מ_מ - עדות שאי אתה יכול להזימה
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב יהודה אלבוים

בס''ד

בענין עדות שאי אתה יכול להזימה

כתבו התוס' 'איך יעשה על פיהם ב"ג דהכי הוא האמת' הצל"ח והערוך לנר פירושו דכוונת התוס' דהם נאמנים לעשותו בן גרושה, ואין נחשב לעדות שאי אתה יכול להזימה, דאל''כ מדוע לוקין הא לא הרשיעו צדיק, וכן כתב הנמוק''י דמוכח ממתני' דנאמנים.

כתבו התוס' 'והא מוכח בגמרא דכאשר זמם לא נכתב לגבי עדות דבן גרושה' וצ''ב הרי כך כתוב בגמ', ומדוע כתבו תוס' דכך מוכח בגמ' - נראה בתוס' דהיה מקום לומר דכאשר זמם כתוב בכל מקום, אלא רק א''א לקיים כאשר זמם, וב''ד אנוסין מלעונשו, ועל זה כתבו תוס' דמוכח שלא נאמר כאשר זמם בעדות דבן גרושה, וצ''ב מהיכן הוכיחו תוס' כן -.

נראה בדברי התוס' שכתבו 'כיון דלוקין **הוי כאשר זמם והוי** שפיר אתה יכול להזימה' דמלקות דוהצדיקו עומדים במקום כאשר זמם, וצ''ע מהמשך דברי התוס' שהקשו מסנהדרין דף מ''א א' גבי עדי נערה המאורסה וכו', ושם הרי א''א להלקותן על מה שזממו להרוג, דהרי לא זממו להרוג - עי' רעק''א בשו''ת סי' קע''ו דהיכא שאין מגיע להם כאשר זמם א''צ יכול להזימה, ואולי הכוונה דרק כשיש זממה בעינן יכול להזימה, וא''כ י''ל שרק על הצד שזממו הקשו התוס', ועי' או"ש פ"כ מעדות ה"ח שהקשה על דברי התוס', דלכא' א"א להלקותם, דשמא כן זממו לחייבה מיתה ועונשם במיתה ולא במלקות -.

עי' שו''ת רעק''א סי' קע''ו דכתב דלדברי התוס' אף בעדות שהוא תמיד כאשר עשה הו''ל יכול להזימה משום מלקות דוהצדיקו, ולכא' מוכח בדבריו שא''צ שהמלקות יהיו במקום הכאשר זמם בכדי שיחשב יכול להזימה - ויש לדחות דבכאשר עשה אין שייך עונש של כאשר זמם, אך לא חסר במחייב של כאשר זמם עי' חרח''ה פ''כ מהלכ' עדות -.

בסנהדרין 'יכולים לומר לאסרה על בעלה באנו' עי' חרח''ה פכ''א מהלכ' עדות שכתב 'הרי דאע"ג דעדותן היתה עדות גמורה לחייבה גם מיתה, מ"מ העדים פטורין משום דלא כונו לחיוב מיתה, והיינו משום דכתיב בקרא כאשר זמם לעשות וגו', ועי' תוס' ותוס' הרא"ש סנהדרין ט' ב', דהיינו רק משום שהם סבורים שלא תתחייב מיתה ע"פ עדותם, אך אם הן יודעין שתתחייב מיתה, ל"מ למימר דאי"ז בכלל זממתם, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם מ"א א', וכ"נ מסוגיית הגמ' בב"ק כ"ד ב', ובד' הראשונים לקמן ג' א', אך בד' רש"י בסנהדרין מ"א א' נראה להדיא לא כן, וכ"נ בד' הר"ן שם פ"ו א'.

נראה בדברי התוס' שנח' ב' התי' בתרתי, האם נחשב יכול להזימה ע''י מלקות, והאם צריך יכול להזימה, ויש לדון אם ב' המח' תלויות זה בזה - י''ל דלתי' הראשון נאמר בכל מקום כאשר זמם, ולכן צריך יכול להזימה, משא''כ לתי' השני נראה בתוס' שלא נאמר כאשר זמם בכה''ג, ולא רק שא''א לעשות כאשר זמם, וכיון שלא נאמר כאשר זמם אין דין יכול להזימה, משא''כ לתי' הראשון נאמר כאשר זמם גם כאן, אלא שא''א לעשות כאשר זמם, ויתיישב לשון התוס' שכתבו דמוכח וכו', דהיינו שמוכח שלא נאמר כאשר זמם בכה''ג -.

