דף לא
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ט

**דף ל"א ע"א.**

**מתני'. המוכר בית בבתי ערי חומה.** יל"ע אם דין זה הוא רק במוכר בית אחוזתו, או דא"צ 'אחוזה' ותלוי אם הוא בעלים על הבית ותו לא. ועי' **רש"י** במתני' בד"ה שנאמר, דכ' בתו"ד 'שהיתה 'אחוזה' שלו'. וע"ע **במנחת חינוך** שמ"א דנקט דדין זה הוא בכל גוונא, ושייך אפי' בגר שקנה מישראל ונחלט לו. וע"ע **בשפ"א** בע"ב דהוכיח מסוגיית הגמ' דדין זה הוא רק בשדה אחוזה.

**ה"ז גואל מיד.** עי' **בחינוך** מצוה ש"מ דיש ללוקח מצות עשה להחזיר הבית לבעליו. וע"ע **ברשב"א גיטין** ע"ה ע"א, דהלוקח מחוייב מן הדין לתת למוכר לגאול את שדהו, ואם אינו רוצה בי"ד כופין אותו עד שיאמר רוצה אני.

**שם. לענין אם יכול ללות ולגאול, וכן אם יכול לגאול לחצאין**, יעוי' **בגמ' בקדושין** כ' ע"ב, דאמרי' דלרבנן ילפי' גאולה גאולה משדה אחוזה דאינו יכול, אבל לר"ש ילפי' בק"ו דיכול ללות ולגאול לחצאין. ועי' בתוס' לעיל בראש העמוד בד"ה תני, דזה פלוגתת הברייתות, ודלא כרש"י.

ועי' **רמב"ם** דפסק כרבנן דאינו יכול, אמנם כ' דיכול למכור מנכסיו כדי לפדות, ודלא כמו בשדה אחוזה דאינו יכול לעשות כן. ועי' **בשפ"א** דהק' דאי ילפי' דינא דא"י ללות, ולגאול לחצאין, משדה אחוזה, א"כ נילף לכולה דינא, דגם א"י למכור מנכסיו, וצ"ע.

**שם.** עי' **בשפ"א** בע"ב דנקט דצריך להחזיר את דמי המכירה, ואפילו שעכשיו שווה יותר, וכ"מ בדברי **הרמב"ם** דכ' דנותן את כל הדמים שקיבל במכירה, וכ"ה בחינוך.

**רש"י בד"ה ה"ז גואל מיד.** ואין לו דין שדה אחוזה. יש להעיר דבגמ' לעיל י"ד ע"ב, אר"פ דמכר טרשין נגאלין פחות מב' שנים, משום דלאו בני תבואה נינהו, וא"כ ה"נ בית אינו בר תבואה, ומה הצד דבעינן ב' שנים. [ואולי יש לחלק דטרשין אינם ראויים כלל לזריעה, ומשא"כ בית, ואמנם גם זה ק' דהרי איכא איסור לעשות עיר לשדה, והדרא קו' לדוכתא].

**בא"ד. שצריך להמתין שתי שנים. במוצל מאש** העיר דלכאורה קרא מפורש הוא דנחלט לסוף שנה, ופשיטא הוא, וכ' דעיקר החי' דמתני' הוא ד'גואל מיד', לאפוקי מדברי רבי בגמ', דס"ל דהגאולה היא רק לאחר ב' ימים.

**ה"ז כמין רבית ואינו רבית.** עי' **בריטב"א** ב"מ ס"ג ע"א, דביאר דהוי כמו מוכר קרקע לחבירו ע"מ שיכול המוכר לפדותו, דהוי מכר גמור, ורק דאח"כ יכול המוכר לקנותו בחזרה מהלוקח, ולפ"ז ה"נ בבע"ח הוי מכירה גמורה, וכ' דמ"מ איכא איסורא דרבית בכה"ג, משום שהתורה ירדה לסוף דעתם ונעשה להלואה גמורה. ועי' **בחי' ר' שמואל** כתובות סי' ב' סק"ב, דביאר דכוונתו לומר דהתורה קבעה דהתכלית המכוון במעשה הזה, הוא ההלואת מעות ברבית, ואפילו דהוי רבית גמורה, ולכן נאסר.

