ו- הוזקה מהלכת ברבוצה, ואיש בור ולא שור בור, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק המניח

א

א] בגמ' מ"ח א', אמר רבא הכניס שורו לחצר בעה"ב שלא ברשות וכו' רבץ פטור וכו', מאי רבץ שהרביץ גללים ונטנפו כליו של בעה"ב, דהויא גללים בור ולא מצינו בור שחייב בו את הכלים.

ובפירש"י שם כתב, ז"ל, ודוקא כליו אבל הוא עצמו הוזק חייב בעל השור, ולא פטרינן לי' משום איש בור ולא שור בור, דכל מידי דהוו דידי' בשעת נפילה כגון גללים וכגון שנפלה גמלו ולא העמידה מחייבינן לי משום בור ואע"ג דאיהו לא כריי' אלא הגמל כרהו, כיון דבשעת נפילה דידי' הוא ועלי' לסלוקי כמו דכריי' איהו דמי ואע"ג דמפקר לי' בתר שעתא, ול"ד לשורו שחפר בור ברה"ר דחפירה לאו דידי' היא, ולדליל הנקשר ברגל התרנגול מאליו דדליל לאו דידי' הוא, עכ"ל.

והתוס' שם כתבו ע"ז, ז"ל, ולר"י נראה וכו' לפי המסקנא דאמר דמפקר להו, אפי' הוא עצמו פטור, מידי דהוה אמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס וכו', ופ"ה נראה יותר, שאין נראה שחוזר ממה שלא פטר אלא כליו, וחשיב האי מפקיר נזקין לאחר נפילת פשיעה, שפושע הוא שמכניס שורו שלא ברשות שדרכו להרביץ גללים, עכ"ל.

ב] והנה בביאור ד' התוס' דחשבינן לה כמפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה, בפשוטו י"ל דהיינ משום דכל שהכניס השור עם הגללים, והו"ל רוח מצוי' שירביץ השור את הגללים, הו"ל כאסו"מ שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצוי', דחייב משום בור, דהכא חשיב כהכניסו בידים, וכמש"כ כן בתורי"ד בסוגיין, וכתב דמה"ט הוא לי"ב לפטורא דולא שור בור, ומה"ט הוא חייב נ"ש אף על היזק דמשונה.

אך הנה משמעות ד' התוס' שכתבו כן בדעת רש"י, ואי נימא דהא דחייב הוא משום דהו"ל כאסו"מ שהניחם בראש גגו ונפלו ברוח מצוי', הרי אי"ז מתישב כלל בד' רש"י שכתב להדיא דטעם חיובו הוא משום דהוו הגללים דידי' בשעת נפילה, וכתב דה"נ בשור שחפר בור ובדליל הנקשר ברגל התרנגול, אם הו"ל דילי' ה"ה חייב, ולדרך זו הרי אי"ז שייך כלל להא דהוו הגללים דידי'.

ומצאנו בהג"א סימן ד', ז"ל, אבל הכא הגללים היו שלו והו"ל מפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה שפשע שהכניס שורו שלא ברשות וידע שיטיל גללים, עכ"ל, ולהדיא דאף דחיובו משום דידע שהטיל גללים, כ"ז הוא משום דהגללים הם שלו.

**ב**

ג] ואשר ע"כ נראה בביאור ד' התוס', ובהקדם, דהנה בגמ' ל"ב א' אמרו דאם הוזקה מהלכת ברבוצה חייב, והמאירי כתב דחיובו הוא משום בור, והחשק שלמה הביא בשם מהר"י באריט שהק' דמ"ט לא מיפטר משום דאיש בור ולא שור בור, וכתב דדוחק לומר דאיירי בדאיכא שהות לסלק, ועיי"ש שכתב לפרש דמיירי כשהבעלים הרביצה בידים, וצ"ע.

ד] והנה אמנם האבהא"ז בפ"ב מנז"מ ה"כ כתב דהחיוב התם אינו מדין בור, דבזה יש לפטור משום הא דאיש בור ולא שור בור, אלא מדין שור,[[1]](#footnote-2) ואע"ג דרגל ברה"ר פטורה, כ"ז הוא כשהיא הולכת בדרך הילוכה, אבל כשהיא רובצת דאין לה רשות לכך, דמי לחצר המיוחדת לזה ולזה לפירות ולא לשוורים דקי"ל דחשיבא כחצר הניזק, - אך הוא דלא כמש"כ תלמיד ר"ת והמאירי דחיובו הוא משום בור.

