קונטרס בכמה מדיני פדיון קדשים שבמסכת תמורה
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה - הרב אי_ש סטפנסקי

**סימן א**

**האם מיתה ושחיטה הוי מום לפדיון**

**ולהתיר בכור באכילה והנאה**

תוס' בב"ק עו. הקשו מדוע שחוטי חוץ חשיבא שחיטה שא"ר לגבי דו"ה הא יכול לפדות בשעת פרכוס, דבר העמדה והערכה היא, ואין לך מום גדול משחיטה. ואף אם נאמר דפרכוס שלאחר שחיטה לא מהני ולא חשיב בר הו"ע מכל מקום לר"ל דאין צריך הו"ע בקדשי מזבח מאי איכא למימר. ובכתבי הגר"ח שם בסופו כתב דקושיא זו קשה ביותר לגבי בכור, דאין צריך פדיה כלל ומיד כשנפל בו מום מותר להדיוט, ואם כן כל בכור ששחטו בחוץ בלא מום יהיה מותר באכילה מהתורה משום ששחיטה עצמה חשיבא מום, ואף שמדרבנן אסור מדין קנס ככל מטיל מום בידים מכל מקום מהתורה שרי. ויש ליישב דהתוס' לא דנו ששחיטה ומיתה חשיבי מום ממש, אלא שדינם כמום להתיר פדיון, ולגבי בכור בעינן מום ממש להתיר איסור קודש, וכפי שיובא להלן בשם מהריט"א לגבי טריפה, ולכן הקשו רק מפדיון בשאר קדשים.

וכתבו התוס' שלגבי פיגול אין להקשות שיפדה ויותר איסור קדש, דע"י פיגול חל איסה"נ מחודש שהרי דינו בשריפה, משא"כ שחו"ח דדינו בקבורה אין איסה"נ מחודש אלא שנשאר איסור קדש, ואם כן מדוע לא יועיל פדיון. [ובתוס' שאנץ תירץ בתחילה דכיון שנפסל שוב לא מהני פדיון להתירו, ודחה דכל הפסול הוא במצב של קדש, אך כאשר יפדה ויעשה חולין לא שייך פסול ויהיה מותר באכילה].

ותירצו דמום שהוא מחיים חשיב מום לפדות על ידו אבל מום שלאחר מיתה לא חשיב מום. כלומר, דאף שבמציאות מום שנעשה בשעת מיתה הוי מום לכל דבר מכל מקום לענין פדיה אין פודין אלא על מום שנעשה קודם מיתה. וביאר בכתבי הגר"ח דבמס' מנחות ק: איתא העופות העצים הלבונה וכלי שרת אין להם פדיון שלא נאמר פדיון אלא בבהמה, ומטעם זה בעי שהמום יפול בשעה שהיתה בהמה חיה ולא מתה. ואין זה תלוי בשעת הפדיון דהא כשנפל מום בבהמת קדשים ומתה למ"ד דאין צריך הו"ע ופודין להאכיל לכלבים רשאי לפדות, אלא זה תלוי בשעת ההיתר פדיון, דהמום צריך להיות בבהמה חיה.

ויל"ע דאם כן אכתי יקשה קושיית הגר"ח מבכור מדוע שוחט בכור תם אסור באכילה, הא אינו צריך פדיון. (ולפי מש"כ לעיל דלא הוקשה לתוס' מבכור ניחא). וצ"ל שדין זה דבעינן מום בבהמה אין זה תנאי במעשה הפדיון דהיינו שלא נתחדש פדיון אלא על מום מחיים, אלא הוא דין במתיר של המום, דמום שלאחר מיתה אינו פועל היתר בבהמה, בין בקדשים היתר פדיה ובין בבכור היתר אכילה בגבולין.

והוכיחו תוס' כן מברייתא בתמורה לב. מתו תמימים יקברו בע"מ יפדו, ומפרש ר"ל דבקדשי מזבח אין צריך הו"ע, ומכל מקום תמימים יקברו ולא אמרינן דיפדו מחמת שנעשו בעלי מומין ע"י המיתה, אלמא בין שחיטה ובין מיתה לא הוי כמום. ובחי' רעק"א שם כתב לדחות ראייתם דלעולם אין צריך מום מחיים, והתם לא הוי מום ולא שינוי בגופו, אלא דחיותו אזל ממנו, אבל האיברים כמו שהיו, משא"כ בשחיטה כיון שנחתך העור והצואר הוי מום. ונראה שהתוס' נקטו דבין מיתה ובין שחיטה לא הוי מציאות של מום אלא שדינם כמום וכמש"כ לעיל, (ולכן לא חילקו בין שחיטה למיתה), ומכל מקום מום שנעשה לאחר מיתה אין פודין, אך רעק"א נקט דפודין על מום שלאחר מיתה אלא ששחיטה הוי מום במציאות, דכיון ששחט סימן אחד עשאה בע"מ מחיים, ומיתה אין זה מציאות של מום ואף אין דינו כמום. והוכיח כן מהגמ' בחולין ל. דשחיטה חשיבא מום, ועי' כתבי הגר"ח מש"כ לדחות ראייתו.

עוד ציין רעק"א לדברי רש"י ריש מעילה דקדשים שמתו יצאו מידי מעילה, דלא חזו לא לגבוה ולא להדיוט דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ומדוייק דלמ"ד פודין שפיר רשאי לפדותו ומחמת כן מועלין בו, ומבואר דשחיטה חשיבא מום לענין פדיון. והגרי"ז בתמורה לג. כתב דמקדשים שמתו אין ראיה, דאפשר דאיירי בהיה בהם מום ומתו, ולכן הוצרך רש"י להעמיד כמ"ד אין פודין לכלבים, אלא הוכחת רעק"א היא דמרש"י משמע שפירש כן גם לגבי קק"ד ששחטן בדרום, והתם לא נפל בהם מום קודם לכן שהרי שחטן כדינן בפנים. ולפי"ז כל הראיה מרש"י זה רק דשחיטה הוי מום אך לא לגבי מיתה. וכן נקט הגרי"ז בפשיטות בכמה דוכתי דלכו"ע מיתה לא הוי מום ולית מאן דפליג בזה.

ובתמורה שם כתבו תוס' תמימים יקברו דאין בהן מום ואין רשאין לפדות בלא מום. ומשמע דמיתה לא הוי מום כלל, ולא כמש"כ תוס' בב"ק דמיתה דינו כמום אלא שאין פודין על מום דלאחר מיתה. ובגליון הש"ס ציין לתוס' בב"ק ורש"י במעילה הנ"ל.

אמנם רש"י שם פי' דמתו תמימין יקברו משום מעלה, ובפשטות מבואר ברש"י דאף מיתה הוי מום לפדות עליו אלא שלא יפדה משום מעלה, וכן נקט עולת שלמה שם. [עי' הערות להגריש"א דלפי המסקנא דאיירי בשחטן ליכא ראיה מרש"י אלא לשחיטה ולא למיתה]. אך הגרי"ז שם נקט בפשיטות דלכו"ע מיתה לא הוי מום, וכל המחלוקת בין רש"י מעילה לתוס' בב"ק הוא על שחיטה, ולכן פי' דמה שהוצרך רש"י לומר דהוי מעלה היינו לר' יוחנן דקדשי מזבח צריכין הו"ע ואיירי בהקדישו לדמיו ומכל מקום תמימין יקברו (באופן דליכא מיגו דנחתא) משום מעלה. ובסוגיא שם הרחבנו להקשות על דבריו טובא. ולדעת רש"י במעילה וכן רש"י בתמורה לביאור העול"ש הדק"ל מדוע לא יוכל לפדות שחוטי חוץ.

