ב_ק ב ג - הרב משה גנויאר
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא

**פרק כיצד הרגל**

**יז' א'**

א) תוד"ה כיצד – **בתור"פ** כ' עוד דבאמת קאי אדפתח בי' וכמש"כ התוס', והא דפתח ברגל הוא משום דבקרא נמי קודם רגל לשן, **ובתו"ח** מבאר דהא דלא קתני מהאי טעמא לעיל במתני' רגל קודם לשן, הוא משום דלעיל התחיל התנא ממה דסליק קרא וכמש"כ התוס' דמהאי טעמא הכא התחיל ברגל, ויל"ע אם י"ל הכא גם לפי דברי התור"פ, ועוד כ' בתור"פ דקאי על הא דקתני לעיל ב' ב' דג' אבות נאמרו בשור הקרן והשן והרגל והתחיל ממה דסיים שם, ולכאורה זה ניחא רק לרב לעיל ג' ב' דס"ל דשור דריש פרק קמא היינו כל מילי דשור, אבל לשמואל דס"ל דהיינו רק רגל אין לומר דקאי על דבר דלא הוזכר כלל במתני', **והרשב"א** כ' דלשמואל ניחא די"ל דקאי על מתני' דריש פרק קמא דהתחיל משור דהיינו רגל ורק לרב קשה, וא"כ י"ל דכל מה דהוצרך התור"פ לומר דקאי על ג' אבות נאמרו בשור, היינו משום רב אבל לשמואל ניחא בלאו הכי, **והמאירי** כ' כיון דבריש פרק קמא הוזכר שור תחילה שהוא כולל נזקי הרגל הן לדעת רב והן לדעת שמואל, משא"כ בנזקי שן דלא נכללו במלת השור אלא לרב משום הכי פתח ברגל וצ"ב, ועוד כ' בתור"פ דקאי על מה דקתני בסוף המשנה לעיל ט"ו ב' דהנחש מועד לעולם דהיינו רגל כמבואר שם.

תוד"ה הבהמה – **הרשב"א** כ' לישב שי' רש"י דדרך התנא הוא לפתוח שוב במה דכבר הוא פשוט כיון דבא לבאר כל דיני רגל, והק' על פי' התוס' דנמצא דכל הדין השינוי במתני' הוא רק הא דהבהמה מועדת, דהא מה דקתני' כיצד הרגל אינו דין אלא כולו לשון שאלה, ובגמ' מבואר דבמתני' קתני גם אבות וגם תולדות ולפי דבריו קתני רק תולדות, והנה **במהר"ם** מבואר דלפי תוס' עיקר מה דמוסיף התנא היינו מה דקתני להלך כדרכה ולשבר, וסגי דיהיה קתני כיצד הרגל מועדת לשבר בדרך הלוכה להלך כדרכה ולשבר, ורק דאגב אורחי' הוסיף לכ' הבהמה מועדת וכו', לשנות גם תולדות אבל לא דזהו כל מה דמוסיף התנא, ויל"ע אם לפ"ז מיושב קו' הרשב"א, ויל"ע בעיקר דברי המהר"ם דמה מוסיף במה דקתני לילך כדרכה ולשבר יותר ממש"כ כבר לשבר בדרך הלוכה, **ובתו"ח** בע"ב גם כ' לבאר על דרך המהר"ם, וכ' דגם מש"כ במתני' דין צרורות, הכל הוא מה דמוסיף התנא חילוקי הדינים דאיכא בהא דמועדת לשבר בדרך הלוכה.

תוד"ה היתה – **בתור"פ** מק' דכבר תני לה לעיל ט"ו ב', והק' עוד אמאי הוזכר כאן כיון דהוי תולדה ודין קרן, וכ' כמש"כ התוס' משום דשוה לצרורות, ויל"ע האם יש בזה גם תי' על קו' הראשונה, ועוד כ' דבא לאפוקי משי' ר"ט דקרן בחצר הניזק משלם נזק שלם מק"ו כמבואר במתני' לק' כ"ד ב', ומשום הכי נקט לה בהדי צרורות דחייב רק ברה"י, ומבואר דגם על כהאי גונא דיהיה ברה"י לא יהיה חייב בביעוט דהוי דין קרן אלא חצי נזק, **והרשב"א** הק' על זה דמ"מ יותר היה ראוי לשנות דין זה לק' י"ט ב' בהדי הדין דאכלה כסות או כלים משלם ח"נ, וכ' הרשב"א דבגמ' לק' י"ט א' בעי ר"א האם יש שינוי לצרורות לשלם רביע נזק או לא, וזה תלוי האם מה דקתני במתני' או שהיו צרורות מנתזין קאי גם על היתה מבעטת או דהוי דין בפנ"ע כמבואר בגמ' שם, וא"כ ממנ"פ יש חידוש במתני' או דיש שינוי או דאין שינוי.

תוד"ה דרסה – **הרשב"א** כ' דמני ואזיל כלהו גונא דצרורות, **ובנ"י** מבואר יותר דנקט גונא דיש חיוב של נ"ש וח"נ בבת אחת.

מתני' היה דליל וכו' – ברש"י מבואר דחייב רק ח"נ משום דהוי צרורות, וכ' **בתור"פ** דצ"ל דמיירי שהתיז הדליל וע"י זה הזיק, דאי נימא דהיה גורר הדליל ובהכי הזיק, צריך לשלם נ"ש כמבואר בגמ' בע"ב דעגלה מושכת בקרון חייב נ"ש, **וברע"ב** נראה דמיירי דהדליל התיז צרורות דומיא דשהיה מהדס, אמנם **הרשב"א** בע"ב כ' בשם **הראב"ד** דבאמת הא דחייב במתני' רק ח"נ הוא משום דחשיב דלאו אורחייהו, ועיין לק' י"ט ב' בסוף אות א' משי"ת עוד בענין זה.

**יז' ב'**

ב) גמ' תנא שן דחיה – **הרא"ש** [בש"מ] מעיר דהא כבר תני לעיל במתני' דארי דדרס חייב, ומבואר לעיל ט"ז ב' דהיינו משום שן דאמר שמואל דברה"ר פטור, וכ' דאי לאו דאשמועינן דשן דחיה חייב לא היינו אומרים דארי דדרס חייב משום שן, ועוד הביא **בש"מ** דהיה אפשר לומר דחייב משום רגל דחשוב גם היזקו מצוי, ואשמועינן התנא דגם באין מצוי כגון בצבי גם חייב משום שן, ועוד כ' בשם **גליון** דאה"נ דכבר בפרק קמא דקתני שן אשמועינן דגם שן דחיה וקאי כבר על מתני' דפרק קמא, [אמנם מדברי המהר"ם בתוס' בע"א דכ' דהוה מצי למתני במתני' לק' כיצד השן מועדת לאכול הראוי לה, לאכול פירות וירקות, נראה דכל זמן דלא קתני הבהמה מועדת לא נפרש דהשן היינו גם שן דחיה, דא"כ איך מצי למתני סתם פירות וירקות הא חיה גם אוכלת בשר].

תוד"ה סד"א – במש"כ דניחא לאשמועינן גבי שן, **בתור"פ** מבואר יותר דגבי שן יש יותר צד לומר דיהיה דוקא דבהמה כיון דלשון בעירה משמע יותר על שן כמו הלשון כאשר יבער הגלל וכדמייתי לעיל ב' ב', ומשום הכי איצטריך לאשמועינן גבי שן, [וכ' דמאחר דקתני גבי שן דהוא הדין שן דחיה ממילא ידעינן דהוא הדין ברגל, ויל"ע דאמאי הוצרך לזה הא קתני גבי רגל דאפילו תרנגולים חייב וכמו דהעירו התוס', וכ"כ **המהר"י כ"ץ** [בש"מ] דלא איצטריך למתני רגל דחיה דכבר תני תרנגולים], **ובש"מ** בשם **ר"י** כ' עוד דכיון דבין ושילח לבעירה מפסיק מלת את משום הכי יש חידוש יותר גבי שן דהוי גם בחיה דבעירה סמוך לוביער דהיינו שן בלא הפסק כלל, ועוד כ' בשם **מהר"י כ"ץ** דכיון דושילח כתיב קודם בעירה משום הכי יש צד יותר דלא ידרש על ושילח.

בא"ד – **בפנ"י** מבואר דקו' בסוף היא דוקא אחר מש"כ דניחא לאשמועינן גבי שן, דבאמת היה אפשר לומר דתני ברגל וממילא הוא הדין לשן דאיכא תולדה, אבל כיון דגבי חיה לא סגי במה דקתני גבי רגל, יק' דהכא נמי גבי תולדה לא סגי בזה. ובעיקר קו' התוס' כ' **התו"ח** דבאמת התנא לא נחת לכ' גם תולדה במתני', ומה דקתני גבי רגל תולדה הוא רק אגב אורחי', דעיקר מתני' היא לומר דיש חילוק בין מזיק בגופו או בצרורות, והזכיר אגב אורחי' דבכל ענין בגופו של בהמה חייב וכמשנ"ת לעיל בתוד"ה הבהמה, וכן גבי שן עיקר בא לבאר מהו הראוי לה דחייב נ"ש, ואגב אורחי' נקט גם שן דחיה אבל לא נחת לשנות דין זה בפנ"ע.

ג) תוד"ה קמ"ל – ברש"י מבואר כמו דדחו התוס' דהיינו משום הא דבהמה המקשה, **ובש"מ** כ' בשם **רי"ש** די"ל דאה"נ דביאור הגמ' כרש"י [דכך הוא משמעות לשון הגמ' דחיה בכלל בהמה וכמש"כ במרומי שדה], ומ"מ גם מש"כ התוס' דיש לרבות עופות מג"ש מבהמה משבת הוא נכון, רק דזה לא שמעינן ממתני' דחייב בשן חיה די"ל דזה משום דחיה בכלל בהמה.

ועוד מבואר בשם **מהר"י כ"ץ** דודאי גם להצד דאין שן חיה בכלל הקרא דבעירה מ"מ היה חייב על שן דחיה משום דין תולדה, דשן דחיה לא גרע מתולדה, ולא קשיא ממתני' דמחייב בתרנגולים די"ל דזהו משום דין תולדה, וכ"כ **הביה"ל** בח"ג סמ"ט בשי' רש"י, [ויל"ע בזה דרש"י בד"ה קמ"ל כ' דהיינו דחייב גם על שן דחיה ונראה מזה דהסד"א דיהיה פטור לגמרי], **והריטב"א** בב"ב י"ח ב' וכ"ג א' כ' גבי דבורים שאוכלות חרדל וגבי יונים שאוכלות זרעונים דהוי תולדה דשן, וזה אתי שפיר לפ"ז דבאמת רק בהמה וחיה הוי אב, ובביה"ל שם העיר דמאי נפ"מ אם יהיה חייב על חיה משום אב או משום תולדה, וכ' לומר דאי נימא דקרא לא מיירי אלא בבהמה לבד נמצא דלא נכלל בקרא האי גונא דיאכל בע"ח, דבהמה אין דרכה באכילת בשר כמבואר לק' י"ט ב', וי"ל דעל חיה דתאכל בע"ח יהיה חייב גם ברה"ר דנילף מק"ו מבור דחייב על בע"ח, ורק משום דגם נכלל חיה בקרא וחיה דרכה גם לאכול בשר, א"כ הקרא דממעט דחייב רק ברה"י ממילא דקאי גם על האי גונא דאכילת בע"ח ואין לחייבו ברה"ר.

**והר"ש** [בש"מ] דחה ביאור זה, דא"כ אמאי גבי נפילה לבור בעי לק' נ"ד ב' קרא לרבות דחייב גם על שאר בע"ח ולא אמרינן דיהיה חייב עכ"פ משום תולדה, ועל כרחך דשור וחמור דוקא, וא"כ הכא נמי הוה אמינא דבעירה דוקא ואין לחייב אף משום תולדה, **ובחזו"א** לעיל ד' א' מבואר דאע"ג דלעיל ה' ב' מבואר דאפשר למילף לכולהו נזיקין מבור וחד מהאבות, ואז בודאי היינו מחייבים גם על חיה ועוף, מ"מ השתא דכתבינהו רחמנא להלכותיהן, אי לאו דיש לנו מקור לרבות גם חיה ועוף יהיה פטור, משום דכבר יצאו לידון בדבר החדש וכל שאינו בכלל בהמה הדין דפטור.

**בש"מ** מביא ביאור דמה דאמרינן בגמ' דבהמה אין חיה לא לאו אחיובא דשן קאי, דזה באמת כבר אפשר ללמוד ממה דמחייב התנא בתרנגולים ברגל, והטעם דכיון דממונו הוא פשיטא דמחייב, אלא דסד"א דפטורא דרה"ר לא הוי אלא בבהמה, אבל בחיה ועוף יהיה חייב גם ברה"ר, וקמ"ל דגם לענין הפטור דרה"ר אמרינן דבעירה לאו דוקא, ומשן ילפינן דהןא הדין ברגל פטור ברה"ר גם בחיה, **ובחי' רי"ז הלוי** בהל' נזקי ממון בד"ה ובאמת הביא דהביה"ל תמה בזה דאיך שייך לומר דיהיה חייב גם ברה"ר הא כיון דכל המקור לחייב הוא ממש"כ בקרא דחייב על שן ורגל דבהמה, איך נחייב בחיה ועוף יותר מבהמה, וכ' להוכיח מזה כמו דהאריך שם דלענין חיוב ילפינן מכולהו נזיקין דכל מה דדרכו להזיק ושמירתו עליך חייב על היזיקו, ורק דבכל אב נתחדש בו מגזה"כ הפטורים שנאמרו בו, ואי נימא דבעירה הוי דוקא, ממילא דיהיה חייב על חיה ועוף גם ברה"ר מדין דרכו להזיק ושמירתו עליך.

ד) תוד"ה נובר – ברש"י כ' דהוה נמי כצרורות דרגל וכבר עמד בזה **במרומי שדה**, והביא דברי רש"י לק' י"ח ב' דכ' דכל צרורות גם של שן הוי תולדה דרגל ויתבאר לק' בע"ה, וא"כ י"ל דרש"י מודה דבעצם חשיב היזק בדרך דיש הנאה להיזקו, ושפיר קמ"ל דגם בכהאי גונא יש דין צרורות, אמנם עיין **במאירי** דכ' דהכא מיירי דהוי באופן של דרך הלוכו והוי כהיזק דרגל, [ותוס' כ' דנובר היינו מכרסם ונראה דהוי פעולת אכילה, אמנם רש"י והמאירי כ' דהיינו בחוטמו, וי"ל דבאמת מפרשים באופן אחר].

גמ' סתמא כרבנן – בפי' **הר"ח** כ' דמשום הכי אמרינן דאין הלכה כסומכוס, אמנם **בחי'** תלמיד ר"ת כ' דאין לומר דמשום הכי מייתי דסתמא דרבנן, דאין הלכה כסתם דברייתא.

גמ' ואי לאו כגופו – **בברכ"ש** סי"ט סק"ב כ' דאע"ג דבכל התורה הדין דכוחו כגופו, מ"מ הכא מיבעיא לי' לרבא משום דעיקר מזיק דשור הוי בגופו ממש דהא אפילו במזיק בשליף שעליו הוי רק מדין תולדה, וכל מה דאינו מזיק בגופו לא הוי בכלל שור המזיק, ורק משום ההלכה הוא דאמרינן דהוי בכלל שור המזיק, וזהו מה דמיבעיא לי' האם ההלכה גילתה לנו דכוחו הוי כשור ממש וא"כ ליחייב נ"ש, או דההלכה גילתה דלא הוי כשור ממש, וא"כ לא לחייב כלל, ולפי דבריו צ"ל דגם בקו' ידע רבא דאיכא הלכה, אלא דלא ידע דנאמר בהלכה דחייב רק ח"נ.

גמ' לעולם כגופו – **הרא"ש** בס"ב כ' דהא דלא ניחא לרבא לומר לעולם לאו כגופו ורק דהלכתא גמירי לה, הוא משום דלעולם הלכה באה להקל ולא להחמיר, **והר"ש** [בש"מ] כ' דא"כ היה ח"נ זה קנס כיון דמעיקר הדין היה לנו לפטור לגמרי.

גמ' הלכתא גמירי לה – **בחי' רא"ל** סס"ו כ' דיש לדון בזה האם אחרי ההלכה דחייב רק ח"נ אמרינן דבאמת הוי דינו כרגל ממש ורק דנאמר פטור מתשלומי ח"נ, אבל במה דחייב ח"נ הרי זה כמו דמזיק בגופו ממש, או דנימא דאחר ההלכה דפטור מח"נ, באמת יש בזה הפקעה לגמרי מחיוב דרגל, ורק דניתן חיוב מחודש של ח"נ, וכ' דר"פ דאמר דצרורות הוי תולדותיהן לאו כיוצא בהן מבואר דהח"נ דחייב בו הוי מדין רגל דגופו, ולא נתמעט מעיקרא אלא מתשלומי ח"נ, דאי לאו הכי הרי אינו תולדה דרגל אלא לענין הפטור ולא לענין החיוב כלל, וכ' לומר דממה דמיבעיא לרבא לק' מוכח לאו הכי ועוד ית' לק' בע"ה.

ה) גמ' עגלה מושכת בקרון – גירסת **הר"ח** עגלה מושכת לבד וכן גירסת **הרי"ף**,ומבואר בר"ח **ובנ"י ובמאירי** דהכונה לפ"ז דעגלה היינו עגלת משא ולא הכונה לבע"ח שנקראת עגלה. והנה ברש"י מבואר דמיירי דדרס על הכלי ונשבר, אמנם **בר"ח** בפי' הראשון **ובמאירי** בפי' אחד מבואר דהיינו דהיה הזב בעגלה עם כלים, ומחמת נדנוד הזב לעגלה נשברו הכלים.

בגמ' שם – רש"י מבאר דהזב ישב בקרון ומטמא הכלים שדרס הקרון משום מדרס, וכן מבואר **ברא"ש** [בש"מ], **והנ"י** מבאר דהיינו דהזב היה מושך עגלה והעגלה הסיטה כלים דנטמאו משום היסט, וברא"ש שם מבואר דכהאי גונא באמת אינו מטמא, ומשום הכי מק' דמה מדמה הגמ' דין צרורות לזב, הא בזב מטמא בכהאי גונא דהוא יושב בקרון ובכהאי גונא דבאנו לחייב נ"ש בעגלה מושכת באמת בזב טהור, ויל"ע אם חולק על הנ"י [דבנ"י גם מבואר דזה חידוש דשמעינן רק הכא ולא במקום אחר, ועיין במרומי שדה דהעיר דלכאורה לא גרע מכף מאזנים דמבואר במתני' דזבים דאם מכריע מה דבכף אחרת זהו היסט הזב], או דהוא מיירי בכהאי גונא דהעגלה דמשך הזב רק עלתה על הכלים אבל לא הסיטה אותם, די"ל דרק טומאת מדרס ליכא אבל טומאת היסט איכא, אלא דא"כ לכאורה יכל לבאר על כהאי גונא דמסיט וכהנ"י ויל"ע בזה, **ובמרומי שדה** מבואר הקו' גם אי נימא דהדין כהנ"י, דמ"מ לפי רש"י כיון דבזב מיירי על כהאי גונא דהזב יושב בקרון תו לא דמי לעגלה מושכת, **ובר"ח ובמאירי** בפי' אחד מבואר דמיירי דהזב והכלים בעגלה, ונטמאים הכלים משום דגם הזב גורם לנדנוד העגלה והוי כנשען על הכלים וטמאים מדין מדרס, **ובראב"ד** וכן **במאירי** בפי' אחד מבואר דהזב מושך העגלה ויש בתוכה כלים דהם טמאים מדין היסט וזה על דרך הנ"י.

רש"י ד"ה שבזב – **במרומי שדה** כ' דאין כונת רש"י דמיירי על טומאת מגע דזה הוי דוקא אם נוגע בגופו, אלא כונתו להיסט שע"י מגע ומדין טמאת היסט.

תוד"ה כל – **הרשב"א** כ' די"ל דאם הזיק על ידי קנה בקומטו, יהיה חייב רק ח"נ משום דהוי שינוי והוי כדין קרן.

**הרשב"א** מביא **ירושלמי** דאם היתה טבלה מונחת וזכוכית עליה, דרסה על גבי טבלה ונשברה הזכוכית, על הטבלה משלם נ"ש ועל הזכוכית משלם ח"נ, היתה מונחת זו על גבי זו, דרסה על העליונה משלם על העליונה נ"ש ועל התחתונה ח"נ, **ובחי' הראב"ד** הק' דאיך מדמי רבא דין צרורות לזב, הא בזב בכהאי גונא דהיו כלים על גבי דלת והקיש על הדלת והסיט כלים שעליו טמאים, ואילו בצרורות בכהאי גונא אם דרסה על דלת ונדנדה כלים שעליהם ונשברו אינו משלם נ"ש, וכ' דאפילו אם תמצא לומר דמשלם נ"ש מ"מ אכתי יק' מגונא דנפלו לארץ עיי"ש, ומבואר דמסתמא דעתו דחייב בכהאי גונא רק ח"נ ולכאורה זה כדברי הירושלמי, אמנם **במאירי** מבואר דכהאי גונא דתדרוס על דבר ויתנועעו כלים על ידי זה יהיה חייב נ"ש, **ובמרומי שדה** כ' דרבא בגמ' הכא חולק על הירושלמי, **ובסמ"ע** סשפ"ט סקט"ו מבואר כהמאירי, ועיין לק' י"ח א' משנ"ת דברי הרשב"א גבי חטט בחבל וע"י זה נפל הדלי, דחשוב צרורות כיון דלא נגע בגוף הדלי ובמה דהובא בשם המשכנות יעקב, וע"ע בישועות מלכו פ"ב מנז"מ ה"ב שהאריך בזה.

א) תוד"ה בתר – **המהר"ם** מעיר, דהא התוס' כ' לעיל דקמ"ל בסיפא, דלא נימא דהוי משונה וישלם ח"נ גם על הכלי הראשון מדין קרן, וכ' דמ"מ אם היה אפשר לדקדק מזה דין נתגלגל היה ניחא טפי לומר דהא קמ"ל, ורק אחר דכ' דאי אפשר לומר דהא קמ"ל, צ"ל כמש"כ לעיל דקמ"ל דלא הוי משונה, **ובמהדו"ב** כ' דהיה להתנא לארויי דדרסה על הכלי ונתגלגל למקום אחר ונשבר, ונפל ממנו שבר על כלי אחר ושברו, ויל"ע דהיכן מצינו דיוק כזה מהא דלא האריך התנא לבאר דין נוסף בתוך דבריו, דגם על הראשון אם נתגלגל חייב רק ח"נ, ואדרבה נימא דמשום דיוק דרישא לא הוצרך לבאר דין זה בסיפא.

גמ' תפשוט לי' מדרבה וכו' – שי' רש"י ושאר **ראשונים** דרבה ס"ל דודאי בתר מעיקרא אזלינן ומשום הכי פטור השני דמנא תבירא תבר, והראשון שזרק חייב, אמנם הרמב"ן **במלחמות** בסוף הפרק כ' לומר דאדרבה מהא דלא אמר רבה דהראשון חייב נראה דס"ל דהראשון גם פטור ומשום דס"ל דודאי אזלינן בתר תבר מנא, והא דהשני פטור הוא משום דאף דאזלינן בתר תבר מנא מ"מ אין לו לכלי דמים דהרי ודאי ישבר לבסוף, ומשום הכי תרוייהו פטורים, ולפ"ז מה דאמר בגמ' דתפשוט מדרבה היינו דאזלינן בתר תבר מנא, וכ' להוכיח זה דמבואר לק' כ"ו ב' גבי זרק תינוק מראש הגג ובא אחר וקבלו בסייף דלרבנן שניהם פטורים ולריב"ב האחרון חייב מפני שקירב מיתתו, וכ' דאי רבה ס"ל דבתר מעיקרא אזלינן היה צריך להיות הדין דהראשון יהיה חייב והשני פטור כיון דהרי הוא כמת מיד שזרקו הראשון כיון דאזלינן בתר מעיקרא, **והנחל"ד** כ' לבאר שי' רש"י ושאר ראשונים, דס"ל דגבי מיתה בעי כל נפש וכיון דהאחרון קירב מיתתו ממילא נמצא דהראשון לא הרג כל הנפש ופטור ממיתה, משא"כ גבי נזיקין חייב על מה דהזיק, ובגונא דהכוהו עשרה בני אדם דלרבנן שניהם פטורים, במזיק ודאי אינו כן והראשון חייב כפי מה שהזיק הכלי, **ובחי' הגרש"ש**  סכ"ד גם כ' הכי וביאר יותר, דודאי אף אי אזלינן בתר מעיקרא וחשבינן הכלי כשבור מיד שזרקו, מ"מ אינו חשוב כשבור אלא על הזמן שיפול, דעל הזמן דהוא יהיה באויר עד שיפול בודאי אין לומר דהוא כשבור, דהרי הזריקה אין בכחה שישבר הכלי אלא כשיגיע לארץ, וא"כ הכא נמי גבי מיתה הגם דחשבינן לי' מיד כהרוג זהו רק על הזמן משיגיע לארץ, ונמצא דלא הכה כל הנפש, **ובאהא"ז** בפ"ב מנז"מ הי"ד אות ג' כ' לישב, דגם לשי' רש"י לא חשבינן הכלי כשבור ממש, אלא רק דכבר אבד חשיבות הכלי, דכיון דבתר מעיקרא אזלינן כבר רואים הכלי מיד כמו דהוא שבור ואבד כל ערכו, וזה לא שייך גבי מיתה דשם בעי דימות האדם ממש ולא דיאבד ערכו וחשיבותו.

בשי' רש"י והראשונים דאי בתר תבר מנא אזלינן חייב השני ולא אמרינן דאינו שוה ממון, כ' **בחי' הגרש"ש** במכתב בסוף הספר דכיון דהכלי מצ"ע הרי אינו מוזק עדיין, חשוב דיש בו כל השויות ממון, ואף דבני אדם לא ישלמו עליו כלום עכשיו, מ"מ שויות הכלי אינו רק למכירה אלא הוא שוה מצ"ע משום השימוש שיש בו, וכל דהכלי קיים יש לו ערך הממון שבו, וכ"כ **הברכ"ש** סי"א סק"א בשם **המשכנ"י**, וע"ע באהא"ז שם, **והחזו"א** כ' לבאר דאכתי הוא שוה לבעלים לענין שיתחייב על זה מי שזרק הכלי דהא אי אזלינן בתר תבר מנא אכתי אינו מתחייב עד שיגיע לארץ, ועיין בחי' הגרש"ש שם מש"כ בזה, אמנם לפ"ז באם יזרוק הכלי מי שאינו בר חיובא נמצא דלא יצטרך השני לשלם אפילו אי בתר תבר מנא אזלינן, ורש"י כ' לק' כ"ו ב' דרבה מיירי דהבעלים זרק, [ומה דהכא פירש דהראשון חייב כ' **בחי' הגרש"ש** סכ"ד אות א' דזה משום דבא לבאר הגמ' דרבה ס"ל דבתר מעיקרא אזלינן, והגם דלשיטתו שפיר מוכח דבתר מעיקרא אזלינן מהא דהשני פטור, מ"מ ניחא לרש"י לבאר דהראשון חייב דזהו הדין דבתר מעיקרא אזלינן דדמי למה דאמרינן הכי דחייב מהאי טעמא נ"ש], ומוכח דגם בכהאי גונא אכתי חשוב דיש לו דמים.

**בחי' הגר"ח** [סטנסל] סרכ"ה הק' אמאי חייב השני לשי' רש"י והראשונים, הא כיון דזרק וכשיגיע לארץ ישבר הוי כאבודה ממנו ומכל אדם והוי כהפקר, וכ' דמיירי על כרחך דאכתי אפשר להציל ע"י הדחק, וכ"כ **בחי' הגרש"ש** סכ"ד אות ב', [ועיין באמ"מ סל"א ובאהא"ז שם אות ה' דנראה דס"ל דרק היכי דבודאי אי אפשר להציל אמרינן דבתר מעיקרא אזלינן], **ובחי' רי"ז הלוי** בהל' גו"א בד"ה בב"ק כ' לומר, דההיתר של אבודה ממנו ומכל אדם זהו רק היכי דהכלי כבר אבוד לגמרי מהבעלים דחל היתר והפקעה מרשות הבעלים, אבל הכא גם אחר שישבר הכלי הרי אכתי ישארו השברים בעין ומזה לא הופקע בעלותו, וכל דיש שיווי בשברים אפילו כל דהו כבר אין לומר דגוף הכלי עצמו הופקע מרשות הבעלים, וא"כ כבר אין היתר כלל דאבודה ממנו ומכל אדם, דזה דוקא היתר להפקיע גוף הדבר האבוד מהבעלים, **ובאמ"מ** סל"א אות ה' בהגהה שם **ובחזו"א** כ' לומר דכיון דזרק בר חיובא אכתי שוה הכלי לבעלים לענין דיתחייב על זה הזורקו ולענין זה הרי אינה אבודה מהבעלים, אמנם כבר נתבאר דבשי' רש"י לכאורה אין לישב הכי דהא כ' דמיירי דהבעלים זרק הכלי מראש הגג.

בשי' הרמב"ן העיר **בחי' הגרש"ש** במכתב שם, דכל היכי דזרק כלי ונשבר אמאי חייב, הא מיד אין לו דמים ועל זה אינו מתחייב כמבואר בדבריו, וכשמגיע לארץ הרי נמצא דמזיק כלי דכבר אינו שוה כלום, וכ' דמצרפים הגרם שעשה בתחילה עם ההפסד שלבסוף מפני שהכל חשוב כמעשה אחד, **ובחי' רבי שלמה** ס"ד כ' לבאר כונת הרמב"ן דגם אי בתר תבר מנא אזלינן, מ"מ כבר חשוב דאיכא מקצת היזק מיד כשזרק הכלי, וזהו כונתו דאין לו דמים דכבר התחיל הראשון בנזק והשני אינו מזיק גמור, ומשום הכי היכי דנעשה הכל ע"י הראשון שפיר יש לחייבו, **ובברכ"ש** סי"ז סק"א הק' אמאי לשי' הרמב"ן זה שקיבל התינוק בסייף פטור לרבנן דהוי רק קירוב מיתה, הא כיון דאזלינן בתר תבר מנא אכתי לא חשוב כלל דנעשה בו מעשה הריגה, ובחי' רבי שלמה כ' דלפי דבריו מיושב, אמנם לשון הרמב"ן לכאורה לא נראה הכי.

ב) תוד"ה זרק – **ברשב"א ובנ"י** בשם **הרא"ש** מבואר כדברי התוס', וכ"כ **הב"ח** בס"ס שפ"ו, אמנם **בחי'** לתלמיד הרשב"א והרא"ש כ' לומר דגם בזרק חץ יהיה פטור השני, וכ"כ **הקצוה"ח** בסש"צ סק"א בשי' הרא"ש והנ"י, [וכבר העירו על זה דהא הנ"י כ' כאן בשם הרא"ש כהתוס'], וכך דעתו נוטה דגם בזרק חץ השני פטור, אמנם שאר האחרונים כ' לדחות ראיותיו וכמשי"ת.

**בחי' הגרש"ש** במכתב בסוף הספר **ובברכ"ש** סי"א סק"א כ' דגם לשי' הרמב"ן דרבה פטר משום דאין לו דמים, מ"מ מודה לדברי התוס' דאם זורק חץ על כלי ובא אחר ושברו דחייב, דגם לדידי' בעי דיעשה מעשה בכלי אלא דס"ל דכיון דכבר יש כאן דבר דיאבד הכלי לאחר זמן כבר אבד ממנו תורת דמים, אבל אי לא נעשה כלל מעשה בכלי אכתי דין דמים יש בו עיי"ש, אמנם **בחי' הגרע"א** בכו"ח על השו"ע סשפ"ו כ' דנראה דלשי' הרמב"ן גם בזרק חץ על כלי שניהם יהיו פטורים.

**הרא"ש** לק' י"ט א' הק' על מה דמבואר בגמ' שם דאם התיזה ברה"ר והזיקה ברה"י דחייב ח"נ דהא מבואר הכא דבתר מעיקרא אזלינן, וכ' דשם לא אזלינן בתר מעיקרא אלא אחר מקום שנעשה בו הנזק דגלי קרא וביער בשדה אחר והביעור היה בחצר הניזק, וכ' **היש"ש** לק' **והקצוה"ח** דמוכח מדברי הרא"ש דגם בזרק חץ אזלינן בתר מעיקרא דהא שם מיירי בהתיזה אבן דהיינו כמו זרק חץ, **והנחל"ד** ועוד **אחרונים** כ', דהנדון אי בתר מעיקרא או בתר תבר מנא זהו האם מיד בתחילת המעשה אמרינן דכבר נמצא בעשייתו כל מה דיקרה לבסוף או דכל זמן דלא נעשה בפועל סוף המעשה אכתי לא חשבינן כמו דכבר נעשה, ולפ"ז כ' דאה"נ דעיקר הנדון אי בתר מעיקרא או בתר תבר מנא הוי גם בזורק חץ, והיינו אימתי חשוב דהוא עשה מעשה ההיזק האם מיד שיצא החץ מתח"י או רק כשפגע החץ בכלי והזיקו, מ"מ לענין האם הכלי כבר חשוב כשבור או לא בזה חלוק אם זרק הכלי או חץ, דגם אי נימא דבתר מעיקרא אזלינן וחשוב מיד כמו דכבר עשה הכל, מ"מ כיון דאכתי בכלי עצמו אכתי לא נעשה כלום אין לנו לראותו כשבור, ומשום הכי הק' הרא"ש דאה"נ דהכלי אכתי לא חשוב כשבור, מ"מ כיון דאזלינן בתר מעיקרא, נמצא דמיד כשהתיזה כבר הוי כמו דנעשה כל מעשה ההיזק, ואמאי חייב הא הוי ברה"ר, **ובאחיעזר** ח"א סי"ט סק"ו כ' דבזרק חץ דוקא אם לבסוף הוזק הכלי מחמת החץ אז אמרינן דבתר מעיקרא אזלינן, משא"כ בזורק הכלי עצמו אמרינן הכי גם אם ניזוק לבסוף על ידי דבר אחר, ומשום הכי בהא דהרא"ש כיון דלבסוף הוזק ע"י מה שהתיזה שפיר אזלינן בתר מעיקרא, משא"כ בדברי התוס' דלבסוף שבר אחר הכלי בזה לא אזלינן בתר מעיקרא בזורק חץ, **ובברכ"ש** סי"ז סק"ב מבואר דיסוד חילוק האחיעזר הוא כמו חילוקו של הנחל"ד, דכיון דהכלי אינו חשוב כשבור משום הכי בעי דישבר לבסוף על ידי החץ.

**באמ"מ** סל"א אות ה' בהגה"ה הק' על הקצוה"ח דלפי דברי צ"ב מהו תי' של הרא"ש, דבשלמא לפי דברי הנחל"ד ניחא דהתי' דכיון דמ"מ אינו מוזק אלא ברה"י משום הכי חייב, אבל לפי דברי הקצוה"ח הרי מיד שהתיזה ברה"ר כבר חשבינן הכלי לשבור, אמנם **בברכ"ש** סי"ז סק"ג מבאר תי' הרא"ש דלגבי פטור רה"ר זה תלוי היכן נמצא הכלי שניזוק, וכיון דהוא ברה"י אף דהבהמה מזקת אותו כשהיא ברה"ר מ"מ הוא ניזוק כשהוא ברה"י ומשום הכי פטור, ויל"ע לפי דבריו בלשון הרא"ש שכ' דשם לא אזלינן בתר מעיקרא, דלכאורה אי"צ לזה דעיקר החילוק דמ"מ הכלי ניזוק ברה"י, וכבר העיר בזה **החזו"א** לק' י"ט א' ועיי"ש מש"כ לבאר דברי הרא"ש, **וביש"ש** שם מבואר דתי' הרא"ש, דגבי פטור דרה"ר ילפינן מגזה"כ דאינו תלוי בבתר מעיקרא, אלא היכי יוזק הכלי בפועל, והוא הדין אם תתיז כלי ברה"ר ויתגלגל וישבר ברה"י יהיה חייב לשלם.

**הקצוה"ח** מביא עוד דברי **הטושו"ע** בסתי"ח ס"י דאם אחד הדליק אש ויש באש זו כדי לילך ולהזיק, ובא אחר והרבה בחבילה הראשון חייב, ומשמע דהראשון לבדו חייב, ואי נימא דבזרק חץ לא אמרינן דמנא תבירא תבר אמאי השני אינו חייב ג"כ הא הוי כמו דזרק הראשון חץ ובא אחר וזרק גם חץ דיש לחייב השני ג"כ כיון דגם הוא הזיק, [ומבואר בדבריו דאם אשו משום ממונו ניחא, ומבאר **בברכ"ש** סי"ז סק"ד דבזה בעי דיחשב הוא המבעיר, ובזה י"ל דכיון דהיה מזיק גם בלא מה דהוסיף אינו חשוב מבעיר, אבל כיון דקיי"ל דחייב משום חיציו משום הכי קשיא לי' אמאי השני פטור], **והנחל"ד** כ' לומר דמש"כ דחייב הראשון כונתם רק דגם הראשון חייב אבל אה"נ דגם השני חייב, **ובחי' הגרש"ש** סי"ח כ' די"ל דמיירי באופן דאין בהוספה של השני כדי לילך ולהזיק דבזה תמהו התוס' לעיל י' ב' דאמאי יתחייב השני כלל, וכ' עוד דגם אי מיירי דיש במה דהוסיף כדי להזיק, מ"מ לא דמי דשם מ"מ זה שהוסיף לא חידש כאן דבר המזיק דהרי גם בלא מה דהוסיף היתה האש הולכת ומזקת, משא"כ הכא הרי הוא שבר הכלי, ומבואר יותר **בברכ"ש ובאמ"מ** שם **ובחזו"א** דגבי מרבה בחבילה כיון דלבסוף הרי ניזוק גם ע"י האש של הראשון בזה אמרינן הסברא המבוארת לעיל י' דפטור השני כיון דבלאו איהו נמי הוה מיתבר, משא"כ הכא דלבסוף לא ניזוק על ידי הראשון כלל אלא על ידי השני בזה ליכא לסברת דבלאו איהו נמי הוה מיתבר.

**הקצוה"ח** מביא עוד דברי **הנ"י** בסוגיה דאשו משום חיציו, דכ' דבזורק חץ בשעה שזורק החץ נעשה הכל ולא הוי כמעשה מכאן ולהבא דא"כ אנוס הוא על מה דמזיק לבסוף, ובאם מת קודם שיזיק החץ ודאי משתלם מאחריות נכסים דידי', וכ' דמשמע מדבריו דגם בזרק חץ אזלינן בתר מעיקרא, **ובחי' הגרש"ש** סי"ח **ובאמ"מ** שם כ' דלפי דברי הנחל"ד ניחא דגם בזרק חץ שייך לומר דבתר מעיקרא אזלינן ורק דלא הוי סיבה דיחשב כמנא תבירא וכמשנ"ת, וס"ל דלענין להתחייב לאחר מיתה סגי דחשוב דעשה מעשה היזק מיד, **ובאחיעזר** שם כ' לפי דבריו דכל דלבסוף הזיק החץ בזה אזלינן בתר מעיקרא גם בזרק חץ, ועוד כ' בחי' הגרש"ש דאין כונת הנ"י כלל דאזלינן בתר מעיקרא, דא"כ יק' לפי מה דרבא מספקא לי' אי אזלינן בתר מעיקרא דא"כ הוא אנוס, וכן יק' ממה דהוכיח הנ"י שם עוד, ועל כרחך צ"ל דגם אי בתר תבר מנא אזלינן מ"מ מיד שזרק החץ כבר יש כאן סיבת חיוב וזה סגי דיחול שעבוד נכסים, [ועיין בחי' הגרש"ש בס"א סק"ב שהאריך בזה], וכ"כ **בחי' רבי ראובן** בכתובות סי"ז דדברי הנ"י הם גם אי בתר תבר מנא אזלינן, וביאר דהמעשה מצד האדם ודאי נשלם מיד וגם אי נימא דלא חשיב מעשה היזק עד שיוזק ממש, מ"מ מצד האדם הוא עשה מעשה זה בתחילה.

בא"ד – מש"כ להוכיח מדין צרורות דחלוק זורק חץ מזורק כלי, כ' **המהרמ"ש** דאע"ג דהלכתא היא דצרורות משלם ח"נ, מ"מ היה לנו לומר דגם בזורק כלי יהיה חייב רק ח"נ אע"ג דבתר מעיקרא אזלינן כמו בזורק חץ דמשלם רק ח"נ, ועיין במהדו"ב מש"כ, **ובקצוה"ח** שם כ' לפי מה דהוכיח דיש ראשונים דחולקים על תוס', דמה דהוכיחו מדין צרורות אינו ראיה, דאף אי בתר מעיקרא אזלינן, מ"מ הרי מה דהכלי חשוב כשבור הוא רק משום דמיד כבר איכא לכוחו בחץ, וא"כ הרי מ"מ אין כאן היזק אלא ע"י כוחו, אמנם **בתרוה"כ** סשצ"ב וכן **בחי' הגרש"ש** הק' דא"כ כמו כן נימא גבי זרק כלי דאף דבתר מעיקרא אזלינן, מ"מ כיון דמה דחשוב כשבור הוא רק משום מה דיפול וישבר, הרי אינו מוזק אלא על ידי כוחו וכמו דאי בתר תבר מנא אזלינן חשוב צרורות, ועל כרחך דאי בתר מעיקרא אזלינן כיון דמיד שיוצא מתח"י חשוב כשבור, משום הכי הוי כמזיק בגופו ולא אכפת לן דנזוק רק משום דמגיע לארץ, וא"כ הכא נמי בזורק חץ אי בתר מעיקרא אזלינן יחשב כשבור על ידי גופו, כיון דמיד שיוצא החץ מידו הוי כשבור, והרי אם יפגע על ידי החץ בכלי בלא שיצא מתח"י חשוב כגופו, וא"כ הכא נמי אי בתר מעיקרא אזלינן הוי כהזיק בגופו, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש וכן **בחזו"א** מבואר דמ"מ חלוק, דבזורק כלי הרי באמת נוגע בגופו בכלי וכיון דמיד חשוב כשבור הרי הזיק בגופו, משא"כ בזורק חץ הרי אינו נוגע גופו בכלי, ולא דמי להיכי דמזיק על ידי דבר שבידו דשם חשוב כנוגע בכלי על ידי מה שבידו, ולזה לא מהני מה דבתר מעיקרא אזלינן דמ"מ מה דהכלי ניזוק הוא רק ע"י כוחו.

ג) **המהר"י כ"ץ** [בש"מ] הביא להק' דאמאי לא פשט דבתר מעיקרא אזלינן, מהא דמבואר בגיטין ע"ט א' דאם קדמה דליקה לגט אינה מגורשת, וכן מבואר **באב"מ** סקל"ט סק"ה דתלוי אי בתר מעיקרא אזלינן או בתר תבר מנא, ועיי"ש שכ' דלהשי' דהוי ספק להלכה באמת הוי ספק גירושין, אמנם **בחי' הגרש"ש** סכ"ד סק"ג העיר בזה דהרי גם אי בתר מעיקרא אזלינן הרי אינו חשוב כשרוף אלא על הזמן שיפול לבסוף לאש ועד אז הרי הוא קיים, וא"כ גם אי בתר מעיקרא אזלינן אמאי לא יהיה גט כיון דסגי דהוי ברשותה אפילו לזמן מועט כמו דמצינו דכתב במי מילין כשר אף דמיד עומד לימחק, ועל כרחך דהוי חסרון משום דאי"ז עומד לנוח בחצירה, וא"כ הכא נמי אי אמרינן בתר תבר מנא מ"מ אינו עומד לנוח, **ובמרחשת** בסוף ח"א כ' די"ל דהוי אבודה ממנו ומכל אדם כיון דישרף כשינוח, וכ' עוד לבאר בדברי הרמב"ן בגיטין שהביא שם, דכיון דהבעל זרקו למקום שריפה הוי אבידה מדעת והוי הפקר, ויל"ע דאי נימא דיכולה להתגרש אמאי הוי אבידה מדעת, הא לכאורה לא אכפת לי' דישרף אחר דיחול הגירושין. [**ובש"מ** מק' עוד מלק' נ"ג א' עיי"ש, וכבר עמד על דבריו בישועות מלכו בפ"ב מנז"מ סוף ה"ב].

**הנחל"ד** הק' מהא דמבואר לק' נ"ג ב' דאמר רבא דשור שדחף אדם לבור ומת חייב כופר, וכיון דרבא מספקא לי' בכהאי גונא שמא בתר תבר מנא אזלינן אמאי חייב כופר הא מבואר לק' מ"ד ב' דאין חיוב כופר בצרורות, וכ' לומר דמיירי דדחפו ממש עד פי הבור ושם כבר איכא הבלא דמזיק וכתי' הגמ' לק' דאזיל מיני' ומיני', **ובחי' הגרש"ש** סי"ח כ' לומר דבכהאי גונא דהוא מעמידו על פי הבור ונופל אח"כ לתוך הבור, אי"ז צרורות גם אי בתר תבר מנא אזלינן, דאף דאינו חייב עד שיפול לקרקע הבור, מ"מ כיון דמה דנופל הוא משום כובד עצמו ולא נצרך שום כח השור בזה, כהאי גונא חשוב גופו ולא צרורות, ורק במתגלגל דזה נעשה על ידי איזה כח דנתן בדלי בזה הוא דחשוב צרורות אי בתר תבר מנא אזלינן, ועיין **בחזו"א** שכ' לומר דלענין היזק דקרן בודאי דאי"ז חשוב צרורות מה דהוא מפילו, דכל נגיחה הוי הכי, ויל"ע לפ"ז מנ"ל לרבא לומר דגבי רגל הוי צרורות.

ד) לרבה פשיטא לי' – **הר"ח** כ' דבעיא דרבא לא נפשטה ודינה כדין תיקו, **והרי"ף** הביא בסוף הפרק דברי רבה בסתמא דהשני פטור משום דמנא תבירא תבר, והבעה"מנקט דס"ל דכיון דלרבה פשיטא לי' משום הכי הלכה הכי, וכך נקטו עוד ראשונים בשי' הרי"ף, אמנם המלחמות שם כ' לומר דהרי"ף כ' דברי רבה מספק דגם מספק יש לנו לפטור השני, ונפ"מ בזה האם הראשון יהיה חייב, [**והרשב"א** לק' כ"ו ב' הביא דברי **הראב"ד** דס"ל דאף אי בתר מעיקרא אזלינן, מ"מ גם הראשון פטור דאמרינן שמא לא היה נשבר ומשום הכי לא אמר רבה דהראשון חייב, ועיין **בריב"ש** סתק"ו דכ' דכל היכי דאינו ודאי שישבר לא אמרינן דבתר מעיקרא אזלינן וחייב השני השובר], **והבעה"מ** כ' דהוי ספק כיון דרבא דהוא בתרא מספקא לי', וכ' דמעיקר הדין היה צריך להיות דהממע"ה אלא כיון דרבה פשיטא לי' דהראשון חייב וכן פסק הרי"ף משום הכי הדין דיחלוקו מספק, **והמלחמות** והנ"י בשם **הריטב"א** כ' לומר דאע"ג דבכל מקום דאחד פשיטא לי' ואחד מספקא לי' הלכה כמאן דפשיטא לי', מ"מ הכא דרבא דהוא בתרא מספקא לי' אמרינן דידע דברי רבה ואע"פ כן מספקא לי' ואין לנו לפסוק כרבה, ועוד כ' המלחמות לומר דאדרבה רבה פשיטא לי' דבתר תבר מנא אזלינן וכמשנ"ת לעיל, **וברא"ש** מבואר דפשיטא לי' להלכה כרבה דבתר מעיקרא אזלינן, **והרמב"ם** בפ"ז מחו"מ הי"ב כ' כדברי רבה דהשני פטור, וכ' **הה"מ** דנראה בדבריו דהראשון חייב, **ובטושו"ע** סשפ"ו ס"ד כ' דהראשון חייב והיינו דאזלינן בתר מעיקרא, **והרמ"א** בסש"צ ס"ה כ' דאם דרסה על כלי ונתגלגל ונשבר חייב נ"ש, וכן מבואר **בטושו"ע** שם סי"א לגבי נפסק החבל וכמשי"ת בע"ה, והיינו דבתר מעיקרא אזלינן, **והש"כ** בסשפ"ו סקכ"ז הביא השיטות דהוי ספק האם בתר מעיקרא או בתר תבר מנא, **והקצוה"ח** שם סקי"ד הביא שי' הרמב"ן דאדרבה רבה פשיטא לי' דבתר תבר מנא.

**יח' א'**

תוד"ה והא – **בתור"פ** כ' עוד דאי מיירי על הדלי י"ל דחטטו בחבל במקום הסמוך לדלי דיש שם הרבה מים ואורחי' הוא דיחטטו עד שיפסק, אלא דשם אין לחייב על פסיקת החבל כיון דהוי דבר מועט מה דנפסק, ועל כרחך צ"ל דכיון דחייב על החבל דחטטו באמצע החבל ושם ליכא מים כ"כ, **ובחי' הראב"ד** כ' דאה"נ דמעיקרא גם הוה מצי להק' דהא משונה הוא וכ"כ בהשגות על הרמב"ם בפ"ב מנז"מ הי"ד ועוד ית' לק' בע"ה, וכ' עוד דאי מיירי על הדלי י"ל דתרי מילי נינהו, דמחטטין בחבל ונפסק או שקפצו על הדלי ונפל ונשבר, ובגונא הראשון חייב רק ח"נ ולא חשש להזכיר כיון דהוא דבר ידוע, ועיקר החידוש דעל הדלי נ"ש ולא תימא דהוי צרורות וכמו דמספקא לי' לרבא.

גמ' דקאזיל מיני' מיני' – **הרי"ף** הביא לאוקימתא זו, **והבעה"מ** בסוף הפרק הק' עליו דכיון דפסק כרבה דבתר מעיקרא אזלינן שוב אי"צ להאי אוקימתא דגם בלאו הכי חייב נ"ש, **והמלחמות** כ' לומר דהרי"ף פסק כרבה מספק ולא מודאי ועוד כ' דאדרבה רבה פשיטא לי' דבתר מעיקרא אזלינן וכמשנ"ת כל זה לעיל, **והראב"ד** בהשגות על הבעה"מ ובחי' כ' לישב דהרי"ף הוצרך לאוקימתא זו, דבזה מיושב גם הקו' דחבל משונה הוא ואי"צ עוד לאוקמי דמאוס בלישה, דכיון דקאזיל מיני' ומיני' הרי רואים שרוצה לשתות מהמים שבדלי ואי"ז משונה, **והרא"ש** הביא לדברי הראב"ד, **והרשב"א** כ' לומר דרב ביבי בר אביי אוקמי דקאזיל מיני' ומיני', משום דס"ל דאם נופל הדלי ע"י חטיטת החבל בזה אינו משלם נ"ש אפילו אי בתר מעיקרא אזלינן, ומשום דאינו נוגע בגוף הדלי אלא בחבל ומכח זה נשבר הדלי וזה הוי צרורות, **ובמשכנות יעקב** סס"ו הביא על דברי הרשב"א מה דהובא לעיל י"ז ב' אות ה' דברי הירושלמי דבטבלה ועליה זכוכית, על הטבלה משלם נ"ש ועל הזכוכית ח"נ, והביא דמבואר בירושלמי עוד דצלוחית ובתוכה שמן על השמן חייב רק ח"נ, וא"כ הכא נמי בחבל הקשור לדלי, וכ' דלא דמי לשליף דחשיב כגופו אף דאינו נוגע בגופו, דשם מ"מ ע"י השליף הוא כנוגע בכלי אבל הכא הרי החבל אינו מוזיז הדלי, אלא דממילא כיון דנפסק החבל נשבר הדלי, ועיין באבי עזרי בפ"ב מנז"מ הי"ד דגם כ' על דרך זה, **ובטושו"ע** סש"צ סי"א כ' כדברי הראב"ד דאם חטטו בחבל ונפסק החבל ונשבר הדלי, אם היה החבל מאוס בלישה או דהיה בלוי דדרכו ליפסק בחטיטה משלם נ"ש על החבל והדלי, ואם לא, משונה הוא וחייב ח"נ על החבל והדלי, ואם הוא הולך ומגלגלו עד המקום שנשבר שם משלם נ"ש.

**הרשב"א** מק' לפי דבריו דבעי לומר דאזיל מיני' משום דאי לאו הכי הוי צרורות כיון דלא נגע בגוף הדלי, דאמאי בעי לומר דאזיל מיני' ומיני', הא סגי דיאמר דאזיל מיני' דכבר נגע בגופו של הדלי, וכ' לומר דלאו דוקא אמר מיני' ומיני' ונקט לשון זו אגב הגמ' לק' מ"ד ב' דשם הוי דוקא, והביא עוד דיש גירסא דלא גרסינן אלא מיני', ולכאורה הכא נמי צריך לומר לתי' הראב"ד דמשום הכי בעי דאזיל מיני' ומיני' כדי דיהיה אורחי' בהכי וכמשנ"ת, דלפ"ז צריך להיות דסגי דאזיל מיני' דכבר הוי אורחי', **והרמב"ם** בפ"ב מנז"מ הי"ד כ' דוהוא שנתגלגל הכלי מחמתן עד שנפל ונשבר, וכ' **במשכנות יעקב** שם דלשונו משמע שפיר כהרשב"א דלא בעי באמת דיגע בשעת השבירה אלא דיגעו בגוף הדלי, אמנם **בטושו"ע** מבואר הלשון דהולך ומגלגלו עד המקום שנשבר ומבואר דלא סגי שיגעו בדלי, וצ"ב אמאי לא סגי בהכי, **ובאהא"ז** על הרמב"ם שם כ' לבאר דכל היכי דהם מגלגלים הדלי ואינו נופל, בזה לא ברי ההיזק דישבר, ובכהאי גונא לא אמרינן דאזלינן בתר מעיקרא דאינו ברור דישבר הדלי.

**הראב"ד** בהשגות על הבעה"מכ' ב' צדדים האם כשאזיל מיני' ומיני', חייב נ"ש גם על החבל כיון דמחמת דרוצה לשתות הוי אורחי' גם להפסיק החבל, או דזה רק סיבה על הדלי לחייבו נ"ש, והביא הרא"ש דבריו, **והרמב"ם** שם כ' דחייב על הדלי אם נתגלגל מחמתן נ"ש, ואם היה על החבל אוכל ובעת אכילתן פסקוהו משלם גם על החבל נ"ש, **והראב"ד** השיג דלא נהיר דמה דמק' הגמ' והא חבל משונה הוא הוי קו' על עיקר הברייתא, וביאור דבריו מבואר **ביש"ש**,דברמב"ם מבואר דגם היכי דנתגלגל הדלי מחמתן חייב נ"ש רק על הדלי ולא על החבל, ועל זה משיג הראב"ד דכיון דמה דאמרינן דמיירי דאזיל מיני' הוא לישב אמאי חייב נ"ש ולא הוי משונה וכמשנ"ת, א"כ כיון דקו' הגמ' דחבל משונה הוי על הברייתא עצמה ומשום דמשמע בברייתא דגם על החבל חייב נ"ש, ממילא בתי' דקאזיל מיני' על כרחך דהוי סיבה לחייב נ"ש גם על החבל דאי לאו הכי אכתי יק' הברייתא, וכ' דשי' הרמב"ם כהצד השני בראב"ד בחי' דלא מהני אלא לדלי, ולפ"ז צ"ל כתי' השני בראב"ד בחי', דקו' הגמ' רק על מה דמשני תרגמה אחבל וכמשנ"ת, ובטושו"ע לא מבואר האיך הדין בחבל, והיש"ש כ' דשי' הטור כהרמב"ם דחייב רק ח"נ וכ' הכי להלכה, אמנם **הב"ח** כ' דלא פסיקא לי' להטור האיך הדין לגבי החבל ומשום כך סתם דבריו, **ובבי' הגר"א** סקל"ב כ' דגם על החבל חייב נ"ש.

א) גמ' מגופו משלם או מעלייה – **הרשב"א** לעיל ג' ב' כ' דספיקו דרבא הוא דכיון דאקיל רחמנא שלא לחייבו אלא ח"נ אף אנו נאמר שלא חייב בו אלא כח"נ דעלמא דפירש בו קרא דהוא מגופו, או דלא אשכחן כאורחי' דמשלם ח"נ, ונראה מדבריו דאין הספק בדין מגופו הנאמר בח"נ האם הוא דין בח"נ או בקרן, אלא האם יש לנו לומר דכיון דמצינו קולא דרק ח"נ, נימא דבכלל זה דהוי כמו תשלומי ח"נ דמצינו במקום אחר, **ובש"מ** בשם **גליון** הק' אמאי לא נילף מק"ו דהוי מגופו, דמה קרן דחייב ברה"ר הוי מגופו, צרורות דפטור ברה"ר אינו דין דיהיה מגופו, וכ' דהספק הוא האם ההלכה באה להקל לגמרי שישלם ח"נ וגם שישלם רק מגופו, או דילמא מה דבאה ההלכה להקל הוא רק לגבי תשלומי ח"נ, אבל לגבי מן העלייה בזה הוא נשאר בדין רגל דהוי מהעלייה, **ובפנ"י** בע"ב כ' לבאר דהספק הוא מפני מה ח"נ דקרן הוי מגופו, האם משום דהוי תשלומי ח"נ ולפ"ז גם בח"נ צרורות צריך להיות מגופו, או משום דהוא משונה וא"כ בצרורות חייב מהעלייה, אמנם כ' דלפ"ז להצד דהוי דין בתשלומי ח"נ, אי אפשר לומר דלר"ט בחצר הניזק אף דמשלם נ"ש מ"מ יהיה מגופו וכמבואר בגמ', דא"כ מוכח דאי"ז דין בתשלומי ח"נ אלא בדין משונה, ולפ"ז כ' דאי אפשר לומר בגמ', דמה דבעי לאוקמי' בתחילת הסוגי' לר"א כר"ט ומשום הכי משלם מגופו, דזהו משום דלר"ט הדין דמשלם נ"ש מגופו, דא"כ מ"מ מזה נפשוט הבעיה דדין מגופו הוי דין במשונה, וכ' לומר דמה דבעי לאוקמי כר"ט היינו דמשום הכי משלם ח"נ מגופו דצד תמות במקומה עומדת, עיי"ש מש"כ לבאר כל הסוגיה לפ"ז, אמנם כבר כ' הפנ"י דברש"י ותוס' מבואר דלפי מה דמוקמינן כר"ט מה דהוי מגופו הוא משום דלר"ט אף דחייב נ"ש מ"מ הוי מגופו וכמבואר בגמ' בע"ב, ולפי דבריו אי אפשר לומר דזה הספק בגמ', דמר"ט מוכח דהוי דין משום משונה, אמנם **בחי' רא"ל** סס"ו גם כ' לבאר כהפנ"י, וכ' שם דאף דלר"ט מצינו דגם נ"ש משלם מהעלייה, זהו משום דכיון דאיכא דיו כמבואר בגמ', אין לנו ללמוד אלא דברשות הניזק משלם עוד תשלום של ח"נ כעין התשלומין של הח"נ של קרן ברה"ר, אבל מ"מ הדין של מגופו י"ל דהוא דין בתשלומי ח"נ.

גמ' ותני עלה משלם ח"נ מגופו – **הרשב"א** מק' בגמ' בסמוך, דמה קשיא להגמ' אמאי לר"א משלם מעלייה, הא י"ל דאה"נ דלר"א כיון דמשלם נ"ש הדין גם דמשלם מעלייה ולא מגופו, ומנ"ל להגמ' דלר"א גם משלם מגופו, וכ' דאפשר דכי תנינן עלה בתוספתא דמשלם מגופו, אכולהו קאי ובתר דברי ר"א מתנייא, ולפ"ז נראה דלא גרסינן בגמ' משלם ח"נ אלא משלם סתם, וכ"כ **המהר"ם** דלא גרסינן ח"נ [וכמש"כ **הרש"ש** להגיה בדבריו],אמנם **בש"מ** בשם **גליון** על תוד"ה במועד מבואר דגרס משלם ח"נ מגופו, ויל"ע **בפי' הר"ח** דכ' דהא דר"א לא אשכחנא בהדיא היכא איתמרא מיהו מסתבר דבגדיש מיירי, ולפי דבריו נראה דאי"ז מוכרח כלל דהוי סוף דברי ת"ק, וא"כ אין לומר כהרשב"א, **והצל"ח** כ' לומר דב' פעמים נאמר דמשלם מגופו חד בדברי ת"ק וחד בדברי ר"א.

רש"י ד"ה לרבי אלעזר – **הראב"ד** כ' דאתיא כרבנן דסומכוס, ולק' בע"ב בתוד"ה בין יתבאר בע"ה דברי התור"פ דגם כ' הכי.

גמ' וסבר לה כר"י דאמר צד תמות במקומה עומדת – **במרומי שדה** העיר דמאי ס"ד דדין זה הוי בכל מועד מתחילתו, **ובחזו"א** מבואר דכיון דמה דס"ל לר"י דצד תמות במקומה עומדת הוא משום דס"ל דתם בעי שמירה מעולה, וכיון דאין לנו לומר דמועד יהיה בו קולא יותר מתם, משום הכי אמרינן דלעולם נשאר בו צד תמות וחייב עכ"פ ח"נ גם במועד אם לא ישמור שמירה מעולה, ומשום דצריך לומר דעומדת לחומרא משום הכי אמרינן דעומדת גם לקולא וכמבואר כל זה בתוס' לק' מ"ה ב', א"כ מהאי טעמא גם יש מקום לומר דבכל מועד מתחילתו גם יהיה להדין דצד תמות, כדי לחייבו על ח"נ אם לא ישמור שמירה מעולה.

**יח' ב'**

רש"י ד"ה אלא – ברש"י לפנינו מבואר דגם לפי מה דמוקי בדשני ואייעד, אכתי איכא פשיטות למה דבעי רבא אי מגופו או מעלייה, אמנם **התור"פ** הביא דברי רש"י דלפ"ז באמת אין פשיטות לספיקו דרבא, ובתוס' גם נראה דלא גרסו ברש"י דנפשט בעיא דרבא מדכתבו דאין לומר דלא אתי למפשט, [אך אפשר דכ' זה על עיקר הגרסא של רש"י ולא לישב דברי רש"י עצמו], ועיין בספר שינויי נוסחאות שהביאו שני גירסאות ברש"י, ועיי"ש מה שהובא עוד הרבה גירסאות בכל דברי רש"י בכל הסוגיה.

בתוס' בע"א הק' על גירסת רש"י דשני ואייעד ומוקמינן באופן דהיה שינוי, דלפ"ז לא יהיה נפשט הבעיא דרבא אי מגופו או מעלייה, כיון די"ל דמה דמשלם מגופו הוא משום דצד תמות במקומה עומדת, **ובש"מ** בשם **גליון** מבואר דודאי כיון דאייעד, גם אם אין העדאה לצרורות, מ"מ יהיה הדין דישלם עכשיו לכה"פ רביע נזק מעלייה, דצד תמות במקומה עומדת הוי סיבה רק דחצי מהתשלומין עומדים בדין תם שהיה מתחילה אבל חצי האחר הוי מעלייה, וא"כ אין לומר דטעמייהו דרבנן משום צד תמות דהא מבואר בברייתא דמשלם ח"נ מגופו ולא רק רביע, [ועיין לעיל אי גרסינן משלם ח"נ מגופו או משלם מגופו סתם, ואי לא גרסינן ח"נ יש לפרש דמה דקתני דמשלם מגופו היינו רק על רביע נזק, וכן מבואר **בתומים** בקיצור תקפו כהן בס"ט בתו"ד], **והנחל"ד** כ' לומר יותר, דאע"פ דאין העדאה לצרורות ומשום דלעולם דין צרורות דישלם רק ח"נ, מ"מ אי נימא דצרורות משלם מהעלייה, א"כ היכי דאייעד ומצד דין מועד ראוי שישלם נ"ש חצי מגופו וחצי מעלייה, בזה אע"ג דדין צרורות פוטרו מח"נ מ"מ נימא דפוטרו מהח"נ דמגופו ויוכל לתבוע כל הח"נ מעלייה, **והחזו"א** כ' לבאר קו' התוס' דס"ל דבאמת צריך להיות הדין דישלם כל הח"נ רק מגופו, ומשום דכבר נתבאר בע"א דמה דצד תמות במקומה עומדת, באמת תחילתו הוא חומרא לחייבו בשמירה מעולה על ח"נ, ומשום דאין לומר דיהיה דינו קל יותר מתם, וא"כ אי אפשר לומר דבאייעד בצרורות יהיה חלק מעלייה, דא"כ נמצא דדינו קל מתם דהחלק דחייב מעלייה אינו חייב אלא בשמירה פחותה, ונמצא דקל דינו מתם.

בא"ד – משה"ק רש"י בסוה"ד דמה שייך העדאה בצרורות, כ' התוס' בע"א דכיון דדמייה רחמנא לקרן בח"נ שייך בי' העדאה, **ובחי' רא"ל** בסס"ו מוסיף דהא בדין העדאה מצינו דינים דאינם שייכים לאורחי', דהא בעי דיעידו בו בפני ב"ד על הג' פעמים שנגח, ולענין מועדותו של השור אין נפ"מ אם העידו בו בפני ב"ד או לא, וע"ע **בחי' רבי ראובן** ס"א מש"כ בזה.

רש"י ד"ה אמר – **בש"מ** בע"א בשם **גליון והמהרמ"ש** עמדו על זה, דרש"י בע"א כ' דשני בגחלת היינו בגונא דהניח בשינוי, והכא כ' דזרק הגחלת, וכ' דרש"י בע"א דכ' דמיירי בהניח הוא לפי השיטה דבע"א באמת אתי שפיר מחלוקת רבנן ור"א גם לרבנן דסומכוס, וכמו שהביא רש"י בסמוך בד"ה דדחיק דברי מורו דמיירי לעיל דוקא על מקום גחלת ולא איירי בצרורות, והכא רש"י מבאר בגמ' דמיירי בהדיא דר"א כסומכוס, וא"כ י"ל דגם מיירי דזרק הגחלת, ויל"ע דרש"י בע"א מסיים בהדיא דאתיא ר"א כסומכוס ודלא כמורו שהביא בסמוך, **והמהרמ"ש** מעיר עוד דאי מיירי בזרק הגחלת, נמצא דכל הגדיש הוי כח כוחו ותפשוט הא דבעי ר"א לק' דכח כוחו ככוחו דמי או לאו ככוחו.

בא"ד – **התור"פ** מעיר על מש"כ רש"י דלא מוקמינן כרבנן, דא"כ תפשוט דאין שינוי לרביע נזק, דהא השתא קיימינן לישב מה דבעי רבא אם יש העדאה לצרורות, ומבואר בגמ' דלפי ספק זה בודאי דאין שינוי, ומה אכפת לן אם יהיה מוכח דאין שינוי לרביע נזק, **והמהרמ"ש** כ' דמ"מ ניחא לי' לאוקמי באופן דלא תפשוט גם ספיקו דר"א אם יש שינוי לא. **ובש"מ** מעיר עוד דאכתי י"ל דאתיא כרבנן דסומכוס, והא דחייב לרבנן ח"נ הוא משום דגם ס"ל כר"ט דקרן ברה"י משלם נ"ש, וא"כ בצרורות דבאורחי' משלם ח"נ, הכא נמי בצרורות ישלם ח"נ גם להצד דיש שינוי לרביע נזק.

תוד"ה בין – **התור"פ** מק' על הא"נ שכ' התוס', דבאמת יש לנו למילף מק"ו דיהיה חייב נ"ש בצרורות של קרן ברה"י, דאם רגל כאורחי' דפטור ברה"ר חייב ברה"י ח"נ, צרורות דקרן דחייב ברה"ר ח"נ אינו דין דיהיה חייב נ"ש ברה"י, וכ' לומר דמ"מ אין לנו להעדיף צרורות שע"י קרן מצרורות דאורחי', וכ"כ **הריב"א** [בש"מ] וכ' דמהק"ו ילפינן רק דדין קרן ברה"י כדין אורחי' ואם באורחי' חייב רק ח"נ הכא נמי בקרן, אך התור"פ הק' על זה דכיון דמ"מ יש ק"ו לחייבו נ"ש, מהאי טעמא גם נימא דעדיף צרורות של קרן מצרורות דאורחי'.

וכ' התור"פ דבאמת בגמ' לעיל דאמרינן דפליגי בצרורות ע"י שינוי לא אמרינן דס"ל כסומכוס, כיון די"ל דבאמת אתיא גם לרבנן דסומכוס, ולרבנן ח"נ דאין שינוי לרביע נזק, ולר"א משלם נ"ש משום דס"ל כר"ט וילפינן מק"ו לחייבו נ"ש אפילו בצרורות וכמשנ"ת, ומיושב לפ"ז מה דלעיל לא אמרה הגמ' דס"ל כסומכוס וכמו דהעירו התוס' בתחילת דבריהם, והא דהכא הוצרך לומר דס"ל כסומכוס, הוא משום דכיון דהשתא מייתי בעיא דרבא אם יש העדאה לצרורות, ובאמת בצד הסברא היה צריך להיות דיהיה העדאה דכיון דיש לזה דין תשלומין כקרן הכא נמי יהיה בזה דין העדאה, אלא דרבא מספקא לי' שמא נאמרה ההלכה דלעולם אין להוסיף על ח"נ, וא"כ מהאי טעמא גם לא יהיה חייב נ"ש אף בצרורות דקרן ברה"י אף דאיכא ק"ו, דההלכה מפקעת מהק"ו כיון דנאמר דאין להוסיף על ח"נ, ומשום הכי אי נימא דלר"ט חייב נ"ש ברה"י גם לרבנן דסומכוס, אכתי תפשוט בעיא דרבא דיש העדאה לצרורות, כיון דמבואר בדברי ר"א דשייך לומר דיש תשלומי נ"ש בצרורות, וא"כ מהאי טעמא גם יהיה העדאה לצרורות, וכ' דלפ"ז גם אתי שפיר מה דהעירו התוס' בד"ה אלא דכיון דרבא לא ידע להאי ברייתא מה בכך דתפשוט הא דרבא, דבאמת י"ל דרבא ידע ומוקי בדשני ופליגי בדר"ט וכמו דמוקי בע"א אלא דמ"מ תפשוט דיש העדאה וכמשנ"ת, ולזה אמרינן דרבא מוקי דס"ל כסומכוס ומשום הכי הוא דאיכא נ"ש לר"ט.

**בתור"פ** מבואר דלשי' הרמב"ם בפ"ב מנז"מ ה"ה, דגם בצרורות ע"י שינוי י"ל דיהיה פטור ברה"ר, [וית' לק' י"ט א'], ניחא אמאי הוצרך לומר דאתיא כסומכוס, דליכא ק"ו כיון דלרבנן באמת י"ל דפטור גם בקרן ברה"ר וליכא ק"ו.

תוד"ה היכא – **הר"ש** [בש"מ] כ' עוד דיש גם צד קולא באם משלם מעלייה, היכי דיש בגופו כדי שיעור הח"נ וניחא לי' יותר דישתלם מגופו, דמעלייה יכול ליתן לו סובין כמבואר לעיל ז' ב', וא"כ אין לדון ק"ו לענין זה כיון דסופו להקל, ויל"ע דהא מבואר בגמ', דאי היה מפריך ק"ו היינו דנים ק"ו גם לענין זה, ולפי דבריו לכאורה אין ללמוד מק"ו כלל לענין זה דישלם מעלייה.

לענין הלכה מבואר **בר"ח** **וברי"ף** ובעוד **ראשונים** כאן ולעיל ג' ב' דכיון דאמרינן לעיל דר"פ פשיטא לי' דמשלם מעלייה, הכי הלכתא, [**ובמלחמות** בסוף הפרק העיר דלכאורה למסקנת הגמ' לעיל ג' ב' דגם לרבא הוי תולדה דרגל לענין לפוטרו ברה"ר, גם לר"פ י"ל הכי ואין ראיה דר"פ פשיטא לי' ואכמ"ל], וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ב מנז"מ ה"ב **ובטושו"ע** בסש"צ ס"ג.

ב) גמ' או דלמא תולדה דרגל היא – ברש"י מבואר ב' לשונות האם הספק על צרורות ע"י שינוי או על צרורות דאורחי', וכ' להצד דהוי צרורות דאורחי', דמה דאמרינן דאו דילמא תולדה דרגל היא, היינו דמשום הכי לא שייך בזה העדאה דאין נפ"מ בין פעם אחת לג' פעמים, אמנם התוס' ותור"פ כ' דשפיר שייך העדאה כיון דדמיא רחמנא לקרן בח"נ, **ובתור"פ** כ' לבאר הגמ' דכיון דהוי תולדה דרגל היה ראוי דיתחייב מיד נ"ש, וכיון דאיכא הלכה דחייב רק ח"נ, גם י"ל דההלכה היא דלעולם משלם רק ח"נ וכמשנ"ת דבריו לעיל בתוד"ה בין, **וביש"ש** כ' דמר"פ נראה דלכל דבר דומה צרורות לרגל, ומשום הכי אמרינן דס"ל דאין העדאה, ולפי דברי התור"פ אין מקום לדבריו דאי"ז שייך למה דהוי כרגל לכל דיניו, ויל"ע גם לפי דברי רש"י דביאר דכיון דהוי תולדה דרגל משום הכי לא שייך בזה העדאה, דלכאורה אי"ז שייך לזה דהוי כרגל לכל דבר, אלא הוי סברא בפנ"ע דכיון דהוי כאורחי' לא שייך בזה העדאה ואין ללמוד זה מדברי ר"פ.

בתוס' בע"א כ' דהגם דספיקו דרבא הוי בצרורות דאורחי', מ"מ מוכח בגמ' דגם בלא אורחי' מספקא לי', וכ' לבאר דהא בהא תליא, דאי אין העדאה באורחי' הוא הדין דבע"י שינוי לא יהיה העדאה, דשינוי אחר העדאה לא עדיף מאורחי' בתחילה, **ובתור"פ** כ' לפי דבריו דהצד דאין העדאה הוא משום דכך נאמרה ההלכה דאין להוסיף על ח"נ, דא"כ ממילא דמהאי טעמא גם ע"י שינוי לא יהיה העדאה, [ומש"כ דאי יש העדאה באורחי' על כרחך דגם בלא אורחי', ית' לק' בבעיא דר"א אי יש שינוי לצרורות לרביע נזק בע"ה], **והר' נתנאל** [בש"מ לעיל] כ', דרבא מספקא לי' בתרוייהו משום דההלכה נאמרה בין באורחי' ובין ע"י שינוי, ומיבעיא לי' לרבא הי מינייהו עיקר, דגבי אורחי' באמת מסברא לא שייך העדאה וכמש"כ רש"י, אבל גבי שינוי שפיר שייך העדאה, וא"כ אי נימא דע"י שינוי עיקר, ממילא גם ע"י אורחי' יהיה העדאה דעל כרחך דההלכה השוותה דיניהם, ואי נימא דע"י אורחי' עיקר, ממילא דגם בע"י שינוי לא יהיה העדאה כיון דהשוותה ההלכה לתרוייהו.

בלישנא דכ' רש"י דהספק בצרורות ע"י שינוי אבל באורחי' ודאי דאין העדאה, כ' **בחי' רא"ל** בסס"ודאין לומרדהצד דאין העדאה משום דתולדה דרגל היא, היינו משום דאמרינן דגם בצרורות דקרן נאמרה ההלכה דמשלם רק ח"נ, דא"כ לא היה לו לומר דתולדה דרגל היא, אלא איפכא דגם בקרן איכא דין צרורות, וגם דרש"י כ' דאפילו בשן לא נאמר דין צרורות, אלא צ"ל דהספק הוא משום די"ל דאין העדאה של קרן מחייבת יותר ממועד מתחילתו והוי כמו ילפותא, וכיון דעיקר צרורות הם תולדה דרגל ובהם לא שייך העדאה, הכא נמי לא יהיה העדאה בצרורות שע"י שינוי.

**הרי"ף** לא הביא לספק זה האם יש העדאה לצרורות, וכ' **הרא"ש** די"ל משום דאין נפ"מ בזמן הזה דאין העדאה בבבל, אמנם הרמב"ם גם לא הביא ובדידי' אין לומר משום דאין נפ"מ בזמן הזה דהרמב"ם מביא גם דינים דלא נוהגים בזמן הזה, **והמאירי** כ' דכיון דס"ל כר"פ דצרורות הוי תולדה דרגל גם לשלם מהעלייה, הרי חזינן דהוי כרגל לכל דבר ואין לנו לומר דיהיה בזה העדאה, ומבואר בדבריו דס"ל דהספק הוא על צרורות באורחי', **והיש"ש** גם כ' על דרך זה דכיון דקיי"ל כר"פ משום הכי גם פשיטא לן דאין העדאה, ומבאר דכל הצד דיש העדאה הוא רק אי נימא דמשלם מגופו, אבל אם משלם מהעלייה א"כ אין התשלומין כמו בתם ומהיכי תיתי דנימא דיהיה בזה העדאה, [וכ' עוד דמדברי ר"פ נראה דלכל דבר דינו כרגל, וכמו דאמרינן לדידי' דמשלם מהעלייה, וא"כ הוא הדין לענין דאין העדאה ועיין משנ"ת בזה לעיל], **ובחי' רא"ל** סס"ו כ' לבאר, דבאמת יש לדון האם הדין ח"נ בצרורות, זהו דבח"נ הקילה התורה דפטור אבל החצי השני ממילא קאי על דינו כמו היכי דמזיק בגופו ממש, או דנימא דבאמת עיקר הפטור שנאמר בהלכה הוי סיבה לפוטרו לגמרי, רק דנתחדש בהלכה גם דח"נ חייב, וכ' לומר דכל מה דנסתפק רבא זהו רק להצד דגם הדין דחייב ח"נ זהו דין דנתחדש בהלכה, אבל אי אמרינן דמעיקר הדין כל פטורו הוי רק על ח"נ, והחצי השני חייב דממילא קאי על עיקר דינו כמו אם לא היה נאמר הלכה כלל, בודאי אין לנו לומר דיהיה מגופו, וכן אין לנו לומר דיהיה בזה העדאה דהא מהיכי תיתי, כיון דהוי דין תשלומין מכח הדין שנאמר ברגל מנין לנו לומר דיהיה בזה דין העדאה, ורק אי הוי דין דנתחדש גם על הח"נ דחייב, בזה יש להסתפק דנדמנו לדין ח"נ הנאמר בקרן, ומשום הכי י"ל דהוי מגופו וי"ל דיש בזה דין העדאה, ועיי"ש מש"כ דמדברי ר"פ מוכח דס"ל דהדין ח"נ הוא משום דממילא קאי בעיקר דין רגל דלא נאמר פטור אלא על ח"נ, וא"כ משום הכי גם אין לנו להסתפק שמא יש העדאה.

גמ' ת"ש הידוס וכו' – התוס' בע"א הביאו מזה ראיה דהספק היה באורחי' דהידוס הוי אורחי' כמבואר לעיל י"ז ב', **והנחל"ד** כ' לישב שי' רש"י דמצינו גם הידוס דאינו אורחי' דהא לק' מבעי לי' שמא מתני' כסומכוס, וצרורות מנתזין מיירי במבעטת דהוי שינוי, וא"כ לפ"ז בהכרח דמה דקתני במתני' דמהדס הוי ח"נ הוי משום שינוי, אמנם **המהר"י כ"ץ** [בש"מ שם] כ' דסיפא דמתניתין באמת לא אתיא כסומכוס כיון דהוי באורחי'.

ג) גמ' דדחיק לי' עלמא – **הרשב"א** כ' **דרש"י** מבאר דהיינו דמשלשלת ומשום הכי לא הוי שינוי, והביא **פי' הר"ח** דהמקום דחוק לה, וברש"י לפנינו מבואר כפי' הר"ח, ומה דמוקי במשלשלת הוא מטעם אחר דלא יהיה תולדה דשן וגם על זה הוא חולק.

רש"י ד"ה דדחיק – מש"כ רש"י דכל צרורות גם אם הוי באופן דיש הנאה להיזקה לא הוי תולדה דשן, הנה בתוס' לעיל י"ז ב' כ' גבי חזיר נובר באשפה דאשמועינן צרורות דשן ועיין משנ"ת שם, **ובש"מ** לעיל ב' ב' בשם **תוס' להרא"ש** הק', אמאי אמר ר"פ יש מהן כיוצא בהן ויש דלא, ולא אמר דכולהו כיוצא בהן חוץ מצרורות דרגל, וכ' בשם **הרי"ו** משום דכל ג' אבות שנאמרו בשור, צרורות דכולהו לאו כיוצא בהן, דהא מבואר בסוגיה דגם בצרורות דקרן י"ל דיש שינוי לרביע נזק, והא דאמר דכי קאמר ר"פ אתולדה דרגל, הוא משום דברגל שכיחא טפי משאר אבות, ולעיל נתבאר דברי **ר' נתנאל** דדין צרורות נאמר גם ברגל וגם בקרן.

בא"ד – **הר"י מיגש** בתשובה [בש"מ] כ', דטינפה פירות היינו בגללים לחים דשם הגללים מחוברים עד גופה ומשום הכי חייב נ"ש דהוי כגופה, אבל הכא מיירי ביבשים דאינו מחובר לגופה.

גמ' דתני רמי בר יחזקאל וכו' – **הרי"ף** הביא לברייתא זו והאוקימתא דלבסוף דאית בה ביזרני, **ורבינו אפרים והבעה"מ** השיגו עליו דהא אתיא כסומכוס, אבל לדידן אינו משלם אלא ח"נ על הכלי, **והראב"ד** בהשגות **והרא"ש והנ"י** כ' לומר דודאי אין כונת הרי"ף לפסוק דחייב נ"ש על הכלי, אלא דהביא זה לחלק בין אם אית בי' ביזרני או לא, וכ' הראב"ד דנפ"מ האם יהיה חייב ברה"ר, והנ"י כ' דנפ"מ האם הוי מהעלייה או מגופו, ומבואר ברא"ש ובנ"י דגם מש"כ דאם אין בה ביזרני הוי ח"נ, להלכה הוי רק ספק דהא י"ל דיש שינוי לצרורות, **והב"ח** בסש"צ כ' לומר דבודאי חייב ח"נ וכמו שיבואר בסמוך שי' הרמב"ם, **והקוה"ס** בכלל ד' אות ב' כ', דלפי מה דיבואר בסמוך לומר דשי' הרי"ף דלהלכה בודאי אין שינוי, ניחא דבאמת חייב בודאי ח"נ.

**והרשב"א** כ' לומר דשי' הרי"ף דבאמת לא הוי צרורות, אלא הוא שברו בגופו כיון דהכניס ראשו בתוכו, והביא דכן משמע **בירושלמי** דמייתי שם מחלוקת סומכוס ורבנן על צרורות ואמר דנפח בכלים נ"ש, ומשמע דזה אתיא לכו"ע, אלא דהעיר דא"כ הוה להגמ' לומר אלא דאית בי' ביזרני, כיון דלפ"ז אתיא גם כרבנן, **ובבי' הגר"א** סש"צ סקט"ז כ' לומר דהרי"ף גרס אלא.

**הרמב"ם** בפ"ב מנז"מ ה"ט כ' דאם היה בכלי תבלין חייב על הכלי ח"נ כח"נ צרורות, ואם היה הכלי ריקן משלם ח"נ ככל הקנסות, **והראב"ד** השיג דהוי ספק אם יש שינוי לרביע נזק ואמאי כ' דמשלם ח"נ, **והה"מ** כ' לומר דהכא חלוק כיון דההיזק עצמו לא הוי משונה אלא דהדרך דהכניס ראשו הוי בדרך שינוי, [ועיי"ש מש"כ דהרמב"ם היה לו ראיה לזה מהגמ'], **ובאו"ש** **ובאהא"ז** שם כ' לבאר דדוקא היכי דבמעשה עצמו איכא גם שינוי וגם צרורות בזה אמרינן די"ל דחייב רק רביע, דכיון דהמעשה מחייבו רק ח"נ גם בסיבה אחת, הסיבה השניה גורמת דיהיה חייב רק ח"נ מח"נ, אבל הכא דאין השינוי והצרורות במעשה אחד, הגם דכל אחד מהני לפוטרו מח"נ, מ"מ אין בזה סיבה לגרוע לרביע נזק, דשני סיבות לח"נ אינם סיבה לרביע, ורק באם הוו במעשה אחד, בזה אמרינן דבעיקר הסיבה בכוחה לגרוע ח"נ מח"נ, כיון דהוא נעשה בדבר דבלאו הכי אינו מחייב אלא ח"נ.

**יט' א'**

ד) גמ' בעי ר"א וכו' – ברש"י מבואר הספק דלא אשכחן תם דמשלם פחות מח"נ, **ובחי' רא"ל** סס"ו מבאר דבריו, דהספק האם בדין פלגא ניזקא דקרן נאמר דחייב חצי מתשלומי מועד ואז יש שינוי לרביע נזק, או דהוי דין דאינו חייב על יותר מחצי ממה שהזיק, והיכי דבלאו הכי אינו חייב יותר מ"מ אי"ז סיבה דיהיה חייב רק רביע, **ובתור"פ** מבאר דהספק האם בהלכה דצרורות נאמר דחייב חצי ממה דחייב אם היה מזיק בגופו ויש שינוי, או דהוי פטור על ח"נ ואין שינוי, ועיין לק' בשי' הרמב"ם.

גמ' תפשוט לי' מדרבא – התוס' לעיל י"ח א' מבארים, דאם אין שינוי בודאי דלא יהני העדאה לחייבו נ"ש, דאיך יבוא מתשלום של רביע לנ"ש, **והחזו"א** מעיר דאמאי לא יוכל, כיון דמתחילה היה לו שני סיבות הפטורות אותו, ועכשיו נעשה מועד על תרוייהו, ממילא יהיה זה סיבה להעלותו מרביע לנ"ש, וכ' דכיון דאם שור תם נוגח באופן דאינו מתחייב בתשלומין, אינו נעשה מועד ע"י זה כמבואר בתוס' לק' כ"ד ב', הכא הוי כמו דנגח בלא חיוב תשלומין כיון דלא שילם אלא רביע, ולענין לחייבו אח"כ נ"ש חסר בתשלומין, דהרי כדי לחייבו נ"ש בעי דקודם יהיה חיוב של ח"נ.

גמ' שם – התוס' לעיל שם כ' לבאר לפי מה דכ' דספק דרבא הוי על אורחי', דמ"מ שפיר מוכח דס"ל דאין שינוי לצרורות לרביע נזק, דאי נימא דיש שינוי נמצא דאין העדאה בשינוי של קרן, דאי אפשר לומר דאתי מרביע נזק לנ"ש וכמשנ"ת, וא"כ גם באורחי' לא יהיה העדאה דעיקר העדאה בקרן כתיב, **ובתור"פ** הק' דכיון דגם בקרן מהני העדאה לשנותו מרביע נזק לח"נ, נימא דהכא נמי באורחי' יהני לשנותו מח"נ לנ"ש, דבכל מקום מהני לחייבו כפליים ממה שהיה בג' פעמים ראשונים, וכ' דבהעדאה דקרן כתיב נ"ש שור תחת השור, ולכאורה כונתו דלהצד דיש שינוי לא יהיה העדאה גם לח"נ, דלא מצינו העדאה אלא לחייב נ"ש, אמנם **הרא"ש** [בש"מ] כ' דזה פשוט דמהני העדאה לחייבו ח"נ, ועיין **בחזו"א** דגם מבואר צד כהתור"פ דלא מהני העדאה לחייבו ח"נ, ועוד כ' התור"פ דלפי האמת ניחא, דהאבעיות הויין בכל ענין גם ע"י שינוי, ולכאורה כונתו דהגמ' ידעה דרבא מיבעיא לי' בתרוייהו, ומזה מוכח דאין שינוי לרביע נזק, דא"כ ליכא ספק בגונא דצרורות ע"י שינוי, ומה דמיבעיא לי' בתרוייהו הוא משום דהא בהא תליא וכמש"כ התוס', דכיון דס"ל דאין שינוי ממילא דהא בהא תליא, **ובש"מ** בשם **הרא"ש** נראה דמבאר, דאם יש שינוי לרביע נזק נמצא דגם בקרן מהני לפחות מדין תם שבו, וההעדאה מהניא ליתן בו דין ח"נ כמו מועד מתחילתו דדינו בח"נ בצרורות, וא"כ מנין לנו לומר דיהיה העדאה בצרורות, כיון דבקרן הרי לא מהני בזה העדאה אלא לחייב ח"נ, ועיין לעיל באות ב' משנ"ת דברי הש"מ בשם ר' נתנאל, דכל הצד דיהיה העדאה באורחי' הוא רק אי נימא דיש העדאה בקרן לנ"ש, ומשום הכי תפשוט מדרבא.

**הרמב"ם** בפ"ב מנז"מ ה"ה כ' דאם היתה מהלכת ברה"ר ובעטה והתיזה צרורות והזיקו ברה"ר פטור, ואם תפש הניזק רביע נזק אין מוציאין מידו, שהדבר ספק שמא שינוי הוא ואינו תולדת רגל שהרי בעטה, **והראב"ד** שם בהשגות הבין דמקור דברי הרמב"ם הם הגמ' לק', בהא דבעי ר"י מר"ז בהיתה מהלכת ברה"ר וכו' וגרס בגמ' ובעטה והתיזה, והק' דא"כ להצד דלא הוי שינוי היכי משכחת לה שינוי לרביע נזק, כיון דיש צד דלעולם אין לו דין שינוי, אמנם **הה"מ** שם כ' לבאר שי' הרמב"ם, דס"ל דזה גופא הספק של ר"א האם יש שינוי לרביע נזק, דהיינו דזה ודאי דיש שינוי לרביע נזק אי נימא דיש לו דין קרן, אלא דמספקא לי' שמא אין לו כלל דין קרן אלא דין רגל ומשום הכי לא יהיה שינוי לרביע נזק, **והמל"מ** שם כ' דלהצד דהוי תולדת הרגל גם לסומכוס נימא הכי, וא"כ ק' בגמ' בסמוך, דאמרינן בגמ' למאי דמוקי למתני' כסומכוס, דתפשוט הא דבעי ר"א כח כוחו לסומכוס ככוחו דמי או לא, ואמאי לא אמר דתפשוט גם מה דבעי אי יש שינוי לצרורות, כיון דבמתני' מיירי בשינוי בביעוט ואמרינן דמשלם רק ח"נ ועל כרחך הוא משום דיש שינוי גם בצרורות של ביעוט, **ובחזו"א** מבואר דשי' המל"מ דהספק הוא לא בדין, האם לצרורות דקרן יש דין קרן או דין רגל, דא"כ לא היה שייך לבעיא זו אלא לרבנן דמצינו דדין צרורות שונה מדין האב, והק' עליו דהא לעיל מבואר דמוקמינן למחלוקת ת"ק ור"א גבי גחלת, דס"ל כסומכוס ופליגי בשני ולא אייעד, ואי נימא דאין שינוי בצרורות גם לסומכוס, יק' אמאי לת"ק חייב רק ח"נ הא לא הוי שינוי, ואי נימא דרק בבעיטה מספקא לי' שמא לא הוי שינוי, יק' אמאי לא כ' הרמב"ם הדין בשאר שינוי דשם אין ספק שמא הוי כרגל, ומשום הכי כ' לומר דהספק רק לרבנן, שמא הדין של שינוי בצרורות כרגל, משום דלא נאמר אלא ברגל, **ובמרכה"מ** כ' דהספק רק בבעיטה דאין כונתה להזיק בזה אלא רק הוי שינוי, אבל בכונתה להזיק בודאי אין לומר דיהיה לזה דין רגל, ועיי"ש מש"כ דבקרן ממש לא יהיה דין צרורות.

**ביש"ש** נראה דלשי' הרמב"ם דיש צד דיש לו דין רגל לענין דפטור ברה"ר, הוא הדין דלפי צד זה יש לו דין ממון כרגל ולא דין קנס, וכן מבואר **בסמ"ע** סש"צ סקט"ו דגובה מהעלייה, והנה לפי מה דנתבאר דברי המל"מ דהצד דהוי כרגל, משום דחשיב כאורחי' מצ"ע, באמת צריך להיות כן דיהיה לו דין רגל לכל דבר, אמנם לעיל נתבאר דברי החזו"א דרק יש לו דיני רגל ומשום דדין צרורות לא נאמר אלא ברגל, ולפ"ז כ' **החזו"א** די"ל דרק לקולא יש לו גם דיני רגל אבל לא להחמיר, וכ"כ **המרכה"מ** שם, דאיך אפשר לומר דכוחו חמור מגופו, ובאם תדרוס על כלי וינתז שבר ויזיק כלי אחר, על הראשון יגבה רק מגופו, ועל השני יגבה גם מעלייה.

**היש"ש** הביא דרש"י חולק על הרמב"ם, דהא ביאר הספק דגם להצד דאין שינוי לרביע נזק יש לו דין תם, רק דאי"ז סיבה לפחות מח"נ, וכ' דכך מבואר **ברא"ש** דכ' דחייב ברה"ר ח"נ להצד דאין שינוי לרביע נזק, והק' על **הטור** דכ' כהרמב"ם, וכן מבואר **בב"ח** בסש"צ דבטור מבואר כהרמב"ם, דכ' הדין דבעטה והתיזה רק בגונא דהזיקה ברשות הניזק, [ומש"כ שם דדברי הטור הם כשי' רש"י צ"ב, דהא שי' רש"י דאין חילוק בין רשות הניזק לרה"ר וכמש"כ היש"ש], אמנם **הפרישה** שם כ' דאדרבה כיון דהטור לא פירש דברה"ר פטור, כמש"כ שם על בעיא דבגמ' לק' גבי אי אפשר לה שלא תתיז, נראה דזהו כשי' רש"י והרא"ש דגם ברה"ר חייב עכ"פ רביע, **ובשו"ע** ס"ו כ' דאם תפס רביע נזק אין מוציאין, וכבר מבואר **בחי' הגרע"א** דזה בין לשי' הרא"ש ובין לשי' הרמב"ם, דלהרמב"ם יש ספק שמא פטור ושמא חייב רביע וס"ל דמהני תפיסה מספק, ולהרא"ש יש ספק שמא רביע ושמא ח"נ וס"ל דלא מהני תפיסה מספק.

**הרי"ף** לא הביא לבעיא זו, וכ' **הרא"ש** דכיון דלא דנים דיני קנסות בזמן הזה, כל הנפ"מ הוא רק בתפס וס"ל להרי"ף דמהני תפיסה בספיקות, והרא"ש חולק דלא מהני, וא"כ יש נפ"מ דמספק לא מהני תפיסה, אמנם **הקוה"ס** בכלל ד' אות א' הביא דדעת **הרמב"ן** דגם הרי"ף ס"ל דלא מהני תפיסה בספיקות, וכ' באות ב' שם לבאר דעת הרי"ף, דס"ל דנפשטה האיבעיא דאין שינוי, כיון דרבא אמר בדרך את"ל דאין שינוי והלכה כאת"ל עיי"ש, **ובמאירי** מבואר דכיון דס"ל כר"פ דגובה מהעלייה ומשום דיש לו כל דיני רגל, הוא הדין דפשיטא לן דאין שינוי ויש העדאה בצרורות דקרן, **ובחי' רא"ל** סס"ו העיר על דבריו דאמנם דר"פ פשיטא לי' דצרורות דקרן דין רגל יש להם, מ"מ מנין לנו לומר דלא מהני צרורות בקרן לחייבו רק רביע נזק, וכ' לפי מה שכבר נתבאר לעיל דרבא ס"ל דהדין ח"נ דנאמר בהלכה הוא דין חדש של תשלומין, משא"כ לר"פ אמרינן דמעיקר ההלכה לא הוי אלא פטור מח"נ, והחצי השני ממילא עומד בדין גופו דמשלם כמו היכי דמזיק בגופו, ולפ"ז כ' דכיון דלא הוי אלא פטור מח"נ, כמו דפטור דרה"ר לא הוי אלא ברגל, הכא נמי פטור זה דכוחו לא הוי אלא ברגל ולא בקרן, ורק לרבא דס"ל דבאמת נאמר דאינו חייב על כוחו כמו על גופו ומה דחייב ח"נ הוא דין חדש, גם גבי קרן יש לנו לומר דאיכא להלכה זו, ורק דיש לדון אי יש שינוי לרביע נזק.

ה) גמ' כח כוחו וכו' – **הרא"ש** כ' דמבואר מספק זה דמעיקר הדין כח כוחו ככוחו, דהלכה לגרוע אתיא, ואי מעיקר הדין פטור, לא היה ספק שמא הלכה באה לחייב, והביא דבתוס' לק' כ"ב א' מבואר לאו הכי, דכ' שם דאי כח כוחו לאו ככוחו דמי, בכהאי גונא דיזרוק הכלב הגחלת דבכל שאר הגדיש הוי כח כוחו יהיה פטור, [והיש"ש והב"ח בסשצ"ב כ' לדחות דדבריהם לסומכוס, והמהרמ"ש שם תמה דבתוס' מבואר דפטור ולא דחייב רק ח"נ עיי"ש, **והחזו"א** כ' לומר דכל דברי התוס' הם רק בכח כוחו של אש עיי"ש], **והכס"מ** בפ"ב מנז"מ כ' לבאר דברי הרמב"ם שם דס"ל כהתוס' דבכח כוחו פטור לגמרי, [ובאחרונים כ' דיש לבאר דברי הרמב"ם באופן אחר ועיין לק' כ"ב א' באות ג'], **והלח"מ** שם העיר דגם התוס' לא כ' אלא דזה תלוי בספק בגמ' הכא ולא דהוי ודאי, **ובטור** סש"צ כ' דחייב ח"נ כמו על כוחו, **ובשו"ע** שם ס"ה כ' הכי בשם י"א, ובסשצ"ב ס"א כ' דברי הרמב"ם דביארם בכס"מ דהיינו דפטור על כח כוחו, **ובנחל"ד** העיר על דברי הרא"ש דמצינו מ"ד בסוכה ו' ב' דאתיא הלכה להוסיף, ועוד העיר דגבי גלות מבואר במכות ח' א' דכח כוחו לאו כגופו, וא"כ הוא הדין לענין נזיקין די"ל הכי, ומ"מ כ' דלשון הגמ' ככוחו דמי או לא מבואר כהרא"ש, דבלא הלכה נאמר דהוי ככוחו, ואין צד לומר דמסברא לא הוי ככוחו.

**בבי' הגר"א** סשצ"א סק"ב הק' על התוס', דכ' דהספק הוא גם לרבנן אי חייב ח"נ או פטור לגמרי, מהגמ' לעיל י"ח א' דבעי לפשוט דכח כוחו לאו ככוחו לסומכוס מברייתא דתרנגולין שהיו מחטטין בחבל לפי מה דבעי לאוקמי כסומכוס, ומבואר דאי אתיא כרבנן ליכא ראיה, ולפי דברי התוס' גם אי אתיא כרבנן איכא ראיה רק דאז הראיה איפכא דכח כוחו ככוחו מדחייב ח"נ על הכלי השני, דגבי הכלי השני לא מהני מה דבתר מעיקרא אזלינן, דלגביו הוי כזרק חץ, **ובמשכנות יעקב** סס"ו כ' לומר דמהאי טעמא הביא הרי"ף להלכה האוקימתא דאזיל מיני' ומיני' דאי לאו הכי אכתי תפשוט דכח כוחו ככוחו לרבנן, וכ"כ **באבי עזרי** בפ"ב מנז"מ הי"ד, וכ' דצ"ל דאה"נ דמה דאמר אלא לאו רבנן, בדרך דחיה אמר דלא מיירי לסומכוס, אבל אכתי יק' דתפשוט מרבנן.

**הריטב"א** במכות ח' א' כ' דקיי"ל בב"ק דכח כוחו לאו ככוחו, [ושם הגריסא בפר"ק ולכאורה הוא ט"ס וכונתו לסוגיה הכא], וצ"ב דבגמ' הכא לכל הפחות מספקא לן אי כח כוחו ככוחו, ואין לומר דלהצד דלא גמיר הלכה הדין דפטור לגמרי בכח כוחו, ורק מספקא דלמא מוקי ההלכה להחמיר, דעכ"פ בברייתא לעיל י"ח א' מוכח דיש חיוב על כח כוחו, וכמו שהוכיח בבי' הגר"א, ועוד יל"ע דלכאורה בגמ' שם מבואר דכהאי גונא דהכא דניתז דבר ע"י הכאתו והלך והשיר דבר אחר ואותו דבר הלך והזיק, דחשיב כוחו ולא כח כוחו, וא"כ נראה דאי"ז ענין לסוגיין.

ו) גמ' היתה מהלכת במקום שאי אפשר וכו' – רש"י כ' פי' אחד דנפ"מ להצד דיש שינוי לרביע נזק וכ"כ **הרשב"א**, **והתור"פ** מעיר דהיה להגמ' לפרש דהספק הוא את"ל דיש שינוי, וכ' התור"פ **והראב"ד** דהספק הוא לסומכוס, דאם הוי קרן משלם רק ח"נ ואם הוי רגל משלם נ"ש, **והרא"ש** כ' הבעיא לענין אם חייב ברה"ר, והתוס' כ' דאין לומר דלענין זה מבעי לי' דהוה לי' לפרש כמו בסמוך, [ואפשר דהרא"ש כ' זה משום דלפי האמת יש נפ"מ לענין זה], **ובש"מ** בשם **תלמידי** **הר' ישראל** כ' דאין לומר דמיבעי לענין אי הוי קנס או ממון, דא"כ לבעי בהזיקה בגופה בכהאי גונא אי הוי קנס או ממון, ומבואר בזה דבאמת עיקר הספק הוי גם בהזיקה בגופה אלא דנקט גונא דצרורות משום דהנפ"מ הוי בכהאי גונא, ויל"ע דהא גופא צ"ב דאמאי לא מיבעי בהזיקה בגופה ונפ"מ אי הוי קנס או ממון, **ובאבי עזרי** בפ"ב מנז"מ ה"ה כ' דדוקא מבעי לי' בהזיקה בצרורות, משום דבזה הוי הנזק נעשה באותו אופן באם היתה מזקת באורחי', דהשינוי הוא רק בדרך שבה ניתזה האבן אבל היזק האבן לכלי נעשה באותו האופן, אבל בהזיקה בגופה באם היה כאורחי' היה הכלי ניזוק באופן אחר דלא היה ניזוק ע"י בעיטה, ובזה בודאי יש לזה דין קרן, ועיין בסמוך.

**בחי' רא"ל** סס"ז אות ב' הביא מחלוקת התוס' לעיל ט"ז א' והרמב"ם, האם בנחש שכונתו להזיק ואורחי' בהכי הוי רגל או קרן מועדת מתחילתה, וכ' דבשלמא לשי' התוס' דהוי רגל יש לבאר ספק הגמ', דהגם דכונתה להזיק, מ"מ כיון דגם אי אפשר שלא תתיז י"ל דמשום הכי יחשב כאורחי', אבל לשי' הרמב"ם דכל כונתו להזיק הוי קרן גם אם הוי אורחי', אמאי הכא יש צד דהוי כקרן, וכ' לבאר דבמבעטת בצרורות באמת אין כונתה להזיק כיון דאינה עושה היזק בגופה, אלא דמ"מ הוי משונה ומשום הכי מיבעי האם כהאי גונא גם חשוב משונה או לא, ולפ"ז כ' דהספק דוקא בצרורות ולא במזקת בגופה, **ובמרכה"מ** בפ"ב הי"ח כ' דהספק בגמ' האם משום דאי אפשר לה שלא תתיז כבר הוי אורחה גם לבעט, ומעשה הביעוט עצמו הוי אורחה או לא, אמנם לשון **הסמ"ע** בסש"צ סקט"ז נראה דזה ודאי דהמעשה עצמו הוי שינוי, דכ' דהספק שמא יש לה דין רגל אף שבא מחמת בעיטה, כיון דאפילו בלא בעיטה היתה מתזת צרורות, כיון דהוא במקום דאי אפשר לה שלא תתיז.

תוד"ה במקום – **המהרש"א** כ' דמשום הכי לא מבעי לי' באמת לענין רה"ר, דודאי פטור דבסמוך מסיק דאפילו אם אפשר לה הדין דפטור, וזה לפי הגירסא בגמ' בסמוך דהספק במבעטת, אמנם **במהדו"ב** כ' דאדרבה מוכח בתוס' דלא גרסו בסמוך דהספק במבעטת, דא"כ היה להם להוכיח מזה דעל כרחך אין הספק לענין רה"ר ולא רק מדלא הזכיר רה"ר, וכך מבואר **בתור"פ**.

גמ' קמנתזא צרורות – **בפי' הר"ח והרי"ף** מבואר הגירסא קמנתזא וצרורות נינהו, ונראה דהספק האם כהאי גונא הוי צרורות או דינו כמזיק בגופו, ובפי' הר"ח מבואר בהדיא דצד הראשון בגמ' דאורחה הוא ורגל ברה"ר משלם נ"ש, וכבר עמדו בזה **בהג' הח"ש** על פי' הר"ח **והנחל"ד** דמה דצרורות משלם ח"נ אי"ז משום דלא הוי אורחי', אלא משום דהלכה דעל כוחו חייב ח"נ ומה מספקא לי', ועיין **במרומי שדה** בכל הסוגיה **ובאהא"ז** בפ"ב מנז"מ ה"ה דכ' לומר דהחסרון בצרורות הוא משום דלא הוי דרך כ"כ, ועיין באהא"ז בפ"א ה"ח אות ד' דהביא לדברי הר"ח כאן וכ' דמבואר בדבריו דצרורות לא הוי אורחי' כ"כ.

**ברא"ש** מבואר דלהשי' דמהני תפיסה בספיקא דדינא, הכא אם היה ההיזק ברה"ר ותפס ח"נ אין מוציאין מידו, ואע"פ דיש ס"ס לומר דאינו חייב, דשמא הוי אורחי' ופטור לגמרי ושמא יש שינוי לרביע נזק וחייב רק רביע מ"מ מהני תפיסה, **והרמב"ם** הביא דין זה רק על היכי דבעטה ברשות הניזק, **ובטור** סש"צכ' דברה"ר פטור ואם תפס רביע נזק אין מוציאין ולשי' ר"י מוציאין דלא מהני תפיסה בספיקות, ומבואר **בהגרע"א** שם בס"ז דהיינו טעמא, דהא לשי' הרמב"ם דמהני תפיסה הא נתבאר לעיל באות ד' שיטתו דהצד דאין שינוי, היינו דדינו כרגל ופטור לגמרי ברה"ר, ואין לנו לחייבו יותר מרביע נזק, וגם בזה הוי ס"ס שמא הוי אורחי' משום דאי אפשר לה ושמא לעולם צרורות שע"י שינוי חשיבי כאורחי' וכמשנ"ת לעיל ומ"מ מהני תפיסה, **ובשו"ע** ס"ז הביא הדין רק על רשות הניזק דאם תפס ח"נ אין מוציאין מידו, וכשי' הרמב"ם דמהני תפיסה בספיקות, **והרמ"א** כ' דכבר נתבאר די"א דלא מהני תפיסה וכמש"כ שם בס"א וזה שי' הר"י והרא"ש, וכ' שם **הגרע"א** דמבואר בזה דלא מהני תפיסה אפילו בס"ס דחייב, דהא ברשות הניזק יש לנו ס"ס דחייב שמא הכא הוי כאורחי' ושמא אין שינוי לרביע נזק.

**הש"כ** בספר **תקפו כהן** סק"כ הביא דברי הרא"ש להוכיח דאין מוציאין ממון בס"ס, דהא מבואר בדבריו דאפילו תפיסה מהני להשי' דמהני תפיסה בספיקות, **והש"ש** בש"ד פט"ז כ' לומר דלא מהני תפיסה נגד רוב, והק' מדברי הרא"ש כאן דמהני תפיסה נגד ס"ס, וכ' לומר דהכא חשוב רק כספק אחד משום דשם ספק אחד הוא כיון דשני הספיקות הם בדינא, ועוד כ' דאפשר דהרא"ש ס"ל דס"ס גרע מרוב, **ובהג' רי"א חבר** כ' די"ל עוד דהכא לא הוי ס"ס המתהפך ואכמ"ל.

ז) רש"י ד"ה לקרן – בספר שינויי נוסחאות מבואר, דיש שני גירסאות ברש"י האם גרסינן ובעיטה או לא, ולפי מש"כ ברש"י לפנינו בד"ה או, דכל צרורות כי אורחייהו תולדה דרגל נינהו, מבואר דהספק על צרורות כאורחייהו ולא על גונא דבעטה, ובאמת מבואר שם דהיכן דהגירסא ברש"י דמיירי בבעטה, אין ברש"י להתיבות כי אורחייהו, דבאמת לא מיירי על אורחייהו, **וברש"י** על הרי"ף הגירסא דמיירי בבעטה, ובד"ה או ליכא להתיבות כי אורחייהו, **ובתור"פ** הק' על הגירסא דגרסינן ובעטה, דלפ"ז מבואר דבאורחי' ס"ל דודאי פטור, וא"כ כשמייתי לק' ברייתא דדרסה על הכלי על כרחך צ"ל דמיירי באופן של שינוי, דאי לאו הכי גם לדידי' לא יהיה חייב ברה"ר, ואמאי חייב על הראשון נ"ש, וכ' דדוחק לומר דאתיא כר"ט דמחייב נ"ש ברה"י.

גמ' אמר לי' הדרי בי – **הרא"ש** הק' דלעיל אמרינן דבתר מעיקרא אזלינן, וכ' דהכא לא אזלינן בתר מעיקרא אלא אחר המקום שנעשה בו הנזק, דגלי קרא ברגל וביער בשדה אחר והביעור היה בשדה אחר, ועיין לעיל י"ז ב' באות ב' בד"ה ברא"ש ובד"ה באמ"מ משנ"ת בביאור דברי הרא"ש, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש שם נשאר בקו' אמאי הכא לא אזלינן בתר מעיקרא, וזהו לשי' שם דס"ל דגם בזרק חץ יש לנו לומר דאזלינן בתר מעיקרא ופטור השני וכשי' הקצוה"ח, ועיין שם משנ"ת דברי הברכ"ש דגם לפי דברי הקצוה"ח יש לישב קו' זו, **ובט"ז** סש"צ ס"ה כ' בביאור תי' הרא"ש, דכונתו לדברי התוס' דחלוק זרק חץ מזרק כלי, ויל"ע לפי דבריו אמאי הוצרך הרא"ש להאריך דגלי קרא וכו', כיון דמעיקרא לא קשיא לי' אלא משום דאזלינן בתר מעיקרא.

**הרי"ף** בריש פרק קמא כ' דרגל ושן פטורים ברה"ר משום דאורחי' הוא, **והרא"ש** שם בס"א הק' דלמה הוצרך ליתן טעם, הא מבואר הוא בקרא דבעינן וביער בשדה אחר ודרשינן דלא ברה"ר, וכ' דאפשר שבא לפרש טעם הפסוק למה פטרתו תורה ברה"ר, לפי שדרכו לילך ברה"ר ואי אפשר שילכו הבעלים אחריהן תמיד, אבל קרן חייבת ברה"ר אע"פ שדרכו לילך שם, דכיון דאייעד ויודע שהוא נגחן הוה לי' למרי' לנטורי', ובתם קיי"ל דקנסא הוא כי היכי דלינטרי' לתורי', וכ' דנפ"מ בטעם זה, שאם היה עץ ארוך מונח קצתו ברה"ר וקצתו ברה"י, ודרסה עליו ברה"ר ושברה ברה"י פטור כיון שדרכה לילך ולדרוס, וכ' דר"י ב"ר שמואל לא פירש הכי, [**ובטושו"ע** סשפ"ט סט"ו כ' דחייב בעץ ארוך, והיינו כשי' ר"י ב"ר שמואל], **ובש"ג** שם באות ב' כ' דודאי הכי הוא שי' הרי"ף, דבסוגיין לא הביא מה דמבואר בגמ' דאם התיזה ברה"ר והזיק ברה"י דחייב, והיינו משום דס"ל להלכה דפטור כיון שדרכה בהכי וכמש"כ הרא"ש בדרסה על עץ ארוך, וכבר תמה על זה **בפ"ח** על הרא"ש באות ט' דאיך דחה הרי"ף סוגיה דהכא בלא הכרח מסוגיה אחרת, ובגמ' הכא מבואר דבברייתא מבואר דחייב, **והיש"ש** לעיל באות ד' כ' דגם לפי דברי הרא"ש בשי' הרי"ף, מ"מ בהתיזה צרורות והזיקו ברה"י מודה דחייב כמבואר בסוגיין, והטעם בזה דאי"ז הדרך שינתז צרורות וינזק במקום אחר, ומ"מ ברה"ר פטורה מאחר דאין לה דעת להתבונן ופעמים רגילה להתיז אבנים, וכבר עמד על דבריו **בחי' רא"ל** סס"ה דלא נתבאר בדבריו אמאי חלוק רה"י מרה"ר, דכיון דפטור ברה"ר על כרחך דגם בצרורות חשיב אורחי' ומהאי טעמא גם יפטר ברה"י, וכ' לבאר דבאמת יש שני פטורים ברה"ר, האחד דבעינן וביער בשדה אחר, והשני דכיון דהוי אורחי' יש לנו לפוטרו, ולפ"ז כ' דהיכי דהדבר הניזוק היה ברה"י אינו פטור משום וביער בשדה אחר, אלא משום דהוי אורחי' כיון דהבהמה היתה ברה"ר, ומשום הכי בצרורות חייב דבזה ליכא להפטור דאורחי' וכמש"כ היש"ש, אמנם היכי דהדבר הניזוק היה ברה"ר דבזה פטור משום דלא הוי בשדה אחר, בזה אי"צ לומר משום אורחי' ומשום הכי גם בצרורות פטור, אמנם בדברי היש"ש נראה דאי"ז כונתו, דהא כ' דברה"ר פטור משום דפעמים דרגילה להתיז, ולא הזכיר כלל הא דמ"מ לא הוי בשדה אחר, **ובנחל"ד** לעיל י"ז ב' כ' לבאר, דבעץ ארוך הוי כמו דהניח הכלי ברה"ר, כיון דהם תחת עץ שעומד ברה"ר ובדריסה על העץ ממילא ישבר הכלי, משא"כ בצרורות הרי גם אם תתיז צרורות, אי"ז בהכרח דיפגע בכלי הזה ומשום הכי לא חשוב כמניח הכלי ברה"ר וחייב כמו בחצר הניזק, **ובאהא"ז** בפ"א מנז"מ ה"ח גם כ' על דרך זה, דמה דהוי כאורחי' הוא סיבה דיש לבעל הבהמה רשות להוליך שם בהמתו בלא שישמור עליה, ואדרבה על הניזק לשמור שלא יוזק ואין לו זכות להניח שם כליו ולחייב השני לשמור שלא תזיק בהמתו, ומשום הכי דוקא בעץ ארוך אמרינן דאין לו זכות להניח כליו תחת העץ ולחייב השני בשמירת בהמתו, אבל בצרורות דאי"ז אורחי' לגמרי, בזה כבר יש לו הזכות להניח הכלים בחצירו ועל בעל הבהמה לשמור שלא תזיק.

**יט' ב'**

ח) גמ' כשכוש יתירא וכו' – **הר"ח** כ' דספק זה לא נפשט, והיינו דזה שהשיב לא הבין דשאלו על כשכוש יתירא, אמנם **הראב"ד והרשב"א והרא"ש** כ' דנפשט הספק דזה שהשיב ידע דשאלו על כשכוש יתירא, **וברמב"ם** בפ"א מנז"מ הי"א מבואר כר"ח, **והיש"ש** כ' כהרא"ש, וכ' דמהאי טעמא לא הביא הרי"ף לספק זה דמסברא יש לנו לומר דהוי כרגל, **והטור** בסש"צ כ' שי' הרמב"ם ושהרא"ש חולק, **ובשו"ע** ס"ב כ' כהרמב"ם ושמהני תפיסה מספק, **והרמ"א** שם כ' דיש חולקים דלא מהני תפיסה בספיקות, וכ' דלשי' הרא"ש דנפשט הספק, ברה"ר ודאי פטור.

לשי' הר"ח והרמב"ם, מה דאמר לו וכי יאחזנה בזנבה היינו על כהאי גונא דהוי אורחי', **והרא"ש** דס"ל דידע דהספק על כשכוש יתירא כ', דהשיב לו דהוי אורחי' ומשום הכי פטור משום דוכי יאחזנה בזנבה, **ובתרוה"כ** כ' דמכאן מקור לדברי הרי"ף דכ' דבשן ורגל פטור ברה"ר משום דהוי אורחי', וכבר העיר **הנחל"ד** דאמאי לא השיב לו דהוי אורחי' ופטור, ומה הוצרך לומר לו דוכי יאחזנה בזנבה, **ובתו"ח** העיר לשי' הרא"ש דהעיקר חסר מן הספר, דלא אמר דהוי אורחי' אלא דוכי יאחזנה בזנבה, **והראב"ד** כ' דאמר לו דכיון דכשכוש מועט אורחי' הוא, מאי הוה לי' למעבד בכשכוש יתירא, ונראה מלשונו דבאמת לא נפשט אם הוי כאורחי' או לא אלא דמ"מ פטור, וכ"כ **בחי' רא"ל** סס"ז אות ג', והק' על זה דלהצד דלא הוי אורחי' הוי כקרן, ואין בזה הפטור דמאי הוה לי' למעבד, וכ' לבאר דבאמת במשונה ואין כונתו להזיק הרי בעי גם למילף מרגל כדי לחייבו, דהא מקרן לבד אי אפשר למילף דכונתו להזיק, והא דחייב ברה"ר הוא משום דכיון דלאו אורחי' אין בזה הטעם שכ' הרי"ף דפטור משום דאורחי' הוא, וא"כ הכא דכשכוש מועט הוי אורחי' אמר לו דכבר הוי פטור בכל כשכוש, אמנם בקרן לא יהיה פטור מטעם זה דשם לא נאמר כלל הפטור ברה"ר, וגם אם יהיה גונא דיחשב אורחי' יהיה חייב, **והנחל"ד** כ' גם לבאר דלא מטעם אורחי' פטור, אלא דאמר לו דכיון דבכשכוש מעט עכ"פ הוי אורחי' והניזק צריך לשמור עצמו מכשכוש מועט, משום הכי יש לנו לפוטרו אפילו בכשכוש יתירא, ולא דמי לקרן דשם הניזק אי"צ לשמור עצמו משום גונא שיזיקנו בקרן, ועיין **בסמ"ע** סש"צ סק"ו דכ' דמיירי באופן דאם היה עושה רק כשכוש מועט לא היה נשבר הכלי, ויל"ע האם כונתו דמיירי באופן דכשכוש מעט אינו יכול לשבור הכלי, וא"כ אי אפשר לומר כהנחל"ד דבזה באמת אין לניזק לשמור עצמו, או דכונתו רק דעכשיו אי לאו דהיתה מכשכשת הרבה לא היה נשבר, אבל בעצם היה ראוי לישבר הכלי גם בכשכוש מועט אם היתה עומדת באופן אחר.

ט) גמ' כשכשה באמתה וכו' – **התור"פ** מק' דממנ"פ אם לא הוי אורחי', גם אם אין כונתה להזיק מ"מ הוי כקרן כמו כל מידי דלאו אורחי', כמו הא דטרף ואכל דחייב ברה"ר אע"ג דאין כונתו להזיק, ואי הוי אורחי', איך שייך לומר דהוי כקרן ויהיה חייב ברה"ר הא דמי לרגל, וכ' דבאמת הוי אורחי' אלא דמספקא להו אי הוי כרגל או כקרן מועד, דכיון דיצרא תקיף לה דמיא לקרן מועד, וכ"כ **הש"מ** בשם **הר' ישעיה**, ויל"ע האם זה אתי שפיר גם לפמש"כ התוס' לעיל ט"ז א' דנחש הוי רגל הגם דכונתו להזיק כיון דאורחי' בהכי, ומבואר דאם אורחי' הוי רגל, וא"כ אמאי הכא מבואר דאי דמי לקרן הוי כקרן מועד הגם דאורחי' בהכי, **וברא"ש** מבואר דלא כהתור"פ, דכ' דהספק הוא האם חשיב שינוי, דלאו אורחי' בכך אלא לפעמים כשיצרו תקפו, או דלמא כיון דאין כונתו להזיק לא דמיא לקרן, הלכך הוי כרגל דכיון דאין כונתה להזיק למה תעשה כשכוש זה אלא דאורחי' בכך, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"א הי"א **ובטושו"ע** סש"צ ס"ב, דלהצד דהוי כקרן יש לזה דין קרן תמה.

גמ' שם – **הרי"ף** לא הביא ספק זה, וכ' **היש"ש** דמשום דאינו מצוי לא הביא זה.

א) גמ' אילימא בעל הדליל – רש"י כ' דאם נתקל בו אדם חייב, והיינו דכיון דחייב משום בור פטור על נזקי כלים, **ובתור"פ** מק' הכא דכיון דהשתא ס"ד דקאי אמתניתין, איך אפשר לומר דחייב בעל הדליל, הא במתניתין קתני דמשבר את הכלים ובבור פטור על כלים, וכ' דצ"ל דר"ה ס"ל כרב לק' כ"ח דבבור שהוא ממונו חייב גם על כלים, **והפנ"י** כ' די"ל דמה דקתני דהיה משבר כלים קאי רק על מהדס ולא על דליל, והק' עוד מהגמ' בסמוך דמק' גבי התרנגול דאיש בור ולא שור בור, ומה צריך לזה הא תיפוק לי' דהוי כלים ושם אי אפשר לתרץ כהתור"פ דשם לא הוי הבור ממונו, [ולכאורה שם י"ל דאה"נ דגם מצי להק' משום זה אלא דמק' האמת דלגמרי פטור משום דלא שור בור, משא"כ הכא מבואר דבלא אצנעי' באמת חייב], וכ' עוד די"ל דאתיא כר"י דמחייב על כלים בבור, **והאמ"מ** בסל"ו כ' בשי' הרמב"ם דגם בס"ד מיירי בהדי דאזלי וחיובו משום רגל ויתבאר לק'.

גמ' פושע הוא – **בש"מ** בשם **מהר"י כ"ץ** מבואר דכל זה הוא רק לר"נ דס"ל דאי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי, אבל לרבנן לא ישלם אלא מחצה כיון דגם בעל התרנגול שותף בהיזק, ומיהו כ' די"ל דגם לרבנן יהיה חייב בכל כמו באבנו סכינו ומשאו שהניח בראש גגו ונפלו ברוח מצויה ואח"כ הזיקו דחייב משום בור נ"ש, אך כ' דזה דוחק דרוח שאני דאינה בר תשלומין כלל.

גמ' אלא מתני' בדאדיי' אדויי – שי' **רש"י והרא"ש והנ"י** דחייב רק ח"נ משום צרורות, **ובחזו"א** מבואר דגם אם הוא קשור ברגליהם, מ"מ כיון דאינו מזיק בדרך גרירתו אחר התרנגול אלא משום דזרקו באויר, אין מעלה בזה דמחובר לו, וכ' דהכלל הוא דאם תנועת הדליל הויא ע"י מה דמחובר לגופו בזה הוי כגופו, ואם תנועתו על ידי שנוגע בדליל עצמו ומשליכו בזה הוי צרורות, ואין מעלה במה דגם מחובר לגופו בצד אחד, **ובפי' הר"ח** וכן **ברשב"א** לעיל י"ז ב' בשם **הראב"ד** מבואר דמשום דהוי משונה חייב רק ח"נ, ומבואר בר"ח דהפי' אדיי' היינו דדידה את הכלי בדליל שברגלו ושיברו, ונראה דמבאר דדליל היינו חוט או רצועה וכמבואר ברמב"ם, ולא מיירי כלל דזרק דלי דמשום הכי יחשב צרורות, וכ"כ **באהא"ז** בפ"ב מנז"מ ה"י באות י' בשי' הרמב"ם, דהלשון דאדיי' אינו לשון זריקה אלא גרירה, ולפ"ז אין מחלוקת להלכה בין הר"ח לרש"י וכ"כ החזו"א.

ב) רש"י ד"ה אלא – **הראב"ד** בחי' ובהשגות על הרמב"ם בפ"ב מנז"מ ה"י כ' כרש"י, **והתוס' והרא"ש והרשב"א** חולקים על רש"י וכ' דגם בעל הדליל חייב, ובשי' רש"י כ' **הפנ"י** דכיון דעיקר הנזק הוא משום כח התרנגול דנמצא בדליל בזה שזרקו, בזה לא חשיב בעל הדליל מזיק כלל, **והנחל"ד** כ' דגם באופן דהוא רק גורר הדליל ולא זרקו מ"מ יהיה פטור בעל הדליל, ולא דמי לאבנו סכינו ומשאו שהניחם בראש גגו, דהתם הרוח מצויה רק גורמת דיפלו מהגג אבל מה דמזיקים הוא מכח עצמם, דכיון דנופלים הרי כובדם גורם ההיזק ומשום הכי חייב עליהם כעל בור, משא"כ בגורר דליל הרי בלא תנועת הדליל על ידי התרנגול לא היה מזיק כלל, ולא חשיב בור של בעל הדליל כיון דכח היזקו הוא משום כח התרנגול שנכנס בדליל ולא מכח עצמו, **ובחי' רמ"ש** לק' כ"ג א' הביא דכן מבואר **בראשונים** סברא זו לגבי רקתא בב"ב כ"ו א', דכ' דלא חשיב כאבנו שהניח בראש גגו, דברקתא מצ"ע אינה מזקת, אלא הרוח הוא שמסער אותה ומכה בה על פני העוברים, והנה **הרשב"א** בב"ב שם כ' סברא זו ולפ"ז יק' דהכא כ' כהתוס', **והחזו"א** בב"ב כ"ו א' כ' דחלוק דליל דמ"מ גם כובד הדליל גורם ההיזק דאם לא היה בו כובד כלל לא היה מזיק גם ע"י התרנגול, **ובטור וברמ"א** סש"צ ס"י מבואר כתוס', ועיין לק' בשי' הרמב"ם.

**הנחל"ד** מק' על שי' התוס' ודעימייהו דחייב משום אש כמו באבנו סכינו ומשאו, דאמאי מבואר לעיל י"ז ב' דבשליף שעל בהמה פטור ברה"ר, ואמאי אינו חייב משום אש על השליף, ומזה הוכיח כשי' רש"י דבאמת אין כאן חיוב מצד אש וכמשנ"ת, **ובאמרי משה** סל"ו אות ג' כ' לומר דמה דבכל בהמה המזקת אינו חייב עליה משום אש, הוא משום דדין רגל מפקיעו מדין אש וזהו גזה"כ דרגל, דאינו חייב על בהמתו משום אש, והכא נמי היכי דמניח איזה דבר על גבי בהמתו הרי זה כבהמה עצמה ויש בזה הפטור של רגל, אמנם כל זה הוא רק לגבי הבעלים של הבהמה, אבל אם אחר מניח דבר על הבהמה לגביו אינו חשוב כבהמה עצמה, אלא הויא הבהמה כרוח מצויה וחייב משום אש, ולפ"ז אם הדליל של בעל התרנגול אינו חייב על זה ברה"ר, ועוד כ' שם לחלק דדוקא דבר שדרך להיות מחובר לבהמה כמו שליף וקרון בזה איכא להפטור דרגל גם על מה דמחובר לה, אבל בדליל דאין דרך דיהיה מחובר לתרנגול ואין צורך בחיבור זה, בזה אין לדליל דין רגל וחייב משום אש.

