מ - סימן שט_ו ס_ה - סי_ג
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## עביד וקאי

א] השו"ע בס"ה כתב דכסא העשוי פרקים וכשרוצים לישב עליו פותחין אותו והעור נפתח וכשמסירים אותו סוגרים אותו והעור נכפל מותר לפתחו לכתחילה, ומקור דין זה הוא בשבת קל"ח א' דמטה וכסא טרסקל ואסלא מותר לנטותם לכתחילה, ובטעם ההיתר בזה פירש"י שם דהוא משום דכבר עביד וקאי ולא מידי עביד אלא ליתובי בעלמא,[[1]](#footnote-2) וכ"ה מבו' בד' התוס' שם, וכ"כ המג"א בסק"ח והמ"ב בסקכ"ז,

אך בפי' ר"ח בשבת שם כתב דהוא משום דמטה לגבה עשויה וכן כסא עשוי לישב עליו וע"כ לא חשיבי כאהל, וכ"כ הריטב"א שם והיראים בסימן ער"ד, - ובד' היראים שם מבו' דכל הא דבעינן לטעם זה הוא היכא שאין נטויין ועומדין, אך כל שהן נטויין ועומדין שרי אף אם עשויין להשתמש תחתיהן משום דעביד וקאי, וכדעת רש"י ודעימיה, אך בד' הר"ח מבו' דמפרש דאיירי אף במטה דעבידא וקיימא, ואפ"ה לא הותר לנטותה אלא משום דאינה עשויה אלא לגבה, ולפ"ז מבו' מדבריו דפליג ע"ד רש"י ודעימיה וס"ל דאף במידי דעביד וקאי איכא משום עשיית אהל, ובתשו' נובי"ת או"ח סו"ס ל' כתב כן גם בדעת רש"י, עיי"ש.

## טעם התירא דעביד וקאי

ב] בטעם ההיתר דעביד וקאי, כתב הגר"ז בסי"ג דהוא משום שאינו דומה לעשיית אהל כיון שאינו עושה כלום שהרי עשויים ועומדים הם, ומשמעות דבריו שם דעיקר הא דשרי הוא משום דהוי אהל עראי שאינו עשוי להגן דלי"ב מדינא משום אהל, ולא אסרו בזה אלא משום דדמי לעשיית אהל, וע"כ לא אסרו בכה"ג דעביד וקאי ול"ד לעשיית אהל, וכ"נ ממש"כ בתשו' מהרשד"ם או"ח סימן ד' במש"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ח דהא דשרי הוא משום שאי"ז דרך עשיית אהל לא קבע ולא עראי, דהיינו משום דהאהל עשוי ועומד, (אך הביאוה"ל בס"ח ד"ה טפח פירש לד' הרמב"ם בע"א), ומשמע דטעם ההיתר הוא משום דאי"ז כדרך עשיית אהל וע"כ לא גזרו בזה אטו עשיית אהל גמור.

אך החזו"א בסימן נ"ב סק"ו כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דחשיב כתשמיש דלת, ודכיון שהוא גוף אחד וכן דרך תשמישו אין כאן אהל,[[2]](#footnote-3) ושם ריש סק"ז כתב דהוא משום דגוף אחד שמהפכו מצד אל צד לא מיחזי כלל כבנין.

