פרק ב
קטגוריות: ש_ס / נז מכשירין / מכשירין עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד כ"ב תמוז ס"ח

**פרק ב**

**משנה א**

**בדין זיעה מרובה האם היא מים ובדין אידי מקרר ומזגן**

א]מבואר במתניתין דזיעת הבתים וכו' דהינו דכל רטיבות שנוצרת מחמת לחות האויר ולא ממים אין לה תורת משקה וכן הוא בחיי אדם הלכות פסח ס' קכ"ט ובנ"א אות כ"ב ולפ"ז אדים שבמקרר או מים שנוצרים מהמזגן אינם מכשירים ונפק"מ לדין טיבולו במשקה ולעשות מהם מקוה שזה פסול ואולי אם זה מצטבר בכמות גדולה כה"ג זה מקבל חשיבות מים אמנם עיין ראב"ד בבעלי הנפש דלשיטות ששלג פסול למקוה גם אם זה הפשיר הוא פסול למקוה ומבואר שאין מעלה מה שהיום זה צבור בצורה של מים אלא דנים על צורת יצירתו

**שיטת הר"מ בדין זיעה דבא במים שאובים**

ב]**בא במים שאובים והזיע זיעתו טמאה ואם נסתפג ואח"כ הזיע זיעתו טהורה:** עיין רמב"ם ומשמעות דבריו שזיעת האדם אינה משקה אלא שאם בא במים שאובים א"כ יש על גופו מים שנתלשו לרצון ממילא גם הזיעה טמאה מחמת תערובת המים משא"כ אם נתנגב והזיע א"כ זה רק זיעת גופו וזה טהור ועיין חזו"א שנתקשה א"כ מהו הלשון זיעתו טמאה הרי אין הזיעה טמאה אלא המים טמאים ורק שהזיעה מעורבת במים ויתכן שכה"ג שהרוב מים זה מקבל תורת מים וגם אם אחרי זה יפריד את זה מהמים זה טמא וכדלקמן מהגר"א ועיין לשון הרא"ש שכתב והמים שעליו טמאים ונטמאת גם הזיעה שעליו ואם נסתפג ואין עליו מים זיעתו טהורה עכ"ל ובפשוטו כוונתו כנ"ל שטעם הטומאה כי יש כאן מים טמאים ולכן בסיפא שאין מים אין סיבה לטומאה אמנם משמעות לשונו דממילא גם הזיעה טמאה ולא רק שזה בתערובת אמנם עיין פ"ו מ"ג שהארכנו שדעת הר"מ שמי פירות שנתערב בהם מים חשיבי מים ואולי גם זיעה זה כך ולפ"ז אפילו אם יהיה רוב זיעה זה יחשב הכל מים וא"ש

**שיטת הר"ש בהנ"ל**

ג]אמנם עיין ר"ש דכתב דמחמת המים היא עכ"ל ומשמע שהזיעה עצמה טמאה כי הגיע מהמים וביאר החזו"א שלא כל גופו היה במים והנידון על חלק גופו שלא נרטב מהמים ובכל אופן הזיעה שמגיע מהמים דינה כמים והיא טמאה וצ"ע למה אם נסתפג זה אחרת וביאר החזו"א שהכונה שנסתפג לאחר שיצא מהמים וכה"ג עיקר הזיעה זה מגופו ולא מהמים ולכן זה טהור וסיים הר"ש שאם זה מחוברים אז גם ברישא זיעתו טהורה ולנ"ל הכונה דהזיעה שמגיע מהמים על גופו אין לו בזה שום ענין וא"כ זה תלישה שלא לרצון וביאר הנ"ל דאע"ג שרצה לרחוץ במים ולא משמע שנפל שלא לרצונו אבל כל רצונו למים ולא לזיעה ואין זה דומה למים שנתלשו עמו שכיון שזה פס"ר מרחיצתו דכאן הזיעה זה מים אחרים ועדין צ"ע מה זה שונה ממים שבשפמו שאפילו שמים אלו לא היה לו שום רצון עליהם אבל כיון שחלק מהמים הוא רצה ממילא על הכל נחשב רצון כמו שביאר החזו"א ולכאורא צ"ל שכיון שמים אלו נתלשים כל הזמן בין כה ולא קשור לטבילתו לכן לא חשיב תלישה לרצון

