בענין שעבוד הגוף
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב יהודה אלבוים / חבורות שעבודים

בס''ד

בענין שעבוד הגוף

א. בכתובות דף פו א לדידך דאמרת פריעת בע''ח מצוה וכו', עי' שער''י ש''ה פ''ב דכתב שיש לכו''ע שעבוד הגוף אלא שמכח זה אין ב''ד כופין, והוכיח כן מהא דאפשר למכור חוב, או ליצור חוב ע''י קנין, וע''כ שיש דבר ממוני ולא רק מצוה, ואולי י''ל דהדבר הממוני אינו שעבוד על הגברא, אלא ממוני גבך ואין מלבד זה זכות ממונית באדם כמו זכות שיש בפועל, ושעבוד הגוף שכתבו הראשונים הכוונה מצוה, אלא שודאי שיש דבר ממוני שהוא החוב, וכמוש''כ בקו''ש בסוף ב''ב פריעת בעל חוב מצוה דיש מצוה לפרוע את החוב, ומכח הממוני גבך י''ל דמהני תפיסה וא''צ שעבוד עבור זה, והקצוה''ח שהשקה מאי שנא מהשבת ריבית דא''א עד שתכפהו וכו' נקט שאין הממוני גבך סיבה שא''צ את דעתו, ולא ס''ל דיש גם שעבוד הגוף הגורם לכך שא''צ את דעתו, והממוני גבך הוא הדבר הנמכר, ואפשר ליוצרו ע''י קנין, וכך לכא' מפורש ברשב''א בב''ב קמז א בדעת ר''ת וז''ל אבל חיוב הגוף שחבירו מחוייב לפרוע לו חובו כדאמרינן (לקמן קע"ד א') פריעת בעל חוב מצוה אינו יכול למכור עכ''ל, ומפורש בדבריו ששעה''ג הוא המצוה לפרוע את החוב, וכן הוא לשון תוס' הרא''ש בשבועות דף ד ב ''משום דגוף הלוה משועבד למלוה לפרוע לו חובו כדאמרי' פריעת ב"ח מצוה ומחמת שיעבודו נשתעבדו גם נכסיו עמו'' ומכח הממוני גבך י''ל שא''צ דעת הלוה בגביית הנכסים, אלא שבלא מצוה ב''ד אין כופין כמו שביאר בשערי יושר, אלא שהוא ביאר שהוא מכח שעה''ג, ולהנ''ל הוא מכח הממוני גבך, וכן הוא לכא' ברשב''א בקידושין דף יג ב וז''ל ואפי' מיניה דידיה לא **משתעבד** אלא משום מצוה כדאמרינן בכתובות אמרו ליה לרב פפא לדידך דאמרת פריעת בעל חוב מצוה ... עכ''ל, ולדברי השערי יושר יש שעבוד אלא שאין כופין על זה, וברשב''א נראה שאין כלל שעבוד אפי' מיניה דידיה למד''א שעבודא לאו דאו', ונראה בדבריו דכוונתו שאין שעבוד כלל, גם לא על הגברא, ולא רק שאין שעבוד נכסים.