## אם התירא דעביד וקאי הוא גם באהל עשוי להגן

ג] ונפ"מ בזה הוא במש"כ הגר"ז שם דהתירא דעביד וקאי הוא רק כשאינו מתכויין בו לעשיית אהל, (וכ"כ בתשו' מכתם לדוד או"ח סימן א', והביאו הברכ"י בסק"ב), וזה לטעמיה דהתירא דעביד וקאי הוא משום דבכה"ג אינו דומה לעשיית אהל ולא גזרו בזה אטו עשיית אהל קבע, וע"כ יש מקום לומר דכ"ז הוא כשאינו מתכוין לאהל, דכיון דאינו מתכוין לאהל וגם אין עשייתו דומה לעשיית אהל ליכא למיגזר, אך כל שהוא מתכוין לאהל י"ל דיש לאסור אף בדעביד וקאי, - אך למש"כ החזו"א דטעם ההיתר הוא משום דחשיב כתשמיש דלת וכו', ודאי אין מקום לאסור בזה, וכמש"כ החזו"א שם, וכ"ה מבו' בתשו' מהרשד"ם או"ח סימן ד', וכ"כ הפמ"ג באש"א סק"ח והברכ"י בשיורי ברכה והמ"ב בסקכ"ז ובשעה"צ סקל"ה ובביאוה"ל בס"ה (ד"ה כסא) ובס"ח ד"ה טפח).[[3]](#footnote-4)

## אם התירא דעביד וקאי הוא גם באהל קבע

ד] ונפ"מ עוד בזה הוא במש"כ הגר"ז שם דהתירא דעביד וקאי הוא בגג עראי, ומבו' דבגג קבע לא התירו מכח הא דעביד וקאי, (וכן נקט החכם השואל בתשו' פנ"י או"ח סימן ט"ז), וזה לטעמיה דהתירא דעביד וקאי הוא משום דל"ד לעשיית אהל ולא גזרו בזה, וע"כ אין מקום להתיר באהל קבע דאורייתא, - אך בד' החזו"א שם סק"ז (בדין מגדל שעשוי לישב בתוכו לצל ונפל) מבו' לכאו' דהתירא דעביד וקאי הוא גם באהל דאוריתא, וזה לטעמיה דהתירא דעביד וקאי הוא משום דחשיב כתשמיש דלת וכו', וע"כ שפיר יש להתיר אף באהל דאורייתא.

## התירא דעביד וקאי כשאינו עומד לכך

ה] עוד נפ"מ בזה הוא, דהנה הפמ"ג באש"א סק"ח נסתפק בתיבה המחזקת מ' סאה אם מותר לכפותה על אוכלין ומשקין לאהל דהוי אהל חשוב, ול"ד למטה שמותר לנטותה לישבה על רגליה, דמטה כלי היא ותיבה זו אהל מיקרי, (והביאוה"ל בס"ה ד"ה כסא כתב דספיקו הוא לדעת רש"י אך לדעת התוס' ודאי דיש להתיר בזה, וצ"ב, ועמש"כ התהל"ד בסק"י), ונתחדש בדבריו דהתירא דעביד וקאי הוא אף בגונא דאי"ז עומד כלל לכך, וע"כ כל שאינה מחזקת מ' סאה מותר לכפותה על אוכלין ומשקין לאהל אף שאינה עומדת לכפותה, - וי"ל דכ"ז הוא אם התירא דעביד וקאי הוא משום דאי"ז כדרך עשיית אהל, אך למש"כ החזו"א דהתירא דעביד וקאי הוא משום דחשיב כתשמיש דלת ודכיון שהוא גוף אחד וכן דרך תשמישו אין כאן אהל, מסתברא מילתא דהיינו רק כשהוא עומד לכך, וצ"ע.