וע"ע **במג"א** סי' ק"ח סקי"א, **ובקצה"ח** סי' נ"ה סק"א, דנקטו דזה מכירה גמורה, ורק דנתנה התורה זכות ורשות למוכר לפדותו בתוך יב"ח. ובמשובב שם ביאר דהוי רבית, משום דהגאולה מבטלת למפרע את המכירה, וממילא דהוי הלואה.

וע"ע **בנתה"מ** שם דנקט דבעצם הוי הלואה, ואם המוכר אינו גואל ה"ז נקנה לוקח ונעשה מכר, ולפ"ז הוי רבית גמורה.

**וע"ע בעולת שלמה** לקמן בגמ', דביאר ברש"י דפלוגתת המשנה והברייתא, אי הוי רבית גמורה או כעין רבית, דפליגי אם הגאולה מבטלת את המכירה למפרע והוי הלואה, או דהגאולה הוי מכירה חדשה ואינה מבטלת כלל את ההלואה, ולכך הוי רק כעין רבית.

**שם. בהנ"ל.** עי' **במנחת חינוך** שמ"א אות ז', דכ' דלפי הקצה"ח דזה מכירה גמורה, א"כ צריך המוכר לעשות קנין חדש, אבל להנתה"מ א"צ קנין. [וק"ק דלפמש"כ הקצה"ח במשובב, דע"י הגאולה המכירה נעקרת למפרע, א"כ גם להקצה"ח א"צ קנין, ובעצם הגאולה סגי].

וע"ע **בריטב"א ב"מ** שם, דנקט דזה הוי מכירה, ומ"מ כ' דהמוכר א"צ קנין, משום דרחמנא אפקעיה, דאמר 'כי לי הארץ'. וע"ע **בחי' הגרי"ז** במתני' לקמן דהוכיח דצריך קנין.

**ואינה רבית.** עי' **ברגמ"ה** דביאר דאי"ז רבית כיון דאינו מחסרו כלום, דהתורה זיכתה לו. וע"ע **בריטב"א ב"מ** הנ"ל, דכ' כעי"ז דרחמנא אפקעיה

**אין מונין שנה אלא משעה שמכר.** עי' **ברש"י** דפי' דהך דינא קמ"ל דאין מונין לשני אלא לראשון. ועי' **בהגהות הגר"א** דהק' דאי"ז פשטיה דמתני'. ועוד דאינו מובן ההמשך של המשנה, 'כשהוא אומר תמימה', דהרי הדין הראשון לא איירי על עצם מנין השנה.

ועי"ש שפי' כפשוטו דקמ"ל מתני' דמונין למנין שנה משעה שמכר, ולא למנין עולם, ולכן דנים אם גם העיבור בכלל, וע"ז קמ"ל תמימה וכו'. אבל אם מונין למנין עולם, ליכא כלל ס"ד להביא את חודש העיבור, ומובן המשך המשנה.

**רבי אומר ליתן לו שנה ועיבורה.** **וברש"י** דבין בשנה מעוברת ובין בפשוטה נותנים לו שנת לבנה, ועוד י"א ימים שיתירה שנת חמה על שנת הלבנה. וע"ע **בפי' המשניות להרמב"ם** דנקט דלרבי בשנה מעוברת נותנים למוכר גם את חודש העיבור. וק' דממנ"פ אי אזיל בתר שנת חמה, א"כ גם בשנה מעוברת זכותו היא רק שס"ה ימים, והיאך יהבי' ליה תרתי, דחודש העיבור הוא רק אי אזלי' בתר שנת הלבנה. [ואולי לרבי החידוש דקמ"ל קרא, דכל זמן שלא התחיל השנה השניה, אכתי יש למוכר זכות לגאול, וא"כ בין אם לא נגמרה שנת החמה, ובין אם לא נגמרה שנת הלבנה, אכתי יש למוכר זכות גאולה].

