ציונים והערות -4 ליבתה הרוח
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / אש ובור - הרב ישעיה הלברשטט

# שמעתא דליבתה הרוח (נ"ט: - ס.) כסליו מס' 4

**ליבתה הרוח כולן פטורים**

**כשיש בליבויו כדי ללבות**

**כשאין בליבויו כדי ללבות**

**רקתא**

**הערות בגפ"ת**

בשמעתא זו ישנם ב' נידונים עיקריים, **נידון א'**, איך הדין כאשר **אדם הדליק אש**, (הטעונה ליבוי) **ורוח מצויה ליבתה**, דלכאו' יש לחייבו, דהרי עיקר חיוב אש בצירוף הרוח הוא, והכי ס"ל לתוס' בשמעתין. אמנם כמה ראשונים ס"ל דפטור דלא העמיד 'אש' ולא נחשב 'מבעיר'. ויש לטרוח ולהבין דבריהם, ובפרט לר' יוחנן דאשו משום חציו, והיינו שכל המתווסף ע"י הכוחות הטבעיים נחשב מעשה דידיה א"כ שפיר יחשב מבעיר. [ומדברי הראשונים בזה יש ללמוד נמי לכל גדרי רוח מצויה].

**הנידון הב'** הוא לברר איך הדין **בליבה ולבתה הרוח**, והיינו כאשר **לא הדליק האש אלא רק ליבה אותה** אמנם אין בכח ליבויו לבד ללבות אלא **הוזקק גם לליבוי הרוח,** וביארו התוס' (ד"ה ליבה) דהצד לפטור הוא משום **"**דמשמע המבעיר את הבערה שבפנ"ע עשה את הבערה". **והנה** בנידון א' הסיקו התוס' (בד"ה 'לבתה הרוח') דחייב, וקשה דמ"ש מנידון הב', דהא לא העמיד בערה שתבער בפני עצמה (דבעי לליבוי הרוח). **וצריך לחלק**, דליבה וליבתה הרוח היינו כשלא הביא לא האור ולא העצים, אלא עשה רק ליבוי בעלמא, בזה יש לנו לומר דהליבוי שהוא בצירוף הרוח אינו נחשב מבעיר, אבל כשהדליק והרוח ליבתה עדיף, וכ"כ תלמיד הרשב"א והפנ"י (ס. על תד"ה רב אשי), וצריך לבאר הדברים.

**הראשונים העיקריים בסוגיין, דברי התוס' בסוגיין, תוס' ר"פ נ"ט:, ודברי הרשב"א בשמעתין, תוס' ב"ב כ"ו. רמב"ם נזק"מ ט, והמגיד משנה שם.**

# ליבתה הרוח כולן פטורים

**נ"ט: מתני' אחד הביא את העצים וכו' ליבתה הרוח כולן פטורים.**

**דין** זה תמוה מאוד, דלכאו' כיון דהביא האור או העצים שפיר יתחייב אף על ההמשך שנעשה ע"י הרוח, דהרי בעיקר תורת אש נתחדש דחייב אף שהולכת ע"י כח אחר[[1]](#footnote-2) כיון דהוא הטבע המצוי, ומ"ש הכא, ומצינו בתוס' ובראשונים ב' מהלכים עיקריים בביאור המשנה.

**א. חלוק 'הולכת' האש מ'יצירתה'.** כתבו **התוס'** בתחילת דבריהם, דלכאו' יש לחלק דכאשר ה'מזיק' מצד עצמו מושלם, ורק מחוסר הולכה, בזה מהני ההשתמשות ברוח, אבל המחוסר ליבוי, 'אין שם אש עליו ולא קרינן ביה המבעיר'. ודחו זאת[[2]](#footnote-3) תוס' מלעיל ט: גבי גחלת יעו"ש, ועי' הערה[[3]](#footnote-4). **אמנם תור"פ** נקט כחילוק זה, דכל הא דמתחייב אף בסיוע הרוח, היינו רק בהולכת האש ולא ביצירתה. וכ"כ **הרא"ה** כאן הו"ד בשטמ"ק, ואתי שפיר דברי המשנה כפשטיה. **וליישב** הקו' מלעיל דף ט: כתב ר"פ דכאשר הרוח כבר נושבת חייב אע"פ שהיא מסייעת לליבוי. וצריך לבאר מה אהני הא דהרוח כבר נשבה, ובפרט לר"ל. **ובעיקר צריך לטרוח לבאר את יסוד שיטה זו דלא נחשב 'מבעיר'**, דלכאו' לר"י דאשו משום חציו, דס"ל דכל מה שמחויב שימשיך בכוחות הטבעיים נחשב מעשה דידיה, א"כ מ"ט אינו נחשב 'מבעיר', ולר"ל צ"ע איפכא, דמ"ט בעי 'מבעיר', והא משום 'ממונו' הוא חייב[[4]](#footnote-5), והכא העצים דידיה והוא הדליק האור. **גם** יש לעמול מהי יסוד פלוגתת תוס' עם ר"פ, עי' הערה[[5]](#footnote-6).

