יח בדין משומד ותינוק שנשבה
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

יח

בדין משומד ותינוק שנשבה

א] **עירובין** דס"ט., אמר מר וכו', ואיבע"א לא קשיא כאן במשומד לחלל שבתות בצינעא כאן במשומד לחלל שבתות בפרהסיא.[[1]](#footnote-2)

**והנה** בתוס' שם, ז"ל, לפירוש הקונטרס שהוציא במזיד דלעיל חשיב משומד אפי' במילי דרבנן, וכן משמע מדלא משני הא והא בפרהסיא הא בדאורייתא הא בדרבנן, ותימה דהא סתם צדוקי אינו נזהר כלל במילי דרבנן אפי' בפרהסיא, וכותים נמי שהיו מבטלים ונותנים רשות קודם שגזרו עליהם ר' אמי ור' אסי בפ"ק דחולין, הא סתם כותים אינם מאמינים בדברי חכמים ואפי' בפרהסיא ולא מזדהרי, וי"ל שרגילים הם ליזהר לפי שיראים מחכמים, כדאשכחן בנדה פרק בנות כותים אע"פ שצדוקים אנו מתיראין אנו מפני הפרושים, עכ"ל, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והרא"ש והריטב"א והר"ן דהא דצדוקי מבטל רשות, הוא רק בשאינו מחלל שבת בפרהסיא אף באיסור דרבנן.

**והנה** בבית יוסף סי' שפ"ה, ז"ל, ומ"ש אפילו אינו מחללו אלא באיסור דרבנן. כן דקדקו שם התוספות והרא"ש והמרדכי וכן דעת רש"י, והקשו התוספות דהא סתם צדוקי אינו נזהר במילי דרבנן, ותירצו שרגילין הם ליזהר לפי שהם יראים מחכמים כדאיתא בנדה, ולפי דבריהם הני צדוקים דשכיחי גבן כיון דעברי אמילי דרבנן בפרהסיא הרי הם כגוי ומשכירין ואין מבטלין, והרמב"ם בפרק ב' כתב הברייתא כצורתה ולא הזכיר דין מחלל שבת במילי דרבנן, מיהו אפילו את"ל דסבירא לי' דהוי משומד, נראה דהני צדוקים לדידי' לא חשיבי משומדים אף על פי שעוברין בפרהסיא אמילי דרבנן, דל"ה משומד עד שיעבור במזיד, ובהני מזיד דידהו כאונס הוי דמעשה אבותיהן בידיהם, והו"ל כתינוק שנשבה בין הגויים, וכמו שכתב הוא ז"ל בפיהמ"ש בפרק א' ממסכת חולין, עכ"ל, וכן נקטו הב"ח והפרישה והט"ז והמג"א שם, דצדוקי אף דמחלל שבת בפרהסיא מ"מ מבטל רשות, כיון דמעשי אבותיו בידו, והוי כתינוק שנשבה.

**אמנם** במ"ב שם, ז"ל, ואע"פ שבוודאי מחלל שבת בפרהסיא עכ"פ באיסור דרבנן ואיתא בס"ב דאף בזה הרי הוא כגוי, צדוקי שאני שמוחזק כך מימי אבותיו ומנהג אבותיו בידו כ"כ ב"י, ודעת כמה פוסקים שאף צדוקי כשמחלל שבת בפרהסיא דינו כגוי, ונ"מ בכל זה לענין קראים שבזמנינו שבודאי מחללים שבת בפרהסיא עכ"פ במילי דרבנן אין יכולים לבטל רשות עד שישכור מהם, עכ"ל, ועמש"כ דעת כמה פוסקים, כתב בשעה"צ שם, ז"ל, תוס' והרא"ש דכל ההיתר הוא כשאינו מחלל בפרהסיא, וכ"כ הריא"ז והובא בשה"ג והריטב"א, ובאמת בהרמב"ם גופא מבו' בדבריו בהדיא דהצדוקים שיכולים לבטל רשות הוא כשאינם מחללים בפרהסיא, ולפלא על הב"י שכתב קולתו לדעת הרמב"ם שמבואר בו להיפוך וכו', ולפלא על הט"ז ומג"א שלא הביאו כלל דעת שארי פוסקים שאוסרים בזה וכו', עכ"ל, וע' גם בס' תוס' שבת שם סק"א שנקט דתוס' ודעימייהו פליגי על דין זה.

**והנה** בחזו"א סי' פ"ז סקי"ד, כתב ע"ד המ"ב, ז"ל, ובמ"ב וכו' כתב דדעת כל הפוסקים דגם צדוקי מחלל שבת בפרהסיא דינו כגוי לענין ביטול רשות, ותמה על הב"י והט"ז והמ"א שהקילו, ותמוה מאד הרי ב"י בעצמו הביא ד' תוס', ודן רק על הני צדוקים דשכיחי גבן דבהן שפט ב"י דמעשה אבותיהן בידיהן, אבל הצדוקים שבזמן הש"ס ודאי מזידין היו, וכן הצדוקים שבסוף זמן הגאונים אפשר דמזידין היו, וכל דברי הפוסקים שהביא הם על צדוקים שבזמן הש"ס וכו', עכ"ל.

**וד'** החזו"א צ"ע רב, שהרי הב"י כתב להדיא ע"ד התוס', דלפי דבריהם הני צדוקים דשכיחי גבן כיון דעברי אמילי דרבנן בפרהסיא הרי הם כגוי ומשכירין ואין מבטלין, וכל מה שדן הב"י דצדוקים אין דינם כגוי, הוא רק לדעת הרמב"ם, וכמש"כ להדיא דנראה דהני צדוקים "לדידי'" לא חשיבי משומדים.

**וכן** מפורש גם בד' הפרישה שם, שהביא תי' הב"י דחשיבי כתינוק שנשבה, וכתב שהתוס' תי' בענין אחר, והרי שנקט דתי' הב"י הוא תי' על קו' התוס', והיינו משום דאף צדוקים שבזמן הגמ' מעשי אבותיהן בידיהן ודינן כתינוק שנשבה, וכדלהלן.

