סימן יד.הנאתו קודם לביאורו
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית עניינים - הרב מאיר קאופמן

**סימן י"ד**

**בדין הנאתו קודם לביאורו והמסתעף**

א]הראיות שיש קדו"ש בהנאתו קודם לביעורו דעת בעה"מ ורעק"א ובדעות המפרשים לענין בשמים יוכיח דעת תוס' בב"ק שאין זה מועיל ויתכן מטעם שצריך הנאת כילוי וישוב קושית תוס' בבכורות

ג]בדעת רש"י שאסור לצבוע יבאר ע"פ הנ"ל ובנידון האם צבע הוא גופו או בגדיו

ד]דעת הרמב"ן והריטב"א בטעם שאין קדו"ש בבהמה טמאה וכדו' ויתכן ע"פ הנ"ל

ה]יתכן לבאר וכן בדעת הבע"מ מצד שדבר המתקים אין בו קדו"ש

ו] בדברי התוספתא לענין תבן לתוך הכר וביסוד החזו"א דשינוי מפקיע קדו"ש

ז] בטעם שמשרה וכבוסה לא הוי הנאתו וביעורו שווה דעת תוס' והריטב"א בזה ומה שמוכח מזה לענין הנ"ל

ח] דעת רבותינו לענין האם בצביעת בגד פוקע קדו"ש

ט] ביאור הקה"י לענין בהמת שביעית שפטורה מהבכורה בדעת הר"מ לפי הנ"ל

י] ידון ביסוד החזו"א הנ"ל דשינוי מפקיע ובדין שינוי באוכלים ובדין מלוגמא

י"א] סיכום הדברים ובדין פרחי נוי לנ"ל האם יש בהם קדו"ש

י"ב] האם יש איסור שימוש בקדו"ש דבר שאין בו כילוי החפץ ובדברי הרמב"ן ורע"א לענין סחורה

בדין הנאתו קודם לביעורו והמסתעף

א] עיין סוגית הגמ' בב"ק ק"א ע"ב ק"ב ע"א דמבואר דעת רבנן דבעינן בשביעית הנאתו וביעורו שווה ולכן אסור לעשות בפירות שביעית משרה וכבוסה דזה ביעורו קודם להנאתו וכן לכן אין קדושת שביעית בעצים דזה ביעורו קודם להנאתו וכתב רש"י הטעם דזה קודם כל מתבער ורק אחרי זה מגיעה ההנאה ויש לעיין האם צריך דוקא הנאתו וביעורו שווה אבל הנאתו קודם לביעורו זה גם לא דומיא דלאכלה או דנימא דדוקא הנאתו לאחר ביעורו זה חיסרון דיש כילוי שהוא לא לצורך שימוש וכן נקט הגרעק"א מסברא וכן הוא במשנה ראשונה פ"ז מ"א ומ"ו

והנה מבואר בפשוטו בגמ' סוכה ל"ט ע"ב שבלולב נוהג קדושת שביעית ועיין רש"י שם מ ע"א ד"ה יצאו וז"ל יצאו עצי הסקה שהנאתן אחר ביעורן משנעשו גחלים אופין בהם אבל לולב עיקר הנאתו לכבד בו את הבית והוא שעת ביעורו וקלקולו ודמי להנאת אכילה עכ"ל והנה פשטות לשונו שהוצרך לבאר שיש כאן כילוי בזמן השימוש ולולי זה היה אסור אמנם יש לדחוק שעיקר כוונתו שזה לא ביעור קודם ההנאה אמנם עיין בעה"מ שם וז"ל בא רב כהנא להוסיף ולומר דאפילו עצים דהסקה עצמן שהנאתן אחר ביעורן איכא תנא דאמר יש בהם קדושת שביעית והיינו דר' יוסי דאמר לכם לכל צרכיכם שכשם שמוסרין דמי פירות שביעית למשרה ולכבוסה ואע"פ שהנאתו אחר ביעורן כך קדושת שביעית חלה בכל דבר הנאה השווה לאדם אע"פ שהנאתו אחר ביעורו וכל שכן במה שהנאתו וביעורו שווה כגון עצים דמשחן וכו' וכ"ש במי שנהנה בו קודם שיתבער כגון לולב העשוי לכבד בו את הבית בין שהנאתו וביעורו שווה בין שביעורו אחר הנאתו אין צריך לומר שיש בו קדושת שביעית לר' יוסי ואמטול הכי אצטריכא לאוקמה בבת שישית הנכנסת לשביעית וכו' עכ"ל והנה מבואר דפליג על רש"י וס"ל שלולב זה הנאתו קודם לביעורו ופשטות לשונו שהנאתו קודם לביעורו זה כל שכן מהנאתו וביעורו שווה ואם כן דבר זה הוא גם לרבנן אמנם אריכות לשונו משמע שדבריו רק לר' יוסי ומה שכתב כ"ש זה לא מהנאתו וביעורו שווה אלא מהנאתו לאחר ביעורו ולפ"ז מדויק אדרבא דס"ל שלרבנן שכך קי"ל אין קדושת שביעית בהנאתו קודם לביעורו דאין זה דומיא דלאכלה ועיין שטמ"ק שהביא מהרשב"א וכן הוא בראב"ד בסוכה שם שעצם הדבר שנוהג קדו"ש במיני צבעים שלא עומדים לאכילה זה גם תלוי בר' יוסי ורבנן דלרבנן שצריך דומיא דלאכלה ה"ה שצריך דוקא מידי דאכילה והוא על דרך הנ"ל שנחלקו בדרגת הדמיון ללאכלה וצ"ע

