ציונים והערות 4 מקצת היום א
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים טז-כ - הרב ישעיה הלברשטט

# מקצת היום ככולו - א' (דף ט"ו.) סיון מס' 4

**שיטת רב דעולה לכאן ולכאן**

**שיטת מתני' דאינו עולה לכאן ולכאן**

**מתני' דיום ל' עולה לכאן ולכאן**

**דף ט"ו. אמר רב וכו'.** הנה רב קחדית דבנולד הבן ביום ע', נמנה יום ע' גם לנזירותו וגם לנזירות בנו, והגמ' מוכיחה ממתני' דלא כרב, אלא דיום ע' נחשב **רק** לנזירותו, ואע"פ שהבן קדים לא יתחיל מנינו אלא למחרת. וחמישה נידונים עיקרים בסוגיין, **א'.** לברר פשט דברי רב דיום ע' עולה לכאן ולכאן, ותלוי בשיטות הראשונים בפי' מתני'. **ב.** הנה רב קאמר תרתי, דעולה לנזירותו ועולה לבנו, ויש לברר במה תנא דמתני' פליג, האם אהא דעולה לבנו או אהא דעולה לנזירותו. **ג.** לברר מ"ט מתני' דיום ל' עולה לכאן ולכאן הוא ענין אחר משמעתתא דרב. **ד.** לבאר שורש וטעם פלוגתת רב ותנא דמתני'. **ה.** הנה פשוט בכל מקום דאין מקה"כ **באמצע** הימים, וא"כ איך קאמר רב דעולה למנינו. **והנה** הבנת דברי רב והנידון בדבריו, תליא הרבה בגדרים דמקה"כ, ויש לברר בשמעתא זו כל דיני וגדרי מקה"כ.

**פתיחה זעירא** - לעיל דף ה: ובשמעתין מתבאר דאמרינן מקה"כ בנזיר (מלבד דעת בר פדא), ובזבה, וע"כ מקה"כ דין דאורייתא הוא, ויסוד ההלכה היא שאם קיים את חובתו בקצתו של היום[[1]](#footnote-2) אהני ליה כאילו השלים כל היום. **א.** אמנם לא נודע המקור לזה מהתורה. ובקר"א דף ה: (עומקא 214) כתב דהיא הלמ"מ. ועי' גינת ורדים (או"ח א' כ"ח) דנראה דהיא סברא, (ובפשטות הוא תמוה מאוד לדון כן בסברא גרידא)[[2]](#footnote-3). **ב.** עוד יש לידע דלא נחשב שהסתיים לגמרי היום, דהרי בכל מקום דיהא 'סתירה' הרי הוא סותר[[3]](#footnote-4), [[4]](#footnote-5). **ג.** יש מהראשונים דכתבו דבעינן **שיעשה מעשה** כדי להפסיק את היום ולא יפסק מאליו[[5]](#footnote-6). **ד.** כתבו התוס' ריש דף ו. וכן בסוגיין, דדבר זה ברור ומוסכם דיכול לקבל נזירות בחצי היום, ולא דמי לכל מקה"כ, וצריך להגדיר הדברים.

**סדר הלימוד**: הנה סוגיא זו מתמשכת עד סוף הפרק, אמנם מפני ריבוי הכללים והפרטים והסברות, מוכרח הדבר לחלקה לג' חלקים, ולכך, **נעסוק מתחילה בדברי רב בדף ט"ו. עד ורב כמאן.** והסוגיא השניה היא מקה"כ באבילות ודימויה לנזיר, והסוגיא השלישית היא מקה"כ בזבה ודימויה לנזיר.

**הראשונים העיקריים בשמעתין**, עי' היטב **ברש"י ותוס',** וב' הפירושים **ברא"ש,** (ובקרן אורה האריך בביאור השיטות), **רבינו פרץ** (עומקא 83), **מאירי,** ועי' **ירושלמי** ריש ה"י.

