שביעית פ_ז מ_ז
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ז מ"ז**

א] **ורד חדש שכבשו בשמן ישן ילקט את הורד וישן בחדש חייב בביעור,** הר"ש בתחילת דבריו פירש דורד אינו נותן טעם בשמן, וע"כ כשכבש ורד של שביעית בשמן של שישית מלקט את הורד והשמן מותר ואין בו קדו"ש, אך כשכבש ורד של שישית בשמן של שביעית, חייב לבער את הכל, וזה מתפרש כמש"כ הר"ש בתו"ד דאף דהורד אינו נותן טעם בשמן, אך השמן נותן טעם בורד, וע"כ חייב לבער אף את הורד, וכ"כ בתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סימן ת"כ, ולגיר' הגר"א בירושלמי, משני הכי רב זעירא בשנויא בתרא.

ב] אך הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דפריך דמ"ש רישא מסיפא, ומשני ר' יוחנן דתנאי היא, ובחס"ד פירש דהיינו דפליגי בפלוגתא דר"ג ור"א לקמן פ"ט מ"ה אם איכא חובת ביעור בטעם הבלוע, וי"ל עוד דפליגי אם הורד והשמן נותנים טעם זב"ז, וכעי"ז כתב בס' לחם משנה, ונת' עוד בזה להלן אות ו', עיי"ש.

ובירושלמי שם משני ר' זעירא, דרישא בורד של שביעית שכבשו בשמן של ששית, וסיפא בורד של שביעית שכבשו בשמן של שמינית, והרמב"ם בפיהמ"ש פירש בזה, דכשכבש ורד חדש של שביעית בשמן ישן של ששית, אין נכנס כח הורדים וטעמם בשמן אא"כ יניחו זמן רב, וע"כ אין השמן נאסר, ומ' דמפרש דהא דתני ילקט את הורד, היינו שילקטו כדי שלא ישהה זמן רב ויתן טעם בשמן, אך כשכבש ורד ישן של שביעית בשמן של מוצאי שביעית, נכנס כח הורד וטעמו מיד בשמן, וע"כ הוא חייב לבער השמן, ובד' הרמב"ם בפ"ז משמו"י הכ"א מבו' דלא תלי הך מילתא בהשמן אם הוא ישן או חדש, אלא תלי בהורד, דורד חדש אינו נותן טעם מיד, וורד ישן שכבר הוא יבש, נותן טעם מיד.

ג] והריבמ"צ והר"ש פירשו בשנויא דר"ז, דבסיפא שכבר הגיע זמן הביעור, ה"ה חייב לבער גם את השמן, כדתנן בסיפא דמבשא"מ חייב לבער בנו"ט, ולא נתפרש בדבריהם, דמ"ט ברישא שכבש הורד קודם זמן הביעור, השמן מותר, ואינו נאסר מכח טעם הורד.

והתוי"ט פירש בדעתם, דס"ל דכל עיקר הא דשביעית אוסרת שלא במינה בנו"ט הוא רק כשנתערבה אחר הביעור, אך כל שנתערבה קודם הביעור אינו אוסר כלל, וע"כ כשכבש ורד של שביעית בשמן אין השמן נאסר, אלא כשכבשו אחר זמן הביעור, ועיי"ש שהק' דבל' הר"ש בסיפא דמתניתין מ' דשביעית אוסרת שלא במינה בנו"ט אף כשנתערבה קודם הביעור, וכ"ה להדיא בד' הרע"ב, וא"כ מ"ט הכא אין הורד אוסר את השמן.[[1]](#footnote-1)

ד] ובתוס' חדשים הביא מס' שושנים לדוד שכתב לישב, דמש"כ הר"ש והרע"ב דשביעית אוסרת שלא במינה בנו"ט אף כשנתערבה קודם הביעור, הוא לענין שאסור להפסיד ולעשות סחורה, אבל אינו חייב בביעור, והא דתני הכא דילקט את הורד, היינו דאין השמן חייב בביעור, אך לעולם הוא חייב לאכלו בקדו"ש, - ובתוס' הגרע"א הוסיף לפרש בזה, לפ"מ דתנן לקמן פ"ט מ"ה בכובש ג' כבשים בחבית אחת, דר"ג אומר כל שכלה מינו מן השדה יבער מינו מן החבית, ופירש הרא"ש שם והתוס' בפסחים דנ"ב. דהא דא"צ לבער את הכבשים שלא כלו, אף שקיבלו טעם מן המין שכלה, הוא משום דהטעם הבלוע שאינו בעין הוי כמבוער, וע"כ ה"נ הכא שנתן הורד טעם בשמן קודם הביעור, א"צ לבער את השמן, כיון דהטעם הוי כמבוער, וכ"כ בתוס' הגרע"א לקמן בפ"ט בישוב משה"ק התוי"ט שם, דמש"כ הרע"ב במשניתנו דהשביעית אוסרת בנ"ט קודם הביעור, הוא דלא כר"ג, עיי"ש, וכ"כ השעה"מ בפט"ו ממאכ"א ה"י והבינת אדם פי"ט סק"ב והיד יהודה סימן ק"ה סוסק"א.

