כלים פ_ט מ_ו
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"ט מ"ו**

א] **הגפת והזגין שנעשו בטהרה והלכו עליהן טמאין ואח"כ יצאו מהן משקין טהורין שמתחילתן נעשו בטהרה,** בטעם הא דאין המשקין נטמאין מן הטמאין שהלכו עליהן, אף דבתחילה בשעת עשייתן יצאו משקין לרצון וכבר חל עליהן תורת משקין, בפשוטו הי' נראה דהוא משום שהן בלועין בגפת ובזגין, וע"כ אינם מקבלין טומאה, דטהרה בלועה אינה מטמאה.

אך באמת אין לפרש כן, שהרי בפי' הר"ש פירש דסתם מתני' כר"ש, והרי דרבנן מטמאי אף בכה"ג, ואם איירי בהמשקין הבלועין בגפת ובזגין, מ"ט דרבנן דמטמאי, הרי טהרה בלועה אינה מטמאה, ועוד, דהיאך נטמאין המשקין הבלועין בהליכת הטמאין עליהן, דמשמעות מתניתין דאיירי אף בטמאין שאין מטמאין בהיסט, וכן נ' להדיא בל' הר"ש שפירשה בבנ"א טמאים, הרי לא נגעו במשקין הבלועין, אלא בגפת ובזגין, והגפת והזגין עצמן אינם מקבלין טומאה, וכמש"כ בחי' הגר"א, וכ"ה בתוספתא שהביא הר"ש בעוקצין פ"ג מ"ו דגרעיני זיתים (דהיינו גפת) וזגין אין מקבלין טומאה.

ואמנם הנה בתוספתא דטהרות רפ"ג שהביא הר"ש מבו' דאיירי בכה"ג שכשהלכו עליהן טמאין יצאו מהן משקין וחזרו ונבלעו, ועי' באלי' רבה שהאריך בזה, וכתב דלפ"ז לא גרסי' במתני' והלכו עליהן טמאין "ואחר כך" יצאו מהן משקין, אלא גרסינן והלכו עליהן טמאין ויצאו מהן משקין, ולפ"ז ניחא, דמה"ט הוא דמטמאי רבנן, דהמשקין שיצאו בהליכת הטמאין נטמאו מן הטמאין.

ובטעמא דמתניתין דמטהרא בכה"ג, מבו' בתוספתא שם, דהוא משום שהמשקין יצאו שלא לרצון, וע"כ אינם מקבלין טומאה, וטעמא דרבנן דמטמאי, נ' דהוא משום שמשקין אלו יצאו מתחילה לרצון, וע"כ אף שנבלעו בגפת ובזגין, מ"מ כל שיצאו אף שלא לרצון, ה"ה מקבלין טומאה, וכ"ה בחזו"א סימן י"א סקי"ז.

והנה לפ"ז הרי אין לפרש דהא דהמשקין הבלועין בגפת ובזגין אין מקבלין טומאה הוא משום דטהרה בלועה אינה מטמאה, דאם כל הא דמטהרינן הוא מדינא דטהרה בלועה, הרי ממילא דכל שיצאו וכבר אינם בלועין, הן מקבלין טומאה, ול"ש בזה דינא דמשקין שיצאו שלא לרצון דליכא עלייהו תורת משקה, שהרי אף בעודן בלועין הי' עליהן תורת משקין.

ב] ונראה מזה, דהא דאין המשקין הבלועין בגפת ובזגין מקבלין טומאה, הוא משום דפקע תורת משקה מינייהו, וכמו שהבאנו לעיל מ"ה אות ט' מביאור הגר"א יו"ד סימן קכ"ג ס"ה, וע"כ אף כשיצאו שלא לרצון אין עליהן תורת משקה ואינם מקבלין טומאה.

