שיעור יז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שיח - בישול

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות שבת

##### **בישול**

##### סימן שיח סעיף טו - טז

##### שיעור יז

* **ליתן דבר יבש בתוך התנור שהיס"ב ע"ג קדירה.**
* **לח שנצטנן אי שרי לומר לעכו"ם לחממו.**
* **דבר גוש שנימוח ע"י האש אי מותר לקרבו לאש.**
* **גוש שנימוח בבישול אמאי אין בו בישול משום לח שנצטנן.**
* **איסור בישול בחמאה.**

**דבר יבש שנתבשל כל צרכו אם מותר ליתנו אצל המדורה**

א] [סעיף טו] **דבר שנתבשל כל צרכו והוא יבש שאין בו מרק מותר להניחו כנגד המדורה אפי' במקום שהיד סולדת בו וכו' .** דכיון דנתבשל כ"צ והוא יבש אין בו עוד משום בישול, אלא דהצריכו להרחיקו מהמדורה להיכר משום איסור נתינה לכתחילה. וכתב המ"ב (ס"ק צד) "וראיתי איזה אחרונים שכתבו דמיירי שהיה עשוי מדורה בפני עצמה. אבל כשמדורת עצים הוא בתוך התנור, אסור להכניס שם קדרה אפילו אם מרחיק קצת מן המדורה כיון שהוא מקום שהיד סולדת בו וכו'. אך אם אינו מעמיד את הקדירה על קרקעית התנור, כי אם על איזה כלי המפסיק, אז יש להקל. וכנ"ל בסי' רנג סעיף ג".

**אם מותר ליתן ע"ג קדירה ריקנית**

ב] ומבואר מדבריו דע"י כלי המפסיק אין איסור ומותר אף ליתן לכתחילה, ונסמך על המבואר לעיל סי' רנג סעיף ג', וצ"ע דשם לא הותר אלא חזרה, ולא נתינה לכתחילה, כמבואר שם בשו"ע. אמנם בסעיף ה' שם מבואר היתר אף בנתינה לכתחילה. וכבר הקשה כן בבה"ל (שם סעיף ג' ד"ה ויזהר) ותי' בשם הפמ"ג דסעיף ה' הוא בקדירה מליאה ואז מותר אף לכתחילה, ובסעיף ג' הוא קדירה ריקנית ולא הותר אלא חזרה [וכן הכריע החזו"א סי' לז ס"ק יד]. ודבריו כאן סותרים דהתיר אף ע"י קדירה ריקנית, וכן לקמן (ס"ק קא) מבואר דהתיר אף ע"י קדירה ריקנית וכ"ה לעיל (ס"ק מא), ודלא כמ"ש שם בבה"ל [ועי' לעיל שיעור יא שכבר הערנו מזה והבאנו שם דעת התהילה לדוד (רנג, יח) דס"ל ג"כ להקל בקדרה ריקנית] וצ"ע.

ג] ועוד יש לעיין, דאף אי נימא להתיר נתינה לכתחילה אף על גבי קדירה ריקנית, יש לומר שזהו דווקא באופן שניכר שמפסיק בינו לבין האש, אבל בתנור שהמדורה בתוכו, הרי האש באה גם מצד התנור ולאו דוקא מקרקעיתו, ומה מהני זה שהוא מניח ע"ג קדרה ריקנית. וכבר העיר מזה בחיי אדם (כלל כ' דין יד. והביאו השעה"צ ס"ק קיח) דכאן גרע מסימן רנג, וכתב דיש לסמוך ע"ז במקום חולה קצת. ואף החזו"א (סי' לז סק"ט) דעתו לאיסור בזה.