ה] ובטעם הא דס"ל דחיובו הוא משום בור ואין לחייבו משום רגל, בפשוטו י"ל דהוא משום דרגל פטורה ברה"ר, ומש"כ האבהא"ז דהו"ל כחצר המיוחדת לפירות ולא לשוורים דחשיבא כחצר הניזק, הנה הוא נסתר ממש"כ התוס' ג' ב' דאם ילפינן אסו"מ משו"ר הי' לנו לפטרו ברה"ר, ולא אמרינן דאין רה"ר מיועדת לאסו"מ, וכבר נתבאר במק"א דהיינו דכל הא דמחייבינן בחצר השותפין שאינה מיוחדת לשוורים, הוא רק משום דחצר השותפין היא מיוחדת להן, ומן הדין הי' לחשבה כשדה אחר, וע"כ הגם דכל שהיא גם רשותו של המזיק לא חשיבא כשדה אחר, מ"מ כל שאינה מיוחדת להמזיק לשוורים, חשבינן לה כשדה אחר, אך ברה"ר דאינה מיוחדת כלל להניזק, ואינה כלל בכלל שדה אחר, ל"מ מה שאינה מיוחדת להדבר המזיק, לחשבה כשדה אחר, ולפ"ז אין לחייב ברבוצה משום רגל.

ו] אך גם בעיקר מש"כ האבהא"ז דחשיב כשור, הנה מצינו דנחלקו בזה הראשונים, דהנה בסוגיא דקדרים נחלקו הראשונים אימתי חשבינן לי' כאדם המזיק, ובד' הנימו"י מבו' דאף אם נתקל פושע לא חשבינן לי' כאדם המזיק, וכן נקטו הפסקי רי"ד והריא"ז, ודעתם דקי"ל דנתקל פושע, ואפ"ה אינו חייב על הכלים דהו"ל בור ופטור על הכלים, והטעם בזה כתב הנימו"י, ז"ל, דהא ראשון נעשה בתקלה זו כבור דלא עביד מידי וכו', ואע"ג דבשאר נזקי אדם חייבין אפי' באונס ולא חשבינן ליה כבור, התם הוא דקעביד איהו מעשה דקאתי היזקא מכחו אבל הכא חבריה הוא דאיתזק בי', עכ"ל.

והנה אמנם התוס' הק' ע"ז מהא דנשברה חבית בקורה דחייב בעל הקורה והרי דחשיב כאדם המזיק, אך כבר עמד ע"ז הנימו"י לעיל ל"ב א' וכתב לישב, ז"ל, והא דלא דיינינן ליה כבור כיון דניח גופי' וכו' ונפטר מן החבית וכו', משום דלא אמרינן הכי אלא היכא דנפיל ושדי דדומיא דבור דלא שליט בגופי', אבל היכא דקאי אנפשי' לאו תולדה דבור היא אלא כמאן דאזקי' בידים דמי, עכ"ל.

וכ"כ התורי"ד בסוגיין, ז"ל, מה דכתבית וכו' דדוקא אם הוזק גופו של בעה"ב בשור אבל אם הוזקו כליו בגופו של שור פטור משום דהוי האי שור בור, דומיא דקדרין שנפלו דאמרן בפ' המניח את הכד דגופן הוי בור וכו', אינו נראה לי, דהיכא אמרינן דהוי קדרין בור כשנפלו בארץ שאינן עומדין על רגליהן, אבל אם האדם עומד על רגליו ובא חבירו ונתקל בו אף על פי שמאליו נתקל לא יקרא בור אלא כאלו הזיקו בידים דמי וכו', ומנא תימרא מדתנן התם הי' בעל קורה ראשון ובעל חבית אחרון ונשברה חבית בקורה פטור ואם עמד בעל קורה חייב, אלמא כל היכי דעמד בעל קורה ובא בעל חבית ונתקל בו חייב בנזקי חביתף ולא חשבינן לבעל קורה בור וכו', וטעמא דמילתא הוא מפני שעומד על רגליו וכל נזק שעושה אפי' ע"י תקלה שנכשלים בו כמזיק בגופו דמי, ולא חשבינן לי' בור ליפטר בו את הכלים אלא כשהוא נופל לארץ, ה"נ בזה השור כל זמן שעומד על רגליו ונתקל בו בעה"ב כמזיק בגופו דמי וחייב אפי' על נזקי כלים, אבל ודאי היכא דנפל השור לארץ הויא בור דומיא דקדרין, עכ"ל.

