חבורה אהל 7
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה / סוגיית אהל

חבורה אהל 7

הדינם העולים לגבי עשיית מחיצות, השו"ע פוסק כר"ת דנאסרו גם עשיית מחיצות באופן שהם באים להתיר. ולא רק עשיית הגג. אמנם מבואר בשו"ע דאפילו מחיצה הראשונה לא נאסרה אלא אם כן היא באה להתיר. וכדברי האו"ז וכפשטות התוס' בשבת כאן ובדף קכה: דרק במחיצות שבאות להתיר נאסרו עשיית המחיצות. ומבואר בסעיף א' דבמקום שעושה את האהל להגן מהגשמים ומרוח חייב על עשיית הגג גם אם לא עושה את המחיצות.

ובסעיף ג' פסק השו"ע דלא חייב על עשיית אהל שלא בא להגן אלא בא להיות כיסוי אלא אם כן עשה גם מחיצות. וממילא פסק השו"ע דלא נאסרה לשים כיסוי של שולחן על רגליים וכן מיטה על רגליים. אלא אם כן יש לה דפנות דהיינו מחיצות ואז זה נאסר לשים את השולחן אלא אם כן ישים אותו מלמעלה למטה. דקודם יביא את השולחן ורק אח"כ יביא את הדפנות ובאופן זה זה מותר.

והנה בגדר של בא להגן מצינו במ"ב שכתב שני נוסחאות שכתב בא להגן או בא להשתמש תחתיו והנה יש לעיין מהו המכוון בא להשתמש תחתיו. דהנה מצינו בנודע ביהודה דטוען שחופה שעשויה לכבוד אינה נחשבת כבא להגן. אמנם אהל שנעשה לצניעות לכאורה נחשב שבא להגן מראיית האנשים. [וצניעות אינו נחשב דבר שבא להתיר אבל מכל מקום זה נחשב דבר שבא להגן מראיית האנשיים] ויל"ע איך לדון כיסוי כלים האם אנחנו דנים דבר זה כדבר שבא להגן על האוכל מהאויר שבחוץ ואפילו אם נאמר לא כן אבל לכאורה זה נעשה להשתמש תחתיו או דכאן העיקר של הדבר נעשה לשמור את החום. בתוכו. ולא להגן ואין זה דומה לאהל שנעשה לצניעות דגם נחשב כמגן. ויל"ע בזה.

ומדויק מדברי המ"ב דהתר זה הוא דווקא באהל עראי אבל באהל קבע לא יהיה התר של מלמעלה למטה. וכנראה דאי"ז נחשב שינוי וכלאחר יד אלא דזהו הגבלה בגזירה דרבנן של אהל עראי שגזרו רק בדומה לאהל קבע וכיוון שבזה יש שינוי בכהאה"ג לא גזרו הגם שלא הוי שינוי גמור כמו לאחר יד.

והנה לדעת רש"י כתב הביאוה"ל דבאמת גם באופן שיש רגלים ואין דפנות צריך להיות אסור והטעם שזה מותר לדעת רש"י דרש"י לשיטתו הוא סובר דכל האיסור באופן זה הוא רק לרבי יהודה דעושה אינו מתכוון כמתכוון וחשיב כאילו הוא מתכוון לאהל אמנם לרבי שמעון זה נחשב שחסר כאן בעצם העשיית אהל כיוון שאינו מתכוון כלל לאהיל על החלל שמתחת ואין כאן כלל עשיית אהל.

ולמעשה אנחנו פוסקים כהתוס' ולכן לא נאסר אלא במקום שיש דפנות וגם שם זה הותר אם עושה את זה בשינוי מלמעלה למטה.

