יב - בדין רשות הנפקד
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / המוכר את הספינה / שיעורים

**סימן יב**

**בדין רשות הנפקד**

**א**

א] **ב"ב פ"ה א',** ברשות הלה המופקדים אצלו לא קנה עד שיקבל עליו או עד שישכור את מקומן, ופי' רשב"ם, ז"ל, המופקדין אצלו, שהפקיד שם מוכר פירותיו, ומסתמא הקנה לו נפקד למפקיד את רשותו לצורך פירותיו למכור ולמדוד פירותיו בביתו כדרך כל הנפקדים, עכ"ל.

**והנה** הט"ז בסימן קפ"ט כתב עפי"ד רשב"ם אלו, דל"מ הנפקד לקנות את הפיקדון מן המפקיד, בקנין חצר, משום דהמקום שהחפץ מונח שם הוי רשות המפקיד, וכ"כ בתשו' מהרי"ט ח"א סימן ס"ה בשם א' מגדולי החכמים המובהקים, והסכים לזה הקצוה"ח שם סק"א, עיי"ש שהאריך הרבה בזה.

**והמהרי"ט** שם תמה ע"ז, מהא דתניא הכא דברשות הלה המופקדין אצלו לא קנה עד שיקבל עליו, ואם אכן רשות הנפקד קנוי' למפקיד, ול"מ הנפקד לקנות בה בקנין חצר, א"כ היאך מצי לזכות בה ללוקח, מי איכא מידי דלנפשי' לא זכי לאחריני זכי, והקצוה"ח שם שהשיב על קו' המהרי"ט, לא השיב על קו' זו.

ב] **והנה** בעיקר ד' הט"ז ודעימי', דמכח הא דרשות הנפקד קנוי' למפקיד, ל"מ המפקיד לזכות בה בקנין חצר, הנה מצינו יסוד הדברים מבוארים כן בד' רבינו יונה בסוגיין, ואך דלדינא לא ס"ל כן.

דהנה בהא דתניא דברשות לוקח כיון שקיבל עליו מוכר קנה לוקח, כתב רבינו יונה, ז"ל, דעיקר הך בבא אתא לאשמועינן דאע"פ שהיו הפירות כבר בפקדון ברשות לוקח, כיון שקיבל עליו מוכר למכרן קנה לוקח וכו', דכיון דכליו וחצרו מושאלין למוכר עד עכשיו, הו"א ברשות מוכר קיימי וצריך למימר לי' קני, קמ"ל דכיון שקיבל עליו מוכר לאלתר כלתה שאלת הכלי והחצר וקונין לו ללוקח, עכ"ל.

**ומבו'** בד' רבינו יונה, דביסוד הדברים ס"ל דכיון דרשות הנפקד קנוי' למפקיד, ל"מ הנפקד לזכות בה בקנין חצר, וזה כד' הט"ז ודעימי', ואך דס"ל דכל שקיבל עליו המפקיד למכור לנפקד, כלתה שאלתו, והו"ל חצירו של הנפקד וה"ה קונה לו.

**אמנם** לדעת הט"ז ודעימי' דס"ל דאף כשקיבל עליו המפקיד למכור לנפקד, אין רשותו של הנפקד קונה לו, ולא אמרינן דכשקיבל עליו למכור כלתה שאלתו, מבו' בתשו' מהרי"ט שם דהוא משום דמפרשי, דהא דתניא דברשות לוקח כיון שקיבל עליו מוכר קנה לוקח, לא איירי כשהיו הפירות מופקדין אצלו, וכמש"כ רבינו יונה, וכ"ה גם בפי' רגמ"ה, אלא איירי שהביאם שם כדי למכרם, וכמו שפי' רשב"ם, ובכה"ג אין הרשות קנוי' לו, וע"כ שפיר מצי זכי הלוקח ע"י רשותו, אך אה"נ כל שהיו הפירות מופקדין אצל הלוקח, אף אם קיבל עליו המוכר למכור לו, לא קנה הלוקח בקנין חצר, כיון דרשותו קנוי' למוכר, ולא אמרינן דכשקיבל עליו המוכר למכור כלתה שאלתו.[[1]](#footnote-2)

**ב**

ג] **ונראה** דיש להוכיח מד' הרשב"ם והר"י מיגש דפליגי ע"ד רבינו יונה, וס"ל דאף כשקיבל עליו המפקיד למכור, לא כלתה שאלתו, ואכתי חשבינן לה כרשותו של המפקיד, וכד' הט"ז ודעימי'.

**דהנה** בעיקר מש"כ רשב"ם הכא דמסתמא הקנה לו נפקד למפקיד את רשותו וכו', צ"ב דמ"ט הוצרך לזה הכא, ומה ענין ד"ז לפי' הברייתא, ועמש"כ בתשו' מהרי"ט שם בדרך מחודשת, ואכמ"ל.

ד] **ולמדנו** ביאור ד' הרשב"ם מד' הר"י מיגש הכא, ובהקדם, דהנה בגמ' הכא ס"ד דהא דתניא הכא דברה"ר ובחצר שאינה של שניהם קנו לו כליו, הוא ברה"ר גמורה ובחצר שאינה של שניהם אלא של אחר, דכליו של אדם קונה לו ברה"ר.

**והתוס'** כתבו דלהך ס"ד דכליו של אדם קונה לו ברה"ר, כ"ש הוא קונה לו ברשות מוכר, והא דתניא דברשות מוכר לא קנה עד שיגביהנה איירי בכליו של מוכר, וכ"כ רבינו יונה והרשב"א, וכתבו לפ"ז דל"ג בברייתא "בד"א" ברה"ר ובחצר של שניהם "אבל" ברשות מוכר, עיי"ש בדבריהם.

**אך** הנה בפי' רשב"ם גריס בברייתא בד"א ברה"ר וכו' אבל ברשות מוכר, ופירש דאיירי בכליו דלוקח, וברה"ר ובחצר שאינה של שניהם קנו לו כליו, אך ברשות מוכר לא קנו לו כליו דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, וכ"כ הר"י מיגש.

**והר"י** מיגש הק' לפ"ז, בהא דתניא דברשות הלה המופקדין אצלו לא קנה עד שיקבל עליו וכו', ותיקשי דכיון דתניא ברישא דברשות שאינה של שניהם קנו לו כליו, וס"ד דהיינו אף ברשות של אחר, א"כ מ"ט ברשות נפקד לא קנו לו כליו, - ועיי"ש שכתב לישב, ז"ל, ל"ד רשות שאינה של שניהם אלא לאדם אחר, לרשות הלה המופקדין אצלו, דאילו רשות שאינה של שניהם אלא לאדם אחר וכו' לית בהא רשות למכור, אבל רשות הלה המופקדין אצלו וכיון שהשאיל בעל חצר מקום למוכר להניח שם פקדונו, נמצא אותו מקום קנוי למוכר וכרשותו דמי, ומשו"ה לא קנה עד שיגביהנה או עד שיוציאנה מרשותו, תדע דהא גבי רשות מוכר קתני לה אלמא דינה כדין מוכר, עכ"ל.

**ונראה** דמה"ט הוא שפירש רשב"ם הכא דהקנה לו נפקד למפקיד את רשותו, דמה"ט הוא דאין כליו של לוקח קונים לו ברשות נפקד, ול"ד לחצר שאינה של שניהם דכליו קונים לו, וכמש"כ הר"י מיגש.

