כללגדול3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 7 פרק כלל גדול / כלל גדול שגגות

י.טחן – פרק כלל גדול -3-

**ביסוד הנידון אי שגגת קרבן הוי שגגה ובבאור פלוגתת ר''י ור''ל אי בעי שגגת לאו ובגדר דינא דשגגת שבת הוי העלם אחד**

**דף ס"ט ע"א**

**ביסוד דינא דמונבז דשגגת קרבן הוי שגגה**

1. **ואלא מונבז שגגה במאי כגון ששגג בקרבן**. יש לעיין בגדר הך שגגה דקרבן אי הוי ביחס לעצם ה''חיוב קרבן'' דעצם הדבר שמחוסר בידיעה על חיוב הקרבן שבא על שגגה משווי ליה ל''שגגה'', או דנימא דהשגגה בחיוב קרבן הוי ביחס לחומר העבירה דלא יודע את חומרתה דאיכא בה חיוב קרבן על שגגתה. ובפשטות היה נראה דמאחר דשגגה צריכה להתיחס ל''עבירה'' א''כ כל כמה דהקרבן לא מוסיף חומרא בעבירה אמאי חשיב שוגג ב''עבירה'', ואמאי לא חשיב ''מזיד'' כיון דהזיד בלאו וכרת. רק דיש לעיין דאמאי אי ידיעה זו מגרע במזידות שלו דהרי יודע את כל מה שנוגע לעבירת המזיד דידע גם בלאו וגם בכרת וגם אי נימא דעבירה שיש בשגגתה חטאת מעמידה חומרא בעבירה מ''מ מנלן דבעינן לאשוויי למזיד גם על האי שיעורא דהאי חומרא, והיה נראה מכח זה דלדעת מונבז המושג ''שוגג'' לא מתיחס כלל ל''עבירה'' וזה מה דילפינן ממזיד דאיכא לו ''ידיעה'' וחשיב ''חוטא בעבירה'' והא דחשיב שוגג הוי מחמת דחסר לו בנתונים על ההשלכות שיש מכח העבירה והוי כ''מוטעה בעשיה שעשה'' ולכן לא הוי ''מזיד''. ולפי''ז יוצא דגדר שוגג לא מתיחס ליחס שלו לעבירה אלא דהוי מחמת חסרון ידיעתו על ההשלכות שיש במעשהו.

**ויעוין בהגהות ראמ''ה דמבאר דהא דפליגי רבנן על מונבז הוי מחמת דלא חשיב ''שב מידיעתו''** שהרי אם יודיעוהו שחייב קרבן לא יתחייב כלל. ואי נימא דאי הידיעה של חיוב קרבן מתיחס לחומרת העבירה מאי איכפת לן דאי ידע לא יהא ''חייב קרבן'' הרי עיקר הענין בידיעה הוא דע''י דאיכא חיוב קרבן מודע לחומרת העבירה שעשה וממילא יפרוש מהעבירה, ומאי איכפת לן דכשידע לא יהא ''חייב קרבן'' סכ''ס ידע בזה את חומרת העבירה שנעשתה על ידו ולא היה עושה את העבירה באופן זה, וחזינן מדבריו דהבין דהיחס הוא ל''גוף החיוב'' ולזה הקשה דכיון דבדין שב מידיעתו בעינן דישוב מכח הידיעה א''כ כל כמה דהוי ידע בשעת העשיה מחיוב הקרבן תו כבר ליכא לחיוב קרבן וא''כ לא יפרוש מחמת כן מהעבירה.

**ועיקר הבנתו דהיחס הוא לגוף החיוב לכאורה מבואר בתוס',** דיעוין בתוס' דנקט דבהזיד בקרבן למרות ששגג בלאו מודה מונבז דלא חשיב שוגג כיון דלא הוי שב מידיעתו, ומכח זה נוקט תוס' דאי ידע מחיוב סקילה אין לחייבו בקרבן דכיון דאינו שב מסקילה פשיטא שאפילו היה יודע שחייב גם קרבן שלא היה שב ולא שב מידיעתו הוא, ולכאורה אי נימא דידיעת החיוב קרבן מעמידה חומרא בגוף העבירה בהא דאיכא חיוב גם בשגגתה א''כ אמאי נקט תוס' בפשיטות דאי לא פריש מסקילה לא יפרוש מהקרבן הרי בחיוב קרבן שבא על שגגה נעמד חומרא שלא קיימת בעונש סקילה דעונש סקילה בא על מזיד וקרבן בא על שוגג, עוד יש לעיין מה שממשיך תוס' דבהזיד בכרת חשיב ליה שב מידיעתו לקרבן היינו משום דכרת אפשר בתשובה וקרבן לא אפשר בתשובה, ואי היחס בקרבן הוא לחומרת העבירה א''כ ממ''נ אי חומרת כרת שוה לחומרת הקרבן מה מהני הא דליכא בתשובה ודוחק לומר דהא דליכא תשובה מוסיף לחומרת העבירה דהרי החומרא היא בהא דגם בשוגג איכא חיוב, ומוכח דהיחס הוא לחיוב עצמו ובזה אמרינן דהוי חיוב אלים דלא ניתן להפקיעו, וכן מובן לפי''ז כונת תוס' דאי הוי מזיד בסקילה ולא פריש מחיוב סקילה ק''ו דלא יפרוש מחיוב קרבן דביחס לחיוב ודאי דחיוב סקילה אלימ-+א, רק דעדיין יש לעיין בקושית הראמ''ה דאמאי יפרוש מחמת ידיעת החיוב קרבן הרי אי יעשה את החטא בידיעה לא יהא עליו חיוב קרבן.

ובאמת יעוין בטל תורה [לגר''מ אריק] דגם נקט בתוס' דהיחס לגוף החיוב רק דכתב דלולי דבריו היה נראה דהוי חומרא בעבירה רק בבאור הדבר מה מעמיד החיוב קרבן ביחס לעבירה יעוי''ש דברים נפלאים. וז''ל, בעניותי צע"ג דהאיך יתכן לומר שמפני הכרת לא היה שב רק מחמת מעט דמים שעלה הקרבן ולולא דבריהם היה נראה דהנה כל עניני איסורי תורה אין אתנו יודע עד מה אם הדברים בעצמן מתועבין או גזירת מלך היא ועלינו לקיים פקודתו. אמנם דברים שחייבה תורה קרבן על שגגתו הרי הדבר מוכרח שהדבר מצד עצמו מתעב נפש הישראלי דאם הי' מחמת גזירת מלך הרי כיון שלא ידע לא פגם כלל במצות המלך. והשתא יתכן דמחמת חיוב כרת לא הי' שב מרשעו כי יצרו תקפו הלא אין הדבר מתועב מצד עצמו רק מחמת ציוי השי"ת וידמה בדעתו שה' יסלח לו וזה כשאינו יודע אם חייב קרבן על שגגתו, אבל ביודע שחייב קרבן על שגגתו הרי בזה נודע לו שהמעשה מצד עצמה מתועב ופוגם נפשו וגופו והתוה"ק שהזהירתו ע"ז היא כמזהיר שלא ילך באש למען לא יכוה וזה חמיר בעינו יותר, ויתכן אולי ידע מזה הי' שב מחמת ידיעה זו עכ''ל.