**ואחד הניתן לו במתנה.** עי' **בשפ"א** לקמן בע"ב, דבמתנה הגאולה תהיה לפי השוויות שהיה שווה בזמן נתינת המתנה. ויל"ע במכר בפחות משוויו, אם צריך לגאול רק בדמי המכירה, או דהחלק ששילם בפחות משוויו, הוי כמתנה, וא"כ צריך לדונו כמו במתנה, דמשלם כפי השוויות של המתנה. [ועי' בחי' הגרי"ז לעיל לגבי שדה אחוזה, דנקט דהחלק שלא שילם נדון כמתנה]. וכן יל"ד איפכא במכר יותר משוויו, אם החלק ששילם יותר נחשב בתורת מכירה.

**גמ'. ורבנן ההוא מיבעי ליה** וכו'. **בהגהות הגר"א** הק' דהול"ל דרבנן נמי מודו דמעד תום שנת ממכרו ילפי' מיום ליום, ורק דס"ל דאכתי בעינן קרא אחרינא לרבות מעת לעת, אבל רבי יליף הכל מקרא דעד תום שנת ממכרו, וכמבואר כ"ז במסקנא, ואינו מובן כל השו"ט עד דמסיק הכי, דזה מיותר.

**ולא שנת של מנין עולם.** עי' **ברגמ"ה** דאין אומרים דכיון שהגיע א' בתשרי עלתה לו שנה. ומשמע בדבריו דההו"א היא מצד דיום א' בשנה חשוב שנה.

**מבעי להו למעת מעת.** עי' **ברגמ"ה** דההו"א היתה דסגי שיגיע אותו היום בשבוע, וא"צ שיהיה אותו זמן בחודש.

**ורבי מעת לעת מנא ליה.** עי' **במוצל מאש** דלרבי דתלוי בשנת חמה, ל"ש כלל מעל"ע, כיון דזה תלוי מתי שנגמרה ה'תקופה', וקו' הגמ' דלמה רבי יליף לקרא על העיבור, ולא יליף על מעל"ע.

**רש"י בד"ה מתני' ר' יהודה.** דרבית הבאה ע"י מכר קרי צד אחד וכו'. וע"ע **ברגמ"ה** דפי' דעצם מאי דהוי רבית הבאה ע"י מכר קרי צד אחד, ולא רק מצד המציאות דאיכא תרי צדדים, ועוד פי' שם דהוי צד אחד, משום דאיכא ב' צדדים.

**תוס' בד"ה והתניא.** וא"ת וכו', דאינו אלא אבק רבית וכו', והכא אמר דהוי רבית גמורה. עי **בעולת שלמה** דכ' ליישב לדעת הראב"ד דדווקא באתרא דלא מסלקי הוי א"ר, אבל באתרא דמסלקי הוי רבית גמורה, וא"ש דבע"ח הוי אתרא דמסלקי.

**בא"ד. ולפי פי' רש"י דמחלק בין בית לשדה.** עי' **בצאן קדשים** דהק' דא"כ איך מוקמי' מתני' כר' יהודה, דשרי בצד אחד ברבית, דדלמא ר' יהודה מתיר רק בשדה ולא בבית. ועי' **בהפלאה שבערכין** דתי' דאי לר"י היה רבית בבית אסור מדאורייתא, א"כ גם בשדה היה אוסר, דכל תקון רבנן כעין דאורייתא תקון.

**בא"ד. ולפ"ז ניחא נמי הכא** וכו', אבל שדה שמא לא יעשה פירות וכו'. עי' **בעולת שלמה** דביאר דבריהם, דאע"ג דגם בבע"ח איכא ספק א"ז מכר או הלואה, אבל א"ז הלואה הרי דהוי רבית קצוצה, ומשא"כ במשכנתא דגם א"ז הלואה אכתי לא ברירא אי הוי רבית קצוצה, דדלמא לא יעשה פירות.

