‏‏  כד,א  - כה,א            ה
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות שתים - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**הא גופא קשיא וכו'.** האם לר"ל בעינן למימר כאן בסתם וכאן במפרש. עי' רע"א בתשו' קנד.

**תוד"ה רישא.** עי' רע"א.

**מושבע ועומד**. רבותינו האחרונים הק' למה לא אמרו הכלל אאחע"א. ועי' בזה בתשו' אבנ"מ סי' יב ד"ה ובהא.

**שבועה על ח"ש.** דעת התוס' לעיל כב: וכג: דמהני שבועה על ח"ש. וע"ע בר"ן בחי'. אך הרמב"ן והרשב"א הוכיחו מיומא דלא מהני שבועה על ח"ש.

**בתוד"ה דמוקי**. וי"ל דאי במפרש לא מיתוקמא מתני' כר"ע, וכו'. ועי' באפיקי ים ח"א סי' לה אות ו.

**ועוד דמצי לאוקמי וכו'**. לפי' פי' זה במה נחלקו רבנן ור"ש. עי' מהרש"ל ומהרש"א.

**עוד כתבו התוס' דלפירוש קמא קשה וכו'.** אך הרמב"ם כתב פ"ה ה"ח שהשבועה חלה. ועי' בר"ן. ונחלקו בדבריו האם מותר לו לאכול. עי' רדב"ז בש"ך רלט סק"כ ואבנ"מ תשו' יד ד"ה ונראה לענ"ד.

**באיסור הבא ע"י עצמו.** עי' ברע"א במערכה אאחע"א אות יב. ובאבנ"מ תשו' יב ד"ה ובזה לענ"ד, ובקובה"ע לד סק"ב.

**תוד"ה באיסור.** עי' ברמב"ן ובתוס' בע"ב שנחלקו אי מוקדשין הוי איסור כולל או איסור מוסיף.

**שבועה לבטל את המצוה בכולל [תוס'].** הרי"ף הביא להל' דברי הירושלמי שמהני שבועה לבטל את המצוה בכולל. ובבעה"מ הק' מסוגין דהק' על ר"י איך משכח"ל הן. ועי' בתוס' שהביא כאן ב' תי'. וצריך הסבר בדברי הריצב"א.

**במהרש"א הביא קו' מהר"י ב"ל** מדברי התוספתא שהביא התוס' שמהני שבועה לבטל את המצוה בכולל, על דברי ר"ל דאמר כי אמרינן איסור כולל וכו' באיסור הבא ע"י עצמו לא אמרינן, ואילו בדברי הירושלמי מבואר שגם באיסור הבא ע"י עצמו אמרינן דין כולל. ועי' בירושלמי שם דמבואר שכל דבריו הם בשיטת ריו"ח דוקא.

**אלא כדרבא.** בדברי הגמ' נאמרו ג' דרכים, רש"י. תוס' והר"ן.

ולדרכו של הר"ן כל שנשבע שיאכל מקיים שבועתו ע"י אכילת כל דהו. ואפי' ע"י אכילת איסור. יל"ע האם הוא מדין אחשביה או משום שדעתו של הנשבע על אכילה זו. ועי' בר"י מיגש וברמב"ם פ"ה הלכה ה-ו

**הא גופא קשיא,** אמרת שבועה שלא אוכל ואכל אוכלין שאין ראוין לאכילה וכו' פטור. והדר תני שבועה שלא אוכל ואכל נבילות חייב. והנה לעיל כב: דנו בגמ' האם נבילה הוי כעפר, ומסקינן דבת אכילה ואריא דרביע עילוה, ונבילה הוי אוכלין הראוין, וא"כ אמאי נקטו הכא בפשיטות דנבילה הוי אוכלין שאין ראוין. ובאמת רש"י לשי' בסמוך כתב דגם בסוגין מסקינן דנבילות הוי אוכלין ראוין, ולכך פי' הכא 'קא ס"ד נבילה וטריפה נמי אוכלין שאין ראוין הן'. ונמצא שכל השו"ט בגמ' הכא הוא על דרך השו"ט בגמ' לעיל. אבל לדעת הראשונים בסמוך דנשאר למסקנא דנבילות הוי דבר שאין ראוי צ"ב מסוגיא דלעיל דאמרינן דל"ד לעפר**.**

**א.** בעיקר הטעם שאין נכלל בשבועותו אוכלין שא"ר. מצינו בזה ב' טעמים. בר"י מיגש כתב 'אלמא אוכלין שא"ר לאו אכילה הוא'. וכ"כ ברמב"ם פ"ה משבועות הל' ה-ו דהנידון בדברים האסורים האם 'שמה אכילה'. אך בר"ח בסוגין כתב 'ואוקימנא רישא בסתם דדעתיה אמידי דראוי לאכילה', מבואר דאינו משום שאכילת דברים שא"ר לא הוי אכילה, אלא משום שאין דעתו על דברים אלו. ולכאו' נפק"מ בין הטעמים הוא האם נבילה חשיבי אוכלין הראוין, דמצד שם אכילה שפיר יש גם בנבילה שם אכילה, משא"כ אם דנים מה דעתו של הנשבע, שפיר י"ל דאין הבדל בין עפר או דברים שהם איסור, דסו"ס אין דעתו עליהם אף שהם בגדר של בת אכילה. ולכל הצד לחלק בין עפר לדברי איסור הוא האם יש להם שם אכילה.

**ב.** ותי' בגמ' הא לא קשיא רישא בסתם וסיפא במפרש, וחזרו והק' במפרש נמי קשיא מושבע ועומד וכו'. ותי' ר"ל דאיירי במפרש ח"ש וכו'. ודנו רבותינו האם לדעתו דמוקי לה למתני' בנשבע על ח"ש, האם מיירי סיפא דמתני' בסתם, ואי"צ לאוקמה במפרש כמו לר"י. דעד כמה שהוא נשבע מפורש על ח"ש א"כ גם נבילה הוי אוכלין הראוין. בריב"ש שצח כתב דאליבא דר"ל כיון שח"ש אינו אסור מה"ת הו"ל אוכלין ראוין, ושפיר יכול לאוקמי מתני' בסתם שנשבע סתם ואפ"ה אם אכל נבילה חייב. וכן נקט רע"א בתשו' קנד. ודקדק כן מדברי הרמב"ם פ"ה ה"ה נשבע שלא אוכל, ואכל דברים האסורים 'מה"ת', כגון שאכל כזית נו"ט וכו', פטור משבועות ביטוי. משמע דאי אכל דברים אסורין רק מדרבנן חייב, דלא מיקרו אוכלין שא"ר, ולכך שפיר לר"ל ח"ש אף שאסור מדרבנן מיקרי אוכל הראוי.

אך במשלמ"ל פ"ה ה"ה כתב בתו"ד דגם לר"ל צריך לאוקמי מתני' במפרש נבילות, דאם נשבע בסתם על ח"ש, ואכל ח"ש מנבילה פטור, משום דאמדינן דעתיה שזה לא נשבע על דבר האסור. ולכאו' זה תלוי בהנ"ל. דאם טעם הפטור באוכלין שא"ר הוא משום שאכילתן לא הוי אכילה, א"כ צריך לדון על כל אכילה נו"ט בפני עצמה אי הוי אכילה, וכיון שאכילת ח"ש נבילה הוי אכילה חייב, ואי"צ לאוקמי במפרש נבילות דוקא. אבל לדעת הר"ח דטעם הפטור הוא משום שאין דעתו אלא על דברים הראוין. א"כ י"ל שגם מי שנשבע שלא לאכול אכילת ח"ש אין דעתו אנבילה, אף שאין איסור אלא בכזית.

**ויש בזה ב' הערות.**

**א.** רע"א העיר בזה דבגמ' לעיל דנו האם נזיר שנשבע על החרצן, דעתו על כזית של איסור או על ח"ש של היתר, והביאו ראיה מדברי ר"ל שביאר מתני' דנבילה במפרש להדיא ח"ש, משמע דאי לא פירש דעתו אכזית, אפי' שהוא מושבע. ומזה הביאו ראיה דסתמא דעתו על שיעור כזית. ולכאו' כ"ז ראיה רק אם סיפא דמתני' איירי בנשבע בפירוש על נבילה, דאז איכא ראיה שבלי מפרש דעתו אכזית של איסור ולא על ההתר. אבל אם לר"ל גם סיפא דמתני' איירי בנשבע סתם, שלא אוכל ח"ש, א"כ ליכא ראיה דהרי בשבועתו על ח"ש, הוי שבועה על דברים הראוין לאכילה, כיון שח"ש מותר מה"ת, וא"כ הכל בכלל שבועותו גם נבילה וגם שחוטה, וא"כ ליכא ראיה שכשנשבע על דבר האסור דעתו אכזית.

**ב.** אמרינן לקמן בשלמא לר"ל משכח"ל בלאו והן, ופרש"י דאליבא דאיירי בח"ש הרי אם נשבע שיאכל חלה השבועה, ובשלמא אי איירי במפרש שלא אוכל ח"ש נבילה, ניחא דברי הגמ' דלר"ל משכח"ל בהן בנשבע שיאכל ח"ש. אבל אי איירי בסתם, הרי פשוט הוא דאין חסרון בשבועה שיאכל.

**תוד"ה רישא,** קצת תימה כיון דרישא וסיפא איירי בנבילה וכו'. מבואר דסברו התוס' דהא דתני ברישא דמתני' דפטור על אוכלין שאינן ראוין, איירי בנו"ט דומיא דסיפא, ולכך הק' מ"ש רישא דנקט אוכלין שא"ר, ובסיפא נקט נו"ט. והיינו דמתני' לא אתי לאשמעינן דברים דלא 'חזו' לאכילה, אלא מתני' איירי בשבועה על דברים אסורין שאין ראשי לאוכלם שאינם בכלל השבועה, וכן מדוייק מדאמר רבא לעיל כב: שבועה שלא אוכל ואכל עפר פטור, וע"כ דמתני' לאו להכי אתי. כך נקט בעל ההשלמה לעיל שם.

וכן הק' התוס' בד"ה בכולל, דהק' לוקי רישא דמתני' במפרש בלא כולל, והטעם שאין השבועה חלה עליו, כיון דהוי שבועה על איסורין. ולא מטעם דהוי דברים שלא חזו לאכילה. ועי' בחי' רע"א.

**תוד"ה דמוקי.** וי"ל דאי במפרש לא מיתוקמא מתני' כר"ע, דמשמע הא סתם פטור. ולכאו' יל"ע הא גם לדברי ריו"ח דאיירי מתני' בכולל דברים המותרים לא אתיא מתני' כר"ע, דמשמע הא בלא כולל פטור. ולר"ע גם בלא כולל חלה השבועה על פחות משיעור, וחייב על כ"ש מדברים האסורים. ועמד בזה החת"ס.

וכתב באפיקי ים ח"א לה אות ו דמכאן יש ראיה לדברי רע"א בתשו' עו דהיכא שנשבע על ח"ש מדברים האסורים, ולבסוף אכל שיעור שלם אינו חייב על שבועותו, דעל אכילה של שיעור שלם הוא מושבע ועומד. ועפי"ז ניחא דגם דלר"ע יש איסור שבועה על משהו, מ"מ יש נפק"מ כשהוא כולל גם דברים המןתרים, בגוונא שהוא יאכל לבסוף שיעור שלם, דמצד השבועה לחוד אינו חייב. אבל כיון שכולל בשבועתו גם דברים המותרים יהיה חייב גם בשיעור שלם. וא"כ שפיר אתא מתני' לחדש חלות איסור שבועה ע"י כולל. ונמצא דהא דתני במתני' סתמא דאם אוכל חייב, איירי בכל אופן וגם בגוונא שיאכל כזית. [אך דעת התורא"ש לקמן כד: ד"ה שלא, דבנשבע על חצי זית מדברים האסורים, ואכל כזית עבר על שבועותו. ודלא כרע"א ועי' בסמוך].

**מושבע ועומד מהר סיני**

**א.** רבותינו האחרונים עמדו בזה מדוע הק' בגמ' מהטעם דמושבע ועומד, ואין שבועה חלה על שבועה, ולא הק' מהכלל דאין איסור חל על איסור.