**בישוב קושית הראמ''ה דאמאי חשיב שב מידיעתו בשגגת קרבן**

1. **ונראה בהקדם מה דיש לעיין בבאור דינא דשב מידיעתו,** וידוע חקירת המל''מ פ''ג משגגות ה''ז אי דינא ד''ושב מידיעתו'' הוי ביחס לשעת העבירה דבעינן דאי היה יודע לשגגתו בשעת העבירה היה פורש מהעבירה, או דהוי בשעת חיוב הקרבן ויעוי''ש דמדייק מהרמב''ם דגם מומר שעבר עבירה ובשעת מעשה העבירה גם אי היה יודע ששגג היה עובר את העבירה מ''מ אי בשעה שנודע לו החטא חזר בתשובה ומתחרט על מעשהו חשיב ''שב מידיעתו'', אולם מוכיח מתוס' דתליא בשעת החטא.

ולכאורה שרש הנידון הוא אי הוי מצב ב''שגגה'' דלמחייב דשגגה בעינן דהעדר הידיעה גרם את החטא, ואי היה עושה את החטא גם אי היה יודע חסר בחפצא דשגגה, או דהוי הלכה ב''חיוב קרבן'' דלחיוב קרבן בעינן שיתחרט על חטאו.

**ויעוין בקה''י סימן כ''ט דבתחילה מישב את קושית הראמ''ה דהוי הלכה בחיוב קרבן** דבעינן שיתחרט על חטאו ולכן לא דיינינן כלל מה היה עושה אם היה יודע בשעת העבירה, דהעיקר תליא כעת אי מתחרט על חטאו רק דמקשה מהא דמבואר בתוס' דהיכא דאיכא סקילה כיון דאינו שב מסקילה פשיטא שלא היה שב מקרבן, ומבואר דהיחס הוא לשעת החטא. רק דיעוי''ש דמוכיח מתוס' בשבועות דף כו בהא דמבואר התם דנשבע על הככר ומצטער עליה ואכלה לא חשיב שב מידיעתו, וברש''י מפרש שמצטער רוצה לאוכלה וגם אי הוה ידע שמושבע עליה היה אוכלה. אולם תוס' מבאר דאי ידע שמושבע עליה לא היה אוכלה רק דמצטער דהוא לא שוכח את שבועתו ואכלה דהא לא איכפת ליה להיות שוגג, ואדרבה רוצה להיות שוגג. ובתחילה הוכיח מזה הקה''י דהוי הלכה בחלות החיוב דבעינן שיצטער על מעשהו, אולם לפי מה דהוכיח מתוס' דהוי הלכה בשעת מעשה החטא מבאר הקה''י דגדר ההלכה דבעינן שבשעת עשית השגגה אי היה יודע שהוא שוגג היה מונע עצמו ממעשה זה.

**ובשיטת רש''י בשבועות דפירש את הידיעה ביחס למזידות** מוכיח הקה''י דס''ל דבעינן שבשעת החטא היה נמנע אי היה יודע והקובע אי היה נמנע מהחטא ע''י ידיעתו, ויש לעיין בבאור כונת תוס' דבפשטות ענין שב מידיעתו אי נימא דהוי בשעת מעשה העבירה הוא לאשוויי כשוגג ע''י דחסרון הידיעה הוא זה שגרם לעבירה דידיה ואי הוי יודע לא היה חוטא, וא''כ כל כמה דאי הוי ידע לא הוי חוטא א''כ הוי שוגג מאי איכפת לן דניח''ל בהאי שגגה.

**ויעוין עוד במנחת אריאל דהקשה מהא דמבואר בתוס' דלא ניתן לאוקמי את שגגה דמונבז במזיד בקרבן ושגג בלאו,** דא''כ לא חשיב שב מידיעתו, ולכאורה כיון דשגג בלאו כל כמה דנודע לו דאיכא לאו לא היה עושה את המעשה וכן כעת מתחרט על מעשהו וא''כ צ''ב מה שייך בזה לחסרון דאינו שב מידיעתו.

**ביסוד דינא דשב מידיעתו והמסתעף לישוב קושית הראמ''ה ובאור התוס'**

1. **ונראה דדינא דשב מידיעתו לא הוי בגוף החפצא דשגגה,** דלחפצא דשגגה סגי בעצם הדבר דבשעת עשית העבירה היה חסר לו את הנתונים על הך מעשה שעשה ובזה חשיב ''שוגג'' ולא חשיב ''ביד רמה'', רק דבדין שב מידיעתו נתחדש דמאחר דהתביעה דחיוב קרבן נובע מכח התביעה על חוסר קיומה של ידיעת החטא אצלו ולא הוי כמזיד דהוי תביעה על גוף המעשה הלכך בשביל לחייבו בחיוב קרבן על חוסר ידיעתו בעינן להשוותו כמוטעה במה שעשה והלכך בעינן דיהא ''שב מידיעתו'', דהיינו דהידיעה על ההשלכה מכח מעשהו תגרום לו להתחרט ולא לרצות בחטא שעשה וכל כמה דהידיעה לא תגרום לאי רצונו בחטא ליכא משמעות בגברא עצמו להשוותו כ''מוטעה'' מחמת חסרון ידיעתו, ותו לא שייך להטיל חיוב על חסרון הידיעה, וממילא מצד אחד לא הוי ''מזיד'', ומאידך גיסא לא שייך להטיל חיוב קרבן על חסרון הידיעה.

**ולפי''ז נראה דעיקר היחס בדין שב מידיעתו הוי ביחס ל''חיוב קרבן שחל בעשיתו''** דזהו ההשלכה שקיימת בפועל מכח עשיתו בשוגג, ולכן גם אי שגג בלאו וכרת כל היכא דהזיד בקרבן חשיב לא שב מידיעתו כיון דלא איכפת ליה בחיוב קרבן שחל בחטאו, וא''כ לא שייך לשוויי כמוטעה בהך מעשה שעשה למרות דביחס לעבירה שעשה ודאי דהוי שוגג.

**ולפי''ז מיושב קושית הראמ''ה** דאמאי בשגגת קרבן חשיב שב מידיעתו דהרי אם ידע לא יפרוש מעשיתו, ולפי''ז נראה דמאחר דהשב מדיעתו לא הוי הגבלה בשגגה דבעינן שהעדר הידיעה יגרום לחטא, אלא הוי לענין לאשוויי כמוטעה בהך עשיה דלא מודע להשלכות שנעשו מכח זה, א''כ לא בעינן לדון מה היה קורה אי היה יודע בשעת העשיה אלא עיקר הנושא להעמיד את היחס לחסרון ידיעתו ביחס למעשה שעשה, וא''כ זה מה שנתחדש ב''שגגת קרבן'' דלמרות דעבר במזיד על הלאו וכרת, מ''מ לא היה רוצה לעמוד במצב זה של ''עשיה עם חיוב קרבן'' ונמצא דחוסר ידיעתו בחיוב קרבן משווי כ''טעות ושגגה בעשיתו''.

