שיעור א
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / צירוף לציבור בב_ מקומות, וע_י רואין אלו את אלו, והמסתעף

יש לדון בדין צירוף בכמה מקומות חלוקין.

והנה נחלקו הראשונים בפסחים פ"ה ב' בהא דפליגי רב וריב"ל דלרב אף לתפילה מן האגף ולפנים כלפנים וכו', ולריב"ל אין מחיצה של ברזל מפסקת בין ישראל לאביהם שבשמים, דדעת רש"י דהוא לענין צירוף, ודעת התוס' דהוא לענין לענות איש"ר.

ויש שדנו דבשעת הדחק יש לצרף לדעת רש"י דאף לענין צירוף מהני לצרף בב' מקומות חלוקין.

אך באמת אין לצרף לכך, שהרי התוס' הק' ע"ד רש"י מההיא דדיורי גדולה בקטנה, ומצינו בדעת רש"י ב' דרכים, דהרי"ד שם והשבלי הלקט כתבו דאין הלכה כריב"ל, - והרמב"ן ועוד מקמאי כתבו דהתם הוא במקום אחד אלא שיש מחיצה מפסקת, אך בב' מקומות אין מצטרפין, ולפ"ז לדינא אין מקום לצרף לד' רש"י.

ב] ובביאור ד' התוס' דאף דאינו מצטרף מ"מ יכול לענות עמהן, הי' מקום לפרש דהיינו דאף דאינו מצטרף לעשרה מ"מ יכול לענות עמהן, דבזה ל"ב שיהא מצורף עמהן, דאף מי שאינו מכלל הציבור יכול לענות איש"ר וקדושה.

אך מלישנא דריב"ל דאין מחיצה של ברזל מפסקת בין ישראל לאביהן שבשמים, משמע דלעולם לא מצי לענות קדושה ואיש"ר אלא כשהוא מכלל הציבור, ואך דאין מחיצה של ברזל מפסקת והוי בכלל הציבור, וכ"נ בל' התוס בעירובין שם שכתבו דהוי בכלל ציבור לעניית ברכת כהנים ולענות דבר שבקדושה, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א והר"ן בר"ה שם, דלריב"ל אין מחיצה של ברזל מפסקת והרי הוא כעומד בתוך עשרה שבפנים, עד דהרשב"א והריטב"א בעירובין הק' דמ"ט אם יש י' בחצר אחת וש"צ בחצר שני' אינו מוציאן יד"ח, הרי כל שיש ציבור במקום אחד אין מחיצה מפסקת.

ומצינו בד' הלבוש בסימן נ"ה ס"כ, ז"ל, שכיון שעשרה הם במקום אחד שכינה שרוי' ביניהם, ואז אפי' מחיצה של ברזל אינה מפסקת בין כל מי "שרוצה לצרף עצמו" עם אביו שבשמים השוכן בתוך אלו העשרה, עכ"ל, וכ"כ המ"ב שם סק"ס.

ובזה מתפרש מש"כ המהר"י אבוהב בשם הירושלמי דכל דדבר טינוף מפסיק ביניהם א"א לענות, וכ"כ השו"ע בסימן נ"ה ס"כ בשם י"א, והיינו דכל הא דמותר לענות הוא משום דאין מחיצה מפסקת וה"ה מצטרף עם הציבור והשכינה שורה אף במקומו, וכל דיש באמצע מקום מטונף, ה"ז מפסיק וא"א לו להצטרף עם הציבור ואין השכינה שורה במקום זה.

ג] וב' נפ"מ בדבר, חדא, דהנה לא נתפרש לענין אם חשיבא תפילתו כתפילת הציבור, ונפ"מ רבתא בנידו"ד אם מי שאינו מצורף לכל הציבור, וכמו שיתבאר להלן, אם יוצא ידין תפילת הציבור.

והנה מד' התוס' שפירשו לענין שיכול לענות עמהן ולא פירשו דחשיב כתפילת הציבור, משמע דאינו יוצא יד"ח תפילה בציבור, וכ"כ המ"ב והביא כן מהרדב"ז וחיי אדם, - אך המאירי וס' הבתים כתבו דחשיב כתפילה בציבור, וכ"כ המחזיק ברכה, וכ"כ בשם החזו"א.

