83 עיר הנדחת ב - בדיני עיהנ_ד אם תליין בשעת הגמ_ד או בשעת העבירה
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ג' ב' מנ"א תשע"ג

**א**

א] סנהדרין ס"פ חלק, בסוגיא דעיר הנדחת, - יש לדון בכל הדינים שנאמרו בעיר הנדחת, אם תליין בשעת ההדחה ובשעת העבירה,[[1]](#footnote-2) או תליין בשעת הגמ"ד.

והנה כתבו התוס' בב"מ דנ"ג: ד"ה לא פלוג, ז"ל, אלא דעיר הנדחת ואסקוה לירושלים והי' שם בשעת גמ"ד, ליתאכיל דהא קלטוהו מחיצות וה"ל שלל ירושלים "בשעת גמ"ד",[[2]](#footnote-3) ומסיק וכו' כגון דנפול מחיצות לאחר גמ"ד וכו', מה"ת חל עליו גמ"ד אפי' לא נפול מחיצה כלל כיון שיכול לאוכלו אם ירצה וכו', אבל אי נפול מחיצות קודם גמ"ד אע"ג דל"ה שלל ירושלים, מ"מ לא חל עליו גמ"ד דהו"ל כגבולים והו"ל שלל שמים וכו', א"נ דוקא מיירי בנפול מחיצות קודם גמ"ד וכו', ושלל ירושלים ל"ה כיון דנפול מחיצות בשעת גמ"ד, אבל נפול מחיצות אחר גמ"ד כיון דהוי שלל ירושלים בשעת גמ"ד תו לא פקע, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' התוס', דבדין שללה ושלל שמים, ה"ז תלוי בשעת הגמ"ד, וע"כ כל דבשעת הגמ"ד הו"ל שללה, ה"ז נאסר, אף דבשעת העבירה הו"ל שלל שמים, ומה"ט כל שהי' המע"ש בירושלים בשעת גמ"ד ה"ה נאסר, אף דבשעת העבירה עדיין ל"ה בירושלים והי' חשוב כשלל שמים, ומאידך כל דבשעת הגמ"ד הי' שללה ה"ז נאסר, אף דבשעת העבירה הו"ל שלל שמים, וע"כ נקטו התוס' בתי' קמא, דכל שנפלו מחיצות קודם גמ"ד, אי"ז נאסר, כיון דהו"ל כשלל שמים, אף דקודם הגמ"ד הי' זה שללה.

עוד מבו' בד' התוס', דכל דבשעת הגמ"ד הו"ל שלל שמים, אף אם אח"כ נעשה זה שללה קודם ששרפו את העיר, אי"ז נאסר, וע"כ כתבו בתי' בתרא דאם נפול מחיצות לאחר גמ"ד, אי"ז נאסר, כיון דהו"ל שלל ירושלים בשעת גמ"ד.[[3]](#footnote-4)

ונראה דגם לתי' קמא שנחלקו ע"ז, וס"ל דבכה"ג שנפלו מחיצות אחר גמ"ד ה"ז נאסר, היינו משום דבכה"ג לא העמידו חכמים דבריהם, ואין לומר דבתי' קמא ס"ל להתוס' דאם נעשה שללה אחר גמ"ד ה"ז נאסר, וע"כ ה"ז נאסר כשנפלו מחיצות לאחר גמ"ד, שהרי לתי' זה ס"ל להתוס' דכשנפלו מחיצות חשיב כשלל שמים, ונמצא דאף דכשנפלו מחיצות כבר אי"ז שלל ירושלים, אך הרי הו"ל שלל שמים, וא"כ מ"ט ה"ז אסור, ובע"כ דכיון דבשעת גמ"ד ל"ה שלל שמים, לי"ב להתירא דשלל שמים, וכל ההיתר בזה הוא משום דהו"ל שלל ירושלים, ובזה הוא דאמרינן דכל שנפלו מחיצות אחר גמ"ד לא העמידו חכמים דבריהם, ולי"ב להתירא דשלל ירושלים, וז"ב.

