36 מוקף גויל
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק כי תצא ח' אלול תשס"ג

מנחות דכ"ט. , דאמר ר"י אמר רב, כל אות שאין גויל מוקף מד' רוחותי' פסולה, אמר אשיאן בר נדבך משמי' דרב יהודה, ניקב תוכו של ה"י כשר יריכו פסול, א"ר זירא לדידי מפרשא לי מיני' דר"ה, ורב יעקב אמר לדידי מפרשא לי משמי' דרב יהודה, ניקב תוכו של ה' פסול, יריכו אם יש נשתייר בו שיעור אות קטנה כשר ואם לאו פסול,[[1]](#footnote-2) אגרא וכו' איפסיקא לי' כרעא דה"י דהעם בנוקבא, אתא לקמי' דר"א אמר לי' אם נשתייר כשיעור אות קטנה כשר ואם לאו פסול, ראמי וכו' איפסיקא לי' כרעא דוי"ו דויהרג בנוקבא, אתא לקמי' דר"ז אמר לי' זיל אייתי תינוק דלא חכים ולא טפש, אי קרי לי ויהרג כשר, אם לאו יהרג הוא ופסול, ע"כ הסוגיא.

א] הב"י באו"ח סי' ל"ב, הק' בהא דמכשרי' היכא דנפסק אות בנקב, אם יש בו כשיעור אות קטנה, או אפ תינוק מכיר בו, שהרי בעי' מוקף גויל, ותי' דלא איתמר לפסול אלא היכא שנדבקה באות אחרת, אבל היכא דנפסק בנוקבא לא, והכי דייק לשון רש"י שפירש שאין גויל מוקף לה שמדובקת באות אחרת, וגבי איפסיק וי"ו דויהרג בנוקבא כתב וי"ו דויהרג אירע במקום נקב, משמע דבשעת כתיבה פגע בנקב, ואפ"ה כשר אי ינוקא דלא חכים ולא טיפש קרי לי ויהרג, ועוי"ל דהא דמכשרינן באיפסיק בנוקבא היינו דוקא בנפסק לאחר שנכתב, דכיון שכשנכתבה היתה כשרה שהי' גויל מקיפה מד' רוחותי', אם ניקבה אח"כ כשרה, כיון שתחילתה היתה בכשרות, אבל כשבתחילת כתיבתה הי' שם נקב ונפסקה בו, אע"פ שיש בה שיעור אות פסולה, משום דמעולם לא הקיפה גויל, וכן נראה מד' הרמב"ם ז"ל בפ"א, מתפילין ה"כ, עכ"ד.

והנה במה שכתב הב"י בתי' קמא, דכל דינא דמוק"ג הוא שלא יהא נדבק באות אחרת, אבל היכא דאיפסק בנוקבא לא, והיינו דל"ב כלל שיהא הגויל מקיף להאות, ול"ב רק שלא תהא דבוקה לאות אחרת, הנה הביא הב"י להלן ד' מהרלב"ח, שהוכיח לא כן מד' הירושלמי בפ"ק דמגילה ה"ט, שהביא הטור שם לעי' מינה, שאמרו שם דניקף באמצע בי"ת, אם גויל מקיפו מד' רוחותיו בתוכו כשר ואם לאו פסול, והרי להדיא דמדינא דמוק"ג לא סגי במה שאין אות זו דבוקה לאות אחרת, אלא בעי' שיהא הגויל מקיף להאות, ונתחדש בירושלמי דבעי' לזה אף בהאות מבפנים וכ"ש דבעי' לזה מבחוץ, עכ"ד, והנה אמנם הרי בד' הירושלמי נ' להדיא שה"ז פוסל אף בניקב אחר כתיבה, וזה שלא כתי' בתרא דהב"י, ולכאו' לפ"ז הרי דלפ"מ שמוכח מתלמודין חד מתרתי, או דנקב אינו פסול כלל, או דכל שבשעת כתיבה הי' בכשרות, אין הנקב פוסל אח"כ, הרי דאף אי הוה קי"ל כד' הירושלמי דבעי' מוק"ג אף מבפנים, מ"מ לא הי' לנו לפסול בכה"ג שניקב מבפנים אחר כתיבה, וצ"ע ד' הטור לעי' מינה, שנ' שחשש לדעת הירושלמי לפסול בניקב מבפנים, והרי הטור איירי שם בניקב לאחר כתיבה, ע' ב"י שם שדן בזה אם מכוון הטור לחוש לד' הירושלמי, אך גם אי נימא דלא חייש הטור לד' הירושלמי, הוא רק משום דל"ב מוק"ג מבפנים, אך אי לאו הכי הוה חייש לד' הירושלמי, הגם דהוי נקב לאחר כתיבה, וכ"ה גם בשו"ע שם סט"ו לחוש לד' הירושלמי בשניקב אחר כתיבה, וזה צ"ע, דהרי מוכח מתלמודין דעכ"פ בנקב שאחר כתיבה לא מיפסל משום דינא דמוק"ג, ובמ"ב שם סקל"ז כתב לפרש ד' השו"ע, דלהירושלמי דמצירך מוק"ג גם בפנים, יש לפסול היכא שניקב "קודם" כתיבה, וצ"ע דלא משמע כן מד' הטושו"ע, שנ' להדיא דחששו לדעת הירושלמי גם בניקב אחר כתיבה, דבזה איירי הטושו"ע שם, (ולהלן סק"?? נת' מד' הגר"א, דאדרבה כל מה שנקט השו"ע לעיקר דבניקב מבפנים כשר, הוי רק היכא דניקב אחר הכתיבה, ולפ"ז הרי ודאי דמה שהביא ד' הירושלמי, הוא לחוש לזה אף בשניקב אחר הכתיבה).

והנה כבר עמד ע"ז הט"ז שם בסקי"ד, עיי"ש מש"כ בזה, והדברים צ"ע כמו שעמדו ע"ז הרבה מן האחרונים, (ע' פמ"ג נוב"י בית מאיר והגר"ז בקו"א, ועוד רבים), ומש"כ הלבו"ש שם לבאר ד' הט"ז, אכתי לא נתישב בזה, דהרי מ"מ נמצא דהבבלי פליג בזה על הירושלמי, וא"כ מ"ט חיישי' בזה לד' הירושלמי, וע' ב?? שעמד בזה, ומצינו בזה עוד ב' דרכים בד' האחרונים, דבס' דה"ח הל' קה"ת דין כ"ו, והגר"ז בסי' ל"ב סי"ט, כתבו בזה, דכל הא דלא פסלי' בנקב משום הא דאינו מוק"ג, היינו שהנקב אינו מפסיק, ומהני היקף הגויל שאחר הנקב, אך כל שניקב עד שולי הקלף שאין גויל מקיפו כלל שפיר מיפסל בזה, וע"כ אף בניקב מתוכו שפיר יש מקום לפסול היכא שניקב כל תוכו, דלי"ל היקף גויל כלל, וע"כ לא החמירו הטור והשו"ע לחוש לד' הירושלמי, רק היכא דניקב כל תוכו, וכמו שעמד בזה הט"ז שם בסק"ח, עיי"ש מה שפי' הטעם בזה, וכבר עמד בביאור הלכה שם דמד' הירושלמי נ' להדיא דאם ניקב סמוך לכתב פסול אף במקצתו, (ועמד בזה גם בשו"ת בית אפרים או"ח סי' ב') אך לד' הדה"ח והגר"ז ניחא, דאה"נ דעת הירושלמי לפסול אף בכה"ג, אך לדידן דקי"ל דאין נקב פוסל משום דינא דמוק"ג, אי לפסול רק בניקב כל תוכו, ול"ז להבין מש"כ הביאוה"ל בסעיף ח', דמד' הירושלמי נסתר ד' הדה"ח, והנוב"י במהדו"ק או"ח סי' ע"ה כתב בזה, דדינא דמוק"ג הוא, שיהא גויל מפסיק בין אות לאות, וע"כ הגם דנקב אינו פוסל, מ"מ היכא דמגיע הנקב עד לאות אחרת יש לפסול בזה, כיון שאין גויל מפסיק בין אות לאות, ואשר ע"כ ה"נ אי בעי' מוק"ג מבפנים, יש לפסול היכא שניקב כל תוכו, וליכא הפסק גויל בין הרגל הימנית לרגל השמאלית, עכ"ד, וע' עוד בשפ"א בסוגיין מש"כ לישב, ודבריו מחודשים וכמדומה דאי"ז במשמעות ל' הב"י.