והא דאם נעשו בטומאה טמאין המשקין היוצאין מהן, אף שנבלעו ופקע תורת משקה מינייהו, עי' חזו"א סימן י"א סוסקי"ז שעמד ע"ז, נ' דהוא דומיא דמשקין טמאין שקרשו וחזרו ונימוחו, שהן חוזרין לטומאתן ישנה, בגוונא שלא הי' עליהן תורת אוכל כשקרשו, כמו שפירשו הר"ש והרא"ש בטהרות פ"ג מ"ב, ועד"ז מצינו בפי' הר"ש בטהרות פ"ד מ"ג שדן לומר, דהגם שרוק הזב אינו מטמא יבש, מ"מ אם חזר ונתלחלח ה"ה טמא, וה"נ המשקין הבלועין בגפת ובזגין, הגם שבעודן בלועין פקע תורת משקה מינייהו ובטלה טומאתן, מ"מ כשיצאו הן חוזרין לטומאתן, שהרי אין עליהן תורת אוכל כשנבלעו, דגפת וזגין לא חשיבי אוכל, וכמש"נ לעיל אות א'.

ג] אמנם מד' הר"ש נ' להוכיח דאף בעודן בלועין בגפת ובזגין לא פקע תורת משקה מינייהו, דהנה דעת ר"ש בתוספתא שם, דאף בשנעשו בטומאה ומיצו מהן משקין טהורין, דמה לי נעשו בטומאה מה לי נעשו בטהרה, זה וזה לא נקרא עליהן שם טומאה בעולם, ובפי' הר"ש מכת"י כתב ע"ז דלא נתברר לנו מאי טעמא.

והנה אי נימא דהמשקין הבלועין בגפת ובזגין פקע תורת משקה מינייהו ונטהרו, וכמבו' בד' הגר"א ביו"ד, הרי שפיר י"ל דמה"ט מטהר ר"ש אף בשנעשו בטומאה, כיון שכשנבלעו פרחה טומאתן מהן, ולא ס"ל להך דינא דכד הדר עלייהו תורת משקה חזרו לטומאתן, וממה שתמה הר"ש בדעת ר"ש, נ' דס"ל דאף בעודן בלועין בגפת ובזגין לא פקע תורת משקה מינייהו, אך י"ל שלא תמה הר"ש אלא על לישנא דר"ש דלא נקרא עליהן שם טומאה בעולם.

וכן נ' גם מד' רש"י וש"ר שהבאנו לעיל מ"ה אות ח', דכל הא דמשקין טמאין הבלועין בחרסין אינם מטמאין, הוא משום דטומאה בלועה אינה מטמאה, והרי דאף בעודן בלועין תורת משקין עליהן ולא פרחה טומאתן מהן, אך שמא יש מקום לחלק בין משקין הבלועין בחרסין, למשקין הבלועין בגפת וזגין.

ד] ולמדנו הביאור בזה מתו"ד הגר"א בביאורו לתוספתא דטהרות רפ"ג, שפירש שם פלוגתת ר"ש ורבנן, ז"ל, אמר להן זה וזה לא נקרא עליהן שם טומאה מעולם כלל וכו', כיון שאתה סובר שהמשקין היוצאין מהן עכשיו טהורין אע"פ שדרס עליהן הזב, לפי שלא ניח"ל עכשיו המשקין שיצאו, אף שבתחילה הי' ניח"ל שיהי' משקין ואותן משקין גופן נבלעו אפ"ה טהורין, וצריך לומר לפי שבבליעתן בטלה המחשבה שחשב עליהן בתחילה להיות משקין, א"כ אף שנעשו בטומאה כשחזרו ונבלעו בטלה הטומאה שלהן ולפיכך ג"כ אינו טמא אף שנעשה בטומאה, ורבנן מחלקין וסברי דיש חילוק בין טומאה למחשבה, דכשנטמאו לא בטלה בבליעתן, אבל המחשבה שחישב עליהן להיות משקין בטלה בבליעתן, עכ"ל.

ומבו' בד' הגר"א, דטעמא דרבנן דאם נעשו בטהרה והלכו עליהן טמאין, אין המשקין היוצאין בהליכת הטמאין נטמאין, אף שכבר הי' עליהן תורת משקין בתחילה, הוא משום שבבליעתן בטלה המחשבה שחשב עליהן בתחילה להיות משקין, וע"כ כשיצאו אח"כ שלא לרצון אינם מקבלין טומאה.

ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דאם נעשו בטומאה לא פרחה טומאתן מהן כשנבלעו בגפת ובזגין, דכל הך דינא דמשקין אין מקבלין טומאה אלא בשנתלשו לרצון, הוא רק בקבלת הטומאה, אך כל שכבר קיבלו טומאה ואח"כ פקע הרצון מהן, לא פרחה טומאתן, דרק אם פקע שם משקה מהן פורחת טומאתן מהן, דכל שאינו משקה לא שייכא בי' טומאה, אך דינא דתלישה לרצון הוא רק תנאי בקבלת הטומאה.[[1]](#footnote-2)

ובטעמא דר"ש דפליג וס"ל דאף אם נעשו בטומאה פרחה טומאתן מהן כשנבלעו, יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דכל שבטלה המחשבה מן המשקין, פרחה טומאתן מהן, או משום דס"ל דכשנבלעו בגפת ובזגין בטל עיקר שם משקה מהן, וע"כ פרחה טומאתן, ומל' הגר"א מ' דמודה ר"ש דלא בטל שם משקה מהן, ואפ"ה מדמה דכ"ה דבטלה המחשבה שחישב עליהן, ה"נ בטלה הטומאה שלהן, וצ"ב.

ה] ובזה מתישב הא דקשיא דלפ"מ שפירש"י בנדה דס"ב:, דטעמא דר"ל דרק משקין קלין אינם מטמאין קודם שיצא התנור, הוא משום דהא דמשקין קלין מטמאין כלים אינו אלא מדרבנן, דא"כ מ"ט הכא אין המשקין הבלועין בגפת ובזגין מקבלין טומאה, הרי טומאת המשקין עצמן הויא מדאורייתא, ולגבי טומאה דאורייתא ס"ל לר"ל דלא מטהרינן למשקין הבלועין, ולהנ"ל ניחא, דהא דהכא אין המשקין מקבלין טומאה, אי"ז כלל משום דינא דטהרה בלועה אינה מטמאה, שהרי איירי אף בשיצאו המשקין בהילוך הטמאין עליהן, אלא הוא משום שכשנבלעו בגפת ובזגין בטלה המחשבה מהן, ומשא"כ במשקין טמאין הבלועין בחרסין שכבר קיבלו טומאה מתחילה, הרי דהגם דכשנבלעו בטלה המחשבה מהן, מ"מ לא פרחה טומאתן מהן, וכל הא דאינם מטמאין הוא משום דינא דטומאה בלועה אינה מטמאה, ובזה הוא דס"ל לר"ל דכ"ז הוא במשקין קלין שאינם מטמאין כלים אלא מדרבנן, וז"ב.

ו] ויש להוסיף בענין זה, מה שפירש"י בכריתות דט"ו: בהא דתנן דהמוחק את הכרישה והסוחט בשערו ובכסותו משקין שבתוכו אינם בכי יותן, ז"ל, הסוחט מים שבשערו כגון יוצא מבית המרחץ ומסתפג באלונטית, משקין שבתוכו שבתוך הכרישה אינן בכי יותן דלא חשיבי מידי הואיל ובלועין הן, עכ"ל, והתוס' הקשו דמ"ט משקין שבשערו אינם בכי יותן, והלא תחילתו לרצון הי', וכל שתחילתו לרצון אע"פ שאין סופו לרצון, עיי"ש, אך ישוב ד' רש"י מבו' בלשונו, דהא דאינם מכשירין הוא משום דלא חשיבי מידי הואיל ובלועין הן, וכ"ה בשטמ"ק שם בדעת רש"י, וע"כ אף שהיו תחילתן לרצון, מ"מ כיון שעתה הן בלועין בשערו אין עליהן חשיבות משקין ואינם מכשירין, ונתחדש בזה דהגם דהשער עצמו אינו בולע, דמה"ט אין סחיטה בשער כמו שפירש"י בשבת דקכ"ח:, מ"מ גם המשקין הבלועין בין השערות חשיבי כבלועין ואין עליהן חשיבות משקין,[[2]](#footnote-3) ונראה דהיינו דומיא דדינא דהכא, דכיון דבעודן בלועין לא חשיבי מידי, בטלה המחשבה מהן, וע"כ אף כשנסחטו המשקין, כיון שיציאתן היא שלא לרצון, אינם מכשירין.