ב] ומצינו כן גם בד' הפר"ח בפ"ד מע"ז הי"ד, עיי"ש שפירש במש"א בסוגיין דתרומה ביד ישראל ינתנו לכהן של עיר אחרת, ופירש"י, ז"ל, כלומר לכהן שלא הודח עמהן, עכ"ל, וכתב הפר"ח דהיינו דינתנו אף לכהנים צדיקים שבתוכה,[[4]](#footnote-5) וטעמא דמילתא דכיון דבשעת גמ"ד הו"ל שלל שמים ואינו נכסי צדיקים שבתוכה, אף אם אחר גמ"ד קודם שריפת שלל העיר זכו בנכסים, אינו בכלל שלל העיר וניצולים, עכ"ד, והרי דפשיטא לי' דבדין שללה ושלל שמים ה"ז תלוי בשעת הגמ"ד, וכל דבשעת הגמ"ד הו"ל שללה, ה"ז אסור, אף אם קודם הגמ"ד הו"ל שלל שמים, וכל דבשעת הגמ"ד הו"ל שלל שמים ה"ז מותר, אף אם אחר הגמ"ד נעשה שללה.

אך התוי"ט בפירקין עמד ע"ד רש"י, דהיאך ינתנו לכהן צדיק שבאותה העיר, הרי הוי נכסי צדיקים שבתוכה, והרי דס"ל דנכסי צדיקים שזכו בהן לאחר הגמ"ד נשרפין, וצ"ע, - ועי' בתוס' חדשים שם שנראה שנקט, דאזלינן בתר שעת החטא, ואף אם זכו בנכסים אחר החטא קודם הגמ"ד, אי"ז טעון שריפה, ועי' בס' כתר המלך פ"ד מע"ז הי"ד מש"כ בענין זה, ודבריו צ"ב, ואכמ"ל עוד בזה.

ג] אמנם הנה הפר"ח שם ה"י עמד ע"ד הרמב"ם דס"ל דאין נכסי רשעים אסורין אלא בשנקבצו לתוכה, ז"ל, דהא ע"כ הא דקתני נכסי צדיקים וכו' שבחוצה לה פלטין ושל רשעים בין שבתוכה בין שבחוצה לה הרי אלו אובדין, ע"כ מדסיפא מוקמינן לה בנקבצין לתוכה ע"כ רישא גבי נכסי צדיקים דקתני שבחוצה לה פלטין היינו אפי' שנקבצו ובאו לתוכה לאחר גמ"ד אעפ"כ פלטין, ולא מסתבר כלל, דהא קרא כתיב החרם אותה ואת כל אשר בה, ומבה ממעטינן נכסי צדיקים שבחוצה לה, ומכל מרבינן נכסי צדיקים שבתוכה, אלמא דכל נכסי צדיקים הנמצאים בתוכה בשעת חירום אסורים, עכ"ל.

וצ"ע בסתירת דבריו, דמחד גיסא פשיטא לי' דכל דבשעת הגמ"ד הו"ל שלל שמים אף שלאחר הגמ"ד נעשה זה שללה, ה"ז מותר, ומאידך פשיטא לי' דנכסי צדיקים שחוצה לה שבאו לתוכה קודם השריפה, ה"ה אסורין, וכבר עמד ע"ז בס' ארבעה טורי אבן בהי"ד שם.