והנה הביאור הלכה בסעיף ט"ז ד"ה ואח"כ, תמה טובא ע"ד הדה"ח, ממה שמבו' בד' השו"ע שם להכשיר היכא דרגל הכ"ף מגעת לסוף הקלף, היכא שמתחילתו הי' לה היקף קלף ונחתך אח"כ, ולד' הדה"ח הרי אף בכה"ג יש לפסול, כיון דלתי' קמא דהב"י פסול בכה"ג, דהרי רק היכא שיש גויל מקיפו אחר הנקב הוא דמכשרינן, והרי לד' הדה"ח חשש השו"ע לתי' קמא, ומה"ט חשש בסט"ו לפסול בניקב מבפנים אחר כתיבה, ועיי"ש שהוכיח עוד מד' הב"י והד"מ דאדרבה לתי' קמא דהב"י יש להכשיר אף היכא שמתחילתו הגיע רגל הכ"ף לסוף הקלף, וזה שלא כד' הדה"ח, ואמנם מש"כ שם הביאוה"ל עוד שמזה מוכח שלא כד' הנוב"י, נ' מתוך הדברים שלא הי' לפניו ס' נוב"י, עיי"ש שהביאו מס' לבו"ש, שהרי לד' הנוב"י שפיר ניחא, דלדידי' ודאי דאין נקב פוסל אף בשהגיע לסוף הקלף, דל"ב כלל שיהא היקף גויל, אלא שיהא גויל מפסיק בין אות לאות, ומה"ט היכא שניקב כל הגויל שבין אות לאות מיפסל, וע"כ היכא שניקב ומגיע הנקב עד סוף הקלף לא מיפסל.

והנה בספר התרומה הלכות תפילין סי' ר"ה, כתב דבבלי משמע דלאשיאן בר נדבך ניקב בחללו כשר אע"ג דאין הקלף חלק ניכר סביב הנקב באמצע האות, מדלא מפליג לפסול אלא בירכו, ובירושלמי דפ"ק דמגילה חולק ע"ז, דקאמר התם אמר אשיאן בר נדבך, ניקב באמצע בי"ת, אם גויל מקיפו מכל צדדין כשר ואם לאו פסול, ובתר הכי קאמר קב ור"ח תרוייהו פליגי על אשיאן בר נדבך, דרב אמר ניקב ירכו של ה"א אם גוררו ונשתייר ירך קטן כשר ואם לאו פסול, פי' אע"פ שאין גויל חלק סביב האות אלא גוף הירך עבה כל כך שאם גורר ממנו וממעט עוביו יהי' גויל חלק סביב הנקב וגם ישתייר ביקך מועט מרחבו כשר, ואשיאן בר נדבך מצריך גויל חלק בלא מיעוט הירך, ותלמוד שלנו מכשיר לגמרי, מדלא פסיל אלא ניקב גוף הירך, עכ"ל.

והנה כבר הוכיחו הגר"ז בקו"א סי' ל"ב סק"ו, ו???? מד' סה"ת, דס"ל דיש לפסול משום דינא דמוק"ג גם בנקב, וגם היכא דניקב אחר הכתיבה, דאי נימא דלדעת הבבלי אין לפסול עכ"פ בנקב שאחר הכתיבה, א"כ הרי אין להוכיח דהבבלי פליג על הירושלמי וס"ל דל"ב מוק"ג מבפנים, דהרי לעולם י"ל דמודה הבבלי דבעי' מוק"ג מבפנים, והא דמכשרי' בניקב תוכו של ה"א, הוא משום דהוי הנקב לאחר הכתיבה, ובכה"ג הרי מכשרי' גם בניקב מבחוץ, אך לא מצינו דפליג הבבלי ואינו מצריך מוק"ג מבפנים, וע"כ הי' לנו לפסול היכא שניקב מבפנים קודם הכתיבה, ובע"כ מד' סה"ת דבניקב מבחוץ יש לפסול אף בשניקב אחר הכתיבה, וע"כ מדמכשיר הבבלי בניקב מבפנים, בע"כ דל"ב מוק"ג מבפנים.

אמנם י"ל בזה, אי נימא דהיכא דמגיע הנקב מאות לאות, יש לפסול אף בדהוי לאחר כתיבה, וכמש"כ הנוב"י והדה"ח, (להנוב"י משום דאין גויל מפסיק בין אות לאות, ולהדה"ח משום דאין גויל מקיף אות זו), ולפ"ז י"ל דמזה הוא שדקדק הסה"ת דהבבלי פליג על הירושלמי גם בהך מילתא דל"ב מוק"ג מבפנים, דאי הוי בעי' מוק"ג מבפנים, הרי שהי' לנו לפסול עכ"פ היכא שניקב כל תוכו, אך אין הדברים נראים בל' סה"ת, וצ"ע בזה.

ויש להעיר עוד, דהנה בשו"ע סי' ל"ב סט"ו כתב, דאם לאחר שנכתב ניקב בתוך הה"א או המ"ם כשר אפי' ניקב כל תוכו שהנקב ממלא החלל, ועיי"ש במ"ב שכתב דה"נ כשר אפי' אם הנקב קודם כתיבה, שהרי קי"ל דל"ב מוק"ג מבפנים, אמנם בביאור הגר"א שם סט"ז עמש"כ בשו"ע שם דהא דמכשרינן כשנפסק אות היינו דוקא בשנכתב בכשרות, וכ' ע"ז הגר"א, ז"ל, וזש"א בסט"ו אם לאחר שניקב וכו', עכ"ל, והרי שמפרש דלא הכשיר השו"ע בסט"ו רק היכא שניקב אחר כתיבה, והפשוט בטעמו, דהוא מהטעם שנת' לעי', דאנן דקי"ל שאין נקב פוסל אחר כתיבה, הרי שאין לנו להוכיח דהבבלי פליג על הירושלמי וס"ל דל"ב מוק"ג מבפנים, שהרי לעולם י"ל דמודה הבבלי דבעי' מוק"ג מבפנים, ומ"מ מכשרי' בניקב תוכו של ה"א, ומשום דאין נקב פוסל אחר כתיבה, וע"כ ממילא דאין לנו להכשיר בניקב מפנים קודם כתיבה, וע"כ לא הכשיר השו"ע רק בשניקב מבפנים אחר כתיבה, וז"ב בדעתו, (וצ"ע רב בד' המ"ב דכתב דלהשו"ע יש להכשיר גם בניקב מבפנים קודם כתיבה, וצ"ע דכיון דקי"ל דאין נקב פוסל אחר כתיבה, א"כ מנלן דהבבלי פליג על הירושלמי וס"ל דל"ב מוק"ג מבפנים, ואין לומר כמש"נ לעי' דמוכח כן מהא דלא פסלי' אף היכא שניקב כל תוכו, שהרי לדעת המ"ב אין לומר כן ומתרי טעמי, חדא שהרי בביאוה"ל בסט"ז הוכיח דלדעת השו"ע יש להכשיר אף בכה"ג ודלא כהגה"ח והנוב"י, וכמו שהבאנו לעי' סק"א, ועוד שהרי הביאוה"ל בסט"ז נקט לעיקר כד' הדה"ח, דלתי' בתרא דהב"י מכשרינן אחר כתיבה אף בשנדבקו האותיות זל"ז, וא"כ הרי דלתי' בתרא אין לנו להוכיח דהבבלי פליג על הירושלמי וס"ל דל"ב מוק"ג מבפנים, שהרי י"ל דלא מכשיר הבבלי רק משום דל"ב מוק"ג אחר כתיבה, וצ"ע רב בזה).

