מלאכת מלבן 1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / מלאכת מלבן

**מלאכת מלבן. 1 שבת עג. זבחים צג: צד, ושבת קיא, ושבת קמז.**

**הנה יש לדון מהו האב דמלבן ומהו התולדה.** ועיין ברמב"ם פ"ט ה"י הי"א ובמפרשי הרמב"ם שם. ובאמת מלאכת מלבן שהיתה במשכן ענינה הוא ניקוי הצמר מהלכלוך שנדבק בו קודם הגזיזה ועשיית הצמר לנקי. הלשון מלבן. כפשוטו הוא משום שע"י שהצמר מתנקה הוא נהיה לבן. אמנם לכאורה אין ענין מלאכה זו לצובע שנותן צבע לבן בבגד משום שפעולה זו איננה נתינת צבע אלא רק סילוק הלכלוך וחזירת הדבר לצבעו המקורי. ותולדה מזו למדו חז"ל דכל כיבוס הוא תולדה דמלבן. שענינו הוא ניקוי הבגד והסרת הכתמים שבו אסורים משום תולדה דמלבן. ועיין שו"ת אבני נזר סי' קס"ה. שביאר את הטעם שמכבס אינו אלא תולדה. אמנם עיי"ש באבני נזר שמביא ראשונים שמכבס ממש הרי הוא בכלל מלבן ורק כיבוס שנעשה על ידי שריה הוא תולדה. ורש"י לעיל עג. כתב דמלבן היינו כיבוס אלא דלדעת רש"י יתכן דמלבן זה בצמר. וכיבוס זה בבגד. אמנם יש אחרונים שמדייקים מרש"י דפליג על הרמב"ם וסובר דכיבוס הוא בכלל האב.

**ומצינו דבר חידוש. בב"ח בסי' ש"ב בשם המהרש"ל** שכתב שאין איסור מלבן אלא בבגד לבן. אמנם עיין שם בב"ח שפליג עליה. מהמבואר קמז. דמנער טליתו אסור דווקא בבגד שחור. וצ"ל דאע"ג דגם לב"ח עצמו שם שאני דהרי הוא אוסר כיבוס בכל הבגדים. ושם הניעור נאסר דווקא בבגד שחור עיי"ש. מכל מקום סברת הב"ח היא דאם שם מלבן הוא דווקא בבגד לבן לא יתכן דיאסר הניעור דווקא בבגד שחור משא"כ לשיטתו. ויל"ע מה היתה הבנתו של המהרש"ל. ויתכן דהבנתו היתה דמלאכת מלבן היא משום צובע שכשמנקה בגד לבן יש בזה חשיבות של צביעה. וצ"ע בסברתו. ועיין במנח"ח מלאכת מלבן דחלק על המהרש"ל מלשון הרמב"ם פ"ט ה"י דאסר מלבן בחוטי שני.

**ובלשון הרמב"ן בסוגייא סוף פרק שמונה שרצים. קיא. האי מסוכרייא דנזייתא עיי"ש בתוס'**. דן הרמב"ן בטעם האיסור להדוקה וכתב דאין האיסור משום סחיטה תולדת מפרק משום שאין דישה אלא בגידולי קרקע אלא האיסור דסוחט בגד הוא משום תולדת צובע כדרך המלבן. ומשמע מדברי הרמב"ן דהאיסור הוא מעניני צביעת הבגד ולא ניקוי הבגד. ועיין בב"י בסי' ש"ב שכבר נתקשה בביאור דברי הרמב"ן האלו. ועיין בנשמת אדם כלל ט' ס"ק ג' מה שהביא מן הירושלמי. שתמה איזה צובע היה במשכן ותמה החיי אדם הרי היו צריכים לצבוע התכלת ומכח זה רצה להוכיח דצובע הוא רק עשית ציורים וכדומה.. אבל הוכיח דצביעת דבר בצבע אחיד אין בזה משום צובע. אלא הרי זה תולדת מלבן וכתב דזה כונת הרמב"ן עיי"ש. ועיין שביתת השבת מלאכת דש. ס"ק צ"ד עוד בדברי הרמב"ן. **אמנם כפשוטו ברש"י במשנה ע"ג , ד"ה המלבן.** וכן נקטו רוב הפסוקים אין ענין מלבן לצביעה אלא לכיבוס וניקוי. וכן הוא פשטות הרמב"ם. עיין בזה.

