שביעית ספיחין
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב אי_ש סטפנסקי

**האם ספיחין אסורין מהתורה**

איתא בתורת כהנים פרק ד ה"ה: "הן לא נזרע ולא נאסוף את תבואתינו", אם אין אנו זורעים מה אנו אוספים, א"ר עקיבא מכאן סמכו חכמים על הספיחין שיהו אסורים בשביעית. וחכמים אומרים אין ספיחין אסורים מדברי תורה אלא מדברי סופרים. א"כ למה נאמר ולא נאסוף, אמרת לנו לא תזרעו, ומה שאנו אוספים אין מכניסו לקיום אמרת לנו בערוהו, ומה אנו אוכלים מן הביעור ואילך. ומבואר דפליגי ר"ע וחכמים האם ספיחין אסורים באכילה מהתורה או מדרבנן.

והא דכתיב "תהיה כל תבואתה לאכול", כתבו תוס' בתענית (ו ע"ב) דלפי ר"ע צ"ל דקאי על פירות האילן, ותבואתה לאו דוקא. וכן כתב המהר"ם בפסחים (נא ע"ב) על הפסוק "והיתה שבת הארץ לכם לאכלה", דלפי ר"ע קאי על פירות האילן, אך תבואה וירקות אסורים באכילה. וכתב המהר"ם, דיש שתירצו שר"ע אוסר רק ירקות שנשמרו באיסור, אך ירקות שהופקרו כדינם אינם אסורים באכילה, ודחה תירוץ זה. וכן השער המלך פ"ד משמו"י דחה מהסוגיא במנחות, דמבואר שלפי ר"ע אין העומר מתיר כלום בשביעית.

ובפרק א ה"ג איתא: "את ספיח קצירך לא תקצור", מכאן סמכו חכמים על הספיחין שיהו אסורים בשביעית. "ואת ענבי נזירך לא תבצור", מן השמור בארץ אין אתה בוצר אבל אתה בוצר מן המופקר. וכתב בקרבן אהרן, דלפי פשוטו רישא אתיא כחכמים דאין איסור ספיחין מהתורה, ולכן נקט "מכאן סמכו" דהוי אסמכתא בעלמא. וכן נקט הכסף משנה פ"ד ה"ב.

אך הרמב"ן נקט דאתיא כר"ע דלדידיה אסור לקצור בכדי לאכול בכל אופן, לפי שספיחין אסורים באכילה. אך לחכמים דמדין תורה מותרים על כרחיך הפסוק מתפרש לא תקצור כדרך הבעלים, וכמו דמפרשינן בלא תבצור, ועי' שעה"מ שם. ומה שנקט לשון "סמכו" אין זה ראיה דאתיא כחכמים, דהא ר"ע עצמו נקט לשון זה בקרא דהן לא נזרע ולא נאסוף.

והקשה השעה"מ שם לדעת ר"ע למה לי תרי קראי, הן לא נזרע וספיח קצירך לא תקצור. ותירץ, דאי מקרא דלא תקצור ס"ד דאתיא לאסור קצירה כדרך הבעלים, ואי מקרא דהן לא נזרע ס"ד דאתיא לאחר הביעור כחכמים, להכי אצטריך תרוייהו לגלות כל חד אחבריה דאיירי באיסור ספיחין.

במס' תענית (יט ע"ב) נחלקו תנאים האם מתריעין על הגשמים מחמת האילנות בשביעית, לדעת ת"ק בשביעית מתריעין רק אם חסר מים לשתיה. לדעת רשב"ג מתריעין גם על האילנות, ולדעת רשב"א מתריעין אף על הספיחין. וכתב הר"ש פ"ט מ"א דרשב"א סובר שהספיחין מותרין באכילה אף מדרבנן, דאם רבנן אסרו באכילה לא היו מתריעין על כך, דבלא"ה יהיו אסורין באכילה.

ובתוס' שם כתבו דרשב"ג סובר כר"ע שהספיחין אסורין באכילה, מדקאמר מתריעין על האילנות ולא קאמר על הספיחין. וצ"ע דלמא הוא סובר כחכמים דאסורין באכילה מדרבנן, ולפיכך אין מתריעין עליהן.

**ביאור הסוגיא בפסחים**

בפסחים נא ע"ב מייתי ברייתא: ר' שמעון אומר כל הספיחין אסורין חוץ מספיחי כרוב, שאין כיוצ"ב בירק השדה. וחכמים אומרים כל הספיחין אסורים. ומבארינן דתרוייהו אליבא דר' עקיבא דספיחין אסורים מהתורה, ופליגי אי גזרו ספיחי כרוב אטו ספיחין דעלמא, אך לחכמים דספיחין דרבנן לכו"ע לא גזרו בכרוב. ונחלקו הראשונים מדוע אין איסור ספיחין בכרוב מעיקר הדין.

שיטת רש"י, דכל איסור ספיחין הוא רק לאחר הביעור, ומאחר והכרוב אינו כלה לחיה כל ימות החורף אין בו דין ביעור, ולכן ר' שמעון מתיר ספיחי כרוב, וחכמים גזרו אטו שאר ספיחין. וכל זה לר"ע דספיחין דאורייתא, אך לחכמים דר"ע דספיחין אסורים באכילה רק מדרבנן, ומהתורה אף לאחר הביעור ליכא איסור אכילה, לא גזרינן כרוב אטו שאר ספיחין.