וצ"ע רב לפ"ז, בהא דמכשרי' בניקב יריכו של הא היכא דנשתייר כשיעור אות קטנה,[[2]](#footnote-3) ובנפסק הוי"ו היכא דתינוק מכירו, ומ"ט לא פסלי' בזה משום הא דאינו מוק"ג, וכמו שהק' הב"י, והרי סה"ת בע"כ לא ס"ל כב' תי' הב"י וכנ"ל, והדק"ל, אך בההיא דנפסק רגל הוי"ו, י"ל כמש"כ האבהעו"ז באו"ח סי' ל"ב, דלא איירי בשניקב אלא בנפסק ונמחק, וכגי' הרי"ך דלא גריס לתיבת "בנוקבא", עיי"ש בדבריו.

] והנה בהא דמכשרי' בנפסק הוי"ו היכא דתינוק מכירו, ולא מיפסל משום הא דאינו מוק"ג, כבר כתבו האחרונים, שו"ת בית אפרים או"ח סי' ב', הגה' הגרמ"ב למרדכי סי' תתקנ"ג, די"ל בזה, לפ"ד המאירי בס' קרית ספר, ???, שפירש דהא דמכשרי' היכא שתינוק מכירו, היינו כל שהנקב דק כ"כ שאין ההפסק מונע הקריאה המתוקנת לתינוק בינוני, עכ"ל, והיינו דבכה"ג אין הנקב מפסיק האות, ומצטרף אף הכתב שמתחת הנקב להאות, ולדבריו הרי ניחא דחשיב שפיר מוק"ג, דהרי אף הכתב שמתחת הנקב הוי מכלל האות, ונמצא דבקצה האות מקיפה גויל, ומהני הקפת גויל זו לכל הירך, ואף שיש הפסק נקב באמצע האות, מ"מ כיון דל"מ נקב זה להפסיק להאות, תו ממילא דחשיב דהגויל שלמטה מקיף לכל הירך, וע' בהגה' הגרמ"ב שם שדן בזה, די"ל דאף בזה ל"ח מוק"ג, עיי"ש, אך פשטות הדברים הוא שכל כה"ג חשיב מוק"ג, וי"ל כן בדעת סה"ת דמפרש בזה כהמאירי.

אך אכתי תיקשי בהא דמכשרי' בניקב יריכו של ה"א היכא דיש בו שיעור אות קטנה, ובזה הרי הוי ההכשר רק בהכתב שמעל הנקב, ותיקשי דהרי אינו מוק"ג.

ואמנם י"ל בזה, לפ"מ דמשמע קצת מד' סה"ת שם, דמפרש כדעת המאירי בקרית ספר, דההיא דניקב יריכו של ה"א איירי בשניקב ברחבו, וזה במש"כ שם לפרש ד' רב בירושלמי בניקב יריכו של ה"א, דמפורש בדבריו דאיירי בשניקב בעוביו, ומסתבר שמפרש כן גם מש"א בבבלי בניקב יריכו של ה"א, וע' בבי"א או"ח סי' ב' שכתב כן, וי"ל לפ"ז דאיירי שניקב בהצד הפנימי, וע"כ אין לפסול בזה משום הא דאינו מוק"ג, כיון דלתלמודא דידן ל"ב מוק"ג מבפנים, ומצאתי שכתב כן בשו"ת בית אפרים או"ח סי' ב'.

אמנם באמת יל"ע בזה, דאי נימא דסה"ת מפרש לההיא דניקב יריכו של ה"א דאיירי בשניקב ברחבו כלפי פנים, ודע"כ אין לפסול בזה מדינא דמוק"ג, משום דל"ב מוק"ג מבפנים, א"כ הרי נמצא דמזה גופא יש להוכיח דתלמודא דידן ל"ב מוק"ג מבפנים, ותיקשי דמ"ט לא הוכיח כן בסה"ת שם, והוכיח רק מהא דמכשרי' בניקב תוכו של ה"א, ומשמע דאיירי אף בדליכא היקף גויל, ולכאו' מוכח מזה דהסה"ת מפרש דהא דניקב יריכו של ה"א היינו בשניקב בארכו, ועמש"נ להלן סק"?? לפרש מ"ט בד' רב בירושלמי פי' הסה"ת דאיירי בשניקב ברחבו, ויש לישב.[[3]](#footnote-4)

ואמנם גם אם נישב כן ד' סה"ת, בההיא דנפסק רגל הוי"ו עפ"ד המאירי דמצטרף החלק שמתחת הכתב, ובההיא דניקב יריכו של ה"א נימא דאיירי בשניקב לרחבו מבפנים, אכתי ילה"ק כן בדעת המרדכי, שכתב בסי' תתקנ"ג, שמד' הבבלי יש ללמוד דל"ב היקף גויל מבפנים, ודלא כהירושלמי, והרי דס"ל דיש לפסול משום דינא דמוק"ג אף בנקב שאחר כתיבה, וכמו שנת' לעי' להוכיח מד' סה"ת, דאל"כ הרי אין להוכיח דהבבלי פליג על הירושלמי ול"ב מוק"ג מבפנים, שהרי יל"פ דהא דמכשיר הבבלי בניקב תוכו של ה"א, הוא משום דאין נקב פוסל אחר כתיבה, ותיקשי לדידי' דמ"ט מכשרי' בנפסק רגל הוי"ו, ולא פסלי' בזה משום דאינו מוק"ג, ולדעתו הרי אין לישב דחשיב מוק"ג משום דמצטרף אף הכתב שמתחת הנקב, שהרי דעת המרדכי שם מבו' דאין מצרפין להכתב שמתחת הנקב, ובעי' שיהא צורת וא"ו בהכתב שמעל הנקב לחוד, עיי"ש, ותיקשי נמי דמ"ט מכשרי' בניקב יריכו של ה"א, ולא פסלי' בזה משום הא דאינו מוק"ג, ולדעתו הרי אין לישב דאיירי בשניקב ברחבו מבפנים, שהרי מפורש יוצא מד' המרדכי שם דניקב יריכו של ה"א איירי בניקב לארכו, עיי"ש.

