24 לא תהא שמיעה גדולה מראי_
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ב' י' שבט תשע"ג

**א**

א] ר"ה דכ"ה:, ראוהו בי"ד יעמדו ב' ויעידו בפניהם, ואמאי לא תהא שמיעה גדולה מראי', א"ר זירא כגון שראוהו בלילה.

ונחלקו הראשונים בגונא דראוהו בלילה, דלא אמרינן לא תהא שמיעה גדולה מראי', אם מן הדין א"א להם למחר לדון ע"פ ידיעתם אלא הן צריכין לעמוד ולהעיד, או דמן הדין מצו לדון למחר ע"פ ידיעתם אף בלא שיעמדו ויעידו, וכל הא דל"מ הוא משום דינא דאין עד נעשה דיין, אך במקום דעד נעשה דיין, ה"ה דנים ע"פ ידיעתם וא"צ לעמוד ולהעיד.

ב] והנה בד' רש"י לקמן בסוגיין ד"ה ומקצתן וכתובות דכ"א: ד"ה ליתבו מבו' להדיא, דגם אם הי' עד נעשה דיין, ל"ה מצו לדון ע"פ ידיעתם, אלא היו צריכין לעמוד ולהעיד, וכ"כ הרשב"א בכתובות שם, ז"ל, והיינו דאקשינן ואם איתא ליתבו בדוכתייהו וליקדשוה כלומר דהתם הא דלא יתבי בדוכתייהו משום דראוהו בלילה דצריכין תרי מינייהו להעיד ואי ס"ד עד המעיד נעשה דיין יעמדו כולן במקומן ויעיד זה בפני השנים וכן השני יעיד בפני חביריו השניים ואח"כ יעמדו שלשתן במקומן ויאמרו מקודש מקודש, עכ"ל.

וכ"ה מבו' בד' התוס' בכתובות שם, ז"ל, וש"מ דיינין המכירין חתימת עדים א"צ להעיד בפניהם, דקס"ד דצריך להעיד בפניהם אע"ג דלא תהא שמיעה גדולה מראי' וכו', ועוד אומר ר"י דס"ד דצריך להעיד בפניהם, משום דפעמים אין מכירין אלא על ידי שראו בלילה דליכא למימר לא תהא שמיעה גדולה מראי', דשמיעה אינה יכולה להיות בלילה, כדאמר בר"ה דחקירת עדים כתחילת דין דמי ותחילת דין אינו אלא ביום, עכ"ל, ולפי' זה, הרי דממש"א בגמ' דצריך להעיד בפניהם, יש ללמוד, דהא דכשראוהו בלילה צריכין להעיד למחר ול"מ לדון ע"פ ידיעתם, אי"ז משום דכל שבא לדון ע"פ ידיעתו אמרינן דאין עד נעשה דיין, שהרי בקיום שטרות עד נעשה דיין, ואפ"ה ל"מ לדון ע"פ ידיעתו, ובע"כ דכל שראה בלילה מעיקר הדין ל"מ לדון למחר ע"פ ידיעתו.

ונמצא דלפי' התוס' הוא מבו' כן בסוגיית הגמ' דכל שראוהו בלילה ל"מ לדון למחר ע"פ ידיעתם, אף בלא הא דאין עד נעשה דיין, וש"ר דפליגי ע"ז, הוא משום דמפרשי לסוגיית הגמ' שם בע"א, דהס"ד דצריך להעיד בפניהם, הוא משום דבשאר עדיות בעינן הגדה ולא אמרינן לא תהא שמיעה גדולה מראי', וע"כ גם ל"מ לדון ע"פ ידיעתם, משום דבעינן הגדה.

ג] אמנם הנה מד' רשב"ם בב"ב דקי"ד. נ' דפליג ע"ז, ז"ל, כשראוהו בלילה וכו' שהרי בלילה עדים היו ולא דיינין ולמחר אין עד הרואה בדבר נעשה דיין "ע"פ עדות עצמו", אא"כ יעיד אחר בפניו, דהשתא אינו עושה הדין ע"פ עדות עצמו וכו', דאין לנו לפסול דיינים בשביל שראו בדבר כ"ז שלא העידו, אלא שהוא עצמו לא ידון את הדין "ע"פ ראיית עצמו" דאין עד נעשה דיין וכו', אבל היכא דראו בשעה שאין יכולין להיות דיינין כגון בלילה, ההיא ראי' ראיית עדים היא שרואין בדבר ולא ראיית דיינין היא, והלכך ע"פ ראייתן דהיינו כאילו הם עדים אין יכולין הן עצמן "להיות דיינים ע"פ ראיית עצמן", דאין עד נעשה דיין, ומיהו וכו' אבל ראי' דידהו שרואין בלילה לא חשבינן כאילו הועד לפניהם בלילה, דכיון דלא חזו בההיא שעתא לדינא ראי' דידהו אינה כשמיעה ממש ששמעו מפי עדים בלילה, אלא הן עצמן נעשו עדים, ושוב לא יהו דיינין "בעדות עצמן" אא"כ יעידו אחרים בפניהם, עכ"ל, ונ' להדיא בדבריו, דאלמלי דינא דאין עד נעשה דיין, היו דנים הם ע"פ ראיית עצמן, ול"ה צריכין לעמוד ולהעיד, ורק משום דאין עד נעשה דיין, ל"מ לדון ע"פ ראיית עצמן, וצריכין שיעידו אחרים בפניהם.

וכ"ה מבו' בחי' הרשב"א בסוגיין, ז"ל, והלכך אף למחר א"א לעשות דין ע"פ ראייתן של לילה, ונימא לא תהא שמיעה גדולה מראי', דלא אמרינן הכי אלא בראי' שבשעה הראוי' לדין, כלומר לא תהא שמיעת ב"ד מפי אחרים גדולה מראיית ב"ד, ואלו ל"ה יכולין להיות דיינין בשעת ראייתן, וע"פ ידיעתן א"א לדון למחר, שאין הידיעה עכשו אלא מחמת שראו בלילה וזה מתורת עדות הוא כאילו מעידין לעצמן שכך ראו הלילה, ועכשו יגמרו הדין ע"פ עדות עצמן, עכ"ל, והרי להדיא דכל הא דאין דנים למחר ע"פ ידיעתן, הוא משום דידיעתן היא מתורת עדות, ואין עד נעשה דיין.