ה] **והנה** מבו' להדיא לפ"ז, דאף כשקיבל עליו המוכר למכור, לא כלתה שאלתו, ואכתי חשבינן לרשות הנפקד כרשותו, וע"כ הוא דאין הלוקח קונה בכליו, דחשבינן לה ככליו של לוקח ברשות מוכר.[[2]](#footnote-3)

**ואמנם** קשיא ע"ז משה"ק המהרי"ט, דאם חשבינן לרשות הנפקד כרשותו של המפקיד, אף אחר שקיבל עליו המפקיד למכור, א"כ מ"ט אם קיבל עליו הנפקד, קנה לוקח, ומי איכא מידי דלנפשי' לא זכי ולאחריני זכי.

**ג**

ו] **והנה** בהא דתניא דברשות הלה המופקדין אצלו לא קנה עד שיקבל עליו וכו', כתב רשב"ם, ז"ל, וה"ה נמי גבי רשות מוכר שייך קבלה ושכירות וכו' אלא תנא אורחא דמילתא קתני, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דגם בגונא דהפירות הם ברשות מוכר, אם קיבל עליו מוכר לייחד לו רשות וכו' קנה לוקח.

**והתוס'** הקשו ע"ז, ז"ל, דאין נראה שתועיל קבלה ברשות מוכר, דאין אדם מקנה רשותו לאחרים ע"י עצמו, כדתנן בפ' חלון דמזכה להן ע"י בנו ובתו הגדולים אבל לא ע"י בנו ובתו הקטנים מפני שידן כידו, עכ"ל, וכן הק' הרמב"ן וש"ר.

**והרמב"ן** הוסיף לתמוה ע"ז, ז"ל, וכן בדין דחצירו כידו, וכי המוכר כלי לחברו והוא בידו של מוכר משקיבל עליו מוכר קנאו לוקח, ומשנה שלימה שנינו נתקבל שכר זה מזה, ותמהני שהרי שנינו בפ"ק דקידושין נכסים שאין להן אחריות נקנין עם נכסים שיש להם אחריות בכסף בשטר ובחזקה, אלמא בעינן שיזכה בקרקע בכסף ואח"כ קונה מטלטלין, ואם לאו לא קנה ואפי' צבורין בתוכה,[[3]](#footnote-4) עכ"ל, וצ"ע בזה בדעת הרשב"ם.

ז] **והנה** בעיקר הא דתניא דברשות הלה המופקדין אצלו לא קנה עד שיקבל עליו, נחלקו הראשונים, דבד' הרמב"ן וש"ר מבו' דמפרשי דהא דאם קיבל עליו הנפקד קנה לוקח, היינו משום דהנפקד זוכה ברשותו ללוקח.

**אך** הנה בפי' רשב"ם כתב, ז"ל, עד שיקבל עליו נפקד במצות מפקיד "לייחד לו רשות ללוקח" לקנות הפירות באשר הוא שם, עכ"ל, ומשמע דהא דכשקיבל עליו הנפקד קנה הלוקח, היינו משום דהנפקד משאיל את המקום ללוקח, ותו זוכה הלוקח עצמו בקנין חצר,[[4]](#footnote-5) ואזיל רשב"ם לטעמי' דס"ל דהנפקד מקנה את רשותו למפקיד, וה"נ הוא מקנה את רשותו ללוקח שקונה את הפירות מן המפקיד, וכ"כ רבינו יונה בפי' בתרא, עיי"ש.

**ובזה** מתישב עיקר דינא דהרשב"ם דמהני קבלה ברשות מוכר, והק' הרמב"ן דהיאך מצי המוכר ללוקח בחצירו, וכי המוכר כלי לחברו והוא בידו של מוכר משקיבל עליו מוכר קנאו לוקח, אך למשמעות ד' הרשב"ם דהא דמהני קבלה, הוא משום דהוא משאיל את רשותו ללוקח והלוקח עצמו זוכה בקנין חצר, ע"כ שפיר מהני קבלה אף ברשות מוכר, דאף דאין ביד המוכר לזכות בחצירו לאחר, מ"מ כיון דע"י הקבלה הויא הרשות מושאלת ללוקח, שפיר זוכה בה הלוקח, אך אם החפץ הוא בידו של המוכר, אף אם קיבל עליו המוכר לא קנה לוקח,[[5]](#footnote-6) - וכ"ה להדיא בד' המאירי, ז"ל, ולדעת רבים אף ברשות מוכר קבלה זו מועלת, שהשאלה כשכירות כמו שביארנו, עכ"ל.

ח] **והנה** אמנם בד' רבינו יונה מבו' להדיא דס"ל, דאף אם הא דמהני קבלה ברשות נפקד הוא משום דהנפקד משאיל את המקום ללוקח, ותו זוכה הלוקח עצמו בקנין חצר, כ"ז הוא ברשות נפקד, אך ברשות מוכר ל"מ, וזה דלא כמש"כ רשב"ם דגם ברשות המוכר מהניא הקבלה, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה, - וגם צ"ב טעמא דרבינו יונה דל"מ קבלה ברשות מוכר, דהאמנם אם הא דמהני הקבלה הוא משום דבעל הרשות זוכה ללוקח ע"י חצירו, הרי דע"כ ל"מ הקבלה ברשות מוכר, דאין אדם זוכה לאחרים ע"י חצירו, אך אם הא דמהני דהקבלה הוא משום דהוא משאיל ללוקח את רשותו, וזוכה הלוקח עצמו בקנין חצר, מ"ט ל"מ הקבלה ברשות מוכר.

ט] **עוד** צ"ע בד' הרשב"ם, דמ"ט פירש דהא דמהניא קבלה ברשות נפקד, הוא משום דהנפקד מייחד רשותו ללוקח וכו', ומכח זה נקט דגם ברשות מוכר מהניא קבלה, וקשיא לי' דמ"ט לא תני קבלה ברשות מוכר, ולא פירש דהוא משום דהנפקד זוכה ברשותו ללוקח, וכמו שפירשו ש"ר, דלפ"ז ניחא דברשות מוכר ל"מ קבלה.[[6]](#footnote-7)

**ד**

י] **והנה** בהא דתניא דבמדה דסרסור עד שלא נתמלאה מדה למוכר משנתמלאה מדה ללוקח, פירש רשב"ם, ז"ל, משנתמלאת ה"ה ברשות לוקח לקחתה וליטול בה מקחו וכו', דלדעת כן השאילוה להם לזה למדידה ולזה להצניע את שלו וכו', משנתמלאת המדה ללוקח, כדפרישית שעכשיו נעשית כליו של לוקח דלדעת כן נשאלה לו, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דהא דמשנתמלאה מדה ללוקח, הוא משום דהו"ל כליו של לוקח, וכליו של לוקח קונה לו.

**ובחי'** הגרע"א הק', ז"ל, במה נגמר ענין השאלה שיהא שאול ללוקח, הלא קרקע הסימטא קי"ל דלא קני, וגם המשיכה שמשכוה המוכר והלוקח לסימטא והוי המשיכה ע"ד כן שכשתתמלא יהי' שאול ללוקח, הא כיון דמשיכת הלוקח הוא שיהי' שאול לו אחר שתתמלא יהי' כמו משוך ותקנה לאחר ל' יום דלא קני, עכ"ל.