ונתחדש לפי דבריהם, דכל הא דאין הטעם חייב בביעור, הוא רק כשנתערב קודם שהגיע זמן הביעור, אך כל שנתערב אחר שהגיע זמן הביעור וחל על העיקר חובת ביעור, חייב אף הטעם בביעור, וע"כ אף דברישא אין השמן חייב בביעור, משום דהטעם הוי כמבוער, מ"מ בסיפא שנתן הורד טעם בשמן אחר שהגיע זמן הביעור, חייב אף השמן בביעור, - ועיקר דין זה נתפרש בד' הראב"ד בתו"כ בהר פ"ג ה"ה, ז"ל, אבל היכא שנתערבו פירות שביעית לאחר איסורם עם פירות של היתר וכו', ודאי אוסרין אותן בנותן טעם כשאר איסורין שבתורה וכו', עכ"ל, ואך דבד' הראב"ד מ', דרק משום שכבר נאסרו הפירות שלא ביערם, הוא דהן אוסרין בטעמם, אך מהא דתנן הכא דחייב בביעור, מ' דאיירי קודם שנאסר הורד, ומ"מ כיון שכבר חל עליו חובת ביעור, איכא חובת ביעור גם על השמן, וצ"ע בזה.

ובחזו"א סימן י"א סק"ד תמה על דבריהם, דלהדיא כתב הר"ש, דבורד חדש שכבשו בשמן ישן השמן מותר ואין בו קדו"ש, ולהדיא דאין הורד אוסר את השמן כלל, - אך י"ל בזה בפשיטות, דד' הר"ש שם הרי קיימי לפ"מ שפירש דהא דאין השמן נאסר, הוא משום דאין הורד נותן טעם בשמן, ולפ"ז ודאי דהשמן מותר ואין בו קדו"ש, אך לפ"מ שאמרו בירושלמי דורד ישן שכבשו בשמן חדש חייב בביעור, הרי בע"כ דהורד נותן טעם בשמן, ולפ"ז כל הא דורד חדש שכבשו בשמן ישן השמן מותר, היינו דאין השמן חייב בביעור, אך לעולם יש על השמן קדו"ש ואסור להפסידו ולעשות בו סחורה.

ה] ובחזו"א שם סק"א כתב לפרש בד' הר"ש, דלעולם הא דבורד חדש שכבשו בשמן ישן אין השמן נאסר, הוא משום דאין הורד נותן טעם בשמן, וכמש"כ הר"ש בתחילת דבריו, והא דבורד ישן שכבשו בשמן חדש יבער את השמן, הוא משום דלענין ביעור מחמרינן לבער את השמן מפני טעם הורד, אבל לענין איסור הפסד וסחורה אמרינן דאין הורד נותן טעם בשמן, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דהא דתני ברישא דילקט, היינו דילקט ויהא השמן מותר לסחורה ולהפסד, אך אם שהה עד הביעור, חייב לבער אף את השמן, וכ"כ שם סק"ד.

ואמנם הנה בל' הר"ש מבו' להדיא דכל הא דבסיפא חייב השמן בביעור, הוא רק משום דבשעת הכבישה הגיע כבר זמן הביעור ונתחייב השמן בביעור, וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ הר"ש דהא דחרובים חדשים וכו' חייבין בביעור, איירי כשנשתהו ביין עד שהגיע זמן הביעור, ומבו' דאם לא נשתהו בתוך היין עד זמן הביעור, אין היין חייב בביעור, וכן נראה ממש"כ הרא"ש לפרש לרישא דילקט את הורד, דהיינו דילקט את הורד קודם שיגיע זמן הביעור והכל מותר, ומ' להדיא, דאם ליקט את הורד קודם זמן הביעור, אין השמן חייב בביעור, ואם ליקטו אחר זמן הביעור, אף השמן חייב בביעור.

וצ"ל לדרך זו, דלא החמירו בדין ביעור יותר מאיסור הפסד וסחורה, אלא כשנתן הורד טעם אחר שחל עליו חובת ביעור, דבכה"ג החמירו דחייל דין ביעור אף על השמן, אך כל שנתן הורד טעם קודם שחל עליו דין ביעור, לא החמירו בדין ביעור יותר מאיסור הפסד וסחורה, אך החזו"א גופי' נקט לא כן, וכנ"ל.

ו] והנה הר"ש הק' ע"ד הירושלמי דפריך דמ"ש רישא מסיפא, דמאי קשיא לי', דאפי' איירי בחדא פתרא, כגון ורד של שביעית בשמן של שישית וורד של שישית בשמן של שביעית, מ"מ האי חייב בביעור והאי אינו חייב בביעור, דשמן נותן טעם בורד, וורד אינו נותן טעם בשמן, עכ"ד, והרש"ש הק' ע"ד הר"ש, דכיון דחזינן דהירושלמי ס"ל דגם ורד נו"ט בשמן, וע"כ אם כבש ורד ישן בשמן חדש חייב הכל בביעור, שפיר מקשה דמ"ט ברישא השמן מותר, ומהיכא פשיטא לי' להר"ש דמצינו למימר דורד אינו נותן טעם בשמן, דקשיא לי' דמ"ט לא משני הירושלמי הכי.

ובפשוטו מוכח מזה כד' החזו"א, דאף לפ"מ דמשני בירושלמי, הרי דהא דבורד חדש שכבשו בשמן ישן השמן מותר, הוא משום דאין הורד נותן טעם בשמן, והא דורד ישן שכבשו בשמן חדש חייב הכל בביעור, הוא חומרא דהחמירו בביעור, וזהו שהק' הר"ש, דכיון דבע"כ דאין הורד נותן טעם בשמן, א"כ שפיר ניחא הא דברישא ילקט את הורד ובסיפא חייב הכל בביעור, משום דהורד אינו נותן טעם בשמן והשמן נותן טעם בורד, ועיי"ש בחזו"א סק"ד שרמז לזה.