# שיטת רב דעולה לכאן ולכאן

**גמ' ט"ו. אמר רב וכו'.** הנה כבר עסיקנא בפשט משנתינו, ותמצית הדברים הוא דאיכא ב' דרכים עיקריות בראשונים, **א. דעת רש"י, הרמב"ם, הגליון** (י"ג:), **והרא"ש** בשמעתין (בפי' ב'[[6]](#footnote-7)), דברישא דנולד עד ע', מניח את שלו, ומונה שלושים לבנו, ומגלח[[7]](#footnote-8), ואח"כ ממשיך להשלים, ולא הפסיד ימים ממה שכבר מנה (דכולם עולים להפלאתו ובסה"כ הפליא ק"ל יום ולא הוצרך להוסיף על ק"ל), ובסיפא דנולד אחר ע' כגון ביום פ', הרי משום התגלחת הפסיד מהימים שכבר מנה, לרמב"ם אחר התגלחת בעי ל' וא"כ 'הפסיד' היינו י' ימים, שכבר מנה לבנו, וזהו דתנן 'סותר' ול"ג סותר 'שבעים', ורש"י חידש דסותר הכל[[8]](#footnote-9) וסותר שבעים כפשוטו. **ב. דעת תוס'** י"ג: (ובפי' א' ברא"ש) דברישא שמובלעת נזירות בנו, א"כ אותן הימים עולים לב' הנזירויות, ובסיפא כיון דנמשך אח"כ, אינו מובלע. **ועי' קר"א דפשט סוגיין תלוי בשני דרכים אלו, וכמו שיבואר.**

**א. רש"י** לטעמיה פירש הגמ' כפשוטו, דעולה לכאן ולכאן היינו דיש יום דנמנה לב' הנזירויות, וכן הוא הפשט לכל הראשונים דעימיה, דהוא מונה ב' מנינים חלוקים (ולית להו לחידוש ד'מובלעים'), וכן אתי שפיר דברי הגמ' 'איתגורי מיתגר', היינו דהרויח יום א', דיום ע' עולה גם לבנו, ומסיים הל' דבנו ביום צ"ט, ומגלח בק', (דהרי מגלחים בל"א), ומהק' משלים ל' יום[[9]](#footnote-10), ומגלח בק"ל, אבל אם יום ע' אינו עולה לבנו א"כ לא יסיים הכל אלא בקל"א. וכ"כ **הרא"ש** בסוף ד"ה אמר רב, דלאידך פירושא דמגלח (היינו מהלך הראשונים אלו דלית להו 'מובלעים') אתי שפיר דהרויח יום א' במנינו.

**ב. תוס'** פירשו באופ"א, וברור דתוס' לטעמייהו דאית להו חידושא ד'מובלעין' 'ולא הפסיד' היינו דמנין א' עולה לשניהם, וא"כ הוקשה להם דאין נפק"מ כלל בדברי רב דעולה לכאן ולכאן דהרי אינו מונה ב' מנינים חלוקים, וגם צ"ב לשיטתם מאי קאמר 'איתגורי מיתגר' והרי מ"מ נמנה יחד, וכ"כ **הקר"א,** דלכך הוצרכו לפרש דעולה לכאן ולכאן, **אין המכוון דעלה לו רווח במנינו**, דהרי אינו מונה מנין בפ"ע, אלא דכיון דהתחיל למנות את בנו ביום ע' א"כ הסתיים המנין בצ"ט[[10]](#footnote-11), ויכול לגלח עבור בנו ביום ק' (דהוה ל"א), ונתחדש דמה"ט יוכל לגלח גם עבור נזירותו, אע"ג דבדר"כ אסור לגלח עד יום ק"א, הכא כיון דלנזירות בנו הוי 'אחר מלאת' ה"ה לנזירות שלו, והוסיפו דהוא משום דמהתורה אפילו בלא נזירות בנו מותר לגלח ביום ק' דמקה"כ[[11]](#footnote-12), אלא דרבנן גזרו והכא אוקמוה אד"ת. **והנה** דבריהם צ"ב וגדר, דהרי סוף סוף קבעו חכמים דאין לגלח אלא בק"א, ומה גדר וטעם איכא הכא להקל בזה. **ובעיקר קשה** בדבריהם דאינו ענין כלל לדינא 'דעולה לכאן ולכאן', דהא מלתא הו"מ לאשמועינן גם בנולד הבן קודם ע', דמ"מ ביום הק' יגלח 'דאגב בנו יגלח עבורו', יעו"ש שהוסיף עוד בקושיא. ומצווה לטרוח ולבאר דברי התוס'.

