10מחלוקת רב ור ינאי עושין אמנה בדמים
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

מחלוקת רב ור' ינאי - אם עושין אמנה בדמים

(סג.) נחלקו רב ור' ינאי - אם עושין אמנה בדמים, לרב - אין עושין, ולר' ינאי עושין – משום ש"מה לי הן מה לי דמיהן". מביא רבא ראיה לדברי ר' ינאי – מברייתא דר' אושעיא, דאיתא שם שמותר להמיר את דמי החטים ביין [ביש לו] – וא"כ הוא הדין שמותר לקבל כסף. דאילו לשיטת רב, כל שאינו נותן לו חטין – אסור משום מיחזי כרבית. ומבאר רש"י (בסוגיין, וביתר ביאור בב"ק קג.) - דרב ור' ינאי נחלקו באופן שאין לו [ויצא השער].

שיטת הפני יהושע

הפנ"י (סג. ד"ה "מיתיבי") מתקשה בשיטת רש"י, דלדבריו, רב האוסר לעשות אמנה בדמים – היינו באופן שאין לו. וא"כ מה הקשתה הגמ' מברייתא דר' אושעיא על שיטת רב, שהרי ר' אושעיא איירי ביש לו, ואולי יודה ר' אושעיא לרב - שאין לו חמיר טפי ושייך בו מיחזי כרבית אף באופן שבא באיסרו. ומאידך גיסא, יודה רב לר' אושעיא באופן שיש לו – שמותר להמיר את החטין ביין אף בבא בהלוואתו. והסברא פשוטה [כדאיתא ברש"י סג. ד"ה "יש לו"], ד"יש לי" נחשב שקנה [לענין מי שפרע] ונחשב שהתייקר ברשותו, מה שאין לומר כן - באין לו. וא"כ, היכן מוכח בדברי ר' אושעיא דלא כרב.

מוכיח מכאן הפנ"י, שע"כ אין שום הבדל - בין ההיתר של יש לו לבין ההיתר של יצא השער. והיינו, שר' אושעיא שהתיר ביש לו – היה מתיר זאת אף ביצא השער [אילולא החסרון - שאין לו במה לקנות, כדלקמן]. וע"כ, רב שאסר ביצא השער [משום מיחזי כרבית] – אוסר זאת אף ביש לו. ואף שרב איירי בבא באיסרו ור' אושעיא איירי בבא בהלוואתו, אין בזה נ"מ, וכל שאינו פורע באותו סוג פרי שעליו שילם – אסור משום מיחזי כרבית [לשיטת רב], והשתא מובנת קושית הגמ' – מר' אושעיא על רב.

קושי בדברי הפנ"י

דברי הפנ"י דחוקים, איבעית אימא סברא ואיבעית אימא קרא. בסברא – כנ"ל דוודאי "יש לו" הוא היתר יותר בשופי מאשר "יצא השער", שהרי כשיש לו - נחשב כקנין בפירות, משא"כ ביצא השער.

ואף בחשבון, נראה להוכיח מהסוגיא בע"ב שלא כדבריו, כדיבואר.

רבא דייק מדברי ר' ינאי – שאמרינן "מה לי דמיהן מה לי הן", ולשיטת רש"י ותוס' - כוונת רבא לחדש שפוסקין על שער שבשוק אע"פ שאין לו [אלא שנחלקו רש"י ותוס' באיזה שער איירינן, כדלקמן]. שואלת הגמ' על רבא – מברייתא דר' אושעיא, שמפורש שם שבעינן "יש לו", ומדוע לא התיר אף באין לו - משום "מה לי דמיהן מה לי הן". ותמה הפלפולא חריפתא (סימן ז' אות ל') – דלכאורה לא קשיא כלל, שהרי רב התיר בבא באיסרו – שיש למוכר כסף לקנות את הפירות, ואילו ר' אושעיא שאסר היינו בבא בהלוואתו – שאין לו כסף לקנות.

