3 ביסוד סברת הגמ_ דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ_ש
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק הזורק

ביסוד סברת הגמ' דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ''ש

1. יעוין בגמ' שבת דף צט עמוד ב בהא דבעי ר' יוחנן בכותל שמשמש כמחיצה לרשות וליכא בו רוחב ד' וזרק ונח על גביו אי אמרינן דכיון דאינו רחב ארבעה הוי מקום פטור הוא, או דכיון דעשאו רשות היחיד כמאן דמלי דמיא. ועולא פושט את הספק מקל וחומר לאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כל שכן. ויעוין בראשונים דמדייקים מהא דנקטה הגמ' את הספק בגוונא דמוקף לכרמלית ועשאו רה''י דדוקא בכה''ג איכא לספק הגמ'. ואיכא בזה שתי באורים בראשונים. דבתוס' מבאר דשרש הנידון מחמת דהקיף כרמלית שגם בלי המחיצות הוי מק''פ מדאוריתא, ובזה אין כ"כ סברא שיעשה רה"י מטעם דלאחרים עושה מחיצה. ויעוין בתוס' רי''ד דמוסיף וז''ל, דאי מוקף לרה"ר אחר פשוט דהוי מחיצה שהרי מחיצ' חשוב' היא עושה, אבל לכרמלי' יש לומר דלא אהני מידי דבלאו האי כותל נמי הוי שרי מדאורייתא לטלטל בכולה, והילכך במילתא קמייתא קאי, ופשט עולא דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש פי' הועיל נמי לכרמלית לחייב הזורק מרה"ר לתוכה.

וברשב''א ושאר הראשונים מבארים דשרש הנידון הוא מחמת דבתחילה כשעשה את הכותל ולא הקיף את הכרמלית מג' רוחות הכותל הוי מק''פ, והלכך מיבעיא ליה כיון דלא נתחדש שום דבר בגופו של כותל זה אי אזלינן ביה בתר מעיקרא, או דלמא כיון דמכל מקום על ידו נעשה רשות היחיד אף היא חוזרת רשות היחיד. והיכא דמעיקרא שעעשה את הכותל הקיף בו את הכרמלית מג' רוחות פשיטא דהוי רה''י, רק דברשב''א כתב דהוי כחורי רה''י. וז''ל, אבל אם מתחלה גדר כרמלית בארבע מחיצות פשיטא ליה דאע"פ שאין המחיצות רחבות ארבעה חייב, דמחיצות רשות היחיד כרשות היחיד כשהוא מניח בראש המחיצה דהוה ליה כחורי רשות היחיד שהן כרשות היחיד. ובר''ן ובריטב''א כתבו דבזה פשיטא לגמ' הך ק''ו.

1. ומבואר דכבר בתחילה ידעה הגמ' להך סברא דלאחרים עושה מחיצה, רק לדעת תוס' דנה הגמ' דרק היכא דאיכא שינוי בגוף הרשות דמותר לטלטל בתוכה מכח המחיצות בהא איכא להאי ק''ו. ולריטב''א ור''ן רק היכא דמעיקרא נעמד כמחיצה.

וברשב''א נראה דהגמ' לא ידעה עדיין להך סברא דלאחרים עושה מחיצה, רק דהא הוה פשיטא לגמ' דהיכא דמעיקרא עמד כמחיצה הוי כחורי רה''י, ויש לעיין דאי חשיב חורין מאי איכפת לן האופן שבו נעשה המחיצה. ומבואר דגם הא הוי כחורין הוי מחמת היחס שלו כפועל את החלוקה ברשות, רק דלענין לאשוויי כחורין מחמת זה בעינן דכל מציאותו היא כמחיצה [וצ''ל דגם הרשב''א מודה לתוס' דליכא בזה לעיקר דין חורין כיון דלא ניחא תשמישתיה] ובגמ' דנה אי סגי בעצם מה שעושה בפועל חלות רשות למשווי כרשות היחיד רק דבזה נראה דלא הוי מחמת חורין, אלא כמאן דמליא, או מכח עצם הדבר דעושה לאחרים. ולפי הרשב'א יוצא דאיכא ג' סברות אי הוי כמו חורין, או כמאן דמליא, או מכח הק''ו, ולשאר הראשונים איכא שתי סברות כמאן דמליא והק''ו. ויש לעיין בבאור שרש הנך סברות.