## פלוגתת הראשונים באהל העשוי להגן דעביד וקאי

ו] בעיקר הפלוגתא אם התירא דעביד וקאי הוא אף באהל העשוי להגן, לכאו' נחלקו בזה הראשונים, דהנה בשבת קל"ח א' אמרו דבעא מיניה רב כהנא מרב כילה ומטה מהו אמר ליה כילה אסורה ומטה מותרת, ומפרשינן התם דהא דכילה אסורה ומטה מותרת הוא כדידן, ובפירש"י שם כתב דהיינו מטה שהיתה זקופה והוא מושיבה על רגליה, והיינו דבכה"ג ליכא משום עשיית אהל כיון דלאו מידי עביד אלא ליתובי בעלמא, והפסקי רי"ד שם כתב דהא דכילה אסורה, היינו לסדרה ע"ג קינופות אם לא התחיל בה מבעו"י, ומשמע דבהך גוונא דמטה מותרת משום דעביד וקאי אף כילה מותרת, אלא דכילה דידן לא עבידא וקיימא וע"כ אסור לעשותה, ומבו' לפ"ז דהתירא דעביד וקאי הוא אף באהל העשוי להגן, - אך הנה התוס' והתוס' הרא"ש שם כתבו דהא דבעי מיניה כילה ומטה מהו היינו דמהו להשוותן כילה ומטה ובמקום שאסור בזה כנגדו אסור בזה, ולפ"ז הרי דמה שהשיב לו דכילה אסורה ומטה מותרת משמע דהיינו דאף בהך גוונא דמטה מותרת משום דעבידא וקיימא מ"מ כילה אסורה, ומבו' לפ"ז דל"מ התירא דעביד וקאי באהל העשוי להגן, וצ"ע.

## טעם הא דלא התירו בכובע משום דעביד וקאי

ז] בתשו' מכתם לדוד או"ח סימן א' ד"ה נמצינו למדים הק' במה שאמרו בשבת קל"ח דסיאנא אסור, ודעת כמה מקמאי דהוא משום אהל, וכ"כ השו"ע בסימן ש"א ס"מ, ומ"ש מכסא טרסקל שמותר לנטותו בשבת משום דעביד וקאי, וה"נ הך סיאנא עביד וקאי ולאו מידי קא עביד אלא ליתובי בעלמא שמושיבו על ראשו, (והוכיח מזה דלא הותר עשיית אהל בדעביד וקאי אלא כשאין כונתו לעשיית אהל), וכ"נ בתשו' מהרשד"ם או"ח סימן ד' דיש להתיר בסיאנא משום דעביד וקאי, עיי"ש, וכ"כ החכם השואל בתשו' פנ"י סימן ט"ז.

אך הנה הריא"ז בשבת פ"כ ה"א כתב בטעם התירא דכסא טרסקל דהוא משום שאינו פורש ע"ג דבר אחר אלא מעמיד הכלי על מכונו, ומבו' מדבריו דלא אלא הותר אלא כשמעמיד הכלי על מכונו ואינו פורשו ע"ג דבר אחר, ולפ"ז הרי דבסיאנא שפורש הכובע ומעמידו ע"ג ראשו הו"ל כעשיית אהל ולי"ב להתירא דעביד וקאי.

## העברת אהל ממקום למקום

ח] בפי' ר"ח בשבת שם מבו' דהא דגורר אדם מטה כסא וספסל ולי"ב משום איסור אהל, הוא משום דאין ע"ז תורת אהל משום דמטה לגבה עשויה וכסא וספסל עשויין לישב עליהן ולא חשיבי כאהל, ומבו' דאם היה במטה כסא וספסל משום אהל היה אסור לגררם ממקום למקום משום איסור עשיית אהל, אף שהאהל קיים והוא מעבירו ממקום למקום.

אך בתשו' נובי"ת או"ח סו"ס ל' נקט בפשיטות דליכא איסור בהעברת אהל ממקום למקום, וכתב לפ"ז דבמטריה שפתחה מערב שבת לא נאסר להוליכה ממקום למקום משום עשיית אהל, (ולא נסתפק שם אלא אם מותר לשאתו על ראשו), וצ"ע.

## עשיית אהל כשאינו צריך לאויר שתחתיו

ט] בד' הר"ח ודעימיה שהבאנו לעיל סק"א מבו' דלא נאסר עשיית אהל אלא כשהוא צריך לאויר שתחתיו, (ומה"ט הוא שהתירו במטה כסא וטרסקל), וכ"כ התוס' בעירובין ק"א א' (ד"ה וכן ביעתא) בדרך קמא דמה"ט מותר לסדר ככר מכאן וככר מכאן וככר על גביהן, וכ"כ הרשב"א והר"ן בשבת קל"ח א' ובביצה ל"ג א', וכ"כ הטוש"ע הכא בס"ז ובסימן תק"ב ס"א, ובטעם ההיתר בזה כתב הגר"ז בסי"ב דהוא משום דכל שא"צ כלל לאויר שתחתיו אינו דומה לאהל שמשתמשים בחללו.

