21. קריעה על מקום המקדש
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפג

#### ליל שב"ק פ' דברים ד' אב פ"ג - שיעור בבית מדרש הגדול נווה יעקב

# דיני קריעה על מקום המקדש [סימן תקס"א]

### חיוב הקריעה ברואה בית המקדש

א] עיין שו"ע סימן תקס"א הרואה מקום המקדש בחורבנו אומר בית קדשינו ותפארתינו אשר הללוך אבותינו היה לחרבה וקורע והמ"ב הוסיף מהב"ח שצריך להשתחות ולברך דיין האמת ללא שם ומלכות כי כל משפטיו צדק ואמת הצור תמים פעלו כי כל דרכיו משפט אל אמונה ואין עול צדיק וישר הוא ואתה צדיק על כל הבא עלינו כי אמת עשית ואנחנו הרשענו עוד הוסיף הב"ח שיאמר מזמור לאסף תהילים ע"ט ולבכות ולהתאונן על חורבן בית המקדש ועיין ב"ח שאם רואה קרקע העזרה או המסגד הנמצא שם זה נחשב לראות מקום המקדש ומקובל שגם אם רואים הכותל המערבי זה נחשב לראות מקום המקדש וכן נהג החזו"א עוד מבואר במ"ב שמי שרואה פעם ראשונה את חורבן המקדש מסתבר שלא יאכל בשר וישתה יין באותו יום

### חיוב קריעה ברואה ירושלים בחורבנה

ב] מבואר בשו"ע שהרואה ערי יהודה בחורבנן אומר ערי קדשך היו מדבר וקורע טפח ואם רואה עוד עיר לא צריך לקרוע והמ"ב הביא מרעק"א שצריך להוסיף משהו [ומקורו בא"ר וצ"ע שזה נגד סתימת כל הראשונים שכתבו שאינו קורע] והיום לא נהגו לקרוע על ערי יהודה ובספר עיר הקודש והמקדש לגרימ"ט כתוב כי לא ידוע איפה היו ערי יהודה ואם אחרי זה ממשיך ורואה את ירושלים בחורבנה אומר ציון מדבר היתה ירושלים שממה וקורע עוד טפח ואם אחרי זה רואה את בית המקדש קורע עוד טפח ואם ראה קודם המקדש וקרע טפח ואחרי זה רואה את ירושלים מוסיף משהו וקורע ועיין בב"י שדן אם הם בנויות האם צריך לקרוע וכתב שכיון שזה בממשלת עכו"ם זה עדין נחשב בחורבנה והכו"פ ביאר שהכונה שזה מיושב בישראל ובכל אופן כיון שזה שלטון עכו"ם אין לברך

ויש לדון האם היום שירושלים ושאר עיר יהודה בממשלת ישראל האם זה כבר סיבה שלא לקרוע ובאגרות משה ח"ה סל"ז כתב שזה סיבה שלא לקרוע אמנם הרבה חלקו על זה ובטעם הדבר בשבט הלוי ח"ז סע"ח כתב שכיון שזה ממשלת נגד הדת זה גם עדין בחורבנה אמנם בזמן ממשלת מנשה לא היו צריכים לקרוע אמנם הכונה שכאן זה מחסר בבנין ובמנחת שלמה סע"ג כתב שזה עצמו שיש שם כנסיות של עכו"ם זה נחשב בחורבנה והגר"ש דבליצקי ביאר שירושלים עיקר מעלתה מה שזה עיר של המקדש וכל מציאותה היה מסביב לעבודת בית המקדש וזה ודאי עדין חסר והחזו"א לא קרע על ערי יהודה אמנם כשהגיע לשער יפו קרע על ירושלים [ובחוט שני עמוד שע"ד כתב שכיון שלא ידוע איפה זה העיר העתיקה לכן לא קורעים וצ"ע שודאי בקירבת מקום זה העיר העתיקה]

### האם יכול לקרוע על ירושלים עם המקדש

ג] והנה פשטות הפוסקים שיש לקרוע כשרואה את ירושלים ואחרי זה המקדש ואין לו לחכות עד שיגיע למקדש ויקרע על שניהם והקה"י היה סוגר עיניו שלא יראה את ירושלים עד המקדש ואז היה קורע על שניהם אמנם מובא בארחות רבינו ח"ב עמוד קנ"א שהסתפק שאולי מותר לחכות וצ"ע והנה יש לדון בחיכה ולא קרע עד שיגיע לכותל או שרואה שניהם יחד האם מספיק לקרוע טפח או שחיב לקרוע שני טפחים והנה עיין שו"ע ש"מ סכ"ג שאם מתו שני בניו או שני אחיו או אביו ואמו קורע אחד על שניהם אמנם אם זה אביו ובנו צריך שני קריעות וכן בגמ' מו"ק כ"ו מבואר שהרואה ס"ת שנשרף קורע שני קריעות אחת על הגויל ואחד על האותיות ובפשוטו ההבדל בין אם זה אותה סיבת קריעה או שני סיבות קריעה ולכאורא כאן זה שני סיבות קריעה וצריך לקרוע על שניהם רק יתכן שזה כדין רואה את המקדש ואחרי זה ירושלים שמספיק להוסיף וצ"ע

