מד בדין תשמיש בחול אם אוסר
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

מד

בדין תשמיש בחול אם אוסר

א] **עירובין** דפ"ד:, דאמר ר"נ אמר שמואל גג הסמוך לרה"ר צריך סולם קבוע להתירו וכו', מתקיף לה רב פפא ודילמא כשרבים מכתפין עליו בכומתא וסודרא.

**ובפירש"י** פירש דבני רה"ר אוסרין את הגג משום תשמישן דחשיב הגג כרשות של בני רה"ר.

**ובחזו"א** סי' ק"ב סקי"ד תמה בזה, ז"ל, ועוד יל"ע הא בשבת אינם משמשין בני רה"ר כלל, וקי"ל דמניח ביתו אינו אוסר וכו', ועיי"ש שכתב, ז"ל, ואולי היכי דתשמיש אוסר א"צ שישמש בשבת דמ"מ הוא רשות תשמישו כיון שמיוחד לתשמישו, עכ"ל, וזה ע"ד מה שחילק לעיל מינה די"ל דתשמיש גרידא אוסר אף בלא מקום פיתא ולינה.

**[ועיקר** הדבר, כתב כן החזו"א גם בסי' פ"ו סק"י, ז"ל, והלכך הכא כיון דאנשי השביל אסורין להוציא מבתיהן לשביל משום שהשביל תורת כרמלית עליו, לא מיקרי ביתן פתוח לשביל, ואע"ג דבחול יש להן בית פתוח, כיון דשבת מסתם פתחן אין אוסרין כדין מניח ביתו בשבת, והכא עדיף וכו"ע מודו וכו', עכ"ל, אך התם הוא מחודש טפי, שהרי הגם שבשבת אין משתמשין שם מן הבית, מ"מ שפיר הם משתמשין במקום זה עצמו, ושפיר י"ל שבכחן לאסור, ועמש"נ בזה בסימן מ"ג סק"ו, אך הכא הרי בשבת אינם משתמשין שם כלל, וא"כ לכאו' ודאי דמי למניח את ביתו, וע' גם בדבריו בסי' ק"ב סק"ו ובסי' ק"ד סוסקט"ו.

**ועי'** עוד בפמ"ג סי' שנ"ה מש"ז ז', ז"ל, שאלה ב' גזוזטראות זו תחת זו ותחתיהן כרמלית עובר וכדו', ועליונה חלון הבית פתוחה לה תוך ג"ט דהוי רה"י גמורה, ותחתונה חלון פתוח לה רחוק יותר מג"ט דהוי כרמלית, דבחול יש ךשניהם רשות לשמש זה על זיז חבירו, ובשבת א"א לשמש לעליון משם על זיז התחתון דמעייל מרה"י לכרמלית, אם בשבת א"צ עירוב דבשבת לאו רשות שניהם הם, או"ד בתר חול אזלינן וכו', עכ"ל].

ב] **והנה** באמת מצינו בפסקי ריא"ז שפירש דהא דאסרי בני רה"ר משום תשמיש כומתא וסודרא, הוא משום שהרבים מניחין בו "בשבת" לפעמים הכובעים וכו', שעומדים ע"ג סטיו שהוא מקום פטור ומניחין אותן על הגג, עכ"ל, והרי שדעתו דבאמת אין לאסור אלא משום מה שמשתמשין בו בשבת. ולדעתו נ' דצל"פ, דלס"ד דלא היו משתמשין בכומתא וסודרא, באמת הא דהי' הגג אסור אי"ז כלל משום תשמיש בני רה"ר, (שהרי לא היו משתמשין בו בשבת), אלא הוא כמו שפירש זקינו הרי"ד דכיון דבגו י' דעשרה קיימי אסרי אהדדי שהאויר הוא מערבן, ואוסרין עליו "בלא שום תשמיש", וע' היטב בד' הריא"ז ה"ו דין ד' בדינא דהיכא דבגו י' דהדדי קיימי אסרי אהדדי.