] ולכאו' צ"ל בזה, לפ"מ שמצינו דבר חידוש בד' הפרישה בסי' ל"ב סוסקי"ט, עיי"ש בדבריו שנקט דאף לדעת המרדכי דההכשר בניקב אות וי"ו הוא מכח הכתב שמעל הנקב לחודי', ובעי' שיהא התינוק קורא חלק זה לבדו כוי"ו, מ"מ כיון דנשתייר מן הכתב גם למטה מן הנקב, חשיב שפיר מוק"ג, עיי"ש שכתב כן בין לגבי ניקב יריכו של ה"א, ובין לגבי ניקב וי"ו או נו"ן פשוטה, והדברים צ"ב דמה מהני מה שנשתייר מן הכתב למטה מן הנקב, הרי אינו כלל מן הכתב, וב?? פי' ד' הפרישה דאזיל כדעת המאירי ???, וזה תמוה???.

ואשר צ"ל בזה, עפי"מ שכתב הר"י אסכנדרני, הביאו הב"י בסי' ל"ב, אות כ"ה, דאם כתב בתפילין ומזוזות אות א' חלוקה לשתים, אם הי' הפירוד באותיות שאין פירודן מדמה אותן לאות אחרת, יש שפסקו שיכול לחברן ואין בזה משום שלא כסדרן, כיון שקודם שנתקנו הי' להם שם אותה האות ולא שם אחר, כיון שקודם תקנתן ינוקא דלא חכים ולא טיפש מצי קרי להו, אלא שלא נדבקו כדינן, עכ"ל, ונפסק כן בשו"ע שם סכ"ה, והטעם בזה פירש בשו"ת בית אפרים אהע"ז סי' צ"ט, וכ"כ גם ???, דלעולם אף היכא שנפרדו חלקי האות זמ"ז, איכא ע"ז שם אות, ואך דמיפסל משום שאי"ז כתיבה תמה, וע"כ לי"ב משום שלא כסדרן, דל"ב כסדרן רק בעיקר כתיבת האותיות.[[4]](#footnote-5)

ויעו"ש בבי"א שכתב דזה ביאור הא דמכשיר הב"י באהע"ז סו"ס קכ"ו, בגט שנפרדו ב' חלקי האות זמ"ז והתינוק קורא אותו יפה במקום עיגון, והובא ברמ"א סי' קכ"ב סט"ז, והיינו משום דאיכא ע"ז שם אות, ואך דלגבי סת"מ פסלי' בזה משום דאי"ז כתיבה תמה, וע"כ לענין גט דל"ב כתיבה תמה יש להכשיר בזה, ומפורש כן בתה"ד סי' ר"ל ורל"ו ובפסקיו סי' מ"ה, שהטעם להכשיר בזה הוא מפני דרק בסת"מ פסלי' בזה מדינא דכתיבה תמה, ואמנם מסקנת התה"ד שם דיש לפסול בזה אף בגט, ומשום דל"ח כלל אות, (ואין הפסול במסוים בסת"מ משום דבעי' כתיבה תמה), אך הב"י פליג וס"ל דכל הפסול בסת"מ הוא משום דבעי' כה כתיבה תמה.

ועיי"ש שפי' בזה מש"כ בספר ג"פ סי' קכ"ה סקע"ב להוכיח דבגט כשר אף היכא שנפרדו ב' חלקי האות, מהא דחזי' דבתפילין לי"ב משום שלא כסדרן, אלמא דאפי' אין נוגעין היודי"ן אי"ז פוסל, ולפיכך ל"ח לי' ככתבן שלא כסדרן, עכ"ל, והוא תמוה דודאי בתפילין הוא פסול כשאין נוגעין האותיות זב"ז, ורק לי"ב משום שלא כסדרן, וכאשר מפורש כן במהרי"ק שורש ס"ט, ופי' הבי"א שכונת הג"פ היא, דמדחזי' דלי"ב משום שלא כסדרן, אלמא דחשיב אות אף שאין נוגעין ב' החלקים זב"ז, ואך דל"ח כתיבה תמה, וע"כ לי"ב משום שלא כסדרן וכנ"ל, וע"כ אין לפסול בזה בגט, דל"ב בי' כתיבה תמה.

ועי' עוד באבנ"ז יו"ד סי' שע"ב שדן לומר, דבאותיות שאין נוגעין ב' חלקיהן זב"ז, מהני לתקנן ע"י מי שפסול לכתוב סת"ם, דכיון דחזי' דאף אם מתקן אח"כ לי"ב משום שלא כסדרן, מוכח דהתיקון דאח"כ לא מיקרי כתיבה, וכמו שהוכיח עד"ז הב"י באהע"ז סי' קכ"ה, דמהא דקי"ל דבנדבקו ראשי האותיות שרי לגרר ולי"ב משום שלא כסדרן, ש"מ דל"ח כתיבה, וע"כ בגט כה"ג מותר לגרר שלא במצות הבעל, ועיי"ש שמסיק דאין להקל בזה, משום דרק לענין שלא כסדרן סומכין על הסוברים דליכא כלל פסול שלא כסדרן בתפילין ומזוזות, וע"כ סומכין בזה על סברא זו דאף שאין נוגעין זב"ז חשיב אות, אך לענין כתיבת קטן שפסולו ברור אין לסמוך ע"ז.

ולפז"נ די"ל בבי' דברי הפרישה, דאף דאות שנפסקה בעי' שיהא שיעור אות קטנה ושיהא התינוק קורא החלק שמעל הנקב לחודי', ואין החלק שמתחת הנקב מצטרף להכתב, מ"מ י"ל דכל שיש שיעור אות בהחלק שמעל הנקב, שוב מצטרף אך החלק שמתחת הנקב להאות, דכיון שנתבאר דלעיקר האות ודאי מצטרף החלק שמתחת הנקב, ואך דל"מ משום דל"ה כתיבה תמה, הרי י"ל דכל דאיכא שיעור אות בחלק שמעל הנקב וחשיב כתיבה תמה, שוב מצינו לצרף גם להחלק שמתחת להנקב, וניחא לפ"ז דע"כ שפיר חשיב כתיבה תמה.[[5]](#footnote-6)

ולפ"ז י"ל כן גם בדעת סה"ת והמרדכי, דע"כ מכשרי' בניקב יריכו של ה', ובנפסק רגל הוי"ו, ולא פסלי' משום דאינו מוק"ג, כיון דאחר דאיכא שם אות על החלק שמעל הנקב, שוב מצטרף אף החלק שמתחת הנקב, וע"כ חשיב שפיר מוק"ג.

ונ' לסייע ליסוד הדברים בד' המרדכי, דהנה המרדכי בסי' תתקנ"ב????

אמנם באמת לא נתישב בזה, דלפ"ז הרי נמצא דאין להכשיר רק בגונא דהוי הנקב דק שהתינוק מצי קרי לכל האות יחד, דבכה"ג הוי ע"ז שם אות ומצטרף החלק שתחת הנקב להאות, והרי לא נז' כלל דאיירי דוקא בכה"ג, ושוב צ"ע גם ד' הפרישה הנז', וצ"ע בכ"ז.

וראיתי בבי"א או"ח סי' ב', שכתב דאף היכא שאין התינוק מצרפן, מ"מ כל היכא דאיכא שיעור אות בהכתב שמעל הנקב, שוב מצטרף אף הכתב שמתחת הנקב, כיון שמעיקרא נכתב בכשרות, עיי"ש בכל דבריו, ויל"פ כן בד' הפרישה, ולפ"ז ניחא ד' סה"ת והמרדכי, אך עיקר הדברים מחודשים, וגם אכתי צ"ע, דמ"מ נמצא דבעי' לאוקמי בגונא שנתשתיר מעט מן הכתב תחת הנקב, ולא נז' בגמ' דאיירי בכה"ג, וצ"ע בזה.