וצ"ל בדעת הפר"ח דהדין חלוק, דודאי עיקר דין השריפה הוא בנכסים שהיו להם בשעת גמ"ד, ונכסים שקיבלו לאחר גמ"ד אין עליהן דין שריפה ואינם נאסרין, אך נכסים שהיו להם בשעת גמ"ד, ואך שלא היו בעיר בשעת גמ"ד ובאו לעיר לאחר הגמ"ד, ה"ה נשרפין עמה ונאסרין, דהך דינא דבעינן שיהיו בעיר, תלי בשעת השריפה עצמה, ואמנם אי"ז מתישב היטב, דלכאו' לפ"מ שדקדק הפר"ח דקרא משמע דתלי במה שנמצא בתוכה בשעת חירום, הרי דיש ללמוד מזה גם דנכסים שקיבלו לאחר גמ"ד ה"ה נאסרין, כיון דבשעת חירום הוו בכלל שלל העיר, - וצ"ע אם לדעתו ה"נ הוא להיפך, דנכסי צדיקים שהיו בתוכה בשעת גמ"ד והוציאום מתוכה קודם השריפה, ה"ה מותרים וא"צ להכניסם ולשרפם עמה, די"ל דכיון דבשעת גמ"ד כבר חל בהו דין שריפה עמה, לא פקע דין זה כשהוציאום מן העיר, וצ"ע בזה.

ד] עוד ילה"ע בזה, במש"כ הלח"מ בפ"ד מע"ז ה"י בדעת הרמב"ם, ז"ל, אלא פירוש רב חסדא הוא, דאם אחר שהודחו ונקבצו עמה הרי אלו אובדין "אע"פ שלא היו שם בשעת הדחה", עכ"ל, ונראה מדבריו דנכסי צדיקים שבאו לתוכה אחר הדחה קודם גמ"ד, אינם נאסרים, ורק בנכסי רשעים הוא דאמרינן דכל שנקבצו לתוכה אסורין אע"פ שלא היו שם בשעת הדחה, - אך בד' הפר"ח נראה, דהא הוה פשיט"ל דבכה"ג הן נאסרין, ורק בגונא שבאו לתוכה אחר גמ"ד, הוא שכתב דלדעת הרמב"ם אינם נאסרין, וגם בזה נקט לעיקר דה"ה נאסרין, וצ"ע בזה.

ה] ועי' עוד במנ"ח מ' תס"ד אות מ"ב שנקט בפשיטות, דבהמה של עיר הנדחת שהקדישוה קודם גמ"ד אינה נאסרת, משום דבשעת הגמ"ד הו"ל שלל שמים, והביא כן מס' תפארת צבי יו"ד סימן ט', ועיי"ש מה שעמד לפ"ז בד' התוס' בחולין דק"מ., - אך בתשו' חת"ס או"ח סימן ק"פ כתב לישב ד' התוס', ז"ל, אך תוס' מיירי אם הקדישו אחר שהודחו קודם שנגמר דינם, שאז הקדישו הקדש בלי ספק, אלא דמספקא להו אי הקרבן לרצון מה שהקריבו קודם גמ"ד ולאח"כ יוגמר דינם "ואיגלאי מילתא למפרע דבר שריפה הוה" וכו', עכ"ל, ועיי"ש שדימה ד"ז לשור הנסקל שהקדישוהו קודם גמ"ד, דגומרין דינו וסוקלין אותו, ולא פטרינן לי' משום דשור רעהו ולא שור של הקדש, ומבו' בד' החת"ס דפשיטא לי', דכל שהי' שללה בשעת העבירה ונעשה שלל שמים קודם הגמ"ד, ה"ז נאסר, וצ"ע דזה שלא כד' התוס' בב"מ.

ו] ועיי"ש עוד בחת"ס, ז"ל, ועיין סנהדרין קי"ב ע"א דאר"ח ובנקבצים לתוכה וכו', מ"מ היינו נכסים שיצאו משם קודם שהודחו אנשי העיר, אבל מכיון שהודחו ונתקבלו עדותם, מן אז עד גמר דינם לא יועיל שום הברחה להוציאו חוץ לעיר, ואפילו במצולת הים חל עליו פסק ב"ד לאסרו בהנאה, ולהרוג תחלה בע"ח בחרב וכו', עכ"ל.