ולהנ"ל יש מקום גדול להבין דיוצא ידי תפילת הציבור, דאמנם אם עיקר הדין הוא דיכול לענות עמהן, אך אי"ז תפילת הציבור, אך כיון דעיקר הדין הוא דהוי מכלל הציבור, שפיר י"ל דאף חשיבא תפילתו כתפילה בציבור.

ד] עוד נפ"מ בזה, דהנה ל' הראשונים ול' הטוש"ע הוא דיכול לענות עמהן, ומשמע דאינו חייב לענות עמהן, ואינו אלא רשות, וצ"ב הטעם בזה, דממ"נ אם אפשר לענות, מ"ט אי"ז חובה, ובאמת הריטב"א בר"ה כתב דחייב לענות עמהן, - אך להנ"ל י"ל דרק כשרוצה להצטרף עמהן הוא מצטרף, וכל' המ"ב.

ה] והנה הראשונים הק' בטעם הא דהש"צ עומד על התיבה והציבור עומדין בביהכנ"ס, והיאך הן מצטרפין, והב"י הביא מרבינו פרץ דהוא משום דאין המחיצות מגיעות לתקרה.

והרשב"א ח"א סימן צ"ו כתב דהוא משום דהתיבה היא לתשמיש ביהכנ"ס.

וכתב עוד, ז"ל, עוד אני אומר שאפשר לומר שכל שרואין אלו את אלו כאילו הן בבית אחד דמי ומצטרפין. ודומיא דזימון של ברהמ"ז דתנן ב' חבורות שהיו בבית אחד בזמן שמקצתן רואין אלו את אלו הרי אלו מצטרפין לזימון, ולא תימא דוקא בבית ממש דבית אחד היינו בירה אחת, וכמו שאמרו דקרו לבירה בית, וכן מבית לבית האמור בפסחים דהיינו מבירה לבירה אחרת, ומפנה לפנה ממקום אחד למקום אחר שבבירה דהיינו מאיגרא לארעא, עכ"ל.

ומצינו כן גם בד' הראבי"ה בסימן קל"ד, ז"ל, וכמו דשרי הכא לצירוף כך הדין נמי אם שליח ציבור עומד לבדו והצבור עומדין לבדן, דבעינן שיעמדו יחדיו, דאם רואים זה את זה הרי הם [כבבית אחד]. ולכך הורגלו שהשליח צבור לבדו עומד על המגדל ואומר קדיש אחר קריאת התורה, ואף על פי שמקצת מחיצות והפתחים שיש להם צורת הפתחים נידונים כמחיצה, כדמוכח בפרק קמא דעירובין, ואף על פי שאין עשרה על המגדל, אומר קדיש ועונים אחריו, כיון שרואים זה את זה. וכן היושבים חוץ לבית הכנסת עונים, ובלבד שיהיו רואים זה את זה, ואפי' אין להם מנין מבחוץ. וגם יש תקנה כההוא דר' ברכיה. ואפי' (ל)ר' יהושע בן לוי דאמר אפי' מחיצה של ברזל אינה מפסקת בין ישראל לאביהם שבשמים מודה לענין צירוף ולענין שליח צבור דמפסקת. ולהכי בפ' כל גגות לא אמרינן ופליגא דר' יהושע בן לוי גבי חצר קטנה שנפרצה לגדולה דהוה הקטנה כפתחה של גדולה שהרי נפרצה במילאוה אבל לגדולה יש גיפופי. ומסיק התם דיורי גדולה בקטנה ואין דיורי קטנה בגדולה וכו' עד צבור בגדולה ושליח צבור בקטנה יוצאים ידי חובתן צבור בקטנה ושליח צבור בגדולה אין יוצאים ידי חובתן תשעה בגדולה ואחד בקטנה מצטרפין תשעה בקטנה ואחד בגדולה אין מצטרפין. וכל זה מיירי בשאינם רואין זה את זה, עכ"ל.

ו] והנה הב"י הביא לד' הרשב"א והשמיט לטעם בתרא, וגם בשו"ע לא כתב לטעם זה, והאחרונים כתבו דמבו' מזה דלא ס"ל להך דינא דמהני רואין זא"ז לענין צירוף לתפילה, וכן נקטו הכנה"ג והזרע אמת והחקרי לב והחיי אדם ועוד רבים להלכה.

אך בד' המג"א נראה דס"ל לדינא דקי"ל לדינא דהרשב"א, וכ"כ הפר"ח והפמ"ג, והמ"ב הסכים להתיר בזה בשעת הדחק.

