עירובין פרק י
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב אי_ש סטפנסקי

**דף צה ע"ב**

**לימא תנן סתמא דלא כר' מאיר**

ביאור הסוגיא, דיש ב' סיבות להתיר לטלטל תפילין ברה"ר, א. משום דחשיב תכשיט. ואע"ג דיש מקום לאסור מדרבנן משום דלאו אורחיה הוא, מכל מקום התירו חכמים משום הצלת התפילין. ב. משום דמקיים מצוה בהנחתן. וזה רק למ"ד שבת זמן תפילין. ובזה נחלקו ת"ק ור"ג, דלפי ת"ק ההיתר הוא מחמת המצוה, ולכן רק זוג אחד שרי, דבזה בלבד מקיים המצוה. ולפי ר"ג ההיתר הוא מחמת תכשיט, ולכן אפילו ב' זוגות שרי, אך טפי מב' אסור משום שהתכשיט הוא דוקא במקום התפילין.

ומקשינן לימא תנן סתמא דלא כר' מאיר וכו', ומרש"י נראה בביאור השו"ט, דבס"ד עדיין לא קיימא לן דזהו טעמו של ת"ק אלא ס"ל דטעמו משום דהתירו מחמת הצלה רק זוג א' ולא ב'. וע"ז מקשה שפיר מר' מאיר דכיון שהתירו משום הצלה אין הבדל בין רב למעט. ומשני, דטעמו של ת"ק הוא משום דשבת זמן תפילין, ומחמת המצוה שרי לטלטל, ולעולם לא התירו כלל משום הצלה, ולכן דוקא א' ולא ב', אך אם באמת ההיתר משום הצלה אין סברא לחלק כלל בין א' לב'. [ולשון הגמ' דחוק טובא, היכן מונח בתי' הגמ' חזרה בטעמו של ת"ק, אך כך מורה לשון רש"י].

ובריטב"א הקשה מאי מייתי מר' מאיר להכא, הא התם איירי במוציא לחצר מעורבת או חצר שאינה מעורבת שהיא רה"י מדאורייתא, ולכן ר"מ מיקל ללבוש כל מה שיכול, אך הכא איירי במעביר ד"א ברה"ר ודלמא בזה החמירו טפי ולא התירו משום הצלה טפי מזוג א'. [וכן הקשה הרש"ש]. ותירץ, דמכל מקום חזינן בר' מאיר דכיון דשרו בדרך מלבוש שרו לגמרי ולא חלקו בין רב למעט, והוא הדין הכא כיון דמשום כבוד תפילין ראוי להתיר בדרך מלבוש אין לחלק בין רב למעט.

ובביאור דבריו נראה, דהשתא הגמ' סברה דת"ק יכול לסבור דשבת לאו זמן תפילין, והתירו זוג א' משום תכשיט, ואע"ג דלאו אורחיה התירו משום הצלה. והא דשרי רק זוג א' משום דס"ל לת"ק דמשום הצלה התירו רק זוג א' דכך הוא הדרך ללבוש בחול. והשתא שפיר מקשה מר' מאיר דכיון שמתירים משום הצלה אין הבדל בין רב למעט. ומשני, דאפי' למ"ד שבת לאו זמן תפילין דבשבת ליכא איסור בל תוסיף, מכל מקום בחול איכא איסור, ואין רגילים להניח ב' זוגות מחמת האיסור, ולכן לא התירו חכמים משום הצלה יותר ממה שרגילים להניח בחול, משא"כ בדליקה דרגילים לפעמים ללבוש יותר מי"ח בגדים, וגם מותר בחול לעשות כן, לא חילקו בין רב למעט.

וכן ביאר הרש"ש בתירוץ הגמ', ויישב בזה את הסתירה ברמב"ם, וכפי שיבואר להלן. וכתב דרש"י לא פירש כן משום דלפי"ז קשה מדוע הגמ' להלן לא ביארה דלכו"ע שבת לאו זמן תפילין וההיתר לטלטל הוא משום תכשיט, ואע"ג דלאו אורחיה התירו משום הצלה, ופליגי בסברא דרבא, דת"ק סובר דהתירו משום הצלה רק זוג א' לפי שבחול נמי רגילים להניח רק זוג א', ולפי ר"ג התירו אפי' ב' זוגות דבכל גוונא אין חילוק בין רב למעט. [אך צ"ע מדוע באמת הגמ' הבינה את סברת רבא רק למ"ד שבת זמן תפילין].

והנה התוס' להלן ביארו דאף למ"ד שבת זמן תפילין יש להתיר לטלטל ב' זוגות משום תכשיט, ואין לאסור מצד דלאו אורחיה. והא דאסר ת"ק יותר מזוג א' הוא משום בל תוסיף ולא משום איסור הוצאה. ויתכן דלשיטתם זה הביאור בדברי רבא, דהכא לא התירו חכמים יותר מזוג א' אף לר' מאיר משום דבחול נמי זוג א' אין טפי לא, כלומר, דאיכא איסור בל תוסיף. [אך ל' הגמ' הכא נמי לענין הצלה נמי וכו' קשה, דהא מצד הצלה יש להתיר טפי ורק מצד האיסור בל תוסיף אסור].

**מאי קסבר וכו'**

כלומר, מ"ט דר"ג, אי ס"ל שבת זמן תפילין וליכא התירא מצד תכשיט לפי שלאו אורחיה, אם כן יש להתיר רק זוג א', דרק בזה מקיים המצוה. ואי ס"ל דחכמים התירו משום הצלה להחשיבו כתכשיט, ואפילו אי שבת לאו זמן תפילין, אם כן יש להתיר אפי' טובא. ומשני, דחשיב כתכשיט רק במקום תפילין, לרש"י משום דשלא במקום תפילין הם בולטין ונראה כמשוי, ולתוס' משום דרק שם רגיל להניחו. ומשמע דרק מדרבנן בעינן מקום תפילין, אך מהתורה בכל מקום חשיב תכשיט.

והנה רש"י פירש דלפי ת"ק ההיתר הוא רק מחמת המצוה, ולא התירו משום תכשיט יותר מזוג א', לפי שלאו אורחיה הוא, ולא התירו חכמים משום הצלה. והוסיף, וכל שכן דכיון דזמן תפילין הוא ואיכא בל תוסיף הרי זה משוי עליה כמשוי. וברש"ש הקשה מדוע לא הספיק לרש"י טעם זה שלא התירו לטלטל יותר מזוג א' לפי שיש בזה איסור בל תוסיף, וכמש"כ תוס', ומדוע הוצרך למשוי. ולכאורה יש ליישב דרש"י בא לבאר אפי' אי ליכא בל תוסיף באינו מתכוין, דאין כאן איסור מצד ההנחה, מכל מקום מצד משוי י"ל דכיון דאם יתכוין איכא בל תוסיף הרי זה נחשב כמשוי. [ויתכן שלפי טעם זה מהתורה חשיב כמשוי, משא"כ לפי טעם ראשון הוי רק דרבנן, דמהתורה חשיב תכשיט אע"ג דלאו אורחיה, דאל"ה לא היו חכמים יכולים להתיר משום הצלה איסור תורה].

