פרק ז_5
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב דוד שלמה שימל

דף ס"ו ע"ב

**פרק חטאת העוף**

**הערות בדין "מעשה עולה"**

**האם הפסול במתני' הוא משום "מעשה עולה"**

**א.** מתני' כמעשה עולה לשם חטאת פסולה, ובגמ' נתבאר ב' אופנים לבאר מהו "כמעשה עולה" או הכוונה דשני במליקה והיינו שהבדיל [ודלא כראבר"ש שמבדילים בחטאת העוף] או הכוונה דשני במיצוי והיינו שעשה מיצוי ולא הזאה. ובהמשך סוגית הגמ' נתבאר שנקטה הגמ' לעיקר שרישא דמתני' הכוונה ששינה במליקה [ומה"ט תמהה דרישא וסיפא במליקה ומציעתא במיצוי] וצ"ב מ"ט.

ונראה לבאר עפ"י פירש"י לעיל דס"ה ע"ב דס"ל שאיסור הבדלה הוא משום דקעביד "מעשה עולה" ולפי"ז י"ל שדקדקה הגמ' לשון המשנה שנקטה החיסרון שעשה "כמעשה עולה" וס"ל לגמ' דמשמעות לשון המשנה שהוא טעם הפסול וא"כ ע"כ החיסרון משום ששינה במליקה שטעם הפסול בזה משום מעשה עולה, ורק משום שהוצרכה הגמ' לדחוק מתני' גם כראבר"ש ביארה שהכוונה ששינה במיצוי והפסול משום שלא עשה הזאה, ובמסקנא נקטה לעיקר כריהטת דברי המשנה שהפסול מדין "מעשה עולה". והדברים לכאו' מבוארים ברש"י (דס"ה ע"ב ד"ה ת"ק) שהביא לשון מתני' כראיה דכשמבדיל במליקתו וממצה קעביד כל מעשה עולה ופסול, ומשמעות דבריו דממתני' יש ראיה שיש פסול בהבדלה בחטה"ע משום שעשה מעשה עולה. אמנם עי' ברש"י שכ' עעם אחר מ"ט דקדקה הגמ' להעמיד במליקה, ולפי"ז אי"צ לכל מה שכתבנו.

[עוד יש להעיר בזה דהנה נתבאר לעיל (דס"ה ע"ב) שי' רש"י דדין מעשה עולה היינו דווקא כשיעשה גם מיצוי ונתבאר טעמו דדין מעשה עולה היינו שהאיסור לעשות בהקרבן מעשה עולה ולפי"ז צ"ב דהכא כשעשאו למטה (היינו כשמלק למטה ומיצה למטה) אין כל עשיית הקרבן כמעשה עולה. וכבר עמדו בזה התוס' לעיל (דס"ה ע"ב) וביארו דמה שעשאו למטה אין חשיב שינוי שמחמתו יחשב שלא עשה מעשה עולה].

**בביאור החידוש ברישא דמתני'**

**ב.** ברישא דמתני' מבו' דעשאה למטה כמעשה חטאת לשם חטאת כשרה, בפשטות כוונה המשנה שעשאה כדינה לגמרי וביארו התוס' דאגב אחריני נקטיה. אמנם ברע"ב פירש המשנה "כמעשה חטאת" בהזאה ומיצוי וכו' אעפ"י ששינה בסדר המליקה שמלק והבדיל ובחטאת נאמר ולא יבדיל, ובתויו"ט הביא שכן פירש הר"מ בפיה"מ, אלא שתמה על דבריהם מ"ט ביארו המשנה רק כראבר"ש שמותר להבדיל ונידון המשנה רק על ההזאה והמיצוי ולא פירשו המשנה גם כרבנן.

ולכאו' היה מקום לומר דהוקשה להר"מ ולרע"ב מה חידושא דמתני' (וס"ל דתי' התוס' דחוק) וע"כ הכריחו דמתני' כראבר"ש וחידשה המשנה דרק המיצוי מעכב ולא ההבדלה, אמנם זה אינו דמסוגית הגמ' מבו' שדנה לבאר המשנה כרבנן ודלא כראבר"ש ולא הוקשה לגמ' דא"כ מה חידושא דרישא, ואף למה שדנה הגמ' להעמיד בשינה במיצוי וכראב"ש אין כוונת הגמ' להעמיד רק כראבר"ש אלא גם כראבר"ש וצ"ע מ"ט פירשו המשנה רק כראבר"ש.

עוד יש לתמוה לביאור זה על המשך דברי הר"מ לענין עוה"ע שכ' שינה במליקה ולביאור הרע"ב כוונתו שמלק ולא הבדיל, וצ"ב הא הבדלה מעכבת בעוה"ע ולית מאן דפליג בהא, ועי"ש בתוי"ט שעמד בזה וחידש דס"ל להר"מ דלראבר"ש כי היכי דחטה"ע שהבדיל כשרה ה"ה עוה"ע שלא הבדיל כשרה ובקר"א תמה טובא על חידושו מסוגית הגמ' לעיל, ועוד יש לתמוה ע"ז מסוגית המשכה ואכמ"ל.

ועי' בקר"א שביאר דברי הר"מ בפיה"מ שאין כוונתו ששינה כמו שפירשו הרע"ב ששינה במליקה שעשה הבדלה אלא שלא עשאה כסדר הראוי למליקה וכן פירש במלאכת שלמה [ועי"ש במה שהוכיח מדברי הר"מ כפירוש זה], ולפי"ז כוונת המשנה לבאר דכשיש חיסרון בהבדלה או במיצוי הוי שינוי הפוסל אולם כשהחיסרון בסדר המליקה גרידא אין זה שינוי הפוסל.

**בדין שני במליקה בעוה"ע**

**ג.** מתני' עולת העוף וכו' כמעשה חטאת לשם עולה וכו' ובגמ' דשני במאי אילימא דשני במליקה וכו' נימא דלא כר' יהושע וכו' ותמהו התוס' דכל שמלק סימן אחד למעלה ולא הזה היאך תמשך להיות חטאת העוף. ובשיטמ"ק הביא השר מקוצי שביאר דסמיך אסיפא דמתני' דקתני עשאה למטה כמעשה כולם פסולה ואהא קאי וכולם עכ"ד. ביאור כוונתו דבסיפא דמתני' קתני "עשאה למטה" והכוונה שמלק למטה "כמעשה כולן" היינו בין אם עשה צורת המליקה וההזאה כעוה"ע ובין אם עשאה כחטה"ע פסולה וע"ז קאי סיפא דכולם מועלים בהם ולפי"ז תמיהת הגמ' דאליבא דר' יהושע כשמלק למטה בלא הבדלה והזה אין מועלים.

ובעול"ש בתורף דבריו כ' לבאר תמיהת התוס' דעיקר תמיהתם ממה שלא הזה [וכמו שהוסיפו התוס' בתורף דבריהם "וגם לא הזה"], וביאור דבריו דלהצד בגמ' ש"כמעשה חטאת" במתני' הכוונה למליקה ולא להזאה א"כ גם סיפא דמתני' דקתני "כמעשה כולם" הכוונה לענין המליקה בין הבדיל ובין לא הבדיל ולא איירי בענין המיצוי וההזאה כלל וא"כ אכתי תקשי דבלא שהזה אינה נמשכת להיות חטה"ע אליבא דר' יהושע. [ואין לומר ד"כמעשה כולן" משמע בין המליקה ובין ההזאה דהא לפי"מ שהסיקה הגמ' דקאי ההזאה ע"כ קאי ההזאה ולא המליקה (דאל"ה תקשי ג"כ קו' הגמ') וא"כ גם לקס"ד דקאי המליקה יש להעמידו אמליקה ולא אהזאה].

וקצת יש מקום ליישב בזה דברי השיטמ"ק דהנה בתוס' להלן (דס"ז ע"א ד"ה א"ר אלעזר, ויבו' להלן אי"ה באורך) מבו' שדין המשכה היינו דווקא לאחר הזאה [ובפשטות גם בתוס' דידן שכ' "וגם לא הזה" לפו"ר כוונתם דמה"ט אין כאן המשכה] אמנם בשי' השיטמ"ק (שם דס"ז ע"ד התוס') מבו' שההמשכה במליקת סימן אחד למטה ואי"צ ההזאה ולפי"ז אי מתני' איירי במליקה שעשה סימן אחד למטה כחטה"ע נמשכה ודינו להמשיך להעשות ההזאה כחטה"ע וא"כ בזה מסתבר ש"כמעשה כולן" היינו שעשה כמעשה חטאת לגמרי המליקה וההזאה ומה"ט תמהה הגמ' דכה"ג לר' יהושע אין מעילה. [שו"מ שיסה"ד מרומז בשפ"א להלן ס"ו ע"ב ד"ה במשנה עיי"ש.]

**האם יש פסול "כמעשה חטאת"**

**ד.** הגמ' הסיקה להעמיד המשנה על המיצוי ולא על המליקה, ופירש"י דשינה במיצוי היינו שהזה ולא מיצה, וכן הסיקו התוס' [ונתבאר בתוס' דס"ל להאי תנא דמיצוי אינו מעכב וע"כ איירי בלא מיצה. והעירני הר"מ גולשבסקי דהא לכל האמוראי לעיל דס"ה ע"ב נתבאר דתנא דמתני' ס"ל דמיצוי מעכב (ומה"ט חשיב מעשה עולה קודם שגמר עשיית החטאת) והאיך ביארו התוס' כאן מתני' כמ"ד אינו מעכב וצ"ע].

והעיר הקר"א דהר"מ ס"ל דמיצוי מעכב ולפי"ז לפו"ר איירי במתני שהזה ואח"כ מיצה ואעפי"כ מבו' שכששינה במיצוי (היינו שעשה מקודם הזאה) פסול וצ"ב מ"ט. ועיי"ש שביאר וז"ל: דאפי' למ"ד מיצוי מעכב אתי שפיר משום דמ"מ הזאה מעשה חטאת הוא עכ"ל. ויש שביארו כוונתו דשפיר י"ל שכוונת המשנה שעשה מעשה חטאת היינו שעשה רק הזאה ולא מיצוי והוא טעם פסולו. אמנם מדבריו משמע שהוא פסול של "מעשה חטאת" ולפי"ז מבו' מדבריו דאין פסול רק בחטאת כשעושה אותו "מעשה עולה" אלא גם בעוה"ע כשעושה אותו "מעשה חטאת", וצ"ל דהמקור מ"והקריבו" דלא יעשו מעשה עולה בחטאת ולא מעשה חטאת בעולה.

ובמנח"א ביאר כוונתו דאיירי שהזה ולא מיצה ויש בו ב' פסולים א. משום מעשה חטאת ב. משום שלא מיצה, והנפק"מ במה שנפסל משום מעשה חטאת שמחמת כן הוי פסולו בגופו ולא טעון עיבור צורה. ודבריו צ"ב דלהדיא נתבאר בתוס' לעיל דס"ה ע"ב דלפסול ב"מעשה עולה" בעי' שיהא כשר לעולה [ומה"ט כ' דבעי' שלא יהא פסול שהייה] וא"כ לפסול ב"כמעשה חטאת" בעי' שיהא כשר לחטאת וכל שלא מיצה אין זה כשר לחטאת, ויש לחלק דהתם המעשה הבדלה בעצמו אין כשר בעולה כשהיה שהייה משא"כ הכא המעשה הזאה הוי מעשה חטאת ואי"צ שיהא בקרבן כל עבודות החטאת.

אלא דיש להעיר על הכרחו בדברי הקר"א דאיירי בהזאה בלא מיצוי דשפיר י"ל שעשה גם הזאה וגם מיצוי והוא הגורם שיחשב "כמעשה חטאת" לפוסלו. ובשי' התוס' שנקטו דאין לפסול אלא רק כשעשה הזאה ולא מיצוי מבו' שאין פסול של "כמעשה חטאת".

והנה לעיל (דף מס' 8) כתבנו לדון ביסוד דין "כמעשה עולה" האם הפסול הוא שעושה **בקרבן** מעשה עולה (ומה"ט ס"ל לרש"י דבעי' שיעשה גם מיצוי כדי שיחשב שהקרבן נעשה מעשה עולה) או שהוא דין בכל עבודה ועבודה של חטאת שלא תהיה כמעשה עולה (והחיסרון במיצוי אחר הבדלה כמ"ש בחזו"א שעושה מיצוי במובדלת דהוי "מעשה עולה" בהמיצוי) ומעתה אי נימא דאיירי כשעשה הזאה לחודה אין שייך לפסול משום טעמים אלו דאי משום שעשה **בקרבן** מעשה חטאת הא כיון שמיצוי מעכב ולא מיצה אין בקרבן מעשה חטאת, ואי משום שעשה **העבודה** כמעשה חטאת הא בעוה"ע אין מעשה הזאה כלל וא"כ מה שהזה א"א להחשיבו כמעשה חטאת בעולה, וע"כ דלביאור זה צ"ל שהדין הוא שלא יעשה מעשה עבודת עולה בחטאת או מעשה עבודת חטאת בעולה.

ובאמת גם אי נימא שהזה ומיצה יש להעיר דהתינח אם הוא דין **בקרבן** שלא לעשות מעשה חטאת יש לפסול כשהזה ומיצה אולם אם כדברי החזו"א מאי אכפ"ל שהזה מקודם הא המיצוי עשה כדינו, והעירוני די"ל שהמיצוי של חטה"ע הוא כשפיכת שיריים ונמצא שכשעשה מיצוי אחר הזאה עשה המיצוי של העולה שלא כעבודת המתן דם של עולה שהמיצוי הוא עיקר המתן דם אלא כשפיכת שיריים ולפי"ז טעם הפסול משום שעשה המיצוי כמעשה חטאת וחידוש הוא.