**ובטעמא** דהתוס' דס"ל דאף היכא שמעשי אבותיהם בידיהם דינם כגוי ואין מבטלין רשות, עמש"נ להלן סק"י.

ב] **ונ'** דהטעם דפשיט"ל להב"י דהתוס' פליגי על הרמב"ם בזה, וס"ל דאף דמעשה אבותיהן בידיהן דינם כמשומדים, ולא חילק כמש"כ החזו"א דצדוקים שבזמן חז"ל מזידין היו, הוא משום מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ק דחולין, ז"ל, אבל המינים והצדוקים והביתוסים וכו', הרי כל מי שהתחיל אותה השטה תחלה יהרג לכתחילה כדי שלא יטעה את ישראל ויקלקל את האמונה וכו', אבל אלו אשר נולדו בדעות אלה וחונכו על פיהן הרי הם כאנוסים, ודינם דין תינוק שנשבה לבין הגוים שכל עברותיו שגגה כמו שבארו, אבל המתחיל הראשון הוא מזיד לא שוגג, עכ"ל, וז"ל הרמב"ם פ"ג מממרים ה"ג, בד"א באיש שכפר בתורה שבעל פה במחשבתו ובדברים שנראו לו, והלך אחר דעתו הקלה ואחר שרירות לבו וכופר בתורה שבעל פה תחילה כצדוק ובייתוס וכן כל התועים אחריו, אבל בני התועים האלה ובני בניהם שהדיחו אותם אבותם ונולדו בין הקראים וגדלו אותם על דעתם, הרי הוא כתינוק שנשבה ביניהם וגדלוהו ואינו זריז לאחוז בדרכי המצות שהרי הוא כאנוס, עכ"ל, ומבו' להדיא בד' הרמב"ם דכל בני הצדוקים חשיבי כתינוקות שנשבו, ורק צדוק ובייתוס עצמן ואלו שתעו אחריהם בדורם היו מזידין, ולפלא הוא מש"כ החזו"א דהצדוקים שבזמן חז"ל היו כמזידין, ולכאו' בד' הרמב"ם מפורש להיפוך, ואשר ע"כ שפיר למד הב"י ממש"כ התוס' דאם היו הצדוקים מחללין שבת בפרהסיא הי' דינם כגוי, דס"ל דאף שמעשי אבותיהן בידיהן מ"מ דינם כגוי, ודלא כדעת הרמב"ם דס"ל דכל שמעשה אבותיהן בידיהן חשיבי כאנוסין, אשר לדעתו אין דינם כגוי, דמחלל שבת בפרהסיא ל"ה משומד עד שיעבוד במזיד, וז"ב.

**וע'** להלן סק"י שהבאנו מד' החזו"א יו"ד סי' ב' סקי"ח בהגה"ה שהכופר בתורה שבע"פ חשיב כמשומד לכל התורה, ולדבריו הרי בע"כ דהא דצדוקי ל"ה כגוי הוא משום שמעשי אבותיו בידיו וחשיב כתינוק שנשבה, ומוכח דאף צדוקים שבזמן חז"ל הי' דינם כתינוק שנשבה, ויש לציין עוד לד' הרדב"ז בסי' תשצ"ו שכתב להיפך מד' החזו"א, דצדוקים שבזמן חז"ל היו כתינוקות שנשבו, וקראים שבזמנינו ל"ח כתינוקות שנשבו.

**אמנם** באמת לפ"ז צע"ג עיקר ד' הב"י שכתב לדעת הרמב"ם דכל שמעשי אבותיו בידיו דחשיב כתינוק שנשבה מצי לבטל רשות ואין דינו כגוי, ומלבד דקשיא ממש"כ הרמב"ם גופי' דהא דצדוקי מבטל רשות הוא רק בשאינו מחלל שבת בפרהסיא, וכמשה"ק השעה"צ, וכ"ה גם בפיהמ"ש בריש פירקין, ז"ל, ופסק ההלכה שכל בר ישראל "מאיזה כת שיהי'" אם הי' מחלל שבת בפרהסיא אין עושים עמו ערוב ואינו מבטל רשות ושוכרין ממנו כגוי, גם קשיא ע"ז מסוגיית הגמ' המפורשת שאמרו לדעת ר"י, דצדוקי המחלל שבת בפרהסיא אינו מבטל רשות, ורמז לזה השעה"צ שם.

**והאמנם** דלמש"כ החזו"א דהצדוקים שבזמן חז"ל מזידין היו, ניחא, דע"כ שפיר אמרו בגמ' וכן פסק הרמב"ם דצדוקי המחלל שבת בפרהסיא דינו כגוי, אך לפ"מ שהבאנו ד' הרמב"ם דאף הצדוקים שבימיהם הי' דינם כתינוק שנשבה, אשר כן מוכח גם מד' הב"י גופי' שלמד מד' התוס' דאף צדוקים דידן דינם כגוי וכמש"נ, א"כ הרי מוכח דאף דחשיבי כתינוק שנשבה, מ"מ כל שמחללין שבת בפרהסיא דינם כגוי ואין מבטלין רשות.

**שוב** נתבוננתי די"ל בזה, שהרי הצדוקים לא היו מחללין שבת בפרהסיא, עכ"פ באיסור דאורייתא שהיו הצדוקים משמרין שבת באיסורי דאורייתא, וא"כ ממילא דצדוקי המחלל שבת בפרהסיא עכ"פ באיסור דאורייתא, הוי שפיר כגוי, שהרי ע"ז אינו כתינוק שנשבה שאין מעשי אבותיו בידיו בזה, וכל מש"כ הב"י דאף שמחללין שבת בפרהסיא חשיב כתינוק שנשבה, היינו משום דצדוקים דידן גם על חילול שבת בפרהסיא באיסור דרבנן מעשי אבותיהן בידיהן, וז"פ.

**אך** בל' הרמב"ם אכתי לא נתישב היטב, שבד' הרמב"ם נ' להדיא, דהטעם דצדוקים מבטלין רשות ואין דינם כגוי, הוא משום דאין מחללין שבת בפרהסיא, ולפי הנ"ל הרי אף אם הי' מנהג הצדוקים לחלל שבת בפרהסיא, ג"כ ל"ה דינם כגוי, כיון שהיו ע"ז כתינוק שנשבה, וכנר' מזה הוא שתמה הביאוה"ל ע"ד הב"י.

**ואכתי** קשיא מלישנא דגמ', דאמרי' כאן במשומד לחלל שבתות בצינעא, ומשמעות הדברים דסתם צדוקים היו מחללין שבת בצינעא, וכ"ה בחי' הר"ן, וא"כ הרי לגבי זה הוו כתינוק שנשבה, וא"כ אף אם הי' הדין דמחלל שבת בצינעא חשיב משומד, נמי היו הצדוקים המחללין שבת בצינעא מבטלין רשות, ואי"ז במשמעות ד' הגמ', וצ"ע בזה.

ג] **והנה** לכאו' יש לתמוה ע"ד הב"י, ממ"ד דצדוקי ה"ה כגוי, והרי דאף שמעשי אבותיו בידיו, וכמש"נ מד' הרמב"ם דאף צדוקים שבזמן חז"ל הי' מעשה אבותיהם בידיהם, מ"מ חשיב כגוי.

**אמנם** במרומי שדה להנצי"ב לעיל דל"א: ובריש פירקין, כתב שלדעת הרמב"ם פלוגתת תנאי אם צדוקי דינו כגוי, הוא אם לחשבן כאנוסין או כמזידין, ולדעת ש"ר כתב דהפלוגתא הוא אי חשיבי כמחללי שבת בצינעא או בפרהסיא, אך בד' התוס' בסוגיין ד"ה הוציא ותוס' הרא"ש שם מוכח לא כן, ואכמ"ל, ולפי דבריו א"ש.