אמנם י"ל בזה, דהר"ש מפרש להא דמשני ר' יוחנן דתנאי היא, דהיינו דפליגי אם הורד והשמן נותנים טעם זב"ז, עמש"נ בזה לעיל אות ב', וזהו שהק' הר"ש, דכיון דהירושלמי מעיקרא ס"ל דאין הורד נותן טעם בשמן, א"כ מאי פריך דמ"ש רישא מסיפא, הרי שפיר י"ל דאף דאין הורד נותן טעם בשמן, וע"כ ברישא אין השמן חייב בביעור, מ"מ השמן נותן טעם בורד, וע"כ בסיפא חייב הורד בביעור.

ז] המרדכי בביצה סימן תרע"ד הביא דעת רש"י בכ"ד דהא דכבוש ה"ה כמבושל היינו בכבוש בחומץ, והק' המרדכי ע"ז, מהא דתנן הכא דורד ישן שכבשו בשמן חדש חייב בביעור, אלמא בלא חומץ הוא נותן טעם כמבושל, וכן הוכיח הראבי"ה בסימן אלף קי"ד, - והפליתי סימן ק"ה סק"ב עמד בזה, דאם אכן יש ללמוד ממשנתינו דכבוש כמבושל, תיקשי מינה למ"ד בחולין דקי"א: דכבוש אינו כמבושל, ובע"כ דהכא שאני דורד ישן נותן טעם מיד בשמן וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, וממילא דלא תיקשי מינה גם לד' רש"י דכבוש בלא חומץ ל"ה כמבושל, עכ"ד, ועמש"כ בזה בזר זהב כלל ל' סק"א.

ח] והפליתי שם כתב דאדרבה, מהא דורד חדש שכבשו בשמן ישן אינו נותן טעם, לפי' הרמב"ם, יש ללמוד דכבוש בשמן ל"ה כמבושל, וורד ישן שאני, וכ"כ הנובי"ק יו"ד סימן כ"ו בתחילת דבריו. - אך בס' יבין דעת סימן ק"ה סק"א פירש בד' הרמב"ם, דמש"כ דגם ורד ישן נותן טעם בשמן חדש אם יניחו זמן רב, היינו אם ישהה שם כשיעור כבישה, דכל הא דאין ורד ישן נותן טעם בשמן, הוא כשלא שהה שם שיעור מעל"ע או ג' ימים, דהוא שיעור כבישה, וורד ישן נותן טעם אף כשלא שהה כשיעור זמן זה, והוי ככבישה בדבר חריף, דכל ששהה כדי שירתיח הוי כמבושל.

והנוב"י שם מסיק, דאף דכבוש כמבושל, מ"מ אין טבע כל המינים שוה, ויש דברים שבולעין ופולטין בכבוש, ויש דברים שאין בולעין ופולטין, וע"כ לדעת הר"ש הורד אינו נותן טעם בשמן והשמן נותן טעם בורד, ולדעת הרמב"פ ורד חדש אינו אוסר אבל ורד ישן אוסר, עיי"ש בדבריו.

ט] **החרובים חדשים שכבשן ביין ישן וישנים בחדש חייבין בביעור,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דשאני חרובים מורד, דורד חדש אינו נותן טעם בשמן ישן אלא אם יניחוהו זמן רב, אך בחרובים, אף חרובים חדשים נותנין טעם ביין ישן מיד, וע"כ בכל ענין חייב היין בביעור.

אך הריבמ"צ והר"ש פירשו ע"פ התוספתא, דשוה דין חרובים לדין ורד, והא דחרובים חדשים שכבשן ביין ישן חייבין בביעור, איירי כשנשתהו ביין עד שהגיע זמן הביעור, והרא"ש הק' ע"ז, דמאי קמ"ל בהך בבא, הרי כבר שמעינן מרישא דאחר הביעור חייבין בביעור, ואי לאשמועינן דיהבי טעמא, לינקוט כסדר דרישא, ועד"ז הק' התוי"ט, דמשמע דבענין א' שנאן לורד וחרובים אלא שדינם נשתנה, ועוד דלמאי נפ"מ אשמעינן דין דחרובין בענין אחר מדין דורד אם שניהם שוים בדינם - והרש"ש כתב די"ל דדוקא בחרובים משכח"ל דחרובים חדשים יאסרו ליין ישן כשנשתהו בתוכו עד זמן הביעור, אך בורד שהוא רך אין דרך להשהותו בשמן שנימוח שם, וכיון שקלט השמן ריחו נוטלו מתוכו, ועוי"ל דורד אפי' אישתהי מותר, דכל טעמו נפלט ממנו בשעה מועטת, עכ"ד, ועי' רדב"ז פ"ז משמו"י הכ"ב מש"כ עוד בזה.

י] כתב הרמב"ם בפ"ז משמו"י הכ"א, ז"ל, כבשו בשמן של מוצאי שביעית חייב לבער השמן שהרי הוורד יבש הוא וכבר נתחייב בביעור, עכ"ל, ובחס"ד כתב דמש"כ הרמב"ם שהרי הורד יבש הוא וכבר נתחייב בביעור, היינו דלהא דהשמן חייב בביעור בעינן לתרתי, חדא, דהורד יבש הוא וה"ה נותן טעם בשמן, ועוד דכבר נתחייב הורד בביעור, דאם בשעת הכבישה עדיין לא נתחייב הורד בביעור, ל"ה דין ביעור על השמן, דקי"ל כר"ג דלקמן פ"ט מ"ה דליכא דין ביעור על הטעם, ורק משום דכבר נתחייב הורד בביעור, הוא דאיכא דין ביעור על השמן.