עי' מנ''ח מצוה ד' שהביא כמה אופנים שא''א להזימה ותלאן בב' תי' התוס', ועי''ש ובצל''ח בסוגיין ובנובי"ק אהע"ז סימן ע"ב שכתבו נ''מ בעדות בן גרושה באמרו א''י בחקירות

יש לדון האם לתי' השני בתוס' אין כלל דין עדות שאתה יכול להזימה בעדות בן גרושה, או רק אין דין שיענישוהו בכאשר זמם, אך צריך שיהיה אפשר לבטל את עדותו ע''י הזמה, ונ''מ בדברי המנ''ח והצל''ח הנ''ל באומר א''י בחקירות, עי' בענין זה בבית הלוי ח"ג סימן ו' ועי' בשיעורי הגר"ש שהאריך בזה.

עי' רמב''ן דהקשה מדוע עדות על טריפה הו''ל עדות שאי אתה יכול להזימה, הא במלקות סגי לדין יכול להזימה, ותי' שאף פטורים ממלקות דהא גברא קטילא בעי למיקטל, וצ''ע וכי לא עברו על לא תענה וגו', וכי אינו נחשב הרשעת צדיק.

א. כתב הרמב''ם פ''כ מהלכ' עדות ה''ח 'עדים שהעידו על אחד והרשיעוהו רשע שאין בו לא מלקות ולא מיתה ולא חיוב ממון ואחר כך הוזמו, הרי אלו לוקין אף על פי שלא זממו להלקות זה ולא לחייבו ממון, כיצד העידו על כהן שהוא חלל וכו', נראה קצת ברמב''ם שאין דין כאשר זמם כשלא באו לחייבו ממון או מלקות או מיתה, ואין דרשת לו ולא לזרעו אלא גילוי שאין כלל מחייב של כאשר זמם כשלא באו לחייבו ממון מיתה או מלקות.

ב. ואולי זהו כוונת התוס' בתי' השני 'והא מוכח בגמרא דכאשר זמם לא נכתב לגבי עדות דבן גרושה ולא קאי כלל עליה בשום צד שבעולם' דאין הפירוש שא''א לקיים בהם כאשר זמם, אלא ילפינן שאין כלל חיוב של כאשר זמם בכה''ג, ולא רק שאין חיוב אלא אין מחייב של כאשר זמם כשלא באו לחייבם ממון או מיתה או מלקות, וכל שאין מחייב של כאשר זמם א''צ יכול להזימה - והיה מקום לומר שיש סיבת חיוב, אלא שלא נאמר עליהם כאשר זמם משום שכיון שלא שייך בהם כאשר זמם לא נאמר עליהם כאשר זמם, ובזה די שא''צ יכול להזימה, אך על פי הרמב''ם אולי י''ל שרק במקום שאין מחייב של כאשר זמם א''צ כאשר זמם - וכמוש''כ רעק''א בשו''ת סי' קע''ו דבעדות הכחשה על חיוב מיתה ובעדות החודש שאין זממה ואין לאו דלא תענה א''צ יכול להזימה.

ג. כתבו התוס' ב''ק דף פ''ח א' 'זוממי עבד לא יהרוגו וכיון דהם לא יהרוגו גם העבד לא יהרג דה"ל עדות שאין אתה יכול להזימה' והקשו הנוב''י אה''ע סי' ע''ד והערוך לנר בסוגיין והנצי''ב בב''ק שם על תי' השני של תוס' דהיכא שמיעטה התורה שאין חיוב כאשר זמם א''צ יכול להזימה, וכאן הרי התמעט עבד שאינו בכלל אחיך מחיוב כאשר זמם, ועל פי הנ''ל לכא' י''ל דרק היכא שלא באו לחייב ממון או מלקות או מיתה שאין מחייב של כאשר זמם א''צ יכול להזימה, אך בעבד היה שייך חיוב הזמה, וגם בזה צריך יכול להזימה, עי''ש כעין זה בנוב''י שם.

ד. עי' נוב''י אה''ע סי' פ''ח שהקשה 'עדים שבאו להעיד פלוני גירש אשתו והוזמו מה דין הזמה שייך בהו אם שיגרשו הם נשיהם הא בעינן לו ולא לאשתו כמו שאמרו בעדים דב"ג ממש בריש מכות וא"כ גם בזה לא קאי עליה כלל כאשר זמם וא"כ למה נצטרך בעדי גט עדות שאתה יכול להזימה'.

