101
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תליתאי

#101

ספק חמץ

(פסחים ט'.) "אין חוששין שמא גיררה חולדה מבית לבית...", מדייקת הגמ' שרק משום שלא חזינא – לכן לא חיישינן "הא חזינא דשקל חיישינן ובעי בדיקה". שואלת הגמ' "נימא אכלתיה" ואף שחזינא – לא נחייבו בדיקה, וכדמצינו בדין "מדורות העכו"ם" שחיישינן לנפלים – ואעפ"כ "כל מקום שחולדה וחזיר יכולין להלך א"צ בדיקה".

מתרץ ר' זירא, שבשר לא משיירא אולם לחם משיירא – וממילא א"א לסמוך על אכילת החולדה לענין בדיקת חמץ. ורבא מתרץ, שמדורות העכו"ם הוא רק ספק נפלים – וספק אכילה מוציא מידי ספק, ואילו חמץ הוא ודאי [חזינא] – ואין ספק אכילה מוציא מידי ודאי.

שיטת בעל המאור

הבעה"מ מבאר את פלוגתת ר' זירא ורבא, שלר' זירא החולדה ודאי משיירת בלחם – ולכן כשחזינא דשקל חייב לבדוק, משא"כ לרבא אינו ודאי שמשיירת – אלא שאין ספק מוציא מידי ודאי. והיינו, שנחלקו ר' זירא ורבא – אם סגי בספק אכילה כדי לפטור מבדיקה כשחזינא דשקל.

מבאר הבעה"מ, שכל הספיקות בסוגיא שהגמ' תלתה את דינם בדיני טומאה וכדו' – ולא הקלה משום ספק אכילה [אף שהוא ספק וספק], ע"כ אזדו כר' זירא – הסובר שאינו ספק שהרי ודאי משיירא. או שאזדו אף כרבא – ויודה רבא בעכבר שוודאי משיירא, וכל פלוגתתם הוא רק בחולדה.

אולם בכל ספיקות הגמ', אם יצטרף עוד ספק [כגון ספק אכילה] – ודאי שלכו"ע לא יהא חובת ביטול שהרי הוא ספק ספיקא.

שיטת הראב"ד

הראב"ד דוחה את דברי בעה"מ, ופשיטא ליה שאף לר' זירא הוא רק ספק שמא החולדה שיירה בחמץ. ואעפ"כ הסתפקה הגמ' בכל ספיקותיה – אף שהוא לכאורה ס"ס, וע"כ שהחמירו בחמץ אף בס"ס לחייבו אף בבדיקה.

בטעם הדבר מבאר הראב"ד "משום דעיקר בדיקה על הספק נתקנה ומשום הכי חדא ספיקא לא מפקעא לה [או ס"ס בדאורייתא"]. והיינו רק במקום של "ודאי על", משא"כ ב"ספק על" – נשאר הבית בחזקת בדוק ומקילים בספיקו.

כן היא גם שיטת הרמב"ם בפ"ב מחו"מ – להחמיר ברוב בעיות הגמ', וביאר המ"מ (הלכה י') משום שבדיקת חמץ נתקנה על הספק. אמנם הרמב"ם מחמיר אף בספק על, ודלא כראב"ד – שבספק על מעמיד את הבית על חזקתו.

סיכום

נחלקו הראשונים במקום ס"ס [או ספיקא דרבנן] – אם יש חובת ביטול ובדיקה, והם שתי שיטות שהם ארבע.

שיטת בעל המאור והתוס' [והטור] – שדין חמץ ככל דיני התורה שספק ספיקם לקולא. אלא שנחלקו בביאור סוגית הגמ' – אמאי הסתפקה הגמ' בכל ספיקותיה, שהרי הוא לכאורה ס"ס – דנימא שמא אכלתה. לדעת הבעל המאור – ר' זירא ס"ל שחולדה ודאי משיירא בחמץ וממילא אין כאן ספק אכילה, ואזדא כל הסוגיא כר' זירא. ואילו לדעת התוס' – אינו ודאי שמשיירת, וע"כ שכל הסוגיא איירי בככר גדול – שבכה"ג אין ספק אכילה.

שיטת הראב"ד והרמב"ם – שבדיקת חמץ נתקנה על הספק, ואף בככר קטן שאולי לא שיירה – חייבוהו לבדוק. אלא שנחלקו באופן של "ספק על", שלרמב"ם – אף בכה"ג חייבוהו לבדוק, ואילו לראב"ד – רק בוודאי על חייבוהו בדיקה אף על הספק, אולם בספק על – מהני חזקת הבית לפטרו אף מביטול.

גדר "ודאי על"

שיטת הראב"ד [כנ"ל] לחלק בין ודאי על לספק על, דבספק על – ספיקו לקולא וסמכינן על ספק אכילה. והוא כדין מדורות העכו"ם, שמהני בהו ספק אכילה משום שהוא ספק על – שהרי אינו ודאי שיש כאן נפלים.