**אופנים שיש לפסול בשני במיצוי אפי' בהיזה ומיצה**

**ה.** ולכאו' היה מקום לבאר שי' הר"מ באופ"א דהנה בתוס' צידדו בתחילת דבריהם לבאר הפסול בהזה ואח"כ מיצה משום ש"כל דמו" לעיכובא, אלא שדחו דלא מסתבר שאם נשפך מעט מהדם שתפסל בכך, ולפו"ר כוונתם דכל דמו אינו לעיכובא. ובמקד"ד (כח, א) דן בכוונת דבריהם דאעפ"י שמיצוי כל דמה (היינו דם הגוף) לעיכובא מ"מ כל העיכוב רק משעה שמתחיל למצות עד שגומר כל דמה ומה שנשפך קודם שהתחיל למצות אינו לעיכובא. ונראה דבשי' הר"מ אין לבאר טעם הפסול משום "כל דמה" דלא הזכיר כלל דין כל דמה לעיכובא.

עוד דנו התוס' שהחיסרון משום שמיד שהזה נתקיים ביה הזאה שלא במקומו ונתכפרו בעלים [ביאור כוונתם די"ל בכוונת המשנה שפסולה היינו דאף שנתכפרו בעלים מ"מ אין הזאה זו מתרת האימורים והבשר להקטרה (ואף אי נימא שכל זריקה שלא במקומו מתרת אימורים להקטרה ונתמעט רק בשר לאכילה מ"מ בעולה יתיר האימורים להקטרה אבל לא יתיר הבשר להקטרה ודו"ק)], אלא שדחו דכל שעשה בהזאה ולא במיצוי אין כאן נתינה כלל (כלפי עוה"ע) ואין בזה דינא דהגיע דם למזבח כיפר. [ויעוי' להלן שיתבאר יסוד הגרי"ז דבעולה"ע לא שייך זריקה שלא במקומה משום שמקומה הוא מדין עשייתה ולא מדין מקום מתן דמה ומ"מ אי"ז שייך לדברי התוס' כאן דאיירי שהזה במקום עשיית העולה אלא ששינה שעשה הזאה ולא מיצוי].

ונראה דאין מקום לבאר כך בשי' הר"מ דהא לביאור זה פסולה היינו שנתכפרו בעלים אלא שאין היתר הקטרה ומדברי הר"מ משמע שפסולה לגמרי.

המקד"ד (כח, ) והגרי"ז יישבו שי' הר"מ עפ"י המבו' ברז"ה ריש קינים שבחטה"ע סגי במיצוי דם הראש א"כ י"ל דאיירי במיצה הראש שקיים דין מיצוי של חטה"ע ולא קיים דין המיצוי של עוה"ע.

**בענין זריקה שלא במקומו בחטה"ע ובעוה"ע**

**א.** נתבאר במתני' שחטה"ע שעשאה למעלה כמעשה כולן פסולה. ופירשה הגמ' ד"עשאה למעלה" ע"כ הכוונה שעשה ההזאה למעלה [דהא במלקה למעלה כשרה דהא מלקה בכ"מ במזבח כשרה] ו"כמעשה כולן" תלוי בביאור רישא דמתני' דאם כ"מעשה עולה" הכוונה שהבדיל ה"ה הכא הכוונה בין הבדיל מקודם ובין לא הבדיל אמנם למה שנקטה הגמ' לבאר הרישא ששינה היינו שמיצה ולא היזה הכוונה ב"כמעשה כולן" בין שעשה למעלה הזאה בין שעשה מיצוי.

והעירו התוס' דבעשה למעלה כמעשה חטאת (היינו בלא הבדיל ועשה הזאה) הוי זריקה שלא במקומו שנתכפרו בעלים וכוונת המשנה "פסולה" היינו שאין הזריקה מתרת ההקטרה. אמנם בשיטמ"ק חידש דלא קאמר שמואל אלא בזבחים ולא בעופות משום דקרא איירי בזבחים.

ונחלקו האחרונים האם דברי התוס' שייכים דווקא ברישא דמתני' לענין חטה"ע או גם בסיפא לענין עוה"ע [כשעשאה למטה כמעשה כולם היינו שעשה הכל כדין עוה"ע אלא שמיצה למטה], דבעול"ש נקט שגם בזה מהני זריקה שלא במקומו אמנם בחי' מרן רי"ז הלוי (הל' פסוה"מ) הביא סוגית הגמ' בדנ"ב ע"ב שדנה האם ניתנים למעלה שנתנן למטה כיפר ופרכה שאין ללמוד מניתנים למטה שנתנן למעלה לא כיפר משום דיש מעלה בניתנים למעלה שסופן למטה [היינו שפיכת שיריים]. ותמהו התוס' דעוה"ע תוכיח שנותנים אותה למעלה (היינו באמה שתחת הסובב) וסופה למטה ופסולה. וכ' הגרי"ז לתרץ קו' התוס' שענין הלמעלה שבעוה"ע אינו דין מקום מתן דם גרידא אלא ילפי' מהקטרה בראש מזבח שמקום עשייתה למעלה ומה"ט אין מקום להוכיח משם דהתם החיסרון שלמטה אינו מקום עשייתה ולא משום חיסרון במקום מתן הדמים, וכסברא זו נקט גם החזו"א (ז, א) עיי"ש. ולפי"ז מבואר מסוגית הגמ' שם (לסברת הגרי"ז) דיש חילוק בין חטה"ע לעוה"ע דלענין חטה"ע נתבאר בגמ' שם ללמוד ממה שנתנו למעלה לא כיפר והיינו משום שמקום הדמים בחטה"ע הוא דין מקום מתן דם אולם מעוה"ע אין ללמוד משום שהוא דין בעשייתה שתהא למעלה ולא דין מקום מתן דמים גרידא [ועיי"ש שביאר דיש גם דין מקום מתן דמים בחטאת עי"ש אריכות דבריו]. ומ"מ בשי' התוס' שם מבו' שאין לחלק בזה ולפי"ז מש"כ התוס' בסוגין אי"ז דווקא לענין חטה"ע אלא גם לענין עוה"ע שיש בזה דין זריקה שלא במקומה שנתכפרו בעלים ואי"ז מועיל להתיר ההקטרה. [אמנם הגרי"ז הביא ראיה בשיטת התוס' דפ"ד ע"ב כדבריו עי"ש באורך].

**בשי' הר"מ בדין זשלב"מ בעופות**

**ב.** והנה בשי' הר"מ (פ"ז ה"ה) דקדק הליקו"ה דס"ל דעשה החטה"ע למעלה כמעשה חטאת פסולה לגמרי, עוד הבאנו לעיל (דס"ד ע"ב) שמבו' מדברי הר"מ שאין דין זריקה שלא במקומו אפי' בחטה"ע שכ' (בפ"ז ממעה"ק ה"ט) בדין חטה"ע "ואם הזה בכ"מ כשרה והוא שיתן למטה מדם הנפש" הרי שהר"מ פירש דברי הברייתא שם דאפי' בהזה למעלה כל שהזה גם למטה כשר ולא דנים הזריקה שלמעלה כזריקה שלא במקומה.

ובכתבי הגרי"ז ריש מנחות כ' ליישב שי' הר"מ דס"ל דגם בחטאת דין מקום מתן דמה הוא דין מקום עשייתה ולא רק מקום מתן דמים גרידא ולא שייך בזה הכשר מדין זשב"מ [וכבר כ' לעיל להעיר דלפימש"כ הגרי"ז לבאר סוגית הגמ' יש להעיר ע"ד הר"מ מדברי הגמ' בדנ"ב ע"ב]. עוי"ל בביאור שי' הר"מ דס"ל כדברי השיטמ"ק בסוגין שאין דין זריקה שלא במקומה בעופות.

עוד הביא בכתבי הגרי"ז ריש מנחות שם תי' הגר"ח דבחטה"ע ועוה"ע שנאמר "והקריבו" דלא תהא הקרבתו של זה כהקרבתו של זה א"כ הקפידה תורה שלא יעשה חטה"ע למעלה וע"כ א"א להכשירו מדין זריקה שלא במקומה. ובמקד"ד והאבהא"ז תי' דמשום שהר"מ פסק שמיצוי מעכב א"כ אין ההזאה לחודה חשיבא מתן דם לכפר וכל שלא עשה המתן דם לכפר יכול ליתן הזאה אחרת כדין.

**הנפק"מ בשיטות הנ"ל לדין מעילה בזשלב"מ**

**ג.** והנה לשי' התוס' שהמשנה איירי בדין זריקה שלא במקומה המועלת לכפר מבו' דאעפי"כ יש בהם מעילה דהא עלה תני במשנה הבאה "וכולם וכו' ומועלים בהם", אמנם לשי' השיטמ"ק והר"מ שפסולה לגמרי ול"מ במתני' מדין זריקה שלא במקומה י"ל שזריקה שלא במקומה מוציאה מידי מעילה. [ובביאור הסברא בזה האריכו בסוגית זריקה שלא במקומה מדברי הגר"ח שביאר דדין היתר מעילה אינו משום שהזריקה מתירתו אלא שאחר הזריקה אי"ז קדשי ה' ומה"ט אפי' זשלב"מ שמועילה רק לכפר ולא מועלת להתיר כלום מ"מ גורמת דתו לא הוי קדשי ה', אמנם החזו"א תמה ע"ד הגר"ח מדברי התוס' בסוגין דמבו' דזריקה שלא במקומה אינה מוציאה מידי מעילה].

**בענין "היתר שחיטה" בעופות**

**הטעם שלא הקשו התוס' למ"ד היתר זריקה**

**א.** הקשו בתוס' למאי דמסקי' דשני במיצוי מ"ט יש מעילה למ"ד במעילה (ד"ה ע"א) היתר שחיטה שנינו [וביארו האחרונים דתמיהתם על חטה"ע שיוצאה מידי מעילה ולא על עוה"ע שמועלים בה לעולם]. ותמה המנח"א דהא במעילה נחלקו אמוראי האם היתר שחיטה שנינו (היינו דלאחר שחיטה יצא מידי מעילה) או היתר זריקה שנינו [היינו אחר קבלה] או היתר אכילה שנינו [היינו אחר זריקה], וצ"ב מ"ט הקשו התוס' רק למ"ד היתר שחיטה והא בעופות שאין קבלה אחר המליקה הוא ראוי להזאה ומיצוי ותקשי גם למ"ד היתר זריקה שנינו.

ויעוי"ש שהביא שנידון זה מבו' להדיא בראשונים דבתוס' יבמות דל"ג מבו' דלמ"ד היתר זריקה שנינו גם בעוף אחר המליקה (שהדם ראוי לזריקה) חשיב היתר זריקה ואין מועלים אמנם בתוס' הרא"ש שם כ' דהיינו דווקא בזבחים שיש בהם קבלה ולא בעוף. ביאור דבריו דגם למ"ד היתר זריקה שנינו היינו אחר שנתקבל והוברר הדם לגבוה אבל בעוף אף שיכול לזרוק מ"מ כיון שהדם עדין בעוף ולא הוברר לקרבן הו"ל כקודם קבלה ומה"ט עדין יש בו מעילה. [ויסה"ד מבואר בתוס' בדפ"ד ע"ב שדם בעוף קודם הזאה הוי כשחיטה קודם קבלה והסברא כנ"ל דכל שלא הוברר הדם לגבוה א"א להחשיבו לפסולו בקודש].

**תי' האחרונים על קו' התוס'**

**ב.** בשיטמ"ק כ' לתרץ קושית התוס' שכל המעלה בהיתר שחיטה בבהמה שיש קבלה ולא בעוף שאין בו קבלה, והדברים צ"ב דאדרבא כשאין קבלה הוי מעלה שהוא עומד כבר לזריקה. ובמנח"א כ' לבאר דבריו עפ"י ביאור הצ"ק שכ' לתרץ קו' התוס' עפ"י סברת התוס' דפ"ד דאחר המליקה קודם המיצוי לא חשיב פסולו בקודש כיון שה"ז כפסול בשחיטה יותר מבקבלה כיון שבמיצוי הוא ממצה ומוציא הדם מן הגוף כמו שעושה בשחיטה. ביאור הדברים דהטעם שסגי בשחיטה [לענין פסולו בקודש ולענין מעילה] י"ל דאי"ז משום קיום עבודת השחיטה גרידא אלא משום שאחר השחיטה הקרבן עומד להקרבה מחמת שדמו עומד לקבלה וא"כ במליקה לבדה שעדין צריך מעשה של מיצוי או הזאה כדי להוציא הדם מהעוף אין להחשיבו כפסולו בקודש וה"ה אין בזה היתר שחיטה.

עוד הביא שם המנח"א לתרץ עפימש"כ התו"י ביבמות דבמליקה לא נתחדש היתר שחיטה דשחיטה עצמה שמועלת בחולין מועלת להוציא מידי מעילה משא"כ במליקה שהיא כנבילה בחולין לא סגי לה במליקה לבדה להוציא מידי נבילה.

