=יב - בהא דמודה ר_ יוסי בגיר_ד, ובדין גירי דממוני_
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / שיעורים

**סימן יב**

**בהא דמודה ר' יוסי בגיר"ד**

**ובדין גירי דממוני'**

**א**

א] **ב"ב כ"ה ב'**, ר' יוסי אומר אע"פ שהבור קודמת לאילן לא יקוץ, שזה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו, ובגמ' שם, א"ר אשי, כי הואן בי רב כהנא הוה אמרינן מודי ר' יוסי בגירי דידי'.

**ופירש"י**, ז"ל, בגירי דילי', היכא דמטי לי' הזיקא מתוך ידיו של מזיק, כההיא דאמרי' בהבית והעלי' וכו', דכשנופלין מידו ממש על התחתון קרי לי' גירי דילי', וכי פסקי והדר נפלי לא קרי לי' גירי דילי', עכ"ל.

ב] **ובביאור** הא דמודה ר' יוסי בגיר"ד דעל המזיק להרחיק את עצמו, בפשוטו הי' מקום לפרש דהוא משום דכל הא דס"ל לר' יוסי דעל הניזק להרחיק את עצמו, הוא רק כשאינו אדם המזיק ממש, ובאנו לחייבו להרחיק מדין הרחקת נזיקין, ובזה הוא דס"ל לר' יוסי דעל הניזק להרחיק את עצמו, אך בהיזק דגיר"ד, דה"ה חייב מדין אדם המזיק דב"ק, וכמבו' כן בד' רש"י בב"מ קי"ז א' דגיר"ד הוי בכלל אדם המזיק, וכ"ה מסקנת הרמב"ן בדינא דגרמי דבכל ההזיקות שבמשנתינו דהוו גיר"ד, אף הוי בכלל אדם המזיק, ע"כ הוא חייב להרחיק, דעל אדם המזיק ל"מ פטורא דר' יוסי.

**וכ"ה** משמעות ד' רש"י בב"מ קי"ז א', ז"ל, מודה ר' יוסי בגיר"ד, אע"ג דאמר על הניזק להרחיק את עצמו, ה"מ היכא דלאו אדם עצמו מזיקו וכו', אבל היכא דאדם עצמו מזיקו וזורק בו חציו, כי הכא ששופך המים על ראשו מודה הוא, דלא גרמא דניזקין הוא דתיפטר, אלא מזיק ממש הוא, ואדם מועד לעולם ער וישן שוגג ומזיד, עכ"ל, ובחי' ר' נחום לעיל כ"ב ב' אות מ"ו פירש בדבריו, דהא דמודה ר' יוסי בגיר"ד הוא משום דבאדם המזיק לא נאמר דינא דעל הניזק להרחיק את עצמו, ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז מה שהביא רש"י מהא דאדם מועד לעולם.

ג] **והנה** אמנם לדעת הגאונים דכל הנזיקין שבמשנתינו הוו כגיר"ד, לכאו' מוכח דהא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, אי"ז משום דהוי בכלל אדם המזיק, - שהרי לדעת הראב"ד בכל הנזיקין שבמשנתינו אם הזיק אינו חייב בתשלומין דאי"ז אלא גרמא בעלמא, ואפ"ה הוא צריך להרחיק, והרי דאף דאינו בכלל אדם המזיק, מ"מ כיון דהו"ל גיר"ד, אמרינן דעל המזיק להרחיק את עצמו.

**ונראה** דגם לדעת הרמב"ן בדינא דגרמי שנחלק ע"ד הראב"ד, וס"ל דאם הזיק הוא חייב בתשלומין, ג"כ אין לפרש דהא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, הוא משום דהוי בכלל אדם המזיק, - שהרי הרמב"ן שם לא פסיקא לי' דהוי אדם המזיק בידים, ונסתפק מעיקרא לומר דאי"ז אלא בכלל דינא דגרמי, ואפ"ה הוא צריך להרחיק לכו"ע ואף למאן דלא דאין דינא דגרמי, - ובע"כ מזה דהא דבגיר"ד הוא צריך להרחיק, אי"ז משום דהוי בכלל אדם המזיק.

**ואמנם** לדעת רש"י דלא חשיב כגיר"ד אלא היכא דמטי לי' הזיקא מתוך ידיו של מזיק, הי' מקום לפרש דהוא משום דבכה"ג הו"ל בכלל אדם המזיק, וע"כ אמרינן בזה דעל המזיק להרחיק את עצמו.

ד] **אך** באמת אין לומר כן, שהרי אף לדעת רש"י דגיר"ד הוא היזק הבא לו מידו של בעה"ב ממש, לאו כללא הוא דדוקא אם הוי אדם המזיק גמור ה"ה צריך להרחיק, ואם אינו אדם המזיק גמור א"צ להרחיק, - שהרי אמרו לעיל כ"ב ב' דדין הרחקת סולם מן השובך הוא אף לדעת ר' יוסי משום דזימנין דיתבא ארישא וקפצה, והרי דאף דל"ה אדם המזיק גמור, ואי"ז אלא גרמא בנזיקין, מ"מ כיון דהו"ל בכלל גיר"ד ה"ה צריך להרחיק.[[1]](#footnote-2)

**ומאידך** מצאנו כמה גווני, דאף דהוי בכלל אדם המזיק, מ"מ אמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו, משום דל"ה גיר"ד, והוא, חדא, במש"כ התורי"ד לקמן בסוגיא דרקתא, שכתב דאף דאשו משום חציו, דכיון שהרוח עתיד להוליכה עד שם כאילו זרקו הוא עד שם דמי להתחייב בד' דברים ולחייב בה את הטמון, מ"מ לא חשיב כגיר"ד, עיי"ש, והרי דאף דאשו משום חציו והו"ל בכלל אדם המזיק, ואמרינן בזה אדם מועד לעולם, וכמש"כ רש"י בב"ק כ"ג א', מ"מ אמרינן בזה דעל הניזק להרחיק את עצמו, כיון דלא חשבינן לה כגיר"ד, - ומזה נלמד דאף לדעת רש"י בגדרי גיר"ד, מ"מ לא כל גוונא דהוי בכלל אדם המזיק, אף חשיב כגיר"ד דעל המזיק להרחיק את עצמו, שהרי התורי"ד ס"ל כדעת רש"י בדין גיר"ד, ואפ"ה כתב דאשו משום חציו לא חשיב כגיר"ד.

**עוד** מצינו כן בד' הרמב"ן בדינא דגרמי, בד"ה עוד יש שאלה, עיי"ש שנקט דלדעת רש"י דכל הנזיקין שבמשנתינו ל"ה גיר"ד, יש מקום לומר דלרבנן דהוא צריך להרחיק, אף הוא חייב בתשלומין, עכ"פ למאן דדאין דינא דגרמי, ואפ"ה לדעת ר' יוסי א"צ להרחיק, ואף אם הזיק הוא פטור מן התשלומין,[[2]](#footnote-3) - ועד"ז הוא למש"כ הרמב"ן שם, בד"ה מעתה למדנו, דהנוטע אילן והשרשים הולכין ומזיקין לבור, הו"ל בכלל דינא דגרמי, ואף חשבינן לי' כמזיק גמור, ואפ"ה כיון דל"ה גיר"ד, אמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו, ומהני זה דלא יהא חשוב כמזיק וכגורם, - ומבו' מזה, דאף בגווני דהוי בכלל אדם המזיק, מ"מ כל דל"ה בכלל גיר"ד, אמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו.