וכ"ה בחי' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, ופרקינן הבמ"ע כגון שראוהו בלילה, פי' דכיון שראוהו בלילה בשעה שאינה ראוי' לדין הו"ל עדים וכו', וטעמא דאין עד הרואה נעשה דיין ע"פ ראייתו, לפי שיטתא דכתיבנא דלא בעינן הגדת עדות, א"נ בקדוש החדש לדברי הכל, יש אומרים דכיון דהו"ל ראי' דעדות כשבאין למחר לדון ע"פ אותה ראי' נראה כאילו הם עכשיו מעידין לעצמן מה שראו והו"ל כעד נעשה דיין", עכ"ל, והרי דבמקומות דל"ב הגדת עדות, הי' בדין שידון ביום ע"פ ראייתו, והא דל"מ הוא משום דהו"ל כעד נעשה דיין.

וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א בכתובות שם, ז"ל, אבל עד הרואה או שנזדמן להעיד אינו נעשה דיין ע"פ עצמו וכו', אבל ע"פ אחרים נעשה דיין, עכ"ל, וכעי"ז כתב הריטב"א בסוגיין, ז"ל, ועד הרואה אינו נעשה דיין ע"פ עצמו אבל נעשה דיין ע"פ אחרים וכו', עכ"ל, והנה מש"כ הריטב"א דאינו נעשה דיין ע"פ עצמו, אין כונתו כשהעיד, דא"כ ל"ה עד הרואה אלא הו"ל עד המעיד דאינו נעשה דיין, אלא כונתו דהא דכשראה בלילה ל"מ לדון ביום ע"פ ידיעת עצמו, הוא מדינא דאין עד נעשה דיין.

ובחי' הרמב"ן בכתובות שם נסתפק בדין זה, ז"ל, ואי ס"ד עד המעיד נעשה דיין ליתבו בדוכתייהו כלומר אחר שהעידו כל אחד בפני שנים יחזרו וישבו ויקדשו כדפרש"י ז"ל, דאי לא תימא הכי מאי קושיא דילמא שאני התם דלא מקיימא הגדה כלל וכו', ואפשר לפרש דאם עד נעשה דיין יקדשוהו ע"פ עצמן דלא בעי רב אשי הגדה אלא בדיני ממונות אבל בעדות החדש לא כלום וכו', עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ד] ובביאור הנידון בזה, אם כשראוהו בלילה מצו לדון ביום ע"פ ידיעתם אלמלי הא דאין עד נעשה דיין, נראה פשוט דתליא בפלוגתת הראשונים בטעם הא דכשראוהו בלילה לא אמרינן לא תהא שמיעה גדולה מראי', דהתוס' בכ"ד כתבו דהוא משום דראיית הבי"ד הויא כקבלת עדות, ואין קבלת עדות בלילה, אך בחי' הרשב"א והריטב"א בסוגיין כתבו דהוא משום דראיית לילה בשעה שאינה ראוי' לדון הו"ל ראיית עדים ולא ראיית דיינים, והרמב"ן והרא"ה בכתובות שם הביאו לב' הטעמים, עיי"ש.

ובביאור הפלוגתא בזה נראה, דפליגי ביסוד הדין דלא תהא שמיעה גדולה מראי', דהתוס' ודעימייהו ס"ל דלעולם א"א לבי"ד לדון ע"פ ידיעתם, אלא בעינן שתתקבל עדות בפניהם, והא דלא תהא שמיעה גדולה מראי' היינו דראיית הבי"ד הו"ל כקבלת עדות, דכ"ה דבי"ד מקבלין עדות שהעידו בפניהם על המעשה ודנים על פי', ה"נ הן מקבלין את המעשה עצמו שנעשה בפניהם ודנים על פיו, וזהו דאמרינן לא תהא שמיעה גדולה מראי', דהא דמהני שמיעת עדים, הוא משום שהם מביאין לבי"ד את המעשה שראו, ולא עדיף זה מהיכא שראו בי"ד את המעשה עצמו, דה"ז מתקבל בבי"ד, ואשר ע"כ כל שראוהו בלילה ל"מ, דכ"ה דאין מקבלין עדות בלילה, ה"נ אין מקבלין בלילה את המעשה עצמו שנעשה בפניהם.

אך הרשב"א והריטב"א בסוגיין ודעימייהו דפליגי ע"ז, וס"ל דכל הא דל"מ כשראוהו בלילה הוא משום דהו"ל ראיית עדים, אך בלא"ה הוה מהני, אף דאין מקבלין עדות בלילה, נראה דפליגי ביסוד הדין דלא תהא שמיעה גדולה מראי', וס"ל דאי"ז כלל מדינא דקבלת עדות, אלא היינו דכל הא דבעינן לקבלת עדות, הוא רק כשלא ראו הבי"ד עצמן את המעשה, אך כל שראו בי"ד עצמם את המעשה, א"צ כלל לקבלת עדות, אלא בידם לדון ע"פ ראייתם, וזהו דאמרינן לא תהא שמיעה גדולה מראי', דלא תהא שמיעת בי"ד מעדים, גדולה מראי' שראו הן עצמן את המעשה, דכיון דבי"ד דנים ע"פ עדות שנתקבלה בפניהם, כ"ש שהם דנים ע"פ ראיית עצמן, וכה"ג א"צ כלל לקבלת עדות, וע"כ הי' בדין דגם כשראוהו בלילה יהא בידם לדון ע"פ ראייתם, דכיון שראו הם עצמם את המעשה, אינם צריכין לעדות, ואך דכשראוהו בלילה הו"ל ראי' דעדים, ול"מ לדון ע"פ ראי' זו.

ה] ולפ"ז פשוט דזהו שנחלקו הראשונים אם בגונא שראוהו בלילה יש בידם לדון למחר ע"פ ידיעתם בלא שיעמדו ויעידו, אלמלי דינא דאין עד נעשה דיין, דהתוס' ודעימייהו לטעמייהו דלעולם אין בי"ד דנים אלא ע"פ עדות שנתקבלה בפניהם, והא דלא תהא שמיעה גדולה מראי' היינו, דבי"ד מקבלין את המעשה עצמו שנעשה בפניהם, הרי ממילא דאם ראוהו בלילה שלא נתקבל המעשה בפניהם דאין קבלת עדות בלילה, א"א להם לדון למחר ע"פ ידיעתם, שהרי אין בי"ד דנים אלא ע"פ מה שנתקבל בפניהם, ועמש"נ לקמן סקט"ז בטעם הא דל"מ לקבל את ידיעתם.