דף ס"ו ע"ב – ס"ח ע"א

**עולת העוף הנמשכת להיות חטאת העוף**

**ביאור טעמו של ר' יהושע לההו"א**

**א.** מתני' עולת העוף שעשאה למטה כמעשה חטאת לשם חטאת ר"א אומר מועלים בה ר' יהושע אומר אין מועלים בה, אמר ר"א ומה אם חטאת וכו' ובגמ' אי' תניא א"ל ר"א לר"י אשם ששחטו בצפון לשם שלמים וכו' מבו' מסוגית הגמ' שר"א לא הבין שיטתו שאין מועלים בה משום שנמשכת להיות חטה"ע, ויש להוכיח כן מגוף המשנה והברייתא מכמה ראיות: א. מתמיהת ר"א במתני' להוכיח מחטאת שאין מועלים בה לשמה וכשעשאה לשם עולה מועלים בה ק"ו עולה שמועלים בה לשמה שאם עשאה לשם חטאת ימעלו בה, ואי נימא שהבין טעמו דר' יהושע משום המשכה אין מקום כלל לק"ו דכשעשה חטה"ע לשם עוה"ע שיש בה מעילה אם תמשך להיות עוה"ע גם יהא סיבה מעילה. ב. בסו"ד המשנה מבו' שר' יהושע פרך תמיהת ר"א מקד"ק שעשאן לשם קק"ל דמה להתם ששינה שמם לדבר שיש בו איסור והיתר תאמר בעוה"ע ששינה שמה לדבר שאין בו כלל מעילה, ואם הסברא משום שנעשה לחטה"ע מ"ל אם אין בו כלל מעילה או יש בחלקו מעילה. ג. בברייתא תמה ר"א לר' יהושע שאשם שעשאו לשם שלמים לא ימעלו בו, והא התם לפירש"י האשם כשר ואינו נמשך כלל לשלמים ומ"ט דן שלא יהא בו מעילה. ד. בסוף סוגית הגמ' מבו' דנחית ר"א לטעמיה דר"י שהוא משום המשכה ומבו' שמקודם לכך לא הבין ר"א שיטתו משום המשכה.

ובכתבי הגרי"ז ביאר דמקודם דנחית לטעמיה הבין ר"א שטעמו משום דהוי כקדשים שמתו וכל דרגות השינויים בגמ' הם סיבות להפסול הגורם שיהא חיסרון גמור במליקה ועי"ז יהא כקדשים שמתו שאין בהם מעילה [ואף לרב יוסף במעילה (ד"ב ע"ב) שבשחיטת דרום לא תרד הכא גרע והוי כמאן דחנקינון]. והוסיף הגרי"ז וביאר דהסברות במשנה "שכן שינה שמה לדבר האסור והמותר" אינם לבאר מ"ש משאר דוכתי שאי"ז כקדשים שמתו אלא לבאר מ"ט אין עכ"פ מעילה מדרבנן עיי"ש. וכבר העירו על הגרי"ז דכ"ד שייכים בשינה את מקומו או בשינוי בעלים שהוא פסול בקרבן אולם באשם לשם שלמים לפירש"י שהוא קרבן כשר א"כ אי"ז כקדשים שמתו ומ"ט תמה ר"א דלא יהא מעילה.

וע"כ ביאור סוגית הגמ' שמתחילה הבין ר"א שהעשייה לשם דבר שאין בו מעילה הוא גופא טעם לגרום שיהא חיסרון בקדושת הקרבן לענין מעילה ומה"ט השקו"ט בין ר"א לר"י היה איזה סוגי עשייה סיבה לגרום הפגם בקדושה לענין מעילה וא"ש סברת ר' יהשוע במתני' שהשיב לו לפום הבנתו דשמא דווקא כשעושהו לשם קרבן שאין בו מעילה כלל היא פסלות הגורמת שיפגם קדושתו לענין מעילה.

ויעוי' בקר"א שחידש דכיון דלטעמא דתנא דמתני' דבעי' שישנה שמו לדבר שכולו היתר אין מקום לקו' רבא ע"כ י"ל דבאמת לתנא דמתני' הטעם משום ששינה שמה לדבר שאין בה מעילה, ועיי"ש שנקט שכן מבו' מריהטת לשון הרמב"ם שכ' הטעם שכן שינה שמה לדבר שאין בו מעילה.

**הערה בשי' התוס' שלפו"ר מבו' בדבריהם שהוא מדין המשכה**

**ב.** אלא דיש להעיר שמדברי התוס' (בד"ה א"ר אליעזר) מבו' שגם בתחילת הברייתא ביארו הטעם משום המשכה [דעיי"ש שתמהו דע"כ איירי אחר זריקה משום שלשי' ר' יהושע אינה נמשכת אלא אחר הזאה (ועי' להלן בביאור דבריהם)] וצ"ע מכל תמיהות הנ"ל. [ובדוחק י"ל דה"נחית ר"א לטעמיה דר"י" אין הכוונה שנתחדש לו עיקר סברת המשכה אליבא דר' יהושע אלא נתבאר לו מ"ט דווקא בעוה"ע וחטה"ע שייך המשכה ולא בשאר מילי (מהסברות שיתבארו להלן) אמנם הוא דוחק בלשון הגמ' דמשמע שנתחדש לו דברי רב אדא בר אהבא שטעמו של ר' יהושע מדין המשכה].

ובאמת דלשי' התוס' שביארו דר"א לשיטתו שאשם שלא לשמה פסול שייך לדון גם בזה המשכה, אמנם משמעות דברי התוס' דלא הוצרכו לזה אלא לבאר מ"ט אפשר להעמיד אחר זריקה ולא הוצרכו לזה לעצם ביאור דברי ר"א שהוא טעם להמשכה להיות שלמים.

ולכאו' צ"ל גם בשי' התוס' דמקודם דנחית לטעמיה אי"ז משום שהחטאת נמשכת להיות עוה"ע אלא דס"ל להתוס' שגם לההוא הגורם לפגם הקדושה הוא דווקא כשבעשייתו עשאו כחטה"ע [וענין ההמשכה היינו שבמעשהו המשיך את העוה"ע כחטה"ע] והוא גורם לפסול הפוגם בקדושה, ומה"ט תמהו התוס' שגם בהו"א ענין מעשה ההמשכה הוא דווקא כשעושה גם הזאה (ויבו' עוד להלן). [אלא דיש לתמוה דאם הוא משום המשכה לכאו' אין מקום לקושית הגמ' שהיה לו לתמוה משינוי בעלים שהוא פוסל בשניהם. וצ"ל דלההו"א שהטעם משום שהמעשה מחשיבו כעשיית חטאת ולא כעולה להוציאו מידי מעילה כל שיש מעשה של חטאת המצטרף עמו עוד פסולים הוא סיבה לפגום קדושתו ולהוציאו מידי מעילה.

**ביאור ה"נחית ר"א לטעמיה דר"י"**

**ג.** בגמ' אמר רבא ונימא ליה וכו' ש"מ נחית ר"א לטעמיה דר' יהושע וכו'. יעוי' ברש"י שביאר ה"נחית" שטעמו משום המשכה וביאור דברי הגמ' דלההו"א שהפסלות גורמת שלא יהא בה מעילה (וכהטעמים שיתבארו לעיל) בזה שייך תמיהת הגמ' דגם בקרבנות בהמה מחמת הג' שינויים לא יהא בהם מעילה אולם למאי דנחית שהוא משום המשכה לא תקשי שיהא המשכה מחמת הג' שינויים משום סברת רב אשי לקמן שדווקא בעוה"ע למטה כחטאת שייך ענין ההמשכה. ותמוה טובא לפירושו דהתינח לרב אשי לקמן שדווקא עוה"ע נמשכת להיות חטה"ע אולם לתירוץ קמא שנתבאר בגמ' ש"כך היא הצעה של כולה משנה" וגם חטה"ע נמשכת להיות עוה"ע לא שייך סברת הגמ' שיהא זה דווקא בעופות ולא בשאר מילי.

ויעוי' בתוס' שעמדו בזה וביארו דלהאי תירוצא צ"ל דמשום שטעמו משום המשכה אי"ז שייך אלא בקינים שיכולים להתפרש בעשיית הכהן. [ביאור דבריהם דאעפ"י שאיירי כאן בקן מפורשת שאינה מתפרשת בעשיית כהן מ"מ כשעושהו להדיא דלא כפירוש הבעלים מעשהו עדיף על פירוש הבעלים ונמשכת להיות כצורת עשייתו]. אלא שכ"ז ניחא לפי מה שס"ל שהוא דווקא בקינים אמנם כבר הביאו הקר"א והמקד"ד (כח, ב) שיש מן הראשונים שחולקים ע"ז וס"ל שגם בבהמות שייך שיתפרש ע"י עשיית הכהן [עי' תוס' ישנים יומא (מא.) ובתוס' הרא"ש ובריטב"א שם] ולדידהו תקשי סוגית הגמ'.

ויעוי' בשיטמ"ק שכ' סברא בזה שדווקא בעופות שיש בהם רק ב' מיני קרבנות נמשכת להיות כמין השני אולם בבהמות שיש מינים רבים אין דין המשכה. ואולי י"ל עוד סברא בזה עפ"י דברי האבן עזרא שחטה"ע ועוה"ע משלימים זא"ז ולפי"ז י"ל דדווקא בהם שייך האי דינא שהעוה"ע תמשך לחטה"ע ששייכת בה.

ובקר"א כ' לבאר סוגית הגמ' דכל תמיהת רבא דנימא ליה קד"ק ששחטו בדרום לשם קק"ל השינוי בעלים יוכיחו הוא לפום מאי דס"ל שהשינויים גורמים הפסול ומה"ט תמהה הגמ' ששינוי בעלים הוא ג"כ שינוי שיגרום הפסול אולם למאי דמסיק דהטעם משום המשכה בזה אין סיבה שהשינוי בעלים יגרום ההמשכה כיון דענין פסול זה שייך בין בחטה"ע ובין בעוה"ע.

**בביאור חילוקו של רב אשי [לפירש"י]**

**ד.** בגמ' רב אשי אמר בשלמא עוה"ע שעשאה למטה וכו' העולה מפירוש רש"י דבעי' ג' תנאים להמשכה א. שיהא מעשה שאינו ראוי בעוה"ע ב. שיהא מעשה שאין פוסל בעוה"ע ג. שיהא מעשה הכשר בחטה"ע, ומעתה ביאור סוגית הגמ' דבעוה"ע שעשאה למטה מכי מלק סימן אחד אי"ז מעשה הראוי לעוה"ע (כיון שהוא למטה) ואי"ז מליקה הפסולה בעוה"ע (דלא חל הפסול עד שיגמור המליקה של עוה"ע שהוא ב' סימנים) והוא מעשה הראוי בחטה"ע ומה"ט הקרבן נמשך להיות חטה"ע משא"כ חטה"ע למעלה כיון שהוא מעשה הראוי גם בחטה"ע (דהא מלק במזבח כשרה) ומכי מלק בה סימן אחד פסלה תו אין ראויה להמשך בסימן שני.

ויעוי' בתוס' שתמהו על פירש"י שמדיקדוק דברי הגמ' בהמשכה של עוה"ע מבו' דאם היתה עוה"ע למטה לא היתה נמשכת [והיינו משום שהוא מעשה הראוי גם בעוה"ע אינו נמשך] וא"כ מ"ט בחטה"ע שעשה למעלה לא סגי בהטעם שמלקה בכ"מ במזבח כשרה דמה שהוא מליקה הראויה גם לחטאת זה סיבה שלא יהא המשכה, ועוד תמהו דמשמע מדברי הגמ' דאם היתה נפסלת למעלה היתה נמשכת [כמו עוה"ע למטה שאינה ראויה ונמשכת] וא"כ מ"ט הוצרכה הגמ' להקדים בעוה"ע דהא הכשירא בסימן אחד והא הכשרה בב' סימנים. עוד יש להוסיף ולתמוה דסגי בסברא השניה בגמ' דמכי מלק סימן אחד איפסלא וכו'. וצריך לדחוק שהגמ' הביאה הני תרי טעמי משום שהם היפך הסברות בעוה"ע שעשאה למטה כחטה"ע ובאמת כל סברא וסברא מצד עצמה היא טעם שלא יהא המשכה ודו"ק.

**ביאור שי' התוס' (ובתמיהת הגרעק"א)**

**א.** שי' הר"ר חיים דהקרבן נמשך להיות קרבן אחר מחמת ב' שינויים ובעולה בסימן אחד למטה הוי ב' שינויים ובחטה"ע למעלה כיון שכ"מ במזבח כשרה אין כאן ב' שינויים. והעיר השיטמ"ק דעדין תקשי מ"ט הוצרכה הגמ' להוסיף מכי מלק וכו' הא סגי במה שאין כאן שינוי מקום וא"כ אין כאן ב' שינויים וביאר השיטמ"ק דהוקשה לגמ' שיש כאן ב' שינוים שלא לשמה (הפוסל בחטאת) וב' סימנים ומה"ט הוצרכה הגמ' לסברא דכשאנו באים לדון שתהיה ההמשכה בסימן השני כבר נפסל בסימן הראשון.

ויש לברר עיקר סברת הר"ר חיים מ"ט חשיב כב' שינויים כשעשה סימן אחד למטה הא בעשיית סימן אחד עדין אי"ז שינוי מעוה"ע דהא יכול לעשות עוד סימן ולהבדיל. [והתינח אם שהייה פוסלת א"ש אולם אם שהייה אינה פוסלת אין כאן שינוי מעוה"ע דיכול להבדיל]. ועי' חזו"א (יז, יג) שעמד בזה וביאר דברוב בשר שעושה אחר סימן ראשון מינכר שינויו ואי אין רוב בשר מעכב צ"ע.

ונראה ליישב בזה דהנה נתבאר בתוס' (ד"ה א"ר אלעזר) דלפני הזאה אינה נמשכת להיות חטה"ע [ומה"ט תמהו התוס' דאי איירי לפני הזאה היאך תמה ר"א שיהא מעילה הא קודם הזאה אין המשכה] וברעק"א תמה ע"ד התוס' מנ"ל דבעי' הזאה לצורך ההמשכה. ויש להוסיף ולתמוה דלהדיא מבו' בתוס' (ד"ה ועולת) דהזאה מילתא אחריתי ואין הוא עושה ההמשכה[[1]](#footnote-1).