**בא"ד. ואין נראה לר"ת** וכו', דבבית נמי איכא ספיקא שמא יפול או ישרף. עי' **בעולת שלמה** דתי' דבבע"ח כיון דהוי כמכר אצל הלוקח, א"כ יכול להשכירו לאחר, ובתשו' מיימוני פסק דבכה"ג שהשכיר ונפל הבית, צריך השוכר לשלם, וא"כ כיון דהמוכר יכול להשכירו הוי רבית גמורה, דהרי הוא יקבל שכר אפי' על זמן שנפל הבית. אבל במשכנתא א"א לומר כן, כיון דהוי כשכירות אצל המלוה, וא"כ אינו יכול להשכירו לאחר.

**בא"ד. ולפי' זה דר"ת** וכו', הדרא קו' לדוכתיה. עי' **בעולת שלמה** דמיישב דבבע"ח הרי אם יפול או ישרף, לא ירצה המוכר לפדותו, וא"כ להצד דיפדה ויהיה הלואה, הוי ודאי רבית קצוצה, כיון דהבית הוי שכר ודאי. אבל במשכנתא זה גופא הוי ספק אם יהיה רבית, דדלמא יפול או ישרף.

**בא"ד. וצ"ל דרבית גמורה מדרבנן קאמר.** ועי' **במוצל מאש** דהא דלא אסרו בבע"ח, משום דהוי כאילו כתב בתורה מפורש להיתר. ודווקא משום דהוי דרך מכר, אבל במשכנתא דאינו כן אסרו. וכ' דלפ"ז אם יעשה מכר כמו בבע"ח, יהיה מותר, אולם משמע דאין חילוק בזה. אמנם ע"ע **בתוס' ב"מ** ס"ד ע"ב בד"ה ולא, דכ' דבבע"ח לא העמידו חכמים דבריהם, ולפ"ז זהו דין מסויים דווקא בבע"ח, ולא מצד דהוי דרך מכר.

**שם.** עי' **בתוס' בב"מ** ס"ג ע"א בד"ה רבית, דלפ"ז רבא דס"ל דצד אחד ברבית אסור לכו"ע, היינו רק מדרבנן, אבל מדאורייתא פליגי, ולכן איכא הכא תרי תנאי אי הוי רבית גמורה. והא דקתני בברייתא דר"י מתיר, היינו ברבית ע"מ להחזיר. וע"ע בתוס' שם ס"ד ע"ב בד"ה ולא, דכ' דלרבא להאי תנא באמת שרי צד אחד אפי' מדרבנן.

**תוס' בד"ה ור' יהודה.** וא"ת וכו', ושמא לא יפדנו עוד. **בעולת שלמה** תי' דבמשכנתא אכתי הוי הלואה עד שבי"ד יחליטו את השדה להמלוה, וא"כ בכל ענין הוי רבית, ואי"ז צד אחד.

**דף ל"א ע"ב.**

**והכא ברבית ע"מ להחזיר איכא בינייהו.** עי' ברש"י ותוס' מש"פ. וע"ע **ברגמ"ה** דפי' דפליגי כשהלוה מתנה עם המלוה, שאם יפרע בזמנו שיחזיר לו שדהו, אם התנאי שיחזיר לו, מחשיב למפרע דאיכא רבית, או דזה מכירה חדשה, ואינו מבטל את המכירה הקודמת, וליכא רבית.

וע"ע **בשפ"א** דר"ל דדלרבא צד אחד ברבית אסור לכו"ע מדרבנן, אבל מדאורייתא פליגי אי אסור או מותר, ולהכי פליגי נמי בע"מ להחזיר, דלמ"ד דצד א' אסור מה"ת, אסור מדרבנן בע"מ לךהחזיר, ולמ"ד דשרי צד' א' מה"ת, שרי רבית ע"מ להחזיר גם מדרבנן. ותי' הגמ' דלר' יהודה דצד א' מותר מה"ת, בע"ח הוי רק כעין רבית, אבל לרבנן דס"ל דע"מ להחזיר אסור מדרבנן, וא"כ צד א' אסור מה"ת, ע"כ דבע"ח הוי רבית גמורה.