ובראשונים הקשו עליו כמה קושיות:

א. מדוע אצטריך קרא ד"לא נאסוף", הא דין ביעור ילפינן כבר מדכתיב "ולבהמתך". ותירץ התורת זרעים פ"ט מ"א, דמצד קרא דולבהמתך ידעינן שצריך לעשות ביעור, אך אם לא ביעור לא ידעינן דנאסר באכילה, וזה יליף ר"ע מקרא דלא נאסוף דאחר הביעור אסור באכילה, ולחכמים איסור אכילה לאחר הביעור הוא רק דרבנן.

ובספר דבר שמואל פסחים שם הביא עוד תירוצים, דהמשנת יוסף תירץ דהפסוק בא לאסור אף בהנאה, דמצד דין ביעור ליכא איסור הנאה. [עי' להלן דפליגי בזה האחרונים האם דין ספיחין אוסר בהנאה]. ובפאת השולחן תירץ עפ"י הרמב"ן דכל דין ביעור הוא דרבנן.

ב. מדוע מפיק ר' שמעון מדין ספיחין רק כרוב, הא כל מין שאינו כלה מהארץ אין בו איסור ספיחין. וכן מדוע גזרו חכמים דין ספיחין אף בכרוב ולא גזרו בכל הני שאין להם ביעור. ותירץ התורת זרעים, דהא דספיחין אסורים לאחר הביעור אינו אלא באכילה, אך בהנאה מותרים, וכל הני שאינם כלים הם מינים המיועדים לצביעה וכדו' ואי אפשר לאסור בהם מדין ספיחין, ורק כרוב עומד לאכילה ואינו כלה, ובזה פליגי ר"ש וחכמים האם גזרו בו דין ספיחין.

עוד י"ל דרש"י כתב דחכמים גזרו על כרוב לאסרו באכילה שמא יאמרו דאין בו ביעור משום שאין בספיחין איסור אכילה, ויתירו את כל הספיחין. ולפי"ז י"ל דדוקא בכרוב פליגי האם גזרו משום שהכרוב בא מספיחין, ויש את החשש שיתירו שאר ספיחין, אך שאר דברים שאין בהם ביעור אינם מספיחין, וכו"ע מודו שהם מותרים.

ג. הריב"א הקשה מהא דמייתי בגמ' שם דנכנס לגינה ונטל ספיחי כרוב ואכל וכו', ומשמע דאיירי בעוד שיש הרבה כרוב בגינה, ואם כן איירי קודם ביעור. וי"ל דרש"י כתב שאין לכרוב ביעור משום שאינו כלה לחיה כל החורף, ומכל מקום גזרו בו חכמים איסור אכילה אחר הביעור, ולכאורה אין לו ביעור ומאמתי יאסר באכילה. וצ"ל דמשעה שרוב המינים כלים אסור גם הכרוב, ועכ"פ באותה שעה יש הרבה כרוב בגינה ומכל מקום אסרו.

ד. ר"ת הקשה מהגמ' במנחות, דמשכח"ל שאין העומר בא להתיר בשנה השביעית, ואע"ג דמתיר ספיחין, מכל מקום לר"ע דספיחין אסורים מהתורה אינו בא להתיר. ובשעה שבא העומר יש הרבה תבואה בשדות, ומכל מקום איכא איסור ספיחין. ועי' היטב ברש"י שם דמשמע שאין הספיחין מצילים מהביעור, ובתחילת החורף של שביעית חשיב שהגיע כבר זמן הביעור אף למה שיגדל אח"כ, ולפי"ז מיושב.

ה. בגמ' בפסחים מבואר דחכמים פליגי על ר"ע וסברי דאין ספיחין אסורים מהתורה, והא לדין ביעור מודו כו"ע כמבואר בתו"כ שהובא לעיל, דחכמים דרשי האי קרא לדין ביעור, מכלל דר"ע לא דריש לה לענין ביעור. ולפי מש"כ התורת זרעים מיושב שפיר, דחכמים סברי דבדין ביעור נאמר רק לבער, ואם לא ביער אינו נאסר באכילה מהתורה, ומכל מקום יאמרו "ולא נאסוף", כיון דאסור להכניסם לקיום. ורק ר"ע סובר דביעור אוסר באכילה.

שיטת ר"ת דספיחין אסורים באכילה גם קודם הביעור, והא דליכא איסור אכילה בכרוב לפי שלא אסרה תורה אלא ספיחין דומיא דזריעה, וכרוב דומה לאילן ולא לזריעה. ומכל מקום גזרו חכמים אטו שאר ספיחין לפי שס"ל כר"ע דספיחין אסורים מהתורה.

שיטת ר' ניסים גאון דאיירי בספיחין שגדלו מאליהם בשביעית ויצאו לשמינית, דאע"ג שבירק אזלינן בתר לקיטה ומעיקר הדין ספיחין אלו מותרים, מכל מקום גזרו חכמים דעד שיעשה כיוצא בו ממין חדש יאסר באכילה, שמא יאמרו דנלקט בשביעית. ובכרוב אין מקום לגזור לפי שמנכרא מילתא, ומכל מקום גזרו חכמים אטו שאר ספיחין.

