אהלות פרק ה
קטגוריות: ש_ס / נב אהלות / אהלות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

יל"ע במשנה זו במה איירי, אי איירי באופן שיש בעין התנור חלל טפח מאי טעמא דב"ה ור"ע שהבית טהור, מדוע אין הטומאה עוברת מקוברי המת לתוך העין ומשם לבית, הא יש חלל טפח ואין מה שיעצור את הטומאה. ואם אין חלל טפח בעין מאי טעמא דב"ש, איך תעבור הטומאה לבית בלא אהל טפח. ונחלקו הראשונים בביאור המשנה.

דעת הר"ש

בראב"ד בהשגות פי"ח ה"ד נראה שהבין בדעת הרמב"ם דאיירי בעין שאין בה חלל טפח, והקשה, אם כן מאי טעמא דב"ש. ועוד הקשה מהתוספתא דלבתר דקתני פלוגתת ב"ש וב"ה ור"ע קתני עין של תנור שיש בה גובה טפח ואין בה רחב טפח או יש בה רחב טפח ואין בה גובה טפח טהורה, ומשמע דבזה כו"ע מודו, והמחלוקת היא באופן שיש רחב טפח וגובה טפח. ולכן נקט דאיירי ביש בה חלל טפח. אמנם הר"ש נקט דאיירי באין בה חלל טפח, ויישב ב' קושיות הראב"ד, דמה שהקשה מהתוספתא הר"ש כתב שמתוספתא זו מוכח כשיטתו. והיינו דנקט דסיפא מפרש לרישא דאיירי באין בה רחב טפח או אין בה גובה טפח, ובזה איירי מתני', וכן פירש הכסף משנה שם.

ולגבי הקושיא הראשונה מ"ט דב"ש הא ליכא רוחב טפח, יישב הר"ש דסברי ב"ש טומאה נכנסת לכלי דרך נקב קטן, וכדאשכחן בסיפא גבי ארובה שבין בית לעליה. ובפשטות כונתו דגם התם נחלקו ב"ש ב"ה ור"ע כעין ההיא דהכא, ואזלו כולהו לטעמייהו. ולכאורה צ"ע טובא דהתם איירי בארובה שיש בה פותח טפח, ולולי הקדרה היתה הטומאה נכנסת לעליה, אלא שהקדרה ממעטת את הטפח, ואילו פיה היה לצד הבית הרי הכל היה טמא לכו"ע, אלא דכיון שרק הנקב הוא לצד הבית בזה פליגי האם נקב זה דינו כפתח או לא. אך הכא איירי בעין שחוץ לבית, ובלא העין לא היתה הטומאה עוברת כלל, ואם כן העין עצמו אין בכוחו להעביר את הטומאה כיון שאין בו טפח, ואין כאן אהל להעביר טומאה כלל.

ותירץ החזון איש דמתני' נמי איירי באופן שיש בכותל הבית נקב טפח על טפח, אלא שעין התנור ממעט את הטפח, ואיירי באופן שהאהילו קוברי המת עד כותל הבית, באופן שלולי העין כל הבית היה טמא כיון שיש פתח טפח בין ב' האהלים, אלא שעין התנור ממעט, ואם כן איירי בדיוק באופן של משנה ב' דפליגי האם כלי שיש בו נקב ממעט את הפתח טפח או לא, ואם אינו ממעט הרי הטומאה עוברת מחמת החלל טפח.

ובזה מיושב בפשיטות מה שהקשה הרא"ש ממתני' בכלים פ"ח מ"ז דאם יש כזית מת בעינו של תנור העומד בחוץ התנור טהור, ומדוע לא אמרינן שהעין יביא את הטומאה לתנור אע"פ שאין בו חלל טפח כדהכא. אמנם להחזון איש לק"מ דהכא איכא פתח טפח, ואין הטומאה נכנסת מחמת העין אלא מחמת הפתח. אמנם דברי החזון איש דחוקים דהו"ל להר"ש לפרש דאיירי דוקא בכה"ג.

ובפשטות מבואר בדעת הר"ש שפתח של כלי יכול להעביר טומאה אף כשאין בו טפח, וכיון שנקב נחשב כפתח הרי הטומאה עוברת שם אף בפחות מטפח. ומה שהקשה הרא"ש מפ"ח דכלים עי' מים טהורים שיישב דהתם הטומאה עצמה היא רצוצה, ובטומאה רצוצה קיי"ל שאינה נמשכת כלל, אף כשיש לה סיבה להמשיכה, משא"כ הכא אין הטומאה רצוצה ולכן היא נמשכת. (וכן כתב בברכת האהל והביא סייעתא לזה מדברי החזון איש שחלון העשוי למאור שהטומאה עוברת בפחות מטפח, אם הטומאה בחלון ב' הבתים טמאים ואינה נחשבת רצוצה, משמע שאם היתה נחשבת רצוצה הבתים טהורים אע"פ שיש כאן סיבה להמשכת הטומאה בפחות מטפח).

