נשפך באיסור דרבנן
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / שישים

חולין צח: נשפך באיסור דרבנן

**א. נשפך באיסור דרבנן-**

בשו"ע צח-א פסק שאם נתערב איסור בהיתר וא"י אם היה בו שישים הרי אם הוא מין בשא"מ שהוא איסור תורה אזלינן בספיקו לחומרא ואם הוא מין במינו שהוא איסור דרבנן אזלינן לקולא.

ובש"ך וט"ז הביאו מהתו"ח-פה שהביא בשם האו"ה דבשר עוף בחלב שהוא מין בשאינו מינו הרי בנשפך אזלינן בספיקו לחומרא.

וכתבו הש"ך והט"ז דמד' האו"ה עצמו נראה טעמו משום דפסק כהתוס' קד: דבשר עוף דאורייתא הוא, אבל לשיטת הר"מ והשו"ע לעיל-פז שאינו אלא דרבנן הוי כסד"ר לקולא וא"כ להלכה שרי.

אבל בתו"ח מבואר שהבין ד' האו"ה גם לשיטת הר"מ והשו"ע דאינו אלא דרבנן מ"מ אסרוהו.

ותמה ע"ז הש"ך דסו"ס אין כאן אלא איסור דרבנן ויש להקל בספיקו ומ"ש ממין במינו שהוא איסור דרבנן והקילו בנשפך?

וביותר תיקשי דמבואר להדיא בראשונים שיש להקל בספק איסור דרבנן, שהרי הוכיחו דאם א"י כמה נבלע אין בו קולא של נשפך [והוא בשו"ע צח-ג], ממ"ש גבי כחל לחומרא משערינן כיון דלא ידעינן כמה נפיק מיניה, ואף שאין בו אלא איסור דרבנן דהוי חלב שחוטה, מבואר בדבריהם דבאיסור דרבנן יש להקל בנשפך אף בספק שיעור תורה, ומ"ש בשר עוף בחלב שיש להחמיר בו?

וכנראה שני דרכים בזה:

א. בפמ"ג הביא בשם המנ"י דשאני בשר עוף בחלב שהוא אטו בשר בהמה וכל שנאסר בבהמה נאסר גם בעוף, אבל תמהו ע"ז במנ"י ובפמ"ג דהא מין במינו נמי יסודו הוא אטו אינו מינו כמבואר ברא"ש פ"ז דחולין.

אלא דאי משום הא לא תיקשי כ"כ שהרי נתבאר במקו"א דעת כמה ראשונים דלאו משום אטו אינו מינו הוא אלא שהוא גזירה בפנ"ע להצריך שיעור שישים, ושו"ר כן ביד יהודה סק"ט].

ב. בט"ז משמע דרך אחרת בזה, דשאני בשר עוף בחלב משאר איסורי דרבנן, שהרי מצאנו בסוגיא קד: דגזרינן ביה איסור העלאה על השולחן ואף שאינו אלא גזירה לגזירה, וה"נ הכא לא הקילו בנשפך.

והיינו דאזיל הט"ז כפי שיטתו פח-א דאף בבשר עוף יש איסור העלאה ופי' הט"ז הטעם משום דבכה"ג גזרינן גזירה לגזירה [ודלא כמו שנראה ברש"י קד: יסוד הטעם משום דגזרינן אטו העלאת בשר בהמה][[1]](#footnote-2).

ובפמ"ג באר ד' הט"ז דעוף אטו בהמה קיל לטעות ביה טפי מכל גזירות דרבנן לכך החמירו בו [טפי מחלב שחוטה דמבואר בראשונים להקל בו כש"כ בהערה], ועיין ביד יהודה מה שצווח ע"ז.

אבל במגי"ס סי' פח ראיתי שבאר הדברים באופן מחודש וטוב, עפ"י לשון הר"מ פ"א ה"ד ז"ל:"ואסור באכילה מד"ס כדי שלא יפשטו העם ויבואו לידי איסור בב"ח וכו' שהרי אין משמע הכתוב אלא גדי בחלב אמו ממש לפיכך אסור כל בב"ח".

