ריסק ט_ נמלים
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / גיד הנשה / בריה

מכות טז: ריסק ט' נמלים

**א. שיטות הראשונים-**

מבואר בסוגיין ריסק ט' נמלים ואחד משלים לכזית חייב ה' משום שרץ ואחד משום נבילה, ודעת רש"י ותוס' ורו"ר דנבילה היינו כפשוטו, ומתבאר לפי"ד ששייך איסור נבילה גם בשרצים הגם שאין טעונים שחיטה.

ובר"מ פ"ד מאכ"א כתב שאין איסור נבילה נוהג בשרצים כיון שאין במינם שחיטה, וכבר תמה במ"מ דאף שסברתו ברורה [וכבר תמה הגרי"ז זבחים סט. על סברת התוס'] מ"מ הוא נסתר מסוגיין דחייב אחד משום נבילה אף בשרצים והר"מ עצמו פסק ד' הגמ' בפ"ב מאכ"א.

עוד ילה"ק בשיטת הר"מ, דהנה בתוס' הק' היאך חייל איסור נבילה על טמאה והרי אאחע"א, וכתבו דסוגיין כמ"ד איסור חל על איסור, וכבר תמהו האחרונים על שיטת הר"מ היאך פסק כן להלכה והרי אאחע"א?

[ועוד קשיא לשיטת הר"מ קו' התוס' ל"ל דנקט אחד חי והרי בלא"ה יתחייב משום כזית שרץ ונבילה, ותוס' תי' דאיכא לאוין דלא כתיב בהו אכילה ואינו מתחייב בכזית ממנו רק בשלימה, אבל שיטת הר"מ פ"ב מאכ"א דחייב בכזית מן השרץ ולפי"ז צ"ע מקו' התוס', ויתיישב לפי משי"ת כאן, והרחבנו בזה לקמן אות ה', ו'].

וביישוב שיטת הר"מ מבואר בלח"מ פ"ב מאכ"א עפ"י דקדוק לשון הר"מ דבאמת פי' הר"מ שאין חיובו משום נבילה רק משום כזית מבשר השרצים, והוא מתחייב ה' משום בריית שרץ ועוד אחד משום כזית מן השרץ, וכ"ה במאירי מכות שם.

[ומה דנקט בגמ' נבילה כנראה היינו שאיסור כזית מן השרץ הוא איסור הנוהג גם בשרץ מרוסק, ועיין מאירי].

אלא שתמה בלח"מ היכן מצאנו שתי איסורים בשרץ, וכיון שלוקה ה' משום שרץ היאך יתחייב עוד משום בשר שרצים?

ובביאור דעת הר"מ באר האו"ש ובחי' הגרי"ז זבחים סט. [וע"ע שם קו:, נזיר נא:] שיטתו עפ"י המבואר בירושלמי פ"ו נזיר ה"א שחייב על כזית שרצים ושרץ שלם שני חיובים, ולא זו בלבד אלא שאף הבריה השלימה משלמת לשיעור כזית לחייב שתים, ועוד דאף בבריה שלימה לבדה שיש בה כזית יתחייב שתיים [ועיי"ש במראה"פ דהיינו שתי חיובים אבל הם ו' מלקיות גם ה' משום בריה ואחד משום כזית].

וזהו כוונת הר"מ שחייב גם משום בריה ועוד משום כזית מבשר השרצים.

אלא שיל"ע לפי"ז למה לא יתחייב י' מלקות, ה' משום בריה וה' משום כזית מבשרם, ועיין בחי' הגרי"ז זבחים סט. עמד בקו' זו.

ובאמת עיין בחי' הריטב"א בשם הרא"ה שכתב דסוגיא נקט חי לרבותא דס"ד דכיון שאחת שלימה יתחייב ה' משום בריה וה' משום כזית שרצים, והוא כשיטת הר"מ שהם שתי איסורין, וע"ז קמ"ל הסוגיא דלא חשיב כשתי איסורין ודלא כהירושלמי בזה ואינו לוקה אלא אחד, אבל מ"מ מבואר דבס"ד היה מתחייב י' מלקיות, ושיטת הר"מ צ"ע.