ועוד יש ליישב דרק פתח העין נידון כפתח ולא כל העין, והכא איירי באופן שבכל העין יש טפח ורק בפתחו ליכא טפח, ולכן הטומאה עוברת, דבפתח הטומאה נכנסת מדין פתח ובהמשך העין יש טפח, אך במשנה בכלים איירי באופן שאין טפח בכל משך העין, ושם אין לזה דין פתח, ולפיכך אין הטומאה נמשכת.

אך עיקר הדבר צ"ב איך יתכן שעין פחות מטפח מעביר את הטומאה, אמנם דינו כפתח ואינו חוצץ בפני הטומאה אך אכתי אין כאן אהל להמשיך את הטומאה. ונראה מכאן דכל דבר שדינו כפתח יכול גם להמשיך טומאה, דהוי כאהל לכל דבר, דהא חלון העשוי למאור מעביר את הטומאה מאהל לאהל אפילו אם החלון ארוך כמה אמות, והטומאה נמשכת דרך החלון מאהל לאהל, ועל כרחיך שיש לו חשיבות אהל לכל דבר משום שעשוי למאור, לא רק להכנסת הטומאה אלא אף להמשכת הטומאה, ואין צריך טפח דוקא. והוא הדין בעין שדינו כפתח דיכול גם להמשיך טומאה.

והנה יש להקשות בכל כלי חרס המונח בארובה או בחור טפח שבכותל ופיו לצד הטומאה, מדוע הכלי נטמא ואינו חוצץ, הא איירי אף בכלי שאין בפיו טפח, ומדוע לא נאמר שהטומאה מגיעה רק עד אליו והכלי עצמו הוא חוץ לאהל ולא נטמא כלל. ובקה"י טהרות סי' ב' כתב שכיון שאילו נטמא הוא נחשב תוך לאהל שוב אינו יכול להציל, וצ"ב. אמנם להנ"ל יש לבאר בפשיטות, שטומאה נכנסת לפתח כלי אפילו בפחות מטפח, והוי כחלון העשוי למאור.

ולכאורה גם ב"ה ור"ע מודים לזה, אלא שהם סוברים שנקב אינו כפתח, בין לגבי עין בין לגבי נקב כלי, ורק בפתח הטומאה עוברת בפחות מטפח, עי' מש"כ בזה במשנה ב'. ולפי"ז אם במקום עין של תנור היה שם פה של כלי, כלומר שכלי שבאהל ופיו בולט לחוץ והאהילו עליו קוברי המת כו"ע מודו שהבית טמא אף שאין בו טפח. ויתכן עוד דב"ה ור"ע פליגי על ב"ש בתרתי, במשנה ב' פליגי שאין זה נידון כפתח, והכא פליגי שאין טומאה נמשכת כלל בפחות מטפח.

דעת הראב"ד הרא"ש ומהר"ם

הראב"ד בהשגות הרא"ש ומהר"ם נקטו דאיירי באופן שיש בעין טפח, ולכן לב"ש הכל טמא. וטעמייהו דב"ה ור"ע לא ביארו הראב"ד והרא"ש. ובמהר"ם ביאר שעין זה מדין תורה אין דינו כפתח, כיון שהוא עשוי להוציא עשן בלבד, ולגבי שבת קיי"ל דכל פתח שאינו עשוי להכניס ולהוציא לא חשיב פתח, והוא הדין לגבי העברת הטומאה. וכיון שאין דינו כפתח אין הטומאה נכנסת בו אע"פ שיש בו טפח. (ביאור הדבר, דכלי מציל על תוכו, ואין הטומאה נכנסת אף שיש פותח טפח, ואין זה כאהל דקיי"ל שטומאה עוברת מאהל לאהל דרך טפח. אלא שדרך פתח של כלי קיי"ל דטומאה משכמת לפתחו ואין הכלי מציל, אך כל נקב דלא חשיב כפתח אין הטומאה נכנסת אף בפותח טפח. ולעיל כתבנו בדעת הר"ש שטומאה נכנסת לפתח אף שאין בו טפח, ומבואר שאין זה תלוי בטפח אלא בפתח. אמנם מש"כ בדעת הר"ש אינו דוקא בכלי אלא גם בבנין, משא"כ במהר"ם הוי דין בכלי דוקא). והוסיף המהר"ם דהוא הדין בכל נקב מדין תורה אין דינו כפתח ואין הטומאה נכנסת, וביאר עפי"ז פלוגתתם במשנה ב', עי' להלן.

והשתא ב"ש גזרו נקב העשוי להוציא בלבד אטו נקב העשוי להכניס ולהוציא שדינו כפתח מהתורה, וב"ה גזרו רק כלפי הכלי עצמו ולא כלפי הבית, ור"ע לא גזר כלל. והנה הרא"ש כתב שהעין של תנור נעשה בשביל להוציא העשן ולהכניס האש ולהוציא האפר, ואם כן לא יתכן לומר בדעתו כהמהר"ם. ואפשר דאין זה שימוש עיקרי של העין, ועיקר שימושו הוא להוציא ולא להכניס, וצ"ע.