**ג. והנה** הרא"ש ד"ה אמר רב, פירש ע"ד התוס' דמשנתינו הוא דין הבלעה, וכתב 'דכיון דיום ע' עולה גם לנזירות בנו חשוב כשני ימים **לענין נזירותו'**, הרי דנתחדש כאן דהאי יומא עולה כשני ימים למנין נזירותו, ומה"ט יגלח ביום הק' (דהוא כק"א)**.** אמנם דבר זה צ"ב טובא, וכמו שסיים הרא"ש שם 'ולפי' קמא תימא הוא שיום א' באמצע עולה לו לשנים'. **והנה** הרא"ש סייג דבריו והוסיף, כיון דמדאורייתא וכו' והיינו דרק בדרבנן אמרינן הכי, אמנם בד"ה ת"ש מבואר דכוונתו היתה בדין תורה נמי, עי"ש[[12]](#footnote-13), [[13]](#footnote-14). **וביאור הדבר**, דמכח דין הבלעה דבנו מובלע בנזירותו וקיום נזירותם מתקיימת יחדיו, לכך אחר דאמרינן עולה לכאן ולכאן, שוב נחשב דהיום שנמנה לבנו **נחשב גם יום מנין עבורו**, וכ"כ להדיא **רבינו פרץ** ד"ה ולי נראה (עומקא 85) ומבואר שם דגדר הדין הוא דבנו מובלע במאה ולכך מנין יום דבנו, נחשב למנין המאה דידיה יעו"ש. **ומבואר** היטב גדר הדין דבאמת 'עלה ב' ימים לנזירותו' ומיושב הטעם בהא דיגלח בק', דאי"ז 'קולא בעלמא בדרבנן' אלא משום דבאמת הרויח דיש לו ב' ימים למנינו, ולולי דינא דעולה לכאן ולכאן לא היה נחשב למנינו ב' ימים. **ואמנם** אעפ"כ תמה הרא"ש איך יתכן כדבר הזה דיום א' יחשב כב' ימים לנזירותו שלו, ויש להתייגע הרבה לבאר כל הענין. **ואפשר** דזהו גדר הדברים גם לתוס', וכ"כ **בשיטמ"ק** דהביא פי' הרא"ש זה וכתב 'ככתוב בתוספות', וכיו"ב כתב **בקר"א** (לפני ד"ה ולפי"ז רב וכו') ולכאו' יש שם טעות בסדר הדברים ובא התירוץ לפני השאלה. (אך באמת אין לזה רמז בדברי התוס' כלל[[14]](#footnote-15)).

**ועי'** בדברי **רבינו פרץ** (עומקא 82 והלאה) דכתב כמהלך התוס' דמגלח ביום ק"א, כיון דמדאורייתא מקה"כ, ותמה דהרי עיקר התקנה לגלח ביום ל"א היתה דלא לדון בזה מקה"כ (אטו היכא דאמר שלמים), וא"כ איך יתכן דהכא מכח מקה"כ אמרינן דעולה לכאן ולכאן ויגלח ביום ק', ועי"ש תירוצו דיש בזה יסוד גדול לעיקר הבנת דברי רב יעו"ש היטב בכל אריכות דבריו, והדברים מתישבים על הלב.

# שיטת מתני' דאינו עולה לכאן ולכאן

**ת"ש מסיפא וכו'.** הגמ' מוכיחה מדתנן דבנולד בע"א סותר, אלמא ליתא לדרב, אלא מתחיל של בנו רק מע"ב. ולכאו' ילה"ק דהגם דס"ל לתנא דמתני' שאינו עולה לכאן ולכאן, אבל מ"ט יום זה נמנה לנזירותו, והרי בנו קדים וימנה לבנו, ובספר **תורת הנזיר** (עומקא 369) האריך בקו' זו.

**ובפשוטו**, טעם הדבר הוא משום 'דביום זה' כבר נהג נזירותו עד השעה שנולד הבן. אבל **בתוס'** ד"ה וכן, מבואר דזה אינו סיבה, אלא משום דנזירותו כבר התחילה יום קודם 'והוא נגרר ונחשב אחר ימים שעברו'[[15]](#footnote-16). **וביאור דבריהם**, דכיון דליכא נזירות לשעות (ז:) הקביעה על היום לאיזה נזירות הוא נמנה, היא רק **בסוף היום**, וע"כ הטעם הוא משום הימים הקודמים. וצ"ב טובא סברת וגדר הדבר. **עוד צריך לבאר,** דהא בעינן נמי להא דהתחיל נזירותו **כמה שעות ביום זה**, ואל"כ לא נימא 'נגרר ונחשב אחר ימים שעברו', וכמבואר בהא דפשוט דיום הבא הוא עולה לבנו, וצ"ב שילוב שני הענינים. **ומתבאר** דהנזירות היא יחידה אחת דמורכבת מפרטים של ימים, ולכך בעינן תרוויהו גם דיחול האי יומא ויתפס כפרט לכלל, אבל בעינן נמי דהתחיל נזירות קודם דאל"כ אין משמעות ליום אחד והדברים אינם מבוארים כל צרכן, ויש להתייגע בזה הרבה.