**ב. מתני' איירי בליבה אדם עם הרוח.** עוד כתבו תוס' דלעולם הוא חייב אף כשהרוח ליבתה, ודברי המשנה קאי אהא דתנן בא אחר וליבה, ואהא תנן דאם גם הרוח ליבתה פטור. ועי' **שיטמ"ק דהתוס' שאנ"ץ** נקט כפירוש זה. **אמנם** יש להעיר דאביי ורבא ור"ז ס"ל בגמ' דליבה וליבתה הרוח חייב, ולפירוש זה נמצא דבמשנה מפורש דליבה וליבתה הרוח פטור. וי"ל דהם יפרשו המשנה כמו שהם עצמם פירשו בגמ' לברייתא[[6]](#footnote-7). ומ"מ צ"ע מ"ט לא העמיד התלמוד את הקו' מזורה וכו' ותירוציהם על משנתינו. ואולי כל זה כלול במש"כ תוס' דמהלך זה הוא 'בחנם'.

**ג. מתני' דווקא ברוח שאינה מצויה.** תוס' למסקנא נוקט, דאיירי מתני' באינה מצויה ומה"ט פטור, אבל ברוח מצויה חייב, והביאו תוס' דכן מפורש בירושלמי, וכן נקט **הרשב"א** דמתני' באינה מצויה, ובפשטות כן נמי דעת **הרמב"ם** נזק"מ פי"ד ה"ז, וכ"כ להדיא **המ"מ** שם[[7]](#footnote-8).

**ביאור דברי הירושלמי.** בירושלמי איתא (הו"ד בתוס' והראשונים) דתמן העמידו מתני ברוח של אונסין, אבל ברוח שהעולם מתנהג בו חייב, ור"י ור"ל ס"ל דאף ברוח שהעולם מתנהג בו פטור, 'שפעמים בא פעמים לא בא', ע"כ. **והנה** לכאו' רוח שהעולם מתנהג בו היינו רוח מצויה, **וצ"ע** דא"כ הא דמסק' התוס' דרק ברוח שאינה מצויה פטור, הוא דלא כר"י ור"ל. **ועי' פנ"י** שביאר דתוס' פירשו דלכו"ע איירי ברוח שאינה מצויה, רק דפליגי **מהי רוח שאינה מצויה**, אם דווקא דאונסין או כל שפעמים לא באה. וכ"כ **הרשב"א** דרוח שהעולם מתנהג בו **לאו רוח מצויה היא**, דכל שהוא חזק קצת יותר ממה שהוא מצוי תדיר שהוא רוח היום אינה מצויה מקרי, ולכך ר"י ור"ל פטרי בה דלא הוה להו לאסוקי אדעתייהו שפעמים אינו בא, וכ"כ **המ"מ** שם דאף שהיא באה בעיתים הרבה נחשבת אינה מצויה (דהלכה כר"י ור"ל), וכמש"כ **הרמב"ם, דכשאינה מצויה תמיד** פטור, ולדבריהם מתבאר לכל גדרי רוח שאינה מצויה, דהרי תוס' הרשב"א והמ"מ דימו זאת להא דאמרינן רוח מצויה גבי אסו"מ, וכופף לפני הדליקה, והיא קולא גדולה מאוד. ועי' **אבהא"ז** (פי"ד הי"ג) דהקשה דאיך יתכן "דרוח היום" היינו הרוח הקלה שנמצאת תדיר תדיר תפיל אבנו סכינו ומשאו, יעו"ש שהאריך לתמוה. **ולכאו' י"ל**, דעי' ברשב"א דכתב דטענת ר"י ור"ל הוא **דלא הוה ליה לאסוקי אדעתייהו משום שפעמים אינו בא,** אלמא אין הכוונה דרק המשב התמידי נחשב מצויה, אלא גם רוח שיש בה חוזק יותר מרוח היום **אם היא ודאי תבוא** נחשבת מצויה, ולכך אם הניח אבן בראש גגו לשבוע, אם יש ודאות שבמשך השבוע תבוא פעם אחת רוח כזו שתפיל הרי הוא חייב, **ומש"כ** הרשב"א דכל שהוא חזק יותר מרוח היום פטור, היינו דווקא הכא דעסקינן בגחלת, דכיון דמעמיא ונכבית (עי' ט:), א"כ **אין ודאות שיהא בזמן קצר זה חיזוק יותר מרוח היום**, ולכך כל שהוא יותר חזק מרוח היום הרי הוא אינה מצויה.

**אולם בר"פ** כתב דהפלוגתא בירושלמי היא אם חייב כשהיא **רוח מצויה**, והא גופא קאתו ר"י ור"ל למימר דכוונת המשנה **לפוטרו אף ברוח מצויה, דמ"מ אינו נחשב 'מבעיר'**, וחיובו הוא רק כאשר הרוח כבר נמצאת דאז נחשב דהוא היוצר של האש ואית ביה שם מבעיר[[8]](#footnote-9). וכך צ"ל בדעת **תוס' בב"ב והרא"ה**, וכך פירש **באבהא"ז** שם בדעת הרמב"ם, ודייק זאת דרק כאן כתב הרמב"ם מצויה תמיד, אבל בהלכה י"ד וט"ז, ובפ"ד ה"א לא הזכיר 'תמיד', אלמא דווקא הכא **כדי לחייב** בעי נמצאת תמיד, וכדעת ר"פ. (וע"פ דברינו הנ"ל בד' הרשב"א, יש לדחות הדיוק).