**אמנם** נ' פשוט בזה לפמש"נ בסימן ט"ז סק"ד בדעת הרמב"ם דטעמא דצדוקי דינו כגוי ואינו מבטל רשות, הוא משום שאינו מודה בעירוב, עיי"ש.

**ולפ"ז** הרי ניחא בפשיטות הא דצדוקי הוי כגוי, הגם שמעשי אבותיו בידיו והוי כתינוק שנשבה, וזה עפ"מ שנת' להלן סק"ח דאף תינוק שנשבה ל"מ לערב, כיון דסו"ס אינו מודה בעירוב, ולזה ל"מ מידי מה שהוא אנוס בזה, ואשר ע"כ לדעת ת"ק דס"ל דכל שאינו מודה בעירוב אף אינו מבטל רשות, הרי דע"כ אף דצדוקי הוי כתינוק שנשבה, מ"מ כיון דסו"ס אינו מודה בעירוב, ל"מ לבטל רשות, וז"פ.

**וגם** למש"נ שם סק"ג בדעת הרשב"א שהטעם הוא משום שמא ילמד ממעשיו, נמי ניחא, דהגם דצדוקי הוי כתינוק שנשבה, מ"מ שייך בו הטעם דשמא ילמד ממעשיו, וכמש"כ השעה"צ מה"ט לדון בד' הב"י, והכא הוא פשוט טפי, שהרי אף אם לא הי' כתינוק שנשבה נמי לא הי' חשוב כגוי לכל דיני התורה, ומ"מ אינו מבטל רשות שמא ילמדו ממעשיו, וא"כ מה לי דהוי תינוק שנשבה, ופשוט.

**וכן** למש"כ תור"פ הבאנו דבריו שם סק"ג שהטעם הוא שהשוו אותם לדין גוי הואיל ומעשיהם מקולקלין קצת, נמי ניחא דאף אם הוו כתינוק שנשבה שייך בהו טעם זה, אך לדעת הראשונים שהבאנו שם סק"א שהטעם הוא משום דהוי משומד, לא א"ש, ואך דהנך ראשונים לטעמייהו, שכתבו להדיא דאם היו הצדוקים מחללין שבת בפרהסיא הי' דינם כגוי, והרי דלא ס"ל דכל שמעשי אבותיו בידיו ל"ח משומד, וע"כ ה"נ למ"ד דצדוקי הוי משומד, ל"מ הא שמעשי אבותיו בידיו.

ד] **ובמש"כ** השעה"צ לדון דאף לדעת הרמב"ם חשיב המחלל שבת בפרהסיא כגוי אף היכא שמעשי אבותיו בידו וחשיב כתינוק שנשבה, אשר כן מ' מל' הרמב"ם שאם היו הצדוקים מחללין שבת בפרהסיא, אף שהי' מעשי אבותיהן בידיהן הי' דינם כגוי, צ"ב הטעם בזה, שהרי כתב הרמב"ם בפ"ג מממרים ובפיהמ"ש פ"ק דחולין דהנך שמעשי אבותיהן בידיהן חשיבי כאנוסין, וא"כ מ"ט חשיב כגוי ול"מ לבטל רשות.

**וע'** בסימן י"ז סק"ח מש"נ לדון לישב בזה עפי"ד הרמב"ן בתשובה, עיי"ש.

**ובפשוטו** צ"ל הטעם בזה, כמש"כ השעה"צ גופי', דהוא משום דשייך בו הגזירה שמא ילמד ממעשיו.

**והנה** אמנם בחזו"א פקפק בזה, וכתב דאי"ז טענה, שלא אמרו חכמים אלא במי שדינו כגוי, ולא בכל מתנהג בדרך עקש, וע' תוס' לעיל ס"א ב' ד"ה הדר דלא גזרו בצדוקי וכותי אלא אגב גוי, עכ"ל.

**אך** כבר הבאנו לעיל ד' הרשב"א דטעמא דמ"ד דצדוקי אינו מבטל רשות הוא משום דאיכא למיחש בי' לשמא ילמד ממעשיו, והרי שאף דאין דינו כגוי מ"מ כיון דאיכא למיחש בי' לשמא ילמד ממעשיו גזרו בו שאינו מבטל רשות, ולפ"ז לכאו' צדקו ד' השעה"צ, ועד"ז הוא למש"כ תור"פ דטעמא דמ"ד דצדוקי אינו מבטל רשות הוא משום שמעשיו מקולקלים קצת, וע"כ גזרו בו אטו גוי אף דלא חשיב כגוי.

**אמנם** באמת אי"ז מתישב כ"כ, שהרי אנן קי"ל דצדוקי אינו כגוי, ולכאו' טעמא דמ"ד דצדוקי אינו כגוי הוא משום דס"ל דלא גזרו חכמים אלא במי דחשיב כגוי, וע"כ אף דצדוקי נמי יש לחוש שילמדו ממעשיו, ומעשיו מקולקלים קצת, לא אסרו בו, וא"כ לדידן ה"נ בדין דכל הא דמחלל שבת בפרהסיא אינו מבטל רשות, הוא רק אם חשיב כגוי, אך כל דהוי תינוק שנשבה ול"ח כגוי, שפיר הוא מבטל רשות, וביותר, שהרי דוקא מחלל שבת בפרהסיא אין מבטל רשות, אך כל שאינו מחלל שבת בפרהסיא אף שמשומד להרבה עבירות, מ"מ כל שאינו משומד לכל התורה ה"ה מבטל רשות, אף דלכאו' במחלל שבת בפרהסיא ליכא יותר חשש שילמדו ממעשיו מאשר מי שמשומד להרבה עבירות, אלא הטעם בזה דכל דחשיב כגוי אסרו בו, וכל דלא חשיב גוי לא אסרו בו, אך מצאתי בחי' המאירי בריש פירקין, שכתב דמשמר שבתו בשוק אין לחוש שמא ילמד ממעשיו, ונ' מזה דע"י שמחלל שבת בפרהסיא איכא למיחש טפי שמא ילמד ממעשיו, וע"כ הוא דגזרו בו, ולפ"ז מתישב ד' השעה"צ, וצ"ע בזה.

**אך** יש להביא סמך לד' השעה"צ ממש"כ המאירי בריש פירקין, דהא דמהני ביטול רשות במחלל שבת בצינעא, הוא משום שאין לחוש בו שמא ילמד ממעשיו, והרי דאילו הי' שייך בו החשש דשמא ילמד ממעשיו הי' דינו כגוי דבעי שכירות.