**ולפי''ז ניחא היטב הא דנקט תוס' בשבועות דהעיקר תליא ביחס שלו לשגגה אי ניח''ל בשגגה או לא**, דאי היה רוצה בשגגה א''כ לא שייך לאשוויי כמוטעה על מה שנעשה על ידו.

**והשתא נראה דהנידון אי היחס לשעת העבירה או לשעת החיוב** [אי נימא דלא כמו שנקט הקה''י ברש''י דהוי דוקא היכא דהיה פורש מכח ידיעתו אלא היחס למעשה שגגה שנעשה אי ניח''ל בהך מעשה] לא הוי נידון מהותי בעיקר גדר שב מידיעתו אי הוי ביחס לחיוב קרבן או ביחס למלאכה דגם אי נימא דהיחס הוא לשעת החיוב יש מקום לדון אי בעינן דוקא לאשוויי מוטעה בשעת המעשה או דמאחר דחיוב קרבן חל בידיעה בעינן שגם בשעת החיוב יעמוד כמעשה בהך עשיה שעשה ואי כעת ניח''ל בהך עשיה תו לא מחייבי קרבן על הך מעשה.

**ונראה עוד להוכיח דדינא דחשיב מידיעתו הוי דין בפני עצמו מהא דמבואר ברש''י צ''ג ע''ב בשגג באוכלין והזיד בכלי דמחייב חטאת** ובתו' הקשה דהיכא דהזיד באחד לא שייך לחייבו חטאת על השני כיון דעשה במזיד להך סוג עבירה א''כ לא הוי שב מידיעתו, ובמגיני שלמה תירץ דמיירי דלא היה צריך להאוכלין כ"כ ולא היה עושה כן במזיד, אבל הכלי היה צריך לו הרבה לעשות כן ועשה אפילו במזיד. וברעק''א פסחים כ''ט עמוד א' אות ג' כתב וז''ל, ומבואר דס"ל בדעת רש"י דאף דחזינן דאינו פורש עצמו מחמת חומר העבירה לחוד מ"מ כיון דהאיסור היה מונע לעשותו מחמת שא"צ לו כ"כ מקרי גם כן שב מידיעתו. ויש לעיין דאי השב מידיעתו בא להעמיד את השגגה א''כ כל כמה דהעבירה היא לא שיקול בשבילו א''כ לא שייך להחשיבו שוגג ב''עבירה'' דהרי היה עושה את העבירה גם במזיד ומאי איכפת לן דכעת היה לו שיקול צדדי דלא היה צריך כ''כ לאוכלין ולכן לא היה עובר את העבירה, ואי נימא דעיקר הענין בשב מידיעתו הוא להעמיד את חוסר הידיעה כטעות ביחס למעשה שנעשה, א''כ בזה שייך להכניס גם שיקולים חיצוניים, דכיון דבפועל לא היה עושה את המעשה אי היה יודע שהיא עבירה.

**ויעוין עוד ברעק''א בדף צ''ג דמישב באופן אחר את קושית תוס'** וז''ל, ויש לי לומר, דהאי הזיד על האוכלין, היינו הזיד בלאו לחוד, וסבירא לי' לרב ששת כר"ל בפרק כלל גדול (לעיל דף סט ע"א) דהזיד בלאו ושגג בכרת אינו חייב קרבן עכ''ל.

ונראה דגם בזה מבואר דשב מידיעתו לא בא להעמיד את השגגה בעבירה דכל כמה דהזיד בלאו לא הוי שוגג א''כ אמאי לא סגי בהא דלא שב מהלאו דבזה הוי מזיד על הלאו. וחזינן ג''כ דשב מידיעתו ענינו לאשוויי ''מוטעה'' בהאי עשיה וכל כמה דבפועל לא היה עושה אותה למרות דהוי מחמת הכרת א''כ תו חשיב שב מידיעתו.

עוד יש להוכיח דלא הוי מצב בשגגה מהא דמבואר ביומא דף פ' ע''א באוכל חלב בזמן הזה ושגג בחלב דנתחלף לו בשומן דצריך לכתוב שיעור שמא יבא ב''ד אחר וירבה בשיעורין, ובגמ' מקשה דאי הכונה דירבו בקרבנות ע''י דיחייבו קרבן על כזית קטן, הרי אינו שב מידיעתו דגם אי ידע דהוי חלב היה עובר את האיסור כיון דחשב דשיעור כזית יותר גדול, [ובהא דלא חשיב שוגג מחמת עצם אי ידיעת השיעור יעוין במל''מ פ''ב משגגות ה''ב דמבאר דהאי שגגה הוי כתולה בב''ד דלא חשיב שב מידיעתו, כיון דפעל מכח הב''ד ודעת הב''ד היא זו שתפרישו] אולם עדיין צ''ב אמאי לגבי השגגה דנתחלף החלב בשומן חשיב שאינו שב מידיעתו הרי מה דאי ידוע לו שזה חלב יעבור את האיסור לא הוי מחמת דרוצה לעבור איסור אלא דחשב דליכא בזה איסור כיון דליכא בזה שיעור א''כ אמאי מגרע ב''שגגה על העבירה'', [ויעוין באבי עזרי פי''ג ה''א בסופו דמעיר דאיכא בזה חידושא בדין שב מידיעתו] ואי נימא דדין שב מידיעתו לא בא להגדיר את השגגה אלא רק בא להשוותו כ''מוטעה'' א''כ בהא איכא למימר כיון דבפועל המניעה מהמעשה לא תלויה בידיעה שזהו חלב א''כ לא שייך לדון אותו כ''מוטעה מכח אי ידיעת החלב'' אלא רק מכח אי ידיעת השיעור ובאי ידיעת השיעור ליכא למחייב דשגגה כמו שהבאנו מהמל''מ.