### בדין מי שדר בירושלים

ד] עיין במ"ב שגם מי שדר בירושלים ויצא לל' יום וחזר צריך לקרוע ועיין שערי תשובה שהביא מהרדב"ז שמי שדר בירושלים ולא ראה המקדש ל' יום ורואה המקדש חייב לקרוע אמנם כתב שנהגו שלא לקרוע ולא הסכים אם המנהג ובספר ישא יוסף ח"ג הביא מהגריש"א שכל המנהג באלו שדרים בעיר העתיקה שבזה אולי ראו ולאו אדעתיה וכן דשם ההרגשה שאין תוספת אבילות בראית מקום המקדש דזה כמו אותו מקום מחמת קירבת המקום כמבואר ברדב"ז אבל לא בכל השכונות החדשות [ובאמת גם מי שדר בירושלים העתיקה ראוי לקרוע שהאחרונים תמהו על מנהג זה והאגרות משה כתב שאין תוקף למנהג זה והרדב"ז כתב מפורש שאפילו שיש כזה מנהג אבל ראוי לקרוע וצ"ע]

### מהו הזמן שחל חיוב קריעה

ה] מבואר בגמ' שמתי שהגיע לצופים צריך לקרוע על ירושלים ועיין ב"י שהרמב"ם ורש"י ביארו שזה שם מקום וביאר הב"י שרק משם רואים טוב אמנם שאר הראשונים ביארו שזה ממקום שרואה את ירושלים וכתב המ"ב שראוי להחמיר כך ושאם קרע שם לכו"ע יצא והנה לשון חז"ל הרואה דהינו שזה כמו כל ברכות הראיה אמנם המ"ב סק"ז הביא מהב"ח שאם מגיע למקום שמשם רואים אפילו שהוא לא ראה בכל אופן צריך לקרוע והנה דבריו שם נגד רש"י שבא בשידה לא צריך לקרוע וכן הב"י שם ושאר אחרונים פשיטא להו שצריך ראיה והנה הב"ח ביאר שזה כונת הגמ' אחד השומע ואחד הרואה שראיה זה מחוץ לצופים ושמיעה זה אם הוא בצופים אמנם הריטב"א שם ביאר שזה בזמן החורבן שהוא שמע מהחורבן וכן מוכח מכל הראשונים שלא העתיקו דין זה ובפשוטו עיקר הדין שרק ראיה מחיבת והמ"ב זה רק לחומרא [וכן נהג הקה"י שלא הסתכל עד הכותל ועיין עיר הקודש לגרימ"ט שהאריך לתמוה על הב"ח] והנה בעומד ביורשלים עצמה לגבי קריעה על ירושלים או בעומד במקום המקדש עצמו בזה יש לדון שגם אם סוגר עיניו צריך לקרוע וגם בזה מבואר ברש,י לא כך אמנם בעומד רחוק ורק שאפשר לראות בזה בפשוטו רק הראיה מקשרת אותו אם המקום

והנה יש שדנו שלפ"ז אם היה תוך ל' במקום שרואים אפילו שהוא לא ראה ממילא כבר אין לו חיוב קריעה ולפ"ז כל מי שדר בנוה יעקב ונוסע למרכז העיר כיון שיש מקום באמצע הדרך שאפשר לראות את המקדש הוא לא חייב לקרוע וכן אם נמצא במרחק כמו צוםים לב"ח זה מספיק אמנם יתכן שראיה בפועל ודאי שזה סיבה לחיוב שהרי חזינן שמי שרואה אפילו מרחוק זה סיבה וא"כ ודאי שבראיה יש משהו מיוחד וכמו לגבי שהחינו שהראיה מחיבת בכל אופן כיון שהאכילה גם מחיבת לא אומרים שכיון שכבר ראה לא יברך ממילא גם כאן זה כך ועוד שכבר כתבנו דבפשוטו רק ראיה מחיבת

ועיין אגרו"מ ח"ג ספ"ה שכתב לחדש שגם לרש"י והרמב"ם שרק ראיה טובה מחיבת קריעה אבל אם ראה מרחוק זה מספיק שיחשב שראה תוך ל' יום ודימה לשהחינו שעל מכתב מחברו לא מברכים אבל אם קיבל מכתב כשרואה אותו זה לא סיבה לברך ולפ"ז יש לדון שההימצאות במקום יש בה משום הרגש שהראיה אחרי זה אין בה כבר מחיב ויתכן שמה שבשהחינו יכול לברך זה רק סיבה שזה ממשיך את המצב הקודם אבל באמת מצב זה לבד לא מחיב וזה יסוד החילוק בין זה לשהחינו ולפ"ז כאן לא צריך לקרוע ויתכן שיש חילוק אם קרע על המקדש כל שנמצא תוך ל' יום זה במקום שיכול לראות זה מעמידו עדין קשור לראיה אבל אם רק היה במקום שיכול לראות ולא קרע בזה מה מראוה בפועל זה סיבה לקרוע וצ"ע

