שיטת הטור
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / טעם כעיקר / שיטות הראשונים בטכע_ק

חולין צח: שיטת הטור בדין טעכע"ק

**א. סתירת ד' הטור אי בעי כזית בכא"פ-**

בטור-צח כתב בשם ר"ת דטעכע"ק דאורייתא ולוקין עליו, וה"מ אם יש בו כזית בכא"פ, אבל אם אין בו כזית בכא"פ הוי כמו חצי שיעור ואסור מדאורייתא ואין לוקין עליו.

והנה שיטה זו הובאה ברא"ש בשם ר"ח כהן דלא אמרינן היתר נהפך לאיסור אלא בדאיכא כזית בכא"פ, אבל היכא דליכא כזית בכא"פ אין ההיתר נעשה איסור, ומבואר בטור דמ"מ איסור דאורייתא איכא אף בפחות מכזית בכא"פ, ונתבאר ענין זה במקו"א בשיטת רח"כ, ואכ"מ.

והנה הטור הביא שיטה זו בשם ר"ת, וכתב בב"י דס"ל להטור דאף ר"ת יכול להודות לד' רח"כ, ולא אמר ר"ת דטעכע"ק ההיתר נהפך לאיסור אלא בדאיכא כזית בכא"פ.

ולכאו' דברי הב"י צע"ג שהרי ברא"ש הל' חלה הביא מתני' דעושה עיסה מדגן ואורז יוצא בה יד"ח כל שיש בה טעם דגן, וכתב הרא"ש שם שתי אופנים בזה, מתחילה הביא דעת ר"ת דע"י טעכע"ק נהפך ההיתר לאיסור וא"כ יכול לצאת אף בכזית אחד של מצה.

ואח"כ הוסיף דדעת רח"כ דכל המשנה איירי בדאיכא כזית בכא"פ ורק בכה"ג נהפך ההיתר לאיסור, ויכול לצאת בכזית.

ומשמע להדיא בהרא"ש דלדעת ר"ת אי"צ להאוקימתא של רח"כ ואף בדליכא כזית בכא"פ מ"מ יכול לצאת ע"י טעכע"ק, וצ"ע ד' הב"י, וכבר תמה בזה בפר"ח-תמב ע"ד הב"י.

ועוד תמה בפר"ח דכן משמע בלשון הרא"ש חולין צח: דלר"ת לוקה אף בכל שהוא ולרח"כ רק אם יש כזית בכא"פ, וצע"ג לדעת הב"י.

ובפר"ח כתב שצריך להגיה בד' הטור ר"ח במקום ר"ת וכ"כ בהגר"א-צח.

אבל באמת הנה חזינן בד' הטור עצמו יו"ד-שכד שפסק שיש חיוב חלה אף בשאין כזית בכא"פ מן הדגן, וכן לענין מצה באו"ח-תנג מבואר בסתימת הטור שיכול לצאת בכל אופן אף שאין כזית בכא"פ.

ואין לומר שהוא מטעם גרירה וכדעת הרמב"ן, שהרי מבואר בטור שם שיכול לצאת כן בכל המינים ולא רק בחיטים ואורז וכש"כ בש"ך שם.

וצע"ג מ"ש ממש"כ הטור בסי' צח לענין איסור והיתר כדעת רח"כ שאינו יוצא יד"ח אלא בדאיכא כזית בכא"פ, וכבר עמד בזה בפר"ח שם.

וזה קשיא גם לדעת הפר"ח שהרי ביו"ד הביא רק דעת רח"כ ואיך לענין מצה פסק רק כדעת ר"ת, ובפר"ח שם כתב דלא פסק הטור כהפירוש שכתב ביו"ד-צח [וכ"כ בפמ"ג פתיחה להל' פסח עפי"ז שאין הלכה כר"ת], והוא דוחק גדול מאוד.

ובנחל"ד (ז:) כתב להגיה בד' הטור באופ"א, דבאמת הביא הטור השתי שיטות, מתחילה הביא שיטת ר"ת ובאמת לפי"ז אי"צ כזית בכא"פ ובכל ענין לוקה, ואח"כ הביא שיטת רח"כ דבעינן כזית בכא"פ, ושתי שיטות הם, וצריך תיקון בד' הטור.