והנה מבואר בגמ' בכורות י"ב ע"ב שאין קונים בפירות שביעית בהמה טמאה ומבואר בגמ' שהוא מדאוריתא מצד דין לאכלה ולא לסחורה ועי"ש בתוס' וז"ל ותימא דאפילו רבנן לא אסרי משרה וכבוסה אלא משום דבעינן דומיא דלאכלה שהנאתו וביעורו שווה ובהמה למלאכה הוי הנאתו וביעורו שווה עכ"ל והנה בהמה בפשוטו אין כאן שום כילוי על ידי השימוש וכוונת תוס' דפשיטא להו מסברא שגם הנאתו קודם ביעורו מותר

ועיין בירושלמי פ"ז ה"א שנסתפק האם מיני בשמים יש בהם קדושת שביעית ולא הוכרע שם הספק ובביאור הספק הגירסא הישנה ברש"ס היה מצד שזה הנאתו קודם לביאורו אמנם גירסתינו שם ברש"ס וכן ביאר בחזו"א סימן י"ד סק"ט שהנידון האם סוג הנאה כזה נוהג בו קדושת שביעית דהרי ביו"ט מבואר שזה חשיב לא שווה לכל נפש ובפשוטו מבואר שמצד שזה הנאתו קודם לביעורו אין בזה חיסרון אמנם יתכן שזה הירו' לשיטתו שחל קדו"ש גם על מיני כביסה אע"ג שזה הנאתו לאחר ביעורו ורק על עצים לא חל אם כן גם כאן חל והר"מ פסק כירו' אמנם לשאר ראשונים שס"ל שלא חל על משרה וכבוסה יתכן שלא חל על זה קדו"ש ועיין שו"ת רדב"ז ח"א ס' ל"ד דפשיטא ליה שנוהג קד"וש במיני בשמים העומדים להרחה אמנם אפשר לדחות שהדרך למלול הבשמים כדי שיצא ריחם ואם כן יש כאן ביעור על ידי השימוש וכמו שביאר רש"י לענין לולב

ב] והנה הגמ' ב"ק שם אומרת שלא נוהג קדו"ש בעצים כיון שהנאתן לאחר ביעורן ועיין תוס' שביארו כיון שההנאה רק לאחר שזה נעשה גחלת כגון להסיק תנור ולאפות והוסיפו וז"ל אבל צבע הנאתו וביעורן שווה דהנאתן כשלובשם ואז הוא כלה ומתבער הצבע מיום ליום ובקונטרס פ' דבשעת רתיחת היורה כלה השורש וקולט הצבע ואין נראה דהא אמרן לענין שביעית חזותא מילתא היא ולא הוי ביעורו בקליטת הצבע עכ"ל ועיין רעק"א שישב דברי רש"י דאפילו אם חזותא מילתא ועדיין זה לא התבער אבל הנאתו קודם ביעורו זה לא סיבה לאסור וס"ל לרש"י שעצם מה שזה נהפך לצבע יש כאן קצת ביעור ועל זה ביאר שזה הנאתו וביעורו שווה אמנם מדברי התוס' מבואר שהוצרכו להאריך שיש ביעור בשעת השימוש שצריך דוקא הנאתו בשעת ביעורו ולא קודם וכמו שמדויק בפשוטו מרש"י וכנ"ל סק"א

