הערות בדין גוי שהביא הביא חלילים וחפר קבר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק ויקרא ז' אד"ב תשס"ח

א] שבת דקנ"א., נכרי שהביא חלילין בשבת לא יספוד בהן ישראל אא"כ באו ממקום קרוב, עשו לו ארון וחפרו לו קבר יקבר בו ישראל ואם בשביל ישראל לא יקבר בו עולמית.

בהא דאם בשביל ישראל לא יקבר בו עולמית, נחלקו הראשונים, דבד' הרמב"ן בחידושיו מפורש דלא יקבר בו שום ישראל, וכ"ה בפסקי הריא"ז, אך דעת הרשב"א והריטב"א והר"ן דרק אותו ישראל לא יקבר בו, וכ"ה ברמב"ם פ"ו משבת.

והרשב"א ודעימי' למדו כן מתוספתא דתניא בחלילין ובקבר דישראל אחר מותר, אך הרמב"ן בתוה"א פירש ד' התוספתא בע"א, דקאי על גוונא שאמר לגוי לעשות לצרכו, דבכה"ג אסרו לאותו ישראל לעולם כיון דהוי דבר של פומבי, אך לא קאי כלל על גוונא דפרהסיא, עי' בדבריו.

אמנם שו"ר בתהל"ד שכ"ה סקל"ח שפירש ד' הרמב"ן בתוה"א בע"א, דאיירי בשעשה לצורך ישראל מסוים, ובכה"ג אסור לישראל זה לעולם ולשאר ישראל מותר בכדי שיעשו, וזה כדעת הרמב"ם ודעימי' דלא אסרו בדבר של פרהסיא רק לישראל זה שנעשה בשבילו, ומתני' דלא אסרה חלילין לעולם הוא משום דלא עשה כן לישראל מסוים, וזה כד' הרשב"א בסוגיין, ועיי"ש מה שתמה ע"ז, אמנם כמדומה דפשטות ד' הרמב"ן הם כמש"נ, וכאשר כן מוכח ממש"כ בחידושיו דקבר אסור לעולם לשום ישראל, אך משה"ק התהל"ד שם, יקשה כן ע"ד הרשב"א שפירש כן.

שו"ר בתהל"ד שם סקמ"א שהביא ד' הטור בסו"ס שכ"ה, והגי' בדבריו דצ"ל רמב"ן, וניחא מה שתמהו מפרשי הטור דלא נזכר כן בד' הרמב"ם, ולפ"ז מפורש בד' הטור כמש"נ, דהרמב"ן אסר לו לעולם רק כשאמר הוא לגוי לעשות, אך התהל"ד פירש ד' הטור ע"פ דבריו, והא דלא אסר רק כשאמר לו הישראל, הוא משום דאל"כ אין הגוי נאמן לומר דהביא בשביל ישראל זה, כיון דסתמא דמילתא מביא בשביל כמה בנ"א ואין אנו חוששין לדבריו של הגוי שאומר שהביא בשביל זה לאסור עולמית, עכ"ד, וכמדומה דזה דחוק בד' הטור.

אך שו"ר במלחמות ביצה פ"ג דמפורש בד' הרמב"ן כד' הרשב"א שהעמיד ד' התוספתא באיסורא דפרהסיא, וכתב דחלילין נמי הוי דבר של פומבי, וזה כלשונו בתוה"א, ולפ"ז נ' נכונים ד' התהל"ד, וצ"ע בד' הטור שנ' שלא פירש ד' הרמב"ן כן, וכנ"ל.

ב] בעיקר הך דינא דלא יקבר בו עולמית מצינו כמה דעות בזה.

דעת רש"י דהא דמוקמי' בגמ' בעומד באסרטיא קאי ארישא דעשו לו ארון וכו' יקבר בו ישראל, אך סיפא דלא יקבר בו עולמית לא איירי בעומד באסרטיא, והא דלא יקבר בו עולמית פירש"י דקנסא הוא משום דמוכחא מילתא דנעשה בשביל ישראל.

ומה"ט ס"ל לרש"י דגם בחלילין אסור לעולם, הגם דל"ה זה מילתא דפרהסיא, דלדעתו האיסור הוא אף בדבר שאינו בפרהסיא כלל.

