כיצד יבמות - הרב יעקב סגל
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות

**י"ז ע"ב**

**א) בתוד"ה אשת.** הקשו תוס' [וכן בשאר הראשונים ואף הביאו מהירושלמי שהקשה כן] מדוע בעי' לפטור דאשת אח שלהב"ע תיפו"ל מטעם דלא הוי דרכי נועם. **הנה** מה דאשת אח שלא היה בעולמו פוטרת צרה מיירי בנפילה שניה, ולמרות דבנפילה זו היא אשת אח שהיה בעולמו והוי מקום מצוה מ"מ מחמת האשת אח של האח הראשון נאסרת עליו. [והגם דכל אשת אח בנפילה שניה מותרת ולא אמרי' שתהא אסורה מחמת האח הראשון שלכאו' אינו מפיל עתה ליבום, כבר כתבו כתבו האחרונים בכמה דרכים, או דהאישות השניה מפקעת את האישות הראשונה אלא שהיא מפקעת רק למי שהיה לו בה זיקה ליבום וכעין סברת שליחותייהו (עיין קו"ה סי' א' אות ה'), או שהאישות הראשונה מתרוקנת לשניה ושוב נופלת ליבום וממילא ההיתר בה הוא רק למי שהיה בעולמו של הראשון ועיין בזה להלן כ' ע"א ולעיל בפ"ק אות ח' הובאו הדברים בהרחבה, ואכמ"ל]. ו**יש לדון** מה היה דין צרת הערוה אילו איסור א"א שלהב"ע היה מדין דרכי נועם, דהנה השתא שיש פסוק לאיסור א"א שלהב"ע הרי איסור זה הוא "ערוה ליבום" כמבואר בירושלמי [בסוגית אילונית] ואינו אשת אח דממילא וחשיב במקום מצוה, ואינו דומה לאילונית שאינה במקום מצוה ולכן אינה פוטרת צרה, אבל אילו הפטור של א"א שלהב"ע היה מטעם דרכי נועם,יש לדון האם בכה"ג הוי פטור צדדי ובכה"ג ואינו נחשב ל"ערוה ליבום" אלא הוי כאשת אח דאילונית דמטעם צדדי אסורה, ולא תפטור צרה, ואף דין נאסרה יל"ע שלא יהיה בה לפי מש"כ הקו"ה (?) שלדין נאסרה נמי בעי' ללימוד מאחו"א ומי שאינה "ערוה ליבום" אין בה דין נאסרה. והמוכח מקו' הראשונים הנ"ל [דתיפו"ל מטעם דרכי נועם] דגם דרכי נועם הוי פטור בעיקר היתר האשת אח ולא דין דממילא שאל"כ היתה מתורצת קו' הראשונים דבעי' לפס' של א"א שלהב"ע בשביל פטור צרה [ועיין **בברכת שמואל** (סי' ח' אות ב')]. **ולכאו' יש לדון** בזה שתלוי הדבר בחקירת האחרונים בגדר דין הפטור של דרכי נועם אם הוי "סיבה" או "סימן", דאם הוי "סיבה" א"כ יש להקשות כנ"ל דמי יימר דסיבה זו היא "ערוה ליבום" דלכאו' הוי רק פטור צדדי, אכן א"נ דהוי "סימן" היינו דדרכי נועם הוא סימן שדין הזיקה לחול רק בשעת מיתה א"כ כל שאין הזיקה חלה בשעת מיתה הוי כאשת אח שיש לו בנים והוי ערוה ליבום כיון שהוא דין בערוה דאשת אח שהיא מותרת רק בשעת נפילה ועיין. [הנה בתוס' בריש פרקין לכאו' מוכח כצד דהוי סיבה ולא סימן, שהרי כתבו בתירוצם השני אין בנדה נאסרה משום שאין חסרון בדרכי נועם והיינו שגם אם נדה היא כשאר עריות אין בה דין נאסרה דכל דין נאסרה הוא מטעם דרכי נועם ואילו היה הדין דרכי נועם רק סימן א"כ היה שייך זה גם בנדה דסו"ס לא חל הזיקה בשעת מיתה. וא"כ קצת קשה מתוס' בסוגיין, ויש ליישב] ובעיקר החקירה אם דרכי נועם הוי סיבה או סימן עיין לעיל בפ"ק אות ז' מה שנתבאר בזה לענין התוס' שם.

**ובעיקר החקירה** האם דרכי נועם הוי סיבה או סימן, לכאו' יש להקשות דהנה תוס' והראשונים תי' דבעי' לקרא של א"א שלהב"ע היכא שחמותה מעוברת, ולכאו' יקשה דמ"מ בגוונא דלא הוי מעוברת הרי יש טעם של דרכי נועם, ואם נימא שדרכי נועם הוא סימן א"כ יהיה זה 'סימן' שגם היכא דחמותה מעוברת שלא תהיה זיקה כ"א בשעת נפילה. **אכן אפ"ל** שגם אם דרכי נועם הוי סימן מ"מ גדר הדבר הוא דהדרכי נועם מגלה לנו מה נחשב לאח שלא היה בעולמו שלו היא אינה זקוקה, וא"כ כל היכא שגבי מעוברת לא שייך הטעם דדרכי נועם א"כ גם לא שייך בזה סימן, ועיין.

**הנה תירוץ נוסף** על קושית הראשונים הנ"ל מבואר ברבינו פרץ בשם **הקדוש מראדוש** דבעי' לפסוק בגוונא שהמתינה ולא נשאת עד שנולד לו אח, דאז אין את הטעם של דרכי נועם שהרי כבר המתינה ממילא, ולהכי בעי' לפס' של אשת אחיו שלהב"ע, עי"ש. והנה א"נ דדרכי נועם הוי סימן שהזיקה אינה מתחדשת אלא בשעת מיתה א"כ לא יועיל לכאו' תי' זה דסו"ס באותה שעה שמת היה חסרון של דרכי נועם ולא שייך שתתחדש הזיקה לאחר זמן ועל כרחך שדרכי נועם הוא 'סיבה', ועיין.

**ב) בא"ד. בקושית התוס' [והראשונים].** יש לדון מה היה אילולי הפס' דאשת אח שלא היה בעולמו, האם היבמה קודם שנולד האח היתה מותרת לשוק או אסורה, ובפשטות לכאו' היתה האשה מותרת לשוק דמה יאסרנה, **אכן בראשונים** [עיין רמב"ן וריטב"א] מבואר בתי' אחד שהיתה היבמה אסורה לשוק ותמתין עד שיולד לו אח [וכן מוכח מדברי הירושלמי שהביאו הראשונים עי"ש], וקשה מהו האוסרה בזמן זה לשוק. **ועיין בתוס' רא"ש** שהביא קושית תוס' והוסיף כתב דזה עצמו שהיא תהיה אסורה להנשא לעולם זה עצמו אינו דרכי נועם, ולכן לא תהיה זקוקה ליבום. ומבואר מדבריו שס"ל נמי שהיא אסורה מסברא לשוק אלא שכ' דזה עצמו אינו דרכי נועם [ובזה פליג ע"ד הראשונים הנ"ל] וצ"ב כנ"ל מדוע שתאסר מסברא לשוק. **ובחי' הגר"נ** זצ"ל (אות רחצ ד"ה אכן) ביאר ע"פ דברי הגמ' בקידושין י"ד דמבואר התם דהקשתה הגמ' שלא תותר האשה לשוק במיתת היבם, דרק גבי אשת איש מצאנו שמותרת משום שמי שאסרה הוא מתירה משא"כ גבי יבום שהאוסר הוא הבעל איך תתיר מיתת היבם, ותי' הגמ' דגם גבי יבום היבם הוא האוסר ולא הבעל ונמצא שהאוסרה מתירה, עי"ש. ומבואר בגמ' דאיכא צד שאישות הבעל היא שאוסרת אותה לשוק, וא"כ יש לדון שכל ששי אפשרות שיהיה לה יבם תאסור אותה אישו הבעל וי"ל דהירושלמי ס"ל כצד זה עי"ש [דאם אישות היבם הוא האוסרה לכאו' לא שייך שתהא אסורה]. **אכן** כ"ז לדברי הירושלמי, אבל למסק' הגמ' דידן שהיבם הוא האוסרה קשה ואכתי יקשה לדברי הראשונים הנ"ל. [ואולי י"ל בדוחק, דכל מה דקימ"ל דהיבם הוא האוסרה ולא הבעל זהו אחר הפס' דאין חיוב יבום לא"א שלהב"ע וצ"ע].

**ג) בראשונים** [עיין רמב"ן רשב"א ריטב"א] תירצו דמיירי שיש עוד אחים דאז ליכא דרכי נועם ולכן בעי' לפס' שלא תתייבם לאותו שלא היה בעולמו. **ועיין ברעק"א** שכתב דתוס' לא ניחא להו בתירוץ זה משום דאזלי לשיטתם בריש מכילתין [בתי' הב'] דגם היכא שלא אידחיא מהאי ביתא לגמרי אמרי' דרכי נועם. **אלא שבמשניות כתב הרעק"א** שגם לפ"ד התוס' בריש מכילתין יש לתרץ כן, משום דדוקא התם לא הוי דרכי נועם אם תזדדק למי שנפטרה ממנו, אבל הכא הרי אינה נזקקת למי שנפטרה ממנו אלא שהוא לא היה בעולם שתזדקק לו, וא"כ כל שלא היתה שעה אחת מותרת לשוק עד שבא לעולם אין בזה חסרון של דרכי נועם. **ועיין בברכת שמואל** (סי' ח' אות א') שכתב דס"ל לתוס' דאי"ז דין דוקא כלפי מי שנפטרה ממנו, אלא שכל שלא היתה זיקה של היבם עליה בשעת נפילה שוב אי"ז דרכי נועם שתתחדש לו זיקה עליה, ומה שכתבו בריש מכילתין שאי"ז דרכי נועם אם תזדקק למי שנפטרה ממנו אין כוונתם שבדוקא בעי' שנפטרה ממנו, אלא רק לאפוקי נדה שגם בזמן נדותה היא זקוקה לו ואם בעל קנה כמבואר בתוס' שם. **והנה ברשב"א** נמי תי' כתי' הנ"ל דמיירי שיש עוד אחים, וקשה דהא ברשב"א בדף מ"א מבואר שגם היכא שיש עוד אחים ונפטרה מאחד מהם לא הוי דרכי נועם אם תחזור ותזדקק לו, וע"כ צ"ל כחילוקו של הרעק"א שיש הבדל האם נפטרה ממנו או שרק לא היתה זקוקה לו, ועיין.

**ד) הנה בעיקר סברת הדרכי נועם** כתב רש"י להלן (פ"ז: ד"ה דרכיה) שאם תנשא לשוק ותזדקק לחליצה הרי היא מתגנה על בעלה עי"ש. **ולכאו' קשה** דערוה דאשת איש תפטור אותה אחר שנשאת לשוק, **ועיין בנו"ב** (תנינא ק"נ) שהקשה כן, ועיין בספר **נחלת יהושע** (סי' כ"ה) שר"ל שכיון שכאשר נהית זקוקה היא נהית זקוקה למפרע א"כ נמצא שהאשת איש נהיה בתר נפילה והוי ערוה לאחר נפילה, וכמו שחילקו האחרונים בין תוס' בדף ט"ז לתוס' בדף י' עי"ש. [ועיין במלואים לריטב"א סי' ג' אות ג'-ה' שהאריך בזה]. **אכן** בסוגיין קשה לומר שתזדקק למפרע, וא"כ צ"ב מדוע ערוה של אשת איש לא תפטור אותה ושוב לא יהיה בה חסרון של דרכי נועם, **ולכאו' י"ל** דהכא דין דרכי נועם הוא גם אם לא נשאת לשוק והיינו עצם זה שהיא צריכה להיות מותרת לשוק היינו שאין הכא יבם בעולם זה עצמו אינו דרכי נועם אם לא תותר לשוק. ועיין. **אמנם בראשונים** בסוגיין [עיין רשב"א וריטב"א] כתבו דאי"ז דרכי נועם אם נשאת ואח"כ תצטרך להתייבם [כמבואר בסוגיא להלן פ"ז] ומשמע שכל הדרכי נועם הוא היכא שנשאת, אכן זה א"א משום דא"כ היו יכולים לתרץ דבעי' לדין א"א שלהב"ע היכא שנולד קודם שנשאת, [וכדברי הקדוש מראדוש שהובא לעיל אות א] ועל כרחך דהגם דהתם נקטו דוקא היכא שנשאת לזר מ"מ הכא ודאי שיש חסרון בדרכי נועם גם קודם שנשאת. [והטעם שיש חילוק בין סוגיין לסוגיא בדף פ"ז, י"ל דהתם מיירי שהיו לה בנים ומתו דהתם י"ל דשעת נפילה נחשבת השעה שהבנים מתו וא"כ אילולי הטעם שנשאת לאחר לא היה חסרון בדרכי נועם מחמת עצם זה שהיתה מותרת להנשא לאחר. וצ"ע.]

**ה) בא"ד.** "ואר"י דאיצטריך להיכא דחמותה של יבמה מעוברת דהוי שפיר דרכי נועם ותמתין שמא שתלד זכר ותהא זקוקה לו". **והקשה הרעק"א** דלכאו' איכא רוב שאינה זקוקה ליבום שהרי איכא מחצה נקבות ומיעוט מפילות, ושוב יש לפוטרה מדין דרכי נועם. וצ"ע. [וכן יש להקשות לביאור הראשונים שצריכה להמתין אם תלד עוד חמותה וצ"ע דהוי רוב שלא תלד זכר, ועיין בישרש יעקב], **וכבר** קדמו בקושיא זו **ברבינו פרץ** [בשם רבינו שמחה משפירא] ומכח קושיא זו דחה את תי' התוס' הנ"ל. **ובחי' הגר"ח** (סטנסיל עמ' מ"ז) כתב דכיון שדין אח ליבום תלוי בדין אח לנחלה [כמבואר בסוגיין] א"כ י"ל שכמו שעובר חשיב אח לענין נחלה כמו כן חשיב אח לענין יבום והוא זוקק כשהוא עובר, וא"כ לא יהני מה שניזיל בתר רוב ונימא שהיא מותרת לשוק שהרי בזמן שיולד האח יתברר שאזלי' בתר הרוב בטעות דאיגלאי מלתא למפרע שהיתה זקוקה. **[והנה** לכאו' היה מקום לומר שדברי הגר"ח מוכרחים מעיקר תי' הראשונים גבי מעוברת, דהנה א"נ דעובר אינו זוקק א"כ לכאו' כיון שבשעת נפילה לא היתה זקוקה כלל א"כ שוב איכא דרכי נועם את תזדקק אחרי שהוא נולד. **אכן בקו"ה** (ס"ו אות ב') עמד בזה וכתב דהזיקה מצד עצמה אין חסרון שתחול לאחר זמן, אלא מה שפוטר אותה זה מה שהיא נפטרה עולמית ולכן גבי עובר הגם שאין זה נחשב שהיא זקוקה לו מ"מ אין חסרון בדרכי נועם אם תזדקק לו אח"כ כיון שמ"מ אי"ז נחשב שנפטרה ממנו, עי"ש. אכן כל דבריו הם לצד שדרכי נועם זה סימן ולא סיבה עי"ש]. ובעיקר מש"כ הגר"ח דהעובר זוקק **עיין בקו"ה** (שם) שנקט בפשטות שעובר אינו זוקק משום דאילו הוא זוקק א"כ חשיב כישנו בעולם ואין למעטו מדין אשת אח שלא היה בעולמו.

**הנה** מדברי הגר"ח מבואר שהיכא שהתרנו אותה בטעות אי"ז נחשב לחסרון בדרכי נועם אם נחזור ונאסרנה. **אכן ברשב"א** (להלן קי"ט) דן האם בדיני רוב בעי' להמתין כדי לברר האם המציאות תהיה כרוב או כמיעוט, וכתב להוכיח דכל היכא שאזלי' בתר רוב אי"צ להמתין ולברר אלא אפשר לעשות מעשה ע"פ הרוב. אלא שהקשה ע"ז מדוע יבמה מעוברת צריכה להמתין עד שתדע אם העובר הוא בן קיימא הרי יש לה לילך בתר רוב שהעובר הוא בן קיימא. וכ' הרשב"א דאין לומר שבאמת אי"צ להמתין דיש להוכיח בכמה הוכחות שצריכה להמתין [עי"ש שהביא כן מהירושלמי וכן מדברי ר"י בריש החולץ שחליצת מעוברת שמה חליצה, וצ"ע שלא הביא ראיה מפורשת מדברי הגמ' שהולד אינו פוטר עד שיצא לאויר העולם ועמד בזה בקו"ה (בהשמטות) ועיין בריש האשה בתרא מה שיתבאר בזה] והוסיף לכך ראיה בזה"ל "ועוד דכתיב דרכיה דרכי נועם ואי שרית ליה לשוקא ולכשתלד ולד שאינו של קיימא אתה מוציאה מבעלה ומחזירה אצל היבם אי"ז דרכי נועם... אלא ודאי צריכה להמתין מדאוריתא" עי"ש. **ומוכח ברשב"א** שגם אם התרנו אותה בטעות אכתי יש חסרון בדרכי נועם וזה סיבה שלא נתיר אותה, ודלא כשיטת הגר"ח הנ"ל.

**ו) "כי ישבו אחים יחדו". וכו'** בגדר הפטור דאשת אחיו שלא היה בעולמו [וכן בדין אשת אח מאמו] יל"ע האם הוי דין שאשת אח שלא היה בעולמו אין בו ענין יבום ולכן האשת אח אסור ליבום [ובנפילה ראשונה הוי כאשת אח שלא במקום מצוה], או שדין אשת אח שלא היה בעולמו הוי 'איסור ליבום'. **ובפשטות** היה נראה שאי"ז דין איסור ליבום אלא שאי"צ ליבם דיבום תלוי באחיו מהאב והיכא שהיה להם ישיבה אחת בעולם. **אמנם הגר"נ** זצ"ל (לעיל ח' ע"א אות צז) יצא לחדש דמהא דמבואר בגמ' דיש ס"ד עד דמיחדי באבא ואמא הגם שיבום תלוי באשת אח מהאב [עיין להלן משנ"ת בזה] א"כ י"ל דהא דנתמעט אשת אחיו מאמו ואשת אחיו שלא היה בעולמו אי"ז רק שאי"צ יבום בהם אלא שהם נאסרו ליבום דהתורה מיעטה דבהם לא שייך יבום. [ולכן גם בחדא איסורא לא יותרו גם היכא שעתה הם במקום מצוה] עי"ש. וצ"ע. [הנה התינח גבי אשת אחיו שלא היה בעולמו יש לדון כדברי הגר"נ דהוי איסור ליבום ומ"מ הוי מקום מצוה, וכן מדויק ברש"י לעיל י"א ע"א ד"ה ומתרץ עי"ש, אמנם בענין אשת אחיו מאמו דבריו מחודשים מאוד ועיין בהערה ט' מה שיתבאר עוד בזה]. ועיין לעיל בפ"ק לענין דברי התוס' ח' ע"א אות סג מה שנתבאר בזה בהרחבה.

**ז) "יבום בנחלה תלה רחמנא".** **ופרש"י** (ד"ה והא) דיבום תלוי בנחלה דכתיב יקום על שם אחיו וכו' ולהלן בגמ' מוקמי לד"ז לנחלה עי"ש. **וברשב"א** הקשה דא"כ מדוע היה צריך ר"י למעט אחים מהאם מיחדיו דהיה יכול למעט ממה שאינם יורשים, ולכן ביאר באופ"א ונקט דהיבום הוא הגורם לנחלה ולא הנחלה ליבום. **ויש שביארו** שנחלקו רש"י והרשב"א בגדר ירושת היבם אי הוי יורש מדין אח [אלא שהוא מוקדם] וכן ס"ל לרש"י ולכן לא שייך ד"ז באח מהאם, או דיבם הוא יורש אחר וחדש ולכן היה יכול להיות זה גם באחיו מהאם. ועיין לעיל בד' רש"י (ד"ה המיוחדים בנחלה) שנחלק נמי עם הרשב"א עי"ש. ועיין באחרונים שהוכיח מכאן לדין משמוש באח ואכ"מ. **הנה במרדכי** (פ' החולץ סי' ק"ז) כ' בשם הגאונים דהיכא שהיבם מומר פטורה היבמה אף מחליצה, ומשום דאינו נחשב "אחיך" ומותר אף להלותו בריבית. **ובאבנ"מ** (קנ"ז א') הקשה דביבום אי"צ לאחיו במצות אלא באחיו ממש, וביאר דכונת הגאונים דכיון דמומר אינו יורש [עי"ש מקור לזה מדאו'] א"כ אינו זוקק ליבום דיבום בנחלה תלה רחמנא.

**ח) סד"א עד דמחיידי באבא ואמא. הקשו הראשונים** דאדרבא כיון דהוי חידוש היה מקום לומר שאין בו אלא חידושו, ותי' דיבום תלוי בקורבא וכל דקוב טפי סד"א שההיתר הוא לגביו עי"ש. **ויש לדון** בזה האם מה שהוא אח מהאם הוי נמי סיבה ליבום אלא שסיבה זו אינה מספיקה בפני עצמה ולכן בעי' נמי מהאב וא"כ יבואר בזה דברי הראשונים הנ"ל שלכן ס"ד שרק היכא שהוי מהאב ומהאם בעי' ליבום או"ד שכיון שתלוי דין היבום באחים מהאב א"כ אח מהאם אינו מעלה אלא שאינו חסרון דליבום הותר גם אחיו מהאם כל שהוא אחיו מהאב. ועיין ברש"י לעיל (ב' ע"א ד"ה ואשת אחיו מאמו) ויש לדון בזה בדבריו. ועיין **בקו' זיקה לאו"ש** (אות ל"ט) שהאריך בזה.

**ט) בדין אשת אחיו מאמו.** בסוגיין מבואר שא"א מאמו מתמעט מהפס' של יחדו ואחוה אחוה מבני יעקב, **והנה בגמ' להלן** נ"ה ע"א הקשתה הגמ' דנימא כשם שאת אח מן האב אסורה בחיי בעלה ומותרת לאח"מ כמו כן יהיה הדין באשת אחיו מן האם, ותי' הגמ' דנלמד איסורה לאח"מ מדכתיב "היא" בהוייתה תהא עי"ש. **ועי"ש בתוס'** (ד"ה בהוויתה) דמפסוק זה באמת ניתן ללמוד פטור אשת אחיו מאמו ומה דבעי' ללימוד של "יחדו" הוא כדי שלא נימא עד דמייחדי באבא ואמא, עי"ש. **אמנם יעוין בראשונים** שם [רשב"א ריטב"א ועוד] דכתבו מתחילה דמיחדו היינו לא היינו יודעים אלא שא"א מן האב אסורה לעלמא ומותרת ליבם אבל א"א מאם היתה מותרת גם לעלמא וגם ליבם, [היינו שיבום באשת אח מאם הוא 'רשות'] ולהכי בעי' לקרא ד"היא" [לאסור את היבום בא"א מאם] אלא שהקשו דא"כ תי' מ"ט בעי' ליחדו תפו"ל מ'היא' דאיכא איסור, ותי' דאילולי יחדו היינו מעמידים את הקרא של "היא" לשלא במקום מצוה דומיא דאשת אחיו מן האב אבל במקום מצוה שריא, ולכן בעי' ליחדיו שאסור במקום מצוה וממילא מ"היא" א"א ללמוד לשלא במקום מצוה אלא למקום מצוה ולכן למדנו מהיא איסור לגמרי במקום מצוה [ונמצא בסו"ד שההלימוד לאיסור יבום בא"א מאמו הוא מ'היא' ולא מה'יחדיו' וצ"ע]. והנה יש לדון בגדר האיסור [או הפטור] של אשת אחיו מאמו האם זהו דין שבכה"ג אי"צ ליבום כלל או דהוי כשאר עריות שיש בהם פטור ואיסור ליבום ולא שאין בהם ענין יבום כלל [וליתר ביאור, יש לדון האם מה שאין חליצה בא"א מאמו הוא משום דין כל העולה ליבום עולה לחליצה כבשאר עריות (עיין כ' ע"א) או שאשת אח זו אינה נחשבת למקום מצוה כלל] **והיה נראה** לכאו' שאם הלימוד הוא מ'היא' בהוייתה תהא, א"כ הוי כ'איסור ליבום' ולא שאין מקום כלל ליבום ואי"ז מקום מצוה, וגם אם הלימוד הוא מיחדיו י"ל דהוי כא"א שלא ההיה בעולמו דבפשטות הוי מקום מצוה וצ"ע, [ועיין בחידושי הגר"נ זצ"ל (לעיל ח' ע"א אות צז) מה שחידש בזה]. אכן נראה שהאמת יורה דרכו שמאחר שבשום מקום אין 'אחוה' של אשת אח מאם נופלת ליבום י"ל שגדר המיעוט הוא שאי"ז מקום מצוה כלל, [ומ"מ יש לדון שבכה"ג של אשת אח מאב ומאם האחוה מן האם היא סיבה ליבום ולא להיפך ומוכח כן בכממה ראשונים בסוגיא להלן י"ז עי"ש ואכמ"ל].

**י) הקדמה בגדרי זיקה.** נחלקו תנאים ואמוראים האם יש זיקה או אין זיקה, ויש להקדים בזה, דהנדון האם יש זיקה או אין זיקה הוא כלפי שתחשב היבמה כאשתו או כארוסתו של היבם לענין איסורי קרובות, ואיסור צרת היבמה, וגבי קידושין [של קרובת היבמה] אם יפקיעו את הזיקה, **אבל** זה ברור שלכל הצדדים [היינו גם למ"ד אין זיקה בענינים דלעיל] יש קשר מסוים של אישות בין היבם והיבמה קודם היבום, ויש בזה נפ"מ לכמה ענינים, ונביא כמה דוגמאות, א- בגמ' להלן (צ"ו ע"א) מבוארת שיטת רב המנונא דשומרת יבם שזינתה אסורה ליבמה, ובגמ' בסוטה י"ח: מבואר שמטעם זה יכול היבם לגלגל שבועה על היבמה שלא נטמאה בזמן שהיתה שומרת יבם, ודין זה הוא בהכרח מחמת האישות והשייכות שבין היבם ליבמה שאל"כ מאיזה דין תאסר היבמה על היבם כדין סוטה, והנה בגמ' ביבמות הנ"ל מוכח שרב ס"ל כשיטת רב המנונא אע"פ דס"ל לרב בסוגיין דאין זיקה. ועל דרך זו יש להוכיח מדברי הגמ'בשיטת ר"ע דמבואר בגמ' בסוטה שם שגם אין לדידן אין הלכה כרב המנונא מ"מ לשיטת ר"ע שאין קידושין תופסין בחייבי לאוין אשה המזנה בעודה שומרת יבם אסורה ליבמה כמו אשת איש ועי"ש ברש"י (ד"ה אין קידושין) דכשם שאשת איש שהיא בכרת אסורהה על בעלה אם זינתה כמו כן הבא על ומרת יבם שהיא בלאו לשיטת ר"ע אסורה על יבמה, ולכאו' האיסור על היבם חייב להיות מחמת האישות שבין היבם ליבמה, אלא שלשיטת ר"ע אישות שאוסרת על כל העולם בלאו דמי לאישות שאסורה לדידן על כל העולם בכרת, ואישות כזו שאוסרת על כל העולם באופן שמונעת תפיסת קידושין היא אישות שאם זינתה האשה במצב של אישות זו היא נאסרת על בעלה או על היבם, והנה שיטת ר"ע (להללן כ"ט: ונדרים ע"ד) שאין זיקה ומ"מ מבואר שהזנות אוסרת על יבם ועל כרחך שיש שיכות של אישות מסוימת בין היבם ליבמה גם למ"ד אין זיקה. ועיין **באחיעזר** (סי' א' אות י"ג) משכ"ב באופן מחודש. ב- שיטת ר"ת (להלן ס"ז ע"ב ד"ה קנין) שיבם מאכיל את היבמה בתרומה מדאורייתא משום דנחשבת לקנין כספו [ורק מדרבנן אינו מאכילה עי"ש] ובפשטות אי"ז תלוי שם בדין יש זיקה או אין זיקה, הרי שיש קנין אישות בין היבם ליבמה גם למ"ד אין זיקה. ג- בגמ' בקידושין (ד':) מבואר דאין ללמוד אשה בעלמא שנקנית בביאה מיבמה משום "דמה ליבמה שכן זקוקה ועומדת" ועי"ש ברש"י שכ' שאין ביאה באה אצלה אלא לגמור, אבל קנין דמעיקרא לא, ועי"ש בתוס' בשם הר"א משנז"א שפירש שביבמה ביאה אינה אלא גומרת קידושי ראשון עי"ש, וד"ז בגמ' התם אינו תלוי אם יש זיקה או אין זיקה. [והראיה דאל"כ יקשה למ"ד אין זיקה קרא ו"ובעלה" מאי עביד לה (אבן האזל פ"א מיבו"ח)] ועיין עוד **בחידושי הגרנ"ט** (סימן י"ב) מש"כ גבי הגמ' בקידושין הנ"ל. ד- בגמ' להלן נב: מבואר שנחלקוו רבי ורבנן בחולץ ליבמתו וחזר וקדשה באופן שקדשה לשום יבמות אם צריכה ממנו גט, והעמידה הגמ' את מחלוקתם לשיטת רבא באופן שאמר לה התקדשי לי בזיקת יבמין ונחלקו אם יש זיקה [ופקעה ע"י החליצה] או אין זיקה ועי"ש דשיטת רב שרביא שלכ"ע בכה"ג שהיתה חליצה כשרה לא יהני לשון קידושין בזיקת יבמין, וביאר הריטב"א (שם) "דאפילו למ"ד אין זיקה יש זיקה קצת דלא סגי בלה"כ" הרי שס"ל שלכ"ע יש זיקה של קנין אישות בין היבם ליבמה. אכן בסוגיין ד"ה אמר רב הונא כתב הריטב"א שלמ"ד אין זיקה "זיקת יבמה לא חשיבא קנין וארוסין אפילו מדרבנן" ומשמע שלמ"ד אין זיקה ל"ח קנין כלל וצ"ע. [ועיין נמי בתוס' רי"ד גבי ביטול מצות יבמין שכ' שגם למ"ד אין זיקה ל"א דאין זיקה עד כדי שיהיה אפשר לבטלה].

**ומעתה יש להבין** מדוע חלוקים דינים אלו של 'איסורי אישות' ו'הפרת נדרים' שבהם נחלקו אם יש זיקה או לא מאותם דינים המבוארים לעיל שכלפיהם לכ"ע יש זיקה. **ובפשטות י"ל** [וכן ביארו בכמה אחרונים] שהחילוק הוא דלענין ענינים ששייכים ל'קנין' לכ"ע יש ביבמה מקצת קנין לגבי היבם אבל הנדון הוא האם קנין זה נחשב שהיא "אשתו" או "ארוסתו" דבזה תלוי איסורי קורבא וכד' ובזה נחלקו אם יש זיקה או אין זיקה. ויש להוסיף שברור שאין הכוונה בקנין לקנינים גרידא אלא לקניני 'אישות' ומ"מ יש חילוק בין עצם הקנין אישות לבין דינים של איסורי קרובות וכד' שאינם תוצאה של מציאות הקנין אלא בעי' לתוספת של 'קורבה' שאוסרת קרובות וכד', ובנוסח דומה יש לומר שנחלקו ברמת הקנין של היבם ביבמה והיינו שיש דברים שסגי בהם במקצת קנין דזה לכ"ע יש ביבמה [והם אותם הדברים דלעיל שלכ"ע יש בהם זיקה] אבל לענין איסורי קרובות וכד' בעי' לקנין 'אלים' וקנין זה תלוי במחלו' אם יש זיקה או לא. **ועיין ברמב"ם** (פ"א מיבו"ח בכללים שקודם להלכות) שכתב בכלל הג' "שלא תנשא יבמה לאיש זר עד שתסיר רשות היבם מעליה, והאשה שהיא ראויה ליבום נקראת זקוקה לייבם ורשות היבם נקראת זיקה", ודברי הרמב"ם צ"ב, דמשמע בפשטות מדבריו שענין איסור היבמה לשוק תלוי ברשות היבם שהוא דין 'זיקה', וקשה, שהרי זיקה הוא דין דרבנן [עיין בהערה הבאה] ואיסור היבמה לשוק הוא דין דאורייתא, והמבואר בדברי הרמב"ם כיסוד הנ"ל דרשות היבם הנקראת זיקה אינה שייכת למחלו' אם יש זיקה או לאו אלא לכ"ע איכא דין זיקה שהוא קנין היבם ביבמה והוא האוסר את היבמה לשוק וענין המחלוקת אם יש זיקה או לא הוא ענין אחר השייך לאיסורי קרובות וכד' אם נתנו חכמים לזה דין אישות לענין איסורי קרובות וכו', ועיין באבן האזל (שם) שעמד בזה וביאר בדומה להנ"ל אלא שחזר בו מחמת הסוגיא בנדרים ע"ד שמבואר שדין יש זיקה שייך לדין הפרת נדרים [ובהערהה הבאה יתבאר] וצ"ב למסקנתו מד' הרמב"ם. ועיין בהערה הבאה ולהלן בהמשך הסוגיא עוד הרחבה ופרטים בדינים הנ"ל.

**יא) זיקה דאורייתא או דרבנן.** הנה לענין הפרת נדרים מבואר ברש"י שאם יש זיקה מפר היבם את נדרי היבמה, ואם אין זיקה אין היבם מפר נדריה [ועיין בתוס' ובתוס' הרא"ש להלן כ"ט מה שהקשו בדבריו] והיינו דאיתא להלן כ"ט: דנחלקו התנאים האם שומרת יבם מפר היבם נדריה ונחלקו בין באופן שיש לה יבם אחד ובין בב' יבמים ותלתה הגמ' ד"ז בנדון האם יש זיקה. **והנה** דין הפרת נדרים הוא דין דאורייתא, וא"כ לכאו' מבואר דלמ"ד דיש זיקה האישות שע"י הזיקה היא מדאורייתא, **אמנם** ברוב הראשונים מבואר דדין זיקה הוא דרבנן. דהנה כתב רש"י (כ"ח ע"ב ד"ה לגזור) דאיסור אחות זקוקתו הוא מדרבנן [מלבד לר"ש] והיינו שדין זיקה הוא מדרבנן. וכן מבואר ברמב"ן וברשב"א ובמאירי (כ"ז: ועי"ש שלדבריהם מבואר כן בגמ' שם) והוכיחו כן מהא דבעי' חליצה ואילו הוי דין דאורייתא חליצה נמי לא תבעי', וכן הוכיחו מדברי הגמ' כ"ח ע"ב עי"ש, ועיין נמי ברמב"ן ל': משכ"ב, וכ"כ הרמב"ם (פ"א מיבום הי"ג) עי"ש. **ומעתה צ"ב** דהא בהפרת נדרים מוכח לכאו' דהוי דין דאורייתא.

**ויעויין באבי עזרי** (פ"א מיבו"ח) שביאר הענין ובהקדם ביאור ב' ענינים בזיקה הא' דין 'קנין' והב' דין 'אישות' וענין זיקה לגבי איסור קרובות אינו תלוי 'בקנין' שבין היבם ליבמה אלא 'באישות' ודוגמא לזה הביא מדברי הגר"ח (פ"ז מאישות הט"ז) שהמקדש עובר[ה] מקודשת ומ"מ אין בקידושין אלו איסור קרובות [שאל"כ מצאנו חמותו ממאנת עי"ש] והיינו משום שקנין אישות שייך גם בעובר אבל אישות של איסורי קרובות לא שייך במי שאינו אשה, ולפ"ז ביאר האבי עזרי שקנין האישות הוא מדאורייתא ולכן לענין הפרת נדרים הוי תלוי בקנין והוא דין דאורייתא, אבל האישות שבעי' לאיסורי קרובות אינו אלא מדרבנן, ועוד הוסיף שאפשר שקנין האישות הוא לכ"ע [היינו גם למ"ד אין זיקה] אבל 'באישות' לאיסורי קרובות נחלקו אם יש זיקה או לא והוא דין דרבנן, ומה שכתב רש"י דין יש זיקה לאיסורי קרובות תלוי בדברי ר"ע הנ"ל, צריך לומר דמ"ד יש זיקה ס"ל שתקנת איסור קרובות היתה שמאחר שיש קנין אישות גם מדאורייתא יש מקום להוסיף בדרבנן גם איסורי קרובות, אבל לשיטת ר"ע שאין היבם מיפר נדרים נמצא שאין אפי' קנין ביבמה וא"כ אין מקום לדין אישות מחמת הזיקה לאסור בקרובות. עי"ש. ועיין נמי **בשיעורי הגרש"ר** (כ"ו ע"א אות י"ב) בקצרה על דרך הנ"ל ועיין גם באבן האזל (פ"א מיבו"ח) ע"ד הנ"ל. **אכן הדברים עדין צריכים ביאור** דלפי דברי האבי עזרי הנ"ל נמצא שלר"ע אין אפילו קנין של זיקה ולעיל נתבאר שדין קנין זיקה הוא גם למ"ד אין זיקה [וביותר דמוכח בגמ' בסוטה יח: שלר"ע שומרת יבם שזינתה אסורה ליבמה ועל כרחך הוא מחמת קנין האישות]. ולכאו' אפ"ל בזה, דשורש המחלוקת אם יש זיקה או אין זיקה לאיסורי קרובות הוא האם נתנו חז"ל דין נוסף באישות שבין היבם ליבמה שיהיה לאישות שבניהם חשיבות של אישות גם לענין איסורי קרובות, והנה לענין הפרת נדרים הגם שתלוי הדבר בקנין האישות י"ל שאי"ז תלוי רק במציאות הקנין אלא שיש לאשה שם "אשתו" מחמת הקנין וזהו שכתב רש"י (ד"ה ולימא הלכה) דהטעם שאין מפר נדריה למ"ד אין זיקה הוא משום "דלא קרינן ביה אישה" ושלא סגי בעצם הקנין אישות אלא בעי' לקנין כזה שנחשבת מחמתו ל'אשתו' והגם שנדון זה הוא בדאורייתא, ואין הכרחך שאם אינה נחשבת לאשתו בדאורייתא לא יגזרו בה רבנן שתחשב לאשתו מדבנן לענין איסורי קרובות, מ"מ ס"ל לרש"י שלשיטת ר"ע מוכח שאע"פ שיש קנין אישות מ"מ אינו קנין חשוב שיחשב מדאורייתא "אשה" וממילא גם מדרבנן לא גזרו בו איסורי קרובות, אבל למי דס"ל שיש הפרת נדרים מדאורייתא הרי שמחשיב קנין האישות את היבם ל"אשה" מדאורייתא ולכן גזרו חכמים שיחשב קנין זה לאישות ממש גם לענין איסורי קרובות, ועיין.

**יא\*) יש מהראשונים** שמוכח מדבריהם לכאו' שהדין יש זיקה הוא מדאורייתא. דהנה בגמ' להלן כ"ז: מבואר שדעת רב היא דבזיקה אין דין נאסרה שעה אחת ומשום דזיקה דרבנן היא. **ובראשונים** שם (תוס' ושא"ר) הביאו **פי' הר"ח** דביאר דרב אזיל לשטתו דס"ל אין זיקה, עי"ש. ומבואר שלמ"ד יש זיקה הוי דין דאורייתא ולכן שייך בזה נאסרה. **אכן יעו"ש ברשב"א** דכתב שאפשר שגם כוונת הר"ח אינה דאי יש זיקה הוי דאו', אלא דסברת רב דמאחר שאין זיקה ורק איסור לבטל מצות יבמין אי"ז חמור כ"כ כדי שנימא בכה"ג נאסרה. עי"ש. **ועיין בתוס' חד מקמאי** (להלן כ"ו ע"ב) דמבואר בדבריו דקרובת זקוקתו אסורה מדאו' והיינו שדין זיקה הוא דאו'. **ובמאירי** יש סתירה בזה, דלעיל בדף ח' משמע שדין אחות זקוקתו אסורה מדאו', ואילו בדף כ"ז מבואר דהוי דין דרבנן, וצ"ע. **והנה** לדעות אלו קשה [קושית הראשונים] מדוע צריכה חליצה מאחר דהוי דין דאורייתא. **ועיין בירושלמי** (ריש פ"ג) שנראה שעמד בזה, ואיהו ס"ל דזיקה היא דאורייתא ומ"מ צריכה חליצה משום שאיסור עריות הוא איסור שאינו ברור [והיינו שאין זה איסור ערוה ממש לפטור מחליצה] וצ"ב. **ועיין באו"ש** (קו' זיקה אות ל') משכ"ב. [ועיין להלן אות יב מדברי הנמוק"י בענין זיקה דאורייתא].

**\*) ישנם** סוגיות נוספות שמוכח מהם הגדרת דין יש זיקה כסוגיא בנדרים ע"ד ויבואר בזה בהרחבה להלן כ"ט ע"ב, וסוגיא דחליצה פסולה דתלוי בדין יש זיקה ויבואר בזה בהרחבה בריש פרק שלישי, ואכמ"ל בסוגיות אלו.

**יב) "שומרת יבם שמתה מותר באמה אלמא קסבר אין זיקה" וכו'. מבואר בגמ'** שדין יש זיקה מהני לאסור את קרובות היבמה על היבם, **וכתב** **הנמוק"י** שאע"פ שיש זיקה ואם יבמתו אסורה לו משום חמותו, מ"מ אם קדשה קדושין תופסים לו בה, ומשום שלא אלימא זיקה לעשות שלא יתפסו קידושין בקרובותיה עי"ש. **וכ"כ בריטב"א** בסוגיין (ד"ה ורבי יהודה אמר). ומבואר בנמוק"י שהטעם הוא משום שלא אלימא זיקה עד כדי שלא יתפסו הקידושין, והדברים צ"ב מ"ט תלוי ד"ז בכך שלא אלימא זיקה הרי בפשטות י"ל שהטעם שתפסי קידושין הוא משום שהזיקה היא רק מדרבנן ולא יכולים להפקיע קידושין דאורייתא. **ובחידושי הגרנ"ט** (סי' י"ב) הוכיח מדברי הנמוק"י הנ"ל דזיקה דאורייתא, והיינו שכוונת הנמוק"י שגם אישות הזיקה היא מדאורייתא אלא שאישות קידוישין אלימא טפי ולכן מהני הקידושין לתפוס באמה, אלא שהקשה בזה דבנמוק"י להלן גבי גבי דברי ריב"ב דשומרת יבם שקידש אחיו את אחותה כתב שהטעם שקידושין מפקעי זיקה משום דזיקה דרבנן וקידושין דאורייתא וכן מבואר בדבריו (ח' ע"א בדפי הרי"ף) לענין דין נאסרה בזיקה [וכן מבואר בריטב"א להדיא להלן כ"ז דזיקה הוי מדרבנן] **וביאר הגרנ"ט** דיש לחלק בזה דבכל מקום שיש אפשרות שבסו"ד יכנוס היבם את היבמה אזי אמרי' שזיקה היא מדאורייתא וזוהי כוונת הגמ' בקידושין ד': דמבואר שאין ללמוד מיבמה לאשה בעלמא לענין קידושי ביאה כיון שביבמה הביאה היא רק לגמור והיינו שיש זיקה מדאורייתא [ועיין לעיל אות י' ביאורים אחרים בדברי הגמ' הנ"ל] ולהכי כתב הנמוק"י שמ"מ תפסי' הקידושין באמה משום שגם בדאורייתא יש הבדל בין זיקה לקידושין ולא אלימא הזיקה עד כדי שלא יתפסו הקידושין, אבל היכא שכבר קידש את קרובת היבמה וכסוגיא דריב"ב להלן בשומרת יבם שקידש אחיו את אחותה וכבר תפסי הקידושין מהטעם המבואר בנמוק"י הנ"ל א"כ שוב אין אישות הזיקה מדאורייתא שהרי לא תגיע אל תחליתה מחמת שתפסו קידושי הקרובה ובכה"ג כל הזיקה היא רק מדרבנן ולכן כתב הנמוק"י שהקידושין דאורייתא מפקיעים את הזיקה שהיא מדרבנן. [ואולי יש לבאר בדברי הנמוק"י באופן אחר, דהנה הובא לעיל שדין יש זיקה יסודו הוא בדאורייתא והיינו דגזירת חכמים בדין יש זיקה לאיסורי קרובות הוא משום שבאורייתא יש קנין אישות בין היבם ליבמה, וא"כ הוקשה לנמוק"י שהזיקה שהיא מדאורייתא תמנע תפיסת קידושין ולכן ביאר שלא אלימא זיקה עד כדי כך למנוע תפיסת קידושין וענין איסורי קרובות הוא רק מדרבנן, וביותר יש להוסיף לפפי מה שכתבו האחרונים [עיין אחיעזר וחידושי הגרש"ש ובקו"ה ועוד] שדין תפיסת קידושין תלוי בשם ערוה, וא"כ ס"ד שסגי בקנין הזיקה לשם ערוה למנוע תפיסת קידושין ועל כך קאי הנמוק"י דלא מהני קנין זה מנוע תפיסת קידושין, ולפ"ז באמת יכל הנמוק"י לומר לד"ז גם למ"ד אין זיקה לפי המבואר לעיל בפשטות שהקנין הנ"ל לא תלוי דוקא במ"ד יש זיקה אלא שמאחר שענין זה אינו מפורש בסוגיין למ"ד אין זיקה קאי הנמוק"י למ"ד יש זיקה]. ועיין ברשב"א מ"א ע"א שנקט בפשטות שד"ז אי תפסי קידושין בזיקה תלוי אי זיקה דאו' או לא, ועיין עוד להלן י"ח ע"ב בדברי הראשונים בענין תפיסת קידושין בקרובת זקוקותו.