תוד"ה וכי – במש"כ דבעל התרנגול גם חייב, מבואר **ברא"ש** דבעל התרנגול חייב רביע ובעל הדליל חייב ג' חלקים כמבואר לק' נ"ג א' גבי שור תם שדחף שור לבור, וכ"כ **המהרש"א** בשי' התוס', וכן מבואר **בטור וברמ"א** בסש"צ ס"י, אמנם **בתור"פ ובש"מ** בשם **הר' ישעיה** מבואר הלשון דכל אחד משלם מחצה, אך לק' כ"ג א' גם מבואר בתור"פ לשון זה, ומוכח שם בסוף דבריו דהכונה לחצי ממה שהיה חייב אם לא היה לו שותף בנזק.

בא"ד – מבואר בתוס' דגם היכי דקשר אדם הדליל, אם יש בעלים לתרנגול גם הוא משתתף בתשלומין, **ובסמ"ע** סש"צ סקכ"ט כ' דהיכי דקשר אדם הוא חייב הכל ובעל התרנגול פטור, וכ"כ הפ"ת שם בסק"א בשם **הדגו"מ**, **ובבי' הגר"א** שם סקכ"ה תמה על הסמ"ע מהתוס' הכא דמבואר דחייב, **והחזו"א** כ' לומר כהסמ"ע, ומשום דבקשרו אדם חיובו של בעל התרנגול רק משום תחילתו בפשיעה וסופו באונס, דאינו צריך לחוש דיקשור אדם דליל ברגלי התרנגול, וא"כ היכי דראוי לחייב בעל הדליל ממילא אין לנו לחייב בעל התרנגול כלל, דכל זמן דהבעלים מצד מעשה זה הוא אנוס יש לנו ליחס כל ההיזק לקושר, אמנם כל זה הוא קודם שנודע לבעל התרנגול דקשר אדם דליל, אבל אחר דנודע לו הרי עליו להסיר הדליל ואז יש לנו לחייב גם בעל התרנגול, ולפ"ז כ' די"ל דהתוס' דכ' דיש לחייב גם בעל התרנגול, היינו אחר שנודע לבעלים דקשור דליל ברגלי בתרנגול, וסברא זו מבוארת כבר **בש"מ** לק' כ"ג א' בשם **תוס' שנ"ץ**,דהיכי דאחד פושע והשני אנוס לא מחייבים האנוס משום תחילתו בפשיעה עיי"ש.

רש"י ד"ה קשרו – **בש"מ** בשם **הר' ישעיה** כ' לומר, דרש"י פירש דקנאו כדי לבאר אמאי חייב על כלים, דס"ל כרב דבור שהוא ממונו חייב גם על כלים, **ובאהא"ז** בפ"ב מנז"מ ה"י באות ב' העיר דהא רש"י לעיל כ' דחייב על אדם שניזוק וכמשנ"ת, ולא פירש דהוי כרב דמחייב על כלים בבור שהוא ממונו, [ולפמשנ"ת דהפנ"י מק' גם מהגמ' לגבי התרנגול, דמאי בעי לטעם דלא שור בור, אפשר דמשום הכי פי' רש"י כבר מתחילה דמיירי על אדם, ובד"ה נקשר דכ' דנתקל אדם, שם מיירי על דליל הפקר ואי אפשר לחייב יותר מעל אדם], וכ' דאפשר דשם דקאי על מתניתין לא רצה לבאר רק לפי רב, **ובאמ"מ** סל"ו סק"ח כ', דרש"י ביאר הכי משום דמיירי דכבר הדליל ברה"ר, ולא מיירי דוקא בהגביה ג"ט מעל הארץ, ואין לחייבו אלא אם זוכה בזה כמבואר לק' כ"ט ב' עיי"ש, **וברא"ש** נראה דגם בכהאי גונא אי"צ שיזכה, דכל שקושרו הרי הוא מחדש דבר שלא היה קודם והוי ככורה בור זה, ובאוסף חדו"ת **להגרא"ק** סכ"א בהג"ה כ' דמיירי הכא דקשר במקום המוצנע, וס"ל לרש"י דהגם דהתרנגול הוי כרוח מצויה, מ"מ לא עשאו הכתוב ברשותו אלא באם תחילת עשייתו לנזק, ולא מהני לזה מה דעל ידי רוח מצויה יהיה נעשה מזיק עיי"ש.

תוד"ה קשרו – **ברא"ש** מבואר דגם אם הדליל הוי של אחר ולא הצניעו חייב הקושרו, וכ"כ **הטור** בסש"צ, אמנם **הרשב"א** כ' דאפילו אם היה של אחר והצניעו, ויל"ע דנראה דס"ל דבלא הצניעו הבעלים חייב, **והרמ"א** בס"י כ' בסתם אפילו יש לו בעלים.

**הטור** כ' בשם **הרמ"ה** דבדליל שנקשר והזיק בזמן הליכת התרנגול, חייב עליו משום אש וחייב גם על כלים, **והיש"ש** חולק דכיון דהניח הדליל ברה"ר הרי הוא בור ולא אש, ולא דמי להניח בראש גגו דשם הניח ברשותו ודמי לאש דהדליק ברשותו, וכ' דאה"נ אם יקשור דליל ברשותו לרגלי תרנגול יהיה אש, אבל כשמניח ברה"ר לא הוי אש אלא בור, **והב"ח** הביא דבריו, וצ"ב דמה סברא יש בזה דמשום דהניח מתחילה ברה"ר גרע, ולכאורה אם ידליק אש ברה"ר בודאי יהיה חייב משום אש ולא רק משום בור.

ג) **הרמב"ם** בפ"ב מנז"מ ה"י כ', דאם היה חוט קשור ברגליהן ונסתבך כלי באותו החוט ונתגלגל ונשבר משלם ח"נ, בד"א בשקשרו אדם, אבל אם נקשר מאליו בעל התרנגולין פטור, **והראב"ד** בהשגות כ' דודאי מש"כ הרמב"ם דקשרו אדם היינו בעל התרנגול, והא דאמר דחייב רק ח"נ הוא משום דמספקא לן האם בתר מעיקרא אזלינן או בתר תבר מנא כיון דמיירי דנתגלגל הכלי, דמשום החוט לא הוי צרורות דזהו כשליף שעליה, והק' דאמאי אם נקשר מאליו פטור הא מ"מ צרורות הוי, **והאמ"מ** בסל"ו סק"ד כ' לבאר בשי' הרמב"ם, דהכא אי אפשר לחייב באמת מדין צרורות של התרנגול, כיון דאין הדליל מזיק על ידי כח התרנגול, דהתרנגול רק מביא הדליל למקום הכלי והכלי נשבר מעצמו על ידי מה שנסתבך בדליל, [ויל"ע דלכאורה אינו מסתבך מעצמו, אלא התרנגול מסבך הכלי בדליל בהילוכו וכשממשיך התרנגול ללכת מתגלגל הכלי משום דנסתבך בדליל, וא"כ הכל נעשה על ידי מעשה התרנגול], ומה דחייב בקשרו אדם, הוא משום דכל דבר המחובר לבהמה הרי הוא כבהמה עצמה וחייב עליו משום מזיק של רגל, ועל ידי שקושר נעשה הדליל עצמו מזיק של רגל, ומשום הכי בנקשר מאיליו פטור, דכמו דאמרינן איש בור ולא שור בור הכא נמי אמרינן איש רגל ולא שור רגל, ואינו חייב על מה דנעשה רגל על ידי בהמתו, **ובחי' רמ"ש** לק' כ"ד ב' כ' לבאר דאי"ז דרך דיקשר חוט ברגלי התרנגול והוא כאנוס על זה, ומשום הכי דוקא אם קשר הוא חייב, **והחזו"א**  כ' לבאר דאין חיוב רגל אלא על דבר המצוי אבל דליל הוי מאורע רחוק, [ועיי"ש מש"כ דמ"מ זהו דוקא בצרורות ולא בהיזק של גופה].

והנה גבי גחלת מבואר בגמ' לק' כ"ג א' דגם אם לקחו הכלב מעצמו והניח על הגדיש חייב בעל הכלב, וכ' **האמ"מ** לפי דבריו, דשם הוי צרורות הגם דהאש מזקת מעצמה ולא מכח הכלב, דמ"מ כיון דהגחלת היא דבר המזיק בעצמה, הרי זה כזורק הכלב דבר לאש דאין נפ"מ אם מקרב הדבר לאש או האש להדבר, ורק בחוט דאינו דבר המזיק בזה אין לחייב אלא משום דנעשה רגל, **והחזו"א** כ' לפי דבריו, דכיון דהחררה הרי דרך שיקח דזהו עיקר חיוב שן ודרך שיהיה מצוי גחלים בחררה, משום הכי חייב.

ובגמ' מבואר דבעל התרנגול פטור משום איש בור ולא שור בור, ולפי דברי רמ"ש הרי בלאו הכי יש לפטורו משום דהוא כאנוס על זה, וכ' **בחי' רמ"ש** שם דהרמב"ם היה לו גירסא אחרת בגמ', **והאמ"מ** שם כ' לפי דבריו דגם בס"ד מיירי דהזיק בדרך הילוכו, ומה דאמר דאיש בור ולא שור בור, היינו דכמו דפטור על עשיית בור של שורו הכא נמי פטור על עשיית מזיק של רגל על ידי שורו וכמשנ"ת, **והחזו"א** גם כ' על דרך זה, ורק דכ' דמיירי לחייבו משום אש, ולזה אמר דעל אש של שורו פטור.

במש"כ הראב"ד דחייב רק ח"נ משום די"ל דאזלינן בתר תבר מנא, העיר **באהא"ז** שם, דא"כ היה להרמב"ם לבאר דאי תפס נ"ש לא מפקינן כיון דהוי ספיקא דדינא, ויל"ע עוד **דהשו"ע** בסש"צ ס"י כ' כהרמב"ם דחייב רק ח"נ, ולעיל נתבאר דבשו"ע מבואר דאזלינן בתר מעיקרא בודאי ולא הוי ספק, והביא האהא"ז דברי הפנ"י בסוגיה, דכ' לומר דלא חשבינן למה דמחובר לגוף הבהמה כגופה אלא א"כ הבעלים חיברו את זה לבהמה, וכ' דהוא הדין אם הבהמה לקחה זה מרצונה הוי כגופה, ולפ"ז כ' דמש"כ הרמב"ם בד"א בקשרו אדם היינו דוקא אדם אחר, דאם הבעלים קשרו הוי כגופו וחייב נ"ש, [ועיי"ש במש"כ דאם נקשר מאיליו פטור משום דאינו מתכוין להזיק, ולפי דבריו צ"ל דמש"כ הרמב"ם דחייב ח"נ היינו הקושר, וזה לא נראה ברמב"ם כלל, דקודם כ' דחייב ח"נ, ואח"כ כ' דמיירי דקשרו אדם], וכ' לומר עוד דהכא מיירי דיכול להציל גם אחר שהתחיל להתגלגל ובזה אזלינן בתר תבר מנא, ומשום הכי הוי צרורות וכמשנ"ת לעיל י"ח א' באות ד'.

**הרמב"ם** שם כ' עוד, דאם נקשר מאיליו והיה לחוט בעלים, בעל החוט חייב ח"נ שהרי הוא כבור המתגלגל, ובהי"א כ' דאם הצניע בעל החוט את החוט אף הוא פטור שהרי אנוס הוא, **והראב"ד** השיג, דצ"ל לפי דברי הרמב"ם דבעל התרנגול גם חייב ח"נ דאי לאו הכי אמאי חייב בעל החוט רק ח"נ, וכ' דזה אינו, דאם בשעה שהולך הזיק פטור בעל החוט, דס"ל כשי' רש"י וכמשנ"ת לעיל, ואי בתר דנייח בעל החוט חייב נ"ש, **ובאמ"מ** ועוד אחרונים כ', דודאי מיירי הרמב"ם בהדי דאזיל, דאי לאו הכי הוי בור ופטור על הכלים, ובודאי דשי' הרמב"ם דבעל התרנגול פטור לגמרי כמבואר בדבריו, והא דחייב בעל החוט רק ח"נ, כ' **בשיעורי רח"ה** בב"ב כ"ו א', דכיון דמ"מ התרנגול גם נשתתף בעשיית ההיזק, אין לחייב בעל החוט אלא ח"נ, והא דאינו חייב נ"ש משום דינא דר"נ דאי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי, מבואר **בחי' רמ"ש** לק' כ"ד ב', דהכא דעיקר היותו מזיק נעשה בצרוף התרנגול לא אמרינן דאי ליכא לאשתלומי, **ובאהא"ז** שם אות י"ג מבאר, דהכא חשוב דכל אחד עבד פלגא ניזקא כיון דאינו מזיק בלא חבירו, ובזה הטעם רק משום דאנא תוראי בבורך אשכחתי' כמבואר לק' נ"ג א', וזה לא שייך הכא.

**ובשיעורי רח"ה** שם העיר מהא דגבי גחלת חייב בעל הגחלת נ"ש היכי דבעל הכלב פטור כמבואר ברמב"ם בפ"ב הי"ז, וכ' דשם שאני דהגחלת מזקת בכח עצמה ולא היה צריך להכלב אלא כדי לקרב הגחלת לגדיש, וחילוק זה ניחא גם לפ"ד רמ"ש והאהא"ז.

**ובאמ"מ** שם כ' לבאר לפמשנ"ת לעיל דהכא חיובו משום רגל, וכ' דבעל החוט חיובו גם משום רגל, דבפשיעתו נעשה החוט למזיק של רגל, וכמו דחייב אם נעשה אש הכא נמי חייב אם נעשה רגל, ומשום הכי חייב רק ח"נ דהא הוי צרורות וכמש"כ הראב"ד, וכ"כ **באהא"ז** שם אות ח' דחיובו מדין רגל, **ובחי' רמ"ש** שם **ובחזו"א** כ' דחיובו משום אש.

א) מתני' אכלה כסות או כלים וכו' – **הרא"ש** מק' אמאי לא קתני רבותא, דכלבא דאכל אימרי משלם ח"נ כמבואר לעיל ט"ו ב', דאע"ג דיש לו הנאה מ"מ כיון דלא הוי אורחי' משלם רק ח"נ, וכ' לומר דכל מה דמבואר שם דמשלם רק ח"נ, הוא דוקא על פחת המיתה, אבל על מה דאוכלת אח"כ להנבילה, על זה חייב נ"ש דזה כבר הוי כאורחי', ומה דההתחלה נעשה על ידי שינוי אי"ז נותן דין שינוי למה דאח"כ עושה כאורחה, והביא **דברש"י** לק' כ"ג א' מבואר לאו הכי, דכ' דבאם חתירת כלב היתה שינוי, היה חייב רק ח"נ על מה דאכל אחר חתירה, ואע"ג דהאכילה כבר הויא אורחי', **ובטושו"ע** סשצ"א ס"ו סתמו כהרא"ש, **והיש"ש** כ' כרש"י, והעיר דגם לפי דברי הרא"ש אכתי יק', אמאי לא קתני במתניתין גונא דאוכלת דבר משונה כגון בהמה שאכלה בשר, דבזה מודה הרא"ש דחייב רק ח"נ דעיקר האכילה היא משונה, ויש בזה חידוש דאפילו דיש לה הנאה חייב רק ח"נ, וכ' דכל הראשונים דלפני הרא"ש דלא כ' כדבריו נראה דלא ס"ל הכי, **והב"ח** גם כ' להלכה כרש"י, **ובבי' הגר"א** סק"י גם הביא דהיש"ש חולק.

ובעיקר קו' הרא"ש כ' **היש"ש**,דלרב דס"ל בגמ' דבכסות וכלים גם פטור ברה"ר משום דכל המשנה ובא אחר ושינה פטור, משום הכי קתני כסות וכלים ללמד דברה"ר פטור גם בזה, **ובאהא"ז** בפ"ג מנז"מ ה"ז העיר בזה דאכתי אי"ז ישוב על מה דהק' היש"ש דאמאי לא קתני רבותא דבהמה דאכלה בשר, דשם גם מצי לאשמועינן האי חידוש דפטור משום דכל המשנה, דגם להניח בשר ברה"ר הוי שינוי, ועוד כ' היש"ש דגם לשמואל דמחייב באכלה כסות וכלים ניחא, דמפרש למתניתין דאם נהנית משלמת מה שנהנית, דדוקא בכהאי גונא הוא דפטור ברה"ר, אבל בכהאי גונא דאכלה דבר שאין בו הנאה הדין דבזה חייב גם ברה"ר, ובאהא"ז שם העיר בזה, דכיון דבמתני' לא קתני ואם אכלה, אלא קתני אם נהנית, א"כ עיקר בא למעט אם אכלה דבר הרע לה כמבואר בגמ', ואיך נמעט מזה דאכלה כסות חייב גם ברה"ר.

**האו"ש** בפ"ב מנז"מ ה"ט כ', דלשי' הרא"ש צריך לומר דהא דמבואר בגמ' לעיל י"ט א' גבי תקע בכלי דהוי שינוי אם אין בכלי ביזרני, הוא משום דגם לתקוע בכלי אינו דרך, דאם רק הכנסת הראש הויא שינוי, אי"ז סיבה דלתקיעה גם יהיה דין קרן, דלא אכפת לן מה דתחילת המעשה הוי על ידי שינוי, אמנם **באהא"ז** שם כ' דכל דברי הרא"ש הם רק בגונא דהמעשה של השינוי נגמר, כמו הא דכלבא דהרג אימרי דבשעת אכילה כבר אין כאן שום דבר משונה, או בהא דמיירי רש"י לק' כ"ג א' דחתר הכלב ואח"כ אכל חררה, דבזמן דאוכל החררה כבר אין כאן שום דבר משונה, אבל היכי דמכניס ראשו לכלי ותוקע בזמן דראשו בפנים, בזה גם אי נימא דהתקיעה עצמה הוי אורחי', מ"מ כיון דאם עכשיו לא יעשה דבר משונה ויוציא ראשו הרי לא ינזק הכלי, בזה מודה הרא"ש דחייב רק ח"נ, ועיי"ש בהשמטות דכ', דאי נימא דבשעת ההיזק כבר אורחי' להשאיר ראשו בפנים באמת לא יחשב שינוי לשי' הרא"ש, ורק אי נימא דהוי משונה כל הזמן, אז הוי שינוי לשי' הרא"ש, וכ' דבזה שפיר י"ל דגם האו"ש מודה עיי"ש, [ועיי"ש באו"ש דכ' צד דכל דברי הרא"ש הם רק בשן, אבל בהיזק של רגל מ"מ כבר אי"ז היזקה מצוי].

מתני' שם – **הרא"ש** מק' עוד אמאי לא קתני לעיל ט"ו ב' דששה תמין הן, ולימני גם כלבא דאכל אימרי, ומזה הוכיח כמשנ"ת דעל מה דאוכל אח"כ חייב נ"ש, **והיש"ש** כ' דגם לדידי' אכתי יק' אמאי לא קתני ששה אם אכלה כסות וכלים, וכ' לומר דהוי בכלל נשיכה, וכ' על זה דלא נהירא דהא קתני במתני' אכלה, ולק' כ' א' מבואר בדבריו דס"ל דהוי רק משונה ולא כונתו להזיק, **והחזו"א** העיר לפי דברי התוס' לעיל ט"ו ב', דלמ"ד דפלגא ניזקא ממונא בכהאי גונא דמשונה פטור לגמרי, דיק' אמאי אכלה כסות וכלים חייב ח"נ, וכ' דאפשר דהוי כונתה להזיק, **וברש"י** ד"ה שונרא מבואר בהדיא דחשוב כונתו להזיק, **ובאהא"ז** בפ"ג ה"ח [נדפס בחי' על פי"ד], דייק מלשון הרמב"ם בה"ג דכ' אכלה אוכלים שאינם ראויים כגון כסות או כלים, דלא הוי כונתה להזיק.

גמ' אכלה פת ובשר וכו' – **בחי' רמ"ש** כ' לדון היכי דאכלה דבר דאין דרכה כלל דהוי משונה וחייב רק ח"נ, היכי דאכלה ג' פעמים דנעשה מועד, אי אמרינן דמעתה יש לזה דין שן ויהיה פטור ברה"ר, וכ' דלשי' התוס' דנחש הוי רגל הגם דכונתו להזיק, והיינו משום דכיון דעכ"פ הוי אורחי' בני אדם יודעים ליזהר ממנו ופטור ברה"ר, הכא דאין בני אדם יודעים ליזהר יהיה חייב ברה"ר, אמנם לשי' הרמב"ם דנחש חייב ברה"ר, והיינו משום דתלוי אם מתכוין להזיק דבזה לא נפטר ברה"ר, י"ל דהכא דנעשה מועד וכבר הוי אורחי' ואין כונתו להזיק יהיה פטור ברה"ר, **והחזו"א** לעיל ט"ו ב' כ' לומר דאע"פ דכ' תוס' דלמ"ד פלגא ניזקא ממונא, כלבא דאכל אימרי פטור לגמרי דאי אפשר ללמוד מקרן, דלדידי' קרן לא הוי משונה כמו כלבא דאכל אימרי, מ"מ אחר ג"פ דהוי אורחי', יהיה הדין דחייב כיון דהשתא אורחי' הוא, ואע"פ דבמועד יש דין דיתחייב ג"פ ח"נ הכא אי"צ לזה, [ועיין **ברש"י** לק' מ"ח ב' דמשונה של שן אחר ג"פ נעשה תולדה דשן, וגבי כופר דינו ככופר של שן].

גמ' בבהמה ופתורא – **הרשב"א** חולק על מש"כ רש"י דעל השלחן אין דרכו, דהא אמרינן בסמוך דכיון דדרכו לאכול אורחי' נמי לסרוכי ולמסלק, וכ' **כפי' ר"ח** דגרס פתותה דהיינו פת צנומה בקערה וזה אין דרכה לאכול, **ובמרומי שדה** כ' בשי' רש"י, דאין דרכה אלא לאכול על השלחן או ליקח מהשלחן ולהוריד לארץ, אבל לעמוד בארץ ולאכול על השלחן זה אין דרכה.

**היש"ש** הביא כל תי' הגמ' להלכה, אמנם **הרי"ף והרמב"ם והרא"ש** השמיטו זה, **והטור** בסשצ"א הביא רק החילוק בין חיה לבהמה, ועמד בזה **הלח"מ** בפ"ג מנז"מ ה"ח, וכ' לבאר בשי' הטור, דס"ל דלפי האוקימתא האחרונה שוב ס"ל דאין חילוק בחיה, ולעולם לא הוי שינוי, אך אכתי הק' אמאי לא מייתי החילוק האחרון להלכה, **ובמרכה"מ** שם כ' בשי' הרמב"ם, דזה נכלל במש"כ בה"ג דאם אכלה אוכלים שאינם ראויים דמשלם ח"נ, ולא חש לבאר מה אינו ראוי והזכיר רק מש"כ במתני' כסות וכלים, **ובאהא"ז** שם [נמצא בתוך חי' על פי"ד]כ' לומר דהרי"ף והרמב"ם והרא"ש ס"ל, דכיון דבמתני' נקטה רק אכלה כסות, מבואר דכל דבר אחר הוי עכ"פ אורחי' על ידי הדחק והוי כשן, ויל"ע לפ"ז אמאי קתני פירות וירקות כיון דכל דבר הוי שן.

**כ' א'**

ב) גמ' בקופצת – שי' רש"י **והתוס'** לק' כ"א ב' בד"ה דאילפא **והבעה"מ**, דמה דחייב בקופצת הוא משום דהוי שינוי וחייב ח"נ כדין קרן, **והראב"ד** ועוד **ראשונים** הק' דהא מבואר לעיל דכיון דאורחי' לאכול אורחי' נמי לסלוקי על החבית, והכי נמי נימא הכא, **והיש"ש** כ' דשם אינה יכולה לאכול בלא לסלוקי ומשום הכי לא הוי שינוי, אבל הכא אפשר לה גם בלא קפיצה ומשום הכי היכי דקופצת הוי שינוי, [**ובמלחמות** מבואר סברא איפכא, **דבבעה"מ** מבואר דבאילפא דאוכלת מעל גבי חברתה בזה גם בקופצת חייב נ"ש, והק' המלחמות דמאי שנא מאוכלת ברה"ר בקפיצה דכ' הבעה"מ דבקפיצה הוי שינוי, וכ' דאם קופצת על גבי חברתה אי"ז שינוי, אבל בגמ' מיירי דקופצת ברה"ר סתם ממקום למקום וזה הוי שינוי, אך הק' דכיון דמציא לאכול הפירות גם בלא קפיצה, מה בכך דקפצה הא מ"מ באכילתה אינה משנה ואמאי יהיה חייב רק ח"נ], **והתו"ח** כ' לישב דדוקא לסלוקי על החבית הוי אורחי' אבל לקפוץ לא הוי אורחי', **והפנ"י** כ' לחלק דדוקא בברחא הוי אורחי' ולא בבהמה, **והראשונים** הביאו דמבואר **בירושלמי** בהדיא דתאני ר"ח שינתה ואכלה משלם נ"ש, מהו שינתה היתה קופתו מופשלת לו לאחוריו והיתה עומדת ברה"ר ופשטה פיה ואכלה ממנה משלם נ"ש, **והיש"ש** דחה דשם הוי כאילפא דמחייב נ"ש ולא כמו דדחי בגמ' לאוקמי בקופצת, ועוד הביאו **הראשונים** דמבואר **בתוספתא** דאם אכלה מקופתו משלם מה שהזיקה, ולשון זה נראה דחייב נ"ש, ובזה אין לומר דהוי כאילפא, דאמאי לא מייתי מינה ראיה לאילפא.

**והרי"ף** הביא לדברי אילפא דחייב משום דהוי כחצר הניזק, וכ' דהוא שקפצה אבל עמדה לא דהיינו אורחה, וכמו דאוקמא רבא להא דרב הושעיא בקופצת, והבעה"מ הק' דהא קופצת חייב משום משונה ואי"ז משום חצר הניזק, **ובמלחמות** מבאר דשי' הרי"ף דבעי קופצת, משום דאז נסתלקה מרה"ר לגמרי ודמיא למאן דשבקה לרחבה ואכלה בצידי הרחבה, אבל לעולם גם בקופצת הוי אורחה וכמבואר בברחא דסליק על חבית, ואילפא ס"ל דאפילו בלא קפצה חייב, משום שאין דרכה לאכול אלא להלך ולאכול דרך הלוכה מאמצע רה"ר ממקום נמוך שאוכלת ממנו בדרך הלוכה, **והראב"ד** גם כ' הכי, וכ' דקופצת היינו דשבקה לרה"ר ועמדה על גבי חברתה, אי נמי שהגביה שני רגליה ראשונים על גבי חברתה, ונראה דהיינו דחשוב ממש כמו דעומדת בחצר הניזק ולא רק דחשוב כמו דאוכלת ממקום דהוי כחצר הניזק, וכן **הנ"י** בשם **הרא"ה והריטב"א** כ' דהיינו שזקפה רגליה ועמדה על הבהמה ואכלה זקופה והיינו לישנא דעמדה ואכלה דאמר ר"א, ונראה דהיינו ממש עומדת ע"ג חברתה, וכן נראה דזה דברי **הכס"מ** בשי' הרמב"ם בפ"ג ה"י דהביא דברי הנ"י, וכ' דכל דקפצה חייב גם אם יכלה להגיע שלא בדרך קפיצה, ודלא כהרא"ש דבעי דוקא שלא יוכל להגיע בדרך קפיצה וכמשי"ת בסמוך, והיינו דקופצת חייב משום דע"י הקפיצה היא חשובה כעומדת ממש בחצר הניזק, [ועיין **בנחל"ד** דהק' על דברי הכס"מ, ומדבריו מבואר דכל הראשונים ס"ל כהרא"ש, אמנם כבר כ' **האהא"ז** על הרמב"ם שם **ובחי' רא"ל** סס"ח דשי' הרמב"ן אינה כשי' הרא"ש].

**והרא"ש** כ' בשי' הרי"ף דכל שאינה יכולה להגיע בלא קפיצה הוי כחצר הניזק, דאי"ז דרך הבהמה בדרך הילוכה לקפוץ ולאכול, ומשום הכי יש לו רשות להניח שם פירותיו והוי כחצר הניזק, **ובפי' הר"ח** כ' דקופצת חייב היינו דאוכלת ממקום גבוה שאינו חשוב כרה"ר, וכיון שלא שימרה וקפצה חייב, ונראה מלשון זה כשי' הרא"ש.

**והרשב"א** כ' דקופצת היינו על גבי האדם שהקופה מופשלת לו לאחוריו, וכן בקופצת על גבי איצטבא שברשות הרבים, וטעם חיובן מפני שקופתו וכן משא על גבי בהמתו ברשות הניזק הוא ואע"פ שעומדין ברה"ר, מפני שיש להן רשות לעבור שם עם משאן ובאותה שעה הם כחצר הניזק, וכ' דכן במתזת צרורות והזיקה כלי שביד האדם חייב כמבואר בירושלמי, וכן אם מונח על גבי איצטבא כיון שיש לו רשות להניח שם וזו יצאה מן הרשות וקפצה ואכלה, הרי הוא כאילו נכנסה לרשות הניזק ואכלה.

ומבואר ברשב"א דתלוי האם יש לו רשות להניח שם או לא, ואי"צ שיהיה מונח דוקא על גבי מקום שהוא שלו ממש כמו בהמתו או קופתו אלא גם על גבי איצטבא חייב, וכן הוא לשי' הרא"ש וכמבואר **בטור** סשצ"א, דכל מקום דאינו יכולה להגיע אלא על ידי קפיצה הוי כרשות הניזק, אמנם לפי דברי הראב"ד והנ"י שנתבאר נראה דבעי שיהיה ממש מקום של הניזק ועל גבי איצטבא יהיה פטור, ולשון **הנ"י** דהא דחייב רק בקופצת, דבהמתו לאו רשות הניזק גמור הוא, וכן מבואר **בתור"פ** דבעי תרתי, חדא שאוכלת מחצר הניזק כגון קופה או מעל גבי בהמתו, וחדא דהיא משנה מדרך הילוכה.

**הרמב"ם** בפ"ג ה"י כ', דאם היתה מהלכת ברה"ר ופשטה צוארה ואכלה מעל גבי חברתה ואפילו עמדה, משלם מה שנהנית שכן דרך הבהמות לאכול מעל גבי זו, ואם קפצה ואכלה על גבי חברתה משלם מה שהזיקה, שגבי חברתה כחצר הניזק הוא חשוב, וכ' **הכס"מ** דשי' הרמב"ם כהנ"י ולא כהרא"ש דבעי מקום שאינה מגעת אלא בקפיצה, **והב"ח** בסשצ"א **והנחל"ד** כ' דשי' הרמב"ם כהרא"ש, וכבר כ' **באהא"ז** שם דלשון הרמב"ם נראה דלא כהרא"ש, דלא הזכיר דבעי מקום דבעי לקפוץ כדי שתגיע לשם, **ובשו"ע** סי"א כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** שם כ' י"א כהרא"ש דדוקא אם אינה מגעת בלא קפיצה, **ובסמ"ע** סק"כ כ' דנראה לדעת הרמב"ם, דהוא הדין אם היו מונחים הפירות ברה"ר במקום שאפשר ליטלם בלי קפיצה וקפצה ואכלה חשוב כחצר הניזק, ויל"ע דמנ"ל הא, ולכאורה הוא ממה שהביא **הב"י** לדברי הרשב"א דגם על גבי איצטבא חייב, וס"ל די"ל בדעת הרשב"א כשי' הרמב"ם דלא בעי דוקא מקום שאי אפשר אלא על ידי קפיצה, ולפ"ז גם לדברי הסמ"ע בעי עכ"פ שיהיה מונח על גבי איצטבא.

**הרי"ף והרמב"ם והרא"ש** ועוד **ראשונים** כ' דלהלכה אינו חייב אלא בקופצת, אמנם **הרשב"א** כ' לומר דהלכה כאילפא דחייב בכל ענין על גבי בהמת חברו דרק דחויא בעלמא דחינן לה, אבל באמת סתמא דברייתא נראה דגם בלא קופצת חייב, וכ' לק' כ"א ב' דרב הושעיא לא פליג על אילפא, והיינו דרב הושעיא מיירי באוכלת מעל גבי איצטבא ובזה הוא דוקא בקופצת והיינו כפי שיטתו דגם מעל גבי איצטבא חייב בקופצת וכמשנ"ת, וכ"כ **הטור** בשם **הרמ"ה** דמעל גבי בהמת חברו ומהקופה חייב גם בלא קופצת ומרה"ר דוקא אם קופצת, וכ' **הב"י** דשי' הרמ"ה היא כהרשב"א והבעה"מ, **והדרישה** שם הק' דהא הרמ"ה מחייב נ"ש גם באוכלת מהקופה ולפי דברי הבעה"מ אינו חייב בכהאי גונא אלא בקופצת ומשום משונה, והיינו דס"ל דכיון דדחי בגמ' דהברייתא בקופצת, באמת אמרינן דחלוק קופה מעל גבי בהמת חבירו גם לאילפא, אמנם **החזו"א** כ' דלאילפא חייב מקופה גם בלא קופצת נ"ש, ושי' הרמ"ה כהבעה"מ, ועוד הק' הדרישה דהא הטור מסיים דלהרמ"ה חייב בקופצת ברה"ר נ"ש וזה דלא כהבעה"מ, והחזו"א כ' דאין כונת הב"י דהרמ"ה כהבעה"מ, אלא על מש"כ גבי בהמת חבירו וקופה המופשלת לאחוריו.

**היש"ש** הק' על שי' הראשונים דקופצת הוי אורחי' וחייב נ"ש ובעי קופצת דרק אז חשיב חצר הניזק, דמנ"ל דאילפא לא מיירי בקופצת וכמו דמוקמינן לברייתא בקופצת, **ובמלחמות** מבואר דבאמת י"ל לפי האמת דאילפא מיירי דוקא בקופצת, **והנחל"ד** כ' לומר לפי המבואר דבקופצת חייב גם אם מונח ברה"ר, דמהא דאמר אילפא דוקא בעל גבי בהמת חבירו דהוי כחצר הניזק, מוכח דהיינו אף אם אינה קופצת.

**הנ"י** כ' דכיון דלא הוי רשות הניזק גמור משום הכי אינו חייב אלא בקופצת, אבל מתוך החנות כיון דהוי רשות הניזק גמור חייב גם בלא קופצת, **ובחי' רא"ל** סס"ח אות א' כ' לבאר דבריו, דבפטור דביער בשדה אחר בעי גם שיהיה ההיזק ברשות הניזק וזהו מצד הדבר הניזוק, וגם דהמזיק לא יהיה ברה"ר, ובפטור זה דהמזיק לא יהיה ברה"ר מבואר ברי"ף דזהו משום דאורחייהו בהכי, ומשום הכי היכי דאוכלת ברשות הניזק גמור, בזה גם אם הוי כאורחייהו מ"מ כיון דהיא פושטת צוארה לרשות הניזק הרי היא כעומדת ברשות הניזק ובזה ליכא לפטור דרה"ר, אמנם ברשות הניזק דאינו גמור, דהיינו דאמנם דמצד הניזק חשוב דהוי ברשות הניזק דיש לו רשות לזה, מ"מ מצד הבהמה הרי היא אוכלת ברה"ר דלא נחלק כאן מקום להיות רשות הניזק, בזה בעי דלא יהיה אורחי' בהכי דאז ליכא להפטור דרה"ר, ומשום הכי דוקא בקופצת דאי"ז אורחה חייב, וע"ע לק' כ"א א' באות ב'.

ג) גמ' מתגלגל מהו – שי' רש"י דהיינו דהבהמה ברה"ר ומגלגלת מרה"י לרה"ר, ותוס' הק' דלק' כ"ג א' מבואר דכהאי גונא פשיטא דפטור דבעינן וביער בשדה אחר וליכא, **ובש"מ** כ' בשם **רי"ש** דיל"פ הגמ' שם דתפשוט בעיא דהכא, **ובבי' הגר"א** סשצ"א סקכ"ד כ' די"ל דרש"י מבאר שם, דמיירי דהחררה אינה ברשות הניזק ולא לקח מרשות הניזק וכמש"כ שם הרשב"א בשם הראב"ד, [והרשב"א כאן הביא קו' התוס' על רש"י ולא כ' על זה מידי], וכ"כ **הש"מ** לק' כ"ג א' בשם **גליון**, אמנם בסקי"ב שם כ' דמ"מ אכתי יק' מקו' הגמ' שם דהיכי משכחת חיוב שן אי פי פרה כחצר המזיק, ומבואר דאין לחייב על הלקיחה, ועיי"ש בראב"ד שכ' דרק המקשן סבר הכי וא"כ ל"ק משם, **והחזו"א** הק' דאי מיירי שם דהחררה אינה ברשות הניזק, יק' ממה דמשני דלקחה לחצר הניזק דמוכח דאזלינן בתר אכילה, דרש"י כ' דתרוייהו מספקא לן, ועיין **בט"ז** בס"ז שכ' דהיכי דלקחה מרה"ר ואכלה ברשות הניזק, י"ל דחשיב דיש כאן גם לקיחה וגם אכילה, דמשעה שנכנסה לחצר הניזק יש לנו לראות כמו דיש כאן עכשיו לקיחה חדשה ולפ"ז ל"ק משם, **והסמ"ע** בסקכ"ב כ' דאפשר דרש"י מחלק בין גלגלה בעודו מונח על גבי קרקע, לבין עקרה והוציאה בפיה, **והנחל"ד** כ' דהכא מיירי דלקחה ומיד הכניסה לפיה ובזה מספקא לן דהלקיחה כבר היא תחילת האכילה, אבל בלקחה והלכה למקום אחר ושם אכלה, בזה אין לחייב על הלקיחה, ולכאורה דברי הסמ"ע הם גם על דרך זה, אמנם קו' הגר"א מהגמ' דהיכי משכחת חיוב שן אכתי לא מתיישב בזה דהא משכחת לה בכהאי גונא, וצ"ל דקו' הגמ' שם לפי הצד הכא דפטור.

ברש"י מבואר דהכא נמי הוי ספק אם עומדת ברה"י וגלגלה מרה"ר ואכלה ברה"י, **ובש"ג** הק' דמאי שנא מהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י דחייב, **והנחל"ד** כ' דשם לא נעשה שום מעשה היזק בכלי אלא בחצר הניזק אבל הכא היה לקיחת העמיר ברה"ר, וכ' דהכא נמי בהתיזה ברה"ר, באם תתיז כלי ויוזק ברה"י יהיה פטור כיון דהיה מעשה ההיזק בכלי ברה"ר, וע"ע לעיל י"ט א' אות ז'.

בשי' התוס' הק' **הש"ג** דהא קיי"ל דאזלינן בתר מעיקרא, **וביש"ש** כ' די"ל דהגם דאזלינן בתר מעיקרא, מ"מ לא אמרינן משום הכי דהוי כאילו נח, אלא רק חשבינן לי' כשבור משום הכי אבל לא כמו דכבר הוא על הארץ, **ובנחל"ד** הק' דאיזה סברא יש לפטורו משום דסופו לנוח ברה"ר, הא מ"מ ההיזק נעשה ברה"י.

**הרמב"ם** בפ"ג ה"ד כ' דאם הבהמה ברשות הניזק ותלשה מרה"ר ואכלה ברשות הניזק הוי ספק, וכ' **הראב"ד** דגרס בגמ' דקיימא ברה"י וקא מתגלגל ואתי מרה"ר לרה"י, **ו**כ' **הה"מ** דאע"ג דלקיחה אינה מחייבת וכמו דהוכיחו התוס', זהו לחומרא אבל לקולא מספקא לן שמא פטור כל דהלקיחה היתה מרה"ר, **ובנחל"ד** ביאר דזה ודאי דבעי אכילה לחייב ואין ספק בזה, אלא דהכא מספקא לן שמא בעי גם לקיחה לחייב ולא סגי באכילה לחודא, וע"ע לק' משי"ת שי' הגר"א בביאור שי' הרמב"ם.

**הראב"ד** מבאר ספק הגמ' היכי דהתחילה לאכול בחצר הניזק, האם חייב גם על מה דגמרה לאכול ברה"ר, וכ' עוד פי' דהספק אם היא ברה"ר ולוקחת מרה"י, וזה כשי' רש"י, וכ' דהספק הוא למ"ד דמחייב לק' כ"א א' במחזרת, האם זהו דוקא היכי דאוכלת כשפיה במקום רשות הניזק, או גם אם לוקחת משם ואוכלת ברה"ר, ויל"ע דלכאורה המחלוקת במחזרת הוא רק באוכלת מצידי הרחבה, אבל באוכלת מרה"י גמורה שפיר י"ל דלכו"ע חייב.

תוד"ה מתגלגל – מש"כ דאכלתן בחוץ פטורה מילתא דפשיטא היא, מבואר **בתור"פ** דהא אפילו נטלה מרשות הניזק ואכלה ברה"ר הדין דפטורה, והיינו דמשום הכי אפילו במתגלגל מחוץ לפנים פשיטא דפטור, ועיין לק' בדברי החזו"א.

בא"ד – בדחיית הגמ' דעל מה שבפנים וכו', מבואר **ברשב"א** דלפ"ז רישא פשיטא דחייב, ועיקר נקטה משום סיפא דעל מה שבחוץ פטורה משום דסופו להתגלגל לחוץ, **והמהרמ"ש** כ' דלפי דחיית הגמ' מיירי ברישא דהבהמה ברה"ר ואעפ"כ חייב על מה שבפנים, וצ"ב דהא שי' התוס' דאין לחייב על הלקיחה, ואפשר דכונתו דהכניסה פיה ואכלה בפנים וקמ"ל דחייב בהכי.

גמ' מאי לאו – **הראב"ד** לפי ביאורו הראשון כ', דבעי להביא ראיה דתלוי היכן אוכלת ולא סגי דתחילת האכילה היתה בפנים, ודחי דעל מה שבפנים חייבת ואפילו גמרה בחוץ, ועל מה שבחוץ היינו על אכילת חוץ, ולפמש"כ לבאר כרש"י כ', דבעי לאתויי ראיה דעכ"פ היכי דמקצת בחוץ אזלינן בתר מקום אכילה, וברש"י מבואר דהוי פשיטות לכל גונא.

גמ' בפתילה דאספסתא – **בפי' הר"ח** כ' דמה שבפנים רשות הניזק וחייב מה שבחוץ רה"ר ופטורה, ולכאורה מבואר דגם השתא אמרינן כמו בדחיה הראשונה, דהפי' על מה שבפנים ולא אם אכלה בפנים או בחוץ, ובגמ' לא נראה הכי, והתוס' כ' דס"ד דניזול בתר רוב, ומבואר **בתור"פ** דקמ"ל דאפילו רובו בחוץ חייב על מה שבפנים, והיינו דמה דקתני אכלה בפנים חייב היינו אפילו בכהאי גונא דרובו בחוץ, וכן אפילו רובו בפנים פטור על מה שבחוץ, והיינו דמש"כ אכלה בחוץ פטור היינו אפילו אם רובו בפנים, וממש"כ דחייב על מה שבפנים וחייב על מה שבחוץ, נראה גם דמבאר דפי' הברייתא על מה שבפנים ועל מה שבחוץ וכמו דנראה בפי' הר"ח, אמנם **בחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ', דקמ"ל דהיכי דרובו בחוץ ואכלה בפנים דחייב ולא חשיב כמו דהיה בחוץ, כיון דיכולה למשוך על ידי המקצת שבפנים לכל מה שבחוץ, וסיפא דקתני דאכלה בחוץ פטור הוא פשיטא, שהא אפילו כולו בפנים ואכל בחוץ פטור, ומבואר דמבאר דאכלה בפנים ובחוץ היינו כפשוטו על האכילה וכמו פשטות הברייתא, וס"ד דברובו בחוץ הוי ככולו בחוץ, והדין בכהאי גונא דכולו בחוץ דאם לקחה לפנים ואכלה דפטור דבעינן גם לקיחה, וכמשי"ת בסמוך בע"ה.

**והמהרש"א** כ' בדברי התוס' דגם להאי אוקימתא הפי' בברייתא דעל מה שראוי להיות בפנים חייב וכמו לתי' הראשון בגמ', ורק דמוסיף דאיכא רבותא וכמו שביארו התוס', ולכאורה כיון דבתור"פ מבואר לאו הכי גם בתוס' נימא כתור"פ, אמנם בתור"פ מבאר ראית הגמ' דאי לא נימא דמיירי במתגלגל מאי קמ"ל, א"כ ממילא כשמשני דאיכא חידוש ממילא דאי"צ לאוקמי במתגלגל, אבל התוס' ביארו משום דאורחא דמילתא הכי הוא, וא"כ לא נראה לומר דלאוקימתא זו לא מיירי כלל במתגלגל.

בגמ' שם – **הראב"ד** לפי פי' הראשון דהספק אם גומר בחוץ כ', דגבי אספסתא כיון דמקצת בחוץ אינו חייב על מה שגומרת לאכול בחוץ, ולפי פי' השני דזהו כשי' רש"י מבואר **ברשב"א** כמש"כ רש"י, ומבואר דאפילו אם לקחה מהמקצת שבפנים ואכלה בחוץ פטורה כיון דחלק זה יכול לימשך ע"י המקצת שבחוץ, **והטור והרמ"א** בסי"ב הביאו שי' רש"י והדין גבי אספסתא כפי' זה.

**הטור** בסשצ"א כ' בשם **הרמ"ה** דאם לקחה מרה"ר ואכלה בחצר הניזק חייב, וכ"כ **בשו"ע** בס"ז דיש מחייבים לשלם, **ובש"ג ובבאה"ג** על השו"ע באות ת' העירו, דזה דלא כהרמב"ם דמבאר דזהו הספק בסוגיין וכמשנ"ת, ולפ"ז ק' על השו"ע דבסי"ב הביא דברי הרמב"ם דהוי ספק, **ובדרישה** באות ג' **ובסמ"ע** בסקכ"א כ' די"ל, דמה דמספקא בתלשה פירות מרה"ר וכמשנ"ת, זהו משום דאפשר דהוי משונה בדרך זו, אבל אה"נ דאין צד לפטור משום דהלקיחה היא מרה"ר, [וזה דלא כהה"מ דביאר הספק האם בעי לקיחה מרשות הניזק], **והט"ז** הק' דא"כ גם הוה מצי לספוקי בתלשה מרשות הניזק לרשות הניזק אחרת ואי"צ לומר דהיתה ברה"ר, ויל"ע עוד דלפ"ז ח"נ בודאי חייב, והרמב"ם ושו"ע כ' דאינה משלמת אלא מה שנהנית, **והט"ז** כ' לחלק דבס"ז מיירי דלוקחת האוכל בפיה ומשום הכי חשיב כנטילה מרשות הניזק, משא"כ הכא דהוי ספק מיירי דהמאכל מתגלגל בארץ עד שמגיע לרשות הניזק, ומשום הכי כ' ותלשה פירות ולא כ' ולקחה דלא היה הלקיחה בפיה, וצ"ב אמאי גרע היכי דלקחה בפיה.

**בבי' הגר"א** סקי"ב הביא דהתוס' לק' כ"ג א' בד"ה ותפשוט חולקים על הרמ"ה, דכ' ש"מ דבעי לקיחה ואכילה, **ובחזו"א** כ' דלשי' **הרשב"א** בשם **הראב"ד** לק' כ"ג א' דמיירי דהחררה לא היתה ברשות הניזק, על כרחך דס"ל כהרמ"ה דאי לאו הכי אמאי חייב על החררה, וכ"כ **בבי' הגר"א** סקכ"ג דשי' הרשב"א כהרמ"ה, והק' החזו"א לפ"ז דלכאורה מפי' התוס' בסוגיין מוכח דלא כהרמ"ה, מהא דמפסקא לן במתגלגל לרה"ר אי חשיב כמו דלוקחת מרה"ר, ואי נימא דגם אם לוקחת מרה"ר מ"מ חייב אם אוכלת בחצר הניזק, מאי מספקא לן הא מ"מ הרי הכא היא אוכלת בחצר הניזק, והרשב"א הכא כ' כתוס' ולק' כ' כפי' הראב"ד דהחררה אינה בחצר הניזק, וכ' דמוכח מזה די"ל דהכא דמתגלגל הוי סיבה דגם יחשב משום כך כאילו האכילה גם הויא ברה"ר, כיון דאם לא היתה אוכלת היו נופלים לרה"ר, והביא דכך מוכח גם בבי' הגר"א בסקכ"ב דכ' דהרמ"ה על כרחך מבאר הספק בסוגיין כתוס', וכן מבואר **בחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש לק' כ"ג א' בשם הרא"ש, דכ' דהדין כהרמ"ה דגם אם לוקחת מרה"ר ואוכלת ברה"י חייב, והא דהכא מספקא לן דפטור הוא משום דכיון דאם היה מתגלגל נמצא דהיתה גם האכילה ברה"ר, משום כך יש לראות כאילו גם אכלה ברה"ר, אמנם לכאורה ממשנ"ת דברי התור"פ לעיל דהיכי דנתגלגל מרה"ר לרה"י פשיטא דפטור, דלא עדיף מלקחה מרה"י ואכלה ברה"ר, מבואר דמה דמתגלגל אינו סיבה להחשיב האכילה כמו דנעשית במקום שמתגלגל אליו.

**בבי' הגר"א** סקכ"ג כ' בשי' הרמב"ם דס"ל כשי' התוס', דבעי גם לקיחה וגם אכילה ברשות הניזק, והספק הכא הוא משום דכיון דקיי"ל דפי פרה כחצר הניזק כמבואר לק' כ"ג א', הכא שעומדת ברשות הניזק ורק מוציאה פיה לרה"ר, מספקא לן האם שדינן פיה בתר גופה והוי כאילו נוטלת הפירות בחצר הניזק או לא, **והחזו"א** העיר דמסברא אין סיבה במה דעומדת ברה"י דמשום הכי נחשיב הלקיחה מרה"י, כיון דמ"מ הרי היא לוקחת מרה"ר, והק' דלפי דברי הגר"א נמצא דדברי הרמב"ם שכ' בהלכה ה' הסמוכה להלכה זו דכלב שנטל חררה מרשות הניזק והוציא לרה"ר דפטור, לא הוי מאותו ענין של ההלכה ד' דמיירי דוקא באופן דגופה ברשות הניזק ובאופן זה הכניסה מרה"ר, ולא כמו בהלכה ה' דכל גופו היה במקום שלקח והיה להרמב"ם לפרש הדין בלקחה מרה"ר כשעמדה שם, אמנם **באהא"ז** כ' דאדרבה משמעות דברי הרמב"ם הם כהגר"א, דהרי פירש הרמב"ם בהלכה ד' דהיתה עומדת ברשות הניזק ותלשה מרשות הרה"ר, הרי דמבאר באופן דהבהמה ברשות הניזק ולא במקום שלקחה ממנו, [וי"ל דהרמב"ם לא כ' אלא מה דמבואר בגמ'], ועיי"ש מש"כ לבאר על דרך הגר"א.

**הרא"ש** הביא גם שי' רש"י וגם שי' התוס' וכן **הטור**, **והרמ"א** בסי"ב הביא שי' רש"י, [**ובבאה"ג** אות מ' כ' דהספק לשי' התוס' הוא גונא דלא שכיח, ומשום הכי לא מייתי לה הרמ"א], **והסמ"ע** בסקכ"ב הק' דכיון דקיי"ל דאם לקחה מרשות הניזק לרה"ר פטור, אמאי הכא הוי ספק וכמשה"ק התוס' על רש"י, וכ' דאפשר דהכא דלא עקרה בפיה שאני וכמשנ"ת לעיל, **ובבי' הגר"א** סקכ"ד כ' לבאר, דהרמ"א מוקי להספק בכהאי גונא דהיא ברה"ר ומכנסת פיה לרשות הניזק, ומבעי לן האם פיה נגרר בתר גופה ופטור או לא, **והחזו"א** הק' דמאי שנא ממחזרת ומאוכלת על גבי חברתה דמבואר די"ל דחייב ולא אמרינן דפיה גריר בתר גופה.

**הטור** כ' בספק דמתגלגל דאי תפס לא מפקינן, **והב"י** כ' דלשי' הרא"ש דאי תפס מפקינן גם הכא יהיה הדין דמוציאין, וכ"כ **הרמ"א** בסי"ב, **והדרישה** וכן **בסמ"ע** בסקכ"ד כ' לומר בשי' הטור דהכא לכו"ע מהני תפיסה דכיון דמהני תפיסה כנגד מה שנהנית עכ"פ דזה ודאי חייב, משום הכי גם מהני כבר תפיסה גם על יותר, **והב"ח** הק' דאמאי גבי אי יש שינוי לרביע נזק מבואר ברא"ש ובטור דלא מהני תפיסה על חצי, הא שם גם רביע ודאי חייב ומהני תפיסה ויועיל על הכל, וכ' לומר דדוקא היכי דסלקא בתיקו לא מהני תפיסה והביא דכ"כ **היש"ש** לעיל י"ט א' עיי"ש, **ובש"כ** סק"ג גם כ' הכי אך צויין שם דחזר בו במקום אחר.

ד) גמ' כל המשנה וכו' – **בחזו"א** מבואר דפטור זה אינו משום אונס, אלא דאין חיוב על היזק בזמן שהניזק מושך עליו את ההיזק, וזה פטור מדין מזיק כמו דמצינו פטור בשן ורגל ברה"ר. ועיין **בש"מ** בשם **רא"פ** דכ' דהא דבעי בשן ורגל לפטור משום וביער בשדה אחר ולא אמרינן דיפטר משום כל המשנה, דזה פטור רק אם המזיק גם משנה אבל על היזק דאורחי' לא הוי פטור.

גמ' דאמר ר"ל וכו' – בגמ' לק' כ"ד ב' מבואר דרבא ס"ל דגם בבעטה מהלכת ברבוצה הדין דחייב ועיי"ש הטעם, **ובפי' הר"ח** כאן כ' דהלכה כר"ל, ולק' ל"ב א' כ' די"א דהלכה כרבא וכן מבואר **ברי"ף וברא"ש וברמב"ם וטושו"ע** דהלכה כרבא.

**הרי"ף** הביא לדברי הגמ' דמניח כסות לא חשוב דהוא משנה, **והנ"י** לק' כ"ד ב' הביא דמק' על הרי"ף דמה הוצרך לזה, מאחר דפסק כרבא לק' דאפילו בבהמה אם בעטה ברבוצה חייב דאין לה רשות לבעוט, **והרא"ש** שם כ' לישב דיש לחלק בין בע"ח לדבר אחר דכלים עשויין לידרס ברגלי אדם וברגלי בהמה הלכך אי משנה פטור, ודוקא בבעטה בבהמה אמר רבא דאין פטור של משונה, **ובפ"ח** שם באות י' כ' דכונת הרא"ש במש"כ דעשוי לידרס, היינו על ידי בעיטה ומשום הכי אין לחייבו על זה, וכ' דצ"ל דהכא נמי עשוי שתנשוך דהא בגמ' מיירי על אכלה כסות וכלים, **והנחל"ד** כ' דכל דברי הרא"ש הם רק בבעיטה, והוצרך הרי"ף להביא הגמ' דלא חשיב משנה דיש בזה נפ"מ לענין בעיטה דלא יהיה פטור משום משנה, ויל"ע לפ"ז במש"כ הרא"ש דגם עשוי לידרס ע"י אדם, דמה הוצרך לומר דגם ע"י אדם עשוי דידרס ע"י שיבעט בו האדם, **ובבי' הגר"א** סשצ"א סק"ה כ' דאינו מובן דברי הרא"ש, **ובחי' אנשי שם** כאן אות א' כ' לישב, דבעיטה הוי שינוי גדול וזה אין לה רשות, אבל אכילת כסות הוי שינוי קל ובזה יש להפטור דכל המשנה, **והיש"ש** לק סכ"ט כ' לישב, דשינוי אינו מתיר להזיק אלא לשנות, ובעיטה דהוי כונתה להזיק בזה אמר רבא דאין פטור דכל המשנה, אבל באכלה כסות וכלים לא הוי כונתה להזיק אלא משונה וכמשנ"ת שיטתו לעיל במתני' עיי"ש, ומשום הכי בזה גם רבא מודה דיש לנו לפוטרו מדין כל המשנה דגם המזיק אינו אלא משנה, ומשום הכי בעי להטעם דלא הוי שינוי, **ובאהא"ז** בפ"ג מנז"מ ה"ג כ' לישב עוד דכל דברי רבא הם רק בבהמה המשנה, אבל הכא דמיירי באדם המשנה גם לרבא יהיה חייב עיי"ש.

ה) רש"י ד"ה דמי – כשי' רש"י מבואר בעוד **ראשונים** דבזול היינו שני שליש, אמנם ברמב"ם **בפה"מ** כ' דאם אכלה תמרים ישלם כמו דמי שעורים, ואם השעורים יקרים יותר ישלם תמרים, וכ' **בש"ג** דאינו מפרש כרש"י אלא דבזול היינו אם הם יותר זולים ממה דאכל. **וברי"ף** כ' גם על עמיר דמשלם בזול, **ובאהא"ז** בפ"ג ה"ב כ' דאפשר דזה ט"ס דברא"ש לא כ' זה, אמנם עכ"פ כך מבואר גם **ברשב"ם** בב"ב קמ"ו ב' דדמי עמיר גם היינו בזול, **וביש"ש** גם מבואר דגם עמיר משלם בזול, ובאהא"ז שם העיר דא"כ אמאי לא פירש רבה זה, **ובכס"מ** בפ"ג ה"ב כ' לומר בשי' הרמב"ם גם הכי דגם עמיר היינו בזול, ובאהא"ז העיר דא"כ למה כ' הרמב"ם דמי עמיר או דמי שעורים בזול ולא כ' או שעורים בזול כיון דבזול קאי גם על עמיר, ולפי דברי הרמב"ם בפה"מ לא שייך כלל נידון זה, אלא דיל"ע אם יש לפרש דבריו בהלכה כמו דנראה מדבריו בפה"מ, וע"ע בסמוך בד"ה בנ"י.

רש"י ד"ה אע"פ – **היש"ש** כ' דאם אינו רגיל לעולם ליתן לה אלא עמיר, לכו"ע אינו חייב ליתן דמי שעורים, ומש"כ אינו רגיל היינו לענין השיעור שאכלה וכמשי"ת, ורק אם נותן לפעמים אמדינן דאם היה מוצא בזול היה נותן לה, אמנם **הנחל"ד** כ' דגם אם לא נתן לה מעולם, י"ל דאמדינן דעתי' דאם היה מוצא בזול היה נותן לה.

בא"ד – ברש"י מבואר דנותן לפי השיעור דאדם רגיל ליתן, וכ"כ **היש"ש** דאינו תלוי בבעלים אלא כפי דרך רוב בני אדם, **ובנ"י** מבואר דנותן כפי מה דהוא רגיל ליתן לה תמיד ולא קב או קביים כמו שאכלה היא, וכ' **הרש"ש** דכך יש לגרוס גם ברש"י, אמנם כ' דמ"מ נותן כפי מה שבני אדם רגילים ליתן, ולא נתבאר האם היינו גם אם הוא רגיל ליתן שיעור אחר.

**בנ"י** כ' בשם **הרמ"ה** דגם אם רגיל ליתן לה שעורים אינו נותן אלא דמי שעורים בזול, דכיון דבעל כרחו הוא, לא משלם אלא שיעור מאי דאמדינן לדעתי' דהוה ניחא לי', ולשונו צ"ב דהא אם רגיל ליתן הרי ניחא לי' ליתן גם שלא בזול, [**וביש"ש** גם מבואר הכי דאינו נותן אלא דמי שעורים בזול, אמנם י"ל דזה לשי' דגם דמי עמיר נותן בזול]. **ובהג' הב"ח** באות ה' מבואר הגירסא דאם רגיל ליתן לה שעורים, לכו"ע משערינן בדידי' והיינו דגם לרבה נותן דמי שעורים, ויל"ע בלשון הש"ג, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ' דגם ברגיל ליתן שעורים ס"ל לרבה דנותן רק דמי עמיר, דיכול לומר דעכשיו היה נותן לה עמיר.

גמ' דבר הרע לה פטורה - **היש"ש** כ' לומר דאם אכלה הרבה ומשום הכי היה לה רע, דחייב לשלם כפי מה שהיה לו הנאה קודם שהספיקה לאכול הרבה דכבר נתחייב אז על שנהנה, **והנחל"ד** חולק דבעי דיהיה לגברא הנאה מאכילה זו ובאמת אין לו.

**הר"ח** כ' דהלכה כרבה דהוא רבו של רבא, וכ"כ **באו"ז** בשם ראבי"ה, **והרי"ף** הביא שי' זו, והביא עוד שי' דהלכה כרבא דהוא בתרא, [**והנ"י** בשם **הרא"ה** כ' דאם התלמיד האריך ימים אחר רבו הלכה כתלמיד, **ובבי' הגר"א** סשצ"א סקט"ז הביא, דאם כ' בלשון דאמר לי' רבא הלכה כרבה ואם בלשון מחלוקת הלכה כרבא], **והרא"ש** הביא ב' השי' וכ' **דהראב"ד** כ' דהלכה כרבא דהברייתא דתניא כותי' כתובה סתמא והוי רבים, וכ"כ **הנ"י** בשם **הרא"ה והריטב"א**, **ובטור** סשצ"א הביא ב' השי' וששי' הרא"ש כרבא, ומבואר **בפרישה** סק"ג דהיינו ממה דהביא דברי הראב"ד אחר שתי השי', **ובשו"ע** ס"ח כ' כרבה דדמי עמיר דהיינו תבן וכמש"כ רש"י,ומבואר **בב"י** משום דהרי"ף לא הכריע וכן שי' הרמב"ם לא מכרעת וכמשי"ת, **והרמ"א** כ' די"א דדמי שעורים בזול, וכ"כ **היש"ש והב"ח.**

**הרמב"ם** בפ"ג ה"ב כ' דמשלם דמי עמיר או דמי שעורים בזול, והק' **הה"מ** דאיך כ' גם כרבה וגם כרבא, וכ' דאפשר לומר דהוי ספק ומשום הכי כ' דמה דהוי פחות זה משלם דלקולא אזלינן, וכ' דהרמב"ם מבאר דעמיר היינו אגודת שבולים ולא כרש"י דהיינו תבן, וביאר **הלח"מ** שם דאי כרש"י לא יתכן דדמי עמיר יהיו יותר מדמי שעורים בזול, **והכס"מ** כ' לבאר דס"ל להרמב"ם דלא פליגי, דרבה מיירי בזמן הקציר דאז מאכילים שבולי שעורים ורבא איירי בזמן דכבר הפרידו השעורים מהשבלים, **ובש"ג** כ' לומר דרבא ס"ל דמי שעורים או דמי עמיר ולרבה דוקא דמי עמיר והלכה כרבא.

א) גמ' זה נהנה וזה חסר – בתוס' בסוף הסוגיה מבואר דבזה חסר אפילו אם החסרון מועט, מ"מ כבר מתחייב בכל שיעור ההנאה, וכ"כ **הרשב"א והרא"ש**, וכן מבואר **בעליות רי"ו** בב"ב ד' ב', וכ' דכיון דיש בזה חסרון, מעיקרא לא ניתנה אותה הנאה למחילה, אמנם **הנ"י** בשם **הרמ"ה** כ' בסוף הסוגיה דאינו מתחייב אלא כפי שיעור החסרון, ובשם **הריטב"א** כ' כשי' התוס' וכן מבואר בחי' הריטב"א בכתובות ל' ב', **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש בע"ב במה דמבואר דהוי חסר משום שחרוריתא דאשיתא, כ' דמגלגלין עליו את הכל משום דהוה לי' כמאן דנחת לגוה בתנאי שישלם לו שכרו משלם, **והטור** בסשס"ג כ' דחייב הכל, וכ"כ **השו"ע** בס"ז בשם י"א.

בגמ' לק' צ"ז א' מבואר גבי תוקף ספינתו של חבירו דבלא עבידא לאגרא נוטל רק פחת, והק' **הרשב"א** דמאי שנא מהכא דאמרינן דכל דחסר מקצת נוטל כל ההנאה, וכ' דהכא מיירי בקרקע ושם מיירי במטלטלין, **ובתה"כ** סשס"ג ס"ה כ' דלא נתבאר טעם החילוק בזה, וכ' לישב דשם הוא נעשה גזלן ומשום הכי אינו משלם אלא על הפחת דכל הגזלנים אינם משלמים אלא כשעת הגזילה, **ובשעה"מ** בפ"ג מגזילה ה"ט מבואר דזה כונת הרשב"א, דחלוק מטלטלין דנעשה גזלן עלייהו משא"כ בקרקע אינה נגזלת, והשעה"מ שם כ' **דהתוס'** בכתובות ל' ב' דכ' גבי תחב לחבירו דחייב האוכל משום נהנה אע"ג דכבר נחסר מיד שתחב חבירו, דמ"מ שוה משהו ומגלגלין עליו את הכל, דזה דלא כהרשב"א דשם הא מיירי במטלטלין, ויל"ע דלכאורה שם י"ל דאינו נעשה גזלן דהבעלים ניחא להו שיבלע האוכל ויתחייב בכל ההנאה, **והחזו"א** לק' צ"ז כ' לבאר עוד, דגבי מטלטלין הבעלים מקפידים יותר שלא ישתמש, ומשום הכי אין דעתם לתבוע כלל האגרא אלא להוציאו מהספינה עיי"ש, **והנ"י** שם כ' בשם **הרמ"ה** דמבואר בזה כשיטתו דאינו חייב אלא כפי שיעור החסרון וכמשנ"ת.

גמ' מצי אמר לי' מאי חסרתיך וכו' – **הנ"י** בשם **הרמ"ה** כ' בסוף הסוגיה דאין לומר דהא דפטור הוא מטעם מחילה, דהא מבואר בגמ' דגם מיתומים אין גובים ובהו ליכא לטעם דמחילה, **ובתוס'** בב"ב י"ב ב' מבואר דטעם הפטור הוא משום דכופין על מידת סדום דאחר דכבר דר לא יתבע ממון על הנאה זו, וכ"כ **הפנ"י** בסוגיין, **ובחי' הגרש"ש** סי"ט אות ג' הק' דלפ"ז צ"ב מה דמייתי ראיה בסמוך מהא דחייב משום מעילה דזה נהנה וזה לא חסר חייב, הא גבי מעילה לא שייך לפטור משום כופין על מדת סדום, וכ' לבאר דכל דליכא חסרון אין לבעלים זכות תביעה על ההנאה, **ובשעורי רח"ה** בב"ב ד' ב' מבואר די"ל דמה דפטור הוא משום דאמרינן דאין הבעלים מקפידים על זה, **ובקה"י** סי"ח כ' דנראה ממש"כ התוס' בע"ב דאם גלי דעתי' דניחא לי' בהוצאה דיהיה חייב לכו"ע, דטעם הפטור הוא משום דיכול לומר דלדידי אי"ז שוה ממון.

**הנו"ב** בחחו"מ מהדו"ת סכ"ד כ' דהיכי דע"י השתמשותו יגרם חסרון לחבירו שנהנה ממנו, גם זה חשיב חסר הגם דבעצם ההנאה אין חסרון לחבירו, עיי"ש דמיירי דרוצה להשתמש בסידור אותיות דעשה עבור חבירו ששילם לו על הסידור האותיות, וכ' דכיון דע"י דישתמש בסידור יצא הפסד לחבירו, דימכור פחות מהספר דסידר עבורו האותיות משום הכי חשיב חסר.

ב) תוד"ה זה – שי' **הרשב"א** כהתוס', אמנם שי' **הרי"ף והרמב"ם** בפ"ג מגזילה ה"ט **והרא"ש** דחייב בכהאי גונא, וכ"כ **בטושו"ע** סשס"ג ס"ו, **והנ"י** הביא שי' **הרמ"ה** דחייב אפילו אם נעל חצר חבירו ולא הניח לו להשכיר חצירו, ובזה כ' **הרא"ש** דלא כהרמ"ה, **והטור** הביא שי' הרמ"ה ושהרא"ש חולק, **והרמ"א** שם כ' דלא כהרמ"ה.

**הרשב"א והרא"ש** כ' דאין לחייב משום מזיק, דהא כל הגזלנים אינם משלמים אלא כשעת הגזילה, **ובש"מ** בשם **ר' ישעיה** כ' לדחות דגזלנים שאני, דשם הוי גזה"כ דאינו משלם אלא כשעת הגזילה אבל הכא אינו רוצה להיות גזלן, [ולכאורה גם אם רוצה הרי אין גזילה בקרקע], והוכיח זה דגזלן שאני דאי לאו הכי גם בזה חסר יהיה פטור, והיינו דגזלן אינו חייב גם בחסר על הנאתו וכמשנ"ת לעיל מהגמ' לק' צ"ז א', **והנחל"ד** כ' דאין כונת הרשב"א להוכיח מדין גזלן דאין חיוב, ולישנא בעלמא נקטו דהדין בזה כמו גבי גזלן דאינו משלם אלא כשעת הגזילה, אבל באמת אין ראיה מדין גזלן דשאני גזלן וכמשנ"ת, **ובקצוה"ח** סשס"ג סק"א כ' גבי גזילת עבדים, דגם אם עבדים נגזלים מ"מ יש לחייב הגזלן משום שבת כיון דיש חיוב שבת באדם, ומבואר דמה דהוא גזלן אי"ז סיבה לפוטרו על מה דמונע מהבעלים ההשתמשות אי אמרינן דיש בזה חיוב מזיק, וא"כ ניחא דברי הרשב"א והרא"ש, אמנם בעיקר דברי הקצוה"ח הק' **בחי' הגרש"ש** סי"ט אות ב' דגזלן זוכה בהשתמשות ומשום הכי אין לחייבו, וזה קו' הש"מ והנחל"ד על הרשב"א והרא"ש, ועיי"ש בהגהות על הקצוה"ח דהביא כמה ראשונים דמבואר בדבריהם כהקצוה"ח.

**הרשב"א והרא"ש** הביאו עוד ראיה דאין לחייב משום מזיק, מהגמ' בב"מ ק"ד א' דאם מקבל שדה והובירה דאינו חייב אלא משום דדרשינן לשון הדיוט, **ובשיעורי רח"ה** בב"מ שם דחה, דשם אינו מונע ממנו מלהשתמש בשדה אלא דהוא סומך עליו דהוא ישביח ומשום הכי אינו משביח, ולא דמי להכא דמונע ממנו מלהשתמש בחצר, **והנ"י** בשם **הרמ"ה** כ' דחייב גם על מה דמונעו מלהשתמש כמבואר לק' פ"ה ב', דהיכי דסגר אדם ומנע ממנו לעבוד דחייב משום שבת הגם דאין נזק והכא נמי הכא, וכ"כ **הב"ח** בסשס"ג דמשם יש ללמוד להכא, וכ' דלא הוי גרמא אלא דינא דגרמי הוא דמזיקו בידים, ולכאורה הוי גם יותר מדינא דגרמי דהא חיוב שבת הוא לכו"ע ואינו תלוי בדינא דגרמי, [ובשי' הרא"ש דכ' דנועל פטור, כ' הב"ח דס"ל דחלוק מסוגר אדם דשם ההיזק בא מיד, משא"כ הכא אין ההיזק בא אלא אח"כ כשאינו יכול להשכיר שדהו, והקצוה"ח כ' דאינו מבואר אמאי באדם הוי מיד ובחצר לאחר זמן], **והקצוה"ח** בסק"ג כ' דאין ללמוד כלל מסוגר אדם, דחיוב שבת לא מצינו אלא באדם אבל בבהמה ושאר ממון ליכא חיוב אלא על נזק ואין לדמותו כלל לשבת דאדם, **ובבית אפרים** חחו"מ ס"ה הביא דברי התוס' לק' ל"ג א', דכ' דאין שבת בבהמה דזהו בכלל תשלומי נזק עיי"ש, וא"כ היכי דליכא נזק באמת יש לומר דיהיה חייב גם בממונו על שבת עיי"ש, **ובמחנ"א** דיני גזילה סי"א כ' לומר בשי' הרי"ף והרמב"ם דהכא חייב משום דינא דגרמי, וכ' דהתוס' והרא"ש לשי' דאין חיוב דינא דגרמי היכי דלא נחסר גוף הדבר, ושי' הרי"ף והרמב"ם דגם היכי דלא נחסר גוף הדבר יש לחייב משום דינא דגרמי עיי"ש.

**הרא"ש** כ' בביאור שי' הרי"ף, דלא דמי לנועל חצר חבירו דהכא אוכל חסרונו של חבירו, משא"כ בנועל לא בא לידו כלום מחסרון חבירו, וכ"כ **הנ"י** בשם **הרא"ה** דהכא שאוכל פירותיו של חבירו חייב, וכמו אם אוכל ממש פירותיו של חבירו דיהיה חייב גם אם אינו נהנה, **ובחי' הגרש"ש** סי"ט אות א' ביאר, דכיון דהוא משתמש בחצר הרי הוא מזיק בידים, דהוא אוכל שימושו של השני ובזה הוא לוקח מהשני את השימוש, ולא דמי לנועל דהוי רק גרמא כיון דהוי רק בדרך מניעה, **ובברכ"ש** סי"ד כ' דכל דאיכא חסרון אפשר לחייב בזה על עצם ההשתמשות, דגם אם לא עביד למיגר הרי עצם ההשתמשות יש בה הנאת הגוף, אלא דאין לו תוספת ממון בזה כיון דלא עביד למיגר, ובחסר חבירו לא אכפת לן דאין לו תוספת ממון, דמ"מ יש לחייבו על מה דנהנה כיון דנחסר חבירו בזה ויש לו תביעה דממוני גבך, **ובחי' רא"ל** סס"ט אות ב' כ', דהיכי דאין חסרון בזה אין תביעה על ההנאה משום ממוני גבך, אלא זהו חיוב מחודש דכל דבאה לו הנאה מחבירו יש לחבירו זכות ממון על הנאה זו, משא"כ בחסר הוי תביעה של ממוני גבך כיון דהוא נחסר ממון, ומשום הכי לא אכפת לן דאינו נהנה.

**הרשב"א** הק' על הרי"ף מהא דמבואר בב"מ קי"ז א', דאמר ר"י בבית שנפל ובנה בעל העליה את הבית, דאם ידור בבית יצטרך לעלות לו שכר, ומשום הכי בונה העליה ואח"כ דר בבית דאז אינו נהנה, ולשי' הרי"ף הגם דאינו נהנה מ"מ יהיה חייב ליתן לו שכר כיון דהוא מחסרו שחרוריתא דאשיתא כמבואר בגמ' בע"ב, ומבואר בדרברי הרשב"א דהבין דלשי' הרי"ף יצטרך ליתן כפי שיעור ההשתמשות ולא רק כפי החסרון, **ובב"י** כ' בשם **רי"ו** שתי שיטות בזה, וכן **הרמ"א** בס"ז כ' שתי שיטות האם בכהאי גונא חייב כפי ההשתמשות או רק כפי החסרון, **והפרישה** כ' דמלשון **הטור** שכ' דבחסר קצת מתחייב בכל מה דמתהני, נראה דדוקא בנהנה יש לנו לחייבו על הכל אבל לא בזה חסר וזה לא נהנה, **ובבי' הגר"א** סקכ"א הוכיח מקו' הרשב"א דבאמת אין לחייב להרי"ף אלא על מה דנתחסר ולא על כל ההנאה, וכבר כ' **בשעה"מ** שם דאי נימא דמה דחייב לפי הרי"ף הוא משום מזיק, ל"ק כלל מהתם דעל השחרוריתא דאשיתא דהוי מזיק גמור גם הרשב"א מודה דחייב, ועל כרחך דמק' דיהיה חייב בהכל, ועיין בברכ"ש שם דכ' דלפי מה דמבואר דברי הרא"ש, יש להסתפק האם יהיה חייב על כל ההשתמשות או רק כפי החסרון.

ובעיקר קו' הרשב"א כ' השעה"מ בשם **השי למורא**, דהיכי דאינו נהנה מודה ר"י דאיכא לסברת הגמ' דמבואר בע"ב דבית לעליה משתעבד, ואין לחייבו על מה דדר בבית, **והנחל"ד** מביא שי' התוס' בב"מ שם, דמה דאמר ר"י דבונה העליה ודר היינו בעליה, ולפ"ז ממילא דלק"מ דאינו דר כלל בבית.

ג) **הרמ"א** בסרמ"ו סי"ז מביא דברי התה"ד, דאם אחד אומר לחבירו אכול עמי ואכל צריך לשלם לו דלא אמרינן מתנה יהיב לי', והקצוה"ח בסק"ב מביא דברי **המהרי"ט** דהא דחייב אי"ז משום נהנה דיכול לומר מתענה הייתי, וכמש"כ תוס' בחולין קל"א א' על מה דמבואר שם, דאם אנס המלך גרונו בחובו דחייב ליתן שיעור התרומות ומעשרות, וכ' התוס' דהא דאוכל מתנות כהונה פטור, הוא משום דיכול לומר מתענה הייתי, והא דחייב הוא מדין מזיק דכיון דאכל הרי הפסיד לו האוכל, **והקצוה"ח** שם הק' על זה דהרמ"א בסשס"ג ס"י כ' דאם אמר לחבירו דור בחצירי דאי"צ ליתן לו שכר, **והב"ח** שם כ' דזה סותר למש"כ הכא דחייב, והביא **דהש"כ** שם מחלק דאם הוא גברא דעביד למיגר באמת חייב, ושם הדין הוא בלא עביד למיגר, [ובש"כ נראה דכ' הכי לדינא אבל לא דבהכי מיירי הרמ"א], וכ' הקצוה"ח דאם החיוב משום מזיק אין לחלק אם הוא עביד למיגר או לא, ועל כרחך דהחיוב משום נהנה, ומשום הכי באינו עביד למיגר ממילא דאינו נהנה, והנה **בבי' הגר"א** בסשס"ג סקל"א כ' דהרמ"א מיירי בחצר דלא עבידא למיגר, ולפ"ז לק"מ דמשום הכי פטור, וכ' הקצוה"ח דבאמת בחיוב נהנה אינו יכול לומר מתענה הייתי, [ועיי"ש שהוכיח הכי מהגמ' בכתובות ל' ב'], ורק במתנות כהונה אי אפשר לחייבו משום נהנה דכמו דמזיק פטור הכא נמי נהנה, ויש לחייבו רק משום משתרשי דהוי כמו דיש ממון של מתנות כהונה בידו, ולזה כל שיכול לומר מתענה הייתי כבר לא הוי משתרשי.

**ובברכ"ש** סי"ד אות ב' כ' דנראה דחיוב נהנה הוא מדין ממוני גבך וכמו הלואה, דתובעו על ההנאה דבאה לידו מממונו שלו, אמנם כ' דא"כ אמאי מבואר בגמ' בכתובות דיש על זה דין דקלב"מ, הא בחוב דהלואה לא שייך פטור דקלב"מ, [ובקצוה"ח סל"ח סק"א מבואר דגם בחוב דהלואה איכא לדינא דקלב"מ], וכ' בשם **הגר"ח** דבאמת אין חיובו משום ממוני גבך, דבאמת אינו זוכה בכלום בזה דנהנה, אלא דיסוד חיובו הוא כדי דלא יהיה גזלן, דהרי הוא נשתמש בממון של חבירו ובאם לא ישלם הרי הוא כשולח יד בפקדון, ומשום הכי הוא מתחייב בתשלומין, ויל"ע דבאות א' שם כ' דחלוק נהנה ממעילה, דבמעילה נתחדש דאיכא חיוב על גזילת תשמישין, משא"כ בנהנה אין לחייבו על זה אלא מה דנהנה ומשום הכי אם ישתמש ולא יהנה יהיה פטור, **ובשיעורי רח"ה** בב"ב ד' ב' כ' דנהנה אינו בגדר מזיק, אלא דבעבור מה שקיבל הנאה חייב לשלם שויו, ונראה מזה דהחיוב על מה דקיבל ולא על מה דלקח מחבירו, ואפשר דרק על ידי ההנאה שבאה לו יש לו חיוב על שלוקח מחבירו, אבל בשימוש לבד אין חיוב אלא במעילה ויל"ע בזה, **ובחי' רא"ל** סס"ט אות א' הוכיח עוד דלא הוי דין דממוני גבך, מהא דמבואר בב"מ צ"ט ב' דיש בתשלומין אלו דין דשמין בית סאה אגב אותה שדה, ודין זה הוא רק בחיובי התורה כמו מזיק ולא בממוני גבך.

**בשו"ת הרשב"א** ח"ד סי"ד נשאל האם נהנה משלם מעליה או מבינונית, והשיב דאינו משלם מהעליה, **ובקצוה"ח** סש"צ סק"ב נקט בפשיטות דאין לחייבו מעידית דחיובו הוא כמו בע"ח, אלא דכ' דנראה דאינו חייב אלא מזיבורית, דהכא לא שייך הטעם דבע"ח גובה מבינונית משום שלא תנעול דלת, וע"ע באו"ש בפ"א מנז"מ ה"ב.

**כ' ב'**

ג) תוד"ה הא – **בחי' הגרש"ש** בס"כ אות ג' כ' לבאר דגם בתחילת דבריהם ידעו דלכתחילה יכול למנוע ממנו לדור בביתו, אלא דס"ל דאיכא למימר דזהו משום דאי לאו הכי נמצא דכל אחד יוכל ליכנס לחצירו בלא רשותו ונמצא דנוטלים ממנו שליטת ביתו, וא"כ אחר דכבר נכנס ותו אין עכשיו מקום לטענה זו נימא דלא ישלם משום דכופין על מידת סדום, ולזה כ' די"ל דכיון דאין כופין לכתחילה, כבר הוי סיבה גם דיוכל לתבוע ממון על זה.

בא"ד – משה"ק מהגמ' בכתובות, **בתור"פ** מבואר דגם אחר התחיבה אכתי שוה קצת ומגלגלין עליו את הכל, **ובתוס'** בכתובות שם כ' דאע"ג דאינו שוה פרוטה מ"מ משהו אכתי שוה, וכיון שכן חשוב דנהנה משלו וכבר חייב בכל שיעור ההנאה דמגלגלין עליו את הכל, **ובשעה"מ** בפ"ג מגזילה ה"ט כ' דהתוס' הכא ס"ל, דהדין דמגלגלין עליו את הכל זהו דוקא אם חיסר לו ש"פ, **ובברכ"ש** סי"ד אות ג' כ' דס"ל הכא, דדוקא אם יש בדבר שנהנה ממנו ש"פ אבל אם אין בו ש"פ ס"ל דכהאי גונא לא חשיב דמחסרו, ובתוס' בכתובות **ובריטב"א** שם כ' עוד דמיירי דלא נפסד ע"י התחיבה עיי"ש.

בא"ד – מש"כ דחייב משום דנהנה מחמת החסרון, כ' **במחנ"א** דיני גזילה סי"ג דחולקים על מה דמבואר **במרדכי** סי"ז דאם אחד ברח מהעיר ולקח השר את ביתו והשאילו לאחר, דאי"צ ליתן השכירות לבעלים משום דהוי זה אינו חסר, דאם לא היה נותן השר לו, היה נותן את ביתו לנכרי, ולפי דברי התוס' כ' דצריך להיות דחייב כיון דמ"מ בא לו ההנאה מחמת חסרון חבירו, דמתחילה נחסר על ידי השר ועכשיו הוא אוכל חסרונו, **ובאו"ש** בפ"ג מגזילה ה"ט כ' דכל מש"כ התוס' הכא הוא דוקא בכהאי גונא דעכ"פ תחב לו חבירו מרצונו, דהגם דאי אפשר לחייבו על מה דנתרצה כיון דלא עשה כלום, מ"מ אפשר לחייבו על ההנאה דחשוב דנחסר בשבילו, משא"כ בהא דהשאיל לו השר לא נעשה החסרון כלל מחמתו ואינו נעשה בשבילו, ומודו התוס' דבכהאי גונא אינו חייב.

בעיקר דברי התוס' דאין כופין אותו להניח לכתחילה לדור בחצירו הנה כ"כ גם **בהג"א**, וכ"כ **הנ"י** בשם **הרא**"**ה**, וביאר דמה דמצינו דכופין על מידת סדום, זהו רק היכי דבא להשתמש בשלו ורק דיש לחבירו זכות עליו, אבל היכי דבא להשתמש בשל חבירו בזה לא אמרינן כלל האי דינא דכופין על מידת סדום, אמנם **במרדכי** סט"ז כ' בשם **ראבי"ה** דשמעתי דכופין על מידת סדום גם שיתן לו לכתחילה לדור בביתו,[**ובביאור הגר"א** סקי"ז הוכיח דלכתחילה אין כופין ודלא כראבי"ה מהא דיש צד בגמ' דחייב ליתן לו שכר, ולכאורה הראבי"ה ס"ל דהא בהא תליא, דמה דאין חייב ליתן שכר הוא משום דכופין על מידת סדום וכמשנ"ת בע"א, וס"ל דלפי צד זה ממילא דגם לכתחילה כופין], וי"מ דאין כופין אלא היכי דיכל ליטול שכר ואינו נוטל, אבל אם זה דבר דאינו יכול ליטול שכר כופין, **והרמ"א** בסשס"ג ס"ו כ' כשי' הי"מ וכן **היש"ש** כ' דכן עיקר, והנה לפי דבריו עכ"פ בדבר שאינו יכול ליטול שכר יהיה הדין דגם לכתחילה כופין אותו ליתן, אמנם לפי מה דמבואר בנ"י הטעם דאין כופין בדבר שהוא שלו, גם בכהאי גונא דאינו יכול ליטול שכר יהיה הדין דאין כופין, **ובפ"ת** שם אות ג' הביא **דהנו"ב והבית אפרים** חולקים על הרמ"א וס"ל דלעולם אין כופין וכמבואר בנ"י, וכ' דכן בעוד פוסקים לא מבואר חילוק אלא לעולם אין כופין.

גמ' לכי תשמש לי – **התו"ח** מבאר דכונתו היתה דבזה דישמש לו הרי הוא מודה לו שהוא גדול ממנו וראוי לשמש כתלמיד לרבו.

תוד"ה אפקורי – **הש"מ** בשם תלמידי הר' ישראל מק' דכיון דישאר בהם עכ"פ שיעור ממון קצת, מן הדין חייב את כל ההנאה כיון דמגלגלין עליו את הכל וכמשנ"ת לעיל באות א', **[**ועיין **בש"מ** בשם **הרא"ש** מה דהביא דברי **הר"מ** לישב קו' זו, וכ' דרב"ח הוכיח דאם יש לגלגל עליו את הכל, הכא נמי יש לנו לחייבו בכל זה נהנה וזה לא חסר היכי דיכול להקפיד לכתחילה דלא יהנה ממנו, ויל"ע בכונתו], וכ' לתרץ דמה דמגלגלין עליו את הכל זהו דוקא היכי דאין לו רשות לחסר כמו בהא דשחרוריתא דאשיתא, אבל הכא דהוי ברשות דאי"צ לשמור בהמתו מהיזק של שן ברה"ר, בזה אין מגלגלין עליו את הכל, ועוד כ' בשם ר"י על דרך זה, דדוקא היכי דחייב על החסרון אז אמרינן דמגלגלין עליו את הכל, ולא היכי דפטור על החסרון ובאנו לחייבו רק משום דנהנה, ועוד כ' בשם הר' ישראל דהכא דהחסרון היה קודם להנאה ובאנו לחייבו רק משום דבא מחמת החסרון וכמבואר בתוד"ה הא, בזה ליכא להדין דמגלגלין עליו את הכל, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש גם כ' על דרך החי' הראשונים בש"מ, דדוקא היכי דהוא מקפיד על השימוש בזה מגלגלין עליו את הכל, אבל הכא דהבהמה אכלה מעצמה אין לחייבו אלא כפי החסרון, **ובחי' רא"ל** סס"ט אות ג' כ' לבאר בכל חילוקי הש"מ, דהגדר הוא דהיכי דבאים לחייבו משום ממוני גבך, אז חסרון מועט הוי סיבה דיוכל לתבעו הכל, אבל היכי דיש לחייבו רק משום נהנה בזה אין מגלגלין, דאין לו זכות תביעה על הנאה אלא כפי מה שנתחסר, ולפ"ז כ' דכל החילוקים הם רק טעם אמאי אינו יכול לתבעו אלא משום נהנה ולא משום ממוני גבך עיי"ש, **ובחי' הגרש"ש** סי"ט אות ד' כ' לבאר, דהכא אחר שיחסר גם הנאתו תהיה פחותה כיון דכבר אינו ראוי כ"כ לאכילה, ואין לחייבו משום גלגול דבאמת לא יהיה אז שוה כל ההנאה עיי"ש מש"כ בב' דרכים, אמנם יל"ע לפ"ז אמאי הוצרכו התוס' לומר דאחר שידרס יהיה שוה פחות משיעור הנאה, הא גם אי נימא דיהיה שוה יותר, מ"מ אין לחייבו כפי ההנאה כיון דאחר שיהיה נחסר גם ההנאה תהיה פחות, ונמצא דאינו חסר בשיעור הנאה כזאת. ובעיקר דברי התוס' הנה **בתור"פ** מבואר דגם בכהאי גונא דמתני' איכא להדין דמגלגלין עליו את הכל, וכ' תי' אחר על קו' התוס' וכמשי"ת בסמוך.

בא"ד – **בש"מ** בשם **הרא"ש** מבואר דאם יטלם אדם ויזרוק לאיבוד לא יתחייב אלא כפי מה שראויים להיות שוים אחר דידרסו עליהם דמהשאר כבר נתיאש וכמו דמהאי טעמא אינו חשוב חסר, אמנם **בחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ' דאם יבוא אדם ויאכלם יהיה חייב לשלם הכל דמכי שקלינהו זכה בהם לבעלים, ויל"ע האם יש כאן מחלוקת, או דיש חילוק בין נוטל ומזיק לנוטל ואוכל.

בא"ד – **הרשב"א** כ' כתי' התוס', **ובתור"פ** כ' לישב לפי דבריו שנתבארו בתוד"ה הא דבאמת יש לנו לחייבו רק אם מתחסר בשעת הבליעה, אבל אם כבר נתחסר בתחיבה קודם הבליעה זה אינו חשוב כחסר כיון דנעשה קודם שנהנה, ולפ"ז כ' דודאי גם רב"ח לא ס"ל דמפקירם אלא רק אמרינן דאינו מחשיבם ומתיאש מהם שיודע שיתקלקלו, וא"כ אמרינן דהיכי דכבר לעסה הבהמה להפירות אע"ג דאכתי שוים קצת וכדמוכח מהא דחייב להלכה דבעי חסר, מ"מ יש לנו לומר דעכשיו בודאי אינו מחשיבם כלל והוי אינו חסר, ועלד רך זה כ' **הש"מ** בשם **הר' ישעיה** דאחר שלעסה גם אי נימא דאכתי הם ש"פ אם תוציאם, מ"מ אז כבר ידרסו על זה בני אדם עד שלא יהיו שוים כלום, ולשון רש"י דלא חיסר מידי, ונראה דלא כתוס' דכ' דקצת חסרון איכא.

ד) תוד"ה את – **הפנ"י** כ' לישב שי' רש"י, דאה"נ ודאי דיש לו חסרון, מ"מ אין לחייב השני משום חסרון זה כיון דהוא אינו מחסרו, והתוס' שהק' זהו לשי' דבזה לא נהנה וזה חסר פטור וכל החיוב הוא משום ההנאה, וא"כ י"ל דבאמת יש כאן חסרון ומ"מ פטור כל שאינו נהנה, ומשום הכי דוקא אם גדר הרביעית מחייבין אותו דאז איכא נהנה, אבל לשי' הרי"ף דבזה חסר לבד גם חייב הרי על כרחך דמה דאין מחייבין בגדר ג' רוחות לבד הוא משום דלא חשיב דמחסרו, וא"כ גם בגדר ד' רוחות אין לחייבו משום חסרון, ויל"ע דלכאורה מחלוקת התוס' והרי"ף האם יש לחייב בחסר לבד לא שייך הכא, לפי משנ"ת לעיל לבאר טעם מחלוקתם, **ובשיעורי רח"ה** בב"ב ד' ב' העיר על התוס' כמש"כ הפנ"י דהכא הרי אין הנהנה מחסרו אלא הוא מתחסר מעצמו, ואמאי יהיה חייב משום דאיכא חסרון למקיף, וכ' דשי' התוס' דהכא מיירי במקום שנהגו לגדור וכמו שמובא בפי' רש"י בב"ב שי' דס"ל הכי, אמנם **הרשב"א** בב"ב גם הק' על רש"י, הגם דכ' בהדיא דמיירי במקום שלא נהגו, ותי' דלא חשיב חסרון כיון דאין היזק ראיה בבקעה, ומבואר דאם היה חשוב חסרון הגם דאין מחייבין אותו לגדור מ"מ חשוב חסר.

גמ' את גרמת לי הקיפא יתירא וכו' – **הפנ"י** כ' לפי דבריו בשי' רש"י, דתי' הגמ' דהיכי דחסר יש לחייבו כבר משום ההנאה, וא"כ לא אכפת לן דלא הוא חסרו ואין לנו לחייבו משום החסרון, דמ"מ יש לנו לחייבו משום ההנאה, ומבואר עוד בדבריו דהא דיש לחייבו משום הקיפא יתירא דאז לא הוי מדת סדום לתובעו על מה דנהנה, ולפמשנ"ת לעיל דהא דפטור בלא חסר הוא משום מידת סדום, **ובשיעורי רח"ה** שם כ' דתי' הגמ' דאה"נ דמוכח דגם בלא חסר יש לחייב על נהנה, מ"מ י"ל דיהיה פטור משום דאין הבעלים מקפידים, וזה לא שייך הכא דהוא גרם לו הקיפא יתירא ובודאי מקפידים.

גמ' שם – התוס' לשיטתם מבארים דמחמת דיש באמצע לשדה של הפנימי, הוי ההיקף של החיצון גדול יותר, אמנם בש"מ בשם **הראב"ד** בב"ב ד' ב' מבואר דבאמת משום זה אינו חשוב חסר, וכונת הגמ' דקאי על הגדר הרביעית, דגדר זו כיון דגודר אותה כנגד השדה של הפנימי, שפיר חשיב חסר בזה, דאמנם דהוא צריך גם לגדר זו, דאם לא יגדור נמצא דיכנסו לשדה הפנימית ודרך שם יכנסו לשדותיו שלו, מ"מ הרי הוא גודר מקום שדה של חבירו ושפיר חשיב חסר, [ולפ"ז כ' דהיכי דיקיפו בשדות מד' רוחות בזה באמת יהיה הפנימי פטור כיון דהמקיף הקיף רק שדות שלו, אלא דכ' בסוף דבריו דיכול לחייבו משום דיכל לכופו לעשות גדר וחריץ ביניהם עיי"ש], ולפי דבריו צ"ל דמה דמגלגלין עליו את הכל, זהו משום דכל שיש מקצת חסרון כבר מגלגלין עליו את כל ההנאה, וכן מבואר **ברי"ו** שם בתחילת דבריו, אמנם אח"כ כ' הרי"ו דמה דהוא חסר בגדר רביעית אי"ז סיבה לחייבו גם על השלש האחרות, דכיון דאינו חסר בשלש הראשונות כבר נתנו למחילה כיון דלא גדרם ביחד, ועוד כ' הרי"ו דרק היכי דחסר בגרמת הנהנה אמרינן דמגלגלין עליו את הכל, אבל הכא דהצד הרביעי לא גדר אלא כדי לחייב חבירו אין זה סיבה דנגלגל עליו את הכל, ונראה דזהו משום דקאי בשי' רש"י דגודר בינו לחבירו, ואין לו שום תועלת בגדר הרביעית, אבל לשי' הראב"ד דגודר מבחוץ א"כ צריך לגדר הרביעית גם לצורך עצמו וכמשנ"ת.

גמ' שם – **בתור"פ ובתוס'** בכתובות ל' ב' מבואר דהגם דמה דגורם לו היקף גדול יותר אינו אלא מעט, מ"מ כבר מגלגלין עליו כפי כל שיעור ההנאה שיש לו, אמנם **הי"ר** בב"ב כ' דכיון דמה דחייב הוא משום דגרם לו הקיפא יתירא, הדין דאינו מתחייב אלא לפי ההיקף היתר שגרם לו, דמה שנהנה יותר מזה הוי נהנה בלא חסר, אמנם הק' דנראה דמשלם כפי הנאתו, וכמו דאם משלם אגר נטירא היינו כפי הנאתו, וכן למ"ד דזה נהנה וזה לא חסר חייב הרי על כרחך דמשלם כפי הנאתו, וכ' דבאמת שיעור ההנאה ושיעור החסר הוא חד, דכל אחד לפי שיעור שדהו גורם שיתרבה היקף הגדר, ומשום הכי דין הוא שיתן כל אחד לפי מדתו, וכ' דמשערים זה דכפי חלקו של הפנימי בסך הכללי של כל שיעור השדות, זהו מה שנותן דאם הוי פלגא נותן פלגא ואם שליש נותן שליש, **והטור** בסקנ"ח הביא לדברי הי"ר, וכן **הרמ"א** בס"ו כ' דחייב ליתן כפי מה שגרם היקף יתירא, **ובב"ח ובש"כ** סק"ד מבארים, דהיינו דמשלם לו רק מה שהוצרך להוסיף בהיקף מאילו היו שדות המקיף יחד בלא שדה של הניקף בפנים, [ולמשל אם היה ההיקף עכשיו י' על י', ושדה הפנימי הוי שש על שש, דנמצא דשדות המקיף לבד בלא הפנימי היו ח' על ח', ואז היה אורך הקיפו ל"ב, ועכשיו אורך ההיקף הוי ארבעים, משלם לו אורך של שמנה אמות דזהו מה שנוסף מחמת הפנימי], אמנם **בפרישה** סקט"ז **ובסמ"ע** סקי"ט כתב דמשלם כפי חלקו ממש, [ובוגנא דלעיל נמצא דישלם מעט יותר משליש של ארבעים, כיון דגודל השדה של הפנימי הוי קצת יותר משליש], והנה בפשטות נראה כהב"ח והש"כ, דלכאורה ההיקף היתר אינו כל כך כפי גודל השדה הפנימית, אמנם מאחר דמבואר בי"ר דגם זהו שיעור ההנאה, לכאורה מוכרח כהסמ"ע, וכן הוא הלשון בי"ר דכל אחד נותן בהיקף כפי מדתו, ולשון זה לא הוזכר בטור, [**ובנתה"מ** סק"ו הק' על הסמ"ע דבכהאי גונא דיהיה שדה הפנימי שמנה על שמנה, נמצא דיצטרך ליתן כמעט שני שליש, והרי באם היה גודר בינו לחיצון וכל אחד היה נותן מחצה לא היה נותן אלא כ' אמות, ואמאי משום דהרחיק הגדרות יתן יותר, ומשום הכי כ' לומר דאינו נותן אלא חצי מכפי שיעור שדהו עיי"ש שהאריך לבאר הטעם בזה, ולכאורה גם לפ"ז לא אתי שפיר מה שמבואר בי"ר, דזהו גם שיעור הנאתו].

**ובשעה"מ** בפ"ג מגזילה ה"ט הק' על הטור והרמ"א שכתבו לדינא כהי"ר, דהא קיי"ל להלכה דבכל זה נהנה וזה חסר הדין דכבר מגלגלין עליו את כל ההנאה, ואמאי משלם רק כפי מה דגרם לו היקף יתירה, והרמ"ה שכ' דמשלם רק כפי מה שחסר הוא לשיטתו בב"ק דבכל זה נהנה וזה חסר אינו משלם אלא כפי החסרון וכמש"כ הנ"י בב"ק משמו, ועוד הק' דברמ"א מבואר דגם בעמד ניקף הדין הכי, והרי בעמד ניקף דגלי דעתי' דניחא לי' הדין דגם בלא חסר חייב על ההנאה, אמנם כבר כתבו בזה דהרי בי"ר מבואר דבאמת שיעור הנהנה ושיעור החסר הוא שוה, ושפיר כתבו הטור והרמ"ה דמשלם כפי ההיקף יתירה שגרם, ואע"פ דבתוס' בכתובות מבואר דאי"ז אותו שיעור, מ"מ הי"ר חולק עליהם גם בזה, ובזה ס"ל להטור והרמ"א להלכה כהי"ר.

תוד"ה טעמא – **היש"ש** הק' דמה טעם יש בזה דמשום דגילה דעתו דיתחייב לשלם, **ובחי' הגרש"ש** סי"ט סק"ה כ' דיש לבאר דכיון דיש מי שניחא לי' גם לבנות, הרי נחסר במה שהוציא הכל לבדו, וכן גבי שוכר כיון דמגלה דעתו דניחא לי' לשכור בית זה, בזה נעשה קיימא לאגרא, ועוד כ' בסק"ו ובס"כ דכיון דגילה דעתו, יש לחייבו משום משתרשי, דאין לומר בזה הייתי מתענה עיי"ש, [**ובברכ"ש** סי"ד אות ב' כ' דמה דנהנה אינו חייב משום ממוני גבך הוא משום דבאמת אינו זוכה בכלום, והכא גבי גדר דהוא זוכה בשבח ובגוף הכותל, דהרי בלא זה בודאי אין המקיף יכול לתבוע ממנו דישלם על מה שבנה, ממילא יכול לתבעו משום ממוני גבך, ומ"מ זהו רק בגלי דעתי' דניחא לי' בהוצאה דבלא זה אדרבה לא יזכה ולא יתחייב, אמנם אי"ז ישוב בשי' ההג"א והטור דכ' דמהני גילוי דעת גם בדר בחצר חבירו וכשי"ת בסמוך דשם אינו זוכה בכלום, ועיין לק' דהקצוה"ח כ' בדרך זו לישב קו' התוס'], **ובקה"י** סי"ח כ' דנראה בדברי התוס', דכל מה דזה נהנה וזה אינו חסר פטור הוא משום דיכול לומר דלדידי לא שוה לי.

**בהג"א** מבואר דהכא נמי בדר בחצר חבירו היכי דגלי דעתי' דניחא לי' בהוצאה, חייב גם אם אינו חסר, וכ"כ **הטור** וכן **השו"ע** בשם י"א בסשס"ג ס"ט, וכן נראה לשון התוס' דכ' דגבי חצר לא גלי דעתי' אלא בחנם, ומבואר דאם היה מגלה בדעתו דגם בשכר היה חייב גם בחצר, **והיש"ש** חולק, וכ' דגם אי נימא כהתוס' דחייב משום דגילה בדעתו, מ"מ י"ל דזהו דוקא הכא דגם איכא לטעמא דאת גרמת לי אבל בלא חסרון כלל אין לחייבו, [**ובי"ר** בב"ב ד' ב' מבואר כהתוס'], וכן **הנחל"ד** כ' לדינא דלא כהטור.

**הש"מ** בגמ' לק' כ"א א' הק' בשם **גליון** מהא דמבואר בגמ' שם, דאם שכר חצר מראובן ונמצא דהיה של שמעון דאי לא עבידא לאגרא אינו מעלה שכר לשמעון, ואמאי לא אמרינן דגלי אדעתי' דניחא לי' בהוצאה בזה ששכר מראובן, [**והרשב"א** שם כ' דמכאן שמענו דאע"פ שזה ירד לתוכה על דעת שכירות, כיון שלא שכרה מהבעלים חזר לדין זה נהנה וזה לא חסר], וכ' דשם לא גילה דעתו דניחא לי' ליתן לשמעון, וכ"כ **בפרישה** **ובסמ"ע** סקכ"ב דלא גילה דעתו לשמעון, וכמו דבעביד למיגר לא חשיב דגילה דעתו כיון דלא גילה דעתו למקום זה, הכא נמי בעי שיגלה דעתו לאדם זה, **והנחל"ד** הק' דמה בכך דלא גילה דעתו לשמעון הא מ"מ חזינן דניחא לי' בהוצאה, ועוד הק' דהכא נמי נימא דגילה דעתו דניחא לי' לבנות בעצמו ולא ליתן למקיף על מה דהוא מקיפו, ועוד כ' בפרישה ובסמ"ע דכיון דבטלה השכירות ומה שקצץ עם ראובן, ממילא גם לא מהני לגילוי דעת, **והאו"ש** בפ"ג מגזילה ה"ט **ובחי' הגרש"ש** ס"כ כ' דשם לא גילה דעתו אלא דניחא לי' לשכור ולזכות בשימוש בחצר, אבל כיון דלא חל השכירות נמצא דשמעון יכול להוציאו אמתי שירצה, ולכהאי גונא ליכא גילוי דעת דניחא לי' בהוצאה, ולפי דבריו צ"ל דהטור והשו"ע מיירו בגונא דאיכא גילוי דעת דניחא לי' בהוצאה גם באופן שלא יזכה בשכירות.

בא"ד – **הקצוה"ח** בסקנ"ח סק"ו כ' לישב קו' התוס', דהיכי דעמד ניקף כיון דגלי אדעתי' דניחא לי', בודאי רצונו לזכות בכותל דיהיה גם שלו, והרי הוא מחסרו בזה גופא שזוכה בחצי הכותל לעצמו דהמקיף ניחא לי' שיזכה, והיינו לשי' רש"י דהגדר הוי בינו לפנימי, **והנחל"ד** כ' לישב דמה דאין מחייבין אותו לבנות גדר בין שניהם זהו רק משום דלא נהגו, והיכי דגלי דעתי' דניחא לי', בזה מחייבין אותו לבנות מדינא וכמו במקום שנהגו דמחייבין אותו.

גמ' ת"ש הבית והעליה וכו' – **בחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש הק' דמה מייתי משם, הא על כרחך דשם שאני, דהא בכל מקום אינו רשאי לדור בביתו של חבירו בעל כרחו ושם יכול לדור בעל כורחו, וכ' דשם כיון דאין לו רשות לדור עד שיתן לו יצאות משום הכי אמרינן דאינו חסר, אבל אי נימא דזה נהנה וזה לא חסר חייב, הגם דשם נימא דהוי כמשכון אצלו מ"מ דין הוא שישלם כיון דנהנה משל חבירו, ולכאורה לא נתבאר בתי' דמ"מ אמאי יכול לדור בעל כורחו, ואי נימא דמה דהוי כמשכון נותן לו זכות לדור אמאי יתחייב על מה דנהנה, ולפי דברי **המרדכי** באות ג' דהיכי דאינו יכול להשכיר לכו"ע כופין אף שידור לכתחילה ניחא.

גמ' משום שחרוריתא דאשיתא – **הנ"י** בסוף הסוגיה כ' דמהכא משמע דמשום חסרון מועט מגלגלין עליו את הכל, ודלא כהרמ"ה שהביא שם דס"ל דחייב רק את שיעור החסרון וכמשנ"ת באות א', **והשעה"מ** בפ"ג מגזילה ה"ט כ' דס"ל דלמסקנא אמרינן דבזה גופא פליגי רבנן על ר"י, ואה"נ דגם לרבנן יצטרך ליתן לו עכ"פ שויות השחרוריתא דאשיתא, **ובהג' אמרי ברוך** על הקצוה"ח סשס"ג סק"ד כ' לומר, דס"ל להרמ"ה דלמסקנא אמרינן דר"י באמת ס"ל דזה נהנה וזה לא חסר חייב ובזה פליגי ר"י ורבנן, דס"ל דמה דאמרינן לק' דניחא לי' דידורו בביתו, זה סיבה דלא יחשב חסרון השחרוריתא דאשיתא, ועל כרחך דפליגי ר"י ורבנן בדין זה נהנה וזה לא חסר, והשעה"מ שם הביא **דהשי למורא** כ' דאה"נ הרמ"ה מבאר דר"י מחייב רק שיעור השחרוריתא דאשיתא, **ובקצוה"ח** שם הק' דא"כ אמאי רבנן פטרי מזה הא יש לחייבו משום מזיק, וכ' לומר דזה הוי כזורק מטבע לים דפטור משום דאמר לי' דמנח קמך כמבואר לק' צ"ח א', והכא נמי לא חסרו מידי ורק דהשחיר הלובן ועל ידי פועל שיוריד השחרורית ממילא יתגלה הלובן, ורק לחייבו משום נהנה אפשר וכמש"כ תוס' דבחצר דקיימא לאגרא גם הוי רק גרמא ואעפ"כ חייב משום חסר, **ובנחל"ד והג' אמרי ברוך** חולקים דודאי חשיב היזק גמור, וכן הביא בהג' על הקצוה"ח דכן מבואר **בריב"ש** סתנ"ו דהוי מזיק גמור, והנחל"ד הק' על הקצוה"ח דגם אי נימא דהוי גרמא, מ"מ אמאי אינו חייב לרבנן עכ"פ מדין נהנה כפי שיעור השחרורית.

גמ' וכי מה עשה לו וכו' – **התו"ח** מבאר ג' לשונות אלו, דבגמ' מייתי ג' ראיות לחייב, האחד ממתני' דהכא, והשני ממתני' דמקיף וניקף, והשלישי ממתני' דבית והעליה דאמר ר"י דצריך להעלות לו שכר, ולזה אמר ג' לשונות אלו, דאמר דמה עשה לו דלא דמי למתני' דאע"ג דאמרינן דמפקר להו מ"מ אינו הפקר גמור וחשיב דעשה לו היזק והפסד, ואמר מה חסרו דלא דמי למתני' דמקיף וניקף דשם חשיב דחסרו כיון דמחמתו הוצרך לעשות הקיפא יתירא, ואמר דמה הזיקו דלא דמי להא דבית ועליה דשם הרי הוא מזיקו דמשחיר כתליו.

ה) תוד"ה נתנה – **המל"מ** בפ"ו ממעילה ה"ד כ' דמדברי התוס' בב"מ צ"ט א' נראה דמה דבגזבר אין יוצא החפץ לחולין הוא אף בכהאי גונא דהוא סבור דהוי של אחרים דמ"מ אינו מתכוין להוציא החפץ מרשותו, ורשותו היא רשות הקדש וממילא אין כאן הוצאה, וכ' דמש"כ התוס' הכא דגזבר אינו מועל הוא משום דסבור שהוא שלו ומשמע דאם סבור שהוא של אחרים הוא מועל, זהו דוקא לענין מעילה, אבל לענין שיצא לחולין בזה גם אם אינו סבור שהוא שלו לא יצא לחולין, כיון דאינו מוציאו מהרשות שהוא נמצא עד עכשיו כיון דרשותו היא רשות הקדש, ויל"ע דאם אינו יוצא לחולין, אמאי ימעול הא לא מיירי דנשתמש אלא דנטל כדי ליטלה לעצמו, ובדברי המל"מ נראה דגם בזה יש לו טובת הנאה וצ"ב, **והגרע"א** בדו"ח מערכה ה' אות י' כ' דיש בזה מחלוקת התוס', האם מה דגזבר אינו מועל הוא משום דסבור דזה שלו, או משום דרשותו היא רשות הקדש ואין כאן הוצאה ואכמ"ל.

תוד"ה והוא – **ברשב"א ובש"מ** בשם **הרא"ש** כ' דלא כרש"י וגם בקבעה לא מעל, ומש"כ דבבנאה מעל היינו אם סתתה קודם דאז הוי שינוי גמור ויוצא לחולין, **ובש"מ** בשם **הר"ש הלוי** כ' לישב קו' התוס' דדוקא בתלוש לא הוי שינוי אם חוזר לברייתו, אבל אם חברו הוי שינוי גם אם חוזר משום דבטל אגב ארעא, אמנם **התו"ח** מק' דבגמ' לק' ס"ו ב' מייתי מתני' דגם מריש דבנאו בבנין דמעיקר הדין לא הוי שינוי, **והרמב"ם** בפ"ו ה"ח כ' כרש"י, וכ' דאם לא קבעה לא מעל משום דאי"ז הנאה הניכרת, וכ' **המהריק"ו** דמשום הכי הכא סגי גם בשינוי החוזר לברייתו, דמ"מ הוי הנאה הניכרת ואי"ז תלוי בשינוי של גזילה, אלא חלוק שינוי לגבי מעילה משינוי לגבי גזילה, וכ"כ **הנחל"ד**, **והמנח"ב** בסכ"ח ענף א' כ' דהכא הרי באמת איכא מעילה של הוצאה דסגי במעשה גזילה לבד, אלא דכיון דהוא גזבר משום הכי אמרינן דלא יוצא לחולין דאין כאן הוצאה, וא"כ כל היכי דקבעה בבנין הגם דאי"ז שינוי לגבי לקנות בשינוי, מ"מ כבר מהני דגם גבי גזבר נימא דיש כאן הוצאה מרשות הקדש דבכהאי גונא אין לומר דאכתי ברשות הקדש הוא, **והשעה"מ** בפ"ב מגזילה ה"י כ' דס"ל דכיון דמשום תקנת השבין הדין דאי"צ להחזיר, גם לגבי מעילה הוי שינוי ומועל, **ובקצוה"ח** סש"ס סק"ג כ' לחלק בין מריש ולבינה, דגבי לבינה חשיב דאיכא שינוי השם ומשום הכי חשיב שינוי.

גמ' זאת אומרת וכו' – **בברכ"ש** סי"ד אות א' מק' לשי' התוס' דבזה לא נהנה וזה חסר פטור, דכיון דמדמי דין הדיוט לדין הקדש נמצא דהיכי דימעל בהקדש ולא יהנה כגון ששתה בכוס של הקדש והיה לו כוס של עצמו, דלא ימעול כיון דאין כאן נהנה ובהדיוט פטור בכהאי גונא, וכ' דזה ודאי דיש חילוק בין הקדש להדיוט, דבהקדש נתחדש דיש גזילה על שימוש לבד משא"כ בהדיוט, ומשום הכי יש לחייב בהקדש גם היכי דלא נהנה משום דמ"מ הרי הוא גזל תשמיש דהקדש, אלא דהיכי דלא חסר בזה מדמי שמואל דין הדיוט להקדש, דאי לא חשיב לחייב בהדיוט דלא חשוב דקיבל מחבירו הכא נמי לא היה ראוי לחייב בהקדש.

**כא' א'**

גמ' כהדיוט מדעת – תוס' כ' דאיכא דעת שכינה שלא יהנה אדם בלא מעילה, ולא ביארו מה הפירוש כהדיוט מדעת, **ובתור"פ** וכן **בתו"ר** בב"מ צ"ט ב'מבואר דהיינו דהוי כמו דהדיוט מוחה בו שלא ידור בחצירו דאז חייב לכו"ע, **והרשב"א** כ' דהוי כמו דההדיוט מתנה עמו דאם ידור יעלה לו שכר דבודאי חייב, וכ' דכן מבואר **מפי' הר"ח** דכ' דשכירות הקדש שלא מדעת כהדיוט מדעת, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ' דהוי כאומר לו אל תדור ואם תדור תשלם שכרו משלם, **והמהר"ם** כ' בביאור התוס' דהוי כאילו התנה עמו הדר בו על מנת שיתן לו שכר.

**הטושו"ע** בסשס"ג ס"ו כ' דאם אמר לו צא והוא אינו יוצא חייב לשלם לו, וכ' **הב"י** דזה פשוט, וזה כביאור התור"פ והתו"ר בגמ', אבל לפי ביאור הרשב"א אין ראיה מהכא די"ל דדוקא כשמתנה עמו שישלם שכר חייב, ולק' צ"ז א' כ' **הרשב"א** דמסתבר דאם תקף ונשתמש על כורחו של בעלים חייב לשלם לו, **וביש"ש** מבואר דחייב משום דהוי כקיימא לאגרא, **ובחי' רא"ל** סס"ט כ' דכיון דמיחה בו יש לנו לחייבו על עיקר ההשתמשות ואי"צ לחייבו דוקא על ההנאה,והנה **בב"ח ובסמ"ע** בסקי"ד כ' דגם בגברא דלא עביד למיגר דהוי זה לא נהנה וזה לא חסר מ"מ חייב, אמנם **בברכ"ש** סי"ד סק"א כ' בפשיטות דלהצד דהדיוט מדעת היינו דהוא מוחה, בלא נהנה ולא חסר יהיה פטור, והיה אפשר לומר דהוא מיירי בשי' התוס' דלא נהנה פטור אפילו אם השני חסר, ונימא דמחאה מהני דיחשב כחסר ומשום הכי פטור לשי' התוס', אבל הב"ח והסמ"ע מיירו להלכה דזה נהנה וזה לא חסר חייב ומשום הכי לעולם במוחה חייב, אלא דיל"ע דהברכ"ש כ' שם לפ"ז דגם בהקדש יהיה פטור בזה לא נהנה וזה לא חסר, כיון דמבואר בגמ' דהוי כהדיוט מדעת, והרי כ' שם דודאי גם התוס' מודו דבמעילה חייב בזה לא נהנה וזה חסר, ומבואר דס"ל דמחאה מהני משום טעם בפנ"ע ולא דע"י זה הוי כחסר, וא"כ גם לשי' הרי"ף צריך להיות דיהיה פטור בזה לא נהנה וזה לא חסר אפילו אם מוחה, וזה דלא כהב"ח והסמ"ע, **ובהג"א** מבואר דלא כהטור אלא דאף אם דר בו על כורחו פטור מלשלם, **והנחל"ד** כ' לומר דהלכה כהג"א.

**המרדכי** בסי"ז כ' דשי' **ר"י** דאם תקף את חבירו והוציאו בעל כורחו ודר בו אי"ז אלא גרמא בעלמא ואינו חייב לו, והיינו דר"י לשיטתו דזה לא נהנה וזה חסר פטור, **והב"י והרמ"א** בסשס"ג ס"ו הביאו דברי המרדכי, **ובכנה"ג** בהג' ב"י הק' דזה סותר לדין הטושו"ע דאם מיחה בו חייב לשלם לו ואמאי תקף חבירו גרע ממיחה בו, וכ' לומר דדוקא באומר לו הוי כקיימא לאגרא אבל אם שותק אפילו דיושב בעל כורחו מ"מ לא חשיבא כקיימא לאגרא, **ובגליון מהרש"א** כ' דהרי מבואר לק' דבאמת נח לו לאדם שישבו בביתו, וא"כ כל זמן דאינו מוחה אמרינן דאע"פ דמקפיד על היותו בחצר כיון דהוציאו, מ"מ זהו רק משום דרוצה הוא לדור ולא דאינו רוצה דבעצם לא ידור השני, ומשום הכי אין לחייבו ורק אם מוחה בו אז אמרינן דחייב לשלם, אמנם יל"ע עוד דהרי השו"ע כ' להלכה כהרי"ף דאם חסר אף דלא נהנה חייב, והמרדכי כ' דבריו לפי שי' ר"י דאם חסר בלא נהנה פטור, **ובבאה"ג** אות ג' כ' דאם אחר שהוציאו מביתו הוצרך הבעלים לשכור לעצמו דירה דחייב לשלם דהא כהאי גונא הוא מחסרו, והיינו דמבאר דמה דאינו מניחו לדור מצ"ע לא חשיב חסרון כל שאינו צריך לשכור דירה אחרת ומשום הכי אף להרי"ף פטור.

ו) גמ' נמצא הבית של שמעון וכו' – **הרשב"א** כ' דבגונא דפטור גם אם שילם לראובן שהשכיר לו, מוציאין מידו כיון דשילם בטעות וחוזר הדמים לשוכר, וכ' דאפשר דאם כבר שילם לראובן בזה נותנים הדמים לשמעון דכבר זכה בדמים ראובן לשמעון, ויל"ע מה הצד דזכה לו, **והנ"י** כ' בשם **הרמ"ה והרא"ה והריטב"א** דיחזרו הדמים לשוכר, וכ"כ **בטור** וכן **בשו"ע** בס"י בשם י"א.

**בהג"א** כ' בשם **ראבי"ה** דאם הבעלים עביד למוגר לחצר, ורק דעכשיו אינו בעיר ולא שלוחו חשיב כלא עבידא לאגרא, והביא דיש חולקין, **והרמ"א** בסשס"ג ס"י כ' כראבי"ה, **והיש"ש** כ' להלכה כהחולקים, **והמחנ"א** בדיני גזילה ס"י כ' דלפי דברי התוס' דכל דהבעלים מוחה שלא ידור בחנם חייב לשלם וזהו הדיוט מדעת, הכא נמי בזה הרי מ"מ הבעלים מקפידים שלא ידור בחנם, והביא עוד ראיה לשי' החולקים עיי"ש, ועיין בגליון מהרש"א בסשס"ג ס"ו מש"כ על דברי המחנ"א.

גמ' משום שנאמר וכו' – **הרשב"א** מק' דמאי בעי להאי טעמא, הא בכל הסוגיה מבואר דזה נהנה וזה לא חסר פטור אף שאין לשני שום הנאה כמו במקיף וניקף, וכ' די"ל דבבתים לעולם איכא קצת הפסד מחמת דריסת הרגל של הדרים, ומשום הכי בעי כנגד זה שיהיה לו ריוח במה שדר שם, **והנ"י** כ' דבכל בית איכא הפסד של שחרוריתא דאשיתא ומהני ריוח זה דלא יחשב חסר משום זה, ומבואר **בלח"מ** בפ"ג מגזילה ה"ט דזהו דוקא בבית ישן אבל בבית חדש ההפסד של שחרוריתא דאשיתא גדול יותר מהריוח, ומשום הכי מבואר בגמ' לעיל דהוא חסר מהאי טעמא, **והרא"ש** כ' דאה"נ דגם בלא האי טעמא הוא פטור אלא דלא מבעי קאמר דלא רק דאינו חסר ויש לפוטרו אלא עוד יש הנאה לבעלים מדירתו, וכ"כ **היש"ש**, **ובבי' הגר"א** סשס"ג סקט"ז מעיר דמה אמר בגמ' מאי בינייהו הא לפי האמת גם בלא האי טעמא כלל הוא פטור, אמנם **ביש"ש** מבואר דמ"מ יש נפ"מ בטעמים אלו דמשום הכי יש להתיר לכתחילה ליכנס לביתו כיון דיש לו הנאה וריוח מזה שידורו בביתו, ולפ"ז ניחא דאיכא בינייהו אם שרי לכתחילה, **ובעליות רי"ו** בב"ב ד' ב' הוכיח מהגמ' הכא דבאמת להלכה הדין דזה נהנה וזה לא חסר חייב, **וברמב"ם וטושו"ע** מבואר דפטור.

גמ' איכא בינייהו וכו' – **הרשב"א** כ' דלהלכה אזלינן לקולא, **והנ"י** כ' בשם **הרמ"ה** דרק משום הטעם דיוכת שער פטור.

ז) גמ' לימא קסבר רב נחמן וכו' – **הרשב"א** מק' דממנ"פ היכי מיירי, דאי נימא דשילמו לו היציאות, אמאי באמת לא רצה ליתן להם שכר, ועוד דמה מק' הגמ' דהוי לא חסר הא י"ל דכיון דבנה האפדנא ממילא גם עמד זה לשכירות והוי קיימא לאגרא, ואי נימא דלא שלמו לו אכתי הם חייבים לו היציאות ואמאי גבה האפדנא, הא היה צריך רק לנכות ממה דהם חייבים היציאות, וכ' בסו"ד דכיון דהם קטנים אי אפשר להשתלם מהם עכשיו ואמרינן דמתחילה ירד על דעת לגבות מהם רק כשיגדלו, ומשום הכי גבה האפדנא דהם אכתי אינם חייבים לו, ויל"ע דמ"מ שוב יק' מה מק' הגמ' דהוי לא חסר הא י"ל דמיד דבנה מיד עומד לשכירות, ונראה מדבריו דאם לא שלמו היציאות ניחא להו דהוי אינו חסר הגם דזכו באפדנא וצ"ב בזה, אמנם **הרא"ש והנ"י** בשם **הרמ"ה** כ' דבאמת לא שלמו האפדנא וגם לא זכו בזה וכשי"ת בסמוך, **והקצוה"ח** בסשס"ג סק"ה העיר בשי' הרשב"א דאיך יכלו לזכות באפדנא הא אין חצר לקטן.

גמ' שם – שי' **הרשב"א** דגבה ממנו כמו שכירות האפדנא כיון דזכו בו וכמשנ"ת, אמנם שי' **הרא"ש** דלא זכו בזה, ולא גבה ממנו אלא כמה דמשלמים על חורבה כדי לבנות עליה בית דזה מה דנהנה מהיתומים, **והנ"י** כ' בשם **הרמ"ה** דגבה רק כמה שהיו נותנים להם הקרמנאי, וזה כשי' לעיל דאינו חייב אלא כשיעור החסרון.

גמ' הוא מעיקרא וכו' – **הרשב"א** כ' דהכא נמי הוה מצי לומר דהם חסרים משום השחרוריתא דאשיתא, **והשעה"מ** בפ"ג מגזילה ה"ט כ' דזה מקור לשי' הרמ"ה דאינו חייב אלא כשיעור החסרון, ומשום הכי אמר דהיו שם קרמנאי דזה חסרון יותר גדול, אמנם באמת שי' הרמ"ה מבוארת בנ"י דלא זכו כלל באפדנא, ולא שייך כלל לחייב משום שחרוריתא דאשיתא, ומבואר בנ"י דהרמ"ה ס"ל דלא חייבם אלא כפי מה שהיו משלמים להם הקרמנאי, ומשום הכי אמר לו רק דיפייסם, וזהו המקור לשיטתו, **והתה"ד** בח"ב סקס"ב כ' לשי' הרא"ש והרשב"א דבאמת היה חייב שיעור הנאה שלם ולא רק כפי שחסרם, דהא דאמר להו זיל פייסינהו דמשמע מזה דהיה סגי גם אם היה נותן להם פחות משיעור הנאה וכמו דהוכיח הרמ"ה, הוא משום דבכח ב"ד לוותר בממון יתומים חוץ מן הדין, כדי להשקיט מריבות וקטטות, והובא דין זה בשו"ע סי"ב ס"ג.

א) גמ' ובמחזרת – התוס' כ' בשם רש"י דהיינו דאם אכלה בלא חיזור כגון שצידי הרחבה בולטין משלם רק מה שנהנית, ומבואר **בש"מ** בשם **הרא"ש**, דמשום הכי לא אמר רב דאפילו במחזרת משום דגם בא לאפוקי דאם בולט הצידי רחבה פטור, **ובתו"ח** כ' דרב דייק ממתני' דקתני מצידי הרחבה ולא קתני בצידי הרחבה דמיירי דאינה עומדת בצידי הרחבה ומשום הכי אמר ובמחזרת דהיינו דבהכי מיירי מתני', דקתני מצידי דהיא אינה בצידי הרחבה אלא היא מחזרת.

תוד"ה ובמחזרת – משה"ק התוס' על שי' רש"י שהביאו [וכך מבואר ברש"י במתני'], דאמרינן לעיל דאורחי' נמי לסרוכי, כ' **הפנ"י** דשי' רש"י דזהו דין במסוים שם בברחא דוקא דאורחי' לסרוכי ועיין לעיל כ' א' באות ב', ומה שהק' עוד דמשלמת מה שהזיקה משמע נזק שלם, כ' **המאירי** דיש לבאר דנקט לשון זה משום דמתחילה אמר דמשלם מה שנהנית, ולזה אמר דבזה משלם לפי מה שהזיקה ולא לפי ההנאה ולעולם הוי רק ח"נ, **והתור"פ** הק' דאם הוי רק ח"נ, פעמים מה שנהנית הוי יותר ממה שהזיקה, וכ' די"ל דאה"נ וכונת המשנה דגם יש חיוב כמו שהזיקה, ואם זה יותר משלם זה ואם מה שנהנית יותר משלם כמו שנהנית, **והש"מ** בשם **ר' ישעיה** כ' דיש לבאר דקאי על מה דמשמע ממה דאמר דמשלם מה שנהנית, דאם אכלה דברים הרעים דאין הנאה אינו משלם, ולזה אמר דאם מצידי הרחבה משלם מה שהזיקה ואע"ג דאין לו הנאה מאכילתה.

