שיעור טו קסח ז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור טו**

**~ סימן קסח סעיף ז ~**

## [המשך סעיף ז] וי"א שהיא עיסה שעירב בה דבש או שמן או חלב או מיני תבלין ואפאה, והוא שיהיה טעם תערובת המי פירות או התבלין ניכר בעיסה, **(וי"א שזה נקרא פת גמור, אלא אם כן יש בהם הרבה תבלין או דבש כמיני מתיקה שקורין לעקי"ך שכמעט הדבש והתבלין הם עיקר, וכן נוהגים).**

מבואר שנחלקו המחבר והרמ"א האם צריך שיהיה רוב דבש או שסגי שמורגש טעמו. וכבר התבאר בשיעור הקודם דאף לדעת השו"ע צריך שיהיה הטעם ניכר בעיסה, ורק נחלקו דלרמ"א צריך שיהיה בו הרבה תבלין. וע"ש שהלחמניות שנמכרות כ'לחמניות מזונות' נראה דאין לברך עליהם 'מזונות' אפילו לדעת השו"ע, כיון שטעמם אינו נרגש כל כך.

### שיעור המי פירות שיחשב 'נילוש במי פירות'

ולא נתבאר להדיא לדעת הרמ"א מהו השיעור של מתיקות שיחשב הדבש כעיקר ויברכו עליו בורא מיני מזונות. והנה לשון המשנ"ב (ס"ק לג) 'ר"ל שכ"כ תבלין מעורב בהן עד שעל ידי זה יהיה מינכר התבלין בטעם יותר מהקמח, וכן בדבש ושמן וחלב בעינן שיהיה הרוב מהן ומיעוט מים שעי"ז נרגש מהן הטעם הרבה מאד עד שעי"ז הם העיקר וטעם העיסה טפל' עכ"ל, ומשמעות המשנ"ב שאם מעורב בעיסה תבלין סגי בכך שמינכר טעמו, ובמי פירות כגון דבש שמן וחלב בעינן שיהיה הרוב מהמי פירות. ובמהרש"ם בדעת תורה (כאן) חידש שאם הרוב מי פירות סגי, ואפילו אם לא ניכר טעם המי פירות בעיסה.

אך נראה לדינא דלא כדבריו שהרי עיקר הסברא שפת שנילושה במי פירות מברכים עליה בורא מיני מזונות הוא משום שיש לה מתיקות הניכרת ואין הדרך לקבוע עליה סעודה, וא"כ נראה פשוט שלא שייך לדון אם הרוב ממי פירות או המיעוט, אלא העיקר הוא האם ניכר הטעם של המי פירות בעיסה. וכוונת המשנ"ב הנ"ל נראה דבתבלין שהדרך שיהיה נרגש הטעם אף אם לא עירב אלא מעט חשיב על ידי זה 'נילוש במי פירות', אך חלב ושמן צריך שיערב רוב כדי שיהיה נרגש הטעם, ומכל מקום כל דבר לפי עניינו, דכל שנרגש מאוד טעם המתיקות הוי פת הבאה בכיסנין כיון שאין הדרך לקבוע עליה סעודה. וכן נראה לדקדק מדברי הביאור הלכה (בסוף ד"ה הרבה, וכן בד"ה שכמעט) שכתב שם שהדבר תלוי האם בזמנינו דבר זה נאכל לקביעות סעודה.

### נילוש במיץ העשוי מתרכיז מי פירות

והנה בשו"ת מנחת יצחק (חלק ט סימן יז) נשאל לגבי לחמניות שמייצרים אותם ע"י שלשים אותם במיץ העשוי מרכז פרי שהוסיפו עליו מים, והאריך שם האם נחשב אותו מיץ כ'מי פירות' כיון שהוסיף עליו מים כפי השיעור שהיה בו מים לפני שנעשה לרכז פרי, או שכיון שהפריש את המים מהרכז ועכשיו הוא מחזירו נעשה כמערב מים בעלמא.