והנה בדין אאחע"א מצינו שנחלקו הש"ך והפרמ"ג האם נחשב שעובר ב' איסורים או לא. הש"ך בסי' רלח סק"ה העיר למה השו"ע פסק שלא מהני שבועה על נו"ט משום דהוא מושבע ועומד ולכאו' אין נפק"מ בזה שהרי אין קרבן בזמנינו. וכתב שנפק"מ דאם אדם נשבע שלא לאכול איסורין, ונעשה חולה מסוכן וצריך לאכול דברים האסורין, האם חייב להשאל ע"ז, דאם חלה השבועה צריך להשאל, וכתב שאין חייב לישאל על השבועה, משום שהשבועה לא חלה כלל שהרי בשעת השבועה היה בריא והוא מושבע ועומד. ולכך גם אם אח"כ הותר לו לאכול איסורין משום פקו"נ אינו צריך להתיר את השבועה. ותמה ע"ז בפמ"ג באו"ח בפתיחה לה' פסח דכל הדין של אאחע"א היינו רק לענין עונשין, דלא עונשין אותו שנים, אבל יש עליו שני איסורין, והביא ראיה מהא דאמרינן ביבמות שאף שאין אחע"א מ"מ קוברין אותו בין רשעים גמורים, [דהיינו כפי חומרת האיסור השני], ולכך תמה על הש"ך למה לא צריך להשאל על השבועה, כיון שיש עליו איסור שבועה והוא יכול להשאל. הרי שנקט הפמ"ג שהכלל שאאחע"א הוא רק לענין עונש, אבל האיסור חל ונחשב שעובר ב' איסורין. [ובאבי עזרי תמה בזה טובא]. וביותר מבואר בדבריו שהכלל של מושבע ועומד מהר סיני הוא מאותו הכלל של אאחע"א. הובא כ"ז בתשו' אבנ"מ סי' יב בד"ה ובהא, וכתב דלדברי הפרמ"ג צ"ב רב למה הגמ' לא אמרה הרי אאחע"א וז"ל 'ובאמת בש"ס מעולם לא אמרו טעם זה גבי שבועה, אלא פריך מושבע ועומד מהר סיני'.

**ב.** וכתב שם בשם הנוב"י או"ח סוף סי' לו שעמד בקו' זו, למה בכל מקום לא הק' מהדין דאאחע"א, 'משמע דאי לאו דמושבע היה השבועה חל, דדוקא שבועה על שבועה אינה חלה, אמנם דבר זה צ"ב'. והיינו דבאבנ"מ נקט שאין כלל את הדין של אאחע"א בשבועה. [ואולי טעמו כמו שביאר בקובה"ע המובא בסמוך]. אך באבנ"מ שם תמה אמאי באמת לא שייך בשבועה הכלל דאאחע"א. וכתב דודאי איכא דינא דאאחע"א, אלא שיש וכמה נפק"מ וחילוקי דינים בין מושבע ועומד לבין הדין דאאחע"א, דלטעמא דאאחע"א גם האיסור השני חל אלא דלא עונשין לענין מלקות וקרבן, אבל איסור יש כמו שהוכיח הפרמ"ג מהגמ' ביבמות. אבל בדין מושבע ועומד התחדש שאין כאן כלל חלות שבועה. והביאור בזה דבשלמא בדין דאאחע"א הרי סו"ס במציאות יש כאן ב' איסורים, כמו אחות אשה שנעשית אח"כ אשת אח, או חמותו והיא אשת אח, הרי האיסור של אחות אשה לא פקעה במה שנעשית אשת אח, אלא דאין עונשין אלא על איסור אחד בתורה, וזהו הכלל שאאחע"א, וכן בהמה שנעשית נבילה ביוה"כ לא אמרינן שלא אסרה תורה נבילה ביוה"כ, דהמציאות היא שיש כאן נבילה, אלא הכוונה שאין עונשין ביוה"כ על נבילה, ומ"מ יש כאן שני איסורים. אבל שבועה הוא כח שהתורה נתנה לאדם לאסור ע"ע מעשים ואוכלין, ובזה י"ל דכל שהוא מושבע ועומד אין לו כח להשבע, ונמצא שהשבועה השניה אינה יכולה לחול כלל. ולכך צדקו דברי הש"ך שכיון שהוא מושבע ועומד על האיסורין ממילא לא חלה השבועה כלל, ונמצא שאם נעשה חולה והותר לו הנבילה אינו צריך שאלה על השבועה.

ויש כאן עוד חידוש דבכל דין אאחע"א אם לאחר זמן פקע האיסור הראשון ודאי חל האיסור השני, שהרי המציאות שיש כאן איסור, אלא שהאיסור מתלי תלי וקאי וכי פקע הראשון קאי באיסור השני, אבל בשבועה כיון שבשעת השבועה הוא היה בריא נמצא שלא חלה השבועה כלל, ואפי' שלאחר זמן הותר לו לאכול איסורין, לא אמרינן שחל עכשיו השבועה והוא צריך שאלה, אלא כיון שלא חל בשעתה לא חל לעולם . עכת"ד האבנ"מ.

**ג.** ורבותינו האחרונים העירו בזה [אפיקי ים ח"א סי' לו אות ב' ובאבי עזרי פ"ה משבועות] דהנה נחלקו הראשנים לקמן האם בנשבע לקיים את המצוה יש לאו דלא יחל, דעת הרמב"ן לקמן שאליבא דרבנן השבועה לא חלה ואין לא יחל לא לקיים עשה ולא לקיים ל"ת, וילפינן לה מקרא דלא יחל דברו, לדבריו שפיר י"ל שבמיעוט זה נכלל ששבועה לא חלה כלל על דבר שהוא מחויב לעשות או לא לעשות. אבל לשיטת הר"ן בנדרים ח. ובעה"מ לקמן שגם אליבא דרבנן שאין שבועה על קיום עשה היינו רק לענין קרבן דאיתמעט שליתא בלאו והן, א"כ אין לנו מקור כלל למה ששבועה לא תחול לקיים ל"ת שהרי כל המיעוט הוא רק מקרבן, וע"כ שכל הטעם שלא תחול השבועה היא משום הדין דאאחע"א כמו שכתבו התוס' לעיל כ:

וכן נקט בגליון רע"א לעיל שם והוכיח מהגמ' במכות כב. דפרכינן ולחשוב נמי כגון שבועה שלא לחרוש ביו"ט, ומשני מושבע ועומד, הרי מוכח שנשבע לקיים ל"ת לא רק שהשבועה לא חלה לענין קרבן אלא גם לענין מלקות לא חלה, וע"כ שזה מהכלל דאאחע"א.

**ד.** ובקובה"ע סי' לג כתב דבשבועה לא שייך הכלל דאאחע"א דאין כאן שני איסורים על דבר אחד, משום שהאיסור שבועה אינו משום שאוכל דבר שאסור לו מחמת השבועה, אלא משום חילול הדיבור, וממילא לא שייך כאן הכלל דאאחע"א, שאיסור נבילה הוא על מה שאוכל דבר האסור, ונמצא שזה איסור אכילה וזה איסור חילול הדיבור, ואין בזה הכלל דאאחע"א. והביא ראיה לזה מדברי התוס' ביבמות שנחלקו על דברי רש"י בהך דינא יש אוכל אכילה אחת וחייב עליה ד' חטאות, דאם היתה שבת והוציאה בפיו, הוי איסור חל על איסור, שהרי איסור שבת דהיינו הוצאה בא ע"י הבליעה וחל על איסור נבילה שגם בא ע"י בליעתו, וכתבו התוס' שם דאין זה שייך להכלל דאאחע"א דאינם שני איסורים של אכילה, דאיסור שבת הוא הוצאה [ע"י בליעתו לרה"ר] ואיסור נבילה הוא איסור אכילה. וא"כ גם לענין שבועה על איסורין נמי לא שייך הכלל דאאחע"א, דאיסור שבועה הוא חילול דבורו, ואיסור נבילה הוא איסור אכילה. עכת"ד.

ואכתי קשה חדא שהתוס' לעיל כ: כתב שהטעם ששבועה לא חלה לקיים ל"ת הוא מהכלל דאאחע"א, וכן כתבו התוס' לקמן כז. דגם ריב"ב מודה ששבועה לא חלה על קיום ל"ת משום דאאחע"א, וכן כתב נמי בעה"מ בסוף הפרק. וביותר יש לדון בדבריו שחידש שהלא יחל דבריו בשבועה בא על חילול הדיבור לחוד, ולא בגלל שמכח השבועה יש חלות איסור והוא עבר על החלות איסור. מושבע ועומד.

**שבועה על ח"ש.**

**א.** נחלקו הראשנים האם שבועה חלה על ח"ש איסור לדעת ר"י שח"ש אסור מה"ת. הרמב"ן הרשב"א ושא"ר הביאו ראיה מיומא דלא מהני שבועה על ח"ש. [ויש לדון האם כשם שאין שבועה חלה על ח"ש, כך נמי אין איסורין חלין על ח"ש. או די"ל דבשלמא שבועה אינה חלה דסו"ס גם ח"ש כיון שהוא אסור הרי הוא מושבע ע"ז מסיני, אבל הדין דאאחע"א יסודו לענין עונש נאמר, אבל כל שאין עונש על האיסור הראשון יתכן שיחול איסור השני. ועי' בזה בקה"י סי' יח].

אך שי' התוס' בסוגין דשבועה חלה על ח"ש, כיון דליכא אלא איסור בעלמא 'לאו מושבע ועומד חשיב ליה'. ועי' בסוף דבריהם שהק' דלפירוש זה לא הוי ב'לאו והן', דאף אי שבועה שלא אוכל חלה על ח"ש איסור, כיון דלא הוי מושבע ועומד. מ"מ שבועה שאוכל ח"ש איסור לא מהני, כיון 'דמושבע ועומד מהר סיני הוא'. מבואר מדבריהם דודאי הוי מושבע על ח"ש שהרי הוא אסור מה"ת. ומ"מ יש חילוק דאם הוא נשבע שלא לאכול הרי כל החסרון הוא רק מחמת הדין של אאחע"א, ובזה י"ל שכיון שהוא מוסיף בשבועותו דרגת חומרא חדשה מהני השבועה שנשבע שלא לאכול. אבל לענין שבועה לאכול דהיינו לבטל את האיסור ח"ש, בזה לא מהני השבועה כדי לבטל האיסור, דסו"ס הוא מושבע ע"ז מה"ת. ולכך הק' דלא הוי 'בהן'.

אמנם הרמב"ם כתב להדיא ששבועה חלה על ח"ש שלא איסור בין לענין הן ובין לענין לאו. בפ"ה משבועות ה"ז שבועה שלא אוכל כ"ש מנו"ט וכו', חייב שבועה שהרי אינו מושבע ועומד מהר סיני. ובה"ח כתב שנשבע לאכול ח"ש נו"ט חייב שבועה דהיינו שהשבועה חלה. הרי דסבר דלא הוי כלל נשבע לבטל המצוה. [וכנראה הטעם הוא כמו שכתב הר"ן המובא בסמוך דלא הוי מושבע אלא מה שהוא מפורש בתורה]

וגם הר"ן כתב 'אע"פ שאינו רשאי לאכלו, מ"מ אם לא אוכלו חייב קרבן שבועה'. ומה הכוונה 'חייב' מה יעשה האם יעבור על האיסור. ומצינו בזה כמה שי'. דעת הרדב"ז שכוונת הרמב"ם שיאכל, דמוטב שיאכל הח"ש, ולא יעבור על שבועתו. אך הש"ך רלט סק"כ שכתב שודאי מודה הרמב"ם שאסור לו לאכול, דאין התר לעבור איסור בקום ועשה, כדי שלא לעבור על השבועה. ומ"מ כיון שבמציאות יכול לאכול חל השבועה, ואם לא אכל לוקה משום שבועת שקר. ובאבנ"מ סי' יד ד"ה ונראה כתב דאינו אלא לחיוב שבועה, אבל לא לקרבן, דכיון שאסור לו לאכול מיקרי אינו שב מידיעתו. [ולדברי האבנ"מ קו' התוס' בסוף דבריהם קשה גם לדעת הרמב"ם. דאף שחל השבועה לאכול ח"ש נבילה. מ"מ כיון דליכא בזה קרבן, א"כ לענין קרבן אינו בלאו והן. וצ"ע].