ב. ולכא' כך מפורש בריטב''א בקידושין יג וז''ל ומסתברא דאע"ג דסבר שמואל שעבודא לאו דאורייתא מודה הוא דמצוה איכא וכופין אותו לקיים מצוה זו, וכדאמרינן בכתובות (פ"ו א') אמר ליה רב הונא בריה דרב יהושע לרב פפא לדידך דאמרת פריעת בעל חוב מצוה, **פירוש מצוה בעלמא ולאו שעבודא**, אמר לא ניחא לי למעבד מצוה מאי, היאך כופין אותו לפרוע בעל חובו, אמר ליה תנינא במה דברים אמורים ... פירוש הכא נמי כופין אותו ועד שאתה כופהו בגופו כופהו בממונו **כיון דמצוה דממון היא,** עכ''ל, ובתחילת דבריו כתב מצוה בעלמא ולא שעבודא, ומשמע שאין שעבוד ממוני כלל גם לא שעבוד הגוף, וסיים דהוא מצוה דממון, וע''כ כוונתו דהמצוה לפרוע את החוב שהוא דבר ממוני, אלא שאין שום שעבוד אלא רק מצוה, ולהדיא שיש דבר ממוני אך אין שעבוד ממוני, וכ''כ אח''כ ''כופין אותו ב''ד לפרוע חובו'' ''מצוה לפרוע חובו'' ומבואר שיש חוב ויש מצוה לפורעו, וכן לכא' מפורש בריטב''א בב''מ דף סא א לענין חיוב השבת ריבית וז''ל ובודאי דטעמא כדאמרן דחיובא דרמא עליה רחמנא הוא וכענין חוב למ"ד פריעת בעל חוב מצוה ושעבודא לאו דאורייתא, אלא דהתם איכא דין ממון לחברו ומהניא מחילה אבל הכא לשמים הוא חייב וכיון שכן לא תועיל לו מחילת חברו, וכן עיקר, עכ''ל ומפורש שיש הבדל בין מד''א שעבודא דאו' למד''א שעבודא לאו דאו' מלבד החילוק של שעבוד נכסים, דלמד''א שעבודא לאו דאו' יש רק מצוה, משא''כ למד''א שעבודא דאו' יש גם שעבוד, ובהשבת ריבית אין שעה''ג אלא רק מצוה ולכן אין על מה למחול, משא''כ חוב אע''פ שאין שעה''ג, אך יש חוב ועל החוב הרי יכול למחול, אך יש לדחות דכוונתו דהמצוה הוא לחבירו להחזיר לו את הממון שקיבל ולכן כשמחל פקע סיבת המצוה, משא''כ בהשבת ריבית, אך לשון הריטב''א שיש דין ממון נראה שיש מציאות ממונית אע''פ שאין שעבוד על גופו, ולכא' זהו הממוני גבך - אלא הריטב''א בקידושין שם כתב בריש דבריו דלמד''א שעבודא לאו דאו' ''פירוש דחובה הוא דרמי עלה ושעבודא'' ונראה שיש חובה ושעבוד, וצ''ע.

ובש''ך נראה דנח' בזה האמוראים וז''ל - בסי' ל''ט סק''ב - דודאי רב כהנא ידע פלוגתא דרב ושמואל כמו רב פפא, אלא ודאי לרב ושמואל לא קשיא מידי, דנהי דסברי שעבודא לאו דאורייתא **מ"מ כיון דחיובא רמי עליה לשלם, לא מצי למימר לא ניחא לי**, אבל לרב פפא דקאמר מצוה בעלמא הוא פריך.

ג. וכל המקומות שנראה בקצוה''ח ששעה''ג הוא רק מצוה, הוא רק כלפי שעה''ג, אך מודה הקצוה''ח שיש חוב, וכמוש''כ הקצוה''ח בשעבודא דר''נ שגוף החוב עובר לראובן.

ד. ועל פי זה ניחא מש''כ בתו''ר בכתובות פו א דהערבות נכסים תלוי במצוה, משום שאין מלבד המצוה עוד דבר על הגברא, ואם אין מצוה אין על מה להיות ערב, דאין הנכסים ערבים עבור המלוה אלא עבור הלוה, ואילו היה שעבוד ממוני על הלוה דומיא דפועל שחייב לעבוד היו הנכסים ערבים לכך, אלא כיון שאין אלא מצוה הנכסים ערבים למצוה, וזהו דברי הרא''ש כי ליכא לוה ליכא ערב, דודאי שיש חוב, אך חוב אינו אלא חפץ ממוני, ואינו חיוב של הלוה, אלא ממוני גבך של המלוה, ואין שייך על זה ערבות, וכשאין מצוה ליכא לוה, דהיינו אין על הלוה שום חיוב.

