כיסוי של חש_ו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / כיסוי הדם

חולין פו. כיסוי של חש"ו

א. מתני' חש"ו ששחטו ואחרים רואין אותן חייב לכסות, ופירש"י שהאחרים הרואין אותן חייבים לכסות כדתנן פז. שאם אין השוחט מכסה כל אדם חייב לכסות.

הק' רעק"א לקמן פז. למה איצטריך לתנא לאשמועינן במתני' התם שאם שחט ולא כיסה חייב אחר לכסות הרי כבר מוכח כן ממתני' פו. דחש"ו השוחט חייב לכסות וע"כ קאי על האחר הרואה אותו שהחש"ו עצמו אין לו שום חיוב, וכמו שפירש"י דקאי אאחרים הרואין.

וראיתי שיש מתרצים שיש מקום לומר דקאי על החש"ו עצמו לאחר שיגדיל חייב לכסות.

[אלא שגם לפי"ז יש לדון בדעת רעק"א דלא ניח"ל בתי' זה דס"ל דכל שהשוחט היה חש"ו בשעת השחיטה הרי אף שאח"כ הגדיל אין לו דין כיסוי מטעם השוחט עצמו שהרי בשעת השחיטה היה קטן ולא חל בו החיוב כיסוי של חש"ו, ורק יש לו חיוב הכללי של כל ישראל, ואכתי תיקשי קו' רעק"א דשפיר שמעינן ממתני' הדין דכל אדם חייב בכיסוי].

אבל עיקר התי' אינו נכון כלל שהרי במתני' קתני שכל החיוב הוא רק אם אחרים רואין אותן, ואי קאי על החש"ו עצמו אחר שהגדיל הרי אם זוכר ששחט כדין וודאי מחוייב לשחוט ואי"צ שאחר יראהו כלל.

וביישוב קו' רעק"א י"ל עפי"ד הט"ז כח-ח שהעיר על מש"כ הטור שאם לא כיסה השוחט חייב כל אדם לכסות שמצות כיסו היא כשאר מ"ע שכל ישראל חייבים בה אלא שהשוחט קודם לכל אדם, לפיכך אם קדם אחר וזכה בה משלם י' זהובים.

והעיר הט"ז למה הוצרך הטור לומר סברא הא ילפינן מקרא דכל אדם חייב בה, וגם מהו ענין לפיכך משלם י' זהובים לדין זה.

וכתב דס"ד לומר דחיוב של כל אדם הוא רק באופן שהשוחט אינו כאן אז חוזר החיוב לכלל ישראל, אבל אם הוא לפנינו ואינו רוצה לשחוט הרי כל החיוב מוטל עליו ואין שאר ישראל חייבים.

ואם היה הדין כן לא היה חיוב י' זהובים לנוטל ממנו הכיסוי שהרי המכסה אינו מקיים המצוה כלל רק מונע השוחט מלעשות את המצוה [וס"ל להט"ז דכה"ג אין חיוב י' זהובים רק אם נטל המצוה לעצמו[[1]](#footnote-1)], וע"ז כתב הטור דאף בכה"ג יש החיוב על כלל ישראל וממילא יש כאן דין חוטף מצוה.

ולפי"ז י"ל דהיינו דקמ"ל מתני' פז. דאי ממתני' פו. ס"ד דדוקא בחש"ו שהוא כמאן דליתא הרי המצוה מוטלת על כל הרואה אבל בפיקח [והוא נמצא שם, או אפי' בלא שנמצא שם] ס"ד שהחיוב מוטל רק עליו ולא על שאר העם וקמ"ל דמחייב, ואכתי דוחק הוא.

ב. ולדינא בשחיטת חש"ו, עיין בתפא"י שאם הם שוחטין שפיר יש לתת להם לכסות ואי"צ הגדול לכסות שהרי המצוה מתקיימת גם בהם.

וע"ע במאירי שחש"ו שעושה כיסוי פקעה המצוה ואף אם חזר ונתגלה אין חוזר החיוב כיסוי, ולא דמי לכיסהו הרוח שאם נתגלה חייב לכסותו וכנראה יסוד החילוק דחש"ו שייך בחפצא דמצוה אף שאינו מצוה בפועל וכידוע [ועצ"ב קצת לשון המאירי דפקעה המצוה ולא כתב שנתקיימה המצוה].

וע"ע ביד יהודה כח-ה הביא כן מהבשמים ראש-יח כד' המאירי וכן מהר"י מלוניל, ומסיק דוודאי אם החש"ו מכסה נתקיימה המצוה, אבל לכתחילה אין לתת להם לכסות ואף אם שחטו בעצמם אין לתת להם לכסות רק האחרים יכסו לכתחילה ודלא כהתפא"י.

והנה שמענו מכ"ז דחש"ו יש לו מצות כיסוי, אלא שלכתחילה דעת היד יהודה שאין נותנים לו.

ויל"ע היאך הדין אם הגדיל החש"ו אם יש לו חיוב כיסוי מטעם השוחט עצמו או משום כל ישראל, שהרי נתבאר במקו"א דיסוד הקדימה של השוחט הוא משום שמקיים בו את גמר השחיטה מלבד ענין כיסוי עצמו, וא"כ אם היה חש"ו בשעת השחיטה לא חל בו המצוה של כיסוי מטם גמר השחיטה ואין חיובו אלא מטעם כיסוי דכל ישראל לחוד, ואינו מוכרח.

אבל לפמש"כ מהיד יהודה ותפא"י הרי מבואר דאף בקטנותו יש בו מצות כיסוי ויכול לקיים המצוה לגמרי ויש לו קדימה על כל אדם אף הקטנותו לדעת התפא"י ולדעת היד יהודה לא נותנים לו לכתחילה משום שאינו חייב במצוה בפועל, אבל אחר שהגדיל יתכן שלכו"ע אף לשיטת היד יהודה הרי הוא קודם לכל אדם.

1. וכן מסיק באחיעזר ח"ג עג-ד, ודלא כהשואל שם שהוא החשק שלמה שדעתו דבכל ענין קונסים אותו בי' זהובים.

   וסברת הט"ז בפשוטו דלא חייבו י' זהובים אלא בגזל של מצוה ולא במזיק.

   אבל עיין בלשון הר"מ פ"ז חובל הי"ד, ז"ל:"וכן הורו שכל המונע הבעלים מלעשות מצות עשה שהן ראויין לעשותה וקדם אחר ועשאה משלם לבעלים עשרה זהובים", משמע קצת דאף שמנע את הבעלים ואדם אחר קיים ג"כ חייב, ולפי המבואר הרי לא חייבו להט"ז את המזיק אלא אם הוא עצמו חטפה, ואולי גם הט"ז מודה דאף במזיק חייבו אבל דוקא בכה"ג שאחר קיים את המצוה, אבל אם נתבטלה המצוה ואף אדם לא קיימה לא קנסוהו. [↑](#footnote-ref-1)