גניבת שטרות
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב דוד דרוטמן-ישיבת נתיב הדעת

**גניבת שטרות**

**כבר העמיד הגר"ח** **{כתבי הגר"ח** על הש"ס, **וברכ"ש** סימן לג **ובזכרון שמואל** סימן נו אות ב' ששמע מהגרי"ז בשם הגר"ח**}** **וכן הוא בקוב"ש** [שלהי ב"ב אות תקטז, תקיז] דאין הנידון בשמעתין לגבי גניבת **עצם החוב**, שהרי עדיין הלווה חייב למלווה, ומלבד זאת הרי אין גניבה ללא מעש"ק, ומכירת שטר אינו אלא בכתיבה ומסירה, **ועוד שהקצוה"ח** [קכו, ט] כתב שעצם החוב חשוב גופו ממון,

ובהכרח שהגניבה מתייחסת לענין **הראיה שבשטר**, שהוא שווה ממון למלווה, וכלפי הא אמרו שאין גופו ממון דהיינו שאין זה שימוש עצמי, ועיין, **וכ"כ תוס' בב"מ נו:** לגבי מה דממעטי' שטרות מהונאה דאיירי שהלווה מכר שטר ראיה למלווה, וכלפי הא אמרו שאין גופו ממון.

**ומעתה הקשה הגר"ח** דא"כ למה כל מזיק שטר תלוי בדינא דגרמי הרי כלפי הראיה יש כאן היזק בידיים, **וייסד הגר"ח** דבמזיק אנו דנים על ההפסד, ולולא ההפסד של עצם החוב גם שריפת הראיה לא חשיב הפסד.

**ואלא שהקשה** שכל זה ניחא לגבי מזיק אבל לגבי גניבה אנו דנים על לקיחת הראיה **ומה תלו תוס' בקושייתם** לדינא דגניבת שטר בגדרי גרמי,

**וא"כ דברי תוס' קשים** דמה תלו גניבת הראיה בדינא דגרמי, וכל השקו"ט בתוס' אינו מובן כלל, **ויעוין בתוס' שבועות לז:** שבתי' הב' חילקו בין מזיק לגניבה, **ובבי' כל הענין יעוין בגר"ח** יסודות גדולים בגדרי חיוב תשלומים של גזלן, שהחיוב דמים תלוי בהפסד של מזיק, וכמש"כ **בחידושי ר' חיים** על הרמ' פ"ט מגזילה, **וכדאיתא לעיל ד:** שחיוב גזלן נכלל בכד' אבות נזיקין, והשקו"ט בתוס' לגבי חיוב כפל, האם הוא תלוי בחיוב והשיב של הבעין, או בחיוב הדמים, **ועיין בחידושי הגרש"ר** סימן כ,

**אומנם יעוין במאירי** סוד"ה כבר ביארנו, דמשמע מדבריו דבגניבת השטר יש לו החזקה בעצם החוב, ומתחייב כפי ערך עצם החוב ולא רק כערך הראיה, ודבריו צב"ר, והא מיהא לכאורה זהו להדיא דלא כהגר"ח. **וע"ע היטב בדברי התוס' לקמן עא:** ד"ה וסבר,

**תוספות מסכת שבועות דף לז עמוד ב**

מיעט שטרות - אפילו מאן דלא דאין דינא דגרמי בהגוזל קמא (ב"ק דף צח.) ופטר שורף שטרותיו של חבירו מכל מקום כיון דכי איתנהו בעינייהו מחייב ליה לאהדורינהו ה"א דכי כפר חייב ומיהו לבסוף דמסיק דלענין השבה דוקא פליגי אי אומר לו כשנשתנו הרי שלך לפניך ולא לענין שבועה קשיא מה שייך למעוטי שטרות הא אפילו שרפן פטור כ"ש נשתנו וצריך לומר דסבר כרבי מאיר דדאין דינא דגרמי אי נמי כי פטרינן היינו כי קלינהו באתרייהו אבל נטלן ושרפן חייב.

**בית הבחירה (מאירי) מסכת בבא קמא דף סב עמוד ב** "וכן שמא תאמר בשטרות מיהא מה תועלת בתשלומי כפל והיאך שייך לומר בהם כפל, אפשר בנתינת סך מעות כמה שמחזיק השטר"