**ב.** בר"ן כתב באופ"א, דדאע"ג שח"ש אסור מה"ת מ"מ כיון דלא חייב על ח"ש קרבן ומלקות הו"ל איסור קל, ודילמא תנא דמתני' ס"ל דאיסור חמור חל על איסור קל, [ואף שהוכיחו התוס' שאיסור חמור כלאו לא חל על איסור עשה, מ"מ ח"ש גרע מאיסור עשה, וחל עליו איסור חמור].

ועוד כתב 'ואין אנן צריכים לכל זה, דאפי' לריו"ח שח"ש אסור מה"ת שבועה חלה עליו 'דכל דליתא מפורש מה"ת בעשה או בל"ת לא מיקרי מושבע ועומד לענין שלא תחול שבועה עליו'. ויסוד זה כתב גם בנדרים ח. גבי האומר אשנה פרק זה, נדר גדול נדר, והק' הלא מושבע ועומד הוא, ותי' דאי בעי פטר נפשיה בק"ש וכו'. והק' הר"ן הרי יש חיוב ללמוד תמיד ביום ובלילה כפי כוחו, ותי' דכיון שאינו מפורש בתורה השבועה חלה עליו. והביא לזה ראיה מהא דחלה השבועה להרע ולחבול בעצמו, ואף דדרשינן מקרא [בהחובל צא:] שאסור לחבול בעצמו. חזינן דכל דאתי מדרשא לא הוי מושבע ועומד ע"ז, ורק דברים המפורשים בתורה נחשב מושבע ועומד.

**ג.** והנה בתוס' נקטו שהחסרון של של אין שבועה חלה על שבועה, ומושבע ועומד הרי הוא מהדין של אאחע"א, ולכך היה קשה להתוס' הרי אין איסור לאו של ח"ש חל על איסור עשה, מההיא דכהן טמא שאכל תרומה טמאה דאיסור לאו לא חל על עשה. כך נמי שלא תחול השבועה, ומכח זה כתבו התוס' וע"כ שח"ש הוי פחות מעשה ואיסור בעלמא הוא. הרי שנקטו התוס' דאם באיסורים בעלמא אאחע"א, כך גם שבועה אינה חלה על ח"ש. ואין בשבועה דין אחר לחלול על איסורים. אבל לפירוש הר"ן שהכל תלוי אם הוא מפורש בקרא או לא, ע"כ שאינו תלוי כלל לדין אאחע"א, ואפי' שיש איסור תורה גמור, מ"מ כיון שאינו מפורש בקרא לא הוי מושבע עליו, דהכל תלוי אם הוא מושבע עליו כבר.

ולכך הביא הר"ן בתחילה דהו"ל איסור קל דאין עליו קרבן ומלקות, ואח"כ כתב ואין אנו צריכים לכל זה וכו', והיינו דגם אם לענין איסור איכא חסרון של אאחע"א, מ"מ לענין שלא תחול השבועה צריך שהוא יהיה מושבע ועומד, ובלא"ה יש כח בשבועה לחול.

הנה לעיל הובא דדעת הנוב"י דלא שייך דין אאחע"א אלא באיסורי תורה, אבל בשבועה כיון שהוא עושה השבועה מהני אפי' על איסור, ולכך בעינן לדין מושבע ועומד. [והביאור בזה כמוש"כ בקובה"ע לג דכיון דאיסור שבועה אינו על האכילה מצד עצמה, דלא הוי מכח השבועה חתיכה דאיסורא, רק הוי חילול הדיבור ושבועתו שקר, וא"כ דמי למי שאכל בשבת דבר האסור, ובשעת בליעתו עבר על איסור הוצאה בשבת, דכתבו התוס' ביבמות לד. דלא שייך בזה אאחע"א, דהוי איסורין על פעולות חלוקות]. אבל באבנ"מ כתב שיש את ב' הענינים, והטעם של מושבע ועומד מוסיף שאין השבועה חלה כלל, אפי' לא לענין לקברו בין רשעים גמורים. ועוד נפק"מ שהובא לעיל.

והנה בשלמא לנוב"י שלא שייך בשבועה דינא דאאחע"א, וכל מה שמונע שלא יחול הוא רק ההלכה שאין שבועה חלה על שבועה, שפיר שייך לומר שכ"ז כשהשבועה מפורשת בתורה, אבל כשאין השבועה מפורשת על ח"ש חלה עליה שבועה. אבל לדעת האבנ"מ שגם בשבועה יש את הדין של אאחע"א, ומ"מ מהני הדין שאין שבועה חלה על שבועה לענין שאף איסור אין כאן, א"כ בח"ש, אף שאינו מושבע ואין עליו דינא דאין שבועה חלה על שבועה. מ"מ כיון דאיסור תורה הוא, מדוע אין את הכלל של אאחע"א. וצ"ב.

**בא"ד** דהא פריך לקמן [דאתו להכיח דאין איסור לאו חל על איסור עשה] דאמרינן אלימא מתנה לעני וכו'. הרי ששבועה לקיים עשה לא חלה, וכבר עמדו בזה הפרמ"ג ועוד הרי בכל צדקה איכא נמי לאו דלא תקפוץ ולא תאמץ, ומ"מ ראית התוס' היא מלישנא דגמ' דמתי קרא דנתן תתן. ועי' רע"א.

אך מ"מ יל"ע דאפי' אם איסור חל על איסור עשה, מ"מ כ"ז הוא כשהאיסור עשה הוי 'איסור', כמו לאו הבא מכלל עשה, דגם העשה הוא 'איסור', ולכך שייך בו אאחע"א. אבל עשה של קום ועשה, מנלן שהוא בכלל אאחע"א. ועי' בקה"י סי' יח אות ב.

**ועוד דמצי לאוקמי שלא כדרך הנאתן.** התוס' באו ליישב איך לריו"ח מהני שבועה על ח"ש הרי הוא מושבע ועומד ע"ז, וע"ז תי' שהוא יכול לאוכלו שלא כדרך, אבל אין כוונתם שנשבע להדיא שלא לאכול שלכ"ד, אלא כשנשבע סתם שלא אוכל כ"ש, וכולל נמי בשבועותו אכילה שלכ"ד, וכמו שכתב מהרש"ל בשבועה סתם לר"ע. והק' מהרש"ל מ"ט דר"ש שחולק וסובר שפטור. ובשלמא בגמ' אמרינן דלר"ל דמיירי מתני' על ח"ש שפיר פטר ר"ש משום דס"ל שאפי' על ח"ש הוא מושבע, דר"ש לטעמו דס"ל דלא אמרו כזית אלא לקרבן. ולר"י ר"ש פוטר משום שהוא נחלק בדין כולל. אבל לביאור התוס' שלריו"ח דבנשבע על ח"ש השבועה חלה משום שהוא יכול לאכול שלא כדרכו א"כ מ"ט דר"ש. ותי' דכמו דר"ש ס"ל שחייב מלקות על כ"ש, כך נמי חייב כשאכל שלא כדרך. והיינו דהוא מושבע גם על שלא לאוכלה שלא כדרכה, וכן לר"ע בסתם שבועה מחייב על אכילה שלא כדרכה, כמו שמחייב על כל שהוא, דדין אחד הוא להם. והגדר בזה הוא שבשניהם גם באכילה פחות מכזית וגם באכילה שלא כדרכה גדר אחד הם, שאין עליהם שם אכילה. וא"כ כיון שחזינן שלא בעי 'אכילה' חשובה, אלא סגי אפי' באכילת כ"ש, וא"כ ה"נ מהני באכילת שלא כדרך

ועי' במהרש"א הק' בזה תרתי. חדא מה השיכות בין הא דלא צריך כזית להא דחייב באכל שלא כדרך. ועוד הרי חזינן שלרבנן בח"ש הוי איסור תורה, ובשלא כדרך אינו אלא מדרבנן, הרי דשלא כדרך קל יותר.

וכתב רע"א דהא דח"ש אסור מה"ת, הוא משום דחזי לאיצטרופי, וזה לא שייך בשאכל שלא כדרך, ולכך אינו אלא מדרבנן. אבל לר"ש דמחייב מלקות על כ"ש, ואינו מדין חזי לאיצטרופי, הרי דלית ליה שיעור כלל, וא"כ ה"נ חייב בשאכל שלא כדרך. וזה מיישב ראית המהרש"א מדין ח"ש.

וכתב בקרני ראם עפ"י הריטב"א במכות שהביא בשם הרמ"ה [הובא לעיל] דטעמו דר"ש שחייב מלקות בכ"ש, משום דאחשביה, ורק בקרבן בשוגג ליכא אחשביה, וא"כ י"ל דכשם שמהני אחשביה לשיעור איסור, כך נמי מהני אחשביה לענין שאכל שלא כדרך.

**בדברי רע"א**

כתב הרמב"ם פ"ה ה"ז 'שבועה שלא אוכל כ"ש מנבילות וטריפות, ואכל 'פחות' מכזית חייב, שהרי אינו מושבע על ח"ש מסיני'. ודייק רע"א בתשו' עו וקנד דמשמע מלשון הרמב"ם דדוקא אם אכל ח"ש שע"ז אינו מושבע חייב משום שבועתו, אבל אם לבסוף אכל שיעור שלם אינו חייב משום השבועה כיון שע"ז הוא מושבע ועומד ולא חלה עליו השבועה. ובהג' אמרי ברוך לשו"ע יו"ד רלח. הביא שכ"כ רש"י ביומא עג: ד"ה או בסתם, [דאיירי לר"ל דמוקי מתני' התם בשבועה על ח"ש], וכתב 'ומיהו כשאכל לא אכל אלא ח"ש שאינו מושבע עליו מסיני וע"י השבועה וכו', נאסר בו', הרי מדוקדק כדברי רע"א.

אך בתורא"ש לקמן כד: ד"ה שלא, כתב דאם אמר שבועה שלא אוכל חצי זית חלב, דאינו מושבע עליו, אם אכל זית עבר על שבועותו, דיש בכלל זית חצי זית.

והביא הקה"י סי' יט בשם הזכרון יהונתן שהק' מגמ' מפורשת לקמן כז: דאמרינן שבועה שלא אוכל ככר זה שבועה שלא אוכלנה אינו חייב אלא אחת, משום שהשבועה השניה לא הוסיפה כלום, שהרי כשנשבע לא יאכל חייב על כל זית ובשבועה השניה שנשבע שלא יאכלנה אינו חייב אלא אם אכל את כולה. אבל באופן שאמר שבועה שלא אוכלנה [דהיינו כולה] ואח"כ נשבע שלא יאכל ככר זה [שחייב על כל זית וזית] חייב משום שני השבועות, הרי מבואר שחייב על השבועה השניה אפי' באופן שאכל את כל הככר, ולא אמרינן שכלפי כל הככר הרי כבר קיימת שבועה שלא יאכלנה. וכן הק' מההיא דעיפא שם שאמר שבועה שלא אוכל עשר ואח"כ נשבע שלא יאכל תשע, שחל השבועה השניה, משמע שאם אכל את כל העשר חייב על שני השבועות, ולא אמרינן שכלפי עשר יש כאן כבר שבועה ראשונה.

ומ"מ צריך להבין מה איכפת לן שאכל שיעור שלם וחייב מצד נבילה, מ"מ הרי אכל גם פחות משיעור, וע"ז חלה השבועה ומדוע לא יתחייב גם שעבר השבועה על ח"ש וגם על הנבילה. וצ"ל דהא דשבועה חלה על ח"ש, הוא רק כ"ז שאינו חייב על אותו ח"ש משום נבילה, ולכך אינו מושבע ע"ז. אבל כיון שאכל שיעור שלם נצטרפו חלקי האיסור שאכל, ונחשב שאכל נבילה, וא"כ שוב הוא מושבע גם על אותו שיעור שאכל.

ולפי"ז ל"ק כלל מסוגיא דלקמן דכל דברי רע"א הם דוקא בח"ש של נבילה, דבהם י"ל דכיון שנצטרף אותו ח"ש לשיעור שלם, הרי כולו עומד בשבועות סיני, אבל בשבועה שלא אוכל ולשא אוכלנה, שהשיעור של כולו הוא הגדרה בעיקר השבועה, שאינו רוצה להשבע אלא על הככר כולו, ונמצא שכשהשלים את כל הככר, לא אמרינן שנצטרפו כאן חלקי איסור כלל, אלא דעכשיו שאכל שיעור כולו הרי הוא בכלל השבועה, ורק השיעור יחד יש בו את גוף השבועה. אבל חצי ממנו הוי התר גמור, וע"כ שיך לעשות עוד שבועה לאסור מקצתו, וגם כשאכל כולו ועבר על השבועה, מ"מ אותו החלק אינו באיסור שבועה, דאסר ע"ע רק שיעור שלם.