**ב**

ה] **ויש** להוסיף בזה, דהנה אי נימא דהא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, הוא משום דהוי בכלל אדם המזיק, ובזה לא אמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו, הרי לכאו' נמצא דהא דהוא צריך להרחיק, אי"ז כלל מכח דינא דהרחקת נזיקין, אלא הוא מדין מזיק דעלמא.

**אך** באמת יש ללמוד מד' הראשונים בסוגיין, דאף הא דצריך להרחיק בהיזק דגיר"ד, אי"ז אלא מכח דיני הרחקת נזיקין, והוא, ממש"כ התוס' בסוגיין דכל שקדם המזיק וסמך ואח"ב בא הניזק, א"צ המזיק להרחיק, ואף בהיזק דגיר"ד המתחדש,[[3]](#footnote-4) ואם הא דבגיר"ד הוא צריך להרחיק, אי"ז כלל מדין הרחקת נזיקין, לכאו' ל"ה מהני בזה סמיכה בהיתר.[[4]](#footnote-5)

**ועד"ז** יש להוכיח מהא דמהני חזקת נזיקין, אף בהיזק דגיר"ד, ואף היכא דהוי מזיק בידים ממש, כמבו' בד' הראשונים בסוגיין דאף בהזיקא דאפדנא דהוי מזיק בידים ממש, מהני חזקת נזיקין, אלמלי הא דהו"ל כקוטרא וביה"כ, ויש לדחות, ותליא בטעם הא דמהני חזקת נזיקין, ואכמ"ל.

ו] **עוד** יש ללמוד לזה, ממש"כ הראשונים בשמעתתא דחרדל, דכל ששניהם מזיקין זא"ז וקדם הראשון וסמך וא"צ להרחיק, אף השני א"צ להרחיק, ומבו' בדבריהם דהיינו אף בהיזק דגיר"ד,[[5]](#footnote-6) - ובדין מזיק דעלמא, לכאו' אין מקום להתיר כלל מכח מה שאף הראשון מזיקו, שהרי הראשון סמך כדין, ובע"כ דאף בהיזק דגיר"ד, הוי כל דין ההרחקה מדין הרחקת נזיקין, ובזה הוא דאמרינן דכל ששניהם מזיקין זא"ז והראשון אינו מרחיק, אף השני א"צ להרחיק.

**עוד** יש ללמוד לזה, ממש"כ התוס' והרשב"א בריש פירקין, דאף דהזיקא דמתונתא ל"ה גיר"ד, מ"מ כיון דתחילת ההיזק הוא ע"י הא דכל מרא דהוי גיר"ד, מודה בזה ר' יוסי, אף דהזיקא דכל מרא וכו' בפנ"ע אינו מחייב בהרחקת ג"ט, ואם הא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, הוא מדין מזיק דעלמא, מה יועיל הא דתחילת ההיזק הוי גיר"ד, הרי תחילת היזק זה בפנ"ע, אינו מחייב בהרחקה, ובע"כ דהא דמודה ר' יוסי בגיר"ד הוא מדין הרחקת נזיקין, ובזה הוא שנתחדש דסגי במה שתחילת ההיזק הוא גיר"ד, לחייב בהרחקה.

**ג**

ז] **ובביאור** דינא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, נראה, דהנה במק"א נת' דודאי מודה ר' יוסי לעיקר דינא דהרחקת נזיקין, ואך דס"ל דכשם שזה חופר בתוך שלו כך זה נוטע בתוך שלו, ולא עדיף תשמיש הניזק מתשמיש המזיק, וא"צ המזיק לבטל את תשמישו לצורך תשמיש הניזק.[[6]](#footnote-7)

**ולפ"ז** נראה דמה"ט הוא דמודה ר' יוסי בהיזק דגיר"ד דעל המזיק להרחיק את עצמו, ויל"פ בזה בתרי גווני, חדא, הוא כמש"כ הרמ"ה בסוגיין באות ק"ה, דהוא משום דכמאן דעביד מעשה ברשותא דחברי' דמי, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפ"י משכנים ה"ה, וע"כ בזה לא אמרינן דכשם שזה חופר בתוך שלו כך זה נוטע בתוך שלו, כיון דחשבינן דעשייתו היא בתוך של חבירו.

**ויל"פ** עוד, דהוא משום דאף שהותר להמזיק להשתמש אף שיוצא מזה היזק להניזק, מ"מ לא הותר לו לעשות מעשה היזק על חבירו, וע"כ בהיזק דגיר"ד, דבהעמדת התשמיש ה"ה עושה מעשה היזק, מודה ר' יוסי דעל המזיק להרחיק את עצמו,[[7]](#footnote-8) ועמש"נ בשיעור ז' סק"כ לפרש עוד בע"א לדעת התוס', ואכ"מ.

ח] **ובזה** מבו' טעם הא דבגרמא דגירי על המזיק להרחיק את עצמו, אף דאי"ז אדם המזיק גמור, ומאידך באשו משום חציו לדעת הרי"ד, ובנטיעת אילן, אף דהוי בכלל אדם המזיק, מ"מ על הניזק להרחיק את עצמו.

**והטעם** בזה הוא, דבגרמא דגירי, אף דאינו אדם המזיק, מ"מ כיון דבהעמדת התשמיש עצמו נכלל מעשה היזק על חבירו, הו"ל כעושה בתוך של חבירו, וגם אין לו רשות ע"ז, - ומשא"כ באשו משום חציו לדעת הרי"ד, אף דהוא אחראי על מעשה האש, מ"מ עשייתו עצמה אינה עשיית מעשה היזק על חבירו, ואין מעשה ההיזק בא מתוך ידו, - ועד"ז הוא בנטיעת אילן, דמעשה נטיעת האילן אינו מעשה היזק על חבירו, כיון דאינו מזיק במקומו, ואינו מזיק עד שיגדלו השרשים, וע"כ אף דההיזק שיהא כשיתפשטו השרשים עד הבור, נעשה על ידו, מ"מ כיון דמעשה נטיעת האילן אינה מעשה היזק על חבירו, אמרינן בזה דעל הניזק להרחיק את עצמו.

**ד**

ט] **והנה** הרמב"ן בדינא דגרמי הק', בהא דמתיר ר' יוסי ליטוע אילן סמוך לבורו של חבירו, ואף אם הלכו השרשים והזיקו א"צ לשלם, דאם הי' חייב לשלם, הי' אסור ליטוע את האילן, דמ"ט הוא פטור, הא שורו הוא והו"ל לטפויי באפייהו.

**ובפשוטו** מבו' בד' הרמב"ן, דאף דהיזק האילן לבור ל"ה גיר"ד, מ"מ כל דהוי בכלל ממונו המזיק, ה"ה חייב להרחיק, ולכאו' הוא משום דכל הא דשרי ר' יוסי, הוא רק היכא דאינו בכלל ד' אבות נזיקין, ובזה הוא דס"ל דכל דאי"ז גיר"ד על הניזק להרחיק את עצמו, אך אם הוי בכלל ד' אבות נזיקין, והוא חייב ע"ז מדין נזיקין דעלמא, ל"ב בזה לדין הרחקת נזיקין, וע"כ אף דאי"ז גיר"ד ה"ה חייב להרחיק.