מבואר מזה דגזירת עוף בחלב אינו משום הרחקה ככל איסור דרבנן אלא כדי שלא יטעו בפשט הכתוב.

וממילא שפיר גזרינן ביה גם גזירה לגזירה שאין יסודו משום הרחקה דבזה הרחקה להרחקה לא עבדינן, אבל הכא יסודו שלא יטעו העם בפירוש הכתוב.

והוסיף דמזה נמשכת גם קולא, דדעת הר"מ והשו"ע פז-ג שלא אסרו בשר עוף בחלב בבישול והנאה, ותמה ע"ז היש"ש דהא כל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון, אבל לפי הנ"ל יסוד הגזירה הוא כדי שלא יטעו בפשט הכתוב, וכל שכבר נאסר באכילה לא יטעו בו.

וע"ע בט"ז צ-יב דבחלב שחוטה שאינו אלא איסור דרבנן לא אסרו כבוש כ"א דרך בישול דהוי כעין גזירה לגזירה.

ובדגמ"ר תמה ע"ז דא"כ בשר עוף שאינו אלא דרבנן ג"כ יהיה מותר בכבוש, ומבואר קיב. ההוא בר גוזלא דנפל וכו' דנאסר במליחה אף שאינו דרך בישול?

ועוד הק' בהג' רעק"א דהא חזינן שאסרו בשר עוף בחלב אפי' בצונן, וכתב שאין סברא לחלק בין בשר עוף לחלב שחוטה.

אבל בחת"ס יו"ד-פו כתב לחלק כן וזה עפי"ד הט"ז הנ"ל צח-ה דדוקא בבשר עוף גזרינן גזירה לגזירה, וג"ז מתבאר כש"כ הטעם לעיל.

**ב. אם צריך להגעיל את הכלי-**

כתב בחזו"א כו-ב חידוש גדול דבכל אופן שמתירים את המאכל משום סד"ר לקולא הרי מ"מ הכלי צריך הגעלה כדין דשיל"מ, וכמבואר ברשב"א בתוה"ב (לח.) ובשו"ע סי' קב שדנו לענין כלי שנתערב בכמה כלים שאין לו ביטול משום דשיל"מ.

והוסיף דאף דבשו"ע והרשב"א שם מסקו להתיר משום שיש בו הוצאות להגעיל את הכלי ה"מ בכלי שנתערב בכמה כלים ולהגעיל כולם הוא הוצאה מרובה אבל בכלי אחד צריך להגעילו.

ועוד כתב דלכה"פ צריך להמתין עד מעל"ע לגום את האיסור וכש"כ הש"ך קב-ח דלענין זה וודאי חשיב דשיל"מ, וכ"ז חידוש גדול ולא משמע כן בפוסקים, וכ"נ לדינא בהר צבי יו"ד-צט.

וראיתי במגי"ס-צח שכתב הטעם בזה דכל שנפסק על התבשיל תו אין נידון נפרד על הכלי ואין לחושבו כדשיל"מ.

וע"ע בש"ך קז-ב בשם מהרי"ל דכלי שנבלע בו ספק איסור שדרבנן הכלי מותר וכתב הש"ך משום דאיירי אחר מעל"ע וסד"ר לקולא וחזקת הכלי להיתר, וצ"ע למה לא נימא שהכלי חשוב כדשיל"מ [ובאמת התם צ"ע בטעמא גם בלא ד' החזו"א שהרי יש כאן נידון על הכלי לחוד], ועי' בנתיבות אדם-לג מש"כ בזה ובס' מנחת פרי.

**ג. בביאור לשון הטור-**

כתב הטור בזה"ל:"אם נתערב מין במינו ובשאינו מינו ונשפך רואין את שאינו מינו כאילו אינו ותולין לומר שמינו היה רוב ונתבטל", ומשמעות לשון הטור דאף אם אינו ברור שהיה כאן רוב יש להתיר ע"י ספק שהיה רוב ממינו.