ז] ובביאור שורש הנידון בזה, הנה כשמעיינים בד' הרמב"ן בפסחים מבו' דיש ב' טעמים לחלק בזה בין צירוף לזימון לצירוף לתפילה, חדא, דבזימון כיון שנכנסו מתחלה להיות רואין אלו את אלו ולהיות בחבורה אחת כגון שאמרו ניזיל ניכול נהמא אדוכתא פלן הוקבעו בכך לאכילה, אבל לענין תפילה בית אחד בעינן "שאין בתפילה קביעות חבורה", עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן, דאף אם ביסוד הדין שוה דין הצירוף לזימון לדין הצירוף לתפילה, מ"מ כל הא דמצטרפין ב' חבורות לזימון אף בב' בתים, היינו משום דאיכא התם קביעות חבורה, אך לענין תפילה דליכא קביעות חבורה, ליכא צירוף אלא בבית אחד, אך אי"ז משום דחלוק ביסוד הדין דין צירוף לזימון מדין צירוף לתפילת הציבור, דבצירוף לתפילת הציבור בעינן שיהיו במקום אחד, וע"כ ל"מ בזה מידי הא דרואין זא"ז, אלא הוא משום דלענין תפילה ליכא קביעות חבורה, וע"כ אינם מצטרפין אלא כשהם במקום אחד.

ח] והרמב"ן בסו"ד כתב עוד, ז"ל, ויש דרך אחרת לפרש ולומר שאין דברי ריב"ל בשמועה זו ודברי אביי בעירובין אלא לענין תפילה וה"ה לברהמ"ז בשם דבעינן במקהלות ברכו אלקים כדאיתא בפ' שלשה שאכלו, אבל לזימון שלשה מצטרפין אפי' בב' בתים כדרך הירושלמי, ולזו הסברא אפשר בציבור וש"צ בגדולה ויחיד בקטנה שעונה עמהם, דהא איכא מקהלה ואיהו חזי לאיצטרופי, וכן בב' חבורות שבזו כדי זימון בשם ובזו כן מצטרפות הן ומזמן אחד לכולן וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן אלו, דאף אם לזימון דג' מצטרפין אף בב' בתים, מ"מ אינם מצטרפין להזכרת השם, וה"נ אינם מצטרפין לתפילה, והיינו משום דבעינן במקהלות ברכו אלקים, וזה כמש"כ הרמב"ן שם לעיל מינה, דבכל דבר שבקדושה בעינן במקהלות.

ועד"ז כתב הזרע אמת בח"א סימן י', דחזינן דחלוקין הם צירוף לזימון מצירוף לתפילה, דבצירוף לזימון אף כשהם בבית אחד בעינן שיהיו רואין זא"ז, ובצירוף לתפילה כל שהן בבית אחד ל"ב שיהיו רואין זא"ז, והיינו דלענין זימון תקון רבנן שיהא הכל תלוי בהזמנה ובהיותם בחבורה אחת, וע"כ בעינן שיהיו רואין זא"ז, ומשא"כ לענין צירוף לתפילה לא תליא אלא אם הוא רשות אחת דאז הוא מחנה קדושה דאכל בי עשרה שכינתא שריא לענין שיכול לומר דבר שבקדושה, - ואשר ע"כ לענין זימון כל שהן רואין זא"ז ה"ה מצטרפין אף בב' בתים, משום דכל שהן חבורה אחת, ל"ש ברשות אחת או בב' רשויות לעולם איכא משום ברוב עם הדרת מלך דזהו טעם הזימון, אך לענין צירוף לתפילה אף שהן רואין זא"ז ל"מ אלא כשהם ברשות אחת, דאז הוא מחנה קדוש דאכל בי עשרה שכינתא שריא.

והיינו דלענין זימון תליא במה דהוו חבורה אחת, ולענין תפילה תליא במה דהוו במקום אחד, וע"כ לענין זימון תלי אם הם רואין זא"ז, דכל שהן רואין זא"ז הו"ל חבורה אחת אף שהם בב' מקומות, וכל שאינם רואין זא"ז הו"ל ב' חבורות אף כשהם במקום אחד, אך לענין תפילה דתליא במה דהוו במקום אחד, לא תלי כלל אם הן רואין זא"ז, דכל שהם במקום אחד ה"ה מצטרפין אף שאינם רואין זא"ז, וכל שהם בב' מקומות אינם מצטרפין אף שהן רואין זא"ז.

