י. נילושה במי פירות פג מד-ה
קטגוריות: ש_ס / נט טבול יום / טבול יום - הרב אהרן שלוש

**בדין עיסה שנילושה במי פירות**

**א.** כתבו התוס' בזבחים (דף ק"ה:) ובמנחות (דף כ"ד.) וז"ל 'ובתוספתא תניא אתרוג שנפרץ ותחבו בכוש או בקיסם הרי זה אין חיבור שאין חיבורי אדם חיבור עיסה שלשה במי פירות טהורה שאין לך דבר שמחבר את האוכלין אלא שבעה משקין ודבר תימה הוא אם לישת מי פירות אינה מועלת לחבר את הקמח ושמא לשה לאו דוקא אלא אורחא דמילתא נקט דבר שאדם לש במי פירות פעמים שמי פירות מחברין ב' חצאי זיתים עיסה במשקין הבאין מזה לזה'.

מבואר בדברי התוס' שעיסה אחת שנילושה במי פירות לכו"ע הוי חיבור וכל המח' במשנה היא בשני חצאי עיסות שהתחברו ע"י מי פירות.

אמנם הר"ש בטהרות (פ"ח מ"ח) כתב להיפך ששני חצאי זיתים שהתחברו ע"י מי פירות לכו"ע אינו חיבור והמח' במשנה הוא בעיסה שנילושה במי פירות שלדעת ר"א בן יהודה הוי חיבור ולר"ע אפי' בנילושה לא הוי חיבור.

# ביאור שיטת התוס'

**ב.** וצ"ע בדברי התוס' (וכה"ק החזו"א סי' ה' סקי"ז) איך יתכן לומר שהמשנה מיירי בשני חצאי זיתים הרי הירושלמי כתב שחלה שנילושה במי פירות תלוי ג"כ במח' של המשנה ואי נימא דמיירי בשני צאי זיתים מחוברים פשיטא שפטור לגבי חלה דבעינן נשיכה ולא מועיל חיבור של משקין לגבי חלה.

עוד הקשו המפרשים על התוס' (עי' צאן קדשים) למה הוצרכו להביא את התוספתא שמי פירות אינן מחברים הרי היא משנה מפורשת דידן שלדעת ר"ע לא פסל אלא מקום מגעו.

ושמעתי מהגר"ד קורלנסקי שליט"א לבאר שכל מה שהוקשה לתוס' שלא יתכן שמי פירות אינן מחברים היינו לגבי כל הטומאות אבל לגבי טבו"י שפיר י"ל שאינן חיבור כמו שמצאנו בריש מכילתין שלטומאה צריך חיבור טפי, והטעם בזה שלגבי טומאה סגי לנגוע במקצתו והטומאה מתפשטת בכולו ולזה סגי בחיבור כל דהו אבל בטבו"י אין דין של התפשטות הטומאה כיון שהוא פסול בעלמא ולזה צריך שיהיה חיבור גמור.

ולכן התוס' לא הקשו על משנתינו דמיירי בטבול יום אלא על התוספתא דמיירי בכל הטומאות. ולפי"ז יוצא שהמשנה דידן מיירי בעיסה שנילושה ממש ואעפ"כ אינו חיבור לגבי טבו"י והתוספתא מיירי בשני חצאי זיתים שחיברם במי פירות. ויסוד הסברא לומר שהמשנה מיירי רק לגבי טבול ולא לשאר טומאות מצאנו כך בתוי"ט בטהרות (פ"ח מ"ח) ולהאמור באמת המשנה מיירי רק בטבול יום אבל התוספתא מיירי אף בשאר טומאות ויש חילוק ביניהם כמש"נ.

ולפי"ז מיושב מה שהירושלמי מדמה את המח' לגבי חלה דבאמת במשנתינו מיירי בחיבור גמור של נילושה במי פירות ובזה נחלקו אף לגבי חלה וכל מה שתוס' כתבו שמדובר בשני זיתים מחוברים הוא רק לגבי התוספתא ובזה לא נאמר שנחלקו לגבי חלה.