ה. נוב''י אה''ע סי' מ''ו 'דבעדות אשה דכאן אפילו מלקות אינם חייבים דמלקות דעדים זוממין אינו משום לא תענה דהוי לאו שאין בו מעשה אלא משום דוהצדיקו את הצדיק והרשיעו את הרשע כמבואר בריש מכות דף ב' ע"ב ובעינן עדים שהרשיעו את הצדיק כמו ב"ג או ב"ח שרצו להרשיע את הצדיק ולעשותו חלל או לחייבו גלות. אבל זו העידו שמת בעלה איזה חיוב רצו לחייבה א"ו דבעדות עגונה לא בעינן עדות שאתה יכול להזימה'.

ברעק''א שו''ת סי' קע''ו מבואר דכשלא זמם א''צ יכול להזימה.

יש שכתבו שכשאין דין כאשר זמם, א''צ יכול להזימה, ובבן גרושה לתי' א' בתוס' יש דין כאשר זמם, אלא שא''א לעשות כאשר זמם, ולפי''ז היכא דאיגלאי דהיו פסולין אין דין שיהיה יכול להזימה, ויישבו בזה הא דיש להקשות אמאי כל לא יפטר כל מחוייב מיתה או מקלות או ממון ע''י שיאמר שהעדים פסולים, ועי''ז אם יוזמו לא יוכלו לעשות להם כאשר זמם משום שיש הודאת בע''ד שאינם חייבים בכאשר זמם כי פסולים הם - ואכתי יש להקשות דכיון שאינו נאמן לפוסלם, א''כ אולי הם כשרים ורק א''א לעשות בהם כאשר זמם מספק, וא''כ על הצד שהם כשרים א''א לקבלם, והרי רק על הצד שהם כשרים מהני עדותן ודו''ק.

א. עי' תוס' בב''ק דף פ''ח א' ד''ה זוממי עבד, ולכא' א''א לומר כדבריהם לפי התי' של תוס' בסוגיין - נוב''י אה''ע סי' ע''ד, ערוך לנר בסוגיין, הנצי''ב במרומי שדה בב''ק שם - ויש מקום לדון דאף לפי התי' הראשון בתוס', אין שם חיסרון של עדות שאי אתה יכול להזימה, עוד יש לעיין מדברי התוס' על מש''כ רעק''א בשו''ת סי' קע''ו דכל היכא שאין העדות ברעך, א''צ יכול להזימה.

ב. יש לדון האם יש בו דין עדות שאתה יכול להזימה, בעדות גירש פלוני את אשתו - נוב''י אה''ע קמא סי' פ''ח ד''ה ומעת נוכל -.

ג. יש לדון האם יש דין עדות שאתה יכול להזימה, בעגונה בעדות מיתת הבעל - נוב''י אה''ע סי' מ''ו ד''ה וע''כ צ''ל -.

ד. עי' רעק''א שו''ת סי' קע''ו דבעדות שאין בו זממה, אין דין עדות שאתה יכול להזימה.

ה. יש לדון בדברי התוס' בתי' השני, האם כוונתם דאין מחייב של כאשר זמם בעדות בן גרושה, עי' רמב''ם פ''כ מהלכ' עדות ה''ח.

ו. בסנהדרין לאוסרה על בעלה באנו, בד' רש"י בסנהדרין מ"א א' נראה דאף אם ידעו שהיא נהרגת כיון שלא התכוונו לכך אין כאשר זמם, וכ"נ בד' הר"ן שם פ"ו א', יש לדון האם גם במלקות דוהצדיקו אין חיוב באופן שלא זממו.

ז. כתב הרמב''ן 'דכיון דגברא קטילא בעו למקטל אין עדותן כלום ומילקא נמי לא לקו דהא לא בעו למעבד ולא מידי, וכיון דלא מלקינן להו מוהצדיקו דלאו כלום עבוד ולא קטלינן להו מכאשר זמם, אין מקבלין עדותן' וצ''ב אם לא זממו א''צ יכול להזימה כמוש''כ רעק''א.

א. כתבו התוס' 'ועי"ל דגבי עדות דבן גרושה וחלוצה לא חיישינן כלל באתה יכול להזימה דמהיכא נפקא לן דבעינן עדות שאתה יכול להזימה מכאשר זמם והא מוכח בגמרא דכאשר זמם לא נכתב לגבי עדות דבן גרושה ולא קאי כלל עליה בשום צד שבעולם'.