גמ' כגון דשבקתה וכו' – התוס' שהביאו שי' רש"י דמחזרת הוי משונה הק' מהא דאורחי' לסרוכי, וכ' דהכא נמי אורחי' לחזור ואפילו לעלות בצידי רחבה, ומשמע מזה דלשי' רש"י מה דחייב בשבקתה לרחבה הוא גם משום דהוי שינוי וחייב רק ח"נ, וכך מבואר **בתור"פ** כאן בהדיא דכ' בביאור הגמ' לשי' רש"י דהיכי משכחת דמחייב כדין קרן ברה"ר כגון דשבקתה לרחבה וכו', **ובש"מ** בשם **גליון** מבואר דכיון דהוא מקום בולט ועלתה עליו משום הכי הוי משונה, ויל"ע **דבתור"פ** בע"ב בד"ה אי מבואר בתו"ד בשי' רש"י דבשבקתה לרחבה הוי חצר הניזק ולא דהוי משונה, **והש"מ** בשם **הרא"ש** מק' על רש"י דמשמע דחיוב מחזרת הוא כמו החיוב בשבקתה לרחבה, ומבואר דס"ל דגם רש"י מודה, דבשבקתה לרחבה החיוב הוא משום דהוי כחצר הניזק.

לפי שי' התוס' ושאר ראשונים דצידי הרחבה מהני דהוי כחצר הניזק וכן מבואר ברש"י ד"ה וקמה, מבואר **בתור"פ** דהיינו טעמא, דכשמניח שם אחד אין רשות לאחר להניח שם וגם אין רשאין להניח לבהמות לילך שם.

תוד"ה ובמחזרת – ממש"כ דלשמואל מקום שיכולה לאכול בחזרה חשיב לה כרה"ר, נראה דגם אם תעלה לצידי הרחבה ממש ותאכל שם ממקום כזה דיכולה לאכול ע"י חיזור יחשב שן ברה"ר, וכן משמעות לשון **הרא"ש** שכ' דכיון דיכולה לאכול ע"י חיזור אין לו רשות לשטוח שם פירות והוי כרה"ר, וכן מבואר בהדיא **בתור"פ**, **וברמב"ם** פ"ג מנז"מ ה"ט כ' בסתם דאם הניחה הרחבה והלכה ועמדה בצידי הרחבה ואכלה משלם מה שהזיקה, ומשמע דגם במקום דיכולה לאכול ע"י חיזור הוי כחצר הניזק, **ובטור** סשצ"א כ' היא בתוך הרחבה והחזירה ראשה ואכלה ברחבה אינו משלם אלא מה שנהנית, אבל יצאה מן הרחבה לצידי הרחבה ולקחתם שם ואכלתם שם משלם כל מה שהזיקה, וכ' **הפרישה** דנראה דהוא הדין אם בשעת אכילה אכתי יהיה ראשה על צידי הרחבה יהיה פטור ולא חשיב כחצר הניזק, דהא מסיים הטור דהא דחייב הוא ביצאה לגמרי לצידי הרחבה, ומשמע מזה דעכ"פ היכי דתעמוד בצידי הרחבה הוא חייב בכל גונא, גם במקום דיכולה לאכול ע"י חיזור, **והשו"ע** בס"ט כ' כלשון הרמב"ם, **והחזו"א** הביא לשון השו"ע, וכ' מדנפשי' דהוא הדין דבמקום שיכולה לאכול ע"י חיזור דפטור גם אם תעמוד בצידי הרחבה ותאכל שם, והנה לעיל כ' א' אות ב' נתבאר מחלוקת ראשונים בקופצת האם חייב רק במקום דאי אפשר לה לאכול אלא ע"י קפיצה או דחייב בכל מקום, ומבואר **בחי' רא"ל** סס"ח אות א' דכמו כן הכא יחלקו בזה, ושי' הרא"ש שם דבעי מקום דאינה יכולה לאכול אלא ע"י חיזור והכא נמי ס"ל כאן, ולשי' הרמב"ן שם ודעימי' דחייב בכל גונא, הכא נמי חייב בכל גונא כשעומדת בצידי הרחבה.

ב) גמ' דקיימא בקרן זוית – **הנ"י** כ' דהא דלא מחלק במתני' הכל בצידי הרחבה, דאם הוי בקרן זוית משלם רק מה שנהנית, דרבותא אשמועינן דגם פתח החנות לא הוי כרה"י גמור ואם הוי בקרן זוית הוי כרה"ר, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ' דנקט בכהאי גונא משום דרוצה לאשמועינן החילוק בין פתח החנות לתוך החנות.

במתני' מבואר דחלוק תוך החנות מפתח החנות, ובתוד"ה דקיימא מבואר החילוק, דתוך החנות הוי חצר הניזק ממש, וכ"כ **הרשב"א** וכן מבואר **בנ"י** לעיל כ' א' דכ' בגמ' שם גבי קופצת על גבי בהמת חבירו, דכיון דלא הוי חצר הניזק גמור משום הכי הדין דדוקא אם לא הוי דרך הילוכה אז הוי דינו כחצר הניזק, אבל בחצר הניזק גמור חייב בכל ענין אפילו אכלה כדרכה וכדתנן אכלה מתוך החנות משלם מה שהזיקה, ובביאור דין זה נתבאר לעיל כ' א' בסוף אות ב' מש"כ **בחי' רא"ל** דבמקום דאינו חצר הניזק ממש הוי פטור משום דאורחי' וכמש"כ הרי"ף, משא"כ בחצר הניזק ממש הוי פטור מצ"ע עיי"ש, והנה **בסמ"ע** סשצ"א סקט"ז כ' דאם מפתח החנות פטור אף דלא גרע מצידי הרחבה, משום דבצד פתח החנות רבים באים שם לקנות והבהמה עומדת שם והוי כעמדה ברה"ר ואכלה מצידי הרחבה, אבל באכלה מתוך החנות אף שהבהמה עומדת בפתח החנות מ"מ כיון שאין דרך הבהמה להושיט ראשה כלל לתוך החנות משום הכי הוי כאילו עומדת בחנות ואוכלת, **והנחל"ד** תמה על דבריו דמה דהעיר בתחילה על פתח החנות הוא מבואר בגמ' דמיירי במחזרת וגם זה חשיב כמו רה"ר, ומה דהעיר על תוך החנות הביא דברי הראשונים דבחצר הניזק ממש לא אכפת לן דהוי דרך הילוכה ממש, **ובאהא"ז** בפ"א מנז"מ ה"ח אות ג' כ' בשי' הרא"ש דלפטור דחצר הניזק מלבד דיהיה רשות הניזק גם בעי שיהיה מקום דאינה אוכלת בדרך הילוכה, ובתחילה כ' שם באות ו' דהרמב"ן חולק על זה וס"ל דבעי או חצר הניזק ממש או דאינו בדרך הילוכה אך הק' שם באות ז' דמנ"ל שני גדרי חצר הניזק, וכ' לומר דגם הרמב"ן מודה להרא"ש וכ' דמתוך החנות לא הוי בדרך הילוכה ממש, ולכאורה זהו כהסמ"ע אך נתבאר דבנ"י מבואר לאו הכי והאהא"ז הביא שם דברי הנ"י, וצ"ב דעכ"פ מוכח מדברי הנ"י דיש שני גדרים דהא כ' דחנות הוי דרך הילוכה, וא"כ כמו כן י"ל בשי' הרמב"ן, **ובחזו"א** מבואר דבעי דרשות הניזק תהיה חלוקה מרה"ר, והנדון בגמ' בכל דבר האם חשוב חלוק מרה"ר, ונראה מדבריו דתוך החנות כיון דהוי רשות בפנ"ע לגמרי וניכר שיש כאן כניסה לרשות אחרת, זה עצמו סיבה דנעשה ע"י זה חלוק מרה"ר.

בתוד"ה כי מבואר דהחילוק בין צידי הרחבה למקצה מקום הוא, דצידי הרחבה הם גבוהים ורחבים ומובדלים משא"כ במקצה מקום, **ובחי' רא"ל** סס"ח אות ב' מבואר בתו"ד דכיון דהקרקע שוה לרה"ר הוי אורחי' לאכול שם והוי דרך הילוכה, **ובחזו"א** מבואר דכיון דהמקום שוה לרה"ר אין המקום חלוק מרה"ר, וזה כשיטתו דהכל תלוי האם חשוב דהמקום מובדל מרה"ר או לא.

ג) גמ' כי פליגי במקצה מקום – **הרשב"א** מעיר דאמאי השתא דמוקמינן דפליגי במקצה מקום אמרינן דרב לקולא ושמואל לחומרא, ולא אמרינן כמו בהא דפליגי במחזרת דרב לחומרא ושמואל לקולא, וכ' דלשי' רש"י דהא דרב פוטר הוא משום דס"ל דקנסו גופן אטו שבחן וכיון דהוי תקלה משום הכי גם שרי לזכות בזה ניחא, דרב הוא דס"ל הכי לק' ל' ב' ומשום הכי ניחא לומר דרב הכא לשיטתו דשמואל לא מצינו דגם ס"ל הכי, אך לשי' התוס' דאינו תלוי בזה אכתי ק', וכ' דצ"ל דהכי קים להו באיכא דאמרי זה, דרב אמר לקולא ושמואל לחומרא, ועיין בנחל"ד מש"כ.

**כא' ב'**

רש"י ד"ה הא – **התור"פ** מק' דלעיל ו' מבואר דמניח תקלה ברה"ר ברשות והזיק חייב, ומבואר דאינו תלוי בזה דהוי שלא ברשות.

תוד"ה [בע"א] דרב – מה שהק' על רש"י דרב קאי על מתני', כ' **הרשב"א** דבאמת י"ל דרב לא מיירי דהניח דבר להשביחו, והא דאינו חייב על ההיזק, הוא משום דעכ"פ אף דאי אפשר לזכות בזה, מ"מ אין לחייב על ההיזק ואפילו דלא קנסו דיהיה אפשר לזכות בזה, **ובבי' הגר"א** סתי"ד סקי"ג כ' לפי דברי ההג"א שהובא שם ברמ"א, דאם הזיקו כבר, אז גם בלא נתן להשביח הדין דכל הקודם זכה, די"ל דרב מיירי בכהאי גונא דכבר הזיקו פעם אחת ובמתני' מיירי דלא הזיקו, ומ"מ מיירי בענין אחד, **ובמרומי שדה** לק' ל' ב' כ', דרב דמיירי במקצה מקום י"ל דשם הדרך להניח כדי להשביח, אבל בתוך הרחבה מניח למכור שם, וא"כ ממה דמיירי על אופן אחר, מזה גם משמע לחלק בלאיזה צורך הניח הפירות.

בא"ד – בקו' השני' ביאר **המהרש"ל**,דכיון דהוי תקלה ממילא דכל הקודם זכה, וא"כ אמאי חייב על מה דאכלה הבהמה הפירות, **והמהרש"א** כ' דקו' על מש"כ רש"י דאם הוחלקה בהם פטור, אבל על מה דאין הדין דכל הקודם זכה זה לא קשיא כ"כ, די"ל דשמואל לא סבר כרב דכל הקודם זכה, **והנחל"ד** הק' על המהרש"א דבודאי אין לומר דשמואל לא סבר בהא כרב, דא"כ אמאי לא דחתה הגמ' בפשיטות, דשמואל סבר דחייב ומ"מ אם אכלה חייב משום דלא סבר כרב דקנסו גופן אטו שבחן.

ד) תוד"ה אי – **הראב"ד** כ' דאה"נ דרק לת"ק י"ל דאי כרב אי כשמואל, ונראה דלא גרס בגמ' דכו"ע, דלא כ' זה כשהביא הגמ' אלא כ', לא מחזרת או כרב או כשמואל, **ובתור"פ** כ' דמשכחת גם לר"י בכהאי גונא דתעמוד בחצר המזיק ותושיט ראשה ותאכל מרה"ר דאי מחזרת פטור גם בזה פטור, **ובש"מ** בשם **הר' ישראל** כ' דמחצר המזיק לא שייך מחזרת כיון דלעולם גם יכולה לאכול בלא חיזור, דהא אין לה שם דרך הילוך ויכולה לעמוד לעולם באופן שכל גופא לעבר רה"ר, [ולכאורה אכתי משכחת לה במקום צר דאינה יכולה אלא לחזר, ואפשר דס"ל דגם בכהאי גונא כיון דיכולה להתעכב שם ממילא דגם תחזר אף בכהאי גונא], ועוד כ' דכיון דס"ל דלא נתמעט אלא חצר המזיק, א"כ רה"ר הרי הוא כחצר הניזק לדידן, וכמו דלדידן אם אכלה מתוך החנות חייב לכו"ע אף במחזרת, הכא נמי לר"י יהיה חייב אף אם יאכל מרה"ר.

גמ' ולא בחצר המזיק – **בברכ"ש** סט"ו אות א' כ' דאם ממעטינן רק מקרא הרי זה רק פטור מתשלומין, אבל לפי מה דמסקינן דאי"צ קרא לזה, אמרינן דאינו חשוב כלל מזיק משום דתורך ברשותי מאי בעית עיי"ש.

תוד"ה ומר – **הש"מ** בשם **תוס' שנ"ץ** כ' לת', דבאמת לפי הס"ד דקרא גבי שן ורגל בא למעט חצר המזיק, בקרן יהיה חייב גם בחצר המזיק, דבקרן לא כתיב שדה אחר למעט חצר המזיק.

גמ' דאילפא ור"א וכו' – שי' רש"י ותוס' דהיינו די"ל דאיכא בינייהו הדין דאמר אילפא והדין דאמר ר"א, דבאמת מיירו על שני דינים, אמנם **הראב"ד** וכן **המלחמות** לעיל כ' א' כ', דאילפא ור"א פליגי בפשטה צוארה ואכלה מע"ג חברתה אי חייב או לא וזה מה דאמרינן הכא דפליגי במה דפליגי אילפא ור"א, ושי' **הרשב"א** כרש"י ותוס' דלא פליגי, ותרתי קאמר דאיכא בינייהו, אמנם מ"מ בזה חולק הרשב"א, דס"ל דר"א גם מחייב משום חצר הניזק ולא משום שינוי ונתבאר לעיל כ' א'.

גמ' שם – **הראב"ד** כ' דלר"י דמחייב בהא דאילפא, בודאי דיחייב במחזרת דיותר הוי אורחי' לאכול מע"ג חברתה דהיא ברה"ר, וצ"ל דפליגי אליבא דת"ק דפוטר בפשטה צוארה, וכ"כ **המלחמות** לעיל כ' א' דאי פשטה צוארה חייב הוא הדין דחייב במחזרת, אמנם **ביש"ש** מבואר די"ל דמחזרת פטור ופשטה צוארה חייב, דמעל גבי חברתה חשיב יותר רשות הניזק, וגם יותר דרכה לאכול מצידי הרחבה בחיזור מלאכול מעל גבי חברתה.

א) גמ' הא נפלו – **בחזו"א** מסתפק היכי דנפלו ע"י רוח מצויה אי הוי רגל או בור [או אש], די"ל דדוקא אם ע"י מעשיהם נפלו ורק דהיה נפילתם באונס בזה הוא דהוי רגל עיי"ש.

תוד"ה הא – **הנחל"ד** כ' די"ל דגם ע"י נפילה הם יכולים להזיק במקום רחוק, ע"י שיתגלגלו בנפילתן.

בא"ד – **הרשב"א** תי' דבאמת גם אם קפצו למקום קרוב חייב נ"ש, אלא דמ"מ אי"ז פשיעה גמורה ומשום הכי אין בזה הדין דתחילתו בפשיעה וסופו באונס, וכן נראה **בראב"ד**, **ובאוסף חדו"ת להגרא"ק** כ' לבאר ע"פ דברי הרשב"א לק' כ"ח ב' דיש פשיעה דחייב עליו בנזקי ממונו ופטור בש"ח, ולתחילתו בפשיעה בעי פשיעה דחייב בש"ח, ומשום דלחיוב משום ממונו בעי שלא יהיה אנוס, ולחיוב ש"ח ותחילתו בפשיעה בעי שיהיה פשיעה המחייבת, **ובנ"י** מבואר בשם **הרמ"ה** כתוס', וכ' דמ"מ חייב ח"נ כיון דהוי משונה, והא דלא אמרינן דיתחייב גם על נפילה משום דהוי פושע לענין שישנה בקפיצה, כ' הנ"י דאע"ג דחייב גם על משונה מ"מ אינו פושע בזה שיהיה בזה הדין דתחילתו בפשיעה וסופו באונס, והנה **הנחל"ד** כ' לומר דאין כלל דין דתחילתו בפשיעה וסופו באונס מאב לאב, וכן נראה לכאורה **ביש"ש** לק' כ"ג א' באות כ"ג דכ' דאם לקח גחלת באונס, לא אמרינן דיתחייב משום דהיה פושע לענין דיזיק ויאכל דהוי מאב לאב, ונראה דגם מאב של שן לא אמרינן, ולפ"ז ל"ק כלל, ומהנ"י מוכח דאיכא להדין דתחילתו בפשיעה וסופו באונס גם מאב לאב, ורק דמקרן לאב אחר לא אמרינן, ויל"ע דלכאורה לפי דברי הנ"י באם יהיה מועד אז יהיה הדין דיהיה חייב נ"ש גם על נפילה, דלכאורה במועד הוא פושע גמור.

גמ' דנפיל ארחי – **ברשב"א** מבואר דהיינו דעומדים ליפול ע"י כלב וגדי שיעלו על הכותל, אמנם **ביש"ש** מבואר דהיינו דמעצמם עומדים ליפול עיי"ש, **והנחל"ד** העיר דלשי' הרא"ש לעיל ו' א' דכותל בהדי דנופל הוי בור הרי פטור בו על הכלים, ואין כאן תחילתו בפשיעה לחייב על כלים, ועוד העיר דהוי מאב לאב, אמנם בזה נתבאר דאומרים מאב לאב.

גמ' שם – **הנחל"ד** מעיר דהא אם יפלו ארחי היינו צרורות ויהיה חייב רק ח"נ, וא"כ הכא נמי בסופו באונס לא יתחייב אלא ח"נ, וכ' די"ל דאף אם בפשיעה היה חייב רק ח"נ, מ"מ יתחייב על האונס נ"ש, כיון דמה דתחילתו בפשיעה גורם דיחשב כפושע גם בזה דהיה לבסוף באונס, והביא דהתוס' לק' כ"ג א' כ' לאו הכי, אך כ' דלשי' התוס' באמת יתחייב נ"ש וכמשנ"ת שיטתם לעיל י"ט ב' גבי דליל, דתרנגול דזרק דליל מתחייב בעל הדליל נ"ש, וא"כ הכא יתחייב עכ"פ נ"ש מצד היותו בעלים על הארחי, ונראה מדבריו דלפי התוס' לעיל חייב נ"ש מדין רגל, דהא ס"ל דלא אומרים תחילתו בפשיעה מאב לאב, ולכאורה לשי' התוס' בודאי חיובו משום אש ולא משום רגל, ומ"מ לפמשנ"ת דגם מאב לאב אמרינן תחילתו בפשיעה, ניחא דחייב נ"ש, ויל"ע דלעיל י"ט ב' מבואר דשי' הנחל"ד לחלק בין אבנו סכינו ומשאו לדליל, ובאבנו חייב נ"ש כיון דהאבן מזיקה מצ"ע, וא"כ י"ל דגם הכא מזיקים הארחי מצ"ע והכלב והגדי רק גורמים להם ליפול וכמו באבנו ברוח מצויה, וא"כ גם לשיטתו יהיה ניחא דחייב נ"ש, אלא דלשיטתו דלא אמרינן תחילתו בפשיעה מאב לאב מ"מ צ"ל כמו שכתב דגם אם בפשיעה חייב רק ח"נ יוכל להיות חייב נ"ש באונס, **ובקה"י** ס"כ כ' לחלק ממש"כ התוס' לק' כ"ג דבעי דגם בפשיעה יהיה חייב נ"ש, דשם מיירי דאינו חייב נ"ש משום דאיכא אחר דפושע בהדי' עיי"ש, וא"כ הרי יש חסרון בפשיעתו דבפשיעתו לבד לא היה מתחייב, משא"כ הכא אין חסרון בפשיעתו אלא דעל צרורות הוי הלכה דאינו חייב אלא ח"נ, ובזה י"ל דכיון דבאונס אין סיבה דיתחייב רק ח"נ ממילא חייב נ"ש.

ב) גמ' ממטה למעלה פטורין – שי' התוס' **והרא"ש והרשב"א** דפטורין לגמרי, וברש"י מבואר דחייב ח"נ דהוי משונה, וכ"כ **בתור"פ**, אלא דכ' די"ל דהכא מיירי דמסר לשומר לשמור על כלים וכמו שכ' התוס' לגבי אדם, וכיון שכן כ' דבאמת פטור לגמרי דכיון דהוי שינוי שוב אמרינן דאינו חייב לשמור מזה ומשום הכי פטור לגמרי, ושי' **הרי"ף והרמב"ם** בפ"ב מנז"מ הט"ז כרש"י דפטורין מנ"ש וחייבין ח"נ, אמנם מבואר בדבריהם דמה דחייבין ח"נ הוא משום דמיירי דשינו מדרכם וכמבואר בגמ' דכלב בזריקא וגדי בסירכא, אבל אם יהיה כאורחייהו יהיו חייבין נ"ש, **וברא"ש** נראה מבואר דשי' הרי"ף כרש"י, וכבר עמדו בזה **בש"ג ובדרישה** בסש"צ, וכ' דהיה לרא"ש גירסא אחרת בדברי הרי"ף, וע"ע בסמוך.

**כב' א'**

גמ' והתניא – גירסת רש"י ותוס' והרא"ש בברייתא דפטורין, אמנם גירסת **הר"ח** חייבין וכן היא גירסת **הרי"ף והרמב"ם** וכמו שכ' בהג' הגר"א, ולפי גירסתם בהכרח דתי' ר"פ קאי על מלמטה למעלה, דמה דקתני פטורין היינו מח"נ ומשום דאפיך מיפך, **ובטור** סש"צ הביא שתי השי', **והשו"ע** בסי"ב כ' כהרמב"ם דמלמטה למעלה באורחייהו נ"ש ובלא אורחייהו ח"נ, והנה **הרמ"א** לא השיג על הלכה זו אמנם כ' דמלמעלה למטה, אם היה בשינוי כלבא בזריקא וגדיא בסירכא משלם רק ח"נ, ולכאורה לפ"ז ממילא דמבואר כגירסת רש"י ותוס' דבברייתא קתני פטורין היינו מנ"ש ומשום דהוי משונה, דלגירסת הר"ח והרי"ף והרמב"ם הרי מבואר בברייתא דמלמטה למעלה חייב ח"נ משום דהיה בשינוי, וקתני דמלמעלה למטה חייב נ"ש, הרי מבואר דליכא שינוי מלמעלה למטה, וא"כ לכאורה כיון דכ' הרמ"א דמלמעלה למטה בשינוי חייב ח"נ ממילא צ"ל כגירסת רש"י ותוס', וממילא דגם צ"ל דחולק על הדין דמלמטה למעלה חייב נ"ש, דהרי מבואר בברייתא דפטור.

תוד"ה והתניא – **בתור""פ** כ' לישב, דבברייתא קתני לשון השוה דבתרוייהו קתני דלגו, משא"כ במתני' קתני קפצו ומשום הכי ניחא לי' לאקשויי ממתני', **והש"מ** בשם **הרא"ש** בשם **הר"מ** תי', די"ל במתני' דמיירי בכותל נמוך ומשום הכי הוי אורחי' והוא הדין דמלמטה למעלה יהיה חייב במתני' כיון דמיירי בכותל נמוך, אבל בברייתא דמחלק בין מלמעלה למטה למלמטה למעלה על כרחך דלא מיירי בכותל נמוך ומשום הכי מק' שפיר.

תוד"ה דאפיך – **בחי' ר' ראובן** בס"ב אות ב' כ' לבאר, דהתוס' בקו' ס"ל דהא דבקרן משלם רק ח"נ הוא משום דאינו פושע כ"כ כיון דהוא בחזקת שימור ומשום הכי הק' דהיכי דהיה פושע גמור לדבר אחר, שיתחייב נ"ש מדין תחילתו בפשיעה, דהא אפילו על אונס חייב בתחילתו בפשיעה, ותי' דמה דחייב ח"נ הוא מגזיה"כ ואי"ז רק משום דאינו פושע כ"כ, **ובגיליון מהרש"א** סשצ"ד ס"א כ', דכמו דכ' התוס' לענין קרן הכא נמי צ"ל לענין צרורות, דמשום הכי חייב רק ח"נ ולא אמרינן דיהיה חייב נ"ש משום דתחילתו בפשיעה לענין דיזיק בגופו, ולפמש"כ בחי' ר' ראובן זה ידעו התוס' גם בקו', דשם ודאי אין הפטור משום דאינו פושע כ"כ.

א) גמ' אשו משום חציו – **התוס'** בסנהדרין ע"ז א' הק' על מה דמבואר בגמ' שם דאם זרק אבן ונפלה דאינו חייב מיתה על מה דהמיתה אדם בנפילתה, משום דכבר ליכא לכח האדם בנפילתה, דמאי שנא מהכא דמבואר דאשו משום חציו וחשבינן לכח אחר דהאש הולכת ומזיקה כחציו ומבואר בגמ' בע"ב דחשיב חציו גם לענין חיוב מיתה, וכ' בתי' ראשון דבאמת כל הסוגיה שם אתיא כר"ל דאשו משום ממונו, ועוד כ' שם די"ל דבאמת גם לרי"ו דאשו משום חציו הדין דפטור בזרק אבן ונפלה, ובאש ג"כ שלא המיתה אלא ברוח מצויה הדין דאינו חייב מיתה ורק לענין ממון הדין דחייב נ"ש, דהא באשו יש גם חיוב ממונו כמבואר במסקנת הסוגיה דמודה רי"ו דגם חייב משום ממונו, **והמהרש"ל** שם כ' לגרוס בתוס' דבאשו שהמיתה ברוח שאינה מצויה בזה הוא דפטור ממיתה, אמנם **המהרש"א** שם דחה דבריו דא"כ גם לענין חיוב ממון הוא פטור ועיי"ש משה"ק עוד, וכן מבואר **בתו"ר** שם דפטור גם ברוח מצויה, וכ' המהרש"א דהא דמבואר בגמ' בע"ב דחייב מיתה היינו בכהאי גונא דגם יכל להמית בלא רוח מצויה כלל אלא דהאש בכח עצמה יכולה לילך ולהמית ורק בכהאי גונא דהוא דאיכא לחיוב משום חציו, [ונראה מלשונו דבכהאי גונא דיכולה להמית גם בלא רוח מצויה, גם אם לבסוף יהיה רוח ועי"ז תתקרב האש יותר מהר, מ"מ יהיה חייב כיון דיש כח באש להמית בעצמה], ולפ"ז נמצא דלס"ד דרי"ו מחייב באשו רק משום חציו ולא משום ממונו, בגונא דהאש אינה יכולה להזיק אלא ע"י רוח מצויה יהיה פטור, כיון דכתב דמה דעל ממון חייב ברוח מצויה הוא משום דקיי"ל דחייב על אשו גם משום ממונו, ובתוס' בע"ב בד"ה חציו וכן ברשב"א שם מבואר דגם ברוח מצויה חשיב חציו אלא דבעי רוח מצויה הרבה, וזורק אבן ונפלה לכאורה לא גרע מרוח מצויה הרבה דלפי דברי התוס' בסנהדרין מבואר דלא חשיב חציו, **והחזו"א** כ' לומר בשי' התוס' בסנהדרין, דדוקא היכי דהרוח מצויה אינה בשעת הדלקת האש אז לא מהני ליחשב כחציו, אבל אם היא קיימת בשעת ההדלקה בזה הוי חציו, ומ"מ גם לפי דבריו נראה בתוס' בע"ב דלא כהתוס' בסנהדרין, דהתוס' מיירו באופן דההיזק נעשה ע"י מעשה של חשו"ק ולכאורה זה אינו קיים בשעת ההדלקה שמוסר לו השלהבת כמו דכח הנפילה חשוב דאינו קיים, [ועוד כ' החזו"א לבאר דברי התוס' שם על ענין אחר עיי"ש], **ובחי' רבי שלמה** ססט"ו כ' לבאר דברי התוס' עפמש"כ התוס' בע"ב, דדוקא אם מצויה הרבה אמרינן דאשו משום חציו, וכל הנהו דהתם לא הוי מצוי הרבה, ועיי"ש שכ' דמכמה ראשונים מוכח דלא כהתוס' שם, וכן סתימת הרמב"ם והשו"ע נראה דרק בגדר ונפלה לא הוי חציו, וזה דלא **כהחזו"א** דכתב דנראה להלכה כהתי' השני בתוס' שם.

**והר"ן** בסנהדרין שם כ' בשם **רבינו דוד** דכל מה דחשיב חציו באש, זהו דוקא משום דיש כאן כח אחר ומתייחס הכח אל מדליק האש, אבל באבן דנופלת ממילא ואין כאן כח דמפילה, בזה אין להחשיב דבר זה כמו דהוא זורק האבן, והק' שם הר"ן דאכתי יק' מהא דכפת אדם לפני ארי ואכלו דמבואר דפטור, אמנם התוס' שם כ' דבזה י"ל דמיירי דכבר היה שם ורק מונע ממנו לילך עיי"ש, וכ' **הר"ן** דבאמת הגם דאמרינן דאשו משום חציו, לא דחשיב ככוחו משום זה ובאמת אינו חייב מיתה ע"י זה, ורק לענין נזיקין חשיב כחציו דלא בעי דיהיה נעשה בכח האדם, וכבר הק' עליו דהא בגמ' בע"ב מבואר דמהני גם לענין חיוב מיתה וכמו דהביאו התוס', **ובמנ"ח** מצוה נ"ו אות י' כ' די"ל דגם אם אין חיוב מיתה משום הדין דאשו משום חציו, מ"מ י"ל דלענין דין רודף סגי בדין אשו משום חציו דיש לו דין רודף, משא"כ לר"ל דאשו משום ממונו לא חשיב כלל מעשה האדם והוי גרמא רחוקה ואין לו דין רודף משום זה, וא"כ ניחא גם לשי' הר"ן די"ל דמבאר הגמ' בע"ב דיהיה פטור משום דין רודף וכמש"כ הרשב"א שם, [ועיין בחי' רי"ז הלוי בפ"ג מהל' רוצח הי"ב מש"כ לבאר הגמ' באופן אחר ולישב שי' הר"ן], **ובחי' רח"ה** בפי"א מהל' שכנים ה"א גם כ' לומר, דהדין דאשו משום חציו לא מהני דיחשב ככוחו, ורק דכ' לומר דלענין חיוב מיתה לא בעינן כוחו ומשום הכי מהני גם לחייב מיתה, ובזה כ' לישב משה"ק תוס' אמאי מבואר בגמ' דלענין שחיטה לא מהני אם נפל מעצמו ולא אמרינן דיהני כמו באשו, **והחזו"א** שם האריך להוכיח דבודאי יש דין כוחו לענין לחייב מיתה עיי"ש.

**ובש"מ** בשם **הרא"ה** לק' נ"ו א' כ', דבאבנו סכינו ומשאו שהניח בראש גגו ונפלו ברוח מצויה אינו חייב אלא משום ממונו, והוכיח זה ממה שהק' התוס' בסנהדרין דאם נפלה האבן אינו חייב מיתה ומשום דנסתלק כוחו, [וכ' שם דבנפלה אבן הגם דמבואר דלענין מיתה פטור מ"מ לענין נזיקין חייב, **ובחזו"א** מבואר דכונתו דחייב גם מדין אדם המזיק ויהיה חייב בד' דברים, ורק ממיתה פטור משום דלא חשיב ככוחו ולענין חיוב מיתה בעינן כוחו וכמשנ"ת, אך יל"ע בזה דגבי אסו"מ שנפלו מראש הגג מבואר ברא"ה דחייב רק משום ממונו ודימה זה לנפל גדר דמבואר לק' דחייב רק משום ממונו], וכ"כ **בחי' רח"ה** שם דרק באש חייב משום חציו אבל באבן אינו חייב אלא משום ממונו ומשום דפסק כוחו ואין שם כוחו כלל, **ובשיעורי רח"ה** בב"ב כ"ו א' מבואר יותר, דבאש הרוח מצויה רק מהניא להביא האש אצל הדבר הניזוק אבל ההיזק עצמו נעשה ע"י האש דהאדם עצמו עשהו, משא"כ באבן כל כח היזק האבן הוי ע"י הרוח שמפילה האבן, או אף בזורק אבן והיא נופלת ההיזק נעשה ע"י מה דהאבן נופלת והאבן בעצמה אין בה כח להזיק, ומשום הכי אין לחייבו משום חציו אלא משום ממונו, [והביא שם דחילוק זה מבואר בש"מ בשם הרא"ה לק' ס' א', אמנם שם ברא"ה מחלק בין אבן שמזיקה ע"י הרוח שמוספת בכח נפילתה, לאש דאין הרוח מוסיפה בכח ההיזק, ושם דימה אבן שנופלת מעצמה לאש, ומשום דשם בא לחלק דבאבן דהרוח מוסיפה בהיזק יהיה פטור אף משום ממון המזיק, ואינו בא לחלק בין חציו לממונו, ויל"ע מה דהביא דבריו לענין מה דבא לחלק בין חציו לממונו], **והחזו"א** כ' לחלק דאש דהולכת מעצמה ג"כ, מצטרף ההולכה דע"י האש ליחשב כחציו של המבעיר האש, משא"כ באבן דאינה הולכת כלל, בזה לא מחשב כח הרוח כחציו של מניח האבן או של זה שזרקה למעלה, ועיין ברא"ה לק' ס' א' [שהביא בשיעורי רח"ה שם], דמבואר בדבריו חילוק עוד בין אבן לאש, דאש מעיקרא כך הוא דכח אחר מעורב בו.

**הנ"י** הק' לרי"ו דמחייב באשו משום חציו, איך שרי להדליק נר סמוך לשבת, הא כיון דהולך ודולק בשבת הוי כמו דהוא מדליק אש בשבת כיון דחשיב חציו, וכ' דמה דמחייבים משום חציו היינו דמשעת זריקתו חשיב כמו דנעשה הכל, ולא הוי כמעשה דמכאן ולהבא, והוכיח דאי נימא דהוי כמעשה דמכאן ולהבא, יפטר כיון דהוא אנוס אח"כ דכבר אינו יכול להציל, וכן אם מת קודם שהזיק נימא דיהיה פטור וזה אינו, דודאי גובים מאחריות נכסים דהא קרי כאן כי תצא אש שלם ישלם, [ובתה"כ סשצ"ב כ' דאדרבה נימא דכיון דכתיב בקרא עוד ונאכל גדיש, א"כ דוקא אם כבר נאכל חייב], ועל כרחך דחשיב כמאן דאדליק השתא בידים, ועיין לעיל י"ז ב' דנתבאר דברי **הקצוה"ח** דכ', דנראה דשי' הנ"י דגם בזרק חץ על כלי אזלינן בתר מעיקרא, ועוד נתבאר דברי האחרונים דכ' די"ל דרק חשבינן דמעשה ההיזק נעשה מיד, אבל מ"מ לא חשיב הדבר הניזוק כמוזק עד דנשבר בפועל, וגם נתבאר מש"כ **הגרש"ש** דאין כונת הנ"י כלל דאזלינן בתר מעיקרא, דא"כ אמאי לא הוכיחה הגמ' מזה דבתר מעיקרא אזלינן, וכ"כ **בחי' ר' ראובן** בכתובות סי"ז, דכונת הנ"י רק דמצד מעשה האדם חשבינן דהוא עושה הכל בתחילת הזריקה, אבל מ"מ המעשה מצ"ע אינו נשלם אלא לבסוף, ורק דאמרינן דהאדם מצ"ע הוא עשה הכל בתחילת בזריקה.

**בברכ"ש** סי"ז אות ד' כ' די"ל אף לפי דברי הנ"י, דהוי כעושה וחוזר ועושה, ורק דלענין דין המעשה אמרינן דהוי לפי מה דהיה בתחילת הזריקה, וכיון דהתחיל בחול משום הכי כל מה שנעשה גם הוי כמו דעושה בחול, כיון דהכל מתייחס אליו משום מה שעושה בתחילה, וכן לענין שאר דינים נקבע הכל לפי מה דהיה צריך להיות בתחילת הזריקה.

**התה"כ** בסשצ"ב הק' על הנ"י, דאם חשיב דהכל נעשה מיד, אמאי מבואר בגמ' בכתובות ל"א א' דבזורק חץ בשבת וקרע שיראים בהליכת החץ דפטור משום דעקירה צורך הנחה, תיפוק לי' דפטור משום דנתחייב מיתה על הזריקה, כיון דאמרינן דהוי כמו דנעשה הכל מיד, **ובאחיעזר** ח"א סי"ט אות ו' כ', דודאי גם להנ"י לא חשיב דנעשה הכל מיד אלא אחר דלבסוף נעשה ההיזק, ואז אמרינן דהוי כמו דנעשה זה מעיקרא, וכיון שכן הרי בודאי אינו מתחייב מיתה אלא לבסוף כשנגמר הזריקה, וא"כ ליכא לדין קלב"מ בזה כיון דלא מתחייב עד לבסוף, וכ"כ **בברכ"ש** סי"ז, **ובחי' ר' ראובן** שם כ' דיש לדון בזה, דמ"מ כיון דאחר דנעשה העבירה אמרינן דבאמת נכלל מעשה זה בזריקה מעיקרא, נימא בזה דמשום קלב"מ לא יתחייב על מעשה זה ממון ועיי"ש שהביא ראיה לזה, וכ' דלפי דבריו דדברי הנ"י הם רק דמצד האדם, הוא אינו חשוב עושה מעשה אלא בתחילת בזריקה, אבל מ"מ המעשה מצ"ע באמת אינו נשלם אלא לבסוף, משום הכי לא שייך בזה דין קלב"מ דאכתי אין כאן מחייב מיתה עד לבסוף.

בעיקר קו' הנ"י, כ' **הקה"י** בסכ"א אות א' דמבואר בזה דלא כמש"כ הבית מאיר והחת"ס לומר, דאין לחייב באמירה לנכרי משום שליח לדבר עבירה, דהחיוב בשבת הוא שגופו ינוח, ומשום הכי גם אם הנכרי הוי שליח שלו מ"מ גופו נח, דלפ"ז גם הכא לק"מ, דגם אי נימא דמשום הזריקה בתחילה הוי כמו דעושה מלאכה בשבת, מ"מ גופו נח בשבת ואין לחייבו, ועיין **בברכ"ש** סי"ז דכ' דגם לפי דברי הנ"י האיסור במלאכת שבת הוי רק באם כוחו מונח בעשיית המלאכה, אלא דקשה לו דכיון דגם מהני לחיוב מיתה, על כרחך דחשיב דכוחו מונח בדליקת האש, וכמשנ"ת לעיל דלחיוב מיתה בעינן כח גברא.

במה דהוכיח הנ"י דנעשה הכל בתחילה, דאי לאו הכי יהיה פטור משום דהוא אנוס, הק' **בתה"כ** שם, דאכתי יק' לר"ל דאשו משום ממונו דאמאי חייב ולא אמרינן דהוא אנוס, ועיין **בחי' הגרש"ש** בס"ס א' דכ' דגם למ"ד אשו משום ממונו חשיב דמיד נעשה ההיזק, רק דחשיב דנעשה ההיזק ע"י ממונו ולא ע"י עצמו, וא"כ גם למ"ד משום ממונו ניחא דאין לפוטרו משום אנוס דמיד דהדליק כבר יש כאן למעשה של ממונו המזיק וראוי לחייבו. ובעיקר הוכחת הנ"י כ' **בקה"י** שם באות ב', דלפי המבואר בתשובת הרמב"ן דהיכי דהוא מסבב אונס לעצמו אינו נפטר משום אונס, הכא הרי סיבב האונס לעצמו.

במה דהוכיח הנ"י מהא דגם אם ימות קודם ההיזק יהיה חייב על מה דיזיק לאחר מיתה, הק' **בחי' הגרש"ש** בס"א דכיון דהנ"י כ' דהכי מוכח ממשמעות דקרא, יק' לר"ל דאשו משום ממונו דאמאי חייב, [ועיין בש"מ לק' דאיך מישב ר"ל מה דאמר רבא דקרא מסייע לרי"ו, ויל"ע האם לפמש"כ שם ממילא גם ליכא לראית הנ"י ממשמעות דקרא, וכל ראית הנ"י היא רק לפי מה דאמרינן דמקרא מבואר דחייב משום חציו], ועיי"ש מש"כ לבאר דגם לר"ל יהיה חייב משום ממונו גם אם הזיק לאחר מיתה, ובסו"ד כ' דגם לר"ל אמרינן דמיד נעשה ההיזק, אלא דס"ל דכיון דלא נעשה מכח המבעיר, משום הכי אין לומר דהוי חציו של המבעיר, אבל מ"מ נימא דמיד נעשה ההיזק ע"י ממונו דהיינו האש, ושפיר יש כאן סיבה מיד לחייב בעל האש, ואף אם ימות חייב.

בגמ' שם – **בחי' רח"ה** שם מבואר דיש לדון בהא דאשו משום חציו, האם זהו גזה"כ הכא דיש לחייב על אשו כמו דחייב במזיק בחציו הגם דאינו ממש כמו חציו, או דגלי קרא דאע"פ דכח אחר מעורב בו לא אכפת לן וחייב על אשו כמו דחייב על כוחו, ומשום דכיון דגם כוחו נמצא באש זו באמת חשיב כוחו ממש, וכ' דכיון דמבואר בגמ' בע"ב דחייב גם מיתה לרי"ו, מוכח כהצד השני דהוי גילוי מילתא, דאי נימא דהוי גזה"כ דגם בכהאי גונא יש חיוב כמו בעושה בחציו, י"ל דהוי גזה"כ רק לגבי מזיק, ומנ"ל דגם בחיוב מיתה נאמר דין זה דחייב באשו כמו בהורג בחציו, ועיין **בברכ"ש** סי"ז אות ד'-ה' דמבואר בדבריו דבחץ גדר החיוב הוא, דהוי כעושה וחוזר ועושה כיון דכוחו נמצא בחץ, ולפי הצד השני ברח"ה גם זהו גדר החיוב באש, ולפי הצד הראשון חיובו הוא משום תחילת ההבערה, דחייב על מה דעשה דבר דהולך ומזיק ברוח מצויה.

ב) גמ' אשו משום ממונו – שי' רש"י **והנ"י** דאם ידליק בגחלת שאינה שלו יהיה פטור משום דאי"ז ממונו, וכן נראה **במלחמות** לק' כ"ט א', דכ' די"ל דרב פוטר על כלים בבור ברשותו אע"ג דעל אסו"מ דלא הפקירם מחייב על כלים, משום דהבל של בור אין בו מששא ואינו ממונו כדאמרינן גבי אש, וכ' דאפילו כשתמצא לומר דבאש ממונו הוא, משום דגחלת עיקר ואית בי' מששא, ושי' תוס' ועוד **ראשונים** דלא בעי דיהיה ממונו, אלא כל דהוא גורם דהאש תוכל להזיק ברוח מצויה חייב על זה כמו על ממונו המזיק, **ובתור"פ** כ' דממונו לאו דוקא ורוצה לומר תקלתו וכ' דילפינן לה מבורו, וכ' דאע"פ דבורו שהפקירו פטור [ונראה כונתו למש"כ לק' כ"ח ב' דהפקיר רשותו ובורו פטור לכו"ע], מ"מ כמו דחייב בבור היכי דהוא כורה ברה"ר כמו כן יש לנו לומר שחייבתו תורה בשביל הדלקת האש, ויל"ע בדבריו, דהק' על רש"י דס"ל דבעי ממונו, דהא בקרא כתיב המבעיר את הבעירה סתמא, ולא חילק בין שלו לשל חבירו, ומבואר דמקרא עצמו יש לנו לומר דחייב גם אם אי"ז שלו, ואמאי צריך לומר דילפינן מבורו, **ובתוס' חכמי אנגליה** בפסחים ו' ב' הק' אמאי לא אמרינן דג' דברים עשאו הכתוב ברשותו דגם אש חייב כאילו הוא שלו, וכ' דבבור כתיב בקרא בעל הבור, והיינו דאע"פ דאינו בעל הבור מ"מ עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו, אבל באש לא כתיב בעל האש אלא המבעיר, וא"כ הגם דחייב מ"מ לא מבואר דעשאו כאילו הוא ברשותו, [ונראה דבאמת החיוב באש אינו בדרך זו דעשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו אלא דמבעיר חייב על האש], **והתו"ח** כ' דר"ל אמר דכמו דחייב על ממונו המזיק הכא נמי חייב כשהדליק אש והזיק, דסברא הוא מה לי ממון שלו מה לי אש שלו, ונראה דבריו דמה דהדליק זהו דמחשב לאש שלו, ואש שלו יש לחייב כמו על ממון שלו, **ובתה"כ** סשצ"ב מבואר, דהא דחייב על אש שאינה שלו הוא משום דעשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו.

**בברכ"ש** סי"ז סק"ו **ובאמ"מ** סכ"ט סקכ"ב כ' לומר, דבאש אינו חייב אלא א"כ הוא עושה האש שתוכל להזיק ברוח מצויה, אבל אם יש אש שהוא ממונו ולא הוא עושה שתזיק, כגון דהוא שמר על האש ובא אחר ולקח האש והניח במקום דיוכל להזיק, גם אם יודע דאשו שם ויש לו שהות לסלק האש לא יהיה חייב, דאין חיוב על מה דהוי ממונו אלא על מה דהוא עשה האש עיי"ש, ולכאורה כל דבריהם הוא רק לשי' התוס' ודעמייהו, אבל לרש"י והנ"י הרי כל המחייב הוא מה דהוי שלו וממונו, והנה לק' נ"ו ב' מבואר **בתוס' ובתור"פ** דמעמיד בהמה על קמת חבירו חייב הגם דאין הבהמה שלו, כמו דחייב הכא על אש שאינה שלו אם הוא לוקח גחלת חבירו ומדליק בזה פשתן חבירו, ומבואר דהוי דין בכל ממון המזיק ולא רק באש,ואי נימא כהברכ"ש והאמ"מ צ"ל דיותר פשוט לחייב על מה דהוא מעמיד המזיק ממה דהוי ממונו, דהא לפי דבריו אין שוה חיוב אש לשור, ומדמינן שור לאש ולא אש לשור, ולכאורה לפי מה דכ' **בתור"פ** דילפינן מבורו, מבואר דגם הכא מה דחייב במבעיר הוא משום דעשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו, ולכאורה בודאי דיהיה חייב משום דהוי ממונו גמור, דאי לאו הכי אלא בעי גם דהוא יעשה האש, מנין לומר כלל דהכא הוי כאילו הוא ברשותו, הא י"ל דכל החיוב הוא רק דמה דמבעיר הוי באחריותו, וביותר דאי נימא די"ל דרק בצירוף זה דהוא עשה המזיק מתחייב, מנ"ל לומר בבור דחייב גם אם הוי רק ממונו, הא גם שם י"ל דדוקא משום דעשה הבור, ועל כרחך דכיון דשם מה דחייב הוא משום דכתיב בעל הבור אין לנו להצריך יותר מזה, והכא נמי באש אי נימא דהוי משום עשאו הכתוב ברשותו, **ובתה"כ** סשצ"ב כ' דדוקא אם הוא מפקיר האש, אז פטור אם אח"כ נעשה האש למזיק באופן שלא פשע כגון דיצאה ע"י רוח שאינה מצויה, אבל אם נשאר האש שלו ממש, אז חייב גם אם יצא ברוח שאינה מצויה, וע"ע לק' כ"ג באות ז'.

תוד"ה אשו – משה"ק על רש"י מכופף קמת חבירו ומגץ, כ' **בש"מ** בשם **גליון** דשם הוא עושה ההיזק משא"כ בגחלת ממונו עושה ההיזק, וכעי"ז כ' **הנחל"ד** דכופף גרע כיון דהוא עושה מעשה בגוף הדבר הניזוק, ובגץ הרי זה מזיק מכח הכאתו ולא ברוח מצויה, ודבריהם צ"ב וכבר עמד בזה **בחי' הגרש"ש** סכ"א אות א', דכיון דמבואר דלר"ל לא חשוב דמזיק בגופו אלא על מקום גחלת, גם בזה אינו מזיק בגופו, ומש"כ בנחל"ד דבגץ מזיק בכוחו, הנה ברש"י בב"ב כ"ו א' מבואר דהולך רק ע"י רוח מצויה וזה מוכח מקו' הגמ' שם, אלא דאפשר דלפי תי' הגמ' שם באמת מזיק בכוחו לבד עיין בש"מ לק' ס' א' בשם ברא"ה, **ובש"מ ובפנ"י ובנחל"ד** כ' עוד על משה"ק תוס' דיפקיר גחלתו ויפטר, די"ל דר"ל ס"ל כמ"ד דמפקיר נזקיו לאחר נפילה חייב והכא נמי באש, **ובחי' הגרש"ש** שם תמה בזה דהרי מה דמפקיר נזקיו חייב, הוא משום דאמרינן דעשאו הכתוב ברשותו וכמו בחופר בור, וכיון דס"ל לרש"י דגבי אש בעי ממונו ממש, ממילא דגם אין לחייב במפקיר נזקיו.

**הפנ"י** כ' לישב שי' רש"י דגם ר"ל מודה דיש לחייב משום אדם המזיק היכי דהוא מדליק בשל חבירו, ורק במדליק בתוך שלו ורק אינו שומר על אשו, בזה הוא דס"ל לר"ל דחייב רק משום ממונו, וכ' דיש לנו ללמוד זה מכל שכן מכורה בור דחייב ואע"פ דההיזק בא אח"כ, וכל שכן זה שמזיק בידים, וכבר עמד בדבריו **בחי' רבי שלמה** סט"ז דבבור אינו חייב משום אדם המזיק אלא משום ממונו, ואיך נלמד מזה לחייב על אשו משום חציו, והנה גם לפי דבריו צ"ל לכאורה דמ"מ אי"ז כמו חציו לרי"ו, דא"כ אמאי הוצרך בגמ' בע"ב לומר דהצית בגופו של עבד ולא סגי דנימא דכיון להדליק בשל חבירו, וצ"ל דרק לענין נזיקין חשיב כאדם המזיק, ומ"מ יל"ע מנ"ל דין זה דחשוב כאדם המזיק וכבר תמה על דבריו בחי' רבי שלמה שם, **ובאוסף חדו"ת להגרא"ק** סכ"א אות ג' כ' לומר דהיכי דמדליק בשל חבירו הוי תחילת עשייתו לנזק, ויש לחייב גם מטעם בור ומשום הכי חייב גם אם אינו שלו כמו דחייב על בורו גם אם אי"ז שלו, וכ' דאע"ג דבור פטור על כלים בזה יהיה חייב כיון דהרי גם יש כאן מזיק של אש, ומה דאש חייב יהיה חייב גם בזה, דיש לו חיובי אש וחיובי בור עיי"ש.

ג) גמ' לית בי' ממשא – **בפי' הר"ח** כ' דאין בה ממש להשמר כמו השור, **והראב"ד והרשב"א** כ' דאינה ממון דהרי שלהבת של הקדש לא נהנין ולא מועלין, וכן מודר הנאה מחבירו נהנה בשלהבתו.

תוד"ה ממונא – מש"כ בא"נ הק' **הרשב"א** דמ"מ יק' אמאי פותח בור חייב הרי לא שינה ממשות הקרקע, וכ' די"ל דלא חלקה תורה ועיקרו משום כורה. **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ' דההבל בממשות הקרקע הוא. **ובתור"פ** כ' תי' נוסף על קו' התוס' דההבל נגרם ע"י כותלי הבור ובהם יש ממש.

בא"ד – מש"כ דאיכא לסומכוס נ"ש, מבואר **בש"מ** בשם **גליון** דמסומכוס נשמע לרבנן, דיש לחייב גם על מה דאין בו ממשא אף נ"ש היכי דליכא להלכה דצרורות.

בא"ד – מה דהעירו דנימא גם בחציו דבעי ממשות, **בתור"פ** כ' לת' עוד לפמש"כ תוס' בד"ה רי"ו בא"נ, דהקו' רק אמאי לא מחייב גם משום ממונו, דא"כ באמת מקרא הכא מוכח דלא בעי ממשות אבל גבי ממונו לא מצינו קרא.

תוד"ה ועל [לעיל] – **הנחל"ד** תמה על דברי התוס', דשם הנידון לחייב בעל האש, ומשום הכי אמרינן דאם אינו שלהבת אינו כרוח מצויה דיזיק, אבל הכא דבאים לחייב בעל הכלב על זה דנטל הכלב גחלת והזיק ומדין רגל, הרי בודאי דהוי כרוח מצויה שיזיק וכמו דיכול להזיק ע"י אבן, וכ' דצ"ל דקו' התוס' על הגמ' לק' דמק' הגמ' דלחייב בעל הגחלת, והנה **בש"מ** לק' כ"ג א' בשם **התוס' שנ"ץ** באמת כ' כדברי התוס' על קו' הגמ' שם דלחייב בעל גחלת, אך כ' דהיה הכרח לגמ' דמיירי דהגחלת ראויה להזיק כמו שלהבת דאי לאו הכי גם בעל כלב יהיה פטור, ומבואר דבמה דפטור בעל האש גם בעל הכלב יש לו להיות פטור, וא"כ י"ל דהתוס' מיירו על הגמ' הכא, וכן מבואר **בחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש שם, והנחל"ד כ' דגם בגמ' לק' יש לחלק דבחשו"ק אין דרכו ללבות ומשום הכי בעי שימסור שלהבת, אבל אם נוטל כלב בזה גם בפחות הוי כרוח מצויה שיזיק, וכ"כ **בש"מ** בשם **תלמידי ר"י**, אך כ' דלק' מוכח דתלוי בברי היזקא וצ"ב בכונתו, **ובראב"ד** לק' כ"ג א' גם מבואר על דרך הנחל"ד.

רש"י ד"ה משלם – מש"כ ל"א דמשונה הוא, כ"כ **בפי' הר"ח** ומבאר דאדיי' אדויי היינו דדידה הגחלת, וא"כ לא הוי צרורות אלא משונה, וע"ע בסמוך בביאור שיטתו, והנה גם אי נימא דמיירי גם בצרורות, מ"מ הנה מבואר לעיל י"ח ב' במה דתני עלה דמשלם ח"נ מגופו ור"א אמר נ"ש מגופו, דמיירי דשינה בגחלת וס"ל כסומכוס דמשלם על צרורות נ"ש והכא חייב ח"נ רק מדין משונה, ולפ"ז שפיר י"ל דגם הוי צרורות וגם הוי משונה, ובאמת **בתומים** בקיצור ת"כ בס"ט הק' על מה דמוקי בגמ' הכא לרי"ו דעל מקום הגחלת נ"ש ועל השאר ח"נ, דעל כרחך דלא מיירי בשינוי, ואמאי משלם מגופו לפי מה דקיי"ל כר"פ דצרורות משלם מעליה, ועיי"ש מש"כ לומר דמוקמינן בשני ואייעד, ובסו"ד כ' לישב עוד דבאמת מה דמייתי לעיל י"ח א' דתני עלה דמשלם ח"נ מגופו אי"ז פירוש למתני', ובמתני' שפיר י"ל דמשלם ח"נ מעליה ומשום הכי מוקמינן הכא למתני' דלא שינה כלל.

תוד"ה ורי"ו – עיין לעיל י"ט א' באות ה' משנ"ת בדברי התוס', **ובתור"פ וברשב"א** כ' דכונת הגמ' דאפשר לאוקמי אף באנח אנוחי אבל אה"נ דגם אתי שפיר אי מיירי באדיי' אדויי.

תוד"ה לאו – **ברשב"א** מבואר דכונת התוס' דהיה פשוט לגמ' דיש שום דרשה דג' אבות איכא בשור ולא יותר, והק' דא"כ אמאי בעי לדרשה דאיש בור ולא שור בור, **ובמהר"ם** מבואר דגם יש לפרש דברי התוס' דמש"כ דג' אבות נאמרו בשור היינו דזה ההכרח לגמ' דיש שום דרשה דאי לאו הכי איכא ד' אבות בשור, אלא דהק' דהא לרי"ו על כרחך דלא דרשינן האי דרשה דהא לדידי' חייב על אש של שורו, **והמהרמ"ש** כ' דאי לאו הדרשה היה חייב נ"ש וכמו על בור של שורו אם לא היה מיעוט, ומהני הדרשה לומר דחייב רק משום חציו וחייב רק ח"נ, אמנם מ"מ זה ניחא רק למסקנא דמודה רי"ו דחייב גם משום ממונו.

**ובתוס'** לק' מ"ח א' כ' דלישנא דהמבעיר משמע הוא עצמו ולא שורו, **ובש"מ** בשם הרא"ש הק' דא"כ גם נילף מכי יכרה דהוא ולא שורו, **ובנחל"ד** כ' לישב, דמש"כ בקרא המבעיר הוא מיותר ומשום הכי דרשינן ולא שורו, **ובתור"פ** כ' דילפינן מדכתיב כי יבער איש דלא שור, וכבר הק' על זה דהא האי קרא כתיב גבי שן ורגל ולא במבעיר אש, **והרשב"א** כ' דילפינן אש מבור דרק איש.

**הר"ח** כ' דמש"כ בגמ' דאדיי' אדויי היינו דלא הגביה החררה אלא הביאה בדרך דידוי ולא יצאתה הגחלת מחזקת בעליה, **וברשב"א** כ' על דברי הר"ח דנראה דס"ל כשי' רש"י דבעי דיהיה ממונו ממש, **ובנחל"ד** ביאר דאם היה מגביה יש לחייב בעל הכלב משום דע"י דמגביה חשיב כמו דהוי אשו של הכלב, ורק במדדה הרי הכלב מדליק בגחלת של אחר ומשום הכי פטור, וס"ל דאין מיעוט לשור אש והיה ראוי לחייב בעל הכלב נ"ש, וכ' דאף לשי' רש"י דבעי דיהיה ממונו סגי במה דעושה דבר דהוא מכניס האש לרשותו ולא בעי שיזכה, ומשום הכי סגי גם במה דהכלב מגביה עיי"ש, וכ' הר"ח דלרי"ו י"ל גם דהגביה הגחלת כיון דעכשיו ס"ל דלרי"ו אין לחייב באש משום ממונו, והר"ח סיים דמה דחייב על הגדיש ח"נ משום דמשונה הוא, וכבר עמד בזה הנחל"ד דא"כ גם על מקום הגחלת יהיה חייב רק ח"נ, ואיך הוי משונה רק לגבי שאר הגדיש, ועיי"ש שכ' דנראה דיש ט"ס בר"ח.

**הרמב"ם** בפ"ב הי"ז כ' דאם הניח הגחלת על הגדיש, משלם נ"ש על מקום הגחלת ועל השאר ח"נ, ואם היה מגרר את החלה על הגדיש והולך ושורף משלם על מקום הגחלת ח"נ ועל השאר פטור, **והראב"ד** השיג דגם אי נימא דיש שינוי לצרורות עכ"פ חייב רביע ואמאי כ' הרמב"ם דפטור, **והכס"מ** כ' לבאר דמגרר והולך היינו דהוא זורק הגחלת, ושאר הגדיש הוי כח כוחו, ולא מיירי בשינוי כלל, וכן מבואר **בהג' הגר"א** כאן באות ב', **ובשו"ע** סשצ"ב ס"א כ' כהרמב"ם **והרמ"א** כ' י"א כהראב"ד, **והסמ"ע** בסק"ג כ' כ' דגרע הכא מכח כוחו, וכבר כ' **בבאה"ג** שם אות ה' דלשון הרמב"ם אינו סובל ביאור זה דמיירי דזורק הגחלת, **ובמרכה"מ** כ' לומר דשי' הרמב"ם דעל צרורות של קרן פטור לגמרי, ומה דמבואר לעיל גבי שינוי לצרורות שם מיירי דהוי משונה אבל לא דכונתו להזיק ונתבאר לעיל י"ט א' באות ד', **ובאמ"מ** סכ"ח **ובאהא"ז** שם כ' לומר דשי' הרמב"ם דבקרן אין הדין דאשו משום חציו עיי"ש, **והנחל"ד** כ' לומר דשי' הרמב"ם כהר"ח, וס"ל למסקנא דחייב משום חציו רק אם הוי גם ממונו, ומשום הכי במגרר לא נעשה ממונו והדין כר"ל דחייב רק ח"נ, משא"כ ברישא מיירי דנעשה ממונו, אמנם יל"ע דא"כ אמאי אינו חייב על כל הגדיש נ"ש כיון דהוי כמו אש דידי', ובנחל"ד על תוד"ה לאו מבואר דגם אי הוי ממונו אתי שפיר דחייב רק ח"נ, אמנם צ"ב אמאי.

ד) גמ' חציו דגמל הוא – **בראב"ד וברשב"א** מבואר דלפ"ז חייב בעל הגמל רק ח"נ כמו כל צרורות, וכן מבואר **בטור וברמ"א** סתי"ח סי"ב, אמנם **הפנ"י** כ' לומר דיהיה חייב נ"ש וכמו דנראה בפשטות דחייב נ"ש וכמו בסיפא גבי חנוני דחייב נ"ש, וכ' לבאר דכיון דפשע בפשתנו דלא שמר דלא ידלק באש, נמצא דיש לו חיוב ממון על הפשתן דנעשה אש המזיק, וכמו דחייב על מה דמזיקה הבהמה בשליף שעליה הכא נמי יש לחייב במה דמזיק הפשתן שעל הגמל, אלא דכל זה הוא לרי"ו דס"ל דאשו משום חציו וחשבינן לכל מה דהולכת האש ומזיקה כמו דהגחלת עצמה הזיקה שם, כיון דאמרינן דכל מה דהולך ומזיק הרי הוא כמו דהזיק הוא עצמו, והכא נמי הרי הוא כמו דנעשה ע"י הגחלת עצמה, ויש לנו לומר דהוי כמו דהפשתן הולך ומזיק לכל הבירה וחייב בעל הגמל כיון דלא שמר על פשתנו, אמנם לר"ל דס"ל דאשו משום ממונו, א"כ גם כשהולכת האש ומזיקה לא חשבינן כמו דהגחלת עצמה מזיקה וכמו דלא אמרינן דהוי אדם המזיק, וחיובו רק על השלהבת דהולכת ומזקת כיון דהוי כממונו, וא"כ הגם דפשע בפשתן מ"מ מה דנדלק הפשתן אינו סיבה להחשיב השלהבת כממונו של בעל הגמל, כיון דזה בא ע"י הגמל והוי שור אש, ומה דהפשתן עצמו נדלק ויש בו שלהבת אי"ז סיבה דיחשב השלהבת שלו דרק הפשתן שלו, ורק לרי"ו דיש לחייב בכל אש משום דהוי כמו דהגחלת הולכת ומזקת, יש לנו לומר גם דהכא הוי כמו דהפשתן שהוא ממונו הולך ומזיק, וכיון דהוי חיוב של אש אין בזה דין צרורות.

גמ' הכא במאי עסקינן במסכסכת – **הטור** בסתי"ח כ' דאם הגמל אינו מסכסך חייב על כל הבירה ח"נ ואם מסכסך חייב נ"ש, **והקצוה"ח** בסש"צ סק"א הק' לפי מה דכ' שם לומר דגם בזרק חץ אזלינן בתר מעיקרא ואם יבוא אחר וישבור הכלי השני פטור וכמשנ"ת לעיל י"ז ב', דאמאי חייב נ"ש במסכסכת, הא כיון דקיי"ל דאשו משום חציו, מיד דהדליק מקצת הבירה הוי על כל שאר הבירה כזרק חץ, ולא יהיה חייב אלא ח"נ דמנא תבירא תבר בסכסוכו, **ובאמ"מ** סל"א אות ו' **והחזו"א** כ' דהכא יכול להציל שלא ישרף כל הבירה ואין לומר בזה דמנא תבירא תבר, והחזו"א הוכיח זה דאי אלו הכי אמאי חייב הא יש לפטור מטעם דאבודה ממנו ומכל אדם, ועיין לעיל י"ז ב' באות א' משנ"ת בזה.

**בחי' הגרש"ש** סי"ח **ובאמ"מ** שם **והחזו"א** העירו על הקצוה"ח, דאמאי הק' רק לפי מה דקיי"ל דאשו משום חציו, הא גם אם אשו משום ממונו היינו רק דאין ההיזק חשוב דנעשה ע"י האדם עצמו כיון דכח אחר מעורב בו, אבל מ"מ אין חילוק במציאות בין אם אשו משום ממונו או אשו משום חציו, וכמו דאם הוא משום חציו אמרינן דהוי כמנא תבירא הכא נמי אם אשו משום ממונו, **ובברכ"ש** סי"א סק"ד כ' דאי אשו משום ממונו, הרי זה רק כשור שרודף אחר כלי לשוברו דודאי אין לומר דיחשב משום זה מנא תבירא, דאין כאן שום מעשה של שבירה לגבי החפץ, ורק בחץ שייך לומר דכבר יש כאן מעשה של שבירה.

תוד"ה ואי – **הראב"ד** כ' דיש לחייב בעל הגמל כמו בגמ' לעיל י"ט ב' גבי דליל ותרנגול דבעל התרנגול חייב, והנה שם כ' הראב"ד דבעל הדליל פטור לגמרי, וא"כ גם הכא ס"ל דיש לפטור החנוני לגמרי, ובאמת הראב"ד לק' בקו' הגמ' דלחייב בעל הגחלת כ' דקו' הגמ' דוקא לר"ל דעל שאר הגדיש פטור משום דלאו חציו דכלב הם, ועל זה מק' דלחייב בעל גחלת, אבל לרי"ו דהוי חציו דכלב אין לחייב בעל הגחלת כלל, וכ' די"ל דגם לרי"ו מק' משום דהוי גם חציו דבעל גחלת כיון דכלב הוי כרוח מצויה, ומבואר עכ"פ דהיכי דהוי כוחו של כלב אין לחייב בעל גחלת משום ממונו, וא"כ הכא במסכסכת דהוי כוחו דגמל אין לחייב לר"ל כלל לחנוני, וכ"כ **הפנ"י** בשי' רש"י דס"ל לעיל דבעל הדליל פטור ורק בעל התרנגול חייב דגם הכא יהיה חייב רק בעל הגמל, אמנם לעיל נתבאר דברי **הנחל"ד** דביאר בשי' רש"י דחלוק אש מדליל דאש מזקת מצ"ע ומשום הכי מק' הגמ' לק' דלחייב בעל גחלת, ורק בדליל דכל כח היזקו הוא מכח זריקת התרנגול בזה הוא דס"ל לרש"י דאין לחייב בעל הדליל, וא"כ הכא צריך להיות דיהיה חייב גם החנוני כיון דמיירי באש, והפנ"י כ' דלק' שאני דהכלב מניח הגחלת, ולא דמי להכא ולתרנגול ודליל דהוא הולך ומזיק עיי"ש, אמנם גם לפי דברי הנחל"ד, הנה רש"י לק' כ' דקו' הגמ' דלחייב בעל גחלת היינו רק במה דבעל הכלב פטור, ומבואר דמה דיש לחייב בעל הכלב, רק הוא חייב דהוא עיקר המזיק ויתבאר לק' בע"ה, והכא דעכ"פ יש לחייב בעל הגמל בכל ההיזק, ממילא דלשיטתו אין לחייב החנוני כלל, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ' דהכא חייב רק בעל הגמל דנסתלק פשיעת החנוני, ודומה להיפך את הגלל דהמהפך חייב בהכל, ויל"ע דלכאורה מעולם לא נסתלק פשיעת החנוני אלא דגם בעל הגמל פושע, **והב"ח** בסתי"ח כ' כהתוס'.

והנה לפי דברי הראב"ד דאין לחייב החנוני על מה דהגמל מזיק בכוחו, וזה אפילו אם בעל הגמל אינו חייב, וכמו לק' גבי כלב דס"ל דאין לחייב בעל הגחלת אפילו דבעל הכלב חייב רק ח"נ, וכן לעיל בדליל ותרנגול, יל"ע מהו תי' הגמ' דעמדה להטיל מימיה, הא מ"מ ליפטר חנוני כיון דהוי כוחו של הגמל, **והפנ"י** כ' דבכהאי גונא הגמל אינו עושה אלא מניעת ההליכה משם וגם בזה הוא אנוס, וזה אינו סיבה לפטור החנוני.

**הב"י** בסתי"ח מביא דברי **הרי"ו** דאם מסכסך הגמל חייב בעל הגמל, ואם הבעלים של הגמל אינם שם חייבים שניהם בעל הגמל והחנוני, **ובדברי משפט** שם סק"א ביאר דאם בעל הגמל שם הרי זה כמו דבעל הגמל מזיק מדעתו וכמו בבור המתגלגל ברגלי אדם דרק הוא חייב כמבואר בתוס' לעיל ו' א', ועיי"ש שהביא דכן מבואר גם **בש"מ** לעיל ו' א' לחלק גבי כלב אם בעל הכלב נמצא עמו או לא, ובהא דמבואר בדבריו דגם אם אין בעל הגמל עמו חייב גם בעל הגמל כ' **החזו"א**,דעל כרחך צ"ל דס"ל דגם בעל הגמל פושע במה דלא נזהר דלא ידלק אף מנר שבחוץ, ומש"כ במתני' חנוני חייב היינו אף חנוני, ולפ"ז כ' דבהכרח דהתוס' חולקים על הרי"ו, דהרי ביארו קו' הגמ' דלחייב גם בעל הגמל, ומבואר דבמתני' הביאור דחייב רק החנוני, אמנם יל"ע דברי"ו שם כ' בתחילה דאם הניח נרו בחוץ חייב החנוני אפילו על הפשתן שנשרף ואח"כ כ' הדין במסכסכת, ונראה פשטות דבריו דבלא מסכסכת חייב רק החנוני וכך דייק החזו"א שם מלשון הרמב"ם, **ובמאירי** כ' דאם הפשתן ארוך עד שהוא נכנס ומסכסך כל הבירה שניהן חייבים שהרי שניהן פשעו, זה בהרבות המשוי וזה בהוצאת נרו, ומבואר דדוקא בגונא של סכסוך הוא דחשוב בעל גמל פושע כיון דהניח פשתן ארוך, וא"כ שפיר י"ל הכי גם ברי"ו ודוקא במסכסכת הוא דהוי בעל גמל פושע, אמנם מ"מ לכאורה גם לפי דבריו אכתי לר"ל בהכרח צ"ל דמש"כ במתני' דחייב חנוני היינו דגם חנוני חייב, דהא לפי דבריו מיירי במסכסכת ובכהאי גונא גם בעל הפשתן פושע, ובאמת כן מבואר **בש"מ** לק' כ"ג א' בשם **תוס' שנ"ץ** דלר"ל מה דקתני דחייב חנוני היינו אף חנוני עיי"ש, **ובדברי משפט** כ' דנראה דתוס' חולקים על הרי"ו מדלא ביארו דקו' הגמ' דלא יהיה חייב החנוני בכלום ובכהאי גונא דבעל הגמל נמצא שם, ומבואר דבעצם מה דמוכח בתוס' דבמתני' הביאור דחייב החנוני הכל זה אינו סתירה להרי"ו, ומבואר דס"ל דגם לר"ל יש לפרש דמתני' דקתני דחנוני חייב היינו דרק הוא חייב לבדו, וצריך ביאור בזה דאמאי עדיף עמדה להטיל מימיה מאין בעל הגמל שם, [ואולי ס"ל דבאינו שם י"ל דזה גופא הוי תחילתו בפשיעה, דיכול הגמל ליכנס לתוך חנות ושם ידלק הפשתן].

**בתור"פ** מבואר דבסיפא צ"ל דלא אפיש בטועני', דאי אפיש הוי תחילתו בפשיעה וסופו באונס, אמנם **בחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש מבואר דגם מיירי באפיש בטועני', כיון דגם אם לא היה מפיש היה מדליק הבירה.

**כב' ב'**

ה) רש"י ד"ה עבד – **בתור"פ** כ' לת' עוד, דנקט גדי לאשמועינן דבסמוך פטור דוקא משום קלב"מ, אבל בלא זה היה חייב ומשום דאין לו דעת וזה גופא אתא לאשמועינן.

תוד"ה והיה – כשי' הרשב"ם כ"כ גם **רש"י** לק' ס"א ב' בשם י"מ, וכ' שם דהא דמבואר לק' כ"ז א' דשורו כממונו הוא משום דרק אמרינן דהיה לו לברוח אבל לא אמרינן גם דהיה לו להסיר, וכ"כ **התור"פ והרשב"א** כאן לפי פי' זה ודלא כהתוס' שכ' דמיירי שם בשור כפות, **ובראב"ד** מבואר כתוס', **והרא"ש** כ' כשי' התוס' דדוקא בשור כפות חייב וכ"כ **הטור** בסשפ"ג, **והשו"ע** שם בס"א גם כ' דאם הניח כשהוא כפות חייב אמנם בסתי"ח כ' בסתם דחייב בהניח על שורו, **והרמ"א** שם כ' די"א דוקא בכפות חייב, **והסמ"ע** בסשפ"ג סק"א כ' דהשו"ע בסתי"ח סמך עמש"כ בסשפ"ג דדוקא כפות חייב, אמנם **בבי' הגר"א** שם לא ניחא לי' בזה, וכ' עוד דשי' **הרמב"ם** כרש"י ונראה דהיינו דוקא בהא דכ' דאין לו דעת להסיר הגחלת, אבל בהא דכ' כאן דבסמוך גם חייב דלא היה לו לברוח, בזה לכאורה שי' הרמב"ם דדוקא בכפות חייב, וכמו דבפי"ד מנז"מ ה"י לא כ' אלא בכפות, **והה"מ** שם כ' דעיקר כשי' זו.

בא"ד – **התור"פ** מק' על פי' הרשב"ם דנמצא דלצדדין קתני דבעבד כפות פטור גם על הגדיש ובגדי סמוך לו פטור רק על הגדי, **וברשב"א** מבואר דלפי פי' הרשב"ם מה דקתני עבד כפות לא מיירי כלל על דין הגדי, ופי' המשנה הוא דאם עבד כפות לו אז פטור על הגדיש, ואם היה גדי סמוך לו פטור על הגדי, וכ' דלפ"ז צריך לגרוס בגמ' בסמוך גדיש דחד ועבד דחד דהא לא מיירי בעבד כפות על דין הגדי, ולפ"ז נראה דל"ק דקתני לצדדין דבאמת בעבד כפות לא מיירי כלל דהיה גדי, ובגדי סמוך מיירי רק על דין הגדי.

בא"ד – **הרמב"ם** בפי"ד מנז"מ ה"י כ' דאם היה גדי כפות לו חייב שכן דרך בני אדם לעשות בגדיש, **והה"מ** שם כ' דמשום הכי הביאה המשנה דין זה בדיני טמון והביא דכ"כ התוס' כאן בשם ר"ת, ונראה מדבריו דשי' הרמב"ם ושי' ר"ת הם שי' אחת, אמנם **בחי' הגרע"א** מבואר דהתוס' כ' דבאמת אין דרך לעשות כן אלא דאי"ז סיבה לפטור, וברמב"ם מבואר דאם לא היה דרך באמת היה פטור, וגם **הנחל"ד** כ' דאדרבה שי' הרמב"ם דחייב דוקא משום דהוי דרכו בהכי, ועיי"ש שכ' דשי' הרמב"ם דבאמת מיירי דהגדי טמון דהגדיש חופה עליו, ומשום הכי הצריך הרמב"ם דידליק בתוך של חבירו, דאז יש חילוק בין אם הוי דרך בהכי או לא כמבואר במשנה לק' ס"א ב', וישב בזה השגת הראב"ד דכ' דהכא לאו בטמון איירי ואכמ"ל.

בא"ד – במש"כ התוס' דפטור משום קלב"מ כיון דבמעשה אחד בא הכל, הק' **התה"כ** בסשצ"ב דכיון דחיוב ממונו הוי גם אם נפל אח"כ הגדר דיש לו לגדור, מה בכך דנתחייב מיתה על מיתת העבד, הא מ"מ אחר שנשרף יש לנו לחייבו לגדור שלא תזיק האש, ומאיזה טעם יפטר על מה דיש עכשיו אש שלו שמזיקה, [**ובתור"פ** באמת לא מבואר דנשרף הגדיש אחר דנשרף העבד, אך בתוס' מבואר דנשרף אח"כ], וכ' דהכא באמת אין האש שלו דבודאי מפקיר האש אלא דיש לחייבו על מה דמתחילה עשה דהאש תהא מזקת וכמש"כ התוס' בע"א דלא בעי ממונו ממש, וכיון דבשעת ההדלקת האש היה קלב"מ תו לא מתחייב על אש זו, דדין קלב"מ מהני דלא יתחייב על אש זו משום הדלקתו וליכא לדין דעשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו, והכא נמי אם ידליק אש ויבוא רוח שאינה מצויה ותוציא האש לחוץ מרשותו לא יהיה חייב כיון דאש זו אינה חייב עליה, **ובברכ"ש** סי"ז סק"ו כ' לומר בשי' התוס' דלעולם אין לחייב באש על מה דהוי ממון שלו אלא על מה דעשה דהאש תהא מזקת [ועיין בזה לעיל אות ב'], וכ' לומר דבבור דחייב גם על בור שלו אף אם לא הוא עשה התקלה, גם בכהאי גונא דיהיה קלב"מ בשעת עשיית הבור, מ"מ יהיה חייב אח"כ אם יכל לסלק הבור, דדין קלב"מ לא מהני לענין דלא יהיה עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו, ולפ"ד התה"כ גם בבור יהיה פטור.

ובעיקר דברי התוס' שכ' דפטור כיון דע"י מעשה אחד בא הכל, ביארו **באחיעזר** בח"א סי"ח אות ו' **ובאמ"מ** ס"ל אות ט' דזהו לשיטתם שכ' בגיטין נ"ג א' דמשום דינא דקלב"מ אמרינן דמחשב כאילו עשאו אחר, והכא נמי אין לנו להחשיבו כלל כעושה האש ופטור וכמשנ"ת, **ובחי' הגרש"ש** סכ"א אות ד' כ' דיותר נראה לשונם, דכיון דהוי ע"י מעשה אחד יש לנו לראות כאילו הכל נעשה בבת אחת, ומשום הכי פטור גם על מה שנעשה אח"כ, ולפ"ז לכאורה גם לא קשיא קו' התה"כ, וסיים דצ"ע.

**הרשב"א** מק' דאמאי פטור משום קלב"מ הא אכתי אינו חייב מיתה עד שריפת העבד, וכמו דמבואר בכתובות ל"א א' דגונב חלב ואכלו דחייב משום דמתחייב על גניבה קודם אכילה, וכ' בסו"ד דהכא מתחייב על ההדלקה משום רודף ומתחייב מיתה קודם החיוב ממון, ואח"כ הק' לר"ל מה בכך דהצית בגופו של עבד הא מ"מ כיון דנשרף העבד כבר נתחייב מיתה ואמאי נפטר על שריפת הגדיש אח"כ, **והאחיעזר** שם באות ד' **והאמ"מ** שם באות ו' **ובחי' הגרש"ש** בכתובות סל"ג הק' בדברי הרשב"א, דכיון דכ' דלר"יו דחייב משום רודף ניחא מה דפטור על שריפת הגדיש אף דזה אחר דהדליק האש וכבר נשלם רדיפתו, הכא נמי לר"ל יהיה פטור על שריפת הגדיש כיון דבשעת ההדלקה היה לו דין רודף, וכ' לבאר דזה ניחא להרשב"א דאין לחייבו משום חציו על האש, דכיון דבשעת ההדלקה היה קלב"מ משום דין רודף תו אינו חייב על מעשה זו על מה דישרף הגדיש, אבל לר"ל דחייב משום ממון בזה קשה לו דאף דהיה רודף בשעת ההדלקה, מ"מ אח"כ שיהיה חייב על האש משום ממונו, וכ' דהרשב"א חולק בזה על תוס' דכ' דיש לפוטרו גם משום ממונו דהוי כאילו עשאו אחר וכמשנ"ת, והרשב"א ס"ל דאי"ז כעשאו אחר ומשום הכי יש לחייבו משום ממונו על מה דתזיק האש אח"כ דכבר ליכא לדין דקלב"מ, [**ובאמ"מ** שם באות י"ט כ' לומר, דלשי' הרשב"א אפילו אם כשימות העבד כבר לא יוכל למנוע מהאש להזיק, מ"מ יתחייב על מה דתזיק האש דדין קלב"מ לא מהני לפטור כמו אונס, אלא רק דעל הזמן דאמרינן קלב"מ אינו חייב ממון הגם דהוא פושע, אבל על אחר דנגמר מה דחייב עליו מיתה וראוי לחייבו ממון, אז יש לחייבו גם אם עכשיו הוא אנוס, דמה דפשע קודם סגי דלא יהיה לו עתה פטור של אונס].

**והרשב"א** תי' לר"ל דמיירי דהגדיש נשרף קודם דנשרף העבד, ולשון **האחיעזר** שם על דברי הרשב"א אלו דכל שמצית והולך בגופו של עבד אמרינן קלב"מ, ונראה דמבאר דמיירי באמת דכל הזמן הוא מחזיק הגחלת על העבד ומשום הכי יש לנו לומר דהוא רודף עד מיתת העבד, דאם הניח הגחלת ומיד נסתלק צ"ב אמאי יפטר לר"ל כל זמן דלא מת העבד, הא מיד שגמר להניח הגחלת כבר אין לו דין רודף, ויל"ע **בחי' הגרש"ש** בכתובות שם אם ס"ל דיש לו דין קלב"מ במשך כל זמן המיתה משום רוצח ואי"צ לדין רודף, אמנם **בברכ"ש** סי"ט סק"א כ' בביאור דברי הרשב"א, דכיון דמה דהוא חשוב רודף מתחילה הרי זה משום מה דאח"כ הגחלת הולכת וממיתה העבד, נמצא דמה דהגחלת מונחת על העבד עד שמת זהו הנותן לו דין רודף מתחילה, ומהאי טעמא יש לפוטרו מדין קלב"מ עד שמת, כיון דכל משך זמן זה נתן בו דין מיתה מעיקרא, ואין נפ"מ אם מה שעושה גורם לחייבו מיתה בעתיד או דכבר גרם חיוב מיתה לשעבר, [ועיין בחי' ר' ראובן בכתובות סי"ח מש"כ על זה], ולכאורה לפי דבריו ממילא דל"ק מה שהק' האחרונים, אמאי כ' הרשב"א דלרי"ו כיון דהוא רודף משום הכי יש לפוטרו על מה דהדליק הגדיש, הגם דבזמן דליקת הגדיש כבר אינו רודף, ואילו לר"ל כ' דאם נשרף הגדיש אחר שמת העבד יש לחייבו, דמה דפטור לרי"ו הוא משום דכל זמן דלא מת העבד יש לו פטור דרודף, כיון דמה דעכשיו הולכת האש עד דממיתה העבד הרי זה מה דנתן לו דין רודף מעיקרא.

**בש"מ** לק' ס"א ב' בשם **הר"מ מסרקסטה** מבואר דאם נשרף הגדיש קודם שריפת העבד חייב, וזה דלא כהרשב"א דכ' דיש לפטור משום רודף וכמשנ"ת, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ' דיש לנו לפוטרו על מה דהזיקה האש עד שמת העבד, כמו דפטור בזרק חץ וקרע שיראין בהליכתו, **והשעה"מ** בפ"ג מגניבה ה"ב הביא שי' **מוהרי"א** דכ' דהכא פטור משום דהוי ע"י מעשה אחד, וכ' דזה נראה גם כונת חי' תלמיד הרשב"א, והק' דאמאי בגמ' בכתובות ל"א א' אמרינן דבזרק חץ בשבת ד"א וקרע שיראין בהליכתו פטור משום דעקירה צורך הנחה, תיפוק לן דפטור כיון דהוי על מעשה אחד, וכן הק' מלק' ע' ב' דאם אמר לו זרוק גנבותיך ותקנה לי חצרי דיש לחייבו משום דזוכה בגניבה קודם שנח ונתחייב במיתה, ואמאי לא נפטר משום דהוי מעשה אחד, ומבואר בדבריו דברציחה אין לומר דזריקת החץ יחשב כעקירה צורך הנחה, וכ"כ **באמ"מ** ס"ל אות א' דרק בשבת דבעי עקירה והנחה אמרינן דהעקירה צורך הנחה, משא"כ ברציחה דהמחייב הוא רק מה דנהרג השני בזה לא אמרינן עקירה צורך הנחה, וכ"כ **בחי' הגרש"ש** בכתובות סל"ג והביא דכך מבואר בדברי הרשב"א בכתובות דעקירה צורך הנחה הוי משום דאינו חייב בלא עקירה, אמנם **בתה"כ** סשצ"ב מבואר דגם ברציחה אמרינן דהזריקה חשיבא עקירה צורך הנחה, **ובחי' ר' ראובן** סי"ב כ' דשאר הראשונים חולקים, וס"ל דגם ברציחה אמרינן דעקירה צורך הנחה ועיי"ש מש"כ בזה, והנה גם אי נימא דגם בזה אמרינן דעקירה צורך הנחה, אכתי זה תלוי בשני הצדדים בגמ' בכתובות ל"א א' האם בעי גם דאי בעי לא מצי להדורי, ובתה"כ כ' די"ל דהכא מיירי בגונא דאינו יכול כבר למנוע האש, וכ' עוד דנראה דהיכי דהוי במעשה אחד לא אכפת לן דיכול למנוע את מה שהתחיל, דדוקא במוליך סכין ד"א דבעי להמשיך לילך בזה לא אמרינן קלב"מ משום דמצי להדורי, אבל היכי דמצד מה שעשה כבר יגמר הדבר מעצמו, לא אכפת לן במה דמצי למנוע את מה שהתחיל, ויל"ע דבגמ' בכתובות אמרינן גבי זורק חץ דאמרינן קלב"מ משום דלא מצי להדורי, ולפי דברי התה"כ בזורק חץ גם אם יוכל להחזיר נימא קלב"מ.

**ובאחיעזר** שם אות ז' **ובאמ"מ** אות ז' שם כ', דכונת חי' תלמיד הרשב"א גם כהרשב"א דכיון דהוא רודף משום הכי יש לפוטרו משום זה דהוי מעשה אחד, דתחילת המעשה גם מחייבו מיתה ועדיף מעקירה צורך הנחה, **ובברכ"ש** סי"ז סק"ה כ' דגם התוס' דלא הק' אלא על מה דחייב משום ממונו, נראה דס"ל דשפיר יש לפטור גם אם נשרף הגדיש קודם, וכ' לבאר דס"ל דמה דחייב על אשו משום חציו, אי"ז משום דחשיב ממש כחציו דיש לחייבו על מה דהולך ומזיק, אלא דחייב על מה דעשה אש דיכול לילך ולהזיק ברוח מצויה, וכל חיובו הוא רק משום מה דעושה בתחילה, [עיין לעיל בע"א באות א' מה דהובא דברי הברכ"ש שם בגדר החידוש דאשו משום חציו], ומשום הכי שפיר פטור משום קלב"מ דהא מעשה זה הוא שמחייבו מיתה.

**בחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ' דגם היכי דנשרף הגדיש אחר שמת העבד אמרינן קלב"מ, דדמי לזורק חץ וקרע שיראין אחר שמת הראשון, ולעיל נתבאר מחלוקת התוס' והרשב"א בזה, **ובש"מ** לק' ס"א ב' בשם **הר"מ מסרקסטה** מבואר דדוקא בזה הוא דפטור, אבל אם קודם נשרף הגדיש ואח"כ נשרף העבד היה חייב על שריפת הגדיש, וכן **בש"מ** לק' ע' ב' מבואר בשם **תוה"ר** דאם הזיק אחר דכבר נתחייב מיתה, יש לפוטרו גם בכהאי גונא דאם קודם היה חיוב הממון היה חייב כגון במצי להדורי, **ובתה"כ** שם מבואר דגם בזה י"ל דעקירה צורך הנחה, דמה דנתחייב עליו מיתה הרי הוא צורך לחיוב הממון ומשום הכי יש לפוטרו, [ומבואר מדבריו דגם היכי דאי"צ לעצם המעשה כדי לחייבו, אלא דלא יכל לבוא לידי חיוב הממון בלא שיעשה קודם הדבר שחייבו מיתה, גם בזה יש לפטור משום עקירה צורך הנחה, ועיין בחי' ר' ראובן סי"ב מש"כ בזה, דגדר הפטור בעקירה צורך הנחה הוא דחשיב כמו דעושה הכל בבת אחת], והא דיש לפטור יותר היכי דנתחייב קודם מיתה מבואר **בחי' רמ"ש ובאמ"מ** שם אות ז', דדוקא היכי דקודם מתחייב ממון אמרינן דכיון דאכתי לא נתחייב מיתה, ממילא אין כאן מה דפוטרו מחיוב ממון ומשום הכי חל מיד חיוב ממון, משא"כ אם כבר נתחייב מיתה, הרי כבר יש בשעה שבאים לחייבו ממון להפוטר מחיוב ממון.

תוד"ה קטל – מש"כ תוס' דלעיל י' א' מבואר דבאש פטור משלשים של עבד, כ' **המהרמ"ש** דרש"י לשיטתו דפי' שם דמשא"כ באש משום דבאינו כפות היה לו לברוח ובכפות הדין דקלב"מ, וא"כ לר"ל כל שאינו מצית בגופו של עבד צריך להיות דיהיה חייב בשלשים של עבד, והתוס' לשי' לעיל ד' א' דכ' דבחיוב ממון שבא על אותו דבר דחייב עליו מיתה ליכא לפטור דקלב"מ, ומשום הכי בהכרח דהטעם הוא אחר ומשום הכי הק', **ובקצוה"ח** סת"י סק"ד כ' לומר דכל דברי התוס' לעיל ד' א' הוי רק לענין כופר דהחיוב הוי על מיתת האדם, אבל בחיוב ממון של דמים דאי"ז על המיתה אלא על ההיזק שבזה, בזה גם תוס' מודו דאמרינן קלב"מ, ובאמת **דבש"מ** לק' מ"ג ב' מבואר בשם **תור"פ** שני צדדים בזה עיי"ש [ושם מבואר טעם אחר דיהיה רק בכופר דהוי כפרה], ומ"מ גם אם יש לפטור משום קלב"מ לא ניחא להתוס' לבאר הגמ' לעיל משום קלב"מ וכמבואר **בתור"פ** שם עוד קו' על פי' רש"י עיי"ש, ולפי דברי המהרמ"ש דבאמת יש לקיים לשי' רש"י דכונת הגמ' לענין שלשים של עבד, נמצא דקו' הגמ' דגם יש לחייבו על העבד עצמו, ובאמת **דברש"י** לק' מ"ג ב' מבואר דעל הגדי י"ל דמטעם אחר פטור כיון דהיה לו לברוח, ורק לפי מסקנת הגמ' אמרינן דליכא להאי טעמא, וא"כ אדרבה יותר ניחא לבאר באמת דכל קו' הגמ' דוקא משום העבד עצמו דאמאי פטור עליו.

בא"ד – **המהרש"א** הק' על פי' ר"י דכיון דמסברא יש לנו לחייב, דלא אמרינן קלב"מ בממונו שהרג כיון דלא שייך קלב"מ, אמאי הוצרכה הגמ' להק' מכח אי קטל תורי' עבדא, **ובפנ"י** כ' דאין כונת התוס' דמסברא יש לנו לומר דיהיה חייב, אלא דזה נלמד ממה דחייב שלשים של עבד, אמנם לפי דברי המהרמ"ש דשי' התוס' דמשלשים של עבד אין לפטור משום קלב"מ, אי אפשר לומר דמשם ילפינן דחייב בהריגת ממונו, ועוד **דברשב"א** מבואר דקו' תוס' דממונא מקנסא לא ילפינן, היינו דמשום הכי אין לומר דמשם ילפינן דליכא לדין קלב"מ בהריגת ממונו די"ל דרק קנס חייב ולא ממון, ומבואר בהכרח דשי' התוס' דמסברא ילפינן, **ובתור"פ וברשב"א** נראה דבאמת קו' הגמ' דאילו קטל תורי' עבדא אין כונת הגמ' להוכיח משם דאינו נפטר מממון בהריגת ממונו, אלא הפי' דהרי זה כמו דממונו הורג דבודאי אין בזה פטור מממון, וקטל תורי' זה רק דוגמא של ממונו ההורג, וכ"כ **המהרמ"ש**.

תוד"ה בגדי – מש"כ לחלק בשם ריב"ם כ' **המהר"ם** דאי"ז ישוב להגמ' הכא, דהכא נפטר משום דחייב מיתה של רוצח ולא משום רודף, וכבר הביאו **דבתוס'** בכתובות ל"א א' **ובראב"ד וברשב"א** כאן מבואר דגם הכא יש לפטור משום רודף וכמשנ"ת לעיל, **ובאו"ש** בפ"א מרוצח ה"ז הק' דאם הכא פטור משום דין רודף מה מק' הגמ' לר"ל, הא כיון דהדין להרוג את הרודף הוא משום הצלת הנרדף, גם היכי דאחד יעשה דבר דע"י זה יגרם דימות האחר ולא יהיה רוצח בידים מ"מ יהיה לו דין רודף משום הצלת הנרדף, וכ' משום הכי לבאר דבאמת הכא אין לו דין רודף דבודאי בשעה שמדליק האש אפשר להסיר מה דכופת העבד, וניתן להצילו בדבר אחר דאז אין היתר להרוג את הרודף, **ובאחיעזר** שם אות ג' כ' די"ל דהגמ' סברה דבהכרח אין לומר דהוי מדין רודף דאמאי קתני דנשרף עמו, הא גם אם לא ישרף העבד לבסוף מ"מ יהיה פטור משום דהיה רודף מתחילה, אמנם בראשונים מבואר דהטעם משום רודף ואעפ"כ מבואר דלר"ל אין לפוטרו, וכ' **האחיעזר** שם באות ד' **ובאמ"מ** שם באות י' דלפי משנ"ת לעיל בשי' הרשב"א דלר"ל יש לחייבו משום ממונו המזיק הגם דבשעת ההבערה היה רודף, א"כ מהאי טעמא מק' הגמ' לר"ל דגם אי נימא דהוא רודף, מ"מ אין לפטורו על מה דאח"כ הולכת האש ושורפת הגדיש, **ובמנ"ח** מצוה נ"ו אות י' מבואר די"ל דבאמת אין דין רודף בגרמא, וכ"כ **בחי' הגרש"ש** בסכ"א אות ג', אמנם בחי' בכתובות סל"ג צידד לומר כהאחיעזר, **ובאמ"מ** שם בהגה כ' לומר עוד, דיש שני דינים ברודף, האחד דיש דין להורגו משום הצלת הנרדף והשני דיש לו דין מיתה משום זה דהוא הולך להרוג אדם עיי"ש שהוכיח זה, ולפ"ז כ' די"ל דכל מה דאיכא לדין קלב"מ ברודף זהו רק משום הדין מיתה שיש לו, אבל מה דיש דין להורגו להצלת הנרדף זה אינו סיבה לדין קלב"מ דזה אינו דין מיתה ברודף, ולפ"ז כ' דהגם דנימא דגם בגרמא איכא לדין רודף, מ"מ כיון דזהו רק משום הצלת הנרדף אבל אין בו דין מיתה משום הכי אין כאן דין קלב"מ, **ובחי' ר' ראובן** סי"ג כ' לומר דבשלא בכונה בזה איכא היתר להורגו רק אם הוא רוצח בידים, והכא מוקמינן שלא בכונה עיי"ש במה שביאר בזה.

ו) רש"י ד"ה ורי"ו – התוס' דחו דאין לומר דרי"ו לטעמי' דהא למסקנא מבואר דרי"ו מודה דאשו גם משום ממונו, **והפנ"י** כ' דכונת רש"י דלרי"ו דהוי חציו דחרש משום הכי יש לנו לפטור את השולח אפילו משום חיוב ממונו, ומשום דמעשה ההבערה מתיחסת רק לחרש, וזה כמבואר בראב"ד לק' כ"ג א' דאם אשו משום חציו יש לפטור בעל הגחלת כיון דהוי חציו של כלב, [**והנחל"ד והאהא"ז** בפ"ב הי"ז אות ד' כ' לישב עפ"ז קו' התוס' דאמאי מק' לרי"ו טפי מר"ל, דכיון דהוי מעשה דחרש אין לנו להחשיב זה כחציו של השולח], **ובבי' הגר"א** סתי"ח סקט"ו כ' לומר דבאמת רי"ו חזר בו, וס"ל אחר חזרה כר"ל דחייב גם במסר לו שלהבת, **ובמרומי שדה** כ' דמש"כ רש"י דרי"ו לשי', היינו באמת דוקא בס"ד דרי"ו לא מחייב משום ממונו, אבל לפי האמת הוי מטעם אחר וכמש"כ תוס'.

**התורי"ד** הק' דנראה מדברי רש"י דבמסר לי' גווזא וסילתא ושרגא חייב גם אם הוליכו החרש, ואמאי חייב הא חציו דחרש הם ואיך יחשב חציו של השולח, וכ' דצ"ל דמיירי דהניחם בארץ וראוי שתלך האש מצ"ע, והחרש רק היה כדי לשמור דלא תלך, ולכאורה כך צ"ל גם לפי דברי הפנ"י שהובא לעיל, ויל"ע דהפנ"י כ' זה בשי' רש"י דכיון דהוי ע"י החרש ליכא למימר דהוי חציו של השולח, ומה מהני תי' הגמ' דמסר לי' גווזא וסילתא, הא מ"מ החרש מוליך האש וכמו דדייק התורי"ד מדברי רש"י, **והנחל"ד** כ' לומר דמיירי דהחרש רק ריבה האש והגדילה אבל מ"מ הלכה מעצמה, וכיון דהחרש רק גרם דתוכל לילך, אכתי יש לנו להחשיב זה כחציו של השולח, ועיין **בחי'** תלמיד ר"ת דמיירי הכא דיכלה האש לילך מעצמה ע"י רוח מצויה גם בלא החרש, ורק דלבסוף הוליך החרש, ולפי דברי **המהרש"א** שנתבאר בע"א באות א' דלא הוי חציו אלא א"כ יכלה האש לילך גם בלא רוח מצויה כלל, צ"ל דהכא מיירי דיכלה לילך גם בלא רוח מצויה כלל וגם בלא מעשיו של החרש.

**כג' א'**

ז) רש"י ד"ה היכי – **התור"פ** כ' דנראה מרש"י דמה דטמון פטור הוא משום דהוי כעין אונס, ומשום הכי אדם דחייב על אונס יש לחייב גם בטמון, והק' דודאי אין פטור טמון משום אונס אלא מגזה"כ, דהא בשורו המזיק דפטור על אונס מ"מ חייב בטמון, וכ' דנראה דהכי קאמר דלא מצינו באדם דיש בו פטור על איזה דבר, ויל"ע האם מש"כ דהכי קאמר, כונתו לפרש דברי רש"י או דזה פי' בגמ' ולא ברש"י, והתוס' כ' כהתור"פ ובכל זאת הביאו הדרשה דפצע תחת פצע דמשם חזינן דחייב בכל ענין, וא"כ לכאורה גם ברש"י י"ל הכי, אמנם **הרשב"א** כ' דרש"י מבאר באופן אחר ממש"כ התוס', ואפשר דלשונו נראה דמה דאדם חייב בטמון מקורו הוא ממה דחייב באונס, ולא רק דמשום דחייב בכל ענין אין לומר דפטרתו התורה מהיזק בטמון, ויל"ע בלשון **הראב"ד** שכ' דקו' הגמ' דגבי ממון המזיק מצינו פטורים בקרא, אבל גבי אדם המזיק היכן מצינו, הלא אף ישן חייב דהוה לי' כטמון.

גמ' כגון שנפלה דליקה – **בפי' הר"ח** כ' כגון שהצית אש, **ובחי'** תלמיד ר"ת כ' דלפי הגירסא לפנינו צ"ל, דלא שמר על גחלתו וע"י זה נעשה דליקה הראויה לילך ולהזיק, דאי נפלה עיקר האש אין לחייבו משום חציו גם אם לא היה גדר מעולם.

גמ' ונפלה גדר וכו' – **בתה"כ** סשצ"ב כ' במדליק אש והלכה ברוח שאינה מצויה, דגם אם יכול לסלק האש מ"מ אינו חייב לסלק, דכיון דבזמן שעשה האש לא היתה ראויה להזיק, תו אינו מתחייב על עשייתו האש, אמנם אם היה האש ממונו ממש חייב גם אם הלכה ברוח שאינה מצויה, דכיון דמ"מ גם עכשיו הוי ממונו, הרי יש לו לסלק עכשיו ממונו שלא יזיק, ולפ"ז לכאורה הכא מיירי דהאש היא ממונו ממש דאי לאו הכי הרי אין לחייבו גם אחר שנפלה גדר כיון דבשעת ההדלקה לא היתה ראויה להזיק, **ובאמ"מ** סכ"ט אות ה' גם כ' לומר הכי, אך האריך שם לומר דבאש אין חיוב אלא על מה שעשה האש למזיק, אבל מה דהוי ממונו אינו מחייב כלל באש עיי"ש ונתבאר לעיל באות ב', ולפ"ז הק' אמאי הכא באמת חייב אחר דנפלה הגדר הא בשעה שעשה האש לא היתה ראויה להזיק, וכ' דאין לומר דאע"פ דלא היה פושע בשעת עשיית האש, מ"מ כיון דעכשיו ראויה להזיק הרי יש לנו לחייבו על מה שעשה מתחילה, דלק' כ"ט מבואר גבי בור שאינו שלו, דאם הניח במקום דראוי ליפול רק ברוח שאינה מצויה, דאינו חייב לסלק אם נפלו אח"כ, וכ' באות ד' דיש לחלק בין אש לבור, דבאש האש הולכת ומזיקה משא"כ בבור הניזק בא אצל המזיק, ומבואר לק' מ"ח א' דבשניהם ברשות יש חילוק בין הזיק להוזק, ולפ"ז כ' דהיכי דמתחילה לא פשע הוי כעושה ברשות, ובבור דהוי כהוזק הרי יש לפוטרו משום דהוי ברשות, אבל באש דהוי מזיק בזה לא מהני מה דהוי ברשות לפטור, ואנוס לא הוי כיון דיכול עכשיו לסלק, [**ובקה"י** בס"ב הביא דבתוס' בסנהדרין ע"ז א' מבואר דבתריס פטור גם בנזיקין, ולפ"ז ק' אמאי הכא חייב, וכ' לומר דהכא האש ראויה להזיק גם קודם נפילת הגדר בחצירו ומשום הכי חשיב דעשה מזיק וחייב על זה באחריות, ויל"ע האם י"ל בתוס' בסנהדרין דדנו רק מצד דיתחייב על סילוק התריס, אבל י"ל דאה"נ דזה גורם לו להתחייב על החץ משום ממון המזיק], **ובברכ"ש** סי"ז סק"ח כ' להסתפק האם מה דחייב הכא הוא משום פשיעה מחודשת, או דכיון דאינו שמור ממילא דחייב על מה שעשה מעיקרא, ובאות ו' שם כ' דאין לחייב באש אלא א"כ הוא עושה המזיק אבל לא משום ממונו וכמש"כ האמ"מ, ולכאורה במה שרוצה לומר דהכא חייב משום פשיעה מחודשת על כרחך דיש חיוב מצד ממונו גרידא גם בלא שעושה המזיק, דאי לאו הכי במה הוא פושע אחר שנפלה הגדר, [ועיי"ש שכ' דלפ"ד התוס' דיש לפטור משום קלב"מ גם על מה דמזיקה האש אחר שנפלה הגדר ברוח מצויה על כרחך דאין כאן חיוב משום פשיעה מחודשת, והיינו דאין חיובו אלא על עשיית מזיק עיין לעיל משנ"ת בדברי התוס'], ובס"י סק"א מבואר בדבריו דיש לחלק בין היכי דעשה אש דמצ"ע יכולה להזיק ע"י רוח מצויה ורק דיש גדר, או דמצ"ע אינה יכולה לילך ולהזיק ברוח מצויה דאז אינו חשוב כלל מבעיר, ומבואר בדבריו דהא דחייב בכלו חציו זהו דוקא אם מתחילה יכלה האש להזיק מצ"ע ע"י רוח מצויה, **ובאמ"מ** שם באות ד' כ' דאין סברא לחלק בזה בין אם היה גדר או דלא יכלה לילך ולהזיק אלא ע"י רוח שאינה מצויה, [ויל"ע בדברי התה"ד דכ' שם דהתוס לעיל דפטרו משום קלב"מ מיירו דאין האש שלו וכמשנ"ת לעיל באות ה', והרי תוס' שם כ' דמיירי באופן דכלו חציו ומבואר דחייב בכלו חציו גם אם אין האש שלו, ולפ"ד הברכ"ש דחלוק אם האש הולכת ברוח שאינה מצויה או דנפלה גדר יש לישב דברי התה"כ, אלא דבתה"כ שם נראה דלא כהברכ"ש, דכ' דאש שהולכת ברוח שאינה מצויה דמי לשור שנפרץ גדר באונס].

גמ' שם – **באמ"מ** שם סקכ"ה כ' לומר דגם היכי דהיתה ראויה ליפול ברוח מצויה, מ"מ כיון דבשעת עשיית האש לא היתה ראויה לילך ולהזיק בלא נפילת הגדר, כבר לא הוי חציו, ועיי"ש שכ' לומר דדוקא בכהאי גונא הוא דחייב אם נפלה הגדר, אך דחה דאמאי אמרינן בגמ' דהיה לו דגודרה ולא גדרה, הא גם אם אינו יכול לגדור אחר שנפלה יהיה חייב משום ממונו כיון דבשעת עשיית האש הרי לא היה כאן שמירה כיון דהגדר יכולה ליפול ברוח מצויה, ועיין בחזו"א שגם דן בנפלה ברוח מצויה האם הוי חציו.

גמ' שם – **בחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש הביא **דרי"ו** הק', דאם מיירי דוקא בכהאי גונא דהיה גדר, אמאי מבואר לק' ס"א ב' דבמדליק בשל חבירו חייב גם על טמון, הא כיון דהיה גדר מה בכך דהדליק בשל חבירו, ועיי"ש דמשום זה ביאר באופן אחר ויתבאר לק' בע"ה, ובחי' שם כ' לומר דאי"ז קו', דכל פטור טמון הוי רק במדליק בשלו, **ובחזו"א** גם כ' דמסברא נראה דהיכי דהיה גדר אין לחייב יותר באם הדליק בחצר חבירו, וכ' לומר דמיירי דלא היה רוח מצויה הרבה וכמש"כ תוס' דבכהאי גונא לא הוי כחציו, אך הביא **דבמלחמות** בסוף הכונס **ובטושו"ע** סתי"ח סי"ג מבואר דגם בהיה גדר יש לחייב בחצר חבירו.

גמ' דהתם כלו לי' חציו – **בברכ"ש** סי"ז סק"ד מבואר, דהס"ד היתה דגם בכהאי גונא חשיב חציו כיון דמ"מ לבסוף מזיקה האש שעשה מתחילה, אמנם **בחזו"א** מבואר דבס"ד ס"ל דבכהאי גונא רי"ו פוטר לגמרי, וכקו' הגמ' אי הכי.

תוד"ה מאי – מש"כ דהוה מצי לומר כלב שנטל חררה, כבר כ' רש"י דמשמע דפליגי באשו שלו, ומש"כ לענין קלב"מ כ' **הנחל"ד** דזהו בכלל מה דמשני לענין ד' דברים [ובתוס' נראה דמ"מ זה כבר הוזכר לעיל], ומש"כ לענין טמון כ' **הנ"י**,דכיון דאביי הק' היכי משכחת טמון נראה דלאו לענין זה פליגי.

רש"י ד"ה לחייבו – מש"כ דבושת חייב רק בכונה, הנה **בר"ח** מבואר דד' דברים היינו גם בושת, וכ"כ **הרמב"ם** בפי"ד הט"ו **ובשו"ע** בסתי"ח סי"ז, **ובלח"מ** שם כ' דמיירי בכהאי גונא דנתכוין דילך עד חבירו ויזיקו, והוי בושת בכונה.

ח) **המהרש"ל** מביא דיש גירסא ברש"י דמסקנת הגמ' דהגם דרי"ו ס"ל דחייב משום חציו, מ"מ זהו דוקא היכי דגם הוי ממונו אבל בלא ממונו גם אינו מתחייב משום חציו, וכן מבואר **בש"מ**, וכ' **המהר"ם** דלפ"ז אתי שפיר מש"כ רש"י בתחילת הסוגיה דקס"ד דאיכא בינייהו כגון שהדליק בגחלת שאינה שלו, דלפ"ז באמת למסקנא לכו"ע פטור בהדליק בגחלת שאינה שלו, **והנחל"ד** האריך לומר דגם שי' הרמב"ם הכי עיי"ש, **ובחי' רא"ל** סע"ג כ' לבאר בזה, דמה דהוי ממונו הוא ע"י עשיית האש למזיק וכמשנ"ת לעיל דברי האחרונים בזה, וא"כ לענין טמון הוי גזה"כ דאינו באחריותו ומשום הכי אין לחייבו על זה, דלענין זה לא הוי ממונו, **וביש"ש** הק' דהיה להגמ' להביא הא דאמר רבא דקרא ומתניתא מסייע לרי"ו אחר המסקנא, כיון דלפ"ז יש שינוי בכל דברי רי"ו, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ' בשם **רי"ו**,דמסקנת הגמ' דהיכי דמדליק בתוך שלו דיכל לשמור האש, אכתי בשעה שמדליק אינו מזיק ומשום הכי אינו חייב על טמון, וכ' בחי' שם דמ"מ נראה דגם לפ"ד על ד' דברים יהיה חייב, ורק לענין טמון פטור מגזה"כ, **והיש"ש** כ' לומר דמסקנת הגמ' דהיכי דיש לחייבו משום ממונו אז פטור על טמון, דלענין טמון איכא פטור כיון דהוי ממונו, ומ"מ חייב על ד' דברים כיון דהוי כחציו, ורק היכי דאינו חייב אלא משום חציו אז חייב גם על טמון, וכבר תמה בדבריו **הנחל"ד** דיציבא בארעא וגיורא בשמיא, דוכי משום דגם הוי ממונו יש סיבה לפטור.

**הרמב"ם** בפי"ד מנז"מ ה"ט כ' פטור טמון באש ולא חילק אם היה גדר או לא, **והה"מ** בהט"ו שם הק' דכיון דפסק דחייב בד' דברים אמאי לא חילק לענין טמון, וכ' די"ל דהרמב"ם מבאר הסוגיה באופן אחר, **והיש"ש והנחל"ד** כ' לבאר שי' הרמב"ם כמשנ"ת לעיל, **ובבי' הגר"א** סתי"ח סקל"ג כ' לבאר, דהרמב"ם ס"ל דגם אם חייב משום חציו שפיר י"ל דהוי גזה"כ דפטור על טמון, וקו' הגמ' דהיכי משכחת פטור טמון, הוא משום דמבואר לק' ס"א ב' דבמדליק בשל חבירו אין פטור טמון, וא"כ לעולם יש לחייבו דכיון דהוי חציו הרי הוא כמדליק בשל חבירו, ועל זה משני לבסוף דכיון דבידו לגדור אי"ז כמדליק בשל חבירו, ושפיר פטור הגם דהוי חציו, **והחזו"א** מק' דא"כ מהו זה דאמרינן בגמ' דגם לרי"ו חייב משום ממונו הא אי"צ לזה כלל, ועיי"ש משה"ק עוד, והנה **בהג' הגר"א** בגמ' כ' בשי' הרמב"ם דחיוב חציו הוא משום ממונו, ולכאורה זה דלא כמש"כ בשו"ע דבאמת הוי חציו לגמרי רק דגזה"כ דפטור, ועיין באהא"ז בפ"ב מנז"מ הי"ז ובחי' רבי שלמה סי"ד מש"כ בדברי הגר"א.

**בטושו"ע** סתי"ח סי"ג מבואר דהיכי דלא כלו חציו חייב גם על טמון, ושי' **היש"ש והגר"א והנחל"ד** דעיקר כשי' הרמב"ם והסמ"ג דלעולם פטור על טמון במדליק בתוך שלו, **והחזו"א** כ' דיש להורות כהטושו"ע.

א) גמ' וליחייב בעל גחלת – שי' רש"י דרק על מה דפטור בעל הכלב, בזה מק' הגמ' דיהיה חייב בעל גחלת, אבל מה דיש לחייב בעל הכלב בזה אין לנו לומר דבעל גחלת ישתתף עמו בתשלומין, וכן מבואר לעיל כ"ב א' **בפנ"י** דכך היא שי' רש"י, **ובחי' רא"ל** סע"ב כ' לבאר דס"ל לרש"י דבמה דחשיב בעל הכלב פושע הרי זה פוטר את בעל גחלת מפשיעתו, דבלא פשיעת בעל הכלב לא היה בא היזק זה ויש לנו להחשיב יותר את בעל הכלב כפושע, [ועיי"ש שכ' דלפ"ז צ"ל דבצרורות הוי חסרון בעיקר הפשיעה המחייבת], ושי' התוס' דיהיה חייב בעל הכלב ובעל הגחלת כל אחד מחצה, וכ"כ **הרא"ש** לעיל י"ט ב' גבי דליל ותרנגול, ונראה דהוא הדין הכא, ומבואר ברא"ש שם דדין זה יהיה תלוי במחלוקת ר"נ ורבנן בליכא לאשתלומי מהאי, ולהלכה דס"ל כר"נ בשאר הגדיש דהוי צרורות ישלם בעל הכלב רביע ובעל גחלת ג' חלקים.

**והש"מ** כ' בשם **תוס' שנ"ץ** די"ל דבעל גחלת יהיה חייב הכל, ומה שהק' התוס' מהגמ' לעיל דמק' הגמ' דגם בעל הגמל יהיה חייב, זהו משום דשם מיירי דבעל הגמל נמצא שם ומשום הכי יש לנו להטיל האחריות על בעל הגמל, אבל הכא מיירי דאין בעל הכלב שם ובזה יש לנו לחייב בעל הגחלת בכל הנזק, ועל מה שהק' התוס' מדליל לא תי' כלום, אמנם לשי' רש"י שם דאין לחייב כלל בעל הדליל, ונתבאר שם דברי הנחל"ד דשאני דליל דבלא זריקת התרנגול אינו מזיק כלל לק"מ משם, **והרמב"ם** בפ"ב מנז"מ הי"ח כ' דעל מקום הגחלת חייב בעל הכלב ועל שאר הגדיש חייב בעל הגחלת, **ובנחל"ד** לעיל כ"ב א' **ובאהא"ז** שם כ' דהרמב"ם מבאר הכא קו' הגמ' דלחייב רק בעל הגחלת, והיה ק' לו מהגמ' לעיל דמק' דלחייב בעל הגמל וס"ל דהיינו רק בעל הגמל, וביאר דהכא מיירי על שאר הגדיש ולעיל מיירי על מקום גחלת, דהא מוקמינן שם דמיירי במסכסכת דהכל הוא מקום גחלת, ומבואר בנחל"ד דשי' הרמב"ם דעל מקום גחלת עיקר המזיק הוא בעל הכלב ומשום הכי הוא חייב בכל הנזק, ועל שאר הגדיש עיקר המזיק הוא בעל האש ומשום הכי הוא חייב בכל הנזק עיי"ש.

**ובדברי משפט** סש"צ סק"א מבואר דאם יזרוק הכלב דבר של האחר כמו דהא דדליל, בזה חשיב כמקום גחלת ובעל הכלב חייב, אמנם **בחזו"א** נראה מבואר דכל צרורות הוי כשאר הגדיש דיהיה חייב בעל הצרורות, ועיין **באהא"ז** שם **ובחי' רא"ל** דכ' לבאר דברי הרמב"ם, דזה סברא רק לגבי חיוב אש דבזה יש לחייב יותר בעל הגחלת דהוא בעל האש עיי"ש בדבריהם, ולפ"ז מבואר כהדברי משפט דבצרורות הוי כמקום גחלת, [וע"ע לעיל כ"ב א' אות ד' משנ"ת שי' הראב"ד].

**הטור** בסשצ"ב כ' דנראה כשי' התוס' **והשו"ע** שם כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' די"א כהטור.

רש"י ד"ה ולחייב – מש"כ רש"י דרק משום ממונו יש לחייבו, מבואר **בראב"ד ובש"מ** בשם **הרא"ש** לאו הכי, אלא דגם משום חציו יש לחייב, **ובפנ"י** מבאר שי' רש"י דאי"ז כרוח מצויה כ"כ דמבואר בתוס' לעיל דאין לחייב משום חציו.

תוד"ה וליחייב [השני] – **בתור"פ** מבואר דרש"י מישב זה במש"כ דס"ד דמיירי דגחלת דחד וחררה וגדיש דחד, [**והמהרש"ל** כ' לגרוס ברש"י דגחלת וחררה דחד וגדיש דחד, אמנם בתור"פ מבואר כמו הגירסא לפנינו, אמנם לפי הגירסא לפנינו י"ל דגם לפי האמת הוי כך, וכ"כ **בבי' הגר"א** סשצ"א סקכ"ד וכן נראה **בש"מ** כאן בשם **גליון**, והמהרש"ל לא ניחא לי' לומר הכי ומשום הכי הוצרך לשנות הגירסא], וכן מבואר **בראב"ד**, **והרשב"א** כ' כהתוס' והביא דברי הראב"ד, והנה **הראב"ד** כ' דהוה מצי לשנויי דמיירי בגחלת וגדיש דחד, ונראה מדבריו דלפ"ז לא יק' קו' הגמ', ומבואר דלא כתוס' דכ' דמ"מ אכתי יק' דלא יהיה חייב בעל הכלב אלא רביע, ובאמת דלשי' רש"י דקו' הגמ' רק דבעל גחלת יתחייב במה דפטור בעל הכלב לא שייך כלל לומר כתוס', ועיין **בחי' רא"ל** סע"ב דהעיר בדברי התוס', דאף דיש לחייב גם בעל הגחלת משום דגם הוא פשע, מ"מ לכאורה בעל הכלב הוא גם פושע גמור, וא"כ בכהאי גונא דבעל הגחלת אינו חייב כיון דהוא בעל הגדיש, אמאי לא יתחייב בעל הכלב בכל הנזק כיון דהוא פושע גמור ואין עמו שותף בתשלומין, וכ' דמוכח בתוס' דכיון דבלא פשיעת בעל הגחלת לא היה הכלב מזיק, הוי חסרון בפשיעת בעל הכלב כיון דהיה צריך גם לפשיעת בעל הגחלת כדי דיהיה נעשה ההיזק, וי"ל דהראב"ד חולק בזה, ועיין **בחזו"א** דהעיר די"ל דאין לבעל הגחלת לשמור שלא יזיקו את גדישו עם גחלתו, כמו דאין לו לשמור דלא יזיקו את החררה שלו, וכ' דצ"ל דכיון דהגחלת היא דבר המזיק יש לו לשמור על כל היזק מהגחלת, וי"ל דהראב"ד חולק על זה, **ובב"ח** סשצ"ב **ובסמ"ע** שם סק"ה מבואר כתוס'.

בא"ד – **המהרש"א** מעיר דאמאי הוצרכה הגמ' לעיל לומר דמתני' מיירי באדיי אדויי', הא י"ל דמיירי באמת בהניח ומיירי דלא שימר בעל הגחלת ומשום הכי חייב בעל הכלב רק ח"נ על מקום הגדיש, **והמרהמ"ש** ועוד אחרונים תי' דא"כ יק' אמאי מבואר לעיל י"ח א' דר"א מחייב נ"ש, וכן מבואר **בש"מ** על התוס' לק' דכ' דאם משום תחילתו בפשיעה יש לחייבו רק רביע.

ב) תוד"ה בששימר – **בש"מ** מבואר דלכאורה גבי כלב גם יהיה סגי בזה דישמרנו בדלת שלא יצא, דאז הוא שומר כדנטרי אינשי, אמנם כ' דגבי כלב בעי לשמור עם שלשלת, **ובברכ"ש** ס"ו אות ו' כ' בשם **הגר"ח** דמה שחילקו התוס' בין הכלב לגחלת הוא משום דהכלב הוי מזיק גמור, וא"כ כל דלא הוי אונס יש לחייבו משא"כ בעל הגחלת כל חיובו הוא משום דגם הוא פושע, וא"כ כל דנטר כדנטרי אינשי תו אינו פושע ופטור, ונראה דבריו שם דגבי כלב הוא מזיק גמור כיון דמצ"ע לא שמרו כלל, משא"כ הגחלת הרי הגחלת בביתו ואינה יכולה לילך ולהזיק מצ"ע, ולפי המבואר בש"מ נמצא דיש חסרון בכלב גם דלא חשיב שמירה כלל לגביו.ובעיקר דברי התוס' הביא **בחי' הגרנ"ט** סקכ"ב,דבראשונים לק' נ"ח א' יש מחלוקת בזה האם יש פטור דנטר כדנטרי אינשי.

בא"ד – **הראב"ד** כ' דגבי אש מיעטה התורה בשמירתן ומשום הכי סגי במה דשם דלת דעומדת ברוח מצויה, **ובנ"י** בשם **הרמ"ה** מבואר דמשום הכי חלוק דלגבי האש סגי בזה הגם דאמרינן דסתם דלתות חתורות אצל כלב, **ובחי' הגרנ"ט** שם הק' דמאי שנא משן ורגל דגם אמרינן דסגי בשמירה פחותה, וכ' לבאר דבשן ורגל הרי השור הוא מזיק גמור מצ"ע, משא"כ באש אינו מזיק אלא ע"י פשיעתו ופשיעתו זה מה שעושה האש למזיק, ומשום הכי אמרינן דסגי בדלת דכבר לא יחשב מזיק, דאע"ג דיכול כלב לחתור אי"ז כרוח מצויה אלא כמצויה ואינה מצויה, משא"כ בשן ורגל כיון דהוי מזיק גמור מצ"ע ורק דנפטר ע"י שמירה, בזה לא סגי בדלת כיון דדרך כלב לחתור, ורק באינה מצויה לגמרי אין חיוב שמירה, והנה **הראב"ד** מביא אח"כ דיש מק' דאמאי פטור בשמר הא כיון דשכיחי כלבים הרי אכתי הוא פושע וכמבואר לק' נ"ב דהיכי דיש כיסוי דנופל ע"י גמלים דלא חשיב שמירה, וא"כ הכא נמי, וכ' דשאני הכא דיש לבעלים לשמור על כלבם דלא יחתור ומשום הכי אינו פושע בזה, **והרשב"א** הק' דא"כ גם לסגור דלת לא יצטרך כיון דהבעלים צריכים לשמור דלא יכנס כלבם, **ובנ"י** מבואר דדלת בעי לסגור משום שאר חיות הפקר דלא יקחו הגחלת, אבל לכלבים יש בעלים ומצד כלבים אי"צ לשמור, ומ"מ אם לא יסגור הדלת יתחייב גם בלקח כלב משום תחילתו בפשיעה, ויל"ע בדברי הראב"ד דלכאורה מבואר בדבריו שני תי' על קו' התוס', ועיין באהא"ז בפ"ב הי"ח אות ו' מש"כ על דבריו.

**הרשב"א** כ' דהא דמבואר דסגי לשמור אש שלא תלך ברוח מצויה, זה דוקא אם לא שכיחי כלבים, דאי לאו הכי יהיה חייב משום תחילתו בפשיעה דהרי הוא פושע לענין כלבים, ולכאורה כונתו בלא גדר, דאם גדר הרי מבואר בגמ' דגם על כלבים אין לחייבו.

תוד"ה סתם – **בתור"פ** מבואר דלפמש"כ רש"י דיחשב משונה ויהיה חייב רק ח"נ לא קשיא כלל דאין תחילתו בפשיעה מחייב נ"ש במשונה, וכמש"כ התוס' לעיל כ"ב א', וכ"כ **הש"מ** בשם **הרא"ש** דמשום הכי לא יכלה הגמ' לדחות דחייב משום תחילתו בפשיעה, וזה סותר למש"כ **הרא"ש** בפסקים לעיל י"ט ב' דהכא אין לפטור כלל משום משונה, דאע"ג דהוא משונה בחתירה כיון דמ"מ מה שמזיק אח"כ הוי באורחי' ממילא אין לו ליפטר על ח"נ משום משונה, דבעי דבשעת ההיזק עצמו יעשה הנזק בדרך שינוי, ונתבאר לעיל י"ט ב' במתני' שם באות א', וכ' שם דביאור הגמ' הכא הוא כמש"כ התוס' דהוי אנוס ופטור לגמרי, [ובחי' רבי שלמה ס"ה העיר דגם לרש"י יש לדון דיהיה חייב נ"ש משום תחילתו בפשיעה, כיון דהכא המעשה עצמו אינו משונה אלא דבא ע"י שעשה מתחילה שינוי, וי"ל דבזה יכול תחילתו בפשיעה לחייב נ"ש], **ובש"מ** בשם **תר"י** מבואר דממנ"פ או דהוי אונס לגמרי או דהוי אורחי' דאונס לא מקרי משונה, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ' דהוי תרוייהו גם אונס וגם משונה, ויל"ע בשי' תר"י דאמאי לא הוי גם משונה דמה דכך דהוי לא אורחי' כלל, **ובחי' רבי שלמה** ס"ה נקט בפשיטות דגם לשי' התוס' דהוי אונס מ"מ גם הוי משונה, וכ' דהא דלא כ' התוס' דיהיה חייב רק ח"נ משום דעכ"פ גם הוי משונה, הוא משום דס"ל כשי' הרא"ש דאין לפטור הכא משום משונה, וכבר נתבאר דבש"מ מבואר דאינו משונה.

בא"ד – **הראב"ד והש"מ** בשם **רי"ו** כ' לת' עוד, דמאי פסקא דמתני' דבעל הגחלת שמר ובעל הכלב לא שמר, ועל כרחך דגם מיירי באופן דבעל הכלב שמר כמו בעל גחלת והיינו דנעל הדלת בפני הכלב ומ"מ חייב משום דסתם דלתות חתורות אצל כלב, **והיש"ש** כ' לומר דאין דרך שאדם לא ישמור על גחלתו ולא הוי תחילתו בפשיעה, **והמהרמ"ש** כ' לומר דעכ"פ יק' למ"ד דתחילתו בפשיעה וסופו באונס פטור, דאמאי במתני' חייב בעל הכלב ופטור בעל גחלת.