ה. וזהו קושיית הר''ן דכשמת האב, ואין מצוה לפרוע חוב, פקע הערבות, ועל זה תי' הר''ן דהנכסים ערבים גם למצב זה, למצב שלא יהיה אדם שיהיה עליו מצוה, משום שעדיין קיימת סיבת המצוה, דהלוה שלוה יש סיבה שיתחייב להחזיר, והנכסים ערבים גם על כך, וזהו מש''כ האחרונים דאין השעבוד נכסים תוצאה של שעה''ג, אלא הסיבה שמחמתה יש שעה''ג, מחמתה יש שעב''נ, היינו בהלואה על קבלת המעות, שהוא הסיבה שיתחייב ויהיה עליו מצוה לפרוע, והריטב''א בקידושין יג ב כתב דיש מצוה על היורשים לפורע חוב אביהם בכדי שלט יקרא אביהם לוה רשע ולא ישלם, והערבות הוא על כך שלא יחשב לוה רשע ולא ישלם, דאין שייך מצוה על מת אך יהיה רשע אם לא יפרע, וזהו סיבת השעבוד נכסים לא עבור המצוה אלא עבור שלא יחשב רשע ומחמת זה יש מצוה, ומחמת זה יש שעבוד נכסים.

ו. והתומים תי' שיש שעה''ג על היורשים ואולי גם כוונתו לפריעת בע''ח מצוה, וכמבואר בסמ''ע ובגר''א ריש סי' ק''ז שיש פריעת בע''ח מצוה על היורשים, והנכסים ערבים לכך, וי''ל דלית מאן דפליג דאיכא ממוני גבך על היורשים משום שירשו את הרשות ממון, ולא נח' אלא אם יש עליהם שעה''ג, ולהנ''ל היינו פריעת בע''ח מצוה, ובדברי הרי''ף והרא''ש נראה שיש מצות פריעת בע''ח על היורשים, אך בריטב''א בקידושין יג ב ובעוד ראשונים מפורש שאין עליהם מצות פריעת בע''ח אלא רק מצוה בעלמא שלא יקרא אביהם לוה רשע ולא ישלם, ואזלו לשיטתם דהרי''ף והרא''ש ס''ל דאף לר''פ שעבודא דאו' אלא דס''ל דאם אין מצוה אין שעבוד, כמוש''כ התוס' הרא''ש, ולכן ס''ל דיש מצוה על היורשים הגדולים, דאל''כ לא היה שעבוד נכסים, ושאר הראשונים ס''ל דלר''פ שעבודא לאו דאו', אך למד''א שעבודא דאו' א''צ מצוה, משום שהנכסים ערבים אף כשאין מצוה אלא כנ''ל שלא יהיה לוה רשע ולא ישלם, ולכן הר''ן הקשה מדוע כשמת יש שעבוד נכסים, אך לדברי הרי''ף והרא''ש לא קשה מידי משום שיש מצוה על היורשים, והרשב''א דכתב דכל עוד שחי נגרר גם שעבוד נכסים אך לא כשמת הוא לשיטתו שאין שעה''ג על היורשים, ולכן אצל היורשים לא שייך שעבוד נכסים זה, משא''כ לדעת הרי''ף והרא''ש שיש שעבוד הגוף על היורשים, בע''כ יסברו שאין כלל שעבוד נכסים מיניה על מטלטלין אפי' למד''א שעבודא דאו', משום דלא סמכא דעתיה.