אך התוס', הגם שדעתם כפירש"י, כמבו' בדבריהם בד"ה דיקא, מ"מ פירשו דבחלילין אי"ז אסור לעולם, והטעם בזה הוא משום דסתם חלילין אין מביאין אותן לשם אדם א' אלא לשם כמה בנ"א, עכ"ד, וכנ' היינו דלא קנסו חכמים אלא בשעשו לצרכו, אך בשעשו לצורך כמה ישראלים, לא קנסו לשום א' מהם.

ובפירש"י בגמ' ד"ה תניא כוותי', מבו' דהך דינא אינו במסוים בצרכי המת, אלא אף במרחץ הי' מן הדין לאסור עולמית, ואך דבמרחץ לא מוכחא מילתא כולי האי הואיל ואיכא נכרים, וע"כ לא קנסו בזה לאסור עולמית.

ולפ"ז נמצא לדעת רש"י דכל מלאכה שעשה גוי לצורך ישראל ומוכחא מילתא שעשאה לצרכו, אסור ליהנות ממנה עולמית, וצ"ב מ"ט בחפר קבר ועשה ארון מוכחא מילתא שעשאה לצורך הישראל, ומ"ש מגוי שהביא פירות שיש במינם במחובר, או שהביא מחוץ לתחום שאינם אסורין לעולם, וצ"ב בגדרי הדברים.

ובשו"ת הרי"ף שהביא בעה"ע סוף מחלוקת ה' העתקנו דבריו להלן, מבו' דכל הך דינא דאסור עולמית הוא רק בשהביא בשביל ישראל מסוים, ולא בשהביא סתמא, וגם לא היכא שכל האיסור הוא משום גזירה שמא ירבה בשבילו, ונ' בלשונו שם דבגוי שהביא פירות לא איירי שהביא בשביל ישראל מסוים, אלא שמביא כל יום למכור, שהן דברים שנלקחין כל יום, ובזה לא נאסר אלא בכדי שיעשו, וצ"ב מהבא מחוץ לתחום בשביל ישראל זה, דחזינן דאף שבא בשבילו אינו אסור לעולם, אך עיי"ש בל' הרי"ף שאולי כונתו דבאיסור תחומין לא החמירו לאסור לעולם, והא דבחלילין הי' לנו לאסור לעולם, אלמלי הטעם שכתב הרי"ף שם שלא הביאו בשביל ישראל מסוים, משום איסור הוצאה, וצ"ע בזה.

והנה בהא דפריך בגמ' בעשה לו ארון וכו' דימתין כדי שיעשו לפירש"י דקאי ארישא, פירש הר"ן דהא דלא פרכי' דיהא אסור לעולם, הוא משום דאין לנו להחמיר כן כיון שלא נעשה בודאי בשביל ישראל, ומ' דכונתו דמספק לא אסרו לעולם, ולפ"ז נמצא לכאו' דה"נ גם לדעת רב דאסרי' מספיקא לא אסרו אלא כדי שיעשו ולא אסרו לעולם, ובל' רש"י בד"ה תניא כוותי' לא מ' כן, ומפורש כן בד' הרא"ש, דלדעת רב ה"ז אסור לעולם מספק, עיי"ש.

אך באמת בד' רש"י גופי' נ' לפרש בע"א, דהא דלא פרכי' שיהא אסור לעולם, הוא כמפורש בל' רש"י, דהוא משום דלא מוכחא מילתא, והיינו שהרי כל הא דאסרו בקבר לעולם, הוא משום דמוכחא מילתא, וכמו שפירש"י בכל הסוגיא, וע"כ כשאין ידוע לצורך מי נעשה דלא מוכחא מילתא לא אסרו לעולם, ול"ד לספק אם באו ממקום קרוב או ממקום רחוק דבזה שפיר יש לאסור לעולם, דלפי הצד שנעשתה בזה מלאכה, הרי מוכחא מילתא שנעשית מלאכה בשביל ישראל, ומשא"כ בעשה ארון סתמא דלא מוכחא מילתא, וז"פ, ואולי יש לכוין הדברים בד' הר"ן שגם הוא כיון לכך, וצ"ע בזה.

ג] והנה צ"ב בד' רש"י, מ"ש קנסא בזה, הרי הגוי עשה כן מעצמו ולא שלחו הישראל, ונמצא דלא נעשה מלאכת איסור כלל, וא"כ מ"ש בזה קנס.