**שיטת הרא"ש בפירושו ובתשובותיו**

ד]והנה עיין שו"ת הרא"ש כלל ב סעיף כ"ו שכתב שקדירה חולבת שעולה ממנה הבל לקדירה בשרית זה אסור דכל הבל שיוצא מדבר הוא כמהו והוכיח דבר זה ממשנתינו דבא במים שאובים והזיע זיעתו טמאה וכל זה לביאור הר"ש הנ"ל דהנידון על זיעה שעולה מהמים אבל לדעת הר"מ הנ"ל אין שום מקור ממתניתין דכאן הטומאה מחמת המים שעל גופו אמנם זה דלא כמו שביארנו לעיל ממשמעות הרא"ש ואולי כונתו שהמים שעליו טמאים זה במקום אחד והזיעה שעליו זה במקום אחר בגוף וטעם הטומאה דזה מחמת המים אלא שעדין צ"ע הסיפא ואם נסתפג ואין עליו מים דמה ענין לכאן אלא בהכרח כר"מ שכל הטומאה מחמת המים וצ"ל דדבריו בשו"ת כהר"ש

**שיטת הגר"א**

ה]ועיין חזו"א כאן שהביא מדברי הגר"א באור"ח סי' קנ"ח ס"ה דבשר שנתבשל במים ויצא ממנו ציר אפילו שאחרי זה כל המים התיבשו דחזינן שהכל קפה ואין שום רטיבות יש לו דין משקה כיון שהוא יצא מכח המים וכתב שדבר זה מוכח ממשנתינו וביאר החזו"א שס"ל כביאור הר"ש אלא שנקט שזיעתו טמאה משמע גם מה שמזיע גופו והטעם כיון שגופו מזיע מחמת מים שיש כאן זה נותן לו עצמו שם מים ולא משמע שזה מצד תערובת אלא שהם עצמם נהים טמאים ועיין א"ר שכתב וז"ל זה הכלל כל הזיעה הבאה מחמת המים טמאה וכל שלא באה מחמת המים טהורה והינו טעמא דכולה עכ"ל והנה וודאי לא משמע כרמב"ם שזה מצד תערובת אלא ביאר שהזיעה עצמה טמאה כי באה מחמת המים אלא דבפשוטו כוונתו כר"ש שמדובר במשנה על זיעה שיצאה מהמים אמנם לנ"ל יש לבאר שהכוונה שגם זיעת גופו שנוצרה מחמת המים יש לה דין של מים. ופשוט

**משנה ב**

**ביאור הר"מ והטעם דחשיב בלילה לרצון**

א]**מרחץ טמאה זיעתו טמאה וטהורה בכי יותן:** עיין רמב"ם וביותר ברא"ש דבשני האופנים מדובר שמילא הבריכה במים שאובים רק שאם הם טמאים א"כ הם מטמאים והחידוש שאפילו שנהפכו לזיעה לא פוקע טומאתם ואם הם טהורים הם מכשירים והנה לדעת הראשונים שכל שיש תלישה לרצון אפילו שלא היה בלילה לרצון א"ש שזה מכשיר אמנם לדעת הרמב"ם שצריך בלילה לרצון צ"ע למה זה מכשיר והיה מקום לומר שזה רק אם רוצה אמנם עיין לשון הר"מ ואם הכניס משהו למרחץ ונבלל הרי זה ברצונו וכבר הוכשר כי בידוע שבהכרח יבלל עכ"ל ומשמע שזה מצד שזה פס"ר וצ"ע מה זה שונה מסוף פ"ק שפס"ר זה לא רצון ועיין חזו"א שיצא לדון שמדובר בכלים שזה לצורך המרחץ וממילא הרצון לרחיצה כולל את זה אמנם בהלכותיו הזכיר פירות ואין זה צורך המרחץ ועיין חזו"א ו' ט' שיצא לדון שאם היה רצון על התלישה מספיק פס"ר על הבלילה ולכן כאן שהיה תלישה לבריכה ברצון ממילא מספיק מה שזה פס"ר שהפירות ירטבו אמנם עיין סימן א' שהוכחנו מדברי הר"מ שגם ברצון על הבלילה לא עוזר פס"ר וצ"ע

אמנם לשון הר"מ בהלכותיו הכניס לה כלים הרי המים שעליהן כתלושים ברצון ומכשירים משמע שהנידון על התלישה ויתכן שזה לשיטתו שמים שבקרקע לא מכשירים ולכן צריך כאן תלישה חדשה ולפ"ז יתכן שהרצון על הבלילה קיים שרוצה שפירותיו ירטבו והחידוש רק שזה נחשב מים וצ"ע

