מראי מקומות לש
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / לש

**מראי מקומות לש. בביאור מחלוקת רבי ורבי יוסי. אביי ורב יוסף, ובביאור הסוגיא קנה: 3**

**הנה יש לדון בביאור מחלוקת רבי וריבר"י**. דלרבי חייב כבר בנתינת המים ולרבי יוסי אינו חייב אלא כשלש. מהו שורש מחלוקתם. ויש לדון ג' סברות . א. דיסוד הלישה הוא עירוב וחיבור הקמח והמים ויצירת שם של תחילת עיסה. כך סבר רבי אלא דרבי יוסי סבר דבעינן מעשה. ב. דלרבי יסוד הלישה הוא העירוב. ולרבי יוסי יסוד הלישה הוא עשייתן גוף אחד. ג. דרבי יוסי סבר שבעינן לישה חשובה. ורבי סבר דאפילו על תחילת לישה. מחייבים. **והנה בדעת אביי** [יח.] דסובר דבדבר שאינו בר גיבול חייבים על נתינת המים מוכח דאין החיוב על המעשה לרבי יוסי.וכן דאין החיוב על מה שהוא נעשה גוף אחד. אמנם בדעת רב יוסף דסובר דלרבי יוסי אין חייבים על נתינת המים. עדיין יתכן לדון דהחיוב הוא דווקא על המעשה. וכן דהחיוב הוא על מה שהוא נעשה גוף אחד. דדעת הרבה ראשונים דלרבי יוסף בדבר שאינו בר גיבול אם גיבל הוא חייב על הגיבול אפילו בדברים שאינם ברי גיבול.

