כל כתבי 2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 16 כל כתבי

**בסוגיא דגרם כיבוי**

**דף קכ עמוד א**

**דף מספר 1**

1. **מתניתין רבי שמעון בן ננס אומר פורסין עור של גדי על גבי שידה תיבה ומגדל שאחז בהן את האור מפני שהוא מחרך ועושין מחיצה בכל הכלים בין מלאין בין ריקנים בשביל שלא תעבור הדליקה רבי יוסי אוסר בכלי חרס חדשים מלאין מים לפי שאין יכולין לקבל את האור והן מתבקעין ומכבין את הדליקה.** יעוין בגמ' לקמן דמסיקה דלכו''ע גרמא מותר מה''ת דלא תעשון כל מלאכה כתיב הא גרמא שרי ורק דפליגי אי גזרינן דמתוך שאדם בהול על ממונו אי שרית ליה אתי לכבויי. עוד מבואר במתניתין דאיכא חילוק בין גרם כיבוי להיכא דרק מונע את הדליקה וכל איסורא דר' יוסי הוי רק בגרם כיבוי דבזה גזרינן דלמא יכבה.

**בעיקר היתרא דגרם כיבוי מה''ת**

1. **יעוין במרדכי סימן שצ''ט דמותר רק במקום היזקא כמו במתניתין דהוי לענין להצילו מדליקה.** וכן הביא הרמ''א להלכה בסימן של''ד סעיף כ''ב דמדרבנן מיהא אסירא ולא הותר רק במקום הפסד ויעוין בהגהות רעק''א שם דמוכיח מהתו' בביצה כ''ב דנקט דאיכא איסורא מדרבנן בכל גווני מהא דנקט שם דבגרם כיבוי בשבת ליכא חיובא ומבואר דמדרבנן אסור. וז''ל התוס' וגרם כיבוי ביו''ט שרי אע''פ שממהר כבויה ובשבת נמי אינו חייב. ויעוין במאמר מרדכי תקי''ד סק''י [יעוין בשער הציון תקי''ד ל''א דמביאו להלכה] דמדייק מתוס' דאיכא בזה חילוק בין יו''ט לשבת. דהרי זהו הכרחו של תוס' לבאר את איסורא דמסתפק מן השמן מחמת שמכהה אורו ואיכא בזה איסור כיבוי דאי הוי מחמת גרם כיבוי ביו''ט שרי.

**אולם במרדכי מבואר להדיא דגם ביו''ט אסור** ויעוין בסימן תקי''ד סעיף ב' במג''א סק''ה ובא''א שם וכן ביש''ש ביצה פ''ב כ''ח דנוקטים ג''כ דביו''ט איכא איסורא רק דמחלקים בין היכא דכשמגיע האש שם מתכבה מיד להיכא שמונעו רק מלשרוף דבזה מותר גם שלא במקום פסידא ויעוין עוד במג''א ס''ק ז'. [ויעוין ברעק''א שם דמציין למג''א].

**בגדר הך איסורא דגרמא מדרבנן אי הוי מחמת גזירה או הוי איסור בפני עצמו**

1. **יש לעיין בגדר הך איסורא דהרי הא חזינן דהוי איסור קל שהותר במקום היזק ממון ושאר איסורי דרבנן לא הותרו,** ויעוין עוד בחזו''א ל''ח ססק''ט דכתב דלפי''ז אם עושה בשביל חולה גם מותר [רק דיעוין במג''א שכ''ח ס''ק נ''ג דכתב דגרמא שראי לחולה כשאר שבותין ומשמע דאי שבות אסירא ה''ה גרמא אסירא], ויעוין עוד באבנ''ז רל''א אות ה' דמוכיח מהא דהותרה טבילה היכא ששם קדש כתוב על בשרו [ואיכא בזה גרמא דמחיקת השם] למרות דמדרבנן גרמא אסירא דמקום מצוה הוי כהפסד. עוד מצינו בתוס' את החילוק בין יו''ט לשבת דגם בזה חזינן דהוי איסור קל דביו''ט הותר ולא הוי כשאר שבות דרבנן. וצ''ל דכיון דהחסרון הוא בגוף המעשה דהוי גרמא גם אי מדרבנן אסירא הוי רק איסורא בעלמא דרבנן הרחיבו את התביעה גם לשיעור של גרמא ובהך שיעורא דגרמא איכא הגבלה בכל צד הפסד וכן ביו''ט דבעי ''מלאכת עבודה'' בעינן יותר יחס למלאכה.