**פסק ההלכה - בשו"ע** תי"ח ה"ט פסק כתוס' והרמב"ם דהביא עצים ואור וליבתו רוח מצויה חייב, וכל פטור משנתינו הוא ברוח שאינה מצויה. ועי"ש **בסמ"ע ובאר הגולה והגר"א** דאף שבאה בעיתים הרבה נחשב אינה מצויה, דכל שפעמים לא באה היא אינה מצויה, וכדברי הרשב"א.

**ובפנים** נתבאר דה"מ באש שדרכה להיכבות, אבל באסו"מ שמונחים זמן רב, אם באותו זמן מצוי בודאי שתבוא הרוח הרי"ז חייב.[[9]](#footnote-10), [[10]](#footnote-11) ואל"ה פטור **אפי' באסו"מ**, וכן כאשר האדם **ליבה האש**, אלא **דהולכתה ע"י רוח** דפעמים לא באה, פטור, אבל **לרבינו פרץ** כל מה דפטרינן הוא בליבה ולבתה דאין בה שם אש, אבל באסו"מ, וכן באש מלובה והרוח מוליכתה כל שאינה של אונסין הוה רוח מצויה וחייב. כ"כ **החזו"א** (ב' ו') דזוהי הנפק"מ לדינא בין ר"פ לראשונים, [ועי"ש דמצדד דרבינו פרץ נחשב 'ספיקא דדינא' אולם מ"מ א"א להוציא ממון מספק]. **וע"ע ברמ"א** דרוח שאינה מצויה שכבר נושבת, דינה כמצויה, וכמש"כ הראשונים.

# בשיש בליבויו כדי ללבות גם ברוח כדי ללבות

**דף ס. ת"ר לבה ולבתה הרוח וכו'.** מבואר ברישא דהברייתא דכשיש בליבויו כדי ללבות חייב, ועיין **בתוס'** שפירשו דהיינו כשהרוח בפנ"ע אינה יכולה ללבות, אבל אם הרוח לבדה יכולה אין סיבה לחייבו. אבל **הרשב"א** פליג דשפיר יש לחייבו ואף ברוח שאינה מצויה, כיון דכבר באה[[11]](#footnote-12). ועי"ש **ברשב"א** דהק' דלכאו' כיון שאינה מצויה הרי"ז דומה לשנים שעשו ולא ישלם אלא מחצה (ורק לר"נ דרצה מזה גובה רצה מזה גובה ישלם הכל), ותירץ דרוח שכבר באה אע"פ שאינה מצויה שאני, **דנחשב דהאיש פועל ע"י, וכל המעשה הוא שלו**, יעו"ש. (ומבואר שם דסבר בתחילה דאע"פ שכבר באה, כיון דבעצם אינה מצויה, לא נחשב שהאדם פועל בה, והוא חידוש נשגב). **ובאמת** דברי תוס' צ"ע, דמ"ט לפוטרו, והרי כ"א הוא סיבה לנזק[[12]](#footnote-13), [[13]](#footnote-14). **וי"ל,** דאה"נ אי חבירו ליבה עמו שניהם חייבים, וכל דברי התוס' הם ברוח, דשאני כח טבע דנחשב כמצב קיים, ובזה אמרינן "דבלאו איהו היה הולך ומזיק", ויש להאריך בביאור הדבר.

**פסק ההלכה - הרא"ש** ס"ל לפטור כתוס', וכן פסק **הטור** תי"ח, והכי קי"ל **ברמ"א** שם ס"ט, (והגר"א ציין דמקורו מראשונים הנ"ל, אולם הרשב"א פליג).

# כשאין בליבויו כדי ללבות

בסוגיא מבואר דלרבא ואביי ור' זירא חייב כזורה ורוח מסייעתו דנחשב כעושה בפני עצמו את הבערה, אולם רב אשי פוטר. **ויש לטרוח ולבאר את יסוד פלוגתתם,** דלכאו' כיון דרוח מצויה היא יש לחייבו, ובפרט לר"י דהפועל עם כוחות הטבעיים נחשב למעשה דידיה. ולאידך גיסא יש לדון דלר"ל דאשו משום ממונו, מ"ט שיתחייב, ולא מבעיא לרש"י דבעי שיהא שלו והרי אי"ז שלו, אלא גם לתוס' הרי לא הוא 'המבעיר' ומ"ט יחשב 'מבעיר' ע"י צירוף הרוח, וצ"ע.

**דף ס. ליבה ולבתה הרוח ואין בליבויו כדי ללבות פטור וכו'.** מבואר דלאביי ורבא ור' זירא הרי הוא חייב בליבה וליבתו הרוח כזורה וכו'[[14]](#footnote-15), ורב אשי אמר וכו' ה"מ לענין שבת, דמלאכת מחשבת אסרה תורה[[15]](#footnote-16), אבל הכא גרמא בעלמא הוא, וגרמא בנזקין פטור. ויש לעיין, דאם זה גרמא, א"כ בשבת נמי יש לפטור, דגרמא בשבת פטור. ועי' בדברי **הרא"ש** בשמעתין שביאר זאת.

**ובאמת** צ"ע עיקר פלוגתת אמוראי הכא, דאם זה גרמא מ"ט שאר אמוראי מחייבי. **ולכאו'** בהא גופא פליגי, דסבירא להו דשפיר הוה 'מעשה דידיה' ואי"ז גרמא, **דכל שהוא עושה ע"י הטבע המחוייב נחשב מעשיו.** **והנה** לר"י דכל מה שממשיך ע"י כוחות הטבע נחשב מעשה שלו, שפיר הוא מובן, אמנם צ"ע **לר"ל** דלא ס"ל הכי. **וכן** יל"ע, מעיקר דינא דחייב בשבת 'בזורה ורוח מסייעתו', דחזינן שנחשב 'עושה מעשה' אף שמשתמש בכוחות הטבעיים, ולכאו' הוא ראיה לר"י וקושיא על ר"ל.