ט] אך בדעת הרשב"א והראבי"ה דמהני רואין זא"ז גם לענין צירוף לתפילה, מבו' בל' הראבי"ה דהוא משום דעי"ז הוו כבית אחד, וכ"ה בל' הרשב"א, ובד' הרשב"א מבו' דהוא רק בב' בתים בבירה אחת, וכמו שאמרו בב"ב דקרו לבית בירה, אך בד' הראבי"ה מבו' דהוא אף בחצר גדולה וקטנה, וכן נקטו הפוסקים דהוא אף בב' בתים, וכדקי"ל לענין זימון.

ומצינו כן בד' רב שר שלום גאון שכתב לגבי דין קידוש במקום סעודה, שכיון שרואין זא"ז נעשו כמקום אחד וכמסיבה אחת, אף כאן כיון שהיושב בחצר רואה את מקומו נעשה כמקום אחד ואינו דומה כמפינה לפינה, ואם אינו רואה את מקומו נעשה כמפינה לפינה ואסור, עכ"ל, וכ"כ כמה מקמאי, ומבו' דע"י שרואה מקומו הראשון נעשה כמקום אחד, וע"כ י"ל דמהני אף לענין תפילה בציבור.

ובזה נתבאר לנו דינא דתר"י אם מפסיק דרך הרבים והט"ז כתב דאף שביל היחיד אינם מצטרפין, ופשוט דאף לענין תפילה אינם מצטרפין, וכמש"כ כן הפמ"ג, דהיינו משום דבעינן לחשבם כמקום אחד, וכל דמפסיק שביל הרבים ביניהם א"א לחשבם כמקום אחד, כמו שמצינו שה"ז מפסיק לפאה, וכמו שדימו הט"ז והגר"א.

י] וכמה נפ"מ בדבר, חדא, דלפ"ז ודאי דכל דאיכא מחיצה גמורה המפסקת ביניהם וליכא פתח ביניהם, ודאי דאינם מצטרפין, דבכה"ג ודאי דהוו ב' מקומות חלוקין, ודינא דרה"ר מפסיק, הוא דאף שהן פתוחין זל"ז דרך רה"ר, ה"ז מפסיק ביניהם, וכאשר כ"ה לענין פאה, דכל שיש מחיצה גמורה המפסקת בין השדות וליכא פתח ביניהם, הוו כב' שדות.

ולפ"ז נראה עוד, דהא דרה"ר מפסקת תליא במקום הפתח שביניהם, דכל שהפתח שביניהם הוא דרך רה"ר, ל"מ זה לצרפן ולחשבן כמקום אחד.

יא] ונפ"מ בזה בנידון המצוי בב' גזוזטראות שאין ביניהם רה"ר, דיש שהורו דהם מצטרפין זל"ז, אך להנ"ל נראה דבגונא דהפתח הראוי לחבר ביניהם הוא דרך רה"ר, אינם מצטרפות זל"ז.

ועפ"ז נראה גם בגונא דהגזוזטראות הם למעלה מי' טפחים ויש רה"ר ביניהם, דיש שהורו דלמעלה מי' כבר אינו בכלל רה"ר, ואי"ז מפסיק, ומצינו עד"ז בד' המאמ"ר בסימן נ"ה ס"כ, מס' דברי מרדכי, שצידד דכל הא דדבר טינוף מפסיק, הוא רק כשהם בתוך י' טפחים, אף כל שב' הבתים הם למעלה מי' טפחים אי"ז מפסיק, וכתב שם לדון דחלוק בזה היא דהמקום המפסיק ביניהם הוא רה"ר דאינו עולה למעלה מי', או הוא רה"י דעולה עד לרקיע, עיי"ש.

אך להנ"ל אין מקום לזה, דאמנם אם הי' נותן נסר ביניהם, בגונא דחשיב כפתח, שפיר יש מקום לדון דהן מצטרפין זל"ז, אך באופן המצוי דהפתח הראוי לחבר ביניהם הוא דרך קרקע רה"ר, פשיטא דה"ז מפסיק, - ול"ד למש"כ המאמ"ר כן בדין דבר טינוף מפסיק, דהתם הרי הא דמצי לענות עם הציבור הוא אף בגונא דאין פתח כלל ביניהם, וע"כ שפיר י"ל דכל שהבתים למעלה מי' טפחים אין דבר טינוף מפסיק.