סימן ה חילול חוץ לירושלים
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני - הרב אהרן שלוש

**סימן ?**

**בענין חילול טיבעא אפירא, וחילול על פירות מחוץ לירושלים**

פרק ב משנה ז-? ופ"ג מ"דב"מ דף מד: - מה: וקידושין נה:

עי' ר"ש פ"א מ"ג שדבר שאין ראוי לאוכלו בירושלים הוא חסרון רק כשקונה חוץ לירושלים, וכן בריטב"א בב"מ מד.

**גמ' בב"מ ד'טיבעא אפירא לא מחללינן', ומוכיח מהראשונים שגם למסקנא קיי"ל הכי**

**א.** בית שמאי אומרים לא יעשה אדם את סלעיו דינרי זהב ובית הלל מתירין, אמר ר"ע אני עשיתי לרבן גמליאל ולר' יהושע את כספן דינרי זהב.

בגמ' בב"מ דף מד: אמרינן על משנה זו, 'ר' יוחנן ור"ל ר' יוחנן וריש לקיש חד אמר מחלוקת בסלעים על דינרין דב''ש סברי כספא טבעא ודהבא פירא וטבעא אפירא לא מחללינן וב''ה סברי כספא פירא ודהבא טבעא ופירא אטבעא מחללינן אבל פירות על דינרין דברי הכל מחללינן מ''ט מידי דהוה אכסף לב''ה כסף לב''ה אע''ג דכספא לגבי דהבא פירא הוי לגבי פירא טבעא הוי זהב נמי לב''ש אע''ג דדהבא לגבי כספא פירא הוי לגבי פירא טבעא הוי וחד אמר אף בפירות על דינרין מחלוקת'.

מבואר בסוגיא זו שלכו"ע טיבעא אפירא לא מחללינן, וכל המח' בין ב"ש לב"ה הוא אם זהב הוי פירא או טיבעא. והטעם שא"א לחלל טיבעא אפירא, ביאר רש"י 'דרחמנא אמר וצרת הכסף'.

ובפשטות הך דינא הוא דאורייתא כמשמעות דברי רש"י אלו, וכך מפורש ברש"י בסוף הסוגיא שכתב שלא מועיל החילול בדיעבד, [והריטב"א שם נחלק עמו שזה דין מדרבנן ולכך בדיעבד מחולל, אמנם גם להריטב"א חילול כסף על בהמה לא מועיל מדאורייתא ויובאו דבריו לקמן בעז"ה], וכך מתבאר בדברי הרמב"ן בסוגיין שזהו דין דאורייתא ואכמ"ל, אמנם הגליון תוס' כתב בהדיא שהוא דין דרבנן.

2???ולכאו' כונתו דאף שזהב הוא ג"כ כסף לגבי פירא כדאמרינן בגמ', מ"מ בדין וצרת הכסף התחדש שבחילול בעינן שיעשה על דבר שהוא נחשב יותר כסף ממה שהיה ועיין.

**ב.** אמנם מסקינן בגמ' בדף מה. 'אלא אי איתמר דרבי יוחנן ור' שמעון בן לקיש הכי איתמר חד אמר מחלוקת בסלעין על דינרין דב''ש סברי גזרינן שמא ישהה עליותיו דזימנין דלא מלו זוזי בדינרא ולא מסיק ובית הלל סברי לא גזרינן שמא ישהה עליותיו דכי לא מלו נמי בדינרא אסוקי מסיק להו אבל בפירות על דינרין דברי הכל מחללינן דכיון דמרקבי לא משהי להו וחד אמר אפילו בפירות על דינרין נמי מחלוקת, בשלמא להך לישנא דאמרת דמדאורייתא משרא שרי ורבנן הוא דגזרו ביה היינו דקתני יעשה ולא יעשה אלא להך לישנא דאמרת דמדאורייתא פליגי מחללינן ולא מחללינן מבעי ליה קשיא'.

מבואר שלמסקנא אין הטעם בדברי המשנה משום שטיבעא אפירא לא מחללינן אלא גזירה דרבנן שמא ישהה עליותיו, וא"כ היה מקום לומר שלמסקנא מחללינן טיבעא אפירא.

אכן מבואר בהדיא בדברי הראשונים, שאף למסקנא יש חסרון של טיבעא אפירא לא מחללינן והגמ' לא חזרה בה מדין זה, אלא שבסלעים על דינרים ליכא טעמא דטיבעא אפירא לא מחללינן, ובטעמא דמילתא נחלקו הראשונים, הרא"ש והרשב"א כתבו שלמסקנא זהב נחשב טיבעא לגבי כספא לכו"ע ולכך מחללים סלעים על דינרים מדאורייתא דפירא אטיבעא מחללינן, והרמב"ן כתב וז"ל 'ולישנא בתרא דאמרינן משום שמא ישהה עליותיו דשמעי' מינה דאי לאו משום גזירה אף כסף על זהב מחללין לאו משום דכספא פירא הוא אלא משום דכסף כסף ריבה ואפי' כסף שני ומ"מ כיון דאיתרבי זהב אפי' לגבי כסף מכסף הכסף שמעינן דטיבעא הוא לגבי פירא' עכ"ל. וכעי"ז כ' הראב"ד ע"ש.

מבואר עכ"פ מדברי כל הראשונים, שגם למסקנא קי"ל דטיבעא אפירא לא מחללינן, דלא מיבעיא לפי הרא"ש שהטעם שאפשר לחלל סלעים על דינרים הוא משום שזהב הוא טיבעא ביחס לכסף א"כ הוי חילול של פירא על טיבעא, אלא אפי' להרמב"ן והראב"ד שכתבו שאף שזהב הוא פירא מ"מ הוי מטבע ואיתרבי מכסף אכסף, מ"מ גם הרמב"ן כתב דחשיב חילול של טיבעא על פירא דלגבי חילול חשיב פירא ביחס לכסף, וצריך להאריך בביאור דבריו ואכ"מ.

**מביא שנחלקו בזה רש"י ותוס' בקידושין ומקשה לשיטת התוס' מסוגיין**

**ג.** וצ"ע בזה, דהנה איתא בקידושין דף נה: 'תנו רבנן אין לוקחים בהמה במעות מעשר שני', וכתב רש"י 'חוץ לירושלים דכתיב וצרת הכסף בידך ועוד שמא תכחיש בטורח הדרך' עכ"ל, והתוס' הקשו וז"ל 'ולא נהירא דהא דבעינן כסף צורה היינו דוקא דרך חילול כגון לקנות דבר שאינו אוכל שאז צריך לחזור ולמכור אבל במקח להוליך בהמה ולאוכלה בירושלים שרי ולא בעינא כסף צורה', ולכך כתבו התוס' שהטעם שאסור ליקח בהמה במעות מע"ש הוא גזירה שמא יגדל עדרים עדרים.