אלא שמסברא הדבר צ"ע וכמו שתמה רעק"א למה שיהיה בזה חיסרון ובפשוטו הביאור בזה דאכילה זה סוג שימוש שמכלה את הדבר ושימושי שביעית הוא דוקא בסוג שימוש של כילוי ואדרבא יתכן שגם ר' יוסי מודה בזה וכל מה שחולק בהנאתו לאחר ביעורו זה כי יש כאן ביעור של הדבר וההנאה מתיחסת לזה ובזה מיושב קושית תוס' בבכורות למה אי אפשר לקנות בדמי שביעית בהמה למלאכה דזה לא הנאת כילוי ושביעית ניתן רק להנאה של כילוי ובזה א"ש מה שקשה למה הגמ' שאלה רק על עצים דמשחן ולא שאלה על כל עצים שעומדים לבנין וכדו' ועל זה לא יעזור תירוץ הגמ' שרוב השימוש של העצים דמשחן עצמו הוא להסקה דהרי עצים שעומדים לבנין כגון בנות שוח משמעות הדברים שהשתמשו אם זה רק לבנין וכן מסתבר ולנ"ל א"ש שכאן זה סוג שימוש שאינו מכלה את החפץ וכה"ג וודאי שאין זה דומיא דלאכלה ובזה א"ש גם מה שתמה החזו"א ס' י' ס"ק י"ב דמבואר בירושלמי שלא נוהג בפשתן קדו"ש וצ"ב הטעם הרי זה הנאתו קודם לביעורו ולנ"ל א"ש דכיון שזה לא שימוש של כילוי כה"ג אין זה דומיא דלאכלה ולכן הוצרכו תוס' לבאר שצבע זה הנאתו וביעורו שווה דעל ידי השימוש הצבע כלה ולפ"ז סוג צבע שלא כלה אלא נשאר בבגד לא ינהג בו קדו"ש וצ"ע

ג] ועיין רש"י ב"ק ק"א: ד"ה יש וז"ל שאין עושין מהן סחורה דרחמנא אמר לאכלה ולא לסחורה ואסור לצבוע בהן דהיינו סחורה אבל מותרין הן להסיקן קודם זמן הביעור דהיינו דומיא דלאכלה עכ"ל ומבואר דס"ל שאסור לצבוע אם פירות שביעית וצ"ב הטעם ויתכן שס"ל שזה דבר שלא כלה אם השימוש ולכן זה אסור אלא שצ"ע אם כן למה חל על זה כלל קדו"ש ויתכן מצד שבזמן עשית הצבע כלה השורש כמו שביאר רש"י ושימוש זה הוא מספיק סיבה שיחול קדו"ש ויתכן עוד לדחוק דס"ל שמה שחל על זה קדו"ש הוא מצד שזה עומד לצביעת גוף האדם שזה וודאי מתכלה אם השימוש ועיין חזו"א שדן בזה ועיין פ' הר"ש משאנץ על תו"כ פר"א ה"י וז"ל ובפרק ז' תנן צובעין לעצמן ולא יצבע בשכר שאין עושין סחורה בפירות שביעית ומיירי שצובע בגד ליהנות ממנו בשנה השביעית וצריך לבער במוצאי שביעית להעביר בצפון או לשרוף הבגד כדתניא בגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק דחזותא מילתא היא ובהגוזל קאמר דדרשי לה מתהיה בהויתה תהיה א"נ צביעה דקתני הכא היינו צובע אדם כעין נשים הכוחלות וכו' עכ"ל ומבואר שאפשר להעמיד המשנה בצביעת אדם ובעיקר הדבר מפורש לכאורא בתוס' שמותר צביעת בגד וכן הוא דעת הר"ש הנ"ל וכמו שהכריע החזו"א

ד]והנה מבואר במתניתין שאין קונים עבדים ובהמה טמאה וקרקע מדמי שביעית וכבר הבאינו לעיל שתמהו התוס' בטעם הדבר ובחזו"א סי"ג ס"ק י"ג נקט שזה דין דרבנן אבל באמת יחול על זה קדו"ש אמנם בראשונים ע"ז ס"ב ע"א ברמב"ן וברשב"א ובריטב"א ובר"ן מפורש שלא חל על זה קדו"ש ועיין רמב"ן וז"ל וטעמא דמילתא דדבר הראוי לאכילה הואיל ונתפס בקדו"ש ואפשר לנהוג בו קדו"ש מותר אבל דמים שאי אפשר לנהוג בהם קדו"ש כגון חלוק אסור דמפקע להו מקדושותיהו עכ"ל ומבואר בדבריו שבהמה טמאה אי אפשר לנהוג בה קדו"ש וכן הוא בתחילת לשונו בשם ר"ח דרחמנא אמר דפירות שביעית דלאכלה ניתנו ולא לדבר אחר לפיכך אסור ליקח בפירות שביעית כל דבר שלא נאכל עכ"ל ויתכן לבאר על דרך הנ"ל שכיון שזה לא כילוי החפץ לכן אין זה דומה לאכילה