בא"ד – **הש"מ** כ' דהא דלא פירשו התוס' דהוכחת רב מרי הוי ממה שחייב בעל הכלב על החררה, דבזה אין לומר דחייב משום דהוי תחילתו בפשיעה וכמבואר בתוס' דהוי פשיעה על דבר אחר, משום דבגמ' לא נראה דמיירי על חררה דהא מיירי עד השתא על הגדיש, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, **ובברכ"ש** ס"ו אות ד' כ' דגבי הגחלת לא הוי סופו באונס וגם אם אין דרכו לחתור מ"מ יש לחייבו, דכיון דלא שמר על כלבו, אף דהניזק שמר על חררתו מ"מ כיון דהמזיק מצ"ע לא שמר, ולא היה על הניזק מוטל לשמור על גחלתו, מה דלבסוף חתר הכלב אין בזה סיבה לפטור בעל הכלב משום אונס, וחשיב כתחילתו וסופו בפשיעה, והביא דכן מבואר **ביש"ש** לק' בפ"ו אות ז' דכ' דעל היזק דשן חייב גם אם חתרה הבהמה אף דהוי אונס שתחתור, ורק גבי קרן פטור, וכ' הברכ"ש דהיינו טעמא דגבי שן חיובו מזמן דלא שמר, ומשום הכי כיון דהבעלים מצ"ע לא שמר לא אכפת לן דהיה שם כותל, כיון דמ"מ היא חתרה יש לחייבו, משא"כ בהיזק דקרן חיובו רק משעת ההיזק עצמו, וכיון דבא ע"י אונס פטור, אמנם ביש"ש שם מבואר דמה דמחייב בשן הוא משום הדין דתחילתו בפשיעה דתכנס למקום אחר שאינו שמור וסופו באונס, [ומבואר לכאורה דאפשר לחייבו גם אם הוא פושע בדבר אחר], ומה דבקרן כ' דפטור אפשר דזהו משום דס"ל דרק בפשיעה גמורה יש לדין דתחילתו בפשיעה וכמש"כ הרשב"א ונתבאר לעיל כ"א ב' באות א'.

ג) גמ' הא בעינן וביער בשדה אחר – בתוס' מבואר דהגמ' הכא ס"ל דלא סגי בלקיחה מחצר הניזק כדי לחייב בשן ורגל, וכ"כ **הרא"ש והנ"י**, אמנם **הראב"ד** כ' דהגמ' ס"ל דמיירי הכא דהחררה אינה של בעל הגחלת ומיירי דמסר לאופה לאפות לו חררתו, ועיין בתחילת אות א' ולעיל כ' א' בסוגיית מתגלגל מהו משנ"ת בשי' רש"י, **והרשב"א** הביא דברי הראב"ד, **וברמב"ם** בפ"ג ה"ה **ובטושו"ע** שצ"א ס"ז מבואר כשי' התוס', **ובפנ"י** כ' לומר דגם אי בעלמא יש לחייב על לקיחה לבד זהו רק היכי דמיד אוכלת החררה דבלקיחה מתחלת ההיזק, אבל אם לוקחת זה למקום אחר כמו הכא בזה אין לחייב על לקיחה ראשונה.

**הנחל"ד** הק' על הראב"ד שכ' דלא הוי חצר הניזק, דבעל הגחלת אינו בעל החררה, דמ"מ מבואר לק' מ"ח א' דאם נתן רשות לאחד להכניס פירות לרשותו ובהמה של אחר אכלה הפירות, דחייב דחשיב רשות הניזק כיון דיש לו רשות להכניס שם פירותיו, וא"כ הכא נמי יש לו רשות, ולכאורה רש"י שם מבאר דדוכתא אקני לי' בגוה ומשו"ה חשיב כחצר הניזק, והכא לכאורה אינו מקנה לו שום מקום דהרי מה דמכניס האופה החררה הוא כדי שיוכל לאפות ואין כונתו כלל ליתן לו זכות מקום בחצירו.

תפשוט דפי פרה וכו' – שי' תוס' **והראב"ד והרשב"א** דספק הגמ' דפי פרה הוא על כהאי גונא דאיכא אכילה בלא לקיחה האם יש לחייבו על שן דאי הוי כחצר המזיק אין לחייבו, ושי' התוס' דהא דאמר דתפשוט היינו דממה דמקשינן דבעינן וביער בשדה אחר מוכח דבעי גם אכילה ולא סגי בלקיחה לחודי', ובהכרח דאין לומר דפי פרה דחצר הניזק דא"כ לא משכחת לה חיוב שן באכילה, והראב"ד לשי' כ' דהא דאמר תפשוט, היינו דכיון דאמרינן דבמתני' מיירי דבעל הגחלת אינו בעל החררה ומ"מ מבואר דחייב בלקחה, הרי מבואר דיש חיוב על אכילה בלא לקיחה ותפשוט דפי פרה כחצר הניזק, **והפנ"י** כ' לשיטתו גם על דרך הראב"ד, דבמתני' אין לחייב על הלקיחה וכמשנ"ת, ובכל זאת מבואר דחייב, ובהכרח צ"ל דפי פרה כחצר הניזק.

**בש"מ** בשם **הרדב"ז** כ' לבאר ספק הגמ', דהיכי דלא שמר הניזק כלל בזה בודאי פטור, והיכי דשמר לגמרי בזה בודאי חייב וגם אם נפרץ הכותל או בא אחד [שאינו בן דעת] ופתח הדלת, וספק הגמ' בגונא דשמר שמירה שאינה גמורה, האם יכול ליפטר משום דמאי בעי רפתך בפומא דכלבאי, דכיון דאינו פושע לגמרי דהרי לא שמר בעל החררה לגמרי וגם מזיק בפיו משום הכי יש לפוטרו, או דכיון דלא פשע הניזק דהא מ"מ שמר קצת יש לחייב המזיק, ופושט ממה דמוקמינן בשימר ואע"ג דאין זה שמירה גמורה דהא סתם דלתות חתורות אצל כלב, **והמהר"ח או"ז** סק"ט כ' לבאר דהספק בלא שמר כלל האם יכול בעל הפרה לומר לו דמאי בעי רפתך בפומא דכלבאי, דכיון דלא שמר החררה אין לו לתובעו על מה דהכניס הכלב החררה לפיו, ופיו הוי כחצר המזיק דפטור שם, ופושט ממה דהגמ' היה קשיא לה רק אמאי אין חייב גם בעל הגחלת על שריפת הגדיש, אבל על מה דחייב בעל הכלב על החררה לא קשיא לי', והיינו משום דגם אם לא שמר בעל החררה מ"מ חייב בעל הכלב ולא מצי לומר מאי בעי רפתך בפומא דכלבאי.

תוד"ה תפשוט – מש"כ דלא פשיט מכל מתני' משום די"ל דשם חייב משום לקיחה, **בש"מ** כ' בשם **ר"ת** עוד דבמתני' י"ל דבאמת לא מיירי על אכילת שן, ונקט התנא לישנא דאכלה לסימנא בעלמא ומיירי על גונא כמו דמשני בגמ' דטנפה פירות, **והרדב"ז** כ' לשיטתו דמיירי שם דשמר לגמרי, ובאכלה מצידי הרחבה הגם דלא שמר מ"מ י"ל דחייב ח"נ ומשום משונה כשי' רש"י שם.

בא"ד – מש"כ דבעי גם לקיחה וגם אכילה מגזה"כ, מבואר **בתור"פ** דכיון דכתיב כי יבער איש, יש ללמוד דבעי דגם היבער דהיינו תחילת ההיזק ששולח בהמתו ונוטלת פירות תהיה מחצר הניזק, וכיון דכתיב וביער בשדה אחר יש ללמוד דגם בעי דהאכילה תהיה בשדה אחר, והנה לכאורה בסוגיה אין ראיה לומר דבעי גם לקיחה ולא סגי באכילה לבד, **והטור** בסשצ"א כ' בשם **הרמ"ה** דחייב על אכילה גם אם לקחה הפירות מרה"ר, **ובב"ח** שם נראה דגם שי' התוס' כאן הוי הכי, ולכאורה בתוס' מבואר דלא סגי באכילה לבד, וכ"כ **הדרישה** שם באות ג' והוכיח זה, דאי סגי באכילה א"כ יש לפרש ספק הגמ' בגונא דלקחה מרה"ר ואכלה בחצר הניזק, ואמאי כ' התוס' דוקא גונא דהכניס חשו"ק לתוך פיה, ועל כרחך דבעי דהפירות גם יהיו בחצר הניזק ודלא כהרמ"ה, **ובט"ז** שם בס"ז כ' לומר דמה דחייב בלקחה מרה"ר ואכלה בחצר הניזק, הוא משום דכיון דלא אכלה מיד אלא לקחה ונכנסה לחצר הניזק, א"כ כשנכנסה הרי זה כמו דהיא מניחה ולוקחת מחדש, ויש לנו לחייבה כמו שיש כאן לקיחה ואכילה, וא"כ גם להתוס' יהיה חייב, **ובשו"ע** ס"ז כ' דיש מחייבין גם באכילה לבד כגון אם לקחה פירות מרה"ר ואכלה בחצר הניזק, וכך היא שי' **הראב"ד** דהא מבאר הגמ' דמיירי דהחררה לא היתה במצר הניזק, ועיין לעיל כ' א' אות ג' משנ"ת עוד בזה.

בא"ד – במש"כ דמיבעי בגונא דהבהמה לא יכלה ליקח מעצמה, מבואר **בתור"פ** דאם היתה יכולה ליקח, היה אפשר לחייבו מדין תחילתו בפשיעה וסופו באונס, **ובקצוה"ח** סשצ"א סק"א הק' על דברי התוס' דאמאי אם היתה יכולה ליקח היה חייב, הא מ"מ אין כאן לא לקיחה ולא אכילה, ובסו"ד הביא דברי התור"פ, **ובחי' הגרש"ש** סכ"ב אות א' מעיר דלכאורה אין לחייב משום תחילתו בפשיעה, דמ"מ גזה"כ דבעי אכילה או לקיחה מחצר הניזק וכאן ליכא, ותחילתו בפשיעה מהני רק דלא יהיה פטור דאונס, וכ' לבאר דהא דחייב על לקיחה לבד אי"ז משום דרואים כאילו כבר נפסדו הפירות מיד בלקיחה [וכמבואר בראב"ד בע"ב], אלא דכל דהלקיחה היתה מחצר הניזק, נמצא דבעל הפרה פשע בפירות שבחצר הניזק, וזה סגי לחייבו על הפירות, ומשום הכי ממילא דאתי שפיר מה דחייב משום דתחילתו בפשיעה, דזה מהני דגם הכא רואים דפשע בפירות שבחצר הניזק ויש לחייבו, **והחזו"א** כ' לומר דגם למ"ד דתחילתו בפשיעה וסופו באונס פטור י"ל דהכא חייב, דכיון דמ"מ פשע לגבי הפירות, כבר איכא להמחייבו על הפירות, וכיון דאין כאן אונס בסוף הרי הוא חייב, דלענין דיהיה להמחייב מהני לכו"ע מה דהוי תחילתו בפשיעה.

בא"ד – במה דמבואר בתוס' דאם המושיט הוי בר חיובא הוא חייב על מה דמושיט, הנה **בהג"א** כ' דהיכי דיכלה הבהמה ליקח הפירות בעצמה, בזה הדין דאם זה שהושיט לה הפירות הגביה הפירות נעשה גזלן וחייב משום גזילה, ואם לא הגביה אלא קירב הפירות, בזה לא מידי עביד כיון דגם בלא שקירב יכלה לאכול הפירות ופטור, ומבואר דהיכי דלא יכלה ליקח בלא שקירב הפירות אפשר לחייבו גם משום מזיק, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ' בתחילה דהכא יש לחייב רק המושיט, דדמי לדוחף שור של אחר לבור דהדין דרק האדם הדוחף חייב ובעל הבור פטור, ואח"כ כ' בשם תוס' דהכא שאני דיש דעת לבהמה ומעצמה אוכלת לאחר שהושיט לה, ומבואר דיש לחייבו מדין מזיק, **ובש"כ** סשצ"א סק"א כ' לומר דאין לחייב משום מזיק אלא משום גזלן, **ובקצוה"ח** שם סק"א הק' על הש"כ דכיון דמיירי דאינה יכולה ליקח בלא זה הרי הוא כמעמיד ויש לחייבו משום מעמיד, **ובגליון מהרש"א** שם העיר דגם אם יכלה לאכול בלא שיושיט לה, מ"מ כיון דאין זה ברי היזקא דתאכל אמאי לא יחשב כמעמיד, **ובחזו"א** מבואר דכיון דיכלה ליקח גם בלא שיושיט לה, הוא אינו הגורם המוחלט על היזק זה ומשום הכי אין לחייבו מדין מעמיד, והעיר דאמאי בכל מעמיד לא נימא דכשמוליכה הרי קודם דמעמידה ממש על הקמה, יש זמן דהיא רק קרובה לקמה ויכולה לאכול בעצמה, ויפטר על מה דאח"כ מעמידה ממש על הקמה וכמבואר הכא בהג"א, וכ' דצ"ל דהכל חשוב מעשה אחד.

**ובש"מ** בשם **תר"י** מק' דאמאי חייב על מה דמושיט לה הפירות, ואילו בהכניס יד חבירו לכלב ונשכו מבואר בתוס' דאין לחייב המכניס, וכ' דצ"ל דשם הוי רק גרמא ולא ביאר החילוק, ועיין **בחזו"א** מש"כ לבאר החילוק, **והנחל"ד** העיר דגם אי נימא דבכלב אינו ברי היזקא אף בהכניס ידו ולא דמי למושיט דהוי היזק דשן, מ"מ יק' מנחש דמבואר גם דפטור וגבי נחש הוי כשן, וכ' לומר דהתוס' מחייבים רק מדין גזלן, אמנם נתבאר דבהג"א ובחי' תלמיד הרשב"א מבואר דחייב גם משום מזיק.

**היש"ש** כ' לומר דגם בהגביה אינו קונה כיון דאינו מתכוין לגזול לעצמו, **והחזו"א** גם מעיר דמהאי טעמא אין לומר דיהיה נעשה גזלן, אמנם כ' זה דוקא בגונא דיכלה לאכול הבהמה הפירות גם בלא הושטתו דנמצא דלא מידי עבד, אבל אם לא יכלה לאכול בלא הושטתו, נמצא דהוא מגביה על דעת להזיק החפץ ונעשה גזלן, כמבואר לק' צ"ח א' דמגביה על מנת לאבד גם נעשה גזלן.

במש"כ התוס' דמיירי דהושיט חשו"ק דאינם בני תשלומין, מבואר **בתור"פ** דאם היה המושיט בר חיובא היה הדין דהוא חייב ובעל הפרה פטור, **וברא"ש** מבואר דבעל הפרה פטור רק אם יש למושיט מה לשלם אבל אם אין לו יוכל לגבות מבעל הפרה, **ובש"מ** בשם **רי"ש** מבואר דהדין, רצה מזה גובה רצה מזה גובה, **ובטושו"ע** סשצ"א ס"ז מבואר כהרא"ש, **והש"כ** בסק"א מק' דהא שי' הטור דבדינא דר"נ הדין דאם אין לאחד לשלם אינו גובה מהשני כיון דמתחילה הוטל חלק מהחיוב על אחר, ואמאי הכא כ' דאם אין למושיט לשלם חייב בעל הפרה, וכ' לומר דהמושיט חייב רק מדין גזלן ולא מדין מזיק, וצריך להיות הדין דרצה מזה גובה רצה מזה גובה, אלא דכיון דלא הזיק בעל הפרה בידים אלא פרתו הזיקה ראוי לגבות מתחילה מהמושיט, [ועיין **בקה"י** סכ"ב סק"א מש"כ בזה], **והקצוה"ח** חולק דכיון דמיירי דאין הפרה יכולה ליקח מעצמה יש לחייבו מדין מעמיד וכמשנ"ת, **ובחי' הגרש"ש** סכ"ב אות ב' כ' לומר דהכא הרי ההיזק עצמו נעשה רק על ידי אכילת הפרה, ורק דיש לנו לחייב וליחס היזק זה למושיט מדין מעמיד, ולשי' הרשב"א שם דחשיב אדם המזיק היינו דהוי כחציו של המעמיד, וכיון דההיזק נעשה על ידי הפרה ורק דיש לנו לחייב גם להבעלים וגם להמושיט על היזק זה, בזה שפיר י"ל דכל אחד חיובו נ"ש, ולא דמי לשור שדחף לבור דשם ההיזק נעשה על ידי שני מזיקים, וכיון דתרוייהו חייבים, מעיקרא חל חיוב רק של מחצה על כל אחד, משא"כ הכא דהכל נעשה על ידי מזיק אחד כל אחד מתחייב בכל הנזק, ומ"מ מבואר ברא"ש דיותר יש לנו לחייב המושיט, אך כל זה אם יש לו לשלם אבל אם אין לו שפיר חייב בעל הפרה כל ההיזק, ומבואר בחי' הגרש"ש דבכל מעמיד באמת יש לחייב גם לבעל הבהמה, **והחזו"א** כ' בפשיטות דודאי פטור, אמנם נשאר בקו' על דין הטושו"ע, **ובחי' רא"ל** ס"ע כ' דאפשר דחלוק הכא ממעמיד דשם הוא עושה הבהמה למזיק על ידי העמדתו והוי פשיעה דידי' ומשום הכי רק הוא חייב, משא"כ הכא דרק קירב הפירות אפשר דעיקר הפשיעה הוי של בעל הפרה במה דלא שמר דלא תלך לחצר חבירו, ומשום הכי אין לפטור את בעל הפרה ועל תרוייהו יש סיבת חיוב.

**כג' ב'**

גמ' שן דחייב רחמנא וכו' – התוס' לשי' ביארו דאף דחייב בכהאי גונא דאיכא לקיחה, מ"מ קו' הגמ' היכי משכחת דיהיה חייב על אכילה, דבקרא כתיב וביער בשדה אחר ומבואר דגם משכחת שהביעור יהיה בשדה אחר, **והראב"ד** כ' דס"ד דמקשן דאין לחייב על לקיחה לבד, **והרדב"ז** כ' לפי שי' דסתם שדות אין להם דלתים ובריח ואינו שומר אותם בשמירה גמורה, **והמהר"ח או"ז** כ' לפי שי' די"ל דקו' הגמ' כמו דפי' התוס', וגם י"ל דקו' הגמ' דכיון דבעי חצר הניזק ובא למעט דרה"ר פטור והרי ברה"ר אין שמירה כלל, א"כ מבואר דכהאי גונא דרה"ר, באם הוי חצר הניזק חייב, ומבואר דגם בלא שמר יש לחייב בחצר הניזק.

גמ' כגון דנתחככה וכו' – **בש"מ** בשם **רי"ש** כ' דאע"ג דמבואר לעיל ג' א' דהוי רק תולדה, זהו משום דבאמת עיקר קרא מיירי על כהאי גונא דמזיקה באכילה וכמשנ"ת דודאי משכחת דיתחייב על שן כגון דאיכא לקיחה, ורק דמה דמבואר דמשכחת דההיזק עצמו יהיה בשדה אחר, בזה בעי לומר דמיירי בכהאי גונא דנתחככה וכיון דלא כתיב בהדיא בקרא הוי תולדה, ועל דרך זה כ' **הרדב"ז** לפי שיטתו, **ובמהר"ם** מבואר דלפ"ז באמת האב יהיה או נתחככה בכותל או טנפה פירות.

גמ' ת"ש שיסה בו את הכלב וכו' – התוס' ביארו דאע"ג דנתבאר דאם איכא לקיחה חייב גם אי פי פרה כחצר המזיק, מ"מ כיון דשיסוי מיקרי אפילו הכניס יד חבירו בפי הכלב, משום הכי מק' על כהאי גונא דכיון דליכא לקיחה אמאי חייב, **והראב"ד** כ' דכל מה דחייב על לקיחה זהו רק משום דמיד בלקיחה כבר נהנית היא בנטילתה ומיד ההפסד מתחיל, וזה לא שייך במה דלוקח הכלב לידו של האיש ומשום הכי אין לחייבו על הלקיחה, **והרדב"ז** ביאר לפי שיטתו דשם לא פשע בעל הכלב לגמרי, ודמי לגונא דבו הוי הספק, האם היכי דשמר הניזק קצת יש לחייב המזיק, **והמהר"ח או"ז** ביאר לפי שיטתו, דממנ"פ אי מיירי דלא הכניס המשסה ידו לפי הכלב, א"כ יכל הניזק לשמור ידו, ואי הכניס המשסה ידו לפי הכלב, א"כ דמי לגונא דהכניס אחר פירות של חבירו לחצר המזיק ואכלה בהמתו של בעל החצר להפירות, דבודאי פטור בעל הבהמה, **והתו"ח** כ' לבאר דבשלמא בשן מצינו דחייב על לקיחה דהא חייבי' רחמנא בשן בחצר הניזק, אבל בשיסה בו את הכלב דהוי קרן לא מצינו דיש חיוב על הלקיחה ואין לחייבו משום הלקיחה, **והנחל"ד** הק' דנחש הוי כמו שן ולא הוי קרן וכמש"כ התוס' לעיל ט"ז א', ואכתי יק' מה מק' הגמ' מנחש, ולכאורה י"ל דאה"נ קו' הגמ' הוי רק מכלב, ומה דמק' בסמוך מהשיך את הנחש שם בודאי איירי דהכניס ידו דהא ר"י מחייב.

גמ' פטור משסה – **בחזו"א** מעיר לפי מש"כ התוס' דמיירי גם דהכניס יד חבירו בפי הכלב, דאמאי אינו חייב משום מעמיד, וכ' דצ"ל דגם אחר שתחב, מ"מ בלא שיסוי אינו ברור שישכנו הכלב, ונראה מבואר בדבריו דמעמיד אינו אלא כשמקרב המזיק לדבר הניזוק, אבל מה שגורם דהמזיק יזיק כגון על ידי שיסוי, בזה אין חיוב דמעמיד.

תוד"ה ת"ש – **בראב"ד** מבואר דבשיסה הדין דבאמת אינו חייב מיתה ורק חיוב כופר איכא, ולפ"ז לכאורה על כרחך דהחיוב בכלב היינו חיוב תשלומין ולא מיתה, והתוס' לשי' לק' כ"ד ב' דבשיסה איכא דין קטלא על הכלב.

גמ' לענין קטלא וכו' – **בברכ"ש** סט"ו מעיר מה הס"ד דגם לענין קטלא יהיה פטור ובעי לאתויי ראיה דחייב, הא מה דפטור משום דהוי בחצר המזיק, הוא משום דאין לו דין שמירה וזה לא שייך אלא לענין תשלומין, ועיי"ש שהוכיח דהיזק שבחצר המזיק הוי סיבה דאינו חשוב כלל מזיק והוי חסרון בעיקר שם מזיק שבו כיון דהניזק בא לרשות המזיק.

ד) גמ' זיל אימא להו למרייהו וכו' – **הש"מ** כ' בשם **ה"ר יהונתן** דגירסת הרי"ף דאמר לי' דזיל צנעינהו ומבאר דהיינו דישמט לבעלים, וכ"כ **הנ"י** בשם **הרמ"ה** דמשמטים לבעלים עד שיסלק ההיזק מדר"נ וכמבואר לעיל ט"ו ב', **והיש"ש** כ' דרק על סכנת אדם משמטים ולא על סכנת ממון.

גמ' כשחתרה אי נמי וכו' – **בחזו"א** מבואר דמיירי דהבעלים היה שם כשחתרה, דאי לאו הכי אינו מחויב על זה דרק גבי כלב אמרינן דדרכו לחתור, וכן גבי נפל גודא כ' דבעל הבהמה היה שם וראה דנפל גודא, דאי לאו הכי אין לו לחוש לזה.

תוד"ה יכלי – **בש"מ** כ' בשם **ר"י** דאביי לא אמר דבריו אלא בשדה ולא בבית, דאין אדם יכול לנעול פתחיו בכל שעה ורק בשדה אמר הכי דדרך בני אדם לגודרם, וכ"כ **הרא"ש** והוסיף דבעיר אדם יכול לשמור בהמתו כשמוליכה, אבל בשדה הבהמות מתפזרים לכל צד ואינו יכול לשמור דלא יכנסו לשדה אחר, **ובחזו"א** כ' לומר דבגונא דלא ישמור בעיר חייב גם על מה דתזיק בשדה.

בא"ד – **הנ"י** גם כ' דשי' הראשונים כהרי"ף, אמנם **הר"ח** כ' דהלכה כאביי, **והרשב"א** הביא לדברי הרי"ף והביא על זה דברי הר"ח, וכן **הרא"ש** הביא בסו"ד דברי הר"ח, **והטור** בסשצ"ז כ' דשי' הרא"ש כהר"ח, **והב"י** שם כ' דאין הכרע מהרא"ש וכ' גם דשי' **הרמב"ם** כהרי"ף, וכ"כ **בשו"ע** שם ס"א דלא בעי שיגדור וכ"כ **היש"ש**, **והש"כ** שם כ' דלא מצא ברמב"ם ראיה דס"ל כהרי"ף, וכ' לומר דהדין להלכה כהר"ח, **ובחזו"א** כ' דכיון דהרמב"ם לא הזכיר דחייב רק בהיה גדור בודאי ס"ל כהרי"ף.

גמ' גמ' דנפל גודא – בתוס' בע"א מבואר דמיירי דידע בעל הבהמה ולא ידע בעל השדה, **ובברכ"ש** ס"ו סק"ג כ' לומר דכל מש"כ התוס' הכי, זהו דוקא למאי דס"ל לאביי דעל הניזק לשמור עצמו, אבל אי אמרינן דעל המזיק לשמור עצמו כרב יוסף, בכל גונא יהיה חייב בעל הבהמה דכיון דלא שמר על בהמתו תו לא מפטר מדין אונס משום זה דהיה גדר של הניזק, דהרי הוא מצ"ע לא שמר וכל דנפלה הגדר מחייב על שלא שמר, ומה דנפל באונס אי"ז סיבה לפוטרו, אמנם **בחזו"א** נראה דגם להלכה פטור, **ובאהא"ז** בפ"ב הי"ח אות ח' כ' לומר דגם אביי מחייב אף אם לא ידע בעל הבהמה, דמה דנפלה גדר אי"ז אונס גמור אלא כרוח שאינה מצוי', וזה מהני לפטור רק אם שומר בהמתו דסגי בשמירה דעומד ברוח מצויה, אבל אם אינו שומר בזה אינו נפטר על מה דההיזק בא על ידי רוח שאינה מצויה עיי"ש, **ובחי'** תלמיד ר"ת מבואר הכי בצד אחד דחייב בכל ענין.

**היש"ש** הק' לשי' אביי דכיון דממעטינן מקרא דפטור ברה"ר, מבואר בזה דרה"י דדומיא דרה"ר הדין דחייב, והרי רה"ר אינו מקום שמור, ולכאורה לפ"ד הרא"ש דבבית מודה אביי דחייב לא קשיא, ואפשר דהקו' דמשמע דשדה דומיא דרה"ר גם חייב וכמש"כ הרא"ש דקו' הגמ' היכי משכחת לה כיון דקרא מיירי בשדה, **ובדברי משפט** סשצ"ז כ' לומר דגם לאביי אם תיקח הבהמה ממקום משתמר ותלך למקום שאינו שמור דיהיה חייב, דמה דפוטר אם אינו שמור זהו רק על מקום שהפירות היו שם, וא"כ בכהאי גונא יש חילוק בין רה"י לרה"ר, דאם תיקח ותאכל ברה"ר יהיה פטור למה דנפסק בשו"ע דלא סגי בלקיחה.

גמ' הני עיזי וכו' – ברש"י **ובראשונים** מבואר דמיירי דהם מזיקים, **והרמב"ם** בפ"ה ה"א דגם אם אינם מזיקים אלא נכנסים לשדות אחרים, **והיש"ש** כ' דהרמב"ם מבאר דעיזי דשוקא היינו דהם מסתובבים בשוק, **ובטושו"ע** מבואר דוקא אם הזיקו.

**והרמב"ם** כ' דמתרים בו ג"פ, אמנם **הרא"ש והטור** לא הזכירו זה, **והשו"ע** כ' ג"פ, ומבואר **בסמ"ע** סק"ד דהיינו דאחר דתזיק פעם אחת מתרים בו ג"פ, **והב"ח** כ' לומר דמה דלא מבואר ברא"ש ובטור דבעי ג"פ זהו משום דכתבו דמיירי דהזיקו, וכ' לחלוק על השו"ע דכ' דבעי גם דיזיקו וגם בעי ג"פ, דבעי או זה או זה, וגם **ביש"ש** כ' דלא בעי ג"פ.

רש"י ד"ה וקביל – שי' תוס' ושאר **ראשונים** כרש"י דרק בעומדים לשחיטה, אמנם **הרמב"ם** לא חילק בזה והשיג עליו **הראב"ד**, **והטושו"ע** כ' דוקא בעומדים לשחיטה, **ובש"ג** כ' דגם לשי' הרמב"ם זה רק בבהמה טהורה דבשרה ראוי לאכילה.

תוד"ה הנהו – **היש"ש** מעיר על התוס' דמה ראיה יש משם דאכתי לא התרו בהם, ועיין בתו"ח ובחי' אנשי שם על הרי"ף מש"כ.

א) מתני' איזהו תם וכו' – **במרומי שדה** כ' לומר דשור מועד אינו בחזקת שיגח, אלא רק יוצא מחזקת שימור וזה סגי ליתן לו דין מועד, **ובחי' רח"ה** בפ"ד מאסו"ב הי"ב כ' דשור המועד אי"ז דין דניחוש לנגיחה בזמן העדאתו, אלא דעיקר הדין הוא דאם נגח מקרי נגיחה של העדאה, **ובגי' חזו"א** שם הק', דאמאי אם אינו נוגח ג"פ חוזר להיות תם הא מתחילה אמרינן דאינו בחזקה שיגח, ואמאי בזה שלא נגח ג' פעמים נעשה תם והוי בחזקת שימור.

מתני' שם – **בחי' ר' ראובן** בס"א האריך לבאר דהגם דדין שור המועד היינו דבג' פעמים שנוגח הוי בחזקת נגחן וזהו דין מועד, מ"מ גם יש דין במועד דאחר דדינו לשלם ג"פ ח"נ, משתנה דינו לשלם נ"ש עיי"ש.

תוד"ה איזהו – **בש"מ** בשם **תוס' שנץ** כ' לישב דשם מוכיח מדין חזרה דלרבי סגי בזה שלא יגח ב' ימים דיחזור להיות תם, ועוד כ' בש"מ בשם **ר"ש מדרויש** וכן הביא **המהר"ם** בתוד"ה ולא, דשם רבא הוא דאמר לה, ובגמ' מבואר דלרבא מה דחייב רק בנגיחה רביעית, אי"ז מקרא אלא מסברא, וא"כ ס"ל לרבא דבאמת לרבי בב' פעמים נעשה מועד וחייב נ"ש על נגיחה שלישית, ומתני' דוקא כרשב"ג, **והפנ"י** הק' על תוס' באמת דאמאי כ' דמקראי דרשינן הא לרבא ליכא קרא, ועיי"ש מש"כ.

תוד"ה שיהו – מה שהעירו תוס' דאדם אית לי' מזלא מבואר דהחזרה הוי בזה שאינו נוגח להתינוקות, אמנם **בתור"פ** מבואר דהתינוקות ממשמשין בו היינו דאז אינו נוגח בהמות שנמצאים שם, וכן מבואר בדברי **רש"י** לק' כ"ד ב'.

בא"ד – **בנ"י** כ' בשם **הרא"ש** כתוס' דמודה ר"מ דמהני חזרה בג' ימים וכ' דפשיטא דמהני, ועיין בש"מ מש"כ לבאר דהיה הכרח לתוס' לומר דמודה ר"מ, ובשם **ה"ר יהונתן** כ' דלר"מ לא מהני חזרה ע"י ג' ימים, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ו ה"ז דלא הביא אלא חזרה של תינוקות ממשמשין בו, **והנחל"ד** מביא **דבנ"י** לק' ל"ז א' כ' דמה דשאלו שם לר"י אם יש מועד לשבתות הוא משום דס"ל דמהני חזרה בג' ימים, אבל ר"מ אמר דמהני חזרה בתינוקות ממשמשין בו, וכ' דמבואר בנ"י דלר"מ לא מהני חזרה בג' ימים, וכ' דצ"ל דהנ"י כאן רק מביא דברי הרא"ש ולא ס"ל הכי, והנ"י שם כ' בהמשך דבריו דהוי חזרה משיחזור בו ג' שבתות וכגון שיהיו התינוקות ממשמשין בו, **ובחי' אנשי שם** שם אות א' כ' דצ"ל או כגון שיהיו ממשמשין בו דהא ס"ל דמודה ר"מ דסגי בחזרת ג' ימים לבד, וגם לאו דוקא שיהיו ממשמשין בשבתות דהא סגי בשבת אחת, **והנחל"ד** הק' עליו דהא מוכח שם דהנ"י ס"ל דר"מ אינו מודה בג' ימים וכמשנ"ת, **והיש"ש** כ' כשי' התוס' דגם ג' ימים מהני, והנחל"ד כ' כשי' הרמב"ם עיי"ש בדבריהם.

בא"ד – מש"כ דלא מהני לר"מ חזרה בג"פ מבואר **במהדורא בתרא** דבזה לא שייך הק"ו דריחק נגיחותיו הוי חזרה כל שכן קירב, ומבואר **במרומי שדה** דבאינו נוגח י"ל דבאותו יום הוי סיבה אחת למה דאינו נוגח, משא"כ בנוגח, גם ביום אחד יש לכל נגיחה סיבה בפנ"ע, והיכי דהוי בבת אחת כ' לומר דבאמת לא יהיה נעשה מועד גם לר"מ עיי"ש.

תוד"ה ולא – **במאירי** כ' בשי' רש"י, דאביי ורבא פליגי במחלוקת רשב"ג ורבי אי בג"פ הוי חזקה או בב"פ, [ודלא כמבואר **ברשב"א** דהא דחייב לרבא על פעם שלישית הוא משום דאמרינן דהעדאתו וחיובו באין כאחד], וא"כ הלכה בזה כאביי, וכיון דתלוי במחלוקת תנאים לא נכלל זה ביעל כג"ם, ועיין בפנ"י מש"כ לישב עוד דרק לר"י פליגי והגמ' בב"ב דלא כר"י.

בא"ד – מש"כ דבעי להעיד בבעלים קודם שנעשה מועד לכו"ע, הנה כן מבואר בעוד ראשונים, אמנם **הנחל"ד** כ' לומר דלא בעי וכמש"כ התוס' לשי' רש"י, והא דאינו נעשה מועד עד שיעידו בפני ב"ד ובפני בעליו, היינו דבאמת לא נהיה בו דין מועד אלא על ידי העדאה בפני ב"ד ובפני בעלים אבל אי"צ שיהיה זה קודם נגיחה רביעית, אלא אף אם נגח נגיחה רביעית ואח"כ העידו בפני ב"ד ובפני בעלים על ג"פ שנגח קודם חל בו דין מועד דישלם על מה דכבר נגח נגיחה רביעית נ"ש, וכ' דמה דהוכיחו התוס' מקרא דכתיב והועד בבעליו ולא ישמרנו, דבעי קודם דהועד בבעליו, הא גם לדידהו יק', דהא לרבא מש"כ והועד בבעליו היינו קודם נגיחה שלישית דלא ישמרנו היינו נגיחה שלישית, וא"כ אמאי לא בעי שיעידו בו קודם נגיחה שלישית.

**כד' א'**

בא"ד – מש"כ דלא הספיקו לגמור את דינו, מבואר **במהדורא בתרא** דאם היה נגמר הדין לא היה חייב כופר, כיון דאינו שלו משנגמר הדין דנאסר בהנאה, וזהו שכ' אח"כ דלר"ת ניחא גם אם נגמר הדין, דס"ל דהוי שלו דאינו נאסר בהנאה אלא לאחר סקילה, **ובחזו"א** כ' דנראה דמיירי הכא דהוזמו העדים הראשונים קודם שנגמר הדין על השור שחייב סקילה, ומשום הכי בעי עוד לגמור הדין אחר דבאו הזוממי זוממין, דאם נגמר דינו קודם, א"כ מיד שהוזמו הזוממין צריך להיות דיחול הגמר דין שהיה מתחילה, כיון דבטלה ההזמה. ומש"כ התוס' דאתיא כמ"ד דגומרין הדין שלא בפניו של השור, כ' **החזו"א** דאי אין גומרין לא יוכלו לקבל העדות של הזוממי זוממין שלא בפני השור.

בא"ד – משה"ק מהגמ' לק' מ"א, כ' **הפנ"י** לומר דגם אי נימא כמש"כ התוס' דבעי להעיד בפני הבעלים ובפני ב"ד ורק אח"כ יש עליו דין מועד, מ"מ אי"ז משום דבעי שנתרה בבעלים לשמור שורו, אלא זהו מגזה"כ דאינו נעשה מועד כל שלא העידו בפני הבעלים ובפני ב"ד, וא"כ סגי גם בזה שהעידו בפניו אפילו אם אח"כ הוזמו, דכיון דלבסוף הוזמו הזוממין, נתברר דהעדות בפניו היתה עדות כשרה ונתקיים הדין של העדאה בפניו, ולא אכפת לן דלא ידע דצריך לשמור שורו.

בא"ד – מש"כ בסו"ד לבאר על מה מחייבים העדים הזוממין, הנה **הרשב"א** הביא לשני תי' התוס', **ובתור"פ** מבואר כהתי' הראשון, **והפנ"י** הק' על זה דהא אין כאן גמ"ד על נגיחה רביעית ואיך מחייבים אותם על זה, [ולכאורה מ"מ אח"כ היה גמ"ד גם על נגיחה רביעית, וזה הויא מכח עדותם של הג' כתות הראשונות, אמנם ברשב"א נראה דאם היה בודאי דיגח ויתחייב ונדע כמה היה מתחייב, היה הדין דחייבים גם אם הוזמו קודם שנתחייב, ובזה יק' דהא הוי קודם גמ"ד, וגם לשון התוס' נראה בפשטות דגם אם באו עדים על נגיחה רביעית אחר דהוזמו דיהיו חייבים], **ובש"מ** בשם **רי"ש** כ' עוד דכיון דהשור נעשה מועד, הוי בחזקת שיגח פעם רביעית ומשום הכי הוי בכלל עדותם, וכבר תמה **בפנ"י** דהא באמת הם שקרו ואינו מועד, וע"ע בע"ב משנ"ת בתוד"ה ולימרו.

ב) קירב נגיחותיו לא כ"ש – **הטור** באו"ח סקי"ד מביא שי' **המהר"ם מרוטנבורק** דיכול לומר צ' פעמים מאתה גבור עד משיב הרוח, ויהני דלא יחזור אם מסופק, ויליף לה מק"ו דאם מהני צ' פעמים בל' יום דהוי בריחוק ק"ו דיהני צ' פעמים בקירוב וכמו דהכא יליף ר"מ ק"ו דיהני קירב נגיחותיו, והביא **דהר"פ** חולק על זה דלא דמי לשור, דבשור אמרינן דהוחזק ליגח משא"כ הכא דתלוי בהרגל לשונו, וכ' דשי' **הרא"ש** נוטה לשי' המהר"ם, **והב"י** הביא **דבאבודרהם** מבואר דסברת הר"פ דכיון דכשאומר צ' פעמים מתחיל רק מאתה גבור, לא מהני זה להרגילו דגם בסדר תפילה שלם יהיה רגיל לומר הכי, והביא **דהמהר"י אבוהב** כ' דשי' הר"פ דלא דמי לשור, דשם הג' נגיחות מורה שהוטבע בשור טבע רע זה, ובג' ימים י"ל יותר דהוי דרך מקרה וכיון דזה מהני ק"ו דמהני בקירב נגיחותיו, משא"כ בתפילה לא נעשה מורגל ע"י קירוב, ושי' המהר"ם דגם הרגל הלשון הוי מצד הטבע המורגל באדם והרי הוא כשור שנגח, **ובחי' הגרש"ש** סל"ג אות א' ביאר דפליגי האם בשור המועד הוי ראיה או סיבה, דבאומר צ' פעמים הוי סיבה ולא ראיה, ואם בשור הוי ראיה לא שייך לדמותם להדדי.

**הדרישה** שם באות ג' מק' על המהר"ם דמאי מייתי ראיה מר"מ, הא הלכה כר"י דלא ילפינן ק"ו, וכ' לומר דגם ר"י מודה דיש לנו למילף ק"ו, אלא דמה דאמר זבה תוכיח היינו, דכמו דבזבה איכא גזה"כ דלא ילפינן האי ק"ו, הכא נמי יש לנו לומר בשור המועד דכיון דאיכא קרא דבעי ג' ימים הוי גזה"כ דלא מהני ג' פעמים, [ויל"ע דכיון דאיכא למילף ק"ו אמאי חשיב דאיכא גזה"כ], וא"כ בשאר דברים דליכא קרא אמרינן ק"ו, והביא שם הגמ' בתענית, דהגמ' תולה האם דבר ג' פעמים ביום אחד הוי חזקה, במחלוקת ר"מ ור"י, ואילו לפ"ד גם ר"י מודה שם, ועיי"ש מש"כ לבאר הגמ' שם, ועוד הביא הגמ' בב"ב כ"ח ב' דמק' דלר"מ יהני קירב אכילותיו גבי חזקת ג' שנים, ומבואר דלר"י ניחא דלא מהני, וכ' דכונת הגמ' להק' דמר"מ נשמע לר"י עיי"ש, **והמג"א** שם בסקי"ג כ' לומר דר"י חולק דוקא בשור המועד, משום די"ל דביום אחד אדרבה לא יהיה חזקה די"ל דתובנא נקט ומשום הכי מזיק, וכן גבי דבר בגמ' בתענית י"ל דהאויר דאותו יום גרם, **ובמחה"ש** הוסיף דהכא נמי גבי זבה, י"ל דהיה דבר הגורם באותו יום, **ובנתיב חיים** הק' מהגמ' בב"ב דשם לא שייך תי' זה, אמנם שם י"ל דגם ס"ל כמו שתי' הדרישה דמר"מ נשמע לר"י.

תוד"ה הרי – **התור"פ והתורי"ד** כ' דאה"נ דהכא אמר קרא דלא ילפינן ק"ו, מ"מ הוי גזה"כ כאן אבל בעלמא שפיר ילפינן ק"ו זה, **ובש"מ** בשם **הרא"ש** כ' כהתוס' וכהתורי"ד, וכ' עוד בשם **הר"מ** דהכי פירושו, דתלה הכתוב זבה בימים דבעי ג' ימים רצופים, וא"כ אי אפשר למילף מהאי גזה"כ דלא ילפינן ק"ו זה, דמה לזבה שאינה מטמאת בלא רצופים, תאמר בשור דגם באינם רצופים נעשה מועד, וא"כ הוא הדין קירב נגיחותיו, **והרשב"א** כ' דאמר להם דכיון דזב כן מטמא בראיות, הרי אדרבה מזה נראה דגם קירוב מהני, ועל כרחך דגזה"כ היא ואין ללמוד מזה לשור המועד, **ובחי' רמ"ש** כ' לבאר דבמה דבא על ידי אונס לא שייך לומר דנעשה חזקה על ידי זה, דהרי ידעינן דיש לזה סיבה, וא"כ זבה דמטמאה אפילו באונס על כרחך דאין הטעם משום חזקה, ולפ"ז כ' דהכי קאמר ר"מ, דאדרבה כיון דזב אינו מטמא באונס בדידי' הוי משום דעומד לכך, ומשום הכי מטמא אפילו בראיות.

**ובש"מ** מק' על מש"כ התוס' דאם יבוא אליהו ויאמר דלא תראה עוד דהיא זבה, דגם בשור המועד אם יבוא אליהו ויאמר דלא יגח עוד אכתי יהיה מועד, וכ' דעיקר כונת התוס' דחלוק זבה דבעי ג' ימים רצופים, ואינו תלוי בזה שתראה עוד, אלא טמאה משום מה שכבר ראתה, משא"כ שור המועד דגם לסירוגין מהני אמרינן דתלוי במה דמוחזק ליגח ומשום הכי גם קירב נגיחותיו הוי מועד, ויל"ע בדברי הרא"ש שהובא לעיל, דלכאורה נראה דתי' התוס' אינו משום זה דבעי ג' ימים רצופים דזהו תי' הר"מ, **ובמרומי שדה** מבואר דאם יבוא אליהו ויאמר דלא יגח עוד, דבאמת הוי תם כמו דמהני חזרה. ולשון התוס' נראה דמשום דממעט קרא דאינה מטמאת בראיות משום הכי אמרינן דגזה"כ הוא דאין הטעם משום דמוחזקת, אמנם **המהר"ם** מבאר דגם בלא הדין דאינה מטמאת בראיות אמרינן דאין הטעם משום דמוחזקת בכך, ואמר להם דעל כרחך דאין הטעם דבג' ימים מוחזקת יותר, כיון דאין הטעם כלל משום דנעשית מוחזקת שתראה, ועל כרחך צ"ל דגזה"כ היא.

תוד"ה ודלמא – **במהרש"א ובמהר"ם** מבואר כונת התוס' דכיון דר"מ ס"ל דאפשר למילף מק"ו, אדרבה כל מה דצריך קרא הוא רק למעט זבה מראיות, אבל זב מימים בלא מיעוט אין לנו למילף כיון די"ל דראיות עדיפי מימים, ואה"נ דאין כונת המק' דבעי קרא למעט זב מימים, אלא כונתו רק דנימא דגם יהיה הדין דזב לא יטמא אלא בראיות, **והמהרמ"ש** כ' די"ל דבאמת בעי קרא למעט זב מימים, דאחר דממעטינן זבה מראיות, יש לנו למילף ק"ו מזבה דמטמאה בימים ולא בראיות, זב דמטמא בראיות ק"ו דיטמא בימים, ומשום הכי אחר דממעטינן זבה מראיות בעי גם קרא למעט זב מימים.

בא"ד – **בש"מ** בשם **הר"ש** כ' דקרא דכתיב גבי זב אינו משמע דדוקא ראיות ולא ימים, וא"כ בעי קרא למעט זב מימים וקו' הגמ' דדוקא נמעט זב מימים ולא זבה מראיות, ועוד כ' **הש"מ** בשם הרא"ש בשם **ר"ת**,דקו' הגמ' לר"י דס"ל דלא ילפינן ק"ו, דיק' דאמאי לא אמרינן דקרא ממעט זב מימים, דלמעט זבה מראיות לא בעי קרא לדידי'.

תוד"ה קאי – **התור"פ** כ' דזב וזבה הוי ענין אחד טפי, וכ"כ הש"מ בשם הר"י כהן.

ג) גמ' איבעיא להו ג' ימים וכו' – **בראב"ד ובתור"פ** מבואר דספק הגמ' גם לר"מ, ונקט ג' ימים משום דהלכה כר"י.

תוד"ה אי – **בתור"פ** בע"ב מבואר דהרי הבעלים פושע בשמירתו קודם שהשור מזיק, וא"כ כבר קודם הנגיחה הרביעית הוא מועד לעבור בהתראות ושפיר אפשר לחייבו על הנגיחה הרביעית.

גמ' עד שיעידו בו וכו' – **הנ"י** כ' בשם **הרא"ה** דממה דחזר ושנה שוב, דאם העידו שלא בפני הבעלים אינו נעשה מועד, שמעינן דאע"פ דבעלמא אם אי אפשר לקבל בפניו כגון שהוא חולה או זקן ואינו יכול לבוא, מקבלים שלא בפניו, הכא אין מקבלים לעולם אלא בפניו, וכ' **היש"ש** דנראה דאם רואים שיש ערמה במה דאינו בא, מעמידים אפוטרופוס להעיד בפניו למגדר מילתא.

תוד"ה בפני – ברש"י מבואר משום דאין עדות אלא בפני ב"ד, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ו מנז"מ ה"ב.

גמ' נמצאת כת ראשונה זוממת וכו' – **הרמב"ם** בפכ"א מעדות ה"ח כ' דין זה דבעי שיוזמו כולם, ובהלכה ט' שם כ' גבי עידי גניבה ועידי מכירה בנפש דעל ידי תרוייהו מחייבים מיתה, דאם הוזמו רק עידי גניבה מ"מ הם נהרגים דהרי הם זממו לחייבו מיתה, והק' עליו דמאי שנא הכא גבי ג' נגיחות דאמרינן דבעי דיזומו כל הג' כתות, ואילו שם סגי בהוזמו עידי גניבה הגם דאינו חייב מיתה אלא בצירוף העידי מכירה, וכ' **היש"ש** דהכא דהם מחייבים אותו ח"נ, הרי עדותם מועלת גם לדבר אחר, ומשום הכי אמרינן דלגבי מועדות הוי עדות רק על ידי שלשתן ובעי שיוזמו כולם, משא"כ בעידי גניבה דאינם מועילים לחייב כלום בלא העידי מכירה, כל עיקר עדותם רק לחייבו מיתה, ומשום הכי אמרינן דסגי שיוזמו הם לבד, וכבר עמד בזה **בתומים** סל"ח סק"י דצ"ב מה הטעם בחילוק זה, דהא מ"מ גם שם אי אפשר לחייב מיתה בלא העידי מכירה, **ובאבי עזרי** בפ"כ מעדות ה"ח כ' לבאר דכדי לקיים כאשר זמם בעי שיתקבלו בב"ד לענין דבר זה שאנו באים לחייבו משום כאשר זמם, וא"כ בעידי נגיחה דמהני לחייב ח"נ, מתקבלת העדות לענין זה, ומשום הכי אין לנו לחייבו על מה דנעשה מועד, דזה לא נתקבל עד שבאו כל הג' כתות, משא"כ בעידי גניבה דלא מהני אלא לענין חיוב מיתה, מתחילה נתקבל לענין זה דיהיה חייב מיתה באם יהיה עדות על המכירה, וכיון דהקבלת עדות הויא לענין מיתה משום הכי אפשר לחייבם מיתה, והיינו דבאמת מה דבעי דיוזמו כלם, אי"ז רק משום דהחיוב נעשה ע"י כל הכתות, אלא הוי משום דלא נתקבל העדות לענין זה, **ובחי' רמ"ש** בב"ב נ"ו ב' כ' לחלק עוד, דכיון דהדין דמשלשין בממון, הרי כשהוזמה רק כת אחת אי אפשר לחייבה בכל הממון כיון דחלק מחיוב הממון בא על ידי הכת האחרת, דהרי אם יוזמו כלם משלשין הממון בין כולם, ולחייבם בחלק מהממון אי אפשר דאי"ז כאשר זמם, משא"כ בחיוב מיתה דכל אחד חייב מיתה שפיר אפשר לקיים כאשר זמם גם אם לא הוזמו כלם, ועיי"ש מש"כ לישב עוד ומש"כ עוד לישב כאן בסוגיין.

גמ' נמצאת כת שלישית וכו' – **היש"ש** כ' דבכת שלישית לא בעי שיוזמו כולם כיון דנשלם החיוב על פיהם לבד, כיון דהם מעידים אחר דכבר יש עדות על שתי נגיחות ונמצא דעדותם משלמת את ההעדאה משום הכי חשיב דעדותם לבד עושה אותו מועד, וזהו לשי' שנתבאר דבאמת אפשר לחייב על מה דעושים אותו מועד גם אם הוזמה רק כת אחת, ורק דכיון דמתקבל לענין ח"נ אמרינן דאין לחייבם על המועדות שכאן, ומשום הכי בכת שלישית דמיד מתקבלת גם לענין מועדות, אמרינן דיש לחייבם על זה, ולפי חילוק רמ"ש דבממון משלשין בין כולם, א"כ גם הכת השלישית אינה מתחייבת אלא אם הוזמו כולם.

**כד' ב'**

תוד"ה לימרו – **הראב"ד והרשב"א** כ' דמבתראי לא קשיא, די"ל דמסתמא ידעו כיון דהאחרים באו יום קודם, יש קול שהעידו וידעו שהעידו, **ובתור"פ** כ' דמ"מ יאמרו בתראי דלא ידעו דיגח פעם רביעית, דבשלמא אם יש ראיה דבאו לעשותו מועד ניחא דחייבים וכמש"כ התוס' לעיל בסוד"ה ולא, אבל אם אין ראיה יכולים לומר דלא ידעו, **וברמב"ם** בפכ"א מעדות ה"ח כ' דאם אין הוכחה דבאו להעיד לעשותו מועד, הדין דכת ראשונה ושניה פטורה, וכ' **היש"ש** דהא דכת שלישית חייבת היינו בכהאי גונא דידעו דכתות הראשונות העידו, כגון על פי עדים או הב"ד, ומסתמא הוי כהאי גונא דהם יודעים, ולפ"ד התור"פ גם בכהאי גונא לא יתחייבו הכת השלישית על הנ"ש, דיכולים לומר דלא ידעו דיגח פעם רביעית.

רש"י ד"ה ולייעודי – **התור"פ** מק' דגם לניזק השלישי אין ריוח במה שיעידו על פעם שלישית דאין חייב נ"ש עד פעם רביעית, ורש"י לשיטתו דחייב נ"ש על נגיחה שלישית וכמש"כ בע"א בד"ה פטורין, ועוד כ' דגם על נגיחה רביעית אין לומר הכי, דהא בעי שיעידו בו קודם שנעשה מועד, ושי' רש"י דלא בעי שיעידו קודם וכמבואר לעיל בתוד"ה ולא, ועוד כ' דאע"פ דאינם באים אלא ביום ג' אין זה ראיה מספקת לומר דבאו כדי ליעדו דנחייבם משום כך על הנ"ש, ולכאורה לרש"י מיירי דהשלישי מביאם.

גמ' דקמרמזי וכו' – שי' רש"י דתי' הגמ' ניחא רק אי אמרינן ליעודי תורא, ושי' התוס' **ור"ח** ועוד **ראשונים** דהוי גם אי ליעודי גברא, וכ' **הר"ח** דלמ"ד ליעודי גברא גם ניחא, דמיירי דנזדמנו יחד ביום השלישי ואומרים שתי הכתות שכבר העידו לכת השלישית העידו גם אתם כמו שהעדנו אנחנו, דזה מוכיח דמתחילה באו להעיד על דעת דיבואו עוד אחרים ויעידו, ורב אשי דמשני דבאו רצופין היינו גם, דכיון דבאו ביום השלישי שתי הכתות הראשונות יחד עם הכת השלישית, גם בלא שמרמזים הוי הוכחה דמתחילה באו על דעת ליעדו, ובתוס' מבואר דברמוזי מיירי דכל הכתות באים יחד בכל הימים וכן מבואר **בתוס'** בסנהדרין פ"ו ב', ומבואר **ביש"ש** דברב אשי מיירי דבאו ביום השלישי שוב להעיד על ג' נגיחות, **ובמהר"ם ובפנ"י** מבואר דגם רצופין היינו דבאו בכל הימים יחד לב"ד, ויל"ע **בתור"פ** דגבי רצופין נראה דסגי דבאו יחד ביום השלישי, ואין לשונו ברור לענין רמוזי אי הוי רק ביום שלישי כהר"ח או בכל הימים כתוס', **והראב"ד** כ' דשינויי דמרמזי הוי רק למ"ד ליעודי תורא, ושינויי דרצופין הוי לכו"ע דבכל הג' הימים הם באו יחד, ויל"ע אמאי לא ניחא לי' לומר גם ברמוזי דמיירי דרמזו להדדי בכל הג' ימים, ואפשר דאי מיירי דבאו יחד כל הג' ימים, אי"צ שירמזו להדדי וכמבואר בדברי רב אשי.

תוד"ה אלא – **בתוס'** בסנהדרין פ"ו ב' מבואר דהכא עדיף כיון דהוי ג' פעמים, אמנם בתוס' הכא לא נראה דמהאי טעמא עדיף אלא דהרמז הכא הוי יותר מוכיח, **והרשב"א** הביא דברי הר"ח דאומרים להם דיעידו גם הם וזה הוי רמז מוכיח, **והרמב"ם** בפכ"א מעדות ה"ח הביא תי' זה דמרמזי להלכה, **ובהג' רמ"ך** כ' דהסוגיה בסנהדרין חולקת דרמז לא מהני והלכה כהגמ' שם, **והכס"מ** שם כ' דהרמב"ם מחלק בין דיני נפשות לדיני ממונות כתי' השני בתוס', **ובחי' רח"ה** שם ה"ט כ' לבאר, דשי' הרמב"ם דמה דאמרינן בגמ שם דרמוזי לא מהני, אין הכונה די"ל דלא באו לחייבו מיתה, אלא דגם אם יבואו לחייבו מיתה מ"מ לא יהיה בהם דין מיתה כיון דיש חסרון בעיקר עדותם, דבלא העדות על הגניבה נמצא דאין עדותם מהני כלל, ואפילו לא חשיב דיש כאן מקצת חיוב כיון די"ל דמכר עבד שלו, ולא דמי לגניבה דיש כאן עדות עכ"פ על מקצת חיוב עיי"ש.

תוד"ה במכירין – מש"כ דיכול לומר דנאבד או דמיירי דנאבד, **בתור"פ** כ' דמיירי דנאבד, **והראב"ד והרשב"א** כ' דלא ידוע אם אבד, וכיון דאפשר שנאבד אי אפשר לגבות ממנו, ואע"פ שהוא אומר שלא אבד מ"מ חשיב מודה בקנס ופטור.

בא"ד – מש"כ דיהיה אפשר לגבות על פעם רביעית דחזקה דזה שנגח ג"פ נגח עכשיו כרב אחא, **בתור"פ** כ' דיוכלו לגבות בכהאי גונא דיכירוהו שוב אחר נגיחה רביעית שזהו שנגח גם להנגיחות ראשונות.

בא"ד – מש"כ דאם נגח שור של הפקר אינו נעשה מועד, **היש"ש** כ' לחלוק על זה, וכ' לישב קו' התוס' לפמשנ"ת בע"א בשי' הרמב"ם דמה דבעי דיוזמו כולם הוא משום דנתקבלה עדות הראשונים לענין לחייב ח"נ, אבל אם לא מהני עדותם אלא לענין לעשותו מועד, בזה יתחייבו בכאשר זמם גם אם לא יוזמו כולם, ובברייתא דמבואר דבעי דיוזמו כלם על כרחך דלא מיירי בכהאי גונא דאומרים דנגח שור של הפקר, דא"כ אי"צ שיוזמו כלם כדי לחייב בכאשר זמם, **ובקובץ ביאורים** כ' דלשי' הרי"ף בב"ב נ"ו ב' דמה דבעדות חזקה לא הוי שנה אחת חצי דבר משום דמהני העדות לענין לחייבו ממון, הכא אי אפשר לומר דמעידים דנגח שור של הפקר, דא"כ הוי חצי דבר ולא מהני.

שי' **רש"י** דהתי' בגמ' הוו רק אי ליעודי תורא ונפשט דליעודי תורא וכ"כ **המאירי**, אמנם שי' **הר"ח ותוס'** דלא נפשט הספק וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ו מנז"מ ה"א, **ובלח"מ** בפכ"א מעדות ה"ח מבואר דלשי' הרמב"ם יהני תפיסה מספק, וכ' דבאם יוזמו יהיה הדין דאם תפס הבע"ד לא מפקינן מיני', אמנם **בחי' רמ"ש** כ' לומר דכיון דאינו ידוע אם יתפוס או לא, לא נוכל לחייב העדים כלל באם יוזמו, ונמצא דהוי עדות שאי אתה יכול להזימה וגבי העדאה בעי עדות שאתה יכול להזימה, ומשום הכי לא יתקבל העדות כלל לענין העדאה, וגם תפיסה לא תהני, והנה **בברכ"ש** ס"כ אות א' מעיר דמשמע בגמ' דגם בכהאי גונא דלא יהיה ראיה דבאו להעיד כדי לעשותו מועד, נקבל עדותם ויהיה הדין דכל זמן דלא הוזמו דעדותם קיימת ונעשה השור מועד, והק' דאמאי לא נימא דהוי עדות שאי אתה יכול להזימה, וכמו דמבואר בגמ' בסנהדרין מ"א דעידי נערה המאורסה לא מקבלים עדותם להורגה דיכולים לומר לאוסרה על בעלה באנו, וכ' לומר דכיון דמתקיים בהו כאשר זמם לענין דין תמות שבאו לחייבו, בזה סגי דכבר יתקבל העדות אף לענין לעשותו מועד, דעדות על תמות שייכת לעדות על מועדות דהא אחר דהוא ג"פ תם נעשה מועד, ומשום הכי מהני אף לענין לעשותו מועד כיון דמתקבל העדות על תמות, משא"כ בנערה המאורסה אין שייכות בין מה דנאסרת למה דחייבת מיתה, וכל אחד הוי דין בפנ"ע ואין לקבל העדות לענין מיתה, ולפ"ד יהני תפיסה מספק דאין כאן חסרון דאי אתה יכול להזימה.

א) גמ' אבעיא להו וכו' – **באהא"ז** פ"ג מנז"מ ה"ד אות ח' כ' לבאר ספק הגמ', האם משום זה דיש כאן אדם המשסה יחשב כהיזק שבא ע"י האדם המשסה ואין בעל הכלב חייב על זה, או דמ"מ יש לומר דהיה לו לשמור על שורו שלא ישסוהו אחרים ומשום הכי יש לנו לחייב בעל הכלב על מה שמזיק כלבו אף שבא על ידי שיסוי האדם, וכ"כ **החזו"א**, **ובחי' רי"ז הלוי** בפ"ו מנז"מ ה"ה כ' לבאר דזה ודאי דאי"ז חשוב מעשה השור ולפי המבואר ברמב"ם דאם המית, הכלב אינו חייב מיתה דממעטינן לה מכי יגח ולא שיגיחוהו אחרים וכמשי"ת בסמוך, ורק דאמרינן דיש לחייבו משום זה דאמרינן לי' דידעת בכלבך דמשסי לי' ומשתסי, והיינו דחייב לשמור על כלבו גם שלא יזיק על ידי שיסוי האף דלא חשיב מעשה של הכלב, דכיון דמ"מ ע"י הכלב בא היזק זה, גם בזה הוא חייב באחריות, וכ' דהוי כמזיק בצירוף דבר אחר דגם על זה יש דין שמירה, **ובאבי עזרי** שם מוסיף דמבואר לעיל ה' ב' דאפשר למילף מבור לחייב שאר מזיקין, והכא נמי בכהאי גונא נילף מבור דיש לחייב על מה דבא היזק ע"י כלבו הגם דלא חשיב מעשה הכלב, וכ' בחי' רי"ז הלוי דמשום הכי הרמב"ם והשו"ע כ' דחייב, משום שאומרים לו דכיון דהוא יודע שאם ישסו כלבו הוא נושך לא היה לו להניחו, והיינו דזהו עיקר המחייב הכא דלא שמר על כלבו, ואף דלא חשוב מעשה הכלב ועיין עוד בסמוך.

גמ' מאי לאו פטור משסה וחייב בעל כלב – **הראב"ד והרשב"א** מבארים דמשמע הכי מדקתני פטור ולא פטורים, והגמ' דוחה דהתנא ס"ל דיותר חידוש יש בזה דהמשסה פטור, ולא הוצרך לו אלא לאשמועינן דהוא פטור וכל שכן דבעל הכלב פטור, **והפנ"י** כ' דמדייק מדלא קתני דשיסה כלבו פטור דהוי רבותא, משמע דבכהאי גונא באמת חייב משום הכלב, ובדחיה לא חש לזה.

תוד"ה המשסה – **הראב"ד** לעיל כ"ג ב' כ' דבשור האצטדין מיירי לענין חיוב סקילה ובזה ילפינן דפטור, אבל לענין נזיקין חייב [וכ' דהכא נמי איכא חיוב כופר אם ממית ג"פ דהוי כתשלומי נזיקין], וכ"כ הנ"יבשם **הריטב"א** וכן מבואר **ברמב"ם**,דבפ"ב הי"ט כ' דחייב בנזיקין, ובפ"י ה"ח כ' דפטור ממיתה אם המית, ובשם **הרא"ה** כ' הנ"י דשם מיירי דרגיל בכך ועכשיו אין בו דעת כלל והוא נוגח דרך תרבותו, אבל הכא יש בו דעת ופעמים שאינו נוגח, **והנ"י** כ' על דרך התוס' דשם מצערים את השור ומשום הכי הוא נוגח, ולא דמי להכא דרק משסים אותו.

**הנחל"ד** מעיר דלכאורה חילוק התוס' מוכרח בגמ' לעיל כ"ג ב' גבי השיך בו את הנחש, דמבואר דחכמים ס"ל דהמשיך פטור והנחש בסקילה כיון דמעצמו מקיא, ושם גם יק' דמ"מ מאי שנא משור האצטדין ובנחש מיירי גם לענין סקילה, ועל כרחך צ"ל כחילוק התוס' או הרא"ה אבל חילוק הראשונים בין נזיקין למיתה לא שייך שם, והביא **דברמב"ם** בפ"י ה"ח מבואר דמה דמעצמו מקיא הוי סיבה לחלק גם בין משסה כלב דהוא פטור ממיתה למשיך נחש דחייב מיתה, וכ' דשי' הרמב"ם דבמשסה חשוב כמו דאינו עושה כל ההיזק, וכמו לר"י בנחש דס"ל דארס בין שיניו עומד והכא נמי לא חשיב כמו דעושה מעצמו הנשיכה, **ובאבי עזרי** בפ"ו ה"ה מבאר על פי משנ"ת לעיל דהחסרון במשסה דאי"ז חשוב מעשה של הכלב, ובנחש דבעי להקיא מעצמו לא אמרינן הכי.

ב) **הרמב"ם** בפ"ב הי"ט כ' דבעל הכלב חייב ח"נ , **והראב"ד** השיג דאם הוא מועד חייב נ"ש, **וברמב"ם** בפ"ו ה"ה כ' דשוורים שמשחקין בהם ומלמדים אותם ליגח זה את זה אינם מועדים זה לזה, **והראב"ד** שם השיג דמאי שנא ממועד לשופרות דהוי מועד, הגם דנוגח רק משום איזה דבר הגורם לו ליגח, **והה"מ** שם כ' דכיון דמכונים לנגחן גרע ממועד לשופרות, וכן בפ"ב הי"ט כ' דשי' הרמב"ם דלא כהראב"ד, אלא דגם מועד לא יהיה חייב אלא ח"נ דאינו נעשה מועד, והוי כמו בשור האצטדין דמבואר ברמב"ם דאינו נעשה מועד, [**והיש"ש והנחל"ד** כ' לומר דהרמב"ם מודה דבמועד חייב נ"ש, והיש"ש כ' דשור האצטדין גרע ורק שם אינו נעשה מועד, והנחל"ד הק' דהא לענין מיתה דימה הרמב"ם שיסוי לשור האצטדין וכמשנ"ת, וא"כ הוא הדין לענין מועדות יש לנו להשוותם, דאם לא כן מנ"ל להרמב"ם דלענין מיתה פטור במשסה כלב, ועיי"ש מש"כ לומר דגם בשור האצטדין איכא דין מועד והרמב"ם בפ"ו מטעם אחר פוטר דהוי מדעת הבעלים], **והנו"כ** על הטור בסשצ"ה **והסמ"ע** שם סק"ב הביאו דברי הה"מ.

**בהה"מ** מבואר דכמו דאינו חייב מיתה הכא נמי אמרינן דאינו נעשה מועד, וגם משום הכי חלוק ממועד לשופרות, ובביאור דבר זה כ' **המרכה"מ** בפ"ב הי"ט דהיכי דהוא נוגח מחמת שמלמדים אותו, אין כונתו להזיק דהרי מצ"ע לא היה מזיק ומשום הכי אינו נעשה מועד, משא"כ בשופרות הגם דהוי מחמת דבר אחר מ"מ ע"י הדבר האחר הוא מתכוין להזיק, דהרי הדבר האחר אינו מלמדו להזיק, **ובאהא"ז ובקה"י** סכ"ג כ' דשופרות כיון דהוי בהיתר, הוי כרוח מצויה דיהיה קול שופר ומשום הכי נעשה מועד, משא"כ במשסה כיון דאסור לו לשסות לא חשוב כעומד לכך שישסו אותו, ואינו חשוב מועד ליגח ע"י שיסוי, דהשיסוי עצמו אינו דבר הקיים, והא דמבואר בהה"מ דאינו נעשה מועד כמו דאינו חייב מיתה, כ' בקה"י דיש לפרש דמייתי ראיה דלא נימא דהוא נהיה מורגל ליגח ע"י ששיסו אותו כמה פעמים, ולזה מייתי דהרי הוא פטור ממיתה, [ובאהא"ז כ' לבאר עוד הטעם דאינו נעשה מועד, דהוי כמו דנוגח שלא בכונה דאין מועדות בשלא בכונה ועיי"ש מה שהביא לענין שלא בכונה, וזה נראה כהמרכה"מ].

**בחי' רי"ז הלוי** בפ"ו ה"ה כ' לבאר דמה דפטור ממיתה, הוא משום דכיון דנוגח ונושך ע"י שיסוי אי"ז חשוב מעשה של השור והכלב וכמשנ"ת לעיל, וזהו מה דילפינן מכי יגח ולא שיגיחוהו אחרים, ומהאי טעמא גם אינו נעשה מועד, דמה דחייב על מה דמזיק זהו רק משום דצריך גם לשמור מזה שלא יהיה היזק ע"י כלבו ושורו, אבל אי"ז חשוב מעשה הכלב והשור, והעדאה שייך רק על מעשה השור, ומשום הכי חלוק משופרות דשם ודאי הוי מעשה השור.

**במרכה"מ** שם כ' דמש"כ הרמב"ם דחייב רק ח"נ במשסה, הוא משום דכיון דיש כאן גם משסה, הכלב אינו מזיק שלם בפנ"ע והוי כשנים שהזיקו, וכיון דחייב לצאת ידי שמים אין מחייבין בעל הכלב בנ"ש גם אם הוא מועד, **ובחי' רמ"ש** גם כ' לבאר הכי, וכ' דהכא גרע מכל מקום דאמרינן כי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי, כיון דבלא המשסה אינו מזיק כלל, וכל מה שנעשה מזיק הכא הוא משום השיסוי, ובעלמא באמת כל אחד ראוי להיות מזיק ורק דעכשיו נעשה ע"י שנים, ומשום הכי אמרינן שם כי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי, **ובקה"י** שם כ' לומר דדוקא בבור אמרינן כי ליכא לאשתלומי או היכי דכל אחד מזיק שלם בפנ"ע, אבל אם נעשה ההיזק בצרוף שני מזיקים בזה לא אמרינן כי ליכא לאשתלומי עיי"ש, והנה לפ"ז צריך להיות דתם יהיה חייב רק רביע, ובקה"י נראה באמת דאי נימא הכי צ"ל דהרמב"ם מיירי דוקא על מועד, אמנם בחי' רמ"ש כ' דעד פלגא יש לנו לומר כי ליכא לאשתלומי כיון דמחצה מההיזק הוא עושה, וגם בתם יש לחייבו ח"נ מדין כי ליכא לאשתלומי, וצ"ב בזה.

**כה' א'**

א) מתני' אינו דין שנחמיר בקרן – **בשו"ת מהר"ח או"ז** סקל"א מק' דאי פלגא נזקא קנסא, איך שייך למילף מק"ו לחייבו נ"ש הא לא מצינו דקנסו הכתוב אלא בח"נ, **ובפנ"י** כ' לומר דר"ט בודאי ס"ל דפלגא נזקא ממונא.

ועיין **ברש"ש** דכ' דנראה דאף דחייב לר"ט נזק שלם מ"מ אינו אלא קנס, חדא דלענין זה יש לנו לומר דיו כמו דאמרינן לענין דמשלם מגופו כיון דכבר לא מיפריך ק"ו, ועוד דזיל בתר טעמא דהא גם בכהאי גונא מ"מ הוי התם בחזקת שימור, אלא דכ' דיק' דאיך ילפינן נ"ש משן ורגל, הא ממונא וקנסא לא ילפינן מהדדי.

מתני' אמרו לו דיו וכו' – **המהרמ"ש** בתוד"ה אני, מעיר למ"ד פלגא נזקא ממונא דמבואר בתוס' לעיל ה' ב' דהיה אפשר ללמוד לחייב בקרן מבמה הצד, אמאי לא ילפינן ק"ו, דאם שן ורגל דאין כונתן להזיק חייבים נ"ש בחצר הניזק, קרן דכונתו להזיק ק"ו דיהיה חייב, ובזה לא שייך דיו כיון דלא באנו למילף כלל ממה דחייב על קרן ברה"ר, וכ' די"ל בדוחק.

תוד"ה אני – במש"כ דגם אי נימא דהק"ו הוי מרשויות מ"מ איכא למפרך דמה לשן ורגל שכן היזקן מצוי, הק' **בפנ"י** לק' כ"ו א' דזה סותר לכמה מקומות דמבואר לאו הכי, כגון לק' כ"ו א' בתוד"ה אינו עיי"ש במהרש"א, וכ' לבאר דדוקא הכא הוא דאמרינן הכי, ומשום דבעלמא היכי דעבדינן ק"ו כמו הכא דמצינן למילף קרן משן ורגל ורשות הניזק מרה"ר, הרי אם ילפינן קרן משן ורגל הוי ילפותא דאם בשן ורגל הקל הוי הדין הכי בחצר הניזק ק"ו בקרן החמור, ורק דהא דידעינן דשן וקרן הוא קל זה ידעינן מהא דמצינו דדינו קל ברה"ר, ואי הוי ילפינן איפכא חצר הניזק מרה"ר, הוי הילפותא דאי ברה"ר הקל הוי הדין הכי ק"ו בחצר הניזק, ורק דהא דידעינן דרה"ר הוא קל זה ידעינן מהא דשן ורגל פטור בו, ונמצא דבאמת כשדנים רשויות מהדדי אין הילפותא כלל לקרן משן ורגל, והשן ורגל הוי רק הגילוי דרה"ר קל מחצר הניזק ומשום הכי לא שייך למיפרך בדרך זו דמה לשן ורגל שכן היזקן מצוי, אמנם הכא כיון דאי אפשר למילף סתם חצר הניזק מרה"ר, דהרי ברה"ר חייב רק ח"נ ובזה לבד אין סיבה דיהיה חייב בחצר הניזק נ"ש, אלא דילפינן הכי דבחצר הניזק דשן ורגל חייב נ"ש ק"ו דבקרן יהיה חייב, ונמצא דלעיקר הק"ו צריכים להכניס הדין של שן ורגל, והשן ורגל לא הוי רק גילוי דחצר הניזק חמור אלא הוא נצרך לעיקר הק"ו, ומשום הכי גם בדרך זה דילפינן רשויות מהדדי איכא למפרך דמה לשן ורגל שכן היזקן מצוי, אבל באם למשל הכא היינו רוצים למילף דיהיה חייב ח"נ על קרן בחצר הניזק ק"ו מרה"ר, בזה לא נוכל למיפרך דמה לשן ורגל שכן היזקן מצוי, ואע"ג דבלא שן ורגל לא היינו יודעים דחצר הניזק חמור מרה"ר, דבזה שן ורגל הוי רק גילוי דחצר הניזק חמור ומה בכך דשן ורגל היזקן מצוי, והגמ' לק' שהביאו תוס' דגם שם אף אם משנים דרך הק"ו מ"מ פרכינן, שם ג"כ הוי כמו הכא דגם אחר דנילף רשויות מהדדי, אכתי נצטרך להא דחצר הניזק חמור בדין נזיקין לעיקר הק"ו, ולא סגי דיהיה זה גילוי מילתא וכמבואר שם.

גמ' ק"ו לשכינה י"ד – **בש"מ** מק' דכיון דלא מצינו במלמד כלל הסגר יותר מז', מהיכי תיתי לומר דיהיה י"ד, ולא דמי למתני' דאע"ג דגבי קרן הוי רק ח"נ, מ"מ באנו למילף מק"ו ליתן לו דין נ"ש שמצינו בשן ורגל, אבל הכא באים ליתן לו דין דלא מצינו כלל במלמד, ועיי"ש בדבריו, ונראה כונתו דבאמת מעיקר הדין יש לנו לומר דיהיה הסגר לעולם, דז' ימים של שכינה הוי ז' אלפים שנים, דאלף שנים כיום אתמול אצל שכינה, אלא דאין לנו לומר יותר מב' הסגרות וכמשי"ת בתוד"ה ק"ו, **והפנ"י** כ דלשי' ר"ת ניחא, דיש לנו לומר דהוי י"ד כיון דנותן כנגד האב והאם, ועוד כ' דבאמת יש לנו לומר דהוי י"ד בלא ק"ו, אלא דכיון דהוא חמור מאב ממילא יש לנו לומר מסברא דהוי יותר, אלא דנאמר בדרך ק"ו ללמד דאמרינן דיו היכי דילפינן מק"ו.

תוד"ה ק"ו – **בתוס'** בב"ב קי"א א' הק' על פי' ר"ת, דא"כ אי"ז ק"ו אלא מן הדין יש להיות כנגד שניהן, **ובפני שלמה** שם מבואר די"ל, דמ"מ כיון דהוי אחד יהיה הדין דרק ז', ורק מדין ק"ו יש לנו לומר דיהיה י"ד.

בא"ד – בי"מ בתוס' נראה דאי לאו דהוי כנגד ב' הסגרות, לא היה לנו לומר דהוי י"ד יום אלא פחות, וכן מבואר **בתוס'** בב"ב וכ' זה בשם ר"ח כהן, אמנם **בתוס'** בזבחים ס"ט ב' בשם ר"ח כהן וכן **בתור"פ** כאן כ', דהיה ראוי להיות דההסגר יהיה לעולם משום חומר שכינה, אלא דלא מצינו יותר משני הסגרות ומשום הכי אמרינן רק י"ד, **והרמב"ן והר"ן** בב"ב כ' עוד דכך הוא דרך התנא לשנות פי שנים ממה שמצינו בעיקר הדין ומשום הכי נקט י"ד, והביאו עוד מקום דנקט התנא הכי עיי"ש, **ובספר הכריתות** בית מדות בית א' חדר א' אות ג' כ', דמצינו דהשוה הכתוב מורא אב ואם למורא השכינה דמקלל בשניהם הוי בסקילה וכמבואר בקידושין ל' ב', אמנם יש חילוק ביניהם, דבמקלל השכינה גם נתלה משא"כ במקלל אביו ואמו, דקיי"ל בסנהדרין מ"ה ב' דרק מגדף ועובד ע"ז נתלים, וכיון דהחמיר יותר בעונשו הכא נחמיר בהסגרו ונעמידו על שני הסגרות.

גמ' לשכינה י"ד – **בתוס'** בזבחים **ובתור"פ** כ' דלפי מה דאמרינן דהוי כנגד ב' הסגרות, היה צריך להיות דיהיה סגי בי"ג יום דקיי"ל דיום שביעי עולה לכאן ולכאן דמקצת היום ככולו, וכ' דאה"נ ונקט לישנא דקרא דכל הסגר הוי ז' ימים, **ובספר הכריתות** שם כ' דמשום חומר שכינה יש לנו לומר דהוי ב' הסגרות שלמים.

ב) גמ' נימא אהני ק"ו וכו' – **הגרע"א** מעיר לפמש"כ התיו"ט בפ"א מכלים מ"ג בשי' הרמב"ם שם, דקרי של זב מטמא בכל שהוא, ושל טהור מטמא בכעדשה, א"כ גם אי לא בעי קרא לטמא, מ"מ נימא דאהני ק"ו דיטמא בכל שהוא ואהני דיו לאפוקי משא, **והרש"ש** בכלים שם כ' דעדיף לומר דיטמא במשא ולא בכל שהוא, ממה שיטמא בכל שהוא ולא במשא, וכמש"כ התוס' לעיל י"ח ב' דעדיף לומר דיו לגופו כיון דמגופו הוי שינוי בעיקר חיובו משא"כ נ"ש הוי תוספת על חיובו, והכא נמי בזה כל שהוא הוי שינוי בעיקר דינו, משא"כ דין משא הוי תוספת, והרמב"ם דס"ל דגם מטמא בכל שהוא וגם מטמא במשא הוא משום דס"ל להלכה כר"י דמטמא משום דאי אפשר בלא צחצוחי זיבה, ויל"ע דהא הרמב"ם כ' דסגי בכל שהוא על המשנה בכלים שם ומתני' ס"ל דילפינן מק"ו כמבואר בגמ' בסמוך, ויק' דאיך ילפינן גם דהוי בכל שהוא וגם דמטמא במשא, אמנם הרמב"ם שם בפה"מ כ' דהטעם דש"ז מטמא הוא משום דאי אפשר בלא צחצוחי זיבה, וגם י"ל דהתנא דמתני' ס"ל דגם קרי דטהור מטמא בכל שהוא כמבואר וכמש"כ התיו"ט שם, שהוי מחלוקת תנאים בנדה מ"ג ב'.

תוד"ה מידי – **האו"ש** בפ"ב מנז"מ ה"ו העיר, דשי' הרמב"ם בפ"ה מטו"מ הי"ג דבגד שנטמא ממת מטמא במגע להיות הנוגע אב הטומאה ולא במשא, ומצינו דבר שבמגעו מטמא אדם לטמא בגדים ובמשא לא, ועיי"ש מש"כ בשי' הרמב"ם.

גמ' ומאן תנא וכו' – ברש"י נראה דקו' הגמ' דאה"נ דגם לר"י מטמא במשא, מ"מ הא לא הוי מדין ק"ו ואי"ז התנא דיליף מק"ו, **והרשב"א** הק' דמ"מ לר"י מטמא הוא משום צחצוחי זיבה, ויל"ע בכונת קו', וכ' הרשב"א דמשום הכי פי' ר"ח דאינו מטמא לר"י אלא בימים שרואה בהן הזוב, ולא כל ז' הימים, והרשב"א כ' דהאי תנא דיליף מק"ו ס"ל דאפשר לקרי בלא צחצוחי זיבה, ומשום הכי הוי דלא כר"י, דלדידי' ליכא לטעמא דר"י ובהכרח צ"ל משום ק"ו.

גמ' לפי שאי אפשר בלא צחצוחי זיבה – בתוס' מבואר דר"י מיירי על כל ז' ימים, אמנם **בפי' הר"ח** מבואר דלר"י מטמא במשא רק בימים שרואה בהם הזוב, **והרשב"א** מק' דמבואר בגמ' בנדה כ"ב א' דזב שראה קרי סותר יומו משום דאי אפשר בלא צחצוחי זיבה, ומוכח דכל ז' ימים איכא צחצוחי זיבה, אמנם **בתוס'** בנדה שם כ' כהר"ח, וכ' דאדרבה הרי מבואר שם דבעי קרא לומר דסותר יומו ור"י לא בעי קרא דיטמא במשא, וכ' דר"י מיירי על יום שראה בו זיבה ויש בו רוב זיבה ולא בעי קרא דמטמא, משא"כ שם מיירי על כל ז' ימים ועל זה בעי קרא דסותר, [ועיין בחי' רא"ל ח"ב סס"ז מש"כ לבאר בזה דבאמת אינו סותר מדין זיבה אלא מדין קרי], וכ' שם לפ"ד דמה דמבואר שם דסותר יומו הוא גם לר"א, דגם ר"א מודה דאי אפשר בלא צחצוחי זיבה, ורק דס"ל דאין זה מטמא כיון דמעורב עם קרי, וכמו לר"י בשאר ימים דבעי קרא, אמנם הרשב"א כאן כ' כמש"כ **הראב"ד** דהגמ' שם אתיא כר"י, ור"א והתנא דיליף מק"ו חולקים על זה, וזה לשיטתו דמהגמ' שם מוכח דר"י מייירי על כל ז' ימים.

**הרמב"ם** בפ"א מטומאת מו"מ הי"ד כ' דמטמא במשא משום דאי אפשר בלא צחצוחי זיבה, והיינו כר"י, וצ"ל דס"ל כהתוס' הכא דלר"י מטמא במשא כל ז', וכ"כ **החזו"א** בזבים ס"א אות י', ועיין בחי' רא"ל שם דכ' לומר דהרמב"ם ס"ל דלא כר"י, **והמאירי** כ' דהלכה כתנא דכלים דילפי' מק"ו, וכ' דאע"פ דהלכה כחכמים דאמרינן דיו, מ"מ מצינו דמשתמשים בדרך זו גם להלכה.

**כה' ב'**

ג) גמ' מפץ במת וכו' – שי' **רש"י** בשבת פ"ד דמיירי במפץ של עץ, והחסרון בו הוא משום דאין לו בית קיבול ובמדרס לא בעי שיהיה בית קיבול דלא הוקש לשק, וכ"כ **היראים** במצוה תכ"א, וכ' דאם יהיה מדבר דאינו מקבל טומאה כלל גם משום מדרס לא יטמא, אמנם שי' **תוס'** ועוד **ראשונים** כאן ובשבת, דדין מפץ הוי גם במפץ של גמי דהוי מדבר שאינו ראוי לקבל שאר טומאות, ורק גבי מדרס נתרבה דכל דבר הראוי למדרס מקבל טומאה, ושי' **הרמב"ם** בפכ"ג מכלים ה"א ובפה"מ בפכ"ג מכלים מ"י דהיינו מחצלת שאורגים אותה מחבלים ומסוף וגומא וכיו"ב, דאי"ז בכלל כלים האמורים בתורה אבל נתרבה מדכתיב כל המשכב דיהיה לו טומאת משכב, ומבואר ברמב"ם בפה"מ דיש חילוק בין מפץ שעשוי מעץ גמור לאם עשה המפץ מאלו דהדברים שהם יוצאים מן העץ, דבאלו גרע ובעי לרבותם מדכתיב כל, ומבואר עוד אם יעשה כלי עם בית קיבול מאלו הדברים יקבל טומאה דחשיבי כלי עץ, וצ"ב דאמאי גבי מדרס בלא רבוי לא היה נעשה מדרס כמו כל שאר פשוטי כלי עץ שחזו למדרס, ועיין בקה"י בטהרות ס"ח מש"כ לבאר דיש בזה חסרון משום דהם אריג ולא כלי.

בגמ' בשבת מבואר דמפץ אין לו טהרה במקוה, והתוס' כ' דמיירי על מפץ של גמי דאינו מקבל טומאה אלא במדרס, ואינו בכלל הקראי דכתיב בהו טהרה במקוה דלא הוזכר שם גמי, אמנם רש"י לשיטתו כ' דפשוטי כלי עץ גם אין להם טהרה במקוה, והתוס' הק' עליו מגמ' בסוכה ט"ז א' דמבואר דיש טהרה לפשוטי כלי עץ, **וביראים** שם מישב דשם מיירי על דבר דמשמש אדם ומשמשי אדם, דיש לו טומאה מן התורה גם בלא בית קיבול ושפיר הוי בכלל הקרא דיש לו טהרה, וכ"כ **הפנ"י** שם, [ועיי"ש במגיני שלמה מש"כ], וכ' לומר עוד דאחר דילפינן דטמא מדרס גם טמא במת נמצא דהוי כלי לכל טומאה, וי"ל דלפי האמת יש לו טהרה במקוה, אמנם ביראים מוכח דגם לפי האמת אין לו טהרה במקוה, **והרמב"ם** בפה"מ שם כ' בשם **הר"י מיגש** לפי שיטתו, דכיון דבלא רבוי דכל המשכב לא היה מקבל טומאה אינו בכלל הקרא שיש לו טהרה במקוה, אבל שאר פשוטי כלי עץ יש להם טהרה.

גמ' ומה פכין קטנים וכו' – שי' רש"י ותוס' דטהורין גם ממגע הזב, דכיון דאינו ראוי לנגיעת בשר הדין דגם שיער אינו מטמא אע"פ שראוי ליכנס שיער, מ"מ כיון דשיער מרבינן מבשר הזב בעי שיהיה ראוי לנגיעת בשר, וכ"כ **היראים** במצוה רע"ז, **ובפי' הר"ח** מבואר דמה דאינו מטמא היינו טומאת מדרס, ולא הזכיר כלל דאינו מטמא במגע, **והראב"ד והרשב"א** כ' בשם **הגאונים** דמיירי גם בפכים של עץ ואע"ג דמקבל טומאה במגע מ"מ אינו מטמא במדרס, וכ"כ **התורי"ד** בשבת פ"ד ב' ומבואר בדבריו דבאמת במגע גם פכים קטנים של חרס מקבלים טומאה כגון ע"י שיער, וכן יטמא בהיסט וכמו דמוקף צמיד פתיל מקבל טומאה בהיסט, [ויל"ע בדברי הר"ח דכיון דמבאר לענין מדרס אמאי ביאר בפכים של חרס], וכ' **הרשב"א** דהא דנקט פכים קטנים ולא כל דבר דאינו מיוחד למדרס, הוא משום דפכים קטנים אינם ראוים כלל למדרס ולא מהני בהו יחוד, משא"כ דבר אחר גם אם אינו מיוחד מ"מ שייך בו יחוד, **והתורי"ד** בשבת כ' דנקט פכים קטנים לרבותא, דבמת גם אלו מטמאים מק"ו.

**בחי' רח"ה** בפ"ח ממו"מ ה"ח כ' לבאר הק"ו, לפ"ד **הרמב"ם** שם שכ' דזב שהכניס ידו לאויר כלי חרס הואיל ולא נגע בו מתוכו הרי זה טהור, והראב"ד שם השיג על הרמב"ם, וכ' שם לבאר דעת הרמב"ם דבנדה יש דין דאינה מטמאה לאברים, וס"ל להרמב"ם דדין זה הוי בכל דרך טומאה של זב ונדה, ומשום הכי באויר בעי שיכנס כולו דאין טומאה לאברים, ורק במגע חשיב כמו דנוגע כולו ומשום הכי יטמא, ולפ"ז כ' דהק"ו בגמ' דבפכים קטנים דהיינו דאינו יכול להכניס אלא אבר אחד, בזה אינו מטמא הזב מאוירו וטהורים היינו מטומאת תוך שע"י אוירו, ובמת מטמא דשם אין דין דאינו מטמא לאברים, וכ' דנראה דשי' הרמב"ם דעל ידי היסט יטמא גם בכהאי גונא דלא נמצא ברמב"ם דאינו מטמא, וזה כשי' התורי"ד והגאונים שחולקים על תוס', **וברמב"ם בפה"מ** בפכ"ג מכלים מ"י כ' על הגמ' הכא דטהורים היינו ממדרס וזה כשי' הגאונים.

רש"י ד"ה פכין – מש"כ דכלי חרס לא חזו למדרס, הק' **בגה"ש** בבכורות ל"ח א', דבגמ' בשבת פ"ד ממעטינן מקרא דאין טומאת מדרס בכלי חרס כיון דאין לו טהרה במקוה, ומבואר דאין הטעם משום דלא חזו למדרס, **ובחי' רא"ל** ח"ב ס"ע כ' לומר דיש שני אפשרויות דמדרס יקבל טומאה, האחד דיהיה מיוחד למדרס ובזה אי"צ שיהיה לו תורת כלי, והשני דיהיה לו תורת כלי ובזה סגי גם אם לא נעשה למדרס אלא דדרך גם דעומד למדרס עם מלאכתו, כגון תיבה שפתחה מצדה דראוי למדרס בזמן דמשתמשים בה דמבואר בפי"ט דכלים דטמאה מדרס, ולפ"ז כ' דמה דבעי דיהיה לו טהרה במקוה, זהו רק אם באנו לטמאותו מדין מדרס משום דיש לו תורת כלי, דבזה אמרינן דבעי כלי שיש לו טהרה במקוה, אבל אם מיוחד למדרס דבזה לא בעי לתורת כלי, בזה לא אכפת לן מה דאין לו טהרה במקוה, ומשום הכי הוצרך רש"י לומר דלא חזו למדרס, וגם אם הוא ייחד אותו למדרס בטלה דעתו, [ולכאורה כל דבריו הם לפי מה דדריש רבא למעט כלי חרס מכל הכלי אשר היא יושבת עליו, אבל אי ממעטינן מקרא דכתיב גבי משכב, לכאורה מתמעט לגמרי גם אם מיוחד למשכב].

**בקה"י** טהרות ס"ו כ' לבאר, דילפינן מק"ו דיש לו שם כלי לקבל טומאה הגם דאין לו בית קיבול, דמה דראוי למדרס נותן שם כלי אף דאין לו בית קיבול, ולשון **רש"י** בסוכה כ' א' דכיון דשוי לתשמיש כלי הוא וכל שהוא כלי למדרס מיטמא בכל טומאה.

תוד"ה ומה – מש"כ דמטמא מאוירן על ידי שער המת, מבואר **במהרש"א** בשבת דלא יכלו לומר דמטמא באהל המת, דכהאי גונא גם מפץ מטמא בלא מגע, ומשום הכי הוצרכו דוקא כהאי גונא דבמפץ לא יטמא והיינו על ידי דבר שיכנס לתוכו ולא יגע בו.

תוד"ה שטהורין – **בש"מ** בשם **הרא"ש** ובשם **רי"ש** כ' דאה"נ דמטמא ע"י רוקו של זב, ומ"מ עביד ק"ו דע"י גופו אינו מטמא, **ובפנ"י** מבאר דהתוס' לא ניחא להו בזה, דהרי כ' לעיל דבאמת גם מפכים גדולים הוה מצי למעבד ק"ו, אלא דניחא למייתי פכים קטנים דטהורים מכל טומאת זב, ואי מטמאין ברוקו של זב כבר אינם טהורים מכל טומאת זב וכבר אין עדיפות לזה, **ובמאירי** מבואר שיטה דגם על ידי רוקו לא יטמא כיון דאינו ראוי ליטמא על ידי מגעו.

תוד"ה מפץ – **בתור"פ** כ' דיש לפרוך דמה לכלי חרס דאינו מטמא במדרס משום הכי אינו מטמא במת, תאמר במפץ דמטמא במדרס ומשום הכי גם יטמא במת, **ובש"מ** מבואר בשי' התוס' דכיון דכלי פתוח מטמא במת ואינו מטמא במדרס, מבואר דאין טומאת מת תלויה בטומאת מדרס, והכא נמי אין לומר דמוקף צמיד פתיל אינו מטמא משום דלא חזו למדרס, **ובש"מ** כ' בשם **רי"ש** לישב קו' התוס', דבפכים קטנים ובמפץ שייך גם מדרס וגם קבלת טומאה על ידי מת, משא"כ במוקף צמיד פתיל לא שייך בו טומאה על ידי מת ואין לפרוך ממנו.

**הרמב"ן** בשבת מק' דאמאי לא פרכינן דזב מטמא בהיסט ומת לא, וכמו כן נימא דאע"פ דמפץ טמא בזב במת לא יטמא, **ובש"מ** מבואר דאי"ז חומר בכלי אלא בטומאת זב, ואין לפרוך מזה על מה דבעי למילף דיני כלי לקבל טומאה.

**בתור"פ** מק' לפי מה דאמרינן דהק"ו הוי גם על מפץ מעץ, דיש לפרוך דמה למפץ דיש לו טהרה במקוה משום הכי יהיה טהור במת, וכ' לומר דאה"נ דמהק"ו מפכים קטנים ילפינן רק למפץ של גמי דאין לו טהרה במקוה, ומפץ של עץ ילפינן מק"ו, מכלים דאינם מקבלים טומאת מדרס משום דמיוחדים למלאכה אחרת ואומרים לו עמוד ונעשה מלאכתינו, [**ובש"מ** כ' בשם **תר"י** דאי אפשר למילף מכלים אלו כיון דראויים לקבל טומאה אם ייחדם למדרס], והא דבעי בגמ' למילף מפץ מפכים קטנים ולא ילפינן מכלים אלו, הוא משום דמפץ של גמי אי אפשר למילף מכלים אלו, דמה לאלו דנעשים אב הטומאה כיון דיש להם טהרה במקוה, ומשום הכי בעי למילף דוקא מדבר שאין לו טהרה במקוה דאז גם הוא אינו נעשה אב הטומאה, ושפיר אפשר למילף מיני' מפץ של גמי דאינו נעשה אב הטומאה, **והש"מ** בשם **התוס' שנ"ץ** תי' דאין לפרוך דיש לו טהרה במקוה, דהרי אי לא נילף לטמא מפץ במת, נמצא דכל טומאתו הויא רק במדרס, והרי במדרס הוא חמור מפכים קטנים דהם טהורים לגמרי במדרס, ובשאר טומאות הרי אינו מטמא כלל, וליכא למיפרך הכי, ועוד כ' די"ל דכלי מתכת יוכיחו דיש להם טהרה במקוה ואעפ"כ מטמאין במת.

**המהר"ח או"ז** סקל"א מק' דאמאי לא אמרינן דיו דכמו דפכים קטנים אינם מטמאים אלא מאוירן הכא נמי מפץ לא יטמא אלא מאוירו, **והגרע"א** מוסיף דגם אי נימא דא"כ מפרך ק"ו דלא שייך תוך במפץ, מ"מ י"ל דאהני ק"ו למילף דכלי הבא במידה יקבל טומאה במת ק"ו ממדרס דשם שייך תוך, ולא מפריך ק"ו.

תוד"ה וקמייתי – שי' רש"י בשבת דמיירי בפשוטי כלי עץ וגם בהו אין טהרה במקוה, וכן שי' הרמב"ם דמיירי במפץ של דבר שאין לו טהרה במקוה וכמשנ"ת, ולפ"ד יק' מה שהק' תוס' דאיך מבואר בגמ' הכא דנעשה אב הטומאה, **ובגה"ש** ציין לתוס' בפסחים דכ' שם לומר דלענין לטמא אוכלין ומשקין חשוב אב הטומאה והם נעשים ראשון ולא שני, **ובש"מ** בשם **הרי"ש** בשם מורו **ה"ר יעקב** כ' דדוקא כלי חרס אין נעשים אב הטומאה כדיליף בירושלמי עיי"ש וכן הרמב"ם **בפה"מ** בהקדמה לטהרות הביא דרשה זו, ואי"ז כלל בכל דבר שאינו מקבל טומאה אלא הוי רק דין בכלי חרס, ועיי"ש בש"מ אמאי גם באוכלין ומשקין איכא להאי דינא דאין נעשים אב הטומאה, וזה לא הוי תשובה על שי' רש"י דמבואר בדבריו בעירובין ק"ד ב' דכלי חרס אינם נעשים אב הטומאה משום דאין להם טהרה במקוה עיי"ש, **ובמגיני שלמה** בשבת כ' בשי' רש"י, דכמו דמבואר בגמ' שם דמטמא מדרס משום דעכ"פ יש במינו דבר שיש לו טהרה, הכא נמי לענין שנעשה אב הטומאה י"ל דסגי במה דיש במינו דבר שיש לו טהרה במקוה.

תוד"ה ש"מ – **הש"מ** בשם **גליון** מעיר דאמאי הק' תוס' מכח זה דש"ז הוקש לשרץ, תיפוק לי' דש"ז עצמו נילף מק"ו ואי"צ למילף משרץ שהוא עצמו נלמד מק"ו, **והתורי"ד** מק' באמת הכי דנילף ש"ז מק"ו.

בא"ד – בתי' מבואר **בש"מ** בשם **הרי"ש** דמסר הכתוב לחכמים מה ללמוד ומה לא, **והראשונים** בשבת ס"ד א' כ' דגם דבר דיליף מהיקש טרח וכתב קרא לג"ש.

גמ' אלא למ"ד וכו' – **בתור"פ** מק' דנימא דאה"נ דמצד הג"ש לא ילפינן אלא טומאת ערב, מ"מ השתא לא איצטריך ק"ו לגופי', ולא אמרינן דיו היכי דמפרך ק"ו, וכ' דקו' הגמ' דעכ"פ לרבנן דס"ל דלעולם אמרינן דיו יק' מנלן דמפץ מטמא ז', **ובש"מ** בשם **הרא"ש** כ' דכיון דשרץ דמטמא ילפינן מק"ו, נמצא דמה דגבי מת מטמא הוא רק מכח דילפינן ק"ו לשרץ, וכבר אי אפשר לומר דמפריך ק"ו, ובשם **המהר"ם** כ' דלמ"ד דון מינה ומינה הוי כמו מיעוט דלא יהיה לזה אלא הדין של אותו מקום דמשם ילפינן.

רש"י ד"ה הניחא – מתחילת דברי רש"י מבואר דקו' הגמ' על מה דילפינן בגד ועור מש"ז, ובסו"ד מבואר דקו' הגמ' על מה דילפינן לטמאות מפץ שבעה, וכן בד"ה אלא מבואר בתחילת דבריו דקו' הגמ' על מפץ ומסו"ד מבואר דקו' הגמ' על בגד ועור, **והמהרש"ל** כ' לומר דיש ט"ס ברש"י ומש"כ בגד ועור הוא ט"ס וקו' הגמ' רק על מפץ דילפינן מג"ש ולא על בגד ועור דילפינן מהיקש, אמנם **המהרש"א** כ' דשי' רש"י דהקו' על תרוייהו, **והמהר"ם** כ' דהקו' רק על ההיקש, דעל הג"ש י"ל דכיון דלא איצטריך ג"ש כלל דהא אפשר למילף מק"ו למת עצמו, אמרינן על כרחך דאתא ג"ש לומר דיטמא שבעה והכא יש הכרח לומר דאוקי באתרא, **ובתור"פ ובש"מ** מבואר דלא כהמהרש"ל, אלא דשי' רש"י דגם בהיקש איכא להמחלוקת האם אוקי באתרא או דדון מינה ומינה, והמהרש"ל הביא מרש"י בשבועות דהמחלוקת היא גבי ג"ש, אמנם שם לא מבואר דבהיקש ליכא להמחלוקת, **וברש"י** בזבחים צ"א ב' מבואר ברש"י דהמחלוקת היא גם בהיקש.

**בתור"פ ובש"מ** בשם **הרא"ש** מבואר דקו' הגמ' רק על מפץ משום דבהיקש לכו"ע אמרינן דאוקי באתרא, והרא"ש הביא ראיה לזה עיי"ש, וביאר דגבי היקש הרי הוא מוקש גם לעצמו ואין לנו לומר דדון מינה ומינה, משא"כ גבי ג"ש דרך הילפותא היא דכאילו נעקר הדבר שלמדים אותו מכאן להפרשה דמלמדת, ומשום הכי איכא למ"ד דדון מינה ומינה.

תוד"ה אמר – **בראב"ד** מבואר דמשום הכי חשיב כמו דכתיב בהדיא אע"פ דשרץ ילפינן מק"ו, דכיון דהג"ש מייתרא, מוכח דאתא למילף למפץ שיטמא ז', **ובפנ"י** דחה זה דהא בתוד"ה ש"מ הביאו מגמ' בשבת ס"ד, דילפינן מהג"ש לרבות דבר הבא מזנב הסוס ואינו מיותר, ובשי' הראב"ד י"ל דס"ל כמשנ"ת לעיל בשם הראשונים בשבת, דבאמת לא איצטריך ג"ש אלא דמילתא דאתיא בהיקש טרח וכתב לה קרא, וי"ל דכל זמן דיש לנו למילף למפץ לטמא ז' לא אמרינן דטרח וכתב לה קרא, אמנם בשי' תוס' אי אפשר לומר הכי דהא ס"ל דאיצטריך לג"ש דלאו לכל מילי גמרינן מהיקש, **והפנ"י** כ' לבאר בתוס' דכיון דבק"ו ראוי לומר דיו, א"כ אדרבה כיון דכתיב קרא דוכבסתם דכל טומאות יהיו ז', היה ראוי לומר דהאי קרא יגלה לנו דלא דרשינן הכא ק"ו כלל, דמשום הק"ו יש לנו לומר דיטמא רק טומאת ערב וקרא גלי דאין טומאת ערב לבד במת, אבל אי ילפינן מג"ש שפיר י"ל דהכא גלי קרא דלא נימא דון מינה ומינה, אלא דאוקי באתרא, דדון מינה ומינה אי"ז סיבה דלא יהיה יותר מהמלמד אלא דבקרא לא כתיב יותר מדין המלמד, משא"כ בדיו הוי סיבה דלא נחמיר בלמד יותר מהמלמד.

**הרמב"ם** בפ"א מכלים ה"י כ' דפשוטי כלי עץ מקבלים טומאה רק מדרבנן, במה דברים אמורים בשאר טומאות אבל טומאת מדרס מטמאין מן התורה בדבר העשוי למדרס, ומשמע פשטות דבריו דגם דבר העשוי למדרס אינו מטמא מן התורה אלא בטומאת מדרס ולא בשאר טומאות, וכן מבואר בדבריו בפכ"ג מכלים ה"א גבי מפץ דמטמא מן התורה רק בטומאת מדרס, אבל במת ובשאר טומאות הוי רק מדרבנן ככל פשוטי כלי עץ, וכבר עמדו על דבריו דבגמ' נראה דהוי דרשה גמורה דילפינן מק"ו דיטמא מן התורה, ועיין בשושנת העמקים סוף כלל א' ובמי נפתוח פרפר ל"ח ואכמ"ל.

א) גמ' ותהא שן ורגל חייב ברה"ר וכו' – **בש"מ** מק' דאי נימא דבשן ורגל אין כופר, איכא למפרך דמה לקרן שכן חייב בכופר, ואע"ג דמסקינן לק' דיש כופר ברגל, מ"מ אמאי לא מוכיח דיש כופר מהא דאצטריך דרשה דוחצו את כספו למעט דלא נילף ק"ו, [**ובתור"פ** מבואר כמה פעמים בדבריו, די"ל דקרא דוחצו את כספו אתא רק לומר דמשלם מגופו וא"כ לק"מ], וכ' לתרץ דנימא דאדם ואש יוכיח דפטור מכופר וחייב ברה"ר, והק' דאכתי יק' למאי בעי הדרשה לק' דיחצון דאין ח"נ חלוק וחייב ח"נ גם בקרן ברה"ר, הא אי ליכא כופר ברגל לא היה שייך למילף לפטור בקרן ברה"ר דמה לקרן שחייב בכופר, ותי' בשם **ה"ר טוביה** דבודאי אם לא היינו מוצאים דיש חומר בקרן דחייב ברה"ר, היינו מחייבים ברגל כופר בק"ו מקרן, והספק לק' הוא רק לאחר דמצינו חומר בקרן, וא"כ אי אפשר למילף מק"ו מקרן, ולק' כ' **בש"מ** עוד בשם **הרא"ש** דכיון דהכא בעי למילף מתם ובתם ליכא כופר, אי אפשר למפרך דמה לקרן שכן חייב בכופר.

**כו' א'**

גמ' ולא תהא שן ורגל וכו' – **בש"מ** מק' דא"כ למאי אתא הלכתא דצרורות לח"נ, הא כל רגל הוי ח"נ, וכ' בשם **הרא"ש** בשם **הר"מ** דהייתי אומר דההלכה נאמרה דצרורות משלם רק רביע דהיינו חצי מהתשלומין שברגל, ועוד תי' בשם **ריב"א** דהייתי אומר דההלכה נאמרה דלצרורות יש דין ח"נ של קרן דמשלם רק מגופו, ועוד כ' בשם **גליון** דהקו' לפי סומכוס דצרורות חייב נ"ש, [ולפ"ז אין לומר כתי' התוס' בד"ה ולא, דצרורות יוכיחו, ושם יבואר תי' אחר בע"ה], וכ' בשם **תר"י** דאין לומר דברגל יש העדאה דהרי מה דמשלם ח"נ ילפינן מקרן, ואתא ההלכה לומר דבצרורות ליכא העדאה, דא"כ שיאמר ההלכה דאין העדאה לצרורות.

תוד"ה ולא – **בתור"פ** מת' על קו' הראשונה די"ל דוחצו את כספו מיירי רק על רה"ר, אבל בחצר הניזק גם ברגל יהיה רק ח"נ, **ובחי'** תלמיד ר"ת כ' דהאי קרא דוחצו בא להחמיר, ואין לנו למעט דלא נקל בשן ורגל בחצר הניזק, ולק' ל"ג א' כ' דכיון דדרשינן מזה לענין שן ורגל ברה"ר תו לא נדרוש עוד לחצר הניזק, [ועיין **בש"מ** שכ' בשם **גליון** דבאמת אי הוי דרשינן ק"ו דיהיה חייב רק ח"נ היינו אומרים גם דישלם רק מגופו ומה דכתיב מיטב שדהו בא להקל דיכול לסלקו במיטב שדהו, ואתיא כמ"ד דיוחלט השור, ובשן ורגל הדין רק דיושם השור, ולפ"ז אי אפשר לומר כתי' התוס', דבאמת הקו' דבשן ורגל יהיה דין מגופו].

בא"ד – מש"כ דצרורות יוכיחו, הק' **בש"מ** בשם **תר"י** דאי נימא דההלכה דצרורות דישלם רק רביע, אכתי איכא למפרך דמה לצרורות דחייב רק רביע, ונימא דמה לשן ורגל דחייב ח"נ מעליה דזה ליכא לא בקרן ולא בצרורות, וכ' דשמא מ"מ י"ל יוכיח דמ"מ בקרן יש ח"נ ובצרורות יש חיוב מעליה. ובעיקר תי' כ' **בש"מ** בשם **הרי"ש** דאי אפשר למילף מצרורות דלא ילפינן מהלכה, וכ' בשם **ריב"א** לת' קו' התוס', דאי הוי ילפינן מק"ו דחייב בשן ורגל רק ח"נ בחצר הניזק, גם בקרן היה חייב בחצר הניזק מעליה, ולכאורה היינו לר"ט דלא אמרינן דיו אי מפרך ק"ו, ואי שן ורגל חייב רק ח"נ, אי לא נימא דבקרן ישלם מעליה מפרך ק"ו.

בא"ד – משה"ק דאי נימא דשן ורגל חייב רק ח"נ תו ליכא לק"ו דלעיל, כ' **בש"מ** בשם **הרא"ש** דאכתי איכא לק"ו דמה לשן ורגל שכן משלם מעליה, ועיין במהרמ"ש שכ' לדחות תי' זה וצ"ב בכונת דבריו, **ובתור"פ** כ' לת' קו' התוס' די"ל דוחצו את כספו בא לומר דמשלם מגופו, ולא אתא לעוד דרשה.

גמ' ולפטור קרן ברה"ר – **התור"פ** מק' דלמאי איצטריך למעט דלא כספו של אחר, וכ' דהיינו אומרים דאתא רק לשלם מגופו.

גמ' יחצון – **בתור"פ** מק' דא"כ למאי איצטריך לעיל לדרוש דלא כספו של אחר, נילף מיחצון דבעי לרבות דקרן חייב ברה"ר דעל כרחך בשן ורגל פטור, דאי חייב אי"צ לרבות דקרן חייב, וכ' דהיינו דורשים יחצון לזה ולא לשן ורגל.

גמ' שם – **בש"מ** מבואר בשם **גליון** דר"ט לא דרש האי דרשה דהא מחייב בחצר הניזק נ"ש, ובשם **תר"י** כ' דקרא אתא רק לומר דאין לפחות מח"נ אבל י"ל דברשות הניזק חייב נ"ש, ולכאורה נראה דמבארים הגמ' דאין חצי נזק חלוק היינו דמה דכתיב יחצון משמע דהכי הוי דינו לעולם, אמנם ברש"י מבואר דהוי מכח יתור לומר דיש עוד מקום דיש בו דין ח"נ.

ב) גמ' ויהא אדם חייב בכופר – **רש"י** מבאר דהיינו בכהאי גונא דאינו מתחייב לא מיתה ולא גלות, כגון במזיד ולא אתרו בי', **והראב"ד** כ' דמיירי כגון דהמית שלא בכונה, וכ' **הרשב"א** דלפ"ז צ"ל דקו' הגמ' למ"ד לק' מ"ג דיש כופר גם בשלא בכונה, **ובתור"פ** הק' דגם בכהאי גונא יש לפטור משום דין קלב"מ, מדתנא דבי חזקיה דמה מכה בהמה לא חלקת וכו', **והרשב"א** כ' לומר דאתיא למאן דלית לי' דחזקיה, ועוד כ' דאי הוה ילפינן לחייב אדם בכופר מק"ו הייתי דורש איפכא, דמה מכה בהמה לא חלקת בין שוגג למזיד לחייבו אף מכה אדם לא תחלוק בו בין שוגג למזיד לחייבו ממון, וקרא דכדי רשעתו הוה מוקמינן במלקות וממון, ולפ"ז לכאורה קו' הגמ' גם בגונא דחייב מיתה או גלות, **ובפנ"י** כ' לבאר דברי רש"י דבגונא דחייב מיתה או גלות יש לו כפרה בדבר אחר, ואין לנו למילף דיהיה חייב גם כופר, דבשור דאין בו כפרה אחרת משום הכי חייב כופר אבל הכא יש לו כפרה אחרת, **ובק"ש** בכתובות אות צ"ד כ' לבאר, דבדין קלב"מ חלוק היכי דנענש דאז הגדר הוא דנכלל בעונש החמור גם העונש הקל, מהיכי דאינו נענש דאז הוא רק נפטר מחיובו השני, וכ' לבאר דהדין השני דנפטר מחיובו לא שייך בכופר ומשום דכופרא כפרה וכמשי"ת, אבל הדין הראשון שייך גם בכופר דמ"מ הוי כמו דשילם הכופר, ומשום הכי כ' רש"י דקו' הגמ' רק בגונא דאינו חייב מיתה או גלות, [ולפ"ז צ"ל דגם בגלות חשיב כמו דנענש גם בעונש השני].

**ובתוס'** לעיל ד' א' בשם **ר"י ובתור"פ** כאן כ', דלא שייך לפטור משום קלב"מ, דדוקא ממון שהזיק בשעת המיתה שייך לפוטרו ולא על כופר, **ובש"מ** לק' מ"ג ב' כ' בשם **הר"מ** דכונת ר"י דיש לחייבו משום דכופרא כפרה ואין בכפרה דין קלב"מ, וכמו דאינו פוטר מחטאת,[**ובחי' ר' ראובן** בס"ג אות ב' כ' לבאר השיטות דלא ביארו דאין הכא דין קלב"מ משום דהוי כפרה, דס"ל דהגם דכופרא כפרה מ"מ הוי חיוב ממון עיי"ש, וכ"כ **בברכ"ש** ס"ל סק"ד די"ל דכיון דיש בזה חיוב ב"ד כבר שייך בזה דין קלב"מ], אמנם מבואר שם **בש"מ** דגם יש סברא דכיון דהמיתה והממון באים על דבר אחד בזה אין לנו לומר דיפטר משום קלב"מ, וכ"כ **המהר"ם** לעיל ד' א' בביאור דברי התוס' דכופר הוי חיוב על אותו דבר דמחייבו מיתה ולא שייך בזה קלב"מ, דאדרבה מה דהמית מחייבו בשני דברים וחיוב המיתה לא הוי כל החיוב, **ובתוס'** בכתובות ל"ה א' כתבו דבעי קרא בפני עצמו דאינו חייב דמי האשה, ולא הזכירו כלל דהוי כופר, ונראה מבואר בזה כהמהר"ם, **והנחל"ד** לעיל כ"ב ב' הק' מהא דמבואר במכות ד' ב' דמה דמוציא שם רע לוקה ומשלם סותר לדין דאין לוקה ומשלם ושם הרי הוי על דבר אחד, **ובחי' ר' ראובן** שם אות א' כ' לומר דשם הוי הממון על ההיזק דהא חשיב לה לעיל ג' ב' בהדי כ"ד אבות נזיקין, והמלקות על ההוצאת שם רע, [**ובריטב"א** בכתובות מ' ב' כ' דכאילו תאמר דהמלקות על מה דגרם קטלא, והממון על ההוצאת שם רע עיי"ש], ולא דמי למיתה וכופר דתרוייהו הוו על מה דהמית, והביא דברי **הקצוה"ח** בסת"י סק"ד דעל חיוב דמים במיתת אדם לא שייך סברת התוס' דלא יפטר משום קלב"מ, אמנם בש"מ לק' מ"ג נראה דגם על חיוב דמים י"ל סברת ר"י דלא יפטר כיון דהוי על דבר אחד.

**וביראים** מצוה רצ"ג כ' לישב דאיצטריך קרא לפטור, דאי משום קלב"מ היה חייב עכ"פ לצאת ידי שמים, וקרא פטרי' לגמרי, **והנחל"ד** מוסיף על פי דברי רש"י בב"מ צ"א א' דמהני תפיסה היכי דנפטר משום קלב"מ, דיש נפ"מ לענין תפיסה, **ובחי' ר' ראובן** שם אות ה' כ' די"ל דהתוס' לא ניחא להו בזה, משום דכיון דגם אם יהיה חייב לא יהיה זה אלא לצאת ידי שמים, כבר איכא למפרך דמה לאדם שכן אינו חייב אלא לצאת ידי שמים, וא"כ גם לצאת ידי שמים לא נוכל למילף לחייבו.

**בקצוה"ח** סת"י סק"ד הביא דברי **רש"י** לק' נ"ג ב', דמה דאדם פטור כשהרג אדם מדמים, הוא משום קלב"מ ותנא דבי' חזקיה, והק' דהכא מבואר דפטור משום קרא דעליו ולא על האדם, וכ' לישב דהקרא דהכא אתא לפטור מכופר, ורש"י שם מיירי אמאי אינו חייב מדין דמים, והנה לפ"ד הרשב"א דמה דבעי הכא קרא הוא משום דלא סבר להתנא דבי' חזקיה, נמצא דלתנא דבי' חזקיה לא בעי כלל להאי דרשה, ואתי שפיר דברי רש"י, אמנם בקצוה"ח שם מבואר דאי משום תנא דבי' חזקיה, צריך להיות דיהני תפיסה, ואי דרשינן מקרא דעליו גם תפיסה לא מהני, ונתבאר דהיראים כ' באמת דמשום הכי בעי להדרשה דעליו.

תוד"ה אינו – **בש"מ** בשם **הרא"ש** מבואר תי' התוס', דילפינן דאדם הניזוק משור, חמור מאדם הניזוק מאדם, וביאר בשם **גליון** דכיון דילפינן הכי לא אכפת לן מה דמשלם בתם רק ח"נ, דזה דין מצד המזיק ולא מצד הניזוק, ויל"ע בכונת דבריו, **והמהרש"א והמהר"ם** מבארים דילפינן ד' דברים מכופר דאם כופר דפטור באדם חייב בשור, ד' דברים דחייב באדם אינו דין דחייב בשור, **ובמהר"ח או"ז** סקל"ג כ' דנראה פירושם דלא יליף חיוב שור מאדם, אלא ילפינן דכל ד' דברים הם בכלל נזק גבי אדם המזיק, ומעתה כל מזיק חייב לשלם ד' דברים כיון דגלי לן בחד דוכתא דבכלל נזק הם.

בא"ד – **התור"פ** כ' לת' קו' התוס' דמ"מ יק' דנילף מרגל, לחייב בשור בד' דברים ברגל מועד, דיש כופר ברגל כדמסיק בסמוך, **והפנ"י** כ' דהתוס' לא ניחא להו בזה, דאמאי לא מוכיחה הגמ' בסמוך דיש כופר ברגל מהא דאצטריך קרא למעט דאין בשור ד' דברים, **ובש"מ** בשם **גליון** כ' עוד לת', דלפי הס"ד דשור יהיה חייב בד' דברים, גם היינו לומדים מהאי ק"ו דשור דאזיק אדם יהיה חייב בנ"ש מפעם ראשונה, ק"ו מאדם דאזיק אדם.

ג) תוד"ה או – **בתור"פ** מבאר דזה ודאי דאי אפשר למילף דיהיה כופר ברגל מקרן, אלא דהספק הוא האם מה דכתיב והועד בבעליו דחייב כופר, היינו דכל גונא דהשור מועד להמית יש דין כופר, או דנאמר רק על קרן דכונתו להזיק, **והרא"ש** גם כ' על דרך זה, דהספק האם מה דכתיב אם כופר יושת עליו היינו על השור, ובכל גונא דהמית בין בקרן ובין ברגל או רק בקרן, **ובש"מ** מביא הרא"ש, זה בשם **הר"מ**,ומוסיף דכיון דדמו קצת לקרן יש לנו לומר הכי, **ובביה"ל** בח"א סל"ז בהגה"ה כ' לפמש"כ רש"י לק' כ"ח ב' דמה דממעטים אדם בבור היינו דאין חיוב כופר, דמשם חזינן דאי"ז דין דוקא בקרן, דא"כ אמאי בעי מיעוט בור מכופר.

**והנחל"ד** כ' לישב קו' תוס' הראשונה, דלק' מ"ג ב' יש מ"ד דמחייב בשור שלא בכונה כופר, וא"כ גם ברגל יש לחייב אף דהוי שלא בכונה, [ואין להק' דהא גופא מנ"ל, דלק' מבואר דיש רבוי מקרא דאם כופר לשלא בכונה], אמנם **בבית מאיר** מבואר דגם למאן דמחייב שלא בכונה היינו דלא כיון להמית אבל מ"מ הוי בכונה להזיק, ומשום הכי אמרינן בגמ' דמה לקרן שכן כונתו להזיק.

**האחיעזר** בח"ג סס"ד אות א' מק', דבנחש ליכא למפרך שכן כונתו להזיק דהרי הוא כונתו להזיק, אלא דמ"מ מבואר בתוס' לעיל ט"ז א' דיש לו דין רגל ולא קרן כיון דהוי אורחי', וא"כ בו בודאי יש לחייב כופר, ואיך מייתי בגמ' ראיה מהברייתא בסמוך דיש כופר ברגל מדעביד ר"ט ק"ו, הא י"ל דעביד ק"ו מנחש דפטור ברה"ר ויש בו כופר, ולכאורה לפ"ד התור"פ והרא"ש דהספק בביאור הקרא, אי נימא דרגל אינו בכלל הקרא גם נחש י

היה פטור, דיש לפרוך דמה לנחש שכן פטור ברה"ר כקו' התוס'.

גמ' תרי ותלתא – **הנחל"ד** כ' לבאר לשון זה לפי המבואר לעיל כ"ג ב' על תוד"ה איזהו דברי הש"מ, דלרבא באמת תלוי במחלוקת רבי ורשב"ג האם שור המועד הוי בפעם שלישית או רביעית, דלפ"ז תרי היינו לרבי ותלתא היינו לרשב"ג.

רש"י ד"ה הכא – מבואר מדברי רש"י דברגל איכא כופר מיד, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"י מנז"מ הי"ג וכן מבואר מדברי **התור"פ** שהובא על תוד"ה אינו, וכ"כ **התוס'** לק' מ"ד א', אמנם **בראב"ד וברשב"א** לק' מ"ד א' ולק' מ"ח ב' כ' דגם ברגל ליכא כופר אלא אחר ג' פעמים, וצ"ל דזהו רק לפי מה דקיי"ל דאין כופר כלל בתם, אבל אם יש חצי כופר בתם, ברגל חייב מיד כופר, דהא מבואר בגמ' בסמוך דילפינן מכופר ברגל, לחייב בקרן תמה בחצר הניזק כופר שלם.

תוד"ה לאו – **בש"מ** בשם **גליון** העיר על קו', דנימא דאדם יוכיח דחייב ברה"ר ואעפ"כ אין בו כופר, וכ' דמה לאדם שכן אינו בא כלל לידי כופר, והק' דעל זה נימא דקרן ברה"ר יוכיח דבא לידי כופר ואעפ"כ פטור בתם, וכ' דלא עבדינן יוכיח מרה"ר לחצר הניזק, ובשם **תלמידי הר' ישראל** כ' דמה לקרן ברה"ר שכן שן ורגל פטורים שם, ועוד כ' דנעביד ק"ו דקרן בחצר הניזק בא לידי כופר וחייב בנזיקין נ"ש, ועל זה ליכא יוכיח, **ובתו"ח** כ' דתוס' לא ניחא להו לומר דאדם יוכיח, דעיקר הספק בגמ' ק' וכמשה"ק בד"ה או דאיך ילפינן מקרן לשן ורגל, ועל כרחך דהכא אי אפשר מאיזה טעם לפרוך מאדם, ומשום הכי מק' הכא.

בא"ד – **בש"מ** בשם **ה"ר שלמה** כ' דאי אפשר למילף מנזיקין לבד דנימא דיו, דמה קרן ברה"ר חייב רק ח"נ אף בכופר לא יהיה חייב רק ח"נ, ובזה לא מפריך ק"ו דהרי אי לאו הק"ו היה פטור לגמרי, **והגרע"א** הק' על תוס' אמאי לא תי' הכי.

גמ' ומייתי לה מק"ו – **בתור"פ** מק' דאי ילפינן לה מק"ו נמצא דלא ישלם כופר אלא מגופו, דאמרינן דיו לשלם מגופו כיון דלא מיפרך ק"ו וכמבואר בגמ' לעיל י"ח ב', וכיון דקתני בברייתא דהשור בסקילה איך משלם כופר, הא ליכא לגוף השור כיון דהוא בסקילה, וכ' לומר דהכא אי נימא דמשלם מגופו מיפרך ק"ו, כיון דאין ממה לגבות כיון דהשור בסקילה, ויל"ע דא"כ נימא דאהני ק"ו למילף דמשלם מעליה ואהני דיו דמשלם רק חצי כופר, וגם יל"ע דהא הק"ו מהני להיכי דאין השור בסקילה, ומנין דהיכי דהוא בסקילה דמשלם מעליה, ועוד כ' התור"פ דלצדדין קתני דהיכי דהוא נסקל באמת ליכא כופר.

רש"י ד"ה שכן – **בפי' הר"ח** הביא פי' דטמון בבור היינו דאיכא עובר במעי פרה, ודחה זה דקיי"ל דעובר ירך אמו והוי כגופה ולא חשיב טמון, וכ' די"א דהבור עצמו אם הוא טמון ונראה דמבאר דהשור נהיה טמון בבור כשנופל וצ"ב.

**בש"מ** מק' להצד דאין כופר ברגל, אמאי לא נילף מק"ו דיהיה פטור בטמון ברגל מק"ו מאש דחייב ברה"ר, וכ' די"ל דאתיא כר"י דמחייב על טמון באש, ועוד הק' דגם לפי האמת נימא דבבור פטור על טמון מק"ו מאש, וכ' דאדרבה הייתי אומר דבור חמור מאש, והייתי לומד דאש פטורה ברה"ר מרגל, והא דבאמת לא ילפינן מרגל לפטור על אש ברה"ר מבואר בש"מ, דבור יוכיח דפטור על כלים ובכל זאת חייב ברה"ר דעיקר בור ברה"ר מיירי, וא"כ גם אש יהיה חייב, ואי נימא דמה לבור דחייב בטמון נילף דבור יהיה פטור מק"ו מאש דחייב על כלים דקמה כתיב בקרא, ומשום הכי מעמידים כל אחד על דינו.

א) רש"י ד"ה נזק – **בפי' הר"ח** בע"ב כ' גבי היתה אבן מונחת לו בחיקו, דפטור על ד' דברים משום דכתיב באבן או באגרוף דאבן דומיא דאגרוף מה אגרוף בכונה אף אבן בכונה, **והראב"ד** מוסיף דגבי צער כתיב כי ינצו דמשמע בכונה, וכן בקרא באמור כתיב כי יתן מום בעמיתו דמשמע בכונה.

**כו' ב'**

תוד"ה האי – רש"י הביא הכא הגונא דצער שלא במקום נזק דהיינו כוואו בשפוד על צפורנו, **ובנחל"ד** כ' די"ל דאה"נ דיש סברא לחייב יותר שלא במקום נזק כמבואר הכא ויש סברא לחייב דוקא במקום נזק כמבואר בגמ' שהביאו התוס', אמנם יל"ע דשם נראה דאם היה כתוב רק צער שלא במקום נזק הייתי יודע דגם במקום נזק, וכמש"כ רש"י לק' פ"ד ב' בד"ה כויה, ולשי' תוס' ניחא דשם הכונה רק דהייתי יודע דכל שכן דחייב היכי דאיכא רושם ואין הכונה דהייתי יודע היכי דיש נזק, אמנם ברש"י לא נראה דמחלק בהכי, ועיין ברש"י שם דכ' דכיון דמשלם ריפוי משלם נמי צער, וא"כ אפשר דשם הייתי יודע היכי דיש חיוב ריפוי אבל חיוב נזק לא הייתי יודע, **ובנ"י** כאן כ' דהייתי יודע דחייב רק היכי דליכא נזק, או היכי דאיכא חבורה דאפחתי' מכספא, אבל צער במקום נזק לא, ומבואר דיש חילוק בין האפחתי' מכספא של חבורה מאפחתי' מכספא של נזק, וצ"ב בזה.