וצ"ל כמש"כ רעק"א שם ליישב קושיית תוס' דכיון שבשעת שחיטה עבר על איסור שחיטת חוץ אסרה תורה, ושוב לא יועיל פדיון להתירו, דע"י הפדיה לא נעשו חולין למפרע, והניח בצע"ג. ודבריו תלויים בפלוגתת הראשונים בקידושין נח:, דלפי רש"י כל איסור שחו"ח הוא רק מחמת שנשאר איסור קודש בקדשים שמתו, ולפי"ז שפיר הקשו תוס' דיוכל לפדות ע"י מום של שחיטה והוצרכו לחדש דמום שלאחר מיתה אין פודין על ידו, אך לפי תוס' כפי שנקטו הרש"ש ועוד דאיסור שחו"ח הוא איסור מחודש הנלמד מחולין שנשחטו בעזרה, שפיר י"ל דלא יועיל על זה פדיון, והוי כפיגול שלאחר שנאסר שוב לא יותר אף במצב של חולין, וכן נקט בכתבי הגר"ח שם בסו"ד. [ובמגיה שם הקשה דאף איסור מיוחד זה הוא דוקא בקדש ולא בחולין, ואין דבריו מוכרחים]. ומכל מקום דעת רש"י צ"ע דבקידושין נקט שאין איסור בפ"ע ובתמורה לדעת העול"ש נקט דמיתה הוי מום לפדות עליו, ולפי"ז הדק"ל מדוע שחו"ח חשיבא שחיטה שאינה ראויה, וצ"ע.

והנה תוס' בבכורות לב: הקשו לפי מה דקיי"ל כר"ע דבכור נאכל לנכרים ומסתמא הוא הדין לכלבים, מדוע איתא בבכורות כא: בהמה שהפילה חררת דם יקבר, וכן שם כח. מי שאינו מומחה וראה את הבכור ונשחט על פיו יקבר וכן שם לז. השוחט את הבכור ונודע עד שלא הראהו הבשר יקבר, וכן בחולין סט: יצא רובו הרי זה יקבר, הא ראוי לכלבים. והקשה הרש"ש על קושייתם משחט שלא עפ"י חכם, דהתם כיון דקנסוהו שיחשב כתם שוב השחיטה אוסרתו מדין שחו"ח. ואזיל הרש"ש לשיטתו דשחו"ח הוי איסור מחודש, אך לפי התוס' בב"ק דאין איסור מחודש אלא שנשאר איסור קדשים, ובבכור כאשר נעשה בו מום פקע איסור קודש מאליו, שפיר הוכיחו התוס' דאסור לכלבים.

ועדיין יל"ע מה הקשו תוס' משחיטה, הא אף אם נאמר דשחיטה הוי מום מכל מקום הוא עשה את המום בידים, ורבנן קנסוהו שלא יתיר את הבכור על מום שעשה בידים. וצ"ל דתוס' נקטו בפשיטות שהקנס היה רק לענין אכילה ולא לענין הנאה או אכילת כלבים.

והנה מבואר בתוס' בבכורות הנ"ל דמיתה ושחיטה חשיבי כמום להתיר את הבכור מאיסור קודש, דהא בכל ד' האופנים לא איירי בבכור שנפל בו מום והתירוהו עפ"י חכם, אלא קושיית התוס' היא שהמיתה והשחיטה עצמן יחשבו כמום להתיר את הבכור מאיסור קודש ולמ"ד פודין מותרין לכלבים. ובכתבי הגרי"ז כא. הקשה כן על קושיא א' דתוס' מחררת דם, דאין כאן מום כי אם נפל, ואסור מדין שגר בהמה, ודלמא משום הכי יקבר. ואזיל לשיטתו דלית מאן דסבר שמיתה הוי מום. ובמנחת אברהם שם יישב עפ"י התוס' בב"ק הנ"ל דכל מיתה הוי כמום, ועוד כתב דאף לפי רעק"א י"ל דחררת דם שנימוחה ודאי חשיב כמום. וצריך להוסיף דהתוס' לא ס"ל תירוץ התוס' בב"ק דאין פודין על מום דלאחר מיתה, ולכה"פ בבכור הדין כן. ולפי"ז הדרא קושיית הגר"ח הנ"ל דאם כן כל שוחט בכור בחוץ יהיה מותר באכילה מהתורה משום ששחיטה הוי כמום להתיר את הבכור, וצ"ע.

ובמהרי"ט אלגזי פ"ה אות מ"א או"ק ז' נקט דמיתה וטריפה הוי כמום ושרי לפדות עליו, ומכל מקום בכור לא ניתר רק ע"י מום ממש, דלא אמרינן מומו היינו פדיונו אלא במום ממש. והקשה על תוס' דאם כן ליכא הוכחה מכל הנהו ראיות, דהתם ליכא מום.

**סיכום שיטות הראשונים**

דעת תוס' בב"ק דמיתה ושחיטה דינם כמום אלא שאין מום שלאחר מיתה מתיר לפדיה ואינו מתיר בכור מאיסור קודש. דעת רש"י בריש מעילה דשחיטה הוי מום להתיר בפדיה, וכן נקט רעק"א דשחיטה הוי מום במציאות. דעת רש"י בתמורה לג. לפי' העול"ש דאף מיתה הוי כמום להתיר בפדיה, וכן דעת מהריט"א אלא דס"ל שאין זה מועיל להתיר בכור אלא לפדות עליו בלבד. ודעת התוס' בבכורות דבין מיתה ובין שחיטה הוי מום להתיר בכור, ומכל מקום יקבר משום דאין פודין.

**סימן ב**

**טרפה כלאים יוצ"ד טו"א האם דינם כמום**

כתב הרמב"ם תמורה פ"ד ה"ח ולדות הקדשים שיצאו דרך דופן או שילדו טו"א וכלאים וטריפה הרי אלו יפדו ויביא בדמיהן קרבן הראוי להביא בדמי ולד של זו. וכתב הלח"מ ומשמע דרבינו ז"ל סובר דאפי' בלא מום נפדים שאין לך מום גדול מהם, מדלא הזכיר רבינו כאן מום כמו בחלוקה דלעיל. ומבואר דפודין קדשים על כל הפסולים החמורים כטריפה כלאים יוצ"ד טו"א. וכן נקטו בפשיטות האור שמח שם ומקדש דוד קונטרס סי' ג' סק"ג ד"ה כתב. אך המנ"ח תמ"א כתב בפשיטות דיפדו היינו כשיפול בהם מום, וכ"כ החזו"א בכורות י"ח סקי"ג. והגרי"ז בסוף פ"ב דתמורה נקט דמש"כ הרמב"ם יפדו היינו שצריך פדיון ולא מהני, דהא בלא"ה קשה מדוע טריפה תפדה הא אין פודין להאכיל לכלבים, ויבואר להלן.

ובחזו"א תמורה סי' ל"ב סק"ט חקר בכונת הלח"מ האם בפסולים החמורים כשם שלא חל מעיקרא קדה"ג כך לאחר שחל קדה"ג פקע ונעשה לקדושת דמים בעלמא, ולכן פודין בלא מום, והוא הדין ולדות קדשים למ"ד במעי אמן הוו קדושת דמים גרידא, (ולפי"ז מוכח דלמ"ד בהווייתן אפי' קדושה לדמיו ליכא אלא הוי חולין ממש, ודלא כתוס' בזבחים קיד.). או שמא לא פקע קדוה"ג אלא שדינם כמום לפדות עליהן. [נפק"מ בחקירה זו בעבר הטרפות, כגון שנחתך הארכובה וחזר וחתך למעלה לדעת הרמב"ן דעבר הטרפות, דמום קבוע שעבר נקט מהריט"א שאי אפשר לפדותו, אך אם פקע קדה"ג פשיטא שאינו חוזר להיות קדוש קדוה"ג]. והוכיח מקושיית הגמ' יז. על שמואל מהמשנה ל: כל הקדשים שנעשו טריפה אין פודין אותן, הא היו טריפה מעיקרא פודין, אלמא לא חלה עליהן קדה"ג. ומבואר דבקדושת דמים פודין להאכיל לכלבים ומכל מקום בנעשו טריפה אין פודין, אלמא לא פקע קדה"ג.

במלבושי יו"ט יו"ד ח"ב סי' כ' הקשה על הלח"מ מהא דבכורות יט. דיוצ"ד שיצא בבכורה ירעה עד שיסתאב, אלמא לא פקע איסור קודש מחמת יוצ"ד אלא ע"י מום. ויש ליישב עפ"י מהריט"א דלגבי בכור ודאי בעינן מום ממש להתיר איסור קודש, ורק לגבי קדשים סגי בכל דבר שדינו כמום, וכעין זה כתב המקור ברוך ח"ב סי' ג'. ופשוט דכל זה למסקנת החזו"א דלא פקע קדוה"ג אלא שדינם כמום, אך אם פקע קדה"ג לגמרי אין מקום לחלק בין בכור לשאר קדשים.

