24תוספת תשלום בזמן פירעון הלוואה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

תוספת תשלום בזמן פירעון הלוואה

(עג:) "רבינא הוה יהיב זוזי לבני אקרא דשנוותא ושפכי ליה טפי כופיתא", אמר לו רב אשי שמותר – כיון ש"אחולי הוא דקא מחלי גבך".

מבאר רש"י - שאין כאן בעיה של רבית מאוחרת, כיון שהמשנה (עה:) אסרה זאת - רק באופן שאומר לו "בשביל מעותיך שהיו בטילות אצלי", משא"כ בנידון דידן - "אין מזכירים לומר בשכר מעותיך שהיו בטילות אצלנו, מתנה בעלמא היא". והיינו, שמותר להוסיף בזמן הפירעון - כל שאינו מדגיש שהוא עבור המתנת המעות, ודיינינן ליה כמתנה בעלמא.

מוסיפים התוס', שנידון דידן אינו דומה לדינא דמתניתין (סד:) "המלוה את חבירו לא ידור בחצירו חינם", "דשאני התם - שעדיין חייב לו", משא"כ כאן - שאיירי בזמן פירעון החוב.

ונראה ביאורו, דאגר נטר - היינו שנותן לו כדי שיאריך לו את זמן ההלוואה, וא"כ בתוך זמן ההלוואה נותן לו לדור בחצירו חינם – כדי שיאריך את זמן ההלוואה ולא יתבע ממנו את החוב עכשיו. משא"כ בנידון דידן שמוסיף לו בזמן הפירעון – אינו כדי שיאריך את זמן החוב, וא"כ כל שלא מזכיר להדיא שהוא רבית על ההלוואה שהיתה, שפיר נחשבת נתינה זו כמתנה בעלמא [עיין רמב"ן בסוגיין שהזכיר סברא כעין זו].

שיטת הרא"ש

הרא"ש (סימן סז) מביא את דברי רש"י, וכותב ש"לבו מהסס" בהיתר זה. מבאר הרא"ש, דאף שהמשנה אסרה רבית מאוחרת רק באופן שאומר לו בפירוש [כנ"ל], אולם "היינו היכא דשלח לו אחר שהחזיר לו מעותיו אבל אם בשעת פירעון נותן לו יותר - מתחזי כרבית אפילו בסתם". ולא ביאר הרא"ש, היאך מיישב את דברי רב אשי בסוגיין – שהתיר אף בשעת פירעון.

מבאר התפארת שמואל, שהרא"ש יחלק בין דרך מכר לבין דרך הלוואה. דהרא"ש הבין מדברי רש"י – שמתיר בזמן הפירעון בסתם אף בדרך הלוואה, ואהא פליג הרא"ש – שזה ודאי מתחזי כרבית. אולם בדרך מכר, מודה הרא"ש שאף בזמן הפירעון לא מיתחזי כרבית – כל שאינו אומר להדיא שהוא עבור המתנת זמן [והוא כשיטת רבינו פרץ בסוגיין, וכן הם דברי הרשב"א שהובאו בב"י כפי שציין התפארת שמואל, וכן הביא הנימוק"י בשם התוס'].

אמנם הגר"א (על דברי הרא"ש שם) ס"ל, שכן היא גופא שיטת רש"י – שכל כוונתו להתיר רק בדרך מכר ולא בדרך הלוואה [נאריך בדבריו לקמן]. ומשמע מדברי הגר"א - שהרא"ש לא ס"ל חילוק זה, ולא ביאר הגר"א היאך יבאר הרא"ש את דברי רב אשי.