**דעת הרמ"א דכל שחם קצת אף בלח אין בו עוד משום בישול**

ד] **הגה: ואפי' נצטנן כבר. אבל אם הוא רותח אפילו בדבר שיש בו מרק מותר. ויש מקילין לומר דכל שאינו נותנו ע"ג האש או הכירה ממש רק סמוך לו, אפי' אם נצטנן מותר. ונהגו להקל בזה אם לא נצטנן לגמרי וכמו שכתבתי לעיל סי' רנג.** והוא דעת הרה"מ שהכריע דאף בלח שנצטנן אין בו משום בישול, וכן דעת הרמ"א להקל כל שלא נצטנן לגמרי. וכבר התבאר לעיל (שיעור ז) ב' דרכים בהבנת הרמ"א, אם משום דכל שחם קצת הוי כנתבשל כמאב"ד, ומצרף דעות המקילים דאין בו עוד משום בישול [כן דעת האגל"ט אופה יד. והנשמ"א כלל כ הע' ט]. או דמעיקר הדין דעתו להקל כרה"מ, אלא דהצריכו קצת היכר שיהיה חם מעט [כן דעת החזו"א סי' לז ס"ק יג]. ובארנו שם הנ"מ בין הטעמים.

**לח שנצטנן אי שרי לומר לגוי לחממו**

ה] וכתב הבה"ל (סי' רנג סעיף ה' ד"ה להחם) "ובברכי יוסף מצאתי בשם אחד מן האחרונים שמצדד אפי' בדבר שיש בו מרק להקל להחם ע"י אינו יהודים אם נצטנן, אם אינו נותן ע"ג האש או הכירה ממש, שסומך על הפוסקים שסוברים דאין בישול אחר בישול אפי' אם נצטנן. וצ"ע אם יש לסמוך ע"ז, דמסי' זה לא משמע כן, אך אם הוא לצורך שבת ואין לו עצה אחרת אפשר דיש לסמוך ע"ז". וכן הכריע החזו"א (סי' לז ס"ק כא) להקל אף לכתחילה ע"י גוי וע"פ דעת הרמ"א, וכמו שמפרש דעתו דמעיקר הדין נקטינן לקולא דאין בו בישול, אלא דהצריכו קצת היכר, וע"י גוי מותר לכתחילה. אמנם הבה"ל הביא זה בשם הברכי יוסף (סי' שיח שיורי ברכה סק"א), והוא ס"ל כדעת השו"ע שיש בישול אחר בישול בלח, וא"כ צ"ב אמאי מותר ע"י גוי. ומוכח דס"ל דאף השו"ע שהחמיר בבישול אחר בישול בלח, היינו משום ספק ולא בתורת וודאי, וע"כ התיר ע"י גוי. ונ"מ מזה ג"כ, דאף לנוהגים כדעת השו"ע אין לאסור בדיעבד משום מעשה שבת, וכמ"ש המ"ב לעיל (סק"ב) בשם הפמ"ג, דכל שהוא ספיקא דדינא נקטינן בזה ספיקא דרבנן לקולא ואינו נאסר משום מעשה שבת.

**דבר גוש שנימוח ע"י החום ונעשה לח**

ו] [סעיף טז] **מותר ליתן אינפאנדא כנגד האש במקום שהיד סולדת, ואע"פ שהשומן שבה שנקרש חוזר ונמוח. הגה: וכ"ש קדירה שיש בה רוטב שנקרש, שכשהשומן נימוח אינו בעין דשרי, ויש מחמירין, ונהגו להחמיר, מיהו במקום צורך יש לסמוך אסברא ראשונה.** ועיין בב"י דדין זה תלוי בטעם האיסור לרסק שלג וברד בשבת, כמבואר בסי' שכ (סעיף ט), דרש"י פי' (שבת נא: ד"ה כדי) "משום דקא מוליד בשבת ודמי למלאכה שבורא מים הללו". ודעת הרשב"א דגזרו בו שמא יסחוט פירות העומדין למשקין. והנה לב' טעמים אלו, כאן דנעשה לח ממילא ע"י חום האש, לא שייך לאסור, דאינו דומה לסחיטת משקין שעושה בידים וגם אין בו משום בורא משקין כיון שנעשה ממילא. אמנם יש שפי' דאסור לרסק את השלג משום נולד, ולפ"ז אף בדיעבד המים אסורים, וכן דעת ספר התרומות, ואסר אף באינפאנדא דיש בשומן שנימוח משום נולד. ודעת השו"ע כרש"י או כרשב"א ומשו"ה ס"ל שאין לאסור באינפאנדא, וכן פי' במ"ב (ס"ק קב) "דשאני הכא דלא עביד כלום בידים אלא ממילא הוא נמחה, וגבי ברד נמי תניא אבל נותן הוא לתוך הכוס של יין לצננו ואינו חושש, ואע"פ שנימוח, כיון שהוא ממילא".

