ברכות פ_ק - הרב יהודה שיף
קטגוריות: ש_ס / א ברכות

**בס"ד מראי מקומות - ברכות - א'**

**א. מאימתי קורין את שמע בערבית משעה שהכהנים נכנסים לאכול בתרומתן עד סוף האשמורה הראשונה. דברי ר"א** עי' **בשאגת אריה** ס"ח שכ' דנ"ל דלענין זכירת יציאת מצרים בלילה דקי"ל כדדריש בן זומא בסופ"ק (דף י"ב) נמי אין זמנה קודם צאת הכוכבים כדקי"ל בכל דבר הנוהג בלילה כדאמרי' במגילה דף כ' אלא שהביא **שהתלמיד רבינו יונה** כאן בתו"ד [בד"ה אלא] כ' דאע"ג דאין אדם יוצא יד"ח בק"ש שקורא בבית הכנסת מפלג המנחה ולמעלה וצריך ולקרותה אחר צאת הכוכבים אם לא ירצה לקרות אלא ב' פרשיות סגי ליה בהכי כיוון שהזכיר יצ"מ בשעה שקרא אותם בביכ"נ סגי ובמשך דבריו הוסיף דברכת גאל ישראל נמי אע"פ שהתקינו לאמרה בלילה כנגד יצ"מ שהיתה בלילה אפ"ה כיוון שלא למדנו זכירת יציאת מצרים בלילה אלא מרבוי דכל ימי חייך ולא כתיב שם לילה אלא דמיתורא דכל דרשינן ליה לא חישינן אם אין אנו אומרים אותה בלילה ממש כיוון שהוא לילה לענין תפילת ערבית יעוי"ש ותמה עליו השאג"א א. כיוון דמרבינן לילות א"כ ה"ל כאילו כתיב לילות. ב. דלא דמי לתפילת ערבית שתקנוה כנגד אברים ופדרים וכיוון דלר"י אין זמן של הקרבת תמיד של בין הערבים אלא עד פלג המנחה א"כ ה"ה לתפילת מנחה שתקנוה כנגד תמיד של ב"ה, וכיוון שכלה זמן מנחה מתחיל זמן ערבית (דאמרי' בדף כז' וכיוון דלא אתמר הלכתא לא כמר ולא כמר דעבד כמר עבד ודעבר כמר עבד, משא"כ הזכרת יצ"מ דתלי בלילה [וכעין מה שהק' הרא"ש בס"א על ר"ת יעו"ש]. ג. ועוד דדוקא גבי תפילה שהיא דרבנן הקלו כיוון דהוי ספיקא אי כר"י אי כרבנן אולם יצ"מ דהזכרתה מן התורה הו"ל ספיקא דאוריתא והו"ל למיזל לחומרא כרבנן עי"ש עוד מש"כ בזה ומסיק דחייב להזכיר יצ"מ בלילה וודאי ואפילו אם הזכיר בין השמשות לא יד"ח דביה"ש הוי ספיקא וקי"ל ספיקא דאוריתא לחומרא, ועי' במ"א ס"רלה סק"ב פסק את דברי התר"י במ"ב ס"קיא הביא את דברי המ"א וגם דברי השאג"א. ועי' **באו"ש** בפ"א מהל' ק"ש, ובשו"ת **שאילת דוד** [פרידמן] ס"א מש"כ בזה.

ועי"ש **בשאג"א** ס"ט שכ' דלענין סוף זמן הזכרת יצ"מ אף ר"א מודה דזמנה עד עה"ש דאין תלוי בזמן שכיבה אלא בלילה והוי דומיא דכל דבר הנוהג בלילה דהוי עד עה"ש כדאיתא במגילה דף כ' יעוי"ש בהרחבה.

**ב**. **בא"ד הא דנקט קורין ולא נקט קורא כמו דקתני גבי ברכות השחר דקתני מברך בלשון יחיד** עי' **בחי' הגר"א** [אמרי נועם] וכ"ה **בשנות אליהו** אמתני' שביארו מפני שבברכות אחד מברך ומוציא את כולם אבל ק"ש אינו יכול להוציא אלא כ"א צריך לקרות בפני עצמו [ולכך קתני קורין דכולן קורין] [ועי' בשו"ת יד אליהו (רגולר) סי"ג שכ' דכוונת הגר"א דרק מדרבנן לא יד"ח אולם מדאוריתא יצא אכן מדברי הראשונים שנביא מבואר דס"ל דהוא מדאוריתא] וכ"כ כן **בריטב"א** ריש מגילה וז"ל הא דקתני לישנא דמגילה נקראת, ולא קתני לישנא דקורין את המגילה כדתני התם קורין את שמע משום דהכא קריאה א' שאחד קורא וכולם בשמיעה, משא"כ בק"ש שכ"א מהם חייב לקרוא ולשנן בפיו ואין אחד מוציאם ואפילו בציבור וכדאיתא בירושלמי עכ"ל ועי' **בשו"ת הרשב"א** ס"קכו שהביא את דברי הירושלמי [ברכות פ"ג ה"ג] כל הברכות כולן אע"פ שיצא מוציא חוץ מן התפילה וקרית שמע וברכת המזון, תפילה לפי שאין שליחות ליחיד קרית שמע כדי שיהא כל אחד ואחד משנן בפיו ברהמ"ז דכתיב ואכלת ושבעת מי שאכל הוא שיברך עכ"ל. **ובשו"ת** **מהר"ם אלשקר** ס''י כ' ג"כ דקרית שמע מצותה היא בקריאה ולא בשמיעה והביא את דברי הרשב"א והריטב"א הנ"ל והביא דכ"ד רב האי גאון בתשובה דמה"ט אין לקרות ק"ש בקול רם עם הש"ץ כי לפעמים יסמוך על הש"ץ, ועוד הביא דבאבודרהם כ' דבק"ש אין יחיד מוציא את הבקי אולם הביא שם דדעת הרא"מ דהשומע ק"ש מחבירו יצא. ויעוי' **במ"א** ס"סא ס"קטז שהביא את דבריו ואת ב' הדיעות וע"ע **באליה רבה** ס"סב ס"ב שתמה ע"ד האבודרהם דא"כ אמאי בעשרה כ' דמוציא את שאינו בקי יעוי"ש וכ' דנ"ל דמ"מ בעשרה כיוון שעונה אמן הוי כמו שמדבר בעצמו כיוון שאינו בקי וקרינן ביה ודברת בם עי"ש עוד מש"כ בזה, ובאמת **דבפר"ח** ס"סב ס"קא ג"כ תמה על המהר"ם אלשקר והריטב"א שהרי כ' דמוציא את שאינו בקי וכוונת הירושלמי בגונא דהוא בקי דאין ראוי שיצא מחבירו אלא יהא כ"א קורא ומשנן בעצמו יעוי"ש. **ובתהילה לדוד** ס"סא הביא **דברעיא מהימנא** פר' משפטים דף קטו' ע"ב מבואר להדיא דק"ש חמור מתפילה ואף לשאינו בקי אינו מוציא וכדעת האבודרהם, [וביד אליהו שם כ' דגם כוונת הזוה"ק דהוא מדרבנן יעוי"ש] ועי' מה שהאריך בזה בתשובות בנין שלמה ס"ח [עי"ש שמסיק לחלק בין אם קראה מן הכתב דמוציא את חבירו לבין אם קראה בע"פ דאינו מוציא וכ"כ בחי' מראה כהן בסוגיין] ובמ"ב סס"א ס"קמ כ' דדעת רוב האחרונים דיוצא ועדיף מהרהור כיוון דשומע כעונה אך הביא דבעולת תמיד כ' דהיינו דוקא שמבין הלשון ואפילו בלשה"ק בעינן שיבין השומע [אע"ג דאם אינו מבין כשקורא בלשה"ק יוצא וצ"ע אמאי ובחבורה יתבאר בעזהי"ת] והביא דדעת הברכת אברהם במובא בשיורי כנה"ג דיחיד אינו מוציא יחיד אבל יחיד מוציא רבים [וכגון ש"ץ] אפילו אין מבינים לשה"ק.

**ג. משעה שהכהנים נכנסים לאכול בתרומתן** ע' **בחי' הגר"א** דהא דאמר נכנסים ולא אוכלין כיוון דאסורים לאכול קודם ק"ש וציין לדברי המהרש"א בע"ב ע"ד התוס' בד"ה משעה שכ' ע"ד התוס' שם היאך עני נכנס לאכול פתו כשהגיע זמן ק"ש דממתני' לא קשה דהכוונה היא משעה שהכהנים מותרים לאכול בתרומה ואין להם טומאה עוד אולם ודאי אסורים להתחיל אז בסעודה משום זמן ק"ש ורק על לשון הגמ' משעה שעני נכנס לאכול הוי קשיא ליה, אולם **בצל"ח** כ' דאולי הכהנים מותרין לאכול בתרומתן אפילו בזמן ק"ש כיוון שאכילת תרומה הוי מצוה כעבודת עבודה במקדש ולפיכך לא הק' התוס' בע"ב אמתני' וא"צ לתי' המהרש"א ועי' **בשפ"א** מש"כ בזה.

**ד. וחכ"א עד חצות** עי' **בתלמיד רבינו יונה** דחכמים אינם חולקים על ר"ג בענין הדרשא דובשכבך ומודו דמן התורה זמנה כל הלילה אלא דחכמים עשו סיג ור"ג לא חיש לסיג, ולכו"ע צריך לקרותה לכתחילה מיד בצאת הכוכבים אלא דלחכמים אף בדיעבד אינו יוצא אחר חצות ולר"ג ס"ל דבדיעבד יצא כל הלילה, אלא שהק' היאך יאמרו חכמים דאחר חצות לא יקרא והוא חייב מן התורה וכיצד יכולים לפטרו והביא דאית דאמרי דקורא אותה בלא ברכותיה דאינם אלא מדרבנן ויכולים למונעו מלאמרם אבל ק"ש שהיא מן התורה קורא אותה כל הלילה אלא שאין שכרו כ"כ כמו שאם קראה עם ברכותיה, ואע"ג דגבי ק"ש של שחרית אם יאחר זמן קריאתה קוראה עם ברכותיה לגבי ק"ש של לילה החמירו יותר כיוון שהוא זמן שינה ואם ידע שיכול לצאת ק"ש וברכותיה אף אחר חצות לא יכריח עצמו לקרוא מיד אולם הביא דמורו [הר"י] ס"ל דחכמים יכולים לפוטרו ממ"ע כ"ז שעושים זאת משום סייג או משום קיום המצוה כמו שפטרוהו מלולב ביו"ט א' דסוכות שחל בשבת וכמו שפטרו ב"ש כסות לילה מציצית עי"ש דקי"ל להלכה כר"ג. וע"ע **בשאגת אריה** ס"ד מה שהאריך בדברי התר"י וע"ע בשפ"א מש"כ בזה.

ועי' **בראש יוסף** בסוגין דהעלה דבסוגין איכא ג' שיטות, א. **שיטת הרשב"א** בדף ט' והרא"ש בפסקיו דלחכמים עד חצות ולר"ג עד ע"ה יכול להתעסק לכתחילה במלאכתו עד חצות ודוקא אכילה ושינה אסור שמא יבוא לידי פשיעה ואפילו אם התחיל יפסיק כיוון דהוי דאוריתא. ב. **שיטת הר"י** דמצותה מיד ואין להתעסק אף במלאכה ובאיחר את חצות לחכמים לא יד"ח ולר"ג בדיעבד יוצא עד עה"ש וטעמא דחכמים כיוון שיש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה בשב ואל תעשה, וכדי שלא יעקר ק"ש ע"י שיאכל וישתה וישן פטרוהו מק"ש, ואף לר"ג הקורא אחר חצות מקרי עובר על דברי חכמים אך יצא ידי ק"ש ג. **שיטת הרמב"ם** בפ"א מהל' ק"ש ה"ט שכ' דמצותה מצאה"כ עד חצות וכו' כדי להרחיק את האדם מן הפשיעה והיינו דלחכמים מצוותה מיד ואם קראה אחר חצות מקרי עובר על דברי חכמים ור"ג לא חיש אף לזה.

**בס"ד מראי מקומות - ברכות - ב'**

**א. ברש"י ד"ה כדי להרחיק וכו' והקטר חלבים דקתני הכא לא אמרו בו חכמים עד חצות כלל** עי' **בחי' רא"מ הורוויץ** דהטעם הוא מפני שלכתחילה מצותה ביום ולענין דיעבד מה יועילו חכמים אם יקצרו הזמן כיוון שאח"כ לא יקטיר, משא"כ באכילת קדשים שקצרו הזמן כדי שלא יעבור על איסור כרת בעה"ש, ואף בק"ש לא תקנו אלא לכתחילה [משא"כ בהקטר חלבים דבין כה מצותה מן התורה לכתחילה ביום], שו"ר **דבצל"ח** ביאר דדוקא בק"ש שהיא מצוה חמורה שהיא קבלת עול מלכות שמים ואכילת נותר שהיא חיוב כרת עשו חכמים סיג ואולם ברמב"ם בפ"ד מהל' מעשה הקרבנות ה"ב כ' דכדי להרחיק את האדם מן הפשיעה אמרו חכמים שאין מקטירין האימורין ואיברי העולה אלא עד חצות הלילה ועי' **בתוי"ט** ועוד מפרשי המשנה מש"כ בזה.

**ב. בתוד"ה מאימתי תימה לפ' הלוא אין העולם רגילין לקרות סמוך לשכיבה אלא פרשה ראשונה וא"כ כל שלוש היה לו לקרות עכ"ל** ובדעת רש"י נתבאר בחבורה דס"ל דרק פרשה ראשונה מן התורה וא"כ י"ל דלענין ב' הפרשיות האחרות שפיר יכלו לסמוך על מר דעביד כר' יהודה דחשיב לילה ושו"ר דכ"כ **הפר"ח** על השו"ע ס"סז דשיטת רש"י דרק פרשה ראשונה מן התורה מדברי רש"י בסוגין שכ' דבפרשה ראשונה שקורא על מטתו יצא עי"ש דכ"כ הרשב"א בסוגין [בסוד"ה ולענין] דהעם שאנו קורין על מטתנו פרשה ראשונה מפני שהיא מן התורה. עי"ש בפר"ח פירוט וביאור שיטות הראשונים אי ק"ש דרבנן או דאוריתא ובהנך דס"ל דהוי דאוריתא מאן ס"ל דפרשה א' או פסוק א' או ב' הפרשיות. [ולקמן יבואר עוד בעזהי"ת].

**ג. בא"ד ועוד קשה דצריך לברך בק"ש שתים לפניה ושתים לאחריה בערבית** עי' **בשו"ת הרשב"א** ח"א סמ"ז שתי' דברכות של ק"ש אינם ברכות של ק"ש כברכת התורה והמצוות שא"כ היה לנו לברך לקרוא את שמע אלא ברכות שנתקנו בפני עצמן אלא שתקנו לאמרן לפני ק"ש ולאחריו ולפיכך מי שקרא ק"ש בלא ברכותיה חוזר ואומר ברכותיה בפני עצמן ואין בכך כלום ואולם בחי' הרמב"ן דף כב' [ובהוצאת מערבא בדף יא'] כ' דברכת ק"ש הוי כברכת המצוות לק"ש ע"ש שהק' אמאי מפסיקין בקל מלך נאמן, ועי"ש עוד שבאר דברכת יוצר אור ומעריב ערבים הוי ברכת השבח וברכת אהבה רבה ואהבת עולם הוי ברכת המצוות לק"ש ולפיכך אם עונה אמן הוי הפסק וצריך לחזור ולברך וא"כ ה"ה

קל מלך נאמן עי"ש שהוי שיבוש ולא נהגוהו בספרד אלא בא"י עי"ש עוד מה שדן בזה, ועי' בשו"ת **פרי יצחק** ס"א (ד"ה וכן) שהוכיח מדברי האו"ז בס"כה דס"ל דברכות ק"ש הם ברכת המצוות שהוכיח מהא דמצי למימר יוצר אור לאחר ק"ש דהיכא דלא בירך קודם עשית המצוה מצי לברך אחריה, יעוי"ש ולקמן יבואר עוד בעזהי"ת.

**ד. בא"ד וי"ל דקי"ל כרבנן דאמרי זמן תפילת מנחה עד הערב ואמרינן לקמן השתא דלא איתמר הלכתא לא כמר ולא כמר דעבד כמר עבד דעבד כמר עבד עכ"ל.** עי' **בחי' רע"א** שהק' דכל מה דאמרי' בגמ' דעביד כמר עביד היינו לענין תפילה מנחה דרבנן דאזלינן בספיקא לקולא, אולם לענין ק"ש דהוי מדאוריתא א"כ הו"ל למיזל חומרא ככל ספיקא דאוריתא והביא שכ"ה הפר"ח בס' **מים חיים** [על הש"ס] ומצאתי שתי' שם דע"כ ס"ל להתוס' כשיטת התוס' בסוטה דף

לב' ובמנחות דק"ש הוי מדרבנן ולפיכך אזלינן אף בספיקה לקולא, וכ"כ בשאגת אריה ס"ג.

**ה. בא"ד מ"מ קשיא דהוה כתרי קולי דסתרי אהדדי** עי' **בפנ"י ובצל"ח** שהק' דזה קשה בין כה וכה ולא רק אר"ת ומדוע הק' תוס' קו' זו אר"ת ובפנ"י כ' דקו' זו קשה לר"ת ולא לר"י כיוון שר"ת נתן טעם למנהג שלנו בק"ש משום דתחילת זמן ערבית אחרי כלות זמן מנחה משא"כ לר"י דהטעם לק"ש שלנו הוא מטעם אחר אין הכרח דמנחה ומעריב הא בהא תליא ותו לא הוי קולי דסתרי ובצל"ח תי' דלרש"י י"ל דתפילת ערבית שהיא רשות אפשר להקדימה אף שהעיקר כרבנן אולם לר"ת דיוצא במעריב יד"ח חובת ק"ש וחובת מנחה הוי תרתי דסתרי.

ועי' **ברא"ש** שתי' דלענין תפילה הקלו ועי' **במעדני יו"ט** ס"קמ דביאר דכוונתו היינו דלענין תפילת מנחה הקלו שיכול להתפלל אחר פלג המנחה, ויעוי' **בקה"י** ס"א שהביא **דהמאירי** דף כז' כ' דרק באותו יום הוי תרתי דסתרי אולם מיום ליום לא דדמיא דשני שבילין אחד טהור ואחד טמא והלכו ב' בנ"א ובאו לשאול בזה אחר זה דמטהרינן לכל אחד עי"ש

מה שביאר יסוד פלוגתת הראשונים בדינא דתרתי דסתרי בספיקא דרבנן.

**ו. בא"ד וגם דרב הוי מצלי וכו' ומסתמא היה קורא ק"ש** עי' **במהרש"א** שהק' דאף לרש"י דעיקר ק"ש הוא על המטה הא תפילת ערבית הוא מבעו"י עי"ש מש"כ בזה, ועי' בפנ"י ובצל"ח מש"כ בזה, **ובשאגת אריה** ס"ג ביאר דראית ר"ת דסו"ס אף אם הגיע זמן תפילת ערבית משום דא' בעי עבד כר' יהודה מ"מ הא קי"ל כר"י דאמר (בדף ד') איזהו בן עוה"ב זה הסומך גאולה של ערבית לתפילה א"כ אין ראוי להתפלל עד הלילה דהוי זמן ק"ש וברכותיה כדי שיסמוך גאולה לתפילה, אלא ע"כ דהוי זמן ק"ש מפלג המנחה לר' יהודה.

**ז. בא"ד אור"ת שהיו רגילין לקרות ק"ש קודם תפילתם**, **במעדני יו"ט** סק"י פי' דקראו קודם ערבית דאם היו קורין קודם מנחה א"כ לא הוי מקשה הירושלמי א"כ למה וכו' דפשיטא שאותה קריאה לא היה כדי לצאת בה יד"ח, ואולם **בפנ"י** ביאר דהיו קורין קודם מנחה וביאר דהירושלמי הקשה דאי קורא ק"ש קודם זמנה לא יצא אפילו בדיעבד א"כ מקשה הירושלמי אמאי קרו ק"ש קודם מנחה משא"כ אם קורא קודם זמנה יצא בדיעבד לא קשה, ועי' **בשפ"א** שכ' דבראבי"ה **ובסמ"ג** (עשין סי"ח) מבואר כהפנ"י אולם **בשבולי הלקט** [הל' תפילה ס''מח] מבואר כהמעדני יו"ט יעוי"ש.

**בס"ד מראי מקומות - ברכות – ג'**

**א.** דף ב' ע"ב **בתוד"ה דילמא ביאת אורו הוא** עי' **בבעל המאור** שג"כ פי' דטהר יומא היינו צאה"כ ודילמא טהר גברא היינו שהוא טהור לאכול בתרומה משעת שקיעת החמה והביא את שיטת ש"י בשם אית דמפרשי והוסיף דהביאו ראיה לדבריהם מהא דכתיב קומי אורי כי בא אורך שפירושו לדבריהם כי זרח אורך וכ' דאי"ז ראיה כיוון שפ' אחר יש למקרא ועוד הק' דתפשוט ממתני' דקתני דהכא מאימתי קורין בערבית משעה שהכהנים נכנסים דע"כ לא איירי בביאת אורו דהלוא מתני' איירי בק"ש דערבית [יעוי"ש דפ' כהתוס'], וכ"ה **במהרש"א** על התוס' כאן אמאי לא הק' כן ותי' דעיקר הקו' דפשיט מבריתא דעיקר מילתא לא איירי בתרומה אלא בק"ש ותרומה מילתא אגב אורחיה קמ"ל, דתפשוט ממתני' דאיירי בתרומה וזהו עיקר מילתייהו דקתני. ועי' **בחי' רע"א** דף ד' ע"ב מה שתי' על קו' הבעה"מ.

**ב. ברש"י ד"ה משהעני שאין לו נר להדליק בסעודתו** עי' **במאירי** שהק' דא"כ צריך שיבדל ממלאכתו קודם שקיעת החמה שתיכף כשיגיע לביתו תהא חמה נשקעת ולא קודם שודאי הוא צריך לאורה [דמסקינן דעני וכהן חד שיעורא הוא

וא"כ הוא בצאה"כ ולקמן מסקינן עוד דעני מאוחר מכהן אלמא הוא אחרי צאה"כ, ועכ"פ לא בשעה שיש אור]. וע"כ פי' דהיינו מאוחר מצאת הכוכבים אלא שאוכל תיכף כשנכנס כיון שדרכו בפת ומלח שאין צריכים הכנה ורוב בנ"א צריכים עוד הכנה מועטת, **ובמרומי שדה** תי' דלפי הס"ד עני היינו שאין לו נר לאכול אולם למסקנה עני היינו בעל מלאכה דומיא דכלים פט"ז, דשובתים מעט ואח"כ אוכלים, ואולם **באגרות משה** ח"א או"ח ס"כד הוכיח מכאן דגם אחר צאת הכוכבים יש אור כעשרים דקות ואולי יותר שהוא שיעור שהעני קורא ק"ש מתפלל ואוכל כמש"כ התוס' והביא דכן מבואר בירושלמי בריש פירקין [וז"ל הירושלמי נראו שלושה כוכבים אע"פ שחמה נתונה באמצע הרקיע לילה הוא] דחמה נתונה באמצע לילה וא"כ עדין יש אור אחרי צאה"כ יעוי"ש, וכן מבואר **בחק יעקב** על השו"ע ס"תלא סק"א דאחרי צאה"כ עדין יש קצת אור יום עי' בס' זרע יעקב בסוגין שהוכיח כדבריו.

**ג. בתוד"ה אע"פ וכו' דהא לא אמיירי התם לענין ק"ש,** עי' **בתוס' הרא"ש** שבאר דאף דהוי ודאי לילה אולם לענין שכיבה שיהא זמנה באותה שעה אינה אלא זכר, וכ"כ **בתלמיד הר"י.**

**ד. עי' בתוס' הרא"ש** שהק' דכיוון דקי"ל דצאה"כ הוי לילה ואמרי' בפ' במה מדליקין [דף לה' ע"ב] כוכב א' יום ב' ביה"ש ג' לילה א"כ למה נחלקו התנאים לענין ביה"ש ניחזי אנן בכוכבים ותי' דלפי שאין אנו בקיאין בשיעור הכוכבים דאמרי' התם לא גדולים הנראים ביום ולא קטנים הנראין בלילה אלא בינונים. וכעי"ז כ' שם בתוס' בע"א ד"ה תרי גבי פלוגתא דתניא התם בדף לד' איזהו ביה"ש וז"ל והשתא פליגי דלר' יהודה מספק"ל דכל כוכבים הנראים משקיעת החמה עד שהכסיף העליון אם הם בינונים אם לאו ועוד קשה דניחזי אנן באדם בינוני שילך משקיעת החמה ד' מילין כדאמר בפסחים י"ל דמספק"ל מהו אדם בינוני עכ"ל.

ועי"ש בתוס' רא"ש שהוסיף דהא דלא נחלקו על עמוד השחר היינו משום דזמנו קבוע כדאיתא בירושלמי בפירקין כמה דתימר בערבית נראו ג' כוכבים אע"פ שהחמה נתונה באמצע, ויימר אף בשחרית כן אמר רבא כתיב השמש יצא על הארץ וכתיב ובא השמש וטהר הקיש יציאתו לביאתו מה ביאתו משיתכסה מן הבריות אף יציאתו לכשיתודע לבריות, א"ר אבא כתיב הבוקר אור התורה קראה לבוקר אור, תני ר' ישמעאל בבוקר כדי לתן תחום לבקרו של בוקר, א"ר יוסי בר בון אם אומר אתה ליתן עוביו של רקיע ללילה בין בערבית בין בשחרית נמצאת אומר שאין היום והלילה שוין, נלפינה מדרץ הארץ שרי מלכא נפיק אע"ג דלא נפיק אמרי דנפק שרי מלכא, על לא אמרי דעל עד שעתא דייעול. [עי"ש בפני משה ובחרדים שפי' דכשהמלך מתחיל לצאת מפלטרין שלו הכל אומרים המלך יצא אע"פ שלא יצא ממש כמו"כ השמש אע"ג שהיא בתוך עובי הרקיע נפיק מקרי ושייך לומר השמש יצא ומקרי יום אע"פ שאינו יום באמת].

**ה. בתוד"ה ואי וכו' דלא מסתברא לחלק כ"כ בשיעורי זמן שכיבה דכל זמנים הללו אית ביה** עכ"ל, עי' **בתוס' רא"ש** **וברשב"א** שכ' בשם **רב האי גאון** שפ' את מחלוקת התנאים דכל חדא וחדא תלויה בדבר דר' אליעזר דאמר משעה שקדש היום סבר ובא השמש ביאת שמשו הוא דהיינו תחילת שקיעתו ומאי וטהר טהר גברא, וקדש היום היינו שהוא ראוי לקדש שהוא זמן הראוי להוסיף מן קודש אל החול ולא בביה"ש שהוא חצי מיל, ור' יהושע סבר ביאת אורו ומאי וטהר טהר יומא, ור"מ כר' יהושע אלא דמקדים מעט כשיעור טבילה, ור' חנינא אומר דלא תלינן שיעורא בתחילת הלילה אלא משעה שהעני נכנס לאכול פתו לאחר שמספר עם שכניו ואז הוא זמן שכיבה לרוב בנ"א ורב אחא אומר משעה שרוב בנ"א נכנסין להסב שהוא מאוחר יותר לפי שמספרים בתחילת הלילה ברחוב העיר על פתחיהן זה עם זה, וכיוון שכן הוא אי שיעורא דר' חנינא קדים לשיעורא דר' יהושע אין לך שיעור אחר לתלות אלא שיעור דר' אליעזר הוא ביאת שמשו.

ועי' **בפנ"י** שתמה על מש"כ רה"ג דטעמא דר"א משום דוטהר היינו טהר יומא דמה ענין זמן ק"ש דתלי בזמן שכיבה לאכילת תרומה דילפינן מובא השמש, ואע"ג דבמשנה נתנו שיעור לק"ש בזמן אכילת תרומה היינו בתורת סימן אולם אי"ז טעמא דמילתא ובתחילה ביאר עפמש"כ במתני' דהא דשיעור זמן ק"ש הוי מצאה"כ היינו מקא דובא השמש (בראשית כח' יא) דכתיב תפילת ערבית שתקן יעקב אבינו דילפינן מהאי קרא דכתיב ויפגע במקום וילן שם כי בא השמש א"כ שפיר ילפינן ק"ש מובא השמש אולם כ' דאי"ז משמעות דברי רה"ג [כפי הנראה מפני שכ' ומאי וטהר טהר גברא] ולכך ביא דסברת רה"ג הוא בזמן שכיבה תליא בזמן אכילה כמש"כ הראב"ן [עי' היטב בחי' הראב"ן אמתני' דכו"ע א"ל דמדאוריתא אזלי' בתר שכיבה דמדרבנן א"ל חיזוק דלא יאכל עד שיקרא וצ"ע] וכיון דכתיב בהאי קרא ואחר יאכל מן הקדשים משמע דזמן אכילה הוא, ומסברא נמי י"ל דיוון דטמאים אסורים לאכול עד האי שעתא איקרי שפיר זמן שכיבה דהיינו סמוך לשכיבה כמש"כ, והוסיף דאין לתמוה על הגאון במש"כ דלר"א זמן אכילת תרומה היינו בתחילת השקיעה אע"ג דלא מצינו כן בכל התלמוד דמדרבנן אף ר"א מודה דאסור עד צאה"כ, עי"ש עוד מש"כ לפרש באופ"א מסברא דנפשיה כיוון דלא מסתברא ליה דפליגי בזמן ק"ש דאוריתא דתלי בשכיבה דזה אינו אלא בא' מג' פי' או דכ"א וא' אימתי שהוא שוכב או זמן שכיבה לרוב בנ"א או תחילת זמן שכיבה יעוי"ש. ובאמת **דבעונג יו"ט** ס"יד (ד"ה מעתה) כ' דהני תנאי ס"ל דאף קודם צאה"כ דאינו זמן שכיבה מ"מ כיוון שלפעמים היחיד מקדים לשכב קודם צאה"כ מקרי זמן שכיבה ולהכי קאמר מאימתי מתחילין לקרות את שמע דהיינו שגם בהתחלת זמן השכיבה לפעמים לאיזה אדם נמי הוי זמן שכיבה וק"ש לכל אדם יעוי"ש. וע"ע **באבן האזל** בפ"א ה"א מהל' ק"ש [אות ב' וג'] מש"כ ע"ד הפנ"י ומה שביאר ביאור אחר בדעת רב האי גאון וביסוד פלוגתת התנאים יעוי"ש בהרחבה, ועי"ש מה שהאריך בביאור הענין האם ק"ש תלוי בלילה או בזמן שכיבה.