**יג) ברש"י ד"ה אין זיקה.** מבואר בדברי רש"י שאין הזיקה מועלת לעשותה כארוסה. ועיין רש"י להלן (ד"ה יש זיקה) שכתב דזיקה הוי ככנוסה. **ועיין ברש"ש** שעמד בסתירת הדברים. [ואין לומר דקאי רש"י על ענין הפרת נדרים דבעי' שתהא ככנוסה דמפורש ברש"י דקאי על איסור חמותו.] ועיין ברש"ש שציין להגהותיו ע"ד הרמב"ם עי"ש. וצ"ע.

**יד) בתוד"ה ולימא.** הקשו תוס' דלמא סברי רבנן יש זיקה ומה דפליג על ריב"ב הוא משום שקדושין מפקעי זיקה, והוכיחו כן תוס' דיש שלא ס"ל כריב"ב ומ"מ סברי שיש זיקה. עי"ש. ותי' תוס' דאם יש זיקה אין הקידושין מפקעי' זיקה. **ויל"ע** בכוונת התוס' דקידושין מפקעי זיקה האם כוונתם דהוי ערוה מחמת הקידושין [דאורייתא] וערוה מפקיעה זיקה, או שככוונתם לדין אחר ש'קידושין מפקעי זיקה', **והנה** אם הנדון היה שערוה מפקיע זיקה א"כ נמצא דהוי ערוה שלאחר נפילה ויש לדון האם ערוה שלאחר נפילה מפקיע זיקה רק מכאן ולהבא או גם למפרע ולא יהיה בה איסורי קרובות, ועיין **באמרי משה** (ס"ז אות ל"ב) שערוה לאחר נפילה אע"פ שמפקיעה את הזיקה מ"מ אינה מפקיעה מלמפרע אלא מכאן ולהבא וא"כ אכתי יהיה בה איסורי קרובות כמו באחות גרושתו, ולכן הקשו תוס' מדין 'קידושין מפקעי זיקה' שהוא 'עקירה' של הזיקה למפרע וכמו שהוכיחו להלן י"ח ע"ב (ד"ה אומרים) מדין מאמר שע"י המאמר יכול לייבם ואינה אחות זקוקתו דקידושין מפקעי זיקה לגמרי ולמפרע, ועל כך תירצו שס"ל שאם יש זיקה אין הקידושין מפקעי זיקה והטעם לדין קידושין מפקעי זיקה או אין מפקעי זיקה יבואר להלן בדף י"ח בהרחבה.

**בא"ד.** במה שהקשו תוס' "וליכא למימר נמי דהיינו רבי יהושע" וכו'. עיין היטב **בתוס' הרא"ש במהרש"א ובמהרש"ל** מה שביארו בדברי התוס'.

**\*) "הנ"מ בתרי אבל בחד יש זיקה"** עיין להלן י"ח: שיתבאר ענין זה בהרחבה.

**טו) "הוה אמינא מחיים אבל לאחר מיתה פקעה לה זיקה".** מבואר בגמ' דס"ד שלמרות שמחיים נאסרו קרובות היבמה מחמת שיש זיקה והיבמה היא כאשתו מ"מ אחר שפקעה הזיקה מותר בקרובותיה. **וקשה** דהרי גבי קידושין בעלמא הדין אינו כן אלא דהקידושין אוסרים לעולם את הקרובות גם לאחר מיתה או גרושין ומאי ס"ד שבזיקה יהיה הדין שונה. ויש לדון בזה בג' דרכים וכדלהלן.

**א-** יש להקדים דלכאו' יש להקשות קושיא זו באופן נוסף דיקשה גם למסק' הגמ', דהנה לענין חליצה ויבום מבואר שאחר חליצה או יבום של אחד האחים מותרים שאר האחים בקרובות היבמה, אע"פ שמעיקרא היו אסורים בקרובות מחמת האישות של הזיקה, וקשה מאי שנא זיקה משאר קידושין. **והנה** לענין חליצה ויבום מצאנו **בראשונים** בכמה מקומות שמבואר מדבריהם שהחליצה או היבום מפקיע הזיקה למפרע. [כן מבואר ברש"י כ"ו ע"ב ד"ה אין מוצאין, ועיין ברש"ש של"ג שם למפרע, אכן באמר"מ (סי' ז' אות ל') הבין בדבריו כפשוטו, ועיין נמי בחי' ר' אברהם מן ההר וכן הוא להדיא במאירי בסוגיין דפקעה זיקה ע"י יבו"ח למפרע] **ולפ"ז י"ל** דס"ד דגמ' שלא רק חליצה או יבום עוקרת את הזיקה למפרע אלא גם במיתה פקע הזיקה למפרע, וקמ"ל דזיקה בכדי לא פקעה היינו דבמיתה ל"א דפקעה הזיקה למפרע. **ובאמת בירושלמי** (פ"ב ה"א) מבואר שכשמתה היבמה מותר באמה, **וביאר האו"ש** (קו' זיקה אות א') דכיון שלא באה הזיקה אל תחליתה היינו חליצה או יבום הרי רואים אנו שלא היה בזיקה שום ענין ופקע למפרע עי"ש. ובאמת יש לבאר את מסק' הסוגיא הכא מ"ט זיקה בכדי לא פקע ולא אמרי' שפקעה הזיקה למפרע במיתה כמו בחליצה או יבום, **ולכאו' צ"ל** דיבו"ח הוי מעשה עקירה למפרע, היינו שהחולץ או המיבם מברר שהזיקה היא רק אליו ולכן נעקר למפרע הזיקה משאר אחים משא"כ במיתה שאי"ז מעשה עקירה למפרע שמברר את הזיקה לחד מנייהו אלא פקעה הזיקה ממילא כיון שאין כבר יבמה אבל אי"ז מפקיע למפרע. [**אכן יש לדון** לתי' זה שיהיה תלוי לכאו' במחלוקת ר"י ור"ל לעיל י' אם הזיקהה היא לאחד מן האחים או לכולם, אכן א"נ שהתם לס"ל לר"ל שבחליצה או ביבום 'איגלאי' מילתא שהיבמה היא זקוקה רק לו א"כ חלוק הדין הכא שפקע הזיקה ע"י החליצה או היבוםדאי"ז 'איגלאי' מילתא למפרע אלא עקירה למפרע, וכ"כ באמר"מ (ס"ז אות כ"ו כ"ז) וממילא אי"ז שייך למחלו' ר"י ור"ל אכן א"נ שגם בר"י ור"ל אי"ז איגלאי מילתא למפרע אלא עקירא למפרע א"כ יקשה שעיקרת הזיקה ע"י החלליצה או היבום לכאו' תלויה במחלוקת זו ועיין בסוגא זו מה שנתבאר ואכמ"ל]. **אמנם קשה** לביאור זה דלפ"ז היה צ"ל דתי' הגמ' דבאמת פקעה זיקה אלא שלא פקע למפרע כיבו"ח, ואילו בגמ' משמע שהקמ"ל הוא דזיקה בכדי לא פקעה, היינו שאילו היתה פוקעת הזיקה אזי גם אילו היתה הזיקה פוקעת רק מכאן ולהבא מכל מקום היה הדין שמותר בקרובות היבמה. וצ"ע. **[אכן בדברי הרשב"א** להלן (סוד"ה הא) מבואר שלצד שפקעה הזיקה לאחר מיתה היא "פקעה מעיקרא", וא"כ צ"ב מדוע אמרה הגמ' דזיקה לא פקעה ולא סגי במה שלא פקעה למפרע, ודוחק לומר דאה"נ כן היא כוונת הגמ' דזיקה בכדי לא פקעה למפרע וצ"ע. **ועיין בחידושי הגרש"ר** סי' י"ג משכ"ב].

**ב-** יש מהאחרונים שמבואר בהם דרך אחרת, **עיין בקו"ה** (י"ב אות ב') ובס' **משנת רבי אהרון** (סי' ט"ו) שכתבו דאין אישות הזיקה דומה לאישות של קידושין בעלמא, דבקדושין נאסרה האשה מתחילה לעולם ואינה ניתרת אלא ע"י דבר המתיר, אבל בזיקה האיסור מתחדש כל רגע ע"י שהיא זקוקה ליבם עכשיו, ולכן כאשר מתה ופקעה לה זיקה שוב ליכא איסור, עי"ש. **אלא** דיש לבאר לפ"ז מהו תי' הגמ' דזיקה בכדי לא פקעה הרי זה ברור שעתה אינה זקוקה לו וא"כ אין סיבה שיתחדש בה איסור זיקה ושוב תפקע הזיקה ויהיה מותר בקרובותיה. **ועיין** במשנת ר"א (שם אות ב') שכתב דמכיון שאין מיתה מעשה המתיר ופוטר מהיבום דבאמת גם לאחר מתתו היא יבמה אלא שמתה א"כ עדיין קימת סיבת הזיקה וכמו אשת איש לאחר מיתה שאילו היה דין שמשמש מתה חייב בעריות ה"ה היה מתחייב על אשת איש לאח"מ כיון דנחשבת "לשארו". עי"ש. **אכן** הסברא בזה קשה לכאו' דכיון שנתבאר שכל ענין הזיקה הוא בשביל היבו"ח, א"כ כל שבפועל לא שייך בזה יבו"ח כיון שמתה א"כ צריך שתפקע הזיקה ממילא. ואף במשנת ר"א תמה לדבריו מהא דמבואר להלן בגמ' שגם אם מת היבם לא פקעה הזיקה וזה תמוה. עי"ש.

**ג- באתוון דאורייתא** (ס"ח) [וכן **בחידושי הגרש"ש** סי' י"ט] מבואר באופ"א, דהנה יש לחקור באיסור יבמה לשוק האם הוא מחמת שאישות הבעל נשארה [והיינו שגזה"כ שמיתת הבעל מתירה לא נאמרה במקום יבם, אלא רק מקליש האישות ממיתה ללאו עי"ש] או"ד שאישות הבעל נסתלק ואיסורה הוא איסור חדש. וכן יש להסתפק לענין שאר איסורי עריות מחמת אישות כגון אשת אב וכד' האם גדר האיסור הוא שאישות האב נשארת לאחר מיתה [לענין האיסור] או שהאיסור הוא מחמת שהיתה פעם אשתו וזה אוסרה לעולם. וכתב באתוון דאורייתא דמסוגיין מוכח שגדר האיסור הוא שאישות המת נשארת, שאל"כ מהו שאמרה הגמ' שכיון שפקעה זיקה תהיה מותרת הרי כמו כל איסורי עריות הגם שפקעה האישות מ"מ אסורה מחמת האישות שקודם המיתה, **אבל** א"נ שגדר האיסור הוא שאישות המת נשארת א"כ יש מקום לחלק בין זיקה לשאר איסורים, דס"ד דגמ' שרק באיסורים דאורייתא כמו חמותו ממש האישות נשארת גם לאחר המיתה אבל איסורים דרבנן דהוי אישות קלושה א"כ תפקע האישות ע"י המיתה וקמ"ל בגמ' שגם אישות כזו לא פקעה ע"י מיתה.

**י"ח ע"א**

**טז) "עשה בה מאמר ומת... ואי אמרת יש זיקה הויא לה צרת אשת אחיו שלא היה בעולמו בזיקה". הנה** מוכח מסוגיין [ומסוגיא להלן ל' ע"א] שגם כשמת היבם לא פקעה הזיקה. **ועיין במשנת רבי אהרון** (ט"ו ס"ב) שתמה דהגם שכאשר מתה היבמה אפשר להבין שלא פקעה הזיקה משום שאכתי יבמה היא אלא שמתה אבל במיתת היבם הרי מותרת היבמה לשוק וא"כ לכאו' צ"ל שפקעה הזיקה, וקשה דמוכח בסוגיין שלא פקעה הזיקה במיתת היבם. **ותי**' הגר"א קוטלר זצ"ל דאע"פ שהיכא שמת היבם ניתרת יבמתו לשוק מ"מ אין זה משום שאינה יבמתו לאח"מ אלא זה היתר להנשא גרידא משום שמחמת המציאות א"א ליבם אבל אי"ז הפקעה מגוף מצות היבום עי"ש. **והדברים צ"ע**.

**הנה** בעיקר דין יש זיקה, מצאנו שיש איסור עריות מחמת הקיבה של זיקה דאמרו רבנן שהזקוקה היא כאשתו של היבם לענין לאסור עליו את קרובותיה, **אכן יש לדון** האם דין יש זיקה מועיל ג"כ לענין זה שנימא דמדרבנן היכא שת היבם שהיתה זקוקה לו נופלת היבמה ליבום לפני האח השלישי גם מכח היבם שמת דמאחר שהיתה זקוקתו הרי היא כאשתו ונופלת מחמתו ליבום, או"ד שרק לענין איסורי קרובות אמרו רבנן שהיא כאשתו אבל אין היא כאשתו עד כדי שנימא שנופלת ממנו ליבום. וא"נ שנופלת היבמה ליבום מחמת האח שהיתה זקוקה לו א"כ מיושב היטב שאין סיבה שבמיתת היבם תפקע הזיקה דאדרבא נופלת היא מכחו ליבום ואסור לייבמה דהיא א"א שלהב"ע מחמת האח הראשון [ובאמת ביבם אחד אחר שמת פקעה הזיקה], ומכח זה הקשתה הגמ' דאי פקעה זיקה גבי יבם מאחר שמת א"כ מוכח שכל שבפועל אין דין יבום ליבם וליבמה אזי פקעה זיקה ולא אמרי' שנופלת היבמה לשאר אחים גם מכחו א"כ כ"ש שפקעה זיקה ביבמה אחר שמתה. ועיין **בקר"א** בתו"ד שכתב כן. **הנה** זה ברור שכל מה די"ל שהיבמה נופלת מחמת הזיקה ליבום מכח האח השני היינו דוקא א"נ שיש זיקה דהיא כאשתו, אבל למ"ד שאין זיקה הגם שנתבאר לעיל [אות י'] שלדידו ג"כ יש קנין קצת ביבמה אבל ודאי שאינה כאשתו בכדי שתפול מכחו ליבום אם לא ייבמה. ועיין **באבי עזרי** (פ"ו מיבו"ח הי"ח) משכ"ב.

**והנה יש לדון** דמוכח בסוגיין דדין יש זיקה אינו רק לענין איסורי קרובות וכד' אלא דהזקוקה ג"כ נופלת ליבום מחמת האח שהיתה זקוקה לו, דא"נ שאין הזקוקה נופלת ליבום מחמת הזיקה א"כ בכה"ג שהיתה זקוקה לאח אחד ומת לכאו' הוי ב' היבמות [אשתו של הראשון שלהב"ע שהיא זקוקה לאח השני ואשתו של האח השני] צרות ערוה שלא במקום מצוה, שהרי לא נופלות שני היבמות לפני האח ליבום מחמת אותו האח, ועל כרחך שנופלות ב' היבמות מחמת היבם שמת ליבום והוי צר"ע במקום מצוה. אכן יש לדון דגם א"נ שלא נופלת היבמה מחמת האח השני [שהיתה זקוקה לו] מ"מ אי"ז נחשב לערוה שלא במקום מצוה משום שגם א"א שלהב"ע נחשבת בנפילה ראשונה במקום מצוה לאותו שלא היה בעולמו אלא שאסורה לו, ובאמת נחשב שנופלות לו ב' יבמות מב' בתים אלא שהן צרות זל"ז בזיקה ואם יש זיקה פוטרת האחת את צרתה ע"י הזיקה, אלא שיקשה לצד זה מ"ט לא נימא שפקע הזיקה לאח שלא ייבם וכקושית ר"א קוטלר דלעיל, וצ"ע. **והנה יש להוכיח** שגם במקום שלא נופלת היבמה לאחר השלישי מחמת היבם שמת מכל מקום לא פקעה זיקת האח המת ואסורה היבמה מחמתו לאחיו, **דבשלטי גבורים** (לקמן דף ל' ע"א) הביא מדברי הריא"ז שאם היו ג' אחים נשואים ג' נשים נכריות ומת אחד מהם והרי אשתו זקוקה לב' אחיו, אם היו בנים לאחד מהם ומת הרי זו אסורה להתייבם לאח שנשאר הואיל והיתה זקוקה לאחיו שיש לו בנים והרי היא כאשת אח שיש לו בנים ואסורה, **וכדבריו פסק הרמ"א** (קע"ה ס"ח). **ובשיטה זו מוכח** שזיקת היבם לא פקעה לאחר מתתו גם אם אינה נופלת ליבום מחמתו [שהרי יש ו בנים] אלא דכיון שהיתה לה זיקה לאחיו הרי היא כאשתו וכשמת נחשב שנופלת לפניו אשתו של הראשון ואשתו של השני [אע"פ שאינה זקוקה מחמת השני] ומחמת השני הוי אשת אח שיש לו בנים ואסורה.

**ובעיקר הנדון** אם היבמה שזקוקה ליבם ומת האם נופלת היבמה לאחר השלישי גם מחמת האח השני שמת יש לעמוד בדברי הסוגיא להלן ל', דאיתא **בסוגיא להלן** ל' ע"א דג' אחים ב' נשואין ב' אחיות ואחד נשוי נכרית ומת אחד מבעלי אחיות ואח"כ מת נשוי נכרית [קודם שיבם] דלמ"ד יש זיקה הוי צר"ע בזיקה, **ויל"ע כהנ"ל** האם הטעם הוא משום שנפלה לפניו מהאח שהיתה זקוקה לו, ועי"ש בגמ' להלן ל: דביאר רש"י שם בשיטת רבא שם דבג' אחים שנים נשואין ב' אחיות ואחד נשוי נכרית ומת נשוי נכרית ואח"כ מת אחד מבעלי אחיות אסורה הנכרית על האח הנשאר משום שהוי הנכרית ערוה בזיקה, **וכתב רש"י** (ד"ה זו) "דכיון דיש זיקה הוי כאילו באה אף מכח השני", הרי מבואר להדיא דבכה"ג שיש זיקה לאחים ומת אחד מהם נחשב שנופלת היבמה ממנו מחמת אישות הזיקה שהיה לו ביבמה. **אלא דהקשה רש"י** (שם) דא"כ בג' אחים נשואים לנכריות ומתו ב' אחים לא תתייבם אפילו אחת מהם כיון שמחמת הזיקה הוי אשת ב' מתים, **ותי' רש"י** דאשת ב' מתים זה איסור דרבנן ולא גזרו בכה"ג [היינו שלא אמרו שדין הזיקה יהני לעשות איסור אשת ב' מתים] ורק בגוונא שעשה אחד מאמר אמרי' דהוי אשת ב' מתים כמבואר בסוגיא בדף י"ח:. [ועיין בחידושי הגרש"ש (סוף סי' י"ז) שהקשה לרש"י דב' יבמות הבאות מבית אחד הוי דין דאורייתא]. **ועי"ש ברמב"ן** שהביא דברי רש"י וכתב שיש להקשות בנוסח אחר, דב' נשים נכריות שנפלו לפני אח אחד מב' בתים לא יוכל לייבם את שניהם או לחלוץ לשניהם משום שמחמת הזיקה יש בכה"ג איסור דאורייתא דבית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים [וכן בית אחד הוא חולץ וכו' כמבואר בסוגיא להלן מ"ד ע"א], **ותירץ הרמב"ן** "אף בזו יש לומר זיקה דרבנן היא ולא גזור רבנן אלא במקום ערוה" והייינו שדוקא לענין להחשיב את היבמה כערוה על היבם מחמת הקירבה של לעריות אמרו חכמים שיש זיקה ולא לאיסור שתלוי בנפילה ליבום, **וצ"ב** מ"ט דוקא באיסורי ערוה אמרי' שיש זיקה, **ואולי הביאור בדבריו** שפליג ע"ד רש"י בענין המובא לעיל, דאין גדר דין הזיקה לומר שנחשבת היבמה עד כדי כך כאשתו של היבם מחמת הזיקה עד כדי שנחשב שנופלת היבמה ליבום מחמת האח שהיתה זקוקה לו, אלא שהאישות שיש ליבם ביבמה מהני להחשיב שיש קצת שייכות בין היבמה לבין אשתו או קרובותיו כמו שיש בין אשתו לבין קרובותיו, ולכן יש בה איסור ערוה על אחיו מחמת אישות זו, אבל לא אמרו דין אישות מחמת הזיקה עד כדי שיחשב שנופלת מחמת אישות זו ליבום לאחר מיתתו, וצ"ע. **הנה בשיעורי הגרש"ר** (אות כ"ד) הקשה על דברי הרמב"ן מדברי **הרמ"א** (קנ"ט סק"ה) דכתב דבזמן הזה דיש איסור לשאת ב' נשים מחדר"ג אם נפלה לאדם יבמה ליבום אין לו לישא אחרת עד שיחלוץ ליבמה, וביאר הגר"א דהוא מטעם דכיון שהיבמה היא אשתו בזיקה הרי אם נושא אחרת הוי כנושא ב' נשים. ומוכח שאיסור זיקה אינו רק באיסורי קורבה ועריות אלא גם באיסורים בעלמא. ועי"ש משכ"ב ע"פ מחלוק' רש"י והרשב"א בסוגיא התם. ולביאור דלעיל לק"מ דאין כוונת הרמב"ן דוקא לאיסור ערוה אלא כוונתו שלא נחשבת עד כדי כך כאשתו של היבם שנחשב שנופלת מחמתו ורק באיסורים כערוה גזרו, וה"ה לענין איסורים כמו חדר"ג וכד' וצ"ע, ושמעתי עוד לבאר שדין חרם דר"ג אינו תלוי באישות אלא בקנין שלא היו קנוית לו ב' נשים וכלפי זה נתבאר (לעיל אות י') שלכ"ע יש זיקה. וממילא אי"ז שייך לדין המיוחד 'שיש זיקה' שהוא נאמר רק באיסורי עריות, וצ"ע. ועיין עוד להלן [אות יט] בשייטת הרמב"ם בזה.

**עוד עמדו הראשונים** (שם) על קושיא נוספת השייכת לענין זה, דאם נימא שיש זיקה ג' נשים ב' נשואין ב' אחיות ואחד נשוי נכרית ומת נשוי נכרית לא יוכל אחד מהם ליבם את הנכרית משום שהוי אחו"א בזיקה לאחיו השני, ותי' הרמב"ן דכל איסור הזיקה אינו שייך אלא כשמת האח שהיתה זקוקה לו אבל מחיים אי אפשר שתאסר עליו מחמת אישות אחיו [וכן מבואר בתוס' ל' ע"א ד"ה זאת] והוכיח כן הרמב"ן דאל"כ כל יבמה שנפלה לפני ב' אחים לא תתייבם [דהוי צרת אשת אח בזיקה], והוסיף הרמב"ן ועוד שכיון שהערוה עומדת עם בעלה הוי צרת ערוה שלא במקום מצוה [היינו שהערוה אינה במקום מצוה] וכל איסור הזיקה הוא בגוונא ששני היבמות עומדות ליבום, ומשמע ברמב"ן שגם בלא הטעם של צר"ע שלא במקום מצוה מובן מ"ט אין חסרון של צר"ע בזיקה, **וצ"ב הטעם** ולכאו' צ"ל שכאשר ב' היבמין חיים אזי כאשר אחד מהיבמין מיבם הוא עוקר את הזיקה מחבירו [למפרע או מכאן ולהבא] ולכן אי"ז שייך לאיסור זיקה משא"כ לאח"מ שלא שייך עקירה על זיקת אחיו ולכן יש בזה איסורי זיקה, ועיין, **שם בשיטת הרשב"א** שהזכיר בדבריו ביאור זה [שמחיים אינה אסורה עליו משום שנחשב כאילו היא זקוקה רק לחי] ותמה על כך, וגם הקשה דהוי צר"ע לאחר מיתה, ועי"ש משכ"ב ועי"ש בריטב"א באריכות ואין כאן המקום להאריך בנדון זה ובמקומו יתבאר.

**יז) הקשו הראשונים** מדוע הוקשה לגמ' למ"ד יש זיקה ממתני' בריש פרקין, הרי ברור דדין יש זיקה תלוי במחלוקת תנאים, וא"כ מתני' דריש פרקין ס"ל דאין זיקה ומאי קושיא, **ויש מהראשונים** שתי' דקו' הגמ' היא מחמת דהוי מתני' בריש פרקין "סתם משנה" [עיין **רמב"ן וריטב"א** בשם תוס'] **אכן ברשב"א** הקשה על פי' זה עי"ש, ותי' דקושית הגמ' היתה משום דס"ל שמתני' דריש פרקין הוי לכ"ע וגם למ"ד יש זיקה, ומשום דכיון שמת היבם פקעה לה זיקה, וא"כ ה"ה כשמתה היבמה והקושיא היא על מה שאמרה הגמ' לעיל דזיקה בכדי לא פקעה, [ועיין נמי בריטב"א]. והנה מוכח בדברי הרשב"א שס"ל לגמ' שאין לחלק בין מיתת היבם למיתת היבמה ואם במיתת היבם פקעה זיקה ה"ה למיתת היבמה [ודלא כסברת הגר"א קוטלר זצ"ל]**.**

**יח) בתוד"ה והאי.** מבואר בתוס' דלשיטת רב דאין זיקה מצד הסברא היה צריך להיות שיש זיקה ומהיתור של המשנה למדנו שאין זיקה, וזהו קצת דחוק לומר שמ"ד אין זיקה ס"ל שצד הסברא יש זיקה [ועוד שזהו מחלו' תנאים וא"כ על כרחך שיש שס"ל שעיקר הסברא הוא שאין זיקה], **ובקר"א** ביאר דלמ"ד אין זיקה בעי' למשנה יתירה כדי לומר שאין זיקה גם מחיים, אבל בלא משנה יתירה היינו אומרים שאין זיקה רק לאח"מ ומשום דפקעה לה זיקה במיתת היבם, עי"ש. [ובעיקר ד' התוס' עיין ברש"ש להלן ל' ע"א].

**יט)** **"לאפוקי מב"ש" וכו'. ברמב"ם** (פ"ו מיבו"ח הי"ח) העתיק את המשנה דריש פרקין כצורתה, **והקשו עליו** דלכאו' בגמ' מבואר דעשה בה מאמר ומת אתי רק כדי לאפוקי מב"ש דס"ל מאמר קונה קנין גמור, אבל באמת למ"ד יש זיקה [דכך פסק הרמב"ם] גם בלא עשה מאמר אסורה מטעם צרת ערוה בזיקה. **ובכס"מ** כתב דהרמב"ם סמך על מש"כ במקו"א (הכ"ה) שצרת ערוה בזיקה אסורה. **אכן** במ"מ ובטור שהקשו כן ע"ד הרמב"ם נראה שס"ל שהרמב"ם לדינא סובר שאין בכה"ג דין צר"ע בזיקה וצ"ע. [הנה הקושיא בתרתי א- דבגמ' בסוגיין מבואר שלא כדבריו ב- שסותר דבריו להלכה כ"ה דכ' דיש איסור צר"ע בזיקה.] **ועיין באבי עזרי** (פ"ו מיבו"ח הי"ח) שביאר הענין באריכות, ותו"ד הם שס"ל לרמב"ם שדין זיקה לא מועיל לעשות את הזקוקה לאשתו לגמרי ושתפול מחמתו ליבום וכו' [עיין הרחבה לעיל אות טז] [ולכן לא הזכיר הרמב"ם בשום מקום שאחות זקוקה אוסרת את צרתה], ורק היכא שהערוה היא אשתו של המת אזי מדין זיקה יכולה לתת איסור לנכרית הנופלת מאח אחר שהיא תחשב כצרת ערוה, דלענין זה לא בעי שהנכרית תהיה אשתו ממש אלא שרבנן גזרו איסור קרובות של הזקוקה כמו איסורי קרובות של הערוה ולכן אם הערוה היא אשת המת אסרו גם את צרתה אע"פ שהיא צרתה רק בזיקה, אבל באופן שב' אחים נשואין ב' אחיות ואחד נשוי נכרית ונפלה אחת האחיות לפני שני היבמין ואח"כ מת נשוי נכרית, אין הנכרית נאסרת על השלישי, משום שהערוה הזקוקה לאותו נשוי נכרית אינה נחשבת כאשתו כדי שתאסר אשתו [הנכרית] על אחיו השני, ולפ"ז ה"ה לבעלת מאמר דכאשר נפלה יבמה לפני שני אחים ולאחד מהם הוי א"א שלהב"ע אי אפשר שאשה זו תאסור את אשתו של אותו שהיה בעולמו על אחיו השלישי כיון שאינה חשובה אשתו גמורה על ידי הזיקה, ולהכי בעי' למאמר וזהוי שיטת הרמב"ם, אכן שיטה זו תלוי במחלוקת המבוארת בסוגיא בריש פרק שלישי, ושיטה זו היא רק לשיטת רב אשי שם והגמ' הכא קאי למ"ד התם דס"ל "התחיל ולא התחיל" ולשיטתו ליכא לחילוק זה [ובמקומו יתבאר בהרחבה], ומיושב פסק הרמב"ם שפסק כרב אשי שם. [ועיין בחידושי הגרש"ר סי"ג שביאר עיקר פסק הרמב"ם אלא שלא ביאר כיצד מיושבים דבריו מסוגיין, עי"ש]. ועיין עוד בס' **משנת רבי אהרון** (סי' ט"ז) שביאר באריכות דברי הרמב"ם ע"פ היסוד שהפוטר את הצרה הוא רק האיסור אשת אח של הערוה. עי"ש.

**כ) "לעולם אין זיקה משום דקסבר אסור לבטל מצות יבמין... ואי אין זיקה תבטל" וכו'.** משמע בגמ' שדין ביטול מצות יבמין תלוי האם יש זיקה או אין זיקה, [ומשמעות הגמ' שיותר פשוט איסור סיטול מצות יבמין למ"ד יש זיקה] וקשה מה השיכות בין דין יש זיקה לבין הדין דאין לבטל מצות יבמין. **והנה בכמה ראשונים** מבואר שדין ביטול מצות יבמין הוא דוקא למ"ד אין זיקה, **עיין בתוס' חד מקמאי** כ"ו: שביאר דכל החשש דלמא אדמייבם חד מית אידך ואיכא ביטול מצות יבמין היינו דוקא למ"ד אין זיקה, דאילו למ"ד יש זיקה וקימ"ל כוותיה כיון דאין קידושין מפקעי זיקה [עיין להלן יח: נדון זה] הרי גם אם ייבם חד וימות אידך לא תפטר השניה בלא חליצה וליכא ביטול מצות יבמין. **ודייק כן מרש"י** (י"ז ע"ב ד"ה דאסור) שכ' דביטול מצות יבמין היינו מיבום וחליצה, הרי שאם יש זיקה ויש חליצה [כיון דאין קידושין מפקעי זיקה] א"כ אין חשש של ביטול מצות יבמין. **[ועיין במאירי** לעיל י"ז: שביאר דדין איסור לבטל מצות יבמין הוא גם למ"ד אין זיקה, אכן בדף כ"ו ע"א הביא י"א שדין איסור לבטל מצות יבמין תלוי בדין יש זיקה כמבואר, והביא שכ"כ רש"י הנ"ל]. **ועיין בריטב"א** (לעיל י"ז:) שכתב ג"כ שכל הדין דאסור לבטל מצות יבמין הוא משום דכיון שאין זיקה אם היה מקדש את אמה היה הזיקה גרוע ופקעה לגמרי ונפטרה מיבו"ח. **ועיין ברשב"א** (להלן מ"א ד"ה והני) שכתב ג"כ דלמ"ד אין זיקה אין דין חליצה אחר קידושין ולכן אמרה הגמ' שדינו של ריב"ב תלוי דוקא ביש זיקה ולא באיסור לבטל מצות יבמין. [ועיין בזה בריטב"א ע"ט:] עי"ש.

**אלא שקשה** לביאור הראשונים הנ"ל שהרי גם אם יש זיקה ויש חליצה הרי מ"מ מה שצריכה חליצה זה רק מדרבנן, אבל מדאו' אינה צריכה חליצה [שהרי דין יש זיקה הוא רק דרבנן], וא"כ איכא ביטול מצות יבמין מדאו'. [ועיין **במאירי** (כ"ו ע"א) שכ"כ בדעת הסוברים שגם למ"ד יש זיקה יש איסור ביטול מצות יבמין ועיין נמי **באו"ש** (יבו"ח פ"ז ה"א) שהקשה כן.] **ולכאו' צ"ל** בזה [ויסוד הדברים בהג' **הגר"א יפה'ן** במילואים לריטב"א סי' י' אות י"א שהרחיב בזה הרבה] **דהנה בתוס' רי"ד** (לעיל י"ז:) כתב בדין אסור לבטל מצות יבמין "דלכולי האי לא אמרי' אין זיקה שיהיה מותר לבטלה" עי"ש. הרי מבואר מדבריו שגם למ"ד אין זיקה דין האיסור לבטל מצות יבמין תלוי בזיקה שישנה גם למ"ד זה [כמבואר לעיל אות י' בהרחבה שלכ"ע יש זיקה וכל המחלו' היא אם אלימא זיקה לאסור קרובות]. ולכאו' מבואר בדבריו דהאיסור לבטל מצות יבמין הוא תוצאה של הדין זיקה, וביאור הדברים דבאמת לכאו' יש לדון שכאשר נושא את אחותה אי"ז ביטול מצות יבמין אלא דממילא נהית ערוה ומופקע ממילא היבום [ועיין סוגיא בגיטין פ"ג דמבואר התם שאין איסור לישא אשה שיוכל להיות שבתוצאה מזה לא יהיה מצות יבום, והגם דהכא כבר נפלה לפניו ליבום מ"מ הרי מפקעה מדין יבום ואי"ז ביטול מצוה], אכן י"ל שמדיני מצות היבום הוא שבעי' להפקיע זיקת היבמה ע"י יבו"ח בדוקא ולכן היכא שיש זיקה ומפקיע את הזיקה ע"י שעושה את האשה לערוה עליו איכא ביטול מצות יבמין. וממילא מבואר דתלוי הדין במה שיש זיקה. אלא שבזה נחלקו הראשונים, דיש שס"ל שגם בזיקה דאו' שאיכא לכ"ע [כמבואר לעיל אות י'] שייך הדין דביטול מצות יבמין מחמת הזיקה הזו, [וזה ביאור ד' התורי"ד הנ"ל] אבל הראשונים המובאים לעיל שתלוי ד"ז במחלו' אם יש זיקה או לא, משום ס"ל שרק זיקה כזו שהיא כדין אישות בזה יש איסור הפקעת הזיקה לביטול מצות יבמין וממילא כל היכא שיש חליצה מדרבנן אין איסור ביטול מצות יבמין, ועיין.

**כ\*) בעיקר דין איסור ביטול מצות יבמין.** יש לחקור בהא דאסור לבטל מצות יבמין אי הוה איסור תורה או הוי דין דרבנן. **ובתוס'** (לעיל י"ז: ד"ה אבל) כתבו דאפי' ר"ג דאמר אם מיאנה מיאנה וא"כ לכאו' לא חייש לביטול מצות יבמין מ"מ מודה הכא דשאני התם דכבר נשואה לו. **ומשמע** מדברי התוס' דהוי דין דרבנן דבכה"ג שייך לומר שלא גזרו חכמים היכא שכבר נשואה לו, דאילו הוי ביטול מצות יבמין דין דאורייתא א"כ קשה מ"ט לא יוציא מחמת איסור זה. **ובטעם הדבר** דליכא איסור מדאו' לבטל מצות יבמין נראה דכיון דאחר שנשא את אמה פקע חיוב התורה דיבום אין בזה איסור כלל דאין איסור לעשות הערמה להפקיע חיובים שעליו. וראיתי מי שהביא ראיה לזה מדברי הר"ן בפ' ר"א דמילה (שבת קל"ד ע"ב) שהביא מהרמב"ן דמותר למול תינוק בשבת אפי' יצטרך אח"כ לחמם מים, דאפילו דמכשירי מילה אינם דוחין את השבת אבל כיון דהשתא בהתירה קעביד ואח"כ פיקו"נ הוא דקא דחי לה. אכן דעת הרשב"א והרז"ה דבכה"ג דוחין את המילה (עיין בשו"ע רס"ו ס"ד ובש"ך שם סק"ו). הרי מבואר בדעת הרמב"ן והר"ן דמותר להכניס עצמו לאופן זה שיקבל היתר שיפקע ממנו איסורי שבת, וה"ה הכא דמותר לאדם לעשות הערמה שיפקע ממנו חיוב מ"ע דיבום.

**\*) עוד בגדרי ביטול מצות יבמין** והשייכות בין דין זה לדין יש זיקה עיין להלן בריש פרק ג' (כ"ו ע"א) מה שיתבאר בזה.

**כ\*\*) בתוד"ה דלמא.** הקשו התוס' לשיטת אביי דס"ל דחייש ר"מ למיתה ואילו בגיטין כ"ח מבואר לשטת אביי דס"ל לר"מ דלא חיישי' למיתה, והוסיפו תוס' דמשמע דהכא מודה אביי לרבא מכך שלא השיב לדבריו, והיינו דבלה"כ היה מקום לומר שאביי ס"ל שטעמו של ר"מ הוא משום שס"ל יש זיקה ולא משום שחייש למיתה, **ובתו"י ביומא** (י"ג ע"א ד"ה ממה) כתבו דאביי לא מודה לרבא וס"ל לשר"מ הטעם משום שיש זיקה וא"כ לק"מ קושית התוס', **אלא שהקשה הערול"נ** דאיך אפשר שלא יסבור אביי כרבא, דהרי אביי עצמו ס"ל יש זיקה [להלן כו], וא"כ יקשה על אביי עצמו מהברייתא שהביא דמוכח שאין זיקה, ולשיטת התו"י אביי לא יכול לתרץ דקאי כר"מ שחייש לביטול מצות יבמין שהרי ס"ל שר"מ לא חייש למיתה [ועיין במגיה לריטב"א ציון 114 שייישב הקו']. ועיין עוד **ברמב"ן ברשב"א ובריטב"א** תירוצים נוספים לקושית התוס'.

בא"ד. כתבו תוס' שאביי לא דימה שמא מת לשמא ימות אלא שמא מת בזמן מרובה לשמא ימות לאלתר [והיינו דהתם רבא ס"ל שיש חילוק בין מא מת לשמא דלא חיישי' משום שאזלי' בתר חזקת חי ושמא ימות חיישי' דליכא כה"ג חזקה, אבל אביי לא ס"ל תי' זה ודימה החשש שמא מת לחשש שמא ימות], **ודברי התוס' צ"ב,** דמאחר שלא ס"ל לאביי דמחמת החזקה לא חיישיי' לשמא מת אלא תלוי הדבר בסברת החששות א"כ מהו החילוק בין שמא מת לשמא ימות, דשמא מת החשש לזמן מרובה שווה לשמא ימות שהשש הוא לאלתר, **ועיין בפנ"י** (גיטין שם) שעמד בקושיא זו וכתב שלא הצליח לעמוד על ביאור דברי התוס' הללו. ונראה לכאו' דמבואר בדברי התוס' הללו דענין זה שאין לנו לדון שהיה שינוי ממה שידוע לנו אי"ז רק גזה"כ של 'חזקה', אלא הוא [גם] 'סברא' שמהכי תיתי שנעשה שינוי ממה שידענו [ומה שנתחדש בפ' חזקות הוא שגם במקום אין סברא של מהיכי תיתי וכו' מ"מ אמרי' שלא נתשנה הדבר מהידוע לנו], וממילא הגם שמוכח דפליג אביי על דין חזקה התם גבי חזקת חי [מאיזה טעם שיהיה או משום שעשויה להשתנות או מסיבה אחרת עי"ש בפנ"י], מ"מ לא פליג שיש סברת מהכי תיתי שהיה שינוי לפנינו, ולכן גבי שמא מת בזמן מועט ס"ל שלא חיישי' דמהכי תיתי שהיה שינוי, אבל בזמן מרובה חיישי' שמא מת דעל זמן מרובה אין סברת מהכי תיתי שיהיה שינוי, וזהו שדימו תוס' שמא מת בזמן מרובה לשמא ימות לאלתר, דבשמא ימות גם בזמן מועט א"א לומר 'מהכי תיתי' שימות, דהחשש להבא אינו סתירה ושינוי למה שידוע עכשיו, וא"כ אין בזה סברא שנימא שמסתמא לא יהיה שינוי. ועיין בזה שהוא יסוד גדול.

**בא"ד. וריב"ן פירש** משום דבשעת נפילה לא חזו תרוייהו ליבום וכו', ובפשטות כוונת ריב"א דאיכא דין נאסרה גם מטעם ביטול מצות יבמין, **וכן פשטות דברי רש"י** להלן כ"ד ע"א ד"ה ואי. ובתוס' הקשו מדין הותרה ונאסרה וחזרה והותרה, **ועיין בערול"נ** משכ"ב, ולהלן בריש פ"ג יתבאר בהרחבה, ואכמ"ל.

**י"ח ע"ב**

**כא) כהקדמה לדברי ריב"ב,** יש להקדים את נדון **הגמ' להלן ע"ט ע"א** בענין ערוה מפקיעה זיקה, דאיתא התם במתני' שאמר רבי יהושע "שמעתי שהסריס חולץ וחולצים לאשתו, והסריס לא חולץ ולא חולצים לאשתו", וביאר רבי עקיבא (שם) "סריס אדם חולץ וחולצים לאשתו מפני שהיתה לו שעת הכושר, סריס חמה לא חולץ ולא חולצים לאשתו מפני שלא היתה לו שעת הכושר", והקשתה הגמ' לשיטת ר"ע מ"ט סריס אדם יכול לחלוץ הרי הוא מחייבי לאוין ולר"ע חייבי לאוין הם כחייבי כריתות, ותירץ רבה "כגון שנפלה לו ולבסוף נפצע", היינו שנהיה חייבי לאוין לאחר נפילה, והיינו ערוה [לר"ע] לאחר נפילה, והקשה עליו אביי "ולייתי איסור פצוע ונדחי עשה דייבום, מי לא תנן ר"ג אומר אם מיאנה מיאנה ואם לאו תמתין עד שתגדיל ותצא הלזו משום אחות אשה אלמא אתי איסור אחות אשה ודחי הכא נמי ניתי איסור פצוע ונדחי". והיינו שהקשה אביי שהערוה של חייבי לאוין תפקיע את דין היבום גם לאחר נפילה, והביא ראיה משיטת ר"ג גבי ממאנת שמבואר שתמתין עד שתגדיל ותהיה אחו"א דאורייתא ותפקיע את הזיקה, עי"ש. ומבואר שנחלקו רבה ואביי האם ערוה לאחר נפילה מפקיע זיקה. **והקשו הראשונים** על מה שהוכיח אביי מדברי ר"ג, שהרי שיטת ר"ג היא דאין זיקה, וממילא לשיטתו אתי שפיר שערוה לאחר נפילה יכולה להפקיע את הזיקה, אבל לשיטת ר"ע דיש זיקה מי יימר שערוה לאחר נפילה מפקיעה זיקה, [ובאמת לשיטת רש"י בדף י"ז: שגם ר"ע ס"ל אין זיקה א"כ לק"מ קושית הראשונים, אמנם בראשונים ס"ל דלא כרש"י ועל כן הקשו כנ"ל]. **ובישוב** קושיא זו נחלקו הראשונים, **ברשב"א תירץ,** דבאמת מכאן מוכח שערוה של 'נשואין' מפקעי זיקה והיינו דמדברי ר"ג מוכח שאם עבר וקיים את אשתו הקטנה ובעל לכ"ע פקעי זיקה ועל כך לא חלקו עליו [אלא על כך שאסור לו לעשות כן] וממילא מוכח שערוה של נשואין מפקעי זיקה [ובחילוק בין קידושין לנשואין עיין להלן אות כא\* בשיטת הרשב"א ושאר ראשונים], **ובריטב"א תמה** על פירוש זה, דס"ל דאין חילוק בין קידושין לנשואין [לשיטתו בסוגיין ויבואר להלן], ועוד הקשה הריטב"א דא"כ גם בשיטת ריב"ב נימא שיכנוס ע"י חופה ותפטר חברתה, עי"ש. **ולכן ביאר בשם מורו** דקושית אביי היא דמשמע מדברי ר"ע שסריס אדם יכול אפי' לייבם לכתחילה, וזה לא יתכן דגם א"נ דערוה לאחר נפילה אינו מפקיע זיקה אבל מ"מ בודאי שהערוה אסורה כאחות אשה, שהרי בודאי גם הזיקה אינה יכולה להפקיע את הערוה, וא"כ אע"פ שלא פקע הזיקה וצריך לחלוץ אבל מ"מ א"י ליייבם ומשמע לאביי בדעת ר"ע שיכול גם לייבם עי"ש. [הן אמת שדברי הריטב"א צ"ע טובא מהיכן ראה אביי הוכחה מדברי ר"ע שיכול גם לייבם, דאפשר שרק יכול לחלוץ ולא לייבם, ושמעתי לבאר [מהגר"א אריאלי שליט"א] דבכה"ג דהוי ערוה לאחר נפילה דלא מפקע זיקה צריך להיות הדין לר"ע שיבא עשה וידחה ל"ת, משום דכל מה שלא אתי עשה ודחי ל"ת לר"ע הוא משום דהוי כחייבי כריתות דערוה מפקע זיקה, אבל היכא דלא מפקע זיקה גם בחייבי כריתות משום דהוי ערוה לאחר נפילה א"כ בחייבי לאוין גם לר"ע יהיה עשה דוחה ל"ת, אכן אכתי קשה, דמ"מ לא ייבם גזירה ביאה ראשונה אטו ביאה שניה ושוב צ"ע מאי קשה לאביי, ואולי אפ"ל שהגזירה ביאה ראשונה אטו ביאה שניה נגזרה אחרי המשנה הנ"ל וצ"ע. ועיין בהגהות לריטב"א (מוה"ק) אופן נוסף לבאר, בדוחק].