ה] **ונ'** די"ל עוד בזה, דהנה אמנם בד' רוב האחרונים מצינו שנקטו דלדעת הרמב"ם כל שמעשי אבותיו בידיו חשיב כישראל לכל דיניו.[[2]](#footnote-3)

**אך** הנה ז"ל המבי"ט ח"א סי' ל"ז, ועוד דפשיט דהני צדוקים לאו שוגגין מיקרו אלא מזידים ופסולים מדאורייתא אפילו בני בניהם שהדיחו אותם אבותם, דהא מותרין ועומדין הם, דידעי דאתו מזרע ישראל ומכחישים בתורה שבעל פה ועוברים כמה עבירות בכל יום ומגלים פנים בתורה ומעיזים פניהם נגד חכמי הדור ואין מזיד גדול מזה, ואי קאמר הרב ז"ל דבתינוק שנשבה לבין הגוים שהוא אנוס וכו' היינו שלא להחשיבם בכלל המינים שמיתתם בידי כל אדם ולהרגם מיד אלא שימשכם בדברי שלום ולא ימהר להרגם אולי יקבלו תוכחה וכשלא קיבלו תוכחה ולא חזרו בתשובה הרי הם כאביהם ומיתתם ביד כל אדם מיד כדדיק הרב ז"ל בסיפא דלישני' דקאמר ולא ימהר להורגם,[[3]](#footnote-4) אבל לענין עדות פשיטא דהם פסולין מן התורה כדאמרן וכו', עכ"ל,[[4]](#footnote-5) אך בדבריו ח"ג סי' כ"ב נ' שנקט לא כן, ולכל דיניהם חשיבי כאנוסין, עייש"ה, ולדבריו ודאי שלכל דיניהם חשיבי כגוי, ואך לית בהו לדינא דמורידין ולא מעלין.

**וראיתי** לסייע לד' המבי"ט מד' הרמב"ם בתשובתו סי' תמ"ט, שנ' שם להדיא דהקראים לכל דינם חשיבי כגויים, ואך ששואלין בשלומם וקוברין מתיהן, דומיא דשואלים בשלום הגויים מפני דרכי שלום וקוברין מתיהן מפני דרכי שלום, ואין מלין את בניהם אלא משום דילמא נפיק מינייהו זרעא מעליא, עייש"ה.

**אמנם** כתב שם הרמב"ם דיינם מותר, ולכאו' נשמע מינה דלא חשיבי כגויים לכל דבריהם, וע' רדב"ז סי' תשצ"ו שהאריך בד' הרמב"ם הללו, אך עיי"ש שלא הזכיר שהטעם הוא משום שמעשי אבותיהן בידיהן, אלא דימה דינם לדין הכותים שמתחילה לא גזרו על יינם, ולכאו' צ"ל דהטעם הוא משום שלא היו עובדין ע"ז, וגם לא היו מחללין שבת בפרהסיא בדאורייתא, רק בדרבנן, ואך דמ"מ כיון דהוו אפיקררסים ע"כ אין שואלים בשלומם רק מפני דרכי שלום וכו', וי"ל דס"ל דכה"ג ל"ח כלל כמשומד, וכמו שדן הב"י סי' שפ"ה בדעתו דמחלל שבת בדרבנן ל"ח משומד, ואף להסוברים דחשיב משומד שאין מבטל רשות נחלקו האחרונים אם חשיב משומד לכל התורה, ואכמ"ל, וי"ל גם דס"ל דמחלל שבת בפרהסיא אין יינו יין נסך, דאינו חשוד לנסך וגם ל"ש בי' גזירת בנותיהם, ע' חזו"א יו"ד סי' ב' סקכ"ג שנטה כן מתחילה מכח סתימת ד' הרמב"ם.[[5]](#footnote-6)

**אמנם** לכאו' אין הדברים מתישבים בד' הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ק דחולין במהדו"ב, שסיים שם, ז"ל, אבל אלו אשר נולדו בדעות אלה וחונכו על פיהן הרי הם כאנוסים, ודינם דין תינוק שנשבה לבין הגוים "שכל עברותיו שגגה כמו שבארו", עכ"ל, והנה הרי בתינוק שנשבה לבין הגויים שביארו שכל עבירותיו שגגה, חזינן דלא חשיב כמשומד, שהרי מביא קרבן ע"ז, וגם ל"ש בו טעמא דהמבי"ט דחשיבי כמזידין, ומדמדמי הרמב"ם דינם לדין תינוק שנשבה שכל עבירותיו שגגה, ש"מ דאף כל אותן שמעשי אבותיהן בידיהן חשיבי כשוגגין ואינם כמשומדים.

ו] **אמנם** נ' דיל"ד בזה מטעם אחר, די"ל דאף אמנם דהנך שמעשי אבותיהן בידיהן כל עבירותיהם שגגה, אך מ"מ י"ל שדינם כגוי, די"ל דהא דמשומד דינו כגוי, היינו משום דמי שאינו מקבל עליו עול התורה והמצוות חשיב כגוי, ואף דהוי שוגג בזה מ"מ דינו כגוי, ול"ד למי ששגג וחילל שבת שאין דינו כגוי, (אשר משו"ז נקט הב"י דלהרמב"ם המחלל שבת דמעשי אבותיו בידיו ל"ח משומד, דהוי כמחלל שבת בשוגג), כיון שהוא מקבל עליו עול שבת, ורק עתה שגג וחילל, אך משא"כ מי שאינו מקבל עליו עול שבת כלל, הגם דהוא שוגג בזה מ"מ דינו כגוי, ואשר ע"כ הגם דהנך שמעשי אבותיהן בידיהן וחשיבי כשוגגין ואנוסין, ומה"ט לי"ב לדין מורידין ולא מעלין, מ"מ לכל דיני התורה דינם כגוי, כיון שפרקו מעליהן עול התורה, וע' אג"מ אה"ע ח"א סי' פ"ב שכתב מטעם זה לפסלן לעדות.[[6]](#footnote-7)

**ונ'** ללמוד כן ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ק דחולין דהמינים הם הכופרין מישראל וכו' והכת הזו היא כת של ישוע הנוצרי וכו' אסור לאכול משחיטתן, עכ"ל, ומ' מזה שגם בניהם ובני בניהם חשיבי מינים דאסור לאכול משחיטתן, הגם שמעשי אבותיהן בידיהן והוו כתינוק שנשבה, ובע"כ דאף הנך שמעשי אבותיהן בידיהן מ"מ כל שאין מאמינין בתורה חשיבי מינים.

**אמנם** לפ"ז פליג הרמב"ם על ד' הרמב"ן בב"מ דע"א. שכתב דקטן שנשבה לבין הגויים אתה מצווה עליו להחיותו, ואמנם נ' דודאי גם להרמב"ם מצוה להחיות קטן שנשבה לבין הגויים אם עתיד לחזור למוטב, אך הרמב"ן לא איירי בכה"ג, שהרי דן לדמות לזה בן המשומדת.