ובדעת הר"ש שלא פירש כן, בפשטות י"ל דנקט דהעין עשוי להכניס ולהוציא, ולכן יש לזה שם פתח מהתורה. ועוד י"ל דמשמע ליה שב"ש מטמאין מעיקר הדין ולא מחמת גזירה. אמנם המקדש דוד פירש שהר"ש מודה למהר"ם שאין לזה שם פתח מהתורה, ומעיקר הדין התנור טהור, ומכל מקום נקט הר"ש שהבית טמא מעיקר הדין. לפי שכל הצלת כלי היא על תוכו, וכלפי חוצה לו אין הכלי מציל, ונקט הר"ש שאין הטומאה מדלגת על הכלי וממשיכה לאחרי הכלי, אלא שכלפי חוץ לכלי הטומאה באמת נכנסת לתוכו, ורק כלפי כלים שבתוכו איכא הצלה של כלי. ומעתה כלפי הבית הטומאה באמת נכנסת לתוך העין של תנור, ואם כן יש לטמאות את הבית מעיקר הדין.

אך צ"ע לדעת המקדש דוד שאם הר"ש מודה למהר"ם מדוע נקט דאיירי דוקא באופן שאין בעין טפח, הא אף באופן שיש בעין טפח אין הטומאה נכנסת אלא אם יש לזה שם פתח, ואם כן פלוגתתם קיימת בין כשיש טפח ובין כשאין טפח, ולכאורה מוכח מכאן שאם יש טפח הטומאה נכנסת אף שאין לזה שם פתח, ודלא כמהר"ם. אמנם הביאור הוא פשוט, שאם יש טפח הבית טמא אף לב"ה ור"ע שאין לזה שם פתח, לפי שכאשר יש טפח הטומאה נכנסת לכלי כלפי הבית, אך כשאין טפח אין הטומאה נכנסת לכלי אלא אם יש לזה שם פתח.

דעת הרמב"ם

הרמב"ם פי"ח ה"ד פסק כב"ה שהתנור טמא והבית טהור, וכתב שהרי אין התנור גבוה מעל הארץ כדי שיביא טומאה לבית. וביאר הכסף משנה דמיירי שהתנור משוקע בקרקע הבית, ולכן לענין זה אינו אהל אחד עם הבית כדי שיביא לו טומאה שנכנסה לו דרך עינו. ובחזון איש נתקשה בדבריו מה מועיל משוקע בקרקע הבית ומדוע אינו מביא טומאה לבית, הא איכא פתח טפח. ובפשטות יש לפרש כונת הכסף משנה דלעולם איירי באופן שיש בעין טפח ומכל מקום אין הטומאה נכנסת לבית, וכדברי הפני יהושע שאין טומאה עוברת מאהל לאהל אלא באופן שניתן לחושבם כאהל אחד, או באופן שיש אהל בתוך אהל, אך שני אהלים נפרדים שיש ביניהם טפח אין הטומאה עוברת. וביאר בזה את המשנה דביב, דאע"פ שהביב פתוח טפח לבית אין הטומאה עוברת אלא מדין סטל"צ, לפי שאי אפשר לחושבם כאהל אחד, דאם נאמר חבוט רמי לתקרת הבית הרי זה סותם את כל פתח הביב. והוא הדין הכא כיון שהתנור משוקע בקרקע הבית אע"פ שיש ביניהם טפח אי אפשר לומר חבוט רמי, ואין הטומאה עוברת לבית, אך אם התנור גבוה מעט לתוך הבית כיון שהטומאה נכנסת לתוך הבית אין צריך לדין חבוט והטומאה נכנסת לכל הבית.

ולדעת ב"ש י"ל דס"ל כהחתם סופר שטומאה עוברת מאהל לאהל על אף שאינם נחשבים כאהל אחד. אך צ"ע מאי טעמיה דר"ע שאף התנור טהור, הא איכא טפח בעין, ומדוע לא תכנס הטומאה לתנור עצמו, וצ"ע. (ובראב"ד לא נראה שהבין כן בדעת הרמב"ם, אלא דאיירי באופן שאין בעין טפח, וצ"ע).

דעת הגר"א

הגר"א ביאר דאיירי בנתן נסר על פתח העין, ומעיקר הדין לכו"ע אין הטומאה נכנסת לעין מחמת הנסר מדין דפנות אהלים. אך אם העין היה בתוך הבית שיש בו מת אין הנסר מציל, כיון שאינו עם דפנות אהלים. ולב"ש גזרינן עין שבדפנות אהלים אטו עין שבתוך הבית, לב"ה גזרינן רק כלפי כלי עצמו, ולר"ע לא גזרינן כלל. ולפי"ז ביאר הגר"א את התוספתא דאף ברישא איירי בנתן נסר על גבה ואין בזה ב' אופנים, ודלא כהר"ש, עיי"ש.