**כא\*) "שומרת יבם שקידש אחיו את אחותה משום ריב"ב אמרו אומרים לו המתן" וכו'.** מבואר בדברי ריב"ב דס"ל יש זיקה ולכן אסורה עליו אחות יבמתו אע"פ שקידש אותה וחלו הקידושין ונמצאת יבמתו ערוה עליו מחמת אותם הקידושין. **ובתוס'** (ד"ה שומרת) כתבו שכל דינו של ריב"ב הוא דוקא בגוונא שקידש את אחותה דאז אמרי' לו המתן משום שבשעת נשואין 'נראה כנושא אחות זקוקתו', אבל אם כבר נשא את אחות היבמה שהיא 'אשתו גמורה' פקע לה זיקה לגמרי. ודברי התוס' צ"ב א- דבתוס' להלן (ד"ה אומרים) מבואר שהטעם של ריב"ב הוא משום שמאחר שיש זיקה אין קידושין מפקעי זיקה, ובפשטות הכוונה דאם אם יכנוס את אשתו נמצא פוגע בערוה דאחו"א מטעם הזיקה [דרבנן], ואילו בתוס' הנ"ל מבואר שהטעם הוא משום ש'נראה כנושא אחות זקוקתו' ב- עוד צ"ב, מהו החילוק בין קידושין ונשואין הרי תרוויהו דאורייתא, ומאי שנא קידושין שאי"ז פועל הפקעת זיקה לבין נשואין שהערוה מפקיעה את הזיקה. **ועיין ברשב"א** (מ"א ד"ה ומכל מקום) שכתב דלמ"ד יש זיקה הוי 'כעין' מקודשת, ולכן כל שלא כנסה אומרים לו המתן כדי שלא יראה ככונס את אחות המקודשת לו ראשונה, אבל אם קדם וכנס אין מחמירין עליו כל כך להוציא את אשתו ואפי' להפרישה דמה שעשה עשוי, ולכן גם בקידושין אין היבמה נפטרת בלא חליצה משא"כ בנשואין מאחר שהיבם אין מעוכב מחמתה כלום גם היא ניתרת לשוק בלא חליצה, עי"ש. ומבואר בדבריו, שבאמת מעיקר הדין אין חילוק בין קידושין לנשואין, ורק דבקידושין מטעם "נראית" מחמירים עליו שלא יכנוס את המקודשת וגם היבמה צריכה חליצה משא"כ בנשואין כמבואר. **אמנם בתוס'** קשה לומר כן, שהרי בתוס' ד"ה אומרים מבואר שהטעם של ריב"ב הוא משום שאין ערוה של קידושין מפקיע זיקה. **ועיין ברמב"ן** שביאר לדעת התוס' דאם יש זיקה שניהם כמקודשות אצלו, אבל אם נשא אותה דין הוא דתפקע הזיקה "לפי שזו אשה גמורה אצלו ואיך תכנס הלזו ותוציאנה מביתו מידו". ועיין נמי באו"ז (סי' ר"ט) שכ' כדברי הרמב"ן דנשואין אלימי יותר להפקיע זיקה מקידושין [והדברים מדויקים בתוס' שכתבו דבנשואין 'היא אשת גמורה'] **והדברים צ"ב**. [וברשב"א (שם) הביא שיטה זו, וכתב שאי"ז מחוור אצלו כל הצורך, וצ"ע].

**והנה בחידושי הגרש"ש** (סי' ט"ו אות א') כתב דמה שכתבו תוס' דבקידושין אומרים לו המתן משום דנראה שנושא אחות זקוקתו יש לפרש בב' אופנים א- דמהתורה באמת אינה זקוקתו משום שערוה מפקיע זיקה, רק שנראה שנושא אחות זקוקתו, וכתב דזה דחוק, ב- דקידושין באחות זקוקתו אינם אסורים כלל, דלא אסרו חז"ל לקדש אחות זקוקה, ורק נשואין שהם קרובים לביאה אסרו חז"ל, עי"ש. ומ"מ מבואר שמדאו' קידושין מפקיעין את הזיקה ורק מדרבנן יש איסור והוא בקידושין ולא בנישואין. [ולפ"ז ביאור דברי התוס' דגדר דין הזיקה שנתנו חז"ל הוא שלא תיפקע הזיקה [הקידושין] על ידי קידושין אחרים, אלא ע"י נשואין שהם קרובין לביאה, ואפשר שזו כוונת הרמב"ן דבנשואין לא גזרו שתשאר הזיקה כיון שיש אלימות בנשואין שהיא אשתו גמורה, ועיין.] **וכ' הגרש"ש** דמוכח מתוס' שמדאורייתא באמת הקידושין מפקיעין את הזיקה, דכתבו תוס' לעיל ט"ז ע"א (ד"ה בני צרות) שקידושין מפקעי זיקה כדאמרי' גבי שומרת יבם שקידש אחיו את אחותה שקידושיה מפקיעין היבום. הרי שס"ל לתוס' שקידושין מפקיעין את הזיקה ועל כרחך שכוונתם לגבי דינים דאורייתא [דהתם מיירי לענין דאורייתא] וכל הנדון שאין קידושין מפקעי זיקה הוא מדרבנן דלא תפקע הזיקה דכל דין הזיקה הוא מדרבנן, עי"ש. **[אלא** שקצת קשה דתוס' כתבו (שם) "כדאמרי' גבי שומרת יבם וכו'" וקשה שהגם שי"ל שאין מדברי ריב"ב סתירה להנ"ל, אבל מ"מ איך אפשר להוכיח מריב"ב דקידושין מפקעי זיקה. **ואולי** י"ל שהראיה היא ממה ש'נשואין' מפקעי זיקה דמשמע לתוס' שמוכח כן מדברי ריב"ב, וע"כ החילוק בין נשואין לקידושין הוא מדרבנן דמדאו' אין לחלק בניהם, וא"כ מוכח מדברי ריב"ב דמדאו' קידושין מפקעי זיקה ועיין]. **והנה** במה שנקטו תוס' לדבר פשוט שנשואין מפקעי זיקה לכאו' הביאור בזה הוא דבאמת גם קידושין מפקעי זיקה אלא שגזרו מדרבנן שלא נימא כן כמבואר לעיל, **אכן ברשב"א** (להלן ע"ט ע"א) כתב דענין זה דנשואין מפקעי זיקה נלמד ממתני', דשיטת ר"ג גבי ב' אחים הנשואים ב' אחיות קטנה וגדולה ומת נשוי הגדולה שאין הקטנה צריכה למאן אלא תמתין עד שתגדיל ותצא הגדולה משום אחות אשה וכתב הרשב"א שגם שפליגי על ר"ג וס"ל שאסור לה להמתין וכו' אבל מ"מ לכ"ע הכה"ג שעבר ונשא תצא הגדולה משום אחו"א ועל כרחך משום שנשואין מפקעי זיקה [והתם מיירי בנשואין] עי"ש. ובריטב"א שם הקשה דא"כ גם בדינו של ריב"ב נימא שישא אותה ע"י חופה ויפקע הזיקה, הן אמת שלדברי התוס' מיושב היטב דכתבו שיש בזה איסור שנראה כנושא אחות זקוקתו ובזה אין חילוק בין ביאה לחופה, ועיין. [ועיין בהערה לעיל הרחבה בביאור דברי הגמ' להלן ע"ט ע"א].

**כב) בתוד"ה אומרים.** הקשו תוס' מ"ט לריבב"ב צריך להמתין ולא אמרי' דערוה תפקיע את הזיקה, והוכיחו התוס' שערוה מפקיעה את הזיקה ממה שדמבואר בדברי הגמ' בשיטת ב"ש שאם מאמר קונה קנין גמור יפקיע המאמר את הזיקה [בגוונא שנפלו לפניו ב' אחיות], ויש להעיר מ"ט הוצרכו לראיה זו, דלכאו' בלה"כ יש להקשות דבודאי ערוה כל היכא דאיכא ערוה צריך שתפרע הזיקה שהיא דרבנן ומ"ט צריך להמתין. **וביאר האמרי משה** (ס"ז אות לב) דמטעם דערוה מפקיעה זיקה לא היו יכולים תוס' להקשות, משום דאפשר שהפקעת הזיקה היא רק מכאן ולהבא ולא יפקע האישות בזקוקתו למפרע, וא"כ נמצא שאע"פ שאחר קידושין נמצאת היבמה ערוה עליו מ"מ יהיה אסור באחותה כמו במתה היבמה, וע"ז הוכיחו תוס' ממאמר דכלל היכא דאיכא ערוה פקע האישות למפרע. [**אלא** דיש להעיר דמצאנו נדון באחרונים אם בקידושין שפקעו מחמת ערוה (כהכא שהזיקה פוקעת מחמת ערוה) האם נשאר איסור קרובות מחמת הקידושין שהיו קודם פקיעתם, **ועיין בקו"ה** (יב א) שדן בזה בשיטת רש"י והאבני מלואים, וכתב שאם פקעו קידושי האשה מחמת ערוה ולא מחמת מיתת הבעל או גרושין אזי פקעו גם איסורי הקרובות דרק במיתת הבעל או גרושין שצריך דבר שיפקיע את האישות אזי אמרי' שפקע רק אישות הבעל ולא איסורי קורבה משא"כ בקידושין שפקעו מחמת ערוה דפקעי מימלא א"כ אין חילוק בין איסורי קורבה לאיסור אשת איש והכל פקע, ולפ"ז אין צד שאם יפקע הזיקה מחמת ערוה תהיה עדין אסורה עליו מחמת שהיא הזיקה של קודם לכן, ועיין באמר"מ מה שהביא בזה מדבר האו"ש שגם הפקעת הזיקה ע"י ערוה מפקיע למפרע כמו יבו"ח].

**ובעיקר הראיה** של תוס' ממאמרדקידושין מפקעי זיקה, **עיין בריטב"א** כתב שאין להוכיח מדברי הגמ' במאמר לסוגיין, דהתם מבואר שאם מאמר קונה קנין גמור אזי בנופלות ב' אחיות לפני ב' יבמין זה יעשה מאמר ויקנה וזה יעשה מאמר ויקנה, והבינו התוס' לכאו' דעל ידי המאמר של אחד פקע ממנו זיקת חברתה ואינו אסור לכונסה דע"י המאחר אין אחותה זקוקתו וממילא אין המקודשת אחות זקוקה, ולהכי דמי נדון זה לדינו של ריב"ב [וכן הוא פרש"י בסוגיא זו], אכן יש לפרש באופן אחר דבאמת ע"י המאמר לא הותרה היבמה שעשה בה מאמר דאכתי היא אחות זקוקה דאין הקידושין מפקעים את הזיקה, וביאור דברי הגמ' הוא דאם מאמר קונה קנין גמור א"כ על ידי המאמר של אחד האחים פקע זיקת אחיו מאותה יבמה שעשה בה אחיו מאמר, ונמצא שהיבמה שלא עשו בה מאמר אינה אחות זקוקה ויכול האח האחר ליבמה, ושוב יכול לעשות בה האח האחר מאמר ולהתיר את האח הראשון במקודשת לו דשוב אינה אחות זקוקה על ידי המאמר שעשה השני באחותה, וממילא אי"ז שייך לסוגיין, **וצ"ב** שיטת התוס'. **אכן כבר העירו** על דברי הריטב"א, דבגמ' התם (כ"ט:) מבואר שגם אם מאמר אינו קונה קנין גמור מ"מ זה יעשה מאמר וידחה וזה יעשה מאמר וידחה, והיינו דלדחות את הצרה לא בעי' לקנין גמור אלא סגי בקנין שאינו גמור, והביאור משום דאע"פ שאינו חשוב המאמר כיבום מ"מ אחותה נדחית משום שהיא ערוה דאחו"א ושפיר מוכח שערוה מפקיע זיקה [וא"כ י"ל שזו כוונת התוס', אע"פ שמשמעות דבריהם היא להוכיח ממאמר קונה קנין גמור], **וצ"ב שיטת הריטב"א** הנ"ל שכתב שאין להוכיח משם שערוה מפקיע זיקה, **ועיין באמרי משה** (ס"ח אות ח) משכ"ב בב' דרכים [התלוים בביאור הסוגיא שם ואכמ"ל], **ועיין בחי' הגר"נ זצ"ל** שכתב שלשיטת הריטב"א אפ"ל שאע"פ שזיקתו של בעל המאמר לא פקעה באחותה [דקידושין לא מפקעי זיקה בין אם קונה קנין גמור ובין אם ל"ק קנין גמור] מ"מ זיקת אחיו פקעה ע"י המאמר גם אם אינו קונה קנין גמור, והוא ע"פ דברי התוס' להלן נ"ו שהטעם שביבום של אחד פקעה זיקת האחים משום שנאמר לו לאשה ולא לאחיו לאשה [עיין סוגיא לעיל י: הרחבה בשיטה זו] וא"כ אם מאמר הוא מדאורייתא אזי אע"פ שאינו קונה קנין גמור מ"מ קרי' ביה לו לאשה ולא לאחיו לאשה ופקע זיקת אחיו מבעלת המאמר אע"פ שלא פקע זיקת בעל המאמר מאחותה, עי"ש.

**ובחידושי הגרש"ש** (סי' ט"ז) הקשה על דברי התוס' בנוסח אחר, מ"ט הוקשה להם דלריב"ב [דקידושין לא מפקעי זיקה] לא א"ש מה שאמרה הגמ' דזה יעשה מאמר ויקנה וכו' [דלא יועיל מה שיקנה אחד מהם דאכתי הוי אחו"ז] הרי אפשר שיעשו מאמר ע"י שליח [וכמש"כ התוס' להלן למש"כ שהטעם בב"ש הוא משום ביטול מצות יבמין] ומאחר שמאמר קונה קנין גמור תפקע הזיקה משניהם ויכלו כ"א ליבם אחת [והיינו דהקו' היא כעין דברי הריטב"א דע"י המאמר פקע הזיקה מאותה היבמה והיכא שנעשה ביחד בשניהם פקע הזיקה משני היבמין, ולפמש"כ לעיל שהראיה היא מזה יעשה מאמר וידחה וכו' דלא פקע הזיקה מאותה היבמה ומ"מ פקע זיקה מאחותה א"ש], **וביאר הגרש"ש** (סי טז) שא"נ שיש זיקה וכל אחד מהם לא יכול לעשות מאמר [בלא שליח] א"כ איכא לדין נאסרה וגם ע"י שליח לא יוכלו לעשות כן, [ומה שיכולים לעשות ע"י שליח אינו מועיל שלא יהיה נאסרה כיון שבאופן הרגיל אינם יכולים להפקיע הזיקה] אבל אם אין זיקה וכל האיסור הוא משום ביטול מצות יבמין א""כ אין דין נאסרה מחמת כן כמבואר בתוס' להלן כו:.

**כב\*) בא"ד.** בתי' התוס', מבואר בתוס' דס"ל לריב"ב דמאחר דאיכא זיקה אין הקידושין מפקעי זיקה [ועיין לעיל אות כא\* מה שנתבאר בישוב דברי התוס' הנ"ל עם דבריהם בתוס' לדעיל], והנה במה דאין הקידושין מפקיעים את הזיקה יש נפ"מ גם לענין האשה עצמה שקידש אותה אם יכול לכונסה או לא [מדרבנן], וגם לענין היבמה אם צריכה חליצה [מדרבנן], ובפשטות משמע מתוס' שאם אין זיקה הקידושין מפקיעין את הזיקה ואין היבמה צריכה חליצה, ואם יש זיקה היבמה צריכה חליצה, וצ"ב מ"ט תלוי הא בהא, דהתינח הנדון הראשון אם מותר לו לכנוס בודאי תלוי בכך שיש זיקה, שאל"כ אין איסור כלל, אבל הפקעת הזיקה מהיבמה ע"י קידושין מ"ט תלויה אם יש זיקה או לא, **וביאר באמרי משה** (סי' ז' אות ל"ב) בב' דרכים **א-** דהשתא בתי' התוס' ס"ל לתוס' דכיון שיש זיקה והיא ככנוסה אצלו הרי גם אם תפקע הזיקה מכאן ולהבא מ"מ אינה נפקעת מלמפרע [דלא דמי ליבו"ח שמפקיע את הזיקה למפרע עיין לעיל אות ט"ז] ולכן צריכה חליצה [והא דבכנסה אי"צ חליצה עי"ש משכ"ב, וי"ל דבכה"ג לא גזרו על דין יש זיקה שיצטרך להוציא את אשתו מדין אחות חלוצה כמבואר בד' הראשונים לעיל]. **ב-** עוד כתב ע"פ דברי הד"מ (סי' ט"ו) דהמקדש שניות הגם דקידושין תופסים מהתו' מ"מ אם יקדשה אחר יתפסו קידושי השני ג"כ משום דמדרבנן חשיבי השניות כערוה אזי לא תפסי קידושי הראשון ותפסי קידושי השני. עי"ש, ולפ"ז גם בזיקה כיון דמדרבנן הוי ערוה א"כ מדרבנן לא תפסי קידושין באחות זקוקתו ולכן צריכה היבמה חליצה. עי"ש. **ועיין בתוס' רי"ד** מ"א ע"א שנראה מדבריו כביאור זה עי"ש. **ועיין בזה בברכת שמואל** ס"ט אות ז'. **אכן בעיקר** מש"כ דהדין אי בעי' חליצה בשומרת יבם שקידש אחיו את אחותה תלוי בדין יש זיקה, **עיין בקרן אורה** בסוגיין שר"ל שאי"ז תלוי בדין יש זיקה וגם אם אין זיקה אפשר שתצטרך חליצה וגם אם יש זיקה אפשר שלא תצטרך חליצה עי"ש.

**כב\*\*) בא"ד.** במה שכתבו תוס' דלב"ש מאחר שס"ל אין זיקה אפשר שיעשה שכ"א יעשה מאמר ויקנה ויעשו כן ע"י שליח ולא תתבטל בכך מצות יבמין דבב"א תתפקע הזיקה, **יש להעיר** דהא מ"מ גם למ"ד מאמר קונה קנין גמור מ"מ בעי' לביאה כמבואר ברמב"ן כ"ט, וא"כ אכתי איכא ביטול מצות יבמין, ומוכח לכאו' דס"ל לתוס' שמחמת מצות הביאה לא אמרי' דאיכא ביטול מצות יבמין מאחר שכבר קנה אותה קנין גמור, **אלא שמ"מ קשיא** דבגמ' התם מבואר דין זה גם למ"ד מאמר אינו קונה קנין גמור [וצריכה חליצה] מ"מ אמרה הגמ' דזה יעשה מאמר וידחה וכו', והתם גם אם יעשה ע"י שליח איכא ביטול מצות יבמין דסו"ס לא נתקיים קנין היבום. **וכתב הגר"נ** [בשם ת"ח אחד] שגם אם מאמר אינו קונה קנין גמור מ"מ נתקיים מצות קנין היבום אלא שבעי' חליצה משום שלא נאמר בזה הגזה"כ דמגרשה בגט ומחזירה ולכן ליכא בזה ביטול מצות יבמין, ובמקומו יתבאר.

**כג) יש מהראשונים** [רמב"ן ריטב"א נמוק"י ועוד] דס"ל שאין לחלק בין נשואין לקידושין, ועיין **בריטב"א ובנמוק"י** שכתבו דאם זיקה היא מדאורייתא לא תפקע הזיקה מחמת קידושין או נשואין, ואם זיקה דרבנן אזי פקעה הזיקה בין מחמת קידושין ובין מחמת נשואין שהם מדאורייתא, ומ"מ מבואר בריטב"א שקידושין ונשואין לא מפקיעים את הזיקה מדאורייתא וצריכה חליצה מדאורייתא, **וקשה** דהא שיטת הריטב"א דהדין דיש זיקה היא מדרבנן. [עיין לעיל אות י' יא], ומ"ט לא יפקיעו הקידושין את הזיקה **וצ"ל** כמבואר לעיל, [אות י' י"א] שעיקר קנין הזיקה הוא מדאורייתא ולכן לכמה ענינים לכ"ע איכא זיקה שהוא קשר של אישות בין היבם ליבמה, ואין הקידושין יכולין לבטלה וממילא צריכה חליצה, ורק מי שהיתה ערוה קודם נפילה מהני הערוה שלא תבעי' חליצה משום שהערוה נונעת את עצם הזיקה שתחול, אבל אם חלה הזיקה אין הערוה יכולה לבטלה, ולכן בעי' חלליצה מדאורייתא. אלא שעדין צ"ב שהרי קנין הזיקה שהוא מדאורייתא אינו תלוי במ"ד יש זיקה או אין זיקה דלכ"ע איכא קנין [אישות] מדאורייתא ליבם ביבמה וא"ככ מ"ט למ"ד אין זיקה [ברבנן לאיסורי קרובות] אמרי' שקידושין מפקיעין את הזיקה ולא תצטרך חליצה. ועיין ברמב"ן שכתב נמי כשיטה זו והוסיף בזה דברים שהטעם שלמ"ד אין זיקה לא מפיעים קידושין ונשואין את הזיקה הוא משום ש"מקצת קנין שיש לו בה מן התורה פוגם עליו קידושי אחותה בין קידושין גמורים בין קידושי מאמר שאינן גומרים בה" והדברים צ"ב, דמאחר שזיקה לאיסורי קרובות היא דרבנן ולא מהני למנוע את קידושי אחותה מדין ערוה א"כ מהו שכתב שהם פוגמין את קידושי אחותה, ולכאו' צ"ל בכוונת הרמב"ן על פי המבואר לעיל [אות יא] דהמחלות אם יש זיקה או אין זיקה הוא גם בדין זיקה דאורייתא, ויסוד הדברים בדברי רש"י גבי הפרת נדרים דמבואר שגם בזיקה דאורייתא שהיא לכ"ע קנין יש חילוק בין מ"ד יש זיקה למ"ד אין זיקה, והיינו שלמ"ד יש זיקה גם מדאורייתא הוי כאשתו לענין הפרת נדרים ונחשב "אשה יפירנו" ולכן גזרו רבנן גם איסורי קרובות בזיקה זו משא"כ למ"ד אין זיקה שהקנין שיש ליבם ביבמה מן התורה אינו חשוב דיו להחשיב את היבמה לאישות לענין הפרת נדרים, והיינו שהמחלו' אם יש זיקה או אין זיקה היא מחלו' גם בזיקה דאורייתא, וממנה מסתעף המחלו' אם יש זיקה בדרבנן לאיסורי קרובות, ולפ"ז י"ל שקנין האישות של היבמה פוגם עליו את קידושי אחותה והיינו שאע"פ שאין איסורי קרובות מדאורייתא מחמת הקנין שיש מדאורייתא היינו שאין כח בקנין האישות מדאורייתא למנוע תפיסת קידושין באחותה ולא לאסור איסור ערוה מדאורייתא, אבל מ"מ אותה האישות שיש מדאורייתא היא האישות שחז"ל האלימו אותה שתאסור קרובות מדרבנן וממילא פוגמת אישות זו את קידושי אחותה מדאורייתא, והנפ"מ בזה היא שאומרים לו המתן וכו' וממילא אין בכח הקנין דאורייתא באחותה לבטל את הזיקה, [ובקצרה יש להשיג את החילוק באופן שנימא שגם מדאורייתא דין הזיקה מועיל לאסור קרובות בדרגה שנימא לו המתן מלישא את אחותה וממילא אין בכח האישות לבטל את הזיקה]. וצ"ע. הנה יש לכאו' חילוק בין דברי הריטב"א לדברי הרמב"ן דלשיטת הרמב"ן הנ"ל כל הטעם שאין הקידושין או הנשואין מפקיעין את הזיקה הוא משום שהם קידושין פגומים מחמת האישות של הזיקה ביבמה כמבואר, ולפ"ז אם תהיה היבמה ערוה לאחר הנפילה באופן שאי"ז על ידי קידושין אזי תפקע הזיקה לכאו', ודוגמא לזה היא שיטת ר"ע בגמ' להלן ע"ט באופן שנהיה היבם חייבי לאוין לאחר נפילה [כפצוע דכא] שחייבי לאוין הם כחייבי כריתות, דלרמב"ן לכאו' תפקע הזיקה בכה"ג דא"א לומר התם את הטעם המבואר ברמב"ן בסוגיין, אכן שיטת הריטב"א התם היא שהערוה הנ"ל לא מפקיע את הזיקה כבסוגיין, [ועיין בזה בברכת שמואל ס"ט אות ז] וצ"ל בשיטת הריטב"א דמאחר שהאישות של הזיקה למ"ד יש זיקה היא מדאורייתא [אלא שאינה אוסרת קרובות כמבואר לעיל] אי אפשר שתפקע כלל על ידי ערוה כל שהיא, משא"כ למ"ד אין זיקה שאע"פ שיש קנין גם מדאורייתא אבל אי"ז אישות מדאורייתא וכל היכא שנהיתה היבמה ערוה מדאורייתא אין מחמת הקנין שלה חיוב חליצה ואדרבא נפקע הקנין, ועיין.

**תירוצים נוספים** [דלריב"ב אומרים לו המתן אע"פ שקידש או נשא את אחותה וחלו הקידושין מדאו'] **עיין ברמב"ן** שהביא יש אומרים שקידושין דהתירא פוטרין צרה וקידושין דאיסורא אין פוטרין צרה [וכדוגמת דברי הגמ' להלן כט: גבי מאמר שמאמר דהתירה מהני לפטור צרה ולא מאמר דאיסורא] ודחה הרמב"ן תי' זה, ובסוגיא שם יתבאר], **עוד תי'** **הרמב"ן** שדין זה דהמתן וכו' הוא גזירה דרבנן שמא יכנוס בלא קידושין ונמצא פוגע באחות זקוקתו ולפיכך לא התירו לו כלל ביאה גם לאחר קידושין וכתב הרמב"ן דנראה לו כתי' זה.

**כד) "ה"א הנמ"ל בחד אבל בתרי לא קמ"ל".** מבואר דלדעת הסוברים בסוגיין דיש זיקה אין חילוק בין חד לתרי וגם בתרי יש זיקה. **ויל"ע בגדר זיקה לתרי** האם הכוונה היא שזקוקה לשניהם ונחשבת אשה של שניהם בודאי, או שחשובה אשה של חד מינייהו אלא דלא ידעי' של מי, והאיסור קרובות הוא מספק. **ובספר משנת רבי אהרון** (סי' ט"ו אות ד') כתב שנדון זה תלוי במחלוקת הסוגיות בנדרים וביבמות. דהנה בגמ' להלן כ"ט ע"ב "שומרת יבם בין יבם אחד בין שני יבמין ר"א יפר [כ"א מהם גם בב' יבמין] ר' יהושע אומר לאחד ולא לשנים [היינו שרק ביבם אחד יכול להפר] ר"ע אומר לא לאחד ולא לשנים" והקשתה הגמ' דבשלמא ר"י ור"ע נחלקו האם יש זיקה או לא, אבל לר"א בתרי אמאי יפר. ופירש רש"י דטעמו של ר"י הוא שבתרי קלשה הזיקה דלא ידעי' להאי מינייהו רמיא ולכן לא יכולים להפר גם ביחד, ולכן קשה על ר"א מדוע יכול להפר כ"א בלחוד, עי"ש. היינו דהגם שס"ל לר"א שלא קלשה זיקתן בתרי מ"מ מדוע יכול כ"א להפר לבד ול"צ ששניהם יפרו. אמנם בסוגיא בנדרים (ע"ד ע"א) הקשתה הגמ' על דברי ר"א בסגנון אחר "בשלמא ר"ע סבר אין זיקה ור"י סבר יש זיקה, אלא ר"א מאי טעמיה אי יש זיקה אין ברירה", היינו דהקושיא לר"א היא מטעם ברירה. **וצ"ב** מדוע ביבמות לא הקשו מטעם ברירה. וביאר הגר"א קוטלר זצ"ל, דסוגיא ביבמות ס"ל שטעמו של ר"א שיש זיקה לתרי הוא מטעם שהגם שלא ידעי מי ייבם אותם מ"מ היא כארוסה או נשואה לשניהם ולכן יכול להפר, ולכן כל הקושיא היא שצריך להפר בשותפות, אבל הסוגיא בנדרים ס"ל שזיקה לתרי היינו שהיא זקוקה רק לחד מהם, והגם שלא ידעי' מיהו מ"מ יכול להפר, וביאר הר"ן שם שלדעת ר"א באמת מיירי שיפרו ביחד ומ"מ הקשתה הגמ' דתלוי בברירה וגבי הפרת נדרים בעי' שיהיה ידוע בשעת הפרה דכתיב 'אשה יפירנו' עי"ש. **ובאמת בראשונים להלן** כ"ט ע"ב [עיין רמב"ן רשב"א ריטב"א ועוד] פליגי ע"ד רש"י (שם) וס"ל דגם כוונת הגמ' ביבמות היא כדברי הגמ' בנדרים הנ"ל, וס"ל שגם לר"א אינם יכולים להפר ביחד עי"ש. **[וקשה** דבר"ן בנדרים כתב אחר ביאורו שם דכן פירש רש"י ביבמות הנ"ל, וצ"ע דברש"י מבואר אחרת מדבריו ועיין **בשיעורי הגרש"ר** אות קמ"ה שנדחק בזה]. **ומ"מ** מבואר ב' דרכים בביאור הדין דזיקה לתרי. ונמצא עוד חילוק בין דברי רש"י לשאר הראשונים, שלדברי רש"י מצאנו מחלוקת גם לצד שיש זיקה האם הזיקה היא לתרי או רק לחד, היינו שלר"י ס"ל דביבם אחד יש זיקה אבל בשני יבמים אין זיקה, ועיין ברש"י במגילה (י"ח ע"ב ד"ה עד) שכתב דרבנן דפליגי על ריב"ב ס"ל שאין זיקה לתרי "הואיל ושני אחין הן אין זיקתו מיוחדת להיות מוטלת על אחד מהן להיות כאשתו ומותר באחותה". היינו דס"ל שיש זיקה אבל לא לתרי, ואילו לשאר הראשונים אין טעמו של ר"י מטעם דאין זיקה לתרי אלא דבאמת יש זיקה גם לתרי אלא שגדר הזיקה לתרי הוא דהיא זקוקה רק לאחד מהם ולא ידוע למי ולענין הפרת נדרים בעי' שיהיה ידוע בעת ההפרה מיהו "אישה", והיינו שאין מי שחולק וס"ל שיש חילוק בין זיקה לחד או זיקה לתרי וגדר הזיקה הוא שהיא זקוקה לאחד ולא ידוע למי, ולפ"ז רבנן דפליגי על ריב"ב ס"ל שאין זיקה, ולא שיש זיקה לחד ולא לתרי. ועיין. אכן בעיקר הצד שיש זיקה בתרי אחים ביאורו שהזיקה היא רק לאחד אלא שלא ידוע מיהו צ"בדנמצא שכל איסור הקרובות לשאר האחים הוא מספק, וזה לא שמענו. **והוסיף האמרי משה** (ז' אות כ"ט) דכיון שזיקה הוי דרבנן א"כ הוי ספק דרבנן, וצ"ע. [ולהלן יתבאר שאפשר שדין זה דהזיקה היא רק לאחד מהיבמין הוא דין רק בהפרת נדרים]. **הנה להלן בסוגיא** דזיקה ככנוסה מבואר דרב יוסף הקשה לדברי ר' אושעיא דאי זיקה ככנוסה א"כ גם לתרי אחים הוי זיקה ככנוסה, וכשמת אחד מהם הוי ב' יבמות הבאות מבית אחד ותפטור אחת את צרתה. ומוכח שדין זיקה ככנוסה לתרי הוי שהיא זקוקה בודאי לשניהם ולא רק לאחד מהם ולא ברור מיהו. וצ"ע. [ועיין במשנת רבי אהרון (שם סימן ט"ו) שעמד בזה, ולהלן במקומו יתבאר].

**כד\*)** **יש לדון במחלוקות נוספות** התלויות בחקירה זו אם גדר זיקה לשני יבמים הוא שזקוקה רק לאחד ולא ידוע למי או שזקוקה לשניהם. **דהנה ב**אופן שנפלה היבמה לפני ב' אחין ויבם אחד מהן או חלץ אחד מהן יש לדון מדברי הראשונים האם פקע הזיקה למפרע משאר האחים או לא. **דברש"י** כ"ג ע"ב במתני' (ד"ה אין מוציאין) כתב דכשיבם אחד מהן פרעה מחבירו הזיקה למפרע, ועיין **בחי' ר' אברהם מן ההר** שכתב כן, וכן הוא **במאירי** י"ח ע"א דפקעה זיקה ע"י יבו"ח למפרע [ועיין ברשב"א (י"ח ע"א סוד"ה הא) שלצד שפקעה הזיקה לאחר מיתה "פקעה מעיקרא"]. **אמנם ברש"ש** (כ"ג ע"ב על דברי רש"י) כתב דהוי ט"ס ברש"י ולא נעקרה הזיקה למפרע, וראיתו היא דאילו איתא דפקע הזיקה למפרע לא היה שייך בזה דין נאסרה, ואילו בגמ' בדף כ"ח מבואר שיש בזיקה דין נאסרה על אחות זקוקתו, וכן הביא מדברי רש"י שם בסוף המשנה (בד"ה ואם קדמו) שכתב דפרע הזיקה משאר האחים ואיסורא דעבד עבד עי"ש, ואילו היה הדין דפקע למפרע א"כ לא שייך לומר ואיסורא דעבד עבד. **ולכאו'** ענין זה תלוי בספק הנ"ל דא"נ דהזיקה היא לאחד מהאחים ולא ידוע למי א"כ י"ל שכאשר יבם אחד מהאחים נפקע הזיקה משאר האחים למפרע היינו שנתברר שלא היתה זקוקה להם, אבל אם זיקה לתרי ביאורה שלכ"א היא זקוקה בודאי א"כ יש לדון שלא פקעה הזיקה למפרע אלא שפקע רק מכאן ולהבא.

**ולענין נאסרה,** מבואר ברש"ש שנקט בפשיטות שאם הזיקה נעקרת למפרע לא שייך בזה נאסרה, **אכן באמר"מ** (ז, כ"ט) כתב שאולי י"ל דענין נאסרה התלוי במה שהיה על היבם איסור אשת אח בשעת נפילה י"ל דכל שלא הותר בשעת נפילה איסור אשת אח מחמת סיבה כל שהיא [אחות זקוקה וכו'] שוב אין לו היתר אע"פ שלמפרע לא היתה זקוקה לו, **וביאור הדברים** דיש לחלק בין בירור למפרע לבין דין עקירה למפרע, דודאי אם היה בירור למפרע שמעולם לא היתה זקוקה לאח שלא חלץ לבסוף א"כ אין מקום לדין נאסרה אבל אם נאמר שבחליצת אח אחד הוי 'עקירה' למפרע על זיקת האח השני א"כ י"ל שגם בכה"ג שייך דין נאסרה [ומשום דדין נאסרה תלוי במה שהיה מותר בזמן הנפילה עצמה ולא בדין היבמה אחרי החליצה]. **אלא שעדין יש לבאר** דמאחר שלענין נאסרה מוכח שדין היבום או החליצה של אח אח שעוקרת את הזיקה משאר האחים הוי עקירה למפרע ולא בירור למפרע, א"כ מדוע לענין הפרת נדרים מבואר בגמ' [בנדרים, או אף בגמ' ביבמות לשיטת הראשונים דפליגי על רש"י] שתלוי בברירה, והיינו שיש זיקה לתרי הוא לאחד מהם ולא ידוע למי ולכן שניהם אינם יכולים להפר, וצ"ב הרי למבואר לעיל והמוכח בדין נאסרה דקודם החליצה [היינו בשעת ההפרה] היה זיקה לשניהם ורק אח"כ נעקר הזיקה למפרע מאחד מהם, ונמצא שאם יפרו שניהם אינו בדין שיהיה בזה חסרון כלל. **ולכאו' נראה** שיש בדין זיקה להפרת נדרים ענין אחד שחלוק מדין זיקה בעלמא והוא הדין שבעי' "אשה יפירנו" ובענין זה לא שייך לומר שיש דין זיקה לשני היבמין כאחד משום שהפרת נדרים אינו תלוי במי שהיבמה 'זקוקה' לו אלא במי שעומדת היבמה להיות אשתו [לאחר היבום] ובזה י"ל שלכ"ע דין הזיקה יכול להיות רק לאחד ולא לשנים ולכן תלוי בדין יש ברירה וזוהי סברת הגמ' בנדרים [וביבמות לדעת הראשונים דפליגי עד רש"י] שבהפרת נדרים הגם שיש זיקה מ"מ הוי רק לאחד מב' היבמין ולא לשניהם.

**כד\*\*) עוד יש לדון** האם נדון זה [אם הזיקה היא לאחד ואינו מבורר או לשניהם] תלוי במחלו' רבי יוחנן ור"ל לעיל י: האם האחים חייבים על החלוצה כרת או לא, דדעת ר"ל שהאחים חייבים על החלוצה כרת ודעת ר"י שהאח החולץ עשה שליחותא דשאר האחים וכולם אינם חייבים על החלוצה כרת. **ובירושלמי** ביאר שמחלוקתם היא האם היבמה זקוקה לכל האחים או רק לאחד מהם [ובסוגיא הנ"ל הארכנו בזה]. ולדברי הירושלמי לכאו' החקירה הנ"ל בדין יש זיקה תלויה בפשטות במחל' ר"י ור"ל. **ובאמת בספר משנת רבי אהרון** (סי' ט"ו אות ה') כתב דכל הספק האם הזיקה היא לכל האחים או רק לחד מנייהו שייכת רק אליבא דרבי יוחנן, אבל אליבא דר"ל ודאי שאינה זקוקה אלא לאחד מהן, **והטעם** שבשיטת ר"י יש להסתפק בזה ולא אמרי' שבודאי זקוקה לתרוויהו [ולכן בעי' לדין שליחותא] כתבו האחרונים [משנת ר"א שם ובאמר"מ סי' ז' אות כ"ט] דלשיטת רבי יוחנן יש להסתפק, דאפשר שהזיקה עצמה היא רק לאחד מהם אבל 'הנפילה' היא לתרוויהו, היינו שיש חיוב לכולם על מעשה של אחד מהן [וכמו חיוב של כמה בנ"א לפרוע מנה אחד]. **עוד יש לדון בזה,** דהנה מצאנו דין זיקה שהוא לכ"ע [עיין לעיל אות י' יא] וביארו האחרונים ש'קנין' זיקה יש לכ"ע, ורק איסורי קרובות וכד' תלוי במחלו' אי יש זיקה או אין זיקה. וממילא אפ"ל שדברי רבי יוחנן דבעי' לשליחותייהו וכו' קאי על עיקר הזיקה שהוא לכ"ע דבזה יש זיקה לכל האחים, אבל הדין המיוחד ש"יש זיקה" התלוי במחלו' בסוגיין הוא רק לאח אחד מב' האחים. ועיין [ובאמר"מ (שם) כתב דרק הדין זיקה ככנוסה תלוי הוא לאחד ולא לשניהם ולא הדין זיקה בעלמא, ואולי כוונתו להנ"ל].

**כה) "חלוק היה ר"ש אף בראשונה".** מבואר בגמ' שהטעם הוא משום דזיקה ככנוסה ולכן הוי כמו יבם ולבסוף נולד. **והנה** ביבם ולסוף נולד מבואר בגמ' שטעמו של ר"ש הוא משום שמצאה בהיתר ולא עמדה עליו שעה אחת באיסור, **והקשו ברשב"א** **ובריטב"א** (י"ט ע"א) דהיכא שנולד ואח"כ יבם הגם שזיקה היא ככנוסה מ"מ מ"ט לכאו' אי"ז נחשב שלא עמדה עליו שעה אחת באיסור, שהרי סו"ס קודם שכנסה אחיו הרי היא זקוקה ליבום. **[ובאמת יעוין ברמב"ן** (שם) שמבואר מדבריו דמהכא איכא תיובתא למ"ד חלוק היה ר"ש אף בראשונה, ומשום דודאי שנחשב שמצאה באיסור. אלא דיעו"ש ברמב"ן שמוכח מזה שזיקה לא ככנוסה, ולכאו' קשה דגם אילו היתה זיקה ככנוסה מ"מ אין מועיל לזה, דסו"ס מצאה באיסור, ומבואר בדברי הרמב"ן דס"ל דזיקה ככנוסה מועיל לזה, וכל הקושיא על מ"ד דחלוק היה גם בראשונה הוא מלשון ר"ש 'דלא עמדה עליו שעה אחת באיסור' עי"ש, וצ"ע.]. **ותירצו הרשב"א והריטב"א** דהיה מקום לומר שכל מה שאמר ר"ש בא ומצאה בהיתר הוא לדברי חכמים, אבל לשיטתו לא בעינן לבא ומצאה בהיתר, אלא סגי בכך ששדין הזיקה היא 'ככנוסה' ושוב לא יהיה איסור של אשת אח שלהב"ע, **נמצאנו למדים** מדברי הראשונים הנ"ל שזיקה ככנוסה אי"ז נחשב שבא ומצאה בהיתר, ומ"מ מותרת לו. [ובאמת צ"ב לפ"ז מה מועיל זיקה ככנוסה לר"ש הרי סו"ס עמדה עליו שעה אחת באיסור אשת אח, וצ"ל דכיון דזיקה ככנוסה א"כ אין זה נחשב שנופלת לפניו במיתת השני מחמת האח הראשון, אלא רק מחמת האח השני, ולכן יכול לקבל את ההיתר של האח השני היינו שלישי מכח שני הוא בא, משא"כ אם לא אמרינן זיקה ככנוסה הרי נחשב שנופלת לפניו גם מכח האח הראשון ואסורה עליו מכח א"א שלהב"ע] **אמנם בתוס' הרא"ש** (י"ט ע"ב) הקשה כראשונים הנ"ל, ותי' דזיקה ככנוסה נמי חשיב לבא ומצאה בהיתר. **ועיין נמי בתוס' רי"ד** בריש פרקין שכתב שלר"ש כיון שזיקה ככנוסה אי"ז נחשב שמצאה באיסור אלא בהיתר [אלא שמדברי התוס' רא"ש מבואר דזה מהני רק אם בסו"ד כנסה האח השני, ועיין בזה להלן.] **והדברים צ"ב,** כיצד יחשב כבא ומצאה בהיתר הרי אכתי היא זקוקה ליבום הראשון, דגם א"נ שהיא נופלת מחמת האח השני שהיא ככנוסה אליו אבל בודאי יש סיבת נפילה גם מהאח הראשון שהרי בפשטות כל שלא ייבם לא פקעה זיקתו, **ועיין באמר"מ** (סי' ח' אות י') שביאר דהזיקה ככנוסה מועלת לעשות ערוה דאשת אח מחמת האח השני שהיא ככנוסה אליו, וזה עצמו מפקיע את הזיקה מאחיו ולכן חשיב לבא ומצאה בהיתר, והיינו שערוה של אשת אח לאחר נפילה מפקיע מהאח הנולד את הזיקה מהאח שלא היה בעולמו. אלא שבעיקר הסברא הנ"ל צ"ב, כיצד האח השני יאסור על האח שלא היה בעולמו מדין אשת אח, דהרי האיסור מצד השני אינו אוסר על הנולד משום שהאשת אח מצד השני הוא אשת אח שהיה בעולמו ומותר ליבום, ועוד שמעתי להקשות, דלכאו' כיצד יפקע הזיקה מחמת איסור אשת אח של האח החי, הרי איסור ערוה של אשת אח אינו מועיל יותר מחליצה טובה לענין הפקעת הזיקה, וא"כ כמו שמצאנו שלאחר חליצה עדין יש דין נאסרה מחמת האשת אח הראשון כמבואר בסוגית ר"י ור"ל בנולד לאחר חליצה וקודם קידושין, כמו כן מחמת ערוה של אשת אח לא יפקע הזיקה לגמרי ויהיה דין נאסרה, וצ"ע. **ובדרך אחרת** ביארו שהטעם שע"י זיקה ככנוסה נחשב שהיא כנוסה לאח השני ואע"פ שבודאי צריכה עוד את היבום, ואילו היה יצויר אח שהיה מותר בה היה דינו להפקיע את הזיקה ככנוסה של הראשון, אבל לגבי אח שלא היה בעולמו שאין לו דין לייבם את אשת הראשון א"כ כלפיו הרי היא כנוסה רק לאחיו ולא שייך בה כלל יבום [היינו שחסרון היבום אינו מחמת המניעה של 'האיסור' שאז היה מקום לדון שנאסרה עליו, אלא חסררון היבום הוא מחמת עצם הזיקה לאחיו השני, היינו שמאחר שאין כלפי אותו שלא היה בעולמו זיקה וכל הזיקה היא רק לאותו שהיה בעולמו הרי היא כנוסה לאחיו וכמו שאחיו כבר יבם ולא שייך בזה נאסרה] ועיין. **והנה** בביאור דברי ר"ש דשרי ביבם ולסוף נולד לפי פשוטו נחלקו רש"י ותוס', דלרש"י הטעם הוא משום ד'שלישי מכח שני הוא בא' ולתוס' הטעם הוא משום שנעשית כאשתו לכל דבר וא"כ כשם שפקע איסור זה לגבי האח שהיה בעולם כמו כן פקע לשאר אחיו, וכ"כ בתוס' הרא"ש שם, **והנה** לדברי התוס' והתורא"ש קשה דהכא בזיקה ככנוסה ודאי שאין את הדין דנעשית כאשתו לכל דבר. **[אכן** באמת בקו"ה סי' ב' הוכיח מסוגיא דר"י ור"ל שתוס' מודה לרש"י אלא שהוסיף טעם נוסף ולפ"ז לק"מ דלא בעי' דוקא לנעשית כאשתו לכל דבר] **ולדברי רש"י** יל"ע, האם בעי' לסברות דלעיל כדי לתרץ הקושיא [שיהיה נאסרה מחמת הראשון] או"ד די"ל כל היכא שנופלת אליו מחמת האח השני [מחמת דין זיקה ככנוסה] א"כ אפ"ל ש'שלישי מכח שני הוא בא' ולא איכפת לן במה שעדין לא כנס אותה, אלא שלפי פשוטו דין שלישי מכח שני הוא בא אינו מועיל רק מחמת שאין איסור מכח הראשון [שלא היה בעולמו] וא"כ צריך להבין כיצד נפקע הזיקה מהראשון [שלא על ידי איסור א"א שלהב"ע דעל כך יש דין נאסרה] ועל כרחך צ"ל כביאורים הנ"ל.

