שיעורי תערובת צו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תנינא

שיעורי תערובת – צה

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קיא, ב

## שתי חתיכות שאחת מהן איסור תורה ונפלה אחת מהן לקדירה

**[סעיף ג]** **היה האיסור של תורה, אין תולין להקל לומר לתוך האיסור נפל, עד שיהא ההיתר רבה על האיסור, כדי שיתבטל בתוכו מדברי תורה.** והיינו דוקא במין במינו כמבואר בש"ך (ס"ק ח) וכמו שמבואר מיד בסעיף ד' שבמין במינו מן התורה בטל ברוב, ולכך אם יהיה רוב יתבטל בתוכו מדברי תורה ושוב יהיה איסורו רק מדרבנן, ובדרבנן תולין להקל. אבל באינו מינו כתב השו"ע (סעי' ד) היו שתי הקדירות ממין אחד, והאיסור ממין אחר, אין תולין להקל עד שירבה ההיתר ששים על האיסור.

**ומה** שכתב השו"ע שבאינו מינו אין תולין להקל עד שירבה ההיתר ששים על האיסור, צריך ביאור מה בא לחדש בזה שאם יש ששים מותר, והרי כל האיסורים בטלים בששים ואין זה שייך לדין תליה. והט"ז (ס"ק ה) כתב לבאר דמיירי בחתיכה הראויה להתכבד, שאף שחכמים החמירו שאינה בטילה אף בששים, מ"מ אין זה אלא איסור דרבנן, ולכך אם יש ששים כנגד האיסור תולין להקל שלא נפל האיסור שם. ובשם הרשב"א כתב דמיירי בדברים שאינם בטלים בששים כגון בתרומה שמדרבנן אינה בטילה עד מאה. אמנם ביד יהודה (ס"ק יא) תמה שכאן הרי מיירי בלח, שבזה אסור מה"ת עד ששים, ודין חהר"ל שייך רק ביבש ולא בלח. ומה שכתב בשם הרשב"א גם אינו מיישב, שהרי דין תרומה שאינה בטילה עד מאה הוא דוקא במינו ולא באינו מינו. וכתב היד יהודה שמשכחת לה בתבלין שמדרבנן אינו בטל אף ביותר משישים, או בחמץ בפסח, דחמץ בפסח באינו מינו מה שאינו בטל ביותר מששים הוא מדרבנן, ולכך אם היה ששים בהיתר יותר מהאיסור תולין להקל כיון שכבר אי"ז אלא מדרבנן.

**והנה** לפי מה שנתבאר בשיעור הקודם לדעת הש"ך וכן מסיק היד"י מיירי כשלא נתערבו החתיכות קודם לכן [דאם נתערבו כבר נאסרו החתיכות ושוב אין לתלות להקל], וכפי שביאר היד"י שבשעה שנפלה החתיכה לאחת מהקדירות נוצר ספק איזו מהן נפלה אם ההיתר או האיסור [וכגון שהיו ניכרות בזה שאחת הייתה בימין ואחת בשמאל ועכשיו נפלה אחת מהן וכבר אין לו סימן לדעת מי האיסור ומי ההיתר], ואף שכשנפלה החתיכה ועכשיו אין יודעים מי האיסור ומי ההיתר א"כ היה ראוי לאסור הכל, דאיזה טעם יהיה להחליט שההיתר נפל ולאסור בתורת ודאי את החתיכה שבחוץ דמאי חזית, מ"מ זה נאמר בדין 'שאני אומר' שכדי להציל מה שבקדירה אפשר לתלות שההיתר נפל, ועי' ביד"י (סק"ד) שנתקשה מאוד בזה ונשאר בצ"ע בדין זה ודקדק שם שהרשב"א שהוא מקור דין זה מיירי כשהחתיכה שבחוץ לא ידעינן מה היה לה אבל אה"נ כל שהיא לפנינו אין ברור היתר זה.