אך התוס' פירשו דלכו"ע דלמ"ד התירו חכמים משום הצלה אפילו יותר מב' זוגות, אלא דמצד בל תוסיף אסור להניח ב' זוגות, ובזה תלוי האם שבת זמן תפילין או לא.

**הניחא דראש דיד מאי איכא למימר**

לדעת תוס' דהסיבה שהתירו רק במקום תפילין זה משום שרק שם רגיל להניחו בחול והוי תכשיט, שפיר מקשה הכא דביד רגילים להניח רק במקום אחד. ומשני דפעמים אדם בא מן השדה וכו', ואם כן אף ביד רגילים להניח ב' זוגות, ושפיר הוי תכשיט. ומקשה דאין זה ראוי לכתחילה ושוב לא הוי רגילות ולא הוי תכשיט, ומשני דאף ביד יש מקום לב' תפילין.

אך לרש"י דהסיבה שהתירו רק במקום תפילין זה משום שאינו בולט ולא מחזי כמשוי, צ"ע מאי משני פעמים אדם בא מן השדה וכו', הא אכתי הוא בולט ומחזי כמשוי, דאי אינו בולט אף בלא שאדם בא מן השדה לא הוי כמשוי, וצ"ע.

**דף צו ע"א**

**אלא מחוורתא כדשנינן מעיקרא**

פירש רש"י דפליגי האם שבת זמן תפילין או לא. והקשה התויו"ט, הא להלכה קיי"ל שבת לאו זמן תפילין ומכל מקום פסקינן הכא כת"ק דרק זוג א' שרי. ותירץ מהרש"א להלן ע"ב ורש"ש דת"ק יכול לסבור לאו זמן תפילין ומכל מקום אסרו יותר מזוג אחד לפי שלא התירו לו יותר מדרכו בחול, וכדאיתא בגמ' לעיל. אלא דהאמת היא שר' מאיר סובר שבת זמן תפילין דהא ס"ל שנשים חייבות בתפילין ועל כרחיך דלא הוי זמן גרמא. אך להלכה אין להקשות לפי שי"ל כתירוץ הגמ'. וע"ע מגן אברהם ש"א סעי' מ"ב.

ובחי' מהרי"ח תירץ, דהא דקיי"ל לאו זמן תפילין הוא מחמת ספק, ואזלינן לחומרא בכל מקום, ולכן אין מניחים מספק דהוי זלזול באות של שבת, ומאידך מותר להוציא רק זוג א'.

**דף צז ע"ב**

**היה קורא בספר על האסקופה ונתגלגל וכו'**

מדין תורה כאשר עומד ברה"י וזרק חפץ לרה"ר ואוגדו בידו מותר להביאו אצלו, וכן מבואר במס' שבת קב ע"א לגבי לכתא ומתנא. וברמב"ם פי"ג הי"ד כתב הזורק חפץ מרשות לרשות והיה קשור בחבל ואגדו בידו, אם יכול למשוך החפץ אצלו פטור, שהרי אין כאן הנחה גמורה ונמצא כמי שעקר ולא הניח. [ורש"י שבת שם כתב דאין כאן זריקה, וצ"ע אם יש כאן מחלוקת].

ובהגהות רעק"א לשו"ע סי' שנ"ב תמה מנ"ל להרמב"ם דבעינן נמי שיוכל למשוך החפץ אצלו, דלמא סגי במה שאוגדו בידו. ועי' בחידושיו ליקוטים סוף סדר טהרות מה שיישב. ועכ"פ כתב רעק"א דאף לפי מש"כ הרמב"ם דבעינן שיוכל למשוך אצלו זה רק באופן שהחפץ כולו ברה"ר ורק אגדו בידו, דהיינו שהחבל בידו, אך אם החפץ עצמו מקצתו ברה"י מסתבר דאין צריך שיוכל למשוך אצלו, ובכל אופן פטור.

ועי' עוד בהגהות רעק"א שם סעי' ב' שהאריך להקשות מדוע צריך שיהא אגדו בידו, ולא סגי במה שמקצת הספר ברה"י שלא ייחשב למכניס מדין תורה, עיי"ש.

חכמים גזרו שאפילו כאשר אגדו בידו לא ימשוך את החפץ אצלו, שמא יביאנו גם כאשר החפץ יפול לגמרי. ונחלקו ר' יהודה ור' שמעון האם גזרו גם בכתבי הקודש, או שמא במקום בזיון כתה"ק לא גזרו. וברישא דמתני' מבואר דבאסקופה לא גזרו ומותר להביאו אצלו, ויש בזה ג' ביאורים בגמ':

לדעת רב יהודה רישא ר' שמעון, וכיון דלא קיי"ל הכי אסור בכל גוונא להביאו אצלו.

לדעת רבה רישא איירי באסקופה נדרסת, דאיכא בזיון כתה"ק טובא, ומודה בזה ר' יהודה דשרי. ולפי"ז בבזיון גדול מותר אפילו מרה"ר לרה"י, ואפילו יותר מד' אמות ברה"ר, כיון דאגדו בידו. אמנם כשאין בזיון גדול יתכן דלר' יהודה אסור להביא אף לכרמלית.

לדעת אביי רישא איירי באסקופה כרמלית, ומודה ר' יהודה דלא גזרו בזה כיון דאיכא תרתי דרבנן, אגדו בידו וכרמלית. ומקשינן, ניחוש דלמא מעייל מרה"י לרה"ר. ומשני באסקופה ארוכה, דמדכר. או דאתיא כבן עזאי שמהלך כעומד, ונמצא שאין לחוש לאיסור דאורייתא. ובזה ביאר אביי את הברייתא שכל ההיתר להכניס לאסקופה זה דוקא כשלא נפל יותר מד' אמות ברה"ר, שהרי בזה אם נפל לגמרי איכא איסור דאורייתא.

וכתב בעה"מ דלא קיי"ל כאביי, שהרי תירוץ ראשון דאיירי באסקופה ארוכה נדחה מדברי רבא לגבי הטיית הנר, דס"ל שגזרו אפילו גבוה ב' אמות, ולא אמרינן דאדהכי מדכר. ותירוץ שני כבן עזאי נדחה לפי שלא קיי"ל כבן עזאי. והשתא על כרחיך צריך לתרץ כרבה, ולומר דסתם משנה לא חילקה בין יותר מד' אמות לפחות, ובאסקופה נדרסת שרי בכל גוונא, וכן הביא הרא"ש.