והנה נראה כלל הדברים שיוצא משיטת התוס' דסברו דכדי להתחייב על עשיית אהל בעינן עשיית מחיצות. דהכלל הוא כזה דבאופן שהגג בא להגן לא בעינן כלל מחיצות. וחייבים אפילו אם אין מחיצות אלא רק קונדסין. ובאופן שהכלי רחב והכיסוי רחב חייבים עם יש מחיצות אפילו אם לא עשה מחיצות והנה יש לדון מהו השיעור של כלי רחב ולכאורה השיעור עולה מדברי השו"ע שכתב השו"ע דמיטה ושולחן אינו חייב עליהם רק עם עשה את המחיצות. ומבואר דאינם נחשבים עדיין כלי רחב ורק במיטה רחבה יותר מהרגיל ושולחן רחב יותר מהרגיל. זה הנקרא כלי רחב ולשון המ"ב הוא מיטה רחבה מאד ואז יש איסור לכסות אותה אפילו שלא עשה את הדפנות. בספר מקבציאל לבעל הבן איש חי כתב שהנזהר בכלי לכיסוי עוגות אפיל בכלי קטן תבוא עליו ברכה דהכלי עשוי להאהיל על מה שתחתיו אמנם כתב שלמעשה הפמ"ג לא הסתפק אלא בכלי שיש בו מ' סאה ומשמע דרק כלי זה נחשב כלי רחב. והביאוה"ל הביאו בסי' ה'. וכן פסק בספר אורחות שבת להתיר.

ובאמת בביאוה"ל בסוגייתנו כתב דלכתחילה כדאי לחשוש לרש"י, ולרשב"א שבמקום שצריך לחלל שתחתיהם יאסר גם אם לא עשה את המחיצות, אמנם בשעה"צ כתב דמנהג העולם הוא כתוס.'

והנה הכלל של עשיית מחיצות כתב המ"ב דזה איירי שהביא את הדפנות לשם לשים עליהם גג אמנם אם כבר היה מונח הדפנות ואז שם עליהם את הקרש של המיטה באופן שלא הזיזם ממקומום כדי ליתן עליהם את הגג באופן זה זה מותר דלא נחשב שעושה את הדפנות. והנה יש לדון בכלים שהזיז כלי למקום אחר כדי ליתן עליו את הכיסוי האם זה נחשב כעושה את הדפנות ובאופן זה יאסר לשים עליו את הכיסוי. ונחלקו בזה המ"ב והחזו"א דדעת המ"ב בסקמ"ח דמעביר חבית ממקום למקום זה נחשב שעושה את המחיצות ואז נאסר לכסותו. ולפי"ז יש לעיין בכל פעם שמעביר את הסיר מקום ואח"כ מביא את המכסה לכסותו יהיה אסור אלא אם כן עושה את זה מלמעלה למטה וצריך להקפיד בזה ולא ראיתי העולם שמקפידים בזה ולכאורה לפי"ז צריך ליזהר שגם אם פותח את הסיר שיסגור אותו במקומו. אמנם החזוא פליג על המ"ב והוא סובר דכיוון דזה תיבה בפני עצמה וגם קרקעיתה עשויה ממילא מה שמעביר אותה למקום אחר זה לא נחשב עשייה חדשה של דפנות וכל זה נאמר רק במיטה שאין לה קרקעית ורק דפנות או בסוכה אם יעביר את הסוכה אבל כאן שיש לדבר קרקעית אם כן בכל מקום שישים את הכלי זה נחשב. מה שהיה ולא נחשב שיש כאן התחדשות של דפנות ויש לדייק כן מדברי המג"א דבתיבה אסר רק אם התיבה רחבה ולא בכלי רגיל.

והנה בכיסוי בכלי יש שדנו שאם יש בית אחיזה זה מותר ויש לדון בזה ב' טעמים להקל. א' דאז נחשב כמו שיש בו חוט ומשיחה דמותר. אלא דדבר זה תלוי האם נאמר התר של חוט ומשיחה בדבר שיש בו טפח ודבר זה תלוי במחלוקת הפוסקים. דיש שכתבו דהרי"ף לא התיר דבר זה אלא באופן שאין בגגו טפח. אבל אם יש בו טפח לא מהני. אמנם ברמב"ם משמע דמהני בכל אהל עראי. ובכלי שדרכו להסיר את הכיסוי בשבת ממילא נחשב אהל עראי ומהני בו חוט ומשיחה ורק באהל קבע לא מהני. והגרשז"א נקט דכלי שיש לו כיסוי לא נחשב צורה של אהל. וניכר בו שנעשה לכיסוי ולא להאהיל וסברא זו לא ברירא לי כל כך. והנה לפי"ז בכיסוי נייר כסף יהיה אסור אם לא סוברים כהחזו"א. אמנם גם שם ניתן להקל באופן שמניח על קדירה שהיתה מונחת כך מערב שבת. או שלא העביר את הקדירה לשים עליה נייר כסף אלא העביר את הקדירה לתכלית להוציא ממנה את האוכל ורק אח"כ שם נייר כסף דאז יש מקום להקל דזה נחשב כבר שהיה דפנות ולא נחשב שעושה דפנות ויש לצרף לזה את סברת החזו"א שהיא סברא המסתברת דלא נחשב עשיית דפנות אלא אם כן העביר את המחיצות לבדם ולא אם העביר גם את הקרקע.