תוד"ה ש"מ – **הראב"ד** כ' דכיון דבשאר ד' דברים אין לנו לחייב אלא במזיד, אמרינן דגם בצער הוי הכי, ועל כרחך דקרא אתא לרבות רק נזק, **והרשב"א** הק' דהא מצינו חילוק לענין בושת דחייב רק בכונה להזיק כמבואר לק', וחזינן דיש חילוק בין הד' דברים, **ובחי' רא"ל** סע"א אות ד' כ' לומר דמה דבעי כונה בבושת אי"ז משום דלחיוב בושת בעי מזיד בהיזק יותר משאר דברים, אלא דהוי דין דבעי שיהיה לו כונה וידיעה בהיזק עיי"ש.

גמ' ולא הכיר בה – **הרמב"ן** במלחמות לק' כ"ח ב' ובב"מ פ"ב ב' הוכיח מהכא דגם באונס גמור אדם המזיק חייב, דכיון דלא ידע מעולם דהוי בחיקו הוי אונס גמור, אמנם **הנ"י** ס"ל כשי' התוס' לק' כ"ז ב' דאדם המזיק באונס גמור פטור, וכ' כאן דאינו אונס גמור דיש לו לחוש שהניח איזה דבר ושכחו, וכן מבואר **בראב"ד** לק' כ"ט א' דהוי מקצת פשיעה.

ב) גמ' מלאכת מחשבת אסרה תורה – **הגרע"א** מעיר דבכהאי גונא גם הוי מתעסק, ואמאי הוצרך לומר דפטור משום מלאכת מחשבת דהוי דין רק בשבת, ולא אמר משום מתעסק דהוי דין בכל התורה, וכ' לומר דפטור דמתעסק לא הוי אלא מחטאת, אבל מ"מ יש איסור בעשייתו, משא"כ דין דמלאכת מחשבת מהני דאין כאן כלל מעשה איסור, וכ' דנפ"מ בזה לענין פטור דקלב"מ דאם משום מתעסק יהיה בזה פטור דקלב"מ כמו כל חייבי מיתות שוגגין דגם באם אינו גולה פטור, אבל משום דלא הוי מלאכת מחשבת לא יהיה בזה פטור דקלב"מ משום דאין כאן עבירה כלל, וכ' דיש עוד נפ"מ לענין אם עבדו עושה מלאכה בכהאי גונא האם מוזהר להפרישו מדין שביתת עבדו, דאי יש בזה מעשה איסור הרי הוא מצווה בזה על שביתת עבדו, **ובמנחת ברוך** ס"ט ענף ב' כ' דמש"כ הגרע"א דמשום מלאכת מחשבת לא הוי מלאכה כלל וליכא דין קלב"מ, הנה ברש"י לק' ל"ה א' כ' דבמקלקל בשבת איכא פטור דקלב"מ ואע"ג דמקלקל פטור משום דבעי מלאכת מחשבת, וכ' דגם התוס' שחולקים שם על רש"י אפשר דזה רק במקלקל דאי אפשר כלל לבוא לידי חיוב מיתה במלאכה זו אבל היכי דהחסרון הוא רק משום דלא כיון ולא משום המלאכה עצמה, בזה י"ל דיהיה פטור דקלב"מ גם לשי' התוס', **ובעיו"ט** ס"כ גם הביא לדברי רש"י וכ' דמבואר בזה דגם היכי דלא הוי מלאכת מחשבת, מ"מ איכא איסור עיי"ש מש"כ בסוגיין, ומה שהק' הגרע"א דאמאי לא אמר רבה דפטור משום מתעסק, כ' במנח"ב שם דכיון דרבה מיירי גם בנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' דבזה אינו מתעסק לשי' אביי בשבת ע"ג א' משום הכי אמר משום מלאכת מחשבת, וצ"ב דהא בתוד"ה נתכוין מבואר דבגונא דהכא מודה אביי דהוי מתעסק, ואביי מיירי דהיה סבור דאותו מקום דרצה לזרוק לשם הוי רק ב' ונמצא דהוי ד', ובעיקר דברי הגרע"א דבמתעסק איכא איסור עיין באבי עזרי באסו"ב פ"א הי"ב מש"כ בזה.

גמ' לענין עבד וכו' – **הראב"ד** מק' דאמאי יש לחייב כלל היכי דהוא שוגג, הא בקרא כתיב כי יכה דמשמע במזיד, וכ' לומר דמש"כ בקרא ישלחנו הוי ריבוי גם להיכי דאינו מתכוין, **ובחזו"א** לק' כ"ז ב' כ' דשילוח עומד במקום תשלומי נזק, ומשום הכי יש לנו לחייב כמו דמזיק חייב בשוגג, **ובמהרי"ט** בקידושין מבואר דגם אם הפיל עין עבדו באופן דהיה פטור מתשלומי נזק, מ"מ יוצא העבד לחירות וכמבואר בסמוך דבריו, ולפ"ד אי אפשר לומר כהחזו"א.

תוד"ה לענין – **הרמב"ן והריטב"א** בקידושין תי' כתוס', **והרשב"א** שם הק' דכיון דכל אחד בפנ"ע לא הוי סיבה, מה בכך דאיכא תרתי לפטור, **והמהרי"ט** בקידושין כ' בביאור התוס', דהא דבלא נתכוין לעין כלל חייב אם לא נתכוין לטובה, הוא משום דכיון דבנתכוין לטובה חייב דליכא קרא לפטור, ואע"ג דכהאי גונא הוי אנוס ואפילו בנזקין פטור, א"כ בלא נתכוין לעין גרידא דבנזקין חייב כ"ש שיהיה חייב בעבדו, ועל כרחך דקרא דפטר הוא דוקא באיכא תרתי, **והראב"ד** **והרשב"א** כאן כ' דהכא הוא רואה העין ואינו נזהר שלא לשחתה ואע"ג דאינו מזיד מ"מ גם בזה חייב, משא"כ בעובר אינו רואה העין כלל ואין בידו ליזהר, ועוד כ' דבעובר אכתי לא נפקחו עיניו ומשום הכי לא חשוב דהוא משחית עינו דאכתי אינה רואה, דדוקא בעובר פטור, משום דלא קרינן ושחתה אלא בעין שכבר היתה ראויה, **והרמב"ן** בקידושין הק' על זה דבגמ' מבואר טעם אחר, **והרשב"א** שם תי' דאה"נ דר"א שם פוטר משום דבעי שיתכוין, מ"מ רבנן פוטרים משום דבעי שיהיה ראוי קודם, ועוד כ' שם הרשב"א דיש לפרש דגם אם נתכוין לחטטה לעין, מ"מ לא קרינן בי' מתכוין לשחתה כיון דאינו ראוי, ובעי עד שיכוין לשחתה.

**וברמב"ם** פ"ה מעבדים הי"א כ' דאם סימא בלא כונה כגון שזרק אבן לבהמה ונפלה בעבד דאינו יוצא לחרות, **ובכס"מ** הק' דכיון דהרמב"ם פסק כרבנן, היה לו לפסוק בזה דיוצא לחרות, והנה **הרמב"ן** כ' בשם **י"מ**, דמש"כ בגמ' כאן פלוגתא דרשב"ג ורבנן, אין הכונה דלרבנן יוצא, אלא דממחלוקתם יש ללמוד על כהאי גונא דלכו"ע פטור, דמ"מ בעי שיתכוין לעין, וכ' דאינו נכון, והכס"מ כ' בתי' אחד דשי' הר"מ כהי"מ ברמב"ן, ועוד כ' דס"ל להרמב"ם דהסוגיה דהכא פליגא על הסוגיה בקידושין, והגמ' בקידושין דס"ל דפטור בעובר, הכא נמי פטור באינו מתכוין לעין וכקו' התוס' דאין לחלק ביניהם, **והטור** ביו"ד סרס"ז הביא שי' הרמב"ם והתוס', **ובשו"ע** סל"ו כ' כהרמב"ם, **והש"כ** שם סקמ"ו הביא דהתוס' והטור חולקים דרק בעובר אינו יוצא.

גמ' הכיר בה ושכח – **הנ"י** לעיל כ"ג א' הוכיח מהכא דאם הוא יודע בתחילה ואינו סבור שישכח, ואח"כ שכח דחשוב שוגג ולא פושע, ולענין תפילה אם היה סבור להתפלל אח"כ ושכח הוי שוגג, ועיי"ש מש"כ עוד בזה ובשו"ע או"ח סק"ח ס"ח ואכמ"ל.

תוד"ה בשגגה – **הרא"ש** כ' כתוס', **והראב"ד** כ' דקרא משמע דמתכוין למלאכתו ולא דאינו מכיר כלל, **והרשב"א** הביא דברי התוס' והראב"ד, ויל"ע בלשון רש"י דנראה דזהו דין בכל שגגה, **והנחל"ד** כ' לומר דבאמת זהו דין בכל מקום דכתיב בשגגה וס"ל כמונבז בשבת ס"ח ב' דגם בשבת בעי דיהיה לו ידיעה בתחילה, ורי"ו ור"ל ס"ל שם כמונבז, ויל"ע דאמאי לא אמר מ"מ דהוי פלוגתא דמונבז וחכמים כמו דאמר לענין עבד, ועוד כ' דהכא גרע מאכל חלב דשם יודע עכ"פ באכילתו אבל הכא אינו יודע כלום, אלא דכ' דמ"מ לענין מה דהוא שוגג הרי אין לו ידיעה בתחילה גם באכל חלב, והיה ראוי לפטור גם שם אי הוי דין בכל התורה.

גמ' אשר לא צדה וכו' – ברש"י מבואר שני פי' האם חייב או פטור, **ובר"ח** מבואר דפטור ומבאר משום דקרוב למזיד, וכ"כ **הראב"ד והרשב"א**, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ו מרוצח ה"י, **ובאו"ש** בפ"ו מרוצח הי"ב כ' דמדברי **התוס'** שכ' על הגמ' במכות דהיה לו לדרוש מקרא קמא לפטור נתכוין לצד אחר דדמי טפי לפטור, וכתבו דכיון דהתחיל לדרוש קרא דמאוחר משום הכי דרש משם נתכוין לצד אחר דהוא הפשוט, נראה דס"ל דלצד אחר הוי אותו דין דנתכוין לב' וזרק ד', ובנתכוין לצד אחר הוי משום דהוא קרוב לאונס וכמש"כ הרמב"ם שם בהי"ד, וא"כ גם בנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' הוי משום דהוא קרוב לאונס, וכן **הריטב"א** במכות כ' דמתכוין לצד אחר הוי קרוב לאונס, ומבואר בדבריו כהתוס' דמתכוין לזרוק ב' וזרק ד' הוי אותו דין של מתכוין לצד אחר, **ובנ"י** כאן מבואר דפטור משום דהוי קרוב למזיד, ולעיל כ"ג א' כ' דהוא קרוב לאנוס, ואפשר דשם כונתו רק לגבי ד' דברים דהרי מבואר בגמ' דפטור מד' דברים ומשום דאינו פושע לענין זה, ועל זה קאי הנ"י שם ורק לגבי זה אמר דהוא קרוב לאנוס והיינו דאינו פושע, אבל אה"נ דהוא גרע משוגג ויל"ע בזה, וכמו כן יל"ע בדברי **היש"ש** דכ' באות ל"ה דמה דהולך החץ יותר מב' אמות הוא לו שוגג ואונס, ומה שפטור מגלות הוא משום דהוא בכלל צדה אף שאונס לד' מ"מ צדה לזרוק, ונראה מדבריו דמה דפטור אי"ז משום דהוא קרוב למזיד אלא דכל שנתכוין לאיזה מקום פוטרו הקרא, ובאות ל"ד הביא היש"ש דברי הרמב"ם דפטור משום דדומה למזיד, [והנה יש לפרש לשון דומה למזיד רק דיש לו כונה בזריקה, אך ברמב"ם כ' דקרוב למזיד].

תוד"ה פרט – **הרשב"א** כ' לת' על קו' בסוה"ד דשם אינו פושע בכלום דעוסק במלאכתו, **ובאו"ש** שם כ' דכל קו' התוס' היא רק משום דס"ל דהוי קרוב לאונס, דאי נימא דהוא קרוב למזיד, א"כ ביער דלא נתכוין כלל לזרוק אינו קרוב למזיד, ויש לבאר דזה תי' הרשב"א, **ובנ"י** כ' דמה דפטור בנתכוין לזרוק שתים, זהו רק במקום דרבים מצויים שם דאז הוא קרוב למזיד, אבל אם אין רבים מצויים שם ולא ידע בשעת זריקה שיש שם אדם אפילו אם נתכוין לזרוק ד' וזרק ד' הוא בר גלות, ויל"ע אם בזה מיושב קו' התוס' דנימא דאין מצויים ביער, אך לכאורה אי"צ לזה וכמש"כ האו"ש דאם הטעם משום קרוב למזיד לא קשיא כלל.

גמ' נתכוין לזרוק ד' וזרק ח' – **הראב"ד** מביא שתי שי' בנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' האם גם בזה חייב אם אמר כל מקום שתרצה תנוח, או דרק בנתכוין לד' וזרק ח' דבכלל ח' ד' חייב משום דנעשה מחשבתו, **וברמב"ם** בפי"ג משבת הכ"א מבואר דבכהאי גונא חייב אפילו לא אמר כל מקום שתרצה תנוח, ועיי"ש בהה"מ דזה תלוי בגירסא בסוגיה בשבת צ"ז ב', **ובמלוא הרועים** כאן מעיר דאמאי לא אמר רבה בבא חמישית דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' כיון דהדין בזה שונה.

רש"י ד"ה אם – **בחי' הגרש"ש** סכ"ג ביאר, דמה דאומר כל מקום שתרצה תנוח מהני רק דיש כאן כונה על ההנחה, אבל לא על מה דהלכה יותר דעל זה אינו מכוין כלל, ומשום הכי בנתכוין לד' הרי יש כאן כונה על הולכה והנחה, משא"כ בנתכוין לב' הגם דיש כאן כונה על ההנחה, מ"מ אין כאן כונה על ההולכה, **ובברכ"ש** בכתובות ס"י סק"ב כ' דמה דאומר כל מקום שתרצה תנוח לא מהני דיחשב ע"י זה מלאכת מחשבת, כיון דמ"מ לא חשב על זה ורק חשיב דניחא לי' בזה, ומשום הכי דוקא בנתכוין לזרוק ד' דחשב על מלאכה סגי במה דאמר כל מקום, דבתרוייהו נעשית מלאכה שוה ואי"צ דהניחותא תהני לעיקר עשיית המלאכה.

ג) רש"י ד"ה זרק – מש"כ רש"י בעל הכלי, מבואר **ברא"ש** דהיה ק' לו אמאי לא אמר רבה דראשון חייב, ומשום הכי ביאר דהוא בעל הכלי, והק' דהוי אבידה מדעת ובודאי פטור השובר ואפילו אי בתר תבר מנא אזלינן ואיך הוכיחה מזה הגמ' לעיל י"ז ב' דבתר מעיקרא אזלינן, **ובמחנ"א** בדיני זכיה מהפקר ס"ו הביא מחלוקת הרמב"ם והטור בסרס"א באבידה מדעת האם נעשה הפקר או לא, ולשי' הרמב"ם דלא נעשה הפקר ניחא דברי רש"י, ומבואר בדבריו דגם לשי' הטור דהוי הפקר י"ל דזה רק היכי דמניח דבר ברה"ר והולך, אבל היכי דזורק כלי לשוברו כדי להניח כעסו, בזה אינו עושה כדי להפקירו ואין כאן הפקר, **ובביה"ל** ח"א סכ"ד כ' עוד דכיון דאכתי יש לו צורך בקיום הכלי שישבר ויניח כעסו, אי"ז הפקר דהרי יש לו שימוש בכלי עדיין, **ובנתה"מ** סרס"א סק"א כ' דהכא מיירי דיש מצילין, ולא מיאש משום דמצוה להציל דאיכא בל תשחית ומשום הכי אינו הפקר.

**והראב"ד** כ' דהזורק פטור משום דשמא לא היה נשבר, ומבואר דגם בכהאי גונא אמרינן דבתר מעיקרא אזלינן, **והרשב"א** הביא דברי הראב"ד, **וברמב"ם** בפ"ז מחו"מ הי"ב כ' דבתר מעיקרא אזלינן דבודאי ישבר, **ובריב"ש** סתק"ו כ' דדוקא אם בודאי ישבר אזלינן בתר מעיקרא, ולפ"ד הנתה"מ מבואר דגם אם אפשר להציל מ"מ אזלינן בתר מעיקרא, וע"ע לעיל י"ז ב' משנ"ת בדין דבתר מעיקרא, ובביאור שי' הרמב"ן במלחמות בדברי רבה דמה דפטור השובר משום דאין לכלי דמים.

גמ' או קדם וסילקן – **החזו"א** לעיל כ"ד ב' הק' אמאי אינו חייב בכהאי גונא משום הזריקה, דכיון דסילק, יחשב מתחילה כמו שיש רוח מצויה שתסלק את הכרים, וכ' דגם אי נימא דרק אח"כ נמלך לסלק הכרים, מ"מ אמאי לא יחשב כזורק חץ על כלי והיה תריס וסילק התריס, דיש לחייבו על סילוק התריס משום דיש לו לשמור על החץ דלא יזיק וכמבואר לעיל כ"ג א' גבי אש דאף אם היה גדר, מ"מ כשנפלה מחוייב לגדור והכא נמי יהיה מחוייב לגדור דלא יזיק החץ ובזה דמסלק הרי לא גרע מאינו גודר, וזורק כלי על מקום שישבר הוי כמקרב הדבר אצל האש, וכ' דכל דבר שנעשה ע"י אדם יש לנו ליחס מה שנעשה ע"י זה כמעשה האדם, ובסילוק הכרים מחשב ההיזק שע"י הזריקה כמו דבא ע"י הסילוק, וכיון דבסילוק הוי רק גורם לגבי הכלים משום הכי פטור, ועיי"ש מש"כ דאפשר דלשי' הרשב"א דמעמיד הוי אדם המזיק אי אפשר לומר הכי, ועוד כ' דמחשבת האדם לא מהניא ליחשב משום הכי כרוח מצויה שיעשה כפי מחשבתו, כיון דבידו לחזור ממחשבתו, אמנם אכתי אי"ז תי' על מה שהק' דגם אי הוי כרוח שאינה מצויה יהיה חייב, **ובקה"י** בס"ב כ' דכיון דכשזרק אין כאן מזיק כלל, גם מה דאח"כ נעשה מזיק ע"י סילוק הכרים אי"ז סיבה שיתחייב עתה על מעשיו, והא דמבואר באש לעיל כ"ג א' דחייב, כ' דשם האש בכוחה להזיק גם לפני נפילת הגדר במקומה, ועיין לעיל כ"ג א' דנתבאר דברי התה"כ דאה"נ דאינו חייב אלא על אש שהיא שלו ולפ"ז ל"ק הכא, ועיי"ש בקה"י דהביא **דבתוס'** בסנהדרין ע"ז א' הביאו הגמ' הכא להוכיח דמסלק תריס פטור, ומבואר דדימו זה באמת למסלק תריס.

תוד"ה קדם – **ברשב"א** מבואר דשי' רש"י כר"י דפטור להלכה, אמנם **הרמב"ן** בקונ' דינא דגרמי כ' דשי' רש"י כהרי"ף, ועיין **בש"כ** סשפ"ו סק"ד דביאר דבריו, [והובא לק' צ"ח א'], ושי' **הראב"ד והרשב"א והרא"ש** כר"י, ושי' **הנ"י** כהרי"ף וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ז ה"ז, **ובטור** סשפ"ו כ' כר"י, **ובשו"ע** ס"ג כ' כהרי"ף, **והרמ"א** כ' י"א כר"י, **וביש"ש ובש"כ** סקי"ח כ' דעיקר כר"י.

**בראב"ד וברשב"א** כ' דלא הוי גרמי, משום דלא עשה שום היזק בגוף דבר של הניזוק, **ובתוס'** בב"ב כ"ב ב' הק' על חילוק זה מטיהר את הטמא ובעה"ב עירבן עם פירותיו, דגם שם לא עשה החכם דטיהר שום היזק בפירות שעירב בעה"ב אלא הבעה"ב עצמו עשה והוא רק גרם דיערב, **והרשב"א** כ' דמראה דינר לשולחני ואמר לו דהוא יפה ומשום הכי קיבלו בעה"ב, חשיב גם דעושה דבר בגוף הדבר הניזוק, ושם ניחא יותר דהרי הורה לו על אותו דינר דקיבלו, **ובאהא"ז** על הרמב"ם שם הק' דגם במראה דינר אינו אלא גורם שיקנה הדינר ואינו אומר לו לקנות, וגם הכא ע"י סילוק הכרים גורם דינזק הכלי, והביא דברי **המאירי** כאן דכ' דהכא אינו אלא מסלק המציל וממילא נשבר ע"י זריקת הראשון, וכ' דזה גם כונת הרשב"א דבדינר הרי מה דאמר לו דהוא יפה זה מביא ההיזק, משא"כ הכא ההיזק בא ע"י הזריקה וסילוק הכרים רק מנע ההצלה, ולפ"ז גם ניחא בטיהר את הטמא דזה מביא ההיזק שע"י העירוב, **והרא"ש** בב"ב כ' חילוק אחד כהראב"ד והרשב"א, ועוד חילוק כ' דבעי שמיד יבוא ההיזק, וכ"כ **בהג"א** כאן, ובזה גם הק' התוס' דבטיהר את הטמא אין ההיזק בא מיד, **ובקוב"ש** בב"ב אות ע"ה הק' אמאי לא חשיב הכא דמיד בא ההיזק, כיון דבתר מעיקרא אזלינן, **ובתוס'** בב"ב שם כ' בשם **ריצב"א** דדינא דגרמי הוי קנס והיכי דהוי היזק מצוי קנסו, ולפ"ז צ"ל דהכא לא הוי היזק מצוי, ובשי' הרי"ף מבואר **בנ"י** דכיון דברי היזקא הוי גרמי.

**הרמב"ם** בפ"ז מחו"מ ה"ח כ' דהזורק כלי של חבירו מראש הגג על גבי כרים של בעל הכלי וקדם בעל הכלי והסיר הכרים, הזורק חייב, ואם קדם אחר וסלקן שניהם חייבים ששניהם גרמו לאבד ממון של זה, ובה"ז כ' הרמב"ם דאם זרק כלי של עצמו וקדם אחר וסילק הכרים המסלק חייב בכל, **והראב"ד** השיג על הרמב"ם במש"כ לחייב הזורק דהוא לעולם פטור משום דפסיקי גירי', וכן הק' **הטור** בסשפ"ו, **ובהה"מ** ביאר שי' הרמב"ם, דס"ל דמה דאמר הרי"ף דאין הלכה כרבה, היינו בענין זה דפוטר הזורק, דאה"נ דאינו חשוב מזיק בידים כיון דפסיקי גירי', מ"מ חייב משום דינא דגרמי, והביא דברי"ף מבואר דגרס וקדם וסילקן או בא אחר וסילקן, וא"כ לא מיירי כלל דהזורק סילק, דהרי בסילק הזורק יש חידוש יותר, ומה מוסיף או בא אחר הא כל שכן דאם בא אחר, ועל כרחך דהיינו בעל הכלי והנדון הוא לפטור הזורק או לא, ולהלכה חייב משום דינא דגרמי, **ובש"ג** כ' דהא דבזרק בעל הכלי, כ' הרמב"ם דחייב המסלק הכל, ולא אמרינן דבעל הכלי גרם ההיזק לעצמו, הוא משום די"ל דמיירי דהכרים הם של בעל הכלי וכמו בה"ח, וזה שסילק הוא לבדו פושע, דכשזורק כלים על כרים שלו אין כאן היזק כלל, דאין לשום אדם זכות לסלק הכרים, ומיהו כ' דגם אם אין הכרים שלו מ"מ חייב רק המסלק, דכיון דזרק כלים שלו בודאי אין דעתו על היזק הכלי ומשום הכי לא חשיב כלל גורם בשבירת הכלי, **ובב"ח** סשפ"ו כ' דבעל הכלי הוא זורק ברשות ומשום הכי אין להחשיב הזריקה למעשה היזק, משא"כ בזרק אחר כיון דאי"ז ברשות, כבר יש לחייבו משום גורם כל שבא אחר וסילק, **ובחזו"א** כ' דאם אחר יהיה בעל הכרים ויבוא ויסלק, גם יהיה הדין דהזורק חייב בכל, דבעל הכרים רשאי ליטול הכרים שלו, ומה דנקט הרמב"ם גונא דבעל הכלי הוא בעל הכרים, הוא לרבותא דגם בזה יכול ליטול הכרים ולחייב הזורק, ועיין באו"ש שם.

**הש"כ** בסשפ"ו סק"כ כ' דאף דלהלכה הזורק והמסלק פטורים וכמשנ"ת, מ"מ באם הזורק הגביה הכלי קודם שזרקו יש לחייבו משום גזלן, וכמבואר לק' צ"ח א' גבי משליך מטבע של חבירו לים דפטור משום דאומר לו הא קמך, מ"מ אם הגביה ואח"כ זרק חייב משום גזלן, **והחזו"א** כ' דלא מצינו הכא חילוק זה, וכ' לומר דגם מגביה יהיה פטור ומשום דלזרוק על כרים אי"ז כלל היזק, והרי זה כנוטל כלי של חבירו כדי להניחו במקום אחר דאינו נעשה גזלן בזה.

ד) גמ' כולן פטורים – **הרשב"א** כ' דאע"פ דבאם בלבלתו הרוח יהיה חייב, דרק לענין גלות אמרינן בגיטין ע' ב' דחיישינן שמא בלבלתו הרוח, מ"מ הכא פטור משום דכיון דבא אחרון והכהו אי אפשר להתברר דהיה מת מחמת הראשון, ועוד כ' דהכא דאדם אחר קירב מיתתו גרע מרוח, דלא חשיב דהרג כל נפש כיון דאיכא עוד אדם שהכהו ואכמ"ל.

**כז' א'**

גמ' פלוגתא דרי"ש בנו של ריב"ב וכו' – שי' רש"י דלמ"ד דמי מזיק חייב, **ובתוס'** לק' מ' א' כ' דבשני שורים שהרגו אין כופר כיון דאין השור בסקילה, דבאדם נמי פטור בהכוהו שנים כמבואר במחלוקת ריב"ב ורבנן, וכ"כ לק' נ"ג ב', ומבואר דבלא הדין דבאין השור בסקילה אין חיוב כופר, ניחא דיהיה חיוב כופר הגם דאי"ז מחייב מיתה, **ובש"מ** בשם **הר"ש** כ' דהגמ' הכא אתיא כריב"ב דלרבנן הא אין השור נסקל, ויל"ע האם כונתו דכיון דאינו נסקל גם אין כופר, או דכמו דאינו נסקל כמו כן אין לחייב כופר על זה, **ובמאירי** מבואר דאינו צריך כפרה, ומבואר דהוי סיבה בפנ"ע על כופר דכמו דאי"ז מחייב מיתה הכא נמי אי"ז מחייב כופר, וכן נראה מבואר **בחי'** תלמיד הרשב"א **ובחי'** תלמיד ר"ת, **ובחזו"א** מבאר שי' התוס' דלא נאמר מיעוט דבעי כל נפש אלא לגבי מיתה ולא לגבי כופר, ומשום הכי יש לפטור רק משום הדין דאם אין השור בסקילה אין כופר.

**ובר"ח** מבואר איפכא דלמ"ד דמי מזיק פטור משום דהכופר בא במקום חיוב מיתה, וכיון דאינו חייב מיתה כרבנן הכא נמי אינו חייב כופר, ולמ"ד דמי ניזק חייב, וכ' **החזו"א** דאע"ג דאין לו דמים וכמו בזורק כלי ובא אחר ושברו, מ"מ הכא אי"ז חיוב ממון אלא כפרה, ושמים שויו כאילו אינו עומד למות, והק' שם דמ"מ אמאי אינו פטור משום זה דאין השור בסקילה דהא מבאר דאתיא כרבנן דריב"ב, ורבה ס"ל לק' מ"ג דאם אין השור בסקילה ליכא כופר, וכ' לומר דמיירי הכא דקבלו בקרניו בדרך הילוכו והוי רגל ולא קרן, וברגל איכא כופר הגם דאין השור בסקילה.

ה) גמ' ברוח שאינה מצויה וכו' – **הרשב"א** הוכיח מזה דרוח שאינה מצויה לא הוי אונס גמור, דהא אדם המזיק פטור באונס גמור וכן הוכיחו **התוס'** בע"ב, **ובטור** בסתכ"א כ' גם דחייב גם אם נפל ברוח שאינה מצויה על נזק, ובסשע"ח כ' דאם נפל ברוח שאינה מצויה פטור, **ובב"י** שם תמה עליו, **והדרישה** שם כ' לומר דרק אם מזיק אדם חייב ברוח שאינה מצויה דמצינו בזה חיוב על ד' דברים משא"כ במזיק כלים דבזה מיירי בסשע"ח, אך הק' דמנ"ל להטור חילוק זה, **והב"ח** כ' לומר דכונת הטור על רוח שאינה מצויה כלל, וכ"כ **הט"ז** שם וכ' דהטור בסתכ"א מיירי דעלה על גג שאין לו מעקה כמבואר שם ומשום הכי אף ברוח שאינה מצויה לא הוי רוח של אונס גמור, משא"כ בסשע"ח מיירי שיש מעקה ועל כרחך דמיירי ברוח שאינה מצויה כלל ומשום הכי פטור, וכ"כ **בבאה"ט**, **ובלח"מ** בפ"א מחו"מ הי"ב כ' דבסתכ"א מיירי דגם יכול ליפול גם ברוח מצויה ומשום הכי יש לחייבו גם באינה מצויה דהוא פושע, **והגר"א** בסק"ז כ' דזה טעות סופר בטור.

גמ' ברוח מצויה וכו' – **הרשב"א** כ' דמסתבר דמירי דהיו האשה והניזוק למטה כשעלה, ומשום הכי הוי פושע.

גמ' ואם נתהפך – ברש"י מבואר דאינו מתהפך כדי להזיק לחבירו אלא להנאתו שיפול עליו ולא על הקרקע, ומ"מ חשיב כנתכוין להזיק, ומבואר **ברא"ש** דכיון דאי אפשר שלא יזיקנו הוי כמתכוין להזיק, **והנ"י** כ' דהוי כפסיק רישא, **ובפי' הר"ח** כ' דבהיפוכו נתכוין להזיק, וכך הוא לשון **הראב"ד** והק' דאיך משכחת לה נתכוין להזיק בלא לבייש, וכ' בכהאי גונא דחשב להזיקו במקום סתר דלא יהיה לו בושת מזה, ולכאורה אי נימא כמש"כ רש"י הרי משכחת לה בכהאי גונא דנופל להנאתו דמבואר בגמ' דלא חשיב מתכוין לבייש, ואפשר דמ"מ קשיא לי' על לשון הברייתא דמשמע דמשכחת לה מתכוין להזיק ממש בלא לבייש, **וביש"ש** כ' באמת לפקפק בדברי רש"י, דמנ"ל דסגי בזה דיודע דיוזק הגם דאינו מתכוין כדי להזיקו, **וברמב"ם** בפ"א מחו"מ הי"ב דאם נתהפך חייב שכל המתכוין להזיק חייב, וכ"כ **השו"ע** בסתכ"א סי"א, **ובטור** שם **ובסמ"ע** סקי"ט כ' כדברי רש"י.

גמ' שם – **בחי' רא"ל** סע"א כ' דמדברי **הרמב"ם** בפ"א הי"ב מבואר דדין זה הוי גם ברוח שאינה מצויה, ומדברי **הטור** בסתכ"א מבואר דהוי דוקא בנפל ברוח מצויה, וכ' לבאר דשי' הרמב"ם דההיפוך הוי מעשה המחייבו ועל כרחך דיכל ליפול באופן אחר, וא"כ מה בכך דנפל ברוח שאינה מצויה מ"מ ההיפוך הוא עושה מדעת, ושי' הטור דאינו פושע כלל בהיפוך וזה רק גורם שיש לו ידיעה בשעת הנפילה על ההיזק ושהוא מכוין ליפול עליו, וא"כ בעי דיפול משום רוח מצויה דאי לאו הכי אין מה שיחייבו בד' דברים, וכ' לומר דשי' הרמב"ם דמה דבעי כונה הוא משום דבעי דיהיה מזיק בכונה ובעי פשיעה יותר, ועל כרחך דיש לנו לחייבו על עיקר ההיפוך, דאי לאו הכי מה יחייבו בבושת, ושי' הטור דהדין דבעי כונה אי"ז דבעי יותר פשיעה, אלא דזהו דין דבעי שיהיה נעשה בכונת המזיק, וזהו כמו תנאי בחיובו, וא"כ גם אם אין לחייבו על עצם ההיפוך, מ"מ מהני ההיפוך דיחשב שיש כאן ידיעה וכונה על הנפילה, ומשום הכי בעי שיפול ברוח מצויה דאי לאו הכי על מה נחייבו, ועיי"ש מה שהביא עוד בזה.

ו) גמ' הניח לו גחלת על לבו וכו' – בתוס' ובראשונים מבואר דגם אם הוזק פטור, **ובתור"פ** כ' משום דאיהו דאזיק אנפשי', **והרשב"א** כ' דהוא פשע בעצמו, **והרא"ש** כ' דכיון דסברת העולם דלא יניח עצמו למות משום הכי פטור, **והנ"י** כ' דהיה לו לסלקה שאין דרך העולם למסור עמצם למיתה כדי לחייב אחרים, הלכך איהו אפסיד אנפשי', **ובחי' הגרש"ש** סכ"ה אות ב' **ובחזו"א** לק' ל"ב א' מבואר דיש לומר דפטור משום דחסר בעיקר שם מזיק כיון דהיה על השני להסיר, וחשיב דההיזק הושלם רק ע"י השני, וגם י"ל דפטור משום אונס דאין לו לאסוקי אדעתי' דהוא לא יסיר הגחלת, ועוד יתבאר לק' בע"ה.

גמ' שם – **בתור"פ** כ' דהא דבקטע את ידי וסמא את עיני חייב, הוא דוקא שקטע ידו בבת אחת וכשאמר לו לא היה יודע שיעשה לו כדבריו, וכן מבואר **ברשב"א** בשם **הראב"ד** דהק' בסמוך דמאי מבעי לי' בשורו אי חייב, הא מבואר דבסמא את עיני חייב, וכל שכן דבשורו יהיה חייב, וכ' דדלמא שם מיירי כגון שתקפו מיד וסמאו עד שלא היה יכול להציל את עצמו, ויל"ע בקו' דהתם כשמסמא הרי כבר אין בידו למנוע והרי המסמא עושה כל ההיזק, משא"כ הכא כיון דאחר שהניח אכתי יכל להסיר הגחלת י"ל דאי"ז מעשה היזק גמור של המניח, וכ"כ **בהג"א** דבמסמא עיני חייב משום דאחר שסימא כבר אינו יכול להסיר.

גמ' על לב עבדו – שי' **רש"י והר"ח והרמב"ם** בפ"ד מחו"מ הכ"בדמיירי דאינו כפות, והנדון האם כיון דהעבד יכול להסיר הגחלת יפטר המניח, וכן מבואר **ברש"י** לעיל כ"ב ב' דגם אם אין הרב שם אין לחייב המניח גחלת בתשלומין, **ובנ"י** מבואר דהספק הוא דכיון דמצי העבד לסלקה לאו גירי' דמזיק נינהו, **ובמלחמות** כ' לפי פי' זה דמיירי באינו כפות, דאם אין רבו שם בודאי דחייב לשלם על ההיזק, דמה דהעבד לא סילק אי"ז סיבה לפטור המניח, והספק כשהרב שם דהיה לו להסיר.

ושי' **התוס' והרא"ש והבעה"מ והראב"ד והרמב"ן** במלחמותדהספק כשהעבד כפות וכן השור, **ובבעה"מ ובראב"ד וברשב"א** מבואר דמה דהיה על האדון להסיר הגחלת פוטר גם ממיתה, אמנם שי' **הרמב"ן והנ"י והמאירי** דרק מניזקין פטור, אבל במיתה חייב, דמה דאמרינן דהיה על האדון להסיר, רק מהני דיחשב דהאדון אזיק אנפשי', אבל לענין מיתה אין לפוטרו, **ובחי' הגרש"ש** כ' דשי' הרמב"ן ודעימי' דמה דהיה לו להסיר זה סיבה דאינו חשוב מזיק וכמשנ"ת, ומשום הכי זה חסרון רק לגבי הניזק, ושי' הבעה"מ ודעימי' דהוא אנוס מהאי טעמא וגם ממיתה יש לפוטרו, והתוס' כ' דהספק לענין נזיקין, ומבואר **בחי' הגרש"ש** שם דאי"ז משום דס"ל כהרמב"ן, אלא דכיון דמה די"ל דלא יציל הוא משום דבלאו הכי יתחייב לשלם לו, א"כ במת ממנ"פ, אם יש לחייבו על ההנחה גם יתחייב מיתה ולא יצטרך לשלם משום קלב"מ, ואם אין לחייבו בודאי יציל דהא לא נחייבו בתשלומין.

גמ' שורו מהו – לשי' רש"י והר"ח הספק, האם אמרינן דהשור יסיר הגחלת או לא, ולשי' התוס' ודעימי' באינו כפות אמרינן בודאי דיסיר, והספק בכפות האם אמרינן דהיה לו לרב להסיר, **ובתור"פ** מבואר דהצד דהיה לו להסיר משום דאיכא צער בעלי חיים, [ובט"ז סתי"ח סי"ח הק' לפי האמת אמאי חייב, הא היה לו לסלק משום צער בעלי חיים], **ובראב"ד** כ' משום דחביב עלי'.

גמ' שורו כממונו – **בטור** סשפ"ג ובסתי"ח מבואר דדוקא אם השור כפות הוא חייב על השור ואפילו בעליו שם, **ובשו"ע** סשפ"ג ס"א כ' דחייב בכפות, ובסתי"ח סי"ח לא הזכיר דמיירי בשור כפות, **והרמ"א** שם כ' די"א דדוקא בכפות וכ"כ **היש"ש**, **ובסמ"ע** כ' דגם שי' השו"ע דדוקא בכפות חייב ובסתי"ח סמך על מה דפירש בסשפ"ג, אמנם **בבי' הגר"א** סשפ"ג סק"א כ' דהשו"ע בסתי"ח סתם כשי' רש"י דגם בלא כפות חייב, **ובבאה"ג** סשפ"ג אות ב' כ' לומר דיש טעות סופר בשו"ע שם מש"כ דהשור כפות, דהא אם מיירי בשור כפות עיקר החידוש דחייב, הוא דאף שהבעלים שם, והיה להשו"ע להזכיר זה דאף שהבעלים שם חייב.

**בנ"י** מבואר דעבד קטן שאין לו דעת הדין בו כמו שורו דחייב, והביאו **הרמ"א** בסתי"ח סי"ח, ומבואר **בב"ח ובסמ"ע** שם סקכ"ח דזהו דוקא לשי' רש"י דמיירי באינו כפות ומשום דאין לו דעת להסיר הגחלת, אבל לשי' תוס' דמיירי בכפות ומשום דהיה לאדון להסיר, אין לחלק בין עבד קטן לעבד גדול ובקטן גם פטור.

**פרק המניח**

א) תוד"ה ואיכא – במה שכ' דאיכא נפ"מ אם התנה לתת לו חבית ונתן הלוקח דמים, האם יכול המוכר לומר לא אתן לך אלא כד, העירו **המהדו"ב והרש"ש** דלכאורה הוה מצי לומר נפ"מ כמו באופן הראשון דהקנה בסודר והנדון האם מחויב המוכר ליתן חבית או דיכול לומר שיתן כד, ואף אם לא נתן הלוקח זוזי, וע"ע בסמוך בדברי התוס' שיאמר שקול כדך בזוזך.

בא"ד – מש"כ דברי ר"ת, העיר **הרש"ש** דלפ"ד לא שייך הנפ"מ שכ' אם נתן הלוקח דמים, דאף אי אזלינן בתר רובא לא יוכל המוכר לומר לו שיקח בעל כרחו כד, דבזה אדרבה יאמר הלוקח דקים לי בנפשאי דאני מן הרוב דקרו לחבית חבית והיה דעתי על חבית, וכמו דגבי שור אזלינן בתר רובא אפילו אם המוכר מוחזק כיון דתלוי בדעת הלוקח, הכא נמי הכא לענין האם הלוקח יצטרך ליטול כד, זה תלוי בלוקח והלוקח אומר דנתכוין לחבית, וכ' לומר דאה"נ דלר"ת צ"ל דהנפ"מ היא האם חייב המוכר ליתן לו חבית וכמשנ"ת, **ובברכ"ש** סכ"א כ' דהרש"ש הבין דכונת ר"ת לחלק בין הכא לשור לרדיא, דשם בא המוכר לומר דהלוקח נתכוין לשור לשחיטה ולקיים המקח שיקח שור לשחיטה וזה אינו יכול כיון דהוא שמא, משא"כ הכא דהמוכר רק בא לומר דהוא נתכוין לכד ולא נחייבו ליתן חבית, לזה מהני דבריו כיון דהוא ברי על כונתו, וכ' לומר דכונת התוס' היא באופן אחר וכמו דמבואר **ביש"ש**,דשם הספק הוי בכונת הלוקח ומשום הכי אין המוכר יכול לומר דהוא נתכוין לשור לשחיטה, דאי"ז תלוי ברצון המוכר אלא ברצון הלוקח, משא"כ הכא דהוי נדון של לשון, בזה לא עדיף המוכר מהלוקח ויכול המוכר לומר דהוא לא עשה המקח אלא על כד, ובאמת זה תלוי בעצם בין בלוקח ובין במוכר, אלא דכיון דהמוחזק יכול לומר דהוא נתכוין לאיזה דבר שלא יוציאו ממנו מה דהוא מוחזק, משו הכי אמרינן דזה תלוי במי דהוא מוחזק בשעת המקח, ואם נתן הלוקח זוזי והמוכר מוחזק, הלשון נקבע לפי כונת המוכר, וכיון דיכול לומר דנתכוין לכד, המקח נעשה על כד גם מצד הלוקח ואינו יכול לתבוע חבית וגם לא את הדמים, ולפ"ד נמצא דבאם בשעת המקח אכתי יהיה הלוקח מוחזק בדמים, גם אם אח"כ יתן לו הדמים ויהיה המוכר מוחזק, מ"מ יוכל הלוקח לומר דיתן לו דמיו או חבית, דהרי בשעת המקח לא היה המוכר מוחזק ולא נקבע המכר לפי כונת המוכר, ובזה הדין דכל אחד יכול להחזיק בדבריו, והמעות יחזרו ללוקח והמוכר לא יהיה חייב ליתן דמים, **ובחי'** תלמיד ר"ת מבואר כהברכ"ש דגם היכי דהמוכר מוחזק במעות, הדין דמהני אם אומר קים לי בנפשאי דלא יצטרך להחזיר המעות ללוקח.

בא"ד – מש"כ בשם ר"ת דהכא הוי גם לרב, כבר כ' **הפנ"י** דברש"י בע"ב מבואר לאו הכי, ובעיקר שי' ר"ת מבואר **ברע"א** ובעוד אחרונים דס"ל דכל מה דאמר רב דהולכין אחר הרוב זהו רק בשמא, אבל אם טוען המוחזק ברי אין מוציאין ממנו, והק' מהגמ' בב"ב צ"ב ב' דמק' על רב ממתני' דהוא אומר אלמנה נשאתיך וכתובתך מנה והיא אומרת בתולה ויש לה מאתים דאין לה אלא מנה, ולרב אמאי לא אזלינן בתר רוב דנשאות בתולות, ולשי' ר"ת לא קשיא דשם הוא טוען ברי, וכ' הגרע"א לומר דדוקא בברי ושמא אמר ר"ת דאין מוציאין, אבל בברי וברי מוציאין ושם הוי ברי וברי, אלא דהעיר דמנ"ל להגמ' דלא נימא דגם בברי וברי יסבור רב דאין מוציאין, ובאמת **דבר"י מיגש** בב"ב צ"ב ב' מבואר כר"ת, והעיר בגמ' דמה מק' על רב מהא דבתולה, וכ' דלעולם חשיב שם דהוי כברי ושמא וכמבואר בכתובות ט"ז א', והיינו דשם מבואר דכיון דאיכא רוב דנשאות בתולות לעולם חשיב כמו דהוי ברי ושמא, אמנם **הנחל"ד** הק' בזה דא"כ לעולם ברוב יחשב כברי ושמא מהאי טעמא גופא ואמאי מהני ברי, ועוד כ' שם הר"י מיגש דקו' הגמ', דאף ביורשים הדין דאינה גובה מאתים והם אינם טוענים ברי, **והגרע"א** דחה זה דכיון דטענינן ליורשים הוי כברי, וכ' לבאר קו' הגמ' שם דלא נטען ליורשים כיון דלא שכיחא, ומשום הכי אי בעי ברי ביורשים ליכא ברי, אבל אי לא סגי ברוב גם אם אינו טוען ברי, מהאי טעמא גם לא יוציאו מיורשים.

**הראב"ד** כ' דהכא אתיא גם לרב, דאע"ג דמבואר דגבי שור לרדיא כיון דרוב לרדיא יכול לבטל מקח, הכא דהוי חד מינא וחד תשמישא ואיכא דקרו לכדא חביתא יהיב לי' כד, וכ"כ **הרמב"ן** בב"ב ס"א ב' בשם י"א, דהכא דהוי דבר דיש לו שני שמות לא אזלינן בתר רובא גם לרב.

בא"ד – מש"כ שקול כדך בזוזך כ' **המהרש"ל** דגרסינן שקול כדא בזוזך, והיינו דהמוכר אומר ללוקח שקול כדא בזוזך, וכן מבואר **במהר"ם** דגם המוכר יכול לומר ללוקח, **והרש"ש** כ' דגבי מוכר אין לומר הכי, דאם אזלינן בתר הרוב הרי הוא נתחייב ליתן חביות ואינו יכול כלל לומר שקול כדא בזוזך, דהרי נתחייב חביות וצריך ליתן דוקא חביות כמו בכל מקח דחייב ליתן מה דנתחייב, **ובש"מ** מבואר בשם **רי"ש** כהמהרש"ל, אמנם שם כ' דאין למוכר חביות ומשום הכי הנדון רק אם יתן מעות או כדים, ועל זה מק' דיאמר שקול כדא בזוזך, ויל"ע אמאי לא ניחא לו לומר דיש לו חביות, וזה הנפ"מ אם צריך ליתן חביות או לא.

בא"ד – במה דמבואר בתוס' דאם הדמים ביד הלוקח אי"צ ליתן הדמים למוכר כל שאינו נותן לו חבית, הק' **בקונה"ס** כלל ז' אות ו', דהביא שם דברי הר"ן דכ' גבי שוכר מרחץ לשנה, דהוי ספק האם תפוס לשון ראשון או לשון אחרון לענין האם חודש העיבור הוי בכלל השכירות, דהמשכיר מוחזק ואי"צ ליתן לו לדור אלא י"ב חודש, ומ"מ הלוקח צריך ליתן י"ב זהובים ואינו יכול לומר דכיון דאפשר דהוי חודש העיבור בכלל, אינו חייב י"ב זוהבים כל זמן דאינו דר י"ג חודש, דכיון דחיובו ברור דהוי י"ב זהובים והספק הוי בחיוב המשכיר כמה ליתן לו, הוא חייב ליתן י"ב זהובים והמשכיר אי"צ ליתן יותר מי"ב חודש דהוא מוחזק, והק' שם דכמו כן הכא נימא דחיוב הלוקח ליתן דמים הוא ברור והספק הוי בחיוב המוכר, וכיון דהוא מוחזק אינו חייב ליתן יותר מכד, וכ' שם דהרי מבואר בתוס' דהלוקח חשוב ברי, ושי' התוס' דמהני תפיסה היכי דטוען ברי, ומשום הכי מהני כאן תפיסת הלוקח, משא"כ במרחץ אין טענת ברי דהוי ספק בלשון, **ובחי' הגרש"ש** סכ"ו אות ב' כ' דלא דמי, דשם הוי ספק בלשון ואינו תלוי בדעתם של המוכר והלוקח, בזה אמרינן כמש"כ הר"ן דהמשכיר מוחזק והלוקח חייב בודאי, משא"כ הכא דתלוי בכונת הלוקח והמוכר, יכול הלוקח לומר דהוא נתכוין לחבית ואין כאן מקח אם אינו נותן לו חבית.

ב) בא"ד – במה שהק' דנימא הדמים מודיעים, וכ' דגם לרבנן דס"ל גבי צמד ובקר דלא אמרינן דמים מודיעים הכא מודו דאמרינן, מבואר בתוס' שם דמהני הדמים מודיעים לסייע לרוב או למוחזק, ומשום הכי מק' הכא דאם הדמים מודיעים כהרוב מהני להוציא מהמוחזק, וזה מה דכ' בסו"ד דיש לפרש קו' הגמ' דנימא דמהני רוב אפילו נגד דמים מודיעים ומוחזק, קמ"ל דהיכי דהדמים מודיעים כהמוחזק אזלינן בתר המוחזק, **וברשב"ם** בב"ב כ' דרבנן מודו בשור, דדוקא בצמד ובקר דאי נימא כהרוב אין הדבר השני נכלל בלשונו, משא"כ בשור דהוא קונה לתרוייהו ומצד עצם המקח שני סוגי השוורים הוו בכלל לשונו, ורק הספק למה היה רצונו עכשיו במכירה זו, בזה אמרינן דמים מודיעים, ולכאורה לפ"ד צריך להיות דהכא דאמר חבית או כד והוא בא לומר דנתכוין לדבר אחר, בזה נימא הדמים מודיעים כיון דלא באים לשנות הלשון שאמר, אמנם **ברמב"ן** בב"ב ס"א ב' כ' די"א דמשום הכי לא אמרינן הדמים מודיעים בשור, דדוקא בבקר וצמד אומר לו דהוא קורא לבקר בקר, ואם דעת הלוקח היה לבקר וצמד היה לו לפרש, ולא דמי לשור דשם הוי שם אחד ומשום הכי אמרינן שפיר דדמים מודיעים, וכ' דזהו תי' של הרשב"ם, וכ' דלפ"ז אמרו דגם הכא ניחא דלא אמרינן דדמים מודיעים, דאע"ג דבא לשנות עיקר הלשון, מ"מ כיון דהוי נדון בפירוש הלשון יכול לומר דהיה על הלוקח לפרש דהוי חבית דוקא ולא כד, ולכאורה ברשב"ם שם נראה דכל היכי דהדמים באים להוכיח על דבר דהוי בכלל לשונו אמרינן בזה דהוו הדמים ראיה, וא"כ הכא דאי נימא דהוי חבית דוקא הרי זה כמו דאמר, יש לנו לומר דמים מודיעים.

**ובהג"א** כ' בשם **ר"ת** דהחילוק לרבנן הוא, דבשור אין הדמים מכחישים עיקר הלשון משא"כ בצמד ובקר, וכ' דלפ"ז הכא גם נימא הדמים מודיעים כיון דאי"ז מכחיש עיקר הלשון, ויל"ע **בש"מ** בשם **רי"ש** שכ' בשם ר"ת, דהכא אין הדמים ראיה לבטל לשון העולם דקרו לחבית חבית ולכד כד, והכי פירושו מהו דתימא זיל בתר רובא אע"ג דדמים וחזקה כנגד הרוב, קמ"ל דחזקה עדיפא מרוב וראית דמים, וצ"ב דהרי כשהדמים מסייעים לרוב, אדרבה הם באים לומר דלשון יתפרש כפי מה דאמר ולא לדבר אחר, ואמאי כ' דהדמים מבטלים לשון העולם, ואמנם דלפי המהו דתימא היו הדמים כנגד לשון העולם, מ"מ לפי מה דאמרינן דאין הולכין אחר הרוב הוו הדמים כלשון העולם.

**ובר"י מיגש** בב"ב כ' שני חילוקים, האחד דבצמד ובקר הנדון להכניס דבר במכר מידי דלא זבין בהדיא, משא"כ בשור הנדון רק לברר לאיזה שור כונתו, ועוד כ' דבשור הדבר תלוי רק בדעת הלוקח ומשום הכי אמרינן דהדמים שנותן הלוקח הוו ראיה על דעתו, משא"כ בצמד ובקר הדבר תלוי גם במוכר מה דעתו למכור, ובזה לא אמרינן דהדמים שנתן הלוקח יהיו ראיה על המקח, **והרמב"ן** שם כ' כחילוק הראשון של הר"י מיגש, **והרשב"א** שם גם הביא זה, והביא עוד בשם **הראב"ד** לחלק דבשור אין השם סותר כלל לדמים, דבין אם הוי לרדיא או לשחיטה הוו שם שור, משא"כ בצמד ובקר דאמר רק צמד, הרי ע"י הדמים מודיעים באנו לומר דמכר דבר דאינו מפורש בלשונו וזה לא אמרינן, והנה **הרשב"א** כאן כ' כתוס' דגם רבנן מודו הכא דיש לומר דיהיו הדמים ראיה, ולפי החילוק הראשון של הר"י מיגש בודאי נראה הכי דהכא דמי לשור, ולפי מש"כ בשם הראב"ד זה תלוי במשנ"ת לעיל דברי הרמב"ן וההג"א, **ובנ"י** שם כ' דבצמד ובקר הוו שני גופין והוא לא פירש לו ששואל ממנו שניהם ומשום הכי לא אמרינן הדמים מודיעים, ולא דמי לשור דהוי גוף אחד ומה ששאל ממנו זה הוא תובע ממנו, **ובנ"י** כאן מבואר דלרבנן לא נימא הכא דמים מודיעים, וכ' **הנחל"ד** דכיון דהכא גם הוו שני גופין כד וחבית, אמרינן דלרבנן אין הדמים מודיעים.

**ובטור** ססרל"ב כ' כר"ת דחלוק האם הוי הכחשה לעיקר הלשון או לא, וכ"כ **בסמ"ע** שם סק"ס **ובנתה"מ** בחי' סקל"ו, **ובב"י** שם כ' דכ"כ התוס' והרא"ש בר"פ שור שנגח את הפרה בשם ר"ת וכ"כ הר"ן בריש המוכר פירות, **והנחל"ד** כ' דהב"י השוה דעת הנ"י עם דעת התוס' וזה אינו וכמשנ"ת וכ' דשי' הטור כהנ"י, והנה מש"כ הב"י דכ"כ התוס' אי"ז בתוס' לפנינו, והרא"ש שם הביא דברי ר"ת ולא פירש מהו שיטתו, אמנם בהג"א נתבאר דברי ר"ת וכמשנ"ת, ושם מבואר דאין דברי ר"ת כהנ"י, ולר"ת הכא יש לנו לומר דדמים מודיעים, ויל"ע בב"י דכ' דכ"כ הר"ן האם כונתו לנ"י או לר"ן, דבחי' הר"ן שם כ' כחילוק הראשון של הר"י מיגש וזה נראה על דרך ר"ת דחלוק האם סותר לעיקר לשונו, **וביש"ש** כ' דהדין כהתוס' הכא, דאמרינן הכא דמים מודיעים.

בא"ד – **בתור"פ** כ' עוד דנתן לו יותר מדמי כד ופחות מדמי חבית, ועוד כ' דגם הוי יותר מדמי חבית, **והרשב"א** כ' כתוס' דאין הפרש כ"כ בדמים, **ובמאירי** הביא שיטה דגם בפחות משתות אמרינן דמים מודיעים, **והרמב"ן** בב"ב ס"א ב' כ' כתי' השני בתוס'.

**כז' ב'**

גמ' קמ"ל וכו' – **היש"ש** כ' דבעי עכ"פ דיהיו הרבה בני אדם בכלל האי מיעוט, אבל אם רק כמה בני אדם קורים לכד חבית ולחבית כד, זה לא מהני דלא ניזל בתר רובא ושיוכל המוכר או הלוקח דנתכוין לכד או חבית.

ג) תוד"ה קמ"ל – בביאור תי' כ' **בספר גט פשוט** כלל א' [הובא בקונה"ס כלל ו' אות ב'], דהדין בב"ד דכל שיש רוב לצד אחד הדין דאין המיעוט יכולין להורות כסברתם וצריכים לדון כדעת הרוב, ונמצא דאין כאן רוב ומיעוט כיון דדעת המיעוט בטלה להרוב, ומש"כ דב"ד הוא דמפקי ממונא, כונתם דכל הב"ד הוא דמוציא הממון ואי"ז שייך לדין רוב דהכא הוי כל הב"ד, **ובחי' הגרע"א** הק' דלפ"ד התוס' נמצא דבב"ד אי"ז רוב ומיעוט, ואיך מבואר בחולין י"א דמוכח דאזלינן בתר רובא מסנהדרין דהולכים אחר הרוב, **ובחי' הגר"ח** [סטנסל] סרכ"ט כ' דאם לא היה מהני רוב בכל התורה, גם בסנהדרין לא היה הדין דנילך בתר הרוב והמיעוט יתבטל, ורק משום רוב בכוחו להכריע אמרינן דגם בסנהדרין יש לנו לקבוע הפסק לפי הרוב, ומ"מ אחר דאיכא רוב שוב הוי המיעוט בטל, ונראה דגם לפ"ד הגט פשוט י"ל הכי.

**ובתומים** בכללי תפיסה אות קכ"ג כ' לבאר, דמה דב"ד מוציאין ממון הוא משום דלא דמי לכל רוב, דשם הרי גם לפי הרוב הרי יש צד דהכא הוי כהמיעוט, וע"י הרוב לא נתברר דאין צד כהמיעוט אלא דבאנו להכריע הדבר על פי הרוב ולומר דהוי כהרוב וזה לא מהני בממון, משא"כ בב"ד הרי הרוב ברור להם שהוא חייב והם אומרים דאין צד כהמיעוט ומשום הכי יכולים להוציא ממון, ומש"כ התוס' דמיעוט כמאן דליתא, הוא משום דאי לאו הכי הרי נמצא דבב"ד אכתי יש צד דאינו חייב, ושוב מה דנוציא הממון ע"י הב"ד הוא רק מכח דאמרינן דנילך בתר דעת הרוב, ומשום הכי אמרינן דהגדר בב"ד דהמיעוט כמאן דליתא וכשמוציאין הממון יש לפנינו רק צד אחד בב"ד והוא צד החיוב, ואע"פ דהיה מיעוט כנגד רוב זה, מ"מ עכשיו כשמוציאין הממון הוי ע"פ רוב שברור לו דאין כאן צד מיעוט, **ובתורי"ד** בב"ב צ"ב ב' גם כ' לישב הכי קו' התוס', אלא דס"ל דגם בלא מש"כ התוס' דמיעוט כמאן דליתא מהני סברא זו, דכל מה דלא אזלינן בתר רוב הוא רק היכי דאין ברור לרוב דלא הוי כהמיעוט, [אמנם יל"ע דסיים שם דגבי מציאה נמי אזלינן בתר רובא ישראל, משום דהנדון אם יכול לזכות בה כשמוצא ואכתי אינו מוחזק, ולכאורה נראה דזהו מאותו יסוד שכ' גבי דיינים עיי"ש, ונראה דעיקר תירוצו דגבי דיינים מהני הרוב להכריע הדין דחייב, וממילא אפשר להוציא ממון, אמנם אפשר דבאמת מש"כ על מציאה, אינו שייך למש"כ גבי דיינים].

**ובקונה"ס** בכלל ו' אות ג' כ' לבאר, דגבי ב"ד אין לנו לומר דלא ניזל בתר הרוב משום חזקת ממון, כיון דכח ב"ד אלים להוציא ממון וא"כ מה דהוי פסק להוציא ממון, אין בזה חסרון, דכח ב"ד אלים להוציא ממון, ולא נתבאר בדבריו אמאי הוצרכו התוס' לומר דהמיעוט כמאן דליתא, **ובחי' הגר"ח** שם מבואר דאי לאו דמיעוט כמאן דליתא, נמצא דגם למיעוט יש כח ב"ד ולא היה אפשר להוציא ע"י הרוב כיון דיש כאן מיעוט דאין להוציא ממון ממנו, ויותר מבואר זה **בשע"י** שער ג' פרק ג' דאי לאו דמיעוט כמאן דליתא, היה המוחזק יכול לומר דהוא ינהג כהמיעוט כיון דגם לדבריהם יש תורת ב"ד, ורק משום דהמיעוט כמאן דליתא ואמרינן דכשיש רוב הוי הדין דהפסק הוא של כל הדיינים מכח הרוב, שוב אין לו מיעוט דיאמר דנוהג כמותם.

**ובק"ש** בח"ב בקונ' דברי סופרים ס"ה סקכ"ה כ', דכונת התוס' דבב"ד כיון דאם נילך בתר הרוב נמצא דיתבטל המיעוט, דהרי זהו הדין בב"ד דהמיעוט כמו דאינו, בזה שפיר יש לילך בתר הרוב, דרק היכי דגם אחר דנילך אחר הרוב אכתי ישאר מיעוט דלא כהרוב בזה הדין דלא מהני רוב בדיני ממון, ואמנם דמעיקרא צריך לדין דרוב בכוחו להכריע דאי לאו הכי לא נימא כלל דנפסוק כמו הרוב ויתבטל המיעוט וכמשנ"ת, מ"מ לענין הא דאיכא חזקה נגד, מהני הא דע"י שהולכים בתר הרוב בטל המיעוט.

בא"ד – **בספר גט פשוט** שם כ' בשי' התוס', דלפי תי' באמת אין עדיפות לממון מנפשות וגם בנפשות לא אזלינן בתר רובא, ועיין **בקונה"ס** שם מש"כ לבאר לפ"ד מה דמצינו בכמה מקומות דמהני רוב בדיני נפשות וכמו דהביאו התוס' מהגמ' בסנהדרין, אמנם בקונה"ס שם באות ג' נקט דשי' התוס' כאן דדיני ממון עדיף מדיני נפשות ודוקא בנפשות אזלינן בתר רובא ולא בממון, והטעם כמש"כ בסו"ד דבדיני ממון איכא חזקת ממון בהדי המיעוט משא"כ בנפשות, וכן מבואר בעוד אחרונים דכך הוא שי' התוס' הכא, **ובש"ש** שמעתא ד' פ"ח הק' דאמאי בנפשות לא חשיב דאיכא חזקה דהוא מוחזק בעצמו, **ובקונה"ס** שם כ' דשאני דיני נפשות דהוא עצמו נידון, **ובק"ש** שם באות ב' כ', דרק בדיני ממון דהוי נידון בין אדם לחבירו יש לנו לומר דהוא מוחזק לגבי חבירו ואין לנו להוציא ממון מחזקתו, משא"כ בדיני נפשות דהוי נידון בין אדם למקום בזה לא שייך מוחזקות.

בא"ד – מש"כ בסו"ד דגבי ממון איכא מיעוט וחזקה, מבואר **בקונה"ס** שם **וברע"א** דהיינו דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, ובקונה"ס כ' דע"י זה הוי כפלגא ופלגא, **ובש"מ** בב"ב צ"ב ב' בשם **תוה"ר** כ' במה דמק' הגמ' שם להוכיח דמהני רוב, דאלמא אזלינן בתר רובא ולא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, ונראה דהטעם של שמואל דאמרינן סמוך, ובע"א שם הק' דאמאי לא אמרינן לרב דסמוך מיעוטא לחזקה והוי פלגא ופלגא ולא נוציא ממון במוכר שור ונמצא נגחן, ותי' בשם **הר"מ** דכל חזקה שנשנית דפעמים דזה מוחזק ופעמים דזה מוחזק לא חשיבא חזקה, דמעיקרא היה הלוקח מוחזק ועכשיו המוכר. **ובקצוה"ח** סר"פ סק"ב כ' דאע"ג דבכל מקום רובא וחזקה רובא עדיף, חזקת ממון שאני דאית בי' טעמא דהממעה"ר ורובא לא הוי ראיה, ובהמשך דבריו שם הביא מש"כ בש"ש, דחזקה דממון עדיפא משום דכל חזקה הוי רק מה דהיה קודם, וחזקת ממון היא עתה עיי"ש ואכמ"ל.

א) גמ' אמאי פטור וכו' – **התור"פ** מק' דזה תלוי במחלוקת לק' כ"ט א' אי נתקל פושע או לא, וכ' דשם שאני דהוא נושא משא ומשום הכי י"ל דאינו פושע משא"כ הכא, וכ"כ **המרדכי** סכ"ז וכ"כ **הראב"ד** והוסיף דכמו כן אם מנהיג בהמה י"ל דאינו פושע, **והנחל"ד** כ' די"ל דשם נתקל בארץ ולא שייך בזה דאיבעי לי' לעיוני, ובתוד"ה ושמואל מבואר סברא איפכא דזה סיבה דיותר יהיה פושע, ועוד כ' לשי' הרמב"ן דאדם חייב גם באונס גמור, די"ל דמשום הכי יש לחייבו הכא ולא דמי לנתקל דשם אין לחייבו משום אדם המזיק וכמשי"ת לק' בע"ה.

בגמ' שם – בהא דמבואר דאי לאו דאיבעי לי' לעיוני הרי הוא פטור, ולמסקנא אמרינן באמת דאין דרך בני אדם להתבונן בדרכים ומשום הכי פטור מבואר **בתוס'** בב"מ פ"ב ב' דהוא משום דאדם המזיק אינו חייב באונס גמור וכיון דאין דרך בני אדם להתבונן בדרכים חשיב אונס גמור דאדם המזיק פטור בו, אמנם שי' **הרמב"ן** שם דאדם חייב גם באונס גמור וכמשי"ת לק', וכ' דהא דהכא הדין דפטור אי לא איבעי לי' לעיוני, הוא משום דחשיב דההיזק בא ע"י פשיעת הניזק ובזה אין לחייב המזיק, **והמאירי** כאן כ' דפוטרים הנתקל ומחייבים בעל החבית אם ניזוק בזה האדם, משום דכל שנזדמנו שני גורמים בהיזק שעל כל אחד יש לך מבוא לחייבו אנו רואין איזה ראוי לחייבו יותר ומחייבין אותו ופוטרין האחר, ובזו המניח ראוי לחייבו יותר ופוטרין את הנתקל.

בגמ' שם – **בברכ"ש** סכ"ב אות א' הק' לשי' הרמב"ם בפ"ו מחובל ומזיק ה"ג דהיכי דהוו שניהם שלא ברשות פטור אם אינו מזיק בכונה, דמה מק' הגמ' הכא דאיבעי לי' לעיוני, הא כאן הוי שניהם שלא ברשות ואמאי יהיה חייב שלא בכונה, והביא דברי **המאירי** שכ' דהכא גם יש לפטור בעל החבית מנזקי האדם משום דאין זה כבור דעלמא, שמאחר דדרך בני אדם בכך להניחה ליפוש היה לנו לדון את הנתקל כפושע, ומבואר דבאמת חשיב דבעל החבית הוי ברשות, ובאות ב' כ' דלפי מה דאמרינן דאין דרך בני אדם להתבונן בדרכים, אדרבה נעשה בעל החבית שלא ברשות ומשום הכי חייב על נזקי האדם, ועיין **במאירי** דכ' דגם לפי המסקנא מ"מ לא חשיב משנה משום דדרך בני אדם בכך, וצ"ל לפ"ד הברכ"ש דלא כל מה דאינו חשיב משנה מהני ליחשב ברשות.

תוד"ה אמאי – **בראב"ד ובמאירי** מבואר דלפי קו' הגמ' גם בסיפא יהיה הדין דפטור בעל החבית, **ובנ"י** מבואר כתוס', **והרשב"א** כ' דאי"צ למש"כ התוס', דיש לישב דמשום הכי לא פריך מסיפא כיון דמצי לפרוך מרישא, ועוד כ' דקו' הגמ' דאפילו על מה דהזיק הוא יש לחייבו וכל שכן דנפטור בעל החבית ממה דהוזק האדם, **ובברכ"ש** שם הק' דאמאי הוי כל שכן, הא לפטור בעל החבית בעי דיחשב הנתקל פושע, וכדי לחייב האדם הנתקל אי"צ דיחשב פשיעה דהרי אדם המזיק חייב גם באונס, וכ' לבאר על פי דברי המאירי שנתבאר לעיל דקו' הגמ' דבעל החבית הוי ברשות והנתקל אינו ברשות, ומשום הכי הוי כל שכן דכיון דבעל החבית הוי ברשות, הא ודאי דאין לחייבו על היזק האדם, וקו' הגמ' דאף יש לחייב הנתקל כיון דהוא הוי שלא ברשות.

בא"ד – במש"כ דבאדם לא אמרינן כל המשנה, מבואר **בתור"פ** דכיון דהוא בן דעת אין לו לשנות משום זה דחבירו שינה, וכ"כ **בש"מ** בשם **הרא"ש**, **ובהג"א** כ' משום דאדם חייב אפילו באינו מתכוין ורק באונס גמור פטור, **וביש"ש** בפ"ב סכ"ט כ' דשינוי של האדם המזיק גדול יותר, וע"ע לק' ל"ב א' משנ"ת בתוד"ה והא.

בא"ד – במה שהעירו מהא דחנוני, **בש"מ** כ' בשם **הרא"ש** דאין לעיין אלא במקום הילוכה למטה, ונראה דעכ"פ במקום הילוך הבהמה גם יש לו לעיין, ובלשון התוס' י"ל דרק במקום הילוכו שלו יש לו לעיין, וכ"כ **הרשב"א** דרק במקום הליכתו יש לו לעיין ולא במקום הליכת בהמתו, ועוד כ' הרשב"א דמשא הבהמה מונעו מלראות הנר, **והגרע"א** העיר בעיקר מה דק' להו, דהא י"ל דמה דאיבעי לי' לעיוני אי"ז פשיעה גמורה אלא הוי רק כעין אבידה דרק באדם המזיק חייב בזה, ושם הוי ממונו המזיק.

בא"ד – במה שהק' בסו"ד, כ' **הרשב"א** דאין דעת הבהמה אלא לשמור שלא יפיל עצמו בבורות, אבל אינן בני דעת לשמור עצמן שלא ידרסו על הכלים ועל כל מה דמונח לפניהם, דאי לאו הכי אמאי רגל מועדת לדרוס ולשבר, **ובש"מ** בשם **הרא"ש** כ' גם כהרשב"א דאינו מתבונן שלא ילך על גבי דבר גבוה, וכ' עוד דלפי מה דפירש **הר"מ** ניחא, דבהמה נזהרת מלינזק ואינה נזהרת מלהזיק, **ובק"ב** אות ט"ו הק' על קו' התוס', דהא מה דפטור הוא ככל רגל ברה"ר וכמש"כ התוס' לק' ל"ב א', ומאי קשיא להו.

בא"ד – **המהרש"א** מק' דיש לפטור משום דכל המשנה ובא אחר ושינה בו פטור, דהא כ' התוס' בתחילת דבריהם דחלוק אדם מבהמה לענין זה, וכ' דכיון דבאדם אמרינן דלא איבעי לי' לעיוני שלא יזיק ושלא יוזק, ואילו גבי בהמה אמרינן דיש לו לעיין שלא יוזק וכמש"כ התוס' בסמוך, א"כ כל שכן דיש לנו לומר גבי שור שלא יזיק, וכבר עמד על דבריו **החזו"א** דצ"ב בכונתו, **והמהר"ם** מביא הגמ' לעיל דאמרינן שם דרבא לא סבר להא דר"ל דאם בעטה פטור משום דכל המשנה ובא אחר ושינה פטור, אלא ס"ל דחייבת דאין לה רשות לבעוט, ונראה דכונתו דאין לומר דפטור משום כל המשנה, דהא רבא ס"ל דאין לפטור משום זה, **ובחזו"א** כ' דאף דרבא מחייב בבעטה, זהו דוקא בביעוט משום דאמרינן דמה דמשנה הרבוצה אי"ז סיבה דהבהמה המהלכת תבעט בה, אבל לענין הא דתלך עליה יש לפטור משום כל המשנה, וא"כ לא קשיא משה"ק התוס' וכמו דהק' המהרש"א.

בא"ד – מש"כ דבממלא גם לבעוט יש לה רשות, העיר **החזו"א** דלק' מבואר דאדם רשאי לשבר משום דעביד אינש דינא לנפשי', וזה לא שייך בביעוט של בהמה דאינה עושה בזה דין לעצמה, דהרי יכולה לדרוס עליה ולעבור, אלא עושה כדי כדי להזיק.

תוד"ה ושמואל – **בפנ"י** מבאר קו' התוס' ממ"ד דנתקל פושע, דכיון דשמואל מוקי למתני' באפילה, גם המשנה הסמוכה יש לנו לומר דמיירי באפילה, וא"כ מה דאמר ר"מ דנתקל פושע הוי גם באפילה.

בא"ד – מבואר בתוס' דהיכי דנתקל מחמת דבר אחר הוי אנוס יותר, וכ"כ **הרשב"א**, וי"ל דלא כתבו דבריהם אלא לענין אפילה, אך **בתור"פ** כ' הכי על מה דמבואר בגמ' דאין דרך בני אדם להתבונן בדרכים, דר"מ מודה כיון דנתקל מחמת דבר אחר, וכן נראה מבואר **בראב"ד**, והביא הגמ' לק' ל"א ב' דמחלקת בין הנתקל הראשון שהוא פושע, לזה שנתקל בו שאינו פושע גם לר"מ, ולכאורה בהכרח צ"ל הכי גם בתוס' וברשב"א, דאי לאו הכי אכתי יש להעיר על מה דאמרינן דאין דרך בני אדם להתבונן דזהו דלא כר"מ, **ובמאירי** לק' כ"ט א' כ', דמשום הכי לר"מ חייב אם נתקל אחר בחרסים, דאע"ג דס"ל דנתקל פושע זהו רק בנתקל בקרקע עצמה, [וזהו לשיטתו דאיבעי לי' לעיוני הוי סיבה גם לפטור בעל הכד אם הוזק בה אחר וכמשנ"ת], **ורש"י** לק' כ"ט א' כ' בר"מ דאיבעי לי' לעיוני, וכ' שם **הפנ"י** דאע"ג דאמרינן הכא דאין דרך בני אדם להתבונן בדרכים, זהו משום דהלכה כר"י, ולפ"ז צ"ל דמתני' דריש פירקין אתיא כר"י ולא כת"ק דס"ל דנתקל פושע, אמנם **הדרכי דוד** שם כ' דגם ברש"י י"ל כתוס', ומש"כ דאיבעי לי' לעיוני היינו לענין דלא יתקל בקרקע עצמה, ועיין ברשב"א כאן דכ' דלר"מ דרך בני אדם להתבונן בדרכים, אע"ג דכ' די"ל דר"מ מיירי רק בנתקל בקרקע ולא בדבר אחר, ונראה דהיינו דדרך להתבונן לענין קרקע עצמה [ואי"ז מוכרח], וא"כ גם ברש"י י"ל הכי.

ב) בא"ד – שי' **התוס' והרא"ש והרשב"א** דאדם המזיק דחייב באונס היינו דוקא באונס כעין אבידה אבל באונס כעין גניבה פטור, **ובנ"י** לעיל כ"ו א' כ' גם דבאונס גמור פטור, **והרמב"ם** בפ"ו מחובל ומזיק ה"א כ' הדין דאדם המזיק חייב גם באונס, **והה"מ** שם הביא דעת התוס' דבאונס גמור פטור וכ' דהרמב"ם לא חילק, **ובכס"מ** שם הק' עליו דהא בהלכה ד' שם כ' הרמב"ם, דאם עלה על סולם ונשמטה השליבה אם היתה מהודקת פטור, ומבואר דבאונס גמור מודה הרמב"ם דפטור, והה"מ עצמו כ' דהרמב"ם שם דפטר, הוא משום דס"ל דבאונס גמור פטור, ושי' **הרמב"ן** בב"מ פ"ב ב' דגם באונס גמור חייב אדם המזיק, וכן נראה **בפי' הר"ח** לק' כ"ט א', [**והחזו"א** כ' לומר דהיכי דלא היה לו כלל ליזהר מודה הרמב"ן דפטור, ופשטות דברי הרמב"ן לא נראה הכי], **ובטור** סשע"ח כ' דבאונס אדם המזיק פטור, **ובשו"ע** בס"א סתם דחייב באונס, וכ' **הרמ"א** דדוקא אם אינו אונס גמור, **והש"כ** בסק"א כ' דהיה להרמ"א לכ' זה בשם י"א, כיון דהשו"ע ס"ל דגם באונס גמור חייב וכשי' הרמב"ם דסתם וכמש"כ הה"מ, ולכאורה הא השו"ע ס"ל דמהרמב"ם מוכח דבאונס גמור פטור וכמשנ"ת דבריו בכס"מ, והביא השו"ע דברי הרמב"ם שם בס"ג, וכ"כ **בבי' הגר"א** סק"ג דשי' הרמב"ם גם דבאונס גמור פטור, **ובאהא"ז** שם כ' לישב שי' הה"מ, דס"ל דחלוק אם האדם עצמו הזיק, או דע"י אונס נעשה היזק ע"י דבר אחר, ומשום הכי דוקא בעלה בסולם דמבואר ברמב"ם דהשליבה היא שהזיקה פטור באונס גמור, דהוי כמו דלא נפלה מחמתו כיון דהוי באונס, אבל אם האדם יזיק בגופו חייב גם באונס גמור, **ובחי' רא"ל** סע"ה כ' לומר דהרמב"ם ס"ל דיש חילוק אם חזיק אדם או ממון, דמזיק ממון ילפינן דחייב משום דכתיב מכה בהמה סתמא כמבואר ברמב"ם בפ"ו מחו"מ ה"א, ומהאי טעמא יש לחייב גם אונס גמור, אמנם במזיק אדם חיובו באונס רק משום רבוי דפצע תחת פצע וכמבואר בגמ' לעיל כ"ו ב', וזה אינו מרבה גם אונס גמור דמהיכי תיתי לרבות גם אונס גמור, [ועיי"ש שכ' לבאר דבהיזק ממון חיובו על מה דנפסד השני על ידו, משא"כ בחבלה באדם הוי חיוב על מעשה החבלה, וכמבואר ברמב"ם בפ"ה ה"ו דחשיב קנס ופטור אם מודה מעצמו], **וביש"ש** כ' הדין כתוס' דבכעין גניבה פטור.

בא"ד – מש"כ דנתקל פטור משום דהוא אנוס, כ' **הרמב"ן** שם ולק' כ"ט א' במלחמות**,** דשם הפטור משום דאינו חשוב אדם המזיק, אלא דהקרקע שנתקל בה היא המזיקה ואין חיובו אלא משום בור ואש, **ובחזו"א** כ' לומר דכונת הרמב"ן דוקא על הכד שהזיק בנפילתו, אבל האדם עצמו הוי אדם המזיק, **והנ"י** כ' כשי' התוס' דבאונס גמור פטור, ולק' כ"ט א' דנתקל לא הוי אונס גמור שיפטר בו משום אדם המזיק, ומבואר גם דס"ל דחשיב אדם המזיק ודלא כהרמב"ן, **ובמחנ"א** דיני נז"מ ס"ה כ' דלהנ"י צ"ל דמה דפוטר ר"י בש"ח, הוא משום דהוי בדרך מלאכתו וכמשי"ת בסמוך גבי טבח, אמנם **החזו"א** כ' להוכיח דהנ"י לא סבר לפטור זה מהא דמבאר לק' ל"ב א' דמזיק אשתו בתה"מ חייב הגם דהוי שוגג ופטור על ד' דברים, והתם הוי גם ברשות ומבואר דאין לפטור מהאי טעמא, וא"כ יק' אמאי מעביר חבית אינו חייב משום אדם המזיק, וע"ע לק' כ"ט א' משי"ת גבי נתקל.

בא"ד – מה דהביאו ראיה מהא דבעל חבית ראשון, כ' **הרמב"ן** שם דהתם פטור משום דחשיב דהניזק פושע, ומהאי טעמא גם בסוגין פטרינן היכי דלא היה לו לעיוני וכמשנ"ת לעיל, וכ' דגם משום הכי מבואר בירושלמי דאם הוא הלך לישון ובא אחר וישן אצלו או דהניח אצלו כלים דהישן פטור, דזה שבא אליו הוא הפושע ומשום הכי אין לחייב הישן.

בא"ד – מש"כ מהא דהניח אביהם פרה שאולה, כ' **הנחל"ד** דשם כיון דלא ידעו מזה כלל ולא נתכוונו להזיק, רק שאכלוה משום דהיו סבורים שהיא שלהם אינו ענין למזיק, **ובחזו"א** כ' לפי דבריו דהיכי דלא היה לו ליזהר כלל מודה הרמב"ן, דשם הוי כהאי גונא ומשום הכי פטור גם להרמב"ן, **ובקה"י** סכ"ד כ' דשם כיון דעל פי דין אין להם לחוש שהפרה שאולה, הוי מזיק ברשות.

בא"ד – מה דהביאו מהא דטבח כ' **הרמב"ן** שם, דאין באומן הטועה במלאכתו משום מזיק, **ובתור"פ** לעיל כ"ז א' מבואר בשם **ריב"א** דכיון דעליו מוטל להתעסק בזה אין להחשיבו מזיק, **וברש"י** לק' צ"ט ב' מבואר דמה דמחייבים בשכר כמו כן יש לחייב על זה באדם המזיק, ומבואר דלא כהתוס' דאדם המזיק היה פטור על זה, **ובמחנ"א** שם כ' דשי' רש"י שם כהרמב"ן וריב"א דאין לחייב באומן משום אדם המזיק.

**באהא"ז** בפ"ו מחו"מ ה"א כ', דלשי' הרמב"ם שם בה"ג דמה דחייב בשלא בכונה הוא רק בניזק ברשות ומזיק שלא ברשות, אין ראיה ממה דהביאו תוס', דשם הוי תרוייהו ברשות.

ג) גמ' אפילו שבר נמי – **במהר"ם** מבואר דר"פ ס"ל דבהכרח דאפילו שבר פטור, דאי לאו הכי אמאי נתקל פטור הא איבעי לי' לעיוני, ועל כרחך משום דגם אם ישבור בכונה יפטר, **והנחל"ד** כ' דבגמ' לק' כ"ח א', דמק' דאי עביד אינש דינא לנפשי' אמאי מיירי מתני' בנתקל הא שבר גם פטור, וכ' רש"י ותוס' דקו' הגמ' לרב דמוקי בממלא רה"ר חביות, מבואר דגם אי לאו דעביד אינש דינא לנפשי' והדין בשבר דחייב, מ"מ ניחא אמאי נתקל פטור, וכ' דבהכרח צ"ל דכיון דממלא יש בזה סיבה דלא הוה לי' לעיוני.

תוד"ה לפי – **הראב"ד והרשב"א והרא"ש והנ"י** כ' כתוס', וברשב"א מבואר החילוק, דאדם הוא בעל מחשבות ומשום הכי אין דרכו לעיין, **והראב"ד** כ' לחלק עוד בין בור שיש לו קלא, לכד דהוי באקראי ומשום הכי אינו נזהר, והביאו הרשב"א, ויל"ע מה מהני קלא לגבי שור דמשום הכי יזהר השור. **והרמב"ם** בפי"ב מנז"מ הט"ז כ' דבשור פקח דפטור זהו רק אם מת בבור אבל אם הוזק חייב, **והראב"ד** השיג עליו, וכ' **הה"מ** שם דהרמב"ם ס"ל דרק מהיזק של מיתה השור יש לו דעת ליזהר, והוכיח זה מקו' התוס' ולא ניחא לי' לחלק בין אדם לשור, ומשום הכי מחלק בין אם רק יהיה ניזוק או יומת.

**ובטור** סתי"ב כ' לפי דברי התוס', דאם בהמה תוזק מהחבית דיהיה בעל החבית פטור, דאמרינן דבהמה דעתה להתבונן בדרכים, וכ"כ **בשו"ע** בס"ג, **ובבי' הגר"א** שם ציין לדברי השו"ע בסת"י ס"כ, והיינו דשם כ' השו"ע כהרמב"ם דשור שנפל לבור ורק הוזק חייב בעל הבור, ולפי דבריו שם הכא גם כיון דרק הוזק אמאי פטור, ונראה עוד דכמו כן לפמשנ"ת בתוד"ה אמאי דיש לת' מה שהק' הא דמבואר דיש לה רשות לסגויי עליה, דזהו משום דמדבר גבוה אין לה דעת ליזהר, דהכא נמי אין לה דעת.

גמ' לימא כשמואל – **ביש"ש** מבואר די"ל דהא דהזכיר לשמואל הוא משום דקודם מיירי דשמואל עבד כשמעתי', ועוד כ' לפ"ד הרא"ש שיתבאר בסמוך בע"ה דבא לומר דאין הלכה כשמואל וכל שכן כרי"ו, **ובפנ"י** כ' עוד משום דהלכה כשמואל בדיני ובא לומר דאעפ"כ הכא אין הלכה כותי', ויל"ע דהא מ"מ שמואל ורי"ו הלכה כרי"ו, והיה לו להזכיר לרי"ו.

גמ' שם – **הרא"ש** כ' דמהא דמתמה בגמ' דלימא כשמואל ס"ל מבואר דאין הלכה כשמואל, וכל שכן דאין הלכה כרי"ו דאמר דבקרן זוית מיירי, דהא קרן זוית לא הוי כ"כ אונס כמו באפילה, וכבר הביא **בתפארת שמואל** באות ב' **דהרמ"א** תמה על דברי הרא"ש, דאדרבה משום דאפילה הוי אונס יותר מקרן זוית, זה סיבה די"ל דדוקא אפילה נימא דאין צריך לרבא, אבל קרן זוית י"ל דלעולם בעי ועיי"ש מש"כ, **ובפ"ח** אות ו' כ' דיש ט"ס ברא"ש וצ"ל דאפילה לא הוי אונס כ"כ כמו קרן זוית, וכיון דמבואר דאפילו אפילה אינו מצריך, כל שכן דאי"צ דיהיה בקרן זוית, **והיש"ש והב"ח** בסתי"ב כ' דכונת הרא"ש, דלהלכה אמרינן דבאמת אפילה וקרן זוית לא הוי אונס, ורק פטור משום דאין דרך בני אדם להתבונן בדרכים, אבל היכי דלא יהיה פטור מטעם זה יתחייב גם באפילה וקרן זוית, ומה דמתמה בגמ' דלימא כשמואל ס"ל, היינו דלא ניחא לגמ' לומר דזה סיבה לאונס, ושפיר כ' הרא"ש דא"כ כל שכן דקרן זוית לא יהיה סיבה דיחשב אונס, אמנם בטור מבואר לדינא לאו הכי וכמו דיבואר בסמוך.

גמ' קרנא דעצרא הוי – **הרמב"ם** בפי"ג ה"ו כ' דבכהאי גונא דהוי בקרנא דעצרא דחייב, מ"מ אם היה באפילה או דמילא רה"ר חביות פטור, וכ"כ **בטושו"ע** סתי"ב ס"ב, **והב"ח** שם כ' דהרא"ש חולק על זה וכמשנ"ת, וכ"כ **היש"ש** וכ' לומר כן להלכה דיהיה חייב גם באפילה וציינו **הגרע"א**, **והב"ח** כ' דמה דלא הזכירו הרמב"ם וטושו"ע דגם בקרן זוית פטור, משום דס"ל דאע"ג דהלכה כשמואל מ"מ אין הלכה כרי"ו, אמנם **באו"ש** שם כ' לומר דס"ל דכל מה דמהני לפטור משום קרן זוית הוא דוקא במקום דאין לו רשות להניח, דאמרינן דמ"מ איבעי לי' לעיוני ולזה אמרינן דבקרן זוית פטור, אבל במקום דיש לו רשות להניח יש לו לעיין גם בקרן זוית, ומשום הכי חייב וגם רי"ו מודה דחייב.

א) גמ' הרי אמרו וכו' – שי' **רש"י והראב"ד** דחיוב זה הוי על בושת לבד, וכן מבואר שיטתו לק' ל"ו ב' לענין מה דמחייב שם סלע לתוקע לחבירו, **והרי"ף** הביא דמפרשי רבנן דהיינו צער בלחוד לבד מדמי הבושת, וכ' דרבנן אחרים אמרו דהוי דמי הכל וכך ס"ל להרי"ף, **וברא"ש** מבואר דשי' הרי"ף דהיינו דהוי דמי צער ובושת אבל לא דמי שבת ורפוי, והכי ס"ל להרא"ש, וכן נראה **ברשב"א** דהביא שי' רש"י וכ' די"א דהוי דמי צער ובושת ולכאורה כונתו לשי' הרי"ף, **והרמב"ם** בפ"ג מחו"מ ה"ח כ' דתשלומין אלו הם מה דפסקו חכמים להיזקות אלו דמים קצובים, והוי תשלום גם לרפוי ושבת אם היה באותו היזק, **והטור** בסת"כ הביא דברי הרמב"ם ושהרי"ף והרא"ש חולקים וכמשנ"ת, **והב"י** שם כ' דלפי הגירסא לפנינו ברי"ף דהוי דמי הכל נראה כשי' הרמב"ם דהוי תשלומין גם על הרפוי ושבת, **ובב"ח** כ' דיש לפרש דהכל היינו רק דגם בושת ולא רק צער כהשי' הראשונה שהביא, **ובשו"ע** בסמ"א כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** בסמ"ג **והיש"ש** כ' כהרא"ש, ובסמ"א כ' **הרמ"א** דאם אין המנהג לגבות זה אין גובים.

תוד"ה הרי – **ברא"ש** מבואר כשי' תוס', **והנ"י** מביא דשי' **הרמ"ה** דהיינו לעני שבישראל כהי"מ שהביאו תוס', וכ' דשי' **הרא"ה והרא"ש** כתוס', **וברמב"ם** שם הי"א כ' דהיינו למכובד אבל למבוזה לא, אלא לפי מה דראוי לו, וכ"כ **בטושו"ע** שם סמ"ג.

תוד"ה קנסא – ברש"י נראה דבושת הוי קנס ממש, **וברשב"א** הביא שי' רש"י דהוי תשלומין רק על בשת, ואח"כ הביא שי' הרי"ף דגם צער, וכ' לפ"ז מה דאמרינן דהוי קנסא, היינו דכיון דכיון דלא שכיחא הוי כקנסא לענין לדון בבבל, ונראה דלפי רש"י דהוי רק בושת ניחא דהוי קנס ממש, **ובנ"י** מבואר לגבי בושת משום דאין חסרון כיס ועל שאר דברים כ' משום דלא שכיח, ומקור הדברים בגמ' לק' פ"ד ב' ושם נראה דהכל הוי ממון, ועיין ברמב"ם בפ"ה מחו"מ ה"ה וה"ו ובנו"כ שם ואכמ"ל.

ב) גמ' עביד אינש דינא לנפשי' – **ברא"ש** לעיל ט"ו ב' מבואר דמה דמהני תפיסה בזמן הזה בקנסות הוא משום דעביד אינש דינא לנפשי' כיון דב"ד לא מצו לדון לו, ומבואר דיש לו כח לעשות דין לעצמו, **ובאמרי בינה** הל' דיינים ס"ט כ' לומר דהא דלר"נ עביד אינש דינא לנפשי' הוא משום הא דמבואר בגמ' לק' דלאפרושי מאיסורא יכול למנוע חבירו וס"ל דהוי גם בדיני ממון, ועיין בגמ' לק' שיתבאר אמאי באמת לא אמרינן בכל דין ממון דיעשה דין לעצמו מכח הא דלאפרושי מאיסורא.

גמ' שם – **הרי"ף** כ' דהלכה כר"נ דהלכה כותי' בדיני, וכ"כ שאר **הראשונים וטושו"ע** ס"ד, ובהשגות **רבינו אפרים** על הרי"ף כ' לחלוק, דהכא לא הוי מחלוקת בדיני דלכו"ע אם עבד מהני כיון דהוי דידי', אלא דפליגי אם שרי לכתחילה למעבד דינא לנפשי' או לא, ולכאורה גם לפ"ד יש בזה נפ"מ לממון בחובל בו אם חייב לשלם לו כמבואר בגמ', אלא דיסוד המחלוקת באיסור והיתר.

גמ' שם – **הרא"ש** כ' דזהו דוקא בבא להוציא ממון שהוא שלו, או למנוע מהשני להזיקו, אבל אם חייב לו חבירו ובא למשכנו בשביל חובו אין לו רשות, דתנן בב"מ קי"ג א' דהמלוה את חבירו לא ימשכננו אלא בב"ד, ומבואר שם דאפילו בשוק אסור לו למשכנו, וכיון דאין לו רשות אם חבל בו חייב, וכ"כ **הנ"י** דאסור לו לתפוס ממון כדי ליפרע חובו בזה, **ובנ"י** בב"מ קי"ג כ' בשם **ר"ת** דמה דמבואר הכי דעביד דינא לנפשי' היינו כשנוטל ממון שלו, או אם נוטל בתורת גביה דבזה אין איסור, אבל אם נוטל על דעת שיהיה משכון בזה יש איסור, **וביראים** מצוה קל"ב מבואר דכל דבר שיש בו תורת הלואה אסור לו לתפוס, **ובריב"ש** סשצ"ו מבואר דחוב דאינו של הלואה בזה רשאי למעבד דין לנפשי' כיון דאין בזה איסור דלא תעבוט, וכן אם יש לו פקדון אצלו רשאי לעכבו גם בחוב של הלואה, וכ' דנראה דגם ר"ת דמתיר על דעת לגבות, היינו רק דאח"כ בא לב"ד שיגבו לו מה שתפס, דהאיסור הוא רק אם תופס להבטחה בלבד שיהיה בטוח בחובו ואין דעתו ליפרע מזה אלא מקרקע או מעות, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש הק' דכיון דאפילו אחר מבואר דיכול לתפוס לבע"ח, כל שכן דבע"ח עצמו יוכל לתפוס.

**ובמרדכי** אות ל' כ' בשם **מהר"ם** דרק בחפץ שהוא מבורר שהוא שלו הדין דעביד דינא לנפשי', אבל בשאר מילי שאין ידוע אם זה שלו, לית לי' רשות אפילו אם יש לו פסידא לפי דבריו, דאי לאו הכי לא שבקת חיי לכל בריה, דכל אחד יאמר לחבירו דגזלת משלי ויכה אותו ויחטוף ויאמר דעביד דינא לעצמו, דודאי ר"נ לא פליג על מתני' דב"מ קי"ג א' דאין רשאי למשכנו, והביא היראים דרק במה ששלו רשאי לתקוף וכמשנ"ת, ועוד הביא ראיה דבגמ' בברכות ה' ב' מבואר דהיה טענה על ר"ה דלקח זמורות מאריסו, ואמר ר"ה דהרי הוא גזל ממנו יותר ורשאי לעכב הזמורות, ואמרו לו דמ"מ אין לו לעשות הכי, והק' **ה"ר קלונימוס** דאמאי אינו רשאי הא עביד אינש דינא לנפשי', ותי' דכיון דלקח זמורות אחרות ולא מה דגזל ממנו, אינו רשאי למעבד בזה דינא לנפשי', והוכיח מזה דאם לא הוי ממון שלו לא עביד אינש דינא לנפשי', **ובמהרי"ק** שורש קס"א ענף א' כ' דאין לומר דכונת המרדכי דגם במה דהוא בעין, הדין דאם אינו מבורר שהוא שלו דאינו יכול לתפוס, דהא הראיות שהביא כולהו מיירי דתפס מה שאינו שלו, דבזה הדין דיכול הלוה לסלקו בכל מה דירצה ומשום הכי אינו יכול לתפוס, אבל במה דהוא בעין יכול לתפוס גם אם אי"ז ברור שהוא שלו, ויל"ע לפ"ד המהרי"ק דנראה דאם ידוע דחייב לו, בזה יוכל לתפוס גם עבור חוב אחר, **ובתומים** ס"ד סק"ב מבואר דלפי המהרי"ק לא מהני תפיסה גם היכי דמבורר דחייב לו, וגם יל"ע דמה מייתי המרדכי ממתני' דב"מ הא שם אסור גם אם ידוע דחייב לו, **ובנתה"מ** בסק"ג כ' דלפ"ד המהרי"ק, אין כונת המרדכי כלל לחלק בין אם ידוע וברור שיש לו תביעה עליו או לו, אלא באם מיירי על חפץ מבורר דהוא שלו או דמיירי על חוב ואין חפץ מבורר, [**ובישועת דוד** חחו"מ ס"ה כ' דמשום הכי כ' המהרי"ק דהבע"ח יכול לסלקו בכל דבר, דמשום הכי קרי לה דבר דאינו מבורר],וכן נראה **בב"י** דהביא לדברי המרדכי, ולא הזכיר מדבריו אלא דיש חילוק אם תופס דבר שלו או דתופס עבור דבר אחר, ולא הזכיר כלל מה דמבואר דברי המרדכי דבעי שנדע שהוא שלו, ויל"ע לפ"ז במש"כ המרדכי דאי נימא דיכול לתפוס לא שבקת חיי לכל בריה, דכל אחד יאמר לחבירו דגזלת משלי, דזה סיבה דנבעי דיהיה מבורר שיש לו תביעה עליו, אבל אמאי הוי סיבה דלא יוכל לתפוס רק חפץ המבורר שהוא שלו, **וביש"ש** כ' לבאר דברי המרדכי, דמייתי רק ראיה דר"נ לא איירי בכל ענין דהא בחוב אין לו לתפוס, ושפיר י"ל דגם לא מיירי אלא בדבר ידוע שהוא שלו.

**ובטור** ס"ד כ' כדברי הרא"ש דאין לו רשות למשכנו בשביל חובו, **והד"מ** שם באות ג' הביא דהריב"ש כ' דדוקא חוב של הלואה אסור לו לתפוס, אבל בשביל חוב אחר רשאי, וכן רשאי להחזיק בפקדון, **ובשו"ע** בס"א כ' גם דאין לו רשות למשכנו בחובו, **והרמ"א** שם כ' על זה, דזהו מטעם שיתבאר בסצ"ז דהיינו דיש איסור דלא יחבול, וכ' די"א דדוקא בחובו ממש אבל חוב שאינו הלואה שרי למשכנו וזהו שי' הריב"ש, וכ' די"א דלא אמרינן דעביד אינש דינא לנפשי' אלא בחפץ המבורר שהוא שלו אבל אם נתחייב מכח גזילה או ממקום אחר לא, **ובסמ"ע** הק' דכיון דכ' דהטעם דאסור הוא משום לא יחבול ומבואר בגמ' בב"מ שם דבשכירות אין איסור לתפוס, אמאי כ' שוב די"א דמה דאינו הלואה שרי, הא כבר כ' דמה דאסור הוא בהלואה דוקא, וכ' לומר דיש ט"ס ברמ"א, ושני הי"א חולקים האם שרי גם להכות בגונא דלא הוי חפץ שלו עיי"ש, **ובט"ז ובאורים** סק"ג כ' דדברי הרמ"א כפשוטם, דפליגי האם יש היתר לתפוס בעבור חוב שאינו משכון, וזה מחלוקת הריב"ש והמרדכי, דלפ"ד המרדכי אסור לתפוס עבור חוב בכל ענין וכמשנ"ת, ומה דמבואר דבשכירות רשאי לתפוס שם מיירי ברשות ב"ד, והש"כ **בתקפו כהן** סקט"ו כ' לומר דגם המרדכי מודה דמהני תפיסה עבור חוב ורק בהלואה לא מהני, ובסקי"ז העיר דא"כ אמאי לא מהני תפיסה בהא דר"ה גבי זמורות, וכ' דשם גם הוי כהלואה עיי"ש, **ובתומים** בסק"ב הק' על דבריו עיי"ש, והנה בתקפו כהן שם סקט"ו כ' דממה דהביא המרדכי ראיה מהגמ' בב"מ קי"ג דאסור למשכנו, נראה דרק בהלואה אין יכול לתפוס, ובתומים שם כ' דהביא זה רק להוכיח דר"נ לא איירי בכל ענין וכמשנ"ת דברי היש"ש, ואה"נ דבכל חוב אינו יכול לתפוס, **ובישועת דוד** שם כ' דיש לפרש דבאמת אם היה הדין דעביד אינש דינא לנפשי' גם בגבית חוב, לא היה בזה איסור לתפוס גם בחוב של הלואה, כיון דאינו תופס משכון אלא הוא גובה חובו וכמשנ"ת לעיל דברי הנ"י בשם ר"ת, דהאיסור הוא רק כשתופס למשכון, וזהו שהוכיחו מהא דב"מ דלא אמרינן דעביד דינא לנפשי' בכל חוב, דאי עביד דינא לנפשי' אמאי לא יוכל המלוה לתפוס לעולם בתורת גביה.

**ברא"ש ובנ"י** מבואר דהא דעביד אינש דינא לנפשי', זהו רק היכי דיכול להוציא ממנו הממון בדין, אבל היכי דאינו יכול לאו כל כמיני' לומר דזה שלו, ועיין לעיל משנ"ת בדברי המרדכי, **ובמהרי"ק** שם כ' דהיכי דבא לתפוס ממון שלו, יכול לתפוס גם בדבר דאינו מבורר לנו שהוא שלו, ודין תפיסה אינו שייך לדין עביד אינש דינא לנפשי', ולכו"ע יכול לתפוס ממון שהוא שלו, ורק להכותו זה אינו רשאי אף בממון שלו, כל זמן דאינו מבורר לנו דהוי ממון שלו, דלהכותו יכול רק מדין דעביד דינא לנפשי' וזה יכול רק בדבר המבורר לנו שהוא שלו, **והיש"ש** תמה עליו, דא"כ כל אדם יתפוס ממון של אחר ויאמר שהוא שלו, אמנם הש"כ **בתקפו כהן** סקט"ו **ובט"ז** ס"ד כ', דבודאי אין כונת המהרי"ק דבכל גונא דתופס ואומר על דבר שהוא שלו הדין דמהני תפיסתו, אלא כונתו רק דמצד הדין דעביד אינש דינא לנפשי', לעולם יכול לתפוס חפץ שאומר שהוא שלו, אלא דאי אינו מבורר לנו שהוא שלו הב"ד יוציאו את זה מתחת ידו, אבל הוא רשאי מצ"ע לתפוס החפץ, [ובתומיםסק"ב כ' דמבואר בתקפו כהן, דהיכי דלא מהני תפיסתו אסור לו לתפוס לשי' המהרי"ק, ולכאורה אינו מוכח בדבריו], **ובתומים** סק"ב כ' דנפ"מ בתפיסתו, אם השני יהיה בוש לירד עמו לדין, דהרויח בתפיסתו כיון דאומר שהוא שלו.

**ובטושו"ע** ס"ד ס"א כ' דבעי שיהיה מבורר שהוא שלו, **ובב"ח ובסמ"ע** סק"ב כ' דהיכי דיש עדים דהוא תופס דב"ד מוציאין ממנו בדין, אסור לו לתפוס, אמנם היכי דאין לו עדים דאז נאמן מדין מיגו דלא תפסתי לומר דתפסתי ודידי תפסתי, אז גם רשאי הוא לתפוס, **וביש"ש** כ' דלעולם אסור לו לתפוס כל שאינו מבורר שהוא שלו, ורק דאם תפס שלא בעדים בדיעבד מהני, וכמו כן בספק דהדין בהו דאי תפס מהני, אסור לו לתפוס לכתחילה ורק אם תפס בדיעבד מהני, [ועיי"ש דכ' דמ"מ היכי דאין ידוע לנו דהחפץ שלו ביד חבירו, ואחר שיכנס ויתפוס יראו דדידי' תפס דבזה שרי], **ובתומים** סק"ב ובאורים שם סק"ד כ' **דמתשו' הרא"ש** מבואר כהיש"ש דלכתחילה אסור לתפוס בכל גונא, ובאורים סק"ב הביא שי' המהרי"ק, דגם היכי דלא מהני תפיסתו הדין דיכול לתפוס, ונפ"מ אם יבוש השני לתובעו בדין וכמשנ"ת, [ואם יש פקדון בידו כ' **היש"ש** דבזה יכול לעכבו לכתחילה, אמנם **הקצוה"ח** שם בסק"א הביא מהזוהר דגם בזה אין לו לעכב הפקדון, אלא יש לו להחזיר שלו ואח"כ ידון עמו, **ובפ"ת** שם סק"ב הביא דגם להזוהר שרי לעכב הפקדון באם קדם הפקדון לחוב].

**וברמ"א** שם כ' די"א דלא מקרי עביד אינש דינא לנפשי' אלא כשמזיק לחבירו כגון שמכהו, ובזה יכול דוקא אם מבורר שהוא שלו, אבל תפיסה בעלמא שהוא תפסו למשכון יוכל לעשות בכל ענין ואח"כ יורד עמו לדין, **ובסמ"ע** סק"ד כ' לבאר, דאע"ג דנתבאר דהיכי דלא מהני תפיסתו אינו יכול לתפוס, מ"מ הכא מיירי דאינו בא לתפוס ולעכב זה אצלו כמו אם היה תופס דבר שאומר שהוא שלו, אלא דבא לתפוס במשכון דירא שלא יפרענו, בזה יכול לתפוס לאם יודה השני דחייב לו, וזהו מש"כ דיורד עמו לדין דאם יודה הרי יחזיק כדין ואם לא יחזיר לו, אמנם **בתומים** שם סק"ב כ', דהי"א אלו הוא שי' **המהרי"ק** שנתבאר דס"ל דיכול לתפוס גם היכי דאם יעמוד עמו בדין יצטרך להחזיר לו וכמשנ"ת, וכ' דמש"כ הרמ"א דתופס בתורת משכון על כרחך דאינו מדוקדק, דהא המהרי"ק כ' דיכול לתפוס לגמרי, ואדרבה כ' דבמהרי"ק נראה דלתפוס בתורת משכון דאי"ז החפץ עצמו באמת אינו רשאי, וכמשנ"ת דמחלק בין החפץ עצמו לתפיסה על חוב, ועיין **בנתה"מ** שם סק"ג דמקיים דברי הסמ"ע, וביאר דלא התיר המהרי"ק לתפוס אלא א"כ מהני תפיסתו כגון שלא בעדים או דהוי ספק דמהני בו תפיסה, אבל אם לא מהני תפיסתו בזה אינו רשאי לתפוס אלא א"כ הוי על דעת לירד עמו לדין אחר תפיסתו.

**במאירי** מבואר דכל מה דעביד אינש דינא לנפשי' זהו רק בזמן דחבירו בא להפסידו כגון דבא לגזלו, אבל אם כבר גזלו והחזיק בממון שלו או דהלוה לו ואינו רוצה לפורעו, בזה צריך לילך לב"ד לכו"ע, ובפוסקים לא מבואר הכי וכמשנ"ת.

ג) גמ' שמא תראה עליו כגנב – **הרמב"ם והטושו"ע** לא הביאו דין זה, וכבר עמד בזה **בשעהמ"ש** סשמ"ח סק"א, אמנם **בהג"א** הביא דין זה, וכן **הסמ"ג** בל"ת קנ"ה, **ובמנ"ח** מצוה רכ"ד אות ב' כ' דנראה בסמ"ג דהוי איסור מן התורה, **ובהג' מהרי"פ פערלא** לרס"ג ח"ב ל"ת צ"א נקט דס"ל דרק מדרבנן אסור, **ובתו"ח** כ' דזה רק עצה טובה, וכ' **באמרי בינה** דיינים ס"ט דלפ"ז ניחא אמאי השמיטו הרמב"ם והטושו"ע דין זה, ועיין במנ"ח שם דכ' לומר דחכמים חולקים על בן בג בג.

תוד"ה אלא – **בתו"ח** כ' לומר, דהיכי דיש לו פסידא אינו נראה לו כגנב.

**כח' א'**

גמ' ושמט – **בסמ"ע** סשפ"ג סק"ו כ' דגם בגונא דיכל לשמוט העליון בנחת, רשאי לשמוט השור שלו התחתון ואינו צריך לדקדק היכי דשומט השור שלו, ובסק"ז מבואר טעמו דכיון דהוא בהול רשאי לשמוט התחתון בכל ענין, **והחזו"א** הק' עליו דמנ"ל הא.

גמ' במועד – **ברשב"א** מבואר דאי אין שם עדים או דאין ממה להשתלם מהמזיק, גם חשוב פסידא.

גמ' שם – **המהרש"ל** בב"מ צ"ג ב' הק' אמאי לא חשיב פסידא כיון דיש נפ"מ לכושרא דחיותא, ועיין בחזו"א מש"כ בזה.

**הרמב"ם** בפ"ו מחו"מ ה"ו הביא לדין זה בגונא דהיה היזק ברשות השור התחתון, וכ' **הה"מ** דבא לומר דאם היה זה ברשות השור העליון היה חייב השומט, דהא אם היה מזיק השור העליון לשור התחתון לא היה חייב בעל השור, וא"כ אין לו רשות לסלק השור התחתון ולהזיק השור העליון, **ובבי' הגר"א** סשפ"ג סק"ג כ' דהרמב"ם לשיטתו דאינו חייב בשלא בכונה אלא ברשות הניזק, ומבואר **בחי' רמ"ש** דלפ"ז באמת דוקא ברשות הניזק פטור משום דהוי שלא בכונה, אבל ברה"ר יהיה חייב דאין לפוטרו משום

שלא בכונה, והק' דהא בגמ' מבואר הטעם משום דעביד אינש דינא לנפשי' ועיין בסמוך משי"ת בזה.

גמ' ממלא חצר חבירו וכו' – **הרמב"ם** בפ"ו מחו"מ ה"ה מבאר דמיירי דהכניס ברשות בעל החצר, ומ"מ פטור כל מה דנשבר בכניסתו ויציאתו, ואם שבר בכונה חייב אפילו הכניס שלא ברשות, **והראב"ד** כ' דאפשר לדין זה כשלא נתן לו רשות למלאות, אבל נתן לו רשות למלאות חייב, וכ' **הה"מ** דהרמב"ם לשיטתו דגם אם נתן לו רשות להכניס לחצירו, כל שהזיק שלא בכונה הדין דפטור, **והטור** בסשע"ט כ' כהראב"ד, **והד"מ** שם בסק"א הק' דהא הטור בסשע"ח ס"ל כהרמב"ם, ואמאי הכא כ' דחייב, וכ' די"ל דשי' הטור דהכא חשוב כבכונה ומשום הכי יש לחייב, [**ובבי' הגר"א** סק"ד כ' דיש בטור טעות סופר בסשע"ח ולא ס"ל כהרמב"ם], **וביש"ש** כ' דגם הרמב"ם ס"ל הכא דחייב, ומיירי דלא נתן לו רשות למלאות וכמש"כ הראב"ד, **ובסמ"ע ובבי' הגר"א** סק"ד כ' כהה"מ, וכבר העיר שם בבי' הגר"א דבגמ' מבואר הטעם דפטור משום דעביד אינש דינא לנפשי' ולא משום דהוי שלא בכונה, **ובחי' רמ"ש** כ' לבאר, דמה דהוי הכא שלא בכונה הוא משום דיכול לומר דנתכוין לילך בדרכו ולא להזיק, וכן גבי שור לעיל הוא נתכוין להציל שורו ולא להזיק שור העליון, וא"כ זה תלוי באמת במחלוקת ר"י ור"נ, דאי נימא דעביד אינש דינא לנפשי' הרי יכול לומר הכי דנתכוין לצורך עצמו ולא להזיק, משא"כ אי נימא דלא עביד אינש דינא לנפשי', אין לו רשות לעשות לעצמו וצריך לילך לב"ד, וממילא דאינו יכול ליפטר משום שלא בכונה, ועיין **בחי' רא"ל** סע"ה דכ' דלענין ליפטר מתשלומין לא מהני הא דעביד אינש דינא לנפשי' כיון דמ"מ ניזוק חבירו, ורק מהני לענין דאין לו איסור להזיק, ומשום הכי לענין חיוב חבלה דתלוי באיסור ההיזק, מהני הא דעביד דינא לנפשי' דיהיה פטור מתשלומין, אבל לענין היזק ממון לא מהני ובעי להא דהוי שלא בכונה עיי"ש.

ד) גמ' עד האידנא לא גנב וכו' – **הראב"ד** מק' דנימא דגם עד האידנא גנב ורק דהיה ניחא לו להחזיקו כיון דהיה משתעבד בו, וכ' דאי כבר גנב לו, היה ראוי דיוציאו קודם ואמאי מיירי בכלו ימיו, ועוד דלמה לי קרא לכהאי גונא, ועל כרחך דלא גנב עד עכשיו ורק עכשיו דיש לו לחוש דיגנוב יש לו רשות להוציאו בע"כ.

גמ' רנב"י אמר וכו' – **הרמב"ם** בפ"ג מעבדים ה"ה הביא לדין דנרצע בכהאי גונא דרבו מסר לו שפחה, והק' **הלח"מ** דכיון דס"ל דעביד אינש דינא לנפשי' אי"צ לאוקמי בכהאי גונא, וכ' לומר דהרמב"ם מבאר קו' הגמ' לכו"ע, דכיון דהכא אין לו שום פסידא במה שנשאר ברשותו גם ר"נ מודה דלא עביד דינא לנפשי', ורק במה דיש לו הפסד אלא דיכול לבוא לב"ד ולהוציא ההפסד על ידי ב"ד, בזה הוא דפליגי אי עביד דינא לנפשי', וכ"כ **המל"מ** שם בסו"ד, והביא שם **דהמוהרש"ך** תי' דשי' הרמב"ם להלכה, דכל מה דאמרינן דעביד דינא לנפשי' הוא רק ליקח ממון שלו, אבל אינו רשאי לחבול בחבירו, ועיי"ש מש"כ להביא מקור לפסוק דלא כר"נ בזה, **ובתומים** ס"ד סק"א כ' די"ל דהרמב"ם ניחא לי' להביא גם דין זה דרשאי כל אחד להפריש חבירו מאיסור, דדין דעביד אינש כבר כ' בהלכות סנהדרין, ומיירי בגונא דלא אכפת לי' שיתעכב בחצירו אלא רק דרוצה למונעו מאיסור, ועוד כ' דכיון דאפשר לאסור עליו חצירו בקונם ואז יצטרך לצאת משום איסור, חשיב דאפשר בדרך אחר דבזה גם לר"נ לא מצי למעבד דינא לנפשי', **ובנתה"מ** שם סק"א כ' לומר, דשי' הרמב"ם דמה דשרי להכותו לר"נ הוא משום דאפשר דאם ילך לב"ד יפסיד ממונו, דאפשר דהשני יבריח ממונו, אבל בקרקע דלא שייך זה, בזה מודה ר"נ דלא עביד דינא לנפשי' משום דיכול להוציאו ע"י ב"ד והוי כאפשר ע"י דבר אחר, ורק דמ"מ הרי אפשר דגם ע"י ב"ד לא יצא אלא בהכאה ולא ישמע לב"ד ג"כ, וא"כ הרי הוי ספק אם היה אפשר באופן אחר שלא ע"י הכאה, וא"כ לכתחילה באמת אסור לו להכותו, אלא דאם יכהו יהיה פטור דשמא לא היה אפשר באופן אחר, ומשום הכי בברייתא דמיירי בדיעבד הדין דפטור, אבל הרמב"ם בהל' כתוב הדין לכתחילה וזה רק בגונא של שפחה.

**ובטור** סתכ"א כ' דאם נכנס אחד לחצירו דרשאי להכותו אם מסרב לצאת, **ובשו"ע** שם ס"ו כ' זה בשם י"א, וכ' **המל"מ** דבשי' השו"ע דכ' דין זה רק בשם י"א, אי אפשר לומר כהמוהרש"ך, דהא כ' השו"ע בס"ד בסתם דרשאי גם להכותו, וכ' דצ"ל כמש"כ הלח"מ, ובתומים ובנתה"מ כ' לומר על פי דבריהם שנתבאר לעיל.

**ובהג"א** מבואר דפטור בנרצע אם אינו רוצה לצאת, וכ' בשם ר"י דאורחא דמילתא נקט דכלו ימיו, והוא הדין משרת אפילו קודם הזמן אם חושש מגניבה, וכל שכן אדם מעלמא אם יצא עליו שם גנב דרשאי לחבול בו, **והרמ"א** כ' זה בסתכ"א ס"ו גבי משרת, **וביש"ש** כ' דמש"כ דחושש שהוא גנב הוא לאו דוקא, דהא כיון דעביד דינא לנפשי' גם בלא חשש פסידא שרי, **ובתומים** שם כ' דבתוך הזמן ניחא דדוקא אם חושש משום גנב רשאי, ויל"ע אמאי אינו יכול לסלקו בלא זה, ומ"מ כ' דיק' אמאי כ' בכל אדם דיצא עליו שם גנב, וכ' לומר על פי משנ"ת לעיל דהכא מודה ר"נ, וכן הנתה"מ שם כ' לישב על פי דבריו שנתבאר לעיל.

גמ' והשתא איסורא – **היש"ש** כ' דרק אדם המוחזק בכשרות וידוע דעושה זה לשם שמים, מותר לו למעבד הכי כדי למנוע השני מאיסור, וכ' עוד דהוא הדין בכל אדם ובכל איסור ואפילו בעובר בשב ואל תעשה, רשאי לחבול בו למונעו מאיסור, **ובנתה"מ** ס"ג סק"א כ' דהדין דבמצות עשה מכין אותו עד שתצא נפשו, הוי דין על כל אדם מישראל ולא רק על ב"ד, וכ"כ **בשו"ת חת"ס** חחו"מ סקע"ז, **ובמשובב** שם חולק, וכ' דמה דמבואר הכי דשרי לכל אדם זהו רק להפרישו מאיסור ולא באינו עושה מצוה, [**ובאמרי בינה** הלכות דיינים ס"ט כ', דהחילוק לפ"ד המשובב הוא בין קום ועשה לשוא"ת, ולפ"ז מבואר ביש"ש דלא כהמשובב], וכ' **במשובב** שם דיש עוד חילוק, דשם במצות עשה הדין דמכין אותו עד שתצא נפשו, ואילו הכא הוי רק להפרישו מאיסור, אמנם **באו"ש** בפ"ד מממרים ה"ג כ', דגם במצות עשה בודאי אין מכין אותו אלא כדי שיקיים העשה, ואם ידוע שלא יקיים אין לנו להכותו.

**ובגליוני הש"ס** הק' אמאי לעיל דבא לגזול ממנו, לא אמרינן דכיון דעובר איסור רשאי למנוע ממנו, ואמאי לא עביד אינש דינא לנפשי' כדי להצילו מאיסור גזל, **ובשו"ת חת"ס** שם כ' דיש חוקים ויש דינים, וכל דהוי הוצאת ממון אפילו של גזילות הוי בכלל דינים, ובזה הדין דאשר תשים לפניהם ולא לפני הדיוטות והדין מסור רק לב"ד, ומשום הכי אין יכול כל אדם לבוא משום הדין דלהפרישו מאיסורא דבדינים ליכא לדין זה, וכ"כ **בשע"י** שער ו' פ"ה.

ה) גמ' טעמא דנתקל – רש"י מבאר דהקו' לכו"ע, ותוס' כ' דהקו' רק לר"נ דלא חשיב פסידא, וכן מבואר **בפי' הר"ח** דהקו' רק לר"נ, **ובראב"ד** מבואר דאם הקו' לרב דמיירי בממלא הוי לכו"ע, אמנם אי קו' הגמ' גם באינו ממלא רק לר"נ קשיא, ומבואר בדבריו דלר"נ גם באינו ממלא רשאי לשבור, וכן מבואר **ברבינו אפרים** על הרי"ף, אמנם ברש"י ותוס' מבואר דאסור לו לשבור דיכול לעבור בצד, **והנ"י** הוכיח דרק בממלא שרי לשבור, דהא בברייתא לעיל מבואר דגם בחצירו לא שרי אלא בממלא.

גמ' שם – **הש"מ** בשם **הרא"ש** כ', **דהר"מ** כ' דמה דלא פריך מתחילה ממתני', הוא משום דמעכשיו מק' לכו"ע ועד השתא הק' רק לר"י, ובשם **גליון** כ' דעד השתא פריך לר"י ומעכשיו פריך לר"נ.

גמ' וקצתה – **רש"י והנ"י** כ' דקו' הגמ' לכו"ע, דהגם דישלם לו הנזק והצער מ"מ לא ניחא לי' בזה, [ולא דמי לשור מועד דהוי רק הפסד ממון], **ובפי' הר"ח** מבואר דהקו' רק לר"נ, **ובראב"ד** מבואר דאם מיירי במצות שיש בה חבלה הוי הפסד והקו' לכו"ע, ואי מיירי במצות שאין בה חבלה א"כ הקו' רק לר"נ דהא ליכא הפסד.

גמ' שם – **הגרע"א** מק' דכיון דעובר באיסור דלא יוסיף דהא מכה חבירו, דמי למונעו משפחה דלעיל ולכו"ע שרי, **וברא"ש** לק' סי"ג כ', דאם ראה אדם שמכים קרובו, והכה המכה כדי להציל קרובו, פטור כמו באשה המצלת בעלה אם אינה יכולה להצילו בענין אחר, וכן אם רואה אדם מישראל מכה חבירו ואין יכול להציל בלא שיכה המכה, מותר להכותו לאפרושי מאיסורא כמו דשרי לחבול ברוצה לישא שפחה, ומבואר כהגרע"א דהכא רשאי גם משום אפרושי מאיסורא, **וביש"ש** שם סכ"ז כ' דיש חילוק בין קרוב לאיש אחר, דאם נתברר דהמכה הכה כדין, בזה בשאר אדם חייב כיון דלא היה כאן הפרשה מאיסור, ובקרובו פטור דאין יכול להתאפק וגם לא היה לו להכות בפני קרובו, ויל"ע אי הכי י"ל דמצלת באופן דליכא לאפרושי מאיסור.

תוד"ה לא – דבריהם מבוארים **בתור"פ**,דמתחילה כ' לומר דתי' הגמ' דכיון דיכולה להציל חשיב כמו דאין כאן הפסד, אך הק' דאכתי יק' לר"נ, ומשום הכי כ' דעל כרחך הביאור דאפילו דין אינו וכמש"כ רש"י.

גמ' פרט לשליח ב"ד – **בש"מ** בשם **הרא"ש** מבואר, דגם שליח ב"ד אינו רשאי אלא באינו יכול למנוע ע"י דבר אחר, ואע"ג דהוי דומיא דאשה, כיון דאשה בהולה גם ביכולה להציל, א"כ דמי עיי"ש, אמנם **בחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ' דשליח ב"ד רשאי גם ביכול להציל, כל שאומר לו דיפסיק ואינו שומע לדבריו.

ו) גמ' לנקוט פיזרא וליתיב – **בפי' הר"ח** מבואר דהקו' רק לר"נ, **ובראב"ד** ביאר דהא דלא חשיב פסידא, הוא משום דלבסוף באמת הם יעזבו את הדרך שנתן להם כיון דלא הורגלו בה ואין לו פסידא במה דשלו לא הגיעו, ובצד אחד כ' דקו' הגמ' לכו"ע, וכן מבואר בש"מ בשם **הר"מ**, וכ"כ **הר"י מיגש והריטב"א** בב"ב.

גמ' שם – הרמב"ןבב"ב מק' בשם **ר"ת** דאמאי מק' הגמ' דאמאי שלו לא הגיעו, הא מעיקר הדין צריך להיות דלא יהני מה שמחליף, דאיך מחליף מעצמו בלא דעת הרבים דהדרך שלהם, ועיי"ש מש"כ לבאר דמיירי דאבד דרך בשדה, [**והרשב"ם** שם כ' דהיה ראוי לתקן דיוכל להחליף מדין כופין על מדת סדום], **והרמב"ן** כ' דקו' הגמ' בדרך ממנ"פ, דאי מהני אמאי שלו לא הגיעו ואי לא מהני אמאי מה שנתן נתן, וניחא להגמ' לומר דמהני, דאי לא מהני בודאי יק' דעל מה דנתן להם יוכל לסלקם גם בלא לנקוט פיזרא כיון דאכתי לא הורגלו בדרך זו, **והר"ן** שם כ' דעל מה שנתן אי לא מהני, גם רשאי לינקוט פיזרא אפילו אי לא עביד אינש דינא לנפשי', כיון דבאים לגזול ממנו ממון שלו בודאי דרשאי למנוע מי שבא לגזול ממנו, ורק היכי דבא לזכות בדבר שהיה עד עתה של חבירו, או אף בדבר שלו אם הוא ברשות האחר דגזל והניח ברשותו, בזה בעי לדינא דעביד אינש דינא לנפשי'.

תוד"ה ולינקוט – **הנתה"מ** ס"ד סק"ג מק', דכיון דאינו יכול להביאם כולם לב"ד, שידונו שלא בפניהם וכמו בהלך בעלים למדה"י דדנים שלא בפניו, וכ' לפ"ד התומים בסק"ו דכיון דהוי רק תקנ"ח שלא יטול מעות וילך למדה"י, היכי דליכא לטעם זה אין דנים שלא בפניו, דהכא נמי כיון דלא שייך הכא כלל לדון בפניהם לא תקנו שידונו שלא בפניו.

גמ' אמאי מה שנתן נתן [כגירסת התוס'] – **בראב"ד** מבואר די"ל דרק לר"נ מקשה, דלר"י י"ל דלא חשיב פסידא משום דלבסוף מעצמם יפסיקו לעבור במה שנתן להם וכמשנ"ת, ועוד כ' בהמשך דבריו דכיון דפשע במה שנתן להם לא מהני מה דיש לו פסידא.

גמ' גזירה וכו' – **בתור"פ** מבואר דדוקא הכא דהוי דרך רבים גזרינן בזה דאינם מדקדקים ולא ירדו עמו לדין, אבל ביחיד לא.

גמ' משום דרבי יהודה וכו' – **בתור"פ** מבואר דעל מה ששלו אין לתרץ הכי, דאי מדינא רשאי ליקח את שלו לא היה מהני בזה הדין דמיצר דהחזיקו בו רבים, דזה רק היכי דנתן מדעתו הגם דמעיקר הדין לא מהני, והיה רשאי לחזור ולבטל נתינתו.

גמ' אמאי זה וזה פאה – **בפי' הר"ח** מבואר דזה קו' רק לר"נ, ומבואר **בראב"ד** דלא חשיב דיש לו פסידא כיון דהוא פשע במה דנתן להם ליטול מצד אחר, ולעיל הובא דברי הש"מ **דהר"מ** כ' דמקו' הגמ' מנתקל הוי לכו"ע. **ובתור"פ** כ' בגמ' דהא דבעי להוכיח ולומר דלא מצי למעבד דינא לנפשי', הוא משום דכיון דאינם סבורים לגזול דסבורים דהוי פאה, משום הכי לא יכול למעבד, דודאי גזל גמור אין להם לעשות, ויש לפרש בכונתו דמשום הכי לר"י ניחא דאין להתיר משום פסידא וכמש"כ הראב"ד, ויש לפרש עוד לפ"ד הר"ן בב"ב שנתבאר לעיל, דהיכי דבאים לגזול ממונו בודאי רשאי למנוע ואפילו אי לא עביד אינש דינא לנפשי'.