ומד' רש"י ודעימיה שפירשו בטעם התירא דמטה וכסא טרסקל בע"א, אין ללמוד דפליגי ע"ז וס"ל דאיסור אהל הוא אף כשא"צ לאויר שתחתיו, די"ל דס"ל דחשיב כצריך לאויר שתחתיו, (וכמש"כ הרשב"א בשבת שם דבמטה הוא צריך לאויר שתחתיה ליתן סנדלים וכ"כ הראבי"ה בסימן תש"פ, ורי"ו שם כתב דגם בכסא הוא צריך לאויר שתחתיו לתת מנעליו).

אמנם הנה לכאו' יש ללמוד מד' רש"י והרמב"ן דפליגי ע"ז, דהנה הרשב"א בשבת שם כתב בשם רבינו יונה דהא דמותר לתלות משמרת לתלות בו רמונים הוא משום דא"צ לאויר שתחתיה, אך הנה הרמב"ן שם ובפירש"י שם קל"ט ב' פירשו טעמים אחרים בזה, ומשמע מזה דס"ל דאיסור אהל הוא אף כשא"צ לאויר שתחתיו, - ויש לדחות דס"ל דאף דתליית המשמרת הוא כדי לתלות בה רמונים, מ"מ כיון שדעתו להערים ולתלות בה שמרים, חשיב שפיר כצריך לאויר שתחתיו.

## שלחן אם חשיב כצריך לאויר שתחתיו

י] הרשב"א והר"ן בשבת קל"ח א' והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו כתבו דאין לאסור בפריסת שלחן משום אהל משום דאין משתמשין באויר שתחתיו, וכ"כ הראבי"ה בסימן תש"פ דאין השלחן עשוי אלא לגבו, וכ"כ וכ"כ הרמ"א בסימן תק"ב ס"א בשם י"א, וכ"כ האליה רבה הכא בסק"ו והגר"ז בסימן תק"ב ס"ו.

אך בד' הטור בסימן תק"ב מבו' דאף דליכא משום אהל כשא"צ לאויר שתחתיו מ"מ אסור להעמיד שלחן שיש לו מחיצות, וכ"כ המ"ב הכא בסקכ"ב בדעת השו"ע, וכ"כ הבית מאיר הכא בדעת הרא"ש, ועיי"ש שכתב דהוא משום דע"פ רוב צריכין לאויר שתחת השלחן להעמדת רגלי היושבים סביבו, וכ"כ המאמר מרדכי בסק"ו, ותמה ע"ד הרשב"א והר"ן שכתבו דבשלחן א"צ לאויר שתחתיו דיותר צריך לאויר שתחת השלחן ממה שצריך לאויר שתחת המטה.[[4]](#footnote-5)

ובדעת הרשב"א ודעימיה דשלחן חשיב כא"צ לאויר שתחתיו, עמש"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פכ"ד הערה ס"ח, - וי"ל עוד בזה דלא חשיב צריך לאויר שתחתיו אלא אם הוא צריך שיהא אויר זה "תחתיו", אך בשלחן הגם שצריך לאויר להניח רגליו שם, מ"מ א"צ שאויר זה יהא תחת השלחן, ול"ד לסנדלים שתחת המטה שצריך הוא שיהא אויר זה תחת המטה כדי להצניעם, וצ"ע.

## אהל בכיסוי הכלים

יא] השו"ע בסי"ג כתב דבגד ששוטחין ע"פ החבית לכסות לא ישטחנו על פני כולו משום אהל אלא יניח קצת ממנו מגולה, ומקור דין זה הוא בשבת קל"ט ב' דהאי פרוונקא אפלגיה דכובא שרי אכוליה כובא אסור, ובפירש"י שם כתב דהאיסור בזה הוא משום עשיית אהל, וכ"כ רבים מקמאי שם.

