ממ 5 דף מב עב משנה
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / כל הצלמים - הרב יהושע רישי

דף מ"ב ע"ב

רשב"ג אומר על המכובדין אסורים וכו'. עי' בר"ן (דף י"ח ע"א בדפי הרי"ף) בשם הירושלמי דהכא בסתם כלים קאמר, ובהא דוקא מחלקינן בין מכובדים למבוזין, ובביאור דברי הירושלמי, עי' מש"כ בשם הרשב"א ואיך הוא עצמו ביאור דברי הירושלמי.

רש"י ד"ה אמר אביי. מיפלח לכל דמשכחי פלחי ומספיקא לא גזור רבנן עלייהו וכו', וצ"ע אמאי אינו מפרש דברי הגמ' כפשוטן, דדוקא אלו מציירי ופלחי, ושאר ע"ז אינן מציירים לעבוד לציור, ואין מקום לגזור על כל מילי, ונראה דיעויין בר"ן דמבואר בדבריו דפלחי לכלים היכא דאיכא ציור, וי"ל דזהו ביאור דברי רש"י, כיון דעבדי לכלי עצמו, ה"ה אף בלא ציור עבדי הכי, ואיכא מקום לגזור אלא דלא גזרו דאין לדבר סוף, ומרומז בלשון אביי גופא לכל דמשכחי פלחי, ומיותר הוא דבברייתא אינו מבואר אלא הני דברים הר נהר וכדומה, אלא דהכא איירי שפלחי לכלים, ע"כ אף לכלים פלחי, ועיין.

כל המזלות וכו'. ואיכא דין מזלות דין פרצופים ודין צורות, ועי' במאירי דמזלות היינו כל מידי בשמים, ופרצופים היינו כל צורה שלימה של הפרצוף, וצורות היינו צורה דאין הראש גבוה יותר משאר הגוף ע"ש.

דף מ"ג ע"א

וסר אפיס. עי' ביעב"ץ דהיינו ע"ז דמצרים סראפיס, ושינו את שמו ללשון גנאי, דאינו שוה כלום, אך מ"מ דרשינן בגמ' מקורו מיוסף ע"ש.

גריוא וקא כייל. **עי'** בהגה' ר"י ליפשיץ דהיינו סאה ומדה.

ש"מ יודע בטיב של עכו"ם ומשמשיה מבטל וכו'. עי' רי"ף דף י"ח ע"ב בדפי הרי"ף דמביא סוגיית הגמ' לקמן דף ס"ד ע"ב מסתברא דפלח מבטל וכו', ע"ש כל הסוגיא, וכן מבואר בראשונים, ונפסק בשו"ע סי' קמ"ו סעי' ה' דצירף כל הני דיני, קטן ושוטה וגוי שאינו עובד ע"ז, דחדא סוגיא הוא, ויעויין בדברי הגאון שם ס"ק ז' דמדייק דברי הרמב"ם דהוסיף וכן שוטה מהא דאמרי' כאן ש"מ יודע בטיב וכו' ולא קאמר ש"מ קטן, דאף שוטה קאמר, (ועי' בירושלמי יבמות פרק הערל ה"א דפליג אדברי הבבלי בזה, וס"ל דגר תושב מבטל, וקטן דוקא קאמר), אך צ"ע דהיינו שוטה היינו קטן, והיאך מחלקינן בינייהו דבעינן ראיה לשוטה, הרי תרוייהו לית להו דעת, ועוד יש לעיין אמאי סוגיית הגמ' שם אינה מביאה הוכחה מר"א הקפר וכדברי הגמ' כאן.

