כלים פ_ל מ_ד
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פ"ל מ"ד**

א] **צלוחית קטנה שניטל פי' טמאה וגדולה שניטל פי' טהורה,** הרמב"ם בפי"ב מכלים הי"א פירש דהוא משום דצלוחית קטנה הניטלת ביד אחת, אין מכניסין היד לתוכה אלא יוצק ממנה, אבל גדולה הניטלת בב' ידים מכניסין היד לתוכה, וכנראה היינו דכיון דא"א ליטלה אלא בב' ידים, ע"כ אין הדרך ליטלה וליצוק ממנה, אלא להכניס ידו לתוכה וליטול, ובזה נתישב משה"ק בסד"ט ע"ז, וכיון שניטל פי' והיא חובלת ביד בשעה שמכניס ידו לתוכה ה"ה טהורה, ולפ"ז הא דגדולה שניטל פי' טהורה, הוא מחד טעמא עם הא דצלוחית של פלייטון שניטל פי' טהורה, והא דתנן שהיא סורחת את היד קאי גם על הא דגדולה שניטל פי' טהורה, וכ"כ בתוס' חדשים, ובמשנ"א הק' ע"ז דא"כ מ"ט לגינין גדולים שניטל פיהן טמאין, אך באמת לפי' הרמב"ם גופי' בטעם טומאתן, ניחא, ונת' להלן אות ג'.

ובתוי"ט פירש בשם מהר"ם, דבצלוחית קטנה אינו משים בה כ"כ שמן וגם יכול להוליכה בקל ואינו ירא שמא ישפך השמן, ומשא"כ בגדולה שמשים בה הרבה שמן והיא כבדה וירא פן ישפך השמן כשניטל פי' אינו משתמש בה עוד. - ובאלי' רבה פירש, דצלוחית קטנה שניטלת בידו אחת נותן ידו למטה מפי' ומטלטלה ואינה סורחת את היד, ומשא"כ צלוחית גדולה הניטלת בב' ידים וצריך לאחוז בכל הכלי בב' ידיו, נמצאת סורחת מלמעלה מכנגד פי' את היד.

ב] **של פלייטון שניטל פי' טהורה,** הרמב"ם והרא"ש פירשו דהוא משום שכשיושיט ידו ליטול מן הבושם תשרט ידו, ובאלי' רבה פירש דהוא משום שהיא כ"כ קטנה שכולה נכנסת לתוך ידו וסורחת את ידו מלמעלה.

ג] **לגינין גדולים שניטל פיהן טמאין מפני שהוא מתקנן לכבשים,** הרמב"ם והרא"ש פירשו דהוא משום דאין משתמשין בהן בכל עת וע"כ אין חוששין על סירכת היד, ואזלי לטעמייהו דס"ל דחשש סירכת היד בניטל הפה הוא כשמכניס את ידו לתוכו, וע"כ גם בלגינים גדולים יש לחוש לכך, ואך דכיון דאי"ז אלא לפרקים אין חוששין לזה.

ובאלי' רבה פירש דהוא משום שאינן ניטלין כלל אלא עומדין על הארץ והוא כובש כבשים לתוכן, וזהו לטעמי' דחשש סירכת היד בניטל הפה, הוא כשהוא נוטל את הכלי בידו, וע"כ בלגינים גדולים שאינו נוטלן בידן אין לחוש לכך.

ד] **והאפרכס של זכוכית טהורה,** הרמב"ם פירש דהחטים שנותנין בו נשפכים למטה וע"כ הוא טהור דכלי זכוכית אין נטמא מהן אלא מקבליהן, ובחזו"א סימן ל"ד סקט"ז כתב דאע"ג שהחטין שנותנין נופלין מעט מעט, מ"מ כיון דאינו מחזיק לא חשיב כלי קיבול.

ובסד"ט כתב דלדעת הר"ש והרע"ב לעיל פ"ב מ"א דכלי חרס שיש לו תוך העשוי לקבלה טמא אף שאין לו בית קיבול, י"ל דזהו דקמ"ל הכא דכלי זכוכית ל"ד בזה לכלי חרס, אלא אף דיש לו תוך העשוי לקבלה, מ"מ כיון דאין לו בית קיבול ה"ה טהור, ועמש"נ בזה לעיל מ"א אות ב'.