ויל"ע מהא דאמר שמואל המקדיש את הטריפה צריך מום קבוע לפדות עליו, אלמא טריפה לא הוי כמום. ונראה פשוט דלפי שמואל שקדה"ג חלה על כל הפסולים ודאי לא הוי כמום, ורק לדידן דקיי"ל כר' אושעיא שלא חלה קדוה"ג וכמש"כ הרמב"ם איסו"מ פ"ג ה"י דהוי כמקדיש עצים ואבנים הוא הדין דפודין עלייהו בלא מום.

ומאידך מבואר להדיא ברש"י יבמות פד. דטריפה לא הוי מום, דכתב לגבי ולדות קדשים שהם כלאים יוצ"ד וטריפה דקדשי קדושת הגוף, ומה תקנתם ירעו עד שיתסאבו ויפדם ויאכלם והטריפה תקבר, (דאין פודין להאכיל לכלבים). ומבואר דכלאים יוצ"ד וטו"א לא הוי מום לפדות עליהם. וכן נקט בפשיטות הגר"ח בספרו איסו"מ שם, ודלא כהלחם משנה.

ובשיעורי הגרי"ד תמורה יז. נקט דטו"א לכו"ע הוי כמום לפדות עליו, דהרמב"ם פ"ג מאיסו"מ ה"ג כתב דאין לך מום גדול מזה, וכלשון המשנה בכורות מא.. וצ"ע דהא גם חולה וזקן הוי כמום ומכל מקום מפורש במשנה שם שאין שוחטין עליו, ועל כרחיך דהוי כמום רק לענין פסול ולא לענין פדיון.

**סימן ג**

**האם טריפה הוי מום לפדות עליו**

כתב הרמב"ם פ"ב מאיסו"מ ה"י בהמה שנולד לה אחת מן הטריפות האוסרין אותה באכילה אסורה לגבי המזבח, הרי הוא אומר הקריבהו נא לפחתיך, ואע"פ שאינה ראויה לקרבן אין פודין אותה, שאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים אלא ירעו עד שימותו ויקברו. ומקורו ממתני' ל: כל הקדשים שנעשו טריפה אין פודין אותן שאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים. ובמנ"ח תמ"א נקט דאיירי בנטרפו ונפל בהם מום, דטריפה לחוד לא הוי מום, ובאופן זה הוצרכו המשנה והרמב"ם לומר דאין פודין לכלבים. אך המקדש דוד קדשים קונטרס סי' ג' סק"ג דייק מלשון הרמב"ם אע"פ שאינה ראויה לקרבן אין פודין, ואם סיבת הפדיון הוא המום מאי אע"פ דנקט, הא אדרבא, הטריפה היא הסיבה שאין פודין, ועל כרחיך איירי בלא נפל מום ופודין על טריפה, ועל זה כתב הרמב"ם דאע"פ שאינה ראויה מחמת טריפותה מכל מקום אין פודין.

והנה לדעת הלח"מ פשוט שפודין על טריפה, דהא הוי פסול חמור ככלאים ויוצ"ד, אך לפי החולקים על הלח"מ צ"ל דטריפה שאני דהוי כמום. וכן נקט באבן האזל שם, ויישב בזה קושיית הכס"מ מדוע נקט הרמב"ם לפסול טריפה מהקריבהו נא לפחתיך ולא נקט הדרשא בגמ' מן הבקר להוציא את הטריפה, ויישב דהרמב"ם בא לאשמועינן דטריפה הוי כמום לפדות עליו ואין זה פסול בעלמא. ואף דלא הוי כמום לגבי הלאוין שנאמרו בבע"מ (מקדיש שוחט זורק ומקטיר) או לגבי מטיל מום בקדשים מכל מקום גם על טריפה פודין. [ומשמע שאין זה מום במציאות אלא שהתורה חידשה שלענין פדיון דינו כמום].

והא דאמר שמואל המקדיש את הטריפה צריך מום קבוע, היינו שלפי שמואל כיון דהקדש חל על טריפה ואין הקדש חל על בע"מ על כרחיך טריפה אין דינו כבע"מ. והוא עפ"י ביאורו של הגר"ח דכל הטעם שהקדש לא חל על בע"מ הוא רק משום שיש לו פדיון, והשתא אם אפשר לפדות על טריפה לא היה שייך שיחול עליו קדושת הגוף, ועל כרחיך לשמואל אין דינו כמום לפדיון. אך לדידן דקיי"ל כר' אושעיא דהמקדיש טריפה הוי כעצים ואבנים, שפיר י"ל דהוי כמום. [ונמצא שהמקדיש טריפה אינו קדוש מתרי טעמי, חדא מחמת חומר הפסול וככלאים ויוצ"ד, ועוד טעם מצד שאפשר לפדותו וכבע"מ].

ובמס' יומא סג: הקשה רעק"א מדוע בעינן קרא לפסול מום בשעיר המשתלח, תיפו"ל מדפסול בה מחוסר זמן ולא משכח"ל אלא בפדה שעיר על מחו"ז כמבואר בגמ' שם. ותירץ דאפי' אם אין המום פוסל משכח"ל שנעשה טריפה וחיללו, דהא טריפה ודאי פוסל בשעיר המשתלח. והקשה הרש"ש דלא מצינו בש"ס שיפדו על טריפה בלא מום. ומצינו בתוס' תמורה לג. דמיתה לא הוי מום לפדות עליו, וכל שכן טריפה. וסיים דכן משמע משמואל תמורה יז. דקאמר המקדיש את הטריפה צריך מום קבוע לפדות עליו, אלמא טריפה גופא לא הוי מום. ולהנ"ל יש ליישב שיטת רעק"א כהאבן האזל.

ובפשטות לפי השיטות דטריפה הוי כמום הוא הדין לגבי בכור שנטרף פקע ממנו איסור קודש כדין בע"מ. אך מהריט"א פ"ה אות מ"א או"ק ז' נקט דטריפה הוי כמום לפדות עליו, ומכל מקום בכור לא ניתר איסור קודש ע"י טריפה אלא ע"י מום בלבד. ונפק"מ למ"ד פודין להאכיל לכלבים האם בכור שנטרף מותר לכלבים. ולפי"ז צ"ל דטריפה לא הוי ממש כמום, אלא שדינו כמום לענין פדיון וכמש"כ לעיל בדעת האבן האזל, אך לגבי בכור צריך פדיון ממש. ועי' בהגהות שם דבר נחמד, שלפי מהריט"א יש ליישב מדוע אצטריך קרא שאסור לפדות בכור תיפו"ל דהותר מיד בשחיטה ואין מה לפדות, ולהנ"ל נפק"מ בבכור שנטרף דלא פקע איסור קודש אלא במום ומכל מקום מועיל בו פדיון.

**סימן ד**

**פדיון בעל מום שאינו פוסל למזבח**

במס' יומא סג: מקשינן מדוע צריך פסוק לרבות שעיר המשתלח שמחוסר זמן פוסל בו, תיפו"ל דבעינן שיהא ראוי לשעיר הנעשה בפנים קודם הגרלה. ומתרץ רבינא דצריך פסוק לאופן שכבר היה הגרלה ולאחר מכן נעשה השעיר בעל מום וחיללו על מחו"ז, דבאופן זה אינו צריך הגרלה ואצטריך קרא דמחו"ז פוסל בו. והגמ' מבארת דמום פוסל בשעיר המשתלח (ולכן הוצרך לחללו) דכתיב לא תקריבו ממנו קרבן אשה לה' לרבות שעיר המשתלח שמום פוסל בו. ומקשינן מדוע צריך פסוק לרבות שעיר המשתלח גם לפסול מום וגם לפסול מחוסר זמן, ומשני דצריכא וכו'. ובתוס' ישנים שם הקשו מדוע צריך פסוק לפסול מום בשעיר, תיפו"ל דבלא פסול מום לא משכח"ל הקדש דמחו"ז לשעיר המשתלח, עיי"ש מה שתירצו. ובחי' רעק"א תירץ דס"ד לאוקמא קרא בטריפה, דאף אם מום אינו פוסל בשעיר מכל מקום טריפה פוסל דכתיב יעמד חי כמש"כ הרמב"ם סוף הל' עיוה"כ, וס"ד להעמיד הפסוק בנטרף וחיללו, ורבינא נקט והומם משום דבאמת גם בע"מ פסול, אך מגופא דקרא אין הכרח די"ל דאיירי בטריפה.