אחד מספיקות הגמ' הוא באופן של "שני ציבורין אחד של מצה ואחד של חמץ ולפניהם שני בתים אחד בדוק ואחד שאינו בדוק ואתו שני עכברים אחד שקל מצה ואחד שקל חמץ ולא ידעינן הי להאי עייל והי להאי עייל", ותלתה הגמ' דין זה – בדין "תולין" של שתי קופות. ומבואר בדברי הראב"ד שאף זה נחשב "ודאי על" [וכן הוא במאירי בשם הראב"ד], ולכן בעינן לסברת תולין. ובלא סברא זו, היינו מחמירים בספיקו – אף שיש כאן ספק אכילה, והיינו משום שנחשב כוודאי על – כיון שוודאי נכנס כאן חתיכה שהיא ספק חמץ. אולם באופן של שני עכברים ובית אחד בדוק ולא ידעינן איזה עכבר נכנס לבית – שבכה"ג ליכא סברת תולין, יהא ספיקו לחומרא – לשיטת הראב"ד.

גדר סברת "תולין" להנ"ל

הא דמהני סברת "תולין" בתרומה ובחמץ, מבואר במהר"ם חלאווה בשם הראב"ד – שהוא הסתברות שכן היה. והיינו שבתרומה מסתבר שבן דעת ישפוך תרומה לתרומה, ואף אם נפל מאליו – תלינן שמסתמא העמידו את קופת התרומה ליד הסאה של תרומה. ובחמץ - מבאר המהר"ם חלאווה שם – שמדובר שציבור החמץ הוא קרוב לבית שאינו בדוק, ולכן תלינן שהעכבר שלקח את החמץ נכנס לבית הקרוב אליו – שהוא הבית שאינו בדוק.

והוא ראב"ד לשיטתו, הסובר שבספק בעינן לבדוק כיון שבדיקת חמץ על הספק נתקנה – ולא מהני ספק אכילה לפטרו באופן של ודאי על [ואף שני עכברים ושני בתים נחשב כוודאי על]. ולכן הוצרך לבאר – שסברת תולין הוא הסתברות ואינו דין של ספק דרבנן לקולא, ובשני עכברים ובית אחד שאין "תולין" – ספיקו לחומרא. [עיין שיעורים לעיל שיש שיטות שס"ל שהוא דין ספד"ר בעלמא, וכל דין תולין – בא לאפוקי שלא נאמר "מאי חזית", דלהקל בשניהם א"א – שלא יהא תרתי דסתרי, ולשיטות אלו – אף בשני עכברים ובית אחד יש להקל].

והיא קושית הראב"ד על בעל המאור, דלשיטתו – שספק אכילה פוטר מבדיקה משום ספד"ר לקולא [או ס"ס בדאורייתא], אמאי הוצרכה הגמ' להעמיד ספק זה בשני בתים, ולא סגי בבית אחד - שגם בו יש ספד"ר, וע"כ שאין להקל בספק בלא דין תולין.

"חזינא דשקל"

נתבאר לעיל שנחלקו הרמב"ם והראב"ד [בהשגות על הרי"ף] אם אף ב"ספק על" החמירו חז"ל בבדיקת חמץ מספיקא.

הגר"א בריש סימן תל"ט, מדייק – שפשטות הסוגיא אזלא כשיטת הרמב"ם. דרק ב"שלא חזינא דשקל" אזי אין חוששין, אולם כל שחזינא דשקל אף שלא ראינו שנכנס – חיישינן ומחייבים אותו לבדוק.

אמנם רש"י פירש "הא חזינן שהביאתו לכאן חיישינן...", והיינו שלא סגי בחזינא דשקל אלא בעינן שחזינא שהביאתו לכאן – ואזי חיישינן ובעי בדיקה על הספק, והוא כשיטת הראב"ד – שבעינן "ודאי על" כדי לחייב בדיקה משום ספיקא.

שיטת המשנ"ב

המחבר בסימן תל"ט ס"ב פוסק בכל אבעיות הגמ' לקולא, והיינו באופן שביטל שאזי הוא ספיקא דרבנן כמבואר במשנ"ב שם. מסיים הרמ"א "אבל מסקנת הפוסקים אינו כן" וביאר המשנ"ב (סקי"א) שבא לחלוק רק על המקרה של צבור אחד של חמץ ושני בתים בדוקים ועל המקרה של בדק ומצא כבר, אולם לא פליג על חמשת המקרים הנוספים שהוזכרו במחבר. ולא ברירא, שפשוט שהטור לא ס"ל שנתקן על הספק, ובוודאי פליג גם על ס"א בדין ט' צבורין של מצה ואחד של חמץ שהמחבר החמיר וביאר המשנ"ב (סק"ב) שהוא משום שנתקן על הספק – ולטור יש להקל, וכן הא דאיתא בס"ב דנכנס אחריו ולא מצא ומבאר המשנ"ב (סק"ט) שלדעת הטור יש להקל אף בלא ביטל. ובככר קטן – יקל הטור בכל המקרים שהוזכרו בשו"ע.

סיכום

מצינו ג' שיטות בספק חמץ

א. שיטת הרמב"ם – להחמיר ברוב המקרים משום שנתקן על הספק.