**כי אמרינן איסור כולל, וכו' באיסור הבא ע"י עצמו לא אמרינן. ומצינו בזה כמה דרכים.**

**א.** רע"א במערכה על אאחע"א אות יב כתב עפ"י התוס' לקמן כד: דכולל מהני רק מאיסור קל על איסור קל, או חמור על חמור, אבל איסור קל על חמור לא חל אפי' בכולל, ועפי"ז כתב דר"ל ס"ל דאיסור הבא ע"י עצמו כיון שהוא חידש האיסור ולא התורה, חשיב כאיסור קל, ולכך לא מהני בכולל. ועפי"ז כתב שם דכ"ז הוא רק באיסור שבועה על איסורים, כמו שבועה על נבילות ושחוטות, שבזה י"ל שאיסור חשיב כקל כלפי איסורי תורה, אבל שבועה על שבועה, דהוי כמו קל על קל מודה ר"ל דמהני ע"י כולל. ומיישב לפי"ז דברי התוס' לקמן ע"ש באות יד.

**ב.** באבנ"מ שתשו' יב ד"ה ובזה נלע"ד, כתב עפ"י דברי האחרונים שהובאו לעיל, שכתבו דהדין דאאחע"א שנאמר באיסורי תורה, הוא רק לענין עונשין, אבל האיסור עצמו חל, כדמוכח מהא דקוברין אותו בין רשעים גמורים, אבל בשבועה דעת האבנ"מ דמכח הדין דמושבע ועומד וכו', מוסיף על הדין דאאחע"א ולא חלה השבועה כלל ואפי' איסור ליכא. ובזה י"ל דסובר ר"ל דאיסור כולל נאמר רק במקום שגם בלי כולל, חל האיסור שני, וכל הפטור הוא רק על העונש, בזה מהני איסור בכולל לחייבו גם בעונש. אבל בשבועה שהשבועה השניה כלל לא חלה אפי' לענין איסור, לא מהני בה כולל. [ולכאו' הוא דלא כתוס', דלדבריו לא קשה מהקדש].

**ג.** בקובה"ע סי' לד סק"ב כתב ביאור חדש בגדר איסור כולל, דבפשיטות החסרון של אאחע"א הוא שאין מקום לחלות איסור לחול כיון שיש כבר איסור, ובזה שייך סברא שאם האיסור השני הוא כולל עוד איסורים [כגון איסור יוה"כ על נבילה] שייך לומר מיגו שחל איסור יוה"כ על כל עניני האכילה חל נמי על הנבילה. וכלשון הגמ' לקמן כז: ובנדרים יז: מיגו שחל על הענבים חל גם על התאנים. אבל הגרא"ו כתב שברש"י בע"ב מבואר ביאור חדש, דדין כולל הוא ב'שם' של האיסור, שכיון שחל 'שם' איסור של יוה"כ שזה סיבה לאסור את כל האוכלין שבעולם, בהכרך בכלל שם איסור זה כלול גם נבילה, שהרי גם נבילה כלולה באיסור אכילה של יוה"כ, ונמצא שהדין כולל אינו על האיסור עצמו, שכיון שחל על זה חל נמי עוד איסור על האיסור שכבר קיים, אלא הגדר בכולל הוא על השם של האיסור, שהשם תואר של האיסור כולל בהכרך גם את האסור כבר, שהרי א"א להפריד ולומר שיוה"כ חל רק על שחוטות ולא על נבילות.

ולפי"ז כתב שזה החילוק בגמ' דאיסור הבא מאיליו לבין איסור הבא ע"י עצמו כמו שבועה. דרק באיסורי תורה כמו יוה"כ, או חמותו שנעשית א"א בזה שייך לומר שהאיסור חל בכולל, שהרי כיון שחל על אשה זו 'שם' של א"א מחמת מה שהיא נאסרת על כל העולם, בהכרך מונח ב'שם' איסור זה גם איסור כלפי חתנה. שהרי אין א"א לחצאין, וא"א לומר שכלפיו היא לא א"א משום שאאחע"א. אבל באיסור הבא מחמת עצמו הרי אף שאסר ע"ע לאכול שחוטות ונבילות, מ"מ אין הכרך לומר שכיון שחל השבועה על השחוטות חייב לחלול נמי על הנבילות, שהרי היה יכול לאסור ע"ע זה בלא זה, ומה שאמר את זה בשבועה אחת זה לא סיבה שזה יהיה כולל, שסו"ס האיסור לא מחייב שזה יחול גם על האסור כבר. [ובזה מיושב קו' התוס' דבהקדש אף דהוי איסור הבא ע"י עצמו, מ"מ לא שייך לחלק ולומר שבהמה זו הקדש כלפי כל העולם ולא כלפי נותר וכו'. ועי' בסמוך זה עיקר כוונת התוס' בתי'].

**תוד"ה באיסור.** וא"ת וכו', הרי דמצינו שהקדש חל על איסור בכולל, אף דהוי איסור הבא ע"י עצמו. ולדברי רע"א צ"ע הרי ודאי איסור הקדש לא חשיב איסור קל, וא"כ למה שלא יחול בכולל. וכן סברת האבנ"מ לא שייך כאן דסברתו היא הלכה מסויימת בשבועה, וגם דברי הקובה"ע לא שייך, שהרי בהקדש הוי שם איסור אחד כיוה"כ.

ובעיקר קו' תוס' עי' רמב"ן שכתב דדוקא בכולל סבר ר"ל דלא אמרינן באיסור הבא ע"ע, אבל באיסור מוסיף אפי' בבא ע"י עצמו אמרינן, וכמו חלב מן המוקדשין דבסמוך דהוי איסור מוסיף. אך תוס' כאן הוא לשי' לקמן בע"ב ד"ה יש דסברי שהקדש לא הוי איסור מוסיף, שמוסיף נחשב רק דבר שמוסיף לעוד אנשים, אבל מה שאסור הדבר לאותו אדם לענין הנאות אחרות, הו"ל רק גדר של איסור חמור ולא מוסיף.

ובקו' תוס' מהא דהאוכל גיד הנשה של עולה, שחייב שנים, דחל איסור אכילה דעולה בכולל. עי' בקה"י סי' כ שכתב דאף שסברי התוס' בקו' שהקדש וחיוב מעילה, נחשב איסור שנאסר ע"י עצמו, מ"כ כ"ז הוא רק בדיני מעילה שבעינן שיקדישהו אדם, ובלאו הכי לית ביה מעילה, בזה שייך לדון שיהא חשוב כנאסר מחמת האדם, [דהרי חזינן דקודשי עכו"ם אע"פ שיש להם דין קרבן, אין בהן מעילה. וכמו"כ כתב בקצה"ח ר סק"א בשם הרמב"ן דהקדש שקונה בחצר לית בהו מעילה, כיון שלא הוקדש ע"י אדם]. וא"כ כ"ז רק בהקדש שיך לדונו כאיסור הבא ע"י עצמו, אבל באיסור 'עולה' מלבד האיסור מעילה שיש בו, איכא לאו 'דכליל תהי' לא תאכל', ולאו זה כולל כל ההקדשות ואפי' ע"י חצר או עכו"ם, דעצם המציאות של קרבן עולה הוא שנאסר בל"ת דכליל תהי', וא"כ איסור זה ודאי חשיב איסור הבא מאיליו, והאדם לא עושה את האיסור אלא את המציאות של העולה, ומציאות של עולה אינו נחשב כאיסור הבא ע"י עצמו, כמו שמי שמחמץ חמץ בפסח לא נחשב איסור הבא ע"י עצמו, שהרי הוא רק עשה מציאות של חמץ, והתורה אסרה את החמץ. [ומש"כ שיש איסור עולה גם בקודשי עכו"ם, הוא חידוש].

**וי"ל דהקדש שאוסרו על כל העולם שאני.** בביאור דבריהם נראה, דזה ברור שאדם שבישל חלב ובשר או שהחמיץ חמץ בפסח לא הוי איסור הבא ע"י עצמו, דאף שהוא עשה המציאות של האיסור, מ"מ שם איסור הוא איסור הבא מאיליו. דהוא איסור תורה. וכל הנידון הוא רק בשבועה שהאדם עשה את שם האיסור לעצמו, וזה גופא הזהירה התורה שיקים מה שאמר, ולא יחלל דבריו, וא"כ בהקדש לכאו' היה מקום לומר שכיון שהוא מקדיש ועושה כאן חלות של הקדש או קנין לגובה, ממילא כיון שזה שייך לגובה נאסר באיסור מעילה, ואיסור מעילה הוי איסור שנעשה מאיליו. ואפשר שזה כוונתם בתי' התוס', ועי' בתשו' רע"א סוף קסח.

ולפי סברת הקובה"ע שהובא לעיל אפשר לומר בפשיטות שכיון שהקדש הוא 'שם' איסור שאוסר על כל העולם, א"כ בהכרך הוא שם איסור שכולל כל דבר, גם דבר המותר וגם דבר שהוא כבר נותר וכו'. אבל שבועה ונדר שהוא איסור הבא איליו שאינו מחייב שהוא יהיה אסור על כל העולם, ממילא לא שייך לומר שהשם איסור מחייב שהוא כולל גם דבר המותר וגם דבר האסור.

**האוכל נבילות ביוה"כ**

**א.** דתניא ר"ש אומר האוכל וכו'. שי' רש"י דלר"ש דלית ליה כולל, אינו חייב משום יוה"כ בין אם נתנבלה לפני יוה"כ דלא חל יוה"כ על נבילה כלל, ובין אם נתנבלה ביוה"כ, דכיון דבכניסת יוה"כ היה אסור משום אבר מן החי, לא חל יוה"כ על אבר מן החי אפי' שיוה"כ הוא איסור כולל. ועי' בתוס' שהק' עליו. וראיתי שדקדקו בדברי רש"י דבאופן השני שנתנבלה ביוה"כ, עיקר חידושו של ר"ש הוא שאין איסור יוה"כ, חל על איסור אבר מן החי, ולא במה שלא חל איסור יוה"כ אח"כ על איסור נבילה. והביאור בזה לכאו' י"ל דכיון שחידושו של ר"ש שלא חל אע"א בכולל, א"כ זה שייך רק לענין איסור אמה"ח, דכיון דיוה"כ הוי איסור כולל, הו"א דחל על איסור אמה"ח, ובזה קמ"ל ר"ש שאינו חל, והנה הא דיוה"כ הוי כולל זה רק בשעה שנתקדש היום, ונאסרו יחד כל האוכלין, וזה החידוש שלא חל איסור יוה"כ אפי' שהוא כולל. אבל אם נתווסף באמצע היום איסור על דבר נוסף, [כגון שנולדה ביצה וכדו'], כיון דעתה חל איסור יוה"כ רק על דבר זה בלבד, אי"ז נחשב איסור כולל כלל, ולכך כל שבתחילת היום לא חל איסור יוה"כ, שוב אינו נחשב איסור כולל באמצע היום. ועי' בשו"ת רע"א סי' סה שכתב כעין סברא זו.

אלא דעדין קשה שיחול איסור נבילה ואיסור יוה"כ יחד. כמו שהק' בתוס'.

**ב.** ובתוס' הק' על אופן שנתנבלה ביוה"כ למ"ד בהמה לאו לאברים עומדת נמצא שלא חל איסור אמה"ח מחיים, וא"כ שיחול איסור יוה"כ. וגם למ"ד לאברים עומדת וכ"ז שהיא חיה אין איסור יוה"כ יכול לחול, מ"מ כשמתה ופקע איסור אבר יחולו יוה"כ ואיסור נבילה יחד, ומודה ר"ש בב"א[[1]](#footnote-2). ומדברי התוס' יש ראיה דס"ל שהדין דאאחע"א היינו דלא חל כלל ואפי' לא לענין איסור, ודלא כשי' הפרמ"ג שהובא לעיל. דלדבריהם למ"ד בהמה לאברים עומדת, אף שלא חל איסור יוה"כ לענין עונש כרת, מ"מ לענין איסור חל, וא"כ איך כתבו התוס' דבשעת מיתה חל איסור נבילה ואיסור יוה"כ יחד, הרי איסור יוה"כ חל קודם, ואף שלא לענין עונש, מ"מ חל לענין איסור, וא"כ בשעת מיתה שאיסור יוה"כ ימנע את איסור נבילה מלחול. אלא מוכח דלא חל כלל איסור יוה"כ בתחילת היום אפי' לא לענין איסור. וא"א לומר שאיסור לבדו אינו דוחה, דהרי התוס' סברי הכא שגם איסור של אינו זבוח מונע מיוה"כ לחול, אף דאינו אלא איסור עשה. ועי' בקובה"ע סי' ל' סק"ז.