גמ' לפוטרו מן המעשר – **בחי'** תלמיד ר"ת הק', דכיון דאחר שנטלו ממקום אחר נמצא דזה שהניח למפרע לא הוי פאה, אמאי פטור זה ממעשר, **ובק"ש** ח"ב סי"ד אות י"ד כ' לומר, דכיון דמה דפטור ממעשר הוא משום דיצא זה שיש לו חלק ונחלה עמך, א"כ כיון דהכא מ"מ היה זמן דיכל ליקח זה, הוי שפיר חלק ונחלה עמך, אמנם קודם לזה הביא ראיות דמה דהפקר נפטר ממעשר זהו דוקא אם הוי הפקר לענין מעשר, ולא סגי דיש לעניים זכות בזה עיי"ש, וכן **בתורת זרעים** בפאה פ"א משנה א' בסופו כ' להוכיח, דבעי שיהיה חלות הפקר ופאה ממש ולא סגי בזה דיש לעניים זכות ליטול, ובק"ש שם באות י"ב כ' לומר, דהכא הוי פאה לזמן עד שיזכו עניים בפאה אחרת דאז זה לא יהיה פאה, וכ"כ **החזו"א**, ובתורת זרעים שם כ' לומר דכשהעניים זכו במקום אחר הוא מחליף עמם, ויכול להחליף עיי"ש.

תוד"ה זה – **ברשב"א** מבואר שי' **רש"י** דפאה פטור משום הפקר, וכבר כ' **בחי'** תלמיד ר"ת דמה שהק' תוס' דלב"ה הפקר לעניים לא הוי הפקר, זה לא שייך בפאה דהא אמר רחמנא דיהיה הפקר, וכיון דחל בזה הפקר לעניים שפיר הוי הדין דפטור ממעשר כמו הפקר, **ובק"ש** שם באות י"ז כ' לבאר דברי התוס', דכיון דלב"ה הפקר לעניים לא הוי הפקר, א"כ בכלל פרשת הפקר לא הוי גם הפקר לעניים, ואין לנו למעט פאה ממעשר מהא דממעטינן הפקר, דאפשר דהפקר כהאי דהוי רק לעניים אינו פטור ממעשר.

**כח' ב'**

א) גמ' ורב הני מילי היכא דאפקרינהו וכו' – **בתוס'** לעיל ג' ב' כ' בשם **רשב"ם** דרב דמחייב באסו"מ היכי דלא אפקרינהו על כלים כמו בשור, הוא משום דילפינן מבור ושור המועד, דמשור לבד ליכא למילף דמה לשור שכן בע"ח וכונתו להזיק, והק' דכיון דגם בעי למילף מבור אמאי חייב על כלים, הא בבור פטור על כלים, **ובתור"פ** שם כ' דלא אמרינן דיו על פלגא דדינא, דכיון דגם ילפינן משור, לא אמרינן דיו דיהיה כמו בור, ובספר **תחלת חכמה** למהר"י חאגיז במדת ק"ו סוף החלק הז' הביא תי' זה, והוסיף שם דהיכי דאיכא לאקושי לחומרא ולקולא לחומרא מקשינן, ואע"ג דגבי להוציא ממון לא אמרינן הכי בעלמא, מ"מ י"ל דהכא קבלה היתה בידם, **ובש"מ** בשם **מהר"י כץ וגליון** כ', דכיון דאחר דאמרינן דבור יוכיח אין עוד פירכא, בכהאי גונא אמרינן דהבור הוא רק יוכיח דאין לפרוך דמה לשור שכן בע"ח וכונתו להזיק ולא אמרינן דיו בזה, ועוד כ' בשם **תוספי תוס' להרא"ש** דילפינן מבור של נזיקין דבו חייב על כלים כמבואר בירושלמי, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש דחה זה דבבלי מבואר דלא כהירושלמי, ועוד כ' בשם גליון **ברבינו יחיאל** דכיון דיש לנו הצד השוה מבור ושור, הרי זה מוכיח דאין לתלות שור בזה שהוא בע"ח ולא בור בזה שתחילת עשייתו לנזק, ושפיר אפשר לחייב בבור שהוא ממונו גם על כלים, דמבור ילפינן דאין הטעם בשור משום דהוא בע"ח, ובפשוטו צ"ב דהא חיוב על כלים לא מצינו אלא בשור, ומנ"ל דהמחייב בכלים אינו אלא שור דהוא בע"ח, **ובחי' רי"ז הלוי** הל' נז"מ ביאר, דמה דמצינו פטורים בכל אבות מזיקין הרי זה גזה"כ באותו אב, דמעיקר הדין יש לחייב בכל המזיקין בכל היזק, אלא דאיכא גזה"כ בכל אב לפטור מה שנתפרש בקרא, וא"כ כל דנימא דאינו בכלל האב, אף דכדי לחייב בו בעי למילף מהצד השוה גם מאותו אב, מ"מ כיון דעכשיו אינו בכלל אותו אב, דרב ס"ל דכל דהוי ממונו יש לנו לומר דאינו בכלל בור אלא הוי כשורו, ממילא דבו אין להפטור דיש בבור על כלים, דהפטור הוא דוקא במה דנכלל באב של בור.

**הראב"ד** כ' דהא דאמרינן דהוי כשור אע"ג דבקרן מועדת הוי כונתו להזיק, מ"מ הכא כיון דשכיח ההיזק הוי כשור, א"נ דאהני בי' פשיעת גופו לחייבו כקרן מועדת, **והרשב"א** הביא דבריו כדבר אחד דכיון דהם מוכנים להזיק, אהני פשיעותא דידי' כאילו כיון בהיזקן, ולכאורה אין בזה תי' על קו' התוס' דמ"מ איכא למיפרך דמה לשור שכן בע"ח, אלא דמבאר אמאי סבר רב דראוי ליתן לו דין שור המועד.

גמ' ורב הני מילי וכו' – שי' **רש"י והבעה"מ** דרב דאמר דהיכי דלא אפקרינהו חיובו כמו שור, ס"ל דבור דקרא מיירי בבור ברה"ר, **ובחי' רא"ל** סע"ד מבואר דיש לפרש בפשטות דאי נימא דקרא מיירי על בור ברשותו נמי, ממילא מבואר בקרא דגם בבור שהוא ממונו פטור על כלים ודלא כרב, ועל כרחך דקרא מיירי רק בבור ברה"ר, וממילא י"ל דבבור שהוא ממונו הרי הוא חייב משום שור, אמנם הביא שם דבבעה"מ עכ"פ מבואר לאו הכי, שכ' דאי לא אפקרינהו למדנו משורו דמבורו ליכא למילף כטעמא דפרישנא והיינו דקרא דבור איירי בבור ברה"ר, וכ' דמבואר בדבריו דכיון דקרא מיירי בבור ברה"ר ממילא דאי אפשר למילף מזה לבור שהוא ממונו ומשום הכי על כרחך דילפינן לה משורו, [והיינו דלשונו משמע דמבורו ליכא למילף כלל לחייב ומשום הכי ילפינן משורו, ולא רק דמבורו ליכא למילף פטור כלים ומשום הכי ילפינן משורו לחייב], אמנם תמה על זה דוכי משום דהוי גם ממונו גרע ומשום הכי לא נוכל למילף מבור ברה"ר לחייב על בור שהוא גם ממונו, וכ' לבאר דכיון דאי מיירי קרא גם בבור ברשותו, הרי מבואר בקרא חיוב על בור שהוא ממונו, משא"כ אי מיירי קרא רק בבור שברה"ר, לא מיירי קרא אלא על חיוב של בור משום דעביד תקלה אבל על חיוב משום ממונו זה ליכא בקרא, וזהו שכ' הבעה"מ דאי היה מיירי קרא גם בבור ברשותו, הרי מצינו חיוב על ממונו שמזיק באופן של בור, ובודאי היה ראוי לומר דכל תקלה שהוא ממונו דנילף חיובו מבור ברשותו, דיותר דומה זה לבור ברשותו מלשור, אבל מאחר דלא מצינו בקרא כלל חיוב על ממונו בתורת בור, ורק חיוב משום עשיית תקלה, שפיר י"ל דהיכי דהוי ממונו דנוכל למילף משורו ויהיה חייב גם על כלים, אמנם **ברע"א** לק' ל"א ב' מבואר די"ל, דלשי' רש"י באמת בור דהוי דידי' אי אפשר לחייב משום בור אלא משום שור, ואי לא נוכל לחייב משום בור גם משום שור לא יהיה חייב.

ושי' **התוס' והראב"ד** והרמב"ן **במלחמות**,דרב מצי שפיר לסבור דקרא מיירי גם בבור ברשותו, והא דלא ילפינן מזה לכל בור שהוא ממונו דיהיה פטור על כלים כמו על בור ברשותו, כ' **התוס' והרשב"א** דמצד שור אי אפשר לחייב כלל היכי דהוא ברשותו דשור ברשותו פטור, ורק דחיוב בור יש בזה ומשום הכי פטור על כלים בבור ברשותו, משא"כ באסו"מ ברה"ר היכי דהוא ממונו, כיון דשם יש חיוב בשורו גם על אסו"מ יהיה חייב כמו על שור, **ובראב"ד** מבואר דהיכי דמפקיר רשותו ולא בורו על כרחך מיבטיל לי' התם ואע"ג דלא מפקר לי', אבל הנך כיון דלא מפקר להו ודעתי' למשקלינהו מהתם ממוני' הוא, וצ"ב בפירוש דבריו, **ובמלחמות** כ' די"ל דמה דפטור בבור ברשותו על כלים, הוא משום דס"ל לרב דהבלא לא הוי ממונו כיון דאין בו מששא, וגרע מאשו דשם יש עכ"פ מששא בגחלת, ומשום הכי לעולם ליכא חיוב משום ממונו ואפילו אם הבור ברשותו, והא דלא נימא דעכ"פ על החבט יהיה חייב על כלים כיון דזהו ממונו, כ' בצד אחד דאה"נ דחייב על כלים בבור ברשותו בחבט, ולפ"ז צ"ל על כרחך דס"ל דקרא לא מיירי בבור ברשותו, דא"כ אמאי פטר על כלים הא יש לחייב עכ"פ משום החבט, והביא דכן מבואר בירושלמי בשי' שמואל, דבבור ברשותו חייב על כלים בחבט ולא בהבלא, וכ' עוד די"ל דגם על חבט ברשותו אינו חייב על כלים, ומשום דדוקא אסו"מ דומה לשור דהרי גוף הנזק והחבטה הוי בדידי' כמו בשור, משא"כ בבור ברשותו שהחבטה בקרקע הוא, והוא לא הניח שם אותו קרקע אלא שהכשיר נזקו כשחפר ונטל העפר, ומשום הכי פטור על כלים בזה, דזה לא דמי לשורו.

במש"כ התוס' דאין לחייב משום שור כיון דשור ברשותו פטור אבל משום בור יש לחייבו, מבואר **בברכ"ש** סכ"א סק"א דבשור דחיובו הוא שמירה על ממונו, אמרינן דכיון דההיזק נעשה ברשותו אין לו חיוב שמירה על זה, אמנם בבור דחיובו הוא משום דהכשיר המזיק, א"כ כיון דהוי הכשר להיזק ברה"ר כיון דסמוך לרה"ר, יש לחייבו גם בזה, **ובאוסף חדו"ת להגרא"ק** כ' דרש"י לא ניחא לי' במש"כ התוס' דפטור משום שורו בבור ברשותו, דנמצא דמה דאינו חייב משום שורו בבור ברשותו ובבור ברה"ר, הוא משני טעמים, אמנם לפ"ד הברכ"ש הרי הכל הוא טעם אחד, דיש לחייבו רק משום דהוא הכשיר ההיזק ולא משום שמירה על ממונו, ובזה יש דין בור דפטור על כלים.

**הבעה"מ** הביא דמבואר לק' נ"ג א' בתי' אחד בגמ', דרב מחייב בבור ברשותו גם על חבטא כיון דהוי חבטא דידי', ומבואר דמחייב בבור ברשותו ודלא כמש"כ לומר דפוטר, וכ' דצ"ל דשם לטעמי' דר"ע דס"ל דבור ברשותו חייב ולי' לא ס"ל, **ובמלחמות** הק' דלא הוזכר שם דהוי לר"ע, **ובתור"פ** כ' בשי' רש"י די"ל דאה"נ שם חייב גם על כלים, אלא דהק' דא"כ רב דלא כרבי ישמעאל ולא כר"ע לק' מ"ט ב', והנה **המלחמות** כ' בתי' אחד דרב ס"ל דחייב על בור ברשותו על כלים כמו בשורו, וכ' דס"ל כרבי ישמעאל ואליבא דרבה וכמשנ"ת, ומבואר דשפיר י"ל דס"ל כרבי ישמעאל, והיינו דאה"נ דקרא לא מיירי אלא בבור ברה"ר, אלא דמ"מ חייב גם על בור ברשותו דילפינן לה משורו, וא"כ גם בשי' רש"י נראה די"ל הכי, וע"ע באהא"ז פי"ב מנז"מ ה"ב.

ובשי' שמואל מבואר גם **ברש"י ובבעה"מ** דס"ל דקרא מיירי גם בבור ברשותו, ונראה דס"ל דאי לאו הכי, באמת היה מודה לרב דיש לנו למילף משור לחייבו גם על כלים, ובתוס' כ' די"ל דפוטר משום דיכול לומר לו דתורך ברשותי מאי בעי, ולא ביארו אמאי לא ס"ל לחייב משום שורו כמו דס"ל לרב, **ובתור"פ ובמלחמות** מבואר דס"ל דכיון דאינו הולך ומזיק, יותר יש לנו לדמותו לבור מלשור וחולק על רב מסברא.

**בתור"פ** כ' דרב הוכרח לומר דבור דלא הפקירו הוי שור, דכיון דס"ל דקרק עולם הזיקתו, יק' אמאי חייב במתני' בהוחלק במים, ועל כרחך דלא הפקירם ויש להם דין שור, **ובש"ג** הק' על שי' **הרי"ף** דס"ל לק' בפרק הפרה דהלכה כרב דחייב על הבלו ולא על חבטו, דכיון דס"ל כשמואל דגם בלא הפקיר הוי בור, א"כ אמאי חייב על המים, וכ' דגם לרב יש אופנים דינזק במים עצמם עיי"ש, **ובחי' רמ"ש** לק' כ"ט א' כ' לפ"ד הבעה"מ ועוד ראשונים, דמה דאמר אביי דמיירי בשעת נפילה היינו שעת נפילה ממש, ואז יש לחייבו או משום אדם המזיק כשי' התוס' או משום אש כשי' הרמב"ן וכמשי"ת לק' בע"ה, דאתי שפיר דחייב על היזק המים, ורב דאמר הכא דפטור בהוזק בקרקע, משום דס"ל דמיירי גם לאחר נפילה, דלשיטתו שפיר י"ל דגם אחר נפילה חייב ומשום דיש לזה דין שור, אבל להלכה נימא דמיירי דוקא בשעת נפילה ועוד יתבאר לק', **ובמאירי** כ' דהרי"ף מודה להלכה דגבי מים על גבי קרקע דלא אמרינן דקרקע עולם הזיקתו, **ובאהא"ז** בפי"ג מנז"מ הי"ב כ' דכן מוכח גם מדברי **הה"מ** שם עיי"ש.

רש"י ד"ה דאפקרינהו – **באהא"ז** בפי"ב מנז"מ ה"ב העיר, אמאי לא כ' רש"י דמיירי כפשוטו דחפר בור ברה"ר, ועיי"ש מש"כ.

ב) תוד"ה ה"מ – כשי' התוס' דאם הפקיר רשותו ובורו הוא פטור לכו"ע כך היא גם שי' שאר **הראשונים** וכ"כ **הרמב"ם** בפי"ב מנז"מ ה"ב **ובטושו"ע** סת"י ס"ו, ובשי' רש"י מבואר בדבריו לק' מ"ח א' בד"ה הכא דמה שמפקיר רשותו חשיב בזה כמו דנותן תקלה ברה"ר ומשו"ה חייב כמו כורה בור ברה"ר.

בא"ד – משה"ק אמאי לא מוקי בור של שותפין בהפקיר רשותו ובורו, כ' **הפנ"י** דרש"י לשיטתו לק' מ"ט ב', דמאן דפטר בבור ברשותו הוא משום דאמר לי' כי אפקרנא לאו לחיובי נפשאי אפקרנא, וא"כ אי אפשר לומר דמשכחת לה בהפקיר רשותו ובורו, דגם בזה יהיה פטור משום האי טעמא דכי אפקרנא, ורש"י דכ' הכא לרב דחייב על כרחך דלא הוי כהאי תנא.

רש"י ד"ה דלא – מדבריו נראה דעיקר החיוב על האבן בכהאי גונא, תלוי במחלוקת ר"נ ורבנן אי אמרינן אי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי, וזהו לשיטתו לעיל י"ג א' ולק' נ"ג א', דמה דלרבנן פטור בעל הבור בדחף שור לשור אחר לבור, הוא משום דס"ל דלא אמרינן כי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי, אמנם התוס' לעיל חולקים על זה, וס"ל דלרבנן פטור משום גזה"כ דלא יפילוהו אחרים, ובביאור שי' רש"י מבואר **בפנ"י** לעיל י"ג א' דהדוחף הוא עיקר המזיק, ומשום הכי יש לחייב בעל השור הדוחף בכל הנזק ולפטור בעל הבור, אלא דמ"מ היכי דהדוחף אינו בר תשלומין, מה דבעל הבור פטור הוא רק משום דאמרינן דאי ליכא לאשתלומי מהאי לא משתלם מהאי, ולשי' התוס' גם בעי לדין כי ליכא, כדי לחייב בעל האבן בכל הנזק ולא רק בחצי.

ג) תוד"ה ונשוף – **בתוס'** לק' נ' ב' כ' בתי' אחד, דשמואל מחייב גם היכי דנחבט בקרקע עולם, והא דפוטר בנפל לאחורי הבור הוא משום דשם מיירי דנפל גם מחמת קול הכריה כמבואר שם, ונמצא דהבור הוי רק חצי תקלה ובזה אינו חייב כלום, אבל אם יפול רק מחמת התקלה, בזה יהיה חייב לשמואל אפילו אם ינזק בקרקע עולם, **ובתור"פ** כאן כ' כתוס' הכא ולק' נ"ג א' כ' כהתוס' לק' נ' ב', **ובמלחמות** לק' נ"ג א' מבואר כהתוס' לק', והביא **מירושלמי** דחייב גם בניזוק בקרקע עולם, וכ"כ **הרשב"א והנ"י** כאן, וכ' הנ"י דזה כל שכן דהגורם הנפילה זה עיקר המזיק, ואם חייב בנשוף באבן כל שכן דחייב בנתקל באבן, **ובש"ג** מבואר דנחלקו התוס' והנ"י האם העיקר בהיזק הוי מה דנתקל בו או מה דניזוק בו, **ובש"מ** לק' נ"ג א' בשם **הרא"ה** מבואר כהתוס' הכא, **והרא"ש** כ' כאן כשי' התוס' הכא ולק' כ' כשי' התוס' לק', וכבר הק' **בפ"ח** אות נ' דהרא"ש סותר עצמו, **ובטושו"ע** סתי"א ס"א מבואר הדין כמש"כ התוס' הכא דנתקל באבן ונשוף בקרקע פטור, **ובב"ח** סתי"ב כ' דבמים חייב רק אם נחבט בקרקע שתחת המים וכמש"כ התוס' כאן, **ובטור** סת"י כ' דאם עשה גובה ועלה עליו השור ונפל ונחבט בקרקע חייב, וזה כהתוס' לק' נ' ב', **ובדרישה** בסתי"א סק"א עמד בסתירת דבריו, וכ' די"ל דס"ל דגם בעבד גובה מחשיבים הקרקע שסביבות הגובה שיש בזה שם תקלה, וחשיבי כקרקעית בור כיון דראוי ליפול לשם מהגובה הסמוך לו, ולא דמי לאבן דהוי רק תקלה ולא גובה, אלא דכ' דהסתירה ברא"ש לא תתישב בזה, דברא"ש מבואר דמה דפטור בנפל לאחורי הבור, הוא משום דשם גם איכא גם קול הכריה שגרם לו ליפול, ושם הרי ליכא גובה, ומבואר דאי היה נופל רק מחמת הבור היה חייב גם על אחורי הבור, וזה דמי לנתקל באבן ונחבט בקרקע, **ובבי' הגר"א** בסתי"א ס"ג הביא על דברי השו"ע, דהראשונים חולקים ומחייבים גם בנתקל באבן ונשוף בקרקע, **והחזו"א** כ' דלכל הפחות הוי ספיקא דדינא, ומהני בי' תפיסה כמו בספיקא דדינא.

**ובבעה"מ** לק' נ"ג א' מבואר דמה דפטור בנפל לאחורי הבור היינו רק מח"נ, ומשום דס"ל כר"נ דהדוחף חשיב דעביד רק ח"נ, ולא אמרינן כי ליכא לאשתלומי אלא בבור דאמר לי' תורא בבירך אשכחתי' כמבואר בגמ' לק' נ"ג א', וכדבריו כ' גם **הראב"ד** בסוגיין בתי' אחד בשי' רב, דכל מה דאמר דהוחלק במים פטור היינו רק מח"נ וכר"נ, **והמלחמות** שם **והרשב"א** כאן חולקים דלר"נ יהיה חייב נ"ש מדין כי ליכא לאשתלומי, ואכמ"ל בענין זה דכי ליכא לאשתלומי.

**ובחי' רבי שלמה** ס"ב כ', דלשי' התוס' הכא מה דחייב לשמואל בחבטה, הוא רק משום דעשאו הכתוב ברשותו גם לקרקע הבור, משא"כ לשי' התוס' לק' נ' ב' גם חייב על הבור משום תקלה, דהיינו דהבור הוי כדוחף ומפיל, ומשום הכי יש לחייב גם אם נחבט בקרקע שחוץ לבור, ולפ"ז כ' דמה דחייב בנ"ש אע"ג דהרי הנזק נעשה בקרקע עולם דאינו בעלים על זה, הוא משום דינא דר"נ דאי ליכא לאישתלומי מהאי משתלם מהאי, והביא דכ"כ **היש"ש** לק' נ' ב', ולפ"ז הק' על הבעה"מ שכ' דחייב רק ח"נ משום דגם לר"נ אין לחייבו נ"ש וכמשנ"ת, דאמאי בעבד גובה חייב נ"ש, הא שם גם הרי הוא ניזוק בקרקע עולם, ובאמת **הראב"ד** לק' נ' ב' דס"ל כהבעה"מ כ' לפ"ז, דצ"ל דהא דמבואר שם דבעבד גובה חייב לשמואל מיירי דנחבט בגובה עצמו ומשום הכי חייב נ"ש, ומיירי דסילק הקרקע שסביבות הגובה ומשום הכי לרב פטור, **ובחי' הגרנ"ט** סקכ"ט גם כ' הכי, אך מבואר בדבריו די"ל לאו הכי, אלא דלפ"ד התוס' לק', אמרינן גם על הקרקע שחוץ לבור דנעשה ברשותו, כל דהנזק נעשה ע"י הבור שכרה או האבן שהניח.

בא"ד – במש"כ ואע"ג דשור שדחף לבור וכו' כ' **החזו"א**,דאשיגרא דלישנא כ' הכי, דבשור ודאי חייב גם אם הפילו על קרקע עולם, והנה **הראב"ד** לק' נ' ב' כ' בסו"ד, דלרב אינו חייב בדחף שור לבור אלא א"כ ניזוק השור בהבלא, דחשבינן להבל כמו דהוא של בעל השור, ולפ"ז באמת בקרקע עולם אי נימא דבנפל מאבן פטור, גם בשור יהיה פטור, אך לא מצינו שי' זו בשאר ראשונים.

בא"ד – **הדרישה** בסתי"א סק"א כ' בביאור התוס', דכיון דיש שם תקלה על הבור והיינו דיש כאן בעלים על הבור דחייב בנזקו, זה שהניח אבן הרי על ידו איכא התחלת התקלה ע"י האבן, ודין הוא דיהיה שותף עם בעל הבור, ועל זה הק' דלרב אין כאן תקלה, דהרי בור ברה"ר פטור על נזקי הבור, אמנם לפ"ז כבר כ' **החזו"א**,דשפיר י"ל גם לרב דיתחייב, ומשום דבבור יש גם הבל, וגם לרב יש שם תקלה על הבור משום ההבל שבו, **ובחי' הגרנ"ט** סקכ"ט כ' לבאר קו' התוס', דמדברי רב מוכח דמה שעושה תקלה אי"ז סיבה לחייבו על מה דהוזק מכח דבר אחר, וא"כ גם באבן לא יתחייב כיון דרק הניח תקלה ולא ניזוק בזה.

והנה ברב מצינו בב' מקומות דאינו חייב משום תקלה, האחד מכל בור דאינו חייב בחבטה, משום זה דהבור הוי תקלה שיפול וינזק בקרקע הבור, והשני ממה דאמר דהוחלק במים וניזוק בקרקע פטור, ולענין בור מבואר **במלחמות** לק' נ"ג א' בשם **הראב"ד**,דכיון דהתקלה נעשית ע"י שסילק העפר ולא נתקל בגוף מעשיו אין לחייב בזה משום תקלה, ולענין מים מבואר **בראב"ד** כאן די"ל, דאה"נ דרב מודה דחייב ח"נ וכמשנ"ת לעיל, ועוד כ' דשאני מים דהם אינם דוחפים אלא הוא מחליק מחמתם, **והרשב"א** כ' דהחלקה חשיב גרמא בעלמא, ולכאורה זה גם כונת הראב"ד, ועוד כ' הראב"ד והרשב"א דהמים לבד אינם מחליקים אלא עם עירוב העפר וזה קרקע עולם, **ובבעה"מ** לק' נ"ג א' כ' דהקרקע שתחת המים היא עיקר ההחלקה.

**ובמלחמות** לק' נ"ג א' כ', דרק אם הוי ממונו ממש חייב, משא"כ בהפקיר דחייב משום דעשאו הכתוב ברשותו, בזה אינו חייב על הדחיפה, **ובברכ"ש** כ' דגם לשמואל ס"ל הכי, [ועיין לעיל משנ"ת מחי' רבי שלמה בענין זה], **ובחי' רמ"ש** הק' דא"כ אמאי במים פוטר רב, הרי רב ס"ל דמיירי בלא אפקרינהו, וכ' דצ"ל כמש"כ הבעה"מ, וכמו כן י"ל דס"ל כהראב"ד והרשב"א וכמשנ"ת.

בא"ד – בעיקר קו' התוס' לרב כ' **הפנ"י** דאי"ז כ"כ קו', דרבא אמר לה לק' וי"ל דס"ל כשמואל, ואה"נ דלרב פטור.

א) רש"י ד"ה במתכוין – כשי' רש"י מבואר גם בתוס' דכל נתקל שוה למתכוין להורידה, **וברשב"א** מבואר דבמתכוין להורידה לא הוזק ע"י שנתקל אלא דנשמט מידו, אלא דמ"מ שוה זה להיזק של נתקל, אמנם **בבעה"מ ובראב"ד** מבואר דמתכוין להורידה הוי פשיעה יותר, וגם לפי מה דאמר אביי דפליגי בנתקל פושע אם מתכוין להורידה חייב לכו"ע, וכבר הק' **במלחמות** כמו דהק' התוס', דא"כ איך הוכיח אביי דמחייב ר"מ גם בנפשרה, הא י"ל דרק בנתקל מחייב, ועיין בנחל"ד מש"כ בענין זה.

תוד"ה אמר – **בתור"פ** כ' עוד, דהא דחייב לר"י בנתקל הוא משום דאדם המזיק חייב טפי מש"ח, דאדם המזיק חייב על אונס כעין אבידה וש"ח פטור, והא דאינו חייב שם משום אדם המזיק, הוא כשי' ריב"א שנתבאר לעיל כ"ז ב' בתוד"ה ושמואל, דבמעביר חבית אין לחייב משום אדם המזיק, אמנם הנה בתוד"ה והתניא כ', דהכא על כרחך דחייב גם משום בור, ולפ"ז אכתי יק' דעל ממונו המזיק אינו חייב יותר ממה דש"ח חייב, והתור"פ לשיטתו דכ' בתחילה לבאר דלרבה חייב משום אדם המזיק.

גמ' אין מחייב היה ר"מ וכו' – בתוס' מבואר דלרבה חייב גם קודם דהוה לי' לסלק, וכן מבואר **ברשב"**א, אמנם **בתור"פ** כ' לומר דלשי' רבה פליגי ר"מ ור"י במפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס, דר"מ ס"ל דחייב ור"י פוטר, אבל קודם שהיה לו לסלק גם לר"מ פטור דמאי הוה לי' למעבד, והא דמק' מולנערה לא תעשה דבר אע"ג דהכא יכל לסלק, כ' דזה גופא מה דבעי לדחות בגמ', דלענין נזקין כיון דיכל לסלק אע"ג דהפקיר מ"מ יתחייב גם על מה דנעשה באונס, [ועוד כ' דבנערה הדין דכל שתחילתה באונס גם אם היה לבסוף ברצון פטורה, וא"כ כמו כן הכא יש לפטור אם הפקיר], וכן מבואר **בש"מ** בשם **הרא"ש**, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ' לומר לפ"ז, דלר"י נתקל אינו פושע גמור ומשום הכי פוטר בש"ח כמבואר בב"מ וכמו שהביאו התוס', והא דמחייב במפקיר הוא משום דרק אחר אונס גמור דאדם המזיק גם פטור, בזה הוא דפטור אם הפקיר אחר נפילת אונס.

גמ' דכתיב ולנערה וכו' – **הרשב"א** מק', דכיון דהקו' אמאי חייב על נזקי ממונו וכמבואר בתוד"ה והתניא, מאי מייתי מולנערה לא תעשה דבר, ותי' דאבא דכולה אונסים הוי קרא דולנערה לא תעשה דבר, **ובברכ"ש** ס"י אות ב' מבאר קו', דגבי בור אי"צ לקרא דולנערה לא תעשה דבר, אלא כיון דהוי באונס ליכא כריה כלל ואין על מה לחייבו מתורת בור בלא כריה.

גמ' אבל לענין נזקין וכו' – **הפנ"י** מק' דכיון דמיירי מנזקי ממונו, הא מצינו דר"מ ס"ל גבי שור המועד לק' מ"ד ב', דעכ"פ סגי לי' בשמירה מעולה, ואמאי הכא יהיה חייב על אונס גמור, וכ' לומר דבור שאני, וכ' דאפשר משום דתחילת עשייתו לנזק, אך הק' דא"כ מה מק' הגמ' מהא דקנקנים דנפלו ברוח שאינה מצויה, הא שם מה דחייב על נפלו ברוח מצויה, הוא משום דילפינן בהצד השוה מבור ואש כמבואר לעיל ו' א', וא"כ אין לחייב ברוח שאינה מצויה כיון דבאש עצמה פטור, וכ' לבאר דקו' הגמ' מהרישא דברייתא עיי"ש, אמנם בתוס' ובעוד ראשונים מבואר דקו' הגמ' מקנקנים.

תוד"ה והתניא – מש"כ תוס' דהוחלק הוי בהכרח אחר נפילה, עיין לק' דיתבאר שי' הראשונים די"ל דהוי בשעת ההיזק ממש, ולפ"ז אי אפשר לומר כתי' התוס', **והרשב"א** הוכיח מכח קו' התוס', דכל נפשרה הוי כנזקי ממונו ולא כאדם המזיק, כיון דליכא מעשה האדם אלא דנפשרה מעצמה, ומה דהוי עליו בשעה שנפשרה אי"ז סיבה דיחשב אדם המזיק, וע"ע לק' דיתבאר שי' הראשונים דכל נתקל לא חשיב אדם המזיק, ויל"ע בדברי **הנ"י** שכ' על מה דמבואר בברייתא דנפלו ברוח שאינה מצויה דפטור, דהוא אנוס ואונס רחמנא פטרי' כדילפינן מולנערה לא תעשה דבר, ודוקא באונס גמור דלא מצי לעיוני, דאם לא כן הא רבי רחמנא לאונס כרצון, ונראה דמבאר דבאמת יש לחייב כאדם המזיק, אלא דרוח שאינה מצויה הוי פטור גם באדם המזיק, וזה צ"ב דהא מבואר לעיל כ"ז א' דאדם המזיק חייב ברוח שאינה מצויה וכמו שהביאו התוס'.

בא"ד – **הפנ"י** מעיר דאי נימא דמיירי דהיה לו פנאי לסלק, מאי טעמא דר"י דפוטר, וכ' לומר דאפשר דר"י יסבור דאינו חייב אלא אם כרה הבור, ומה דהוי ממונו אינו סיבה לחייב, ולכאורה כונת התוס' דנימא דמיירי דהפקיר לאחר נפילת אונס ומשום הכי פוטר ר"י, וכמשנ"ת לעיל דכך מבאר התור"פ, וכך מוכח מדברי **הגרע"א** שהובאו בסמוך.

בא"ד – **הגרע"א** מעיר דנימא דאביי ס"ל כרב דאינו מחייב על חבטו, ועל כרחך דבמים מיירי דלא אפקרינהו, וא"כ אין לומר דהיה לו פנאי לסלק דא"כ לא היה ר"י חולק, [ולק' יתבאר דברי המלחמות די"ל דר"י חולק רק על חרסים ולא על מים, ולפ"ז ל"ק].

בא"ד – בתי' בסוה"ד כ' **הפנ"י** לבאר, דכיון דבנתקל דגם בזה מיירי מתני' הדין דחייב גם אם לא היה לו פנאי, א"כ הוא הדין בנפשרה מיירי אף אם לא היה לו פנאי לסלק.

**כט' א'**

גמ' ונפלו ברוח שאינה מצויה שהוא פטור – **בפנ"י** מבואר דיש לפטור דכיון דמה דחייב ילפינן מבור ואש כמבואר לעיל ו' א', אין לחייב יותר מאש, **ובברכ"ש** ס"י אות ב' כ' די"ל עוד, דכמו דסגי בשמירה במה דעומד ברוח שאינה מצויה, כמו כן סגי אם אינו יכול ליפול ברוח מצויה, והנה גבי אש מבואר לעיל כ"ג א' דאם נפל הגדר דחייב עכשיו לשמור על האש, והכא מבואר דאם מפקיר הקנקנים דאינו מחוייב לסלקם, ועיין לעיל כ"ג א' משנ"ת בזה.

ב) גמ' בתרתי פליגי – **בתור"פ** לעיל מבואר דהא דהוצרך אביי לומר דבתרתי פליגי, ולא סגי דיאמר דפליגי אי נתקל פושע, הוא משום דכיון דפליגי אם נתקל פושע, יק' אמאי אמר הלשון דבמתכוין חייב, דלרבה ניחא דבא לומר דחייב במתכוין להוריד מכתיפו, ומשום הכי אמר אביי דפליגי בתרתי, ואמר דמתכוין חייב דכולל מתכוין לשבור ומתכוין לזכות, וכאן כ' לפי מש"כ לבאר דלרבה פליגי דוקא במפקיר אחר נפילת אונס וכמשנ"ת, דלזה אמר אביי דאינו כן אלא דפליגי אם נתקל פושע, ואה"נ דהיה סגי לומר דפליגי רק בנתקל פושע או לא, אלא דכיון דמדוייק דפליגי גם במפקיר נזקיו וכמבואר בגמ', משום הכי אינו חולק על רבה דפליגי על אחר נפילה, אלא רק מוסיף דגם פליגי בשעת נפילה, **והנחל"ד** כ' לשי' הרי"ף דלאביי פליגי דוקא במפקיר אחר נפילת אונס וכמשי"ת, וגם ס"ל דמתכוין היינו רק לזכות בחרסים, דא"כ על כרחך דבתרתי פליגי, דאי רק בשעת נפילה לא ניחא מה דאמר ר"י דבמתכוין חייב, וכיון דר"י פוטר רק במפקיר אחר נפילת אונס, ממילא דפליגי גם בשעת נפילה.

גמ' פליגי בשעת נפילה – **בתוס'** מבואר דשעת נפילה היינו קודם דהיה לו פנאי לסלק ולא בשעת נפילה ממש, וזה מוכרח לשיטתם דהוחלק היינו על כרחך אחר שנפלו, דאי לאו הכי האיך הוחלק בזה האדם, וכך מבואר **בתורי"ד ובנ"י**, אמנם כ' התורי"ד **דברש"י** מבואר דשעת נפילה היינו ממש בזמן הנפילה, ממש"כ דבשעת נפילה הזיק הכד ואחר נפילה הזיקו החרסים, והיינו דשעת נפילה היינו קודם שנשבר הכד ולא נהיה חרסים, וכן מבואר **בבעה"מ ובראב"ד**, **ובמלחמות** כ' שני הפירושים, **וברשב"א** מבואר דשעת נפילה היינו בין בזמן הנפילה ממש ובין קודם שהיה לו שהות לסלק, וכ"כ **הפנ"י** בשי' רש"י.

**בבעה"מ ובראב"ד** מבואר דגם הוחלק משכחת בזמן הנפילה ממש, **ובמאירי** מבאר דנשפך על האדם עד רגליו ומיד הוחלק בזה.

**הבעה"מ** כ' דר"י לעיל דאמר מחלוקת רב ושמואל על מה חייב במתני' במים הוי דלא כאביי, דלאביי דמיירי בשעת נפילה, יש לחייבו מדין אדם המזיק לר"מ דנתקל פושע, ויתחייב על כלים גם אם יפקיר המים לכו"ע, [ולשי' התוס' דבשעת נפילה היינו קודם דהוה לי' לסלק לק"מ], **והמלחמות** כ' דהוחלק במים מיירי גם לאחר נפילה וכמשי"ת, ועל זה קאי מחלוקת רב ושמואל, **והראב"ד** כ' דגם אם הוי מדין אדם המזיק, מ"מ אין לחייב יותר מח"נ על מה דהוזק בקרקע עולם כיון דיש שותף בנזקו, ורב דאמר דפטור היינו רק מח"נ, וגם לר"נ אינו חייב בזה נ"ש מדין כי ליכא לאשתלמי וכמשנ"ת לעיל כ"ח ב' שי' הבעה"מ והראב"ד, דרק היכא דאשכחי' בבור אמרינן לדין דכי ליכא, וכ' דמ"מ מה דאמר שמואל דפטור על כלים הוי דלא כאביי, אבל מה דאמרינן דלרב הני מילי היכי דאפקרינהו י"ל דאמר האמת לפי רב, אבל הכא גם בלאו הכי חייב כיון דהוי אדם המזיק.

**המלחמות** הק' על הבעה"מ דכ' דרב ושמואל חולקים על אביי, דא"כ דלא פליגי בנתקל פושע אלא במפקיר נזקיו, במה פליגי ר"י ור"מ במים, כיון דמיירי דלא הפקיר המים, וכ' דאפשר דרק בחרסים חולק, אך הק' דא"כ מהו דאמר בברייתא דמודים חכמים לר"מ בנפל ברוח מצויה, הא גם בזה אין לחייב במפקיר, ועוד הק' דלק' צ"ט ב' מבואר דשמואל ס"ל דפליגי בנתקל פושע, ויל"ע אמאי לא ניחא לו לומר דגם להבעה"מ פליגי בנתקל פושע, אלא דלא מיירי אלא על אחר נפילה ותלוי אי נתקל פושע או לא.

גמ' בנתקל – **בתוס' וברשב"א** לעיל כ"ז ב' מבואר דבזמן הנפילה ממש הוי אדם המזיק, [**ובתור"פ** מבואר דהיכי דמחזיק כלי בידו ונפל ממנו ברוח שאינה מצויה, גם הוי אדם המזיק], והא דאינו חייב משום אדם המזיק, הוא משום דהוי אונס כעין גניבה דגם אדם המזיק פטור, ושי' **הנ"י** כתוס' דהוא אדם המזיק, אלא דכ' דגם אי נתקל לאו פושע, מ"מ אינו אונס ואדם המזיק חייב בזה, והא דהכא פטור הוא משום דס"ל כשי' התוס' דשעת נפילה לאו היינו ממש בזמן הנפילה אלא קודם דהיה לו פנאי לסלק, [והא דפטור במעביר חבית בש"ח, כ' המחנ"א דאין לו דין אדם המזיק כלל וכמשנ"ת לעיל כ"ז ב' בתוד"ה ושמואל], **ובבעה"מ** מבואר דאי נתקל פושע חשיב דהוא אדם המזיק, ואי נתקל לאו פושע חשיב דהוי בור, **ובמלחמות** כ' דגם אי נתקל פושע אינו אלא אש בזמן הנפילה, [והק' על הבעה"מ דכ' דהוי בור דאמאי לא הוי אש, ועיין לעיל ו' א' בתוס' וברא"ש לגבי כותל ואילן שנפלו אי הוי אש או בור], **והראב"ד** כ' דהוי אדם המזיק, והא דאינו חייב לר"י הוא משום דאונס גמור פטור באדם המזיק, והא דמעביר חבית פטור, כ' דכיון דנתקל הוא אנוס, א"כ מה דנחבטה החבית בקרקע אין החבטה שלו, [עיין במאירי דמבואר דזהו שי' הראב"ד], ועוד כ' הראב"ד די"ל דמיירי דנתקל באבן או גבשושית, ואינו חשוב היזק דאדם וכמש"כ הרמב"ן.

גמ' נתקל פושע – **הרשב"א** לעיל כ"ח ב' הק' בגמ' דנתקל בקרקע ונשוף באבן דחייב, דלר"מ דנתקל פושע אמאי חייב הא הנתקל פושע, וכ' לומר דגם לר"מ אינו פושע גמור ובש"ח לא יתחייב על כזה פשיעה, ועיין **באוסף חדו"ת** להגרא"ק סכ"ב אות ב' מש"כ בדברי הרשב"א, **ובתוס'** לעיל כ"ג א' הק' כמו כן בגמ' לק' ל"א א' דמבואר דנתקל פושע, ומ"מ יש לחייב בעל התקלה על מה דנתקל, וכ' דמוכח דיותר יש לו לשמור עצמו שלא יזיק משלא יוזק, ועיין משנ"ת לעיל כ"ז ב' בתוד"ה אמאי, האם מה דאיבעי לי' לעיוני, הוי סיבה גם לפטור בעל התקלה ממה דהוזק זה שלא עיין.

תוד"ה פליגי – **ברי"ף ובראב"ד** מבואר דמה דפליגי במפקיר אחר נפילה, היינו דוקא אם הפקיר לאחר נפילת אונס וכשי' ר' יוחנן בע"ב, וכן מבואר **בש"מ** בשם **ריב"א** דכ' דאם הפקיר לאחר שהיה לו שהות לסלק לכו"ע חייב, ומשה"ק תוס' דאמאי הוצרך לומר דמתכוין לזכות בחרסים, כ' **הראב"ד** דאמר הכי משום דר"א, דמוקי דפליגי בכל מפקיר נזקיו, אבל אה"נ די"ל דאביי ס"ל כר' יוחנן, **והנחל"ד** כ' דשי' הרי"ף דמתכוין היינו רק מתכוין לזכות, ולא ס"ל כלל דהיינו מתכוין לשבור וכמבואר במלחמות, ממילא דלק"מ דאי אפשר לומר דהפי' מתכוין לשבור, דלא ניחא לי' לפרש הכי מתכוין.

ג) בא"ד – מש"כ דאפילו נתנו אחר חייב הבעלים, כ"כ גם **הנ"י ובהג"א** כאן, [**ובאמרי משה** סכ"ט אות ו' כ' דנראה בתוס', דאחר שהיה הראשון יכול לסלק נפטר זה שהניח הבור ברה"ר], **והתוס'** לק' מ"ט א' כ' על דין זה דצ"ע, וברמב"ן **במלחמות** לק' ל"א **ובראב"ד וברשב"א** שם מבואר דאם נתנו אחר, פטור הבעלים, ומבואר בדבריו דאפילו היכי דמפטר האחר דהוא נתקל בו, והאדם שנתקל בו אינו חייב כיון דנתקל אינו פושע, מ"מ הוא פטור על מה דנעשה בור ע"י אחר, וע"ע שם לק' משי"ת בע"ה.

בא"ד – מה דהביאו מהא דבעל חצר חייב בנזקי בור, הנה **בראב"ד** שם מבואר דאינו חייב אלא אחר שמשלם לו בעל השור על מה שעשה בור, וא"כ הכא דאינו משלם לו באמת יש לפטור, **ובחזו"א** כ' די"ל בשי' הרמב"ן, דגם אם לא שילם לו אלא דכיון דמחוייב לשלם לו, סגי דיהיה הוא חייב על נזקי הבור, **והנחל"ד** כ' דשאני התם דהוא הפקיר רשותו אחר שחפר השור להבור וכמש"כ רש"י שם, וכ"כ **באמ"מ** שם באות ז', וכ' שם באות ט' לומר דהתוס' דהביאו ראיה משם, הוא משום דס"ל דלא מיירי שם כלל שהפקיר רשותו אלא השור חפר סמוך לרה"ר, ובאות י"ג עמד בזה דכל מש"כ רש"י שם דיש לחייבו משום דהפקיר רשותו, זהו לשיטתו דהפקיר רשותו ובורו גם חייב על היזק הבור, אבל התוס' והראשונים דכ' דפטור, על כרחך דס"ל דההפקר אינו חשוב ככריה ואין לומר דשם יהיה חייב משום דאח"כ הפקיר רשותו, **וברמ"א** סת"י ס"ד כ' דאם אחר חפר הבור, גם הדין דחייב בעל החצר, **ובבי' הגר"א** שם סק"ח כ' דלשי' הרמב"ן יהיה פטור בזה, **והחזו"א** כ' דלפמשנ"ת י"ל דהרמב"ן מודה דחייב, כיון דהחופר חייב לשלם לבעל החצר על נזקי החצר, והביא דכ"כ **בבי' הגר"א** בסתי"ג סק"ה, דהביא דברי התוס' לק' מ"ט ב', דכ' דאין חייב החופר משום דמשלם נזקי החצר, ומשמע דדוקא משום סברא זו ובלא זה לא היה חייב בעל החצר וזהו כשי' הרמב"ן.

בא"ד – מה דהביאו ראיה מהפך בגלל, כ' **הנחל"ד** די"ל דשם דנתכוין לזכות בזה אחר שנעשה בור, יש לחייבו הגם דהיה בור קודם, **והחזו"א** כ' בדרך זו לישב דאמאי חייב מי שניתן לו במתנה או ירשו, דכיון דניחא לי' לזכות בבור הרי יש לחייבו, דאי לא ניחא לי' יכל להפקירו, אבל היכי דכבר היה לו ממון ובא אחד ועשאו תקלה אינו חייב בזה, וכ' לומר דמה דחייב בגלל י"ל, דכיון דהגביהו הרי בזמן דהגביהו אינו בור, ומשום הכי יש לחייבו אף דהיה בור קודם.

ד) בא"ד – מש"כ דמודה ר"מ היינו על מה דחלקו במפקיר לאחר נפילה, כ' **המהרש"ל** דאין לומר דמודה על מה דפליגי בשעת נפילה, דזה שמעינן מרישא דמודו רבנן בנפלו ברוח מצויה, דברוח שאינה מצויה פטור, וכבר עמד בזה **המהרש"א** דמרישא לא ידעינן דגם לר"מ פטור, דאפשר דבזה חולק ר"מ על רבנן, וכ' דאה"נ די"ל דמודה קאי על שעת נפילה, אלא דא"כ אמאי נקט קנקנים, ועל כרחך משום דמפקיר החרסים ושייך למחלוקת דמפקיר לאחר נפילה.

רש"י ד"ה במפקיר – בתוס' **ובבעה"מ ובראב"ד וברשב"א** מבואר כרש"י, דמתכוין קאי גם על המחלוקת דנתקל דאם מתכוין לשבור מודה ר"י דחייב, **והנ"י** כ' דמתכוין היינו דכשנתקל נתכוין להשליך הכד מידו כדי דלא ינזק בחרסים, וכיון דהשליך מדעתו אע"פ דהשליך מכח הנפילה דהיתה באונס וכדי דלא ינזק, מ"מ לענין כריה הוי כריה מדעת וחייב, אמנם **המלחמות** כ' דמתכוין קאי רק על המחלוקת במפקיר נזקיו.

גמ' מדקתני תרתי – בקו' **גה"ש** כ' **החזו"א** לישב, דהיה להתנא לנקוט דהלכו החרסים על אדם והזיקוהו או דהוזק בהם אדם, ולא להזכיר מים וחרסים, ועל כרחך דנקט מים דאינו מפקירם ופליגי בשעת נפילה וכמש"כ התוס', ונקט חרסים דמפקירם, **ובדרכי דוד** כ' לומר, דבאמת גם לר"מ דנתקל פושע אינו פושע גמור, ומה דחייב משום בור הוא רק משום דעל כריית בור יש חיוב כמו על אדם המזיק, וכל דמחייב משום אדם המזיק חייב משום כריית בור, ומה דבמעלה קנקנים פטור, הוא משום דשם לא חשיב כריה כיון דאינו ראוי להזיק אלא על ידי רוח שאינה מצויה, [והביא דבתוס' בב"מ מבואר לאו הכי, וכ' לדחות], ועיין **ביונת אלם** סי"ז שגם כ' לומר הכי, אמנם צ"ב לפ"ז דמה מק' הגמ' על רבה מהא דמעלה קנקנים, הא י"ל דבמתני' מ"מ יתחייב משום דעל כריה יש חיוב כמו על אדם המזיק, וביונת אלם שם כ' דבתוד"ה והתניא מבואר לאו הכי.

גמ' הוחלק במים בשעת נפילה – **בתוס'** מבואר דמים מיירי דוקא בשעת נפילה וחרסים אחר נפילה, וכ"כ **הבעה"מ והרשב"א**, אמנם הרמב"ן **במלחמות** כ' דתרוייהו מיירי בכל ענין, ויל"ע ברש"י דמבאר שעת נפילה על הכד דנראה כהרמב"ן.

תוד"ה הוחלק – **בתור"פ** מבואר עוד, דסתם חרסים יכול מיד לסלקם ומיד הוו לאחר נפילה, **ובנ"י** כ' דנקט חרסים לרבותא דגם בהם אמרינן דבסתם מפקיר להו, ואח"כ כ' יותר דגבי מים אין לומר דמתכוין היינו לזכות, דבסתמא מפקיר להו דאינו יכול לאוספם, ויל"ע דהא רב מוקי דאינו מפקיר למים, **וברמב"ם** בפי"ג מנז"מ ה"ז **ובטושו"ע** סתי"ב ס"ד כ' גבי מים דפטור כיון דמפקיר להו, ולא הזכירו דמתכוין לזכות אלא גבי חרסים, וזה כהנ"י.

בא"ד – **הרשב"א** לעיל כ"ח א' כ', דלרב דמוקי דלא אפקרינהו, צ"ל דר"י דאמר דרק במתכוין חייב חולק על ת"ק, גם בזה דת"ק ס"ל דבסתם אינו מפקיר למים, ור"י ס"ל דמפקיר ורק אם מתכוין לזכות במים חייב, וכ' עוד דאפשר דר"י לא נחלק אלא על חרסים, אך כ' דלא נראה הכי במתני', ויל"ע דכיון דס"ל כתוס' דהוחלק מיירי על שעת נפילה וחרסים על אחר נפילה, ומתכוין דשעת נפילה היינו מתכוין לשבור, אמאי לא ניחא לי' לומר דבמים חולק ר"י דפטור, משום דמיירי על שעת נפילה ופטור משום דהוא אנוס, ואה"נ דאחר נפילה מודה ר"י דחייב במים כיון דלא הפקיר.

תוד"ה מדמתני' – **בש"מ** בשם **רי"ש והר"ש** הק' עוד, דאמאי לא מוכח דבברייתא פליגי בתרתי מהא דהוזכר שני מקרים, ותי' דזה מצינו דנקט התנא שתי דוגמאות בדין אחד, אבל במתני' דמיירי על מקרה אחד לא היה לו להזכיר שני דברים.

תוס' שם – **המהר"ם** מק' דכיון דמברייתא עצמה מוכח דמיירי בשעת נפילה ולאחר נפילה והנדון רק אי פליגי בתרתי או בחדא, מה מק' הגמ' לאביי דהיכי משכחת בשעת נפילה בגמלו, הא זה יק' גם אי נימא דפליגי בחדא, דמ"מ היכי משכחת בשעת נפילה, וכבר הק' זה בש"מ בשם גליון ועיי"ש מש"כ, **והנחל"ד** כ' לומר דאה"נ דקו' הגמ' על הברייתא עצמה ולא על אביי.

גמ' דרך שרעתא – **בנ"י** מבואר דבאדם לא הוי פשיעה גם ביש דרך אחרת דיכול ליזהר שם.

גמ' שם – **בנ"י** מבואר דבכהאי גונא דיש דרך אחרת יהיה חייב גם אם יתקל הגמל בו, משום תחילתו בפשיעה וסופו באונס.

**כט' ב'**

גמ' אלא הא קמ"ל וכו' – **בתור"פ** מבואר דהא דלא משני דמה דאמר רי"ו לאחר נפילה היינו אף לאחר נפילה ונימא כאביי, וכמו דאמר בע"א בדברי ר"א דהיינו אף בשעת נפילה, משום דזה אינו צריך לאשמועינן דבהדיא מבואר בברייתא דפליגי לאחר נפילה, ואין לומר דכונתו דפליגי לאחר נפילה וגם בנפילת פשיעה, דהיה לו לפרש זה דזה עיקר החידוש ולא לומר סתם לאחר נפילה, ועיין במשנ"ת דברי הגרע"א לק' בתוד"ה תסתיים מש"כ לישב.

גמ' מפקיר נזקיו דהכא דאנוס הוא – **בנ"י ובש"מ** בע"א בשם **ריב"א** מבואר דכל מה דמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס פטור, זה דוקא אם הפקיר קודם שהיה לו לסלק, אבל אם מפקיר אחר שהיה לו לסלק חייב דכיון דלא סילק כמאן דכריי' דמי, **וברש"י** לק' מ"ח א' בד"ה וטנפו כ' דחייב אף היכי דלא הוא כריי', כיון דבשעת נפילה דידי' הוא ועליו לסלקו, ואע"ג דמפקר להו בתר שעתא, **והתוס'** שם בשם **ר"י** כ' דכיון דלא היה הנפילה בפשיעה, היכי דמפקר אח"כ פטור, **ובש"מ** שם בשם **רי"ש** כ' דשי' רש"י דמפקיר אחר דהיה לו שהות לסלק חייב וכשי' ריב"א, **ובב"ח** סתי"א כ' דמפקיר אחר נפילת אונס פטור גם אם הפקיר אחר שהיה לו פנאי לסלק, **והאמרי משה** בסכ"ט אות י"ח מביא דברי **הסמ"ע** בסת"י סק"ה, דמפקיר רשותו ולא בורו ואח"כ הפקיר בורו דחייב, וכ' דזה דלא כהב"ח כיון דחיובו שם רק משום דהוי ממונו, [דהא להלכה ס"ל דמפקיר רשותו ובורו פטור, ומבואר דאין לחייב על ההפקר ככריה, אלא דחייב דמ"מ עכשיו ממונו מזיק ברה"ר], הרי זה כמו לאחר נפילת אונס דהיה לו פנאי לסלק דחיובו משום ממונו, וכ' הב"ח דאי"ז מחייב לאחר שמפקיר, ויל"ע **דבסמ"ע** בסתי"א סק"ה כ' על גונא דהפקיר לאחר נפילת אונס, דפטור משום דהוא מפקיר קודם שהזיקו, **והחזו"א** לק' ל"א ב' עמד על לשונו, דנראה דגם אם מפקיר אחר שהיה לו פנאי לסלק מ"מ יהיה פטור, וכ' דהדין לאו הכי אלא דחייב אם היה לו פנאי, וכ"כ **בדברי משפט** סתי"א ודלא כהב"ח.

רש"י ד"ה אליבא – **במהדורא בתרא** מעיר דהא ר"מ ס"ל דנתקל פושע, והיכי מצינו דר"מ מחייב במפקיר לאחר נפילת אונס.

תוד"ה כי – **התור"פ** כ' דאין לומר דפליגי בנפילת אונס, דהא קתני דר"מ מודה בקנקנים דנפלו ברוח שאינה מצויה, **ובש"מ** בשם **גליון ובמהרש"ל ובמהרש"א** מבואר די"ל דקאי על שעת נפילה קודם שהיה לו שהות לסלק, ואין להק' דאמאי קאי על קנקנים, דכיון דס"ל דנתקל הוי פשיעה, על כרחו צריך לארויי על גונא אחר שהוא אונס ונקט קנקנים, והתור"פ לשיטתו לעיל דמבאר דרבה ס"ל דר"מ מחייב במפקיר אחר נפילת אונס ועל זה מק' אביי מברייתא, מוכח דאין לומר דר"מ מחייב אחר נפילת אונס.

תוד"ה תסתיים – **בתור"פ** הביא לתרץ די"ל דנימא איפכא, דר"א דאמר בשעת נפילה היינו דפליגי בחדא וכמו דמבואר בתוס' בע"א בד"ה אלא די"ל הכי, ורי"ו דאמר לאחר נפילה היינו אף לאחר נפילה, אמנם כ' דאין לומר הכי וכמשנ"ת לעיל בריש העמוד, **ובפנ"י** כ' דמה דאין לומר הכי הוא רק משום דלא אתי שפיר לישנא דרי"ו וכמשנ"ת, ואין זה פירכא גמורה ומשום הכי בעי להוכיח ממקום אחר, **והגרע"א** כ' לומר דכל מה דלא בעי לומר לעיל איפכא דברי רי"ו ור"א, הוא משום מסקנת הגמ' הכא דר"א פוטר ורי"ו מחייב, וא"כ צ"ל דר"א ס"ל דפליגי בתרתי וס"ל להלכה כר"י.

ה) גמ' וחזר וגילהו – **הרמב"ם** בפי"ב מנז"מ ה"ו הביא גמ' זו להלכה, **והראב"ד** השיג דאינו חייב בעל הבור אלא בכדי שידע דחזר וגילהו, וכ' **הה"מ** דשי' הראב"ד דהוי כמו בור של שותפין דכיסה האחד, דאם גילהו אין חייב השני אלא בכדי שידע כמבואר לק' נ"ב א', וכ' דשי' הרמב"ם דלא דמי להתם, דהכא כיון דזה שכיסה אין מוטל עליו לכסות הבור אין לו לסמוך על כסויו, ורק בשותפין דהשני חייב בכסויו, יש לו לסמוך על הכיסוי כל זמן שלא נודע לו, **ובטושו"ע** סת"י ס"ג כ' בסתם דחייב הבעלים אם חזר וגילהו, **והסמ"ע** בסק"ג הביא לדברי הה"מ, והנה פשטות דברי הה"מ נראה, דכיון דאינו מחוייב לכסות הבור, יש לו לחוש דיחזור ויגלה הבור, משא"כ בשותפין אין לו לחוש דיגלה כיון דמחוייב בכיסוי הבור, אמנם **בברכ"ש** סכ"ג כ' לבאר, דשי' הראב"ד דכיסוי מהני, דבזמן דהכיסוי שם הוי כמו דנסתלק הכריה, כיון דעכשיו אינו מגולה והוי כמו דאין כאן בור, ומשום הכי ס"ל דגם בכיסה אחר מ"מ כל זמן דהכיסוי שם הרי הוא ביטל לכריית הכורה של הבור, ואין כאן בור לחייב עליו הכורה, ומשום הכי כל זמן דאין לו לידע דגילה הבור אין מוטל עליו אחריות על הבור, דכל זמן דראוי הכיסוי לישאר שם הרי בטל כריית הבור, ורק דאחר דנודע לו דגילה ונפסק ביטול הכריה ממילא מתחייב על כריית בורו, אבל שי' הרמב"ם דכיסוי אינו אלא שמירה על הבור, ואינו חשוב כעוקר לגמרי עיקר כריית הבור, וא"כ גם בזמן דהכיסוי נמצא על הבור אין לפוטרו משמירה, משום דלא הוא עבד להשמירה, ומשום הכי כל שחזר וגילהו גם אי נימא דאין לו לידע מזה, מ"מ אין לפוטרו כיון דמעולם לא נפטר משמירה על הבור, וזהו מש"כ הה"מ דאין לו לסמוך על הכיסוי של האחר, ורק בשותף דהשני חייב בכיסוי שפיר נפטר הוא בשמירת השני.

גמ' שם – **החזו"א** כ' דנראה דגם אם יכסה בכיסוי של בעל הבור וחזר ויגלה יהיה חייב הבעלים, וסיים דצ"ע.

גמ' כשהפכה לפחות מג' – **ברשב"א ובש"מ** בשם **תו"ש ובהג"א** מבואר, דגם היכי דירחיק ממקומו הראשון פחות מג"ט יהיה פטור דלא חשיב דנסתלק מעשה ראשון, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש לעיל ו' א' כ', דגם אי נימא דבבור המתגלגל פטור המגלגל גם אם גלגל בכונה, הכא חייב משום דגלל אינו דבר המתגלגל, **ובדברי משפט** סש"צ אות ב' כ' דשי' **רש"י** לעיל י"ט ב' דגם אם הוזיז יותר מג"ט אינו חשוב דנסתלק מעשה ראשון, ורק אם מגביה ג"ט, והא דמבואר לק' נ"א ב' דאם הרחיב הבור תלוי מהיכן נפל השור, דוקא התם דהוסיף על מעשה הראשון, אבל הכא דרק שינה מקום הגלל תלוי אם חשוב דנסתלק מעשה ראשון.

גמ' שם – **בדרכי דוד ובחזו"א** מבואר דאע"ג דבזמן דהגלל בידו הרי אינו ראוי להזיק, מ"מ אי"ז חשוב כסילוק של הבור של הראשון, אלא כמו דעכשיו הוא שמור דמה שמחזיק מונע לפי שעה מלינזק בגלל.

גמ' שם – **בחזו"א** כ' לומר דהיכי דהבעלים יניח במקום דאינו משתמר, ויבוא אחד ויגביה ג"ט ויחזירו למקום שאינו משומר, ואח"כ יתגלגל הבור למקום אחר כגון דיבוא תרנגול ויקחנו כמבואר לעיל י"ט ב', דבזה לא יחשב דנסתלק מעשה הראשון, דכיון דשם מחייבים הבעלים על מה דפשעו בבור דלא שמרו אותו, גם כשהגביה ג"ט לא חשיב דנסתלק פשיעתם של הבעלים, וכמו דבפחות מג"ט לא חשיב כטממה משום דעכשיו אינו ראוי להזיק וכמשנ"ת, וכ' דמ"מ יש לחלק עיי"ש.

תוד"ה אלא – מש"כ דאפילו הבטה בהפקר קני, כ"כ **הרא"ש**, **ובפ"ח** אות צ' **ובתיו"ט** שהביא בגה"ש כ', דצ"ל דכונתם רק דכיון דמצינו מ"ד דאפילו הבטה קונה, י"ל דלכו"ע מהני הגבהה גם בפחות מג"ט, דהא הרא"ש ס"ל להלכה דלא מהני הבטה.

בא"ד – **הראב"ד** כ' בשם **י"א** דבאמת הכא גם בנתכוין לזכות אינו זוכה בגלל שיהיה שלו, אלא מהני רק לענין דיחשב דנסתלקו מעשה ראשון, כיון דהגביה על דעת לזכות לעצמו, **והרמב"ן** ועוד ראשונים בקידושין כ"ו א' כ', דכ"כ **רש"י** כאן דמהני רק לענין דיחשב דנסתלקו מעשה ראשון אף דאינו זוכה בזה, [וברש"י לפנינו כ' דמחייב משום ממונו דאיכא למ"ד דאפילו הבטה קונה], והראב"ד דחה זה דלק' מבואר דהופך בגלל אסור משום גזל, ומבואר דזוכה בזה, והראשונים בקידושין הביאו **דבירושלמי** מבואר דמהני גם לענין קנין, ולא רק לענין להתחייב משום בור.

ולגבי קנין מביא **השו"ע** בסקצ"ח ס"ב מחלוקת אי בעי ג"ט, **ובחכמת שלמה** שם כ' דגבי הפקר מבואר ברא"ש הכא דלכו"ע לא בעי ג"ט, וכ' דמה שהזכיר השו"ע בסרס"ט ס"ה דהגבהה היא ג"ט, זהו משום דשם מיירי דהוגבה מכוחו ולא הגביה לגמרי.

בא"ד – **בראב"ד** מבואר צד דאדרבה בהפקר בעי ג"ט, אבל כשקונה מאחר לא בעי משום דאיכא דעת אחרת מקנה, והכא אינו קונה ומהני רק לעינן להתחייב משום בור וכמשנ"ת.

גמ' מכלל דחיובא דבור וכו' – **בפי' הר"ח** כ' דמכלל דמפריח חייב מפני שעשה בור ברה"ר, ונראה דמה דחייב במפריח הוא משום דחייב על בור ברה"ר, אמנם **הראב"ד והרשב"א ותור"פ** כ' דממפריח אין ראיה, די"ל דאינו מפקיר הקוצים שמוציא לחוץ.

רש"י ד"ה אבל – **הגרע"א** כ' לומר דמה דלא נקט רש"י גונא דעשה הכותל סמוך לרה"ר ומשום הכי יש לחייב, דלרש"י הדין דכו"ע מודו דחייב בזה, וכמש"כ התוס' לק' נ' א' דמשמע דשי' רש"י דרק במפקיר פליגי אם חייב או פטור, משום די"ל דכי אפקרנא לאו לאחיובי נפשאי אפקרנא, אך הק' דא"כ אמאי לא מוקי רי"ו בגודר סמוך לרה"ר ויהיה חייב גם במצמצם.

**ל' א'**

א) גמ' לא יהא אלא כפרשו – ברש"י מבואר דמיירי דהוא שפך מים אלא דנתערבו עם העפר, וכן מבואר בתוס', וכ"כ **הראב"ד** דמירי דהוא שפך מים, ובודאי שדינהו כדי לעשות מהם טיט ורפש מעפר רה"ר, והמגבל טיט ברה"ר והוזק בהן חייב וגם זה הטיט שלו לכל נזקיו, **והחזו"א** עמד בזה דהאיך זוכה בעפר שנתערב עם המים, וכ' דאפשר דזוכה ע"י המים מדין כליו ומיירי בסמטא דכליו קונות לו, ועוד כ' די"ל דזוכה מדין חזקה, ועוד כ' די"ל דאה"נ דרק המים שלו, אלא דמ"מ יתחייב לשלם הכל מדינא דר"נ דאי ליכא לאשתלומי מהאי, אמנם ברש"י ובראב"ד נראה דכל הטיט שלו ולא רק המים שבזה, **ובבעה"מ** נראה דהוא שופך המים כשהם רפש, ולפ"ז שפיר הוי שלו.

גמ' שם – **הבעה"מ** כ' בתי' הגמ' דתמו מיא, ומה דמזיק לאדם היא הקרקע ולא המים, שהאדם אינו ניזוק במעט לחלוחית מים כמו הכלים, אלא ניזוק בהחלקה שמחליק ונתקל בקרקע, ונמצא דהחלקה הזיקתו ולא המים ולא דמי לשור שדחף, **ובחי' רמ"ש** לעיל כ"ח ב' ביאר שיטתו, דקו' הגמ' דיהיה כרפשו היינו דאע"ג דבודאי ניזוק על ידי קרקע עולם, מ"מ יהיה חייב כיון דמה דנופל הוא על ידי רפשו, וזהו לפמשנ"ת לעיל כ"ח ב' באות ג' דברי הבעה"מ לק' נ"ג א', דהא דאינו חייב לרב בהוחלק במים, הוא משום דהמים אינם עושים ההחלקה אלא הקרקע דתחת המים, ותי' הגמ' דתמו מיא וההחלקה נעשית ע"י הקרקע שתחת המים.

רש"י ד"ה לא – **החזו"א** מעיר דאמאי הוצרך לומר דלא אפקרינהו, הא גם אם הפקיר חייב דהוי כמניח אבן, וכ' דהכא אינו מניח אלא המים וממילא נעשה רפש, ואי לאו דהוי דידי' לא היה חייב דאי"ז חשוב ככורה בור, דהרפש נעשה ממילא ע"י שפיכתו, ורק משום דהוי דידי' חייב, אמנם **באהא"ז** בפי"ג מנז"מ הי"ב העיר אמאי כ' על זבל דמחייב בלא הפקירו, הא גם בהפקיר חייב.

גמ' מי סברת וכו' – התוס' כ' לגרוס איפכא וכך היא הגירסא **בראב"ד וברשב"א**, **וברמב"ם** בפי"ג מנז"מ הי"ב כ', דאם נבלעו המים בארץ ונשארה חלקה והוחלק ונפל והוזק בקרקע הרי זה חייב בנזקיו, וכ' **הראב"ד** שם דפי' שנשארה חלקה דנעשית טיט, ונראה דגרס מי סברת דתמו מיא כלומר ונעשית טיט לא דלא תמו מיא, **והה"מ** כ' דאדרבה נראה דשי' הרמב"ם כרש"י, דחלקה היינו דתמו מיא, וכיון דהלכה כשמואל משום הכי פסק דגם בתמו מיא, מ"מ חייב על נזקי האדם בקרקע, ולפ"ד הראב"ד נמצא דהרמב"ם כ' דבריו לפי שי' רב, וצ"ב דהרמב"ם ס"ל דאין הלכה כרב, וכבר עמד בזה **הנחלת דוד**, וע"ע באהא"ז שם.

תוד"ה בדתמו – **הראב"ד** כ' דמשום הכי לא ניחא לרב לומר דמיירי חדא בתמו וחדא בלא תמו, דאמאי שינה הכא לכתוב השופך, ומשום כך ס"ל דתרוייהו בדתמו, והכא קמ"ל דגם בשופך מדעת והיינו בזמן דיש היתר לשפוך, מ"מ חייב.

**הרשב"א** לק' ל' ב' כ' דכל בור שבשמועה זו, הוי בור של נזיקין ולא בור של מיתה, [והוכיח מזה דגם בבור של נזיקין פטור על כלים], **ובסמ"ע** סתי"ב סקי"א גם כ' הכי על היזק שע"י החלקה ממים דיהיה פטור על מיתה, דאי"ז בור של מיתה דליכא י"ט, ובסת"י סק"ל מבואר דזהו רק כשנתקל בקרקע, אבל אם ניזוק ע"י שנחבט בגובה או באבן בזה הוי בור גם למיתה.

ב) אבל מצמצם – **בסמ"ע** סתט"ו סק"ב מבואר החילוק בין מפריח למצמצם, דמפריח הוא מוציא לרה"ר ומצמצם לא, וכן מבואר מדברי רש"י לעיל כ"ט ב' דכ' דמפריח חייב משום דהפריחן למקום מהלך בני אדם, **ובקובץ ביאורים** אות ט"ז כ' דמה דפטור משום דאין דרך בני אדם להתחכך הוא משום דהוי אונס גמור, ולפ"ז אין לחלק אם היה ברשותו או ברה"ר.

גמ' בכותל רעוע – **בנ"י** כ' דבעל הכותל פטור משום דלא הוה לי' לאסוקי אדעתי' מילתא דלאו אורחי' למעבד, ונראה מבואר דדוקא אם אינו יודע דהניח שם אחר קוצים פטור אבל אם יודע חייב, אמנם **התורי"ד** כ' דגם אם יודע דהניח שם פטור, כיון דהוא מתכוין לסתור כותלו והן נופלים מאליהם, **והרא"ש** כ' דהשני לא עשה מעשה שראוי להתחייב עליו, כי סתר כותלו וממילא נפלו לרה"ר, **ובפרישה** סתט"ו סק"ב כ' גבי כותל ברי דחייב בעל הכותל, דזהו אפילו אם הודיע לבעל הקוצים דרוצה לסתור כותלו, ומבואר דבכהאי גונא בכותל רעוע פטור, ומבואר דגם בידע שיש שם קוצים מיירי דאי לאו הכי האיך יודיע לו קודם שסותר כותלו, ובשי' הנ"י כ' **בדברי יחזקאל** ס"נ סק"ג דמה דפטור בעל הכותל הוא משום דחשוב אנוס, **והחזו"א** כ' דכיון דידע חשיב דהוא הכורה להבור דעושה בידים, ורק באם לא ידע אמרינן דבעל הכותל שסתר חשוב כרוח מצויה והמניח ככורה הבור וכמבואר ברא"ש, אבל אם יודע חשיב דהוא כורה הבור, וכ' דגם הרא"ש מודה לזה ולא הביא חולק.

**והתורי"ד** כ' דממה דמדמה הגמ' לנוטל דליו מבואר דגם בידע פטור, דשם יודע דהדלי מכסה להבור, **ובדברי יחזקאל** שם כ' לומר דרבה רק מייתי ראיה דיש לו לחוש דהבעלים יטול את שלו, ומעתה ממילא הדין דבכותל רעוע חייב המניח, ובדליו יש לחייב בעל הבור, וכ' לבאר שם החילוק לדינא, משום דבכותל אכתי לא נעשה בור כל זמן דלא נפל לרה"ר, ומשום הכי אין לו היתר לסתור כותלו ולעשות הקוצים לבור, משא"כ בדליו הרי כבר הוי בור גמור, ורק דהוא עשה כיסוי ושמירה לבור, ולזה יש רשות לבעל הדלי ליטול דליו ולסלק השמירה של בעל הבור, **והחזו"א** כ' לפי שיטתו, דמה דחשבינן להבעלים ככורה, זהו רק בכותל דעושה מעשה בקוצים, אבל בבור דרק נוטל הכיסוי אינו כורה בור, וממילא פטור גם אם יודע, וכ' דאם יצניע הקוצים מתחת לכותל, בזה גם אם ידע הבעלים דיש קוצים יהיה שרי לי' לסתור כותלו, דאינו עושה כלום בקוצים, אמנם לפ"ד הדברי יחזקאל גם בזה יהיה אסור לו לסתור, דאכתי אין כאן בור כל זמן דלא נסתר הכותל.

ובמה דמבואר בגמ' דגבי כותל לא ידע לי' דלודעי' כ' **הדברי יחזקאל** שם, דצ"ל לשי' הנ"י דהיינו דלא ידע דיש שם קוצים, דיודיע לו לפני זה דהולך לסתור כותלו, ולפ"ז כ' דרש"י דכ' דלא ידע מיהו המצניע, מבואר דלא כהנ"י דמבואר דיודע דיש שם קוצים ורק אינו יודע מי הניחם, [ואפשר דגם לפי הנ"י י"ל דאחר שסותר כותלו רואה הקוצים, ואי ידע מיהו המניח הוה לי' לאודעי' דסתר הכותל], ועוד כ' דגם מתוד"ה וחייב נראה דחולקים על הנ"י, דהק' אמאי לא הוי לאסוקי אדעתי' שמא הניחם כשהיה הכותל ברי, ותי' דמ"מ המצניע ראוי להתחייב כיון דפשע, וכ' דבקו' ס"ל דפטור משום דהוא אנוס וכשי' הנ"י, ותי' דאי"ז מהאי טעמא אלא דהמצניע פושע, וא"כ ממילא דיש לפטור משום האי טעמא גם אם יודע, והנה **בחזו"א** מבואר דגם בתוס' יש לפרש משום דהוא אנוס, ועכ"פ לפ"ד דמה דחייב בעל הכותל, הוא משום דהוא כורה הבור כל היכי דיודע, אין ראיה כלל מתוס' דלא כהנ"י.

גמ' שם – **בנ"י** מבואר דאם הזיק הקוץ בשעת נפילה חייב, משום דלא גרע מהיתה אבן מונחת לו בחיקו ולא ידע דחייב, וכ"כ **הטור והרמ"א** בסתט"ו ס"ב, **והב"ח** שם כ' דזה מבואר ברא"ש דכ' דהראשון פטור משום דלא עשה מעשה שראוי להתחייב עליו וכמשנ"ת, וא"כ הכא דהוי מעשה דידי' ממילא יש לחייבו, **ובבי' הגר"א** כ' דיש לדייק הכי ממש"כ הרא"ש דהוי דאסו"מ שנפלו ברוח מצויה והזיקו לאחר נפילה ומשמע דאיירי דוקא בכהאי גונא, **ובבאה"ג** שם אות ז' כ' לחלוק על זה, וכ' דהשו"ע דלא כ' זה ס"ל דבאמת גם בזה פטור, וכ' דלא דמי להיתה אבן מונחת לו דשם אין אחר דאפשר לחייבו, אבל הכא יש לחייב המצניע.

גמ' שם – **הנ"י** כ' בשם **הרמ"ה** דאם אחר סתר הכותל הוא חייב, דהוי ככורה אחר כורה, והנה **המאירי** כ' גבי מכסה בורו בדליו של חבירו, דגם אם אחר נטל הדלי חייב בעל הבור, **ובדברי יחזקאל** ס"נ אות א' כ' דנראה בפשטות דהנ"י והמאירי חולקים, דהא בגמ' מדמי סותר כותלו לנטל דליו, וכן נראה מבואר **בברכ"ש** סכ"ג סק"ה דכ' דיש מחלוקת ראשונים בדין המאירי, ולכאורה היינו הנ"י שחולק על המאירי, **והרמ"א** בסתט"ו ס"ב הביא דברי הנ"י דאם סתר אחר הוא חייב, **ובגליון מהרש"א** סת"י סכ"ט הביא לדברי המאירי, ונראה דס"ל דאין סתירה בין המאירי לנ"י, דא"כ הרי ברמ"א מבואר דלא כהמאירי, **ובדברי יחזקאל** שם באות ב' כ' דבאמת י"ל דלא פליגי, ומשום דהק' שם על מש"כ דהוי כורה אחר כורה דלא דמי, דבכורה אחר כורה הרי הוא מוסיף על מה שעשה הראשון, משא"כ הכא הרי השני אינו מוסיף כלום, דהרי חשבינן להראשון כמו דכרה בור ברה"ר כיון דהוי כרוח מצויה, וכמש"כ הרא"ש דמהאי טעמא חייב המצניע, וכ' דעל כרחך צ"ל דס"ל להרמ"ה דכל זמן דלא נפל הכותל אינו בור עדיין, ושפיר הוי כורה אחר כורה, ולפ"ז כ' דבגונא דכ' המאירי דמיירי בבור דשם כבר הוי בור, י"ל דהגם דכיסה מ"מ הרי אכתי יש כאן בור רק דיש עליו שמירה, ובזה י"ל דיש לחייב הבעלים דזה אינו חשוב כורה אחר כורה, [ומה דמדמי בגמ' דליו לכותל הוא כמשנ"ת, דמוכח דיש לו לחוש דיטלו הבעלים], **ובברכ"ש** שם כ' דזה תלוי האם נימא דבזמן דיש על הבור כיסוי שפיר חשוב שמור, ומה דחייב כשנטל בעל הדלי הוא משום דמ"מ יש כאן פשיעה של הבעלים, ולפ"ז הדין דהנוטל יהיה חייב דהוא הוי ככורה הבור, או דכיון דיכולים הבעלים ליטול הכיסוי דידהו, הוי כמו דאין כאן כיסוי כלל, וכ"כ הדברי יחזקאל שם בתחילת דבריו.

**ובדברי יחזקאל** שם באות ד' כ', דלפי המבואר לעיל דמש"כ הנ"י דבעי שלא ידע בעל הכותל דהניח שם קוצים, הוא משום דס"ל דאכתי לא הוי בור, א"כ החולקים על הנ"י וס"ל דגם אם ידע שרי לסתור, נמצא דס"ל דכבר הוי בור גם קודם שסותר הכותל, וא"כ כמו כן יסברו דאם אחר יסתור הכותל המצניע חייב ולא הסותר, אמנם לפ"ד הברכ"ש אי"ז תלוי בזה וכמשנ"ת.

תוד"ה וחייב – **הרא"ש** כ' כהתוס', **והנ"י** הביא דברי הרא"ש, ועוד כ' בשם **הרמ"ה** דלא אמרינן מיגו מכותל רעוע לכותל ברי, **ובש"מ** בשם **רי"ש** כ' דאם היה מונח בעוד שהיה הכותל ברי, כבר היה נרקב ומשום הכי אין לחוש לזה.

גמ' זאת אומרת וכו' – **הרמ"א** בסשפ"ג ס"ב כ', דאם אחד סמך חביתו בכלי של אחר ובא האחר ונטל הכלי חייב, משום דהיה לו לסמוך בדבר אחר, ומקורו **בשו"ת הרא"ש** כלל ק"א ס"ג, **והסמ"ע** בסת"י סקמ"ד הק' דמאי שנא מהכא דאי"צ לכסות, וכ' דשם שאני דמיד החבית נשברת והוי כמזיקו בידים, משא"כ הכא אין ההיזק בא מיד וגם לא ברי כ"כ ההיזק, **והנחל"ד** לעיל כ"ו ב' **והאו"ש** בפ"ז משכירות ה"ז כ', דדברי הרא"ש י"ל דשם לא ידע דהוי של חבירו דכ' שם דסמך באבן, ומשום הכי אין לבעל האבן היתר ליטול בלא להודיע לבעלים, משא"כ הכא דבדלי יודע שהוא של אחר, אמנם כ' דברמ"א אין לומר הכי דהא נקט גונא דסמך בכלי, ועיי"ש בנחל"ד דכ' דמדברי הש"ג שם מבואר, דגם היכי דמיד הוי ההיזק, שרי לי' ליטול כלי דידי'.

ג) גמ' למהוי חסידא – **בפי' הר"ח** מבואר דמילי דנזקין היינו דאפילו לרה"ר, ואבות היינו מסכת אבות , וברכות היינו כדאמרינן דאסור להנות בלא ברכה, **והרשב"א** כ' דמצינו בג' דברים אלו דברי חסידים, בנזקין הכא ובאבות שלי שלך שלך שלך, ובברכות דחסידים הראשונים היו שוהים שעה אחת, ובש"מ בשם **ה"ר יהונתן** כ' דג' דברים אלו היינו שישמר מלהזיק גם שלא בכונה, ואבות דיותר מממונו וכמו דהביא הרשב"א, ושיתפלל בכונה שלימה כמו דהביא הרשב"א, **והנ"י** כ' דמילי דנזקין היינו הדינים שבג' בבות, וכ' דחסיד היינו מי שעושה לפנים משורת הדין, בין לקדש עצמו במותר לו בדברים שבינו למקום, ובין למעבד הרחקה יתירא דלא ליגע באיסור גזל ונזקין, ואע"ג דבשאר מילי מוקים נפשי' אדין תורה חסידא הוי, ורבינא סבר דלא מקרי חסיד גמור אלא א"כ הוי חסיד בכולהו והיינו דמקיים כל מילי דאבות, **ובד"מ ובסמ"ע** סשע"ח סק"א הביאו רק מש"כ הנ"י בתחילת דבריו דמילי דנזקין היינו דיקיים כל הדינים האמורים בג' בבות, וכ' דעיי"ש, **והמהרש"א** מבאר דמילי דנזקין היינו בין אדם לחבירו, ומילי דאבות היינו בין אדם לעצמו, ומילי דברכות היינו בין אדם למקום, וכל אחד דיבר על חלק אחד מג' דברים.

א) רש"י ד"ה כל – **בש"מ** בשם **גליון** מבאר דמש"כ רש"י בפי' ראשון דפליגי האם קנסו בגוף אטו שבחן, זהו לפי מה דס"ד דת"ק מיירי גם בהזיק ברשות, וא"כ אי אפשר לומר דבזה חולק ר"ש, והפי' השני היינו לפי מה דמסקינן לק' כרב דקנסו גופן אטו שבחן, וא"כ צ"ל דמה דחולק ר"ש היינו במזיק ברשות, **ובתיו"ט** כ' דגם לרב דלכו"ע קנסו גופן אטו שבחן, מ"מ י"ל דפליגי האם מורין כן או לא, וכמו דמבאר בע"ב למחלוקתם בברייתא.

תוד"ה אפילו – **בתור"פ ובהג"א** כ' תי' נוסף דכל הקודם זכה היינו אחר דהזיקו, וכ"כ **בש"מ** בשם **הרא"ש**, **והטור** בסתי"ד כ' הכי לדינא, ובשו"ע שם ס"ב כ' הדין דרשאי להוציא כל ל' יום, וכ' דאע"פ כן אם הזיק חייב לשלם, וכ' דחייבים על גלל משום גזל, דכיון שאין בו שבח אם נדוש לא קנסו בו וכמבואר בע"ב, **והרמ"א** כ' על זה די"א דלאחר שהזיק כל הקודם זוכה, **ובבי' הגר"א** סקי"ג כ' מקור לדבריו משי' רש"י לעיל כ"א א', דמבאר דיש קנס בפירות שאין בהם שבח, והתוס' שם הק' דהא רק היכי דיש שבח קנסו כמבואר בגמ' בע"ב, וכ' דמיירי אחר שהזיקו, ועוד כ' מקור לזה מדברי הגמ' בע"ב, דאמר לזעירי דרק בריבית קנסו משום דמיד עבד איסורא, וא"כ היכי דכבר הזיק דאיכא איסורא, יש לקנוס גם היכי דליכא שבח, דהא זעירי ס"ל דלא קנסו גופן אטו שבחן, וכבר עמד בזה **באו"ש** בפי"ג מנז"מ הט"ו, דזה מקור רק לקנוס גם היכי דליכא שבח, ולא להיכי דהוציא ברשות, וכ' דמקור דין זה הוא מכח קו' התוס' וכשנ"ת, אמנם באמת בדברי הרמ"א שכ' דבריו על מש"כ השו"ע דבגלל לא קנסו, שפיר הביא הגר"א ראיה, דהיכי דכבר הזיק בזה קונסים גם היכי דליכא שבח, ואמנם אי"ז מקור על הא דקונסים גם היכי דיש רשות להוציא, מ"מ לכאורה ברמ"א לא מבואר כלל דמיירי על גונא דיש רשות להוציא, דהא הדין בגלל בשו"ע הוא על גונא דאין רשות, דאי לאו הכי תיפוק לי' דאין קנס משום דהוי ברשות, וגם במה דיש שבח לא קנסו בו בכהאי גונא.

גמ' מפני שהוא רשות מצוה – **בש"מ** בריש העמוד מבואר, דהא דהוצרך לזה ולא סגי דהוי ברשות ב"ד, וכמו דמסקינן דבכל רשות ב"ד פוטר ר"י, הוא משום דהאי תנא חולק באמת, וס"ל דר"י לא פטר אלא במקום מצוה, ועוד כ' די"ל דלדבריהם דרבנן אמר, **והתו"ח** כ' לומר דר"י פוטר רק היכי דהיה תנאי יהושע, אבל בסתם רשות ב"ד אינו פוטר, ובתוס' מבואר דאם יש רשות להוציא זבל על מנת לסלק מיד גם פטור לר"י, ויל"ע אם י"ל דגם זה בכלל תנאי יהושע.

גמ' ת"ש וכו' – **הפנ"י** מק' דלמא מה דפטר ר"י שם הוא מפני דמפקיר נזקיו, דהא רש"י מבאר דקאי על פותקין ביבותיהן, וכ' דאי נימא דחולק גם במפקיר אחר נפילת פשיעה, א"כ אין לומר הכי דהא מבואר דדוקא משום דהוי ברשות, אבל אי נימא כר' יוחנן דר"י פוטר רק במפקיר אחר נפילת אונס, נימא דכיון דהוי ברשות משום הכי פטור דהוי כנפילת אונס, **והנחל"ד** כ' דגם בפותקין ביביותיהן אינו מפקיר תמיד, דעל כהאי גונא אמרינן לעיל ו' א' אי דאפקרינהו, ועוד כ' דרש"י נקט חדא גונא, אבל גם קאי על מוציא זבלו, ועוד כ' לחלוק על עיקר דינו של הפנ"י, דמה דהוי ברשות אינו סיבה ליפטר כמו מפקיר נזקיו, דמה דיש לו רשות להוציא אינו לענין פטור מתשלומי נזקין, וממילא דיהיה חייב אם יפקיר כמו מוציא שלא ברשות.

גמ' ורבי יהודה פוטר – **בפי' הר"ח** כ' דאין הלכה כר"י, דבב"מ קי"ח ב' מוקמינן לה כשיטה, וכ"כ הרי"ף והרא"ש, **והרא"ש** לק' בפ"י סט"ז ביאר שי' **הרי"ף** שם, דגם בעיקר דברי ר"י דיש לו רשות להוציא אין הלכה כר"י, משום דלק' פ"א אמרינן דהוא יחידאה, וכן מבואר **בנ"י** כאן דכ' דאין הלכה כר"י דמתיר להוציא, דלק' מוקמינן לה כיחדאה ובב"מ מוקמינן לי' כשיטה, ובאמת אין זה ראיה לדין אחד, דמהגמ' בב"מ מוכח רק דאין הלכה כותי' במה דפוטר אם הזיק, **והרא"ש** לק' כ' דיש לדחות הראיה שהביא הרי"ף, וכן מבואר **ברמב"ם** בפי"ג מנז"מ הי ט"ו **ובטושו"ע** סתי"ד ס"ב, דיש לו רשות להוציא ואם הוציא חייב.

גמ' ורבי יהודה היא – **הש"מ** בשם **גליון** מק' דהא אמרינן לעיל דקתני תרתי הוזק במים, וחדא לשופך ברשות דמ"מ חייב, ומבואר משם דלא כר"י, **והפנ"י** כ' דרק לרב אמרינן הכי לעיל, אבל לשמואל י"ל דקתני תרתי, לומר דגם בהוזק בקרקע עולם מ"מ חייב על נזקי אדם, דממתני' קמא י"ל דמיירי דהוזק ברפש, וכן מבואר **בש"מ** לעיל דרק לרב אמרינן דאשמועינן דגם ברשות חייב.

תוד"ה מתני' – בתי' הראשון מבואר דלעולם יש רשות להוציא על מנת לסלק מיד, אמנם **בנ"י** בב"מ קי"ח ב' מבואר דשלא בשעת הוצאת זבלים אסור להוציא כלל, **ובמרדכי** שם סתט"ז כ' כהתוס', וכ' דלפ"ז שרי כל דבר דדעתו לסלק מיד, וכל שכן מים שאין שוהין במקומם אלא מעצמם נוזלים ומתפזרים דשרי, **ובב"ח** סתי"ד כ' דמדברי הטור שם מבואר כתי' זה בתוס', אמנם ברמב"ם נראה דאסור להוציא כלל וכמש"כ הנ"י, **וברמ"א** שם ס"ב הביא דברי המרדכי.

**ל' ב'**

תוד"ה תבנו – מבואר בתוס' דרק זבלים שרי להוציא, אבל גללים אסור להוציא גם בשעת הוצאת זבלים, אמנם **ברמב"ם** בפי"ג מנז"מ הט"ו **ובטושו"ע** סתי"ד ס"ב, מבואר דגם גלל שרי להוציא, ועמד בזה **בגליון מהרש"א** שם.

ב) גמ' דבר שאין בו שבח לא קנסו – מבואר **בנ"י** דלא עביד לשהויי התם, ומשום הכי לא קנסו.

תוד"ה דבר – **הש"מ** כ' בשם **גליון** דהא דלא הוכיחו דלא גרסינן לה, מהא מזעירי דס"ל דאין קונסים כלל, די"ל דאדרבה כל מה דס"ל דאין קונסים בגופן, הוא בדבר שיש לו תועלת ואינו פושע כ"כ, משא"כ במצניע קוץ יודה דקונסים.

גמ' לכי מייתי שבחא – **בנ"י** מבואר דמייתי שבחא היינו דהשביח שוה פרוטה.

ג) תוד"ה שטר – **הרשב"א** כאן כ' דרק ממשעבדי אינו גובה, וכ"כ **התוס'** בב"מ בשם **הריב"ם**, והתוס' שם חולקים עליו כמו הכא, ובתחילה כ' דאינו גובה על פי השטר, ואח"כ כ' דאפילו כשחייב מודה אינו גובה וכמו שכ' הכא, ואכמ"ל.

בא"ד – **התוס'** בב"מ כ', דמהא דאמר הכא דמשעת כתיבה עבד לה שומא, מוכח דעיקר האיסור הוי בשטר.

תוד"ה וחכמים – **הר"ש** בשביעית פ"י משנה ה' כ' בתחילה לומר דבאמת מה דגובה לחכמים היינו דוקא מבני חורין וכשחייב מודה, [ולפ"ז בודאי צ"ל כמש"כ התוס' לעיל דלר"מ אינו גובה כלל].

בא"ד – מש"כ דאין לומר דמיירי דלא ניכר הריבית וכו', הנה **הרמב"ן** בב"מ כ' לומר הכי, ועל מה שהק' התוס' דא"כ גם בזה יש לגזור שמא יגבה הריבית, כ' דמ"מ לא דמי לשטר מוקדם דהתם יש לחוש דיגבה החוב שלא כדין, ומשום הכי קונסים דלא יגבה כלל חוב זה, משא"כ בריבית האף דיש לחוש דיגבה הריבית שלא כדין, מ"מ החוב עצמו לעולם הוי גביה כדין.

בא"ד – מש"כ דגם אם מפורש הריבית בשטר עוברים בלא תשימון כדמוכח בסוגיין, העיר **הגרע"א** די"ל דבאמת אינם עוברים, והא דמבואר הכא דמיד איכא איסור, יש לפרש דקאי על המלוה דעובר מיד, ואה"נ דעובר גם בלא שטר, ומה דאמרינן משעת כתיבה הוא לאו דוקא, דהא כ' בד"ה שטר דבאמת המלוה עובר גם בלא שטר, **ובקה"י** סכ"ו סק"א הביא דברי **הגהת מרדכי** בב"מ דבאמת ס"ל דאינם עוברים, וכ' לבאר דשי' התוס' דהאיסור הוא שלא להשתתף בשימת ריבית, ומשום הכי לעולם אסור, ושי' הגהת מרדכי דהאיסור הוא שלא לסייע, והיכי דמפורש הריבית אינו מסייע דב"ד לא יגבו זה, והכא קאי על המלוה.

בא"ד – מש"כ דמשמע במלוה ולוה, הנה לשון **התוס' והרמב"ן והרשב"א** בב"מ דמשמע דהוי על המלוה, **והגרע"א** כ' דמזה יש משמעות כשי' **המהרלנ"ח**,דהלוה אינו עובר אלא בשעת נתינה ואינו עובר על לא תשימון, והביא **דברא"ש** בסנהדרין נראה מבואר דגם הלוה עובר מיד, וכ' דמדברי התוס' בד"ה שטר גם מוכח דעובר הלוה מיד, דהק' דמצינו דהלוה נשכר, ואי נימא דרק המלוה עובר ולא הלוה, שפיר יש לקנוס המלוה ולא הלוה.

בא"ד – מש"כ דאנוסים היו, הק' **בחי' הגרש"ש** סכ"ח דא"כ אמאי מקבלים עדותם כלל הא חתמו באונס, וכ' דמיירי דהלוה אנסם, וא"כ חשיב שפיר דיש כאן עדות על דעת המתחייב, דהם מעידים דהוא אנסם לחתום.

בא"ד – **הר"ש** בשביעית כ' לומר דבמוקדם אינו נפסלים, דיכולים לומר דהיו סבורים שהלוה יפרע, ולא יבוא לידי גביה מלקוחות.

בא"ד – **בקצוה"ח** סנ"ב סק"א כ' לישב קו' דכיון דאינם נפסלים אלא בעדות זו, כל פסולם הוא רק אחר העדות ועיקר העדות כשרה היא, ועיי"ש שמחלק בין רשע דחמס דבזה הוי חשש משקר, וגם עדות שמעידים בה פסולה שמא משקר, משא"כ בפסול דרשע דאינו דחמס, בזה לא הוי חשש משקר אלא גזה"כ, ורק אחר העבירה נעשה פסול, ועיי"ש בנתה"מ ובמשובב מש"כ עוד בזה, **ובקה"י** סכ"ו אות ב' כ' לפסול, דעכ"פ אין לנו חזקת כשרות, דכיון דבודאי עברו על לאו בעדותם, מנין דעברו על לאו דלא תשימון ולא על לאו דלא תענה, דהרי אם עברו על לא תענה, לא עברו על לא תשימון כיון דאין כאן ריבית באמת.

ד) גמ' הלכה ואין מורין כן – **הרא"ש** כ' דלהלכה אין מורין כן, וכ"כ **הטור ורמ"א** סתי"ד ס"א, אמנם **הרמב"ם** בפי"ג הי"ד **והשו"ע** שם לא הזכירו דאין מורין כן, וכ' **הכס"מ** דהרמב"ם ס"ל, דמה דאמרינן דפליגי באם מורין כן הוי דיחויא בעלמא, **והלח"מ** הק' דא"כ כל שכן דיק' אמאי פסק כלל דקנסו, כיון דיש לפסוק כת"ק, וכ' **הרש"ש** דכונת הכס"מ דאי פליגי אם מורין כן או לא היה לו לפסוק כת"ק, אבל מאחר דפליגי אם קונסים או לא, בזה שפיר פסק כרשב"ג כיון דרב ס"ל כרשב"ג, והלח"מ כ' דס"ל להרמב"ם דפליגי בזה רשב"ג ות"ק במשנתינו אי קנסו או לא, וקיי"ל דהלכה כרשב"ג במשנתינו, **ובבי' הגר"א** סק"ה כ' עוד, דכיון דמייתי דברי רב אדא בר אהבה דמורין כן בסוף הכי הלכתא.

תוד"ה לזעירי – כדברי התוס' דבשבח לכו"ע מורין לכתחילה, כן מבואר **ברא"ש ובטור וברמ"א** שם, דכ' דעל השבח מורין לכתחילה, אמנם **הנ"י** כ' דאין מורין לכתחילה גם בשבח, ולפ"ד יק' מה שהק' התוס' ועמד בזה בגליון מהרש"א שם, **ובתו"ח** כ' כהנ"י, וביאר דרשב"ג ס"ל דבכל ענין קנסו וגם בלא שבח, ומשום הכי אמר כל המקלקלין, ומשום הכי ודאי דהוי דלא כזעירי.

בגמ' דהנהו מותרין הוו – דין זה מבואר **בטור וברמ"א** שם, **ובגליון מהרש"א** שם הביא דברי רש"י, דהתרו בבעלים כמה פעמים.

**לא' א'**

א) גמ' שהיה לו לעמוד – **הרי"ף** כ' דהלכה כרי"ו, וכ"כ **בהג"א** בשם כמה ראשונים, אמנם **הרשב"א והרא"ש** כ' דהלכה כר"נ דהוא בתראה, **והרמב"ם** בפי"ג מנז"מ ה"ח כ' כהרי"ף דהלכה כרי"ו, **והטור** בסתי"ג הביא שי' הרי"ף ושהרא"ש חולק, **ובשו"ע** ס"א כ' דהלכה כרי"ו, **והרמ"א** כ' בשם י"א דהלכה כר"נ, **והב"ח והיש"ש והבאה"ג** באות ג' **והנחל"ד** כ' דהלכה כרי"ו וכשי' הרי"ף, וכ' הנחל"ד דכיון דהגמ' בסמוך כ' בדברי רבא דהיה לו לעמוד כרי"ו, נראה דהכי הלכתא, **והרשב"א והרא"ש** כ' דנקט הא דהיה לו לעמוד משום דטעם זה הוא לכו"ע, ואה"נ דלר"נ סגי בהיה לו להזהיר.

גמ' לא כשעמד לפוש – ברש"י מבואר דבזה חייב משום דמשונה הוא, **ובפי' הר"ח** כ' דאינו טרוד, ונראה דבזה מודה רי"ו דהיה לו להזהיר כיון דאינו טרוד, ולכאורה הקמ"ל בגמ' דאי אמר לו פטור, אתי שפיר לרש"י דס"ד דיהיה חייב משום דמשונה הוא.

גמ' הא קמ"ל וכו' – **הרא"ש** כ' דזה שינוי דחוק, דמה רבותא יש בזה דכיון דאמר לו לעמוד אמאי יהיה חייב, **ובפנ"י** כ' לבאר דס"ד דכיון דאמרינן לעיל דאי ממלא כל רה"ר בחביות, הדין דעביד אינש דינא לנפשי' ורשאי לשבור החביות כדי לעבור, הכא נמי אין לו זכות לעמוד ולמנוע מהשני מלילך, ואם יוזק בעל החבית יהיה חייב לו, קמ"ל דלא אמרינן הכי, או משום דעכ"פ רשאי לעכבו לזמן מועט כדי לעמוד לפוש, או דמ"מ אינו יכול לחייבו אם הוזקה חביתו.

גמ' שם – **הרא"ש** כ' דכיון דהוי שינוי דחוק וכמשנ"ת, יש לפסוק כר"נ ודלא כהרי"ף, **והגרע"א והנחל"ד** הק' עליו דהא שי' הרא"ש בסמוך, דהיכי דהיה לו לעמוד או להזהיר, אינו אלא בור ואינו אדם המזיק, וא"כ גם לר"נ צ"ל דמיירי דעמד לפוש ואז הוי אדם, דאי חיובו רק משום דהיה לו להזהיר, אמאי חייב על החבית הא בבור פטור על נזקי כלים, [וכתבו דמהאי טעמא כ' הטור להלכה גבי קורה דחייב בעמד לפוש, ואע"ג דגבי קדרים הביא דברי הרא"ש דחייב כשהיה לו להזהיר, משום דשם עכ"פ הוי רק בור ופטור על כלים, ועוד יבואר בזה לק' ל"ב א' בע"ה], וכ' הגרע"א לבאר דברי הרא"ש, דאה"נ דצ"ל דמיירי בעמד לפוש גם לדידן דס"ל כר"נ דהיה לו להזהיר, כיון דמ"מ אינו אלא בור משום זה, מ"מ כונת הרא"ש דבשלמא אי נימא דהיה לו להזהיר, ניחא אמאי מתני' אשמועינן דפטור בכהאי גונא דאמר לו עמוד ולא בכהאי גונא דעמד לכתף, די"ל דכיון דלר"י דס"ל דבבור חייב גם על כלים, הדין דגם בעמד לכתף חייב משום דהיה לו להזהיר, משום הכי ניחא להתנא לאשמועינן גונא דפטור לכו"ע, אבל לרי"ו דלא ס"ל דהיה לו להזהיר, ק' אמאי לא אשמועינן דפטור בעמד לכתף, ובנחל"ד כ', די"ל דבכהאי גונא דהיה לו להזהיר באמת יהיה לו דין אדם, ולא דמי למש"כ הרא"ש לק' דהוי בור, דשם מיירי דכבר נפל באונס, ורק דמחייבים אותו דיש לו להזהיר ואמרינן דאינו אלא בור, משא"כ הכא דעמד מדעת, הגם דאי לאו דהיה לו להזהיר הרי הוא כאנוס, מ"מ כל דאמרינן דהיה לו להזהיר, שוב יש לחייבו גם על עיקר העמידה דאין לו זכות לעמוד בלא להזהיר, והוי כעמד בפשיעה דודאי יש לו דין אדם, וכמו בעמד לפוש דיש לו דין אדם, ובאמת **בתור"פ** בסמוך מבואר שני צדדים בזה, וע"ע לק' באות ג' מה דיש לחלק עוד בין נתקל לבעל קורה.

תוד"ה וקתני – **בש"מ** בשם **הר"ש והמהרש"א** כ', דכל דברי התוס' הכא הם לא לפי מש"כ לק' ל"ב א' דברי ר"י, דרמי כשלדא הוי בתחילת ההילוך, ואז אמרינן דאי לאו דרמי כשלדא היה לבעל חבית לילך בצד אחר, ויבואר שם לק' בע"ה.

ב) גמ' שני נמי ליחייב – בתוס' לעיל כ"ג א' הוכיחו מכאן דיותר יש לו לאדם לשמור שלא יזיק, דאי לאו הכי אמאי מק' הגמ' דשני ליחייב, היה להגמ' להק' דגם ראשון יפטר, כיון דהשני גם פושע, **ובש"מ** בשם **תו"ש** כ' בתחילה לומר דאה"נ דהוה מצי למיפרך דכולהו ליפטרו, ואח"כ כ' כהתוס' לעיל, והנה לעיל כ"ז ב' נתבאר שי' ראשונים דאיבעי לי' לעיוני הוי גם סיבה לפטור בעל חבית ממה שהוזק השני בחביתו, ולפי דבריהם לכאורה צ"ל כהתו"ש, אמנם **ברשב"א** לעיל כ"ח בד' הק' בגמ' דנתקל בקרקע ונשוף באבן דחייב, דלר"מ דנתקל פושע אמאי חייב הא הנתקל פושע, וכ' לומר דגם לר"מ אינו פושע גמור, ובש"ח לא יתחייב על כזה פשיעה, ומבואר דאף דיש פשיעה דאמרינן דהיה לו לשמור עצמו שלא יוזק, מ"מ גם יש פשיעה דרק מחייבו של יזיק, ואין פוטר אם ניזוק מאחר, וא"כ אין הכרח מהא דנימא דאיבעי לי' לעיוני פוטר המניח החבית, דגם הא דנתקל פושע יגרום שזה שנתקל בו יפטר מתשלומין.

גמ' אפילו ראשון נמי ליפטר – רש"י בע"ב מבאר דהיינו אפילו על נזקי גופו, ולכאורה לפ"ד ס"ל השתא דמיירי גם קודם שהיה לו לעמוד, ומשום הכי יש לפוטרו לגמרי, אמנם **בבעה"מ** מבואר דמיירי אחר דהיה לו לעמוד, וקו' הגמ' דיהיה חייב רק כמו בור, וכמו דאמרינן על השני דפטור על נזקי ממון משום דהוי כבור, [דמבאר כגירסת הר"ח דנזקי גופו וממונו קאי על הניזקין].

**לא' ב'**

גמ' ראשון ודאי פושע הוא – שי' **רש"י ובעה"מ** דרבא ס"ל דנתקל פושע, [ובנחל"ד כ' דגם שי' **המלחמות** הכי כמו דנראה מדבריו], **והראב"ד והרשב"א** כ' צד אחד דאתיא גם כר"י דנתקל לאו פושע, ומיירי הכא דנתקל שלא במקום מדרון, דמבואר בב"מ פ"ג א' די"ל דגם אי נתקל לאו פושע זהו דוקא במקום מדרון, ועוד כ' **הרשב"א** די"ל דהוא פושע משום דהיה לעמוד או להזהיר ולא משום הנפילה, והא דיש חילוק בין ראשון לשני לענין נזקי ממונו, הוא משום דשני פטור גם בלא הפקיר וכמשי"ת בסמוך.

רש"י ד"ה ראשון – **בפנ"י** מבואר דמשום הכי הוצרך רש"י לומר דס"ל לרבא דלא פליגי רבנן על ר"מ, דאי לאו הכי יק' אמאי הוצרך רבא לאוקמי לברייתא כר"מ ולא כרבנן, הא שפיר י"ל דאתיא כרבנן ומיירי אחר שהיה לעמוד או להזהיר, ואה"נ דגם ראשון וגם שני פטורים על מה דהזיק ממונם, כיון דהוי מפקיר אחר נפילת אונס וכמו שהק' הרא"ש, ומשום הכי כ' דס"ל דלכו"ע אמרינן דנתקל פושע, **והמהרש"א** הק' על רש"י דאי פליגי רק במפקיר נזקיו, יק' אמאי קתני לעיל כ"ט א' דמודים רבנן באסו"מ שנפלו ברוח מצויה, הא כיון דמה דמודו הוא משום דלא הפקיר, גם ברוח שאינה מצויה חייב, וכמו שעמדו בזה התוס' לעיל, **והפנ"י** שם כ' די"ל דנקט הכי, משום דניחא לי' למנקט גונא דמתחייב מיד גם קודם שהיה לו לסלק, **ובגה"ש** מק' דהא רבא אמר בב"מ פ"ג א' דש"ח פטור מעיקר הדין בנתקל לר"י, ומבואר דס"ל דנתקל אינו פושע, **והנחל"ד** כ' די"ל דרבא שם אמר רק דהשבועה היא שלא בכונה שברתיה, אבל המשך דברי הגמ' שם אין זה דברי רבא, **ובאוסף חדו"ת להגרא"ק** סכ"ב אות ו' כ' די"ל דס"ל לרש"י דיש פשיעה דחייב עליה בממון המזיק ולא בש"ח, וכמשנ"ת לעיל כ"ט א' באות ב' דשי' הרשב"א הכי, ומשום הכי בגמ' בב"מ ניחא דבאמת פטור לר"י בש"ח, דלא הוי פשיעה דיתחייב עליה בש"ח.

הרמב"ן **במלחמות** מק' דאי נימא דהראשון פושע, אמאי אינו חייב על נזקי הכלים של השני, כיון דנפלו ונעשו בור מחמת פשיעתו שלו, [והרמב"ן שם הק' זה על הבעה"מ, דכ' דגם למסקנת הגמ' ס"ל לרבא דנתקל פושע, ומה דאמר דשני פטור על נזקי ממונו היינו אם הממון הזיק, והק' אמאי הראשון אינו חייב על זה, וכבר כ' **החזו"א** דהבעה"מ לשיטתו שם דיש לו רק דין בור לק"מ, וכמש"כ הרמב"ן עצמו שם דאם יש לו רק דין בור אין לחייבו על הכלים של השני, דבור שעשה בור אין הבעלים חייבים על הבור שנעשה, דאיש בור ולא בור בור, אלא דהרמב"ן הק' גם על מש"כ הבעה"מ דאינו אלא בור דיש לו להיות אדם, ומשום הכי הק' גם דיש לחייבו על מה דיזיקו הכלים של השני], וקו' זו היא לכאורה רק לשי' רש"י דרבא מיירי על המזיקין, אבל לשי' הר"ח דהשתא קאי על הנזקין, והשני פטור על נזקי ממונו היינו על מה דהוזק ממונו של השלישי בו, לפ"ז י"ל דאה"נ דעל נזקי גופו של שלישי בממון השני יהיה חייב הראשון דרבא לא מיירי בזה כלל, **ובאמרי משה** סל"ו אות ו' הק' הכי על שי' רש"י, **ובש"ג** מבואר דאה"נ דהראשון יהיה חייב על מה דיזיק ממון השני, ומבואר בדבריו דגם אם יש להראשון רק דין בור, מ"מ יהיה חייב על מה דהזיק ממון של השני, **ובאמרי משה** שם כ' דס"ל דלכריית בור אי"צ מעשה כמו בדין אדם המזיק, וסגי בזה דעל ידו נעשה הבור דיש לו דין כורה, **ובדרישה** סתי"ג כ' דלא כהש"ג, אך לא מבואר בדבריו אלא דאם הראשון יש לו דין בור, אין לחייבו על ממונו של שני, **ובחזו"א ובחי' רבי שלמה** ס"ו אות ב' כ', די"ל דגם אם יש לראשון דין אדם, מ"מ לעינן כריית בור בעי דוקא כריה בידים, ומה דנהיה בור ע"י שנתקלו בו לא מיחשב כריית בור.

גמ' דאמר לי' האי בירא וכו' – שי' **רש"י ותוס' והבעה"מ והרא"ש והנ"י** דכונת הגמ' דפטור משום דהוי מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס, אמנם **הראב"ד והמלחמות** כ' דגם אם לא הפקיר פטור משום טעם זה, דכיון דנפל מחמת הראשון והראשון היה לו לעמוד, חשוב דהראשון הוא כורה לבור זה, וגם אי אמרינן דנתקל לאו פושע ויש לו רק דין בור, ומשום הכי אין לחייבו על כליו של השני, מ"מ השני גם פטור דהוא לא כרה בור זה, וכמו דאם אחר יניח לממונו של חבירו ברה"ר, דלא יהיה חייב על זה הבעלים אפילו אם היה לו פנאי לסלק, הכא נמי בזה, ורק הראשון חייב אחר שהיה לו פנאי לסלק, ואפילו אם נתקל לאו פושע הוא, דמ"מ אין כאן אחר שכרה בור זה, **והרשב"א** בתחילת דבריו כ' דהשני פטור על מה דממונו מזיק אם הפקירו, דהוי אחר נפילת אונס, וזהו דאמרינן דהאי בירא לאו אנא כריתי' וזה כשי' רש"י, ואח"כ כ' דהשני פטור משום שכבר הפקירן והוי מפקיר לאחר נפילת אונס, ואי נמי משום שמצי לומר דהאי בור לאו אנא כריתי', וזה כשי' הראב"ד והרמב"ן, וכן בסוף דבריו כ' די"ל דמה דחייב הראשון הוא בלא הפקיר, והוא פושע משום דהיה לו לסלק, ולפ"ז בהכרח דמה דהשני פטור הוא כהראב"ד והרמב"ן.

והנה צ"ב לשי' הראב"ד והרמב"ן דאמאי השני חייב על גופו, הא כיון דס"ל דאין לו אלא דין בור, אמאי לא יוכל לומר גם על גופו דלאו אנא כריתי' להאי בור, **ובראב"ד** מבואר דעל גופו מיהא חייב שהיה לו לעמוד ולא עמד, שהרי סופו ודאי לעמוד שם, ובש"ג גם עמד בזה, דאמאי חלוק האדם מממונו עיי"ש, **והחזו"א** כ' דכיון דמעורב בזה כח האדם השני במה דהוא מונח על הארץ, משום הכי אף דלחייב משום אדם המזיק אי אפשר לשיטתם, מ"מ משום בור אפשר לחייב ואינו יכול לומר דהוי רק בור של ראשון. ועיי"ש שכ' דכל מה דכ' דהשני פטור על כליו, זהו רק אם נפל מחמת גופו של ראשון, אבל אם נפל מחמת כליו של ראשון, בזה יש לחייב השני על כליו, וכמו כן אם נפל קודם שהיה לראשון פנאי לעמוד או להזהיר.

גמ' אלא לרב – **בבעה"מ** מבואר דכמו דס"ל לרב דאם לא הפקיר הוי שור, כמו כן באדם יש לו לסבור דהוי אדם המזיק כיון דאין כאן הפקר, **וברשב"א** מבואר דיש לחייבו כמו על שורו, **והגרע"א** הק' לשי' התוס' לעיל כ"ח ב' דבור דידי' דאמר רב דהוי שורו, מ"מ גם יש לחייב משום בור, דמה מק' הגמ' לרב, ונראה דמבאר קו' הגמ' דיש לו ליפטר לגמרי, ומשום דאין לנו לחייב על אדם, אלא משום אדם המזיק או משום בור, אבל לא משום שור, וס"ל דלא כהבעה"מ דיש לנו לומר דהוי אדם.

גמ' תרגמה – **הרא"ש** כ' דהא דלא אמר אלא, [והיינו דלא גרס בגמ' לעולם וכו' וכמש"כ **בבי' הגר"א** סתי"ג סק"ה ובנחל"ד], משום דלא הוצרך לומר הכי אלא לרב, ואכתי לשמואל י"ל כמו דאמרינן מקודם, **והש"מ** בשם **תו"ש** כ' דכיון דלא הוזכר שם אמורא קודם, משום הכי לא אמרינן אלא.

רש"י ד"ה תרגמה – מש"כ רש"י דא"נ לא אפקרי' שורו הוא וטפח באפי', הק' **הרש"ש** דמ"מ כיון דהיה לו פנאי לסלק יש לחייבו כמו דמבואר לק' נ"ה ב', דאם נפרץ הכותל ונודע לו דחייב לגדור, ואם לא גדר חייב על היזק שורו, **ובברכ"ש** ס"א סק"א כ' לומר דחלוק ממונו המזיק באופן של בור, דבזה אין לחייבו אלא א"כ יש כריה, ואם אינו שומר הוי ככריה, אבל אם שמר כראוי ליכא כריה ואין לחייבו אף אם היה לו פנאי לסלק, וכ' די"ל דזהו דוקא לרש"י לשיטתו דלרב פטור על בור ברשותו, ואין חיוב על בור משום ממונו, ואין דין דהוי לי' לסלוקי בבור משום ממונו, ואמרינן דגם משום חיוב של שור לא הוי אלא בכורה או פושע בשמירה, אבל אי נימא דמודה רב דיש לחייב בבור שהוא שלו משום בור, א"כ גם משום שור יהיה חייב כיון דהוה לי' לסלוקי.

ג) תוד"ה אמר [בע"א] – מש"כ לבאר דרבא מוקי כר"מ ואע"ג דפליגי רבנן, הק' **הרא"ש** דאמאי לא ניחא לי' לאוקמי כרבנן ואה"נ דגם ראשון פטור על מה דממונו מזיק, וכ' דס"ל לרבא דלרבנן גם אחר שהיה לו לעמוד או להזהיר מ"מ אינו אלא בור, ומשום הכי יהיה פטור על כלים גם אחר שהיה לו לעמוד, וס"ל דנקט קדרים וזגגים משום דממונם נשבר בקל, וא"כ מבואר דיש לחייבו גם על מה שמזיק לכלים, ומשום הכי צ"ל דאתיא כר"מ, [וכ' דרי"ו דס"ל דחייב משום דהיה לו לעמוד, צ"ל לדידי' דנקט קדרים וזגגים, דכיון דנושאים משא גדול נתקלים בקל], וכ' דצ"ל דאע"פ דאמרינן גם לר"מ דהשני אינו פושע, ומ"מ חייב על נזקי כלים של השלישי, זהו משום דמ"מ אינו אנוס כ"כ כמו לרבנן בתרוייהו, **ובחי' רבי שלמה** ס"ו אות ב' העיר, דהרי מה דנתקל אינו פושע לרבנן על כרחך לא הוי אונס גמור, דהא מבואר בב"מ פ"ב ב' דש"ש חייב בנתקל, ומבואר דהוי רק כעין גניבה וכמש"כ התוס' לעיל כ"ז ב', וכיון דאמרינן דהשני לר"מ אינו אנוס כ"כ כמו לרבנן, על כרחך דהוי כעין אבידה, וא"כ אמאי אינו חייב כמו אדם המזיק, כיון דאדם המזיק חייב על אונס כעין אבידה, וכ' לומר דכיון דאינו מזיק במעשה אלא ע"י שנתקלים בגופו, בזה אינו חשוב מזיק אלא בפשיעה, אבל כל שלא פשע אין לחייבו משום אדם באופן זה, והביא עוד דברי **הרח"ה** בפ"ב משכירות ה"ג דכ' בשי' הטור דפטור על אונס כעין אבידה, משום דהכא הרי הוי הוזק באדם ולא דהאדם הזיק, והדין בהוזקו דהיכי דשניהם ברשות דפטור, וא"כ כל דלא פשע הוי ברשות ומשום הכי אין לחייבו הכא, וע"ע לק' משי"ת בדברי הרח"ה בע"ה.

**והבעה"מ** כ' דרבא ס"ל להלכה דנתקל פושע ומשום הכי אוקמי כר"מ, וכ' דהכי הלכתא דנתקל פושע, אמנם שאר הראשונים ופוסקים ס"ל להלכה דנתקל לאו פושע.

בא"ד – מה שהק' על רש"י דיכל להעמיד ברייתא כרבנן דפטרי בבור ברה"ר, מבואר **בש"מ** בשם **הרא"ש** דמה דלא ניחא לרש"י לומר דפליגי אם נתקל פושע, הוא משום דא"כ אמאי סבר כר"מ, משא"כ במחלוקת גבי מפקיר נזקיו י"ל דסבר כר"מ, משום דסתם מתני' לק' מבואר דחייב על בור ברה"ר, ולפ"ז כ' **הנחל"ד** דלא ניחא לי' לאוקמי לברייתא דלא כהלכתא.

בא"ד – מש"כ דא"נ י"ל דרבא ס"ל בנתקל פושע כר"מ וכו', מבואר **בתור"פ** דכדי דיחשב אדם המזיק בעי דיהיה מעשה או בשעת הנפילה או בשעת ההיזק, והכא דליכא מעשה בשעת ההיזק בעי שיהיה מעשה בשעת הנפילה, ומשום הכי דוקא לר"מ דנתקל פושע חייב דיש כאן מעשה בשעת הנפילה, משא"כ לרבנן אע"ג דהיה לו לעמוד, ליכא מעשה האדם בהאי נזק והוי בור.

בא"ד – משה"ק על שי' הר"ח דאמאי לא אוקמי' לברייתא במזיקין, [ולשי' רש"י מה דלא משני דקאי על הנזקין, מבואר **ברשב"א** דלשון הברייתא משמע דקאי על המזיקין] כ' **בתור"פ** לומר כמש"כ לעיל, דרבא קאי על הברייתא לעיל ובחד גונא איירי, וצ"ב דהא לפי מה דמשני רבא קאי המזיקין וברייתא הנזקין, **ובש"מ** בשם **גליון** כ' דאי קאי על המזיקין, נמצא דחייבין אנזקי גופן לא דמו הראשון והשני, דהראשון חייב גם על מה דמזיק כלים משא"כ השני, ואין לומר דנקט להו בהדדי משום דשוים בנזקי ממונם, דכיון דקודם איירי בנזקי גופן, לא היה נוקט הכי משום סוף דבריו, משא"כ למסקנא דהחילוק הוי לענין נזקי הממון, בזה י"ל דנקט משום רישא דהם שוים, **והמהרש"א** העיר בזה דגם אי קאי על נזיקין לא הוי דומיא, דעל נזקי הראשון חייב גם אם הוזק בממונו משא"כ בשני, ועוד כ' **בגליון ובלח"מ** בפי"ג מנז"מ ה"י, דכיון דהוא מפקיר המזיקין אין לנו לקרות לזה ממונו, ואע"ג דאמרינן דשני דברים עשאן הכתוב ברשותו התם מיירי דבאמת הוא חייב, אבל הכא דפטור לא היה לקרות לזה ממונו, ועיי"ש בלח"מ דאמאי למסקנא ניחא דקרי להו ממונו הגם דהשני פטור לגמרי, **והגרע"א** **והנחל"ד** העירו בעיקר קו' התוס', דמנ"ל לומר דלשי' ר"ח אתי שפיר גם לרבנן, ולהק' דלישני דקאי על המזיקין, הא י"ל דהוי דוקא כר"מ ומשום הכי אי אפשר לומר דברייתא המזיקין, דא"כ אמאי הראשון פטור על נזקי ממונו, אמנם **בש"מ** מובא בשם **רי"ש** גירסת הר"ח, ושם מבואר דאתיא גם לרבנן, ועוד כ' בנחל"ד דלשי' הרמב"ן גם במסקנא מוקמינן ברייתא אנזקין, ולפ"ז י"ל דמשמע לגמ' דקאי על נזקין.

בא"ד – משה"ק כיון דפושע הוא אמאי לא הוי כאדם המזיק, הנה **במלחמות** מבואר באמת דלמסקנא דאמרינן דהוי בור אתיא כרבנן דוקא, אמנם התוס' לשיטתם אינם יכולים ללמוד הכי, דיק' אמאי הראשון חייב על מה דהזיק ממונו, דאי אפשר לומר דלא הפקיר, דא"כ אמאי השני פטור, אמנם לשי' הרמב"ן ניחא דאיירי דלא הפקיר, ומשום הכי חייב הראשון גם לרבנן דנתקל אינו פושע, והשני פטור כמשנ"ת משום דהראשון כרה בור זה, **ובש"מ** מובא תשובת **הר"י מיגש** דמבואר כמו דהבינו התוס', דאע"ג דנתקל פושע, מ"מ אינו אלא בור ואינו חייב כאדם המזיק, וכך מבואר **בבעה"מ**.

בא"ד – משה"ק דמאי שנא מקורה, הנה קו' זו יש להק' גם אי נימא דרק אם נתקל לא הוי פושע הוא דהוי בור, דהא מבואר בגמ' דלר"נ יש לחייב משום דהיה לו להזהיר, ומבואר דגם חיוב דהיה לו להזהיר מחשיבו לאדם המזיק, ועיין לעיל באות א' משנ"ת בזה דברי התור"פ, די"ל דכיון דהיה לו להזהיר נמצא דעיקר עמידתו הויא בפשיעה, ולא דמי להכא דנתקל שלא בפשיעה, ונמצא דרק אח"כ איכא פשיעה, ובעיקר קו' התוס' כ' **בתור"פ**,דהכא מה דחשוב כבור, הוא משום דכיון דגם אם היה מת היה מזיק, א"כ חשיב כבור דאין כאן כח האדם דמחמתו נעשה ההיזק אלא רק גוף האדם לבד, וזה לא מהני ליחשב כאדם משום הכי, משא"כ בקורה הרי אם היה מת לא היתה הקורה עומדת עליו, ונמצא דעמידתו עם הקורה הוי ע"י כח האדם שבו, ובזה שפיר חשיב אדם המזיק, ועל דרך זה מבואר בכמה אחרונים, **והנ"י** לק' ל"ב א' כ', דרק היכי דנפל ושדי דומיא דבור דלא שליט בגופי', הוא דהוי בור אבל היכי דקאי אנפשי' לא, ויש לבאר על דרך התור"פ, **והתורי"ד** לק' מ"ח גם כ', דחלוק בעל קורה דהרי הוא עומד ומחזיק עצמו בעמידה, **והפנ"י** כ' עוד דהתם הרי עומד מדעתו, ומשום הכי חשיב כאדם המזיק דהרי הוא מעמיד עצמו ברה"ר באופן דהוא מזיק, משא"כ בנתקל גם אם הוי פושע, מ"מ אי"ז מדעתו, ובזה לא חשיב אדם המזיק במה דנזוקים בו.

ד) **בבעה"מ** כ' בתחילת הסוגיה דמיירי דבשעת נפילה הוא הנזק, וכ' דחייב על גופו אפילו על כלים, ועל ממונו חייב על כלים לרב, **והראב"ד והמלחמות** עמדו על דבריו דלא הוזכר כאן שעת נפילה כלל, אלא שנתקל באדם או בממונו, ויל"ע דאמאי כ' דרק לרב חייב על ממונו שהזיק ממון, הא כיון דהוי שעת נפילה, גם בממונו חשוב אדם המזיק וכמש"כ הבעה"מ לעיל כ"ט א', **והחזו"א** כ' לומר דכונת הבעה"מ במש"כ שעת נפילה, דהיינו קודם שהיה לו פנאי לסלק, אמנם הבעה"מ לעיל כ"ט מבאר שעת נפילה כפשוטו, ודלא כהתוס' שם דהיינו קודם שהיה לו לסלק וכמשנ"ת שם, וא"כ גם הכא נראה דכונתו שעת נפילה ממש.

הרמב"ן **במלחמות** כ', דלמאי דמשני דרבא קאי על המזיקין אתיא כרבנן ובדלא הפקיר, וראשון חייב על גופו ועל ממונו כדין בור ואחר שהיה לו לעמוד ולסלק, ושני חייב על גופו משום דהיה לו לעמוד, ועל ממונו פטור דלאו איהו כריי' להאי בור וכמשנ"ת, **והנחל"ד** הק' דאיך מפרש מה דמשני לרב דהוזקו כלים בכלים, דהתוס' פירשו דקאי על המזיקין, ולשי' הרמב"ן יק' דאי נימא הכי, אמאי לא פירשו דמיירי גם על נזקי אדם בכלים, ופטור הראשון גם משום דאיירי באפקרינהו, דעל כרחך דמיירי בהפקיר לרב, וכ' לומר דבאמת קאי על הנזקין, והא דשני חייב על נזקי גופו של שלישי, הוא משום דהשתא ס"ל דגם ראשון וגם שני הוי פושע, ועל כרחך דאתיא כר"מ ותרוייהו פושעים, ואין חילוק כלל בין ראשון לשני, **והחזו"א** כ' דלא ניחא לי' לומר דאיירי בהפקיר קודם שהיה לו לסלק, דא"כ מאי קמ"ל, ועל כרחך דמיירי אחר שהיה לו לסלק, ומשום הכי לא יכל לומר דראשון פטור לגמרי, **ובמרכה"מ** בפי"ג מנז"מ ה"י מבואר, די"ל דהשתא ס"ל דליכא להאי טענה דלאו אנא כריתי' להאי בור, ולפ"ז אתיא כרבנן וקאי על הנזקין, ומיירי שהפקיר אחר שהיה לו לסלק, ומשום הכי פטור על נזקי כלים וחייב על נזקי גופו.