ואמנם נ', דהנה בפירש"י בביצה פירש דהא דצריך להמתין כדי שיעשו, הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, וצ"ב דא"כ מ"ט אם עשה לעצמו א"צ להמתין, ורמזו לזה התוס' שם, גם עיקר הך דינא דצריך להמתין שלא יהנה ממלאכת שבת, צ"ב, שהרי אי"ז כלל מלאכת שבת.

ונ' מזה בדעת רש"י, דכל מלאכה שעושה הגוי לצורך הישראל, ה"ה מלאכה האסורה, וצריך הישראל למחות בו, וזה כמש"כ בחי' הריטב"א דקכ"ב., דמדרבנן הוי גוי כגר תושב, שאסור להניחו לעשות מלאכה לצרכינו, וע"כ כל שעשה הגוי לצורך ישראל צריך להמתין בכדי שיעשו כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, ומשא"כ בשעשה הגוי לצורך עצמו אי"ז מלאכת שבת כלל, וע"כ מותר ליהנות מזה אף בשבת עצמה, וז"פ.

אשר לפ"ז נ' דזהו גם הקנס שקנסו שלא יקבר בו עולמית, דכיון דמוכחא מילתא דנעשה בזה מלאכת איסור, ע"כ קנסו שלא יהנה עולמית ממלאכת האיסור, והגם שהישראל לא ידע כלל מזה והוי כאנוס, מ"מ י"ל דשייך בזה קנס, כיון דמ"מ נעשה מלאכת איסור.

ד] דעת בעה"מ והרמב"ן ודעימי' דהא דלא יקבר עולמית הוא משום דגנאי הוא לישראל ליקבר בדבר שנעשה ע"י חילול שבת בפרהסיא, ולדעתם הא דמוקמי' בעומד באסרטיא הוא אסיפא דלא יקבר בו עולמית.

ולפ"ז הוי זה דין מסוים בצרכי המת, אך בשאר דברים ליכא איסורא.

אך דעת הרמב"ם דאף בשאר מלאכות שנעשו לצורך ישראל בפרהסיא, אסור ליהנות מהן עולמית, ולדעתו אי"ז משום גנאי, אלא הוי זה חומרא דרבנן שהחמירו היכא שנעשית מלאכת שבת בפרסום.

וכדעת הרמב"ם כן דעת הרי"ד, ועיי"ש שכתב דה"נ אם בנו ביתו של ישראל בשבת, אסור ליהנות מזה עולמית, ודוקא כשבנו בביתו של ישראל, דהוי זה מילתא דפרהסיא דשל ישראל הוא, אך כשבונים בביתם שרי באופנים מסוימים, עיי"ש.

ולדעת הרמב"ן וש"ר יש להסתפק אם הגנאי הוא רק בקבר וארון דגנאי הוא ליקבר וכו', אך בחלילין ל"ש כלל גנאי זה, או דה"ז שייך גם בחלילין.

והנה לפי פי' הרשב"א וש"ר בתוספתא דקאי על דינא דלא יקבר עולמית, הרי מפורש דגם בחלילין אסרינן עולמית.

והא דבמתני' לא אסרו בחלילין עולמית, פי' הרשב"א דהוא משום דלא עשה כן בשביל ישראל מסוים, ובכה"ג לא אסרו עולמית, והרשב"א לטעמי' דאיסורא עולמית הוא רק לאותו ישראל שנעשה בשבילו, וע"כ בזה יש לחדש דה"נ אם עשו לצורך ישראל שאינו מסוים, אינו נאסר עולמית לשום ישראל, אך הר"ן פירש דהוא משום דסתמא דמילתא ל"ה זה מילתא דפרהסיא, עיי"ש.

ונ' דהר"ן פליג לדינא ע"ד הרשב"א, וכל שעשה חלילין לצוךר ישראל שאינו מסוים, ה"ז נאסר עולמית לכל ישראל, שהרי מתני' איירי בכה"ג וכמש"כ הר"ן גופי', וא"כ מ"ט הוצרך לפרש דהטעם הוא משום דהוי בצינעא, ויש לדחות, דמשמע לי' דמתני' איירי גם בשעשה בשביל ישראל מסוים, ובכה"ג כל הא דאי"ז אסור עולמית הוא משום דהוי מילתא דצינעא, גם מ' כן בד' הר"ן בד"ה וגרסי' בגמ', שכתב דהא דבעשו ארון וחפרו קבר לא מחמרי' לאסור עולמית, הוא משום דלא מחמרי' מספק כיון שלא נעשה בודאי בשביל ישראל, ואם הי' דעתו כהרשב"א הול"ל עדיפא מינה, דאפי' נעשה בשביל ישראל, מ"מ כיון שלא נעשה בשביל ישראל מסוים, אין מקום לאסור עולמית, ואין מ' דהספק הוא שמא נעשה לישראל מסוים, ובע"כ דפליג בזה ע"ד הרשב"א, ובאמת בלא"ה מסתבר כן, שהרשב"א הוצרך לזה לפרש טעם הא דלא אסרי' במתני' בחלילין לעולם, אך לפ"מ שפירש הר"ן דמתני' דחלילין דאיירי בצינעא, אין מקור לחידושו של הרשב"א.