**אמנם** רב לא חש לסברא זו, וס"ל דחל נזירות בנו, ולא אמרינן דנחשב ונגרר, ולכאו' טעמו משום דבנו קדים, ואדרבה כל ההפלאה דידיה **משועבדת להקדים את בנו**, וכן מבואר להדיא **בתור"פ** (עומקא עמ' 83), ומה שדנים דתחילת היום עולה לו הוא מדין מקה"כ, ועי"ש היטב (בסוף הדיבור) דמתבאר דבכה"ג דאין אפשרות להשלים את היום למנינו (כי נולד הבן דקדים), הוא יותר פשוט לדון מקה"כ, ועדיין יל"ע הרבה בשורש הפלוגתא בזה[[16]](#footnote-17).

**הנה** מבואר בגמ' דהתנא דחולק על רב ס"ל דעולה **לנזירותו,** וכמש"נ, ועיקר חידושו דרב הוא דעולה גם לבנו. **אמנם** עי' **בירושלמי** ה"י דמבואר שם[[17]](#footnote-18) איפכא, דיותר פשוט דמאז שנולד הבן יעלה היום לבנו (דקדים), ודן הירושלמי האם יעלה גם למנין נזירות שלו, וקפשיט הירו' שם מסיפא דמתני' דנולד אחר ע' סותר, וע"כ **דנמנה גם עבורו,** דאי נמנה רק לבנו א"כ יסיים את בנו בק', ולא הפסיד אפי' יום א', וע"כ דכבר נחשב למנין שלו לע"א, ולכך אחר התגלחת דבנו לא נשאר אלא כ"ט, ונמצא דהפסיד יום א'. וכל זה הפוך מהבבלי דהוכיח ממתני' דהוה מנין **רק לבנו**[[18]](#footnote-19), ועי' **קר"א** מש"כ בזה, ועי' **חי' הגרי"ז** (עומקא 296) דתמה על הירושלמי בסברא מ"ט שלא יעלה לנזירותו, ועי' היטב בדברי התורי"ד בשמעתין.

# מתני' דיום ל' עולה לכאן ולכאן

**הנה** בפשטות חידושא דרב הוא דאמרינן ב' מקה"כ ביום אחד, (וכמש"כ השיטה לחכמי איוורא[[19]](#footnote-20) 'ורב דאמר **תרי מקצת היום ככולו,** כמאן אמרה לשמעתיה', וכ"כ ר"פ (עומקא 67) דדעת משנתינו דלא אמרינן מקה"כ **אלא היכא דצריך לנזירות אחת**), ומסקינן בגמ', דמתני' דלא כרב. וקשה דתנן לק' ט"ז. מי שנזר ב' נזירויות וכו', ואם גילח את הראשונה ליום ל' מגלח את השניה ליום ס', ולעיל דף ו. ביאר רב מתנא וכן הלכה, דגדר הדין הוא דיום הגילוח עולה לכאן ולכאן, ומשום מקה"כ, וקמ"ל דאמרינן מקה"כ אף בשתי נזירות, עכ"ד הגמ' שם, וא"כ צע"ג סוגיין דמעמידה דמתני' דלא כרב. **ומצינו בזה כמה מהלכים בראשונים, ויש להתבונן הרבה בדבריהם דכל תירוץ הוא יסוד לשמעתין.**

**א. רש"י** כתב (ד"ה ורב) דהיא באמת קושיא, וע"כ מתני' לא קאי אליבא דרב מתנא, אלא כבר פדא דסתם נזירות כ"ט יום[[20]](#footnote-21). וצ"ע, דהוא דוחק מאוד דסוגיין דלא כרב מתנא דהלכה כמותו, ולדבריו ניתן לפרש דהטעם דמתני' פליג ארב משום דאין שייך ב' מקה"כ, עי' לק' ביאור הקוה"ע.