**קובץ שעורים בבא בתרא אות תקטז, תקיז,** תקטז) [דף קמז ע"ב] ובהא דאיצטריך קרא למעוטי שטרות מכפל ומשמירה, קשה דהא ליכא כפל ולא שייך גניבה כלל בגוף החוב, אלא בניירא בעלמא לצור עפ"י צלוחיתו, וזה הוי גופו ממון וחייב בכפל, וכן להסוברין דשומר צריך קנין, א"צ למעט שטר משמירה דאין בו קנין. תקיז) ונראה דבשטרות תרתי איתנייהו בהו כשמוכרן: א) גוף החוב שקונה ע"י השטר ב) הראיה שבו הוא שיווי בפני עצמו, כדאמרינן שטרא דאית ביה זמן כמה שוה, ודלית ביה זמן כמה שוה, וכ"ש חוב שאין עליו שטר, דשוה פחות מחוב בשטר, וכיון דהראיה הוא שיווי בפ"ע א"כ הגנב יתחייב לשלם כמה שוה הראיה שבשטר, ולא גוף החוב, שאותו לא גנב כלל, ולענין הראיה לא צריך כתיבה ומסירה, ומ"ש בתוס' דל"ל קרא למעוטי שטר מאונאה, ולא תירצו דאיצטריך קרא היכא דמכר לו את הראיה גרידא ולא החוב, זה אינו, דלענין מכירה מה תועיל הראיה ללוקח אם לא קנה גוף החוב, שהרי לא יוכל לגבות החוב, אבל בגנב ושומר שפיר י"ל דחיובן הוא לשלם שיווי הראיה.

**חידושי הגר"ח מסכת בבא קמא דף סב עמוד ב בדין שטרות אין גופן ממון**

גמ' יצאו שטרות שאין גופן ממון, ובתוס' שם הקשו ל"ל קרא למעט מכפל, והא אפילו אבדו בידים לא משלם קרן למאן דלא דאין דינא דגרמי וכו', ותירצו כיון דאי איתיה לשטר בעין חייב להחזיר ס"ד דכשמחזיר משלם הכפל עמו. וצריך להבין תירוצם.

והנה בשטר ישנו שני שיוויים, שיווי החוב שבו כתוב מנה או מאתים, וגם מה ששוה השטר לבעל חוב שיש לו ראיה על חובו, וכשאחד מאבד השטר עושה בזה שני היזקות, היזק החוב מה שאין הלוה משלם כיון שנאבד השטר, וע"ז פטור משום דינא דגרמי, והיזק השטר גופיה דיש בו ג"כ שיווי ממון משום הראיה שבו וזה הרי בידים אבדו, אף דגם זה אינו שיווי של עצם הנייר רק מה שיכולים לגבות בו חוב הממון ואין זה גופו ממון, מ"מ לדינא דגרמי אין שייך היזק זה, וא"כ אמאי פטור המזיק, וצ"ל דגם היזק זה הוא בהחוב מה שאין הלוה משלם לו, דאם ישלם לו החוב מה שחייב לו באמת, אין למלוה היזק בחסרון השטר ראי' ממנו, וכיון דהיזק החוב אין לחייב המזיק, נחשב לגביה כאילו ישנו החוב, ואין כאן היזק שטר בפ"ע, וכל ההיזק הוא בהחיוב שעל זה הוא גורם ולא מזיק, וכל זה דוקא במזיק דכל חיובו הוא משום ההיזק של הניזק, אבל בגניבה החיוב הוא משום מעשה הגניבה, ואף אם ירויח הנגנב מהגניבה, והרי יש כאן מעשה גניבה דהשטר שוה ממון וחייב על גניבת חפצא דהשטר אי לאו הפטור של אין גופו ממון, ובאמת הא דבעינן לחייב על גניבת השטר הוא רק שיווי השטר ולא על כל החוב, דהחוב לא גנב רק הזיקו.

ובזה מתורץ גם מה שמקשים דהרי גנב בעי קנין ושטר אינו נקנה אלא בכתיבה ומסירה, ולפי הנ"ל א"ש, דאין הגניבה על עצם החוב רק על שיווי השטר ראיה וע"ז שייך קנין כשאר מטלטלין ולא כתיבה ומסירה, (זה ראית רבי משה ז"ל). ולפי"ז אף דמזיק פטור גנב חייב. אבל מקושית התוס' אינו נראה כן וכו'.

בספר "מעשי חייא" ב"ק סי' כב הביא בשם מרן הגרי"ז לבאר דברי הגר"ח הנ"ל וז"ל:

