כה - בדין וסת הדילוג והשבוע בהפלגה שוה, וביסוד דין חזקת ג_פ,
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן כה**

**בדין וסת הדילוג והשבוע בהפלגה שוה**

**וביסוד דין חזקת ג' פעמים**

**א**

א] **נדה ס"ד א',** איתמר ראתה יום ט"ו בחדש זה ויום ט"ז בחדש זה ויום י"ז בחדש זה, רב אמר קבעה לה וסת לדילוג, ושמואל אמר עד שתשלש בדילוג.

**ובחי'** הרמב"ן שם כתב בתו"ד, ז"ל, הלכך בזו שדילגה, כיון שאין בראיותי' צד השוה לה לא בהפלגות ולא בדילוגין, אומרים לימי החדש היא קובעת, ולא בהשואה אלא בדילוג, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' ט..

ב] **והסד"ט** בסימן קפ"ט סק"ד וסקי"ב כתב ללמוד מדבריהם דאם היו הראיות בחדשים שכולם מלאים או שכולם חסרים, דיש בראיותי' צד השוה להפלגה, לא קבעה וסת לדילוג, אלא קבעה וסת להפלגה, וכ"כ הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' כ"ח, וכן נקטו הפליתי שם סק"א והלחו"ש שם סקי"ב, עיי"ש.

**ואמנם** נחלקו בזה, דבד' הסד"ט שם מבו' דכ"ז הוא בדינא דשמואל דאם שילשה בדילוג קבעה וסת הדילוג, דבזה הוא דאמרינן דאם הוו ראיותי' בהפלגות שוות לא קבעה וסת הדילוג אלא קבעה וסת הפלגה, אך בדינא דרב דבג' ראיות קבעה וסת הדילוג, הרי דאף אם הוו ראיותי' בהפלגות שוות, כיון דלא סגי בהן לקבוע וסת הפלגה, דאינו נקבע אלא בד' ראיות שיש בהן ג' הפלגות, ה"ה קובעת וסת הדילוג, וכ"כ הפליתי והלחו"ש שם, - אך הפרד"ר שם כתב דאף בג' ראיות, דאין כאן אלא ב' הפלגות, מ"מ כיון דוסת הדילוג אינו שכיח כלל ווסת הפלגה שכיח טובא, מסתבר לומר דוסת הפלגה הוא הגם שלא נקבע עדיין, מדנאמר דוסת הדילוג הוא, עכ"ד.[[1]](#footnote-2)

ג] **ועד"ז** מצינו גם בדין וסת השבוע, דהפליתי בסימן קפ"ט סק"ח נסתפק, דאף דאם ראתה ג"פ בא' בשבת קבעה וסת השבוע לא' בשבת, מ"מ אם ראתה ד"פ בא' בשבת תלינן לוסתה בהפלגה דשכיח טפי, וכ"כ הסד"ט שם סקל"א והחוו"ד שם סק"ד והלחו"ש שם סקי"ב, אך הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט (עמ' י"ח) נחלק ע"ז, עיי"ש.

**ומבו'** בדבריהם, דאף דאם ראתה ד' פעמים בא' בשבת קבעה וסת הפלגה, מ"מ אם ראתה ג' פעמים בא' בשבת, כיון דלא סגי בהן לקבוע וסת הפלגה, ה"ה קובעת וסת השבוע.

ג] **והדברים** צ"ב, דכיון דכשראתה ג' ראיות שיש בהן ב' הפלגות, תלינן לראיותי' בדילוג או בשבוע ולא בהפלגה, א"כ מ"ט כשהוסיפה וראתה עוד ראי' אחת בהפלגה זו, אמרינן דקבעה וסת להפלגה ולא לדילוג ולא לשבוע, הרי בראי' זו לא נתברר לנו כלל שקביעותה היא להפלגה ולא לדילוג ולשבוע, שהרי ראי' זו היא גם לפי סדר הדילוג והשבוע.

**ומאידך** יש להעיר, דאם אחר ד' ראיות אמרינן דמסתבר טפי שראיותי' הם לפי סדר הפלגה ולא לפי סדר הדילוג והשבוע, מ"ט בג' ראיות לא אמרינן הכי, - והיינו, דאף דבג' ראיות א"א שתקבע לה וסת להפלגה, מ"מ מ"ט אמרינן דראיותי' הם לפי סדר הדילוג והשבוע, הרי טפי מסתבר דראיותי' הם לפי סדר ההפלגה, ומה לי דא"א לקבוע ע"פ ראיותי' וסת הפלגה.