**וניחא** לפ"ז לישנא דהרמב"ם דמשמע דאם היו הצדוקים מחללין שבת בפרהסיא הי' דינם כגוי, הגם שמעשי אבותיהן בידיהן, והיינו משום דהגם דהוו שוגגין בזה, מ"מ כיון שאין מקבלין עליהן עול שבת, דינם כגויים, ואמנם זה ניחא רק לפ"מ דמסיק הביה"ל ח"א סי' י"ח דהא דמחלל שבת בפרהסיא חשיב כמשומד לכל התורה, הוא משום חומר איסור שבת וסגי באיסור זה עצמו לחשבו כגוי, שאם הי' הטעם משום דע"י שפרק עול שבת החמור מעליו חשוד אף לכל התורה כולה, הרי ל"ש כן כלל במי שמחלל שבת משום שמעשי אבותיו בידיו.

ז] **האמנם** דאכתי קשיא, דא"כ תינוק שנשבה היאך מביא קרבן, הרי הוי משומד ופסול להביא קרבן, ומזה הוכיח החזו"א יו"ד סו"ס ב' שדינו כישראל.

**וי"ל** בזה בתרי גווני, חדא, הוא לפ"מ שצידד המל"מ בפ"ג משגגות בדעת הרמב"ם, דמשומד שעשה תשובה מביא קרבן, הגם שחטא בעודו משומד, ולפ"ז א"ש בפשיטות, דע"כ תינוק שנשבה שפיר מביא קרבן, אחר שקיבל עליו עול התורה.

**וי"ל** עוד, דהנה הרי הא דמשומד אינו מביא קרבן, לאו היינו משום שדינו כגוי, שהרי גוי מביא קרבן, אלא דינא הוא ד"משומד" אינו מביא קרבן, ואשר ע"כ דעת הרמב"ם דמשומד לדבר א' להכעיס מביא קרבן הגם שבפשוטו דעת הרמב"ם שדינו כגוי, דמ"מ כיון שאינו משומד לעבירה זו ה"ה מביא קרבן, ואכמ"ל עוד בזה, ולפ"ז י"ל, דהגם דתינוק שנשבה חשיב כגוי, כיון שאינו מקבל עליו עול התורה, מ"מ אין עליו שם משומד, דמשומד היינו מי שהמיר ופרק מעליו במזיד איסור זה, וע"כ ניחא דהגם דתינוק שנשבה חשיב כגוי לכל דיניו, מ"מ ה"ה מביא קרבן, ודו"ק.

ח] **עוד** כתב החזו"א, ז"ל, ותינוק שנשבה בין הגויים וכו', ואותן שדייני' לי' כאנוס זוכין עירוב עבורו, עכ"ל, והיינו דס"ל דכיון דחשיב כאנוס חשבי' לי' נמי כמודה בעירוב, דכל הא דמי שאינו מודה בעירוב ל"מ בו עירוב, הוא דוקא במי שאינו מודה בעירוב במזיד, אך מי שאינו מודה בעירוב באונס מהני לי' עירוב.

**אמנם** הדברים צ"ע רב, שהרי כתבו הב"י והב"ח והפרישה והט"ז והמג"א והמ"ב, דמש"כ הטושו"ע דצדוקי מבטל רשות אף שהוא מחלל שבת בפרהסיא, הוא משום דמעשי אבותיהן בידיהן וחשיבי כתינוק שנשבה, והנה הרי כתבו הטושו"ע דל"מ לו עירוב, והרי להדיא דאף מי שאינו מודה בעירוב מחמת שנשבה לבין הגויים, נמי ל"מ לו עירוב, דהגם דאנוס הוא, סו"ס אין הוא מודה בעירוב ול"ש בו עירוב.[[7]](#footnote-8)

**וכ"ה** להדיא בד' הנצי"ב במרומי שדה לעיל דל"א:, עיי"ש שכתב דהגם דצדוקי אינו מודה בעירוב וע"כ ל"מ בו עירוב, מ"מ כיון דנוס הוא ע"כ מהני בו ביטול רשות.

**ובאמת** נ' שיש ללמוד כן מד' הרמב"ם, שהרי כתב הרמב"ם ספ"ב מעירובין דצדוקים ובייתוסין אין מערבין עמן לפי שאין מודין בעירוב, וכ"ה בפיהמ"ש לעיל פ"ג דצדוקי אינו מודה בעירוב, וכבר הבאנו לעיל ד' הרמב"ם דכל בני הצדוקים ובייתוסין חשיבי כתינוקות שנשבו, וכן נקט החזו"א גופי' ביו"ד סי' ב' סקי"ח בהגה"ה, הבאנו דבריו להלן סק"י, והרי דאע"פ דחשיבי כתינוקות שנשבו מ"מ אין מערבין עמן, כיון דסו"ס אינם מודין בעירוב.

**ומצאתי** בס"ד הדברים מפורשים בשו"ת הרמב"ם סי' רס"ה, שנשאל בדין הקראים אם הם מצטרפין להשלים למנין או לשלשה לברכת הזימון, והשיב הרמב"ם, ז"ל, אסור להשלים בהם מנין, לא עשרה ולא שלשה, משום שאינם מודים בחיוב זה הדבר, והעיקר בזה אומרם בעירוב או ביד מי שאינו מודה בעירוב אינו עירוב וכו', וכל מה שאין מאמינים בחיובו ובחלותו, אסורים שיצטרפו בו, וידוע שאינם מאמינים בחיוב הקדושה ולא בחיוב הזימון, ואינם משגיחים במנין עשרה ולא במנין שלשה, ומאחר שאינם מודים בחוקים אלו, אסור לעשות זאת עמהם ולהשלים המנין בהם וכו', עכ"ל, והרי להדיא דאף שדעת הרמב"ם דהקראים הוו כתינוקות שנשבו, מ"מ חשיבי כאינם מודים בחיוב קדושה וזימון, וע"כ אינם מצטרפין להן, ודימה הרמב"ם ד"ז לדין מי שאינו מודה בעירוב, והרי להדיא דאף תינוקות שנשבו חשיבי כאינם מודים בעירוב.

**ויש** להעיר, שמד' הרמב"ם הללו מקור נאמן לד' הגר"א בסי' שפ"ה ס"א, שפירש דהא דתנן לעיל דל"א: דהשולח עירובו ביד מי שאינו מודה בעירוב אינו עירוב, הוא משום דכיון דליתא בעירוב ליתא בשליחות, וכמ"ש בפ"ב דגיטין, עכ"ל, וזהו שהביא הרמב"ם משם דמי שאינו מודה בדבר ל"מ לעשות חלות זו, דאילו לפ"מ שפירשו ריו"נ ר"י בן חכמון פסקי רי"ד והמאירי שם וכ"ה במג"א ומ"ב סי' ת"ט, דהטעם הוא משום דלא סמכי' עליו או משום שלא נתכוין לשם עירוב, אי"ז ענין לנידון דהרמב"ם, וז"ב,[[8]](#footnote-9) וע' עוד במרומי שדה להנצי"ב לעיל דל"א: שהאריך בזה דטעמא דמתני' דהתם הוא משום דכל שאינו מודה בעירוב ל"מ הוי שליח לעירוב, וראיתי להעיר עוד, שלדעת רש"י במתניתין שם דהא דקטן אינו נעשה שליח לעירוב הוא משום דלא אלים למיקני שביתה, ודאי מסתבר דה"נ הא דתנן דמי שאינו מודה בעירוב אינו נעשה שליח דינא הוא דל"מ עביד עירוב.

