פ - סימן ש_מ סי_ג סי_ד
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## קורע שלא ע"מ לתפור אם פטורו הוא משום מקלקל או משום דלא חשיב כלל כמלאכה

א] השו"ע בסי"ד כתב המפרק ניירות דבוקים או עורות דבוקים ולא נתכוין לקלקל בלבד ה"ז תולדת קורע, והוא מד' הרמב"ם בפ"י משבת ה"י, והביאוה"ל הכא כתב דמשמעות דבריו דכל הא דאינו חייב אלא בקורע ע"מ לתפור הוא משום דאל"כ הו"ל מקלקל, אך כל שמכוין לצורך איזה דבר תיקון אפי' במכוין שלא ע"מ לתפור חייב.

והגרע"א בגהש"ס בשבת ע"ג ב' הוכיח כן ממה שאמרו בשבת ק"ה ב' דהקורע על מת שחייב לקרוע עליו חייב, (ופירש"י דהוא משום דקריעה זו הויא תיקון), וכן הקורע בחמתו למירמי אמתא אאינשי ביתיה חייב, וכ"נ מהא דתנן התם דהקורע בחמתו ועל מתו וכל המקלקלין פטורין, ומשמע דפטורא דקורע שלא ע"מ לפטור הוא משום דהוי מקלקל, וכ"נ בפירש"י בשבת ל"א ב' (ד"ה לעולם כר' יהודה) ובד' הרשב"א בכתובות ה' ב', עיי"ש, וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בפ"י משבת ה"י דהקורע להפסידה פטור מפני שהוא מקלקל והקורע בחמתו או על מת שהוא חייב לקרוע עליו חייב מפני וכו' הרי הוא כמתקן וחייב, וכ"כ העולת שבת בסימן שי"ז סקט"ו והנשמ"א בכלל כ"ט סק"א,

ומצינו כן עוד בדינא דפותח בית הצואר, דבפי' רבינו פרחיה בשבת מ"ח א' הביא מתשו' ר"א בן הרמב"ם שכתב בשם הרמב"ם דחיובו הוא משום דהוא מקלקל ע"מ לתקן, ומבו' דחיובו הוא משום קורע ואף דאינו קורע ע"מ לתפור, והיינו משום דהקורע ע"מ לתקן חייב, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"י משבת ה"י (וכמש"כ המער"ק והמרכה"מ שם והביאוה"ל הכא), וכ"כ הפי' קדמון בפי"א משבת ה"ט.

ב] אך הנה הרמב"ן והריטב"א במכות ג' ב' כתבו דהפותח בית הצואר אינו חייב משום קורע כיון דאי"ז קורע ע"מ לתפור,[[1]](#footnote-2) וכ"כ הכס"מ בפ"י משבת ה"י ובב"י בסימן שי"ז, וכ"כ המג"א בסימן שי"ז סק"י והגר"א שם ס"ו, ומבו' דאף דהקריעה אינה קלקול מ"מ אינו חייב משום קורע משום דאי"ז ע"מ לתפור, וכ"נ ממש"כ בפירש"י בשבת ע"ג א' דקורע שלא ע"מ לתפור ל"ה במשכן, ומשמע דהוא פטור בפנ"ע בקורע שלא ע"מ לפטור משום דלא היה במשכן ול"ה בכלל המלאכה, ואי"ז משום מקלקל, וכ"ה משמעות ד' הריטב"א שם ל"א ב' שכתב דפטורא דקורע שלא ע"מ לתפור, הוא משום דל"ה מלאכה חשובה.[[2]](#footnote-3)

וקשיא טובא לדבריהם מהא דהקורע על מת שחייב לקרוע עליו והקורע בחמתו דעביד למירמי אימתא אאינשי ביתיה חייב, וממשמעות לישנא דמתניתין דפטורא דקורע בחמתו הוא משום מקלקל.