**משנה ב**

כתבו הראשונים דמתני' איירי בקדרה העשויה לאוכלין ולמשקין, דאם עשויה לאוכלין בלבד, הרי נקב ככונס משקה לא חשיב נקב כלל, והוי כקדרה שלמה, ואם עשויה למשקין בלבד הרי נקב ככונס משקה מפקיע ממנו שם כלי לגמרי, והוי כחרס שמציל אף שהוא נקוב עד שיהא בו טפח. ועל כרחיך איירי בעשוי לשניהם, ותנן בכלים ספ"ט שמטילין אותו לחומרו בצמיד פתיל ובכונס משקה, כלומר, שלגבי הכלי עצמו שנמצא באהל המת או שנגע בשרץ, אע"פ שניקב בכונס משקה מקבל טומאה כדין כלי העשוי לאוכלין עד שינקב במוציא זית, ולגבי להציל על כלים אחרים בצמיד פתיל כיון שניקב בכונס משקה אינו מציל כדין כלי העשוי למשקין עד שימרח בצמיד פתיל. והשתא סברי ב"ש דאם הניחו בארובה דנים אותו לחומרא לתרוייהו, דמצד אחד חשיב ככלי ולא כחרס בעלמא כדין כלי העשוי כאוכלין, ומאידך חשיב כנקב להכניס את הטומאה כדין כלי העשוי למשקין, ולכן העליה טמאה.

וכתב הר"ש בכלים שם דסתם משנה שם כב"ש דמטילין אותו לחומרא לתרוייהו, דלפי ב"ה ור"ע שעליה טהורה אין דנים לחומרא לתרוייהו, ומה שב"ה מטמאין את הקדרה עצמה חומרא בעלמא היא. ומבואר מדברי הר"ש שלפי ב"ה ור"ע הדין שנאמר במשנה ספ"ט שמטילין אותו לחומרא בצ"פ ובכונס משקה אינו נכון, אלא דנים אותו רק ככלי העשוי לאוכלין, ואינו צריך צ"פ להציל על כלים שבתוכו, או רק ככלי העשוי למשקין ובנקב ככונס משקה אינו מקבל טומאה כלל. אמנם הרמב"ם פכ"ב מטו"מ ה"ג פסק כסתם מתני' דכלים שהעשוי לכך ולכך מטילין אותו לחומרו, ומשינקב בכונס משקה אינו מציל עד שיסתום הנקב או עד שימעטנו, ומאידך בפכ"ג ה"ד פסק כב"ה שהקדירה טמאה והעליה טהורה, ולדעת הר"ש קשה טובא איך מזכי הרמב"ם שטרא לבי תרי.

ומצינו ד' תירוצים בדעת הרמב"ם.

א. הר"ש סוף משנה א' הקשה מדוע עין של תנור לב"ה ור"ע הבית טהור, דאין העין מביאה את הטומאה לבית, הא בכלים פ"ט מ"ח תנן תנור שניקב מעינו שיעורו כמלא כוש, אלמא עין של תנור בעי צ"פ ובלא"ה העין מכניסה את הטומאה לתנור. ותירץ, דהתם איירי בתנור ועין שבתוך הבית, דמגו דבעי צ"פ לפתחו בעי נמי לעינו, אבל הכא דאין פיו באהל המת לא. ולפי מה שביארנו לעיל משנה א' ביאור קושיית הר"ש, דב"ה ור"ע סוברים שהטומאה לא נכנסת דרך העין לפי שאין לזה שם פתח, ובפחות מטפח אין הטומאה נכנסת אלא בפתחים, ואם כן אף בתוך הבית לא תכנס הטומאה לתנור, דהא כתב הר"ש בכלים שם שנקב צריך צ"פ לפי שיש לזה שם פתח, (כלומר, דכל כלי מציל על תוכו שלא תכנס הטומאה, וחידשה התורה שכל עוד שפתח הכלי פתוח ואין עליו צ"פ הטומאה נכנסת לתוכו ואינו מציל, וכאשר יש לכלי נקב הרי זה תלוי שאם שם פתח עליו הטומאה נכנסת, ואם לאו אין הטומאה נכנסת שהכלי מציל על תוכו), וכיון שלב"ה ור"ע לא חשיב כפתח לא תכנס הטומאה. ותירץ, שכאשר פיו באהל המת כל הנקבים נידונים כפתח וגם הם צריכים צ"פ, אך כאשר פיו מחוץ לאהל אין הנקבים נידונים כפתח. (משמע שנקב נידון כפתח רק מדרבנן כמש"כ מהר"ם, דלא מסתבר שבדאורייתא איכא חילוק כה"ג).