**יסוד האבי עזרי בגדר ''העלם דשבועה''**

1. **לעיל הבאנו את רש''י ותוס' בשבועות כ''ו לגבי שגגה בשבועה היכא דמצטער על הככר** דרבא טען דלא חשיב שב מידיעתו ופליגי רש''י ותוס' אי כונת הגמ' דכיון דמצטער אוכלו גם במזיד או דמצטער דהיה רוצה לשכוח מהשבועה ולהיות במצב של שוגג, ויעוין לעיל מה שהוכחנו מזה בגדר שב מידיעתו, ויעוין באבי עזרי פ''ג הי''א משבועות דמאריך להוכיח דשאני גדר חיובא דשגגה של כל התורה מחיובא דשגגה של שבועת ביטוי, דבשוגג של כל התורה כולה היחס של השגגה הוא לעשיתו דלא הוי במזיד, משא''כ בשגגת שבועה דרק על העלם שבועה חייב ולא על העלם חפץ, דבזה בעינן שיהא ''העלם שבועה'' ותחול על השגגה שם ''העלם שבועה'' והא דמצטער לא חשיב שב מידיעתו הוי רק ביחס להאי ידיעה דהעלם שבועה, ולדעת רש''י החסרון מחמת דבעינן דיאכל רק מכח השכחה, דבזה נידון דההעלם שחל בו הוא רק ''העלם שבועה'' וביחס למעשה לא הוי מזיד כיון דסכ''ס נתעלמה הידיעה בשעת מעשה ולא עשה את המעשה בידיעה, וכן לתוס' כיון דרוצה שישתכח השבועה אין זה נקרא ''העלם שבועה'' היכא דכונתו שיתעלם ממנו השבועה. ויעוי''ש מה דמבאר לפי''ז את הרמב''ם דמבאר שם דאיירי באומר מותר דחשב דמותר לו משום צער לאכול, דלמרות דביחס למעשה ודאי דחשיב ''שוגג'' אולם לגבי לדונו כ''העלם שבועה'' כיון דידע לשבועה ולאיסור רק דמדמה שמפני הצער מותר אין זה נקרא ''העלם שבועה''.

**בדינא דמונבז דמחייב בשגגת קרבן אי מחייב גם בשגגת סקילה**

1. **לפי מה שנתבאר דעיקר יסודו של מונבז דהיחס לשגגה הוא לתוצאות שבאים מכח מעשהו א''כ גם היכא דשגג בסקילה למרות דהזיד בלאו וכרת ראוי לחייבו בקרבן,** רק דלפי מה דמבואר בתוס' דהיכא דהזיד בקרבן לא חשיב ''שב מידיעתו'' מבואר דהיחס בדין שב מידיעתו הוא לקרבן וא''כ מוכח שגג גם בקרבן אולם בעיקר היחס לשגגת סקילה כשגגה נראה דהוי שגגה. וכן מבואר בריטב''א וז''ל, וא"ת כיון דאמרת דמיירי הא כששגג בסקילה אמאי אוקימנא כששגג בקרבן נימא דשגג בסקילה דחשיבא למהוי שגגה לדברי הכל, יש שתירצו דכי הוה מוקים ליה בשוגג בסקילה הכי נמי צריך לאוקמה בשוגג בקרבן נמי שאם מזיד בקרבן לא מיקרי שב מידיעתו אף על פי ששגג בסקילה, וי"ל דכיון דאיכא כמה איסורים דחיוב קרבן דלית בהו בזדונם סקילה נקט שגגת קרבן דשייך בהו בכולהו עכ''ל. ומבואר בריטב''א דשגגת סקילה חשיב שגגה רק דדן אי בדין שב מידיעתו בעינן דוקא את היחס לחיוב קרבן או גם אי שב מידיעתו מכח ההשלכה דחיוב סקילה.

**בדינא דמונבז בשגגת קרבן או לר''י בשגגת כרת היכא דהתרו בו על הלאו אי מחייב מלקות על הלאו וקרבן על השגגה**

1. **יש לעיין היכא דהתרו בו על הלאו אי מחייב מלקות על הלאו,** או דכיון דסכ''ס דיינינן ליה כשוגג מכח השגגת קרבן א''כ תו לא מצי להתחייב משום מזיד, ויעוין ברש''ש שבועות ל''ז ע''א דנקט דאם התרו בו על הלאו לוקה ואינו מביא קרבן. ובחזו''א חו''מ סימן ו' ס''ק י''ב נקט איפכא וז''ל, ושמעינן מכאן דהזיד בלאו ושגג בכרת דחייב חטאת אף אם התרו בו למלקות פטור דחשיב שוגג. ומבואר בדבריהם דלא שייך לדון לתרווייהו דהוי מזיד לענין הלאו ושוגג לקרבן.

**אולם יעוין בטל תורה דמביא בזה ירושלמי מפורש** ריש פ"ג דשבועות דבכה"ג ששגג בכרת והזיד בלאו והתרו בו לוקה ומביא קרבן. **ויעוין גם בשפת אמת** בסוגין דמביא את הירושלמי (תרומות פ"ו ה"א) דלר"י בהזיד בלאו ושגג בכרת לוקה ומביא קרבן וכתב השפ''א דכן י"ל למונבז בהזיד בכרת ושגג בקרבן דחייב כרת וקרבן, ונראה דלפי מה שנתבאר דהמחייב דקרבן שונה ביסוד מחיובא דמזיד בעונשין, דחיובא דמזיד נובע מכח עצם המעשה, משא''כ בחיוב קרבן דהתביעה על העלם הידיעה בשעת החטא וא''כ ליכא סתירה בין שתי החיובים, דאמנם לענין חיוב מלקות חשיב ''מזיד'' דלגבי מה שנדרש לחיוב מלקות חשיב שהמעשה נעשה במזיד, אולם לענין חיוב קרבן דהתביעה ביחס להעלם ידיעתו, כיון דחיוב קרבן תליא בידיעה על החיוב קרבן לדעת מונבז, או לדעת ר' יוחנן בכרת, א''כ בשביל להפקיע את חיוב קרבן בעינן שידיעת החטא תהא שלימה, וכל כמה דאיכא גרעון בידיעת החטא תו הוי שוגג ביחס לתביעה על העלם ידיעתו.

**בהא דהזיד בלאו לא חשיב מומר לענין קרבן**

1. יעוין בשו"ת אחיעזר חלק ג סימן נ סק''ה. וז''ל, אלא שיש לתמוה מהא דהזיד בלאו ושגג בכרת בשבת ס"ט דלריו"ח חייב קרבן והא הוי מומר ע"י עבירת הלאו ואין מקבלין קרבן ממומר, וכבר הרגישו בזה ועיין בעמודי אור סי' מ"ב, והוכיחו מזה דע"י עבירת הלאו לא הוי מומר עכ''ל. אולם יעוין בחזו''א יו''ד סימן ב' ס''ק ט''ו וז''ל, מ''מ כיון שנודע לו שחלב איסור כרת, הוי כעשה תשובה, כיון דמעכשיו הוא פורש מחלב, ועדיין יש לדון שאינו ראוי לקרבן כיון דבשעת חטא היה עושה דבר שנעשה בו מומר לכה''ת, ואפשר דלא חשיב מומר עדיין במעשה זה כיון שעכשיו הוא נעשה מומר וכעין דאמרינן בשחיטה שהשוחט בשבת שחיטתו כשירה.