אך הרמב"ם פט"ו הכ"א פסק כאביי, דאם היה קורא בספר בכרמלית ונתגלגל לרה"ר, חוץ לד' אמות אסור תוך ד' אמות מותר, ואם היה קורא ברה"י ונתגלגל לרה"ר בכל אופן אסור, וכן פסקו רבינו חננאל אור זרוע והגר"א. והשתא קשה עליו טובא קושיית הבעה"מ, דלא קיי"ל כב' תירוצי הגמ', והדרא קושיית הגמ' ניחוש דלמא מעייל לרה"י. והט"ז הקשה באופן אחר, דכיון דלא קיי"ל כבן עזאי על כרחיך צריך לתרץ כתי' ראשון דאיירי באסקופה ארוכה, ומדוע לא הזכיר הרמב"ם דאיירי בכה"ג.

ותירצו הב"ח בית מאיר והגר"א, דהרמב"ם דייק וכתב הקורא בספר בכרמלית וכו', דמשמע דאיירי שכל הרשות היא כרמלית, ואין לפניה רה"י, ובזה לא קשה כלל ניחוש דלמא מעייל לרה"י, כיון שאין שם רה"י כלל. ובאמת באופן שיש רה"י לפניה איכא למיחש דלמא מעייל לרה"י ואסור בכל אופן.

ובביאור הלכה הקשה אכתי מדוע לא הביא הרמב"ם את הדין המבואר בגמ' שאם יש לפניה רה"י אסור שמא מעייל מרה"ר לרה"י. ולכן תירץ באופן אחר, דברבינו חננאל יש גירסא אחרת בגמ', ולדידיה יש תירוץ שלישי על קושיית הגמ' מדוע לא חיישינן שיכניס לרה"י, דבספר הרגילות לעיין בו בגלילה, ואף אם יגמור לעיין ברה"ר ויכניס לרה"י דרך הכרמלית לא יתחייב לפי שלא עקר על דעת להכניס אלא על דעת לעיין בו. ולתירוץ זה אתי שפיר מדוע פסקו כן להלכה.

אמנם הטור ושו"ע פסקו כבעה"מ והרא"ש דקיי"ל כרבה, ולכן אפילו באופן שהאסקופה רה"י ואפילו נתגלגל חוץ לד' אמות מותר להביאו אצלו. [בטור כתב שהרא"ש חולק על הרמב"ם לגבי חוץ לד' אמות, וצ"ב מדוע לא הדגיש שהם נחלקו גם באסקופה רה"י]. ותמה הט"ז על דבריהם מדוע לא פירשו דאיירי באסקופה נדרסת, [הרמ"א באמת ביאר כן, אך הטור ושו"ע לא ביארו]. וביותר יש להקשות שזהו כל החילוק בין אסקופה לגג.

אלו איסורים הותרו בכה"ק

מבואר בגמ' דלפי רבה התירו איסור אגדו בידו במקום שיש בזיון גדול, כגון באסקופה נדרסת, ולפי אביי התירו איסור אגדו בידו בכרמלית [באופן שליכא למיחש שיביא לתוך רה"י]. וכתב הבית יוסף דמשמע שלא התירו אלא איסור אגדו בידו, אך איסור כרמלית לא התירו, ולכן אם נפל הספר לגמרי מידו לרה"ר לא יחזירנו אף לכרמלית, וקיי"ל כר' יהודה דאיסור שבות עומד בפני כתה"ק. ומשמע מדבריו שלפי ר' שמעון כשם שהתירו איסור אגדו בידו התירו גם איסור כרמלית, ורק לר' יהודה לא התירו איסור כרמלית. וכן כתב הב"ח, והוסיף, דאף במקום בזיון גדול אסור, דמשמע שאף באופן שהתירו אגדו בידו, דהיינו באסקופה נדרסת, לא התירו איסור כרמלית. וכן דייק המגן אברהם סק"א מהשו"ע, ודלא כהעולת שבת.

**דף צח ע"א**

**תוד"ה אלא, וא"ת כיון דפרישית דספר דהכא ל"ד**

תוס' נקטו דגזירת אגדו בידו קיימת רק מרה"ר לרה"י ולא בכרמלית, וכמו דס"ל לרבא לגבי שתיה מכרמלית לרה"ר. ואף לאביי דפליג התם הכא מודה לפי שיש לחוש טפי שמא יביאנו אצלו, אך בעלמא מודה שלא גזרו בכרמלית. ונקטה המשנה ספר משום ר' שמעון שמקל בכתה"ק אפילו מרה"ר לרה"י. וכן כתבו במס' שבת ה ע"ב. והנה כל דבריהם לאביי לתירוץ קמא דאיירי באסקופה ארוכה, אף לתירוץ שני דקאי כבן עזאי הוי ספר דוקא משום שרגילות לעיין בו. ולרבה דאיירי באסקופה נדרסת ודאי ספר דוקא, שהרי הקילו אף מרה"ר לרה"י.

אמנם המגיד משנה הביא בשם הרשב"א שדוקא בכתה"ק לא גזרו, אך בשאר מילי מכי נחו להו אסור אפילו תוך ד' אמות. ותמה הבית יוסף מאי שנא משתיה בכרמלית דקיי"ל דשרי לפי שלא עשו גזרה לגזרה. אך מכל מקום כתב דהכי נקטינן.

והגר"א יישב דהרשב"א כתב כן לפי שיטתו דקיי"ל כבן עזאי להקל בדרבנן, ולכן לדידיה אפשר לפסוק כאביי וכבן עזאי דלא גזרו שמא יכניסנו מרה"ר לתוך רה"י משום בן עזאי דמהלך כעומד, וע"ז כתב הרשב"א דהיתר זה שייך רק בכתה"ק, [יתכן שכונתו לומר שסמכו על בן עזאי בדרבנן רק במקום כתה"ק, וצ"ע]. אך להרמב"ם שפסק דלא כבן עזאי אף בדרבנן, על כרחיך צריך ליישב באסקופה ארוכה, או כשאין רה"י לפניה וכמש"כ לעיל, ובזה קיי"ל כרבא דלא גזרו בכרמלית כלל.

ובריטב"א כתב שהחילוק בין תוך ד' אמות לחוץ מד' אמות קיים רק בספר ומשום כתה"ק, אך בשאר דברים אף שלא גזרו בכרמלית מכל מקום גזרו מצד חוץ לד' אמות. ולפי"ז נמי מיושבת קושיית הבית יוסף, דהכא יש מקום לגזור בכרמלית טפי משום ששכיח שיתגלגל חוץ לד' אמות.

והנה הרמ"א פסק להלכה כהמגיד משנה, דבשאר מילי אסרו אגדו בידו אף בכרמלית. וכתב המגן אברהם דהוא הדין אסרו אגדו בידו ברה"ר ולא נח על הארץ, ואף שבכה"ק התירו כמבואר בסעי' ב' מכל מקום בשאר מילי לא התירו. אמנם היכא דאיכא ג' קולות, אגדו בידו כרמלית ולא נח, בזה התירו אף בשאר מילי. ובפמ"ג כתב דכל דברי המגן אברהם קיימים בלא נח, אך למעלה מעשרה קיל טפי, ובזה התירו באגדו בידו אפילו בשאר מילי, וכן פסק המשנה ברורה.