**אך** באמת אי"ז מתישב, שהרי הרמב"ן גופי' לעיל מינה כתב, דכשהשרשים הולכין ומזיקין את הבור, יש לחייבו מדינא דגרמי, או אף חשיב כמזיק ממש, ואפ"ה ס"ל לר' יוסי דעל הניזק להרחיק את עצמו, ומהני זה לפטרו מתשלומין, כיון דאמרינן לניזק הרחק עצמך, ולא מיקרי מזיק וגורם, וא"כ מה לי דהוי גם בכלל ממונו המזיק, ומי עדיף חיובא דממונו המזיק מחיובא דאדם המזיק.

י] **עוד** צ"ע בזה, ממשה"ק הרמב"ן בריש הקונט' בד"ה תו איכא למידק, דהיאך שמעינן ממתניתין דמחיצת הכרם דדיינינן דינא דגרמי, הא ממונו הוא דאזיק שהגפנים שלו הם שהולכין ומתערבין עם תבואתו של חברו ואוסרין אותה, "ומאחר שעליו לגדור מפני האיסור ולא אמרינן בה על הניזק להרחיק את עצמו" אמאי לא לחייב לכו"ע, הא שורו הוא דלא טפח באפי' מאחר שהי' לו לגדור ולא גדרה, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרמב"ן, דאף אם חשבינן לה כממונו המזיק וכשורו ולא טפח באפי', מ"מ אינו חייב בתשלומין, רק משום דעליו לגדור מפני האיסור ולא אמרינן בה על הניזק להרחיק את עצמו, אך אלמלי ה"ט, הוה אמרינן בזה על הניזק להרחיק את עצמו, כיון דאי"ז גיר"ד, ול"ה מחייבינן לי' משום ממונו המזיק, וזה דלא כמו שנקט הרמב"ן הכא, דאם הוו השרשים בכלל ממונו המזיק הי' מתחייב בתשלומין, אף דאי"ז גיר"ד.

**ה**

יא] **ובפשוטו** צ"ל בזה, דהנה בעיקר הא דס"ל לר' יוסי דעל הניזק להרחיק את עצמו, ול"ד לנזיקין דעלמא, דעל המזיק לשמור שלא יזיק, ולא אמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו, כתב בברכ"ש סימן י"ג וסימן י"ד בשם הגר"ח דהוא משום דהוא עושה בתוך שלו, ובכה"ג ליכא לחיוב נזיקין, עיי"ש.

**ולפ"ז** י"ל, דזהו שהק' הרמב"ן דאם הולכין השרשים ומזיקין לבור מ"ט אינו חייב משום ממונו המזיק, אף דבלא"ה הי' לנו לחייבו על היזק זה מדין אדם המזיק, ואפ"ה מהני הא דעל הניזק להרחיק את עצמו לפטרו, - והיינו משום דדוקא אם באנו לחייבו משום אדם המזיק, אשר עיקר חיובו הוא מכח מעשה הנטיעה שעשה ברשותו, הרי דע"ז אמרינן דכיון דהוא עושה בתוך שלו, על הניזק להרחיק את עצמו, ומשא"כ אם באנו לחייבו מכח הא דהשרשים שהם ממונו הולכין ומזיקין לבור, דחיובו הוא על מעשה ממונו בתוך של חבירו, הרי דבזה הוי ככל נזיקין דעלמא דחייב, ולא אמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו.

יב] **ולפ"ז** יש לישב מש"כ הרמב"ן במחיצת הכרם, דאף אם חשבינן לה כממונו המזיק, מ"מ לא הי' לנו לחייבו בתשלומין אלא משום דעליו לגדור מפני האיסור ולא אמרינן בה על הניזק להרחיק את עצמו, אשר צ"ע ממש"כ הרמב"ן לגבי שרשים, דאם הוי בכלל ממונו המזיק, הי' חייב בהרחקה, ול"ה אמרינן בזה דעל הניזק להרחיק את עצמו, והיינו משום דהתם הוי ההיזק במה שהגפנים אוסרין את הזרעים שבתוך ד' אמות, ונמצא דמעשה ההיזק נעשה בתוך שלו, ובכה"ג ס"ל לר' יוסי דאמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו, ומשא"כ בשרשי האילן, שהולכין לתוך של חבירו ומזיקין שם, הוי ככל נזיקין דעלמא דלא אמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו.

**ו**

יג] **והנה** התוס' לקמן בסוגיא דרקתא הקשו בהא דפטר רבינא משום דזיקא הוא דקא ממטי לי', דליחייב משום אש מידי דהוי אאסו"מ שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצוי' והזיקו, וכן הק' רבינו יונה והרשב"א שם, עיי"ש, והתורי"ד שם נחלק ע"ז, עיי"ש.

**ומבו'** בדבריהם דפשיטא להו, דכל דהוי בכלל אש, ודאי דהוא צריך להרחיק וחייב בתשלומין, אף לדעת ר' יוסי, - ולכאו' צ"ע, דהרי אף באדם המזיק גמור, כל הא דמחייב ר' יוסי, הוא משום דהו"ל גיר"ד, וכל דל"ה גיר"ד ה"ה פטור אף אם הוי אדם המזיק גמור, וכמש"נ לעיל, והרי אף בההיא דפאפי יונאה, שכתבו הראשונים דהוי אדם המזיק בידים, מבו' בסוגיין דכל הא דצריך להרחיק לר' יוסי, הוא רק משום דמודה ר' יוסי בגיר"ד, והרי דבלא"ה ל"ה צריך להרחיק אף דהו"ל אדם המזיק בידים, וא"כ מה לי דרקתא הויא בכלל אש, הרי לא עדיף חיובא דאש מחיובא דאדם המזיק, דכל דאי"ז גיר"ד אמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו.

**ובפשוטו** צ"ל בזה ע"ד הנ"ל, דכל הא דפטר ר' יוסי, הוא רק כשבאנו לחייבו מדין אדם המזיק, דחיובו הוא על עשייתו בתוך שלו, ובזה הוא דאמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו, אך אם באנו לחייבו משום אש, דחיובו הוא על האש שהולכת ומזקת בתוך של חבירו, עכ"פ אם באנו לחייב משום דינא דאשו משום ממונו, הו"ל ככל הנזיקין דעלמא דחייב, ולא אמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו.

יד] **ובזה** ניחא משה"ק הנתיה"מ בסימן קנ"ה סקי"ח ע"ד התוס' שהק' גבי רקתא דהיינו אש, ומ"ט לא הקשו על כל הנזיקין שבמשנתינו דהוו מד' אבות נזיקין.

**ולפי** הנ"ל ניחא, דבכל הנזיקין שבמשנתינו, דהגפת וכו' שבתוך שלו מזיקין לכותלו של חבירו, אינו חייב אלא מדין הרחקת נזיקין, וע"כ כל הא דלר' יוסי הוא חייב להרחיק, הוא רק משום דחשבינן לה כגיר"ד, ומשא"כ ברקתא שהוא הולך בתוך של חבירו ומזיק, הו"ל ככל הנזיקין דעלמא דחייב, ול"ב בזה לדין הרחקת נזיקין אמרינן בזה דעל הניזק להרחיק את עצמו, וכ"ה בברכ"ש סימן י"ט סוסק"א, עיי"ש.