ולפי דבריהם אין מקום לחייב בבהמה רבוצה משום שור, וכמש"כ כן התורי"ד דאף דבבהמה העומדת ברגלי' יש לחייבה על הנתקל בה משום שור, וחייב אף על כלים, מ"מ בבהמה הנופלת לארץ, אין לחייב אלא משום בור.

**ג**

ז] אמנם הנה דעת התוס' וש"ר דלמ"ד דנתקל פושע חשיב כאדם המזיק וחייב אף על נזקי כלים, ולפ"ז לכאו' אף ברבוצה יש לחייב משום שור, דדמי לאדם שעמד מדעתו דחייב משום אדם המזיק.

אך הנה החזו"א בסימן א' סק"ב כתב דאין לחייב בזה משום שור, דאע"ג דאדם השוכב ברה"ר חשיב אדם, מ"מ בהמה השוכבת לא מיקרי הזיקה בגופה, וכתב דהוא משום דבבאדם אין בו חלוקות בצורות ההיזק, דבין בגופו דרך הילוכו ובין שבועט ובין שעושה להנאתו הכל אחד, הלכך גם כששוכב נכלל גם צורה זו בנזקי אדם, אבל בבהמה שיש בה קרן שו"ר וכל אחד יש בה צורת המיוחדת, כששוכבת והניזק הוזק בה אי"ז מתולדות רגל, וכן בנפלה ברו"מ, - והברכ"ש בסו"ס ט"ז כתב בשם הגר"ח דאין לחייב בזה משום שור, דאיש שור ולא שור שור, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ונתבאר להלן.

ח] אך בד' הרי"ד מבו' דאם באדם כה"ג חייב משום אדם המזיק, גם בשור חייב משום שור, וע"כ כשעמדה הבהמה ונתקל בה אדם וניזק חייב משום שור.

וגדולה מזו מצינו בד' הריא"ז בפירקין ה"ב דין י"ז, ז"ל, הי' שורו רובץ ונכשל בעל החצר בו והוזק וכו' או נשברו כליו חייב וכו', שאין השור הרובץ דומה לבור לפטור בו את הכלים הואיל ומדעת הוא רובץ, אבל אם נפל שלא מדעת בין שור בין אדם הוא דומה לבור ואם הוזקו בו כלים פטורין, כמו שביארנו למעלה אצל הקדרין שנפלו, עכ"ל, והרי דס"ל דכל שרבץ השור מדעתו ה"ה חייב על נזקיו מדין שור, ורק כשנפל שלא מדעת, הוא דאינו חייב עליו אלא משום בור.[[2]](#footnote-3)

ומבו' בדבריהם, דאי"ז פלוגתא מסוימת בדין שור הרובץ, אלא עיקר פלוגתייהו היא בדין אדם השוכב בארץ, דדעת הרי"ד דאף אם הוא שוכב מדעתו והוזקו בו אחרים, אינו חייב אלא מדין בור, ודעת הריא"ז דהוא חייב מדין שור, - ומכלל הדברים נלמד דס"ל דלדעת הסוברים דאף באדם שנפל שלא מדעתו והוזקו בו אחרים, הוא חייב מדין אדם המזיק, אם הי' בידו לעמוד או להזהיר, ה"נ בשור שנפל שלא מדעתו והוזקו בו אחרים ה"ה חייב מדין שור, ודלא כמש"כ החזו"א והברכ"ש.[[3]](#footnote-4)

**ד**

ט] ולדעת הריא"ז דבשור שרבץ מדעתו הוי בכלל שור, צ"ע דא"כ אם הוזקה מהלכת ברבוצה חייב, הרי שו"ר פטורין ברה"ר, וצ"ל דאף דבשור שרבץ מדעתו יש לחייב על מה שהוזקו בו מדין שור, מ"מ יש לחייב בזה גם מדין בור, וע"כ אף דמחד גיסא כל שרבץ ברשות הניזק הוא חייב אף על נזקי כלים מדין שור, מ"מ כל שרבץ ברה"ר ואין לחייבו מדין שור, מ"מ כל שהוזקו בו אדם או בהמה יש לחייבו בנזקיהם מדין בור.