והנה עיין לשון הריטב"א סוכה ל"ט ע"א ד"ה גמ' וז"ל אלא וודאי כי מה שאמר הכתוב לאכלה היינו להזהיר שיאכל הם או דמיהם בקדושת שביעית ולא יעשה מהן סחורה שאין קדושת שביעית נוהגת בהן כגון בהמה טמאה וכו' שאין אלו מתבערין כדרך שפירות שביעית מתבערין עכ"ל והיה מקום לבאר כנ"ל שכיון שזה סוג שימוש שלא מתבער לכן אין בזה קדו"ש אמנם עי"ש ד"ה נותן וז"ל לפי שפירות שביעית תופסין דמיהם ואסור ליקח מהם חלוק ובהמה וכו' וכל דבר המתקיים שחייב לאכול הפירות או דמיהן בקדושת שביעית ולבערן בזמן הביעור שכלה לחיה מן השדה וכו' עכ"ל הרי שהוסיף שהחסרון שאי אפשר לבער בזמן הביעור ועיין ע"ז ס"ב ע"א בריטב"א ד"ה נמצא וז"ל והתורה אמרה לאכלה ולא לסחורה פירוש לאכלן בפני עצמן או למכרן וליקח בהן דברים הנאכלים שיכולין להתבער בזמן הביעור שבאלו קדו"ש תופסת אבל לא דבר שאינו נאכל כגון בהמה טמאה וכו' עכ"ל הרי מבואר גם שהוסיף שזה לא יכול להתבער בזמן הביעור אלא שהדברים צ"ע שהרי יש דברים שאין להם ביעור וכי בזה אפשר לקנות בהמה טמאה ועוד שהרי התחיל שהחסרון מצד לאכלה

ובפשוטו היה מקום לומר שהדין ביעור הוא רק ראיה ששימושי שביעית הם רק שימוש של כילוי דיסוד דין ביעור שרצון התורה שפירות שביעית לא יעמדו לשמירה אלא שישתמשו בהם ולכן גם דבר שאין בו ביעור עדין ענין זה שיהיה סוג שימוש שהדבר כלה ולא נשאר קיים

ה] אמנם אפשר לומר דכוונת הריטב"א דבאמת מצד השימוש גם אם זה לא סוג שימוש שמכלה את הדבר הוא סוג שימוש שמתקים בזה דיני הפירות אלא שלא נוהג קדו"ש בדבר שלא מתכלה אלא נשאר קיים וזה ילפינן מדין ביעור שרצון התורה שיהיה לשימוש האדם ולא ישאר ועיין רש"י סוכה מ"א ע"א ד"ה וביקש שביאר למה אי אפשר לקנות חלוק בדמי שביעית וז"ל ואינו יכול דהתורה אמרה לאכלה בתוך הזמן (ולא לסחורה)וזה מתקיים לשנה הבאה עכ"ל ויש לבאר כוונתו כנ"ל שלא נוהג קדו"ש בדבר שמתקיים על אף שימושו משנה לשנה ובזה ארווחנא שגם לדעת הבע"מ שנקט שהנאתו קודם ביעורו נוהג בזה קדו"ש לכל הפחות אליבא דר' יוסי דלפ"ז צ"ב למה בעצים לבנין ובהמה טמאה ופשתן לא נוהג קדו"ש ולנ"ל א"ש שכיון שזה דבר שקיים הרבה זמן לכן לא נוהג בזה קדו"ש וכן מה שהבאינו דיעות שנוהג קדו"ש בבשמים אפילו אם נימא כרש"ס שזה הנאתו קודם לביעורו אבל זה דווקא שם שזה דבר שמתכלה ולא נשאר משא"כ בהמה טמאה וכדו' שזה נשאר קיים להרבה זמן

והנה בדעת תוס' לעיל שנקטו שבצבע זה הנאתו וביעורו שווה כיון שזה מתבער בזמן השימוש חזינן דלא כביאור הנ"ל דהרי הבגד אם הצבע קיים לאורך זמן אמנם אם נימא כביאור הנ"ל צ"ע הא דנוהג קדו"ש במיני צבע הרי זה דבר שעומד לאורך זמן