**התם אפשר הכא לא אפשר**

פירש רש"י דאין לו בגד מזומן. ותמהו התוס' הא אף ביש לו בגד אסור לו לכסותו, שהרי אסור להוציא לרה"ר מאותו טעם שאסור לו להכניס את הספר. ובריטב"א תירץ דיכול לשלשל הבגד באופן שיאחז ראשו למעלה עד שלא יוכל לפול כלל, ובכה"ג לא גזרו, ודבריו מחודשים.

**בד"א בכותל משופע**

תוס' בשבת ה ע"ב כתבו דהיינו שרבים מכתפין עליו, שאם לא כן אין דינו כנח ברה"ר אלא כנח בכרמלית או במקום פטור, וכן נקט הרשב"א. וכן פסק הב"ח, וכתב דזה תלוי בפלוגתת הראשונים האם רבים מכתפין רק בט' מצומצמות או אף מט' ולמעלה. אך הרמב"ן בשבת שם והריטב"א כאן לא חילקו בזה, ונקטו שאף באין רבים מכתפין עליו חשיב הנחה ברה"ר, דהוי כזרק דבלה שמנה ונחה על פני הכותל.

**דף צח ע"ב**

**דאמר רבא תוך שלשה לרבנן צריך הנחה**

פירש רש"י דקאי על רבנן ור"ע בזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר, דלר"ע אמרינן קלוטה כמי שהונחה ולרבנן לא אמרינן כן, וקאמר רבא דאף תוך ג' פטרי חכמים, דלא חשיב הנחה עד שינוח ממש בקרקע. והנה במס' שבת צז ע"א אמר ר' חלקיה בר טובי, תוך שלשה ד"ה חייב למעלה מעשרה ד"ה פטור, ופליגי מג' ועד י', והתם מייתי ברייתא כוותיה. וצ"ל דרבא פליג על ר' חלקיה, ועי' תוס' שבת פ ע"א ד"ה והוא.

אך בתוס' כאן ד"ה נימא כתבו דבזה מודה רבא, כיון שיצא החפץ מתחת ידו בתוך ג', ורק בזורק מלמעלה למטה סובר רבא דלא חשיב הנחה עד שינוח על הקרקע. ולפי"ז רבא לא נחלק על ר' טובי.

וברמב"ם פי"ג הט"ז פסק כרבא וכרש"י, דרבנן לא מחייבי אלא אם נח בקרקע ממש, ועי' מגיד משנה שם. אך הגר"א סי' שנ"ב פסק כר' טובי דתוך ג' חשיב הנחה. ועי' ביאור הלכה שדייק דקיי"ל כרבא מתחילת הסוגיא, דמקשינן רישא וסיפא ר' שמעון ומציעתא ר' יהודה, ואילו דברי ת"ק לא מזכיר כלל, ומשמע דפשוט לגמ' דחסורי מחסרא וכדמסיק אליבא דרבא.

**זיז שלפני חלון נותנין עליו וכו'**

כתבו תוס' לעיל פט ע"ב, שמעיקר הדין הזיז נחשב כרה"י אף שהוא פרוץ במילואו לרה"ר, לפי שהזיז נחשב כחורי רה"י, ואיירי בסמוך לחלון תוך י' טפחים. ושם הביאו בשם הירושלמי שהזיז נחשב כמקום פטור, לפי שהוא למעלה מי', ואין רה"ר אוסרת למעלה מי'. ואע"פ שיש בו דע"ד אינו נחשב כרמלית אלא מקום פטור. ולדעת הירושלמי אין הזיז נחשב לחורי רה"י, ולכן מותר להכניס מרה"ר לזיז, אלא שאסור אח"כ להכניס מהזיז לרה"י לפי שאסור להחליף במקום פטור.

ומבואר בגמ' דחכמים גזרו שלא יוציא מרה"י לזיז דלמא נפיל ואתי לאתויי, והתירו רק בכלים הנשברים. והנה לדעת תוס' דהזיז נחשב כרה"י שפיר חיישינן שמא יגביה מרה"ר לזיז. אך להירושלמי שמותר להגביה מרה"ר לזיז צ"ע מה החשש. וצ"ל דחיישינן שמא יגביה מרה"ר לזיז ומשם לרה"י, וקיי"ל דאסור להחליף. ועוד י"ל דאם נתיר לו להכניס לזיז שמא יכניסנו כמו כן מיד לרה"י.

והנה בברייתא מבואר דרק למעלה מעשרה מותר, אך בתוך עשרה לרה"ר אסור מעיקר הדין. ולפי הירושלמי תוך עשרה דינו ככרמלית, ורק למעלה מעשרה דינו כמקום פטור. אך לפי תוס' דהוי כרה"י מדין חורי צ"ע מה ההבדל בין תוך י' לבין למעלה מי'. ותירץ המשנה ברורה שנ"ג סק"ח, דבתוך י' לא חשיב חורי רה"י לפי שאף בני רה"ר משתמשים בו, והרי זה ככרמלית שאסור בין לבני רה"י ובין לבני רה"ר.

**ומאי נותנין עליו דקתני כלים הנשברים**

דעת רש"י והרמב"ם (פט"ו ה"ז) דאפילו בזיז יותר מד' על ד' לא התירו אלא כלים הנשברים. אך פחות מדע"ד אפילו כלים הנשברים לא התירו, וכמש"כ רש"י דרובא נפלי, ומחזי כמאן דשדי להדיא לרה"ר. והוקשה לתוס' דאם כן יהיה אסור להניח על גג כלים שאינם נשברים שמא יפלו לרה"ר, דלגבי שבת כל שיותר מדע"ד אפילו אלף דינו שוה. ותירץ הריטב"א דשאני גג שהוא חולק מקום לעצמו, והמשתמש שם עומד עם כליו במקום אחד, וכל הגזירה בכלים שאינם נשברים היתה רק בזיז שאינו רשות לעצמו, ומשתמשים בו דרך החלון.

דעת תוס' דבזיז שיש בו דע"ד הכל מותר, והכא איירי בסתם זיז שאין בו דע"ד, ובזה גזרו חכמים על כלים שאינם נשברים. והקשו אם כן מאי פריך אם אין בו דע"ד אפילו כנגד חלונו לא ישתמש, הא כלים הנשברים שרי. ותירצו, דאם כן אף בשאר הכותל שרי, ולא רק כנגד חלונו. אך הריטב"א הקשה דרישא דברייתא איירי בכלים הנשברים, וע"ז נקטה הגמ' דאם אין בו דע"ד אפילו כנגד חלונו לא ישתמש, אלמא כשאין בו דע"ד הכל אסור.