ולפי"ז אין כ"כ קושיא בדעת הטור דבאמת י"ל שנקט לעיקר הדין כשיטת ר"ת ואי"צ כזית בכא"פ ולכך גבי מצה וחלה פסק בסתמא שאי"צ כזית בכא"פ, ואכתי מכלל דוחק לא יצאנו שהרי בהל' איסור והיתר הביא שתי השיטות, וצ"ע.

**ב. ביאור שיטת הטור לדרכו של הב"י-**

ושמעתי מהגר"ג כהאן לבאר בזה, דלעולם ס"ל להטור כשיטת ר"ת וכש"כ בב"י, אלא דס"ל להטור דאף לשיטת ר"ת שההיתר נהפך לאיסור מ"מ יש מקום להצריך כזית בכא"פ לענין איסור והיתר.

וביאור הדברים עפמש"כ במקו"א וקיימתי זה מסברתי לצדד די"ל דאף לשיטת ר"ת י"ל דלא אמרינן היתר נהפך לאיסור אלא בדאיכא בתערובת כזית בכא"פ, ויסוד הדברים דהנה הבאנו במקו"א מש"כ באחרונים לשיטת ר"ת ויש שנקטו כן גם בשיטת הראב"ד דאף דאמרינן היתר נהפך לאיסור מ"מ אם לא נבלע בו אלא חצי כזית איסור הרי אף דאמרינן היתר נהפך לאיסור לשיטתם מ"מ אינו יכול להפוך את ההיתר לתת בו איסור מלקות שלא נהפך ההיתר אלא להיות כדינו של האיסור.

וי"ל דס"ל להטור יותר מזה, דאף אם נתערב בו כזית מ"מ אם אין בו כזית בכא"פ בתערובת אינו יכול להפוך את ההיתר לאיסור מלקות, והביאור דכל שאין כאן בתערובת כזית בכא"פ הרי אין כאן בחפצא של התערובת איסור מלקות, וא"א לה להפוך את ההיתר לאיסור מלקות, רק הוא נהפך להיות איסור ככל חצי שיעור לחוד.

וממילא ס"ל להטור דאף לשיטת ר"ת בעינן שיהיה בתערובת כזית בכא"פ כדי להפוך את ההיתר לאיסור מלקות, ובפחות מזה אין בו אלא חצי שיעור.

וסימוכין לזה בלשון הגר"א צח-ח ז"ל:"אבל הראב"ד וטור כתבו דאפי' אין כזית בכא"פ מ"מ הוי כמו חצי שיעור שאסור מה"ת וכן כולו נהפך לאיסור", ומשמע קצת [ואינו מוכרח] דכוונתו דאף בכה"ג שאין כזית בכא"פ מ"מ אמרינן נהפך אבל אינו אלא חצי שיעור, וכנ"ל.

ועיין בהג' רעק"א על הש"ך צח-ו דפשיטא ליה דלא שייך לומר לדעת הטור היתר נהפך בפחות מכזית בכא"פ, דא"כ איך כתב הטור שאין בו אלא חצי שיעור [ומכח זה תמה על הש"ך היאך כתב הטעם שאין ביטול ברוב על טכע"ק משום היתר נהפך לאיסור והרי גם בגוונא שאינו נהפך מ"מ איסור חצי שיעור יש בו ואינו בטל ברוב כש"כ הטור].

אבל להנ"ל הנה בד' הגר"א מתבאר שאין כאן הכרח וי"ל דאף בחצי שיעור היתר נהפך אלא שאין בו מלקות עי"ז ולעולם באיסור חצי שיעור הוא.

[ונפק"מ איכא נפק"מ בדין היתר נהפך בחצי שיעור, באוכל חצי זית מכלל התערובת ואח"כ אוכל עוד חצי זית בעין של איסור, דכיון דאמרינן היתר נהפך והכל נהפך להיות באיסור חצי שיעור הרי כיון שצרפו עם עוד חצי שיעור ילקה].