שיטת ההגהות אשרי וההגהות מרדכי

ההגהות אשרי (שם) וההגהות מרדכי (סימן תמ), התקשו בקושית התוס' – מאי שנא מ"דר בחצרו" שאסור, ותירצו על דרך התוס' אולם בשינוי קצת. דהתוס' תירצו - ששם עדיין חייב לו וכאן איירי בשעת פירעון [וביארנו לעיל את טעם הדבר]. אולם בהגהות אשרי וההגהות מרדכי נראה שחילקו - ששם עדיין חייב לו משא"כ כאן איירי אחר הפירעון ורק בכה"ג מותר, ומשמע שבשעת פירעון חמיר טפי. והוא חילוקו של הרא"ש הנ"ל, אלא שהרא"ש הבין שמדובר כאן בשעת פירעון [כהבנת התוס'] – ומשום כך הוקשה לו היאך מותר, ואילו להגהות אשרי והגהות מרדכי באמת מדובר כאן אחר פירעון – ומשום כך אתי שפיר שרב אשי התיר זאת. וכן הוא להדיא בדברי הנימוק"י, שכאן איירי "שהם פרעו אותו כבר ואחר כך הוסיפו לו משלהם אבל בשעת פירעון היה אסור אפילו בסתם", ולדבריו, שעת פירעון הוי כלפני פירעון – שודאי אסור אף בדרך מתנה כמפורש בדין "הלוהו ודר בחצירו", וכלשון הרמב"ן [שהביא פירוש זה, אלא שדחאו] "ומה לי קודם פירעון ומה לי בשעת פירעון, אדרבא בשעת פירעון מיחזי כרבית".

שיטת הריטב"א

הריטב"א דוחה את הפירוש הנ"ל, וס"ל שאף אחר פירעון אסור. והא דרב אשי התיר בסוגיין – הוא "מפני שדרך מוכרי פירות להוסיף ולתת במדה גדושה ללוקחין", ומשום כך לא שייך כלל חשש רבית. אמנם בסוגי מכר שאין הדרך להוסיף, יהא אסור אף אחר פירעון ואף בסתם. והיינו, שס"ל לריטב"א שאין שום היתר למתנה בעלמא – אף אחר פירעון.

שיטת הרמב"ם

הרמב"ם (פ"ח ה"ט) מביא את המעשה של רבינא ורב אשי "הלוקח חטים ארבע סאין בסלע וכן השער ונתן לו את המעות וכשבא לגבות את החטים לאחר זמן הוסיף לו במדה ונתן לו יתר, הרי זה מותר שהרי ברצונו הוסיף לו ואילו רצה לא הוסיף שהרי לא היה שם תנאי". ופירש המ"מ, שהוא כשיטת רש"י - שההיתר הוא משום שלא הזכיר להדיא שהוא "בשכר מעותיו שהיו בטילות אצלו".

פשטות לשון הרמב"ם מורה - שמדובר שהוסיף לו בשעת פירעון, וא"כ לשיטת המ"מ - הוא ממש כשיטת רש"י. שואל הלח"מ (פ"ה הי"א), שלדברי המ"מ - סותר הרמב"ם משנתו לפ"ד ה"ט, ששם התיר רק לת"ח להוסיף בשעת פירעון - אף שגם שם איירי שאינו מפרש. משום כך נדחק הלח"מ בשיטת המ"מ, שיפרש את דברי הרמב"ם בפ"ח שאיירי אחר פירעון - אף שאינו במשמעות לשון הרמב"ם, אולם בשעת פירעון - ההיתר הוא רק לת"ח. לפי"ז, אין שיטת הרמב"ם כשיטת רש"י אלא כשיטת ההגהות אשרי ההגהות מרדכי והנימוק"י [אא"כ כוונתו לפרש כן אף בשיטת רש"י, שהרי המ"מ כותב להדיא שדברי הרמב"ם הם כדברי רש"י. או שנדחוק בכוונתו, שהוא כשיטת רש"י - רק בפרט זה שאינו מפרש]. והוא מתאים לדברי הרמב"ם בפ"ה הי"א - שאינו אוסר רבית מאוחרת אא"כ פירש להדיא, דבסתם - מותר לאחר פירעון אף למי שאינו ת"ח [כן ביאר שם המ"מ בשיטת הרמב"ם].