**הנ"י** כ' בדברי רבא, דהא דחייב הראשון על נזקי ממונו, הוא דוקא היכי דהיה לו פנאי לסלק ולא סילק עד אחר שהיה לו פנאי, ואח"כ כ' דמה דהשני פטור על נזקי ממונו הוא גם אם לא הפקיר השני לכליו, משום דלא הוא כרה האי בור, וכ' דזהו דוקא קודם שהיה לו פנאי לסלק, אבל אחר שהיה לו פנאי הדין דחייב כיון דממונו הוא, ודבריו צ"ב דא"כ אין נפ"מ בין ראשון לשני, ושניהם קודם שהיה להם פנאי לסלק פטורים ואחר שהיה להם פנאי חייבים, **ובחי' רמ"ש** לעיל כ"ט א' כ' לומר, דשי' הנ"י דאם מפקיר מיד בשעת נפילה בזה פטור בכל ענין דהוי באונס, והיכי אינו מפקיר מיד אלא דמ"מ מפקיר קודם שהיה לו לסלק, בזה הדין דאם נעשה הבור ע"י פשיעת אחר הוא פטור, דרק כשהיה לו פנאי לסלק ולא סילק מתחיל עיקר חיובו, אבל אם לא נעשה בפשיעת אחר, בזה הגם דאכתי אינו מתחייב על ההיזק, מ"מ כבר לא יהני אם מפקירו, דכבר חל עליו דין לסלק בור זה כיון דהוי דידי'.

ה) **הרי"ף** כ' דברי רבא, דראשון חייב בנזקי שני בין דאיתזק בגופו בין דאיתזק בממונו, ושני חייב בנזקי שלישי בדאיתזק בגופו ולא באיתזק בממונו, מאי טעמא דאמר לי' האי בירא לאו אנא כריתי', **והראב"ד** הק' עליו דהא קיי"ל להלכה דנתקל לא הוי פושע, ואמאי חייב ראשון באיתזק בממונו, וכ' לומר דהרי"ף מוקים לה שנתקל שלא במקום מדרון, וס"ל להלכה דבזה לכו"ע נתקל פושע כמבואר בסוגיה בב"מ פ"ג א', **ובמלחמות** כ' לבאר שי' הרי"ף, דגם למ"ד נתקל לאו פושע חייב על מה שהזיק ממונו ובדלא אפקרי' לממונו, ושני פטור גם בכהאי גונא וכמשנ"ת, ומוקמינן לדברי רבא כמו דמשני דקאי אמזיקין, ומה דמק' הגמ' אח"כ לרב, זהו מדברי הברייתא, ומיהו הביאור בדברי רבא הוי כמו דמשני וכגירסת הר"ח.

**והרא"ש** כ' בביאור הרי"ף, דמה דאמר בין דאיתזק בגופו בין דאיתזק בממונו קאי על הנזקין, ואע"ג דנתקל לאו פושע מ"מ יש חילוק בין הראשון לשני, דהראשון אינו טרוד כ"כ בעמידתו ומשום הכי אמרינן דאם אינו עומד הוי אדם המזיק, משא"כ השני דטרוד בעמידתו, סגי דנחשבי' כבור ופטור על נזקי כלים, ומש"כ הרי"ף מאי טעמא לא קאי על דברי רבא, דהוא לא מיירי על היזק ממונו של הראשון או השני, אלא קאי על מה דמבואר בברייתא שהביא לפני דברי רבא, דכולם חייבים על נזקי גופן וחייבין על נזקי ממונן, **ובטור** סתי"ג כ' בשי' הרי"ף, דהראשון חשיב אדם המזיק, וחייב אם מזיק כלים, וגם חייב על כליו שהזיקו ואפילו אם הפקיר, ולפ"ד חוזר קו' הראב"ד, דהא קיי"ל דנתקל אינו פושע, והוי מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס, **ובש"ג** כ' דכונת הטור דחייב היכי דהפקיר נזקיו אחר שהיה לו לסלק, ולפ"ז נמצא לכאורה דהשני פטור גם אם מפקיר אחר שהיה לו פנאי לסלק, ומ"מ אם לא הפקיר כלל נראה דגם השני חייב, **והב"י** כ' בביאור דברי הרי"ף כמש"כ הרמב"ן, וכ' דמהא דכ' דהרי"ף דבאדם חייב משום דגופי' לא הוי הפקר, מבואר דבאדם יש לחייב רק משום בור, דאי הוי כאדם, מה הוצרך לומר דלא הוי הפקר דזה פטור בבור, **ובדרישה** כ' דאי"ז מוכרח ראיה זו, וכ' דמ"מ מבואר מזה דאם יפקיר יהיה פטור, וזה דלא כהטור דכ' דהרי"ף מחייב הראשון על ממונו שהזיק גם אם הפקיר, ולכאורה לפ"ד הש"ג דמבאר דהטור מיירי דהפקיר אחר שהיה לו פנאי לסלק לא קשיא.

**הרמב"ם** בפי"ג מנז"מ ה"י כ' דהראשון חייב על מה דהוזק השני בגופו, בין אם הוזק מגופו של ראשון ובין אם הוזק מממונו של ראשון, ושני חייב אם הוזק השלישי מגופו ולא אם הוזק מממונו, **והראב"ד** שם השיג דאמאי חייב הראשון על ממונו, הא נתקל אינו פושע, וכ' די"ל דמיירי דלא הפקיר, ומ"מ השני פטור כמשנ"ת, דכיון דנעשה ע"י הראשון פטור גם אם היה לו פנאי לסלק, **ובטור** שם מבואר, דשי' הרמב"ם דחייב גם אם הפקיר הראשון וכמש"כ בשי' הרי"ף, וכ"כ **בש"ג**,וכ' דהפקיר אחר שנפל, דכיון דלא עמד מיד מתחייב על הכלים, ודוקא לעיל בחרסים פטור משום דהוו הפקר ממילא, משא"כ הכא בסתם אינו מפקיר ובעי שיפקיר בפירוש, אמנם **הה"מ** **והנו"כ** בטור כ' בביאור הרמב"ם כמבואר בראב"ד ומיירי דלא הפקיר, **ובשו"ע** סתי"ג ס"ב כ' דחייב הראשון גם על ממונו שהזיק, **והרמ"א** כ' די"א דפטור, **ובבאה"ג** אות ח' מבואר דמש"כ השו"ע דחייב, היינו בדלא הפקיר וכמשנ"ת, וכ' דלפ"ז אין מקום להגהת הרמ"א, דהא גם להי"א שהביא הרמ"א דזה שי' התוס' והרא"ש, מה דפטור הוא משום דמבארים דמיירי דהפקיר, וכ"כ **בהג' הגר"א** סק"ה, דאדרבה השו"ע מיקל והי"א מחמירים, דלהשו"ע הדין דהשני פטור גם אם לא הפקיר כליו, ולשי' הי"א שהביא הרמ"א השני חייב אם לא הפקיר וכמשנ"ת.

**בתוס'** נראה דלמסקנא אמרינן, דגם הראשון וגם השני אחר שהיה לו פנאי להזהיר או לעמוד, חייב כאדם המזיק, **ובראב"ד וברשב"א** מבואר בדבריהם דהשני יש לו דין בור, אך גבי הראשון כ' די"ל דיש לו דין אדם המזיק, דכיון דנפל מעצמו אע"פ דאינו פושע, מ"מ אחר דהיה לו לעמוד הוי כאדם המזיק, וכמו דמחלקים לפי פי' רש"י בלישנא מציעא, **ובבעה"מ וברא"ש ובנ"י** מבואר דתרוייהו הוו בור, [ובבעה"מ מבואר אפילו דנתקל פושע וכמשנ"ת], ובשי' **הרי"ף** כ' **במלחמות** דתרויייהו הוו בור, **והרא"ש** כ' דהראשון הוי אדם והשני בור, **וברמב"ם** בפי"ג ה"ט מבואר דתרוייהו הוו בור, **והטור** בסתי"ג הביא שי' הרא"ש דתרוייהו הוו אדם, ושי' הרי"ף לפי שי' הרא"ש דהראשון הוי אדם, **ובשו"ע** בס"א מבואר דתרוייהו הוו בור.

ו) **בראב"ד וברשב"א** מבואר דהיכי דהוי שלא במקום מדרון גם לר"י הוי פושע, **והנ"י** כ' דאין חילוק בין אם הוי במקום מדרון או לא, והנה לענין מעביר חבית לא הוזכר **ברי"ף וברא"ש** בב"מ פ"ג חילוק אם הוי במקום מדרון או לא, וכן **הרמב"ם** בפ"ג משכירות ה"ב לא חילק, אמנם **הטור** בסד"ש חילק בזה, **ובשו"ע** שם לא חילק, **והסמ"ע** בסתי"ב סק"ו עמד בזה, דהכא לא חילק בטור בין מקום מדרון ללא מקום מדרון, **ובחי' רח"ה** בהל' שכירות כ' לבאר שי' הטור, דאע"פ דבלא מקום מדרון אמרינן דאינו אנוס, מ"מ לא הוי פשיעה אלא כעין אבידה, ומשום הכי דוקא לענין מעביר חבית הדין דחייב, דאדם המזיק חייב על אונס כעין אבידה, אמנם הכא לענין נתקל דמיירי דהשני נתקל בראשון וניזוק בו והוי הוזקו זה בזה, בזה הדין דכל דתרוויהו ברשות פטור כמבואר לק' מ"ח ב', וכיון דאינו פושע בזה שהוזק בו השני דהרי הוי רק כעין אבידה, משום הכי פטור, ונראה דמבואר לפ"ד דגם אחר שהיה לו לעמוד מ"מ אינו אלא כבור, כיון דאינו חייב על מה דמתחילה נתקל כיון דהוי הוזקו זה בזה, והגם דאח"כ היה לו לעמוד והרי הוי שלא ברשות, מ"מ כבר אין לחייבו כאדם המזיק, וכמו דבנתקל דהוי אונס גמור הדין דדינו כבור הגם דהיה לו לעמוד, ומשום הכי לא חילק הטור בין אם נתקל במקום מדרון או לא, וכן נראה **בברכ"ש** סט"ז סק"ה, דלפ"ד רח"ה יש לפטור גם אחר שהיה לו פנאי לעמוד או להזהיר, **ובחי' רבי שלמה** ס"ו אות ב' כ' די"ל על דרך זה דהוי רק כעין אבידה, דזה לא מהני ליחשב כאדם המזיק בגונא דאינו מזיק ע"י מעשה, דהדין דגם היכי דניזקים בו חשוב כאדם המזיק, זה לא הוי גם באונס, אמנם נקט שם דלא מהני סברא זו וסברת רח"ה, אלא קודם שהיה לו פנאי לעמוד או להזהיר, אבל אח"כ שוב יש לחייבו כאדם המזיק, והוכיח זה מדברי הרא"ש שכ' לר"מ, דהשני הגם דאינו פושע ואינו חייב קודם שהיה לו פנאי לעמוד ולהזהיר, מ"מ אחר שהיה לו פנאי חייב כאדם המזיק, והרי השני אינו יותר מכעין אבידה, ובכל זאת מבואר דאחר דהיה לו פנאי חייב כאדם המזיק, **ובגליונות חזו"א** הק' על הרח"ה, דהא בטור כ' בסתי"ב דגם אם הזיק בשעת נפילה פטור משום דנתקל לאו פושע, ולפ"ד רח"ה הרי בשעת נפילה הוי הזיקו זה את זה, והיה לו לחלק דשלא במקום מדרון חייב, [והנה בתוס' לעיל כ"ט א' כ' דשעת נפילה היינו קודם שהיה לו פנאי לסלק, אמנם בטור נראה דמיירי גם על שעת נפילה ממש], וכ' החזו"א דכיון דכ' הטור דאם פשע בנפילתו חייב, נכלל בזה אם נתקל דלא במקום מדרון דזה חשיב דפשע בנפילתו, ובסתי"ג דלא הזכיר זה סמך עמש"כ בסתי"ב דאם פשע חייב.

**ובשיעורי רח"ה** לב"מ פ"ב כ', דמהטור נראה דהוי פושע גמור, דעל מקום מדרון כ' דהוי כגניבה ואבידה, וא"כ שלא על מקום מדרון הוי גם יותר מכעין אבידה, וכ' דבאמת מעשה ההתקלות הוי אונס, אלא דיש לחייבו על שלא שמר עצמו שלא ליתקל, ובזה במקום מדרון הוי כעין גניבה ואבידה, ושלא במקום מדרון הוי פשיעה, וכ' דכיון דההתקלות הוי אונס, ממילא יש לפוטרו על מה דלא שמר, דכיון דהוזקו זה בזה בברשות פטור וכמשנ"ת, ובעיקר הילוכו חשיב ברשות.

ז) גמ' כחוטרא דסמיותא – התוס' כ' דהיינו דהוי לאלכסון הדרך וחולק על ר"פ, אמנם **הרי"ף** כ' דברי ר"ז ודברי ר"פ, ואח"כ כ' כלומר שנפל לרוחב הדרך, וכ' **הרא"ש** דנראה דס"ל דלא פליגי, **והנ"י** כ' כעין דברי רש"י, דהסומא מגשש במקלו הנה והנה, וכ' דהכא נמי מיירי דנפל ופשט ידיו ורגליו לכאן ולכאן עד שמילא כל הדרך, ובשם **הרמ"ה** כ', דבמקל של סומין הראשון הולך עם המקל, והרבה סומין נמשכים בו, וכיון שנתקל המקל בקדר, נפלו כל הסומין אחריו בבת אחת.

ולשי' התוס' מבואר דאם לא יהיה באלכסון הדין דפטור לר"ז, **והרא"ש** כ' דצ"ע לפי דבריהם כמאן הלכה, וכ' דברי"ף נראה דס"ל דלא פליגי, **ובקיצור פסקי הרא"ש** מבואר דגם בנפל לרוחב הדרך חייב בנזקי כולם, **והרמב"ם** בפי"ג הי"א סתם דחייב, **והטור** בסתי"ג כ' דלשי' התוס' פטור, ולשי' הרי"ף והרמ"ה חייב, **ובשו"ע** ס"ג סתם דחייב, **והרמ"א** כ' י"א דדוקא באלכסון חייב, **והיש"ש** כ' דחייב גם לרוחב.

א) מתני' שלזה רשות להלך – **הנ"י** כ' דאע"ג דאמרינן דעיל דגם היכי דיש לו רשות להזיק אם הזיק חייב, שאני הכא דאין דרך בני אדם להתבונן בדרכים, ויל"ע בכונת דבריו.

מתני' היה בעל קורה ראשון וכו' – רש"י כ' דפטור משום דהוא מיהר לילך, וכ"כ **המאירי** דהבעל קורה מהלך בדרך הלוך שוה, והיה לבעל חבית להלך מתון כהילוכו של ראשון ולא למהר יתר על הראוי, **והתו"ח** כ' דגם אם הראשון ילך בנחת, מ"מ יש לו לאחרון להרחיק עצמו באופן דגם אם יאט הראשון לא יתקל בו, כיון דהדרך הוא הכי, **ובנ"י** מבואר דכיון דבעל החבית נתקע בקורה, הוי כהוזקו זה בזה דמבואר לק' מ"ח ב' דבשניהם ברשות הדין דפטור, והכא הוי תרוייהו ברשות.

**לב' א'**

מתני' ואם עמד בעל קורה חייב – בגמ' לעיל ל"א א' מבואר דלר"נ חייב משום דהיה לו להזהיר, ולרי"ו משום דמיירי דעמד לפוש, וכ' רש"י שם דמשונה הוא דאין רה"ר עשויה לכך, **ובמאירי** כ' דאין דרך לפוש כשהמשא עליו, **ובסמ"ע** סשע"ט סק"ב כ' דאין דרך לנוח במקום שבאים אחריו בני אדם, ואם צריך לעמוד יש לו להזהיר, והיינו דגם לרי"ו יצטרך להזהיר כדי דיוכל לעמוד.

**וברמב"ם** בפ"ו מחו"מ ה"ח כ' להלכה כרי"ו, דרק אם עמד לפוש חייב, וכ"כ **בטושו"ע** סשע"ט ס"ב, **והדרישה** שם הק' על הטור דבסתי"ג גבי קדרים הביא גם שי' הרא"ש, דס"ל להלכה דחייב משום דהיה לו להזהיר, וכ' דס"ל דהכא הוא טרוד יותר, וי"ל דגם ר"נ מודה לרי"ו דאין לו להזהיר, ומתחילה דבעי לאתויי ראיה לר"נ אמרינן דעל כרחך מה דחייב הכא, הוא משום דהיה לו להזהיר, אבל למאי דמסקינן דיש לפרש דמיירי דעמד לפוש, בזה לא מצינו דר"נ חולק על רי"ו דגם בזה נימא דהיה לו להזהיר, **והגרע"א והנחל"ד** כ' די"ל דהכא יהיה פטור בהיה לו להזהיר מטעם אחר, דאינו אלא בור מהאי טעמא וכמשנ"ת לעיל ל"א א' באות א', אלא דלשון הטור דכ' משום דטרוד אינו אלא לשי' הרי"ף דפסק כרי"ו, **ובחי' רמ"ש** כ' לומר, דכל מה דמבואר לעיל דהיה לו להזהיר, הוא דוקא לפי מה דמוקמינן בגמ' לק' דמיירי דעמד כשלדא, אבל לפי מה דס"ל להלכה דגם בלא רמי כשלדא חייב בעל הקורה, אמרינן דבזה אין לו להזהיר, כיון דיכל בעל החבית להסתלק לצד אחר, ורק בעמד לפוש מחייבים אותו דהוי שלא כדרך, **והרמ"א** ציין לסתי"ג, ומבואר **בבי' הגר"א** סק"ב, דשם כ' בשם י"א גבי קדרים, דחייב כל שהיה לו להזהיר.

מתני' שם – **בנ"י** מבואר דהעומד הוי שלא ברשות וההולך הוי ברשות, והדין בזה דברשות פטור ושלא ברשות חייב.

תוד"ה ואם – מבואר בתוס' שני צדדים אמאי חייב בעל הקורה ברמי כשלדא, או משום דאע"פ דבעל החבית רואהו כשעומד, מ"מ אינו סבור דיעמוד כשלדא ומשום הכי חייב בכהאי גונא, או משום דבאמת אינו רואהו כלל, ורק דאם לא רמי כשלדא אמרינן דעל בעל החבית לילך מתחילה לצד אחר, ובתוס' לעיל ל"א א' הק' דאמאי היה לו להזהיר בעמד לכתף לר"נ, הא כיון דרואהו יש לבעל חבית לעמוד, ותי' דפעמים דאינו מכתף כשלדא ומשום הכי יש לנו לומר דעליו להזהיר, וכבר נתבאר שם דבש"מ ובמהרש"א מבואר, דכל דברי התוס' שם הם לפי פירושם הראשון כאן, אבל לפי פירושם השני לא קשיא כלל דבאמת אינו רואהו כלל, ומשום הכי יש לו להזהיר, ועיין בש"מ כאן בשם גליון, דכ' דהתוס' שם אתו גם לפי' השני כאן, והתוס' הק' על פירושם הראשון, דגבי חבית לא מסתבר דהוי כשלדא, אמנם בסוד"ה תרוייהו מבואר, דמ"מ יש להם צד דמיירי דהחבית כשלדא וכ"כ **בתור"פ**, וכ' דגבי נר צ"ל דהיה מקל מלא נרות ושייך גם בזה דרמי כשלדא, **וברשב"א** גם מבואר דהחבית כשלדא.

בא"ד – במה שהק' דאמאי פטור בחבית ולא אמרינן דהיה לו לילך לסגויי באידך גיסא, **בש"מ** בשם **ריב"א** כ' לישב, דאע"פ דבעלמא אמרינן דיותר יש לו ליזהר שלא יזיק, זהו משום דכך הוא הדרך דאין הניזק שומר עצמו כ"כ ויש למזיק לשמור עצמו, אבל בחבית וקורה הדרך הוא דבעל החבית נזהר יותר, ומשום הכי אין לחייב בעל הקורה.

גמ' ואם עמד בעל חבית פטור – **ברמב"ם** בפ"ו מחו"מ ה"ח **ובטושו"ע** סשע"ט ס"ג כ', דאם עמד בעל חבית לכתף חייב בעל קורה, אמנם **הנ"י והיש"ש** כ' דגם בעמד לכתף פטור בעל קורה, דבעל הקורה אינו יודע כשעומד בעל חבית שלפניו, [ולכאורה זהו כהפירוש השני בתוס' דאינו רואה מי שלפניו, דלפי הפירוש הראשון הרי כ' דרואה], **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ' דצ"ע בזה, **והש"כ** שם סק"א כ', דכמו דגבי בעל קורה ראשון אמרינן דאם עמד לכתף אין לחייבו על החבית, ואע"פ דנימא דאין לו לבעל חבית לידע דיעמוד, הכא נמי איפכא יש לחייב בעל הקורה.

מתני' שם – **התוס'** לעיל כ"ז ב' הוכיחו מהכא דאדם המזיק באונס גמור פטור, ונתבאר שם שי' **הרמב"ן** דמה דפטור הוא משום דהשני פשע, והתס' כאן בד"ה תרוייהו כ' כהרמב"ן דפטור משום דהשני פשע, **ובברכ"ש** סט"ז סק"ד כ' דאי"ז סתירה למש"כ לעיל דפטור משום דהוי אונס, דודאי מה דבעל הקורה חשוב אונס, הוא רק משום דיש כאן פשיעת בעל החבית, דבלא זה יש לו ליזהר שלא יוזק בעל החבית.

ב) גמ' התם תרוייהו כהדדי נינהו – רש"י ותוס' מבארים דבעל החבית גם מסייע בשבירת החבית, **ובחי'** תלמיד ר"ת כ' דגבי חבית הרי יכל בעל החבית גם ליזהר מהנזק, משא"כ באשה לא היתה יכולה ליזהר דרק הוא עביד, **ובשאילתות דרב אחאי** סקי"א כ' על הגמ' הכא דמשום הכי אמר לי' דאיבעי לך לנטורי נפשך, וכ' **בהעמק שאלה** שם [וכמו כן במרומי שדה כאן] דלפי דבריו אין הפטור משום דסייע בהיזק, אלא דכל היכי דשניהם פושעים הדין דפטור המזיק, וכ' דחולק על מש"כ התוס' כאן ובכמה מקומות דיש למזיק ליזהר יותר שלא יזיק משלא יוזק, ועיי"ש מש"כ לישב הראיות של התוס' לעיל כ"ג א'.

גמ' והכתיב וכו' – **בחי'** תלמיד ר"ת הק' דמה מק' דמ"מ לא היתה יכולה ליזהר, ונראה דכמו כן ק' במש"כ רש"י ותוס' דפטור משום דהשני מסייע בהיזק, דהא היא עכ"פ אינה מסייעת בהיזק, ועיין במרומי שדה מש"כ בזה.

תוד"ה תרוייהו – מש"כ לחלק בין עמד בעל חבית כאן לעמד דמתני', הנה **הרשב"א** כ' רק דמתני' שאני דרמי כשלדא, ויל"ע האם כונתו דהכא דחייב באמת לא מיירי דרמי כשלדא, **ובתו"ח** כ' דבמתני' ע"י עמידתו נשברה החבית, משא"כ הכא הרי אדרבה אם היה ממשיך לילך היה יותר ראוי לישבר, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש מבואר, די"ל דמה דפטור זה רק בגונא שיעמוד בעל החבית לכתף דזה יש לו רשות, אמנם כ' דעיקר דגם בלא זה יהיה פטור, **וביש"ש** מבואר דגם בעומד לפוש פטור, וכן הוא סתימת **הטור והסמ"ע** בסשע"ט סק"א דאם עמד בעל חבית חייב בעל קורה.

**הנ"י** כ' דבעמד בעל חבית, בעל קורה חייב משום דיש לו לעיין שלא יזיק, ואע"ג דאמרינן דאין דרך בני אדם להתבונן בדרכים לענין שלא יוזק, יותר יש לו לעיין שלא יזיק אחרים, ויל"ע דלעיל כ"ז ב' מבואר זה גם לענין שלא יזיק, ועיין לק' בתוד"ה דרמיא.

ג) גמ' הכא איהו קעביד – מבואר דהמזיק אשתו חייב, וכ' **הנ"י** דמד' דברים פטור כיון דהוי שוגג, **והמאירי** הביא ב' שי' בזה, **ובטור ובסמ"ע** סתכ"א סק"כ כ' דחייב גם בד' דברים, **ובאהא"ז** בפ"ו מחו"מ ה"ג **ובחזו"א** לק' מ"ח ב' כ', **דברמב"ם** נראה דחייב רק בנזק כשי' הנ"י, וכ' האהא"ז דגם **בשו"ע** שם סי"ב נראה הכי דכ' רק דחייב בנזקיה ולא הזכירו ד' דברים.

גמ' שם – **המחנ"א** בהל' נז"מ ס"ה הק' לשי' הרמב"ן ועוד ראשונים, דמזיק בדרך מלאכתו אינו חייב משום אדם המזיק דהבעלים נתנו לו להתעסק בזה, דאמאי הכא חייב הא הוי ברשות האשה, וכ' לומר דכיון דיש לו הנאה הוי כש"ש, **והחזו"א** לק' מ"ח ב' **ובקה"י** סכ"ד כ' דלא שייך הכא לחייב משום ש"ש, דבאדם אין דין שמירה וגם הוי בבעלים, וא"כ גם אם יש לו הנאה מ"מ מאיזה דין יתחייב, וכ' לומר דמה דכ' דאין לו דין אדם המזיק זהו רק בלא פשיעה, אבל בפשיעה חייב גם אם הוי ברשות, וכ' החזו"א דלהשי' דאינו חייב בד' דברים מבואר דאינו פושע, ולדידהו יהיה מוכח דגם בברשות יש לו דין אדם המזיק.

**הרמב"ם** בפ"ו מחו"מ ה"ג כ', דאם שניהם ברשות והזיק שלא בכונה פטור, ושי' **היש"ש** לק' מ"ח ב' **והגר"א** בסשע"ח סקי"ז, דזה דוקא אם הזיק ממונו של השני, אבל על גופו חייב בשלא בכונה, והנה הכא מבואר דחייב בהזיק אשתו הגם דהוי תרוייהו ברשות, **ובעמק שאלה** שם הק' דאמאי חייב לשי' הרמב"ם הא הוי שלא בכונה, וכ' דאין לומר דחייב משום דבאדם חייב גם שלא בכונה, דא"כ מאי מייתי ראיה ממתני', הא במתני' מיירי דמזיק ממונו, ובכל זאת מבואר בגמ' דרק משום דתרוייהו כהדדי נינהו, והנה **ביש"ש** שם מבואר דמש"כ דשלא בכונה פטור, היינו שלא ידע דהדבר הניזוק נמצא שם, ולפ"ז כ' **באהא"ז** שם דלא ק', דהכא הרי ידע דהניזוק שם, ובעמק שאלה שם כ' דכל דהוי בפשיעה חייב [וכ' לגרוס ברמב"ם שלא בפשיעה], וכ"כ באהא"ז **ובחי' רא"ל** סע"ה, וכ' שם דמה דמייתי ראיה ממתני' למזיק אשתו, אע"ג דשם הוי נזקי אדם והדין דחייב גם בשלא בכונה, זהו משום דזה היה פשוט לגמ' דאי איבעי לי' לעיוני דהוי פושע, אלא דמספקא לן דילמא יש פטור של ברשות, [והוכיח זה דאי לאו הכי מה מייתי ראיה מיער דמיירי לגבי גלות וגם בשוגג חייב, ועל כרחך דמייתי ראיה דברשות אינו פוטר], **והחזו"א** לק' מ"ח ב' כ' דגם להרמב"ם, כל מה דפטור היכי דהוו תרוייהו ברשות, הוא רק היכי דהמעשה היזק עצמו הוי באופן דיש לו רשות לעשותו, כגון הא דהולך ברה"ר במתני' עם קורה, [ובגונא דחייב הוא משום דאין לו רשות וכמש"כ הנ"י במתני'], אבל היכי דההיזק עצמו הוי מעשה שלא ברשות, אלא דהיה ברשות מה דהביאו לידי ההיזק, בזה אינו פטור בשלא בכונה, [וכ' דזהו החילוק בין היכי דתרוייהו ברשות להיכי דאחד שלא ברשות, דשם פטור כל היכי דלא הזיק במזיד, משא"כ בתרוייהו ברשות אינו פטור אלא אם המעשה עצמו הוי ברשות], ולפ"ז כ' דהכא הגם דהיה ברשות, מ"מ מה דהזיק אשתו לא היה ברשות, ומשום הכי אע"ג דהוי שלא בכונה מ"מ יש לחייבו, וכ' דלפ"ז ניחא דגם אי נימא דאינו חייב על ד' דברים, מ"מ חייב כדין אדם המזיק.

ד) גמ' רבוצה במהלכת חייבת וכו' – **בפנ"י** מבואר דהא דבעי מתחילה לאתויי ראיה לזה, הוא משום דמיירי גם באופן דבעטה בה כשהלכה עליה, דס"ד דבזה יהיה פטור כיון דהיא גרמה לה לבעוט בזה שעלתה עליה, **והחזו"א** כ' דס"ד דאין לה לילך קרוב לבהמה רבוצה, ואם הולכת כך הוי שינוי והרבוצה תפטר משום כל המשנה.

תוד"ה דרמיא – **במהרש"א** מבואר דלפי פירושם השני בד"ה ואם, צ"ל דגבי קדרים אין לו לילך מתחילה באידך גיסא, משום דאין לו לחוש דזה שלפניו יתקל ויפול, משא"כ הכא דדרך לעמוד.

בא"ד – **בחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש **ובפנ"י** הק' עוד מהגמ' לעיל כ"ז ב', דקיי"ל דאין דרך בני אדם להתבונן בדרכים, ואם ניזוק בכד חייב בעל הכד, ובתי' התוס' מבואר **בתור"פ**,דהכא כיון דהוי למעלה גם בני אדם רואים מה דלפניהם, וכ"כ **בחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש בתי' אחד, ועוד כ' דכיון דהולכים זה אחר זה, יש לו לחוש דיעמוד הראשון ויש לו לילך לאידך גיסא, ורק היכי דרמיא כשלדא דאין לו דרך אחרת חייב בעל קורה הראשון, ולכאורה זהו לפי הפירוש השני בתוס' לעיל, דהכא התביעה היא על תחילת הדרך, [ועיי"ש שכ' דלפ"ז היכי דיבוא בעל החבית כנגדו, גם אם יעמוד בעל חבית יהיה פטור בעל קורה דאין לו להתבונן, ודלא כהתוד"ה תרוייהו], **והפנ"י** כ' לומר דהכא כיון דדרך הוא לילך עם קורה, ממילא זה סיבה דיצטרך לעיין בזה שלפניו, וכ' דהיכי דרמיא כשלדא חייב משום דהוי שלא ברשות, ולכאורה זהו כהפירוש הראשון בתוס' דאין לו לעמוד כשלדא, **והנחל"ד** הק' על הפנ"י דאמאי יש לו לעיין בראשון, הא על כרחך דס"ל לגמ' דהראשון הוי שלא ברשות, דאי לאו הכי מה מייתי מזה לר"ל, דר"ל מיירי באופן דניזוק ברבוצה דהיא שלא ברשות.

תוד"ה איבעי – **בתור"פ** נמצא דברי התוס' על סוף הגמ' דאמרינן דנהי דאית לך רשות וכו', ועיין **בפנ"י** שהעיר דהתוס' לא היו צריכים למש"כ דהוי רגל, דסגי בסו"ד דכ' דפטור משום כל המשנה, אמנם לפי המבואר בתור"פ, הוצרכו לזה לפי המבואר בסוף הגמ' דליכא משום כל המשנה, ומה שכ' ואביעוט נמי לא מחייב, זהו לבאר לשי' ר"ל דפטור על ביעוט גם כן.

בא"ד – **בברכ"ש** סט"ז סק"ב כ' לבאר דברי התוס', דבקו' ס"ל דמה דאמרינן דאית לך רשות לסגויי עלך, היינו דהמהלכת אינה חשובה משנה כלל, וזהו מה דמחלק בין אם הלכה עליה או בעטה, דאם הלכה אינה משנה ואין לנו לחייב על זה, ומשום הכי מק' דכיון דלא הוי שינוי והיינו דאין לנו לומר דהיה לה לילך באידך גיסא, אמאי אינו חייב בעל הרבוצה על היזק המהלכת, ותי' דבאמת מה דהולכת על הרבוצה הוי פשיעה במה שעולה עליה ואינה הולכת באידך גיסא, אלא דבזה יש פטור של רגל ברה"ר, דגם היכי דהוי בפשיעה פטור על רגל ברה"ר, וכ' לומר דשי' הרי"ף לאו הכי ויתבאר בסמוך בע"ה.

תוד"ה והא – **בברכ"ש** שם סק"א כ' בביאור דבריהם, דבאמת בעל קורה חשוב משנה היכי דהולך אחרי בעל חבית ואינו עומד, וכדמוכח בגמ' דבעי לומר דפטור משום כל המשנה ובא אחר ושינה, ואע"ג דגבי אדם לא אמרינן דכל המשנה, זהו דוקא אם מזיק בכונה, אבל הכא דהוי שלא בכונה פטור משום כל המשנה, ויל"ע דבתוס' לעיל כ"ז ב' מבואר דאמרינן דהיה לו לעיין גם היכי דהשני שינה, ומבואר דגם שלא בכונה אינו פטור משום כל המשנה, **והחזו"א** עמד בזה, וכ' דצ"ל דהכא עדיף מהתם ואין לו ליזהר בזה, ועיי"ש שכ' גם דאפשר דכונת התוס' הוא כהברכ"ש, אך בתחילה נקט דכונת התוס' דהכא בעי לפטור משום אונס, ולא משום דין כל המשנה, והק' דאמאי לא יתחייב משום תחילתו בפשיעה, להיכי דתבעט באינה רבוצה.

גמ' מתני' דכי אורחי' – **בברכ"ש** סט"ז סק"א כ' בביאור הגמ', דבמתני' אינו משנה אלא הוי אורחי' ומשום הכי פטור בעל קורה, אבל בר"ל י"ל דחייב ואין פטור משום זה דשינה הראשון, ועיין **ביש"ש** לעיל בפ"ב סכ"ט דמה דחייב בבעטה הוא משום דבבעיטה כונתה להזיק, והוי שינוי יותר גדול מהרבוצה, ולפ"ז נראה דבעל קורה פטור משום דאין השינוי יותר גדול מבעל חבית.

גמ' נהי דאית לך רשות וכו' – בתוד"ה איבעי מבואר דפטור משום רגל ברה"ר, **והחזו"א** כ' דנראה לבאר, דלענין זה איכא לפטור דכל המשנה, דלענין זה אמרינן דשפיר חשוב דהשינוי של הרבוצה גרם לה ההיזק, ועיין לעיל כ"ז ב' בתוד"ה אמאי.

ה) **הרי"ף** לא הביא לסוגיית הגמ' דמוקמינן למתני' דרמי כשלדא, וכ' **הרא"ש** דס"ל להרי"ף דלפי האמת הוא הדין בהוזקה דחייב, ור"ל דאמר דבעטה חייב, אגב סוף דבריו גבי מהלכת ברבוצה דבעטה פטורה דשם הוי לרבותא, וכ' גם דכיון דאין הלכה כר"ל בבעטה מהלכת ברבוצה, משום הכי לא פסקינן כותי', וכבר עמד בדבריו **בפ"ח**,וכ' דהרא"ש תרתי קאמר, דמשום הכי לא קיימא להלכה האי אוקימתא, ועיין בנחל"ד ובמרומי שדה מש"כ לבאר ברא"ש, **והיש"ש** כ' רק דמשום דאין הלכה כר"ל בהא דבעטה מהלכת ברבוצה, **ובבי' הגר"א** סשע"ט סק"א כ' דרבא דחולק על ר"ל בבעטה מהלכת ברבוצה, חולק עליו גם בענין זה, ומשום דאמרינן דהרבוצה הויא שלא ברשות והמהלכת ברשות, וא"כ גם בלא רמיא כשלדא הדין דחייב בעל קורה, **ובברכ"ש** סט"ז כ' לבאר דבריהם, לפי המבואר לעיל בקו' התוד"ה איבעי, דס"ל בקו', דדחיית הגמ' דנהי דאית לך רשות לסגויי עלי, היינו דמה דהיא מהלכת עליה הוי ברשות, ומשום הכי יש לנו לומר דכל שכן דאם תילך ותוזק דיהיה חייב בעל הרבוצה, כיון דאין זה חשוב שינוי, דכל שהאחד משנה והשני הולך כדרכו, חשבינן לההולך כדרכו כעביד ברשות, ותי' דבאמת לא חשיב ברשות אלא דמ"מ פטור משום דהוי רגל ברה"ר, ולפ"ז כ' דשי' הרי"ף אינה כן, אלא דס"ל דבאמת בדחיית הגמ' אמרינן, דכיון דהיא מהלכת כדרכה, משום הכי חשיב דהיא ברשות והרבוצה משנה, וממילא דצריך להיות הדין כמש"כ התוס' בקו', דכל שכן דאם תוזק ממילא דיהיה חייב בעל הרבוצה ודלא כר"ל, ועל כרחך דר"ל דאמר דפטור, הוא לשיטתו דס"ל דאע"פ דהרבוצה משנה, מ"מ המהלכת גם חשיבא משנה, ומה דפטור על המהלכת, הוא משום דין דכל המשנה ובא אחר ושינה פטור, וא"כ אין זה סיבה לחייב בעל הרבוצה בהוזקה ממילא, דמ"מ ע"י שהלכה בשינוי בא לה הנזק, ונמצא דלדידן ס"ל דלא כר"ל גם בדין דהוזקה ממילא, וכמשנ"ת דהא בהא תליא, ומשום הכי אמרינן דלהלכה דינא דמתני' דחייב בעל קורה הוי גם בלא רמי כשלדא, כיון דבעל חבית אינו חשוב כלל משנה, מאחר דבא ההיזק על ידי שינוי של בעל קורה.

**ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ', דשי' הרי"ף דמה דמדמה הגמ' מתני' לרבוצה ומהלכת, הוא רק להשי' לעיל כ"ז ב' דדרך בני אדם לעייל בדרכים, ומשום הכי יש להק' דאמאי חייב בעל קורה, הא יש לו לבעל חבית לעיין בדרכים כמו ברבוצה ומהלכת, [ולכאורה זהו כשי' הראשונים דנתבאר לעיל כ"ז ב', דמשום דהיה לו לעיין יש לפטור גם בעל הכד היכי דהוזק בו האדם, ודלא כהתוס' שם דכ', דבזה אמרינן דעל בעל הכד לשמור שלא יזיק], ומשום הכי הוצרך לשנות דמיירי דרמי כשלדא, [ולכאורה לפ"ז צ"ל כהפירוש הראשון בתוס', דהוא רואהו עומד ורק דאינו סבור דיעמוד כשלדא], אבל למה דקיי"ל דאין דרך להתבונן בדרכים, לא ק' כלל ממתני' דשאני הכא דאין דרך להתבונן וכ"כ **הנחל"ד**, [ועיין לעיל בתוד"ה דרמיא משנ"ת שם לתרץ, דהסוגיה הכא גם למ"ד דאין דרך בני אדם להתבונן], **והחזו"א** כ' לישב, דלפי מה דמסיק לומר דסיפא הוי סייעתא לר"ל, י"ל דרישא לא דמיא כלל לר"ל, דשאני מתני' דאין בעל חבית סבור דיעמוד בעל קורה ומשום הכי חייב, משא"כ במהלכת דרואה הרבוצה.

**והגרע"א** בגליון על השו"ע בסשפ"ט ס"כ הביא דברי הרא"ש, דאם הוזקה המהלכת ברבוצה ממילא חייב בעל הרבוצה, דלא קיי"ל כדיוקא דדברי ר"ל וכמשנ"ת, אמנם לפ"ד חי' תלמיד הרשב"א והנחל"ד והחזו"א, נמצא דרק במתני' גבי חבית וקורה אמרינן דחייב גם בלא רמי כשלדא, אבל במהלכת ורבוצה יש לנו לפסוק כדיוקא דר"ל דפטור, **והחזו"א** הביא דברי השו"ע בסתי"ב ס"ג, דבבהמה כיון דדרכה לעיין, אם הוזקה בכד ברה"ר פטור בעל הכד, וכ' דלפ"ז הוא הדין בהוזקה ברבוצה יש לנו לפטור, ורק בבעל קורה וחבית יש לנו לחייבו וכמשנ"ת, והק' לשי' הרמב"ם דשור מעיין רק לגבי מיתה וכמשנ"ת לעיל כ"ז ב' אות ג', אמאי אמרינן הכא דהיה לה לסגויי באידך גיסא.

**בהג' חשק שלמה** הביא בשם **מהר"י באריט** להק' דאמאי חייב בהוזקה ממילא, הא הוי שור בור, כיון דע"י רביצת הפרה נעשית היא עצמה בור, **ובאהא"ז** בפ"ב מנז"מ ה"כ כ' לומר, דיש לה דין שור ולא דין בור וכמבואר לעיל ל"א ב', די"ל דאדם שנפל יש לו דין אדם ולא דין בור, וכ' דהא דאינו פטור משום רגל, הוא משום דכיון דאין לה רשות לרבוץ הוי כמיוחד לזה ולזה לפירות ולחד לשורים, דקיי"ל דחייב בזה על שן ורגל, אמנם **החזו"א** כ' דאדרבה מזה מוכח דאין לה דין שור, דא"כ היתה פטורה ברה"ר כיון דהוי רגל ברה"ר, **ובברכ"ש** סט"ז סק"ו גם כ' לומר דהוי הכא דין שור, אך הביא **דהגר"ח** אמר לו דגם מדין שור יש לפטור, משום דכמו דאמרינן דלא שור בור, הכא נמי יש לנו לומר דלא שור שור, וביאר שם דכיון דאין לה דין שור אלא משום דהרביצה נעשית מדעתה, דהא בנתקל השני דהוי באונס גמור, הדין להלכה דהוי בור וכמשנ"ת לעיל, ומבואר דבעי לתחילת ההעמדה ברה"ר בפשיעה כדי דיחשב לאדם המזיק, והכא נמי הכא אין לה דין שור אלא משום רביצתה בתחילה, וא"כ הוי שור שור, ובעיקר הקו' כבר מבואר **בחי'** תלמיד ר"ת **ובחזו"א**,דהכא כיון דהפרה עצמה נעשית בור, והוא פשע בה דלא תעשה בור ע"י רביצה, לא גרע מדליל דלא אצנעי' דמבואר לעיל י"ט ב', דהיכי דנתגלגל ע"י תרנגול דחייב משום בור המתגלגל, וגם הכא יש לנו לחייבו מדין בור על הפרה עצמה, דהיא עצמה לא גרעה מדליל דלא הניחו במקום המוצנע.

ו) תוד"ה שנים – **רש"י** לק' מ"ח ב' גם כ', דמה דקתני הכא הזיקו הוא לאו דוקא, דדוקא בהוזקו זה בזה פטורים, וכ"כ **הרשב"א** כאן, אמנם **הראב"ד** לק' מ"ח ב' **והנ"י והטור** בסשע"ח בשם **הרמ"ה** כ', דמה דקתני הזיקו מיירי דתרוייהו עבדו מעשה ומשום הכי פטורים, וכמבואר בגמ' לעיל גבי חבית וקורה דפטור בעל קורה משום דתרוייהו עבדו מעשה, וכ"כ **היש"ש**, וכ' דגם כונת התוס' לזה ומשום הכי כ' דלא הזיקו במתכוין, דדוקא במתכוין הוא דחייבין אבל בלא זה פטורים, דכיון דתרוייהו עבדו מעשה הוי כהוזקו זה בזה, וכן **בתור"פ** כ' דאם במתכוין היה חייב, **ובפרישה** סק"ח כ' דאפשר דגם רש"י אינו חולק על הרמ"ה, וכן **באהא"ז** בפ"ו מחו"מ ה"ג כ', דשי' הרמ"ה מבוארת בגמ' גבי חבית וקורה, וא"כ נראה דכו"ע מודו, **ובשו"ע** ס"ז כ' דהוזקו פטורים, **ובבי' הגר"א** סקכ"א כ' דזהו שי' רש"י ותוס', אבל שי' הרמ"ה דגם הזיקו פטורים דתרוייהו עבדי מעשה וכמשנ"ת.

**וברמב"ם** בפ"ו מחו"מ ה"ט כ' דאם הוזקו פטורים, **ובלח"מ** בפ"א הט"ז כ', דלשי' הרמב"ם הדין דאפילו הזיקו פטורים, ומשום דכל שלא בכונה ס"ל להרמב"ם דפטורים וכמשנ"ת לעיל באות ג', אמנם לשי' **היש"ש** דאם הזיק אדם מודה הרמב"ם דחייב גם בשלא בכונה, א"כ הכא הוי דוקא הוזקו, אלא א"כ נימא כהרמ"ה והנ"י.

גמ' ומודה איסי בע"ש בין השמשות – **בנ"י** מבואר בשם **הרמ"ה** דדוקא אם ממהר לצרכי שבת או אפילו בסתם, אמרינן דלזה הוא רץ, אבל אם ידוע דלא רץ לצורך שבת חייב, וכ"כ **הרמ"א** בשע"ח ס"ח, **ובסמ"ע** סקי"א כ' **דברמב"ם** נראה דגם אם רץ לצרך דברים אחרים פטור, דגם זה הוי לצורך שבת, דכ' בפ"ו מחו"מ ה"ט דהוא רץ כדי שלא תכנס השבת והוא אינו פנוי, וכ"כ **התוי"ט** דהרמב"ם חולק על הנ"י, **ובבאה"ט** סק"ז **ובגליון מהרש"א** ציינו לדבריו.

גמ' שם – **בהג"א** כ' דבין השמשות לאו דוקא, אלא מחצי היום כבר חשיב זמן דטורח לצורכי שבת, **ובמרדכי** סל"ט כ' דדוקא אותה מצוה דביה"ש דאין לו שהות, אבל בשאר מצות כגון לרוץ לביה"כ דיש לו פנאי אם הזיק חייב, והביאו **הב"י** בסשע"ח, **וביש"ש** כ' דההג"א דפוטר מחצות חולק, וכ' לומר דגם קודם חצות יהיה פטור והוא הדין בכל דבר מצוה, וההג"א נקט חצות דאז גם בסתמא אמרינן דהוי לצורך שבת, **ובפ"ת** סק"ד הביא תשובת **חו"י** דדוקא בביה"ש ממש דהוא בהול, **ובחי' רמ"ש** כ' דנראה דדוקא בזמן דבני אדם יודעים דיש שרצים עתה כמו בע"ש, אבל בזמן אחר גם אם ירוץ משום פקוח נפש, מ"מ כיון דהניזק אינו יודע ליזהר, יש לחייב הרץ הגם דהוי ברשות, דגם בברשות הדין דאם הזיק חייב.

**לב' ב'**

א) תוד"ה ונתזה – **בפי' הר"ח** גם לא גרס לה, אמנם **ברי"ף וברא"ש** מבואר דגרסינן ומת, **והפנ"י** כ' דכך נראה **ברש"י** והיינו ממש"כ בד"ה פטור דהיינו מגלות, ואי לא גרסינן ומת, לל"ק פטור היינו מד' דברים, והרא"ש כ' דבאמת זה דוחק לל"ק, דנמצא דמש"כ בסיפא דחייב לא הוי כמו פטור דרישא דקאי על גלות, [כן מבואר **ביש"ש** כונת דברי הרא"ש].

רש"י ד"ה חייב – **הרשב"א** כ' דכיון דבכלל ד' דברים הוי גם נזק, דהא פטור על בושת וכמש"כ רש"י, נראה דברישא דאמרינן דפטור מד' דברים היינו דגם מנזק פטור, וכ' משום הכי כתי' השני בתוס' דמיירי דלא ראהו ופטור לגמרי.

גמ' אלא אמר רבא וכו' – **בפנ"י** כ' דרבא בא לבאר דברי ריב"ח, דמה דאמר בתחילה לפי שאינו דומה ליער זהו מדברי ריב"ח, ואמר דאין כונתו כמבואר בתחילה, דהכא פטור משום דלא נכנס לרשותו, אלא דלא דמי משום דהוי קרוב למזיד.

גמ' דטעי במנינא – **הרמב"ם** בפט"ז הי"ב הביא דין זה דהוסיף לו רצועה גולה, ולא הזכיר דמיירי דטעה במנינא, **והמאירי** כ' דשמא לא ראה צורך לפרש, אמנם **בעל"נ** במכות ח' א' **ובמלוא הרועים** כאן כ', דכיון דהרמב"ם פסק כל"ב דחייב גלות בנכנס ברשות, י"ל דס"ל דהוא הדין דיהיה חייב גלות בחזן המכה גם בלא טעה במנין, וכמו דס"ל בגמ' הכא קודם דמשני לל"ק, וכ' דכיון דבגמ' במכות על המשנה שם לא מפרש דמיירי בטעה במנין, היה נראה להרמב"ם דלהלכה גולה בכל גונא וכמשנ"ת.

גמ' דטעה דיינא גופי' – **בחי'** תלמיד ר"ת כ' דהדיין פטור משום דאין שליח לדבר עבירה, ונראה מדבריו דאם היה שליח לדבר עבירה היה חייב הדיין, אבל מ"מ גם השליח היה חייב, ובקידושין מ"ב ב' שי' **רש"י** דאם היה שליח לדבר עבירה, השליח היה פטור, ושי' **התורי"ד** שם דתרוייהו היו חייבים, **ובקצוה"ח** סשמ"ח סק"ד הק' מהכא על שי' התוס' לק' ע"ט א' ובקידושין מ"ב ב', דהיכי דלא ידע השליח, יש שליח לדבר עבירה, דאמאי הכא גולה המכה הא הוא שליח ב"ד והוא אינו יודע דעובר, **ובנתה"מ** שם סק"ד כ' דלשי' הש"כ דגם אם יש שליח לדבר עבירה מ"מ חייב השליח לא קשיא, וזהו כשי' התורי"ד וכמשנ"ת, ומה דהב"ד פטורים כ' הנתה"מ, דאין לחייב הב"ד על טעותם בדין גלות, ולא ביאר אמאי, ועוד כ' דמה דחייב המשלח בכהאי גונא דשוגג, הוא משום דהשליח חשיב לאו בר חיובא, ודמי לחצר דנתרבה לשליחות בגניבה כמבואר בב"מ י' ב', וא"כ לא מצינו אלא דיתחייב ממון ומלקות אבל לא מיתה וגלות, **ובפרי יצחק** ח"ב סס"ו **ובדבר אברהם** ח"א ס"כ כ', דיש לפטור הב"ד מדין עשרה שהכוהו דהוא שליח של כל הב"ד, [ובחי' תלמיד ר"ת נראה דהוא שליח רק של הדיין שטעה], ובדב"א שם האריך דיש בזה מחלוקת ראשונים, האם היכי דהעשרה מכים במכה אחת גם איכא להאי דינא דכולם פטורים, ועוד כתבו דהמכה אינו שליח ב"ד, דאחר דפסקו דחייב מלקות מוטל על כל ישראל לקיים בו דין זה דמלקות, ועיי"ש מש"כ עוד.

בגמ' שם – **בחי'** תלמיד ר"ת מבואר דלא נפטר משום אונס כיון דהכה בכונה, ועוד דהיה לו למנות בעצמו לידע המנין.

תוד"ה מיתיבי – **הרמב"ם** בפ"ו מרוצח ה"ח הביא הדין דסותר כתלו בגונא דמבואר בגמ', דאשפה העשויה לפנות ואע"ג דפסק כל"ב, וזה דלא כדברי התוס' דכ' דלל"ב חייב בכל גונא, וכ' **הפנ"י** דשי' הרמב"ם דדוקא בנכנס ברשות, ס"ל לל"ב דלא הוי קרוב למזיד כיון דאינו מתיז בכונה, אבל בזורק לרה"ר הוי קרוב למזיד, והגמ' הכא מק' במכל שכן, אבל לפי האמת גם לל"ב מיירי דוקא בגונא דאשפה, וכעי"ז כ' **הלח"מ** בפ"א מחו"מ הי"ז, וכ' דכיון דבגמ' במכות מק' הגמ' בסתם דהא מזיד הוא, נראה דגם לל"ב יש לפוטרו משום קרוב למזיד, ומסברא אמרינן הכי, **והרמב"ן** במכות כ' כתוס'.

גמ' להפנות בלילה – **בתור"פ ובתוס'** במכות ח' א' כ' דדוקא בכהאי גונא חייב גלות, אבל אם אינה עשויה להפנות כלל, אפילו אם איכא מקרי דיתיב מ"מ הוי כאנוס ופטור מגלות, ועוד כ' התור"פ די"ל דנקט מילתא דשכיח, אבל הוא הדין אם גם בלילה איכא רק דמקרי ויתיב חייב גלות, **והרמב"ם** בפ"ו מרוצח ה"ח כ' דאם היתה עשויה לפנות בלילה ולא ביום, ונקרה אדם וישב שם, ולא הזכיר כלל דאיכא דיתיב ביום, ולפ"ד בהכרח צ"ל דעשויה לפנות בלילה, דזה כל הסיבה דיש לו לחוש דיקרה אדם ביום, וכן מבואר **במאירי** במכות כשי' הרמב"ם, ועיין בעל"נ במכות מש"כ בזה, **והראב"ד** כ' דכיון דעשויה להפנות בלילה משום הכי קרי לה רה"ר במתני', והיינו דממתני' מוכח דמיירי בכהאי גונא, אמנם אכתי צריך לבאר הא גופא אמאי התנא הוצרך לנקוט האי גונא.

גמ' לא צריכא וכו' – **בפי' הר"ח** מבואר דגם למסקנא מיירי בסותר כתלו, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ו מרוצח ה"ח, אמנם **התוס'** במכות ח' א' כ' דלמסקנא אי"צ לאוקמי בסותר כתלו, **ובעל"נ** שם ביאר שי' הרמב"ם דבלא צורך גם בכהאי גונא הוי קרוב למזיד.

ב) רש"י ד"ה חייב – **בתור"פ ובש"מ** בשם **הרא"ש** הביאו שי' **ריב"א** דבאמת לא מיירי דראהו, והא דחייב בד' דברים, הוא משום דכיון דמיירי בנגר דהוא אומן, רגילות דיכנסו בני אדם אצלו, ומשום הכי יש לו לחוש דיכנס אדם, **והראב"ד** כ' כרש"י **והרשב"א** כ' כריב"א, **והטור** בסתכ"א הביא שי' רש"י ושי' הריב"א, **והשו"ע** שם לא ביאר אי מיירי דראה או לא, **והסמ"ע** שם סקט"ו הביא שי' הריב"א, וכ"כ **היש"ש**, **ובבאה"ג** אות צ' הביא שתי השי'.

תוד"ה חייב – בתוס' לעיל כ' שני צדדים בל"ק, האם מיירי ברישא דראהו כשנכנס או לא, והכא לא ביארו אמאי חייב אם לא מיירי כשראהו, ועיין משנ"ת בדברי רש"י שי' הריב"א דגם בלא ראהו חייב, **ובפנ"י** מבואר בתו"ד, דיש לומר דלל"ק באמת מיירי הרישא כשלא ראהו, ולל"ב מיירי כשראהו, ולפ"ז נמצא דלא מבואר מחלוקת כלל לענין ד' דברים, אלא לענין גלות.

בא"ד – **המהרש"א** הק' על סו"ד, דהא לפי מה דמוקי בירושלמי דמיירי כשאמר לו הכנס, על כרחך דהוי כל"ק דפוטר מגלות גם בנכנס ברשות, וא"כ לא קשיא מנפח, דכל מה דמבואר בגמ' דבנפח חייב באחר, זהו רק לל"ב דחייב בנכנס ברשות, ונראה דס"ל דלל"ק י"ל דגם באחר יהיה פטור מגלות משום דהוי קרוב למזיד, ושוה אחר בנכנס ברשות ומסרהב בו לצאת לנכנס ברשות, **והפנ"י** כ' דהתוס' ס"ל, דגם לל"ק חייב באחר בנפח, דנראה בגמ' דזה סברא פשוטה דחייב, מדמוקי לה דוקא בשוליא דנפחי הגם דאין הכרח לומר דמיירי דוקא בכהאי גונא, ועוד כ' דבירושלמי לא נראה דפטור משום דהוי קרוב למזיד דהיה לו לפרש.

גמ' מאן דמתני' וכו' – **הפנ"י** מעיר דאי גרסינן בברייתא ומת, הרי זה מבואר בברייתא דפטור מגלות, ומה הוצרכה הגמ' לומר דכל שכן ארישא, וכ' לבאר דכונת הגמ' רק לומר, דכל שכן דברישא יש לפטור משום דלא הוי דומיא דיער וכמבואר ברש"י ותוס', דאי בסיפא איכא לחסרון זה דלא הוי דומיא דיער כל שכן ברישא, וקאי על טעם הפטור.

תוד"ה מאן – מש"כ דכל שכן דהיה לו לפיטר מד' דברים, מבואר **בפנ"י** דאע"ג דלהאי לישנא באמת פטור ברישא מד' דברים, מ"מ כונתם דאמאי לל"ב חייב בד' דברים, דבזה לא חולקים הל"ב והל"ק האם הוי קרוב למזיד או קרוב לאונס, והק' על התוס' דאמאי לא ניחא להו לומר דחייב בד' דברים הגם דהוי קרוב לאונס, דהא על כרחך להאי לישנא דבסמוך דמחייב בד' דברים בהוציא הלה את ראשו, ס"ל דגם בקרוב לאונס חייב, ויל"ע בדבריו האם כונתו דבאמת צ"ל, דהאי לישנא פליגא על מה דמבואר לעיל כ"ו ב' דפטור מד' דברים בהכיר בה ושכח, **ובחי'** תלמיד ר"ת כ' לשון בגמ' בסמוך גבי הוציא הלה את ראשו, דאע"פ דאינו קרוב למזיד כ"כ, ומבואר דבאמת י"ל דגם שם הוי קרוב למזיד, וניחא דברי התוס' הכא.

בא"ד – בתי' מבואר **בתור"פ** דבאמת היה ראוי לחייבו גלות, אלא דגזה"כ הוא דבעי דומיא דיער.

גמ' הכא במאי עסקינן וכו' – **הלח"מ** בפ"א מחו"מ הי"ז העיר דהרמב"ם השמיט דין זה, ועיין **במרכה"מ** שם דכ' לומר דבירושלמי מבואר דבאמת ברייתא זו פליגא על ריב"ח ולא ס"ל האי שינוי דבגמ' הכא, ומשו"ה לא הביא זה הרמב"ם.

**הרי"ף** לא הביא ב' הלשונות, **והרא"ש** כ' בתחילה, דכיון דפליגי לענין גלות דלא נוהג עכשיו משום הכי לא הביא, וכ' דנראה דהלכה כל"ק דהובא בסתם, וגם רבא פריך אליבי', ובשם **הרמ"ה** כ' דהלכה כל"ב, ושוב כ' דיש נפ"מ גם לענין ד' דברים, דלל"ק ברישא פטור מד' דברים, וכ' דנראה ברי"ף דס"ל דחייב כל"ב, דרק בהא דהוציא את ראשו כ' דהדין דפטור, וס"ל דל"ב עיקר דלפי הל"ק לא קאי חייב דקתני בסיפא, על עיקר מה דתני ברישא דקאי על גלות, [עיין משנ"ת בתוד"ה ונתזה], **והרמב"ם** בפ"א מחו"מ הי"ז כ' כל"ב לענין ד' דברים, ובפ"ו מרוצח הי"א כל"ב לענין גלות, **ובטושו"ע** סתכ"א ס"ט מבואר כל"ב לענין ד' דברים.

**הרמב"ם** בפ"א מחו"מ הי"ז כ' כל"ב דחייב בד' דברים, בין בנכנס ברשות ובין בנכנס שלא ברשות, **ובאהא"ז** שם הט"ז הק', דהא שי' הרמב"ם דאם אחד שלא ברשות, אינו חייב שלא בכונה, וכ' דמזה מוכח כהיש"ש דרק על ממונו פטור בשלא בכונה ולא אם הזיק אדם, וכמשנ"ת לעיל בע"א אות ג', אמנם **בקרית ספר** כ' דגם בנכנס שלא ברשות הוי כנכנס ברשות, כיון דדרך הוא שנכנסים לביתו של אומן וכשי' הריב"א שנתבאר לעיל, וכ"כ **ביש"ש** וכ' דגם בכופר יהיה חייב אם נכנס שלא ברשות, ולפ"ד נראה דל"ק.

**לג' א'**

ג) תוד"ה והוציא – **הרשב"א** כ' דבאמת האי לישנא פליגא על רבה לעיל, ורבה ס"ל כהלישנא דהכא פטור לגמרי, והביא מה דמבואר שם דגם אם קדם הוא וסילק דפטור, **ובש"מ** בשם **רי"ש** הק' מזה על התוס' דכ' דאין לו לחשוב, דכשהוא מסלק לא שייך זה, ולשון **המאירי** לעיל כ"ו ב', דמה שנמלך בו אח"כ וסילק הכרים, גרמא בעלמא הוא, ויל"ע אם כונתו דמיירי דוקא באופן דמתחילה לא היה דעתו לסלק הכרים, **והחזו"א** לעיל כ' די"ל דגם אם דעתו לסלק, מ"מ כיון דאסור לו לסלק, יש לנו לראות מה דמסלק לבסוף, כמו דנתחדש מחשבתו בזמן הסילוק עיי"ש, **ובחי'** תלמיד ר"ת כ' דלא דמי לשם, דהתם דזרק הכלי כל זמן דאיכא כרים הרי אין כאן כלל מעשה מזיק, משא"כ הכא דזרק אבן, דהאבן בכוחה להזיק אלא דליכא לדבר הניזוק, בזה גם אם בא הדבר הניזוק אחר הזריקה יש לחשיבו למזיק.

גמ' פטור לגמרי – **בפי' הר"ח** מבואר דנזק חייב עכ"פ, **ובמאירי** מביא שתי שי' האם פטור לגמרי גם מנזק, או דנזק חייב עכ"פ, ומדברי הרשב"א שכ' דרבה דזרק כלים ס"ל כהאי לישנא דפטור לגמרי, מבואר דס"ל דגם מנזק פטור דהא רבה פוטר גם מנזק, **והרמב"ם** בפ"א מחו"מ הי"ט כ' דפטור מכלום, וכ' **הב"י** בסתכ"א דשי' הרמב"ם דגם מנזק פטור, **והטור** שם כ' דבנזק חייב, **והשו"ע** בסת"כ ס"ל כ' דפטור מכלום, ובטעם הפטור, לפ"ד הרשב"א נראה דלא חשיב כלל מעשה היזק, כיון דלא היה ראוי להזיק בשעת הנזק, **והב"י** שם כ' דילפינן מקרא דפרט לממציא את עצמו דפטור גם על נזיקין, **והב"ח** שם כ' דהוי אונס גמור.

ד) גמ' אי דשכיח במתא וכו' – **הנ"י** כ' דאע"ג דמבואר בב"מ קט"ו א' דיש לו רשות ליכנס למשכנו, מ"מ הכא דרוצה לתובעו וזה יכול גם בשוק, אין לו רשות ליכנס שלא ברשות.

תוד"ה בגברא – **בתור"פ** כ' צד אחד דאה"נ דגם פליגי בשכיח לגמרי, וכונת הגמ' דפליגי בשכיח ולא שכיח, ואי נמי פליגי גם בשכיח וכגון דאמר לו אין, ולפ"ז כ' לישב מה דהעירו התוד"ה תניא, דאי אפשר לדחות דמיירי בשכיח דגם בזה פליגי.

בא"ד – **הנ"י** כ' בשם **הרמ"ה** דגם בלא שכיח במתא כונת דבריו קום אדוכתך, אלא דמ"מ יש לו רשות ליכנס ומשום הכי חייב.

**הרי"ף** לא הביא לסוגיה זו, **והרא"ש** כ' לומר דס"ל דבזמן הזה הדרך ליכנס לתבוע השכר, וגם דאין מצוי שיהיה לו מעות כשהוא בשוק, ומשום הכי יש לחייבו בכל ענין, **והרמב"ם** הביא לדין הגמ', וכ' **הב"י** בסשפ"ט דאפשר דמודה לסברת הרא"ש ורק דהביא דינא דגמ', **והטור** שם כ' דין הגמ', והביא דברי הרא"ש דבזמן הזה חייב בכל ענין, **והשו"ע** לא הביא דין זה כלל, **והרמ"א** שם בס"י כ' דחייב ולא חילק וזהו כשי' הרא"ש, **והיש"ש** דחה דברי הרא"ש וכ' דגם בזמן הגמ' בודאי דהיו נכנסים לחצר השני, [**והב"ח** כ' דלא היו נכנסים משום חשד אשתו], ומ"מ פטור דכל שיכול למחות בו שלא יכנס אינו חייב על נזקיו, וכ' דהרי"ף לא הביא הגמ', משום דסתם בני אדם הוו כשכיח ולא שכיח ומשום הכי נשנית הברייתא בסתמא, **והט"ז** שם גם כ' לחלוק על הרמ"א, וכ' דהרי"ף לא הביא משום דכל זמן דלא מבואר דפועלים שאני, הרי דינם ככל אדם, וכיון דת"ק ס"ל דהוו ככל אדם משום הכי לא הביא זה, ויל"ע דמ"מ היה לו להביא דבלא שכיח חייב.

**הרמב"ם** בפ"י מנז"מ הי"א כ' בסתם דאם נכנס אפילו אם נכנס לתבוע חובו, **והה"מ** הק' אמאי לא כ' דאם לא שכיח במתא חייב, **והלח"מ** שם כ' לומר דשי' הרמב"ם דלמסקנא כל החילוק הוא רק באמר לו אין מהו פירוש דבריו עיי"ש, וזה הביא בהי"ב, **והב"ח** בסשפ"ט כ' לומר, דשי' הרמב"ם דבגמ' איכא תרי שינויי, האחד דפליגי בשכיח ולא שכיח, והב' דפליגי באמר לו אין, ופסק כהתי' השני, ולעיל נתבאר דכ"כ התור"פ בתי' אחד, ולפי דבריו ניחא גם מה דסתם הרמב"ם דבכל גונא באמר לו אין פטור.

**והטור** שם כ' קודם שהביא דברי הרא"ש, דאם לא שכיח בשוקא או שכיח ולא שכיח חייב, **והב"י** הק' דבגמ' מבואר דלת"ק בשכיח ולא שכיח פטור, וכ' **הב"ח** דבגמ' מבואר רק באמר לו אין, אבל בלא אמר לו כלום ס"ל להטור דלכו"ע יש לו רשות, והוכיח זה מהברייתא דקרי לי' נכנס ברשות, **והלח"מ** שם כ', דס"ל דמה דלא מוקי בסתם דפליגי בשכיח ולא שכיח, מוכח דבזה לכו"ע חייב, ולא ניחא לי' לומר דאדרבה בה לכו"ע פטור דאין לו רשות, **ובדרישה** סק"ה גם כ' בדרך זו עיי"ש.

א) מתני' משלם במותר – **ברא"ש ובנ"י** בשם **הרמ"ה** מבואר, דמיירי דהזיקו בבת אחת או אם הזיק האחד ולאחר זמן הזיק השני, [ומבואר בנ"י דהיינו אחר חימום השור שהוזק], אבל אם הזיק השני מיד אחר שהזיקו הראשון, בזה השני פטור משום דכל המשנה ובא אחר ושינה פטור, וגם רבא מודה בזה דלא שייך הטעם דאין לה רשות לבעוטי, וכ' דגם באדם אם יזיק להשני כדי דיפסיק להזיקו פטור משום דעביד דינא לנפשי' וגם מפרישו להשני מאיסורא עיי"ש פרטי הדינים בזה, וכ"כ **בטור** סת"ב וסתכ"א, **והשו"ע** גבי שורים לא הזכיר דין זה, אמנם גבי אדם הביא דין זה בסתכ"א סי"ג, **והרמ"א** בסת"ב הביא הדין גם גבי שורים, וכ' דהשו"ע דלא הביא הכא גבי שורים ומשום דס"ל כמאן דחולק על דין זה, סותר עצמו דהביא דין זה גבי אדם, אמנם **בסמ"ע** סק"ד ובשאר נו"כ כ' על הרמ"א דאין חולק בדין זה, וצ"ל דהשו"ע סמך על מש"כ בסתכ"א, **ובבאה"ג** אות ד' כ' די"ל בשי' השו"ע, דגבי שור ס"ל דחייב דאין לפטור משום כל המשנה, משא"כ גבי אדם הפטור מטעם אחר, דעביד דינא לנפשי' ומפריש מאיסור.

אחד תם ואחד מועד וכו' – **הרא"ש** כ' דמדברי **רש"י** נראה, דהדין מותר בתם ומועד אינו לפי דין התשלומין אלא לפי ההיזק, ובאם התם והמועד כל אחד יזיק בשיעור נ' זוז, לא נימא דכיון דתם משלם רק ח"נ, יהיה חייב המועד כ"ה זוז, אלא יפטר המועד לגמרי, דכל שהזיקו השני כמו שהוא הזיק לו אין כאן חבלה, וכמו כן באם יזיק המועד נ' זוז והתם ס' זוז, יצטרך התם לשלם ה' זוז, חצי מהי' זוז היתרים בהזיקו על היזק המועד, וכ' **דבתוס'** מבואר לאו הכי, דכ' דהמשנה אינה צריכה ולשי' רש"י יש במתני' חידוש גדול, **ובנ"י** מבואר כתוס', וכן **ברמב"ם** בפ"ט מנז"מ הי"ד, **והטור** בסת"ב הביא דברי הרא"ש, מש"כ בשי' רש"י וששיטת ר"י דלא כרש"י, ומבואר בטור דגם לפי דברי רש"י זהו רק אם הזיקו בבת אחת, אבל אם הזיקו בזה אחר זה מודה רש"י דשמין לפי החיוב, ואם התם הזיק נ' זוז והמועד נ' זוז יתחייב המועד כ"ה זוז, וכ"כ **הב"ח** שם, [ולפ"ז היה מקום לומר דהרמב"ם לא חולק על רש"י, דברמב"ם הלשון דחזר השני והזיק, אמנם מדלא כ' הרמב"ם דבבת אחת הדין כרש"י, נראה דלא ס"ל כרש"י וכ"כ **הב"י** דהרמב"ם ס"ל כשי' ר"י], **ובשו"ע** סתם כשי' ר"י דשמין לפי החיוב ולא לפי ההיזק.

**הנ"י** כ' בשם **הרמ"ה** גבי תמין, דאם שור אחד אינו שוה כפי חצי נזקו והאחד שוה, דבזה ישתלם מזה ששוה כפי חצי נזקו, היתר על מה ששוה השור האחר, דנמצא דכנגד זה אינו חייב לשני, **ובש"ג** כ' דהפוסקים חולקים על זה, ולכאורה כונתו לשי' רש"י דשמין כנגד ההיזק ולא כנגד התשלומין וכמבואר בדבריו, וכ"כ **הגרע"א** דהנ"י לשיטתו דחולק על רש"י, ומ"מ כ' הש"ג דמסתבר כהרמ"ה, וכן כ' **הרמ"א** בסת"ב כהנ"י.

**הנ"י** כ' בשם **הרא"ה** דלא אומרים דכל אחד יגבה מהשני כדינו, אפילו לר"נ דס"ל בכתובות ק"י א', דבשני שטרות כל אחד גובה משום דיש נפ"מ בזה כמבואר בגמ' שם, דהכא אמרינן דדין מיטב שלו הוא לישאר עומד בשלו, וכ' דכמו כן גבי תמין לא אמרינן דאם אבד האחד יוכל הוא לגבות מהשני וכמש"כ התוס', והנה לא ביאר אמאי באמת לא אמרינן הכי גבי תמין, דשם לא שייך מש"כ גבי מועד דזהו דין מיטב שלו, **ובחזו"א** כ' בתחילה לבאר דין הנ"י, דמדין מיטב יש לו זכות לומר דרוצה לגבות החוב שיש לשני אצלו, ולפ"ז לא מבואר אמאי בתמין גם הדין הכי, ואח"כ כ' דכונת הנ"י, דמשום סברא זו אמרינן, דמתחילה לא חל כלל חיוב תשלומין על שיעור מה שהזיקו שניהם, ולפ"ז יש לבאר גם בתם דמהני דלא יחול חיוב מעיקרא.

**ובדגול מרבבה** בסת"ב כ' גבי שני תמין, דמה דאמרינן דשמין המותר, זהו דוקא אם לא היה עדים על ההיזק דמבואר בסת"א דאינו זוכה בשור המזיק, אבל אם יש עדים מיד זוכה בשור המזיק, וא"כ יש לשום ההיזק שהזיקו אח"כ השני באופן אחר, דהרי חלק מההיזק הוא מזיק לדידי', **והחזו"א** כ' דכל מה דמבואר דבלא עדים לא נהיה דידי', זהו רק לענין חיוב שמירת נזקין על השור הזה, אבל מ"מ יש לו חלק בו וחלק מההיזק נפסד הוא, וכ' דבאופן דהיה בבת אחת, אינו זוכה בשיעור דהזיק הוא לשני מעיקרא, אבל בבזה אחר זה צריך להיות דכל אחד גובה חלקו מהשני, דכבר זכה הראשון בחלק מהשור, ודלא כמשמעות דברי הדגול מרבבה, דלענין זה גם בבזה אחר זה אמרינן דשמין נזק כנגד נזק, וכ' דאע"ג דלשון הראשוניםלא נראה הכי מ"מ בהכרח צ"ל הכי, וכבר עמד בזה **הרש"ש** דבראשונים נראה דגם בבזה אחר זה אמרינן לדינא דמתני', ותמה בזה עיי"ש.

ב) תוד"ה ורבנן – **בש"מ** כ' בשם **הרא"ש** לישב, דבלא קרא הייתי אומר למ"ד פלגא ניזקא ממונא, דלא חס רחמנא עלי' אלא בהזיק שור ולא בהזיק אדם, ולמ"ד פלגא ניזקא קנסא י"ל, דס"ד דאם נגח אדם בזה יוצא מיד מחזקת שימור ויש לו לשלם נ"ש כמועד, ולפ"ז יק' דאמאי לר"ע לא כתיב רק יעשה לו, ונדע ממילא דחייב נ"ש דליכא קרא לח"נ, ומבואר בש"מ בשם **רי"ש** דאם היה כתוב רק יעשה לו, הייתי אומר דקאי על בעל השור, ולא אתי כלל לארויי דמשלם רק מגופו.

**בש"מ** מק' בשם **רי"ש** דאמאי כתיב לר"ע כמשפט, וכ' דאין הלשון מיושב לכתוב רק הזה, אמנם **בתור"פ** מבואר דשפיר אפשר לכתוב רק כזה יעשה לו, **ובכוס הישועות** כ' דהייתי אומר דגם במועד ישלם רק מגופו דיעשה לו בכל ענין, אמנם בש"מ מבואר דאין לנו לומר דמועד באדם יהיה קל ממועד בשור.

תוד"ה לפוטרו – מש"כ אלא ימכרהו מיד, הק' **בחי' הגרש"ש** סי"ג, דהא לעיל י' ב' כ' התוס' דלא אמרינן דיש לו למכור אלא בנבילה אבל בשור חי לא, ומשום הכי מבואר לק' ל"ד א' דאפשר לחייבו על מה דקרנא דתורא קבירא בי', וכ' דכל דברי התוס' שם הם רק לענין אימתי גמר הנזק, דבנבילה דעומדת לימכר נגמר מיד, משא"כ בשור חי, אבל הכא לגבי חיובו כיון דנשלם ההיזק עכשיו, הרי השלים לו נזקו, **ובאהא"ז** בפ"ז מנז"מ ה"ח כ', דהתוס' לעיל רק כ' דמשום הכי תלוי בשעת ההעמדה בדין, אבל אחר העמדה בדין גם לא יוכל לתבוע על קרנא דתורא קבירא, והכא דמשלם לו כשעת העמדה בדין נשתלם נזקו.

בא"ד – **המרדכי** בסקי"ד כ' בשם **רבי יקר**, דר"מ מודה דהיכי דגרם לו להוציא ממון כדי להציל ממון דידי', אין חייב על זה משום דינא דגרמי, ומשום הכי לא מחייב ר"מ ברפוי של בהמתו, וכ"כ בסרי"ג דחובל בבהמה פטור אע"פ דאינה שוה עתה כבתחילה, **והנתה"מ** בסש"מ כ' דבכהאי גונא דנפחת דמי הבהמה משום דצריכה רפוי, יכול לתבעו שיעור הפחת, וכ' דהמרדכי לא מיירי אלא בגונא דיחזור לבסוף, ורק דעל ידי רפוי יחזור יותר מהר, **והחזו"א** כ' דלא נראה הכי במרדכי עיי"ש, וגם כ' דבכהאי גונא הוי נדון דשבת ולא נדון דרפוי, דכל מה דתבעו הוא על הזמן דאינה ראויה לעבוד, ומ"מ כ' החזו"א בסו"ד דבתוס' הכא מבואר כהנתה"מ, דצריך לשלם הנזק שנפחתה משום דצריכה רפוי, וכ' דכן מבואר גם **בתשובת הרא"ש** שהובאה **בטושו"ע** סשע"ח עיי"ש, וכ' דאפשר דהמרדכי לא מיירי אלא באופן דלא נפחת שוי הבהמה, ומ"מ היה ראוי לחייבו משום גרמי אם היה מחייב ר"מ בכהאי גונא משום דדרך בני אדם לרפאות הבהמה ולא למוכרה, ומשום הכי אינו יכול לומר דלא גרם לו הפסד משום דיכול למוכרה, ויל"ע דמ"מ בסרי"ג כ' דאינה שוה עתה כבתחילה, ומבואר דנפחת דמיה ומ"מ כיון דע"י רפוי יחזור שויה כבתחילה פטור.

תוד"ה הוה – **הגרע"א** מק' דאכתי יק' דמבואר לק' מ"ב א' דממעטינן בושת מקרא דאנשים ולא שוורים, ואמאי בעי קרא לצער.

א) גמ' רבי ישמעאל סבר וכו' – שי' רש"י ותוס' דלרי"ש מצי לסלקו בזוזי, וזה מה דאמרינן בגמ' דמתני' ר"ע דקתני דנוטל את השור, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, אמנם **בתור"פ ובש"מ** בשם **הרא"ש** הביאו שי' **ריב"א** דגם לרי"ש לא מצי לסלקו בזוזי, והא דאמרינן דמתני' ר"ע היא, היינו משום דמשמע דנוטל את השור גם קודם העמדה בב"ד, ומ"מ כ' דהא דלא מצי לסלקו בזוזי, זה דוקא אם אין השור שוה יותר מחצי הנזק דראוי ליטול את כל השור, אבל אם שוה יותר מחצי הנזק, דגם אם יזכה בגוף השור יוכל בעל השור לומר דאינו רוצה להיות עמו בשותפות ויצטרכו למכור השור, בזה אמרינן דיכול המזיק לומר דישאר השור כולו אצלו ויתן לו זוזי, דזה ודאי אין נראה דנדחוק המזיק למכור חלקו לניזק, ומשום הכי אמר רי"ש יושם השור, דקרא מיירי דהשור שוה יותר מחצי הנזק, ובזה שמין השור ונותן לו חצי הנזק, אבל אם אינו שוה יותר מחצי הנזק, בזה אמרינן דיכול לתבוע גוף השור, ובשם **ר"י** כ', דאי נימא כשי' ריב"א, נימא דגם בשוה יותר מחצי הנזק אינו יכול לסלקו בזוזי, והא דאמר יושם השור, היינו רק דרק אחר שומת ב"ד זוכה בשור ולא משעת הנזק, וכן מבואר **בתורי"ד** דגם לרי"ש לא מצי לסלקו בזוזי, **ובתוס'** בגיטין מ' ב' גם כ' דלרי"ש לא מצי לסלקו בזוזי, **והמהרש"ל** שם כ' דס"ל שם כשי' הריב"א והר"י, דמודה רי"ש דלא מצי לסלקו בזוזי, **והמהרש"א** שם כ' לומר דכונתם רק דלוקח לא מצי לסלק בזוזי עיי"ש.

**הריב"א** הוכיח דלא מצי לסלקו בזוזי, מהא דלא אמרינן דאיכא בינייהו אי מצי לסלקו בזוזי, ומשום הכי כ' דלפי שיטתו ניחא דמיבעי במתני' דאין השור שוה יותר מחצי הנזק מאי בינייהו, **והתור"פ והרשב"א** כ' די"ל דאה"נ דגם זה מצי לומר דאיכא בינייהו דהא איכא טובא בינייהו, וכן מבואר בתוס', אמנם **בש"מ** בשם **הרא"ש** מבאר דקו' הריב"א היא, דאי מצי לסלקו זה עיקר המחלוקת, וכמבואר בברייתא דלרי"ש יושם ולר"ע יוחלט, ומה בעי כלל מאי בינייהו, **ובמרומי שדה** כ' לומר דאתא לאשמועינן דגם הקדישו איכא בינייהו, ולא נימא דלא מהני גם לר"ע משום דיחשב עכ"פ דאינו ברשותו.

גמ' שם – **בתוס'** לק' ל"ו א' מבואר דשי' **רש"י** שם, דלרי"ש אם אבד השור גובה משאר נכסים, **ובש"מ** שם מבואר דכך היא גם שי' **הרמ"ה**, והק' עליו מהא דמבואר בע"ב, דאם קדם ושחטו מה שעשה עשוי ומפסיד הניזק, ומבואר דאינו גובה משאר נכסים, [ועיי"ש בפנ"י דכ' לבאר דברי רש"י, דמודה דלא מצי לגבות משאר נכסים גם באבד השור], **ובבעה"מ** בריש פרק שור שנגח דו"ה גם מבואר דמצי לגבות משאר נכסים, **והמלחמות** הק' עליו מהא דקדם ושחטו, **ובזכר יצחק** סס"ב כ' לומר דקדם ושחטו מיירי קודם שעמד בדין, ומשום הכי אמרינן דאינו מתחייב אלא כמו ששוה בשעת העמדה בדין, וכמו דאם מתחילה אינו שוה כחצי מהנזק דאינו חייב לשלם מעליה, ובבעה"מ מיירי רק דיש ניזק אחר שגבה להשור אבל אכתי השור בעולם, ומשום הכי יש לחייבו כחצי מהנזק, וכ"כ **באהא"ז** בפ"ז מנז"מ הי"ב בשי' רש"י, דחלוק אם אבד קודם העמדה בדין או אחר העמדה, **ובפי' הר"ח** לק' ל"ד א' נראה מבואר גם כשי' רש"י וכמו שהעיר שם בהג' **חשק שלמה** באות ב', ושם מיירי קודם העמדה בדין, ומבואר דגם בזה ס"ל דלרי"ש גובה משאר נכסים ויק' מהא דקדם ושחטו, **ובמלבושי יו"ט** ח"ב חחו"מ ס"א אות ז' כ', דלשי' הרמב"ם דס"ל דהברייתא דקדם ושחטו מיירי לר"ע וכמשי"ת לק' בע"ה לק"מ, אך הק' שם באות ט' דבר"ח מבואר דאתיא כרי"ש, וכ' בשם נכדו הר"ב, דשחטו הוי רק כהוזל ובזה אינו גובה משאר נכסים, ועיין **באהא"ז** שם מה שהק' על דבריו, וכ' לומר דמשכחת נפ"מ באם הזיק אצל שומר, דהדין דשאר נכסים הוי על השומר, ולפ"ז באם קדם הבעלים ושחטו הוא נפטר ויגבה רק מהשומר.

ב) רבי עקיבא אומר הוחלט השור – שי' רש"י בע"ב בד"ה מכרו, דלר"ע מיד בשעת ההיזק נעשה של הניזק, ואם מכרו המזיק אינו מכור כלל ואפילו לרדיא, וכך שי' התוס' ועוד **ראשונים**, אמנם **ברמב"ם**  בפ"ח מנז"מ ה"ו מבואר, דגם להלכה הדין דמהני המכירה לרדיא קודם שעמד בדין, ואע"פ דס"ל כר"ע דיוחלט השור, וכבר עמד בזה **הה"מ** שם, ובביאור שיטתו כ' **בקצוה"ח** סת"ז סק"א **ובתרומת הכרי** שם, דס"ל דכיון דהוי קנס אינו זוכה אלא משעת העמדה בדין, ודלא כהתוס' ועוד ראשונים דכ' דהכא שאני דזוכה למפרע מאחר שעמד בדין לבסוף, ובתרומת הכרי הק', דא"כ אמאי מבואר בסוף הסוגיה, דאם שבח השור בין הנגיחה להעמדה בדין זוכה הניזק בשבח, וכ' לומר דאע"פ דזוכה רק משעת העמדה בדין, מ"מ הוא זוכה לפי מה דהיה ראוי להיות לו בשור אם היה שלו משעת הנזק, אמנם כבר כ' **בזכר יצחק** סס"ב **ובמלבושי יו"ט** שם **ובאו"ש** בפ"ז מנז"מ הי"ב **ובאהא"ז** שם, דבאמת הרמב"ם ס"ל דאינו זוכה בשבח שעד העמדה בדין, ומבאר הסוגיה שם כפי' הר"ח, דהנדון אי מצי לגבות החצי נזק ממה דהשביח השור, אבל אינו זוכה בשבח להיות שלו ויתבאר לק' בע"ה.

**ובתרומת הכרי** שם כ' לבאר בשי' **הה"מ**,דשי' הרמב"ם דהוי כמש"כ התוס' לאביי דלמפרע הוא גובה, דמהני דהוי הגוף שלו למפרע, אבל מ"מ אינו זוכה בשבח עד הגביה, והכא נמי אינו זוכה בשבח שעד העמדה בדין דאז הוי הזמן דזוכה למפרע, ומשום הכי מכור לרדיא, **ובברכ"ש** סכ"ד סק"ב כ' לבאר, דמעת ההיזק זכי לי' רחמנא רק לענין זה, שיש לו להניזק חלות דין החלטה וקנין על גוף השור, לענין דהוחלט גופו לניזק על תשלומי ההיזק, אבל מ"מ לא נגמר דין הבעלים שלו לענין דיני ממונות שיהיה לו דין ממון גמור, [ועיין בחי' רב"ב סט"ו דמבואר דזה כלל בכמה מקומות, דשייך דיש לו קנין בגוף ומ"מ אכתי אין לו בעלות על דיני הממון], וזה מהני לענין דכבר יוכל להקדישו ויתחייב בתשלומי היזקו של השור, אבל לא מהני דיהיה שלו לענין רדיא, **והחזו"א** כ' לומר דהוי שלו למפרע, ומ"מ לא מהני שיזכה בשבח שבא חוץ לגופו כמו רדיא עיי"ש, וזהו על דרך דברי התה"כ בשי' הה"מ.

**בקצוה"ח ובתה"כ** שם מבואר, דלשי' הרמב"ם אם הקדישו ניזק אינו קדוש אלא אם הקדישו אחר העמדה בדין, כיון דאינו שלו עד אחר העמדה בדין, אמנם לפמש"כ התה"כ בשי' הה"מ דזוכה למפרע, יהני ההקדש גם קודם העמדה בדין, וכמו דמבואר בגמ' בפסחים, דלאביי דלמפרע הוא גובה יכול להקדיש ולמכור, וכ"כ **הברכ"ש והחזו"א** לשיטתם דמהני גם קודם שעמד בדין.

**בטור** סת"ז ס"א מבואר כשי' התוס' דאינו מכור אפילו לרדיא, **ובשו"ע** שם ס"א מבואר כהרמב"ם, **והרמ"א** בס"ב כ' די"א דאם נשתמש חייב ליתן לניזק דמי שכירות, **והש"כ** שם בסק"ג העיר דזה דלא כדברי השו"ע בס"א, דלפי דברי השו"ע הרי אינו זוכה הניזק בזה עד העמדה בדין, **והיש"ש והש"כ** בסק"א כ' דעיקר כשי' הטור דאינו מכור כלל, והנה **הרמ"א** בס"א כ' דאם מכרו ניזק מכור, **ובמנ"ח** מצוה נ"א אות א' הק' דזה דלא כהשו"ע, דקודם העמדה בדין לא זכה הניזק, והיה לו לבאר דזה דלא כדברי השו"ע, אמנם לעיל נתבאר, דיש שיטות דגם להרמב"ם יכול הניזק למכור גם קודם העמדה בדין.

ג) גמ' הקדישו ניזק – **הטור והרמ"א** בסת"ז ס"א כ' דמהני מכירת הניזק קודם העמדה בדין, לכשיתפסנו שיקחנו הלוקח, **ובפרישה** סק"א **ובסמ"ע** סק"ב מבאר דכיון דבזמן הזה לא דנים דיני קנסות ורק תפיסה מהני, משום הכי כ' הטור דמהני לכשיתפסנו הניזק, **ובהג' חת"ס** שם מק' דאיך יכול למכור כבר עתה, כיון שאין לו בו זכות אלא אם יתפסנו, ועוד הק' דאי מהני המכירה אמאי לא יוכל גם הלוקח עצמו לתפוס, ומשום הכי כ' לומר דבאמת לא מהני המכירה שיהיה של הלוקח מיד, ומהני רק כמו הא דמבואר בב"מ ט"ז א', דכשיתפוס יצטרך ליתן ללוקח דניחא לי' דליקו בהימנותי', וכן הק' על מה דמבואר **בפרישה** דאחר שתפס צריך המזיק לשלם דמי מה שנשתמש קודם תפיסה, דדוקא אם יתפוס דמי הרדיא מהני, והנה **בבי' הגר"א** סק"ד נראה דתפיסה בזמן הזה מהני כמו העמדה בדין בזמן המשנה, וא"כ כשתופס זוכה בשור למפרע משעת נגיחה, וא"כ שפיר מהני המכר, וכ"כ **באמרי בינה** הל' דיינים ס"ד, אמנם באמת גם בחת"ס נראה דמהני תפיסה דהוי שלו למפרע, דהא כ' דאם יתפוס דמי הרדיא מהני, ואי לא הוי דידי' אלא משעת תפיסה איך מהני מה שיתפוס דמי הרדיא, אלא נראה דקו' דעכ"פ הוי דבר שאינו ברשותו, וכמו שציין שם לגמ' לק' ע' א', וקו' על הפרישה נראה דס"ל, דלגבות דמי הרדיא גם חשיב לדון דיני קנסות, **ובשע"י** שער ז' פכ"א ד"ה ולפ"ז כ', דמשום הכי בעי שיתפוס דוקא הניזק, דכמו בהעמדה בדין לא מצי הלוקח להעמידו בדין כיון דהוי קנס, הכא נמי בתפיסה בעי שהניזק יתפוס.

תוד"ה איכא – מש"כ אבל הכא אם נתרצה ניזק לבסוף לקבל מעות, העיר **המהרמ"ש** דהא התוס' כ' דלרי"ש מצי לסלקו בזוזי גם אם אינו רוצה, וכ' דהרי הכא לא אמרינן בגמ' דאיכא בינייהו הא דמצי לסלקו, ומשום הכי כ' גונא דלא הוי על ידי דמסלקו, דא"כ זה גופא איכא בינייהו ואי"צ לזה דהקדישו ניזק, ועיין בחי' הגרש"ש סכ"ט באות ו' מש"כ בזה.

**לג' ב'**

בא"ד – הרשב"א **כ' כתוס' דשאני הכא דגלי קרא, והוכיח זה מהא דמבואר במכות ה' א' דעדים שזממו לחייבו קנס שגנב, ובאו עדים דהם היו עמם, אבל מ"מ אמת הוא שגנב, דחייבים משום דבשעת עדותם אינו בר חיובא, ומבואר בדבריו דהכא באמת לא יהיו חייבים עדים שיאמרו דנגח ויוזמו באם באמת נגח השור, וזה דלא כהתוס' דכ' דגם כאן, מ"מ כל זמן דלא עמד בדין לא הוי שלו, ורק כשיעמוד בדין אז הוי שלו למפרע, והרשב"א הוכיח עוד מהא דמבואר במכות ג' א', דעדים שהוזמו בב"ד וקודם שחייבו אותם, הודו בב"ד אחר דהוזמו, דלר"ע דעדים זוממין קנסא אינם חייבים, ומובאר דאינו בר חיובא כל זמן דלא עמד בדין,** ובש"מ **בשם** תו"ש **דחה דאה"נ דאינם בני חיובא, מ"מ י"ל דאחר דיעמוד בדין ויתחייב הוי למפרע, ועוד הוכיח הרשב"א מהא דמבואר בכתובות מ"א ב', דנערה דלא עמדה בדין עד שבגרה קנסה לעצמה, ומבואר דעד שעמד בדין לא הוי בר חיובא, ובתו"ש כ' גם על זה דיש לדחות, דלא אמרינן דאגלאי מילתא למפרע אלא בדבר שיכול לזכות בשעת העמדה בדין, ושם דבהאי שעתא כבר לא מצי האב לזכות, גם אינו זוכה למפרע, [ומ"מ כ' התו"ש בסו"ד דבעלמא לא הוי למפרע, ממה דהוכיחו תוס' דבעי קרא ביוצא בשן ועין],** וברשב"א **לק' ע"ד ב' כ' לומר, דבכל קנס אחר שבאו עדים הרי הוא מתחייב למפרע, והק' מהא דאם מת האב הקנס לבתו ואין בניו יורשים, וכ' דיש לדחות דשם שאני דאין אדם מוריש קנס לבניו, וזה על דרך דברי התו"ש כאן, ועיין בברכ"ש בכתובות מסי' מ"ה עד סנ"א מש"כ בכל זה.**

והראב"ד **לק' ל"ד א' כ' דלא דמי הכא לשאר קנסות, דבכל קנסות אינו נעשה שותף עם המזיק ובא לגבות יותר ממה שניזוק, ורחמנא אמר אשר ירשיעון אלהים, אבל הכא כיון דשותפא הוא מכי אתו ואודעוה שורך הזיק וקרנא הוא דמחייבי לי', ואי קדים ומודה אינו נפטר, דמחמת ביעתותא דעדים הוא דמודה, משום הכי כי מסהדי עלי' בב"ד אגלי מילתא מעיקרא דהוי שותף,** והרשב"א **הביא דברי הראב"ד, והביא דיותר מזה כ' לק', דגם היכי דמודה בב"ד בלא עדים אמרינן לי' זיל שלים ואי תפס לא מפקינן מיני', והק' דכיון דמבואר לעיל ט"ו ב' דמודה בפלגא ניזקא פטור, מבואר דיש לזה דין קנס, ולק' ל"ה ב' יתבאר בע"ה שי' הראב"ד,** והמאירי **כ' דכיון דהחמירה תורה על הניזק דלא יגבה אלא מגופו, משום הכי הקילה דיהיה שלו מיד, ובשחרור עבד דבעי העמדה בדין אע"ג דגם שם הוי רק בגוף העבד, שם שאני דכיון שהדבר קרוב להיות העבד מזייף בכך, משום הכי הזקיקוהו לברר בהעמדה בדין.**

והריטב"א **במכות ה' א' כ' לומר, דבאמת אין חילוק בין פלגא ניזקא קנסא לשאר קנסות, והא דחל ההקדש אע"ג דבעלמא מבואר דלא חל למפרע, זהו משום דהקדש ושחרור שאני דהוה מידי דזכה בו שמים, וגבי שמים דנים למפרע כאילו נגמר הדין, אבל לגבי הדיוט לא אמרינן הכי, ויל"ע דלכאורה מה דבעי כוחו להקדיש חשיב מידי דהדיוט, ובריטב"א נראה דגם זה נדון כדיני שמים.**

**בא"ד – מה שהק' דלק' ע"ד ב' משמע דדוקא משום דדרשינן תחת עינו אמרינן דזוכה למפרע, הנה** הרמב"ן והריטב"א **בגיטין מ"ב ב' כ' דהוי אסמכתא בעלמא, דאי לאו הכי יק' למ"ד דבעי גט שחרור מאי דריש מהאי קרא, וכן מוכח** ברשב"א **לק' ע"ד ב' עיי"ש.**

**בא"ד – במש"כ הגה"ש לבאר מש"כ התוס' ועוד וכו', כדבריו מבואר** בש"מ **בשם** תוס' שנ"ץ**.**

תוד"ה איכא בינייהו (ב) – **הרשב"א** מוסיף דכיון דאי מודה מיפטר לא הוי דומיא דביתו, וכ' דמ"מ כל זמן שאינו מודה הוי של ניזק, **ובש"מ** בשם **הרא"ש** בשם **הרמ"ה** הק', דכל זמן דלא גבאו איך מצי להקדישו, ומאי שנא מגזל ולא נתיאשו הבעלים דהנגזל אינו יכול להקדישו לפי שאינו ברשותו, וכ' דהכא אחר שגבאו לבסוף, אנו רואים כאילו מעיקרא כשהקדישו כבר היה ברשותו, וכ' דכמו כן בגזל, אם הקדישו הנגזל ואח"כ העמדו הנגזל הגזלן בדין והוציאו מידו בב"ד, הכא נמי דקדיש, ומה דאמר רי"ו דאינו קדוש היינו היכי דלא הוציאו בדיינים, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש הביא דברי הרמ"ה וכ' דלא דמי, דשם הגזלן מתכוין לגוזלה ויש לו בו קנין גזילה, אבל הכא כל שעמד בדין לבסוף נתברר למפרע דהוי שלו, ואחר שנתברר דמי למפרע לפקדון, משא"כ בנגזל גם אחר שהוציא, אכתי בזמן ההקדש היה גזילה ביד הגזלן, **ובחי' הגרע"א** [נמצא לק' ס"ח ב']כ' לומר בשי' הרמ"ה, דאע"פ דפשטות דבריו נראה, דכשיוציאו בדיינים הוי קדוש למפרע משעת ההקדש, מ"מ י"ל דאין כונתו אלא דיחול משעה שהוציא בדיינים, וכן הכא לא יחול אלא משעת העמדה בדין, ומהני מה דזוכה למפרע דהוי רק אינו ברשותו, ובאינו ברשותו ליכא חסרון על הזמן שאח"כ בא לרשותו, **ובנחל יצחק** סע"ג האריך בדברי הרמ"ה, וכ' דדעת הפוסקים דלא כהרמ"ה עיי"ש.

**ובמנ"ח** מצוה נ"א אות א' הק' על מה דמבואר בטור וברמ"א, דמהני אם מכר בזמן הזה קודם שעמד בדין וכמשנ"ת, דהא כיון דאינו יכול להוציא בדיינים אלא רק תפיסה מהני, אמאי לא יחשב אינו ברשותו, וכ' דלפי דברי הרמ"ה בש"מ ניחא, דגם הכא יהני כל שתפס לבסוף, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש מבואר כקו' המנ"ח, דבזמן הזה חשיב אינו ברשותו כיון דרק תפיסה מהני.

גמ' חוזר וגובהו – **בתרומת הכרי** סת"ז העיר דאמאי יכול לגבות מהלוקח, הא כיון דמכר קודם שעמד בדין אכתי לא היה חיוב, וכ' לבאר משום דמה מכר ראשון לשני, דכיון דמשעת נגיחה היה זכות לניזק להעמיד בדין וליטול השור מהמזיק, הלוקח לא עדיף מהמוכר ויכול לגבות גם ממנו, [עיי"ש דמיירי לשי' הרמב"ם דגם לר"ע אינו זוכה בשור אלא משעמד בדין, וכ' דזוכה בשור גם מיד הלוקח מהאי טעמא], **ובשע"י** שער ז' פכ"א כ', דהגם דאינו זוכה אלא משעת העמדה בדין, מ"מ שעבוד איכא כבר משעת ההיזק, ועוד כ' דהכא הוי חיוב ושעבוד על השור, וא"כ מה בכך דהוי אצל הלוקח, מ"מ הזכות שלו הוא לגבות מהשור, **ובחי' הגרש"ש** סכ"ט כ' לבאר, דמה דאיכא שעבוד נכסים אי"ז תוצאה משעבוד הגוף, אלא דהגורם לשעבוד הגוף הוא גורם גם שעבוד נכסים, וכיון דההיזק הוי סיבה שיחול שעבוד לאחר העמדה בדין, אמרינן דמיד הוי סיבה דיחול שעבוד על כל ממונו של המזיק, ומשום הכי כשעומד בדין, ממילא חל עכשיו שעבוד על כל מה דהיה של המזיק בשעת העמדה בדין.

רש"י ד"ה לרדיא – **הראב"ד** כ' כרש"י דלר"ע בעי ליתן דמי החרישה, אמנם **הרשב"א** כ' לומר דגם לר"ע אי"צ ליתן, ומשום דכיון שמכרו המזיק הרי הוא גזלן, והלוקח ממנו הוי כהגזלן עצמו דאינו יורד על דעת ליתן דמי שכירות, והדין בגזלן דאינו משלם אגרא אלא פחת כמבואר לק' צ"ז א', וכ' לבאר הנפ"מ אי שרי לי' להשתמש לכתחילה בשור, **והמאירי** כ' כרש"י, וביאר דהכא הוי מקח טעות והדר תורא ואגרא דאינו מתכוין להיות גזלן, **ובטור וברמ"א** סת"ז ס"ב מבואר כשי' רש"י דצריך לשלם שכר, והטור קאי על הלוקח, אמנם ברמ"א לא הזכיר הלוקח ונראה דגם המזיק עצמו צריך לשלם שכר, **והב"י והש"כ** בסק"ד הביאו דעת הרשב"א, **ובדרישה** כ' בשי' רש"י דהכא בכל מקום שהולך השור הוא ברשות הניזק והוי כקרקע דמשלם השכר, וכבר עמד בדבריו **באמרי בינה** הל' דיינים ס"ד בסוגר דלא דמי לקרקע דאינה נגזלת, משא"כ הכא הגם דיש לו קול מ"מ יש בו גזילה, [וכ' לבאר כונתו כמש"כ הקצוה"ח וכמשי"ת אמנם לשונו לא נראה הכי], **ובקצוה"ח** בסק"ד כ' לבאר שי' רש"י, דכיון דרק אחר העמדה בדין הוי שלו למפרע, א"כ כל זמן דלא עמד בדין יש לו רשות להשתמש ומשום הכי לא נעשה גזלן, **ובחזו"א** כ' דמ"מ בעי שישתמש על דעת לשלם לניזק באם יזכה לבסוף, וכל שאין דעתו להכי נעשה גזלן, **ובתרומת הכרי** שם כ' לבאר שי' רש"י, דהלוקח אינו יורד על דעת לגזול ומשום הכי צריך ליתן שכר, [והרמ"א בסשס"ג ס"ה הביא שי' הרמ"ה, דגזלן שהשכיר ספינה לאחר צריך השוכר לשלם שכר לבעלים, והב"י הק' דהא כל הגזלנים משלמים כשעת הגזילה, ועיי"ש ברע"א שצייין לדברי הרשב"א, דגם בלוקח איכא להדין דאינו משלם שכר], אמנם ברמ"א נראה דגם המזיק עצמו צריך ליתן שכר וכמשנ"ת, **והחזו"א** כ' לומר דשי' רש"י דאינו יורד על דעת לגזול אלא על דעת לשלם ולא נעשה גזלן כלל, **ובאמ"מ** סל"ד אות י"ב כ', דיש לפרש כונת הרשב"א שכ' דהלוקח אינו צריך לשלם הרדיא, דזהו משום דגם הוא נעשה גזלן, ולפ"ז כ' די"ל בשי' רש"י דכיון דאינו מתכוין לגזול אינו נעשה גזלן, ועוד כ' דיש לפרש כונת הרשב"א, דכיון דהוא לוקח מהמזיק והמזיק נעשה גזלן, הוא זוכה בקניני הגזילה מהגזלן, ולפ"ז כ' דגם אם אין הלוקח נחשב כגזלן, מ"מ לא יצטרך לשלם כיון דהוא בא מכח זכות המזיק שמכר לו.

רש"י ד"ה ש"מ – **הטור** בסקי"ג כ' הטעם כרש"י דלא סמיך מלוה עלייהו, והסמ"ע שם הק' דתפוק לי' משום דאין לו קול, דמהאי טעמא גם אפותיקי אינו גובה וכמבואר הכא, והש"כ שם כ' לומר דהטור הוצרך לזה, לבאר אמאי אחר תקנת הגאונים לא אמרינן דיגבה גם ממטלטלין מלקוחות עיי"ש, אמנם **התומים** שם בסק"א הק' מרש"י דכ' טעם זה בגמ', וכ' לבאר דאי לאו הטעם דלא סמכא דעתי', היה מן הדין דיגבה מכל המטלטלין, ואם היה הכי לא היה שייך הטעם דאין לו קול, דהרי כל נכסיו משועבדים ומה צריך קול, אלא דעיקר הטעם דלא סמכא דעתי', וממילא דמעתה גם אפותיקי לא מהני דאין קול לאפותיקי.

גמ' כיון דנגח קלא אית לי' – **בש"מ** בשם **הרא"ה** כ', דהא דבשור מועד אינו גובה מהשור משום דיש קול לנגיחה, הוא משום דרק לשור תם יש לו קול שנגח, כיון דמעידים עליו ליעדו ולהשתלם מגופו, [ומבואר דאם היה קול למועד היה גובה ממנו, ואפשר דכונתו דוקא בגונא דעשאו אפותיקי], **ובמאירי** מבואר דגם למועד יש קול, דכ' דנראה דאם יעשה שור שנגח בין תם ובין מועד אפותיקי לבע"ח, יוכל לגבות ממנו כיון דיש קול לשור שנגח, וכ' דמ"מ אין הדין מבורר כ"כ.

גמ' שם – **בהג"מ** בפ"ח בנז"מ אות ב' כ' בשם תוס', דמה דמבואר דגובה מלוקח זה דוקא אם מכר אחר שעמד בדין, אבל קודם אינו גובה דהא מלוה על פה היא, אי נמי ס"ל דמלוה הכתובה בתורה ככתובה בשטר דמיא, וצ"ב דבגמ' בסמוך מבואר בהדיא דגם קודם העמדה בדין גובה מלוקח, ואולי מוקי כמ"ד דככתובה בשטר דמיא וצ"ב.

ד) גמ' אלא מכרו ניזק אינו מכור מני רי"ש היא – **בש"מ** בשם **הרא"ה** כ', דאינו מכור לגמרי מעכשיו שיהיו הפירות מעכשיו שלו, ונראה דעיקר המכירה יכולה לחול, דיכול למכור מה שיש לו בשור, ויל"ע בזה.

גמ' הקדישו קדוש משום דרבי אבהו – **בש"מ** לעיל י"ג ב' כ' בשם **מהר"י כץ**,דמה דמבואר שם דאם הקדיש או הפקיר בין נגיחה להעמדה בדין פטור, מיירי במועד, דלר"ע לא מהני להפקיר ולהקדיש, ונראה דאע"ג דמהני מדרבנן משום דרבי אבהו, מ"מ מן התורה לא משכחת הקדש, **ובמאירי** שם מבואר דגם לר"ע מהני הקדש, ורק הפקר לא מהני, ומבואר מדבריהם דלרי"ש ניחא דמהני ההפקר אע"ג דמצי לגבות ממנו, ועיין **באחיעזר** ח"ג סמ"א מש"כ לבאר לפ"ד הקצוה"ח, דהוי כמו דפודה מיד ההקדש, ומשום הכי באמת חשוב דהוי ברשות הקדש ומשום הכי נפטר, ודייק שם מדברי **הראב"ד** לעיל י"ג דגם בתם מיירי, וכ' די"ל דהכא מיירי בהקדש של קדשים קלים, דהדין דאכתי הבעלים חייב באחריות כמבואר לעיל י"ב ב' וזה אינו פוטר, **ובחי' רמ"ש** מבואר די"ל דלעיל מיירי דוקא בקדוה"ג, אבל בקדו"ד גם לרי"ש לא יפטר כיון דאינו מפקיע מידי שעבוד.

גמ' משעמד בדין וכו' – שי' **הראשונים** מלבד שי' הרמב"ם דהאי ברייתא אתיא כרי"ש, דלר"ע גם קודם שעמד בדין אינו מכור וכמשנ"ת, ומבואר **בראב"ד** דמכרו אינו מכור משעמד בדין, משום דמיד שעמד בדין אם אינו רוצה ליתן מעות, מחליטין אותו מיד ואין ממתינין, שאין נותנים זמן לחבלות ולנזיקין, ומשום הכי אין שהות בין השומא והחליטה, **והחזו"א** כ' דאין ממתינים לו אם אינו פורע מיד, כיון דאם אבד השור אינו גובה משאר נכסים, ולשי' **הריב"א והתורי"ד** דמודה רי"ש דלא מצי לסלקו בזוזי לק"מ, דמיד הוי שלו, **והמהרמ"ש והקצוה"ח** בסת"ז סק"א כ' לומר, דגם התוס' דכ' דמצי לסלוקי מודו דאחר העמדה בדין לא מצו לסלוקי, אמנם **באב"מ** ספ"א סק"ב כ' דיכול לסלק בזוזי גם אחר העמדה בדין, **ובאו"ש** בפי"ח ממו"ל ה"ד כ' על פי שי' הרמב"ם שם דאפותיקי אי אפשר למכור אלא לשעה, דמשום הכי אינו מכור, ויל"ע בדברי **היש"ש** דנראה מבואר בדבריו דגם אחר העמדה בדין, קדוה"ג כן חלה, וכ' דאחר העמדה בדין לכו"ע אמרינן דכאילו הוחלט השור לניזק, וכאילו כבר קדם וגבאו.

תוד"ה משום – **ברשב"א** נראה דהא דמוקי לה בקדו"ד, ולא בקדוה"ג ומעיקר הדין, הוא משום דבא לומר רבותא דגם בקדו"ד חל ההקדש, **ובש"מ** בשם **תר"י** כ' דברייתא משמע בכל הקדש, **והיש"ש** כ' דאי מיירי בקדוה"ג, אמאי אחר העמדה בדין אינו קדוש, ויל"ע דכיון דס"ל דראוי לחול קדוה"ג גם אחר העמדה בדין, אמאי לא חלה גם קדו"ד משום דרבי אבהו, **ובביאור הגר"א** סת"ז סק"ו כ', דניחא לי' לאוקמי בקדו"ד דהוי דומיא דמכר, דאינו מבטל השעבוד לגמרי.

**התוס'** בגיטין מ"א ב' כ', דגם לרי"ש אף קדוה"ג חלה רק משום דרבי אבהו, משום דלא מצי לסלקו בזוזי וא"כ למפרע הוא גובה, ונתבאר שיטתם לעיל, ועיין **בפנ"י** שם דכ' לומר, דגם אם למפרע הוא גובה מ"מ הקדש יפקיע מידי שעבוד, ואכמ"ל.

**הה"מ** בפ"ח מנז"מ ה"ו כ', דהרמב"ם הוכיח דהברייתא אתיא כר"ע מכח קו' התוס', דאמאי בעי לומר דקדוש משום דרבי אבהו, ומשום הכי ס"ל דאתיא כר"ע, וס"ל דקודם העמדה בדין מהני מכירה לרדיא גם לר"ע וכמשנ"ת, וכבר הק' **בתה"כ** דאכתי יק', דכיון דאמרינן דמודה ר"ע דקודם העמדה בדין לא אמרינן דמיד יוחלט השור, אמאי בעי להא דרבי אבהו, וכ' לומר דשי' הה"מ, דלר"ע אמרינן עכ"פ דאחר העמדה בדין למפרע הוא גובה, ומהני זה דלא יפקיע ההקדש מידי שעבוד וכמשנ"ת דברי התוס' בגיטין, ומ"מ מכור לרדיא כמבואר בתוס' כאן, דלמפרע הוא גובה לא מהני דיהיה השבח שלו, ועד"ז כ' **החזו"א** וכמשנ"ת, **ובברכ"ש** סכ"ד כ' לפמשנ"ת, דמיד הוחלט השור לתשלומי ההיזק ויש לו קנין בשור, אבל מ"מ לא מהני דיחשב שלו לגמרי לענין דיני הממון, דמשום הכי לענין דלא יוכל המזיק להקדיש, מהני מה דיש לו קנין בשור ובעי להא דרבי אבהו, אבל מ"מ אין השבח שלו.

ה) גמ' זאת אומרת הזיק שעבודו של חבירו וכו' – **הראב"ד והרשב"א** הק' על הגירסא דידן בגמ', דמתחילה קיל קדם ושחטו משאר מזיק שעבוד, ולבסוף חמירא משורף שטרות, **ובש"מ** בשם **הרא"ה** נראה, דאה"נ דאי נימא כהסברא דהוי זיקא בעלמא, קיל משאר מזיק שעבודו, אבל כיון דאשמועינן ר"ה ברי' דר"י דלא אמרינן הכי, א"כ חמירא משורף שטרות.

**והראב"ד** כ' גירסא דרק מק' הגמ' פשיטא, ומשני מהו דתימא התם דאמר לי' לא חסרתיך וכו', וכ' לבאר דקו' הגמ' פשיטא, דשמעינן לה מרישא דברייתא דקתני הקדישו מוקדש, והק' על פי' זה, דמנא לן דבאמת פטור ברישא מלשלם לו, **ובאחיעזר** ח"ג סמ"א אות ו' הק', דכיון דאמרינן דמוקדש רק משום דרבי אבהו ונותן דינר ופודה, נמצא דלא הזיקו, וכ' דאין לומר דמה דבעי ליתן דינר הוי היזק, דעל זה אין דין מזיק עיי"ש, וכ' לבאר דגם מיירי בקדוה"ג, ושם חל מעיקר הדין וכמש"כ התוס', אמנם לשון הראב"ד דמחייב מקדיש למיפרקי' ולאוקמי קמי' ניזק, נראה דמיירי על קדו"ד דקדוה"ג אין לה פדיון, ועוד כ' הראב"ד לבאר, דקו' הגמ' פשיטא, דשמעינן לה ממתני' בגיטין מ' ב' דמשחרר עבדו ומפקיע שעבודו של בע"ח פטור, ותי' הגמ' דשם לא חסרי' מבואר **במאירי**,דשם אינו מפחית ועוקר ממון בידים אלא מפקיע ממנו השעבוד דרך גרמא.

גמ' זיקא בעלמא הוא – **בחי' הגרש"ש** סכ"ט אות ז' כ' לומר דגם לפי ס"ד זה, בודאי בשוחט שור של חבירו יהיה חייב לשלם פחת השחיטה, ורק בשעבוד ס"ד דעיקר השעבוד על עצם החפץ, ומה דשחט השור אינו חשוב דמחסר שעבודו.

גמ' הא נמי רבה אמרה – **הש"מ** בשם **הרא"ש** מק' דלמא לא שמיע לי', וכ' דלק' צ"ח ב' מיירי ר"ה ברי' דר"י על דברי רבה, ומבואר דשמיע לי', וכ' לבאר קו' הגמ', דהיה לו לומר תניא כותי' דרבה, ועוד כ' דכיון דלק' צ"ח ב' אמר, דגם ר"ש דס"ל דגורם לממון כממון, מודה דשורף שטרות של חבירו פטור, לא היה צריך לאתויי ברייתא כותי' דרבה, **ובש"מ** בשם **הר"ש** כ' דהיה תלמידו דרבה והיה לו לומר בלשונו, ומשני דיש בזה חידוש יותר.

גמ' החופר בורות וכו' – **הש"מ** בשם **הרא"ש** מביא להק', דאמאי לא יגבה ממנו משום שעבודא דר"נ, דזה שחפר חייב לבעל הקרקע משום מזיק, וכ' בשם **ה"ר יהונתן** דאין דין שעבודא דר"נ, אלא א"כ היה חייב השלישי קודם שנתחייב השני לראשון, והרא"ש כ' לדחות דהכא מיירי דהבעלים עצמו הלך וחפר בורות, **ובש"מ** מביא לדחות, די"ל דהברייתא אזלא כמאן דלית לי' דר"נ, ועוד כ' דהא בשור תם אינו משתלם אלא מגופו, וא"כ אינו גובה כלל משאר נכסים, ולכאורה נראה דקו' הרא"ש על דין החופר בורות, דאמאי אמרינן דהוא פטור הא יש לחייבו משום שעבודא דר"נ, **ובמרדכי** סל"א כ' גם כתי' הש"מ, אך שם כ' דגם חופר בורות מיירי בכהאי גונא, דאין לו שעבוד אלא על קרקע זו דחפר בה בורות, ומשום הכי ניחא.

גמ' שם – **בש"מ** כ' בשם **הרא"ה** דלוקח שעבודו של חבירו ואכלו, חייב משום מזיק שעבודו של חבירו, והש"מ מביא דברי **שו"ת הרשב"א** [המיוחסות לרמב"ן] בסנ"ו דכ' דלוקח אינו חייב, דהמוכר לו הוי המזיק ולא הלוקח דהוא אוכל דבר דידי' עיי"ש.

גמ' שם – **בראב"ד** מבואר דלהלכה פטור מזיק שעבודו של חבירו, וכן הביא המאירי שי' זו, אמנם **בש"מ** בשם **הרא"ה וברא"ש** מבואר דחייב, והראב"ד לשיטתו בפ"ז מחו"מ הי"א, דמשחרר עבדו שעשאו אפותיקי פטור משום דבנפשי' קעביד, **והרמב"ם** שם כ' דחייב, **ובטור וברמ"א** בסת"ז ס"ב כ' דחייב, וכ' **הש"כ** בסק"ב דכן עיקר, **והלח"מ** בפ"ח ה"ז הק', דאמאי לא הביא הרמב"ם דין זה, **ובש"כ** שם מבואר דגם הרמב"ם מודה לדין זה וכן השו"ע, והגם דלא הביאו דין זה, **ובברכ"ש** סכ"ד סק"ד כ' די"ל דסמך על מש"כ במקום אחר דבמזיק שעבודו איכא דינא דגרמי וחייב, והכא לא מיירי מדין זה, **ובתומים** סקי"ז סק"ט כ' לומר, דכיון דהכא מפסיד גם הבעלים, דהרי חלק מהשור שלו משום הכי פטור, **והגרע"א** מעיר דהא פעמים דהשור כולו של ניזק, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועיין באהא"ז מש"כ לומר דשי' הרמב"ם דפטור.

**הראב"ד** כ' דמה דתלי בגמ' במזיק שעבודו של חבירו זהו דוקא לרי"ש, אבל לר"ע הוי מזיק ממון ממש וחייב לכו"ע, וכ"כ **המלחמות** לק' ל"ו, **ובב"ח ובש"כ** שם **ובבי' הגר"א** סק"ה מבואר, דהא דחייב הוא משום מזיק שעבודו של חבירו, **והגרע"א** העיר דכיון דהלכה כר"ע, אי"צ לדין דמזיק שעבודו של חבירו, וכ"כ **הקצוה"ח** שם בסק"ב, אמנם כ' דלשי' הרמב"ם דהברייתא כר"ע, א"כ גם להלכה בעי לדין מזיק שעבודו של חבירו וכן מבואר **במאירי**, ואתי שפיר דברי הש"כ והגר"א דכ' משום מזיק שעבודו, לבאר דגם לשי' השו"ע דס"ל כהרמב"ם חייב.

**ובשע"י** שער ז' פכ"א **ובחזו"א** כ' לומר, דגם אי זוכה לגמרי למפרע י"ל דמתחייב רק מדין מזיק שעבודו, די"ל דהעמדה בדין אינה אלא על מה דקיים בשעת העמדה בדין, ועל מה דנפחת מחמת שחיטה לא חל העמדה בדין, ואינו זוכה בזה למפרע, [והנה **באב"מ** סצ"ג סקט"ז הביא קו' **הבית מאיר** דאמאי בנגח ואח"כ הפקיר אינו חייב מדינא דגרמי, וכ' שם לת' דכיון דבעי העמדה בדין ובלא זה אינו מתחייב למפרע, א"כ מה דגורם דלא יהיה העמדה בדין אינו סיבה לחייבו דגורם דלא יחול חיוב, ולפ"ד לכאורה גם הכא אי נימא דלא חל חיוב על מה דנפחת בשחיטה, אין לחייבו כלל משום דינא דגרמי עיי"ש בלשון האב"מ], אמנם **השע"י** דחה זה, דא"כ במפיל שינו ועינו של עבדו לא יהיה חייב לו דמי עינו, כיון דבשעת העמדה בדין ליכא לעין, [ולכאורה יש לחלק בין העמדה של שור דהוי נדון על ממון, מהעמדה על עבד דהוי נדון על גופו של עבד, וממילא יחול גם על שינו הגם דאינה בעולם עתה], ועוד העיר השע"י, דאמאי בנפחת השור הדין דמפסיד מחלקו וכמו דמבואר בסוגיה לק' ל"ד א' וכמש"כ הטור להלכה, הא נמצא דלא זכה בזה מעולם וצריך להיות לו כל החצי נזק ממה דנשאר, וכ' דאפשר דיש לחלק בין נפחת למוציא החיות לגמרי, דעל זה ליכא העמדה בדין, ואמנם עכ"פ שי' הרמב"ם כפי' הר"ח בסוגיה לק', ולפ"ד לא מבואר כלל דהדין הכי בנפחת, **ובברכ"ש** סכ"ד סק"ד כ', דלפ"ד בשי' הרמב"ם דאי"ז בעלות גמורה על דיני הממון, ניחא דחשיב רק מזיק שעבודו.

**הטור** כ' דאע"ג דלא דנים דיני קנסות, מ"מ כיון דמהני תפיסה חשיב דהוא מזיק, ומשום הכי בעי לשלם אם שחט השור, **ובקצוה"ח** סק"ג הביא מחלוקת הרמב"ם והראב"ד בפכ"א מעדות ה"ד, האם בעדים דהעידו על דבר דאין ב"ד מחייבים אותו אלא דמהני בו תפיסה, אם חייבים בזה משום כאשר זמם, וכ' דלשי' הראב"ד דס"ל שם דפטורים, גם הכא יש לפטור, והביא דבמגדל עוז מבואר די"ל דגם להרמב"ם זהו רק דין בעדים זוממין, וכ' דגם לפמש"כ הטור דחייב, מ"מ הדין רק דיכול הניזק לתפוס, אבל לא גובים ממנו בב"ד, דלא עדיף משור עצמו דלא היה גובהו בב"ד, אלא רק היה מהני בו תפיסה, אמנם **החזו"א** כ' דנראה דשמין לו כמו ששוה מה דיש לו יכולת לתפוס, וזה ישלם בב"ד כיון דזה הפסיד לו מיד.

ו) גמ' אבל חב עד שלא הזיק ב"ח קדים – **הגרע"א** מק' על השי' דמלוה בשטר קודמת למלוה ע"פ מוקדמת, דא"כ גם הכא מה בכך דב"ח קדים, מ"מ אצלו הוי כמלוה ע"פ דאינו גובה מהשור אם ימכרנו, משא"כ אצל הניזק הוי כמלוה בשטר, **ובאו"ש** בפ"א ממו"ל ה"כ כ', דאפשר דמשמע לי' דגם מיירי על גונא דשעבד לבע"ח מטלטלין אגב קרקע דבכהאי גונא גובה גם מטלטלין, ועוד כ' דלשי' התוס' דכל אפותיקי גובה ממקבל מתנה ורק מלוקח אינו גובה, י"ל דבזה לא אמרינן דמלוה בשטר מאוחרת קודמת, ועוד כ' די"ל דגם זה תלוי בדין של בע"ח מאוחר אי מהני גבייתו בדיעבד, דאי מהני נמצא דכל משעבד בשטר אכתי יש דרך להפקיע שעבודו ע"י בע"ח מאוחר, וא"כ לא חשיב כמכר דיקדום למלוה בע"פ, וכל מה דאמרינן דמלוה בשטר מאוחרת קודמת, זהו רק משום דקיי"ל דבע"ח מאוחר מה שגבה לא גבה, וא"כ יש לפרש דקו' הגמ' הכל נסמך על סוף דברי הגמ', דש"מ בע"ח מאוחר מה שגבה לא גבה, וגם מה דאמרינן דבע"ח קדים הוי קו' רק אי בע"ח מאוחר מה שגבה גבה.

**לד' א'**

תוד"ה אילו – לפמש"כ תוס' דעיקר תי' הגמ' דלניזק משועבד יותר ביאור התי', דכיון דגבי ניזק הוי כל תביעתו רק על השור, דהרי לו הוי כאפותיקי מפורש, משום הכי הוא קודם ואפילו בכהאי גונא דבע"ח קדים, **ובש"מ** בשם **הרא"ה** הק' על קו' הגמ', דכל הדין דבע"ח מאוחר מה שגבה גבה אינו כשלראשון הוי אפותיקי מפורש, ולפ"ד התוס' נראה דזה גופא תי' הגמ', והרא"ה לשיטתו דכ' לבאר תי' הגמ' באופן אחר עיי"ש, **ובתור"פ** הק' על ביאור זה דלשון הגמ' לא משמע הכי, דלא היה צורך לומר דאילו גבך הוה לא מינך הוה גבי לי', וכ' לבאר כונת הגמ', דחלוק ניזק דשעבודו הוי על השור עצמו ואי"ז שעבוד מחמת הבעלים, דהרי גם אם היה השור אצל הבע"ח היה גובה מהשור, משא"כ בכל בע"ח הרי באם לא היה הקרקע אצל הלוה בשעה שנתחייב לו, הרי לא היה משתעבד האי קרקע, וכיון דעיקר שעבודו הוי על הלוה, אמרינן בזה דבע"ח מאוחר מה שגבה גבה, משא"כ ניזק דזכותו הוי מחמת השור עצמו, לא מהני בע"ח מאוחר ואפילו לבע"ח מוקדם הוא קודם, **ובחי' הגר"ח** [סטנסל] סרל"א הוסיף בזה, דבאמת הדין גביה בשור תם אינו תלוי כלל בזה דהבעלים על השור נתחייב על ההיזק, דאפילו אם אחר יהיה אחראי על היזק השור גם יגבה מהשור עצמו, דהרי גם כשלא שמר הגזלן הדין דגובין מן השור, וכמו דהוכיח **הקצוה"ח** בסת"א סק"א, וזה כונת הגמ' דגם אם היה השור שלך בשעת ההיזק, והיה באופן דלא אתה היית מתחייב על היזק השור, מ"מ הייתי גובה מהשור עצמו.

**הטור** בסת"ז כ' דאם השור היה משועבד לבע"ח באפותיקי מפורש, בזה הדין דאם קדם הבע"ח להיזק דהוא גובה השור, והיינו דס"ל כמש"כ התוס' בשם רש"י לק' ל"ו א', דהא דניזק קודם הוא משום דאצלו הוי שעבוד אלים יותר, דשעבודו הוי דוקא על השור עצמו, וא"כ בכהאי גונא דגם הבע"ח הוי שעבודו דוקא על השור עצמו אין עדיפות לניזק, **והרמ"א** בס"ג כ' כהטור, **ובבי הגר"א** בסק"ח כ' דדעת **השו"ע** דסתם דלא כהטור, וס"ל דגם בזה ניזק קודם, ומשום דס"ל כמש"כ **הרשב"א** לק' ל"ו בשם **הראב"ד**,דמה דניזק קודם הוא משום דניזק גובה גם מלוקח, ומשום הכי אמרינן דמיד שנשתעבד לו הוי כמו דמכר לו, ואין הבע"ח מוציא מיד הלוקח, ומשום הכי אפילו באפותיקי מפורש לא יגבה דגם הוא אינו מוציא מיד הלוקח.