ואזיל החת"ס לטעמי', דס"ל דכל דהו"ל בכלל שללה בשעת העבירה, אף דבשעת הגמ"ד ל"ה בכלל שללה, ה"ז אסור, וע"כ ס"ל דגם בדינא דנקבצים בתוכה, לא תלי בשעת הגמ"ד, אלא בשעת העבירה, ומש"כ מכיון שהודחו "ונתקבלו עדותם", לכאו' ל"ד הוא, דלא תלי אלא בשעת ההדחה, ולא בשעת קבלת העדות, וצ"ע.

אך הנה ממש"כ רש"י, ז"ל, ובנקבצין בתוכה, נכסי רשעים הקרובין לעיר שיכולים לקבצם לתוך העיר באותו יום עצמו שכונסין שלל העיר לרחוב לשורפן הן אבודים עמה, אבל רחוקים דאין מגיעין לעיר אינן אבודים, עכ"ל, וכתבו המאירי בסוגיין והתוס' שאנץ בב"מ דנ"ג: דהיינו דנכסים שבתוך מהלך יום הוו נכסים הנקבצים לתוכה, מ' דבעינן דבשעת גמ"ד יהיו נקבצים לתוכה, וע"כ בעינן שיהיו נקבצים לתוכה משעת הגמ"ד עד שעת השריפה.[[5]](#footnote-6)

וצ"ל בד' החת"ס, דאמנם נכסים שאינם בתוכה, אינם נאסרים אלא אם הם נקבצים בתוכה משעת הגמ"ד עד שעת השריפה, אך נכסים שהיו בתוכה בשעת ההדחה, כבר חשיבי כשללה ליאסר, ול"מ מה שהבריחום מן העיר להתירם, - ועד"ז הוא גם מש"כ החת"ס לדעת הרמב"ם, דאף דאין נאסרין אלא הנכסים שנקבצו לתוכה בשעת השריפה, היינו רק בנכסים שלא היו בתוכה בשעת ההדחה, אך נכסים שהיו בתוכה בשעת ההדחה ה"ה נאסרין אף אם ל"ה בתוכה בשעת השריפה, וצ"ע בזה.

**ב**

ז] והנה כתב הרמ"ה בסוגיין, ז"ל, דבעי ר"ח בהמת עיר הנדחת שנשחטה וכו', ובדשחטה לאחר גמ"ד קא מיבע"ל, דאי מקמי גמ"ד בשרה מותר כדקי"ל גבי שור הנסקל, עכ"ל.

וצע"ג, דמאי מדמי דין בהמת עיר הנדחת לדין שור הנסקל, דהא דבשור הנסקל ששחטו קודם גמ"ד בשרו מותר, הוא משום דעיקר הגמ"ד דשור הנסקל הוא רק על השור בחייו, וכל שנשחט קודם הגמ"ד אין גומרין את דינו, אך בעיר הנדחת דחייל הגמ"ד על כל שלל העיר, א"כ הרי אף דנשחטה הבהמה קודם הגמ"ד, בדין דיחול ע"ז איסור, דלא גרע משאר שלל העיר דאסור.

ח] ונראה לדון בזה, דהנה עד"ז ילה"ע בד' הרמב"ם בפ"ד מע"ז הי"ב, ז"ל, בהמה של עיר הנדחת שנשחטה אסורה בהנאה כשור הנסקל שנשחט, עכ"ל, וצ"ע דמה הוצרך ללמדה משור הנסקל שנשחט דאסור בהנאה, הרי הכא פשיטא דאסורה בהנאה, ככל שלל העיר שאסור בהנאה אף שאינו בע"ח.