**בביאור שיטת הר"ש והחילוק בין זה למשנה הקודמת**

ב]ובר"ש ביאר שטהורה זה מעין וביארו האחרונים מצד שכל שאובים הם טמאים דבא ראשו ורובו הוא נטמא ומטמא אותם ובדעת הרא"ש צ"ל שעדין לא רחץ בזה אדם וזה היה נגוב מהפעם הקודמת והנה בביאור טהורה בכי יותן ביאר הר"ש שזה מכשיר הפירות ובפשוטו משמע אפילו אם לא היה פה רצון בבלילה וצ"ע הרי לא היה לו רצון בתלישת הזיעה וכמו שביאר הר"ש במשנה הקודמת דזיעתו טמאה זה דוקא בתלושים וכתב החזו"א וברש"ש שצ"ל שכונתו אם ירצה והדברים סתומים מאוד בלשון המשנה ובלשון הר"ש במשנתינו ובמשנה הקודמת

ועיין רש"ש שרצה לבאר שמדובר שהיטה את המעין למרחץ וכיון שעשה מעשה כה"ג גם לצורך מחובר זה מכשיר אמנם כבר דן בזה לעיל ודבריו צ"ע דלעיל היה מעשה תלישה לצורך מחובר ובזה דן אבל פה לא היה שום מעשה תלישה אמנם יתכן שכיון שצורת המרחץ שיש זיעה והוא נצרך לבני אדם א"כ במשיכתו המים למרחץ חשיב מעשה תלישה על הזיעה שתבוא אחרי זה משא"כ במשנה הקודמת זה סתם מים ולא מרחץ שרוצים הזיעה וצ"ע

ולכאורא יש לומר על פי זה דהמשנה אומרת שסתם אדם שבא למרחץ חשיב שרוצה הזיעה ולכן הזיעה שעל גביו חשיב תלישה ברצון משא"כ במשנה א' או ששם מדובר שנכנס למים שלא לרצון או ששם אין זה מרחץ חם שאנשים רוצים הזיעה

ג]**הברכה שבבית וכו':**לשון המשנה משמע כגר"א מ"א שכה"ג גם זיעת הבית כיון שיוצאת מכח המים חשיבא מים ולא רק מצד ביטול והנה במשנה לא מבואר שבטהורה בכי יותן דכאן הכונה למעין ואין פה שום רצון לזיעה שיוצאת ולכן זה לא בכי יותן אמנם הגר"א גרס וטהורה בכי יותן דהיינו או שמדובר בבריכה של שאובים או שגם כאן הזיעה שיוצאת הוא מעונין ולכן זה בכי יותן וכנ"ל בדעת הר"ש אמנם הנה במשנה הבאה מבואר שקרוב לטהור טהור וכתב החזו"א דבפשוטו כיון שהרוב מהטהור והניחא אם מים אלו לא הוחשבו אבל אם מים אלו הוחשבו א"כ הם נוגעים במים הטמאים וצריכים להיות טמאים ועיין לקמן בביאור המשנה

**משנה ג**

**בביאור משנתינו**

א]**המשנה אומרת מחצה על מחצה טמא:** עיין חזו"א שהקשה מה שייך מקום מחצה על מחצה הרי כל חלק הוא קרוב יותר לצד אחד עוד הקשה שמה המשנה תולה בקרוב הרי זה תלוי בכמות המים לכן ביאר שאין כונת המשנה שזה תלוי בקירובה אלא הכונה שאם זה קרוב לטהורה דהינו שלא מגיע אלא מהטהורה ומחצה על מחצה הכוונה שמגיע משניהם ולפ"ז יישב את דברי הגר"א לעיל שגם הטהורה זה בכי יותן וקשה שא"כ שזה יטמא מהטמאה שהכונה שלא מגיע מהטמאה כלל

ב]**ברזל טהור וכו':** לכאורא אין זה מדין ביטול ברוב אלא שכל הדין חזרה טומאה הישנה אם שם הכלי על שם הדבר שהיה טמא והרי זה כמו עושה כלי משני מינים שאחד מקבל טומאה ואחד לא שהולכים לפי הרוב