אך הרשב"א והריטב"א בסוגיין לטעמייהו דס"ל דהא דלא תהא שמיעה גדולה מראי' היינו דכל שראו הבי"ד עצמן אינם צריכין לעדות, וע"כ הי' בדין דאף כשראוהו בלילה דהויא ראייתם בלילה ראיית עדות, מ"מ ידונו למחר ע"פ ידיעתם, דכיון שהם עצמם יודעים מן המעשה, אינם צריכים לקבלת עדות,[[2]](#footnote-3) - וכן נראה גם בדעת הרשב"ם, דס"ל דקבלת עדות כשרה בלילה, ולפ"ז בע"כ דהא דלא אמרינן לא תהא שמיעה גדולה מראי' כשראוהו בלילה, הוא משום דראייתם הו"ל ראיית עדים ולא ראיית דיינים, כאשר כ"ה בל' רשב"ם שם, וע"כ שפיר ס"ל דכל הא דל"מ לדון למחר ע"פ ידיעתם, הוא רק משום דאין עד נעשה דיין.[[3]](#footnote-4)

ו] ולפ"ז נמצא, דמה שנסתפק הרמב"ן בכתובות בהך מילתא אם כשראוהו בלילה מצו לדון למחר בלא שיעידו בפניהם, הוא תלוי בב' הדעות שהביא לעיל מינה בטעם הא דבראוהו בלילה לא אמרינן לא תהא שמיעה גדולה מראי', דלטעמא קמא דהוא משום דכשראוהו בלילה ה"ה נעשים עדים ע"ז, הרי דבמקום דעד נעשה דיין, מצו לדון למחר ע"פ ידיעתם וא"צ להעיד בפניהם, אך לטעמא בתרא דהוא משום דראיית בי"ד הויא כקבלת עדות, הרי דאף במקום דעד נעשה דיין, א"א להם לדון ע"פ ראייתם בלילה, וכמש"נ.

ובזה מתפרש גם סתירת ד' הרשב"א, דבכתובות נקט דכל שראוהו בלילה צריכין לעמוד ולהעיד למחר אף אם עד נעשה דיין, ובסוגיין נקט דאם עד נעשה דיין מצו לדון למחר ע"פ ידיעתם וא"צ לעמוד ולהעיד, ולפי הנ"ל הוא מתפרש היטב, דהרשב"א בכתובות דהביא לעיל מינה לד' התוס' דהא דל"מ כשראוהו בלילה, הוא משום דראייתם הו"ל כקבלת עדות ואין קבלת עדות בלילה, ע"כ נקט דא"א לדון למחר בלא שיעמדו ויעידו, אך הרשב"א בסוגיין שפירש דהא דל"מ כשראוהו בלילה הוא משום דהו"ל ראיית עדים, ע"כ שפיר יש בידם לדון למחר ע"פ ידיעתם, וכל הא דל"מ הוא משום דינא דאין עד נעשה דיין.

**ב**

ז] והנה הבעה"מ בכתובות שם כתב לפרש, דהא דס"ד דדיינים המכירין חתימת ידי עדים צריכין להעיד בפניהם, ולא אמרינן דלא תהא שמיעה גדולה מראי', הוא משום שראוהו בלילה.

והרמב"ן במלחמות שם כתב ע"ז, ז"ל, ועוד שעיקר פירושו אינו שהרי ע"כ צריך להעמידה בשראוהו חותם בלילה וכו', ואין כאן זכר לדיינין שראוהו בלילה, דאנן דיינין המכירין קאמרי' ולא הרואים משמע שיהו מכירין שהיא חתימתן של פלוני ופלוני ולא שראו חותם בשטר זה מעולם, וכיון שכן למאי דקי"ל ודאי נעשין דיינין בלא הגדה אחרת ואפי' בשאר עדיות דהא ס"ל שלא תהא שמיעה גדולה מראי' וכו', [[4]](#footnote-5) ולפי דעתי בשראה (ביום ו)חותם בלילה אין נעשה עד, שלא אמרו ראוהו בלילה אלא בשאר העדיות שהם צריכין ראי' וכיון שנמסר לו בלילה עד הוא ואינו נעשה דיין, אבל זו העדות שמתקיים בידיעה בלא ראי' ואפי' מתוך שטרות אחרות מקיימין וכן בהכרה בלא ראי', אע"פ שראוהו חותם בלילה לא נעשה עד, שלא על אותה ראי' עדות זו מתקיימת, אלא מפני שהוא יודע שאין שטר זה מזוייף, והראי' בזה שהאמינו בגדלן מה שראו בקטנן ואע"פ שאותה שעה פסולין להעיד הוו,[[5]](#footnote-6) וכן הכשיר ר"י בן ברוקא עבד ונשתחרר וכן ראוהו חותם כשהן קרובים ונתרחקו מקיימין על פיהם כמו שהודה בעה"מ ז"ל, וש"מ שהעדות הזו בשעה שהוא מעיד עלי' בב"ד הוא שנעשה בה עד אבל שעת ראי' אינה עושה אותו עד, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן דבר החדש, דאף בעד המעיד שראה את פלוני חותם, ובשעה שראהו הי' פסול לעדות, לי"ב משום תחילתו בפסלות, וה"נ גם כשראו הדיינים את עדי השטר חותמים בלילה, מצו לקיים את השטר ביום מדינא דלא תהא שמיעה גדולה מראי', ול"ד לשאר עדיות דכל שראוהו בלילה ל"מ לדון ע"פ ראייתם.

ח] והטעם בזה מבו' בד' הרמב"ן, דהוא משום דבכל עדיות אין העד מעיד בבי"ד אלא על ראייתו, וכיון שנמסרת לו העדות בעת ראייתו, ע"כ כל שהי' פסול בשעה זו, ל"מ להעיד, ומשא"כ בקיום שטרות דהעדות מתקיימת בהכרה בלא ראי', הרי דגם כשמעיד מכח מה שראהו חותם, א"צ כלל להעיד על ראייתו, אלא עיקר עדותו היא שהוא יודע שחתימות העדים אמת הם, והאמנם ידיעה זו היא מכח מה שראהו חותם, אך א"צ להעיד ע"ז כלל, אלא עיקר עדותו היא על ידיעתו שהחתימות אמת הם, וע"כ אף כשראה בעודו פסול, לי"ב לדינא דתחילתו בפסלות, כיון שאינו מעיד כלל על הראי'.

ומה"ט נמי אף כשראוהו הבי"ד חותם בלילה, מצו לקיים למחר ע"פ ידיעתם, דדוקא בשאר עדיות דהעדות היא ע"פ הראי', ע"כ כל שראוהו בלילה ונמסרה להם העדות בלילה, נעשו עדים ע"ז, ותו ל"מ לדון ע"פ ידיעתם, דהו"ל ידיעת עדות, ואין עד נעשה דיין, אך בעדות קיום דא"צ כלל את הראי', ואין העדות נמסרת בשעת הראי', ע"כ אף כשראוהו בלילה אינם נעשים עדים ע"ז, ושפיר מצו למחר לדון ע"פ ידיעתם.