] והנה באמת צ"ע עוד בד' המרדכי, שנת' לעי' דמוכח מדבריו דאף היכא דבשעת הכתיבה הוי מוק"ג, מ"מ אם אחר הכתיבה ניקב ואינו מוק"ג מיפסל בהכי, וצ"ע דלכאו' זה סותר לד' המרדכי בסי' תתקנ"ב, שפי' ד' הירושלמי דמכשיר בנדבק למטה, והיינו כגון ארצנו ותפארתנו שנדבקו הנו"ן והוי"ו למטה, דהוא משום דכשנדבק הו"ל כאילו ניטל הנדבק, הלכך כשנדבק למטה אפי' ניטל מן הירך עדין נשאר כשיעור אות קטנה, משא"כ כשנדבק למעלה אם ניטל כלל פסול, הלכך פסול נמי בדבקותו, וצ"ע דלכאו' זה טעם למה שאין הוי"ו נפסלת, אך מ"ט אין הנו"ן נפסלת, הרי אי ניטל כל מושבה התחתון היא נפסלת בכך, ולכאו' הי' נ' שהטעם בזה הוא משום דל"ב שיהא מוק"ג רק בשעת כתיבה, וע"כ אין לפסול להנו"ן שבשעת כתיבה היתה מוק"ג, ולפ"ז הרי נמצא דסתרי ד' המרדכי זל"ז, דמדבריו בסי' תתקנ"ג הרי מוכח דבעי' מוק"ג אף אחר הכתיבה, וכמש"נ לעי'.

והנה בפשוטו צ"ל בזה, דאה"נ דעת המרדכי דבעי' מוק"ג אף אחר הכתיבה, והא דבההיא דהירושלמי אין הנו"ן נפסל, אי"ז כלל משום דל"ב מוק"ג לאחר כתיבה, אלא הטעם בזה הוא משום דאין כל מושבו התחתון כמאן דליתי, אלא רק המשהו הדבוק, והיינו דלא אמרי' דכיון דהמושב דבוק בסופו נמצא שכל המושב אינו מוק"ג, אלא חשבי' דכל המושב מוק"ג, ורק המשהו הדבוק אינו מוק"ג, וע"כ רק הך משהו הוי כמאן דליתי', וצ"ל לפ"ז, דהא דבנדבק למעלה פסלי' משום דאינו מוק"ג, היינו משום דהתם אפי' נימא דרק המיעוט הדבוק כמאן דליתי', מ"מ נפסל הוי"ו בכך, שנמצא שאין ראשו מחובר לרגלו, אך צ"ע בזה, דמ"ט לא נימא דרק משהו הדבוק כמאן דליתי', וממילא שפיר מחובר הראש לרגל, וצ"ע כעת.

אמנם נ' דאף אי נימא הכי, אכתי לא נתישב בזה סתירת ד' המרדכי, שהרי נ' דכל מה דמצינו לומר כן, דהא דאין הנו"ן נפסל הוא משום דרק המיעוט הדבוק הוא דאינו מוק"ג, וע"כ חזי' לי' כמאן דליתי', ושפיר מתכשר בהנשאר, הוא רק אי נימא דמדינא דמוק"ג ל"ב שיהא קלף מקיף לכל האות, ואין נקב סביב האות פוסל, אלא בעי' רק שלא תהא האות דבוקה לחברתה, וע"כ י"ל דרק המיעוט הדבוק הוא דחשיב דאינו מוק"ג, אך שאר המושב ל"ח דהוא דבוק להאות השני', וע"כ שפיר מתכשר, אך אי נימא דמדינא דמוק"ג בעי' שיהא קלף מקיף לכל האות, ופוסל נקב סביב האות, נ' דודאי יש לפסול לכל המושב, שהרי כל המושב אין קלף מקיפו משמאלו, וכמש"כ בביאור הלכה סי' ל"ב סי"ז ד"ה ועי"כ, דקודם הכתיבה ל"ח מוק"ג אף מכח טשטוש דיו, והביא כן מנוב"י, והיינו משום דקודם הכתיבה דאף נקב פוסל, ה"נ בעי' שיהא הקלף חלק ולא יהא בו טשטוש דיו, (אך בד' הביה"ל בסוף דבריו בענין מוק"ג מבו' לא כן, דאף דנקב פוסל, מ"מ דיו שאינו מכלל אות אחרת אינו פוסל, עיי"ש מש"כ לענין תגין, ולפי דבריו ניחא ד' המרדכי), ועד"ז מוכח גם מהא דמכשיר הירושלמי בעירב למטה, ופי' המרדכי שהטעם בזה הוא משום דהחלק בנדבק כמאן דליתי' דמי וכו', וצ"ע דמ"מ כיון דהחלק הנדבק כמאן דליתי' דמי ואינו מכלל האות, הרי נמצא שהחלק שמעליו אינו מוק"ג, ואי נימא בדעת המרדכי דל"ב מוק"ג לאחר הכתיבה ניחא, די"ל דס"ל דכיון שחלק זה אינו מכלל האות, הוי זה כנעשה אינו מוק"ג לאחר הכתיבה, ובע"כ שכל דינא דמוק"ג הוא רק שלא ידבק לאות אחרת, אך ל"ב שיהא קלף חלק מקיפו, וז"ב.

ולפ"ז הרי נמצא דאכתי סתרי ד' המרדכי להדדי, שהרי מד' המרדכי בסי' תתקנ"ג שדן לפסול בשניקב מבפנים משום דאינו מוק"ג, ואך שהוכיח דהבבלי פליג בזה על הירושלמי ול"ב היקף גויל מבפנים, מוכח דס"ל דמדינא דמוק"ג בעי' שיהא קלף מקיפו, וכל דאיכא נקב סביב האות ל"ח מוק"ג, וזה שלא כמו שמוכח מדבריו בסי' תתקנ"ב דכל דינא דמוק"ג הוא רק שלא יהיו האותיות דבוקות זל"ז, אך ל"ב שיהא קלף חלק מקיף להאות, וכמש"נ.

ועד"ז צ"ע גם בד' סה"ת, שלכאו' נ' להוכיח שדעתו דכל דינא דמוק"ג הוא שלא יהא דבוק לאות אחרת, וזה ממש"כ בהל' גיטין סי' קי"ד, דהא דמצריכין מוק"ג אף בגט, הוא משום דכשנוגעת לחברתה אין נראית אות למי שאינו מכיר מה מין אות זה ומה מין חברתה או אם שתיהם אות אחת, עכ"ל, והרי דדינא דמוק"ג הוא משום דעי"ז אין צורת האות ניכרת, ולפ"ז הרי ל"ש לפסול משום דינא דמוק"ג רק בשנדבקו האותיות זל"ז, אך בגונא דניקב סביב האות לכאו' ל"ש לבא בזה משום דינא דמוק"ג, שהרי צורת האות ניכרת, אך י"ל שאין מכוון הסה"ת בהל' גיטין שם לפרש דזהו עיקר דינא דמוק"ג, שהרי דעתו שם נראה דרק לכתחילה נהגו בגט ?????, ועמש"נ בפרט זה, ויל"ד עוד למה שפי' החזו"א בסי'?? בגדר הא דבנקב חשיב שאינו מוק"ג, דלפ"ז אולי י"ל דגם ע"י נקב חשיב דאין צורת האות ניכרת, אך אי"ז מסתבר.