1. ונראה בהקדם הא דמבואר בגמ' דמצד כח המחיצה מצד עצמה לולי הך סברות ליכא סיבה שגג המחיצה יחשב כרשות היחיד. ומוכרח מזה דהדין מחיצה קיים בחודו הפנימי, דבזה המחיצה עומדת ביחס לרשות, דהיחס לרשות נמצא בחלק שפונה לצד הרשות, ומבואר בזה דלמרות דההבדלה מרה''ר קיימת בצד החיצון של המחיצה, מ''מ עיקר כח המחיצה קיים ביחס שהמחיצה נותנת לרשות כמובדלת וכחלוקה מרה''ר. ויעוין בתוס' רי''ד עירובין ט ע''א וז''ל, אבל הלחי היא עומד זקוף והיא מחיצה, הילכך אין להתיר אלא מחודו הפנימי, ''כדין כל מחיצה המתרת ממנה ולפנים''. אולם כבר העירו מהרא''ש והתו''י בסוגיא דבית שאין תוכו י' דאי נימא בכונתם דמחיצה מועלת מצד חוץ ולכן בעינן שיהא עשרה מבחוץ ורק דבעינן את החקק בשביל שיהא חלל י' א''כ נמצא דכח המחיצה הוא כלפי חוץ. ויעוין מה שנתבאר לעיל דעיקר כונתם על אופן פעולת המחיצה שעיקר פעולתה הוא מכח המניעה שעושה לאחרים אולם הא מיהא מודו דכל החפצא במחיצה במה דאיכא הבדלה למקום י' והלכך בעינן שיהא חלל י' דכלפיו יהא להך הבדלה דהמחיצה, ולולי זה ליכא משמעות למחיצה.
2. והשתא יש לעיין בבאור הנך סברות שנקטה הגמ'. וראשית כל יש לעיין בבאור הסברא דכמאן דמלי דמיא, ונראה דשרש הך סברא הוא דלא דיינינן את המחיצה כדבר חיצוני הגורם את חלוקת הרשות אלא דדיינינן אותה כחלק מהרשות, דהרשות לא קיימת רק בחלל המחולק אלא דכל המציאות שיוצרת את ההבדלה והסיום הוי חלק מהחפצא דהרשות, ולכן דיינינן לעובי המחיצה שלצד חוץ כחלק מחלל הרשות וכעובי של שטח הרשות וזהו הכמאן דמלי דמי כמו שביאר רש''י דדיינינן את כל החלל כארעא סמיכתא אצל ראשו. וכונתו דדנים את כל משך ראש הכותל כעובי הרשות.
3. ובבאור סברת עולא דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ''ש, בפשטות נראה בדבריו דעצם הדבר דהעמידה שלו ברה''ר היא בתורת ''מחיצה'' הוי סיבה להבדילו מרשות היחיד וליתן לו יחס של מקום המוקף מחיצות. וכן מבואר בגר''ח הלכות שבת פרק יד הלכה א וז''ל, הרי דבכל מחיצות רה"י כשם שחשובין מחיצות על תוכו כמו כן יש בהן דין מחיצות גם על עצמן. רק דיש לעיין דאי נימא דכח המחיצה קיים בחודו הפנימי א''כ מה שעושה מחיצה הוי רק החלק הפנימי, ונראה פשוט דמאחר דהק''ו לימד אותנו דאיכא יחס לממשות המחיצה א''כ בהא כבר אין מקום לחלק בין השכבה הסמוכה לצד פנים לשאר עובי הכותל רק דלולי הק''ו לא היינו נותנים משמעות לממשות המחיצה אלא רק לפעולתה, ומאחר דפעולתה היא כלפי פנים א''כ העובי שמחוץ לחלל לא חשיב רה''י.