**ב**

ד] **והנה** בעיקר מש"כ האחרונים דכל דיש בראיותי' צד השוה להפלגה קבעה לה וסת להפלגה ולא לדילוג ולא לשבוע, נראה מדבריהם דבכה"ג הוי קביעותה בודאי להפלגה, ויש בזה לדינא דעבר הוסת ולא בדקה אסורה, ולמ"ד דוסתות דאורייתא ה"ה אסורה בכה"ג מדאורייתא.

**ויש** להעיר בזה, דלכאו' אף דמסתבר טפי דקביעותה הוא להפלגה, הרי מ"מ ליכא הוכחה לכך, ושפיר אפשר דקביעותה הוא לדילוג או לשבוע, והיאך מצינו להחזיק בודאי דקביעותה הוא להפלגה.

ה] **ובאמת** מצינו דכוותה לגבי העדאה, וזה בהא דתניא בב"ק ל"ז א' דראה שור נגח חמור לא נגח סוס נגח גמל לא נגח פרד נגח ערוד לא נגח נעשה מועד לסירוגין לכל, וכתבו התוס' שם דרבותא קמ"ל, דס"ד בהנך מיני דחזא ולא נגח ל"ה מועד ולאו בסירוגין תליא מלתא, עכ"ד.

**והנה** בטעם הא דאמרינן דהוא מועד לסירוגין לכל, ולא אמרינן דהוא מועד גמור לג' מינים אלו שנגח, לכאו' הוא משום דתולין בהעדאה דשכיחא טפי, וע"ד מש"כ האחרונים הכא דתולין בוסת דשכיח טפי, ושכיח טפי העדאה לכל המינים לסירוגין, מהעדאה גמורה לג' מינים.

**ואמנם** גם בזה יש להעיר כנ"ל, דאף דמסתבר טפי דהעדאתו היא לכל המינים לסירוגין, הרי מ"מ ליכא הוכחה לזה, שהרי יתכן דהעדאתו היא העדאה גמורה לג' מינים אלו, וא"כ היאך מצינו לחייבו נ"ש כשנוגח מינים אחרים, הרי לא נתברר לנו בודאי שהוא מועד למינים אלו,[[2]](#footnote-3) ובאמת בדעת הרמב"ם כתב המרכה"מ בפ"ו מנז"מ ה"י, דמה"ט הוא דאינו משלם נ"ש אלא אם נגח ביום שהוא מועד לו אחד מג' מינים אלו, כיון די"ל דהעדאתו היא לכל המינים לסירוגין, וי"ל דהעדאתו היא לג' מינים אלו בכל הימים, עיי"ש.

**ג**

ו] **ונראה** לפרש בזה, ובהקדם ביאור יסוד דינא דחזקת ג"פ, דהנה בס' יחוסי תנו"א להר"י ב"ר קלונימוס רבו של הרוקח ערך חייא בר רב, מהד' מוה"ק עמ' רצ"ו, והועתק בקוש"ק לקמן נ"ז ב' עמ' תק"צ תקצ"א, כתב דנגיחות ווסתות משום חזקה הוא דמחזקינן בהכי, כדמוכח בחזקת הבתים בתחילתו וכו', הלכך כל שעה ששילשה בוסתות הויא חזקה וכו', ואע"ג דחזקה נמי דאורייתא כדאיתא בהכל שוחטין וכו' מנה"מ דאמרו רבנן זיל בתר חזקה וכו', וקי"ל דסוקלין ושורפין על החזקות וכו', א"כ מ"ט דמ"ד דוסתות דרבנן, ולא קשיא דל"ד חזקה דוסת לשאר מילי כי כמה נשים רגילות לשנות וסתן וכו' הלכך איכא למימר איתרע הא חזקה מחזקה דעלמא וכו', עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו, דדינא דחזקת ג"פ הוא חד דינא עם דינא דחזקה דמעיקרא, וצ"ב דמה ענין זל"ז, הרי לכאו' חזקת ג"פ הוא חזקת ראי', ומה ענין זה לחזקה דמעיקרא.[[3]](#footnote-4)