מבואר שנחלקו רש"י ותוס' אם בקניית בהמה במעות מע"ש שאפשר להעלותה לירושלים יש חסרון של דבר שאין בו צורה, שלרש"י א"א לקנות כיון דלא הוי כסף צורה ולהתוס' לא בעינן בזה כסף צורה כיון שיכול לאכול את הבהמה בירושלים. ומעתה תקשי לשיטת התוס' מהסוגיא בב"מ דמבואר בהדיא שטיבעא אפירא לא מחללינן מדין וצרת הכסף. [ובפשטות אין לחלק בין דרך חילול לדרך מקח, דהא בסוגיא בב"מ מיירי נמי דרך מקח דמיירי בלוקח משולחני, ועי' באות יב'].

**מיישב לשיטת התוס' שדין טיבעא אפירא לא מחללינן הוא רק בדבר שאינו ראוי לאכילה**

**ד.** ובפשטות צ"ל לדעת התוס', דסברי דהא דאמרינן בב"מ 'טיבעא אפירא לא מחללינן' מיירי דווקא בפירא שאינו ראוי לאכילה כמו סלעים על דינרים דבהא קיימינן, אבל בפירות שראויים לאכילה בירושלים מחללים עליהם לכתחילה, ורק בהמה אסור ליקח שמא יגדל עדרים עדרים.

וכך מפורש בדברי הריטב"א בב"מ בשם התוס', שכל הסוגיא מיירי דווקא בפרי שאינו ראוי לאכילה או שא"א לאוכלו בירושלים, אבל בפרי הראוי לאכילה מחללים עליו. וכ"כ בשיעורי הגר"ח בב"מ בדעת התוס'.

עוד אפ"ל בשיטת התוס', [כדמשמע בדברי התוס' בסוכה דף מ:], שהסוגיא בב"מ מיירי אף בפירות הראויים לאכילה אלא שאין דעתו לעלות ולאוכלם בירושלים רק לחזור ולחללם. ויתכן שהתוס' בקידושין מודו לזה, ועי' לקמן בזה.

[אך בדברי התוס' בב"מ מד: ד"ה 'וטבעא' מבואר כשיטת רש"י בקידושין שא"א לקנות בהמה מדין טיבעא אפירא לא מחללינן, מדהקשו על הסוגיא בב"ק צז: איך אפשר לקנות בהמה הרי טיבעא אפירא לא מחללינן, ודלא כמו שכתבו בקידושין. אכן התוס' בב"ק צז: הקשו אחרת מקושייתם בב"מ, שא"א לחלל בהמה מדין גזירת עדרים עדרים ולפי"ז אין הוכחה ע"ש].

**הערה בלשון התוס' בקידושין**

**ה.** והנה בפשטות הביאור בשיטת התוס' שאפשר לקנות בהמה במעות מע"ש כיון שהיא ראויה לאכילה, דהא דבעינן חילול על כסף צורה היינו דווקא כשקונה דבר שהקדושה חלה עליו רק לבינתיים עד שיחלל אותו על פירות דבזה בעינן שיחול על כסף שמהותו דבר שעומד לקבל ממנו דבר אחר וקל להשיג בו כל דבר ולא על דבר שאין בו צורה, אבל כשקונה פירות אי"צ בזה כסף צורה כיון שהוא עומד לאכול את הפירות האלו עצמם ואין בזה מעליותא של כסף צורה, דהיינו, שמה שצריך כסף צורה הוא בשביל שיוכל לחלל אח"כ על פירות וא"כ כ"ש שיכול לחלל מיד על פירות.

3???כפו"ת וערול"נ?

אולם בלשון התוס' משמע חילוק אחר, שכשקונה דבר שראוי לאכילה חשיב שעשה מקח עם המע"ש ובזה אי"צ כסף צורה אבל כשקונה דבר שאינו ראוי לאכילה אין לזה דין מקח אלא חשיב חילול ובעינן ביה כסף צורה, דז"ל התוס' 'ולא נהירא דהא דבעינן כסף צורה היינו דוקא דרך חילול כגון לקנות דבר שאינו אוכל שאז צריך לחזור ולמכור אבל במקח להוליך בהמה ולאוכלה בירושלים שרי ולא בעינא כסף צורה', מבואר שיש חילוק בעצם הגדרת המעשה חילול בין דבר שראוי לאכילה לדבר שאינו ראוי לאכילה האם מעשה זה מוגדר חילול או מקח.

4???וצ"ב בזה דכיון דכתיב וצרת הכסף דבעינן דבר שיש בו צורה א"כ מה מועיל שעושה דרך מקח ומנלן דבדרך מקח אין חסרון זה.

**מקשה סתירה בשיטת רש"י לענין חילול טיבעא אפירא בדיעבד**

**ו.** והנה בפשטות לשיטת רש"י, הסוגיא בב"מ והברייתא בקידושין חד דינא הוא, דבשתי סוגיות אלו כתב רש"י שהטעם משום דכתיב וצרת הכסף, דזהו הטעם שאין מחללין טיבעא אפירא ומה"ט נמי אין לוקחים בהמה במעות מע"ש.

אולם צ"ע בזה, דמצאנו חילוק בין הסוגיא בב"מ לברייתא בקידושין לענין חילול בדיעבד, דהנה בדף מה: מקשינן 'בשלמא להך לישנא דאמרת דמדאורייתא משרא שרי ורבנן הוא דגזרו ביה היינו דקתני יעשה ולא יעשה אלא להך לישנא דאמרת דמדאורייתא פליגי מחללינן ולא מחללינן מבעי ליה קשיא', ופרש"י 'הכי איבעי ליה למיתני ב''ש אומרים אין סלעים מעשר שני מתחללין על דינרי זהב אי משום כסף שני אי משום דדהבא פירא הוא דהוי איסור דאורייתא ולא מיתפשי בקדושת מעשר', מבואר בדבריו שדין טיבעא אפירא לא מחללינן הוא מדאורייתא ואפי' בדיעבד לא חייל החילול.

והריטב"א שם חולק על רש"י שבדיעבד מועיל החילול בטיבעא אפירא, [ואזיל לשיטתו דלהלן אות כ' שבסלעים על דינרים שאין טורח לעלותם מותר מדאורייתא לחלל וכל הסוגיא מדרבנן ומש"ה בדיעבד חייל החילול], ולכך פירש הריטב"א שקושיית הגמ' היא רק ללישנא מציעתא ע"ש.