וכנראה צ"ל עפמש"כ בלח"מ כאן בשיטת הר"מ דהנה שיטתו בסה"מ שורש-ט דאין מלקות על כפילות הלאוין לעולם, ומה דחייב ה' מלקיות כתב הר"מ סה"מ ל"ת-קעט דאיירי בנמלה המורכבת מכמה עניינים שונים שכ"א מהם יש בו לאו, עיי"ש.

וכתב בלח"מ די"ל לשיטת הר"מ שרק הנמלה השלימה היתה מורכבת מכמה עניינים ולא שאר הנמלות, ובזה יישב קו' התוס' בסוגיין ל"ל אחת שלימה, וכתב שרק אותה שלימה היתה מורכבת ורק עליה מתחייב בה' מלקיות, ולא על המרוסקות, והרי בה לבדה ליכא כזית ולכך צריך שתהיה שלימה, עיין לקמן שהארכנו בקו' התוס'.

ולפי"ז א"ש קו' הגרי"ז למה לא ילקה י' מלקיות שהרי רק אותה נמלה היא מורכבת.

**ג. אחד חי-**

מבואר בגמ' ריסק ט' נמלים ואחד חי חייב ה' משום שרצים ואחד משום נבילה.

ורו"ר פי' דלוקה משום נבילה כפשוטו, וכתבו התוס' דלפי"ז ע"כ חי לאו דוקא דא"כ איך ילקה משום נבילה, וע"כ חי היינו שלם.

אבל ברש"י משמע שהצריך חי כפשוטו, חדא בד"ה נמלה-"בלע נמלה חיה" וכו' ועוד בד"ה משום כזית נבילה "שכשבולעו הוא מת" משמע דמתחילה הוא אוכלו חי, וכבר דקדק כן בראש יוסף חולין צו:.

ומשה"ק בתוס' היאך יתחייב משום נבילה הרי כבר תי' ע"ז רש"י דכיון שבשעת בליעתו הוא מת עובר באיסור נבילה [ועיין בראש יוסף שכ"ה שיטת הר"מ פ"ד מאכ"א שמתחייב על נבילה אף באוכלה חיה, עיין מש"כ בזה במקו"א מהגר"ח באופ"א].

ויש כאן מקום עיון בשיטת רש"י, עיין חולין קב: גבי צפור שאין בה כזית פליגי רבי ור"ש אם חייב משום אבמה"ח, וכתב רש"י דאי הוה בה כזית היה חייב משום בשר מן החי, ותמה מהרש"א תיפו"ל משום נבילה שהרי היא מתה בבית הבליעה שלו?

ועוד הק' בגהש"ס מכות טז: שם דמבואר בסוגיא קב: שאם אכל צפור בחייה בכל שהוא ופירש"י משום אבמה"ח, והעיר רעק"א הרי לדעת רש"י היא מתה בשעת בליעה ואין כאן אבמה"ח?

וכתב רעק"א דס"ל לרש"י לחלק בין נמלה לצפור, דצפור אלים חיותא ועדיין אינה מתה בשעת בליעה לא חשיבא נבילה.

**ד. שיטת רש"י דחיה דוקא-**

ובעיקר מה שפירש"י חיה כפשוטו כתב בראש יוסף חולין צו. דס"ל לרש"י דדין בריה אינו אלא בבריית נשמה וס"ל דבעי חי ממש, ודלא כשיטת הר"ן חולין ק. דאף דבעינן בריית נשמה מ"מ סגי מה שבתחילה היתה נשמה אף שאח"כ מתה.

