א - בדין נשבע שלא כדין דחוזר ונשבע
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

**בדין נשבע שלא כדין דחוזר ונשבע**

א] שבועות דל"ח: דאמר רבא האי דיינא דאשבע וכו' נעשה כמי שטעה בדבר משנה וחוזר, ופירש"י, דאשבע וכו' ולא התפיסו חפץ נעשה כטועה בדבר משנה, עכ"ל.

ובחי' הגרע"א הובא להקשות בשם הגרע"א, דלהפוסקים דס"ל דהחשוד על שבועה דרבנן חשוד ג"כ על שבועה דאורייתא, א"כ ממ"נ אי בפעם הא' נשבע באמת למה ישבע שנית, ואי נשבע בשקר, הא חשוד ג"כ על שבועה דאורייתא, וכן ק' גם על דינא דתשו' הרי"ף בנשבע היסת ואח"כ הביא התובע ע"א דצריך לישבע שנית בנק"ח וכן הק' גם בתשו' שבסו"ס דו"ח, וכן ק' ג"כ בגיטין דל"ה. דאמרו דמודה רב בקופצת, ופירש ר"ח דצריכה לחזור ולישבע בנק"ח, עכ"ד, ועי' גם בתומים סימן פ"ז סק"ל ובקצוה"ח שם סק"? ובנתיה"מ שם סק"? שעמדו על קו' זו?.

ובפשוטו י"ל בזה, למש"כ הרשב"א במיוחסות סימן ק"ט בתו"ד, ז"ל, ועוד אם אתה אומר כן, מי שהשביע חבירו פעם אחת אסור הוא לעולם למסור לו שום שבועה, ואינה, וכמדומה שכבר אמרתי לך פה אל פה שכן נראה ממה שכתב הראב"ד בפרק הכותב באותה שאמרו אי פקח אידך מייתי ליה לידי שבועה דאורייתא, שהוא פירוש אף לידי שבועה דאורייתא לאחר שנשבע אותה שבועה דע"א מעידה שהיא פרועה וכו', וטעמא דכל הני משום טעמא דאביי דאמר חיישי' שמא מלוה ישנה יש לו עליו, ואע"ג דאמר עליו פרשי אינשי מספק שבועה ולא פרשי מספק ממונא, לאו למימרא דכל שנשבע בענין זה שנפסל ואפילו למי שהשביעו ולע"א המכחישו, שאין אדם נפסל אלא בהעדאת שני עדים שראו שגנב או שגזל או שעבר על שבועתו, שהוא אין יכול להכחישו ואפילו בשבועתו, הא בענין אחר לא, והתם מצויין בנ"א להחמיר על עצמם בשבועה שלא לישבע על הספק, ולפיכך יכולין אנו למסור לו שבועה שאינו חשוד לישבע עליה לשקר, ומ"מ אע"פ שנשבע אין חשוד בעינינו עדיין על השבועה, כי שמא נתחזק בדמיונו שיש לו מלוה ישנה על זה ונשבע על אותו ספק, אבל בעלמא אין חשוד, עכ"ל.

ולפ"ז מתישב היטב קו' הגרע"א ודעימי', דבכל הני גווני שפיר חוזרין ומשביעין אותו, הגם שנשבע כבר פעם א', ולא אמרי' דממ"נ אי בפעם הא' נשבע באמת למה ישבע שנית, ואי נשבע בשקר הא חשוד ג"כ על שבועה דאורייתא, שהרי אפשר שנשבע פעם ראשונה מכח ספק מלוה ישנה שיש לו עליו, ואינו נעשה חשוד בכך, ושפיר משביעין אותו שוב שבועה חמורה יותר, שיפרוש ממנה מספק, וזה ממש כשנויא דאביי לא אמרי' מיגו דחשיד אממונא חשיד אשבועתא, מכח ספק מלוה ישנה, והאמנם בתומים שם כתב דעל קו' זו ל"ש תי' אביי דפסק מלוה וכו', דהא פרשו מספק שבועה, עכ"ד, אך לפ"ד הרשב"א, דגם על שבועה שייך ה"ט דספק מלוה ישנה, שפיר שייך תי' אביי גם על קו' זו, ושו"ר באמרי בינה טונ"ט סימן כ"ט? שכבר כתב לישב כן.