ויש לתמוה לשיטת רש"י, דהא בברייתא בקידושין מבואר בהדיא שאם לקח בהמה במעות מע"ש בדיעבד חייל המקח [וכ"ה במשנה פ"א מ"ה-ו'], ולכאו' זהו סתירה לדברי רש"י בב"מ שפירש בקושיית הגמ' שאפי' בדיעבד לא חל החילול של טיבעא אפירא, והא תרויייהו ילפינן מדכתיב וצרת הכסף כדפרש"י, וצ"ע.

**מוכיח מזה שרש"י מודה לחילוק התוס' הנ"ל**

**ז.** ונראה מוכרח מזה, שרש"י מודה לסברת התוס' שיש חילוק בין דבר שראוי לאכילה לדבר שאינו ראוי לאכילה, שדווקא דבר שאינו ראוי לאכילה יש בו דין וצרת הכסף שאפי' בדיעבד לא חל החילול אבל דבר שראוי לאכילה אין בו דין וצרת הכסף לגבי שלא חל החילול בדיעבד כיון שאפשר להעלותו לירושלים, אבל לכתחילה א"א לחלל אף על דבר שראוי לאכילה כיון שסו"ס אין בו צורה.

**מקשה בהבנת דברי רש"י מהו דין וצרת הכסף לחצאין שיש בדבר שראוי לאכילה**

**ח.** וצריך לבאר חילוק זה, דממ"נ אם בדבר שראוי לאכילה מועיל בדיעבד החילול מדוע לכתחילה א"א לחלל עליו, ומהו דין וצרת הכסף לחצאין שחל עליו, והרי בדבר שאינו ראוי לאכילה לא מועיל החילול אף בדיעבד, וא"כ מנין נהיה דין נוסף של וצרת הכסף שהוא רק לכתחילה שאסור לחלל על פירות לכתחילה ובדיעבד חל החילול.

ועוד צ"ב מהו מושג זה של לכתחילה בדאורייתא, ואם יש דין חילול של טיבעא אפירא מ"ט לכתחילה אינו יכול לחלל.

והיה מקום לומר שדין טיבעא אפירא לא מחללינן בדבר שראוי לאכילה הוא רק מדרבנן בעלמא, אבל מדאורייתא כל דין וצרת הכסף הוא בדבר שאינו ראוי לאכילה, ומש"ה בדבר שאינו ראוי לאכילה מועיל החילול בדיעבד כיון שאינו אלא מדרבנן, והסוגיא בב"מ מיירי בדבר שאינו ראוי לאכילה דהוי דאורייתא ובזה כתב רש"י שאף בדיעבד לא מועיל החילול.

אמנם בדברי רש"י לכאו' לא משמע כן, דכתב בקידושין שאין לוקחים בהמה במעות מע"ש 'דרחמנא אמר וצרת הכסף' ומשמע שהוא דין דאורייתא וצ"ע. וכמו"כ עי' במהרש"א בקידושין שכתב בקושיית התוס' על רש"י וז"ל 'ומתוך שמעתין דקתני במזיד תעלה ותאכל במקום ליכא לדחויי פרש"י דאימא למצוה הקפידה תורה לכסף צורה ולא לעיכובא' עכ"ל, ומשמע לכאו' שזה מדאורייתא למצוה ולא לעיכובא, וצ"ב הגדר בזה.

וכך משמע בירושלמי בפ"א סוף ה"ג 'תני בן ביבי כו' ונתת הכסף בקירוב מקום אתה מחללו ואי אתה מחללו בריחוק מקום', משמע לכאו' שזה דרשא גמורה שא"א לקנות פירות בריחוק מקום [ובדברי הירושלמי האלו מבואר כשיטת רש"י וכך מתבאר בתחילת דברי הירושלמי שם שיובא בסמוך בעז"ה]. אמנם שו"ר שבירושלמי מבואר [כפי פירוש הפני משה] שנקט שבאמת לא חל החילול חוץ לירושלים בדיעבד, ולפי"ז ניחא שהוא מדאורייתא, אכן צ"ע מהברייתא בקידושין והמשנה בפרק קמא הנ"ל וצ"ע כעת.

5???וכך נראה בראב"ד שהוא לכתחילה בדאורייתא וצל"ע שם היטב אי"ה ובחזו"א.

6???וקושיית התוס' מהסוגיא בב"ק שמבואר שיכול לקנות בהמה חוץ לירושלים, צ"ל כמש"כ הרשב"א בב"ק בשם הראב"ד [וכ"ה בראב"ד בהשגות פ"ד הי"ד] שכונת הגמ' שכיון שבדיעבד חל החילול חשיב מעות היוצאות שם.

**מקשה מהמשנה בפ"ג על שיטת רש"י**

**ט.** והנה בפ"ג מ"ד תנן 'פירות בירושלים ומעות במדינה אומר הרי המעות ההן מחוללין על הפירות האלו, מעות בירושלים ופירות במדינה אומר הרי המעות האלו מחוללין על פירות ההן ובלבד שיעלו הפירות ויאכלו בירושלים'.

והנה לדעת רש"י שא"א לקנות פירות ובהמה חוץ לירושלים, צ"ל בהכרח שזהו דווקא כשהמעות והפירות חוץ לירושלים אבל כשהפירות או המעות בירושלים יכול לחללם זע"ז.

וכך מפורש בירושלמי פ"א ה"ג איתא 'א"ר חגי מתני' אמרה כן שאין מחללין מעות על פירות בריחוק מקום אמרה קומי רבי אבינא וקלסיה אמרה קומי רבי ירמיה וקנתריה והתנינן מעות בירושלים ופירות במדינה שנייא היא שהיה הוא אחר מקום'. מבואר בדברי הירושלמי (כפי פירוש הפני משה), כשיטת רש"י, שאם המעות והפירות חוץ לירושלים אינו יכול לחללם אבל המשנה מיירי כשהמעות או הפירות בירושלים ולכך יכול לחללם זע"ז.

וצריך להבין מה המעליותא כשהפירות או המעות בירושלים הרי סו"ס אחד מהם חוץ לירושלים, ומהו הגדר בזה שצריך שאחד מהם יהיה בירושלים.

והנה כשהפירות בירושלים והמעות במדינה, אפשר להבין שיכול לחלל, משום שהקדושת מע"ש חלה על פירות שבירושלים והחסרון בחילול חוץ לירושלים הוא רק כשהקדושה חלה חוץ לירושלים, ועוד שאדרבה ע"י החילול הוא מקרב את הקדושת מע"ש לירושלים ע"י שמחלל על הפירות שבירושלים והרי זה כמו שמחלל בירושלים, אולם כשהמעות במדינה והפירות בירושלים, צריך להבין מדוע אפשר לחלל הרי הוא מרחיק את הקדושת מע"ש לחוץ לירושלים ומה המעליותא בזה שהמעות בירושלים וצ"ע.