ולפי"ז הוסיף הגר"ג כהאן לבאר דס"ל להטור לחלק בזה בין דין מצה וחלה לדין איסור והיתר, דלענין מצה וחלה הרי עיקר דינו הוא שהאורז נהפך להיות כדגן, ועיקר דין נהפך חייל בעצם השם אורז ודגן, ובזה יכול לההפך האורז לדגן אף שאין בדגן כזית בכא"פ.

משא"כ לענין איסור והיתר הרי עיקר דין נהפך אינו בעצם המציאות שהבשר נעשה לחלב או חמץ, רק הוא דין בהאיסור שההיתר נהפך לאיסור, וזה אינו אלא אם יש כאן חפצא של איסור לענין מלקות.

אבל לא נתבאר כ"כ טעם החילוק, דה"נ לענין איסור והיתר י"ל שהטעם יעשה אותו במציאות כן, ואף אם לענין בשר נבילה לא שייך כן שהכל אותו בשר כמו השחוטה מ"מ לענין דם ושאר איסורים שפיר שייך זה, ומעולם לא שמענו מי שיחלק ביניהם דלדעת הטור דבעי כזית בכא"פ מ"מ יודה באיסור דם דסגי אף בפחות מזה.

אבל יל"פ בנו"א דעיקר דין איסור והיתר הוא חלות איסור בהחפצא ובפחות מכזית הרי הוא חצי שיעור בחפצא ולא חייל ביה איסור כ"כ, משא"כ לענין מצה הרי אי"צ כזית אלא לשיעור אכילה ולא בהחפצא של המצה, וממילא בזה יכול להפוך האורז לדגן אף בלא שיש כזית במצה, ויסוד החילוק מבואר בחזו"א דמאי יג-י]

ומעתה כמה צדקו ד' הב"י בשיטת הטור דלעולם ס"ל להטור כשיטת ר"ת אלא דמ"מ נקט שאין ר"ת חולק על עיקר הדין של רח"כ לענין איסור והיתר דבעינן שיהיה כזית בכא"פ.

ולא תיקשי מהרא"ש הל' חלה דמבואר שם שיוצא יד"ח אף בשאין כזית בכא"פ לשיטת ר"ת.

[ואח"כ ראיתי שכנראה הדברים מבוארים ביש"ש ז-מו אחר שנקט לעיקר שאין מלקות ע"י היתר נהפך לאיסור בפחות מכזית ז"ל:"ומה שהביא מעיסת האורז שאם אכל ממנו כזית יצא יד"ח אין זה ראיה דמאחר דטכע"ק דאורייתא לענין איסור ה"ה לענין היתר וכו' והוי כעיסת מצה ולא בעינן כזית בכא"פ אלא דוקא לענין מלקות לחודא דהכי גמירי לה", והוא ע"ד חילוק הנ"ל בדעת הטור].

וזה דלא כהגר"א ופר"ח שנקטו שהטור פי' כן אף בדעת רח"כ עצמו, וסייעתא לזה שהרי כבר דקדק הגר"א שם מד' הרא"ש דלדעת רח"כ עצמו בפחות מכזית בכא"פ ליכא אלא איסור דרבנן שהרי לא הביא הדין של ספק דאורייתא לחומרא בנשפך אלא לשיטת ר"ת ולא לדעת רח"כ.

ולפי"ז יש ליישב קצת גם לשון הרא"ש צח: דמשמע דרק לשיטת רח"כ הצריך כזית בכא"פ די"ל דטעמיה דרח"כ אינו כשיטת ר"ת דלרח"כ אם אין כזית בכא"פ לא מהני אף לענין מצה דלא חייל ביה עיקר דין טכע"ק היכא דלית ביה כזית בכא"פ.

ויש לבאר יותר לפמש"כ הגר"א בשיטת הרא"ש דמשמע מדבריו דלשיטת רח"כ אם אין כזית בכא"פ אין בו איסור תורה כלל רק דרבנן, ולפי"ז הרי מתבאר היטיב דלשיטת רח"כ עצמו ל"ש כלל טכע"ק בלא שיש בו כזית בכא"פ, אבל לשיטת ר"ת יש בו דין טכע"ק והיתר נהפך לאיסור רק א"א לו לההפך לאיסור מלקות, וזהו שפסק הטור שאם אין בו כזית בכא"פ הרי מ"מ הוא אסור באיסור חצי שיעור.