ונ' להוכיח כן עוד בדעת סה"ת, דהנה בסה"ת בהל' תפילין סי' ר"ה הביא ד' הירושלמי דעירב את האותיות למטה כשר, ומיבע"ל בעירב באמצע אם חשוב כעירב למעלה וספול או כלמטה וכשר, ע"כ, ומסתימת דבריו שלא פירש כלום בטעם הירושלמי, נ' שמפרש לה דדעת הירושלמי דכל עיקר דינא דמוק"ג הוי רק למעלה ולא למטה, ולא משום דהוי אחר הכתיבה, וגם לא משום דדל מהכי החלק הדבוק, וכנר' שהטעם בזה הוא, דכשנדבק למעלה נתקלקל טפי ע"י צורת האות ונראה יותר כאות אחת, מאשר בנדבק למטה, וע' באו"ז הל' תפילין סי' תקנ"ג שמבו' כן מדבריו דזהו טעמא דהירושלמי, אך אין דבריו שם מבוררין ולשונו צריך תיקון, וצ"ע כעת, ??? ע' ב"י ומג"א ובהגר"ז בסי' ל"ו בצורת אות ג', בדין נ' הסמוך לוי"ו, אם בעי'/ שיכנס הוי"ו לתוך הנו"ן, ויל"פ לפ"ז ד' או"ז, וצרך בדיקה בזה???, והנה כ"ז שייך רק אי נימא דדינא דמוק"ג הוי רק בדיבוק אותיות זל"ז, אך אי נימא דמדינא דמוק"ג בעי' שיהא קלף סביב האות, וכל שניקב סביב האות פסול, הרי ל"ש כלל כל ה"ט.

ולפ"ז הרי צ"ע במה שדן סה"ת לפסול בשניקב מבפנים כד' הירושלמי, ואך הוכיח דהבבלי פליג על הירושלמי, שהרי לדעתו אין לדון בנקב כלל משום דינא דמוק"ג, וביותר קשיא דלמש"נ בדעתו הרי נמצא דסתרי ד' הירושלמי זל"ז, שהרי הא דמכשיר הירושלמי בעירב מלמטה נת' דהוא משום דאי"ז מקלקל כ"כ צורת האות, והרי שדעת הירושלמי דכל דינא דמוק"ג הוא שלא יהא דיבוק בין האותיות אשר זה מקלקל צורת האות, וא"כ מ"ט פסל הירשלמי בשניקב מבפנים, הרי משום דינא דמוק"ג אין לנו לפסול כלל בנקב, וצ"ע בכ"ז.

] ואשר נ' מוכח מכ"ז, דדעת הסה"ת והמרדכי דהא דפוסל הירושלמי בשניקב מבפנים, אי"ז כלל משום דינא דמוק"ג, דדינא דמוק"ג הוא רק שלא ידבקו אותיות זל"ז, וע"כ אין לדון בנקב כלל משום דינא דמוק"ג, וכנ"ל, וגם י"ל דל"ב שיהא מוק"ג רק בשעת כתיבה, וכמש"נ לעי' לדון בדעת המרדכי, אלא הוי זה דין בפנ"ע, דבעי' שיהא קלף סביב כל האות מבפנים ???

אמנם בל' הטור סי' ל"ב, מפורש שהנידון בניקב מבפנים הוא משום דינא דמוק"ג, וכ"ה מתבאר מד' הרשב"א בתשובה תרי"א, עיי"ש, וכ"ה מפורש בד' המאירי בקרית ספר ???, וכ"ה גם בתשובת מהרלב"ח שהביא הב"י בסי' ל"ב, עיי"ש שהוכיח מד' הירושלמי, דמדנקב פוסל בפנים, אלמא דמשום דינא דמוק"ג בעי' שלא יהא נקב סביב האות, עיי"ש, אך בדעת סה"ת והמרדכי יל"ד ולומר דפליגי בזה, וס"ל דאין הנידון בזה משום מוק"ג אלא ??? וכמש"נ.

ולפ"ז מתישב היטב מה שעמדנו לעי' סק"??, דלד' סה"ת והמרדכי קשיא מ"ט מכשרי' בניקב יריכו של ה"א ובנפסק רגל הוי"ו, ולא פסלי' בזה משום דינא דמוק"ג, כיון דמוכח מדבריהם דאף בנקב שאחר כתיבה יש לפסול משום דינא דמוק"ג, וזה ממה שדנו לפסול בניקב בפנים אחר כתיבה, אך למש"נ הרי מה שדנו לפסול בניקב בפנים אחר כתיבה אי"ז כלל משום דינא דמוק"ג, ואדרבה נת' להוכיח בדעתם דאין לפסול משום דינא דמוק"ג רק בדיבוק האותיות זל"ז ולא בנקב שסביב האות, וע"כ ניחא דלא פסלי' בניקב יריכו של ה"א ובנפסק רגל הוי"ו משום דינא דמוק"ג, וז"ב.

וצריך להוסיף בזה, דדינא דהירושלמי דבעי' שיהא קלף סביב האות מבפנים, (אשר נת' לדעת סה"ת והמרדכי דהוי זה דין בפנ"ע), ל"ש רק מבפנים, ומשום ??, אך מבחוץ ל"ש כלל הך דינא, (ונ"פ דמה"ט הוצרך סה"ת לפרש ד' רב בירושלמי בניקב יריכו של ה"א, דמיירי בדהוי הנקב ברוחב הירך, ולעי' סק"?? נת' דבהמימרא בבבלי דניקב יריכו של ה"א יש להוכיח מד' הסה"ת דמפרש לה בשניקב בארכו, ומה"ט לא הוכיח הסה"ת מהתם דל"ב קלף סביב האות מבפנים, וא"כ צ"ע מ"ט בההיא דרב בירושלמי פירשה בשניקב ברחבו, ולמש"נ א"ש היטב, דד' רב בע"כ לפרשם בכה"ג, דאל"כ ל"ה בעי' שיהא כדי לגררו וכו', שהרי אף בלא"ה כשר, כיון דמשום דינא דמוק"ג הרי ליכא למיתי עלה כלל, וכל נידון הירושלמי הוא משום ????, וזל"ש רק בנקב בפנים האות, וכנ"ל, וז"ב), וע"כ בניקב ירך הה"א ונפסק רגל הוי"ו אין לפסול מכח זה, וז"פ.

וע' בקו"א להגר"ז בסי' ל"ב סק"ד, שהביא מספר ה"ב שמחלק כן בין ניקב מבפנים לניקב מבחוץ, וע' גם בחזו"א סי' ?? שדן לחלק כן דניקב מבפנים גרע, (אך החזו"א פי' לה משום דינא דמוק"ג, עיי"ש).