אך בבינת אדם פי"ט סק"ב כתב, דממש"כ הרמב"ם שם הכ"ב, ז"ל, חרובים של שביעית שכבשן ביין ששית או ביין מוצאי שביעית חייב לבער היין שהרי טעם פירות שביעית בו, עכ"ל, מבו' דאף שנתנו החרובים טעם ביין קודם זמן הביעור, ה"ה חייב לבער, ויש להוסיף, דכ"ה להדיא בראב"ן סימן ח' ובתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סימן ת"כ, דאף אם נתנו החרובים טעם ביין קודם זמן הביעור, ה"ה חייב לבער היין כשהגיע זמן הביעור, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ם שם, ז"ל, זה הכלל פירות שביעית שנתערבו בפירות אחירות מין במינו בכל שהוא, ושלא במינו בנותן טעם, עכ"ל, ומשמע דקאי גם על ביעור, וכ"כ החזו"א סימן י"א סק"ה, ועיי"ש במש"כ לפרש מש"כ הרמב"ם בהכ"א לה"ט דכבר נתחייב בביעור, וכ"כ הפאה"ש סימן כ"ז סקמ"ד.

ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם, דאף דקי"ל כר"ג דלקמן פ"ט מ"ה, דליכא חובת ביעור על הטעם הבלוע, היינו דוקא בכובש ג' כבשים וכולם הם פירות שביעית, ונמצא דל"מ נתינת טעם של זב"ז רק לענין ביעור, ובזה גזה"כ הוא דליכא בזה חובת ביעור, משא"כ אם כבש פרי של שביעית ביין או שמן של שישית, דמהני טעם זה של שביעית שנתן בו שיהא חל על השמן קדו"ש, הרי דכיון שחל עליו קדו"ש, הוי כפירות שביעית לכל דבר וה"ה חייב אף בביעור, עכ"ד, וכ"כ בחי' מהרי"ח לקמן פ"ט מ"ה ויד יהודה סימן ק"ה סוסק"א ומקדש דוד סימן נ"ט סק"ב וחזו"א סימן י"א סק"ג, אלא שפירשו טעמים אחרים בזה, עיי"ש.

יא] **זה הכלל כל שהוא בנותן טעם חייב לבער מבשא"מ ומין במינו כל שהוא, השביעית אוסרת כ"ש במינה ושלא במינה בנותן טעם,** בנדרים דנ"ז: תניא ר"ש אומר כל דשיל"מ וכו' לא נתנו בהן חכמים שיעור, וכל דבר שאין לו מתירין וכו' נתנו בהם חכמים שיעור, אמרו לו והלא שביעית אין לה מתירין ולא נתנו בה חכמים שיעור דתנן השביעית אוסרת כ"ש במינה, אמר להן אף אני לא אמרתי אלא לביעור אבל לאכילה בנותן טעם, וכעי"ז הוא בירושלמי לעיל פ"ו ה"ג.

והריבמ"צ והר"ש והרא"ש פירשו עפי"ז דהא דתנן הכא דשביעית אוסרת בכ"ש במינה, הוא רק לביעור, אך הנה הר"ש לעיל פ"ו מ"ג בסו"ד פירש דהא דאמר ר"ש דאינה אוסרת בכ"ש אלא לביעור, היינו בגידולין, וכן פירשו התוס' והרא"ש בנדרים שם, וכתב הר"ש שם דלפ"ז משנתינו דאסרה בכ"ש אף בתערובת, מדקתני שלא במינה, ולא משכח"ל אלא בתערובת, הוא דלא כר"ש, ולפ"ז בפשוטו לתנא דמתניתין שביעית אוסרת בכ"ש אף לאכילה, וכ"כ הגר"א בשנו"א, וכתב דזהו דהדר ותני דשביעית אוסרת כ"ש במינה אף דה"ז נכלל בהכלל שאמר דמב"מ כ"ש, לאשמועינן דאף לאכילה הוא אוסר בכ"ש ודלא כר"ש, ועיקר הך מילתא דחלוקין חבריו על ר"ש, כ"ה גם בחי' הרמב"ן בע"ז דע"ג: דתנא דאמרו לו ס"ל דשביעית אוסרת בכ"ש גם לאכילה, וזהו שאמרו לו דאיכא איסור דאין לו מתירין שלא נתנו בה חכמים שיעור,[[2]](#footnote-2) וצ"ל דחומרא הוא שהחמירו בשביעית שתאסור בכ"ש במינה, וזה מתפרש כמש"כ התוס' בכ"ד שהחמירו בשביעית משום שהיו מזלזלין בה.