- והקשו על התומים שיש שעה''ג על היורשים, מדוע צריך שעבוד נכסים בכדי לגבות מהם, ומאי שנא ממד''א שעבודא לאו דאו' דמחמת שעה''ג גובים, ומדוע אין גובין ממטלטלי דיתמי כי לא משעבדי, הא א''צ שעבוד נכסים, ואולי י''ל דהוי כאילו אדם לוה על דעת להיפרע רק מקרקעות, ולא יתחייב לפרוע ממטלטלין, והגדר יהיה דהממוני גבך הוא רק כלפי הקרקעות, דיש לו זכות ברשות ממון לקבל קרקעות, וכיון שכשמת לא סמכא דעתיה על מטלטלין כמוש''כ הראשונים, לכן הוי כמחל על הממוני גבך כלפי מטלטלין, ואולי זהו גם ההסבר שאין שעה''ג על הבעל לפרוע כתובה ממטלטלין, דכתבו הראשונים דלא סמכא דעתיה דהאשה על מטלטלין אף מיניה, וצ''ב דהניחא על שעבוד נכסים, אך מדוע אין שעה''ג, ולהנ''ל ניחא, וקושיא זו היא ממש כהקושיא על התומים -

ז. ואולי י''ל דהמח' אם שעבודא דאו' או דרבנן הוא לא רק על שעבוד נכסים, אלא נח' אם ההלואה היא סיבה לשעבוד על הגברא, או לא, ולמד''א שעבודא דאו' נלמד מקרא דיש גם שעבוד על הגברא ועל נכסיו, דחד הם, ולמד''א שעבודא לאו דאו' אין שעבוד עליו ולא על נכסיו, ונמצא שנח' גם אם יש שעבוד על הגברא, ובגמ' מבואר ששעבוד נכסים הוא מדין ערבות, אך מאידך בהרבה ראשונים נראה שיש עוד דין שעבוד נכסים, ובדאיקני אף אי לא כתב דאיקני יש מיניה שעבוד נכסים כל עוד הנכסים אצלו, ומאידך מפורש בראשונים בסוף גט פשוט שא''א לגבות מיניה בלא מצוה, וא''כ לכא' סתרו את דבריהם דמיניה יש שעבוד נכסים, וע''כ דדבר זה גם תלוי בשעבודא דאו' או לאו דאו', דאי שעבודא דאו' ויש שעבוד עליו הרי זה גורר גם את נכסיו, משא''כ למד''א שעבודא לאו דאו' שאין עליו שעבוד אלא רק מצוה, גם נכסיו לא משועבדים, וז''ל הרשב''א והלכך כל שאינן ביד לוה ממש לא גבי מינייהו, אלא דכל שהוא קיים וישנן תחת ידו גבי מינייהו משום דשעבוד נכסיו ואפי' שעבוד מטלטליו נגרר אחר שעבוד גופו וכל היכא דאיהו משתעבד נכסיו נמי משתעבד ... אבל היכא דמית לי' לוה ונפלו מטלטלי קמי יתמי כיון דעיקר אסמכתי' דלוה ליתי' אמטלטלי לא גבי מינייהו עכ''ל, ולשון הרשב''א ''וכל היכא דאיהו משתעבד נכסיו נמי משתעבד'' ומשמע שיש שעבוד ולא רק מצוה, אך זהו רק למד''א שעבודא דאו' וז''ל הגידולי תרומה מג ד יא אבל לרבינו האיי והרשב"א ז"ל וסיעתם דמלוה ע"פ קודמת מטעמא דשעבודא דאורייתא, הכא נמי כיון **דמדאורייתא** בלאו דאקני **חל השעבוד** גם על הנכסים שיקנה, **דמיניה אפילו מגלימא** וכו', הלכך הוא קודם לב"ח מאוחר ודו"ק - אך אולי כוונתו לדברי התומים דמדאו' החוב משעבד ויש כל רגע סיבה לשעבוד -