מבטל בעל כרחו. עי' רמ"א סי' קמ"ו סעי' ז' בשם המרדכי רמז תתל"ח דלא מהני ביטול בע"כ אלא היכא דמבטל במעשה, אך ביטול באמירה בעלמא אינו מהני אלא מרצונו ולא בעל כרחו, ועי' תוס' חולין דף י"ח ע"א ד"ה וכמה פגימה דהקשו אמאי לא ביטלום אבני מזבח בימי חשמונאים שעבדו היונים ע"ז על המזבח, בעל כרחו ע"י גוי עם השמיר, (דע"י ברזל אסור דלא תניף עליהם ברזל כתיב) ותמה הלב אריה שם דכיון דהוא עצמו אינו עושה את המעשה, לא מהני בע"כ ע"ש, ויש לדון בדבריו.

בעיקר דינא דמבטל בע"כ, לכאורה צ"ע דכיון דנעשה בע"כ, הרי ליכא כוונת ביטול, ומאי מהני הא דמכריח אותו, הרי לא בטל את הע"ז ואין כאן יאוש, והחזו"א ריש סי' ס"א כתב דכיון דנעשה מעשה בגופו דרך השחתה אע"ג דאכתי דעת עובדיה עליה חל הביטול, אמנם יעויין בדברי ירמיהו על הרמב"ם פ"ח הל' ע"ז ה"ט דנתקשה בזה ע"ש מה שהאריך לבאר בזה.

עוד יש לעיין בדין ביטול בע"כ, דיעויין בגמ' לקמן דף מ"ד ע"א דרב הונא רמי כתיב ויאמר דוד וישרפו באש וכתיב וישאם לא קשיא כאן קודם שבא איתי הגיתי כאן לאחר שבא, והקשו התוס' ד"ה כאן קודם למה לא לקחו גוי לבטלם כסוגיית הגמ' כאן, וכתבו לחלק בין ע"ז של עץ לשל מתכת, ובביאור דבריהם עי' מש"כ במקור מים חיים בשו"ע שם, אך פשטות דברי התוס' אינו נראה כדבריו לכאורה.

הרי אלו שלו מפני שהבעלים מתייאשין. עי' בחזו"א יו"ד סי' ס"א ס"ק ג' דמבאר דינא דהכא מדין הניחוה עובדיה, ולאו מדין מעשה ביטול דקטע ראש אזנה דלקמן דף נ"ג, אך מדברי רש"י בסוגיין דכתב דכיון דמייאש גוי מבטלה ליה מדעתיה אינו נראה כן.

תוס' ד"ה ש"מ. תימה אמאי לא נקט נמי ש"מ ישראל אינו מבטל ע"ז של גוי וכו', ועי' בריטב"א דביאר הא דאמרי' ש"מ דגוי מבטל ע"ז של חבירו אגב אחרינא, וליכא חידוש דמתני' הוא לקמן דף נ"ב ע"ב, ולהכי לא טרח לומר עוד ש"מ דישראל אינו מבטל, וע"ע ברמב"ן דכל אחד מוסיף תנאי נוסף על תנאי הראשון, ולהכי לא אמרי' ישראל אינו מבטל דליכא חידוש נוסף על המשנה, וע"ע בתוס' ר"י מביריניא בשם רבי אלחנן דהכא לא שמענין אלא דישראל דאינו עובד ע"ז מבטל, ובמתני' קמ"ל דאפי' היכא דהוא עובד ע"ז אינו יכול לבטל, וע"ע בתוס' ר"י מפאריש דהכא שאני דכאלו זכה כיון דרוצה לזכות בטבת, לכן ס"ד דכשלו הוא ולכן אינו יכול לבטל, משא"כ באופן אחר אף ישראל מבטל, להכי לא קאמר ש"מ כאן דישראל מבטל.