**כו) "אי נמי בתרי ולא יבם ולא מית".** מבואר בגמ' דגם היכא שלא כנס יש היתר של יבם ואח"כ נולד אם האח שהיה בעולמו מת, ומשום דחשובה כנוסה לזה המת ונפלה מכחו לאח שנולד. **ובריטב"א** כתב דמחמת כן הקשה רב יוסף להלן בגמ' על דינו של ר' אושעיא ולא חילק בין כנסה ללא כנסה עי"ש. **והקשו הראשונים** [רמב"ן רשב"א מאירי ועוד] מנא לן שגם היכא שלא כנס לבסוף הוי ככנוסה וכיבם ואח"כ נולד, דלמא רק אם כנס בסוף איתא לדין זה, **ותירצו** דאילו היה הדין דרק אם כנס לבסוף מותרת לנולד אזי היה בזה דין נאסרה, כיון שכאשר נולד ועוד לא כנס היתה אסורה על זה שנולד מחמת א"א שלהב"ע ואז גם כאשר יכנוס לא יפקע האיסור, ועל כרחך שגם היכא שלא כנס פקע איסור אשת אח לאח שנולד מחמת שהיא ככנוסה לאח החי. **ובריטב"א הקשה** על סברא זו, דיש לומר דהיכא שאחד מייבם הוי זיקה ככנוסה רק לו למפרע ושוב ליכא נאסרה [דמה דאמרי' דזיקה ככנוסה בעלמא הוא שהיא ככנוסה לכולם ביאורו הוא שמתלה תלה הזיקה למי שיכנוס בסו"ד] עי"ש. **והנה** זה ברור שגם לדעת הרשב"א היכא שאיכא ב' אחים [וזיקה ככנוסה לשניהם] ע"י יבום של אחד מפקע זיקה למפרע מהאחר שאל"כ לא יוכל חד מנייהו ליבם [וזה מבואר בדבריו בסוגיין ולהלן י"ט ע"א] **וא"כ צ"ב** מ"ט איכא לדין נאסרה. **אכן** כבר נתבאר לעיל בכ"מ שגם היכא דיש הפקעה למפרע איכא לדין נאסרה, ומשום שאי"ז בירור למפרע אלא עקירה למפרע וכל היכא שבשעת נפילה היתה אסורה לו הגם שיש עקירה למפרע מ"מ איכא לדין נאסרה [עיין לעיל מדברי האמר"מ (ז' אות כ"ט) גבי אחות זקוקה שיש נאסרה הגם שיש עקירה למפרע. והרחבנו בזה בסוגיא דממאנת בדברי הרשב"א להלן קי"א והתשב"ץ והקו"ה והקה"י (סי"ח) קחנו משם]. **ובדעת הריטב"א** יל"ע אי ס"ל דלא כמש"כ אלא שגם גבי עקירה למפרע ליכא דין נאסרה, או"ד שס"ל שהכא אי"ז עקירה למפרע אלא בירור למפרע, והיינו דהזיקה מתלה תלי, וא"כ כה"ג ודאי שלא שייך נאסרה דמתברר למפרע שגם בזמן הזה היתה מותרת לו, וצ"ע [ועיין להלן].

**כו\*) עוד הקשו הראשונים** לשיטת רבי אושיעא מדוע בעי' לגזה"כ דכי ישבו אחים יחדיו, הרי מבואר שגם מחיים חשיב ככנוסה לאותו שהיה בעולמו וא"כ הרי היא אשת אח מחיים של אותו שהיה בעולמו וכיון שלא מת אסורה לזה שנולד מחמת אישות החי [ואין לומר דאיצטריך ללאחר מיתת האח שהיה בעולמו, שהרי לאחר שמת החי מותרת לו לאותו שלא היה בעולמו של ראשון]. **ותירצו הראשונים** דכמו שכל אחד מהאחים יכול ליבם כיון שמפקיעה זיקתו את זיקת שאר אחיו ה"ה גבי א"א שלהב"ע אילו לא היה פס' לאוסרו הרי כאשר הוא נולד מתחדשת לו זיקה ויכול ליבם ופקע זיקה משאר אחים. **וראיתי לבאר** בדברי הראשונים הנ"ל, דודאי אין כוונתם בקושיתם דהא דאי"צ לפסוק הוא משום שבלא הפס' נמי איכא איסור אשת אח מחמת אחיו החי דהו"ל זיקה ככנוסה אליו, דבזה י"ל שבדין זיקה ככנוסה אין איסור אשת איש ואשת אח [בכרת] כמבואר בסוגיא בנדרים ע"ה, וא"כ בעי' לפס' כדי שיתחייב כרת מחמת האיסור אשת אח של אחיו שלא היה בעולמו [ועיין בהערה הבאה בענין איסור אשת איש ואשת אח בזיקה ככנוסה]. אלא כוונת הקושיא היא שמאחר דאיכא לדין זיקה ככנוסה א"כ אין הנולד חשיב "יבם" כיון שמצות היבום צריכה להתקיים באחים שאצליהם הוי זיקה ככנוסה ואיכא איסור א"א מחמת אחיו המת, גם בלא דין אשת אח שלא היה בעולמו, ועל כך תירצו דבלא הפס' ס"ד שאחר שנולד נחשב כיבם, ועיין. **[ולכאו'** מוכח מזה דהוי עקירה למפרע ולא איגלאי שלא היתה ככנוסה להם, דברור לכאו' שכל שלא היה בעולם היתה ככנוסה לשאר אחים ועיין. אכן **הגרש"ש תמה** (סי' י"ז בהגה"ה) דאיך אפשר לומר שקודם לידתו היתה זקוקה לאח הראשון ומשנולד נפקעה הזיקה ונתרוקנה אצלו. עי"ש. אמנם עיין בלשון **המאירי** דמשמע שס"ל שלמפרע נחשב שהאח שלא היה בעולמו היה שם וצ"ע].

ועיין עוד **בערול"נ** שתי' קושית הראשונים הנ"ל באופן אחר, דכיון דבגמ' להלן (י"ט ע"א) מוקי לה לר"ש כר"י הגלילי דס"ל אפשר לצמצם, א"כ משכחת לה שנולד האח באותו זמן ממש שמת אחיו ומימלא לא היה רגע שהיתה כנוסה לשאר אחים, ומאידך איכא מיעוט דא"א שלהב"ע כיו שלא היה להם ישיבה אחת בעולם, עי"ש.

**כז) עוד יש לברר** בשיטת רבי אושיעא, ד**הנה** מאחר שנתבאר שזיקה ככנוסה היינו גם אם לא יבם, **א"כ קשה** דהבא על שומרת יבם יהיה חייב מטעם אשת איש כיון שזיקה ככנוסה לחי, **ועוד** דלפי ר"ש לא יתפסו קידושין באחותה משום דהוי ערוה דאשת אח. **והנה** באמת לשיטת ר"ש זיקה ככנוסה הוי דין דאורייתא [ולכן מתיר אסור את איסור א"א שלהב"ע] וגבי זיקה בעלמא [דלא ככנוסה לשאר תנאים] **מצאנו שנחלקו בזה הרשב"א והמאירי,** דהרשב"א בדף מ"א כתב שאם זיקה דאורייתא באמת לא יהיה הדין דקידושין מפקעי זיקה כיון שלא יתפס בה קידושין דהוי ערוה דאח"א אכן במאירי מבואר שגם אם זיקה דאו' יתפסו קידושין [ועיין לעיל אות כג שהרחבנו מעט בזה] וא"כ בדעת ר"ש דס"ל שזיקה ככנוסה מדאו' י"ל שלא יתפסו קידושין מחמת שהיא ערוה מדאו'. **ועיין באמר"מ** (סי' ח' אות ז-י) שעמד בזה. **אכן בתוס' רי"ד** בריש פרקין כתב "שדוקא לענין זיקת יבמות אמרי' הכי שלא תחשב לו כאשת אחיו שלא היה בעולמו ולא לכל מילי, שהבא על שומרת יבם אינו חייב מיתה ולא אמרי זיקה ככנוסה דמיא א"נ אי קידש את אחותה מקודשת היא ול"א ככנוסה דמיא ולא תפסי בה קידושין" עי"ש. **ובביאור דבריו כתב הברכת שמואל** (סי' ט' אות א') דעדיין לא נעשה גמר קנין אישות אלא קנין של זיקת יבמות, ולענין שלא תחשב אשת אח שלהב"ע סגי בקנין של יבמות ולא תלוי בגמר אישות, אבל לענין שלא יתפסו הקידושין בקרובות בעי' גמר אישות, עי"ש וצ"ב. [**ועי"ש** שהקשה לפ"ז מדוע מהני זיקה ככנוסה לר"ש לעשות לשני' ערוה דאחות אשה דנלמד מלצרור הרי אי"ז ערוה לענין תפיסת קידושין, עי"ש. **ובאמר"מ** (ס"ז אות ח' ד"ה ונראה) כתב דגם אם ליכא כרת ע"י זיקה מ"מ נפטרה אחותה משום אחות אשה כיון דטומאה כתיב בה וכמו בסוטה שהגם שתופס קידושין מ"מ פטורה מחליצה מחמת דטומאה כתיב בה עי"ש].

**כח) "דלמא יש זיקה והוי ב' יבמות הבאות מבית אחד".** מבואר בגמ' דזיקה ככנוסה מהני להחשיב שהמת כאילו יבם ונפלה לפני האח השני ב' יבמות מבית אחד [היינו הזקוקה למת ואשתו של מת]. **והקשו הראשונים** דהנה היכא שלא מת אחד האחים הרי יכול לכאו' כ"א לכנוס את היבמה ולא אמרינן שהיא כאשת אחיו כיון שבמה שהוא כונס מפקיע את הזיקה ככנוסה משאר אחיו, וא"כ ה"ה לכאו' כשמת אחד מהם אם יכנוס אחיו אי"ז נחשב שכנס את זקוקת אחיו המת [ושוב לא תפטר את אשתו של המת]. **ותי' הרשב"א** דדוקא אם מת אחד האחים הוי זיקה ככנוסה אליו והוי ב' יבמות הבאות מבית אחד משום שאילו היה חי אפשר שהיה מיבם, **אלא שתמה ע"ז** דזה רחוק מסברא וכדרך שאמרו במשל 'כשהוא חי כוחו אחד כשהו מת כחו שבעה', אבל מ"מ מוכח כן שאל"כ היכא דאיכא ב' יבמין ומתו ונולד להם אח לא יהיה מותר בהם כנולד ואח"כ ייבם כיון שמתו אי"ז ככנוסה אליהם, אלא על כרחך אמרי' שאילו היו חיים היו מיבמין א"כ ה"נ כיון שאילו היה חי היה מיבם הוי ב' יבמות הבאות מבית אחד, עי"ש. **ובביאור דברי הרשב"א כתב בחי' הגרש"ש** דבכל דין יבום בעי' לדין שליחותיהו [כדעת ר"י] ולכן כשאחד מייבם מפקיע זיקה משאר האחים, אבל כיון שאחד מת לא שייך בזה שליחותיהו וא"כ לא יכולה לפקוע זיקתו. **[וצ"ב** לדבריו, דא"כ אין הסיבה משום שמא אילו היה חי היה מיבם כדמבואר בראשונים. וברשב"א נראה שהטעם הוא משום דדוקא שכשאח חי אינו מיבם אזי זה עצמו שהוא קיים ולא מיבם מפקיע ממנו את הזיקה משא"כ במת, וצ"ע].

**מכל מקום מבואר** בדברי הגמ' לפירוש הראשונים הנ"ל, דלר"ש כיון דזיקה ככנוסה לאח המת א"כ ביאתה או חליצה של אחת מנשי המת פוטרת את כל הבית. **וקשה** דהגם שנחשבת לאשת המת הרי מ"מ היא גם ככנוסה לחי מחמת אישות הראשון, ומה יפקיע את את הזיקה מהראשון לאח החי. **ועיין באמר"מ** (סי' ח' אות ה') **ובחידושי הגרש"ש** (סי' י"ז) דע"י הזיקה ככנוסה יש איסור אשת אח מחמת האח המת, וא"כ פקעה הזיקה מהאח החי. וצ"ב עי"ש.

**הנה בריטב"א** ביאר בדרך אחרת, דבאמת זיקה ככנוסה למת לא מועלת יותר מלחי, וקושית רב יוסף היתה מהיכא שעשה מאמר דאז דמי יבם אחד. **וצ"ב,** כיון שהכא אין המאמר מועיל בפנ"ע [אי מאמר אינו קונה] והזיקה ככנוסה נמי לא מועלת בפני עצמה כיצד יצטרפו תרוויהו. [ועמד בזה **החזו"א** קל"א סק"א] **ועיין באמר"מ** (ח" ה') **ובאו"ש** (קו' זיקה אות ג') דע"י המאמר עומדת להתייבם רק לאותו בעל המאמר כיון דאיכא ספק אי מאמר קונה ושאר האחים לא ייבמו מחמת זה ולכן נחשבת כזקוקה רק לו. **ועיין ברמב"ן** שכתב דמיירי הכא בגדול אחים ולכן עומדת ליבום בעיקר לו ולכן הוי ככנוסה לו בלבד. [ולפ"ז י"ל נמי לריטב"א דמאמר מהני שיהיה כמו גדול אחים לרמב"ן שעומדת ליבום לו ולא לשאר אחים ועיין].

**יט ע"א**

**כח\*) "אמר ליה אביי ולא שני לך בין זיקת יבם אחד לזיקת שני יבמים דלמא כי אמר ר"ש זיקה ככנוסה דמיא ביבם אחד אבל בשני יבמין לא."** והיינו שבב' יבמין א"א לומר שלר"ש זיקה ככנוסה לשניהם. ועיין **בר"ן בנדרים** (ע"ד ע"א ד"ה ורבי) דהגם שאיתותב רבי אושעיא כל מאי דאיתותב הוא בדעת ר"ש, אבל לשיטתו באמת י"ל דזיקה ככנוסה גם בשני יבמין [וביאר בזה דעת רבי יהושע שם]. **ויש לבאר** במה תלוי הנדון אי אמרי' זיקה ככנוסה בשני יבמין.

**ונראה דיש לחקור** בדין זיקה ככנוסה לרבי אושעיא ור"ש אי ס"ל דזיקה ככנוסה היינו שעצם קנין הזיקה גדול יותר מדין הזיקה אליבא דרבנן, והיינו דס"ל דזיקה היא ממש מציאות של כנוסה וכמו ביאה דבע"כ ביבמה, ובאמת דין הביאה דמ"ד זיקה ככנוסה אינו מוסיף במהות הקנין אלא שיש מצות ביאה ביבמה כמו לב"ש אי מאמר נשואין עושה דמ"מ איכא מצות ביאה הגם שבמהות הקנין היא כבר כנשואה [עיין ברמב"ן להלן ?]. או"ד שגם למ"ד זיקה ככנוסה אין חילוק במהות הקנין בין מ"ד דזיקה ככנוסה לבין רבנן דס"ל דזיקה אינה ככנוסה, אלא דס"ל למ"ד זיקה ככנוסה דגזה"כ היא דמהות הקנין של זיקה יש לו "דין" כנוסה. ונראה דבזה תלוי הנדון אי זיקה ככנוסה לב' יבמין, דא"נ דאין חילוק במהות קנין הזיקה בין מ"ד זיקה ככנוסה למ"ד זיקה לאו ככנוסה א"כ כשם שברור ומוכח בגמ' שדין זיקה לרבנן הוא גם בב' יבמין א"כ ה"ה דין זיקה ככנוסה הוא גם בב' יבמין דאין חילוק בעיקר הזיקה אלא שהוא דין שאותו קנין הזיקה שיש ביבמה לרבנן יש לו דינים של כנוסה, אבל א"נ דחלוק עיקר קנין הזיקה בין רבנן למ"ד זיקה ככנוסה והיינו דמ"ד זיקה ככנוסה ס"ל שמהות הקנין של זיקה הוא כנשואין ממש אלא שיש דין של ביאה כמו במאמר לב"ש א"כ י"ל בפשיטות דלא שייך קנין זה לב' יבמין דאיתתא לבי תרי לא חזיא. **אמנם** קשה לביאור זה, ממאי דמוכח בגמ' בנדרים שזיקה ככנוסה לב' יבמין היינו רק לאחד מב' היבמין [כדמוכח בר"ן שם, אכן ברשב"א לעיל מבואר דהוי ככנוסה לשניהם וצ"ע], וא"כ איזה חסרון יש במה שהזיקה ככנוסה לאחד מהם. **וצ"ל** [ויסוד הדברים ע"פ המבואר בדברי רש"י להלן בחילוק בין ב' יבמות לב' יבמין] דמאחר שיש ב' יבמין וכל אחד מהם יכול לכנוס זה עצמו מפקיע שם זיקה ככנוסה דא"א שתהיה אשתו ממש אם אחר יכול במציאות לכונסה. ועיין.

**כט) "שניה שבזוג זה". ופירש רש"י** ששני האחים שמתו היו נשואין ב' נשים אשה ובתה וב' אחיות, וממילא כשמתו כיון שאיכא זיקה ככנוסה הרי שבזוג השני איכא ערוה על היבם ונפטרת היא ופוטרת צרתה. **והקשו בתוס' הרא"ש ובתו"י** דלכאו' כשם שנקטי' שלר"ש לא שייך זיקה ככנוסה בשתי אחים ומשום שא"א להיות ככנוסה לשניהם, כמו כן לגבי ב' יבמות ל"א זיקה ככנוסה וא"כ הכא שנפלו לו ב' יבמות מאח אחד ל"א זיקה ככנוסה ולא תפטור את אחותה או אמה שנפלה מהאח השני. ולכן ביארו באופן אחר. **ובמהרש"א** כתב דיש לחלק בין יבמין ליבמות דגבי ב' יבמות כיון שברצונו תלוי למי ייבם א"כ כ"א מהם חשובה ככנוסה לו מחמת זיקתה משא"כ גבי ב' יבמין שלא ברצונו תליא מילתא א"א להחשיב את האשה ככנוסה לשניהם. **ועיין בערול"נ** שהקשה דגם בב' אחים חשיב שתלוי ברצונו כיון שיכול ליבם בע"כ של אחיו. [וביאר דזה טעמו של הרא"ש שלא חילק בין יבמות ליבמין, ולכאו' אי"ז קושיא לפירוש רש"י דמ"מ אי"ז תלוי רק ברצונו שהרי גם אחיו יכול ליבם בע"כ משא"כ בב' יבמות] **אמנם** דברי המהרש"א קשים מצד אחד, שלדבריו ב' היבמות חשובות ככנוסות מטעם זה, ואילו ברש"י מבואר שרק אחת מהם היא ככנוסה. וצ"ע. [ועיין במגי"ה לריטב"א ציון 197 שביאר דברי המהרש"א באופ"א].

**ובחזו"א** (קל"א) ביאר בב' אופנים **א-** דגם אי אין זיקה ככנוסה בב' יבמים אי"ז כמו שאין זיקה ככנוסה כלל אלא הוי אישות משותפת בין ב' היבמין ולכן א"א לומר שאישות זו מפקיעה את האיסור אשת אח של האח הראשון ולא נחשב שבא ומצאה בהיתר, אבל לענין לאסור קרובות סגי באישות זו ולכן לגבי ב' יבמות אישות זו שיש לו בשניהם מהני לאסור קרובות. עי"ש. **[ותי' זה קשה** בדעת רש"י דמבואר בדבריו שרק אחת מהם כנוסה ולכן הזוג השני נפטר אחת משום ערוה ואחת משום צרתה ולכאו' לד' החזו"א בכה"ג איכא זיקה ככנוסה בשניהם ותפטר כל אחת מהזוג השני מטעם צרת ערוה]. **ב-** עוד תי' החזו"א שיש לחלק בין ב' יבמות לב' יבמין דב' יבמין אין זיקה ככנוסה משום "דאיתתא לבי תרי לא חזיא וא"א להחשב מקודשת לשנים, ושרש הזיקה הוא רק כח לשניהם ביבום אבל היבמות כולן זקוקות עד ביאה של אחת מהן" עי"ש. ובפשטות ביאור דבריו שבב' יבמין לא שייך להחשיב מחמת הזיקה את האשה שהיא אשה של שניהם דזה אינו שייך, אבל בב' יבמות הגם שבפועל אי"צ ביבום של שני היבמות מ"מ מצד הזיקה הרי שניהם זקוקות ויכול להחשב ששניהם ככנוסות לו. ועיין. **[וגם** בזה צ"ב כדלעיל, דלפ"ז הזיקה ככנוסה היא על שניהם ואילו ברש"י מבואר לא כן]. **ובספר משנת ר"א** (סי' ט"ו אות ו') ביאר שיש לחלק בין יבמות ליבמין בעיקר הזיקה, והוא ע"פ דברי הירושלמי שכתב דגבי צרות ליכא דין שליחותיהו לר"י משא"כ לגבי אחים, והטעם דגבי היבמות יש דין דבית אחד הוא בונה וכו' היינו שיש דין ליבם רק יבמה אחת אבל באחים יש דין על כ"א ליבם אלא שנפטרת אח אחד ע"י שליחות חבירו. וממילא גבי זיקה ככנוסה בב' יבמין אי"ז שייך משום שצריך שהזיקה תהיה לשניהם בתורת ודאי וזה אינו יכול להיות כיון שאיתתא לבי תרי לא חזיא, אבל זיקה לב' יבמות שייך כיון שממנ"פ רק אחת היא ככנוסה ולכן אין חסרון, וכמש"כ רש"י שאחת היא ככנוסה ופוטרת את חברתה שבזוג השני משום ערוה ואת השניה משום צרתה, עי"ש. [אכן עיקר החילוק בין אחים לצרות בדין שלחותיהו צ"ב רב עי"ש]. **ועיין בריטב"א** שמבואר בדבריו שלדעת רש"י יש חילוק בין יבם אחד לב' יבמות כמבואר [אכן בחזו"א גרס אחרת בד' הריטב"א].

**י"ט ע"א –** **י"ט ע"ב - צרת ערוה לר"ש**, **קנין מאמר**

**א) "ואשה אל אחותה לא תקח לצרור בשעה שנעשו צרות זו לזו".** יש לדון האם טעמו של ר"ש שייך לדין יש זיקה. דלכאו' בלא דין זיקה קשה מה השייכות בניהם דאינם צרות זול"ז **ו**בתוס' (להלן י"ט ע"ב) כתבו [בתי' אחד] דר"ש ס"ל שאין זיקה ומוכח שדינו של ר"ש דלצרור לא שייך לדין יש זיקה. וצ"ב. הנה בנמוק"י(כ"ח שם) כתב שטעמו של ר"ש הוא משום "דזיקה ככנוסה" ודברי הנמוק"י צ"ע, שהרי מבואר בגמ' שאילו זיקה ככנוסה קשה לר"ש דייבם הראשונה דהשניה אינה זקוקה, ועיין בחי' אנשי שם וברש"ש וצ"ב.[הרחבה אות ל'].

**הנה** בתוס' להלן (כ"ח ע"ב ד"ה שנעשו) כתבו כל דינו של ר"ש הוא היכא שנפלו ב' אחיות לפני יבם אחד אבל אם נפלו לפני ב' יבמין מודה ר"ש שאינם פטורות מיבו"ח. וכן מבואר בשו"ת הרשב"א (ח"ו כ"א). וצ"ב, דהתינח לפי הסוברים שדינו של ר"ש תלוי בדין זיקה י"ל שבתרי אין זיקה מדאורייתא, אבל לשיטת התוס' (י"ט ע"ב) דס"ל לר"ש אין זיקה קשה מה ההבדל בין ב' אחים לאח אחד. [הרחבה אות לב].

**ב)** **עוד יש לדון בשיטת ר"ש** דמוכח שיש כרת בצרות בנפילה שהרי פטורות אף מן החליצה, וצ"ב מאיזה טעם יהיה בהם כרת הרי א"א שהכרת הוא מחמת אחו"א שהרי אין אחת מהן אחות אשתו שהרי אין זיקה, ובתוס' בקידושין (נ' ע"ב ד"ה אי הכי) מבואר שהכרת הוא מחמת האשת אח, ויש להקשותדהתינח היכא שנפלו בב"א י"ל שהאשת אח של שניהם מעולם לא הותר, אבל היכא שנפלו בזה אחר זה קשה לדעת הרשב"א [מ"א] דהיכא שהותר האשת אח אינו חוזר ונאסר וא"כ בראשונה לא היה כרת כלל. ועייןבאמר"מ (סי' ז' אות י"ח) משכ"ב.ויש מהראשונים דמבואר בדבריהם שהטעם לאיסור צרות לר"ש הוא מדין אחות אשה. עיין במאירי (כ"ח ע"ב) ובחי' ר"א מן ההר ועיין בחי' הגרש"ש (סי' ט"ו אות ב' ד"ה ובאמת). בשו"ת הרשב"א (ח"ו כ"א) הקשה השואל שלרבי דבפלוגתא נמי מיירי מתני' (לעיל י') א"כ נתני מחלו' ר"ש ורבנן האם בצרות דר"ש איכא פטור צרה. ועי"ש בתירוצו ויש לדון בעיקר הקו' דהראשונה לכאו' לא תפטור צרה כיון שנעשתה ערוה לאחר נפילה, [והשניה נמי יל"ע דנעשית ערוה רק בשעת נפילה], ועיין בחי' הגר"נ (תעז) משכ"ב. [הרחבה אות לא]

**ג) "אמר רב אשי הכא במאי עסקינן דנפול בב"א".** בקובץ הערות(סי' כ"ה) הקשה דכל שאינו בזה אחר זה אפי' בב"א אינו [עיין קידושין נ'] ואי"צ לקרא דלצרור, ועי"ש מה שתי' ובחי' הגרש"ר (להלן כ"ח) משכ"ב. [אות לג].

**ד) בתוד"ה רבי שמעון אומר.** [לענין תי' ראשון של תוס עיין לעיל אות א]

**בא"ד. "**ולר"י נראה וכו'.הרעק"א הקשה דסברא זו נסתרת מהא דאיתא לעיל [י"ח:] בדעת רבנן שג' אחים ומת אחד מהן ועמד אח אחד ועשה מאמר ומת דשניהם חולצות ולא מתיבמות כיון דבעלת המאמר הוי אשת ב' מתים וצרתה הוי צרת אשת ב' מתים. ולסברת התוס' אין סיבה לאסור שהרי אילו היתה מתייבמת היתה אשת מת אחד. ועיין בחזו"א (קל"א ד') מה שתי'ובמשנת רבי אהרון (ג' ט"ז) [הרחבה אות לד].

**ה) מבואר** דטעמו דר"ש הוא דלצד שמאמר קונה קנין גמור היא אשתו של השני ואין בה דין א"א שלהב"ע. והקשו תוס' (להלן כ"ט ע"א ד"ה לא) דאף לב"ש שאמרו דמאמר קונה מ"מ אינו קונה קנין גמור אלא לדחות בצרה בלבד, ומהכי תיתי שר"ש אלים סברתו, וא"נ שר"ש ס"ל שקונה לגמרי א"כ קשה מ"ט אמרי' דלב"ש אינו כן. ועייןבאמר"מ (סי' ח' אות ב')מש"כ ליישב קושית התוס' ועי"ש שביאר מ"ט תוס' לא ס"ל כדבריו. ועיין עוד באו"ש (קו' זיקה אות ל"ח) ובחזו"א (קל"ב אות ו') משכ"ב. [הרחבה אות לה].

**ו) בתוד"ה חלץ.** עיין בקו' התוס' מ"ט לא הקשתה הגמ' מהכא לדעת רבי אושיעא דס"ל שזיקה ככנוסה וא"כ ע"י חליצה היה צריך שתפטר חברתה. וברשב"א ובריטב"א תי' שהיה מקום לדחות דהגם שזיקה ככנוסה מ"מ לא מהני חליצת זקוקה לפטור שנהי שהיתה כנוסה גמורה כי החליצה פטור הוא ולא קנין, כמבואר בירושלמי עי"ש. והדברים צ"ב, דמאחר שזיקה ככנוסה והוי ב' יבמות מבית אחד מה איכפת לן אם בסו"ד לא עשה יבום אלא חליצה. ועיין בחזו"א (קל"א ד') [הרחבה אות לו].

**ז) "העושה מאמר ביבמתו בע"כ... חכ"א לא קנה".** בטעם חכמים מבואר בגמ' דילפי מקידושין שבעי' דעתה וכתב רש"י (ד"ה קידושין דעלמא) "והלכה והיתה לאיש אחר מדעתה משמע". וברש"י בקידושין מ"ד ע"א (ד"ה קידושין דמדעתה) כתב שהטעם דבעי' בקידושין דעתה ולא מהני בע"כ משום "דבעי' דעת מקנה" עי"ש. וצ"ב בסתירת דבריו, ועיין במסורת הש"ס שם ובקידושין ב' ע"ב ועיין בחי' הגר"נ זצ"ל שחילק בין יבום לקידושין בעלמא. [הרחבה אות לז]

**מ) "רבי אומר קנה".** הקשו האחרוניםדלכאו' צריכה האשה לזכות בכסף הקידושין ולזה לכאו' צריך דעתה וא"כ כיצד יכול לקדשה בע"כ. ועיין בחי' הגרנ"ט (קידושין סי' צ"ט) מה שיסד שאין האשה צריכה לזכות בכסף הקידושין וסגי בנתינה, ועיין בדבר אברהם (ח"ב סי' י"ח) שהרחיב וביאר באופ"א לחלק בין קידושין של יבום לקידושין בעלמא. עי"ש.

והנה תוס' בקידושיןמ"ד ע"א כתבו שהגם שלפי רבי מהני מאמר בע"כ מ"מ צריך להודיעה שנתן לה את הכסף. וצ"ב דכיון שאי"צ דעתה מדוע צריך להודיעה שנתן לה את הכסף ועי"ש במקנה ובדבר אברהם הנ"ל [הרחבה אות לח].

**ל) "ואשה אל אחותה לא תקח לצרור בשעה שנעשו צרות זו לזו לא יהיה לך לקוחין..."** הנה בטעמו של ר"ש יש לדון האם שייך לדין יש זיקה או לא. **דהנה** לכאו' בלא דין זיקה אין הם צרות זו לזו כלל וע"כ דבעי' לדין זיקה, וכמש"כ רש"י (כ"ח ע"ב) שנעשו צרות זל"ז בזיקה. אמנם אכתי אין ראיה שבעי' לזה לדין "יש זיקה" דגם למ"ד אין זיקה הרי נתבאר [לעיל אות י'] שיש זיקה רק אין איסורי קרובות מחמת הזיקה והכא אין אנו צריכים לכאו' לאיסורי קורבות אלא כל שהם צרות זל"ז ע"י זיקה דרשי' מלצרור שלא יהיה ליקוחין אפי' באחת מהן. **ובאמת בתוס'** (להלן י"ט ע"ב) כתבו [בתי' אחד] דר"ש ס"ל שאין זיקה ומוכח שדינו של ר"ש דלצרור לא שייך לדין יש זיקה. **הנה בנמוק"י** (כ"ח שם) כתב שטעמו של ר"ש הוא משום "דזיקה ככנוסה" ודברי הנמוק"י צ"ע, שהרי מבואר בגמ' שאילו זיקה ככנוסה קשה לר"ש דייבם הראשונה דהשניה אינה זקוקה, וביאר **בחי' אנשי שם** דהנמוק"י קאי למאי דמבואר בגמ' שנפלו שניהם בב"א, עי"ש. **אלא** שלפ"ז יצא שבכה"ג שנפלו שניהם בב"א הוי זיקה ככנוסה לשניהם וא"כ מדאו' הוי כמו שהוא נשא ב' אחיות אלא שזה עצמו מה שאוסר את שניהם עליו. וצ"ע. **ובלה"כ** קשים דברי הנמוק"י מאחר שאיתותב ר' אושעיא למסקנת הגמ' ואנן ס"ל שזיקה לאו ככנוסה ודלא כנמוק"י. ובקושיא זו עמד **הרש"ש** שם, ובחי' הגר"נ זצ"ל כ' דאין כוונת הנמוק"י לדין זיקה ככנוסה המבואר בסוגיין אלא דע"י זיקה ככנוסה נעשו צרות זל"ז. עי"ש ודוחק. וצ"ע.

**לא) הנה** לשיטת ר"ש מוכח שיש כרת בצרות בנפילה שהרי פטורות אף מן החליצה, **וצ"ב** מאיזה טעם יהיה בהם כרת הרי א"א שהכרת הוא מחמת אחו"א שהרי אין אחת מהן אחות אשתו שהרי אין זיקה, **וכתבו תוס' בקידושין** (נ' ע"ב ד"ה אי הכי) דבאמת הכרת הוא מחמת האשת אח, והיינו דכיון דאיכא פטור מיבום דדרשי' מלצרור א"כ הוי א"א שלא במקום מצוה, עי"ש. **ועיין בתו"י** לעיל ח' ע"ב שכתב דלרבי הכרת בצרת ערוה הוא כמו לר"ש בצרות דכיון שבצרות של ר"ש יש כרת ה"ה לכל צרת ערוה. וקשה מה השייכות בין כרת בצרות דר"ש לכרת בצרת ערוה לרבי, **וביאר בחי' הגר"נ** זצ"ל (שם) ע"פ דברי התוס' בקידושין הנ"ל שגם לר"ש הכרת בצרות הוא מחמת האשת אח, דמוכח שכיון שפטורה מיבום יש בה כרת דאשת אח ול"א שיש פטור מיבום ואין כרת וה"ה לרבי שכל שיש פטור גמור מיבום יש כרת מחמת האשת אח. **אלא דיש להקשות** דהתינח היכא שנפלו בב"א די"ל שהאשת אח של שניהם מעולם לא הותר, אבל היכא שנפלו בזה אחר זה [דגם בכה"ג מיירי ר"ש אי זיקה לא ככנוסה] קשה, שהרי דעת הרשב"א [מ"א] דהיכא שהותר האשת אח אינו חוזר ונאסר וא"כ בראשונה לא היה כרת כלל. **ותי' האמר"מ** (סי' ז' אות י"ח) דהכא איכא גזה"כ שכאשר נהיו צרות זל"ז חוזר האשת אח, עי"ש. [ובאמת הגרש"ש (יובא להלן) והאחיעזר (ס"א בהג"ה) כתבו דתוס' פליגי ע"ד הרשב"א הנ"ל]. **ועיין עוד** באמר"מ שם שהוכיח מזה שאשת אח בנפילה זו פוטרת צרה ודלא כגר"ח, עי"ש. **אכן** לכאו' אין ראיה מזה שהרי הפטור אינו מחמת הערוה דאשת אח אלא מחמת הדין לצרור ורק הכרת הוא מחמת האשת אח [וגם אם היה הפטור מחמת האשת אח לפי היסוד שהערוה צריכה לאסור צרתה ולא רק לפטור מ"מ אשת אח זה אינו אשת אח דממילא אלא דבלצרור גלי רחמנא שהוא ערוה ליבום וכמו א"א שלא היה בעולמו ועיין]. **אכן יש** מהראשונים דמבואר בדבריהם שהטעם לאיסור צרות לר"ש הוא מדין אחות אשה. **עיין במאירי** (כ"ח ע"ב) שביאר דלר"ש לא היה לך ליקוחין אפילו באחת מהן "שכל אחת נעשית אחות אשתו לגמרי מחמת הזיקה" עי"ש. ועיין נמי **בחי' ר"א מן ההר** שכתב שטעמו של ר"ש הוא משום שס"ל שזיקה דחד אחא דאורייתא הוא. עי"ש. **וביותר כתב בחי' הגרש"ש** (סי' ט"ו אות ב' ד"ה ובאמת) דגם ברשב"א מוכח כן מחמת הקושיא דבנפלו זא"ז הרי הותר האשת אח הראשון ושוב אינו יחזור להאסר [ולעיל הבאנו דברי האמר"מ בזה] וביאר הגרש"ש שע"כ צ"ל לדעת הרשב"א שיש חיוב כרת על ענין זה בעצמו שאסרה התורה ליקח ב' אחיות זקוקות [והגם שאחר האיסור שוב אינם זקוקות מ"מ אסורות באיסור זה דמחמתו אינם זקוקות עי"ש]. **הנה בשו"ת הרשב"א** (ח"ו כ"א) הקשה השואל שלרבי דבפלוגתא נמי מיירי מתני' (לעיל י') א"כ נתני מחלו' ר"ש ורבנן האם בצרות דר"ש איכא פטור צרה. ותי' הרשב"א דבב' אחים ליכא לדינו של ר"ש [עיין בהערה הבאה], ויל"ע בעיקר הקושיא דהראשונה לכאו' לא תפטור צרה כיון שנעשתה ערוה לאחר נפילה, [והשניה נמי יל"ע דנעשית ערוה רק בשעת נפילה], ועוד יל"ע דאיזה ערוה תפטור צרה דאי מיירי על ערוה דאשת אח א"ש, אכן לדעת הגרש"ש הערוה היא אחו"א וא"כ כבר נכתב במתני' אחו"א. ועיין בחי' הגר"נ (תעז) שכ' דאפשר שלרבי [ולר"ש שקאי בשיטתו] גם ערוה לאחר נפילה פוטרת צרה כיון שהלימוד הוא מ'ולקחה' כל דאיכא תרי ליקוחין ולא מעליה. עי"ש. [ולפ"ז מיושב הקו' דלעיל].

**לב) בתוס' להלן** (כ"ח ע"ב ד"ה שנעשו) כתבו כל דינו של ר"ש הוא היכא שנפלו ב' אחיות לפני יבם אחד אבל אם נפלו לפני ב' יבמין מודה ר"ש שאינם פטורות מיבו"ח. וכן מבואר בשו"ת הרשב"א (ח"ו כ"א). וצ"ב, דהתינח לפי הסוברים שדינו של ר"ש תלוי בדין זיקה י"ל שבתרי אין זיקה מדאורייתא, וכן מבואר בחי' ר"א מן ההר. **וכן** לדברי הנמוק"י דס"ל שתלוי בדין זיקה ככנוסה א"ש דבתרי אחים ליכא זיקה ככנוסה כמבואר בסוגיין. אבל לשיטת התוס' (י"ט ע"ב) דס"ל לר"ש אין זיקה קשה מה ההבדל בין ב' אחים לאח אחד. ונראה כמש"כ לעיל דהגם שאי"צ בדין יש זיקה מ"מ בעי' לדין זיקה שהוא לכ"ע משום שאל"כ אין הם צרות זל"ז כלל, וענין הזיקה הוא ששניהם צריכות להתייבם לאותו אח וזהו השייכות בניהם ולכן הם נחשבות צרות זל"ז אבל אם יש ב' אחים שכל אחד מהן יכול ליבם אחת אין בהם דין זיקה לכל אחד לשני האחים דאי"צ כ"א ליבום שניהם אלא כ"א ייבם אחת ואין הם נחשבות כלל צרות זל"ז. [ועיין בחי' הגר"נ (שם אות תעח) משכ"ב].

**לג) "אמר רב אשי הכא במאי עסקינן דנפול בב"א." בקובץ הערות** (סי' כ"ה) הקשה דכל שאינו בזה אחר זה אפי' בב"א אינו [עיין קידושין נ'] ואי"צ לקרא דלצרור, **ותי'** עפ"ד התוס' בבכורות (ט' ע"א) דבדבר הבא בידי שמים אין את הכלל שכל שאינו בזאח"ז אפי בבת אחת אינו. **אלא שהקשה** דמהתורי"ד שם מוכח שפליג על יסוד זה וא"כ לשיטתו קשה כנ"ל. וצ"ע. ועיין **בחי' הגרש"ר** (להלן כ"ח) שתי' שהגם שהדין כל שאינו בזה אחר זה אפי בב"א אינו היה מפקיע את הדין זיקה ככנוסה אבל מ"מ לא היה מפקיע את הדין זיקה בעלמא ולכן בעי' לפס' דלצרור. **[אכן** לדברי הנמוק"י שס"ל שכל טעמו של ר"ש הוא מדין זיקה ככנוסה אכתי קשה וצ"ל דס"ל כתוס' בבכורות הנ"ל, ועיין נמי בשערי חיים קידושין סי' נ"ג].

**לד) בתוד"ה רבי שמעון אומר.** הקשו תוס' דלכאו' הוי אשת שני צרת ערוה [דאשת אחיו הראשון שלהב"ע] בזיקה ותי' תוס' דס"ל לר"ש דאין זיקה. **ועיין** לעיל [אות ל'] שכתבנו דודאי בלא דין זיקה אין הם צרות זל"ז כלל וודאי בעי' לדין זיקה כדי שיחשבו צרות זל"ז, **אלא דכוונת התוס'** דלא בעי' הכא לדין יש זיקה לענין איסורי קרובות אלא סגי בדין זיקה שיש לכ"ע היינו שגם למ"ד אין זיקה הרי יש זיקה לכמה ענינים כמובאר לעיל אות י' עי"ש. ועיין במאירי בסוגיין.

**בא"ד. "**ולר"י נראה... דאין זיקה אוסרת ולא המאמר אלא היכא שאם היתה נשואה היתה אוסרת וכאן אם היתה נשואה היא עצמה היתה מותרת לר"ש". **הקשה הרעק"א** דסברא זו נסתרת מהא דאיתא לעיל [י"ח ע"ב] בדעת רבנן שג' אחים ומת אחד מהן ועמד אח אחד ועשה מאמר ומת דשניהם חולצות ולא מתיבמות כיון דבעלת המאמר הוי אשת ב' מתים וצרתה הוי צרת אשת ב' מתים. ולסברת התוס' אין סיבה לאסור שהרי אילו היתה מתייבמת היתה אשת מת אחד. **ובחזו"א** (קל"א ד') תי' דהתם המאמר הוא הסיבה שלא יהיה יבום דבלא המאמר היתה מתיבמת מחמת אחיו הראשון וא"כ המאמר שהוא קצת קנין מגרע בזיקת היבום מהראשון והוי אשת ב' מתים, אבל הכא בלא המאמר לא היתה מותרת כלל כיון שהיתה אאשלהב"ע והמאמר הוא הסיבה שתתייבם וממילא אינו יכול להיות הסיבה שאוסרת אותה. עי"ש. **ובנוסח אחר כתב במשנת רבי אהרון** (ג' ט"ז) דמאמר קונה קצת ביאורו הוא שהצד שהוא קונה הוי מותר לאח שנולד, ואילו לצד שאינו קונה א"כ אינם צרות כלל, משא"כ לעיל גבי אשת ב' מתים עצם זה שהיא קנויה ואינה קנויה זה סיבה שלא תתייבם כיון שהיא אשת ב' מתים. ועי"ש מה שדן מדברי הירושלמי בזה ואכמ"ל.

**לה) מבואר בסוגיין** דטעמו דר"ש הוא דלצד שמאמר קונה קנין גמור היא אשתו של השני ואין בה דין א"א שלהב"ע. **והקשו תוס'** (להלן כ"ט ע"א ד"ה לא) דאף לב"ש שאמרו דמאמר קונה מ"מ אינו קונה קנין גמור אלא לדחות בצרה בלבד, ומהכי תיתי שר"ש אלים סברתו, וא"נ שר"ש ס"ל שקונה לגמרי א"כ קשה מ"ט אמרי' דלב"ש אינו כן. **ותירץ האמר"מ** (סי' ח' אות ב' והביא נמי כן מהגר"ח ומהגדול ממינסק) דהמאמר הגם שאינו כיבום מ"מ מהני לעשות את היבמה לאשת אח לאותו שעשה מאמר, וממילא פטורה משאר אחים מטעם ערוה דאשת אח לאחר נפילה. **והטעם** שתוס' פליגי על סברא זו ביאר האמר"מ (שם אות ג') דס"ל לתוס' שאחר שמת בעל המאמר חוזרת האשה להתירה הראשון ולא כד' הראשב"א שחוזרת להתירה הראשון ולא לזיקתה אלא חוזרת נמי לזיקתה, וא"כ הוי אשת ב' מתים. ועוד כתב שם תי' נוסף גם לצד דמודו תוס' לרשב"א, ועי"ש שפלפל בזה. **ועיין עוד באו"ש** (קו' זיקה אות ל"ח) **ובחזו"א** (קל"ב אות ו') שכ' דלר"ש אי"ז ספק אלא מאמר קונה קנין גמור מדבנן, ולכן מדאו' יכול ליבמה כיון שהיא מבית אחר ומדרבנן נמי יכול ליבמה כיון שהיא כאשתו גמורה ואינה כאשת ב' מתים, **אלא** שהקשה באו"ש ע"ז דמד' הגמ' להלן מבואר שלר"ש אינו יכול ליבם או לחלוץ לבעלת מאמר ולפטור צרתה משום דאין ספק מוציא מידי ודאי, ואילו לפ"ד היה לגמ' לומר שאין יכול לפטור הצרה כיון דהמאמר אינו קונה אלא מדרבנן, עי"ש מה שתי'. [ועיין להלן בפרק ג' הרחבה בדברי התוס' הנ"ל].

**לו) בתוד"ה חלץ.** הקשו תוס' מ"ט לא הקשתה הגמ' מהכא לדעת רבי אושיעא דס"ל שזיקה ככנוסה וא"כ ע"י חליצה היה צריך שתפטר חברתה. ועיין ברשב"א ובריטב"א שתי' שהיה מקום לדחות דהגם שזיקה ככנוסה מ"מ לא מהני חליצת זקוקה לפטור שנהי שהיתה כנוסה גמורה כי החליצה פטור הוא ולא קנין, כמבואר בירושלמי עי"ש. **והדברים צ"ב** דמאחר שזיקה ככנוסה והוי ב' יבמות מבית אחד מה איכפת לן אם בסו"ד לא עשה יבום אלא חליצה. **ועיין בחזו"א** (קל"א ד') שכ' דגדר החליצה הוא שדוחה את היבמה כאילו לא היתה זקוקה בבית הזה, וסיים דנראה דזה מדרבנן. וצ"ב. ואולי אפ"ל, דהנה מוכח בגמ' [וכ"כ הריטב"א] שרק חליצה של בעלת המאמר אינה פוטרת את הכנוסה הגמורה אבל ביאה של בעלת מאמר פוטרת את הכנוסה הגמורה, וביאור הדבר י"ל שהגם שזיקה ככנוסה אי"ז כנוסה גמורה אבל מ"מ כאשר קיים את אותה שהיתה ככנוסה הרי שבנה מקצת מבית אחיו ובזה סגי שאי"צ לבנות עוד, אבל חליצה אי"ז בנין אלא פטור והגם שיש דין דבית אחד הוא חולץ ואינו חולץ ב' בתים זה משום שחליצה אחת הוי פטור לכל הבית אבל מקצת פטור אינו פוטר את כל הבית וצריך פטור שלם וע"כ חליצת אותה שאינה כנוסה גמורה לא פוטרת צרתה ועיין. [ועיין במגי"ה לריטב"א ביאור דומה לזה].