י] ואמנם מה שהוכיח החזו"א מזה דבהמה השוכבת לא מיקרי הזיקה בגופה אלא בור, נראה דהוא מתפרש למש"כ החזו"א בכ"ד דכל דיש עליו תורת שור, ה"ז מפקיעו מליחשב כאש או כבור, וע"כ אם בהמה השוכבת הי' מיקרי הזיקה בגופה, והי' זה בכלל היזק דשור, ל"ה מצינו לחייב בזה מדין בור.

אך למש"נ מד' הריא"ז דבע"כ דאף דיש לחייב בבהמה הרובצת מדין שור, יש לחייב בה גם מדין בור, נראה דל"ד להא דבעלמא לא מחייבינן במעשה הבהמה מדין אש ובור, - והיינו משום דלאו גזה"כ בעלמא הוא דכל דיש על היזק זה תורת שור, א"א לחייב בזה משום אש ובור, אלא היינו דהזיקות שאינם נעשים אלא ע"י מעשה הבהמה, אינם בכלל אש ובור, אך הכא הרי ההיזק נעשה ע"י שנתקלים בגוף הבהמה, וא"צ בזה למעשה הבהמה, שהרי מה שנתקלים בה הוא אף אם תמות וליכא לכח הבהמה כלל, וע"כ אף דחשבינן לה גם כמעשה דהבהמה, משום דרבצה מדעתה, וחשבינן לה כמתקלת את הנופל, מ"מ אי"ז מפקיע מזה תורת בור, ודו"ק.[[4]](#footnote-5)

**ה**

יא] ובקו' המהר"י באריט דאיש בור ולא שור בו, כבר עמד בזה תלמיד ר"ת, וכתב דלא שייך למימר הכא איש בור ולא שור בור, שזהו בור שלו שלא שמר בהמתו והזיקה והוי כמו אבנו וסכינו, אבל היכא דאין בהמה עצמה מזיקה מגופה אלא מביאה תקלה וניזוקין בה זהו איש בור ולא שור בור, כההיא דלעיל גבי תרנגול שנקשר הדלי ברגלו.

וזה כמש"כ החזו"א בסימן א' סק"ב דבכלל חיוב השמירה על ממונו הוא לשמרו שלא יעשה בור, וכל הא דפטרינן בשעשה שורו בור, הוא רק כשלא פשע באבנו אלא בשורו, אבל כשפשע באבנו, אע"ג דנעשה הבור ע"י השור, חשיב איש בור, וכ"כ החזו"א בסימן ח' סק"א, ולמד לזה מסוגיית הגמ' לעיל י"ט ב' בדליל, והוא לפי' התוס' שם דמבו' דבדליל דילי' חייב בדלא אצנעי', (אך בפירש"י שם פירש בע"א, ואכמ"ל).[[5]](#footnote-6)

יב] ולפ"ז הרי דזהו מש"כ התוס' הכא דחשיב כמפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה, דכיון דצריך לשמור על ממונו שלא יעשה בור, ע"כ מוטל עליו לשמור על הגללים שלא יעשו בור, וכל שהניח השור ברשות חבירו והטיל גללים, נמצא דנעשה הבור בפשיעתו, וע"כ הוא חייב.

וזהו שכתב רש"י דחיובו הוא משום דהוו הגללים דידי' בשעה שנעשו בור, וכיון שהי' מוטל עליו לשמרם שלא יעשו בור, ע"כ חשיב דנעשה הבור בפשיעתו, וע"כ הוא חייב אף אחר שהפקירם, - ומש"כ רש"י דחיובו הוא משום דעלי' לסלוקי, לאו היינו דהכא הוי חיובו משום שלא סילקם, אלא היינו דכיון דבור דממונו מוטל עליו לסלקו, ה"נ מוטל עליו לשמור מתחילה שלא יעשה הבור, וע"כ הוא חייב.