ג]**גיסטריות וכו':** בפשוטו מדובר לעניין מי רגלים דבעכו"ם איכא טומאת זב ועיין חזו"א ד' א' שהקשה הרי המשנה לקמן אומרת שמי רגלי אדם חשיבי מים להכשר וגם שלא לרצון ולכאורא ה"ה לקבלת טומאה א"כ אין נפק"מ מה הרוב דהוא נטמא מהמיעוט ולכן ביאר שהנידון רק לעניין חומר מעינות הזב והמשנה אחרונה ישב שכיון שטומאת עכו"ם דרבנן והדין שמ"ר זה משקה הוא מדרבנן דמדאוריתא זה משקה סרוח וכה"ג שיש רוב טהור לא גזרו אמנם עיין לקמן פ"ו מ"ה שהארכנו דבפשוטו במ"ר אין חיסרון של משקה סרוח ועיין לקמן פ"ו מ"ה סק"ג מה שכתבנו בדעת הר"מ שכונת המשנה שזה משקה אבל עדין צריך מחשבה ככל משקין וזה גם במ"ר א"ש והנה הרמב"ם העמיד לעניין שופכים ולכאורא כה"ג זה לא נידון של מעינות וצ"ע הרי שופכים תמיד זה מים שהוחשבו וא"כ שהמיעוט יטמא את הרוב וצ"ע

ד]**מי שפיכות וכו':**עיין רא"ש שביאר שמדובר במים שבכלים ואם היה קודם מי שפיכות א"כ הגשמים שיורדים לא ראוים לשימוש ואין כאן שום החשבה עליהם ועד כמה שהם הרוב א"כ המים טהורים דהמים הטמאים נתבטלו ברוב והנה הטעם שהעמיד בכלי כי אם זה בקרקע אינו מקבל טומאה גם אם הוא קודם ועיין חזו"א שהעיר דבראב"ד מבואר שאם אין בזה רביעית בקרקע אין לזה את המעלה של קרקע וא"כ אפשר להעמיד שזה היה בקרקע ולא היה בזה רביעית

אמנם הרמב"ם העמיד משנתינו גם בקרקע ואין לומר שזה פחות מרביעית דהר"מ ס"ל שגם פחות מרבעית נחשב בקרקע וביאר החזו"א דשיטת הרמב"ם שגם מים שבקרקע מקבלים טומאה אמנם זה דוקא אם זה לרצון ולפ"ז אם היה קודם מי גשמים ואחרי זה שופך מי שפיכות א"כ יש כאן מעשה שפיכה של הטומאה לרצון וזה מטמא המים משא"כ אם היה קודם מי שפיכות א"כ אין כאן נגיעה לרצון וכה"ג זה לא נטמא בקרקע ולכן תלוי מה הרוב

ועיין בחידושי הגר"א וכן בחזו"א שכתבו לבאר דבפ"א במקואות מבואר שמי שפיכות שירדו עליהם מי גשמים הם מבטלים את טומאתן לגמרי וגם אם אחרי זה יחשיב המים ולפ"ז ביארו משנתינו שהוא עוקר המים לרצון והנידון האם יש כאן עדיין מים טמאים ובזה אם מי גשמים הגיעו אחרי הם ביטלום לגמרי משא"כ אם הגיעו קודם כה"ג אין המי שפיכות מתבטלים אלא כל זמן שלא החשיב המי גשמים אבל ברגע שיחשיב המי גשמים כגון שהוא ימלא אותם כה"ג זה יקבל טומאה מהמי שפיכות כמבואר ריש מקואות

**משנה י**

א]**המוצא פירות בדרך וכו':** עיין ר"ש שביאר שאם מוליכים לביתם א"כ זה קודם ראית פני הבית ומותר לאכול ארעי ואם רוב מוליכים לשוק א"כ כבר קודם הם מוליכים לביתם וזה נתחייב ובפשוטו צ"ע דהרי מבואר במשניות פ"ק דמעשר דבמוליך לשוק לא צריך ראית פני הבית אמנם ע"ש שהארכנו שדעת הר"ש והרא"ש והריטב"א שם שמדובר שיש בית בשדה ועד כמה שמוליכים לשוק בית זה קובע אבל ללא ראית פני הבית אף פעם זה לא נקבע

