קידוש א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רעא עד רעג - קידוש

**שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי רפאל צבי ובר שליט"א

הלכות קידוש

##### **או"ח סימן רעא סעיף א שיעור א**

**[סעיף א] כשיבא לביתו ימהר לאכול מיד.**

## אם קידוש דאורייתא דווקא על היין

כתב המגן אברהם (ס"ק א) דבקידוש שאמר בתפלה יוצא ידי חובת קידוש דאורייתא, דבפסוק כתוב 'זכור את יום השבת' והרי הזכיר את השבת בתפילה, וקידוש במקום סעודה רבנן תקנוהו. וכתב דכן משמע מלשון הרמב"ם (פרק כט הלכה א והו"ד במשנ"ב ס"ק ב) שכתב 'מצות עשה מן התורה לקדש את יום השבת בדברים שנאמר זכור את יום השבת לקדשו, כלומר זכרהו זכירת שבח וקידוש', ומשמע שכשמזכיר דרך שבח מקיים מצוות קידוש, ומדברי סופרים התקינו שיקדש על הכוס.

ובביאור הלכה (סוד"ה ואיתקש) הביא את דברי הרעק"א שמסתפק שאם אומר 'שבתא טבא' יוצא בזה ידי חובת קידוש דאורייתא, והביאור הלכה תמה על דבריו שהרי מבואר מדברי הרמב"ם הנ"ל דצריך שיזכיר דרך שבח וקידוש. אכן בכף החיים (ס"ק ג) הביא בשם תשובות הרשב"א בכתב יד (ונדפס בשו"ת הרשב"א חלק ד סימן רצה) דמדאורייתא יוצא ידי חובת קידוש באמירת 'ויכולו' או 'ושמרו' או לזכור בפיו והשאר הכל מדבריהם, ומשמע שאם מזכיר שבת לחוד סגי, וכן משמע מדברי רש"י בשבועות (יג, א ד"ה לא קראו) דכתב דיוצא ידי חובת קידוש של יום הכיפורים כשאומר בתפילה 'מקדש ישראל יום הכיפורים', ומבואר דסגי בהזכרה זו.

## כוונה לצאת יד"ח בקידוש שבתפילה

ובעיקר דברי המג"א שיוצא ידי חובת קידוש בתפילה, הקשה המשנ"ב (שם) דהא קיימא לן לעיל (סימן ס סעיף ד) דמצוות צריכות כוונה, ומסתמא אין כוונת העולם לצאת ידי חובת המצות עשה בקידוש בתפילה כיון שיש לו כוס וסעודה ומעדיף לצאת אז את המצות עשה דאורייתא כעיקר תקנת חז"ל. ולפי סברא זו יוצא דעדיף לכוין שלא לצאת ידי חובה בקידוש שבתפילה, כדי שיקיים את התקנת חכמים כדין. וכ"כ בשו"ת חת"ס (אורח חיים תשובה כא) דודאי אינו יוצא יד"ח בקידוש שבתפילה, משום שכל אדם רוצה לצאת ידי חובתו כתיקון חכמים על הכוס וכאילו לב חכמים מתנה על זה.

והנה המג"א שם הביא ראיה מהסוגיא בברכות (לג, א) שיוצאים ידי חובת קידוש בתפילה, דהגמרא שם מסתפקת לגבי המבדיל בתפלה אם צריך להבדיל על הכוס, ואמר ליה רבא לרבינא דדמי לקידוש, ומה קידוש אף על גב דמקדש בצלותא מקדש אכסא, אף הבדלה נמי אף על גב דאבדיל בצלותא מבדיל אכסא. ובמחצית השקל (ס"ק א) ביאר את דבריו דלכאורה היכי יליף הבדלה מקידוש, בשלמא הבדלה היתה תחילת התקנה שיבדיל בתפלה, לכן גם אחר שתקנו על הכוס מכל מקום י"ל דיצא ידי עיקר התקנה שהיתה להבדיל בתפלה, אך איך מדמי לקידוש ששם עיקר התקנה היא לקדש על הכוס. ומוכח דגם בתפלה היה פשוט שיצא ידי חובה מדאורייתא בקידוש שבתפילה, ואפילו הכי הצריכוהו חכמים לקדש על הכוס, וא"ש דברי הגמרא דא"כ הוא הדין בהבדלה שאף שהבדיל בתפילה עדיין יש דין להבדיל על הכוס.