ותמה הרש"ש על דבריו, דלא מצינו קדשים נפדים בטריפה בלא מום. ועוד כתב דאפי' יארע בו מום בהדי טריפתו, כיון דאין מום פוסל איך יהני לפדות על ידו. כלומר, דאין לומר בכונת רעק"א דאירע בו גם טריפה וגם מום, דהשתא הסיבה שמחלל את השעיר ואינו מקריבו כמות שהוא מחמת שארע בו טריפה, והסיבה שיכול לפדותו אף שאין פודין על טריפה הוא מחמת שארע בו גם מום. ועל זה דחה הרש"ש דהא כל שאין המום פוסל אי אפשר לפדות עליו, ואם כן מהא דיכול לפדות את השעיר מוכח דמום פוסל, והדק"ל. ומבואר דנקט הרש"ש בפשיטות דכל שאין המום פוסל אין פודין עליו. ובדעת רעק"א יש מקום לומר שעצם המציאות שיש בו מום הרי זה מתיר לפדותו, ולכן אפי' אם אין מום פוסל בשעיר המשלח אפשר לפדותו.

ואין להקשות אם נאמר כדברי רעק"א שמום שאינו פוסל נמי מתיר לפדות מאי פריך ביומא מנ"ל דמום פוסל, דלמא באמת אין המום פוסל ומכל מקום כשנפל בו מום מותר לפדותו ושפיר משכח"ל מחו"ז. דיש ליישב שהוקשה לגמ' מדוע הוצרך לפדות, הא יכול להשתמש בשעיר במומו, ולכן הגמ' מוכיחה מהכא שמום פוסל, אך באמת גם אם אין המום פוסל משכח"ל פדיון בשעיר על מחו"ז. ורעק"א כתב שאין הכרח מגופא דקרא לפי שאפשר להעמיד בטריפה שזה סיבה לפדות ע"י המום, אך רבינא שלא העמיד בטריפה שפיר קאמר הש"ס דמוכח שמום פוסל דאל"ה מדוע פודהו.

ומדברי הגר"ח בהל' איסו"מ משמע כהרש"ש, דביאר שם הטעם שאין קדוה"ג חלה על בעל מום מעיקרו, אף שאין זה פסול אלים כטריפה וכלאים, אלא פסול קטן כרובע ונרבע, מכל מקום עדיף מהם מחמת שמועיל בו פדיון. והשתא אם נאמר דפודין את הקדשים מחמת מום לא מחמת שמום פוסל אלא מחמת המציאות שיש בו מום, נראה פשוט שאין זה סיבה שלא יחול קדוה"ג.

ומאידך החזו"א בכורות סי' י"ח סק"ו כתב דאם מום אינו פוסל בבמה קטנה אפשר להקדיש בעל מום מעיקרו בזמן היתר הבמות, ולאחר מכן יוכל לפדותו כדי להקריב בבמה גדולה או כדי להקריבו תם. ומבואר מדבריו דלא כהגר"ח, שהרי לפי הגר"ח אם יוכל לפדותו לא יחול מעיקרא קדוה"ג על בע"מ. ובפשטות זה סותר גם לדברי הרש"ש, דהא מבואר מדבריו שאפשר לפדות בע"מ אע"פ שאין המום פוסל בבמה קטנה. אך י"ל דכיון שרוצה לפדותו בשביל להקריבו בבמה גדולה או כדי להקריבו לכתחילה שפיר יוכל לפדות, והוי כמו שמום פוסל בו. ועי' שיח השדה להגרח"ק ח"ג ליקוטים על הש"ס עמ"ס תמורה דנקט בפשיטות דגם אם בעל מום היה כשר בשעיר המשתלח היה אפשר לפדותו, דמציאות המום מתיר לפדות ולא הפסול מום, ודלא כהרש"ש.

ויש להקשות לדעת הרש"ש דאין לפדות על מום בלא שמום פוסל, מהא דמקשינן בתמורה ה: לאביי שאי עביד מהני מדוע אצטריך קרא לגבי בעל מום ולנדר לא ירצה, עיי"ש, ומשני דס"ד אמינא שאסור להקריב בע"מ אך עדיין אם הקריבו הרי זה מרצה, דהיינו שיש איסור להקריב ואין זה פוסל דיעבד, קמ"ל דבעל מום אינו מרצה כלל. ולפי הרש"ש תיפו"ל שאינו מרצה מהא דאפשר לפדות ע"י מום, וילפינן לה בריש פ"ו דבכורות מקרא דכתיב ואם בבהמה הטמאה, וכיון שאפשר לפדות הרי זה מוכיח שהמום פוסל אף בדיעבד. [ואולי י"ל דסגי במה שאסור להקריב בע"מ שיהיה אפשר לפדות, אף שאין זה פוסל בדיעבד], וצ"ע.

**סימן ה**

**פדיון קדשים להאכיל לכלבים**

**האם נאמר דין בפדיון או איסור גרידא לכלבים**

באבן האזל פ"ב מאיסו"מ הי"א נקט בדעת הרמב"ם דאין פודין להאכיל לכלבים הוי רק דין במעשה הפדיון, אך בהמת קדשים שנפל בה מום ופדאה ואח"כ נטרפה רשאי להאכילה לכלבים. והא דבכור שנטרף יקבר, אף שבבכור אין צריך פדיה ומדין אין פודין היה מותר להאכיל לכלבים, התם שאני דאיכא קרא בשעריך תאכלנו, והוא דין בפ"ע בבכור שאסור להאכילו לכלבים. וכתב דנפק"מ לגבי העור, שמדין אין פודין אף העור היה אסור, אך מדין בשעריך תאכלנו העור מותר, עיי"ש שיישב עפי"ז דברי הרמב"ם. וכן נקט בשו"ת אגרות משה או"ח סי' נא ענף ב'. ולפי"ז אם פדה ואח"כ נעשית טריפה שרי להאכיל לכלבים לכו"ע.

[הרמב"ם פ"א מאיסו"מ הי"א כתב אבל המקדיש בע"מ עובר או תמימה ואחר שהקדישה נולד לה מום קבוע אם מתה קודם שתפדה תקבר כשאר הקדשים התמימים מפני שהיא צריכה הו"ע וכו'. והקשה המל"מ תיפו"ל מדין אין פודין להאכיל לכלבים, ומחמת כן אפי' אם מתה אחר שתפדה תקבר. ותירץ דמש"כ הרמב"ם אם מתה וכו' היינו נשחטה, דמצד אין פודין היה רשאי לפדות ולאכול, ולכן הוצרך לדין הו"ע ומשכח"ל רק באופן שמתה קודם שתפדה. אך לשון הרמב"ם דחוק לפי"ז דכתב שם ואם נשחטה קודם שתפדה וכו', ומשמע דלעיל איירי במתה ממש. ובקרן אורה זבחים עא: כתב וקשה לי תרתי, חדא מאי אריא משום העמדה והערכה, הא בלאו הכי אין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, וכמש"כ בפ"ב ה"ט כסתמא דמתניתין דתמורה. ועוד דמשמע דווקא מתה קודם שתפדה תקבר, אבל אם מתה אחר פדיון לא תקבר, והרי מוכח מכמה משניות דגם בכה"ג תקבר, וכמש"כ לכל הני דיני דאיתמר גבי בכור בהמה ששפעה חררת דם כו', עכ"ל. ולפי האבן האזל מדוייק שפיר מש"כ מתה קודם שתפדה, דאחר פדיון אין איסור להאכיל לכלבים. אך מכל מקום קשה קושיא ראשונה מדוע הוצרך לדין הו"ע תיפו"ל מדין אין פודין].