ויעוין בלבוש סימן שמה סעיף ג וז''ל, כתלים המקיפים רשות היחיד, על גביהם הוי רשות היחיד אפילו אינם רחבים ארבעה, כיון שהם מקיפים רשות היחיד גם האויר שעל גביהם מצטרף לאויר שבחלל שהוא רשות היחיד עד לרקיע, כמו שיתבאר בעזה"י, ואמרינן גוד אסיק מחוד המחיצות בחוץ ולמעלה. ויש שפרשו בכונתו דהק''ו לימד אותנו יסוד בגדרי מחיצה דמחיצה פועלת בחודה החיצון אולם נראה דאפשר לומר דגם אי נימא דהוי סיבת הבדלה מחודשת מכח עצם הדבר שעומד כמחיצה לאחרים מ''מ הא דמהני לשוויי לאויר שמעל המחיצה כרה''י הוי מכח גוד אסיק [ודלא כהגר''ח בהלכות סוכה דנקט דעצם המצב שהוא מובדל תחתיו הוי סיבה לאשוויי לאויר כרה''י] ולכן הוצרך לומר דהוי סיבה לדון את הגוד אסיק מהצד החיצון.

1. ויש להוכיח דלא הוי גילוי בגדר מחיצה דא''כ לא שייך כל הנך סברות שנקטו הראשונים דהכא גרע מחמת דהוקף בתחילה לכרמלית, דשרש כל הנך סברות נובע מחמת דלאחרים עושה מחיצה הוי סיבה מחודשת לאשוויי כמוקף מחיצה, ובזה שייך לדון אימתי איכא לזה למעלה דעושה מחיצה, דבתוס' נקט דאיכא מעלה לעושה מחיצה היכא דאיכא בזה משמעות בגוף החלל שחולק אותו דמותר לטלטל בתוכו הוי כרה''ר. וברשב''א ושאר הראשונים נקטו דהיכא דעיקר עמידתו הוי בתורת מחיצה בהא דיינינן ליחס זה כקיים בעצם ממשות המחיצה, משא''כ היכא דבתחילת עשיתו לא נעמד כמחיצה בהא דיינינן לחלוקת הרשות שנעשתה על ידו כדבר חיצוני ממנו.

ויעוין עוד בפמ''ג במשבצות זהב שמה סק''ג דדן דהיכא דאיכא כבר ג' מחיצות לשיטת הראשונים דהוי רה''י מה''ת, והקיף עוד מחיצה דבזה ליכא להאי ק''ו, כיון דלא צריך את המחיצה לאשויי רה''י ומבואר ג''כ דבעינן שבפועל יעשה מחיצה לאשווי כחלק מרה''י.