**בס"ד מראי מקומות - ברכות - ד'**

**א.** דף ב' ע"ב **בתוד"ה אמר תימה וכו',** נתבאר בחבורה דתוס' אזיל לשיטתיה בע"א אליבא דר"ת דזמן ק"ש תלוי בזמן מעריב אולם לשאר השיטות דס"ל דק"ש לא תלי בתפילה ור"י ס"ל כרשב"ל דתפילות באמצע תקנום א"כ אין צורך בזה דק"ש תלוי בצאה"כ. ושו"ר דכ"כ בראש יוסף ובחי' הגר"א]. [באמרי נועם] וכן מבואר בלשון הב"ח המצוין באות ב'.

**ב. בא"ד** עי' **בב"ח** ס"רלה שתמה ע"ד התוס' דלפ"ז נמצא דר"י ס"ל כב"ש ודלא כב"ה דדרשי בשכבך ובקומך עי"ש שתי' את קו' התוס' בענין אחר דכיוון דלר"י הוי לילה לעינן מעריב חשיב זמן שכיבה לענין ק"ש [וצ"ע].

**ג.** דף ג' ע"א **מאי קא חשיב וכו'** עי' **ברשב"א** דהנ"מ היא דיש על ישראל להפיל רינה ותחנונים על חורבן הבית כענין שנאמר קומי רוני בלילה לראש אשמורות, ועי' **ברא"ש** ס"ב שג"כ כן וכ"כ **הטור** בס"א ועי"ש דטוב לכוון לשעות שמשתנות המשמרות **ובפרישה** ס"קיב דראש אשמורות היינו בסוף משמרת דראש וקצה ענין אחד הוא.

ועי' במאירי שכ' דמעתה מי שנדר לקרות או לשנות עד סוף האשמורה הראשונה או שהשכיר עצמו עד כאן זמנו, עד שלישית הלילה וכן כיו"ב.

**ד. ואמצעית דאמציעתא** **ברשב"א** כ' דנ"מ לאכילת קדשים שאינן נאכלין אלא עד חצות, ויעוי' **במ"א** ס"א ס"קד דלתירוץ זה דיהיב סימן לחצות משמע דהוא עת רצון, ולתי' השני לא משמע כן, ועי"ש **בפמ"ג ובצל"ח** בסוגין שהעירו דמדברי הרשב"א שמתחילה כ' [עי' אות ג'] דמשמרות הוי עת רצון ואילו חצות הוי נ"מ לקדשים מבואר דלא ס"ל דהוי עת רצון, ועי' **במחה"ש** שכ' דלרשב"א לא היה לפניו ס' הזוהר כי עדיין לא נתגלה בימיהם, אבל עתה שנתגלה הזוהר עדיף להשוותו עם גמ' דידן ולפרש את דברי ר"א לענין תפילת חצות וכן מורה לשון ר"א שסיים ועל כל משמר יושב הקב"ה ושואג וכו' ואולם יעוי"ש **בצל"ח** שכ"כ לתמוה ע"ד הרשב"א דאף דבימי הפוסקים הקדמונים לא היה בידיהם ספר הזוהר אולם סוגיא ערוכה ביבמות דף ע"ב ע"א שנאמר ויהי בחצי הלילה וה' הכה בכל בכור מאי תלמודא הא קמ"ל דעת רצון מילתא היא. ובמחה"ש שם כ' דאף דשמעינן דהוי עת רצון לתפילה מ"מ לא שמעינן דהוי עת רצון לתפילה על בנין ביהמ"ק.

**ה. למאי נ"מ למקרי ק"ש למאן דגני בבית אפל** עי' **בצל"ח ובפנ"י** שהעירו דלכאורה נ"מ דהוי עת רצון לתפילה על הגלות ע"ש מש"כ בזה.

**ו. א"ל שלום עליך רבי וא"ל שלום עליך רבי ומורי,** עי' **בשו"ע** יו"ד ס"רמב ס"טז שפסק דלא יתן שלום לרבו ולא יחזיר לו שלום כדרך שאר העם אלא שוחה לפניו ואומר לו ביראה וכבוד שלום עליך רבו ואם נתן לו רבו שלום א"ל שלום עליך מורי ורבי ועי"ש **בט"ז** ס"קה שהביא דכ"ה ברמב"ם והטעם מפני דכל שמשיב שלום דרכו להוסיף קצת, **ובחי' רע"א** כ' דיצא לו להרמב"ם דין זה מסוגין דא"ל שלום עליך רבי והחזרתי לו שלום עליך רבי ומורי יעוי"ש.

**ז. באותה שעה למדתי ממנו שלושה דברים** עי' **במהרי"ץ חיות** שהק' דמדברי רש"י קח' ע"א ד"ה מאי מבואר דאין איסור והיתר תלוי באליהו כיוון דלא בשמים היא ואיך למדו דינים אלו מאליהו וכ' דאפ"ל דכ"ז דוקא אם אומר מצד נבואה דאז אין נביא רשאי לחדש דבר אולם אם אומר מלתא בטעמא מה ששמע מפי חכמים אחרים שומעין לו כמו שמצינו בעירובין מב' דר"ל דהנהו שב שמעתתא אליהו אמרם מה ששמע בבית המדרש.

**ח. בתוד"ה ועונין וזה לא נראה מדקאמר וכו'** עי' **בראש יוסף** שבאר את כוונת קו' התוס' א. דמבורך משמע דהוי תפילה אחת יחד עם שמיה רבה. ב. ועוד דא"כ צ"ל יהא שמו גדול ולא שמו הגדול.

**ט. בא"ד** עי' **בב"ח** ס''נו שכ' נ"מ בין ב' הפירושים א. דלמחזור ויטרי צ"ל במפיק ה' להורות שהוא שם י-ה ולתוס' צ"ל בלי מפיק ה', וכ"כ **האגודה** ועי"ש **בט"ז** בס''ק א' שהוסיף דהכי נראה דלמש"כ הב"י שם דבאיש"ר יש כ"ח אותיות דלפ"ז נמצא דתיבות שמיה חסר י' וכן פסק שם **במ"ב** ס"ק ב' עפ"ד הט"ז דאין לאומרו במפיק ה' עי"ש שפסק לכוון כפ' התוס' אלא שהביא דמדברי הפמ"ג משמע שטוב יותר לומר עם מפיק ה' [והטעם מבואר בפמ"ג במשב"ז כיוון דאף אומר במפיק ה' יוצא יד"ח המחזור ויטרי כמבואר ב"ח וא"כ בכה"ג יוצא יד"ח ב' הדיעות] ב. דלפירוש המחזור ויטרי יכול להפסיק בין שמי הלמבורך אולם לתוס' אין להפסיק דהפ' יהא שמו הגדול מבורך וכ"פ **הרמ"א** שם בס"א בשם הגהות אשרי בשם א"ז יעוי"ש.

**י. בא"ד וגם מה שאומרים העולם לכך אומר קדיש בלשון ארמית** עי' **בחי' הגר"א** דמש"כ התוס' וגם בסמוך למה שחלקו על מחזור ויטרי היינו משום דבקדיש איכא תיבת שם י-ה שהיא בלשון הקודש ולא בארמית, דלפ"ז הטעם שתקנוה בלשון ארמית כדי שלא יתקנאו המלאכים א"כ בשביל תיבה אחת לא יתקנאו המלאכים אולם אם הטעם כדי שיבינו עמי ארצות א"כ ע"כ אין הפירוש שמיה שם י-ה כמו שפ' במחזור ויטרי דאף את זה לא יבינו ע"ה, אלא ע"כ דשמיה היינו תרגום של שמו של הקב"ה, [ועי' בטור ס"נו שכך גם מתבאר בדבריו].

**יא. על כן נתקן בלשון תרגום שלא יבינו המלאכים ויהיו מתקנאין בנו, ובב"ח** ס"נו כ' עפ"ד **הרא"ש** בפ"ב ס"ב שבאר דבאמת מלאכי השרת יודעים ומכירים לשון ארמית ק"ו ממחשבות אדם אלא דלשון זה מגונה בעיניהן [עי"ש במעדני יו"ט סק"ז דה"ט מפני שקרוב ללה"ק הוי כלה"ק שנשתבש] דהיינו טעמא נמי בקדיש שאומרים אותו בלשון ארמית.

ובעיקר הסברה שיתקנאו המלאכים יעוי' **בטור** שם שיתקנאו בנו שאנו משבחים שבח נאה וגם דעי"ז הקב"ה נזכר לחורבן הבית וגלות ישראל וביאר שם הב"ח דהוקשה לטור מאי אכפ"ל לנו בקנאתם וכי איזה רעה יהא מזה וע"ז תי' דאנו חוששין עוד דכיוון דע"י שבח זה הקב"ה נזכר לחורבן הבית וכו' יקטרגו עלינו ואע"פ שאין מידתם לקטרג יעוי"ש מה שביאר אימתי יהא קטרוג **ובפרישה** שם כ' דהקטרוג דכיוון שמזכיר לו צער על בנים שגלו משולחן אביהם יקטרגו על שבזוים ושפלים יזכירו דאגה וצער קמיה הקב"ה כביכול יעוי"ש.

**בס"ד מראי מקומות - ברכות - ה'**

**א.** דף ג' ע"ב **ברש"י ד"ה בחדתי שנפלה מחדש** עי' **בהגהת יעב"ץ** שגרס שהחומה שלא נפלה עודנה בחזקתה והכוונה שנפלה ממנה חומה מיד כשנבנית בעודה חדשה ולא מחמת יושנה נפלה אלא מתחילה היתה רעועה בבנינה לכך נפלה, ונשארה חומה שלא נפלה וזה מוכיח שהיא חזקה בבנין ועי' **במהרי"ץ חיות** שג"כ עמד בדברי רש"י שחסרי הבנה והביא גרסה זו בשם חכ"א. וע"ע **ברש"ש.**

**ב. שכן דרך בני מלכים לעמוד בג' שעות שית דלילא ותרתי דיממא,** **וברש"י ד"ה ר' נתן** שדרכן לעמוד בשלוש שעות ביום בתחילת שעה שלישית, ועי' **בכסף משנה** פ"א מהל' ק"ש הי"א **ובחי' הגר"א** כאן שהק' דהפוסקים [הטושו"ע בס"נח והרמב"ם שם] פסקו דסוף זמן ק"ש עד סוף שעה שלישית ותי' דהזמן הוא עד סוף שלוש כיוון שהתורה אמרה בשכבך כל זמן שכיבה אפילו הוא זמן שכיבה לא' מן המלכים חשיב זמן שכיבה ודוד המלך ע"ה אמר שקדמו עיניו אפילו לאותם מלכים שקמים בתחילת שעה שלישית [ואולם בביאור הגר"א על השו"ע כ' דהשו"ע פסק דלא כרש"י וצ"ע]. **ובהג"מ** שם סק"ט תי' די"ל דר' יהושע כוונתו עד סוף ג' שעות ומה שלא הזכיר הש"ס רק תרתי דיממא היינו משום דלא חש תלמודא אלא למצוא שקידם דוד לשאר מלכים ב' משמרות ומה לו להזכיר שעה שלישית כיוון שכבר מצאנו שקם ב' משמרות קודם, וכן דוד לא הזכיר אלא אלא ב' משמרות שלימות, **ובב"ח** שם תי' דלאחר שעומדים ממטתם שוהין בלבישתן ובעשית צרכיהם עד סוף שעה שלישית ואז קורין ק"ש, **ובמגן גבורים** בשל"ג ס"ק ב' תי' דבני מלכים אין להם זמן מוגבל ויש מקדימין ויש מאחרין ורק שבכללות אין שום א' מהם מאחר יותר מג' שעות, יעוי"ש [וכן בביאור הגר"א] דמ"מ דעת הר"ש והרא"מ דאזלינן בתר מקצת המלכים שכבר קמים משום דאין לאחר בשביל המיעוט הישנים. ועוד דהמיעוט שישנים הוי מיעוטא דמיעוטא ודעת כל הפוסקים ובכללם רש"י דכל זמן שיש מהם שעדין קמים חשיב זמן קימה יעוי"ש בהרחבה. ומה שביאר עוד לפ"ד אלו, ועי"ש **בפר"ח** סק"א.

**ג. בא"ד** **במ"א** ס"נח סק"א כ' להוכיח מסוגין ומהתוס' בע"א ד"ה למאן דמאן דגני בבית אפל כששומע אשה מספרת עם בעלה וכו' ידוע שעלה עמוד השחר, דג' שעות בסוף זמן ק"ש מונין מעלות השחר, וביארו שם **המחה"ש הלבו"ש והדגמ"ר** דכוונתו דבסוגין מבואר דמסוף משמרת אחרונה מונין ג' שעות לר' יהושע ואין לומר דסוף משמרת אחרונה הוא מנץ החמה דבתוס' ע"א מבואר דמשמרת אחרונה מסתימת בעלות השחר. ועי' **במגן גבורים** המצוין באות ג' שכ' דלפ"ד ההג"מ דהש"ס לא חש אלא לפרש אלא ב' משמרות שלימות שהקדים דוד המלך ע"ה משאר מלכים א"כ יתכן דאף תרתי דיממא מונין מנץ החמה אלא שלא חש להזכיר גם את הזמן הזה וכעי"ז כ' בהגהות החת"ס על השו"ע שם עי"ש עוד מש"כ בכוונת התוס'.

**ד. אריב"ל אין אומרין בפני המת אלא דבריו של מת** עי' **בשו"ע יו"ד** ס"שדמ ס"טז דדבריו של מת היינו צרכי קבורתו והספדו וכן נראה בדברי הריטב"א בסוגין עי' באות ו'.

**ה. ברש"י ד"ה אלא לדבר הלכה וכו' והו"ל לועג לרש** עי' **בצל"ח** שציין לדברי **המל"מ** בפי"ג מהל' אבל ה"ט שהביא תשובות מהריט"ץ שדן אם האיסור קיים גם בקבר של אשה וקטן [דפטורים מד"ת] והצל"ח פשיטא ליה דאין לחלק **ובשדי חמד** ח"ד מערכת אבילות ס"קיג הביא את דבריו דאין לחלק משום דלא פליג וגם מפני הרואים [ולקמן בדף יח' יבואר בלנ"ד עוד בענין זה דלועג לרש] ומ"מ לטעם הריטב"א בלישנא בתרא [עי' אות ו'] בוודאי דשייך אף באשה וקטן, וכ"כ **בעינים למשפט** יעוי"ש.

**ו. וכ"ש מילי דעלמא** עי' **בריטב"א** שבאר הטעם בזה מפני שיהו עסוקין בהספדו [ולא בשום דבר אחר] והביא דיש מפרשים מפני שהמת יודע כל מה שאומרים לפניו עד שיסתם הגולל, וכששומע שמדברים שלא מצרכיו מצטער ואין זה

בכלל ועשית הישר והטוב דאי"ז טוב כשמצטער המת.

**ז. ודוד מי הוה ידע דפלגא דלילה אימת** בס' **שפתי חכמים** הק' דלמאן דס"ל בע"א דכלבים צועקים הוי אמציעתא דאמציעתא א"כ מאי מקשה הגמ' הא י"ל דשומע כלבים צועקים עי"ש מש"כ בזה.

**ח. עמך ישראל צריכין פרנסה** עי' **בריטב"א** שכ' דהיינו כשהיו עניים דחוקים היו אומרים כך ולא בכל שעה. וע"ע **בחפץ ה'.**

**ט. בתוד"ה ואין הבור וכו'** ותימא עי' **בחי' הגר"א** דבאר דלשיטת עמך ישראל היינו כלל ישראל בין עניים בין עשירים ונמצא שהם דומים לבור ואין הבור מתמלא מחולית היינו שאם נקח עפר מבור ונחזיר לא יתמלא כמקודם וזה דומה למצב שבו יתפרנסו זה מזה.

**י. ברש"י ד"ה ונמלכין בסנהדרין נוטלין מהם רשות כדי שיתפללו עליהם** עי' בהגהות ר"א לנדא שהק' דהלוא משנה מפורשת היא בפ"ק דסנהדרין שלא היו רשאים ללחום מלחמת הרשות בלא נטילת רשות מסנהדרין א"כ מה הכריח את רש"י לתת טעם זה לדין המשנה. ובאמת **דבתוס' הרא"ש** פי' הטעם דנמלכין בסנהדרין דתנן אין מוציאין למלחמת רשות אלא ע"פ ב"ד של ע"א וגם היו בעלי עצה וגבורה. ועי'**בעינים למשפט** דגם דעת הרמב"ם בסה"מ סוף השרשים דאין חובה ומצוה ליטול רשות מן הסנהדרין שכ' ובעצת סנהדריה הגדולה עי"ש דמכאן סמך לפ' המהרש"א בח"א סנהדרין טו' דנמלכין היינו מלשון עצה ובהמשך מסיק דאף רש"י מודה דבעינן ב"ד אך רק כדי לכוף העם לצאת וכמש"כ המאירי בסנהדרין שם ולפיכך כשרוצים להתפרנס וא"צ כפיה א"צ גם לסנהדרין יעוי"ש.

**יא. בא"ד** עי' בהגהות **עטרת זקנים** על השו"ע או"ח ס"קי שכ' דמה שנוהגים ליטול רשות מהגדולים כשהולכים בדרכים ומתברכים מהגדולים יש סמך לזה מרש"י דידן.

**יב.** דף ד' ע"א **והק' משה לישראל** וכו' עי' **בשפת אמת** שכ' דמעולם לא הבין היכן אמר משה לישראל שבחצות יכה את בכורות מצרים הלוא לא נאמר דבר זה אלא לפרעה [בשמות פי"א פ"ד].

**יג. ולא עוד אלא כל מה שאני עושה אני נמלך במפיבושת רבי וא"ל מפיבושת רבי יפה דנתי** עי' **בפרשת דרכים** בדרוש ט"ו [דרך האתרים] שהק' בשם רבותיו איך קרא דוד למפיבושת רבו בשמו והלוא הקורא לרבו בשמו נענש שהרי גיחזי נענש על שקרא לאלישע בשמו תי' דשאני הכא שאמר מפיבושת רבי אולם לפמש"כ הש"ך ביו"ד ס"רמב סק"כד דאם הוא בפניו אפילו אמר רבי פלוני אסור אכתי קשה אף כאן שא"ל בפניו מפיבושת רבי ועי' **בצל"ח** כאן שתי' ע"פ מה שהוכיח דמפיבושת לא היה רבו מובהק דאל"ה היאך היה מורה הלכה במקומו עי"ש היטב אלא רבו מובהק היה עירא היאירי שכ"ז שהיה קיים לא הורה דוד, ולפ"ז א"ש דברב כזה מהני באומר פלוני רבי [ובהוצאת מכון י-ם הביאו מס' ברכת יעקב כמה דברים בזה יעוי"ש].

**בס"ד מראי מקומות - ברכות - ו'**

**א.** דף ד' ע"א **מכאן אמרו חכמים ראוים היו ישראל לעשות להם נס וכו' אלא שגרם החטא.** יעוי' **ברמב"ם** בפ"י מהל' יסודי התורה ה"ד דדברי הפורענות שיאמר הנביא אם לא עמדו דבריו אי"ז הכחשה לנבואתו דאפשר שעשו תשובה או שתלה להם אולם אם הבטיח על טובה ולא באה בידוע שהוא נביא שקר שכל דבר טובה שיגזור הקל אפילו על תנאי אינו חוזר וזה מפורש במסכת שבת [וכוונתו לגמ' בשבת דף נה' ע"א א"ר אחא ב"ר חנינא מעולם לא יצתה מדה טובה מפי הקב"ה וחזר בה לרעה חוץ מדבר זה וכו' יעוי"ש] **ובצל"ח** כאן הביא דהמזרחי עה"ת פ' וישלח הק' דבסוגין מבואר דע"י החטא יגרם שלא תתקים נבואת משה רבינו שיבואו בביאה שניה ביד רמה [וכמו שפרש"י] ואחר שפלפל בזה [הצל"ח] תי' דכל מה שכ' הרמב"ם שם הוא לגבי להבחין אם הנביא נביא אמת או נביא שקר אולם לגבי משה רבינו ע"ה שנאמר וגם בך יאמינו לעולם שהבטיחו הקב"ה שלא יהרהרו אחר נבואתו א"כ גם בהבטחה שהבטיח שפיר יגרום החטא כמו שיכול החטא לגרום ביטול על ההבטחה שמבטיח הקב"ה לנביא עצמו כמש"כ הרמב"ם בהקדמה לפ' המשניות [בהתחלה, בחלק השני] דאף שהקב"ה הבטיח ליעקב אבינו ושמרתיך וכו' מ"מ חשש שמא יגרום החטא שנאמר וירא יעקב [בראשית לב'] כיוון שהוא דבר שבין הקב"ה לנביא עצמו, ובאמת דבס' משמר הלווים כאן צין לדברי המאירי כאן שג"כ הק' כעי"ז ותי' דלא נאמר זה אלא בנבואה פרטית כלומר שהוא מתנבא תדעו שטובה פלונית באה לפלוני וכיו"ב. ועי"ש במשמר הלווים מש"כ בזה.

**ב.** דף ד' ע"ב **ואי כר"ג ס"ל לימרו כר"ג,** עי' **בפנ"י** שהק' דבסיפא דמתני' מפורש דר"ג אמר ל"א חכמים חצות אלא להרחיק את האדם מן העבירה ותי' דבאמת צ"ע הרחקה זו שלא יקרא ק"ש אחר חצות דמצינו חוטא נשכר, ועוד דאחר חצות אינו עובר איסור שצריך להרחיקו ממנו וקו' הגמ' היא גופא דר"ג מודה בהקטר חלבים ואברים עד חצות ואפ"ה סובר דבק"ש עד עה"ש וא"כ קשה מאי טעמייהו דרבנן וע"ז משני הש"ס דאף בק"ש שייך סייג דאע"ג דמדאוריתא עיקר זמנה סמוך לשכיבה אחרי שאוכל ושותה מ"מ עשו חכמים הרחקה כדי שלא יאמר אכול קימעא ואשתה קמעא ולפיכך אסרו לאכול קודם ק"ש ואף אם התחיל בהיתר כשמגיע חצות צריך להפסיק. ובראש יוסף תי' ע"פ שיטת הרבינו יונה דאם נתאחר אחר חצות אפילו בדיעבד לא יקרא י"ל דקו' הגמ' דמשום סייג די לתקן שלכתחילה יקרא עד חצות וע"ז משני דאם יהיה לו זמן בדיעבד עדין יפשע ויאכל ותחטפנו שינה לפיכך אמרו חכמים דאף בדיעבד אינו יוצא.

**ג. בתוד"ה וקורא מכאן משמע** עי' **בהגהות הרא"מ הורוביץ** שנתקשה בדברי התוס' שכ' משמע דהלוא זהו גופא מה שנאמר כאן, ותי' דבאמת זמן מעריב דומה למנחה גדולה בכך שעדין יש שהות הרבה ולמנחה קטנה שהגיע עיקר הזמן, וכוונת התוס' דלא תימא דדוקא סעודה גדולה אסור דומיא דסמוך למנחה גדולה [עי' ברמ"א ס"רלב ס"ב]וכאן השמיענו דהגיע עיקר זמנה כמו במנחה קטנה [דאסור לאכול בסמוך לה אפי' סעודה קטנה] וה"ה כאן דאסור כיוון שהגיע עיקר זמנה [ולכאורה כוונתו די"ל דמיירי בסעודה גדולה אולם משמע מלשון הבריתא דקורא ק"ש וכו' ואח"כ אוכל פתו משמע דהוי סעודה קטנה].

**ד. בא"ד משהגיע זמן ק"ש** עי' **בב"י** ס"רלה שהבין במשמעות התוס' דאם נכנס לתוך זמן ק"ש אז אסור לאכול ולא קודם וכ"כ הראש יוסף בסוגיין אולם הביא **דברשב"א** בריש מסכתין [ע"ב ד"ה משעה שהענין] וכן מתבאר מדברי הרבינו יונה במתני' שכ' דאפילו כשיבוא מן השדה קודם זמנה אין לו לומר כיוון שלא הגיע עדין עונת זמן ק"ש אוכל ואשתה תחילה וכו' עכ"ל מבואר דאפילו קודם הזמן אסור לאכול ולשתות והינו דוקא חצי שעה כמו שאמרו גבי תפילת

מנחה [עי' ס"רלב במ"ב סק"ז] וכ"פ **בשו"ע** שם ס"ב ואולם **בט"ז** שם ס''ק ג' תמה ע"ד השו"ע אמאי נקט חצי שעה דהא במרדכי, לא משמע כן ואף ר"י לא הזכיר אלא קודם לזמן וכן הרשב"א כ' סמוך לו קצת מלפניו ולא כ' סמוך כמש"כ גבי מנחה סמוך למנחה [והתם הזמן חצי שעה] וע"כ שכאן זמנה ארוך אין איסור אלא בסמוך וכ"ש לתוס' שלא אסרו אלא משהגיע הזמן, ועי' במ"ב שם ס"קיח כ' דהאחרונים הסכימו לפסק השו"ע דכל דליכא חצי שעה אסור להתחיל לאכול.

**ה. בא"ד שאין לו לאכול סעודה,** **במ"א** שם סק"ד הביא **דבתרומת הדשן** בס"קט משמע דאפלו טעימה אסור מדאמרי' בגמ' לא יאמר דם אוכל קימעא ואשתה קימעא אולם מסיק המ"א דנ"ל דאין להחמיר בטעימה בעלמא וכ"פ שם **במ"ב** סקט"ז. ועי' **בחי' רע"א** שכ' דמקור דברי המ"א מלשון התוס' שכ' סעודה משמע דטעימה שרי אלא שתמה ע"ז דא"כ הוי משנה מפורשת בשבת פ"א מ"ב מפסיקים לק"ש, וא"כ כ"ש שאין מתחילין אלא ע"כ דכוונתם לאסור טעימה, ומש"כ התוס' לסעוד צ"ל שלא בדקדוק כתבו הכי עי"ש עוד מש"כ להוכיח כן בדעת המהרש"א בדף ב' ע"ב דס"ל כהתה"ד ויעוי"ש עוד מש"כ לישב את קו' הבעה"מ על רש"י גבי ביאת אורו. וע"ע **בצל"ח** מש"כ בענין זה.

**ו. מ"ש בכל דוכתי דקתני חייב** וכו' עי' **בשנות אליהו** מה שהרחיב ביאור השו"ט בסוגין, וע"ע באות ז'.

**ז. מסייע ליה לר"י דאמר איזו בן עוה"ב זה הסומך גאולה לתפילה** עי"ש **בשנו"א** שהק' היכי מוכח דצריך לסמוך גאולה לתפילה הלוא אינו מוכח אלא דלא כריב"ל דאמר תפילות באמצע תקנום דבבריתא אמרי' דקורא ק"ש ואח"כ מתפלל אולם מנ"ל דסמכינן גאולה לתפילה, ותי' דבאמת יש להק' אמאי לא עשו חכמים סיג לתפילת ערבית עד חצות כמו בק"ש ולזה י"ל א. דתפילת ערבית רשות. ב. כיוון דתפילות באמצע תקנום א"צ סייג לתפילה כיוון דבין כה וכה מקודם שקורא ק"ש צריך ממילא גם להתפלל. ג. אי סמכינן גאולה לתפילה ג"כ א"צ סייג לתפילה דק"ש ותפילה אחד הם, וזהו מה דמסיע ליה מבריתא דהא תפילות באמצע תקנום ליכא למימר דהא תניא קורא ק"ש ואח"כ מתפלל, ות"ע רשות נמי ליכא למימר דהא קתני חייב מיתה, וע"כ צ"ל דסמכינן גאולה לתפילה ומשו"ה לא עשו חכמים סייג לתפילה עי"ש עוד מה שביאר לפ"ז.

**בס''ד מראי מקומות - ברכות - ז'**

**א.** דף ד' ע"ב **ברש"י ד"ה זה הסומך וכו' וסמיכת גאולה לתפילה דוד רמזה בס' תהילים דכתיב ה' צורי וגואלי וסמיך ליה יענך ה' ביום צרה יש לו לתבוע צרכיו,** עי' **ברמ"א** ס"קיא ס"א די"א [הגהת אשר"י בפירקין וכל בו הל' שבת ומהרי"ל הל' יו"ט] דהא דצריך לסמוך גאולה לתפילה היינו דוקא בחול או ביו"ט אבל בשבת א"צ, ובאר שם הרמ"א טעמייהו משום דהא דבעינן למסמך גאולה לתפילה משום דכתיב יענך ה' ביום צרה וסמיך ליה יהיו לרצון אמרי פי ובשבת לאו זמן צרה, ולפיכך נ"ל דביו"ט שהם ימי דין כדתנן בפ"ק דר"ה בפסח על התבואה וכו' יסמוך [וע"ש במ"א ס"קג שבאר הטעם ביו"ט בשם הדרכי משה משום דיום זה הוי בשאר ימים יום צרה]. ומסיים דטוב להחמיר אם לא במקום צורך וביאר שם **הט"ז** בס''ק ג' דהב"י חלק ע"ז כיוון דהוי סמך בעלמא [וכמו שהביא שם המ"ב דהעיקר הוא המשל לאוהבו של מלך וכו'] וע"כ טוב להחמיר, ועי"ש בביאור הגר"א שצין לדברי רש"י הנ"ל. **ובשאגת אריה** כ' דמצוה לסמוך אף בשבת ויו"ט, והו"ד **בשע"ת** שם.