ולכאורה היה אפשר לומר - שהיא גופא תירוץ הגמ' "התם הלוואה הכא זביני", דהיינו שאין הבדל מהותי בין שני ההיתרים, אלא שיש חילוק טכני ביניהם – שבזביני יש לו כסף לקנות [בא באיסרו], ואילו בהלוואה - אין לו כסף לקנות. אולם אין נראה שזהו הפשט, שהרי מיד אח"כ שאלה הגמ' על סברת "מאי אהנית לי..." - שיועיל אף בסאה בסאה, ותירצה כנ"ל - "התם הלוואה הכא זביני". ושם אינו פירכא בעצם – שלא שייך כלל הסברא, אלא שהלוואה חמירי [דהלוואה דאורייתא וזביני דרבנן] - ולא מהני ביה ההיתירים שמועילים בזביני. וכן הוא ברש"י לעיל (סג. ד"ה "רבי יהודה"), שצד אחר ברבית – מותר רק בזביני ולא בהלוואה. וא"כ אף לעיל, מסתבר שזוהי כוונת הגמ', שאף באופן ששייך לומר "מה לי דמיהן מה לי הן" בהלוואה [כגון שיש כסף למוכר] – אולם הלוואה חמיר טפי ולא מהני ביה, ובעינן דווקא יש לו.

מיישב הפלפולא חריפתא, שע"כ הבינה הגמ', שר' אושעיא איירי אף באופן שיש למוכר כסף משלו לקנות פירות, ואעפ"כ אסר זאת - כשאין לו פירות. וע"כ, שהחסרון ב"אין לו" הוא לא חסרון טכני - שאין למוכר היאך לקנות פירות, אלא חסרון בעצם, ויש בו יותר חשש "מיחזי כרבית" – מאשר ביש לו, ומשום כך לא יהני בזה יצא השער, וממילא קשיא לרבא - שהתיר ביצא השער. ואף שרבא איירי בבא באיסרו, הרי נתבאר שר' אושעיא אסר ביצא השער - אף באופן שיש למוכר כסף משלו, שהוא דומיא ד"יש לו". [ומשום כך טוען הפלפולתא חריפתא שהא דאיתא בדברי הרא"ש – שסגי במה שיש למוכר כסף, היא גירסא משובשת מתלמיד טועה].

סיכום

להנ"ל, מוכח בסוגיא בע"ב, ש"יש לו" - הוא היתר יותר מרווח מאשר ההיתר של יצא השער, ומשום כך יצא השער מהני רק בזביני ולא בהלוואה. ודלא כשיטת הפנ"י – שהם היתירים שווים.

לפי"ז, הדרא קושית הפנ"י לדוכתא, מה הקשתה הגמ' מברייתא דר' אושעיא על רב. שהרי רב איירי באין לו, ואולי יודה לר' אושעיא, שכיש לו - מותר להמיר את החיטין ביין אף שבא בהלוואתו, וכנ"ל.

היתר פסיקה על שער שבשוק

הפנ"י (סג. ד"ה "מיתיבי") מחדש, שבאופן שהחטים עדיין קיימים בשעת הפסיקה על היין [ויין אין לו], מותרת פסיקה זו - אף באופן שמעיקרא בא בהלוואתו, שהרי הם ברשותו לענין מי שפרע - וא"כ מחליף חטים שברשותו ליין [כדין "יש לו"]. מדייק השערי דעה (סימן קסג אות ה') מדבריו, שרב האי גאון שהתיר את פסיקת היין [באין לו יין] באופן שמעיקרא בא באיסרו – היינו אף באופן שאף אין לו חיטים בשעת פסיקת היין [שאל"כ היה מותר אף אם מעיקרא בא בהלוואתו]. ודלא כשיטת הרדב"ז (תשובה תקכה) הסובר - שדברי רב האי גאון הנ"ל נאמרו רק באופן שיש לו חטים בשעת פסיקת היין.