# בשיטת הרמב"ם

**ג.** והנה בדברי הרמב"ם מצאנו שיטה נוספת בזה ע"ד סברת התוס'.

דהנה הרמב"ם כתב (הל' טומאת אוכלין פ"ח הט"ז) 'עיסה שהוכשרה במשקין ונילושה במי פירות ונגע בה טבול יום לא פסל אלא מקום מגעו בלבד'. עוד כתב הרמב"ם (בפ"ו הי"ג) 'עיסה שלשה במי פירות אינה חיבור שאין לך דבר שמחבר את האוכלין אלא שבעה משקין בלבד', והחילוק בין שתי הלכות אלו שבפרק ח' הרמב"ם מיירי בטבול יום ומקור הדין ממשנתינו דמיירי בטבו"י ואילו בפרק ו' הרמב"ם מיירי בכל הטומאות ומקור הדין מהתוספתא שלא מוזכר שם טבו"י והעתיק לשון התוספתא שאין לך דבר שמחבר את האוכלין אלא שבעה משקין.

וצ"ב למה הרמב"ם הוצרך לכתוב את שטבו"י אינו פוסל אלא מקום מגעו הרי הוא ק"ו משאר הטומאות, ולכל יותר היה לרמב"ם לכתוב בהלכה אחת שלא פסל אלא מקום מגעו בין בטבול ובין בשאר הטומאות.

עוד צ"ב שהרמב"ם בפרק ו' לא כתב שהעיסה הוכשרה במים ורק בפרק ח' כתב כך, ועוד דהרמב"ם בפרק ו' כתב לשון אינה חיבור ואילו בפרק ח' כתב 'לא פסל אלא מקום מגעו'.

ומשמע משני דיוקים אלו שהרמב"ם בפרק ו' מיירי לגבי הכשר שלאחר שהעיסה נילושה במי פירות הוכשר מקצתה בשבעה משקים ובזה כתב שהמי פירות לא מחברים את העיסה שיועיל ההכשר לכולה, ולכך הרמב"ם כתב אינה חיבור ולא כתב טהור דמיירי בדין הכשר.

וסמך לזה שהרמב"ם מיירי לגבי הכשר, יש להביא שהרמב"ם בהלכה הקודמת כתב שקליעה של שום אינה חיבור משום שחיבורי אדם אינן חיבור, והקשה הראב"ד מאי שנא מחבל של בצלים שהוא חיבור, ותירץ הכס"מ וז"ל 'ולדעת רבינו אפשר לומר דאין ה''נ דקליעה של שום הוי חיבור לענין שאם נטמא אחד מהם נטמא חבירו כדין בצלים שחמרן ולא אמרו שאינו חיבור אלא לענין שאם נפל משקה על אחד מהם חבירו טהור כלומר לא הוכשר חבירו וזה שסיים שאין חיבורי אדם חיבור לכל דבר משמע לקצת דברים הויא חיבור וה''ה לבצלים שחמרן שאם נפל משקה על אחד מהם חבירו טהור כלומר שלא הוכשר חבירו', ומאחר שמבואר בדברי הכס"מ

ומעתה יש לומר שהרמב"ם סובר שמי פירות הוו חיבור לענין שאר טומאות ורק לענין טבול יום אינו חיבור, ומה שכתב הרמב"ם בפרק ו' שאינו חיבור היינו רק לגבי הכשר.

ויסוד החילוק בין הכשר לטומאה מבואר בדברי הכס"מ הנ"ל שכתב לגבי חיבורי אדם שלענין טומאה הוו חיבור, ולענין הכשר אינן חיבור ומבואר שלגבי הכשר צריך יותר חיבור מטומאה.

וביאור החילוק, י"ל לפי"מ שכתבו האחרונים שבדין מגע טומאה במקצת אוכל שנטמא כולו יש שני גדרים א) שמגע במקצתו נחשב מגע בכולו, ב) שאפי' שהנגיעה מתייחסת רק למקומה מ"מ נטמא כולו משום שהטומאה מתפשטת בכולו, והבאנו בסימן א' שבדברי הרמב"ן מבואר שבאמת שני גדרים אלו נכונים אלא שיש חילוק ביניהם במהות החיבור שצירוף של כלי שאינו חיבור גמור לא נחשב נגיעה בכולו וכל דינו שהטומאה מתפשטת אבל בחיבור גמור כשנוגע במקצתו נחשב נגיעה בכולו. ועפ"ז בארנו שם שבטבול יום אין דין של התפשטות הטומאה אלא שנגיעה במקצתו נחשב נגיעה בכולו ולכן צריך שיהיה חיבור גמור בשביל שכולו יטמא משא"כ בשאר טומאות שיש דין של התפשטות הטומאה סגי בחיבור קלוש.