**ז**

טו] **ומקור** לעיקר הדברים, יש להביא מד' הקצוה"ח בסימן קנ"ה סק"ט, עיי"ש שכתב דנחלקו הראשונים בדין הרחקת שובך, דדעת הנימו"י דהוא משום דהו"ל בכלל שן, ודעת הרמב"ן דהוא משום דהו"ל כגיר"ד, ובמק"א נת' לדון בזה, ואכמ"ל, - וכתב הקצוה"ח דאם לא הרחיק השובך והלכו והזיקו, הרי דלדעת הנימו"י דהוו בכלל שן, ה"ה חייב לשלם, ולדעת הרמב"ן דלא הוו בכלל שן, כיון שאין קנויים לו אלא מפני דרכי שלום, תליא הדין בפלוגתת הראשונים בהזיקא דגיר"ד אם הוא חייב לשלם, דלדעת הראב"ד הוא פטור, ולדעת הרא"ש הוא חייב, דאע"ג דלא קני להו הו"ל כמעמיד בהמת חבירו על קמת חבירו דחייב משום שן אפי' בבהמה שאינו שלו, עכ"ד.

**והנה** מבו' בד' הקצוה"ח שנקט, דלדעת הנימו"י דהו"ל בכלל שן, ל"ב בזה לדין הרחקת נזיקין כלל, אלא ה"ה חייב מדין מזיק דעלמא, וע"כ ודאי דהוא חייב בתשלומין, אך לדעת הרמב"ן דאי"ז בכלל שן, אין חיובו אלא מדין הרחקת נזיקין, וע"כ תליא בהפלוגתא בהזיקא דגיר"ד אם הוא חייב לשלם.

**ואמנם** הדברים צ"ע, דכיון שנקט הקצוה"ח דאף לדעת הרמב"ן הו"ל כמעמיד בהמת חבירו על קמת חבירו, דהוא חייב משום שן, א"כ מ"ט בעינן בזה לדין הרחקת נזיקין, וע"כ אינו חייב אלא משום דחשיב כגיר"ד, וע"כ נמי לדעת הראב"ד אינו חייב בתשלומין, ומ"ש אם הוי ממונו גמור, או דאי"ז ממונו גמור אלא חשבינן לה כדידי' מדינא דמעמיד.

טז] **ונראה** בביאור ד' הקצוה"ח, דמה שנקט דלדעת הנימו"י ל"ב בזה לדין הרחקת נזיקין, הוא משום דכל הא דבעינן לדין הרחקת נזיקין, הוא רק כשהוא עושה בתוך שלו, אך ביונים שהולכין לתוך של חבירו ומזיקין, הו"ל ככל שן דעלמא דחייב, ול"ב בזה לדין הרחקת נזיקין.

**ואשר** זהו דס"ל, דכ"ז הוא אם הוי שן גמור, אך לדעת הרמב"ן דלא חשבינן להו כממונו, ובאנו לחייבו מדין מעמיד, דהוא אחראי על נזקי היונים, הרי דכיון דכל אחריותו על נזקיהם הוא מכח מעשה ההעמדה שעשה בתוך שלו, אינו מתחייב ע"ז אלא מדין הרחקת נזיקין.[[8]](#footnote-9)

**ח**

יז] **אמנם** הנה בעיקר הדברים צ"ע מסוגיית הגמ' בב"מ קי"ז א', דאמרינן התם בבית ועלי' שנפחתה המעזיבה וכשהי' העליון נוטל ידיו היו המים הולכין ומזיקין את התתחתון, דלדעת ר' יוסי התחתון מתקן את המעזיבה, ואמרינן התם דאף דמודה ר' יוסי בגיר"ד, מ"מ התם איירי דפסקי מיא והדר נפלי, דאי"ז גיר"ד, וע"כ לדעת ר' יוסי על הניזק להרחיק את עצמו.

**וקשיא** טובא, דאף דהיכא דפסקי מיא והדר נפלי, אי"ז גיר"ד, הרי מ"מ מים אלו שהולכין ומזיקין את חבירו הוו בכלל אש ההולכת ומזקת בתוך של חבירו, וא"כ מ"ט ס"ל לר' יוסי דעל התחתון הניזק להרחיק את עצמו, ומ"ש ממש"כ התוס' ודעימייהו בדין רקתא, דאם הויא בכלל אש, לא אמרינן בזה דעל הניזק להרחיק את עצמו, וכבר עמד בזה בשיעורי הגר"ש לעיל ו' ב' אות קנ"ה.[[9]](#footnote-10)

יח] **ועד"ז** קשיא בסוגיית הגמ' לעיל כ"ג א', בדין ההרחקה דמקיזי דם, משום היזק העורבים, דאמרינן התם דחיובו הוא משום דגרמא בנזיקין אסור, והראשונים שם דנו דמ"ט חשיב כגיר"ד, - ותיקשי כמשה"ק הנתיה"מ בסימן קנ"ה סקי"ח, דהדם הוי כדליל דלא אצנעי' והוציאו תרנגול של הפקר דאם הזיק בהדי דאזלי חייב משום אש, וא"כ מ"ט בעינן בזה להא דגרמא בנזיקין אסור, וגם מ"ט הוצרכו הראשונים לפרש דהו"ל כגיר"ד, הרי ל"ב לחייבו כלל על גרמתו, אלא יש לחייבו מדין אש.[[10]](#footnote-11)

**ט**

יט] **והנה** עוד צ"ע בזה בד' הרמב"ן, שכתב לישב הא דאינו חייב על היזק השרשים משום ממונו המזיק, דהוא משום דלאו גופי' דאילן קא מזיק, אלא שרשים הוא דמזקי, ושרשין ממילא קא אתו, ול"ד לשור שהזיק בצרורות, דשאני התם דכחו דשור הוא וכו', אבל הכא נולד הוא ופטור שאין שמירתן עליו ואינו כחו של אילן הנטוע וכו', עכ"ד.

**ודבריו** צ"ב, דהגם דאם באנו לחייבו מכח הא דהאילן עצמו הוי ממונו, אין לנו לחייבו, משום דלאו גופי' דאילן קא מזיק, וגם אי"ז כחו של האילן הנטוע, מ"מ מ"ט לא מחייבינן לי' מכח הא דהשרשים עצמם עד ט"ז אמה הוו ממונו, ויש לחייבו על נזקיהן.

כ] **ובדברי** יחזקאל סו"ס מ"ט כתב לישב ד' הרמב"ן, דהתורה לא חייבה בנזקין, אלא היכא שחל עליו חיוב שמירה קודם שנעשה הנזק וכבר הי' בעולם דמחויב לשמרו שלא יזיק, משא"כ כאן דקודם הנזק עדיין אין המזיק בעולם ולא חל עליו חיוב שמירה, ואחר שנולד המזיק הרי היזקו עמו ותו ל"ש חיוב שמירה לאחר הנזק, ולחייבו בשמירה מקודם שלא יבא המזיק לעולם, אי"ז מגדרי שמירת נזיקין, עכ"ד.