ז) רש"י ד"ה שאלמלא – **הראב"ד** כ' כפי' השני, וכן מבואר **בפי' הר"ח**, וכן דייק **הלח"מ** בפ"ז מנז"מ הי"א מדברי **הרמב"ם** שם, ומשה"ק רש"י לק' בד"ה ואי, דאמאי אין חידוש גם בכהאי גונא דהשביחו מזיק, כ' **הראב"ד** דבאמת פעמים דהפיטום מזיק לשור, ואפשר דאם לא היה מכחיש השור באמת לא היה מועיל מה דפיטם שורו אח"כ, ואינו יכול לתובעו דהיה משביח יותר, ומשה"ק התוס' דאטו אם נגח שור קטן ישלם דמי שור גדול, עיין באהא"ז על הרמב"ם שם מש"כ בזה.

תוד"ה הכא – **הראב"ד והמאירי** כ', דבכל שותפות אדעתא דשותפות מפטם ותרוייהו סמכי אהדדי, משא"כ הכא לאו שותפות גמורה היא, ומיאש ניזק מפיטום זה ומזיק לאו אדעתא דשותפות משביח, **והרשב"א** הביא דברי הראב"ד וכ' דצ"ע, ומבואר **בבי' הגר"א** סת"ד סק"ג דהרשב"א מסתפק בזה, **ובחי' רא"ל** סע"ו כ' לבאר, דכיון דאינו שלו מיד אלא זוכה אחר העמדה בדין למפרע, י"ל דיהיה הכל של המשביח, דבאמת היכי דהשור שלו יכול לזכות בשבח גם משום דהוא המשביח, וכל שאין בעלים על החפץ יש לו סיבה לזכות גם מצד זה דהוא גרם השבח ע"י פיטומו, וי"ל דהיכי דרק זוכה למפרע לא הוי סיבה לבטל כח זכית המזיק מצד זה שהוא המשביח, **ובטור וברמ"א** סת"ד ס"ב כ' כהתוס', [ובטור כ' דנוטל כיורד שלא ברשות, ועיי"ש בב"ח ובדרישה מש"כ בזה], **ובשו"ע** כ' בסתם דאינו משתלם ממנו אלא מה שהיה שוה בשעה שהזיק, ולפמשי"ת בסמוך דשי' **הר"ח והרמב"ם** דמהני השבח רק לענין לגבות מהשבח את הח"נ, אבל לא מהני לזכות שיהיה שלו כמו ארעאי אשבח, כ' **באו"ש** בפ"ז מנז"מ הי"ב דממילא מיושב קו' התוס', דממה דהשביח המזיק אין לו זכות לגבות נזקו, ועיי"ש באהא"ז שהאריך בזה.

**ובפי' הר"ח** כ' דהא דנוטל בשבח, היינו דאם בשעת ההיזק לא היה שוה כפי חצי הנזק ואח"כ הושבח יכול לגבות מהשבח, **ובזכר יצחק** סס"ב **ובמלבושי יו"ט** ח"ב חחו"מ ס"א אות ז' **ובאו"ש ובאהא"ז** פ"ז מנז"מ הי"ב כ', דכך גם שי' **הרמב"ם** שם, דכ' דאם מחמת עצמו השביח משתלם חצי נזק ממנו כולו כשעת העמדה בדין, ומבואר דמהני רק לענין לגבות החצי נזק מהשבח ולא שיזכה ביותר מח"נ, וכ' דהרמב"ם לשיטתו דבאמת אין השור שלו משעת נגיחה אלא משעת העמדה בדין וכמשנ"ת לעיל באות ב', **ובטור** מבואר כשי' התוס' ושאר ראשוניםדהשבח שלו מדין ארעי אשבח, ולא רק לענין לגבות הח"נ, **והשו"ע** כ' דמשתלם ממנו כשעת העמדה בדין, **ובסמ"ע** סק"ו ביאר שיטתו כהטור, וכ"כ **במלבושי יו"ט** דכיון דלא הזכיר דמשתלם ח"נ נראה דס"ל כהטור.

**ובאהא"ז** שם הק' דלפ"ד אמאי תלוי זה ברי"ש ור"ע, ואמאי לרי"ש לא אמרינן דיוכל לגבות מהשבח דממילא שעד שעת העמדה בדין, וכ' לבאר דלרי"ש מה דנאמר ומכרו את השור החי, היינו רק דהחיוב נקבע לפי שויו של השור דהרי אינו זוכה בגוף השור, ומשום הכי אמרינן דזה תלוי בשעת הנגיחה דאז נקבע כמה יש לו להתחייב, משא"כ לר"ע דזוכה בגוף השור ולזה נאמר ומכרו את השור החי, לא מצינו כלל דהחיוב נקבע לפי שויו של השור, אלא דממילא כל שאין השור שוה כמו חצי הנזק אין לו מה לזכות כנגד הנזק, וא"כ כל שהשביח בין הנזק להעמדה בדין, שפיר יזכה בשעת העמדה בדין גם בשבח עד שיעור ח"נ.

**בפי' הר"ח** מבאר דכחש מזיק כשעת העמדה בדין, היינו דאם השור בשעת העמדה בדין שוה פחות מח"נ אינו גובה ח"נ, ומבואר דלרי"ש גובה ח"נ, **ובהג' חשק שלמה** הק' דהא גם לרי"ש אינו משתלם אלא מגופו, ואיך יגבה יותר מח"נ, ועיין לעיל באות א' דנתבאר דשי' הר"ח דבכהאי גונא גובה לרי"ש משאר נכסים.

גמ' קרנא דתורך קבירא בי' – **התוס'** לעיל י' ב' כ', דהא דלא אמרינן הכי גם בפחת נבילה דיהיה על המזיק משום האי טעמא, הוא משום דבפחת נבילה היה על הניזק למכור הנבילה מיד, משא"כ הכא יש לו להמתין עד שתתרפא, וכ"כ **הרשב"א והש"מ** בשם **הרא"ה** כאן, אמנם **הראב"ד** כ' דשם הוי יוקר וזול ממילא, ולא מתוסף מכח מעשה ההיזק, משא"כ הכא הרי המכה ממשיכה להפחיתו ומשום הכי חייב על זה, ועיין **בש"מ** בכתובות מ"א א', ואכמ"ל.

א) מתני' והנבילה יפה נ' זוז וכו' – **באפיקי ים** ח"א סכ"א חקר, האם היכי דהנבילה שוה ממון אמרינן דכנגד שווי הנבילה אינו מזיק כלל, וכהאי גונא דשוה נ' זוז נמצא דכל היזקו הוי ק"נ זוז, או דנימא דבאמת ההיזק הוי כפי כל שווי השור, כיון דאין כאן להשור החי, והא דנוטל הניזק הנבילה הוא בתורת תשלומין, וכ' דממתני' הכא מוכח דכנגד שווי הנבילה אינו מזיק כלל, דאי נימא דהוא מזיק והוי רק בתורת תשלומין, אמאי חייב לשלם עוד ע"ה זוז, הא כיון דתם אינו משלם אלא ח"נ, לא יתחייב אלא עוד נ' זוז מלבד הנבילה דהרי ההיזק הוי מאתים זוז, והנבילה היא בתורת תשלומין על נ' זוז מההיזק, ונמצא דאינו חייב אלא עוד נ' זוז, **ובקה"י** ס"י כ' לדחות דודאי גם אם אמרינן דהוי בתורת תשלומין, אין הביאור בזה דהמזיק זוכה ממש בנבילה ומשלם בזה ההיזק, אלא הכונה רק דבאמת עיקר ההיזק חשוב על כל המאתים זוז, אלא כיון דיש כאן נבילה דשוה נ' זוז, הרי דשיעור זה הוא משתלם ממילא, בזה דאמרינן דנשאר הנבילה של הניזק, וכיון דהוי תשלומין דממילא ולא תשלומין ע"י המזיק, י"ל דבזה לא נאמר הדין דסגי לשלם על ח"נ וליפטר מהשאר, אלא בזה הדין דאינו פוטרו אלא כנגד שווי הנבילה, ועל השאר חייב שיעור ח"נ, והנה **הראב"ד** בסוף הפרק העיר על קו' הגמ' בע"ב לר"י, דאמאי לא מק' גם לר"מ, דמצינו דאם הנבילה שוה נ' זוז תהיה כולה לניזק ועוד יטול מהחי ע"ה, הרי יש בידו קכ"ה, ואם לא היתה שוה כלום לא היה נוטל אלא ק' ועכשיו נוטל קכ"ה, וכ' דזה אינה קו' דלר"מ הנבילה אינה בתורת תשלומין לפי שאין בה שום זכות למזיק, אבל הקו' ודאי לר"י שכיון שיש למזיק זכות בה הרי היא בתורת תשלומין, ונראה לכאורה דכונתו לדברי האפיקי ים, דמק' דבהא דמשלם קכ"ה מבואר דמשלם יותר מח"נ, ותי' דהנבילה אינה בתורת תשלומין, אלא דכ' דכל זה הוא לר"מ אבל לר"י חשיב הנבילה בתורת תשלומין, ומבאר דזה גופא קו' הגמ' בע"ב לר"י, דנימא לעולם דיהיה חייב גם אם הוי יותר מח"נ, ולק' בע"ב יתבאר דברי הגמ' לפי דבריו בע"ה.

תוד"ה זה – **בנ"י** מבואר דלפי הס"ד אמרינן באמת דלר"י זוכה ממש בחצי הנבילה, ומשום הכי אמרינן דהפחת או השבח שלו, אבל למסקנא אינו זוכה בנבילה, אלא רק מהני לענין לפחות מהתשלומין משום שבח הנבילה, ועוד יתבאר לק' בע"ה.

תוד"ה ור"מ – **בתור"פ** מבואר כתוס', ולפ"ד נראה דקרא דוגם את המת הוי גילוי על קרא דוחצו את כספו, דאי"ז בכל ענין אלא בגונא דגם הוי חצי של פחת המיתה, **ובראב"ד** בסוף הפרק מבואר דוגם את המת קאי על גונא דיש שווי לנבילה, דבכהאי גונא אינו נוטל חצי החי אלא רק חצי מפחת המיתה.

**לד' ב'**

ב) גמ' תם חמור ממועד – **ברשב"א** מבואר דיש לפרש דיהיה חמור ממש דתם ישלם יותר ממועד, וכגון דשור שוה מאתים דבשעת נגיחה היה שוה הנבילה ק"נ זוז ואח"כ נפחתה לנ' זוז, דמועד ישלם נ' זוז ותם ישלם ע"ה זוז.

תוד"ה מצינו – **בתור"פ** כ' עוד, די"ל דקו' אביי למ"ד לק' דלא ס"ל דאמרינן צד תמות במקומה עומדת, **ובש"מ** בשם **תו"ש** הק' על זה, דהא מייתי ברייתא דר"י עצמו ס"ל דאין להחמיר בתם יותר ממועד, ואי נימא דלמ"ד דצד תמות במקומה עומדת באמת י"ל דתם חמור ממועד, יק' לדידי' מהברייתא.

גמ' דכתיבי קראי – **בש"מ** בשם **הרא"ה** כ' דזה לאו דוקא, דהא גם לענין פחת נבילה בעינן לומר דכתיבי קראי, אלא הכי קאמר דלענין תשלומין אין לנו לומר כלל דיהיה חמור תם ממועד, וגם לענין שמירה דאמרינן הכי, בלא קרא לא היינו אומרים הכי.

רש"י ד"ה אמרת – **במהרש"א** מבאר דכונת רש"י, דלכאורה מצינו דמזיק נשכר בהא דיש לו חצי בשבח נבילה, ולזה כ' דשם הוא גם מפסיד דמתחייב בתשלומין ומשום הכי י"ל דגם ישתכר עכ"פ בחצי השבח, אבל בגונא דאינו מפסיד כלל אין לנו לומר דיהיה נשכר, **ובפנ"י** כ' לבאר, דבאמת גם אי נימא דגם בגונא דהנבילה שוה יותר מהשור החי נוטל המזיק חצי המת, מ"מ זהו בודאי רק היכי דהניזק רוצה לגבות חצי הנזק מהשור החי, אבל אם אינו תובע תשלומין על ההיזק, בודאי דלא יזכה המזיק בחצי הנבילה, דוכי משום דהזיק זוכה בעל כרחו של ניזק גם היכי דאין הניזק תובעו כלל על ההיזק, וא"כ באמת לא משכחת לה לעולם דיהיה המזיק נשכר, דאם לא ירצה הניזק לא יתבענו כלל, וממילא לא יזכה המזיק בכלום, ועיקר הקו' היא רק, דגם זה אין לומר דלא יהיה המזיק צריך לשלם כלל, ומשום הכי כ' רש"י דמש"כ בגמ' נשכר היינו דאינו מפסיד כלום, ומה דמבואר בגמ' דאכתי י"ל דהיכי דלא נפסד הניזק דיזכה גם בשבח, כ' הפנ"י לבאר דהיינו דס"ד דכיון דמתחילה היה עליו דין תשלומין, בזה יזכה גם היכי דלבסוף בא לידי ריוח, כיון דעיקרו בא לפחות מתשלומין, ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז.

גמ' בעלים משלמים ואין בעלים נוטלים – **בש"מ** בשם **הרא"ה** בסמוך מבואר, דהיכי דהשבח יהיה כפי חיוב הח"נ, גם בזה הדין דאין למזיק בשבח, דילפינן גם דבעלים צריכים לשלם ולא סגי דאינם נוטלים והדין דמשלם כל הפחת, **ובמאירי** הביא ב' שיטות בזה, **ובטור וברמ"א** סת"ג ס"ב כ', דאם הושבחה כ"כ עד שאם יטול בשבח יעלה זה יותר ממה דצריך לשלם, אינו נוטל השבח, ומבואר דהיכי דשוה כמו הנזק בזה יש לו בשבח ודלא כהרא"ה, **ובפרישה ובסמ"ע** סק"ז כ', דגם היכי דהוי יותר מהנזק דהדין דאינו נוטל בשבח, זהו רק דאינו נוטל לעצמו השבח היותר, אבל מ"מ גם אינו צריך לשלם כלום דלענין זה הוי השבח שלו.

גמ' שם – **ברמב"ם** פ"ז מנז"מ ה"י **ובטושו"ע** סת"ג ס"ב מבואר דהדין דיש למזיק בשבח הנבילה הוי גם במועד, **ובדרישה** כ' דכיון דקרא דשלם ישלם כתיב במועד, מזה ילפינן דגם במועד איכא לדין זה, **והחזו"א** כ' דרש"י דמבאר דשלם ישלם ילפינן חד לתם וחד למועד, נראה דאדרבה רק בתם איכא לדין זה ולא במועד, ויל"ע בדרישה דהביא בתחילת דבריו הסוגיה וכפי' רש"י.

**בסמ"ע** סת"ג סק"ו מבואר דבאדם המזיק אין לו בשבח נבילה, **ובחזו"א** נסתפק בזה ובאש ובור, האם שבח נבילה דמזיק.

גמ' שם – **ברמב"ם ובטושו"ע** שם מבואר דבמועד יש לו חצי בשבח, דהיינו באם נפחת ק' זוז והוקר לק"כ זוז יש לו למזיק י' זוז, ובתם יש לו ה' זוז, ומבואר **ביש"ש** דס"ל דמה דכתיב בקרא וגם את המת יחצון, אין הביאור דחצי נוטל הניזק וחצי המזיק, דא"כ בתם היה מן הדין דיהיה לו י' זוז, אלא ילפינן דחצי הוי של ניזק וחצי מטילים על הנבילה וחשבינן כאילו הוזקה כפי מה שמגיע שוויה אחר הוספת חצי השבח, ומשום הכי בתם דמשלם רק חצי חשבינן רק רבע מהשבח שיהיה של המזיק, [ומבואר **באהא"ז** שם דזה לפי המסקנא דאינו נוטל השבח כששוה יותר, אבל לס"ד דגם יטול בשבח, הפי' כפשוטו דחצי הוי של מזיק והיה נוטל י' זוז], אמנם **בראב"ד ובמאירי** בגמ' בסמוך נראה מבואר, דבתם נוטל חצי השבח ממש דהיינו בהוקר כ' זוז יטול י' זוז, דלפי החשבון שכ' שם לענין דנמצא דאם יטול השבח נמצא דיש לו יותר משיעור הנזק, מבואר דנוטל חצי השבח ממש עיי"ש.

**הרמב"ם** לא הזכיר דאינו נוטל כשהשבח יותר משיעור התשלומין, **ובלח"מ** שם עמד בזה דאמאי לא הזכיר הרמב"ם זה, **והרש"ש** כ' לפי דברי היש"ש, דנתבאר דהגדר בילפותא הוא דחצי מטילים על הנבילה, ממילא דלא שייך כלל לומר דיטול בשבח, דזה מהני רק לפחות מהתשלומין, משום זה דעכשיו הוי שיעור ההיזק פחות, וכיון דכ' הרמב"ם דבתם יש לו רק רבע, וזהו על כרחך משום דדין שבח נבילה היינו דהוי כמו דההיזק פחות וכמשנ"ת, ממילא דמבואר דלא יטול בשבח.

ועיין **בדרישה** דכ' בסו"ד דבזה דנוטל הניזק השבח, חשיב דהמזיק משלם לו כיון דהוא זוכה בשבח, ולפ"ז מבואר דלא כהיש"ש, ועיין לק' באות ד', ועיין **באהא"ז** שם דדייק, דבדרישה מבואר טעם אחר אמאי נוטל רק בתם רק רביע, ועיי"ש משה"ק עליו.

**בטור** מבואר הלשון דנוטל בשבח משעה שנודע לו, **וביש"ש** תמה על זה.

ג) גמ' מצינו תם משלם יותר מח"נ – **בתור"פ** כ' די"ל דקו' הגמ' גם, דמצינו דתם ישלם נ"ש בגונא דהשור המזיק יהיה שוה פי שנים מהנזק, ומה דהזכירה הגמ' יותר מח"נ, הוא משום דבעי לבאר גם דאינו משלם לעולם יותר מח"נ, ועוד כ' די"ל דסברא הוא, דמאחר דמועד משלם לעולם נ"ש, בשום פעם לא ישוה תם למועד ורק די"ל דישלם יותר מח"נ.

גמ' שם – רש"י מבאר הקו', דמשכחת לה דיהיה חייב יותר מח"נ כגון דהשור המזיק שוה יותר מהשור הניזק, וכ"כ **הבעה"מ** ועוד **ראשונים**, **ובמלחמות** הק' על פי' זה, דהיה לו להק' דא"כ ישלם יותר מח"נ, ולא דא"כ מצינו דמשלם, כיון דבאמת אינו משלם יותר מח"נ, [ועוד הק' על פי' זה עיי"ש], וכ' דזה באמת אינה קו', דמאחר דאמר ר"י לעיל דזה ודאי דקרא לא מיירי בכל ענין, דהיכי דהשור המזיק שוה יותר מפי שנים מהנזק, בזה בודאי דאין לומר דיטול חצי השור המזיק, שוב יש לנו לומר דקרא מיירי דוקא בגונא דשניהם שוים, דלא בא הכתוב לסתום אלא לפרש ותפסת מרובה לא תפסת.

ובמלחמות לא כ' מהו הביאור בגמ', ונראה בדבריו דהיה לו גירסא אחרת ברש"י, דמבאר קו' הגמ' באופן אחר, **ובנ"י** מבאר קו' הגמ', דכיון דאמרינן לר"י דיש לו בשבח הנבילה, מבואר דהנבילה שייכת למזיק, וכשנוטל הניזק חצי משבח הנבילה נמצא דיש לו יותר מח"נ, ותי' הגמ' דמודה ר"י דאין למזיק בנבילה עצמה כלום, וכל הדין שנוטל בשבח הוא רק דמחצין בחי את פחת המיתה, והיינו דשמין הפחת לפי מה ששוה הנבילה עכשיו לאחר שהשביחה, וחצי מזה נותן לניזק, וא"כ הוי רק ח"נ. **ובפי' הר"ח** נראה פי' אחד, דקו' רב אחא לרבא הוא לשיטתו דס"ל דלר"י פחת נבילה דמזיק, דנמצא דנוטל יותר מח"נ היכי דנפחתה הנבילה, דהא בכל נזק הדין דפחת נבילה דניזק, והכא דהוי דמזיק נמצא דמשלם יותר מח"נ, ותי' הגמ' לכאורה, דכיון דחיובו לשלם ח"נ שלאחר הפחת, חשיב דמשלם רק ח"נ.

ומדברי **הראב"ד** כאן ובסוף הפרק נראה דמבאר קו' הגמ', דכיון דלר"י יש לו זכות בנבילה, נמצא דהנבילה חשיבא חלק מהתשלומין, ונמצא דמשלם יותר מח"נ, דהא הנזק הוא מאתים והניזק משתלם קכ"ה, [עיין משנ"ת בזה באות א' במתני'], וא"כ נימא גם דהיכי דהשור החי שוה חציו יותר מחצי הנזק, דיטול חצי החי אף דהוי יותר מח"נ, ותי' הגמ' דדרשינן דפחת שפחתו מיתה מחצין בחי, והיינו דאע"ג דבאמת בנטילת הנבילה יש לו יותר מח"נ, מ"מ בשור החי גלי קרא דאינו נוטל אלא חצי מפחת המיתה, וגם אם חציו יותר מחצי הנזק, מ"מ לא יטול יותר מחצי הפחת, עיין בדבריו.

תוד"ה והתורה – **בתור"פ** כ' לבאר, דבאמת פשטי' דקרא משמע דמשלם רק ח"נ, כיון דמוקמינן קרא כשהשוורים שוים ואין סברא דכששוה יותר דישלם יותר מח"נ, אלא דמ"מ כיון דלא נתפרש הדין דאינו משלם גם יותר מח"נ, מנין דלא ישלם יותר מח"נ, והביא ספרים דלא גרסו זה בגמ', ולפ"ז ביאר קו' הגמ' כהתוס', **ובש"מ** בשם **הרא"ה** כ' לבאר דקו' הגמ', דאי נימא הכי דמשלם יותר מח"נ לקתה מידת הדין בכך, דאם דשורו שוה יותר ישלם יותר.

גמ' אית לי' לר"י וכו' – **בתור"פ** הק', דא"כ אמאי הוצרך ר"י לומר לעיל דמצינו תם חמור ממועד, הא הכא דרשינן דאינו חייב אלא ח"נ, וכ' דלעיל אי לאו קרא קאמר, ועוד כ' דאי לאו מה דאמר לעיל דלא מצינו תם חמור ממועד, לא היה דורש הקרא דפחת שפחתתו מיתה, כיון דפשטי' דקרא דלעולם חוצים השור החי, אלא מאחר דזה אי אפשר דיהיה הכי לעולם, דלא מצינו תם חמור ממועד, שוב אמרינן דיש לנו לדרוש האי דרשה דפחת שפחתתו מיתה, **ובש"מ** בשם **הרא"ה** כ' דלעיל טעמא בעלמא קאמר.

גמ' שם – **במאירי** מבואר לפי תי' הגמ', דיש שני אופנים של תשלומין, דהיכי דהשוורים שוים הוי הדין דוחצו את השור החי וגם את המת, והיכי דאין השוורים שווים הדין בזה דפחת שפחתתו מיתה מחצין בחי, **ובש"מ** בשם **הרא"ה** מבואר, דהיכי דאין השור המזיק שוה כמו השור הניזק, בזה אין המזיק זוכה בשבח כלל, ולכאורה היינו משום דבכהאי גונא דינו דפחת שפחתתו מיתה מחצין בחי, ולא נאמר בכהאי גונא הדין דוחצו את השור החי וגם את המת וכמש"כ המאירי.

רש"י ד"ה א"כ – **בתור"פ** כ' דכמו כן י"ל איפכא, דמוגם מרבים דפחת שפחתתו מיתה מחצין בחי, אמנם **בש"מ** כ' בשם התור"פ דאין לומר הכי, דלא משמע מוגם דפחת שפחתתו מיתה דיחצו בחי, אמנם **בפי' הר"ח** מבואר שי' דמוגם ילפינן דמחצין בחי.

**בראשונים** מבואר דיש גירסא בגמ' דמק' רב אחא לרבא דאימא חד זוזא, ומשני לי' כמו דמשני בגמ' דפחת שפחתתו מיתה מחצין בחי, **ובבעה"מ** מבאר הקו', כמו הקו' דמצינו תם משלם יותר מח"נ וזה לישנא אחרינא, דמק' דאימא דעד פחות מחד זוזא מנ"ש ישלם גם בתם, וכגון דחצי החי שוה יותר מחצי הנזק, ולפ"ז מבואר כמשנ"ת לעיל בצד השני של התור"פ, דזה סברא גם דמועד יהיה חמור יותר מתם ומשום הכי אין לומר דתם ישלם לפעמים נ"ש, **והש"מ** בשם **הרא"ה** מבאר הקו', דאימא דהיכי דהושבחה הנבילה עד שעמדה על יותר ממה שהיתה שוה קודם הנזק או כמו שהיתה קודם הנזק, דאמנם דאין לומר דלא ישלם כלום, מ"מ כיון דדרשינן מקרא דבעלים משלמים, נימא דלא ישלם אלא חד זוזא, ותי' הגמ' דדרשינן דפחת שפחתתו מיתה מחצין בחי, והיינו דהדין הוא או דשבח נבילה דמזיק, או דמשלם כל פחת המיתה, והיכי דאין לנו לומר דהשבח של המזיק דא"כ לא יצטרך לשלם כלום, ממילא אמרינן דמשלם כל הפחת, ועיין בראב"ד דמבאר קו' הגמ' כהרא"ה, אבל התי' מבאר באופן אחר.

ד) **הסמ"ע** בסת"ג סק"ז כ' דהא דמבואר דנוטל בשבח, ולעיל בע"א מבואר דהיכי דהופחת השור ואח"כ הושבח, דאין לו בשבח כלום וחייב כפי שעת הנגיחה, דשם מיירי בפיטום ודרך השור שנשבח בשומן, משא"כ הכא דהוקר הבשר הוא דבר שאינו מצוי ותלוי במזל, ויכול להיות דבמזלו של מזיק הוקר, **והט"ז** שם **והיש"ש** בסכ"ט כ', דרק במת אמרינן דזוכה בשבח ולא בהוכחש, **ובחי' ר' ראובן** ס"ט כ' לבאר בזה לפי המבואר באות א', די"ל דבאמת ההיזק הוי על כל השור והזיק מאתים, אלא דהנבילה של הניזק בתורת תשלומין, וכ' דמהאי טעמא אמרינן דהמזיק זוכה בשבח, דלענין זה אמרינן דאכתי הוי ברשותו של מזיק, ולפ"ז כ' דלא שייך זה אלא במת, אבל בהוכחש בודאי לא אמרינן דהוי ההיזק כנגד כל השור, ומה דנוטל השור המוכחש הוי בתורת תשלומין, אלא דכל ההיזק הוא רק כנגד הכחש ומשום הכי אין לו בשבח, [ובאות ב' נתבאר דבדרישה מבואר הכי דהוי בתורת תשלומין, אמנם ביש"ש נראה דהוי דין דהנזק נפחת לפי השבח], **ובפנ"י** כ' לומר, דהכא מיירי דוקא בגונא דהוקר הבשר ועמד שור לאכילה כשור לרדיא דהוי שבח דשייך רק בנבילה, ואם לא היה מת לא היה בו שבח, ומשום הכי יש לו למזיק בשבח, וכ"כ **החזו"א**,ומוסיף דגם מה דמוזכר דהושבחה הנבילה ועמדה על שיעור יותר ממה דהיה שוה קודם ההיזק, משכחת לה דהוי ע"י הנגיחה, כגון דאין שם טבחים והוקר בשר נבילה יותר משור חי, ומיהו כ' דכיון דאפשר דיוקר נבילה ולא יוקר שור חי, ממילא נימא דאף אם הוקר באופן דגם שור חי הוקר, מ"מ כיון דמשכחת דלא יהיה באופן זה, יש לנו לראות השבח כמו דנעשה בנבילה, ואין לנו לדון דהיה משביח גם אם היה חי, ולא דמי להוכחש דשם בכל גונא דמושבח המוכחש, היה מושבח גם בלא הנגיחה.

א) מתני' שורו שבייש פטור – רש"י והנ"י כ' משום עליו ולא על האדם, **והרש"ש** העיר דלק' מ"ב א' מבואר דממעטינן לה מדכתיב אנשים ולא שוורים, ובתוס' שם ביארו אמאי לא מצי למעט מקרא דעליו ולא על האדם, אבל עכ"פ מבואר דלאו מקרא דעליו ממעטינן.

תוד"ה שורו – **בש"מ** בשם **הרא"ש** כ' עוד, דאצטריך שורו שסימא לאשמועינן הוא דומיא דשורו, מה שורו שלא בכונה דבסתם אינו מכוין לסמות עינו, כמו כן אדם דחייב הוי אף שלא בכונה, ואי אמרינן שורו דומיא דידי' אשמועינן דמה הוא בכונה אף שורו בכונה, ולמעט היכי דהאדם לא נתכוין כלל עיי"ש, ולכאורה נראה דס"ל דאי"צ מיעוט כלל לשורו שסימא, דאי בעי מיעוט א"כ איצטריך לגופי', **והנ"י** כ' דממעטינן מדכתיב כי יפיל איש את עין עבדו ולא שורו.

מתני' והוא שהדליק את הגדיש – **בירושלמי** בכתובות פ"ג הלכה א' מייתי מתני', ואמר דפטור על הגדיש אף דכבר מתחייב מיתה על שיבולת ראשונה, דמ"מ בכל שבולת ושבולת איכא התראת מיתה, **ובדברי יחזקאל** סכ"ו אות א' מביא דברי **הגרע"א** דנקט דפטור זה הוי מדין חייבי מיתות שוגגין, דכיון דכבר חייב מיתה על שבולת ראשונה, אין עוד חיוב על כל שבולת, ומשום הכי הוי רק כחייבי מיתות שוגגין דהוי מעשה שיש בו חיוב מיתה ולא מיתה בפועל, והגרע"א הק' מזה על **הפנ"י** דכ' סברא זו גם על חייבי מלקות, דהא קיי"ל דחייבי מלקות שוגגין חייבין, ובאות ז' שם כ' לבאר דברי הפנ"י, דחשוב חייבי מיתות מזידין כיון דכל שבולת ראויה לחייבו מיתה, ומה דכבר חייב משום שבולת ראשונה, אי"ז סיבה דלא יחשב דכל שבולת גם יש בה חיוב מיתה ממש, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, [**ובק"ש** ח"ב ס"י סק"ב כ' דקו' הגרע"א נכונה, רק לשי' רש"י במכות כ' ב' דנזיר שהיה שותה יין כל היום לוקה רק אחת משום דיכול לומר דשכח ההתראה הראשונה, אבל לשי' התוס' שם דאינו יכול לומר, והא דלוקה אחת הוא משום דהכל חשיב מעשה אחד, א"כ בהא דהפנ"י דמיירי על גמר ביאה, גם אינו יכול לומר שכחתי וחייב מלקות גם על גמר ביאה, אמנם בדברי הגרע"א עצמו, נראה מבואר כהדברי יחזקאל, דחשיב כחייבי מיתות שוגגין משום דלא נוסף עליו חיוב מיתה, וגם דגבי מדליק גדיש, הרי יש רק מעשה אחד שמחייבו על כל מה שנדלק אח"כ ולא שייך כלל לומר שכחתי בזה], והק' על הגרע"א דהא בירושלמי מדמי שם חוסם בפרה להאי ושם הוי חייבי מלקות, ומבואר כהפנ"י דגם במלקות אמרינן האי סברא, וכ' לישב לפי מה שיתבאר די"ל דהירושלמי אתיא לר"ל, דר"ל עצמו ס"ל דחייבי מלקות שוגגים גם פטורים ומשום הכי מדמה.

**ובתה"כ** סשצ"ב מוכיח מהירושלמי, דבאם לא היה חיוב מיתה על כל שבולת, היה צריך להיות דיהיה חייב על כל שבולת, הגם דבתחילת הדליקה היה חייב מיתה, והק' מזה על **הנ"י** לעיל כ"ב א', דכ' דלרי"ו דאשו משום חציו חשיב דהכל נעשה בהדלקת האש, דא"כ אמאי בעי לומר דיש חיוב מיתה בכל שבולת ושבולת, ועיין **בדברי יחזקאל** שם באות ה' דכ', דיש לבאר דהקו' דיהיה חייב משום ממונו, אמנם אי"ז ישוב על הנ"י לפי מה דנקט התה"כ, דס"ל דאמרינן באש דבתר מעיקרא אזלינן, ונמצא דמיד הכל הוי כמבוער, ואין לחייבו עוד על מה דהוי ממונו דמ"מ מנא תבירא תבר, עיין לעיל כ"ב א' באות ד' בקו' הקצוה"ח שם, וכ' בתה"כ שם דמבואר בירושלמי, דאע"ג דכשהדליק האש היה חייב מיתה, מ"מ יש לחייבו על מה דאח"כ האש מזיקה, וזה דלא כמש"כ התוס' לעיל כ"ב ב' עיי"ש באות ה' משנ"ת בשי' התוס', וכ' דהבבלי חולק על הירושלמי, דבירושלמי לעיל בהלכה ה' מק', אמאי לר"ל באמת פטור על כל הגדיש, והיינו משום דאין חיוב מיתה אלא על שבולת ראשונה, דאח"כ כבר לא חשיב מעשה דידי', ובבבלי ס"ל דהיכי דמדליק בגופו של עבד, יש לפטורו על כל מה דמזיקה האש אח"כ וכמשנ"ת לעיל כ"ב ב'.

אמנם **בדברי יחזקאל** שם באות י"ד **ובאחיעזר** ח"א סי"ט אות ז' **ובאפיקי ים** בח"ב סל"ז כ', דיש לפרש דקו' הירושלמי דוקא לר"ל דס"ל דאשו משום ממונו, דאמאי פטור על כל הגדיש, הא על שבולת שניה כבר אינו חייב מיתה דאין זה כוחו, ועל כרחך צ"ל דמיירי דהולך ומדליק בעצמו כל הגדיש, וכמו דמשני בגמ' לעיל כ"ב א' גבי גמל דמסכסך כל הבירה, ועל זה מק' הירושלמי דאמאי פטור על מה דהולך ומדליק, הא כבר נתחייב מיתה על שבולת ראשונה ותו לא נוסף לו חיוב מיתה, ועל זה משני דמ"מ על כל שבולת יש התראת מיתה, ולפ"ז לק"מ על הנ"י והתוס', דבאמת אי אשו משום חציו י"ל דפטור משום דבתחילת ההדלקה היה חייב מיתה, ותו אינו מתחייב על מה דהאש הולכת ומזיקה עוד, ורק לר"ל דעל כרחך דהולך ומדליק כל הזמן מק' אמאי אינו חייב על שבולת שניה, **ובאמ"מ** ס"ל סקי"ג כ', דעל כרחך מיירי הירושלמי בהולך ומדליק, ורק על זה מק' דיהיה חייב על שבולת שניה, דכ' לומר דאי הדליק רק שבולת ראשונה ואח"כ הולכת האש מעצמה, בזה גם לרי"ו דאשו משום חציו מ"מ לא יחשב חייב מיתה, כיון דכבר שבולת ראשונה מחייבתו מיתה, ומה דנוסף רבוי בדליקה אי"ז מוסיף כלל בחומר העבירה [ועיי"ש שכ' לומר דאפילו רבוי בשיעורין ליכא בזה], וא"כ באמת אין ראוי לפטורו משום קלב"מ ועל כרחך דמיירי בהולך ומדליק, והא דאם הדליק רק השבולת הראשונה גם פטור, דבודאי גם בכהאי גונא מיירי, על כרחך הוא כמש"כ התוס' לעיל כ"ב ב', דהיכי דבתחילת ההדלקה היה עליו חיוב מיתה, תו אינו מתחייב על מה דתזיק האש אח"כ, **ובש"מ** כ' בשם **הר"מ מסקרסטה** דפטור על הגדיש אע"ג דחיוב המיתה קודם, ומבואר דלא כהירושלמי דבכל שבולת איכא חיוב מיתה ומשום הכי פטור, דא"כ החיוב מיתה הוי בשעת החיוב ממון, ולפ"ד האמ"מ ניחא דהירושלמי מיירי על גונא דהולך ומדליק, ויש לפרש דברי הש"מ על גונא דאינו הולך ומזיק.

ב) גמ' תני רבי אבהו וכו' – במחלוקת רבי אבהו ורי"ו שי' רבינו שמואל שהביאו התוס' וכ"כ **התורי"ד** בשבת, דרבי אבהו כר"ש דס"ל דמקלקל בחבורה חייב, ורי"ו ס"ל כר"י דמקלקל בחבורה פטור, אמנם שי' התוס' ושאר **ראשונים** כאן ובשבת, דרבי אבהו ורי"ו פליגי אליבא דר"ש דס"ל דמקלקל חייב, האם הוי גם במקלקל גמור או רק בגונא דיש צורך קצת.

והא דמבואר בגמ' דמקלקל בחבורה פליגי בזה ר"ש ור"י, כ' **רש"י** בשבת ק"ו א' ועוד הרבה **ראשונים**,דזה תלוי במחלוקת ר"ש ור"י האם מלאכה שאי"צ לגופה חייב או פטור, דר"ש דס"ל דמלאכה שאי"צ לגופה פטור, קשה לו אמאי חובל במילה חייב, הא כיון דהחבלה עצמה הוי קלקול, א"כ אע"ג דיש בזה תיקון בתינוק דנימול, מ"מ זה אינו חשוב צורך בגוף המלאכה ואמאי חייב, ועל כרחך דמקלקל חייב, [**וברמב"ן** בשבת מבואר דבודאי חשיב מלאכה הצריכה לגופה, כיון דהוא צריך שיהיה נימול וזה גוף המלאכה של חובל, אלא רק דיש חסרון דהצורך לא הוי בגופה, ומשום הכי כיון דמקלקל חייב, תו לא אכפת לן מה דהצורך לא הוי בגופה, כיון דאי"צ שיהיה תיקון כלל], אמנם שי' **התוס'** בשבת וכן מבואר **בפי' הר"ח ובפי' הר"נ גאון** שם, דיש מחלוקת בפנ"ע האם התיקון שיש במילה חשיב כתיקון גמור או לא, דר"ש ס"ל דאכתי חשיב מקלקל ועל כרחך דמקלקל בחבורה חייב, ור"י ס"ל דהוי תיקון גמור ואין לנו מקור דמקלקל יהיה חייב, וכן מבואר בתוס' הכא, דכ' די"ל דבמלאכה שאי"צ לגופה נסבור כר"ש דפטור, ובמקלקל גם נסבור כר"י דפטור, ואי נימא דר"ש לשיטתו דבעי מלאכה הצריכה לגופה, לא שייך לומר הכי.

גמ' מבעיר בצריך לאפרו – **ברש"י** בשבת מבואר דבזה גם לר"י חייב, וכך שי' רבינו שמואל והתורי"ד וכמשנ"ת, אמנם שי' התוס' ושאר ראשונים דרק לר"ש חייב בהכי, דס"ל לרי"ו דאע"ג דמקלקל חייב מ"מ בעי שיהיה צריך לאפרו, ושי' התוס' דס"ל דכיון דבמילה איכא צורך קצת, אין לנו לחייב אלא דומיא דמילה דאיכא צורך קצת, וכ"כ **הרשב"א** כאן, אמנם **הרמב"ן** בשבת מק' על זה, דכיון דאמרינן דלר"ש לא חשיב צורך בגופה, ומשום הכי אין להחשיב זה כצורך, מה מוסיף שיש צורך זה, הא כיון דס"ל דמוכח מזה דמקלקל חייב, על כרחך דלא מבאר דהחידוש, דהכא הדין דגם בלא צורך לגופה יהיה חייב, דא"כ צריך להיות דיסבור כר"י בחובל, וכיון דאמרינן דמקלקל חייב על כרחך דהחידוש דאי"צ כאן תיקון, וא"כ אמאי צורך קצת כן בעי, מאחר דגם הצורך הקצת אינו בגופו, ולשי' התוס' דהוי מחלוקת בפנ"ע האם תיקון כהאי סגי לאפוקי מתורת מקלקל ור"ש ס"ל דלא סגי, אתי שפיר דמ"מ אמרינן דקצת תיקון בעי, אבל הרשב"א הכא כ' כרש"י דר"ש לשיטתו דבעי מלאכה הצריכה לגופה וכמשנ"ת, וא"כ ק' מה מוסיף מה שיש צורך קצת כיון דצורך זה הוי חוץ לגופה, ולר"ש אין חיוב על דבר שחוץ לגוף המלאכה, **ובחי' הר"ן** [המיוחסים לריטב"א] בשבת כ', דאם אין צורך כלל ס"ל לרי"ו דהוי מלאכה של שטות, ואין לקרותה כלל מלאכת מחשבת.

**והרמב"ן** בשבת כ' דבאמת אי"צ תיקון כלל, והא דבעי דיהיה צריך לכלבו, הוא משום דבלאו הכי הוי מלאכה שאי"צ לגופה, ובשי' רבי אבהו כ' הרמב"ן צד אחד, דס"ל דלר"ש גם אי"צ שיהיה צריכה לגופה כלל, וכ"כ **הש"מ** כאן בשם **הרא"ה**,ועוד צד כ' הרמב"ן דס"ל דבעי צריך לגופה, ורק דס"ל לרבי אבהו דהיכי דכונתו לקלקל ממילא אין חסרון בצריכה לגופה, דכיון דיש לו רצון לקלקל וזה כונתו, ממילא דזה הצורך הכא, ורק דיש חסרון דהוי מקלקל, ובזה ס"ל דמקלקל בחבורה חייב, וכ' דנפ"מ בין שני צדדים אלו, האיך הדין בנוטל קוץ ויוצא דם, דבזה הצורך הוא דבר אחר.

תוד"ה חובל – **התוס'** בסנהדרין פ"ד ב' הק' עוד על פי' רבינו שמואל, דמה אמר לו רי"ו ואם תימצי לומר משנה, חובל בצריך לכלבו, הא בכהאי גונא לא הוי מקלקל ובכל המלאכות חייב גם בכהאי גונא, **ובתורי"ד** בשבת מבאר, דמה דאמר לו דאם תימצי לומר משנה אין הכונה להאי ברייתא, אלא דכונתו דאם תימצי לומר דהרי שנינו במשנה הכא דמדליק גדיש חייב מיתה, וכן לק' פ"ז א' מבואר דחובל בחבירו חייב, יש לפרש דמיירי דצריך לכלבו ולאפרו, וכ"כ **הראב"ד והרשב"א** כאן.

בא"ד – מש"כ דלא חשיב תיקון בשאר מלאכות משום דאין דרך בהכי, **בתוס'** בשבת כ' עוד בשם **ר"ת**,משום דאין התיקון נעשה מיד בשעת המלאכה אלא לאחר המלאכה, דיש לו דם לכלבו ואפר. **והראב"ד והרשב"א** הק' דאמאי מבואר בפסחים, דאם שוחט טריפה ומהני להוציא מידי אבר מן החי הוי מתקן, הא בודאי הוי רק צורך כל דהו, וכ' דהיכי דהוי צורך בגוף המלאכה סגי בתיקון כל דהו, ובתוס' בשבת כ' כמשנ"ת מר"ת, דכיון דבא מיד בשעת המלאכה הוי תיקון בכל ענין.

בא"ד – משה"ק דמ"מ בעי צריכה לגופה, **הרמב"ן** הק' הכי על שי' רש"י, דכיון דכ' דלר"ש חשיב מלאכה שאי"צ לגופה, אמאי באמת חייב, והנה היכי דאין כונתו אלא לקלקל לא ק', דהא נתבאר דהרמב"ן כ' די"ל דכהאי גונא חשיב צריכה לגופה, אלא דיק' במילה וכן בחובל וצריך לכלבו דאמאי חייב הא אי"צ לגופה, **ובפנ"י** כאן מבואר, דכיון דמקלקל חייב, גם מילה חשיב מלאכה הצריכה לגופה, דרק אם בעי תיקון אמרינן דבמילה כיון דאין תיקון בחבלה עצמה, הוי אי"צ לגופה.

**ובר"ן** בשבת כ', דהחסרון במלאכה שאי"צ לגופה לא הוי משום דאין כאן צורך במלאכה, אלא דכיון דכונתו לצורך אחר, נמצא דהמלאכה טפילה לאותו צורך דכונתו עליו ומשום הכי פטור, אבל אם אין לו צורך כלל, בזה אין חסרון של מלאכה דאין צריכה לגופה, וא"כ לא קשיא כלל אמאי אין חסרון לרבי אבהו דהוי אי"צ לגופו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**לה' א'**

בא"ד – מש"כ כגון חובל באיסורי הנאה, כ' **המהרמ"ש** בסנהדרין, דאע"ג דא"כ אינו מקלקל, דהא בלאו הכי לא חזי לכלום, מ"מ בעי שיהיה תיקון ומשום הכי פטור, ועיי"ש שכ' לדון דנימא לאו הכי.

בא"ד – משה"ק על רי"ו מהגמ' בכריתות, **בש"מ** כ' בשם **הרא"ה** דבאמת רי"ו ס"ל דמתעסק פטור, והגמ' שם כרבי אבהו.

בא"ד – **בתור"פ** כ', דרי"ו ס"ל דחובל באיסורי הנאה, כמו דאמרינן דחשיב מקלקל כיון דנתברר לבסוף דאין לו תיקון בזה, הכא נמי חשיב אי"צ לגופה כיון דאין לו צורך בזה.

בא"ד – מש"כ לחלק בין הכא לחופר גומא, מבואר **בש"מ** בשם **הרא"ה**,דאי אפשר לאפר בלא הבערה משום הכי חשיב צריכה לגופה, דמה דצריך אפר הרי זה כמו דצריך להבעיר, משא"כ בחופר גומא הרי אפשר שיטול עפר בלא עשיית גומא, ורק דעכשיו הוא נטל באופן דעושה גומא, וזה לא מחשב דבנטילת עפר יש בזה ממילא עשיית גומא, ליחשב דהוא עושה גומא לצורך תיקון אחר, אלא חשיב רק דהוא נוטל עפר וממילא נעשית גומא, **ובתורי"ד** בשבת ק"ו א' כ' דבחופר גומא ואי"צ לה, לא חשיב כלל דהוא בונה בזה, דכל שאין לו תועלת בגומא זו אי"ז כלל מעשה של בונה עיי"ש.

תוד"ה מה – **בתור"פ** כ' לישב, דכיון דעכ"פ בחד צד דמי, דגם באדם לבסוף נמצא דאי"צ לזה כלל, כיון דנמצא דהוי אסורי הנאה וכמש"כ התוס' לעיל, סגי בזה דהוי הוא דומיא דשורו, וכמו דלק' דמוקי בשוגג הוי דומה רק בחד צד דהרי בשור אי"צ כלל, משא"כ באדם אע"ג דהוי שוגג מ"מ הוא צריך לה, וכשי' התוס' לק' דאדם בלא צורך אינו נפטר מממון.

ג) גמ' דקא בעי לאיגנדורי בקיטמי' – **הבעה"מ** מבאר, דבעי לזה כדי דיהיה כאן חיוב שן דהוי נ"ש, ולא בכונתו להזיק דהוי תולדה דקרן ויהיה חייב רק ח"נ, ולא הוי דומיא דאדם, **ובמלחמות** מוסיף דאף דהוי צרורות, מ"מ במקום גחלת איכא נ"ש, אמנם **רש"י** במתני' כ' דהוי משונה וחייב רק ח"נ, ומבואר **במרומי שדה** דגם בגונא דמיירי בגמ' מ"מ הוי משונה, והעיר דלפמש"כ התוס' לעיל ט"ו ב', דלמ"ד פלגא ניזקא ממונא בשן משונה פטור, על כרחך צ"ל כהבעה"מ דלא הוי משונה, ויל"ע בדברי הבעה"מ, דאמאי לא ניחא לי' לבאר כפשוטו, דאי כונתו להזיק לא הוי דומיא דאדם, דבכונה להזיק אינו פטור.

רש"י ד"ה ומנא – מבואר מלשון רש"י דספק קלב"מ אינו פוטר מממון, **ובחי' הגרש"ש** ס"ל כ' לומר, דזה דוקא לפי הס"ד דרק חייבי מיתות ממש פטורים, ומשום הכי היכי דהוי ספק, גם אי נימא דבאמת עשה באופן דחייב על זה מיתה, מ"מ לא יהיה חייב מיתה בב"ד דמספק לא קטלינן לי', אבל לפי האמת דגם חייבי מיתות שוגגין פטורים מממון, ומשום דעצם המעשה שיש עליו דין מיתה אין בו חיוב ממון, גם בספק קלב"מ יהיה הדין דפטור מספק, **ובק"ש** בב"ב אות רכ"ג כ' לומר דנחייב בספק קלב"מ גם לפי האמת, משום דנימא דמה מכה בהמה חלקת בין ספק לודאי דהא בספק פטור מממון, אף מכה אדם תחלוק בו בין ספק לודאי דבספק לא יפטר מממון אלא בודאי, ובכתובות אות פ"ד הביא, דברע"א מבואר כרש"י דבספק אינו נפטר מדין קלב"מ.

תוד"ה מתניתין – שי' **הראב"ד** כרש"י, ושי' **הנ"י והש"מ** בשם **הרא"ה ורי"ש** כתוס', ועיין לעיל כ"ו ב' באות ב' מה שנתבאר שם דברי המנחת ברוך והעונג יו"ט, על מחלוקת רש"י והתוס' כאן.

בא"ד – **התורת חיים** מעיר, דסתם שור הוי בקרן וכונתו להזיק ואינו שוגג, ואמאי דומיא דשור הוי שוגג, וכ' לבאר דלפי מה דמוקי בשוגג, לא מדייקים כלל הוא דומיא דשורו, כיון דאצטריך לגופי' לאשמועינן דאדם פטור גם בשוגג.

תוד"ה בין – מש"כ דיש טועים, זהו שי' רש"י כאן וכמבואר **בתור"פ**, ומה דהביאו ראיה מהגמ' בכתובות, הנה **ברש"י** שם כ' דהכי מייתי שם, דכמו דילפינן לפוטרו מממון אחר משום דלא חלקת, הכא נמי נילף דלא נחלק לענין לטול ממון לפוטרו.

א) רש"י ד"ה בסלע – נראה ברש"י דמה דלקה בסלע אי"ז כלל מחמת רדיפת השור האחר וכן מבואר **ברש"ש**, אמנם **בנ"י** מבואר דאומר לו דלקה בסלע מחמת רדיפת השור, וכ' דקמ"ל דאע"ג דהוא גרם לו לינזק בסלע מ"מ הוא פטור דהוי גרמא בנזקין, והרש"ש כ' לומר דרש"י ס"ל דאם לקה בסלע מחמת הרדיפה באמת יהיה חייב , **ובש"מ** בשם **תוה"ר ותו"ש** כ' דאפילו לרב אחא דס"ל דבגמל האוחר בין הגמלים ונמצא הרוג בצדו אמרינן דזהו שהרגו, מ"מ הכא פטור דיש לנו לומר דלקה בסלע מחמת רדיפתו, דרגילות שהשור לוקה בסלע כשרודפים אחריו, ולפ"ז נמצא דלפי פי' רש"י לא אתיא מתני' כרב אחא, וע"ע במרומי שדה מש"כ לומר בשי' רש"י, **וביש"ש** כ' דנראה דאם מועד ירדוף אחרי שור, בזה יהיה הדין דנחייב בעל השור היכי דהניזק ברי והמזיק שמא, דבזה לכו"ע אמרינן דברי עדיף, **והש"כ** בס"ת סק"א חולק על זה, וכמשמעות **הרמב"ם וטושו"ע** דבכל ענין פטור.

מתני' הממעה"ר – בגמ' מבואר דזה דלא כסומכוס דס"ל דממון המוטל בספק חולקין, **והמהרש"א** לק' מ"ו א' מק' דכיון דפלגא ניזקא קנסא, אמאי חולקין הא אם היה מודה היה נפטר, וכבר כ' **הפנ"י** שם דלסומכוס דחולקין לא יפטר אם יודה, כיון דהדין הוא דיחלוקו גם בלא הודאתו, ומ"מ מבואר בדבריו דאי נימא דסומכוס לא אמר אלא בשמא ושמא, אכתי יש להק' דיפטר לסומכוס דאם היה כופר לא היה הדין דחולקין, **והגרע"א** כ' לומר דגם אי נימא דבברי וברי לא אמר סומכוס מ"מ י"ל דהא לא חשיב מודה בקנס, דכיון דאם אינו אומר כלום הדין דיחלוקו, א"כ במה דאינו מכחיש לא נעשה בזה מודה בקנס, והמהרש"א כ' דכיון דיש דררא דממונא דהוא נגחו, כל שמודה יש לנו להוציא מצד הדררא, ולא חשיב בזה דהוא מודה בקנס לפוטרו, וכ' עוד דכן נראה במתני' גופי', דמשמע דדוקא משום דמכחיש המזיק הוא דאמרינן דהממעה"ר, הא אם היה מודה היה מתחייב לשלם הכל, ולשון התוס' לק' מ"ו א' נראה דגם בכהאי גונא איכא לדין דמודה בקנס פטור, והמהרש"א שם כ' לדחות הראיה מלשונם, **ובש"כ** ס"ת סק"ו מבואר דהוי מודה בקנס, **ובתומים** ספ"ח סקי"א כ' דממש"כ הרא"ש ועוד ראשונים, דמתני' על כרחך דאיכא עדים על הנגיחה, דאי לאו הכי הא הוי מודה בקנס וכמו דיבואר בסמוך בע"ה, מבואר דלא כהמהרש"א, דאי סגי בעדים על הרדיפה מנין דמיירי דאיכא עדים על נגיחה, וכ' די"ל במתני' דמיירי על מועד, ובתם באמת יהיה פטור, אמנם עיי"ש דהוכיח דהרשב"ם ס"ל דמתני' מיירי בתם, **ובאהא"ז** בפ"ט מנז"מ ה"י כ', דמהרמב"ם שם בה"ו ובטושו"ע ס"ת ס"א, דמבואר דהכא הוי מודה בקנס אי מיירי בשור תם, מבואר דלא כהמהרש"א, והנה לא מבואר שם דמיירי דהיה עדים כלל, וא"כ אין הכרח דלא כהמהרש"א, אלא דלפי מה דכ' המהרש"א דמתני' מיירי דאיכא עדי רדיפה, א"כ גם הרמב"ם מיירי על כהאי גונא, וע"ע בסמוך.

**לה' ב'**

מתני' הממעה"ר – **בתור"פ וברא"ש וברשב"א ובנ"י** בגמ' מבואר, דלהלכה דפלגא ניזקא קנסא על כרחך דאיכא עדים, דאי לאו הכי ליכא חיוב במתני' כלל כיון דהוי מודה בקנס, אמנם **הראב"ד** כ' דמיירי בלא עדים, ופלגא ניזקא קנסא שאני כיון דהוי תשלומי הקרן, והדין במודה דב"ד אומרים לו זיל שלים, וכ' **הרשב"א** דלפ"ד צ"ל דמה דמבואר בגמ' לעיל ט"ו ב' דיש לזה דין קנס, היינו רק לענין דב"ד אינם כופים אותו לשלם על פי עצמו ולא שמענו דבר זה, **ובשו"ע** ס"ת ס"ב כ' מבואר דבעי שיהיה עדים דאחד מהם נגח, ולעיל נתבאר **דהמהרש"א** כ' דסגי גם דיהיה עדים על הרדיפה, דכבר לא הוי מודה בקנס.

**ובמאירי** מבואר דהיכי דיש עדים דאחד מהם נגח ומודה דהגדול הזיק, לא חשיב בזה דהוי מודה בקנס, [וכ' דאפשר דהוי רק בפלגא ניזקא ולא בשאר קנסות], וכן מבואר **ברא"ש** דאם יודה דהגדול הזיק חייב מהגדול, [ובמהרש"אמבואר דאפילו אם יש עדים על הרדיפה סגי דלא יהיה מודה בקנס וכמשנ"ת], והנה **בהה"מ** בפ"ט מנז"מ ה"י כ' די"ל דגם בשני תמין והספק מי נגח, דבמודה דהקטן הזיק חייב שבועת מודה במקצת על השור הגדול, [ויש לדון בזה משום דהוי חיטים ושעורים ויתבאר לק' בע"ה], **ובדרישה** בס"ת סק"ג כ' דאע"ג דמבואר ברמב"ם דאין שבועת היסת בקנס, דהרי אם היה מודה גם היה נפטר, מ"מ שבועת מודה במקצת איכא, וכ' דעוד י"ל דכיון דאיכא עדים לא הוי מודה בקנס, דמודה בקטן כדי לא להתחייב בגדול, ואין לפוטרו משום מודה בקנס, [ויל"ע בדבריו דלכאורה עיקר התי', דהכא לא נפטר אם היה מודה על הגדול, כיון דיש עדים דעכ"פ היה נגיחה, ומה כונתו דיש כאן שני תי', ואפשר דכונתו בתי' הראשון דעצם הדין דמודה במקצת גורם דאם יודה לא יפטר, והתי' השני דמצ"ע אין כאן דין מודה בקנס, כיון דאיכא עדים על עיקר החיוב], **והש"כ** שם בסק"ו כ' דליכא שבועת מודה במקצת כיון דהוי קנס, **ובתומים** ספ"ח סקי"א כ' דגם אי נימא דלא כהמהרש"א, מ"מ באיכא עדים דאחד מהם נגח לא חשיב מודה בקנס, דדמי למי שנתחייב קנס ולא ידוע לנו דיש לו ממה לשלם והוא מודה דיש לו ממון, דלא הוי מודה בקנס, והכא נמי כיון דודאי הזיק, ורק הספק האם הוי הגדול ויש לו מהיכן לגבות כל הח"נ, או דהוי הקטן ואין לו זה לא הוי מודה בקנס, **ובקצוה"ח** ס"ת סק"א כ' דלא דמי לשם, דהכא באם הוי הקטן ואין בו שיעור ח"נ, עיקר החיוב לא הוי אלא כפי מה שיש להשתלם מהשור המזיק, והביא דברי **הרשב"א** לעיל כ"ד ב', דהיכי די"ל דאבד שור אחד ואין לו ממה לגבות, חשיב מודה בקנס כשמודה דלא אבד, ומוכח דלא כהתומים, **ובשע"י** שער ז' פכ"א כ' לומר, דהכא כיון דידעינן דשור אחד הזיק ורק לא ידעינן מיהו, הרי יש לנו לפסוק דעכ"פ הוא חייב בח"נ, ואח"כ ממילא זוכה בשור שהוא לפי האמת שלו, משא"כ בהא דהרשב"א, הרי אם אבד אין לנו יכולת כלל לחייבו, ואין לנו לפסוק דהוא חייב אלא על פי דבריו, ונמצא דהוא מודה בקנס דבלא הודאתו לא היה נפסק כלל חיוב, וע"ע **בחי' ר' ראובן** ס"י מש"כ בענין זה, האם היכי דאין השור שוה ח"נ, חשוב דאינו בר חיובא או רק דאין מהיכן לגבות.

**הקצוה"ח** בספ"ח סק"ח כ', דעל כרחך מיירי הכא דאיכא עדים, דאי לאו הכי ליכא דררא דממונא, והיכי אמרינן בגמ' דיחלוקו לסומכוס, **ובנתה"מ** סק"ג כ' די"ל דיש עדים רק על הרדיפה ולא על הנגיחה כלל, וכ' עוד די"ל דכיון דשניהם מודים על הרדיפה, ממילא איכא דררא דממונא גם בלא טענותיהם, דגם בלא שיאמרו על הנגיחה עצמה כבר יש דררא דממונא, והקצוה"ח שם הביא דהתוס' בב"מ ק' ב' כ', דכל דליכא עדים על הדררא דממונא לא חשיב דררא, **ובקונה"ס** כלל ב' אות ח' כ' די"ל דרק רישא מיירי דאיכא עדים, ואה"נ דבסיפא ליכא דררא דממונא, אמנם בתוד"ה מדסיפא מבואר בפשיטות דסומכוס חולק על כל המשנה.

מתני' שם – **התור"פ** כ' דהא דאינו חייב שבועה משום מודה במקצת, הוא משום דהוי טענו בחיטים והודה בשעורים, וכמבואר בגמ' דמוקי כשתפס דאי לאו הכי פטור, וכ' בשם **שיטה** דהנתבע שמא, וכיון דלא הוה לי' למידע ליכא לדין דמתוך דאינו יכול לישבע משלם וכמש"כ התוס' לק' מ"ו א', וכ' התור"פ דאכתי יק' לרחב"א דמוקי מתני' בברי וברי, ומה דמבואר בשיטה דלא הוי כחיטים ושעורים, נראה דס"ל כמש"כ **הנ"י** במתני', דבמה דנחלקים גבי מועד לא הוי כחיטים ושעורים, כיון דהוי תביעת ממון דחייב לשלם מעליה, וכ' **בחי' אנשי שם** דלפי דבריו צ"ל, דמה דמבואר בגמ' דהוי כחיטים ושעורים, זה רק על מה דנחלקים גבי תם, ויל"ע דאמאי גבי תם לא נימא ג"כ דלא הוי כחיטים ושעורים, דהרי נחלקים מאיזה זכות יש לו לגבות מגוף התם, וא"כ מ"מ הוי נידון על אותו ממון, ובנ"י מבאר דהסוגיה אזלא למ"ד פלגא ניזקא ממונא ואי"צ העמדה בדין, ואמאי יהיה תם חלוק ממועד, ויל"ע עוד דאמאי אינו חייב שבועה לפי הנ"י, דמבואר בדבריו דהוא טוען ברי, **ובש"מ** בסמוך כ' בשם **הרא"ה** די"ל דאה"נ דחייב שבועה במתני', ועוד כ' דכיון דמוקי בגמ' כשתפס הוי הילך, ומשום הכי אי"צ לישבע.

ב) גמ' מדרישא ברי וברי סיפא נמי – **בתור"פ** מבואר דאי לאו דנימא דסיפא דומיא דרישא, היה אפשר לומר דאע"ג דקתני בסיפא לא כי, מ"מ מיירי בשמא ונקט האי לישנא אגב הרישא, ועוד כ' דכונת ר"פ דמהא דדייקת דלא כי היינו ברי, על כרחך דגם סיפא מיירי בברי וברי, דגם בסיפא קתני לא כי, וכ"כ **הראב"ד והש"מ** בשם **הרא"ה**, ועיי"ש בתור"פ מש"כ עוד.

תוד"ה ממאי – **הש"מ** בשם **הרא"ה** כ', דכיון דר"א בר ממל אמר לו, אמר סומכוס אפילו בברי וברי, נראה דפשוט לו דמתני' מיירי בברי וברי, דאי לאו הכי היה לו להק' דמנין דמתני' מיירי בברי וברי דאמרת דהוי דלא כסומכוס, דלמא מתני' בשמא ושמא. ומה דהביאו מכתובות, **בש"מ** בשם **רי"ש** כ' לומר, דגם שם מיירי דטוען ברי, אלא דאנו יודעים דאינו ברי אלא שמא, דאיך יודע.

תוד"ה הא – **בתור"פ ובראב"ד** כ' דהוכחת הגמ' מדלא קתני פטור, ואע"ג דברישא לא קתני פטור התם ליכא למיטעי, וכך הוא לשון **הרא"ש**, **והנ"י** כ' דמשמע הלשון דהתובע בעי לאתויי ראיה ולא הנתבע, אלא משלם רק כפי שהודה אף בלא ראיה, וא"כ ממילא משמע דמ"מ כמו שאומר דבעי לשלם, ועיין בפנ"י מש"כ בשי' רש"י.

ג) גמ' טענו בחיטים והודה בשעורים פטור – ברש"י ד"ה פטור מבואר, דהטעם הוא משום דמוחל לו בזה דאינו תובע השעורים, וכ"כ התוס' בסוד"ה לימא, אמנם **בתוס'** בסנהדרין ו' א' כ' דאין לומר דהוי מטעם מחילה, דא"כ מה מק' הגמ' על רב"נ מהיו הניזקין שנים, הא שם לא שייך מחילה דהרי צווח דיש לו יותר, ונראה מדבריהם דמה דמק' מהרישא זה ניחא להו דשייך בזה מחילה, דאף דתובע יותר, מ"מ כיון דהוא תובע דבר אחר, י"ל דיש בזה מחילה על הדבר האחר שאינו תובעו, ורק בסיפא דתובע את שני הדברים, ורק דהוא תובע דיתן לו יותר משום דהזיק יותר, בזה לא שייך טעמא דמחילה כיון דתובע את אותו הדבר שהשני מודה לו, **ובנתה"מ** ספ"ח סק"ג כ' דכונת התוס' שם, דהיכי דרוצה לתבוע יותר לא שייך לומר דהוא מוחל, אבל הודאה עכ"פ יש בזה, דכל שהוא אינו תובע אין לב"ד להיזקק לזה, ויל"ע דא"כ אמאי הק' רק ממשה"ק הגמ' מסיפא דמתני' דהיו הניזקין שנים, **והרא"ש** הק' דאמאי יש בזה מחילה, הא אפשר דאינו רוצה עכשיו לתבוע כל מה שיש לו, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש מבואר, דלפי רש"י מיירי דאחר דהודה לו בשעורים, מחזיק התובע דבריו דלא כי חיטים חייב לו ולא שעורים, **ובגדו"ת** שער ז' ח"ב דין י"ח כ', דסגי דישתוק אחר הודאת האחר על שעורין ולא יאמר דגם שעורים חייב לו דהוי מחילה, ועוד הק' הרא"ש דמה מדמי הא דרב"נ למתני', הא גם אי נימא דברב"נ חייב משום דלא אמרינן דמוחל לו, מ"מ במתני' יהיה פטור דהרי הוא מודה דלא האחר הזיק, וכמו כן י"ל דבמתני' יהיה חייב, דנימא דאין בדבריו הודאה ומחילה כיון דרוצה לתבוע יותר, ומשום הכי אומר דלא הוא הזיק אלא האחר, אבל בהא דרב"נ יהיה פטור משום מחילה, **ובנתה"מ** שם מבואר די"ל דקו' הגמ', דכמו דאיכא מחילה בזה דאינו תובעו שעורים, הכא נמי איכא הודאה ולא יזדקקו להם ב"ד, וע"ע בחי' רא"ל סע"ז אות ג'.

**והרא"ש** כ' דנראה דהא דרב"נ מיירי כהאי גונא דמתני', דחיוב החיטים והשעורים היה בזמן אחד, ועל זמן דאומר דנתחייב לו חיטים אומר לו דאינו כן אלא נתחייב לו אז שעורים, ופטור משום הודאת בע"ד, דהרי הוא מודה דלא נתחייב לו שעורים, ושפיר מדמה למתני', **ובתומים** ספ"ח סק"ז העיר, דלא היה צריך הרא"ש לומר דלא הוי מטעם מחילה, וסגי בזה דיאמר דמיירי על זמן אחד והוי מטעם מחילה, ושפיר מיושב מה שהק' על הטעם דמחילה, **ובסמ"ע** שם סקכ"ג כ' דבאמת אין מחלוקת בין רש"י ותוס' לרא"ש, וכונת הרא"ש גם דהוי מחילה, דכיון דלא תבעו שעורים נראה דאודי לי' דאין בידו שעורים וממילא הוה מחילה, **ובתומים** שם כ' יותר, דבאמת כל הודאה מהני משום דיש בזה אודיתא דגם אם חייב לו באמת, הרי בדבריו הוא מודה דאינו חייב לו ויש בזה מחילה, [וכ' דגם הודאה על חיוב מהני משום התחייבות, דגם אם לפי האמת אינו חייב לו, מ"מ חל חיוב עכשיו ע"י הודאתו], וכונת הרא"ש דכיון דמיירי על כרחך בזמן אחד, תו אי"צ לומר דמהני משום דאמרינן דמדאינו תובע יש הוכחה דמוחל לו, אלא דבתביעת החיטים יש בזה הודאה דאינו חייב לו שעורים, והרי יש בכלל דיבורו אודיתא וביטול החיוב של שעורים.

אמנם **בחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש **ובב"י** ספ"ח בשם **רי"ו** מבואר, דיש נפ"מ בין אם פטור משום מחילה וכמש"כ רש"י, או משום הודאה וכמש"כ הרא"ש, דאי הוי משום מחילה, גם אם יודע הנתבע דלפי האמת הוא חייב לו, מ"מ אי"צ ליתן לו דהרי מחל לו, משא"כ לשי' הרא"ש דהוי רק הודאה, כל שיודע הנתבע דהוא חייב לפי האמת הרי הוא צריך לשלם לו, ומבואר דהרא"ש ס"ל דאיכא רק משום הודאה ולא משום מחילה, **ובד"מ** סק"ג **וברמ"א** סי"ב **ובב"ח ובסמ"ע** סקכ"ג כ', דגם להרא"ש פטור משום דאיכא מחילה וכמשנ"ת דברי הסמ"ע, והביאו דברי **הרא"ש** בב"ב קל"ה **והטור** בסע"ה דכ' בשם **המהר"ם מרוטנבורק**,דאם אמר לו דחייב לו מנה והלה אומר ודאי לי שאינך חייב לי כלום פטור, אע"פ שיודע בודאי שהוא חייב לו דהוי כאילו מחל לו, ומבואר בהדיא טעמא דמחילה, **והש"כ** בסקי"ז כ', דשאני התם דאמר לו בפירוש אני חייב לך והיה לו לשים על ליבו ולדקדק, ומדלא דקדק והשיב לו אינך חייב לי, אמרינן דמחל לו בלב שלם, והביא כמה אחרונים דגם כ' דהרא"ש לית לי' טעמא דמחילה כלל. **ובש"כ** שם מבואר דגם לפמש"כ הרי"ו דחייב ליתן אם יודע האמת זהו רק לצאת יד"ש, אבל ב"ד אין כופין אותו ליתן, **ובתומים** שם הק' דאמאי ב"ד אינם כופים, **ובנתה"מ** סק"ג מבואר דכל שהתובע מודה דאינו חייב לו, אין לב"ד להיזקק לזה כיון דאינו תובע חוב זה, וכן מבואר סברא זו **בתה"כ** שם בשי' הרמב"ן ויבואר לק' בע"ה, וכ"כ **בחי' רבי שלמה** ס"ז.

**בחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש מבואר, דהיכי דאחר דאמר הנתבע דחייב לו שעורים החזיק התובע דבריו, ואמר לו לא כי חיטים היה לי בידך ולא שעורים, מודה הרא"ש דהוי הודאה, ובזה לא בעי דיהיה על זמן אחד, וכ"כ **הב"י** בשם **הרי"**ו, **וביש"ש** כ' לומר דכל דאחר דהודה דחייב שעורים, לא אמר לו דבאמת חייב גם שעורים, אמרינן דיש בזה הודאה דאינו חייב לו, **ובש"כ** סקי"ט כ' דגם הרא"ש מודה לזה, וכמש"כ הב"י בשם רי"ו, אמנם **בתומים** סק"ח כ' דהרי"ו מיירי רק אם אומר לא כי אלא חיטים, דבזה מפרש דשעורים אינו חייב לו, אבל כשאינו אומר כלום ורק חוזר לתבוע חיטים, בזה לא מבואר דהוי הודאה, וכ' להוכיח דאדרבה, אפילו בגונא דהוו בזמן אחד, ס"ל להרא"ש דאם יאמר התובע אחר שהודה הנתבע דחייב שעורים, דגם שעורים חייב ליכא הודאה בכהאי גונא, ודוקא אם אינו תובע אח"כ השעורים אז הוא דנעשה מחילה, ממש"כ הרא"ש דלר"ג הדין דפטור משעורים ורק בשבועה מחייב, ואי נימא דמיד איכא הודאה איך חייב שבועה, הא אי"ז הודאה המחייבת, [ולק' בדברי התוס' יתבאר תי' אחרים, ולפ"ז אין ראיה מהרא"ש], **ובש"כ** כ' לומר עוד דאפילו אם שותק איכא הודאה, ואפילו דלא הוי על זמן אחד.

**בתומים** שם סק"ז כ' דלפי רש"י דהוי מחילה, בפקדון יהיה הדין דחייב, דלא מהני מחילה אלא בחוב ולא בדבר שהוא בעין, אמנם **הקצוה"ח** בסקי"ג כ', דמצינו דמהני הוכחה מכח שתיקה לזכות גם בדבר שהוא בעין בב"ב כ"ט א' לענין חזקת ג"ש, ומ"מ כ' דבעי דיהיה ברשותו דיוכל לזכות בזה, **ובנתה"מ** סק"ג כ' דגם לזכות בזה בדרך קנין אינו צריך, דהכא המחילה נעשית ע"י אודיתא, ולעיל נתבאר דהתומים כ', דהרא"ש דכ' דמטעם הודאה כונתו דזוכה מתורת אודיתא.

**הרמב"ם** בפ"ג מטו"נ ה"י כ' דמשום הכי פטור, שהרי התובע אומר אין לי בידך שעורים, והרי זה דומה לאומר מנה יש לך בידי ואמר לו האחר אין לי בידך, שאין ב"ד מחייבין אותו ליתן, **ובש"כ** ספ"ח סקט"ז כ' דיש לבאר דברי הרמב"ם דס"ל דפטור משום השטאה, וכמשי"ת בסמוך שי' הרמ"ה, ומש"כ דהתובע אומר אין לי שעורים, היינו רק דאינו תובע זה עכשיו, וממילא יכול לומר דהוא משטה בו, וכן מבואר **בט"ז** ס"ת, דשי' הרמב"ם דפטור משום דיכול לומר דשיטה בו כשהודה על השעורים, אמנם כבר כ' **התומים** בספ"ח סק"ו, דודאי לשון הרמב"ם דהביא המשל דאומר דאין לי בידך ושם הוי הודאה גמורה, דגם הכא הוי הודאה גמורה, וכ"כ **הקצוה"ח** סק"ח **והנתה"מ** סק"ג, דשי' הרמב"ם דמשום הודאה נפטר וכשי' הרא"ש.

הרא"ש מביא שי' **הרמ"ה** דמה דפטור הוא משום דיכול לומר משטה אני בך, דיכול לומר דכיון דתבעו מה שאינו חייב, משום הכי השיב לו דחייב שעורים ובאמת לא נתכוין להודות, **והרא"ש** הק' דבמתני' על כרחך מיירי דאיכא עדים על עיקר הנגיחה, דאי לאו הכי הוי מודה בקנס ופטור, וכיון דיש עדים אינו יכול לומר דהיה משטה, דאם לא היה מודה בקטן היה מתחייב בגדול, **והראב"ד** גם כ' כהרמ"ה, וכ' דפלגא ניזקא שאני משאר נזקין, וגם אם ליכא עדים אומרים לו זיל שלים ונתבאר במתני', [**ובבי' הגר"א** ספ"ח סקכ"ג כ', דהרשב"א כ' בשם הראב"ד דגם במקום עדים פטור, וצ"ב דבהדיא מבואר ברשב"א דשי' הראב"ד דבאיכא עדים אינו יכול לומר משטה אני, ואולי מבאר דרק אינו יכול לומר דנתכוין לשטות בו, אבל בעצם גם באיכא עדים פטור, ונפ"מ היכי דבאו העדים אח"כ, דאז יכול לומר דהיה משטה בשעת ההודאה], **והרשב"א והנ"י** כ' דהגמ' אזלא כמ"ד פלגא ניזקא ממונא, **ובש"כ** סקט"ז הוסיף לבאר בזה, דלמ"ד דפלגא ניזקא ממונא לא בעי עדים כדי לחייבו, ומתני' איירי בכל גונא גם בליכא עדים, ומשום הכי מק' הגמ' דאמאי לא הוי טענו בחיטים בכהאי גונא, ומק' הגמ' דממ"ד פלגא ניזקא ממונא יהיה מוכח דלא ס"ל כרב"נ, וכ' הש"כ עוד דיש לבאר דקו' הגמ' לכו"ע, ומגונא דתבעו דהעמידו בדין כבר ונתחייב לו על הגדול דאי"ז מודה בקנס, **ובקצוה"ח** סק"ח כ' דהראשונים לא ניחא להו לאוקמי בהכי, דא"כ לא יחשב טענו בחיטים והודה בשעורים, דאחר שעמד בדין נעשה חיוב ממון ותביעתו היא ממון, ורק קודם שעמד בדין אמרינן דהוי תביעה על עיקר המחייב, ובזה הוי חיטים ושעורים.

בטעם הפטור בטענו חיטים והודה בשעורים, מבואר דרש"י ותוס' הכא כ' משום מחילה, **והתוס'** בסנהדרין **והרא"ש** והש"מבשם **הרא"ה והרמב"ם והבעה"ת** כ' דהוי משום הודאה, ושי' **הרמ"ה והראב"ד והרשב"א והנ"י** דהוי משום דיכול לומר משטה אני, [ואמנם אף דמבואר בראב"ד וברשב"א דהוי משום משטה, מ"מ מבואר בדבריהם דגם איכא בזה משום הודאה, וגם באם איכא עדים פטור, ונראה דלא הוצרכו לטעם משטה אלא כדי שלא יהיה חייב משום הודאתו, ונראה דס"ל דהוי הודאה כנגד הודאה והיה ראוי לחייבו, אי לאו הטעם דמשום משטה], **ובטור** ספ"ח כ' משום הודאה, וכ"כ **בשו"ע** סי"ב בשם י"א, **וברמ"א** מבואר משום מחילה, **והש"כ** בסקט"ז כ' דעיקר משום משטה, [ולפ"ז כ' שם כמה נפ"מ להלכה, דהדין דלא כמש"כ בשו"ע לפי הטעם דהוי משום הודאה כגון אי איכא עדים, ואמנם לשי' הראב"ד והרשב"א נתבאר, דגם באיכא עדים יהיה פטור משום דגם איכא משום הודאה], **ובאורים** סקי"ט כ' דהדין כהשו"ע, וכן **בקצוה"ח** השיג על הש"כ, ועיין בסמוך שי' **הנתה"מ**.

**הש"כ** בספ"ח סקט"ז תמה על שי' הרא"ש דגם באיכא עדים פטור, דכיון דהוא אומר דהגדול או המועד הזיק ויש עדים דאחד מהם הזיק, איך יתכן לומר דיפטר לגמרי, הא יאמר לו דממנ"פ יש לו עליו תביעה, ואיזה סברא יש בזה דיפטר לגמרי, ועיי"ש דהוסיף לתמוה מסיפא דהיו מזיקין שנים, והרי ממנ"פ יש לו עליו תביעה דהזיק, ורק משום די"ל דכל שור הזיק שור אחר ממה דהוא אומר, משוום הכי יפטר לגמרי, ומשום הכי כ' דעיקר כשי' הרמ"ה ודעמי', דפטור משום דיכול לומר משטה אני ומיירי דליכא עדים וכמשנ"ת, **ובנתה"מ** סק"ג מבואר, דכל שאינו תובע י"ל דאין ב"ד נזקקין לזה, וכיון דמה דתובע י"ל דמזה הוא פטור, ממילא דאינו חייב, אלא דכ' דכל היכי דיכול לתבעו משום ממנ"פ כגון בחיטים ושעורים בזה אין לפוטרו, דתבעו מכח ממנ"פ דגם אם הוי שעורים הרי הוא מחויב לו, ורק בסוגיין דמיירי בשני תמים או בתם ומועד, ובתם הוי חיוב על גופו של שור, אין כאן ממנ"פ ויש לפוטרו משום הודאה, וכ' דכמו כן בחיטים ושעורים היכי דהוה על שני זמנים, הדין דפטור משום מחילה, דכיון דיכל לתבוע תרוייהו ואינו תובע, כגון דמחזיק בדבריו גם אחר שהודה לו השני בשעורים וכמשנ"ת לעיל, אמרינן דהוא מוחל לו.

ד) במש"כ הרא"ש דעל כרחך דמתני' מיירי דאיכא עדים, הוכיח מזה **הבעל התרומות** בשער ז' ח"ב דין י"ט, דהדין דטענו בחיטים והודה בשעורים פטור, הוא גם בגונא דאיכא עדים דהוא חייב שעורים, והביא דבריו **הטור** בספ"ח וכ"כ **השו"ע** שם סי"ב בשם יש מי שאומר, **ובש"כ** שם סקט"ו העיר, **דבשו"ע** ס"ת ס"ג כ' דברי **הרמב"ם**,דמבואר דהיכי דאיכא עדים ליכא לדין דטענו בחיטים והודה בשעורים, [**והטור והרמ"א** שם חולקים באמת דפטור, משום דהוי כחיטים ושעורים], וכ' לומר דאפשר דשם מיירי דהעדים אינם יודעים אם חיטים או שעורים, ובזה דוקא אמרינן דכיון דיש עדים דחייב עכ"פ כפי שעורים הוא חייב, משא"כ היכי דהעדים מעידים דחייב שעורים, בזה הוא פטור לגמרי דהרי הודה דאינו חייב לו שעורים, **ובתומים** סק"ו העיר דמאי שנא, הא מ"מ גם באינם יודעים, נימא דעל הצד דהיה שעורים הרי הוא מודה דאינו חייב לו שעורים, ועיי"ש מש"כ לישב שי' השו"ע, [**ובבי' הגר"א** סקכ"ג כ' דאדרבה, מבואר שי' הרמב"ם והשו"ע שם בס"ת ס"ד, דגם היכי דאיכא עדים אמרינן דאיכא לדין דטענו בחיטים והודה בשעורים, ויל"ע דלפי המבואר שם בליקוטים, נמצא דשי' הרמב"ם דבעדים ליכא לדין דטענו חיטים והודה בשעורים, ואפשר דזה מש"כ בסוף הס"ק, דעיין מש"כ בס"ת דגם דעת הרמב"ם כן, והיינו דבאמת מודה דהרמב"ם ס"ל דבעדים ליכא לדין דחיטים ושעורים, ולפ"ד **הפנ"י** שיתבאר לק' בשי' הרמב"ם שם, נמצא דבאמת שי' הרמב"ם דגם באיכא עדים איכא לדין דטענו בחיטים והודה בשעורים, ואדרבה דברי השו"ע שם הם כדבריו הכא, אלא דיל"ע דבב"י שם מבאר שי' הרמב"ם כהה"מ, דבאיכא עדים ליכא לדין דטענו בחיטים והודה בשעורים דפטור], וכ' **הש"כ** בסקט"ז די"ל דשי' הרמב"ם דפטור משום משטה, ומשום הכי בעדים לא שייך זה, וכ"כ **הט"ז** בס"ת, אמנם כבר נתבאר לעיל, דהתומים הוכיח דשי' הרמב"ם מוכח דהוי משום הודאה, והש"כ שם כ' עוד, די"ל דגם אם הוי משום הודאה, מ"מ באיכא עדים יהיה חייב, דיכול לומר דמה דלא תבע השעורים זהו משום דיש לו עדים על זה דהוא חייב לו, ומשום הכי ליכא הודאה בזה, **והגרע"א** הק' דלא שייך בזה כלל לומר דלא תבעו משום דאיכא עדים, דהא הכא ממנ"פ לא נגחו אלא שור אחד, וכל שתבעו על הגדול ממילא הוא מודה דהשור הקטן לא הזיקו, ומה שייך לומר דמשום דאיכא עדים ליכא הודאה, **ובנתה"מ** סק"ד כ' לומר, דהיכי דאיכא עדים לא נפטר משום הודאה, דבאמת הוי ספק אם יש בזה הודאה, אמנם אם הוי תביעה והודאה על שני זמנים דבזה הוי משום מחילה וכמשי"ת שיטתו לק', בזה גם באיכא עדים פטור, דהא אין בעדותם סתירה למה דאמרינן דהוא מוחל.

ה) גמ' נימא תהוי תיובתא וכו' – **הראב"ד** כ' דכל קו' הגמ' היא רק מאחד גדול ואחד קטן, אבל מתם ומועד לא ק', דזה לא הוי כחיטים ושעורים משום דתביעת התם הוי בכלל תביעת המועד, כיון דמועד משתלם מעליה, וכ' דהא דמק' הגמ' לק' מהיו הניזקין שנים אחד תם ואחד מועד, הוא משום דמתני' מיירי בכל ענין, גם אם הניזקין הם שני בני אדם, ובכהאי גונא הרי כשאומר דהתם הזיק הקטן של השני, הרי מודה דהתם שייך לשני ואין לו תביעה על שור זה, ומשום הכי מק' הגמ' דהוי כחיטים ושעורים, **והרשב"א** הק' עליו, דאמאי לא ניחא להגמ' לומר דמיירי רק בגונא דהיה של אדם אחד, דכך הוא פשטות המשנה, ועוד הק' דאי מיירי בכהאי גונא, אמאי מבואר בגמ' דאם תפס מהני, הא הוא הודה דשור זה הוי של חבירו ואיך גובהו, [ולכאורה כיון דלא עמד בדין לא נעשה של חבירו, אמנם יל"ע להראב"ד לשי' דפלגא ניזקא שאני, האם גם אמרינן בזה, דקודם העמדה בדין לא נעשה של חבירו], ומשום הכי כ' דגם תם ומועד הוי כחיטים ושעורים, וכ"כ **הרא"ש והנ"י**, והנ"י למד מהכא דבכל גונא דהוא תבעו מנה הלואה והוא מודה לו בדבר מסוים, או דאין לו זכות לגבות אלא מגופו של איזה דבר, דהוי כחיטים ושעורים, **והשו"ע** בספ"ח סי"ג הביא דברי הנ"י להלכה, והק' **הש"כ** בסקכ"ו דהשו"ע סותר עצמו, דבס"ת ס"ג כ' דאם מודה בתם והניזק אומר דמועד הזיק, דהוי מודה במקצת וחייב שבועה, ומבואר דלא הוי כחיטים ושעורים, וכ' דמה דמבואר הכא דהוי כחיטים ושעורים, היינו רק לענין דמצי לומר דמה דהודה הוא משטה בו ולא הוי הודאה, אבל בעיקר התביעה חשיב שפיר דבר אחד, ומשום הכי בס"ת דמיירי דאיכא עדים ולא מצי לומר משטה, חייב שבועה משום מודה במקצת, **ובבי' הגר"א** בס"ת סק"ח כ', דגם להטעם דמחילה י"ל, דדוקא לענין דמוחל לו אמרינן דהוי כחיטים ושעורים, אבל לענין שבועה הוי ממין הטענה, וכיון דמבואר בשו"ע דבאיכא עדים לא אמרינן דמוחל לו, ממילא דחייב שבועה, ונראה מלשונו דגם אם הוי משום הודאה, י"ל דחלוק ענין הודאה משבועה, ובספ"ח סקכ"ח כ' דהשו"ע סותר עצמו למש"כ בס"ת, ויש לפרש דכונתו רק למש"כ השו"ע בספ"ח דפטור בין מתשלומין ובין משבועה, דמש"כ דגם לשבועה הוי כחיטים ושעורים, זהו דלא כמש"כ בס"ת, אבל מש"כ דפטור מתשלומין, בזה אינו סותר למש"כ בס"ת, וכן מבואר בבי' הגר"א בס"ת סק"ט, דהנ"י דכ' דפטור בין מתשלומין ובין משבועה, סותר למש"כ השו"ע שם דאיכא שבועה, וכ' דהרמ"א שם חולק על השו"ע, וס"ל דגם לענין שבועה הוי כחיטים ושעורים.

**בתור"פ** מבואר דאם תבעו דמים שנתחייב לו עבור יין והוא אומר לו עבור שעורים, דלא הוי כחיטים ושעורים, **ובש"מ** בשם **הרא"ה** מבואר, דאפילו אם אומר לו דשור פלוני מועד הזיק, והוא אומר דשור אחר מועד הזיק, דגם הוי כחיטים ושעורים, **והנ"י** במתני' כ', דבסיפא כשנחלקו האם המועד הזיק את הגדול או הקטן, זה לא הוי כחיטים ושעורים, כיון דבתרוייהו תובע שישלם לו מעליה, ומה דהוי על היזק אחר זה לא מחשב כחיטים ושעורים, ובגמ' כ' הנ"י, דהא דתבעו דמי חיטים והודה לו בדמי שעורים הוי מודה במקצת, זהו דוקא היכי דעשאו דמים מקמי התביעה, כגון דתבעו וכבר נתחייב לו על זה בב"ד, אבל בלא זה לעולם דנים על עיקר המחייב, וכל דלא הוי דבר אחד הוי כחיטים ושעורים, ומשום הכי היכי דתבעו נזק שור גדול והודה לו בנזק שור קטן הוי כחיטים ושעורים, וכבר עמדו בזה **בפנ"י ובקצוה"ח** ספ"ח סק"ח דהנ"י סותר עצמו, והביא הקצוה"ח דיש בזה מחלוקת ראשונים האם חשיב כחיטים ושעורים, **והש"כ** בס"ת סק"י ובספ"ח סקט"ז כ', **דברמב"ם וטושו"ע** נראה דגם לגבי המועד דנחלקים האם הזיק הגדול או הקטן, דהוי כחיטים ושעורים ופטור ודלא כהנ"י במתני', וכ' לומר דבאמת בכל מקום לא הוי כחיטים ושעורים כיון דתרוייהו הוו חוב ממון, ורק במתני' כ' הרמב"ם וטושו"ע דהוי כחיטים ושעורים, ומשום דגם בזה שייך טעם דמשטה, כיון דלא הוה לי' למידע איזה שור הזיק, אבל בעלמא חשיב הודאה גמורה, וזהו לשי' דפטור דטענו בחיטים הוי משום משטה.

**הרמב"ם** בפ"ג מטו"נ הי"ד כ' דאם אמר לו מנה יש לי אצלך הלואה, והודה דיש לו חמישים פקדון או משום נזק, דהורו רבותי דהוי מודה במקצת, **והראב"ד** השיג עליו דלא הוי ממין הטענה, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ' לישב שי' הרמב"ם דכיון דהוא תובע דבר אחד, ורק דהנדון האם זה בא לידו בהלואה או בפקדון, כהאי גונא חשיב ממין הטענה, אמנם אכתי צ"ב ממש"כ הרמב"ם דמשום נזק הוי מודה במקצת, דשם הוי חוב ע"י דבר אחר, **ובקצוה"ח** ספ"ח סק"ח כ' די"ל דכל דתובע נזק סתם ואינו מפרש על מה, הרי זה כמו דעשאו דמים והוי הודאה דחייב לו והוי ממין הטענה.

**ברמב"ם** בפ"ט מנז"מ ה"ט מבואר בשני שוורים, ואינו ידוע אם גדול או קטן וכן אינו ידוע אם תם או מועד, ויש עדים דאחד מהם נגח, והניזק אומר דהמזיק יודע מי הזיק דנשבע שבועת מודה במקצת, **והראב"ד** השיג דזה דוקא בתם ומועד אבל לא בגדול וקטן, וזה כשיטתו דנתבאר דס"ל דתם ומועד לא חשיב כחיטים ושעורים, [**והש"כ** בס"ת סק"ו כ' דעיקר השגתו דבגדול וקטן ליכא שבועת מודה במקצת כיון דהוי קנס, **ובהג' אמרי ברוך** שם הביא, דהרשב"א לק' מ"א ב' כ' בשם הראב"ד, דגם בקנס איכא שבועת מודה במקצת, אמנם שם הגירסא הרב אב"ד, ועיין משנ"ת בזה לעיל במתני'], **והה"מ** כ' די"ל דהרמב"ם ס"ל דגם בגדול וקטן איכא שבועת מודה במקצת וסיים דצ"ע, **והש"כ** שם הק' דזה הוי לגמרי כחיטים ושעורים ואמאי חייב שבועה, אמנם **בדרישה** שם סק"ג **ובבי' הגר"א** בסקי"ג כ', דגם בגדול וקטן חייב שבועה, **ובתומים** ספ"ח סקי"א כ' לבאר, דאי גם בגדול וקטן בעי שבועה, אע"ג דהוו שני תביעות חלוקות, זהו משום דס"ל דמה דטענו בחיטים והודה בשעורים פטור, הוא משום דאינו חייב על השעורים, אבל אם יתחייב על השעורים ממילא גם יתחייב שבועה, והביא דברי הש"מ בב"מ ה' א' דכ', דילפינן מכי הוא זה לדינא דרב"נ, ומשום הכי הוא דפטור משבועה וכמשי"ת לק' בתוד"ה לימא, ולפ"ז כ' דנמצא דכל דחייב על מה דמודה אין לנו מקור לפוטרו משבועה, ואתי שפיר מה דחייב בגדול וקטן, **ובפנ"י** מבואר דהכא לא הוי כחיטים ושעורים כיון דתרוייהו מודים דחיובו הוא מחמת השור הזה שהוזק, אלא הנדון מהיכן דינו לגבות ההיזק, וזה לא חשיב כחיטים ושעורים דשם הנדון עיקר חיובו מהו.

**הרמב"ם** בפ"ט מנז"מ ה"ט כ' לדין דמתני' דהממעה"ר, וכ' **הה"מ** דהיינו דפטור לגמרי דהוי חיטים ושעורים כמבואר בגמ', ובשני תמים גם הוי מודה בקנס, ובה"י כ' הרמב"ם דאם לא היתה ראיה ברורה שזה הזיק, אלא עדים מעידים שאחד משני אלו הזיק, משלם המזיק כמו שאמר, ובאם טוען הניזק אתה יודע שזה הזיק, נשבע שבועת התורה ומשלם כמו שהודה שהרי הודה במקצת, וכ' הה"משם דהרמב"ם ס"ל דבאיכא עדים ליכא לדין דטענו בחיטים והודה בשעורים, ומשום הכי חייב משום מודה במקצת, ובהי"א כ' הרמב"ם לסיפא דמתני' דהיו הניזקין שנים דהממעה"ר, וכ' דאם לא היה שם ראיה ברורה המזיק פטור, דדומה לטענו בחיטים והודה בשעורים דפטור אף מדמי שעורים, וכ' הה"מ דעל כרחך דמש"כ הרמב"ם דלא היתה ראיה ברורה, היינו דגם ליכא עדים כלל, דאם לא כן יק' אמאי הוי טענו בחיטים והודה בשעורים, הא בה"י מבואר דאי איכא עדים לא הוי חיטים ושעורים, [והא דמהני תפיסה כ' דס"ל כשי' הראב"ד דפלגא ניזקא שאני וכמשנ"ת במתני'], וכן מבואר בעוד **נו"כ** בטושו"ע בס"ת.

אמנם **בבי' הגר"א** בספ"ח סקכ"ג כ' דמשמעות הרמב"ם, דאין ראיה ברורה אבל עדים יש וכמו בה"י, ובליקוטים בסס"ת כ' בבי' הגר"א, דהרמב"ם מיירי דיש עדים על עיקר הרדיפה, אמנם אפשר דשור אחד נגח לשני השוורים ולא ידעינן, ומשום הכי אינו יכול לגבות כלל מהמועד, וס"ל להרמב"ם כמשנ"ת במתני' דברי המהרש"א, דכל שיש עדים על עיקר הדבר אין דין דמודה בקנס, ובאמת השור הקטן יכול לגבותו משום ממנ"פ, ומשום דזה פשיטא לא הוצרך הרמב"ם להזכיר זה, וס"ל להרמב"ם דמה שהק' ר"פ דמתני' דלא כרב"נ, זהו לשיטתו דס"ל דפלגא ניזקא ממונא ומוקים למתני' בלא עדים, אבל באיכא עדים אינו נפטר משום טענו בחיטים והודה לו בשעורים, אבל קו' הגמ' מסיפא דהיו הניזקין שנים, זהו גם למ"ד פלגא ניזקא קנסא ומשום הכי מק' בסתם, וזהו כמשנ"ת דיש עדים רק על עיקר הרדיפה וא"כ על השור הגדול והמועד הוי טענו בחיטים והודה בשעורים דעל זה ליכא עדים כלל, אמנם יל"ע דלשון הרמב"ם דאם תפס הרי זה משתלם לקטן מן הגדול ולגדול מן הקטן, ונראה דאם לא תפס אינו גובה אפילו לקטן מן הגדול, ולפ"ד הגר"א הרי זה מוציאין מידו דעל זה מהני עדות העדים, **ובפנ"י** מבאר שי' הרמב"ם, דבאמת מה דמק' הגמ' לימא תהוי תיובתא דרב"נ, אי"ז משום דבאמת הוי כחיטים ושעורים, אלא דמק' ממנ"פ, אי מיירי דהמזיק ברי ק' אמאי אינו חייב שבועת מודה במקצת, ועל כרחך דחשוב כטענו בחיטים והודה בשעורים, וק' אמאי חייב כלל, אבל לפי האמת אי"ז כחיטים ושעורים, כיון דמודים תרוייהו בעיקר הדבר הניזוק דעל זה מתחייב, ומה דאינו חייב שבועה זהו משום דהניזק שמא, ומשום הכי כ' הרמב"ם דחייב שבועת מודה במקצת בתובע ברי, אבל בהיו הניזקין שנים, דבזה נמצא דנחלקים בעיקר ההיזק, דהניזק אומר דהגדול הזיק הגדול ומודה דהקטן לא הזיק הגדול, וכן אומר דהקטן הזיק הקטן ומודה דהגדול לא הזיק הקטן, בזה הוי כחיטים ושעורים ממש, דמה דמודה המזיק דקטן הזיק הגדול, הרי הניזק אמר על זה דלא הזיק ומשום הכי פטור, ולפ"ז איירי שפיר גם באיכא עדים, דגם בזה איכא לדין טענו בחיטים והודה בשעורים, ורק בה"י לא חשיב כלל כחיטים ושעורים, ויל"ע דלכאורה גם בניזק אחד היה אפשר לומר דהרי הוא מודה דהקטן לא הזיק הגדול, אלא דאזלינן בתר הניזוק ובזה הם שוים, וא"כ כמו כן בניזקין שנים הרי הם שוים בשוורים הניזוקים, ואמאי גרע היכי דאיכא שני ניזוקים, ועיין היטב בדבריו.

**בשו"ע** בס"ת ס"ג כ' כהרמב"ם, אמנם **הטור והרמ"א** שם כ' דגם אם איכא עדים פטור, ועיין לעיל באות ה' משנ"ת.

תוד"ה לימא – לפי תי' הראשון דתלוי במחלוקת ר"ג ורבנן, הק' **בש"מ** בב"מ ה' א' בשם **מהר"י כץ**,דאמאי בעי לרבנן קרא דפטור משבועה מדכתיב כי הוא זה, תיפוק לן משום דאינו חייב כלל, וכ' לומר דמה דאינו חייב כלל, זהו דילפינן מקרא דכי הוא זה ומשום הכי ממילא הוא דגם פטור משבועה, **ובביה"ל** ח"ג סמ"א כ' לומר דבעי קרא לגונא דאינו פטור מדמי שעורים, וכגון לפי הרא"ש בגונא דלא הוי על זמן אחד ופליגי בתרתי, וכ' דצ"ל דהא דאמרינן דפליגי גם בגונא דחייב שעורים, הוא משום דמשמעות המשנה שם דאמר לרבנן דאין ההודאה ממין הטענה, נראה דלעולם פטור, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

בא"ד – **ברא"ש** גם מבואר כתי' השני, **ובתומים** ספ"ח סק"ח הק', דכיון דאינו חייב שעורים נמצא דלא הודה על כלום, ואמאי חייב שבועה, וכ' לבאר דס"ל לתוס' דהמחילה נעשית רק אחר דאינו חוזר ותובע השעורים, וא"כ בשעת ההודאה הוי שפיר מודה במקצת, וכמו כן לשי' הרא"ש דהוי משום הודאה, דההודאה נעשית רק אחר דאינו אומר דגם שעורים חייב לו, וכ"כ **בנתה"מ** סק"ג, **ובקצוה"ח** סק"י כ' לפי דברי הרא"ש דהוי הודאה, דכיון דחייב עכ"פ לצאת ידי שמים לפי דבריו דהאמת דחייב שעורים, שפיר מחשיב הודאה, **ובאב"מ** סצ"ו סק"ח הוסיף דמהני תפיסה, אמנם שי' התוס' והרא"ש דלא מהני תפיסה, ובטור כ' דגם אי מהני תפיסה, מ"מ זהו דוקא אם תפוס בשעה שמודה בשעורים וכמשי"ת לק' בע"ה, וא"כ היכי דאינו תפוס הרי לא מהני ההודאה לתפיסה, **ובחי' הגרש"ש** סל"א אות א' כ' לומר, דכיון דלפי דברי שניהם יש כאן מקצת תביעה, א"כ הגם דלענין תשלומין אינו חייב כיון דלא נתבררה התביעה, מ"מ לענין חיוב שבועה סגי בהכי, וע"ע בקה"י בב"מ ס"ו.

**ובתומים** שם ססק"ו כ', דתי' התוס' לא יתכן לשי' הרמ"ה, דפטור משום דיכול לומר משטה אני, דלפ"ז לא הוי הודאה כלל וגם לענין שבועה לא יועיל, **ובחי' רא"ל** סע"ז אות א' כ', דודאי לשי' הרמ"ה נימא כתי' הראשון של תוס' והא בהא תליא, דאי חשיב ממין הטענה מהאי טעמא גם לא מצי לומר משטה אני, ואי לא חשיב ממין הטענה משום הכי יכול לומר משטה אני, **ובחי' רבי שלמה** ס"ז כ', די"ל דפליגי בגונא דעומד בדבריו ולכו"ע חייב בשעורים, ועל דרך זה מבואר **בש"מ** בשם **תו"ש**,די"ל דפליגי בתבעו סתם דליכא הודאה, אך כ' דאין נראה כלל לפרש הכי, ולפ"ז צ"ל דמה דמייתי בגמ' דמאי קמ"ל תנינא וכו', לא מייתי מתני' דנחלקו בה רבנן ור"ג, דשם הרי באמת חייב בשעורים, **ובש"מ** בשם **הרא"ה** מבואר הכי דלא קאי על מחלוקת רבנן ור"ג.

ו) גמ' אי נימא דקאמר ניזק ברי ומזיק שמא וכו' – **בש"מ** כ' בשם **הר"ש** דכונת הגמ', דהמזיק אומר דהגדול ודאי לא הזיק והקטן שמא הזיק, ומשום דס"ל דאם המזיק אומר דודאי חייב, ורק אינו יודע אם גדול או קטן שפיר הוי מודה במקצת, וקו' הגמ' דבכהאי גונא בודאי דאין לחייבו, דאם מודה על השעורים פטור, היכי דהוא שמא בודאי דיהיה פטור, ולפ"ז כ' דזהו מש"כ רש"י דיש לפוטרו מכל שכן, ועיין בפנ"י מש"כ לבאר בדברי רש"י אמאי הוי כל שכן, ועיין בסמוך.

**ברמב"ם** בפ"א מטו"נ ה"ח מבואר, דאם התובע אומר ברי דחייב לו חיטים והנתבע אומר שמא שעורים חייב שעורים, וכ"כ בפ"ה משאלה ה"ז, **והראב"ד** השיג עליו בשני המקומות, ובהל' שאלה הק' מסוגיין, דמבואר דגם בכהאי גונא יש לזה דין דטענו בחיטים והודה לו בשעורים, וכך הק' **הה"מ** שם ולא תי', ובהל' טו"נ כ' הראב"ד, די"ל דאחר דתקנו שבועת היסת, אי אישתבע דלא ידענא אם חיטים או שעורים הוו, הרי הודה הודאה גמורה דאית לי' כל דהו ולא דחיה היא, הלכך משלם, אבל העיר דהיה להרמב"ם לבאר זה, ומבואר כונת הראב"ד **בש"כ** ספ"ח סקל"ה, דס"ל דטעמא דפטור הוא משום דמצי לומר משטה אני, וכמשנ"ת דכך הוא שי' הראב"ד, וא"כ כל שנשבע דאינו יודע אם חיטים או שעורים, אינו יכול לומר דהוא משטה ובאמת אינו יודע מכלום, דלא היה נשבע דאינו יודע אם חיטים או שעורים, **והט"ז** כ' לומר דכיון דיודע דיצטרך לישבע היסת, מתחילה אינו משטה אף קודם שבועה, **ובסמ"ע** סקל"א כ' בשי' הרמב"ם דהכא ליכא ראיה מדלא תבע השעורים, די"ל דבאמת מסופק האם חייב לו גם שעורים, ומשום הכי אינו תובע שעורים, [ולפ"ז לכאורה באם הספק הוא רק שמא חיטים או שעורים, ואין צד דחייב תרוייהו יהיה פטור, ולפ"ז לא יק' מסוגיין, דהכא הרי אי אפשר דחייב תרוייהו, **ובאורים** סקל"ז כ' על הסמ"ע דאין לדברים אלו שורש], **והש"כ** בסקל"ה כ' דמה דחייב, הוא משום דבכהאי גונא לא מצי לומר משטה אני, דהרי אמר דאפשר דהנתבע אומר אמת ולא הכחישו כלל, [ובסקט"ז כ' דאף אי הוי משום מחילה או הודאה, איזה סברא יש בזה דאם התובע אומר בודאי דחייב לו שעורים, דמשום דהנתבע אינו זוכר אם חיטים או שעורים דיפטר לגמרי, וכן אם יהיה עדים דחייב לו חיטים או שעורים, דנימא דפטור משום דהוא מוחל או מודה], **ובתומים** ספ"ח סקי"ג כ' לבאר, דכיון דהרי הוא מודה דחייב לו ואפשר דחייב חיטים, נמצא דעל שיעור שעורים הוי ודאי חיוב וספק פטור, דהא אינו יודע האם יש כאן מחילה או הודאה ומשום הכי חייב, **ובקצוה"ח** סקט"ז כ' דלא חשיב ספק מחילה, דהא משעורים הוי ודאי מחילה, ובחיטים הוי ספק חיוב, וכ' לבאר שי' הרמב"ם, דכיון דהוי משום הודאה ונתבאר לעיל דאם מחזיק הנתבע בהודאתו חייב לשלם, א"כ היכי דמכחיש לתובע אמרינן דיכול לחזור בו, כיון דהתובע אומר דהודאתו אינה הודאה, אמנם כשיש לו ספק ואינו מכחיש התובע, אינו יכול לחזור בו מהודאתו, והרי לפנינו דהוא מודה דעכ"פ שעורים חייב לו, [ולפמשנ"ת דברי הש"כ דגם אם עומד בהודאתו מ"מ אין ב"ד כופים אותו לשלם, אכתי יק' דאמאי הכא כופין אותו].

**בטור** ספ"ח הביא שי' הרמב"ם, ושי' **העיטור** דחולק דפטור, **והשו"ע** בסי"ז כ' דחייב, **והרמ"א** שם כ' דעיקר דפטור, **והש"כ** בסקל"ה כ' דעיקר כהשו"ע ובכל ענין חייב, דאינו יכול לומר משטה אני באופן זה דאומר דשמא באמת חייב חיטים, והיינו כשיטתו דלהלכה מה דפטור הוא משום דמצי לומר משטה אני, וכ"כ **באורים** סקל"ט **ובנתה"מ** בחי' סקי"א.

במשה"ק על הרמב"ם מסוגיין כבר כ' **בקצוה"ח** סקט"ז בשם אחיו, דלפי שי' הר"ש שהביא הש"מ וכמשנ"ת לעיל לק"מ, דמיירי בגמ' על אופן אחר, [ועיין לעיל דלפי דברי הסמ"ע נראה דל"ק מהכא], **ובש"כ** בסקל"ה כ' לפי דבריו דמה דחייב הוא משום דלא יכול לומר משטה אני, דהכא דלא הוה לי' למידע איזה שור הזיק, גם באומר איני יודע יכול לומר דמשטה אני, **ובתומים** בסקי"ג כ' לפי דבריו דהוי ודאי חיוב וספק פטור, דבשני תמים הוי ספק חיוב בכל שור כיון דגובה רק מגופו, **ובנתה"מ** בסק"ז כ' לפי שיטתו, דכל דהוי תביעה והודאה על זמן אחד, והנדון האם היה חיטים או שעורים, בזה גם אם אומר דבודאי שעורים, חייב משום ממנ"פ וכמשנ"ת לעיל, ורק בסוגיין דמיירי בתם אינו יכול לבוא מכח ממנ"פ, דא"כ לק"מ דבאיני יודע תובעו משום ממנ"פ.

גמ' רישא נמי ניזק שמא – **בש"מ** בשם **הרא"ה** כ' דאע"ג דקתני דהניזק אומר לא כי, יש לפרש דהיינו לא כמו שאתה אומר דודאי שורי הזיק, אלא שמא בסלע לקה.

תוד"ה מדסיפא – **המהרש"א** כ' דמה שהק' דנימא ברי ושמא ברי עדיף, היינו דזה ק' גם על מה דאמרינן דלסומכוס בסיפא גם יחלוקו, והעיר דיכלו להק' הכי על הרישא דאמאי הדין דהממעה"ר, **והפנ"י והק"ר** כ' דקו' התוס' על הסיפא היא לכו"ע, דכיון דאינו בא להוציא אלא לומר דלא נעביד יחלוקו, לכו"ע ברי עדיף, אמנם **בתור"פ** מבואר דהקו' רק לר"י ור"ה, **ובש"מ** בשם **הר"ש** מוכח דמבאר קו' התוס' על הרישא עיי"ש.

בא"ד – מש"כ דהוי ברי גרוע ושמא טוב, העיר **בש"מ** בשם **הר"ש** דכיון דמודה דשור אחד נגח, גם היה לו לידע איזה שור נגח ואמאי הוי ברי גרוע ושמא טוב, וכ' דאפשר דעמד רחוק ולא היה יכול לידע איזה שור נגח. **ובתומים** ספ"ח סק"ט העיר דלפ"ד התוס' בב"ב קל"ה א' דכ' לומר דאביי ס"ל דגם בברי גרוע ושמא טוב ברי עדיף, אי אפשר לת' כמש"כ התוס', וכ' דלפ"ד צ"ל, דלפי מה דאמר בסמוך דראוי ליטול ואין לו, גם ברישא י"ל הכי וכמשי"ת לק' בע"ה, ולק"מ.

תוד"ה רישא – **במהרש"א** מבואר תי', דבאמת עיקר מיירי בשמא וברי כמו דאמרינן בגמ', אלא דקתני לא כי משום דגם איירי בברי וברי, ומ"מ בזה סומכוס לא פליג אלא על שמא וברי, משא"כ לרחב"א מיירי דוקא בברי וברי כלישנא דמתני'. **ובתור"פ** כ' עוד, די"ל דר"פ ס"ל דלא כי הוי לאו דוקא, **והראב"ד** כ' די"ל דקתני לא כי אגב הסיפא, ועיי"ש מש"כ עוד ויל"ע בפירוש דבריו, ונראה עכ"פ מדבריו דבאמת גם למסקנא אמרינן דסומכוס חולק גם בברי וברי.

ז) גמ' ראוי ליטול ואין לו – רש"י מבאר דהיינו ראוי ליטול אי מייתי ראיה, ולא תדייק דיטול עכ"פ כדאמר מזיק, והתוס' מבארים דהיינו ראוי ליטול אם תפס, ומבואר **בתור"פ** דהיינו דאע"ג דמק' מהברייתא ומשני בתפס, היינו משום דבקו' ס"ל דמה דקתני משתלם היינו לגמרי, ומשני דהכונה אם תפס, **והראב"ד** כ' דהיינו ראוי ליטול אם היה אומר כמו הנתבע, **והנ"י** כ' דהיינו אם היה אומר שמא, **והש"כ** בסקט"ז כ' לפי שי' הרמ"ה דרק מצי לומר משטה, אבל אם אינו חוזר בו נוטל הניזק כמו דאמר מזיק, דראוי ליטול היינו אם הניזק עומד בדבריו.

**לו' א'**

רש"י ד"ה ראוי – **בש"מ** בשם **הרא"ש** מק', דהא ר"פ הק' לרחב"א דעל כרחך לא מיירי בברי וברי, ואי נימא די"ל דראוי ליטול ואין לו, מה מק' לרחב"א, [ובתורי"ד לעיל מבואר דגרס דרחב"א אמר דמתני' דלא כסומכוס בשם רי"ו, ומדברי רי"ו הוכרח לו דחולק גם בברי וברי, דאי לאו הכי אמאי אמר דמתני' דלא כסומכוס, ולפ"ז אפשר דר"פ בא לדחות לו די"ל דמתני' בברי ושמא], ובש"מ כ' בשם **הר"ש** דאין לומר דרישא ראוי ליטול ואין לו, דאכתי יק' סיפא למאי איצטריך, דאי נימא דראוי ליטול ואין לו זה שמעינן מרישא, [ועיי"ש מש"כ עוד ויל"ע בכל דבריו שם], ועיין **בתומים** ספ"ח סק"ט שהאריך בכל זה, וכ' בשי' רש"י והרא"ש דסיפא על כרחך מיירי דחד מנייהו שמא עיי"ש הטעם, וא"כ על כרחך צ"ל דגם אי רישא בברי וברי דסיפא לא מיירי בהכי, ונמצא דלא חיישינן אלא דרישא ומציעתא יהיה בחד גונא, דאם לא כן אמאי לא הק' ר"פ מסיפא, וא"כ שפיר ק' דנוקי מציעתא בברי וברי וראוי ליטול ואין לו, וסיפא דניזק שמא ומזיק ברי ומשום הכי שקיל כדאמר מזיק.

גמ' דתפס –שי' **הרא"ש** דמהני תפיסה דוקא קודם שעמד בדין, **ובתור"פ ובבעה"ת** שער ז' ח"ב דין כ' כתבו, דכך גם שי' רש"י דכ' דקדם ותפס, ושכ"כ התוס', **והנ"י** כ' דמהני כל שתפס קודם שחזר בו הנתבע מהודאתו, **ובטושו"ע** ס"ת ס"ד כ' דברי הרא"ש, דמהני רק קודם העמדה בדין, **ובטור** בספ"ח כ' די"א בשי' הרי"ף דמהני גם בחיטים ושעורים, דזה דוקא קודם העמדה בדין, **והרמ"א** שם בסי"ב כ' י"א זה, **ובשו"ע** ס"ת ס"ד כ' שם דברי הרא"ש, דמהני רק קודם שעמד בדין, **ובבי' הגר"א** ספ"ח סקכ"ז כ', דשי' הרמב"ם ושו"ע דמהני גם אחר שעמד בדין, וכ"כ **בשעהמ"ש** בסק"ט, והעיר ממש"כ השו"ע בס"ת כהרא"ש.

תוד"ה ראוי – **בתור"פ** מבואר די"ל דברישא לא מהני תפיסה אפילו אי נימא דבחיטים ושעורים מהני תפיסה, דכיון דהוא תובע הגדול והמזיק מודה בקטן, הגדול אינו יכול לתפוס כיון דלא הודה לו בזה, והקטן אינו יכול לתפוס כיון דמודה דאין לו זכות בקטן, ואה"נ דבתם ומועד יהני תפיסה גם ברישא, אלא דמשום בבא דגדול וקטן לא מצי לומר דמיירי בתפס, **ובש"כ** ספ"ח סקכ"א כ' לומר, דלשי' הנ"י דמהני תפיסה משום דכל זמן דעומד המזיק בהודאתו הוי הודאתו הודאה לענין דיהני תפיסה וכמשי"ת בע"ה, א"כ גם בגדול וקטן מהני תפיסה על הקטן, ואה"נ דהשתא מצי לשינויי גם ברישא דתפס, ויל"ע **דבחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ' דאין לומר דבאמת מצי לשינויי הכי, דא"כ אמאי דחה ר"פ לדברי רחב"א דמיירי בברי וברי, ולפ"ד הש"כ אכתי יק', ולעיל נתבאר דכמו כן הק' הרא"ש על מש"כ רש"י, **ובתומים** שם סק"ט כ' לומר דאי משני הכי, אכתי יק' דסיפא למאי איצטריך, ועל כרחך צ"ל דבסיפא שקיל כדאמר מזיק, ויק' דלא הוי דומיא דסיפא, אבל השתא דמוקי בברי ושמא גם סיפא י"ל דמיירי בכהאי גונא עיי"ש שהאריך בזה, ועוד כ' **הש"כ** די"ל דכיון דהוא אומר דגדול הזיק, מסתמא יתפוס הגדול, דהא הוא אומר דהקטן אינו שלו, ובזה בודאי לא מהני תפיסה ומשום הכי לא ניחא לאוקמי בתפס, **ובנתה"מ** סק"ד כ' לומר, דברישא דמיירי דאחד מועד, אי נימא דמיירי בתפס היה צריך לגבות כנגד כל תביעתו, וכמשי"ת לק' בסוף הענין.

גמ' דתפס – שי' **התוס' והרא"ש** דלא מהני תפיסה אלא בסיפא, דלדברי שניהם יש לו גם בגדול וגם בקטן, אבל בחיטים ושעורים לא מהני תפיסה, דהרי לפי דברי התובע אין לו זכות בשעורים, אמנם שי' **הרי"ף והרמב"ם** בפ"ג מטו"נ ה"י דמהני גם בחיטים ושעורים, **ובטור** ספ"ח הביא שתי השי', **ובשו"ע** סי"ב כ' דמהני, והרמ"א כ' רק די"א דדוקא אם תפס קודם העמדה בדין וכמשי"ת בע"ה, אמנם בס"ת ס"ג הביא, די"א דרק בסיפא מהני תפיסה וכשי' הרא"ש, **והש"כ** בסקכ"א כ' דהלכה דמהני.

גמ' שם – בהא דמהני תפיסה כ' רש"י דקדם ותפס, ומבואר **בתור"פ ובבעה"ת** שער ז' ח"ב דין כ', דשי' רש"י דדוקא אם תפס קודם שתבע מהני, וכ' דכ"כ התוס' וכ"כ **הרא"ש**, **וברשב"א** מבואר דמהני משום דמיד זוכה בו, **ובש"מ** בשם **הרא"ה** מבואר, דהיכי דתפס קודם העמדה בדין מהני, דכיון דהוא מוחזק בממון נעשה ע"י זה התביעה על חיוב הממון ולא על עיקר החיוב, ונמצא דהוי הודאה ממין הטענה כיון דאנו דנים על החיוב ממון, ולא על עיקר הדבר שמחייב הממון, ולפ"ז צריך להיות הדין כהרי"ף דמהני תפיסה גם בחיטים ושעורים, **ובבעה"ת** שם כ' דמהני תפיסה, דכיון דהוא תפוס הרי זה כמו דהוא תובע גם את מה דתפוס בו, ועל דרך זה מבואר **בטור** ספ"ח, דכ' די"א דמה דמהני תפיסה לשי' הרי"ף בחיטים ושעורים זהו דוקא קודם שעמד בדין, דכיון דהוא תפוס בזה משום הכי לא חש לתבוע זה ואין כאן הודאה, **ובגדו"ת** שם **ובש"כ** סקכ"ב הק', דטעם זה לא שייך בסוגיין דמיירי בשני מזיקין, דהרי כיון דאומר דהגדול הזיק ממילא הוא מודה דהקטן לא הזיק, ואף אם מוחזק בשני איכא הודאה דלא הוא הזיק, **ובתומים** ספ"ח סק"י כ', דאי נימא דהודאה מהני משום דאמרינן דגם אם זה שלו, מ"מ הרי הודה דאי"ז שלו והוי כמוחל לו, א"כ י"ל דשייך הודאה על תנאי, ונימא דכיון דהוא תפוס נעשה כמו דאמר לו, דעל הצד דהקטן הזיק אין דעתו למחול, ובתביעתו להגדול אינו מסלק את תביעתו מהקטן, וע"ע בנתה"מ סק"ה מש"כ לישב, **ובש"מ** בשם **גליון** כ' דלהצד דהוי מחילה, אמרינן דבמוחזק לא מהני מחילה על מה דהוי בידו.

ולשי' הרא"ש דמהני תפיסה רק באם יש לו זכות ממנ"פ, וגם כ' דבעי דיהיה קודם העמדה בדין, כ' **בתומים** שם דס"ל דבאמת אין זה ודאי הודאה, ומשום הכי היכי דהוא תפס קודם שנולד הספק וגם הוי תפיסה ברשות מהני.

**ובנ"י** כ' לפי הטעם דפטור משום דמשטה, דכל שתופס קודם שחזר בו הנתבע, הרי זה כתופס ברשות הנתבע ומשום הכי מהני, ואף אם חוזר בו אח"כ כבר הוא תפוס עכשיו בזה, ולפ"ז מהני גם אחר העמדה בדין כל שלא חזר בו הנתבע, **והש"כ** בסקכ"ג כ' דכן עיקר, וכשיטתו דלהלכה פטור משום דיכול לומר משטה אני כמשנ"ת, וכ' דדוקא אם יודע הנתבע דהתובע תפס ובשביל תביעה זו, אמרינן דחשוב כתפיסה ברשות, אמנם **החזו"א** כ' דהנ"י לא הצריך זה, אלא כל שלא חזר בו רואים הודאתו כהודאה גמורה.

**ובסמ"ע** בסקכ"ה כ' דמהני תפיסה, דכיון דהוא מוחזק יכול לומר דיודע דלא מחל ולא הודה, ומה דלא תבע זהו משום דלא רצה לתבוע הכל בפעם אחת, **ובתומים** שם כ', דהסמ"ע כ' זה להשי' דמהני תפיסה גם אחר העמדה בדין, [ובסמ"ע כ' זה על דברי השו"ע, ועיין לעיל דנתבאר דהגר"א כ' דשי' השו"ע דמהני גם אחר שעמד בדין], וכ' לומר דמהני תפיסה, משום דאנן יש לנו ספק האם יש בדבריו מחילה או הודאה, וכ"כ **בנתה"מ** סק"ד.

**ובקצוה"ח** סק"ט כ' דמהני תפיסה, משום דכיון דאיכא הודאה כנגד הודאה הוי כתרי ותרי והיכי דעומד הממון שם נשאירו, דמאי חזית דניזל בתר הודאת התובע זיל בתר הודאת הנתבע, ועיי"ש שהביא דברי **הרמב"ן** במלחמות לק' מ"ו ב' דמבואר הכי בדבריו, **ובנתה"מ** סק"ד כ' לומר, דרק חזקת מר"ק יהני בהודאה כנגד הודאה ולא תפיסה, ולא דמי לתרי ותרי, דחזקת ממון אינה כחזקת איסורים, אלא הוי סברא דאין להוציא ממנו בלא ראיה, וזהו רק כשטוען דהוי שלו, ובהודאה כנגד הודאה דאדרבה הוא אומר דאינו חייב לו, לא מהני תפיסה, ורק חזקת מר"ק יכול להועיל דזה כמו חזקה דאיסורים ולא בעי שיהיה טוען, **ובמשובב** שם כ' על זה, דהא הביא דברמב"ן מבואר דגם תפיסה מהני, **ובתה"כ** שם כ' לבאר דברי הרמב"ן, דכיון דהנתבע מודה דהשני תפס כדין, אין לנו ליזקק לזה, כיון דאין כאן תובע על ממון זה, ולפ"ד צריך להועיל תפיסה גם אחר העמדה בדין וכן מבואר **בחזו"א**,אלא דכ' די"ל דאחר העמדה בדין אמרינן דקם דינא, והוזכר סברא זו **בש"מ**.

**בקצוה"ח** בסקי"ד מק' לפמש"כ דמהני תפיסה משום דהוי ספק כמו תו"ת וכמש"כ הרמב"ן, דאמאי מהני תפיסה בשור תם, הא כיון דמה דמהני תפיסה הוא רק משום הודאת הנתבע, דהא ע"י עדים אינו יכול לגבות כיון דהודה, הוי מודה בקנס ופטור, וכ' דלשי' הראב"ד דפלגא ניזקא שאני ניחא, **ובשע"י** שער ז' פכ"ב **ובחי' הגרש"ש** סל"א סק"ה כ', דכיון דאי אפשר לחייבו אפילו ע"פ עדים וע"פ הודאתו, כיון דאיכא הודאת התובע דפטור, נמצא דהוא כמודה חוץ לב"ד כיון דאי אפשר לחייבו ע"פ הודאתו, וכמש"כ הרמב"ן לענין הודאה בזמן הזה דלא מהני לפוטרו, כיון דאין ב"ד יכולים לחייבו ע"פ הודאתו דלא דנים קנסות.

גמ' שם – **התור"פ** כ' בשם **ריב"א** להוכיח מהכא דלא מהני תפיסה בדררא דממונא בברי, דא"כ אמאי לא מהני תפיסה כנגד כל תביעתו, **ובתוס'** בב"מ ק' א' כ' לומר דמהני, **ובתומים** בכללי תפיסה אות נ"ג נ"ד הק' מהכא, וכ' דגבי תם י"ל דכיון דבעי העמדה בדין לא מהני תפיסה, דכיון דהוי ספק אי אפשר להעמידו בדין על זה, אבל גבי מועד אכתי יק' דאמאי לא מהני תפיסתו לגבות כפי טענתו, **ובש"ש** שמעתא ד' פי"א כ' לפ"ד היש"ש, דלא מהני תפיסה אלא היכי דיש ספק על גופו של דבר, אבל על חוב לא מהני תפיסה, דבמועד הוי חוב ולא מהני תפיסה, וכ' דגם לשי' הש"כ דמהני גם בחוב, י"ל דדוקא בספיקא דדינא מהני ולא בספיקא של מציאות, **ובקוה"ס** כלל ב' אות ח' חולק על זה עיי"ש, ועיי"ש מש"כ לישב קו' זו, **ובנתה"מ** בספ"ח סק"ד כ' לומר לפי דברי הנ"י במתני', דגבי מועד לא הוי באמת חיטים ושעורים, וכל קו' הגמ' היא על מה דמשתלם מהתם וכמשנ"ת לעיל באות א', די"ל דבאמת לא מיירי דתפס המועד אלא התם.

ח) תוד"ה ורבי עקיבא – **הראב"ד** מבאר דלא מוקי כרי"ש, משום דלרי"ש אם יאמר לו דיתן לו זוזי כבר לא יוכל לחזור, **ובתו"ח** כ' דלרי"ש כיון דהוי חוב עליו, באבד אחד יהיה חייב עדיין ליתן לו השור השני, כיון דהוי ודאי חיוב וספק פטור, **ובפנ"י** מבואר דיש לפרש כונת רש"י לדברי התו"ח.

בא"ד – **הרא"ש** הביא דבספר הרב אברצלוני כ' בשם **גאון**,דאם אבד האחד יכול לגבות רביע מהשור הנשאר, וכ' דלא נראה הכי אלא אינו גובה כלום וכמש"כ התוס', **והרשב"א** הק' על שי' הגאון, דמאי שנא מאבדה לו דרך ואתו ארבעה מכח אחד, דכל אחד מדחהו ואין לו כלום, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ' דהכא אין לו כלום, ולא דמי לשני שורים שנתערבו דכל אחד יש לו חצי, דהכא הוי קודם העמדה בדין, ומבואר דאחר העמדה בדין ס"ל דבאמת גם הכא יהיה לו חצי בכל שור, ואם יאבד האחד יוכל לגבות חצי, ולכאורה לפ"ד החילוק בין זה לאבדה דרך, דשם לא היה העמדה בדין, ויל"ע דגם בשי' גאון י"ל דמיירי דוקא אחר העמדה בדין, **ובפרישה** ס"ת סק"ב כ' דלשי' הגאון, הכא נמי באם שור אחד יהיה שוה רק כפי רביע הנזק, יוכל לגבות הרביע האחר מהשור השני, ולכאורה נראה דכל דברי הגאון הם רק בגונא דמעיקרא ממנ"פ יש לו חצי הנזק ורק לא ידעינן ממי.