ובזה ניחא מה שיש להעיר עוד, בהא דס"ל לרב ור"ח בירושלמי דמהני כל שיש בו כדי לגררו וישתייר בו כדי אות קטנה, וצ"ע דאם מהני מה שבידו לגרור, א"כ ה"נ נכשיר אף בנדבקו האותיות זל"ז, משום הא דמצי לגרור, ועי' בירושלמי מגילה פ"א ה"ט שבפשוטו דן בזה, ונת' בזה להלן סק"??, ומפורש יוצא מד' סה"ת לעי' מינה דאין להכשיר בנדבקו האותיות זל"ז משום הא דבידו לגרור, ובעי' שיגרור בפועל, ודן שם אי מהני לגרור או דהוי חק תוכות, ובפסקי סה"ת הכריע דמהני לגרור, ומ"ש ניקב תוכו של האות מנדבקו האותיות זל"ז, וע' בהגה' הגרמ"ב למרדכי סי' תתקנ"ג שכתב דאף לד' סה"ת דמהני מה שבידו לגרור, ל"מ זה רק בנקב ולא באותיות שנדבקו זל"ז, עיי"ש מה שפי' הטעם בזה, וצ"ב שהרי בתרויי' הוי הפסול משום דין מוק"ג, וא"כ היאך נחלק בזה, (ועד"ז צ"ע גם בד' הדב"ש שהעתיק הגרע"א בגליון שו"ע סי' ל"ב סט"ז, ואכמ"ל, ועמש"נ בזה ב??), ואין נ' לומר דהא דמצריך סה"ת לגרר הוא משום דלא קי"ל כרב ור"ח בירושלמי, אלא כדעת אשיאן בירושלמי דהיכא דפסול ל"מ מה שיכול לגרר, והרי סה"ת דן לומר דשמא ס"ל להבבלי כרב ור"ח, ואך שדקדק מל' הבבלי דבכל גווני מכשיר.

ולמש"נ א"ש היטב, דודאי בדינא דמוק"ג, אשר יסוד הפסול בזה הוא משום דאין צורת האות ניכרת, ל"מ מידי מה שיכול לגרור, ורק בניקב מבפנים, אשר דעת הירושלמי לפסול בזה משום ???, בזה הוא דכל שבידו לגרור????, וז"ב בעזה"י.

] ואמנם לכאו' אין לומר כן כלל, שהרי בירושלמי שם, בפ"ק דמגילה ה"ט, אמר ר"ז בשם רב חסדא, דהי' הגמי"ל מכלה את הגויל, אם גורדו ונשתייר שם ירך קטנה כשר ואם לאו פסול, ופירש הקה"ע דהיינו, דאם הי' כרעא דגימ"ל מתפשט עד סוף הגויל מלפני', צריך לגרדו עד שיהי' מוק"ג מד' רוחותי', והפ"מ שם פי' הציור באופ"א וצ"ב, אך עכ"פ גם לדבריו הדין שוה, והנה הרי מפורש בזה להדיא דאף מבחוץ בעי' שיהא גויל מקיפו, ורמז לזה הגר"ז בקו"א סי' ל"ב סק"ד, וזה דלא כמש"נ דבחוץ דאתי' עלה מדינא דמוק"ג לא בעי' שיהא גויל מקיפו, ול"ב אלא שלא ידבקו האותיות זל"ז, וע' בקו"א להגר"ז סי' ל"ב סק"ד שכבר הוכיח מזה שאין לחלק בין מבחוף למבפנים.

אמנם באמת מד' המהרלב"ח שדן אם נקב פוסל משום דינא דמוק"ג, והוכיח מדפוסל הירושלמי בנקב מבפנים וכ"ש בנקב מבחוץ, ולא הביא המפורש בירושלמי בהי' הגימ"ל מכלה את הגויל, אשר הוי זה כנקב מבחוץ, אא"כ נימא כד' הדה"ח והגר"ז, דכל הנידון להכשיר בנקב הוא משום הקלף שאחר הנקב, ולפ"ז אין להביא ע"ז מהי' הגימ"ל מכלה את הגויל, דליכא קלף כלל מרוח זו, נ' ברור דל"ה גריס כן בירושלמי, וכן נ' גם מד' סה"ת ומד' הרשב"א בתשובה סי' תרי"א, וזה ממה שלא העתיקו לד' רב חסדא בירושלמי, ואם הי' זה ציור אחר הי' להם להביאו, וזיכני ד' ומצאתי בשו"ת רד"ך בית א' דין כ"ו שהעתיק ד' הירושלמי, דהי' מכלה את הגויל וכו', והשמיט תיבת "הגימ"ל", ולולי דמסתפינא הי' נ"ל להגי' הי' "הגומא" מכלה את הגויל, ונ' סמך לגרוס כן, משו"ת הרשב"א סי' תרי"א, שהעתיק ד' הירושלמי ז"ל, אר"ז אמר רב, ניקב בירכו של ה"א, אם יש גומא ונשתייר שם ירך קטנה וכו', עכ"ל, ותיבות אם יש גומא לא נתפרשו, ויתכן דבאו הדברים משובשים בדפוס, ותיבות אם יש גומא הם מד' רב חסדא בירושלמי, ולגיר' זו נ' דפירושו הוא בנקב שבפנים האות, דהיתה מכלה את הגויל ולא נשתייר גויל סביב האות, וא"ש היטב דע"כ יש לפסול בזה, אם אין בזה כדי לגררו וכו', אך אה"נ היכא שאין גויל מקיפו מבחוץ אין לפסול כלל, אא"כ נדבק לאות אחרת, וכמש"נ.

אמנם אכתי דברינו נסתרים ממה שאמרו שם עוד בירושלמי, חבריא אמרי אתיא דאשיין בר נדבה כר' יוחנן, דתני עירב את האותיות אית תניי תני כשר ואית תניי תני פסול, ר"א בר שמעון בשם ר' יוחנן, מ"ד כשר מלמטן ומ"ד פסול מלמעלן וכו', עכ"ל הירושלמי, והרי להדיא דמדמה הירושלמי דינא דעירב את האותיות לדינא דנקב בתוך האות, והיינו לכאו' משום דהירושלמי ס"ל דדינא דמוק"ג הוי אף מבפנים, ומדמה לה לדין מוק"ג מבחוץ, וזה להדיא דלא כמש"נ.

בפמ"ג סי' ל"ב מש"ז י"ד, כתב בתו"ד לדון בבי' ד' הט"ז, דכל שניקב מבפנים גרע טפי שאין בזה צורת האות דל"ח צורה בהכי, עיי"ש.