**דבר גוש שנימוח אם יש לחוש משום בישול אחר בישול**

ז] והנה אף שהאינפאנדה הוא דבר יבש שלא שייך בו עוד בישול, מ"מ אחר שנימוח הוא לח, ומתחמם ליד סולדת בו, וא"כ אמאי לא יהיה בו שוב בישול כדין דבר לח שנצטנן. ובאמת הלבוש הגיה משום זה דצ"ל "במקום שאין היד סולדת בו" אבל אם יהיה במקום שהיד סולדת בו באמת אסור, וכן דעת הט"ז להלכה (סק"כ). אמנם דעת המג"א (סק"מ) ורוב הפוסקים, וכן הכריע המ"ב (ס"ק ק) דכל שמתחילתו הוא גוש אין בו עוד בישול. אכן באמת הדבר צ"ב מה טעם ההיתר, הרי סו"ס תיכף יהיה לח ויתחמם, והוא בישול גמור בלח שנצטנן.

ח] וברעק"א לעיל (סוף סי' רנג) התקשה בדברי המג"א שם (ס"ק מא) שאסר לערות רותחין על כלים שיש בהם שומן קרוש וביאר הטעם משום נולד, ומבואר שאין בזה משום בישול. והקשה רע"א אמאי אין בו איסור בישול כדין לח שנצטנן. וכתב דאין לדמותו למ"ש כאן המג"א להתיר באינפאנדה אף שחוזר ונימוח, דכאן כשמניחו על האש הוא קרוש, ואח"כ כשנימוח אין עושה בו עוד שום דבר, משא"כ שם הוא ממשיך לערות רותחין אף אחר שנימוח. ואע"פ שהוא קצת חם, מ"מ אין סברא להחשיבו חם אלא אם לא נצטנן מחמת בישולו הראשון, ושם הרי כבר נצטנן. וסוף דבריו שם דלח שנצטנן פקע ממנו שם "מבושל" ומשום כן אסור לחממו שוב ליס"ב, אבל שם כיון שנעשה גוש מעולם לא פקע ממנו שם "מבושל", ומועיל אף אח"כ כשנימוח ונעשה לח דלא יהיה בו עוד בישול עיי"ש [ולפ"ז לדעת הרמ"א (סט"ו) שדבר לח כשהוא חם קצת אין בו איסור בישול, יש ליישב אמאי לא איכפ"ל מה שאח"כ נימוח, שהרי בזמן שנימוח הוא חם קצת, אבל לדעת המחבר עדיין קשה]. אמנם עי' במנח"ש (תניינא סי' כ אות ג) שהקשה ע"ז טובא והניח דבריו בצע"ג, עיי"ש.