ובהא דכרוב מנכרא מילתא מצינו ג' ביאורים:

א. הר"ש בפ"ט כתב דהכרוב עושה כיוצא בו בזמן מועט, ולפי"ז עד שיעשה כיוצ"ב ודאי גם הכרוב אסור כשאר ספיחין, אלא איירי אחר שיעשה כיוצ"ב ומכל מקום גזרו חכמים אטו שאר ספיחין לפי שעושה כן בזמן מועט. [ויתכן דבכרוב כל עלה נידון בפ"ע, והעלה לחוד גדל בזמן מועט. ולפי"ז יתכן דלחכמים הכרוב אסור עד שיעשה כיוצ"ב כרוב שלם, ולא מתחשבים בעלים לחוד].

ב. תוס' בפסחים כתבו דכל הספיחין כשיראו אותן גדולים יסברו שלקטן בשביעית, אך בכרוב שגדלים הרבה בזמן מועט לא יסברו שלקטן בשביעית. ויתכן בביאור דבריהם, דבכל הספיחין כאשר רואים את הירק גדול הרי זה ראיה שנלקט בשביעית, [צ"ב מה הראיה מהגודל של הירק לזמן לקיטתו, ועי' חזון איש ס"י סק"ג מה שביאר בזה], אך בכרוב שגדל הרבה בזמן מועט אין ראיה לכך, וחכמים אסרו רק באופן שיש סיבה לטעות. והנה לפי"ז ר"ש וחכמים פליגי בכרוב קודם שיעשה כיוצ"ב, אך לאחר מכן לכו"ע שרי, ודלא כהר"ש.

ג. תוס' בריש קידושין כתבו, דבכרוב לא גזרו לאסור עד שיעשה כיוצ"ב לפי שמנכרא מילתא, ומה שגדל אמהות הרי היא של שביעית ואסור ומה שלא הגיע הרי הוא של שמינית ושרי. ומשמע מדבריהם שאפשר להכיר על עלי הכרוב מתי הם גדלו, ולכן לא יטעו להתיר אותם שגדלו בשביעית. [ואזלו לטעמייהו שנקטו שם דלא אזלינן בתר לקיטה אלא הגדל באיסור אסור בהיתר מותר, ולכן הוצרכו לפרש דאפשר להכיר על העלים מתי הם גדלו]. והקשה המהרש"א דהתוס' לעיל מיניה כתבו דאי אפשר להכיר על העלים מתי הם גדלו. ואי אפשר לדחוק בדבריהם כהתוס' בפסחים, דהא הכא נקטו דלא אזלינן בתר לקיטה. ועי' עצמות יוסף ומהרי"ט מה שתירצו.

**ביאור המשנה פ"ט**

בפ"ט מ"א תנן: ר' שמעון אומר כל הספיחין מותרין חוץ מספיחי כרוב, שאין כיוצא בהן בירקות השדה, וחכמים אומרים כל הספיחין אסורים. ולכאורה זה סותר לדברי ר' שמעון בפסחים דכל הספיחין אסורים חוץ מספיחי כרוב.

ותירץ ר' ניסים גאון, דהכא איירי בספיחין של ששית שנכנסו לשביעית, ומעיקר הדין הם מותרים, ומכל מקום גזר ר' שמעון בספיחי כרוב לפי שאין ניכר אם גדל רובו בששית או בשביעית, כיון שגדל אמהות אמהות, משא"כ בשאר ירקות שדה אפשר להבחין אם רוב גידולו בשביעית ולא אתי למטעי, וחכמים גזרו בכל הספיחין שמא יאמרו שגדל בשביעית, או שגזרו אטו ספיחי כרוב. ואין זה שייך להא דפסחים דהתם איירי בשביעית שיצאו למוצ"ש, וכפי שכתבנו לעיל.

והנה במשנה תנן דהספיחין אסורין, ולא נתבאר באיזה איסור איירי, ולדעת ר"ת דאין בכרוב איסור ספיחים כלל לפי שהוא דומה לאילן אי אפשר לומר דר' שמעון דאסר ספיחי כרוב היינו באיסור ספיחין. וביארו תוס' בפסחים דלדידיה צ"ל דאיירי בנשתהו לאחר לקיטתם עד אחר הביעור, וס"ל דכרוב צריך ביעור שמא יאמרו דגדל רובו בשביעית. והר"ש פ"ט והתוס' בריש קידושין ביארו דאיירי לגבי איסור סחורה והפסד.

אך הקשו הראשונים מדוע מעיקר הדין ליכא קדושת שביעית בספיחין ובכרוב שנכנסו מששית לשביעית, הא בירקות אזלינן בתר לקיטה, וכיון דנלקט בשביעית איכא קדושת שביעית מעיקר הדין. [הר"ש הוכיח ב' ראיות דאף לגבי שביעית אזלינן בתר לקיטה, חדא מהא דאתרוג דומה לאילן לשביעית, מכלל שירק בתר לקיטה. ועוד מהא דבצל שעקרו בשביעית. והנה מאתרוג אין ראיה דאזלינן בתר לקיטה דוקא, אלא דלא אזלינן בתר חנטה כאילן, אך מבצל מוכח דאזלינן בתר לקיטה דוקא].