שיטת הטור בדעת הרמב"ם

הלח"מ (שם) מדייק, שהטור פירש את דברי הרמב"ם באופן אחר. דבתחלה (ס"ד) מביא הטור את שיטת הרמב"ם שאיירי בשעת פירעון - ואעפ"כ מתיר זאת בכל אדם. ולכאורה כוונתו - לדברי הרמב"ם בפ"ח הי"א, שהרי הטור שם הביא את דברי רש"י בדף עג: - וע"ז מביא את שיטת הרמב"ם, וע"כ שפירש בהם כפשוטם - שאיירי בשעת פירעון [עיין ב"י, שנחלקו הדפוסים השונים אם שולח לפ"ד או לפ"ח, ובפרישה פירש את כוונת הטור לפ"ד עיין לקמן]. אמנם, אח"כ מביא הטור (ס"ו) את דברי הרמב"ם (פ"ה הי"א) - שאוסר רבית מאוחרת, ופירש הטור את דעת הרמב"ם - שאוסר אף בסתם [דלא כפירוש המ"מ שאיירי במפרש]. ואף שברמב"ם גופא אינו ממש סתירה, דבפ"ח איירי בדרך מקח ואילו בפ"ה איירי בדרך הלוואה, אולם הטור הביא את שניהם לענין הלוואה. וא"כ דברי הרמב"ם להבנת הטור – סתרי אהדדי, שמתיר תוספת בזמן הפירעון ואוסר רבית מאוחרת - ותרוויהו בדרך הלוואה בסתם [כן הקשה גם החידושי הגהות בטור שם].

מבאר הלח"מ את דעת הטור בשיטת הרמב"ם, שבאמת אינו מחלק בין זמן פירעון ולא בזמן פירעון וכמו כן אינו מחלק בין מפרש לסתם [ואף אינו מחלק בין מכר להלוואה], ולשיטתו הכל תלוי בכוונת הלווה. והיינו, שאם הלווה מכוון לשם מתנה – מותר, ואם מכוון לשם אגר נטר – אסור. אמנם למלווה מותר לקבל [כל שאינו מפרש] - כיון ש"אחזוקי אינשי ברשיעי ולא מחזקינן". לפי"ז, דברי הרמב"ם (פ"ה הי"א) שאוסר – הם בין בשעת פירעון ובין אחר פירעון, והוא איסור ללווה – כל שמכוון לרבית, כמפורש שם בלשון הרמב"ם "והיה משלח לו סבלונות בשביל מעותיו שהיו בטלין אצלו", והיינו שכיוון לכך - אף שלא פירש כן. ואילו בפ"ד ה"י – שהתיר זאת, כוונתו למלווה - כמפורש שם "או שהחזיר לו חובו ומצא שם יתר", ואיירי בין בשעת פירעון ובין לאחר פירעון, וקמ"ל שמותר לו לקבל - כיון שאינו צריך לחשוש שמא הלווה התכוין לשם רבית כנ"ל.

שיטת רש"י

לכל הביאורים הנ"ל בשיטת הרמב"ם, יש היתר לנתינת מתנה בהלוואה אלא שנחלקו באופנים המותרים.

אמנם בדברי הגר"א הנ"ל חזינן, שפירש בשיטת רש"י - שאין היתר כלל לנתינת מתנה על הלוואה. והם דברי הגר"א על דברי הרא"ש, שביאר בשיטת רש"י - שכל דרך הלוואה אסור [וכן היא שיטת הריטב"א, הרבינו פרץ ועוד ראשונים כנ"ל].

