מוקצה יא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שח עד שי - מוקצה

##### הלכות

##### **מוקצה**

##### או"ח סימן שח סעי' יג - טז

##### שיעור יא

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

**[סעיף יד] מנעל חדש מותר לשמטו מעל הדפוס, אף על פי שמלאכתו לאיסור, כיון דשם כלי עליו מותר לטלטלו לצורך מקומו.**

ובמשנ"ב (ס"ק נז) הביא דהא"ר מפקפק בזה דלמה יטלטל הדפוס טוב יותר שישמיט המנעל מעליו אם הוא רפוי ובכך ימנע מלטלטלו בידים, וסיים דבמקום שקשה להשמיט המנעל בודאי אין להחמיר.

## טלטול לצורך מקומו כשאפשר בדרך היתר

וכבר הובא לעיל (בשיעור ה) דמדברי המשנ"ב לעיל בריש הסימן (ס"ק יב) נראה דבמקום שאפשר בדרך היתר, לא הותר טלטול לצורך מקומו. אמנם בדבריו כאן מדוייק דטוב שישמיט המנעל ומשמע שאינו חיוב גמור מדינא, וביותר דמקור דברי המשנ"ב כאן הוא מדברי הא"ר, ושם כתב שיש איסור גמור לטלטל את הדפוס עצמו, אך המשנ"ב העתיק דטוב להשמיט ונראה שסבר שאינו איסור גמור, וצ"ב. ולעניין הלכה נתבאר לעיל שיש להחמיר בזה.

### [סעיף טו] סנדל שנפסקה רצועה הפנימית, עדיין תורת כלי עליו ומותר לטלטלו נפסקה החיצונה בטל מתורת כלי ואסור לטלטלו.

ומבואר מדברי השו"ע דאף שכשנפסקה הרצועה הפנימית אינו ראוי לשימוש בשבת, אפ"ה מותר לטלטלו משום שיש עליו תורת כלי, והוא כמו שנתבאר בשיעורים הקודמים (שיעור ט) דדבר שיש עליו שם כלי מותר בטלטול אף שא"א להשתמש בו בשבת.

### [המשך סעיף טו] ואם הוא בכרמלית, מותר לכרוך עליו גמי לח שהוא מאכל בהמה לתקנו שלא יפול מרגלו, ובחצר שהוא נשמר שם, אסור.

## טלטול מוקצה מחשש הפסד

והנה מבואר במשנ"ב (ס"ק ס) דההיתר לטלטל את הנעל בכרמלית אע"פ שהיא מוקצה, הוא בכדי שלא יאבד. וצ"ב דלא מצינו שהתירו טלטול מוקצה משום הפסד, וכן מבואר להדיא במשנ"ב לקמן (סימן שלד ס"ק ז) שאין היתר לטלטל מוקצה אפילו אם יפסד, שנתבאר שם בשו"ע די"א שמשום דאדם בהול על ממונו התירו לו לטלטל מוקצה, וביאר המשנ"ב דהיינו דווקא מפני הדליקה או מפני הלסטים דאדם בהול על ממונו, אך בעלמא אין היתר לטלטל מוקצה אף במקום הפסד.

אכן מצינו במשנ"ב לעיל (סימן רעט ס"ק א) שהביא את דברי השלטי גבורים (שבת מח, א) דנר שהיה דלוק בין השמשות ומאימת העכו"ם הוכרח לכבות את הנר, מותר לטלטלו אחר שכבה, ומקור דבריו מהגמרא בשבת (מה, א) דאמרינן דהתירו לטלטל את המנורה מפני סכנת הגויים דכדאי הוא ר"ש לסמוך עליו בשעת הדחק. אמנם המג"א (שם ס"ק א) כתב דלפי המבואר שם ברש"י דמיירי בשעת סכנה משמע שבלא זה אסור, אך בפמ"ג (שם א"א ס"ק א) כתב דאפילו לפי שיטת רש"י מותר לטלטל את הנר אחר שכבה, משום דהפסד ממון היינו נמי סכנה, וסיים שם בצ"ע.

והנה בשעה"צ (שם ס"ק ג) ביאר את ספיקו של הפרי מגדים, דמלשון הגמרא דכדאי הוא ר"ש לסמוך עליו בשעת הדחק משמע דלרבי יהודה אסור בטלטול, ואם נפרש דמפני הסכנה היינו אפילו מחשש הפסד, הרי כתב השו"ע (סימן שלד סעיף א) לדעה אחת דבמקום הפסד אפילו ר"י מודה דהתירו טלטול מוקצה, אכן סיים שם השעה"צ דלדעת המג"א שפירש שם דההיתר הוא דווקא משום דבהול על ממונו, א"כ בעלמא אין להתיר טלטול מוקצה במקום הפסד. ועכ"פ מתבאר שהסתפק הפמ"ג האם יש היתר לטלטל מוקצה במקום הפסד אפילו באופן שאינו בהול על ממונו, וכאן מבואר לכאורה שיש להקל בזה, וצ"ע.