**ב. איבעית אימא סברא דר"י סבר גאולה מאורתא נמי הוי אלא גאולה מעליתא לא הויא אלא עד צפרא** עי' **בצל"ח** שהק' דמה בכך אכתי יש להקדים ק"ש דאוריתא לתפילה דרבנן וכ' דצ"ל דריב"ל ס"ל דק"ש דרבנן וכיוון שכן מקדימין תפילה שהוא תדיר שהיא ג"פ ביום לק"ש שהוא ב"פ ביום משא"כ בשחרית אף שתפילה תמיד מ"מ מסמך גאולה לתפילה עדיף, ועוד דבשחר ק"ש ויצ"מ הוי דאוריתא ומקרי מקודש כלפי תפילה שהיא דרבנן משא"כ בערבית דסובר ריב"ל כחכמים [דף יב'] דאין מזכירין יצ"מ בלילות, והוסיף דע"כ צ"ל דס"ל דתפילת ערבית חובה דאי ס"ל דת"ע רשות א"כ היה צריך להקדים ק"ש שהיא חובה מדרבנן לת"ע שאינה אלא רשות מדרבנן.

**ג. בתוד"ה דאמר וכו' שבתוך כך יתפלל חבירו גם הוא ולא ילך מביכ"נ עד שיגמור כ"א תפילתו**, עי**' במאירי** דהיינו מפני אותם הבאים אחרונים בביכ"נ ואם היו נשארים שם היו מסתכנים מפני שבתי כנסיותיהם היו רחוקין מן העיר וכפי

הנראה זהו כוונת התוס', עי' **חי' הגר"א** בדף ב' דביאר דכיוון שהיחיד א"צ לומר יראו עינינו וא"כ א"צ להמתין לו [וכנראה כוונתו שאז יתחיל עמהם שמו"ע תיכף אחרי השכיבנו ויגמור יחד].

**ד. בא"ד דאפי' אי סובר ר"י כרב דאמר רשות היא מ"מ מחייב לסמוך** עי**' בקה"י** ס"ב שבאר את כוונת התוס' ע"פ מה שחקר שם בדין סמיכות גאולה לתפילה אי הוי צורך הגאולה או צורך התפילה עי"ש שהביא ראיה לכל צד, ומ"מ בדעת התוס' באר דס"ל דכיוון מצורך בתפילה וכיוון שכן צריך להתפלל כתיקונה ע"פ כל הלכות תפילה וה"נ צריך לסמוך גאולה לתפילה שהוא מגדרי התפילה.

**ה. ה' שפתי תפתח כתפילה אריכתא דמי** עי' **בבה"ל** ס"קיא ס"ב שנסתפק אם שכח לומר ה' שפתי תפתח אי הוי חסרון בעצם התפילה כיוון שקבעוה רבנן בתפילה עי' בעינים למשפט מה שהאריך בענין זה, והנ"מ שדן שם אם אמר בא"ה דאינו חוזר [אף דמצי לסיים למדנו חוקיך] או שטעה באופן שצריך לחזור ולהתפלל אם צריך לומר שוב ה' שפתי וכו'. ועי' באות ח'.

**ו. בא"ד** בטעם הדבר דחשיב תפילה אריכתא עי' **בתלמיד הר"י** דזה הפסוק דבוק עם הפסוק שאחריו שאומר כי לא תחפוץ זבח וכו' ואמר דוד כשהיה מתפלל על חטא בת שבע שחטא בו במזיד ועל המזיד אין מביאין קרבן שאין קרבן בא אלא על השוגג וע"כ היה מתפלל לבורא תסייעני שאוכל לכוון בתפילתי ולספר מעלליך כדי שתהא תפילתי מקובלת

שכיוון שלא תחפוץ זבח על המזיד תהיה תפילתי כפרה במקום קרבן ועכשיו ג"כ שאין לנו ביהמ"ק ואין אנחנו מקריבין קרבנות אנו אומרים אותה על אותו ענין שתהיה תפילתינו מקובלת ורצויה במקום זבח וקרבן עכ"ד, **ובאבודרהם** הל' שחרית כ' דהוא בקשה מאת ה' לשים מענה בפיו לתפילת ועי' **בעינים למשפט** המצוין באות ז' שכ' דמה"ט בוודאי אם חוזר על תפילתו מאיזה אינו צריך שוב לומר ה' שפתי יעוי"ש.

**ז. בא"ד** עי' **בטור** ס' רסז' דנוהגין בשבת לומר פסוק ושמרו בנ"י את השבת וכו' לומר שאם ישמרו שבת א"צ שמירה [ולפ"ז הוי המשך דהשכיבנו עי"ש בדבריו קודם דמה"ט אינו חותם בשבת שומר עמו ישראל לעד אלא ופרוס וכו' בא"י הפורס סוכת שלום דבשבת א"צ שמירה] והוא ג"כ מעין גאולה כיוון דאמרינן (בשבת ק"ח) שאם שמרו ישראל שתי שבתות מיד נגאלין ועי"ש **בדרישה** שהק' אמאי ברגלים אומרים וידבר משה את מועדי ה' וכו', וביו"כ כי ביום הזה וכו' ובר"ה תקעו בחודש שופר ובפרט שלא מצינו בשום פוסק וכ' דאפשר דחשבינן ליה כתפילה אריכתא דכיוון שבא להזכיר קדושת היום צריך להזכיר קודם לכן מעין המאורע ויש סמך לזה מדברי הרשב"א [שו"ת ח"א ס"רצג] דהשמש יכול להכריז אחר קדיש בר"ח להזכיר יעלה ויבוא כיוון שהוא צורך התפילה להזכיר מעין המאורע. [והעיר הבה"ח אברהם שפיגל הי"ו דא"כ יש לאמרו אחרי הקדיש קודם התפילה, וצ"ע] ועי"ש **בפמ"ג במשב"ז** שבאר הטעם בשם הלבוש דברגלים הוי זכר ליציאת מצרים והוא מעין הגאולה, תקעו בחודש שופר ע"ש הפסוק ביום ההוא יתקע בשופר גדול, ויוה"כ דהוי גאולת הנפש דאין לך גאולה גדולה מזו. ועי' **בערוך השולח**ן ס"רל שכ' דאף ביראו עיננו יש עניני גאולה [ואי"ז משמעות התוס' וצ"ע] וכן הקדי שהוי מענין הגאולה שיתגדל שמו וכו' [ואולם בתוס' כ' דהוי משום דת"ע רשות, אכן החולקים אולי יסברו הכי וצ"ע, שו"ר דכ"נ בדברי התשובות הרא"ש שהביא הב"י בהל' מעריב יעוי"ש].

**ח. אר"א אר"א כל האומר תהילה לדוד בכל יום שלוש פעמים מובטח לו שהוא בן עוה"ב** עי' **בפנ"י ובצל"ח** מה שבארו בזה.

**ט. אריב"ל אע"פ שקרא ק"ש בביכ"נ מצוה לקרותה על מטתו** עי' **בתלמיד הר"י** [דף טו' ע"א ד"ה שנים] שמסיק דהיכא דל"ל טירחא לא יקרא ק"ש כשהוא מוטה על צדו אולם היכא דאיכא טירחא יכול לקרותה כשהוא מוטה על צדו ועי' **בב"י** ס"רלט שהביא את דבריו וכ' דלפ"ז על מטתו דקאמר לא על מטתו כשהוא שוכב קאמר אלא על מטתו היינו סמוך למיטתו כלומר בשעה שהוא רוצה לישן, אך צין למש"כ בס"סג דלדעת רש"י [דף י' ע"ב ד"ה כדרכו שכ' או בקימה או בשכיבה וכו'] **והרמב"ם** [בפ"ב ה"ב שכ' כל אדם קוראין כדרכן בין עומדין בין מהלכין בין שוכבין] **והטור** בסס"ג נראה דעל מטתו היינו כפשוטו ששוכב על מטתו ממש, וכ"פ בשו"ע ס"סג ס"א דקורא אות המהלך או עומד או שוכב.

**בס"ד מראי מקומות - ברכות - ח'**

**א. דף ה' ע"א אם ת"ח א"צ** עי' בתוס' דף ב' ע"א ד"ה דמסיק דטעמא דק"ש הוא מפני המזיקין דת"ח א"צ שמירה וכ"נ בדברי התלמיד הר"י שכ' דאם ת"ח א"צ שמירה דתורתו משמרתו, יעוי"ש. אולם **במ"א** ס"רלט ס"קב שכ' דמדעת הטור והשו"ע משמע דאחר שמע יאמר המפיל ואח"כ יושב בסתר צ"ל דס"ל דאמירת שמע הוא מטעמא דילפינן מקרא רגזו ואל תחטאו וכו' שצ"ל דברי תורה או בקשה סמוך לשינה, ולכן צ"ל ק"ש קודם ברכת המפיל שלא יהיה הפסק בין הברכה לשינה אבל מיושב בסתר ואילך דהוי משום שמירה לא הוי הפסק, אבל **הרמב"ם** בפ"ז ה"ב **ובהג"מ** שם ס"קב ס"ל שאומר שמע באחרונה סמוך לשינה והיינו משום שמירה וכדעת התוס' עי"ש דד"ז אם קורא שמע או מזמורים באחרונה הוי פלוגתא בירושלמי. [ולכאורה נ"מ לנשים דפטורות מד"ת עי"ש בסוף דבריו ובמחה"ש בשם הא"ר].

**ב. מדת בשר ודם אדם מוכר חפץ לחבירו מוכר עצב ולוקח שמח אבל הקב"ה אינו כן** עי' **בצל"ח** שהק' דהקב"ה נתן מתנה ובכה"ג אף בבשר ודם אמרי' דבעין יפה הוא נותן עי"ש מה שבאר בזה.

**ג. פשפש ולא מצא יתלה בביטול תורה** עי' **בחי' הגר"א** שהק' דהלוא ביטול תורה הוי נמי עשה ול"ת דכתיב ודברת בם ולא בדברים בטלים וא"כ היאך שייך פשפש ולא מצא ותי' דמה שלא מצא בעצמו חטא אע"ג דאין צדיק בארץ יעשה טוב ולא יחטא היינו שום שלא למד ולכן אינו יודע אם יש עול בכפו דמה"ט שגגת תלמוד עולה זדון.

**ובנפש החיים** ש"ד פכ"ט כ' דהקב"ה מדתו לשלם מדה כנגד מדה באותו אבר שחטא בו ולפיכך אם לא מצא בידו עוון כנגד אותו אבר שמתיסר בו יתלה בביטלו תורה שביטולה נוגע לכל גופו, עי"ש שביאר טעמו של דבר.

**ד. יסורין של אהבה במהרש"א בח"א** ביאר דהיסורים נכנסים בבשר האדם ומוציא ממנו רתיחת הדם המביאו לידי חטא ובפנ"י שביאר דע"י היסורין מזדככת הנשמה כאילו נפרדת היא מן הגוף ואין לה חלק בעניני עוה"ז כי אם במה שהוא הכרח לצורך קיומה לעבודת השי"ת ועי"ז יכולה יותר לקבל את האורות והעולמות העליונים שעליהם נאמר עין לא ראתה אלוקים זולתך עי"ש בהרחבה. ועי' באות ה'.

**ה. ברש"י ד"ה יסורין של אהבה וכו' כדי להרבות שכרו, בפנ"י** ביאר דעת רש"י עפ"מ דאיתא בסנהדרין לט' שהקב"ה מיסר את יחזקאל כדי למרק את עונותיהם של ישראל, דעל הבינונים אינו מביא יסורין דאפשר שלא יקבלו ויבעטו ביראתו ח"ו, ולכן מביאן על הצדיק ונמצא דזה הצדיק זיכה את הרבים ובשביל כך נוטל חלקו וחלקם בגן עדן כערך מה שמזכה הקב"ה לאותן בינונים בערך שראוי לבוא להם ומכ"ש שזה הצדיק נוטל לגמרי כל חלק הרשעים גמורים. **ובצל"ח** ביאר דכיוון שלפי חלישות גופו עוסק בתורה ומצוות נמצא דלפום צערא אגרא וע"י מתרבה שכרו.

**ו.** דף ה' ע"ב **ברש"י ד"ה ביר וכו' עצם פחות מכשעורה** **ובראבי"ה** פ' דהיינו שן שאינו מטמא ובשיטמ"ק הבא די"א שהיתה שן שנתלשה ממנו בחיים ועי' בעינים למשפט מש"כ בזה. ועי"ש עוד שהק' דאף לרש"י סו"ס הא טעון קבורה, והביא **דהמנ"ח** במצוה תקלז' מסתק בזה וכן הסתפק בזה **התוי"ט בשבת** פ"י מ"ה אי חייב קבורה בפחות מכזית אולם הנו"ב ביו"ד קמא ס"צ פשיטא ליה דאין שיעור בקבורה אלא אפילו כזית יש חיוב קבורה כיוון דטעמא דקבורה משום כבוד המת שלא יהא מוטל בבזיון, ולפ"ז לכאורה אף בפחות מכזית שיךי בזיון המת, ודעת **המל"מ** בסוף הל' אבל שהביא ראיה מהא דאין נעשה מת מצוה עד שיהא ראשו ורובו [ירושלמי נזיר פ"ז ה"א] שאין חיוב קבורה כי אם על ראשו ורובו עי' **בחזו"א** יו"ד ס"רד ס"קו שהביא ראיה זו והוסיף דלפ"ז צ"ל דרק בראשו ורוב איכא בזיון אך כ' דמאידך בנזיר מג' ע"ב ממעט דכה"ג אינו מטמא לאיברים דאחותו הבתולה מ"לה" יטמא ואי ליתא דין קבורה באברים אמאי איצטריך קרא למעוטי ולפ"ז אפשר דקרא דגבי מת מצוה הוי אסמכתא ודוקא לענין מת מצוה אבל דין קבורה איכא בכזית ובפחות מזה יעוי"ש, ועי"ש עוד **בעינים למשפט** מש"כ בדין קבורת שן ומה שיסד פלוגתא בראשונים בסוגין דלדעת רש"י דין קבורה תלוי בשיעור טומאה ושאר ראשונים פליגי וס"ל דדוקא בשן משום דממעט להו בספרי זוטא דהביא הר"ש באהלות פ"ג אהא דתנן התם במ"ג כל שבמת טמא חוץ מן השינים, הנוגע במת פרט לנוגע בשיניו עי"ש עוד בר"ש דבנדה נה' ממעט להו מדכתיב בעצם מה עצם שנברא עמו ואין גזעו מחליף והשיטמ"ק ס"ל דאין תלוי בטומאה כלל ע"כ פי' דמיירי בתלשו מחיים.

**ז. בתוד"ה הא לן פרש"י לבני א"י שצריכין שילוח חוץ וכו' ותימא דשילוח מחנות לא היה נוהג אלא בזמן שהיובל נוהג ובע"ח ובימי האמוראין לא היה היובל נוהג.** עי' **ברשב"א** שכ' בשם ר' אלחנן דמ"מ שילוח מחנות נוהג אף עכשיו למ"ד קדשה לעתיד לבוא וכ"כ **בריטב"א ובתוס' הרא"ש**. **ובצל"ח** תי' דבירושלים בוודאי טעון שילוח דומיא דמדבר שלא היה יובל נוהג שם, ומ"מ היה נוהג בו שילוח מחנות משום דג' מחנות לא נתבטלו ורק בשאר בע"ח יש לחלק בין זמן שהיובל נוהג וכו', תדע דירושלים אף בזמן שהיובל נוהג חייב מלקות אם נכנס לתוכה משא"כ בשאר בתי ע"ח דאינו אלא בעשה דבדד ישב כמבואר ברמב"ם בפ"ג מהל' ביאת מקדש ה"ח, יעוי"ש.

**ח. בתוד"ה והאמר ואי משום בנות ר"י נמי הוו להו בנות עכ"ל** כבר העיר **בחי' הרא"מ הורוביץ** דר"י היה לו צער של מיתת הבנים משא"כ בכה"ג דלא הי הלו כלל דאז שייך לחלק משום בנות.

**ט. א"ל לא הן ולא שכרן** עי' **במהרש"א בח"א** דאע"ג דאשכחן בכמה מקומות דצדיקים היו מקבלין עליהם יסורין באהבה היינו היכא דליכא ביטול תורה משא"כ הכא דהוו חלישי וא"כ היו יסורין שיש בהם ביטול תורה.

**י. להאי שופרא דבלי בארעא קא בכינא** **במהרש"א בח"א** כ' דאפשר שנצטערו על חורבן ירושלים כדאמרי' בב"מ פ"ז דאר"י אנא אשתיירו משפירי ירושלים ונמצא כשימות כלה השופרא מכל בני ירושלים בעפרא, **ובחי' הגר"א** כ' כעי"ז דבראותו נזכר הריגת הצדיקים השוכנים בעפר וחורבן ביהמ"ק ועוד פי' שזה מראה על גלות השכינה השחה לעפר יעוי"ש.

**יא. אחד המרבה ואחד הממעיט** עי' **ביפה עינים** שהביא את דברי **האו"ז** בהל' ק"ש ס"ו שהק' דבשוחר טוב [משלי פ"י] איתא דאפילו למד כל התורה רק שחיסר תורת כהנים מענישין אותו ותי' דהיינו באפשר לו לעסוק ולא עסק אבל אם עסק כל הצורך כפי אפשרותו מקבל הממעיט שכר כהמרבה כדאיתא בירושלמי פ"ב ה"ז כד דמך ר' בון וכו' ואם מעט ואם הרבה יאכל וכ"ה בקהלת רבה יעוי"ש. וכעי"ז כ' **במ"ב** ס"א סק"יב לענין תפילה ותורה.

**יב. דלא יהיב מר שבישא לאריסיה, א"ל מי קא שביק לי מידי מיניה** וכו' עי' **בב"י** חו"מ ס"ד שהביא בשם המרדכי בב"ק [ס"ל] דקי"ל כר"נ דעביד איניש דינא לנפשיה ופסק רבינו מאיר דה"מ בחפץ המבורר שהוא שלו ומחזיק בו ומסרב להחזיר לו אבל בשאר מילי לא והראיה מסוגין דא"ל בתר גנבא גנוב וטעמא טעים והק' הר' קלונימוס דהלוא מן הדין לקח דקי"ל עביד איניש דינא לנפשיה ותי' דהיינו דוקא אותו דבר עצמו שנלקח לו מותר לו ליקח בכל מקום שיכול להשיגו דומיא דבן בג בג דאמר שלו הוא נוטל אבל הכא לקח זמורות אחרים שלא גנב לו האריס ועי"ש **בדרכי משה** שהביא דכ"כ **הנמו"י בב"ק** שם וכן משמע שם מדברי הרא"ש אבל צין דבדברי הריב"ש שצין שם באות ג' לא משמע כן [עי"ש דהריב"ש בס"שצו חילק בין חוב דהלואה דאסור לבין חוב או פקדון דשרי יעוי"ש]. עי"ש **ברמ"א** ס"א שהביא את דעת הר"מ והריב"ש כ"א בשם י"א ועי' בעינים למשפט שהאריך בזה.

**בס"ד מראי מקומות - ברכות – ט' 1**

**א. דף ה' ע"ב מי קא שביק לי מידי הא קא גניב וכו'** עי' **בחפץ חיים** פ"י **בבאר מים חיים** סק"לא שהק' דהיאך ספר להם רב הונא הלוא אין להם תועלת על להבא והוי לשה"ר, עי"ש שהוכיח מכאן דבאופן שא"א לדחות מעצמו הגנאי אלא באופן שמטילו על מישהוא אחר שרי, מיהו לרש"י גופיה שפי' וכי אינו חשוד בעיניכם שהוא גונב לי הרבה יותר מחלקו מבואר דרבנן היו מכירים להאריס שהוא גנב ולא הוי לשה"ר וא"כ לוק"מ, יעוי"ש.

**ב. מנין למתפלל שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין הקיר**, **בב"י** ס"צ הביא **דבאבודרהם** כ' **דהרמב"ם** נשאל מהו הדבר החוצץ ולמה מנעוהו ואם בכלל החציצה הזאת כלי מילת שתולין אותן על כתלי הבית לנוי ובהם צורות שאינן בולטות והשיב שהטעם שהצריכו להתקרב אל הקיר בעת התפילה הוא כדי שלא יהא לפניו דבר שיבטל כוונתו והבגדים התלוים אינם אסורים משא"כ ארון ושקים שמבלבלים הכוונה והבגדים המצוירים שמביט בציורם אין נכון להתפלל כנגדן, והוסיף דהוא רגיל דאם יקרה לפניו להתפלל כנגדם, לעצום עיניו. וע"ע **בטור ובשו"ע** ס"צח שהוסיפו טעם משום דהתפילה במקום קרבן ולפיכך בעינן שלא יחוץ דבר בינו לבין הקיר דומיא דקרבן שהחציצה פוסלת בינו לכלי.

וע"ע **בטור** ס"צח שהוסיף דאף בינו לבין הקרקע אסור שתהיה חציצה בינו לבין הרצפוה דומיא דעבודה וכ' שם **הב"ח**  דאין כוונת הטור אלא למצוה מן המובחר דומיא דעבודה בביהמ"ק אבל אין עיכובא בדבר וכן נוהגים לשטוח מחצלת על הקרקע ביוה"כ ובת"ב ועומדין עליהן ומתפללים ולקמן בדף י' יבואר עוד בלנ"ד.

**ג. בתוד"ה שלא וכו' אבל מטה נראה שאי"ז קבוע**. עי' **בב"י** ס"צ שכ' דכוונת התוס' למטה שהיה בזמן התלמוד משא"כ מיטה שלנו העשויה לשכיבה הויא קבע. ועי' **בב"ח** שתמה עליו דלאיזה צורך בא התוס' לכתוב הוראה לזמן התלמוד ועוד דמפורש בסוגיא דמטה דזמן התלמוד הוי הפסק. וא"כ קשה מאי כוונת התוס' נראה דמשמע כאילו חידשו דין זה בעצמם וה"ז מפורש בגמ'. וע"כ דכוונת התוס' על מיטה דידן דאי"ז קבוע כיוון שפעמים משנין מקום המיטה ממקום זה למקום אחר משא"כ ארון ותיבה דאע"ג דמוציאין תיבה לרחובה של עיר בתעניות מעמידין אותה במקומה הראשון והו"ל קבע וכ' דאפשר דהב"י ג"כ הבין כן בדברי התוס' אלא שחלק עליו, ועי' **במ"א** סק"לו, כ' דאין דברי הב"ח מוכרחים בדעת התוס' דהתוס' בא לבאר את סברת המקשן דס"ל דמטה דתלמוד הוי הפסק אע"ג דארון ותיבה אינם הפסק [עי"ש במחה"ש]. וע"ע **בט"ז** ס"קה מש"כ בזה.

עי"ש עוד **במ"א** מש"כ לעין במה שנהגו להתפלל לפני הסטנדר שמניחין עליו הסידורים **ובט"ז** שם כ' דכל שהוא צורך התפילה בביכ"נ אינו חוצץ אע"פ שגבוהים י' ורחבים ד', וכ"פ **המ"ב** שם בס"ק סו' ע"פ הט"ז המגן גבורים ושאר פוסקים ודלא כהמ"א שפקפק בזה.

וביסוד הסברה דדבר קבוע יעוי' **במאירי** שביאר דכיוון שעומדים שם בהתמדה הכל רגילים שם ואין לבם פונה בהם. [עי"ש שכ' האי סברה גבי ספסלים שעומדים שם בקביעות].

**ד. בתוד"ה אלא ורש"י פי' אפילו ללמוד שאסור וכו' ולא ידעתי** מנ"ל, עי' **ברא"ש** ס"ז שכ' דאפשר דמיירי באדם שמתפלל בבית מדרשו ואינו רגיל לילך לביכ"נ דאיכא למיחש דילמא מיטרד דגירסתיה ויעבור זמן תפילה וק"ש וכ"פ **בשו"ע** ס"פט ס"ו באות ה'.

**ה. בא"ד** אבל ראיה דשרי ללמוד קודם כדלקמן בפ"ב אמרי' דלרב וכו' עי' בב"ח ס"פט וכ"ה **במהרש"ל ובמהרש"א** שהק' דמאי קושיא יש על רש"י דילמא מיירי שהגיע זמן ק"ש תפילה [ועובדא דרב היה קודם שהגיע זמן תפילה וק"ש] ועי' בב"ח שהוסיף דכן מצינו בדוד המלך שהיה קם בחצות ולומד תורה עד אור הבוקר. **ובב"ח** תי' דמסתמא היה אבא בנימין היה מקים בעצמו אנוכי מעיר השחר ואין השחר מעיר אותי [עי' טושו"ע ס"א] ועמד ממטתו קודם עה"ש וכוונתו כשעמדתי ממיטתו היינו קודם עה"ש שהיה נזהר לא לעסוק בתורה עד שיקרא ק"ש ויתפלל והיינו משום שעד שהיה נפנה ונוטל ידיו עלה עה"ש ואפ"ה חלקו עליו התוס' וס"ל דיכול ללמוד לאחר שעלה עה"ש וכן מבואר בהגהות מימוני בפ"ו מהל' תפילה דפלוגתא דרש"י ותוס' הוי אי שרי ללמוד אחר שעלה השחר עי"ש עוד מש"כ בזה. **ובמהרש"ל** תי' דלשון כשעמדתי ממיטתו משמע אחר שעלה עה"ש מיד אף שלא הגיע זמן ק"ש בעונתה אבל פשיטא דקודם עה"ש שרי ללמוד. **ובמהרש"א** תי' דמתלה הדבר במטתו ולא בהגיע זמן ק"ש משמע דאף בלא הגיע זמן ק"ש אסור ללמוד עי"ש עוד משה"ק ע"ד התוס' ומש"כ בזה בנימוקי הרי"ב ומש"כ בענין **הפר"ח ובראש יוסף** [שם ס"קו] **ובחי' הגר"א** בסוגין. **ובחי' רא"מ הורווביץ** תי' דכיוון דזמן ק"ש קודם לזמן תפילה דק"ש תלוי בקימה משא"כ תפילה דהוי בעה"ש א"כ רב דמתני פירקי, ומנח תפילין, קרא ק"ש ואח"כ התפלל, למד עד זמן ק"ש, ונמצא שלמד אחרי שהגיע זמן תפילה וזהו קו' התוס'.

**ו.** דף ו' ע"א **בתוד"ה המתפלל פר"ת דזה היה להם בבתי כנסיות שלהם שהיו בשדה.** ואולם יעוי' **בתלמיד הר"י** שהביא [בד"ה הא] את דברי ר"ת בשם רבינו חננאל וביאר דמתוך רק אם מניחו יחידי שמא יסתכן מהמזיקין שמצוין שם יותר אך כ' דנראה דאפילו בבתי כנסיות שבעיר יש זה הדין שדרך העולם כשאדם עומד יחידי בתפילה תפילתו מתבלבלת. ועי' **בטור** ס"צ שהביא די"א דאף בשלנו בלילה צריך להמתין ור"י היה ממתין אף בשלנו ביום [ומשמע דר"י דמיתי התוס' שהיה מאריך וכו' ומחמיר וכו' עשה כן אף ביום] ועי"ש **בב"י ובפרישה** שהביאו דאף דר"י נהג כן לחומרא מ"מ בתלמיד הר"י כ' כן כעיקר, וע"ש **בשו"ע** ס"טו שפסק דאפילו בביכ"נ שבעיר חייב להמתין בלילה כדי שלא יתבלבל וברמ"א הביא דיש מחמירין אף ביום [ועכ"פ מבואר בשו"ע דאף תלמיד הר"י לא הצריך אלא בלילה ורק ר"י החמיר ביום וצ"ע].

**ז. בא"ד ור"י היה מאחר תפילתו ומאריך עד שיצאו כולם ואם בתוך כך היה בא שום אדם לביכ"נ היה מעין בספר עד שגמרו כולם עכ"ל** עי' **בתלמיד הר"י** [ד"ה שנים] שכ' דאם נכנס יחידי בשעה שלא יוכל לסיים עמהם תפילתו אין חבירו חייב להמתין לו דכיוון שרואה שלא יוכל לסיים עמהם ונכנס איגלאי מילתא דאדעתא דהכי נכנס ואינו מפחד אם ישאר יחידי. **ובמ"א** שם ס"קכט כ' דמדברי הר"י משמע שהיה ממתין גם בכה"ג ועי"ש בלבו"ש [ולכאורה כוונתו למש"כ התוס' שאם בתוך כך היה בא שום אדם, והיינו תוך כדי שהיה מאריך שכבר גמרו כולם את תפילתם]. ועי' במ"ב שם ס"קמח שפסק כתלמיד הר"י אך כ' דמדת חסידות להמתין אף בכה"ג [והיינו כר"י].

ועי"ש עוד **בתר"י** שכ' דכ"נ דוקא כשאינו מאריך בדבר אחר אלא בתפילתו אבל אם הוא מאריך בבקשות ודברים אחרים אין חבירו חייב להמתינו בשום ענין.