**ואמנם** זה ניחא רק אי נימא דכל שכבר נתפשטו השרשים בקרקע זו, ליכא תוספת היזק במה שהם קיימים בקרקע, ואף אם יקוץ עכשיו את השרשים, אי"ז מועיל כלום, דאי נימא דאיכא תוספת היזק במה שהן קיימים בקרקע, הרי דהי' לנו לחייבו משום היזק זה, דשורו הוא ולא טפח באפי', שהרי אחר שנולדו השרשים, כבר הוא חייב באחריותן, וכיון שהן מזיקין עכשיו את הקרקע, הי' לנו לחייבו להרחיקם.[[11]](#footnote-12)

**עוד** שמעתי מהגר"ש קויפמן שליט"א להעיר בזה, ממש"כ הרמב"ן לעיל י"ח א', דבנוטע אילן סמוך לאילן חבירו, יש לאסור גם משום שהשרשין מכחישין את הקרקע שאינה ראוי' כ"כ לאילנות, עיי"ש, ולפ"ז תיקשי דמ"ט לדעת ר' יוסי שרי לסמוך אילן אף סמוך לאילן חבירו, דכ"ה משמעות הדברים, ולא אסרינן משום שהשרשים מכחישין את הקרקע, דהיזק זה הם מזיקין אחר שנולדו, וכבר הוא חייב באחריותן.

**י**

כא] **ונראה** לדון בזה, דהנה בעיקר משה"ק הרמב"ן דמ"ט אינו חייב על היזק השרשים דשורו הוא ולא טפח באפי', כתב בשיעורי הגר"ח לעיל י"ח ב' לישב, דלא מצינו ממונו שהזיק אלא כשממונו בא ומזיקו ולא שייך שם כלל הרחקה, אבל כשממונו עומד וניזק וכל עיקר הספק מי ירחיק, בזה לא גרע כח המזיק, וכל מי שרוצה בההרחקה עליו להרחיק, עכ"ד, וזה ע"ד מש"כ בתורי"ד לקמן כ"ו א' בדין אש, דאם הניזק עומד שם ויש בידו להרחיק, אין בעל האש חייב.

**וי"ל** בדעת הרמב"ן, דלעולם מודה ליסוד הדברים, דא"א לחייבו מדין ממון המזיק דעלמא, כיון דשייך בזה הרחקה, ובכה"ג לא גרע כח המזיק, - ומשה"ק הרמב"ן דיתחייב משום דשורו הוא ולא טפח באפי', הוא משום הא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, דכ"ה דאם הוא עצמו עושה מעשה היזק, אמרינן דעל המזיק להרחיק את עצמו, דאינו רשאי לעשות מעשה היזק על חבירו, ה"נ אם ממונו עושה מעשה היזק, כיון שהוא אחראי על מעשה ממונו, הו"ל כגיר"ד, דעל המזיק להרחיק את עצמו, וזה כיסוד ד' הנתיה"מ בסימן קנ"ה סקכ"ב דגירי דממוני' הוי כגירי דילי'.

כב] **והך** מילתא, דהא דמחייבינן לי' בגוונא דהוי בכלל ממונו המזיק, הוא משום דעי"ז חשבינן לה כגיר"ד, הנה כ"ה משמעות ד' הריטב"א לעיל כ"ג א', דהא דמודה ר' יוסי בהיזק דיונים דהוא חייב להרחיק, הוא משום דגירי הוא ותולדה דשן ממש, ומבו' דהא דהו"ל תולדה דשן, מהני לחשבו כגיר"ד, וע"כ הוא חייב להרחיק.[[12]](#footnote-13)

**ומצינו** כן גם בשטמ"ק ב"ק כ"ג ב' בשם הר"מ מסרקסטה, דהא דמחייבינן בנזקי שן, אף דביד הניזק לשמור, הוא משום דגירי' נינהו מודה ר' יוסי בגיר"ד, עיי"ש, ומבו' דאף בשן גמור, כל הא דלא אמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו, הוא רק משום דכשבהמתו מזקת חשבינן לה כגיר"ד, ומודה בזה ר' יוסי דעל המזיק להרחיק את עצמו,[[13]](#footnote-14) וצ"ע באמת בד' הגר"ח שכתב דהיכא דהספק הוא מי ירחיק לא גרע כח המזיק, ואף אם הוי גירי דממוני' א"צ להרחיק, וא"כ מ"ט מחייבינן בנזקי שן אף כשיש ביד הניזק לשמור.

כג] **ואמנם** תיקשי לפ"ז, דמ"ט הוצרכו הראשונים לפרש בכל הנזיקין שבמשנתינו דחשיב כגיר"ד משום דהנזק הוא מיד וכו', ולכאו' אף אם אין הנזק מיד, מ"מ כיון דממונו עצמו מזיק בגירי, הו"ל כגיר"ד, וכאשר כ"כ בעה"ע באות מודעא (נג:) דהא דמודה ר' יוסי בכל הנזיקין שבמשנתינו הוא משום שממונו מזיק לממון חבירו.

**ונראה** דהטעם בזה הוא, משום דס"ל דכל הנזיקין שבמשנתינו לא חשיבי כמעשה ממונו עצמו, אלא כגרמא דממונו, וכאשר כ"ה משמעות ד' הרמב"ן בדינא דגרמי, דמדמה לה לשור שהבאיש מריחו,[[14]](#footnote-15) וע"כ אף אי"ז בכלל גירי דממונו, - והיינו דכל הא דגירי דממוני' הוי כגיר"ד, הוא רק מדינא דנזקי ממונו, שהוא אחראי על מעשה ממונו, אך כל שאי"ז בכלל דינא דנזקי ממונו, ואינו אחראי על מעשה זה דממונו, לא חשבינן לה כגיר"ד.

כד] **ועיקר** הך מילתא דכל הא דגירי דממוני' הוי כגיר"ד הוא רק משום שהוא אחראי על מעשה ממונו, מבו' כן בד' הנתיה"מ בסו"ס קנ"ה שכתב דגירי דממוני' הוי כגיר"ד, ותיקשי לדידי' דמ"ט באילן לא חשבינן לה כגיר"ד מכח הא דהשרשים הם ממונו המזיק, והנתיה"מ גופי' שם סקי"ח הביא לקו' הרמב"ן דמ"ט אינו חייב על היזק השרשים משום ממונו המזיק, ולא ניח"ל בתי' הרמב"ן, ותיקשי גם ממש"כ הראשונים דכל דאי"ז מזיק מיד לא חשיב כגיר"ד, אף דאח"כ כשהוא מזיק הו"ל גירי דממוני'.

**ובע"כ** צ"ל בזה, דהנתיה"מ לטעמי' שכתב שם סקי"ח דכל דאין המזיק יכול לשמור על ממונו, ה"ה פטור, דבביטול רשות לא חייבי' רחמנא, ומה"ט א"א לחייבו משום גירי דממונו, כיון דאינו אחראי על היזק זה דממונו, ודוקא בההיא דמחיצת הכרם שבידו לגדור ואי"ז ביטול רשות, הוא דס"ל דגירי דממונו הוי כגיר"ד.[[15]](#footnote-16)

**יא**

כה] **ולפ"ז** יש מקום לומר, דכיון דכל הא דמחייבינן לי' להרחיק אם הוי זה בכלל ממונו המזיק, הוא רק משום דהו"ל כגיר"ד, ויש בזה לדין הרחקה, - הרי י"ל דכ"ז הוא רק היכא דעיקר תשמישו הוא ממון המזיק, דומיא דיונים ודבורים, דהיונים והדבורים עצמם הם המזיקין בגירי, וחיילא עלייהו תביעת הרחקה, אך כל דהתשמיש עצמו אינו מזיק, אלא נולד ממנו דבר אחר המזיק, הרי הגם דהנולד ממנו הוא ממונו, מ"מ ליכא בזה לדין הרחקה.

