6 דחוי ה_
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

א]

ולכאו' יש ללמוד כן מסוגיא ערוכה במנחות דנ"ט:, דתניא התם מנחת חוטא ומנחת קנאות שנתן עלי' לבונה מלקט את הלבונה וכשרה, ואם עד שלא ליקט לבונתה חישב עלי' בין חוץ לזמנו ובין חוץ למקומו פסול ואינו בו כרת וכו', ופריך עלה ותיהוי פך ואמאי פסלה במחשבה דחוי הוא, ומשני אמר אביי חטאת קריי' רחמנא, רבא אמר הא מני חנן המצרי הוא דלי"ל דחויין וכו', רב אשי אמר כל שבידו ל"ה דחוי וכו', ופירש"י ותיהוי פך, הך מנחה בעוד שהלבונה בתוכה תהא כאילו נפל עלי' פך שמן דל"ה חזיא ולא תחול עלה מחשבת פסול כלל דלכי לקוט לה תיתכשר, ה"נ אמאי פסולה במחשבה דחוי הוא, ועיי"ש בתוס' שהביאו ד' רש"י דטעות הוא בספרים, וקו' הגמ' דליהוי דחוי אינה כלל דלא יהא פסול, אלא פריך היאך מתכשרא בליקוט הלבונה, עיי"ש ובשמ"ק אות ל"ד.

והנה הסוגיא צ"ב, שהרי הא דפסולה המנחה בעוד הלבונה עלי' אי"ז כלל משום דחוי, אלא ה"ה פסולה משום דינא דלא יתן עלי' לבונה, וא"כ מה משני הגמ' דהא מני חנן המצרי דלי"ל דחוי, או דכל שבידו ל"ה דחוי, ולכאו' מה הועלנו בזה, הרי הגם דלי"ל דחוי מ"מ המנחה פסולה משום שהלבונה עלי'.

ובפשוטו צ"ל, דס"ל להגמ' דמשום נתינת הלבונה עצמה לא חשיבא המנחה כמנחה פסולה, כיון דאפשר ללקטה, וכדילפי' לה התם לעי' מקרא דחטאת היא, וע"כ אף בעוד הלבונה עלי' אינה פסולה, אלא אסור לעשות עבודותי', ואך דפריך דמ"מ כיון דאסור לעשות עבודותי' יחול עלי' פסול דחוי, ומכח זה תהא פסולה, ולא תהני בה מחשבה.

ואמנם אכתי צ"ב רב, דטפי הו"ל למיפרך דכל שנתן עלי' לבונה היאך מתכשרא במה שמלקט אח"כ הלבונה, הרי הוי דחוי, אשר באמת כן פריך הגמ' לפ"מ שפירשו התוס' בשם רש"י, ובע"כ דהא לא קשיא דילפי' מקרא דחטאת היא שאינה נפסלת בנתינת הלבונה ומהני ללקטה, ומזה ילפי' דלא מיפסלא משום דחוי, וא"כ תמוה דמאי פריך דהיאך מהני המחשבה דחוי הוא, הרי גלי קרא בזה דלי"ב לפסול דחוי.

ונ' בביאור הסוגיא, דפרכי' דהגם דגלי קרא דמהני ליקוט הלבונה להכשיר המנחה ולא מיפסלא משום דחוי, אך לא נתחדש בזה אלא דאחר שסר הדחוי ה"ז חוזר להכשרו, אך כ"ז שהדחוי קיים אי"ב לפסולא דדחוי, ושפיר פרכי' דהיאך מהני המחשבה, הרי כ"ז שהלבונה עלי' הוי זה דחוי, ואי"ב לפסולא דדחוי, וע"ז משני אביי דחטאת קריי' רחמנא ופירש"י אפי' כי נתן בה לבונה, והיינו דילפי' מקרא דחטאת דאפי' בעוד הלבונה עלי' נמי היא קרוי' חטאת, ולי"ב לפסולא דדחוי אפי' בזמן שהדחוי קיים, ורבא משני דהא מני חנן המצרי, דס"ל דכלל ליכא פסולא דדחוי, ולדעתו אף בעוד הדחוי עליו נמי ליכא לפסול דחוי, ורב אשי משני דכל שבידו ל"ה דחוי, והיינו דמה"ט אף בעוד הדחוי קיים נמי ל"ח דחוי, כיון שבידו לתקן, וע"כ אף בעוד הלבונה עלי' לא מיפסלא משום דחוי, וע"כ מהניא בה מחשבה.