**ובאו"ז** סי' קפ"ט העתיק ל' ר"ת, וכתב בתו"ד, ז"ל, דכומתא וסודרא שרי לבני רה"ר בשבת כשנסמכים על הגג הנמוך, דא"צ להכניס ראשו ורובו, כדאמר רבא בפ' המוצא תפילין, עכ"ל, ועמש"כ ע"ז החזו"א בסי' ק"ח סק"ז, ומבו' בדבריו שדעתו דאין לאסור אלא משום הא שמשתמשין שם בשבת, וע"כ הוצרך לפרש דשרי להם להניח הכומתא וסודרא בשבת, וגם לדעתו לכאו' צל"פ דלס"ד היו בני רה"ר אוסרין בלא שום תשמיש, וע' בדבריו לעיל מינה.

**ומצינו** עוד בד' הריא"ז שדעתו דאין לאסור אלא משום תשמיש בשבת, והוא במש"כ בפירקין ה"ו דין ג', ז"ל, ואם לא הי' לבעל החורבה שם שום תשמיש, כגון שלא היתה סמוכה לו ואינו יכול להשתמש בה "בשבת", הרי חבירו שהיא סמוכה לו מותר להשתמש בה, עכ"ל, וע' גם בדבריו שם דין ב', בביאור דינא דיש גזל בשבת.

**וכן** מצינו בד' הראב"ד בכתוב שם לקמן דפ"ה בדין ב' בתים וג' חורבות ביניהם, עיי"ש בסו"ד שכתב, ז"ל, ואינם אוסרין זע"ז באותן חורבות הקטנות,[[1]](#footnote-2) משום שזו אינה יכולה להשתמש בשל זו שהכרמלית מפסקת ביניהם, ואם תזרוק מזה הבית להחורבה האחרת שהיא עומדת באלכסונם, שמא יפול לכרמלית, עכ"ל, והרי שדעתו דכל שאסורין להשתמש בשבת אין אוסרין זע"ז.

ג] **אך** הנה בפירש"י ד"ה בכומתא וסודרא, ז"ל, שרגילין לתת עליו "בחול" כובעין ומעפורת וכו', עכ"ל, והרי להדיא דאסרינן משום תשמישן בחול, וכ"נ מד' ש"ר, וכ"ה בל' ר"ת בספה"י סי' שט"ז, דדילמא שמואל איירי בגג שרבים מכתפין בכומתא וסודרא, וכיון דבני רה"ר עושין ממש תשמישן "בחול" שולט רה"ר עליו, עכ"ל, וזה שלא כד' ר"ת שהביא האו"ז.

**וצ"ע** בדעתם, דמ"ט אוסרין בני רה"ר בתשמישן, הרי אסורין להשתמש שם בשבת, וא"כ מ"ש ממניח ביתו בשבת שאינו אוסר, וכמשה"ק החזו"א.

ד] **והנה** עד"ז יל"ע בדין ב' גזוזטראות, שאוסרים בני התחתונה על בני העליונה, וקשיא דהרי בני התחתונה אסורין למלאות בשבת, משום שאסורין להעביד דרך אויר העליונה, וא"כ היאך הן אוסרין על בני העליונה, ומ"ט ל"ה כמניח ביתו בשבת.

**ועד"ז** יל"ע גם במש"כ התוס' לעיל בסוגיין סוד"ה ה"נ מסתברא, דנהי דקרקעית הבור הויא אף לחצר, מ"מ תשמיש שעל הסלע וראש החוליא הוי דוקא לחצר לשמואל, וקשיא דכיון שאסור לבני המרפסת להשתמש בבור, שאסור להן להעביר דרך החוליא שהיא של בני החצר, א"כ מ"ט אין אוסרין את הבור על בני המרפסת, ומ"ט ל"ה כמניח ביתו בשבת.

ה] **והנה** באמת מצינו עוד בכ"ד דיש לאסור אף משום תשמיש שבחול, חדא הוא בד' בעה"מ להלן בדין חורבות, שכתב בתו"ד, ז"ל, שמשתמשין בהן "בחול", ועי' מרכה"מ פ"ג מעירובין הי"ז שכבר עמד ע"ד בעה"מ בזה, ועי' גם בדבריו שם הכ"ג בזה.