**ג.** ובדעת רש"י לכאו' י"ל דהכא לא חייל איסור יוה"כ בב"א, דטעמא דמודה ר"ש כשחייל שני האסורין יחד הוא משום דתרוויהו שויין והיי מיניהו מפקת, כמו שפי' תורי"ד בקידושין נ: וא"כ יש לדון שהיכא שאיסור אחד משניהם ודאי יכול לחול, ואין חברו מעכבו, כגון כאן שאיסור יוה"כ הוא בשיעור כותבת, ואיסור נבילה הוא בכזית, וא"כ על שיעור כזית יכול לחול איסור נבילה, דשיעור זה הוי היתר מצד יוה"כ, וא"כ לא שייך לומר כאן האי מיניהו מפקת, שהרי אין איסור יוה"כ מעכב את איסור נבילה, אך איסור נבילה מעכב את איסור יוה"כ, ומשו"ה אפי' בב"א חייל רק איסור נבילה.

[אלא דיש לדון דלפי' מש"כ רע"א דבנשבע על ח"ש נבילה ואכל שיעור שלם, אינו חייב משום השבועה, דלגבי כזית הרי הוא מושבע ועומד מדין נבילה, א"כ ה"נ אף שאיסור נבילה הוא בכזית, מ"מ יוה"כ מעכבו, שהרי אילו הוי חל איסור יוה"כ קודם, ואח"כ היה חל איסור נבילה, והיה אוכל ככותבת חייב משום יוה"כ, שהרי על שיעור זה כבר חל איסור יוה"כ. א"כ שוב בב"א נמי אחד מעכב מהשני לענין אכילת כותבת, והיי מיניהו מפקת].

**ד.** ולריצב"א אין נראה פירוש זה וכו', דהיכי מצי חייל איסור אמה"ח על עשה דאינו זבוח. דאינו זבוח קודם בין למ"ד לאו לאברים דהאיסור אבר חל בשעת התלישה, ובין למ"ד לאברים עומדת שחל מחיים, מ"מ איסור אינו זבוח חל כבר במעי אמו. וכבר ביאר מהרש"א דהא דלא הוי ק"ל איך משכח"ל איסור לאו דחלב וטריפה הרי קדם לו איסור עשה דאינו זבוח, דשמא אה"נ דלא חלים איסורים אלו אלא אחר השחיטה, שפקע איסור אינו זבוח. [הרי דס"ל שגם בהמה שנטרפה בשחיטה, השחיטה כשרה, וניתר בה איסור אינו זבוח. ועי' באמר"מ סי' ד' סקל"ג]. אך ברע"א העיר שעדין יש מקום להוכיח מאיסור נבילה, דאיך משכח"ל שחל איסור נבילה על עשה דאינו זבוח. אלא ע"כ כתב רע"א דצ"ל דכיון דלא משכח"ל בלא"ה, הרי בהכי חייבה תורה, וה"נ הוי גזה"כ שיחול איסור נבילה על אף שיש איסור אינו זבוח. [וכמו שכתבו התוס' ושא"ר בחולין צ. ד"ה אלמא, לענין גיד הנשה דחייל על איסור אמה"ח, 'דאי אפשר לאיסור גיד בענין אחר']. ועי' באמר"מ שם.

ומ"מ כתב רע"א בד"ה לענ"ד, דמוכח מקוש' הריצב"א דסבר כשי' התוס' לעיל ד"ה דמוקי בתי' קמא דאיסור שבועה חל על ח"ש. וא"כ משכח"ל איסור אמה"ח, באבר שאין בו כזית בשר, דלית ביה איסור של אינו זבוח, וא"כ א"א לומר שבהכי חייבה רחמנא, וקו' התוס' היא דמ"מ בכזית בשר ליכא איסור אמה"ח.

ולפי"ז צ"ל דלראשנים דסברו שיש איסור דאינו זבוח, יתרצו קו' הריצב"א, דאיכא גזה"כ שיחול על איסור שאינו זבוח, וא"כ מוכח דסברי כתי' השני בתוס' שאין איסור חל על ח"ש, וממילא ע"כ דבהכי חייבה רחמנא.

ובעיקר קו' הרצב"א דאיסור שאינו זבוח קודם לאמ"ה כיון שחל כבר במעי אמו. עי' באמר"מ שם סקי"א דיש לדון דהא דבמעי אמו יש לעובר דין שחיטה, אי"ז דין שחיטה מצד עצמו, אלא דהוא חלק מאמו, ויש עליו דין שחיטה מצד אמו, ורק כשנולד ונעשה לבריה בפנ"ע חלו עליו דיני זביחה, ונמצא שאיסור אינו זבוח שיש בו לאחר שנולד, אינו שייך לאיסור הקודם שבמעי אמו, ולכך חשוב דכולהו איסורי חלו הדדי.

**ה.** ומ"מ חולק הריצב"א על הרש"י וס"ל דאם נתנבלה ביוה"כ חל איסור יוה"כ. אך לא מבואר האם חל גם איסור יוה"כ וגם נבילה, או רק יוה"כ. ודעת הריטב"א בקידושין עז. דחל רק איסור יוה"כ ולא נבילה. והק' עליו בשעה"מ פי"ז מאיס"ב ה"ח בתרתי. א. [בד"ה ועל דברי], הרי נבילה הוי איסור מוסיף, שהרי אוסר בשאר ימים. וב. [בד"ה ויש מקשה] ששיעור אכילה ביוה"כ הוא בכותבת ושל נבילה בכזית, וא"כ אמאי לא יחול איסור נבילה על ח"ש של אכילת יוה"כ. ע"ש. ועי' בקה"י סי' יח אות ב.

**בשלמא לר"ל** משכחת לה לאו והן. מבואר מכאן שאף שח"ש אסור מדרבנן, מ"מ מהני שבועה לבטל איסור דרבנן דח"ש, וכן מצינו ברמב"ם פ"ה ה"ח דגם לדידן שאסור לאכול ח"ש מה"ת, מ"מ חלה שבועה עליו. [ודלא כתוס' לעיל]. וכבר כתבנו לעיל בשם הר"ן והש"ך ברלט סק"כ שאין הכוונה שרשאי לאכול, אלא שהשבועה חלה עליו. והוסיף בזה הש"ך שאפי' בנשבע על איסור דרבנן אסור לקיים שבועותו [וצריך להשאל על השבועה]. ואין להק' דאי אסור לו לאכול, א"כ שוב לא הוי לאו כהן, שהרי אסור לו לקיים שבועתו. די"ל דהדין דלאו והן נלמד ממעוט מהפרשה שנאמרה רק על דברים שיש בהן לאו והן, וכל דבר שאינו בלאו והן אינו בדין שבועה. ונמצא שהדין לאו והן הוא תלוי בדין דאורייתא האם חלה השבועה. וא"כ עצם זה שחלה השבועה הוי הן, ולא צריך שבפועל יהי' אפשר לקיים השבועה.

**שבועה לבטל את המצוה בכולל [תוס']**

**א**. מבואר במתני' לקמן כז. דאין נשבעין לבטל את המצות. וכן במתני' בנדרים טז. חומר נדרים מבשבועות, דהיינו שהשבועה לא חלה לא לענין קרבן ולא לענין מלקות לבטל את המצוות. והטעם מקרא דלהרע ולהיטיב, ומקרא דלא יחל דברו וגו' אבל מיחל הוא לחפצי שמים, וכמבואר בגמ' נדרים טז:

והביא הרי"ף בסוף הפרק דברי הירושלמי דאם נשבע שלא לאכול מצה אסור לו לאכול מצה בלילי הפסח. דהיינו שאף שלא מועיל שבועה לבטל המצוה מ"מ מהני שבועה בכולל לבטל המצוה, וכיון שנשבע שלא יאכל מצוה כל השנה ממילא חלה השבועה גם על לילי הפסח, אבל אם נשבע שלא יאכל מצה בפסח אין השבועה חלה. והק' בעה"מ מסוגין דאמרינן בשלמא לר"ל משכח"ל בלאו והן, אלא לריו"ח בשלמא לאו משכח"ל אלא הן היכי משכח"ל, הרי מבואר שא"א להשבע לבטל את המצוה אפי' לא ע"י שבועה בכולל. וזהו קו' התוס' בסוגין מהירושלמי**.**

**ב. ותי' ריצב"א** שיש חילוק בין היכא שנשבע סתם שלא אוכל מצה כל השנה, ולא הזכיר לילי פסח, ובין היכא שהזכיר את הפסח. וה"נ כיון שלדברי ריו"ח הרי השבועה בלאו הוא שכלל גם דברים המותרים וגם את הנבילה, א"כ בכה"ג ליתא בהן, דא"א להשבע לאכול גם דברים המותרים וגם נבילות, שהרי אם הוא מזכיר את האיסור לא מהני השבועה בכולל. וצ"ב מה נפק"מ אם הזכיר בפירוש המצוה. ואף שיש כאן סברא, כשמזכיר בהדיא נראה יותר כעוקר דבר מה"ת, וכשאינו מפרש נחשב שנעקרת המצוה ממילא ע"י השבועה. אך מ"מ צ"ב. וביותר יל"ע הרי כל שבועה בכולל מהני גם כשהוא מזכיר את הדבר האסור, כמבואר בגמ' בע"ב נשבע על התאנים וחזר ונשבע על תאנים וענבים חל השבועה בכולל אפי' שהוא מזכיר את התאנים שכבר נאסרו. א"א למה בנשבע לבטל המצוה מהני רק כשהוא לא מזכיר את הדבר האסור.

והחילוק פשוט דחלוק נשבע לבטל המצוה מנשבע לקיים את המצוה. דבכל נשבע לקיים ל"ת הרי כל החסרון הוא שאאחע"א, דהיינו שכיון שיש כבר איסור ממילא אין מקום לאיסור השני לחול, ובזה התחדש שבמקום איסור מוסיף או איסור כולל מהני, ומיגו שחל על הייתר חל נמי על האסור כבר. ולכך ודאי שאין חילוק בין אם הוא מזכיר את הדבר שאסור כבר או לא. אבל בנשבע לבטל המצוה בזה החסרון הוא 'שאין לו כח' להשבע כנגד התורה, ובזה התחדש שאפי' אם מהני שבועה בכולל מ"מ יש נפק"מ אם הזכיר את הדבר האסור או לא.

ג. ושמעתי בזה דהנה יש לחקור מה החסרון של נשבע לבטל את המצוה האם הוא חסרון בכח השבועה, דאין בשבועה כח לבטל מצוה, או שהחסרון הוא במעשה השבועה שאדם לא יכול לעשות מעשה שבועה נגד התורה, ואין בכוחו לבעט ולבגוד בתורה.

והנה במל"מ פ"ה הי"ח הביא בשם תשו' הרא"ש שנשאל במי שנשבע לתת לחברו כסף בז' בניסן, וחל ז' בניסן בשבת, ובשעה שנשבע לא ידע שז' ביסון הוא בשבת, האם הוא נחשב כנשבע לבטל את המצוה שהרי נשבע לתת בשבת, וכתב הרא"ש שכיון שבשעה שנשבע לא ידע שז' בניסון הוא בשבת אין זה כנשבע לבטל את המצוה. והביא לזה הרא"ש ראיה מדברי הירושלמי הנ"ל שאם נשבע לא לאכול מצוה אסור לו לאכול בלילי הפסח. והדברים צ"ב רב מה נפק"מ אם ידע שהוא נשבע לבטל את המצוה או לא סו"ס אין השבועה חלה כנגד התורה. וביותר מה הראיה מן הירושלמי הרי הירושלמי מיירי בשבועה בכולל ולא בגלל שלא ידע. וכבר עמד בקו' זו המחנ"א נדרים סי' ב'.