## טעם הא דלא פטרינן בקורע בחמתו ועל מתו אלא משום מקלקל

ג] ומצאנו בזה כמה דרכים, דהנה הנשמ"א בכלל כ"ט סק"א דהא דקורע שלא ע"מ לתפור פטור אי"ז משום דעיקר מלאכת קורע היא כשקורע ע"מ לתפור, אלא הוא משום דהו"ל מלאכה שא"צ לגופה, (וזה מתפרש למש"כ התוס' בשבת צ"ד א' דמשאצל"ג היינו כשא"צ לאותו צורך כאין שהיו צריכין לה במשכן אלא לענין אחר), וע"כ הוא דלדעת ר' יהודה דמלאכה שא"צ לגופה חייב שפיר הוא חייב בקורע על מת שחייב לקרוע עליו ובקורע למירמי אימתא אאינשי ביתיה,[[3]](#footnote-4) וכ"כ החת"ס והגרא"מ הורוויץ בשבת ע"ג א' והמנ"ח במוסך השבת מלאכת מוחק סק"א והאחיעזר בח"ב סימן ה', (וכ"נ ממש"כ הריטב"א בשבת ק"ה ב' בדעת רש"י דאין קריעה מלאכה הצריכה לגופה אלא כשקורע ע"מ לתפור).

## אם לדין סותר ע"מ לבנות בעינן שתהא הסתירה לצורך הבנין או דסגי במה שדעתו לבנותו

ד] וי"ל עוד בזה, דהנה בד' הריטב"א בשבת נ"ז א' מבו' דאשה המתרת קליעת שערה לצורך טבילה חשיב כסותר ע"מ לבנות, ושם קמ"ו א' ובעירובין ל"ה א' כתב דסתירת מגדל של עץ חשיב כסותר ע"מ לבנות כיון דשבריו עומדין לתקן,[[4]](#footnote-5) ונתחדש בדבריו דלדינא דסותר ע"מ לבנות ל"ב שתהא הסתירה לצורך הבנין, אלא כל דהסתירה עתידה ליבנות חשיב כסותר ע"מ לבנות, וכ"ה מבו' בד' הלבוש בסימן ש"מ ס"ד דפתיחת הספרים שכתובין אותיות על חודיהן חשיבא כמוחק ע"מ לכתוב, כיון שדעתו לחזור ולסגרם, וכ"נ בתשו' הרמ"א סימן קי"ט,[[5]](#footnote-6) וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן שי"ג סי"ז דנטילת החלונות חשיבא כסותר ע"מ לבנות, משום דעתיד להחזירן.

והביאור בזה הוא דיסוד פטורא דסותר שלא ע"מ לבנות ומוחק שלא ע"מ לכתוב הוא משום דסתירה גמורה ומחיקה גמורה אינה מלאכה ורק סתירה שעתידה ליבנות ומחיקה שעתידה לכתוב הויא מלאכה,[[6]](#footnote-7) ולפ"ז הרי דה"נ הוא בהא דפטרינן בקורע שלא ע"מ לתפור, דהוא משום דרק קריעה שעתיד לתפרה הויא מלאכה אך קריעה גמורה אינה מלאכה, (וע"כ הוא דהפותח בית הצואר אינו בכלל קורע, כיון שהוא קריעה גמורה שאינו עתיד לתפרה).

ולפ"ז ניחא הא דהקורע על מת שחייב לקרוע עליו והקורע למירמא אימתא אאינשי ביתיה חייב, דסתמא דמילתא הוא עתיד לתפור את הקרע וחשיב כקורע ע"מ לתפור,[[7]](#footnote-8) וזהו גם הא דתנן דפטורא דקורע בחמתו ועל מתו הוא משום מקלקל, דאף דהוא עתיד לתפור קריעה זו וחשיב כקורע ע"מ לתפור, מ"מ פטור משום מקלקל, וכ"כ האבנ"ז בסימן קפ"ו סק"ג.