**ב. תוס'** תירצו (ד"ה וכן), דהתם סיים נזירותו (ע"י הקרבנות), והוה ככל הנוזר באמצע היום דודאי מהני, דזהו כל היום דאיכא לפנינו, אבל הכא לא הפסיק[[21]](#footnote-22), וכיו"ב כתב **המאירי** (עומקא 50) בשם יש מתרצים, דהתם דין הוא שיהא יום ל' עולה לכו"ל, שמאחר שגלח ביום ל' נגמר נזירות א', ולפיכך סוף היום עולה לתחלת נזירות ב', אבל ימים שבאמצע אין אומרים בהם מקה"כ **שא"כ אף בכל יום יתאבל מקצתו ודיו**, ואף כאן כל שלא נגמר נזירות שקבל עליו ק' יום לא נאמר שיום אחד עולה לשנים, עכ"ל. **והנה** עיקר דבריוכתוס', אמנם תוס' הדגיש דהתם הראשון סיים משא"כ הכא אדרבה ראוי שהראשון ימשיך על כל היום כיון דהתחיל כמה ימים, והמאירי הדגיש, דהוא סברא **דא"א לדון מקה"כ כלפי נזירותו**, דלא שייך לצמצמו למקצת היום כיון דהוא באמצע הנזירות וכמו באמצע השבעה. ובדעת רב לכאו' צ"ל דהכא שאני דכיון דיש שיעבוד ע"כ הוא מצמצמו משא"כ בשבעה, **ויש לעיין טובא בשורש פלוגתתם**. (ויש לחקור ולהתבונן בטעם הדבר דלא אמרינן מקה"כ אלא בסוף ולא באמצע, ואולי בהא תליא פלוגתתם). ועי' הערה מש"כ בזה **רבינו פרץ**.

**ג. המאירי** (עומקא 49) תירץ, התם אין יום הל' נמנה לשני ימים, שהרי אין בין שתי הנזירות אלא ס' יום, אבל זו שבכאן הוא אומר שיהא יום ע' נחשב לשני ימים עד שאם גלח ביום צ"ט יצא והרויח יום אחד ופחתו מן המאה ונמצא שאין זה דומה לזה כלל, עכ"ל. ופשט דבריו אינם מובנים מה תירץ, ואולי כוונתו ע"ד הרא"ש דנחשב ב' ימים לנזירותו[[22]](#footnote-23). **ומתבאר** דכל מה דפלגינן על רב הוא על האי חידושא דמכח הבלעה נחשב לב' ימים לנזירותו.[[23]](#footnote-24)

# יסוד ושורש הנידון אם עולה לכאן ולכאן או לא

**עי'** **קובץ הערות** סי' ל"ט ג' (עומקא 328), דיש לחקור ביסוד דין מקה"כ, אי כל **מקצת הוא חשוב בחשיבות יום** מצד עצמו, והכי ס"ל לרב, ומשו"ה אפשר לחלק היום האחרון לשני מנינים נפרדים, או דמקצת היום אינו כיום מצד עצמו, אלא **דמקצתו נחשב כאילו היה כולו בנזירות,** והכי ס"ל למשנתינו, ולכך חדא יומא לתרי יומי לא מפלגינן, וכעין סברא זו איתא בריטב"א קידושין (ע"ח) לענין העראה וגמר ביאה, דחדא ביאה לתרי ביאות לא מפלגינן, והיינו משום דהעראה אינה חשובה ביאה מצד עצמה, אלא דאם עשה העראה נחשב כאילו גמר, ובין גמר בין לא גמר אין כאן אלא ביאה אחת, עכ"ד.

**והנה לפי"ז**, גם אדם שגמר נזירותו והביא קרבנות לא יוכל לקבל עוד נזירות באותו יום, **אמנם** עי' לעיל דלרוב הראשונים ממתני' דיום ל' עולה לכאן ולכאן מבואר דליתא להאי סברא, וא"כ א"א לקיים דברי הקוה"ע אלא **למהלך רש"י** דלעיל, אבל לש"ר מוכח לכאו' דלא כדבריו, והיינו דלכו"ע שייך בעצם דיהא יום א' לב' נזירויות, אלא דנחלקו במסוים הכא. ואפשר דפליגי אי יש עדיפות לקבוע המנין לנזירותו דכבר נהגה כמה ימים, ואין בכח הבן להתערב באותו יום כלל, ורב ס"ל דבנו קדים בהפלאתו ומשועבד לו, וע"כ מתחיל מנין בנו, ומה דנמנה גם לו הוא משום דתחילת היום לפני שנולד קדים **וכמש"כ ר"פ** (עומקא 83). **עוד יש לדון**[[24]](#footnote-25), דשורש פלוגתתם היא אי שייך מקצה"כ על נזירותו אף דהיא באמצע, עי' לעיל בדברי תוס' והמאירי, והיינו דאי שייך למנות נזירותו רק במקצת, ודאי נימא הכי ונקיים שניהם.