ולדעת הרמב"ן דמפרש להתוספתא בע"א, יש מקום לומר דהא דבחלילין לא אסרינן לעולם, הוא משום דכל האיסור הוא רק בקבר וארון שבזה הוא דהוי גנאי, אך בחלילין לספוד בהן אי"ז גנאי, וע"כ אף אם נעשו בפרהסיא לצורך ישראל מסוים נמי מותרין לאחר כדי שיעשו, אך לפ"מ שפירש התהל"ד ד' הרמב"ן בתוה"א מבו' לא כן אלא אף בחלילין שייך לאסור משום גנאי, וכמש"כ התהל"ד שם, אך למש"נ שם לפרש בע"א אין להביא משם.

ועי' לבוש שכתב כן דבחלילין ליכא גנאי ושרי אף שנעשה בפרהסיא, והט"ז סקי"ד חלק ע"ז מכח ד' הרמב"ם, אך למש"נ י"ל שכ"ה דעת הרמב"ן.

ה] יש להסתפק לדעת הרמב"ם והרשב"א ודעימייהו דאינו אסור אלא לאותו ישראל, אם תלי זה באותו המת, או אף בב' מתים אם מוטל על אדם א' לקברן.

והנה לדעת הרמב"ם דאי"ז דין מסוים במת אלא גם בשאר מלאכות, הרי לכאו' נ' דאי"ז איסור על המת, אלא הוי האיסור על הישראל שלא יקבור בהן מת, וא"כ לכאו' הי' לנו לתלות לזה בהקובר ולא בהמת, ולדעת ש"ר דהוי דין מסוים במת משום גנאי, י"ל דכל הגנאי רק לאותו מת שעשו כן בשבילו.

אך בל' הריטב"א מבו' דהא דלא אסרו לעולם אלא לאותו ישראל, הוא משום קנס, וצ"ב שהרי טעם האיסור הוא משום גנאי, והיאך מצטרפין טעם גנאי וטעם קנס זל"ז, הרי הוו ב' טעמים דלא שייכי זל"ז כלל, וצ"ב, ולפ"ז י"ל דתלי בהקובר.

ועד"ז הוא בחלילין דיל"פ דהא דאסור לאותו ישראל, אי"ז אותו מת שהביאו החלילין לצרכו, אלא היינו שאותו הישראל שהביאו לו החלילין להספיד בהן.

ולכאו' הוא מוכח כן, שהרי הראשונים הביאו דעת הראב"ד ודעימי' דאף כדי שיעשו א"צ להמתין אלא לאותו ישראל, ופירשו כן לד' התוספתא, ולכאו' לדעה זו ודאי לא תלי בהמת, אלא תלי בהמספיד, דלצורך מי שהביאו את החלילין ה"ז אסור בכדי שיעשו, ולאחר שרי, וה"נ מתפרש גם לפ"מ שפירשו הראשונים דהתוספתא קאי על האיסור לעולם, די"ל דלא תלי באותו מת, אלא באותו ישראל מספיד וקובר.

אך משמעות ל' התוספתא דקאי על הישראל שמספידין אותו בהן, וכ"ה בל' הרבה מן הראשונים דלא "יקבר" אותו ישראל, ולא "יספד" אותו ישראל, וכ"ה הל' בשו"ע הגר"ז סימן שכ"ה סכ"ב, וצריך בדיקה בזה.

ושו"ר בתשו' הרי"ף שהביא בעה"ע שמפורש כן, שנראה דקשיא לי' מ"ש למיתני עולמית ופירש, ז"ל, ואפילו נקבר בקבר א' ולימים נצרך לקבור באותו קבר שנאסר עליו, עכ"ל, ומבו' להדיא דעולמית היינו לאותו מת.