ויש מקום לומר בביאור דברי התוס' [עפ"י הנתבאר לעיל בביאור ההו"א בגמ'] דיש חילוק בזה בין ההו"א למסקנא דלההו"א שטעם ההמשכה משום שעשה "מעשה חטאת" שהוא גורם שירד מקדושתו בזה ס"ל להתוס' שצריך לעשות כל מעשיה כחטאת משא"כ למסקנא שהוא מדין המשכה סגי בב' שינויים לההמשכה ואי"צ ההזאה.

עוד יש לבאר כוונת התוס' דלעולם ודאי אי"צ ההזאה לצורך ההמשכה ואין ההזאה מועלת להמשכה וכמבו' בתוס' דהזאה מילתא אחריתי היא אלא דכדי שהסימן ראשון יהא שינוי ויחשב מליקת חטאת צריך שיזה ובזה מינכר השינוי של המליקה ונמצא לפי"ז שאין ההזאה גורמת ההמשכה אלא גורמת את השינוי במליקה שהיא גורמת ההמשכה. וההכרח של תוס' לזה היא תמיהה הנ"ל דאל"ה אין הסימן ראשון חשיב מליקת חטאת דהא עדין יכול להבדיל [ואפשר שהשהייה פסול בעלמא הוא ולא גורמת להחשיב זאת למליקת חטאת ובעי' דווקא הזאה] ועיקר הדברים דההזאה גורמת שיהא שינוי במליקה (דעי"ז נחשב שעשה מעשה חטאת) מבו' בדברי החזו"א (יז, יד) עייש"ה בדבריו.

אמנם ז"א בדברי התוס' דהנה בתוס' הביאו זאת גם כלפי הנתבאר בסוגיין שתמה ר"א שיהא המשכה כשעשה אשם לשם שלמים והתם נידון השינוי הוא משום השלא לשמה, אם כל מה שצריך את ההזאה כדי שיהא שינוי במליקה או כדי שיהא "מעשה חטאת" אי"ז שייך כלפי אשם ששינהו במה שעשאו לשם שלמים והתם נדון ההמשכה משעת המליקה בלא ההזאה, והדרא קו' הגרעק"א למקומה מנ"ל להתוס' שצריך ההזאה לצורך ההמשכה.

**ביאור החזו"א בדברי הגמ' (והנפק"מ בביאורו)**

**ו.** בחזו"א (שם) כ' לבאר הסוגיא ע"ד רש"י ותוס' (קצת באופ"א) דלעולם בעי תרתי א. שיהא שינוי במעשהו ב. שבשעת הפסול יהא ראוי לקרבן אחר, וכוונת הגמ' דבעוה"ע שעשאה למטה הוי שינוי מעשה מעוה"ע והוא ראוי להמשך לחטה"ע בשעה שנפסל מעוה"ע (ואי"צ שלא תהא שחיטה פסולה לעולה כפירש"י אלא עצם מה שהוא מעשה הפוסל בעולה וכשר בחטאת מהני) משא"כ בחטה"ע שעשאה למעלה אין שינוי במעשהו בשעה שמולק סימן אחד למעלה (ומה שעושהו שלא לשמה אי"ז שינוי מעשה המועיל) וכשאנו באים לדון שימשך בסימן שני (שבו נפסל מחמת ההבדלה וכשר הוא לעולה) כיון שכבר נפסל בשלא לשמה בסימן ראשון תו אין ראוי להמשך להיות חטה"ע.

ויעוי' בחזו"א שכ' נפק"מ עצומה בזה דהנה יש לדון בעוה"ע שעשאה למעלה כמעשה חטאת לשם חטאת ולשי' התוס' הוא תלוי בהפלוגתא בגמ' דלתי' קמא דסגי בחד שינוי ה"ה בזה ימשך [והחד שינוי הוא בסימן אחד (ואף שהוא כשר לעולה כבר נתבאר דהשינוי מחמת שהיה רוב בשר או הזאה אחר סימן ראשון)]. ולתי' בתרא דבעי' ב' שינויים אין כאן ב' שינויים, משא"כ לביאור החזו"א סגי בשינוי אחד שפסל אותו מעולה (מחמת שעשה הרוב בשר או הזאה אחר הסימן הראשון) והוא ראוי בשעה זאת להמשך לחטה"ע.

**ביאור מסקנת הגמ' דמהני ההמשכה לר"י למעילה ולא לצאת יד"ח**

**ג.** בגמ' אימר דא"ר יהושע לאפוקא מידי מעילה למיסק לחובה מי אמר, מתחילת דברי הגמ' מדוקדק דהחטאת פסולה אלא שהועיל ע"י מעשהו רק להוציאו מידי מעילה ומסוף דברי הגמ' מדוקדק דרק לצאת יד"ח אינו יוצא אבל הוא חטאת כשרה, ומצאנו בזה פלוגתא בראשונים ובאחרונים.

ברש"י ביאר וז"ל: מי אמר שתהא עולה נעשית חטאת בשביל ששינה בה עכ"ל משמעות דבריו שלמסקנת הגמ' אינה נעשית להיות חטאת. ויעוי' במנח"א שכ' לבאר בזה דהוי כקדשים שמתו (וכמו שס"ל להגרי"ז לבאר בתחילת הסוגיא) אלא שצ"ב לפי"ז מה ה"נחית" דר"א לדברי ר' יהושע הא כיון שהפסלות גורמת שיהא כקדשים שמתו הדרא קושית רבא לדוכתא דמחמת הג' שינויים גם בחטאת בהמה נדונו כקדשים שמתו. וצ"ל הביאור בזה דנחית ר"א לטעמיה דר"י דטעם הפסול אינו משום השינויים אלא מה שעושה בה "מליקת חטאת" הוא גופא גורמת שלא יהא זה "מליקת עולה" ומחמת כך הוי כקדשים שמתו, ומה"ט שינוי בעלים אינו גורם כלום.

שי' התוס' שנמשכת להיות חטאת אלא שכ' ב' ביאורים האם מה שאינה עולה לחובה היא מדאורי' או מדרבנן, ומבו' מדבריהם דגם לתירוצם הא' שאין עולה לחובה מדאורי' היינו שנמשכת אלא שהיא חטאת פסולה וכן היא שיטת השיטמ"ק (ס"ז ע"א) דדינה בכשר ולא עלו[[2]](#footnote-2).

ובשי' הר"מ בזה נחלקו האחרונים דבפ"ג מהל' מעילה כ' הלשון דאעפ"י שלא עלה לבעלים לשם חובה מועלים בה ובשפ"א (במתני') דייק מלשונו שס"ל דהיא כשרה ונאכלת לכהנים אלא שאין עולה לשם חובה, אמנם בהל' בפ"ז מפסוה"מ מבו' בר"מ שעוה"ע שעשאה למטה פסולה ומשמע שפסולה לגמרי [וכ' הליקו"ה דמש"כ בהל' מעילה שלא יצא יד"ח לאו דווקא הוא].

ויש נפקותא עצומה בטעמים הנ"ל דאם הטעם כפירש"י דלא נמשכה ופסולה לגמרי לא יהא בה טומאת בית הבליעה אולם לפי כל טעמי הראשונים שהיא חטאת פסולה גרידא (ולהלן יתבאר הטעם בזה) יהא דינה ככל הפסולים שאין מטמאים בבית הבליעה.

**ביאור טעם הראשונים שהיא פסולה מדאורי'**

**ח.** אלא דיש לברר מ"ט פסולה מדאורי' ובחזו"י ובקה"י (סי' מ"ו) כ' לבאר דהוא מדין דבר שבחובה אין בה אלא מן החולין עי"ש באורך אלא שלטעם זה החטאת כשרה אלא שאין עולה לחובה מדאורי' אבל אי נימא כמשמעות דברי התוס' שהיא פסולה מדאורי' וכמו שמבו' להדיא בשיטמ"ק שדינה בכשר ולא עלו צ"ב טעם פסולה. ואולי הטעם דכשאין עולה לחובה ה"ה פסולה דאין חטאת באה נדבה, אלא שדוחק הוא דהשקו"ט בסוגיא האם כשר ועלו או לא הוא בנידון זה האם חטאת באה נדבה.

עוד יש לדחות ביאור זה דהנה יש לברר היאך דנה הגמ' בתחילה שתהא נמשכת להיות חטה"ע והא אין חטאת באה נדבה [ולא מסתבר דאיירי דווקא כשחייב חטה"ע דהא בסתמא המביאה חטאת ועולה החטאת קודמת לעולה וא"כ בד"כ בזמן הבאת העולה אי"צ את החטאת לחובתו] וא"כ שוב צ"ע היאך החטאת באה נדבה. ויעוי' במקד"ד (כח, ב) שעמד בזה וביאר דכל הכלל שאין חטאת באה נדבה היינו שאין בכח האדם להפריש חטאת בלא חטא אבל כל שנעשה ממילא שפיר יכול לחול קרבן חטאת. ויעוי' מש"כ בזה הקה"י סי' מ"ו [והעיר הר"י גנוט דלפי"ז צ"ב הלשון במתני' בקינים "פסולות" והא לכה"פ הוי חטאת דידה כשרה].

ובמשנת חיים הביא מהגרי"מ שביאר בזה עפ"י המבו' בכתבי הגר"ח (סי' ש"ע) לבאר שי' הר"מ (פ"ג משגגות ה"ג) שכשהביא חטאת חלב שאכל אמש על חטאת חלב שאכל היום כיפר ותמה הגר"ח מ"ש מהמבו' שם בר"מ מקודם שחטאת דם לשם חטאת חלב לא כיפר וביאר הגר"ח דבאמת שייך להעתיק החטאת מחטא על חטא וכל החיסרון בחטאת חלב לשם חטאת דם דלענין שינוי קודש אזלי' בתר שמו הראשון (מדין מוצא שפתיך תשמור) וכל שעושהו לשם חטאת דם ולא לשם שמו הראשון שהוא חטאת חלב הוי שלא לשמה. ולפי"ז אף שנמשכת הוי ש"ק משם הראשון שהוא עולה ופסולה.

אלא דהעיר שם דבשיטמ"ק דס"ו ע"א מבו' שגם להתירוץ קמא בגמ' שחטה"ע נמשכת להיות עוה"ע כשר ולא עלו ובזה לא שייך תירוץ הנ"ל שהוא מדין אין בה אלא מן החולין ולא התי' עפ"י הגר"ח שהפסול מדין שלא לשמה וצ"ע.

דף ס"ח ע"א

**מליקה פסולה לענין טומאת בית הבליעה**

**האם יש טומאת בית הבליעה בנפסל אחר המליקה**

**א.** מתני' כל הפסולים שמלקו מליקתן פסולה ואינו מטמא בבית הבליעה מלק בשמאל או בלילה וכו' פירש"י שמליקתן מטהרתן לפי שנפסלו בקודש ואהני מליקתן שאם עלו לא ירדו הילכך לא הוי נמי נבילה, ביאור דבריו דלהלן (דס"ט ע"א) ילפי' דכל מליקה במקדש מוציאה מידי נבילה מקרא ד"נבילה וטריפה" מה טריפה אינה מתרת את האיסור (ופירש"י אין טריפות המאורע בה מתיר שום איסור שהיה בה מתחילה) אף כל שאין מתרת את האיסור יצא מליקה שהיא לפנים הואיל והיא מתרת את האיסור (היינו שמתרת להקרב לגבוה) אין מטמא בגדים בבית הבליעה, ומעתה ביאור דינא דמתני' דכל שמועלת המליקה לדינא דעלו לא ירדו הו"ל מליקה המתרת את האיסור שאעפ"י שהיא פסולה מ"מ מוציאה מידי נבילה. [ושחיטת חולין בפנים וקדשים בחוץ ציינו בתוס' להסוגיא לקמן שאעפ"י שאינה מתרת את האיסור יש טעם אחר מ"ט אין מטמא בבית הבליעה][[3]](#footnote-3).

והנה דינא דמתני' הם בפסולים במליקה אולם בפסולים שבאו אחר המליקה לכאו' פשוט שהמליקה התירה את האיסור והוציאה מידי נבילה. ויעוי' בקר"א (דס"ח ע"ב) שתמה על מה שבאה המשנה לחדש שבחטאת שעשאה למעלה כמעשה עולה (היינו שהבדיל) יש טומאת בית הבליעה והא כיון שעשה סימן אחד הוכשרה להיות חטה"ע ויצאה מידי נבילה ומה ההו"א שהבדלת סימן שני תגרום שלא יהא טומאת בית הבליעה.

והנה על קו' הקר"א יש ליישב קצת דכיוון דלבסוף יש חיסרון בהמעשה המליקה צריך התנא לחדש שנחשב למליקה המוציאה מידי נבילה כיון שהמעשה המליקה עצמו נפסל, אולם יעוי' להלן (דס"ט ע"א) שהביאה הגמ' ברייתא "מלקה זר מלקה פסול הפיגול והנותר והטמא אין מטמאין בבית הבליעה" ויעוי' ברש"י שפירש החידוש דלא אמרי' שנעשה נבילה למפרע, וצ"ב דהתינח מליקת זר או פסול או שמלק במחשבת פיגול הוצרך התנא לחדש שאפי' מליקה פסולה זו מוציאה מידי נבילה אמנם בנותר וטמא שהם פסולים שבאו אחר שהוכשר צ"ע מ"ט הוצרך התנא להשמיענו שאין בו טומאת בית הבליעה.