**רש"י בד"ה דכו"ע. דהא בתורת מכר.** עי' **בעולת שלמה** [והו"ד לעיל במתני'], דהפלוגתא היא אי המכירה מתבטלת למפרע והוי הלואה, או דאינה מתבטלת, והגאולה היא מכירה חדשה. וכ' דנ"מ גם אם קנה במכירה מטלטלין בקנין אג"ק, דאי מתבטלת המכירה, א"כ מתבטל נמי קנין המטלטלין למפרע.

**מהו דתימא לקונה אותו** וכו', והיתה גאולתו מ"מ. עי' **בתו"כ** דיליף דבנו גואל מדכתיב 'לדורותיו', **ובקרבן אהרן** שם כ' דהוי כאילו כתיב לקונה או לדורותיו. ועי' **במוצל מאש** דהק' דלפ"ז אינו מובן ההו"א דבנו אינו גואל, כיון דתרוייהו כתיבי בקרא דגואלים.

**מה מכר ראשון לשני כל זכות שתבוא לידו.** עי' **בשפ"א** דהוכיח מכאן דדין בע"ח שייך רק בבית 'אחוזה', ולכן לא אמרי' הך סברא ד'מה מכר' כלפי הבעלים, שמכר את זכות הגאולה ללוקח הראשון. ודווקא כלפי הלוקח הראשון אמרי' הך סברא, כיון דלי"ל כלל זכות גאולה, דאי"ז אחוזה שלו, ורק כלפי זכות החליטה לאחר י"ב חודש, אמרי' דמכר הלוקח ראשון ללוקח שני. ור"א פליג וס"ל דכיון שהבית עומד ליגאל ע"י הבעלים הראשונים, לכן מעיקרא הלוקח הראשון מוכר רק עד סוף הי"ב חודש, ולכן הוא נחלט אצלו.

וע"ע **בעולת שלמה** דכ' ליישב באו"א, דהלוקח הראשון א"י לגאול מהלוקח הב', כיון דדין גאולה נאמר במכירה דווקא, אבל הלוקח הראשון לא מכר מכירה חלוטה, כיון דזה הוי רק על תנאי, דיכול המוכר לגאול ממנו, ואלא דמ"מ אחר הי"ב חודש יחלט ביד הלוקח הראשון, וע"ז אמרי' דזכות שבא לו אח"כ הוא מוכר ללוקח הב', אבל המוכר הראשון לא מכר זכות שיש לו השתא.

**שם.** עי' **בחנוך** ש"מ דכ' טעם נוסף דנחלט לשני, כיון דהוי כעין קנס שקנסה תורה למוכר, מפני חיבת הארץ, וכיון שיצאה מרשותו שנה, ראוי שיוחלט גם אצל השני, דעיקר דין זה הוא שלאחר שנה פקע זכות המוכר.

**מכר שני בתי ערי חומה** וכו'. עי' **באור שמח** פי"ב שמיטה ויובל ה"ו, דבכה"ג דראובן ימכור לשמעון בסוף אדר ראשון, והלך שמעון ומכר ללוי בר"ח אדר ב', דזה פשיטא שראובן מצי לגאול עד סוף אדר.

וכ' דיש להסתפק אם שמעון השני יכול לגאול מלוי, דהרי המכירה הב' היתה בר"ח אדר, וא"כ א"י לגאול כבר אחר ר"ח אדר, ואע"ג שנחלט לשמעון הבית מהמכירה של ראובן, מ"מ אמרי' דמכר את זכותו ללוי. או"ד כיון דעדין לא הוחלט לשמעון, לא נגמר זכותו ויכול לגאלה. [ועי' בשפ"א דהובא לעיל, דנקט דדין גאולת בע"ח הוי רק בבית אחוזה, ולפ"ז ליכא כלל דין גאולה לשמעון].