דברי ירמיהו (פ"ח הל' ע"ז ה"ט)

שיהיה הגוי המבטל עובד עכו"ם אבל מי שאינו עובד עכו"ם אין ביטולו ביטול. הנה כתב רבינו בין שלו ובין של אחרים בע"כ וכיו"ב בר"ן דבע"כ מהני גם בשל הגוי המבטל עיין שם, ולכאורה יש להבין דהנה בענין הביטול חזינן דאזלינן בתר מחשבת המבטל וה"ט דמכירה דהוי ביטול וכיו"ב וגם בלי מעשה בהדבר אבידה אם לאו דמימר אמר דהמוצא יעבדנו וישראל ימכרנו לגוי כדאי' בגמ' הוי ביטול במחשבה בלבדה, ונהפוך נשתברה מאליה כיון דל"ל הוכחה שביטלה לא מהני וכמ"ש ברש"י במס' מעילה י"ד ע"א דלא בטלה הגוי בפירוש עכ"ל, ובמל"מ הוכיח מזה דאומדנא לא מהני רק בגלוי דעת בפירוש עיין שם, וא"כ בביטל בע"כ דליכא שם גלוי דעת ממנו ונהפוך שצריכין לכופו ע"ז והביטול הוי כנשתברה מאליה דלא מהני לר"י ודקיי"ל כותיה, ועי' בתוס' דף מ"ד בד"ה כאן כתבו לחלק בעבודת כוכבים בין של מתכות ושל עץ ועיין בפני משה שמפרש בירושלמי שהוא כן דבזה שייך שריפה ובזה לא עיין שם, אבל במל"מ הביא בשם ס' מעשה חייא דבשל מתכות דחוזר למקומו לא מהני בע"כ עיין שם, וא"כ נראה דבדעת המבטל תליא דאף באונס אמרינן דמבטלו בלבו רק באפשר לתקנו לא מהני באונס, ויש להבין למה נאמר בכפיה דמבטלו בלבו בכה"ג מקשינן בעלמא על כופין אותו וכו' ומ"ש שם לא שייך כאן, וכיון דנשתברה מאליה לא מהני למה יהני באונס, והנראה מזה דוקא בנשתברה מאליה לא אמרינן איהי נפשה לא מצלה, אבל בנשתברה ע"י אדם דרך בזיון לבטלה שייך לומר מימר אמרו וכו' אף לר' יוחנן ולכן יש לחלק בין במתכות דלא הוי ביטול לעולם דאפשר בתיקונו, אבל לפ"ז יקשה גם לר"י למה אין ישראל מבטל ע"ז של עכו"ם כמו לריש לקיש והיה נראה גם לר"י לומר משום דרבא כדאיתא לעיל מ"ב ע"א ועי' בתוס' במס' ע"ז ס"ד ע"ב בד"ה מסתברא דפלח מבטל דהאי כדרבא לר"ל בלבד ולמ"ש על כרחך הטעם לכו"ע משום האי דפלח מבטל דבביטל ע"י הישראל ג"כ משום דגוי אומר איהי נפשה וכו' ודפלח מבטל אבל לפמ"ש גם לר"י צ"ל כן ומאי שאין ישראל מבטל ע"ז של גוי יהיה לפ"ז גם לר"י מדרבנן, ועי' במג"א בסי' תקפ"ו ס"ק ה' שכתב וז"ל ול"נ דהא קיי"ל דישראל אינו מבטל ע"ז של עכו"ם משום גזירה דילמא מגבה ליה והדר מבטל ליה והוי ע"ז של ישראל וכו' עכ"ל ועי' במחצית השקל שעמד עמ"ש דהא קיי"ל וכו' דהרי זה נאמר לר"ל דלא קיי"ל כותיה, ועי' מ"ש ע"ז עיין שם, אבל למ"ש י"ל גם לר"י צ"ל כדרבא והוי רק מדרבנן וצ"ע, ויש להעמיס בלשון רבינו שכתב בע"כ אף על פי שאנסו ישראל על כרחו הרי זה בטילה וכו' דבא לפרש דאף דהוי ע"י אונס בטילה מצ"ע כמ"ש דאח"ז מבטלה בכה"ג, ועי' במרדכי מובא בשו"ע קמ"ו סעיף ז' בהגה עיין שם ומ"ש בב"י וד"מ בזה ומובן עם מ"ש.