ט] ובמנח"ש שם ביאר דלא אסרה תורה משום בישול אלא באופן שכשמניחו על האש שייך בו תורת בישול, משא"כ בגוש כיון שבשעה שמניחו לא שייך בו עוד בישול שהרי הוא גוש, שוב אין לאסור בו משום בישול על מה שנעשה אח"כ ממילא. ונסמך שם על מש"כ רעק"א (סי' שיח אות ט) דמותר ליתן מים רותחין ע"ג תנור מכובה, ואח"כ כשיצטננו המים יסיקנו גוי, ואף דאחד נותן הקדירה ואחד נותן את האור אסור מדרבנן דמשתתף בבישול, ומשו"ה אסור להניח מים צוננים ע"ג תנור מכובה שעתיד הגוי להסיקו, מ"מ כאן כיון שבזמן שמניח ע"ג התנור לא שייך בו איסור בישול [דאף אם היה דולק אש בתנור היה שרי להניח שם המים כיון שהם רותחים], על כן אף שאח"כ יצטנן אין בזה איסור שזה כבר נעשה ממילא. ואף דדבריו שם הוא באיסור דרבנן, דהאיסור על המניח את הקדרה קודם שהיה שם אש אינו אלא איסור מדרבנן, למד מכך המנח"ש דאף בבישול דאורייתא כך הוא דינו, וכיון שעכשיו הוא גוש אין בו משום בישול [א.ה. לכאורה יש לדחות, דכוונת רע"א דגבי האיסור דרבנן להניח אף קודם שיש שם אש בזה כל שאין איסור להניח אפילו על האש לא שייך לאסור הנחה משום שאח"כ יהיה בישול. אבל אין זה סברא כלל להתיר כל שהבישול נעשה ממילא אח"כ]. אמנם דעת הגרי"ש אלישיב זצ"ל דלא מסתבר טעם זה אלא באיסור דרבנן וכגוונא דרעק"א שם, ולא להתיר משום זה איסור בישול דאורייתא [עיין בשבות יצחק בדיני בישול לג, ב].

י] ואפשר לבאר ע"פ מש"כ הפמ"ג (סי' רנד א"א ס"ק א) דלכאו' דווקא מים ושמן דכל תורת בישול בהם הוא חימומם וא"כ בשעה שנצטננו פקע בישולם, משא"כ שומן אווז ומוהל בשר שא"א לאכול כי אם ע"י בישול, א"כ גם כשנצטנן לא פקע שם "מבושל" מהם. ונראה מדבריו שם דכל איסורם הוא משום דלא פלוג, וכל לח אסור שוב לחממו. ולדבריו ניחא דאף אחר שהשומן נימוח אין בו עוד בישול מדינא ומדרבנן הוא אסור, וא"כ כל שעכשיו הוא גוש לא גזרו בו והתירו להניחו אצל האש [וכן פי' שם בשבות יצחק בשם הגריש"א עיי"ש].

**המסת חמאה אם דמי לשומן שנקרש**

יא] והפוסקים כתבו לדון בחמאה שנעשית מחלב שרתח והתבשל אם יש בהמסתו שוב משום בישול. דדעת האגרו"מ (או"ח ח"ד סי' עו אות ד) דדמי לשומן שנקרש, דכיון דעכשיו החמאה היא גוש אין בזה משום בישול, אף שאח"כ נמס ונהפך ללח [והנה החלב הוא מפוסטר, וס"ל להאגרו"מ שהפסטור נחשב כבישול. אמנם דעת הגרי"ש אלישיב זצ"ל שהפסטור לא נחשב כבישול כיון שאין החלב בא לרתיחה, ושייך בו שוב בישול]. אמנם לכאורה קשה דלא דמי לשומן, שבשומן נעשה הבישול כשהוא קרוש [שכן הוא מתחילת ברייתו קרוש] ומשו"ה כל זמן שהוא קרוש שייך להחשיבו כמבושל כבר, אבל בחמאה הבישול נעשה בעוד שהיה חלב, דאז הוי דבר לח, וכיון שבזמן הבישול היה לח ודינו שאחר שנצטנן פוקע ממנו שֵם מבושל, א"כ אף שנעשה אח"כ גוש לא שייך לומר שחוזר להיות כמבושל, שהרי כבר פקע ממנו שם מבושל [ועי' בשש"כ פ"א הערה קעג שהביא מהגרש"ז אויערבך להקשות כעין זה].