1. ועיי"ש בפירש"י שפירש הא דניקב תוכו של ה' דהיינו רגל שבפנים, א"נ הגויל והחלק שבתוכו, ובסה"ת דיני תפילין סי' ר"ה הק' על פי' קמא דרש"י, דמה לי ימין ומה לי שמאל בכל ענין פסול, ועוד דהא אפי' קוצו של יו"ד מעכב, ועוד דלשון תוכו משמע אמצעיתו דהיינו חללו, עכ"ל, אך הרא"ש בהל' ס"ת סי' ט"ו כתב דפי' ראשון נ"ל עיקר, ואשמועי' דאין שיעור לרגל הפנימי רק שנשאר בו כל דהו, עכ"ל, ושמעתי לבאר עיקר הפלוגתא בזה, דדעת סה"ת ודעימי' דעיקר צורת אות ה"א הוא שיש לה ב' רגלים, (ואך שהרגל השמאלית אינה מחוברת עמה), וע"כ ודאי דאיכא שיעור להרגל השמאלית כשיעור אות קטנה, וזהו שהק' דודאי אף בזה פסול ומי גרע מקוצו של יו"ד, והיינו דכיון דודאי בעי' בזה שיעור אות קטנה, א"כ מ"ט מכשרי' אך בנתמעט משיעורו, אך דעת רש"י והרא"ש דצורת אות ה"א הוא שיש לה רגל אחת, והרגל השמאלית אינה רגל דהאות, אלא הוי זה דבר נוסף בצורת האות שיש נקודה בתוכה, וע"כ ס"ל דמעיקרא ליכא שיעור בנקודה זו, וע"כ ל"ק כלל דמ"ש רגל שמאלית מימנית ודמי גרע מקוצו של יו"ד, שהרי כיון דרגל שמאלית אינה רגל דהאות אלא הוי נקודה בעלמא בתוך האות, ע"כ מעיקרא לי"ב דין שיעור, ול"ד לרגל ימנית, וממילא ל"ד לקוצו של יו"ד דמעכב, דהכא הרי לא נתבטל מידי מצורת האות, ואדרבה מעיקרא כ"ה צורתה, וזהו גם מה דפליגי דלרש"י והרא"ש קרי' לי' תוכה, והסה"ת הק' דל' תוכה משמע אמצעיתו דהיינו חללו, והיינו משום דלהסה"ת דהוי זה רגל דהאות, הרי ודאי דל"ה זה תוכו דהאות, אך לדעת רש"י והרא"ש דאי"ז רגל דהאות, אלא היינו דצורת האות הוא שיש בתוכה נקודה, הרי דשפיר קרי' לה תוכו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובהגה' הגרמ"ב למרדכי סי' תתקנ"ג כתב דבעיקר קו' הב"י כבר העיר בזה בסה"ת, וכתב לישב דאיירי היכא שאפשר לגררו וישתייר בו כדי אות קטנה, וע"כ חשיב כמוק"ג, (וזה כמו שתי' בספר אהעו"ז או"ח סי' ל"ב, ולהלן סק"?? נת' שכ"ה דעת הרשב"א בתשובה), ולדבריו הרי שאין להקשות כן ע"ד סה"ת, אך באמת דבריו צע"ר, דהמעיין בד' סה"ת יראה, שהסה"ת כתב כן בבי' ד' רב בירושלמי, אך לא כתב כן בדעת הבבלי, עייש"ה, אך אכתי י"ל דכ"ה שמצינו כן דעת רב בירושלמי, נימא כן גם בדעת הבבלי, דהא דמכשרי' בניקב יריכו של ה"א איירי בשנשתייר בו כדי אות קטנה אחר שיגרור ממנו מעט, אך למש"נ להלן סק"?? יל"ע אם י"ל כן, שהרי חזי' דלא מכשרי' היכא דאינו מוק"ג, אף היכא שיכול לגרוו, עיי"ש מש"נ בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והיינו די"ל דהסה"ת הוכיח רק מהא דמכשרי' בניקב תוכו של ה"א, משום שהרי בסוף דבריו בא הסה"ת להוכיח דתלמודא דידן פליג גם על דעת רב בירושלמי, דס"ל דיש להכשיר רק היכא דאם גורר נשתייר ירך קטן, ולתלמודא דידן כשר אף בלא"ה, וע"ז ל"ה מצי לאתויי מהא דמכשר בניקב יריכו של ה"א היכא שנשתייר בו כדי אות קטנה, שהרי יל"פ דהא דמצרכי' שישתייר בו כדי אות קטנה, היינו אחר שיגרור מעט, (וכאשר כן כתב לפרש בס' אהעו"ז או"ח סי' ל"ב, ולהלן סק?? נתבאר שכ"ה דעת הרשב"א בתשובה, עיי"ש), וע"כ ל"ה מצי לאתויי רק מהא דמכשרי' בניקב תוכו של ה"א, ומ' דאיירי בכל גווני, ואף היכא דא"א לגרור וישאר כדי ירך קטנה, מדלא מפליג תלמודא לפסול אף בניקב תוכו, ולא פסיל רק בניקב גוף הירך. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה האבנ"ז באו"ח סי' ז', עמד בהא דמכשרי' בניקב ירך הה"א אם יש בו כדי אות קטנה, צ"ע דהרי זה דומה לתמונת הקו"ף, וכתב האבנ"ז בסק"ד דהא דמכשרי בזה, הוא משום דמה שלמטה מן ההפסק מועיל לזה שלא יחשב קו"ף וממילא מתכשר במה שנשתייר למעלה מההפסק, עיי"ש במה שבי' בזה, ומבו' מתוך דבריו שהטעם בזה הוא, דהא דאם נדמית האות לאות אחרת פסולה, הוא משום דעיקר החפצא דכתב הוא שיהא נקרא, וכל דדמי לאות אחרת והוא נקרא כאות אחרת פסול, ואשר ע"כ לענין זה מצינו לצרף אף החלק שלמטה מן הנקב, שהרי אף הוא הוי מכלל עיקר האות הנקראת, (והרי לענין גט מיקל השו"ע בזה במקום עיגון, והיינו משום דבגט ליכא דינים בהכתב, אלא שיהא כתב הנקרא, וע"כ שפיר מצטרף הכתב שמתחת הנקב, וכדלהלן), והגם דלדין צורת האות ל"מ לצרף להכתב שמתחת הנקב, אך הרי בזה ליכא כלל חיסרון במה שדומה לקו"ף, דזה אינו חיסרון כלל בצורת האות, (אלא רק בהדין דיהא הכתב נקרא).

   אמנם צ"ע בזה, דלפ"ז נמצא דצריך להעמיד ד' הגמ' רק בגונא דנשתייר כתב תחת הנקב, וגם דנקרא הכתב ע"י התינוק יחד עם הכתב שמעל הנקב, והרי לא נזכר כן בגמ', ולכאו' בעכצ"ל בעיקר הקושיא כמש"כ בס' מקד"מ בצורת הה"א סק"ח, דאף שנתקצרה ירך הה"א אכתי אי"ז דומה לקו"ף, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואי נימא כמש"כ הב"ח באו"ח ר"ס ל"ב דפסול מוק"ג אינו משום כתיבה תמה, אלא הוי פסול מהלל"מ, או דנימא דגדר הפסול הוא דל"ח אות כלל, אשר כן חזינן לדעת האו"ז (הל' גיטיןסי' תשט"ו), דאף בגט פסול אות שאינו מוק"ג משום דאינה קרוי' אות, (ודעת הרשב"א בשו"ת סי' ??? ובמיוחסות סי' ??, דל"מ תיקון באותיות הנוגעות זב"ז, דהוי חק תוכות, ובפשוטו הטעם בזה ע"פ ל' הרשב"א בר"ס ?? דל"ח אות, וע"כ אי"ב משום חק תוכות), הרי די"ל דכיון דלעיקר האות מצרפין מה שמתחת הנקב, הרי שהגם דלהכשר סת"מ א"א לצרפו משום שאי"ז כתיבה תמה, מ"מ לענין דין מוק"ג שפיר אפשר לצרפו, דכיון דדין מוק"ג הוי חיסרון בעיקר האות, הרי דמהני ע"ז מה דבעיקר האות ה"ה מצורפין, (ויל"ע הרבה בסברא זו די"ל דכיון דבסת"מ בעי' כתיבה תמה, ממילא דא"א לצרף בה החלק שמתחת הנקב אף לענין דינא דמוק"ג, ועי' בזה), אך בדעת הפרישה אין לפרש כן, שהרי בר"ס ל"ב כתב דדינא דמוק"ג הוא משום דבעי' כתיבה תמה, ופי' כן ל' הטור שם, וכאשר כ"ה להדיא בטור [↑](#footnote-ref-6)