54 בהא דהחזיר גרגותני לגת אסור
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ג' י"ב טבת תשס"ז

**א'**

ע"ז דנ"ו:, אמר רב הונא לא שנו אלא שלא החזיר גרגותני לגת אבל החזיר גרגותני לגת אסור.

א] כתב הרשב"א בתוה"ב בית ה' ש"ב, ז"ל, ואיכא למידק מאי קמ"ל רב הונא וכו', ולפיכך פי' הראב"ד דהא קמ"ל דאע"ג דמה שנשאר בגת אין תורת יין עליו לגזור על עצמו משום יי"נ, כלומר אפי' נגע בו גוי, אפ"ה נאסר בתערובת יין משהו, דיין מיהא הוה, וגם הרמב"ן ז"ל כן תירץ וכו', אלא שאני תמה בדברי ר"ה, מה ראה לומר שגזרו עליו תורת יין למשנה ראשונה טפי ליאסר בתערובת יין מנגיעת גוי, אדרבה תמה על עצמך אם במגע גוי עצמו אינו נאסר היאך יאסר בתערובת יין שנאסר מחמת נגיעת גוי, יפה כח הבן מכח האב יציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא, עכ"ל.

ובמאירי לעיל במתניתין, הביא די"מ דהא דהחזיר גרגותני לגת אוסר, אי"ז אוסר במשהו אלא בשיעור נתינת טעם, משום דלא חשיב כמב"מ, ועיי"ש שהוכיח מירושלמי דה"ז אוסר במשהו.

ובביאור קו' הרשב"א, פירש החת"ס יו"ד סי' קט"ז, ז"ל, ור"ל לפי מה דקי"ל בתר שמא אזלינן, אם כן היין שבגת אין לו שם יין עדיין שמשום כן לא גזרו בו יי"נ איך יקרא עליו שם יין לאסור במשהו על ידי תערובו' טפת הגרגותני וכו' ולא ניח"ל למימר דר"ה אזיל בתר טעמא כאביי לבר מהלכתא וכו', עכ"ל, ועיי"ש שכתב דהתוס' דפליגי בזה ע"ד הרשב"א, הוא משום דאף היין שבגרגותני אינו יין לענין מעשר, ורק משום חומרא דיי"נ הוא דחשיב יין ליאסר, וע"כ שפיר הוי היין שבגת מב"מ עם היין שבגרגותני, דתרוייהו אין עליהן תורת יין והוי מיא במיא, עכ"ד, וכן מבו' גם בד' הגרע"א בגליון שו"ע יו"ד סו"ס קכ"ג שפירש כן ד' הרשב"א.

אמנם צ"ב, דלכאו' הגם דאכתי לא חשיב יין גמור ליאסר משום יי"נ, מ"מ ודאי איכא עליו תורת יין לכל דיני התורה, וכמש"כ הרמב"ם פ"א מטומאת אוכלין הכ"ד דענבים שדרכן משהילך בהן הדורך שתי וערב מתטמאין משקין, והוא מתוספתא טהרות פי"א, וא"כ לכאו' ודאי דחשיב דשמו יין, ושפיר הוי מב"מ בשמא.

וכ"ה בבדה"ב שם, ז"ל, מיהו נתערב ביין הכל אסור, דאע"ג דלא חשיב יין ליאסר במגע גוי, מ"מ יין הוי דחשיב מין במינו דאסר ביי"נ בכל שהוא "דהא שמא וטעמא חמרא", עכ"ל, והיינו דהגם דלא חשיב כיין גמור ליאסר משום יי"נ, מ"מ ודאי דשמו הוי יין, והוי מב"מ בשמא.

וביותר צ"ב בזה, דהנה משמעות ד' הרשב"א בחולין דצ"ח: דס"ל דהא דבתר שמא אזלינן תליא בלשון בנ"א, עייש"ה, וכן דן בזה הרמב"ן בחולין דק"ג., וכ"נ מד' התוס' בב"ב דצ"ה. וכ"כ ראבי"ה סימן אלף ק"ג, ז"ל, ונראה דכל בשר ובשר מב"מ הוא וכו', דאזלי' בתר לשון בנ"א כמו בנדרים וכו', עכ"ל, (אך בהמשך דבריו שם במה שהביא מפ"ק דכריתות, מבו' לכאו' דאזלי' בתר לשון תורה, עייש"ה), אשר לפ"ז אפי' אי נימא דכיון דלא חשיב כיין ליאסר ביי"נ, אף אין שמו יין בדין התורה, הרי מ"מ בל' בנ"א הוא נקרא יין, ובדין שיהא חשוב כמב"מ בשמא.

ואי נימא דאינו נקרא יין בל' בנ"א, א"כ מ"ט אם הי' דינו שהוא נאסר משום יי"נ, הי' חשוב כמב"מ, הרי כיון שאין קורין לו יין הוי מבשא"מ, וגם מהו שכתב הרשב"א שגזרו עליו תורת יין ליאסר בתערובת, הרי כיון שאין קורין לו יין ול"ה מב"מ עם יין, מהיכ"ת יגזרו שיהא חשוב כמב"מ עם יין ולא יתבטל היין.

ועד"ז צ"ב גם במה שפירשו הראב"ד והרמב"ן דקמ"ל דאע"ג דאין על מה שבגת תורת יין ליאסר במגע גוי אפ"ה נאסר בתערובת יין, וצ"ב מאי קמ"ל, ולכאו' הגם שאין עליו דין יין ליאסר במגע גוי, מ"מ בל' בנ"א הוא נקרא יין, וא"כ מהיכ"ת לא יאסר בתערובת יין, והנה אמנם להראב"ד לטעמי' שנראה דעתו דהא דבתר שמא אזלינן תליא בלשון תורה, ע' בחי' הרמב"ן חולין דק"ג: בשם הראב"ד, י"ל דע"כ ס"ד דכ"ה שאינו חשוב יין ליאסר במגע גוי, אף אין עליו שם יין כלל בלשון תורה ול"ח כמב"מ, אך להרמב"ן הנז' שדן לומר דאזלי' בתר לשון בנ"א, צ"ב דא"כ מאי ס"ד שלא יהא נאסר היין שבגת בתערובת יין.

ב] והנה יש שדנו לפרש מכוון קו' הרשב"א, דס"ל דהא דיי"נ אוסר במשהו, הוא רק משום דמכח התערובת חייל על כל היין דין יין נסך, וע"כ זהו שנקט הרשב"א דיין שאינו ראוי ליאסר משום יי"נ, אף הי' בדין שלא יאסר בתערובת יין, כיון דל"מ חייל עליו איסור יי"נ, ואך די"ל דגזרו עליו תורת יין ליאסר בתערובת יין מנגיעת גוי, וע"ז הוא שתמה הרשב"א דיפה כח הבן מכח האב ויציבא בארעא וכו', והיינו דאם לא גזרו עליו תורת יין ליאסר במגע גוי עצמו, מ"ט גזרו עליו תורת יין שיחול עליו איסור מגע גוי מכח תערובת.

וכן מדויק בל' הרשב"א שהק', אם במגע גוי עצמו אינו נאסר, היאך יאסר בתערובת יין "שנאסר מחמת מגע גוי", ע"כ, ומ' דרק משום שאנו באים לאסרו בתערובת יין שנאסר מחמת גוי, הוא דקשיא לי' להרשב"א דמ"ט הוא נאסר, אך אם היינו באים לאסרו בתערובת יין שנאסר באיסור אחר, שפיר יתכן דחשיב כמב"מ ליאסר.

אמנם הנה מצינו בראבי"ה סימן אלף ס"ט תשובת רבינו יואל, שהוכיח לא כן, ז"ל, ומיהו כשהחזיר גרגותני לגת אי אמרי' ניצוק חיבור נאסר מה שעל הגת מן היין הדבוק מלמטה בשולי הגרגותני וכו' דהוי מין במינו במשהו, כדאמרי' בפ' בתרא חמרא חדתא בעינבי אביי אמר במשהו וכו', "אלמא אע"ג דבעינבי מבוקעות ליכא תורת יי"נ לאסור במגע גוי, אפ"ה כי נתערב בהו יי"נ אוסר במשהו, ואפי' לרבא דאמר בנו"ט, מיהא מודה היכא דיצא היין מהענבים דבמשהו, אע"ג שהם על הגת, דמעתה לא מיקרי עינבי וכו', עכ"ל, אמנם לפירש"י שהעמיד לפלוגתת אביי ורבא על כל איסורין שבתורה ודס"ל דמין במינו לא בטל, אין להביא משם.

אמנם יש לדחות, דהגם דהרשב"א לקמן דע"ג: ובתוה"ב העמיד לפלוגתת אביי ורבא ביין נסך, מ"מ י"ל דכל הא דס"ל לאביי דחמרא חדתא בעינבי אוסר במשהו, הוא רק בודאי יינם, דאיסורו משום תקרובת ע"ז, ואיסור זה שפיר מצי חייל אף על ענבים, אך משא"כ בסתם יינם דל"מ חייל איסור זה אלא על יין, ע"כ אינו אוסר במשהו אלא יין שראוי לחול עליו איסור זה, אך בחי' הריטב"א לקמן דס"ו. פירש לפלוגתת אביי ורבא בסתם יינם, עיי"ש.