**תמיהה בדברי התוס' בסוכה**

**י.** והנה איתא בסוכה דף מ: 'אחד שביעית ואחד מעשר שני מתחללין על בהמה חיה ועוף בין חיין בין שחוטין דברי ר' מאיר וחכמים אומרים על שחוטין מתחללין על חיין אין מתחללין גזירה שמא יגדל מהן עדרים' כו' ואמרינן בגמ' דף מא. 'מאי שביעית דמי שביעית דאי לא תימא הכי מעשר מעשר ממש והא כתיב וצרת הכסף בידך אלא דמי מעשר הכא נמי דמי שביעית' ופרש"י 'והכתיב ונתתה בכסף וצרת דאין מתחלל אלא על המטבע דבר שיש עליו צורה'.

מבואר בדברי הגמ' שדין וצרת הכסף הוא דווקא בפירות שא"א לחללם על בהמה אבל במעות אין דין וצרת הכסף ואפשר לחללם על בהמה.

והקשו התוס' שם מהסוגיא בב"מ שטיבעא אפירא לא מחללינן דמוכח מזה שגם במעות יש דין וצרת הכסף, ותרצו דהכא מיירי שמכוין להעלות את הפירות ולאוכלם בירושלים ומש"ה אין דין וצרת הכסף.

העולה מדברי התוס', שבמעות יש חילוק שאם הוא מכוין להעלותם לירושלים יכול לקנות בהם פירות אבל אם קונה בהם דבר שאינו בר אכילה אמרינן ביה דטיבעא אפירא לא מחללינן, אמנם בפירות בכל גווני אינו יכול לקנות דבר שאין בו צורה דכתיב וצרת הכסף אע"פ שקונה בהמה שראויה לאכילה.

והקשו האחרונים, ממה נפשך אם במעות ג"כ נאמר דין וצרת הכסף א"כ מ"ט יכול לקנות בהם בהמה שראויה לאכילה ומאי שנא מפירות שאינו יכול לקנות בהם בהמה מדין וצרת הכסף, ואם יש חילוק בין מעות לפירות שבמעות לא נאמר דין וצרת הכסף א"כ מדוע אינו יכול לקנות בהם מידי דלאו בר אכילה וצ"ב.

עוד יל"ע בד' התוס' שמשמעות דבריהם שאף בדבר שראוי לאכילה יש חילוק אם דעתו לעלות ולאוכלו בירושלים או לחזור ולחללו, וצ"ב בסברא זו, דאם הדבר עצמו ראוי לאכילה מאי נפ"מ בדעתו.

[ונראה פשוט, דהתוס' מיירי במידי דבר אכילה ובזה בעינן נמי שיהיה דעתו לעלות לירושלים אבל במידי דלאו בר אכילה אף שדעתו לעלות לירושלים לא מהני ותרתי בעינן, דאין סברא שיש חילוק במידי דלאו בר אכילה בין אם מכוין לעלות לירושלים או לא. ובזה ניחא טפי שאין כונת דברי התוס' להעמיד אוקימתא מחודשת בגמ' בב"מ דמיירי רק כשאין דעתו לעלות לירושלים, דהתם מיירי בחילול סלעים על דינרים שאינו ראוי לאכילה ובזה אין נפ"מ אם מכוין לעלות לירושלים, אלא שהתוס' הקשו דדין טיבעא אפירא לא מחללינן משמע דמיירי אף בדבר שראוי לאכילה וע"ז כתבו שבדבר שראוי לאכילה דין זה מתקיים כשאין דעתו לאוכלו בירושלים, דדבר שראוי לאכילה ואין דעתו לאכלו בירושלים בזה הויא כמו מידי דלאו בר אכילה].

אכן ראיתי שיש שפרשו בתוס' שבאמת אינו תלוי בדעתו, אלא שכונת התוס' לומר דהכא מיירי בדבר שא"א להעלותו לירושלים, ועי' תור"פ בב"מ שפתח בזה שהברייתא בב"ק מיירי כשמכוין להעלותם לירושלים וסיים שהסוגיא בב"מ מיירי בזהב שחוזר ומחלל עליו עש"ה.

**ביאור הסוגיא בסוכה לשיטת רש"י וצ"ב**

**יא.** והנה לדעת רש"י צ"ע טובא מהסוגיא בסוכה, שמבואר שם שבמעות אין דין וצרת הכסף ויכול לקנות בהם בהמה וא"כ היאך כתב רש"י בקידושין שאסור לקנות בהמה חוץ לירושלים מדין וצרת הכסף.

אכן היישוב לזה מפורש בדברי המאירי, שכתב וז"ל 'ודברים אלו כולם דווקא בירושלים שאינו צריך לחלל המעות אלא שלוקח מהם מה שירצה ובלבד פרי מפרי וגדולי קרקע הא בחוץ לירושלים אף במקום שאין לחוש לגידול עדרים אסור שכל שהוא חוץ לירושלים צריך וטיבעא אפירא לא מחללינן' עכ"ל.

מבואר בדבריו שפירש את הסוגיא בסוכה דמיירי בירושלים ובזה יש חילוק בין מעות לפירות שבפירות אינו יכול לקנות בהמה מדין וצרת הכסף ובמעות יכול לקנות בהמה, אבל חוץ לירושלים גם במעות יש חסרון של וצרת הכסף כמש"כ רש"י בקידושין. (ולפי"ז יוצא שהמשניות בפ"ק והסוגיא בקידושין שקונה חיה לבשר תאוה מיירי שעבר איסור, וגם יש בזה חידוש שהעור יוצא לחולין בכה"ג שעובר איסור, וצל"ע).

וצריך לבאר חילוק זה, דממ"נ אם במעות אין דין וצרת הכסף בירושלים מדוע מחוץ לירושלים יש דין וצרת הכסף.

ונמצא שלפי רש"י יש ג' חילוקי דינים, שבפירות לעולם א"א לחללם אף על דבר שראוי לאכילה דכתיב וצרת הכסף, ובמעות כשמחלל על בהמה שראויה לאכילה בירושלים יכול לחלל וחוץ לירושלים אסור לקנות בהמה אבל בדיעבד מועיל החילול, ובמעות כשמחלל על דבר שאינו ראוי לאכילה אף בדיעבד אינו מחולל וצ"ת.