1. ובבאור הא דנקט הרשב''א דאיכא גם לסברא דחורין וכפי איך שהוכחנו גם זה הוי מכח מה שעושה מחיצה לרה''י, נראה כמו שנתבאר לעיל דיסוד דין חורין הוא לאשוויי לחורין כחלק מהרשות ע''י דכך צורת הרשות דיש בה חורין לשימוש. וא''כ ה''ה הכא למרות דלא ניחא תשמישתיה מ''מ עצם הדבר דעומד כמחיצות הרשות בהא גופא משתייך לרשות. ונראה לפי''ז דהוי כהך סברא דכמאן דמליא דמיא, ולפי דרך הרשב''א נראה דספק הגמ' הוי אי גם בכה''ג שלא נעשה מעיקרא כמחיצה איכא בזה להאי יחס דחורין וזהו כמאן דמליא, או דבזה ליכא להאי סברא ועל זה הגיע עולא ואמר דמ''מ איכא להך טעמא דלאחרים עושה מחיצה.
2. ולפי''ז בגוונא דמעיקרא נעשה כמחיצה איכא לשתי הטעמים, ומה מאד נפלא לפי''ז הא דמבואר ברשב''א בעירובין ע''ח לשתי הטעמים בההיא דבור וחוליתו דבזה בשעה שעשה את החוליא הוי מחיצה. וז''ל, וא"ת ולמה אנו צריכין לצירוף אויר הבור למשתמש על החוליא תיפוק לי' דהא כותל רה"י הנותן על גביו חייב ואף על פי שאינו רחב ארבעה דביתא כמאן דמליא דמי, ועוד קשיא לי דהא אמרינן בפ' הזורק גבי ההיא מתני' דחולית הבור והסלע כותל ברה"ר ומוקף לכרמלית גבוה עשרה ואינו רחב ארבעה ועשאו רה"י והניח על גביו ואסיקנא לאחרים עושה רה"י לעצמו לא כל שכן.
3. והשתא נראה דיש לדון בבפלוגתת הראשונים בבור וחוליא היכא דהחוליא לא גבוהה י' אי הנותן על גבה חייב, דבתוס' מבואר דליכא בזה לק''ו אולם בראשונים פליגי עליו ונאמרו בזה שתי באורים בראשונים. דבמיוחס לר''ן כתב וז''ל, פי' ואם הניח מרשות הרבים על אותה חוליא אף על פי שאינה רחבה ד' חייב משום דאמרי' לאחרים גורמת מחיצה לעצמה לא כ"ש וה"ה אם נטל ממנה והניח לרשות הרבים חייב דדינה כדין רשות היחיד. ומבואר דגם היכא דליכא שיעור מצד עצמו במחיצה איכא סיבה לדונה כרה'י. אולם בריטב''א כתב וז''ל, דכיון שהחוליא מצטרפת לעשרה לגובה הבור אף היא מרה"י תדון והויא לה כחורי רשות היחיד וכדפרש"י ז"ל, ואף על גב דקאי בפחות משלשה טפחים סמוך לרה"ר לית לן בה, כי חולק הוא הבור הזה וחולייתו רשות לעצמו עכ''ל.

ומבואר בריטב''א דבגוונא דליכא בגוף המחיצה שיעור מחיצה לא שייך לדונו כמחיצה לעצמו, ורק דשייך לדונו בדין חורין, אולם נראה דגם לריטב''א לא הוי כהאי דינא דחורין דעלמא דנובע מחמת השימוש של בני רה'י אלא הוי מחמת דעושה מחיצה כמו שבארנו לעיל ברשב''א, רק דס''ל לריטב''א דגם בגוונא דליכא יחס לכותל כמוקף מחיצה מ''מ אהני מה דעושה מחיצה לכה''פ לאשווי כחורין, ובזה מהני דעושה מחיצה בצירוף הבור, דהיחס של חורין משתייך לרשות בכללותה.

ובאמת יעוין בריטב''א בעירובין דנקט שם לטעמא דעושה מחיצה לאחרים. וז''ל, שאע"פ שהחוליא חשיבא רשות היחיד גמורה ואפילו אינה גבוהה ג' טפחים כיון שעושה מחיצה לבור. ומבואר דגם הך טעמא דחורין נובע מכח הא דעושה מחיצה.

תוספות רי"ד מסכת שבת דף צט עמוד ב

:

חידושי הריטב"א מסכת שבת דף צט עמוד א

הא דקתני הנותן על גבן משמע בין שנותן על גבי הסלע או על גבי החוליא,

חידושי הר"ן (מיוחס לו) מסכת שבת דף צט עמוד א

בור וחולייתה מצטרפין לעשרה

חידושי הריטב"א מסכת עירובין דף עח עמוד א