ואמנם מ"מ משקין טמאין שנבלעו, לא פרחה טומאתן מהן, וכדחזינן מדינא דמשקין טמאין הבלועין בחרסין, דכל הא דאינם מטמאין הוא רק משום דטומאה בלועה אינה מטמאה, והיינו כמש"נ, דהגם דמשקין אינם מקבלין טומאה אלא בשנתלשו לרצון, מ"מ כל שכבר קיבלו טומאה ואח"כ פקע הרצון מהן, לא פרחה טומאתן.

ז] ובזה מתישב היטב מה שפירש"י בכריתות שם, בהא דתניא דזב וט"מ שהיו מהלכים וירדו עליהם גשמים, אע"פ שסוחטין מצד העליון לצד התחתון טהורין, ופירש"י, ז"ל, טהורים ואין מטמאין אדם הנוגע בהן, לפי שאינם חשובין הואיל ועומדין ליבלע בשפה התחתונה של בגד, עכ"ל, והתוס' שם הקשו ע"ז, ז"ל, וקשה שהרי במס' נדה פרק האשה קאמר חרסין שבלעו משקים טמאים ונפלו לאויר התנור כי הוסק התנור טמא מפני שהמשקין יוצאין, ואע"פ שלאחר היסק יחזרו ויבלעו בחרסין, עכ"ל.

ולפמש"נ מתישבים היטב ד' רש"י, ועיקר הדברים מבוארים בערול"נ שם, דהנה מה שפירש"י דמשקין שעומדין ליבלע בבגד אינם חשובין ואינם מקבלין טומאה, נ' פשוט דאזיל לטעמי' דס"ל דמשקין הבלועין בבגד לא חשיבי מידי ואינם מכשירין, וע"כ ה"נ כל שהן עומדין ליבלע לא חשיבי ואינם מכשירין.

ולפ"ז הרי ל"ק כלל מההיא דחרסין שבלעו משקין טמאין, דהתם ודאי דכל שיצאו מן החרסין ה"ה מטמאין אף שהן עומדין ליבלע בחרסין, שהרי אף בעודן בלועין בחרסין לא פרחה טומאתן מהן, הגם דלא חשיבי, וכל הא שאינם מטמאין הוא משום דטומאה בלועה אינה מטמאה, וע"כ כל שיצאו מן החרסין וכבר אי"ז טומאה בלועה ה"ה מטמאין, דהגם שהן עומדין ליבלע בחרסין ולא חשיבי, לא עדיפי ממשקין הבלועין בחרסין דהגם דלא חשיבי מ"מ לא פרחה טומאתן מהן,והיו מטמאין אלמלי הא דהוי זה טומאה בלועה, וז"ב.

ח] **כוש שבלע את הצינורא וכו' והן טהורין נכנסו לאהל המת נטמאו,** בפשוטו נ' דמתניתין אתי לאשמועינן דליכא בזה להצלת בלועין, וכ"ה בל' הרמב"ם פ"כ מטו"מ ה"ה, אין הבלועין נצלין אלא בבטן נפש החיה כמו שביארנו, אבל הבלועין בגוף הכלים והאבנים אינן נצלין, כיצד כוש שנבלעה בו הצנור של מתכת, ומלמד שנבלע בו הדרבן, ולבינה שהיתה טבעת מובלעת בתוכה ונכנסו לאהל המת נטמאו אע"פ שאין נראין והרי הן מחופין שאין הבלועין בכלים מצילין אלא בצמיד פתיל וכו', עכ"ל.

אמנם בד' הר"ש שפירש דהא דנטמאו הוא משום דאין מציל באהל המת אלא כי שיש לו תוך וכן מיד כ"ח, ופירש עוד דהא דהסיטן זב נטמאו, הוא משום דאפי' מוקף צ"פ מטמא בהיסט כ"ש האי, עכ"ד, וכן פירשו הרא"ש והרע"ב, נ' דקמ"ל מתניתין דליכא בזה להצלת צ"פ.