**בבאור פלוגתת רבנן ומונבז אי שגגת קרבן הוי שגגה**

1. **בפשטות נראה דרבנן ס''ל דבעינן שהיחס של השגגה יעמוד בעבירה שהיא המחייב של הקרבן** ולא בגוף חיוב הקרבן, אולם מצינו בגמ' לקמן דדנה בשבועת ביטוי דאיכא חיוב קרבן למרות דליכא בזדונו כרת, אי בהא מודו רבנן דשגגת קרבן שגגה, וברמב''ם פ''ב ה''ב משגגות פסק דשבועה שאני ומחייב בשגגת קרבן, וחזינן דגם לרבנן איכא יחס לשגגת קרבן ורק היכא דזדונו כרת בהא בעינן שגגה בכרת. ובבאור החילוק בגמ' נראה דהוי מחמת דהוי חידוש דאיכא חיוב קרבן על הלאו גרידא ומאחר דהוי חיוב מחודש סגי בשגגה מועטת. אולם יעוין במאירי וז''ל, ומודים חכמים בזו למונבז ששגגה היא שכל שזדונו לאו שגגת קרבן שגגה היא מפני שהיא מצויה אחר שאין רוב קרבנות באין על זדון לאו אבל דבר שזדונו כרת אין שגגת קרבן שלו מצויה ומתוך כך אינה קרויה שגגה.

**בבאור סברת ר' יוחנן דסגי בהא דהזיד בכרת ולא איכפת לן דהזיד בלאו**

1. **יעוין ברש''י ד''ה כיון ששגג בכרת אף על גב שהזיד בלאו.** וז''ל, ''שאז הקרבן על הכרת הוא בא''. **ויעוין בחדושי המהר"ל** וז''ל, דטעמא דרבי יוחנן דהקרבן בא בשביל כרת ולא בא בשביל לאו, ולפיכך אם שגג בכרת מביא קרבן דהא שגג בדבר שבא עליו קרבן, אבל שגג בלאו אין זה עיקר עבירה שבא עליו קרבן, ואף על גב שהזיד בזה מביא שפיר קרבן דהא עיקר עבירה שבשבילו הקרבן שגג בה. ואף על גב דאם אין לאו אין קרבן, דהא פסח ומילה איכא כרת ואין קרבן כיון דאין בהם לאו, מכל מקום הקרבן בא על הכרת ולא על הלאו. ומבואר דגם לר' יוחנן החפצא בשוגג הוא לא העדר הידיעה ביחס לעבירה אלא בהא דליכא לו את הנתונים הגורמים את חיוב הקרבן והוי כמוטעה ביחס לחיוב קרבן.

**ויעוין באחיעזר חלק ג' סימן פ''ב דמביא גדולה מזו מהגר''ח מבריסק** בקושיא מיבמות ל"ג בשנים שקדשו שתי נשים והחליפו את של זה לזה ומקשה הגמ' מהא דתני ר''ח דהרי כאן ט''ז חטאות ואי במזיד מאי איכא קרבן, וברעק''א תמה דהלא קי''ל כר יוחנן דשגג בכרת והזיד בלאו חייב חטאת, וא''כ שפיר משכחת בהחליפו במזיד בלאו ושוגג בקרבן. וז''ל האחיעזר, ושמעתי מאלופי ומיודעי הגאון ר' חיים מוולאזין ע"פ המבואר בכריתות דכ"מ שאתה מוצא ב' לאוין וכרת א' חלק חטאת ביניהן, ולפי המסקנא הא דבעריות אם עשאן כולן בהעלם א' חייב על כל או"א משום דהלאוין מחלקין לחטאות, [יעוין כריתות ג' ע''ב] ולפ"ז אפשר אף דס"ל לריו"ח בשבת ס"ט דאם הזיד בלאו כיון ששגג בכרת חייב, דוקא בכ"מ היכא דהחיוב בא מצד הכרת ושגגת כרת שמה שגגה, אבל לענין חלוק חטאות דיש בזה כרת אחד ורק דהלאוין מחלקין החטאות, והגורם לחילוק חטאות הם הלאוין, ולהכי בעינן שיהיה שוגג בלאוין, ובמזיד בלאו ושגג בכרת לא מהני לגבי חילוק חטאות אף לריו"ח. עכ''ל.

ומבואר בדבריו דלמרות דהלאו הוא לא גורם החיוב מ''מ כיון דבפועל לולי הלאו ליכא לחיוב קרבן ובעינן את הלאו לחיוב קרבן בפועל הלכך ידיעת הלאו חשיב כחלק מהידיעה דמעמידה את חיוב הקרבן, ויעוין באבי עזרי פי''ד מסנהדרין דתמה דכיון דהחטאת לא באה בשביל הלאו, דקרבן לא בעי אזהרה והלאוין הם רק שמחלקים לחטאות א''כ אמאי חשיב כגורם בחיוב ויעוי''ש עוד דמדייק מסתימת הרמב''ם דלא מחלק בין עריות לשאר חייבי כריתות בדין שגגת כרת ובתרוויהו סגי בשגגת כרת.

**ויעוין בקה''י סימן כ''ט דמעיר על יסוד הגר''ח מהא דמבואר ברבא דף ס''ט ע''ב דגם באכילת תרומה הזיד בלאו ושגג במיתה הוי שגגה להתחייב בחומש דמיתה במקום כרת וחומש במקום קרבן.** ולפי דברי הגר''ח יהא מוכרח דחיוב החומש בא מחמת חיוב מיתה ואפילו בלא הלאו היה חייב חומש כמו בקרבן דלא בעי אזהרה, וצ''ב דבשלמא לענין חטאת ילפינן מהיקשא דריב''ל דבעינן דבר שזדונו כרת ומנלן למימר כן בתרומה ויעוין במנחת אריאל אות י'–י''ג דמביא כמה ראיות לנידון זה אי חיוב חומש תליא במיתה.

**בהא דבעינן בחיובא דקרבן להא דזדונו כרת יש לעיין אי הוי חומרא בעבירה או דהוי חלק מדיני החיוב דהיכא דאיכא חיוב כרת בזדונו איכא בשגגתו חיוב קרבן**

1. **ובעיקר הגדר בהא דבעינן בחיובא דקרבן להא דזדונו כרת יש לעיין אי הוי חומרא בעבירה** דרק עבירה דאית ביה חומרא דכרת אית ביה מחייב לקרבן בשגגתה, או דנימא דהוי חלק מדיני החיוב דהיכא דאיכא חיוב כרת בזדונו איכא חיוב קרבן בשגגתו, ובגר''ח מוכח דהוי מדיני החיוב דאי הוי חומרא בעבירה א''כ הא דבעי שישגגו בכרת הוי רק ביחס לחומרת העבירה דבעינן דיעמוד לו חומרת העבירה בדרגה של חיוב כרת וא''כ מאי שיאטיה להא דבעריות בעינן את הלאו לחלק את הכרת, דהרי לפי''ז היחס של הכרת לא הוי כגורם בפועל את החיוב אלא כחומרא בעבירה. ומוכח דהדין כרת גורם את החיוב קרבן, ולכן היחס לשגגת כרת הוא לגוף החיוב כרת כגורם לחיוב הקרבן.