ולפי"ז יוצא שכמו שמבדילים בתפילה ואח"כ מבדילים על הכוס, כך צריך לקדש בתפילה ואחר כך להבדיל על הכוס, ולפי זה יוצא שצריך לכוין לצאת יד חובה גם בקידוש שבתפילה כיון שחז"ל תיקנו לקדש בתפילה, מלבד מה שמקדש על הכוס.

ולעניין הלכה יש לעיין האם צריך לכוין לצאת ידי חובת קידוש שבתפילה, או דאדרבה צריך לכוין שלא לצאת בקידוש זה. ואולי אפשר להתנות ולחשוב שכוונתו היא לצאת ידי חובתו כמו ההלכה, שאם יש הלכה לצאת ידי חובת קידוש הרי דעתו לכך, וצ"ב. אמנם נראה שאם התפלל בסתם יוצא ידי חובתו לכו"ע.

## קידוש בתפילה בליל יום הכיפורים

אמנם לגבי יום הכיפורים שחל בשבת דאינו יכול לצאת ידי חובתו בקידוש על היין, על כרחך מקיים דין קידוש בתפילה, וא"כ צריך שיכוין בתפילתו לצאת ידי חובת קידוש. ובאמת בהגהות הרעק"א מוכיח מזה כדברי המגן אברהם שיוצאים ידי חובת קידוש בתפילה, וכן כתב בחת"ס (בגיליון השו"ע כאן) שאף דכתב שבשבת צריך לכוין שלא לצאת ידי חובת קידוש בתפילה, מכל מקום ביום כיפורים צריך לכוין בתפילה לצאת ידי חובת קידוש דאורייתא, וכך מפורסם במחזורים החדשים בימינו.

## חיוב להזכיר יציאת מצריים לעיכובא או לא

עוד כתב הביאור הלכה להקשות על דברי המגן אברהם דס"ל שיוצאים ידי חובת קידוש בתפילה, מהמבואר בגמרא בפסחים (קיז, ב) שצריך להזכיר יציאת מצרים בקידוש היום, וילפינן לה מפסוק דלגבי פסח כתוב למען תזכור את יום צאתך מארץ מצרים, ולגבי קידוש היום כתוב זכור את יום השבת לקדשו, וקשה א"כ איך יוצאים ידי חובת קידוש בתפילה, והרי לא מזכירים יציאת מצרים בתפילה, וכבר עמד בזה במנחת חינוך (מצוה לא אות א).

והנה הרמב"ם בהלכות השמיט דין זה של הזכרת יציאת מצרים, מכל מקום בספר המצוות (מצות עשה קנה) כתב וז"ל 'שצונו לקדש את השבת ולומר דברים בכניסתו וביציאתו נזכיר בם יציאת מצרים וקידוש היום', אמנם בחינוך (מצוה לא) הביא את לשון הרמב"ם והשמיט את התיבות 'נזכיר בם יציאת מצרים' וכן השמיטו בספר המצוות שבמהדורת פרנקל ע"פ כמה כתבי יד (ע"ש בציונים).

ובתהילה לדוד (ס"ק א) נקט ג"כ שהחיוב להזכיר יציאת מצרים בקידוש הוא חיוב מדרבנן והפסוק שמובא בגמרא הוא אסמכתא בעלמא. והוכיח את דבריו שהרי כל המקור לכך הוא דילפינן לה מהפסוק של למען תזכור את יום צאתך מארץ מצרים, והיינו דילפינן מדין קידוש דפסח דכמו ששם צריך להזכיר יציאת מצרים, הכא נמי בקידוש דשבת צריך להזכיר יציאת מצרים, וכיון דקיימא לן דחיוב קידוש ביום טוב הוא רק מדרבנן (וכמש"כ המשנ"ב בסוף ס"ק ב) על כרחך שהזכרת יציאת מצרים הוא רק מדרבנן, והפסוק הוא רק אסמכתא.