# הערות בגפ"ת

**יום שבעים עולה לכאן ולכאן.** הנה **בחי' מרן רי"ז הלוי** בספרו פ"ד ה"א (עמ' י"ט), מייסד דבנזירות מפורשת וקצובה לימים לא שייך מקה"כ, יעו"ש. וכ"כ להדיא כמה ראשונים, וצ"ע משמעתין. (ועי' היטב בר"פ סוף ד"ה וי"ל, עומקא 83). **ויש להתייגע הרבה בישוב הדבר.**

**ת"ש מסיפא וכו'.** עי' **מאירי** דביאר פשט הגמ' (לב' שיטות הראשונים בפירוש מתני'), וז"ל (עומקא 49), אם נולד בע"א מתחילין מע"ב, ולסוף מאה ואחד מתחיל להשלים שלשים לנזירות שלו, ונמצא מפסיד יום אחד לשיטת גדולי המחברים (רמב"ם), ולשיטת התוספות מפסיד שאין נזירות הבן מובלע בתוך המאה. ועי' מש"כ **הקר"א** ד"ה גמ' ת"ש מסיפא, וד"ה ולשיטת.

**וכן מתני לרב ש"מ.** היינו דממתני' תיובתא לרב, ועי' **שיטמ"ק בשם ר' עזריאל** דלשון נזיר משונה, (וכן כמו ובכן תן פחדך וכדו').

**פשטות** הדברים דאיתותב רב, ולפי"ז הלכה כמתני', וכ"כ **הרידב"ז והלח"מ** בפ"ד (עומקא 169) דאינו עולה לכאן ולכאן. אבל באמת עי' **במאירי** דיש פוסקים דעולה לכאן ולכאן (ויעו"ש מש"כ ליישב קו' הגמ').