**דא"ל את נחית לעיבורא.** עי' **ברגמ"ה** דביאר דא"ל שאתה גלית אדעתך בזה שירדת בחודש העיבור, דשנה מעוברת אתה רוצה לחשוב.

**נולדו לו ב' טלאים.** עי' **ברש"י** דפי' לענין דצריך להקריב הבכורות בשנתן. **ובצאן קדשים** הק' דהרי הבכורות קרבים בדיעבד גם לאחר שנתן, וטפי הוי עדיף למינקט דינא על כל הקרבנות, דשעות פוסלים בהם. **ובהפלאה שבערכין** תי' דבקדשים תוספתא היא דיהבי' ליה חודש העיבור, וא"כ לא קמ"ל הגמ' מידי, ולהכי פי' רש"י דהחידוש הוא בבכורות.

ועי' **ברמב"ם** פ"א בכורות הי"ב, דהביא דינא דר"א בר ממל לענין בכורות, וכ"פ שם דינא דדאם נתעברה השנה נתעברה לו. אבל בהל' מעשה הקרבנות, לא הביא כלל הך דיני.

וע"ע **ברגמ"ה** דפי' לענין דצריך איל בן שנתו. [וע"ע בהגהות הראמ"ה]. ועוד פי' הרגמ"ה לענין צירוף גורן של מעשר בהמה, דבעינן שיהיה המעשר מהבהמות של אותה שנה.

**רש"י בד"ה נולדו לו.** ומוזהר להקריבן בתוך שנתן. **בהפלאה שבערכין** הק' דלפ"ז איירי בבכור תם שצריך הקרבה, וק' דא"כ איך קאמר בגמ' דכיון שהגיע אחד באדר עלתה לו שנה, הרי בכור תם לכו"ע מונין משעת הרצאה, וא"כ רק בח' באדר עלתה לו שנה. ועי"ש שכ' דבירושלמי מבואר דאיכא מ"ד דגם בתם מונין משעה שנולד, ולפ"ז א"ש.

וע"ע **בעולת שלמה** דכ' להגיה ברש"י ד'מוזהר 'לאוכלן' בתוך שנתן', דאיירי בבעל מום, דא"צ הקרבה.

**דשנה שנה מהדדי גמרי.** עי' בשי**ט"מ** אות ח' דמבואר כאן דכל היכא דליכא קרא, לא בעינן שנים מיום אל יום, והא דבן י"ג צריך שנים מלאות, שמא הוי הלכה למשה מסיני. ועוד כ' דביוצא צבא דכתיב עשרים שנה, ילפי' שנה שנה מבע"ח, וילפי' בן י"ג, שזה לענין עונשין של מטה, מבן כ', שזה לענין עונשין של מעלה.

**דבר אחר לצמיתות לרבות את המתנה. במוצל מאש** הק' דלכאורה ב' הדרשות נכונות, דהרי מתנה ילפי' מריבויא דקרא.

**תוס' בד"ה דאי ר"מ.** ולפ"ז משה"ק וכו'. עי' **בשיט"מ** אות י"א, דנקט דבאמת כשנותנים מתנה לא הדרא להם, ומ"מ קרא לא איירי על מתנה, ולהכי ליכא בזה אפקעתא.

**שם.** עי' **בשיט"מ** לעיל שם אות ט' דתי' עוד, דכיון דיכול לגאלה כמכר, חשיב אחוזת עולם.

**וגואל לעולם. וברש"י** כ' דאיירי לענין בע"ח דאינו נחלט להקדש. ועי' **ברגמ"ה** דפי' לענין שדה אחוזה, דאינו יוצא לכהנים ביובל.