### הזמן שלא ראה שמחיב קריעה

ו] כתב השו"ע היה הולך ובא תוך ל' יום אינו קורע והנה לגבי ברכות הראיה סימן רי"ח במג"א סק"ד הסתפק האם הכונה שכל שרואה ביום ל' זה כבר סיבה או שהכונה יום ל"א או שהכונה יום ל"ב דהינו שעברו ל' יום שלימים ביניהם וכתב המג"א שזה תלוי במחלוקת בסימן ק' לגבי מה שצריך לסדר תפילתו כל שלא התפלל ל' יום דדעת הרמב"ם שגם בר"ח צריך דהינו שהיום הל' זה מחיב והרא"ש חולק והנה השו"ע פסק בסימן ק' להחמיר אמנם לגבי ברכות הראיה ספק ברכות להקל והסתפק המג"א האם צריך ל' יום שלימים ביניהם והמ"ב סקי"א כתב שצריך ל' יום שלמים ביניהם מצד ספק ברכות להקל והנה כאן אין דין ספק ברכות להקל אמנם יתכן שכיון שזה דבר שיש בו טירחא אדרבא ספק דרבנן לקולא אמנם משמעות המג"א שם שהעיקר שביום ל"א גם לרא"ש צריך לברך ולכן מסתבר שגם כאן יש להחמיר בזה

### האם צריך לקרוע רק בגד עליון או כל בגדיו וצורת הקריעה

ז] מצאנו חילוק בין קריעה על אביו ואמו או שאר קרובים דעל אביו ואמו א. צריך כנגד לבו ב. וצריך לקרוע את כל בגדיו עד שמגלה את לבו ג. וצריך לקרוע ביד ולא בכלי אמנם בשאר קרובים מספיק לקרוע את הבגד העליון ואפשר בכלי וכן נוהגים לקרוע בצד ימין והנה דעת הרמב"ם שהדין קריעה על בית המקדש זה כמו אביו ואמו אמנם דעת הראב"ד והרא"ש והרמב"ן ורוב רבותינו הראשונים שזה כמו שאר קרובים ומספיק לקרוע הבגד העליון ועיין שו"ע שפסק כרמב"ם אמנם עיין קרא עלי מועד הערה ט"ז שהביא מהגרח"ק ועוד הרבה גדולי ההוראה שהמנהג לקרוע רק את הבגד העליון אמנם נוהגים לקרוע בצד שמאל כנגד הלב וביד ואפשר להתחיל בכלי ולהמשיך ביד [ובחוט שני כתב שראוי להחמיר כמ"ב] ומבואר בשו"ע סימן ש"מ שצריך לקרוע לאורך הבגד ולא לרוחב וכתב הפ"ת ש"מ סק"ב בשם החכמ"א שזה מעכב ובד"ס סקי"א כתב שברדב"ז מבואר שבאלכסון זה גם טוב ולכן מתחיל לקרוע לרוחב הבגד ויש שכתבו לקרוע ג' אצבעות ואז קורע לאורך הבגד עוד יש הלכה לקרוע בעמידה ואם קרע בישיבה צריך לחזור ולקרוע וחולה יכול לקרוע בישיבה

### איזה בגד חייב בקריעה

ח] והנה עיין יור"ד שו"ע סימן ש"מ שבגד עליון זה לא בגד שלובש אותו רק לפרקים כגון מעיל או בגד לכבוד שלובשו רק במקרים מסוימים אמנם חליפה בפשוטו זה ודאי בגד עליון עוד מבואר שם שבגד זיעה לא צריך לקרוע ובפשוטו חולצה זה ודאי בגד שלובשים אותו בתור בגד אפילו שזה גם קולט הזיעה ומקימים בזה חובת קריעה ולגבי טלית קטן בד"ס הביא מהמשיב דבר שודאי שלא צריך לקרוע כי זה רק למצוה אמנם הביא שהחזו"א הסתפק בזה כיון שלובשו בתור בגד ולכן כשהגיע לכותל לבש טלית גדול שזה ודאי לא חייב לקרוע שזה רק לזמן התפילה והנה יש שרוצים לקים גם את שיטת הרמב"ם ולכן מורידים החליפה וממילא הבגד עליון זה החולצה ובקריעה של החולצה יוצאים ודאי חובת קריעה ואפשר ללבוש חולצה על חולצה ולקורע העליונה ויוצאים חובת קריעה לראב"ד

### מי חייב בקריעה

ט] בפשוטו אחד אנשים ואחד נשים חיבות בקריעה ועיין במג"א הובא במ"ב שקטן שדר בירושלים והגדיל לא חייב לקרוע ומשמע שבקטנותו אינו חיב לקרוע וצ"ב למה שלא יהיה חיוב חינוך והרי נפסק בשו"ע שגם קטן יש חינוך על חיוב קריעה על מיתת קרוביו ויש שדחקו שכונתו שנהיה חייב בחינוך ודוחק וע"ש במג"א שדימה לדין קטן שהגדיל שלא מתחיב באבילות ששם זה גדול ממש ומשמע שגם כאן זה כונתו וצ"ע

### בדין קריעה בימים שאין אומרים תחנון ובחוה"מ

י] בפשוטו כל שקוראים על המת צריך לקרוע על מקום המקדש ולכן גם בער"ש אחר חצות או פורים וימים שלא אומרים תחנון צריך לקרוע וכן מביאים בשם החזו"א והקה"י ושאר רבותינו ולגבי חול המועד עיין שו"ע סימן תקמ"ז שצריכים לקרוע והרמ"א כתב שעל אביו ואמו קורעים ועל שאר קרובים קוראים לאחר המועד ובמקום שאין מנהג יש לקרוע במועד ובפשוטו לפ"ז צריך לקרוע דהרי כאן לאחר המועד לא יקרע אמנם נהגו שלא לקרוע בחול המועד כמבואר בספר עיר הקודש ויש שביארו שסמכו על הראשונים שאין לקרוע בחול המועד כלל אמנם במנחת שלמה האריך שבדין ליקוט עצמות מוסכם בראשונים שאין לקרוע במועד וכאן שזה אבילות ישנה הוא כמו ליקוט עצמות שלא צריך לקרוע [וראיתי מביאים דהגר"י ברטלר היה מקפיד ללכת קודם חול המועד ולקרוע כדי שלא יצטרך לקרוע בחול המועד והיה דעתו שיש חיוב לקרוע והיה מיקל לבני ביתו אם לובשים בגד של מישהו אחר] וחתן בשבע ברכות מבואר בשאילת יעבץ שלא קורע