**ר' יהודה אומר אף משנתלש רוקו בפיו לא יהלך וכו'**

דעת תוס' ד"ה הוא סבר שת"ק חולק בזה על ר' יהודה, ות"ק הוא ר' מאיר. אמנם יש ראשונים שנקטו שאין מי שחולק בזה על ר' יהודה, וכן פסק הטור, והשו"ע כתב בלשון יש מי שאומר, ועי' בית יוסף.

ועי' ביאור הלכה שנסתפק האם ר' יהודה אוסר מהתורה או מדרבנן, ונפק"מ האם אוסר גם בכרמלית. ודייק מלשון "אף" דהוי דומיא דרישא שאסור מהתורה. אך להלכה כתב דכיון שיש פוסקים דלא כר' יהודה, יש לצרף שיטתם ולהתיר בכרמלית, אך לא ברה"ר שלנו דלכמה פוסקים הוא רה"ר דאורייתא.

**דף צט ע"א**

**הא הוציא חייב לימא מסייע ליה לרבא וכו'**

דעת רש"י דהוציא דרך עליו היינו למעלה מעשרה, ולפי"ז כתב גם הכא דאיירי למעלה מעשרה לפי שהוא עומד בגג. וכבר תמהו הראשונים גג מאן דכר שמיה. ובתוס' פירשו דהוציא דרך עליו היינו שהעביר מיד ימין ליד שמאל, וקמ"ל דלא חשיב הנחה. והכא נמי איירי באופן שעומד במקום אחד, ומעביר ד' אמות ברה"ר ע"י שמעביר מיד ליד.

והנה הרמב"ם בפי"ב הי"ד כתב המעביר חפץ מתחילת ד' לסוף ד' ברה"ר אע"פ שהעבירו למעלה מראשו חייב. והיינו כפירוש רש"י דאיירי למעלה מי'. ושם השיג הראב"ד ופירש כתוס'. ובפט"ו ה"א כתב הרמב"ם, עומד אדם ברה"י ומטלטל ברה"ר ובלבד שלא יוציא חוץ לד' אמות, ואם הוציא פטור מפני שהוא ברשות אחרת. והשיג הראב"ד דהוא סותר עצמו, דהא לעיל פסק כרבא, ובגמ' מדמינן להו. ועי' מגיד משנה דצריך לגרוס ברמב"ם אם הוציא חייב, אך הקשה על מש"כ מפני שהוא ברשות אחרת, ולא כתב אע"פ שהוא ברשות אחרת.

**בעי רבא הוא ברה"י ופי אמה ברה"ר מהו וכו'**

השו"ע ש"נ סעי' ב' פסק לא יעמוד אדם ברה"ר וישתין או ירוק ברה"י או בכרמלית או אפכא, אפילו אם הוציא פיו ואמתו לחוץ. והגר"א השיג דבכרמלית יש להקל בהוציא פיו ואמתו לחוץ, שהרי פסקינן לאסור רק מחמת ספק, ובכרמלית יש להקל מספק.

**תוד"ה היה אוכל, פי' בקונטרס דבלה של תרומה**

בדעת רש"י מבואר דאע"ג שרוק נחשב משקה לגבי להכשיר את האוכל לקבל טומאה [לכל חד כדאית ליה], מכל מקום אינו נחשב משקה לגבי לקבל טומאה ולטמאות אחרים. וכן מבואר ברש"י ור"ת במס' חגיגה לגבי נימא נפסקה לי וכו' שהביאו התוס' להלן. וצ"ע מה החילוק בין דין משקה לגבי הכשר לדין משקה לגבי טומאה.

**בחפצין שצריכין לו ודברי הכל**

הראשונים פירשו שכל דבר שצריך לו מודים חכמים שגזרו שמא יביאנו אצלו. אך הרמב"ם פירש דאיירי הכא בשותה בכלים נאים, וב' הדעות הובאו בשו"ע.

ובמש"כ רש"י לחלק בין שותה למשתין ורק עי' ביאור הדברים בתוס' לעיל כ ע"א, ועי' מגן אברהם ש"נ סק"ב.

**דף צט ע"ב**

**קולט אדם מן המזחילה למטה מי"ט**

רש"י גרס למטה מי' טפחים, ופירש דנקטה המשנה למטה מי' משום מצרף לצנור, דלגבי מזחילה מצרף לעולם אסור, דכיון דהוי סמוך לגג ג"ט הוי כגג וחשיב מוציא מרה"י לרה"ר, וקולט לעולם שרי דאינו מוציא מרה"י. אך לגבי צנור יש חילוק, דלמעלה מי"ט ורחב דע"ד הוי רה"י, ומעיקר הדין אסור לצרף משום דהוי כמוציא מרה"י לרה"ר, ולכן גזרו אף באינו רחב דע"ד אטו רחב דע"ד. ורק למטה מי"ט דברחב דע"ד הוי רק כרמלית, לא גזרו באינו רחב דע"ד, ולכן מותר לצרף. ומהאי טעמא נקטה המשנה למטה מי"ט, דרק בזה יש חילוק בין מצרף למזחילה למצרף לצינור.

ועיקר הדבר דמצרף נחשב מהתורה כמוציא מרשות זו צ"ע, דהא המים נשפכים מאליהם, ומקום הכלי שמצרף למזחלה הוא רה"ר, ומדוע חשיב מוציא מרה"י. ועוד צ"ע דאף מקום המזחלה עצמה אינו כרה"י, שהרי בתוס' לעיל פט ע"א מבואר דאפילו מקום הגג שבולט מחוץ למחיצות נחשב כרמלית, וכל שכן הצינור והמזחלה שיוצאים מהגג שאינם כרה"י.

ומלשון רש"י נראה דהאיסור במצרף אינו משום שמוציא ממקום המזחלה, אלא דהוי כשואב את המים מהגג עצמו, שהרי המים באים מהגג, דכתב "והוי כשואב ממנה", ושם ודאי הוי כרה"י. וכן הוא לשון הרמב"ם פט"ו ה"ג, שנמצא כעוקר מעל הגג, ולפי"ז ניחא. אך בריטב"א כתב שהמזחלה טפלה לגג, ודינה כגג שהוא רה"י, ומשמע שמקום המזחלה עצמה נחשב כרה"י. ואולי חשיב כרה"י משום חורי רה"י, ועי' רבינו יהונתן שנסתפק בזה. [אך אכתי אין זה מעיקר הדין, שהרי מקום הכלי שמצרף למזחלה ודאי דינו כרה"ר, ורק מקום המזחלה עצמה דינו כחורי רה"י. ואם נאמר דמצרף פירושו ששואב מתוך המזחלה ניחא, אך לא משמע כן].