ט] **והנה** לפ"ז, נמצא דכל מי שדינו כתינוק שנשבה להסוברים דחשיב כישראל, לא יהני בו לא עירוב, ולא שכירות להסוברים דל"מ שכירות בישראל, ואף להסוברים דמהני שכירות בישראל, מ"מ איכא גווני דל"מ, ואכמ"ל בזה, ולא ראינו נזהרים בזה, וצ"ע.

**אמנם** אכתי יש מקום לדון דלא כל אנפי שוין, ואיכא גווני דתינוק שנשבה דלא חשבינן לי' כאינו מודה בעירוב, אלא הוי כתינוק המוטל בעריסה שאף שאינו יודע כלל מענין עירוב, חשיב שפיר כמודה בעירוב, וצ"ע בזה.

**שוב** כתב לי הגרח"ק שליט"א, במה דקשיא עמש"כ החזו"א דכל שדינו כתינוק שנשבה זוכין עירוב עבורו, דזה נסתר מד' כל הפוסקים שכתבו דצדוקי דינו כתינוק שנשבה ואפ"ה ל"מ בו עירוב, דיתכן שתינוק שנשבה עדיף שאין ידוע לו כלל, עכ"ד, וזה ע"ד מש"כ לחלק לעיל, ולפ"ז עלינו לדון בכל א' וא' שאינו מודה בעירוב ודינו כתינוק שנשבה, אם יש לחשבו כצדוקי דל"מ בו עירוב, או דחשיב שאין ידוע לו כלל ומהני לזכות לו עירוב.

**ויל"ד** עוד לישב ד' החזו"א בזה, דשאני תינוק שנשבה שאינו יודע כלל שהוא מחויב במצוות, ואינו כופר במצות עירוב, אלא אינו יודע שה"ז מחייב אותו, ומשא"כ צדוקים וקראים שהיו כופרים בדברי חז"ל וכפרו במצות עירוב, חשיבי כאינו מודה בעירוב הגם שאנוסים הם.

**אך** מ"מ גם לפ"ז, אותם מן הכופרים בזה"ז שכופרים ומלגלגים על דברי חז"ל, לא יועיל בהם עירוב, אף שהם כתינוקות שנשבו, וצ"ע.

י] **בטעמא** דתוס' ודעימייהו דס"ל דאם הן מחללין שבת בפרהסיא חשיבי כגויים, אף דמעשי אבותיהן בידיהן, אי לא נימא כמש"נ לעיל סק"ו דאף לדעת הרמב"ם תינוק שנשבה חשיב כגוי לכל דבריו, נ' דהוא משום דלא ס"ל כלל למה שחידש הרמב"ם דכל שמעשי אבותיו בידיו חשיב כתינוק שנשבה.

**ומצינו** כן בד' הרמב"ן בב"מ דע"א, ז"ל, ואם נפשך לומר התינח משומד עצמו בן המשומדת שוגג הוא והוה לי' כקטן שנשבה לבין הגויים ואתה מצווה עליו להחיותו, לא דמי דאילו התם לא ידע כלל, אבל כאן כיון דידע ושביק תורת ישראל ומדבק בע"ז ובחוקות הגויים הרי הוא משומד גמור ומורידין ולא מעלין, עכ"ל, וכ"ה בר"ן ונמו"י שם, והסכים לזה התשב"ץ ח"ג סי' מ"ז, וכ"ה בפשוטו דעת ר"ת דהתיר להלוות בריבית לבן המשומדת, והרי דס"ל דל"ח כתינוק שנשבה, וכ"ה דעת המרדכי והריטב"א שהסכימו לד' ר"ת, (אך למש"נ להלן סק"ו בדעת הרמב"ם, דאף תינוק שנשבה דינו כגוי לכל דבריו, אין להוכיח מדבריהם), וע' בתשובת הגרע"א שבבית מאיר או"ח סי' ש"ל, שכתב שכן הכריעו להלכה המג"א שם והש"ך ביו"ד סי' קנ"ט, ושו"ר בס' תו"ש בסי' שפ"ה סק"א שתמה על מה שהכריע הב"י ביו"ד סי' קנ"ט כדעת הרמב"ם, שהרי חזינן הכא דהתוס' וש"ר פליגי ע"ד הרמב"ם בזה.

**אך** צ"ע בזה, דלפ"ז בדין דהכותים והצדוקים ודכוותייהו דינם כאפיקורסים, וא"כ דינם דמורידין ולא מעלין, ותיקשי ממש"א במכות ד"ח. דישראל גולה ע"י כותי, ואם דינו במורידין איך יתכן שגולה, ותמה בזה החזו"א יו"ד סי' ב' סקי"ח בהגה"ה, וכתב דאיירי באותן שמעשי אבותיהן בידיהן, וע"כ אין דינם במורידים.

**ועיי"ש** שכתב לפ"ז די"ל דהכופר בתורה שבע"פ חשיב משומד לכל התורה וכמש"כ בשו"ת הרשב"א הביאו ב"י יו"ד סי' קי"ט, ושחיטתו נבילה, והא דכותים שחיטתן כשרה מדינא הוא בהנך שהן כתינוק שנשבה, וכן מש"כ הרמב"ם פ"ד משחיטה להכשיר בצדוקים, היינו בהנך שמעשי אבותיהן בידיהן, עכ"ד.

**אך** הדברים צ"ע רב שבל' הרמב"ם שם להדיא דגם צדוק ובייתוס עצמן שחיטתן כשרה כל ששחטו בפנינו, וגם קשיא מהמבו' בסוגיין דצדוקי אינו כגוי, והרי כתב החזו"א דצדוקים שבזמן חז"ל היו מזידין וכמו שהבאנו לעיל, וגם דעת הרשב"א לא נתישבה בזה, דבפשוטו לא ס"ל כלל דכל שמעשי אבותיהן בידיהן חשיבי כתינוק שנשבה, ובדבריו בסוגיין מבו' דאילו היו צדוקים מחללין שבת בפרהסיא הי' דינם כגוי, ובעכצ"ל בדעתו כמש"כ החזו"א שם מתחילה, עיי"ש, ועמש"נ עוד לדון לישב בזה בסימן י"ז סוסק"ה, ובדברינו בדין יינו של משומד סק"ח נת' בביאור ד' הרשב"א שאין כונתו דמי שאינו מאמין בדברי רבותינו דינו כמשומד לכל התורה, אלא דינו כמין דיינו אסור, עיי"ש?.