**ובאמת** בד' רבינו יונה בתו"ד מצינו שנחלק ע"ד הרשב"ם, ופירש טעם אחר בהא דמשנתמלאה המדה ללוקח, ז"ל, והיינו טעמא נמי דהא דקתני רישא משנתמלאת המדה ללוקח, ואע"פ שעדיין לא נתן הלוקח שכירות לסרסור ולא משך המדה, קונה בה, דכיון דבסתמא קא מושיל לה ללוקח, משנתמלאת המדה רוצה הוא שיקנה הכלי שלו ללוקח, עכ"ל, וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש בריש סימן ט"ז, עיי"ש, וי"ל דמש"כ דלא משך המדה, היינו דלא משך המדה אחר שנתמלאת, דמה שמשכה מתחילה ל"מ מידי דכלתה קנינו, - וצ"ע בד' הרשב"ם דס"ל דכשנתמלאה המדה ה"ה שאולה ללוקח, ותיקשי דבמה קנה הלוקח לשאלה זו, וכמשה"ק הגרע"א.

יא] **ואמנם** יש לדון בזה, דהנה הגרש"ש במערכת הקנינים סימן י"ט צידד, דהמשכיר בית לאחר זמן, חייל הקנין מיד, ואף אם מת המשכיר קודם זמן תחילת השכירות, לא בטלה השכירות, וגם אין המשכיר יכול לחזור בו, והיינו משום דהשוכר זוכה מעכשיו בזכות השכירות של זמן זה, עיי"ש בדבריו, ועי' גם בחזו"א אהע"ז סימן ע"א סקכ"ב שנקט כן, ועי' גם בדבריו שם סקכ"ט, - ולפ"ז הרי מתישב היטב הא דמשנתמלאה המדה הוי הכלי שאול ללוקח, דשפיר מהניא לזה המשיכה שמשך מתחילה, ולא אמרינן בזה דכלתה קנינו, כיון דבשעה שמשך זכה בזכות השאלה לזמן זה.

**אך** הנה בד' הראבי"ה בסימן אלף כ"ג מפורש, דהשוכר בית לאחר זמן, ל"מ לקנות עכשיו בחזקה, דכלתה קנינו, והובאו דבריו בסמ"ע סימן שט"ו סק"ב, וכ"ה מבו' גם בד' רש"י בב"מ ק"ג א' ד"ה והוא דקני מיני', וכמו שפירש בדבריו הנתיה"מ בסימן שמ"א סוסקי"ב, וכן נקט המהרשד"ם בסימן רפ"ח, וכ"ה מבו' עוד בד' האחרונים בכ"ד, ואכמ"ל, - ולפ"ז הדר צ"ע ד' הרשב"ם, דבמה קנה הלוקח את הכלי, דהמשיכה שמשך בתחילה ל"מ לקנות, דכלתה קנינו.

**ה**

יב] **והנה** בעיקר מש"כ הרשב"ם והר"י מיגש דרשות הנפקד קנוי' למפקיד, הק' המהרי"ט בתשו' שם דהיאך נקנית לו הרשות, הרי שכירות קרקע אינה נקנית אלא בכסף שטר וחזקה.

**ובקצוה"ח** סימן קפ"ט סק"א כתב לישב, דלא מיבעיא לדעת הרמב"ם בפ"א ממכירה הט"ו דקרקע נקנית באכילת פירות, א"כ ה"נ כיון שנתן לו רשות להניח לו חפציו, הו"ל חזקה וקנאו, ואף לדעת ש"ר דקרקע אינה נקנית באכילת פירות, היינו רק כשבא לקנות את גוף הקרקע, אבל לאותו תשמיש שמשאילו קונה בשימושו, עכ"ד,[[7]](#footnote-8) ועיקר הך דינא כתבו גם המחנ"א שכירות סימן א', והמהרי"ט אלגאזי פ"ב דבכורות אות כ"ב.[[8]](#footnote-9)

**והדברים** מפורשים כן בד' רבינו יונה בסוגיין, שפירש דהא דמהני קבלה ברשות נפקד, הוא גם משום דהוא משאיל רשותו ללוקח, ועיי"ש שהוסיף לפרש, ז"ל, וכיון שהוא מתרצה שיהיו שם פירות אלו מונחים בשביל הלוקח, ה"ז חזקה לשאלת רשותו ללוקח, עכ"ל, והרי דאף דרבינו יונה גופי' ס"ל לעיל כ"ט ב' דשטיחת פירות ל"ה חזקה לקנות את גוף הקרקע, מ"מ כל שבא לקנות את הרשות להנחת פירות שם, ה"ז נקנה ע"י הנחת הפירות.

יג] **והנה** למש"נ בדעת הרשב"ם דגם הא דמהני קבלה ברשות מוכר, הוא משום דהוא משאיל ללוקח את רשותו, הרי דכל הא דמהני קבלה ברשות מוכר, הוא רק משום דהלוקח קונה את זכותי השאלה, ע"י שפירות המוכר מונחים שם לצרכו.

**ולפ"ז** יש מקום לישב למשה"ק הראשונים ע"ד רשב"ם מהא דתנן בעירובין דל"מ לזכות את העירוב ע"י בנו ובתו הקטנים דידם כידו, ותיקשי דמ"ט ל"מ לזכות את העירוב ע"י חצירו,[[9]](#footnote-10) ולפמש"נ נראה די"ל, דהתם ל"מ כלל הנחת החבית ברשותו, לקנות את רשותו לאחרים.

**ונראה** דכמה טעמים בדבר, חדא, דהרי התם החבית מונחת שם גם לצרכו, שהרי גם הוא יש לו חלק בה, וגם הוא צריך לה לצורך העירוב, וע"כ אי"ז מועיל כלל לקנות את הרשות לאחרים, - ועוד, די"ל דכל הא דמה שהפירות מונחים ברשות המוכר לצורך הלוקח ה"ז מועיל לקנות את שאלת הרשות ללוקח, הוא רק משום שיש ביד הלוקח לקחתם משם, וע"כ כל שהוא מניח אותם שם, חשיב כמשתמש ברשותו של חבירו, אך כל בההיא דעירובין דהוא מזכה לבני המבוי שלא מדעתם, לא מצינו לחשבם כמשתמשים ברשותו של בעל החבית, וע"כ אף אם דעתו להשאיל להם את רשותו, אינה נקנית להם ע"י שהחבית מונחת שם לצרכם.

**ויותר** נראה, דהתם ל"ש כלל לחשוב את הנחת החבית לצורך בני המבוי, כשימוש דידהו, דכל הא דהנחת הפירות לצורך הלוקח חשיבא כשימוש דהלוקח, הוא רק כשהלוקח עצמו דעתו להחזיק את הפירות לעצמו שם, אך כל שאין דעת הלוקח ע"ז, אין ביד הבעלים לקבוע דהחבית מונחת שם בעד בני המבוי, ודמכח זה נימא דחשיב דבני המבוי משתמשים ברשותו.

יד] **ולפ"ז** נראה דגם בההיא דר"ג וזקנים, ל"מ מה שהפירות מונחים ברשותו של ר"ג לצרכם, לקנות להם את שאלת הרשות, וע"כ הוצרך להשכיר להן את רשותו בכסף, והיינו משום דהתם היו מונחים פירותיו של ר"ג יחד עם פירותיהן, ואי"ז מועיל לקנות להם את הרשות, - וגם דהתם ל"ה בידם ליקח את הפירות משם, וע"כ לא חשבינן להו כמשתמשים ברשותו של ר"ג, וכנ"ל.

**ועד"ז** י"ל בהא דאף במטלטלין הצבורין בקרקע בעינן לקנין אגב, ול"מ קבלה בעלמא, די"ל דבעינן לזה היכא שאין הלוקח עומד שם, ובכה"ג לא חשבינן שהוא משתמש ברשותו של המקנה במה שהוא מניח הפירות שם, וע"כ ל"מ לקנות בזה את רשות המקנה, ובעינן בזה לקנין אגב.