ב. כתב הנוב''י אה''ע סי' ע''ד 'ומה שהביא ראיה מפ' החובל גבי זוממי עבד לא יהרגו שכתבו התוס' וכיון דהם לא יהרגו גם העבד לא יהרג דהוי עדות שאי אי"ל ולכאורה מכאן הוכחה נגד התירוץ השני שהרי כאן אימעוט זוממי עבד מהאי קרא גופיה דלאחיו כתיב אבל כאשר עיינתי במס' מכות בלשון תירוץ השני של התוס' וז"ל ועי"ל דגבי עדות דב"ג וב"ח לא חיישינן כלל באתה יכול להזימה דמהיכא נפקא לן דבעינן עדות שאי"ל מכאשר זמם והא מוכח בגמרא דכאשר זמם לא נכתב כלל גבי עדות דב"ג ולא קאי עלייהו בשום צד בעולם וכו' ע"ש. הרי שדקדקו התוס' דדוקא עדות דב"ג לא משכחת בשום צד לענין עדות זה הזמה אבל שם גבי עבד מ"מ כיון שבאו להרוג הנפש הרי משכחת דין הזמה גבי בני חורין וכיון דמשכחת בו עכ"פ דין הזמה לפיכך גבי עבד דאימעוט מאחיו גם העבד פטור. זהו הנ"ל בכוונת התוס' דאל"כ יוקשה על תירוץ השני של תוס' מהאי סוגיא דהתם מאי מקשה הגמרא אלא מעתה זוממי עבד לא יהרגו דילמא באמת הדין כן דהיכא אשכחן מפורש דיהרגו אלא ודאי כמ"ש רש"י בהכל גולין וכו' ושם לא איירי מזוממין מידי רק העבד עצמו אלא ודאי עיקר הקושיא רק מסברת התוס' שגם העבד לא יהרג ואיך נבין שיטה זו לפי תירוץ הנ"ל אלא ודאי כמ"ש'.

ג. ואולי י''ל בביאור הדברים דהמח' בין ב' תי' התוס' אינה אם יש דין יכול להזימה במקום שדרשינן שאין עושים לו כאשר זמם, אלא המח' הוא האם נאמר כאשר זמם בבן גרושה אלא שא''א לעשותו, או שכלל לא נאמר כאשר זמם בבן גרושה, וכך מדוייק בתוס' שכתבו 'ולא קאי כלל עליה בשום צד שבעולם' וכיון שלא נאמר כאשר זמם, א''צ יכול להזימה, דכל הדין דיכול להזימה הוא משום דבעי קרא כדכתיב, וכיון שלא נאמר בבן גרושה כאשר זמם א''צ יכול להזימה, אך אכתי לפי''ז יקשה קושיית הנוב''י מעבד, דכיון דכתיב בקרא כאשר זמם לעשות לאחיו, ועבד אינו אחיו, א''כ לא נאמר בו כאשר זמם.