אך המנ"ח תמ"א כתב דהא דאין פודין לאו דוקא בנטרפה ומתה קודם פדיון, אלא אפי' אם נפדית ואח"כ מתה או נטרפה טעונה קבורה ואסור להאכילה לנכרים או לכלבים, דגזה"כ דפסה"מ שנפדו אסור להאכילן לנכרים וכלבים, ולשון אין פודין לאו דוקא, דעיקר האיסור הוא להאכיל להם אפי' בנפדו, עכ"ד. וכן מבואר במל"מ וקרן אורה הנ"ל.

וכן מוכח בתוס' בכורות לב: דפסקו כר"ע דבכור שנפל בו מום מותר לזרים ואף לנכרי, והקשו הא אין פודין להאכיל לכלבים, ותירצו דאם הותר לאכילה בשחיטה כשרה הרי זה מותר אף לנכרים וכלבים, וכל האיסור לכלבים הוא היכא דלא הותר לאכילת אדם כגון שלא הותר ע"י חכם או נמצא טריפה. ומבואר שהתוס' דימו את הדין של אין פודין דכל פסה"מ לדין בכור, ומוכח דאיסור כלבים הוא איסור בפ"ע. וכן מבואר בתוס' ב"ק נג: דשור פסה"מ שנפדה ונפל לבור ומת אסור בהנאה, ולכן חשיב אין המת שלו ופטור עליו, אלמא אף במת אחר פדיון אסור לכלבים. ובאמת לפי האבן האזל צ"ע טובא מדוע שור פסה"מ אחר פדיון שנפל לבור חשיב שאין המת שלו, הא מותר להאכילו לכלבים כיון שכבר נפדה, וצע"ג.

ועי' מהריט"א שם דהקשה על תוס' בבכורות מדוע לא הוכיחו דקיי"ל אין פודין מסתם משנה ל: כל הקדשים שנעשו טריפה יקברו. ויש ליישב דמהתם אין הכרח דאף בבכור אסור לכלבים, דאפשר לבאר כהאבן האזל דכל הדין אין פודין הוא רק דין בפדיה, ובכור כיון דניתר מאליו שרי לכלבים דהוי כלאחר פדיון, ולכן הוצרכו להוכיח ממשניות דאף בכור יקבר. ומכל מקום מבואר מדבריהם דהמקור הוא מואכלת ולא לכלביך ולא מדין בשעריך תאכלנו האמור לגבי בכור, אלא שאין לזה הכרח מהמשנה ולכן הוצרכו להוכיח מבכור.

עבר ופדה האם תופס תמורתו

עוד כתב המנ"ח שם דקדשים בע"מ שנטרפו או מתו דאין פודין אותם להאכילם לכלבים אין הפדיון חל כלל, ולא נתפסו החליפין בקדושה, כמו קדשים תמימים שפדאן דפשוט שלא חל שום קדושה על החליפין, וזה פשוט ולא ניתן לכתוב מרוב פשיטותו. אך הגרי"ז נקט דהחליפין נתפסו בקדושה, דכל מה שאין פודין את הטריפה הוא משום שאין לזה שוויות, ואין מניעה מצד עצם המעשה פדיון, ומי יתן מעותיו על קרן הצבי, אך מי שירצה להוסיף בשוויו ולפדות שפיר יוכל לפדות, ונתפס החליפין בקדושה. והוכיח כן מעיר הנידחת דכתב הרמב"ם פ"ד מע"ז הי"ג דאם היו בה קדשי בה"ב יפדו ואח"כ שורפין אותן שנאמר שללה ולא שלל שמים, ומבואר דאף שדינו לשריפה ואין לזה שוויות אפ"ה חל הפדיון, משא"כ קדשים תמימין שהוא דין בעצם הפדיון דלא חל פשוט שלא נתפסו החליפין. וכן נקט האור שמח פ"ב מהל' חמץ, עיי"ש.

ובדעת המנ"ח נקט המנחת אברהם בכורות לג: לחלק בין פדיון של קדשי בה"ב לפדיון של קדשי מזבח, דבקדשי מזבח כיון שנשאר קדוה"ג גם לאחר פדיון והוי גזיה"כ דמהני פדיון לא נתחדש היכא דאינו ראוי לאכילה, וכן דייק מלשון הרמב"ם פ"א מאיס"מ ה"י מצות עשה לפדות קדשים שנולד בהן מום ויצאו לחולין ויאכלו, ומשמע שהפדיון ניתן רק על מנת לאכול. אך צ"ב מנ"ל לחדש כן, בשלמא להאבן האזל כל הדין ואכלת ולא לכלבך הוא הגבלה בדין פדיון, אך להמנ"ח דהוא איסור בפ"ע להאכיל לכלבים גם אחר פדיון מנ"ל הגבלה בדין פדיון דהוי רק לאכילה.

ובשיעורי הגרי"ד תמורה יז. הוכיח כהגרי"ז מהא דאמר שמואל המקדיש את הטריפה צריך מום קבוע לפדות עליו, ומסיק דלא מהני פדיון אלא אזיל למיתה. ולכאורה לפי מה שנקט הירושלמי דבעוף לא אמרינן מיגו דנחתא משום שלא יהיה לו פדיון, ולא אמרינן מיגו דנחתא אלא בדבר שהקדש יוכל להשתמש בו, מדוע אמרינן מיגו דנחתא בטריפה (כמבואר בתוס' זבחים קיד. דהוי מדין מיגו דנחתא), הא לאחר שיחול קדה"ג לא יהיה לו פדיון דאין פודין לכלבים. ומוכח כהגרי"ז דיש לו פדיון אלא שאין מי שיתן על זה דמים.

ועוד הוכיח מהשיטמ"ק שם אות כ"ה אלא אימא עושה קדושה למות דנחתא לה קדושת הגוף וקדשיה, כלומר דאסור אף לאחר פדיונה בגו"ע, דחשיב ליה קדם הקדישה למומה ונחתא איסורא, ואפי' הוממו אין פודין, עכ"ל. ובפשטות מבואר כאן דהנפק"מ במה שחל קדושה על טריפה שאם יפדנו אסור בגו"ע, אלמא מהני פדיון, וכהגרי"ז. אך דחה דכונת השיטמ"ק שלולי שמואל היה נפדה להיות מותר בגו"ע, אך השתא באמת לא מהני פדיון כלל, ודוחק.

והנה פשוט דאף להמנ"ח דהפדיון לא חל הטעם הוא משום שאינו שוה להקדש מידי, אך מודה להגרי"ז דאין דין בפ"ע במעשה פדיון שלא לפדות לכלבים כמו דין העמדה והערכה שהוא דין בעצם הפדיון, ודלא כהאבן האזל. ובשיעורי הגרמ"ד תמורה יז. כתב לחדש דיש ב' דינים באין פודין, דין בעצם הפדיון ודין שלא להאכיל לכלבים אף לאחר פדיון, עי' להלן שיישב בזה דעת רש"י.

ונראה נפק"מ גדולה בכל זה האם דבר שראוי רק לכלבים יצא לחולין ע"י מעילה, דלפי האבן האזל והגרמ"ד לא יצא לחולין וכמו שמצינו במעילה טו: לגבי העמדה והערכה, אך לפי המנ"ח דהוי רק חיסרון בשוויות לכאורה באופן של מעילה יצא לחולין, וכל שכן לפי הגרי"ז דבאמת יש לו פדיון דיצא לחולין ע"י מעילה.