ט] והנה אמנם ד' הרמב"ן מיוסדים על הא דס"ל התם דהא דבראוהו בלילה ל"מ לדון ע"פ ידיעתם עצמן, הוא משום דכל שראוהו בלילה הו"ל עדים, ואין עד נעשה דיין, וע"כ ס"ל דבקיום שטרות דאין העדות נמסרת בראי', הרי דאף אם ראוהו בלילה אינם נעשים עדים, ושפיר הם דנים למחר ע"פ ידיעת עצמן, אך אי נימא כד' התוס' ודעימייהו דהא דבראוהו בלילה ל"מ לדון ע"פ ראיית עצמו, הוא משום דאין קבלת עדות בלילה, לכאו' אף בקיום שטרות ל"מ כשראוהו בלילה, שהרי א"א להם לקבל את ראייתם, דאין קבלת עדות בלילה.

והנה אמנם לכאו' הי' נראה דגם אם הא דל"מ בראוהו בלילה הוא משום דאין קבלת עדות בלילה, מ"מ בקיום שטרות שפיר י"ל דיועיל בכה"ג, והיינו משום דדוקא בשאר עדיות, דהעד עצמו ל"מ להעיד אלא על ראייתו, וכמש"כ הרמב"ן דבעינן שתמסר לו העדות בראי', ה"נ הבי"ד ל"מ לקבל אלא את ראייתם, והא דלא תהא שמיעה גדולה מראי' היינו, דהא דמהני שמיעת העדים, הוא משום דהעדים בעדותם מביאין את הראי' לבי"ד, וע"כ כל שהדיינים עצמן יש להן את הראי' ה"ז עדיף טפי, אך בקיום דהעד מעיד ע"פ ידיעתו אף בלא ראי', ה"נ מצו הדיינים לקבל את ידיעתם, וע"כ אף אם ראוהו בלילה שפיר מצו ביום לקבל את ידיעתם.

אך נראה דאי"ז כן, דלדעת התוס' דא"א לבי"ד לדון בלא שנתקבלה העדות בפניהם, והא דלא תהא שמיעה גדולה מראי' היינו דבי"ד מקבלין את המעשה עצמו שנעשה בפניהם, הרי דגם בקיום שטרות דל"ב לקבל את הראי' אלא סגי שיקבלו את ידיעתם, מ"מ ל"מ, משום דקבלת עדות בעיא ג', וידיעת הדיינים הויא ידיעה נפרדת דכל א' וא', ואין כל א' יודע מידיעת חבריו, וע"כ ל"ש כלל שתתקבל ידיעתם בבי"ד,[[6]](#footnote-7) ול"ד להא דהן מקבלין את המעשה עצמו, דכיון דראו כולם את המעשה, מתקבל המעשה בבי"ד דג', ודמי לכל עדות שמעידין בפני ג' דכל הג' מקבלין את העדות, ורק להרמב"ן לטעמי' דס"ל דדינא דלא תהא שמיעה גדולה מראי', היינו דכל שראו הבי"ד עצמן א"צ לעדות, ע"כ שפיר ס"ל דבקיום שטרות דא"צ להראי', מצו לקיים ע"פ ידיעתם אף כשראוהו בלילה, ואף שאין דיין א' יודע מידיעת חבירו, דמ"מ כיון שכל דיין ודיין יודע שזהו חתימת ידי העדים, ה"ה מצי לדון עפי"ז, ול"ב שידע חבירו מידיעתו, שהרי א"צ שתתקבל ידיעה זו בבי"ד.

י] ומן האמור נלמד, במשה"ק בקוב"ש ב"ב אות שכ"ט, דמ"ט כשראוהו בלילה ל"מ לדון למחר ע"פ ידיעתם, ואמאי לא נימא ק"ו, לא תהא שמיעה גדולה מידיעה, שתהא הידיעה במקום שמיעה, והידיעה יש להם גם ביום.

ולפמש"נ נמצא, דנחלקו בזה קמאי, ולדעת הרשב"ם ודעימי' לעולם מצו בי"ד לדון ע"פ ידיעתם, והא דכשראוהו בלילה ל"מ, הוא משום דידיעתם הויא ידיעת עדות, וכל שהן דנים ע"פ ידיעתם, אמרינן דאין עד נעשה דיין, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין דמה"ט הוא דאינם דנים ע"פ ידיעתם.

אך לדעת התוס' ודעימי' הא דל"מ בי"ד לדון ע"פ ידיעתם הוא מתרי טעמי, חדא משום דכ"ה דהעד עצמו ל"מ להעיד ע"פ ידיעתו אלא ע"פ ראייתו, וע"כ ל"מ כשהיתה תחילתו בפסלות, דנמסר לו העדות בעודו פסול, ה"נ בי"ד א"א להם לקבל אלא את ראייתם, ול"ש כלל לקבל את ידיעתם, דכל הא דלא תהא שמיעה גדולה מראי', היינו דשמיעת בי"ד מפי עדים שראו את המעשה לא עדיפא מראיית בי"ד עצמם את המעשה, אך ידיעת בי"ד גריעא משמיעת עדים שמעידים על המעשה שראו, וכ"ה דעדים ל"מ להעיד אלא בשנמסרה להם הראי', ה"נ דיינים אין בידם לקבל אלא את הראי', ועוד, דכיון דאין האחד יודע בידיעת חבריו, ע"כ ל"ש שיקבל כל א' את ידיעת עצמו, דקבלת עדות בעיא ג', ויל"ד עוד, דל"ש תורת קבלת עדות, אלא על עדות שהעידו בפניהם או מעשה שנעשה בפניהם, ולא על דבר שידוע להם, וצ"ע בסברא זו.

**ג**

יא] כתב הט"ז בסימן ז', ז"ל, אם ראוהו ביום כו', בטור לא הזכיר כאן ביום אלא בשעה שראוי' לדון, ומזה יליף מו"ח ז"ל דה"ה אם ראוהו בשבת ויו"ט, ואף על גב דמדרבנן אסור לדון בהם, מ"מ כל מאי דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון, והוא תמוה וכו', ותו דאם נאמר בנידון זה דרבנן תיקנו כעין דאורייתא, אמאי אמרינן דבדרבנן עד נעשה דיין, עכ"ל.