אך בפי' ר"ח שם כתב דהאיסור בזה הוא משום דנראה כמסנן היין במסננת, ועד"ז כתבו הרשב"א וש"ר שם בשם הראב"ד, ובטעם הא דס"ל דלי"ב משום עשיית אהל, מבו' בד' הרשב"א וש"ר שם דהוא משום דאין דאין בכיסוי כלים משום אהל, (והריטב"א הוכיח כן דאל"כ יהא אסור לכסות כלים ריקנים בשבת ויו"ט וזה א"א וגם אין המנהג כן) והחזו"א בסימן נ"ב סק"א (ד"ה והא דבאמת) כתב לפרש דהיינו דכיון דזהו דרך תשמישו תמיד חשיב כדלת ואין בו משום אהל.

## כיסוי כלי קטן וכלי שאין ברחבו ג"ט

יב] בדעת רש"י ודעימיה דיש בזה משום עשיית אהל, אף דהוא כיסוי כלי, כתב הרשב"א בשם התוס' דהוא משום דשאני כובא שהוא רחב הרבה, וכ"כ הריטב"א והר"ן,[[5]](#footnote-6) - ולפ"ז דאף אי נימא דבגונא שמעביר הכלי ממקום למקום חשיב כעושה המחיצות בשבת, (עמש"נ בזה בגליון 39 סקי"ב), מ"מ אם אינו רחב הרבה מותר לכסותו דבכה"ג לא חשיב כלל כעשיית אהל, וכ"כ החזו"א שם בתו"ד, - אך המ"ב בסקמ"ח כתב לאסור בזה, וצ"ע.

יג] ויש להעיר במש"כ המ"ב לאסור אף בכיסוי כלי קטן, דלכאו' כל שאין ברחבו ג"ט יש להתיר בזה, דדמי למש"כ המ"ב בסק"כ בשם התו"ש דאף דאסור לסתום את הנקב שהעשן יוצא משום דיש לו מחיצות בפנ"ע והוי אהל בפנ"ע, מ"מ כל שהנקב אינו רחב ג"ט דהוי לבוד הוי כסתום ושרי, וה"נ הכא דכוותה.

ונראה לפרש בזה, דהנה בעיקר מש"כ התו"ש להתיר בכה"ג שאין הנקב רחב ג"ט, הק' החזו"א בסימן נ"ב סק"ט (ד"ה במ"ב) דכל הא דשרינן בפחות מג"ט הוא כשיש מקצת אהל מכאן ומקצת אהל מכאן וביניהם פחות מג"ט, דבכה"ג מותר לפרוס עליהן דחשיב כתוספת אהל, אך בהך גוונא דליכא תחילת אהל כלל ל"ה תוספת אהל אלא עשיית אהל ולא שייך כאן לבוד לבטל את החלל, והוכיח כן מהא דאסרינן בעירובין ק"א א' ובביצה ל"ג א' בביעתא, אף דהחלל שבין המחיצות הוא פחות מג"ט.

ובדעת התו"ש ודעימיה נראה דודאי דאין להתיר לכסות מחיצות שאין ביניהם ג"ט, דלא הותר לכסות עצים שאין ביניהם ג"ט, (כמש"כ השו"ע בס"ב), אלא משום שיש כיסוי על מקצת הספינה ומדין לבוד חשבינן לה כמאהיל על כולו וע"כ מותר לכסותן, אך כל שאין עליו דבר המאהיל כלל, ל"מ מידי הא דאין בין המחיצות ג"ט, דמ"מ כיון דאין עליהן דבר המאהיל אסור לפרוס עליהן אהל, וזהו גם מש"כ המ"ב הכא לאסור לכסות כלי קטן, ולא התיר כשאין בין המחיצות ג"ט, - וכל מש"כ התו"ש ודעימיה להתיר בזה הוא בכיסוי ארובה, והיינו משום דכל שאין בחלל הג"ט דהויא כסתומה לא חזינן לחלל הארובה כמקום בפנ"ע, וכיסוי הארובה אינו אהל על חלל הארובה אלא הוי זה כהמשך לתקרת הבית (והו"ל כתקרה שמגבהת באמצעה) וע"כ שפיר מותר לכסותה.