**האם נאמר בזה דין כללי של איסור הנאה**

במשנה בתמורה ל: מבואר דבהמת קדשים שנטרפה אין פודין אותה, שאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ובפשטות משמע שאף לשאר הנאות אסור, דאל"כ מדוע לא יפדו למכור לנכרי, הא הגוי אוכל טריפות. וברמב"ן חולין סט: הקשה מדוע בכור שיצא רובו ונחתך יקבר הא מותר בהנאה, וכדקיי"ל בבכורות לב: דבכור בע"מ רשאי להאכילו לנכרים. והביא דעת התוס' דהיכא דשרי באכילה שרי בהנאה, והיכא דלא הותר באכילה אף בהנאה אסור, (ולא רק לכלבים אלא כל הנאות). וכתב, ולי נראה דלכלבים אסור הוא לעולם, ואם ראוי לגוי הכי נמי דמותר, עכ"ל. ומבואר בזה מחלוקת ראשונים למ"ד אין פודין, דעת התוס' בבכורות וכמה דוכתי דקודם שחיטה כיון דאסור באכילה אסור אף לגוי, דלא נאמר בהאי קרא איסור כלבים דוקא אלא נאמר בהאי קרא דאף לאחר פדיון נשאר איסור הנאה דקודש עד השחיטה. ודעת הרמב"ן דרק לכלבים אסור, ואף לאחר שחיטה אסור, אך לשאר הנאות כגון למכור לגוי שרי, והעמיד את המשנה בתמורה באופן שאינו ראוי לגוי. [ואין להקשות מדוע לא נפדה את הטריפה מחיים להנאת רכיבה ומשא וכדו', דהא מחיים אסור בגיזה ועבודה מהתורה].

ובמס' פסחים כט. פליגי תנאי באוכל חמץ של הקדש במועד האם מעל, ומוקי ר' יוסף פלוגתתם בפודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ופירש רש"י דכו"ע ס"ל כריה"ג דחמץ תוך זמנו שרי בהנאה, ולכן למ"ד פודין הרי זה ראוי להקדש לפדותו לכלבים ולמ"ד אין פודין אין זה שוה להקדש כלום. ולכאורה אף למ"ד אין פודין אכתי שוה להקדש דיכול לפדות להסיקו תחת תבשילו. ומוכח בשיטת ר' יוסף דלמ"ד אין פודין הרי זה אסור אף בשאר הנאות. ור' אשי שם מבאר פלוגתתם דכו"ע אין פודין פליגי בריה"ג ורבנן, מ"ד מעל כריה"ג ומ"ד לא מעל כרבנן. והקשו תוס' מה יועיל ריה"ג הא אין פודין להנאה אלא לאכילת אדם בלבד. ומוכח בשיטת ר' אשי דאף למ"ד אין פודין היינו דוקא לכלבים, אך לשאר הנאות פודין, ולכן לריה"ג מעל. וכתבו תוס' שם דהני מילי לגבי בה"ב דהאיסור כלבים הוא דרבנן, אך בקדשי מזבח דאסור מהתורה לכו"ע אסור אף בשאר הנאות, והוכיחו כן מהגמ' בבכורות יד. דמוקי מתני' שם מדין אין פודין וקתני דאם מתו יקברו, אלמא אסור אף לשאר הנאות. [וצע"ג מדוע לא הוכיחו בפשיטות ממתני' דתמורה ל: דכל הקדשים שנעשו טריפה אין פודין אותן]. ובשער המלך פ"א מאיסו"מ כתב דכן יש להוכיח מתמורה לג. דמקשינן לר"ל מדוע קדשי מזבח שהוממו ומתו יפדו הא אין פודין לכלבים, ומדוע לא משני דפודין לשאר הנאות.

ולדעת הרמב"ן י"ל בהא דבכורות ותמורה דאיירי באין ראוי לשאר הנאות, וכפי שהעמיד הרמב"ן את המשנה בחולין. והא דחמץ לר' יוסף אין פודין להסיקו תחת תבשילו י"ל דהרמב"ן מפרש דאתיא כרבנן דאסור לשאר הנאות ודלא כרש"י, עי' שעה"מ שם (ד"ה גם מ"ש) מש"כ שם בשם מהרש"א.

ובתוס' ב"ק נג: הקשו מדוע אמר רבא דשור פסה"מ שנפל לבור לאחר פדיה פטור משום שאין המת שלו, הא ראוי לשאר הנאות, ותירצו דרבא שם ס"ל כר' יוסף דלמ"ד אין פודין אסור אף בשאר הנאות, ולפי דבריהם הנידון האם באיסור כלבים נאמר איסור הנאה כולל תלוי בפלוגתת ר' יוסף ור' אשי, אך לפי תוס' בפסחים בקדשי מזבח לכו"ע אסור אף בשאר הנאות.

אך דעת תוס' בב"ק צ"ע, דכיון דלר' אשי חשיב שהמת שלו, ולכן הוצרכו להעמיד את הגמ' שם כר' יוסף, אלמא סתם נבלה ראויה לשאר הנאות, ואיך יתרצו את הראיה ממתני' דתמורה דקדשים שנעשו טריפה אין פודין אותם, הא בסתמא חזי לשאר הנאות. ואין לומר דבתמורה איירי באינו ראוי לנכרי ובב"ק איירי בראוי, דאם כן מדוע נקטו דהסוגיא שם כר' יוסף, נוקי כר' אשי ובאופן דלא חזי לשאר הנאות. ואולי יש לחלק בין אין המת שלו לפדיה, דלגבי פדיה כיון דהסתמא היא לנכרים אין פודין אף שבדוחק ראוי לשאר הנאות, אך לגבי אין המת שלו סגי בשימוש כל דהוא.

[ואולי יש לחדש בדעת התוס' בב"ק דיש ב' דינים באין פודין, חדא דין בעצם הפדיה, דכאשר עיקרו עומד לכלבים אין פודין כלל ואף לשאר הנאות, ובזה מודו כו"ע. ועוד דין דלאחר פדיה אסור לכלבים ובזה פליגי ר' יוסף ור' אשי האם מותר לשאר הנאות, ורבנן גזרו לגבי בה"ב רק מה דאסור אחר פדיה, ולכן לר' יוסף דמהתורה אסור לאחר פדיה אף לשאר הנאות הוא הדין בה"ב משא"כ לר' אשי לא גזרו לשאר הנאות. והשתא ההיא דב"ק דאיירי אחר פדיה לר' אשי שרי לשאר הנאות וחשיב המת שלו, ולכן הוצרכו להעמיד כר' יוסף, אך המשנה דאין פודין דאיירי קודם פדיון לכו"ע אסור אף לשאר הנאות. אך אכתי צ"ע הא דבכור שנשחט בלא מום יקבר וכן שליא דבכור תקבר, והא בכור ניתר מאליו וכל הדין למ"ד אין פודין הוא איסור הנאה כלאחר פדיה, ואם שרי בשאר הנאות מדוע יקבר. וצ"ל בדעת התוס' בב"ק דכל הני יקברו משום דלא חשיב מום כלל ויקברו משום איסור קודש, ודלא כהתוס' בבכורות].

מסקנת הדברים ג' שיטות ראשונים בדבר, דעת תוס' בפסחים דבקדשי מזבח לכו"ע אסור בשאר הנאות, דעת הרמב"ן דלכו"ע שרי, ודעת תוס' בב"ק דפליגי בזה ר' יוסף ור' אשי.

עור פסה"מ

בזבחים קג: תנן דלר' עקיבא המפשיט את הבכור ונמצא טריפה יאותו הכהנים בעורו, וחכמים אומרים יצא לבית השריפה, ואמרינן בגמ' הלכה כדברי חכמים דהבשר בקבורה והעור בשריפה, ופירש רש"י הבשר בקבורה דאין מאכילין את הבשר לכלבים. ולכאורה נחלקו ר"ע וחכמים האם איסור כלבים כולל גם שאר הנאות ולכן גם העור אסור בהנאה, או דהוי רק איסור לכלבים, והוא פלוגתת הראשונים הנ"ל.

ובאמת התוס' שבועות יא: הקשו בהא דמשני שפודין פרה שמתה אף למ"ד אין פודין משום עורה, והא אמרינן בבכורות בכור שנטרף קוברין אותו עם עורו לפי שאין פודין להאכיל לכלבים, ולא אמרינן שיפדו משום עורו, ותירצו דלגבי בה"ב לא גזרו בשאר הנאות וכמש"כ תוס' בפסחים. וכתב שעה"מ שם דאין זה גמ' בבכורות אלא כונתם לגמ' בזבחים הנ"ל. והקשה לפי תוס' בב"ק דלר' אשי שרי בשאר הנאות אף בקדשי מזבח מדוע לא יהנו הכהנים בעורו. [ומש"כ שם להקשות גם מדוע הבשר יקבר הא ראוי לשאר הנאות לא קשה, דאיירי בלא חזי רק לכלבים וכנ"ל, אך לגבי העור קשה]. ולכאורה צ"ל דחכמים אוסרים רק מדרבנן, ומשום שנמצא טריפה אחר שחיטה בפנים.

