מראי_מקומות_שח_ד-ה-ו
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**סימן שח ד-ה-ו**

**והגמ' קכד: - קכה. [לפני סעיפים ו, ז]**

לפני סעיפים ו' ז' נצרך ללמוד הסוגיא קכד: מהמשנה עד המשנה קכה.

★**התחיל בהיתר** – במג"א סק"ז "דכיון שהוא בידו רשאי לטלטל יותר ונ"ל דאפי' שכח ונטלה בידו רשאי לטלטלו יותר וכו'".

דס"ל דבמוקצה אסרו את הנטילה אחר אחר שלקחו, לא אכפ"ל.

ויש דפליגי דס"ל דכל היתר הוא רק בכלי שמלאכתו לאיסור ולא במוקצה מחמת גופו, [ויש לבאר דבר שנאסר מחמת הקצאה אין היתר להמשיך, רק בגזירת נחמיה יש את ההיתר הנ"ל].

ובמ"ב משמע שס"ל שכשמל"א שהותר היינו אפי' לקחו באיסור וכנ"ל.

ובדעת הגר"א במ"ב סקי"ג ס"ל דחלק דגם בכשמל"א לקחו **באיסור אין את ההיתר להמשיך** רק בלקחו בהיתר.

ובחזו"א [מט-ח] "ונראה מדברי הגר"א דמחלק בין כשמל"א לשאר מוקצה, וכמש"כ שאר האחרונים ז"ל אבל אין מחלק בין **נטל מתחילה בהיתר לנטל באיסור** וכו', ולפ"ז דבר שמל"א אף אם נטלו באיסור מוליכו למקום שירצה, דהרי צריך לפנות ידו והוי לצורך מקומו, ואף שאפשר בניעור לא מצינו בכשמל"א שיהא אסור לטלטל לצ"מ היכי דאפשר בניעור, **ובמ"ב ס' שח ס"ק יג הביא דעת הגר"א לאסור בזה ולא נראה כן מדברי הגר"א** וכו'".

★"איתא בסימן [שיא-ח] דטלטול מוקצה בגופו אפילו לצורך דבר המוקצה מותר דזה לא נקרא טלטול כלל, ולפ"ז אם מונח איזה דבר מוקצה על הארץ מותר לדחפו ברגליו כדי שלא יבא להפסד" [סקי"ג].

עיין שעה"צ דמביא ח"א [כלל סז-יד] דמביא "ויש אוסרין".

ועיין לקמן [ס"ק סב] גבי מנעל שעל רגלו דאם הוא מוקצה יניחו שם, וחזינן דברגל יש איסור מוקצה.

וצ"ל דכל הקולא של גופו מפני דהוא שינוי ואין דרכו בכך במוקצה לא גזרו כה"ג ושרי, **אבל דבר שזה דרכו כגון מנעל או כדור רגל או שעון מוקצה על ידו** יאסר.

וע"ע בחזו"א [מז-יג] וז"ל "ולפי האמור **אין היתר כלל לטלטל מוקצה בדחיפת הרגל לצורך המוקצה** אף לדעת הרא"ש ודלא כהמ"ב ס שח-יג וכו', ומבואר מזה דאף לצ"מ אסור לטלטל מוקצה ברגליו ולא מיקרי טלטול מן הצד אלא טלטול גמור". עכ"ל.

דס"ל דכל היתר הוא רק שעוסק בדבר היתר ואגב זה מטלטל בגופו מותר, אבל לא כשמתעסק רק במוקצה, ויתבאר אי"ה לקמן.

וילע"ה בדברי המ"ב דמשמע מלשונו דלא היתר בשופי "אלא כדי שלא יבוא להפסד" וכן לקמן במקום **היזק** גבי קוץ התיר ברגלו.

וע"ע במחה"ש [שיא-כה].

★ברמ"א "וכן מותר לטלטל דבר מוקצה על ידי נפוח וכו'".