הגאונים גרסו קולט אדם מן המזחלה למעלה מי' טפחים, וכתב הריטב"א דהמשנה נקטה כן לרבותא, דהיתר קולט הוא אפילו למעלה מי' טפחים, אך האיסור במצרף הוא אפילו למטה מי' טפחים, וכדעת רש"י. אך ברמב"ם שם מבואר דמצרף אסור רק למעלה מי' טפחים, [אא"כ יש בו דע"ד דאסור במצרף אף למטה מי' טפחים, עיי"ש].

ובסוגיא משמע שצנור שיש בו דע"ד והוא למעלה מי' טפחים אסור לצרף מעיקר הדין, דדינו כרה"י. וצ"ע מדוע הוא נחשב לרה"י, הא אין לו מחיצות עשרה.

עי' רבינו יהונתן דנקט דתוך ג' טפחים מהמזחלה חשיב מצרף ולא קולט, אמנם השו"ע פסק דרק מצרף למזחלה ממש חשיב מצרף.

רבינו חננאל פירש דמצרף היינו מערב מים שבאים מהמזחלה למים שברה"ר, וצ"ע.

**תוד"ה לא יעמוד, ומ"מ אע"ג דלא שבתו אסור לצרף**

דברי התוס' צ"ב מדוע בשבתו בגג חבירו אסור אפילו בקולט, ואילו בלא שבתו קולט מותר ומצרף אסור. ונראה בביאור דבריהם, דלפי ר' שמעון מותר לטלטל מחצר לחצר, ואסור לטלטל מחצר של רבים או של אחר לבית, וכן אסור מהבית לחצר של רבים או של אחר. והנה כלים שלא שבתו בביה"ש בבית, מותר להוציא אותם מהבית לחצר שלו ולאחר מכן מהחצר שלו לחצר של אחר או של רבים, שהרי עכשיו הוא מטלטל מחצר לחצר. משא"כ כלים ששבתו בבית לעולם זה נחשב שהוא מוציא את הכלים מהבית לחצר של אחר באופן ישיר. והשתא אם מוציא מביתו לחצר של אחר ועובר דרך חצירו בלא להניח בנתים פשוט דאסור, שהרי הוא מוציא מהבית לחצר של אחר דזה לכו"ע אסור.

והשתא מים ששבתו בחצר חבירו אסור להכניסם לבית דרך חצירו אפילו בקולט, שהרי אפילו נחו בחצרו אסור להכניסם לבית. אך מים שלא שבתו בחצר חבירו מותר להכניסם לביתו דרך חצירו ובלבד שיניח בחצירו, דהוי כמכניס מחצר לחצר ואח"כ מהחצר לבית, אך בלא הנחה חשיב הכנסה מהחצר לבית באופן ישיר, ולכן יש חילוק בין קולט למצרף, דמצרף חשיב מוציא בלא הנחה.

וזה גם הביאור בתוס' דהא דשמואל שאסור לקלוט מי גשמים מגגו של חבירו איירי בשבתו בגג חבירו או בקולט באויר גג חבירו, דהשתא חשיב כמכניס באופן ישיר מגג חבירו לביתו, אך בלא"ה שרי.

ובחזון איש סי' קד ס"ק כה הקשה בהא דשמואל מדוע אסור להכניס מגג חבירו לביתו הא לא שבתו בגג, והוכיח דאף אם לא שבתו בביה"ש אסור כל שנח בחצר חבירו. ולפי מש"כ לעיל התירוץ הוא דשמואל איירי באופן שמכניס מגג חבירו לביתו מיד בלא לנוח בחצר, אך באופן שנח בחצר כיון שלא שבת בביה"ש שרי.

**דף ק ע"א**

**אתמר שרשי אילן הבאין מלמעלה וכו'**

רבה ור' ששת נחלקו בענף שהוא בתוך ג"ט לקרקע אך הוא בא מכח איסור, כלומר שתחילתו למעלה מג"ט. ויש בזה ג' נפק"מ:

א, ענף שיוצא מהגזע למעלה מג"ט ונכפף לתוך ג"ט.

ב, אילן שיוצא מתוך חריץ והענף יוצא על גבי הגדודין, דהשתא הגזע למעלה מג"ט והענף שיוצא ממנו נמצא ע"ג קרקע בתוך ג"ט. ובכלל זה אילן שגדל בבית ונכנס לארובה, דהגזע שבבית הוא יותר מג"ט ואילו מה שיוצא בעליה הוא בתוך ג"ט.

ג, אילן שגדל בקרן זוית, הענפים שיוצאים ע"ג הכותל בתוך ג"ט מראש הכותל הם באים בכח איסור, אף שהם עצמם בתוך ג"ט. וע"ז כתבו רש"י ותוס' שאם צד אחד סמוך לכותל וג' צדדים באויר, כו"ע מודו שאותו צד שסמוך לכותל אסור אף שהוא בתוך ג"ט לראש הכותל. ואם שנים או שלשה צדדים סמוכים לכותל לרבה מותר לר' ששת אסור. וכתב המשנ"ב דהם נחלקו רק במקום שהוא תוך ג"ט לראש הכותל, אך הענפים שיוצאים מהאילן בצד שסמוך לאויר, והם גבוהים מג"ט מהקרקע, לכו"ע אסור.

עוד כתב הביאור הלכה, שעובי הענף מצטרף לג"ט, כיון שהמקום שמשתמש בו שהוא על גבי הענף גבוה ג"ט מהקרקע.

עוד כתב המשנ"ב, שהפמ"ג נסתפק באילן קטן שהוא תוך ג"ט לקרקע ויש בו פירות, או ירק הראוי לאכילה שהוא בתוך ג"ט. והספק הוא, שיתכן שכל מה שלא גזרו חכמים תוך ג"ט זה רק משום שאין באותו מקום חשש תלישה, והוא אסור רק משום לא פלוג, ובזה התירו בתוך ג"ט. אך כאשר יש שם פירות, ועיקר הגזירה שמא יתלוש שייכת גם שם, ואין זה רק משום לא פלוג, בזה גזרו גם תוך ג"ט.

ולגבי קנים רכים רוב הפוסקים התירו אף יותר מג"ט, כיון שחכמים גזרו רק באילן ולא בירק, והב"ח והט"ז החמירו. ובמשנה ברורה הכריע שאם הם רכים ממש כירק מותר, אך אם הם קשים מעט אף שאינם קשים כאילן אסור, לפי שנח לשוברו בעת שמשתמש בו. ואם סופו להתקשות נקטו רוב הפוסקים לאסור למעלה מג"ט. ועי' מש"כ לעיל לד ע"ב.

**ואין נתלין באילן ואין נשענין באילן**

ההבדל בין נתלה לנשען ביאר הריטב"א, שנתלה הוא בצד גופו, ונשען הוא על כרסו או על גבו.