וכנר' צ"ל דגם לדעת הראב"ד לא תלי באותו ישראל הקובר אלא באותו מת, כאשר כן נ' להדיא בל' הראב"ד בכתוב שם בביצה, עיי"ש, דכיון דמטרת הבאת הגוי היא לצורך המת, והישראל פועל לצורך המת, ע"כ הוי האיסור על שימוש דמת זה.

ויל"ע לפ"ז בגוי שמביא מאכל לישראל לצורך בנו הקטן, אם נאסר ישראל זה להאכילו לבנו אחר, אך מטעם אחר יש לאסור בזה, למש"כ הראשונים דכל בני ביתו חשיבי כדידי'.

ו] בפלוגתת רב ושמואל אם אסרו מספק ומייתי' ממרחץ, מצינו כמה דרכים בזה.

ובד' הרמב"ן מצינו ג' דרכים בזה, חדא דהראי' היא מדפליג ת"ק עלי' דר' יהודה ואסר אף בשיש רשות, הגם דבכה"ג יתכן שעשו עבדים של הרשות לצרכו,[[1]](#footnote-2) והיינו דהרמב"ן מפרש דלא כפירש"י ודעימי' דאיירי בששהה שיעור זמן במוצ"ש כדי שיעשו לצורך הרשות, דבכה"ג א"צ להתיר מדין תלי', אלא מדינא דכדי שיעשו, וכמשה"ק כן הרמב"ן על פירש"י, אלא מפרש דאיירי מיד למוצ"ש, ואך דיש לתלות שעבדי הרשות עשו כן בשבת לצרכו, וכפי' זה כן פירשו הר"ש והרא"ש במכשירין, והרמב"ן הוכיח כן ממתני' שם בדין ירקות, עיי"ש, הב', כתב כן הרמב"ן במלחמות ובחידושיו, אך בתוה"א לא כתב לזה, דהראי' היא מהא דלא תלינן שמא חיממו בער"ש ופקקו הנקבים, הג', כתב כן הרמב"ן בחידושיו דהראי' היא מהא דמחצה על מחצה אסור והוא מכח ספיקא.

ובטעם הא דאסרינן מספק, פירש הרמב"ן דהוא משום דהוי ספק בדבר שיש לו מתירין, וצ"ב דעת רש"י ודעימי' דקי"ל להתיר מספק, והמרדכי כתב דהטעם בזה הוא משום דלא אסרינן בספק בדבר שיש לו מתירין, רק בביצה שיש להעמידה אחזקתה שנולדה היום וכיו"ב, עיי"ש, והגר"א בסימן שכ"ה הוכיח מהשו"ע דאי"ז הטעם, שהרי התיר שם מספק גם בספק אם נלקט הירק היום או אתמול, ובע"כ הטעם הוא משום שלא החמירו מספק רק בספק מוכן, ולא בספק דמעשה נכרי, והמ"ב הביא בשם הגר"ז דהטעם הוא דלא גזרו בספק.

והנה הי' מקום לומר עוד, דאין לאסור בזה משום דשיל"מ, לפי יסוד ד' הצל"ח דבדבר שאינו מתכלה ל"ש דינא דשיל"מ אינו בטל, אך יל"ע אם שייך ה"ט בחלילין דא"צ להן אלא פעם א', וראיתי בקה"י ביצה שכבר דן בזה.

ואכתי ילה"ע בהא דמדמי' לה למרחץ, ולכאו' התם ג"כ ל"ש דינא דדשיל"מ אינו בטל לפ"ד הנוב"י, אך אולי י"ל דגם שם א"צ לרחוץ אלא פעם א', וצ"ע.

ובקה"י שם הביא לתרץ עוד ד' רש"י, דכיון שדעתו דחלילין אסורין לעולם, ע"כ אי"ז דשיל"מ, והביא כן מד' הצל"ח ביצה ד"ד עיי"ש בדבריו.

אך תמוה טובא, דאכתי תיקשי מ"ט שרי במרחץ, הרי התם הוי דשיל"מ, וביותר יקשה לגיר' קמייתא דמייתי' ממרחץ כוותי' דרב דבספק אסור, ומה ראי' מהתם, הרי התם הוי דשיל"מ, ומשא"כ הכא אי"ז דשיל"מ, אא"כ נימא עפמש"נ לעיל, דבמרחץ ל"ח דשיל"מ משום דאי"ז דבר המתכלה, ומשא"כ בחלילין דא"צ להן אלא פעם אחת, ובזה בעי' לתי' זה דלרש"י לטעמי' ה"ה אסורין לעולם ול"ה דשיל"מ.