ולפי"ז י"ל שזהו גם החילוק בין הכשר לטומאה שלענין הכשר לא שייך הגדר של התפשטות הטומאה ולכך צריך שיהיה חיבור גמור בשביל שיחשב נגיעה בכולו ודינו כמו טבול יום, ומעתה ניחא היטב שמי פירות אינן מחברים לענין טבול יום וכן לענין הכשר כיון שבשניהם צריך שיהיה חיבור גמור בשביל שיחשב נגיעה בכולו, אבל לגבי שאר טומאות הוי חיבור משום שסגי בחיבור כל דהו שעי"ז הטומאה מתפשטת בכולו. ובזה מדוייקים היטב דברי הרמב"ם שכתב את הדין של מי פירות רק לגבי הכשר ולגבי טבול יום ולא לגבי שאר טומאות. וזהו גם טעם החילוק שכתב הכס"מ לגבי חיבורי אדם, ומה"ט הרמב"ם סמך הלכות אלו אהדדי דבשניהם החסרון של החיבור רק לגבי הכשר ודו"ק. [כל זה שמעתי מהגר"ד קורלנסקי שליט"א].

# הערות בשיטת הר"ש

**ד.** והנה בדעת הר"ש שכתב שהמשנה מיירי בעיסה אחת שנילושה במי פירות, צ"ע מה שהקשו התוס' איך יתכן שחיבור גמור של מי פירות לא הוי חיבור. ויש להעמיד בזה שתי קושיות, א) מאי שנא מתבשיל אחד שהוא חיבור אפי' בלא משקין והכא נמי נעשה לחם אחד ולמה לא הוי חיבור, ב) למה אינו חיבור מדין נשיכה הרי סו"ס כל חלק בעיסה נושך חלק אחר.

והנה האו"ש (פ"ו מבכורים) והאבני נזר כתבו שהפטור של מי פירות לגבי חלה הוא שנחשב עדיין קמח ולא חל עליו שם עיסה ולכך פטור מחלה דבעינן שיהיה עיסה. (ועי' מנחת שלמה סי' ס"ח).

וצ"ב דכל זה ניחא לגבי חלה שצריך שיהיה שם עיסה אבל לגבי טומאה שאינו תלוי בשם עיסה אלא שיהיה דבר אחד למה לא מועיל המי פירות לעשותו ללחם אחד.

ובאמת לא מצאנו בפירוש דין זה שתבשיל אחד נחשב חיבור לגבי טומאה, ואפשר שמוכח מכאן שבשביל להיחשב חיבור לגבי טומאה צריך שיחשב דבר אחד שחל עליו שם חדש כגון עיסה שהקמח השתנה לעיסה ואינו רק משום שהדרך לעשותו מאפה אחד, ולכך מי פירות שנחשב קמח מחובר אינו מקבל טומאה מדין אוכל אחד כיון שאין לו שם אחר.

אך עיין חזו"א (סי' ג' ס"ק י"ג) שהביא את דברי הרמב"ם שתמרים וגרוגרות ששלקן ה"ז חיבור וכתב דמיירי ששלקן בז' משקין ואפשר שאפי' במימי עצמן משום שנעשו גוף אחד יותר מתבלין הנידוכין עכ"ד, הרי מבואר שהחזו"א הסתפק שמא חיבור של גוף אחד הוי חיבור בלא ז' משקין. וכן מצאנו לגבי ביצה ע"ג ירק שכתב החזו"א (בסי' ה' ס"ק י"ד בסוגריים) שהוא חיבור גמור ופעמים דחשיב חיבור בלא משקין, ומעתה צ"ע למה מי פירות אינן חיבור מחמת שנעשה לחם אחד ומאי שנא מתבשיל אחד וצ"ע.

ומה ששאלנו שיהיה חיבור מדין נשיכה, י"ל שנשיכה מחמת דבר חיצוני אינו נשיכה כגון אם יהיה דבק בין שתי עיסות יתכן שאינו נשיכה כיון שאינו מחמת העיסה עצמה וא"כ עד כמה שאנו רואים את המי פירות כדבר חיצוני אינו מחבר את העיסות מדין נשיכה.