יב] בביאור דעת ר"ש דאינה אוסרת בכ"ש אלא לביעור אבל לאכילה בנו"ט, נחלקו הראשונים בפירושה, - דהר"ן בנדרים שם פירש, דהא דהיא אוסרת בכ"ש במינה, הוא לענין דצריך לאכול התערובת קודם הביעור, דכיון דאפשר לאכלו הו"ל כדשיל"מ, אבל אם נתערבו לאחר הביעור שכבר הן אסורין באכילה, אינם אוסרין תערובתן אלא בנו"ט, ובנחלת ברוך סימן כ"ב ענף ג' נראה שפירש לדבריו דהיינו, דלענין לאכלו קודם הביעור כדיני פירות שביעית, ולא להפסידו ולעשות בו סחורה, הו"ל כדשיל"מ, אך אם נתערב אחר הביעור שכבר נאסר באכילה, וס"ל כדעת הרמב"ם דפירות שביעית אסורין לאחר הביעור, הוי דבר שאין לו מתירין ואינו אוסר אלא בנו"ט, ?וצ"ע אם באמת כונתו לכך?, אך בחזו"א סימן י"א סק"ב ג' פירש בד' הר"ן, דכל שנתערבה קודם הביעור אינה בטלה אף לענין חובת ביעור, כיון דיש לו מתירין לאכלו קודם הביעור, עיי"ש, וכ"ה משמעות לישנא דאף אני לא אמרתי אלא "לביעור", וכ"נ מהא דתנן הכא דחייב לבער, ועיי"ש שצידד דמ"מ אם לא ביער אי"ז נאסר.

ובנובי"ת יו"ד סימן נ"ג כתב, דהר"ן לטעמי' אזיל, דס"ל שם דנ"ב. דכל דבר שיש לו אופן היתר חשיב כדשיל"מ, אך לדעת ראבי"ה ודעימי' דלא חשיב כדשיל"מ אא"כ יש היתר למה שנאסר, לא מצינו לחשוב לשביעית כדשיל"מ מכח הא דאפשר לאכלו קודם הביעור, שהרי קודם הביעור עדיין לא נאסר כלל, עיי"ש בדבריו, ועיי"ש שהק', דלמש"כ הר"ן שם דדבר שיש לו היתר עכשיו אינו בטל אף בשאינו מינו, א"כ מ"ט הכא בטילה השביעית שלא במינה, אף שיש לה היתר עכשיו, ועי' שעה"מ פט"ו ממאכ"א ה"י מש"כ בזה, ואכמ"ל.

יג] הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ז' כתב דדינא דביעור הוא דצריך לבערם מן הבית בשעת הביעור ומפקירם על פתח ביתו ואוכלין והולכין לעולם, ואם עיכבם בביתו אחר הביעור כדי לאכלן, אסורין הם באכילה לגמרי, וכתב לפ"ז, דהא דשביעית אוסרת בכ"ש לביעור, היינו דקודם שנאסרו הפירות ה"ה אוסרת בכ"ש, מפני שיש לה היתר בביעור מביתו והוי דשיל"מ, ואם עיכבם בביתו ונאסרו הפירות ואח"כ נתערבו, אינה אוסרת אלא בנו"ט, כיון דכבר אין לה מתירין, עכ"ד.[[3]](#footnote-3)

ובחזו"א סימן י"א סק"ב עמד בזה דמ"ט חשבינן לה כדשיל"מ משום דבידו להפקיר, הרי הפקר הו"ל הפסד, וכל כה"ג לא חשיב כדשיל"מ, וכתב דאפשר דהחמירו ועשאום חכמים כיש לו מתירין כיון שהפירות יש להן היתר, והעירוני די"ל בזה, דלכאו' הדין נותן דלקיום דין ביעור א"צ להפקיר את כל הפירות, וסגי שיפקיר את חלק השביעית המעורב בפירות, וכל כה"ג שפיר הו"ל כדשיל"מ, ודו"ק, אך שמא כיון שאין ידוע איזה מן הפירות הוא ההפקר, אין מתקיים בזה דין ביעור, כיון דאין בנ"א יכולים ליטול את פרי זה לבדו, (ורק אם יטלו בכל הפירות, יהא להם זכות לקבל א' מן הפירות).

יד] הראב"ד בפ"ז משמו"י ה"ג פירש, דאיכא ב' דיני ביעור, דכשכלו פירות העיר ותחומי' מוציאין כל אדם מה שבבתיהם ומביאין אותם לאוצר ליד ב"ד והם מחלקים לכל אדם ג' סעודות וכו', ואם אין שם בי"ד מוציאן לשוק ומפקירן ואם הוא יכול לחזור ולזכות בהן ככל אדם, וכשכלו הפירות מכל הארץ אז יתבערו לגמרי לשריפה או לאיבוד, ומאותו הביעור ואילך, אינו אוסר במשהו לפי שאין לו שום היתר, אבל בשעת הביעור הראשון, כיון שיש לו היתר אכילת ג' סעודות, ה"ז אסור במשהו וחייב לבערו מן הבית, עכ"ד, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בפט"ו ממאכ"א ה"ח.

טו] הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א ה"ח כתב, ז"ל, פירות שביעית אע"פ שאם נתערבו במינן בכ"ש ושלא במינן בנו"ט אינן בכלל איסורי תורה, שאין אותה התערובת אסורה, אלא חייב לאכול כל התערובת בקדו"ש, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי ע"ז, ומבו' בדבריו בפיהמ"ש שם, דזה עצמו הוא הטעם דשביעית אוסרת בכ"ש, דכיון דאינה אסורה באכילה אלא שצריך לאכלה בקדו"ש, החמירו שתאסור בכ"ש, וכתב שם דלא נאמר עליו מילת אוסרת, אלא ע"ד אי ההקפדה, והדמיון ג"כ לדבר האסור, - ובתשו' מהרלב"ח סימן פ"ח נראה שפירש לפ"ד הרמב"ם, דזה עצמו הוא מה שהשיב ר"ש לחכמים, דהא דכלל דכל דבר שאין לו מתירין נתנו בו חכמים שיעור, אף דשביעית אין לה מתירין ולא נתנו בה חכמים שיעור, הוא משום דבשביעית אין התערובת אסורה באכילה, אלא הוא צריך לאכול התערובת בקדו"ש, וכל מה שכלל דכל דבר שאין לו מתירין נתנו בו חכמים שיעור, הוא רק באיסורי אכילה, וכ"כ בתורת זרעים.