**ו**

טו] **והנה** יש להסתפק בגדר הך דינא דכל שבא לקנות את זכות התשמיש עצמו, ה"ז נקנה ע"י התשמיש, אם הוי זה מדינא דקנין חזקה, ואך דאף דאכילת פירות אינה חזקה לקנות את גוף הקרקע, מ"מ הויא חזקה לקנות את התשמיש עצמו, או דהוא דין בפנ"ע, דע"י שהוא משתמש בקרקע והוי התשמיש בחזקתו, ה"ה נקנה לו.[[10]](#footnote-11)

**ונפ"מ** בזה בדין שאלת ושכירות מטלטלין, אם ה"ה נקנין ע"י שהוא משתמש בהן, דאם הא דמהני השימוש לקנות הוא מדין קנין חזקה, הרי דל"מ זה אלא בקרקע הנקנית בחזקה, אך מטלטלין דאין נקנין בחזקה, אין נקנין עי"ז, אך אם הא דמהני השימוש לקנות הוא דין בפנ"ע דעי"ז הוי התשמיש בחזקתו והוא נקנה לו, ה"ז מועיל אף במטלטלין.[[11]](#footnote-12)

טז] **ולכאו'** יש ללמוד לזה מהא דא"ר הונא בקידושין מ"ז ב' וב"מ צ"ט א' דהשואל קרדום בחבירו ביקע בו קנאו לא ביקע בו לא קנאו, והרי דשאלת מטלטלין נקנית ע"י שהוא משתמש בהן, ובנתיה"מ סימן ש"ו סק"א וסימן ש"מ סק"ח כתב דאף לפ"מ דקי"ל דלא כרב הונא, ותיקנו משיכה בשומרים, מ"מ אף ביקוע מועיל לקנות, עיי"ש.

**ומבו'** לפ"ז דהא דזכות התשמיש נקנית ע"י התשמיש עצמו, אי"ז מדין קנין חזקה, אלא הוא דין בפנ"ע, דכל שהוא משתמש בו הוי התשמיש בחזקתו וה"ה נקנה לו, וע"כ ה"ז מועיל אף בשאלת מטלטלין.[[12]](#footnote-13)

יז] **אמנם** הנה באמת בחי' הריטב"א בקידושין ובב"מ שם עמד בזה, דמ"ט מהני הביקוע לקנות, וכתב דהוא תקנ"ח מפני תיקון העולם, עיי"ש,[[13]](#footnote-14) ומבו' בדבריו להיפך, דלעולם מדינא אין שאלת מטלטלין נקנית ע"י השימוש עצמו, ואף דמד' הריטב"א שם כ"ה ב' מבו' דס"ל דשאלת קרקע נקנית ע"י הנחת פירותיו שם, (וכמו שהוכיח המחנ"א שכירות סו"ס א'), מ"מ שאלת מטלטלין אין נקנית בכך.[[14]](#footnote-15)

**ז**

יח] **ונראה** לדון עוד לפ"ז, דהנה בחי' הרי"מ סימן קצ"ח סק"י כתב, דאף דשכירות קרקע נקנית ע"י שמנית שם פירותיו, כ"ז הוא כשעשה מעשה והניח פירותיו שם, אך אם היו הפירות מונחים שם מעיקרא, לא קנה עי"ז את שכירות הקרקע, כיון שלא עשה מעשה המורה שמחזיק בקרקע, עכ"ד, וכן נקטו בפשיטות בדבר אברהם ח"ב סימן י"ז סוסק"ג ובדברי יחזקאל סימן ג' ריש סק"ט, עיי"ש.

**אמנם** הנה בד' רבינו יונה בסוגיין נראה דלא ברירא לי' הך מילתא, דהנה ממש"כ רבינו יונה דהא דמהני קבלה ברשות נפקד, הוא משום דהוא מתרצה שיהיו הפירות מונחים שם בשביל הלוקח וה"ז חזקה לשאלת רשותו ללוקח, מבו' דאף דהפירות מונחים שם מכבר, הו"ל חזקה לשאלת רשותו, - אך הנה בשלהי סוגיין כתב רבינו יונה, דהא דמהני קבלה ברשות נפקד, הוא משום דהוא זוכה ברשותו ללוקח, וכתב ע"ז, ז"ל, שהרי אלו הפירות לא הניחם הלוקח שם כדי שיהא מקומם מושאל ללוקח בנתינת הפירות שם, עכ"ל, והרי שנקט רבינו יונה לעיקר, דאף דשאלת קרקע נקנית ע"י הנחת הפירות שם, כ"ז הוא כשהניחם הלוקח שם, אך כל שהיו מונחים שם מכבר, אי"ז חזקה לקנות את זכותי השאלה.

יט] **ואמנם** הנה מד' הרשב"ם והר"י מיגש שכתבו דרשות הנפקד קנוי' למפקיד, וע"כ הוא דאין כליו של לוקח קונים לו שם, דהו"ל כרשות מוכר, נראה דס"ל דהא דשאלת קרקע נקנית ע"י תחילת השימוש, היינו אף כשלא עשה מעשה, שהרי אורחא דמילתא שלא הניח המפקיד עצמו את פירותיו ברשות הנפקד, אלא הנפקד לקחם והניחם שם, ואם אין תחילת השימוש קונה אלא כשעשה מעשה, הרי הדין נותן דכל שהניחם שם הנפקד, ל"מ זה לקנות למפקיד את זכותי השאלה,[[15]](#footnote-16) ובאמת בהגה' ברוך טעם לקצוה"ח סימן קפ"ט כתב דכל הא דרשות הנפקד קנוי' למפקיד, הוא רק כשהמפקיד הניח הפירות שם, ולכאו' הוא מה"ט.

**וכ"ה** מבו' ממש"כ רשב"ם דמהני קבלה ברשות מוכר, ונת' לעיל סק"ז דהיינו משום דה"ה משאיל רשותו ללוקח, והו"ל כחצירו של לוקח לזכות לו, והרי דאף דהפירות מונחים שם מכבר, מהני זה לקנות ללוקח את זכותי השאלה, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ הר"י מיגש לקמן בסוגיין והריטב"א בקידושין כ"ה דהא דכליו של לוקח קונה לו ברשות מוכר אם אמר המוכר זיל קני, הוא משום דהוא משאיל רשותו ללוקח, והו"ל ככליו של לוקח ברשות לוקח, והרי דאף שהכלי מונח שם קודם לכן, ולא הניחו הלוקח עכשיו שם, ה"ז מועיל לקנות עי"ז את זכותי השאלה.

**וכ"ה** מבו' גם ממש"כ הקצוה"ח בכ"ד, דהא דחזקת תשמישין נקנית במחילה בעלמא בלא קנין, הוא משום דזכות תשמיש נקנית ע"י תחילת השימוש, - והנה הרי התם אינו קונה בשעה שהעמיד את התשמיש, שהרי עדיין לא נתרצה לו חבירו, ובשעה שנתרצה לו חבירו, אינו עושה מעשה כלל, ואפ"ה ה"ז מועיל לקנות.

כ] **ובביאור** הנידון בזה נראה, דאי נימא דהא דזכות תשמיש נקנית ע"י תחילת השימוש, הוא מדינא דקנין חזקה, ודאי מסתברא מילתא דאי"ז נקנה אלא ע"י שעושה מעשה, וככל חזקה דבעינן שיעשה מעשה חזקה, - אך אי נימא דהא דזכות תשמיש נקנה ע"י תחילת השימוש, הוא דין בפנ"ע דע"י דהוי השימוש בחזקתו ה"ה נקנה לו, שפיר י"ל דל"ב שיעשה מעשה, דאף אם אינו עושה מעשה, מ"מ כיון דהשימוש קיים והוא בחזקתו, ה"ה נקנה לו.