**והנה מדברי הרמב"ם לכאורה נראה דלא כב' הצדדים הראשונים**. דהרמב"ם כתב בפ"ח הט"ז בשבת דפסק כרבי יוסי דחייבים רק על הלישה. ופסק דבדבר שאינו בר גיבול אין חייבים לא על נתינת המים ולא על הגיבול ופסק כרב יוסף ודלא כאביי. וכן פסק הרמב"ם, את הגמ' בזבחים צד: דמכל מקום חייב בנותן זרע שומשמין וזרע פשתן במים. ומבואר לכאורה תרתי א. דאין החיוב על המעשה לרבי יוסי דהרי חזינן דהוא חייב אפילו על נתינת מים בזרע שומשמין. וכן דעת הרמב"ם דאם גיבל פטור אפילו שהוא נעשה גוף אחד. [אלא אם כן נאמר דכוונת הרמב"ם דהטעם דאינם ברי גיבול הוא משום דבמציאות אינם מתגבלים היטב. [אמנם הריטב"א כתב דהפטור משום שאין דרך לגבלם.] ואז ניתן כן לפרש כטעם הב'.] וכפשוטו חזינן כהטעם הג' דמחלוקתם. היא האם חשיב לישה שיש בה חשיבות דבדבר שהדרך לגבל אין חשיבות אלא בגיבול ולדעת רבי מחייבים אפילו על תחילת עיסה שאינו גיבול חשוב. ובדבר שאינו בר גיבול לא חייבים על נתינת המים שאינו מעשה חשוב וגם על הגיבול לא מחייבים משום שאין הדרך לגבל. או משום שאינו נדבק היטב ולא הוי מעשה חשוב. אמנם בשומשמין ופשתן שהן מתערבין היטב בנתינת המים לחודיה אז חשיב לישה חשובה ומחייבים עליה. **ולדעת הראשונים** דפליגי על הרמב"ם. וסוברים דכן חייבים בגיבול. עיין חזו"א סי' נו' ג'. ניתן לומר דאביי ורב יוסף נחלקו בזה עצמו דרב יוסף סבר דלא מחייבים על לישה אלא אם כן יעשה גוף אחד. ויתכן דבזרע פשתן נחשב שנהיה גוף אחד וכך לא יקשה עליהם מזבחים צד:. ולעומת זאת אביי סבר דפליגי בדרגת החשיבות. ולכן סבר אביי. דבאופן שאין דרך לגבל אז נתינת המים כבר נקראת דבר חשוב ולכן מחייבים, בשיעור כזה. **בביאור מחלוקת התוס' יח. ד"ה אבל ורש"י בביצה לב:** והראשונים דסברי כוותיהו. הנה רש"י והרי"ף והר"ח ועוד פי' קיטמא דהוא עירב אם אפר ומותר לסתום את התנור. והתוס' הקשו מאביי דמבואר דבדבר שאינו בר גיבול נאסר נתינת המים והתוס' העמידו דשם איריי באופן שהיה אפר בלי מים וכו'. ונראה דבזה פליגי דרש"י סבר דהלכה כרב יוסף. או יותר דסבר כמו שביאר המגיד משנה דאחרי שהוכיחה הגמ' במורסן דרבי יוסי מתיר נתינת מים. בהכרח דרבי יוסי סבר דאין איסור דאוריתא בנתינת מים בדבר שאינו בר גיבול. כרבי יוסף וממילא במורסן לתרנגולין התירו משום שיש צורך בו ביום. וכן התירו בקיטמא לערב את האפר אם המים ולגבלו. כמבואר שם ברש"י ד"ה וקטמא שרי ומבואר ברש"י כהרמב"ם דבדבר שאינו בר גיבול לא רק דהותר נתינת המים אלא גם הגיבול הותר וכן סבר הרי"ף ועוד ראשונים.. והלכה כרב יוסף ודלא כאביי. וכן סברו כל הראשונים שם שהלכו בדעתו של רש"י אמנם התוס' סבר דהלכה כאביי ונתקשה בביאור דברי הגמ' שם דהם שלא כהלכתה. וממילא דחק לאוקמי דאיירי שם באפר שאינו מעורב במים. ועיין היטב בביאור הלכה סי' שכ"ד ס"ג ד"ה אין גובלין. ועיין חזו"א סי' נ"ו ס"ק ג' שפליג עליה וסובר דרוב ראשונים פוסקים הלכה כרבי יוסף. דגם בדבר שאינו בר גיבול אין חייב אלא על ידי גיבול .עיי"ש **עוד יש נידון בהאי ענינא**. האם לרבי חייבים על הגיבול חיוב נוסף. וכן לרבי יוסי האם חייבים על הגיבול לבד או דווקא אם נתינת המים. והנה כלפי הנידון האם לרבי חייבים על הגיבול חיוב נוסף. עיין היטב בביאור הלכה סי' שכא סי"ד ד"ה אין מגבלין שהביא ירושלמי. פרק כלל גדול דהלש העורך והמקטף חייב משום לש ופעולות אלו נעשות לאחר הלישה. ומתייפה הלישה יותר. וכ"ש הלש אחר נתינת המים שהעיסה מתייפת יותר. [אמנם יתכן דמסברא יש לחלק דהרי הכלל הוא דאין לישה אחר לישה. והעירוב של המים והלישה הכל ענינם אחד חיבור הדברים. אמנם העריכה והקיטוף הם השבחה שענינה ניתנת צורה בעיסה ושמא עליהם חייבים בנפרד אבל על עשיית החיבור כחיבור אמיץ אולי אין בזה מחייב ויש לעיין בסברא זו. אח"כ מצאתי בחזו"א שדן בסברא זו סי' נח' סק"ה.] אמנם עיי"ש שהקשה מהרא"ש בביצה. ועיי"ש מה שתי' בדוחק. ולפי מה שכתבנו בסוגריים אין הכרח לדוחקו. עיי"ש וכמו שכתב הביאור הלכה כבר כתב האג"ט לש סק"ד עיי"ש שהביא כסברת הביאוה"ל. אלא דכתב דבתרומה"ד שהובא בב"י בסי' שכ"א דפוסק כרבי וסובר דלרבי יוסי צריך שינו בגיבול ולא בנתינה. נראה לא כן, ועיין היטב בתרומה"ד דבתחילת דבריו נראה דלא כהאג"ט עיין בזה.. ולגבי הנידון השני האם חייב לרבי יוסי על הגיבול לחודיה או רק אם נתינת המים. עיין באג"ט שם סק"ב דנסתפק בזה עייש אריכות בזה. ועיין במיוחסות לר"ן יח. דכתב דלרבי אם נתן את המים מבעוד יום אף אם אח"כ מגבל בשבת פטור. ומשמע דלא כדברי הביאור הלכה דלרבי לא חייב על גיבול לחודיה. וכן משמע בדבריו דלרבי יוסי חייב ומבואר דלרבי יוסי חיב על הגיבול לחודיה אפילו בלי נתינת המים.ודו"ק. **הוספת דברים בביאור הגמ' קנה: קנו.** רבי יוסי בר"י אומר נותנין מים למורסן. והנה הדבר צ"ב, דהרי נקטו האחרונים היינו המ"מ בפ"ח הט"ז. וכן נקט הביאור הלכה סי' שכ"ד שהובא לעיל. דגם לריבר"י יש איסור דרבנן, וניתן לדייק כן מלשונו של רבי יוסי דאמר דאין חייב עד שיגבל ומשמע שאסר עד נתינת המים. ואם כן יש לעיין מדוע במורסן סבר רבי יוסי שמותר לערבו לכתחילה. ולכאורה זהו תלוי בב' הדרכים. דלדעת הרמב"ם דמורסן חשיב דבר שאינו בר גיבול ואין חייבים על גיבולו. ביאר המ"מ באופן זה דהטעם דנאסר מדרבנן, הוא משום חשש שמא יבוא לגבל. וממילא באופן דאינו בר גיבול אין איסור בגיבולם מן התורה אלא מדרבנן. וממילא לא גזרו גזירה. והנה לדעת הראשונים דפליגי על הרמב"ם ורש"י והרי"ף והם סוברים דבדבר שאינו בר גיבול חייב על גיבולם אם כן תיקשי מדוע התיר רב יוסי לערבם לכתחילה. ואולי יש לומר דכיוון שאין דרך לגבלם לא חיישינן. אמנם הט"ז והפמ"ג. כתבו דההתר הוא משום שכיוון שיש צורך כן לבו ביום להאכיל את התרנגולין התירו ולא גזרו כאן שמא יגבל. ולפי"ז מותר אפילו בקמח לערב במים אם צריך כן לצורך התרנגולין. ועיין במ"ב סי' שכ"ד סק"ז שם שכתב שם בשם הט"ז דלשיטה זו מותר אפילו לערב מים בקמח. ועיין שם בביאור הלכה. אמנם לסברתינו דלא גזרו משום שאין דרך לגבל אז בקמח באמת יהיה אסור וצ"ע בזה.