ובפשוטו לדעת הרמב"ם, כל הא דשביעית אוסרת בכ"ש, הוא רק כשנתערבה קודם זמן הביעור, אך כשנתערבה אחר זמן הביעור שכבר היא אסורה באכילה, הוי ככל איסורי אכילה דאינם אוסרין אלא בכ"ש, וכ"כ הרדב"ז בהל' מאכ"א שם ובהל' שמו"י ספ"ז, ועי' נובי"ת יו"ד סימן נ"ג שהאריך לדון בזה.

טז] הר"ש והרא"ש במשנתינו פירשו, דהא דשביעית אוסרת בכ"ש במינה, הוא רק אם נתערבה לאחר הביעור, דאף אם נתערב כ"ש במינו חייב לבער,[[4]](#footnote-4) אבל אם נתערבה קודם הביעור אין בו קדו"ש אפי' במינו עד שיהא בו בנו"ט, וכ"ה בפי' הר"ש לעיל פ"ו מ"ג בתחילת דבריו, ולא נתפרש בדבריהם טעם הא דלענין אכילה אינה אוסרת אלא בנו"ט ולענין ביעור ה"ה אוסרת בכ"ש.

ובנובי"ת יו"ד סימן נ"ג כתב לפרש דהוא משום דאחר שעבר זמן הביעור ולא ביערו כבר עבר במה שאינו מבערו וגם חשו חכמים שאם יהא היתר בתערובותיו יעבור ולא יבער, וע"כ גזרו שלא יהא לו ביטול והוא אוסר בכ"ש, והא דאינו אוסר אלא במינו, הוא משום שלא רצו להחמיר יותר מע"ז, דגם יין שנתנסך אינו אוסר בכ"ש רק במינו, עכ"ד.

יז] והנה לפ"ז נמצא, דכל הא דשביעית אוסרת בכ"ש במינה לביעור, הוא רק כשנתערבה אחר זמן הביעור, אך כל שנתערבה קודם זמן הביעור ולי"ב נו"ט, ה"ה בטלה לגמרי, ואף כשיגיע זמן הביעור א"צ לבערה, ובאמת כ"ה משמעות ל' הרא"ש במשנתינו והר"ש לעיל פ"ו, עיי"ש.

אך הנה בפי' הריבמ"צ כתב דאף אם נתערב קודם הביעור כ"ש במינו, ה"ה חייב לבער הכל כשיגיע זמן הביעור, וכ"ה בתורי"ד בנדרים שם ובתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סימן ת"כ, ולפ"ז א"א לפרש דהא דהיא אוסרת בכ"ש לביעור, הוא משום שעבר ולא ביער,[[5]](#footnote-5) וצ"ע דמ"ט באמת היא אוסרת בכ"ש.

יח] ובנחלת ברוך סימן כ"ב ענף ג' פירש דמכוון דבריהם הוא כד' הרמב"ן, דלענין ביעור הו"ל דשיל"מ כיון שבידו להפקירם ואחר דמפקירם הם מותרין באכילה אפי' לבעלים, וכ"כ החזו"א בסימן י"א סק"ב בסו"ד, אך בתחילת דבריו פירש בע"א, וכן פירש השעה"מ בפט"ו ממאכ"א ה"י בד' הרע"ב, ועיי"ש שכתב, דכל שנתערבו הפירות קודם שנאסרו שהוא חייב לבערם ולא ביער, נאסרת התערובת באכילה, ולא אמרינן דהשתא הו"ל כדבר שאין לו מתירין, וכ"כ החזו"א שם בתחילת דבריו.

אך הדברים באו סתומים בד' הראשונים, שלא הזכירו כלל דהא דהיא אוסרת בכ"ש לביעור, הוא משום דלענין זה הו"ל כדשיל"מ, וגם אי"ז מתישב בד' התורי"ד שם, שכתב דדשיל"מ אוסר בכ"ש אף שלא במינו, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דשביעית אוסרת בכ"ש לביעור במינה, אי"ז משום דהו"ל דשיל"מ.

ונראה מזה, דעיקר הא דשביעית אוסרת בכ"ש במינה, הוא חומרא שהחמירו חכמים בשביעית, וע"ד שנת' לעיל אות י"א בדעת הרמב"ן ודעימי' דתנא דאמרו לו ס"ל דשביעית אוסרת בכ"ש במינה אף לאכילה, שהחמירו חכמים באיסור שביעית, ואך שלא החמירו חכמים בכך לאסרה עליו, אלא לחייב בביעור, וצ"ע בזה.