**ואמנם** הנה בד' הקצוה"ח בדין חזקת תשמישין מבו' להדיא, דאף אם הא דה"ז נקנה ע"י השימוש, הוא מדין קנין חזקה, וכדעת הרמב"ם דאכילת פירות מועלת לקנות, נמי ה"ז מועיל אף כשאינו עושה מעשה, וכמש"נ דכל שנתרצה חבירו אחר שהעמיד את התשמיש, ליכא מעשה חזקה, - וצ"ל בטעמא דמילתא, דל"ד לכל חזקה דבעינן שיעשה מעשה, דבכל חזקה בלא שיעשה הקונה מעשה, ליכא חזקה כלל, אך בחזקה דע"י אכילת פירות והשתמשות, אף אם אינו עושה מעשה, מ"מ כל שהקרקע משמשת אותו, הו"ל כחזקה.[[16]](#footnote-17)

**ח**

כא] **ונראה** בדעת הרשב"ם, דס"ל דהא דזכות השאלה נקנית ע"י תחילת השימוש, אי"ז מדין קנין חזקה, אלא הוא דין בפנ"ע דע"י שהשימוש הוא בחזקתו ה"ה נקנה לו, וע"כ ס"ל דל"ב שיעשה הלוקח מעשה, וכנ"ל, וע"כ אף שאלת מטלטלין נקנית ע"י תחילת השימוש.

**ולפ"ז** מתישב היטב מש"כ הרשב"ם דכשנתמלאה המדה ה"ה מושאלת ללוקח והויא ככליו, ולא תיקשי דהיאך זכה הלוקח בזכות שאלה זו, דשפיר הוא זוכה בזכות שאלה זו ע"י שהפירות מונחים בכלי לצרכו, ואף דהמוכר הניחם שם ולא עשה הלוקח מעשה, מ"מ ה"ז מועיל לקנות, וכנ"ל, וע"כ שפיר הו"ל ככליו.

**ובאמת** דהך מילתא דהכלי נקנה ללוקח ע"י שהפירות מונחים בו לצרכו, הוא מבו' כן להדיא ממש"כ הגר"א בסימן ר' סק"כ בדעת הרמב"ם, דכל שמדד המוכר בעצמו לתוך כליו, קנה הלוקח, דהוי כמקנה לו כליו, וכתב דזהו מה שאמרו לעיל פ"ד ב' במודד לתוך קופתו, והיינו לתוך קופתו של המוכר, ותיקשי דהיאך זוכה הלוקח בשאלת הכלי, והרי איירי אף בכלי שאינו ברשותו אלא הוא בסימטא, כמו שהביא הגר"א מההיא דמודד לתוך קופתו, ובע"כ דשאלת הכלי נקנית ללוקח ע"י שהפירות מונחים בו לצרכו, וכ"כ באבהא"ז בפ"ד ממכירה ה"ט, ודימה ד"ז לדינא דרב הונא דביקע בו קנאו.

כב] **אך** בדעת רבינו יונה דס"ל דאין הכלי נקנה ללוקח בלא משיכה, וע"כ פירש דהא דמשנתמלאה המדה ללוקח הוא משום דהסרסור זוכה לו בכליו, נראה דס"ל דהא דזכות שאלה נקנית ע"י תחילת השימוש, הוא מדין קנין חזקה, וכאשר כ"ה משמעות לישנא דרבינו יונה שכתב, דה"ז "חזקה" לשאלת רשותו ללוקח, וכן נראה גם ממה שצידד רבינו יונה דל"מ זה לקנות אלא כשעשה מעשה והניח הפירות שם, וכנ"ל, וע"כ כ"ז הוא בשאלת קרקע דהיא נקנית בחזקה, אך שאלת מטלטלין דאינה נקנית בחזקה, אף אינה נקנית ע"י תחילת השימוש, וע"כ ל"מ הלוקח לזכות בכלים ע"י שהפירות מונחים בו לצרכו.

**ט**

כג] **והנה** נת' לעיל סק"ח מד' רבינו יונה, דאף אם הא דמהני קבלה ברשות נפקד הוא משום דהנפקד משאיל את המקום ללוקח, ותו זוכה הלוקח עצמו בקנין חצר, כ"ז הוא ברשות נפקד, אך ברשות מוכר ל"מ.

**ובטעמא** דמילתא נראה, דכל הא דהנחת הפירות שם הויא חזקה לקנות את זכות השאלה, הוא רק כשמונחים שם פירות של אחר, דהוי זה חזקה כנגד בעל הקרקע, ומהני זה לקנות לזכותי השאלה, אך ברשות מוכר, ל"מ הלוקח לזכות בזכותי השאלה ע"י שמונחים הפירות של המוכר שם לצרכו, דהנחת הפירות של בעל הרשות עצמו, אינה חזקה לקנות את הרשות לאחר.[[17]](#footnote-18)

**אך** מד' רשב"ם דס"ל דמהני קבלה ברשות מוכר, מבו' דפליג ע"ז וס"ל דאף מה שמונחים שם פירותיו של המוכר לצורך הלוקח, מהני לקנות את שאלת הרשות ללוקח, - וכ"ה מבו' גם למש"כ הגר"א בדעת הרמב"ם, דכליו של מוכר נקנין ללוקח, ע"י דפירותיו של המוכר מונחים בכלי לצורך הלוקח.

כד] **ויש** מקום לפרש בטעם הפלוגתא בזה, ואינו מוכרח כלל, דאזלי לטעמייהו, דרבינו יונה לטעמי' דס"ל דהא דשאלת קרקע נקנית ע"י תחילת השימוש, הוא מדין קנין חזקה, ואי"ז מועיל במטלטלין, וע"כ ס"ל דכ"ז הוא כשמונחים שם פירות של אחר, דזה הוי הוראת בעלות כנגד בעל הרשות, אך כל שמונחים שם פירות המוכר עצמו, אי"ז הוראת בעלות כלל כנגד בעל הרשות, וע"כ אי"ז חזקה הראוי' לקנות.

**אך** רשב"ם והרמב"ם לטעמייהו דס"ל דהא דשאלת קרקע נקנית ע"י תחילת השימוש, הוא דין בפנ"ע דזכות תשמיש נקנה ע"י שהשימוש הוא בחזקתו, וע"כ ה"ז מועיל אף במטלטלין, וע"כ ס"ל דאף כשמונחים שם פירות המוכר, כיון דהם מונחים שם לצורך הלוקח והוי זה שימוש דילי', ה"ז מועיל לקנות.[[18]](#footnote-19)

**י**

כה] **והנה** נת' לעיל סק"ט להעיר בד' הרשב"ם, דמ"ט פירש דהא דמהניא קבלה ברשות נפקד, הוא משום דהנפקד מייחד רשותו ללוקח וכו', ולא פירש דהוא משום דהנפקד זוכה בחצירו ללוקח, וכמו שפירשו ש"ר.