ובעיקר הדברים יש לדון, די"ל דדמי לדין דבר שיש עליו ב' איסורים דאחד יש לו מתירין וא' אין לו מתירין, שהאריך בזה הגרע"א ז"ל, דגם הכא י"ל דיש ב' איסורין, איסור א' הנאה ממלאכת שבת, דלזה מהני שימתין כדי שיעשו, ואיסור אחר דקנס לעולם, והגם דאיסור זה אינו בטל מ"מ איסור זה בטל.

אך אי"ז מוכרח, דיל"פ דגם איסור זה דלעולם הוא איסור הנאה ממלאכת שבת, ובכה"ג משום קנס הרחיבו את איסור ההנאה לעולם, ולפ"ז שפיר י"ל דל"ש בזה דינא דדשיל"מ לא בטל, כיון דליכא בזה ב' איסורים חלוקים, וצ"ע בזה.

שו"ר בענין זה ד' המג"א בסימן שי"ח סק"ב דמבשל בשבת דאסור לו לעולם ולאחרים עד מוצ"ש, אינו בטל בשבת אף לדידי', ולא אמרי' דלדידי' אין לו מתירין, ונחלקו בטעמו, דהפמ"ג פירש דטעמו משום דגם לדידי' יש בזה ב' איסורים, איסור הנאה ממלאכת שבת ואיסור משום קנסא, ואיסורא דהנאה ממלאכת שבת יש לו מתירין גם לדידי', ולפ"ז מבו' שדעת המג"א דהיכא דיש ב' איסורין דא' אין לו מתירין, מ"מ האיסור השני דיש לו מתירין אינו בטל, וכן פי' בקונט' כתבי ר' ראובן בשם הגרב"ד, זה ממש כמש"נ לעיל לדון בזה, אולם הגרע"א בגליון שם והחוו"ד בסו"ס ק"ב פירשו דטעמו משום דלאחרים הוי זה דשיל"מ ואינו בטל, וע"כ אף אי"ז בטל לדידי'.

והמג"א שם הוכיח כן ממתני' דביכורים פ"ב דביכורים אינם בטלין אף לזרים, והחוו"ד שם תמה ע"ז דהתם הטעם משום דהגם דאיסור זרות בטל דאין לו מתירין מ"מ איסור חוץ לירושלים אינו בטל דיש לו מתירין, אך הפמ"ג פירש דבאמת זהו גם טעמא דהמג"א וכנ"ל, והגרע"א הוכיח מזה שדעת המג"א דהיכא דיש ב' איסורין דא' מהן אין לו מתירין ובטל, תו בטל גם האיסור השני שיש לו מתירין, וע"כ למד המג"א מזה דין אחר, דכיון דאי"ז בטל לאחרים אף אי"ז בטל לדידי'.

ועיי"ש בד' הגרע"א שכתב, דכל הך כללא דכל שאינו בטל לאחרים אינו בטל לדידי', הוא רק באותו איסור שאינו בטל לאחרים, וע"כ תרומה עולה במאה לזר, הגם דאינה עולה לכהן לאכלה בטומאה משום דיש לו מתירין, דהגם דאיסור טומאה אינו בטל, ואף לזר יהא אסור לאכלה בטומאה, מ"מ איסור זרות בטל, ולפ"ז הרי דה"נ בביכורים שנתערבו יהא מותר לזרים לאכלן בירושלים, וכ"ה להדיא בד' החוו"ד שם.

אך הדברים צע"ג, דלהדיא בלישנא דמתני' שם דהוא אסור לזרים אף בירושלים, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפירושו ובהל' ביכורים ובד' הרע"ב שם, עיי"ש.