יט] ועיקר הך מילתא דהא דשביעית אוסרת בכ"ש במינה לביעור אי"ז משום דשיל"מ, הוא מבו' כן בד' הראב"ן בסימן ח', ז"ל אמרו לו והלא שביעית אין לה מתירין אם נתערבה במינה בהיתר אלא צריך לבער הכל בשעת הביעור וכו', א"ל ר"ש אף אני לא אמרתי אלא לביעור, כלומר מה שאני אומר השביעית אוסר בכ"ש במינה, לענין ביעור אמרתי שצריך לבערו בשעת הביעור, דלעניין ביעור א"צ נתינת טעם אלא מבערו בכל מקום שהוא אם נתערב קודם שעת הביעור כשיגיע זמן הביעור אוסרו וחייב לבער, אבל לענין אכילה דשייך בו הנתינת טעם אם נתערב לאחר זמן הביעור במינו של היתר ה"ה ככל האיסורין אם בא לאוכלו אינו אוסר אלא בנו"ט ובטל בס' כשאר איסור דחלב ודם, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דהא דשביעית אוסרת בכ"ש במינה אי"ז משום דהוי דשיל"מ, שהרי כתב בתחילת דבריו דחובת ביעור לא חשיב כדשיל"מ, אלא הוא משום דלענין ביעור א"צ נתינת טעם, ורק לענין אכילה שייך נתינת טעם, וצ"ב.

כ] בתשו' רבינו יואל שבראבי"ה בסימן ת"כ דן בדין חמץ שנתערב קודם הפסח, אם אמרינן דכבר נתבטל קודם הפסח ואינו חוזר וניעור בפסח, וכתב להוכיח מהא דתנן הכא דמין במינו בכ"ש, דאם נתערב יין חדש ביין ישן ה"ה חייב לבער כשיגיע הביעור, אבל קודם שיגיע הביעור אע"פ שהוא מין במינו אינו חייב לשתותו בקדו"ש וכו', הרי שביעית דומה לפסח, דקודם שעת ביעור אפילו במינו בנו"ט ואם אינו בנו"ט מותר, ואם מניח עד הביעור חייב לבער משום דמין במינו במשהו וניעור האיסור וכו', והכי נמי הכא, אע"פ שנתבטל בשאינו מינו השכר ביין קודם הפסח, כשיבוא פסח, שאסרו חכמים אפילו בשאינו מינו במשהו, וניעור אסור, עכ"ד, וכעי"ז כתב הראב"ן בסימן ח'.

והנה רבינו יואל שם לעיל מינה כתב דהא דאסרינן בחמץ בכה"ג, הוא משום דלא שייך ביטול קודם זמן האיסור, עיי"ש, וצ"ע דלכאו' הכא ל"ש ה"ט, שהרי אף קודם הביעור איכא דיני שביעית על הפירות וחייל הביטול על דינים אלו, ול"ה כלל כהיתר בהיתר.

אמנם הנה עיי"ש בדבריו שלמד להא דלא חייל ביטול קודם זמן האיסור, ממש"א בנדרים דע"ו. דל"מ טבילה לכלי קודם שנטמא, ונראה מזה, דלא דן כלל אם היתר בהיתר בטיל, שהרי אם הי' הנידון ע"ז, ליכא לאתויי כלל מהתם, והיינו משום דזה ל"מ מידי, דהגם דההיתר בטיל, מ"מ איסור החמץ לא נתבטל מעולם, וע"כ שפיר יש לאסרו בפסח, וכל מה שדן בזה הוא דשמא גם איסור החמץ בטל קודם פסח, ובכה"ג שכבר בטל האיסור קודם פסח, לא גזרו רבנן, עיי"ש בדבריו שמפורש כן, וע"ז כתב דל"מ חייל ביטול על איסור החמץ קודם שנאסר, וממילא דכשיבא הפסח יש לאסור, כיון דמעולם לא נתבטל איסורא דחמץ בפסח, - ולפ"ז י"ל דה"נ הוא הכא, דאף דכבר נתבטלה השביעית לאכילה, מ"מ לגבי דין ביעור מעולם לא חייל עלי' ביטול, וע"כ בהגיע זמן הביעור היא אוסרת במשהו.

כא] בשעה"מ פט"ו ממאכ"א ה"י, הק' במש"כ הרע"ב דאף דשביעית אוסרת בכ"ש במינה לאחר הביעור, ממ קודם הביעור אין בהם קדו"ש שיהא אסור להפסידה ולעשות בהם סחורה עד שיהא בהם בנ"ט, דזה סותר למש"כ הרע"ב בפ"ב דביכורים מ"ב, דמע"ש וביכורים שנתערבו בירושלים, אסורין לאכול בירושלים אף לזרים ולבהמה, ולא אמרינן דדוקא לענין ליאכל חוץ לירושלים הוא דאוסרים בכ"ש דלהאי מילתא חשיבי דשיל"מ כיון שיכול לאכלו במקומו, אבל לאסור לזרים ולבהמה דאין לו מתירין אינם אוסרין, קמ"ל דכיון דחל על תערובתן שם בכורים ומעשר ליאסר לאכלן חוץ לירושלים, חל נמי לענין זה לאסור לזרים ולבהמה, וא"כ ה"נ נימא הכא, דיהא אסור לעשות בהן סחורה, אף דאיסור סחורה אין לו מתירין, כיון דחל עליו שם שביעית להצריכו ביעור, חל נמי לענין סחורה, ולמש"נ לעיל אות י"ח לדון דהא דאי"ז בטל לענין ביעור, אי"ז משום דינא דדשיל"מ, אלא הוא חומרא שהחמירו לענין ביעור, ניחא, וי"ל עוד בזה, למשמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש בביכורים שם דהא דאי"ז בטל אף לזרים ולבהמה הוא חומרא שהחמירו באיסור מע"ש וביכורים, ונחלקו בזה האחרונים, ואכמ"ל.