**והטעם** בזה הוא, דכל דהתשמיש עצמו אינו מזיק, ולא חיילא עליו תביעת הרחקה, אף לא חיילא תביעת הרחקה על הנולד ממנו, דלעולם עיקר תביעת ההרחקה היא רק על התשמיש עצמו, וכל דליכא תביעת הרחקה על התשמיש עצמו, ליכא תביעת הרחקה על הנולד ממנו, - ויש להוסיף טעם בזה, דכל דהתשמיש עצמו אינו מזיק, ויש לו זכות עליו, הרי מכח זה יש לו זכות גם על הנולד ממנו, כיון דהוי זה בכלל תשמישו, וע"כ אף אם הו"ל ממון המזיק, א"צ להרחיק, אלא אמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו, ומשא"כ היכא דעיקר התשמיש הוא ממון המזיק, דלית לי' זכות על עיקר התשמיש, וע"כ הוא צריך להרחיקו.

כו] **ולפ"ז** ניחא הא דבאילן ובור אינו חייב על היזק השרשים, משום דהאילן עצמו אינו מזיק, ולא מחייבינן לי' מכח הא דהשרשים עצמם הוו ממונו ויש לחייבו על נזקיהם, והיינו משום דכיון דהאילן עצמו אינו מזיק, בגירי, וליכא תביעת הרחקה על גוף האילן, אף לא חיילא תביעת הרחקה על השרשים עצמם.

**ויש** לכוין הדברים במש"כ הרמב"ן לישב, דהא דאינו חייב על היזק השרשים משום דשורו הוא ולא טפח באפי', הוא משום דלאו גופי' דאילן קא מזיק, אלא שרשים הוא דמזקי, "ושרשין ממילא קא אתו, פטור אע"ג דממונו הוא", - והיינו דרק היכא דהאילן עצמו שנטע, הוי ממון המזיק, אין לו רשות לקיימו, אך כל שהאילן עצמו שנטע אינו ממון המזיק, כיון שאין ההיזק ע"י גוף האילן, וגם אי"ז כחו של האילן, ויש לו רשות לקיימו, הרי דמכח זה יש לו רשות גם על כל הנולד ממנו, אף דהוי ממונו המזיק.

**יא**

כז] **ובזה** נבא לישב ד' הרמב"ן בדין מחיצת הכרם, דמבו' בדבריו דאף אם הוי חשבינן לה כממונו המזיק, מ"מ מן הדין אמרינן בזה דעל הניזק להרחיק את עצמו, ובהקדם, דהנה הרמב"ן בדינא דגרמי שם כתב, ז"ל, הא ממונו הוא דאזיק שהגפנים שלו הם "שהולכין ומתערבין" עם תבואתו של חברו ואוסרין אותה וכו', עכ"ל, וצ"ב במש"כ שהגפנים הולכין ומתערבין, הרי הא דנאסרת התבואה, אי"ז כלל מכח שהגפנים הולכין, אלא מכח שהיא בתוך ד' אמות דהכרם.

**וביותר** צ"ע במש"כ הרמב"ן שם בהמש"ד, ז"ל, וכן במחיצת הכרם שנפרצה שבשעה שנתיאש ממנה גרם לזה נזק "שהרי הגפנים גדלין והולכין ומתערבין", עכ"ל, וצע"ג, שהרי האיסור אינו תלוי כלל במה שהגפנים גדלים והולכין ומתערבין, דאף אם לא יגדלו הגפנים כלל, מ"מ כיון שהתבואה הוסיפה מאתים כשהיא בתוך ד' אמות דהכרם, ה"ה אסורה משום כלאים, - ועד"ז צ"ע גם במש"כ הרמב"ן שם בהמש"ד, ז"ל, ואי קשיא לך גבי מחיצת הכרם שנפרצה לימא לי' אי בעית קוץ ועליך להרחיק עצמך, דהא בתר שנפרצה "גדלי ענפים ומתערבי ואסרי", עכ"ל.

כח] **ולכאו'** מוכח מד' הרמב"ן, דמפרש דלא איירי התם כלל בשהתבואה היא תוך ד' אמות של הגפנים, אלא איירי דהיא חוץ לד' אמות, והא דנאסרת התבואה באיסור כלאים, הוא משום דענפי הגפנים גדלים והם הולכין מעל התבואה, והוי כמסכך גפן ע"ג התבואה דנאסרת התבואה אף שהיא רחוקה ד' אמות מעיקר הגפן, וזהו שכתב הרמב"ן דהענפים גדלים והולכין ומתערבין, ומכח זה נאסרת התבואה,[[16]](#footnote-17) אך צ"ע מד' הרמב"ן לעיל י"ט ב' שנראה בדבריו לא כן, עייש"ה.

**וכן** נ' להדיא בד' הרמ"ה לעיל ב' א' שכתב, ז"ל, אומרים לו לבעל הכרם גדור כדי שלא יסכך גפנו על תבואת חבירו, עכ"ל, ומשמע דאיירי בשיש ביניהם ד' אמות, והא דצריך לגדור, הוא משום דבלא זה יסכך גפנו על תבואת חבירו ותיאסר.

כט] **ולפ"ז** נראה, דמה"ט הוא שכתב הרמב"ן, דאף אם יש לחייב במחיצת הכרם משום ממונו המזיק, מ"מ מן הדין אמרינן בזה דעל הניזק להרחיק את עצמו, ורק משום דעליו לגדור מפני האיסור, הוא דלא אמרינן בזה דעל הניזק להרחיק את עצמו, דכיון דהגפן עצמו אינו מזיק בגירי, דדמי להיזק השרשים, דלא חשיב דהאילן עצמו מזיק משום דהוא נולד ואי"ז כחו של האילן, ולא חיילא תביעת הרחקה על הגפן עצמו, אף לא חייילא תביעת הרחקה על הענפים המתערבים, ואמרינן בזה דעל הניזק להרחיק את עצמו.[[17]](#footnote-18)

**יב**

ל] **ובביאור** מה שהקשו הראשונים בההיא דרקתא דיהא חייב משום אש, נראה דהוא משום דהתם הרקתא עצמה בשעת יציאתה הויא חץ המזיק ע"י הרוח, וע"כ אף דאי"ז גירי דילי' ממש, כיון דזיקא הוא דממטי לי' ואי"ז כחו, ולא העמיד הוא ממש את החץ, מ"מ כיון דמדין אש הוא אחראי על הליכת הרקתא ע"י הרוח, חשבינן לה כגירי "דילי'", וזהו שהק' הראשונים, דמ"ט א"צ להרחיק.[[18]](#footnote-19)

**ולפ"ז** אין מקור מדבריהם דבכל גירי דממוני' הוא צריך להרחיק, דברקתא גרע טפי, דהחץ קיים מיד בשעת עשייתו, וכל הא דפטרינן לי' הוא משום דאי"ז גירי "דילי'", וע"ז הוא דמהני הא דהוא חייב ע"ז משום אש, ומכח זה יש לחשבו כגירי דילי', ודו"ק.