**ושו"ר** מפורש לא כן בד' הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ק דחולין, ז"ל, שלא יהא צדוקי ולא ביתוסי והם ב' הכיתות אשר החלו להכחיש את התורה שבע"פ וכו', והם שקוראים אותם אנשי זמנינו היום מינים בסתם, "ואינם מינים לפי אמונתם" אלא דינם לענין ההריגה וכו' כדין המינים, עכ"ל, ולהדיא דהכופר בתורה שבע"פ אינו מין לפי אמונתו.

**אך** שוב מצאתי בשו"ת הרדב"ז סי' תשצ"ו שדן לומר בדעת הרמב"ם שלא הכשיר בשחיטת צדוקים רק באלו דחשיבי כאנוסין, וגם דן לומר דמ"ד דצדוקי אינו כגוי הוא רק באותן שהן כאנוסין, אך הצדוקים הראשונים כיון שכפרו בתורה שבע"פ להכעיס ודאי דינם כגוי, וכן משמע גם בשו"ת המבי"ט ח"ג סי' כ"ב, עיי"ש, עיי"ש באורך, וזה כעין ד' החזו"א.

**ויש** לציין עוד בזה לד' החוו"ד סי' קנ"ט סק"ד, שכתב דהכותים והצדוקים ודאי יש להם דין משומדים, כיון שכפרו בדברי חז"ל ואפיקורסים הן, וקשיא טובא מסוגיין שמבו' דלא חשיבי משומדים, וכן קשיא ממש"א בחולין דקודם שגזרו על הכותים היתה שחיטתן כשרה, וצ"ע רב בזה.

**והנה** אמנם י"ל, דהרמב"ן ודעימייהו ס"ל דאפיקורסים אין דינם במורידין, דבגיר' הגמ' לפנינו בע"ז דכ"ו: ליתא אפיקורסים, אך הרי"ף שם גריס אפיקורסים וכן דעת הרמב"ם וכן דעת רבינו יונה בשע"ת ש"ג סי' קמ"ג, אך אכתי קשיא בדעת הר"ן, שבע"ז שם פי' ד' הרי"ף באפיקורסים וכתב דהיינו מבזה ת"ח ומבזה חבירו בפני ת"ח, ואילו בב"מ הסכים לד' הרמב"ן, ותיקשי לדידי' דא"כ היאך גולין ע"י כותי, הרי דינו במורידין.

**וראיתי** בס' חוט שני ח"ב שדן לומר, דלא פליגי הרמב"ם והרמב"ן, דהרמב"ן איירי רק בבן המשומדת, שיודע שכל ישראל מקיימים מצוות ד' והוא מדבק בע"ז ובחוקות הגויים, אך בקראים ודכוותייהו שכל בני מינם עושים כמותם ל"ש ה"ט, ולפ"ז ניחא הא דכותים אין דינם במורידים, אך מד' הב"י יו"ד סי' קנ"ט ושאר אחרונים שנקטו דפליגי הרמב"ם והנמו"י מבו' לא כן, וצ"ע עוד בזה.

1. וע' מהרי"ק שורש ק"ס שכתב, דאף אם לא עשה בפני ישראל, מ"מ אם כו"ע ידעי מעשה כי האי שפיר מקרי פרהסיא כדמוכח פ' בן סורר ומורה, וכ"ה בשמלה חדשה יו"ד סי' ב' ובפמ"ג שם ובמ"ב סי' שפ"ה סק"ד.

   אמנם בשו"ת בנין ציון סי' ס"ד כתב דל"ח פרהסיא אא"כ נעשה העבירה בפני י' מישראל ולא סגי במה שידוע להם, ועיי"ש מה שדחה הראי' מפרק בן סורר, וגם דן לחלק בין דין פרהסיא לענין יהרג ואל יעבור לדין פרהסיא לענין מחלל שבת בפרהסיא, אך לא ראה הבנין ציון ד' האחרונים הנ"ל, ויתכן שאם הי' רואה דבריהם לא הי' מכריע לא כן.

   ואמנם מש"כ הבנין ציון שם דאם סגי שידעו י' מישראל ה"נ אם עשה העבירה בפני י' מישראל בזאח"ז חשיב כפרהסיא, יל"ד בזה, די"ל דהגם דל"ב שיעבור בפני י' מישראל אלא סגי שיוודע להם, מ"מ בעי' שמעשה חילול שבת זה יהא מפורסם לי' מישראל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ע' שו"ת מהרי"ל סי' ע"ט והחדשות סי' קס"ו שהוא יורש, ועיי"ש בתשובות החדשות סי' ר"ז שהוא זוקק ליבום כיון שאנוס הוא וחשיב ישראל לכל מילי, ואך אין מתאבלין עליו כיון שאינו מקיים מצוות, ועי' ב"י יו"ד סי' קנ"ט שאסור להלוות לקראים בריבית.

   וע' בית מאיר או"ח סי' ש"ל דעת הגרע"א שמחללין שבת עליהן, והבית מאיר שם פליג רק משום דל"ש בהו חלל עליו שבת א' כדי שישמור שבתות הרבה, וכ"כ הגוו"ר כלל ג' סי' א', וע' בנין ציון החדשות סי' כ"ג שאין יינם יי"נ, וכ"כ האחיעזר בקובץ אגרות סי' ס', וע' חזו"א יו"ד סו"ס ב' שכל שהוא כתינוק שנשבה מצווין אנו להחיותו ואף לחלל שבת להצלתו ואין רשאין לשנאתו והוא זוקק ליבום. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך ע' בשו"ת ר"א מזרחי סי' נ"ז, ובשו"ת בנימין זאב סי' ת"ו, מש"כ בביאור מש"כ הרמב"ם דלא ימהר אדם להרגם, וע' עוד בשו"ת רדב"ז סי' תשצ"ו ובמל"מ פ"ה ממלוה ה"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובשו"ע הגר"ז סוף הל' ריבית כתב כן לענין קראים שבזמנינו דהגם שאין דינם כמורידין, שאף גוי אין דינו במורידין, מ"מ אסור להחיותן. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך הביא שם שבשו"ת הרשב"א ח"ז סי' קע"ט מפורש דיינו יין נסך, וכתב שלא נתגלה מקורו, אמנם באמת מצינו דין זה בחי' הרמב"ן חולין ד"ד: ובר"ן שם, ומקורם מסוגיא שם, ועיי"ש מה שביארו היטב הטעם בזה, וע' גם בבה"ג הל' שחיטה שנ' כן, וכן מבו' גם בס' הפרדס לרש"י, ואך שדן שם אם קי"ל כמ"ד דמחלל שבת בפרהסיא הוי כמשומד לכל התורה, וכ"ה גם בשו"ת הרשב"א ח"ז סי' נ"ג, וע' בשו"ת חלקת יעקב יו"ד סי' מ"ח שהאריך לדון להקלבזה, ולא ראה ד' הרמב"ן והר"ן המפורשים הנ"ל, וכן ד' הרשב"א בסי' נ"ג, ויש לציין עוד לד' מהר"מ מר"ב ד"ל סי' רל"א דקראים יינם מותר, וכ"כ הב"ח בסי' קכ"ד וכן הביא הפרישה שם בשם מהרש"ל, וע' נקוה"כ שם, ובד' מהר"מ מר"ב נ' שהטעם הוא משום שאינם עובדין ע"ז, ויש מקום לתלות נידון זה בפלוגתת הראשונים אם גר תושב אוסר יין במגעו, וי"ל לפ"ז דהרשב"א דאסר במחלל שבת אזיל לטעמי' דס"ל בתוה"ב דגר תושב אוסר יין במגעו, ואכמ"ל עוד בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש לציין בזה, מש"א במכות ד"ח: דישראל שקילל כותי פטור משום שאינו עושה מעשה עמך, וע' חזו"א יו"ד סי' ב' סקי"ח בהגה"ה שהוכיח מהא דישראל גולה ע"י כותי דחשיב כתינוק שנשבה, דאל"כ הרי דינו שמורידין ולא מעלין והיאך גולין על ידו, וחזינן דאף תינוק שנשבה אין חייבין על קללתו, דסו"ס אינו עושה מעשה עמך.