והא שהשיטה והפרישה דייקו מהסוגיא בדף סג: - שאף בדרך הלוואה מותר [כשיטת הרמב"ם], לא קשיא כלל לשיטת רש"י. דרש"י פירש שם להדיא שקאי על הלווה - והיינו שהלווה מצא סכום יותר גדול כשלקח את ההלוואה, ובזה הסוגיא דנה אם הוא טעות או למתנה. אולם אין כלל מקור - לאופן שהמלווה מצא סכום יותר גדול בהחזר ההלוואה [ועיין מ"מ פ"ד ה"י, שיתכן ששינוי הפירושים בסוגיא תליא בגירסאות שונות בסוגיא שם].

ואף שהשיטה הנ"ל הביא ראיה לדברי רש"י בדף עג: - מהסוגיא בדף סג:, הוא לשיטתו בסוגיא שם - שפירשו על הלוואה, וכנראה בלשונו שאף גרס כן בלשון הגמ' שם ["וכי אהדר ליה..."]. אולם לשיטת הגר"א בדעת רש"י - אין משם ראיה כלל וכנ"ל.

אמנם יש להעיר על דברי הגר"א - המחלק בדעת רש"י בין מכר להלוואה, שלכאורה מדויק בדברי רש"י שלא כדבריו. שהרי הסוגיא בדף עג: איירי דווקא במכר להבנת הגר"א, ורש"י שם מתקשה מהמשנה בדף עה: שנראה שם שאסור, ומבאר רש"י - שבסוגיין איירי שלא הזכיר להדיא "בשכר מעותיך שהיו בטילות". אולם לדברי הגר"א - קושיא מעיקרא ליתא, דשם איירי בדרך הלוואה שהוא חמיר. ואילו משמעות דברי רש"י - שאין חילוק בין מכר להלוואה אלא בין אם מזכיר לו להדיא או לא, ודלא כהבנת הגר"א.

קושית האחרונים

הפרישה (סק"ו) ועוד אחרונים מביאים את דברי הרמב"ם (פ"ד ה"י) "המלוה את חבירו ומצא הלוה יתר או שהחזיר לו חובו ומצא יתר אם בכדי שהדעת נוטה חייב להחזיר ואם לאו מתנה הוא שנתן לו...", ומקורם בסוגיא בדף סג: ונפסקו בחו"מ סימן רלב ס"ב. והתקשו האחרונים - היאך מותר לקבל מתנה בזמן הפירעון, והיא הערת השיטה (הובא בשיטמ"ק בדף עג:).

שיטות האחרונים ביישוב הקושיא הנ"ל

הפרישה שם מתרץ, שבסימן דידן איירי שפירש להדיא שהוא יתר על חובו - אף שלא הזכיר להדיא שהוא רבית, ואילו בחו"מ איירי בסתם. אמנם הב"ח [בקונטרס אחרון] דוחה את דבריו מלשון הטור, ומחלק באופן אחר – שבשעת פירעון קיל מאשר אחר פירעון, וכל ההיתר בחו"מ הוא בשעת הפירעון שהוא בדרך טעות והבלעה, משא"כ בסימן דידן - איירי שאחר הפירעון הוסיף לו עוד סכום "ושניהם יודעים שנותן לו יתרון", וכן הוא בט"ז סק"ד. והוא היפך שיטת הרא"ש ושאר הראשונים והבנת הטור בשיטת הרמב"ם הנ"ל - הסוברים ששעת פירעון חמיר מאשר אחר פירעון. והוא חידוש גדול לדינא, שבשעת פירעון מותר להוסיף בדרך מתנה - מפני שנראה כטעות והבלעה, והוא בפשטות דלא כשיטת כל הראשונים הנ"ל.

שיטת החוו"ד

החוו"ד (סק"ב) מיישב את הסתירה מחו"מ באופן אחר. דאה"נ שהנתינה היא באיסור וכמפורש ביו"ד, וכוונת דברי השו"ע בחו"מ [והסוגיא בסג:] - היינו שהמקבל לא צריך להחזיר, וכדין כל רבית מאוחרת שקיל מאבק רבית - ואין חיוב להחזירו אף בדיני שמים כמפורש ברמ"א בסימן קסא ס"ב, ואף אבק רבית גופא - אינה יוצאה בדיינים כמפורש שם.