**ויעוין בתוס' בדף י''ד במכות ד''ה לאפוקי דהקשו למ''ל למעוטי מילה מקרבן משום דהוי קום ועשה תפוק ליה דאינה בכרת דלעולם לא יתברר שיהא בכרת עד שימות,** ומיישב דלעולם כל זמן שלא מל עונש כרת עליו. ומבואר בתוס' דהכרת לא בא להעמיד חומרא בעבירה אלא בעינן לגוף החיוב כרת דאי בא רק להעמיד את החומרא בעבירה מאי איכפת לן שבפועל לא יהא ענוש כרת. ובעיקר באור תרוץ התוס' יעוין בקה''י דמבאר דכונתו כהראב''ד פ''א ממילה דבערל שלא מל מתחייב תיכף כרת רק דבמל אח''כ מתקן ופוטר עצמו מהכרת. ומבואר בתוס' דהוי מדיני הכרת ולכן בעינן דיהא לחיוב כרת בפועל.

ולשיטת הרמב''ם דס''ל דקושית תוס' דאינו חייב כרת עד שימות והוא ערל במזיד מוכח דלא בעי לחיוב כרת בפועל ויש לעיין אי מוכח לפי דבריו דהכרת הוי חומרא בעבירה, ויעוין בקה''י סימן ל' דמבאר דגם לפי דבריו לא הוי בגדר חומרא אלא דהוי מתנאי העבירה דמחייבתו חטאת שיהא עבירה שיש עליה עונש כרת ולכן חשיב דהדין כרת הוא גורם בחיוב.

**בבאור הרמב''ן דלדעת ר' יוחנן ''ידיעת לאו לא שמה ידיעה''**

1. **ובעיקר הבאור בשיטת ר' יוחנן דלא בעי לשגגת הלאו** יעוין ברמב''ן ד''ה והא דאמרינן, בהא דמבואר בגמ' דאליבא דר' יוחנן ידיעת הלאו למרות דלא נצרכת לחיוב הקרבן משווי ליה לידיעת שבת למשווי כשגגת מלאכות, ומקשה הרמב''ן וז''ל, קשיא לן מה ידיעה היא זו אדרבה לר' יוחנן כיון דשגגת כרת שמה שגגה ''וידיעת לאו לא שמה ידיעה'' זה שיודע בשבת לאו ושגג בכרת ''שגגת שבת הוא'' ולאו זדון שבת מקרי. ואי נימא דהא דמחייב על שגגת כרת הוי מחמת דהכרת גורם לחיוב הקרבן א''כ מאי שייאטיה לידיעת שבת הרי הוי רק הלכה בחיוב קרבן דתליא בכרת, אולם בעיקר היחס לאיסור שבת אמאי לא חשיב ידיעה, ומהי כונת הרמב''ן דידיעת לאו לא שמה ידיעה.

**ויעוין עוד ברמב''ן בדף ע' ע''ב דמיישב הא דחשיב ידיעת שבת למרות דידיעת לאו לא שמיה ידיעה,** וז''ל, הא דאמרינן משכחת לה דידע לה לשבת בלאו, דאע"ג דידיעה דלאו לא הויא ידיעה ה"מ בבאין לחייבו בשגגה זו אבל הכא בשגגת מלאכות דכרת מחייבינן ליה, אלא דלא הוי שוכח עיקר שבת מחמת שגגת מלאכות אלא בשוכח אותן לגמרי אבל האי דידע דהיום שבת ומלאכות הללו אסורות בו בלאו הא אית ליה בשבת ידיעה הלכך משום שגגת מלאכות מצינן לחיוביה. ויש לעיין בבאור דבריו. ונראה דראשית כל יש לעיין בעיקר כונתו דידיעת לאו לא שמיה ידיעה ואפשר דכונתו על פי יסוד האחרונים דחלוק חיוב מלקות מחיוב מיתה, דחיוב מלקות דבא על הלאו יסודו מחמת ההמראה והוי חיוב אחד בכולהו לאוין, משא''כ חיוב מיתה נובע מחמת החפצא דעבירה וזהו הסיבה לחילוקי המיתות דאיכא בין העבירות, ולפי''ז ניתן לומר דחיוב קרבן בא גם על החפצא דעבירה, ולכן כל כמה דאיכא לו רק את ידיעת הלאו ליכא משמעות בידיעת הלאו כלפי חיוב קרבן, מאחר דידיעת הלאו מעמידה רק מצב של איסור המראה דלית ביה שום יחס לחפצא דעבירה. ולפי''ז מתבאר היטב קושית הרמב''ן דלא חשיב גם ''ידיעת שבת'' דלאשווי כ''ידיעת שבת'' בעינן דבידיעה שלו יהא יחס לשבת ומאחר דהוי ידיעת לאו ליכא בזה יחס לאיסורי שבת, ורק מיישב הרמב''ן דכיון דידע דהיום שבת והוי יום שונה הלכך סגי במה דיודע דביום זה איכא איסורים למרות דבגוף ידיעת האיסור ליכא יחס לשבת מ''מ הא גופא דידיעת הלאו מתקשרת ליום השבת חשיב בהכי ''ידיעת שבת''.

**בבאור שיטת ר''ל דבעינן שישגוג בלאו וכרת**

1. יש לעיין אי גם אליבא דר''ל איכא יחס בשגגתו לחיוב קרבן, רק דכיון דחיוב קרבן נאמר רק היכא דאיכא לאו הלכך חשיב כנתון ביחס לחיוב קרבן, או דלדעת ר''ל בעינן את ידיעת האיסור, ושרש הנידון בבאור הילפותא ד''לא תעשינה'' אי הוי ביחס ל''לאו'' או ל''איסור'', ויעוין בתוס' ד''ה דידע, וכן ברשב''א דנקטו דגם אי ידע לעשה דשבתון חשיב שגגה, אולם בריטב''א ובר''ן וכן דן הרמב''ן בחד תירוצא ס''ל דבעינו שישגוג באיסור ולכן אי ידע לעשה הוי חסרון בשגגה. ובבאור טעמא דתליא בשגגת הלאו יעוין בחדושי המהר"ל. וז''ל, וקאמר דטעמא דריש לקיש דכתיב בקרא אשר לא תעשנה וגו'. דבעינן גם כן שגגת לאו. ואף על גב דאין הקרבן בא על הלאו, מכל מקום אם אין לאו ליכא קרבן, ולפיכך צריך שישגג גם כן בלאו.

**בבאור התוס' דבמזיד בסקילה לא הוה שב מידיעתו**

1. **יעוין ברעק''א דתמה דאמאי ליכא למימר דבמזיד בסקילה** איירי אלא דלא אתרו ביה דחייב רק לשמים ומהני תשובה. ובחתם סופר מיישב דמיירי בחבר שאינו צריך התראה והרי אינינו בטוח אולי ראוהו עדים מרחוק ויביאהו לב"ד ויסקלוהו ואפ"ה מוסר נפשו למיתה ש"מ שלא היה שב נמי מקרבן.