**מיהו** כל סברא זו שייכא דוקא באיסור דרבנן אבל באיסור תורה שיש כאן ספק דאורייתא אם היא חתיכת איסור, א"כ היה צריך להחמיר, אלא שחתיכה זו שנפלה לקדירה כבר אינה איסור תורה. נמצא שהחתיכה שבחוץ היא בספק איסור תורה, והחתיכה שנפלה היא ספק איסור דרבנן, וא"כ בזה עדיף יותר להתיר החתיכה שנפלה ולתלות האיסור במה שבחוץ, שלא שייך לומר כאן מאי חזית שכיון שהחתיכה שבחוץ היא ספק איסור תורה יש לאסרה, וממילא יש לתלות שהיא האיסור ולהתיר את החתיכה שנפלה לקדירה שאינה אלא בספק דרבנן.

## שתי חתיכות איסור והיתר, ונפלו לשתי קדירות של היתר

[ס"ה] **היו כאן שתי קדרות של היתר, ולפניהם שתי חתיכות, אחת של היתר ואחת של איסור, ונפלה אחת לתוך זו ואחת לתוך זו, אסורות שתיהן, אפילו באיסור דרבנן, אם אין בשום אחת כדי לבטל האיסור. אבל אם יש באחת מהן לבטל האיסור, שתיהן מותרות.** ביאור דין זה שדוקא בסעיף א' שקדירה אחת היא של איסור לכך אפשר לתלות שהאסור נפל לשם, אבל כאן מיירי ששתי הקדירות היו של היתר, וממילא אי אפשר לתלות דמאי חזית להציל קדירה אחת ולאסור את השניה.

## נפלו בזה אחר זה

**אמנם** הדבר צריך ביאור דבשלמא אם נפלו שתי החתיכות בבת אחת לשתי הקדירות ניחא, אבל אם נפלו בזה אחר זה, הא כשנפלה החתיכה הראשונה אנו תולים להקל שהחתיכה שנפלה היא של היתר והחתיכה שבחוץ היא של איסור וכמו שנתבאר, וא"כ איך שייך לומר שכשתיפול החתיכה השניה נחזור ונאסור את החתיכה הראשונה. ועי' יד"י שהקשה כעי"ז שכיון שכבר הוחלט שהחתיכה שבחוץ היא האיסור, א"כ כשתיפול לקדירה השניה נאסור את הקדירה השניה, וא"כ מה צריך לחזור ולאסור את הראשונה כיון שהשניה כבר אסורה ואפשר לתלות בה האיסור. וכתב שנראה דצ"ל שכל דין זה מיירי כשאחר נפילה ראשונה לא השגיחו בחתיכה השניה, ולא ידעו להסתפק על החתיכה אם היא של איסור או היתר עד שנפלה החתיכה השניה לקדירה האחרת, ולכך שתיהם אסורות שאין לתלות את האיסור בראשונה כיון שלא אסרנוה. וממילא יוצא שבאמת אם נפלו החתיכות זו אחר זו יש להתיר את הקדירה הראשונה [ועיי"ש עוד ביד"י].

## כשיודע להיכן נפלה השניה ואינו יודע להיכן נפלה הראשונה

**עוד** כתב היד"י שכמו"כ אם נפלה חתיכה לאחת משתי קדירות של היתר ולא נודע לאיזו מהן, ואח"כ בנפילה שניה יודע לאיזו קדירה נפלה אבל אינה יודע איזה חתיכה היא של איסור ואיזו של היתר, יש להתיר את הקדירה הראשונה ולאסור את השניה [כלומר לאסור את הקדירה שיודע ודאי שנפלה שם חתיכה, והיא הנקראת כאן קדירה שניה]. והביאור בזה, דלגבי הקדירה הראשונה יש שני צדדים להתירה, דשמא לא נפלה שם חתיכה כלל שהרי אין יודעים בנפילה ראשונה להיכן נפלה החתיכה, ושמא גם היא נפלה לקדירה השניה, ועוד יש צד להתיר שאפילו אם נפלה שם חתיכה הרי אין זה ודאי שהחתיכה שנפלה היא של איסור. אבל הקדירה השניה אדרבה יש שתי צדדים לאסור, דשמא שתי החתיכות נפלו שם ואז ודאי יש בה איסור, ואפילו אם רק החתיכה השניה נפלה שם שמא היא החתיכה האסורה. וא"כ ודאי יש לאסור את השניה וממילא הראשונה מותרת [דאף אם לא נתירה מכח ס"ס הרי יש לתלות שההיתר נפל לשם כיון שכבר אסרנו את השניה].