1. **דעת** רש"י בפסחים פ"א. דה"ה מקצת הלילה, אמנם תוס' ט"ז. ד"ה זבה וכן בפסחים פליגי בזה [↑](#footnote-ref-2)
2. **ועי'** ספרי (עומקא 202) ד"ה עד מלאת, וצ"ב, (ועי' כתר כהונה על הספרי). ועי' תורא"ש במו"ק י"ט: ד"ה יליף, דמבואר דבעינן לילפותא. [↑](#footnote-ref-3)
3. **כמבואר** בריש פ"ג דלרבנן דר"א נטמא אחרי מקה"כ ועדיין לא הביא קרבן דסותר, וכן הוא בזבה, וגדר כל זה צ"ב טובא, ויתבאר בעזה"י בלימוד הסוגיות. [↑](#footnote-ref-4)
4. **עוד** מצינו דלא נחשב דנסתיים היום לגמרי, בתוס' י"ט: ד"ה ה"ג וזה, דלכתחילה **מחוייב הוא מהתורה** להשלים את ניהוג הנזירות במשך כל יום הל' ולהביא הקרבנות ולגלח רק ביום הל"א. אמנם מאידך מדבריהם בסוגיין בד"ה אמר רב, נראה דהוי זה דין דרבנן, וכן בדף נ"ה: בד"ה ומדקדק. [↑](#footnote-ref-5)
5. **כ"כ** רבינו פרץ כהן לק' דף נ. ונ"ה., וכן בריטב"א מו"ק י"ט: ד"ה כיון דדוקא כשעמדו המנחמים מאצלו פסק האבילות ולא נפסק מאיליו לפי שצריך מעשה השלמה והפסק, וכ"כ במרומי שדה ה:. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ד"ה** אמר רב, ולאידך פירושא וכו' ומגלח. ועי' גם בשיטמ"ק בשם הרא"ש, דהסיק דלא כתוס', אלא דמגלח, וכפי' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-7)
7. **ואף** דדעת רש"י (י"ג:) דנעשה לנזירות אחת ואינו מגלח, כבר תירץ רש"י דהכא דנזירות מרובה הוא, לא נעשה חד נזירות, ומגלח בנתיים. וביאור החילוק עי' רש"ש. וכבר הארכנו בביאור נוסף ע"פ דברי רבינו אברהם מן ההר. [↑](#footnote-ref-8)
8. **וזהו** חידוש גדול, דהרי רש"י ל"ט. ומ"ד. כתב להדיא דגם בנזירות מרובה **אין תגלחת סותרת אלא ל' יום**, ועי' קר"א י"ג: דהניח בצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. **הנה** כתב רש"י ד"ה אמר רב (בסופו), דאי"צ למנות אלא כ"ט, וכן בד"ה איתגורי (עי' הג' הב"ח), ותימה הרי אחר התגלחת בעי ל' שהוא שיעור גידול שיער. וי"ל דגם יום ק' עולה לכאן ולכאן, וכ"כ להדיא רש"י כת"י ד"ה ת"ש, (עומקא 143), ועי' קר"א ד"ה ודברי רש"י דתמה כעי"ז ברש"י, וצידד כהנ"ל דיום ל' עולה לכאן ולכאן, הוא שייך נמי לדברי רב, ועי"ש דכן מתבאר ברש"י ד"ה ת"ש, ומתאים עם מש"כ רש"י ד"ה ורב כמאן אמרה. ודלא כתוס' ד"ה וכן, דהעמידו דהאי דינא דיום ל' עולה לכאן ולכאן אינו שייך לשמעתין, וכו"ע מודו ביה. [↑](#footnote-ref-10)
10. **הנה** דעת תוס' דכיון דהקיום הוא באופן של מובלעים אינו מגלח אלא בסוף, והיה ניתן להבין דכוונתם דנעשו **לחדא נזירות,** ולא נחשב דמסיים את מנין בנו אלא בסיום המנין דידיה, (ומה"ט אינו מגלח אלא לבסוף אפי' אי נשאר ל' אחר סיום מנין בנו), אמנם הכא מבואר דעולה לכאן ולכאן והיינו **דיש כאן ב' מנינים** ושייך לסיים מנין בנו קודם ואעפ"כ אינו מגלח בסיומו, (וכן מבואר בתוס' לעיל דמביא ב' קרבנות, אלמא מובלעים אין הכוונה דנעשה חד). **אמנם** יל"ע לאידך גיסא בעיקר דברי התוס', דכיון דס"ל דשייך למנות ב' מנינים במקביל, א"כ מהו חידושא דעולה לכאן ולכאן, ומ"ט דמתני', **והרי שפיר נמנים הם יחדיו בשופי,** וע"כ צ"ל דהמנין עד הלידה היה 'פרטי' ומהלידה הוא מנין 'שותפי' ולכך ס"ל למתני' דיום זה כבר הוגדר למנין פרטי, אלמא **כשהם מובלעים ונמנים יחד הוא שם אחר של מנין וקיום. (ומתבאר בדברינו אלה, ג' צדדים בעיקר תורת הבלעה, א', דנעשו חד נזירות. ב' שני נזירויות וב' מנינים במקביל. ג', דהם ב' נזירויות, אמנם קיום המנין הוא באופן מחודש ומשותף)**. [↑](#footnote-ref-11)