**ח. תניא אבא בנימין אמר אין תפילתו של אדם נשמעת אלא בביהכ"נ** עי' **בצל"ח** שהסתפק בכוונתו האם המקום ביהכ"נ גורם ואפילו אין הציבור מתפללים עתה כגון שנתאחר וכו' אפ"ה ילך לביכ"נ והביא דכ"ד **הרמב"ם** בריש פ"ח מהל' תפילה [שכ' לעולם ישכים אדם ויעריב לביכ"נ וכו' וכ' שם הכ"מ כלומר שאפילו כשאין הציבור מתפללים יתפלל בביכ"נ לפי שהוא מיוחד לתפילת ציבור וכ"כ שם הלח"מ] וצין לדברי התר"י [דף ד' ע"א מדפי הרי"ף ד"ה אימתי] שכ"כ להדיא וז"ל עוד אמרו שאפילו שאין הציבור מתפללין יש לו לאדם להתפלל בביכ"נ מפני שהוא קבוע ומיוחד לתפילת ציבור, וכ"פ **בשו"ע** ס"ט ס"ט אולם מדברי התוס' בע"ז דף ד' ע"ב שכ' בד"ה כיוון, דאינה נשמעת אלא במקום שהציבור מתפללים כדאמרי' בפ"ק דברכות אין תפילתו של אדם נשמעת עם הציבור עכ"ל נראה דכוונת אבא בנימין בביכ"נ היינו הציבור שמתפללים שם בביכ"נ. יעוי'בעינים למשפט שכבר העיר דהגרסה שהיתה לפני התוס' שהיתה אין תפילתו של אדם נשמעת אלא עם הציבור. וע"ע **בטור** ס"צ שכ' לא יתפלל אדם אלא בביהכ"נ עם הציבור דאר"י [דף ח'] אין תפילתו של אדם נשמעת אלא בביכ"נ פירוש עם הציבור ע"ש בב"י שהביא דהטור פליג על התר"י ועי"ש בב"ח דיש מקצת ספרים דגרסי אין תפילתו של אדם נשמעת אלא בביהכ"נ בשעה שהציבור מתפללין שנאמר ואני תפילתי.

והנה אף לדעת השו"ע כ' הצל"ח דאם יש לו עשרה שלא בביכ"נ עדיף להתפלל בעשרה מלהתפלל בביכ"נ ודיק ד"ז מדקאמר אין תפילתו של אדם נשמעת וכו' דמשמע דדוקא של אדם יחידי אינה נשמעת אלא בביהכ"נ משא"כ תפילת רבים דנשמעת אף חוץ לביהכ"נ, וכ"פ **במ"ב** ס"כח בשם הפמ"ג. ואולם **בשו"ת משכנות יעקב** ס"פז פליג וס"ל דאף בכה"ג עדיף להתפלל בביהכ"נ יעוי"ש.

ועי"ש שהוסיף דלדעת התוס' דתרתי בעינן ציבור וביכ"נ, הא דקאמר אין תפילתו של אדם אע"ג דאף של ציבור אינה נשמעת אלא בביהכ"נ היינו משום דתפילתו של אדם יחידי נשמעת בביהכ"נ אף אם אין מתפלל עם הציבור אלא בשעה שהציבור סיימו ואומרים כעת שירות ותשבחות כגון אשרי ובא לציון וע"ז אמרינן דבזמן שהקב"ה שומע לרינה של הציבור, שומע הוא אף לתפילה של היחיד, וק"ו אם מתפלל בביכ"נ שחרית בזמן שהציבור מתפללין מוסף ואף **דהמ"א** ס"צ ס"ק כ' לדון דכה"ג לא חשיב בעת שהציבור מתפללין היינו כשאינו מתפלל עמהם בביהכ"נ משא"כ אם מתפלל עמהם בביהכ"נ ה"ה נשמעת. וכ"פ **במ"ב** שם סק"ל דכה"ג שמתפלל שחרית בזמן שהציבור מתפלל מוסף מיקרי תפילת

הציבור עי"ש בשעה"צ סק"כג דזהו דעת הצל"ח והמגן גבורים. [מיהו יעוי' בשו"ת מנחת יצחק ח"ב ס"קלב, וצ"ע].

וע''ע בגדרי אין תפילה של אדם נשמעת אלא בביכ"נ ובשיטת התוס' בע"ז ד"ד דאינה אלא בציבור, **בקה"י** ס"ג מה שבאר בזה.

**בס"ד מראי מקומות - ברכות – ט 2'**

**א.** דף ו' ע"א **א"ר יצחק מנין שהקב"ה מניח תפילין** עי' **ברשב"א** שהביא בשם **רב האי גאון** שפי' דהראה הקב"ה למשה קשר של תפילין והנחת תפילין ולימדו במראית העין כדרך שלמד מעשה המשכן שנאמר "ככל אשר אני מראה אותך את תבנית המשכן ככל אשר אתה מראה בהר" וכן לענין מה שאמרו שנתעטף הקב"ה כש"ץ שיורד לפני התיבה ולימד את משה בפרשת "ויעבור ה' על פניו ויקרא" וכ"ה אומר "אני אעבור כל טובי על פניך וקראתי בשם ה' לפניך וכו' ועל אותה שעה אמרו מנין שהקב"ה מתפלל, והלא בתורה פירש כי כן אמר ה' אל רחום וחנון וקאמר משה אתה הראתנו לומר י"ג מידות שנאמר כאשר דברת לאמר, וכן אמרו לקמן יה"ר שיכבשו רחמי את כעסי ללמדנו לומר יה"ר שיכבשו רחמיך את כעסך עכ"ד אלא שהק' עליו הרשב"א א"כ מאי מקשי הגמ' תפילי דקודשא בריך הוא מאי כתיבי בהו. וע"ע **בשו"ת הרשב"א** ח"א ס"תיח ד"ה החלק הרביעי.

וע"ע **בצל"ח** שהק' אמאי לא מיתי קרא דמיתי בדף ז' ע"א "וראית את אחורי" מלמד שהראהו הקב"ה קשר של תפילין ע"ש מש"כ בזה ומש"כ בדברי רב האי גאון ומה שהשיב ע"ז.

**ב.** דף ו' ע"ב **אר"י בשעה שהקב"ה בא בביכ"נ ולא מצא בה עשרה מיד הוא כועס** עי' **בשו"ת הרשב"א** ח"א ס"נ שהק' דבע"א אמרי' דשכינה קדמא ואתיא לפני העשרה ותי' דאין משיבין מן האגדה ועוד תי' דהפי' קדמה לאו היינו שתקדים לביאתן אלא שבא עמהן מיד כשהן באין, ואינו ממתין עד שיבואו העשרה וישבו כענין שאמרו בשלושה תלתא עד דיתבו עי"ש שהביא ראיה מהמשנה ומן הכתובים דשייך לשון קדימה ע"ז.

**ג. אר"ה כל הקובע מקום לתפילתו אלוקי אברהם בעזרו,** **בתר"י** כ' דלא אר"י ד"ז במקומות של ביכ"נ דכיוון שכולה מקום תפילה היא אין להקפיד אם יושב פעמים בזווית זו ופעמים בזווית זו אלא ר"ל שלפעמים אינו יכול לכת לביכ"נ ואז כשמתפלל בביתו מייחד מקום ידוע לתפילתו והביא דהכי משמע בירושלמי דגרסי' התם כל הקובע מקום לתפילתו בביתו להתפלל כאילו הקיפוה מחיצות של ברזל וכשמת אומרים וכו' ואולם **ברא"ש** ס"ז כ' דכוונת רב הונא שאם יש לו ב' בתי כנסיות יתפלל בא' מהם דאמרי' בירושלמי פ"ד א"ר תנחום ב"ר חיא צריך אדם ליחד לו מקום בביהכ"נ שנאמר ויהי דוד בא עד הראש אשר ישתחוה שם לאלוקים השתחוה לא נאמר אלא ישתחוה. וכ"כ **בהג"מ** פ"ה מהל' תפילה ה"ו דאפילו באותו ביכ"נ לא ישנה מקום תפילתו פעמים בזווית זו ופעמים בזווית זו. וכ"כ **הטור** עי"ש **בב"י** דכיוון שכ"כ הרא"ש והגמ' הכי נקטינן ודלא כהר"י וכ"פ **בשו"ע** סי"ט.

**ד. וכשמת א"ל אוי עניו או חסיד** וכו' עי' **בתלמיד הר"י** שהביא שיש שהק' וכי מפני זה בלבד מספרים אחר מיטתו שבח גדול כזה ותי' דלא אמרו בעבור קביעת המקום בלבד אלא מכיוון שהוא כ"כ מדקדק בתפילתו שהוא נזהר שתהא במקום מיוחד וכיוון שהוא כ"כ אוהב התפילה וודאי שיש בו מידת הענוה דעי"ז תהא תפילתו מקובלת לפני המקום כענין שנאמר זבחי אלוקים רוח נשברה, שאם לא יהיה לו הענוה לא יוכל להתפלל בכוונה ולא תהיה מקובלת לפני המקום ב"ה וכיוון שזכה לענוה זוכה למדת החסידות שהיא יותר גדולה, שהאחת גורמת לחברתה כדאמרי' [ע"ז דף כ'] ענוה מביאה לידי חסידות, וכיוון שנמצא דע"י דקדוק התפילה זוכה לאלו המעלות יאמרו אותו כשיפטר מן העולם.

**ה. אר"ח אר"ה היוצא מביכ"נ אל יפסיע פסיעה גסה אמר אביי לא אמרן** וכו' עי' **במהרש"א בח"א** שכבר העיר דאף ר"ה גופא לא אמר אלא היוצא מביכ"נ וא"כ מה חדש אביי ותי' דכוונת אביי לבאר דלא מיירי אלא כשיוצא לעשות צרכיו אולם אם יוצא מביהכ"נ לביהמ"ד וודאי מצוה לרוץ שנאמר נרדפה לדעת את ה'. ואולם בפנ"י כ' להיפך דמדברי ר"ה נראה דאפילו מביכ"נ לביהמ"ד אסור משום דלפי מה שפרש"י דמראה בעצמו שדומה למשא אסור אף בכה"ג דלאו כו"ע ידעי שהולך לביהמ"ד וע"ז אמר אביי דמ"מ להכנס לביהכ"נ הוי מצוה אף בפסיעה גסה שנוטלת א' מת"ק ממאור עיניו של אדם. ועי' **באסיפת זקנים** שהביא מהקדמת **שו"ת בית אפרים** לחאו"ח שהביא דדעת הרי"ף בעין יעקב כדעת המהרש"א וכ"ד **הפתח לעינים** לחיד"א וכ"כ **המ"א** בס"צ ס''ק כו' בשם **השל"ה** וכ"פ שם **המ"ב** בסק"מג.

ועי"ש **במ"א** שכ' דאף אם יוצא ע"מ לחזור אי שרי ליה לרוץ, עי' מש"כ בזה **המעדני יו"ט** סק"כ ומה שהשיב ע"ז המ"א שם.

**ו. אגרא דפירקא סברא** וכו' עי' **ביראים** ס"רנד דז"ל פ' התלמוד לא ילמד אדם בלא סברא ויקרא ולא ידע מה יאמרו אלא שצריך לשמש ת"ח וללמוד סברתם וכו' ותניא קרא ושנה ולא שימש ת"ח ה"נ עם הארץ וכו' ואמרינן בברכות פ"ק אגרא דשמעתתא סברא. [ובענין דברי רש"י ד"ה אגרא דפרקא עי' בליקוט שיחות מוסר מהגר"א שר זצ"ל עמוד שב' וצ"ע].

**ז. אר"ה כל המתפלל אחורי ביהכ"נ נקרא רשע** עי' **בתוס' בע"א,** וע"ע **בתר"י** שהביא ב' שיטות בשם **רש"י ור"י הזקן** ועי' **בשו"ע** שם ס"ז והוסיף דלרש"י נקרא רשע בעבור ג' דברים א. שכולם בפנים והוא בחוץ. ב. שאותם בביהכ"נ מתפללין כלפי ההיכל והוא פונה כלפי מערב. ג. שאחוריו כלפי ביהכ"נ, ובאמת דאף בביכ"נ גופיה אסור לו להתפלל למערב אלא שאינו נקרא רשע והיינו דקאמר אביי לא אמרן אלא דלא מהדר אפיה לבי כנישתא דאז נקרא רשע מפני שיש כל השלושה דברים אולם ר"י הזקן מפרש שנקרא רשע מפני ב' דברים א. שכל הציבור בפנים והם בחוץ. ב. ומפני שהוא מאחוריו של ביהכ"נ ועי' **בב"י** ס"צ שהביא את דבריהם. **ובביאור הגר"א** שם הוסיף לפרש דלרש"י אחורי היינו אחור לרוחות שהמערב נקרא אחור ונדחק לפרש כן דלפ' התוס' מאי איריא חוץ לביהכ"נ אפילו בביכ"נ עצמו אם מתפלל כן נקרא רשע ולפיכך פ' דאחורי פתח היינו שמתפלל בצד שכנגד הפתח והביא ראיה שפתחיהם היו למזרח יעוי"ש, ועי' **במהרש"א** מש"כ בזה וע"ע **בראש יוסף**.

**ח. לעולם יהא זהיר בתפילת המנחה שהרי אליהו לא נענה וכו'** עי' **בחי' הגר"א** שהק' דהלוא מה שהמתין כל היום היה כדי לפרסם את קלונם של נביאי הבעל וא"כ מנלן דהיה זה דוקא בגלל תפילת מנחה דילמא אם היה מתפלל בזמן אחר ג"כ היה נענה ופי' דה"ט משום דידוע דשעת מנחה הוא זמן שליטת הכשפים כדאיתא בזוהר וא"כ מדוע התפלל דוקא בעת כזאת שהוצרך אז להתפלל גם שלא יאמרו מעשה כשפים, וע"כ משום חשיבותא דתפילת מנחה, ולפיכך זה מה שמסיים הגמ' עננו ה' וכו'.

**ט. כל אדם שיש בו יר"ש דבריו נשמעין** עי' **במאירי** שכ' וז"ל לעולם לא יקל אדם יר"ש מצד חכמתו אלא כל שהוא מוסיף בחכמה יהא מוסיף ביראה שכל חכם שהוא מקיל ביראה נוח לו שלא נברא ולא התחכם ולא עוד אלא שאין דבריו נשמעין. והרי הכל אומרים קשוט עצמך ואח"כ קשוט אחרים.

**י.** דף ז' ע"א עי' באות א' מש"כ **הרשב"א** בשם **רב האי גאון** וע"ע **בצל"ח ובבן יהוידע** כאן.

**יא. ומי איכא ריתחא קמי דקודשא בריך הוא** עי' **בצל"ח** שתמה דכמה מקראות בתורה יש דכתיב בהו חרון אף במתאוננים, ובסנה, ובמעשה העגל שם שנאמר הניחה לי ויחר אפי וא"כ למה הוצרך להביא ראיה מתהילים, עי"ש מש"כ בזה וכ"כ **בחי' הרא"מ הורוויץ**. וע"ע **בפנ"י.**

**יב. ואימת רתח וכו'** עי' **מהרש"א בע"ז** דף ד', **ובצל"ח, ובבן יהוידע,** בסוגין.

**יג. בתוד"ה שאלמלי וכו' א"נ מאחר שהיה מתחיל קללתו באותה שעה היה מזיק אפילו לאחר כן.** עי' **בערוך השולחן** ס"קי ס"קה שהביא דיש מי שאומר [והיינו המ"א שם בסק"א בשם כנסת הגדולה וכ"פ שם המ"ב] דכשהשעה [היינו זמן תפילה עי"ש במ"ב סק"א] יתפלל הביננו, ומזה נראה דס"ל דאם התחיל בתפילה קודם גמר הזמן ונמשכה עד אחר הזמן לא מקרי שהתפלל בזמנו וכו' אולם לענ"ד נראה מתוס' ברכות דף ז' דהולכין אחר ההתחלה ואם התחיל בזמן תפילה מקרי תפילה בזמנה אע"פ שמסימה לאחר הזמן. עכ"ל. וע"ע בשו"ת **מנחת יצחק** ח"ד ס"מח.

**יד. בא"ד** עי' **במ"א** ס"ו ס"קו שהביא **דהלבוש** כ' שאותם שאומרים תהילים יאמרוהו קודם התפילה עי"ש הטעם ובמחה"ש שם הביא את ב' הטעמים א. דע"י התהילים מבריח הקליפות ולפיכך נקראו זמירות שהוא לשון כריתה. ב. דכיוון שהוא שבחו של מקום ה"ז בכלל מה דאר"ש [דף לב'] לעולם יסדר אדם שבחו של מקום ואח"כ יתפלל, אך הביא דבתשובות בית יעקב ס"קכז כ' דאם אמרו בעשרה יש לאמרו קודם התפילה אבל היחיד טוב שיאמרו אחר התפילה והביא בשם האר"י ז"ל שההשפעה היורדת מלמעלה ע"י תפילת הציבור כל העסק שאדם עוסק בביהכ"נ אחר התפילה קודם שיצא מביהכ"נ היא נכללת תוך אותה השפעה ועולה עמו והביא ראיה מהתוס' בסוגין דאם היה מתחיל בעת הזעם גם מה שהיה מקלל אח"כ היה חל ח"ו כי הכל נמשך אחר ההתחלה וא"כ כ"ש במדה טובה שהיא מרובה א"כ כיוון שתפילת הציבור מקרי עת רצון [עי' דף ח' ע"א] גם מה שאומר אחריה היא בכלל הרצון אף שהיא ביחיד כיוון שהתחיל עם הציבור.

**טו.** דף ז' ע"ב **מיום שברא הקב"ה את עולמו לא היה אדם שהודה לקב"ה עד שבאת לאה והודתה,** ושמעתי ממוח"ז הגה"צ ר' אליעזר לופיאן זצ"ל שאמר שאף שקודם גם הודו לקב"ה כמו שמצינו שאדם הראשון אמר טוב להודות לה', ובוודאי דהאבות הק' ג"כ הודו, אך היא קבעה שם לבנה שעי"ז תזכור כל ימי חייה את חסדו של מקום.

**בס"ד מראי מקומות - ברכות - י'**

**א. אר"ש בן אבישלום מלה"ד לאדם שיצא עליו שט"ח** עי' **בחי' הגר"א** ביאור המשל והנמשל.

**ב. גדול שימושה יותר מלימודה** עי' **בראבי"ה** דה"ט מפני שלמד ממנו הלכה למעשה [ומשמע דדוקא משום זה] וכעי"ז כ' **במהרש"א ובחי' הגר"א.**

**ג.** דף ח' ע"א **אר"ח לעולם יכנס אדם שתי פתחים** עי' **ברש"י ובהגהות הב"ח** אות ה' מה שהביא גירס של תוס' שהק' על פרש"י ופי' באופן אחר [וכ"ה בתוס' הרא"ש אולם מש"כ בב"ח דשיעור ב' פתחים היינו ח' אמות עי' בב"י ובשו"ע ס"צ שכ' דהיינו ח' טפחים] ועי' בטו ס"צ שהביא את ב' הפירושים ועוד הביא דהר"מ מרוטנבורג היה אומר שדוקא בביהכ"נ פתוחה לרה"ר מפני שמביט לחוץ וא"י לכוון אבל אם אינה פתוחה לרה"ר שפיר דמי. וכ' ע"ז **הטור** דנ"ל דאין לחלק דהא יליף מקרא וגם גרסת הירושלמי היא לעולם יכנס אדם לפנים משתי דתות מ"ט אשרי אדם שומע לי לשקוד על דלתותי יום יום משמע דלאו משום פתיחת הפתח הוא אלא כפשטיה שיכנס לפנים משתי דלתות.וע"ע **בב"י** שם שכ' דלפרש"י כ' **התר"י** בסוגין [ד"ה לעולם] שכ' דכ"ז דוקא בימיהם שלא היה מקום מיוחד לכ"א וא' אבל עכשיו שכל א' וא' מכיר את מקומו אם יש לו מקום מיוחד אצל הפתח אין בכך שהדבר ידוע שאינו יושב שם אלא דרך קביעות, עי"ש דכפ' הר"מ כ' ההג"מ בפ"ח מהל' תפילה יעוי"ש. [ושם הביא את הפ' בשם הראבי"ה בסוגין] ועי' **בשו"ע** שם ס"כ שפסק את ג' הפירושים ואת דברי התר"י לפרש"י, וכ' דנכון לחוש לכל הפירושים.

והנה **בב"ח** שם כ' לישב את דברי הירושלמי דלא יסתרו לדברי הר"מ מרוטנברג דכוונת הירושלמי שצריך שיעשו עזרה לפני ביהכ"נ כדי שיכנס אדם לפנים משתי דלתות דוגמת האולם שלפני ההיכל והטעם הוא דאם שואל ממלך בשר ודם צריך לשלוח בחצר שליח למלך היושב בפנים אבל לקב"ה אסור לפנות ע"י שליח ולפיכך צריך להראות דאע"פ שבא לעזרה שלפני הטרקלין נכנס בעצמו לטרקלין והיינו לביהכ"נ, והביאו **המ"א** שם סק"לה וכ' דלפיכך נהגו לעשות אכסדרה לפני ביהכ"נ והביאו המ"ב שם בסקס"א וכ' דע"כ טוב להדר לכתחילה שלא להתפלל בעזרה כ"א בביהכ"נ.

**ד. א"ל הרי מצא או מוצא** עי' **בחפץ חיים** ס"א, סקי"ג **בבאר מים חיים** מש"כ בענין זה אמאי אין בזה משום סיפור לשה"ר, וע"ע **ברי"ף בעין יעקב** בביאור השאלה **ובפתח עינים** שבאר אמאי דוקא בא"י שאלו שאלה זו.

**ה. גדול הנהנה מיגיעו יותר מיר"ש** עי' **בצל"ח** שהק' דממ"נ אם הוא יר"ש א"כ אית ביה תרתי יר"ש ונהנה מיגיעו וא"צ להביא ע"ז ראיה ואם אינו יר"ש איך יהיה עדיף מיר"ש, עי"ש מה שביאר כוונת המאמר דקאי אנהנה מיגיעו בקיום התורה והמצוות עי"ש בהרחבה, וכעי"ז כ' **בחי' הגר"א** וע"ע **בבן יהוידע**. ובשיחות מוסר [להגר"ח שמואלביץ] מאמר סט' ביאר דהנהנה מגיע כפיו רואה בעליל שאין ההשתדלות מועלת ולא כלום שכן הוא יגע במקום אחד והריוח בא לו ממקום אחר, ורואה הוא עין בעין השגחה פרטית ויד ה' יותר מיר"ש שאף שודאי מאמין בכל זה מ"מ לא הגיע לידיעה מוחשית כאותו שנהנה מיגיע כפיו.

**ו. המניח ס"ת** [לגרסת הב"ח שהוא פתוח] **ויוצא,** עי' **בבה"ל** ס"קמו ד"ה כשהוא פתוח שדיק מלשון שהוא פתוח דאפילו לא התחילו עדין לקרות אסור לצאת כיוון שכבר נפתח הספר אך כ' דמלשון הרמב"ם [שכ' בפי"ב מהל' תפילה ה"ט, כיוון שהתחיל בקורא לקרות בתורה אסור לספר אפי' בדבר הלכה אלא הכל שותקין ושומעין וכו'] משמע דאין אסור אלא רק משהתחיל לקרות ע"ש עוד מש"כ בזה, וע"ע **בראש יוסף**.

**ז. רבי אבהו נפק בין גברא לגברא,** עי' **בבה"ל** ס"קמו ד"ה אבל, שהביא **דהתשב"ץ** בח"ג ס"צח כ' דזהו דוקא כשאירע הדבר באקראי בעלמא אבל כשעושין זה תדיר נראה פירוק עול תורה וכמעט שאני אומר שעליהם נאמר ועוזבי ה' יכלו.

וע"ע בד"ה שפיר דמי שהביא **דהפר"ח** מצדד דמשעה שגמר הקריאה אפילו אם לא בירך עדין בברכת אשר נתן יכול לצאת ובס' **מטה יהודה** חולק ע"ז וס"ל דהברכה שייכא להקריאה וחשיבא כוותיה.

**ח. בעי ר"פ בין פסיקא לפסוקא מהו תיקו** עי' **בתר"י** שבאר דמנהגם היה לתרגם כל פסוק ופסוק כדי להבין לדלת העם ומיבע"ל אם מותר לצאת בשעה שמתרגמים כמו שמותר לצאת בין גברא לגברא, וסליק בתיקו והו"ל תיקו דאוריתא ולחומרא. ועי' **בדברי חמודות** ס''ק לא' שהביא את דבריו וכ' דגם הטור בס"קמו כ' שאסור לצאת בין פסוק לפסוק ותמה טובא דהלוא קריה"ת אינה מצוה מה"ת אלא מתקנות משה ועזרא ותי' דנ"ל דתקנת נביאים הוא להחמיר בספיקן כמו בספק דאוריתא ועו דתי' דהאידנא דאין מתרגמין בוודאי אסור דלא קא מיבע"ל לר"פ אלא במקום מתרגמין [ותי' זה לכאורה הוא רק על מה שפסק הטור דאסור לצאת אף דבגמ' הוי תיקו] ואולם יעוי' בעינים למשפט שהביא דבריטב"א מגילה י"ז כ' דקריה"ת בשבת ויו"ט הוא מה"ת וכן **התשב"ץ** ח"ב ס"קלה כ' דקיה"ת הוי מה"ת ואין שבועה חלה ע"ז, וכ' די"ל דסו"ס מקים מ"ע דאוריתא כיוון שכל עיקרה הוא שלא יהו ג' ימים בלא תורה, או מצד שבעשרה יש בו עשה דונקדשתי כמש"כ התשב"ץ שם ועוד דהכא איכא בזיון התורה והביא דהבה"ג כ' דספק איסורא חומרא [וכ"ה **בריטב"א** בסוגין], יעוי"ש.

**ט. בתוד"ה רב ששת וכו' וי"ל התם איירי בקול רם כדי שלא יבטלו וכו' ורב אלפס** כ' דדוקא שיש שם עשרה אחריני אז יכול ללמוד וכו' עכ"ל, וכ"כ הרא"ש, ועי' בשו"ע ס"קמו ס"ב שהביא דין זה בשם יש מתירים, **ובבה"ל** תמה דמ"מ הוא מצווה לשמוע קה"ת ומאי מהני מה שיגרוס בלחש או דאיכא עשרה דצייתי, והביא דכבר תמה בזה **השבולי הלקט** בס"לט ומשו"ה דחאה מההלכה והו"ד בב"י. וידוע מה שביארו האחרונים דין זה עפ"ד **הרמב"ן במלחמות** במגילה [דף ג' מדפי הרי"ף] שכ' דקה"ת הוי מחובת הציבור ולפיכך כל דאיכא עשרה דצייתי ומקימים את חובת הציבור יכול היחיד ללמוד ולא להקשיב לקה"ת ונתבארו הדברים בחבורה [יעוי' הליכות שלמה מילואים סו"ד, מועדים וזמנים ח"ב ס"קסו ועוד] אלא דצ"ב בדעת הבה"ל שבס"קלה סי"ד ג"כ כ' דאין מצות קה"ת חלה על היחיד אלא על עשרה יעוי"ש, וי"ל.

**ועוד תי' האלפסי שאני רב ששת שתורתו אומנתו הוא** וכו'עי' **בבה"ל** שם שנקט דמי שתורתו אומנתו עי"ש הוא פטור בעצם מקה"ת ועי' **בפר"ח** שם.

**עי' בתלמיד הר"י** שהביא דיש שתירצו עוד דדוקא ר"ש שהיה סגי נהור היה מותר מפני שלא היה מחויב בקה"ת דדברים שניתנו בכתב א"א יכול לאומרן בע"פ משא"כ אדם אחר שרואה חייב בקה"ת ואסור לספר ואפילו שתורתו אומנתו ועוד הביא דר"י כ' דכ"ז דוקא אם מחזיר פניו ומראה עצמו שאינה רוצה לשמוע ס"ת אלא לקרוא ומתחיל לקרות מותר ואפילו לכל אדם שכבר התחיל במצוה מתחילה וראו אותו אנשי ביהכ"נ שקבע עצמו לקרוא אינו פוסק בה בעבור ס"ת אבל אם לא התחיל מתחילה אין לשום אדם אפי' מי שתורתו אומנתו לספר בשום ענין כלל, ודיק ד"ז מלישנא דאמר היה מהדר אפיה וגריס וכו' ובכה"ג שרי בכל אדם, יעוי"ש, וכ"ה **השו"ע** שם בשם יש מתירים.

**י. אר"ה בר"י אר"א לעולם ישלים אדם פרשיותיו עם הציבור שנים מקרא ואחד תרגו**ם בטעם התקנה עי' **בתרומת הדשן** ס"כג שכ' כדי שיה ארגיל במה שהציבור קורין. ועי' **במ"א** ס"קפה ס"ק יב' שכ' דלפ"ז צריך לחזור פרשת יו"ט [ודלא כמו שפסק שם השו"ע] ועי"ש **במחה"ש** שכ' דשמו"ת יש עוד טעם שכ"א מישראל וקרא לעצמו כל השנה את כל התורה מראשו לסופה. **ובלבוש** ס"רפה ס"א כ' דכדי שיהא בקי בתורה, **ובערוך השולחן** שם ס"ב דודאי נתקנה תקנה זו ע"י משה רבינו יחד עם תקנת קריה"ת, וה"ט מפני שאין מספיק לשמוע דהחיוב בתורה גם ללמוד, ולפיכך קודם ילמד בעצמו ואח"כ ישמע מס"ת, **ובאליהו רבה** שם ס"קב הביא בשם **מטה משה** שנתקן כנגד ג"פ שנתנה תורה בסיני, באוהל מועד, ובמשנה תורה והא דלא תקנו לומר ג"פ מקרא היינו משום דבשלישית מבאר את המקרא ע"י התרגום משום דבמשנה תורה מבאר המקרא היטב [עי' דברים א'] וע"ע פרטי דינים באופן הקריאה **במ"ב** שם.