וסברא זו גם כתבו התוס' בגטין מו. ד"ה כיון שהק' איך חייל השבועה לגבעונים שלא יהרגו אותם הרי הוי שבועה לבטל את המצוה, דכתיב לא תחיה כל נשמה, ותי' במאירי בשם י"א דבשעה שנשבעו לא ידעו שזה שבועה לבאל את המצוה ולכך חייל השבועה.

ונראה ששורש הענין הוא בביאור הגמ' בנדרים טז: שהק' שם ומ"ש נדרים דכתיב כי ידור נדר וכו'. אמר אביי הא דאמר הנאת סוכה עלי הא דאמר שבועה שלא אהנה מן הסוכה. וביאר הר"ן שההבדל הוא על מה הוא נשבע, דאם הוא נשבע על הגברא הרי הוא מושבע ועומד ולא חל השבועה, אבל בנדרים השבועה היא על החפצא ומממילא חל השבועה על הסוכה. אבל הרא"ש שם כתב באופ"א 'דגבי נדר דרשינן מכי ידור וכו' שהנדרים חלים על דבר מצוה משום שכל נדר אוסר החפץ, כלומר אינו נראה כנודר לבטל המצוה, שהרי לא קיבל ע"ע אלא אסר החפץ וכו', אבל כל לשון שבועה הוא אוסר עצמו וכו' ולאו כל כמיניה להפקיע א"ע מחיוב המצוה וכו'. והובא גם בשטמ"ק בשם היראים דביאור דברי הגמ' הם שאדם לא יכול לעשות מעשה שבועה שהוא כנגד התורה.

ונמצא ביאור דברי הרא"ש שעיקר החסרון בנשבע לבטל המצוה אינו בכח השבועה אלא במעשה, ולכך כל שלא ידע שהוא נשבע כנגד התורה אין חסרון במעשה השבועה, ושפיר חייל השבועה לבטל המצוה. וזה גם ביאור דברי הירושלמי שמהני שבועה בכולל, דאם החסרון שאין בכח השבועה לפעול חלות איסור כנגד התורה מה לי כולל מה לי בסתם, וע"כ שכל החסרון הוא במעשה השבועה, וכיון שיש בכוחו לעשות מעשה שבועה בכולל שפיר חייל השבועה גם לבטל המצוה.

ולפי"ז היה מקום לומר שזה ביאור דברי הריצב"א דכל החסרון בנשבע לבטל המצוה הוא שאין בכוחו לעשות מעשה שבועה כנגד התורה, ובזה ס"ל לירושלמי שכל שלא הזכיר את המצוה כגון שלא הזכיר לילי הפסח נמצא שאין כאן מעשה שבועה כנגד התורה כלל, אלא השבועה היא על אכילת מצה. אבל אם הוא מזכיר את האיסור נמצא שיש כאן מעשה שבועה כנגד התורה.

ד. וכ"ז טעות גדולה, דלפי הדרך הנ"ל הרי אינו שייך לדין 'כולל' כלל, אלא כל מה שמהני השבועה הוא משום שאין כאן מעשה שבועה נגד התורה, ובתוס' הביאו בסמוך תוספתא שבועה שאוכל וכו' ואכל נותר פטור ור"ש מחייב, דהיינו שלרבנן חל השבועה גם כלפי נותר ופיגול משום שהוי שבועה בכולל על כל האוכלין, ואילו לר"ש דלית ליה כולל לא מהני השבועה כלפי נותר ופיגול. הרי להדיא ששבועה לבטל את המצוה בכולל תלוי במח' רבנן ור"ש, הרי להדיא שאין הטעם בריצב"א כמו שכתבנו לעיל שמהני משום שאין כאן מעשה כנגד התורה, דלטעם זה אין קשר לדין שבועה בכולל.

ובאמת שאין זה מוכח, דאפי' אם נפרש שהירושלמי ס"ל שא"א לפעול חלות שבועה נגד התורה נמי י"ל דכ"ז הוא רק בגוונא שהוא מזכיר את האיסור, והביאור בזה דאם הוא נשבע לא לאכול מצה ומזכיר בדבריו גם לילי פסח נמצא שהשבועה שלו היא גם על אכילת מצוה של מצה, ולכך השבועה לא חלה, דיש כאן מעשה וחלות שבועה כנגד מצוה. אבל כשהוא לא מזכיר את פסח נמצא שהשבועה שלו היא על מעשה אכילת מצה, נמצא שאין בדיבורו שבועה על ביטול מצוה כלל, אלא ששבועותו על עצם האכילה של מצה, וממילא כשמגיע זמן פסח אפי' שיש לו מצוה לאכול ועל המצוה הוא לא יכול להשבע, מ"מ על מעשה האכילה של מצה יש שבועה. וצ"ע.

**בקו' מהר"י ב"ל.**

ד. ועי' במהרש"א שהק' בשם מהר"י ב"ל [בתוס' בסמוך] דמלשון התוס' משמע שהירושלמי זה ברייתא, מדאמר 'דתני בירושלמי'. וגם התוס' בסמוך הביא תוספתא כדברי הריצב"א. וא"כ קשה מברייתא זו על דברי ר"ל בתחילת הסוגיא, דסבר דלא אמרינן איסור כולל אלא באיסור הבא מאיליו, ולא באיסור הבא ע"י עצמו. ובירושלמי מבואר שגם באיסור הבא ע"י אמרינן כולל. ותי' שצ"ל שיש חילק בין פירש המצוה או לא, וכמו שכתבו התוס' שיש לחלק בשבועה בכולל לבטל המצוה, בין מפרש בהדיא המצוה ללא מפרש, ה"נ לר"ל לגבי שבועה לקיים המצוה בכולל, יש חילוק בין מפרש האיסור, שבזה לא מהני. וצ"ב החילוק בזה.

והנה הובא לעיל בשם הקובה"ע לד סק"ב שכתב ביאור חדש בגדר איסור כולל, דבפשיטות החסרון של אאחע"א הוא שאין מקום לחלות איסור לחול כיון שיש כבר איסור, ובזה שייך סברא שאם האיסור השני הוא כולל עוד איסורים [כגון איסור יוה"כ על נבילה] שייך לומר מיגו שחל איסור יוה"כ על כל עניני האכילה חל נמי על הנבילה. וכלשון הגמ' לקמן כז: ובנדרים יז: מיגו שחל על הענבים חל גם על התאנים. אבל הגרא"ו כתב שברש"י בע"ב מבואר ביאור חדש, דדין כולל הוא ב'שם' של האיסור, שכיון שחל 'שם' איסור של יוה"כ שזה סיבה לאסור את כל האוכלין שבעולם, בהכרח בכלל שם איסור זה כלול גם איסור על נבילה, שהרי גם נבילה כלולה באיסור אכילה של יוה"כ, ונמצא שהדין כולל אינו על האיסור עצמו, שכיון שחל על זה חל נמי עוד איסור על האיסור שכבר קיים, אלא הגדר בכולל הוא על השם של האיסור, שהשם תואר של האיסור כולל בהכרח גם את האסור כבר, שהרי א"א להפריד ולומר שיוה"כ חל רק על שחוטות ולא על נבילות.

ולפי"ז כתב שזה החילוק בדברי ר"ל בין איסור הבא מאיליו לבין איסור הבא ע"י עצמו כמו שבועה. דרק באיסורי תורה כמו יוה"כ, או חמותו שנעשית א"א בזה שייך לומר שהאיסור חל בכולל, שהרי כיון שחל על אשה זו 'שם' של א"א מחמת מה שהיא נאסרת על כל העולם, בהכרח מונח ב'שם' איסור זה גם איסור כלפי חתנה. שהרי אין א"א לחצאין, וא"א לומר שכלפיו היא לא א"א משום שאאחע"א. אבל באיסור הבא מחמת עצמו הרי אף שאסר ע"ע לאכול שחוטות ונבילות, מ"מ אין הכרך לומר שכיון שחל השבועה על השחוטות חייב לחלול נמי על הנבילות, שהרי היה יכול לאסור ע"ע זה בלא זה, ומה שאמר את זה בשבועה אחת זה לא סיבה שזה יהיה כולל, שסו"ס האיסור לא מחייב שזה יחול גם על האסור כבר.

ולפי סברא זו אין מקום לקו' מהר"י ב"ל, דכל דברי ר"ל הוא רק בשבועה לקיים ל"ת בזה הרי כל החסרון הוא שאאחע"א דהיינו שהחסרון הוא בחלות השבועה שאין לה מקום לחול, ובזה מהני שבועה בכולל דהיינו ששם האיסור כולל בתוכו גם את האיסור כבר, ובא ר"ל וחידש שלא מהני כולל במקום שזה איסור הבא ע"י עצמו וכמו שביאר הגרא"ו שאין כאן הכרח של בשבועה שתחול על ההיתר ועל האיסור. אבל הירושלמי מיירי בשבועה לבטל את המצוה, ובזה כל החסרון הוא שאין בכוחו לעשות מעשה שבועה כנגד התורה, ובזה חידש הירושלמי שאם הוא עושה את השבועה בכולל ממילא מהני גם על איסור תורה, ולא שייך כאן סברת ר"ל, דאין זה דין כולל כמו בלקיים מצוה.

**עוד בדברי הריצב"א.** ולפי"ז משכחת הן אפי' בדברים האסורים כשאומר סתם שאוכל. מבואר מדבריהם דגם כשאומר שבועה שאוכל סתם, צריך להגיע לדין 'כולל' כדי שתחול שבועתו גם בדברים האסורים. וכן נקטו התוס' בסמוך, שהביאו ראיה מהתוספתא לדברי הריצב"א שמהני שבועת כולל כשאומר שבועה שאוכל סתם, ואכל נותר וכו', והדברים מחודשים מאד, דדברי הריצב"א איירי על שבועה לבטל המצוה, כגון שנשבע שיאכל נבילה או שלא יאכל מצה בפסח, דא"א לו לקיים שבועתו אלא ע"י שעובר איסור, ולגבי זה חידש הריצב"א שאם לא הזכיר האיסור בפירוש חל השבועה לבטל המצוה. אבל בנשבע שיאכל סתם, הו"ל שבועה על מעשה אכילה בסמתא, וכיון שמקיים שבועתו ע"י מעשה האכילה, מה איכפת לן שהוא עובר איסור באכילתו. ולמה צריך להגיע לדין שבועה בכולל, שנשבע על דברים המותרים ועל דברים האסורים. [ודמי למי שנשבע שייסע למקום פלוני, ונסע בשבת, דודאי קיים שבועתו, דלא הוי שבועה לבטל מצוה, דשהשבועה אינה מחייבת לנסוע באופן האסור]. וצ"ב.

והפשט בזה פשוט שבכדי שהוא יקים את השבועה ע"י אכילת מאכלות אסורות צריך לומר שחל דין שבועה על האיסור, דאם לא חל דין אכילה על האיסור איך הוא מקיים את השבועה ע"י אכילת איסור.

**שי' ר"י.**

ור"י מפרש דודאי שוא"ת כדאיירי הכא לא חיילא וכו'. פי' שלא מהני שבועה לבטל מצוה בכולל היכא שהקיום של הל"ת הוא בשוא"ת, וביטל המצוה [דהיינו קיום השבועה] הוא בקום ועשה. כגון נבילה שהל"ת הוא לא לאכול את הנבילה, והשבועה היא בקום ועשה דהיינו לאכול נבילה. בזה לא מהני גם לא שבועה בכולל. וכל דברי הירושלמי הם רק במצה שקיום המצוה הוא בקום ועשה, וביטולו הוא ע"י שוא"ת בזה חל השבועה בכולל. וכ"ה בר"ן על הרי"ף, אלא שהר"ן כתב 'דדוקא בשוא"ת מהני בכולל, אבל לעבור על המצוה בקום ועשה ודאי לא חייל'. וכוונתו כתוס', אלא שהתוס' כתבו דבשו"א לא חל, כוונתם שקיום הל"ת דנבילה הוא בשוא"ת, וקום ועשה דמצה היינו קיום העשה. והר"ן קרא שבועה שאוכל נבילה, הוי קום ועשה 'עבירה' כדי לקיים שבועתך, ולכך לא מהני, ושוא"ת קורא לעבירה שלא לאכול מצה. ופשוט.

