וסת הדילוג - רשימות
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / וסתות

בעיקר ענין דילוג, נ' דהיינו דיום החודש גורם, ואך שכל חודש גורם יום אחר לפי סדר הדילוג, וזמש"כ ראב"ד דאין חוששין קודם שנקבע משום דכל יום מתיר את שלפניו, וגם מש"כ ראב"ד דמה"ט בעי' ד' פעמים, דאם הוי זה הפלגת יום א', א"כ אין כל א' מתיר את שלפניו, וז"פ.

ומה"ט דעת ראב"ד דאם לא ראתה חודש א', הרי בחודש הבא גורם יום י"ט, ואף לדעת שמואל עיי"ש.

וכ"נ גם מל' רש"י והרשב"א והרמב"ן שכתבו דחוששת לי"ח ולי"ט וכו', וכבר דקדק כן הב"ח, ומזה מוכח כמש"נ דגם להרמב"ן ענין דילוג אינו מענין וסת הפלגה, וז"ב.

ויש שפירשו דמה"ט דעת הראב"ד דאף לדעת שמואל אם יגח יום י"ח, הוי מועד כבר מיום י"ז העבר, וישלם נ"ש ביום י"ח, עיי"ש בדבריו.

ומה"ט דעת רא"ה דליכא דילוג של יותר מיום א', ואם יסוד דילוג הוא הפלגת יום א' בחודש א"כ ה"נ ב' ימים, וע"כ כמש"נ.

ואין לומר בדעת רא"ה דדילוג כהפלגה, שהרי חזינן דס"ל דעדיף לתלות ב' ראיות לרבי בדילוג ולא בהפלגה, ע' בדבריו, ובע"כ דבהפלגה איכא השואת ימי החודש.

ויל"פ דמה"ט בדילוג הי' צד שלא לומר למודה שאני, דהרי באמת בין אם שייך לדלעיל ובין אם שייך לדילוג יום ט"ו גורם.

ובאמת זה עצמו מוכיח ענין דילוג כמש"נ. דאל"כ מ"ט ס"ד דלא אמרי' למודה שאני, הרי כיון שראי' קמייתא שייכת לט"ו, א"כ מהיכ"ת לקבוע וסת הדילוג בודאי, ול"ד לספיקא דגמ' בב"ק די"ל דחמור וגמל מוסיף על שור, אך הכא אין מקור לוסת הדילוג, ובע"כ דגם ט"ו דחודש הוא מתאים עם וסת הדילוג, וע"כ שפיר ה"ז מצטרף.

בעיקר פלוגתת הראשונים בוסת הפלגה, נ' מד' רמב"ם ורא"ה, דהא דוסת שאינו קבוע אינו אוסר לגמרי, אי"ז משום דכלל לא תלינן שהחודש או שההפלגה גרמו, דלזה סגי אף פעם אחת, אלא הטעם דאף דהשתא הם גרמו, מ"מ מאן יימר דגם להבא הם יגרמו, ולזה בעי' שנראה דג' ראיות היו בסדר זה, וע"כ ס"ל דסגי בג' ראיות עם ב' הפלגות, הגם דלית לן ג' הוכחות שההפלגה גרמה, וא"כ מהיכ"ת כלל שההפלגה גרמה.

ומבו' ברא"ה דלרבי סגי בהפלגה אחת, כיון דליכא למיתלי במידי אחרינא, והרי דאף בהפלגה אחת תלינן שההפלגה גרמה.

אך מה"ט אם יש לתלות בחודש או אפי' בדילוג תלינן בזה, וכמבו' בל' הרא"ה שהטעם משום דעליהם איכא ב' הוכחות שהם גרמו, וע"כ מסתבר טפי לתלות בזה, וע"כ נמי הגם דחודש וכ"ש דילוג שכיח פחות מהפלגה מ"מ תלינן בהו.

ויש להסתפק אם חזרה וראתה בהפלגה זו, אם קבעה להפלגה או לחודש, ובאחרונים מבו' בוסת החודש בחדשים שוים, דבג' חדשים קבעה לחודש, ואם נמשך לד' חודשים קבעה להפלגה, וי"ל דה"נ דכוותה, אך עיקר הדבר צ"ב, שהרי מתחילה הי' החזקה שתראה בחודש הבא ג"כ ביום זה, וא"כ מהיכ"ת עתה נראה בזה הפלגה, וצ"ע.

בדין למודה שאני, הנה הרמב"ן והרא"ה דימו דין זה לדין שור שור ושור חמור וגמל, והקשו הסד"ט והחו"ד על הש"ך שנקט דבראתה ג' ר"ח ושוב סירגה ב' פעמים קבעה וסת לר"ח ולא לסירוג.