ונראה מד' הט"ז דס"ל דבגונא דעד נעשה דיין, מצו לדון ע"פ ראייתם שראו בלילה ול"ב לעמוד ולהעיד, וע"כ ס"ל דכשראו בשבת, כיון דמדאורייתא אמרינן בזה לא תהא שמיעה גדולה מראי', ורק מדרבנן הוא דל"מ, הרי דכלפי דינא דרבנן מצו לדון למחר ע"פ ראייתם, ולי"ב משום אין עד נעשה דיין, אך אי נימא דגם בגונא דאין עד נעשה דיין א"א להם לדון למחר ע"פ ראייתם, וצריכין להעיד בפניהם, הרי ממילא דה"נ בראו בשבת, כיון דמדרבנן ל"מ, ה"ה צריכין להעיד למחר, ול"מ לדון ע"פ ראייתם, שהרי אף שהקילו בדרבנן דעד נעשה דיין, מ"מ לא הקילו דלא ניבעי הגדה, ואחר שהעידו תו מדאורייתא א"א להם לדון, ול"ש לומר בזה דבדרבנן עד נעשה דיין, ודו"ק.

ובאמת יש ללמוד כן עוד מד' הט"ז, דהנה כבר נת' לעיל ענף א' דנידו"ז אם כשראו בלילה מצו לדון למחר ע"פ ידיעתם אלמלי הא דאין עד נעשה דיין, תליא ביסוד הדין דלא תהא שמיעה גדולה מראי', דלדעת התוס' ודעימי' דהו"ל כקבלת עדות, והא דל"מ בראוהו בלילה הוא משום דאין קבלת עדות בלילה, א"א להם לדון למחר ע"פ ידיעתם, אך לדעת הרשב"ם ודעימי' דל"ה כקבלת עדות והא דל"מ בראוהו בלילה הוא משום דהו"ל כראיית עדות, כיון שהוא שעה שאינה ראוי' לדון, הרי ממילא דשפיר יש להם לדון למחר ע"פ ידיעתם, וכל הא דל"מ הוא משום דאין עד נעשה דיין.

והנה לדעת התוס' ודעימייהו דהא דלא תהא שמיעה גדולה מראי' היינו דהו"ל כקבלת עדות, הרי מסתברא מילתא דל"מ אלא בשנתכונו לקבל את המעשה המעיד בפניהם, אך כל שלא נתכונו לכך ל"מ, ולכאו' גם בקבלת עדות ל"מ כשהעידו בפני בי"ד בלא דעתם ואין דעתם לקבל העדות, וא"כ הרי הדין נותן דבראו בשבת, כיון שאסור לקבל עדות בשבת, ודאי לא נתכונו לקבל את המעשה המעיד בפניהם, וממילא דמדאורייתא ל"מ, ומד' הט"ז שנקט דרק מדרבנן הוא דל"מ, נראה דס"ל דהא דלא תהא שמיעה גדולה מראי' היינו דכל שראו הבי"ד עצמן א"צ לקבלת עדות, וכל הא דל"מ כשראוהו בלילה, הוא משום דראי' בשעה שאינה ראוי' לדון, הויא כראיית עדים, וע"כ י"ל דגם כשראו בשבת דאינם רשאים לדון, מ"מ מדאורייתא דמותר לדון, הו"ל כראיית דיינים, ורק מדרבנן הוא דהו"ל כראיית עדים.

יב] ובקצוה"ח שם סק"ו כתב בזה, ז"ל, ולענ"ד נראה כדעת הב"ח, וראי' מהא דאמרינן וכו' ג' שנכנסו לבקר את החולה ביום רצו עושין דין, ודוקא ג' אבל ב' לא וכו', וטעמא דלילה וב' דכותבין ואין עושין דין לפי שבשעה שראו לא נראו להיות דיינים וכמ"ש רש"י פרק אד"מ וכו', ולדעת הרמב"ם דבר תורה בחד סגי וכו', וא"כ כיון דב' אין דנין אינו אלא מדרבנן, למה לא יעשו דין, הא בדרבנן עד נעשה דיין, עכצ"ל דלא אמרינן בדרבנן עד נעשה דיין אלא היכא דגוף העדות א"צ כלל מה"ת וכמו בקיום שטרות, אבל היכא דהעדות צריך דבר תורה וראו בשעה שאין דנין מדרבנן ג"כ אינו נעשה דיין לפי שנעשה עד ואין נעשה דיין, עכ"ל.

ולכאו' צ"ע בזה, דבאופן הרגיל דב' שנכנסו לבקר את החולה, הרי דכיון דמדרבנן ב' אינם דנים, וצריכין ג' לדון, הרי בע"כ יש להן להעיד בפני הג', ואחר שהן מעידין בפני הג', תו ודאי דל"מ לדון, דעד המעיד אינו נעשה דיין, ול"ד לנידון הט"ז, דס"ל דכל שראו בשבת א"צ לעמוד ולהעיד בחול, וצ"ע במה שהוכיח הקצוה"ח מזה דלא כהט"ז.

אך נראה דד' הקצוה"ח מיוסדים על ל' רש"י בסנהדרין דל"ד: דהא דב' אין עושין דין הוא משום דמתחילתו לא נראו לדיינים, וכ"ה באורך בחי' הרשב"א בסוגיין, וכ"ה גם בל' הריטב"א בסוגיין, והרי דאלמלי כן שפיר היו דנים ע"פ ראייתם, וצ"ל דהוא משום דמשמע להו דב' שראו אינם דנים ע"פ ראייתם, אף אם יצטרף להן אחר מבי"ד שקיבלו עדות עדים אחרים על מעשה זה, וע"כ שפיר הק' הקצוה"ח דמ"ט אינם נעשים דיינים בכה"ג, הרי מדאורייתא ב' ראויים לדון וכו'.

יג] ועיי"ש בקצוה"ח שכתב עוד, ז"ל, אמנם כד דייקית בי' תראה דהוא תליא באשלי רברבי, דהא דעת רשב"ם בפרק יש נוחלין דאם עברו וקבלו עדות בלילה בדיעבד מהני וכו', עכצ"ל דלא אמרינן לא תהא שמיעה גדולה מראי' אלא ביום דנראו להיות דיינים אפילו לכתחילה, א"כ לעולם לא הי' עליהם תורת עדים אלא תורת דיינים וכאילו קיבלו את העדות מפי השמועה, אבל בלילה כיון דלכתחילה פסולים להיות דיינים א"כ ל"ה עליהם תורת דיינים אלא תורת עדים ואין עד נעשה דיין, וא"כ לפי"ז שבת וי"ט דבדיעבד דיניהן דין, לדעת התוס' והרא"ש כשר דהא אפילו בלילה דהוא דאורייתא הוי אמרינן עד נעשה דיין אם הי' כשר בדיעבד א"כ מכ"ש שבת וי"ט, אבל לדעת הרשב"ם דס"ל כיון דלכתחילה פסול יותר נקרא עליהם שם עדים מן שם דיינים, א"כ ה"ה שבת וי"ט לא הוי דיין אלא עד ואין עד נעשה דיין וכו', עכ"ל.