### בדין מי שלא קרע כשהיה במקדש בשבת

י"א] עיין מהריל"ד קו"א סימן קפ"ה שכתב להסתפק במי שראה המקדש בשבת האם צריך לקרוע אחרי שבת והנה מי שמת לו מת בשבת קורע לאחר שבת כל זמן האבילות וכתב שזה לא דומה דשם סיבת הקריעה קימת אבל כאן סיבת הקריעה זה הראיה שזה היה בשבת ומבואר שם שיסוד ספיקו האם ראיה בשבת מחיבת קריעה רק שהוא לא יכול לקרוע או שזה לא מחיב קריעה כלל דהינו שזה ודאי שאם ראה ביום חל שחל עליו חיוב קריעה הוא חייב לקרוע גם אחרי זה ורק הסתפק בשבת וע"ש שכתב להוכיח מהא דעל אביו ואמו קורע גם אם מחליף בגדים תוך ז' ובכל אופן בגדי שבת הוא לא חייב לקרוע גם כשמחליפם מיד לאחר שבת ומבואר שבשבת לא חל חיוב כלל וכתב שזה לא דומה דשם כל הנידון שיחול חיוב על הבגד ובזה בגד של שבת לא חל חיוב בשבת אבל כאן שהנידון שיחול חיוב על הגברא לקרוע יתכן שזה גם חל בשבת והוסיף שאפילו שתמיד חל עליו חיוב לקרוע את הבגד שלבוש דהינו שחזינן שהחיוב חל על הבגד והרי הוכיח שלא חל חיוב על הבגד כתב שזה עוד חיוב דהינו דבעלמא יש חיוב א. על הגברא לקרוע ב. את הבגד שלבוש ובאמת גם מי שערום חל עליו חיוב לקרוע ואם אחרי זה ילבש בגד הוא באמת יתחיב לקרוע עכ"ד

והנה מבואר בדבריו כמה חידושי דינים ויש לדון בהם א. מבואר דנקט שחיוב קריעה חל על האדם וגם אם לא קרע בשעת קריעה חייב לקרוע אחרי זה ורק הסתפק מה הדין בשבת והנה בפשוטו המחיב זה הראיה או ההימצאות במקום המקדש ואם אז לא קרע אין חיוב לקרוע וכמו כל ברכות הראיה שרגע הראיה מחיב ואם לא בירך לא יכול לברך אחר כך והנה לגבי קרובים הדין שיכול לקרוע כל זמן האבילות אמנם בפשוטו הביאור שזמן הקריעה הוא בזמן החימום מהאסון וקבעו חז"ל שכל זמן האבילות זה נחשב זמן החימום אבל כאן בפשוטו אין שום דין מיוחד על אותו יום שנגדיר שזה זמן החימום שאפשר לקרוע אמנם מבואר במ"ב שאין לאחות הבגד עד סוף היום ועיין סוף סימן ש"מ שהמקור מרבינו ירוחם שזהו דין אבילות מסוים ומשמע שם שזה גם על בית המקדש ומשמע קצת שיש כאן דין אבילות עד סוף היום ויש מקום לדון שיש חיוב קריעה עד סוף היום וכמו במלקט עצמות דיש דין קריעה אבל רק באותו יום כיון שהדין אבילות הוא רק באותו יום והאריך בזה במנחת שלמה סימן ע"ג ובשם החזו"א מביאים שכל שראה חיב לקרוע באותו יום וכן הורה הגר"י ברטלר זצ"ל

והנה יש הלכה שמי שנמצא בשעת יציאת נשמה חייב לקרוע ועיין פ"ת סימן ש"מ סק"ג שהביא מהתפארת למשה שחייב לקרוע לאחר שבת אמנם הביא שהרדב"ז כתב שבשבת לא חל חיוב כלל ובשם החת"ס סימן שכ"ג הביא שגם ביום חול אם לא קרע בשעת יציאת נשמה אין דין לקרוע אחרי זה והוכיח מהגמ' מו"ק שיש חיוב לקרוע על חכם שמת אבל אם לא קרע מתי ששמע אין דין לקרוע אחרי זה ורק בשעת ההספד כי יש חימום חדש דהינו שאין מושג שחל חיוב קריעה אם עכשיו הסיבה לא קימת ומסתבר שגם כאן זה כך וגם התפארת למשה כתב שיכול לקרוע עד הקבורה שזה נחשב כמו זמן האבילות אבל במי ששומע ברכת ה' בשבת ודאי לא צריך לקרוע לאחר שבת

ולכאורא סברת המהריל"ד שבית המקדש הוא חרב כל הזמן וכל רגע שהוא חרב זה סיבת קריעה רק שלא חיבו אלא ברואהו ונקט שאין הגדר שהראיה זה כמו זמן חימום אלא שהראיה זה מחיב בקריעה וממילא כיון שכל הזמן סיבת האבילות קימת אדרבא תמיד זה כמו שזמן החימום עדין קים ואפשר לקרוע ולכן רק דן האם חל חיוב בשבת