**ועיין זבחים צג: במשנה דמבואר דאחד הבגד אחד העור ואחד השק טעונין כיבוס**. וענין זה נאמר בדם חטאת דנאמר בתורה [ויקרא ו, כ] ואשר יזה מדמה על הבגד אשר יזה עליה תכבס במקום קדוש. ומבואר דיש חיוב כיבוס בבגדים שנבלע בהם דם חטאת. [ ובמאמר המוסגר המקד"ד. שם חקר האם יסוד החיוב הוא הוצאת הדם מן הבגד על ידי כיבוס. או דהחיוב הוא לעשות כיבוס. ואין זה שייך להוצאת הדם בפועל אלא דחל על הבגד חיוב כיבוס. ועיי"ש שהכריע כהצד השני. מהא דיש דין להעביר עליו ז' סממנין.]  **ועיי"ש בגמ' צד. אחד הבגד ואחד השק וכו'**. **למימרא דעור בר כיבוס הוא**. ועיי"ש בכל דברי הגמ' שמחלקת בין בגד שנאסר בזה שרייה לבין עור רך שלכאורה אסור לסכסכך אבל מותר שרייה. לבין עור קשה שיש בזה מחלוקת תנאים. ועיי"ש ברש"י ובתוס'. ועיין בשאילתות שפסק בזה לחומרא דבעור קשה אסור לסכסך אמנם בפסקי הרי"ד פסק בזה לקולא. ועיין בביאור הלכה סי' ש"ב ס"ט דמכמה ראשונים משמע שיש איסור כיבוס בעור אפילו שאינו מסכסך. ותמה עליהם מדברי הגמ' דמשמע דיש איסור רק אם מכסכס. ועיי"ש שהביא סתירה מדברי הרמב"ם. ועיי"ש שלפי"ז ביאר שם את דברי רבא שמתחילה התיר לכבס נעל בשבת ולבסוף חזר בו עיי"ש שביאר מה היה הנידון בדברי רבא לפי"ז. ויל"ע בדבריו.

**שרייתו זהו כיבוסו.** בדברי הגמ' שם בזבחים צד: מבואר דשהשורה בגד במים חייב חטאת אפיו באופן שאינו משפשף בידיו והטעם לכאורה הוא ששריית הבגד במים מסייעת בכיבוסו. התוס' שם ובשבת קיא: ועוד ראשונים בשבת הקשו. מכמה מקומות שהתירו לאדם להכניס בגדים למים בשבת..עיין יומא עז: ההולך להקביל פני רבו ופגע באמת המים נכנס במים עד צווארו. וכן בביצה יח. מבואר דנדה מערמת וטובלת בבגדיה ולא חששו בזה לאיסור כיבוס. ובראשונים נאמרו בזה כמה תי'. ובתוס' קיא: הובאו בזה ב' תי' עיקריים. שי' ר"י דלא נאמר איסור שרייה אלא בבגד שיש עליו לכלוך ולא בבגד נקי. ולדבריו יש להעמיד את הגמ' שם בבגדים נקיים. אמנם שי' ר"ת היא דלא נאמר שרייתו זהו כיבוסו אא"כ הדבר נעשה בדרך כיבוס וניקוי ולא בדרך לכלוך. וכניסת אדם בבגדיו לתוך מים היא דרך לכלוך ולא דרך ניקוי והפוסקים חששו לדעת ר"ת דלא התירו אלא בדרך לכלוך ולא בדרך ניקוי. וגם בבגד נקי נאסרה שרייתו. אלמלא הוא בגד עור וכדומה כמבואר לעיל. עיין במ"ב סי' ש"ב סקל"ט. ושם בסקמ"ח. ועיין שם בביאור הלכה. סו"ד שיש. ובביאור הלכה סי' ש"כ סי"ח סוד"ה טוב. ועיין בפמ"ג המובא בביאו"ל סי' ש"ב ס"ט ד"ה שאין. שסוברים דאין התר להקל בדרך לכלוך אלא כאשר הבגד נקי אמנם אם הבגד מלוכלך אין התר ואפילו באופן שאינו מתכוון לנקותו. **עיין קמז. א"ר הונא המנער טליתו בשבת חייב חטאת**. ועיי"ש ברש"י ובתוס' ובר"ח וברשב"א ובריטב"א. וברא"ש ובשלטי גיבורים שם.