וכתב שם לדמות ענין זה לדין יין לקידוש שנעשה מרכז של ענבים שהוסיפו עליהם מים, דשם נראה דאין עליו שם יין, ואף שהוסיפו עליו מים כפי שהיו מעורבים בפרי בתחילה, לא דמי המים שבתוך היין שהם בטבע היין, לסתם מים שמוסיף עליהם מבחוץ. והוכיח שם מדברי המהרי"ט (חלק ב סימן ב והו"ד במג"א סימן תסב ס"ק ו) שאסר ללוש את העיסה במי צימוקים, שעושים אותם ע"י שמוסיפין מים על גבי הצימוקים, דלא הוי כמי פירות בלבד, אלא כמי פירות שמעורב בהם מים דקיי"ל שהם ממהרים להחמיץ. ומוכיח מזה דאותם מים ששריו אותם בצימוקים, אף שיש להם טעם מתוק, לא נעשו כמי פירות, דלא נהפך טבע המים למי פירות. ומסיק שם דהוא הדין לגבי דין פת הבאה בכיסנין שאם לש את העיסה במים המעורבים עם רכז פרי, או במי שריית צימוקים וכדו', לא הוי כפת הבאה בכיסנין, דאין עליו שם 'נילוש במי פירות'. וכעין זה מצינו בשבט הלוי (חלק ט סימן מד) שצידד כדברי המנחת יצחק הנ"ל שאם עירב בעיסה מי פירות שנעשו מרכז פרי שעירב בו מים לא חשיב כנילוש במי פירות כיון שהרוב הוא ממים דעלמא שרק קיבלו את הטעם של הפירות. וכ"כ במקום אחר (חלק ח סימן לב), ושם הוסיף דלא מצוי שיהיה הרוב מי פירות ולא יהיה ניכר טעם המי פירות בעיסה.

ויש שהחמירו שלא ללוש את הפת עם מי פירות שנעשו מרכז פרי, מטעם הנ"ל דחשיב כמים, אלא עשו את העיסה ע"י שעירבו בה בירה [ואף שגם בירה נעשית ע"י ששופכים מים ע"ג החיטה, מכל מקום נראה דחשיבו כמי פירות כיון שעל ידי שיש שם תסיסה נשתנה הטבע של המים ונעשה כמי פירות].

ועיקר סברת האחרונים צ"ע דלפי מה שנתבאר לעיל הרי אין כאן נידון האם יש על זה שם 'מי פירות', אלא כל הנידון הוא האם המתיקות מורגשת בפת וממילא אין קובעים עליה סעודה, או שלא מורגשת המתיקות וממילא חשיב כפת גמור, [ואף דלגבי מי פירות אם מחמיצים הדבר תלוי במציאות אם מחמיץ, ואמרינן שלא נהפך טבע המים ליין, אך כאן ההגדרה היא האם מורגשת המתיקות]. וממילא נראה דכל שניכרת המתיקות של המי פירות הרי שלא קובעים על פת זו, ודינו כפהב"כ שמברך במ"מ וברכה מעין ג'. וכן נראה דאותם לחמניות שלשים אותם בבירה אם לא ניכר בטעמם שנילוש בבירה לא חשיב כנילוש במי פירות.

### הברכה על חלות מתוקות

ולעניין 'חלות מתוקות' לדעת הרמ"א נראה דיש לברך עליהם המוציא כיון שמתיקותם מועטת והדרך שאנשים אוכלים מהם הרבה וקובעים על זה סעודה [וכ"כ באורחות רבינו חלק א עמוד פ]. אמנם לבני ספרד יש שהחמירו שלא לאכול חלות אלו אלא כשקובע סעודה עליו, כיון שיש לחוש שברכתם בורא מיני מזונות.

### פת שנילושה במי פירות אם יוצא יד"ח בפסח

המג"א (ס"ק טז) הקשה על המבואר בשו"ע שאם הפת נילוש במי פירות דברכתו בורא מיני מזונות, שהרי פסק הרמב"ם (פרק ו מהלכות חמץ ומצה הלכה ה) דפת שנילושה במי פירות יוצאים בה ידי חובה בפסח, וברמב"ם (שם הלכה ז) כתב הרמב"ם וז"ל 'זה הכלל כל שמברכין עליו ברכת המזון יוצא בה ידי חובתו וכל שאין מברכין עליו ברכת המזון אין יוצא בה ידי חובתו', ולפי המבואר כאן שבנילוש במי פירות אינו מברך עליו המוציא וברכת המזון איך יוצא בה ידי חובתו בפסח הרי בעינן פת שמברכין עליה ברכת המזון. עוד הקשה דאם יוצא ידי חובתו בפת שעשויה ממי פירות ומברכים עליה רק בורא מיני מזונות, א"כ יוצא שיכול לצאת ידי חובה בפסח אף הלא ברכת המזון, וא"כ מדוע פסק השו"ע (סימן קפח סעיף ו) שאם לא אמר יעלה ויבוא בפסח צריך לחזור משום שמחוייב לאכול פת, הרי הוא יכול לצאת ידי חובה אף בלא אכילת פת בכך שיאכל מצה שנילושה במי פירות.

ותירצו האחרונים (עי' מחצה"ש כאן) דכוונת הרמב"ם במש"כ שכל דבר שמברכים עליו ברכת המזון יוצא ידי חובתו, היינו לאפוקי דבר שאינו ב'תורת פת', וכגון פת שבישלה וכדומה, דאינו יכול לצאת בה ידי חובת מצה, אך פת הבאה בכיסנין יש עליה שם פת, ורק הקילו לברך מזונות משום שלא קובעים עליה סעודה. ואין הכי נמי שכדי שיצא ידי חובת סעודה ביו"ט, צריך שיקבע סעודתו על אותה פת, דבזה נחשב כסעודה.