ובאלי' רבה עמד ע"ז, שהרי אפי' אם היו צ"פ לא היו מצילין, דצ"פ לא מציל אלא על אוכלין ומשקין וכ"ח שאין להן טהרה במקוה, אבל הנך דאית להו טהרה במקוה אינו מציל משום גזירה דע"ה, וגם בהיסט הזב אין צ"פ מציל, וגם בנפלו לאויר התנור, הרי אין צ"פ לטומאה, ובע"כ דמתניתין קמ"ל דלי"ב להצלת בלועין, עכ"ד.

ט] והנה במש"כ האלי' רבה דאפי' אם היו צ"פ לא היו מצילין דאין צ"פ מציל על כלי שטף, עי' בתוי"ט שג"כ עמד ע"ז, וכתב דהר"ש לטעמי' אזיל דלא גזרו אלא בכלי ע"ה, אך כלי חבר מציל בצ"פ על על כלי שטף, וכ"ה בחי' הגר"א, ואך שתמה התוי"ט שם ע"ד הרע"ב דס"ל לעיל מ"ב דאף כלי חבר אינו מציל בצ"פ על כלי שטף.

אך עיקר דבריהם צ"ע, שהרי כלים הטהורין מצילין בצ"פ אף על כלי שטף, וא"כ כוש ומלמד ודרבן שהם כלים הטהורין שאין מקבלין טומאה כלל, וכמש"כ בחי' הגר"א שם, והוכיח כן מהא דנגע בהן ככר של תרומה טהור, ואינו נטמא מן הכוש, וכ"ה בתוס' שבת די"ז. ד"ה ועל, והביאו התוי"ט, וכבר תמהו כן במשנ"ח ובמי"ט, וצע"ג.

י] הראב"ד בהשגות בהל' טו"מ שם פקפק בהך דינא דאין הבלועין ניצלין אלא בבטן נפש החי', עיי"ש באורך, ובהא דהכא לא מטהרינן משום טומאה בלועה, מבו' בדבריו ב' דרכים, ז"ל, והמשנה שהביא כוש שבלע צנורא ומלמד שבלע את הדרבן וכו' יכול אני לומר שנראים ואינן יוצאים כדאיירי ברישא במחט וטבעת, ומשנת ספוג קשיא ליה דתנן בהאי פירקא ספוג שבלע משקין טמאים ונפל לאויר התנור טמא שסוף המשקין לצאת אלמא בלוע שאין סופו לצאת טהור, וכוש שבלע צנורא היאך סופו לצאת אלא ע"י אדם, ואולי כיון שיוכלו לצאת בידי אדם סופו לצאת קרינא בי' וכו', עכ"ל, ונתבארו בדבריו ב' דרכים בהא דלא מטהרינן הכא משום הצלת בלועין, חדא, דאיירי בנראים ואינם יוצאים, ובכה"ג לא חשיבי כבלועין, ועוד דכיון שיוכלו לצאת בידי אדם סופו לצאת קרינן בי', וע"כ לא חשיבי כבלועין.?ועי' לעיל מ"ה מש"נ לדון עפי"ד הראב"ד במש"כ המאירי בשם ההשלמה דסופו לצאת בידי אדם מהני טפי מסופו לצאת מעצו?.

יא] הרמב"ם שם למד להך דינא דאין בלוע בכלים, גם מהא דתנן לעיל מ"א דמחט וטבעת שנמצא בטפילת התנור אם בטמא טמאין, עיי"ש, והראב"ד בהשגות כתב ע"ז, ז"ל, נמצא בטפלת התנור מוקף צמיד פתיל בטמא טמאים ובטהור טהורים "פירוש על הנראים ועל היוצאים קאי" וכו', עכ"ל, והיינו דבכה"ג שהם נראין לבחוץ לי"ב להצלת בלועין, וע"כ אינם ניצלין אלא בתנור טהור ומשום הצלת צ"פ, ובחזו"א סימן י"א סק"ה נקט דמודה הראב"ד בבלוע בכלי טמא שאינו מציל, ועפי"ז הגי' שם סק"ז בל' הראב"ד, דהא דנמצא בטפלת התנור בטמא טמאים הוא אף בבלועים, וצ"ע.

?ע' לעיל מ"ה שנת' לדון אם בבלוע באדם ג"כ איכא להך דינא דבנראה ואינו יוצא ל"ה בלוע, עיי"ש?