ובזה נ' לבאר גם סוגיא דע"ז די"ג:, דאמר רבא התם במקדיש בהמה בזה"ז דהא דלא אמרי' דלישוי' גיסטרא הוא משום דנראה כמטיל מום בקדשים, ופריך עלה נראה מום מעליא הוי, ומשני ה"מ בזמן שביהמ"ק קיים דחזי להקרבה השתא דלא חזי להקרבה לי"ל בה, ופריך וליהוי כמטיל מום בבע"מ דאע"ג דלא חזי להקרבה אסור, ומשני בע"מ נהי דלא חזי לגופי' לדמי חזי, לאפוקי הכא דלא לדמי חזי ולא לגופי' חזי, והחת"ס יו"ד סי' ש"ו תמה, שהרי מקריבין אע"פ שאין בית, וא"כ מ"ט חשיב דבזה"ז לא חזי.

והנה עוד תמוה בזה דעת הרמב"ם שפסק בפ"א מאיסו"מ ה"ז דהמטיל מום בזה"ז אע"פ שעבר בל"ת אינו לוקה, וזה נגד הסוגיא דע"ז הנז', וכבר תמהו בזה הלח"מ ועוד רבים מן האחרונים.

והפרי יצחק ח"א סי' מ' כתב לישב בזה, דהא דבזה"ז חשיב לא חזי לדמי הגם דמקריבין אע"פ שאין בית, הוא לפ"מ שאמר ר' יוחנן בזבחים דנ"ט. דמזבח שנפגם כל הקדשים פסולין משום פסול דחוי דס"ל דבעלי חיים נדחין, ומבו' בסוגיא שם דלמ"ד דבעלי חיים נדחין ודדחוי מעיקרא הוי דחוי כל הקדשים שהיו עד שלא נבנה המזבח אף שנבנה המזבח אח"כ ה"ה פסולין משום דחוי, והנה בזבחים דע"ג ס"ל לרבא דבעלי חיים נדחין, וי"ל דס"ל אף דדחוי מעיקרא הוי דחוי, וא"כ י"ל דע"כ הוא דס"ל דבזה"ז חשיב דלא חזי להקרבה, דאף דמקריבין אע"פ שאין בית, מ"מ כיון דבשעה שהקדישו אין מזבח בנוי במקומו מיפסל משום דחוי, אך לדעת הרמב"ם דפסק דבעלי חיים אינם נדחין ודדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, הרי שאף קדשים בזה"ז ראויין להקרבה דמקריבין אע"פ שאין בית, וע"כ פסק הרמב"ם דהמטיל מום בזה"ז עובר בל"ת, וככל החזיון הזה כתב גם האבנ"ז יו"ד סי' תי"ב סק"ה, וע' גם בישועות יעקב יו"ד סי' שי"ג ובאחיעזר ח"ב סי' ל"ג סק"ו.

ועיי"ש בפרי יצחק שעורר ע"ז, שהרי התוס' בזבחים דנ"ט. כתבו דאף לדעת ר' יוחנן דבעלי חיים נדחין, מ"מ קדשים שהוקדשו בעוד המזבח פגום לא מיפסלי לכו"ע ואף למ"ד דדחוי מעיקרא הוי דחוי, ופירשו הטעם משום דבידו לתקן המזבח, ולהכי לכו"ע ל"ה דחוי, וא"כ הרי לדעתם קדשים שהוקדשו בזה"ז חזיין להקרבה לכו"ע, כיון דבכה"ג מודו כו"ע דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, ועיי"ש שדן לומר דבזה"ז גרע דלא מיקרי דבידו לתקן המזבח, עכ"ד.