וי"ל דכיון דהתם הקביעות היא לר"ח והסירוג אינו אלא הגבלה, ודאי ל"ש איבעיא דגמ'.

אך נ' עוד, דהנה הרמב"ן כתב דחלוק ג' פעמים שור מד' פעמים שור, ומבו' דיסוד ספיקא דגמ' הוא שמא כלל לא חיילא העדאה לשור, וע"כ ל"ש כן בד' פעמים וצ"ב, ונ' ברור דמפרש כרא"ה שם דאיירי בראה ביניהם חמור וגמל ולא נגח, וע"כ העדאה קמייתא הוי נגחנות לשוורים לחוד, דהשוורים גורמים לו ליגח, וע"כ אין לנו לצרף שור בתרא לקבוע נגחנות כללית, דהרי השוורים גורמים לו ליגח, ומה"ט אם ראה ד' שוורים, דג' ראשונים ודאי הוי נגחנות דשוורים שהרי ראה אחרים ולא נגח אין מקום להסתפק, ומשא"כ בג' שוורים יש מקום להסתפק אולי שור אחרון אי"ז מכח נגחנות דשוורים אלא מכח נגחנות כללית.

אך בד' תוס' ורי"ף שם מוכח דפליגי, ובע"כ לדעתם דהספק הוא דכיון דמצינו למיתלי בהעדאה לשוורים אין לנו לחדש העדאה לכל המינים.

ולפז"נ בדעת רי"ף, דס"ל דכה"ג שראה ולא נגח פשיטא דאין העדאה יותר משוורים לחודי' וכדעת רב דלמודה שאני, וכל הספק הוא רק בשלא ראה אחרים, ודו"ק.

ועכ"פ לפ"ז י"ל בדעת הש"ך, דע"כ בג' ר"ח ואח"כ סירגה ודאי אין מקום לבטל וסת ר"ח ולעשותו כסירוג, דלא מצינו כלל דשדינן בתר ראיות שאח"כ ועי"ז מבטלין להוסת הקודם, דרק לרמב"ן ורא"ה מצינו כן, ודו"ק.

ונ' להוסיף, דמהנ"ל מוכח דטעמא דר"פ הוא משום דאי"ז כלל נגחנות על שאר מינים, ואי"ז הלכה בהעדאה, דאל"כ לא הי' מקום לספק אם שדינן לי' בתר שוורים לחודייהו לדעת התוס' דאיירי בשלא ראה חמור וגמל, ודו"ק.

יש להוסיף, דהנה הרא"ה כתב דלרב נגח שור שור חמור וגמל אמרי' למודה שאני, ותמה חוו"ד דבגמ' לא תלו לה ברב ושמואל,

גם צ"ע מה קשיא לי' להרא"ה הרי י"ל דד' פעמים שאני וכמש"כ רבו הרמב"ן, ולמש"נ ה"ז מסתבר כן גם לדעת הרא"ה.

ואשר ע"כ נ' דט"ס נפל בד' הרא"ה, שהרי כתב רק ב"פ שור וזה ודאי ט"ס דמוכח, אלא צ"ל שור שור שור שור חמור וגמל, וכד' הרמב"ן, וא"ש היטב.

ואמנם אכתי קשיא דאם אכן שמואל לי"ל להא דלמודה שאני אף בד' פעמים, א"כ איבעיא דגמ' היא דלא כשמואל, וצ"ל כמש"נ להלן עפי"ד רמב"ן דדילוג שאני, עיי"ש.

בד' נמו"י דראה שור נגח חמור לא נגח וכו' איירי בדוקא בשראה ערוד ולא נגח וצ"ב וע' חי' הגר"ר.

ונ' לפרש, דאילו לא ראה ערוד ולא נגח, אמרי' דהוי מועד לכל המינים בלא סירוגים, ורק ב' מינים אלו שלא נגח יש בהם סיבה המונעתו מלנגחן, אך כיון שגם ערוד לא נגח, ולא נגח ג' מינים, אשר זה הוא טעם לומר שאינו נגחן לכל המינים, ומאידך ממה שנגח ג' מינים חזינן נגחנות לכל המינים, ע"כ תלינן לה בסירוגין.

ומכלל הדברים מתבאר, דנגח שור חמור וגמל, אם אח"כ ראה ב' מינים ג"פ ולא נגח חזר בו רק ממינים אלו, אך אם ראה ג' מינים אחרים ולא נגח י"ל דחזר מכל ההעדאה, ויל"ד דחזר בו אף משור חמור וגמל, כיון דל"ה העדאה להם לבדם אלא העדאה כללית שאינו מקפיד על מינים.