אמנם הנה בד' הרשב"א ח"ג סימן צ"ד מבו' שלא כדבריו במיוחסות, ז"ל, אבל יש עדיין לדקדק על דין זה, כל שהתובע טוען ברי שהוא חשוד וכו', לפי שיש לומר דכיון שהוא טוען שהנתבע חשוד, א"כ לפי דבריו א"א לב"ד למסור לו שבועה שאין מוסרין שבועה לחשוד וכו', "ודוקא בשהתובע אומר שהוא חשוד להשבע לשקר אבל לא באומר שהוא חשוד לגזול ולגנוב דשמא לא גזל זה ולא גנב ממי שגזל או שגנב אלא משום דספק מלוה ישנה יש לו עליו, ולא פרשי אינשי מספק ממונא אבל מספק שבועה פרשי" וכו', ואני רואה קצת מחכמי ישראל נ"ע שיראה מדבריהם שאין נמנעין מלהשביעו מחמת שחשדו בעל דינו על שבועתו ואפילו טוען נשבע לו לשקר וכו', וכן יראה מדברי הראב"ד ז"ל וכו' בפרק הכותב בשמעתתא דאי פקח אידך מייתי לה לידי שבועה דאורייתא, והרב בעה"ע ז"ל כתב שהרב אלפסי ז"ל כתב בתשובה שהנשבע שבועת היסת, ואחר כך בא ע"א, משביעין אותו ע"פ העד שבועת התורה, שכל מקום ששנים מחייבין אותו ממון עד אחד מחייבו שבועה, עכ"ל.

ומפורש בד' הרשב"א, דהגם דכשהתובע אומר שהוא חשוד לגנוב ולגזול, מוסרין לו שבועה משום דתלינן במלוה ישנה, מ"מ כשאומר שהוא חשוד לישבע לשקר, אין לתלות במלוה ישנה, דפרשי אינשי מספק שבועה.

ומה"ט הוצרך הרשב"א לפרש, דמש"כ הראב"ד בההיא דאם פיקח וכו', דמשביעין אותה שבועה דאורייתא אחר שנשבע שבועת המשנה, הוא משום דאין פוסלין אותו לחצאין, ודלא כמש"כ במיוחסות דהטעם בזה הוא משום דתלינן במלוה ישנה.

ושו"ר בשו"ת מים עמוקים לראנ"ח ח"ב סימן פ"ה שכבר עמד על סתירת ד' הרשב"א, עיי"ש שהאריך בזה.

ועי' גם בתשו' הריב"ש סימן שד"מ הובא בב"י סו"ס ע"ה שמבו' כן, שדן בגונא שבאנו לחיייבו שבועה בטענה שנמצא שעבר על שבועתו, דכיון דלפי דברי התובע הוי חשוד לא משבעינן לי', עיי"ש, והרי דכה"ג לא תלינן לה במלוה ישנה.

ב] והנה כתב המאירי בסוגיין, ז"ל, יש מי שאומר שטעם חזרה זו היא לפי שחושדין אותו לעבור על שבועה זו הואיל ונראית לו כשבועה מד"ס, ומשביעין אותו שבועה הנראית לו כשבועת התורה שלא יעבור עלי', ולמדו מכאן שהחשוד על שבועת סופרים אינו חשוד לשבועת התורה, ול"נ שאי"ז ראי, שיש לפרש חוזר ומשביעין אותו מפני שלא עשו בו כדינו ואין להם להקל, עכ"ל.