יג] ואמנם באמת הכא הוא מחודש טפי, דהנה בעיקר הך מילתא דצריך לשמור על ממונו שלא יעשה בור, יש מקום לפרש דהיינו, דכיון דבור דממונו הוא חייב באחריותו, ואך דכל שאין בידו לסלקו פטור, - הרי דכ"ה דאם בידו לסלקו אחר שנעשה בור חייב, ה"נ אם הי' בידו מעיקרא לשמרו שלא יעשה בור חייב, דאינו אנוס בנזקי הבור, שהרי הי' בידו לשמור שלא יהא בור.

ואמנם כ"ז הוא בעודו שלו, אך אחר שהפקירו, הרי אין לחייבו משום ממונו, אלא משום כריית הבור, ובזה י"ל דמה שפשע בממונו אינו חשוב ככריית בור דילי', ואין לחייבו אחר שהפקירו, אי לא דנימא כמש"כ הריב"א דכל שנתחייב באחריות הבור ה"ה חייב אף אחר שהפקירו.

אך לדרך זו מבו' בד' התוס' הכא דכל שפשע בממונו ונעשה בור, חשיב זה ככרי' דילי', וה"ה חייב אף אחר שהפקירו.

יד] והנה בפירש"י דימה ד"ז דחייב על הגללים, להא דנפלה גמלו ולא העמידה חייב, והתוס' תמהו ע"ז דהתם הו"ל מפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה, ואי"ז ענין להכא.

אך למש"כ התוס' דהא דחייב הכא הוא משום דפשע בממונו שלא שמרו ונעשה בור, הרי דשפיר דימה רש"י להא דנפלה גמלו ולא העמידה חייב, דגם התם הרי לא עשה את הבור בידים, דגם אם נתקל ונתקל בו גמלו, אינו חשוב כעשיית בור בידים, וכמש"נ לעיל בהערה מסוגיא דקדרים, והא דחייב הוא משום דצריך לשמור על ממונו שלא יעשה בור.

טו] אמנם צ"ע בזה במש"כ רש"י דל"ד לשורו שחפר בור ברה"ר דחפירה לאו דידי' היא, והרי דאם הי' החפירה דידי' הי' חייב, והרי בשור שחפר בור בחצירו לא מחייבינן מכח הא דצריך לשמור על ממונו שלא יעשה בור, וכמש"כ החזו"א, בסימן ח' סק"א, והיינו או משום דאי"ז רוח מצוי' שיחפור שור בור בחצירו, או משום דעדיין אין החפצא דהבור קיים כלל, וא"צ לשמור עליו,[[6]](#footnote-7) וא"כ מ"ט אם חפר שורו בור ברשותו הוא חייב, ואמנם דכל שנודע לו שחפר בור ויש לו שהות למלאותו ה"ה חייב, אך בד' רש"י דמדמי לה לדינא דגללים מבו' דהוא חייב אף כשלא הי' לו שהות למלאותו אח"כ.[[7]](#footnote-8)

**ו**

טז] ובשטמ"ק בסוגיין כתב בשם ה"ר ישעי' בביאור ד' רש"י, ז"ל, ולהא דפירש ריב"א לעיל דאפי' בנפילת אונס אם שהה כדי שיכול לסלקו קודם שהפקירו הו"ל השהי' פשיעה, ניחא פירש"י דבכה"ג מיירי הכא, דאע"ג דהטלת גללים אונס הוא, הואיל והי' לו לסלקו קודם שהפקירו, הו"ל מפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה, עכ"ל.

אך הדבר מחודש לפרש דאיירי בשהי' לו שהות לסלקו קודם שהפקירו, שהרי אמרינן דסתם גללים אפקורי מפקר להו, ובפשוטו הוי ההפקר מיד, - והנה אמנם מבו' בד' רש"י דבשעת נפילה הוו דילי', והרי דל"ה הגללים הפקר בשעת נפילה,[[8]](#footnote-9) אך לכאו' נראה דמיד בשעה שראה את הגללים ודעתו שלא ליטלם הו"ל הפקר, ונמצא דלא הי' לו שהות לסלקם קודם שהפקירם.