**ולכאורה מוכח מזה דלא הוי איסורא מחמת גזירה אטו יכבה כמו לר' יוסי**, דבזה ליכא סיבה דיהא חילוקים באופן הגזירה דכל כמה דאיכא למיחש לאיסור דאוריתא ליכא בזה הגבלות אא''כ נימא דהוי דרגות בחשש וצ''ב, אולם אי הוי איסורא דרבנן על גוף המעשה בהא איכא למימר דבגרמא הוי איסור קל.

**יסוד הגרש''ז בהיתר גרמא מדרבנן**

1. **בעיקר היתרא דגרמא במקום הפסד יעוין בשו"ת מנחת שלמה** תניינא ח''ג סימן לא בקונטרס החליבה בכללא דגרמא בשבת והצעה בענין החליבה, סק''א. וז''ל, בעיקר כלל זה דאמרינן גבי שבת דדוקא עשייה הוא דאסור הא גרמא שרי, חושבני דאף במקום פסידא לא אמרינן דשרי כי אם דוקא בכה"ג דאיכא תרתי למעליותא חדא דהוי גרמא ולא קעביד כלל מעשה בידים, וגם דוקא בכה"ג דהוי נמי כלאחר יד דרק אז הוא דשרי גם מדרבנן. משא"כ בכה"ג שעושה כדרך המלאכה ולא כלאחר יד שפיר אסור גרמא מדרבנן אפי' במקום פסידא ויעוי''ש דמוכיח כן מכמה מקומות.

**ובעיקר גדר איסור גרם כיבוי מצינו בזה כמה אופנים דאיכא איסור גמור גם אליבא דרבנן. האחד. בסוגית הגמ' בביצה כ''ב בדינא דאסור להסתפק מהנר משום מכבה. שנית בסוגית הגמ' בדף מ''ז ע''ב בדינא דאסור להעמיד כלי לקבל ניצוצות.**

**בסוגית הגמ' בביצה**

1. **יעוין בביצה דף כ''ב דאסור להסתפק מהנר משום מכבה**. ובתוס' מבאר דהוי מחמת דמכהה את האור. אולם ברא''ש פ''ב סימן י''ז הוכיח מהא דאיתא בשבת כ''ט ע''ב דלא יקוב אדם שפופרת של ביצה וימלאנה שמן ויתננה על פי הנר שמא יסתפק מהשמן שבשפופרת. ומבואר דגם היכא דלא מכהה את האור [מאחר דהשפופרת בצד הנר] איכא איסורא. ומוכיח הרא''ש וז''ל, הלכך נראה לי טעמא דמסתפק מן הנר משום שממהר כיבויו. ואף רבנן דרבי יוסי מודו בהאי גרם כיבוי דחייב. דעד כאן לא פליגי התם אלא משום דאינו נוגע בדבר הדולק אלא עושה דבר חוצה לו הגורם את הכיבוי כשתגיע שמה הדליקה. אבל הכא השמן והפתילה שתיהן גורמים את הדליקה והממעט מאחד מהן וממהר את הכיבוי חייב.