יב] ולכאו' נ"מ גם במים מבושלים שנקפאו אם יש בהם בישול, או שנדונם כדבר גוש. דלסברת האגרו"מ לכאורה גם בזה יש להתיר [אלא דאם הסברא להקל בגוש שנימוח הוא משום הפמ"ג הנ"ל דמעיקר הדין בלח שנצטנן אין בו בישול, זה לא שייך במים, ובוודאי יהיה בו איסור בישול]. אבל לפי מה שכתבנו יהיה אסור כיון שהבישול נעשה בשעה שהיה לח

**אם יש לאסור להמיס חמאה משום ריכוך דבר קשה**

יג] ובכלכלת שבת (מלאכת אופה. הובא בשש"כ שם) כתב דהממיס חמאה חייב משום בישול דמרכך דבר קשה, דדווקא שמן וכדו' דמטבעם אינם קפויים אין בריכוכם משום בישול, משא"כ בחמאה דנעשה חמאה וגוש ע"י תחבולת אדם, ולא ממילא ע"י הקור, ע"כ נחשב כדבר חדש וכגוש, ושייך בו בישול משום ריכוך דבר קשה. אמנם סתימת הפוסקים אין נראה כן ואין בריכוכו משום בישול.

**דינים העולים:**

1. דבר גוש שנתבשל כ"צ אין בו עוד משום בישול, אלא דצריך להרחיקו מעט מן המדורה להיכר משום איסור נתינה לכתחילה. ובאופן שהמדורה בתוך התנור דעת המ"ב להקל ע"י דבר המפסיק [וכתב כאן להתיר אף בקדירה ריקנית. אמנם לעיל סי' רנ"ג דעתו דרק חזרה הותר כה"ג, ונתינה לכתחילה דווקא על קדירה מליאה, וכן דעת החזו"א]. ודעת הח"א והחזו"א דבתוך התנור אין היכר בדבר המפסיק בינו לקרקיעתו ואסור.
2. לח שנצטנן, לשו"ע דיש בו משום בישול. ולהרמ"א כל שחם קצת אין בו משום בישול. וע"י גוי, אף שנצטנן לגמרי דעת הברכי יוסף להקל בזה [ואף לדעת השו"ע]. וכן דעת החזו"א. ובבה"ל הקיל בזה במקום צורך.
3. נחלקו הפוסקים אם דבר גוש שנימוח, אם דינו כלח שנצטנן ויש בו משום בישול או שדינו כדבר יבש. דעת הלבוש והט"ז דדינו כלח, ודעת המג"א ורוב הפוסקים וכן הכרעת המ"ב דנידון כיבש. וכמה טעמים נאמרו בזה א. לדעת הרמ"א יש לומר עפ"י רע"א, דלעולם לא פקע מיניה שם בישול. דכשנצטנן הרי הוא גוש. וכשהוא לח כבר התחמם קצת [אבל להשו"ע עדיין יקשה שכל שאין בו י"ס יש איסור בישול בלח]. ב. דאזלינן בתר שעת הנחתו אצל האש, שאף שאח"כ נעשה לח, הוי ממילא ואין בזה איסור. [מנח"ש]. ג. ע"פ הפמ"ג דאף בלח דברים שנאכלים מחמת בישולם [לאפוקי מים ושמן] מדינא אין בהם בישול, ואסור משום לא פלוג. וכל שהוא גוש בתחילתו לא אסרו בו
4. המסת חמאה. דעת האגרו"מ דדמי לשומן שנקרש ואין בו עוד משום בישול דכבר רתח בשעת פסטור החלב [ודעת הגריש"א שהפיסטור אינו כבישול]. ודעת הגרשז"א דאינו דומה לשומן שהתבשל כשהוא גוש, משא"כ חמאה שהבישול בו נעשה כשהיה חלב שהוא לח, וכבר פקע מיניה שם הבישול.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**