וכתב הרמב"ן 'דכי אמרינן דאינה חלה בכולל, הני מילי במצות ל"ת, שאין מאכילין לו לאדם בידים דבר האסור לו, וכיון שכן משעת שבועה יצאת לשוא וליתה בהן, אבל במצות עשה וכו', מוטב שיעבור על המצוה ממילא, ולא יעבור על השבועה בידים'. מתבאר בדבריו דכיון דבכדי לקיים שבועתו צריך לבטל ל"ת שבתורה, ויש ע"ז שבועת סיני לא לעשות האיסור, הוי כשבועה על מציאות שא"א לעשות, ונחשב כשבועת שוא, וכמש"כ 'דמשעת שבועה יצאת לשוא'. משא"כ במצות עשה דאם יחול השבועה יעבור על המצוה בשוא"ת, א"כ אי"ז מציאות של שבועת שוא, אלא דהוא מיעוט שאין בכח שבועה לבטל עשה, וע"ז מהני שבועה בכולל.

ויש לדון האם הוי שבועתו שוא, ולא חיילא כלל השבועה, או שהדיבור שכלל דברים האסורים הוי דיבור שוא, אבל עצם השבועה אינה שוא, כי חלה על דברים המותרים. ועי' בריטב"א לקמן כט. דמי שנשבע לשלם קרן וריבית, אין השבועה חלה על הריבית אפי' בכולל, אבל על הקרן שבועתו קיימת. ודן במחנ"א שבועות סי' ח.

[אלא דיל"ע דאי השבועה חלה א"כ שוב איתא בהן בכולל, שאף שאינו חל על הדברים האסורים, מ"מ השבועה חלה על הדברים המותרים].

**אלא כדרבא. ג' דרכים נאמר בביאור מסקנת הגמ'.**

**א. שי' רש"י**. שהגמ' חוזרת ממה שאמרו לעיל רישא בסתם וסיפא במפרש, וסיפא הוי במפרש שלא אוכל נבילות. אלא לעולם גם בסיפא מיירי בסתם, ומ"מ חלוקים הרישא והסיפא, דברישא ממעטינן רק אוכלין שאינם ראוים במציאות כגון עפר וכדו'. אבל נבילה ראויה היא, אלא דאריה רביע עליהו דהיינו שאסורה מה"ת, לכך היא בכלל לא אוכל, וכיון דמיירי סיפא שאמר בסתם לא אוכל, שפיר אתיא בהן, באומר סתם שיאכל, שיכול לקיים שבועתו בדברים המותרים.

ומלשון רש"י שכתב 'והן משכחת לה דהא אוכל סתמא קאמר, ומקיים שבועתו בדברים המותרים', כוונתו דלכך שבועתו חלה, ואינה לבטל המצוה, שהרי אפשר שתתקים שבועתו בדברים המותרים. אבל אחרי שחלה השבועה יכול להיות שיכול לקיים שבועתו אפי' בדברים האסורים נמי, דסו"ס הוא אכל.

אך בתוס' נקטו בפירוש רש"י שאיתא בהן זה בגלל שיכול לקיים דבריו בדברים המותרים, וכתבו בסוד"ה אלא 'ולפ"ה נמי דפירש דמשכחת הן בדברים המותרים, קשיא דכיון שאמר סתם אפי' בדברים האסורים נמי כמבואר בתוספתא. אך ברמב"ן כתב להדיא בדעת רש"י 'ומשכחת לה בלאו והן, שאם אמר שאוכל ולא אכל חייב, ואם רצה מקיים שבועתו במותר לו, ולא עוד אלא שאם אכל נבילות וטריפות פטור'.

[ולכאו' הדברים תלוים בנידון דלעיל, דשי' התוס' כבר נתבאר לעיל בדעת הריצב"א, שאפי' כשאומר אוכל סתם, בעינן לדין כולל כדי שיועיל שבועתו לדברים האסורים, ולכך כתבו שיש מהתוספתא ראיה לדין הריצב"א. אבל בלאו דין כולל, לא מהני לקיים שבועתו ע"י אכילת דבר אסור. ולכך סברי שאם בעינן שאיתא בהן הוא בכל גווני [היינו אפי' לדברים האסורים], א"כ הו"ל לגמ' לתרץ שהשבועה חלה על דברים המותרים, ובדין כולל גם על דברים האסורים. ומדלא הזכירו בתי' הגמ' דין כולל, הרי שסגי בזה שיכול לקיים שבועתו בדברים המותרים. ובהכי חשיב איתא בהן.

אבל הרמב"ן ס"ל שהיכא שנשבע שיאכל, הרי נשבע על מעשה אכילה בעלמא, ואין בשבועתו כלל ביטול מצוה, וא"כ אף שקיים שבועתו ע"י מעשה עבירה, לא אכפת לן, דהעבירה אינה מחויבת מכח השבועה כלל, וסו"ס יש כאן מעשה אכילה. זה דעת הרמב"ן].

ובאופ"א י"ל, שנחלקו מהו איתא בלאו והן, האם איתא בלאו והן היינו שאותם דינים שחלים בלאו יכולים לחול בהן, או שאותו הלשון ואותו מעשה שבועה של הלאו מהני גם בהן. והרמב"ן סבר דלא סגי שהלשון שווה בין בלאו ובין בהן, אלא צריך שהשבועה תחול בשניהם באופן שווה, ולכך אם בשבועה שלא אוכל חלה גם על נו"ט, בע"כ ששבועה שאוכל צריך שיהיה לו אפשרות לקיים שבועתו ע"י נו"ט, דאל"כ לא הוי בלאו והן. אך התוס' סברי שסגי שלשון השבועה איתא בלאו והן. ועי' בזה בסמוך.

**ב. שי' התוס'.** שגם למסקנא שבועה שאוכל סתם אינה כוללת דברים האסורים, כמו ששבועה שלא אוכל אינה כולל דברים האסורים, ובעינן לתי' הגמ' לעיל דסיפא הוי במפרש שלא אוכל נבילות, ואעפ"כ איתא בהן, בשבועה שאוכל נו"ט, ומקיים שבועתו ע"י אכילת נבילה סרוחה.

ורש"י סבר שנבילה סרוחה אינה נבילה. ושורש מחלקתם הוא בגמ' בע"ז סח. דתניא לא תאכלו כל נבילה לגר אשר בשערך, כל הראויה לגר קרויה נבילה, שאין ראויה לגר אינה קרויה נבילה, ור"מ [דס"ל שאפי' בנו"ט לפגם אסור] ההוא למעוטי סרוחה מעיקרא. ורש"י פי' הגמ' כפשוטה וילפינן מקרא שנבילה מסרחת אינה קרויה נבילה. אך תוס' פי' דקרא לא מיעטא מהשם נבילה, אלא רק שאין בה איסור נבילה[[2]](#footnote-3).

**ובעיקר שי' התוס'** דמשכח"ל הן בנבילה סרוחה. הק' התוס' כמה קו', חדא למה צריך להגיע לדין כולל, כיון שנבילה מסרחת הוי בכלל נבילה. וביאר רע"א שכוונת התוס', מדחזינן שאיתא בהן הוא מקיים ע"י נבילה מסרחת ע"כ ששבועה שלא אוכל גם נבילה מסרחת בכלל, וכן בשבועה שיאכל יוצא בנבילה סרוחה, ומוכח דבר דלא שאפי' שאם הוא אמר שבועה שאוכל או שלא אוכל אין הוא מקיים שבועתו בדברים שאינם ראוים, מ"מ אם הוא אמר שבועה שלא אוכל נבילה או שבועה שאוכל מבילה הרי הוא מקיים שבועתו בנבילה סרוחה. והסברא בזה הוא משום שגם נבילות סתם הוי דברים שאינם ראוים, ולכך גם נבילה מסרחת בכלל זה, דאין נפק"מ בין דבר שא"ר לו מחמת איסור, לדבר שא"ר לו מחמת עצמו. לכך הק' בתוס' שכיון ששבועה שלא אוכל נבילות גם נבילה סרוחה בכלל, וכן בשבועה שאוכל נבילה גם סרוחה בכלל, א"כ בלא כולל דברים המותרים נמי חייל השבועה, דכיון דנבילה מסרחת בכלל, חל נמי על אינה מסרחת, ותי' דלא משמע סרוחה אלא כשאוסר נמי שחוטות וכו', הביאור בזה דאף שסברא זו נכונה ומסתמא מי שאוסר ע"ע לאכול נבילה גם נבילה מסרחת בכלל שבועתו, ששניהם הוי אוכלים שאינם ראוים, וכן מי שנשבע לאכל נבילה ודאי כולל בשבועתו גם נבילה סרוחה. מ"מ יש סברא חדשה לומר שאין אדם רוצה לאסור ע"ע דבר המותר לו, ולכך היה סברא לומר דאי אסר ע"ע רק נבילה, ורק באומר ואוסר ע"ע שחוטות ונבילות, וחזינן שדעתו לאסור עצמו גם דבר המותר לו, וגם אוסר ע"ע דברים שאינם ראוים לו שהרי נבילה אסורה לו, משו"ה גם נבילה מסרחת בכלל.

וכן מש"כ התוס' בסוף דבריהם גבי לא אוכל תאנים וחזר ואמר לא אוכל תאנים וענבים וביארו התוס' דנחשב איתא בהן בתאנים השוערים. הביאור הוא כנ"ל דבשלמא בשבועה ראשונה שנשבע שלא יאכל תאנים, נשבע רק על דברים הראוים, וממילא אין תאנים השוערים בכלל שבועתו. אבל בשבועה שניה שנשבע שלא יאכל תאנים וענבים. אילו היה נשבע רק על תאנים, לא היינו אומרים שכוונתו לתאנים השוערים, אלא דעתו על התאנים האסורים לו משבועה ראשונה, אבל השוערים שהם מותרים לו, אינם בכלל השבועה, שהרי אין אדם אוסר עצמו במותר לו, אבל כיון שאמר תאנים וענבים חזינן שאוסר עצמו בדברים המותרים וגם בדברים האוסרים, ומשו"ה אמרינן שגם השוערים בכלל, שהרי דברים האוסרים נמי הוי בכלל דבר שא"ר. וממילא חשיב שאיתא בהן בשבועה שיאכל.

**ועו"ק לר"י מדתניא בתוספתא וכו',** אלמא אפי' באין סרוחה חלה השבועה לרבנן ע"י כולל. מבואר בדברי התוספתא שחל שבועה לבטל את המצוה בכולל, וזהו כדעת הריצב"א, כמוש"כ התוס' מיד. ובזה גם ר"ש חולק וס"ל שלא מהני, וכמו שלא מהני שבועה בכולל בנשבע לקיים מצוה, כך לא מהני שבועה בכולל לבטל המצוה. ומ"מ התוס' הק' על פירושם שהוצרכו לומר שאיתא בהן מתקיים בנבילה סרוחה. הרי לתוספתא חל השבועה בכולל גם על כל נבילה. ובזה יחשב איתא בהן. וצ"ע.

ומ"מ מדברי התוס' חזינן דמי שנשבע שיאכל סתם, א"א לקיים שבועתו בעפר או בנבילה סרוחה, דאינם חשובים אכילה. וזה דלא כשי' הראשונים שמובא בסמוך.

**ג. שי' הר"ן.** כתוס' שגם למסקנא סיפא איירי במפרש, דהיינו שנשבע שלא יאכל שחוטות ונבילות, וחייל השבועה בכולל. ומה דאיתא בהן הוא בגוונא שנשבע שיאכל סתם, ובזה גם אם לבסוף הוא אכל נבילה מקיים שבועתו, דסו"ס יש כאן פעולת אכילה, וגרסינן וכדרבא דאמר רבא 'שבועה שאוכל ואכל עפר פטור, פי' יצא ידי חובת שבועתו. וכן לגבי נבילה. וחזר הר"ן והק' וכ"ת אמאי פטור, הרי כיון שאמרינן ברישא שאם אמר שבועה שלא אוכל סתם ואכל נבילות פטור, הרי חזינן שאין נבילה בכלל אכילה, וא"כ למה כשנשבע ואמר שיאכל ואכל נבילות למה מקיים שבועתו בנבילה הרי אין הנבילה בכלל אכילה. ותי' הר"ן 'לא דמי מי שנשבע שיאכל למי שנשבע שלא יאכל, דמי שנשבע שלא יאכל מסתמא אמרינן דלא נשבע אלא על דברים הראוים, וכו', אבל כי נשבע שיאכל מסתמא מסיק אדעתיה דבכל מה שיאכל יצא ידי שבועתו, הלכך נבילות בכלל'. והר"ן לא הזכיר בדבריו הטעם של אחשביה[[3]](#footnote-4), אבל הרמב"ם שהביא הלכה זו כתב שהוא מדין אחשביה. ועי' בסמוך בדברי הר"י מיגש.