והנה יש שפירשו דמה שלמדו מכאן שהחשוד על שבועה דרבנן אינו חשוד לשבועת התורה, הוא משום קו' הגרע"א, דאם הוא חשוד לשבועת התורה, א"כ מה תועלת יש להשביעו פעם שנית, הרי ממ"נ אם בפעם הא' נשבע באמת למה ישבע שנית, ואי נשבע בשקר, ה"ה חשוד גם על שבועת התורה.

אך לפ"ז צ"ב מש"כ ע"ז המאירי דאי"ז ראי', דהא דחוזרין ומשביעין אותו הוא מפני שלא עשו כדינו ואין להם להקל, וצ"ב דמה תשובה היא זו, הרי אף שלא עשו כדינו, מ"מ אין תועלת להשביעו פעם שני'.

אך שמא יל"פ ד' המאירי, כמש"כ התומים שם בישוב הקו', ז"ל, ועכצ"ל דבאמת שורת הדין הי' מבלי להצריכו שבועה שנית, רק הואיל ותקנ"ח היא שיהי' בנק"ח כמו שמצינו באליעזר, אם הוא נשבע שלא כתקנתם, שבועתו כמאן דליתא וכאילו לא נשבע כלל, ועקרו חז"ל לשבועה ואלמוהו לתקנתם, עכ"ל, אך הדברים צ"ב.

ג] ונ' הביאור בזה, דהנה בל' המאירי מבו' להדיא, דעיקר הפלוגתא בזה אם יש ללמוד מכאן דהחשוד על שבועת ד"ס אינו חשוד על שבועת התורה, היא תלוי' בטעם הדין דמי שנשבע בלא נק"ח חוזר ונשבע בנק"ח, די"מ דהוא משום שחושדין אותו לעבור על שבועה זו הואיל ונראית לו כשבועה מד"ס וע"כ משביעין אותו שבועה הנראית לו כשבועת התורה שלא יעבור עלי', אך המאירי ס"ל דהוא משום שלא עשו בו כדינו ואין להם להקל.

ונ' בביאורו, דהני י"מ ס"ל, דהגם שנשבע שלא כדינו, סו"ס כיון דאית לן בירור דשבועה כטענתו, הי' מן הדין שלא יהא נשבע שנית, דהגם דלא נשבע כפי חיובו, מ"מ כיון דיש לנו בירור דשבועה סגי בזה, וכל הא דחוזרין ומשביעין אותו שנית, הוא משום דאנו חושדין אותו לעבור על שבועה זו שהיא נראית לו קלה, וע"כ לא סגי לן בבירור זה.

אך המאירי ס"ל, דכל שהוא מחויב שבועה, אינו נפטר אא"כ נשבע כדינו, וכל שנשבע שלא כדינו, הרי דאף אם שבועה זו מבררת כפי השבועה שנתחייב בה, לא סגי בזה לפטרו, וזה דומיא דהמביא ע"א כדבריו באופן שאינו נפטר עי"ז, אין עיקר חיובו מיוסד על הא דחשדי' להעד שמשקר, אלא היינו דכיון שהעד ל"מ לפטרו, הדר דינא שהוא מחויב כדמעיקרא, (והגם דאם הוא חייב בע"כ דהעד משקר, מ"מ אין עיקר חיובו מיוסד ע"ז), וה"נ הכא דכוותה.

ולפ"ז נ', דמה שלמדו הני י"מ מהכא דהחשוד על שבועה דרבנן אינו חשוד על שבועת התורה, היינו משום דכיון דכל הא דמחייבי' לי' לחזור ולישבע, הוא רק מכח שאנו חושדין אותו לעבור על שבועה זו, הרי דאם החשוד על שבועה דרבנן חשוד על שבועת התורה, א"א לחייבו שבועה מכח זה, וזה ע"ד הא דאי אמרינן מיגו דחשיד אממונא חשיד אשבועתא אינו נשבע, וכדלהלן, וע"ז הוא שנחלק המאירי, דהא דמחייבי' לי' לחזור ולישבע, אינו מכח שאנו חושדין אותו לעבור על שבועה זו, אלא הוא משום דכל שלא נשבע כדינו אין שבועה זו פוטרתו, אף אם יש בה בירור כפי בירור השבועה שנתחייב בה, וע"כ אף דהחשוד על שבועה דרבנן חשוד על שבועת התורה, מ"מ הכא משביעין אותו, דהכא אינו חשוד כלל על שבועה דרבנן, שהרי אפשר שנשבע באמת, וע"כ משביעין אותו כדינו.