אך אכתי יש להעיר ממש"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ה' ש"ה, ז"ל, חומץ של גויים שנפל לתוך יין וכו' נתן בו טעם אסור וימכר כולו לגויים חוץ מדמי חומץ שבו וכו', וכן אם נפל יין לתוך חומץ אינו אוסר עד שיהא בו כדי נתינת טעם, אע"פ שהיין קודם שיפול לתוך החומץ כבר נשתנה ריחו להיות כריח חומץ, אפי' כן אינו נקרא חומץ דכל שטעמו יין וריחו חומץ אינו חומץ אלא יין וה"ז כמבשא"מ ובנו"ט, עכ"ל, והנה ממש"כ הרשב"א בתחילת דבריו דימכר כולו לגויים חוץ מדמי חומץ שבו, מבו' דאיירי בסתם יינם, דאילו בידוע שנתנסך מתחילה, הרי נאסרת כל התערובת בהנאה, ולא שרי למכור חוץ מדמי האיסור, ובזה הוא שכתב הרשב"א דכל הא דנפל יין לתוך חומץ אינו אוסר עד שיהא בו כדי נתינת טעם, הוא משום שהיין אכתי אינו נקרא חומץ, ומינה נשמע דאם נפל חומץ זה לתוך חומץ אחר ה"ה אוסר במשהו, והרי דהגם דאין חומץ נאסר במגע גוי, כמבו' לעיל דכ"ט:, וע' רשב"א שם שער ג', מ"מ ה"ה נאסר בתערובת סתם יינם במשהו, וא"כ ה"נ בדין דאף יין שאינו נאסר במגע גוי, יהא נאסר בתערובת סתם יינם במשהו.

והעירוני דיש ללמוד כן גם ממש"כ הרשב"א בסוף ש"ה, ז"ל, הלכך וכו' ואין באותו יי"נ כדי לאסור בטעמו כל מה שבגת, הכל מותר וכו' והחרצנים והזג שבגת אינו מינו של יין וכדרבא דאמר בתר שמא אזלינן וכו', עכ"ל, ומפורש בד' הרשב"א, דלאביי דבתר טעמא אזלינן אין החרצנים והזג מבטלין את היין האסור, כיון דחשיבי מין במינו, ויי"נ אוסר במינו במשהו, והרי להדיא דסתם יינם אוסר במינו במשהו אף דבר שאינו נאסר במגע גוי, וז"ב.

ג] ואשר ע"כ נ' בביאור ד' הרשב"א, ובהקדם, דהנה לקמן דס"ו., חמרא לגו חלא אביי אמר במשהו ורבא אמר בנו"ט, אביי אמר במשהו, ריחי' חלא וטעמא חמרא חלא, והו"ל מב"מ וכל מב"מ במשהו, רבא אמר בנו"ט, ריחי' חלא וטעמא חמרא חמרא, והו"ל מבשא"מ וכל מבשא"מ בנו"ט.

ובגהש"ס שם הק', ז"ל, קשה לי מה בכך דנקרא חלא, מ"מ ליהוי כמו חלא דחמרא וחלא דשיכרא לאביי דאזיל בתר טעמא ל"ה מב"מ, וה"נ הא סו"ס אין טעמן שוין דזה טעמי' חלא וזה טעמי' חמרא, עכ"ל.

ומצינו הישוב לזה בפי' הרא"ה שם, ז"ל, אע"ג דלעיל אמרי' לה איפכא ורבא אזיל בתר שמא ואביי בתר טעמא, לא דמיא, משום דלעיל לא פליגי בכחו של דבר ול"ש פלוגתא כלל, שדבר ברור הוא שזה חטים וזה שעורים וזה חומץ וזה חומץ, אלא על עירובן, ופליגי אי אזלי' בתר שמא או טעמא, ורבא אזיל בתר שמא, אבל הכא פליגי בגופו של דבר עד שלא נתערב והוה בעין מה דינו כיין או כחומץ, ונפק"ל מינה למילי טובא לברר מהא דהכא כגון ברכת היין ותרומה ומילי אחריני, ורבא סבר בתר טעמא אזלינן בהא לדון על גופו של דבר מהו, וה"נ בהא כיון דטעמי' חמרא ראוי לדונו כחמרא ודין חמרא עליו לכל דבר, עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א שם בשמו.

ובפי' הראב"ד שם כתב, ז"ל, אבייי אמר אסור, כיון דקרב לגבי חלא אישתני ריחי' והו"ל ריחי' חלא ועעמא חמרא חלא הוא ומב"מ הוא, ואע"ג דאזל אביי לעיל בתר טעמא, התם דלא אשתני בגוי' כלל, הכא כיון דאשתני לי' כמאן דאשתני טעמי', עכ"ל, והובא בחי' הרשב"א, ובחי' הריטב"א שם כתב דמכוון הראב"ד הוא כד' הרא"ה.

ונ' הביאור בזה, דבסוגיא דבתר שמא ובתר טעמא אין הנידון על האיסור ועל ההיתר מה הם, דדבר ברור הוא שזה חיטים וזה שעורים וכו', אלא הוי הנידון על קביעות המינים, אם חשיבי כמינים חלוקין או כמין א', ובזה ס"ל לאביי דלקביעות המינים אזלי' בתר טעמא, ורבא ס"ל דבקביעות המינים אזלי' בתר שמא.

אך פלוגתת אביי ורבא בריחא חלא וטעמא חמרא, היינו אחר שכבר נקבע לנו דיין וחומץ הוו ב' מינים וחומץ וחומץ הוי מין א', תו יש לנו לדון על דבר שריחו חומץ וטעמו יין אם חשיב יין או חומץ לכל דיני התורה, ולאביי דחשיב חומץ לכל דיני התורה, הרי ממילא דאף חשיב מב"מ עם חומץ גמור, שהרי חומץ וחומץ הוי מב"מ, וכיון דהכא חשיב כחומץ משום ריחו, תו ממילא דחשיב מב"מ עם חומץ, שאין לנו לדון בכל מקרה לגופו אם שוו בטעמייהו, אלא כיון דחומץ וחומץ הוו מב"מ דשוו בטעמא, תו כל הנכלל בכלל חומץ חשיב כמב"מ עם חומץ, ובל' הריטב"א שם מבו' דהיינו משום דכיון דהוי בכלל חומץ, ע"כ אנו דנים שנשתנה טעמו ג"כ, (וזהו ג"כ ל' הראב"ד והרשב"א שם), והיינו שאנו דנים דמה דבפועל אין לו טעם חומץ הוי זה מקרה בעלמא, שהרי חומץ הוא לכל דבר, ואשר ע"כ אי"ז גורם שיהא חשוב כמין לעצמו.[[1]](#footnote-2)

ובזה מתישב קו' הגרע"א בגהש"ס שם, שהק' על ד' רבא דס"ל דריחא חלא וטעמא חמרא חמרא והוי מבשא"מ, דמ"מ כיון דקלט ריח חלא סופו ליעשות חלא לגמרי והוי מב"מ כמש"כ הראשונים גבי שאור ועיסה.

ולפ"ד הראשונים נ' לישב, דמש"כ הראשונים דכיון שסוף עיסה ליעשות שאור חשיב מב"מ, היינו דמה"ט כד דייני' על עיקר קביעות המינים הוו שאור ועיסה מין א', אך משא"כ בההיא דחמרא לגו חלא, הרי כיון דסתם יין אין עתיד ליעשות חומץ, ממילא דכד דייני' על עיקר קביעות המינים הוו יין וחומץ ב' מינים, וממילא דריחא חלא וטעמא חמרא דלדעת רבא הוי בכלל יין לכל דיני התורה, הוי מבשא"מ עם חומץ, והגם דבהך גוונא סופו ליעשות חומץ, מ"מ ל"מ זה מידי, דכיון דבתר טעמא אזלי' והוי בכלל יין, הרי דיין הוי מבשא"מ עם חומץ, ולא דייני' בכל מקרה לגופו, ושו"ר שכבר כתב כעי"ז החזו"א יו"ד סי' כ"ו סק"א.

ד] ולפ"ז שמעתי מידידי הרז"ג לבאר ד' הראשונים, דהגם שהיין שבגת נקרא יין והוא שוה בשמא עם היין שבגרגותני, מ"מ יש מקום לומר דלא חשיבי כמב"מ, והיינו שהרי הא דאין היין שבגת נאסר במגע גוי, הוא משום שלא הופרד לגמרי מן הענבים, וע"כ אכתי אין עליו תורת יין אלא חשיב כענבים שנתרסקו, וכיון דחשבי' לי' כענבים, תו ממילא י"ל דחשיב כמבשא"מ עם יין, שהרי ענבים ויין ב' מינים הם, ומכח זה כל שהוא בכלל ענבים חשיב כמבשא"מ עם יין.

ואשר זהו מה שפירשו הראב"ד והרמב"ן דקמ"ל רב הונא דהגם דלא חשיב היין שבגת כיין גמור ליאסר במגע הגוי, מ"מ כבר איכא עליו תורת יין ליחשב מב"מ עם יין, ולא אמרי' דאכתי הוי בכלל ענבים שאינם מין א' עם היין.

וע"ז הוא שתמה הרשב"א, דמעיקרא דדינא ודאי לא חשיב היין שבגת כמב"מ עם יין גמור, שהרי אכתי הוי בכלל ענבים, וענבים הוי מבשא"מ עם יין, והאמנם די"ל דגזרו עליו לחשבו כיין ומשום זה הוא נאסר בתערובת יין, אך ע"ז הוא שתמה הרשב"א דיפה כח הבן מכח האב ויציבא בארעא וכו', והיינו דאם לא גזרו שיהא עליו תורת יין ליאסר במגע גוי עצמו, מ"ט גזרו שיהא עליו תורת יין ליחשב כמב"מ עם יין גמור.

ה] ונ' די"ל עוד בביאור ד' הראשונים, דהנה בהא דס"ל לאביי דחמרא לגו חלא חשיב כמב"מ הגם דלא שוו בטעמא, מצינו טעם אחר בתורי"ד שם, ז"ל, ואי קשיא כיון דאמר אביי לעיל דבתר טעמא אזלינן, היכי אמר דריחי' חלא וטעמי' חמרא חלא ניזיל בתר טעמא וליהוי חמרא, תשובה אמר לך אביי אע"ג דטעמי' חמרא כיון דריחי' חלא חלא חשיב לאינשי ועוד דעתיד למיתקף טובא, והלכך כיון דחשיב חלא לאינשי היכי מצינן למיזל בתר טעמא, ול"ש הכא פלוגתא דידהו דלעיל כלל, עכ"ל.