ותירץ הר"ש, דהא דאזלינן בתר לקיטה אין זה לקיטה ממש אלא בתר גמר גידולו, ואם לא הוסיף כלום בשביעית אין בו קדושת שביעית. ובזה איירי מתני' ולכן מעיקר הדין כל הספיחים מותרים, ומכל מקום גזר ר"ש בכרוב וחכמים גזרו בכל הספיחין שמא יסברו שהוסיפו בשביעית. ולפי"ז קיי"ל דירק שנגמר גידולו בששית ונלקט בשביעית אסור מדרבנן. [מיהו יל"ע מדוע לא גזר ר"ש בכל הספיחין, וכי אפשר להכיר על הירק אם הוסיף מעט בשביעית או לא].

ובתוס' בריש קידושין נקטו דלא אזלינן בירק בתר לקיטה לגבי שביעית אלא הגדל בששית מותר ובשביעית אסור, ולפיכך אזלינן בתר רוב גידולו, דאם רוב הירק מששית הוא מותר ואם רובו משביעית הוא קדוש בקדו"ש. ומכל מקום גזר ר"ש בכרוב וחכמים גזרו בכל הספיחין שגדלו רובן בששית ונלקטו בשביעית שיהיו אסורים. [מסתבר דרק לגבי שביעית כתבו כן, אך לגבי מעשרות מבואר בר"ה יב ע"א דאזלינן בתר לקיטה, וכן שם יד ע"ב לגבי אתרוג].

עוד הקשו הראשונים, דבפ"ח מ"ד מבואר דמשכח"ל ירק שקדוש בקדושת שביעית ומותר באכילה, ולכאורה אם יש בו קדו"ש הרי יש בו גם איסור ספיחין ואסור באכילה. וכן קשה לדעת ר"ע דספיחין אסורין מהתורה איך משכח"ל דין ביעור בירקות, הא בלא"ה הם אסורים באכילה.

ותירצו תוס' בפסחים והר"ש, דלגבי קדו"ש לסחורה והפסד אזלינן בתר לקיטה, [ומעיקר הדין בתר גמר פרי, וכדלעיל], אך לגבי איסור אכילת ספיחין בעינן גדל בשביעית, ולא סגי בלקיטה. והטעם שאיסור ספיחין שאני ביאר הר"ש, לפי שאיסור ספיחין נלמד מהפסוק הן לא נזרע ולא נאסוף, משמע דהתורה אסרה רק באופן שתחילת גידולו היה בשביעית. והשתא שפיר משכח"ל ירק שקדוש ואין בו איסור ספיחין באופן שתחילת גידולו בששית ולקיטתו בשביעית. [יל"ע האם בעינן זריעה ממש בשביעית, או שמא תלוי מתי יצאו הירקות על פני הקרקע, וברא"ש פ"ט מ"א כתב דבעינן שיצאו בשביעית, ומשמע קצת דתלוי ביציאתן מהקרקע].

ובמהרש"א בפסחים הקשה לדעת ר"ת דאין איסור ספיחין בכרוב ואיירי מתני' בנשתהו עד לאחר הביעור, מדוע מעיקר הדין מותר והוצרך ר"ש לגזור בכרוב וחכמים גזרו בכל הספיחין, הא בירק אזלינן בתר לקיטה. ותירץ, דרק לגבי קדושת שביעית אזלינן בתר לקיטה, אך לגבי ביעור בעינן גדל בשביעית. ובאמת מצינו כן בר"ה טו ע"א דר' שמעון אומר אין לך דבר שחייב בביעור אלא אם כן גדל בחיוב ונלקט בחיוב, וכתבו תוס' שם בתירוץ ראשון דהוי רק לגבי ביעור. והטעם לחלק בין דין ביעור לשאר דיני שביעית י"ל דחכמים דפליגי על ר"ע מוקי קרא דהן לא נזרע ולא נאסוף לביעור, וכמש"כ לעיל מהתורת כהנים, והתם משמע שתחילת גידולו היה בשביעית.

אך לפי מש"כ לעיל יש ליישב דעת ר"ת עפ"י מש"כ הר"ש, דלגבי ספיחין אזלינן בתר תחילת גידולו, ולגבי קדושת שביעית וביעור אזלינן בתר גמר פרי, ואיירי מתני' בנגמר בששית ונלקט בשביעית, ולכן הוצרך ר"ש לגזור בכרוב וחכמים גזרו בכל הספיחין, דאע"ג שנגמר בששית איכא קדושת שביעית וביעור.

ועפי"ז יישב הר"ש הא דאמר ר' שמעון במס' ר"ה טו ע"א, דאין לך דבר שחייב בביעור אלא אם כן גדל בשביעית ונלקט בשביעית. ונקט הר"ש דר' שמעון איירי בכל הירקות ולא רק באתרוג, והשתא איך משכח"ל דין ביעור בירק, דאם התחיל לגדול בששית אף דין ביעור ליכא, ואם התחיל לגדול בשביעית איכא איסור ספיחין. ותירץ, דלגבי ספיחין בעינן תחילת גידולו, ולגבי דין ביעור סגי במה שרוב גידולו בשביעית, ואין צריך תחילת גידולו. ולפיכך ירק שהתחיל לגדול בששית ורוב גידולו בשביעית חייב בביעור ומותר משום ספיחין.

ובשער המלך פ"ד משמו"י יישב דנפק"מ לאיסור הנאה, דמצד איסור ספיחין אין אסור אלא באכילה, ומצד דין ביעור אף בהנאה אסור, דצריך לבערו מהעולם.