והנה המהריל"ד דן שגם אם נימא שכל שהיה במקום המקדש חל עליו חיוב אבל בשבת לא חל חיוב וראיתו מהא דבאבל לא צריך לקרוע בגדי שבת אלא שדן דשם זה רק חיוב על החפצא ובהערות הגריש"א על מועד קטן כתב עוד לדחות הראיה משבת דהרי בקרע על אבני ואמו כל הסיבה שצריך לקרוע זה מצד שצריך לשבת בבגדים קרועים וכיון שבשבת אין כזו הלכה אין סיבה כלל לקרוע ואין זה דומה כלל למתי שיש חיוב קריעה מצד עצמו

והנה הגמ' בשבת אומרת שהקורע על קרובו בשבת חשיב תיקון אבל על אדם סתם זה לא תיקון והגמ' שואלת שמשכחת ליה בקורע בשעת יציאת נשמה והתפארת למשה דן שחזינן שיש חיוב גם בשבת וכתב שבאמת במוצאי שבת לא צריך לקרוע כי זה כבר לא מתיחס לזה אבל בשבת הוא חיב ולא יכול ולכן אם קורע חשיב תיקון ומבואר שנקט דבגמ' מבואר שחל חיוב בשבת וכן הרי מבואר בגמ' שלגבי קרוביו אם קורע בשבת זה מועיל דהינו שהוא כבר בר חיוב והנה יתכן שכונת הגמ' רק שכיון שבעלמא זה חיוב לכן זה נחשב אם תועלת ומה שזה מועיל לגבי קרובים לולי מצוה הבאה בעבירה יתכן שכל שהמציאות נעשה ממילא גם לא בתור חיוב זה יעזור וצ"ע

ולכאורא יש בזה נפק"מ בדין פטור בשבת גם אם נימא דהרואה ולא קרע לא חייב לקרוע אחרי זה דהנה זה ודאי שכל שהוא באותו מעמד יכול לקרוע וכמו ברואה ים הגדול דמבואר במ"ב שכל שהוא עדין שם אפילו שלא בירך מיד הוא חייב לברך וא"כ מי שהולך למקום המקדש קודם שקיעת החמה בשבת ונשאר עד מוצאי שבת שמצד הסברא שהחיוב קריעה הוא רק בזמן הראיה א"כ כאן זה עדין זמן הראיה אמנם אם נימא דבשבת לא חל חיוב בזה יש לדון שלא חייב לקרוע אמנם באמת יש לדון בגדר הדין שכל שרואה ים הגדול יכול לברך כל שזה באותו מעמד האם הכונה שבאמת החיוב חל ברגע הראשון רק שזמן הברכה הוא כל שעדין יש קיום למה שראה או שהגדר שכל שזה אותו מעמד זה בכלל המחיב ונפק"מ במי שהיה אונן ברגע הראשון האם באמת חייב לברך וכן מי שנתגייר תוך זמן הראיה האם עדין יכול לברך והנה אם נימא שהמחיב זה רק הרגע הראשון א"כ באופן הנ"ל זה תלוי האם חל חיוב בשבת אמנם אם נימא שכל שזה אותו מעמד ראיה כל רגע מחיב א"כ לכאורא גם כאן יצטרך לקרוע והנה בספר עיר הקודש לרי"מ טיקונצקי פי"ז כתב שמנהג זקני ירושלים מדור דור שכשלא היו ל' יום בכותל הלכו בשבת ולא קרעו אמנם יתכן שהלכו בשבת בבוקר וכה"ג נקטו שאחרי זה לא חל חיוב אבל באמת אם הולכים סמוך לסוף השבת צריכים לקרוע אמנם דבר זה תלוי בגדר הדין שהראיה מחיבת שאם זה מצד החימום שבדבר דהינו שזה כמו רואה הים הגדול א"כ זה דומה לשם אמנם אם נימא שזה תקנה דרבנן שהראיה מחיבת קריעה יתכן שכאן ודאי הגדר שרק רגע הראיה מחיב ורק שזמן הקיום כל שזה באותו מעמד ויתכן עוד שכמו שבליקוט עצמות הדין שקורע רק באותו יום ובפשוטו גם אם זה היה סמוך לשקיעת החמה לא קורע אחרי זה ה"ה כאן לא קורע אחרי זה אמנם יתכן שכאן זה כמו זמן הליקוט וצ"ע בזה

וראיתי בספר הנפלא אוצר הברכה פי"ז הי"ד שהביא בשם הא"א לגבי ברכת הקברים שאונן לא צריך לברך גם לאחר קבורת המת כיון שבשעה שראה בתחילה היה פטור אפילו שאדם רגיל צריך לברך כל שזה באותו מעמד אמנם הביא שדעת הגריש"א והחוט שני לברך ויסוד הנידון כנ"ל האם המחיב זה הרגע הראשון וההמשך זה רק זמן הברכה או שזה עדין בגדר מחיב בברכה ובפשוטו זה אותו נידון כאן וכנ"ל [והנה כמדומה שהמנהג שכל שהיו בכותל סמוך לשקיעת החמה לא קורעים [ויתכן שזה שלא כדין] וכן בהערות הגריש"א מו"ק כ"ו וצ"ב מה זה שונה מברכת הקברים וכנ"ל ואם נימא כדלעיל מהגריל"ד שכאן זה לא מצד חימום אלא שזה יוצר מחיב ממילא בזה אולי זה רק הרגע הראשון והדבר מחודש ואם כאן זה כמו ליקוט עצמות שחז"ל קבעו שזה רק יום ראשון א"ש וצ"ע