**לז) "העושה מאמר ביבמתו בע"כ רבי אומר קנה וחכ"א לא קנה".** בטעם חכמים מבואר בגמ' דילפי מקידושין שבעי' דעתה **וכתב רש"י** (ד"ה קידושין דעלמא) "והלכה והיתה לאיש אחר מדעתה משמע". **וברש"י בקידושין** מ"ד ע"א (ד"ה קידושין דמדעתה) כתב שהטעם דבעי' בקידושין דעתה ולא מהני בע"כ משום "דבעי' דעת מקנה" עי"ש. [וכן היא שיטת **הרשב"א** ריש קידושין] ועמד בסתירת דברי רש"י במסורת הש"ס שם ובקידושין ב' ע"ב עי"ש. **ולכאו' יש לחלק** דהכא הגם שילפי' קידושי מאמר מקידושין בעלמא כ"ז הוא לענין מעשה הקידושין היינו שאי"ז מעשה של יבום שהוא בע"כ אלא מעשה של קידושין ולכן ילפי' מקידושין שדינו כבקידושין שיש הלכה של דעת האשה, אבל מ"מ מהות הקנין הוא מהות של יבום [וקצת ראיה לזה מהא דאחר מאמר אסור בשאר הצרות מדרבנן משום "בית אחד הוא בונה" וכו'] ולכן אין האשה "מקנה" אלא הבעל הוא קונה לחוד ולכן לא סגי בסברא שאשה היא מקנה. [וברש"י בקידושין לא הוצרך לפס' אלא כ' מסברא]. **ועיין בחי' הגר"נ** זצ"ל שביאר יותר, דזה ברור דמאמר צריך להועיל בע"כ משום דאם יכול ליבמה ע"כ שיכול לקדשה בע"כ [ויש לדון בסברא זו] אלא ע"כ הטעם דלא מהני מאמר בע"כ הוא דין דמעשה הקידושין אינו חשיב מעשה אם לא נעשה מדעת האשה וזה נלמד מגזה"כ הנ"ל. **ולפ"ז ביאר דעת הרשב"א** דהנה הקשה הרשב"א שמצינו קידושין בע"כ באב המקדש את בתו ותי' הרשב"א דיד האב כידה ודעתו עדיפא מדעתה עי"ש. ולכאו' קשה מה קושיתו כלל, הרי אי"ז נחשב כלל בע"כ כיון שיש דעת האב שהוא המקנה, ותי' הגר"נ ע"פ הנ"ל שלענין הדין דבעי' דעת מקנה ודאי מהני דעת האב אבל יש הלכה נוספת שבעי' שמעשה הקידושין יהיו מדעתה [מגזה"כ הנ"ל] ובזה בעי' דעת האשה ולא סגי בדעת האב ותי' הרשב"א שגם לזה מהני דעת האב. עי"ש. **וביאור** חדש בזהכתב **בקונטרסי שיעורים** (קידושין סי' ג') דבמל"מ (פ"ד מאישות ה"א) כתב בדעת הרמב"ם לענין נדון האם בכפיה צריך שיאמר רוצה אני דבמכירה אי"צ שיאמר רוצה אני אבל בקידושין וגיטין וקרבן צריך שיאמר רוצה אני כיון דהוי מלתא דאיסורא. ומבואר בדבריו שבאיסורא בעי' רצון מיוחד, ומעתה יש להסתפק האם היכא שהאב מקדש את בתו נמי בעי' לרצון מיוחד זה או"ד דבכה"ג בעי' רצון כמו במכירה בעלמא, ואפ"ל שגבי אב אי"צ לרצון מיוחד כמו גבי אשה אלא יש לו דין בעלים בעלמא, וא"כ י"ל דמש"כ רש"י בקידושין דמסברא בעי' לדעת מקנה מיירי התם גבי אב שמקדש את בתו דבכה"ג בעי' דעת מקנה בעלמא אבל בסוגיין דמיירי באשה עצמה בעי' לימוד מיוחד דוהלכה לאיש אחר דמדעתה משמע, דיש בזה נפ"מ לענין כפיה וכד'. עי"ש.

**לח) בדעת רבי דמהני מאמר בע"כ. הקשו האחרונים** דלכאו' צריכה האשה לזכות בכסף הקידושין ולזה לכאו' צריך דעתה וא"כ כיצד יכול לקדשה בע"כ. **ובחי' הגרנ"ט** (קידושין סי' צ"ט) יסד שאין האשה צריכה לזכות בכסף הקידושין וסגי בנתינה וממילא א"ש שאפשר בזה גם נמינה בע"כ גבי מאמר. **ובדבר אברהם** (ח"ב סי' י"ח) כתב בזה באופ"א, דבקנין כסף יש ב' ענינים א- גוף הכסף ב- הנאת הכסף. וממילא י"ל שרק גבי אשה בעלמא שבעי' לדעתה בקידושין א"כ היכא שאין את דעתה אין לה גם הנאה מהכסף ויכול המקדש ליטול ממנה את הכסף, אבל ביבמה כיון שהקנין הוא בע"כ הרי שגם אם אינה רוצה לזכות בכסף מ"מ היבם אינו יכול ליטול ממנה את הכסף בחזרה א"כ היא יכולה להשתמש בכסף זה וא"כ איכא כאן הנאת כסף ובזה מתקדשת [עי"ש הרחבה בזה ואכמ"ל] **עוד כתב** הדבר אברהם לישב ע"פ דברי תוס' בסוגיין (ד"ה גמרינן) שכתב שגם לפי רבי קידושי מאמר הם דרבנן וא"כ י"ל שבזה נתנו חכמים דין שתהיה כביאה אע"פ שאינה דומה לה שהרי אינה רוצה לזכות בכסף עי"ש. **והנה תוס' בקידושין** מ"ד ע"א כתבו שהגם שלפי רבי מהני מאמר בע"כ מ"מ צריך להודיעה שנתן לה את הכסף. **וקשה** דכיון שאי"צ דעתה מדוע צריך להודיעה שנתן לה את הכסף [ועמד בזה **המקנה** בקידושין שם] **ותי'** הדבר אברהם ע"פ הנ"ל דלאופן הראשון שבעי' הנאת כסף י"ל שאם אינה יודעת שנתן לה את הכסף אין כאן הנאת כסף, ואף לביאור הב' י"ל שנתנו חכמים דין להודיעה כמו בקידושי יעוד שהגם שהוי בע"כ מ"מ צריך להודיעה עי"ש.

**הנה** **בקרן אורה** כתב דע"כ מאמר מדרבנן דאילו מאמר היה מדאו' ע"כ שאין לחלק בין ביאה לבין מאמר דאי מאמר מן התורה כמו שכתב בירושלמי ע"כ הלמוד הוא מולקחה לו לאשה וא"כ אין לחלק בין ביאה לבין מאמר, ועוד כתב דלרבי ע"כ מאמר מדרבנן שהרי את הפס' דולקחה לומד לאסור צרות ועריות עי"ש. **אמנם בדבר אברהם** (שם) האריך לחלוק על דבריו עי"ש וכתב דלפי דברי הקר"א יצא שמאמר יועיל גם בע"כ של היבם וזה אינו מסתבר כלל עי"ש שהאריך.

**י"ט ע"ב כ' ע"א - מחלוקת ר"ש ורבנן ביבם ואח"כ נולד**

**א) "אלא מאי טעמא דרבנן."** בפשטות מהלך הסוגיא תמוה, דמתחילה הבינה הגמ' בפשיטות את טעמו של ר"ש [דבא ומצאה בהיתר] ורק הוקשה לגמ' מאי טעמא דרבנן ותי' יבומים הראשונים עליה [ובפשטות ר"ש פליג ע"ז ואי"צ להסבר] ואילו בסוף הסוגיא תמהה הגמ' על דינו של ר"ש דא"כ אחותו מאמו וכו' והוצרכה לתרץ שאני איסורא דאית ליה התירא וכו', וצ"ב מ"ט מתחילה לא הוקשה כן ואדרבא הוקשה שיטת רבנן.

**ב) בביאור מחלוקת ר"ש ורבנן** מצאנו כמה דרכים באחרונים ונזכיר בקצרה א- עיין בקובץ הערות (סימן א' אות ב'-ה') שביאר דנחלקו האם שעת נשואין השנים נחשבת ל"שעת נפילה", לענין דין נאסרה. עי"ש. ב- עיין עוד בקו"ה (שם אות ה') שמבואר שהמחלו' היא דר"ש ס"ל שההיתר של הא"א הוא לכולם ורבנן ס"ל דכיון דכתיב בקרא דיבומים הראשונים עליה אי"ז נחשב שהותר האיסור אשת אח בדרגה כזו שאינו יכול לחזור ולהאסר משום שעדיין נשארה אישות הראשונה. ג-בחי' הגרנ"ט (סי' ג') ביאר שנחלקו ר"ש ורבנן האם אישות השני היא אישות חדשה או המשך אישות הראשון עי"ש. ועיין בהחרבה בחידושי הגרש"ש (סימן י"ט) על דרך הנ"ל. ד- בחידושי הגר"נ זצ"ל (אות שנ"ב) מבוארת מחלו' ר"ש ורבנן ע""פ סברא חדשה והיא שאשת אח שלהב"ע אי"ז רק פטור אלא איסור ליבום ולהכי ר"ש סבר שבנולד ואח"כ יבם לא שייך איסור זה על אחיו הנולד ולרבנן ס"ל מחמת עדין יבומים הראשונים עליה ששייך איסור זה גם לאחר יבום הראשון. [הרחבה אות לט- מא].

**ג) "אלא הא דתנן כנסה הרי היא כאשתו לכ"ד"** מבואר בגמ' שהקושיא היא דתבעי' חליצה, והקשו הראשוניםמאי ס"ד שתבעי' חליצה דא"כ גם ביאה שניה תאסר בה. ועייןברמב"ן ב' תירוצים א- דס"ד דכשהוא בא להוציאה חלין עליה יבומים הראשונים ובעיא חליצה, אבל קודם שבא להוציאה הוי אשתו גמורה. [וקשה מדוע דוקא כשבא להוציאה חלין עליו יבומין הראשונים, ועיין היטב בריטב"א וברשב"א] ב- דאת"ל יבומים הראשונים עליה ובעי' חליצה א"כ אף בביאה שניה איתא למצות יבום. עי"ש. [וצ"ב האם נימא שחיבי לאוין תותר בהם ביאה שניה, ובפשטות זה אינו. ועוד צ"ב, בעיקר הסברא דתלי הרמב"ן דהיכא שיש חיוב חליצה ע"כ יש מצוה ולכאו' יש לחלק שחליצה היינו היתר לשוק וגם מי שצריכה היתר אי"ז מחייב שצריכה יבום וכדוגמת חייבי עשה שצריכה חליצה [להתירה] ואי"צ יבום. ועיין בתוס' הרא"ש בדף ח': ונראה כוונת הרמב"ן כשיטתו] [הרחבה אות מב].

**ד) "האי איסורא דלית ליה היתירא האי איסורא דאית ליה היתירא".- מחלו' רש"י ותוס'.** רש"י ביאר דפקע איסור אשת אח לגבי שני "והשלישי מכח שני הוא בא" ויל"ע ההאם ס""ל ביסד הדברים כתוס' דאיכא מתיר מחמת אישות הראשון דפקע לגביו איסור אשת אח אלא שהוסיף רש"י דלא נימא דדוקא לאותו שהיה צריך ליבם והותר לו יבום הותר האיסור ולכן כתב רש"י דהשלישי מכח שני הוא בא, והיינו שאישות היבם אינה אישות חדשה אלא המשך אישות המת ולכן היא מתירה גם לשלישי או"ד שסברת רש"י היא סברא חדשה בלא שייכות להיתר של האיסור כלפי השני ולכאו' מוכח כן בסוגיא לעיל י"א ע"א דגם אחר חליצה שייך היתר לשאר האחים והתם לא שייך הטעם דנעשית כאשתו לכל דבר. ועיין בקו"ה (ב' אות א). וצ"ב. [הרחבה אות מג].

ושיטת תוס' דאיכא היתר מחמת שפקע האיסור לכולם כשם שפקע לראשון דנעשית כאשתו לכ"ד, ויש לדון האם מה שכ' התוס' דנעשית כאשתו לכ"ד הוא בדוקא, או שזה רק סימן שפקע האיסור, והנה לתוס' קשה מהגמ' לעיל י"א דמבואר שגם אחר חליצה איכא להיתר לשלישי, ועיין בקו"ה (סי' ב') שהתוס' מודו לרש"י אמנם בריטב"א לכאו' מוכח לא כן דכתב הריטב"א כדברי תוס' וכ' דאין פירושו של רש"י מחוור. ועיין היטב בחי' הגרש"ש (סי' י"ט) מש"כ בביאור שיטת התוס'. [הרחבה אות מג].

**לט) "אלא מאי טעמא דרבנן."** בפשטות מהלך הסוגיא תמוה, דמתחילה הבינה הגמ' בפשיטות את טעמו של ר"ש [דבא ומצאה בהיתר] ורק הוקשה לגמ' מאי טעמא דרבנן ותי' יבומים הראשונים עליה [ובפשטות ר"ש פליג ע"ז ואי"צ להסבר] ואילו בסוף הסוגיא תמהה הגמ' על דינו של ר"ש דא"כ אחותו מאמו וכו' והוצרכה לתרץ שאני איסורא דאית ליה התירא וכו', וצ"ב מ"ט מתחילה לא הוקשה כן ואדרבא הוקשה שיטת רבנן. ובהקדם יש לבאר מחלו' ר"ש ורבנן, ונאמרו בזה כמה דרכים ברבותינו האחרונים.

**א- בקובץ הערות** (סימן א' אות ב'-ה') ביאר דנחלקו האם שעת נשואין השנים נחשבת ל"שעת נפילה", והיינו דכ"ע מודו דבלא קרא דיבומים הראשונים עליה היה צריך להתיר כדברי ר"ש מטעם דשלישי מכח שני הוא בא [לשיטת רש"י] או כד' התוס' דפקע איסור אשת אח של הראשון, אלא שגם לר"ש אי"ז מועיל אלא היכא שנולד אחר יבום אבל אם נולד קודם יבום איכא לדין נאסרה על אותו אח שלא היה בעולמו, והגם שדין נאסרה הוא רק בשעת נפילה כמבואר ברש"י (מ"א ד"ה עד כאן) מ"מ כל עוד שלא יבם האח השני את אשתו של ראשון חשיב שעת נפילה, ולכן איכא לדין נאסרה, אבל היכא שיבם ואח"כ נולד א"כ השתא שנולד אין בזה דין נאסרה ולכן מותר לשלישי מהטעם המבואר ברש"י או בתוס'. אכן רבנן דפליגי ס"ל דמקרא דעדיין יבומים הראשונים עליה נלמד דלעולם הוי כנולד ואח"כ ייבם והיינו דגם בכה"ג נחשב לשעת נפילה ולכן איכא בזמן זה נאסרה על אותו שלא היה בעולמו, עי"ש. **ועיין עוד בקו"ה** (שם אות ה') ביאור נוסף בדעת ר"ש, [שחילק בין נולד קודם היבום לנולד לאחר היבום] דבאמת היבום של האח השני מפקיע איסור אשת אח מכל מי שהיה לו זיקת יבום לאשה זו, וממילא לאותו שלא היה בעולמו שאין לו זיקת יבום לאשת הראשון לא הותר לו איסור אשת אח, אלא שביבם ולבסוף נולד כיון שקודם שנולד פקע איסור אשת אח לגמרי א"כ שוב אינו חוזר ונאסר. **ולפ"ז** יתבאר לנו ביאור חדש במחלו' רבנן ור"ש, דרבנן דפליג ס"ל דכיון דכתיב בקרא דיבומים הראשונים עליה אי"ז נחשב שהותר האיסור אשת אח בדרגה כזו שאינו יכול לחזור ולהאסר ומשום שעדיין נשארה אישות הראשונה. אבל אילולי זה היו מסכימים לר"ש, **וא"ש נמי** שקו' הגמ' השנית אינה דוקא לר"ש אלא לכ"ע ולכן לא הוקשה כן מתחילה. **והנה לפ"ז** יש להבין מדוע מתחילה לא הוקשה בטעמו של ר"ש ורק לבסוף הוקשה כן, ואפ"ל דמאחר שנתבאר שרבנן מודו לר"ש בעיקר הטעם אלא ס"ל מדין יבומים הראשונים עליה שיש דין נאסרה או שלא פקע איסור אשת אח, א"כ י"ל שמתחילה הבינה הגמ' את טעמו של ר"ש בפשטות [שמחמת בא ומצאה בהיתר ליכא לדין נאסרה או שיש היתר גמור] וכל הקושיא היא על רבנן ולאחר שנתבאר שיטת רבנן חזרה הגמ' להקשות קושיא שהיא לכ"ע דמלבד דין נאסרה יש להקשות בטעמו של ר"ש מה הוא המתיר כלל לאיסור הקודם, וע"ז תי' דהוי איסורא דאית ליה התירא. [וקו' זו היא בין לרבנן ובין לר"ש ולכן לא הוקשה כן מתחילה] ועיין.

**ב- בחי' הגרנ"ט** (סי' ג') ביאר דר"ש ס"ל שיבם ואח"כ נולד מותרת כיון שבא ומצאה בהיתר, והיינו שהשני הפקיע ביבומו כל איסורי הראשון משום שאינה אשתו של ראשון אלא אשתו של שני [היינו נעשית כאשתו לכ"ד] ועייין בחזו"א קל"א סק"ה מה שהוסיף בזה בדעת ר"ש. ורבנן דפליגי ס"ל דאין אישות השני אישות חדשה אלא המשך אישות הראשון והיינו שהשני אין לו אישות עצמית ביבמה אלא שאישות המת ניתק מהמת ועבר לשני [ומה"ט ס"ל לתוס' לעיל ח' ע"א שהגם דהוי אשת אח שלהב"ע רק חדא איסורא אבל מ"מ היא ממנ"פ אסורה ואינה יכולה ליפול ליבום דהאישות הנופלת ליבום אינה אישות חדשה אלא אישות האח הראשון שלא היה בעולמו] וממילא לא שייך שום היתר ע"י האח השני כלפי האח השלישי [**והנה בקר"א** הקשה דלכאו' לרבנן בכל נפילה שניה הוי אשת ב' מתים דעדיין יבומים הראשונים עליה ועי"ש מה שתי', והגרנ"ט כ' דלפי דבריו א"ש דאי"ז את ב' מתים אלא אישות אחת]. עי"ש. **ולפ"ז נמי א"ש** הקו' דלעיל דגם רבנן מודו לר"ש דשייך שיפקע איסור אשת אח ע"י היבום של השני ובזה לא פלגי רבנן ור"ש אלא שס"ל לרבנן דאינה יכול להפקיע משום שהוי אישות אחת כמבואר, ואח"כ הקשתה הגמ' על עיקר הסברא [דהיא בין לרבנן ובין לר"ש] מ"ט אישות של א"א יכולה להפקיע אישות המת ואילו באחותו מאמו אי"ז כך. **אכן יש לבאר** לפ"ד הגרנ"ט מה החילוק לר"ש בין נולד קודם יבום לנולד לאחר יבום כיון שלשיטתו אישות הראשונה אינה אחר שהתיבמה, וכ' הגרנ"ט דלענין זה מודה ר"ש דקצת מהיבומים הראשונים עליה [וכ"כ בקר"א עי"ש] וצ"ב. [ואולי אפ"ל שכלפי זה מהני דין נאסרה דדין נאסרה הוא רק בשעת נפילה ולכ"ע שעת נפילה אי"ז נחשב בזמן שהיא התיבמה ונחלקו רבנן ור"ש בהנ"ל אבל בזמן שנולד קודם יבום אז הוי שעת נפילה לכ"ע ואיכא נאסרה. ועיין.]

**מ) ג- בחידושי הגרש"ש** (סימן י"ט) ביאר הסוגיא בהקדמת ב' יסודות הא- דענין איסור אשת אח אינו מחמת מה שהיתה פעם נשואה לאחיו נאסרה עולמית גם לאחר מות אחיו אלא שדין אישות אחיו נשארת גם לאחר מיתת אחיו לענין לאסור את האחים וזה עצמו סיבת האיסור מה שהיא אכתי אשת אחיו המת. ב- דגם דין יבום הוא מחמת כן היינו שאישות המת שנשארת לאחר מיתת האח לאסור את שאר האחים זה עצמו סיבת היבום שנשארת אישות האח לאחר מיתתו וצריכה יבום. ולפ"ז י"ל, דהא דפשיט לגמ' טעמו של ר"ש הוא משום דכיון שנעשית אשתו של היבם הרי ברור ששוב אינה אשתו של האח הראשון [המת] וגם לענין לאסור לשאר האחים אינה אשתו של הראשון דאילו היתה אשתו של האח הראשון לענין לאסור לשאר האחים הרי נמצא שאינה אשתו גמורה של השני כיון שהאיסור לאחים הוא מסיבה אחרת, אלא ע"כ כאשר מיבם האח השני נפקע אישותו של האח הראשון כלל וא"כ שוב אינה יכולה לאסור על שאר האחים. אבל טעמיהו דרבנן צ"ב, ותי' הגמ' דהפס' דויבמה מחדש לנו דאף לאחר היבום לא נפקע קנינו ונשארת אישות המת, [ודנה הגמ' שא"כ תהיה חייבת נמי חליצה מטעם זה וכו' ותי' הגמ' דמולקחה מוכח שנעשית כאשתו לכ"ד ופקע אישות הראשון אלא ששדי איסורא איסורא ולכך מהני ה'ויבמה' והתירה אהתירה ולכך מהני הולקחה]. **ומה** דחזרה הגמ' להקשות לר"ש אחר שקודם לכן הובנה סברתו בפשטות, ביאר הגרש"ש, דהנה יש להקשות דבסוגיא לעיל י"א ע"א מבואר שהיתר זה לשאר האחים אינו רק ע"י יבום אלא גם ע"י חליצה של האח, וזה תמוה, שהרי התם אין את הטעמים שנתבארו לעיל שנעשה כאשתו וכד' [ועיין בקו"ה שכתב מחמת קושיא זו דתוס' מודים לרש"י] וא"כ מוכח לכאו' שההיתר לאח הנולד הוא עצם מה שהותרה לאחיו, ולכן הקשתה הגמ' מאי שנא מאחותו מאמו, ותי' הגמ' דהאי איסורא דאית להו היתירא, וביאר הגרש"ש דכוונת הגמ' דכיון ששני האחים שוים באיסור זה היינו שלשניהם הוי איסור אשת אח מאב ע"כ כשם שהותר לאחד כ"כ מותר לשני שבא מכחו [וכסברת הק"ו דבמותר לה נאסרה באסור לה לא כ"ש אלא דהכא הוי להיתר] אבל באיסור אחותו מאמו אי"ז שייך כיון שגם האח הראשון מה שהותר בה אינו אלא משום שהוא אינו אחיה מאם וא"כ ההיתר של היבם לא יכול להועיל לאחיו. עי"ש. **[ולדברי** הגרש"ש צריך לבאר מ"ט אסורה לר"ש בנולד ואח"כ ייבם ולכאו' צ"ל דאיכא נאסרה ועיין.]

**מא) ד- בחידושי הגר"נ** זצ"ל (אות שנ"ב) מבואר סברא חדשה בביאור מחלו' ר"ש ורבנן דהנה איסור א"א שלהב"ע יש לדון האם הוא דין כאשת אחיו מאמו [היינו שהוי מיעוט בא"א שאי"צ יבום] או"ד דהוי 'איסור ליבום', וי"ל שאיסור א"א שלהב"ע אי"ז כא"א מאמו אלא הוא איסור ליבום [ועיין בחי' הגר"נ לעיל ח' בדברי התוס' רא"ש שביאר בדעתו שיש להשוות את ב' האיסורים הנ"ל] ומטעם זה ס"ל לר"ש שבנולד ואח"כ יבם לא מהני להפקיע את האיסור כיון שעמדה על אותו שלהב"ע בזיקת אחיו המת [הראשון] ואיכא בזה איסור של א"א שלהב"ע כמבואר, אבל אם ייבם ואח"כ נולד הרי לא שייך לומר שנאסרה עליו באיסור א"א שלהב"ע שהרי לא היה בזמן הזיקה מאחיו הראשון א"כ אין בזה איסור אשת אחיו שלא היה בעולמו. אכן רבנן ס"ל שעדיין יבומים הראשונים עליה וא"כ אכתי איכא זיקה מאחיו המת וא"כ שייך בזה איסור א"א שלהב"ע. עי"ש. ולפ"ז א"ש שהקשתה הגמ' אח"כ לר"ש מאי שנא מאחותו מאמו והיינו שבאמת מצד הסברא של א"א שלא היה בעולמו א"ש היטב סברת ר"ש כמבואר ואדרבא צ"ב דעת רבנן [ותי' הגמ' ויבמה וכו'] אבל אכתי קשה דדל מהכא האיסור המיוחד של א"א שלהב"ע אבל מ"מ איסור אשת אח של אותו אח המת להיכן הלך ומדוע הוא שונה מאיסור אחותו מאמו. ועיין.

**מב) "אלא הא דתנן כנסה הרי היא כאשתו לכ"ד" וכו'.** ומבואר בגמ' שהקושיא היא דתבעי' חליצה, וגרסת הר"ח וכן ס"ל לרמב"ן ולרשב"א שקושית הגמ' היא גם לענין מגרשה בגט ומחזירה עי"ש. **והקשו הראשונים** מאי ס"ד שתבעי' חליצה דא"כ גם ביאה שניה תאסר בה. **וברמב"ן** תי' ב' תירוצים **א-** דס"ד דכשהוא בא להוציאה חלין עליה יבומים הראשונים ובעיא חליצה, אבל קודם שבא להוציאה הוי אשתו גמורה, **ב-** דאת"ל יבומים הראשונים עליה ובעי' חליצה א"כ אף בביאה שניה איתא למצות יבום. עי"ש. **ותירוצו** של הרמב"ן צ"ב, מדוע דוקא כשבא להוציאה חלין עליו יבומין הראשונים, **ועיין בריטב"א** שנראה שביאר הדברים "דכיון דכתיב ולקחה לו לאשה הא ודאי שמקיים יבום ומקח שלו דהכתוב התירה לו שתהיה כאשתו, אבל שבא להפקיע גרושין בהך שייך לומר שיהיו יבומין ראשונים עליה" עי"ש. **ומבואר** דגם השתא ילפי' מולקחה שלא צריך להוציאה אחר ביאה ראשונה [אלא שאכתי לא ידענו מזה שהיא כאשתו לכל דבר ומגרשה בגט ומחזירה] אלא שכ"ז בזמן שהיא אשתו אבל אם רוצה להפקיע את הולקחה אזי חוזרים יבומים הראשונים עליה. **[וצ"ב** דמאחר שהבינה הגמ' גם בקו' את הלימוד של ולקחה לענין זה א"כ מה תי' הגמ' דמולקחה מבואר לא כן הרי שייך ללמוד את הולקחה כאופן שהבנו בהו"א]. **אכן ברשב"א** תי' דגם מהויבמה לא משמע שיוציאה אחר ביאה ראשונה אלא שתשאר אשתו ויקיים אותה כל זמן שירצה, אלא דמאחר שעדיין יבומים הראשונים עליה ס"ד שכל היכא שכבר לא מקיימה אצלו א"כ בעי' חליצה וכו'. **ועיין נמי** בתוס' ח' ע"ב דנראה כוונתו כדברי הרשב"א הנ"ל ושם נתבאר בהרחבה שיסוד הסברא בזה הוא דגם ביאה שניה שם יבום עליה הגם שאי"ז מצות יבום. **ותירוצו השני** של הרמב"ן צ"ע, דהנה א"נ דיבומים הראשונים עליה ואיכא מצוה האם נימא שחיבי לאוין תותר בהם ביאה שניה, ובפשטות זה אינו. ועוד צ"ב, בעיקר הסברא דתלי הרמב"ן דהיכא שיש חיוב חליצה ע"כ יש מצוה ולכאו' יש לחלק שחליצה היינו היתר לשוק וגם מי שצריכה היתר אי"ז מחייב שצריכה יבום וכדוגמת חייבי עשה שצריכה חליצה [להתירה] ואי"צ יבום. [ויש לישב]. **ונראה** כוונת הרמב"ן כדברי **התוס' הרא"ש** בדף ח': שכ' [בתי' הקו' הנ"ל מביאה שניה] דסברא שלא אמרה תורה לגרשה אחר ביאה שניה "ומ"מ ביאה שנה לא דחיא חייבי לאוין משום דגמרינן מכלאים בציצית דעשה דוחה ל"ת, ומהתם לא מצינן למגמר אלא עשה של חובה אבל ביאה שניה רשות היא דעיקר קיום העשה היינו ביאה ראשונה". ומבואר שביאה שניה נמי היא מצוה אלא שאינה של חובה ולכן לא דחי ל"ת וזהו שנלמד ממה שעדין יבומים ראשונים עליה. ואפשר שזה נמי כוונת הרמב"ן. וצ"ע.

**מג) "האי איסורא דלית ליה היתירא האי איסורא דאית ליה היתירא".** מבואר בגמ' דמה דאית היתר לאותו אח שהיה בעולמו מהני ההיתר לאח שלא היה בעולמו משא"כ איסור אחותו מאביו שלעולם אין לו היתר אלא שלא נאסר על אחיו מאביו. **וצ"ב** מה איכפת לן שיש היתר לאותו שהיה בעולם הא מ"מ לאותו שלא היה בעולמו של הראשון לא צריך להיות מותר האשת אח. **והנה נחלקו רש"י ותוס'** בביאור הדין דאיסורא דאית להיה היתרא, בתוס' מבואר שגדר הדין הוא דכיון שפקע איסור אשת אח כלפי מי שהיה בעולמו שהרי יכול להחזירה אחר שגרשה [שזה מוכיח שפקע האיסור אשת אח ולא שהותר רק ליבום] א"כ כמו שפקע לגביו כמו כן פקע לגבי שאר אחיו. ורש"י ביאר דפקע איסור אשת אח לגבי שני "והשלישי מכח שני הוא בא" **ויל"ע** מה הוסיף רש"י במה שכ' דשלישי מכח שני הוא בא. **ובהשקפה ראשונה** היה מקום לומר שאין כאן מחלו' יסודית בין רש"י לתוס', אלא שהוסיף רש"י שלכאו' דברי התוס' צ"ב, דהגם שמוכח שפקע איסור אשת אח של הראשון לגמרי מ"מ מנין לנו שהוא פקע גם לגבי שאר אחיו די"ל דדוקא לאותו שהיה צריך ליבם והותר לו יבום אזי אמרה התורה שגדר היתר היבום הוא שנעשית כאשתו לכל דבר ואף יכול לגרשה בגט ולהחזירה אבל לאותו שלא הותר לו איסור אשת אח של הראשון מדוע יועיל לו מה שהותר אשת אח של הראשון לאחיו. ומטעם זה כתב רש"י דהשלישי מכח שני הוא בא, וביאור הדבר ע"פ מה שנתבאר לעיל שיסדו לנו רבותינו האחרונים (עיין חידושי הגרנ"ט סי' ג' וסי' ו' והחזו"א ק"ל סק"ט וחי' הגרש"ש סי' ה') שאישות היבם אינה אישות חדשה אלא המשך אישות המת היינו שאישות המת מתרוקנת ליבם וא"כ אין באישות זו סיבה לאסור בפני עצמה אחר שנתרוקנה ליבם, וזהו שאמר רש"י דהשלישי כיון שהוא מיבם את השני ולוקח אליו את אישות השני א"כ אין אישות הראשון אוסרת עליו כיון שהיא עצמה נמצאת אצל השני ועליו איכא לשלישי מצות יבום. **אמנם יש שהבינו ברש"י באופן אחר,** דהנה על דברי תוס' **הקשה בקו"ה** (סי' ב' אות א') מהא דמבואר לעיל י"א ע"א דגם אחר חליצה שייך היתר לשאר האחים והתם לא שייך הטעם דנעשית כאשתו לכל דבר, אבל טעמו של רש"י ששלישי מכח שני הוא בא שייך נמי בכה"ג, והיינו שהבין בדברי רש"י שההיתר אינו משום שהיא אשתו של השלישי אלא משום שכיון שפקע האיסור אשת אח כלפי השני והשלישי בא מכחו לא איכפת לן באיסור אשת אח של השני. ולפ"ז יש להבין מ"ט לרש"י מהני הדין דשלישי מכח שני הוא בא הרי מ"מ במה נפקע ממנו איסור אשת אח של הראשון. **ובאמת בריטב"א** תמה על פי' רש"י וכתב דהתינח לדברי תוס' איכא לדין דהואיל ואשתרי אשתרי, אבל פירושו של רש"י אינו מחוור [וכוונתו לכאו' להנ"ל דמה יפקיע את האיסור אשת אח של הראשון על השלישי]. **ומבואר בדברי רש"י** שגם בדין שלישי מכח שני הוא בא אין ההיתר רק מחמת שהותר לשני והשלישי בא מכוחו ליבם, אלא דכיון שהיא אשתו של השני א"כ כלפי האחים שנולדו אחר היבום היא אינה אשתו של הראשון דכשנולדו מצאו אותה כאשתו של השני, ולכן גם בנולד לאחר חליצה וקידושין מותרת לאח השלישי, והגם שכל ההיתר אשת אח של הראשון הוא רק כלפי השני מ"מ השלישי שבא מכח שני מותר בה, משא"כ אם נולד קודם קידושין הרי נולד במצב שהיא אשת אח של הראשון והגם שהותר איסורו לגבי שני מ"מ לא בא ומצאה כשאשתו של השני אלא כאשתו של הראשון. ועיין. **והנה ברש"י** לעיל י"א (ד"ה רב אשי) כתב דאין זיקת הנפילה הראשונה אוסרת על האח שנולד כיון שנולד אחר שקדשה זה, עי"ש, ומשמע שהאוסר על הנולד הוא 'הזיקה' ובזה יש חילוק בין חליצה שלא מפקיעה את הזיקה לבין קידושין שמפקיע לגמרי את הזיקה עי"ש. [ובביאור ענין זה י"ל דהחליצה היא רק פטור ואע"פ שהוא פטור גמור מ"מ אין בו סילוק הזיקה משא"כ היכא שכבר מקודשת לאחיו לא שייך בה תפיסת זיקה כלל, ובנותן טעם להוסיף בזה את דברי המהרש"ל (גיטין פ' ע"ב) דכל מה דקיימא החלוצה בלא יבנה זה רק קודם שנשאת לאחר אבל אחר שנשאת לאחר הו"ל כגרושת אחיו ממש וחייב עליה כרת. ועי"ש במהרש"א שנראה שהסכים לעיקר הדין ופליג עליו מטעם אחר עי"ש. ומשמע שבחליצה לחוד לא נסתלק זיקת הראשון וא"כ י"ל שרק אחר שקדשה נסתלק זיקת הראשון ונחשב שבא ומצאה בהיתר, וצ"ע].

**ובדעת תוס'** קשה מהגמ' לעיל י"א דמבואר שגם אחר חליצה איכא להיתר לשלישי **ובקו"ה** (סי' ב') כתב שגם התוס' מודו לרש"י אלא שהוסיפו הכא טעם השייך בסוגיין, **ועוד יש להוכיח** לכאו' שתוס' מודה לרש"י מהא דמבואר בסוגיא דלעיל בשיטת ר"ש דזיקה ככנוסה מהני להיתר של א"א שלהב"ע ולכאו' התם לא שייך את הדין של נעשית כאשתו וכו' וע"כ שמודו תוס' לרש"י. **אמנם בריטב"א** לכאו' מוכח לא כן דכתב הריטב"א כדברי תוס' וכ' דאין פירושו של רש"י מחוור. **ואולי** י"ל דכוונת הריטב"א היא דברש"י מוכח שמה שפקע איסור א"א לגבי האח המיבם אי"ז מספיק להיתר אלא בעי' לדין שלישי מכח שניה הוא בא, ובזה פליג הריטב"א דשלשי מכח שני אינו יכול להוסיף היתר שלא קיים במה שפקע איסור אשת אח של הראשון כלפי אח אחד, אלא ע"כ כד' התוס' דהואיל ואשתרי וכו' אבל אין זה מטעם הדין דולקחה נעשית כאשתו וכו' אלא רק מטעם שהואיל ואשתרי אשתרי. ולפ"ז י"ל כד' הקו"ה דבאמת תוס' מודו לרש"י שאי"צ לדין נעשית כאשתו לכד' וסגי במה שהותר איסור אשת אח כלפי הראשון, ומה שכתבו דיכול לגרשה בט וכו' זה טעם ששייך רק בסוגיין. **ועיין בחי' הגרש"ש** (סי' י"ט הו"ד לעיל אות מ"א) שביאר בסברת התוס' שיסודה הוא שכל היכא שהאיסור לאח השני והשלישי הוא אותו סוג איסור היינו אישות המת הנשארת לאסור, אזי נאמר דין שכל היכא שהותר לאחד מותר נמי לבא מכוחו וכעין סברת ק"ו דבמותר לה נאסרה וכו' אלא דהכא להיתר, עי"ש, וצ"ב. [ומ"מ מבואר בדבריו שאין הדין דנעשית כאשתו לכ"ד בתוס' הוא בדוקא].

**כ' ע"א – כ' ע"ב – ביאה הראויה להקמת שם - סוגית חייבי לאוין ועשה**

**מד) מתני'... כלל לאתויי... צרת אילונית.** מבואר בגמ' דלל"ב צרת אילונית אסור משום ערוה ובל"ב ס"ל לגמ' שאין צרת אילונית נחשבת צרת איסור ערוה, וצ"ב מ"ט ברישא קרי לה איסור ערוה ובסיפא לא. ועיין ברשב"א ובריטב"א [הרחבה אות מד]

**ב) בתוד"ה** **לאתויי.** עיין בראשונים שהק' מ"ט לא תני צרת מחז"ג וצרת סוטה, ועיין ברמב"ן ג' תירוצים על צרת סוטה, ועיין ברשב"א ובריטב"א שסוטה אינה ערוה אלא מעשיה הרעים גרמו לה, וצ"ב [הרחבה אות מד\*]

**ג) "אחותה שהיא יבמתה... מתייבמת".** והקשתה הגמ' דכיון דמדאו' רמיא קמיה קא פגע באחות זקוקתו. ובראשונים הקשו דלמא ס"ל דאין זיקה ומותר לבטל מצות יבמין. ועיין ברשב"א שיסד שגם למ"ד אין זיקה יש בזה איסור לכתחילה, ועיין ברמב"ן ובריטב"א דסוגיין ע"כ קאי למ"ד יש זיקה עי"ש. [הרחבה אות מה].

**ד) "אלא אחותה דאיסור ערוה".** יל"ע מה הדין באחותה של איסור חייבי לאוין ועשה, דמכך שאין להעמיד באיסור מצוה מחמת שעולין ליבום מהתו' משמע שחייבי לאוין ועשה דאינם עולין ליבום ד"ת א"כ אין בהם איסור אחות זקוקה, אבל מאידך במה שהעמידה הגמ' למסק' באיסור ערוה בדוקא משמע שבחייבי לאוין ועשה יש איסור אחות זקוקה. ועיין ביש"ש (סי' ג') ובקר"א (ריש פ"ג) משכ"ב. ועיין באו"ש (פ"ז מיבו"ח) שהסתפק בזה [הרחבה אות מה\*]

**ה) בתוד"ה יבא עשה.** הקשה ריב"א מדוע חייבי לאוין מותרת בהן ביאה ראשונה הרי ביאה זו אינה ראויה להקמת שם וביאה שניה הרי אסורה כדמוכח בגמ' להלן. וצ"ב מדוע לא קשיא להו בכל יבמה בתולה כיצד מתיבמת הרי בביאה ראשונה ליכא הקמת שם ואין מצות עשה. ועיין בתורא"ש דאי"ז קושיא משום שאפשר שתמעך באצבעה וכו', אלא שאפשר לתרץ כן גם בחייבי לאוין ומאי קשיא לתוס'. וצ"ע.

**עוד יש להעיר בקו' התוס'** דלכאו' כיון שס"ל דהא דאין אשה מתעברת בביאה מהני שלא יהיה מצוה בביאה ראשונה א"כ ע"כ איכא מצוה בביאה שניה דזו ביאה הראויה להקמת שם, וא"כ היה לתוס' להקשות על עיקר דברי רבא שס"ל שביאה שניה אסורה בחייבי לאוין דלכאו' תהיה מותרת ביאה שניה דעיקר המצוה היא בביאה שניה. ועיין ובנו"ב (אהע"ז קמ"א מבן המחבר) משכ"ב. ועיין בחי' הגרש"ש (סי' כ') ביאור חדש בד' התוס'. [הרחבה אות מו].

**בא"ד.** בתוס' הוכיחו דלא בעי' ביאה הראויה להקמת שם מהא דתנן קטן הא על הגדולה תגדלנו. והנה שיטת תוס' (קידושין יט ולהלן ל"ה:) דיבם קטן אינו קונה את היבמה ומ"מ מותר בה כיון דלשיגדיל חזיא ליה, וא"כ תוס' לשיטתו ליכא ראיה מהתם. ועין בקו"ה (סי' כ' אות ז') [הרחבה אות מז].

**בא"ד. בעיקר יסוד התוס'** דלא בעי' בביאה עצמה שתהיה ראויה להקמת שם אלא בעי' שהיבם והיבמה יהיו ראוים להקמת שם יש להקשות מבתוס' להלן נ"ג: (ד"ה שאנסוהו) מבואר שהיכא שהיתה ביאה בלי קישוי לא קנה את יבמתו, וגם למ"ד דמשמש מת בעריות חייב מ"מ ליבום בעי' ביאה דרך הקמת שם. ועיין בב"ש (קס"ו סק"ט) שחילק בין ביאה שלא כדרכה לביאה באבר מת, דביאה שלא כדרכה ראויה היא להקמת שם במקו"א, אכן בתוס' בסוגיין משמע שאי"צ כלל ביאה ראויה להקמת שם אלא שהיבם והיבמה יהיו ראוים להקמת שם וצ"ע. [הרחבה אות מז\*].

**ו) "בשלמא מן הנשואין עשה ול"ת הוא".** עיין היטב בתוס' ובראשונים [רמב"ן רשב"א ריטב"א, ועיין היטב ברש"י] דיש לדון האם בהו"א דגמ' היה אפשר להבין מסברא בעלמא שיש חילוק בין חייבי לאוין ועשה שיש חליצה אע"פ שליכא יבום משא"כ בחייבי כריתות או"ד דאין מקום לחלק כן מצד הסברא אלא מחמת הפסוקים דלהלן ומה שלא הוקשה השתא לגמ' ענין החליצה הוא משום שלא דנה הגמ' על החליצה אלא על היבום. [הרחבה אות מח].

**ז) "מה ת"ל יבמתו" וכו'.** ברש"י מבואר דבלא פס' דיבמתו הו"א שחייבי לאוין אינם חולצים, דלא קרינן בהו 'לקחת' וצ"במ"ט לא קרינן ביה לקחת הרי עדל"ת, וכ' התורא"ש דכוונת רש"י שחייבי לאוין לא קרינן בהו "ולקחה", היינו דמגרשה בגט ומחזירה דנעשית כאשתו ולכן אי"ז נחשב שעולים ליבום וממילא ס"ד שאינם עולים נמי לחליצה.ודבריו צ"ע שהרי מבואר ברש"י שמיירי על הפס' "לקחת את יבמתו ועלתה השערה" ועוד יש להקשות מדברי רש"י להלן (בע"ב) דמוכח דקאי על פס' זה, וברשב"א ביאר באופן אחר דכוונת רש"י דבחייבי לאוין לא קרינן בהו לקחת "בעלמא" [והיינו לכתחילה] עי"ש בהרחבה, ובחי' הגרש"ש (סי' כ"א) תמה על כך מדברי רש"י בהמשך דבריו "ואפי' עבר האי יבם ונסבה לאו קיחה היא", ומשמע שקאי על קיחה של יבום ולא על קיחה בעלמא וה"ה בחייבי לאוין. ועי"ש משכ"ב. ועיין עוד בעונג יו"ט (ס"ס קע"ז בהג"ה) ובשער המלך (פ"ו מיבום). [הרחבה אות מט].

**ח) "אי הכי חייבי לאוין נמי"** בביאור דברי הגמ' מבואר בראשונים [תוס' רמב"ן רשב"א ריטב"א] ב' דרכים, א- דקושית הגמ' היתה שחייבי לאוין יעלו לחליצה וליבום, וקרא דיבמתו נעמיד בחייבי כריתות שחולצים. ב- שקו' הגמ' שחייבי לאוין לא יעלו גם לחליצה וזה ילמד ממה דאיכא קרא יתירא שכל שאינו עולה ליבום וכו' דנלמד מזה שכל שביאתה באיסור אינה עולה ליבום ולחליצה, ויבמתו נדרוש לחייבי כריתות שעולה לחליצה. ולפ"ז שהיה ס"ד לגמ' שחייבי לאוין יפטרו גם מחליצה וחייבי כריתות יחלצו, וצ"ב ועייןברשב"א וברמב"ן. [הרחבה אות נ].