וביותר יש לתמוה על שי' הר"מ (פ"ז מפסוה"מ) שכ' שהטעם שבנעשה נותר או טמא אין מטמא בבית הבליעה "שכל אלו פסולן בקודש" ומבו' מדבריו דלולי זאת אף שהוכשר יכול להפסל למפרע והוא צב"ט.

עוד יש לתמוה דהנה להלן (דס"ט ע"א) הביאה הגמ' ברייתא יכול תהא מליקה שהיא לפנים מטמא בגדים בבית הבליעה ת"ל נבילה וכו' ופירש"י דנידון הגמ' על עוה"ע דהא בחטה"ע גזה"כ דהותר לכהנים. אמנם בראב"ד (בתו"כ) ביאר הדרשא בחטה"ע ועי"ש בתירוציו מ"ט איצטריך לקרא והא הותר לכהנים וביאר (בתירוצו הראשון) דאיירי שאירע פסלות אחר שמלקה בהכשר ומבו' מדבריו דגם כה"ג היה הו"א שתהא מטמאה ואיצטריך לקרא שאין בזה טומאה. וצ"ב דכיון שנמלקה כדין אין בה טומאת נבילה ומ"ט איצטריך לקרא דמחמת הפסול אח"כ לא תחזור ותטמא.

ובאמת דלפו"ר יש ראיה מסוגיא ערוכה (לפירוש התוס' דפ"ד ע"ב) דגם במליקה בלא מיצוי כדין יש טומאת בית הבליעה, דהנה הסוגיא במעילה באה להוכיח כרב יוסף ששחיטת דרום הוי פסולו בקודש ותורף הראיה מהמבו' במתני' שלענין טומאת בית הבליעה הכלל הוא "פסולו בקודש" וא"כ כל השנויים במשנה לעיל שמטמאים בגדים בבית הבליעה חשיב פסולו בקודש. ובתוס' במעילה ביארו הראיה באופן ששינה במליקה אמנם בתוס' דפ"ד ע"ב ביארו תמיהת הגמ' מעוה"ע שעשאה למטה דמסקי' בגמ' לעיל דשני במיצוי ולא במליקה ומינה אייתי ראיה שמיצוי שלא במקומו (שהוא כשחיטת דרום) חשיב פסולו בקודש, ולפי"ז מבו' דכל שלא מיצה כלל חשיב אין פסולו בקודש [וכמו שביארו התוס' שם דעד הקבלה לא חשיב פסולו בקודש (וה"ה עד המיצוי בעוף) או אפי' להצד שבבהמה סגי בשחיטה מ"מ פסול במיצוי הוי כפסול בשחיטה שבו מוציא הדם מן העוף עי"ש] ומבו' בגמ' דהוא טעם שלא יהא ג"כ טומאת בית הבליעה והוא דבר הצ"ע דמאחר שנמלק כדין מ"ט תהא טומאת בית הבליעה.

ובאמת במנח"א (ח"ג עמ' לא) כ' דודאי כל שהיתה מליקה כדין ואח"כ לא מיצה אין מטמא בגדים ועי"ש שביאר דברי הגמ' במעילה [לפי שיטת התוס' בדפ"ד] דאי נימא שכששינה במיצוי חשיב כאין פסולו בקודש ואעפי"כ אין מטמא בבית הבליעה א"כ הכלל דמתני' דכל שאין פסולו בקודש מטמא לאו כללא הוא. [ואעפ"י דלרב יוסף כשלא מיצה הו"ל אין פסולו בקודש (דהא לא מיצה) ואין מטמא מ"מ לא איירי בזה מתני' והכלל נאמר על דיני המשנה]. אלא שעדיין יש להוכיח כחידוש זה משי' הר"מ הנ"ל שכל הטעם בנותר וטמא שאין מטמאין רק משום שפסולו בקודש ומבואר דכל שאין פסולו בקודש (כגון בלא מיצה להתוס') הוי נבילה ומטמא בגדים בבית הבליעה.

וע"כ צ"ל שהמליקה מתלא תלי וקאי דאם הועילה לבסוף להתיר יש להחשיבה מתחילתה כמליקה המתרת את האיסור וכל שלבסוף לא מיצה נמצא שהמליקה לא התירה האיסור ונעשית לנבילה, וחידוש הוא.

**האם דינא דמתני' אף לר"י ששחיטת לילה תרד**

**ב.** שי' רש"י ותוס' שדין "מליקה המתרת את האיסור" הגורמת שלא יהא טומאת נבילה תלויה בדין עלו לא ירדו שמחמת כן הו"ל מליקה המתרת את האיסור ומה"ט כ' התוס' דלפו"ר מתני' כר"ש דאית ליה דשחיטת לילה עלו לא ירדו דהא לר"י ששחיטת לילה תרד ה"ה מליקת לילה תרד ואין כאן מליקה המתרת את האיסור. אלא שדנו דשמא ר' יהודה מודה בעוף דכל שפסולו בקודש אם עלה לא ירד דהנך תלתא מיעוטי דלקמן בבהמה כתיבי.

[והוסיפו התוס' ומיהו על כרחין חד מינייהו בעוף דלא תימא כל פסולי העוף אם עלה לא ירד, לכאו' כוונת התוס' לכל הפסולים שאין פסולו בקודש כרובע ונרבע וכדו' ולפי"ז מבו' מדברי התוס' דאיצטריך קרא לרובע ונרבע ודלא כמ"ש לקמן (דפ"ד ע"א) דרובע ונרבע לא צריכי קרא. (וצ"ל לפי"ז בדבריהם או כביאור השיטמ"ק שם דנשפך ורובע ונרבע מחד קרא אתי או כדברי התוס' בנדה שנשחטה בלילה ויצא דמה ממעט מחד קרא ונשתייר קרא לרובע ונרבע.) והעיר הר"א שטרסברג דשמא אין כוונת התוס' דאיצטריך קרא לרובע ונרבע אלא כוונת התוס' דמבו' בסוגיא דמליקת זר לרב תרד (ואף ר' יוחנן הוצרך למקור מ"ט לא תרד) ומבו' שבעוף ג"כ יש פסולים שאם עלו ירדו [אף שאינם כרובע ונרבע] ולהא הוצרכו התוס' לבאר דע"כ חד מעוטא אזיל גם על עופות. אלא דיש להעיר דמנ"ל ללמוד שהתורה מיעטה עוף ברובע ונרבע (או במליקת זר וכדו') ולא בג' פסולים דר"י, וצ"ל דסברא היא דפסולים אלו הם פסולים גמורים שגם בעוף יחשבו כאין פסולו בקודש].

ובתוס' להלן דפ"ח ע"א איכא חידוש גדול דאפי' באופן שהמליקה התירה שיהא דינו שעלו לא ירדו אלא שאין יכול במציאות לעשות הזריקה מחמת שיהא דינו כירוד דינו כמליקה שאין מתרת את האיסור והדברים צ"ב. ומבו' משיטת התוס' דאי"ז דרגה במליקה שהיכא שמתירה איסור חשיבא מליקה אלא צריך שבפועל יהא בה תועלת לעשיית הקרבן ואל"ה הו"ל מליקה שהיא נבילה.

**בביאור הלח"מ בשיטת הר"מ**

**ג.** והנה שי' הרמב"ם דקיי"ל כר"י שג' פסולים אם עלה ירד [ולפי"ז מליקת לילה תרד] ואעפי"כ הביא הר"מ שמליקת לילה מטמא בגדים בבית הבליעה וצ"ע שיטתו הא אין כאן מליקה המתרת את האיסור. ויש בזה ד' דרכים באחרונים:

בלח"מ ביאר בשי' הר"מ דס"ל דדין מתני' לענין טומאת בית הבליעה הוא אפי' בפסולים שאם עלו ירדו. ובגרי"ז ביאר שי' הר"מ דס"ל היפך שי' התוס' הנ"ל דאף היכא דעלו ירדו כל שיש להחשיבו כפסולו בקודש הו"ל כמליקה המתרת את האיסור, ולפי"ז בשחיטת לילה ומליקת לילה שמבו' בגמ' ביומא (דכ"ח ודכ"ט) שדינה שתשרף מוכח שהיא פסולו בקודש והו"ל מליקה המתרת את האיסור. [והביא ראיה לדבריו מדברי הר"מ (פ"ז מפסוה"מ) שבנותר וטמא אין מטמא משום שפסולן בקודש]. ובקר"א (דס"ט ע"א) תמה על ביאור זה דעדין תקשי מש"כ בר"מ (פ"ג מפסוה"מ) כ' שמליקת זר לא תרד וכיון דפסק הר"מ כר"י שיצא דמה תרד משום דלא מהני בדם הכשר במק"א א"כ מ"ט מליקת זר לא תרד.

ויעוי' בלח"מ (שם) שעמד בזה וביאר וז"ל: והוא סובר דאפי' עבודת דם ילפי' מבמה אלא שאני התם גבי אם עלו דירדו בפרק המזבח מקדש דאיכא תלתא מיעוטי ומסתבר ליה לר"י לאוקמי חד מינייהו בדם דלא ילפי' מבמה כיון דאיכא מיעוטא אבל היכא דליכא מיעוטא ילפי' עכ"ל. וצ"ב דבתחילת דבריו נקט דהר"מ סובר בשי' ר"י שעבודת דם ילפי' מדמה ובהמשך דבריו ביאר דהג' מיעוטים באו ללמד שדם לא ילפי' מבמה וא"כ שוב צ"ע דמליקת זר שהוא דם לא נילף מבמה ותרד. ולכאו' כוונתו דילפי' רק ג' מיעוטים ולא מליקת זר אלא דצע"ט לפי"ז מ"ט זריקת זר לר"י תרד, ועוד צ"ב מה המעלה במליקה יותר מיצא דמה דלא ילפי' לה מהני מיעוטי.

עוד תמה הגרא"ז דלפי הלח"מ יהא הכשר דווקא בזר שיש לו הכשר בבמה ולהדיא בר"מ שכ' "זר וכל הפסולים" ומבו' דאפי' בע"מ וערל אף שאין להם הכשר בבמה, ועיי"ש שביאר שי' הר"מ עפ"י המבו' בתוס' בסוגין דלר"י ילפי' מליקת זר משחיטה ולפי"ז יש להכשיר גם ערל ובע"מ וא"ש המעלה של מליקת זר על יצא דמה דאעפ"י שהוא עבודת דם לא ירד כיון דמליקת זר משחיטת זר הו"ל דם מדם שגם לר' יהודה ילפי', אמנם עדין צ"ע מ"ט זריקת זר לא נילף משחיטה וצ"ע.

**ביאור שי' הר"מ להמקד"ד**

**ד.** במקד"ד ביאר שי' הר"מ עפ"י נידון המשנל"מ שבפסולים דר"י משילת האור לא תרד ולפי"ז מה שס"ל להר"מ שמליקת לילה אין מטמא בגדים בבית הבליעה אעפ"י שאם עלו ירדו דמ"מ הועילה המליקה לענין משילת האור. [ועדין צ"ע גם לשיטתו מ"ט מליקת זר לא תרד וצ"ל כמו שנתבאר לעיל דמליקת זר יש לו הכשר בשחיטה].

ולכאו' יש להביא ראיה משי' התוס' דלא ס"ל כהמשנל"מ דאל"ה מאי אכפ"ל שעלו ירדו הא עכ"פ מועיל לענין משילת האור. אמנם כבר נתבאר לעיל שי' התוס' (דפ"ח ע"א) דדווקא אם דינו לכתחילה להזרק (עכ"פ בעלו) חשיב כמליקה המתרת את האיסור אולם מה שדינו ב"לא יקנחנו" לא סגי, וענין "הלא יקנחנו" ביאר בחזו"א שהוא קצת זריקה שמועיל גם בפסולים כדין משילת האור ולפי"ז מבו' מתוס' דלא סגי בהיתר הקטרה של משילת האור להחשב מליקה המתרת את האיסור.

אמנם יש מקום לחלק בזה דכ"ד התוס' דווקא לענין הדם ובזה ס"ל דמה שנתקבל ע"ג מזבח ואין דינו להזרק לא חשיב כזריקה המתרת את האיסור אולם משילת האור דאימורים שדינו שאם פקע יעלנו לכתחילה שמא כה"ג חשיב זריקה המתרת את האיסור. אלא שהעיר הר"א פרקש דלפו"ר הר"מ איירי גם בחטה"ע והתם אין למזבח אלא דמה וע"כ ענין משילת האור דהמקד"ד היינו גם לענין התקבלות הדם במזבח, ולפי"ז מבו' להדיא דלא כהתוס' להלן.

**ביאור הגר"ח בשי' הר"מ**

**ה.** הגר"ח (פי"ד מפסוה"מ) ביאר שי' הר"מ דמליקת זר לא תרד משום דקי"ל כר"ג שגם לענין דם אמרי' עלו לא ירדו וכוונת הר"מ שלא ירד היינו הדם. והוא דוחק גדול בדברי הר"מ דלפו"ר איירי גם בעוה"ע לענין בשרה ולא רק לענין דמה [והעירו עוד מלשון הר"מ לא **ת**רד (והיינו הבשר והאימורים) ואי קאי על הדם הול"ל לא **י**רד וצ"ע]. עוד יש להעיר טובא שכ"ד הגר"ח דווקא לפי מה שחידש שהר"מ פסק כר"ג אולם הנו"כ והאחרונים נקטו בשי' הר"מ שפסק כר' יהושע (והארכנו בזה בפ"ט) ולפי"ז ע"כ אין לומר כביאור הגר"ח.