**ויעוין ביש''ש פ''ב סימן כ''ז דמיישב דהיכא דלוקח את כל השמן שבשפופרת גם לדעת תוס' מחייב ולכן אסור לקחת אפילו מקצת**. ובבאור החילוק בין מקצת להכל תמהו האחרונים דכל כמה דפליג על הרא''ש דלא מהני מה דממהר את הכיבוי מאי נפק''מ כמה שמן לוקח. ויעוין **באליה רבה** סימן תקיד סק''ה וז''ל, והנה בעולת שבת [סק"ג] כתב לא אבין דברי רש"ל, דמה בכך אם יקח הכל הא השמן שבשפופרת אינו מחובר עם השמן שבנר וכשלוקח השפופרת אינו מכבה האור ע"כ. ולענ"ד דברי רש"ל פשטן דכיון שמטפטף תמיד טיף טיף א"כ דולק הנר תמיד עם הטיף, וכל שאין נוטל הכל עדיין מטפטף ונשאר האור צלול כמו שאינו נוטל, אבל כשנוטל כלו פוסק הטיף ומכבה האור.

**בבאור שיטת תוס' דאיסורא מחמת כיהוי אור הנר אי הוי איסור מדרבנן**

1. **בבאור שיטת תוס' יעוי''ש בלשונו דכתב דנראה ככיבוי** ויעוין בפנ''י דמדייק מזה דהוי איסור דרבנן. וז''ל, דמלשון התוס' כאן שכתבו לכך נראה ככיבוי משמע דהאי חייב לאו דוקא, אלא שהרמב"ם ז"ל [פי"ב מהל' שבת ה"ב] כתב דחייב חטאת מדאורייתא, ונראה לי שמפרש ג"כ כפירוש התוס' דמאי שמכהה אורו הוי כיבוי גמור, דאי לפירוש הרא"ש שכתב דממהר כיבוי לא מסתבר שיהא בזה חיוב חטאת גמור כיון שלא נעשה כיבוי השתא כלל אלא לאחר זמן וממילא. וכבר כתבתי כיוצא בזה בלשון התוספות בפ"ק דשבת (דף י"ז ע"ב) גבי אין פורסין מצודות דכל שאינו ניצוד עכשיו אלא לאחר זמן ליכא איסורא דאורייתא.

**ובמה דפשיטא ליה בדעת תוס' דהוי איסורא דרבנן יעוין בשפת אמת דנקט דהוי דאוריתא,** וכ''נ בהגהות רעק''א של''ד סעיף כ''ב וז''ל, אבל בקערה דראש הפתילה בתוכה דמכהה אורו והוי כבוי דאורייתא. ובחזו''א לח סק''ו דן בזה ומצדד דאפשר דחייב מדאוריתא, ולשון נראה ככיבוי שכתבו תוס' לאו דוקא ור''ל דהוי ככיבוי ממש.

**ובפשטות נראה דבעצם כהוי האור איכא מלאכת מכבה** ולפי''ז מבואר דמלאכת מכבה הוי בגוף כיבוי האש ולא במה דע''י הכיבוי נשאר הדבר המתבער בקיומו, ולכאורה יהא מוכח כהגר''ז בקונטרס אחרון תצה ב' דמלאכת הבערה היא בעצם יצירת האש ולא בכלוי העצים [יעוי''ש מביא ראיה מחימום ברזל באור דאיכא בזה רק יצירת אש], דנראה דמכבה הוי ביחס ליצירה דאיכא בהבערה.

**אולם יעוין באבנ''ז רלח דמאריך להוכיח דמלאכת הבערה היא בכילוי העצים,** וא''כ לכאורה גם ''מכבה'' הוי הפקעת כילוי העצים, וא''כ לא שייך למימר דבכיהוי האור איכא מלאכת מכבה. ויעוין במנחת אריאל דרוצה להוכיח מהא דאיתא בדף ל''א בחס על הנר דר' יוסי פוטר חוץ מן הפתילה מפני שהוא עושה פחם. ובגמ' מבארת דס''ל דכיבוי הוי ''סתירה'' ובעינן סותר ע''מ לבנות במקומו. ומאחר דהגמ' קרי ליה ''סותר'' מוכח דהמלאכה היא בכיבוי. ויעוי''ש דדן דת''ק פליגי על ר''י בעיקר גדר מלאכת כיבוי, אולם נראה דאפשר דכיון ד''מעשה המלאכה הוא בכיבוי הפתילה'' בשביל להפקיע מזה יחס של מקלקל בעינן שהתיקון יהיה בגוף העשיה עצמה ולא בתוצאה של המלאכה ויש לעיין בזה.