וביאר באבנ"מ תשו' יד ד"ה ובתוס', שהר"ן והתוס' נחלקו מהו איתא בלאו והן, דלדעת התוס' בעינן דאיתא בהן הוא באותו אופן שנשבע על הלאו, ואם בלאו איירי שפי' שחוטות ונבילה, בעינן שגם בהן יפרש נבילה, ולכך הוצרכו להעמיד שגם במפרש משכח"ל בנבילה סרוחה. אך הר"ן ס"ל דלא בעינן הן דומיא דלאו ממש, ואף שהלאו איירי במפרש וכמסקנת הסוגיא לעיל, מ"מ אם בהן יכול לקיים שבועתו באכילת נבילה, סגי בזה שיחשב איתא בהן ולא צריך דוקא אותו הנוסח של הלאו.

**הכי השתא וכו' חשובי אחשביה.** לפי דרכו של רש"י לכאו' כוונת הגמ' לומר שאין משם ראיה דכיון שכבר אכל ונשבע שאכל הרי אחשביה, אבל אליבא דאמת אי"צ לזה אלא נבילה הוי אוכלין הראוין. ולכאו' נפק"מ בקונם אשתי נהנית לי אם אכלתי ואכל עפר, דאם הוא מדין אחשביה מהני גם באכל עפר, אבל אם הוא משום שנבילה הוי דבר הראוי א"כ י"ל שבעפר לא מקיים שבועתו. ועי' בט"ז שכתב רלח שדוקא באכל נו"ט אשתו אסורה אבל באכל עפר אשתו מותרת. וצ"ע בזה. וכן מבואר ברש"י במתני' שכתב בד"ה אשתו אסורה משום שאכל אוכלין הראוין, והיינו כשיטתו הכא שנבילה הוי אוכלין הראוין. והוסיף רש"י שאפי' שר"ש נחלק ופטר ברישא משום שלא מהני שבועה על המצוה, מודה הכא שהשבועה התקיימה משום שאכל אוכלין ראוין.

אבל הר"י מיגש בסוגין כתב שאם לבאר החילוק בין נשבע שלא יאכל ואכל נבילה דנחשב דברים שאינם ראוים, לבין נשבע שיאכל ואכל נבילה דנחשב שקיים שבועתו. וכתב יש בכאן לשאול לרבא דאמר שבועה שאוכל עפר וכו' דאלמא אכילת דבר שאינו ראוי מיקריא אכילה, אי הכי הא דתנן וכו' ותשובה 'שאני מיפטר משבועה מאחיובי שבועה, דאילו לענין מיפטר משבועהכי קא משתבע שיאכל וחזינן בתר הכי דקא אכיל דברים שאינם ראוים לאכילה גלי אדעתיה דליפטר שבועה מנפשיה, הוא דקא מהדר ואכיל להו להנהו מידי, ואיגלאי מילתא למפרע דכי אשתבע שיאכל אפי' על דברים שאין ראויין לאכיל אכוין'. אבל אם נשבע שלא אוכל ואכל דברים שאין ראוין פטור ולא עבר על שבועתו, דאדרבא בזה שאכלן גלי דעתיה דלא כיון עליהן בשבועותו'. והוסיף בזה הר"י מיגש שכל החילוק הזה הוא רק בשבועה להבא שבא לחייב עצמו, אבל בשבועה לשעבר אם נשבע שאכל והוא אכל דברים שאינם ראוים הא ודאי אחשביה לאכילתו, וכן נמי אם נשבע שלא אכל והוא אכל דברים שאינם ראוים נחשב שעבר על שבועתו דכיון דלשעבר הוא ודאי אחשבה לאכילתו'. והיינו דבשבועה לשעבר אין חילוק בין אם נשבע שלא אכל או נשבע שאכל, ולעולם עצם זה שהוא אכל את העפר הרי הוא החשיב את האכילה, ורק בשבועה להבא בזה יש חילוק בין שבועה שאוכל או שבועה שלא אוכל.

וכן דעת הרמב"ם פ"ה הלכה ה-ו 'שבועה שאוכל, ואכל אוכלין שאינן ראוין וכו' יצא ידי אכילה, מאחר שהן חשובין אצלו אכילתן שמה אכילה, שבועה שלא אכלתי והוא אכל דברים שאינן ראוין וכו' חייב שאכילתן שמה אכילה שכבר הן חשובין אצלו שהרי אכלן. אבל להבא שנשבע שלא יאכל, ונקרא נקרה ואכלן, אינה אכילה כמו שביארנו'.

אלא שיש קצת שינוי בין הר"ם לר"י מיגש, בר"י מיגש כתוב שאם נשבע שיאכל ואכל אוכלין שאינם ראוים יצא משום 'דאגלאי מילתא למפרע דכי אשתבע שיאכל אפי' על דברים שאינם ראוים לאכילה אכון', ואילו בר"ם כתוב 'יצא ידי אכילה מאחר שהן חשובין אצלו אכילתן שמה אכילה', ולא הוצרך הר"ם לומר שאגלאי מילתא על השבועה שהיתה על אוכלין שאינם ראוים.

**כד:**

**אמר רבא מ"ט דמאן דאית ליה איסור כולל וכו'.** ברש"י לא פירש את ענין מוסיף וכולל מדין מיגו שחל האיסור על חתיחה אחת חל גם על השניה. אלא רש"י פי' מתוך 'שחל שם נותר לאוסרה על המזבח וכו' חל עליה נמי איסור שם נותר אצל וכו'. ומכאן כתב בקובה"ע [הובא לעיל] שהכוונה באיסור כולל הוא ב'שם' האיסור, שכיון שחל שם איסור חדש, ובהכרח שם איסור זה כולל בתוכו גם את האיסור הראשון, לכך חל איסור על איסור.

**ואמר רבא** למאן דאית ליה איסור כולל, אמר שבועה שלא אוכל תאנים וכו'. וכעי"ז איתא לקמן כח: דאם אכל תאנים והפריש קרבן ואח"כ אכל ענבים לחודייהו, הו"ל ענבים ח"ש ע"ש. ובגמ' בנדרים יז: איתא דרב הונא לא ס"ל כרבה. ופי' הר"ן שם בב' אופנים. א. דלית ליה לר"ה שתחול שבועה על שבועה אפי' בכולל. ב. דכיון דהשבועה השניה היתה תאנים וענבים כאחת, אי"ז נחשב כולל, ואדרבא כיון דתאנים לא חיילא, אין מקום לענבים נמי לחול, שהרי הוא על שניהם יחד נשבע ולא על ענבים בלבד. [משא"כ בכל איסור כולל דעלמא, שהחלק ההתר יכול לחול בפנ"ע].

ועפי"ז הק' בקובה"ע ריש סי' לד האיך הק' על דברי רבא פשיטא, הרי לפי' השני בר"ן לא הוי דומה לדין כולל דעלמא. וצ"ל דבסוגין לא איירי באופן שכוונתו על שניהם יחד, אלא באופן של איסור שבועה על ב' דברים חלוקים, וכן מדויק בדברי הרמב"ם פ"ד משבועות הי"א - והי"ד.

**הק' התוס'** לעיל הא ליתא בהן. ותי' דמשכח"ל בתאנים השוערים. ועוד כתבו דכיון דאיירי שנשבע סתם שלא אוכל, איתא בהן שיכול לומר שבועה שיאכל סתם, ואז חלה השבועה. ומבואר מתוס' דלא סגי 'הן' בנשבע שיאכל בכולל, ורק אם השבועה שלא אוכל איירי בכולל, איתא בהן בכולל, ולכאו' הוא כמוש"כ לשי' לעיל דלאו והן תלוי בלשון השבועה, וכל דליתא בהן אותו הלשון של הלאו לא מהני.

**תוד"ה יש אוכל,** רש"י ותוס' פי' שהקדש הוי איסור כולל, שהרי כולל באיסורו גם את הבשר, והראשנים דנו למה אין כאן איסור מוסיף גם על חלב שהרי אסור בהנאה. ועי' בתוס' חולין קא. ד"ה איסור שהוכיחו דבר זה. אך בדברי הר"י מיגש וברמב"ן מפורש דהא דחייל איסור הקדש הוא מפני דהוי איסור מוסיף כלישנא דגמ' בכריתות והיינו שנוסף איסור הנאה. וכמו שביאר לן הרמב"ם בפיה"מ בכריתות.

**תוס' ד"ה שלא.** הק' בסוף דבריהם מאי קמ"ל רבא טפי מר"י. ותי' דהתם האיסור הראשון הוא איסור תורה, ורק השני בא ע"י עצמו, והכא קמ"ל רבא שגם במקום ששניהם איסורים ע"י עצמו חל בכולל. הרי שיש יותר סברא לומר דין מושבע עומד בשבועה על שבועה, מאשר מושבע ועומד מהר סיני. וצ"ב. ועי' בריטב"א שהוסיף בזה 'והיינו דמותבינן לרבא ממתני' דקתני אוכל אכילה אחת, דהא מוקדשין דהוה איסורא קמא איסור הבא מעצמו הוא, דאיהו אקדשיה'.

[ומצינו ברע"א סברא הפוכה מתוס', דחידוש רבא הוא בשי' ר"ל, עי' במערכה אאחע"א אות יד שביאר, דכל דברי ר"ל דס"ל דאיסור הבא ע"י עצמו לא מהני בכולל, היינו משום שכיון שהוא חידש האיסור ולא התורה, חשיב כאיסור קל, ולכך לא מהני בכולל. וכ"ז הוא רק באיסור שבועה על איסורים, כמו שבועה על נבילות ושחוטות, שבזה י"ל שאיסור חשיב כקל כלפי איסורי תורה, אבל שבועה על שבועה, דהוי כמו קל על קל מודה ר"ל דמהני ע"י כולל].

**ובעיקר קו'** התוס' הא ליתא בהן, כתב בתורא"ש 'ותימה דאפי' בלא כולל נמי משכח"ל כגון שאמר שבועה שלא אוכל חצי זית חלב, דאינו מושבע עליו, וכשאכל זית עבר על שבועתו, דיש בכלל זית חצי זית'. ומכאן ראיה גדולה שלא כדברי הגאון רע"א שכתב שאף ששבועה חלה על ח"ש איסור, מ"מ אם עבר ואכל כזית שלם אינו חייב משום השבועה.

1. עי' בזכר יצחק סי' לג שתי' שאיסור נבילה ואיסור אבר מן החי שורש האיסור בשניהם אחד הוא, דא"א לאכול בהמה בלא שחיטה, ולכך קדים איסור נבילה וחייל לפני יוה"כ, דשורש איסור נבילה כבר קיים בבהמה זו. וכך מפורסם משמיה דהגר"ח זצ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובגדר הדין דאינה ראויה לגר, עי' בחוות דעת רסי' קג דכל שנסרח פקע ממנו שם האיסור, ואפי' חזר לתיקונו. וכן מדוקדק בדברי הריטב"א ע"ז לט. אך בכרתי ופלתי יו"ד סי' פז למד שההתיר הוא דהוי שלא כדרך אכילה. ומ"מ דינו של החו"ד אולי תלוי במח' רש"י ותוס' כאן, האם עדין שם נבילה עליו, ונפק"מ במקום שחזר וניעור. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפי"ז יישב הר"ן קו' תוס' בע"ב ד"ה שלא אוכל שהק' על קו' הגמ' בע"ב הרי ליתא בהן, והתוס' כתבו דמשכח"ל בהן בחל המותר וכו', אבל הר"ן כתב שפיר דמשכח"ל הן בנשבע שאוכל סתם, ואפי' שאכל חלב קיים שבועתו. [↑](#footnote-ref-4)