וביאור עיקר סברת הגר"ח דהנה כ' התוס' דלא יליף ר"י דם משום שהוא חמור ולפי"ז י"ל שס"ל להר"מ (לביאור הגר"ח) דכל החומרא בדם היינו לגבי מה שהוא מתיר של האימורים והבשר אולם הדם כלפי עצמו הוא כהאימורים שדינם באם עלו לא ירדו. ולפי ביאור הגר"ח א"ש מ"ט מליקת לילה אין מטמאה בגדים בבית הבליעה דהמליקה הועילה להתיר את הדם לדין עלו לא ירדו, והתוס' דס"ל להכריח בדעת לר' יהודה שיהא טומאת בית הבליעה (אי לא ס"ל בעוף כר"ש) משום דס"ל שגם הדם עצמו ירד.

[אמנם בשי' התוס' במנחות ד"ו ע"ב שביארו שהדם עצמו לר' יהודה לא יקנחנו לכאו' מבו' כהגר"ח וכמו שביאר הגרי"ז דמש"כ התוס' "לא יקנחנו" ולא כתבו כפשוטו שהדם עצמו לא ירד משום שכוונתם ליישב גם לר' יהושע שלא אמרי' בדם אם עלו לא ירדו. (ובחזו"א כ' דמהני "הלא יקנחנו" מדין משילת האור, אמנם בתוס' שם באו ליישב מ"ט לר"י לא ילפי' דם מבמה וביארו דהדם עצמו לא יקנחנו ומבו' מדבריהם שהוא טעם מ"ט לר' יהודה לא ירד ולא משום משילת האור ודו"ק)].

**ביאור האחרונים בשי' הר"מ**

**ו.** בתויו"ט ובקר"א ובליקו"ה ביארו שי' הר"מ עפ"י המבו' בתוס' בתירוצו הב' דאליבא דר' יהודה הג' מיעוטי דווקא בבהמה ולא בעוף ולפי"ז אש"ה מה דס"ל להר"מ שמליקת זר לא תרד ומה דס"ל שמליקת לילה אין מטמא בגדים בבית הבליעה. והעיר המנח"א שהוא מדוקדק בדברי הר"מ שכל "השוחט בהמת קדשים בלילה וכו'" ומבו' שדווקא שחיטת בהמה בלילה תרד ולא מליקת עוף בלילה.

**האם דינה דמתני' כר' יהושע שבדם אין קידוש מזבח**

**ז.** והנה יש לברר היאך נוקי מתני' כר' יהושע שאין קידוש מזבח בדם וא"כ אין כאן מליקה המתרת את האיסור. ולשי' הר"מ (לביאור הגרי"ז) שהוא תלוי ב"פסולו בקודש" א"ש דמתני' כר' יהושע ואעפ"י שהדם ירד מ"מ כיון שפסולו בקודש הו"ל זריקה המתרת את האיסור.

אמנם בתוס' דפ"ח כ' דלא יקנחנו לא סגי כדי שיחשב כמליקה המתרת את האיסור[[4]](#footnote-4). וביאור דבריהם לשיטתם שם דאפי' אם המליקה התירתו שאם עלו לא ירדו אלא שיהא חיסרון הכ"ת לזרוק מחמת שיהא ירוד חשיב כמליקה שאין מתרת את האיסור וא"כ ה"ה מה שמתקבל בדיעבד ואין דינו לזריקה אין חשיב כמליקה המתרת את האיסור, ולפי"ז מתני' דלא כר' יהושע. אמנם החזו"א (יט, ה) תמה טובא בזה והכריח לשנות גירסת התוס' ועי"ש שלפי"ד א"ש מתני' גם כר' יהושע.

**דס"ח ע"ב**

**בירור ב' ביאורי התוס' בביאור "פסולו בקודש"**

**א.** נחלקו הראשונים בביאור דברי רש"י מהו "פסולו בקודש" דברש"י פירש משבאו לעזרה ובתוס' חלקו ע"ד וביארו דכל שנתקדש בשחיטה (או גם בקבלה) ואח"כ נפסל חשיב פסולו בקודש, עוד הביאו שם בהג"ה לפרש דפסולו בקודש היינו כל שיש לו הכשר במק"א.

אלא דאף שמצינו שנחלקו מהו הביאור ב"פסולו בקודש" מ"מ מבו' מדברי התוס' דגם לפירושם הראשון הטעם שבפסולים בשחיטה [בלילה או מליקה בשמאל או בזר (לחד מ"ד)] אם עלו לא ירדו (אף שלא נתקדש עדין בשחיטה) משום שיש לו הכשר במקום אחר, ומאידך גם לביאור ההג"ה שביאור "פסולו בקודש" היינו הכשר במק"א הא דנשפך דמה עלו לא ירדו אעפ"י שאין לו הכשר במק"א הוא משום שנעשה השחיטה כהוגן, נמצא לפי"ז דכולהו מודו שיש ב' אופנים להחשיבו לפסולו בקודש או שנעשה שחיטה כהוגן או שיש לו הכשר במק"א וא"כ אין כאן אלא פלוגתא בביאור הלשון "פסולו בקודש" ולא ביסוד הדין כלל.

ויש להעיר ע"ז טובא דא"כ מה האריכו התוס' בהג"ה להביא ראיות מהנתבאר בסוגין דבעי' הכשר במק"א ומהא דבע"מ לא ירד משום שיש לו הכשר לר"ע דוקין שבעין הא ודאי גם להפי' הראשון יש אופנים שהוא מדין הכשר דמקום אחר. וביותר צ"ב מש"כ חזו"א (יט, ) על דבריהם וז"ל: **עיקר ראייתם** וכו' וצ"ב איזה "ראיה" הביאו התוס' לדבריהם, הא לא פליג ההג"ה אלא בביאור הלשון "פסולו בקודש". עוד יש לדקדק קצת דלפירוש קמא כ' שיסוד הנידון "שאירע פסול משנשחט וכו'" ולפירוש בתרא שביארו החיסרון בנשפך כ' "משום שתעשה כל השחיטה **כהוגן**" ומבו' שהדגישו לפי' זה דווקא שצריך שתהיה השחיטה בכשרות. [עוד יש להעיר קצת על דקדוק דבריהם שהקשו לר"י בשחיטת דרום דמ"ש משלא לשמה דפסח וחטאת דלפי' קמא בתוס' תמיהתם דדרום כשר בכל הקדשים ולפי' בתרא תמיהתם שיש לו הכשר במקום אחר].

ומטו ביה מדרשא לומר דודאי אי"ז פלוגתא בהלשון גרידא אלא חלוקים ביסוד הגורם שיחשב כפסולו בקודש [מלבד הנפק"מ שיש ביניהם וכדלהלן], דלפי' הא' בתוס' הגורם שיחשב לקרבן הוא מה שנתקדש להקרבה ומה שהוצרכה הגמ' לסברת "הכשר במק"א" היינו כדי לבאר מ"ט גם בפסולים בשחיטה חשיב כפסולו בקודש וענין ההכשר במק"א גורם שמה"ט השחיטה תחשב לשחיטה משא"כ לפי' ההג"ה ענין ההכשר במק"א הוא שמה"ט הפסול בקרבן אינו פסול גמור ויכול הוא להתקבל בקודש.

ולפי"ז א"ש מש"כ החזו"א דעיקר ראיית ההג"ה לפירושו ממה שבדוקין שבעין לר"ע אם עלה לא ירד משום שיש לו הכשר במקום אחר, וביאור הדברים דלהפי' הא' שבתוס' צ"ב מ"ט הכא חשיב בפסולו בקודש דהא לא נתקדש בשחיטה [והכשר במק"א מועיל רק לגרום שמה"ט הפסול בשחיטה אינו פסול גמור ושיך להחשיבו לעבודה] וא"כ לדידהו צ"ב מ"ט מועיל ההכשר במק"א לר"ע משא"כ לההג"ה א"ש דכיון שהוא פסול המתקבל בקודש במקום אחר ע"כ אינו פסול גמור ושיך בו דינא שאם עלו לא ירדו.

ואיכא נפקותא להנ"ל בין הביאורים האם בפסול שאחר שחיטה בעי' שיהא לו הכשר במק"א, והעירו להביא ראיה לזה דהנה התוס' בנדה דמ"א (ד"ה שהיה) כ' דהטעם שיצא דמה לר"ש לא ירד משום שיש לו הכשר במקום אחר. וצ"ב מ"ט הוצרכו לזה הא פסולו אחר שחיטה, אלא שהתוס' שם להדיא ביארו ענין פסולו בקודש כההג"ה ומה"ט ס"ל שגם פסול אחר שחיטה בעי' שיהא לו הכשר במקום אחר[[5]](#footnote-5). עוד העירו להביא נפק"מ בזה למש"כ התוס' דק"ט. בחסרה המנחה בין קמיצה להקטרה אי לא דיינינן החיסרון כבע"מ האם יהא דינו שאם עלו לא ירדו, דלשי' ההג"ה כיון שאין לו הכשר במקום אחר אעפ"י שנפסל אחר קמיצה לא יהא נידון כפסולו בקודש.

**ביאור שי' ההג"ה שבתוס' בדין נשפך דמה**

**ג.** ועדין יש לברר מ"ט לההג"ה בנשפך דמה כשר אעפ"י שאין לו הכשר במקום אחר ומה מועיל מה שהיתה שחיטה כהוגן, וביארו בזה בתרי אנפי או שכוונת התוס' דמשום שהיתה שחיטה כהוגן א"כ אין פסול באימורים ומה"ט אי"צ שיהא להאימורים הכשר במק"א כדי שיהא דינם באם עלו לא ירדו [ולפי"ז מש"כ התוס' שהיתה שחיטה כהוגן היינו לבאר מ"ט אין פסול באימורים ואי"ז טעם הגורם להכשירם, והוא דוחק בכוונת התוס'], עוי"ל כמבו' בשיטמ"ק דכ"ז שכ' וז"ל: י"ל דכיון דשחיטה שהיא עבודה ראשונה עשויה בהכשר הכשר במקום אחר קרינא ביה עכ"ל מבו' מדבריו שהגורם שלא נדונו כפסול גמור הוא בא' מב' פנים או שמצינו להפסול הכשר במק"א הגורם שלא יהא פסולו גמור. או משום שהיתה שחיטה כהוגן דכה"ג שכבר נתקדש בשחיטה הפסול אינו פסול גמור. ובזה מדוקדק מש"כ התוס' דווקא לביאור זה הואיל והיתה שחיטה "כהוגן" דבין אם ביאור דברי התוס' דהטעם משום שאין כאן פסול בקרבן ובין אם הביאור משום שע"י השחיטה כשרה חשיב כיש לו הכשר במק"א היינו דווקא בשחיטה כשרה. [ולפי"ז אם יהא שחיטה בלילה ואח"כ נשפך דמה לא יועיל השחיטה להחשיבו כהכשר במק"א כיון שהיתה שחיטה פסולה ודו"ק].

**בירור שי' ר' יהודה לפי' קמא דהתוס'**

**ד.** ויש לברר במה פליג ר' יהודה, ולפי' ההג"ה יסוד פלוגתתם איזה הכשר במקום אחר מהני [וכפי כל כללי התוס' ואכמ"ל (ויבו' להלן אי"ה)] אמנם לפי' קמא דהתוס' יש לברר טעמא דר"י. ולפו"ר ר' יהודה פליג על עיקר סברת ר"ש וס"ל שאין ה"פסולו בקודש" גורם אלא בעי' שיהא לו הכשר במקום אחר ומה"ט נשפך דמה אם עלה ירד.

אמנם י"ל דלפי' קמא דהתוס' גם לר"י ענין פסולו בקודש היינו שנתקדש בשחיטה אלא שס"ל דהמיעוט דנשחטה בלילה בא לחדש דכל שהיה פסולו בשחיטה לא מועיל ההכשר במק"א ומה"ט גם שמאל פסול. ומה שממעט יצא דמה ונשפך דמה היינו שהם מיעוטים מיוחדים שמיעטה תורה אופנים אלו (ואולי משום שחסר בעצם השֵם קרבן כה"ג וצ"ע). ואי נימא הכי א"ש מה שהוצרך ההג"ה לחלוק על דבריהם ולהוכיח מסוגית הגמ' דידן דהגמ' הביאה ברייתא לבאר שי' ר' יהודה והתם מבו' שטעמא דר"י משום הכשר במק"א ולא סגי במה שנתקדש בשחיטה. ולכאו' צ"ל בשי' הפי' קמא דהתוס' כמו שביארנו דר' יהודה פליג בהא גופא וס"ל דהכלל הוא הכשר במק"א אלא משום "פסולו בקודש".

**דס"ט ע"א**

**בדין מליקה המוציאה מטומאת בית הבליעה**

**ביאור הדרשא דמליקה בפנים מוציאה מידי נבילה**

**א.** בגמ' יכול תהא מליקה שהיא לפנים מטמא בגדים בבית הבליעה וכו' הא נמי נבילה הוא וכו' פירש"י נהי שהותרה מליקת חטה"ע לכהנים מגזה"כ דלכל חטאתם וכו' עולה שלא הותרה להם תטמא בבית הבליעה, מבו' מדברי רש"י דלחטאת לא איצטריך קרא, וכן מבו' בראב"ד בתו"כ שביאר הדרשא דהסוגיא גם בחטה"ע ותמה דהא הותרה לכהנים והוצרך לבאר בכמה אנפי אמאי איצטריך לגזה"כ. אמנם בקר"א כ' דקצת נראה דבכל מליקת קדשים קאמר ואעפ"י שהותרה לכהנים ולמזבח שמא טומאתה לא בטלה, וכ"ה בכתבי הגרי"ז.