ז] **ונראה** ללמוד מזה, דהא דאזלינן בתר חזקת ג"פ, אי"ז מכח הראי' שבחזקה בפנ"ע, אלא היינו דמכח מה שראינו כן ג"פ, הוי בחזקת שהוא כן, דהכי הוא סתמא דמילתא, ותו יש לנו לילך אח"ז מדינא דחזקה, וזה כמו שפירש הגר"נ זצ"ל דעיקר דינא דחזקה דמעיקרא הוא דכיון שהדבר מוחזק שהוא כן, אזלינן בתר המוחזק לנו, ובמק"א נת' ללמוד כן מכ"ד, ואכמ"ל.[[4]](#footnote-5)

**וכ"ה** משמעות ד' הרמב"ן ודעימי' בר"פ חזקת הבתים, דהא דמדמינן חזקת ג"ש לשור המועד, היינו דכשם ששור המועד כיון שנגח ג' נגיחות יצא מאותה חזקה של תמות, אף כאן יצאה שדה זו מחזקה של מוכר וכיון שיצאת מחזקת המוכר עליו להביא ראי' שלא מכרה שהרי זה מוחזק ועומד, עכ"ל, ונראה דחזקת ג"פ אינה מועלת בתורת ראי' בפנ"ע, אלא עיקר כח החזקה הוא להעמיד הדבר בחזקת שהוא כן, וזהו דמדמינן דה"נ בחזקת ג"ש מהניא החזקה להוציא השדה מחזקת המוכר, ועיי"ש שפירשו להא דפריך אי מה שור המועד עד נגיחה רביעית לא מיחייב, דהיינו דאף דיצא מחזקת תמות, לא נכנס לחזקת מועדות עד פעם ד', וה"נ לא נכנס השדה ביד הלוקח עד שנה רביעית אע"פ שכבר יצאה מרשות המוכר, עיי"ש, ולכאו' ג"ז מתפרש רק משום דחזקת ג"פ ל"ה ראי' העומדת בפנ"ע, ודו"ק.[[5]](#footnote-6)

ח] **ויש** לסייע עוד לזה, ממש"כ בחי' הריטב"א בשבת ס"א ב' בתו"ד, ז"ל, וכי תימא דכי איתמחאי קמיעא תלתא זימני בתר הכי דנימא איגלאי מילתא למפרע שהקמיע גרם, אין לנו לדון כלום למפרע להוציא אדם מחזקתו, עכ"ל.

**ונתחדש** בד' הריטב"א, דאף דאחר שהוחזק הקמיע, כבר אין לנו הוכחה כלל להחזיק את האדם, מ"מ אין מוציאין את האדם מחזקתו, - ולכאו' זה מתפרש ע"פ הנ"ל, דעיקר דינא דחזקת ג"פ הוא דמכח שראינו כן ג"פ מחזקינן לי' בהכי, ובזה י"ל דכל שכבר הוחזק לנו כן, ל"מ מה דאח"כ איתמחי קמיעא, לבטל למה שהוחזק לנו, אף דעכשיו אין לנו ראי' כלל דהגברא מומחה.

ט] **ולפ"ז** נראה, דמה"ט הוא דכל שהדבר נוטה כן דוסתה הוא להפלגה, הוי קביעותה בודאי להפלגה, ואם עבר הוסת ולא בדקה אסורה, דאף דליכא הוכחה גמורה דוסתה הוא להפלגה, מ"מ כיון דמסתברא טפי לתלות לוסתה בהפלגה, מחזקינן הכי, ואחר דמחזקינן הכי, זהו דינא דחזקה דאזלינן בתר המוחזק לנו, והוי זה דין ודאי, - ועד"ז הוא בהעדאה, דכיון דמסתבר טפי לתלות דהוא מועד לכל המינים לסירוגין, מחזקינן לי' הכי, ואחר דמחזקינן לי' הכי, דינא הוא דאזלינן בתר המוחזק לנו, והוי זה דין ודאי המועיל להוציא ממון.

**ד**

י] **ולפ"ז** נראה, דמה"ט הוא דאף דאם ראתה ד"פ בהפלגות שוות אמרינן דקבעה לה וסת להפלגה ולא לדילוג ולשבוע, מ"מ אם ראתה ג"פ בהפלגות שוות, אמרינן דקבעה לה וסת לדילוג או לשבוע, - דאמנם אם נבא לדון מכח ההוכחה שבחזקה, הרי דליכא נפ"מ בין ד' ראיות לג' ראיות, שהרי כשראתה ראי' רביעית בהפלגה זו, אי"ז הוכחה טפי שוסתה הוא להפלגה ולא לדילוג ולשבוע, אך כיון דיסוד דינא דחזקת ג"פ הוא דיש לנו להחזיק כפי מה שאנו רואים לפנינו, ע"כ כשראתה ד' ראיות דמצינו להחזיק שוסתה הוא להפלגה, הרי דכיון דוסת הפלגה שכיח טפי מחזקינן הכי, ומשא"כ כשראתה ג' ראיות, כיון שלא מצינו להחזיק שוסתה הוא להפלגה, שהרי לקביעות וסת הפלגה בעינן ד' ראיות שיש בהן ג' הפלגות, הרי דמדינא דחזקת ג"פ יש לנו להחזיק שוסתה הוא לדילוג או לשבוע, וקבעה לה וסת לכך.