## הסרת כיסוי כלי קטן

יד] הריטב"א בשבת שם נקט דלדעת הסוברים דאסור לכסות כלי רחב משום עשיית אהל ה"נ אסור לגלותו משום סתירת אהל, וכ"כ הט"ז בסקי"א והגר"ז בסי"ט והחיי אדם בכלל מ"ב ס"ד, - ולפ"ז נמצא דלפ"מ שנקט המ"ב בסקמ"ח דכל הא דלא אסרינן אלא בכלי רחב הוא כשלא עשה את המחיצות בשבת, אך כל שעשה את המחיצות בשבת אסור לכסות אף כלי קטן, הדין נותן דיש לאסור אף בהסרת כיסוי כלי קטן למשמעות ד' השעה"צ בסקל"א דסתירת גג האהל אסורה אף כשאינו סותר את המחיצות (ונתבאר בגליון 39 סקט"ז), וצ"ע.

## כיסוי כלי מלא

טו] הרשב"א בשבת שם כתב דלדעת רש"י ודעימיה אין לאסור בכיסוי כלי אלא כשאינו מלא, דל"ה אהל אלא כשחסר טפח, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם, וכ"כ השו"ע בס"ג.

ויש להעיר בזה, שהרי דין אהל טפח בשבת דמי לדין אהל טפח בטומאה, (וכמש"כ הר"ח בשבת שם ובעירובין ק"ב א'), ולענין טומאה אין ממעט מטפח אלא דבר שביטלו שם כדתנן באהלות פט"ו מ"ז (ומייתינן לה בעירובין ע"ח ב' ובסוכה ד' א'),[[6]](#footnote-7) וצ"ל למש"כ החזו"א באהלות סימן י"ב סק"ז וסימן י"ג סוסקט"ז דהא דדבר שלא ביטלו אינו ממעט היינו רק באהל קבע, אך באהל עראי אף דבר שאינו מבטלו ממעט.

טז] הגן המלך בסימן נ"ד כתב דלמש"כ הראשונים דלא נאסר לכסות את החבית אלא כשיש שם אויר טפח, אין לאסור אלא חבית של יין דצריך הוא לאויר שבחבית לתועלת היין שיהא ריחו נודף, אך בחבית של שמן ודבש דא"צ לאויר שבחבית מותר לכסותם, והביאו בגל' הגרע"א הכא.

אך בד' הפוסקים שלא חילקו בזה מבו' דס"ל לאסור אף חבית של שמן ודבש ומים, וכ"ה בחיי אדם כלל מ"ב ס"ד ובמ"ב הכא בסקנ"ט דאסור לכסות חבית של מים, (וכ"ה להדיא בפי' רבינו פרחיה בשבת שם), וצ"ל דהיינו משום דאף דכל דליכא חלל טפח אי"ז אהל ומקום המשקין אינו מצטרף לחלל טפח, מ"מ כל שיש בו חלל טפח הוי זה אהל גם על מקום המשקין, (וכאשר כ"ה לענין טומאה, דאף בגונא שביטל את הטומאה בבית והיא ממעטת מחלל טפח, מ"מ כל שיש חלל טפח מעל הטומאה הוי הבית אהל דהטומאה) וע"כ סגי במה שהוא צריך למקום המשקין.

1. הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ח כתב דטעם הא דשרי משום דאי"ז דרך עשיית אהל לא קבע ולא עראי, והביאוה"ל בס"ח פירש דלדעתו אין ההיתר משום דעביד וקאי, אלא משום דאי"ז דרך אהל, וצ"ב, - אך בתשו' מהרשד"ם סימן ד' מבו' שפירש בד' הרמב"ם דהא דאי"ז דרך עשיית אהל, הוא משום דהאהל עשוי ועומד. [↑](#footnote-ref-2)
2. החזו"א שם כתב ללמוד להתיר היכא דעביד וקאי אף באהל העשוי להגן, ממש"כ הרמ"א בדרכ"מ בסימן תרכ"ו ס"ג דמותר להגביה ולהחזיר גג שיש לו צירים דומיא דדלת של בית או של בור ודות שפותחין וסותרין ולי"ב חשש איסור, וכ"כ בהג"ה שם ס"ג, - אך בתשו' נובי"ת או"ח סימן ל' (ד"ה עוד יש לדון) כתב דאין ללמוד מהתם להתיר פתיחת מטריה בשבת, דשאני התם דהוא כמו דלת, כי עיקר הבית או הבור ודות עומד וזה דלת שלו ובטל אליו, ומשא"כ בפתיחת מטריה שעושה את כולו, וכ"ה משמעות ד' המג"א בסימן תרכ"ו סק"ח שכתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דהוי כפתח, וכ"כ האחרונים שם. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונפ"מ מצויה בזה הוא בפתיחת גגון של עגלה, דהחזו"א שם סק"ו (ד"ה מן האמור) כתב להתיר בזה, אך לדעת המכתם לדוד והגר"ז יש לאסור בזה, (וכ"ה למש"כ הנוב"י לחלוק על עיקר התירא דעביד וקאי), ועמש"כ בזה בתשו' אג"מ או"ח ח"ד סימן ק"ה סוף אות ג'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש שכתב דשמא נשתנה מצב עמידתינו וישיבתינו על השלחן, ויש שכתבו דשלחנות שבימיהם היו קטנים והיו מסיבין על המטות ולא היו נותנים הרגלים תחת השלחן, אך כבר הביאו למש"כ הריטב"א בשבת י"ג א' דבזמנם כבר היו השלחנות גדולים. [↑](#footnote-ref-5)
5. המג"א בסקכ"א כתב בשם הר"ן דהא דאסרינן הכא אף דלא עשה את המחיצות בשבת הוא משום דהכובא רחבה יותר מדאי, וצ"ע דד' הר"ן לא קיימי לפרש טעם הא דאסרינן אף שלא עשה את המחיצות בשבת, (ודעת הר"ן בשבת קל"ח א' דאסור לעשות אהל אף בלא מחיצות), אלא לפרש טעם הא דאסרינן אף דכיסוי כלים אין בו משום אהל, (ונפ"מ דאף בגונא דחשיב כעשיית מחיצות בשבת, אינו אסור אלא בכלי רחב). [↑](#footnote-ref-6)
6. והיה מקום לדון דהוא משום דאף דדבר שאינו מבטלו אינו ממעט מחלל טפח, מ"מ כל שמבטלו לכל זמן שהאהל קיים ה"ז ממעט מטפח, (וכאשר כ"ה מבו' בד' הר"ן בסוכה ד' א' וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ על הר"ן שם), וע"כ הכא כיון דכיסוי חבית לא חשיב כאהל אלא כשהוא מכסה את כל החבית, נמצא דא"א להוציא את המשקין מן החבית אלא כשיסיר את הכיסוי, ונמצא דהם בטלין שם לכל זמן שהאהל קיים, וע"כ הן ממעטין מטפח, - אך לדרך זו נמצא דאם יש לחבית ברזא ומוציאין את המשקין דרך הברזא יש לאסור אף כשהחבית מלאה, דאין המשקין ממעטין את החלל כיון שמוציאין אותן בעוד האהל קיים, ואי"ז במשמעות סתימת ד' הראשונים והפוסקים. [↑](#footnote-ref-7)