ו] והנה מבואר בתוספתא פ"ה הי"א תבן של שביעית אין נותנין אותו לא לתוך הכר ולא לתוך הטיט אם נתנוהו אחרים הרי הוא כמבוער עכ"ל וכן הוא ברמב"ם פ"ה הכ"ג והנה הטעם שנוהג בו קדו"ש הוא מצד שזה מאכל בהמה וצ"ע למה אם נתנו אותו לתוך הכר הוא כמבוער ופקע מזה קדו"ש שיוציא את זה ויתן את זה לבהמה ועיין חזו"א סי"ג סק"ח שחידש שדבר שהשתנה ונהיה דבר אחר זה סיבה שיפקע מזה קדושת שביעית ולכן כאן שזה הפך מאוכל לכלי פקע מזה קדו"ש ועיין שם שהוסיף לבאר שגם מה שאסור לתת לתוך הכר הוא מטעם זה שכיון שלא נעשה כאן שום ביעור בדבר רק הפקעת קדושתו אין זה קיום דין הפירות ובזה ביאר הטעם שלא נוהג בפשתן ובעצים לבנין כיון שצורת השימוש שזה הופך מחתיכת פשתן או חתיכת עץ לכלי וזה סיבה להפקעת קדו"ש לכן גם לא נוהג בזה קדו"ש וכנ"ל אלא שהוקשה לו אם כן למה בצבע נוהג קדו"ש הרי זה גם משתנה מעץ לבגד צבוע וביאר ששם עצם הצביעה זה כילוי מסוים של הדבר שמקבל מזה הנאה שנהיה לו בגד צבוע ובאמת יפקע מזה קדו"ש לאחר הצביעה ומה שמבואר שבגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק זה דוקא אם צבעו לאחר הביעור שכה"ג התחדש לאיסור מקרא דתהיה עכת"ד

ולפ"ז אפשר לבאר השיטות לעיל שדבר שעומד לאורך זמן אין בו קדו"ש שהטעם בצבע שנוהג בו קדו"ש כי זה לא נחשב עומד לאורך זמן שברגע שצובעים בזה פוקע מזה קדו"ש וזה כמי שאינו והיה אפשר לבאר את דברי התוספתא על פי הנ"ל שכיון שברגע שזה נהיה בתוך הכר זה סוג שימוש שעומד לאורך זמן זה עצמו סיבה להפקעת קדו"ש שהרי אין זה שימושי שביעית ולכן גם בצבע יפקע מזה קדו"ש ומה שנוהג בזה קדו"ש הוא כנ"ל מהחזו"א שיש כאן סוג שימוש שהוא עצם צביעת הבגד שזה סוג שימוש שלא עומד לאורך זמן[[1]](#footnote-2)

ז] והנה בגמ' מבואר שמשרה וכבוסה זה אין הנאתו וביעורו שווה ועיין רש"י בסוכה שביאר כיון שהוא לא נהנה עד שהוא לובש את הבגד ועיין תוס' סוכה שם שהקשו דהרי בצבע גם נוהג קדו"ש אע"פ שההנאה רק כשלובש הבגד וכתבו שלצד הגמ' שחזותא מילתא אם כן זה עדין קיים עד השימוש ובתוס' ב"ק הוסיפו שגם אם בעלמא חזותא לאו מילתא כאן הרי נתרבה מתהיה שחזותא מילתא ע"ש וברע"א ועיין ריטב"א בסוכה שביאר לענין עצים למה זה ביעורו קודם להנאתו כיון שהוא נהנה רק כשהוא אוכל ולפ"ז צ"ל לענין צבע מה שנוהג בזה קדו"ש הוא כנ"ל שבזמן השימוש זה מתבער וכאן לכו"ע חזותא מילתא וכמבואר בתוס' בב"ק והנה לפ"ז בהכרח שלא פקע מזה קדו"ש ע"י הצביעה ודלא כחזו"א הנ"ל וכן דלא כיסוד הנ"ל שדבר שעומד לאורך זמן אין בו קדו"ש אמנם אם כביאור לעיל שצריך שימוש שיש בו כילוי אם כן לא קשה מצבע כלל דשם זה מתכלה על ידי השימוש ולפ"ז בדעת הריטב"א בהכרח לומר שמה שהביא מדין ביעור זה רק בתור סימן וכביאור הראשון ולא שיש תנאי שלא יעמוד לאורך זמן דאם כן יקשה מצבע והוא בהכרח ס"ל שלא פוקע מזה קדו"ש וככל הנ"ל