**ובעיקר הבאור אי נימא דלתוס' אסור מדאוריתא יעוין בשפת אמת** שם וז''ל, וכוונתם דהיכא דבשעת מעשה נראה ככיבוי ולבסוף יהי' כיבוי לגמרי גרם כיבוי כזה חייבין עלה דהא דממעטינן התם בפ' כל כתבי מדכתיב לא תעשה מלאכה הא גרמא שרי היינו באינו ניכר שום כיבוי בשעת מעשה. ומבואר בדבריו דבאמת חיובו נשלם בגמר הכיבוי רק מאחר דכבר בתחילת מעשהו איכא משמעות לכיבויו ליכא בזה להפקעה של גרמא [ויש להוסיף דהא בגדרי מעשים דנזיקין לא גרע מאש דהרי העמיד סיבה מוכרחת לכיבוי ורק דהוי גזה''כ דלא תעשון ויתבאר אי''ה בהמשך, אולם יעוין בשביתת השבת במעשה חושב [בדיני גרם מלאכה עמוד י''ט] דמביא מהרצ''פ דגם אי אשו משום ממונו איכא בזה חיובא, דשאני חיוב שבת דאף דבאמת גרמא הוי כיון דהותחלה תיכף חייב לענין שבת, ויעוי''ש דמוכיח כן מהירושלמי פ''ג דכתובות דמבאר את טעמא דמתניתין דהמדליק את הגדיש בשבת פטור משום דכל שבולת ושבולת יש בו התראת מיתה ולכאורה לר''ל הרי בשבולת ראשון נגמר חיובו ומבואר דשבת שאני], ויעוין גם בשו''ת כת''ס נ''ה וז''ל, דמקרא לא תעשה הא גרמא שרי דוקא כשאינו ניכר סוף מעשה בתחילתו אבל כאן מיד מתחיל הכבוי ומכהה אורו עד שנכבה לגמרי יצא מסוג גרמא ונכנס בסוג עושה מעשה וחייב על כבוי שנכבה בסוף דהוי כהתחיל מיד.

**והנפק''מ היכא דיסתפק מהשמן קודם הלילה והכיבוי יהא בלילה**, דאי נימא דמחייב על עצם מיעוט האור א''כ מחייב מיד בשבת, אולם אי מחייב על גמר הכיבוי יהא פטור וכן נקט בשפת אמת. אולם יעוין בקוב''ש שם אות נה דנקט דזהו הנפק''מ בין התוס' לרא''ש דלתוס' דמחייב מחמת מיעוט האור חייב מיד.

**בבאור שיטת הרא''ש דאיסורא מחמת דממהר כיבויו בלקיחת השמן אי הוי דאוריתא**

1. **בשיטת הרא''ש דמחייב מחמת דממהר כבויו יעוין בפנ''י דנקט דבזה ודאי הוי מדרבנן.** אולם יעוין ביש''ש סימן כח וז''ל, שלדברי הרא"ש הוא חייב משום מכבה, מאחר שממעט גוף השעוה. ומבואר דחייב מדאוריתא. וכ''נ בהגהות רעק''א שם. ויעוין בחזו''א ל''ח סק''ו דתמה בזה דאי עצם הדבר דממהר את הכיבוי הוי דאוריתא א''כ אמאי מחיצת כלים לא אסירא, ואמאי לא נדון את כל הבית כנר של שעוה גדול, וכן בשידה תיבה ומגדל אמאי מותר לפרוס עור של צבי, ומה דכתב רש''י בשפופרת דהקצה שמן זה להדלקה, נראה דלא שייך חילוק זה אלא בשבות דרבנן, אבל בשרש המלאכה אין לחלק מפני מחשבתו עכ''ד.