אך החזו"א בבכורות סי' כ"ח סק"ד כתב, דהא דאמר דבזה"ז אין בו משום הטלת מום, נראה דאפי' לרב דאמר זבחים נ"ט א' דאין בע"ח נדחין, דהשתא מיהא לאו בני הקרבה נינהו, ואי דוקא למ"ד בע"ח נדחין קאמר אכתי חזי לדמי וכו', ועוד דאמר זבחים שם דאקדיש ואח"כ נבנה לא חשיב דחוי, ועיי"ש בתוס' דכיון דבידו ל"ח דחוי מעיקרא, ומשמע מה שאחרים מוחין בידו לא חשיב בשביל זה לאו בידו דאל"כ מאי פריך שם נבנה דחויין מעיקרא כו' נוקמא שלא הי' בעת ההקדש בידו לבנות וכו', עכ"ל, וע' גם בסי' כ"ד סק"ג שכתב כעי"ז.

אמנם נ' די"ל דלעולם קדשים שהוקדשו בזה"ז לכו"ע חזיין להקרבה כשיבנה המזבח, ומשום דכה"ג מודו כו"ע דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, וכמש"כ התוס', ואפ"ה שפיר חשיב דבזה"ז לא חזי להקרבה, והוא לפמש"נ דאף למ"ד דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, היינו רק דכשפקע דחויו ה"ה חוזר ונראה, אך כ"ז שהדחוי קיים אי"ב לפסול דחוי, וע"כ קדשים בזה"ז כ"ז שאין המזבח בנוי, אי"ב לפסול דחוי, וע"כ שפיר חשיבי דלא חזו להקרבה, דאי"ז רק חיסרון שאין מזבח, אלא אית בהו פסול דחוי, והגם דכשיבנה המזבח יחזרו ויראו להקרבה, מ"מ כיון דהשתא שאין המזבח בנוי אי"ב פסול דחוי, ע"כ מותר מה"ת להטיל בהן מום.

ולפ"ז א"צ לומר כמש"כ הפרי יצחק דרבא ס"ל דדחוי מעיקרא הוי דחוי, דלעולם י"ל דמודה רבא דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, שהרי לא מצינו שדעת רבא דדחוי מעיקרא הוי דחוי, ואפ"ה ס"ל דבזה"ז חשיב דלא חזי להקרבה, כיון דכ"ז שאין המזבח בנוי אי"ב פסול דחוי, וכמש"נ.

ומה שפסק הרמב"ם דאף בזה"ז עובר בל"ת, הוא משום דקי"ל דאין בעלי חיים נדחין, ובהא דאין בעלי חיים נדחין, נ' דהיינו דאף כ"ז שהדחוי קיים לי"ב לפסול דחוי, וית' עוד בעזה"י כמה ראיות לזה, ואשר ע"כ אף בזה"ז חשיב דחזי להקרבה, כיון דלי"ב פסול דחוי, ואך בפועל א"א להקריבו כ"ז דליכא מזבח, וא"ש היטב.

ומש"כ החזו"א דאין לפרש דטעמא הוא משום דבעלי חיים נדחין, שהרי אכתי חזי לדמי, כדאמר פסחים צ"ח א' דאע"ג דבעלי חיים נדחין דמיו כשרין, הנה לפמש"נ בסי' א' סק"ב עפי"ד המל"מ, דהא דבמומר נדחין אף הדמים ובעלמא אין נדחין הדמים, הוא משום דבעלמא מתחילה היו הדמים ראויין, ולא נדחה אלא גופו, אך משא"כ במומר מתחילה הי' הפסול אף על הדמים, וע"כ חייל הדחוי אף על הדמים, הנה לפ"ז הרי גם בנפגם המזבח דמי למומר דבשעה שהמזבח פגום א"א להקריב אף הדמים, וע"כ כל כה"ג חייל פסול דחוי אף על הדמים, וע"כ לא חזי לא לגופי' ולא לדמי.

עי' בשו"ת שבט הלוי ח"ח סימן קמ"ב שכתב בתו"ד, דאף היכא דל"ה דחוי משום שבידו לתקן, מ"מ אם לבסוף נתקן בע"א דל"ה בידו, ה"ז פסול משום דחוי, ולכאו' זה תלוי במש"נ, דכ"ז הוא אי נימא דאף היכא דבידו לתקן, אכתי הוי זה דחוי בשעתו, ואך דהוא חוזר ונראה כשתיקן, אך אי נימא דמעיקרא ל"ה דחוי, הרי ממילא דאף אם נתקן בע"א ג"כ לי"ב לפסול דחוי, ולמש"נ בביאור הסוגיא במנחות לכאו' מוכח דכל שבידו לתקן ל"ה דחוי כלל, וצ"ע בזה.