וילה"ע בד' הקצוה"ח, דבד' רשב"ם שלפנינו לא נתפרש כלל דהא דל"מ כשראוהו בלילה הוא משום דלכתחילה אין קבלת עדות בלילה, ומשמעות דבריו דהוא משום דראי' בשעה שא"א לדון על פי' לא חשיבא כראיית דיינים.

יד] ובעיקר הנידון בזה יש להוסיף, דהנה בפירשב"ם ב"ב דקי"ג: ד"ה לא שנו, ז"ל, דכיון דשמעו מפי החולה הרי הועד בפניהן ולא תהא שמיעה גדולה מראי' ויכולין היו לעשות דין באותה שעה דיום הוא, "וכיון דנתרצו להיות דיינין בדבר כששמעו את העדות מפי החולה" יכולין לדון היום או למחר וכו', עכ"ל.

ולפ"ז הרי הדין נותן, דכל שראוהו בשבת דאסור להן להיות דיינים, סתמא דמילתא לא נתרצו להיות עתה דיינים בדבר, וממילא דלי"ב כלל לדינא דלא תהא שמיעה גדולה מראי', וזה ע"ד שנת' לעיל סקי"ב דלדעת התוס' דהא דלא תהא שמיעה גדולה מראי' הוא משום דה"ה מקבלים את המעשה עצמו שנעשה בפניהם, בדין דל"מ אלא אם נתכונו לקבל את המעשה, וכל שראו בשעה שאסורין לדון ואין דעתם לקבל את המעשה, ל"מ.

טו] ואמנם בעיקר הדין בזה, הנה מד' הראשונים בב"ב שם שדנו דאף כשנכנסו להעיד מצו לדין ע"פ ראיית עצמן, מבו' דכשראו לא נתכונו לדון, מ"מ אמרינן בזה לא תהא שמיעה גדולה מראי'.

ובאמת בחי' הרמב"ן שם כתב בתו"ד, ז"ל, ורבינו נ"ר אמר וכו', אלא הכא בשאין שם עדים אחרים, ולפיכך אמרו לבקר שאם נכנסו להעיד ל"מ למעבד דין אי לא אתו סהדי ומסהדי קמייהו, דמכל מקום עד הרואה פסול כדין ראוהו בלילה והוא שהוצרך להעיד וכו', עכ"ל, וכ"כ בחי' הרשב"א שם בשם י"מ, והרי דדעת הני קמאי, דהגם דעד הרואה נעשה דיין, מ"מ כל שנכנסו להעיד ל"מ לדון ע"פ ראיית עצמן, משום דכשנתכונו בשעת ראייתן להעיד, הו"ל כראוהו בלילה דל"מ, וכ"ה גם בחי' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, והיינו דאמרינן התם נכנסו לבקר שאילו נזדמנו להעיד וכו' הו"ל עדים ואין עד נעשה דיין כדאיתא התם, עכ"ל, ומש"כ הריטב"א דאין עד נעשה דיין, הוא לטעמי' דהא דל"מ בראוהו בלילה הוא משום דהו"ל כראיית עדים ואין עד נעשה דיין, - ואמנם יש להסתפק בדעתם, אם כל שלא נתכונו לדון לא חשבינן לראייתם כראי' דדיינים, ול"מ לדון עפי"ז, או דרק כשנתכונו להעיד הו"ל כראי' דעדים ול"מ לדון עפי"ז.

טז] ואמנם צ"ע בזה בד' רשב"ם בב"ב שם, שכתב דהא דכשנכנסו להעיד ל"מ, הוא משום דנעשו עדים בראי' ואין עד נעשה דיין, וצ"ע דמה הוצרך לכך, הרי אף אם עד הרואה שנתכוין להעיד נעשה דיין, מ"מ כל שנכנסו להעיד ול"ה דעתם לדון, ל"מ לדון ע"פ ראייתם, וכמבו' כן בד' רשב"ם הנז', דאם לא נתרצו להיות דיינים בשעת ראייתם, ל"מ לדון ע"פ ראייתם, אף שלא נתכונו להעיד ולא נעשו עדים בראייתם.

וצ"ל בזה, דלא הוצרך הרשב"ם לה"ט דעד שנתכוין להעיד אינו נעשה דיין, אלא לפרש דמה"ט ל"מ לדון למחר אף ע"פ עדות אחרים, אך אה"נ להא דל"מ לדון למחר ע"פ ראייתם א"צ לזה, אלא אף אם עד שנתכוין להעיד נעשה דיין, מ"מ ל"מ לדון ע"פ ראייתו, דכל הא דדיינים דנים ע"פ ראייתם הוא רק כשנתרצו להיות דיינים בדבר.[[7]](#footnote-8)

?ז"ל הרמב"ם בפירושו לר"ה, כגון שראוהו בלילה ליל ל', וא"א שיקדשו בלילה כדקי"ל, הלכך אין מקדשין עד למחר יום ל', וא"א שישכימו יום ל' ויאמרו מקודש מקודש והם אינם רואים דבר ולא שומעין עדות אלא על מה שראו (יום) [ליל] ל', ומשו"ה יעמדו ב' וכו' כדי שיהא קידוש בעדות, עכ"ל.

ונראה מדבריו כמשמעות ד' רש"י והרע"ב בר"ה שם, כמו שדקדק הגרע"א ז"ל, דלא אמרינן לא תהא שמיעה גדולה מראי', רק אם הם דנים מיד ע"פ הראי', אך כל שהפסיק זמן שאינו ראוי לדין, ל"מ לדון ע"פ ראייתם.

ויש להוסיף, דהנה בד' הרמב"ם שם מבו' דכל שראוהו ביום כ"ט קודם הלילה, מקדשין אותו מיד, ונתחדש דמצי לקדש החדש ביום כ"ט, וכ"ה בפיהמ"ש להרמב"ם שם ובהלכותיו, ומבו' בדבריו בפירושו דהמקור לזה הוא ממש"א בגמ' דבראוהו ביום מקדשין אותו ע"פ הראי', ופשיטא לי' להרמב"ם דאם ראוהו ביום ל' קודם השקיעה א"א לקדש את יום ל', וכ"ה במאירי בר"ה שם, ובע"כ דמש"א דבראוהו ביום מקדשין אותו, היינו בראוהו ביום כ"ט, וכ"ה מבו' בד' המאירי, - ואמנם צ"ע, דדילמא כשראוהו ביום כ"ט מקדשין אותו ביום ל', ומהיכ"ת דבידם לקדשו ביום כ"ט, אך להנ"ל ניחא, דאם אין מקדשין אותו אלא ביום ל', הרי דאף אם ראוהו ביום כ"ט ל"ה בידם לקדשו ע"פ הראי', ובע"כ דכשראוהו ביום כ"ט ה"ה מקדשין אותו ביום כ"ט, וז"ב ומוכרח.