**אולם יעוין בקוב''ש חלק ב סימן לג וז''ל, ויותר מזה מצינו דבר נפלא, שהמחשבה פועלת על המציאות,** בפרק במה מדליקין, דהמסתפק משפופרת שהקצה אותה במחשבתו לנר, חייב משום מכבה, ואילו לא הקצה אותה, לא היה חייב משום מכבה, דע"י הקצאתו ומחשבתו, נחשב השמן שבשפופרת, כאילו היה בתוך הנר.

**ויעוין בחזו''א דמפרש דכונת הרא''ש דהוי חיוב דרבנן,** דרבנן אסרו גרם כיבוי זה וחשבוהו ככיבוי דכיון דהקצוהו לכך חשבו חכמים נטילתו ככיבוי. ולפי''ז הכא הוי איסור דרבנן מחודש מחמת דהוי ככיבוי ולא מחמת גזירה שמא יכבה כהא דר' יוסי במתניתין שאסר גרם כיבוי.

**רק יעוין ברא''ש דמדמה נותן שמן לנר למסתפק**. וז''ל, והיינו טעמא דנותן שמן בנר משום דמאריך בהבערתו. דאילו לא נתן שמן בנר היה כבה כשיכלה השמן שבנר. ומה שהוא דולק מכאן ואילך הוי כאילו הוא הדליקו. וכן לענין כיבוי נמי ממהר הכיבוי על ידי שנסתפק מן הנר הוי כאילו כבה הוא. ויעוין בחזו''א דבנותן שמן נראה דהוי חיוב דאוריתא אי לא דנימא דגם בזה הוי חיוב מבעיר דרבנן וצ''ב.

**בבאור הא דבנותן שמן מחייב בדין מבעיר רק על מה שדולק אח''כ**

1. **בעיקר הא דמבואר ברא''ש דמחייב בהבערה רק מכח מה שדולק מכאן ואילך יעוין באבנ''ז סימן קי''ט ס''ק י''ז דהוכיח מזה כיסוד הגר''ז דחיובו בהבערה לא הוי על השמן שנתבער** אלא על יצירת האש, ולכן למרות דבלח בלח יש בילה ובודאי כבר עכשיו נתבער מהשמן שנתן מ''מ כיון דסכ''ס הוי אותו נר ולא התחדשה בזה אש מחודשת א''כ לא חשיב כיצירת אש אלא רק מהזמן שהו היה אמור ליכבות מכח השמן שהיה בו.

**בבאור דברי הרא''ש דאין ליטול פתילה דולקת מנר זה וליתן בנר אחר**

1. **בעיקר מה דנקטו האחרונים דלדעת הרא''ש מחייב רק בגמר הכיבוי יש לעיין מהא דנקט הרא''ש בסוף דבריו** וז''ל, ואין ליטול פתילה דולקת מנר זה וליתן בנר אחר דמיד שסלקה מן הנר הוי ליה מכבה ומה הועיל אם חזר והדליק. ולכארוה כל כמה דבפועל לא קרה שום מיעוט בזמן ההדלקה אמאי חשיב מכבה, וכן תמה באגלי טל מלאכת זורע ח' סק''ז בהגהה.

**ויעוין במשנה ברורה תקי''ד ס''ק ט''ז דמפרש להאי דינא מחמת דממעט אורו בשעת הלקיחה**. ויש לדון אי הוי מחמת דס''ל לשו''ע להחמיר כתוס', או דגם הרא''ש מודה לתוס' דהיכא דממעט אורו מחייב משום כיבוי. ויעוין בפמ''ג במש''ז דמציין לתוס' בביצה וצ''ע.