ומה"ט י"ל דאף אם חזר בו משור ג"פ אי"ז מבטל כל ההעדאה, שהרי אי"ז מגלה למפרע, אלא עתה חזר בו, וא"כ י"ל שרק שור אי"ב טעם מסוים שאינו נוגחו, ואי"ז חזרה מכל המינים, וכ"ה מבו' בהשלמה, וכן מוכח בפשוטו מד' התוס' בב"ק ד"ב:.

אך בגונא שנגח שוורים לחודייהו וחזר בו משוורים, מבו' בהשלמה דאף למ"ד דהוי מועד לכל מהני חזרה משוורים לחודייהו, ולמש"נ צ"ב הטעם בזה, והאמנם י"ל דלרב זביד לטעמי' דמועד למין א' הוי מועד לכל, ע"כ אף חזרה ממין א' הויא חזרה מכל המינים, אך אי"ז מתישב בד' ההשלמה, דא"כ אף אם נעשה מועד ע"י שור חמור וגמל לא תהא חזרה ממין א' חזרה, ובע"כ דדינא דר"ז דמועד למינו הוי מועד לכל המינים, אי"ז משום דחזינן נגחנות לכל המינים, אלא כ"ה דין התורה דכ"ז שלא ראינו שאינו מועד, הרי דכל שהוא מועד למין א' הוי מועד לכל, אך מועדותו היא רק למין זה, וע"כ אם חזר בו ממין זה הוי חזרה מעיקר העדאתו, וצ"ע רב בזה.

עוד צ"ב ד' ראב"ד, דבנגח ה' בשבת ו' בשבת ושבת, אין חזרה ע"י שכל ימות השבוע יראה ולא יגח, ורק אם בה' ובו' ראה ולא נגח הוי זה חזרה, וצ"ב שהרי העדאתו היא לכל ימי השבוע, וא"כ מ"ט לא יהא זה חזרה, ואולי כונתו דאכתי קיימא ההעדאה לה' ולו', וזה דמי לנידון החוו"ד הנז'.

גם יל"פ ע"פ הנ"ל, דס"ל דהעדאה ג' ימים דהויא העדאה לכל הימים, אי"ז משום דחזי' נגחנות לכל הימים, אלא נגחנות לג' ימים סגיא לעשותו מועד לכל, וע"כ בעי' חזרה דוקא מאותן ג' ימים, אך אי"ז מובן כלל, וצ"ע.

תלמיד ר"ת נסתפק לדעת ר' זביד דמועד למין א' הוי מועד לכל המינים, אם ה"נ חזרה ממין א' הויא חזרה מכולם, והאמנם אם לא הועד לו להדיא מוכח מהגמ' דכה"ג ל"ה חזרה מהמינים שהועד להם להדיא, אך אם הועד לו להדיא נסתפק שמא הויא חזרה אף מהעדאה זו.

רמ"ה דאם נגח ב"פ בהמה ופ"א אדם נעשה מועד לבהמה ולא לאדם, וצ"ב דממ"נ אם אינו מועד לאדם א"כ היאך הוי מועד לבהמה, ואם העדאה הוי הרגל ניחא, אך אל"כ קשיא, וי"ל דעל אדם תלינן דהוי מקרה בעלמא, אך על בהמה א"א לתלות במקרה דג' מקרים לא תלינן, ואם כ"ה יל"פ באופ"א ד' ההשלמה, דמה"ט בחזר בו משוורים ל"ה חזרה דתלינן דהשוורים הוי מקרה, והעדאתו היא מכח חמור וגמל, ויל"ע בזה.

ספר אור זרוע ח"ג פסקי בבא קמא סימן קעט

אבל בירושלמי מפרש מועד לשבתות לפי שרואה אותם במלבושים אחרים נאים וחשובים בעיניו כנכרים ואינו מכירם ונוגח. ולפי הירושלמי נראה דמועד לשבתות לבהמה מועד לימות החול לבהמה:

אך בשטמ"ק בשם הרא"ש כתב שאי"ז הטעם, אלא דמה"ט נקט לה מתניתין, אך ביסוד הדין אף מועד ליום א' אינו מועד לשאר ימים, וכ"נ מד' הנמו"י שכתב דדין שור חמור וגמל נלמד מדין ג' ימים, עיי"ש.

וכ"נ ממש"כ הרמב"ן והרשב"א שדעת התוס' דאיכא וסת לימי השבוע, ודימו לשור המועד שיש לו וסת לשבתות, והרי דס"ל דיום השבוע הוא גורם הנגיחה, ולהאו"ז אין מקום לזה.

ונפק"מ בזה בביאור ספיקא דגמ' בשבת שבת שבת א' וב', ודו"ק.