### לקבוע סעודתו בשבת על פת הבאה בכיסנין

והנה מדברי האחרונים הנ"ל עולה דיוצא ידי חובת סעודה בשבת על ידי שאוכל פת הבאה בכיסנין וקובע עליה את סעודתו. וכעין זה מצינו במג"א (סימן רפ) שהביא מהספר ברכת הזבח שהקשה איך היו אוכלים חולין על טהרת הקודש בשבת, הרי כיון ששימשו בליל שבת הרי הם היו טבולי יום בשבת, ואיך יכלו לאכול פת ע"ש שהאריך, ובסוף דבריו כתב המג"א שאפשר ליישב שאכלו פת שלא הוכשרה לקבל טומאה, והיינו שלא נילוש במים, אלא במי פירות בלבד, ובמחצית השקל שם הקשה דאיך יוצא בזה ידי חובת אכילת פת בשבת, הרי על פת שנילושה במי פירות מברכים מזונות וברכה מעין ג', ובזה לא יוצאים ידי חובת סעודה כדמוכח מהא דמי ששכח 'רצה' בשבת צריך לחזור כיון שמחוייב לאכול פת, ותירץ שם המחצית השקל דמיירי באופן שקובע עליו סעודה, ומוכח מזה שאם קובע סעודה על פת הבאה בכיסנין חשיב כלחם גמור, ויצא בזה ידי חובת אכילת פת בשבת, וכן יוצא ידי חובת לחם משנה. [וראה בשיעורים על הלכות קידוש (על סימן רעא סעיף ד) שכן הובא מהתוספת שבת בסימן רעד (ס"ק א), וראה שם שהובא בשם הקיצוש"ע (סימן עז סעיף יז) שכתב שכשמקדש ביום בשחרית קודם הסעודה הקבועה ואוכל פת כיסנין, יש לקחת שתים שלמות, ומשמע שאף אם לא קבע סעודתו על אותן מיני מזונות צריך לקחת שתים שלמות, ובזה חשיב כלחם משנה ע"ש, אמנם בב"ח כאן משמע שלא יוצאים ידי חובת לחם משנה אלא אם כן קבע סעודתו עליו].

### מי שיש לפניו פת מתוקה ופת רגילה

ויוצא מזה הלכה למעשה שאם יש לפניו שתי מיני חלות האחת חלה מתוקה ביותר [והיינו לבני ספרד שהחמירו לדון חלה זו שברכתה 'מזונות' כמבואר לעיל, או בלחמניות שמתיקותם ניכרת ביותר כמו ה'לחמניות מזונות' שהבאנו לעיל שיש להסתפק אם מברכים עליהם 'המוציא'] והשניה חלה רגילה, דנראה שעדיף שיבצע על החלה המתוקה, דכיון שיש לחוש שהפת המתוקה נחשבת כפת הבאה בכיסנין משום שנילושה במי פירות [ואף דלעיל התבאר דפת שלנו מברך 'המוציא יש להחמיר לכתחילה דדינו כפהב"כ], א"כ נראה דה"ה שהיא לא נחשבת כפת לעניין לחם משנה אלא אם כן הוא קובע סעודתו על אותה הפת, ולכן צריך לבצוע דווקא על הפת המתוקה, דעל ידי שיקבע סעודתו עליה, היא תיחשב כפת גם לעניין לחם משנה. וכן מבואר בדברי המחצה"ש לקמן (סימן רעד ס"ק א). ונראה שאם שתי החלות מתוקות צריך לאכול משניהם כדי ששניהם יחשבו כפת שקובע עליהם סעודתו ויחשב לו כפת לעניין לחם משנה. [ואף שכבר קבע עצמו על פת מתוקה, נראה שלא נעשית הפת השניה כפת גמורה אלא אם כן קבע עליה גם כן, דרק הקביעות סעודה בפועל מחשיבה את הפת כלחם גמור].

### גדרי 'פת ממולא'

הנה מבואר בשו"ע דפת הבאה בכיסנין, היינו שיש בה כעין כיסים שממלאים בה דברי מתיקה. ויש לדון לגבי עוגות שיש בהם מילוי, אלא שלפעמים המילוי הוא רק במרכז העוגה, ובקצוות העוגה אין שום מילוי, ובאופן שאוכל רק את הצדדים בלא המילוי יש לדון שיצטרכו לברך עליהם המוציא דהוי פת גמור.

והנה באופן שהמילוי מגיע עד קרוב לקצה, מסתבר שמברך על חלק זה מזונות, משום דלא גרע מהבצק שנמצא למעלה ולמטה שמקבל עליו דין פת הבאה בכיסנין, אבל באופן שהקצוות בלא מילוי הם רחבות יותר, כתב החוט שני (ברכות ס"ק ו) שעל אותם קצוות יש לברך המוציא, אבל בספר שערי ברכה הביא בשם הגרשז"א שברכתו מזונות כיון שאין הדרך לקבוע על חתיכה כזו שמקורה מעוגה.