**ורב אשי** ס"ל, דבעי שהוא עצמו יעמיד האש וכמש"כ תוס', דכתיב המבעיר. ודבר זה צ"ע לפי ר"י מ"ט באמת לא נחשב 'המבעיר'. ועמד בזה **בחי' הגר"ש** סי' י' אות ג' ד"ה ולכאורה וכו' (עומקא 308), וכן האריך בכל זה **החזו"א** ב' ד'. ועי' **ברמב"ן** בקונטרס דינא דגרמי ד"ה וליבה, דביאר דעת רב אשי דס"ל "שאין אלו חציו אלא אף חצי הרוח", וכן אין כאן ממונו, עי' לשונו בהערה[[16]](#footnote-17), ויש להתייגע הרבה בביאור כל הענין וגדרו, בין לר"י בין לר"ל[[17]](#footnote-18).

**עי' ברמב"ם** פי"ד ה"ז וז"ל ליבה וליבתו הרוח חייב, שהרי הוא גרם, וכל הגורם להזיק משלם נזק שלם מן היפה שבנכסיו כשאר המזיקין. ובפשטות פסק כרבא ואביי ור' זירא, וכ"כ **המ"מ** שם. **והדברים צ"ב טובא**, דהרי גרמא בנזקין פטור, וצ"ע. **ועי' בש"ך** סימן תי"ח ס"ק ד' דלעולם הרמב"ם פסק כרב אשי דנחשב גרמא, ואפ"ה מחייב משום דס"ל לחייב **בדינא דגרמי,** (וס"ל להרמב"ם בכל דוכתי שאין חילוק בין גרמא לגרמי ובכל גרמא חייב מדינא דגרמי, מלבד כמה מקומות ואכמ"ל), וכיו"ב כתב **הרמב"ם** פ"ז מהל' חובל ה"ז 'כל הגורם להזיק ממון חבירו חייב לשלם נזק שלם מן היפה שבנכסיו כשאר המזיקין", עכ"ד. וכן פירש כאן **הגר"א** דהרמב"ם לטעמיה דפסק כמאן דדן דינא דגרמי[[18]](#footnote-19).

**פסק ההלכה -** **הרי"ף והרא"ש** (סי' י"א) פסקו כרב אשי דליבה וליבתה הרוח פטור, (וזורה ורוח מסייעתו הוא דין מסוים בשבת), וכן פסק **הראב"ד בהשגות** על הרמב"ם, וכן פסק **הטור**. אולם **הרמב"ם** פסק דחייב וכן פסק **השו"ע** תי"ח סי"ט. **והרמ"א** פסק כהטור והרא"ש והראב"ד.

# רקתא

**עי'** בגמ' ב"ב כ"ו. דבי בר מריון כי הוו נפצי כיתנא הוה אזלא רקתא ומזקא אינשי וכו', הכא זיקא הוא דקא ממטי לה (ופטור), וקפריך מ"ש מזורה וכו' ולא משני הש"ס. ועי' רש"י דהגמ' לא חשה לענות על זה כמבואר בב"ק ס. בדברי רב אשי דשבת שאני, ושוב קפריך מגץ וכו' יעו"ש כל הסוגיא.

**מ"ש מאש ואסו"מ - תוס' והראשונים** שם הקשו מאי קאמר 'זיקא הוא דקא ממטי', והרי כל תורת אש הוא ע"י 'זיקא', ורקתא לא גרע מאסו"מ. והביאו תירוץ ר"י דאין חייב משום אש אלא כשעשה את האש לבדו כדכתיב המבעיר את הבעירה ושותפות הרוח היא בהולכה גרידא, **והיינו דאין שם אש ומזיק לרקתא בפ"ע**, (ועי' לעיל פלוגתת ר"פ ותוס' נ"ט: ויל"ע מה דעת **תוס' ב"ב** כ"ו.[[19]](#footnote-20)) ודברי התוס' צ"ב, דאף שאינה הולכת ושורפת מכח עצמה ורק הצלפת הרוח הוא המזיק, אבל לא ביארו דיו מ"ש מאסו"מ, (ועי' מהרש"א וצ"ב). ועי' **ברשב"א** שם (עומקא) **בשם רבינו יונה** וז"ל, שהאש היא ששורפת וכן כובד האבן והסכין הם שמזיקים וכו', אבל הכא הרקתא בעצמה אינה מזקת אלא שהרוח הוא שמסער אותה ומכה בה על פני העוברים. והיינו שבהנחת אסו"מ בראש הגג יש עשיית מזיק דכבדה היא, משא"כ הרקתה שהיא רכה, **וכל** המזיק שבה הוא מהרוח שמסער אותה.

**ועי' ברמב"ן** בקו' דינא דגרמי (עומקא 25) מש"כ בביאור החילוק בין רקתא לאסו"מ ובאמת נראה יותר דזו נמי כוונת תוס' הנ"ל. וע"ע **ביד רמ"ה** בסוגיא שם (עומקא) מה שחילק בזה חילוק גדול בין גרמא 'בעשיית הנזק' לגרמא ב'עשיית המזיק' יעו"ש.