**בבאור קושית הגמ' דידע ליה לשבת במאי והמסתעף לבאור העלם זה וזה בידו**

1. **בשלמא לרבי יוחנן דאמר כיון ששגג בכרת אף על פי שהזיד בלאו משכחת לה כגון דידע לה לשבת בלאו אלא לרבי שמעון בן לקיש דאמר עד שישגוג בלאו ובכרת דידע ליה לשבת במאי**. בבאור קושית הגמ' יעוין ברש''י וביתר באור ברמב''ן וז''ל, דאי לא ידע ליה בלאו העלם זה וזה בידו הוא ולקמן אמרינן שאינו חייב אלא אחת. ומבואר דהיחס להעלם מלאכות תליא בידיעת הלאו, ויעוין בקה''י סימן ל''א דתמה זה דהרי סכ''ס בנוגע לאיסור כרת שזהו שגגתו [לר''י ששגגתו בכרת] הא הוי חדא שגגה כללית שנעלם ממנו עיקר דין כרת של מלאכה ומחמת העלם זה עשה את כל המלאכות, ועדיין הוי העלם זה וזה בידו, ונראה על פי יסוד הגרח''ש [במשנת ר' חיים שלמה סימן כ''ו סק''ה] דהא דשגגת שבת מצרפת לא הוי מחמת היחס להעלם שגרם למעשה העבירה, אלא דבדין שגגת שבת נתחדש דהחיוב הוא לא על החפצא דעשית מלאכה אלא על מעשה חילול השבת, ולענין ידיעת החטא לא בעינן ''ידיעה על המלאכה'' אלא רק על מה ש''חילל שבת'', דבחידושא דקרא דשבתותי תשמורו נתחדש דאיכא תביעה על העלם של החילול שבת מצד עצמו, ולכן בזה מצטרפים כל המלאכות כגוף אחד, דבחילול שבת ליכא חילוק בינייהו. ולפי''ז נראה פשוט דכל כמה דאיכא ידיעת לאו דבזה השבת עומדת כמחוללת אצלו א''כ הוי מזיד על ה''חילול שבת'' ותו לא יכול להיות נדון בדין שגגת שבת.

**ונראה דעל פי יסוד זה יש לפשוט את ספק הראש יוסף בדף ע עמוד ב היכא דטעה טעות אחת שגרמה להכשל בכמה מלאכות אי חשיב שגגה אחת כשגגת שבת או דהוי שגגת מלאכות**. וז''ל, ודע שאני העני מסופק בידע לקצירה וטחינה שאסורות המה וגם ידע שהיום שבת, רק שגג סבור שיעוריה דשבת על דרך משל ב' גרוגרת דוקא, אי מחייב שתיים או לאו, דמסיק לעיל שגגה טובא הוין י"ל דגלי רחמנא דשם קצירה וטחינה הוה כב' שמות כחלב ודם, ומשא"כ כאן ידע מקצירה וטחינה רק שגג בשיעורי' אפשר דחדא שגגה חשוב ואין חייב אלא אחת וצ"ע. ונראה דכל ספיקו שייך אי נימא דהחדא שגגה הוי ביחס למלאכה, אולם לפי מה שנתבאר מהגרח''ש דהוי חפצא אחר דשגגה, דהוי ביחס לחילול שבת א''כ כל כמה דידע לשבת לאיסור מלאכות רק טעה בשיעור המלאכות לא שייך לדון את החפצא דשגגה ביחס לחילול שבת דעל השבת הוא מזיד. ויעוין במנחת אריאל דמביא מהאחרונים דדנו בספק זה ויעוי''ש מה דמביא בזה מהמרחשת ועוד אחרונים.

**בדין ידיעת עשה אי חשיב זדון שבת**

1. **יעוין בראשונים דנראה מדבריהם דכו''ע מודו ד''ידיעת עשה חשיב ידיעה''** למשווי דזדון שבת רק דפליגי אי לדעת ר''ל דבעינן שישגוג בלאו בעינן גם שישגוג בעשה, חוץ מהרמב''ן דנקט דגם אי נימא דידיעת עשה חשיב שגגה לר''ל מ''מ לא חשיב בהכי ידיעת שבת ועדיין הוי העלם זה וזה בידו, ויעוין בחידושי מהר''ל מה דתמה על תוס' דנקט ידיעת עשה חשיב ידיעת שבת. וז''ל, דמאי ענין עשה לקרבן ואפילו אם ידע לשבת באיסור עשה אין לומר שנקרא זה ידיעה לשבת לחייב על כל שבת ושבת קרבן, דאטו אם ידע שמצוה לאכול שלש סעודות וכי מיקרי דבר זה ידיעה, אין סברא בזה כלל, אבל צריך שידע שבת במידי דשייך לקרבן, ואף על גב דאין הקרבן בא רק על הכרת כיון שאין קרבן בלאו, נקרא זה ידיעה לשבת, לחייב עליה קרבן אפילו לרבי יוחנן. ובלאו הכי נמי לא קשיא כלל דמנ"ל לתוס' הא מילתא, דכיון דבעינן שידע שהוא שבת בודאי צריך שידע שבת לגמרי והשבת היא בלאו, וצריך שידע שיש בו לאו, ול"ד להא מילתא שאין צריך שידע הכרת, הפרש גדול יש בין לאו וכרת דכרת לא הוי רק חיוב עונש ואין זה עיקר שבת רק עונש דידיה, אבל בלאו אף על גב דיש עונש על הלאו מ"מ זה עיקר שבת שלא יעשה מלאכה וזהו הלאו עכ''ל.

**ועיקר קושיתו מזכירת חיוב עונג שבת יעוין בריטב''א** וז''ל, פירוש שאין ידיעה ל''שבת'' מפני קדוש והבדלה ועונג אכילה אם אינו יודע ענין שביתת המלאכות שהוא עיקר, והוא הגורם הזכירה של קידוש והבדלה ועונג המאכל, על שם ''שבת וינפש''. והיינו שהקידוש ועונג שבת בא לאחר דאיכא חפצא דשבת דבזה נאמר ''וינפש'', ומבואר דהחסרון בידיעת עונג שבת לא הוי מחמת דאין לזה שייכות לחיוב קרבן, אלא דבשביל לאשוויי כידיעת שבת צריך דיעמוד לו הידיעה שמעמידה את החפצא דשבת דזהו ה''איסור מלאכה'', אולם בהא סגי גם לעשה דשבתון דגם בזה נעמד יום השבת כיום מנוחה ממלאכות.