ספר אור זרוע ח"ג פסקי בבא קמא סימן קפ, מיהו לא תיקשי לרב זביד דאיכא לשנויי כגון שראה ג' בהמות ולא נגחן.

ומבו' בדבריו דרק ע"י שראה ג' בהמות ולא נגחן הוא שאינו נעשה מועד לשאר מינים, ולא סגי שיראה פעם א' בהמה אחרת ולא ינגחנה, וצ"ב.

או"ז כתב כתוס' דהך איבעיא מצי איירי בשלא ראה אחרים, ורק לרב זביד איכא לשנויי בשראה אחרים, ומה"ט פסק רי"ף כר' פפא דאשנויא לא סמכינן.

ספר אור זרוע ח"ג פסקי בבא קמא סימן קפד וקיי"ל הלכתא כשמואל בדיני ומיסתייע לההיא דפרישית לעיל בפ' כיצד דלא מיחייב נזק שלם עד שיגח נגיחה רביעית.

וצ"ב דאדרבה אי"ז מתישב עם מה שפירש לעיל, דאם לא מיחייב נ"ש עד שיגח נגיחה רביעית, א"כ הכא בעי' נגיחה חמישית.

ומוכח מד' האו"ז דבר חדש, וכמו שדייק בפתחי הלכות מד' הראב"ד, והיינו עפמש"נ דלעולם ראי' ראשונה ממנינא, אך בעי' ג' ראיות על הפלגות, וכל דאית לן ג' ראיות על הפלגות תו מתיעד ע"י ג' נגיחות הראשונות, וע"כ משלם בנגיחה רביעית נ"ש.

וכונת האו"ז להוכיח, דאי נימא דלעולם משלם נ"ש בנגיחה שלישית, א"כ היאך אפ"ל דהכא אינו משלם אלא בנגיחה רביעית, הרי אי"ז מתישב בלשון, ובע"כ דאף בעלמא אינו משלם נ"ש אלא בנגיחה רביעית, וע"כ א"ש הלשון.

אך צ"ע דאם כנים הדברים, א"כ לכאו' בדין דאם בעלמא משלם נ"ש בנגיחה שלישית, א"כ אף בדילוג לשמואל ישלם נ"ש בנגיחה שלישית, וא"כ מה הוכיח האו"ז.

וצ"ל דכיון דעד נגיחה ד' לא מייעד ל"ש שישלם נ"ש על נגיחה שלישית שהיא קודם שנתיעד, אך בנגיחה רביעית שנתיעד בה שפיר שייך שישלם נ"ש, וכאשר כן ס"ל לרש"י, ואך דגזה"כ הוא דאינו משלם רק בנגיחה רביעית, ולזה מהני הא דע"י נגיחה זו נתברר שהיא נגיחה רביעית, ועדין צ"ב.

וכד' האו"ז כן מ' מד' הראב"ד שלא מצא נפ"מ בין רב לשמואל אלא אם לא נגח בחודש הרביעי ונגח נגיחה רביעית בי"ט לחודש החמישי, עיי"ש.

בטעם דשאני סירוגין, כתב הר"ן, ז"ל, דהתם לא מצד ההפלגה הוא שנעשה מועד, אלא מצד הנגיחות, אלא מפני שסירג בנגיחותיו לא נעשה מועד אלא לסירוגין, אבל באשה שקובעת וסת מפני הפלגותי' אפי' רב מודה דד' נגיחות בעי, עכ"ל.

ל' רמב"ן בזה, ז"ל, ומתרצין שאני הכא דכיון דאין הפלגה ידועה אלא בשתי ראיות ג' הפלגות בעינן דהיינו ד' ראיות אבל התם האיכא ג' נגיחות, עכ"ל, וכ"ה ל' הרשב"א.

ל' הראב"ד, וא"ת מאי שנא זו מן ההפלגה, לא קשיא מידי, דהתם לאו הפלגה היא דשניה אינה צריכה לראשונה אלא שכל אחת ואחת ראויה לקבוע עם שתים חברותיה שהרי תופסת לראשי חדשים, אבל הפלגה אינה נראית כלל עד הראיה השנית ושתי הראיות בונות ההפלגה, הלכך אינן נחשבות אלא הפלגה אחת ובעינן שתשלש בהפלגות. ואיכא נמי מאן דאמר דכי היכי דפליג שמואל בדילוג הם ה"נ פליג בסירוג דחד טעמא נינהו דקמיתא לאו בסירוג חזיתיה, הלכך לאו ממנינא היא, וכי היכי דחיישינן בדלוג לדרב ולדשמואל הם הכי נמי חיישינן בסירוג לחומרי דתרויהו. ואם תאמר הך בריתא דקתני (ב"ק לז א) ראה שור נגח שור לא נגח דתלתא זמני בלחוד הוא דתני, וקאמר נעשה מועד לסירוגין לשוורים, דילמא שמואל ארבעה תני בגוויה, אי נמי תנא כי רוכלא לחשוב וליזיל ולא איצטריך ליה למיתני אלא שיש קביעות לסירוגין ותו אשמעינן שאם שינה שלא לסירוגין אינו מועד, ולעולם לשמואל עד שישלש בסירוגין. ולאו מילתא היא כדפרישנא.