**דעת הרמב"ם - הרמב"ם** פי"א משכנים פסק ברקתא דפטור כיון דאזלא בזיקא. והקשה **המ"מ** (נזק"מ י"ד ז') דבשמעתין פסק דליבה וליבתה הרוח חייב ואע"פ שאינו מבעיר את כל הבערה[[20]](#footnote-21), ונמצאו פסקי הרמב"ם סתרי זה לזה. **ובפשטות** אין מובן כ"כ הקו', דליבה וליבתה הרוח **עשייתו היא ביצירת המזיק עצמו**, ולכך חייב, משא"כ הכא. וכ"כ **הכס"מ** שם בפשיטות ליישב, דמבואר ברמב"ם שטעם הפטור הוא מפני שאין נזק זה בא מכח מזיק עצמו, **אבל בנדון דידן שהנזק בא מחמת מזיק עצמו שהוא מלבה,** נקטינן כאינך אמוראי דאמרי חייב". (וכיו"ב עי' ברבינו פרץ דמביא אור ועצים והרוח ליבתה, גרע מליבה וליבתה הרוח, דלכמה אמוראי חייב), וצ"ע[[21]](#footnote-22). ועי' **ביאור הגר"א** תי"ח ס"ק י"ט מה שיישב הקושיא בדעת הרמב"ם.

ועיין **חידושי הגר"ח** הלכות שכנים (עומקא), שכתב ליישב דברי הרמב"ם לפי מה שייסד שם דאסו"מ חיובן רק משום ממונו, א"כ הא נמצא דחיובו הוא על מה שעשה **הדבר המזיק**, (ודלא כחציו שחיובו על **עצם הנזק** שעשה) והנה בליבה וליבתה הרוח מחייבו הרמב"ם כיון '**שהוא גורם**', ואין חיוב בגרמא אלא בעשיית הנזק ולא בעשיית המזיק[[22]](#footnote-23), ולכך ליבה ולבתה הרוח דהויא חציו, וחשיב אדם המזיק בעשיית הנזק, ע"כ שפיר מתחייב עליה משום גרמא, משא"כ ברקתא, עכ"ד. ועיין **בחידושי רבי שמואל** סימן י' סק"ו (עומקא) שהעיר טובא בדברי הגר"ח זללה"ה, שהרי בליבה וליבתו הרוח ע"כ אין בו משום חציו, דמוכרח מכל הסוגיא שם "דאשו משום חציו היינו דוקא היכא דאית ליה דין מבעיר את הבעירה, וכיון שעל ידי גרמי לא חשיב מבעיר להתחייב למ"ד אשו משום ממונו, הכא נמי לא מיחייב למ"ד אשו משום חציו, וא"כ הדרא הקושיא ברמב"ם מאי שנא דבליבה וליבתו הרוח מחייב מדינא דגרמי, והרציתי הקושיא לפני הגרי"ז זצ"ל, והניח בצ"ע". וכעין זה העיר **בגליונות החזו"א** שם (עומקא) ד"כל שלא ליבה לבדו אין רוח מצויה מצטרפת עמו למחשב האש כחציו".

#

# הערות בגפ"ת

**מתני', שלח ביד פיקח.** עי' קידושין מ"ב: דאין לחייבו מדין שליחות כי אין שלד"ע, (ומבואר כאן דאפי' לציד"ש אינו חייב).

**אחד הביא את האור וכו' אחד הביא את העצים.** עיקר הדין הוא דאזלינן בתר האחרון, וא"כ צ"ע מ"ט קתני ב' בבות.

**אמר ר"ל משמיה דחזקיה לא שנו אלא שמסר לו גחלת וליבה.** והיינו כענינא דמתני' דכאשר אחר מלבה אין לחייב הראשון, ה"ה הכא אין חייב משום ליבוי החרש[[23]](#footnote-24).

**ורבי יוחנן אמר וכו'.** עי' לעיל כ"ב: דסבר הש"ס לקשר דין חש"ו לאשו משום חציו, ומסיק התם דאי"ז שייך לזה, אלא ענין חש"ו הוא בדומה לאש דידיה וליבתה הרוח, דחרש הוא כרוח, כ"כ שם **התוס'**. וכן מוכרח **ברמב"ם** דפסק בזה כר"ל (משום דחזקיה), ואע"פ דפסק אשו משום חציו. **אמנם רש"י** שם כתב למסקנא דר"ל ור"י לטעמייהו, דלר"י יש לפוטרו בשולח גחלת משום סברא ד"חציו דחרש", וביאר **התורי"ד** בשמעתין דר"ל שנחשב 'מעשה של החרש' **ועי"ז פוקע מלהחשב מעשה דידיה**[[24]](#footnote-25). והא דבמסר לו גווזא וכו' אף לר"י חייב, עי' מש"כ רש"י שם, והיינו דאז הוא נחשב כחץ של השולח. (ומבואר דאע"פ שבפועל החרש פיתח זאת לאש, מ"מ כיון דהכל היה מוכן ופשיעה גמורה היא, נחשב מעשה שלו[[25]](#footnote-26)). **אבל לתוס'** אי"ז משום דר"י לטעמיה, אלא דס"ל דשלהבת לא ברי הזיקא כמו שור, עי' לעיל ט:, ועי' **תור"פ** שם דהטעם הוא משום דהחרש עושה קצת שמירה.