**יא. בא''ד שנים מקרא וא' תרגום** עי' **ברא"ש** ס"ח שכ' דנראה דהקורא בפ' התורה [והיינו פ' רש"י עי"ש בדברי חמודות] יוצא בו ידי תרגום כיוון שמפורש בו כל מילה ומילה וכ"כ **המרדכי** [בסוף סי' יט'] שהפירוש מועיל יותר מן התרגום וכ' שכן הורו רבותיו והו"ד **בב"י** עי"ש **ובשו"ע** ס"רפה ס"ב פ' דיר"ש יקרא תרגום וגם פרש"י.

**יב. ואפילו עטרות ודיבון** עי' **רש"י ותוס'** ועי' **בחי' הרא"מ הורווביץ** ביאור נפלא לדברי רש"י.

**יג. סבר לאשלומינהו וכו' במעלי דיומא דכיפורא** עי' **בהגהות היעב"ץ** דה"ט כדי להרבות זכויות לפני גמר הדין ולזכות לסליחה ומחילה. וע"ע **בעיון יעקב.**

**בס"ד מראי מקומות - ברכות - יא'**

**א.** דף ח' ע"ב **בא"ד נראה דכל השבוע מכיוון וכו' ואע"ג דלענין גיטין לא נקרא קמי שבת אלא מרביעי ואילך, עכ"ל,** ואולם יעוי' **בהגהות מימוני** בפי"ג מהל' תפילה [אות ת'] שכ' בשם רבו דאם לא השלים קודם האכילה בשבת יכול להשלים עד ד' בשבת וכ"כ **המרדכי** בהל' מזוזה ס"סתקסח בשם וכ"כ **בשו"ע** ס"רפה ס"ד בשם י"א, ועי"ש עוד **בהג"מ** שהביא בשם **רבינו שמחה** דאם לא עשה כן ישלים כולם בשמיני עצרת שבו אומרים הציבור ובלבד שלא יאחר ולא יקדים מן הציבור יום אחד והביא ראיה מרב ביבי בר אביי בסוגין דסבר לאשלומינהו לכולהו פרשתא דכולי שתא במעלי יומא דכפורי אלא שמיחה בו חיא בר רב מדיפתי כדי שלא יבטל מסעודת עיוה"כ, וכ"ה **השו"ע** שם בשם י"א, ועי"ש **בדרכי משה** אות ג' שהביא **דבאבודרהם** (סדר ליל הו"ר) כ' דטוב להשלימה בעשי"ת יעוי"ש.

**ב. בתוד"ה ישלים וכו' במדרש צוה וכו' מיהו אם השלימה לאחר אכילה שפיר דמי** וכו' עי' **בכל בו** ס"לז שכ' בשם **הר"פ** דעד מנחה חשיב עם הציבור וכ"כ **המרדכי** בהל' מזוזה ס"תתקסח, וכ"פ **בשו"ע** ס"רפה ס"ד דאע"ג דמצוה מן המובחר להשלים קודם אכילה, מ"מ אם לא השלים קודם אכילה ישלים אחר אכילה עד המנחה.µ

µ

**ג. בתוד"ה לעולם וי"ל דה"ק לעולם לילה הוא בשאר מצוות דבעינן בהו יום כמו תפילין וציצית עכ"ל**, עי' **בפנ"י** שביאר דכוונת התוס' דאע"ג דלעינן שאר מצוות שמצוותן ביום קי"ל דמעה"ש יממא הוא כדאיתא במגילה [ע' אות ה'] אפ"ה לענין ציצית לילה הוא כיוון דתלי בראיה דכתיב וראיתם אותו, משיכיר בין תכלת ללבן, וכן לענין תפילין אע"ג דמדאורייתא הוי זמנה מעה"ש, מ"מ מדרבנן בעינן שיכיר את חבירו ברחוק ד"א כדאיתא בדף ט' ע"ב אמר אביי לתפילין כאחרים.

**ד. לעולם לילה הוא והא דקרי ליה יום דאיכא אינשי דקיימי בההיא שעתא,** ועי' **ברשב"א** שהביא גירסא שכ' והא דנפיק ביה ביממא, והק' דבנחמיה ד' טו' כתיב [ומיתי לה בדף ב' ע"ב] ואנחנו עושים במלאכה וכו' מעלות השחר ועד צאת הכוכבים, וכתיב בתריה והיה לנו הלילה משמר. אלמא מעה"ש כבר אינו לילה, ועוד דתנן במגילה [דף כ' ע"א] אין טובלין ולא מזין ולא מוהלין וכן שומרת יום כנגד יום לא תטבול עד שתנץ החמה וכולם כשעשו משעלה עמוד השחר כשר, אלמא משעה שעה"ש כבר אינו לילה אלא יום והביא די"מ דהיינו לילה לענין דלכתחילה לא ימול ולא יזה וכו' והק' ע"ז דא"כ לענין ק"ש נמי יממא לכתחילה ואמאי אמר ר"ש פעמים דמשמע דלכתחילה לא. ועוד איצטריך למימר דמצי לקרות ק"ש משום דאיכא אינשי דקיימי בהאי שעתא והוי זמן קימה, הלוא אף הנך דברים דתנן במגילה עשו רבנן סיג לתורה דמצותן משתנץ החמה אף מדאוריתא מצותן משיעלה עה"ש וא"כ ה"ה ק"ש.ולכן כ' דהכוונה לילא הוא היינו לענין ק"ש דהתורה לא תלתה את ק"ש בלילה ויום אלא בשכיבה וקימה, וכיוון דרובא דאינשי עדין גנו בהאי שעתא חשיב לילה לענין קריאה, וכיוון דמקצת אינשי קמים בהאי שעתא באופן קבוע וחשיב התחלת קימה לקצתן שפיר חשיב זמן קימה ונמצא זמן שכיבה וזמן קימה מעורבין זב"ז עי"ש עוד מה שביאר לפ"ז את כוונת דברי ר"ש. וכעי"ז כ' **הריטב"א**, והוסיף דמ"מ לשאר דינים שבתורה משעלה השחר חשיב יום. ועי' **בחי' הרא"ה** [עמוד' ג' בדפי הקובץ] שכ' דפעמים שדרכם של בנ"א להשכים משיעלה עה"ש ולא שייך למימר הכא מיעוטא הוא דמנהגא דכולי עלמא, מיהו זימנין הני וזימנין הני. וע"ע **באבהא"ז** סוף פ"א מהל' ברכות מש"כ בזה.µ

ואולם **ברא"ש** ס"ט פי' דלילה היינו בלשון העולם ואע"פ שעדין הוא חשוב יום לכל אותן שמצותן ביום מ"מ לכתחילה אין לעשותה מפני שנראה כלילה, וכן לענין ק"ש דלילה חשיב לילה למי שמרוב אונס לא היה יכול לקרותה בלילה דיכול לקרותה אחר שיעלה עה"ש, אך כיוון דאיכא אינשי דקיימי בהאי שעתא מיקרי זמן קימה לקרות בו למי שצריך להחזיק בדרך או כיו"ב דברים שא"י לקרות בזמנו.

**ה. בתוד"ה לעולם, וכו' אבל גבי ק"ש לא הואיל ואיכא איניש דקיימי בהאי שעתא לאו זמן שכיבה הוא,** עי' **ברשב"א** שתי' דדילמא אף לר"ש אי קרא ק"ש של שחרית אחר שעה"ש במתכוין יצא, משא"כ בק"ש של לילה דאם עבר ושהה במזיד לא שרינן ליה דהוי ליה מעוות, עי"ש דאף דמדרבנן אף ק"ש של שחרית אינו קורא מיד בעה"ש היינו מדרבנן להרחקה בעלמא דומיא דשאר מילי [עי' באות ד'] והא דגזרו על מי שהזיד בק"ש של ערבית ולא גזרו על מי שהזיד והקדים ק"ש של שחרית היינו משום דזה שנתעכב ושהה עד השתא דהוי יממא לשאר מילי, איכא למיגזר בו דילמא יפשע ויתאחר עד שתנץ החמה, משא"כ בזה שהקדים את של שחר, ועי' בפנ"י מה שביאר בדעת התוס' אמאי לא ניח"ל בסברת הרשב"א.

**ו. שתי פעמים ביום** ע' בהגהות **מראה כהן** שכ' דנ"ל דאם עומד קודם עה"ש ואין לו שהות לקרות ק"ש וגם להתפלל קודם עה"ש שיתפלל ערבית קודם ואח"כ יקרא ק"ש וברכותיה [בלא השכיבנו עי' דף ט'] כיוון דק"ש תלי בשכיבה וא"כ קרינן ביה בשכבך אף אחר עה"ש כיוון דאיכא אינשי דגנו בההיא שעתא, משא"כ תפילת ערבית דכתיב ביה ערב [עי' דף לא'] ואחר עה"ש חשיב יום.µ

ועי"ש שהוסיף דלפ"מ דקי"ל דזמן הנחת תפילין משיראה את חבירו ברחוק ד"א [עי' ד"ט ע"ב] א"כ כשקורא ק"ש של ערבית אחר זמן זה קודם נץ החמה צריך תחילה להניח תפילין ואח"כ יקרא ק"ש של ערבית דאל"ה הוי כמעיד עדות שקר [עי' דף יד'] עי"ש עוד מש"כ רמז לדינא דגמ' דידן מהפסוקים בפרשיות ק"ש, ואולם יעוי' **באו"ש** בפ"א מהל' ק"ש ה"י שכ' דמדברי הרמב"ם שם נראה דא"צ להניח תפילין בשעה שקורא ק"ש של ערבית אחר עה"ש יעוי"ש.

**ז. אחת קודם נץ החמה ואחת אחר נץ החמה ויו"ב יד"ח אחת של יום ואחת של לילה** עי' **בתוס' בדף ט**' ע"א ד"ה לעולם שכ' דהאי תנא ס"ל דהוי יממא לענין שאר מצוות אולם לענין ק"ש לא חשיב זמן קימה כיוון דאיכא אינשי דגנו בההיא שעתא, ולפ"ז נמצא דהבריתות חלוקות אי בין עה"ש לנה"ח הוי זמן קימה או שכיבה עי' בתוס' ד"ה לעולם לילא.

ואולם **ברי"ף** (דף ב' ע"א מדפי הרי"ף) הביא את ב' הבריתות וכ' דהני כולהו הלכתא נינהו וא"י יד"ח ק"ש אלא בשעת הדחק כגון מי שהיה שיכור או חולה אבל במזיד או בפשיעה ליד"ח, עי"ש דאף הא דקאמר רשב"י דהקורא ק"ש של שחרית אחרי שעה"ש הוי בדיעבד או בשעת הדחק, ועי"ש בתר"י שבאר דהרי"ף ס"ל דלא פליגי הני לישני אהדדי דתרוויהו הלכתא נינהו, ועי"ש בבעה"מ דפליג וס"ל דהבריתות חלוקתו וברמב"ן במלחמות תמה ע"ז א"כ אמאי לא רמי ר"ש אר"ש ואי משום דאיכא למימר הא דידיה והא דרביה הו"ל להק' ולתי' כן עי"ש עוד מש"כ בזה.

וע"ע **ברשב"א** בסוגין שכ' דפליגי אי יוצא יד"ח ק"ש של ערבית אפילו בפשע או דוקא באונס, והוכיח מהא דקאמר כדי הוא ר"ש לסמוך עליו בשעת הדחק אלמא ר"ש גופיה ס"ל דאפילו שלא בשעת הדחק יד"ח.

ועי' **ברמב"ם** בפ"א מהל' ק"ש ה"י שפסק דהקורא ק"ש של ערבית אחר שיעלה השחר קודם נה"ח ליד"ח אא"כ היה אנוס כגון שכור או חולה וכיו"ב, וכ' שם הכ"מ דטעמן של דברים שהתורה אמרה בשכבך בשעה שדרך בנ"א שוכבין מסרה הדבר לחכמים שיפרשו עד אימתי הוי זמן שכיבה והם פי' דעיקר זמן שכיבה עד שיעלה עה"ש ולפיכך זמן בזה"ז שוה לכל אדם אפילו למזידין, ולפי שאחר שעלה עמוד השחר קודם שתנץ החמה איכא אינשי דגנו בההיא שעתא אמרו דאכתי הוי זמן שכיבה לגבי אנוסין אבל למזידין אמרו דכיוון דרוב בנ"א קמו באותה שעה לא מיקרי תו זמן שכיבה. ואולם יעוי' בשו"ע ס"רלה ס"ד שפסק כדבריו ובמ"ב ס"קל ביאר דאף דמן התורה קרינן בשכבך עד הנץ משום דאיכא אינשי דשנו בההיא שעתא מ"מ היכא דלא איתנס בטלו חכמים מצות ק"ש על שאיחר כ"כ וא"י יד"ח שוב בקריאתה [ומכאן ראיה לצד שהעלה בקובץ הערות יבמות ס"סט סק"ג דע"י עקירת חכמים בשוא"ת נעקר החיוב יעוי"ש].

**ח. לא לעולם ליליא הוא - תימא אם כן לימא רבותא שפעמים יש אדם קורא לאחר שיעלה עמוד השחר שני פעמים ויוצא בו משום שחרית ומשום ערבית.** עי' **ברא"ש** ס"ט בתוך דבריו שתי' על קו' התוס' דלפי שרוצה להשמיענו שקורא אדם ק"ש שתי פעמים סמוכין זל"ז ויוצא בהן יד"ח אחת של יום ואחת של לילה הוצרך לומר באותו של ערבית קודם שיעה"ש דאם אירעו אונס שלא היה יכול לקרות בלילה וגם צריך להחזיק בדרך וא"י לקרות בזמנו לא מסתברא שיקרא של ערבית ושל שחרית אחר שיעה"ש אע"פ שיכול לקרות של ערבית לבדה אחר שיעה"ש וכ"פ בשו"ע ס"נח ס"ה דאם נאנס ולא קרא ק"ש של ערבית עד שעלה עה"ש כיוון שעדין לא הנץ החמה קורא ק"ש ויוצא בה יד"ח ק"ש עריבת], ואם היה אנוס באותה שעה לצאת לדרך מקום גידודי חיה וליסטים לא יקרא אז ק"ש פעם שנית לצאת יד"ח ק"ש של יום שמאחר שעשה לאותה שעה לילה א"א לחזור ולעשותה יום. ועי"ש עוד **באשל אברהם** על גליון השו"ע **ובמ"ב** סקכ"ב.µ

**בס"ד מראי מקומות - ברכות - יב'**

**א**. דף ט' ע"א **אר"ז ובלבד שלא יאמר השכיבנו ופרש"י** הקורא ק"ש של לילה שחרית סמוך לעה"ש, ועי' **בתוס'** שהק' עליו וכ' דרק אם אחרי עה"ש א"א השכיבנו וכ"פ **בשו"ע** ס"רלה ס"ד.

**ב. בא"ד** עי' **ברשב"א בריטב"א וברא"ש** שהביא **דהרי"ץ גאות** פי' דאין הכוונה שלא יאמר כל הברכה אלא שמדלג על השכיבנו וכו' ומתחיל מותקננו בעצה טובה, ועי' ברא"ש שכ' דבדף יד' לא משמע כפירושו. וכ"פ **במ"ב** ס"רלה ס"קלא דאינו אומר כלל השכיבנו [עי"ש בשעה"צ סק"מ דמקו"ד מהרא"ש ושאר פוסקים].

**ג. בא"ד** **ולענין תפילת ערבית אחר עה"ש** יעוי' **ברמב"ם** בפ"ג ה"ו דהמתפלל אותה יש לו להתפלל מתחילת הלילה עד שיעלה עמוד השחר. עכ"ל, והבין מדבריו השעה"צ בס"רלה סק"מא דאחרי עה"ש שוב אין מי להתפלל אף דגבי ק"ש פסק בפ"א מהל' ק"ש כר"ש בשעת הדחק. והיינו מפני דשאני ק"ש דכתיב בשכבך ומקצת אנשים גנו בההיא שעתא משא"כ תפילת ערבית דהו אכנגד הקרבת אברים שזמנם רק עד עמוד השחר כדאיתא בריש מסכתין וכ"פ שם **במ"ב** ס"קלד [ועי"שבשעה"צ שנשאר בצ"ע על הר"מ בפה"מ פ"ד מ"א דמשמע שם שיכלו להתפלל ערבית עד הנץ]. ואולם יעוי' **בערוך השולחן** ס"רלה ס"יט שכ' דהקורא ק"ש אחרי עה"ש לא יאמר השכיבנו וכו' אבל המעריב ערבים וכו' עד גאל ישראל אומר וכ"ש שמתפלל שמו"ע [וראיתי בס' ברכות משה שהביא דבמעדני יו"ט סק"ת משמע הכי שכ' שם דבכה"ג שקורא שלא בזמן שכיבה טפי עדיף להו להסמיך גאולה לתפילה ושלא להאריך בגאולה אריכתא לומר השכיבנו, יעוי"ש].

**ד. א"ל רבנן כוותי ס"ל, והא דקאמרי עד חצות כדי להרחיק את האדם מן העבירה** עי' **רשב"א** שבאר דחכמים ור"ג לא פליגי אלא בלכתחילה, דאל"ה לא הוו עבדי בני ר"ג כיחידאה, [ודלא כהר"י בריש מסכתין שכ' דלרבנן אחר חצות שוב אינו קורא] וכיוון דקי"ל דהלכתא כר"ג רשאי להתעכב עד שעה הסמוכה לעה"ש ובלבד שלא יאכל או ישן, שהן דברים המביאים לידי פשיעה ואם התחיל מפסיק לק"ש שהיא דאוריתא כדמשמע בפ"ק דשבת [דף ט' ע"ב מתני' מפסיקין לק"ש] והוסיף דה"ה לשאר דברים השנוים במס' שבת [שם] ככניסה למרחץ וישיבה לפני הספר [ואולם בערוה"ש דיק מדברי הרמב"ם ב"פו מהל' תפילה ה"ג והטור והשו"ע דשאר מלאכות מותר סמוך למעריב וכ"כ בא"ר סק"ו] אבל לשאר דברים או לקרות ולשנות שרי, וכ"פ **במ"א** ס"קט **ובמ"ב** ס"קיז. ועי"ש שהביא ראיה דבריו בפלוגתא דר"ג ורבנן מהירושלמי אך כ' דהרי"ף ושאר גדולים לא כ"כ, אולם משכנכנס הזמן אינו רשאי להתעכב וצריך לקרות וכפשטא דבריתא בדף ד ע"ב והו"ד בב"י ס"רלה, יעוי"ש שדיק בדברי הרמב"ם שכ' בפ"א ה"ט איזה הוא זמן ק"ש בלילה מצותה משעת יציאת הכוכבים עד חצי הלילה ואם עבר ואיחר וקרא עד שלא עלה עה"ש יד"ח של"א עד חצות אלא להרחיק מן הפשיעה. עכ"ל. דחייב לקרות ק"ש מיד בצאה"כ, והביא דכ"ד הסמ"ג, וכ"פ **בשו"ע** שם ס"ג דלכתחילה צריך לקרות ק"ש מיד בצאה"כ, ועי"ש **בבה"ל** שהביא דהשאג"א ס"ד ס"ל כדעת הרשב"א והרא"ש עי"ש מהש"ק ע"ד ומה שהביא עוד ראשונים וסימוכין לדעת הרמב"ם אך כ' דהרא"ש והרשב"א לאו יחידאה נינהו דבתוס' רבינו יהודה וריא"ז המובא בשה"ג נמצא כדבריהם, ומסיק דאף דהלכה כהשו"ע מ"מ בשעת הדחק כגון שהוא מלמד תורה לאחרים יכול לסמוך על שיטת הרא"ש לאחר עד חצות.

**ה. בא"ד** עי' **בבה"ל** [שם] שהביא **דבשנות אליהו** אמתני' דר"ג מודה לחכמים לדינא דיש סייג לכתחילה עד חצות ולא בא לחלוק כ"א על ר"א דס"ל דמן התורה הוא רק עד האשמורה הראשונה והוסיף דהא דאיצטריך לפסוק כר"ג אף דל"פ אחכמים היינו משום דחכמים לא פירשו דבריהם [ולע"ע לא מצאתי את הדברים בשנו"א שלפנינו].

**ו. ברש"י ד"ה או דילמא וכו' מיהו היכא דאיתניס ולא קרא קודם חצות עדין חיובא הוא וכו'** עי' **ברש"ש** שדיק מדבריו דהיינו דוקא בנאנס אולם הביא **דהרי"ף וש"פ** כ' דאפילו עבר במזיד קורא אותה עד עה"ש.

**ז. בתוד"ה ר' אליעזר ב"ע וי"ל וכו' כדקאמרינן ביום אתה שורפו וא"א שורפו בלילה וא"כ ישאר עד הבוקר** עי' **בצל"ח** שתמה דהיאך אפשר שיהא בוקר זה לשריפה הרי לראב"ע הך בוקר היינו בוקר ראשון ואז א"י לשרפו כיוון דלכו"ע אין שורפין קדשים ביו"ט, וא"כ למה כתבה התורה בוקר אם לענין אכילה הרי כבר כלה הזמן בחצות, ואי לשריפה הרי אין זמנו אלא עד בוקר שני וכ' דאם הגיע זמן שריפתו בבוקר דיו"ט ראשון אף דאין רשאי לשרפו משום איסור מלאכת יו"ט אבל לענין מלקות יהא פטור כמבואר בחי' הצל"ח בפסחים דף קכ' ע"ב דכיוון שיש עשה בשריפתו והתורה במה שאמרה והנותר ממנו עד בוקר אסרה את שריפתו הוי לאו הבא מכלל עשה, דבלא"ה אתי עשה דשריפה ודחי לאו דיו"ט, ונמצא דאין איסורו אלא מחמת לאו הבא מכלל עשה וע"ז אינו לוקה, משא"כ אם שורף בלילה כיוון דליכא שום עשה בשריפתו חייב מלקות משום מבעיר ביו"ט, עי"ש מה שהאריך בזה וע"ע בסוגין שתי' בעוד אופן את דברי התוס' דנ"מ לענין מחשבת הפיגול יעוי"ש.

**ח. דבר נא באזני העם,** עי' **בפנ"י ובמהרי"ץ חיות** שביארו מאי שיטא הך קרא לסוגין.

**ט. שלא יאמר אותו צדיק,** עי' **בחי' הגר"א** שהק' דאף בלא אמירת הצדיק צריך הקב"ה לקים הבטחתו ותי' דבאמת על הים יקבלו את הרכוש הגדול ע"י ביזת הים, רק שלא יאמר אותו צדיק תיכף כשיצאו ממצרים שלא קים ח"ו הבטחתו [ואף דסו"ס גם אותו צדיק יוכל לדעת שיקבלו רכוש גדול בביזת הים אולי י"ל דסו"ס ויצאו ברכוש גדול אין כאן ההבטחה על היציאה, ויל"ע בזה]. **ובפנ"י** תי' באופ"א יעוי"ש.

י. דף ט' ע"ב **אר"א מלמד שעשאוה כמצודה שאין בה דגים** הק' הבה"ח שלמה הילברון הי"ו א"כ מה נותר לביזת הים ומצאתי שכ"ה הצל"ח, ותי' בשם בנו ר' ישראל סג"ל שבנ"י דרו בפתום ורעמסס ולא בשאר מדינות מצרים ורק בעת הגאולה היו כולם בעיר מצרים שהיא עיר המלוכה, וכל מה ששאלו כלי כסף וכלי זהב היינו בפתום רעמסס ועיר המלוכה ושם עשאוה כמצולה אבל בשאר מדינות מצרים לא שאלו ונשאר שם הון רב, ופרעה בעת שרדף אחריהם קיבץ

כל חילו וכל עמו מכל רצו ומהם היו ביזת הים, וכ' ע"ז דיפה השיב. עי"ש עוד מה שביאר בסוגין פ' אחר מרש"י ומה שכ' עוד לבאר ענין גלות מצרים. [וכעי"ז כ' בפתח עינים לחיד"א].

**יא. ור"ל אמר** **עשאוה כמצולה שאין בה דגים.** עי' **בחי' הגר"א** שביאר דלר"ל אין שאר האומות נותנין מס למצרים כיוון שראו שישראל יצאו משם וכמש"כ רש"י דאין עוף פונה אליה יעוי"ש.

**יב. מאימתי קורין את שמע בשחרית משיכיר וכו'** עי' היטב **ברמב"ן במלחמות** [דף ב' ע"ב מדפי הרי"ף, סוף השורות הצרות ותחילת השורות הרחבות] דביאר דמדאוריתא משעלה השחר הוי בוקר לכל מילי, ורק מדרבנן הצריכו נה"ח גבי מילה וטבילה והזאה, וכמו"כ גבי ק"ש דשחרית קבעו את הזמן משיכיר אחד את חבירו כיוון דרובא דאינשי לא קיימי עד שיכיר אחד את חבירו, ועוד דמפני שקבעו פרשת ציצית בק"ש דכתיב בה וראיתם אותו קבעו חכמים זמן ק"ש משיבחין בין תכלת לציצית שבה כדתניא [מנחות מ"ג ע"ב] וראיתם אותו וזכרתם ראה מצוה זו וזכור מצוה אחרת התלויה בו ואיזה זו ק"ש, דתנן מאימתי קורין את שמע דשחרית יעוי"ש והו"ד במ"א ס"נח ס"קו ובמ"ב שם ס"קב, וע"ע **בפנ"י** מה שביאר את טעמו של כ"א ואחד מתנאי דמתני'.

**בס"ד מראי מקומות - ברכות - יג'**

א. דף ט' ע"ב **עד הנץ החמה**, עי' **ברשב"א** שהק' וכ' בני מלכים אינם קורין ק"ש לר"א [דהלא אינם קמים אלא בג' שעות] ותי' דעד נה"ח נותנין לו שכר קריאה בזמנה, מכאן ואילך עד חצות שכר קריאה יהבינן ליה שכר קריאה בזמנה לא יהבינן ליה וכמו שאמרו [בדף כו' ע"א] גבי תפילה [וצ"ע מהו ענין חצות לגבי ק"ש, ואולי י"ל דס"ל כסברת הכ"מ (עי' אות ב') דמדאוריתא זמנה כל היום, ומדרבנן תקנוה סמוך לזמן תפילת שחרית בג' שעות, אך מ"מ עד חצות הוי זמנה בדיעבד כתפילת השחר].

**ב. רי"א עד שלוש שעות שכן דרך מלכים לעמוד בשלוש שעות** עי' **בכ"מ** בפ"א מהל' ק"ש הי"ג שהביא דיש שואלים מ"ט בשכבך דרשינן כ"ז שבנ"א שוכבים על מטתם דהא לרשב"י אפילו לאחר עה"ש יד"ח ק"ש של לילה אע"ג דאז אין דרך בנ"א לעלות על מטתם אלא עדין שוכבים על מיטתם, ואילו גבי ק"ש של שחרית לא דרשינן כ"ז שבנ"א עדין קמים דהיינו כל היום ותי' דאה"נ הכי דרשינן ליה ומשו"ה אמרי' הקורא מכאן ואילך לא הפסיד הברכות דאל"ה הוי ברכותיה לבטלה. אך כיוון שצריך לסמוך גאולה לתפילה ותפילות כנגד תמידים סידרום, והתמיד היה קרב עד ד' שעות וקודם לזה צריך לקרות ק"ש הקדימו זמנה לג' שעות ואסמכוה אקרא ובקומך בשעה שדרך בנ"א קמים, תדע דתלי טעמא בבני מלכים שאינם רובא דעלמא עכ"ד. ועי' **בט"ז** ס"נח סק"ג **ובמ"א** שם ס"קו שתי' את קו' דלשון בשכבך משמע כשהוא שוכב אולם לשון קימה היינו שקם ועומד ממיטתו ואח"ז לא מיקרי קימה אלא עמידה או ישיבה או הילוך יעוי"ש דפשיטא להו דהכי תירוצא, וזמן ק"ש ג' שעות הוי דאוריתא עי"ש בראיותיהם. וע"ע בפר"ח שם [ד"ה איכא] מש"כ בזה. וכדבריהם כ' להדיא בתוס' הרא"ש ריש פירקין ד"ה עד סוף האשמורה הראשונה וז"ל בהכי פליגי ר"א סבר בשכבך כ"ז שעוסקין בשכיבה דומאי דבקומך דלא משמע כוליה יומא אלא כ"ז שעוסקין בקימה, ור"ג סבר האי כמשמעותיה והאי כמשמעותיה דבשכבך משמע שפיר כ"ז שאדם שוכב אבל בקומך לא משמע אלא בשעה שהוא קם. עכ"ל.

**ג.** כבר הובא לעיל בדף ה' אות ב' דדעת הרבינו שמחה שהביא ההג"מ בפ"א מהל' ק"ש ה"ט דכוונת ר"י היא עד תחילת השעה השלישית אולם הרמב"ם והטושו"ע כ' דעד סוף שעה שלישית ועי"ש מה שהבאנו את מה שישבו.