ובטעם דינא דהתם, מבו' בל' הרמב"ם בפירושו ובהלכות, דמעיקרא דדינא לא חשיב כדשיל"מ, ואך שהחמירו לחשבו כדשיל"מ כיון דאפשר לאכלן בקדושה, עיי"ש, ועד"ז פירש גם במע"ש שנתערב בירושלים, שאסור להאכילו לבהמה משום שאפשר בקל לאכלו בקדושה, עיי"ש, אך הרע"ב פירש לדין זה בע"א, דכיון דאין הביכורים בטלין לכהן דלדידי' הוי דשיל"מ, ושם ביכורים עליהן, ע"כ ממילא הן אסורין אף לזרים, ואי"ז שייך להנידון בב' איסורים שא' מהן אין לו מתירין, דהתם ודאי האיסור שאין לו מתירין בטל, משום דב' האיסורים הוו מב' שמות, ול"ד להכא דב' האיסורים הוו מכח שם ביכורים, וע"כ י"ל דכיון דאי"ז בטל לכהן דיש לו מתירין (ולדידי' ליכא איסור אחר דאין לו מתירין, וע"כ אי"ז תלוי בנידון האחרונים הנ"ל), איכא ע"ז שם ביכורים, וממילא ה"ז אסור גם לזרים.

והנה בנידון המג"א, הרי לדעת הרע"ב יש לאסור, דכיון דיש ע"ז שם מעשה שבת לכל העולם, ממילא ה"ז אסור גם לדידי', אך לדעת הרמב"ם דהא דאסרינן התם הוא משום שהחמירו לחשבו כדשיל"מ, נ' דבמעשה שבת שנתערב אין לנו לאסור, דבזה לא מצינו שהחמירו.

ובאמת יל"ע בזה בסוגיא דיבמות דפ"ב. דאמרו דהא דרב אשי ברותא הוא, ולא אמרי' דכיון שאפשר לאכלה בקדושה החמירו לחשבה כדשיל"מ, ואולי בחטאת לא מצינו שהחמירו, אך אכתי צ"ב כיון שמצינו שאסרו דכוותה במע"ש ובביכורים, א"כ מ"ט לא נימא מכח ברייתא דיבמות דגם בחטאת אסרו, ומ"ט דחינן לד' רב אשי, וגם לא אמרי' דאין החטאת בטלה לכהנים לאכלן בטומאה, אף היא אסורה לזרים, וצ"ע בזה.

ז] הרמב"ן הק' על פירש"י, דמה מייתי' מההיא דמרחץ כשמואל דתלינן להקל, הרי התם יש להתיר משום דחשיב כהמתנת כדי שיעשו.

אך גם לד' הרמב"ן יש לקיים עיקר פירש"י, לפ"מ שפירש הרמב"ן בהמש"ד דלא איירי בשהמתין במוצ"ש כדי שיחימו לצורך הרשות, אלא טעם ההיתר הוא משום דתלינן דבשבת עצמה חיממו לצורך הרשות ולא לצורך ישראל, ולפ"ז יל"פ כן לדעת רש"י דזהו דמייתי' ממתני' כוותי' דשמואל, וז"פ.

ואולי יל"פ טעם הפלוגתא בזה, דפליגי בעיקר דינא דכדי שיעשו, אם מהני כל גוונא דשייך שיעשו במוצ"ש, או דלא שרי אלא בכדי שיעשו במוצ"ש לצורך הישראל, אך מה שעבר זמן שראוי שיעשו לצורך הרשות ל"מ, דלא שרינן אלא בשיעור זמן שראוי שיעשה במוצ"ש אותה עשי' שנעשתה בשבת, דבכה"ג אינו נהנה ממה שעשו בשבת לצרכו, דהי' יכול לצוות להן לעשות במוצ"ש לצרכו, אך מה שראוי שיעשה במוצ"ש לצורך הרשות לא חשיב ככדי שיעשו, ויש לדמות ד"ז למה שדנו התוס' ביצה דכ"ד: בליקט כמה פירות אם סגי בשיעור זמן שכמה בנ"א יחד ילקטו, או בעי' שיעור זמן שאדם א' ילקט, עיי"ש, ודו"ק.

שוב נתבוננתי דילה"ע בזה, ממה שדנו הראשונים אם ה"ז אסור גם בכל יו"ט שני משום דא"א לעשות ביו"ט שני, וצ"ב הרי אפשר שיביא הגוי ביו"ט שני שלא לצורך הישראל, וא"כ מ"ט ל"ה כדי שיעשו, והביאור בזה הוא דזה לא חשיב כדי שיעשו דזה אינו בידו, ולא חשיב כדי שיעשו רק אם יכול לעשות בעצמו או לומר לאחרים שיעשו לצרכו, ולפ"ז צ"ב ד' הרמב"ן שנקט דכל דעושין כן לצורך הרשות חשיב ככדי שיעשו, וצ"ל דכיון שדרך הוא שהן עושין כן, ואח"כ רוחצים בזה כל בני העיר, ע"כ חשיב זה ככדי שיעשו.