ולפ"ז מוכח, דכלל לא קשיא להו דמה תועלת יש בשבועה השני' דממ"נ וכו', דע"ז ל"מ תי' המאירי כלל, אלא קשיא להו דא"א לחייבו שבועה מכח הא דחושדין אותו על השבועה הראשונה דאם החשוד על שבועה דרבנן חשוד על שבועה דאורייתא, שהרי על חשש זה ל"מ שבועתו השני' מידי, וע"ז תי' המאירי דהא דחוזרין ומשביעין אותו אי"ז מכח שחושדין אותו על השבועה הראשונה, אלא משום שלא נשבע כדינו, וע"כ שפיר מצינו לחזור ולהשביעו.

ד] ואמנם צ"ע הטעם בזה, דלכאו' אף אם אין חיוב השבועה מיוסד על זה שחושדין אותו שנשבע לשקר, מ"מ היאך מצינו להשביעו על טענת התובע שהוא חייב לו, הרי על צד זה שהוא חייב לו, נמצא ששבועתו הראשונה הויא שבועת שקר, וה"ה חשוד על השבועה השני', ומה תועלת יש בשבועה השני'.

ונ' בדעתם כמש"כ כמש"כ בחי' הגר"ש ב"מ סימן ח', דלעולם גם מי שהוא חשוד יש תועלת בשבועתו, וע"כ ל"ש כלל לומר דממ"נ וכו', וכל עיקר דינא דמיגו דחשיד דפוטרו משבועה, הוא רק היכא שעיקר התביעה מיוסדת על החשד, ובזה הוא דאמרי' דמיגו דחשיד וכו', ואין תביעה זו מחייבת שבועה, אך כל שעיקר התביעה אינה מיוסדת על החשד, הרי דהגם דלפי תביעה זו נמצא בע"כ שהוא חשוד, אי"ז טעם שלא להשביעו.

ואשר ע"כ רק לדעת הני י"מ, דכל הא דחוזרין ומשביעין אותו הוא מיוסד על הא דחשדי' לי' שנשבע לשקר, הוא דמוכח מכאן דהחשוד על שבועה דרבנן אינו חשוד על שבועה דאורייתא, דאל"כ ל"ה מחייבי' לי' לישבע, משום דחובת השבועה עצמה מיוסדת על החשד, אך לפ"ד המאירי דהא דחוזרין ומשביעין אותו אינו מיוסד על הא דחושדין אותו שנשבע לשקר, אלא הוא משום שלא נשבע כדינו, ע"כ הגם דהחשוד על שבועה דרבנן חשוד על שבועה דאורייתא, מ"מ שפיר חוזרין ומשביעין אותו, וז"פ.

ה] וכדרך זו נראה גם בד' הקצוה"ח שם, ז"ל, ולכן יראה דהטעם הוא משום דאמרינן האי דיינא דאשבע בלי נק"ח חוזר, ואע"ג דחשוד הוי אפילו בלי נק"ח, ולא אמרינן מאי נפ"מ בשבועה אחרת בנק"ח נימא מגו דחשוד אשבועה בלי נק"ח חשוד נמי אשבועה בנק"ח, אלא משום דכיון דתחלת דינא שישבע בנק"ח חוזר הוא לתחלת דין דנעשה כטועה בדבר משנה, ותחלת דין דוקא בנק"ח דהוא איום יותר, ומשו"ה כל שלא נתחייב רק ע"י שבועה א"כ מעולם לא רמי עליו שבועה בנק"ח דאמרינן מגו דחשיד וכו', עכ"ל.