**ט) טעם החליצה בחייבי לאוין ועשה.** נחלקו הראשונים מאיזה טעם לא אמרי' בחייבי עשה כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה. בתוס' (כ' ע"ב) וכן בתוס' רא"ש (בהמשך הסוגיא) מבואר שחייבי עשה נלמדו מיבמתו, אכן ברמב"ן נסתפק בזה למסקנת הגמ' דליתא לדרב גידל [בחייבי לאוין] האם חייבי עשה נלמדים מקרא דיבמתו [והביא כן מדברי ההלכות גדולות] או"ד דלמסקנת הגמ' נלמד הכל מסברא דבחייבי כריתות פקעה זיקה ולכן אינם עולים לחליצה ואילו חייבי עשה כיון דתפסי בהו קידושין לא פקעה זיקה ולכן חולצים. ויל"ע במה תלוי ספיקו של הרמב"ן, ויש לדון בב' דרכים א- שתלוי בנדון האם יש איסור אשת אח בחייבי עשה, ב- האם אשת אח דממילא מפקיע חליצה. [הרחבה אות נא].

הנה ברש"ימבואר לכאו' דרך אחרת בזה. דכתב במתני' (ד"ה גרושה) דחייבי לאוין אינם חלוצים "דלא אלים לאו למיפטרה דילפי' מאח"א בפ"ק." ועיין היטב ברש"י י' ע"ב (ד"ה וחייבי לאוין). והקשה הרעק"א דבסוגיין מבואר דהטעם בערוה שאינה חולצת הוא משום דכל שאינו עולה ליבום וכו' ועיין בחידושי הגרש"ר (סי' א' אות ה') וחי' הגר"נ זצ"ל אות שס"ה מה שיסדו בזה. ועייןעודבחי' הגרש"ר (שם אות ו') שהקשה לביאור רש"י הנ"ל מהא דאיתא בסוטה (ה' ע"ב ו' ע"א) שיש בה פטור יבום ומ"מ עולה לחליצה עי"ש, ועוד יש להקשות דברש"י בסנהדרין (נ"ג ע"א ד"ה איסור מצוה) כתב נמי דבחייבי כריתות נלמד מעליה שאינם עולים לחליצה [וכד' האחרונים הנ"ל] ומ"מ סיים רש"י שאיסור מצוה ואיסור קדושה עולים לחליצה מקרא דיבמתו. הרי מבואר שהגם שחייבי כריתות אינם עולים ליבום משום שלא דמי לאח"א מ"מ בעי' לקרא דיבמתו לחייבי לאוין. ועיין עוד בקו' הרעק"א (שם בגליון הש"ס) ע"ד רש"י וצ"ע. [הרחבה אות נב].

שיטה חדשה מבוארת בראשונים [ריב"ם] שחייבי לאוין ועשה מדאו' אינם עולין לחליצה ורק מטעם גזירה מן הנשואין אטו מן הארוסין. ועיין במאירי ובשו"ת הרשב"א (ת"ו סי' כ"א)] והקשה התורא"ש שבגמ' מבואר שלמסק' ליכא לטעם דגזירה. ועוד הקשה דא"כ מצרית ואדומית שהם חייבי עשה יפטרו מחליצה, ועיין בזה בקו"ה (סי' ה' אות ט"ז). [הרחבה אות נג].

**י) איסור אשת אח בחייבי לאוין ועשה.** בפרשת דרכים (דף ס"ט עמ' ד') הסתפק האם חייבי עשה יש בהם איסור אשת אח, ומבואר בדבריו שהצד שלא יהיה איסור אשת אח בחייבי עשה הוא מחמת שריבתה אותה הכתוב לחליצה. ועיין באבנמ"ל (סי' קע"ד בהגה"ה) שנקט לדינא סברא זו, אמנם מצאנו באחרונים שהוכיחו שהגם שיש חליצה מ"מ יהיה איסור אשת אח, לענין ספק סוטה עיין בקו"ה (סי' ג' אות א') מה שהוכיח משיטת רש"י בזה.ועיין ברמב"ם ביבו"ח (פ"ו הי"ט) דצרת ספק סוטה מתיבמת ועיין ברעק"א (בהג' לרמב"ם שם) שהוכיח מהרמב"ם הנ"ל שיש בחייבי לאוין איסור אשת אח, ועיין בקו"ה (סי' ד' אות א') מה שחילק בין סוטה ומחז"ג לחייבי לאוין ועשה בעלמא לענין איסור אשת אח. עוד ידוע להוכיח מדברי התוס' רא"ש בדף ג' דהקשה שחייבי עשה יפטרו צרה ותי' דלא דמי לאחו"א כיון שעולים לחליצה ומוכח שיש בהם איסור אש"א שאל"כ מאיזה טעם יפטרו צרה [עיין במגי"ה לריטב"א ציון 269 שסיכם בזה את דעות הראשונים].

הנה בפשטות מבואר בגמ' דבחייבי לאוין ועשה או בחייבי לאוין לס"ד דגמ' אם בעלו ל"ק. ומדברי השעה"מ (פ"ו מיבו"ח הי"א) מבואר דהא דאם בעלו ל"ק הוא מטעם דאית בהו איסור אשת אח. וצ"ב לדעות אלו מדוע אם בעלו ל"ק. ויש בזה ב' דרכים או דנלמד מיבמתושאין בהם יבום [עיין קה"י סי' ט"ז ועוד] או דגם שאין בהם איסור אשת אח מ"מ כיון שאין עדל"ת ועשה הרי הם מופקעים ממצות יבום ולא שייך בהם דין יבום כלל, לכן ל"ק וצ"ב, ועיין, ועיין בנו"ב (סוף מהדו"ק) משכ"ב. [הרחבה אות נד].

**יא) "ואי ס"ד חייבי לאוין מדאו' לחליצה רמיא ליבום לא רמיא כי בא עליה אמאי נפטרה צרתה".** מבואר בגמ' שאם חייבי לאוין עולים ליבום מדאו' ביאתה פוטרת צרתה וכן מבואר ברמב"ם (פ"ו ה"י). והקשו האחרונים דהא אפשר לקיים שניהם במה שייבם את הצרה וא"כ לא דחי עשה ל"ת. ועיין בנו"ב [דורש לציון לנו"ב דרוש י"ג ועוד] ובאבנ"ז (אהע"ז רכ"ג) ובאו"ש (קו' זיקה אות כ"ג) ובקה"י (סי' י"ד) [הרחבה אות נה].

**יב) "אם בעלו אמאי קנו".** ומבואר דהיכא דלא עולה ליבום דבר תורה אם בעלו לא קנו, ולפ"ז לכאו' חייבי לאוין ועשה דאינם עולים ליבום כיון שאין עדל"ת אם בעלו לא יקנו. אמנם ברמב"ם (פ"ו הי"א) מוכח שאם בא על חייבי לאוין ועשה היא עצמה אינה צריכה חליצה. ועוד איתא בגמ' להלן "אתמר ביאת כה"ג באלמנה ר"י ור"א חד אמר אינה פוטרת צרתה וחד אמר פוטרת צרתה" כתב המהרש"א שכל המחלו' היא לגבי צרתה אבל היא עצמה ודאי פטורה בגט ואי"צ חליצה שהגם שאין עדל"ת ועשה מ"מ היא אשתו גמורה דקידושין תופסים בחייבי לאוין ועשה. אמנם הביא המהרש"א דמפירוש רש"י מבואר לא כן דכתב שהנדון הוא גם עליה עצמה ולא רק על צרתה. אלא שהקשה דא"כ אמאי פליגי בצרה ולא בה עצמה. עי"ש.

ובשער המלך (פ"ו מיבו"ח הי"א) כתב דהנדון בזה תלוי בספק הפרשת דרכים אי בחייבי לאוין ועשה איכא איסור אשת אח, אלא שהקשה מהא דהקשתה הגמ' מפצוע דכא על רב גידל דס"ל שחייבי לאוין אינם עולים ליבום דא"כ אם בעלו לא קנו ומוכח שכיון שאין עדל"ת היא בכרת ולא קנו כלל. ועי"ש ותי' השעה"מ דקושית הגמ' מפצוע דכא היא דמשמע שאם בעלו קנו מדין יבום [ופוטרת צרתה], ואילו לצד שחייבי לאוין אינם עולים ליבום הגם שאפשר שאם בעלו קנו מ"מ אי"ז קנין של יבום אלא קנין קידושין בעלמא ונפ"מ בזה שאם בא עליה שוגג וכד' לא קנאה. עי"ש. וכדבריו מבואר במאירי בסוגיין עי"ש.ובעיקר ענין קנין קידושין ביבמה עיין באבני מלואים (קע"ד) ובקו"ה (סי' ח' אות י"ט) ובחי' הגרש"ש (סי' כ"א) [הרחבה אות נו].

**יג) בחייבי עשה בלבד.** עיין ברמב"ם(פ"ו מיבו"ח ה"י) שכתב שאם בא על חייבי עשה הרי זה קנה קנין גמור ומוציאה בגט והיא וכל צרותיה מותרות לזר שהרי נפטרו. וקשה הא אין עשה דוחה עשה ומ"ט קנה קנין גמור וכו' ועמד בזה בחידושי יש"ש. ועיין בנו"ב (סוף מהדו"ק בתשובה לחותנו) ובשאג"א (סי' ל"ג) ובחמד"ש (או"ח סי' לא) וברעק"א (משניות פ"ו) ובבית מאיר (קע"ד) [הרחבה אות נז].

**מד) מתני'. כלל לאתויי... צרת אילונית.** מבואר בגמ' דלל"ב צרת אילונית אסור משום ערוה [והיינו ערוה דאשת אח] ובל"ב ס"ל לגמ' שאין צרת אילונית נחשבת צרת איסור ערוה, וצ"ב. כ"ה בגרסה שלפנינו **וברשב"א** הביא דכן גרסת הר"ח, **והקשה ע"ז** דברישא קרי לה איסור ערוה ומ"ט בל"ב אינה איסור ערוה, וברשב"א ביאר דל"ב ס"ל נמי דאילונית חשיבא לאיסור ערוה אלא דמ"מ צרתה מותרת והיינו שערוה עצמה אסורה בכל אופן אבל צרת ערוה יש מהן דאסורה ויש מהן דשריא וכגון צרת אילונית. **ולכאו' י"ל** לגרסה שלפנינו דל"ב ס"ל שכיון שע"י מה שהיא אילונית איכא איסור אשת אח חשיב איסורי עריות ואילו ל"ב ס"ל שכיון שתחילת איסורא אינו מדין האשת אח אלא מחמת שהיא אילונית אי"ז נחשב לערוה [וע"ד הירושלמי המפורסם שחילק בין אילונית לא"א שלהב"ע, דאילונית מטעם אחר הוצאתיה משא"כ א"א שלהב"ע דהיא ערוה] ועוד י"ל ע"פ דברי הרושלמי הנ"ל דמדויק שם שדעת רב אסי שהפוטר אינו הערוה של אשת אח אלא מה דאינו לוקח את צרתה והערוה ל אשת אח הוא רק 'תנאי' ועיין, ובמקומו הרחבנו. **ועיין בריטב"א** שביאר בל"ב דכל שאיסורא איסור ערוה היינו שאינם אסורות מחמת האשת אח חשיב ערוה גמורה אבל אילונית האיסור ערוה שבה הוא מחמת האשת אח שלא חזיא ליבום לא נחשב לערוה גמורה לפטור צרה. **וצ"ב** בדבריו האם ס"ל שאשת אח אי"ז נחשב לערוה ומשום שהאשת אח הוא סיבה ליבום וכדברי הגר"ח דא"א בנפילה זו אינו ערוה ליבום, ויותר נראה שכוונתו לאידך גיסא שאם איסורה מחמת האשת אח דלא חזיא ליבום ע"כ אינה כשאר ערוה אלא שאין בה צורך יבום והוי ערוה שלא במקום מצוה, וה"ה לפ"ז לצרת בתו אילונית ועיין.

**מד\*) בתוד"ה לאתויי.** בתוס' מבואר שהטעם שלא נאמר לאתויי צרת סוטה ומחז"ג הוא משום שפחות דמי לעריות עי"ש. ועיין **בראשונים [רמב"ן רשב"א ריטב"א**] שכתבו דלענין מחז"ג לא שייך הקו' כיון שהיא חולצת לכ"ע, ולענין סוטה עיין ברמב"ן שכתב ג' תירוצים **א-** דסוטה אינה איסור ערוה אלא מטעם טומאה כעריות **ב-** להיפך מתי' א' היינו שחמת טומאה כעריות הוי ממש ערוה כשאר עריות משא"כ אילונית **ג-** דסוטה ומחז"ג הערוה היא לבעל ולא ליבם. **וברשב"א הוסיף** דסוטה אינה ערוה אלא "מעשיה הרעים גרמו לה" וכתיב בה טומאה כעריות, **והדברים צ"ב.** ועיין **בריטב"א** שכתב בזה"ל "דלא קרי ערוה אלא לאילונית שלא נראית מעולם ליבם דמגופה אסורה, אבל סוטה שדבר אחר גרם לה לעשותה ערוה ולהעמידה באיסור אשת אח לא קרי לה ערוה דנרבי לה ממתני'" עי"ש. **ונראה דכוונתם** דס"ל לאילונית לא הוי א"א דממילא אלא האיסור הוא עיקר האשת אח שלא חזי ליבום [וזהו טעמו של רב אסי] אבל סוטה דדבר אחר גרם לה [מעשיה הרעים] הוי אשת אח דממילא ולא שייך לרבותה מערוה [אלא דטומאה כתיב בה כעריות], ועיין.

**מה) אחותה שהיא יבמתה... מתייבמת.** ובגמ' הקשתה דאי קאי על אחותה דאיסור מצוה [או קדושה ע' בראשונים] א"כ כיון דמדאו' רמיא קמיה קא פגע באחות זקוקתו. **ובראשונים** הקשו דלמא ס"ל דאין זיקה ומותר לבטל מצות יבמין. **וברשב"א תי'** דגם למ"ד זה יש איסור לכתחילה שנראה שפגע באחות ארוסתו, והגם דבסוגיא לעיל [י"ז ע"ב] משמע שלחולקים על ריב"ב מותר גם לכתחילה לישא אחות זקוקתו, י"ל דהתם מיירי בב' יבמין ואי"ז נראה כ"כ כפוגע באחות ארוסתו, ואף מדברי ר"ג (להלן ק"ט ע"א) דמוכח שמותר לכתחילה לבטל מצות יבמין, מ"מ אי"ז ראיה, דהתם שאני שכבר יושבת תחתיו הקטנה עי"ש. **ועוד** כ' הרשב"א דהכא מיירי אליבא דהלכתא דיש זיקה ואסור לבטל מצות יבמין. **ועיין ברמב"ן** **ובריטב"א** דסוגיין ע"כ קאי למ"ד יש זיקה שאל"כ אמאי מיירי היכא שאחת האחיות אסורה עליו הרי גם אם שתי אחיות כשרות נופלות לפניו מותר ליבם למ"ד אין זיקה אלא ע"כ מיירי למ"ד יש זיקה ורק בגלל שאחת אסורה עליו יכול ליבם את חברתה.

**מה\*) בתי' הגמ' דמיירי באחותה של איסור ערוה.** יל"ע מה הדין באחותה של איסור חייבי לאוין ועשה דלכאו' קשיא דיוקא דסיפא אדיוקא דרישא, דממה שהעמידה הגמ' באיסור מצוה [וה"ה איסור קדושה כמבואר בראשונים] ודחתה הגמ' שהם עולין ליבום מהתו' מוכח לכאו' שחייבי לאוין ועשה דאינם עולין ליבום ד"ת א"כ אין בהם איסור אחות זקוקה, אבל מאידך במה שהעמידה הגמ' למסק' באיסור ערוה בדוקא משמע שבחייבי לאוין ועשה יש איסור אחות זקוקה. וצ"ע. **וביש"ש** (סי' ג') **ובקר"א** (ריש פ"ג) מבואר שבחייבי לאוין ועשה איכא איסור אחות זקוקה וראיתם מהגמ' דידן, **אכן בריטב"א** משמע לא כן דרק איסור מצוה או קדושה שמתייבמת מהתו' איכא איסור אחות זקוקה [ועיין במגי"ה לריטב"א ציון 277 שהאריך בזה והוכיח נמי מהטור כריטב"א והביא כן **מהגר"א קוטלר** זצ"ל עי"ש] **ועיין באו"ש** (פ"ז מיבו"ח) שהסתפק בזה, ומ"מ כתב שמצד ביטול מצות יבמין ודאי איכא בחייבי לאוין ועשה וכל הנדון הוא על אחות זקוקה.

**מו) בתוד"ה יבא עשה. הקשה ריב"א** מדוע חייבי לאוין מותרת בהן ביאה ראשונה הרי ביאה זו אינה ראויה להקמת שם וביאה שניה הרי אסורה כדמוכח בגמ' להלן. [ומתרוצם מוכח שכוונתם להקשות דביאה ראשונה לא קרי' ביה אשר תלד ובסריס אי"ז ביאה הראויה להקמת שם, וה"ה הכא]. **ותי' תוס'** דלא בעי' ביאה הראויה להקמת שם אלא יבם ויבמה הראוים להקמת שם והוכיחו כן בג' הוכחות א- מקטן הבא על הגדולה וקטנה שמתייבמת, ב- מהא דנקנית בביאה שלא כדרכה, ג- מהא שנקנית בהעראה, עי"ש. **והנה קושית התוס' צ"ב** מדוע לא קשיא להו בכל אשה [אלמנה] בתולה כיצד מתיבמת הרי בביאה ראשונה ליכא הקמת שם ואין מצות עשה. **ובאמת בתוס' הרא"ש** כתב דהטעם דאי"ז קושיא הוא משום שאפשר שתמעך באצבעה ותהיה ראויה בביאה ראשונה להקמת שם, והא דאין בכה"ג נאסרה מהזמן שקודם שמיעכה הגם שבסריס חמה איכא דין נאסרה גם היכא שרפואתו בידו, כתב התורא"ש דמיעוך הוא דבר קל יותר מרפואת סריס חמה. עי"ש. **[אלא** שלפ"ז קשה דלמא גם חיייבי לאוין תתייבם היכא שמיעכה באצבעה ומאי קשיא להו לריב"א על חייבי לאוין טפי מאשה בעלמא וצ"ע.] **ובאחרונים הקשו** על פי' ריב"א דלכאו' כיון שס"ל דהא דאין אשה מתעברת בביאה מהני שלא יהיה מצוה בביאה ראשונה א"כ ע"כ איכא מצוה בביאה שניה דזו ביאה הראויה להקמת שם, וא"כ היה לתוס' להקשות על עיקר דברי רבא שס"ל שביאה שניה אסורה בחייבי לאוין דלכאו' תהיה מותרת ביאה שניה דעיקר המצוה היא בביאה שניה. **ובנו"ב** (אהע"ז קמ"א מבן המחבר) ביאר דקו' התוס' היא בממנ"פ, דביאה ראשונה אינה יכולה לדחות ל"ת כיון שאינה גמר המצוה שהרי אינה מתייבמת בביאה ראשונה, ואין לומר שביאה שניה תהיה גמר המצוה דא"כ בביאה ראשונה לא הוי בעידנא דמקיים [-גמר] עשה נדחה הלאו. **אלא** שתלה ד"ז במחלו' הראשונים האם תחילת מצוה נמי דוחה ל"ת, דלדברי הרמב"ן (בב"מ) דגם תחילת מצוה דוחה ל"ת ואי"צ גמר המצוה [והוכיח כן מהא דגם במילה אין גמר המצוה עד שפרע ומ"מ המילה דוחה לאו דקציצת בהרת] א"כ גם הכא תדחה ביאה ראשונה שהיא כתחילת המצוה, אבל לשיטת הרבינו יוסף הלוי שס"ל שכל מעשה שלא נגמרת המצוה אינו אלא כמכשירי מצוה שאינם דוחים מצוה א"כ א"ש קו' התוס' עי"ש. [ועי"ש עוד שפלפל הרבה בהנ"ל]. **ובחי' הגרש"ש** (סי' כ') ביאר באופן אחר, דקושית הריב"א היתה כך, דפשוט לריב"א שעיקר מצות היבום הוא במה שקונה ליבמה בביאה ראשונה הגם שאינה ראויה להקמת שם, אלא שס"ל לתוס' דגם בביאה שניה איכא מצוה דלהקים לאחיו שם, אלא שזה פשוט שמצוה זו של להקים לאחיו שם בלחוד אינה דוחה ל"ת, ולכן בחייבי לאוין לא תותר ביאה שניה, אבל מ"מ ס"ל לתוס' בקושיא דכל מה דמצות היבום בביאה ראשונה דוחה ל"ת הוא משום שבסו"ד יהיה גם את המצוה דלהקים שם לאחיו, ולכן הקשו דבחייבי לאוין שביאה שניה ליכא א"כ ביאה ראשונה נמי לא תדחה כיון שלא יקויים המצוה דלהקים לאחיו שם. **ולפ"ז** לק"מ מכל אשה בעלמא כיון דהתם כיון שיהיה המשך של המצוה דלהקים שם לאחיו א"כ תדחה נמי ביאה ראשונה] **אלא** שהקשה ע"ז מראית תוס' מקטנה ומההעראה, דלהנ"ל אי"ז ראיה, משום דהתם קונה בביאה ראשונה והיה לזה המשך של הקמת שם משא"כ בחייבי לאוין. וצ"ע.

**מז) בא"ד.** בתוס' הוכיחו דלא בעי' ביאה הראויה להקמת שם מהא דתנן קטן הא על הגדולה תגדלנו. **והנה** נחלקו רש"י ותוס' האם קטן הבא על הקטנה קנה אותה מדאו'. **דשיטת רש"י** (קידושין י"ט) קונה את הגדולה מדאו', אבל **שיטת תוס'** (שם ולהלן ל"ה:) דאינו קונה אותה כלל ומ"מ מותר בה כיון דלשיגדיל חזיא ליה, **וקשה** התינח לרש"י איכא ראיה מהתם אבל תוס' לשיטתו ליכא ראיה מהתם. ועמד בקו' זו **בקו"ה** (סי' כ' אות ז') **ומ"מ כתב** בקו"ה דמהא שצריך קרא למעט דקטן אינו קונה את יבמתו ולא ממעטי' מהא דלא הוי ביאה הראויה להקמת שם מוכח כשיטת התוס' [**ועיין בתו"י** בסוגיין שכ' נמי דאפשר דמהכא ילפי' לד"ז ואולי זו נמי כוונת התוס' וצ"ע] ועיין בחי' הגר"נ משכ"ב.

**מז\*) בא"ד. בעיקר יסוד התוס'** דלא בעי' בביאה עצמה שתהיה ראויה להקמת שם אלא בעי' שהיבם והיבמה יהיו ראוים להקמת שם ובכה"ג כל דהיה "שם ביאה" קנה ואיכא לקיום המצוה. **יש להקשות** דבתוס' להלן נ"ג: (ד"ה שאנסוהו) מבואר שהיכא שהיתה ביאה בלי קישוי לא קנה את יבמתו, וגם למ"ד דמשמש מת בעריות חייב מ"מ ליבום בעי' ביאה דרך הקמת שם, וכן נפסק בשו"ע קס"ו ס"ח. [וכן יש להוכיח מדברי התו"י (נ"ה: א) ועיין נמי במשנת ר"א סי' כ"ו בדעת הראשונים דבהעראה איכא פלוגתא אי קנה לכל או לא בגמ' להלן נ"ו שזה מטעם דבעי' ביאה הראויה להקמת שם] **ולכאו'** מתוס' בסוגיין מוכח לא כן. **ובב"ש** (קס"ו סק"ט) כתב לחלק בין ביאה שלא כדרכה לביאה באבר מת, דביאה שלא כדרכה ראויה היא להקמת שם במקו"א [היינו שעצם הביאה היא ראויה להקמת שם] משא"כ ביאה באבר מת אינה ראויה להקמת שם בשום מקום. עי"ש. **ואכתי צ"ע** דמתוס' בסוגיין משמע שאי"צ כלל ביאה ראויה להקמת שם אלא שהיבם והיבמה יהיו ראוים להקמת שם ושיהיה מעשה ביאה וזה איתא גם באבר מת כדמוכח מעריות דחייב בכה"ג, וצ"ע. **ובאמת ברש"י** להלן ס"א: ד"ה אינה חולצת כתב דקטנה "מתייבמת ותגדל אצלו ותקיים מצות יבום" ומשמע שאינה מקיימת מצות יבום עד שתגדל, ולכאו' הטעם הוא משום שבעי' ביאה הראויה להקמת שם. [וכ"כ **באו"ש** פ"א מיבו"ם הי"ז **והעונג יו"ט** קע"ח]. **ועיין להלן אות נח עוד מדברי הראשונים בענין זה.**

**מח) בשלמא מן הנשואין עשה ול"ת הוא.** עיין בתוס' שהקשו מדוע כה"ג ניחא, הא קשיא אמאי חולצת הרי הוי כחייבי כריתות שאינם חולצים, ותי' תוס' דאה"נ יש להקשות כן וקו' גמ' היתה רק על מה שלא מתייבמת. [**ועיין בריטב"א** שכ' כדברי תוס' והוסיף "דאפשר הוא דאיכא דסלקא לחליצה ולא ליבום" ונראה כוונתו שדין כל שאינו אי"ז מוכח שאפשר דהטעם שחייבי כריתות לא חולצים הוא משום שהם מופקעים מזיקת יבום עד כדי כך שאינם חולצים ואי"ז מכריח שגם בחייבי עשה יהיה דין כל שאינו, ועיין]. **ועיין ברמב"ן** [בתי' ב' וברשב"א בתי' א'] שתי' דס"ד שחולצים משום גזירה אטו חייבי לאוין [ועדיף טפי מהחשש שאם אתה אומר חולצת מתייבמת], ותי' נוסף כתבו הרמב"ן הרשב"א דס"ל שזיקה בכדי לא פקע דחייבי לאוין לא מפקע קידושין [היינו שזיקה היא כקידושין כמבואר ברשב"א]. **ומשמע** מדבריהם דבחייבי לאוין ועשה אין איסור אשת אח ולכן לא מפקע קידושין, **אלא** שיש לדון האם מוכח מזה שגם למסקנה אין איסור אשת אח בחייבי לאוין ועשה או"ד שלמסקנה שנלמד מפס' שחולצת [לצד אחד ברמב"ן] א"כ י"ל שיש בהם איסור אשת אח. וצ"ע. **והנה יל"ע** בזה בעיקר קושית הראשונים שחייבי עשה לא יחלצו כמו חייבי כריתות האם הקשו מחמת איסור אשת אח או לא, ובפשטות נראה מלשונות הראשונים שלא הקשו דחייבי עשה הם חייבי כריתות, אלא שכמו שחייבי כריתות פוטרים מחליצה כמו כן יפטרו חייבי עשה, ומה שלא הקשו מחמת האשת אח י"ל דהאשת אח אינו סיבה להפקעת החליצה כיון שהוא אשת אח דמימלא. וצ"ע. **ועיין** בחי' הגרש"ר (סי' א' אות ה') וחי' הגר"נ (אות שס"ה) שביארו **דלדעת רש"י** לק"מ קו' הראשונים הנ"ל כיון שיש חילוק בין חייבי עשה דחולצים כיון דלא דמי לאח"א משא"כ חייבי כריתות [ועיין להלן אות נב הרחבה בזה]

**מט) "מה ת"ל יבמתו יש לך יבמה אחת שעולה לחליצה ואינה עולה לייבום ואיזו זו חייבי לאוין".** מבואר בגמ' דרב גידל מוקי לקרא ד"יבמתו" שחייבי לאוין אינם עולים ליבום ועולים לחליצה, וקרא ד"דאם לא יחפוץ לקחת" לחייבי כריתות שלא יעלו לחליצה מאחר שאינם עולים ליבום. **וביאר רש"י** דאם לא היה כתוב יבמתו היינו לומדים שחייבי לאוין אינם חולצים, דכיון שלא נאמר בהם קרא ד"לקחת" הו"א דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה ולזה בעי' לקרא דיבמתו לומר שחייבי לאוין עולים לחליצה. **ודברי רש"י תמוהים**, דמנין שחייבי לאוין לא קרינן ביה לקחת הרי עדל"ת, ועוד, דלפ"ז רב גידל לא השיב על קושית הגמ' דבגמ' מבואר שהקושיא היתה שחייבי לאוין יתיבמו ורב גידל רק ביאר מדוע הם עולים לחליצה. **וביאר התוס' רא"ש** דס"ל לרש"י שחייבי לאוין לא קרינן בהו לקחת היינו דלא קרינן בהו "ולקחה", והכוונה היא לדברי הגמ' לעיל דולקחה מלמד שמגרשה בגט ומחזירה דנעשית כאשתו לכ"ד, שזה לא שייך בחייבי לאוין כיון דאסור בהם ביאה שניה ולכן אי"ז נחשב שעולים ליבום וממילא ס"ד שאינם עולים נמי לחליצה. והגם שלפ"ז היה לו לרב גידל להשיב שאינם עולים ליבום דלא קרינן בהו 'לקחת' מ"מ השיב רב גידל דקרינן ביה 'יבמתו' כיון שידע שאם יאמר כן ישאלוהו שגם לחליצה לא יעלו, ולכן תי' דקרינן ביה יבמתו. ועי"ש בתורא"ש שלפ"ז א"ש המשך דברי הגמ' [דאילו לשאר הראשונים המשך ד' הגמ' צ"ב טובא כמו שיתבאר להלן]. **ודברי התורא"ש קשים** טובא בדעת רש"י, שהרי מבואר ברש"י שמיירי על הפס' "לקחת את יבמתו ועלתה השערה" וחייבי לאוין שאינם בכלל הלקחת אינם בכלל עלתה השערה ולא על הפס' ד"יבמה יבא עליה ולקחה" וצ"ע. [וגם מש"כ דרב גידל ידע שיקשו עליו וכו' ג"ז תמוה לכאו'], **ועוד צ"ב** דברש"י להלן כ' דחייבי לאוין דתפסי קידושין קרינן ביה לקחת בדיעבד והשתא ודאי מיירי על הפס' דלקחת ולא על הפס' דולקחה. **ועיין ברשב"א** שביאר דברי רש"י דבחייבי לאוין לא קרינן בהו לקחת "בעלמא" דאינה מותרת להנשא לכתחילה [הגם שתפסי בה קידושין], וממילא יש בה דין כל שאינו וכו' ולכן דרשי' מיבמתו שהיא עולה לחליצה, והדר הקשתה הגמ' שא"כ ה"ה חייבי כריתות, ותי' הגמ' שזה נלמד מ"לקחת" דכל שאינו וכו', והקשתה הגמ' דגם חייבי לאוין הא לא קרינן ביה לקחת כמבואר ומה ראית וכו', ותי' הגמ' שמסתברא דהמיעוט קאי על חייבי כריתות שלא קרינן ביה לקחת גם בדיעבד. עי"ש. **ולפ"ז** א"ש דברי רש"י [וגם קושית התורא"ש דרב גידל לא ענה על על שאלת הגמ' ל"ק כ"כ כיון שמתחילת הפס' שהביא רב גידל נלמד שחייבי לאוין אינם עולים ליבום ועיין.]

**וברש"י (ד"ה תפסי')** מבואר שקו' הגמ' היא דבחייבי לאוין קרינן ביה לקחת בדיעבד משא"כ חייבי כריתות. והקשו הראשונים דהא כיון דאינם עולים ליבום א"כ לא תפסי בהו קידושין גם בדיעבד דבעלו ל"ק. וברשב"א ביאר לשיטתו לעיל דרש"י מיירי על בעלמא שתפסי בהו קידושין בדיעבד [וכ"כ הריטב"א]. **אמנם בחי' הגרש"ש** (סי' כ"א) תמה דקשה להעמיס כן בדברי רש"י שכ' בהמשך דבריו "ואפי' עבר האי יבם ונסבה לאו קיחה היא", ומשמע שרש"י קאי על קיחה של יבום ולא על קיחה בעלמא, וה"ה בחייבי לאוין. **וחידש בזה הגרש"ש** דביבום יש ב' ענינים **א-** קנין היבמה מה שע"י הביאה שנעשית בה היא כאשתו, וזהו חידוש התורה ביבום, דשאני מאשה בעלמא שמציאות הביאה אינה הופכת אשה לאשתו של הבועל משא"כ ביבום [אלא שיש לבאר לפ"ז כיצד רצתה הגמ' ללמוד מביאה ביבמה לקידושי ביאה בעלמא עי"ש] **ב-** דביאת יבמה פוטרת זיקת יבום משאר היבמין והצרות וכו'. **ולפ"ז** י"ל, שענין קנין היבמה אינו שייך לדין המצוה וגם היכא דהיבמה היא מחייבי לאוין ועשה וליכא בה מצוה כלל מ"מ מהני מעשה הביאה שתהיה כאשתו, ורק לענינים כהפקעת הזיקה משאר היבמות וכו' בזה בעי' שתתקיים המצוה וזה אינו בחייבי לאוין ועשה. עי"ש בהרחבה שישב בזה עוד כמה תמיהות בסוגיין ויתבאר לפנינו. **ועיין בעונג יו"ט** (ס"ס קע"ז בהג"ה) שכתב נמי שלשיטת רש"י הדין הוא דאם בעלו קנו, אלא שביאר זה באופן אחר, והוא שכיון שנתחדש ביבמתו שעולה לחליצה ע"כ ביאור הדבר הוא שיש בה "זיקה" וזה מפקיע את האיסור אשת אח ולכן אם בעלו קנו בדיעבד. עי"ש. והנה לדברי העונג יו"ט יל"ע אם בא עליה בתורת יבום נמי יקנה או שרק בתורת קידושין יקנה [ולד' הגרש"ש ודאי שבא עליה בתורת יבום] **ועיין בשער המלך** (פ"ו מיבום) שביאר כוונת רש"י שבא עליה בתורת קידושין בעלמא. והנה א"נ כביאור הנ"ל שקונה אותה בקידושין בעלמא יהיה מוכח שאין איסור אשת אח בחייבי לאוין ועשה, ואפשר שמחמת זה לא תי' הראשונים באופן זה את דברי רש"י. [ועיין בשעה"מ שם משכ"ב] ולהלן יתבאר עוד בזה.

**נ) "אי הכי חייבי לאוין נמי".** בביאור דברי הגמ' מבואר בראשונים **[תוס' רמב"ן רשב"א ריטב"א]** ב' דרכים, **א-** דקושית הגמ' היתה שחייבי לאוין ועשה יעלו לחליצה ולייבום וקרא דיבמתו נעמיד בחייבי כריתות שחולצים, אלא שהק' תוס' שלא צריך קרא לחייבי לאוין שמתייבמים ועי"ש מה שתי', וברמב"ן וברשב"א תי' דס"ד שכיון שס"ד דמאחר שקרא דיבמתו קאי לחייבי כריתות שאע"פ שאינם עולים ליבום עולים לחליצה ס"ד שכל מי שביאתם באיסור כן הוא, עי"ש. **ב-** שקו' הגמ' שחייבי לאוין לא יעלו גם לחליצה וזה ילמד ממה דאיכא קרא יתירא שכל שאינו עולה ליבום וכו' דנלמד מזה שכל שביאתה באיסור אינה עולה ליבום ולחליצה, ויבמתו נדרוש לחייבי כריתות שעולה לחליצה. [ועיין ברשב"א שביאר צ"ד זה ע"פ דברי רש"י דחייבי לאוין לא קרינן להו לקחת בעלמא]. **והנה** יצא לפ"ז שהיה ס"ד לגמ' שחייבי לאוין יפטרו גם מחליצה וחייבי כריתות יחלצו, **וביאר הרשב"א** דחליצה אינה "קילותא" כדי שנימא דמסברא קאי לחייבי לאוין ולא לחייבי כריתות עי"ש. ובתי' הגמ' שתלוי חליצה בתפיסת קידושין לרשב"א הביאור הוא מטעם דיותר קרינן בהו "לקחת" [ע"פ דברי רש"י], **והרמב"ן** ביאר שמסתבר דכיון שחייבי לאוין תפסי בהו קידושין לא פקע הזיקה בכדי [היינו קידושי זיקה] ולכן צריך חליצה משא"כ חייבי כריתות [ולדברי הרמב"ן צ"ב מה הס"ד לומר להיפך, וי"ל דמבואר ברמב"ן שסברתו למסקנה היא כיון שגם חייבי לאוין ועשה חולצין מסברא הגם שאם בעלו ל"ק ומשום שאין חייבי לאוין ועשה מפקיע זיקה עי"ש (הו"ד לעיל אות מח), וא"כ י"ל שהס"ד היא דכיון שאם בעלו ל"ק אין חילוק בין חייבי כריתות לכל היכא שאם בעלו ל"ק. ועיין]. **אלא** דיש להקשות מה הס"ד דגמ' שבחייבי כריתות יחלצו משא"כ חייבי לאוין הרי בכל חייבי כריתות איכא גם חייבי לאוין [ויש לחלק ע"פ המבואר שיש ב' דינים בכל שאינו עולה וכו' וס"ד שרק את הדין שכל שאינו עולה בפועל ליבום איכא אבל מי שמופקע מיבום (היינו חייבי כריתות) יש נפילה מיוחדת לחליצה. וצ"ע].

**נא) חליצה בחייבי עשה.** נחלקו הראשונים מאיזה טעם לא אמרי' בחייבי עשה כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה. **בתוס'** (כ' ע"ב) וכן **בתוס' רא"ש** (בהמשך הסוגיא) מבואר שחייבי עשה נלמדו מיבמתו [וכתבו דבדוחק י"ל שקושית הגמ' א"ה חייבי לאוין נמי היא מחייבי לאוין ועשה עי"ש]. **אכן ברמב"ן** נסתפק בזה למסקנת הגמ' דליתא לדרב גידל [בחייבי לאוין] האם חייבי עשה נלמדים מקרא דיבמתו [והביא כן מדברי ההלכות גדולות] או"ד דלמסקנת הגמ' נלמד הכל מסברא דבחייבי כריתות פקעה זיקה ולכן אינם עולים לחליצה ואילו חייבי עשה כיון דתפסי בהו קידושין לא פקעה זיקה ולכן חולצים. **ויל"ע** במה תלוי ספיקו של הרמב"ן, וי"ל בב' דרכים **הא-** שתלוי האם יש איסור אשת אח בחייבי עשה, שאם יש איסור אשת אח אזי גם בחייבי עשה פקעה הזיקה ולכן בעי' לקרא דיבמתו שעולים לחליצה [ומשום דבעלמא תפסי בהו קידושין משא"כ בחייבי כריתות] אבל אם אין בהם איסור אשת אח א"כ מסברא י"ל שעולים לחליצה כיון שלא פקעה זיקה. **ב-** י"ל שגם אם איכא איסור אשת אח בחייבי עשה מ"מ כיון שהאיסור אשת אח הוא ממילא מחמת שאינם עולים יבום אבל אי"ז הסיבה שמחמתה אינם מתייבמים א"כ אי"ז מפקיע את הזיקה. ועיין. [והנה מש"כ להסתפק האם איסור אשת אח בחייבי לאוין ועשה מפקיע מחליצה תלוי בנדון האחרונים דלהלן].

**נב) שיטת רש"י בענין חליצה בחייבי לאוין ועשה. ברש"י** מבואר לכאו' דרך אחרת בזה. ברש"י במתני' (ד"ה גרושה) כתב דחייבי לאוין אינם חלוצים "דלא אלים לאו למיפטרה דילפי' מאח"א בפ"ק." וכן מבואר ברש"י לעיל י' ע"ב (ד"ה וחייבי לאוין). **והקשה הרעק"א** דבסוגיין מבואר דהטעם בערוה שאינה חולצת הוא משום דכל שאינו עולה ליבום וכו' ואילו בחייבי לאוין ועשה לא נאמר ד"ז ולא כדברי רש"י. **וידוע לבאר** בזה [עיין חידושי הגרש"ר (סי' א' אות ה') וחי' הגר"נ זצ"ל אות שס"ה] דכל מה דבעי' לדין כל שאינו עולה ליבום וכו' זה רק לס"ד דגמ' שחייבי לאוין פטורים מיבום מקרא דיבמתו דלפ"ז דין חייבי לאוין ועשה שפטורים מיבום הוא דין פטור ולא דין איסור וכמו חייבי כריתות וא"כ בעי' לדין כל שאינו ולקרא דלקחת וכו' אבל למסק' הגמ' שחייבי לאוי עולים ליבום משום דעדל"ת וחייבי עשה אינם עולים ליבום כיון שאין עדל"ת יש לחלק בפשיטות בין חייבי לאוין ועשה לחייבי כריתות שחייבי כריתות הוי פטור מיבום וממילא מופקעים מזיקת יבום לגמרי ואינם עולים לחליצה משא"כ חייבי לו"ע שהוי רק איסור ליבום אינם מופקעים מזיקת יבום ולכן חולצים מדאו'. [ולפ"ז ביארו נמי דברי רש"י לעיל ג' ע"א שמדויק שלגבי צרת ערוה בעי' לדין כל שאינו וכו' משא"כ לענין ערוה עצמה והחילוק כנ"ל שערוה היא פטור מיבום וצרה הוי רק איסור ליבום וכן ביארו לפ"ז דלרש"י לק"מ קושית תוס' ד"ה אלמנה דמעיקרא לא הוקשה לגמ' שחייבי לאוין ועשה יפטרו מחליצה שהרי אינם דומין לחייבי כריתות כמבואר] **אלא שיש להעיר** דברש"י בסוגיין כתב דחייבי לאוין עולים לחליצה משום שלא דמיא לאח"א, ואילו למסקנה הטעם דחייבי לאוין עולים לחליצה כיון שגם ליבום עולים, וביאר הגר"נ ע"ד הנ"ל דכוונת רש"י היא דלצד שחייבי לאוין אינם עולים לחליצה הוא משום שדמי לאח"א ומימלא המסק' שעולים ליבום נמי ולא דמי לאח"א [ואכתי צ"ב]. **אמנם** בחי' הגרש"ר (שם אות ו') הקשה לביאור רש"י הנ"ל מהא דאיתא בסוטה (ה' ע"ב ו' ע"א) שיש בה פטור יבום ומ"מ עולה לחליצה עי"ש, וכן הקשה מסוגית דמחזיר גרושתו עי"ש. **ועוד** יש להקשות דברש"י בסנהדרין (נ"ג ע"א ד"ה איסור מצוה) כתב נמי דבחייבי כריתות נלמד מעליה שאינם עולים לחליצה [וכד' האחרונים הנ"ל] ומ"מ סיים רש"י שאיסור מצוה ואיסור קדושה עולים לחליצה מקרא דיבמתו. הרי מבואר שהגם שחייבי כריתות אינם עולים ליבום משום שלא דמי לאח"א מ"מ בעי' לקרא דיבמתו לחייבי לאוין ולד' האחרונים הנ"ל כ"ז הוא רק להו"א [דאז חייבי כריתות אינם עולים לחליצה מדין כל שאינו] אבל למסק' לא בעי' להכי. **ועוד הקשה הרעק"א** (שם בגליון הש"ס) בעיקר דברי רש"י שם דמבואר שחייבי לאוין ממועיטם מקרא דיבמתו, ואילו מסק' הגמ' דידן חייבי לאוין אינם צריכין לקרא דיבמתו דעדל"ת. והביא שכן הקשה בשאגת אריה סו"ס ל"ג עי"ש. **וצ"ע.**

**נג) בתוס' רא"ש** הביא פי' ריב"ם דס"ל שחייבי לאוין ועשה מדאו' אינם עולין לחליצה ורק מטעם גזירה מן הנשואין אטו מן הארוסין. ועיין נמי **במאירי** שהביא ג"כ שיטה זו, וכן **בשו"ת הרשב"א** (ת"ו סי' כ"א) נסתפק בזה. **והקשה התורא"ש** שבגמ' מבואר שלמסק' ליכא לטעם דגזירה. **ועוד הקשה** דא"כ מצרית ואדומית שהם חייבי עשה יפטרו מחליצה, ואין לומר דאה"נ דא"כ יפטרו נמי צרותיהם כמו חייבי לאוין לר"ע. **ובזה תי' הקו"ה** (סי' ה' אות ט"ז) די"ל שס"ל לאותם ראשונים דכיון דקרא דיבמתו נדחה א"כ י"ל שהגם שאינם עולים לחליצה מ"מ אי"ז אלא מדין דבפועל אריה הוא דרביע עלייהו שאינם יכולים להתייבם ולכן אינם עולין לחליצה [היינו הדין השני של כל שאינו עולה ליבום בפועל אינו עולה לחליצה] וא"כ אין בהם איסור אשת אח וכמו בבעלת התנאי לשיטת הרמב"ן עי"ש. **ועוד י"ל** דהוי א"א בנפילה זו שאינה פוטרת צרה ולכאו' מוכח דהתורא"ש פליג על יסוד זה ובפ"ק נתבאר בהרחבה. ו**הנה בתשב"ץ** (הו"ד בקו"ה סי' ה' אות י"ג) דן גבי חייבי עשה האם יש בהן דין נאסרה עי"ש וכתב הקו"ה דע"כ כל הצד לומר כן הוא לפי דברי הראשונים הנ"ל שס"ל שחייבי עשה אינם עולין לחליצה אבל אם עולים לחליצה לא שייך בזה נאסרה. אכן יעויין בברכ"ש סי' ד' שכתב שגם אם עולין לחליצה שייך בזה דין נאסרה. עי"ש.