**מבאר שיש שתי דינים בחילול מע"ש וביאור שיטת התוס' עפ"ז**

**יב.** ויש לבאר [ויסוד הדברים ראיתי בשיעו' הגר"ח בב"מ], בהקדם הביאור בסוגיא בסוכה, דנראה שעיקר החילוק המבואר בגמ' בסוכה שבפירות א"א לקנות בהמה דבעינן 'וצרת הכסף' ובמעות אפשר לקנות בהמה, אין הטעם בזה שכל דין 'וצרת הכסף' דבעינן דבר שיש בו צורה מיירי בפירות ולא במעות ולכך במעות יכול לקנות בהמה שאין בה צורה, דפשיטא שאף כשקונה במעות בעינן דבר שיש בו צורה, אלא הביאור בדברי הגמ' שבמעות יכול לקנות בהמה מדין 'ונתתה הכסף'.

דהנה איכא תרי קראי במע"ש (בדברים פי"ד), א] 'ונתתה בכסף וצרת הכסף בידך והלכת אל המקום' וגו', ב] 'ונתתה הכסף בכל אשר תאוה נפשך' וגו', והא דבעינן כסף צורה הוא דווקא בדין 'וצרת הכסף' דדרשינן מינה דבר שיש לו צורה אבל בדין ונתתה הכסף לא בעינן כסף צורה כלל, [אמנם צריך שיהיה פרי מפרי וגידולי קרקע כדדרשינן בעירובין דף כז: מהאי קרא]. וא"כ זהו הביאור בגמ' בסוכה שיכול לקנות בהמה במעות, דקנייתו מועילה מדין 'ונתתה הכסף' דבאמת מדין וצרת הכסף אינו יכול לקנות בהמה אף כשקונה במעות דדין כסף צורה נאמר גם על מעות אבל עדיין הוא יכול לקנותה מדין ונתתה הכסף, משא"כ בפירות אינו יכול לקנות בהמה, משום די"ל שבפירות ליכא דין 'ונתתה הכסף' כלל דכל הך דינא מיירי לאחר שחילל את המע"ש על מעות שקונה בהם כל דבר ולא על הפירות עצמם, וכל חילול פירות על מעות הוא רק מדין וצרת הכסף.

ובזה מתבאר בפשיטות דברי התוס' [ומיושב קושיית האחרונים], שכתבו שבמעות יש חילוק בין אם קונה דבר שראוי לאכילה לדבר שאינו ראוי אבל בפירות אינו יכול לקנות אף בהמה, ומשום שמה שיכול לקנות בהמה במעות מע"ש הוא מדין ונתתה הכסף ודין זה מתקיים רק כשקונה בהמה או פירות שראויים לאכילה בירושלים אבל אם קונה דבר שאינו ראוי לאכילה בירושלים לא מתקיים בקנייתו דין ונתתה הכסף ובהכרח שקנייתו מדין וצרת הכסף ובזה בעינן מידי דאית ביה צורה, משא"כ בפירות לעולם קנייתו מועילה רק מדין וצרת הכסף ובזה בעינן כסף צורה.

ועד"ז מובן סברת התוס' בסוכה, שאף כשקונה דבר שראוי לאכילה בעינן שיהיה דעתו לאוכלו בירושלים, משום שכשקונה פירות ואין דעתו לאוכלם בירושלים לא מתקיים בזה דין ונתתה הכסף וגו' כיון שאינו אוכלו בירושלים וחשיב כמו שקונה מידי דלאו בר אכילה, אלא קנייתו מדין וצרת הכסף ובזה בעינן דווקא כסף צורה.

ולפי"ז מתבאר מה שדייקנו מדברי התוס' בקידושין, שהחילוק בין אם קונה דבר שראוי לאכילה לדבר שאינו ראוי לאכילה הוא אם נחשב מעשה חילול או מקח, משום דנ"פ שיש חילוק בין שתי דינים אלו, דדין 'ונתתה הכסף' הוא לעשות מקח במע"ש בירושלים אבל דין וצרת הכסף אינו דין מקח אלא מעשה חילול, וזהו שכתבו התוס' שכשקונה דבר שראוי לאכילה לא בעינן כסף צורה כיון שקנייתו מדין ונתתה הכסף וחשיב מעשה מקח במע"ש של"צ בזה כסף צורה, אבל כשקונה מידי דלאו בר אכילה מהני רק מדין חילול של וצרת הכסף ובזה דרשינן מקרא זה דבעינן כסף צורה.

[והנה לפי"ד התוס' האלו יש מקום לדון שמה שאפשר לקנות בהמה במעות מע"ש הוא דווקא בדרך מקח כשקונה מחבירו אבל אם מחלל מעות מע"ש על בהמה שלו חשיב דרך חילול וצריך כסף צורה, משום שאף שהוא ראוי לאכילה מ"מ י"ל שלא מתקיים ביה הדין ונתתה הכסף אלא בעינן ביה לדין וצרת הכסף ומש"ה צריך כסף צורה, ויל"ע בזה.

ואי נימא הכי היה מקום לומר, שאי"צ להעמיד לשיטת התוס' את הסוגיא בב"מ רק בדבר שאינו ראוי לאכילה, אלא דהתם מיירי בדרך חילול ולכך אף בדבר שראוי לאכילה א"א לחלל בדרך חילול. אמנם נראה דזה אינו, דלכאו' מיירי התם אף בדרך מקח דהא במחלל סלעים על דינרים אצל שולחני חשיב דרך מקח (ומבואר ברש"י דמיירי אצל שולחני) ואפ"ה אמרינן ביה דטיבעא אפירא לא מחללינן, ולכך צ"ל כמש"כ הריטב"א הנ"ל שלתוס' הסוגיא בב"מ מיירי רק בדבר שאינו ראוי לאכילה כנ"ל, אבל עכ"פ יתכן שיסוד הדבר נכון לשיטת התוס' שאפשר לחלל על פירות רק בדרך מקח וצ"ע].

(ובאמת צל"ע בדין זה אף לרש"י, האם בירושלים יכול לחלל על בהמה או שדין ונתתה הכסף מתקיים רק בדרך מקח, וכמדומני שמועיל גם חילול על בהמה, וכ"מ בתוס' בסוכה דף מ:, ואי"ה ובל"נ אברר ד"ז).

**יבאר לפי"ז שרש"י ותוס' נחלקו אם דין ונתתה הכסף מתקיים חוץ לירושלים**

**יג.** ומעתה היה נראה לבאר בדעת רש"י, דס"ל שדין ונתתה הכסף נאמר רק בירושלים משום שכשקונה בירושלים צרכי אכילה בשביל לאוכלם שם מתקיים בזה הדין של 'ונתתה הכסף בכל אשר תאוה נפשך', ומש"ה יכול לקנות בהמה ופירות בירושלים דבדין ונתתה הכסף לא בעינן שיהיה דבר שיש לו צורה, אבל מחוץ לירושלים לא מתקיים בזה דין ונתתה הכסף וכל הדין חילול הוא רק מדין וצרת הכסף ובזה בעינן כסף צורה ומש"ה אינו יכול לקנות בהמה חוץ לירושלים.