## כשהיו הקדירות של שתי בני אדם

**והנה** בדין זה דשתי קדירות של היתר, דעת הרמב"ן שדוקא אם היו שתי הקדירות של אדם אחד יש לאסור, אבל אם היו של שתי בני אדם ובאו לשאול בזה אחר זה דמי לשתי שבילין שכל אחד בפני עצמו מתירין לו, ותולה האיסור בשל חברו. אבל הרשב"א פליג דלא דמי לשתי שבילין. ובביאור החילוק לדעת הרשב"א בין כאן לדין שתי שבילין, ביארו באחרונים שבשתי שבילין כל אדם יש לו ספק בפני עצמו אם עבר בשביל הטמא או הטהור, ואין ספיקו שייך לשל חברו, ולכך כיון שספק טומאה ברה"ר טהור יש להתיר אדם שמסתפק אם עבר בשביל טמא או טהור. אבל שתי חתיכות שנפלו לשתי קדירות, הרי כל הספק הוא בין שתיהן איזו חתיכה נפלה לקדירה, וכשבא בעל קדירה הראשונה לשאול אם נתיר לו הרי בזה אנו פוסקים שהחתיכה השניה היא של איסור, וא"כ ע"כ בזה אנו דנים גם לגבי חבירו, והוי כמו שתי שבילין כשבאו בבת אחת שהדין הוא שמחמירים לשתיהם.

**והנה** החוו"ד הקשה על הרשב"א מהגמרא בפסחים (ט:), צבור אחד של חמץ ולפניו שני בתים בדוקין ואתא עכבר ושקל ולא ידעינן אי להאי על אי להאי על היינו שני שבילין. וכן פסק הרמ"א בהל' פסח (סי' תלט ס"ב) ובמשנ"ב שם (ס"ק ח) ביאר שדעת הרמ"א שאם באו לשאול בזה אחר זה אי"צ לחזור ולבדוק וכדין שתי שבילין. ומבואר כדברי הרמב"ן שאף שהספק שייך בכל אחד מ"מ יש בזה היתר דשתי שבילין.

ועי' יד"י שכתב לבאר כוונת הרשב"א, עפ"י יסודו הידוע [וכן הסכימו הרבה אחרונים] שתערובת בין החתיכות אי"צ שיהיו כולם במקום אחד, אלא אפילו כל אחד במקום אחר ג"כ הם תערובת אחת, וממילא ברור שכאן לא שייך לשתי שבילין, שהרי כאן שתי הקדירות נכנסו לספק אחד ותערובת אחת שאין ידוע להיכן האיסור נפל, וא"כ פשוט שא"א להתיר אחד מהן, דיש כאן תערובת גמורה של איסור בתוך היתר, והיינו שאחד משתי הקדירות יש בו איסור והספק הוא אחד על כולם ולא איכפ"ל שהם של שתי בנ"א.

והנה במה שנתבאר בדין שתי שבילין שהוא תלוי אם הספק בפני עצמו על כל אחד או שמחוייבים לדון על שתיהם יש להקשות מהט"ז שבדיני כתמים (סי' קצ ס"ק לו) כתב שאם מצאו כתם בין שתי נשים אפילו בזה אחר זה יש להחמיר וכן דעת הסד"ט שם וכ"כ החזו"א (סי' לט סק"ב ד"ה ובדין). והדבר צ"ב אמאי התם לא התירו כדין שתי שבילין. וכתב החזו"א (שם ד"ה ועיקר) .....

**● השיעור נמסר במוצאי ש"ק בבית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**

**● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:30 ●**

**●**