ולגבי כלי רחב שנאסר גם אם אינו עושה את המחיצות. נחלקו בזה הראשונים אם יש בזה איסור דדעת השתוס' ורש"י לאסר ודעת הראב"ד והרשב"א להתיר ולא נאסר רק באופן ששם בגד שנראה כמשמר. והשו"ע פסק כהמחמירים. ואמר המ"ב דאין למחות ביד המקילים. ומכל מקום נאמרו כמה תנאים להקל באופן שאינו מכסה את כולה. והכלי צריך להיות רחב מאד ויש מורי הוראה שנקטו דהיינו יותר מחמישים סנטימטר. ולענ"ד לפחות שישים. או שבעים. ודווקא אם יש חלל טפח. וצריך לאויר שתחתיו. ויש את סברת הגר"ז דבניכר שהוא כיסוי זה לא נאסר ולא ברירא לי סברא זו. ולכן נייר כסף יותר חמור מאשר הכלי רק בכלי אמרנו דיש לצרף לזה דזה נחשב כמו חוט או משיחה וזה סברא טובה. והנה מצד אחד בכיסוי הכלים יש חומר שהרי אם זה מיועד לכיסוי אז מצינו קולא דבאין בו חלל טפח זה מותר לכתחילה ולא נאסר אפילו בתורת אהל עראי ומצינו קולא בדבר שמיועד לאהל דפחות נחשב עשיית אהל. וממילא הכיסוי שהוא רק מיועד לכלי הוא יותר קל. ואפשר שזה שורש סברת הגרשז"א אמנם לכאורה מצינו להדיא קולא זה רק בדבר שהוא פחות מפותח טפח. ויל"ע בזה.

ועיין ט"ז סוף סימן שט"ו.

והנה בעיקר הדין שבעינן דפנות מבואר בט"ז דמספיק שני דפנות ובעינן גם שיהיה צריך לחלל שתחתיה וכדברי הרשב"א והגם שדייקנו שהתוס' לא סבר כן מ"מ בזה פסק השו"ע כהרשב"א וכרש"י דאינו חייב אלא אם כן צריך לחלל שתחתיה. ובמיטה נחשב שצריך את החלל שתחתיה כדי לשים בה מנעלים. ובשולחן אינו נחשב שצריך את החלל שתתתיה ודבר זה לא ברור דהרי שמים את הרגלים תחת השולחן והגרשז"א רצה לחלק וחילוקו תמהו. והנה בשולחנות שלנו אין כלל דפנות אלא רק אם רוצים לחשוש לשיטת הרשב"א לאסור. [ דלשיטת רש"י עצמו מותר ונאסר רק לרבי יהודה אלא דיש לדון דבכהא"ג רש"י מודה לאסור דלא גרע מגוד אם נאמר דשלחן נחשב שצריך את האויר תחתיו ולכאורה כן נחשב שצריך את האויר תחתיו אלא דיש להקל במשנה את הסדר.] וכתב הט"ז דבאופן שאינו צריך את החלל שתחתיה אינו חייב אלא אם כן יש לה ד' דפנות שאז זה נחשב בעצם שזה עומד לצורך החלל שהוא תחתיה. והביא המ"ב שיש אחרונים שפליגי שגם בד' דפנות צריך את החלל שתחתיו, וזה הא"ר ולא מחייבין אלא אם כן יודעים שיש לו צורך בחלל שתחיתיו. ורק המ"ב טען שלשון השו"ע לא משמע כדבריהם.