והנה יש לדון בהיה בכותל ולא קרע אם נימא שלא חייב לקרוע אחרי זה וביום אחר ודאי לא חייב לקרוע מה הדין אם הלך תוך ל' יום האם חייב לקרוע ובאגרות משה יור"ד ח"ג סנ"ב כתב כדבר פשוט שצריך לקרוע והנה הרא"ש בברכות פ"ט ס"א כתב מקור שברכות הראיה זה כל ל' יום מהדין של קריעה על ירושלים שזה כל ל' יום ומשמע שזה אותו דין והנה הבה"ל סימן רי"ח האריך שכל שראה הים הגדול ולא בירך גם אם רואה תוך ל' יום לא צריך לברך דהינו שכל שגורם הברכה זה ראיה חדשה זה לא משנה אם כבר בירך או לא אלא שאין כאן מחיב עכשיו וא"כ גם כאן בפשוטו כה"ג ודאי שזה לא סיבה לקרוע וכן נקט במנח"ש סנ"ג וכן הביא בישא יוסף ח"ג בשם הגריש"א והנה המג"א כתב שמי שדר בירושלים והגדיל לא חייב לקרוע בגדלותו וציין לשו"ע סימן שצ"ו שקטן שהגדיל באמצע האבלות לא חל עליו אבילות ומשמע שאם הוא היה בר חיובא ולא קרע חייב לקרוע והאגרות משה הנ"ל דקדק שכל שראה ולא קרע חיב עכשיו לקרוע אמנם יתכן שכונתו שכל שראה ולא קרע יש עליו חיוב לקרוע וצ"ע בכל זה

### האם חל חיוב על הבגד

י"ב] והנה מבואר בדברי הגריל"ד שבכל חיוב קריעה חל חיוב על הבגד שהוא לבוש ובזה דן שבשבת לא חל חיוב על הבגד שלבוש ולפ"ז מי שראה המקדש בגד מסוים צריך לקרוע דוקא בבגד זה ואין להחליף לבגד אחר ובפשוטו מקורו מהא דמבואר בשו"ע ש"מ ס"ט שבאביו ואמו חייב לקרוע כל הבגדים ואם קרע ולא קרע כל בגדיו גוערים בו עד ל' יום שיקרע הבגד שלא קרע ומבואר שרק על בגד זה הוא חייב לקרוע אמנם יש לחלק דשם דהתחיל כבר לקרוע חל חיוב על הבגדים שלבוש שזה דינו אבל בסתם אדם החיוב הוא על הגברא וכנ"ל ויכול להחליף לבגד אחר

והנה בפשוטו הדבר מחודש ועיין חו"ב דהביא דמבואר ברמב"ן שבקרע על מת ומת לו עוד מת יכול להרחיק ג' אצבעות ולקרוע או שיחליף לבגד אחר ומבואר שיכול ללבוש בגד אחר ולקרעו ולא שחל חיוב על מה שהיה לבוש בתחילה אמנם יתכן שלכתחילה ראוי לקרוע במה שלבוש ורק שם כיון שאדרבא יותר מתקיים הקריעה בבגד שלם לכן יכול להחליף הבגד אמנם עיין גליון מהרש"א סימן ש"מ ס"ט שהביא מהכנסת הגדולה שאם יש לו בגד יקר יכול להחליפו בבגד אחר ולקורעו וכן הוא במהרי"ל סימן קצ"ח וכן פסק בחכמת אדם קנ"ב ס"ו ולפ"ז גם כאן בהגיעו לכותל יכול להוריד החליפה ולקרוע רק החולצה או שיכול להחליף חולצה כדי לקרוע ובחוט שני כתב שאם היה לבוש חליפה וראה מקום המקדש והוריד החליפה וקרע החולצה אם חוזר ולובש החליפה בכותל חייב לקרוע והדבר צ"ע שעד כמה שחזינן שלא חל חיוב על החפצא כל שקים את דינו אין שום סיבה שיצטרך לקרוע החליפה ודוחק לומר שהגדר שיכול להעמיד בגד אחר במקום אבל כמה בגדים נשאר החיוב כמו שהיה בתחילה