סי' ב' סק"ב

ויש להוסיף בזה, דהגם שפסק הרמב"ם דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, מ"מ היינו רק היכא דהשתא חזיא דחייל עלי' השתא דין הקרבה, אך התם בהל' תמורה דלא חזיא השתא לי"ב כלל דין הקרבה, דכל הא דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, היינו דהגם שנדחה מ"מ כיון דהוי הדחוי מעיקרא, הרי דאחר דחזר ונראה, חזר להכשירו, אך כ"ז שהי' דחוי, אי"ב נמי לפסול דחוי, דלענין זה אין לחלק בין נראה ונדחה לדחוי מעיקרא, ועמש"נ להוכיח כן בדברינו בסוגיא דמזבח שנפגם???), וע"כ תמורתה כיוצ"ב, וז"פ.

סי' ד' סק"ח

והנה עי' בתלמיד הרשב"א קידושין ד"ז שהק' במש"א שם דתמורתה אינה קריבה, דמ"ש מבהמה תמימה שיש לה קדוה"ג ונפל בה מום והמירה על אחרת תמימה, דקיי"ל בעלמא שאותה תמורה קריבה ולא אמרי' שתהא תמורתה כיוצא בה, עיי"ש מש"כ בזה וצ"ב, ולכאו' לפי הנ"ל י"ל דבע"מ שאני דליכא בי' כלל פסול דחוי וע"כ אי"ז מדחה תמורתה, והרי אף איהי גופה היתה קריבה אם יעבור מומה ע"י רפואה, וצ"ע בזה.

אמנם עי' בסוג' דבכורות דט"ו: דלכאו' מבו' מהתם דפסול מום נמי עביד דחוי עייש"ה, ולכאו' זה דלא כמש"נ, אך נ' די"ל דאף דמום לא עביד דחוי, היינו רק בהדין דכל שנדחה נדחה לעולם ואף אחר שיעבור פסולו ודין זה ל"ה בבע"מ, אך מ"מ כ"ז שהמום קיים הוי נמי דחוי, ועד"ז נת' בדברינו בסוגיא דמזבח שנפגם, דאף למ"ד דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, היינו רק דאחר שנסתתלק הפסול ה"ה חוזר ונראה, אך כ"ז שהפסול קיים אי"ב ג"כ פסול דחוי, עיי"ש, ונת' כן גם בדברינו בסי' ב' סק"ב בדעת הרמב"ם, וע"כ ולד בע"מ הוי נמי דחוי, ול"ד הולד לבע"מ דעבר מומו, ולפ"ז אין לתרץ קו' תלמיד הרשב"א כמש"כ לעי', דהרי כ"ז שהמום קיים הוי דחוי, והי' בדין שתידחה תמורתו.

שו"ר בקה"י בכורות סו"ס ט"ז שהביא מהשעה"מ פ"ד מק"פ שהק' על ד' תוס' דהא דבמפריש נקיבה לעולה הולד אינו קרב דהוא משום דחוי, דא"כ מ"ט אמרי' דלרבנן אף ולד בע"מ אינו קרב, הרי בבע"מ ליכא דין דחוי, ונקט השעה"מ בפשיטות דאף במום קבוע ליכא דין דחוי וכד' האחרונים הנז', וכתב הקה"י ליישב דאף דאין בע"מ נדחין כשחזרו ונראו, מ"מ כ"ז שהן דחויין גם ולדן הוי דחוי, וזה כמש"כ, ולמש"כ השעה"מ שם דאה"נ מה דולדות בע"מ אין קריבין ל"ה משום דחוי, והיינו דאף בעודו בע"מ ל"ה דחוי, ניחא שפיר קו' תלמיד הרשב"א הנז', וכמש"נ.

ובעיקר קו' תלמיד הרשב"א, הנה למש"כ הרמב"ם ??? וכתב בזה במכתבים שבסו"ס חי' מרן הגרי"ז?????

בהא דבעלי חיים אינן נדחין, יש להסתפק אם עכ"פ כ"ז שהדחוי קיים אי"ב אף פסול דחוי.

ויש להוכיח מסוגיא דזבחים דע"ג:

ויש להוכיח גם מסוגיא דכריתות דכ"ח.