בביאור דברי הגר"ח ראיתי בכתבי מרן זצללה"ה דבזה חלוק גנב ממזיק, דבמזיק אנו צריכין לדון על הפסד החוב, דאם היה יכול לגבות חובו בלא השטר הרי לא הפסידו כלום, משא"כ בגנב אין אנו דנין על הפסד החוב, ורק מעשה הגניבה בעצמה היא המחייבת וממילא אף למאן דלא דאין דינא דגרמי, ואי אפשר לחייבו על הפסד החוב מ"מ הרי הוא מתחייב על מעשה גניבת השטר משום דהשטר בעצמו הוה חפץ של ממון, ורק דנתמעט מכפל מחמת שווי זה דזה לא חשיב גופו ממון, ובזה תירץ הגר"ח קושית התוס' ע"כ. [וכ"ה בתוס' שבועות לז ע"ב יעו"ש בחד תירוצא]. ובזה הוסיף מרן זלל"ה לבאר דברי התוס' שלפנינו, והוא דאה"נ דיש כאן מעשה גניבה מחמת השטר בעצמו בלא צירוף הפסד החוב, אבל במה שנוגע לדין חיוב תשלומין אנו צריכין לדון בצירוף הפסד החוב, דא"א לחובת תשלומין בלא הפסד ממון, וזהו דהקשו התוס' אף דיש כאן מעשה גניבה אבל כיון דאי אפשר לחייבו בחיוב תשלומין משום דאין כאן הפסד, ואם אין כאן קרן ממילא אין כאן כפל, וע"ז תירצו התוס' כיון דיש כאן עכ"פ מעשה גניבה, ואה"נ דחובת תשלומין לא שייך בלא הפסד, אבל היכא דהשטר בעין בעצם יש כאן חיוב השבה מחמת חיוב קרן דגניבה, דגנב הוה מחמת השטר בעצמו, וממילא דשייך לחייבו נמי כפל, ולזה איצטריך קרא למעטו מטעם דאין גופן ממון.

ולפי"ז מיושב נמי מה דהקשו תוס' רק למאן דלא דאין דינא דגרמי דאף דכל דיני דגרמי שייך רק למזיק ולא לגנב וגזלן, אבל הכא דחיוב גניבה יש כאן משום השטר בעצמו ורק משום דחיוב תשלומין לא שייך בלא הפסד, ולענין זה מועיל דיני דגרמי ג"כ, דיש כאן הפסד, כיון דכל מה דצריך לזה הוא מחמת חיוב התשלומין ולא לישוויה גנב בזה, וממילא כיון דדאין דינא דגרמי מיקרי כאן הפסד ממון, והיה שייך לחייבו בחיוב תשלומין של גניבה על גניבת השטר דהוה חפץ ממון בעצמו וכמוש"נ, עכת"ד.

**עוד מחידושי הגר"ח עמ"ס ב"ק מהדורת אורייתא סימן סא**

"אמנם נראה דגם אם נאמר כן י"ל דזהו רק כשהגנב צריך לשלם תשלומי גניבה ואין הגניבה בעין וצריך לשלם דמיו דבזה יש לומר דאין חיוב תשלומיו אלא בגדר מזיק וכל שהמזיק היה פטור גם הגנב פטור, אבל כשהגניבה היא בעין והגנב משיב הגניבה להבעלים ומחזיר השטר להבעלים בזה שייך שפיר לומר דחוץ ממה שמחזיר לו את השטר שלא יופסד החוב ע"י גניבתו מאחר שיגיע השטר לדי הבעלים, עוד יש בזה שמחזיר לא את השטר בעין ממש, שמחזיר לו גם את הראיה שבהשטר, דמכיון דעכשיו מחזיר השטר להמצב כמו שהיה מקודם ומחזירו בעין להבעלים הרי יש בזה גם חזרת הראיה שבהשטר, ואפשר דזו היא כוונת התוס' מה שכתבו בתי' "כיון דאי איתיה לשטר בעין חייב להחזיר סלקא דעתך דכשמחזיר משלם הכפל עמו" דהיינו דמכיון דאי איתיה לשטר בעין מחזיר בחזרתו השטר גם את הראיה שבהשטר ושפיר שייך לומר דיהיה על זה גם כפל ויצטרך לשלם כפל על הראיה שבהשטר, וע"ז ילפינן מקרא דמכיון דאין גופו ממון אין בו דיני תשלומי גניבה, ודוק"

**לקוטים מדברי** **הברכת שמואל** [סימן לג,] "**ומו"ר זיע"א** הקשה על דברי התוס' דמשמע מדבריהם דלר"מ דדאין דינא דגרמי ניחא, והא לדידיה נמי קשה, נהי דחייב משום מזיק, מכל מקום הא לדידיה נמי בעין לא הוי, דודאי דינא דגרמי לא הוי בעין, אלא דדינא דגרמי נמי חשיב מזיק אף דלא הוי בעין, אבל לענין שיהיה נעשה גניבה בגונב שטרות הא לא שייך גם אליבא דר"מ, כמו שמבואר בתוס' לקמן דף עא, ב ד"ה וסבר, דתירצו דנפקא מינה בין דין גורם לממון אליבא דר"ש ובין דינא דגרמי אליבא דר"מ, דדין גורם לממון חשיב כמו שיש לו גופו של שטר וחייב גם משום גונב, משא"כ דינא דגרמי לא חשיב כמו שהוא גוף ממון, אלא דלא הוי רק גורם, וחייב רק קרן ולא כפל". "ותירץ **מו"ר זיע"א** דשטר כשהוא בעין חשוב גופו ממון ושייך בו גניבה, דהא הוא בר מכירה והקדש, משום הכי לא הוקשה להם לתוס' דאיך שייך גניבה לר"מ, ורק דהוקשה להם להתוס' דאיך שייך תשלומי כפל, מכיון דלא דייני דינא דגרמי וליכא תשלומין משום מזיק. ועיי"ש עוד **בברכת שמואל** [אות א] "פירוש **דהתוס' סוברים דדין השבה וחיוב אונסין שהוא מדין והשיב תלוי בדין מזיק, דאי ליכא ביה דין תשלומין משום מזיק אז ליכא ביה גם התשלום של חיוב השבה**, וממילא לא שייך לחייב אותו גם בהתשלום של כפל, כמו דלא מחוייב בהתשלום של והשיב"