הא דס"ל להראב"ד דלא תלי בפלוגתת רב ושמואל, ניחא לטעמי' דס"ל דהא דבדילוג בעי שמואל ד' ראיות פירש הראב"ד, ז"ל, ושמואל מדמי ליה לקביעת הפלגה. מאי טעמא, כיון דדלוג האחרון עוקר את הראשון וכשקבעה הוסת הותרו הראשונים כולן, הילכך לא דמי לקביעות ימי החדש הסדור אלא לקביעת הפלגה דמי וקמייתא לאו ממניינא הוא, עכ"ל, וה"ט ל"ש בסירוג.

אך אם נפרש דעת שמואל דהא דבעי ד' ראיות הוא משום דבעי' ג' הוכחות על הדילוג, הרי וסת הסירוג דמי לזה, וז"ב דעת רש"י דמדמי זל"ז.

אך בדעת ש"ר י"ל דאכתי חלוקים הם זמ"ז, דבדילוג הוא קביעות של דילוג, ובסירוג הוא הגבלה של סירוג, ואי"ז עיקר הקביעות.

בתלמיד ר"ת פליג ע"ד התוס', דמ"ט דמי סירוגים דשוורים לט"ו ט"ו, הרי בזה אין יום החודש גורם, וכתב דאין לישב הך ברייתא אלא דאתיא כרבי, ושמואל אתי כרשב"ג.

בד' הפליתי שכתב דלתוס' ל"מ סירוגין ג' פעמים, יש לדון, די"ל דבימים ל"ש ענין סירוג, דאל"כ מ"ט בכל וסת הפלגה לא נימא דהוי זה וסת הסירוג, דהיום גורם הראי' פעם בל' יום, ואולי שאני ראיות דל"ש לומר דהיום גורם את הראי', ומשא"כ בנגיחות.

בטעמא דהרא"ה דדילוג גרע, נ' להדיא מלשונו ע"ד הראב"ד בדעת שמואל, דשאני דילוג דכל פעם יש גורם אחר לראי', ול"ד להפלגה ולחודש, ורב ס"ל דמ"מ איכא בזה קצת השואה.

ומקור נאמן לדבריו מהראב"ד, דמבו' בדבריו דדילוג לשמואל ל"ה חד טעמא עם הפלגה, אלא רק משום דכל פעם גורם אחר, ע"כ הוא דהוי כהפלגה דבעי' ד' ראיות, ומל' ראב"ד זה נ' דהא דבהפלגה בעי' ד' ראיות הוא משום דהראשון אינו מגורם ההפלגה, וכ"נ ברשב"א שלא השיב כלל על קו' רא"ה מלמודה, וזה דלא כמש"נ לעיל בדעת הרז"ה.

ול' הראב"ד בזה, ז"ל, דהפלגה לא ידיעא מידי עד שתי ראיות, ובין שתי הראיות נעשית הפלגה אחת והשניה בראיה שלישית והשלישית בראיה רביעית, הילכך קמייתא לאו ממנינא היא ובעינן שתשלש בהפלגות, וכתב עוד, ז"ל, אבל הפלגה אינה נראית כלל עד הראיה השנית ושתי הראיות בונות ההפלגה, הלכך אינן נחשבות אלא הפלגה אחת ובעינן שתשלש בהפלגות, ול' הרשב"א בתוה"ב, לפי שאין ג' הפלגות בנויות בפחות מד' ראיות וראיה ראשונה לאו בהפלגה ראתה אותה.

ול' הרמב"ן פרק ה אות יא, ולמה לא הוחזקה בראיה שלישית מפני שראיה ראשונה בתחלה ראתה אותה ולא היתה בהפלגה, וכשתראה ד' ראיות הוא שתהא מוחזקת להפליג ראיותיה מכ' לכ' שהרי הפליגה ג' פעמים

ומה"ט ס"ל להרא"ה דדילוג הוא רק יום א', דכיון שענינו הוא גרימת ימות החודש לפי סדר דילוג, ל"ש כן אלא בהפרש יום א', אך רמב"ן ורשב"א פליגי ע"ז.