**ונראה** דהרשב"ם לטעמי' אזיל, דס"ל דרשות הנפקד קנוי' למפקיד, וס"ל עוד, דאף כשקיבל עליו המפקיד למכור לא כלתה שאלתו, וכמש"נ לעיל ענף ב' להוכיח מדבריו, ולפ"ז נמצא דאף אם יבא הנפקד לזכות בפירות לעצמו, ל"מ לזכות בהן ע"י חצירו, כיון דהיא מושאלת למפקיד, וכמש"כ כן הט"ז ודעימי', וע"כ אף ל"מ לזכות ללוקח ע"י חצירו, וכמש"כ המהרי"ט דמי איכא מידי דלנפשי' לא זכי לאחריני זכי.[[19]](#footnote-20)

**והא** דמהני שיקבל עליו הנפקד וישאיל רשותו ללוקח, ואם אין הרשות של הנפקד ול"מ לזכות את הפירות המונחים שם בקנין חצר, היאך יש בידו להשאילה ללוקח, ושיזכה הלוקח עי"ז בפירות, נראה דהוא כמש"כ רשב"ם דהוא מקבל עליו "במצות מפקיד" לייחד לו רשות ללוקח וכו', ובכה"ג הרי המפקיד מקנה ללוקח את זכותו ברשות זו,[[20]](#footnote-21) ועי"ז זוכה הלוקח בזכותי השאלה והו"ל רשות הנפקד כחצירו, וה"ה זוכה בהפירות המונחים שם בקנין חצר.[[21]](#footnote-22)

כו] **ונראה** דמזה הוא שלמד רשב"ם דמהני קבלה אף ברשות מוכר, שהרי רשות נפקד חשיבא נמי כרשות מוכר, ומהני בה קבלה, והרי דע"י שפירותיו של המפקיד מונחים שם לצורך הלוקח, זוכה הלוקח בהזכות שהי' להמפקיד ברשות זו, וה"נ ברשות מוכר מהני קבלה, וע"י שפירות המוכר מונחים שם לצורך הלוקח, ה"ה זוכה בזכותי שאלה ברשות זו.

כז] **אמנם** הנה בד' רבינו יונה מבו' דל"ב שיקבל עליו הנפקד "במצות המפקיד", עיי"ש, ומתבאר מתוך דבריו דאזיל לטעמי' דס"ל דכשקיבל עליו המפקיד למכור כלתה שאלתו, וע"כ שפיר יש ביד הנפקד להשאיל רשותו ללוקח, ול"ב בזה למצות המפקיד.

כח] **ולפ"ז** ניחא עיקר דינא דהט"ז ודעימי' דל"מ הנפקד לקנות את הפיקדון מן המפקיד, בקנין חצר, ולא תיקשי מהא דמהני קבלה ברשות נפקד, - דהרי הא דמהני קבלה ברשות נפקד, הוא רק משום דקיבל עליו הנפקד במצות מפקיד לייחד רשותו ללוקח, ועי"ז זוכה הלוקח עצמו בזכותי השאלה, והו"ל כחצירו לזכות לו, אך בלא"ה הו"ל רשותו של המפקיד, ול"מ הנפקד לזכות בה,[[22]](#footnote-23) וכאשר כ"ה מבו' ממה שהוצרך רשב"ם לפרש דהא דמהני קבלה הוא משום דהנפקד משאיל את רשותו ללוקח, ולא פירש דהנפקד עצמו זוכה בפירות ללוקח ע"י חצירו, וכנ"ל.

**ואמנם** צ"ע בזה, שהרי כל ד' רשב"ם אלו מתישבים לטעמי' דס"ל דמהני קבלה ברשות מוכר, וע"כ ס"ל דה"נ אף דרשות הנפקד מושאלת למפקיד, מהני קבלה, שמקנה המפקיד ללוקח את רשותו, אך לפ"מ דקי"ל דל"מ קבלה ברשות מוכר, בע"כ דהא דמהני קבלה ברשות נפקד, הוא משום דכל שקיבל עליו המפקיד למכור כלתה שאלתו, וא"כ הדר צ"ע בד' הט"ז ודעימי' שכתבו דל"מ הנפקד לקנות את הפקדון בקנין חצר.

**ונראה** דצ"ל בדעתם, דבסתמא לא אמרינן דכל שקיבל עליו המפקיד למכור כלתה שאלתו, ורק הכא שקיבל עליו הנפקד במצות המוכר, הוא דה"ז מתפרש דכבר אין המוכר מחזיק את הפיקדון לעצמו וכלתה שאלתו, וע"כ שפיר מצי הנפקד לזכות בחצירו ללוקח.[[23]](#footnote-24)

1. ובדעת הט"ז גופי' י"ל עוד, דלעולם מודה דכל שקיבל עליו המפקיד למכור כלתה שאלתו, וכל מש"כ שם דל"מ הנפקד לזכות בחצירו, הוא רק בגונא דידי' דלא נתרצה המוכר להדיא למכור, אלא דאמדינן לדעתי' דניח"ל בהכי, וי"ל דבכה"ג לא אמרינן דכלתה שאלתו, - אך בד' החכם שהביא המהרי"ט מבו' דאף כשנתרצה המוכר להדיא למכור, לא אמרינן דכלתה שאלתו, ול"מ הנפקד לזכות בפיקדון בקנין חצר, והסכים לזה הקצוה"ח שם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובטעם הפלוגתא אם כשקיבל עליו למכור כלתה שאלתו, יש מקום לפרש דפליגי אם מהני מחילה בשאלה ושכירות, דרבינו יונה ס"ל דמהני בהו מחילה, וע"כ כל שקיבל עליו למכור הו"ל כמחילה על זכותי השאלה, ועי"ז כלתה שאלתו, והר"י מיגש והרשב"ם ס"ל דל"מ בהו מחילה, וע"כ אף כשקיבל עליו למכור, לא כלתה שאלתו.