**ד. בעינן זמן ק"ש כותיקין ועד ג' שעות.** יעוי' **בתוס' ד"ה לק"ש, ובתוס' הרא"ש ובתר"י,** **וברא"ש**. והעולה מדבריהם הוא כך: שיטת התוס' והרא"ש בזמנה עד ג' שעות. אך מ"מ מצוה מן המובחר לקרותה כותיקין כדי לסמוך גאולה לתפילה, ושיטת ר"ח דזמנה מנץ החמה עד שלוש שעות ופי' ויראוך עם שמש היינו קבלת עול מלכות שמים עי"ש משה"ק עליו וע"ע ברש"י ד"ה דכתיב ויראוך עם שמש, ועי' בראש יוסף ובצל"ח מש"כ בדבריו. שיטת התר"י דבזמן התחלת ק"ש יש שני זמנים משעלה השחר דיוצא בדיעבד כגון בשעת הדחק ומשיראה את חבירו דהוא לכתחילה. שני זמנים בסופו האחד לכתחילה עד שתנץ החמה והשני בדיעבד עד ג' שעות. והביא ראיה דאף כשאינו סומך גאולה לתפילה סוף זמנה לכתחילה עד שתנץ החמה מהא (כ"ב ע"ב) דירד לטבול אם יכול לעלות ולהתכסות ולקרות עד שלא תנץ החמה יעלה ויתכסה ויקרא ואם לאו יתכסה במים ויקרא אלמא קורא ק"ש במים קודם נץ החמה אף שבלא"ה אינו סומך גאולה לתפילה דהרי כשיוצא אח"כ ומתכסה אין לך הפסק גדול מזה, עי"ש שביאר את מקור דבריו דסוף זמן ק"ש לכתחילה קודם נץ החמה דיראוך עם שמש היינו לאו דוקא בזריחתה אלא אף אחר שנתפשט בעולם וא"כ מדוע היו מדקדקין לקרוא תיכף בנה"ח וע"כ משום דסו"ז ק"ש הוי קודם נה"ח, ולפיכך סימוה תיכף לנה"ח כדי לסמוך גאולה לתפילה ואז להתפלל משם ואילך דהוי זמן תפילה. ועכ"פ מהא דקרו סמוך לנה"ח ולא חששו לצמצם עצמם כ"כ שאולי יטעו ויעבור זמן ק"ש בנח"ח ע"כ דבדיעבד זמנה עד ג' שעות ולא בנה"ח. ומ"מ אפילו אם לא קרא אותה קודם נה"ח יש לו להקדים ולקרותה במהרה ככל שיוכל ומשו"ה עשתה הילני המלכה נברשת של זהב לפתחו של היכל לשאר עמה שבירושלים שלא קמים כ"כ בהשכבה כהכהנים שבביהמ"ק שיהיו מקדימין לקרותה מיד, עכ"ד, ועי' **ברמב"ם** בפ"א הי"א דז"ל ואיזה הוא זמנה ביום מצותה שיתחיל לקרות קודם הנה"ח כדי שיגמור לקרות ולברך ברכה אחרונה עם הנה"ח ושיעור זה כמו עישור שעה קודם שתעלה השמש, ואם איחר וקרא אחר שעלתה השמש יד"ח שעונתה עד סוף שלוש שעות ביום למי שעבר ואיחר עכ"ל. ועי' **בראש יוסף** שכ' דהרמב"ם ס"ל כתר"י דזמנה לכתחילה עד נה"ח יעוי"ש.

ועי' **בשו"ע** ס"נח ס"א דפסק כתוס' והרא"ש עי"ש דמצוה מן המובחר לקרותה כותיקין שהיו מכונים לקרות מעט קודם הנה"ח כדי שיסיים ק"ש וברכותיה עם הנה"ח ויסמוך התפילה מיד בהנה"ח. ומי שיוכל לכוין לעשות כן שכרו מרובה מאוד עכ"ל. [ואולם בשו"ע הרב שם ס"ד כ' דנכון לחוש לסברת התר"י אע"ג דהעיקר כהרא"ש ולפיכך יקרא לכל הפחות פרשה ראשונה קודם הנה"ח אע"פ שעדין לא לבש ציצית ותפילין ואחר נה"ח יקראנה כולה עם ברכותיה ויסמוך גאולה לתפילה]. ובעזהי"ת בדף הבא יבואר עוד פרטי דינים וחידושים בזה.

**בס"ד מראי מקומות - ברכות - יד'**

הוספה לדף י"ג בענין ותיקין. עי' **בה"ל** ס"נח ס"א [ד"ה מצוה] שכ' דהזהירים לקרות כותיקין מותר לקרות ולהתפלל ביחידי אם אין להם מנין וגדולה מזו מוכח במשנה ברכות דף כב' ירד לטבול וכו' עי"ש דאפילו אם אין לו תפילין בעת ההיא ג"כ אפ"ה יזהר לקרותה בזמנה סמוך להנץ ומשנה זו איירי בותיקין כדמסקינן בגמ'. עכ"ל. [ולכאורה כוונתו דאם יכול להתפלל ולקרוא ק"ש בלא תפילין בשביל מעלת ותיקין כ"ש שיכול להתפלל ביחידות בשביל מעלת ותיקין, דהלוא במ"ב ס"סו ס"קמ פסק את דברי המ"א דתפילה עם תפילין עדיפה מסמיכת גאולה לתפילה, ואם מבטל מעלת תפילין כ"ש דמבטל מעלת סמיכת גאולה לתפילה] ועי' בס' אשי ישראל פי"ח הערה כח' אם הוא דוקא שרגיל להתפלל ותיקין או לא. ע"ע **שולחן שלמה** פ"ה סי"ז ובהערה כ"ז, ובקובץ תשובות להגריש"א שליט"א ח"א סט"ו. וע"ע בשו"ת ציץ אליעזר חי"ד ס"ה.

וע"ע **ברי"ף** שכ' דלית כל אינש יכול לכווני ולמעבד כי הא מילתא ואפ"ה מצוה למיקרי קודם הנה"ח מעט כדי שלא יתפלל אלא לאחר הנה"ח שנמצא מתפלל ביום ואע"פ שאינו עם נה"ח דוקא. ועי"ש בתר"י בשם רבו דבאמת ס"ל דלכתחילה זמנה קודם נה"ח [וכדעת התר"י והרמב"ם] אלא שותיקין היו משערים בדקדוק ויודעים לכוון הזמן שיגיעו בגאל ישראל תהיה נה"ח, ושאר בנ"א אינם בקיאין ועי"ז יטעו ויקראו ק"ש אחר נה"ח ויעבור זמן לכתחילה ולפיכך לא ישערו בצמצום אלא בענין שיוכלו לכה"פ לקרוא קודם הנה"ח פרשה ראשונה, ושתהיה נה"ח מפרשה ראשונה עד גאל ישראל דזה נקל יותר לכוון שתהיה נה"ח בשיעור גדול כזה ואף שיתכן ויקדים את גאל ישראל לנה"ח הכי עדיף דבזה יוצא מידי ספק שמא תעבור השעה [דזמנה לכתחילה] יעו"ש. אולם ברא"ש כ' דהרי"ף ס"ל כוותיה דותיקין אינו אלא מצוה מן המובחר יעוי"ש. [ואולי כוונתו לפי' המילה ותיקין דהיינו קודם נה"ח ולא כר"ח יעוי"ש שכ' דפסקכדפרישית וצ"ע] וע"ע בב"י ס"נח מש"כ בדעת הרי"ף.

מה שהביא הרא"ש דעת ר"ח דזמן ק"ש הוא אחר נה"ח כ"כ **ר"ת בס' הישר** ס"ח, **ובתוס' יומא** דף לז', עי"ש דהכוונה לק"ש כותיקין היינו לסימנא בעלמא כלומר סמוך להנץ כוותיקין ולא כוותיקין לגמרי דאילו וותיקין מקדימין ואנו מאחרין אחר הנץ והביא ראיה ממתני' בפ"ב דמגילה [דף כ'] דכל דבר שמצותו ביום מצותו אחר נץ החמה וכ"ד הבעל המאור (דף ב' ע"א מדפי הרי"ף), [ולכאורה י"ל בשאר הראשונים ס"ל דתלי בזמן קימה ולא ביום] עי"ש בתוס' שהביאו את דברי ר"ח ועי"ש מה שהק' ע"ז. וע"ע בשו"ת **משכנות יעקב** ס"עז שהאריך להוכיח כשיטת הר"ח.

מש"כ דדעת הרמב"ם כהתר"י לגבי זמן ק"ש לכתחילה יעוי' **בראש יוסף** שדיק דהרמב"ם בפ"א הי"א כ' דזמן ק"ש משיתחיל לקרות אותה קודם הנה"ח כדי שיגמור וכו' ולא הזכיר כלל זמן דמשיכיר את חבירו וכו' אלמא לרמב"ם יש רק זמן א', ועי' בב"י ס"נח שכ' דהרמב"ם מפרש דר"ה ואביי פליגי, ולאביי בתפילין דוקא הלכה כאחרים אולם לק"ש כוותיקין ופסק כאביי שהוא בתרא, עי"ש שכ' דכ"ד הרי"ף דפליגי, א"נ דאביי מפרש לר"ה ופסק כוותיה דלק"ש כוותיקין. ואולם בדרכי משה שם סק"א כ' דאין הכרח דהרמב"ם והרי"ף פליגי על תחילת זמנה וי"ל דלא חלקו ע"ז יעוי"ש. ועי' **בפר"ח** שם סק"א שנקט כשיטת הב"י בדעת הרי"ף והרמב"ם ופסק כן להלכה, ודלא כהשו"ע, יעוי"ש. וע"ע **באבן האזל** ע"ד הרמב"ם.

**א. בתוד"ה אלא וכו' שהיה קבוע בו תפלת וגם שני חוטין לבן ועושין בו חוליא של תכלת וחוליא של לבן עכ"ל,** ומבואר דשיטת התוס' כשיטת רש"י במנחות דף לח' בר"פ התכלת דמצוה ליתן שני חוטי לבן ושני חוטי תכלת, אולם דעת הרמב"ם בפ"א מהל' ציצית ה"ו דרק אחד משמונת החוטין הוי תכלת והשבעה לבנים, והראב"ד שם פליג וס"ל דשנים תכלת והששה לבן, יעוי"ש.

**ב.** דף י' ע"א **ראה במפלתן של רשעים ואמר שירה וכו**' בשו"ת **חוות יאיר** ס"רכה הק' דבמדרש הרנינו [המובא בב"י ס"תצ] דבקשו מלאכי השרת לומר שירה ואמר הקב"ה מעשי ידי טובעים בים ואתם אומרים שירה א"כ אמאי לא אמר דוד הללויה עד שראה במפלתן של רשעים. [וכ"ה במהרש"א, כאן] ותי' דדוקא בשעת מפלתן אסור לומר שירה ואף אנו בשביעי של פסח אין אומרים כיוון שהיתה אז מפלתן בימים ההם בזמן הזה ועוד תי' דדוקא הלל השלם דמיקרי שירה אין אומרים משא"כ הללויה בעלמא שאמר דוד אומרים, וכן הלל בדילוג שאינו שמחה כ"כ לפניו יתברך אומרים הואיל שאינו שמחה בשלימות, והוסיף דלפי האמת נ"ל דדוקא בשעת המפלה אין אומרים וכלשון חז"ל באותה שעה יעוי"ש. **ובעינים למשפט** תי' דאנו אומרים הלל על פדות נפשנו והצלנו ואנו חייבים בהלל על הנס [עי' מגילה דף יד'] משא"כ מלאכי השרת, ולפיכך משה ובנ"י אמרו שירה יעוי"ש.

**בס"ד מראי מקומות - ברכות - טו**

**א.** דף י' ע"א **הוה בעי רחמי דלימותו,** עי' **בתוס' הרא"ש** שכ' דאע"ג דאמרי' לעיל [דף ג' ע"א] דגם ענוש לצדיק לא טוב ואפילו גבי צדוקין [כמבואר שם בסוגיא דההוא צדוקי וכו'] שמא הכא היו מצערין את ר"מ יותר מדי, או שמא היו רשעים יותר מדאי.

**ב. בא"ד** עי' **בצל"ח** שתמה על הלשון בקשת רחמים דאדרבה הרי הוא מעורר את מדת הדין עי"ש עוד שהק' כמה קו'. ותי' דכיוון שראה שהם רשעים גמורים וטוב להם בעוה"ז ע"כ שהן מאותן אלו דכתיב בהו ומשלם לשונאיו על פניו להאבידו ולפיכך התפלל עליהם שיענשו בעוה"ז וממילא ימותו בעוונם, וע"ז אמרה ברוריא שיתפלל שיחזרו בתשובה.

**ג. בעא רחמי והדרי בתשובה**, עי' **במהרש"א** שהק' דהכל בידי שמים חוץ מיר"ש, וע"ע בדברי **החזו"א** בסוף ח' או"ח [אחרי ההשמטות לסי' קנו'].

**ד.יש עבד שמורד ברבו** עי' **בפנ"י ובצל"ח** מה שבארו את ענין מרידה למלחמת גוג ומגוג. ומ"ש משאר מורדים שמצינו.

**ה. נסתכל ביום המיתה** ואמר שירה עי' **במהרש"א** שהק' דקינה מבעי ליה למימר, ועי' **בעץ יוסף** [בעין יעקב] שתי' ע"פ מאמר חז"ל והנה וטוב מאוד זה המות וכ' **הרמב"ן** כ' לצורך חיי הנצח והיינו גמול העוה"ב, וכיוון שהשגה זו נמנעת מהנפש בהיותה מלובשת בגוף העכור ורק בהעדר הלבוש החמרי יכול להשיג את גדולת השי"ת עד אין סוף אמר ברכי נפשי את ה' דאז משיג את גדולת ה' והיינו מה דקאמר בתריה ה' אלוקי גדלת מאוד, ולפיכך בסיפא דקרא כתיב תוסף רוחם יגועון, דמשיגים תוספת רוח כשיגועון יעוי"ש, וכעי"ז כ' **בעיון יעקב** דטעמא דגדולים צדיקים במיתתן שאז נהנים מזיו השכינה ועטרותיהם בראשם ועי' **בבן יהוידע**.

**ו. חזקיה אמר ליתי ישעיה גבאי וכו'** עי' **בעינים למשפט** שבאר באריכות את עניני כבוד מלך ונביא וכו'.

**ז. ולא תחיה לעוה"ב** עי' **במהרש"א** שהק' דכי מפני שלא עסק בפ"ו לא יחיה לעוה"ב ותי' דמצינו שלא נאמרה שכיבה בדוד כיוון שהניח אחריו בן כמותו וזה היתה כוונת ישעיה שלא הניח בן כמותו וע"ז א"ל דכיוון דנפיק מיניה בנין דלא מעלי א"כ גם אי אנסיב איתתא לא יהיה לו בן כמותו.**ובאהבת איתן** [בע"י] תי' ע"פ מה שאמרו ביבמות סד' דכל שאינו עוסק בפ"ו כאילו שופך דמים וכ' **הרמב"ם** בפ"ו מהל' דעות ובפ"ג מהל' תשובה דהשופך דמים אין לו חלק לעוה"ב. [וע"ע בב"י אבהע"ז ס"א].

**ח. בהדא דכבשא דרחמנא למה לך** עי' **בענף יוסף** מש"כ בשם **היערות דבש**.

**ט.** דף י' ע"ב **אפי' בעל החלומות** עי' **במהרי"ץ חיות** שהביא דכ' נתעוררו כולם דאם על נבואה עוזרת תפילה לבטל הגזירה וכ' דבאמת הוי דיבור בפ"ע, ובעלי התלמוד סדרו את המאמר כאן כיוון שדומה בלשונו למה שלמעלה.

**י. אר"י א"ר שסמך גאולה לתפילה רל"א שגנז ספר רפואות** עי' **בצל"ח ובפנ"י** מה שבארו את ענין הזכויות הללו כדי שיתרפא בהם. וע"ע **בבן יהוידע**.

**יא. בא"ד** בענין **ספר הרפואות** יעוי' היטב **בפה"מ להר"מ בפסחים** סו"פ מקום שנהגו, **ובמהרי"ץ חיות** בסוגין מצין עוד **לשו"ת הרשב"א** סי' תיד' וס' תטז' ובטור יו"ד ס"שלו, **ובט"ז** שם מה שהביא מדברי הרמב"ן בפ' בחוקותי, **ובחובת הלבבות** שער הבטחון פ"ד. וע"ע **בעינים למשפט.**

µ

**יב. עלית קיר קטנה רו"ש ח"א פרועה היתה** וכו' עי' בפ' הכותב בעין יעקב מה שביאר במאי נ"מ אם היתה עליה או אכסדרה.

**יג. הרוצה ליהנות יהנה כאלישע**, עי' **במהרש"א** שהק' דבכמה מקומות הרחיקו חז"ל את ההנאה מאחרים וסמכו אקרא דשונא מתנות יחיה וביאר דדוקא דהנאה היינו בדברים שא"א לקחתם אתו כגון מטה ושולחן כסא ומטה משא"כ בשאר דברים דהא אלישע גופא לא נהנה מנעמן, ומ"מ מה שאפשר לו לא יהנה מאחרים. [וצ"ע מדברי רש"י בסוד"ה כ' שם ביתו] ובאהבת איתן כ' דאם מזמינים אותו נמצא שהמזמין מתיקר ומתכבד בו משא"כ אם שולחים לביתו. וכעי"ז כ' בבן יהוידע עי"ש בהרחבה, וע"ע **במאירי.**

**בס"ד מראי מקומות - ברכות – טז**'

**א.** **אל יעמוד אדם במקום גבוה ויתפלל,** כ' **הרמב"ם** בפ"ה מהל' תפילה ה"ז לא יעמוד במקום גבוה שלושה טפחים או יתר ויתפלל, עכ"ל ואולם **בב"י** הביא דמהר"י אבוהב כ' בשם האורחות חיים דלא הקפידו אלא בגבוה י' אבל בפחות מי' לית לן בה, אך כ' הב"י דאנו אין לנו אלא דברי הרמב"ם וכ"פ בשו"ע ס"צ ס"א.וע"ש עוד ברמב"ם שכ' דאם היה בנין גבוה אם יש בו דע"ד אמות שהוא שיעור הבית ה"ה כעליה ומותר להתפלל בו וכן אם היה מוקף מחיצה מכל רוחותיו אע"פ שאין בו ד"ע מותר להתפלל בו מפני שאין גבהו ניכר שהרי חלק בו וכן אם היה מוקף מחיצה מכל רוחותיו אע"פ שאין בו ד"ע מותר להתפלל בו מפני שאין גבהו ניכר שהרי חלק רשות לעצמו עכ"ל. וכ"פ בשו"ע שם ס"ב וכ' שם המ"ב בשם הפמ"ג דבימה חדשה בביכ"נ שעדין לא הקיפוה מחיצות פשוט שאסור להתפלל עליה. אך שמש שמקומו לעמוד שם בקביעות לצרכי ביהכ"נ נראה דמותר כמו האומנין [שפסק השו"ע שם בס"ג דשרי].

וע"ע **בב"י** שם שכ' בשם **הרבינו מנוח, וס' אוהל מועד, מהרי"א, ורבינו ירוחם בשם רב חנוך גאון, והאבודרהם**, דאם כוונתו להשמיע לציבור שרי לעמוד אפי' ע"ג כסא וספסל. ועוד כ' שם בשם התוספתא פ"ג הט"ז דבזקן וחולה מותר ועי' **במ"ב** ס''ק ד' דהטעם מפני שקשה לו לירד מהמטה [שו"ר דכן מבואר במ"א סק"א, עי"ש עוד טעם ועי' אות ג'].

**ב. אלא במקום נמוך** עי' **במעדני יו"ט** על **הרא"ש** ס''ק ח' שהעיר דאף ברא"ש הביא דין זה מ"מ גם בר"י וברמב"ם ובשו"ע ליתא לדין זה, וביאר דהך קרא נאמר בשיר המעלות שהיו עומדים הלווים על המעלות שבעזרה ושם אמרו שכבר קראו והתפללו לה' ממעמקים ואין עומדים על מעלות גבוהות אלא לשורר, ונמצא דלא אתי אלא לאפוקי מקום גבוה כמו המעלות, והקרקע שהיא שוה נקראת מעמקים כנגד המעלות, ובשו"ת אג"מ ח"ב ס"כו כ' דאישתמיטתיה להמעיו"ט לשון הרמב"ם דבה"ו (שם) שכ' דיעמוד במקום נמוך עי"ש, אולם הרי"ף והרא"ש שהשמיטו דין זה היינו מפני דלא גרסי ליה כלל לתיבות אלו בגמ' עי"ש עוד מה שהרחיב בביאור הענין.

**ג. לפי שאין גבהות לפני המקום שנאמר ממעמקים קראתיך ה'** עי' **בב"י** (שם) שכ' בשם **מהר"י אבוהב** דמהא דתניא לא יעמוד ע"ג מטה ואח"כ אמר ולא על מקום גבוה ולא כללם בחדא מחתא ואמר לא על מקום גבוה, בא להודיענו דע"ג ספסל או כלי אפילו אם לא יהיה גבוה ג' טפחים לא יתפלל עליהם לפי שיש לחוש לטירדא שהוא טרוד שמא יפול ולא יתכוין בתפילתו, ואח"כ אמר ולא על מקום גבוה ואפילו שלא יהיה כלי אלא קרקע עולם. ועי"ש בפרישה סק"א שכ' דאין פ' זה נ"ל דהלוא בפחות מג"ט לא שייך ביעתותא בתפילה, אלא ע"כ ה"ק לא ע"ג מטה או משום כלי אפילו בפחות מג"ט משום חציצה דבעינן תפילה דומיא דעבודה ובעבודה אם היה כלי בינו לבין הקרקע היה חציצה, וכמש"כ הטור בס' צח' [וז"ל הטור שם "שהתפילה היא במקום הקרבן כדכתיב ונשלמה פרים שפתינו וכתיב לעבדו בכל לבבכם וכו' אינו היא עבודה שבלב הוי אומר זוהי תפילה וכו' ושלא יחוץ דבר בינו לבין הקיר ובינו לקרקע דוגמת הקרבן שחציצה פוסלת בינו לבין הכלי ובינו לרצפה וכו'] ואח"כ אמר דאפילו על מקום גבוה אפילו הוא קרקע עולם דלא שייך חציצה אסור וזה אינו אסור אלא גבוה ג' אבל בפחות מג' ארעא סמיכתא היא ול"ש ביה גבהות [עי"ש שכ' דמכאן מיושב מה שהק' הב"י על הטור בס"צח מנ"ל ההיא דין דחציצה ונדחק שם לומר דמקו"ד מסוגין אע"ג דהטעם הוא מפני גבהות לפני המקום מ"מ כיוון שבפחות מג"ט מותר להתפלל בו משום דהוי ארעא סמיכתא ס"ל דלטור דאפשר לדמות ולומר דבגבוה ג' אסור משום דדמי לחציצה יעוי"ש] ועי"ש **בפמ"ג במשב"ז** ובא"א ס''ק א' מש"כ בכל הנך טעמי, ועי"ש במשב"ז שהוסיף דלפי' הטור בס"צח דהוי משום חציצה א"כ אף בלהשמיע קולו שייך האי טעמא עי"ש עוד מש"כ בזה (עי' אות א') ובא"א שם מסיק דלפי הטעם דביעתותא אפשר דאסור אף בהלשמיע קולו והביאו המ"ב שם בסק"ד. ועי"ש עוד **בב"ח** מש"כ בענין בגבהות וע"ע באות ד'.

וע"ע **במאירי** כאן שכ' דדוקא במקומות שהם כעין אלו הנזכרים ר"ל מטה כסא ושרפרף שאין העמידה עליהם מצויה והעולה עליהם להתפלל בעמידה מראה כאילו כוונתו לקרב את תפילתו לשמים אבל אם הוא מקום שהעמידה מצויה אין בכך כלום ואין טענה מכאן לאסור שלא להתפלל על הדוכן עי"ש שכ' דיש נותנים שיעור בכך שכל שהוא מקום גבוה י"ט או שהוא מוקף מחיצות או רחב ד"א ה"ה כרשות בפנ"ע מותר וכו' יעוי"ש. וכעין טעם זה כ' **הלבוש** שם בס"א אחרי שהביא את הטעם דגבהות [עי"ש שכ' דגבהות היינו אם עומד במקום גבוה משאר העם] והוסיף עוד טעם דאף אם מתפלל ביחידי אסור לעמוד במקום גבוה ה"ה כמחרף דהוי כאילו רוצה להתקרב יותר להשי"ת שהוא על השמים ואיני יודע כי מלוא כל ארץ כבודו ואפילו בעומק הארץ אין דבר נסתר ממנו, וזהו מעמקים [אולם בשאר הפוסקים לא דנו בטעם זה].

**ד. בא"ד בפמ"ג** (שם) הסתפק מה הדין אם עבר והתפלל במקום גבוה אם צריך לחזור ולהתפלל, ועי"ש בסו"ד שכ' דמדברי **הרמב"ם** בפ"א ה"א שכ' שמונה דברים צריך המתפלל להיזהר בהן ולעשותן. ואם היה דחוק או נאנס או שעבר ולא עשה אותן אינן מעכבין ואלו הן עמידה וכו' ותיקון המקום, וכו' ובה"ו וז' מבאר מהו דין גבהות מקום לא יעמוד במקום גבוה ג"ט וכו'. מבואר דעומד במקום גבוה אין חוזר ומתפלל וכן הסתפק במגן גבורים שם וכ' דאף דמדברי הרמב"ם משמע דאינו חוזר כ"ז דוקא היכא שהוא מדין גבהות אולם היכא דהוו משום ביעתותא כגון ע"ג כלי דאיכא ביטול כוונה י"ל דיחזור וע"ע **בעינים למשפט** מש"כ בזה.

עי' **במ"א** ס"צ סק"ג דעכשיו נהגו שהש"ץ הוא עמוק משאר ביהכ"נ משום ממעמקים קראתיך ה' ולכן נקרא הש"ץ בכל מקום יורד לפני התיבה אכן ציין לדברי הב"י בסק"נ שכ' דקרינן ליה יורד כיוון שיורד ממקומו ללכת לפני התיבה.

**בס"ד מראי מקומות - ברכות - יז'**

**א. המתפלל צריך שיכוון את רגליו** עי' **בתלמיד הר"י** שהוסיף לבאר דצריך לחבר זא"ז כאילו אינם אלא אחת ומלשון רגל קא דייק והביא דנחלקו בירושלמי אי הוי ככהנים או כמלאכים, ומאן דס"ל דהוי ככהנים א"כ עומד עקב בצד אגודל כמו כהנים במקדש שלא היו יכולין לפסוע פסיעה גסה משום לא תגלה ערותך עליו ולפיכך היו פוסעין עקב בצד אגודל ומאן דס"ל דהוי כמלאכים היינו שיהיו סמוכים ומכוונים זה כנגד זה שידמו לרגל אחת והביא דיש נוהגים ליתן ריוח למעלה בין האצבעות משום דכתיב וכף רגליהם ככף רגל עגל אך כ' דאין בזה כלום משום שבתלמוד לא נזכר אלא שיסמכם בענין שיראו אחד ועי' **בטור** ס"צה שהביא את דברי הירושלמי הנ"ל **ובב"י** שם כ' דהטעם שצריך לכוון את רגליו כיוון שעומד לדבר עם השכינה צריך לסלק כל מחשבות הסוף מלבו ולדמות כאילו הוא ממלאכי השבת והו"ד **במ"ב** שם סק"ב ובשם **המהר"י אבוהב** כ' הב"י טעם אחר שהוא רמז שנסתלק ממנו התנועה לברוח ולא להשיג שום חפץ מבלעדי ה'. ועי"ש **בדרכי משה** שביאר דלטעם דוהי ככהנים היינו כיוון דתפילה במקום עבודת הקרבנות וע"ע בפרישה.

**ב. מאי דכתיב לא תאכלו על הדם לא תאכלו קודם שתתפללו**, **בחינוך** מצוה רמח' על האזהרה דלא תאכלו על הדם [ויקרא י"ט, כ"ו] כ' דמן הדברים שפירשו לנו ז"ל שנכללין בלאו הזה, שיש בו אזהרה לאוכל מבהמה קודם שתצא נפשה וכו' וכן למדו ממנו שאין מברין על הרוגי ב"ד וכו' ושלא יטעום האדם כלום עד שיתפלל. **ובמנ"ח** שם כ' שנראה מזה דהוי איסור דאוריתא ונכלל בלאו זה אך צין דבתר"י ובראשונים בסוגין מבואר דהוא דרבנן וקרא אסמכתא בעלמא [ע"ע בריטב"א שכ"כ והוסיף דפשטא דקרא איירי אאבר מן החי, וכ"כ במאירי דהוי אסמכתא וע"ע ברא"ש ובמעיו"ט ס''ק מ'] וכ' דלרוב הראשונים הלוא תפילה דרבנן א"כ אין כאן לאו אולם לרמב"ם שכ' בפ"א מהל' תפילה ה"א בתפילה דאוריתא אפ"ל דג"ז דאוריתא אלא שמדבריו בפ"ו ה"ד שלא הזכיר גבי איסור טעימה קודם התפילה את הפסוק דלא תאכלו על הדם מבואר דאף לדבריו ל"ה אלא אסמכתא, [וכ"כ שם הרבינו מנוח] אולם **בעינים למשפט** צין דבסה"מ כ' **הרמב"ם** בשורש ט' כ' דיש לאו אחד שכולל הרבה ענינים וזה שאמרו לא תאכלו על הדם וכו' ועוד אמרו מנין שלא יטעום אדם כלום עד שיתפלל ת"ל לא תאכלו וכו' וזהו המין האחד ממיני לאו שבכללות. וכ"כ להדיא הרא"ה בסוגין וז"ל וא"ר יוסי ב"ר חנינא לא תאכלו וכו' פי' ותפילה ודאי דאוריתא וכדקיי"ל ועבדתם את ה' אלוקיכם בכל לבבכם. עבודה שבלב זוהי תפילה אבל מטבע שלה ונוסח שלה ותקונה שלוש פעמים ביום דרבנן אבל אין לוקין על לאו זה דהאי קרא מפרש לדרשה אחריתי דדרשינן מיניה [סנהדרין סג'] אזהרה לב"ד שהרגו את הנפש וכו' ואחריני טובא והו"ל לאו שבכללות כלומר כולל דברים רבים ואין לוקין על לאו שבכללות עכ"ל. וע"ע בשדי חמד [מערכת אלף אות שמא'] ובעינים למשפט מש"כ בזה.