וי"ל עוד עד"ז גם לדעת ש"ר דאף כ"ח אינו טמא אלא כשיש לו בית קיבול, וזה לפמש"כ בפי' הר"ש מכת"י לעיל פט"ז מ"ו ומ"ז דבכלי עץ דבעינן שיהא מטלטל מלא וריקן, אינו טמא אלא בשהוא עשוי לטלטל דבר אחר על ידו, וכ"ה בפירש"י שבת דס"ו., ונת' לעיל מ"א אות י"א דבכ"ח דלא איתקש לשק ל"ב שיהא עשוי לטלטל דבר אחר על ידו, ובכלי זכוכית בעינן שיהא עשוי לטלטל דבר אחר על ידו, שהרי בעינן בהו מטלטל מלא וריקן דמה"ט שידה תיבה ומגדל של זכוכית טהורין, כדתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל מ"א, ולפ"ז י"ל דהא דהאפרכס לא חשיב ככלי קיבול אף שהחטין שנותנין בו נופלין מעט מעט, הוא רק משום שאינו עשוי לטלטל את המתקבל בו על ידו, ובכלי חרס כה"ג הי' טמא, וזהו דקמ"ל הכא דכלי זכוכית ל"ד בזה לכלי חרס.

ה] **שם בר"ש, תניא בתוספתא וכו' פנס של זכוכית שיש בו בית קיבול שמן טמא בית קיבול נר טהור,** ?הר"ש כתב דהוא דומיא דהא דתנן לעיל פ"ב מ"ד בכלי חרס, ועיי"ש אות ? מש"נ בביאור דין זה.

ו] **וכל מדרס כלי זכוכית טמא,** כ"ה גירסת הרמב"ם פ"א מכלים ה"י וכתב שם דטומאתו היא מדבריהם, ולהרמב"ם לטעמי' הוא פשוט כן דאין טומאתו אלא מדבריהם, שהרי דעת הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"כ מ"ג דרק מינים הנטמאין בשאר טומאות נטמאין במדרס, (ונת' בזה לעיל פ"כ מ"ג אות י"ד ואילך ופי"ז מי"ז אות כ'), וע"כ ודאי דמדאורייתא דכלי זכוכית אין מקב"ט, אף אין נטמאין במדרס, וכל הא דהן נטמאין במדרס, הוא רק מכח מה שגזרו חכמים טומאה על כלי זכוכית.

ובמרכה"מ פ"א מכלים ה"י הק', דלמש"כ הרמב"ם שם ה"ה ובפ"א ממקואות ה"ג דכלי זכוכית אין להן טהרה במקוה, ונת' בזה להלן אות ז', א"כ מ"ט הן טמאין מדרס, הרי אמרינן בשבת דפ"ד. דכל שאין לו טהרה במקוה אינו נטמא במדרס, עיי"ש, ובחי' רא"ל ח"ב סימן ע' כתב דצ"ל בדעת הרמב"ם דס"ל כלישנא בתרא בשבת שם, דלא ס"ל להא דכל שאין לו טהרה במקוה אינו נטמא מדרס, ויש להוסיף, דבד' הרמב"ם בפ"א מכלים ה"ח מבו' דהא דכ"ח אינו נטמא במדרס נלמד מקרא אחרינא, והרי דלא ס"ל להא דכל שאין לו טהרה במקוה אינו נטמא מדרס, אך אכתי צ"ע, דא"כ תיקשי לל"ק דהתם מהא דתניא הכא דמדרס כלי זכוכית טמא, וי"ל דאיהו ס"ל דכלי זכוכית יש לו טהרה במקוה, ועי' באג"מ חלק קדשים וטהרות סימן ל"ג מש"כ בזה.

ובחי' רא"ל שם עמד, דלמש"כ הרמב"ם בפ"א מכלים דטומאת כלי זכוכית היא ככלי חרס, א"כ מ"ט כלי זכוכית נטמאין במדרס, ול"ה ככ"ח דאינו נטמא במדרס, (ובאמת בביאור הגר"א לתוספתא גריס דמדרס כלי זכוכית טהור, ופירש דהוא משום דטומאתן היא ככ"ח, ולא עדיפי מכ"ח דאין מדרס לכ"ח), ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' באג"מ שם מש"כ בזה.