## שכח לומר 'זכר ליציאת מצרים' בקידוש

והנה כתב החוט שני (פרק פח סוס"ק א) שאם שכח לומר זכר ליציאת מצרים בקידוש, יכול לומר אחר שסיים את ברכת הקידוש תיבות 'זכר ליציאת מצרים'. ויש לעיין בדבריו דלפי מה שנתבאר דדעת כמה פוסקים שהזכרת יציאת מצרים אינה מעכבת בדיעבד, הרי לדעתם הוי הפסק מה שמוסיף תיבות אחר הברכה. ואולי דכיון שמוסיף את התיבות לצורך הקידוש לצאת ידי חובת קידוש לדעת הראשונים שהזכרת יציאת מצרים מעכבת, א"כ לא חשיב הפסק.

## הזכרת יציאת מצרים ב'השכיבנו'

ובעיקר קושיית האחרונים היאך מהני קידוש בתפילה אם אינו מזכיר יציאת מצרים כתב הביאור הלכה דאפשר שכשאומר 'ושמרו' אחר 'השכיבנו' עולה לו לקידוש, וחשיב שמזכיר בזה גאולה כיון שהוא סמוך לברכת 'והשכיבנו' שהוא גאולה אריכתא. אך עדיין צ"ב לפי מנהג הישיבות בארץ ישראל שאין אומרים 'ושמרו', דלכאורה אי אפשר לצרף את הגאולה לקידוש שבתפילה כיון שיש הפסק ביניהם, וצ"ע. אמנם כבר נתבאר לעיל שלדעת כמה ראשונים הזכרת יציאת מצרים בקידוש אינה לעיכובא.

## אם קטן יכול להוציא גדול בקידוש

כתב המשנ"ב (שם) שלדברי המגן אברהם שיוצא ידי חובתו בקידוש שבתפילה, אם נסתפק לו אם קידש על היין או לא אין צריך לחזור דהוי ספק דרבנן לקולא, וכמו כן קטן שהגיע לחינוך יכול להוציא אפילו גדול אם הוא כבר התפלל, דשניהם חייבים רק מדרבנן.

ומסקנת הביאור הלכה דדברי המג"א צ"ע למעשה והוי כספיקא דדינא, ולכן כתב המשנ"ב שקטן אף שהגיע לחינוך אינו יכול להוציא את הגדול ידי חובה בקידוש אפילו אם הגדול התפלל כבר, אך סיים שם שאם הוא נער בן י"ג שנה, שלא ידוע שהביא שתי שערות, אף שלעניין דינים דאורייתא אינו נחשב כגדול [וצריך ליזהר שלא יעשה מצה ותפילין וכדו'], מכל מקום יכול להוציא את גדול שהתפלל כבר ידי חובתו, כיון שיש כאן ספק ספיקא, דשמא הלכה כהמג"א שיצא בתפילה, ושמא כבר הביא שערות ודינו כגדול ויכול להוציא ידי חובה.

אמנם אם הקטן כבר התפלל כתב השעה"צ (ס"ק ב) בשם הדרך החיים, שאינו יכול להוציא את הגדול ידי חובתו, כיון שחיובו הוא מתרי דרבנן ואינו יכול להוציא את הגדול, אך הביא שהחיי אדם בהלכות ברכות (כלל ה דין כג) חלק על זה, וס"ל דקטן יכול להוציא גדול בברכת המזון אם אכלו רק כזית ואע"פ שחיוב הגדול הוא מדרבנן והקטן הוא תרי דרבנן, וטעמו דמשום דין ערבות אף שיצא מוציא, וה"ה הכא דאף שהקטן חייב רק מדרבנן, כיון שיש עליו דין ערבות על קידוש דרבנן יכול להוציא אף על פי שכבר יצא, וכ"כ הרעק"א (קמא סימן ז) [ועיין בשעה"צ לעיל (סימן קפו ס"ק ז) שכתב דכיון שנחלקו האחרונים אם קטן יכול להוציא גדול כשהקטן אכל רק כזית, יש להחמיר בדבר].