ודעת התוס' דאף במתה הוא משום דאזלי לטעמייהו חולין צו. דעיקר דין בריה אינו משום חשיבות דהוי ככזית אלא שכך האיסור הוא בברייתו וא"כ לא אכפ"ל בבריית נשמה דוקא והעיקר שיהיה כברייתו, ומה דאמרו בסוגיא יז. דדין בריה בעי ברית נשמה כתבו דלטעמייהו דר"ש אמרו רבנן כן.

אבל רש"י לשיטתו לא ס"ל כהתוס' בזה [וכשיטתו חולין קב:] וס"ל דעיקרו הוא משום חשיבות ולכך ס"ל דבעי בריית נשמה כפשוטו.

ומיהו אכתי צ"ע שהרי הר"ן חולין ק. הכריח דדין ברית נשמה הוא אף לאח"מ מהא דמבואר חולין קב: דעוף טמא אף במותו הוא בכ"ש משום בריה, וכן גיד חשיב בריה אף דהשתא אין בו נשמה, וכבר הוכיח מזה בריטב"א מכות דע"כ חיה דקאמר בסוגיא לאו דוקא.

[ובמקו"א נתבאר שיטת הר"מ עפי"ד הגר"ח והגרי"ז דס"ל דבריית נשמה בעי דוקא מחיים ממש, אבל הר"מ ס"ל שיש עוד דין של בריה דהוי כצורת איסורו וע"ד שיטת התוס' ולכך מחייב אף בטמאה וגיד אף שאין בו נשמה, אבל בשיטת רש"י כאן מתבאר דאף בטמאה הצריך דוקא חיה].

ובערל"נ יצא לפרש דעת רש"י באופן מחודש דמה שהצריך שתהא חיה לאו משום דס"ל דבעי בריית נשמה ממש הוא כד' הראש יוסף, אלא שהוא ענין מיוחד בשרצים דכתיב שרץ השורץ וס"ל לרש"י דבעי שיהיה בחיותו דוקא וכל איסורו אינו אלא בכה"ג, משא"כ בבהמה או עוף מתחייב אף במתה ואף אית ביה דין בריה.

אבל דבריו צ"ע דלפי"ז למה פירש"י בשאר נמלות ריסקן ומעיכן מתורת בריה וסגי מה שהמיתן אף בלא שריסקן וא"י להתחייב עליהן משום שרצים רק משום נבילה.

וע"כ הכיוון לבאר ד' רש"י דס"ל דבאיסורי שרצים אינו מתחייב אלא כבריית איסורו ולענין זה בעי שיהיה דוקא שלם ולכך הוצרך לפרש שמיעך את האחרים דאל"כ יתחייב משום כזית מן השרצים אף בלא הנמלה השלימה וכש"כ התוס' בסוגיין, ולענין זה אי"צ שיהיה חי דוקא, וכל מה שפירש"י חיה ממש הוא לענין להתחייב אף בכ"ש בלא כזית דס"ל דבעי בריית נשמה דוקא, ולפי"ז הדרא קו' לדוכתא כשה"ק בראש יוסף דהא מבואר חולין קב: דלענין חיוב כ"ש בטמאה אי"צ חיה דוקא, וצ"ע.

[ועיין רש"י דלענין פוטיתא לא הזכיר שיהיה חי דוקא, וצ"ע בטעמא ואין לומר דפוטיתא הוא בריה גדולה שיש בה כזית דהא מבואר ברש"י עירובין כח. שאין בו כזית, וצ"ע].

**ה. הטעם דבעי שלם דוקא-**

בתוס' הק' למה לי אחת שלימה ולא סגי בי' נמלים מרוסקות שיש בהם כזית ויתחייב משום כזית שרצים ונבילה?

ובתוס' תי' דיש לאוין בשרץ דלא כתיב בהו אכילה וכל דלא כתיב אכילה אינו מתחייב בכזית רק כברייתו ממש, וכ"ה שיטת התוס' חולין צו: ובכ"ד.