אבל בעיקר מש"כ הב"י בדעת הטור דאף לר"ת צריך כזית בכא"פ הנה במנח"כ א-ה הוכיח שלא כן מד' התוס', שהרי בתוס' נתקשו לדעת ר"ת מסוגיא ע"ז סז: היאך אמרינן טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו, ולמה לא תי' התוס' עפ"י שיטת רח"כ דהיכא שאין כזית בכא"פ אינו לוקה?

ומתבאר בתוס' דלדעת ר"ת אף בלא כזית בכא"פ שפיר לוקה.

ובמקו"א נתבאר ד' החזו"א שהוכיח מהסוגיא צח. כדעת הב"י, ונתבאר כמה אופנים ליישב, ואכ"מ.

**ג. בשיטת הטור גבי כותח הבבלי-**

ועצ"ע בשיטת הטור שהרי בטור-תמב הק' לשיטת ר"ת דטכע"ק דאורייתא והיתר נפך לאיסור דהא קי"ל כרבנן דכותח הבבלי כיון שאין בו כזית בכא"פ אינו לוקה עליו בפסח, וצ"ע תיפו"ל מדין טעכע"ק והיתר נהפך לאיסור א"כ ילקה עליו, ותי' הטור דהתם ליכא טעם ממש רק קיוהא בעלמא.

ועכ"פ מבואר דס"ל דלשיטת ר"ת אי"צ שיהיה כזית בכא"פ כדי ללקות דהא כותח הבבלי אין בו כזית בכא"פ?

וכבר עמד בזה בנחל"ד (ו:) וחיזק מזה הגהתו דהטור הביא שתי השיטות וגבי כותח קשיא ליה לשיטת ר"ת ולא לשיטת רח"כ.

[והגר"ג כהאן באר בזה עפי"ד דלעיל דלענין שם דגן סגי אף בלא שיעור איסור שהאורז נהפםך למציאות של דגן אלא שנתבאר דלענין איסורין ל"ש זה משום ששם בשר נבילה ושחוטה הכל היינו הך, א"כ לענין חמץ הרי הוא כמין אחר ובזה שייך היתר נהפך על המין עצמו, ולא אכפ"ל שאין בו שיעור, אבל נתבאר לעיל שחילוק זהב תמוה, ונתבאר בנו"א].

וצ"ל בזה לדעת הב"י, דס"ל להטור דכותח הבבלי נמי חשיב שיש בו כזית בכא"פ, שהרי מצד עצם החפצא שלו אית ביה כזית בכא"פ אלא שא"י לאוכלו בדרך אכילה, וס"ל להטור דכל כה"ג חשיב שיש בו כזית בכא"פ וחייל ביה דין טעכע"ק.

וע"ע בפר"ח-תמב הק' לדעת רח"כ דע"י דאיכא כזית בכא"פ אמרינן היתר נהפך לאיסור ולוקה ה"נ תיקשי מכותח הבבלי למה פטור עליו והרי יש בו כזית בכא"פ?

והביא שם בשם הרב בני יעקב דצ"ל בדעת רח"כ דאף הוא מודה לתי' הטור שאין בכותח הבבלי טעם ממש רק קיוהא.

אבל הפר"ח כתב שאי"צ לדחוק בדעת רח"כ כתי' הטור, דכותח הבבלי נמי חשיב שאין בו כזית בכא"פ, שאף שבעיקר החפצא שלו יש כזית בכא"פ מ"מ אין בו כזית בכא"פ כדרך אכילה.

[ועיין בשעה"מ פ"א חו"מ שתמה ע"ז דא"כ אף לדעת ר"ת יכל לתרץ כן ולמה נתקשה שם בדעת ר"ת והוצרך לתרץ כהטור משום קיוהא בעלמא, וכבר כתב רעק"א בהג' על שעה"מ בפשיטות דס"ל להפר"ח דלדעת ר"ת אמרינן היתר נהפך בכל ענין אף שאין כזית בכא"פ].

והנה לפמש"כ הרי מתבאר בד' הטור דכותח הבבלי חשיב שיש בו כזית בכא"פ.