וכתב החזון איש שלפי"ז אין צריך למש"כ הר"ש בכלים דסתם משנה בכלים ב"ש, די"ל שעד כאן לא פליגי ב"ה ור"ע שאין הטומאה נכנסת לעליה דרך נקב הכלי רק משום שפיו מחוץ לאהל, אך במשנה בכלים דאיירי בפיו בתוך האהל איכא מיגו, ובזה כו"ע מודו שהטומאה נכנסת דרך נקב, וחזר בו הר"ש ממש"כ בכלים. ובזה עלתה ארוכה לסתירת דברי הרמב"ם.

ב. התויו"ט בכלים שם יישב דעת הרמב"ם, דכו"ע מודו שעל ידי נקב ככונס משקה יוצא מתורת צ"פ, ובמתני' דאהלות איירי בכלי בארובה שיש עליו דין אהל, ובזה סברי ב"ה ור"ע שאין נקב מוציאו מתורת אהל. וכעין זה כתב הגר"א כאן שלכו"ע מדאורייתא הקדירה טהורה ומצלת על העליה מדין דפנות אהלים ואפילו נקובה, עד שיהא בנקב פותח טפח. ולכאורה דבריהם תמוהים, שהרי באופן שפי הקדירה לצד הטומאה כו"ע מודו שהקדירה טמאה ואינה מצלת אף בדפנות אהלים, כיון שהכלי נטמא וכלי טמא אינו מציל, ומעתה כיון שנקב מוציאו מתורת צמיד פתיל ודינו כפתח שוב הוי כפתחו לצד הטומאה שהכלי נטמא ואינו מציל, ואיך יתכן לחלק בזה.

ויתכן לבאר דאין כונתם שהצלת דפנות אהלים אלימא טפי ומהני אף במקום שיש נקב, אלא כונתם לחלק בין היכא שהקדירה בתוך הבית לקדירה שחוץ לבית, דהיכא שהקדירה בתוך הבית מעיקר הדין כל הכלי היה צריך להיות טמא שהרי כלי אינו חוצץ בפני הטומאה, אלא דקיי"ל שכלי מציל על תוכו, ובזה איתא במשנה בכלים שכאשר יש נקב שיש לו שם פתח אין הבדל בין פי הכלי לנקב, וכשם שהטומאה משכמת לפתחו כך משכמת לנקב, ושוב אין הכלי מציל. אך היכא שהקדירה חוץ לאהל הרי מעיקר הדין אין הטומאה נכנסת כלל, ובאמת יש מ"ד שכלי שבארובה או בחלון אפילו כאשר פי הכלי לצד הטומאה אין הטומאה נכנסת עד שיהא בפי הכלי טפח, אלא דאנן קיי"ל שטומאה משכמת לפתח הכלי אפילו כשהוא מחוץ לאהל, ובזה נקטו התויו"ט והגר"א דנקב אינו כפתח ממש שהטומאה תכנס שם אפילו מאהל לאהל. (היה מקום לומר נפק"מ אם כונתם להצלת דפנות אהלים או כדברינו, באופן ששולי הכלי בולטים לתוך האהל, דאף בכה"ג איכא להצלת דפנות אהלים, ולדברינו כיון שהכלי תוך האהל שוב אינו מציל. אך זה ליתא, שהרי מדין דפנות אהלים אמרינן שהאהל מגיע רק עד שולי הכלי, והכלי עצמו חוץ לאהל, ופשוט).

ג. החזון איש כלים ס"ס י"א והקהלות יעקב טהרות סי' ב' תירצו דעת הרמב"ם בפשיטות, דהכא בכדי לטמאות את העליה צריך לומר ב' דברים הסותרים זה את זה, שנשאר לקדירה שם כלי ככלי העשוי לאוכלין, והטומאה נכנסת דרך הנקב ככלי העשוי למשקין, ותרתי דסתרי לא אמרינן, וכל מה ששנינו במס' כלים שמטילין אותו לחומרו היינו בתורת ספק, אך באופן דסתרי זה לזה לא, ולכן אין סתירה בין ב"ה ור"ע למתני' דכלים. ולדבריהם צ"ל דבהא גופא פליגי תנאי דמתני', דלפי ב"ש העליה טמאה דמטילין אותו לחומרו אפילו בתרתי דסתרי, לפי ב"ה באופן דסתרי גזרו על הקדירה עצמה ולא על העליה, ולפי ר"ע לא גזרו כלל. ולפי"ז כלי העשוי לשניהם ומוקף בפתחו צ"פ ומונח באהל המת ויש בו נקב ככונס משקה, לדעת ב"ש הכלי ומה שבתוכו טמאים, לדעת ב"ה הכלי טמא מחמת גזירה ומה שבתוכו טהור, ולדעת ר"ע אף הכלי עצמו טהור מחמת ממנ"פ. (עי' חזון איש שם שהקשה על זה מדברי הגר"א דמוקף צ"פ בתוך הבית אף לר"ע הכלי טמא. אמנם הגר"א לשיטתו אף באופן של ממנ"פ הכלי טמא לכו"ע, ורק דיש חילוק בין כלי שבדפנות אהלים לכלי שבתוך הבית, וכנ"ל).