### הקנאת בגדיו לאחר

י"ג] יש שנוהגים להקנות בגדיהם לאחר ועל ידי זה להיפטר מקריעה והנה עיין קרא עלי מועד שהביא מכל רבותינו שלא ניחא להו בזה ואין זה דומה להערמה באיסור דרבנן דכאן ודאי שלחז"ל היה ענין שיקרעו על מקום המקדש ולהראות צער ולא להיפטר מזה [אמנם בעיקר הדבר האם זה מועיל זה רק אם נימא שאדם שלא קרע בכותל לא צריך לחזור ולקרוע אחרי זה וכנ"ל] והנה בפשוטו זה ודאי שחובת קריעה זה לא דוקא בבגדים שלו דהרי מבואר בפוסקים דבקרע בגד של אחר לא עוזר מצד מצוה הבאה בעבירה אבל לא מצד דיש דין שזה יהיה שלו וכן בשאל חלוק והמשאיל יודע שאביו חולה יכול לקרוע ולשלם אמנם כיון שיש בזה איסור גזל ממילא לא יכול לקרוע אמנם הנה מבואר בשו"ע שאם שואל מחברו בגד ללכת לבקר את אביו ויודע שהוא חולה ויתכן שמת ויצטרך לקרוע שמותר לקרוע וישלם לו וא"כ כאן הרי הוא ודאי מוכן שיקרע את הבגד כיון שהרי הוא עומד להחזיר לו ומה איכפת לו שיקרע ורק אם המקבל יגיד שהוא לא מרשה לו לקרוע כדי לפוטרו מהקריעה עוד יש לדון דלהרבה ראשונים בסוגיא דמתנת בית חורון כל שנותן לחברו רק כדי למנוע איסור ובפועל אין לו בזה שום שימוש לא חל קנין כלל שחסר בגמירות דעת להקנות ואם נותן במתנה על מנת להחזיר בזה כיון שאין לו מזה כלום לרוב הראשונים לא חל כלום ועוד שהרי כה"ג הרי יכול לקרוע ולא יתקים התנאי וממילא אין כאן מונע אותו מלקורע

ובעיקר הדבר דמי שבגדיו אינם שלו שלא צריך לקרוע כמבואר בשו"ע סימן ש"מ יש לדון האם הכונה שבאמת כל החיוב קריעה הוא עד כמה שיש לו אפשרות אבל כל שאין לו אפשרות אינו בכל החיוב [דוגמא לדבר לא תעמוד על דם רעך שמי שלא יכול להציל זה לא פטור אונס אלא כל שם החיוב שאם יש לך אפשרות תקרע] או שזה כמו כל המצות דרבנן רק שאם לו אפשרות הוא אנוס ועיין סימן ש"מ סי"ח שמי שלא היה לו חלוק ונזדמן לו חלוק תוך ז' קורע ומשמע שצריך ללובשו ולקרוע ואין סיבה שקריעה על המקדש זה אחרת וא"כ כאן הרי יכול לבקש מחברו ויסכים שיקרע וא"כ ודאי מוטל עליו לבקש שהרי לחברו לא איכפת כלל ובאמת לפ"ז יתכן שמי שאין לו בגד לקרוע עדיף שלא ילך לכותל כיון שמכניס עצמו לחיוב ולא מקימו אמנם בזה יש לדון מכח דברי המרדכי שמותר ללבוש בגד ד' כנפות ללא ציצית בשבת כיון שהוא אנוס ולא כול להטיל ציצית אמנם המג"א שם נקט שמדרבנן יש איסור והט"ז חלק עליו וזה ודאי שהמנהג ללכת בשבת לכותל אפילו שלא יכול לקרוע והבאינו לעיל שיתכן שהגדר שיש חיוב רק שלא יכול לקים אמנם אם נימא שאין חיוב אין ראיה

והנה יש לדון עוד שכיון שיש עליו חיוב לקרוע רק שהוא פטור מצד אונס א"כ לפני שהולך לכותל שהוא יודע שעכשיו יתחיב בחיוב מוטל עליו לדאוג שיוכל לעשות את חיובו וכמו שכל אדם קודם סוכות חיב לדאוג שיהיה לו לולב לקים את חיובו כך כאן יש לו חיוב לדאוג שיוכל לקים המצות קריעה וגם אדם שאין לו בגד משלו אבל עד כמה שלקנות בגד זה לא חומש מנכסיו הוא חייב ובפרט כאן שהיה לו בגד ועשה תחבולה להיפטר שלא שייך כה"ג פטור אונס ועיין יור"ד רל"ב סי"ז שכל שמסבב על עצמו האונס לא חשיב אונס [וכן צידד המהרי"ט סכ"א וכתב שאשה שמכניסה עצמה לאונס של ביאת איסור נאסרת על בעלה] ולפ"ז ודאי שמי שיודע שיש לו טלית שאין בה ציצית חייב לדאוג בערב שבת להטיל בה ציצית ולא יכול לומר שבשבת הוא יהיה אנוס שכיון שיודע שהוא ילבש בשבת ויתחיב הוא צריך עכשיו לדאוג שיוכל לקים את חיובו

אמנם עיין מג"א סימן י"ג שמי שיש לו טלית ללא ציצית שבשבת כתב המרדכי שיכול ללובשו שגם אם יודע קודם שבת מותר לו ללבוש בשבת ולא אומרים שהוא לא אנוס כי יכל לעשות ציצית קודם שבת ורק דן שמחמת קנס יאסר לו ללבוש ובד"מ הביא שהיה מנהג כזה שבטליתות של שבת לא הטילו ציצית כי תמיד יהיה פטור אונס וצ"ל דרק סוכה ולולב שזה ודאי יגיע חל חיוב כבר קודם אבל כאן שזה תלוי האם הוא ילך לירושלים ויכול לא ללכת זה אחרת אמנם המג"א שם הולך גם על מ"ד חובת מנא ויתכן שכיון שיכול להפקיר ולהיפטר ולא מסתבר שא"כ גם קרבן פסח יכול להפקיר את ביתו ולא יהיה לו קרקע בא"י וצ"ע