לגבי קושית הגר"א יש ליישב על פי הרשב"א דבעינן קונדסין וגם לדעת רש"י מכל מקום בעינן מצד היכי תימצי שיהא מונח על כלי ולא יהא ביד אדם ובעינן שיהא מונח על קונדסין.

עוד כמה פרטים בהאי ענינא יש לעיין במחלוקת רש"י ותוס' דהנה הביאוה"ל כתב דחלק מהטעם שאנו מקילים דלא כהרשב"א הוא משום שרש"י רק אסר לדעת רבי יהודה ולא לדעת רבי שמעון ולהלכה אנו פוסקים כר"ש. ולכאורה דבר זה אינו ברור ויל"ע במהות מחלוקת רש"י ותוס' דהתוס' טוענים דחשיב כמתכוון. דהרי הוא מתכוון לכיסוי ורש"י טוען דחשיב אינו מתכוון דהרי הוא לא מתכוון להאהיל. ויש לעיין במה תלויה מחלוקתם. ובפשוטו היה מקום לומר דהתוס' למדו דאין דין שיצטרך לחלל שתחתיו וכל מה שנאסר באהל עראי. הוא רק צורת אהל שיאהיל על חלל. וממילא בזה נחשב מתכוון דהרי הוא מתכוון לכסות את החלל. ולכאורה גם נחשב מלאכה צריכה לגופא משום שזה עצמו היה האיסור דרבנן לעשות דבר שדומה לאהל והרי הוא צריך לעשות דבר זה. אמנם אפשר דרש"י למד שהאיסור הוא משום שהוא צריך את האויר שתחתיו וכאן הרי אינו צריך לאויר שתחתיו. ואם כן זה נחשב דבר שאינו מתכוון ואין זה דומה לגוד ששם הוא צריך לאויר שתחתיו אמנם בחביות ובביצים ובקדירה אין זה צורך לאויר אלא אם כן הוא מתכוון לכך. ובפשוטו אינו צריך לאויר וממילא חייב רק אליבא דרבי יהודה שהיה עושה אינו מתכוון כמתכוון. אמנם לכאורה יש להוכיח לא כן משיטת הטור. דהרי הטור פסק מצד אחד כהרשב"א דבעינן שהוא יצטרך לאויר שתחתיו ומצד שני הוא פסק כהתוס' דחשיב מתכוון. ולכאורה הטור סבר דגם שם נחשב שהוא צריך לאויר שתחתיו. וממילא הוא נחשב מתכוון. והטור סבר דהוא רוצה את האויר בין החביות שלא יתעפש. וכן הוא רוצה את האויר בקדירה כדי שהאש לא תכבה וכן מבואר בפוסקים. ויל"ע מה רש"י סבר. דאטו רש"י פליג בסברא או דרש"י סובר דזה לא נחשב שצריך לאויר דאינו צריך את עצם האויר אלא דאם לא יהיה אויר יהיה עיפוש אבל אין זה דומה למי שצריך את האויר כגון שצריך לשים את המנעלים שם. ושמא מרש"י כן יש מקור לסברת הגרשז"א דבעינן שיצטרך בעצם את השימוש באויר ולא בעקיפין שניחא ליה שיש שם אויר. ויש לעיין בדבר זה.

עוד יש לדון בכוונת רש"י דרש"י סובר דלא נאסר אהל אלא אם כן מתכוון לאהיל דזה שם האיסור שיתכוון לאהיל. אמנם אפילו בצריך לאויר אם לא מתכוון לאהיל לא נאסר. ולכן באופן שלא מתכוון להגן לא נאסר רק אם מתכוון להדיא לעשות אהל. אבל במתכוון להניח זה ע"ג זה ולא להאהיל על החלל לא נאסר. כי חסר בעצם השם אהל והכוונה היא מה שהופכת את האהל להיות אהל. ולפי"ז בשולחן לדעת רש"י גם מותר כי הרי הוא לא מתכוון להאהיל. אמנם הטור למד בזה דלא כרש"י ולכן אסר.

גג שהוא מחובר בצירים מותר לפותחו ולסוגרו ולכן מותר לפתוח ולסגור גג כזה ובדרך כלל זה נוגע בסוכות.

בשיטת הרמב"ם בכיסא טרקסל צריך להבין מה כוונתו במה שכתב שאינו דרך. ויל"ע בזה.