**אולם נראה אולי לחדש דיסוד הרא''ש הוא דעצם ניתוק הפתילה ממה שמבעיר אותה וגורם להדלקתה הוי מלאכת כיבוי,** ומכיון דברגע הניתוק של הפתילה מהשמן אי לא יחזירנו לשמן יכבה הנר בודאי איכא בזה מלאכת כיבוי, ואפשר דזהו כונת הט''ז בסימן תקי''ד סק''ד דיעוי''ש דמחדש דהיכא דמטה וממשיך השמן קצת מן הפתילה כדי שיוכלו לאחוז בפתילה ולהוציאה קצת טפי ממה שהית' תחילה חוץ לשמן, ואח"כ יחזור ויטה השמן אליה כדי שתדלק יפה מותר ולא אמרי' שבשעה שמשך השמן מתחלה ה"ל מכבה, ואינו דומה לפתילה שזכרו אח"כ דלא מהני מה שנותנה לנר אחר ''דשאני התם שלקח כל הפתילה מנר זה הוא מכבה בוודאי'' משא"כ כאן שאינו ממשיך כל השמן אלא מרחיקו קצת וחוזר ומקרבו דאפי' לא היה מקרבו לא היה מתכבה כשיגיע למקום השמן עכ''ל. ובא''ר סק''ה מביא מהמהרי''ל דאסר כיון דסכ''ס בנגיעתו פחת השמן וכן מצדד החמד משה להחמיר.

**ויעוין בשער הציון** ס''ק י''ח דמבאר דטעמו של הט''ז דכיון שבהגבהה זו אינו מכהה לגמרי את אור הנר, שהרי מקצת הפתילה נשארה מונחת בתוך השמן, ועל ידי הגבהה זו יוכל להרבות את אורו יותר מכשהיה מקודם, לפיכך אין כאן חשש כיבוי. ולפי''ז יצא בזה פלוגתא בשיעור הכיהוי של אור הנר הנדרש לאיסור כיבוי. אולם אי נימא כמו שמדויק בט''ז דהאיסור מחמת הניתוק של הפתילה מהשמן א''כ ניחא היטב החילוק בין מקצת פתילה לכל הפתילה. ולפי''ז יצא דלא בעינן לכיבוי שאח''כ אלא כעת כבר איכא מעשה כיבוי.

**בסוגית הגמ' בדף מ''ז ע''ב**

1. **יעוין במשנה בדף מ''ז ע''ב דאסור ליתן כלי עם מים תחת הניצוצות** ובגמ' הבינה דהוי מחמת איסורא דגרם כיבוי ומישבת דאפילו לרבנן אסירא מפני שמקרב את כבויו. ויעוין היטב בתוס' ד''ה מפני, ויעוין בחזו''א סימן ל''ח סק''א דמעמיד דאיכא ד' דרגות בהלכות גרם כיבוי.

**האחד**. פשיטת עור על מגדל שגרם הכיבוי הוא במניעת התפשטות האור ובזה כו''ע מודו דמותר.

**שנית.** נתינת מים על הטלית מצד האור דבזה ג''כ אין איסור כיבוי לכו''ע רק דר' יוסי אוסר מחמת גזירה דלמא אתי לכבויי.

**שלישית.** מחיצה של שלג דליכא בה הפסק כלי בינה למים ובזה דן תוס' דחשיב כיבוי והא דבטלית לא חשיב כיבוי יעוין בתוס' וז''ל, ול"ד לטלית שאחז בו האור מצד אחד שאינו אלא שלא תתפשט האור, ובבאור חילוק התוס' יעוי''ש בחזו''א וז''ל, דבנתינת מים על הטלית עיקרו מניעת התפשטות האור אבל השלג עלול לכבות עכ''ל. ונראה מדבריו דהוי שינוי באופן הפעולה דבמים בצד הטלית סיבת הכיבוי מחמת שהאש לא יכולה להתפשט במקום רטוב וליכא בזה פעולה חיובית של כיבוי.

אולם יעוין בבהגר''א רסה ד' מה דמבאר את השיטה דמותר ליתן מים בעששית שמדליקים בה בערב שבת כיון שאינו מתכוין לכבוי אלא להגביה השמן דס''ל דהך תירוצא דבעינן מחיצה מפסקת. וז''ל, ולפי תי' השני דבמחיצה של מים כיון דאין מחיצה מפסקת אסור ''והא דטלית משום שאין מתכוין ה"ה כאן כיון שאין מחיצה מפסקת אסור אא"כ שאין החילוק מתכוין''. ומבואר בדבריו דהא דטלית שאני מחמת שאין מתכוין.