וע' גם מש"נ לעיל בדעת הרמב"ם דבזה"ז חשיב חזי להקרבה אם בעלי חיים אינן נדחין

וע' עוד בשאג"א סי' י"ז מה שתמה על הרא"ש

סו"ס ד

השמטה - אור לי"ט סיון תשס"ד - בההיא דזבחים דע"ג: דאמר רבא השתא דאמרי רבנן לא נקריב אי נקריב לא מרצה, ומותבי' עלה מהא דתנן בד"א בכהן נמלך וכו', ומשני אלא הא כמ"ד בעלי חיים נדחין הא כמ"ד בעלי חיים אינם נדחין, ותמה הגרע"א שם, ז"ל, ותמיהני הא מיד אחר שמלק א' למעלה נדחה זו מלהזות דשמא חטאת היא ודמה למטה, וא"כ אז נעשה דחוי בין מליקתו להזאתו, וצע"ג, ועיי"ש מה שדן לישב ובסוף דבריו דחה לזה, וע' עוד באבנ"ז יו"ד סי' של"ט סק"ח מש"כ לישב בזה דדין דחוי מחמת איסור הוי רק למ"ד דבעלי חיים נדחין, עיי"ש הטעם בזה, והדברים צ"ע, שהרי להדיא אמרו בגמ' בההיא דקרב א' מן הראשים, דבזה איכא דחוי לרבא אף למ"ד דבעלי חיים אינם נדחין.

ונ' לדון בזה בתרי אנפי, הא', הוא לפמש"כ השטמ"ק בהשמטות שם, ז"ל, ותימה להר"ר שמואל וכי יש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת בקום ועשה דהא קמייתי חולין בעזרה באידך קרבן שיביא כיון דמדאורייתא נתכפר בקרבן של תערובת שהקריב כבר וכו', וזה חידוש, דהי' מקום לפרש דכיון דמדרבנן אסור לו להקריב הוי זה דיחוי דאורייתא, לכך נראה להר"ר מנוח דכיון שבא הפסול קודם שחיטה הפקר בי"דהי' הפקר ואפקעוה רבנן לממוני' מיני' וא"כ אינו מתכפר בו כיון שאינו שלו ואינו עוקר כלל דבר מה"ת וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו, וכן מפורש בהמש"ד, דה"ט ל"ש רק בנדחה קודם שחיטה, ולא בנדחה אחר שחיטה.

ולדבריו מתישב היטב משה"ק הקר"א בסוגיין ולקמן דע"ח והטו"א באבני שהם ר"ה דכ"ח, בהא דתנן לק' דע"ח ודע"ט בנתערב בדם הפסולין ובניתנין למטה שנתערבו בניתנין למעלה, שאם לא נמלך ונתן כשר, ובמנחות דכ"ג בנתערב קומצה וכו', דאם הקטיר כשר, ותמוה דיפסל מטעם דחוי, וע' אבנ"ז הנ"ל מש"כ לישב בזה, והדברים צ"ע וכנ"ל, וע' חזו"א סי' י"ז סקט"ז וקמא סי' ל"ג סק"ג מש"כ לישב בזה, ולד' השטמ"ק ניחא, דהתם דהוי הדחוי אחר שחיטה ואחר קמיצה, לא הצריכוהו להביא קרבן אחר, אמנם יל"ע בזה, דבמתני' דע"ח. דנתערב בדם הפסולין דאיירי אף בקרבנות הבאין בנדר ונדבה, וכן בנתערב קמצה דאיירי אף במנחות הבאות בנדבה, א"כ מ"ט לא הצריכוהו חכמים להביא קרבן אחר ומנחה אחרת, דאי"ז חולין בעזרה, וי"ל דכיון דבקרבנות שאינם באין בנדר ונדבה א"א להצריכו להביא קרבן אחר משום חולין בעזרה, לא פלוג רבנן ואף בקרבנות ובמנחות הבאין בנדר ונדבה לא הצריכוהו.

ולפ"ז מתישב היטב, דע"כ למ"ד דבעלי חיים אינן נדחים, ליכא בזה דין דחוי, דהגם דאף אחר מליקה ה"ה דחוי, מ"מ כיון דמחיים ל"ה דחוי ולא הפקיעו חכמים ממונו, הרי שהגם דאחר מליקה הוי דחוי, מ"מ כיון דכל הדחוי הוי מדרבנן אין כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת ולהצריכו להביא קרבן אחר.