ונמצא שרש"י ותוס' תרווייהו סברי שיש במע"ש שתי דינים חלוקים, א. דין וצרת הכסף שהוא רק על כסף צורה, ב. דין ונתתה הכסף שבזה לא בעינן כסף צורה, אלא שנחלקו רש"י ותוס' היכן נאמר דין ונתתה הכסף, שלרש"י כל דינו הוא בירושלים אבל חוץ לירושלים יכול לקנות רק מדין וצרת הכסף ומש"ה בעינן ביה דבר שיש לו צורה, ולתוס' גם מחוץ לירושלים מתקיים הדין ונתתה הכסף ולא בעינן כסף צורה.

**מוכיח מהגמ' בב"מ שדין ונתתה הכסף הוא רק בירושלים, ודוחה הוכחה זו**

**יד.** איברא, דבפשוטו בגמ' בב"מ מפורש שדין ונתתה הכסף הוא רק בירושלים, כשיטת רש"י, דאיתא בגמ' 'ת''ש הפורט סלע של מעשר שני בירושלים ב''ש אומרים בכל הסלע מעות וב''ה אומרים בשקל כסף בשקל מעות השתא כספא לגבי פריטי מחללינן ולא אמרינן כסף ראשון ולא כסף שני לגבי דהבא דחשיב מיניה מי אמרינן כסף ראשון ולא כסף שני אמר רבא ירושלים קמותבת שאני ירושלים דכתיב ביה ונתתה הכסף בכל אשר תאוה נפשך בבקר ובצאן'.

מבואר בדברי הגמ' שפסוק זה של ונתתה הכסף נאמר בירושלים בלבד ומש"ה אפשר לחלל שם אף על פרוטות, וצ"ע מסוגיא זו על שיטת התוס'.

ויש ליישב, דהנה הראשונים שם הקשו איך מתקיים דין ונתתה הכסף בפורט סלע של מע"ש הא בעינן פרי מפרי וגדולי קרקע, ותרצו התוס' וז"ל 'וי''ל דלא ממעטין אלא מים ומלח אבל לא פרוטה דבפרוטה קונה בקר וצאן דהוו פרי מפרי', ומבואר בדבריהם שדין ונתתה הכסף יכול להתקיים אף בדבר שאינו ראוי לאכילה אם מחלל בשביל לקנות בזה בקר וצאן דבזה החילול חל מחמת שעומד לקנות בזה בקר וצאן ולא מדין וצרת הכסף, ומעתה י"ל דדוקא בזה בעינן שיחלל על המעות בירושלים דעי"ז נחשב שהחילול הוא בשביל האכילה אבל כשקונה דבר שראוי לאכילה אע"פ שקונה מחוץ לירושלים אם דעתו לאוכל בירושלים שפיר מתקיים ביה הדין של ונתתה הכסף ואדרבה זהו עיקר הקיום דין של ונתתה הכסף שקונה מידי דבר אכילה אע"פ שקונהו חוץ לירושלים. [אמנם שו"ר שזה דחוק בלשון הגמ' דאמרינן 'שאני ירושלים דכתיב ביה ונתתה הכסף' וכו', וצ"ע].

עוד י"ל, דהנה התורא"ש והתור"פ והריטב"א תרצו על קושיית התוס', שכונת הגמ' שיש הכרח מהתורה שיכול לחלל על פרוטות בירושלים שהרי א"א לקנות בסלע פירות ועל כרחך דרחמנא אמר שיחלל על פרוטות ויקנה פירות ויאכל, ולפי"ז י"ל שאין כונת הגמ' שדין ונתתה הכסף מתקיים רק בירושלים אלא שכיון שבדר"כ קונה פירות בירושלים מש"ה דרשינן לה על ירושלים שיכול לחלל על פרוטות [דההכרח מהתורה הוא על ירושלים], אבל עיקר דין ונתתה הכסף כשקונה פירות מתקיים אף מחוץ לירושלים. אמנם עדיין צ"ב מהו הגדר בזה ומדוע רק בירושלים יכול לחלל על פרוטות הרי אין דין שונה בירושלים של ונתתה הכסף וצ"ב. (וע"ע ברשב"א מה שהביא מהראב"ד ונחלק עמו).

[עכ"פ למדנו מסוגיא זו דבר חדש שדין ונתתה הכסף אינו רק כשקונה פירות, אלא הוא מתקיים אף כשמחלל על מעות, ומשום שזהו צורת הקיום של קניית פירות].

**מקשה על הביאור הנ"ל במח' רש"י ותוס'**

**טו.** אכן נראה שאין לבאר כך בדברי רש"י שדין ונתתה הכסף נאמר רק בירושלים, דהנה לפי מה שהוכחנו לעיל, שגם לשיטת רש"י יש חילוק בין אם קונה דבר שראוי לאכילה לדבר שאינו ראוי, שבדבר שראוי לאכילה מועיל החילול בדיעבד, ובדבר שאינו ראוי לאכילה לא מתחלל עליו אף בדיעבד, א"כ בהכרח שיסוד החילוק בזה הוא משום שדבר שראוי לאכילה יכול לקנותו מדין 'ונתתה הכסף' ולכך בדיעבד מתחלל עליו, ומבואר לפי"ז שגם מחוץ לירושלים מתקיים דין ונתתה הכסף, [ומוכרח שרש"י מודה לחילוק שכתבנו בדברי הגמ' בב"מ].

וא"כ עדיין אינו מיושב במה נחלק רש"י על תוס', דממ"נ אם בדבר שראוי לאכילה יכול להתקיים דין ונתתה הכסף אף מחוץ לירושלים א"כ מדוע לכתחילה אינו יכול לחלל, ומהו דין זה שלכתחילה אינו יכול לחלל ובדיעבד מחולל.

**מצדד שלפי רש"י זהו דין דרבנן, ודוחה זאת**

**טז.** והמוכרח מזה בשיטת רש"י, דס"ל נמי שמחוץ לירושלים אפשר לקיים את דין ונתתה הכסף, אלא דסבר רש"י שלכתחילה צריך לקיים מחוץ לירושלים את החילול של דין 'וצרת הכסף' ולא את הדין של 'ונתתה הכסף', [ועי' לקמן הביאור בזה], ומש"ה לכתחילה אסור לקנות בהמה חוץ לירושלים דבעינן לקיים את דין וצרת הכסף על דבר שיש בו צורה אבל אם עבר וחילל מחולל דמתקיים המקח מדין ונתתה הכסף.