ונ' בביאור דבריו, דכל הא דפליגי אביי ורבא אם אזלי' בתר טעמא או בתר שמא, הוא רק בשאינם מין א' ממש כיין וענבים וכחומץ יין וחומץ שכר, ובזה הוא דפליגי אם בתר טעמא אזלי' ושיווי הטעם חושבן כמין א', או בתר שמא אזלינן ושיווי השם חושבן כמין א', אך כל דהוו מין א' ממש, ודאי חשיבי כמב"מ אף אם לא שוו בשמא ובטעמא, ואשר ע"כ כיון דס"ל לאביי דריחי' חלא וטעמי' חמרא חלא, וחשוב לבנ"א כחומץ גמור, ע"כ חשיב כמב"מ עם חומץ גמור הגם דלא שוו בטעמא, כיון דהוו מין א' ממש, וע' יד"י סי' צ"ח סקכ"ו (די"ז.) שישב כן מדעתו, ונ' שפירש כן ד' הריטב"א שם.

ומצינו עוד עד"ז בד' התורי"ד שם במהדות"ל, ז"ל, מה שכתבתי במהדו"ק דשאור של חטים בעיסה של חטים הן מבשא"מ בין לאביי בין לרבא, משום דלא שוו לא בשמא ולא בטעמא דמי לחלא וחמרא, אינו נ"ל, אלא מב"מ הן לכו"ע, דע"כ לא פליגי אלא בחמירא דחיטי וחמירא דשערי, ואמר רבא דהן ב' מינין, אבל שאור חטין ועיסת חיטין מודה דמין במינו הוא כדתנן בתרומות, ול"ד לחלא וחמרא, דודאי חלא וחמרא אע"ג דחלא הוה יין מעיקרא חשובין ב' מינין שאין דרך העולם לערב חומץ ביין, אבל שאור בעיסה דלהכי היא דעביד ליתן טעם בעיסה מב"מ הוא, עכ"ל.

ובספר יד"י סי' צ"ח סק"ז ד"ח: פירש ד' הרי"ד, דלא פליגי אביי ורבא אלא בב' מינים ממש אם יש להם שווי בטעמא או בשמא, אבל כל שהם מין א' ממש לא אזלי' בתר הטעם, וע"כ שאור של חיטים דהוי מין א' ממש עם עיסת חיטים, שהרי בתחילתו הי' עיסה, והגם שנשתנה ונעשה שאור אינו נעשה עי"ז מין אחר מן העיסה, שהרי עדין הוא עשוי ליתן טעם עיסה, ע"כ לא אזלי' בזה בתר שמא וטעמא.

והנה בדו"ח הגרע"א מכת"י לקמן דס"ו. עמד, מ"ט לא נקט פלוגתא דאביי ורבא בחמרא חדתא וחמרא עתיקא, וכתב דבזה אף לאביי הוי מב"מ כיון שאם יעמוד חדתא יהא עתיקא, כמש"כ הר"ן סברא זו גבי שאור, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, אך לפמש"נ בד' הרי"ד א"ש בפשוטו, דחמרא חדתא וחמרא עתיקא חשיבא כמין א' ממש, וע"כ בזה לא אזלי' בתר שמא וטעמא.

ובס' יד"י סי' צ"ח סק"ז ד"ט., הביא ד' או"ה דחמרא חדתא וחמרא עתיקא ב' מינים הם דלא שוו בשמא, וכתב ע"ז שהוא תמוה דבגמ' לא פליגי אלא ביין עם ענבים אבל בחמרא חדתא עם עתיקא פשוט דהוי מין א', ולא פליגי אביי ורבא בזה כלל הגם דחלוק קצת בהטעם, עיי"ש, ולמש"נ הטעם בזה דכל דהוו מין א' ממש לא אזלי' בתר שמא וטעמא, וחמרא חדתא ועתיקא חשיבא כמין א' ממש.

ו] ולפ"ז יל"פ ד' הראשונים, דלעולם אין קורין ליין שבגת יין, כיון שעדין הוא מעורב עם הענבים, ואך דמ"מ אם איכא עליו תורת יין לכל דבר, חשיב כמב"מ עם היין שבגרגותני, דכיון דהוו מין א' ממש, חשיב כמב"מ, הגם דלא שוו בשמא.

ואשר זהו שפירשו הראב"ד והרמב"ן, דזהו הא דקמ"ל רב הונא, דהגם דלא חשיב היין שבגת כיין גמור ליאסר במגע הגוי, מ"מ כבר איכא עליו תורת יין ליחשב כמין א' ממש עם היין שבגרגותני, וע"כ חשיבי כמב"מ הגם דלא שוו בשמא.

וע"ז הוא שתמה הרשב"א, דמעיקרא דדינא ודאי לא חשיב היין שבגת כמין א' ממש עם יין גמור, שהרי אכתי אין עליו תורת יין ליאסר במגע הגוי, והרי דל"ה כיין גמור, וכיון דל"ה מין א' ממש עם יין גמור, ממילא בדין דניזל בתר שמא ויהא חשוב כמבשא"מ, והאמנם די"ל דגזרו עליו לחשבו כיין גמור, ומשום זה חשיב כמין א' ממש עם היין שבגרגותני וממילא דחשיב כתערובת מב"מ, אך ע"ז הוא שתמה הרשב"א דיפה כח הבן מכח האב ויציבא בארעא וכו', והיינו דאם לא גזרו שיהא עליו תורת יין ליאסר במגע גוי עצמו, מ"ט גזרו שיהא עליו תורת יין ליחשב כמין א' ממש עם יין גמור.

**ב'**

ז] בפסקי הרא"ש סימן ד' כתב, ז"ל, וה"ר יצחק בר"מ דחה ראי' זה, דאפשר דניצוק בר ניצוק חבור, ומה שיין שבגת מותר לפי שאין תורת יין עליו, וכמו שאינו נאסר במגע גוי כך אינו נאסר על ידי ניצוק, "ומיהו טיפת הגרגותני אוסרתו דטעם אחד להן ומין במינו הוי", עכ"ל.

וד' הרא"ש צ"ב, דמהו שכתב דהא דחשיבי כמין במינו הוא משום דטעם א' להן, הרי קי"ל דבתר שמא אזלינן, והול"ל דחשיבי כמב"מ משום דשם א' להם, ואם ס"ל דהיין שבגת זה אינו נקרא יין, ואין שמם שוה, א"כ מ"ט באמת חשיבי מב"מ, הרי קי"ל כרבא דבתר שמא אזלינן.

ח] ונ' לישב, לפמש"נ במק"א ע"פ יסוד ד' הט"ז בדף האחרון סי' צ"ח, די"ל דעיקר פלוגתת אביי ורבא הויא רק בהנך גווני שאין שוין ממש בטעמם, וגם ל"ה ב' טעמים חלוקים לגמרי, דחמרא חדתא ועינבי אין שוין ממש בטעמם, כמש"כ הט"ז שם, וכ"ה מפורש בד' הרמב"ם פט"ז ממאכ"א הל"ב.

והיינו משום דבאמת ודאי דהא דבטבל ויי"נ מב"מ לא בטל, הוא משום שלא אבד טעם האיסור כיון שטעמם שוה, וע"כ ודאי דהיכא דשוו ממש בטעמא, מודה רבא דחשיב מב"מ אף דלא שוו בשמא, ומאידך היכא דהוו ב' טעמים הפכיים מודה רבא דחשיב כמבשא"מ אף דשוו בשמא, וכל עיקר פלוגתת אביי ורבא הוא בגונא שאין טעמם שוה לגמרי, אך מאידך יש השואה ביניהם, אשר בזה יש לנו לדון אם חשבי' לה כב' טעמים חלוקים או חשבי' לה כטעם שוה, ובזה הוא דס"ל לאביי דבתר טעמא אזלי', וכל שעיקר הטעם שוה חשיב כטעם אחד, וכל שאין עיקר הטעם שוה חשיב כב' טעמים, ורבא ס"ל דבתר שמא אזלי', וכל ששמם שוה חשיב כטעם א', וכל שאין שמם שוה חשיב כב' טעמים.

ובזה ראיתי לישב מש"כ התוס' לקמן דס"ו. דנטל"פ מותר אף באיסורי משהו, משום דמשהו מב"מ אין הטעם בטל כלל אפי' באלף כיון שהטעם שוה, אבל לפגם הטעם בטל, עכ"ד, וצ"ב דכ"ז ניחא לדעת אביי דבתר טעמא אזלי', אך לרבא דבתר שמא אזלי' הרי אף במב"מ הטעם בטל כיון שאין הטעם שוה, וכעי"ז הק' בגהש"ס לפ"מ שפירש ד' התוס' דכונתם דבנטל"פ הואיל ואין הטעם שוה חשיב כמבשא"מ, עיי"ש, ובמק"א נת' דאף לדעת אביי לא א"ש, שהרי אשכחן גווני דמודה אביי דחשיב כמב"מ אף שאין הטעם שוה, וכגון בשאור ועיסה, אך לפי הנ"ל ניחא, דאף לדעת רבא דבתר שמא אזלי', היינו דכל דשוו בשמא והוו מין א', חשיב שטעמם אחד, וע"כ אין הטעם בטל,

ט] ולפ"ז נ' לבאר ד' הרא"ש, דלעולם י"ל דהיין שבגת והיין שבגרגותני לא שוו בשמא, ואפ"ה כיון שטעם א' להם חשיבי כמב"מ, שהרי כל היכא דהטעם שוה לגמרי חשיבי כמב"מ אף דלא שוו בשמא, כיון דכל הא דאזלי' בתר שמא הוא רק לקבוע אם חשיב כטעם א' או כב' טעמים, וזה ל"ש היכא שהטעם שוה לגמרי.