יב] עוד הביא הרמב"ם שם, להא דנמצאו במגופת החבית מצדי' טמאים, והיינו דגם זה הוא משום דאין הבלוע בכלים ניצל, ולדעת הראב"ד נראה דגם התם איירי בשנראין לחוץ וע"כ לי"ב להצלת בלועין, אך בחזו"א סימן י"א סוסק"ה כתב דמדתנן התם נמצאו כנגד פי' טהורין נראין בתוכה אבל לא לאוירה טהורין, מ' דרישא איירי בבלועין ואינן נראין, ולפ"ז צ"ל דה"ה אם אין המגופה על החבית ניצלין המחט והטבעת משום בלוע, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בהא דמצידי' טמאין, וצ"ע.

ועיי"ש בד' הראב"ד שכתב, ז"ל, נראים בתוכה אבל לא לאוירה טהורים שוקעים בתוכה ותחתיהם כקליפת השום טהורים, נראה לי מאחר שאינם יוצאים לאויר החבית טהורים שנצלים בצ"פ של חבית ושל מגופה כמו שפירשנו וכו', אבל אם היו שוקעים בתוך החבית ותחתיהם טיט כקליפת השום שהם נחבאים במגופה אע"פ שהכלים עומדים בתוך התנור טהורים לפי שהם כלי המגופה ולא כלי החבית, ואולי בזה החוט יש לי לתלות דמשמע מהכא טעמא דאיכא צ"פ הוא דניצלין הא משום דנבלעין במגופה לא, עכ"ל, והיינו דקשיא לי' דבגוונא דתחתיהן טיט כקליפת השום, ואינם נראין לחוץ, מ"ט בעי' להצלת צ"פ, ואינם ניצלין בהצלת בלועין, ועי' חזו"א סימן י"א סק"ה מ"ט נקט הראב"ד שאין ראי' זו מכרעת.

יג] לדעת הרמב"ם דאין הצלת בלועין בבלוע בכלים, קשיא מדינא דלעיל מ"ה דחרסין שנשתמש בהן משקין טמאין שאין מטמאין את התנור אלא בשהוסק, ופירשו הראשונים בנדה דס"ב: דהוא מדינא דטומאה בלועה אינה מטמאה, ועמש"נ לעיל מ"ה אות ג'.

יד] **נגע בו ככר של תרומה טהור,** בפשוטו היינו משום שלא נגע בכלים הטמאים הבלועין, והא דאינו נטמא מן הכוש והמלמד והלבינה, פירשו התוס' בשבת די"ז. ד"ה על, דהוא משום שהם אינם מקבלין טומאה, ועיי"ש שהקשו מזה על מה שהוכיחו שם דמלמד חשיב כלי קיבול, וכתבו לישב, דאיכא לאוקמי בכה"ג שא"א להוציא הדרבן אא"כ ישבר בית קבולו ולכך לא חשיב תו בית קבול, עכ"ד, ועי' במי"ט חרד"נ ד' שעמד ע"ז, דלמש"כ הראב"ד דסופו לצאת בידי אדם, בדין דיהא חשיב כלי קיבול, וגם דעת הראב"ד דכלי קיבול העשוי למלאות שמי' בית קיבול, ועיי"ש אות ה' מה שביאר לדעת הראב"ד טעם הא דאין הכוש והמלמד מטמאין טומאה מן הצינורא והדרבן, ועי' גם בחי' הגר"א שפירש כן דהא דאינם מטמאין את הככר הוא משום שאינם מקבלין טומאה, ועיי"ש שכתב דגם מרדע אינו מקב"ט רק אגב שמחובר לצינורא, ושלא כד' התוס' שם.

והרמב"ם בפיהמ"ש פירש, ז"ל, ואמרו של תרומה רבותא היא שאינה מטמאה אפי' ככר של תרומה המתטמא בשני לטומאה, שאין אנו מחשיבין את העץ שבתוכו הברזל הטמא כראשון לטומאה ולא שני, אע"פ שאלו המתכות הן אב הטומאה, "הואיל ואינן מגולין" כפי ההנחה שאמר, עכ"ל, ומ' דהא דאין אנו מחשיבין את העץ שבתוכו הברזל הטמא כראשון לטומאה, ואינו נטמא מן הברזל הטמא, הוא משום שאינו מגולה, וצ"ב.