**תני חדא אם עלה מותר לירד וכו'**

להלכה קיי"ל שאם עלה מבעוד יום אפילו במזיד, או שעלה בשבת בשוגג, לא קנסו, ורק אם עלה בשבת במזיד קנסוהו שלא ירד. וכתב הריטב"א שכל זה בעלה ע"ג אילן, אך אם הניח חפץ ע"ג אילן, אפילו הניחו מערב שבת ואפילו בשוגג לא יורידו. ומאידך כל מה שגזרו זה באילן, אך בעלה ע"ג בהמה אפילו עלה בשבת ובמזיד ירד, משום צער בעלי חיים, וכן פסק הרמב"ם.

ובשו"ע כתב די"א שאם עלה מערב שבת והיה דעתו לישב שם כל השבת לא ירד.

**כתנאי, הניתנין במתנה אחת וכו'**

ביאור הגמ', דהכא כאשר יושב ע"ג האילן הוא משתמש בישיבתו, ועושה איסור בכל רגע. וכאשר הוא יורד הרי הוא עושה שימוש אחר באילן, אלא שבזה ינצל מהאיסור של השתמשות באילן כל רגע. ובזה דנה הגמ' האם מותר לעבור על איסור שימוש באילן [שזה שימוש אחר שלא השתמש בו עד עתה] כדי להנצל מאיסור שימוש באילן כל רגע. ומדמה לפלוגתת ר' אליעזר ור' יהושע, דהתם נמי כשאינו נותן עובר על בל תגרע, ופליגי האם מותר לו לעבור על בל תוסיף כדי שעי"ז לא יעבור על בל תגרע.

**תוד"ה מתן, אבל אין לפרש מתן ד' היינו חטאת**

רש"י פירש כן, ועי' מהרש"א דעיקר קושיית התוס' היא על ר' יהושע, מדוע מהני מתנה אחת מהתערובת לצאת ידי חובת שניהם, הרי חטאת למעלה מחוט הסקרא. אך מר' אליעזר לא קשה, שהרי ס"ל שנותן למעלה וחוזר ונותן למטה. ועי' חשק שלמה שיישב שיטת רש"י דאפשר שלגבי המחלוקת בחטאת ר' יהושע מודה לר' אליעזר שיכול לתת למעלה ואח"כ למטה.

**באו"ד, דהכא ע"י פשיעה הוא בא**

כן תירץ הריטב"א בשם הראב"ד ביתר ביאור. עי' טורי אבן ר"ה (כא ע"ב ד"ה הרי הוא) שהקשה על תוס', ועי' הגהות ראמ"ה שיישב. ועי' עוד שער המלך נדרים פ"ו ה"ח ונובי"ת אה"ע סי' קמ"א.

הריטב"א תירץ עוד על קושיית תוס' דבקדשים לא אמרינן עשה דוחה ל"ת.

**דף ק ע"ב**

**רב בקעה מצא וגדר בה גדר**

נחלקו הראשונים להלכה האם יש לאסור בכל אופן, הרמב"ם והריטב"א בשם הראב"ד כתבו דאסור, ואפילו בעצים שאין בהם ענפים ופירות כלל, ואפילו בימות החמה. אך הרא"ש כתב בשם הרי"ף שמותר.

טעם האיסור בימות הגשמים כתב רש"י, לפי שבימות החמה ניכר לכל שהוא יבש, וליכא משום מראית העין. אך בימות הגשמים אין ניכר בין לח ליבש ואיכא משום מראית העין. ומשמע שאף היבש נראה לח, דהא כתב שבימות החמה ניכר שהוא יבש, לאפוקי ימות הגשמים שאין נראה שהוא יבש אלא לח. אך הריטב"א כתב שבימות הגשמים אסור לפי שהכל נראה יבש, משמע שאף הלח נראה יבש. ואולי יש לדחוק בדבריו כרש"י.

טעם האיסור ביש בו ענפים כתב רש"י, שמא אתי למשרי תלישת ענפים בלח. ובמגן אברהם של"ו סק"א כתב שלפי הרמב"ם התולש אילן יבש נמי חייב, דלגבי שבת יבש לא נחשב כתלוש ואין הבדל בין לח ליבש. והקשה עליו מהא דפריך והא קנתרן פירי, ומדוע לא קאמר שמא יעלה ויתלוש. ועי' מש"כ בזה בהרחבה במס' עוקצין פ"ג מ"ח.

**והאידנא דקיי"ל כר' שמעון כולהו שרי**

הביאור הלכה של"ו ס"ג הביא מהסמ"ג שבגמ' מבואר שאסור ללכת ע"ג עשבים היכא דאי אפשר לו שלא יתלוש. וביאר דבריו, דמימרא דרמי בר חמא שאסור להלך ע"ג עשבים שנאמר ואץ ברגלים חוטא נשאר אף למסקנא דקיי"ל כר' שמעון, ובאופן שהוא רץ על גבי עשבים גבוהים, דהוי פס"ר שיתלוש.

**דף קא ע"ב**

**וש"מ הדר ביה ר' מאיר משערי גינה**

ברישא של הברייתא עדיין סבר ר' מאיר שגזרו גם בכרמלית, דהא אסר לפתוח גם מבפנים כשאין להם בית שער, אף דבפנים הוי כרמלית. ויתכן שחזר בו לאחר ששמע את הראיה של חכמים משוק של פטמים. ובסוגיא זו עי' רמ"א שמ"ו ס"ג ומשנה ברורה שם.

**דף קב ע"ב**

**רטיה שפרשה מעל גבי מכה מחזירין בשבת**

פירש רש"י שנפלה מאליה, ולא גזרו בזה לפי שמילתא דלא שכיחא היא, אך אם נטלה בידים אסור בכל אופן, וכדתנן במתני' שאין מחזירין רטיה במדינה. אך בעה"מ כתב שאין הבדל בין נפלה מאליה לנטלה בידים, ומתני' בהניחה ע"ג קרקע, אך הניחה ע"ג כלי מותר כמו בנפלה ע"ג כלי. והקשה הביאור הלכה, אם כן מדוע הוצרך ר' יהודה לומר מגלה מקצת הרטיה ומקנח פי המכה וחוזר ומגלה וכו', הא יכול להסירה לגמרי ולהניחה ע"ג כלי. [קושייתו היא לדעת רש"י, אך לדעת תוס' שאף לר' אשי פליגי ע"ג כלי ור' יהודה אסר ניחא]. ותירץ בדוחק דאיירי באופן שאין לו כלי, ועיקר כוונתו שלא יניחנה ע"ג קרקע.

**אמר לי לא שמיע לי כלומר לא סבירא לי**

דעת רש"י דר' אשי פליג על ר' חסדא וס"ל שהם נחלקו כשנפל ע"ג קרקע, אך נפל ע"ג כלי לכו"ע שרי. ודעת תוס' בתירוץ קמא דר' אשי פליג על שמואל וס"ל שהלכה כת"ק, ולתרוייהו להלכה הדין שוה, שאם נפל ע"ג קרקע אסור ואם נפל ע"ג כלי מותר. אמנם הרי"ף פסק שאפילו נפל ע"ג קרקע מותר, וביאר הרא"ש דר' אשי פליג בין על שמואל ובין על ר' חסדא, וס"ל דהלכה כת"ק וס"ל שת"ק מתיר אפילו ע"ג קרקע. ותמה מנ"ל לומר כן. וכתב כתב הקרבן נתנאל שברי"ף לפנינו ליתא כן.