ובביאור שי' רש"י והראב"ד י"ל עפ"י המבו' להלן בגמ' דטומאת בית הבליעה תלויה במי שיש בו איסור נבילה (דס"ט ע"ב בסה"ע) וא"כ כל שהותר האיסור לכהנים יש בו טומאת בית הבליעה, ומאידך הקר"א והגרי"ז נקטו דכיון שיש איסור לזר יש להחשיב זאת כנבילה שיש בה איסור ששייך בה טומאת נבילה. ובראב"ד מבו' (בתירוצו הג') דהו"א דלזר יהא טומאת נבילה מבו' בדבריו דהו"א שיהא טומאה לזרים ולא לכהנים [ובהערות לקר"א העיר שדבריו מובנים יותר להצד שטומאת בית הבליעה היא טומאת אכילה ולא טומאת מגע (עי' לקמן באריכות) דכה"ג י"ל דכלפי אכילה מסוימת נתחדש שאי"ז מטמא].

אמנם בעיקר הנתבאר בטעם רש"י שהטומאה תלויה באיסור יש לדון טובא דיעוי' בתוס' (ע"ב ד"ה ר"י) שהכריח שאין הכלל אם יש איסור אלא אם יש במינו איסור ולפי"ז הכא יש לדון אם חשיב כאין במינו אסור וצ"ע.

**הטעם שאין חיסרון ממשקה ישראל**

**ב.** והנה בין לפירש"י דהסוגיא איירי בעוה"ע ובין להאחרונים שביארו דהסוגיא איירי גם בחטה"ע יש לעי' אמאי איצטריך לקרא והא ע"כ אי"ז נבילה דאל"ה יהא בזה חיסרון "ממשקה ישראל", ועמד בזה הרש"ש ועיי"ש מש"כ בזה.

וציינו בזה לדברי מהרש"א (חולין ד"צ ע"א) שעמד בזה וביאר דחשיב ממשקה ישראל כיון דנאכל לכהנים בחטה"ע עוד כ' לתרץ דמצוותו בכך. וכתרוצו הא' מבו' גם בקר"א (דס"ה ע"א) שתמה ע"ד התוס' שם שדנו דשמא מליקת חטה"ע בסכין דא"כ עוה"ע יהא חיסרון שאי"ז ממשקה ישראל כיון דלא מצינו מליקה הנאכלת [ביאור דבריו דס"ל כתי' א' במהרש"א דכ"מ שיש להחשיבו ממשקה ישראל רק משום שנאכלת בחטה"ע לכהנים ואי נימא שהתם היא ע"י סכין ובעוה"ע היא בעצמו של כהן א"כ לא מצאנו מליקה כזאת הנאכלת ואי"ז ממשקה ישראל].

וצ"ע מ"ט נדחקו בזה הא לגבי חלב ודם מבו' בגמ' דהטעם שאין בזה חיסרון "ממשקה ישראל" כיון דמצוותו בכך וא"כ גם במליקה נימא כן וצ"ע.

**דס"ט ע"ב**

**טומאת בית הבליעה התלויה באיסור נבילה תמיהת התוס' דנבילת עוף קדשים לא תטמא**

**א.** בגמ' דתניא ר' יהודה אומר יכול תהא נבלת עוף טמא מטמא בגדים בבית הבליעה ת"ל "נבילה בטריפה לא יאכל" מי שאיסורו משום בל תאכל נבילה וכו' ותמהו התוס' (בד"ה ר' יהודה) מהא על דינא דר' יהודה במתני' שמליקת עוף טריפה מטמא בבית הבליעה והא אפי' לא נמלקה אלא היתה נבילה גמורה לא תטמא כיון דלא חייל איסור נבילה אלא אאיסור קדשים. והקשו האחרונים דהא כשנתנבלה הו"ל קדשים שמתו ופקע איסור קדשים ושפיר חייל איסור נבילה, ויעוי' בעול"ש שביאר דאף שמעילה ליכא מ"מ איסור תורה איכא, וכבר נחלקו בזה רש"י בקידושין דנ"ז ע"ב ואכמ"ל.

**בתמיהת הגרעק"א על קו' התוס'**

**ב.** ובעיקר תמיהת התוס' תמה הגרעק"א דהא איסור נבילה הוי מוסיף על איסור קדשים [ועי"ש שמצא שעמד בזה בשעה"מ פי"ז מהא"ב], וביאר דצ"ל בכוונתם באופן שהיתה טריפה דכה"ג אין הנבילה איסור מוסיף לגבוה.

ויעוי' בעול"ש שעמד בתמיהת הגרעק"א והוסיף ואין לומר דבלא"ה אסורה לגבוה משום טריפה דא"כ הו"ל להקשות דאין נבילה חל על איסור טריפה. [ביאור הדברים דלפי הבנת התוס' דאפי' בשלא חל איסור נבילה משום אאחע"א אין טומאת נבילה א"כ כל טריפה לא יחול בה טומאת נבילה כשנתנבלה דהא אין איסור נבילה חל על איסור טריפה (כמבו' בסוף דברי התוס' עייש"ה) אלא די"ל דלא תמהו התוס' מהא משום די"ל דאה"נ (והו"מ לאקשויי דא"כ איצטריך קרא דטריפה ודו"ק) וע"כ תמהו רק מהמבו' במתני' דלר"י במליקת טריפה יש הוי נבילה והא אפי' נתנבלה אין בה טומאה, ומ"מ תמה בעול"ש דאם האיסור נבילה לא חל משום הטריפה הו"ל להתוס' להקשות דאין האיסור נבילה חל מחמת הטריפה].

ויעוי' בעול"ש שביאר דס"ל להתוס' דאיסור נבילה חל על איסור טריפה וכדאמר לקמן התורה אמרה וכו' ופירש"י לחייב על האוכלו וכו' ומשמע דחייב על כולם ומה"ט תמהו דאין איסור נבילה חל על איסור קדשים ואי"ז מוסיף מחמת הטריפה. [וצ"ל לפי דבריו דאף שמתמיהת התוס' בסוף דבריהם מבו' שאיסור נבילה לא חל על איסור טריפה היינו דווקא למה שבאו ליישב הסוגיא קודם שהביאה הגמ' דמהאי קרא ילפי' שאיסור נבילה חל על איסור טריפה וחלב ודו"ק].

ויש להעיר טובא ע"ד היכן משמע ליה ברש"י שאיסור נבילה חל על איסור טריפה ולכאו' כוונת רש"י בדברי הגמ' שאיסור טריפה חל על איסור חלב **או** איסור נבילה חל על איסור חלב ואין ראיה מדבריו שטריפה שנתנבלה יש בחלבה ג' איסורים וצ"ע. [ויעוי"ש שהוסיף להקשות על ביאור זה דאף שחל האיסור נבילה מ"מ יהא טומאת בית הבליעה משום טריפה, אלא שביאר דכ"ז דווקא לרש"י שמצינו איסור טומאה משום טריפה אולם לתוס' אין האיסור משום טריפה אלא משום נבילה וע"כ בעי' שיהא בה איסור נבילה ויבו' להלן.]

**טומאת בית הבליעה בטריפה**

**ביאור שי' רש"י בטריפה שנשחטה**

**א.** בגמ' אמר ר' יהודה טריפה למה נאמרה אם טריפה חיה וכו' שי' רש"י שאם טריפה אינה חיה הרי היא נבילה בחייה ואם טריפה חיה מסברא לא שייך בה טומאת נבילה אלא שדרשת ר' יהודה "להביא טריפה ששחטה שמטמאה" אין הכוונה שהשחיטה אינה מועלת בה וממילא היא נבילה אלא הביאור שטריפתה מביא עליה טומאה שאם תלש ממנה בשר (אפי' בלא גידים ועצמות[[6]](#footnote-6)) וכיון שהו"ל טריפה שיש בה טומאה מה"ט אין השחיטה מועלת להוציאה מהטומאה שחלה מחמת היותה טריפה [וצריך להוסיף בזה דאין החיסרון שאין השחיטה מועלת לטומאה שחלה דהא למ"ד טריפה חיה אין נטמא אלא בשר הפורש וכלפיו לא היה מליקה ומ"ט כלפי העוף שנמלק לא יועיל שלא יהא בו טומאה, אלא הכוונה שנתחדש בקרא ששם טריפה שחל מחיים שהוא הגורם שיהא טומאה לכשיפרוש ואינו ניתר ע"י שחיטה ומה"ט כשנשחטה ומתה יהא בה טומאה].

העולה מדברי רש"י דבאמת גם בעוף טריפה הדין הוא כמו בבהמה שהשחיטה מוציאה מידי נבילה אלא שחידשה תורה שיש בה טומאה מחמת טרפותה והשחיטה לא מתירה הטרפות.

אמנם בראב"ד בתו"כ מבו' כמ"ש דחידשה תורה שאין השחיטה בעוף טריפה מועלת להוציא מידי נבילה ומה"ט יש בה טומאת בית הבליעה.

**שי' ביאור ב' השיטות בתוס' בביאור הסוגיא**

**ב.** בתוס' תמהו על פירש"י דודאי גם למ"ד אינה חיה אינה מטמאה בחייה, ובקר"א הוסיף להקשות אטו מי נימא דהקרא שהביאה הגמ' ששחיטת טריפה מוציאה מידי נבילה היינו דווקא למ"ד טריפה חיה, וע"כ פירש הר"ר חיים דודאי גם למ"ד אינה חיה אין בה טומאת נבילה בחייה אלא דווקא כשיתלוש ממנה ולמ"ד טריפה חיה מסברא אין בה טומאה אפי' כשיתלוש אלא דלא נתברר בשי' התוס' מה נתחדש למסקנא האם כרש"י או כהראב"ד. [ועי' בקר"א שדחק גם בשי' רש"י כפירוש הר"ר חיים].

עוד הביאו התוס' דיש לפרש אי טריפה חיה היינו אם איירי בטריפה כשעדיין בחיותה וכו' והנה לפירוש זה ס"ל להתוס' שכל שהיא בחייה ליכא למ"ד שאם יתלוש בשר יהא בו טומאת נבילה ולפי"ז מוכרח שגם אליבא דאמת גם אם נדון שנתחדש בה טרפות לא יהא דינא שכשיתלשו ממנה יהא בה טומאה מחמת טרפותה וע"כ ביאור סוגית הגמ' כהראב"ד דלא מהני השחיטה להוציאה מידי נבילה.

**שחיטת בהמה טריפה המוציאה מידי נבילה**

**ג.** והנה כדברי הראב"ד לענין שחיטת עוף טריפה מצינו גם בשחיטת בהמה טריפה (לדברי הגר"ח), דהנה נתבאר בגמ' דילפי' מקרא ד"וכי ימות מן הבהמה" דמקצת בהמה מטמאה ומקצת בהמה אינה מטמאה ואיזו זו טריפה ששחטה, ובפשטות ילפי' מהאי קרא דשחיטה מועלת בטריפה להוציאה לגמרי מידי נבילה אלא דאיכא עלה איסור משום טריפה, אמנם בחי' מרן רי"ז הלוי (במכתבים) הביא יסוד הגר"ח דבטריפה אין השחיטה מתירה לאכילה [עיי"ש ראיותיו מבן פקועה ומדמיון הר"מ לשחיטת נכרי] ומבו' דגם בבהמה אין השחיטה מתרת מאיסור נבילה [ועל איסור נבילה זה הזהירה התורה בלאו דטריפה (קה"י חולין סי' כ')] אלא שהוא גזה"כ לענין טומאה שהשחיטה מוציאתו מידי נבילה ולפי"ז א"ש מה דס"ל לר' יהודה דלגבי עופות נתחדש בגזה"כ שאין השחיטה מטהרת טריפתה מטומאתה לגמרי [ועי' בכתבי הגר"ח (אות שע"ד) שהביא ראיה נפלאה לדברי הגר"ח ממש"כ הר"מ פי' ממאכ"א שטריפה מצטרפת לנבילה ומבו' שלגבי איסור אכילה הטריפה בנבילה אעפ"י שנשחטה].

**ד"ע ע"א**

**בגדר טומאת בית הבליעה**

**חידוש הגר"ח בשי' הר"מ שאינה "טומאת אכילה"**

**א.** בגמ' חד לשיעור אכילה בכזית וחד לשיעור אכילה בכא"פ, סד"א הואיל וחידוש הוא בכא"פ נמי ליטמא קמ"ל. בר"מ (פ"ג מאה"ט ה"א) כ' וכיצד הוא טומאתה אינה מטמאה לא במגע וכו' אלא בתוך בית הבליעה שנאמר "וכל נפש אשר תאכל וכו'" וזה שנאמר "תאכל" לתת שיעור לטומאתה בשיעור אכילה שהוא בכזית עכ"ל. ותמהו האחרונים על מה שהשמיט הר"מ הדין דבעי' שצריך שיאכל בכא"פ. ולפום פשוטו יש ליישב כמ"ש בחזו"א (בגליונות הגר"ח) דבגמ' מבו' דבלא קרא הו"א אפי' ביותר מכא"פ משום שחידוש הוא וע"כ צריך קרא דבעי' בכא"פ, וא"כ לפי האמת שדינו באכילה בכא"פ לא הוצרך הר"מ להזכיר שדינו בכא"פ כיון שכך הוא דין כל אכילה.