ולשון הגר"ז "ואין לך כלאחר יד גדול מזה" [שח-טו].

ולכאורה משמע דמותר גם בדבר שדרכו בניפוח כגון שערות וכדו' ויל"ע.

אי כה"ג חשיב כלאחר יד.

ואולי היתר לא מצד שינוי אלא שטלטול ע"י **כוחו** לא מתיחס אליו.

ולהנ"ל מותר לזרוק דבר היתר על דבר מוקצה בכדי להזיז את המוקצה דהוה כנפיחה.

**ס"ד**

הנה נחלקו האם תפילין הוי כשמל"ה או כשמל"א.

ובב"י מבאר הנידון האם בשבת יש פטור להניח תפילין או דיש **איסור** להניח תפילין.

ואם יש איסור [זלזול באות, זוהר] הוה כשמל"א.

ובמג"א לפי ביאור המחצה"ש שיש עוד נושא של גזירה דרבנן שאסרו ללבשו תפילין שמא ישכח ויצא [אפי' למ"ד שבת זמן תפילין] וא"כ מחמת האיסור דרבנן הנ"ל הוה כשמל"א.

בדעת הרמ"א המג"א ביארו דס"ל דהוה כשמל"ה ומותר מחמה לצל.

והמג"א גופו והט"ז, חולקים וס"ל דהוה כשמל"א.

ובדעת הגר"א שמביא על הרמ"א את הגמ' של "ספרי דאפטרתא" צ"ב.

ולכאורה נראה דס"ל דהוה כשמל"א וע"ז מביא כמו שספרי דאפטרתא למ"ד שנאסרו המה כשמל"א, ה"נ, גבי תפילין יחשב מחמת האיסור כשמל"א.

ויש לעיין כיצד ספרי דאפטרתא הוה מוקצה הרי בכתבי הקודש לא גזרו מוקצה ולכן מותר לטלטלם בחינם.

וצ"ל א. דרך גזירת כלים לא גזרו בכתבי הקודש, אבל הקצאה יש בהם ואם הם אסורים הוה מוקצה מחמת כשמל"א וזה אם ננקוט **שכשמל"א ענינו הקצאה כח"א,** [ולא מצד גזירת נחמיה].

ב. דעד כמה שנאסר כתיבתן וקריתן **אין להם מעלת כתבי-הקודש**.

וגבי תפילין שנאסרו לרמ"א לטלטלם בחינם ולא הוי כתבי הקודש דשרי.

י"ל דתפילין לא נחשבים כתבי-הקודש איה"נ יש בתוכם פרשיות, אבל אין זה עיקר התפילין ועיקרו הם כלי [או של איסור או של היתר].

וע"ע במ"ב [תרפ"ח-יח] גבי פורים המשולש שבשבת **נאסרה** קריאת המגילה אי המגילה נעשית מוקצה.

דהביא פר"ח דאוסר לטלטל את המגילה וכמה אחרונים פליגי עי"ש.

ויש בדעת הפר"ח **חידוש** דאפי' איסור של **שבת אחת** מגדירה את הכלי למלאכתו לאיסור [דהרי בשאר שבתות מותר בקריאתה].

ולכאורה תלוי האם זה הקצאה שפיר, ואם זה הגדרת הכלי יל"ע.

★גבי תפילין מבואר דאי שרי להניחם בשבת לא הוי כשמל"ה ויל"ע הרי רוב תשמיש התפילין זה לאיסור איה"נ מותר ללבוש בתור קמיע אבל רוב תשמישים **ועיקר יחודן** הוא עבור לבישת מצוה, וא"כ אמאי חשיבי מלאכתו להיתר ולא מלאכתן לאיסור. וי"ל.

★"כתבי הקודש ואוכלין מותר לטלטלם אפי' שלא לצורך".

יל"ע האם רק גזירת נחמיה לא נאמר בהם או גם הקצאה.

