שיעור ה טיויטא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שמיטה תשפב

# ההיתר לעבוד במקום סכנה

כתב הרמב"ם (פרק א הלכה יא) 'משרבו האנסין והטילו מלכי עכו"ם על ישראל לעשות מחנות לחיילותיהן, התירו לזרוע בשביעית דברים שצריכין להם עבדי המלך בלבד, וכן מי שכפאו אנס לעשות בשביעית בחנם כמו עבודת המלך וכיוצא בהן, הרי זה עושה'. ודין זה מבואר בגמרא בסנהדרין (כו, א) דמכריז רבי ינאי פוקו וזרעו בשביעית משום ארנונא, ובתוס' שם (ד"ה משרבו) הקשו האיך התירו משום ארנונא לחרוש ולזרוע שהוא איסור מדאורייתא, ותירצו התוס' דמיירי בשביעית בזמן הזה מדרבנן [וכ"כ רש"י שם], עוד תירצו בתוס' שם דפיקוח נפש הוא, שהמלך שואל מהם את המס ואם הם לא יפרעו את המס, ימותו בתפיסת המלך. ובדר"א (כאן ס"ק צב) הביא את שני הפירושים בביאור דעת הרמב"ם דהתירו מפני האנסים, או דהקילו משום ששביעית בזמה"ז דרבנן, או משום דהוי פיקוח נפש.

ובחזו"א (סימן יח ס"ק ד) פירש שאינו ממש פיקו"נ, אלא הוא רק קרוב לפיקו"נ, שיש חשש שימותו בתפיסת המלך וכנ"ל, והתירו לעשות מלאכה אף שיש רק קצת סכנה, ולעניין שאר דיני התורה אינו נחשב כפיקוח נפש [דבפיקוח נפש גמור פשיטא דשרי, שהרי פיקוח נפש דוחה את כל התורה].

ולפני שנים רבות היה חוק שמי שלא זורע בקרקע שלו, מפקיעים ממנו את הבעלות על הקרקע, והחזו"א התיר לחרוש את השדות כדי שלא יפקיעו את הקרקע מידי הבעלים [אך לכתחילה הורה שעדיף לחרוש באופן שהחרישה לא תועיל לזריעה במוצאי שביעית]. וטעמו להקל דדמי למה שנתבאר כאן שהתירו לחרוש משום שהוא קרוב לפיקו"נ, שבלא זה יש לחוש שיפסיד את כל פרנסתו [ואף שלעניין פיקו"נ בשבת אין להקל].

וכעין זה נשאל באורחות רבינו () לגבי עובד עירייה שחלק מעבודתו היא להשקות עצי נוי, ואם לא יעסוק בהשקיה יפטרו אותו ממקום עבודתו, וכתב שם שיש להקל שיכול להשקות כדי שלא יפסיד פרנסתו כשאין לו אפשרות למצוא עבודה אחרת. [אמנם נראה פשוט שרק בכה"ג היקל כיון שעיקר עבודתו של אותו עובד הייתה בדברים נוספים, אך חקלאי שכל עבודתו בקרקע, ודאי שאסור לו לעשות את כל המלאכות, אף כשזה כל פרנסתו]. ולדינא נראה שאין לסמוך על קולא זו אלא רק בבירור כל נסיבות העניין.

# לעקור מה שנזרע באיסור

כתב הרמב"ם (פרק א הלכה יב) שהנוטע בשביעית בין בשוגג בין במזיד יעקור. ומקור דין זה בגמרא (גיטין נג, ב ובירושלמי בשביעית פרק ב הלכה ד ובתרומות פרק ב הלכה א) הנוטע בשבת בשוגג יקיים במזיד יעקור, ובשביעית בין בשוגג בין במזיד יעקור, ובגמרא מבואר ב' טעמים מדוע שהחמירו בשביעית יותר מבשבת, או משום דבשביעית קנסו שוגג אטו מזיד, משום שנחשדו ישרלא על השביעית, או משום מונין, דהיינו שמונים ג' שנים לערלה, וכשיתירו לאכול אחר שיעבור ג' שנים משנת השמיטה, ידעו הכל שנטעו בשביעית, ויבואו להתיר נטיעה בשביעית.

ובירושלמי (בתרומות שם) מבואר נפק"מ בזה,

והחזו"א החמיר לכן שאם זרע מד יום לפני השמטיה צריך לעקור כי מונים אותו משנת השמיטה.

ונפק"מ אם צריך לעקור אם זרע בסוף שנת שמיטה אחרי טו באב, שהרי משום מונים אין לחוש.

ועוד נפ"מ בירושלמי אם הבן שלו יצטרך לעוקרו דמשום חשדא יש להקל אך משום מונים יש להחמיר.

ומ"מ יוצא דאם זרע אחר מד יום ומת, בנו א"צ לעוקרו.

וברמבם פרק ג הלכה א כתב הרמבם ואם מת קודם.... חייב הבן לעקור. וכאן בס"ק צח כתב דלטעם דחשא א,צ לעקור.

ובהלכה הבאה כתב הרמבם שלא קנסו את הבן. ובצרם בנו.