אמנם צ"ב בטעמא דמילתא מאיזה דין צריך לקיים תחילה את החילול של וצרת הכסף.

והיה מקום לומר שזהו דין מדרבנן בעלמא, שתקנו שמחוץ לירושלים יחלל רק מדין וצרת הכסף, משום שמחוץ לירושלים אין קיום גמור של ונתתה הכסף כיון שאינו אוכל מיד עד שיעלה לירושלים, ומש"ה תקנו שיקיים את דין ונתתה הכסף באופן טוב שיקנה בירושלים או שיקיים חוץ לירושלים את דין וצרת הכסף אבל בדיעבד חל החילול מדין ונתתה הכסף.

ומה שדייקנו מדברי רש"י שהוא דין דאורייתא ממה שכתב 'דכתיב וצרת הכסף בידך', ושאלנו שא"כ מדוע מבואר בברייתא שבדיעבד חל החילול, נראה שלדברינו אי"ז דיוק, דבאמת זהו דין דרבנן שלא לחלל על בהמה, אמנם הגדר בתקנה דרבנן הוא שמחוץ לירושלים צריך לחלל מדין וצרת הכסף ולא מדין ונתתה הכסף, ומש"ה כתב רש"י לשון דאורייתא דכתיב וצרת הכסף בידך דעד כמה שמקיים את הדין של וצרת הכסף זהו דין דאורייתא שצריך כסף צורה.

**יז.** ואמנם הדברים צריכים ביאור יותר, מדוע תקנו שיחלל דווקא מדין וצרת הכסף, ועד כמה שמתקיים דין ונתתה הכסף מחוץ לירושלים מדוע תקנו שלא יקנה מדין ונתתה הכסף.

ועוד שעדיין זהו דחוק בלשון רש"י לומר שדין זה מדרבנן, דא"כ רש"י היה צריך לפרש שיש דין דרבנן לקיים את דין וצרת הכסף, ורש"י לא הזכיר זאת אלא רק כתב שבעינן 'וצרת הכסף' ומשמע שמוכרח לקיים דין וצרת הכסף ואי"ז רק תקנה דרבנן וצ"ע.

7???ובזה נראה לבאר נמי את שיטת הראב"ד שמדאורייתא צריך לחלל לכתחילה על כסף צורה ובדיעבד חייל על בהמה, די"ל שהדין דאורייתא אינו שאין דין ונתתה הכסף בירושלים, אלא הדין דאורייתא הוא שמחוץ לירושלים צריך לקיים את הדין של וצרת הכסף ולא את הדין של ונתתה הכסף משום שלא מתקיים בזה התכלית של המע"ש, ומש"ה אם רוצה לחלל צריך לחלל מדין וצרת הכסף, אבל כשקנה דבר שאין בו צורה חייל בדיעבד החילול מדין ונתתה הכסף שהדין דאורייתא הוא צוויי חיצוני לקיים את הדין של וצרת הכסף ודוק.

**ביאור הדברים ע"פ דברי רש"י בדף נה:**

**יח.** ואשר נראה בזה, דהנה בגמ' בב"מ דף נה: איתא 'מתיב רב ששת מחללין אותו כסף על כסף נחושת על נחושת כסף על נחושת ונחושת על הפירות ויחזור ויפדה את הפירות דברי רבי מאיר וחכ''א יעלו פירות ויאכלו בירושלים', וביאר רש"י בדעת ר' מאיר, וז"ל 'ויחזור ויפדה את הפירות, ויעלה הכסף לירושלים דכתיב וצרת הכסף', והתוס' הקשו עליו וז"ל 'ותו מה שפירש דלפדות הפירות עדיף מלעלות אפכא משמע בכמה דוכתי בפ''ג דמעשר שני גבי לקוח בכסף מעשר שני שנטמא כו' אמר להם לא אם אמרתם כו' תאמר בלקוח שאינו נפדה טהור ברחוק מקום אלמא לקוח צריך להעלותו וכן בכמה דוכתי'. מבואר שרש"י נקט שעדיף להעלות את הכסף עצמו לירושלים ולא לחזור ולחללו, וצ"ב.

ונראה בביאור הדברים, לפי"מ שהוכיח בחי' רא"ל (ח"ב סי' י"ט) שיש מצוה בעצם מעשה החילול גם בלא הצורך להעלותו לירושלים, והראיה לזה מהא דאיתא בפ"ה מ"ז שלפי ב"ש גם בזה"ז צריך לחלל את המע"ש אע"פ שאינו אוכל את הפירות בירושלים, ופירש הירושלמי הטעם 'דכתיב 'וצרת הכסף בידך' הכסף לבד מעלין', מבואר שיש ענין בפדיית המע"ש מצ"ע אף שאינו יכול לאכול את הפירות בירושלים בזה"ז, ואף ב"ה דפליגי י"ל שלא נחלקו על עיקר דין זה אלא דס"ל שכיון שבזה"ז אין מצות אכילת מע"ש ה"נ אין מצוה לפדותו, וע"ש שהביא עוד ראיות לזה.

ומבואר בזה, שדין וצרת הכסף אינו רק הכ"ת איך יוכל לקיים את דין ונתתה הכסף בירושלים, אלא שיש קיום דין לעצמו בפרשת 'וצרת הכסף' ע"י שפודה ומעלה את הפירות לירושלים. וזהו הביאור בדברי רש"י שלפי ר"מ אסור לחזור ולחלל את המעות על פירות, דהוא בשביל שיקיים את דין וצרת הכסף, וגם חכמים לא פליגי אלא בדמאי שהקילו בו לחזור ולחלל אבל בודאי מודו חכמים שצריך להעלות את המעות לירושלים שבזה מקיים את דין וצרת הכסף.

והן הן דברי רש"י בקידושין, שאסור לקנות בהמה ממעות מע"ש משום דכתיב וצרת הכסף, דכונתו שמדין וצרת הכסף צריך להעלות את הכסף עצמו לירושלים דזהו קיום דין וצרת הכסף להעלות את כסף הפדיון לירושלים, וכמש"כ רש"י בב"מ שמדין וצרת הכסף צריך להעלות את כסף החילול לירושלים ולא לחזור ולחללו וז"ב.