והפשוט בזה, דהגם דכל שלל העיר אסור בהנאה אף שאינו בע"ח, מ"מ הא דכל שלל העיר אסור והא דהבהמות אסורות, ב' דינים הם, דבכל שלל העיר הוי דינו בשרפה, ובבע"ח אין דינם בשרפה אלא בהריגה,[[6]](#footnote-7) וע"כ בבע"ח שעיקר דינם בהריגה, הי' לנו לומר שכל שנשחטו קודם שהרגו אותם, אינם אסורין, וזהו דהשמיענו הרמב"ם דה"ה אסורין דומיא דשור הנסקל.

ולפ"ז יש ללמוד מד' הרמב"ם דנכסים שקנו לאחר הגמ"ד אינם נאסרין, כיון דל"ה שללה בשעת הגמ"ד, דאי נימא דאף נכסים שקנו לאחר הגמ"ד נאסרים, הי' לנו לאסור לבהמה זו שנשחטה, דומיא דנכסים שקנו לאחר הגמ"ד, עכ"פ אי נימא כפשטות ד' הרמב"ם שלא נתקיים דינא דלפי חרב בשחיטתה, (וע"כ מדמי לה לשור הנסקל ששחטו לאחר שנגמר דינו), דאי נימא דנתקיים בזה דינא דלפי חרב, י"ל דע"כ לא חייל ע"ז דין שריפה, ודו"ק.

ט] ולפ"ז נראה די"ל בדעת הרמ"ה, דכל דבשעת העבירה היו בע"ח, הוי דינם בהריגה, ואף אם נשחטו קודם גמ"ד, אין עליהן דין שריפה, וע"כ דינם כשור הנסקל שנשחט קודם שנגמר דינו דמותר בהנאה,[[7]](#footnote-8) והיינו משום דלא חייל האיסוה"נ דעיר הנדחת, רק במקום דחייל דין הריגה או דין שריפה, וכל כה"ג ששחטה קודם הגמ"ד, ול"מ לחול דין הריגה, אינה נאסרת, (ועי' מנ"ח מ' תס"ד אות כ' שכתב כן, דכל דליכא דין שריפה והריגה, אי"ז אסור בהנאה).

ואם כנים הדברים, יש ללמוד מד' הרמ"ה, דכל דל"ה שללה בשעת העבירה, אף דהו"ל שללה בשעת הגמ"ד אינו נאסר, ואם לקחו בני העיר נכסים קודם הגמ"ד אינם נאסרין, ומאידך, כל דהוי שללה בשעת העבירה, אף שנתנום לאחרים קודם הגמ"ד, ה"ז נאסר, דאי נימא דה"ה נאסרין, הרי הי' בדין דה"נ בשר בהמה זו שנשחטה יהא אסור, דלא גרע משאר נכסים שלקחו קודם גמ"ד.

אך לכאו' זה נסתר ממש"כ הרמ"ה בסוגיין בדינא דהא דתרומות ירקבו, ז"ל, וכי תימא מי איכא מידי דמדאורייתא בעיא שריפה ואתו רבנן ומבטלי מיני' מצות שריפה, אין הפקר בי"ד הפקר "ומקמי גמ"ד" אפקעוה רבנן לההיא תרומה מההוא כהן ושויוה ממון גבוה כי היכי דלא ליחול עלה איסור עיר הנדחת, עכ"ל, ומבו' דאף דבשעת העבירה הו"ל שללה, מ"מ כיון דקודם גמ"ד אפקעוה רבנן מההוא כהן ושויוה ממון גבוה, לא חייל ע"ז איסורא דעיר הנדחת, והרי דדין שללה ושלל שמים תליא בשעת הגמ"ד, וא"כ לכאו' בדין דאף נכסים שלקחו בני העיר קודם הגמ"ד, ה"ה נאסרין, ומאידך נכסים של בני העיר שנתנום לאחרים קודם הגמ"ד אינם נאסרין, דומיא דתרומה דלא חייל עלי' איסור עיר הנדחת, משום דהפקיעוה רבנן מהבעלים קודם הגמ"ד, וצ"ע בזה.