**נד) ענין איסור אשת אח בחייבי לאוין ועשה.** ידועים דברי **הפרשת דרכים** (דף ס"ט עמ' ד') שהסתפק האם חייבי עשה יש בהם איסור אשת אח, ומבואר בדבריו ששורש ספיקו הוא האם במה שחודש מקרא דיבמתו שעולה לחליצה מוכח שאין בהם איסור אשת אח, או"ד שריבתה אותה התורה לחליצה הגם שלגבי יבום היא באיסור אשת אח. עי"ש. ומבואר בדבריו שהצד שלא יהיה איסור אשת אח בחייבי עשה הוא מחמת שריבתה אותה הכתוב לחליצה. **ועיין נמי באבנמ"ל** (סי' קע"ד בהגה"ה) שנקט לדינא סברא זו שלא שייך שתהיה היבמה עולה לחליצה ומ"מ יהיה בה איסור אשת אח [ועי"ש שביאר לפ"ז דברי הגמ' לעיל י' ע"ב בדעת ר"י שנקטה הגמ' מי איכא מידי די בעי להאי חליץ וכו' ולא אמרה הגמ' מי איכא מידי דאילו בעי האי מיבם עי"ש]. **אמנם** מצאנו באחרונים שהוכיחו שהגם שיש חליצה מ"מ יהיה איסור אשת אח, דהנהגבי ספק סוטה אי אית בה איסור אשת אח. **מבואר ברש"י** (סוטה ו' ע"א ד"ה מי) דלא שייך בה מצות יבום וע"כ הוי אשת אח שלא במקום מצוה [**ועי"ש במאירי** בפירושו השני ע"ד הגמ' הנ"ל שכ' נמי כדברי רש"י]. **ובקו"ה** (סי' ג' אות א') כתב דמרש"י הנ"ל מוכח דהגם שיש חיוב חליצה אי"ז מוכיח שאין איסור אשת אח. [ושלכ"ד האבנמ"ל והפרש"ד] **וברמב"ם** (הלכ' ממרים פ"ד ה"ב) כ' דזקן שחלק על בי"ד גם בדבר המביא לידי חיוב כרת, חייב, ודוגמא לזה אם נחלקו בהשקאת סוטה אם צריכה לשתות או לא שהרי בכה"ג איכא חיוב כרת כיון שלדברי האומר צריכה לשתות אם מת הבעל קודם שתשתה הרי זו אסורה ליבם. ו**בכס"מ ובלח"מ** (שם) הקשו עליו דסוטה ספק אינה אסורה ליבם בכרת, **והביא** הלח"מ ראיה מדברי הרמב"ם ביבו"ח (פ"ו הי"ט) דצרת ספק סוטה מתיבמת וביאר המ"מ דהוי כצרת חייבי לאוין. [ולכאו' טעמו הוא דא"נ שיש בה צד ערוה א"כ צרתה היא ספק צרת ערוה, או משום שאם יש בה איסור אשת אח א"כ תפטור צרה מטעם צרת אשת אח ועיין]. **והביא הקו"ה** (שם אות ב') מדברי **הגרנ"ט והגר"א קוטלר** זצ"ל שאין כוונת הרמב"ם לאיסור אשת אח אלא לאיסור אשת איש דאם אסורה לו אזי אם בא עליה לא קנאה עי"ש. **אמנם כתב** הקו"ה דלפי דברי רש"י הנ"ל י"ל שכוונת הרמב"ם לאיסור אשת אח כשיטת רש"י והמאירי. **ועיין עוד ברעק"א** (בהג' לרמב"ם יבו"ח) שכ' דבאמת ספק סוטה מה שאינה מתיבמת אי"ז מטעם "ספק" דא"כ היה צריך להיות שצרתה לא תתייבם מטעם שהיא ספק צרת ערוה אלא זהו דין ודאי לפוטרה מיבום ולא מחליצה ומהטעמים דמבוארים בגמ' בסוטה ולכן יש בה חיוב אשת אח. **ועיין נמי באחיעזר** (סי' א' אות ב') שכ' כדברי הרעק"א הנ"ל דסוטה היא כחייבי לאוין ועשה שאינה מתיבמת מדאו' [מחמת הדין טומאה שיש בספק סוטה] ולא מחמת ספק ערוה ולכן צרתה מתיבמת, **וכ' הרעק"א** דלפ"ז מוכח שחייבי לאוין ועשה נמי יש בהם איסור אשת אח. [וכונתו נראה כדברי הקו"ה הנ"ל, שהרי מסברא יש בהם איסור א"א כיון שאינם עולים ליבום אלא שמטעם שיש בהם חליצה יש לדון שאין בהם איסור אשת אח וזה מוכח מהרמב"ם הנ"ל דלא אמרי'. **אכן מאידך** כתב הקו"ה (סי' ד' אות א') דיש לחלק שחייבי עשה לא יהיה בהם איסור אשת אח כיון שהאיסור שלהם ליבום לא נאמר בפרשת יבום וע"כ האשת אח שלהם הותר, משא"כ בספק סוטה שזהו דין ביבום ועיין. **עוד ידוע להוכיח** מדברי התוס' רא"ש בדף ג' דהקשה שחייבי עשה יפטרו צרה ותי' דלא דמי לאחו"א כיון שעולים לחליצה ומוכח שיש בהם איסור אש"א שאל"כ מאיזה טעם יפטרו צרה.

**הנה** בפשטות מבואר בגמ' דבחייבי לאוין ועשה או בחייבי לאוין לס"ד דגמ' אם בעלו ל"ק. **ומדברי השעה"מ** (פ"ו מיבו"ח הי"א) מבואר דהא דאם בעלו ל"ק הוא מטעם דאית בהו איסור אשת אח. **אמנם** עיקר ספיקו של הפרשת דרכים [האם יש איסור א"א בחייבי עשה] תלוי במחלו' ראשונים ויש שס"ל שאין איסור אשת אח בחייבי לאוין ועשה [עיין במגי"ה לריטב"א ציון 269 שסיכם בזה את דעות הראשונים וברשב"א יש לכאו' סתירה בזה עיין בשעה"מ ובאבנמ"ל הנ"ל ואכמ"ל] **וא"כ צ"ב** לדעות אלו מדוע אם בעלו ל"ק. **וביארו האחרונים** [עיין קה"י סי' ט"ז ועוד] דהנה א"נ שנלמד מיבמתו שחייבי לאוין אינם עולים ליבום [כדברי רב גידל] א"כ פשוט שאם בעלו ל"ק כיון שנלמד מקרא דאין בהם יבום [והאם יכול לבא עליה בתורת קידושין בעלמא תלוי בנדון בדעת רש"י והרמב"ם המובא לעיל] אבל למסק' הגמ' דחייבי לאוין ועשה אין בהם פס' לענין יבום [ורק לענין חליצה יש פס' לדעת תוס' ותוס' הרא"ש ועיין לעיל אות נג] א"כ צ"ב מ"ט אם בעלו ל"ק אם אין בהם נמי איסור אשת אח, וביארו האחרונים דהגם שאין בהם איסור אשת אח מ"מ כיון שאין עדל"ת ועשה הרי הם מופקעים ממצות יבום ולא שייך בהם דין יבום כלל, והגם שדין חליצה שייך בהם י"ל דזה נלמד מקרא דיבמתו, או שרק מזיקת יבום הם מופקעים לגמרי ולא מחליצה. **ועיין בנו"ב** (סוף מהדו"ק) שמשמע שביאר שכיון דהוי מצוה הבא בעבירה אי"ז מצוה כלל ולכן ל"ק, **אכן** בקה"י (שם) הקשה עליו מנדה דמבואר בתוס' ריש מכילתין שאם בעלו קנו הגם דהוי מצוה הבא בעבירה. **ועיין בברכת שמואל** (סי' ב' אות א') שתלה ד"ז האם המצוה ביבום היא הקנין דא"כ לא שייך בזה דין מצוה הבאה בעבירה או"ד שדין היבום הוא מעשה המצוה וממילא הוי קנין דא"כ שייך בזה דין מצוה הבא בעבירה, ועי"ש שהוכיח שדין היבום הוא הקנין ולא מעשה המצוה.

**נה) "ואי ס"ד חייבי לאוין מדאו' לחליצה רמיא ליבום לא רמיא כי בא עליה אמאי נפטרה צרתה".** מבואר בגמ' שאם חייבי לאוין עולים ליבום מדאו' ביאתה פוטרת צרתה וכן מבואר **ברמב"ם** (פ"ו ה"י) דביאת חייבי לאוין פטרה צרתה. **והקשו האחרונים** [עיין דורש לציון לנו"ב דרוש י"ג ועוד] דהא אפשר לקיים שניהם במה שייבם את הצרה וא"כ לא דחי עשה ל"ת. **ותי' הנו"ב** דכיון שהצרה נפטרת בחליצת חברתה מדין שליחותייהו א"כ אם לא היה אפשר ליבם את הצרה שהיא חייבי לאוין לא היתה נפטרת מדין שליחותא ביבום חברתה. **ועיין באבנ"ז** (אהע"ז רכ"ג) מה שהקשה ע"ז. **ובאו"ש** (קו' זיקה אות כ"ג) **ובאבנ"ז** (שם) תירצו שאי"ז נחשב לאפשר לקיים שניהם שהרי אם לא יתירו לו לבא על החייבי לאוין לא יבא על אחת מהן אלא יחלוץ עי"ש. ועיין נמ**י בקה"י** (סי' י"ד) מה שהוסיף בזה. ואכמ"ל בדין אפשר לקיים שניהם.

**נו) "ואי ס"ד חייבי לאוין מדאו' לחליצה רמיא ליבום לא רמיא אם בעלו אמאי קנו".** ומבואר דהיכא דלא עולה ליבום דבר תורה אם בעלו לא קנו, ולפ"ז לכאו' חייבי לאוין ועשה דאינם עולים ליבום כיון שאין עדל"ת אם בעלו לא יקנו. **אמנם ברמב"ם** (פ"ו הי"א) כתב דיבמה שהיא אלמנה מן הנשואין ובא עליה כה"ג לא נפטרה צרתה שאין עשה דוחה ל"ת ועשה, והואיל ולא קנה מן התורה קנין גמור לא הותרה צרתה לזר עד שתחלוץ. עי"ש. ומבואר שהיא עצמה אינה צריכה חליצה. **והנה** בגמ' להלן "אתמר ביאת כה"ג באלמנה ר"י ור"א חד אמר אינה פוטרת צרתה וחד אמר פוטרת צרתה." **וביאר המהרש"א** שכל המחלו' היא לגבי צרתה אבל היא עצמה ודאי פטורה בגט ואי"צ חליצה שהגם שאין עדל"ת ועשה מ"מ היא אשתו גמורה דקידושין תופסים בחייבי לאוין ועשה. אמנם הביא המהרש"א **דמפירוש רש"י** מבואר לא כן דכתב שהנדון הוא גם עליה עצמה ולא רק על צרתה. אלא שהקשה דא"כ אמאי פליגי בצרה ולא בה עצמה. עי"ש. **ובשער המלך** (פ"ו מיבו"ח הי"א) כתב דהנדון בזה תלוי בספק הפרשת דרכים אי בחייבי לאוין ועשה איכא איסור אשת אח, דאם אין איסור אשת אח א"כ תפסי בה קידושין ואי"צ חליצה אבל אם איכא איסור אשת אח לא תפסי בה קידושין. **אלא** שכתב דלכאו' יש להוכיח ד"ז מהא דהקשתה הגמ' על רב גידל דס"ל שחייבי לאוין אינם עולים ליבום דא"כ אם בעלו לא קנו ומוכח שכיון שאין עדל"ת היא בכרת ולא קנו כלל. **וכן הקשה בבית שמואל** (קע"ד סק"ג). **ותי' השעה"מ** דקושית הגמ' מפצוע דכא היא דמשמע שאם בעלו קנו מדין יבום [ופוטרת צרתה], ואילו לצד שחייבי לאוין אינם עולים ליבום הגם שאפשר שאם בעלו קנו מ"מ אי"ז קנין של יבום אלא קנין קידושין בעלמא ונפ"מ בזה שאם בא עליה שוגג וכד' לא קנאה. עי"ש. [אכן אכתי צ"ב כיון דהוי רק קנין קידושין מ"ט פקעה הזיקה ונפטרת מחליצה]. **וכדברי השעה"מ** שקנה אותה בקנין קידושין בעלמא ולא בקנין יבום **מבואר במאירי** בסוגיין עי"ש.

**ועיין באבני מלואים** (קע"ד) שהקשה לדברי השעה"מ דקונה אותה מדין קידושין בעלמא, שהרי מבואר דביבמה אין בה קנין קידושין וכ"כ רש"י להלן נ"ב ע"א והנמוק"י (י"ז ע"ב בדפי הרי"ף). **ועיין בקו"ה** (סי' ח' אות י"ט) שביאר בזה, דהנה מה שאין תופסים קידושין ביבמה יש בזה ב' טעמים, ברש"י מבואר שהטעם הוא משום שאיכא איסור אשת אח לענין קידושין הגם שאין איסור א"א לענין ביאה, ואילו דעת הרשב"א שאיסור אשת אח הותר הטעם שאין קידושין ביבמה הוא משום דגזה"כ הוא דביאה גומרת בה ולא כסף ושטר. והנה לדברי רש"י ה"ה לחייבי עשה שלא יתפוס קידושין בעלמא אבל לשיטת הרשב"א רק היכא שצריך ביאה לא תפסי בה קידושין אבל בחייבי עשה שאי"צ בה ביאה אין סיבה שלא יתפוס בה קידושין. עכ"ד הקו"ה. **ועוד י"ל** שכל מה שנתמעט מקידושין היינו דוקא קידושין כבעלמא אבל בקידושי ביאה אפשר לקנותה, [לדעת הרשב"א דאילו לדעת רש"י דיש בה איסור א"א אין לחלק בזה.] **ועוד י"ל** דהנה בטעם הדבר דלא תפסי קידושין ביבמה כתבו תוס' להלן מ"ט ע"ב (ד"ה הכל מודים) גבי הא דאין ממזר מיבמה לשוק אע"פ דאין קידושין תופסים בה דכתבו ז"ל "וטעמא אומר ר"ת דהוי כנכרי ועבד שאין בה קידושין לשום אדם וליבם נמי לאו בת קידושין הוא אלא ביאה בעלמא הוא דאית בה". ונראה דכל מה דאמרי' דאין קידושין תופסים ביבמה גם ליבם עצמו זהו דוקא היכא דאיכא זיקת יבום אבל בחייבי לאוין ועשה דמבואר בעונג יו"ט (קע"ז) דלית בהו זיקת יבום כלל אלא זיקת חליצה בלחוד א"כ תפסי בהו קידושין. וביאור הדברים דהנה הא דלא תפסי קידושין ביבמה לשוק אינו מטעם חומר הלאו דלא תהא אשת המת החוצה וכו' דהא לאו חייבי כריתות היא וגם אין ממזרות מיבמה לשוק, אלא הטעם הוא דהיבמה קנויה ליבם והיא אינה ברשות עצמה שתבטל דעתה לגבי אחרים ולכן לא מהני בה קידושין, והנה ליבם עצמו דלא שייך היא טעמא היה בדין שיתפסו בה קידושין אלא דהטעם דלא תפסי בה קידושין הוא כמבואר בתוס' דלית בה בימה ליבם דין קנין קידושין אלא ביאת יבום הוא דאית בה, והנה בחייבי לאוין ועשה לגבי עלמא דלא תפסי בה קידושין שפיר י"ל כטעם הנ"ל דכיון שהיא קנויה ליבם דבלא חליצה אינה מותרת לשוק א"כ לא מהני בה תפיסת קידושין, אבל ליבם גופא דהטעם דלא מהני בה תפיסת קידושין הוא משום דכתיב יבמה יבא עליה ומותרת לו רק לביאה, א"כ בחייבי עשה דליכא בה זיקת יבום וחיוב מצות היבום כלל אלא רק זיקת חליצה לחוד, שוב אין מה שימנע את תפיסת הקידושין דעלמא ליבם ביבמה. ועיין. **ובחי' הגרש"ש** (סי' כ"א) ביאר בדברי הרמב"ם שבאמת הקנין הכא הוא ליבום אלא שיש ב' ענינים ביבום הא- מה שהוא קונה את היבמה להיות כאשתו והב'- מה שבקיום המצוה ביבום נפטרת צרתה וכו'. ולענין עיקר הקנין ביבמתו י"ל שקנה גם היכא שלא מקיים את המצוה ולכן בחייבי לאוין ועשה קנה אותה משא"כ לענין פטור צרה לא מהני קנין זה דבשביל זה בעי' לקיום המצוה. ועי"ש שביאר לפ"ז מ"ט נקטה הגמ' את המחלו' בביאת כה"ג באלמנה דוקא לענין הצרות ולא לענין היבמה עצמה. ועיין לעיל אות מ"ט משכ"ב בביאור דברי רש"י בע"א ע"פ היסוד הנ"ל.

**נז) בחייבי עשה בלבד.** בפשטות מבואר בסוגיין דכל שאין דחיה מחמת עשה דיבום לא מהני ביאה ביבמה וגם אם מהני בחייבי לאוין ועשה כ"ז הוא לענין היא עצמה אבל לא לענין פטור צרתה. **ועיין בתוס'** ד"ה גזירה שכתבו דחייבי עשה נלמדים מיבמתו שעולים לחליצה הגם שאין עולים ליבום. **אמנם ברמב"ם** (פ"ו מיבו"ח ה"י) כתב שאם בא על חייבי עשה הרי זה קנה קנין גמור ומוציאה בגט והיא וכל צרותיה מותרות לזר שהרי נפטרו. **וקשה** הא אין עשה דוחה עשה ומ"ט קנה קנין גמור וכו' ועמד בזה בחידושי יש"ש. ובביאור דברי הרמב"ם נאמרו כמה דרכים באחרונים. **א- בנו"ב** (סוף מהדו"ק בתשובה לחותנו) כתב דכל מה שאין עשה דוחה עשה הוא משום מאי אולמיה האי עשה וכו' וכ"ז הוא היכא שעדיין לא קיים את העשה דשב ואל תעשה עדיף, אבל אם קיים את העשה אמרי' איפכא דמאי אולמא ביאת כה"ג באלמנה ממצות יבום, וע"כ תתקיים מצות יבום. עי"ש. **ב- בשאג"א** (סי' ל"ג) ביאר דכיון דעשה לא דוחה עשה מסברת מאי אולמיה וכו' א"כ כ"ז רק אם שניהם בקו"ע אבל הכא דהיבום הוא בקו"ע ואלמנה לכה"ג הוא בשוא"ת אלים האי עשה מהאי עשה. ועי"ש מה שהקשה ע"ז. **ג- בחמד"ש** (או"ח סי' לא) **וברעק"א** (משניות פ"ו) **ובבית מאיר** (קע"ד) ביארו דלאו הבא מכלל עשה גרוע מעשה גמור [עפ"ד הרשב"א בכתובות מ"א עי"ש] ולכן עדיף עשה דיבום מעשה דאלמנה לכה"ג.

**כ' ע"ב – כ"א ע"א - ביאה ראשונה אטו ביאה שניה - גמר ביאה - אפשר לקיים שניהם בחליצה.**

**א) "גזירה ביאה ראשונה אטו ביאה שניה"** מבואר בתוס' דאין להתיר ביאה שניה מטעם דנעשית כאשתו לכל דבר שאי"ז אלא היכא ששריא ליה בלא דחייה ומשמע דעשה דיבום הוי הותרה ולא דחויה, ועיין בתו"י לעיל ח' ע"ב, אמנם בתוס' שם ד"ה מלמד מבואר החילוק דביאה שניה בעלמא שריא משום דסברא הוא שלא אמרה התורה לגרשה אחר ביאה ראשונה ובפשטות כוונתם דבחיייבי לאוין אין את הסברא הזו כיון שעיקר דין יבום לא נאמר על חייבי לאוין וצ"ב דלכאו' סתרי דברי התוס' אהדדי. ועיין בקו"ש בכתובות (אות רצד) שהקשה לביאור התוס' מדוע לאבא שאול מותרת ביאה שניה הא לדעתו אשת אח נמי הוי "דחויה" ועי"ש בתירצו ולפ"ז לק"מ. [הרחבה אות נח]

**ב) [גמר ביאה ביבום]** בתוס' מבואר שלא רק ביאה שניה אסורה בחייבי לאוין אלא גם גמר ביאה כיון שהיבמה נקנית בהעראה,ועיין ברמב"ן וברשב"א ובריטב"אדפליגי וס"ל שגמר ביאה מותרת בחייבי לאוין דיבמה יבא עליה גמר ביאה משמע ויש לדון לשיטתם האם בהעראה מקיים מצות יבום או רק קנין והמצוה היא בגמר ביאה. ועיין באחיעזר (סימן ד' אות ו') שכ' דדיוק לשון הראשונים שיש מצוה בהעראה, אכן בריטב"א להלן ס"א משמע שקיום מצוה ליכא אלא בגמר ביאה, הגם שקונה אותה בתחילת ביאה עי"ש. ועי"ש ברש"יועיין באו"ש (פ"א מיבו"ם הי"ז) ובעונג יו"ט (קע"ח). [הרחבה אות נט].

וברשב"א הוסיף טעם נוסף, דכתיב להקים שם לאחיו ובגמר ביאה הוא דאיכא הקמת שם, עי"ש. והקשה הריטב"א דהא אין אשה מתעברת בביאה ראשונה, ותי' דהא אפשר ע"י מיעוך, וכיון שאפשר בהא לא שריא לה טפי עי"ש. ועיין נמי ברמב"ן ונראה מדבריהם דאילו לא היה שייך שתהיה אשה מתעברת בביאה ראשונה היה מותר בחייבי לאוין ביאה שניה. ועיין לעיל בדברי התוס' בע"א בזה. והנה יל"ע האם יש חיוב למעך בביאה ראשונה בחייבי לאוין, וברמב"ן מוכח שאין דין למעך, וקשה דאם כן מדוע מהני מה שאפשר למעך, ויש ליישב [הרחבה אות נט\*]

**ג) בתוד"ה מיתיבי.** הקשו תוס' דרבא גופא הקשה מד"ז והשתא איתותב מזה ומאי סבר. ועיין באבני מלואים (קע"ד סק"א ד"ה ובזה) שביאר ששיטת רבא היא שיש לחלק בין אם הטעם שאין עדל"ת הוא מחמת דאפשר לקייים שניהם [דאז אפ"ל דליכא תיובתא מאם בעלו קנו] לבין אם הטעם שאין עדלת" הוא מטעמו של רב גידל עי"ש. [ הרחבה אות ס]

**ד) חליצה במקום יבום לאו מצוה הוא.** יל"ע במה תלוי הנדון האם מה דאפשר בחליצה נחשב שאפשר לקיים שניהם. ועיין בקו"ה (סימן י"ד אות ד') דביאר ע"פ הנדון בדין עדל"ת האם קיום העשה הוא הדוחה או ביטול העשה עי"ש. **ו**עיין במאירי שכתב שהטעם דחליצה במקום יבום לאו מצוה היא משום "שחליצה מצוה אחרת היא" והדברים צ"ב. [הרחבה אות סא].

**והנה** עיין בסוגיא לעיל ו' ע"א בקושית הרמב"ן והרשב"א על רש"י דמבואר בדבריהם שהטעם שחליצה במקום יבום לאו מצוה היא זהו משום דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה. והדברים צ"ב. [הרחבה אות סב\*].

**ה) בגמ' לעיל ו' ע"א** מבואר שאין ללמוד דין עדל"ת ממקום שהוא "הכשר מצוה" וברש"י שם כתב שגבי יבום כיון שאפשר בחליצה אין עדל"ת, ובתוס' שם הקשו דמבואר [בסוגיין] דחליצה במקום יבום לאו מצוה היא, ועיין בחידושי ר"א מן ההר שכתב דהאי סוגיא דחליצה במקום יבום לאו מצוה היא פליג על הסוגיא דפרק קמא. ועיין בערול"נ [שם]. [הרחבה אות סב\*].

**נח) גזירה ביאה ראשונה אטו ביאה שניה.** בתוס' מבואר דאין להתיר ביאה שניה מטעם דנעשית כאשתו לכל דבר שאי"ז אלא היכא ששריא ליה בלא דחייה והכא לא שרי ליה אלא בדחייה. עי"ש. והיה משמע בתוס' דהא דביאה שניה מותרת בעלמא הוא משום דלא הוי מטעם דחיה אלא הותרה, וכן כתבו בתו"י לעיל ח' ע"ב עי"ש אמנם בתוס' שם ד"ה מלמד מבואר החילוק דביאה שניה בעלמא שריא משום דסברא הוא שלא אמרה התורה לגרשה אחר ביאה ראשונה ובפשטות כוונתם דבחיייבי לאוין אין את הסברא הזו כיון שעיקר דין יבום לא נאמר על חייבי לאוין וצ"ב דלכאו' סתרי דברי התוס' אהדדי. ועיין ברעק"א בסוגיין שציין לד' התוס' הנ"ל [אבל לא כתב דצ"ע] וי"ל שאין כוונת תוס בסוגיין לדין הותרה אלא די"ל דמצות יבום הגם שיסודה הוא דין עדל"ת מ"מ הרי מבואר בתוס' (לעיל ד' ע"א) דהוי מצותו בכך היינו שכל מצות התורה ביבום הוא שלא יהיה בה איסור אשת אח אלא מצוה, וגדר המצוה נלמד מ"ולקחה" שנעשית כאשתו לכל דבר, היינו שהמצוה שתהיה "אשתו" וזהו שכתב תוס' דלא מסתבר שהמצוה שתהיה אשתו רק לביאה ראשונה אלא שתהיה אשתו כבעלמא, והיינו שגם ביאה שניה הוא בכלל "היבום" אבל בחייבי לאוין שאין מצותו בכך אלא רק דין עדל"ת א"כ לא יאמר בכה"ג דין ולקחה שנעשת כאשתו לכל דבר ולכן ביאה שניה אסורה. ועיין. **ועיין בקו"ש** בכתובות (אות רצד) שהקשה לביאור התוס' מדוע לאבא שאול מותרת ביאה שניה הא לדעתו אשת אח נמי הוי "דחויה" ותירץ "דדוקא בעיקר מצות יבום אין סברא לומר שיתחייב לגרשה מיד אבל בחייבי לאוין שהוא במקרה ביאה שניה אסורה, וזה נראה בכוונת תוס' שם בפ"ק דיבמות" עי"ש. ונראה ביאור דבריו כהנ"ל. **עוד י"ל** דהנה יש לחלק בין קושית תוס' בסוגיין לקושית תוס' לעיל ח' ע"ב דלעיל הקשו תוס' מ"ט ביאה שניה מותרת ביבמה בעלמא ולא בחייבי לאוין הא בתרוייהו בעי' לעדל"ת ותי' כנ"ל, אבל תוס' דידן הקשו מטעם נעשית כאשתו לכ"ד שזה סיבה שיהיה היתר על ביאה שניה כיון שביאה ראשונה נעשית כאשתו לכ"ד גם אם מדיני יבום אין היתר על ביאה שניה וע"ז תי' תוס' שנעשית כאשתו לא נאמר בחייבי לאוין כיון שאין מותרים אלא מדין דחיה היינו שעיקר מצות יבום לא נאמרה בחייבי לאוין [ואין כוונתם לדין הותרה ודחויה אלא כמבואר לעיל]. ועיין.

**נט) [ענין גמר ביאה] בתוס'** מבואר שלא רק ביאה שניה אסורה בחייבי לאוין אלא גם גמר ביאה כיון שהיבמה נקנית בהעראה, **ועיין ברמב"ן וברשב"א ובריטב"א** דפליגי ע"ד תוס' וס"ל שגמר ביאה מותרת בחייבי לאוין הגם שיבמה נקנית בהעראה, ומשום שיבמה יבא עליה גמר ביאה משמע [וקצת קשה שהרי מפס' זה גופא נלמד העראה]. **והנה** זה ברור שהגם שיבמה יבא עליה היינו גמר ביאה מ"מ קנה את יבמתו נמי בהעראה, **ויש לדון** האם המצוה נמי נתקיימה בהעראה או שרק הקנין נתקיימה בהעראה אבל המצוה היא רק בגמר ביאה. **ועיין באחיעזר** (סימן ד' אות ו') שכתב שהמדקדק בלשונות הראשונים יראה שודאי איכא מצוה גם בהעראה אלא שהם ס"ל שאיכא מצוה **גם** בגמר ביאה, משא"כ תוס' דס"ל שאין מצוה בגמר ביאה, ועי"ש עוד שהאריך. **[והנה** הגם דמוכח מדבריהם להלן דבעי' ביאה הראויה להקמת שם מ"מ איכא מצוה גם בהעראה משום שזה חלק מהביאה הראויה להקמת שם ופשוט]. **אכן בריטב"א** להלן ס"א משמע שקיום מצוה ליכא אלא בגמר ביאה, הגם שקונה אותה בתחילת ביאה עי"ש. **וכן מבואר ברש"י** (שם) ד"ה אינה חולצת כתב דקטנה "מתייבמת ותגדל אצלו ותקיים מצות יבום" ומשמע שאינה מקיימת מצות יבום עד שתגדל ולכאו' הטעם הוא משום שבעי' ביאה הראויה להקמת שם. **וכן מבואר באו"ש** (פ"א מיבו"ם הי"ז) **ובעונג יו"ט** (קע"ח). **והנה** יהיה מוכח מזה דשייך קנין ביבום בלא קיום המצוה וצ"ע. **ועיין במנ"ח** (תקצ"ח אות ו') שכתב דבביאת אונס הגם שקנאה כמבואר בפ' הבא על יבמתו מ"מ אם מצות צריכות כוונה כדי לקיים המצוה צריך לחזור ולבעול. עי"ש. **והקשה באמר"מ** (ו' י"ד) דדבר זה הוא פלא כיון דכיון שכבר קנה אותה והיא כאשתו לכל דבר מה יפעול כאשר יבא עליה פעם נוספת לקיום המצוה. **והנה** א"נ דיש מצוה להקים שם לאחיו, וזו מצוה נפרדת מדין קנין היבום א"ש שבשביל זה צריך כוונה וביאה שניה. ועיין. ועיין **בשיעורי הגרש"ר** (אות תפ) שכתב להוכיח כן גם מדברי הרמב"ן שמבואר בדבריו שבמאמר [לב"ש] קונה קנין גמור ומ"מ צריך לבא עליה פעם נוספת. עי"ש.

**נט\*) הנה ברשב"א הוסיף** טעם נוסף, דכתיב להקים שם לאחיו ובגמר ביאה הוא דאיכא הקמת שם, עי"ש. **והקשה הריטב"א** דהא אין אשה מתעברת בביאה ראשונה, **ותי'** דהא אפשר ע"י מיעוך, וכיון שאפשר בהא לא שריא לה טפי עי"ש. **ועיין נמי ברמב"ן** שהקשה מ"ט אין מצוה אלא על ביאה ראשונה הרי אין אשה מתעברת בביאה ראשונה, ותי' דכיון שאפשר למעך כתמר מצוה איכא מביאה ראשונה בין בבתולה בין בבעולה. עי"ש. ונראה כוונתו כד' הריטב"א הנ"ל. **ונראה מדבריהם** דאילו לא היה שייך שתהיה אשה מתעברת בביאה ראשונה היה מותר בחייבי לאוין ביאה שניה. והיינו שס"ל שבעי' ביאה הראויה להקמת שם, וכדברי הריב"א בתוס' לעיל ע"א. **אלא** שמדבריהם מבואר ג"כ תירוץ לקושית הריב"א דהקשה מ"ט איכא מצוה בביאה ראשונה הרי אין בה הקמת שם וביאה שניה אסירא [ועיין לעיל אות מו שהרחבנו בדבריו] ולדברי הראשונים הנ"ל א"ש דכיון שאפשר במיעוך הרי איכא מצוה בביאה ראשונה [ועיין מה שהבאנו שם מדברי התורא"ש]. **והנה יל"ע** האם יש חיוב למעך בביאה ראשונה בחייבי לאוין, וברמב"ן מוכח שאין דין למעך, וקשה דאם כן מדוע מהני מה שאפשר למעך, **וי"ל** ע"פ דברי הב"ש [הובא לעיל אות מו] דכמו שמהני ביאה שלא כדרכה כיון שהיא מועלת להקמת שם במקו"א ה"ה ביאה ראשונה כיון שהיא מועלת להקמת שם ע"י מיעוך א"כ הוי ביאה הראויה להקמת שם וצ"ע. **ועיין בר"ן** (קידושין ו' ע"א בדפי הרי"ף) שכתב נמי כדברי הרמב"ן והריטב"א דכיון שזימנין תעברת מביאה ראשונה איכא מצוה בביאה ראשונה כדאיתא התם [וכוונתו לגמ' בדף ל"ד דאפשר ע"י מיעוך] ומשום דבעי ביאה "הראויה" להקמת שם וכיון שאפשר במיעוך הוי ביאה הראויה להקמת שם. עי"ש.

**ס) בתוד"ה מיתיבי.** הקשו תוס' דרבא גופא הקשה מד"ז והשתא איתותב מזה ומאי סבר. **ועיין באבני מלואים** (קע"ד סק"א ד"ה ובזה) שביאר דדעת רבא היתה שדוקא מעיקרא גבי דברי רב גידל שס"ל שהטעם שחייבי לאוין אינם עולים ליבום משום דאין עשה דוחה ל"ת של חייבי לאוין של אשת אח [ובאבנמ"ל נקט דהטעם משום שאיסור אשת אח יחד עם איסור חייבי לאוין לא נדחה עי"ש, ואפ"ל באופ"א ע"פ דברי תוס' דזהו שחודש בקרא דיבמתו ועיין] וא"כ לא שייך בזה כלל היתר אשת אח וא"כ לא שייך לומר דהותר איסור אשת אח ואם בעלו קנו ולכן קשיא לרבא מהברייתא דאם בעלו קנו, אבל אם הטעם דחייבי לאוין אינם עולים ליבום הוא מדין אפשר לקיים שניהם א"כ אפ"ל שהגם שאין עולים ליבום מ"מ הותר האשת אח ובעלו קנו היינו שתפסי בה קידושין, אלא דמ"מ הקשתה הגמ' דמשמע דבעלו קנו היינו שעולה ליבום ולא שבעלו קנו מדין תפיסת קידושין [ונפ"מ לענין הצרה] עי"ש.

**סא) חליצה במקום יבום לאו מצוה הוא.** יל"ע במה תלוי הנדון האם מה דאפשר בחליצה נחשב שאפשר לקיים שניהם. **ועיין בקו"ה** (סימן י"ד אות ד') דביאר הס"ד והמסקנה, **דהנה ברשב"א** (ח"ד סי' ר"פ) כתב דהנשבע שלא ליבם את אשת אחיו שבועה חלה עליו ואי"ז כנשבע שלא לקיים את המצוה שהרי אפשר לו לחלוץ והביא לזה ראיה מדינו של ר"ל דאפשר לקיים שניהם. עי"ש. ולכאו' קשה דמסקנת הגמ' הכא שאי"ז נחשב דאפשר לקיים שניהם דחליצה במקום יבום לאו מצוה היא. וביאר הקו"ה דהדין דאפשר בחליצה תלוי בטעם דעדל"ת דאם הטעם הוא מחמת ביטול העשה א"כ מה שאפשר בחליצה אי"ז ביטול עשה של יבום, אבל אם הדין דעדל"ת הוא משום הקיום מצוה א"כ כלפי זה חליצה אינה סיבה שלא יהיה עדל"ת כיון שאי"ז נחשב לקיום המצוה של יבום. ולפ"ז מסק' הגמ' היא דעדל"ת תלוי בקיום המצוה וא"כ חליצה במקום יבום לאו מצוה היא, אבל לענין שבועה שלא ליבם את אחיו כדי שלא תחול עליו שבועה בעי' שיהיה נשבע לבטל את המצוה [דזה ברור שהנשבע שלא ללבוש בגד ד' כנפות אי"ז שבועה לבטל המצוה] ובזה מהני מה דאפשר בחליצה עי"ש. אכן דברי הקו"ה בעיקר הדין דאין עדל"ת האם תלוי בקיום העשה או בביטולו תלוי במחלו' ראשונים ולעיל בסוגיא זו נתבאר בהרחבה. **והנה** עיין **במאירי** שכתב שהטעם דחליצה במקום יבום לאו מצוה היא משום "שחליצה מצוה אחרת היא" [ועיין נמי ברמב"ם בספר המצות מ"ע רי"ז ובספר החינוך תקצ"ט שמנו מצות חליצה ומצות יבום כב' מצות] וצ"ב מדוע מה דהוי ב' מצות זה סיבה שחליצה במקום יבום לאו מצוה. ואולי י"ל שס"ל [ע"ד הקו"ה הנ"ל אלא לאידך גיסא] שדין עדל"ת הוא רק ע"י ביטול העשה ואם הוי מצוה אחת א"כ אי"ז ביטול עשה אבל אי הוי ב' מצות א"כ כאשר חולץ ולא מיבם חשיב שמבטל עשה ולכן עדל"ת. וצ"ע. ועיין בהערה להלן (סב\*) ביאור חדש בזה עפ"ד הרשב"א והרמב"ן.

**סב) לעיל ו' ע"א** אמרה הגמ' שאין ללמוד דין עדל"ת ממקום שהוא"הכשר מצוה." **ברש"י** מבואר דהכשר מצוה זה סיבה שצריך לדחות הלאו את העשה דא"א לקיים את העשה בלא לעבור על הלאו משא"כ ביבום שאפשר לחלוץ ולא יעקר הלאו של יבום, ולכן צריך את הפס' ד"עליה." **ובתוס' הקשו** דקימ"ל דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, וכן הקשו דמבואר [בסוגיין] דחליצה במקום יבום לאו מצוה היא ולכן אי"ז נחשב שאפשר לקיים שניהם. **והנה** בדעת רש"י נתבאר לעיל (פ"ק אות נב) בכמה דרכים לחלק בין סוגיא דהכשר מצוה לבין סוגיין עי"ש. אמנם **בחידושי ר"א מן ההר** כתב כדברי רש"י והוסיף דהאי סוגיא פליג על הסוגיא דלהלן דחליצה במקום יבום לאו מצוה. **ועיין נמי בערול"נ** שכתב דהנה בגמ' כ': איכא למ"ד [רבא] דלא ס"ל להא דחליצה במקום יבום לאו מצוה הוא וס"ל דשפיר חשיב אפשר לקיים שניהם כיון שאפשר בחליצה וא"כ קושית הגמ' היא למ"ד זה. עי"ש.

**סב\*) הנה** בתוס' [ובריטב"א] בסוגיא בפ"ק מבואר דהקשו ב' קושיות ע"ד רש"י שם א- דכל שאינו וכו' ב- הכשר מצוה, **אמנם ברמב"ן וברשב"א** מבואר שזו קושיא אחת דהקשו דחליצה במקום יבום לאו מצוה דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, ועיין ברשב"א שהוסיף דאין לומר כדברי רש"י דהא איתותב רבא להלן כ': דכל שאינו עולה ליבום אנו עולה לחליצה. **ודבריהם צ"ב** דהא דאיתותב רבא זהו מחמת הברייתא דבעלו קנו ומה זה שייך לדין כל שאינו עולה ליבום, **ואולי י"ל** דס"ל לראשונים הנ"ל דדין כל שאינו וכו' ודין חליצה במקום יבום לאו מצוה תלוי בהדדי, דהנה מה דבאמת הדין דבעלו קנו ול"א אפשר בחליצה זה או מטעם שאנו חולקים על דברי ר"ל שס"ל שבאפשר לקיים שניהם לא דחי עשה ל"ת או מטעם דחליצה במקום יבום לאו מצוה, ויש לדון מ"ט חליצה במקום יבום לאו מצוה, ואולי ס"ל לראשונים הנ"ל דמקור ד"ז הוא מהדין דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה דמבואר מכך שהחליצה היא רק שלא לבטל את זיקת היבום וממילא עיקר הקושיא על רבא היא מדין כל שאינו עולה ליבום וכו'. [ואולי לפ"ז יש לישב גם דברי הרשב"א בשו"ת ועיין.

**כ"א ע"א – כ"ב ע"א [סוגית שניות].**

**א) [גדר איסור שניות]** יש לדון בגדר איסור שניות ליבום הוא כחייבי לאוין דגזרי' ביאה ראשונה אטו ביאה שניה, או"ד דמדרבנן הוי ערוה ואינם עולות מדרבנן לביאה ראשונה משום שהם ערוה מדרבנן. ומצאנו לכאו'' מחלו' בזה בראשונים דהנה ברמב"ם (פ"ו מיבו"ח ה"י) כלל איסור שניות יחד עם איסור חייבי לאוין ועל כולם כתב שהטעם שאינם מתייבמות [ביאה ראשונה] הוא משום גזירה ביאה ראשונה אטו ביאה שניה, עי"ש. אכן באו"ש (פ"ב מיבו"ח הי"ז) הביא כן מספר בשמים ראש (סי' רע"א) ופליג ע"ז וס"ל שאינם עולות לביאה ראשונה כיון שהם ערוה מדרבנן. וללכאו' כדברי האו"ש מצאנו בדברי הטור (ט"ו ס"א) שכתב "אלו שאינם בני קידושין יש מהם מן התורה ויש מהם מדרבנן, אותם שמן התורה לא תפסי בהו קידושין כלל ואותם שהם מדרבנן צריכות גט".ובדרכי משה ביאר דברי הטור שהוא סובר שאם קידש אדם שניות ובא אחר וקדשה הגם שקידושין תופסים לראשון מדאו' מ"מ מדרבנן צריכה גט מהשני. עי"ש. והיינו שס"ל שגדר איסור שניות הוא דהוי דין ערוה מדרבנן וא"כ מדרבנן לא תפסי בה קידושין וצריכה גט מהשני.ועי"ש בט"ז (סק"א) וברעק"א (תנינא סי' ס"ח הו"ד בסוגיין בהוצאת אריאלי) [הרחבה אות סג].

**והנה** לדעה דשניות הוי ערוה מדרבנן הקשו האחרונים כמה קושיות. א- מהא דמבואר ברמב"ם (פ"ו ה"כ) ובשו"ע (קע"ד ס"א) דצרת שניות מתייבמת כצרת חייבי לאוין, ולא מצאנו מי שחולק בזה לבד מהמהרש"א (ק"ח ע"ב ד"ה תתייבם), ב- בח"מ (ט"ו שם) הקשה מהא דמבואר בגמ' כ: דאם בא או חלץ לאיסור שניות נפטרה צרתה. ולד' הטור לא היה לה לפטור צרה שהרי היא עצמה פטורה מדרבנן ג- בחי' הגרש"ר (סי' ד') הקשה מ"ט אין חליצת שניות נחשבת לחליצה פסולה כמבואר בתוס' בתוס' להלן כ"ו:. ועיין בחידושי הגרש"ר (שם) שביאר ענין זה ע"פ יסוד גדול והוא שערוה לענין לפטור צרה [ואף לפטור עצמה] היא ערוה שיש בה חיוב כרת ולא רק ערוה שלא תפסי בה קידושין עי"ש. [הרחבה אות סג\*]

**ב)** **בתוד"ה ומותר.** הביאו תוס' דברי הירושלמי שאשת חמיו אסורה משום מראית העין. והנהיש לפרש את מראית העין בג' דרכים א- שיטעו בדין דיחשבו שיש לאשת חמיו דין חמותו ב- שיטעו במציאות ויחשבו שאשה זו היא חמותו ג- שיטעו בחמיו ויחשבהו לאביו ונראה נושא אשת אביו. ויש בזה נפ"מ לענין להתיר אשת חמיו לאחר מיתת אשתו ומשום דחמותו לאחר מיתת אשתו קילא טפי [כמבואר להלן צ"ח עי"ש ברש"י ותוס'] וא"כ מה"ט לא נגזור הכא על אשת חמיו. וד"ז תלוי בטעמי הגזירה עיין בנו"ב (אהע"ז סי' כ"ו) וברעק"א (תנינא ס"ח) ועי"ש ברעק"א שהוכיח דהטעות היא במציאות ולא בדין מדברי הרא"ש (ס"א ד"ה ת"ר) שכתב שמראית העין תלוי במי שיש לו 'קול' עי"ש [הרחבה אות סד].

**בא"ד.** בירושלמי שהביא תוס' כתב וא"ת תורה היא לאסור הא דוד נשא רצפה בת איה. ויל"ע מה הס"ד לאסור מדאו' ועיין ביש"ש סי' ה' משכ"ב.

**ג) אם אביו.** עיין ברש"י להלן (ד"ה ואשת אחי האב) שביאר שהגם שאין בדורה ערוה דאורייתא מ"מ אין לה הפסק וגם אם אבי אביו אסורה משום דמחלפה באם אם אמו. עי"ש. ולפ"ז ה"ה לאם אם אבי אמו. אמנם ברמב"ם (פ"א מאישות ה"ו) כתב שרק אם אם אמו או אם אם אביו אבל אם יש אב באמצע כגון אם אבי אביו רק הם עצמן אסורות ויש להם הפסק ודבריו צ"ב ועיין בנו"כ (סי' ט"ו) שהאריכו בזה.

**ד) "לא אסרו כלת בתו אלא משום כלת בנו".** עיין בריטב"א שביאר שאסרו רק כאשר יש לו באמת גם כלת בנו וגם כלת בתו אבל היכא שיש לו רק כלת בתו לא גזרו. אמנם בדרכי משה (סי' ט"ו סק"ו) פסק שכלת הבת אסורה גם במקום שאין כלת הבן . עי"ש. וצ"ב הנדון בזה.

**ה) בתוד"ה לא.** הקשו תוס' מ"ט ל"א כל שבנקבה ערוה בזכר גזרו על אשתו משום שניה, ותירצו תוס' דרק בדורות האחרונים גזרו גזירה זו, אלא שהקשו מ"ט רבא רבא על כלל זה כמבואר בגמ' הרי י"ל שגזרו לאחר מכן ותי' תוס' דקים ליה בהנהו דשרו. עי"ש. ובנו"ב (הנ"ל) הק' מה מקשה רבא מאשת חמיו הרי רבא היה בתר ר' חנינא המובא בירושלמי ותוס' כתבו לעיל שגם לבבלי גזרו בזה בדורות המאוחרים. עי"ש. ועיין ברעק"א (שם) משכ"ב. ועיין עוד באו"ש (פ"א מאישות ה"ו) שתי' קושית תוס' באופ"א דכלתו שאני דהוא סוג איסור חדש עי"ש. ועיין ברמב"ן שחלק בעיקר דברי תוס' עי"ש [הרחבה אות סז].