## קריעה שהיא עצמה תיקון

ה] והביאוה"ל הכא כתב לפרש בע"א לדעת הסוברים דפותח בית הצואר אינו חייב משום קורע, דהוא משום דלא שייך שם קורע אלא כשהוא מקלקל בעת הפעולה אלא שהוא מכוין בשביל איזה תיקון, וה"נ הוא בקורע בחמתו ועל מתו דהקריעה מקלקלת הבגד אלא שנסבב עי"ז תיקון, ומשא"כ בפותח בית הצואר דמשוי ליה מנא בגמר זה ע"י הפתיחה גופה, אין חל ע"ז שם קורע כלל, וכ"כ החזו"א בסימן ס"א סק"ב ( ד"ה במ"ב), וכבר כתב עד"ז העולת שבת בסימן שי"ז סקט"ו.

וי"ל דזהו גם מכוון הרמב"ן ודעימיה דהא דבעינן קורע ע"מ לתפור הוא דבעינן שתהא הקריעה לצורך תיקון אחר, ומשא"כ היכא דהקריעה עצמה היא תיקון ואינה קלקול כלל.

ו] התוס' בשבת ע"ג ב' (ד"ה וצריך לעצים) כתבו דהא דכשא"צ לעצים פטור הוא משום דלא מיקרי בעצים קוצר אלא בענין זה מידי דהוי אקורע שלא ע"מ לתפור ומוחק שלא ע"מ לכתוב, והגרע"א בגהש"ס שם הוכיח מדבריהם דהא דפטרינן כשאי"ז ע"מ לתפור וע"מ לכתוב אי"ז משום מקלקל, אלא משום דלא מיקרי מלאכה כלל.[[8]](#footnote-9)

ז] ובחי' הגרע"א שם הוכיח כן גם ממה שנסתפקו התוס' שם ע"ג א' אם מתיר שלא ע"מ לקשור חייב, ובע"כ דהוא היכא דאי"ז קלקול, (דאם הוי קלקול פשיטא דפטור) ואפ"ה נסתפקו דל"ה מלאכה אלא ע"מ לקשור.[[9]](#footnote-10)

אך למש"כ הביאוה"ל די"ל דהא דבעינן קורע ע"מ לתפור הוא למעט היכא דהקריעה עצמה היא תיקון ואינה קלקול כלל י"ל דזהו שנסתפקו התוס' אם חייב היכא שההתרה עצמה היא תיקון, (ומה שהביאו התוס' שם מפירש"י דל"ב מתיר ע"מ לקשור איירי בכה"ג דההתרה עצמה היא תיקון).

## אם יש לחייב במחתך משום קורע

ח] בירושלמי בשבת פ"ז ה"ב אמרו דקריעה בבגדים וחיתוך בעורות קריעה בבגדים באמצע וחיתוך בעורות מן הצד וכו', והקה"ע והפנ"מ שם פירשו דהיינו דפריך בהא דחשיב קורע ומחתך לב' אבות אף שהם ענין אחד, וע"ז קאמר דקורע שייך בבגדים ומחתך שייך בעורות, וקאמר עוד דבעורות הרכין שייכא קריעה ובלבדים הקשים לא שייכא קריעה אלא יש בהן משום מחתך.

ולכאו' יש ללמוד מד' הירושלמי דחיובא דקורע הוא אף בקורע שלא ע"מ לתפור ואף בקריעה שהיא עצמה תיקון, דאל"כ הרי אין במחתך כלל משום קורע, וצ"ע.

## דין קריעה שהיא תיקון כשאינה בכלל מכה בפטיש

ט] בעיקר מש"כ הביאוה"ל די"ל דלא שייך שם קורע אלא כשהוא מקלקל בעת הפעולה אלא שהוא מכוין לשם איזה תיקון ומשא"כ בפותח בית הצואר דמשוי ליה מנא בגמר זה ע"י הפתיחה גופה, מבו' בד' החזו"א בסימן ס"א סק"ב (ד"ה במ"ב) שנסתפק אם הוא בכל גוונא דהקריעה הוא תיקון, או היינו רק היכא דהקריעה היא בכלל מכה בפטיש, אך כל שאינה בכלל מכה בפטיש אף דהיא תיקון יש בזה משום קורע.