מיהו כתב הר"ש דכל זה בירק, אך בתבואה אזלינן בתר שליש בין לקדושת שביעית בין לספיחין. והוכיח כן מהירושלמי במעשרות, דתבואה שלא הביאה שליש קודם ר"ה של שביעית ונכנסה שביעית, מותרת משום ספיחין ולא חלה עליהם קדו"ש. ואם לא הביאה שליש קודם ר"ה של שמינית ויצאה לשמינית אסורה משום ספיחין וחלה עליהם קדו"ש. וביאר הר"ש, דלגבי איסור ספיחין איירי בקצרה אחר שהביאה שליש, ולגבי חלות קדו"ש איירי בקצרה קודם שהביאה שליש. [ומבואר בזה חידוש גדול, דאם קצר תבואה קודם שהביאה שליש אזלינן למפרע בתר השרשה, ועי' חזון איש ס"כ סק"ב דהגר"א גרס להיפך, ולפי"ז אין ראיה לנידון זה]. ולפי"ז כתב הר"ש דבתבואה לא משכח"ל דין ביעור, וכן לא משכח"ל קדו"ש בהיתר אכילה, דלעולם איכא גם איסור ספיחין.

וטעם החילוק בין תבואה לירקות כתב המקדש דוד (נט סק"ג ד"ה כתב הר"ש), דהא דאזלינן בתבואה בתר שליש אינו רק לסדר השנים, אלא אף לקבוע עונת המעשרות ושאר דברים, ולכן גם לגבי איסור ספיחין זהו השיעור. אך הא דאזלינן בירקות בתר לקיטה הוי דין מסויים בסדר השנים, ולכן לגבי קדושת שביעית דתלוי בהתייחסות הירק לשנה השביעית אזלינן בתר לקיטה, אך לגבי איסור ספיחין דהוי דין פרטי של ספיחין, ואין זה תלוי האם חשיב גידולי שביעית, בזה לא אזלינן בתר לקיטה.

עוד י"ל, דהא דאזלינן בתבואה בתר שליש הוא משום שזהו השיעור שמביאו לכלל שלמות בכח, ולכן לכל דבר אזלינן בתר שליש, משא"כ בירקות כל שלב בגידולו שוה, ולגבי קדושת שביעית סגי בשלב האחרון, ולגבי ספיחין צריך שכולו יגדל בשביעית.

**שיטת הרמב"ם**

וכל זה שיטת הר"ש והרא"ש ותוס' בפסחים, דלגבי ספיחין לא אזלינן בתר לקיטה כשאר דיני שביעית, וכן נקט הרמב"ן עה"ת.

אך שיטת הרמב"ם פ"ד דגם לגבי ספיחין אזלינן בתר לקיטה, וירק שגדל בששית ונלקט בשביעית אסור באכילה, דאיסור ספיחין וקדושת שביעית שוה לכל דבר. והנה בשער המלך הל' מע"ש נקט דגם לגבי ספיחין אזלינן בתר לקיטה ממש, ולא בתר גמר פרי, וביאר בזה מש"כ הכסף משנה דמקורו של הרמב"ם דירק בתר לקיטה מהגמ' בר"ה, ומשמע ליה דה"ה לענין שביעית. ולכאורה קשה מדוע לא הביא מקור לגבי שביעית גופיה מהא דאתרוג שוה לאילן לענין שביעית, מכלל דאם היה שוה לירק הוה אזלינן בתר לקיטה. ותירץ השעה"מ דאכתי היה מקום לומר דאזלינן בתר גמר פרי, ולכן הוצרך לומר דמשמע ליה דשביעית שוה למעשר דאזלינן בתר לקיטה ממש.

אך החזון איש (ס"ט סק"ג) הקשה ע"ז, דבפ"ה מ"ד תנן: לוף של ערב שביעית שנכנס לשביעית וכו' בש"א עוקרין אותן במארופות של מתכת וכו'. ובירושלמי איתא דדוקא אם נגמר הלוף בערב שביעית מותר ע"י שינוי, אך אם הוסיף בשביעית אסור. ופירש הר"ש משום שמפסידן. וביאר התויו"ט בתרתי, חדא, דכאשר עוקר בשינוי לא ימלט שיפסיד מקצת הפרי. ועוד, דכיון שהספיחין אסורין באכילה, אם עוקרן ואינו רשאי לאוכלן הוי כמפסידן בידים. וכבר תמה הרש"ש דלא יתכן לפרש כן לדעת הר"ש דאין איסור ספיחין אלא אם גדל בשביעית. ובחזון איש שם פירש בדוחק דאיירי באופן שהעלים לא הגיעו לעונה"מ, וכאשר עוקר את הלוף מפסיד את העלים.

ובדעת הרמב"ם כתב החזון איש לפרש כפשוטו, דהמשנה איירי בעוקר לוף כדי לאוכלו, וע"ז נקט הירושלמי דאם הוסיף הלוף בשביעית הרי הוא אסור באכילה מדין ספיחין. והר"ש לא פירש כן משום שלשיטתו אין איסור ספיחין בגדל בששית, ולכן הוצרך לפרש משום הפסד, וכנ"ל, אך להרמב"ם שפיר יש לפרש משום איסור ספיחין. ועכ"פ מוכח לפי"ז דאם נגמר בששית ונלקט בשביעית ליכא איסור ספיחין ומותר לאוכלו. והוכיח מכאן החזון איש דלא כהשער המלך דאף לגבי איסור ספיחין אזלינן בתר לקיטה ממש. ודייק כן החזון איש מלשון הרמב"ם בה"ג "כל הצומח מהן", משמע דבעינן צמיחה בשביעית, עיי"ש שנקט כן גם מסברא. [עי' אפיקי ים ח"ב סוף סי' כה שביאר מדוע לא חייש הרמב"ם להפסד, ואכתי אין דבריו מועילים כאן].