יא] **ומצינו** עד"ז בהא דמיבע"ל בב"ק ל"ז ב' בנגח שור שור שור חמור וגמל דשמא אינו מועד אלא לשוורים, ובד' התוס' ועוד מקמאי שם מבו' דהוא אף כשבין השוורים לא ראה מינים אחרים, ובשטמ"ק שם הביא בשם הרא"ה שתמה ע"ז, דהשתא נגח שור חמור וגמל הוי מועד ומשום דנגח טפי ב' שוורים אפסיד.

**אך** בדעת התוס' ודעימייהו צ"ל, דאמנם אם דינא דחזקת ג"פ הוא משום הוכחה בעלמא, הרי דודאי דאם כשנגח שור חמור וגמל הוי זה הוכחה דהוא מועד לכל, הרי דבמה שהוסיף ונגח עוד ב' שוורים לא נגרעה הוכחה זו, - אך כיון דדינא דחזקת ג"פ הוא משום דזהו המוחזק לפנינו, הרי דאף דכשנגח שור חמור וגמל, מחזקינן דהעדאתו היא לכל המינים, מ"מ כל שנגח ג' שוורים וחמור וגמל, כיון שמצינו להחזיק מכח השוורים שהוא מועד לשוורים, תו לא מצינו להחזיק מכח ב' נגיחות שהוא מועד לכל המינים, ומשא"כ כשנגח שור חמור וגמל, דא"א להחזיק שהוא מועד לשוורים, (דלא נגח שור אלא פעם אחת), הרי דמדינא דחזקת ג"פ יש לנו להחזיק שהוא מועד לכל המינים.

**ה**

יב] **בעיקר** מש"כ האחרונים דאף דאם ראתה ג"פ בא' בשבת קבעה לה וסת השבוע, מ"מ אם חזרה וראתה בא' בשבת, אמרינן דנתברר דוסתה הוא להפלגה, ראיתי בשם הגרד"ל שליט"א שהק', דא"כ היאך חוששת ליום זה בתורת וסת השבוע, ואם עבר הוסת היא אסורה עד שתבדוק משום דחיישינן שמא ראתה, הרי אדרבה אם תראה נימא דאין וסתה כלל לימי השבוע אלא להפלגה, והיאך חיישינן שתראה מכח וסת השבוע, הרי אדרבה אם תראה נימא דאין וסתה כלל לימי השבוע אלא להפלגה.

יג] **ונראה** די"ל בזה, דהנה בכה"ג שראתה ג"פ בא' בשבת וקבעה לה וסת השבוע, ואח"כ הגיע יום א' ולא בדקה, הדבר פשוט דאף למ"ד דוסתות דאורייתא ואם עבר הוסת ולא בדקה מחזקינן לה ברואה, ולדעת התוס' לעיל ט"ו א' ודעימייהו מחזקינן לה בודאי שראתה, מ"מ לא נימא דכיון דמחזקינן שראתה הרי דהוי כמו שראינו שראתה ד' פעמים בא' בשבת שקבעה לה וסת הפלגה.

**והטעם** בזה הוא, דאף דאם ראינו דם לפנינו בא' בשבת הרביעי, מסתבר טפי לתלות את ראיותי' בהפלגה, מ"מ כל שלא ראינו לפנינו שראתה בו, וכל מה שנתברר לנו שראתה בו הוא מכח החזקה דוסת השבוע, הרי א"א מכח זה להחזיק שיש לה וסת להפלגה, דלא נתברר לנו שראתה אלא ראי' הבאה מכח וסת השבוע.[[6]](#footnote-7)

**ולפ"ז** נראה, דע"כ כל שראתה ג"פ בא' בשבת וקבעה וסת השבוע, ה"ה חוששת לא' בשבת כוסת קבוע, ואם עבר הוסת ולא בדקה ה"ה אסורה עד שתבדוק, דחיישינן שמא ראתה בו ראי' דוסת השבוע, דאף אם ראינו שראתה בו, תלינן לראיותי' בהפלגה, מ"מ כ"ז שלא ראינו שראתה בו, יש לנו לחוש שתראה בו מכח וסתה לימי השבוע, וכל דנחוש לראייתה מכח וסת השבוע, לא תצטרף ראי' זו לקביעות וסת הפלגה, וכנ"ל.