ויש ללמוד לזה מד' הביאוה"ל בכ"ד, חדא, הוא ממש"כ הכא בסי"ג (ד"ה הנייר) בדין קריעת אגרת דהוי מלאכה הצריכה לגופה וחייב משום קורע, והרי דאף דהקריעה תיקון, מ"מ חייב משום קורע, (והיינו משום דרק היכא דהוא בכלל מכה בפטיש לי"ב משום קורע), ועמד בזה החזו"א שם, - וכ"נ ממש"כ בסימן שי"ז ס"א (ד"ה דינו כמו) דכ"ה דקורע ע"מ לתקן חייב ה"נ מתיר ע"מ לתקן חייב, ודבריו שם קיימי אף כשהתרת הקשר עצמה היא תיקון. - וכ"נ ממש"כ הכא בס"ג (ד"ה המוחק) דהיכא דהמחיקה עצמה היא תיקון חייב משום מוחק, (ולכאו' מלאכת מוחק דמיא בזה למלאכת קורע), - וכ"נ ממש"כ במ"ב בסימן שי"ז סקכ"ה דבניתוק או חיתוך נעלים התפורות זל"ז חייב משום קורע ע"מ לתקן.

אך מאידך בד' הביאוה"ל הכא בסי"ג (ד"ה אין שוברין) מבו' דלדעת רש"י אף אם אינו חייב על הקריעה משום מכה בפטיש מ"מ כל דבשעת הקריעה מינכר התיקון ל"ה בכלל קורע, וצ"ע.

## טעם הא דהקורע שיראין בשבת אינו פטור מן התשלומין

י] בפירש"י בב"ק ל"ה א' (ד"ה רבא אמר) כתב דאף דמבעיר וא"צ לאפרו פטור מ"מ הוא פטור מן התשלומין דומיא דחייבי מיתות שוגגין דפטורין מן התשלומין, והתוס' שם (ד"ה מתניתין בשוגג) נחלקו ע"ז דל"ד לשוגג דיש בו איסור מלאכה ומשא"כ במבעיר וא"צ לאפרו דאין בו איסור מלאכה.

והאחרונים הביאו דבירושלמי בשבת פ"ב ה"ה מפורש כד' רש"י דפרכינן התם לר' יוחנן דמבעיר וא"צ לאפרו פטור מהא דתנן דשורו שהדליק את הגדיש בשבת חייב והוא שהדליק את הגדיש בשבת פטור, והרי שורו שהדליק את הגדיש בשבת הוא שלא לצורך ואף בכה"ג אם הדליק הוא את הגדיש פטור והרי דמבעיר חייב אף כשא"צ לאפרו, ומשני תני כל המתחייב בנפשו שוגג מביא חטאת, א"ר חנני' ברי' דר' הלל מאחר (שלא) [שאילו] לצורך היה מתחייב בנפשו וכאן אפי' שלא לצורך יהא פטור מן התשלומין.

יא] והביאו בשם הגאון בעל ראש הברזל שהק' ע"ד רש"י ממה שאמרו בכתובות ל"א א' דהזורק חץ ברה"ר וקרע שיראין בהליכתו פטור משום שנתחייב מיתה בזריקת החץ, ולדעת רש"י תיפו"ל דקריעת השיראין הויא מעשה מלאכה משום קורע, ואף דהוא מקלקל, הרי גם מקלקל פטור מן התשלומין.

והאחיעזר בח"ב סימן ה' סק"ז כתב לישב אי נימא דהא דקורע שלא ע"מ לתפור פטור אי"ז משום מקלקל אלא משום דלא היה במשכן ואין ע"ז תורת מלאכה כלל, ובכה"ג ליכא לפטורא דקלב"מ, ורק במקלקל דפטורו הוא משום מלאכת מחשבת איכא לפטורא דקלב"מ.

אך למשמעות דברי רש"י בשבת ל"א ב' דפטורא דקורע שלא ע"מ לתפור הוא משום דהוי מקלקל, תיקשי דא"כ מ"ט לי"ב לפטורא דקלב"מ דומיא דמבעיר וא"צ לאפרו, (ועיי"ש באחיעזר במש"כ בזה).