# בדברי הירושלמי בדין מי פירות לגבי חלה

הר"ש הביא את הירושלמי בחלה שיש ג' שיטות בדין מי פירות בחלה, דהנה תנן בחלה פ"ב שיסה של מי פירות חייבת בחלה, והירושלמי הביא ג' שיטות א) ר' יוסי בר חנינא סובר שדין זה תלוי במח' לגבי טומאה של ר' אלעזר איש ברתותא ור"ע, ב) שיטת ר"ל שבחלה לכו"ע לא הוי חיבור משום שכל המח' לגבי טומאה אבל לגבי הכשר אינו חיבור וה"נ לגבי חלה [כך ביאר האו"ז (סי' רכ"ה) והקשה שא"כ המשנה דלא כמאן], ג) שיטת ר' יוחנן שלגבי חלה לכו"ע הוי חיבור ואפי' לר"ע שאינו חיבור לגבי טומאה מודה שלגבי חלה הוי חיבור.

ובדעת ר"ל שיש חילוק בין חיבור לטומאה לחיבור להכשר, מצאנו ד' ביאורים. החזו"א (ה' י"ז) מבאר שאוכל שהוכשר נחשב אוכל טפי ולכן מועיל לו החיבור של מי פירות אבל אוכל שלא הוכשר פחות נחשב אוכל ולא מועיל לו החיבור ולכן לגבי טומאה דמיירי שהוכשר הוי חיבור משא"כ לגבי חיבור של הכשר שלא הוכשר מקודם אינו חיבור. וכך משמע קצת בר"ש סירילאו.

ולפי"ז לכאו' לגבי חלה יש ג"כ חילוק אם החטים הוכשרו או לא שחטים שלא הוכשרו אינן חיבור אבל אם הוכשרו הוו חיבור [וכ"כ בספר ניר על הירושלמי]. ומה שהירושלמי לא העמיד את המשנה כשהוכשרו ולכך חייבת בחלה משום שלא הוזכר במשנה שהוכשרו במשקין. ויש מקום לומר שלגבי חלה לא שייך כלל הכשר ולכן אינו חיבור ורק לגבי טומאה ששייך בו הכשר הוי חיבור אם הוכשר, אך בפשטות עד כמה שלא שייך הכשר לגבי חלה אין בו חסרון קודם שהוכשר.

והאו"ש (בכורים פ"ו הי"ב) ביאר שהחיבור של מי פירות מטמא מדין ידות ואינו חיבור גמור ולכך הוא חיבור לענין טומאה ולא לענין הכשר דאזיל למ"ד אין יד להכשר. [וע"ש שנקט שם שלגבי חלה הוי חיבור דדמיא לטומאה יותר מהכשר ודלא כאו"ז].

ובתורת זרעים ביאר את דברי הירושלמי שלגבי הכשר שמי פירות אין מכשירים מה"ט נמי לא הוו חיבור לגבי הכשר אבל לגבי טומאה שמי פירות מקבלים טומאה הוו חיבור לגבי טומאה אחרת, והוכיח מזה כשיטת הראב"ד שמי פירות מקבלים טומאה והקשה מדברי הירושלמי על שיטת הרמב"ם שמי פירות אין מקבלין טומאה.

וצ"ע לדבריו למה הירושלמי מדמה את חלה לדין של מי פירות לגבי הכשר הרי לגבי חלה אין דין שמי פירות לא חייבים בחלה וצ"ע.

עוד אפשר לבאר את דברי הירושלמי, שיש חילוק בין גדר החיבור של טומאה מחיבור של הכשר שלגבי טומאה סגי בחיבור כל דהו ואילו לגבי הכשר צריך חיבור גמור, ויסוד חילוק זה מצאנו בדברי הכס"מ (פ"ו הי"ג) שחיבורי אדם אינן חיבור לגבי הכשר אבל לגבי טומאה הוו חיבור, וטעם החילוק שלגבי טומאה סגי שנוגע במקצת הפרי ויש דין של התפשטות הטומאה אבל לגבי הכשר מה שמועיל שנוגע במקצת הוא משום שנגיעה במקצתו נחשב נגיעה בכולו ולזה צריך שיהיה חיבור גמור בשביל שיחשב חיבור בכולו.

ולפי"ז ניחא שהירושלמי דימה את הדין של חלה להכשר טומאה דהתם נמי צריך שיהיה חיבור גמור דלא שייך בו דין התפשטות. אמנם לפי האמור לעיל שהחיבור של טבול יום דמיא לחיבור של הכשר, לא מתיישב הכא שלגבי טבול יום הוי חיבור ולגבי הכשר אינו חיבור.