ולדעת רש"י שר' אשי סובר שהם נחלקו בנפל ע"ג קרקע יל"ע מדוע הוצרך ר' יהודה לומר הוחלקה למטה דוחקה וכו', הא אפילו נפל ממש שרי עד שיפול על גבי קרקע.

**דף קד ע"א**

**שאני תבן דלא מבטל ליה**

צ"ע דהא מלח דמתני' איירי באופן שאינו מבטל, ובכה"ג אף במדינה מותר, ומדוע הוצרכו להיתר מיוחד במקדש. ובתפארת ישראל כתב דמכל מקום צריך שינוי, וזה הותר במקדש, שלא הצריכו שינוי בפיזור המלח. אך אכתי צ"ע לפי הס"ד של רבא שאין צריך שינוי איך יתרץ מתני'.

**בהולכת עצים למערכה דלאו עבודה היא**

עי' מלאכת שלמה שהקשה, דאכתי לאחר מכן אי אפשר לעשות שאר עבודות, וכי היו מסירים את המלח בשבת לאחר שהוליכו את העצים.

ועי' תפארת ישראל שהקשה, מדוע היו צריכים להיתר מיוחד במקדש, הרי הכבש היה מרוצף, ובכה"ג אף במדינה שרי דלא שייך בזה אשוויי גומות. ותירץ, דכיון שהיה בנוי מסיד קוניא ואבנים דינו כאינו מרוצף.

**שמא יטול צרור**

פירש רש"י ויזרוק לרה"ר להבריח העופות. וכתב המגן אברהם דלפי"ז בכרמלית שרי, דגם אם יזרוק לרה"ר ליכא איסור תורה, וקיי"ל דלא גזרו בכרמלית גזירה לגזירה. אך השפת אמת כתב דלולי דברי רש"י היה מקום לפרש שמא יתלוש צרור, וזה שייך גם בכרמלית.

**תנן ממלאין מבור הגולה וכו' לאו משום דאולודי קלא**

בהגהות אשר"י כתב דהיכא שאינו מתכוין להשמיע קול כו"ע מודו דמותר, ולכן מותר ללכת עם טבעת חלולה שיש בה אבן שמשמיעה קול בהליכתו. והא דס"ד הכא שהאיסור במתני' למלאות בגלגל הוא משום אולודי קלא תירץ, דאפשר שיש צורך בקול. אי נמי, אוושא מילתא טפי, ועי' שפת אמת.

**אמימר שרא למימלא בגילגלא במחוזא וכו'**

הקשה השפת אמת, מדוע הוצרכו להתיר למלאות במקדש מבור הגולה ומבור הגדול, הרי במקדש אין גינה ואין שורין פשתן, וכה"ג אף במדינה שרי. ותירץ, דאמימר יסבור כעולא שקול שאינו של שיר נמי אסור, ולפיכך גלגלים שמשמיעים קול אסורים גם בלא גינה ופשתן, ורק גלגלים שאינם משמיעים קול שרי בלא גינה ופשתן. ובור הגדול ובור הגולה שבמקדש היו משמיעים קול ולכן היו אוסרים לולי שהתירו במקדש.

אך אכתי צ"ע להלכה דקיי"ל קול שאינו של שיר מותר, וקיי"ל שאם אין גינה ופשתן מותר, איך אפשר לסבור את שניהם יחד, הא במשנה מבואר שאחד מהם אסור, וצ"ע.

**דף קד ע"ב**

**ולא נביאים שביניהם אלא מנהג אבותם בידיהם**

עי' רמב"ם פיה"מ ומלאכת שלמה. ועי' עוד ביעב"ץ מה שביאר בגמ'.

**שרץ שנמצא במקדש כהן מוציאו בהמיינו וכו'**

כתב המשנה למלך פ"ג מביא"מ ה"כ דמתני' איירי בשרץ דוקא, אך בנבלה אין הבדל אם יוציא בהמיינו או בפשוטי כלי עץ, שהרי בלא"ה יטמא הנושאו במשא, ואם כן עדיף להוציאו בידו מיד. ועיי"ש מה שהאריך בסוגיין.

**תוד"ה לא, וקשיא לפירושו וכו'**

השפת אמת יישב פירוש הר"ח דבמס' שבועות יש צד בגמ' שאם טימא עצמו במזיד במקדש צריך שהיה, ולפי"ז י"ל דיוצא עם המיינו מיד ולא ימתין כלל ואינו עובר. ועי' רש"ש שיישב עוד לשיטת הרמב"ם דבכלי ראשון אין איסור תורה.

**דף קה ע"א**

**אידי ואידי טהורין אין טמאין לא**

כתב הרמב"ם פ"ז מבה"ב הכ"ג דלכתחילה מצוה בכהנים תמימים, לא מצאו תמימים יכנסו בעלי מומין, אם אין שם כהנים יכנסו לוים, לא מצאו לוים יכנסו ישראל, מצוה בטהורים לא מצאו טהורים יכנסו טמאים. טמא ובעל מום יכנס בעל מום ואל יכנס טמא שהטומאה דחויה בצבור. וביארו הר"י קורקוס והכס"מ שהרמב"ם פסק כהצד שבעל מום עדיף מטמא לשיטתו שפסק שטומאה דחויה, וכל הצד בגמ' שטמא עדיף משום שאשתרי בעבודת צבור, ולמד הרמב"ם דהיינו הותרה, אך אם דחויה בצבור ודאי שבעל מום עדיף.

ומבואר ברמב"ם דהא דאמר ת"ק אידי ואידי טהורין אין טמאין לא, וכן הא דאמר ר' כהנא אידי ואידי כהנים אין ישראלים לא, היינו לכתחילה, אך אם אין אחרים ודאי יכנסו טמאים וישראלים. אך בגליוני הש"ס הביא מהראב"ד בפירושו על התו"כ שאף בדיעבד לא יכנסו טמאים, עיי"ש.

והנה מבואר בגמ' שלפי ת"ק ישראל עדיף מכהן טמא, ונחלקו בגמ' האם בעל מום עדיף מטמא. ולפי ר' כהנא בעל מום עדיף מישראל, ונחלקו בגמ' האם בעל מום עדיף מטמא. והרמב"ם פסק שבעל מום עדיף מישראל, ולכאורה היינו כר' כהנא. ומאידך פסק שטמא הוא מאוחר לישראל, ולכאורה זה כת"ק, שהרי לר' כהנא אין מקור לומר שטמא גרע אף מישראל.