**רביעית**. מצינו בתוס' היכא דנתן מים תחת הניצוצות שהאש נופלת לתוך מים להדיא ובזה מקרב כיבויו טפי רק דהרב פור''ת ס''ל דגם בזה אין איסור כיבוי אלא רק הוי גזירה דלמא יכבה בתנועת ידו שיקבל הניצוצות בתנועתו. ובגדר הך איסורא דמקרב כבויו יעוין בחזו''א שם דנראה דגם בגוונא דנתן תחת המים הוי כיבוי דרבנן דאין כיבוי דאוריתא אלא אם הכיבוי הוא ע''י כוחו של האדם.ויעוין במאורי אש פ''ד ענף ד' סק''א דמביא מהמשנה ברורה של''ד ס''ק נ''ז ובשער הציון ס''ק מ''ז דהוי איסור מדרבנן ויעוי''ש מה דדן בזה דלכאורה אי הוי איסור דרבנן אמאי גזרו בזה בע''ש אטו שבת ובחזו''א שם כתב דמ''מ גזרו בזה ע''ש אטו שבת. אולם יעוין באבנ''ז רלה דפשיטא ליה דמאחר דגזרו בזה אטו שבת דהוי איסור דאוריתא.

**בבאור השמטת הרי''ף לדינא דר' יהודה בנותן מים בצד הטלית**

1. **יעוין בראשונים דמבארים הא דהשמיט הרי''ף לדינא דטלית שאחז בה האור הוי מצד דמדמי את נותן מים בצד הטלית להא דנותן כלי תחת הניצוצות** ולא ס''ל לחילוקי התוס' ולכן גם בזה אסור מצד גרם כיבוי, והא דר' יהודה ס''ל דמותר אליבא דרבנן הוי מחמת דמוקמי למתניתין דדף מ''ז כמו ר' יוסי כמו שנקטה הגמ' בתחילה.

**בדינא דר' יהודה דנותן מים בצד הטלית דאמאי לא הוי כמסתפק מן הנר לדעת הרא''ש**

1. **יש לעיין לדעת הרא''ש דהיכא דמפקיע את גורם הבעירה וממהר עי''ז את הכיבוי הוי כיבוי דרבנן א''כ אמאי הכא לא חשיב כל הטלית כנר**. ויעוין במג''א תקי''ד סק''ז וז''ל, וצ"ע מ"ש מטלית שאחז בו האור שמותר ליתן עליו מים לכן נ"ל דלא אסר הרא"ש אלא ליקח מגוף דבר הדולק אבל כשנותן דבר חוצה לה שרי. ויעוי''ש דפליג מכח זה על הב''י דאסר ליתן סביב נר של שעוה דבר המונע את המשך הדליקה. ובבאור שיטת הב''י יעוין בפמ''ג במש''ז סק''ו וז''ל, היינו בטלית שאחז האור אף על גב שתעבור ותגיע האש לכל הטלית, מכל מקום ''הטלית לא הוקצה ועשוי להדליק'', רק נפל אש עליו באונס, ולכן מותר גרם כיבוי כזה שנותן דבר המונע חוצה לו, כלומר חוץ למקום האש. מה שאין כן בשעוה, אף שנותן על השעוה מונע חוץ לשעוה, ''מכל מקום השעוה והפתילה שניהם הוכנו להדלקה'', כל שממעט מאחד מהם בהודלק, גרם כיבוי כזה אסור.