**ו) "שניות דר' חייא יש להם הפסק" וכו'**. ובתוס' הקשו דלעיל מבואר שכלת בן בנו אין לה הפסק וא"כ כ"ש בן בת בתו דקרובי עצמו ועי"ש שתי' שבני ירושה יש לאסור טפי. אמנם במ"מ (פ"א מאישות ה"ו) תי' דאין איסורי קרובה מחמת הסברא וה"ה לאיסורי שניות. עי"ש. ועי"ש באו"ש (שם) שביאר סברא הפוכה מסברת התוס'. ובעיקר דברי התוס' עיין רמב"ן ורשב"א דפליגי וס"ל דבאמת בשלישי שבבן ובבת אין הפסק ונדון הגמ' ברביעי שבחמיו. ועיין עוד בב"ש (ט"ו סקי"א) ובחזו"א קל"ד משכ"ב.

**ז) בגמ' מספקא** ליה האם שניות דר' חייא יש להם הפסק או לא. ויל"ע מה הדין בספק אי אזלי' לקולא דהוי ספק דרבנן או דאזלי' לחומרא. **ועיין באחיעזר** (ח"ג סי"ח) דהביא בזה מחלו' וביאר הסברות [הרחבה אות ע']

**ח) "גזרו שניות בגרים".** ברש"יביאר דמיירי שהיה נשוי גר אם אמו יוציא והקשה בערול"נ מ"ט לא ביאר רש"י שהנדון הואאם מותר לישא אם אמו, ועי"ש משכ"ב [הרחבה אות עא].

**ט) "ומאי שנא [עדות] מעריות".** עיין ברש"ש שהקשה מהכא לשיטת הרמ"א (סי' ל"ג) שפסק שקרובים מהאם פסולים לעדות רק מדרבנן, וא"כ לכאו' הוי רק כשניות שלא גזרו בהם ומאי פריך בגמ' מאי שנא ערוה מעריות. ועיין בהגהות ר"מ הורביץ ובשו"מ (תנינא ח"א פ"ו) שהאריך ליישב בכמה דרכים.

**סג) "רמז לשניות מן התורה" [גדר איסור שניות] יש לדון** בגדר איסור שניות ליבום הוא כחייבי לאוין דגזרי' ביאה ראשונה אטו ביאה שניה, או"ד דמדרבנן הוי ערוה ואינם עולות מדרבנן לביאה ראשונה משום שהם ערוה מדרבנן. **הנה ברמב"ם** (פ"ו מיבו"ח ה"י) כלל איסור שניות יחד עם איסור חייבי לאוין ועל כולם כתב שהטעם שאינם מתייבמות [ביאה ראשונה] הוא משום גזירה ביאה ראשונה אטו ביאה שניה, עי"ש. **ועיין באו"ש** (פ"ב מיבו"ח הי"ז) שהביא **מספר בשמים ראש** (סי' רע"א) ששניות אינם עולות לביאה ראשונה גזירה אטו ביאה שניה כחייבי לאוין [כדברי הרמב"ם הנ"ל], ובאו"ש פליג ע"ז וס"ל שאינם עולות לביאה ראשונה כיון שהם ערוה מדרבנן. **[וצ"ע** ע"ד האו"ש מדברי הרמב"ם הנ"ל]. **עוד מצאנו מחלוקת בגדר איסור שניות,** **דכתב הטור** (ט"ו ס"א) "אלו שאינם בני קידושין יש מהם מן התורה ויש מהם מדרבנן, אותם שמן התורה לא תפסי בהו קידושין כלל ואותם שהם מדרבנן צריכות גט". ומבואר בדבריו שגם אותם שהם מדרבנן אינם בני קידושין אלא דמ"מ קידושין תופסים בהם להצריכם גט, וצ"ב, **ובאמת בב"י** השיג ע"ד הטור וכ' שאין דבריו מדוקדקים שהרי אותם שהם מדרבנן בני קידושין הם אלא שאסורות לו. עי"ש. **ובדרכי משה** ביאר דברי הטור שהוא סובר שאם קידש אדם שניות ובא אחר וקדשה הגם שקידושין תופסים לראשון מדאו' מ"מ מדרבנן צריכה גט מהשני. עי"ש. ובפשטות **ביאור הדברים** שס"ל שגדר איסור שניות הוא דהוי דין ערוה מדרבנן וא"כ מדרבנן לא תפסי בה קידושין וצריכה גט מהשני. **אמנם** מהמשך דברי הד"מ לא משמע כביאור הנ"ל שכתב דהדין הנ"ל צ"ע שהרי אפילו בחייבי לאוין לא מצאנו שהחמירו חכמים שאם קידש חייבי ובא אחר וקדשה צריכה גט מדרבנן עי"ש. ולכאו' לפי מש"כ אי"ז קושיא כלל מחייבי לאוין וצ"ע. **ועיין בט"ז** (סק"א) שהקשה על הבנה זו בדברי הטור מהא שכתב הטור סי' מ"ד שהמקדש אחת מהשניות הרי אלו קידושין גמורים עי"ש. **ולכן ביאר** הט"ז דכוונת הטור שבקידושין של שניות יש איסור בעצם הקידושין הגם שלא יבא עליה אח"כ כיון שמראה שאינו חושש לדברי חכמים [ובזה חמור משל תורה שאין איסור כ"כ בקידושין שנתן לה עי"ש.] **אכן יעוין ברעק"א** (תנינא סי' ס"ח הו"ד בסוגיין בהוצאת אריאלי) שקידושין אינם תופסים בשניות מדרבנן והביא כן גם מהב"ש עי"ש. ונמצא לפי פשוטו שדעת האו"ש היא דעת הטור והרמ"א, ודלא כרמב"ם והשמים רא"ש הנ"ל. [ומצאנו כעי"ז גבי דין ערוה של זיקה, דיעוין בתוס' רי"ד להלן מ"א גבי איסור אחות זקוקה דביאר דכיון שמדרבנן הוי ערוה א"כ מדרבנן לא תפסי בה קידושין כמו שבדאו' לא תפסי קידושין בערוה. ובאמרי משה (ס"ז אות לב) ביאר שזו גם שייטת התוס' בדף י"ח: במה שכתבו שקידושין אינם מפקעין זיקה ובדעת שאר הראשונים שלא כתבו כן אלא ביארו באופנים אחרים מ"ט קידושין לא מפקעי זיקה לכאו' פליגי על יסוד זה, ומבני החבורה העירו דלכאו' יש להוכיח שלא נתנו חכמים לזיקה דין ערוה דרבנן כתוס' רי"ד שהרי א"כ כאשר נפלה לפנין שני אחיות משני בתים תתייבם הראשונה שהרי השניה מדרבנן לא נופלת ונמצא שהראשונה יכולה להתייבם גם מדאורייתא דאיןן איסור אחיות בזיקה וגם מדרבנן כיון שהשניה אינה נופלת, ויש ליישב.]

**סג\*)** **והנה** לדעה דשניות הוי ערוה מדרבנן הקשו האחרונים כמה קושיות. **א-** מהא דמבואר ברמב"ם (פ"ו ה"כ) ובשו"ע (קע"ד ס"א) דצרת שניות מתייבמת כצרת חייבי לאוין, ולא מצאנו מי שחולק בזה לבד מהמהרש"א (ק"ח ע"ב ד"ה תתייבם), ולדעת הטור צ"ע מ"ט צרתה מתיייבמת הרי מדרבנן הוי צרת ערוה. **ב-** בח"מ (ט"ו שם) הקשה מהא דמבואר בגמ' כ: דאם בא או חלץ לאיסור שניות נפטרה צרתה. ולד' הטור לא היה לה לפטור צרה שהרי היא עצמה פטורה מדרבנן [ועי"ש בח"מ שהקשה גם לגבי עצמה ובזה יש ליישב באופ"א עי"ש] **ג-** בחי' הגרש"ר (סי' ד') הקשה מ"ט אין חליצת שניות נחשבת לחליצה פסולה (כמבואר בתוס' להלן כ"ו דחילק בזה בין איסור זיקה לשאר איסורים) ואף דשיטת הרמב"ם דבאמת הוי חליצה פסולה מ"מ לא חילק בזה הרמב"ם בין שניות לחייבי לאוין ולשיטתו גם בחייבי לאוין הוי חליצה פסולה. **ועיין בחידושי הגרש"ר** (שם) שביאר ענין זה ע"פ מה שיסדו האחרונים (עיין חי' הגרש"ש סי' א' ובאחיעזר ס"ג ובקו"ה) שהמונע תפיסת קידושין בעריות הוא 'השם ערוה' ולא החיוב כרת עי"ש בהרחבה, וממילא י"ל ששניות יש להם דין שם ערוה מדרבנן ולכן באמת לא תפסי קידושין מדרבנן, אבל דין פטור צרה תלוי בחיוב כרת וכלפי זה אין לשניות דין ערוה מדרבנן ולפ"ז לענין גם דין החליצה שלה שפוטרת צרתה די"ל שגם פטור שלה עצמה מיבו"ח תלוי באיסור כרת ולא בשם ערוה [אלא שד"ז תלוי במחלו' רבנן ור"ע כמבואר בברכת שמואל סי' ד' ובחי' הגרש"ר שם דן לומר דלא כברכת שמואל] ולפ"ז ביאר שאפש"ל שגם לדעת הטור מה שאסורה הביאה השניה אי"ז מטעם עריות אלא מטעם גזירה ביאה ראשונה אטו ביאה שניה שהרי לדין פטור מיבום בעי' שם ערוה שיש בה כרת ולא רק שם ערוה בעלמא ולפ"ז י"ל שאין חליצתה נמי חליצה פסולה. ועיין. **אכן עיקר** היסוד הנ"ל דהפוטר בערוה את צרתה ואת עצמה תלוי בחיוב כרת יש לדון בו טובא דהנה גבי זיקה ככנוסה מצאנו להדיא בגמ' לשיטת ר"ש דאם זיקה ככנוסה ונפלו לפניו ב' אחיות מב' אחים השניה פטורה בלא חליצה משום שהיא אחו"א ע"י הזיקה ומוכח שלפטור אחו"א גם מחליצה אי"צ בחיוב כרת שהרי זה ברור שלזיקה ככנוסה אין דין ערוה של חיוב כרת, וא"כ מבואר דכדי שתחשב אחו"א אי"צ בערוה שיש בה חיוב כרת, אכן אין מזה קושיא ע"ד הגרש"ר, דהנה לענין פטור צרה ביאר הגרש"ר טעם הדבר ע"פ שיטת הגרי"ז הידועה שהערוה אוסרת את צרתה ולא פוטרת אותה, וממילא ס"ל דבעי' שיהיה ערוה שיש בה חיוב כרת, אבל באמת לענין אחו"א י"ל שלא בעי' ערוה שיש בה חיוב כרת, אכן כידוע עיקר יסוד הגרי"ז אינו מוסכם כלל, וזה ברור שלכה"פ קודם למה שאמרה הגמ' בשיטת רבא דערוה גופא ל"צ קרא כתבו רוב הראשונים [רש"י (ב: ג: ותוס' ותוהרא"ש ג' ע"א וברשב"א ג: בענין אין צרה אלא מאח] שהצרה פטורה וממילא עומדת באיסור אשת אח דלא כגרי"ז, אלא שאפשר שלמסק' נשתנה ד"ז וצ"ע מנין שנשתנה ד"ז ואכמ"ל. **אלא** שיש לדון שמצאנו שגם גבי זיקה יש פטור צרה, והוא דמבואר בגמ' ובראשונים להלן כ"ז ע"א שב' אחיות שנפלו לייבום ולהם צרות אסורות הצרות להתייבם משום שהוי צר"ע בזיקה אלא מ"מ מבואר שם בגמ' שאין איסורה כמו איסור הערוה ממש, והדברים צ"ע במקומם, ובחי' הגרש"ר כתב שאין גדר האיסור כאיסור של ערוה אוסרת צרתה אלא שיש גזירה מיוחדת על הצרה שהיא אסורה אטו צרת ערוה דעלמא, וזהו חידוש גדול. ואולי ניתן לבאר באופן אחר והוא דבאמת גם לפטור צרה אי"צ ערוה שיש בה חיוב כרת אבל צריך ערוה שם ערוה שיש בה בעללמא חיוב כרת וראיה לזה לכאו' ממה שמצאנו לעיל (י"ג ע"ב) דשיטת ב"ש שאין איסור חל על איסור ולכן אם קדם איסור אשת אח לאחו"א לא נפטרה הצרה ובטעמם של ב"ה כתב התו"י "דודאי סברי ב"ה דאין איסור חל על איסור אכן ידחו ויאמרו דכיון דהך טעמא לא מהני' מידי גבי ערוה כדפרישית דאיסור אחו"א מיתלי תלי וקאי מעתה יש לנו לומר צרתה כמו כן דהיא חשובה צרת ערוה מקרא דלצרור." הרי דכתב בהדי' אליבא דב"ה דחשיב צרת ערוה מכח איסור אחו"א דמתלי' תלי' ואע"ג דלית בה כרת, וע"כ צ"ל כמש"כ דלא בעי' לאיסור כרת השתא בפועל אלא סגי באיסור כזה שהוא בר כרת אפי' במקו"א. [ויש לדון בזה לשיטות הראשונים האחרות שם בסוגיא ואכמ"ל]. והנה יש לדון בגדר הגזירה בשניות ובזיקה דבאמת בתרוייהו טעם האיסור מדרבנן או כדי שלא יבואו לייבם אחו"א ושלא יבואו לישא ערוה מדאורייתא [-ראשונה] אכן בזה יש לחלק דגבי זיקה גדר התקנה היא שזקוקה היא אשתו והיינו שנתנו לה רבנן דין שהזיקה שיש בה נחשבת כקידושין וכד' לענין לאסור קרובות וכו' והיינו שהאלימו את הזיקה דאורייתא וכד' וממילא י"ל שלכל מילי הוי כאשתו מדרבנן וא"כ גם פוטרת צרה [דעיקר הגזירה דרבנו היא להחשיבה לאשתו וממילא השניה היא צרתה] אבל, גבי שניות אין לומר שגדר הגזירה היא שאם אמו היא כאמו מדרבנן דאין זה גדר איסורה אלא גדר איסורה הוא שכשם שאמו אסורה היא ג"כ 'ערוה' ובכה"ג י"ל שלא נתנו לה דין ערוה ממש מדרבנן אלא רק איסורים כערוה ודלא כערוה בזיקה, וגם לשיטות שמוכח שנתנו לה דין ערוה מדרבנן ולא תפסי' בה קידושין וזיקה מדרבנן אבל י"ל שכל גדר הערוה שנתנו לה הוא כלפי היא עצמה דלא תנשא ולא תתיבם אבל לענין צרתה לא נתנו בה שום דין שתחש לערוה לפטור צרה וכד' משא"כ גבי זקוקה שתחילת הדין הוא שתחשב כאשתו וממילא צרתה היא צרת ערוה [וקצת יש להוכיח ענין זה בדין זיקה ממה שפשוט לגמ' שאם יש איסור אחות זקוקה יש גם איסור של צרת א"א שלהב"ע בזיקה הגם שיש לחלק דלענין א"א שלהב"ע כדי לאסור את הצרה בעי' שיחשב כאילו שיש נפילה מהאח שהיתה זקוקה לו ולכאו' אי"ז מוכח מאיסור חמותו ואחו"א בזיקה, והמוכח שגדר התקנה היתה שתחשב אשתו וממילא יש לה את כל דיני אשתו מדרבנן לפטור צרה ולפול ליבום אבל בשניות אפ"ל שכל דין איסורה הוא כלפי עצמה ולא כלפי צרתה ועיין, ולכן גם חליצת שניות עצמן אין בזה חסרון לענין צרתה דכל שפוטרת את עצמה גם צרתה פטורה שהרי לענין צרתה אין חסרון כלל במה שהיא 'שניות' כמבואר אלא שעדין יש לדון בזה ובמקומו גבי חליצה פסולה יתבאר].

**סד)** **בתוד"ה ומותר.** הביאו תוס' דברי הירושלמי שאשת חמיו אסורה משום מראית העין. **ויש לפרש** את מראית העין בג' דרכים **א-** שיטעו בדין דיחשבו שיש לאשת חמיו דין חמותו **ב-** שיטעו במציאות ויחשבו שאשה זו היא חמותו **ג-** שיטעו בחמיו ויחשבהו לאביו ונראה נושא אשת אביו. ויש בזה נפ"מ כמו שיתבאר. **הנה בנו"ב** (אהע"ז סי' כ"ו) דן להתיר אשת חמיו לאחר מיתת אשתו ומשום דחמותו לאחר מיתת אשתו קילא טפי [כמבואר להלן צ"ח עי"ש ברש"י ותוס'] וא"כ מה"ט לא נגזור הכא על אשת חמיו. אכן אם טעם הגזירה הוא כאופן הג' אין מקור לד"ז. וכתב הנו"ב דא"נ כאופן הג' הנ"ל א"כ גם אשת חתנו תהיה אסורה שהרי הוא נראה כאביו ונחלקו בדין אשת חתנו הטור [בשם הבה"ג] והב"י סי' ט"ו עי"ש. **ועיין ברעק"א** (תנינא ס"ח) שדן בהנ"ל באריכות וכתב לדחות היתירו של הנו"ב משום דכל האיסור של אשת חמיו הוא משום מראית העין שיטעו להחליף בחמותו וכלפי זה היכא שהאיסור שמחמתו גזרו הוא יותר קל אי"ז בהכרח סיבה להקל במראית העין משום שרק אם הטעות היא בדין יש מקום להקל היכא שהאיסור שמחמתו גזרו הוא יותר קל אבל היכא שהטעות היא במציאות והטעות הוא ענין שכיח אין חילוק אם האיסור שמחמתו גזרו הוא קל יותר, וממילא י"ל שהכא הטעות הוא במציאות שיטעו שאשת האב היא חמותו וממילא אין התיר גם לאחר מיתת אשתו הגם שבכה"ג איסור חמותו קל יותר. עי"ש. והוכיח הרעק"א דהטעות היא במציאות ולא בדין מהא שכתבו התוס' בסוה"ד דלא חיישי' למראית העין כמו שלא חוששים גבי חורגה הגדלה בין האחים, והרא"ש (ס"א ד"ה ת"ר) כתב שאין ראיה משם כיון דחורגה אית לה קול ואשת חמיו אין לה קול עי"ש, והנה אם החשש הא שיטעו בדין מה מועיל מה שיש קול אלא ודאי החשש הוא בטעות במציאות וא"כ ממה שכתב הרא"ש שבאשת חמיו אין לה קול ע"כ שבהכ"ג הוי טעות במציאות. עי"ש.

**סה) בא"ד.** בירושלמי שהביא תוס' כתב וא"ת תורה היא לאסור הא דוד נשא רצפה בת איה. ויל"ע מה הס"ד לאסור מדאו' ועיין ביש"ש סי' ה' שכ' דס"ד דאשת חמיו הוי בכלל ארור שוכה עם חותנתו. [ועי"ש עוד בעיקר המקור להא שנשא דוד את רצפה בת איה.] אכן באופ"א י"ל שכוונת הירושלמי דס"ד שאינה אסורה מחמת מראית העין אלא מחמת שהיא עצמה שניות והוכיח הירושלמי מדוד שודאי לא עבר על איסור שניות [ועיין באו"ש פ"א מאישות ה"ו ובהג' חשק שלמה ואכמ"ל.]

**סו) אם אביו.** עיין **ברש"י** להלן (ד"ה ואשת אחי האב) שביאר שהגם שאין בדורה ערוה דאורייתא מ"מ אין לה הפסק וגם אם אבי אביו אסורה משום דמחלפה באם אם אמו. עי"ש. ולפ"ז ה"ה לאם אם אבי אמו. **אמנם ברמב"ם** ((פ"א מאישות ה"ו) כתב שרק אם אם אמו או אם אם אביו אבל אם יש אב באמצע כגון אם אבי אביו רק הם עצמן אסורות ויש להם הפסק ודבריו צ"ב **עיין בנו"כ** (סי' ט"ו) שהאריכו בזה. **ועיין או"ש** (שם) משה"ק עוד על ד' הרמב"ם. ואכמ"ל.

**סז) לא אסרו כלת בתו אלא משום כלת בנו.** עיין **בריטב"א** שביאר שאסרו רק כאשר יש לו באמת גם כלת בנו וגם כלת בתו אבל היכא שיש לו רק כלת בתו לא גזרו. וכ"כ **בשלטי גבורים בשם ריא"ז** עי"ש. **אמנם בדרכי משה** (סי' ט"ו סק"ו) פסק שכלת הבת אסורה גם במקום שאין כלת הבן . עי"ש. **והנה** לדברי תוס' שס"ל שיש לגזור מטעם כל שבנקבה ערוה בזכר גזרו על אשתו משום ערוה א"כ ה"נ י"ל כן בכלת הבת. [ועיין ישועות יעקב סי' ט"ו] **ובעיקר** מה שאמרה הגמ' שכיון שגזרו עליה משום כלת בנו לכן יש לה הפסק יל"ע מאי שנא מאם אביו שאין ה הפסק הגם שהיא גזירה אטו אם אמו. **ועיין ביש"ש** (ס"ו) שעמד בזה.

**סח) בתוד"ה לא. הקשו** תוס' מ"ט ל"א כל שבנקבה ערוה בזכר גזרו על אשתו משום שניה, ותירצו תוס' דרק בדורות האחרונים גזרו גזירה זו, אלא שהקשו מ"ט רבא רבא על כלל זה כמבואר בגמ' הרי י"ל שגזרו לאחר מכן ותי' תוס' דקים ליה בהנהו דשרו. עי"ש. **ובנו"ב** (הנ"ל) הק' מה מקשה רבא מאשת חמיו הרי רבא היה בתר ר' חנינא המובא בירושלמי ותוס' כתבו לעיל שגם לבבלי גזרו בזה בדורות המאוחרים. עי"ש. **וברעק"א** (הנ"ל) תי' דהכלל שכל שבזכר ערוה וכו' זה רק ב"שניות" ולא במקום שאסור מחמת מראית העין וזו קושית רבא שיהיה איסור שניות ולא איסור מראית העין ונפ"מ בין איסור מראית העין לאיסור שניות הוא דאיסור שניות הוא ערוה מדרבנן [עיין לעיל אות סג] עי"ש. **ועיין עוד באו"ש** (פ"א מאישות ה"ו) שתי' קושית תוס' באופ"א דכלתו שאני דהוא סוג איסור חדש של שם כלה ולא שייך בזה הכלל דכל שבנקבה ערוה וכו' עי"ש. **ועיין ברמב"ן** שחלק בעיקר דברי תוס' וס"ל שכל שבזכר ערוה הוא סימן בעלמא עי"ש.

**סט) שניות דר' חייא יש להם הפסק וכו'. ובתוס'** הקשו דלעיל מבואר שכלת בן בנו אין לה הפסק וא"כ כ"ש בן בת בתו דקרובי עצמו ועי"ש שתי' שבני ירושה יש לאסור טפי. **אמנם במ"מ** (פ"א מאישות ה"ו) תי' דאין איסורי קרובה מחמת הסברא וה"ה לאיסורי שניות. עי"ש. **ובאו"ש** (שם) ביאר די"ל סברא הפוכה מסברת התוס' דבאותם שאינם קרובי עצמו צריך הרחקה טפי דבאותם מגרי יצרא טפי מבקרובותיו ולכן בבת בן בנו צריך פחות הרחקה מכלת בן בנו עי"ש. **ובעיקר** דברי התוס' **עיין רמב"ן ורשב"א** דפליגי וס"ל דבאמת בשלישי שבבן ובבת אין הפסק ונדון הגמ' ברביעי שבחמיו. ועיין עוד **בב"ש** (ט"ו סקי"א) **ובחזו"א** קל"ד משכ"ב ואכמ"ל.

**ע) בגמ' מספקא** ליה האם שניות דר' חייא יש להם הפסק או לא. **ויל"ע** מה הדין בספק אי אזלי' לקולא דהוי ספק דרבנן או דאזלי' לחומרא. **ועיין באחיעזר** (ח"ג סי"ח) דהביא בזה מחלו' דהנה לעיל אמר אמימר שמותר באשת אחי אבי אביו ובאחות אבי אביו ונחלקו הראשונים האם הלכה כאמימר דברמב"ם וברמב"ן כ' דלקולא כאמימר וברא"ש נמי הסכים דאזלי' בתר המיקל אלא שכ' דלגבי נדון דאמימר נראה דדעת בני הישיבה מהשו"ט בגמ' לחומרא עי"ש. אמנם הביא מהיראים שכ' בשם ר"ח דקבלה בידינו דכל תיקו דאיסורא לחומרא ובספר עצי אלמוגים כ' דכ"ז רק בעריות דחמירי. **וביאר** האחיעזר דשאני שניות דאסמכוה על הפס' דעש משמרת למשמרתי דכתיב בפרשת עריות ולכן הוי לחומרא. ועוד כתב די"ל ששניות חשיב איסור מדברי קבלה ולכן אזלי' לחומרא. עי"ש [ובעיקר הנדון האם ספק מדברי קבלה הוי כשאר ספק דרבנן עיין מגילה ה' ע"ב בספק לענין עיר אי מוקפת חומה מימות יהושע דהרשב"א ושא"ר כתבו שספק לקולא הגם דהוי מדברי קבלה אמנם בטו"א ובמ"ב (תרצ"ב) בשם הפרמ"ג מבואר שספק דברי קבלה לחומרא עי"ש ואכמ"ל.]

**עא) גזרו שניות בגרים. ברש"י** ביאר דמיירי שהיה נשוי גר אם אמו יוציא **והקשה בערול"נ** מ"ט לא ביאר רש"י שהנדון הואאם מותר לישא אם אמו, **ותי'** דס"ל לרש"י **כשיטת הראב"ד** (פי"ד מאיסו"ב הי"ג) דהגם דבקרובות מהאב לא גזרו בהם איסור מחמת דבאנו מקדושה חמורה לקדושה קלה מ"מ כ"ז כלפי שלא יוציא אם נשא אותם בגיותו אבל אין לישא לכתחילה אחר שנתגייר אסור עי"ש, וממילא הכא דאמרה הגמ' ומה ערוה גופא משום שלא יאמרו באנו מקדושה קלה לקדושה חמורה וכו' ע"כ מיירי בשהיה כבר נשוי דאילו לישא בגרות גם בלה"כ אסור. **והנה** בתוס' הקשו דמעיקרא בגמ' מבואר הטעם משום שלא יאמרו באנו מקדושה חמורה לקדושה קלה ואח"כ מבואר הטעם דאתיא לאחלופי בישראל ותי' תוס' שטעם דשלא יאמרו וכו' בעי' לעריות מצד האב ואילו טעם שלא יבואו להחליף שייך בעריות שמצד האם עי"ש, **והנה ברש"י** יש להוכיח שפליג ע"ד תוס' דכתב שמיירי שהיה נשוי אם אמו והיינו מצד האם ומ"מ הדין הוא שלא יאמרו באנו מקדושה קלה וכו' [וראיתי שעמד בזה בספר נהור שרגא] **ובחי' הגר"נ** זצ"ל כתב **דברמב"ם** מבואר חילוק אחר, דמשמע מדבריו (פי"ד מאיסו"ב הי"ב י"ג) שהטעם דלא יאמרו שייך לענין הא שאם היו נשואים יוציאו והטעם דלא אתי לאחלופי שייך לענין שלא ישא לכתחילה [וזה רק בשאר האם לדעת הרמב"ם עי"ש]. **וממילא** אי ס"ל לרש"י כרמב"ם ע"כ שהנדון הכא דגזרו שניות בגרים הוא לענין היכא שאם היה כבר נשוי שיוציא דבזה יש חשש שלא יאמרו וכו'. **אלא** שאכתי צ"ב דא"כ מ"ט באמת פסק הרמב"ם לשא גזרו שניות בגרים הרי בגמ' מבואר הטעם רק שעיקר הגזירה היא שלא יאמרו וכו' ולדעת הרמב"ם זה שייך רק גבי אם היה נשוי וכו' אבל לישא לכתחילה הוא מטעם אחר ובזה מ"ט שלא יגזרו שניות בגרים, **וביאר** הגר"נ זצ"ל שס"ל לרמב"ם דכיון דהוי ספק פסקי' לקולא הגם שאין את פשיטות הגמ' עי"ש.

**עב) ומאי שנא [עדות] מעריות.** עיין **ברש"ש** שהקשה מהכא לשיטת **הרמ"א** (סי' ל"ג) שפסק שקרובים מהאם פסולים לעדות רק מדרבנן, וא"כ לכאו' הוי רק כשניות שלא גזרו בהם ומאי פריך בגמ' מאי שנא ערוה מעריות. ועיין **בהגהות ר"מ הורביץ** **ובשו"מ** (תנינא ח"א פ"ו) שהאריך ליישב בכמה דרכים. ואכמ"ל.

**עג) מתני' מי שיש לו בן מ"מ זוקק את אשת אחיו ליבום.** ובגמ' מוקי לה בבנו ממזר. **והנה ברמב"ם** (פ"ג מה' יבום ה"ד) כתב שמי שזינה עם אשת איש ואומר שזה בנו אינו נאמן לפטור אשתו מחליצה כיון דאנו חוששים שכשם שזינת עמו כך זינתה עם אחר וזה אינו בנו. **והקשה המרדכי** (אות י"ב) דהכ"נ אמאי פוטר מהיבום דמי אמר שהוא בנו, ותי' דמיירי שהיו אביו אומו חבושים בבית האסורים דע"כ הוא בנו. עי"ש. והנה המרדכי העמיד קושיתו רק על בנו ולא על אחיו ולכאו' קשה נמי על אחיו. אכן לגבי אחיו י"ל שבאמת הרי הוא חולץ ולא מיבם [זהו שאמרו במתני' לעיל בת ישראל לנתין וממזר] **ובערול"נ** כתב דגבי אחיו י"ל ששניהם תאומים וא"כ ודאי אחיו הוא אלא שכ' דלפ"ז לא א"ש תי' התוס' (ד"ה מי) שכתבו דהכא מיירי שאחד ממזר ואחד כשר ולפ"ד הערול"נ הרי ודאי שניהם ממזרים עי"ש. **ועוד אפ"ל** דמיירי שבא על ממזרת [וכ"כ בבית מאיר קנ"ו סק"ב] ועיין.

**עד) חוץ ממי שיש לו אח מן השפחה ומן העובדת כוכבים. עיין בריטב"א וברשב"א** שכתבו דמוכח מדברי המשנה שאם יש לו אח מומר זוקק ליבום [דמתני' קתני רק חוץ מהשפחה וכו'] אכן ברשב"א הביא **שנחלקו בזה הגאונים** דרב שרירא גאום כתב שמומר זוקק ליבום ואילו רב יהודאי גאון כתב שמומר אינו זוקק ליבום ואי"צ חליצה ממנו ואם מת המומר אי"צ לחליצה מאחיו ותמה עליו הרשב"א דכיון שקידושין קידושין א"כ זוקק הוא ליבום דזיקה תלוי בתפיסת קידושין. עי"ש. **ועיין בריטב"א** שכתב סברא דמומר אינו זוקק ואי"צ ליבום משום שאינו מקים זרע דאין ענין שלא יהיה שמו מחוי אלא שמ"מ כתב שאין לנו לדרוש טעמא דקרא. **והנה** לצד שאין מומר זוקק ליבום נחלקו הראשונים האם דוקא היכא שנשאה כשהוא משומד או גם אם נשתמד אח"כ דמדברי רב יהודאי גאון מדויק שרק אם נשאה שהוא משומד אבל ר"ח כתב שגם אם נשתמד אח"כ **ובמרדכי** בפרק החולץ (ל"ז) כתב שתלוי ד"ז אם נשואין מפילין דאם מיתה מפלת אזי גם אם נשתמד אח"כ אינו זוקק ואם נשואין מפילין אזי רק אם היה משומד מעיקרא. **ובחזו"א** (קי"ח ב') ביאר בזה דהטעם דמשומד אינו זוקק ואינו מפיל ליבום הוא משום שאינו אחיו והנה יש ב' ענינים באחיו הא- אחיו בתולדה והב'- אחיו במצות והנה מה שאינו אחיו במצות זה סיבה שלא תתחדש זיקה אבל אם נתחדשה הזיקה מחמת שהוא אחיו בתולדה א"כ מה שהוא אינו אחיו במצות אי"ז סיבה להפקיע את הזיקה כיון שנשואין מפילין, אבל אם מיתה מפלת י"ל שעדין לא חלה הזיקה וא"כ סגי במה שהוא אינו אחיו במצות שלא תתחדש הזיקה. עי"ש. **ובאבנ"מ** (קנ"ז א') הקשה מהו הצד שאינו זוקק ליבום דפשוט לו שאין דין שיהיה אחיך במצות ביבום אלא תלוי באחיו ממש וביאר דכונת הגאונים דכיון דמומר אינו יורש [עי"ש מקור לזה מדאו'] א"כ אינו זוקק ליבום דיבום בנחלה תלה רחמנא. ועיין בגליון מהרש"א משכ"ב. ועיין היטב בלח"מ (פ"א מיבו"ח ה"ו) משכ"ב. ובמלואים לריטב"א סי' י"ד אות ד' כתב עשרה טעמים במה שמומר אינו זוקק ומפיל ליבום עי"ש ואכמ"ל. [**בעין יצחק** (סי' נ"א ענף א') הביא ראיה מגמ' דמומר זוקק ליבום [בעקבות מעשה שהיה שמומר לא הסכים לחלוץ אא"כ יוכיחו כן מגמ'] דבגמ' גיטין ע"ד איתא הר"ז גיטך ע"מ שתתני לי מאתיים זוז ומת נתנה אינה זקוקה ליבם [ואם מת] רשב"ג אומר נותנת לאביו או לאחיו או לאחד מהקרובים. עי"ש והנה יל"ע היכא משכחת שתיתן לאחד מהקרובים דאם אין אחיו קיים הרי אי"צ יבם ואם אחיו קיים הוא קודם לקרובים וע"כ שאחיו מומר ואינו יורש ומ"מ זוקק ונותנת לאחד מהקרובים. ושמעתי לדחות הראיה דאפשר שמיירי שכבר נשאת לשוק ועתה רוצה לעקור את האיסור שעשתה למפרע והיבם כבר מת ולכן נותנת לאחד מהקרובים והוי גט למפרע. ועיין].

**עה) ובנו הוא לכל דבר. ברשב"א הביא דברי הירושלמי** שבנו הוא לכל דבר ואפי לענין פריה ורביה וכן **פסק הרמ"א** (אהע"ז סי' א' ס"ו) **אמנם בתוס'** (ב"ב ק"ט ע"א ד"ה כיון) משמע שבזרע פסול אינו מקיים פר"ו. עי"ש. **ועיין בערל"נ** שהביא שבירושלמי נמי מבואר שהוי בעיא דלא איפשטא וא"כ קשה מ"ט פסק הרמ"א לקולא דהיה לו לפסוק לחומרא. **וברדב"ז** (ח"ז ס"ב) כתב סברא שלא קיים פו"ר משום דהוי מצוה הבאה בעבירה עי"ש, אלא שד"ז צ"ב שהרי את העבירה אינו מקיים אלא בביאה והמצוה מקיים שנולדו לו הבנים ועמד בזה **בפרי יצחק** (סי' מ"ב) באריכות עי"ש. **ועיין נמי בערול"נ** בסוגיין שדן מטעם מצוה הבאה בעבירה והעלה בזה כמה צדדים עי"ש.

**עו) ברמ"א** (קס"ה א') כתב שגם אם היבם והיבמה רוצים ביבום אין מניחין אותם ליבם אא"כ ידוע שמתכוונים לשם שמים עי"ש [והיינו שחוששים לדברי אבא שאול] ומבואר מדבריו שאם ידוע שמתכוונים לשם שמים מניחים אותם ליבם. **והנה במהרי"ץ חיות** בסוגיין כתב (בשם מהר"ץ מברלין) שהטעם שאין מניחים היום ליבם הוא מדברי המשנה הכא דמי שיש לו בן מ"מ פוטר מן היבום וא"כ בדורינו יש לחשוש שיש למת בן מ"מ ואינו חייב ביבום וכתב שטעם זה נכון וראוי לפרסמו עי"ש.

**מראה מקומות – פרק כיצד**

**כ"ג ע"ב**

**עז) מת ולו אח אחד חולץ לשניהם.** וביאר רש"י דלא ייבם ברישא שמא פגע באחו זקוקתו דהוי כאשתו. **ועיין ברשב"א ובריטב"א** שדייקו שאם קדם וכנס יוציא [דרק בסיפא דמתני' מבואר שאם קדם וכנס לא יוציא והתם היינו עטמא שפקע הזיקה ע"י כנוסת אחיו עי"ש ברש"י] **אלא** דיש להקשות דד"ז דאם קדם וכנס יוציא לכאו' תלוי בנדון האם נשואין מפקעי זיקה, **ובאמת יעוין בישרש יעקב** [וכ"כ בב"ש קע"ו א' בריש דבריו] שאם נשואין מפקעי זיקה הרי שגם אם קדם וכנס לא יוציא, אלא שקשה דהתינח בשיטת הריטב"א א"ש [דפליג על דברי התוס' גבי נשואין מםקעי זיקה לעיל י"ח ע"ב] אבל לדעת הרשב"א צ"ע, שהרי כתב כדעת התוס' להלן מ"א דנשואין מפקעי זיקה. [ויש לדון דאפשר שנשואין באיסור אינם מפקעי זיקה לפמש"כ הרשב"א דהדין דלא מפקעי זיקה הוא דרבנן. ועיין במגיה לריטב"א ציון 518 שהאריך בישוב קושיא זו]. **ועיין בב"ח** (קע"ו) שכתב לדייק בלשום הנמוק"י שרק אם קודם חלץ ואח"כ כנס אז יוציא אבל אם כנס ברישא לט יוציא [ועיין בב"ש שם]. וצ"ע.

**עח) במתני'. בשו"ת הרשד"ם** (?) כתב דאם מת והניח אשה מעוברת ומת העובר תוך ל' יום [דהוי ספק נפל] דהדין הוא שמספק [שמא היה בן יימא] אסור ליבמה וצריכה חליצה, דין חליצתה כחליצה פסולה שצריכה חיזור על כל האחים. **ובחכם צבי** (סי' כ"ח) הקשה עליו מסיפא דמתני' דמבואר שאם היה לזה ב' אחים ולזה ב' אחים אחיו של זה חולץ לאחת ואחיו של זה חולץ לאחת ואחיו של זה מיבם לחלוצתו של זה ואחיו של זה מייבם לחלוצתו של זה, והנה מאחר שאסור מתחילה ליבם א"כ הוי חליצתה חליצה פסולה וצריכה חיזור וב' האחים צריכים לחלוץ ואיך יוכל האח השני ליבם הרי הוי אחות חלוצתו. **ובספר צלעות הבית** (לבית מאיר סימן א') הקה מדוע לא הוקשה לחכם צבי מרישא דמתני גבי אדם אחד שקידש אחת משתי אחיות ויש לו ב' אחים דאחד חולץ ואחד מייבם וקשה כנ"ל. **ובאו"ש** (קו' זיקה אות כד) ביאר דברישא כיון שאם קדם וכנס לא יוציא [דהוי רק אחות זקוקתו] א"כ אין החליצה חליצה פסולה אבל בסיפא שאם קדם וכנס יוציא [כיון שאפשר שהיא אשת השני והוי יבמה לשוק] א"כ הוי חליצתה חליצה פסולה וחילוק זה שחליצה פסולה תלוי בדין קדם וכנס מבואר בירושלמי עי"ש. ובדעת הרשד"ם ביאר האו"ש שס"ל שחליצה פסולה הוא רק היכא שאין לה היתר והכא יש לה היתר. עוד תי' ע"פ שיטת התוס' להלן כ"ו דחליצת חיזור אינה אוסרת את אחותה ועי"ש שיתבאר בהרחבה. ועיין בריטב"א במתני' דלכאו' מבואר כח"צ.

**עט) ברש"י ד"ה אין מוצאין מידם. מבואר ברש"י** שגם אם קדם וכנס האחד מ"מ ע"י יבום האחר פקע זיקה ממנו. **ועיין בתוי"ט** שהוכיח מדברי רש"י שאין נשואין מפקעי זיקה שאל"כ הרי ביבום הראשון כבר פקע ממנו הזיקה. **ועיין ברש"ש** לעיל י"ח ע"ב שהאריך בזה וכתב דדברי רש"י מוכרחים מהמשנה. עי"ש. [ועי"ש ברש"ש שחילק בין יבם אחד לב' יבמין. והנה לפי המבואר לעיל בדעת הרשב"א ע"כ מוכח שיש חילוק בין דין נשואין מפקעי זיקה בעלמא לסוגיין וא"כ י"ל כן גם בדעת רש"י וצ"ע.] **והנה** לעיל אות נד הובאה דעת הנו"ב (דורש לציון לנו"ב דרוש י"ג) דס"ל שכל היכא שא"א ליבם את הצרה לא נפטרה הצרה ביבום חברתה ועי"ש במה שהובא דהאחרונים לא ס"ל הכי, והנה מרש"י מוכח לא כן שהרי הכא מבואר שע"י יבום השניה נפקע הזיקה מהראשונה למפרע הגם שאי אפשר לאותו אח ליבמה ועיין.

**בא"ד.** כתב רש"י דפקע זיקה מאידך למפרע, **וברש"ש** הקשה מ"ט א"כ יהיה דין נאסרה ועוד דברש"י בסוף המשנה כתב "דאיסורא דעבד עבד" ומשמע דלא פקע זיקה למפרע אכן באמרי משה שנקט בדעת רש"י דפקע זיקה למפרע והביא עוד ראשונים דס"ל הכי [עיין לעיל אות טז אריכות בזה] **וידוע לבאר** בדעת רש"י שס"ל שפקיעת הזיקה אינה בירור למפרע אלא עקירה למפרע [או דין מכאן ולהבא למפרע] ולכן שייך דין נאסרה ואיסורא דעבד עבד ועיין. [ועיין באו"ש קו' זיקה אות ט"ז משכ"ב].

**פ) קדושין שאינם מסורים לביאה.** עיין בתוד"ה קידושין שכתבו "דע"י קידושין קא מפסדה בביאה" **וידוע לבאר** דיסוד ענין הקידושין הוא לקרב הביאה [דכתיב כי יקח איש אשה ובעלה] וא"כ קידושין שאין מקרבין הביאה אלא מרחקין הביאה לא הוי קידושין. **אכן בריטב"א** (קידושין ס') מבואר דגם היכא שהיה אסור בלא קידושין הוי קידושין שאינם מסורים לביאה [לענין המקדש מעכשיו ולאחר ל' דלר"י הוי קידושין וביאר הריטב"א דהגם שאסור לבא עליה מ"מ קידושין תופסים בה דחא קימ"ל דקידושין שאינם מסורים לביאה לא הוי קידושין עי"ש.] **ובדעת אביי** דס"ל שקידושין שאינם מסורים לביאה הוי קידושין צ"ע מחייבי לאוין [ולדעת התוס' א"ש אכן לדעת הריטב"א קשה] ויש שתירצו (עיין בס' גט מקושר סי' טו) שרק אם אינם מסורים לביאה באיסור כרת חשיב אינם מסורים לביאה משא"כ איסור לאו. ועיין בריטב"א שהקשה מ"ט לא הוי קידושין המסורים לביאה הרי למ"ד יש ברירה יכול לברר ותי' דיש אופנים שא"א לברר כגון תלה בדעת האב וליתא בעולם או שלא תלה כלל בדעתו. וכתב עוד דלמ"ד קידושין המבורים לביאה אינם קידושין הוא משום דבעי' שיהיה מבורר בשעת קיחה.

**בתוד"ה דייקא נמי.** עיין ברשב"א משכ"ב וברעק"א.

**פא) מאי שנא מהא דתנן ארבעה אחים.** עיין **ברש"י** שביאר דהקושיא היא ממה שכתוב דאם קדמו וכנסו יוציאו, ולהלן בד"ה חולצות ביאר שהקושיא היא על הדין דאחד חולץ ואחד מייבם **וצ"ע**. ועיין בקר"א ובערול"נ ובהג' הר"ש מדסוי. **והנה לדעת רש"י** תי' הגמ' הוא דמדין יש זיקה או מדין אסור לבטל מצות יבמין איכא דין נאסרה ולכן יוציאו דהשתא נמי אסורה משא"כ במשנתינו שהשתא היא מותרת.[והנה יש להקשות לפ"ז מ"ט היה צריך לבאר שיש ב' טעמים א- אימור דידה איתמי ליה ב- דין נאסרה ומדוע לא סגי בחד מטמים אלו ועיין]. **ושיטת תוס'** (וכ"ה בראשונים בשם ר"ח) דהקושיא היא על הא דלא גזרינן שמא יקדום וייבם ותי' הגמ' נמי קאי על גזירה זו, ולפ"ז לא קאי על הדין דאם קדמו וכנסו ועיין בתוס' להלן כ"ז: בשם ר"ח דלמ"ד אסור לבטל מצות יבמין ליכא דין נאסרה. [ולפ"ז אין לכאו' מקור לדין שאם פגע באחות זקוקתו בודאי יוציא ועיין ביאור הגר"א קע"ו סק"ב משכ"ב] **וביסוד מחלו' רש"י ותוס'** האם יש נאסרה בביטול מצות יבמין ביאר הגרש"ר שתלוי האם באיסור ביטול מצות יבמין תלוי בגברא היינו שעליו נאסר כן וא"כ לא שייך בזה נאסרה אבל אפשר שביאור הדבר הוא שהטילו רבנן איסור על היבמה וא"כ שייך בזה נאסרה. [עוד בדין ביטול מצות יבמין עיין לעיל אות כ' בהרחבה].