י] אמנם הנה עיקר הדבר שנתבאר דכל עיקר פלוגתת אביי ורבא היא רק בטעמים שאינם שוים לגמרי ואינם חלוקים לגמרי, והיינו משום דודאי הא דהני איסורים אינם בטלים במב"מ הוא משם שלא אבד טעם האיסור, וע"כ היכא שהם חלוקין לגמרי בטעמם ודאי דחשיבי כמבשא"מ הגם דשוו בשמא, צ"ע בזה, דלפ"ז מ"ט דאביי דס"ל דחמרא לגו חלא הוי מב"מ משום דריחי' חלא וטעמי' חמרא חלא, ולכאו' הרי מ"מ כיון שטעמו יין, ויין וחומץ הוו ב' טעמים חלוקין לגמרי, א"כ מה יועיל הא דיין זה שריחו חומץ חשיב כחומץ, הרי מ"מ טעמו חלוק לגמרי מן החומץ ובדין שיחשב כמבשא"מ.

ועוד, דאף אי נימא דיין וחומץ חשיב שאין חלוקין לגמרי בטעמיהן, נמי לא א"ש, דהרי מ"מ יין וחומץ חשבי' להו לכו"ע כב' טעמים חלוקין, דלא שוו לא בשמא ולא בטעמא, וא"כ אף יין שריחו חומץ בדין שיהא חשוב כטעם חלוק מחומץ, שהרי טעם יין זה שוה ממש לטעם שאר יין, וכ"ה דשאר יין חשיב כטעם חלוק מן החומץ, ה"נ ביין זה, ולכאו' אין מקום לחלק שטעם כל יין חשוב כטעם אחר מטעם החומץ וטעם יין זה חשוב כטעם אחד עם טעם החומץ.

ואולי צ"ל בזה, דבאמת יין שריחי' חלא אף נשתנה טעמו במעט לטעם חומץ, ואשר ע"כ שפיר י"ל דאם חשיב כחלא, אף חשבי' שטעמו וטעם חומץ הוו טעם א', וע"כ נמי הגם דשאר יין חשיב כטעם חלוק מן החומץ, מ"מ יין זה שנשתנה טעמו במקצת חשיב כטעם א' עם החומץ, ואכתי צ"ע בזה.

**ג'**

י] כתבו התוס' בסוגיין, ז"ל, אבל אם החזיר גרגותני לגת אסור, פירוש אף מה שבגת מפני טיפות יין שבגרגותני המתערב בגת, וא"ת והלא מסתמא יש בגת יותר מששים מטיפת יין הגרגותני ואמרינן לקמן בפרק בתרא חמרא חדתא בעינבי רבא אמר בנו"ט וקי"ל כרבא לגבי אביי, וכי תימא כיון דבגת נמי איכא יין עם הענבים והו"ל מב"מ דבמשהו ולא בטיל, אכתי תיקשי לימא סלק מינו דהיינו יין כמי שאינו ושאינו מינו דהיינו הענבים שבגת רבה עליו ומבטלו וכו', וי"ל דס"ל כאביי דאמר חמרא חדתא בעינבי במשהו, ולי"ל נמי סלק את מינו כמי שאינו, עוד י"ל דמיירי הכא כגון שיש הרבה יין ביחד בגת והו"ל מב"מ במשהו ואפי' לרבא אסור, והשתא צ"ע דלפי' ראשון דאמרינן דאית לי' כאביי אין לפסוק כוותי', וכשאנו מחזירין בשוגג גרגותני לגת יש לבטל יין הגרגותני בעינבי דגת דאנן סבירא לן דבתר שמא אזלינן, עכ"ל.

והנה בפשוטו הי' נ', דכל הא דיין הגרגותני בטל בענבי הגת, משום דסלק את מינו כמי שאינו ושאינו מינו רבה עליו ומבטלו, הוא רק היכא דיש בענבים בפנ"ע כדי לבטל את היין האסור, והיינו שיש בהן ששים כנגד היין, שהרי היין שבגת אינו מצטרף לבטל את היין האסור, וא"כ ודאי אין להתיר אא"כ יש בענבים בפנ"ע כדי לבטל את היין האסור, וכ"ה משמעות ל' הריטב"א בסוגיין, עיי"ש.

וכ"ה להדיא בשו"ע יו"ד סי' קכ"ג ס"כ, ז"ל, ואם החזירו לגת נאסר מה שבגת משום תערובת יין שבסל שנתערב בו. ואם יש בחרצנים וזגים שבגת ששים כנגד יין שנפל בו מהסל מותר, עכ"ל.

ומצאתי כן בספר התרומה סימן קס"ח, ז"ל, ומיהו אם החזירו בשביל כך אינה נאסרת וכו', מ"מ יש להתירו מטעם דסלק את מינו וכו', "ולפי דמסתמא יש הרבה זגים וחרצנים בגיגית יותר מששים על יין שבכוס שהחזיר" ולכך מותר, עכ"ל.

וכ"ה גם בראבי"ה סי' אלף ר"פ, ז"ל, וכן אם נתערבו מעט יי"נ וכן חרצנים וזגין של איסור בחרצנים וזגין ויין של היתר וכו', אם יש ששים מן היתר היתר לבטל חרצנים וזגין של איסור, ובחרצנים וזגין של היתר ששים כנגד יין אסור, מתבטל הייין בחרצנים וזגין, וחרצנים וזגין האסורין מתבטלין ביין היתר, עכ"ל, והובא באו"ז סי' רי"ח.

יא] אמנם הנה מד' הרשב"א נ' ללמוד דפליג ע"ז, דהנה ז"ל הרשב"א בתוה"ב בית ה' ש"ה דס"א:, חמרא חדתא בעינבי אביי אמר במשהו ורבא אמר בנו"ט וכו', ואני תמה לדברי אביי כי אזלי' בתר טעמא מ"מ הא איכא חרצנים וזגים שאינו מינו, וקי"ל כמ"ד רואין את מינו כמי שאינו ושאינו מינו רבה עליו ומבטלו וכו', עוד יש לי לומר דאביי לטעמי' דלי"ל רואין, ובדין הוא דלימא טעמי' דרבא דאינו אוסר במשהו משום דקי"ל כמ"ד רואין, אלא דקושטא דמילתא בעי למימר דאפי' בעלמא אינו אוסר במשהו לרבא בכל כי הא, דלאו בתר טעמא אזלי' אלא בתר שמא, דנפ"מ נמי דפעמים יאסור רבא במשהו ואביי בנו"ט כדמפרש ואזיל וכו', עכ"ל.

והנה אי נימא דכל כה"ג דשרינן משום סלק אין להתיר אא"כ איכא בהחרצנים והזגים גופייהו ששים כנגד היין האסור, א"כ היאך הומ"ל דטעמא דרבא הוא משום דקי"ל כמ"ד רואין, הרי רבא אמר דהוי בנותן טעם, ול' זה מתפרש דאם יש בהענבים ששים כנגד היין ה"ז מותר וכמו שפירש"י שם דכל היכא דאיתמר נו"ט ואין טעמו ניכר הוה שיעורא בששים, ואם הא דשרי רבא הוא משום דינא דסלק, לא שרי אא"כ איכא בהחרצנים והזגים גופייהו כדי לבטל להיין, ובעי' שיהא בהן עצמן ששים כנגד היין, ואי"ז מתישב בלישנא דרבא.

וגם אי נימא דיל"פ כן בלישנא דרבא דמש"א בנותן טעם היינו דה"ז אוסר עד שיהא בחרצנים ובזגים ששים כנגד היין, אכתי צ"ב ד' הרשב"א שכתב דקושטא דמילתא בעי למימר "דאפי' בעלמא" אינו אוסר במשהו לרבא בכל כי הא, ולכאו' אי"ז נפ"מ רק בעלמא, אלא הוה נפ"מ גם בנידו"ז גופא, דל"ב שיהא בהחרצנים והזגים עצמן ששים כנגד היין, אלא סגי שיש בכל הענבים יחד ששים כנגד היין.

ונ' ללמוד מד' הרשב"א, ולהלן סקי"ד נת' להוכיח כן גם מד' הרשב"א בסוף ש"ה, עיי"ש, דלא בעינן שיהא בחרצנים ובזגין גופייהו ששים כנגד האיסור, אלא כל דאיכא בחרצנים ובזגין בצירוף עם הענבים ששים כנגד היין האסור, ה"ז מותר.

יב] ואמנם צ"ב הטעם בזה, דלכאו' כיון דהענבים ל"מ לבטל את היין האסור, דחשיבי כמב"מ ויי"נ אוסר במשהו במינו, א"כ בדין שאף לא יצטרפו להשלים לששים.

וביותר קשיא, שהרי להדיא מצינו בד' הרשב"א דאין היין המותר מצטרף להשלים לששים, וזה במש"כ הרשב"א שם ד"ס:, ז"ל, ב' כוסות א' של חולין וא' של תרומה שמזגן ועירבן וכו', ויש מי שפירש בכוסות שאינן שוין, אלא בכוס של חולין י"ט לוגין יין ומזוגין בכדי מזיגה בנ"ט לוגין מים, וכשעירב נמצא יין של תרומה בטל בששים חלקי מים, כשאר איסורין הבטלים בששים, עכ"ל, והרי להדיא דבעי' שיהא ששים בהמים עצמן, ואין היין מצטרף להשלים לששים, וע' בחי' הגר"ח הל' תרומות מה שפירש הטעם בהא דאין היין משלים לשיעור ששים, וא"כ ה"נ בדין שלא יצטרפו הענבים להשלים לששים.