## טעם הסוברים דהמבעיר וא"צ לאפרו בשבת פטור מן התשלומין

יב] ונראה לישב (ומצאתי עיקר הדברים באבנ"ז או"ח סו"ס קפ"ו), דהנה בעיקר מש"כ בפירש"י דמבעיר וא"צ לאפרו פטור מן התשלומין דומיא דחייבי מיתות שוגגין, הק' התוס' שהרי במבעיר וא"צ לאפרו ליכא איסור מה"ת כלל, ומה ענין זה לחייבי מיתות שוגגין שעשו מעשה המחייב מיתה.

אך ביאור דברי רש"י הוא למש"כ בתשו' הרשב"א ח"ה סימן י"ח בטעם הא דרודף פטור מן התשלומין, ז"ל, ומולא יהיה אסון דרשינן אפי' חייבי מיתה בשוגג ודבר אחר שהוא פטור, "וטעמא דמילתא דכל דאפשר לבא לידי מיתה פטרו הכתוב מממון" וכו', אלמא אע"פ דאינו חייב מיתה ממש פטור מממון, ולא במיתת בי"ד בלבד אמרו אלא אפי' הבא על אחותו וכו' אמרו בפ' בן סורר אינו משלם קנס הואיל וניתן להצילו בנפשו ואע"פ שלא הי' שם בשעת ביאה ממש שום מציל, אלמא "כל דאפשר דאתו לידי מיתה פטור מממון", עכ"ל.

ולמדנו מד' הרשב"א דבר החדש, דהא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין אי"ז משום דכל שעשה מעשה חמור המחייב מיתה ה"ז פוטר מן התשלומין, דלעולם עיקר דינא דקלב"מ דחייבי מיתות פטורין מן התשלומין הוא משום דא"א לחייבו ב' עונשין ו"קים לי' בדרבה מיניה", והא דאף שוגגין פטורין הוא משום דכל דאילו מזידין פטורין אף שוגגין פטורין משום דאפשר לבא לידי מיתה, ונמצא דלעולם עיקר הפטור הוא במזיד דא"א לחייבו ב' עונשין, ופטורא דשוגגין הוא בתולדה מזה, דכל דאפשר לבא לידי חיוב מיתה ואם היה חייב מיתה א"א לחייבו ממון, הרי דגם אם לא הגיע בפועל לידי חיוב מיתה מ"מ אין מחייבין אותו ממון.

יג] ויש להוכיח כן גם בדעת רש"י, ממש"כ בפירש"י בב"מ צ"א א' דהא דחייבי מיתות פטורין מן התשלומין הוא משום דאין בכח בבי"ד לענשו בב' עונשין (וע"כ הוא חייב לצי"ש ומהני תפיסה), וקשיא דהרי אף חייבי מיתות שוגגין אף דבזה ליכא לה"ט דאין כח בבי"ד לענשו בב' עונשין, ובע"כ דיסוד הפטור דחייבי מיתות שוגגין הוא משום דאם היו מזידין היו פטורין, וע"כ שפיר י"ל דיסוד דינא דקלב"מ הוא דאין עונשין אותו בב' עונשין, ובתולדה מזה אף שוגגין פטור משום דאפשר לבא לידי מיתה.

יד] ובזה מתפרש מש"כ בפירש"י דמבעיר וא"צ לאפרו פטור מן התשלומין אף דלי"ב איסורא כלל מדאורייתא ומדמי לה לחייבי מיתות שוגגין, דכיון דעיקר הא דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין הוא משום דאפשר לבא לידי מיתה, ע"כ אף מבעיר וא"צ לאפרו פטור מן התשלומין, דכיון דאם היה צריך לאפרו הי' חייב מיתה ופטור מן התשלומין, ע"כ אף כשאינו צריך לאפרו פטור, כיון דאפשר לבא במעשה זה לידי מיתה,[[10]](#footnote-11) וכ"נ להדיא בל' הירושלמי שאמרו דמאחר שאילו לצורך היה מתחייב בנפשו וכאן אפי' שלא לצורך יהא פטור מן התשלומין, והרי דהא דפטור מן התשלומין הוא משום דאם היה צריך לאפרו הי' פטור מן התשלומין ולא חילקת וכו'.