שואל השער דעה (סק"א) על החוו"ד, שנידון דידן אינו דומה לרבית מאוחרת בעלמא, דשם מדובר שכבר נהנה ממנו בפועל וכדו' ובכה"ג אין חובת השבה, אולם כאן שהבליע לו בחשבון - הרי ודאי לא ניחא ליה לזכות באיסור, ואין חצירו של אדם זוכה לו בע"כ כשלא ניחא ליה - כדמצינו בב"מ (קב.) לענין שילוח הקן, שיוני שובך חייבים בשילוח ולא חשיבי מזומנים, כיון - שכל היכי שאסור לו לזכות גם חצירו אינה זוכה לו.

לכן מבאר השער דעה באופן אחר, ש"לא מחזיקנן אינישי באיסורא", ומשום כך תלינן שכיוון לשם מתנה - אף בגברא שאינו ת"ח, אלא שהוא אסור משום "מיחזי כרבית", וכמבואר בלשון הרא"ש בסימן סז - שכל הנידון כאן הוא רק "מיחזי". משא"כ בנידון דידן - שהוסיף לו יותר בדרך הבלעה, לא שייך כלל "מיחזי כרבית" - ומשום כך התיר השו"ע בחו"מ סימן רלב.

שיטת המחנ"א

המחנ"א (סימן יז) מבאר שכל האיסור להוסיף בפירעון – הוא רק בתורת אגר נטר, אולם בתורת מתנה – מותר, ומביא כמה ראיות לזה, ועיקר ראייתו מדינא דת"ח - שכל שסמכינן שהוא בדרך מתנה – שרי. ועפי"ז מיישב את פיסקי הרמב"ם, דבפ"ה הי"א - הוא בתורת ריבית כמפורש שם, ואילו בפ"ד ה"י - איירי בתורת מתנה. [ובלשונו נראה, שבפ"ד - איירי שפירש להדיא שהוא לשם מתנה, ודחוק טובא בלשון הרמב"ם]. אמנם לא ביאר, האיך יישב את הסתירה מפ"ד ה"ט שהתיר רק לת"ח - לפ"ח ה"ט שהתיר לכל אדם [קושית הלח"מ].

ביאור חדש בשיטת הרמב"ם

ונראה לבאר על דרך הבנת המחנ"א - שכל שהוא לשם מתנה מותר. אמנם נראה לומר, שרק בת"ח סמכינן שמכוין באמת לשם מתנה [כנ"ל בדברי הרמב"ם פ"ד ה"ט]. משא"כ באחר – תמיד חיישינן שמכוין לאגר נטר או כדי שילווה לו פעם אחרת וכדו' [וכדמצינו סברא זו בדברי הרא"ש בסימן ב'] – אף שאומר שהוא לשם מתנה. משא"כ במקרה הנ"ל - שניסה להבליע לו בלא שישים לב, מוכח מתוכו - שאינו מכוין לשם רבית, דא"כ ודאי שהיה מראה לו שהוסיף לו, וכאן שהבליע לו – ע"כ כוונתו למתנה או להחזיר גזל וכד', ולכן מותר אף בגברא שאינו ת"ח.

ויותר מזה חזינן, שלהבנת הראב"ד (פ"ד הי"ג) והטור (סימן קס) - שיטת הרמב"ם שמהני מחילה אף בשעת פירעון, [ואף החולקים - רק חלקו משום שלא סמכינן עליה שמכוין באמת לשם מתנה]. ואף שלכאורה דבריהם נסתרים - מהא שהרמב"ם התיר מתנה רק לת"ח כנ"ל, ע"כ צריך לדחוק בכוונת הרמב"ם כאן [להבנת הראב"ד והטור] - שמדובר באופן שמוכח מתוכו שאין כוונתו לרבית.