כתב המשנ"ב (ס"ק סב) שאם רבים נמצאים שם וגנאי הוא לו ללכת שם בלא מנעל, שרי לטלטלו משום כבוד הבריות. ומבואר דאף שדבר זה אינו ממש ביזוי חשיב הדבר ככבוד הבריות.

**[סעיף טז] חלוק שכבסו אותו ותחבו בו קנה לייבשו יכול לשמטו מעל הקנה אבל לא ליקח הקנה מתוכו, אסור לפי שאינו כלי. ואם תחבו בו כלי, מותר ליטלו מתוכו אפילו הוא מלאכתו לאיסור.**

וכתב המשנ"ב (ס"ק סג) דההיתר לשמוט את החלוק מיירי כשנתייבש קצת מבעוד יום, דאם היה טופח על מנת להטפיח בביה"ש אסור לטלטלו כל השבת, משום דמיגו דאיתקצאי לבין השמשות איתקצאי לכולי יומא.

## מדוע אינו נחשב גמרו בידי אדם

והנה ישנם כמה קושיות בדברי המשנ"ב דהנה צ"ע מדוע חשיב מוקצה, הא קיי"ל דגמרו בידי אדם לא חשיב מוקצה, וביאר המשנ"ב (סימן שי ס"ק יט) דאימתי אמרינן דמיגו דאיתקצאי בין השמשות איתקצאי לכולי יומא, דווקא בדברים שנגמרים ע"י שמים שיתכן שלא יגמרו בשבת, וכגון גרוגרות וצימוקים דאין נגמרין אלא ע"י חום החמה, ושמא יהיה יום המעונן, אבל דבר שגמרו בידי אדם, אינו מסיח דעתו מזה, כיון שבידו להכשירו בשבת, וא"כ קשה מדוע בגדים הרטובים בין השמשות אמרינן מיגו דאיתקצאי הא כיון שבודאי יתייבשו הוי כגמרו בידי אדם דאינו מקצה דעתו מיניה.

ויש שתירצו (מנחת יצחק ח"א סימן פא, ושבט הלוי ח"א סימן סב) דמה שכתב המשנ"ב לאסור בגד רטוב היינו באופן שאין ודאות שהבגד יתייבש בשבת, ולכך חשיב כגמרו בידי שמים דאמרינן מיגו דאיתקצאי, אך אם ידוע שבגד זה יתייבש בשבת עצמה, שרי בטלטול דלא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי.

## טלטול בגד רטוב

עוד הקשה הגרש"ז (שו"ת מנחת שלמה ח"א סימן י אות ו בהערה 5) דהנה כתב המג״א (סימן שה ס״ק יא) דכל האיסור לטלטל בגד רטוב הוא דווקא באלונטית או בכרים וכסתות, משום דחיישינן שמא יסחוט, אבל לטלטל בגד רטוב שרי דהא חזי ללבישה גם כשהוא רטוב ואין לחוש שמא יבוא לסוחטו, וכן מבואר בפירוש הברטנורא (פכ"ב משנה ד) ובחידושי המאירי (שבת קמו, ב) דמותר ללבוש בגד כשהוא רטוב אפי' לכתחילה. אמנם האליה רבה שם (ס"ק יז) חלק על דבריו, וכתב דאף שמצינו דמי שנשרו כליו במים מהלך בהם ואינו חושש, היינו דווקא משום כבוד הבריות, אך בגוונא שאין לחוש משום כבוד הבריות, אסור לטלטל בגד רטוב, דאף אם לובשו חיישינן שמא יסחוט, וכ"כ בתוי"ט (על המשנה שם).

והנה במשנ"ב (סימן שא ס"ק קסב) כתב דמותר ללבוש בגדים רטובים רק אם אין לו בגדים אחרים, וע"ש בשעה"צ (ס"ק רג) שכתב דכן יש לפרש גם בדברי המשנה דמי שנשרו כליו במים, דמיירי נמי באופן שאין לו בגדים אחרים, והוסיף עוד דיתכן דשאני מתניתין דמי שנשרו דכיון שהוא כבר לבוש הקילו שא"צ לפשוט. ובפשטות נראה דצידד כדעת הא"ר דמדינא אסור לטלטל בגד רטוב ורק משום שאין לו בגד אחר התירו, אך יש לדחות שהרי הא"ר היקל רק משום כבוד הבריות, והכא לכאורה אין בו משום כבוד הבריות, דאף שאין לו בגדים, לא אמרינן ליה שישאר בביתו, והתירו לו ללבוש את הבגד הרטוב, וכן משמע ממש"כ השעה"צ דמשום שכבר לבוש הקלו, ומשמע נמי שאין איסור ללובשו אלא רק אם מטלטלו חיישינן שמא יסחוט, וכשהוא לבוש לא גזרו.