והא דפליגי במתני' ר"ש וחכמים האם כל הספיחין אסורים ביאר החזון איש שם, דאיירי בהתחילו לגדול בששית ונגמרו או נלקטו בשביעית, ונחלקו האם בספיחין אזלינן בתר תחילת גידולו או בתר גמר פרי ולקיטה, [ואין זה משום גזירה כמו שנקט ר' ניסים גאון, אלא הם נחלקו מעיקר הדין], וקיי"ל כחכמים דאם נגמרו בשביעית סגי ואסורים באכילה.

והקשה השעה"מ פ"ד משמו"י, מדוע לא פסק הרמב"ם דספיחין שנכנסו מששית לשביעית אסורים חוץ מספיחי כרוב, הא ר' שמעון וחכמים דפליגי בפסחים אי גזרו בספיחי כרוב אטו ספיחין דעלמא זה רק לפי ר"ע דספיחין אסורים מהתורה, אך הרמב"ם דפסק כחכמים דאסורים רק מדרבנן כו"ע מודו דלא גזרו בספיחי כרוב.

ותירץ, דהרמב"ם פירש הא דאמרינן ותרוייהו אליבא דר"ע דלא כהתוס', דלעולם אפשר לגזור בספיחי כרוב גם לחכמים דספיחין אסורים מדרבנן, דכולה חדא גזירה, ועיקר פלוגתת ר"ש וחכמים קיימת גם לחכמים דספיחין דרבנן, [ולכן פסק דגם ספיחי כרוב אסור כחכמים דר"ש אף לדידן דקיי"ל כחכמים דר"ע]. אלא דמלשון הברייתא כל הספיחין אסורים משמע אף ספיחין דד' שדות ועשבים שאינם נזרעים [עי' להלן], וזה רק לר"ע דספיחין אסורים מהתורה.

ועוד ביאר בגמ' שם, דהטעם שאין בכרוב איסור ספיחין ביאר ר"ת לפי שהוא דומה לאילן, וזה שייך רק לר"ע דאיסור ספיחין נלמד מקרא דהן לא נזרע, ובעינן דומיא דזריעה, אך לחכמים דאיסור ספיחין מדרבנן שמא יזרע בסתר ויאמר שגדל מאליו אין מקום לחלק בין כרוב לשאר ספיחין. והשתא הגמ' מתפרשת להיפך, דר"ש וחכמים פליגי אליבא דר"ע דאיסור ספיחין דאורייתא, אך לחכמים דר"ע לכו"ע כרוב כשאר ספיחין.

החזון איש שם תירץ עפ"י מה שביאר הר"ש בדעת רנ"ג, דהטעם שכרוב מותר במוצ"ש משום שהוא עושה כיוצ"ב בזמן מועט, ואם כן פליגי ר"ש וחכמים אליבא דר"ע לאחר שעשה כיוצ"ב, ולפי חכמים דר"ע כו"ע מודו דהכרוב מותר לאחר שעשה כיוצ"ב. והשתא פסק הרמב"ם בסתמא דכל הספיחין אסורים עד שיעשו כיוצ"ב, ובכללן כרוב, דעד שיעשה כיוצ"ב אסור ולאחר מכן מותר.

ועי' רש"ס פ"ט מ"א שהוכיח כדעת הרמב"ם דאף לגבי איסור ספיחין אזלינן בתר לקיטה, ובחזון איש ס"ט ס"ק יז דחה דבריו, וביארנו דבריהם בפ"ב מ"י, עיי"ש.

ובסדר השביעית סק"ו הכריע החזון איש להקל כשאר הראשונים, דאם נזרעו וצמחו קודם ר"ה אין בהם איסור ספיחין אף דיש בהם קדו"ש.

**שיטת התוס' בר"ה**

איתא בר"ה ט ע"א: בחריש ובקציר תשבות, ר"ע אומר אצ"ל חריש וקציר של שביעית שהרי כבר נאמר שדך לא תזרע וגו', אלא וכו' וקציר של שביעית היוצא למוצ"ש. ופירש רש"י דהפסוק בא לאסור תבואה שהביאה שליש בשביעית, שנוהג בה מנהג שביעית אף שיצאה לשמינית. ובתוס' כתבו דאיסור קצירה האמור היינו כי אורחיה, דהתורה אסרה לקצור תבואה של שביעית כדרך הבעלים, אך בשינוי מותר לקצור.