?והריטב"א בסוגיין כתב, ז"ל, דהו"ל ראי' דידהו כראי' דעדים, ובודאי שמיעה דדיינין עדיפא מראי' דעדים, עכ"ל, וצ"ע היאך זה מתישב עם מש"כ בהמשך דבריו דהוא משום דהו"ל כעד נעשה דיין.

והא דבראוהו בלילה ל"מ, היינו משום דבעינן שתהא ידיעת עצמן בתורת דיינים, אך אם ידיעת עצמן היא בתורת עדים, הרי דכל שהן דנים עפי"ז חשיב כעד נעשה דיין, ובאמת הריטב"א בסוגיין נתחבט בזה, עיי"ש, והוא לטעמי' דס"ל דעד הרואה נעשה דיין ורק אם העיד אינו נעשה דיין, אך הרמב"ן ניח"ל שפיר משום דס"ל דגם עד שלא העיד, אם אך תורת עד עליו אינו נעשה דיין, וכדס"ל דכל שנזדמן להעיד אינו נעשה דיין.

והיינו דאף בכה"ג דראהו בלילה אמרינן לא תהא שמיעה גדולה מראי', כמבו' בל' הריטב"א דגם בכה"ג יש בידו לדון ע"פ ראי' דעדים, דכ"ה דביד בי"ד לדון ע"פ ראי' דבי"ד, יש בידם לדון ע"פ ראי' דעדים, ואך דכל דהוי ראי' דעדים מיפסלי לדון עפי"ז משום דאין עד נעשה דיין, ודו"ק.

במשמעות ד' התוס' דכל שהן מכירין את החתימות מראייתן בלילה ל"מ למימר לא תהא שמיעה גדולה מראי', ובד' הריטב"א והר"ן בדכ"ח. נראה דכה"ג הוי תחילתו בפסלות, וכ"ה פשטות ד' הרמב"ם, אך י"ל דאיירי כשראהו חותם בקטנותו, ואי"ז במשמע, וזה חידוש רב, - ועי' בגל' הגרע"א סימן ל"ג סל"ג שדן בראה שראובן הפקיד חפץ לשמעון כשהי' קרובו של שמעון, ואחר שנתרחק ראה שכפר שמעון בפיקדון, או שראה הלואה כשהי' קרוב, ואחר שנתרחק ראה שנשבע שלא לוה, וצידד הגרע"א דכה"ג לי"ב משום תחילתו בפשלות, אך בסוף דבריו לא הכריע בזה, ונ' מדבריו שם דיש לחלק בין ב' האופנים, דבכפירה בפיקדון, י"ל דמה שראה את הפיקדון הוי מכלל עיקר העדות, ומשא"כ בשבועה, פשיטא לי' טפי דאי"ז מכלל עיקר העדות, והיינו משום דדמי לנשבע על עץ שהוא אבן, דלכאו' גם אם העד ראה שהוא עץ כשהי' פסול להעיד לו, לא חשיב כתחילתו בפסלות, אך אם יהא ב' עדים שנשבע כן, ומספקא לן אם באמת הוא עץ או אבן, ויבא עד להעיד ע"ז גופא, ודאי יהא בזה משום תחילתו בפסלות, וז"פ.

1. ובחי' הרמב"ן בב"ב דקי"ג: נראה שדעתו דאלמלי דינא דאין עד נעשה דיין היו דנים למחר ע"פ ידיעתם ול"ה צריכין להעיד בפניהם, ז"ל, ורבינו נ"ר אמר דודאי אי איכא סהדי אחריני דמסהדי קמייהו ה"נ דכשרין לדון כדין ראוהו בלילה, אלא הכא בשאין שם עדים אחרים, ולפיכך אמרו לבקר שאם נכנסו להעיד לא מצו למעבד דין אי לא אתו סהדי ומסהדי קמייהו, דמ"מ "עד הרואה פסול כדין ראוהו בלילה, והוא שהוצרך להעיד" וכו', עכ"ל, והרי דאף כשראוהו בלילה ואין עדים אחרים שיעידו לפניהם, כל הא דל"מ לדון הוא משום דבכה"ג עד הרואה פסול, והרי דאינם צריכין לעמוד ולהעיד, ומש"כ הרמב"ן והוא שהוצרך להעיד, היינו שהוצרך לדון ע"פ ידיעתו שהיא ידיעה דעדות, - וכ"ה גם בד' הרמב"ן במלחמות בכתובות שם, ז"ל, שלא אמרו ראוהו בלילה, אלא בשאר העדיות שהם צריכין ראי' וכיון שנמסר לו בלילה עד הוא ואינו נעשה דיין, עכ"ל, ועמש"נ בדבריו להלן ענף ב'.