אבל בב"י כתב דלאו דוקא הוא שהרי אם אינו ברור שהיה כאן רוב הו"ל סד"א לחומרא, ורק אחר שיש רוב וספק שישים שרי.

וביד יהודה צח-ט כתב שהיה מקום לדון דכלפי האיסור תורה הו"ל ס"ס, ספק שישים באינו מינו ואף אם אין שישים דלמא יש רוב במינו, ואף שיש לאסור מדרבנן הרי כלפי זה אמרינן סד"ר לקולא, עיי"ש מה שדחה זה.

**ד. באיסור דרבנן אם צריך שישים-**

ברשב"א בתוה"ב (יז:) האריך בזה והביא מסוגיא יבמות פב. דר"י בעי רביה אפי' בדרבנן ומשמע דמ"מ סגי ברביה ואי"צ שישים, ומאידך בכ"ד מבואר דאף באיסור דרבנן בעי שישים כמו שמנו של גיד.

והביא מהרמב"ן דאיסור שיש לו העיקר בדאורייתא כמו שמנו של גיד וסתם יינם הצריכו שישים, אבל תרומת חו"ל בחו"ל הוי כמו שאין לו עיקר מה"ת וסגי ברוב, וכמו"כ בישולי עכו"ם או כלאי הכרם בחו"ל אי"צ שישים [במינו].

[וע"ע ברעק"א פט: להוכיח מתוס' שם דאף בשמנו של גיד שהוא רק איסור דרבנן פשיטא להו שגזרו בו שישים גם במין במינו].

אמנם ברשב"א מסיק דבכל איסורי דרבנן נמי צריכים שישים [ול"ד לענין רביה שיש היתר בלא"ה משום תליה ורק לחומרא הצריכו ג"כ רביה לא הצריכו שישים].

כתב בהג"א ח-ג בשם האו"ז דכיון דקי"ל בשר עוף בחלב דרבנן א"כ הא דתנן טיפת חלב וכו' צריכה שישים איירי דוקא בבשר בהמה אבל בעוף דרבנן סגי בביטול ברוב, ודבריו חידוש דאף בשיש לו עיקר מה"ת נמי אי"צ שישים.

ודבריו הובאו בב"י-צב ולא הביא חולקים, ובמהרמ"ש קיז. תמה למה סתמו הפוסקים בזה ולא הזכירו דין זה.

אמנם בב"י-צח הביא מהר"מ והרשב"א שבכל איסור דרבנן צריך שישים [ולשיטת הר"מ סגי בנ"ט].

וביש"ש פכ"ה כתב דדברי הג"א איירי דוקא במין במינו אבל באינו מינו שיש בו טעם וודאי גם באיסור דרבנן בעי שישים.

אבל תמה עליו רעק"א קח. דממה שדנו בטיפת חלב שנפלה על חתיכה מבואר דאף באינו מינו לא הצריכו שישים.

ומבואר מזה חידוש מופלא דס"ל לההג"א דאף באינו מינו אי"צ שישים, וצ"ב רב בסברא.

ובעיקר ד' ההג"א הק' רעק"א מד' התוס' סה: דל"ש ביטול ברוב בב"ח וכל היתרו משום דלאו דרך בישול הוא א"כ היאך נתיר עוף ברוב, ונתבאר עוד בדין ביטול ברוב בכלאים ובב"ח.

1. ועיין בחי' הגר"ח עהש"ס דכל איסור דרבנן שיש לו עיקר מן התורה אין בו היתר של נשפך וסמך ע"ד הט"ז, וזה אינו אלא בבשר עוף בחלב, וכנראה פי' ד' הט"ז כש"כ במנ"י שהביא הפמ"ג דכל שהוא גזירה אטו איסור תורה החמירו בו, ושו"ר כן בנובי"ת או"ח-ע שנראה להדיא שפי' כן כוונת הט"ז. [↑](#footnote-ref-2)