אך בתוס' בזבחים עא: מוכח דאיסור העור לחכמים הוא מהתורה, דהקשו מדוע שור פסה"מ שנפדה שנפל לבור חשיב שאין המת שלו, הא יכול להשתמש בעור, וכל היכא דהעור שלו חשיב המת שלו כדמוכח מאדם שנפל לבור דבלא הפסוק שור ולא אדם היה חייב אף שמת אסור בהנאה, ועל כרחיך מחמת שיכול להשתמש בעור חשיב המת שלו. ותירצו דאתיא כחכמים דהבשר בקבורה והעור בשריפה. והנה עור אדם נמי אסור בהנאה מדרבנן, ומדחילקו בין עור פהס"מ לעור אדם על כרחיך דעור פסה"מ אסור בהנאה מהתורה. ולפי"ז מוכח דפסה"מ דקדשי מזבח אסור אף בשאר הנאות.

ולפי"ז פלוגתת הראשונים האם פסה"מ אסורין בשאר הנאות או רק לכלבים תלויה בנידון האם חכמים אוסרים את העור מהתורה או מדרבנן. ויש להקשות לאידך גיסא דמר"ע דמתיר את העור מוכח שאין איסור בשאר הנאות אלא לכלבים בלבד. וי"ל עפ"י מש"כ בשיעורי הגרי"ד תמורה לא. לבאר בשם הגר"ח מדוע גיזה של פהס"מ מותרת ועור לדעת חכמים אסור בהנאה, וביאר דגיזה אינה קדושה בקדושת מזבח אלא שכל עוד שהיא מחוברת לבהמה הרי היא טפילה אליה בקדושתה, אך מיד כשפירשה מהבהמה אין בה קדושת מזבח כלל, ולכן אינה צריכה העמדה והערכה כמש"כ תוס' בבכורות כו., משא"כ עור דחל עליו קדושת מזבח בפ"ע, דהא אפשר להקדיש עור לחוד כדאיתא בתמורה יא. ואפשר דאף פשטה אמרינן בכה"ג כמש"כ השיטמ"ק שם, הרי זה אסור בהנאה אף לאחר הפשט. ולפי"ז י"ל דר"ע וחכמים פליגי האם האיסור הנאה דקודש נאמר גם על העור או לא, אך בבשר עצמו לכו"ע אסור מהתורה אף בשאר הנאות, ויש לדון בכל זה.

**דין אין פודין בבדק הבית ובדמי קרבן**

בפסחים כט. פליגי תנאי האם האוכל חמץ של הקדש מעל, ומפרש ר' יוסף דפליגי האם פודין את הקדשים להאכיל לכלבים. ומבואר דאף בקדשי בה"ב אין פודין להאכיל לכלבים, ואף דילפינן לה מואכלת ולא לכלביך דאיירי בפסה"מ, צ"ל דגזרו חכמים אף בקדשי בה"ב. וכן מבואר בשבועות יא: דפרה אדומה שמתה תפדה, ומקשינן וכי פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ומשני משום עורה, והרי פרה קדושת בה"ב היא ומכל מקום אין פודין לכלבים.

והקשו תוס' מבכורות יד. דתנן קדם מומה להקדישה אם מתו יפדו ובקדם הקדישה למומה אם מתו יקברו, וס"ד בגמ' שם דיקברו משום אין פודין, ומכל מקום בקדם מומה יפדו, אלמא בדמים למזבח לכו"ע פודין. והתוס' לא חילקו בין קדושת בה"ב לבין דמים למזבח. ותירצו דלפי הס"ד הא דתנן אם מתו יפדו היינו מהתורה אך מדרבנן אין פודין לכלבים, ובאמת למסקנא דאין פודין מדין הו"ע ניחא. וכן בתמורה לג. דפריך לר"ל דאמר לרבנן קדשי מזבח לא היו בכלל הו"ע וקתני קדשי מזבח בע"מ יפדו ש"מ פודין להאכיל לכלבים, וכתב רש"י שלר' יוחנן דמוקי בבע"מ מעיקרו לא איכפת לן אם נפדה לכלבים דהא לא נחתא מעולם קדושה לגופיה. ומבואר דבדמים למזבח פודין לכו"ע, ולתוס' הנ"ל צריך לדחוק דהא דלא פריך לר' יוחנן משום די"ל שפודין היינו מהתורה, אך מדרבנן באמת אין פודין, ולמסקנא בלא"ה ניחא.

וברמב"ם פ"א מאיסו"מ הי"א כתב דאם קדם מומה להקדישה אם מתה קודם שתפדה נפדית אחר שתמות, שהרי לא חלה קדושה גמורה על גופה אלא על דמיה, ואם קדם הקדישה למומה אם מתה קודם שתפדה תקבר מפני שהיא צריכה הו"ע. והקשה המל"מ מדוע קדם מומה נפדית הא אין פודין לכלבים. ותירץ דבקדם מומה שפיר פודין והוכיח כן מסוגיין מדלא פריך לר' יוחנן. וכן הביא לשון רש"י בחולין קל. דכיון דקדם מומה להקדישה דקלא בעלמא הוא. ומש"כ הרמב"ם בקדם הקדישה למומה דתקבר מדין הו"ע ולא נקט מדין אין פודין, משום דאיירי אפי' בנשחטה והתם אין פודין רק מדין הו"ע.

והקשה השעה"מ שם מה יענה הרמב"ם על ב' הסוגיות דאפי' בקדשי בה"ב אין פודין, הסוגיא בפסחים לגבי חמץ והסוגיא בשבועות לגבי פרה. ואין לומר כתירוץ התוס' שמדרבנן אסור דהא הרמב"ם סתם דנפדית אחר שתמות. [וצריך להוסיף דלא משמע דאיירי בשחטה קודם שתפדה]. וכתב ליישב שדוקא בקדשי בה"ב אין פודין אך הקדש דמים למזבח פודין, וכמו שמצינו לגבי הו"ע דאף לרבנן שאין פודין בה"ב בלא הו"ע מכל מקום הקדיש דמיו למזבח אין צריך הו"ע, אלמא קיל קדושתה דאין זה חל על גופה כלל, ולכן פודין לכלבים לכו"ע. אך כתב דלא סגי בתירוץ זה ליישב דעת הרמב"ם, דהא כתב בפ"ה דערכין הי"ב שאם הקדיש שחוטה או נבלה לבה"ב הרי זו תפדה כשאר המטלטלין, אלמא שרי לפדות נבלה לכלבים אף בקדושת בה"ב.

ולכן תירץ דיש לחלק אף בקדשי בה"ב בין קדם מומה לקדם הקדישה, ואף שלגבי הו"ע אין חילוק בדבר, התם מדין תורה אין פודין בלא הו"ע, ולגבי דין תורה אין חילוק, אך הכא מהתורה רק בקדשי מזבח אין פודין, ורבנן גזרו אטו קדשי מזבח, וגזרו רק בקדם הקדישו למומו דומיא דקדשי מזבח. ולכן בהקדיש נבלה לבה"ב או בהמה שקדם מומה להקדישה למזבח פודין לכו"ע, ובפסחים דאיירי בחמץ ובשבועות דאיירי בפרה תמימה שמתה אין פודין לכלבים. [ומה שהקשה השעה"מ שם מהסוגיא דשבועות דכמו דמהני לב בי"ד דלא ליבעי הו"ע יועיל לב בי"ד דמותר לפדות לכלבים, לכאורה י"ל דהתוס' כתבו שאף לאחר לב בי"ד מתנה אכתי הוי קדושה לדמי מזבח ואין זה חולין. והשתא לגבי הו"ע כל שהקדישו לדמי מזבח אין צריך הו"ע אף מדרבנן, אך לגבי אין פודין אפי' הקדישו לדמי מזבח אין פודין לכלבים מדרבנן, אלא שיש חילוק בין קדם מומה לקדם הקדישה, ובפרה בשעת הקדישה היתה תמימה והרי היא בכלל הגזירה, ומה יועיל בזה לב בי"ד מתנה].