1. ובדבריו שם בד"ה הנה מבו' לנו נקט דגם וסת הפלגה עדיף מוסת החודש, וכתב דהא דאם ראתה בג' ר"ח קבעה וסת החודש, ולא אמרינן דהוא וסת הפלגה בדילוג, הוא משום דגם וסת הפלגה בדילוג לא שכיח, עיי"ש, וצ"ע דא"כ הדין נותן דאם ראתה בג' ר"ח והיו ב' החדשים מלאים או חסרים, תלינן דוסתה הוא להפלגה ולא תקבע וסת לר"ח, וזה לא שמענו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם בזה י"ל, דכיון דכשנגח ג' מינים יש לתלות שהעדאתו היא לכל המינים, הרי דכל שמצינו לפרש דמה שלא נגח להחמור וכו' הוא משום סירוגין, תלינן בזה בודאי, וע"כ שפיר מצינו לחייבו נ"ש אף כשנגח לשאר המינים. [↑](#footnote-ref-3)
3. והי' מקום לדחוק בדבריו, דלאו היינו דעיקר כח חזקת ג"פ הוא מדינא דחזקה דמעיקרא, אלא היינו, דאף דחזקת ג"פ הויא ראי' דכ"ה טבעם, מ"מ הא דמהניא החזקה על הזמן דאח"כ, הוא רק מדין חזקה, דבלא דין חזקה שמא נשתנה טבעם, - אך אי"ז מתישב היטב בדבריו, וגם לכאו' זה נסתר ממש"כ ללמוד להך מילתא דהוא מדין חזקה מסוגיא דר"פ חזקת הבתים. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויל"פ בזה גם להא דאחר שהוחזק ג"פ ונעשה מועד, אינו חוזר בו ונעשה תם אלא כשחזר בו ג"פ, ודעת הרמב"ם דל"מ אלא כשהתינוקות ממשמשין בו ואינו נוגח, ואילו אם בתוך ג' הנגיחות ראה בהמה אחת ולא נגח, אינו נעשה מועד כלל לדעת רוב קמאי, אך י"ל בזה טעמים אחרים, ואכמ"ל, ויש לפרש בזה לעוד דינים שמצינו בדיני העדאה, וגם יש לפרש בזה לנידון הגמ' בסוגיין אם אמרינן דלמודה שאני, ולכמה גווני שדנו האחרונים בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובתשו' מהר"ם מר"ב שהביא הב"י בחו"מ סו"ס שפ"ו כתב דכל שהוחזק ג"פ למסור כל הקודם להרגו זכה דגדולה חזקה דהא סוקלין ושורפין על החזקות, ומשמע דהא דמהניא חזקת ג"פ הוא מדינא דחזקה, ודינא דסוקלין ושורפין על החזקות, כתב הקרית ספר פ"א מאיסו"ב דהוא נלמד מחזקה דמעיקרא, וג"ז מתפרש ע"פ הנ"ל, דעיקר דינא דחזקה הוא דכל שהדבר מוחזק לנו שהוא כן, אזלינן בתר המוחזק לנו. [↑](#footnote-ref-6)
6. ונתחדש לפ"ז, דאף דמעיקרא החזקנו שתראה ביום זה מכח וסת השבוע, מ"מ כל שראינו שראתה, תלינן לראיותי' בוסת ההפלגה, ולא אמרינן דלא נתחדש לנו כלום במה שראינו שראתה, שהרי מעיקרא החזקנו שתראה, - ויש מקום לדמותו למש"כ בשטמ"ק חולין ט' א' בדעת רש"י שם, דאם בא זאב ונטל בני מעיים והחזירם כשהן נקובים, הרי דאף שלא נמצא בהן נקב אלא במקום שיניו, וידוע שהזאב נקבם, מ"מ חיישינן שמא הי' בהם נקב זה תחילה, ועמש"כ בקה"י שם סימן ו' סק"ד לפרש בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)