יורה דעה צו - ציונים ומראי מקומות
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / איסור והיתר - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**יורה דעה צ"ו – ציונים ומראי מקומות לריש הסימן**

**א, היתר על ידי טעימה**

***[כדאי לראות את הגמ' בעניין: חולין קי"א ב' "יתיב רב כהנא" וכו' – עד הנקודותיים. התוס' שם והמהר"ם שעליו]***

המחלוקת האם אפשר לסמוך על הטעימה לכתחילה (כדעת המחבר), או שהיינו רק בדיעבד (כדעת הרמ"א מהרש"ל וש"ך). ראה ש"ך סק"ה, ועי' ב"ארוך משך" סוף סי' צ"ה מה שכתב בטעם האיסור לכתחילה (ודבריו צריכים ביאור רב), וראה רעק"א על הש"ך כאן. ודוק שמבוארים כאן ג' טעמים אמאי לא לסמוך על הטעימה לכתחילה, שניים מעיקר הדין ואחד מחמת חומרא.

[ועי' פר"ח שהוכיח נגד הש"ך מלישנא דגמ', וכנראה שלא ראה את הארוך משך בפנים.]

**ב, תועלת החריפות לנ"ט בר נ"ט**

הנה מצאנו שחריפות מועילה הן לגבי נטל"פ (כהגמ' בע"ז לגבי חילתית, והסתפקו הראשונים האם כן הוא לגבי שאר דבר חריף, והביא המחבר חומרא זו בשם יש אומרים), והן לגבי נ"ט בר נ"ט (כפירושו השני של רש"י בצנון, ונפסק כן בשו"ע). אמנם כל מעיין יבחין שלכאורה אינם מאותו עניין.

דלגבי נטל"פ – האיסור נשאר בעינו, והחסרון הוא שטעמו נפגם ושוב אינו נותן טעם, ומועילה החריפות לתקן את טעמו. אבל לגבי נ"ט בר נ"ט – הרי ריבוי נתינות הטעם מקליש את מהות הבליעות עצמן, ועל כן לא מצליח לחול עליהן איסור. ובזה לא יועיל מה שהחריפות תחזק את טעמן, ובהכרח תועלתן היא כביאור הרש"י, שעל ידי החריפות "בלע טפי", והיינו שבולע את הטעם בשלמותו ואין עוד הקלשה של הטעם בבליעה החדשה. [ואין כאן נושא מצד "טעם" החריפות (כבנטל"פ), אלא מצד תכונתו של "הדבר החריף" לבלוע טפי. ועי' בפמ"ג משב"ז סק"א שמצדד שמה שבישול מפקיע חריפות היינו דווקא לגבי תיקון נטל"פ. אבל לגבי נ"ט בר נ"ט, גם לאחר שקהה הטעם, עדיין נשארה תכונת האוכל לבלוע טפי.] ונפ"מ שכל מה שמועילה החריפות לנ"ט בר נ"ט הוא רק שלא יהפך להיות נ"ט בר נ"ט, אבל במקרה שכבר נהפך לנ"ט בר נ"ט, לא תועיל החריפות לחזור ולחזק את הטעם, כך היה נראה לכאורה. אמנם עי' בפמ"ג ש"ד סוס"ק ב' שמבואר בדבריו לכאורה שהחריפות מועילה להחזיר את הטעם השני להיות טעם ראשון, ועי' ברעק"א שחלק עליו מסברא. ועי' עוד בפרי תואר בסימן, ס"ק א' שמבואר מדבריו שהשווה את תועלת החריפות לגבי נטל"פ, לתועלת החריפות לגבי נ"ט בר נ"ט.

וראה בתשובת הרשב"א המובאת בב"י שמבואר לכאורה בדבריו (עי' בתשובה בפנים) שכלי ישן שהשתמשו בו בדבר חריף, נעשה כחדש גם לגבי הבישולים הבאים של אותו יום (אמנם להלכה אינו כן, ראה ש"ך סי' קכ"ב בשם דרכי משה בשם איסור והיתר הארוך). ולכאורה שייך זה רק לגבי נטל"פ (משום שהבליעות הישנות התחזק טעמן על ידי הבליעות החריפות שהצטרפו אליהן) אבל לגבי נ"ט בר נ"ט ודאי לא נימא שמועיל דבר זה גם לבישולים הבאים.

**ג, האם שמנונית נכנסת יותר מכדי קליפה**

עי' בט"ז סק"א מה שהקשה סתירה לסימן צ"ד ס"ז ומה שתירץ, ועי' לעיל שם בש"ך סקכ"ט, מה שתירץ בזה תירוץ מחודש.

**ד, האם אמרינן חנ"ן בהיתר שבלע בשר בחלב**

לדעת הראשונים של"א חנ"ן בשאר איסורים, נחלקו הדעות האם אמרינן חנ"ן בהיתר שבלע בליעות אסורות של בשר בחלב, והנפ"מ בסוגיין, לגבי סכין הבלוע בב"ח אסורים, האם יתחנ"ן הצנון מחמת הבליעות שבלע, ואם יבשלוהו, יצטרכו לשער כנגדו ולא רק כנגד הבליעות שבו.

וכאן מגיעה הקושיא היאך פסק המחבר שסכין של גוי הוא כסכין הבלוע בשר, הלא בסכין של גוי ישנן גם בליעות של בב"ח, וממילא כאן יצטרכו לשער כנגד הצנון גם למחבר. עי' בכל זה בפמ"ג ש"ד סק"ז, ובמה שהביא שם מהדרישה והב"ח.

**ה, סכין בלועה באיסור – כמה צריך לשער כנגד הצנון**

דברי ספר התרומות המובא בטור שצריך לשער כנגד כל הצנון. העמדת הב"י והדרכ"מ דמיירי דווקא כשחתך דק דק, וכן הוא ברמ"א בסעיף א'. דעת מהר"מ לובלין והלבוש שחולקים וס"ל שלעולם בסכין איסור צריך לשער כנגד כל הצנון. וראה מה שכתבו בזה ט"ז סק"ו, ש"ך סק"ט, ורעק"א שם. ועי' פמ"ג ש"ד סק"ט "ובאמת יש לראות", שהתקשה בטעמם של הט"ז והש"ך.