אבל נראה דבאמת מתחלק זה, דלשיטת רח"כ מסתברא כש"כ בפר"ח שהרי כתב הרא"ש עיקר סברת רח"כ משום שלא נתנה תורה דין טכע"ק אלא אם כשיאכל מן האיסור יתחייב מלקות וזה לא שייך בכותח הבבלי, אבל הטור פסק כדעת ר"ת ולדידיה אמרינן היתר נהפך בכל גוונא אלא דבעינן שיהיה בהאיסור חשיבות של מלקות וזה יש אף בכזית בכא"פ דסו"ס בהחפצא של התערובת יש כזית בכא"פ.

ובמקו"א נתבאר כל מהלך הסוגיא פסחים לענין כותח הבבלי לפי דרכו של הגרי"ז דכותח הבבלי לא חייל ביה עיקר דין טכע"ק, ואף שיש בו כזית בכא"פ מ"מ כיון שאין בו בדרך אכילה לא חייל ביה דין טעמו וממשו ואין בו איסור חצי שיעור, אבל נתבאר שם מד' החזו"א והמ"מ שאינו נראה כן ובאמת חייל ביה דין טעמו וממשו רק הוי בדין חצי שיעור, והוא ע"ד שמבואר כאן בשיטת הטור, ואכ"מ, ועיין מש"כ בזה באורך בביאור שיטת הר"מ.

**ג. מקור לחילוקו של הטור מד' הרא"ש-**

ומקור לכל דעת הטור יש להביא מד' הרא"ש עצמו, דהנה הרא"ש בסוגיין הביא קו' הראשונים על רש"י דטעכע"ק דרבנן א"כ היאך יוצא עי"ז חיוב מצה, והוסיף הרא"ש דמשמע דסגי בכזית אחד לצאת יד"ח, וע"כ מזה כשיטת ר"ת דטעכע"ק דאורייתא ויכול לצאת אף בכזית אחד שההיתר נהפך לאיסור.

והביא הרא"ש שיש דוחין דהכא טעמו וממשו הוא ובזה מודה רש"י שהוא דאורייתא.

וצ"ע רב דבקו' נקט הרא"ש דמשמע במתני' דחלה שיכול לצאת אף בכזית אחד, ומוכרח א"כ דדין טעכע"ק הוא דאורייתא ולכך י"ל שההיתר נהפך לאיסור, אבל בדין טעמו וממשו לכאו' לא שייך לומר שההיתר נהפך לאיסור כלל, שהרי טעם עצמו אינו אסור ועיקר האיסור הוא בממשות והטעם אינו אלא לגרום שלא יתבטל ברוב [וכש"כ בנחל"ד בכ"ד בפשיטות]?

ומבואר כאן בד' הרא"ש דטעמו וממשו אינו רק גורם שלא יתבטל ברוב אלא דבכה"ג ההיתר נהפך לאיסור וחייל ביה דין טעכע"ק דאורייתא אף להסוברים דטעם לחוד לא"ד, והדברים צ"ב ואכ"מ.

ועוד מתבאר ברא"ש דס"ל לרש"י דע"י טעמו וממשו חייל ביה דין טכע"ק והיתר נהפך אף דליכא כזית בכא"פ.

וצ"ע שהרי מבואר ע"ז סז. דטעמו וממשו זהו כזית בכא"פ, ומשמע להדיא דבפחות מזה לא אמרינן היתר נהפך לאיסור?

ועכצ"ל כש"כ בדעת הטור, דאף דהיתר נהפך לאיסור מ"מ לענין מאכ"א ללקות עליו בעינן שיהיה כזית בכא"פ, משא"כ לענין מצה סגי אף בלא כזית בכא"פ.

ובעיקר מש"כ בשיטת הרא"ש דס"ל דבטעמו וממשו היתר נהפך לאיסור, הנה בראב"ד משמע לא כן, עיין בלשון הראב"ד בתחילת דבריו שכתב דכזית בכא"פ לא בטל ברוב ולוקה ע"ז דגילוי מילתא לחוד הוא, אבל מתבאר מלשונו שאינו לוקה אלא אם אוכל כזית מן האיסור, ודין טכע"ק הוא שההיתר נהפך לאיסור אבל ע"ז אין לוקין אלא בנזיר דאין עונשין מה"ד.