ועיי"ש שכתב דיש לחלק בדוחק, דדוקא התם דהאיסורים הם איסורי אכילה ומשו"ה כיון דחל עליה שם בכורי' לענין איסור אכילה חוץ לירושלים חל נמי לענין איסור אכילת זרים ובהמה, אבל הכא דהוו תרי ענייני דאיסור איסור סחורה ואיסור אכילה בלי ביעור לא אמרינן דכיון דחל עלי' שם שביעית לענין איסור אכילה בלי ביעור חל נמי לענין איסור סחורה, דאיסור סחורה לחוד ואיסור אכילה לחוד, עכ"ד.

ונראה די"ל עוד בזה דהנה מד' הראב"ן ורבינו יואל שהבאנו לעיל אות כ' מבו' דכל הא דהשביעית אינה בטילה לענין ביעור הוא חל רק בשעת הביעור, אך קודם שעת הביעור ה"ז בטל לגמרי, וע"כ ה"ז בטל לענין איסור סחורה, כיון דבשעה זו הוא בטל לכל מילי, וז"ב.

?נראה לדון לדעת הר"ש ודעימי', דאחר הביעור, כיון דע"י שיבער יפקע הקדושה, נמצא דהוי דשיל"מ, וע"כ אי"ז בטל, אך קודם הביעור לא חשיב כדשיל"מ, אף דלאחר הביעור בידו להפקיר ויפקע עי"ז הקדושה, ול"ד לדבר שההיתר בא ממילא לאחר זמן, אך דבר דגם לאחר זמן אין ההיתר בא אלא ע"י מעשה, לא חשיב כדשיל"מ, כיון דהוא מחוסר תרתי, וצ"ע בזה.

1. ובחוו"ד סימן ק"ה סק"ב כתב לישב, דבהתירא בלע לא אמרינן כבוש כמבושל, וע"כ כל שכבש הורד בשמן קודם זמן הביעור, אין השמן נאסר משום טעם הורד, ועמש"כ ע"ז ביד יהודה סימן ק"ה סק"א. [↑](#footnote-ref-1)
2. אך הראב"ן בסימן ח' פירש דתנא דאמרו לו, ר' יהודה היא דס"ל דמב"מ לא בטל, וקאמר לי' לר"ש היכי אמרת כל דבר שאין לו מתירין בטל במינו, והלא אתה מודה בשביעית שאין לה מתירין שאין שיעור לביטולו דהתנן השביעית אוסר בכ"ש במינה ואין אתה חולק, עכ"ד, ולמש"נ להלן אות י"ח בדעת הר"ש ודעימי' דהא דשביעית אוסרת בכ"ש לביעור, אי"ז משום דשיל"מ, אלא הוא דין בפנ"ע, יש מקום לומר דאף תנא דאמרו לו ס"ל כן. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויש להסתפק אם עבר ולא ביערו אם ה"ז אוסר תערובתו, אף דעכשיו כבר אין לו מתירין, ובפשוטו הי' נראה דזה תליא בפלוגתת האחרונים בדין דשיל"מ שנעשה אין לו מתירין, דהפמ"ג בשפ"ד סימן ק"ב סקט"ו כתב בביאור ד' המג"א בסימן שי"ח סק"ב, דמעשה שבת שנתערב בשבת אינו בטל אף במוצ"ש אף דכבר אין מתירין לאיסור זה כלל, והגרע"א בגל' המג"א שם נקט דאף אם נתערב בשבת ה"ה מותר במוצ"ש, ובמק"א נת' לדון דכל ד' הפמ"ג הם רק לדעת המג"א שם, אך לפ"מ דמסיק הפמ"ג שם דלא כהמג"א, אין הדין כן, ואכמ"ל, ולפ"ז הי' נראה דה"נ הכא כשעבר ולא ביער, תליא בפלוגתא זו, - אך אי"ז מוכרע, דמחד גיסא י"ל, דהכא כיון שהי' חייב לבער, דזה הו"ל כדשיל"מ, ע"כ כל שלא ביער ה"ז נאסר מקנסא, ומאידך גיסא י"ל, דהכא אף דלענין חובת הביעור הו"ל דשיל"מ, מ"מ לענין האיסור לאכול כשלא ביער, מעולם ל"ה כדשיל"מ. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובשעה"מ פט"ו ממאכ"א ה"י עמד בזה ע"ד הרע"ב שכתב כד' הר"ש והרא"ש, דאחר הביעור הרי כבר נאסרו הפירות, ומ"ט הן אוסרין בתערובתן, ועיי"ש שכתב לדון בדעתו, דאף אם לא ביער הפירות, בידוו לבערם ולהתירם, וכ"כ בחזו"א סימן י"א סק"ו בדעת הר"ש ודעימי', עיי"ש, אך הק' ע"ז ממש"א בב"ק דק"א. דבגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובחזו"א סימן י"א סק"ד הוכיח מזה, דהא דקי"ל דליכא דין ביעור על טעם, הוא רק כשנתנו פירות שביעית טעם בפירות שביעית אחרים, אך כל שנתנו טעם בפירות שישית, איכא ע"ז דין ביעור, אך בד' השעה"מ פט"ו ממאכ"א מבו' דהכא שאני, דדוקא היכא דליכא אלא טעם גרידא ליכא בזה דין ביעור, אך בטעמו וממשו, ודאי דאיכא דין ביעור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)