והביאו ראיה לזה מהתוס' בשבת צו ע"א דהא דמטילין אותו לחומרו היינו משום דגזרו אטו כלי העשוי למשקין, ומבואר מדבריהם דמעיקר הדין הוי רק ככלי העשוי לאוכלין, שהרי כל עוד שהוא ראוי לשימוש של אוכלין לא בטל ממנו שם כלי ולא הוי נקב, ורק לגבי צ"פ גזרו אטו כלי העשוי למשקין. אמנם בדעת הרמב"ם כתב המשנה אחרונה להפך מהתוס' בשבת, שהרי הרמב"ם כתב במשנה ג' לגבי קדירה שלימה שאינה מצלת על אדם וכלים אפילו בחבר, דגזרו חבר אטו עם הארץ, ולגבי היתה נקובה לא הזכיר הרמב"ם שאינה מצלת על אדם וכלים, ותירץ המשנה אחרונה שהרמב"ם סובר שמעיקר הדין אזלינן בתר משקין ובטל שם כלי, והעליה טהורה לגמרי אף בכלי עם הארץ, אלא שגזרו אטו כלי העשוי לאוכלין, ולגבי כלי עם הארץ לא גזרו דהוי גזירה לגזירה.

ובדעת הר"ש שלא תירץ כן כתב הקה"י, דאפילו באופן של ממנ"פ מטילין אותו לחומרו, דאין שייכות בין הנידונים כלל, שלגבי שם כלי כל עוד שראוי לאוכלין אין נקב ככונס משקה מבטלו משם כלי, ואילו לגבי צ"פ כיון שיש לזה שם נקב מחמת השימוש של משקין, שוב הטומאה משכמת לפתחו ואינו מציל, ואע"פ שלגבי הכלי עצמו לא חשיב נקב לגבי להכניס את הטומאה חשיב נקב. אמנם בדעת התוס' בשבת והרמב"ם צ"ל דרק נקב שמבטל ממנו שם כלי נחשב כפתח להכניס דרכו את הטומאה, ולכן ב"ה מטהרין את העליה דלגבי העליה איכא ממנ"פ, וכנ"ל.

והנה הר"ש במשנה א' דימה את המחלוקת של ב"ש ב"ה ור"ע שלגבי עין התנור למחלוקת לגבי קדירה בארובה, ולכאורה זה סותר לר"ש בכלים שהמשנה שם היא כב"ש, ולפי"ז על כרחיך צ"ל דב"ש וב"ה פליגי בדין כלי העשוי לאוכלין ולמשקין האם דינו כאוכלין או כמשקין, ואיך יתכן לומר שבזה פליגי לגבי עין התנור, הא התם אינו עשוי לא לאוכלין ולא למשקין, ואין שייכות בין המחלוקות. ולפי דברי החזון איש והקה"י יש ליישב דב"ש וב"ה פליגי האם מטילין אותו לחומרו גם באופן של ממנ"פ, ויסוד המחלוקת היא האם נקב לגבי צ"פ (שהטומאה תכנס דרך הנקב כדין פתח) תלוי בנקב המבטלו משם כלי או לא, דלפי ב"ה רק נקב המבטלו משם כלי חשיב כפתח להכניס את הטומאה, ולפי ב"ש כל שיש עליו שם נקב דינו כפתח. ובזה נמי פליגי בעין התנור, דהתם הוי נקב שראוי לשימוש, אך אין זה מבטלו משם כלי, שהרי מתחילה נעשה לכך, ושפיר פליגי לשיטתייהו.

ד. המהר"ם כתב שמעיקר הדין נקב לחוד לא חשיב כפתח ומציל בצמיד פתיל עד שינקב ברובו, ולכן בין במשנה א' בעין התנור (שעשוי להכניס ולא להוציא) ובין במשנה ב' בנקב של קדירה מדאורייתא הכל טהור, אלא שגזרו חכמים שטומאה תכנס דרך נקב אע"פ שאינו כפתח ממש, לב"ש גזרו לגמרי, לב"ה גזרו רק כלפי הכלי עצמו ומה שבתוכו ולא על הבית או העליה, ולר"ע לא גזרו כלל. והשתא מתני' דכלים כב"ש או כב"ה אך לא כר"ע, דלפי ר"ע לא גזרו כלל והכל טהור.

וצ"ע מדוע כתב מהר"ם דמתני' דכלים כב"ה, הא לב"ה העליה טהורה דלא גזרו אלא כלפי הכלי עצמו, וכקושיית הר"ש. ומבואר להדיא בדעת המהר"ם דמה שגזרו על הכלי עצמו ולא על העליה הוא הדין כל מה שבתוך הכלי, דכל מה שבתוכו נידון ככלי עצמו. ולפי"ז מתני' דכלים שמטילין אותו לחומרו בצמיד פתיל ואינו מציל על מה שבתוכו אתי שפיר אף לב"ה, שהרי אף לב"ה גזרו על מה שבתוכו שלא יציל. ובזה מיושב שפיר דעת הרמב"ם.