ד. ואולי י''ל על פי מה שנראה ברמב''ם שלא רק שלא נאמר בבן גרושה כאשר זמם, אלא אין כלל מחייב וסיבת חיוב בבן גרושה לכאשר זמם, ורק בכה''ג א''צ יכול להזימה, אך כשיש זממה ויש על מה לחייב, אלא שעבד התמעט, הרי זה בכלל אינו יכול להזימה, וכך כתב הרמב''ם בפ''כ מהלכ' עדות ה''ח 'עדים שהעידו על אחד והרשיעוהו רשע שאין בו לא מלקות ולא מיתה ולא חיוב ממון ואחר כך הוזמו, הרי אלו לוקין **אף על פי שלא זממו להלקות זה ולא לחייבו ממון**, כיצד העידו על כהן שהוא חלל וכו' עכ''ל, וצ''ב מהו הרבותא דלוקין אע''פ שלא זממו ממון, ונראה בדברי הרמב''ם דלאחר הילפותא מלו ולא לזרעו, דאין כאשר זמם בבן גרושה, אין הטעם משום שאין כאשר זמם לחצאין, אלא הגדר הוא שאין כאשר זמם אלא בזממו מיתה מלקות או ממון, ואין מחייב של כאשר זמם בשאר הזממות - וכעין זה נראה באבי עזרי עי''ש - ומקור הרמב''ם הוא דמאחר שלא מצינו למעשה בתורה כאשר זמם אלא בחיובים, אין מקור מהתורה שיש מחייב של כאשר זמם בדברים אחרים, ואין הרמב''ם מחדש מידי, אלא כתב שאין מקור בתורה לכאשר זמם בכה''ג, ואולי יתבאר יותר על פי מש''כ הרמב''ם במורה וז''ל עונש כל חוטא לזולתו בכלל שיעשה בו כמו שעשה בשוה, אם הזיק בגוף ינזק בגופו, ואם הזיק בממון ינזק בממונו ... ומי שחסר אבר יחוסר אבר, כאשר יתן מום באדם כן ינתן בו ... וכן דין עדים זוממים שיעשה בהם כמו שחשבו לעשותו בשוה, אם חשבו להרוג יהרגו, אם חשבו להכות יוכו, אם חשבו לחייב ממון יחויבו ממון בשוה עכ''ל, ומבואר ברמב''ם שעדים זוממים חייבים כמו שמזיק חייב, וגדרו שמה שהזיק לו ינתן לו, ועי' רמב''ם שכתב שהזומם להרוג טריפה פטור 'שאפילו הרגוהו בידיהן אין נהרגין לפי שהוא טרפה' וי''ל שרק במקום שינזק במיתה מלקות או ממון עבדינן ליה כמו מה שרצה לעשות, אך בבן גרושה לא היו עושים לו מאומה, ולא ניזוק במאומה, אלא שהיה נעשה חלל, וכל כה''ג אין מחייב של כאשר זמם, ורק בחיובים שייך כאשר זמם ולא בשאר הענינים - ויש לעיין לפי''ז אם שייך לומר שאין כאשר זמם על תרומה שרצו להפסידו, כי אין כאשר זמם לחצאין, כי אין עושים אותו בן גרושה, ואם אין כלל מחייב של כאשר זמם על בן גרושה, א''כ אינו לחצאין וצ''ע -,

ה. על פי זה יבואר היטב דברי הנוב''י דבעבד הרי זמם לעשות לו, ושי מחייב אלא שיש פטור בעבד, משא''כ בבן גרושה אין כלל מחייב של כאשר זמם, וכל כה''ג אין דין יכול להזימה.

ו. לפי''ז יהיה מבואר בתוס' שאין הגדר במלקות דוהצדיקו דהמגיע לו כאשר זמם לוקה, דהרי לא מגיע לו כאשר זמם, אלא הוא עונש אחר, ואכתי י''ל שהוא עונש על הזממה, ולא על לאו דלא תענה, אך אינו עונש במקום כאשר זמם, משא''כ בתי' הראשון ס''ל לתוס' דהואעונש למי שמגיע כאשר זמם, ולכן צריך יכול להזימה, ולפי''ז אין הכרח מהתי' השני של תוס' שאין מלקות נחשבים יכול להזימה, אלא בתי' השני ס''ל שאין כלל מחייב של כאשר זמם וקושיא מעיקרא ליתא, ואינו רק עוד תי' על הקושיא שיש לומר שלתי' זה אין התי' הראשון נכון, אלא אין התי' הראשון נכון משום שהמלקות אינם במקום כאשר זמם, אך כיון שכך אין מקום לקושיא, אך אילו היה מלקות במקום כאשר זמם ודאי הוי עי''ז כיכול להזימה, ומדוייק מאד לשון התוס' בתי' הראשון 'כיון דלוקין הוי כאשר זמם' כיון שהמלקות נתנו לזה שחייב בכאשר זמם, להענישו במקום כאשר זמם במלקות, ואילו היה עוד עונש על זממה, הרי בעינן קרא כדכתיב עונש כאשר זמם, אך מכיון שאמרה התורה שיש ב' צורות לקיים עונש כאשר זמם, הרי זה נחשב יכול להזימה.

ז. ולפי''ז ע''כ כל דברי התוס' בדף ד' א' דבממון לוקה ומשלם משום שממון לא בעי אזהרה - ולא כדברי הרמב''ן דלוקה על ולא יוסיפו - הם רק אחרי התי' השני של תוס', וזה מסקנת התוס' כמוש''כ והכי מוכח בגמ' - ויש לעיין היכן מוכח - דאילו לתי' הראשון שמלקות הם במקום כאשר זמם ודאי לא שייך מלקות כשיש כאשר זמם, מכיון שבאו רק במקום כאשר זמם.