## דין ערבות בקטן

ובאמת כבר מצינו בהדיא בתוס' במגילה (יט, ב ד"ה ורבי יהודה) שכתבו שקטן יכול להוציא את הגדול בברכת המזון רק באופן שהקטן אכל כדי שביעה והגדול אכל רק כזית, אך אם הקטן אכל רק כזית, שוב אינו יכול להוציא גדול שאכל כזית דהוי תרי דרבנן, ובחידושי הרעק"א במגילה (שם) הקשה על תוס' דכיון שכל חיוב הגדול הוא רק מדרבנן הרי על חיוב כזה יש ערבות לקטן, ולא חשיב תרי דרבנן כיון שלמעשה יש עליו חיוב דרבנן לברך ברכת המזון, ע"ש. אך החזו"א (אורח חיים סימן כט ס"ק ה) כתב בדעת התוס' דמוכח שקטן אינו בכלל ערבות, ואינו יכול להוציא את הגדולים ידי חובתם.

וצ"ב מדוע קטן אינו בכלל ערבות. ולכאורה היה אפש"ל על פי מה שנתבאר בגמרא בסוטה (לז, ב) דדין ערבות הוא על שש מאות אלף יוצאי מצרים, וא"כ אין הקטנים בכלל, אכן לפי מה שנתבאר בסמוך שאפילו אשה היא בכלל ערבות, א"כ לכאורה ה"ה לקטן. ובלשון החזו"א שם משמע שלא תיקנו בדין חינוך להטיל עליו ערבות של גדול. אמנם זה פשוט שהאיש ערב לקטן ויכול להוציאו ידי חובתו אע"פ שכבר יצא וזה מעשים שבכל יום שהאיש מוציא קטן אע"פ שהגדול כבר התפלל ערבית.

## דין ערבות באשה

ולעניין איש שהתפלל האם יכול להוציא אשה שלא התפללה או לא, נחלקו האחרונים, דדעת הדגול מרבבה שהיא לא יכולה להוציא כיון שאינה בכלל ערבות, והוכיח דבריו מדברי הרא"ש בברכות (פרק ג סוף סימן יג) דמבואר שם שאשה לא יכולה להוציא איש בברכת המזון, משום שאין ערבות בין איש לאשה, ולפי זה נראה דה"ה שגם האיש אינו יכול להוציא את האשה מדין ערבות. אך הרעק"א (שם) הביא את דברי הדגול מרבבה ודחה אותם דדשאני התם לגבי ברכת המזון שאשה אינה חייבת כלל בברכת המזון ולכן אינה יכולה להוציא את האיש, אך במקום שהיא חייבת כאיש כגון חיוב קידוש בשבת יש דין ערבות ויכולה להוציא את האיש.

ולעניין הלכה נראה מדברי השעה"צ (ס"ק ט) שהביא את הפלוגתא הנ"ל ונראה שצידד כדעת הרעק"א, וכך נוהגים העולם שאף אם האשה אינה מתפללת תפילת ערבית, וחייבת בקידוש מדאורייתא, נהגו שהאיש מוציא את האשה.

# **הדינים העולים:**

1. דעת המג"א שיוצאים יד"ח קידוש בתפילה, ומהרמב"ם משמע שצריך להזכיר שבח וקידוש אך מצינו בראשונים דבהזכרת השבת לחוד סגי.
2. י"א שיכוין לא לצאת יד"ח קידוש בתפילה כדי לקיים המצוה כתיקונה על היין, וי"א דאדרבה יכוין בתפילה דיש תקנת קידוש בתפילה.
3. בליל יוהכ"פ לכו"ע יכוין בתפילה לצאת יד"ח קידוש.
4. בביאוה"ל נקט שהדין להזכיר יציאת מצרים בקידוש הוא לעיכובא, אך התהיל"ד הביא מהראשונים שאינו לעיכובא.
5. שכח לומר 'זכר ליציאת מצרים' בקידוש כתב החו"ש שיאמר כן מיד לאחר הברכה, ויל"ע בדבריו.
6. מסקנת הביאוה"ל דהוי ספיקא דדינא ואפשר להקל לצאת יד"ח מנער בן י"ג שלא ידוע שהביא ב' שערות דהוי ס"ס.
7. נחלקו הפוסקים האם קטן שכבר התפלל יכול להוציא גדול שהתפלל, דקטן הוי תרי דרבנן וגדול חד דרבנן.
8. דעת הרעק"א שיש ערבות לקטן, אך החזו"א כתב בדעת התוס' שאין ערבות.
9. הדגול מרבבה סבר שאין ערבות לאשה, אך המשנ"ב נקט כדעת החולקים שיש לה ערבות וכן המנהג.