והרא"ה הוכרח לזה, דאל"כ כל ב' ראיות מ"ט הוי הפלגה ולא תלינן לה בדילוג, עייש"ה בדבריו שמבו' דזהו הטעם שהוצרך לזה.

בטעם רב דשאני דילוג מהפלגה, כתב הר"ן, ז"ל, שכיון שזו קובעת וסת לימי החודש בדילוג אף ראי' ראשונה ממנינא הוא, דהא איגלאי מילתא שאותו היום גורם לוסת שיבא וכו', ול"ד לוסת הדילוג דהכא כיון שהיום גורם לוסת שיבא ולא ההפלגה ראי' קמייתא נמי ממנינא היא, עכ"ל

ל' רמב"ן, והיינו פלוגתייהו דרב סבר כיון דזו לימי החדש היא קובעת אף הראשונה מונין לה שהרי היתה ביום ידוע מן החדש ומתחלתה לדילוג כוונה ושמואל סבר אם השוותה ליום החדש מונין לה הראשונה אבל כיון שדילגה צריכה ג' דילוגין, עכ"ל, וכ"ה ל' הרשב"א.

ברמב"ן מפורש דשמואל לית לי' למודה שאני, וצ"ב מה ענין זל"ז, הרי איכא ג' דילוגים אח"כ, ומבו' דאזיל לטעמי', וזהו לטעמי' דראי' ראשונה הוי מכלל הסדר, וכאשר כ"ה גם דעת הרא"ה, אך ש"ר י"ל דפליגי, וצ"ע דאם אכן לית לי' למודה שאני, א"כ ה"ז שלא כסוגיא דב"ק.

וצ"ל כמש"כ הרמב"ן דבדילוג כיון שעל הסדר הראשון היא הולכת, י"ל דלא אמרי' למודה שאני, וביאורו הוא עפימש"נ דגם בדילוג יום החודש קובע, ואך שקובע בדילוג, ול"ד להפלגה דשינתה ראייתה לגמרי.

ברשב"א לא נזכר וסת הסירוג, ולכאו' מוכח דלית לי' מדהביא ד' הר"ח ונ' דאי"ז מדין וסת הסירוג, ובע"כ דלית לי' כלל.

אמנם הביא הרשב"א וסת השבוע, הגם דלכאו' כל וסת השבוע וסת הסירוג הוא, שהרי אין רואה כל שבוע אלא אחת לג' שבועות.

ול' הרשב"א בחי' די"א., ז"ל, ואי נמי דוקא מיירי כגון דקפץ בחד בשבא ולחד בשבא רביעי הדר חזאי דהוה ליה פתח נדתה וכן כתב הראב"ד ז"ל, עכ"ל, וי"ל כונתו דרק מה"ט הוא דקבעה לה וסת, ואי"ז שייך לכל סירוג, אלא כ"ה פתח נדתה.

רמב"ן מבו' דאילו היתה חוששת לדילוג קודם שנקבע, היתה חוששת לו אף קודם שדילגה כלל, וכ"ה בל' הטור, וצ"ב לדעת הרמב"ן גופי' דאיכא דילוג כמה ימים, דא"F ל"ש כלל לומר כן.

גם מעיקר הדברים חזינן כמש"נ דעיקר ענין הדילוג הוא שיום החודש גורם בסדר מסוים, או שהפלגה גורמת בסדר מסוים, וע"כ חזינן לזה כבר בראי' קמייתא.

ואמנם עד"ז חזינן ברמב"ן שם ה"כ שכתב דוסת הפלגה א"א לחוש לו עד שתראה ראי' שני' שהרי אינה יודעת לאיזה זמן היא מפלגת, ומבו' דאלמלי ה"ט הי' לה לחשוש בראי' ראשונה כבר להפלגה, ואזיל לטעמי' דס"ל דגם ראי' ראשונה מסדר ההפלגה היא.

צ"ב בחי' הרמב"ן שכתב דראי' לדבר ההיא דאמרי' בב"ק ראה שור נגח וכו', ומה ענין זה לפירושו, הרי גם לפי' ש"ר אמרי' דלמודה שאני, ואין לפרש דרמב"ן הביא סייעתא למש"כ דבהפלגה אמרי' למודה שאני, שהרי רמב"ן שם פירש לדבריו על דילוג, וצ"ב רב.

אך נ' דבלא ד' הרמב"ן פשיטא דאמרי' למודה שאני, כיון דראי' קמייתא לאו ממנינא ובעי' ג' ראיות שיורו על סדר זה, אך לד' הרמב"ן דראי' קמייתא ממנינא, א"כ תיקשי דמ"ט אמרו דלמודה שאני, וע"ז הביא הרמב"ן מהתם.