עוד כתב המהר"ם דמתני' דכלים אתי שפיר אף לר"ע, דכל מה שסובר ר"ע שלא גזרו על הכלי עצמו היינו משום דדמי לכוחא ואטלולא, לטמאות את הכלי עצמו ולטהר את הבית או העליה, אך בכלי שבתוך הבית שפיר י"ל דגזרו על הכלי עצמו ועל כל מה שבתוכו כמו לפי ב"ה.

**משנה ג**

אהלות פ"ה מ"ג היתה שלימה ב"ה מצלת על הכל, ב"ש אומרים אינה מצלת אלא על האוכלין ועל המשקין ועל כלי חרס, חזרו ב"ה להורות כדברי ב"ש. וטעמייהו דב"ש מבואר במס' חגיגה דאיירי בע"ה שבא לשאול על כלי שלו שהיה בארובה, וגזרו חכמים שמא ישאל ממנו חבר ויטבילנו וישתמש בו באותו היום, שהרי לטומאת מת אין חוששין, והכא מחמת טומאת ע"ה איכא נמי טומאת מת. וברמב"ם בפירושו ובחיבורו נקט דגזרו חכמים אף בכלי של חבר שלא יציל על אדם וכלים, דאי לא הא לא קיימא הא. וכן הוא בכל צ"פ שאינו מציל על כלי שטף, אך על אדם מציל, כיון דהוי מילתא דלא שכיחא. ולגבי כלי נקוב בארובה כתבנו לעיל בשם המשנה אחרונה דמציל בכל ענין לפי שמעיקר הדין אין דינו ככלי אלא כנסר בעלמא, אלא שהחמירו לחושבו ככלי, ולגבי זה לא החמירו.

ויש להקשות בהא דאיתא במס' בבא בתרא שכלי חרס שהניחו בחלון ופיו לחוץ חוצץ, דלכאורה אינו מציל אלא על אוכלין ומשקין וכלי חרס, דמאי שנא כלי חרס שבארובה מכלי חרס שבחלון, ולא מוזכר דבר זה כלל.

והנה התפארת למשה יו"ד שע"א נסתפק בהא דכלי טמא אינו חוצץ בחלון ולכן כלי חרס שפיו לצד הטומאה אינו חוצץ ופיו לחוץ חוצץ, מה הדין בכלי חרס שהיה טמא מקודם ופיו לחוץ, דמטומאה זו יכול לחצוץ, ואין זה הלכה שכל כלי טמא אינו חוצץ אלא דוקא אם יכול לקבל טומאה זו, דאינו חוצץ בפני הטומאה עכשיו. והקשה הגרש"ר בב"ב ממתני' דגזרו חכמים על כלי חרס שבארובה שלא יציל על אדם וכלים לפי שהכלי נחשב כטמא לגבי חבר, והא אפילו כלי חרס שבאמת נטמא מציל.

ויתכן לומר דכל מה שנסתפק התפל"מ זה בחלון ולא בארובה, והחילוק הוא דבארובה כיון דקיי"ל אדם וכלים נעשים אהלים לטמא ולא לטהר, וכלי אינו חוצץ, לכן אינו מציל אלא עם דפנות אהלים, וכיון שצריך לדין דפנ"א גזרו חכמים שלא יציל על אדם וכלים. אך בחלון הכלי אינו צריך לעשות חציצה מדין אהל אלא מחיצה בעלמא בין אהל לאהל, וכלי יכול להיות מחיצה, שהרי אם חילק את האהל בקנקנים שפיהם לצד אחר הרי הם חוצצים, ומשמע שאין זה מדין דפנ"א. וכן מוכח במהר"ם פ"ד מ"א. והשתא כל מה שנסתפק התפל"מ זה בכלי בחלון דמהני מעיקר הדין מדין מחיצה, אך כלי בארובה כיון שצריך לדפנ"א י"ל שלא נתחדש דין דפנ"א כלל בכלי טמא, ובזה לא נסתפק התפל"מ כלל. ועפי"ז שפיר יש ליישב מדוע איתא במס' בב"ב בסתמא שכלי חרס שפיו לחוץ מציל, ולא נאמר שם שאינו חוצץ על אדם וכלים, דכיון שאינו מציל מדין דפנ"א לא גזרו בזה חכמים, שהרי אפילו אם באמת יהיה הכלי טמא הרי הוא חוצץ, ולא שייך בזה טעם הגזירה.