והנה מש"כ הקצוה"ח דהטעם דלא אמרי' הכא מיגו דחשיד אשבועה וכו', הוא משום דתחילת דינא שישבע בנק"ח וע"כ חוזר הוא לתחילת דין דנעשה כטועה בדבר משנה, נ' שאין כונתו רק משום דכבר הי' מחויב שבועה בנק"ח ומה שהשביעוהו בלא נק"ח הי' בטעות, דא"כ אכתי תיקשי בדינא דתשובת הרי"ף שהובא בשו"ע שם סי"ד, דאם כפר הכל ונשבע היסת בלא נק"ח ואח"כ חזר והביא ע"א חוזר ונשבע שבועה דאורייתא בנק"ח, ותיקשי דהיאך מחייבי' לי' השתא שבועה ע"פ העד, נימא מיגו דחשיד אשבועתא וכו'.

ובע"כ דמכוון ד' הקצוה"ח הוא כמש"נ בד' המאירי, דכיון שדינו הוא לישבע בנק"ח, ע"כ אף שכבר נשבע בלא נק"ח, ל"מ לו שבועה זו כלל וה"ה מחויב לישבע כדינו, וע"כ ל"ש בזה דינא דמיגו דחשיד, הגם דלפי צד זה שהוא חייב לו ממון, נמצא שנשבע לשקר והוי חשוד, מ"מ אי"ז טעם לפטרו משבועה, דרק היכא שעיקר מחייב השבועה מיוסד על חשד שנשבע לשקר, הוא דאמרי' מיגו דחשיד ולא מחייבי' לי' לישבע.

ו] ובתשו' הגרע"א שבסו"ס דו"ח הובא מהגרע"א לישב בזה, דכל מש"א דמיגו דחשיד אממונא חשיד אשבועתא, הוא רק משום שבאותו הזמן שמשביעין אותו, ה"ה חשיד אממונא, ובזה אין תועלת בשבועתו, אך הכא שפיר יש תועלת בשבועתו, דאף דלפי הצד שהוא חייב נמצא דנשבע לשקר, מ"מ שמא שב ועתה לא ישבע לשקר, ועי' כן גם בד' הגרע"א בב"מ ד"ג.

ובפשוטו גם ד' הגרע"א אלו מיוסדים על הא דדינא דמיגו דחשיד, לאו היינו דכיון דלפי התביעה ה"ה חשוד, יש בזה לדינא דחשוד דאין משביעין אותו, דא"כ ל"מ מידי הא דשמא שב, שהרי כל חשוד אינו נשבע אף דשמא שב, ובע"כ דמשום הא דלפי התביעה ה"ה חשוד, אי"ז טעם כלל שלא להשביעו, דאף שבועת החשוד יש בה תועלת, ואף דאם ידעי' דהוא חשוד אין אנו משביעין אותו, אך היינו רק משום דלא סגי בבירור דשבועה זו, וע"כ מזכותי התובע לישבע וליטול, וגם משום דאין מוסרין שבועה לחשוד, והני טעמי ל"ש במיגו דחשיד, וכל מש"א דמיגו דחשיד, הוא רק היכא דחשיד עתה אממונא, דבכה"ג אין תועלת כלל בשבועתו, ובזה הוא דאמרי' דל"ש שטענה זו תחייב שבועה, אחר שאין תועלת בשבועה כלל, וע"ז הוא שכתב הגרע"א דבנידו"ד שפיר יש תועלת בשבועה, וע"כ ל"ש בזה דינא דמיגו דחשיד.