ובגר"ח כ' לחדש דאף שבסוגין מבו' שטומאת בית הבליעה באה ע"י "מעשה אכילה" ומה"ט בעי' מעשה אכילה בכא"פ מ"מ הר"מ ס"ל שהוא טומאת מקום (ועיי"ש שביאר שהר"מ נסמך על הספרא בזה). ועיי"ש שהכריח הדברים מהא שסיים הר"מ מקום הטומאה [ותורף דבריו שאין מטמא בתוך הפה אלא בתוך בית הבליעה] ואי נימא שהטומאה משום המעשה אכילה אין כאן מקום שנעשית בו האכילה ועוד דבאכילה בתורה רק אחר בית הבליעה חשיב אכילה ולא "בתוך בית הבליעה" [ועיי"ש עוד דקדוקיו בדברי הר"מ והכרחו מדינא דאביי שטומאת בית הבליעה בבית הסתרים אעפ"י שאינו בלוע], ולפי"ז חידש דלשי' הר"מ אין טומאה בשיעור אכילה בכא"פ אלא צריך שיהא שיעור הטומאה בב"א.

אמנם החזו"א בגליונות שם תמה עליו וכ' דודאי אין מטמא במקום שאינו נחשב כבלוע אלא מה שעבר את הקו שעל ידו זה נחשב לבלוע נטמא דאי מטמאה במקום דמצי לאהדורא א"כ כי הדרא ולא בלעה נמי יטמא. עוד תמה החזו"א בגליונות שם מ"ט איצטריך לקרא לרבות את השותה הא לא נאמרה אכילה אלא לשיעורא ולא דבעי' "מעשה אכילה" וא"כ ודאי שגם שתיה תטמא.

**ביאור הקה"י שאפי' ביותר מכא"פ מצטרף**

**ב.** ובקה"י (טהרות סי' מ"ד) כ' לבאר ע"ד הגר"ח שהוא טומאת מקום אלא שדין הוא שצורת המגע הוא ע"י מעשה אכילה, ובזה ביאר מה שצריך גזה"כ לשתיה והביא שם עוד כמה ראיות שיש דין שיהא מעשה אכילה (מהנידון האם מקצתו בחוץ הוי אכילה, ומכריכת סיב וכדו').

ועי"ש שהוסיף לבאר המבו' בר"מ שנבלת עוף טהור אינה מטמאה רק כשנפסל מאכילת כלב ואי נימא שטומאתו משום אכילה מ"מ לא סגי בנפסל מאכילת אדם, וע"כ שהטומאה משום טומאת מקום אלא בעי' שתהא צורתו ב"מעשה אכילה" וע"כ כלפי דיני צורת המעשה קפדינן שיהא מעשה אכילה אולם כלפי דיני החפצא אין צריך שיהא באוכל וע"כ מטמא עד שיפסל מאכילת כלב.

אלא דגם לביאור הקה"י עדיין תקשי מה מועיל בכא"פ הא הוא טומאת מקום. ובאמת דבקה"י שם הוסיף להקשות דגם אי נימא שהטומאה מחמת ה"מעשה אכילה" תיקשי מ"ט שייך צירוף בכא"פ דהתינח באיסור אכילה יש לצרף הכל לאכילה אחת לאסור ולחייב עליה אבל בקבלת טומאה שענינו שהאדם מקבל טומאה מהנבילה היאך יקבל טומאה מב' חצאי זיתים נפרדים שאינם שייכים זל"ז. עוד תמה שם הקה"י מכל הסוגיא ביארה דסד"א דחידוש הוא ויהא סגי אפי' בפחות מכא"פ הא אדרבא הו"ל לגמ' לומר דסד"א דבעי' שיהא בכ"א וחידשה תורה דסגי בכא"פ.

וע"כ הביא שם הקה"י חידוש החת"ס (או"ח סי' ק"מ) והרש"ש (נדה דמ"ב) ואו"ש (פ"ג ממאכ"א) דאין הם מצטרפים לטמא אא"כ היו שניהם יחד בבית הבליעה. אלא שצע"ט לדבריהם מ"ט בעי' לצירוף של אכילה בכא"פ. ועיי"ש שביאר עפ"י דרכו דאי"ז טומאת מקום גרידא אא"כ בא ע"י "מעשה אכילה" ע"כ בעי' שיגיעו ב' החתיכות למקום ע"י מעשה אכילה תוך כא"פ המצרפם ומטמאים מכח היות שניהם בבית הבליעה. [ועיי"ש שביאר שענין צירוף זה בעי' דווקא למ"ד בלוע הוי וע"כ בעי' שיצטרפו אבל למ"ד בית הסתרים מצטרפים אפי' ביותר מכא"פ קודם הבליעה וע"כ הר"מ לא הצריך שיהא בכא"פ. ולפי"ד הקה"י שי' הר"מ היפך שי' הגר"ח דבעי' בב"א אלא מהני אפי' ביותר מכא"פ, וקצת צ"ע דהר"מ סתם האי דינא ודו"ק וצ"ע].

**ביאור ה"ברית אברהם" בדין טומאת בית הבליעה**

**ג.** ובס' ברית אברהם ביאר ענין טומאת בית הבליעה דאי"ז טומאה הבאה מכח שהחפצא טמא אלא דאעפ"י שאין בזה טומאת נבילה מ"מ חידשה תורה שההתעסקות באכילתה מטמאת [דוגמא לדבר מהתעסקות הכהן בפרים הנשרפים או בפרה אדומה שהוא טמא ולא מכח שמטמא מהחפצא] וראיה גדולה מסברא לזה דלהא מצינו חפצא דטומאה שאין בה כלל טומאת מגע כ"א טומאה באופנים אחרים וע"כ שאין החפצא טמא אלא שאכילתה מטמאת וע"כ בעי' בזה גדרי אכילה.

וראיה גדולה לזה [שיעורי הגרי"ג ב"ב ד"כ] ממתני' באהלות שנבלת עוף טמא ממעט בחלון ודין הוא שחפצא דטומאה אין חוצץ בפני הטומאה, ולהנתבאר שאין הנבילה עצמה חפצא דטומאה א"ש שאין ממעטת בחלון.

**ד"ע ע"ב**

**בדין מליקת אווזין ותרנגולים אליבא דר"מ**

**בפלוגתת האמוראים בביאור שי' הר"מ**

**א.** בגמ' אמר ר' יוחנן לא טיהר ר"מ אלא בתמימין אבל בבע"מ לא, ור"א אמר אפי' בע"מ אתמר נמי אמר רב ביבי אמר ר"א מטהר היה ר"מ בבע"מ ואפי' באווזים ותרנגולים. ופירש"י דלא בני מזבח הן ובלבד שיהיו קדשים בפנים וכבר תמהו השיטמ"ק והקר"א דהא אווזים ותרנגולים אין להם אלא קדושת דמים ויש להם פדיון והיאך שייך מליקה בגוויהו, וע"כ כ' הקר"א והשיטמ"ק דע"כ לר"מ גם מליקת חולין מוציאה מידי נבילה, וכן מבו' מתוס' שביאר המשנה בטהרות דמליקתה מטהרתה היינו בכל עופות דרישא ואפי' בחולין.

והנה לעיל דס"ח ע"א פירש"י דהברייתא שלמדה מ"נבילה טריפה" דבעי' מליקה המתרת את האיסור ופירש"י שם דהברייתא כר"מ [דהא לר"י ילפי' מינה (דס"ח ע"ב) דרשא אחרת] וצ"ע הא אי"ז שייך בחולין ובאווזים ותרנגולים וע"כ כ"ד רש"י רק למ"ד בסוגין דלא הכשיר ר"מ אלא בתמימים אולם למאן דהכשיר אפי' בבע"מ ובחולין ובאווזים ותרנגולים ע"כ האי ברייתא לא אזלא כר"מ אלא כר' יוסי דדווקא שחיטת טריפה מטהרת מק"ו ולא מליקה משום דין ודו"ק.

**האם דינא דמתני' שמליקת בע"מ הוי נבילה אתי כר"מ**

**ב.** והנה מבו' במתני' דבע"מ שיבשה גפה ונסמית עינה וכדו' אין מליקתה מוציאתו מידי נבילה, ופשוט דלמ"ד מטהר ר"מ אפי' בבע"מ ואווזים ותרנגולים מתני' דלא כר"מ אולם לאידך מ"ד יש לדון האם לר"מ יהא בזה טומאת בית הבליעה ולכאו' לא גרע מטריפה דאעפ"י שעלתה תרד המליקה מוציאתו מידי נבילה. ויעוי' בקר"א (ס"ט ע"א) שכ' דלהאי מ"ד יש לחלק בין בע"מ שניכר פסולם לטריפה שלא ניכר פסולה. ויש להעיר דלפי"ז רובע ונרבע וכל הני שאם עלו ירדו ואין ניכר פסולם המליקה תוציאם מידי נבילה וחידוש הוא. ונראה דגם להקר"א כ"מ שדימה בע"מ לטריפה (לולי החיסרון שנראה פסולו) היינו משום ששניהם הם חיסרון בגוף הקרבן וכיון שנתחדש בטריפה ה"ה בבע"מ (לולי סברא הנ"ל) אולם פסולים אחרים אין ללמוד מטריפה שמליקתם תוציא מידי נבילה.

ובהערות לקר"א הביא שכ"ד הקר"א הם לשיטתו דאליבא דר"מ מליקת טריפה אם עלתה תרד ומה"ט הוצרך לחילוק הנ"ל אולם בשיטמ"ק (דס"ט ע"א אות ו') ביאר סוגית הגמ' "מה טריפה שאינה מתרת את האיסור" וז"ל: פי' שאם עלתה תרד יצאת מליקה פסולה וכו' [ודלא כפירש"י שפי' אין טרפות המאורע בה מתיר שום איסור] ותמה השיטמ"ק וז"ל: וא"ת לר"מ דאמר מלק ונמצאת טריפה אינה מטמאת וא"כ אית ליה דלא תרד וכו' מבו' מדבריו דהגזה"כ שאינה מטמאת מלמד שהועילה המליקה שאם עלתה לא תרד וכ"כ בנאות יעקב (סי' ח' סק"ה בהג"ה), ולפי"ז הוא דווקא בטריפה ולא בשאר פסולים.

[אלא דהעיר בהערות שם מדברי השיטמ"ק להלן צ"ע ע"ב דכ' שאליבא דר"מ שחיטת טריפה תרד, וביאר שכ"ד שם הם בשי' ר"א דס"ל דאומר היה ר"מ אפי' בע"מ ואווזים ותרנגולים והם ודאי ירדו וא"כ לדידיה מבו' שאפי' מליקה שאינה מתרת את האיסור כלל אינה מטמאה אולם ר"י פליג שדווקא בתמימין שמועלת המליקה ודו"ק].

1. ובאמת בקר"א ביאר כוונת התוס' שם באופ"א דכוונתם לתמוה דאם איירי קודם הזאה לא יהא עדיף מחטאת שיש בה מעילה קודם הזאה (וכן מבו' בשיטמ"ק), אמנם תמה ע"ז הגרעק"א דא"כ צ"ב תמיהתתם על פירש"י דבעוה"ע שמשכה לחטה"ע קודם זריקה מועלים כדין חטאת ובאשם לשם שלמים לאו ימעלו קודם זריקה כדין שלמים. [↑](#footnote-ref-1)
2. ויעוי"ש בסוגיא שדנה לתי' קמא שחטה"ע הנעשית לשם עוה"ע נמשכת ופירש"י ותהא כשרה דקס"ד דקאמר רב אדא דלר"י נמי כשרה היא. ובשיטמ"ק שם פליג מ"ד די"ל כן גם למסקנא וכ"מ שחידשה הגמ' שהיא פסולה ודינה שאם עלו לא ירדו. מבו' משי' רש"י כמו שנתבאר בדבריו למסקנא שהיא פסולה לגמרי ומה"ט הוצרך לומר שם שהוא רק לקס"ד, אלא שגם בשי' השיטמ"ק שפליג דכשר מ"מ מבו' מדבריו שהיא פסולה ודינה שאם עלו לא ירדו ולא שתעלה לכתחילה. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויש להעיר דלהלן דס"ט ע"א מבו' ברש"י שכל דברי הברייתא שייכים דווקא לר"מ (עייש"ה) ולפי"ז צ"ע לשאר תנאי מה המקור להאי דינא (ובפרט להמבו' בתוס' שיש להעמיד המשנה גם כר' יהודה דפליג להלן על ר"מ וצ"ע). [↑](#footnote-ref-3)
4. וצ"ב מה שסיימו בסוף דבריהם וז"ל: דאפי' למ"ד תרד לא יקנחנו כדפי' לעיל עכ"ל. וכוונתם למש"כ לעיל פ"ז ע"ב דגם לר' יהושע שדם אם עלה ירד מ"מ לא יתקנח. וריהטת דבריהם שבאו להביא ראיה מהא לדבריהם דלא יקנחנו לא סגי, וצ"ב ראייתם דמנא להו דאליבא דר' יהושע ל"מ ה"לא יקנחנו" שלא יהא טומאת בית הבליעה. [ולגירסת החזו"א בדבריהם אש"ה]. וצ"ל גם לגירסת התוס' שלפנינו שכוונת התוס' לכתוב ב' הכרחים שאיירי להזרק לכתחילה א. דאל"ה לא היה טומאת בית הבליעה ב. דאל"ה ר' יהושע לא היה פליג על ר"ג דגם לדידיה לא יקנחנו. [↑](#footnote-ref-4)
5. והעירו לדחות הראיה דשמא כוונת התוס' לבאר מ"ט יצא דמה קודם קבלה כשר (והיינו למה שצידדו בסוגין ובסוגיא שם דלר"ש בעי' גם קבלה) וע"כ ההכשר בכה"ג רק משום יש לו הכשר במק"א. [↑](#footnote-ref-5)
6. בחשק שלמה תמה טובא על המבו' ברש"י שאם היה אבר בשר גידים ועצמות היה מטמא משום אבר מן החי והא בתו"כ ילפי' שאין טומאת אבר מן החי בעוף וכך פסק הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-6)