ונראה דלפי מה דנתבאר דעיקר מה דבעינן ב''שגגת שבת'' לאשוויי את העלמו ביחס לחפצא ד''חילול שבת'' בלי שייכות לגוף המלאכה, א''כ כל כמה דאיכא לו יחס לשבת הדר דינא דביחס ל''חילול שבת'' הוי כמזיד, רק דעדיין יש לעיין אי לאשווויי לידיעתו כידיעה על חילול שבת בעינן דוקא לאיסור או סגי בעשה דשבתון בפרט אי נימא דעשה דשבתון הוי גדר אחר מאיסור מלאכה כמו שנקט האו''ש הלכות יום טוב פרק א הלכה ז דהעשה דשבתון מתיחס לגוף האדם אי שבת ממלאכה ונח ולא למעשה מלאכה שנעשה על ידו ומבואר דבעשה דשבתון ליכא יחס כלל למעשה המלאכה אלא למצב בגברא ואולי בהא לא סגי למשווי כידיעה על ''חילול שבת''.

**בבאור תרוץ הגמ' דידע ליה בתחומין**

1. מבואר בגמ' דכל כמה דידע דאיכא איסור כל שהו בשבת חשיב בהכי ''ידיעת שבת'' כיון דאית ביה איסורא ותו לא חשיב שגגת שבת דשגגתו באיסורים שיש ביום השבת, ויעוין בראשונים דהקשו עוד מלאו דמחמר או בהבערה אי ללאו יצאת, ויעוין באבי עזרי שגגות פ''ז ה''ג דתמה דמה מהני הנך ידיעות כיון דהנך איסורי דתחומין או הבערה אי ללאו יצאת וכן מחמר לא ילפינן להו מלא תעשה כל מלאכה אלא הוי לאווי אחריני ו''באיסור מלאכה'' היה שוגג וא''כ במחייב של הקרבן דנובע מ''השגגה בלאו וכרת'' הוי העלמה אחת. ויעוי''ש דתמה גם על תוס' דסגי בידיעת עשה. ולפי מה שנתבאר דהנידון הוא לאשוויי כידיעה על ''חילול שבת'' דרק בזה חשיב העלם אחד, ובזה כל כמה דאיכא לו יחס לשבת דשייך בה חילול תו הוי ''מזיד בחילול שבת'' ובזה לא איכפת לן שם האיסור דסכ''ס האיסור הוי ביחס לשבת.

**אולם יעוי''ש באבי עזרי** דמחדש מכח זה דבאמת מאחר דגם בשגגת מלאכות היה מן הראוי שיתיחייב חטאת אחת כיון דשם האיסור הוא ''איסור מלאכה'' והל''ט מלאכות הוי צורת של ''מלאכה'' א''כ שם האיסור הוא אחד והוי העלמה אחת, אלא שיש גזה''כ מ''אחת שהיא הנה'' לחייב בזדון שבת על כל אב ואב מאחר שהן שמות חלוקים במלאכה, ולכן כל שיש ''זדון שבת'' באיסור אף שאין מזיד ב''איסור מלאכה'' ועל איסור מלאכה היה העלמה אחת מ''מ ''מזיד שבת קרינן ביה'' וחייב על כל אב ואב דאתרבאי מקראי ד''אחת שהיא הנה'' לחייב על כל אחת ואחת. ויעוי''ש מה דמבאר לפי''ז את התמיהה בדברי הרמב''ם שם.

**בדברי התו''י דהיכא דטעה בשיעור חשיב שגגת מלאכה**

1. **יעוין בתו''י דהקשה דאמאי לא משני דידע לשבת אלא שטעה בשיעוריהן** כגון דסבר דלא מחייב אלא בהעביר ה' אמות בר"ה או בתופר ג' תפירות וכותב ג' אותיות ובעמודי סימן י''ד ס''ק כ''ה העיר דבכה"ג כיון דמ"מ ידע שעובר על חצי שיעור אם כן הרי הוא מזיד ולא שוגג כיון דלא פריש מאיסור חצי שיעור, כדאיתא בירושלמי (תרומות פ"ו ה"א) אמר אני פורש מכזית ואיני פורש מכחצי זית אמר רבי בון בר חייא נעשה כאוכל חצי זית בשוגג וחצי זית במזיד עכ"ל, הרי מבואר דבאינו פורש מחצי זית הרי הוא מזיד עכ''ד.

**ויעוין בדברי יחזקאל** סימן ז' דמוכיח מהתו''י דס''ל דבאיסורי שבת ליכא לאיסור דחצי שיעור וז''ל, ועוד נראה דדעת התו"י דבאיסורי שבת ל"ש ח"ש אסור מן התורה, ומ"ש רש"י בשבת (דף ע"ד ע"א) לפרש מאי דפריך שם וכי מותר לאפות פחות מכשיעור מטעם דח"ש אסור מן התורה, יפרש התו"י דקושית הש"ס אינו אלא דאסור מדרבנן ועיין במגיה במ"ל (פי"ח מהלכות שבת הל"ח) שהביא כן מדברי הח"צ בתשובה סימן פ"ו ועשה סמוכין לזה מדברי התוס' ביומא (דף ע"ד) יעו"ש, ועיין בריטב"א שבת (דף צ"א) שכתב לענין מטמא תרומה דאינו עובר אלא בכזית, ובפחות מכזית ליכא איסור כלל, ויש לומר דהוא גם כן מהאי טעמא דהח"צ דח"ש שייך רק באיסורי אכילה ולא בשאר איסורין עכ''ל.

**אלא דבעיקר הנידון בשגגה בשיעור** יעוין במל''מ פ''ב משגגות ה''ב דפשיטא ליה מסברא דהוי שגגה ובעיקר הטענה דהוי מזיד באיסורא דחצי שיעור יעוין בגמ' ביומא דף פ' ע"א בהא דאמר רבי אלעזר האוכל חלב בזמן הזה צריך שיכתוב לו שיעור שמא יבא בי"ד אחר וירבה בשיעורין, ומקשה הגמ' דמאי ירבה בשיעורין, אי נימא דמחייבי קרבן אכזית קטן והתניא אשר לא תעשינה בשגגה ואשם, השב מידיעתו מביא קרבן על שגגתו לא שב מידיעתו אינו מביא קרבן על שגגתו, ופירש"י והאידנא לא שב מידיעתו הוא דאי נמי הוי ידע דחלב הוי הוי אכיל ליה דהא השתא קים לן דלא חייבה תורה אלא על כזית איגורי שהוא כזית בינוני עכ"ל. וצ''ע דהרי לכו"ע חצי שיעור אסור מה"ת או מדרבנן, ואם הי' יודע שהוא חלב לא הי' רשאי לאכול, ויעוין בשערי יושר שער א' ספ''ב וז''ל, אלא כיון דאיסור זה איסור אחר הוא אינו חייב חטאת על איסור זה של חצי שיעור, ועל מה שאנו באים לחייבו חטאת היה היתר בשעה שאכל היינו שלא היה פורש מן אכילתו משום זה, משו"ה פטור מחטאת. ולפי''ז יש לדון דגם אי הוי מזיד על איסורא דחצי שיעור עדיין ליכא בזה תורת מזיד על האיסור שעליו בא החיוב חטאת רק דיש לעיין מדברי הירושלמי ויעוין באפיקי ים ח''ב סימן ד' סוף ענף ט'.