**עוד** מצינו כן, בד' הריטב"א לקמן דצ"ט:, ז"ל, וי"ל דבור ברה"ר אסור לבני רה"ר לדלות ממנו בשבת אלא אם כן עשו לו סביביו מחיצה גבוה עשרה, וכיון שכן בני רה"ר "סלוקי סליקו נפשייהו מהכא לגמרי לכולהו שבתות" ואחלוה לגבי האי שהוא רגיל בו תדיר וראוי לו למלאות ממנו דרך חלונו, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאלמלי ה"ט דסלוקי סליקו נפשייהו ואחלוה לגבי הא, היו אוסרין עליו, ורק משום שסילקו עצמן בשבת, וכאילו בשבת אי"ז רשותן לתשמיש זה, ע"כ אינם אוסרין, והגם שאסורין לדלות מן הבור בשבת, ולא חשבינן להו כמניח את ביתו בשבת.[[2]](#footnote-3)

**ולקמן** דצ"ח: כתב הריטב"א, ז"ל, וי"ל עוד בשאין בעלים אחרים לזה התחתון, ואעפ"כ הזיזין הבולטין מן הכותל כלפי רה"ר אינם שלו דבזכות בני רה"ר עומדין, ונהי דמדינא דאורייתא אין אויר רה"ר עולה עד לרקיע, כל אותן הזיזין שלהם הם ויש רשות לכל אחד מבני רה"ר להשתמש בהם וכו', עכ"ל, והרי דאף דאסורין הן להשתמש שם בשבת, מ"מ הן אוסרין עליו.

**עוד** מצינו כן בד' הרשב"א לקמן דפ"ה. שכתב דהא דבני מרפסת אוסרין על בני החצר דרך אויר, הוא משום דהתם אותו תל ואות עמוד משותף ממש בין החצר והמרפסת וכו' "ומשתמשין הן בחול מן החצר לעמוד", הלכך לאו תשמיש אויר בלחוד הוא וכו', עכ"ל, וכ"כ הריטב"א, והרי דאסרינן משום הא שמשתמשין בו בחול.

**וע'** חזו"א סי' ק"ב סק"ו שכתב באמת בד' הריטב"א, דעיקר הטעם הוא משום שהוא שותף אלא שהוסיף הריטב"א שהוא משותף בתשמיש שלא דרך אויר, אבל בהא לחודא לא סגי, ומשום דבשבת אין להם תשמיש זה, אך אחר שזכינו לד' הריטב"א לקמן דצ"ט דמפורש דיש לאסור גם משום תשמיש האסור בשבת, שוב יל"פ ד' הריטב"א כפשוטם.

**וע'** עוד במרכה"מ פ"ג מעירובין הכ"ג שהביא ד' הב"ח, דהיכא שבחול משתמש שלא דרך אויר ה"ה אוסר, אף שבשבת אסור להשתמש כן, והביא מש"כ שם הי"ז להוכיח כן מד' בעה"מ דאזלי' בתר תשמיש של חול לאסור, אך תמה ע"ז דיש לנו לילך אחר תשמיש של שבת לקולא דלא גרע מביטול רשות, ועיי"ש שהוכיח כן מד' התוס' בד"ה ה"נ מסתברא, דתשמיש המרפסת בתל חשיב דרך אויר מחמת איסור שבת, וציין גם לתוס' דפ"ג: ד"ה קס"ד, וגם החזו"א שם כתב כן בדעת התוס'.

ו] **עוד** יש להוכיח כן, דהנה החזו"א בכ"ד כתב, דהיכא שאין הרשות פתוחה לבית ממש אלא מפסקת כרמלית ביניהם, אין לאסור, דחשיב שאין בית פיתא פתוח לשם, משום שאסור להוציא מביתו לשם, ודמי ללזה בפתח ולזה בשלשול, ובחזו"א סי' פ"ו סק"י הוסיף בזה, דהא דחשיב שאין בית פיתן פתוח לשם, הוא משום דבשבת אסורין להוציא מביתן לשם משום הכרמלית שמפסקת, ואף דבחול יש להן בית פתוח, כיון דשבת מסתם פתחן אין אוסרין כדין מניח ביתו בשבת, והכא עדיף וכו"ע מודו וכו', עכ"ד.

**אמנם** הנה כבר נתבאר בסימן מ"ג להוכיח מכ"ד, דאדם אוסר אף היכא שמפסקת כרמלית בין בית פיתו לבין הרשות, ועיי"ש סק"ו שנת' לפרש הטעם בזה, דכיון שבחול יכול להוציא מביתו לשם, סגי בזה לאסור, ול"ב שיהא מותר להשתמש שם בשבת, ועיי"ש שנת' לפרש בזה אף לדעת הסוברים דתשמיש האסור בשבת אינו אוסר.