**חידושי ר' חיים הלוי הלכות גזלה ואבדה פרק ט** הלכה א

והנה ברמב"ם פ"א מהל' גזילה הל"א ז"ל כל הגוזל את חבירו שוה פרוטה עובר בלא תעשה שנאמר לא תגזול ואין לוקין על לאו זה שהרי הכתוב נתקו לעשה שאם גזל חייב להחזיר שנאמר והשיב את הגזלה אשר גזל זו מצות עשה ואפילו שרף הגזילה אינו לוקה שהרי הוא חייב לשלם דמיה וכל לאו שניתן לתשלומין אין לוקין עליו עכ"ל, הרי דמחלק הרמב"ם, דבאיתא לגזילה אינו לוקה משום דהוי לאו הניתק לעשה ובליתא לגזילה לא לקי משום דהוי לאו שניתן לתשלומין, דמבואר בזה דס"ל דתרי חיובי בפני עצמן נינהו, חיוב השבת עצם הגזילה, דהוא מקרא דוהשיב את הגזלה, וחיוב תשלומין משלו, דהוא כשאין הגזילה קיימת, והוא מקרא דושלם, [וכמבואר כן להדיא בספרא פ' ויקרא עיין שם], ומקור הדברים הוא מהסוגיא דמכות דף ט"ז [ע"א] דפריך שם הגמ' ותו ליכא והאיכא גזל דרחמנא אמר לא תגזול והשיב את הגזלה וכו' ומשכחת לה בקיימו ולא קיימו וביטלו ולא ביטלו, התם כיון דחייב בתשלומין אין לוקה ומשלם, הרי להדיא דאית בגזילה גם דין חיוב תשלומין. ולפי זה נראה לומר, דהראב"ד ס"ל, דבעבדים דאינן נגזלים, מ"מ כיון דחזינן דאית בהו דין מעשה גזילה, וכדחזינן דמועלת בהו הגזילה לחול בהו דין יאוש, ובעל כרחך דדין גזילה שלהם מתחלק, דגופם אינו נגזל, ומעשה גזילה מ"מ איתעביד בהו, וא"כ ממילא גם דינם וחיובם מתחלק, וכל דיני הגזילה דאיתנהו בעצם הגזילה, דהם מדין השבה, אימעוט עבדים מינייהו, ומשום דלא חייל על גופם דין גזילה, אבל חיוב תשלומין שפיר אית בהו, ומשום דעל מעשה גזילה בלחוד ג"כ מתחייב הוא בתשלומין, ועל כן כשאיתנהו לעבדים אלא דנשתנו בזה שפיר אומר לו הרי שלך לפניך, ולא בעינן בהו כאשר גזל, ואין השינוי קונה בהן, כיון דהן גופן אינן נגזלים, משא"כ כשמתו ואינם עוד בעולם שפיר חייב בתשלומין משום מעשה גזילה דאיתעביד בהו. וגם דכיון דאמרינן דהא דעבדים אינן נגזלים היינו דגופן אינו נגזל אבל מ"מ מעשה גזילה מיהא איתעביד בהו, א"כ ממילא דיש לחלק גם בחיוב תשלומין גופיה ובמעשה גזילה עצמה ולומר, דהיכא דאיתנהו לעבדים בעין אז שפיר אמרינן דהואיל וגופם אינו נגזל ע"כ ממילא לא חלה המעשה גזילה וחיובא דידה כלל, כיון דהרי הן ברשות בעליהם בכל מקום שהן, מה שאין כן בליתנייהו בעין אז חיילא המעשה גזילה ומתחייב ע"ז בתשלומין, וזהו דתלי הראב"ד הכא חיוב תשלומין בדין יאוש, כיון דמדין יאוש הרי חזינן דאע"ג דאין בגופם חלות דין גזילה מ"מ איתעביד בהו מעשה גזילה, ועל זה הוא דחייב תשלומין כשאין הגזילה קיימת, וכמו שנתבאר.