ולפ"ז מיושב היטב הקו' ע"ד הש"ך, דמתו"ד הרמב"ן מפורש דרק לטעמי' הוצרך לחלק כן, אך לש"ר א"צ לכ"ז, וגם הרא"ה אזיל לטעמי' דס"ל כהרמב"ן, וז"ב בעזה"י.

ל' רמב"ן פ"ה הי"ב, וכן מדלגת "לעולם" ומ' דדילוגה נמשך גם אחר תום החודש.

צ"ב מנ"ל דין דילוג בהפלגות, הרי למש"נ בגדר דילוג מסתבר דל"ש דין דילוג רק בחודש ולא בהפלגה, ויל"פ דבזה גופא פליגי רב ושמואל בגדר דילוג, ובהפלגה לכו"ע גדר הדילוג הוא כדעת שמואל, וע"כ בזה בעי' ה' ראיות, ולפ"ז ניחא דעת הסוברים דבעי' ה' ראיות אף לדעת רב, וכן ניחא ל' השו"ע.

תלמיד ר"ת ב"ק דכ"ג: הק' מ"ש דלענין וסתות די' שעתה כבר בראי' ג', וכאשר כ"ה גם בפירש"י בב"ק דל"ז:, ואילו לענין וסתות אין די' שעתה עד נגיחה רביעית, וכתב דשאני לגבי נגיחה שאין לחייבו רק אחר שידע שמועד הוא, ומשא"כ לענין די' שעתה אין לחלק בין ראי' שלישית לראי' רביעית.

וברשב"א במשמה"ב מבו' דלדעת הרא"ה נעקר וסת הפלגה ע"י ששינתה ב' פעמים ליום אחר, ולרבי נעקר ע"י ששינתה פעם אחת ליום אחר, וראיתי להוכיח מזה דהעקירה היא ע"י קביעות ליום אחר, אך יל"פ דכיון דמכח העקירה תלינן שכבר התחיל סדרה בראי' הראשונה, ע"כ הוי זה עקירה, וכ"נ קצת בל' הרשב"א שכתב דכמו שזה נקבע זה נעקר, ויל"ד בזה.

ויש לדמות ד' הרשב"א בזה, למה שדן הפרישה בראתה בר"ח אדר ר"ח ניסן ט"ז בו ור"ח אייר, שמא נעקר וסת דט"ז ניסן בר"ח אייר, והגם שראתה בו, מ"מ כיון שראייתה זו שייכת לקביעות דראשי חדשים, נעקר וסת דט"ז ניסן, ונתחדש דנעקר הוסת הגם שאין לנו ראי' כלל מאי הראי', אלא הוא להיפך, דכל שלא המשכנו לראות החזקה זו, ה"ה מתבטלת, וזה דבר חדש, ויל"פ כן ד' הראב"ד ברצופין, וד' הראב"ד בוסת השבוע, ועדין צ"ע.

ובזה מובן גם מש"נ לעיל דבמעוברת ומינקת נעקר וסת שאינו קבוע, וזה מתבאר ע"ד יסוד זה.

בדינא דהרמב"ן פ"ה הכ"א דקבעה וסת אין חוששת לוסת שאינו קבוע, נקטו רוב האחרונים דדינא הוא דאף לראיות שאינם מכלל וסתה אין חוששת, ורק אם ראתה עתה בשינוי חיישי' שמא משנה וסתה.

אך בפרישה ודרישה פי' דהיינו דראיות שהם מכלל וסתה לא חיישי' בהו לקביעות אחרת, אך על ראיות שאינם מכלל וסתה שפיר חיישינן.

וכ"נ בד' הראב"ד שהרי להדיא ס"ל דאף אם חזרה לקביעותה חוששת להפלגה הארוכה, ואפ"ה כתב דכל שקבעה אין חוששת לאינו קבוע, ובע"כ כונתו כנ"ל.

ואמנם צ"ב בד' הרמב"ן שמשמעות דבריו דאף אינה חוששת לר"ח ניסן, וצ"ב מ"ט אינה חוששת לו הרי הוא אינו מכלל וסתה, ואמנם למש"כ הפרישה לדון דראי' שמכלל וסתה אף עוקרת וסתות אחרות, ניחא, אך זה מחודש טובא.

אך נ' דרמב"ן לטעמי' דאף ראי' ראשונה מכלל ההפלגה, וכמש"נ דלא בזה הוא דהדר בי', אשר מה"ט הוצרך רמב"ן שם ה"כ לפרש דאחר ראי' אחת לא חיישי' להפלגה משום דלא ידיע להיכן תפליג, ודו"ק, וע' גם בב"ח ר"ס קפ"ט שכתב בדעת הטור דרבותא הוא דאף לוסת החודש חיישי' הגם דאי"ז אלא ראי' אחת וגרע מהפלגה דהוי ב' ראיות, ואשר ע"כ שפיר כתב הרמב"ן דכל דהוי זה מכלל ההפלגה אין לחוש לר"ח ניסן לוסת החודש, ודו"ק.