וי"ל עוד, דהגם שהוא דחוי אף אחר שחיטה, מ"מ האי דחוי הוי דחוי מעיקרו ול"ה דחוי, ורק אם בעלי חיים נדחין ובחיותן הרי נראו ונדחו, ע"כ הוא דהוי דחוי, ושו"ר בחזו"א קמא סי' ל"ד סק"ד שכתב כן, וכתב להוכיח כן ממש"א במזבח שנפגם דפסול משום קרא דוזבחת עליו וכו', ותיפו"ל משום דחוי, אלא ע"כ דזה הוי דחוי מעיקרו, אך למש"נ במק"א דכל הא דדחוי מעיקרו ל"ה דחוי היינו רק דאחר שעבר דחויו חוזר ונראה, אך כ"ז שהוא דחוי אי"ב אף לפסול דחוי, ונת' שם בדעת הרמב"ם דמה"ט במזבח שנפגם פסולה אף השחיטה מדין דחוי, והגם דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, (וזה דלא כמו שנקט החזו"א הנז' דבמזבח שנפגם אין לפסול השחיטה מדין דחוי), א"כ אין לישב כן, וצ"ע עוד בזה.

ד] ז"ל הרא"ש מועד קטן פ"ג סימן צ"ו, כתב ר' מאיר ז"ל מי שמת אביו ואמו והיה קטן באותה שעה וקודם שעברו ל' יום נעשה בן י"ג ויום אחד נראה לי דחייב להתאבל משהגדיל ז' ול' וכו', ואע"פ שיש לחלק קצת בין שמע ברגל לנדון זה דהתם גברא בר חיובא הוא אלא דיומא הוא קגרים אבל הכא גברא לאו בר חיובא ככל וא"כ נימא כיון דבשעת מיתה לא היה ראוי להתאבל יפטור עולמית הא ליתא דאין דיחוי אצל מצות כדאיתא בפרק כיסוי הדם (דף פז א), וכו', ע"כ. ואע"ג שאין משיבין את הארי לאחר מותו תורה הוא וללמוד אני צריך וכו', ומה שהביא ראיה מאין דיחוי אצל מצות אין ראיה לפי שיש חילוק בין מצוה הנידחית ובין גוף הדיחוי דאין דיחוי במצות אלא בקדשים כי האדם הוא המחויב לעשות המצוה אם נידחית ממנו עתה לכשתראה המצוה לעשותה יעשנה כי האדם לא נדחה מלעשותה אבל אם היה האדם דחוי בשעת חיוב המצוה נידחית ממנו לעולם ואין לה תשלומין לעולם אפילו לכשיראה לעשותה כיון דבשעת חיוב נפטר ממנו. ועוד דבמצות גופייהו פעמים יש דיחוי כדאמר בפרק לולב הגזול דף לב ב גבי הדס שהיו ענביו מרובין מעליו אם היו שחורות פסול ירוקות כשר וקאמר שם לג א דאי אשחור ביום טוב פסול משום דיחוי אפילו הוריקו אח"כ ואע"ג דגבי כיסוי אמרינן דאין דיחוי אצל מצות שאני התם שיש בידו לגלות הדם ולבטל הדיחוי אלמא גבי מצות גופייהו כשאין בידו לבטל הדיחוי הוי דיחוי וקטן אין בידו לבטל הדיחוי שלו וכו', עכ"ל.

והדברים צ"ב????

וע' שאג"א סי' י"ז, שתמה על הרא"ש שהרי אף בע"ח אינם נדחין.

וע' מש"כ בדברי הרא"ש בשו"ת שאילת יעב"ץ ח"א סי' כ"ז, שו"ת הגרע"א קמא סי' נ"ד, שו"ת חת"ס או"ח סי' י"ז, וחי' חת"ס סוכה דל"ג., שו"ת מהרש"ם ח"ג סי' שס"ג וח"ה סי' נ"ג, אבני נזר או"ח סי'קכ"ג.

וע' שו"ת שבט הלוי ח"ח סי' קמ"ב מה שהאריך בביאור ד' הרא"ש, ומה שהביא ד' החת"ס בזה, וצ"ע שם.