   ובעיקר דברינו ילה"ע עוד, דהנה בחזו"א סי' פ"ז סקי"ד כתב, ז"ל, ותינוק שנשבה בין הגויים דינו כישראל ושחיטתו מותרת, שהוא בחזקת שאם יודיעוהו וישתדלו עמו כשיעור ההשתדלות שהוא ראוי לשוב לא יזיד לבלתי שב וכו', עכ"ל, וצ"ב מה הוצרך לה"ט, ולכאו' גם אם ידעי' שאם יודיעוהו וכו' לא ישוב, מ"מ סו"ס עתה כל מה שעובר הוא באונס, ומ"ט תהא שחיטתו פסולה, וי"ל דמכוון החזו"א הוא עפמש"נ, דלעולם מן הדין דכל מי שאינו מקבל עליו עול התורה והמצוות חשיב כגוי, ואף דהוי שוגג בזה מ"מ דינו כגוי, וע"כ רק משום שאם יודיעוהו וכו' ישוב, ע"כ חשיב כישראל, ודמי לתינוק מוטל בעריסה ישראל, שאף שלא קיבל עליו עול מצוות, מ"מ ישראל גמור הוא, וה"נ דכוותה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ודמי ד"ז למה שהבאנו לעיל סק"ו בהערה, דלמש"כ החזו"א מוכח מסוגיא דמכות ד"ח: דתינוק שנשבה אין חייבין על קללתו, דהגם דאנוס הוא, סו"ס אינו עושה מעשה עמך. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש להוסיף, דמבו' בד' הגר"א, דעיקר הדין שכתב הרמב"ם ספ"ב מעירובין דמי שאינו מודה בעירוב ל"מ בו עירוב, למד כן ממתני' לעיל דל"א: דל"מ לשלוח על ידו עירוב.

   ולכאו' לפ"ז לדעת ריו"נ ריב"ח והרי"ד והמאירי שפירשו הטעם התם בע"א, אין לנו מקור דל"מ עירוב במי שאינו מודה בעירוב, אך בפי' ר"י בן חכמון ובמאירי בריש פירקין מבו' דל"מ עירוב במי שאינו מודה בעירוב, אך עי' בסימן ט"ז סק"ד שנת' דלפ"מ שפירש ר"י בן חכמון במתני' ריש פירקין, נלמד ממתניתין דל"מ עירוב במי שאינו מודה בעירוב.

   וכ"כ האו"ז עפי"ד הרמב"ם והובא בהג"א בפירקין דמי שאינו מודה בעירוב ל"מ בו עירוב, וע' גם בתוס' דס"ב. ד"ה וגוי לא מוגר, שכתבו דעירוב וביטול בדין הוא דל"מ בגוי לפי שאין הגוי מכיר בהן, אך כיון שדעת התוס' דקי"ל דכותי מבטל רשות הגם שאינו מודה בביטול, א"כ י"ל דה"נ מהני עירוב אף במי שאינו מודה בעירוב, שהרי התוס' דימו עירוב וביטול זל"ז.

   וע' גם תור"פ בריש פירקין שכתב מסברא דבאינו מודה בעירוב ל"מ עירוב, והוכיח כן מהא דאמר ר"ג מהרו וכו' שהרי ביטל לכם רשותו, ולא קאמר שהרי עירב, ש"מ דל"מ בי' עירוב כלל.

   ויש להוסיף קצת מקור דל"מ עירוב במי שאינו מודה בעירוב, שהרי במתני' תנן דהדר עם מי שאינו מודה בעירוב ה"ז אוסר עליו, ונת' בסימן ט"ז דלהך תנא הא דל"מ בו ביטול הוא משום הא גופא שאינו מודה בעירוב, ומה"ט אף ל"מ בו ביטול, דס"ל דל"מ ביטול במי שאינו בר עירוב, ולפ"ז מסתבר דאף לתנא דפליג וס"ל דמהני בו ביטול, מ"מ לא מצינו דפליג וס"ל דאף מהני בו עירוב, אך אי"ז מוכרח, די"ל דהא בהא תליא.

   ובמרומי שדה להנצי"ב ריש פירקין, כתב להביא מקור נוסף לד' הרמב"ם, מהא דתניא להלן בסוגיין, ישראל משומד משמר שבתו בשוק מבטל רשות וכו' מפני שאמרו ישראל נוטל רשות ונותן רשות, והנה בפיהמ"ש בריש פירקין גריס ישראל נותן רשות ומבטל רשות, ומפרש דנותן רשות היינו שיעשה עירוב, ולדעתו הרי מהא דברישא בישראל משומד תני דמבטל רשות, ולא תני דנותן רשות, ש"מ דמי שאינו מודה בעירוב ל"מ לערב, אך נ' שאכתי אנו צריכין לד' הגר"א, דהגם דמהתם שמעינן דמשומד שאינו מחלל שבת בפרהסיא אינו מערב, אך מנא לן שה"ז משום שאינו מודה בעירוב, וזה נלמד ממתני' לעיל דל"א:, גם ילה"ע דבד' המאירי בריש פירקין מפורש דמחלל שבת בצינעא חשיב מודה בעירוב, ועמש"נ בהערה הבאה.

   אך מצאתי בד' ריא"ז ה"א ס"ט, דמפורש בדבריו להדיא דאף צדוקי שאינו מודה בעירוב, מ"מ אם אינו מחלל שבת בפרהסיא מצי לערב, וזה שלא כדעת הרמב"ם וכל הנך ראשונים. [↑](#footnote-ref-9)