אבל זה ניחא לשיטת התוס' דס"ל דדין בריה יסודו הוא שכך הצורה שאסרה תורה את האיסור, וא"כ לא יתחייב בכזית אלא ע"י דכתיב ביה אכילה מגזיה"כ מיוחדת.

אבל שיטת רש"י הר"ן והר"מ וודאי אינו כן, שהרי שיטתם דעיקר דין בריה הוא מתורת חשיבות של הדבר, והיינו דביסודו עיקר האיסור לעולם אינו על צורת הבריה אלא בכזית, אלא שמתקיים דין כזית ע"י דין חשיבות של בריה.

וכבר עמד במנח"ח-קסג ובראש יוסף חולין צו. דרש"י חולק על תי' התוס' זה ולשיטתו יתחייב על שרצים אף בכזית בלא בריה.

ובאמת כן פסק הר"מ פ"ב מאכ"א שיכול להתחייב משום שרץ טמא בכזית ממנה אף שאינו אוכלה כולה אף היכא דלא כתיב בה אכילה ודלא כשיטת התוס'.

ולפי"ז תיקשי לשיטתם קו' התוס' למה לי אחד שלם?

**ו. יישוב לזה בשיטת הר"מ-**

ובשלמא לשיטת הר"מ לשיטתו י"ל קו' התוס' בשתי אופנים:

א. בלח"מ כתב דלשיטת הר"מ יש ליישב קו' התוס', וכמ"ש דבריו לעיל, דהא שיטת הר"מ שא"א להתחייב כמה מלקיות על כפילות האיסורין ורק איירי בנמלה המורכבת מכמה עניינים, א"כ י"ל דאיירי ששאר הנמלות אינן מורכבות ורק השלימה היא המורכבת א"כ אין בה כזית ובעי שתהא בריה.

אלא שהלח"מ לא כתב הכרח לומר כן בשיטת הר"מ, אבל בראש יוסף צו: עמד במש"כ להכריח דלשיטת הר"מ ע"כ א"א ליישב קו' התוס' כש"כ התוס' ליישב וע"כ צ"ל כתי' זה.

ב. עוי"ל בשיטת הר"מ עפמש"כ לעיל דשיטתו דחייב משום נבילה דקאמר היינו משום בשר שרצים ועוד חייב משום בריית שרצים, ואם יהיו כל הנמלות מרוסקות לא יתחייב אלא משום כזית מן השרץ ולא משום בריה ולא יוכל להתחייב פעמיים רק משום בשר שרצים, וכל קו' התוס' אינה אלא לשיטתם דנבילה דקאמר היינו ממש איסור נבילה.

ומ"מ אכתי בעיינן לד' הלח"מ דרק הנמלה השלימה היא המורכבת וכש"כ לעיל דאל"כ תיקשי קו' הגרי"ז למה לא יתחייב י' מלקיות ה' משום בריה וה' משום כזית, וע"כ כש"כ הלח"מ וכמו שנתבאר לעיל בדברינו.

אבל כ"ז ניחא לשיטת הר"מ אבל לשיטת רש"י דס"ל דאיסור נבילה הוא כפשוטו וגם לא ס"ל חידוש הר"מ דא"א להתחייב על כפילות הלאוין ולא איירי דוקא בנמלה המורכבת, שוב צ"ע מקו' התוס'.

**ז. יישוב בשיטת רש"י ושא"ר-**

א. בערל"נ יישב עפי"ד דלענין איסורי שרצים מודה רש"י שאינו יכול להתחייב אלא בשלימה שלא חייבה תורה איסור שרץ אלא כברייתו, ועיין לעיל שהארכנו בדבריו.

ב. בריטב"א הביא תי' הרא"ה על קו' התוס' דנקט חי לרבותא דס"ד שילקה י"א משום כזית ומשום בריה, וקמ"ל דאפ"ה אינו לוקה אלא שש, וכבר נתבארו עיקר דבריו לעיל שהוא ע"ד הירושלמי שיש שתי איסורין בשרצים גם בריה וגם משום כזית, עיין לעיל.