**ג. בא"ד** עי' ברא"ש שהביא דהאבי עזרי כ' דמותר לשתות מים בבוקר קודם התפילה דלא שייך במים גאוה, עי"ש **במעיו"ט** ס''ק נ' דמהרי"א כ' דמשו"ה שינו הפסוק ואמרו אל תקרו גויך אלא גיאך, דמהמלה גויך היינו אומרים דכל שהוא צורך הגוף אסור ואפילו מים, והשתא דכתיב גיאך א"כ במים דליכא ביה משום גאוה שרי וצין לדברי הב"י בס"פט שהביא את דברי המהרי"א וכ' שם דנ"ל שהטעם שהיה כח ביד חכמים לשנות הפסוק ממשמעתו כיוון דאי"ז איסור מה"ת אלא מדרבנן ולא היה נ"ל לגזור אלא במידי דוהי דרך גאוה וכיוון דאסמכוה אקראי ראו שלפי פשוטו משמע לאסור אף מים לפיכך הוצרכו לומר א"ת גויך אלא גאיך, ועי"ש בב"ח מש"כ בזה.

ועי"ש עוד שהביא בשם המהרי"א דלדעת הראבי"ה מותר לאכול ולשתות אוכלין ומשקין לרפואה קודם שיתפלל דכיוון שהוא לרפואה ליכא בהו משום גאוה, וכ' הכלבו די"א דאף מים אסור כיוון שרצונו ונפשו מלאה ממה שהוא צריך וכ"ה המהרי"א בשם האו"ח שאפילו מים לרפואה אסור אך כ' דנ"ל כדעת הראבי"ה והכי נקטינן וכ"פ **בשו"ע** שם ס"ג, ועי"ש עוד מש"כ הב"י והשו"ע לענין שתיה בשבת קודם קידוש.

**ד. בא"ד** כ' **הרמב"ם** בפ"ה ה"ב וכן הצמא והרעב ה"ה בכלל חולין, ואם יש בו יכולת לכוון את דעתו יתפלל ואם לאו אל יתפלל עד שיאכל וישתה, ועי' **במ"א** סקי"ב שכ' דאפילו אם אוכל ושותה דבר ששייך בו גאוה כיוון שאינו עושה משום גאוה אלא לרפואה שרי וכ"פ **המ"ב** שם סק"כד, ועי"ש בס''ק כה' שרי דמלשון השו"ע משמע דאינו מחייב מדקאמר אם רוצה [אע"ג דלשון הרמב"ם הוא ואם לאו לא יתפלל עד שיאכל וישתה] כיוון דבזה"ז בלא"ה אין מכוונין וע"ע **בא"ר** שם סק"י.

**ה. הקורא מכאן ואילך לא הפסיד כאדם שקורא בתורה**. עי' **בתר"י** שהק' דמה בא להשמיענו שלא הפסיד הלוא זה דבר פשוט ותי' בשם ר"ש מן ההר דאתא לאשמועינן שאע"פ שדברים שבכתב לא נתנו לאמרן על פה מ"מ ק"ש יכול לקרותה ע"פ ואע"פ שאינו קורא אותה לשם חובה, דכיוון שניתנה לאומרה לשם חובה יכול אפילו לאמרה שלא לשם חובה מתי שירצה, עי"ש דמה"ט התקינו לומר פרשת הקרבנות ע"פ בכל יום מפני שהיא חובה, וכן ברכת כהנים אף שלא במקום חובה [כוונתו כנראה לאחרי ברכת התורה] משום דכל דבר שניתן לאמרו בע"פ לשם מצוה וחובה יכול לאמרו אפילו כמה פעמים אפילו בשעה שאין מצוה, הואיל וניתנו לאומרה פעם אחת אין בזה משום דברים שבכתב לא ניתנו לאומרה ע"פ ועי' **בערוך השולחן** סנ"ח סי"ח במוסגר שהק' עליו דבגמ' מקשי ע"ז ומתרץ לענין הברכות וקאי בצע"ג, יעוי"ש.

**בס"ד מראי מקומות - ברכות - יח'**

**א.** **מאי לא הפסיד שלא הפסיד ברכות** עי"ש **ברא"ש** שכ' דיש להסתפק אם ר"ל עד חצות כשיעור תפילה אליבא דרבנן או עד ד' שעות אליבא דר"י או אפילו כל היום כולו לא הפסיד והביא דרב האי גאון כ' דכל שעה רביעית אע"פ שאינה עונתה מברך שתים לפניה ואחת לאחריה ומשמע מיניה דדוקא שעה רביעית שהוא זמן תפילה לר"י, אבל מכאן ואילך הפסיד הברכות ואם בירך עובר על לא תשא, וכ"כ **הרשב"א** והביא דכן מפורש בדברי הרי"ץ גיאות דהכי שמעינן מרב האי גאון והוסיף לבאר דה"ט מפני שהוא זמן דתפילת השחר ואולם במעיו"ט סק"צ כ' בשם הלבוש [רמ"י] בס"נח ס"ה דכל שהוא שליש היום הוי זמן קימה קצת וכ' ע"ז [וכ"כ שם במלבויו"ט] דלא מצינו אלא לבני מלכים שקמים עד ג' שעות, אלא נ"ל טעמא דברכות תקנת חכמים והוסיפו לו שעה אחת ולענין ק"ש אה"נ עבר זמנה אלא שקורא אותה עם הברכות כאדם שקורא בתורה ודיקא לישנא דמתני' שלא הפסיד בברכות, ולק"ש ה"ה כאדם הקורא בתורה, וע"ע בצל"ח [דף י"א ע"א ד"ה א"כ נימא] מש"כ בדברי הלבוש. וע"ע בריטב"א שהביא דדעת ר' יצחק דעד חצות כזמן תפילה לת"ק. וע' בביאור הגר"א (שם) ס"ל שכ' דהטעם דלא הפסיד הברכות כיוון דהם לא שייכי לק"ש כמש"כ הרשב"א [בשו"ת ח"א ס"מז, דאינם ברכת של ק"ש, ממש כברכת התורה וברכת המצות], ולפיכך דינם כתפילה.

והנה דעת **הרמב"ם** בפ"א הי"ג דאף לאחר ג' שעות א"י יד"ח ק"ש אלא ה"ה כקורא בתורה מ"מ מברך הוא לפניה ואחריה כל היום אפילו איחר וקרא אחר שלוש שעות עכ"ל וע' בס' שיח תפילה (עמוד שח'] דהגרשז"א זצ"ל נקט בדעתו דהוי כעין תשלומין הואיל ואית ביה עול מלכות שמים. וע"ע במש"כ בזה האבי עזרי בפ"ג מהל' תפילה ה"ז, וע"ע בס' צוהר אוהל ברוך עמוד תס"ה מש"כ בזה הגרש"ו שליט"א.

ועי' **בשו"ע** סנ"ח ס"ו שפסק כרה"ג דאחרי שעה רביעית אם לא קראה קוראה בלא ברכותיה כל היום וע"ש **במ"ב** ס''ק כז' דהכוונה דטוב שיקראנה כדי שיקבל עול מלכות שמים אבל אינו מחויב שאינו מקים בזה המ"ע דק"ש, ועי"ש עוד דמ"מ זכירת יצ"מ זמנה כל היום כמש"כ השאג"א ס"ו וא"כ מחויב בפ' ציצית כל היום. ולענין השלמה בק"ש יבואר עוד בלנ"ד לקמן בדף כו'.

**ב. גדול הקורא ק"ש בעונתה** עי' **בתוס', ובתוס' הרא"ש וברשב"א** תי' דמיירי במי שתורתו אומנתו ואפ"ה צריך להפסיק לק"ש אע"ג דאינו מפסיק לתפילה עי"ש שהביאו דהכי משמע בירושלמי, וע"ע **ברשב"א** מש"כ בביאור דברי הירושלמי, וע"ע **בפנ"י** מש"כ בענין זה.

**ג. מתני' בש"א בערב כל אדם יטה, ובגמ' מאי בשכבך ובקומך בשעת שכיבה שכיבה ממש ובשעת קימה קימה ממש,** עי' **בפנ"י** שכ' דנ"ל דב"ש נמי מודו דפשטא דקרא קאי אשעת שכיבה וקימה אלא דקסברי דלאו בזמן שכיבה וקימה דרוב העולם תליא מילתא אלא בשעת שכיבה וקימה דידיה [וצ"ע טובא דר"ט הטה וקרא לחוש לדברי ב"ש אף שלא הלך לישון באמצע הדרך].

**ד. א"כ נימא קרא בבוקר ובערב ברשב"א** העיר דלאו דוקא בוקר וערב, דבערב משמע אפילו מבעו"י מן המנחה ולמעלה כדכתיב תזבח את הפסח בערב וכן בין הערבים, אלא ה"ק בבוקר ובערב א"נ ביום ובלילה, ועי' **בפנ"י, ובנחל"ד ובאבן האזל** פ"א מהל' ק"ש ה"א.

**ה. בא"ד** עי' **בשאג"א** ס"ה [ד"ה אבל] **ובצל"ח** בסוגיין שהק' דלפ"ז יהא זמן ק"ש כל הבוקר לרבנן עד חצות ולר"י עד שעה ד' [עי' דף כ"ז ע"א] ובשאג"א נקט דכוונת ב"ש דהו"ל למכתב בבוקר בבוקר תרי זימני דאז הוי שלוש שעות כיוון שמחלקים הבוקר לשנים כדאמרי' לקמן [שם גבי לקיטת המן עד ג' שעות עי"ש ברש"י] לרבנן חלקהו לשני בקרים, ובצל"ח ג"כ העלה לומר כן וכ' דהוא דוחק וכ' לתרץ דלב"ש זמן קימה הוי עד ד' שעות כיוון דאיכא מיעוטא דבני מלכים דקיימו בד' שעות [ועי' אות א'] וע"ע **באבן האזל** [שם] מש"כ בזה.

**ו. אי משום טרדא אפילו טבעה** עי' **בפנ"י** שהביא דהעולם מק' אמאי מעיקרא מק' מספינה ואח"כ מאבל ולא מקשה מיד אאבל אי הכי אפי' אבל נמי ותי' דבאבל ליכא למימר דפטור מכל המצוות דהלוא כתב רחמנא פארך חבוש עליך משמע דאבל פטור דוקא מתפילין אבל בשאר מצוות חייב, ועיקר קו' המקשן הוא דאי אבל חייב אע"ג דטריד א"כ ה"ה טבעה ספינתו בים חייב אע"ג דטריד, יעוי"ש. ואולם **ברש"ש** כ' דנעלם מהמפרשים דברי רש"י בעירובין דף לז' ע"ב ד"ה היו לפניו ב' רימונים יעוי"ש וע"ע **בשפ"א**.

**ז. בא"ד** עי' **בתוס' הרא"ש** שתמה מעיקרא במאי טעה לפטור אפי' בטירדא דרשות, דהיאך מצי למילף מובלכתך בדרך, ועי' בצל"ח שבתו"ד ביאר דעכשיו דאמרת דלכתוב רחמנא בשבת ובלכת נמצא דמשבתך ובלכתך לחוד ממעטינן עוסק במצוה וחתן ונמצא דובדרך ה"ז מיותר כדי למעט כונס את האלמנה וע"ז משני דלא מסתברא למעוטי כיוון שאינו טרוד ומקשה דאי משום טרדה אפילו טבעה ספינתו בים נמעט להו מובלכתך בדרך ומשני דלא מסתברא למעוטי טירדא ברשות.

**ח. וב"ש ההוא מבעי ליה פרט** וכו' עי' **בהגהות הב"ח** וכ"ה **במהרש"א** גירסא זו מהילקוט, ועי' **בצל"ח בנחל"ד וברש"ש** מש"כ בזה.

**בס"ד מראי מקומות - ברכות - יט'**

א. מקום שאמרו להאריך אינו רשאי לקצר עי' **בראש יוסף** שמנה כאן ה' שיטות ראשונים בפי' ארוכה וקצרה א. **פרש"י** דארוכה וקצרה מצד הנוסח [ועי' משה"ק ע"ז התוס' וביתר הרחבה ברשב"א] ולחתום ושלא לחתום קאי אברוך ב. פ' **הר"מ בפה"מ** דארוכה היינו שפותחת בברוך ומסימת בברוך, וקצרה הינו או שאינה פותחת בברוך ומסימת בברוך או להפך ולחתום ושלא לחתום היינו לחתום בקיצור או שלא לחתום בקיצור [וכן מסקנת הרשב"א] ג. **פ' הרע"ב** דארוכה וקצרה היינו כפי' הרמב"ם ושלחתום כפרש"י. ד. **ר"ת** פי' כפי שביאר הרבינו יונה דאחת ארוכה ואחת קצרה קאי אאמת ואמונה דרשאי להאריך בה ולקצר בה. משא"כ אותן ברכות שאמרו להאריך בנוסחתם כגון קידוש והבדלה דאינו רשאי לקצר או לקצר כגון ברכת הפירות דאינו רשאי להאריך. ה. **הרשב"א** בשם **ר"ת** דארוכות וקצרות היינו כל מקום שתקנו נוסח ארוך או קצר עי"ש בראש יוסף מש"כ בדבריו.

ב. השכים לשנות עד שלא קרא ק"ש צריך לברך עי' בתוס' ר"י החסיד ובחי' הרשב"א דתלמידי רש"י [ר' שמעיה] העידו עליו שכשהיה משכים לקרות היה מברך לקרות בתורה וכשהוא הולך לביכ"נ חוזר ומברך כמו אותן הימים שלא השכים לקרות ונתן טעם לדבריו כמו שהקורא בתורה מברך בתורה דלא חשיב ברכה לבטלה ואע"ג דכבר בירך קודם. ותמהו עליו דשאני קריאת התורה שכך תקנו לברך שם אשר בחר בנו כמו שתקנו שם ברכה לאחריה וכמו שתקנו ברכת אשר בחר בנביאים טובים על ההפטרה [וכעי"ז כ' הרא"ש]. ועי' בעמק ברכה ס"א שביאר דרש"י ס"ל דברכת התורה אינה על מצות לימוד תורה אלא דתורה גופא טעונה ברכה וזהו מה דילפינן מ"וכי שם ה' אקרא הבו גודל לאלוקינו", ומה"ט נשים נמי מברכות ברכה"ת אף דפטורות ממצות לימוד תורה [ואולם יעוי' בבה"ל בסו"ס מז' שפירט את שיטות הפוסקים דס"ל בנשים מברכות מטעמי אחריני וצ"ע] וכעי"ז כ"כ במנ"ח מצוה תל', וע"ע בחי' מרן רי"ז הלוי בפי"א מהל' ברכות שג"כ הביא כן בשם הגר"ח. ולפ"ז ביאר דזהו כוונת רש"י דאם היתה הברכה על מצות ת"ת א"כ כיוון שאין כאן הפסק הכל חשוב מצוה אחת, אבל כיוון דהברכה היא על גוף התורה א"כ נמצא דכל לימוד תורה הוי דבר בפ"ע. ולפיכך הביא ראיה מקריה"ת דשם אין הברכה על מצות קריה"ת דהלוא אינו מברך אשר קדשנו במצוותיו וכו' אלא אשר בחר בנו וכו' נמצא דעיקר הברכה אינה על מצות ת"ת אלא על גוף התורה אלא שהיתה תקנת חכמים לברך עוד פעם על גוף התורה, ומדמצינו תקנה זו מוכח דל"ה ברכה לבטלה דאל"ה לא היו מתקנים תקנה לזו [והדברים עדין צ"ב, ועוד דא"כ אמאי מברך כל היום אחרי שמפסיק].

וע"ע **בב"ח** ס''מז שנקט דברכת לעסוק הוי ברכה על מצות עסק התורה וברכת אשר בחר בנו הוי ברכת השבח עי"ש בהרחבה וכ"כ **בפנ"י** בסוגין ד"ה ר' יוחנן וע"ע מש"כ בזה **המגן גבורים** בס"מז בשלטי גבורים סק"ז **והקה"י** בסכ"ב.

**ד. בתוד"ה שכבר נפטר** וכו' פי' לאלתר שלמד מיד באותו מקום, הק' **הב"י** בסמ"ז דלמה לו לירושלמי על הנפטר באה"ר שצריך שילמוד מיד הלא לעולם מיד אחרי אה"ר קורא את שמע ותי' דאפ"ל דאינו קורא את שמע סמוך לאה"ר דהא איכא מ"ד בסוף פירקין א"ל הממונה ברכו ברכה א' והם ברכו וקראו עשרת הדברות שמע והיה אם שמוע, וברכה א' היינו יוצר אור וא"כ נמצא דאמרו אהבה רבה אחרי ק"ש ובכה"ג איצטריך הירושלמי לאשמועינן שאין אה"ר פוטרת מברה"ת אלא כשלמד מיד ועוי"ל דק"ש ותפילה לא חשיבי לימוד לענין זה דדברי תחנונים ותפילה לחוד ודברי ת"ת לחוד, וק"ש כדברי תפילות [ובתר"י המצוין באות ב' יש לעיין אם כוונתו על אה"ר או על ק"ש ומדברי הב"ח שם מבואר דקאי אק"ש ולפ"ז א"ש קו' הב"י, אולם בבה"ל הנזכר נראה שנקט דקאי אאה"ר, וצ"ע]. ע"ע במלוא הרועים בסוגין.

**ה. בא"ד וי"ל דשאני תורה שאינו מיאש דעתו דכל שעה מחויב ללמוד** וכו', עי' **במ"א** סמ"ז סק"ט שכ' דמשמע דמי שאין דרכו ללמוד ונמלך ללמוד צריך לברך והביא שכ"כ **בתשובות הרא"ש** כלל ד' ס"ב [ואולם שם משמע דדוקא מי שתורתו אומנתו פוטר את כל היום יעוי"ש וצ"ע]. **ובט"ז** שם סק"ח פליג כיוון שחיוב הלימוד רובץ עליו תמיד אלא שהטירדא פוטרתו וכל שעה שאינו טרוד חל עליו החיוב ותו דאמרי' מסתמא היה דעתו אם יזדמן שיוכל ללמוד אפי' בשעה שאינו רגיל ללמוד ילמד וע"ש **במ"ב** שם סקכ"ב דיש להקל בספק ברכות עי"ש דכ"ד **הא"ר**, ודעת **הגר"א כהט"ז** יעוי"ש.

**ו. דעת הרמב"ן** בהשמטות לסה"מ מצוה טו' דברהכ"ת הוי מצוה דאוריתא שנצטוינו להודות וכו' ועי"ש **במגילת אסתר** שכ' דהצדק עם הרמב"ן ותמה על הרמב"ם אמאי השמיט את ברה"ת מסה"מ ועי' **בקרית ספר** בהל' תפילה פי"ב שכ' דהרמב"ם לא מנאה כיוון שהיא בכלל מצות ת"ת אע"ג דהיא דאוריתא וע"ע **בפר"ח** סמ"ז סק"א מש"כ בדעת הרמב"ם והטור שלא הזכירו שהיא מן התורה. וע"ע **בחינוך** מצוה תקל' שמנה את ברה"ת בתוך מצות ברהמ"ז.

**בס"ד מראי מקומות - ברכות - כ'**

**א.** דף יא' ע"ב **אר"ה למקרא צריך לברך ולמדרש א"צ לברך וכו' ורבא אמר אף לתלמוד צריך לברך,** עי' **ברש"י** דהטעם דמ"ד דצריך לברך גם על מדרש כיוון שהוא קרוב למקרא וכו' ומ"ד דמברך על הגמ' היינו משום דהוא עיקר התורה שמנו הוראה יוצאה, וברי"ף גרס דר"א הוא מאן דס"ל דמברך אף על התלמוד ועי"ש **בתר"י** דהיינו כיוון שג"כ הוא מפרש עיקרי הפסוקים, ור"א אמר אפי' לתלמוד צריך לברך למדרש א"צ לברך ורב אמר אפילו למדרש נמי צריך לברך דארחבר"א זימנין סגיאין הוה קאמינא קמיה דרב וכו' ועי"ש בתר"י דהכי מסקינן דאפי' למדרש צריך לברך כיוון שג"כ לומד מהפסוקים מק"ו ומג"ש ומהמדות שהתורה נדרשת בהם. ועי**' בערוך השולחן** ס"מז ס"ח שכ' דלפ"ז משמע שאין בחיוב רק בדברים שמפרשים דיני התורה, אבל דברי אגדה או קבלה שאין עיקרם לדינים והלכות א"צ ברכה [וצ"ע באגדה המפרשת פסוקים] אולם הביא די"א שהטעם מפני שהכל ניתנה למשה מסיני [כ"כ בשו"ע הרב שם ס"ב] וי"א דה"ט דכולהו תורה מיקרי [והיינו הלבוש שם בס"ב] ולדידם שם אגדה וקבלה ניתנה למשה מסיני ומיקרי תורה, אולם מלשון התר"י לא משמע כן, וצ"ע לדינא. וע"ע בכף החיים שם סק"ב.

**ב. הערב נא** וכו' **בתוס' דף מו'** ע"א ד"ה כל כ' די"ל **ו**הערב כיוון דהוי ברכה אחת עם לעסוק בד"ת, וכ"כ הרא"ש בסוגין דלפי מה שרגיל ר"ת לפרש דכל היכא שהברכות קצרות אפילו ברכה הסמוכה לחברתה פותחת בברוך כמו ברכות של הבדלה וברכות של חופה א"כ היה צריך לברכה אחרונה שתהא פותחת בברוך שאותה לפניה קצרה לכך היה אור"ת שאין זה כ"א סיום ברכה ראשונה ואינו כ"א שתי ברכות, והיה אומר והערב נא. וכ"כ בתר"י עי"ש שהוסיף לבאר באשר בחר אזיל על מקרא, והערב למשנה, ועל ד"ת למדרש, ולר"ת דאיכא רק ב' ברכות נמצא דאשר בחר קאי אתורה שבכתב והשניה על תושבע"פ יעוי"ש. ואולם **ברמב"ם** פ"ז ה"י כ' דמברך שלוש ברכות ובנוסח כ' **ה**ערב וכ"כ הרשב"א בסוגין בשם הבעה"מ וגם התוס' בפ' ע"פ דף ק"ד הביא דבירושלמי הק' והרי הבדלה ומשני רבי הוה מפזרן ופ' הב"י בס"מז דהק' מהבדלה שיש בה כמה ברכות ואפ"ה פותחת בברוך ומשני דכיוון דרבי לא היה אומרן על הכוס אלא כ"א לבדה. וש"מ דאי לאו דרבי היה מפזרן לא היה פותח בה בברוך משום דמיקרי ברכה הסמוכה לחברתה ואע"ג דהוי עם מטבע קצרה עי"ש עוד **בב"י** דכ"נ מדברי רש"י בפ"ק דכתובות וכ"כ האבודרהם והוסיף דמ"מ דעת רש"י לענין והערב שאינה ברכה בפ"ע שכ' ור"י מסים בה הכי דבעי פתיחה בברוך וחתימה בברוך, ומסיק דנ"ל למעשה לומר עם ו' שהרי דברי האומרים שהיא ברכה אחת אם חיסר הו' הוי מפסיק באמצע הברכה [עי"ש בט"ז ס''ק ה' דבלא ו' הוי ברכה בפ"ע, והוה הפסק לאותה דעה דס"ל דהוי ברכה אחת] ולדברי האומרים שהיא ברכה בפ"ע אע"פ שאמרו עם ו' אין בכך כלום, **ובד"מ** שם כ' דהמנהג כהרמב"ם, **ובשו"ע** שם ס"ו פסק לומר עם ו' **והרמ"א** הביא שנהגו לומר בלא ו' אבל יותר טוב לומר בו'.

**ג.** דף יב' ע"א **וכי מטא זמן יוצר אור הוו אמרי,** עי' **בפנ"י ובצל"ח** שהק' דדילמא אמרו אהבה רבה אח"כ ולא אמרוה קודם כיוון שלא היה שהות שהיו זריזין ומקדימין לעבודה [דהלוא קרו ק"ש קדם זמנה עי' רש"י ד"ה אלא אי אמרת] ובפנ"י תי' דאה"ר אין בה הודאה או גאולת מצרים אלא ה"ה כברכת התורה ממש כדאמרי' בדף יא' ע"ב ולפ"ז אין בה חיוב מצד עצמה כיוון שאמרו ברה"ת בהשכמה, ולא נתקנה אלא משום מצות ק"ש הסמוכה לה וכיוון שכן לא שייך לאומרה אחרי ק"ש. **ובצל"ח** תי' ע"פ קו' השואל ברשב"א המצוין באות ד' דכיוון שאין אה"ר סמוכה לחברתה צ"ע איך יקדימה ליוצר אור ולכך ס"ל לר"ל דל"א אפילו ברכה א', אולם שמואל ס"ל כתשובת הרשב"א ולפיכך משני דאמרו ברכה א' היינו אה"ר, עי"ש עוד מש"כ בזה, וע"ע בשו"ת **משכנות יעקב** ס"פ, **ובפרי יצחק** המצוין באות ה' מש"כ בענין זה.

**ד. בא"ד** עי' בשו"ת **הרשב"א** ח"א ס"שיז שהק' השואל היאך יאמר אהבה רבה בלא יוצר אור הלוא טעמא דאין אה"ר פותחת בברוך היינו משום שהיא סמוכה ליוצר אור ותי' דבאמת ברכת אה"ר מעיקרא נתקנה כברכה קצרה שחותמת בברוך ואינה פותחת בברוך, דאי משום שסמוכה לחברתה היה צריך לתקן בה פתיחה, הואיל ולעיתים אומרה בפ"ע כמו שתקנו בברכת אשר ברא לפותחה בברוך אע"ג דסמוכה לברכה הקודמת, דכשאין פנים חשדות נאמרה בפ"ע, וה"ה לקידוש שפותחת בברוך אע"ג דסמוכה לברכת בפה"ג כיוון שאם היה יושב ושותה מבעו"י אינו אומר בפה"ג וה"ה לאה"ר הואיל ואנשי משמר בימי המקדש היו אומרים אותה בפ"ע אם אינה פותחת בברוך משום שסמוכה ליוצר הו"ללתקן בה פתיחה בברוך, ואם אינה פותחת ע"כ שכך היא צורת מטבע הברכה. ועי"ש עוד בתשובה שיח' מש"כ עוד

בזה, ואולם בכ"מ פ"א מהל' ק"ש ה"ח תי' דצ"ל דיכוון שהיא סמוכה לחבירתה שיש בה שם ומלכות כשקורא אותה בפ"ע נמי חשיבא כיאלו יש בה שם ומלכות עכ"ד, ועי' בשו"ת הר צבי או"ח ס"מד וע"ע בשו"ת פרי יצחק המצוין באות ו'.

**ה. בא"ד** עי' **בשו"ת הרשב"א** ח"א ס"מז שהוכיח מסוגין דברכות ק"ש אינה ברכות של ק"ש ממש כברה"ת וכברכת המצוות דהרי אומר ברכת יוצר אור לאחרי שכבר קרא ק"ש, ואולם יעוי' בהג"א שהביא מהאור זרוע [סי' כה', נדפס בקובץ] דלמדנו מכאן דכל היכא שלא בירך קודם המצוה מברך לאח"כ, עי"ש מש"כ גבי ברכת גר על טבילתו, ועי' בשו"ת פרי יצחק ס"א (ד"ה וכן נראה לה"ר) דמבואר בדבריו דהוי ברכת המצוות ועי' באבי עזרי פ"ג הכ"ד מהל' אישות (בסוף הדברים) מש"כ בזה. [וצ"ע דכאן אמרו יוצר אור זמן רב אחרי שקרו ק"ש דהוי הפסק טובא] וכן דעת הרמב"ן בחי' לדף כב' ע"ב (ד"ה כבר) שתמה על אמירת קל מלך נאמן כיוון שידוע דאהבת עולם ברכת המצוות לק"ש

עובר לעשיתן אולם יוצר אור ומעריב ערבים הוי ברכת השבח עי"ש עוד מש"כ בזה.

**ו. בא"ד** עי' **בחי' הרשב"א** בסוגין שהביא דרב האי גאון כ' דסדרן אינו מעכב אולם בוודאי שצריך הוא לקרות את שתיהן והא דתנן לקמן [יג' ע"א] היה קורא בתורה והגיע זמן המקא אם כיוון ליבו יצא דש"מ דאין הברכות מעכבותשהרי לא קראה בברכותיה, בקראה להגיה כדמוקי לה התם, ובירושלמי (פ"ב ה"א) ג"כ מדיק הכי [וז"ל הירושלמי שם א"ר בא ז"א שאין הברכות מעכבות], תירץ רה"ג דהכא איירי בציבור וכדקתני א"ל הממונה והתם ביחיד. אך הביא דיש מן הגאונים שאמרו דבין ביחיד בין בציבור אין מעכבות כסתמא דמתני' דהיה קורא שלא חילק בין קורא ברבים לקורא ביחיד וכ"נ בעיניו כדבריהם. והו"ד בב"י ס"ס עי"ש שכ' דמשמע מדבריהם דלמ"ד ברכות מעכבות זא"ז אף ידי ק"ש כתקנה לא יצא, ולמ"ד ברכות אינם מעכבות זא"ז ידי ק"ש מיהא יצא, אך מסיק שם כדברי הרשב"א בשו"ת המצוינים באות ז' דהברכות אינם ברכות על ק"ש, ולפיכך יד"ח ק"ש אף בלא הברכות ואח"כ אומר הברכות בפ"ע. וכ"פ שם **בשו"ע** בס"ב אך כ' דנ"ל דטוב לחזור ולקרות ק"ש עם הברכות עי"ש **בביאור הגר"א** שביאר דה"ט כדי שיעמוד לתפילה מתוך דברי תורה, והביאו המ"ב שם בסק"ד ועי"ש עוד בביה"ל שכ' בשם הפמ"ג דהא דכ' השו"ע דטוב לקרותה שוב היינו לחשוש לדעת רה"ג דליד"ח ק"ש בלא ברכותיה אלא שתמה ע"ז הבה"ל דכיוון שאין הסדר מעכב ואמר את הברכות לאחר ק"ש יד"ח אף לדעת רה"ג, ולכן פסק במ"ב כהגר"א ונ"מ דאפילו אחרי ג' שעות שאומר

ברכות ק"ש יקרא גם ק"ש כדי לעמוד מתוך ד"ת, יעוי"ש. וע"ע **בשאג"א** סכ"ו ובפרי יצחק (שם) ובאבי עזרי (שם) מש"כ בדברי רה"ג.