עוד י"ל דהנה הרמב"ם נקט שבחלון אין כלי חרס חוצץ אלא אם הכלי גרוע וביטלו שם לעולם, (ואע"פ שלא נהפך לכותל ממש שהרי אם פיו לפנים מקבל טומאה, מכל מקום לגבי לחצוץ בחלון צריך שיבטלו שם). וכיון שצריך ביטול י"ל דהצלתו היא מדין כותל, ולכן מציל אף על אדם וכלים, שהרי על כותל לא גזרו חכמים. משא"כ בארובה שלא הזכיר הרמב"ם ביטול ומהני מדין דפנות אהלים או מדין כיסוי בזה גזרו חכמים שלא יציל על אדם וכלים. אך עיקר החילוק מדוע בחלון צריך ביטול ובארובה אין צריך ביטול צ"ע טובא.

אהלות פ"ה מ"ד האשה שהיא לשה בעריבה וכו'. בתוספתא מבואר שאם סילקה ידה וחזרה ונגעה הרי הבצק טמא, ואפשר דמתני' קמ"ל שאפילו אם לא סילקה ידה כיון שהעבירה לכלי אחר הרי היא מטמאת את הבצק, ותוספתא קמ"ל שאפילו באותו כלי אם סילקה ידה מטמאת את הבצק. (והא דפינתה לכלי אחר הבצק טמא מסתבר שהאשה מטמאתו ולא הכלי, ואפילו בכלי גללים הבצק טמא).

ברמב"ם בפיה"מ ואין אומרים שהכלי שהיו בו הוא עצמו מטמאן כי אם כן הוא לא היה אפשר שינצלו המשקין. כלומר, שלעולם משקין מונחים בכלי, וחכמים רצו לטהר את המשקין ולכן אמרו שהכלי שמונחים בו בזמן הטומאה לא יטמאם. ואע"פ שבאוכלין ליכא לטעם זה, כיון שקבעו במשקין גדר זה לא חילקו בין אוכלין למשקין. אך צ"ע דלכאורה משכח"ל שינצלו המשקין באופן שהיו בכלי גללים, וצ"ע.

**דין דפנות אהלים**

במס' כלים פ"י מ"א תנן היו כפויין על פיהן מצילין כל שתחתיהן עד התהום. ופירש הרמב"ם דכל הכלים מצילין כשהן כפויין מדין אהל בתוך אהל, ואין צריך צ"פ בין הכלי לקרקע שהרי אהל אינו צריך צ"פ. וחידש הרמב"ם שכלי חרס אינו מציל בכפויין, שמצד אהל אינו מציל כיון שאין הצלת אהל לכלי חרס, וילפינן לה בספרא וכלי חרס לרבות את האהלין, שכיון שהוא מק"ט מגבו לא נעשה אהל. ומצד צ"פ אינו מציל דכתיב צמיד פתיל עליו ולא על גבו, וכפויין חשיב שהצ"פ הוא על גבו. וכתב הרמב"ם דלפי"ז צריך שיהיה בחלל הכלי מתוכו טע"ט ככל אהל.

אך הר"ש הרא"ש והראב"ד בהשגות נחלקו על הרמב"ם ונקטו שאין כפויין מצילין אלא עם צ"פ, והוא הדין כלי חרס מציל, ואין הבדל ביניהם, (דכיון דחזינן בשאר כלים דצמיד פתיל כה"ג לא חשיב על גבו הוא הדין בכלי חרס מהני). ובחידושי ר' חיים הלוי כתב שבין לפי הרמב"ם בין לפי הראב"ד ילפינן הצלת אהל דכלים בקל וחומר מצ"פ, וכמש"כ הרמב"ם בריש פ"כ. והנה מצינו ג' חילוקי דינים בין אהל לצ"פ, חדא שצ"פ מציל רק על טהרה ולא על טומאה, ב' שצ"פ אינו מציל עד שימרח בצ"פ, ג' צ"פ אינו מציל אלא על תוכו ואהל מציל תחתיו עד התהום. ולגבי הצלת אהל דכלים הדין חלוק, שלגבי להציל על טומאה מודו כו"ע דכיון דילפינן מצ"פ אין מקור שאהל דכלים יציל על טומאה. ולגבי להציל תחתיו עד התהום מודו כו"ע דמציל, ואע"פ שצ"פ מציל רק על תוכו היינו טעמא משום שרק תוכו מוקף בצ"פ, אך אהל מציאותו הוא שהאהל מתייחס לכל הקרקע שתחתיו עד התהום, ולגבי זה לא שייך ללמוד מצ"פ. ופליגי הרמב"ם והראב"ד בדין צ"פ האם הוא תנאי בהצלה ושייך ללמוד לדין אהל, או שמא כך הוא צורת הצלתו ואין זה שייך לאהל כלל.

ויל"ע במה שנקט הרמב"ם שאין כלי חרס מציל מדין אהל ממתני' שאם הניח כלי חרס בארובה ופיו לחוץ הרי הוא מציל על העליה, ומבואר שכלי חרס מציל מדין אהל. ותירץ הגר"ח דהיכא שהכלי מצטרף עם האהל ממש אין הצלתו מדין כפויין אלא מדין אהל ממש, ובכה"ג יכול להציל גם על הטומאה וכן אין צריך צ"פ אף להראב"ד