**בהא דמבואר בטור בדינא דטלית שאחז בה האור מצד אחד דפושטה ומתכסה בה ואם כבתה כבתה דהוי דוקא בלא מכוין לכבויי**

1. **יעוין בבית יוסף** שלד ס''ק כ''ג וז''ל, ונראה מדברי רבינו דדוקא בשאינו מתכוין לכבות על ידי כך אלא שאם הוא צריך להתכסות בטלית ולקרות בספר מתכסה וקורא ואינו נמנע ואף על פי שעל ידי כן תכבה לית לן בה דדבר שאינו מתכוין הוא ומותר, אבל אם הוא מתכוין לכבות על ידי כך ודאי אסור, ואף על פי שנותן משקין על הטלית מתכוין לכבות הוא ושרי התם שאני דלא הוי אלא גרם כיבוי שהרי אינו עושה מעשה בגוף הדליקה, אלא לכשיגיע האש למקום המים לא יוכל לשלוט שם ויכבה מאליו, אבל הכא כשמתכסה בטלית ופותח הספר תורה שמנענע האש עצמה ועל ידי כך היא נכבית אם היה מתכוין לכך היה אסור כנ"ל לדברי רבינו, אבל מדברי שאר פוסקים אין נראה כן אלא אפילו אם אינו צריך לטלית ולספר אלא שמתכוין לכבות האש על ידי שמתנענע מצד כיסויו בטלית ואחיזתו בספר שרי דלא הוי אלא גרם כיבוי שהרי כתבו דינים אלו סתם ומשמע מפשט הלשון שהוא מתכסה בטלית וקורא בספר כדי שלא יראה כמתכוין לכבות אבל הוא ודאי מכוין לכבות ואפילו הכי שרי וכן משמע בירושלמי פרק כל כתבי (ה"ו) ובתוספתא פרק י"ד (ה"ה). **ומבואר בב''י דאפילו שיש במעשיו סיבה חיובית לכיבוי לדעת רוב הפוסקים ליכא בזה איסורא** וצ''ב מ''ש מכל מעשה איסור בספק דהיכא דמכוין אסור. ויעוי''ש בב''י וז''ל, ונראה דטעמא משום דלאו פסיק רישיה הוא שהרי אינו בודאי שיכבה על ידי כך, ועוד דהוי כיבוי כלאחר יד הילכך לא גזרו ביה רבנן במקום פסידא. ויש לעיין אי בהך טעמא דלא הוי פס''ר בלחודיה סגי ואי נימא כן יצא מזה חידוש בהלכות גרמא בשבת דבעינן יחס במעשהו לגוף האיסור ומאחר דעיקר התעסקותו בלבישת הטלית ופשיטתה ליכא יחס במעשהו לכיבוי והכיבוי הוי כגרמא.
2. **ויעוין בט''ז דתמה על הב''י דבגוונא דאיכא במעשהו סיבה חיובית לכיבוי ודאי אסור היכא דמכוין ולית מאן דפליג בזה וכונת הטור דלא יכוין הוא דלא יעשה מעשה חיובי של כיבוי והיתרא דפשיטת טלית הוי מחמת** שאינו מכבה מה שדולק לפניו רק שעושה כדי שלא יוסיף הדליקה כי ע"י החבור של הטלית ניתוסף ההדלקה וכשמפזר החבור לא יהיה הוספה והא שזכרו בגמ' פושטו ומכסה בו לא זכרו את הכיסוי כדי שע"י יכבה הדליקה דהא אמרו שם וכן בספר שאחזו האור פושטו וקורא בו ושם ודאי לא שייך לומר שע"י הקריאה תכבה אלא ודאי שאורחא דמילתא דפותחו ומניחו דהיינו מתכסה בו וכן בספר, וא"כ הוא ממש כעין נותן מים על הבגד שלא במקום האש.
3. **אולם יעוין בב''ח ובמג''א דנקטו דגם בנתכוין שיעשה כיבוי חיובי מותר** ורק דבעינן שיזהר שלא ירוץ ויקפוץ וינענע עצמו אנה ואנה כדי שיכבה או שינענע את הטלית כדי שיכבה דכל זה הלא עושה מעשה כיבוי ממש וזהו גם כונת הטור דלא יכוין דהכונה דלא יעשה מעשה כיבוי ממש, וחזינן בדבריהם דבהך גוונא דנקט הב''י גם הטור מודה דמותר. ונראה מדבריהם דחשיב גרמא ולא הצריכו את סברת הב''י דהוי לאחר יד וא''כ מתבאר בזה יסוד בפטורא דגרמא ויתבאר אי''ה לקמן.