   ובחי' הגרש"ש החדש במכילתין סימן מ"א כתב די"ל, דאף דל"מ מחילה בשכירות, מ"מ הכא כשקיבל עליו המפקיד למכור כלתה שאלתו, והיינו משום דרק כששכר מקום לזמן, ל"מ מחילה בתוך הזמן בלא קנין, אך במפקיד שלא הקנה לו הנפקד שום מקום אלא דקיבל החפץ בפקדון, ורק משום דהחפץ צריך מקום אמרינן דכ"ז שהחפץ מונח אצלו שייך המקום להמפקיד, ע"כ כל שגילה המפקיד דעתו שאינו רוצה להחזיק יותר את הפקדון אצל הנפקד אלא שהוא רוצה למכרו להנפקד, שוב כלה זמן קנינו בהמקום, כיון שלא קנה את המקום אלא עד הזמן שירצה להחזיק את החפץ אצלו, ומכיון שכלה זמן הפקדון ממילא שוב כלה גם זמן קנין המקום, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-3)
3. במשה"ק הרמב"ן מהא דאף כשהמטלטלין צבורין בתוכה בעינן שיזכה בקרקע בכסף וכו', צ"ב, שהרי כבר הק' הראשונים בקידושין שם דבגונא שהמטלטלין צבורין בתוכה, מה בעינן לקנין אגב, ותיפו"ל מדין קנין חצר, וכתבו דאיירי בחצר שאינה משתמרת, ולפ"ז הרי דמה"ט גם ל"מ בזה קבלת המוכר, דל"מ לזכות בחצירו ללוקח, דהרי הויא חצר שאינה משתמרת, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומה"ט הצריך הרשב"ם שיקבל עליו הנפקד
   במצות מפקיד", והיינו משום דהרשות מושאלת עכשיו למפקיד, ואין ביד הנפקד להשאילה ללוקח בלא מצות המפקיד, ואמנם באמת גם אם הא דמהני קבלה ברשות נפקד, הוא משום דהנפקד זוכה ללוקח ברשותו, י"ל דבעינן למצות המפקיד, משום דבעינן שלוחו של בעל הממון, ואכמ"ל, ועמש"נ עוד בזה להלן סקכ"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. והך מילתא דקבלה ברשות מוכר, היינו שהמוכר משאיל את רשותו ללוקח, נראה כן גם ממש"כ רשב"ם בסו"ד דהא דלא תני קבלה ושכירות ברשות מוכר, הוא משום דאינו חפץ להשאיל ולא להשכיר רשותו, ונראה להדיא דקבלה דהמוכר, היינו שהוא משאיל רשותו ללוקח, דאם קבלה ברשות מוכר, היינו שהוא זוכה ללוקח ע"י חצירו, הו"ל למיתני לה גם ברשות מוכר, דהגם דאינו חפץ להשאיל את רשותו, מ"מ מ"ט לא יתרצה לזכות ברשותו ללוקח. [↑](#footnote-ref-6)
6. ושמא י"ל בדעת הרשב"ם, דס"ל דל"מ אדם לזכות לחבירו ע"י חצירו, וכמו שדנו בזה האחרונים מכמה טעמים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם מש"כ האחרונים ללמוד לזה ממה שאמרו לקמן ק' א' דשביל של כרמים נקנה בהילוך, צ"ע, דבד' רוב קמאי שם מבו', דההילוך מועיל לקנות את גוף השביל, ולא רק את זכות ההילוך, ובע"כ דטעם אחר יש בזה, ועמש"כ בזה בנתיה"מ סימן קצ"ב סק"ו ובחי' הגרש"ש החדש במכילתין סימן מ"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה אמנם בד' התוס' לקמן בסוגיין שהק' בהא דבעלה מוכר קלתות, דאף דנותן לה רשות ומשאילה, הא בעי חזקה וכו', מבו' בפשוטו דפליגי על דין זה, וס"ל דאין שאלת קרקע נקנית ע"י שמשתמש בה, וכמו שהוכיח המהרי"ט בתשו' שם מדבריהם, וכן הוכיחו המהרי"ט אלגאזי שם, והגרע"א בגל' המחנ"א שם, - והנתיה"מ בסימן קצ"ב סק"ו כתב לדחות, דאף דשכירות נקנית בתשמישים לחוד, מ"מ בכה"ג לא חשיב כחצירו לקנות, דלזה בעינן שיהא לו קנין הגוף לפירות, וזה אינו נקנה אלא ע"י חזקה גמורה, עכ"ד.

   ואמנם בד' הר"י מיגש לקמן בסוגיין מבו' דס"ל דהא דמהני כשהי' בעלה מוכר קלתות, או כשאמר לו המוכר זיל קני, הוא משום דהוא משאיל לו את רשותו, והוי ככליו של לוקח ברשות לוקח, וכ"ה בחי' הריטב"א בקידושין כ"ה ב', ומבו' מזה דשאלה זו נקנית ע"י שהוא משתמש ברשות, וזה כדבריו הכא דרשות הנפקד קנוי' למפקיד, - ובד' הר"י מיגש שם מבו' עוד, דחשיב כרשותו גמורה לקנות בה בקנין חצר, ומה"ט הי' בדין דאף אם לא קנתה תחילה את הקלתה בהגבהה, תזכה בה בקנין חצר, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דלא אמרינן הכי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. והיינו דמשה"ק הראשונים דמ"ט ל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הקטנים, ניחא למש"נ בדעת הרשב"ם דמודה דאין אדם זוכה ברשותו לאחרים, וכל הא דמהני קבלה ברשות מוכר, הוא משום דהוא משאיל את רשותו ללוקח וזוכה הלוקח עצמו בקנין חצר, - אך אכתי תיקשי, דמשמעות הדברים דאין בידו לזכות את העירוב ע"י שישאיל את חצירו לכל בני המבוי ויזכו בעירוב בקנין חצר. [↑](#footnote-ref-10)
10. ונפ"מ עוד בזה לדעת הרמב"ם ודעימי' דגוי אינו קונה בחזקה, אם ה"ה קונה זכותי שאלה ע"י תחילת השימוש, - ובאמרי בינה בהל' פסח סימן ד' כתב להוכיח מכ"ד דאף גוי זוכה בזכותי שאלה ע"י תחילת השימוש, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-11)
11. והנה התוס' בע"ב הקשו בההיא דבעלה מוכר קלתות, דנהי דנותן לה רשות ומשאילה, מ"מ הא בעי חזקה, כדאמרינן בהשואל כשם שהקרקע נקנה בכסף בשטר ובחזקה כו' כך שכירות קרקע כו', עכ"ד, והאחרונים הוכיחו מדבריהם דס"ל דשאלת קרקע אינה נקנית ע"י שמשתמש בה, ועמש"כ לדחות בנתיה"מ סימן קצ"ב סק"ו, אך לדעת הסוברים דשאלת קרקע נקנית ע"י שמשתמש בה, תיקשי מהא דתניא דכשם שקרקע נקנית בכסף שטר וחזקה כך שכירות קרקע וכו'.