והקשה ריב"א, הא ר"ע סובר דספיחין אסורים באכילה מהתורה, ותרי קראי בספיחין למה לי. ותירצו התוס', דספיחין לא אזלינן בתר הבאת שליש, וכי אסרינן ספיחין מהן לא נזרע היינו דנלקטין בשביעית, קמ"ל בחריש ובקציר תשבות. ואי מהכא לא הייתי אוסר לאכילה אלא לסחורה קמ"ל הן לא נזרע. ונחלקו האחרונים בהבנת דבריהם:

השעה"מ שם הבין דאי מקרא דהן לא נאסוף ס"ד דבעינן הבאת שליש ולקיטה בשביעית, אך אם הביא שליש קודם שביעית או אם נלקט אחר שביעית ליכא איסור ספיחין, קמ"ל קרא דבחריש ובקציר תשבות דאיסור ספיחין תלוי בשליש לחוד ואין צריך לקיטה בשביעית. ולדבריו האיסור בקציר היוצא למוצ"ש הוא איסור ספיחין, שהרי אין צריך לקיטה בשביעית.

והקשה, אם כן מדוע כתבו התוס' אח"כ דדוקא כי אורחיה אסור לקצור ובשינוי מותר, הא ספיחין אסורים באכילה בכל אופן. וכתב ליישב בדוחק דהתוס' כתבו כן אליבא דחכמים דאיסור ספיחין דרבנן, דמדין תורה אסור לקצור רק כי אורחיה אבל בשינוי מותר.

אך החזון איש (ס"י סק"ג) הבין דתוס' הסיקו כן אליבא דאמת, דאיסור ספיחין הוא רק בהביא שליש ונלקט בשביעית, ובקציר היוצא למוצאי שביעית ליכא איסור ספיחין כלל כיון שנלקט בשמינית, וקמ"ל קרא דבחריש ובקציר תשבות דאיכא קדושת שביעית, ולכן האיסור לקצור הוא רק בכי אורחיה. ולפי"ז התוס' בר"ה פליגי על כל הראשונים הנ"ל דלגבי תבואה תלוי רק בשליש. עיי"ש מש"כ בזה.

**מינים שאינם אסורים בספיחין**

כתב הרמב"ם שם ה"ג, דעשבים שאין זורעין אותם רוב האדם כגון הפיגם והירבוזין השוטים וכיוצ"ב אינם אסורים משום ספיחין. דכל האיסור הוא מפני עוברי עברה שלא ילך ויזרע תבואה וקטניות וזרעוני גנה בתוך שדהו בסתר, וכשיצמחו יאכל מהם ויאמר ספיחין הן, אך במינים אלו שאין רגילות לזורען לא גזרו.

ובה"ד כתב, דספיחין העולין בשדה בור ובשדה ניר ובשדה כרם ובשדה זרע מותרין באכילה, עיי"ש. והנה בהא דהקשו הראשונים איך משכח"ל ירק הקדוש בקדו"ש ומותר באכילה, וכן איך משכח"ל ביעור לדעת ר' עקיבא ולדעת ר' שמעון, ותירצו דלגבי ספיחין בעינן תחילת גידולו בשביעית, לפי הרמב"ם אי אפשר ליישב כך, דהא לדידיה קדו"ש ואיסור ספיחין שוה. אך להרמב"ם יש ליישב דנפק"מ בד' שדות ובמין שאין כיוצ"ב נזרע, שיש בהם קדו"ש ואין בהם איסור ספיחין.

אך הקשה המקדש דוד (שם ד"ה יש לעיין) לדעת ר' עקיבא דאיסור ספיחין דאורייתא איך ימצא ירק לצאת בו ידי חובת מרור בפסח, הרי מהתורה כל הירקות אסורים באכילה. ולפי ר' עקיבא דאסור מהתורה מסתבר דאף הני ד' שדות אסורים, וכמו שנקט השעה"מ שהובא לעיל. ותירץ, דמין של ירק שעולה מאליו מותר באכילה אף לר' עקיבא, עיי"ש שהאריך בזה.

וכן בפירות עכו"ם ליכא איסור ספיחין, שהרי מותר לו לזרוע שדהו, ולא שייך בו טעם הגזירה. וכן כתב החזון איש בסדר השביעית סק"ג. ומסתבר שלפי ר"ע דהאיסור הוא מדאורייתא אי נימא דיש קדושת שביעית בפירות נכרים איכא גם איסור ספיחין.

ועי' חזון איש ס"ג סקכ"ה שכתב: אבל אפשר דביד ישראל אסור ספיחין אפילו זרע בה נכרי שלא מדעתו, דלא עדיף מספיחין הגדילין שלא ע"י זריעה. אבל ביד עכו"ם לא גזרו, וזה אינו ענין ליש קנין, אלא הקילו בגזרת ספיחין כשהן ביד עכו"ם.

ולגבי מין שאין הנאתו וביעורו שוה כגון פשתן, עי' חזון איש ס"י סקי"ב.

ובר"ש סירלאו פ"ט מ"א נקט דכל ירקות שדה שאין עומדין למאכל אדם אין בהם איסור ספיחין, אך החזון איש (ס"ט סקי"ז) תמה דאין איסור ספיחין תלוי במאכל אדם ומאכל בהמה, ולא הותר אלא מינים הזולין שאין רוב בני אדם זורעין אותן.

ונסתפק החזון איש שם האם הירקות הזולין תלוי בכל דור לפי המציאות, או שהכל תלוי לפי זמן גזירת חז"ל. והסיק כצד ראשון דזה תלוי לפי המציאות.

**האם יש חיוב לתלוש ספיחין**

כתב הרמב"ם שם: והמלקט אותן מכין אותו מכת מרדות. וכתב הרדב"ז, דמשמע אפילו לקטו בלא אכילה לוקה, לפי שגזרו חכמים שלא ללקוט ספיחין שמא יבא לאוכלו, ולא הוי גזירה לגזירה דכולה חדא גזירה היא.