יז] גם צ"ע לפ"ז במש"כ רש"י לדמותו לנפלה גמלו ולא העמידה, שהרי התם פשע בנפילתו, והכא חיובו משום דהי' לו לסלק אח"כ ולא סילק, ועמש"כ בחי' הגר"נ לעיל כ"ט א' דמכוון רש"י הוא להא דהוה ניחא להגמ' דחייב אחר נפילה, ובע"כ דהוא משום שכבר הי' לו לסלק ולא סילק.

**ז**

יח] אמנם הנה באמת משמעות ד' רש"י הוא, דהא דבמידי דהוי דידי' בשעת נפילה ה"ה חייב, הוי זה הגבלה בדינא דאיש בור ולא שור בור, דלא פטרינן משום הא דולא שור בור, אלא במידי דל"ה דילי' בשעת נפילה, אך במידי דהוי דילי' בשעת נפילה, ה"ה מתחייב על כריית שורו.

והביאור בזה נראה, דהרי חזינן דבלא מיעוטא דאיש בור ולא שור בור, הי' מתחייב על בור שחפר שורו, והרי דמוטל עליו לשמור את שורו שלא יעשה בורות, וכל שחפר שורו בור, הו"ל פשיעה דילי', - וי"ל דהא דממעטינן מקרא דולא שור בור, היינו דוקא בבור ברה"ר, דעיקר חיובו הוא משום כרייתו, ובזה הוא שנתמעט דאינו חייב על כריית שורו, אך בבור ברשותו דחיובו הוא משום דהוי ממונו, ואך דבעינן שיהא פושע בקיום הבור, דמה"ט מחייבינן לי' אם הו"ל לסלוקי, הרי דכל שנחפר הבור ע"י שורו והוי פושע בכריית הבור, ה"ה חייב עליו.[[9]](#footnote-10)

יט] ויש להביא מקור לזה, ממש"כ בשטמ"ק בסוגיין בשם הר"א מגרמיישא, ז"ל, מקשים למ"ד בור דאית לי' בעלים בעינן, וא"כ היכי דריש איש בור וכו', אפי' כשהשור חפרו כיון דעלי' רמי למלויי כמאן דחפרו הוא דמי, עכ"ל.

וצ"ע, דאף דחיובא דבור הוא רק בבור ברשותו, ובבור ברשותו הוא חייב אף כשהשור חפרו משום דעלי' רמי למלויי, מ"מ נפ"מ רבתא בדינא דולא שור בור, דאלמלי הא דממעטינן דאינו חייב על כריית שורו, הי' מתחייב כשחפר שורו בור ברשותו, אף אם ל"ה לו שהות למלאותו, וכיון שנתמעט דאינו חייב על כריית שורו, ובאנו לחייבו משום דהו"ל למלויי, אינו חייב אלא כשהי' לו שהות למלאותו.

ולכאו' מבו' מזה, דכל הא דנתמעט דולא שור בור, הוא רק בבור ברה"ר דחיובו הוא על כרייתו, ובזה הוא שנתמעט דאינו חייב על כריית שורו, אך בבור ברשותו דמחייבינן לי' מכח הא דהו"ל למלויי', אף כשלא כרה אותו, ה"נ יש לחייבו כשחפרו שורו, דהו"ל כפושע בקיום הבור, וע"כ למ"ד דחיובא דבור הוא רק בבור ברשותו, לא משכח"ל למיעוטא דולא שור בור.[[10]](#footnote-11)

כ] ולפ"ז מתישב היטב הא דמחייבינן כשהוזקה המהלכת ברבוצה משום בור, אשר קשיא אי נימא בדעת רש"י דא"צ לשמור על ממונו שלא יעשה בור, דא"כ מ"ט הוא חייב, ולא פטרינן לי' מכח הא דאיש בור ולא שור בור, - ולפמש"נ הרי דלרש"י לטעמי' ניחא, דכל הא דפטרינן משום איש בור ולא שור בור, הוא רק בבור דלאו דילי', אך בבור דילי' שנחפר ע"י שורו ה"ה חייב עליו, וע"כ ברבוצה דהויא דילי', הוא חייב.