אלא שעדין צ"ב דברי התוספתא שס"ל שפוקע קדו"ש בתבן שנתנו לתוך הכר ואין לומר שזה שימוש שנשאר קיים שהרי מוכח מתוס' שלא ס"ל כן וכן לכאורא אין לומר כסברת החזו"א שזה נשתנה שהרי מוכח מתוס ' מצבע שלא ס"ל כן אמנם יתכן לחלק כמו שדן שם החזו"א שדבר שעומד לשימוש זה כגון מיני צבעים שעומדים לצבע וזה סיבת קדושתם כה"ג לא חשיב שנשתנה משא"כ תבן שלא עומד להשים תוך הכר ואין זה סיבת קדושתו כה"ג פוקע מזה קדו"ש אמנם לנ"ל שס"ל לתוס' והריטב"א שדבר שההנאה לא בצורה של כילוי לא נוהג בזה קדו"ש אם כן יתכן שזה עצמו הביאור שכיון שזה נהפך לכר שעכשיו צורת השימוש לא דרך כילוי זה עצמו סיבה להפקעת קדו"ש

ח] והנה בעיקר הנידון האם בצבע פוקע קדו"ש דלמה שנתבאר דעת התוס' והריטבא שלא פוקע קדו"ש אמנם בדעת הבע"מ ועוד צ"ל לכאורא שפקע קדו"ש ולכאורא מצאנו בזה דברים בדברי רבותינו הראשונים דכבר הובא לעיל לשונו של הר"ש משאנץ על התו"כ פר"א ה"י דכתב מפורש דאם צבע קודם זמן הביעור צריך לבער את זה בזמן הביעור ועיין רש"י ב"ק ק"א ע"א ד"ה שביעית שביאר הדין בגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק הכוונה שצבע קודם זמן הביעור ומצד איסור סחורה אמנם עיין מאירי הובא בשטמ"ק וז"ל פרות שביעית מותר לצבוע בהן כדרך שמותר לאוכלן אלא שיש מין ממיני הצבעים שיש להן ביעור וכו' ומשהגיע זמן ביעורם אסור לצבוע בהן בגד ובגד שצבעו בקליפי אותם המינים ידלק וכו' עכ"ל ומשמעות דבריו שאם צבע קודם זמן הביעור לא צריך לבערו וכן הוא משמעות תור"פ שם ע"ש ובהכרח כנ"ל או כי זה השתנה או כי זה נהיה דבר שקיים לעולם וזה סתירה לקדו"ש וככל הנ"ל ועיין ר"ש פ"ז מ"ב שכתב על צבע שאין בו ביעור שהנפק"מ שיכול לצבוע לאחר שביעית ומבואר שעל צביעה בשביעית אין נפק"מ דהיינו שלא צריל לבער

ט] ובעיקר מה שביארנו שדבר שעומד עכשיו לשימוש שהוא לא סיבה לקדו"ש אפילו שאפשר עדין להשתמש בו לדין שביעית בכל אופן פוקע ממנו קדו"ש ראיתי בקה"י שביעית ס' י"ט שביאר בזה דבר נפלא דהנה הגמ' בכורות י"ב ע"ב אומרת שבהמת שביעית פטורה מהבכורה כיון שלאכלה אמר רחמנא ולא לשריפה והרי האימורים צריכים להישרף ע"ג המזבח אמנם הרמב"ם כתב פ"ה מהלכות בכורות ה"ט וז"ל אבל הלוקח בהמה מפרות שביעית הרי זו פטורה מהבכורה לפי שאינו רשאי לסחור בפירות שביעית שהרי נאמר בה והיתה שבת הארץ לכם ולאכלה לאכלה ולא לסחורה ואם תהיה חיבת בבכורה הרי זה משתכר בבכור שהרי יצא מתורת פירות שביעית עכ"ל והשיג עליו הראב"ד דהגמ' אומרת טעם אחר כי זה לשריפה וביאר בזה החזו"א דתרויהו צריכי דמצד שיש דין שריפה זה לא סיבה שלא יחול בכורה דנדון אחרי זה מה עושים כשיש סתירה בין שני דברים והרבה מצוות התורה כך כגון מילה בצרעת ורק הכונה שכיון שיש דין שריפה אם כן עצם החלות דין בכורה הוא מעשה סחורה אמנם עדיין צ"ב שהר"ם כתב שיפקע דין שביעית וביאר הנ"ל שכיון שהאימורים מקבלים דין שריפה אם כן עכשיו הם לא עומדים לשימוש של קדו"ש ממילא יפקע מהם קדו"ש כמו תבן לתוך הכר ועי"ש