אמנם נ' פשוט בזה, דהדבר חלוק, דבתערובת דכוסות שנבלל ונתערב הכל יחד, ע"כ כל דליכא בהמים ששים כנגד היין האסור ה"ז אסור, משום שבכל משהו מעורב יין האסור, וה"ה נותן טעם במים, שהרי אין ששים במים כנגדו, אך משא"כ בההיא דחמרא חדתא בעינבי, שאין ענבי ההיתר והחרצנים והזגין בלולין זב"ז, הרי נמצא דיין האיסור שנפל מתחלק לפי חשבון, ונבלע חלק ממנו בענבים וחלק ממנו בחרצנים וזגין, ואשר ע"כ נמצא, דכל דאיכא בענבים וחרצנים וזגין יחד ששים כנגד היין האסור, אין נבלע מן היין האסור בהחרצנים והזגין אלא א' מששים, דוק ותשכח, ואשר ע"כ שפיר מבטלין החרצנים והזגין להיין האסור, ועי' להלן סקט"ז בהערה, שהבאנו דמבו' כן בד' הרשב"א בסוף ש"ה, דבתערובת דיין ומים שנבלל הכל יחד בעי' שיהא במים עצמן כדי לבטל להיין האסור, ובתערובת דיין חרצנים וזגין שאין נבללין יחד, סגי שיש בכולן יחד כדי לבטל לטעם היין האסור, עיי"ש.

וצריך להוסיף ביאור בזה, דהא דמבטלין החרצנים והזגין אף להיין שלא נבלע בהן, הוא כמש"כ הרשב"א בתשובה, דכל דבר הנאסר מחמת האיסור, בכחו לבטל את האיסור, וע"כ בכח החרצנים והזגין לבטל את כל היין האסור, והגם שאין בהן ששים כנגד היין האסור, מ"מ כיון שהן רבין על היין האסור, סגי בכך לבטלו, והאמנם דאם הי' היין האסור נותן טעם בהן לא הי' בטל, אך כיון שאינו נותן טעם בהן, שהרי אין נבלע בהן מן היין אלא א' מששים, תו ה"ה מבטלין אותו ברוב.

יג] ובטעמא דהסה"ת ודעימי' דפליגי וס"ל דבעי' שיהא בהחרצנים והזגין גופייהו ששים כנגד היין האסור, נ' דהוא משום שהרי אף במב"מ הצריכו חכמים שיהא בהיתר ששים כנגד האיסור, הגם דבפועל אי"ז נותן טעם, וע"כ ה"נ בתערובת זו, הגם דבפועל אין היין האסור נותן טעם בחרצנים וזגים, מ"מ כיון שאם הי' כל היין מתערב בהן הי' נותן בהן טעם, אינו בטל.

אך בדעת הרשב"א נ' עפמש"נ במק"א בדעתו, דהא דאף במב"מ בעי' ששים, הוא משום דאמרי' רואין, וע"כ אין מקום להצריך ששים אלא בתערובת מב"מ שרואין כאילו הוא מבשא"מ והוא נותן טעם, אך בתערובת זו שאין מתערב מן היין האסור בחרצנים וזגים כדי נתינת טעם, ל"ש למימר רואין, וע"כ ל"ב שיהא בהן ס' כנגד כל היין האסור.

אמנם אכתי צ"ב, דהנה משמעות ל' השו"ע, דאם אין בחרצנים וזגים ששים כנגד היין האסור, נאסר הכל, ואף החרצנים והזגים אסורין, וזה צ"ב, דהגם דהיין נאסר, משום שאין בחרצנים ובזגים כדי לבטל את כל היין האסור, מ"מ מ"ט החרצנים והזגים אסורין, הרי ודאי יש בהן ס' כנגד מה שנבלע בהן מן היין האסור וכנ"ל, וא"כ בדין שיהיו הן עצמן מותרין.

ונ' דמזה מקור נאמן למש"כ הגרע"א בס' כו"ח סי' ע' אות ל', ז"ל, מ"ש חתני נ"י להסתפק בתבלין איסור מעורב ברוב תבלין היתר ונתבשלו עם תבשיל שיש ששים נגד התבלין האיסור, ובענין דלא נתבטל בתבלין מקודם כגון דלא נודע אם אוסרים התבלין כצ"ל, הנה לדעת הפר"ח והמנ"י וכו', אלא אף להש"ך סי' צ"ח ס"ק ל' דבנפל בדבר ששוה בטעמו בטל בששים, א"כ התבלין מותרים כיון דיש במים ששים ממילא פליטת תבלין האיסור בתוך התבלין היתר שלפי ערך הוא בפחות מששים, וטעם תבלין איסור שבתבלין היתר בטל בששים, מ"מ נלע"ד דאסור התבלין כצ"ל, "כיון דל"ש לומר סלק שאינו מינו, דאם תסלק הרוטב יאסרו התבלין דהא הוי לח בלח בלא ששים, ורק ע"י הרוטב הוא ששים בתבלין", וכיון דא"א לומר סלק, התבלין כצ"ל אסור, עכ"ל.

והנה ד' הגרע"א מחודשים טובא, דהגם דאם לא הי' רוטב ל"ה ששים בתבלין ההיתר כנגד תבלין האיסור, מ"מ עתה שיש רוטב הרי בפועל לא בא לתבלין ההיתר מן התבלין האוסר אלא מעט שיש בתבלין ההיתר ששים כנגדו, וא"כ בדין שיהא התבלין מותר אף אם אמרי' סלק, וצ"ב בזה.

אמנם לפי האמור מצינו מקור גדול לד' הגרע"א מד' השו"ע, דמשמע דהיכא דאין בחרצנים וזגים גופייהו ששים כנגד היין האסור, אף החרצנים והזגים אסורין, הגם דיש בהן ששים כנגד מה שנבלע בהן מן היין, ובע"כ הטעם בזה כמש"כ הגרע"א, דכיון דכל הא דאתינן למישרי בכה"ג הוא משום דאמרי' סלק, ע"כ היכא דאין בחרצנים וזגים גופייהו ששים כנגד היין האוסר ל"ש לומר סלק, כיון שאם תסלק היין יאסרו החרצנים והזגים, שאין בהן ששים כנגד היין האסור, וז"ב.[[2]](#footnote-3)

ואם כנים הדברים, הרי ממילא דא"צ לפרש דטעם מה שהצריכו סה"ת ודעימי' שיהא בחרצנים והזגים גופייהו ששים כנגד היין האסור, הוא משום דהא דאף במב"מ בעי' ששים כנגד האיסור, אלא טעם אחר יש בזה, דכיון דאתינן להתיר מדין סלק, ל"ש להתיר מכח זה היכא דאין בחרצנים וזגים גופייהו ששים כנגד היין האסור, דבכה"ג ל"ש לומר סלק, כיון שאם תסלק היין יאסרו החרצנים והזגים שאין בהן ששים כנגד היין האסור.

יד] והנה כתב הרשב"א בית ה' סוף ש"ה, ז"ל, ומ"מ לכו"ע הניצוק אינו כמגע גוי אלא כתערובת יין, והלכך אם נעשה הקילוח ניצוק יי"נ ואין באותו יי"נ כדי לאסור בטעמו "כל מה שבגת" הכל מותר וכו', דהא קי"ל רואין את מינו כמי שאינו והשאר רבה עליו ומבטלו, והחרצנים והזג שבגת אינו מינו של יין וכו', והלכך הכל מותר, עכ"ל.

והנה ממש"כ הרשב"א שאין באותו יי"נ כדי לאסור בטעמו כל מה שבגת, נ' להדיא דל"ב שיהא בחרצנים והזגים בפנ"ע ששים כנגד היין האסור, אלא סגי שיש בכל מה שבגת ששים כנגד היין האסור, וזה כמש"נ בדעתו דאף היין שבגת מצטרף לשיעור ששים, וכמש"נ הטעם בזה.

אמנם בשו"ע סו"ס קכ"ו כתב, דאם יש בחרצנים וזגים וענבים שבגת ששים כנגד הקילוח, לא נאסר מה שבגת, עכ"ל, והרי דלא סגי שיש בכל מה שבגת ששים כנגד הקילוח, ואזיל לטעמי' בסימן קכ"ג דס"ל דיי"נ שנתערב בגת, אין מצטרף היין שבגת לשיעור ששים, וכנ"ל.

אמנם צ"ב בזה, דהתם דאיירי בניצוק, הרי בלא"ה אין היין האסור נותן טעם בהיתר, והא דבעי' שיהא בהיתר ס' כנגדו, בע"כ דהוא משום דבכח האיסור לאסור את ההיתר בניצוק כל שאם הי' מתערב בו הי' נותן בו טעם, ובזה הי' בדין שלא יצטרף היין לשיעור ששים, שהרי היין אין בכחו לבטל, ורק החרצנים והזגים מבטלין, וניבעי שיהא בהן עצמן כדי לבטל את טעמו של היין, דהגם דהיכא שנתערב היין האסור בתוך הגת סגי שיש ששים בכל מה שבגת לבטלו, הרי היינו משום דבפועל לא נתערב בחרצנים וזגים דההיתר אלא א' מששים, אך בניצוק דבלא"ה לא נתערב היין האסור בפועל, לכאו' לא הי' לנו להתיר אא"כ יש בחרצנים וזגים גופייהו כדי לבטל את טעמו.