ועכ"פ עולה דדעת הרבה אחרונים שמותר ללבוש בגד רטוב, ולא חיישינן שיסחוט, וכ"נ שהכריע המשנ"ב, וא"כ צ"ע דברי המשנ"ב אצלינו שכתב שמשום רטיבותו חשיב מוקצה ואסור בטלטול.

עוד צ"ב דאף אי נימא שיש איסור לטלטל בגד רטוב, הרי קיי"ל (שבת קמו, א) דבעשרה בני אדם מותר, וכן פסק המגן אברהם לעיל (סימן שא ס"ק נח) [וע"ש דדעת הא"ר (ס"ק פ) דה"ה דשרי אפילו בשניים]. אמנם בשבות יצחק (סוף פרק ח) פירש דטעם ההיתר לטלטל בגד רטוב בעשרה בני אדם הוא משום דהוי טלטול מן הצד, ולפי"ז יש להחמיר בטלטולו משום מוקצה. אך זה צ"ב דבסוגיא בשבת (שם) נראה שהטעם להתיר בעשרה הוא מטעם דמדכרי אהדדי, ולפי"ז צ"ב דמדוע הוי מוקצה הרי הבגד חזי לטלטול ע"י עשרה בני אדם או אפילו ע"י שניים.

והמורם מהנ"ל דדברי המשנ"ב צ"ב, ונראה שיש מקום להקל ולטלטל בגד רטוב. וכן צידד הגרש"ז (שש"כ פט"ו הערה ס).

**[המשך סעיף טז] כירה שנשמטה אפילו אחת מירכותיה, אסור לטלטלה.** ומבואר במשנ"ב (ס"ק סח) דהטעם הוא משום גזירה שמא יתקע.

## טלטול ע"י שניים

ובתהילה לדוד (סימן רעט ס"ק טז) דן האם מותר לטלטל את הכירה ע"י שניים דבזה יש להתיר משום דמדכרי אהדדי וכמו שמצינו דמשום כך התירו לקרוא לאור הנר בשניים (סימן ערה סעיף ב), וכתב דתלי במחלוקת הפוסקים שם שנחלקו האם היתר זה של קריאה בשניים הוא דווקא לצורך מצוה או גם לדבר הרשות (הובא במשנ"ב שם ס"ק ו), דדעת המגן אברהם דלא התירו אלא לדבר מצוה, אך הט"ז כתב דיש לסמוך על היתר זה גם לדבר הרשות, ולפי דבריו ה"ה שיש להקל כאן לטלטל כירה בשניים כיון דמדכרי אהדדי. [אכן בתוספת שבת (ס"ק ד) כתב דאין ללמוד מדין דשמא יטה דאין לדמות בין גזירות חז"ל ורק בחשש הטיה שהוא חשש רחוק ורק בזה התירו].

## טלטול מן הצד

עוד כתב התהילה לדוד (שם ס"ק טו) דיש להתיר לטלטל כירה שנשמטה אחת מירכותיה מן הצד, משום דלא עדיף מטלטול מוקצה שהתירו לטלטלו מן הצד. וע"ש שכתב דלפי"ז מותר לומר לנכרי לטלטלו כיון שיכול לטלטלו מן הצד וכמו שמצינו בסימן רעו (סעיף ג) דאם יכול הנכרי לטלטלו בדרך היתר מותר לומר לו לטלטל. אמנם דבריו צ"ב דמה בכך שמטלטלו מן הצד הרי עדיין יש לחוש שמא יתקע, ומדוע דווקא בטלטול גמור שייך הגזירה שמא יתקע.

***הדינים העולים***

1. מבואר במשנ"ב דמשום הפסד מותר לטלטל נעל שנקרעה בכרמלית, אך משמע בכמה מקומות שלא התירו טלטול מוקצה משום הפסד וצ"ע.
2. המשנ"ב נקט שאסור לטלטל בגד רטוב, וצ"ע דהוי גמרו בידי אדם, וכן דאפשר לטלטלו ע"י שניים, וכן דמשמע שהמשנ"ב נקט שמותר לטלטל בגד רטוב. ונראה שיש לסמוך להקל בזה, ובאופן שבודאי יתייבש בשבת יש להקל טפי דהוי גמרו בידי אדם.
3. אסור לטלטל כירה שנשברה אחת מירכותיה דחיישינן שמא יתקע, ולטלטל ע"י שניים תליא במחלוקת הפוסקים האם מותר לסמוך על ההיתר דמדכרי אהדדי בדבר הרשות.
4. כתב התהיל"ד דמותר לומר לנכרי לטלטל כירה שנשמטה אחת מירוכתיה ע"י טלטול מן הצד, וצ"ע לדינא דעדיין יש לחוש שמא יתקע.