י] ובעיקר חידוש החזו"א הנ"ל שדבר שנשתנה פוקע ממנו קדו"ש ראיתי לציין דעיין רמב"ן חולין ק"כ שכתב שצריך ריבוי לפירות שביעית שנימוכו שנוהג בזה עדין קדו"ש כיון שזה נשתנה והוא כסברא הנ"ל אלא שזה עצמו צ"ב למה באמת לא פקע מזה קדו"ש ומה זה שונה מעצים שעשה מזה כלים או פשתן שעשה מזה בגד וצ"ל שכאן מעיקרא זה נחשב אוכל ועכשיו זה אוכל משא"כ כאן בתחילה זה עץ בעלמא ועכשיו הוא כלי אלא שעדין צ"ב למה בלולב מבואר בגמ' שנוהג קדו"ש הרי עשו מזה מטאטא ועיין שם בחזו"א שנראה כוונתו שאין זה שינוי ניכר וצ"ע

ויש לעיין עוד דמאכל בהמה שמותר לעשות ממנו מלוגמא לכאורא כה"ג הוא וודאי אינו כדבר שהיה בתחילה דבתחילה זה היה מאכל בהמה ועכשיו זה תרופה או משחה והנה יתכן שבאמת פוקע מזה קדו"ש וכמו שביאר החזו"א לענין צבע אלא שמותר לעשות מלוגמא שזה עצמו נחשב שימוש וכנ"ל ודוחק ועיין רש"ס בתחילת דברי הגמ' בירושלמי פ"ז ה"א שנקט שוודאי לא פקע מזה קדו"ש וצ"ע

עוד יש לעיין בעיקר ביאורו שאסור להשים התבן בכר כי נפקע ממנו קדו"ש ואין פה שום קבלת שימוש של שביעית דלכאורא מדברי הרמב"ן לענין נתינת פירות שביעית שאם מקבל בעדם מידי דאכילה אע"ג שלא חל על זה קדו"ש אין בזה חיסרון והארכנו בסוגיא דסחורה

י"א] העולה מהנ"ל דהדין שלא נוהג קדו"ש בפשתן או עצים לבנין אפשר לבאר בשלשה אופנים א)החזו"א ביאר דכיון שזה משתנה ממה שהיה זה סיבה להפקיע קדו"ש ולא מצאנו לזה מקור בראשונים ואדרבא מתוס' וריטב"א ועוד מוכח לא כך ב)כתבנו להוכיח בדעת התוס' והריטב"א שרק שימוש של כילוי נוהג בו קדו"ש ג) צידדנו עוד בדעת הבעה"מ ועוד שדבר שקיים לעולם לא נוהג בו קדו"ש אבל אם זה דבר שמתכלה אפילו לא דרך השימוש נוהג בזה קדו"ש

ובטעם שלא קונים חלוק ובהמה טמאה ומבואר בראשונים שגם לא חל כי זה שימוש סותר לקדו"ש יש לבאר כנ"ל או כי זה לא שימוש של כילוי או כי זה דבר המתקיים

והנה דנו האחרונים בדין פרחי נוי האם נוהג בזה קדו"ש והנה אם נימא דאיכא תנאי שיהיה שימוש של כילוי אם כן כאן שאין בזה שימוש של כילוי לא נוהג בזה קדו"ש אמנם אם נימא דזה תלוי האם זה דבר שכלה או לא אם כן כאן זה דבר שנובל ויהיה בו קדו"ש אמנם יש שדנו שזה שימוש לא חשוב ואין זה סיבה לקדו"ש כמו שמצאנו שהירושלמי דן לעניין בשמים וביאר החזו"א שהספק מצד שזה לא שווה בכל אדם שהרי זה אסור ביו"ט אמנם יתכן שכאן זה עדיף דזה דבר שאולי כולם נהנים בזה ואין זה דומה לריח שיש אנשים שלא נהנים מזה והוא בגדר של מפונקים וכמו שביאר המאירי בסוכה ובגר"א ריש פ"ז דירו' שביעית לענין בשמים באוכל עי"ש

י"ב] עיין רעק"א בב"ק שכתב להוכיח שהנאתו קודם לביעורו מותר להשתמש וזה משימושי שביעית דהרי צריכים מיעוט מיוחד לאיסור סחורה ותיפו"ל שזה שימוש שלא מבער את החפץ אלא בהכרח שכה"ג זה לא חיסרון וצ"ע בדעת התוס' שנקטו שכה"ג אין זה דומה ללאכלה והנה לכאורא היה מקום לומר שכל האיסור להשתמש שימוש שלא לאכלה זה דוקא עד כמה שזה שימוש שיש בו כילוי הדבר שהוא סתירה לדין אכילה אמנם שימוש שזה לא סותר כלל לדיני האכילה כגון סחורה אין בזה איסור ולכן צריך להגיע לאיסור סחורה שזה סתירה לקדו"ש שזה עומד לרשות הציבור ולא לרוחים פרטים [[2]](#footnote-3)