**בס"ד מראי מקומות - ברכות - כא'**

**א.** דף יב' ע"א **פשיטא היכא דקא נקיט כסא דחמרא בידיה** וכו' עי' **בראש יוסף** שמנה כאן ג' שיטות ראשונים, א. שיטת וגרסת **רש"י** דקא מיבעיא לן אי אזלינן בתר דעתו בתחילת הברכה או בתר חתימת הברכה, ועי' **ברא"ש** סי"ב שהביא **דהראב"ד** הק' ע"ז שלא מצינו בשום מקום שתהא הברכה נפסדת בשביל חסרון כוונה, דאפילו בלא שום כוונת הברכה עולה לו כ"ש שהוא מתכוון לשום ברכה בעולם וכ' הרא"ש דלאו קושיא היא דטפי עדיף בלא כונה ממה שעוקר הכוונה לברכה אחרת. **ובתר"י** כ' דלשיטת הרי"ף שפסק דמצוות צריכות כוונה א"ש אולם לשיטת רה"ג והרבה מן המפרשים שפסקו דמצוות א"צ כוונה קשה ותי' דהיינו דוקא בדבר שיש בו מעשה כיוון שהמעשה במקום כוונה משא"כ מצוות שתלויות באמירה בלבד וודאי צריכה כוונה שהאמירה היא בלב וכשאינו מכוון באמירה ואינו מכוון באמירה ואינו עושה מעשה נמצא כמי שלא עשה דבר מהמצוות וכבר העיר שם הב"ח בהגהות אות ו' דמטעם סברה זו איכא למימר דלא איפשטא הך בעיא במקומה אבל לפום הסוגיא דר"פ היה קורא שמעינן דאף ק"ש דתלוי באמירה בלבד א"צ כוונה למ"ד מצוות א"צ כוונה. וע"ע **בחזו"א** ס"כט סק"ט, **בחי' הגרא"ל** ח"א ס"ג ס"קז מש"כ בזה. עוד הביא **התר"י** דרבינו שמואל ס"ל דה"מ שעושה המצוה סתם אבל אם מתכוון בידיעה שלא לצאת וודאי אינו יוצא, וה"נ כיוון שנתכוון שלא לצאת אלא מן היין לא יצא. [ולכאורה כוונתו כסברת הרא"ש]. וע"ע בעינים למשפט (ד"ה ומשה"ק) מש"כ בסברה זו.

ב. שיטת וגרסת הרי"ף, וכ"ד הרמב"ם [כפי' מה שנקטו התר"י והראש יוסף ואולם יעוי' בכ"מ ד"א מהל' ק"ש ה"ח מש"כ בזה]. דנקיט כסא דשכרא וכו', פתח בדחמרא וסיים בדשכרא מאי בתר פתיחה אזלינן או בתר חתימה אזלינן. ופי' התר"י והרא"ש דמיירי שאמר בפה"ג ושהנ"ב, ומספק"ל אי אזלינן בתר הפתיחה וחשיב ברכתו ברכת בפה"ג או בתר חתימה אזלינן וחשיב ברכת שנ"ב. ובתר"י הק' א"כ מאי ראיה מיתי מבריתא דפתח ביוצר אור וסים במעריב ערבים, דמיירי שחתם בדבר א' או במעריב או ביוצר המאורות משא"כ בשכרא דמיירי בחתם בענין א' ואח"כ בענין ב' ונמצא דהענין הא' מפסיק בין החתימה לענין הב' עי"ש דמסיק מה"ט דהעיקר כפרש"י. אולם הביא בשם הר"י דאע"פ שההלכה מתפרשת בדוחק לפ' הר"מ מ"מ לענין הדין נראין דבריו ואם אירע מעשה כך שאמר על היין בא"י אמ"ה שנ"ב בפ"ה יצא וכן על השכר אם אמר לדעת יין בא"י אמ"ה בפ"ה שנ"ב יצא וכן ביוצר אור אם חתם בשחרית בא"י המעריב ערבים יוצר המאורות יצא ולא נחוש להפסקה.

**ג.** שיטת וגרסת **הגאונים** הו"ד **בבעה"מ**, **ברמב"ן במלחמות, בהשגות הראב"ד ברשב"א ובריטב"א** דנקיט כסא דחמרא בידיה וקסבר דשיכרא הוא פתח ובריך בדשיכרא וסיים בדחמרא יצא וכו' א"נ נקיט כסא דשיכרא בידיה וקסבר דחמרא הוא פתח בדחמרא וסיים בדשיכרא יצא. אלא פתח בדשיכרא וסיים בדחמרא מאי, ועי' ברשב"א שהק' עליהם היאך יהא נפסד ע"י התוספת. וע"ע בעינים למשפט מה שהאריך בביאור השיטות.µ

**ב. בתוד"ה לא לאתויי נהמא וכו' ור"י היה אומר לחומרא דצריך לברך פעם אחרת** עי' **בגה"ש לרע"א** שצין לדברי המ"א בס"רט סק"ג שהק' אמאי פסקו התוס' לחומרא אע"ג דספק ברכות לקולא ותי' דאפ"ל דס"ל דמצוות צריכות כוונה והכא נתכוין למין אחר [ועי"ש עוד דבברהמ"ז לכו"ע הוי ספיקא דאוריתא וצריך לחזור, וכ"פ במ"ב סק"ו, עי"ש בשעה"צ סק"ה דהיינו דוקא אם אכל כדי שביעה] והרע"א תי' עפ"ד המהרש"א בפסחים דף קב' ע"א דכ"ז בברכת המצוות אולם בברכת נהנין כיוון שאסור לאדם להנות מהעוה"ז בלא ברכה לא אמרינן ספק ברכות לקולא, והוסיף דלא הוי ברכה לבטלה דאם לא יברך יהא אסור לו לשתות, והביא דכ"כ **באבן העוזר** ס"ריד מדנפשיה, ועי' בפנ"י בסוגין שג"כ ביאר מטעם דאסור להנות מהעוה"ז בלא ברכה הוי סברא דאוריתא, והוסיף דעוד י"ל דבמקום טעמא רבה לא אמרינן דספיקא דרבנן לקולא והך איסורא הוי כאילו מעל וכמה אמוראי ילפי להו מדברי קבלה דכאילו נהנה מקדשי שמים [עי' ר"פ כיצד מברכין] ול"ה ברכה לבטלה כיוון שרוצה להסתלק מן הספק, אך כ' דיותר נ"ל דל"א ספיקא דרבנן לקולא אלא במקום טירחא או פסידא משא"כ בברכה דליכא פסידא או ברכה וליכא חשש ברכה לבטלה כמשנ"ת שפיר אזלינן לחומרא יעוי"ש עוד מש"כ בזה. וע"ע **במנחת שלמה** [למרן הגרשז"א זצ"ל] ח"א סי"ח סק"ח שהרחיב להוכיח דלא קי"ל כסברת המהרש"א והאבהע"ו אלא אף בברכת הנהנין אמרי' דספיקו לקולא וע"ע **בקה"י** ס"ה מש"כ בביאור הענין.

**ג. בא"ד שאמר בופה"ע תחת פה"ג,** ועי' **בגה"ש לרע"א** שהק' דמשמע מזה דאם בירך על היין בופה"ע לא יצא והביא דכ"כ **המ"א** ס"רח ס"קכב בשם **תשובת ר"י הלוי** ותמה ע"ז דהא יין שם פרי עליו דהא מברכין בפה"ג ושפיר יכול לברך בופה"ע אלא שהיה לו לברר יותר כיוון שהוא מגפן, אולם עכ"פ הא לא גרע מאמר שהכל נהיה בדברו דקי"ל דיוצא, והביא דכן מסיק בשו"ת גנת וורדים או"ח ס"כט דיצא. ועי' **במ"ב** (שם) ס"קע שהביא דיש בזה דעות בפוסקים ולפיכך ספק ברכות להקל, **ובשעה"צ** סק"סו ס"ז כ' **דהפנים מאירות** ס"נח **והחיי אדם** בנש"א **ובהגרע"א** בשם **הגינת וורדים** ס"ל דיצא, ובאמת דכ"ד **הרא"ה והריטב"א** בחי' לדף מ', וכ"ה **הברכ"י** בשם כת"י פרדס מר' אשר בר חיים בשמם אולם **המ"א** בשם **ר"י הלוי ונז"ש** **ומגן גבורים** ס"ל דלא יצא וכעי"ז הביא **הב"י** בס"רט מהמרדכי בשם מהר"מ. ועי' בחי' **רא"ל מאלין** ח"א ס"ג סק"א שביאר דיסוד הנידון בזה הוא האם יין צריך לברר יותר דבמקום בופה"ע מפני חשיבותה צ"ל בפה"ג או דמחמת חשיבותו דיין הוציאוהו מכלל שאר פירות האילן וקבעו לה ברכה לעצמה, בפה"ג יעוי"ש שם בסק"ג מש"כ בסוגין.

**ד. בא"ד** והק' **הר"ר מקינון וכו'** עד סוה"ד עי' אות א' מש"כ הראשונים בזה, [וכוונת התוס' לכאורה כהרא"ש].

**בס"ד**  **מראי מקומות - ברכות – כב'**

**א.** דף יב' ע"א **א"ר חנינא סבא משמיה דרב כל שלא אמר אמת ויציב וכו' ליד"ח** עי' **בטור** סוף ס''סו דהפי' לא יצא ידי חובת המצוה כתקנה אבל לעולם יצא דברכות אינן מעכבות וביאר שם הב"י דכוונת הטור דאין כוונת ר' חנינא דלא ייד"ח ק"ש דהא ברכות אינם מעכבות אלא דלא יצא ידי המצוה כתקנה, אולם הביא דמהרי"א כ' דלרה"ג דאמר ברכות מעכבות הכוונה ליד"ח ממש עי"ש עוד מש"כ בכוונת הטור. **ובפרישה** שם הק' דלתרוויהו קשיא מאי שנא אמת ויציב ואמת ואמונה דנקטינהו ולא נקט שאר ברכות ולכן פ' דכוונת ר' חנינא כל שלא אמרן בנוסחא שתקנו חז"ל שבאמת ויציב צריך להיות מוזכר גאולת מצרים וניסיהם ובאמת ואמונה בגאולה העתידה. וה"ט משום שנאמר להגיד בבוקר חסדך ואמונתך בלילות דמשמע אפילו אם היה אומרן לאחר ק"ש אולם לא אמרן על נוסח זה שמוזכר בבוקר החסד ובלילה אמונת הדברים העתידים לא יצא. עי"ש עוד מש"כ בישוב דברי הטור.

**ובכ"מ** פ"א מהל' ק"ש ה"ז הביא דההגהות פי' בשם **הרמ"ך** דליד"ח ברכות ולא יד"ח ק"ש אלא שהק' עליו הכ"מ דא"כ ה"ז פשיטא דמי שלא אמר את אותה ברכה ליד"ח הברכה לכך י"ל דכיוון שברכות אלו שאנו מאמינים שכשם שעשה בגאולת מצרים כן יעשה בגאולה העתידה, מעין ק"ש הם ואם לא אמרם נהי דידי ק"ש לא יצא ידי ק"ש כראוי לא יצא עוד פי' דהק' דאפילו אם אמר הברכות האלו אלא שלא התחיל אמת ויציב ואמת ואמונה ליד"ח קריאת הברכות אלו כראוי לפי שעיקרם נתקנו לומר שהב"ה אמת הבטחתו במצרים ועתיד לאמתה לנו לעתיד לבוא. יעוי"ש.

**ב. כשהוא זוקף זוקף בשם, אמר שמואל מ"ט דרב וכו' מיתיבי מפני שמי נחת הוא וכו' מפני שמי כתיב**. עי' **בריטב"א** שפי' דכוונת הגמ' לשאול היכי זוקף בשם [ובקרא כתיב מפני שמי נחת הוא ומשמע דבהזכרת השם צריך להיות נחות, והיינו כפוף] ומשני דמפני שמי כתיב דמשמע קודם שיזכיר השם צריך להיות כפוך והיינו בברוך.

ג. בא"ד עי' בראבי"ה שפ' דזוקף לפני הזכרת השם ועי"ש בהערת המהדיר שצין דכן מבואר בירושלמי פ"ט ה"ח, בא להזכיר את השם זוקף, אולם בראש יוסף כ' דזוקף בשם היינו עם השם דכשאומר השם מגביה ראשו אבל קודם שאומר ה' אין לזקוף אע"פ שאומר אתה דמפני שמי נחת הוא.

**ד. כי זקיף זקיף כחויא**. עי' **בחי' הגר"א** שפ' ע"פ כוונות האר"י דכשזוקף זוקף את גופו תחילה ועדין ראשו כפוף כמו נחש שראשו כפוף לאדמה, ואח"ז זוקף גם את ראשו.

**ה.** דף יב' ע"ב **חוץ מעשרה ימים שבין ר"ה ויוה"כ שמתפלל המלך הקדוש והמלך המשפט ורא"א אפילו אמר הקל הקדוש יצא וכו' רבה אמר המלך הקדוש והמלך המשפט,** והלכתא כרבה עי' **בתר"י** שביאר דנחלקו ר"א ורבה בין לענין לכתחילה ובין לענין דיעבד, דלר"א יכול לכתחילה לומר הקל הקדוש או המלך הקדוש ולרבה צ"ל דוקא הקל והמלך הקדוש ואי לאו ליד"ח אפילו בדיעבד, אולם הביא **שרבני צרפת** ס"ל דכל פלוגתיהו רק לענין לכתחילה ובדיעבד יצא אף כשאמר הקל הקדוש עי"ש שנחלק עליהם [וכ"ד התוס' בסוגין ד"ה והלכתא דמחזירין אותו] אך הוסיף [בשם הר"י] דנראין הדברים שאם אמר מלך אוהב צדקה ומשפט א"צ לחזור הואיל ומזכיר לשון מלכות אבל אם אינו מזכיר לשון מלכות צריך לחזור משא"כ בשאר ימות השנה וכ"פ **הרמ"א** בס"קיח ס"א.

**ו. בא"ד** מדברי הראשונים הנזכרים באות ה' עולה שהיתה נוסחה בידם שאמרו הקל המשפט ועי' **בטור** ס"קיח שכן מנהג פרובינציא וכן גרסת מחזור ויטרי בסוגין כל השנה כולה אומר הקל הקדוש והקל המשפט חוץ מעשי"ת וכו', וע"ע **בפר"ח** שם שכ' ע"ד השו"ע שפסק חותם בה מלך אוהב צדקה ומשפט דאם רצה לחתום הקל המשפט רשאי ועי' **בפמ"ג** שם שכ' דאין לשנות אך בדיעבד יצא וכ"פ **במ"ב** שם סק"א.

**ז. כל העושה דבר ומתביש בו מוחלין לו על כל עוונותיו** עי' **בריטב"א** שביאר דהיינו על אותו עוון שהוא מתביש בו וכל על כל עוונתיו שמתביש בהם שהבושה עולה לו לתשובה.

**ח. כל פרשה דפסקה משה רבינו פסקינן דלא פסקה משה רבינו לא פסקינן,** עי' **במ"א** ס"תכב סק"ח שהביא בשם **הכל בו** דהיינו דוקא בתורה ובנביאים אבל בכתובים אפשר דשרי, אולם מהתוס' בסוכה דף לח' ע"ב ד"ה הוא שהק' היאך חולקים את אנא ה' הושיעא נא ואנא ה' הצליחה נא אע"ג דהוא פסוק א' ומשני שמעיקרא אמרוהו ב' בנ"א, מבואר דגם בכתובים איכא איסור עי"ש עוד מש"כ בזה, וע"ע **בנשמ"א** כלל ה' סק"ב שהק' דבמוסף דר"ה בפסוקי שופרות שאומרים וה' אלוקים בשופר יתקע, ומסיימים ה' צבקות יגן עליהם, והוא רק חצי פסוק בכריה ט', וכן קשה מנוסחת המקובלים בק"ש על המטה שאומרים מיושב בסתר עד ה' מחסי דהוי ס' תיבות, וע"כ צ"ל דדוקא בדרך קריאת פסוקים אסור לחלק אבל בדרך תפילה מותר עי"ש עוד מש"כ בביאור הנוסח דה' צבקות יגן עליהם אי הוי בדרך לימוד או תפילה. וע"ע **בעמק ברכה** הל' קה"ת ס"ו מש"כ ע"ד.

וע"ע **בערוך השולחן** ס"רעה ס"כה דבקידוש ליל שבת שאומרים יום השישי ויכולו השמים וכ'ו יש שנהגו לומר את כל הפסוק (דיום השישי) [והיינו כל הפסוק בלחש ואת המילים יום השישי בקול רם] כיוון דכל פסוק דלא פסקיה מרע"ה אנן לא פסקינן וכ' ע"ז דנכון הוא לעשות כן ואולם יעוי' **בשו"ת חת"ס** או"ח ס"י שכ' דכיוון דתחילת הקרא הוא וירא אלוקים את כל אשר והנה טוב מאוד ואין נכון להתחיל עם זה בשב"ק מפני דרשת חז"ל [עי' ב"ר סוף פרשה ט'] דזהו המות, א"כ לא אפשר באופ"א, עי"ש עוד **שבמגן גבורים** סנ"א כ' דהיכא דאיכא אתנחתא או זקף קטן שרי עי"ש משחלק ע"ז וע"ע בשו"ת **רב פעלים** סי"א וע"ע **במ"ב** ס"רפט סק"ב שכ' דלגבי קידוש בבוקר דיש מההמון שפותחים מעל כן ברך וכו' וזה שלא כדין כיוון דכל פסוקא דלא פסקיה משה אנן לא פסקינן, ועי"ש **בערוך השולחן** ס"ג שכ' דכיוון שאין כוונתם להפסוק אלא להקדים דברים שרי.

**ט. מתני' מזכירין יצ"מ בלילות וכו' ולא זכיתי שתאמר יצ"מ בלילות** עי' **ברשב"א ובריטב"א** שהביאו את שיטת **הראב"ד** שהק' היאך בתחילה לא היו מזכירין יצ"מ בלילות הלוא א"כ נמצא שלא היו אומרים פ' ציצית בלילה ולא אמת ואמונה וא"כ היאך משכחת לה הא דתנן [דף יא' ע"א] בערב מברך וכו' ושתים לאחריה, וע"כ תי' דהאי לא זכיתי היינו מן התורה אולם מדרבנן היו קורין פ' ציצית ואמת ואמונה. עי' ברשב"א שהק' על קו' הראב"ד דהיו אומרים במקום אמת ואמונה מודים אנחנו לך כדאיתא בדף יד' ע"ב, עי"ש עוד משה"ק עליו וכ' דמשמע התם [בדף יד'] דבמקצת מקומות לא היו קורין אותה כלל. וכ"כ הריטב"א עי"ש שהוסיפו דכן משמע בירושלמי בפירקין ה"ה יעויש. וברשב"א הוסיף דכן משמע במדרש תהילים [שוחר טוב] ריש מזמור ו'.

**י. בא"ד** עי' **בתוי"ט** שהק' אמאי לא תני זוכרין ותי' דכיוון דעיקר הפרשה במצות ציצית וע"י זוכרין יצ"מ קתני דמזכירין ע"י פרשת ציצית את יצ"מ. [וכ"כ בחי' הגר"א בא"נ] וע"ע באחרונים על המשניות [בתפא"י, במלא"ש, בחי' מהרי"ח, ובתוס' אנ"ש] שתי' דאי קתני זוכרין סד"א דיצא אף זכר בלב, ולהכי קתני מזכירין בפה [עי"ש בתפא"י דהיינו בלשון הפעיל שע"י דיבורו מזכיר להשומעים לזכור יצ"מ] וכ"כ **הרש"ש** וע"ע **בשאגת אריה** סי"ג שדן בארוכה בעינן זה ומסיק דאינו יד"ח הזכרת יצ"מ בהרהור. ואולם יעוי' בפתיחה להל' ק"ש של הפמ"ג אות ד' שדן לומר דזכירת יצ"מ הוא בלב יעוי"ש ועי' **במ"ב** סס"ז סק"ג שהביא את ספיקו של הפמ"ג ואת מסקנתו של השאג"א יעוי"ש.

יא. **ברש"י ד"ה מזכירין וכו' פי' ציצית בק"ש וכו' אומרים אותה בלילה מפני יצ"מ שבה,** וכ"כ **הר"מ בפה"מ,** ועי' **בשאגת אריה** ס"ט שהק' עליהם דבפ"ב [דף יד'] מבואר דבכמה דוכתי לא אמרו פי' ציצית ואפ"ה מקשי עליהו והא בעי לאזכורי יצ"מ, עי"ש דבאמת באמירת אמת ויציב יד"ח ולא שנחלקו בפ"ב האמוראים בפ"ב לענין אמירת פי' ציצית הוי פלוגתא אחריתי. וכ"כ **בחי' הגר"א** [מהשנו"א] דלאו דוקא פי' ציצית אלא אף אם הזכיר באופ"א יעוי"ש.

**יב.** עי' **בראש יוסף** שהק' דלפמש"כ הרמב"ם בפ"א מהל' ק"ש דהוי מ"ע מן התורה קשה לאיזה צורך יש מ"ע לספר בליל ט"ו ניסן ביצ"מ הלוא בכל לילה איכא מ"ע ולכך כ' דנ"ל דקרא הוי אסמכתא דעיקר קרא קאי אאכילת מצה וע"ע **בפמ"ג בא"א** ס''סז ס''ק א' שהסתפק בזה והביא **דהפר"ח** נקט דהוי דרבנן וכמש"כ שם רש"י [עה"ת, למעין תזכור ע"י אכילת הפסח והמצה את יום צאתך וכעי"ז כ' בשו"ת הרא"ש כלל כד' אות ב'] ועי' **ברא"ה** בדף יג' [ד"ה אמר רב יצחק] שכ' דאפשר דיצ"מ בלילה דרבנן היא אע"ג דאסמכיה אקרא. וע"ע **בפמ"ג** פתיחה להל' ק"ש [שם] שתי' עפמש"כ לדון דזכירת יצ"מ יוצא אף בלב משא"כ סיפור יצ"מ דהוא דוקא בפה. עי"ש משה"ק ע"ז. וידועים דברי הגר"ח זצ"ל המובאים בעמק ברכה [ענין הגדה ס"א] שהיה מבאר בליל הסדר כל שנה לבני ביתו את שלושת החילוקים בין זכירת יצ"מ שבכל לילה לחיבו סיפור יצ"מ בליל הסדר, א. בזכירה א"צ להזכיר אולם בסיפור יצ"מ צריך לספר לאחר דרך שאלה ותשובה כדכתיב והיה כי ישאלך בנך וגו' והגדת לבנך וגו' הבן שואל מה נשתנה וכו' והאב משיב עבדים היינו, ב. ועוד שבזכירה א"צ להזכיר אלא את יצ"מ אבל בספור צריך להזכיר את כל ההשתלשלות שצריך להתחיל בגנות ולסיים בשבח. ג. ועוד נתוסף במצות סיפור לספר טעמי המצוה של אותה לילה דאמר ר"ג כל שלא אמר ג' דברים אלו בפסח ליד"ח ואלו הן פסח מצה ומרור, פסח ע"ש מה וכו'. עי"ש שמדיק את כל דבריו אלו בדברי הרמב"ם בפ"ז מהל' חו"מ, ועי"ש עוד מש"כ לבאר בזה את דברי בעל ההגדה. ובאמת דבפמ"ג שם כבר העלה תי' זה [בקיצור] ודחאו שכ' וז"ל וכי תימא והגדת באורך ובהוצעה, זה לא ניתן להאמר דודאי נוסח ההגדה הכל דברי דברי חז"ל ומן התורה כ' אמר ה' הוציאנו ממצרים יצא, ושלושה דברים פסח מצה ומרור דצריך למימרינהו הכל מדרבנן עי"ש.[עי''ש שצין דבריו בהל' פסח וכוונתו לכאורה לדבריו בס''תפה במ''א ובט''ז שם אות א'] וע"ע **במנ"ח** מצוה כא'.

**יג.** נחלקו הפוסקים לגבי חיובן של נשים בזכירת יצ"מ, דדעת **המ"א** ס"ע סק"א דנשים חייבות [עי"ש דחייבות עכ"פ באמירת אמת ויציב דיש בו אמירת יצ"מ ואז יסמכנו גאולה לתפילה]. וכ"ד **השו"ע הרב** שם ס"א עי"ש שביאר הטעם מפני שחיובה ביום ובלילה ואי"ז מ"ע שהזמ"ג. ואולם **בשאג"א** ס"ט נחלק עליו כיוון דאין זמנה של זכירת יצ"מ דיום בלילה, ואין זמנה של זכירת יצ"מ דלילה ביום הו"ל מ"ע שאין הז"ג עי"ש עוד מש"כ בזה, **ובמ"ב** שם ס"ק ב' מצין לדברי הפמ"ג המצוינים באות ב' שדן לפ"ז חיובן של נשים ג"כ אינו אלא מדרבנן דמדאוריתא ה"ז מ"ע שהז"ג והביא שכ"כ בישועות יעקב, וכמו"כ הביא את דברי השאג"א.

**בס"ד מראי מקומות - ברכות - כג'**

**א. הרי אני כבן שבעים שנה** כבר הק' האחרונים דבאמת לא היה בן שבעים וא"כ מאי רבותא הוא דהרי אני וכו' ולא זכיתי ובראש יוסף ביאר דלפי' הר"מ א"ש שכ' וז"ל ולא אמר בן שבעים שנה כי לא היה בן שבעים אלא צעיר לימים היה והוה מרבה לשנות וללמוד ולקרות יום ולילה עד אשר תשש כוחו ונזרקה בו שיבה וחזר כזקן בן שבעים שנה והיה התחלת השיבה ברצונו כמו שנתבאר בגמ', ואמר בענין תמיהה הרי אני אע"פ שהשתדלתי והתחברתי עם אנשי החכמה לא זכיתי לדעת הרמז שנרמז בכתוב בחיוב קריאת פי' ציצית עד שדרשה בן זומא עכ"ל. ועוד תי' **בראש יוסף** דהכוונה לא זכינהו מלשון שלא נצח לרבנן אע"פ שנראה כזקן וראוי לשמוע אליו עד שדרשה בן זומא, [וכן מבואר בפי' הרע"ב שכ' וז"ל ולא זכיתי לא נצחתי לחכמים ודומה לו בש"ס בפ' בנות כותים [דף לח'] בהא זכנהו ר"א לרבנן כלומר נצרם עכ"ל].

**ב. בא"ד** **בפנ"י** הק' דכיוון דראב"ע לא אסיק אדעתיה הך דרשא דדרש בן זומא א"כ מ"ט ס"ל מעיקרא דמזכירין יצ"מ בלילות דהלוא פי' ציצית אינה נוהגת בלילה. ותי' דאיהו ס"ל דפשטא דקרא דכתיב למען תזכור יום צאתך מארץ מצרים קאי נמי אלילות אפילו בלא ריבוי דכל, כיוון דאזיל לשיטתיה בדף ט' דמאי דקאמר פסח אינו נאכל אלא עד חצות היינו משום דבהאי שעתא הוי עיקר הגאולה בשעת מכת בכורות ממש היה שעת חפזון דמצרים כדאמרינן בדף ד' דלר' יוחנן גאולה הוי מאורתא עי"ש עוד מש"כ בזה. ועי' **באבודרהם** בפ' להגדה של פסח שכ' דלא ניצח את חכמים כיוון שהיה יחיד והם רבים עד שדרשה בן זומא.

ג. דף יג' **כל הקורא לאברהם אברם עובר בלאו ועשה,** עי' **בראש יוסף** שהסתפק אי הוי לאו גמור או אסמכתא בעלמא. ועי' **במ"א** סקנ"ו שהביא את הגמ' כפשוטה וכ' שם הדגול מרבבה דלא מצא זאת במנין המצוות וצין לשיירי כנה"ג בסוף הספר אות ק"ה. ועי"ש **בפמ"ג** בא"א סוף סק"ג שהביא **דהפר"ח** בסוף ס"פז כ' דאינו אלא מדרבנן יעוי"ש.

**ד. בא"ד** עי' **בשדי חמד** מערכת כ"ף ספ"ג שהביא דנחלקו הפוסקים אם קורא לאדם אחר בשם אברם אי עובר בלאו ועשה או לאו **דדעת המוהרש"ל והדמש"א** המובאים בקונטרס שמות לגיטין לבית שמואל אות אל"ף**.והטיב גיטין** דעובר אולם **הדברי מנחם** פשיטא ליה דאינו עובר וצין לדברי **המהרי"ץ חיות** בגיטין דף נ'.

**ה. בא"ד** עי' **במהרי"ץ חיות** בסוגין שביאר אמאי השמיט הרמב"ם את לאו ועשה זה דס"ל דאין למדין מדבר שקודם מתן תורה. ועי' **בבאר שבע** בדף ל' [הו"ד בצל"ח] שכ' דל"ה אלא אסמכתא בעלמא ולכך השמיטו, והק' עליו **בצל"ח** דאכתי קשה אמאי השמיטוהו הרמב"ם הרי"ף והרא"ש וכ' אינם מעלים בחיבורם איסור דרבנן עי"ש מש"כ בזה.