**עוד** מצינו עד"ז, דהנה בגמ' לקמן ד"צ, דנו לאסור באכסדרא וחורבה משום חילוק דיורין, ובפירש"י שם פירש דאיירי באכסדרא וחורבה שכרמלית הן, והחזו"א בסי' ק"ד סקט"ו כתב, דלדעת התוס' בדף פ"ה. דאין חורבה אסורה לעולם אא"כ בית פתוח לה ומשתמשין בה דרך פתח הבית, לא יתכן כלל פירש"י כיון דאכסדרא וחורבה כרמלית אין להם שימוש מבית ואין אוסרין כלל, עכ"ד, אך הנה הראשונים שם לא קשיא להו כן על פירש"י, הגם שדעתם דלא כרש"י בדין דירה בלא בעלים, ונ' מזה שדעתם דאף דבשבת אסורין להשתמש שם, מ"מ כיון שבחול משתמשין שם חשיב כבית פתוח לשם, ולא חשיב כמניח ביתו בשבת.

ז] **ונ'** בדעת כל הנך ראשונים, דס"ל דל"ד תשמיש האסור בשבת להניח ביתו בשבת, והטעם בזה הוא ע"ד מש"נ במק"א דאף ביוהכ"פ שאין אוכל כלל, מ"מ אזלי' בתר מקום פיתא, ודלא כמו שראיתי שכתבו דביוהכ"פ אזלינן בתר מקום לינה, והיינו משום שמקום פיתא הוא המקום שבו הי' אוכל אילו הי' רשאי לאכול, ול"ב שבפועל יאכל.

ונ' דה"נ מקום שמשתמשין בו בחול, שפיר חשיב כמקום תשמיש שלהם אף בשבת, כיון שבלא האיסור היו משתמשין בו אף בשבת.

ח] ונ' די"ל עוד בזה, דעד כאן לא מצינו מניח ביתו בשבת, רק אם עזב את דירתו והניח את עיקר דירתו, אך לא מצינו ד"מניח חצירו" בשבת אינו אוסר בחצר זו, וי"ל דכה"ג כיון שהוא בדירתו והחצר הויא מכלל דירתו, ה"ה אוסר בחצר זו, וה"נ הכא דכוותה.

ויש להוסיף לבאר בזה, דיסוד הדין הוא דדירה בלא בעלים "לא שמה דירה", ואין אוסר אלא דירה, אך כל דהויא הדירה בבעלים ושמה דירה, תו יש לאסור כל המקומות שבכלל דירה זו, ודו"ק היטב.

ועמש"נ עפי"ז בדברינו בסימן מ"ז סק"ח בדעת התוס' שם.

ונ' דיש להביא ראי' לזה, ממש"א לעיל דע"ט: לל"ק דמהני נעילת ביתו שלא יאסור, ומבו' שם בפירש"י דהוא מדין ביטול, ולל"ב שם כלל ל"מ נעילת ביתו וכמש"כ הריטב"א שם.

והנה בירושלמי שם אמרו דמהני נעילת ביתו כמו מניח את ביתו שאינו אוסר, ותלוי בפלוגתת ר"מ ורבנן, אמנם בתלמודין מוכח דל"ד למניח את ביתו, וצ"ב הטעם בזה.

וי"ל דהוא משום דדינא דמניח את ביתו הוא רק בשהניחו בערב שבת, עמש"נ בזה בסימן מ"ח סקט"ו, אך בד' הריטב"א שם מתבאר דל"מ גם אם ינעל את ביתו בערב שבת.

ונ' לבאר בזה עפמש"נ, דכל הא דמניח ביתו אינו אוסר, הוא רק בשהניח את עיקר דירתו, אך כל שהוא דר בדירתו, ה"ה אוסר בכל רשות שהיא מכלל דירתו, הגם שאינו משתמש ברשות זו בשבת.