טו] בפי' הרא"ש כתב, ז"ל, נגע בו ככר של תרומה טהור, דטומאה בלועה אינה מטמאה, ומה שמטמאין את התנור משום דמטמא באוירו ואפי' אם הי' בכלי מוקף צ"פ הא אמרינן אין צ"פ לטומאה וכ"ש הבלוע, עכ"ל, ובמי"ט תמה ע"ז, שהרי טומאה בלועה אינה מטמאה אף באויר התנור, וכדתנן לעיל פ"ח מ"ה, והא דהכא ה"ז מטמא, הוא משום דלא חשיב כטומאה בלועה, ומהו שפירש הרא"ש דהא דנגע ככר של תרומה טהור הוא משום דטומאה בלועה אינה מטמאה, הרי בע"כ דהכא לא חשיב כטומאה בלועה, וגם מהו שכתב דאין צ"פ לטומאה וכ"ש הבלוע, הרי בלוע מציל גם על הטומאה, וצ"ע בזה.

בד' הרמב"ם והראב"ד עי' מרכה"מ ח"ג, ועי' מי"ט פ"ט מ"ו חרד"נ ב' ו', וחזו"א סימן י"א ס"ק ד – ז, ומשנת ר"א טהרות סימן ל"ג

ל' הגר"א בביאורו לטהרות רפ"ג, שנעשו בטהרה, פי' דהיינו כשדרכו תחילה להוציא מהן משקין ואח"כ הלכו עליהן טמאין ויצאו מהן משקין טהורין, פי' לפי שלא ניחא לי' המשקה היוצא מן הגפת לפיכך אינו מטמא טומאת משקין, ושנעשו בטומאה ויצאו מהן משקין טמאין, פי' שדרכו בתחילה טמאין ואח"כ יצאו מהן משקין אפי' לא הלכו עליהן טמאין כלל טמאין המשקין היוצא מהן, ור"ש מטהר פי' אפי' כשדרכו בטומאה תחילה, משקין בבוצין תחת הקורה, דהיינו שהמשקין כנוס שפ נטמאו באותה שעה שהרי אותן המשקין ודאי ניחא לי' שהרי דרך אותן להוציא מהן משקין,

1. ועד"ז נת' במק"א ללמוד מד' תוס' הרא"ש בחולין דקכ"ט., דאילו משכחת גוונא דדבר הוכשר ונטמא ואח"כ פקע מיני' ההכשר, לא פרחה טומאתו ממנו, ומה"ט כל שסופו לטט"ח שא"צ הכשר ונגע בשרץ, אף אחר שכבר אין סופו לטט"ח וה"ה צריך הכשר, מ"מ לא פקעה ממנו טומאתו שנטמא, וכן נקט החזו"א כלים סי' ל"א סק"א, ופרה סי' י"ג סק"ה, ועוקצין סי' ה' סק"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואולי מה"ט פליגי התוס' שם ע"ד רש"י וס"ל דמשקין שבשערו מכשירין אם תחילתן לרצון, דהגם דמשקין בלועין אינן מקבלין טומאה ומכשירין, מ"מ משקין שבשערו מכשירין דלא חשיבי כבלועין, אך באמת א"צ לזה, דיל"פ דאיירי התם בשיש בהן טלה"ט מעל השער, ובכה"ג לא חשיבי כלל כבלועין, וכדתנן בטהרות רפ"ג דבזמן שהן משקה טופח הרי אלו תחילה, ולדעת רש"י י"ל דאיירי בשאין בהן טלה"ט מעל השער, אך שמא י"ל, דאף אם יש בהן משקה טופח, מ"מ לא חשיבי, ומתני' דטהרות דהרי אלו תחילה, הוא משום שנטמאו קודם לכן, וע"כ הגם דהשתא לא חשיבי, לא פרחה מהן טומאתן, וכמש"נ להלן לדעת רש"י, וזה חידוש. [↑](#footnote-ref-3)