ובדעת ר' יוחנן שלגבי חלה לכו"ע הוי חיבור, לא ראיתי במפרשים שבארו את שיטתו, אמנם הגר"א במשנתינו על הר"ש הוכיח מזה שהמשנה מיירי בעיסה חולין והמי פירות הם תרומה ולכך המח' רק לגבי תרומה אבל בחלה הוי חיבור כי מי פירות מחברים לכו"ע וכל המח' לגבי טבו"י מאחר והעיסה היא חולין. אמנם הר"ש והרא"ש כתבו שמיירי שהעיסה תרומה ולדבריהם תקשה מאי שנא מחלה.

והרמב"ם פסק כדעת ר"ע שעיסה שנילושה במי פירות לא פסל אלא מקום מגעו, אבל לגבי חלה נקט הכס"מ שהרמב"ם פסק דהוי חיבור, משום שר' יוחנן מסיק שבחלה לדברי הכל הוי חיבור.

משנה ה' ירק של חולין שבשלו בשמן של תרומה ונגע בו טבול יום רבי אלעזר בן יהודה איש ברתותא אומר משום רבי יהושע פסל כלה רבי עקיבא אומר משמו לא פסל אלא מקום מגעו.

הרא"ש הקשה שבמשנה הקודמת משמע שרק מי פירות לא הוו משקין לגבי חיבור עיסה אבל שבעה משקין הוו חיבור וא"כ השמן שהוא משבעה משקין למה אינו מחבר. ותירץ דהתם מיירי בעיסה של תרומה ולכן שבעה משקין מחברים אותה אבל הכא מיירי בירק של חולין ובזה אף שמן שהוא שבעה משקין אינו מועיל לחבר את הקלחים.

וצריך ביאור איך הירק של חולין נטמא מטבול יום הרי טבול יום אינו פוסל אלא תרומה לעשותה שלישי והכא מיירי בירק של חולין. עוד הקשו האחרונים מה הטעם של ר"ע שלא פסל אלא מקום מגעו הרי השמן הוא משבעה משקין וקי"ל שמשקין מחברים.

וביאר המשנה אחרונה שהטבו"י פוסל את השמן הבלוע בירק דטעם כעיקר דאורייתא, וממילא אף הירק נחשב כתרומה טמאה ואסור באכילה דטע"כ דאורייתא, ות"ק סובר שנטמא השמן שבכל הקלחים משום שהשמן מחבר את כל הקלחים מדין משקה מחבר [וכתב דהוי כנשיכה], ור"ע סובר שכיון שהשמן נגוב אינו מחבר את הקלחים, אבל אם היה מיירי בשמן בעין פשיטא שהוא מחבר את הכל.

אך בדברי הר"ש מבואר שלא כדבריו שכתב (במשנה הקודמת וכן בפ"ב מ"ג) שאפי' שטעם כעיקר דאורייתא אינו נטמא בטבול יום משום שלא נגע בו, וא"כ אם מיירי בשמן נגוב אינו נטמא כלל והרי העיסה חולין ולא שייך בה טומאה, ואי מיירי בשמן בעין קשה מה הטעם של ר"ע שאינו חיבור.

עוד ילה"ק בדברי הר"ש שכתב שלדעת ר"ע 'קאי כל קלח וקלח באי נפשיה' ומשמע שנטמא כל הקלח ולא רק מקום מגעו וכל החסרון לר"ע הוא שהקלחים אינם חיבור זל"ז אבל כל קלח מחובר לעצמו, וצ"ב למה כל הקלח טמא וממ"נ אם השמן אינו מחבר לקלח אחר למה נטמא כל הקלח.

והחזו"א (סי' ג' סק"כ) מבאר בדעת הר"ש שכיון שהירק רך ע"י הבישול הוא בולע שמן בעין ולא נחשב כטעם בעלמא אלא כשמן בעין ולכך נטמא אפי לדעת הר"ש. ומה"ט נטמא כל הקלח כיון שהשמן הוא חיבור ביניהם דנחשב כשמן בעין שמחבר, אמנם ר"ע סובר שהשמן שבתוך הקלח לא נחשב חיבור לשמן שמחוץ לקלח ולכן לא נטמאו כל הקלחים אלא הקלח בלבד.

ועי' עוד בדברי הגר"א במשנה ד' וה' שכתב שיטה מחודשת ויש להאריך בדבריו, ועי' מש"כ בביאור דבריו הגרמ"מ כהן שליט"א דברים נכונים.