ב. שיטת הראב"ד – מיקל בספק על.

ג. שיטת הטור – [וכן נראה שיטת הרמ"א] להקל בכל המקרים בככר קטן.

על ובדק ומצא

נחלקו המחבר והרמ"א – באופן שנכנס חמץ לבית ובדק ומצא ככר. לדעת המחבר תלינן שזהו הככר, ואילו לדעת הרמ"א צריך לבדוק את כל הבית – דחיישינן שמא אין זה הככר שנכנס [בלא ביטל]. והוא לכאורה נ"מ כשידוע שיש פסול בס"ת ולא זוכרים היכן הוא ונמצא פסול במקום אחד, אם סמכינן שזהו הפסול או שכל הס"ת בעי חיפוש, ולהנ"ל הוא פלוגתת מחבר ורמ"א.

על ובדק ולא אשכח

הגמ' הסתפקה מה הדין בעל ובדק ולא אשכח. ועיין תוס' שהתקשו "כיון שבדק ולא מצא מה יעשה אם יצריכוהו לבדוק פעם שניה נמי לא ימצא", ותירצו שמחויב לבטל [לר' מאיר]. אמנם המשנ"ב ביאר - דס"ד שיצטרך לחפש כמה פעמים, וכדבריו נמצא להדיא בחידושי רבינו דוד בשם רבו [הרמב"ן]. וצ"ע מהו השיעור שחייב לבדוק.

ברבינו פרץ מבאר באופן אחר – שבכה"ג מחויב לבדוק אף תתאה ועילאה, והיינו שבודק אף מקומות שאין מכניסין בהם חמץ. וכן דייק הפנ"י מדברי הרמב"ם (פ"ב ה"ח) בהא שנכנס עכבר עם חמץ ומצא פירורין שמבואר בסוגיא שאין דרכו של עכבר לפרר – ומחויב לחזור ולבדוק, וכותב הרמב"ם "ולפיכך חוזר ובודק, אם לא מצא כלום הרי זה בודק כל הבית" ומשמע כנ"ל שאזי בודק אף שאר מקומות.

ובאמת שהוא להדיא בדברי הרמב"ם שם בה"ז, שמבאר את המשנה – שאין חוששים שמא גררה חולדה חמץ למקום שאין מכניסין בו חמץ, וע"ז כותב שאם הניח עשר ומצא תשע "הרי זה חושש וצריך לבדוק פעם שניה שהרי גררה חולדה או עכבר בודאי", והיינו שבאופן שוודאי גררה חיישינן שמא גררה למקום שאין מכניסין בו חמץ.

אמנם לפ"ז יקשה קושית הב"ח (ריש סימן תל"ח ד"ה "ונראה בעיני") – שוודאי אירע במשך השנה שהניחו עשר ונמצאו תשע, ומעתה כל הבית בעי בדיקה – והיאך משכחת לה מקום שאין מכניסין בו חמץ.

וצריך לדחוק, שחז"ל החמירו חומרא זו לחשוש לכל המקומות [בחזינא] – רק בערב פסח, אולם בכל השנה לא חששו כלל.

לביאור זה, בהניח עשר ומצא תשע [שמוכח שהיה כאן גרירת עכבר או חולדה] יצטרך לבדוק את כל הבית אף במקומות שאין מכניסין בהם חמץ. אולם המג"א בריש סימן תל"ח וכן הוא במשנ"ב (שם סק"ה) פסקו, דאף שראינו עכבר שנכנס - לא בעי בדיקה אלא אותו חדר שנכנס לשם ולא חיישינן לשאר חדרים שפתוחים לחדר ההוא. לפ"ז לכאורה אף בהניח עשר ומצא תשע לא בעי בדיקה אלא אותו חדר ותו לא, וצ"ע לדינא.

מצא חמץ אחר בדיקה

המשנ"ב (סימן תל"ח סק"ד) מביא בשם המקור חיים – שאם מצא חמץ בבית אחר בדיקתו א"צ לחזור ולבדוק שוב, והיינו שלא אמרינן שמוכח שלא בדק טוב.

ונראה לפקפק על הפסק הנ"ל. דביו"ד קצ"ט ס"י איתא שאם נמצא חציצה באשה אחר טבילתה – בעי טבילה אחרת, וביאר בסדרי טהרה (שיורי טהרה סקכ"ח) - שאף חפיפה אחרת בעי. וביאר באופן אחד "משום דאיגלאי מילתא דלא עיינה שפיר וה"ה דילמא לא חפפה שפיר", והיינו שהוא פירכא על החפיפה. וכן בנידון דידן לכאורה בנמצא חמץ אחר בדיקתו הוא לכאורה פירכא על בדיקתו ויצטרך בדיקה שנית. וכן לענין אוכל שנבדק מתולעים ושוב נמצאו בו תולעים, לכאורה פשוט שבעי בדיקה שנית, שהרי אגלאי מילתא שלא נבדק כראוי [אולם האחרונים שם ביארו באופן אחר ודלא כסדרי טהרה, ולשיטתם אין משום ראיה לנידון דידן].