   ומד' בעה"מ בכתובות שם שפירש דמש"א דש"מ עד נעשה דיין, היינו שהוא נעשה דיין אף בלא שהעידו בפניו, נראה דהא דבעלמא ל"מ לדון בלא שהעידו לפניו, הוא משום דכל שהוא דן ע"פ ידיעת עצמו הו"ל כעד ואין עד נעשה דיין, וזהו דקמ"ל דבקיום שטרות ה"ה דן ע"פ ידיעת עצמו ולי"ב משום אין עד נעשה דיין, - ונ' לדעתו דזהו גדר הקולא שהקילו בקיום שטרות דהם דנים בלא שהעידו בפניהם ואף שראו בלילה, והיינו דהא דבעלמא ל"מ כשראוהו בלילה, הוא משום דהו"ל ראיית עדים, וכל שדנים עפי"ז אמרינן דאין עד נעשה דיין, ובקיום שטרות הקילו דאף בכה"ג עד נעשה דיין, וע"כ שפיר הם דנים בלא הגדה אף שראוהו בלילה, והא דאם העיד אינו נעשה דיין, הוא משום דהו"ל נוגע, וכמש"כ בעה"מ, ודו"ק - ואמנם עיי"ש בתו"ד הבעה"מ דמבו' דיש מקום לדון ג"כ דהא דצריך שיעידו בפניו, הוא משום דבעינן הגדה, ודע"כ אף אם עד נעשה דיין, ל"מ לדון בלא שיעידו בפניו, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע"כ גם לא איכפת לן, דאין כל א' מהדיינים יודע מידיעת חבריו, דהאמנם אם הוה בעינן לקבל את ידיעתם, הוה בעינן שידע כל א' מידיעת חבריו, שהרי קבלת עדות בעיא בי"ד דג', אך כיון דל"ב לקבל את ידיעתם, אלא כל שהם יודעים א"צ כלל לקבל עדות, הרי דכיון דכל דיין יודע בעצמו, מצי לדון עפי"ז. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם צ"ע בזה בדעת רש"י, שכתב בסנהדרין דל"ד:, ז"ל, אבל בלילה שאינו ראוי לדון כותבין ואין עושין דין אפילו למחר, "שמתחילתן לא נראו לישב לשם דין", עכ"ל, ומשמעות דבריו דמפרש ע"ד ד' רשב"ם ודעימי', דכיון שבשעת הראי' לא נראו לישב דין, ל"ה ראייתם כראי' דדיינים, ואפ"ה ס"ל דאף במקום דעד נעשה דיין, ל"מ לדון למחר ע"פ ראייתם, וי"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. מבו' בד' הרמב"ן, דפשיט"ל דבקיום שע"פ הכרת חתימות, אין מקום לדון כלל דאם מכירין הן את החתימות מראייתן בלילה, דלא יהא בזה לדינא דלא תהא שמיעה גדולה מראי', והיינו משום דראייתם שהם דנים על פי', אינה כלל הראי' שראו מכבר את חתימות עדים אלו, אלא היא הראי' שהם רואים עתה את החתימות, ומכח שראו מכבר את החתימות, ה"ה רואים עתה שהחתימות שלפניהם הם החתימות דעדים אלו, וע"כ פירש הרמב"ן לד' בעה"מ דאיירי בשבאין לקיים ע"פ ראייתם שראוהו חותם על השטר, ובכה"ג שפיר י"ל דכל שראוהו חותם בלילה א"א להם לקיים ע"פ ראי' זו.

   אך בסתימת ד' התוס' בכתובות שם משמע, דאף אם הכרת החתימות הויא ע"י ראיית לילה לא אמרינן לא תהא שמיעה גדולה מראי', עיי"ש, ואמנם לכאו' בע"כ צריך לדחוק בדבריהם שכונתם כד' הרמב"ן, דאם כונתם דל"מ אם מכירין את החתימות ע"י ראיית לילה, דבעינן שיהא עליהן תורת בי"ד בשעה שראו את חתימות עדים אלו, דעפי"ז הם מכירין עתה את חתימתם, א"כ הי' בדין דאף אם מכירין את החתימות ע"י ראי' ביום, לא יהא בזה לדינא דלא תהא שמיעה גדולה מראי', שהרי כל א' מהדיינים ראה לבדו את החתימות, ודינא דלא תהא שמיעה גדולה מראי' הוא רק בראי' דבי"ד, ובע"כ דד' התוס' קיימי בגונא דראוהו חותם על שטר זה ועפי"ז הם באין לקיים, ובזה הוא שחילקו דאם ראוהו חותם ביום ה"ה מקיימים ע"פ ראייתם, ואם ראוהו חותם בלילה אינם מקיימים ע"פ ראייתם.

   ובעיקר הדברים, יש לציין לד' הריטב"א והר"ן בכתובות דכ"ח. דמבו' להדיא בדבריהם, דגדול המעיד על כת"י אביו, שהכירו כשהי' קטן, הוי תחילתו בפסלות, ואין לפרש דהיינו כשמעיד שראה את אביו חותם על השטר, דאי"ז מתישב במש"כ הר"ן שם דאיירי בשמת אביו בעוד זה קטן, והריטב"א כתב דלא הכירו אלא כשהוא קטן, ומזה מת' להדיא דאיירי בקיום שע"פ הכרת החתימות, ואפ"ה ס"ל דיש בזה משום תחילתו בפסלות, (אך בד' הרמב"ם בפי"ד מעדות ה"ג שכתב ג"כ דבמעיד זה כת"י של אבא הוי תחילתו בפסלות, יל"פ דאיירי כשמעיד שראהו חותם על השטר), ולא אמרינן דהכרת החתימות הוי ידיעה מוקדמת דמכחה הוא רואה עכשיו שזה כת"י של אבא, ול"ה תחילתו בפסלות כלל, וזה שלא כיסוד ד' הרמב"ן, ועי' בס' שערי חיים כתובות מש"כ בענין זה. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך בד' הרמב"ם פי"ד מעדות ה"ג מפורש, דלעולם יש בזה משום תחילתו בפסלות, והא דעדותו מועלת, הוא משום דהקילו בקיום שטרות דרבנן, וכ"ה הריטב"א והר"ן בכתובות דכ"ח., - ובדעת הרמב"ן צ"ל, דמש"א בכתובות שם דהקילו בקיום שטרות דרבנן, הגם דלא חשיב כתחילתו בפסלות, הוא משום דקטן לא דייק, וע"כ מן הדין ל"ה לנו לסמוך על הכרת החתימות שמכיר בקטנותו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש מקום לדון עוד, דאם מקבל כל א' את ידיעת עצמו, הו"ל עדות דע"א דל"מ, ורק כשהן מקבלין את המעשה עצמו מהני. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם דלדעת רשב"ם גופי' גם הא דבראוהו בלילה ל"מ לדון למחר ע"פ ראייתם, הוא משום דאין עד נעשה דיין, אך ל"ב בזה להא דכל שנתכוין להעיד נעשה עד בראי' בעלמא, אלא אף אם לא נתכוין להעיד ולא נעשה עד בראי' בעלמא, מ"מ ל"מ לדון ע"פ ראייתו, דהויא ראיית עדות. - וכנראה זהו שדימה הרשב"ם שם הא דבנכנסו לבקר ל"מ לדון, להא דכשראוהו בלילה ל"מ לדון, הגם דחלוקין הן, דבנכנסו לבקר ל"מ לדון ע"פ ראיית אחרים, ובראוהו בלילה מצו לדון ע"פ ראיית אחרים וכמש"כ הרשב"ם בד"ה אפי' ורק ע"פ ראיית עצמן ל"מ לדון.

   ובאמת בחי' הרשב"א שם נקט דממה שדימה הרשב"ם דין נכנסו לבקר לדין נכנסו בלילה, מבו' שדעתו דגם בנכנסו בלילה ל"מ לדון למחר ע"פ ראיית אחרים, ועיי"ש שעמד ע"ז דהרשב"ם בסו"ד כתב להדיא דבנכנסו בלילה מצו לדון למחר ע"פ ראיית אחרים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)