עוד יש ליישב דעת הרמב"ם דרבנן גזרו רק שלא להאכיל לכלבים ולא גזרו בשאר הנאות, וכמש"כ תוס' בפסחים כט: בדעת ר' אשי. ועל דרך זה ביארו תוס' בשבועות שם את תירוץ הגמ' משום עורה, דכיון שהעור מותר בהנאה שפיר פודין. והשתא כל נבלה ראויה גם לשאר הנאות, כגון להסיקו תחת תבשילו או לעורה וכדו', ובקדושת מזבח שנטרף אין פודין משום שאף בשאר הנאות אסור, אך בהקדיש נבלות לבה"ב פודין משום שאר הנאות, וכן בפרה פודין משום עורה.

ובעולת שלמה תמורה לג. כתב ליישב דחכמים גזרו שלא יפדו לכלבים רק לגבי חמץ בפסח כיון שלאחר הפסח ראוי להקדש ואין כאן הפסד גמור, אך לגבי נבלה דאיכא הפסד גמור להקדש לא גזרו כלל בקדשי בה"ב ובדמי קרבן. אך דבריו סותרים לרמב"ם בפיה"מ לגבי מע"ש דלפי חכמים צבי שלקחו בכסף מע"ש ומת יקבר משום אין פודין, ובירושלמי מדמה לה לקדשי בה"ב, וכן מוכח מדפליג ר' שמעון, ומוכח דאף בקדשי בה"ב שיש הפסד גמור להקדש פודין. (אך י"ל דהרמב"ם סובר דת"ק ור"ש פליגי האם גזרו במע"ש דלא יפדו, ויסוד פלוגתתם האם דמי לקדשי מזבח או לבה"ב, ולפי"ז אין ראיה דגזרו אף בקדשי בה"ב). ועי' עוד בפנ"י דנחלק על רש"י ותוס' בעיקר הביאור בסוגיא דפסחים, ולדבריו מעיקרא לק"מ.

ישוב דברי הרמב"ם הל' תמורה

כתב הרמב"ם תמורה פ"ד ה"ח ולדות הקדשים שיצאו דרך דופן או שילדו טו"א וכלאים וטריפה הרי אלו יפדו ויביא בדמיהן קרבן הראוי להביא בדמי ולד של זו. והקשו האחרונים איך יפדה את הטריפה הא אין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים. ובכתבי הגרי"ז סוף פ"ב דתמורה כתב דלאו דוקא יפדו, אלא צריך פדיון ואין לו תקנה. אך הלח"מ נקט דיפדו דוקא, דפי' שאפשר לפדות בלא מום, ולפי"ז קשה איך יפדה טריפה. ומצינו בזה כמה תירוצים באחרונים.

א, האור שמח שם תירץ לפי הלח"מ דלדידן פודין על כלאים יוצ"ד וטריפה בלא מום, ונמצא דולדות קדשים שהם טריפה מתחילת הקדישן עומדים לפדיון, ואי אפשר לפדותן אלא לכלבים, ובכה"ג לכו"ע שרי לפדות לכלבים, דרק אם בתחילת הקדישן עמדו לאכילה ואח"כ נטרפו אין פודין לכלבים, [כעין זה מצינו בהו"ע דרק אם בתחילת הקדישן היו ראויין להו"ע ואח"כ מתו אין פודין בלא הו"ע]. והא דמקשה לשמואל ש"מ פודין לכלבים ולא משני דמתחילת הקדישה היתה טריפה ועמדה לכלבים, י"ל דלשמואל בתחילת ההקדש לא היתה ראויה לפדיון עד שיפול בה מום, משא"כ לדידן דמיד בתחילה ראויה לפדיון מחמת הטרפות ואין שינוי בין שעת הקדישה לפדיונה שפיר נפדית לכלבים. [צ"ע מדוע חשיב דבר זה שינוי, הא גם קודם המום עמדה לכלבים אלא שאין פודין על טריפה]. ובזה ביאר מדוע הקדיש נבלה לבה"ב תפדה אף שמדרבנן גזרו שלא יפדה לכלבים גם קדושת בה"ב, דהתם מתחילת ההקדש עמדה לכלבים.

ב, המקדש דוד קונטרס ס"ג סק"ג ד"ה כתב תירץ דאף למ"ד במעי אמן הן קדושים לא חל עליהם קדוה"ג אלא קדושת דמים בלבד, ולמ"ד בהוויתן אף קדושת דמים ליכא. [וצ"ל כהשער המלך דאף בהקדיש לדמיו או לבדק הבית אם קדם מומו להקדישו ליכא דין דרבנן דאין פודין].

ג, החזו"א תמורה ל"ב סק"ט כתב דכיון שולדות לא הוקדשו מעולם להקרבת עצמן אף שהיו נקרבין אגב אמן לא מקרי קדם הקדישן ופודין אותם לכלבים. [תירוצו הוא כעין האור שמח דאם מתחילת הקדישן עומד לכלבים גרע טפי, אך מטעם אחר].

ד, העולת שלמה יז. תירץ עפ"י הלח"מ דהרמב"ם פסק במעי אמן רק מכח ספק, דיש בזה ב' ברייתות עיי"ש. ולפי מש"כ שם דשאר הנאות אסור רק מדרבנן אף בקדשי מזבח, והשתא ספק דרבנן לקולא ופודין לשאר הנאות, עיי"ש.

ראיה מתמורה יז. דלדמי מזבח פודין לכו"ע

בגמ' תמורה יז. מקשה לשמואל דהמקדיש את הטריפה צריך מום קבוע לפדות עליו מהא דתנן ל: כל הקדשים שנעשו טריפה יקברו משום אין פודין לכלבים, טעמא דנעשו הא היו טריפה מעיקרא פודין, ומשני דלמא סבר האי תנא דאין קדושה חלה עליהם. ומוכח מהכא דלר' אושעיא דאין קדה"ג חלה על טריפה אתי שפיר מדוע פודין. והיה מקום לומר דלר' אושעיא כיון דהוי רק לדמי מזבח פודין לשאר הנאות, וכתוס' בפסחים לדעת ר' אשי דלא גזרו חכמים בשעת הנאות, אך רש"י שם כתב ונפדין ליאכל לכלבים דלאו קדשים מקרייא, וצ"ע לשיטת התוס' דאף בקדושה לדמיו אין פודין. ולפי השער המלך דבקדם מומו להקדישו פודין לכו"ע ניחא, דהכא היה מתחילה טריפה, אך לפי התוס' דלא חילקו בכך צ"ע.

ובאבן האזל תירץ דיש ב' סוגים של קדושה לדמיו, היכא דקדם מומו להקדישו חל על גופו קדושת דמים למזבח, ובכה"ג באמת גזרו חכמים דאין פודין, אך בכלאים טריפה ויוצ"ד דהוי כבהמה טמאה אף כשהקדישן לדמי מזבח לא חלה קדושה על דמיו כלל, ובכה"ג פודין להאכיל לכלבים.

בשיעורי הגרמ"ד יז. תירץ דבקדושת מזבח איכא תרי דיני, דין אחד בגוף הפדיון, דאין פודין כאשר ראוי רק לכלבים, ודין שני דאף לאחר הפדיון כגון שנטרף אחר פדיה אסור להאכילו לכלבים. ובשאר הנאות באמת שרי אף בקדשי מזבח, אלא דקדשי מזבח טריפה אינה ראויה לשאר הנאות דהא מחיים אסור בגו"ע, ולאחר מיתה ראויה רק לכלבים, ולכן אין פודין מתחילה ואם פדה אסור לכלבים. אך בקדשי בה"ב או בקדושה לדמיו מחיים ראוי לשאר הנאות ושפיר יכול לפדות, ורק לאחר מיתה דראוי רק לכלבים אינו יכול לפדות. ועוד כתב דלגבי בה"ב לא גזרו את ב' הדינים אלא שלא יפדה לכלבים, אך אם עבר ופדה שוב שרי אף לכלבים דהא הוי חולין בעלמא, ומעתה אתי שפיר מש"כ רש"י דשרי אף לכלבים, דלגבי בה"ב לאחר שיפדה לשאר הנאות מחיים שוב שרי אף לכלבים.