טו] ונ' לישב, דהנה מצינו דבר חדש בחי' הרשב"א לקמן דע"ג., ז"ל, וכן פירש הראב"ד ז"ל דהא דא"ר יוחנן ראשון ראשון בטל דוקא במקטף קטופי, דאל"ה כיון דניצוק חבור הוא החבית חבור לבור כאלו נתערב הכל משעת הקלוח הראשון, ולדברי הרב ז"ל משמע דכי אסרינן חמרא בניצוק לדברי ר' יוחנן דוקא כשיש ביין האסור כדי נו"ט בכל מה שיש מן היין בכלי ההיתר, שאל"כ אפי' מה שיש מן היין האסור בכלי שמערה לתוכו יהא בטל לגבי יין ההיתר, כיון שאנו רואין את הניצוק כאלו נתערב לגמרי זע"ז, וזה נראה לי דחוק מאד ורחוק מן הדעת, ועוד דהא אוקים אמימר לעיל וכו' בדאיכא עכבת יין אפומא דמנא דקמא קמא אינסוך לי', והיכי מנסך לי' כולי' חמרא דאיכא במנא אטו עכבת יין נסך, והא ניצוק מחברו ואיבטיל לי' עכבת יין נסך לגבי יין ההתר שבכלי, אלא אם נדחוק ונעמיד אותה כשאין בכל הכלי שמערה ממנו כדי לבטל טעם היין שבעכבת כלי הגוי, ואינו נ"ל, ומיהו אין מדברי רב קושיא כל כך דאיפשר לרב דימי משמי' דר' יוחנן לי"ל הא דרב, ומ"מ אין טעמו של הרב ז"ל נראה לי ברור וכו', עכ"ל.

וביאור ד' הרשב"א, דבד' הראב"ד נתחדש דהא דדינא דניצוק הוא, שאנו רואים כאילו נתערבו לגמרי זע"ז, ועי' דרכ"מ סי' קכ"ו, וט"ז שם סק"ו שכתבו כן בגדר דין ניצוק, ול' הט"ז שם, אילו הוא ממש שם וכו' אנו רואים כאילו חלק מן ההיתר שלמעלה נעשה איסור ממש וכו', אך הרשב"א פליג ע"ז, וס"ל דמשום ניצוק לא חזינן כאילו נתערבו בפועל זע"ז, אלא היינו דכיון דניצוק חיבור וה"ה דבר אחד, אוסר האיסור את ההיתר.

ומבו' בד' הרשב"א דנפ"מ רבתא בזה, היכא דאיכא ביין ההיתר שבכלי, ששים כנגד היין האסור, לדעת רב דימי דיי"נ בטל במינו בששים, דלדעת הראב"ד יש להתיר בזה, דכיון דמשום דינא דניצוק אנו רואים כאילו נתערבו לגמרי זע"ז, הרי ממילא בטל היין האסור בששים, ומשא"כ להרשב"א דאין אנו רואים כאילו נתערבו לגמרי זע"ז, אלא היינו דכל דהוו דבר א' אוסר יין האיסור את ההיתר, ע"כ ה"ה אוסרו אף אם יש בכל יין ההיתר ששים כנגד היין האסור, דהגם שאם היו מתערבין זב"ז הי' מותר, הרי היינו משום שהי' בטל היין האסור במיעוטו כיון שבטל טעמו, אך משא"כ בניצוק שהיין האסור עומד לעצמו ואינו בטל, תו ה"ה אוסר את היין המותר אף שיש בו ששים כנגדו, ?שוב נתבוננתי דצריך בדיקה בזה, די"ל דכ"ז הוא רק במערה מחבית היתר ליין אסור, דבכה"ג י"ל לדעת הרשב"א דהקילוח אסור, אך במערב יין אסור לתוך חבית דיין מותר, י"ל דודאי א"א לאסור מדין ניצוק, יותר מאם הי' הכל מתערב יחד, וצ"ע כעת, י"ח כסליו תשע"ג?, וזמשה"ק הרשב"א ע"ד הראב"ד, דלדעתו אין ניצוק אוסר אא"כ אין ביין ההיתר שבכלי ששים כנגד היין, וזה דחוק מאד ורחוק מן הדעת.[[3]](#footnote-4)

טז] ומבו' עוד בד' הרשב"א דנפ"מ בזה, דלדעת הראב"ד דמשום דינא דניצוק אנו רואים כאילו נתערבו לגמרי זע"ז, הרי ממילא דכל דאיכא ביין המותר ששים כנגד היין האסור, יש להתיר אף להיין האסור, שה"ה בטל בששים, אך משא"כ לדעת הרשב"א דאין אנו רואים אותן כאילו נתערבו לגמרי זע"ז, ממילא דאין מקום כלל להתיר להיין האסור, שהרי לא נתערב עם ההיתר, וזמשה"ק הרשב"א דלד' הראב"ד דמ"ט אסרינן בדאיכא עכבת יין.

ואמנם הדברים מחודשים, דהגם דמשום דינא דניצוק אנו רואים כאילו נתערבו לגמרי זע"ז, מ"מ הרי בכל התורה אין ניצוק חיבור, ורק ליי"נ החמירו שיהא ניצוק חיבור, וא"כ לכאו' הי' בדין דלא יועיל דין ניצוק אלא לחומרא, שאוסר יי"נ את ההיתר ע"י ניצוק, אך אין לנו להתיר ליי"נ משום תערובת דניצוק,[[4]](#footnote-5) אמנם בביאור ד' הרשב"א צ"ל, דכיון דתיקנו חכמים שיהא ניצוק חיבור לגבי יי"נ, לא חילקו בתקנתם, והוי זה חיבור אף לקולא

ואמנם עוררוני, דמסתבר דכ"ז הוא היכא שיש בכלי התחתון רוב כנגד היי"נ, דלהא דמדרבנן בעינן ששים, שפיר מהני היין שבכלי העליון דחשבי' לי' כמעורב מדין ניצוק, אך היכא דליכא רוב בכלי התחתון כנגד היי"נ, מסתברא דאין להתיר, והגם דאי"ז מוכח, די"ל דכיון דאיסור מגע גוי אינו אלא מדרבנן, התירו אף בכה"ג, אך אי"ז מסתבר, דכיון שאסרו מגע גוי משום חשש ניסוך, הרי דכל דאילו ניסך הי' זה אסור מדאורייתא, לכאו' אין לנו להתיר.

ומצינו כן בב"י ר"ס קל"ד, ז"ל, ומיהו אפילו בדיעבד נראה שאין להתיר אלא מה שנשאר בכלי העליון, אבל מה שנפל לתוך הכלי שיש בו היין אסור אם אין בו לבדו ששים כנגד האיסור אסור בשתי', ואין מצרפין עמו יין שבכלי העליון כדי לבטל האיסור, דאע"ג דנקטינן כמ"ד ניצוק חיבור, כיון דאיכא רבוותא דפליגי ופסקו כמ"ד אינו חיבור, לא סמכינן אמאי דנקטינן אלא להחמיר ולא להקל, כנ"ל, עכ"ל, ומבו' בד' הב"י, דלמ"ד דניצוק חיבור, אף מצטרף היין שבכלי העליון לבטל האיסור, וזה כמש"כ הרשב"א לדעת הראב"ד, והאמנם הרשב"א גופי' פליג ע"ז, אך למש"נ להלן הרי דהרשב"א בתוה"ב חזר בו והודה לד' הראב"ד.

אמנם הנה בד' הראב"ד גופי' בשו"ת סי' קמ"ד תמ"ד קי"א מפורש לא כן, ז"ל, וכ"ש אם היתה החבית מקלחת לכלי אסור או שיש בו מעט יין אסור, אע"פ שדין החבית נאסרה בניצוק, אם הי' בחבית קיתון של מים הכל מותר, לפי שהקיתון רבה על מה שהי' תחלה בכלי אסור והתיר את החבית, "אבל מה שעירה לתוכו ודאי אסור", עכ"ל, ולהדיא בדבריו, דאף דניצוק חיבור, מ"מ מה שעירה לתוכו ודאי אסור, ואין הקיתון של מים שבחבית מבטלו, וזה דלא כמו שנקט הרשב"א לדעת הראב"ד ושלא כד' הב"י, ואולי יש לפלפל ולומר, שהרי הראב"ד בתשובה שם חזר בו ממש"כ בחידושיו, וס"ל דמגע בניצוק לא חשיב כמגע בכל היין, ואין כל היין נאסר אלא משום תערובת, וי"ל דבחידושיו דס"ל דחשיב כמגע בכל היין הוא משום דס"ל דמשום ניצוק אנו רואין כאילו נתערבו לגמרי זע"ז, ואשר ע"כ שפיר כתב הרשב"א דלדעתו אף יועיל דין ניצוק לבטל היין האסור שבכלי התחתון, אך בתשובה חזר בו וס"ל דל"מ דין ניצוק לחשוב כאילו נתערבו לגמרי זע"ז, וע"כ הוא דמגע בניצוק לא חשיב כמגע בכל היין, ואשר ע"כ נמי ל"מ דין ניצוק שמכח זה יתבטל היין האסור שבכלי התחתון, אך כ"ז רחוק מן האמת, וצ"ע בזה.

והאמנם י"ל, דאף דס"ל להרשב"א בדעת הראב"ד דמהני דין ניצוק לבטל להיין האסור שלמטה, מ"מ כ"ז הוא כ"ז שתערובת הניצוק קיימת, אך כשלוקח היין האסור בפנ"ע, פקע ביטולו, אך בד' הב"י מבו' דאילו הוה ניצוק חיבור, הי' מותר היין האסור, הגם דכשנוטלו ליהנות ממנו מפרידו מן היין המותר.