אכן מצינו בט"ז (ס"ק ח והביאו המשנ"ב ס"ק כז) שאם אפו פת והוציאו ממנה את המילוי דמברכים עליה בורא מיני מזונות, ולכאורה מוכח דכיון שלא חל על זה שם פת אינו מברך עליו המוציא, וא"כ מוכח דאף אם יהיה הדרך לקבוע על זה סעודה אין לברך על זה לעולם המוציא כי אין על זה שם פת דנאפה עם מילוי, וצ"ל דכוונת הט"ז שאין כוונת הט"ז שאם לא חל שם פת לעולם מברכים במ"מ אלא הטעם הוא דכיון שנאפה ביחד, נעשה הפת מתוק קצת, ואף שלא נשאר המתיקות כל כך, אין הדרך לאכול את זה לקביעות, כיון שיש בו מתיקות מחמת המילוי. ודוק.

## [המשך סעיף ז] י"מ שהוא פת, בין מתובלת בין שאינה מתובלת, שעושים אותם כעבים יבשים וכוססין אותם, והם הנקראים בישקוני"ש.

### גדר 'כוסס' והברכה על מצות ומציות ו'קרוטונים'

ולגבי הברכה על מצות בכל ימות השנה נהגו לברך עליהם המוציא וברכת המזון, ובחוט שני (הלכות ברכות ס"ק ו) ביאר הטעם דכיון שדרך העולם לקבוע עליה סעודה, ואין אוכלים ממנה לתענוג הוי כמו פת גמורה, ולא חשיב כדבר שכוססים אותו, ולכן מברך עליה המוציא כדין פת. והוא כמו שנתבאר לעיל שכל דבר שהדרך לקבוע עליו סעודה ברכתו המוציא, ואם אין הדרך לקבוע עליו מברכים מזונות. ולכן נראה שעל מציות וקרקרים וכדומה מברכים בורא מיני מזונות, דכיון שאין רגילים לקבוע עליהם סעודה לא דמו למצות שמברכים עליהם המוציא לחם מן הארץ.

ולגבי הברכה על 'קרוטונים' [כמין שקדי מרק שנעשים מפת אפויה ומתובלת] נראה דמברך עליהם בורא מיני מזונות, דאף שהוא דומה לפת, הרי אין הדרך לאכול את זה לקביעות סעודה. אמנם כל זה הוא דווקא בקרוטונים שמעיקרא מכינים את העיסה כדי להכין ממנה את אותם קרוטונים, אך אם הם נעשים משאריות של חלה וכדומה, נראה דכיון שחל על זה שם לחם שמברכים עליו המוציא וברכת המזון, אין שמו בטל על ידי שמתבלים אותו לעשותו כקרוטונים ויל"ע. וכפי מה שידוע העיסה שממנה מייצרים את הקרוטונים הנמכרים בחנות נעשית במיוחד עבור שימוש זה, ולכן מברכים עליהם בורא מיני מזונות.

**הדינים העולים:**

1. י"א שבדין נילוש במי פירות צריך שיהיה רוב מי פירות. אך נראה שהדבר תלוי האם המתיקות מורגשת או לא.
2. אם עירב במיץ העשוי מרכז פירות י"א דהוי פת גמורה כיון שאין על זה שם מי פירות, אך נראה שאם המתיקות מורגשת מברך עליו במ"מ.
3. חלות מתוקות הנמכרות כיום לדעת הרמ"א מברכים המוציא, ולדעת השו"ע י"א שברכתו מזונות.
4. אדם יוצא ידי חובתו בפת הבאה בכיסנין אם קובע סעודתו עליהם.
5. מי שיש לפניו חלה מתוקה וחלה רגילה ראוי לכתחילה שיאכל מהפת המתוקה, כדי שיקבע סעודתו עליהם ויחשב פת ללחם משנה. ואם שניהם מתוקות ראוי שיאכל משניהם.
6. פת ממולא שבקצוותיה אין מילוי אם הקצה מועט מברכים מזונות, ואם הוא רחב י"א שמברך המוציא וי"א שמברכים עליה במ"מ כי אין הדרך לקבוע עליה. ואפילו אם הוציאו את המילוי מברכים במ"מ כי נשאר מעט מתיקות מחמת שנאפה ביחד.
7. נהגו לברך על מצות המוציא כל השנה כי אין קובעים על זה סעודה, אך על מציות וקרקרים מברכים מזונות. וכן על קרוטונים מברכים מזונות אא"כ נעשה מפת גמורה דאז מסתבר שדינם כפת.