והנה מבואר בגמ' ע"ז ס"ב ע"א דאסור לפרוע חוב אם פירות שביעית מצד לאכלה ולא לסחורה ובפשוטו היה מקום לבאר שמצד עצם השימוש אין זה אסור אלא שזה בכלל האיסור החדש של סחורה וכן צ"ל בהכרח לפי הבנת רעק"א שכה"ג אין זה סתירה לשימושי שביעית אמנם עיין רמב"ן שם וכן הוא בשאר ראשונים וז"ל פירש ר"ח רחמנא אמר בפירות שביעית דלאכלה ניתנו ולא לדבר אחר וכו' ומשמעות הדברים שכל האיסור סחורה הוא מצד שיש כאן שימוש שהוא לא לאכילה ומבואר כדברי רעק"א שגם שימוש שהוא לא מכלה החפץ הוא מכלל האיסור אלא שבזה עצמו נתישב קושית רעק"א דעיין שם ברמב"ן שאם המכר הוא למטרת אכילה חשיב שזה עצמו שימוש של אכילה שזה שימוש של כילוי

אמנם מה שצ"ע שאם כן אם ננקוט שבשמים אין בזה קדו"ש וכמו שביאר החזו"א שזה אינו שווה בכל אדם אם כן יצא שאסור להריח בפירות שביעית דהרמב"ן נקט שגם שימוש שלא סתירה לאכילה אסור בפירות שביעית וכן נקט רע"א וכן נפק"מ לתלות אתרוג לקישוט בסוכה או לשחק אם אגוזים וכדו' שוודאי ששימושים אלו אינם משימושי שביעית וצ"ע בכל זה

אמנם מצאנו בזה סוגיא ערוכה דהגמ' בכורות י"ב ע"ב אומרת שאסור לעשות פדיון פטר חמור בבהמה שקדושה בקדו"ש מצד איסור סחורה שמקבל בעד זה חמור שהוא לא ראוי לאכילה וכמו שנתבאר לעיל אבל ספק פטר חמור שהשה נשאר שלו כה"ג מותר הרי מבואר שעצם הפדיון אין בו איסור ובהכרח צריך לחלק שאפילו שגם אם אין בזה כילוי החפץ אסור כל זה דוקא בשינוי של החפץ מרשותו וצ"ב החילוק וביאר בקה"י שהאיסור מה שמשתמש שימוש שמפקיע ממנו את האכילה ואע"ג שמותר לתת מתנה צ"ל ששם לא חשיב שמשתמש בזה לשימוש אחר וצ"ב

אחרי כתבי הנ"ל מצאתי בקה"י שביעית ס' י"ט שדן בזה והביא מהירושלמי פ"ב בסופו שעלים שהם ראוים למאכל בהמה אסור לשתות בהם מים וביאר הגר"א מצד הפסד ומבואר שמצד שמשתמש שימוש שלא עומד לזה אין איסור וכן יתכן שזה לא שימוש של שביעית דאין בזה כילוי אמנם הרש"ס שם ביאר שהחיסרון כי זה לא עומד לזה

1. אלא שצ"ע דעיין סימן כ"א סקט"ו דהבאינו דהמשנה פ"ב מ"י אומרת שזרע דילועים אם הוקשו לפני ר"ה אין לזה קדו"ש כי זה עומד לזרע אבל לאחר ר"ה לא פוקע מזה קדו"ש וביאר החזו"א שאע"ג שזה עומד לזריעה אבל כיון שזה ראוי לאכילה לא פוקע קדו"ש אם זה כבר חל וצ"ע מ"ש מכאן ואולי כיון שעשה מעשה זה עדיף וצ"ע אמנם במה שהבאינו לקמן סק"ט מהקה"י שם וודאו זה עדיף דאין שום אפשרות להשתמש שימוש של שביעית עוד יש לעיין מתנור שהוסק בתבן של שביעית שאסור לאפות בו וביאר החזו"א שזה כעין סחורה מפירות שביעית וצ"ע למה שלא יפקע מהחום קדו"ש כי אי אפשר להשתמש שימושי שביעית וצ"ע בכ"ז [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיין ר"ש פ"ט מ"ז שכתב וז"ל וסתם תבן וקש חזי למאכל בהמה ויש בו קדו"ש ואסור לשורפו ולהנות בו הנאה של איבוד וכו' וקצת משמע שאין איסור אלא הנאה של איבוד [↑](#footnote-ref-3)