אך יל"פ ד' הגרע"א בע"א, כמש"כ הנתיה"מ שם, ז"ל, ונלפע"ד לישב, דהנה בב"ק ק"ח בתוס' בד"ה ותרי כפילי כתבו דהחשוד על השבועה מדרבנן הוא דמיפסל, ולכאורה קשה מהא דפ"ק דב"מ דמקשה הש"ס אהא דאמר רחמנא מודה מקצת ישבע, נימא מיגו דחשיד וכו', ומוכח דמדאורייתא מיפסל, ועכצ"ל דמדאורייתא לא מחזקינן למי שעבר עבירה פעם אחת שיעבור כן תמיד, משא"כ במיגו דחשיד אממונא שפיר אמרינן דאם רוצה לגזול עכשיו ישבע ג"כ לשקר עכשיו, רק מדרבנן אסרו לקבל שבועה מחשוד פעם אחת עד שיקבל תשובה ויתברר שעשה תשובה, אבל מדאורייתא כשר לשבועה וכו', ולפי"ז אתי שפיר, דכיון שהיה חייב שבועה חמורה ונשבע שבועה קלה דהוי כלא נשבע כלל, צריך לחזור ולישבע שבועה חמורה, ולא שייך לומר מיגו דחשוד אשבועה קלה חשוד אשבועה חמורה, דמדאורייתא לא מחזקינן לחשוד עכשיו מחמת עבירה שעבר כבר וכמו שכתבתי, וחייב שבועה מדאורייתא, ומדרבנן ג"כ לא שייך למיפסליה ולהפוך השבועה על שכנגדו, כיון דאינו מבורר שהוא חשוד דאימר באמת נשבע, וכיון דרחמנא לא הימניה אשבועה קלה רק אשבועה חמורה, דחשדיה רחמנא לעבור על שבועה קלה ולא על שבועה חמורה, מהיכ"ת היה להן לחכמים לקלקל חיוב שבועת התורה המוטל עליו כשאין ידוע להם שהוא חשוד, עכ"ל.

ז] אך בעיקר ד' הגרע"א והנתיה"מ יש להעיר מד' הריב"ש סימן שד"מ הובא בב"י סו"ס ע"ה, ז"ל, אבל לפי דעתך שהשבועה שנשבע מקיימת הקנין, א"כ לפ"ז הרי כאן תביעת ממון, והו"ל כמנה לי בידך והלה אומר איני יודע, וכי תימא והלא לדברי התובע חשוד הוא שכבר עבר על השבועה ואיך משביעין אותו עתה וכו', עכ"ל, והרי להדיא דאמרי' מיגו דחשיד אף היכא שהוא חשוד מכח שעבר אתמול על שבועתו.

אך לפ"ד הקצוה"ח שהבאנו ניחא, דהתם הרי אתינן לחייבו לישבע ע"ז שעבר על שבועתו, ובכה"ג כיון דעיקר מחייב השבועה מיוסד ע"ז דחיישי' שמא עבר על שבועתו, אמרי' מיגו דחשיד ולא משבעינן לי'.

ז] ונמצא לפ"ז, דבהך מילתא כו"ע מודו, דדינא דמיגו דחשיד אינו ?

ח] והנה בעיקר דינא דמיגו דחשיד אממונא חשיד אשבועתא מצינו פלוגתת הראשונים, דדעת רש"י ותוס' ב"מ ד"ג: מבוארת, דאי אמרי' מיגו דחשיד, א"צ הנתבע לישבע והוא פטור בלא שבועה, אך הרמב"ן והרשב"א שם כתבו דאי אמרי' מיגו דחשיד הוי דינו כחשוד על השבועה שכנגדו נשבע ונוטל, עי' בדבריהם.

ושורש הפלוגתא בזה נת' במקומו, דרש"י ותוס' ס"ל דיסוד הדין דמיגו דחשיד הוא, דטענה זו ל"מ להתברר ע"י השבועה, וע"כ אינה מחייבת שבועה כלל, וה"ה נפטר בלא שבועה, אך הרמב"ן והרשב"א ס"ל דדינא דמיגו דחשיד הוא, דכיון דהדררא המחייבת שבועה, חושדתו ג"כ שישבע לשקר, ע"כ א"א להשביעו, והוי כחשוד שכנגדו נשבע ונוטל.