**דף ס. אמר אביי ולבתו הרוח מצד אחר וכו'.** וצ"ע, דא"כ מאי קמ"ל, וי"ל דמיירי דלבסוף הועיל פעולת שניהם יחדיו, אולם כיון דאי"ז מובנה בעשייתו חשיב כגרמא ולא מוגדר כמשתמש ברוח, וכיו"ב כתב **בתלמיד הרשב"א.**

**רבא אמר ולבתו הרוח ברוח שאינה מצויה.** עי' רש"י ותוס' משום דלא הו"ל לאסוקי אדעתיה. **אמנם** פשטות הסוגיא הוא משום דאז נחשב התחדשות ולא כפועל ברוח[[26]](#footnote-27), ועי' **ברכ"ש** סי' י' **וחזו"א** ס"ב סק"ד דזו נמי כוונת הראשונים.

**תוס' ד"ה והכא, מתוך כך נראה וכו'**. אע"פ שהניחו בתימה מ"מ לא חזרו מהדין**, וכן פסק** ה**רמ"א** תי"ח ס"ט, שהביא דעת המרדכי דפוטר, **והש"ך והגר"א** הוסיפו דכן דעת תוס'. [בעיקר דבריהם דתלו זאת בגרמא דרב אשי, צ"ע דלכאו' אף לפי האמוראים שסברו בגמרא שיש לחייב בליבה וליבתו הרוח, היינו כדמצינו בזורה וכו' שעשיית הרוח טפילה לעשיית האדם, ולכך נידון כעשייה גמורה של האדם, אולם במקום ששנים ליבו אפשר דכו"ע יחשיבו כ"א מהם לגרמא].

**בא"ד, דאם שנים הביאו עצים ואור וכו'.** משמעות דברי התוס' שהעצים והאור של שניהם, וע'י **תוס' שאנץ** דף ה: [שטמ"ק שם] שבכה"ג יש לחייבם אפילו בלי מעשה הבערה, וא"כ מה אכפ"ל שכל אחד ואחד נידון כגרמא בעלמא במעשה הליבוי, דמכל מקום יש לנו לחייבם משום שהוא ממונם. ועי' **ברכ"ש** ריש סי' י' דהוכיח מתוס' הכא דס"ל דחיובו רק ע"י שהוא 'מבעיר', ועי' גם **חזו"א** ס"ב ד'.

בעזה"י ביום ב' ב' טבת זאת חנוכה מתחילים בעוז ובחדווה ובצוותא חדא

**סוגיות דבור**

(וראוי שגם מי שלא סיים עניני אש ידלג ולא יפרוש מהציבור).