דברי השערי דעה, שבאופן שמעיקרא בא באיסרו - שייך לומר "מאי אהנית לי..." אף באופן שאין לו לא חטים ולא יין, צ"ב. דהיאך יהני הכסף שהיה לו בשעת הפסיקה על החטים - לומר "מאי אהנית לי..." בשעת הפסיקה על היין, והרי עתה אין באפשרותו להשיג יין.

אמנם לשיטת הרדב"ז הנ"ל, שרב האי גאון התיר רק באופן שיש לו חטים בשעת פסיקת היין, שפיר שייך לבאר את דברי רב האי גאון ע"פ סברת רבא "מאי אהנית לי...", שהרי עם החטים - יכול המוכר להשיג יין.

השערי דעה פליג אתרוויהו למחצה. והיינו, שבבא באיסרו – ס"ל שלא בעינן שיהא לו חטים בשעת פסיקת היין [כשיטת הפנ"י], ואילו בבא בהלוואתו – ס"ל שלא יהני אף באופן שיהא לו חטים בשעת פסיקת היין [כשיטת הרדב"ז]. וטענתו, דאף ששייך לומר "מאי אהנית לי..." אף באופן שאין לו חטים, אולם סברא זו מהני רק בזביני ולא בהלוואה - כמפורש בסוגיא בדף סג: בשיטת רבה ורב יוסף. והא שרב האי התיר בפסיקת היין – על סמך סברא זו, הוא משום שס"ל שנחשב כזביני - כיון שמעיקרא בא באיסרו [כדאיתא בנמוק"י סג.].

ביאור שיטת רב

רב אוסר לעשות אמנה בדמים [ביצא השער ואין לו כנ"ל], ושאלה הגמ' עליו מברייתא דר' אושעיא - שאיתא שם שאם יש לו מותר. ולכאורה היה אפשר לשאול קושיא זו ממשנתינו, שגם שם איתא – שכל הטעם שאסור הוא משום ש"יין אין לו", ומכלל לאו אתה שומע הן – שאם יש לו יין מותר, ואמאי הביאה הגמ' לחמה ממרחק.

ונראה ליישב, דכל מה שהעמדנו את המשנה בבא בהלוואתו, היינו משום שהיה פשיטא לגמ' כר' ינאי – שעושין אמנה אף בדמים, וממילא כל שבא באיסרו - מותר להחליפו לפרי אחר אף שאין לו [כרב האי גאון], וע"כ בעינן להעמיד את המשנה [שהתירה רק ביש לו] - באופן שבא בהלוואתו.

אמנם, שיטת רב - שאין עושין אמנה בפירות, והבאנו בתחילת השיעור - שרש"י העמיד את דברי רב ביצא השער ואין לו. ואף שהגמ' הקשתה עליו מר' אושעיא - שאיירי בבא בהלוואתו ויש לו, ע"כ צ"ל שהגמ' הבינה שהם שווים, וכלשון הפנ"י "יש לו דבא בהלוואתו לא הוי אלא כאין לו בבא באיסרו". אולם שפיר אפשר לומר, שבתרתי לטיבותא "בא באיסרו ויש לו" – מודה רב שמותר. וא"כ לשיטת רב, המשנה אתיא כפשוטה - שאיירי בבא באיסרו, ומותר דווקא כשיש לו [והוא דלא כשיטת רב האי גאון – שנראה שאזיל בשיטת ר' ינאי]. ולכן הקשו על רב רק מהברייתא דר' אושעיא – שהוא מקרה השווה לדינו של רב [כלשון הפנ"י הנ"ל], ולדברי רב - כל שבא בהלוואת צריך להחמיר שלא יתן לו פרי אחר אף באופן שיש לו.

שיטת החוו"ד

החוו"ד (סק"ב) מקשה כמה קושיות בסוגיין.

א. רש"י ותוס' ביארו את דברי רבא "מה לי דמיהן מי לי הן" – שכוונתו להתיר פסיקה על שער שבשוק, אלא שלרש"י מותר רק על סמך שער של דורמוס ואילו התוס' מתירים אף על סמך שער של עיירות. ושאלה הגמ' על רב – מברייתא דר' אושעיא [אף שהברייתא איירי בבא בהלוואתו, וכנ"ל].