**ג**

י] והנה במנ"ח מ' תס"ד אות ד' כתב בדינא דאין עושין עיר הנדחת בספר, דלר"ש דדריש טעמא דקרא הוא משום דשמא ישמעו הנכרים ויחריבו את א"י, וכתב המנ"ח, ז"ל, עוד יש נ"מ וכו', א"כ בעיר שעומדת על הספר שהודחה רובא ע"פ דין התורה ואח"ז היו ישראל כובשין עוד עיירות הסמוכים מיד הגוים ועתה אין עיר זו עומדת על הספר ואזיל לה החשש מחורבן א"י, דלת"ק דגזה"כ הוא א"כ לא נעשית עיר הנדחת כלל כי כך גזרה התורה הקדושה, אבל לר"ש אז נעשית ג"כ עיר הנדחת רק הטעם דלא יחריבו ועתה אזיל החשש בודאי עושין אותה עיר הנדחת, כי אזיל החשש הנ"ל, עכ"ל,[[8]](#footnote-9)

ומבו' בד' המנ"ח, דדינא דעיר הסמוכה לספר, לא תלי בשעת הגמ"ד, אלא תלי בשעת העבירה, ורק לדעת ר"ש דדריש טעמא דקרא הוא דתליא בשעת הגמ"ד, וצ"ע דמ"ש מדינא דשללה דתליא בשעת הגמ"ד, וכמש"נ לעיל מד' המנ"ח גופי'.

ונראה דהטעם בזה פשוט, דדינא דעיר הסמוכה לספר, שהוא דין בעיקר חיובא דעיר הנדחת, ע"כ ה"ז תלוי בשעת העבירה עצמה, אך דינא דאיבוד שללה, שהוא מכלל העונש דעיר הנדחת, דמחרימין אותה ואת כל אשר בה, תליא בשעת הגמ"ד, וז"פ.

יא] ועד"ז נראה, דדינא דהודחו רובם, תליא בשעת העבירה, וכל דבשעת העבירה היו מועטים ואח"כ מתו מקצת הצדיקים או שעקרו דירתם מן העיר ונעשו הרשעים רוב, ודאי דלי"ב לדינא דעיר הנדחת, ומאידך כל שבשעת העבירה היו המודחים רוב, ואח"כ מתו מקצתם או שעקרו דירתם מן העיר ונעשו מיעוט, יש בזה לדינא דעיר הנדחת, אך כשמתו מקצתם יש מקום לדון, דכיון דא"א לגמור את דינם כעובדי ע"ז, ליכא בזה לדינא דעיר הנדחת, וצ"ע.

ויש להוכיח כן, שהרי לחד מ"ד בסוגיין דנים וסוקלין דנין וסוקלין, ופירש"י, ז"ל, דנין וסוקלין עד חציין דמחזקינן להו כיחידים ודנין וסוקלין, ומחציין ואילך נתברר הדבר למפרע שהודחו רובא וכו', עכ"ל, והרי בכה"ג שכבר סקלו את חציין, נמצא דנתמעטו הרשעים, ועכשיו אין בעיר אלא מיעוט שהודחו, ואפ"ה כיון דבשעת העבירה היו רובם מודחים, יש בזה לדינא דעיר הנדחת, וק' לחלק לענין זה בין היכא שמתו מעצמם, להיכא שהרגום בי"ד מכח עבירה זו.