יז] והנה אמנם הרשב"א בתוה"ב הנז' כתב, דלא אסרינן משום דין ניצוק היכא שאין ביי"נ כדי לאסור בטעמו כל מה שבגת, וכ"ה בקצר שם, וכתב עוד, דחבית של יין שנתנו לתוכה קיתון של מים ואח"כ עירה ממנה לתוך צלוחיתו של גוי, אם יש במים שבחבית כדי לבטל יי"נ שבצלוחיתו של גוי הכל מותר, לא יהא חמור מיי"נ שנתערב בחבית, עכ"ל,[[5]](#footnote-6) ומבו' שחזר בו הרשב"א והודה לד' הראב"ד דלא אסרינן משום ניצוק היכא שיש בכלי ההיתר כדי לבטל להיין האסור.[[6]](#footnote-7)

ונ' מזה דגם חזר בו הרשב"א בגדר דין ניצוק, והודה לד' הראב"ד דדין דניצוק הוא שאנו רואים כאילו נתערבו לגמרי זב"ז, וע"כ הוא דכל דיש בהיתר שלמעלה כדי לבטל להיין האסור, ה"ז מותר.

והנה לכאו' לפ"ז הי' בדין שיועיל זה להתיר אף להיי"נ האסור שלמטה, שה"ה בטל בזגים וחרצנים שבגת, כיון דמדין ניצוק אנו רואים כאילו נתערבו לגמרי זב"ז, וכמש"כ הרשב"א בחידושיו, וכנ"ל, אך הנה מפורש לא כן בל' הרשב"א שם, שכתב, ז"ל, והלכך וכו' ואין באותו יי"נ כדי לאסור בטעמו כל מה שבגת הכל מותר, "כלומר כל מה שבגת", עכ"ל, ולהדיא דאין מותר אלא מה שבגת, אך הקילוח האסור אינו ניתר, אך אולי י"ל דמש"כ הרשב"א דאין ניתר אלא מה שבגת, הוא משום שלא סמך הרשב"א להתיר משום דין ניצוק, כיון שאין הדבר ברור דקי"ל דניצוק חיבור, וכמש"כ הרשב"א בסוף השער שאין איסורו ברור, וזה כמש"כ הב"י בטעם הא דאין היין האסור שבכלי התחתון בטל, אך משמעות ד' הרשב"א היא דאף דניצוק חיבור הוא מ"מ אין היין האסור ניתר, ולמש"נ לעיל דמסתבר דאין להתיר להיי"נ שלמטה משום דין ניצוק אלא היכא שיש שם רוב כנגדו, ניחא ד' הרשב"א, דע"כ יין הקלוח שכולו אסור, אינו בטל.

אמנם לפמש"נ לעיל סוסקט"ז דיל"פ דכל מש"כ הרשב"א דמהני דין ניצוק אף להתיר להאיסור שלמטה, הוא רק בעוד תערובת הניצוק קיימת, אף כל שהפריד ולקח האיסור לבדו הדר לאיסורו, ואשר ע"כ שפיר כתב הרשב"א דהקילוח אסור, וז"ב.[[7]](#footnote-8)

יח] ולפ"ז מתבאר היטב הא דס"ל להרשב"א דל"ב שיהא בחרצנים והזגים בפנ"ע ששים כנגד היין האסור, אלא סגי שיש בכל מה שבגת ששים כנגד החרצנים והזגים, דכיון דדין ניצוק הוא שאנו רואים כאילו נתערבו לגמרי זב"ז, הרי כיון שאם היו מתערבין לגמרי זב"ז היו החרצנים והזגים מבטלין להיין האסור, כיון שלא הי' נבלע בהן מהיין האסור אלא לפי חשבון, והי' בהן ששים כנגדו, ע"כ אף אינו אוסר מדין ניצוק, דמשום דין ניצוק יש לנו לדון כמו שנתערבו ממש זב"ז.

יט] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה החזו"א סי' מ"ח סק"ט העיר עוד ע"ד הרשב"א דהחרצנים והזגים מבטלין את הקילוח, דנהי דביין יש דין ניצוק, אבל החרצנים והזגים שאינם בדין ניצוק, למה נחשוב היי"נ כמעורב בהן, דלכאו' לא אסרינן משום דין ניצוק אלא יין ולא חרצנים וזגים, עיי"ש בדבריו, והנה אמנם החזו"א שם דן אם כן הוא דאין דין ניצוק אלא ליין, אך באמת הדברים מפורשים כן בד' הראשונים בסוגיין דאין דין ניצוק למיא בעלמא, ומכח זה נחלקו אם יש לאסור משום דין ניצוק ביין קודם שנמשך, וכן הסכים רשב"א בתוה"ב שם לעיל מינה, דלא אסרי' משום דין ניצוק ביין קודם שנמשך כיון דלא חשיב כיין.

ובסימן נ"ב סקי"א כתב בזה החזו"א, ז"ל, ואע"ג דיש מקום לומר דאין לצרף החרצנים דל"ש דין ניצוק אלא ביין ולא בחו"ז, מ"מ לא מחמרינן לאסור היין משם ניצוק בזמן שהן מעורבין עם החרצנים וכשבאנו לחשוב ניצוק כמעורב חשבינן לי' כמעורב על תכונה זו שהוא עכשיו, עכ"ל.

ולפמש"נ הרי הדברים מתאימים עם מש"נ בד' הרשב"א בתוה"ב, דגדר דין ניצוק הוא שאנו רואים כאילו נתערבו לגמרי זב"ז, ויש לנו לדון כאילו נתערבו בפועל, ואשר ע"כ כיון שאם הי'מתערב הי' מתערב עם החרצנים והזגים, אף הן מבטלין אותו.

כ] אך בעיקר הדבר י"ל באופ"א, דהנה באמת מצינו דפליגי הראשונים בטעמא דלא אסרינן משום ניצוק אלא ביין ולא במים, דהנה ל' הרא"ש בסימן ד', ומה שיין שבגת מותר לפי שאין תורת יין עליו. וכמו שאינו נאסר במגע גוי כך אינו נאסר על ידי ניצוק, עכ"ל.

אך בד' הרמב"ן והרשב"א בסוגיין נ' שטעם אחר יש בזה, ז"ל, כיון שהיין שבתוך הגת מעורב בענבים ואינו יין אינו חבור ליין שבתוך הגרגותני וכו', והטעם כמו שפירשנו שאין יין המעורב בענבים חבור בניצוק ליין אחר, עכ"ל, ומבו' בדבריהם דהטעם שאינו נאסר הוא משום דרק יין מתחבר ע"י ניצוק, אך היין המעורב בענבים שאין עליו תורת יין, אינו חבור ליין שבתוך הגרגותני.

ולפ"ז יש מקום לדון, דכל הא דס"ל להרמב"ן והרשב"א דדבר שאין תורת יין עליו אינו נאסר בניצוק, הוא רק היכא שאין מעורב בו יין, אך כל שמעורב בו יין, והיין מחובר בניצוק ליין שלמטה, תו ממילא מתחבר כל מה שעמו, וע"כ הגם דאם יהא בגת למעלה חרצנים וזגים לחוד, לא יאסרו ע"י חבור הניצוק, מ"מ כל שיש בגת גם יין, וחייל ע"ז חיבור הניצוק, תו ממילא אף החרצנים והזגים מתחברין להיין שלמטה, וצ"ע אם י"ל כן.

ועכ"פ אי נימא הכי, ניחא בפשוטו הא דהחרצנים והזגין מבטלין להיין האסור שלמטה, משום דאף הם חשיבי כמחוברין מכח חיבור הניצוק, וכמש"נ.

1. והנה התוס' בב"ב דצ"ה. כתבו, ז"ל, ותימה למ"ד ריחי' חלא וטעמי' חמרא חלא היכי יהיב לי' וכו', ואומר ר"י דאע"ג דהוי חלא מיקרי יין שפיר, וקשה לרשב"א דבפרק בתרא דע"ז פליגי אביי ורבא בחמרא לגו חלא אביי אמר במשהו ורבא אמר בנותן טעם ומפרש גמרא דבהא פליגי וכו' ורבא סבר דהוי חמרא והוה לי' מבשא"מ, ואת"ל אפי' למ"ד חלא מיקרי חמרא, א"כ לימא דלכ"ע ריחי' חלא וטעמי' חמרא חלא והו"ל מב"מ, ורבא לטעמי' דאמר התם בתר שמא אזלינן והאי שמא לחוד והאי שמא לחוד, עכ"ל.

   אמנם לפ"ד הרא"ה מיושב היטב ד' ר"י, דהגם דריחי' חלא וטעמי' חמרא מיקרי יין, מ"מ אם חשיב כחומץ, הוי מב"מ עם חומץ, דכ"ה דלאביי דחשיב חומץ הוי מב"מ עם חומץ אף דלא שוו בטעמא, ה"נ לרבא הי' חשוב כמב"מ עם חומץ אף דלא שוו בשמא, וז"פ.

   ובדעת התוס' בב"ב, צ"ל דמפרשי דהא דלאביי הוי מב"מ הגם דלא שוו בטעמא, הוא כמש"כ בתורי"ד מהדו"ת שם, ז"ל, ואע"ג דאביי בתר טעמא אזיל, ריחא נמי בכלל טעמא הוא, וכיון דאיבטל ריחי' לא אזלי' בתר טעמי', עכ"ל, וע"כ שפיר ס"ל דלדעת רבא דבתר שמא אזלי', הרי דאם מיקרי יין, ל"מ מידי הא דחשיב כחומץ.