1. ושו"ר שכ"כ החשק שלמה בחידו' שנדפסו בס' בנין שלמה, דכ"ה דתנן דאם עמד בעל הקורה חייב משום אדם המזיק, ה"נ כיון שחייב לשמור על בהמתו שלא תרבוץ ברה"ר ורבצה חייב, ועיי"ש שכתב דחיובו משום קרן, (וע"כ חייב אף ברה"ר), וצ"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונראה דהריא"ז פירש כן בסוגיין, שאמרו דמשום דרבץ פטור, וצ"ע דשמא הא דרבץ פטור הוא כשניזקו כליו של בעה"ב, ולדעת הסוברים דגם כשעמד והוזקו בו כליו של בעה"ב פטור, ניחא, אך לדעת הרי"ד דאם עמד והוזקו בו כליו של בעה"ב חייב, הרי י"ל דזהו דקתני דרבץ פטור, (שהרי גם לפ"מ דמפרשינן לה בהרביץ גללים, קאי על נזקי כלים, וה"נ י"ל דרבץ פטור איירי בנזקי כלים), ומזה הוא שלמד הריא"ז דכל שרבץ מדעתו חשיב זה כמעשה דילי', וחייב משום שור. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך נראה דהרי"ד לטעמי' אזיל, דמבו' בדבריו בפסקיו לעיל ל"א ב' דכל הא דבקדרין אין הראשון חייב על נזקים שהזיק ממונו של שני, ולא חשיב ככורה בור, הוא משום דהראשון אינו אלא בור, והוי כבור שכרה בור, עיי"ש, ומבו' דבגונא דחשיב הראשון כאדם המזיק, וכגון כשעמד ונתקל בו אחרף אף חשיב ככורה בור, והרי דחשיב כמעשה גמור דילי', וע"כ הוא דס"ל דאף שור חייב בכה"ג, - אך לדעת התוס' ודעימייהו הרי מוכרח מסוגיית הגמ' שם, דאף דחשיב כאדם המזיק, מ"מ אינו חייב על נזקים שהזיק ממונו של שני, ולא חשיב ככורה בור, והרי דאי"ז חשיב כמעשה גמור דילי', אלא דיש בזה לחיוב אדם המזיק, וע"כ שפיר י"ל דשור אינו חייב בכה"ג. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף, דאי נימא דלא כן, יהא נמצא לדעת הריא"ז, דאם רבצה הבהמה מדעתה ברה"ר ונתקלו בה פטור, ואם נפלה שלא מדעתה ונתקלו בה יהא חייב, וזה רחוק, - והיינו משום דבכל רבצה מדעתה, נכלל גם נפילה שלא מדעתה, ומה דיש בזה גם רביצה מדעתה, אינו טעם שלא יהא בזה להחיוב דמחייבינן כשנפלה שלא מדעתה, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועד"ז כתב החשק שלמה בחי' שנד' בס' בנין שלמה, והוכיח כן ממה שאמרו לקמן בע"ב דאם הבאיש לאחר נפילה פטור משום דהוי שור בור ומים כלים, והרי דאם הי' ניזק אדם או בהמה חייב, ולא פטרינן לי' משום דאיש בור ולא שור בור, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה בכמה אנפי, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם הנה נתבאר במק"א, דכל ד' החזו"א קיימי על גוונא שחפר השור בור בחצירו סמוך לרה"ר, אך בגונא שחפר בור באמצע רשותו, אין מקום לחייבו מכח הא דהי' לו לשמור על חצירו שלא יעשה בה בור, ולפ"ז י"ל בדעת רש"י, דלעולם יש לחייב בשור שחפר בור בחצירו מכח הא דצריך לשמור על ממונו שלא יעשה בור, והא דבסוגיין לא מחייבינן מכח זה, הוא משום דאיירי כשחפר השור בור באמצע חצירו, וכמבו' כן בפירש"י, ולפ"ז שפיר כתב רש"י דהא דפטרינן בשורו שחפר בור הוא רק משום דהחפירה לאו דידי' היא. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועד"ז צ"ע במש"כ רש"י דל"ד לדליל הנקשר ברגל התרנגול דדליל לאו דילי' היא, ומבו' דאם הוי הדליל דילי' ה"ה חייב, וזה דלא כמש"נ במק"א ללמוד מדבריו לעיל י"ט ב' דאף בדליל דילי' אינו חייב, אלא כשהשליכו ברה"ר, אך כל שלא השליכו ברה"ר אלא שלא הצניעו, אינו חייב עליו, ולא אמרינן דמוטל עליו לשמור על הדליל שלא יעשה בור, וא"כ מ"ט בדליל הנקשר ברגל התרנגול, אם הוי הדליל דילי' ה"ה חייב, ומשמע דהיינו אף קודם שנודע לו והי' לו שהות לסלקו, וכנ"ל, ועמש"נ לישב בזה בחבורה ט"ו. [↑](#footnote-ref-8)
8. ונראה דזה מתפרש למש"כ רש"י בב"מ כ"ז א' דמש"א התם דגללים אפקורי מפקר להו, היינו דמפקירן למי שטרח בו, והרי דלאו כללא הוא דלעולם הוו הגללים הפקר כשאינם ברשותו ואינו מפקירם אלא למי שטרח בו, וע"כ הכא ל"ה הגללים הפקר מיד בשעת נפילה, - ועי' בפירש"י בב"מ ק"ב א' ד"ה ותורי דאתו מעלמא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ונתחדש לפ"ז, דליחשב פושע בקיום הבור, ל"ב שיהא תורת הפשיעה שעליו מכח דין הבור עצמו, אלא אף אם הוי פושע מכח דין שמירת שורו שלא יחפור בור, סגי בהכי לחשבו כפושע בקיום הבור, - ועד"ז נתבאר במק"א לדעת כמה מקמאי לעיל כ"ח ב', דאף דבבור מיעטה התורה בשמירתו, מ"מ אם חפר בור בעצמו, יש מקום לחייבו אף אם הו"ל כרוח שאינה מצוי', דכיון דהוא נתבע על שמירת גופו גם בכה"ג, חשבינן לי' כפושע בקיום הבור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. והנה אמנם יש מקום לפרש ד' הר"א מגרמיישא בע"א, והוא למשמעות ד' התוס' לעיל כ"ב א' דהא דבלא מיעוטא דולא שור בור הי' חייב על בור דשורו, לאו היינו דכ"ה דאם כרה הבור בעצמו הו"ל בור דידי', ה"נ אם חפר שורו בור חשיב כבור דידי', אלא היינו דכ"ה דכשכרה הוא בור, חשיב כמזיק ע"י הבור וה"ה חייב על נזקיו, ה"נ כשחפר שורו בור, חשיב דהשור מזיק ע"י הבור, וע"כ מתחייב הבעלים על נזקיו, וזה ניחא למשמעות ד' התורי"ד לקמן נ"ג א' דחיובא דבור הוא שחייבתו תורה על גרמתו כאילו עשה בידים, (ואי"ז מתישב עם משמעות הגמ' לעיל כ"ט ב' דחיובא דבור הוא משום דחשבינן לי' כבעל הבור והוא אחראי על נזקי הבור, וכ"נ עוד מהא דחשבינן לה כנזקי ממונו, וכהזיקא דבידים), - ולפ"ז נראה פשוט, דלמ"ד דחיובא דבור הוא רק בבור ברשותו, אין מקום כלל לחייב על בור שחפר שורו, ול"ב קרא למעוטי, שהרי אף הוא עצמו שחפר בור אינו מתחייב עליו, ואינו מתחייב אלא על בור שהוא שלו, ובשור לא משכח"ל כה"ג דהוי הבור של השור, - אך אי"ז מתישב היטב בל' הר"א מגרמיישא, דהק' מכח מש"א דכיון דעלי' רמי למלויי' כמאן דכריי' דמי, ולהנ"ל א"צ לזה, וי"ל דכונתו דכיון דלמ"ד דבור ברשותו חייב אין מקום לחייבו על בור שכרה שורו, רק כשהי' לו לסלקו, הרי דע"ז ל"מ מיעוטא דאיש בור ולא שור בור, שהרי אף כשחפר שורו אמרינן דכיון דעלי' רמי למלויי ולא מליי' כמאן דכריי' דמי. [↑](#footnote-ref-11)