ועיין בריטב"א שדחה תי' הרא"ה ועכ"פ יתכן דרש"י ושא"ר יפרשו כן דלרבותא נקט חיה, וצ"ע.

ג. אבל המחוור בדעת רש"י, דהנה מבואר להדיא חולין צו: גבי גיד דלרבנן איצטריך קרא דאכילה לחייב על כל כזית מן הגיד, ומבואר להדיא דאי לאו דכתיב אכילה אין בו חיוב על כל כזית וכזית, וע"כ אף רש"י ושא"ר יודו בזה ושפיר יודו לתי' התוס' דגבי שרצים דלא כתיב בהו אכילה אינו מתחייב בכל כזית.

וביאור הדברים נראה פשוט דכל מה דפליגי הראשונים על התוס' הוא דא"א לומר שחייבה תורה בין גדול ובין קטן אף שאין בו כזית שהרי בכה"ת בעינן כזית, אבל מ"מ היה ס"ד שמשמעות הקרא היא שאין לו חיוב אלא באוכלו בשלימות ואינו מתחייב בכזית ממנו, ולכך בעי קרא דאכילה לחייב על כזית אחד ממנו, וגבי שרצים דלא כתיב בהו אכילה כלל שפיר יודו לד' התוס' דמתחייב רק באכילת כולו ולא בכזית ממנו, ודלא כמנח"ח וראש יוסף.

אבל לשיטת הר"מ שמתחייב על כזית מן השרץ אף דלא כתיב ביה אכילה מתבאר דלא כתי' זה ולשיטתו צריך לתרץ כש"כ לעיל דלפי"ד מעיקרא לא תיקשי קו' התוס'.

ומ"מ ד' הר"מ צ"ע מגיד הנשה דמבואר להדיא בגמ' דאי לא כתיב אכילה אין בו חיוב בכזית ממנו, וצ"ע דא"כ ה"נ בשרצים, ועיין מעין החכמה מ-א משכ"ב.

**ח. סוגיא דנזיר נמלה שחסרה-**

נזיר נא: בעי רבא נמלה שחסרה מהו לחייב עליה משום בריה שיעורא בעינן או בריה בעינן, ופי' הראשונים ספק הגמ' אם חסרה אבר כגון רגל וכה"ג שאינו מחסר חיותה אם חשיב בכה"ג בריה לחייב בשרצים או שצריך שיהיה כולה שלימה ממש ולא סגי בחיותה.

והוכיחה הגמ' מטומאת שרצים ששיערו כעדשה שהוא כתחילת ברייתו של חומט, ומבואר שאם חסרה אינו מתחייב, ודחי דשאני נמלה שיכולה לחיות אף בפחות מכעדשה.

ותמה בחי' הגרי"ז מה ראיה מדין טומאה והרי בטומאה אין דין בריה ולכך בחסרה וודאי אין בה טומאה?

וביותר דמבואר בפי' הרא"ש דאף ספק הגמ' היה לענין טומאה נמי.

ובאר הגרי"ז עפ"י הנ"ל דשתי צורות איסור איכא גם איסור של אכילת כזית מבשר השרץ וגם איסור של אכילת שרץ שלם, וה"נ לענין טומאה מצאנו שתי דיני טומאה אלו, דאיכא דין אל תטמאו 'בהם' היינו בשלימים וגם דין 'מהם' במותם שהוא בכזית מהם [ועיין חי' הגרי"ז עהר"מ הל' נזירות והל' פסוה"מ].

ועוד מצאנו נדה נו. ששרץ ששלדו קיימת מטמא אף ביבש משא"כ בשר מן השרץ אינו אלא בעודו לח.

וע"ז ספק הגמ' אם בדין איסור שלימים הוא מתחייב אף בחסרה רגל.