יב] ומאידך נראה, בדינא דמחוסר תלישה וקיבוץ אינו נאסר, דודאי תלי זה בשעת הגמ"ד, וכל דבשעת הגמ"ד אינו מחוסר תלישה, אף דבשעת העבירה הי' מחוסר תלישה ה"ה נאסר, והיינו דאף אי נימא דדין שללה תליא בשעת העבירה, אך דינא דתקבוץ, דהוא בקיום דין השריפה, ודאי דתליא בשעת הגמ"ד, - ועד"ז הוא גם במש"א בפאה נכרית דאי מחובר בגופה כגופה דמי, דמשמעות הדברים דלא תליא בשעת העבירה, אלא בשעת הגמ"ד, וזה מתפרש ג"כ ע"פ הנ"ל, ויתכן דזה לא תלי בשעת הגמ"ד, אלא בשעת השריפה, וגם בדין מלבושים דצדיקים דאין נאסרין וכמו שפירש"י שם, י"ל דלא תלי בשעת הגמ"ד אלא בשעת השריפה, אך ודאי דלא תלי בשעת העבירה.

ועד"ז מצינו בדינא דאל תוך רחובה, דבעינן שיהא לה רחוב, דמבו' בסוגיין דסגי במה דבשעת גמ"ד יש לה רחוב, ורק לדעת ר' ישמעאל לא סגי בזה, משום דרחובה מעיקרא משמע, (ולדעת רבינו דוד והר"ן היינו משום דגם השתא לא חשיב זה כרחובה), והיינו משום דדינא דאל תוך רחובה, תלי בשעת קיום דין השריפה, ואי"ז פטור בעיקר חיובא דעיקר הנדחת, וה"נ י"ל גם בדינא דשללה, דתלי בשעת הגמ"ד, וכמש"נ.

1. ובאותם הדינים התלויים בשעת ההדחה, לכאו' ה"ז תלוי בשעה שעברו רובם, דבשעה זו חייל עלי' דין עיר הנדחת, אך שמא י"ל דבעינן דגם בשעת ההדחה יהא עלי' תורת עיר הנדחת, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. מבו' בד' התוס' דמפרשי, דמש"א בסוגיין דאם קלטוהו מחיצות אי"ז נאסר, אי"ז כמש"כ התוס' שאנץ בב"מ שם ורבינו דוד והר"ן בסוגיין דהוא משום דאינם נקבצים לתוכה, אלא הוא משום דהו"ל שלל ירושלים, ונראה דהיינו, דהואיל ודין המע"ש הוא שלא להוציאו מירושלים, הו"ל שלל ירושלים, - ואמנם פשוט לפ"ז, דאין להתיר משום זה אלא כשנעשית עיר אחרת עיר הנדחת, דבזה הוא דאמרינן דהמע"ש הו"ל שלל ירושלים ואינו שלל העיר הנדחת, אך אילו היתה ירושלים נעשית עיר הנדחת, הי' המע"ש נאסר, דהרי הו"ל שלל ירושלים, וכאשר כ"ה להדיא בל' התוס' דהוא שלל ירושלים, וזה אינו טעם כלל שלא יאסר אם נעשית ירושלים עצמה עיר הנדחת, אך בחזו"א שביעית סימן ג' סקי"ד נקט לא כן, ומכח זה הק' ע"ד התוס', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומאידך פשוט, דכל שהי' זה שללה בשעת הגמ"ד, אף אם נעשה אח"כ שלל שמים, אי"ז מועיל להתירו, - ובאמת דגם אי נימא דבכה"ג ליכא דין שריפה, כיון דכבר אינו שללה, מ"מ האיסור הנאה שחל ע"ז לא פקע, אך כמדומה דפשיטא דגם יש בזה דין שריפה, - ויש להוסיף, דאם הי' הדין דכל שאחר הגמ"ד בטל מיני' תורת שללה, אי"ז אסור, הי' בדין דתרומה שביד כהן לא תירקב, אלא תינתן לכהן שבעיר אחרת, ועי"ז תהא מותרת, ולכאו' ל"ש לומר בזה דאין זכי' באיסוה"נ, שהרי כשיזכה בה יפקע האיסור הנאה ממנה, ובע"כ דאחר הגמ"ד ל"מ ליתנה לבן עיר אחרת, ואכתי קיימא באיסורה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך הרמ"ה שם כתב, ז"ל, אבל לכהן שבתוכה לא ואפילו צדיק דאתי לאיחלופי בנכסי צדיקים שבתוכה, עכ"ל, ואמנם גם בדבריו מבו' דמעיקר הדין, אם נתנו את התרומה לכהן צדיק שבתוכה אינה נאסרת, משום בשעת גמ"ד ל"ה שללה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש בסוגיין, ז"ל, דאפילו אי מחיצה לקלוט דרבנן לא מקרי נקבצין לתוכה, דכיון דמדרבנן אסור להוציאו א"כ "קודם שנגמר דינו" אפקעוה רבנן לההוא ממונא מיניהו ולא מקרי נקבצין לתוכה, עכ"ל, והרי דדינא דנקבצין לתוכה תליא בשעת הגמ"ד. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם בד' רש"י בחולין דק"מ ד"ה אלא בשחוטה והתוס' שם סוד"ה למעוטי מבו' דגם הבע"ח נשרפין אחר הריגתם, עיי"ש, אך בד' הרמב"ם נראה לא כן, ועי' מנ"ח מ' תס"ד אות ל"ז בזה.