    אמנם נראה, דלא מיבעיא אי נימא דהא דשכירות קרקע נקנית ע"י תחילת השימוש, הוא מדין קנין חזקה, דשפיר ניחא הא דתניא דשכירות קרקע נקנית בכסף שטר וחזקה, אלא אף אי נימא דהא דשכירות קרקע נקנית ע"י תחילת השימוש הוא קנין בפנ"ע המועיל אף במטלטלין, נמי ניחא הא דתני דשכירות קרקע נקנית בכסף שטר וחזקה, ולא תני שנקנית ע"י תחילת השימוש, דהתם לא תני אלא הקנינים שנקנית שכירות קרקע מדיני קנין קרקעות, ואמנם התוס' בב"מ י"א ב' כתבו דמהא דלא תני חליפין משמע דשכירות אינה נקנית בחליפין, אך לדעת ש"ר דשכירות נקנית בחליפין, בע"כ דלא תני התם אלא להקנינים שנקנית שכירות קרקע מדיני קנין קרקעות, - והתוס' בע"ב שהוכיחו מזה, נראה דלא אתו לאפוקי דאין השכירות נקנית ע"י תחילת השימוש, אלא בעו לאפוקי דלא נימא דשכירות נקנית בדיבור בעלמא. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובס' תורת הקנינים פ"ז ס"ק ק"כ הביא מס' ערך ש"י בסימן קצ"ב שעמד ע"ז, דאי נימא דמהני התחלת השימוש לקנות במטלטלין, נמצא דאיכא קנין חזקה במטלטלין, והביא גם מד' המהרש"ם בקונ' נתיבות אור נד' בסו"ס דעת תורה יו"ד ע"ד הנתיה"מ בסימן ש"ו, שהביא מתשו' מהר"ם אלשיך בסימן י', דתחילת שימוש אינו מועיל לקנות מטלטלין, אך באמת בד' המהר"ם אלשיך שם מבו' דס"ל דגם שכירות קרקע אינה נקנית בכך רק לדעת הרמב"ם דאכילת פירות הויא חזקה, ולפ"ז ודאי דשכירות מטלטלין אינה נקנית בכך. [↑](#footnote-ref-13)
13. ולדעתו נראה פשוט דכל הא דמהני הביקוע לקנות הוא רק לדעת רב הונא דמשיכה אינה מועלת לקנות, וע"כ הוצרכו לתקן שיהא ביקוע קונה, וכמש"כ הריטב"א שם, אך לפ"מ דקי"ל דתיקנו משיכה בשומרים, אין ביקוע מועיל לקנות, אמנם באמרי בינה הלואה סימן פ"ב נראה שנקט לא כן, וצ"ע, - ולפ"ז נמצא, דמד' הנתיה"מ שנקט דה"ז מועיל גם לדידן, מוכח דס"ל דמדינא הוא דמהני הביקוע לקנות, ולכאו' הוא משום דזכות שאלה נקנית ע"י השימוש עצמו. [↑](#footnote-ref-14)
14. וגם בעיקר הך מילתא שנתבאר, דהא דמהני הביקוע לקנות לדעת רב הונא, הוא משום דזכות השימוש נקנית ע"י השימוש עצמו, לכאו' אי"ז מתישב בד' רש"י ועוד מקמאי בקידושין שם, דמבו' בדבריהם דלמ"ד דמלוה ברשות בעלים לחזרה, הרי דמ"מ כל שהוציא הלוה ממנה שו"פ הויא ברשותו, וכתב הריטב"א שם דדמיא להא דביקע בו קנאו, - ומבו' לפ"ז, דהא דביקע בו קנאו, אי"ז משום דזכות תשמיש נקנית ע"י השימוש עצמו, דלכאו' זה אינו טעם שיקנה את כל ההלואה ע"י הוצאת מקצתה, ובע"כ דהוא מטעם אחר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך אי נימא כדעת המבי"ט דכל ששלח הלוקח את המוכר להחזיק בקרקע, ה"ז מועיל לקנות, ונת' בסימן ט' סק"ד, י"ל דגם הכא כשמניח הנפקד את הפירות בשליחות המפקיד, ה"ז חזקה לקנות את זכותי השאלה למפקיד. [↑](#footnote-ref-16)
16. ונראה נפ"מ רבתא בזה לדינא, להני קמאי דס"ל דכל ששכב על הקרקע ונהנה גופו מן הקרקע, הוי חזקה, ויש להסתפק לפ"ז, בגונא דשכב תחילה על הקרקע ואח"כ אמר לו המוכר לך חזק וקני, אם המשך השכיבה ע"ג הקרקע מועיל לקנות אף דאינו עושה מעשה, וזה תליא בנידון זה אם מהניא חזקה בלא מעשה. [↑](#footnote-ref-17)
17. ובקצוה"ח סימן קפ"ט סק"א ובנתיה"מ סימן קצ"ב סק"ו נקטו כן בפשיטות, דמה שמונחים פירותיו של המוכר לצורך הלוקח, אי"ז חזקה לקנות את זכותי השאלה ללוקח, - ולא נתברר לי בדבריהם אם הוא משום דהוו הפירות של "המוכר", וע"כ ל"ה זה חזקה כנגד המוכר, או דאף אם הם של אחר, מ"מ כיון דאינם של הלוקח, לא חזינן להנחתם כשימוש דהלוקח, וע"כ ל"ה זה חזקה, וכן משמע טפי בלשונם.

    ואמנם בד' רבינו יונה מבו' כדרך קמא, דמה שמונחים פירות של אחר לצרכו, הו"ל חזקה, וע"כ שפיר קונה הלוקח את רשות הנפקד, ע"י שמונחים שם פירותיו של המוכר לצרכו, ורק מה שמונחים פירות המוכר לצרכו, ל"ה חזקה, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-18)
18. והך מילתא דכשפירות המוכר מונחים ללוקח חשיב זה כשימוש דהלוקח, הוא מבו' כן מדינא דר' אסי דמדד והניח ע"ג סימטא קנה, ולדעת רוב קמאי הוא משום דהסימטא מיוחדת למי שמשתמש בה, ומבו' דאף דהמוכר הניח שם את פירותיו, מ"מ כיון שהן מונחים שם לצורך הלוקח, חשיב זה כשימוש דהלוקח. [↑](#footnote-ref-19)
19. וי"ל כן גם בד' הרי"ף והר"י מיגש והרמב"ם דגרסי דברשות הלה המופקדין אצלו לא קנה עד שיגביהנה או עד שיוציאנה מרשותו, והב"י בסימן ר' צידד בדעתם דס"ל דל"מ שיקבל עליו הנפקד, ולפמש"נ י"ל דהטעם בזה הוא, משום דרשות הנפקד קנוי' למפקיד, ואף כשקיבל עליו למכור, לא כלתה שאלתו, וכאשר כ"ה מבו' בד' הר"י מיגש, וכמש"נ לעיל ענף ב', וע"כ ל"מ הנפקד לזכות ברשותו ללוקח. [↑](#footnote-ref-20)
20. ואמנם מהא דתני עד שיקבל עליו, מבו' דלא סגי במה שהמפקיד עצמו מקנה את רשותו ללוקח, ובעינן שיקבל עליו הנפקד, וי"ל דהטעם בזה הוא משום דזכותי השאלה שיש להמפקיד ברשות הנפקד, הוא רק כ"ז שהפקדון קיים, וכל שהוא מקנה את הפיקדון לאחר, שלא נתחייב לו הנפקד בשמירה, וכמבו' בכ"ד שהמקנה את הפיקדון לאחר, אין הנפקד חייב לו בחיובי שמירה, ואכמ"ל, בטלו זכותי השאלה, וע"כ בעינן לתרוייהו, גם שייחד הנפקד ללוקח את רשותו, וגם שיהא זה במצות המוכר. [↑](#footnote-ref-21)
21. ונמצא לפ"ז, דמה"ט הוא דברשות נפקד ל"מ הלוקח לזכות בכליו משום דרשות נפקד הו"ל כרשות מוכר, והו"ל ככליו של לוקח ברשות מוכר, וכמש"נ לעיל ענף ב' מד' הר"י מיגש והרשב"ם, ואף דאם קיבל עליו הנפקד מצי הלוקח לזכות, היינו רק משום דכשקיבל עליו הנפקד במצות המפקיד, זוכה הלוקח בזכותי השאלה, אך כל שלא הקנה ללוקח את זכותי השאלה, אכתי הו"ל רשותו של המוכר, דאין זכותי השאלה בטלים כשקיבל עליו למכור, וע"כ אין כליו של לוקח קונים לו ברשות זו. [↑](#footnote-ref-22)
22. ואמנם נמצא לפ"ז, דכל הך דינא דל"מ הנפקד לקנות את הפקדון מן המפקיד בקנין חצר, הוא רק בסתמא, אך אם נתרצה המפקיד לייחד את הרשות לנפקד, שפיר הוא קונה את הפקדון בקנין חצר, דלא גרע מהא דמהני קבלת הנפקד במצות המפקיד, דעי"ז זוכה הלוקח בפירות בקנין חצר, והנפקד עצמו לא גרע מיני', וז"ב. [↑](#footnote-ref-23)
23. ואמנם מד' רשב"ם מוכח דס"ל דאין ביד המפקיד כלל לבטל את שאלת המקום, דאם הי' ביד המפקיד לבטל את שאלת המקום, א"כ להס"ד דכליו של לוקח קונה לו ברשות אחר, מ"ט בעינן שיקבל עליו הנפקד במצות המפקיד לייחד את רשותו ללוקח, ומ"ט לא סגי במה שיבטל המפקיד את שאלת המקום, ותו יזכה הלוקח בכליו, ובע"כ דאין ביד המפקיד לבטל את שאלת המקום, וע"כ ל"מ הלוקח לזכות, אלא ע"י שיקנה לו המפקיד את זכותו, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-24)