והנה הדבר נפק"מ לגבי אשתו דיש לדון אם בגדיה שלו או שלה עיין קצוה"ח סימן צ"ז שחילק בין הגדים והנה לפ"ז אין לאשה היתר לקרוע בגדיה ללא רשותו אמנם אם זה רק פטור אונס יתכן שודאי שמחיובי בעלה לתת לה לשמור תורה ומצות וכמו שבמת לה קרוב מסתבר שהוא חייב לתת לה בגד לקרוע אמנם יתכן שכאן יכול לומר שלא תלך לכותל אמנם אם יש לה בגד ישן שאין לו מזה שום הפסד בזה היא חייב ללובשו ולקרוע והנה לגבי ילדיו הסמוכים על שולחנו יש לעיין האם הם זוכים בבגדים ויכולים לקרוע עיין ב"ק ק"ב: אמנם מדין חינוך חיב לתת להם בגדים לקרוע כמו שקונה להם לולב וצ"ע בזה

### בדין קריעה תוך כדי דיבור

י"ד] ראיתי לדון במי שלא ראה מקום המקדש וקרע ותוך כדי דיבור ראה מקום המקדש האם זה עוזר [לפשטות שצריך ראיה ודלא כב"ח לעיל שמה שנמצא במקום זה מספיק והנה במי שנמצא סמוך למקום המקדש יתכן מאוד שגם אם סוגר עיניו חייב לקרוע אמנם מי שעומד רחוק בפשוטו בזה רק הראיה בפועל גורמת חיוב קריעה] והנה מבואר בגמ' בנדרים פ"ז. שמי שחשב שמת לו מת וקרע והתברר שהוא היה עדין חי ומת תוך כדי דיבור זה עוזר וכן אם קרע על מת וחשב שזה אביו והתברר שזה בנו אם זה תוך כדי דיבור זה מועיל ולכאורא גם כאן זה מועיל אמנם הנה עיין יבין דעת סימן ד' דזה ודאי שאם קרע הבגד סתם ותוך כדי דיבור מת לו מת זה לא מועיל דצריך שזה יעשה על מת ויתכן לדון עוד שזה באמת רק כי חשב שהוא מת דהינו שבאמת הוא חשב שיש כאן הסיבה ותוך כדי דיבר זה כמו שזה כבר היה אבל לא אם ידע שעדין לא מת רק כי חשב שימות תוך כדי דיבור ובאמת אם חשב שכבר ראה וזה היה טעות ותוך כדי דיבור ראה בזה הוא דומה לגמ' שם אבל אם ידע שלא ראה עדין זה כמו שידע שהוא עדין לא מת שיתכן שבזה לא מועיל קריעתו

ויתכן עוד דבקריעה על מת זה הלכה והמחיב זה המציאות שיש כאן מת אבל כאן המחיב זה החימום שיש בראיה של בית המקדש חרב ויש מקום לדון שכל שזה לא מחמת החימום אין זה מועיל וזה תלוי בספק לעיל בדין קריעה על בית המקדש האם זה רק דין שהראיה זה גורם חיוב על מה שבית המקדש חרב או שזה גדר של שעת חימום עיין סקי"א

ויתכן שאם חשב שראה וזה היה טעות ותוך כדי דיבור ראה המקדש זה מועיל דכאן באמת היה המחיב רק שזה טעות וכיון שתוך כדי דיבור ויתכן דכאן צריך ראיה בפועל לא שיך לדון שחשב שראה ורק דבר שנעשה על ידיעה מועיל מה שזה נעשה תוך כדי דיבור

והנה עיין אמרי בינה אבן העזר ס"ג שדן במי שבירך על רעם והתברר שזה היה טעות ותוך כדי דיבור היה רעם ודן שזה מועיל כמו בגמ' בנדרים וכן בשלמי תודה דן לגבי ברכת הרואה בחנוכה אמנם לנ"ל יש לחלק דכאן חיוב הברכה מחמת ההתפעלות של ראית הברק או שמיעת הרעם וכל שזה לא היה ממילא יוצא שהברכה אין לה שום סיבה אמנם הראוני דבחיי אדם כלל ס"ג כתב שהנה בשומע רעם וברק יחד מברך על שניהם אותו ברכה וכתב שבירך על ברק ותוך כדי דיבור שמע הרעם לא יחזור ויברך ומבואן חידוש יותר גדול שאפילו שלא כיון על הרעם אבל כיון שזה יכול להועיל על הרעם ושמע תוך כדי דיבור זה עוזר וזה צ"ע שזה כמו קורע סתם ומת לו מת ואולי זה רק מצד שיודע שעוד מעט יהיה רעם כדרכו של עולם וצ"ע

### רשימות

יש בפשוטו אם עובר במקום שיכול לראות אבל לא ראוה הכותל לא צריך לקרוע ורק אם נמצא ממש סמוך לכותל או תוך ירושלים בזה יש לדון עיין לעיל והנה מבואר בגמ' לגבי חיוב קימה שיש פסוק שאסור לעצום עיניו קודם שנכנס ובנחלת צבי סימן ר"מ ביאר באמת הוא נפטר דיש דין ראיה ורק שאסור להביא עצמו לפטור ויש שביארו שהוא פטור כי לא יודע וצ"ע האם גם כאן יש האיסור הנ"ל ובה,ל סימן רכ"ח למד מגמ' זו שאסור לצאת כדי לא להתחיב בברכת כהנים ואולי כאן שזה כדי שלא להפסיד בגדיו שאני וצ"ע