ז] והר"ש כתב דאית דגרסי טהורים, ואע"ג דכלי זכוכית יש להם טהרה במקוה וכו' וכל שיש לו טהרה במקוה טמא מדרס, מ"מ הואיל וטומאת כלי זכוכית דרבנן לא גזרו עליהן, ובמקד"ד סימן נ"ב סוסק"א עמד בזה, דלמש"כ התוס' דטומאת מדרס הויא אף בדבר שאינו מז' מינים האמורים בתורה, א"כ בדין דכלי זכוכית יטמאו במדרס מדאורייתא, וכתב דבעכצ"ל דהתוס' יגרסו בתוספתא דמדרס כלי זכוכית טמא, עכ"ד,[[1]](#footnote-2) אך אי"ז מתישב בד' הר"ש דנקט הכא בפשיטות דאין מקום לטמאות במדרס כלי זכוכית אלא מדרבנן, אף דאיהו גופי' ס"ל לעיל פי"ז מי"ז ופכ"ד מ"י כדעת התוס' דאף דבר שאינו מז' מינים האמורים בתורה טמא מדרס.

אך באמת לק"מ, שהרי להדיא כתב הר"ש דטומאת מדרס היא רק במה שיש לו טהרה במקוה, וכמש"א בשבת דפ"ד., וע"כ ודאי דמדאורייתא דאין טומאה לכלי זכוכית ואין להן טהרה במקוה, אף אינם טמאין מדרס, (ול"ד לשיפה וגמי דטמאין מדרס, משום דיש במינם טהרה במקוה, אך כלי זכוכית הרי אין במינם טהרה במקוה), ואין מקום לטמאותם במדרס רק מדרבנן שתיקנו טומאה לכלי זכוכית ויש להן טהרה במקוה, וז"פ.

ח] ובעיקר מש"כ הר"ש בפשיטות דכלי זכוכית יש להן טהרה במקוה, הנה ד"ז הוא שנוי בפלוגתא, דהרמב"ם בפ"א מכלים ה"ה כתב דכלי זכוכית אין להן טהרה במקוה, ובפ"א ממקואות ה"ג כתב דעשאום ככלי חרס שאין להן טהרה אלא שבירה ואפי' חיברו קרקע ואפי' קבעו במסמר ואפי' מלאהו סיד או גפסיס ה"ה כמו שהי', (ועמש"נ בדין זה לעיל פ"ה מ"ז אות י"ד ואילך), - ומקור ד' הרמב"ם הוא מסוגיית הגמ' בשבת דט"ו: דמפרשינן דטעם טומאת כלי זכוכית הוא משום דתחילת ברייתן מן החול ושוינהו רבנן ככ"ח, ופרכינן אלא מעתה לא תהא להן טהרה במקוה אלמה תנן ואלו חוצצין בכלים הזפת והמור בכלי זכוכית, ומשני הבמ"ע כגון שניקבו והטיף לתוכן אבר וכו', ומבו' דכלי זכוכית אין להן טהרה במקוה, וכ"כ המאירי בשבת שם ובכ"ד,[[2]](#footnote-3) וכן נקט בס' יחוסי תנו"א ע' ר"י בן שמוע, (וכתב דל"ד להא דלענין דין טבילת כלים יש להן טבילה, עיי"ש).

ובדעת הר"ש דס"ל דיש להן טהרה במקוה, בפשוטו י"ל דס"ל, דלפ"מ דמשני התם דהא דמיטמאין הוא כיון דכי נשתברו יש להם תקנה שוינהו ככלי מתכות, הוו ככלי מתכות אף לענין דיש להן טהרה במקוה, וכ"ה להדיא בתשו' הרשב"א ח"א סימן תקמ"ז, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בד' רש"י בשבת שם ד"ה לטומאתן ישנה, דיש להן טהרה בטבילה, (וכ"ה בתשו' ופסקים לחכמי אשכנז סימן ע"ד דלשנויא קמא יש להן טהרה במקוה).[[3]](#footnote-4)