טו] ולפ"ז י"ל, דכיון דכל הא דמבעיר וא"צ לאפרו פטור מן התשלומין הוא משום דאפשר לבא לידי חיוב מיתה, ע"כ היינו רק במבעיר דהוא מתקן במה שעושה אפר אלא כיון דא"צ לאפרו הו"ל מקלקל אך אם היה עושה כן לצורך האפר היה חייב מיתה והדבר תלוי בכונתו וע"כ דמי לשוגגין דאם היה מזיד הי' חייב מיתה, אך בקריעת שיראין דהוי מעשה קלקול גמור ואי"ז תלוי בכונתו, אינו פטור מן התשלומין.

## העושה מלאכה כלאח"י בשבת אם פטור מן התשלומין

טז] וי"ל עוד בזה, דכיון דהא דמבעיר וא"צ לאפרו פטור מן התשלומין הוא משום דאפשר שיבא לידי מיתה, הרי דכ"ז הוא במבעיר וא"צ לאפרו, אך כל שעשה את המלאכה כלאח"י אינו פטור מן התשלומין, דרק במבעיר וא"צ לאפרו דראוי לבא במעשה זה לידי חיוב אם היה עושה כן לצורך ע"כ אמרינן דכיון דאפשר לבא לידי חיוב מיתה פטור מן התשלומין, אך במלאכה כלאח"י דאינו ראוי לבא במעשה זה לידי חיוב, (דרק אם הי' עושה מעשה אחר הי' חייב, אך מעשה זה אינו ראוי כלל להתחייב עליו), אינו פטור מן התשלומין.

ולפ"ז הרי דבזרק חץ וקרע שיראין דהו"ל כמלאכה כלאח"י דאין דרך קריעת שיראין ע"י זריקת חץ, לא מיפטר מתשלומין מכח מעשה קריעת השיראין.[[11]](#footnote-12)

יז] ועיקר הך מילתא דבמלאכה כלאח"י לא אמרינן קלב"מ הוכיח כן האבנ"ז באו"ח סימן רנ"ב סק"י ממה שאמרו בכתובות ל"א ב' דבכלים קטנים דלאו אורחיה לא אמרינן קלב"מ, (ועיי"ש שהוכיח מזה דפטורא דכלאח"י הוא פטור בפנ"ע ואינו משום מלאכת מחשבת, אך למש"נ א"צ לזה דגם אם פטורו הוא משום מלאכת מחשבת מ"מ לא אמרינן בזה קלב"מ כיון דאינו ראוי לבא במעשה זה לידי חיוב).

אך בחי' הגרד"ל שליט"א בכתובות נקט בפשיטות דלדעת רש"י כ"ה דמקלקל בשבת פטור מן התשלומין ה"נ הוא במלאכה כלאח"י ובכל גוונא דמיפטר משום מלאכת מחשבת, (ועיי"ש במש"כ לישב למה שאמרו דבכלים קטנים דלאו אורחיה לא אמרינן קלב"מ), וצ"ע.