1. **וב'** מקורות בלבד הביאו תוס' והראשונים, לזה א' אבנו סכינו ומשאו (ג: ו.), ב' הגמ' בהכונס נ"ו. [↑](#footnote-ref-2)
2. **עי'** תד"ה ליבה דהכי משמע המבעיר את הבעירה שבפני עצמו עשה את הבעירה. ולכאו' הוא סתירה למסקנתם הכא דחזרו בהם ממש"כ "דאין שם אש עליו ולא קרינן ביה המבעיר את הבעירה". **אמנם** באמת לק"מ, דהתם לא הביא האור והעצים, וכל מה שהוא קשור לענין הוא רק בליבוי, בזה אמרינן דכיון דגם הרוח ליבתה א"כ הוא לא קעביד אלא גרמא בעלמא, משא"כ הכא דהאור או העצים שלו ומסרם לרוח המצויה שתלבה אותם, וכן מבואר בפנ"י ס. ובתלמיד הרשב"א, וכמש"נ בפתיחה. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ביאור דבריהם, ד**גחלת היינו אש שאינה מלובה, (ושלהבת היינו אש מלובה) וכמש"כ רש"י שם, ודייקו תוס' דלא פטר אלא משום ד'כמה דשביק ליה מעמיא עמיא ואזלא', ולא פטרו אותו משום זה גופא דהחרש (חרש הוא נחשב כרוח מצויה), עשה את הליבוי בהליכתו ונדנודו. [↑](#footnote-ref-4)
4. **והיינו** לרש"י כ"ב., וגם בדעת תוס' שם י"א דסגי בבעלות. [↑](#footnote-ref-5)
5. **יש** לעיין אם תוס' חולקים דאי"צ כלל שהלה ייצר ויעשה את 'השם מזיק', או דס"ל דשפיר יש לה שם אש ואע"פ שמחוסרת ליבוי, (וכן משמע יותר לשון תוס' דעצם הדבר דבעי שם אש כדי שייחשב 'המבעיר את הבערה' הוא מוסכם ופשוט, וכן מוכח לכאו' מתוס' לקמיה ס. ד"ה ליבה. [↑](#footnote-ref-6)
6. **צ"ע** דרבא מפרש דאיירי ברוח שאינה מצויה וכל קו' תוס' היתה משום דפשטות מתני' איירי ברוח מצויה וי"ל רבא איירי ברוח שאינה מצויה אבל שכבר נמצאת ואפ"ה ס"ל דאינו נחשב שהאדם משתמש ברוח ולכך בליבה וליבתה הרוח לא יתחייב אבל בדין משנתינו כיון דהרוח כבר נמצאת ודאי נחשב שהוא מסר לרוח וחייב, אף שבעצם היא 'אינה מצויה', ועיקר כוונת תוס' דלא איירי ברוח שאינה מצויה דעדין לא הגיע. [↑](#footnote-ref-7)
7. **ולפי"ז** בדקדוק כתב הרמב"ם שם בהלכה ה' דמסר גחלת לחרש פטור משום "שדרך הגחלת להכבות מאיליה", ולא פטר משום הא גופא שהיא מחוסרת ליבוי, וכמו שהוכיחו התוס'. [↑](#footnote-ref-8)
8. **וכתב** דזהו דקאמר הירושלמי דפטור שפעמים אינו בא. [ובאמת לדעת תוס' והרשב"א אין מובן מ"ט דוקא במשנה זו נתגלה פלוגתת האמוראים בגדר רוח שאינה מצויה]. [↑](#footnote-ref-9)
9. **וכן** א"ל ראש החבורה הדיין הגר"ש פריינד שליט"א, דכך איתבדר בבי דינא בשם הגר"נ זצוק"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ויש** לדון טובא באדם שהניח סכך ונפל ברוח והזיק, ובשבעה ימים אין מצוי כזו רוח, (ולכך סוכתו כשרה) אבל במשך שבועים ודאי תבוא רוח ותפילו, איך הדין כאשר השאיר אחר החג לעוד שבוע, ואיך הדין בהזיק **תוך החג**, דיש שדנו לחייבו כיון דבמהלך השבועיים ודאי תהא רוח א"כ אין משמעות להא שדעתו היתה להסיר (דאינו אלא התחדשות). [↑](#footnote-ref-11)
11. **הרשב"א** שם הדגיש מפני שהלה **נתכוין** לעשות עם הרוח וצ"ב. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ועי'** שבת צ"ב. דכה"ג לר"מ ליכא פטורא דשנים שעשו, וגם ר"י ור"ש דמחייבי שם, הוא מדרשה מסוימת עי"ש דף ג. [↑](#footnote-ref-13)
13. **עי'** לעיל דף י: ברש"י ד"ה בד"ה מאי קעביד, וד"ה פשיטא, אמנם תוס' שם ס"ל דמרבה בחבילה חייב, וצ"ע מ"ש מהכא, ואולי יש מקום לחלק דהכא גרע כיון דרק ליבה, משא"כ התם הביא העצים עצמם, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ועי'** ברשב"א דבעינן דווקא כוונה להשתמש ברוח, ואל"כ פשוט דלא נחשב דהוא פועל ומשתמש בטבע הקיים. עוד כתב הרשב"א דבעינן דווקא דהרוח כבר נמצאת כמו דמצינו בזורה אבל כשהרוח עדין לא באה לכו"ע פטור. [↑](#footnote-ref-15)
15. **בעלמא** ילפינן ממלאכת מחשבת קולא ופטורא, כגון אינה צריכה לגופה (חגיגה י:), אינו מתכוין, מקלקל, והכא שמעינן מינה נמי חומרא. ועי' היטב פרש"י, ועי' חי' הגר"ש סי' י' ג' (עומקא 307). [↑](#footnote-ref-16)
16. **וז"ל** ולבה ולבתו הרוח דפטר רב אשי משום דגרמא בנזקין פטור, כותיה קיי"ל דבתרא הוא, וטעמא דמילתא דאיהו בלחודיה לא גרם נזק וליכא הכא מזיק אלא ע"י הרוח, **ואין זה אש שחייבה עליו תורה שאין אלו חציו אלא אף חיצי הרוח, ולא ממונו הוא**, ומשום האי טעמא גופיה לא דמי לאבנו סכינו ומשאו שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצויה, דהתם המניח כמלבה הוא ויש בלבוייו כדי ללבותה שהרי **נברא גוף ההיזק עצמו ואין הרוח מסייעת בבריאתו אלא בהולכתו,** כמי שליבה את האש לגמרי בתוך שלו ובא רוח מצויה והדליקו בקמת חברו. [↑](#footnote-ref-17)
17. **בעיקר הדין דתניא דליבה ולבתה הרוח פטור, בין לרב אשי דאיירי בכל גווני, ובין לשאר אמוראי דאיירי בגוונא מסוימת, צ"ע דלר"ל דאשו משום ממונו ולדעת רש"י כ"ב. היינו שהגחלת בבעלותו, וא"כ אין ענינו כלל 'למלבה'. ולכאו' היא ראיה ניצחת לתוס' דיש לחייבו משום מבעיר,** (ואולי יש להוכיח כהאחרונים דחיובו רק משום מבעיר, דהרי הראשון שעציו ואורו בוערים, אינו חייב, ויש לדון בזה), **ובאמת כבר קשה כן במתני' דתנן דאחד הביא העצים ואחד האור ואחד ליבה, המלבה חייב, ומ"ט והרי לאו ממונו הוא, וקושיא זו הקשה הפנ"י (כ"ב.) , יעו"ש מה דייסד דר"ל מודה במדליק בשל חבירו.** [↑](#footnote-ref-18)
18. **ועיין** בחזו"א (ב, ג) "יש לעיין לדעת הרמב"ם דליבה וליבתה הרוח חייב משום גרמי, וכמש"כ הש"ך סימן תי"ח סק"ד והגר"א שם, א"כ כל טמון לחייב משום גרמי. וי"ל דמדליק בתוך שלו ולא מכוין להזיק לא קנסינן ליה משום גרמי" עכ"ל. ועי' קה"י סי' כ'. [↑](#footnote-ref-19)
19. **תוס'** שם הביא ראיה מדברי ר' אשי לק' דס"ל דליבה וליבתה הרוח פטור, וצ"ע ראייתו, דהרי לתוס' בשמעתין דפליגי וס"ל דחייב במביא האור והעצים ואח"כ ליבתה הרוח, א"כ ליקשי מהתם, וע"כ יש לחלק (כמש"כ הפנ"י) דכאשר הביא האור והעצים אזי חייב כאשר ההמשך יהא ע"י רוח מצויה, אבל התם לא הביא לא האור ולא העצים אלא ליבה, וכיון דהרוח ליבתה עמו מסקינן דפטור דלא נחשב מבעיר כלל וכלל, וא"כ מאי קמייתו מהתם, והוא כו"ע מודו שם. וי"ל דמ"מ מייתי דדרשינן מקרא דבעינן מבעיר ולא ס"ל לתוס' שם האי חילוקא.