ולפי"ז נראה שהוא דין דאורייתא שזהו עצם קיום דין וצרת הכסף להעלות את כסף הפדיון לירושלים ולא לחזור ולחללו ואין בזה איזה תקנת חכמים לקיים את דין וצרת הכסף אלא זהו כל עיקר חלות דין וצרת הכסף. אמנם כ"ז הוא מחוץ לירושלים, אבל בירושלים פשיטא שיכול לחלל על בהמה, דממ"נ אם לא חילל חוץ לירושלים על מעות הרי ביטל כבר דין וצרת הכסף ואינו יכול לחלל בירושלים על מעות, ואם חילל מחוץ לירושלים על מעות יכול לקנות בהם בהמה כיון שכבר התקיים דין וצרת הכסף כשהעלה את המעות לירושלים.

ובזה מתבאר מושג זה שיש דין שהוא רק לכתחילה אף בדאורייתא, משום שהדין לכתחילה הוא לקיים את דין וצרת הכסף אבל בדיעבד חייל החילול כיון שסו"ס קיים את דין ונתתה הכסף, ופשיטא שהדין וצרת הכסף אינו מעכב את קיום דין ונתתה הכסף.

והנה בדברי הגרא"ל מאלין הנז' מתבאר חידוש יותר גדול [כפי שהוכיח מהמשנה הנ"ל], שמלבד מה שמבואר ברש"י שאם חילל צריך להעלות את הכסף לירושלים ולא לחזור ולחללו על פירות, גם יש קיום דין בעצם החילול וצריך לכתחילה לחלל כל פירות ולא להעלותם לירושלים.

**מיישב לפי"ז את הקושיא מהמשנה בפ"ג**

**יט.** ובזה נבוא בעזהי"ת ליישב את הקושיא מהמשנה בפ"ג, שמבואר שם שאם המעות בירושלים והפירות במדינה יכול לחלל על הפירות, ושאלנו מה המעליותא בזה שהמעות בירושלים הרי סו"ס הפירות שמחלל עליהם הם מחוץ לירושלים.

ולדברינו נראה, שכיון שהטעם שאסור לקנות פירות ובהמה חוץ לירושלים הוא משום שחסר בזה בקיום של וצרת הכסף דצריך להעלות את המעות לירושלים, א"כ עד כמה שהמעות כבר הגיעו לירושלים, חשיב שכבר קיים דין 'וצרת הכסף' במעות אלו ויכול לחלל בירושלים אף על פירות שבמדינה מדין ונתתה הכסף שהוא מתקיים גם חוץ לירושלים כאמור, דכיון שלא חסר בדין וצרת הכסף יכול לחלל מדין ונתתה הכסף, ודוק כי זה נפלא.

אמנם בירושלמי הנ"ל משמע שלא כדברינו, דמבואר שם שהחסרון בחילול חוץ לירושלים הוא בעצם דין ונתתה הכסף ולא משום שצריך שיתקיים דין וצרת הכסף, ולפי"ז צ"ע מדוע בדיעבד חל החילול. שו"ר בירושלמי [כפי פירוש הפני משה] שנקט שבאמת לא חל החילול חוץ לירושלים בדיעבד, וצ"ע מהברייתא בקידושין והמשנה בפרק קמא הנ"ל וצ"ע כעת.

**שיטת הריטב"א להיפך משיטת התוס'**

**כ.** והנה להשלמת הענין יש להביא את שיטת הריטב"א בב"מ בשם מורו, שמבואר בדבריו להיפך משיטת רש"י ותוס', שעדיף חילול על פירא שאינו ראוי לאכילה מחילול על פירא ממש, דמדאורייתא א"א לחלל כסף על פירות ממש כיון שיש טורח בהעלאתם ודרשינן מדכתיב כי לא תוכל שאתו כי ירחק ממך המקום, אבל לחלל סלעים על דינרים מותר מדאורייתא אע"פ שזהב נחשב פירא לגבי כספא, משום שאין בזה טורח, אלא שרבנן גזרו על כל דבר דמקריא פירא שא"א לחלל עליו טיבעא וע"ז מיירי הסוגיא בב"מ. ומה"ט הריטב"א בסוף הסוגיא נחלק על רש"י שקושיית הגמ' רק ללישנא מציעתא אבל ללישנא קמא מועיל החילול בדיעבד כנ"ל אות ו'.

וילה"ק בסתירת דבריו, [להיפך ממה שאלנו בדברי רש"י], שהריטב"א בקידושין כתב כדברי רש"י שהטעם שא"א לקנות בהמה במעות מע"ש הוא משום משום שטיבעא אפירא לא מחללינן וע"ז קתני בברייתא שבדיעבד חל החילול, וא"כ איך כתב בב"מ שמדאורייתא א"א לחלל על פירות גמורים ומשמע בהדיא בדבריו שאף בדיעבד לא מועיל החילול וא"כ מדוע על בהמה חל החילול בדיעבד.

ויש ליישב בפשיטות, שהריטב"א ביאר שהטעם שבפירות לא חל החילול, הוא משום שיש טורח להעלותם לירושלים, וא"כ י"ל שבבהמה שאין טורח כ"כ בהעלאתה מותר לחלל מדאורייתא והוה כסלעים על דינרים, ומש"ה בדיעבד חל החילול [וחילוק זה בין בהמה לפירות שבבהמה אין טורח, מפורש בתוס' בב"מ מד: ובב"ק צז:].

**כא.** העולה מכל זה, שיש ג' שיטות בדין חילול טיבעא אפירא.

1. שיטת רש"י שאין מחללים מחוץ לירושלים אפי' על דבר שראוי לאכילה, אלא שבדבר שאינו ראוי לאכילה כמו סלעים על דינרים אפי' בדיעבד לא חל החילול, אבל על דבר שראוי לאכילה כגון בהמה אסור לחלל ובדיעבד מחולל.

ובארנו בדבריו די"ל שאי"ז דין מדרבנן בעלמא שצריך לקיים את דין וצרת הכסף חוץ לירושלים ולא את דין ונתתה הכסף, אלא שבשביל הקיום דין של וצרת הכסף צריך להעלות את המעות לירושלים כמש"כ רש"י בב"מ.

1. שיטת התוס' שדין טיבעא אפירא לא מחללינן הוא רק בדבר שאינו ראוי לאכילה אבל דבר שראוי לאכילה מחללים עליו אף לכתחילה מחוץ לירושלים, ובתוס' בסוכה משמע שאם אין דעתו להעלותו לירושלים אין מחללים אף על דבר שראוי לאכילה.
2. שיטת הריטב"א להיפך מסברת רש"י ותוס', שמדאורייתא אין מחללים על פירות שיש טורח להעלותם לירושלים ואפי' בדיעבד אינו מחולל, אבל סלעים על דינרים הוי רק מדרבנן ובדיעבד חל החילול, והוכחנו מדבריו שאף לחלל על בהמה שאין בה כ"כ טורח הוא מדרבנן בעלמא ובדיעבד חל החילול.

תושלב"ע