1. ובד' הרמב"ן שם משמע דלא פסיקא ליה הך מילתא, דמעיקרא הק' דפשיטא דמה מדמינן לה למגופת חבית הרי קורע גמור הוא, וכתב דכיון דקורע שלא ע"מ לתפור פטור ס"ד דה"נ הוא פטור, וקמ"ל דחייב משום מכה בפטיש. [↑](#footnote-ref-2)
2. וגם בדין מוחק דבעינן ע"מ לכתוב מצינו בד' הריטב"א בשבת קמ"ט א' דאף במחיקת שמות האורחים דהיא תיקון פטור משום דאינו מוחק ע"מ לכתוב, וכן מצינו בד' עוד מקמאי, ונתבאר בגליון מס' 74 סקי"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך לא נתישבו בזה ד' הרמב"ן והריטב"א שדעתם בשבת ק"ה ב' דהקורע על מת שחייב לקרוע עליו חייב אף לר"ש דחשיב כמלאכה הצריכה לגופה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך האו"ז בסימן פ"ד (אות א') כתב בדעת רש"י דסתירת הקליעה הויא סותר שלא ע"מ לבנות, ומבו' דאף דדעתה לחזור ולקלוע שערה, מ"מ כיון דאין הסתירה לצורך הבנין הו"ל כסותר שלא ע"מ לבנות, (ולדעת הסוברים דפטורא דסותר שלא ע"מ לבנות הוא משום מקלקל, ודאי דבכה"ג חשיב כסותר שלא ע"מ לבנות). [↑](#footnote-ref-5)
5. אך בתשו' חוות יאיר סימן ט"ו תמה ע"ז דלא חשיב כמוחק ע"מ לכתוב אלא כשצורך המחיקה הוא בכתיבה שאח"כ, אך בפתיחת הספר הרי אע"פ שרוצה לחזור ולסגור הספר אי"ז תכלית פתיחתו ולא חשיב כמוחק ע"מ לכתוב, והביאו התו"ש בסימן ש"מ סק"ח. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולפ"ז בע"כ דהא דפטרינן בסותר שלא ע"מ לבנות אי"ז משום מקלקל אלא הוא פטור בפנ"ע, וכ"נ בד' הריטב"א בעירובין דמה"ט הוא שהתירו בשבירת חבית של חרס משום דהוי סותר שלא ע"מ לבנות דאי"ז סתירה דאורייתא וגם דמי למקלקל, (וצ"ל לפ"ז דמש"כ הריטב"א בשבת נ"ז א' דאיכא איסור דאורייתא בהתרת קליעת השער לצורך טבילה משום דהוי כסותר ע"מ לבנות, ולא פטרינן בזה משום מקלקל, היינו משום דלא חזינן לה כקלקול כיון דהוי זה צורך האשה לצורך טבילה, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-7)
7. הביאוה"ל הכא הרגיש בזה, וכתב דהרי יש מן המתים שקורע עליהן שאסור לתפור אח"כ, אך צ"ע דאף על אביו ואמו דאסור לתפור מ"מ מותר לשלול לאחר ל' יום וי"ל דה"ז עומד לכך וע"כ שפיר הוי כקורע ע"מ לתפור, ועד"ז כתב הקה"י בשבת סימן ל"ו בתו"ד. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך בהגה' הגרא"מ הורוויץ שם כתב לפרש דמכוון ד' התוס' הוא דכ"ה דקורע כשאין שם תיקון אחר אלא שראוי לתפירה בעינן שיהא צריך לתפירה ול"מ הא דחזי לתפירה, (וה"נ בזומר לא סגי במה שהעצים ראויין לו אלא בעינן שיהא צריך לעצים), ולעולם הקורע בחמתו ועל מתו חייב, ועמש"כ הביאוה"ל הכא לפרש לד' התוס' שם בע"א, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-9)
9. הביאוה"ל בסימן שי"ז ס"א (ד"ה דינו כמו) תמה כן ע"ד הרא"ש שכתב דאינו חייב אלא במתיר ע"מ לקשור, דמ"ש מהא דהקורע ע"מ לתקן חייב. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך ודאי דאכתי הדברים מחודשים טובא, שהרי כיון דאינו צריך לאפרו אי"ז כלל מעשה המלאכה האסור ומה מהני הא דאם היה צריך לאפרו היה בא לידי חיוב מיתה הרי השתא לא עשה כלל את המעשה המביא לידי חיוב מיתה, וזהו שנחלקו התוס' ע"ד רש"י משום דמקלקל אין בו איסור מלאכה. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך לא נתישב בזה מה שדנו בכתובות שם בדין מעביר סכין וקרע שיראין בהליכתו, ולכאו' בכה"ג שקרע ע"י הסכין אי"ז כלאח"י, וכל פטורו הוא משום מקלקל. [↑](#footnote-ref-12)