ועיין חיי"א [סו-ב] "כל כתבי הקודש ואוכלין ומשקין **אע"פ שיחדן לסחורה** כיון שהם לצורך השבת **לא רצו לגזור** וכו'" [והיינו גם בחסרון כיס ס"ל דלא גזרו].

וע"ע [בא"א-י] גבי מצת מצוה בער"פ.

וע"ע בפמ"ג [א"א תמד-א] "דכיון דצריך להם לצורך הלילה חס עליהם מלהאכילם לתינוק וכו'".

**ס"ה**

מדוכה אגב שום

לרא"ש זה מטעם היתר ככר ותינוק ומה שנאמר לא אמרו כו"ת אלא במת.

לאפוקי שאר מוקצה דלא מהני אבל בכלי מהני, יל"ע אי כונתו **כלי** דהיינו שבכל כלי יש היתר של כו"ת או שזה דין מיוחד **בכשמל"א** שהותר לגו"מ, ועיין היטב בלשון הרא"ש.

וברע"א [בהגהות על השו"ע] דה"ה שמוקצה מחמת ח"כ מהני כו"ת [לרא"ש הנ"ל].

וע"ע בט"ז [שיא-ה] דנקט דמהני רק בכשמל"א שהותר לצורך גו"מ עיש"ה.

דעת הרא"ש הובא בשו"ע [ס"ה].

ועי"ש במ"ב דמביא את הראשונים דפליגי והיתר מדוכה עם שום היא מטעם אחר וז"ל הרשב"א, "והיינו טעמא משום דכיון דאין זו אסורה אלא מחמת מלאכה, ועכשיו משמש היתר במלאכתה הרי מה שאוסרה הוא מתירה והוה ליה כקדירה המטלטלת עם התבשיל".

וע"ע בגר"ז [שח-כב] "לפי שהמדוכה היא טפלה ובטלה להשום שבתוכה כמו שהקדירה טפלה להתבשיל שבתוכה וה"ז **כאילו מטלטל את השום בלבדו שמותר לטלטלה אף שלא לצורך כלל** וכו'".

ולפי הגדרתו אלו דוקא שום שדרכו ליתנו למדוכה ולא סתם היתר.

**ובגר"ז מבואר דעדיפי מכשמל"ה [שנאסר שלא לצורך] אלא דינו כאוכל.**

וע"ע בחזו"א [מז-יא] "ודעת הרז"ה דהא דמדוכה שיש בה שום שאני דלא חשיבא מלאכתו לאיסור כ"ז שהשום בתוכה דכך הוא מלאכתה לשמש בה כל זמן שהשום בתוכה אלא לאחר שהסיר השום הוי מלאכתו לאיסור שאין דרך לשמש בה אלא לדיכה וכו'.

וכן קדירה בשבת כל זמן שהתבשיל בתוכה שרי לטלטלה אפי' **מחמה לצל** לצורך הקדירה שאינו לצורך התבשיל וכו' עכ"ל.

[משמע שלא קבלה דין אוכלין שמותר אפי' סתם].

וע"ע במ"ב [שח-קיד] "לאפוקי אם נשתייר מקצת בשר על עצמות מותר לטלטל אותם אגב בשר".

**יל"ע כמה תבשיל** צריך שיהיה בקדירה, דודאי לא נאמר שיעור כזית וכדו' אלא ענין חשיבות, ויש לעיין בזה.

כשיש תבשיל בקדירה ומותר לטלטלה יל"ע מה דין המכסה.

★במתני "רבי יהודה אומר בלבד שיהו עושין מעין מלאכתן שברי עריבה ליתן מקפה, ושל זכוכית לצוק לתוכן שמן".

לדעת ר"י בעי מעין מלאכתן ולא סגי מעין מלאכה, בפשוטו דלת"ק סגי בשימוש כל דהו [שימוש שישמר עי"ז שם כלי] ולדעת ר"י לא סגי בכל שימוש אלא בכעין השימוש הקודם, דהיינו "כלי שנהפך לכיסוי לא מהני", אבל מכלי גדול לקטן וכדו' מותר.