ועיין ר"ש בכת"י שהוסיף עוד ביאור וזה על פי הוספתו שם דבאמת במוליך לשוק לא צריך ראית פני הבית במידי דבר גורן ולפ"ז ביאור המשנה כפשוטו שזה חייב כי נתחייב מיד וכן ביאר הר"מ בהלכותיו וכן הוא בגר"א ועיין מעשרות סימן ד ס"ק ד.ב

ועיין בפיה"מ שביאר שאם מוליך לביתו א"כ יודע שלא יוכל לאכול ארעי והוא מעשר בשדה ולכן זה פטור ואם הוא מוליך לשוק א"כ הוא יכול לאכול ארעי והוא עדין לא מעשר וצ"ע כנ"ל הרי במוליך לשוק זה מתחייב גם ללא ראית פני הבית ובהכרח שס"ל כאן כראשונים הנ"ל שגם במוליך לשוק צריך ראית פני הבית בשדה והנה צ"ע עוד למה במוליך לביתו פטור כי מסתמא הוא עישר הרי עדיין זה דמאי ועיין תויו"ט שביאר שנפק"מ לאורח או לעני עוד יתכן במקום שכולם חברים

ב]**אוצר שישראל ועכו"ם:** עיין ר"ש ורא"ש שלכו"ע פירות עכו"ם חייבים או מדאוריתא או מדרבנן והא דאין פטור מירוח עכו"ם זה כשיטתם שיש גזירת בעלי כיסים אפילו בגדל אצל עכו"ם והארכנו בזה בזרעים סימן ב' ולפ"ז ברוב עכו"ם זה לא מעושר ולכן זה חייב והא דר"מ מחייב במחצה על מחצה ראיתי לבאר שזה לשיטתו בחולין שספק מתנות לחומרא או שזה בהצטרף מיעוט ע"ה שלא מעשרים אבל לפ"ז לא יצטרכו להפריש תרומה גדולה ורבנן ס"ל שאפילו אם רוב עכו"ם אפילו שיש וודאי חיוב להפריש אבל אין חיוב לתת וצ"ע הטעם ועיין רא"ש שביאר כי אין הולכין בממון אחר הרוב וצ"ע הרי כאן זה רובא דאיתא קמן וביאר הר"ש לעיל בתינוק שנמצא לענין להשיב לו אבידתו שכה"ג לכו"ע הולכים אחר הרוב ועיין תוס' בכורות כ. ד"ה רבי שיתכן שבממון שאין לו תובעין זה גדרים אחרים ובגר"א ביאר שרבנן ס"ל שיש קנין וא"כ זה חייב רק מדרבנן ולכן הקילו לענין נתינה וצ"ע הרי גם אם אין קנין אבל זה מירוח עכו"ם והרי הוכיחו התוס' שליכא למ"ד שגם אין קנין וגם מירוח עכו"ם לא פוטר וצ"ע

וברמב"ם ביאר שר"מ ס"ל כנ"ל שפירות עכו"ם חייבים מעיקר הדין ולכן אפילו מחצה על מחצה יש דין נתינה ורבנן ס"ל שיש קנין וכו' וממילא אדרבא כל צד החיוב בגלל הישראל וכיון שהרוב עכו"ם אין דין נתינה וצ"ע למה צריך לתת הרי תמיד הולכים אחרי הרוב לקולא וצ"ל שכאן זה היה בתערובת וטבל לא בטל ברוב אמנם כל זה אם מדובר בישראל שוודאי לא מעשר אבל אם הוא רק ע"ה הרי כתב הראב"ד פ"א ממעשר שני הי"ד דדמאי בטל ברוב אמנם אינו מוכרח עיין אפיקי מים שהביא בזה דעות

והנה לראשונים שיש נידון במשנה האם יש דין נתינה ומצד הרוב עכו"ם צ"ע לירושלמי [עיין זרעים סימן ג' שהבאינו השיטות] שכל התרו"מ של עכו"ם אין דין נתינה א"כ מה הנידון ולבבלי בבכורות י"א שתרו"ג צריך לתת יש להעמיד נידון המשנה לענין תרו"ג אלא שלפ"ז לא יתכן דעת ר"מ בצירוף לע"ה וכנ"ל ודו"ק

**משנה י"א**

א]דעת הר"ש שבספק מעשר שני או עני צריך להפריש שניהם ומקורו מהגמ' בר"ה בספק מהו זמן ר"ה לאילנות אמנם הרמב"ם ס"ל שדוקא שם שזה ספיקא דדינא אבל ספק מציאות לא צריך לתת לעני מצד הממע"ה