11. **עי'** קר"א דהתינח לרב מתנה דמקה"כ, אבל לבר פדא הא צריך להשלים מאה שלמים ולא הותר לגלח אלא ביום ק"א, וא"כ ליתא להא דרב, וי"ל דרב ע"כ ס"ל מקה"כ כדמוכח מגוף דבריו. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ועי'** קר"א דעמד על סתירת הרא"ש בזה, ובאמת כיו"ב כתב בשיטה לחכמי איוורא וז"ל, עולה לו לכאן ולכאן, פי' אם נולד לו בן יום ע', תחלת היום עד שעת הלידה חשיב יום אחד לנזירות המאה כאלו השלים שבעים, ומשעת הלידה ואילך חשיב יום אחד לנזירות (המאה) הל', **ולסוף צ"ט יום שכלין שלשים של בן, יגלח בשביל הבן ובשביל המאה, דיום הלידה חשוב לשני ימים, ולא הזכיר דהוא משום דהוא דרבנן.** [↑](#footnote-ref-13)
13. **עי'** ברא"ש בעמוד ב', דילה"ק בכל אבילות כיון דביום ז' אמרינן מקה"כ, א"כ נימא דיום ז' עולה לכאן ולכאן, ויחשב דקיים נמי יום באבילות 'ל' ולא ימנה אלא כ"ט. ובאמת הכי ס"ל לתוס' במו"ק י"ט: ד"ה אתיא (עומקא 26), ויל"ע בענין זה טובא האם הוא שייך להאי חידושא או לא. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ובפשוטו** כוונתם דמשום דנזירותו כבר תובעת להתגלח, וחובה לגלח מיד, לכך אוקמוה אדין תורה. (עי' תוס' נדרים ד. דעובר בבל תאחר מיד, והיינו דהוא דבר שצריך להעשות מיד, וכמו לגבי צדקה היכא דאיכא עניים, דאינו ממתין ג' רגלים, וכן גבי קרבן פסח מבואר ברש"י ר"ה ה. (ופסח בר מיקרב ברגלים היא כו') דעובר מיד. [↑](#footnote-ref-15)
15. **ומש"כ** ימים רבים לכאו' הוא ל"ד, וה"ה כשעבר רק יום א', וכן מוכח דהרי לא מצאו דוגמא דלא יקדום אלא בנולד הבן ביום א' לנזירותו, וכן העיר מו"ר הגרא"י בשיעוריו. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ועי'** ספר תורת הנזיר שם דמשנתינו לא חשה לזה, משום דלא אהני השעבוד לפגוע **במה שכבר קיים** והכא יצטרך לסלק מה שכבר חל היום. [↑](#footnote-ref-17)
17. **לפי** פירוש הקרבן העדה, והקרן אורה והגרי"ז. [↑](#footnote-ref-18)
18. **וסברת** הבבלי, דכיון דבסה"כ אי"ז יותר מהפלאתו שהפליא ק"ל יום, אי"ז סיבה לסתירה, כ"כ בשיעורי הגרמ"ד זצוק"ל (עומקא 455), וצ"ע הרבה בביאור פלוגתתם. [↑](#footnote-ref-19)
19. **הוצאת** המאור המשך ביאורי הראשונים. [↑](#footnote-ref-20)
20. **וכן** מבואר בדרכי משה יור"ד ש"צ ד', דהביא להלכה את דברי רב (לגבי אבילות), והשווה את דבריו לדין המשנה הנ"ל דיום ל' עולה לכאן ולכאן, הרי דלא ס"ל לחילוקי התוס' והראשונים. [↑](#footnote-ref-21)
21. **מו"ר** הגרא"י בשיעוריו דן לומר, דכל תירוץ התוס' הוא רק לשיטתם דהיכא דנזירות הבן מובלעת בתוך נזירותו עולים לו הימים לכאן ולכאן, ובזה איכא סברא דכיון דעומד באמצע נזירותו ראוי להחשיבו רק לנזירות דידיה ולא לנזירות דבריה, אבל לרש"י **דנזירותו נפסקת** ומניח את שלו ומונה את של בנו ליכא סברא לחלק מהתם. [↑](#footnote-ref-22)
22. **אך** צ"ע דבמאירי נראה כמה פעמים דלא ס"ל כתוס' דמובלעים ומגלח בסוף הצ"ט. [↑](#footnote-ref-23)
23. **מהלך נוסף,** עי' רדב"ז פ"ד ה"ג (עומקא 169) וז"ל, נראה לי לתרץ בקוצר, דנזירות דידיה ונזירות דבריה **הוי כשני בני אדם שאין אומרים יעלה מקצתו לראובן ומקצתו לשמעון**, אבל אדם אחד שנדר שתי נזירות בשביל עצמו יום שלשים עולה לכאן ולכאן, עכ"ל ודבריו סתומים וחתומים, **ולכאו' מתבאר בזה דכאשר מפליא עבור בנו הוא גדר אחר (דכל עצמה של ההפלאה היא מכח סיבת ההודאה, וכמש"נ בשיעור א').** [↑](#footnote-ref-24)
24. **והיינו**, דהרייש ב' חידושים ברב, א', דנזירות הבן מתחיל בחצי היום על אף נזירות דידיה דכבר חלה. ועוד יש חידוש דאמרינן מקה"כ אפי' דהוא באמצע נזירותו. [↑](#footnote-ref-25)