**אמנם מדברי המשנה נראה יותר דבעי אותה צורת שימוש אם הכלי שימוש ליבש צריך שימוש ליבש, ואם שימש ללח צריך שימוש ללח.**

וההסבר בזה ששימוש יבש ושימוש לח זה שני שימושים, שימוש יבש בשביל שלא יתלכלך השולחן וכדו', משא"כ כלי ללח הכלי נצרך דבלי הכלי אין כלום, השימוש ללח להחזיק ולשמר את הדבר.

ולכן לר"י לא מהני אם מכלי שמשמש ליבש יהפך לכלי שמחזיק רטוב.

★כלי שנשבר ולא ראוי לכלום הוי מוקצה, ועיין פרישה סק"ו שמותר לצורך גופו ומקומו היות ואתי מכח כלי עי"ש.

וע"ע במשב"ז סק"ה מה שהקשה עליו וע"ע משב"ז יב.

★גמ' "אר"י אמר שמואל מחלוקת שנשברו מע"ש.

עיין ריטב"א מה שביאר את דעת ר"י [להו"א].

וע"ע חזו"א [מג-יד] שביאר באו"א.

★"אלא אי איתמר הכי איתמר וכו'".

בדעת ת"ק שסגי "במעין מלאכה" או דס"ל דנולד שרי כר"ש או דס"ל דכה"ג לא חשיב נולד.

מתוס' הכא ד"ה "ורבא אמר" מוכח דסברת ת"ק דלית ליה נולד, וע"ע מג"א יד, טו.

וע"ע ט"ז סק"ה.

ובשעה"צ [תקא-כט] דיק מדברי רש"י שס"ל דכה"ג לא חשיב נולד.

וע"ע חזו"א [מג-יד].

★"אמר רב נחמן אמר שמואל חרס קטנה מותר לטלטל בחצר".

והטעם מפני דראוי לכסות בו הכלים, ועיין בראשונים דזה מהני רק לשברי כלים, אבל עץ ואבן בעלמא לא מהני מה שראוי לכסות [דהיינו זה לא סיבה לקבל שם כלי רק לשמר שם כלי].

★"אבל לא ברה"ר" לרש"י דלא שכיח שימוש ברה"ר.

ובר"ח ביאר באו"א עי"ש.

★ורבא אמר אפי' ברה"ר, ועיין ברש"י "כיון דבחצר כלי הוא בעלמא נמי לא פקא שם כלי מיניה".

ובהמשך הגמ' "ה"נ חזי לדידי", וברש"י לקינוח וכו'.

ובריטב"א משמע דעכ"פ בעי שיהיה ראוי לקינוח [ולא סגי בזה שיש לו שם כלי בחצר] וכן הוא בר"ח.

וע"ע משב"ז יב.

★ועיין בחזו"א [מג-טז] "ונראה דדוקא בחרסין אסרי שמואל ור"נ באין צורך לשימושן היום אבל בכלי כה"ג אף שאין לו שימוש היום חשיב כלי וצ"ע וכו'.

משמע דמסתפק א. האם כלי גמור בכרמלית האם נאסר, דאולי הוה כעץ ואבן.

ב. בדעת רבא אי שרי מחמה לצל או רק לצורך גו"מ.

★בזורקם לאשפה יש לעיין האם זה מצד מוקצה שמקצה דעתו מהם או מצד דבטל מהם שם כלי.

עיין הגהות ראמ"ה, וברש"י ד"ה מבעו"י, ובחזו"א [מז-כ].

★"בקרומיות של מחצלת" עיין תוד"ה "מחצלת גופיה" שלרווחא דמילתא נקט מעין מלאכתן.

וע"ע ברשב"א ובריטב"א.