שואל החוו"ד כמה שאלות: א. דדינא דרבא הוא דומיא דדינא של המשנה (עב:) – פוסקין על שער שבשוק, ואם רבא נסתר מברייתא דר' אושעיא [כביאורו של הפלפולתא חריפתא לעיל] – א"כ ר' אושעיא נסתר מהמשנה.

ב. הגמ' תירצה "התם הלוואה הכא זביני". ולכאורה חילוק זה נמצא להדיא בסוגיא לעיל, שהגמ' תירצה את המשנה בריש פירקין – שאינו זביני אלא "בא לחוב בדמיהן", והיאך ס"ד לגמ' להקשות מהלוואה לזביני.

קושיא זו קשה שבעתיים – על שיטת הרשב"א והריטב"א. שהרי לשיטתם – רבא בא לחדש שמותר להחליף מחטים ליין אף שאין לו [כשיצא השער], וע"ז שאלה הגמ' מברייתא דר' אושעיא – שאסור כשאין לו, והיינו שהפך מזביני להלוואה – ומשום כך בעינן יש לו.

לשיטה זו תמוה טובא, שהרי בסוגיא לעיל (סב:) שאלה הגמ' "וכי אין לו מאי הוי", והיינו שפשיטא לגמ' בציור זה גופא – שמותר אף כשאין לו יין, והוא ממש דינא דרבא, ותירצה הגמ' - שאיירי בהלוואה. וא"כ רבא שאיירי בפסיקה על הפירות - הוא דבר פשוט בסוגיא שמותר, והיאך הגמ' מקשה עליו מברייתא דר' אושעיא – שאיירי בהלוואה.

ג. רבה ורב יוסף ביארו "מאי טעמא אמרו רבנן פוסקין על שער שבשוק ואע"פ שאין לו, דאמר ליה שקילא טיבותיך...". שואל החוו"ד, אמאי רבה ורב יוסף לא העמידו את דבריהם על המשנה בדף עב: - ששם מופיע דין זה להדיא.

מחדש החוו"ד, שהסוגיא לעיל סברה כשיטת הרמב"ם (הלכות מכירה פ"ז ה"ד ופכ"ב ה"ג) - שדין פסיקה על הפירות תליא בדין "מי שפרע", וכל מקום שיש "מי שפרע" אין איסור רבית [הארכנו בנידון זה בשיעורים לעיל]. ולביאור זה ההבדל בין הלוואה לזביני הוא פשוט, שהרי אין "מי שפרע" – בבא בהלוואתו ואין לו [שהרי אין לו אפשרות להשיג פירות].

אולם רבא רבה ורב יוסף – לא ס"ל טעם זה, שהרי חפשו טעם חדש לפוסקין על הפירות [עיין חוו"ד שהביא ראיה אחרת שלא ס"ל טעם זה, אולם ביאורינו נראה יותר פשוט], ובטעם זה ס"ד לגמ' – שאין הבדל בין זביני להלוואה [קושיא ב], ומשום כך הגמ' רק הקשתה על רבא מברייתא דר' אושעיא, ולא הקשתה על ר' אושעיא מהמשנה [קושיא א].

את הקושיא השלישית, מיישב החוו"ד באותו דרך. שעל המשנה לא קשה כלל – "מאי טעמא", דיתכן לפרשו בשער של דורמוס – שיש בו משום מי שפרע. אולם אחרי שרבא חידש – שמהני פסיקה אף על שער של עיירות [תוס' שם, הובא לעיל], ובשער זה ס"ל לחוו"ד - שלא שייך מי שפרע, ואעפ"כ התיר רבא משום "מי לי דמיהן מה לי הן", אזי גם רבה ורב יוסף חדשו טעם אחר לדין זה שפוסקין על שער של עיירות – משום "מאי אהנית...". [גם השערי דעה (סימן קעה סוף אות א') נחית לפרט זה, שרבה ורב יוסף באו לבאר היאך מועיל פסיקה על שער של עיירות].