סיכום

מצינו כמה שיטות ביישוב סתירת דברי הרמב"ם והשו"ע, אם מותר לגברא שאינו ת"ח - להוסיף בתורת מתנה או בסתם.

1. שיטת הפרישה – שבסתם מותר, ורק באופן שמזכיר לו שיש בפירעון יותר מחובו - בכה"ג אסור אף שאינו אומר להדיא שהוא משום אגר נטר.
2. שיטת הב"ח והט"ז – שבזמן הפירעון מותר, משא"כ אחר הפירעון חמיר טפי ואסור - מפני שנראה כרבית. [והוא היפך שיטת רוב הראשונים שהחמירו טפי בשעת הפירעון מאשר אחר הפירעון].
3. שיטת החוו"ד – שאין שום היתר לתוספת תשלום, וכוונת השו"ע בחו"מ הוא - שאין חובת השבה על תוספת זו.
4. שיטת השער דעה – שבאופן רגיל החשש הוא רק משום "מיחזי כרבית", וממילא באופן של הבלעה וכדו' שמוכח מתוכו שאינו לשם רבית - אזי אין אף חשש "מיחזי כרבית".
5. שיטת המחנ"א – שכל שהוא לשם מתנה מותר [ונראה בלשונו שצריך לומר זאת בפירוש].
6. ביאור חדש – שבסתם גברא תמיד חיישינן שמכוין לשם רבית, אמנם באופן שמוכח מתוכו שאין כוונתו לשם רבית אלא לשם מתנה וכדו' – כגון שהבליע לו באופן שיתכן שלא ישים לב, בכה"ג - מותר אף בגברא שאינו ת"ח.

כל זה בשיטות הראשונים - הסוברים שאף בדרך הלוואה יש אופן שמותר להוסיף. אולם שיטת רש"י [להבנת הגר"א] ועוד ראשונים כנ"ל – שבדרך הלוואה אין שום היתר, וכל אופני ההיתר נאמרו רק בדרך מכר.

שיטת הש"ך

הש"ך (סימן קס סק"ד) ס"ל שאין היתר בדרך הלוואה, ומשום כך מפרש - שאף השו"ע בחו"מ לא התיר זאת. ואף שמוזכר שם להדיא "בין שהם מכר בין בהלוואה בין בפירעון", נדחק הש"ך – שה"פירעון" קאי רק על דרך מכר. אמנם בדברי הרמב"ם א"א כלל לפרש כן, שהרי ז"ל הרמב"ם (פ"ד ה"י) "המלוה את חבירו ומצא הלווה יתר או שהחזיר לו חובו ומצא יתר...", ולא הזכיר כלל דרך מכר. ולכאורה יודה הש"ך בשיטת הרמב"ם שיש אופן היתר אף בדרך הלוואה, וע"כ כאחד הדרכים לעיל. ואולי הוא רמיזת הש"ך "א"נ מיירי בפירעון הלוואה ובגוונא דליכא למיחש לרבית וכדלקמן סימן קסו וקסט וקעז ודוכתי טובא".

נ"מ למעשה

יש לדון באופן שמחזיר לו שטר גדול ואין למלוה עודף, והלווה רוצה לוותר על ההפרש. דלשיטת הב"ח – פשיטא שמותר, וכן יהא לשיטת המחנ"א הביאור החדש והשער דעה [שהרי מוכח מתוכו שאין כוונתו לרבית]. אמנם לשיטת הפרישה והחוו"ד לכאורה לא יהא היתר בנידון זה, וק"ו לשיטת רש"י ודעימיה - לכאורה אין כלל היתר בכה"ג.

אמנם יש לדון, שבכה"ג שאינו רוצה כלל לתת לו תוספת אלא שאינו יכול לחכות לעודף - אולי כו"ע מודו שלא שייך כלל לחוש לרבית, ואינו מחוייב לטרוח לחפש עודף באופן שאין לו זמן או שלא שווה לו את הזמן, וכן נראה להלכה - שיש להקל בכה"ג.