לא] **ולפ"ז** מתישב היטב הא דבפסקי מיא והדר נפלי, אמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו, אף דהו"ל בכלל אש, והיינו משום דדוקא ברקתא דבשעת עשייתו הויא חץ המזיק, ואך שבאנו לדון דאי"ז חץ דילי', הרי דע"ז מהני הא דהוי בכלל אש לחשבו כחץ דילי', אך בההיא דהתם, דהוא מביא את המים בידו, ואפ"ה לא חשבינן לה כגירי, משום דהמים פסקי והדר נפלי, הרי דל"מ מידי הא דהוו בכלל אש, - וגם ל"ד למש"כ הרמב"ן לדון לחייב באילן משום דהשרשים הם ממונו, דהתם הוא משום דמכח זה חיילא תביעת הרחקה על עיקר תשמישו, אך בההיא דפסקי מיא הרי ליכא תביעת הרחקה על עיקר תשמישו, שהרי המים הנופלים מידו אינם מזיקין בגירי, דכ"ה דלא חשבינן לה כגירי דילי', משום דהו"ל כח שני, אף אי"ז גירי דהמים עצמם, וכל דליכא תביעת הרחקה על עיקר תשמישו, אף לא חיילא תביעת הרחקה על המים ההולכים ונופלין לתוך בית חבירו, אלא אמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו.

**ועד"ז** הוא בההיא דמקיזי דם, דאף דהדם הוי כדליל דלא אצנעי', מ"מ לא מצינו לחייבו מדין אש, שהרי התם הם מביאים את הדם שם בידם ואפ"ה ל"ה גירי, וא"כ ל"מ מידי הא דהוי בכלל אש, - וגם ל"ד לד' הרמב"ן בשרשים, דשאני בההיא דמזיקי דם דהדם עצמו במקום הקזתו, אינו מזיק בגירי, וע"כ אף דכשהעורבים מוליכין את הדם על הפירות הו"ל בכלל אש, מ"מ ליכא ע"ז תביעת הרחקה, - וע"כ כל הא דאיכא בזה דין הרחקה, הוא רק משום דגרמא בנזיקין אסור, ומשום דהו"ל כגיר"ד.

1. ואמנם יש מקום לומר, דגם גרמא בנזיקין הוי בכלל אדם המזיק, וע"כ הוא צריך להרחיק, - אך לפ"ז, הרי דמהא דא"צ להרחיק אלא משום החשש שהנמי' יתבא ארישא וקפצה, ובלא"ה ל"ה צריך להרחיק, אף דהו"ל גרמא בנזיקין, מבו' דלא בכל אדם המזיק אמרינן דעל המזיק להרחיק את עצמו, - ושמא יש מקום לומר דאף דבכל גוונא הוי בכלל גרמא בנזקין, מ"מ כל הא דבגרמא בנזקין הוי כאדם המזיק גמור, ואמרינן בזה דאדם מועד לעולם, הוא רק כשההיזק הוא מתוך ידיו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך יש מקום לפרש, דמה שדן הרמב"ן לחייבו בתשלומין לדעת רבנן, אי"ז מדין אדם המזיק וגרמי, אלא מדין ממון המזיק, וזהו שהביא שם משור שהבאיש מריחו דפטור, - אך מל' הרמב"ן דלאו גירי דבעל שור נינהו, משמע דמה שדן לחייבו הוא מדין אדם המזיק וגרמי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. וגם לדעת הרשב"א דל"מ קדימה בנזיקין דגירי, הרי מ"מ ברפת בקר קודמת לאוצר מותר, אף דהוי גירי המתחדש, משום דדירה שאני, והרי דאיכא גוונא דמהני קדימה אף בגירי המתחדש. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם יש מקום לומר, דאף אם נימא דבגיר"ד הוא צריך להרחיק מכח דין מזיק דעלמא, ול"ב בזה כלל לדין הרחקת נזיקין, מ"מ כל שסמך בהיתר, ה"ז מועיל שיהא לו זכות בתוך של חבירו, וממילא דליכא בזה תביעת נזיקין, וזה ע"ד מש"נ בשיעור י"ב סק"ט בהערה לדון לדעת הרמ"ה, דאף דס"ל דבהיזק דלאו גיר"ד דלר' יוסי על הניזק להרחיק את עצמו, הוא חייב בתשלומין, מ"מ כל שסמך בהיתר אינו חייב בתשלומין, ועיי"ש מש"נ עד"ז מד' הקצוה"ח בדין הרחקת יונים ודבורים, דאף אם הוו בכלל שן, מ"מ כל שסמך בהיתר, ה"ה פטור, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וע"כ עמדו דמ"ט בבור צריך השני להרחיק, עיי"ש בדבריהם, - וגם התוס' שם שכתבו דהיכא דמזיק בידים לכותל בורו של ראשון, ה"ה צריך להרחיק, מבו' בד' הגרע"א לעיל כ"ב א' דהיינו רק בחפירת בור דהוי היזק בידים ממש, אך בשאר הנזיקין שבמשנתינו, אף דחשבינן להו כגיר"ד, מ"מ א"צ השני להרחיק. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובזה נת' מה שמצינו כמה גווני דמודה ר' יוסי דעל המזיק להרחיק את עצמו אף בהיזק דלאו גיר"ד, והם: **א** מש"כ בפסקי רי"ד לעיל כ"ג א' דכל שהוא עושה ברה"ר, מודה ר' יוסי דעל המזיק להרחיק את עצמו. **ב** מש"כ הש"ך בנקוה"כ סימן שע"א לט"ז סקי"א, דכל שאין להמזיק הפסד כלל בהרחקת ההיזק ה"ה חייב להרחיק אף כשאי"ז גיר"ד. **ג** מש"כ בהגמי"י פ"י משכנים בשם ריצב"א, דכל הא דלר' יוסי על הניזק להרחיק את עצמו, הוא רק בדברים שהן עיקר יישוב או דירה או תשמיש, שאין לו למזיק להניח ישובו או דירתו או תשמישו, אבל אם ל"ה מעשה של מזיק עיקר יישוב, אפי' ר' יוסי מודה דעל המזיק להרחיק עצמו. **ד** מש"כ בתשו' הרא"ש כלל ק"ח סימן י' דאם נפיש הזיקא וגם תשמיש הניזק קבוע וא"א לו לסלק את עצמו, מודה ר' יוסי דעל המזיק להרחיק את עצמו. **ה** מש"כ הראב"ן בתשו' סימן א' דבהזיקא דרבים מודה ר' יוסי דעל המזיק להרחיק את עצמו, אף דאי"ז גיר"ד. **ו** מש"כ הרמב"ן בדינא דגרמי, בד"ה תו איכא למידק, דכל היכא דמשום האיסור מוטל עליו לגדור, תו יש עליו חיוב גם משום דין נזיקין, ולא אמרינן בזה על הניזק להרחיק את עצמו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. והוצרכנו לטעם זה, משום דטעמא קמא דחשיב כעושה בתוך של חבירו, לכאו' הוא ניחא רק להרמ"ה לטעמי', שכתב בכ"ד בפירקין דגיר"ד היינו דההיזק הולך מיד כחץ ואינו מתעכב עד שבא לניזק, וע"כ חשבינן לה כעושה בתוך של חבירו, אך לדעת ש"ר דסגי במה שהדבר שסומך הוא דבר המזיק, אף שאינו הולך מיד ומזיק, לכאו' אין לנו לחשבו כעושה בתוך של חבירו, ובע"כ לפרש טעם הא דמודה ר' יוסי בגיר"ד בע"א, ויש לדחות.