קושי בדברי החוו"ד

דברי החוו"ד צ"ב, אמאי לא יהא מי שפרע בשער של עיירות. דנתבאר בדברי רש"י (סג. ד"ה "יש לו") , שכל שיכול להשיג את הפירות – קאי במי שפרע וברשותו נתייקר, ואין בו איסור רבית, וא"כ מאי שנא שער של עיירות – שלא נאמר כן [עיין ספר פנס שלמה (בשו"ע מהדורת פרידמען) – שגם התקשה בדברי החוו"ד].

ועוד קשה, שהבאנו, שהבאנו בשיעורים לעיל את דברי הש"ך (חו"מ סימן רט סקי"ג), שאף בלא יצא השער - היה מועיל פסיקה לענין מי שפרע, אלא שמשום שיש באופן זה איסור רבית – לא שייך מי שפרע [והיינו שאין ה"מי שפרע" היתר לרבית, אלא האיסור רבית הוא הפקעה למי שפרע].

לדברי הש"ך, אין מקום כלל לדברי החוו"ד. שהרי תמיד צריך להיות מי שפרע, ורק במקום שאסור משום רבית – אין מי שפרע. א"כ אמאי לא נימא בשער של עיירות, שיהא מי שפרע – ולא יהא איסור רבית, ולא בעינן לטעמים חדשים של רבא רבה ורב יוסף.

נ"מ לדינא בהנ"ל

נחלקו המחבר והרמ"א (סימן קעה ס"א) איזה שער בעינן להיתר רבית. למחבר – פוסקין רק על שער של דורמוס [שיטת הרשב"א והריטב"א], ולרמ"א – סגי בשער של עיירות [שיטת התוס'].

והנה, לשיטת הש"ך הנ"ל - יש כאן נ"מ גם לחו"מ. דנפסק בחו"מ סימן רט ס"ו - שביצא השער מקבל מי שפרע, ולא ביארו המחבר והרמ"א באיזה שער מדובר. והשתא, לדברי הש"ך הנ"ל - שרק במקום שאסור משום רבית אין מי שפרע – א"כ הא בהא תליא, וע"כ שהמחבר בחו"מ סמך על דבריו ביו"ד לענין רבית - שהכוונה לשער של דורמוס, וכן הרמ"א שסתם שם כדברי המחבר סמך על דבריו ביו"ד - שפליג שם על המחבר וסגי ליה בשער של עיירות.

כן הוא גם לשיטת הסמ"ע (שם סקכ"ג), הסובר שמי שפרע מוריד את האיסור רבית, ומאחר שקיי"ל [לדעת הרמ"א] שאין איסור רבית בשער של עיירות – ע"כ יש בו מי שפרע.

משא"כ לשיטת החוו"ד, דהא שאין מי שפרע בשער של עיירות – לא תליא כלל בדין רבית [אלא שהתקשינו בדבריו כנ"ל], א"כ אין נפקותא בין המחבר והרמ"א בחו"מ, ולכו"ע לא יהא מי שפרע – בפוסק על שער של עיירות.

להנ"ל, החוו"ד פליג – גם על הש"ך וגם על הסמ"ע. והיינו שהש"ך והסמ"ע אזלו בשיטת הרמב"ם – שהא בהא תליא. ואילו החוו"ד ס"ל שפסקינן כראב"ד - שלא תליא הא בהא, ופשיטא ליה לסמ"ע שאין מי שפרע בשער של עיירות – ואעפ"כ מותר לפסוק עליו [לשיטת התוס'], או משום טעמא דרבא או משום טעמא דרבה ורב יוסף. אמנם קיי"ל שיש מי שפרע ביצא השער [דלא כהראב"ד], ולפי"ז לא קיי"ל כהחוו"ד.