**מנא ה"מ וכו', ולחלטיה הקדש. במוצל מאש** הק' דבתחילה קאמר דמנא ה"מ דנחלט ללוקח מהקדש, ומשמע דניח"ל הא דלא נחלט להקדש, ואח"כ מק' למה לא נחלט להקדש. וכ' דמסברא אמרי' דבהקדש ליכא כלל דין חליטה, דדין זה הוא רק במכר, ומיתורא ילפי' גם מתנה, משום דדמי למכר, דשניהם הדיוטות, וגם דאי לאו דהוי הנאה מיניה לא הוי יהיב ליה. ולהכי גלי קרא דגם בהקדש נחלט ללוקח, ולכן אח"כ תו מקשי' דלמה לא יחלט להקדש עצמו.

**ולחלטיה הקדש.** לכאורה קו' הגמ' היא רק לר' אלעזר דס"ל לעיל דחלוט לראשון, אבל לר' יוחנן דחלוט לשני, ל"ק כלל. [ואולי בהקדש לא אמרי' הך סברא דמה מכר ראשון לשני כל זכות שתבוא לידו, וצ"ב].

**שם. בשפ"א** הק' דהרי הגאולה היא בשוויה, וא"כ גם אי באמת ההקדש חולט, הא כל הקדש יש לו פדיון, וא"כ הרי הוא גואל לעולם. ותי' דבבע"ח הגאולה היא לפי כמה ששילם הלוקח במכירה, וא"כ ה"ה בהקדש, דהגאולה צריכה להיות לפי השוויות של שעת ההקדש, אבל אם ההקדש חולט, א"כ הפדיון הוא לפי השוויות דהשתא.

וע"ע **במוצל מאש** דתי' כעי"ז דכשפודה מההקדש צריך הכרזה, דבית הרי הוא כקרקע, וא"כ יצטרך ליתן יותר, [והבעלים אינו קודם לאחרים שנותנים יותר].

ועוד תי' **בשפ"א ובמוצל מאש** לפמש"כ רש"י והרמב"ם, דמנין הי"ב חודש הוא משלקחו מן הגזבר, ולא משעה שהקדיש הראשון, ודלא כמו בב' לקוחות דאמרי' לעיל דמונין מן הראשון. ולפ"ז אם היה נחלט להקדש, היו מונין י"ב חודש משעת ההקדש, אבל אם אין ההקדש חולט, מונין משעה שלקחה האחר מההקדש, ושפיר מצי הבעלים לגאול ממנו בתוך הי"ב חודש הללו.

**יצא הקדש שאין לו דורות.** עי' **בשפ"א** דהסתפק איך יהיה הדין, בשמעון שקנה מראובן, ובתוך יב"ח הקדישו שמעון, אי כיון דהקדש אינו חולט, א"כ הבעלים יכול לגאלו לעולם, או"ד כיון דשמעון הוא קנה מהקדש, וכלפיו יש דין חליטה, א"כ נימא דמכר זכותו להקדש, ונחלט להקדש.

**רש"י בד"ה הגיע יום.** משלקחו מן הגזבר. וכ"כ **הרמב"ם** בפי"ב שמיטה ויובל ה"ח, וביאר דאין מחשבים משעת ההקדש, משום דאין הקדש חולט.

ועי' **בחי' הגר"ח** דאם הגדר בבע"ח שיש למוכר 'זכות' לגאול בתוך יב"ח, א"כ ל"ש לומר דבהקדש יהיה הדין דמחשבים משעה שלקחו מהגזבר, דמאי איכפ"ל סו"ס המוכר איבד את 'זכותו', כיון שזה רק בתוך יב"ח ותו לא. ועי"ש דביאר דמה שנחלט ללוקח, הוא עצם מאי ד'לא גאל' המוכר בתוך יב"ח, ולכן הקדש שאני, כיון דלית ביה דין חליטה, ולא מנינן הזמן הזה, כזמן ש'לא גאל' המוכר.

**לא יצא ביובל למה לי.** עי' **בשפ"א** דהק' דלעיל כ"ט ע"א ילפי' מהך קרא, דבע"ח נוהג רק בזמן שהיובל נוהג.