   ובעיקר קו' התוס' בב"ב ע"ד ר"י, הי' מקום לדון עוד, דריחי' חלא וטעמי' חמרא מיקרי יין ומיקרי נמי חומץ, וע"כ שפיר הוא נותן לו יין זה, כיון שהוא נקרא גם יין, אך מאידך כיון שהוא נקרא גם חומץ ע"כ הוי מב"מ עם חומץ שאינו חלוק בשמא מחומץ. [↑](#footnote-ref-2)
2. שו"ר ביד יהודה סימן ס"ו סוסק"ה שהוכיח מד' הש"ך בסימן צ"ח, דס"ל דנתערב במינו ובשאינו מינו, לא אמרינן סלק והאינו מינו אסור, ומ"מ המינו מותר אם יש בו רוב, וקשיא דמה בעינן שיהא בו רוב, הרי גם כשאין בו רוב, מ"מ לא נבלע בו מן האיסור אלא שיעור מועט, וכתב היד"י דלק"מ, דכיון דכל ההיתר הוא משום סלק, הרי דבכה"ג ל"ש לומר סלק, ואדרבה האינו מינו מחזקו שלא להתבטל, עייש"ה בדבריו, ודו"ק, ועי' עוד במנחת שלמה תנינא סימן ס"ב, שמתחילה כתב להתיר בכה"ג, ושוב חזר בו מכח ד' הש"ך בסימן צ"ח, ועיי"ש מה שביאר בטעמא דמילתא, - י"ט אדר תש"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומצינו כן בדרכ"מ סי' קכ"ו, ז"ל, לפי האמת בכוונת הטור וכו' שרואין כאילו מעורבין הן זה בתוך זה וכו', גם נראה דהמרדכי ס"ל דטעמא משום עירוב, דהרי כתב וכו' ודאי מותר דלא גרע מאילו הי' כל היי"נ שבכלי מעורב בחבית דאז הוי בטל בששים וכו', וכ"כ הרא"ש בתשובה כלל י"ט סימן ט"ז, וכ"כ בית יוסף בשם התוס', והדבר גלוי שאין שייך ביטול בששים אלא בדבר המעורב יחד, אבל לא בדבר המחובר יחד וניכר כל א' בפנ"ע וכו', עכ"ל, וכ"ה בט"ז שם סק"ו, ועי' להלן סקט"ז בהערה שהבאנו המש"ד הדרכי משה שם בדעת הרשב"א.

   אך בעיקר הדברים הי' מקום לדון, דאף אם איסור ניצוק אינו משום שאנו רואים כאילו נתערבו זב"ז, מ"מ שפיר מהני ביטול בששים, שהרי באמת אדרבה הי' בדין דלא ניבעי ששים ויהא סגי שיש בהיתר רוב כנגד האיסור, דכיון דבעינן שהאיסור יאסור את ההיתר מכח דהוו דבר א', הרי דכל דההיתר הוי רוב אין לנו לאסרו, שהרי לא נתן טעם באיסור, כ"ה דבתערובת היכא דההיתר הוי רוב ולא נתן האיסור בו טעם, ה"ז מותר, וכמש"כ כעי"ז בחי' הריטב"א לקמן דע"ב. דמה"ט היכא דהיין העליון מזוג במים אין ניצוק אוסר בו אף שאין בו ששים כנגד היי"נ, וכן ביין שאינו אסור אלא בשתי' שאינו אוסר במשהו, אין ניצוק אוסר, אף דאין ביין העליון ששים כנגדו, אך פשוט דמ"מ ניבעי רוב, (ואילו למש"כ הרשב"א בתוה"ב שלא החמירו דין ניצוק ביין שאינו אסור אלא בשתי', אף ל"ב שיהא רוב כנגדו), והא דבעי' ששים, הוא משום דהחמירו חכמים דאף במב"מ בעי' ששים, אף שאינו נותן טעם, וע"כ אף הכא ה"ז אוסר, ועמש"נ עד"ז לעיל סקי"ג בדעת סה"ת ודעימי', וע"כ מ"מ אם יש ביין ההיתר ששים כנגדו אינו אוסרו, וז"פ.

   ועפי"ז שמעתי מידידי הרז"ג לישב מש"כ השו"ע בסו"ס קכ"ו דבגונא שמערה מקנקן שיש בו קיתון של מים, לא שרי אא"כ יש במים ששים כנגד היי"נ, ותמהו הב"ח והש"ך דזה סותר למה שפסק בסי' קל"ד ס"ה דיין בטל בו' חלקים מים, אך להנ"ל ניחא, שהרי הא דיין בטל בו' חלקים מים הוא משום דהוי נטל"פ, אך הכא שלא נתערב בפועל ל"ש להתירו משו"ז, ורק אם יש ששים כנגדו שרי, דזהו השיעור שהיין מתבטל בו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובאמת יש בזה חידוש נוסף, דהנה הרי בדינא דניצוק אוסר משום תערובת, נתחדש דהגם דההיתר ניכר במקומו, וידענו שאין מעורב בו מן האיסור, מ"מ כיון שהוא מחובר עם האיסור ה"ה נאסר, וצ"ב הטעם בזה, וית' בזה אי"ה במק"א.

   ובפשוטו הי' מקום לומר, דכ"ז הוא לאסור, דכיון שנתחבר האיסור עם ההיתר, ה"ה נאסר, אך ל"מ זאת להתיר להאיסור, אלא כיון שהוא ניכר במקומו, אין טעם להתירו.

   אך בד' הרשב"א נתחדש שאי"ז כן, אלא כ"ה דתערובת זו מועלת לאסור את ההיתר, ה"נ היא מועלת להתיר את האיסור, ויל"פ בזה עפי"ד הרשב"א בכ"ד דכל שנאסר מחמת האיסור ה"ה מבטל את האיסור, ואכ"מ.

   ובאמת בפשוטו מצינו כן בתוספתא שהביאו הראשונים לקמן דנ"ט:, דחבית שניקבה וכו' ר' יהודה אומר מפי' ומשולי' טמאה וכו' אבל מן הצדדים יעלה באחד ומאה, ופירש הרמב"ן שם, ז"ל, פי' לפי שהמשקין מעורבין ואותו קילוח דבהדי ברזא שהוא טמא מעורב עם היין האחר הלכך יעלה באחד ומאה וכו', והיינו נמי דקתני טהורה דאלמא לא פסל כלום, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א שם, ומבו' בדבריהם דהא דתניא דיעלה באחד ומאה, מהני זה אף לטהר מקום מגעו, וכמו שכתבו דלא פסל כלום, והנה התם בפשוטו לא נתערבו בפועל זב"ז, ומקום מגעו ניכר לעצמו, וכ"ה מבו' בד' הרא"ה בבדה"ב (דמ"ה.) דהוי זה תערובת משום הדין דחשבי' להו כחד, (וזהו שהק' שם דא"כ מ"ט אינו מטמא להכל), ואכמ"ל, ומ"מ כיון דמחוברין זל"ז וחשיבי כתערובת, ה"ז בטל, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה הצריך הרשב"א שיהא במים עצמן כדי לבטל להיין האסור, ודלא כמש"כ בקילוח היורד מן הגת דסגי שיש בכל מה שבגת כדי לבטל לטעם היין האסור, וטעם החילוק הוא כמש"נ לעיל סקי"ב דחלוק דין תערובת יין ומים שנבלל הכל יחד, לתערובת דיין וחרצנים וזגים שאינם בלולין יחד. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועי' דרכ"מ סי' קכ"ו, שעמד בזה, דבד' הטור מבו' שדעת הרשב"א דאיסור ניצוק משום חיבור, ולא משום דחשבי' לה כמעורב, ואפ"ה התיר הרשב"א היכא שיש בגת כדי לבטל להיי"נ, ושוב הביא ל' הרשב"א ח"ג סי' רל"ג דאיסור ניצוק הוא משום שרואין אותו כאילו נתערב בחבית, עיי"ש, וזה כמש"נ דהרשב"א חזר בו וס"ל דאיסור ניצוק הוא משום דחשבי' לי' שנתערבו לגמרי זב"ז, אך מל' הרשב"א בתשובה שם אין להוכיח כן, שהרי אף לדעת הרשב"א בחידושיו ודאי דאין איסור ניצוק משום מגע, אלא הוא משום דדינו כתערובתוע"כ אוסר האיסור את כל התערובת, וז"פ. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להביא מקור לזה בד' הרשב"א בתוה"ב דמהני דין ניצוק לבטל להיין האסור שלמטה, דהנה כתב הרשב"א בשער ה' סב: ז"ל, ושמעת מינה שאין נאסר בניצוק אלא ניצוק ליי"נ שאסור בהנאה, דיי"נ הוי חיבור אמרו, ואין נקרא יי"נ אלא יין האסור בהנאה, ולפיכך המערה לכליו של נכרי שאין בו עכבת יין שאין היין המתערה לתוכו נאסר בהנאה אלא בשתי', וכדתנן נודות הגויים וקנקניהם וכו' ואין איסורן איסור הנאה, אף היין הנשאר בכלי שמערה ממנו והקילוח שביני ביני מותר, עכ"ל.

   וד' הרשב"א צ"ב, דהרי הא דקנקני הנכרים אין איסורן איסור הנאה, מבו' בד' הרשב"א לעיל שם נט: דודאי היין עצמו אסור בהנאה, ואך דכשנתערב אינו אוסר בהנאה, ודעתו שם נוטה שאם נתערב בכדי נתינת טעם ה"ה אוסר אף בהנאה, עיי"ש, ועמש"נ בדברינו בדין רוצה בקיומו סקי"א דעות הראשונים בזה, וכיון שהיין עצמו אסור בהנאה, ורק אינו אוסר תערובתו בהנאה, א"כ מ"ט אינו אוסר בניצוק.

   ונדצ"ל דמ"מ כיון דעכשיו אחר שנתערב ביין כשר ה"ה ניתר בהנאה מכח הביטול, תו ל"מ לאסור בניצוק.

   האמנם כ"ז ניחא אי נימא דמהני דין ניצוק אף לקולא לבטל להיין האסור שלמטה, דאי נימא דל"מ דין ניצוק לבטל היין האסור, א"כ הרי בתחילת שפיכתו עדין לא בטל היין שבקנקן, וא"כ בדין שיאסור כל היין העליון מדין ניצוק. [↑](#footnote-ref-8)