ובשו"ת הגרע"א מהדו"ק סימן ר"י כתב בשם החת"ס בדעת הר"ש, דס"ל דאף לשנויא דרב אשי דהא דמיטמאין מגבן הוא משום דנראה תוכן כברן, מ"מ יש להן טהרה במקוה, דאין לך דבר שטמא מגבו ולא יהי' לו טהרה במקוה, ומקור ד' הר"ש לזה הוא, דכיון דלשנויא קמא יש לו טהרה במקוה, ה"נ ג"כ לרב אשי, דלא ליפלגו בדינא לענין טהרה במקוה, והגרע"א שם נחלק ע"ז, וכתב דמודה הר"ש דלשנויא דרב אשי ודאי אין להן טהרה במקוה, וגם לשנויא קמא אין להן טהרה במקוה אלא כשנטמא מגבו, דבכה"ג כיון דכל טומאתן הוא משום דשוינהו ככלי מתכות, ע"כ יש להן טהרה במקוה, דאין לתפוס ב' חומרי בנושא א', עכ"ד, ועיקר הך דינא דכשנטמאו מגבן יש להן טהרה במקוה, כ"כ הגרע"א גם בתוס' מקואות פ"ט מ"ה.

ט] ואמנם הנה לפי הנוס' שבפי' הר"ש מכת"י שלמד להא דכלי זכוכית יש להן טהרה במקוה, מהא דדייק בפ"ק דשבת מדתנן ואלו חוצצין בכלים הזפת והמור בכלי זכוכית, נראה דס"ל דלכו"ע הוא כן דיש לכלי זכוכית טהרה במקוה, וכ"נ גם מד' הרא"ש לעיל פ"ב סוף מ"א, (והרא"ש שם לעיל מינה הביא לב' הדעות בטעם טומאת כלי זכוכית, ורחוק לומר דמש"כ בסו"ד דיש להן טהרה במקוה, הוא שנוי בפלוגתא), וכן מ' גם בד' הר"ש שם, - וכ"כ הגר"א ביו"ד סימן ק"כ סקי"ט, ז"ל, וכ"פ הרמב"ם בפ"א מה' כלים כרב אשי וכתב דאין להן טהרה במקוה וכו', אבל צ"ע לדינא דרב אשי גופא ס"ל בע"ז טעמא דכי נשתברו כו' וכמ"ש תוס' שם וקשה לחלק בזה בין טבילה דהכא לטבילה דהתם, ולולי דבריהם הי' נראה דודאי יש לדמינהו לכלי מתכות וכן לכ"ח, אלא דלא ס"ל לר"א בדבר א' לדמותו במקצת לכ"ח ובמקצת לכלי מתכת, אלא בטומאה דמינהו לכ"ח הואיל ותחלת כו', אבל בטבילה בין חדשים בין לטהרה דלית להו לכ"ח טבילה דמינהו לכלי מתכות ואתי מתני' הנ"ל כרבנן, עכ"ל, - וכן נראה להדיא בפי' ר"ח בשבת דט"ז: דגם לדעת רב אשי יש להן טהרה במקוה מכח ה"ט דכי נשתברו יש להן תקנה, עיי"ש.

י] בתשו' הגרע"א שם עמד בעיקר מש"כ הר"ש דמדרס כלי זכוכית טהורין דהואיל וטומאת כלי זכוכית דרבנן לא גזרו עליהן, דא"כ מ"ט פריך בשבת שם דמ"ט פשוטי כלי זכוכית טהורין, ולא משני דכיון דטומאתן מדרבנן לא גזרו עליהן, ועיי"ש שכתב לישב, דדוקא מדרס דהוא ענין טומאה אחרת לא גזרו ואמרו דלטמאו רק בשרץ ומת, אבל בטומאה דשרץ ומת עצמו לא שייך לחלק בתמונת הכלי אם הוא בית קיבול או לא.

ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז מש"כ החת"ס שהק' לו ח"א, דלפ"ד הר"ש דלא גזרו עליהן טומאת מדרס כיון דטומאתן מדרבנן, א"כ איך אמרינן בסוגיא דשבת שם דהא דפשוטי כלי זכוכית טהורין הוא משום דעבוד בהו רבנן הכירא כ"ה דלא לשרוף עלייהו תרומה וקדשים, הרי בלא"ה הוי היכר במה שאינו טמא מדרס, (והחת"ס כתב לישב, דכל מש"כ הר"ש דמדרס כלי זכוכית טהורין הוא רק לשנויא דרב אשי, אך לשנויא קמא באמת הן טמאין מדרס וליכא הכירא, וע"כ עבוד בהו הכירא וטיהרו את פשוטיהן), וכתב הגרע"א, דאין ההיכר לפרסם שהוא טמא רק מדרבנן, דזהו אינו מספיק דהא גם בטומאה דרבנן מצינו דשורפים, וכמ"ש תוס' דבנטמא מתוכו באמת שורפים, אלא דההיכר הוא דלא עשו דבריהם כעין דאורייתא דא"כ הי' לטמא גם פשוטיהן, וכיון דפשוטיהן טהור, ויראו דלא עשו דבריהם כשל תורה ממש, ידעו דלא שרפינן עליהם תרומה וקדשים, וע"כ מהא דלי"ב טומאת מדרס ל"ה היכר מספיק, דמ"מ יאמרו דבטומאת שרץ ומת דגזרו בהן טומאה עשו דבריהם כשל תורה דכל דתיקון כעין דאורייתא תיקון ושורפים עלייהו תרומה וקדשים, וע"כ הוצרכו לההיכר דפשוטיהן טהורין, דמכח זה דחילקו בהנך טומאות, מוכח דבטומאות אלו עצמן לא עשו דבריהן כשל תורה, ובזה ידעו דאין שורפין, עכ"ד.

**בריך רחמנא דסייען**

1. ועיי"ש שכתב עוד, דלמש"כ רש"י בעירובין דק"ד: ובכורות דל"ח. דהא דמדרס כ"ח טהור הוא משום דאם ישב עליו אדם נשבר, הרי דכ"ש דכלי זכוכית דנשבר אם יושב עליו דחשיב אינו ראוי למדרס וטהור. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובסוטה דכ"ט. כתב המאירי עפי"ז, דכלי זכוכית אינו נעשה אב הטומאה, דכל שאין לו טהרה במקוה אינו נעשה אב הטומאה, אך לדעת הסוברים דיש לו טהרה במקוה, לכאו' אף הוא נעשה אב הטומאה, ועי' מרכה"מ קונט' ח"י דבר ענף ד' שריג י', ומי נפתוח אמנה ס"ד, וחזו"א סימן ג' סק"ט. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובדעת הרמב"ם שכתב דאין להן טהרה במקוה, בפשוטו י"ל דהוא משום שפסק בהל' כלים שם כשנויא דרב אשי, דהא דהן נטמאין מגבן הוא משום שנראה תוכן כברן, ומודה הרמב"ם דלשנויא קמא דשוינהו ככלי מתכות, אף יש להן טהרה במקוה, וכ"נ בביאור הגר"א יו"ד סימן ק"כ סקי"ט, אך במי נפתוח פרפר ל"ג סק"ג ובחזו"א סימן ג' סק"ט נקטו דגם לדעת רב אשי אין להן טהרה במקוה, עיי"ש.

   ועיי"ש במי נפתוח שכתב, דלכאו' יש להוכיח דלדעת רב אשי יש להן טהרה במקוה, מהא דפריך התם דאלא מעתה יחזרו לטומאתן ישנה, ואי נימא דאין להן טהרה במקוה, ל"ש בהו הגזירה דטומאה ישנה, דהיא גזירה שמא יאמרו טבילה בת יומא עולה, אך לדעת הרמב"ם גופי' בפי"ב מכלים ה"ב דמפרש דהחשש שמא יאמרו טבילה בת יומא עולה, אי"ז דיסברו שהטביל את הכלי, אלא היינו שיבואו לדמות טהרת טבילה לטהרה שבירה, ניחא, עכ"ד, ועי' חזו"א סימן ג' סק"ט בזה. [↑](#footnote-ref-4)