ח] בספר העיטור הל' יו"ט סוף מחלוקת ה' דקמ"ד. הובאה תשו' הרי"ף, והובא כעי"ז גם בתמים דעים סימן קכ"ב, ז"ל, כל מה שעשה הגוי לעצמו ואין בו חשש שמא ירבה בשבילו כגון הדלקת הנר וכבש דנר וכבש לחד ונר וכבש למאה מותרין לאלתר, ומה שעשה הגוי אדעתי' דכ"ע עשה ולא ייחד לו וכן אם עשה לעצמו ויש לחוש שמא ירבה בשבילו לערב אסורים בכ"ש, כגון א"י שהביא חלילין וכגון דברים המתלקחים בכל יום. וכגון דברים הבאים מחוץ לתחום, אבל שעושה א"י בשביל ישראל לבד אסור עולמית כגון קבר וארון ואם בשביל ישראל לא יקבר בו עולמית, וזה שאמרו עשו לו קבר עשו לו ארון יקבר בו ישראל פרכינן ה"נ נימא בכ"ש, ואמר עולא בעומד באסרטיא שהיא רה"ר וכל עובר ראה את המת ואח"כ ראה את הקבר ויודע שאותו הקבר לאותו מת נעשה וכן הארון מוטל על אותו הקבר וידוע כי בשביל אותו הגוי נעשה לבד ולאו אדעתי' דכ"ע ול"צ בכ"ש, ואם בשביל ישראל לא יקבר עולמית, ואפילו נקבר בקבר א' ולימים נצרך לקבור באותו קבר שנאסר עליו, וזה שאמרו בא"י שהדליק את הנר ומילא מים להשקות בהמתו אם בשביל ישראל אסור. ל"ת הא לערב מותר שבין בשבת בין לערב אסור וזה שלא אמר עולמית שהוא דבר שאינו מתקיים נדצ"ל וזה שאמרו במעשה שבת לא יאכל עולמית והוא דבר שאינו מתקיים בשביל שאמרו יאכל במוצאי שבת לאחרים ולא לו לפיכך אמר לא יאכל עולמית, עכ"ל.

ולמדנו מדבריו כמה מילי, חדא שדעתו דכל דבר שעושה הגוי לצורך ישראל מסוים ה"ז אסור לעולם, וכדעת רש"י, ול"ב שיהא זה מילתא דפרהסיא, והא דמוקמי' לה בגמ' בעומד באסרטיא הוא להא דבסתמא מותר, עיי"ש, וזה כמש"כ הרשב"א בדעתו, והר"ן פליג ע"ז, וגם לא נתפרש בד' הרשב"א מ"ט אי קאי ארישא ניחא השמטת הרי"ף, וכבר תמה הב"י כעי"ז, ובדעת הרא"ש כבר כתבו האחרונים די"ל דהשמיט לזה משום שדעתו כפירש"י דספק מותר, וע"כ לדידן דספק מותר לא בעי' להעמידה בכה"ג, אך לדעת הרי"ף דספק אסור קשיא, אך לפנינו מפורש כן בד' הרי"ף.

עוד מפורש בד' הרי"ף, דכ"ז הוא לישראל זה אך לישראל אחר שרי, וזה כמש"כ הראשונים, ודלא כדעת הריא"ז.

עוד מחודש בד' הרי"ף, דגם בגזירה שמא ירבה בשבילו צריך להמתין בכדי שיעשו, וזה שלא כד' המג"א בסימן שכ"ה, והגרע"א תמה ע"ד המג"א מסוגיין, וצ"ב דלס"ד דהאיסור אינו מגזירה שמא ירבה אלא משום איסור הנאה ממלאכת גוי, ודאי מודה המג"א דאסור בכדי שיעשו, אך בד' הרמב"ן בחולין דט"ו מ' כד' המג"א, אא"כ נחלק בין הגזירות דשמא ירבה בשבילו, ואינו נראה.

1. ובל' הרמב"ן במלחמות בחידושיו ובתוה"א, מ' דכל הראי' בזה הוא רק מגוונא דמחצה על מחצה, אך מהא דאסרינן ברוב ישראל אף שיש לתלות שחיממו לצורך הרשות אין להוכיח דאסרינן מספיקא, וצ"ב הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-2)