    **עוד ילה"ק** על ראייתם, אדקמוכחי לה מרב אשי דפוטר, ליקשי להו מאביי ורבא ור' זירא דמחייבי. וי"ל עי' תור"פ (ס. ד"ה ולהוי) דהקשה זאת על עצמו, ותירץ דכאשר הוא לא עסק בליבוי כלל אלא הרוח, אזי אינו נחשב מבעיר, אבל כאשר עסק הוא נמי בליבוי האש א"כ נחשב דהוא עושה הכל, כזורה ורוח מסיעתו, ועי' לק'. [↑](#footnote-ref-20)
20. **וכן** בתוס' שם הוכיחו דאינו נחשב 'מבעיר' כדמצינו בליבה וליבתה הרוח. [↑](#footnote-ref-21)
21. **אולם** צ"ב דהרי הגמ' דימתה רקתא לזורה ורוח מסייעתו, וזורה וכו' דומה לליבה וליבתה הרוח כדאיתא בהכונס, וכן תוס' הנ"ל דימו שמעתין לליבה וליבתה הרוח. וצ"ל לפי הרמב"ם דאדרבא מהאי טעמא לא חש הש"ס להאי קושיא מ"ש מזורה וכו', (דודאי אינו יכול לפרש כרש"י דשבת שאני, שהרי פסק כאמוראי דלא חילקו בין שבת לנזקין). ועי' רבינו יונה שם (עומקא 64) דכתב ד'היינו זורה' בלשון תימה קאמר, דהרי ודאי חלוק הוא יעו"ש. [↑](#footnote-ref-22)
22. **יעויין** ברמב"ם פ"ד נזק"מ ה"ב, ובתשובתו לחכמי לוניל המובא במגדל עוז שם, ובביאור הגר"א סימן שצו, ד, שמבואר שיש לדעת הרמב"ם דין גרמי על עשיית המזיק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-23)
23. **וכמש"כ** רש"י כ"ב: דהחרש עבד לי' להיזק. אך התוס' לעיל ט: כתבו דהוא משום דאין דרך החרש ללבות הגחלת, אך אם היתה הגחלת מזומנת להזיק ע"י החרש הי' חייב, וצ"ע. ועי' בפירוש הר"ח שם, ודבריו צ"ע דלכא' ליכא דיני גזילה בחש"ו שאינם בני דעת ובני חיובא. [↑](#footnote-ref-24)
24. **הנה** תוס' כ"ב: הקשו על רש"י, דהרי למסקנא מודה ר"י דחציו משום ממונו, וא"כ יש לחייב מה"ט. והתורי"ד בשמעתין תירץ זאת, דכיון דס"ל נמי אשו משום חציו, א"כ נחשב חציו דחרש, והוא אחראי על המעשה. ועי"ש דאף לר"ל במקום גחלת יהא החיוב על החרש. **עוי"ל** דרש"י שם קאי לפי הל"ק (שאינה לפנינו) דגם למסקנא אין כוונת ר"י דיש ב' דינים, אלא דחציו גופיה חיובם משום ממונו. ועי' ביאור הגר"א תי"ח ס"ק ט"ו דנתקשה בקו' התוס' על רש"י, וכתב דלרש"י צ"ל דר' יוחנן חזר בו (וזו סיבה דלהלכה לפסוק דגם במסר לו שלהבת חייב, וכמו שפסק הרמב"ם). ודברי אדונינו הגר"א צע"ג, דבדף כ"ג. לא ר"י חזר בו, אלא הש"ס נתקשה וביאר דברי ר"י באופ"א. [↑](#footnote-ref-25)
25. **בספר** ברכת אברהם זצוק"ל כתב לדמות למה שמצינו גבי מעמיד ה"ה הכא. [↑](#footnote-ref-26)
26. **וי"ל** דלכך נמנעו מלפרש כן, דכיון דבפועל הרוח באה מיד עם עשייתו א"כ ע"כ מוגדר הוא ל'משתמש', ופטורו רק משום דלא הו"ל לאסוקי אדעתיה. ועי' באר הגולה תי"ח ט' דבאמת הרבה ראשונים מחייבי לענין שבת אפי' ברוח שאינה מצויה, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-27)