אמנם מעשה שבת גזרו לבנו.

והנה היה מעשה שאמרו לגוי לזרוע בשמיטה ויש לדון אם מותר לעוקרו. הנה שיטת הרמב"ם בפרק ד הט"ו שמה שנזרע בשנת שמיטה אפשר לאכול את זה, והראבד הקשה שצריך לעקור את זה, ואסור לאכול את הפירות. וכתב הראב"ד דעל כרחך מיירי בזרעו גוי או ??

ובאמת בירושלמי שם מבואר שאף שיש חיוב לעקור את העץ, אם לא עקר את העץ פירותיו מותרים. וכן פסק הרמב"ם בדין של מונים?? [ואף שכאן לא הזכיר זאת לכאורה אין הבדל]??...

והנה מבואר בדברי הראב"ד שאם זרעו גוי מותר, והחזו"א יז? כה? פסק כדבריו שאם זרעו גוי מותר, והביאו הדר"א בפרק ג ס"ק צג. ובאורחות רבינו בחלק ב כתב שערבי נטע עץ תאנה ולכאורה יש לעוקרו, משום שאין טעם לחלק, והסטייפלער טען דא"כ יצטרכו לעקור כל העצים שנזרעו ע"י גוי, ואמר לחלק שנעשה בקרקע של גוי, ועוד כתב לחלק בין אילן שנטעו ושאר גידולים שבאילן יש לאסור גם מטעמא ד'מונין'. ובהמשך הביא דהגרח"ק הוכיח כן מהראב"ד הנ"ל. ובאמת בדר"א נשאר בצ"ע אם הוא גם באילן. אמנם הגריש"א הורה שאם אמרו לגוי לזרוע ודאי צריך לעקור.

בשבט הלוי כתב שאם גוי שתל בשדה של ישראל ודאי צריך לעקור משום מונים כי האחרים לא ידעו שנעשה ע"י גוי. והרב רייכנברג דן אם הגריש"א באלין שגדל ממילא ע"י שהרוח העיפה גרעין, ואמר שבזה לא גוזרים אך בעכו"ם צריך לעקור.

ומצוי שיוצאים מהקרקע מהשורשים ענף חדש ודינו כערלה. ויש לדון אם צריך לעקור את זה משום מונים. ולכאורה בזה יש להקל כן הורה הגריש"א, ובאמץ בזה יש סברא להקל כי זה ניכר שגדל מאליו.

והלכה למעשה נראה שבגוי שזרע בשליחות ישראל יש להחמיר שצריך לעקור. אמנם מה שנשאלנו בגוי שהוציא את העץ מהמקום ונטע במקום אחר בשדהו, ושם הוא לא עשה כן מדעת הבעל הבית. ויש יותר להקל, אכן הרב וואזנר החמיר גם בזה משום מראית העין כנ"ל. ואם הוא עולה מאליו נראה שיש מקום להקל.

ולפנינו יש גריסא ברמב"ם ששמיטה בזה"ז דרבנן, ולא היה זה לפני הרי קורקוס.

הלכה יד] נטייבה או נגיירה לא תזרע למוצאי שביעית, כן מבואר במשנה שנחלקו ב"ש וב"ה וכו' עי' לשון המשנה.

והנה הרמבם בפרק ד כתב שצריך לעקור, וכבר הערנו שאם לא עקר הפירות מותרים. שיטת הרמב"ן שהפירות לא נאסרים. פירות ששמרו אותם כתב הר"שי שלא נאסרים עי' בפרשת בעלותך, והרמבן הסכים עם רשי ששמור לא נאסר אך הביא שכוונת הגמרא ביבמות הוא משום איסור נעבד. וע"ש שכתב המקור לאסור נעבד והביא משנה, אמנם במשנה אחר כך כתבו שבית הלל אומרים שלא נאסרו פירותיה, ופלא על הראב"ד שהבאי מזה ראיה. וכך הקשו האחרונים עך הרמבן ובאמ הריטבא ביבמות כתב שאין איסור בשמרו כמבואר במשנה שאוכלים פירותיה, ובנעבד אסור. וקשה שבמשנה מבואר שה]ירות מותרים.

והנה משנה זו הובאה בתורת כהנים בשלימות ובראבד בפירושו על התורת כהנים ביאר שאחרים מותרים לזרוע בשדה זו משום דהוי כמו בנו שמותר לו לזרוע, וכתב לפי"ז ליישב שאם הוא אוכל את הפירות מותר ואןם אחרים אוכלים את הפירות אין להתיר

ובס"ק קח כתב שאם אחר רוצה?? והביאו השע"הצ את התורת כהנים

ומוכח שכל מה שלאחרים מותר אך לו אסור.

ומצאנו בתוב"ש בסימן יז טז לגבי היאסור לאכול אותו ואת בנו שהשך לומד שלאחרים אסור, אך היד יהודה צ טיז יח מביא את התבו"ש והרעקא ג"כ הביא את התבוש שאין חילוק בינו לבין אחר, אך בתורת כהנים מבואר שאין בזה איסור. וצריך ליישב את שיטת הרמב"ן. ממשנה מפורשת שמבואר שה]ירות מותרים.