ועד"ז יל"פ בד' הראב"ד סי' ג' הט"ו, אשר צ"ב דמ"ט אינה חוששת לר"ח סיון, עיי"ש בהערה ט"ז, אך להנ"ל י"ל דהוא משום דר"ח ניסן הוי מכלל קביעות ההפלגה, וע"כ הוא דלא תלינן לי' בחודש, ואיירי רק בגונא שקבעה לה וסת להפלגת כ', דבזה הוא דאיירי הראב"ד לעיל מינה, ודו"ק.

בד' הרמב"ן נ', דמש"כ פ"ו ה"ז בד"א בוסת הקבוע וכו', אי"ז במסוים על מעוברת, דא"כ עיקר החידוש הוא דבמעוברת שעבר הזמן חוששת גם לוסת שאינו קבוע, וברמב"ן כתב החידוש דה"ז נעקר וזה הרי פשיטא, אלא זה הלכה בפנ"ע וקאי כל כל הדינים שבהלכות הקודמות דיסוד כל הדינים הוא דוסת קבוע אינו נעקר עד שתשנה אותו ג"פ לימים אחרים, וע"כ כל שלא שינתה ג"פ לימים אחרים, הגם דלא חיישי' לי' אם עבר ג' עונות ולא ראתה, או אם שינתה ב' פעמים לימים אחרים ופעם ג' לא ראתה, מ"מ כל שחזר הוסת למקומו חוזרת לחוש לו

ומשמעות ד' הרמב"ן כמש"כ הס"ט, דל"ב דוקא שתקבע וסת אחר וכמשמעות ד' הראב"ד וכמו שנקט הטור, אלא אף אם שינתה לימים אחרים חלוקים נמי עקרה וסת, וכ"ה בל' הרמב"ן שם ה"ג שינתה ראיותי' ולא השותה אותם וכו' "נעקר הוסת הראשון" וכו', והרי שם ה"ה פירש דינא דחזר הוסת דהוא משום דלא נעקר הוסת, והרי דהיכא דשינתה לימים אחרים דנעקר הוסת ל"ש דינא דחזר הוסת למקומו.

ונ' דזהו גם יסוד הדין דמעוברת דאינה עוקרת, ומבו' ברמב"ן וכן בראב"ד דהוא רק משום דינא דחזר הוסת למקומו, ואם הי' הוסת נעקר ע"י אי ראי' גם וסת קבוע הי' נעקר במעוברת דסו"ס לא ראתה, ומה"ט הרז"ה דפליג על דינא דחזר הוסת למקומו, ס"ל דאף במעוברת נעקר הוסת, עיי"ש.

ולפ"ז נ' דזהו מכוון הרמב"ן דבוסת שאינו קבוע ה"ה נעקר אף בלא ראי' אחרת, אלא עצם האי ראי' עוקרת את הוסת, וע"כ הוא דבזה ל"ש כל דינא דחזר הוסת למקומו, כיון שכבר נעקר לגמרי, וע"כ וסת שאינו קבוע נעקר אף במעוברת, ודו"ק.

ובעיקר ד' הס"ט צ"ב בוסת החודש דבזה לכאו' ליכא נפ"מ אם עקרה ליום אחר או לא, שהרי בלא"ה שייך ב' וסתות וכמש"כ הרמב"ן שם פ"ה הי"ז, וכל העקירה היא ע"י שלא ראתה, וא"כ מ"ט אמרי' בזה חזר הוסת למקומו.

וע' גם בל' הרמב"ן שם הי"ד שנראה דבוסת הגוף הויא עקירתו ע"י שלא תראה, והוי זה עקירה גמורה ואף אם לא ראתה באופן אחר, וצ"ב.

יל"פ שעיקר קביעות וסת החודש הוא לראות כל חודש, ומסודרת הקביעות הזו דכל חודש רואה באותו יום, ואילו בוסת הדילוג רואה כל חודש ביום אחר לפי סדר, אך עיקר הקביעות היא שכל חודש יש לה זמן לראי', וע"כ ניחא מש"נ במק"א דאחר שנשלם החודש חוששת בחודש הקרוב.

ולפ"ז יל"ד דל"ש קביעות לראות בל' בחודש, כיון שאי"ז כל חודש, אך לפמש"כ לדון דכה"ג חוששת ליום כ"ט ניחא דשייכא קביעות זו.