   עוד יש להעיר בזה, ממש"כ הנימו"י לעיל כ"ב ב' דדין הרחקת אילן מן העיר, הוא משום דבמקומו הוא מזיק וחשיב כגיר"ד, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ן שם דבנטע אילן חשיב כגיר"ד, ובזה לכאו' לא שייך כלל לחשבו כעושה בתוך של חבירו, שהרי אין נכנס כלום לתוך של חבירו, אלא האילן ממקומו מונע את נוי העיר. [↑](#footnote-ref-8)
8. ונתחדש לפ"ז, דאף דמכח מה שהעמיד את היונים, באנו לחייבו על מה שהם הולכין ומזיקין בתוך של חבירו, מ"מ כיון דאחריותו על נזקיהן הויא מכח מה שהעמידן בתוך שלו, בעינן בזה לדין הרחקת נזיקין, - וצ"ע אם זה מתישב עם מש"נ במשה"ק התוס' בסוגיא דרקתא שיהא חייב משום אש, הוא משום דהאש הולכת ומזקת בתוך של חבירו, ולפי הנ"ל הרי כיון דכל אחריותו על האש, הוא מכח מעשה ההבערה שעשה בתוך שלו, לא הי' לנו לחייבו, וי"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה אמנם לדעת רבים מקמאי שפירשו התם, דמיא מיתם תיימי והדר אזלי, שהמים נבלעין במעזיבה ואח"כ יוצאין ומזיקין, י"ל דפנים חדשות באו לכאן, ואי"ז בכלל אש, אך קשיא לדעת רש"י שם שפירש דאין המים נבלעין במעזיבה, אלא הולכין למקום אחר ונופלין, וכן פירש הנימו"י לעיל בפירקין, ותיקשי דמ"ט אינו חייב מדין אש.

   ובאמת דגם לדעת ש"ר קשיא, שהרי מבו' בגמ' שם, דאף היכא דלא תמו מיא, כל הא דחייב להרחיק אף לר' יוסי, הוא רק מכח דינא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, ותיקשי, דאם לא תמו מיא, הרי ודאי דהו"ל בכלל אש, וא"כ מה בעינן בזה להא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, הרי הו"ל ככל אש דעלמא דחייב עלי'. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואמנם כל קו' זו היא אם נפרש דההיזק התם הי' ע"י הדם שמטנף את הפירות, אך אי נימא דההיזק הוא ע"י העורבים עצמן, ניחא, ונחלקו בזה הראשונים לעיל שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-11)
11. והנה אמנם יש מקום לומר, דאף אם איכא תוספת היזק במה שהשרשים קיימין בקרקע, מ"מ היזק זה שהם מזיקין במקומם, הול כבור, וה"ז פטור על הכלים, - אך אי"ז מתישב, דאכתי תיקשי לשמואל דס"ל דבור דממונו חייב על הכלים, וגם תיקשי לדעת הסוברים דאף דבור פטור על הכלים, מ"מ איכא בזה איסור מזיק, ואמנם הרמב"ן לא הק' מכח האיסור מזיק, אלא מכח הא דהוא חייב בתשלומין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. ולפ"ז יש מקום לפרש, דמש"כ הרמב"ן לעיל י"ח ב' והרשב"א לקמן כ"ו א', דמודה ר' יוסי דמרחיקין את השובך מן העיר משום דהו"ל גיר"ד, היינו משום דהו"ל בכלל שן, וע"כ הוא דחשיב כגיר"ד, ואף שכתב הרמב"ן במלחמות לעיל י"ח ב' דמדינא אי"ז בכלל שן, מ"מ י"ל דלענין דין הרחקה החשיבוהו כשן, וכמש"כ כן הר"ן לעיל כ"ב ב'. [↑](#footnote-ref-13)
13. והנה הראב"ן בב"ק שם כתב, דכשהניזק יכול לשמור עצמו, אין המזיק חייב על נזקי שן, משום דקי"ל כר' יוסי דעל הניזק להרחיק את עצמו, ומבו' בדבריו כמש"נ, דאף היכא דהוי בכלל ממונו המזיק, מצינו למימר דעל הניזק להרחיק את עצמו ולפטרו, ולא ס"ל למש"כ ש"ר דכל דהוי בכלל ממונו המזיק, אף חשיב כגיר"ד. [↑](#footnote-ref-14)
14. ומה"ט מבו' בדבריו דאף אחר שהוא חייב בהרחקה, מ"מ אינו חייב בתשלומין, אלא מדינא דגרמי או מדין אדם המזיק בידים, ולא מחייבינן לי' מדין ממונו המזיק, - אף דבמחיצת הכרם מבו' בדבריו, דאחר שהוא חייב בהרחקה, יש לחייבו בתשלומין מדין ממונו המזיק. [↑](#footnote-ref-15)
15. וצ"ל דאף דאינו חייב בההיא דמחיצת הכרם, משום ממונו המזיק, וכמש"כ הרמב"ן בדינא דגרמי, מ"מ מהני הא דהוי זה גירי דממונו לחייבו לגדור, ול"ד לאידך גווני דאם אי"ז בכלל ממונו המזיק, אף לא חשבינן לה כגיר"ד, - והעירוני לפרש בזה, דהוא משום דהא דאינו חייב ע"ז משום ממונו המזיק, הוא משום דההיזק נעשה בצירוף הניחותא דילי', ונמצא דלעולם הוא אחראי על מעשה זה דממונו, ואך דלא סגי בזה לחייבו בתשלומין, וע"כ שפיר מהני זה לחייבו בהרחקה. [↑](#footnote-ref-16)
16. ובזה מתפרש היטב משה"ק הרמב"ן דיש לחייבו משום דשורו הוא ולא טפח באפי', והק' הגדול ממינסק דהיזק הגפן שהוא מזיק ממקומו, הו"ל כבור ופטור על הכלים, ולמש"נ ניחא, דהרי אין הגפן מזיק ממקומו, אלא ע"י שהוא משלח ענפיו והן הולכין ואוסרין את התבואה, וע"כ חשיב שפיר כשור, ואף דאין התבואה נאסרת אלא כשהוסיף מאתים, מ"מ חשבינן לה כשור, וכמש"כ הרמב"ן בדינא דגרמי שם דעיקר ההיזק הוא בהתערובת עצמה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-17)
17. והך מילתא דגם בההיא דמחיצת הכרם, שייך טעמא דהרמב"ן בשרשים, דהענפים הגדלים הם נולד וכו', כ"ה בברכ"ש סימן י"ט סק"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
18. וצריך להוסיף בזה, דאף למ"ד דאשו משום ממונו, חשבינן להאש עצמה כחץ שלוח, והא דאינו חייב משום חציו, הוא משום דחץ זה לא אזיל מכחו, וכמבו' כן בסוגיית הגמ' בב"ק כ"ב א', וכיון דהאש עצמה חשובה כחץ, ע"כ כל שהוא אחראי עלי' מדין אש, הו"ל כגיר"ד. [↑](#footnote-ref-19)