ויש להוסיף לסייע ליסוד הדברים, מש"נ במק"א בביאור ד' התוס' לעיל דע"ד., דמבו' בדבריהם דהא דפתח שאינו רגיל אינו אוסר, אין הטעם משום שאין משתמש במקום זה וע"כ אין טעם כלל לאסור, אלא הטעם הוא משום דפתח שאינו רגיל חשיב כמחיצה, ודימו להא דסולם תורת מחיצה עליו, והיינו דביסוד הדין כל רשות דהויא מכלל רשות ביתו אסורה, ול"ב כלל שישתמש בה,[[3]](#footnote-4) ואך דכל דאיכא מחיצה ביניהם והיא מובדלת מרשותו לא חזינן לה כחלק מביתו, וע"ז מהני פתח שאינו רגיל דחשיב כמחיצה ול"ה חיבור, וע"כ הויא הרשות מובדלת מביתו ואינה אסורה, ודו"ק.

ויש לסייע עוד ליסוד הדברים, מסוגיא לקמן דפ"ו: וברש"י שם, דמבו' דאם סילקם את שאר בני החצר מהחצר בשבת אינם אוסרין, וצ"ע לדעת הסוברים דאמרי' נאסרה, דמה מהני שסילקם, גם ילה"ע למש"כ הביאוה"ל די"ל דאף החולקים ולא ס"ל לדין נאסרה מודים בעזב ביתו בשבת שאוסר, אך בזה י"ל דהכא גרע שהופקע מקום זה מלהיות חלק מדירתו, ובע"כ כמש"נ דהאוסר בחצר אינו דירתו בחצר עצמה, אלא דירתו בבית אוסרת אף בחצר שהוא חלק מן הבית, וע"כ כל שנתבטל בשבת חיבור החצר לבית, אין אוסר בחצר, ול"ש בזה דין נאסרה, משום דדין נאסרה אינו דין בעלמא דכל שהי' אסור אינו חוזר וניתר, אלא הוא רק משום דחשבינן דאכתי הוא דר שם, וכמש"נ במק"א.

ויש להוסיף עוד, דהנה העירוני לדעת המ"ב דכל מצי לסלוקי לא אסר, א"כ מה בעי' לדין גזל בשבת, תיפו"ל דאינו אלא כאורח, ונ' מזה דלא נאמר דין אורח רק בבית, ולא בחצר, וכל שבביתו הוא קבוע, אוסר אף בחצר שהוא אורח, וזה מת' היטב עפמש"נ.

1. וצ"ב דמ"ט יאסרו זע"ז באותן חורבות, הרי אין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, ונ' מזה שדעתו כדעת הרשב"א דהיכא דעבידי בשורה כולם אסורין, אשר לכאו' היינו משום שבמקום הסמוך לו משתמש שלא דרך אויר, וע"כ הוא אוסר אף במקום הרחוק, וע"כ ה"נ הי' בדין שיאסרו זע"ז את החורבות הקטנות, אך הנה בד' הרשב"א מבו' דאדרבה קשיא לי' להיפך, דמשום דינא דאין אדם אוסר דרך אויר לא יאסור אף זה שכנגד החורבה על חבירו, וצ"ל דכיון שמשתמש בחורבה שכנגדו דרך למעלה מי', ע"כ משום זה אית בי' לדינא דאינו אוסר על חבירו דרך אויר, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם צ"ע, דמ"ט גג הסמוך לרה"ר אוסרין בני רה"ר משום תשמיש כומתא וסודרא, ומ"ט לא אמרי' דכיון דאסורין להשתמש בשבת סליקו נפשייהו מהתם ואחלי לבעל הגג, ואולי כיון דשייך להשתמש גם בשבת, באופנים שכתבו הריא"ז והאו"ז, לא סליקו נפשייהו מכאן, אמנם עד"ז צ"ע גם בד' הריטב"א שהבאנו להלן בדין זיזין, ואולי גם התם יש אופני שימוש המותרים, וע"כ לא סליקו נפשייהו מהתם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להוסיף מה שדייקו מל' הרשב"א בעבוה"ק דכל שהחורבה סמוכה לביתו אוסר אף אם אין משתמש בה, וזה כמש"נ בד' התוס'.

   אך בד' הריטב"א דפ"ה. מפורש דאף בשיש בית פתוח לה בעי' דוקא שהוא משתמש בה, וכן מבו' בתורי"ד דע"ד., וכן נ' בתור"פ דע"ד.

   וכן נקט החזו"א בפשיטות בכ"ד, ועי' חזו"א סי' פ"ו סקי"ט שפירש מש"א דאחת רגילה ואחת אינה רגילה, דהיינו אינה רגילה לגבי רגילה, אבל אם אינו נכנס במבוי כלל פשיטא, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-4)