ח. אולי הוכחת התוס' הוא מלשון הגמ' 'מנהני מילי' ולא שאלה הגמ' אמאי לא עבדינן ליה כאשר זמם, ואילו היה הסיבה שאין עושים כאשר זמם כי א''א לעשות כאשר זמם, א''כ לו ולא לזרעו הוא סיבה, ואינו מקור, ומכאן מוכח שאין כאשר זמם בבן גרושה, והשאלה רק מהו המקור, וכך לכא' מכוח בתוס' שכתבו 'קשיא היכא שמעידין שהוא מצרי שני דאינן באין לפסול זרעו כי אם לפסלו א"כ נפסול וצ''ב - מהרש''א, רעק''א - אולי הדין כן ומדוע כתבו התוס' בלשון קושיא, וע''כ דהיה ברור שאין דין כאשר זמם בדבר שאינו חיוב כמוש''כ הרמב''ם, והקשו תוס מהו המקור לכך, והמקור לתוס' הוא מהמקור שכתבו תוס' דמוכח וכו', ומאותו מקום שמוכח שלא נאמר כאשר זמם בבן גרושה, מוכח שגם אינו נעשה מצרי שני, משום שמוכח שכלל אין מחייב של כאשר זמם, ולא רק שלא נאמר כאשר זמם משום שא''א לעשות כאשר זמם.

ט. עי' ריטב''א שכתב על קושיית התוס' ממצרי שני 'אלא שיש לומר שדינם אמת שלא חלקה התורה בפסולי יוחסין' ואילו היה לו ולא לזרעו סיבה, ולא ילפותא מהיכי תיתי לומר כן, ולכא' גם מדברי הרטב''א מוכח כנ''ל.

י. בדף ב' ב' ותיפוק ליה מלא תענה, ולדברי התוס' בתי' הראשון צ''ע, הא בלא והצדיקו אין נחשב יכול להזימה, וא''כ לא היה נאמן בבן גרושה, ולא היה לוקה על לא תענה, וצ''ל דאין באמת ס''ד, ועיקר כוונת הגמ' הוא לבאר שצריך והצדיקו בכדי ללמלד דלקי על לא תענה, דאל''כ יקשה על דברי הרמב''ן שכתב דאין מלקות אלא על לאו, מה הס''ד דלקי על והצדיקו בלא לא תענה, וע''כ דהגמ' ידעה דלקי על לא תענה, ונכתב בצורה של קושיא ותי'.

יא. וא''ת בכופר שחייבוהו ממון, שאין לכא' את הסברא הנ''ל שלא נאמר בו כאשר זמם, וכל פטורם משום 'ואינהו לאו בני כפרה נינהו' מדוע לא יהיה חיסרון של עדות שאי אתה יכול להזימה לפי התי' השני בתוס' להנ''ל דרק במקום שאין זממה על חיוב א''צ יכול להזימה, י''ל על פי הרמב''ן דנחשב שאין כאן זממה עי''ש, וכל היכא שאין זממה פשוט שא''צ יכול להזימה, עוד י''ל דעל פי הנ''ל אין מקור בתי' השני דבמלקות אין מתקיים יכול להזימה, אלא כתבו תוס' דאין כלל קושיא, אך בכופר אולי אף התי' השני נצרך לתי' הראשון.

עדות שאי אתה יכול להזימה

א. רעק''א בשו''ת סי' ק''ז כתב דכשאין זממה, כקידוש החודש, או עדי הכחשה על חיוב מיתה, א''צ יכול להזימה, וכך י''ל בתוס' דאם באו רק לאוסרה על בעלה א''צ יכול להזימה, והקשו רק על הצד שכן זממו.

ב. כשיש זממה, אלא אין עליהם עונש כאשר זמם, כגון שאחרי שהוזמו ושקרו, ע''י ההזמה נעשו פסולין - כגון שחללו שבת לקדש את החודש - או נעשו קטנים - י''ל דכיון שלא נאמר בהם עונש כאשר זמם, א''צ יכול להזימה.

ג. לכא' נוסח זה נסתר מדברי התוס' בב''ק דף פ''ח א' בעבד שלא נאמר בו כאשר זמם, ואפילו הכי הוי עדות שאי אתה יכול להזימה.

ד. על פי הנוב''י והרמב''ם י''ל שאין סיבת חיוב של כאשר זמם כשאין באין לחייבו בממון או מלקות או מיתה, וכל כה''ג א''צ יכול להזימה, משא''כ בעבד, אך אכתי לא יתיישב אות ב'.

ה.