   ויש להוסיף, דהנה הרמ"ה בסוגיין כתב במש"א דבהמה חצי' של עיר הנדחת אסורה, משום דבהמה כמאן דלא פליגא דמיא, ז"ל, וכי תימא בהמה נמי אפשר דשחיט לה ופליג לה, אמרי מכדי מעיקרא כי קא חייל איסורא אבע"ח קא חייל ובע"ח לאו בני חלוקה נינהו דכי פלגינן להו לאו בע"ח הוו, ואשתכח דמעיקרא לאו כמאן דפליגא דמיא, עכ"ל, - ונ' בביאורו ע"פ הנ"ל, דעיקר דינא דבע"ח הוא בהריגה, וע"כ כיון שא"א לחלקה בתורת בע"ח, חייל דין ההריגה על כולה, וע"כ חייל גם האיסור על כולה, ומשא"כ בעיסה שדינה בשריפה, הרי דכיון דאפשר לחלקה קודם השריפה, לא חייל דין השריפה אלא על חלק עיר הנדחת, ומכח זה גם לא חייל האיסור אלא על חלק עיר הנדחת, - וכד' הרמ"ה נראה גם בד' הרמב"ם דמשמעות דבריו דכל הבהמה אסורה בהנאה, וזה מתפרש כד' הרמ"ה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובאמת דכ"ה גם משמעות ד' הרמב"ם שכתב דאם נשחטה אסורה כשור הנסקל, ומ' דרק אם שחטה אחר הגמ"ד ה"ה אסורה, אך אם שחטה קודם הגמ"ד ה"ה מותרת כשור הנסקל, - אך י"ל, דאם שחטה קודם שנגמר דינה, הו"ל ככל שללה דדינו בשריפה ורק כששחטה אחר שנגמר דינה, דלי"ב לדין שריפה, כיון דבשעת הגמ"ד הויא בע"ח, הוא דהי' מקום לומר שיהא מותר בהנאה, וזהו שכתב הרמב"ם דאף בכה"ג ה"ה אסור, דומיא דשור הנסקל ששחטו אחר שנגמר דינו. [↑](#footnote-ref-8)
8. ודבריו מחודשים, דהי' מקום לומר דגם לר"ש דדריש טעמא דקרא, הרי דמכח ה"ט דשמא ישמעו גוים וכו', ליכא לעיקר דינא דעיר הנדחת על עיר הסמוכה לספר, וע"כ אף שכבשו אח"כ את העירות הסמוכות, לי"ב לדין עיר הנדחת, ועד"ז יל"ד בנפ"מ האחרות שכתב המנ"ח שם, עיי"ש, ושו"ר שכבר עמד ע"ז באבי עזרי תנינא פ"ד מע"ז ה"ב. [↑](#footnote-ref-9)