ובעיקר הדין דאסור ללקוט ספיחין כן נקט התויו"ט פ"ה מ"ד מטעם אחר, דכיון שמהתורה יהיו הספיחין קדושים בקדו"ש ואסור לאכלן מדרבנן מדין ספיחין, הרי בתלישתן הוא מביאן לידי הפסד, ורחמנא אמר לאכלה ולא להפסד.

אך הר"י קורקוס פ"ד הי"ח נקט להיפך, דיש חיוב לעקור ספיחין ואסור לקיימן. דבתוספתא פ"ב ה"ט איתא, ירקות שהיו רכין קודם ר"ה אסור לקיימן בשביעית מפני מראית העין, אין מחייבין אותו לשרש את הלוף אלא מניחן כמו שהיא ואם צמח למוצ"ש מותר. וביאר הרי"ק דאסור לקיימן הכונה שצריך לאבדן שמא יאמרו שזרען בשביעית, [דמהאי טעמא ספיחין אסורין באכילה כמש"כ הרמב"ם], וכיון דהאיסור לקיימן הוא רק משום מה"ע הקילו שלא יצטרך לשרש את הלוף. ואע"פ שהרמב"ם בתחילה לא הזכיר איסור לקיימן רק איסור אכילה, מכל מקום כיון שהטעם הוא שלא יאמרו שזרען בשביעית מהאי טעמא אף לקיימן אסור. [ובכסף משנה שם משמע דרק בירקות רכים יש איסור לקיימן, ולא בכל הספיחין].

ולדבריו צ"ל דמש"כ הרמב"ם בה"ג דהמלקט אותן מכין אותו מכת מרדות היינו המלקט ואוכל אותן, וכן נקט החזון איש (ס"ט סק"ד). [יתכן לומר דהרדב"ז אינו סותר להר"י קורקוס, דהרדב"ז איירי בלוקטן לאכילה, ובזה אף הלקיטה לחוד אסורה ולוקה עליה, אך לעוקרן על מנת לאבדן איכא חיוב, וצ"ע].

וברמב"ם שם ה"ה כתב: ספיחין של שביעית שיצאו למוצ"ש אסורין באכילה, ואין תולשין אותן ביד אלא חורש כדרכו. ולדעת הרדב"ז ניחא הא דאסור לעוקרן ביד, אך לדעת הר"י קורקוס צ"ב. ותירץ החזון איש (ס"ט סק"ו) דלאחר שביעית חיישינן טפי שאם יעקור אותן ביד שמא יבא לאכלן, או שמא יחשדוהו שתולש לאוכלן.

ונסתפק האם יש מצוה לחרוש כדי שעל ידי זה ייעקרו, או שמא כיון שלאחר שיעשו כיוצ"ב או לאחר חנוכה יהיו מותרים מאליהם, הרי הוא רשאי להניחם ולא חייבוהו לעקרן.

החזון איש שם נסתפק האם לאחר שעוקר אותן צריך להניח אותן שירקבו מאליהן, ואסור לאבד אותן בידים כיון שמהתורה יש בהם קדו"ש ואסורים בהפסד, או שמא לאחר שגזרו עליהם חכמים שוב מותר לאבדן ביד. וכן נסתפק האם מותר לעקור ירק שעדיין לא הגיע לעונת המעשרות, [דלגבי פירות חשיב בכה"ג הפסד ואסור].

**האם יש איסור הנאה בספיחין**

השער המלך פ"ד משמו"י נקט דספיחין מותרין בהנאה, דלא אשכחן אלא איסור אכילה. ומשמע מדבריו דאף לחכמים דר"ע לא גזרו איסור הנאה. וכן הוכיח המקדש דוד כמה ראיות:

א. במו"ק ו ע"ב מייתי ברייתא מרביצין מים ערב שביעית כדי שיצאו ירקות בשביעית. והקשה המשנה ראשונה פ"ב מ"י הא אסורים משום ספיחין. אמנם להנ"ל י"ל דעושין כן כדי להשתמש בהם להנאה ולא לאכילה.

ב. במס' ב"מ קיח ע"ב מייתי ברייתא, שומרי ספיחין נוטלין שכרן מתרומת הלשכה, משום דחוששין לבעלי זרועות. ואי אסורים בהנאה איזה רוח יש להם מהספיחין.

ג. הרמב"ם פ"ד ה"ה כתב, ספיחין של שביעית שיצאו למוצאי שביעית וכו' אלא חורש כדרכו ובהמה רועה כדרכה, ואם נאמר דאסורים בהנאה איך מניחים הבהמה לרעות מאיסור הנאה. עיי"ש שהוכיח עוד ראיות.

אך מתוס' בפסחים הוכיח דאסור בהנאה, דכתבו על הא דתנן בפ"ט עד מתי נהנין ושורפין בתבן וקש של שביעית דאתיא כמ"ד ספיחין מותרין, מכלל דלמ"ד אסורין הרי הן אסורין אף בהנאה, דהא תבן וקש אינן ראויין לאכילה.

וכן נקט החזון איש בכמה דוכתי דספיחין אסורין אף לשאר תשמישים, עי' משפטי ארץ פרק טז הערה 4.