ח. כתב הרמ''א דכשהגיע זמן הפרעון של המאוחר יכול המוקדם למנוע את המאוחר מליטול את הכל, וצ''ב הרי אין דין קדימה במטלטלין משום שאין שעבוד על מטלטלין, וא''כ צ''ב מדוע יכול למנוע את המאוחר מליטול את כל המטלטלין, והנה כתב הסמ''ע בסי' ק''ד סק''א ''כלומר כך הוא מן דין תורה דקי"ל שיעבודא דאורייתא, ונפקא מינה בו דגם לאחר תקנת חכמים לפחות לא אמרינן דבעל חוב המאוחר שקדם זמן פרעונו יהיה קודם בגביה'' ונראה בסמ''ע שכל הדין דיכול א' לעכב שלא יטול אידך את כל המטלטלין הוא מכח שעבודא דאו', וצ''ב אם נשאר מדאו' שעבוד מיניה, מדוע אין דין קדימה לכתחילה במטלטלין, והסמ''ע האריך דאין דין קדימה במטלטלין, וצ''ב ממ''נ אם יש שעבוד נכסים מיניה מדוע אין דין קדימה, ואם אין שעבוד נכסים מיניה מדוע יכול למנוע את חבירו מליטול את כל המטלטלין אם הגיע זמנו קודם, ואולי יתיישב על פי הנ''ל דהרי מבואר בראשונים דלמד''א שעבודא דאו' יש שעבוד מיניה על המטלטלין, וא''כ מדוע אין דין קדימה לכתחילה במטלטלין, וצ''ל דדין הקדימה אינו אלא בשעבוד שמכוחו יכול לגבות גם מלקוחות, אך השעבוד שנגרר מכח השעה''ג אינו סיבה לקדימה, אך הוא כן סיבה לחלוקה, ולמנוע מחבירו ליטול את הכל, ואולי הביאור בזה הוא דהשעבוד האלים שחל בקרקע אינו יכול לחול גם למאוחר, דאי דמר לאו דמר, וכל זכותו אינו אלא אחרי הראשון - ויש לו זכות זו כבר היום, ולכן כשהראשון נפרע בזוזי יש לו שעבוד משעת ההלואה - משא''כ השעבוד שנגרר מהשעה''ג, יכול לחול לשנים בשוה, ולכן אין בהם קדימה אך כיון שיש לו זכות בנכסים כמו חבירו יש לו זכות למונעו מלקחת את הכל.

ט. ועל פי זה יתבאר היטב מש''כ הקו''ש להוכיח מתוס' בדף צד א דלא חל הגוביינא של המאוחר, וצ''ב מאי שנא מלוקח, ועל פי הנ''ל ניחא, דאין לו זכות לגבות כל עוד קיימת זכות הראשון, משא''כ במטלטלין אע''פ שיש לו זכות אך גם לאידך יש זכות כמותו - ולא דמי ללוקח שנעשה בעלים כהמוכר, וכמו שיש לוה שהוא בעלים ויש למלוה שעבוד כך יש ללוקח הבא מכוחו, משא''כ שעבוד שיש כוותיה לראשון לא יכול להיות כמותו לשני - והרשב''א במיוחסות שכתב שיש דין קדימה לכתחילה י''ל דס''ל דיש שעבוד אלים מיניה, והפקיעוהו רק מכח תקנת השוק כשמכר, אך לא לפני שמכר, וכמו שנראה ברמב''ן בפסחים דיש למפרע הוא גובה גם במטלטלין.

י. וא''ת אם יש שעבוד אלים על מטלטלין מיניה מדוע לא גובים מיורשים, וכיצד נפקע השעבוד מהיורשים מסברת לא סמכא דעתיה, וכי חל מעיקרא רק לזמן, וי''ל על פי דברי הזכר יצחק דכשמת חל שעבוד נוסף - וזה לכא' לא כמו הנ''ל דאותו הסיבה המחילה שעה''ג מחילה שעב''נ -

יא. ועי' במה שנתיישב לפי''ז בענין מיניה אפי' מגלימא דעל כתפיה, והובא שם מהש''ך ראיה לכל הנ''ל עי''ש.

יב. ולפי כל זה המושג של מלוה שאינה כתובה בתורה כוונתו שכמו שבעלות של אדם אינו כתובה בתורה, כך החוב שהוא הממוני גבך שנוצר בקבלת הממון אינה כתובה בתורה, אלא הוא מציאות ממונית שיש למלוה, אך אם יש שעבוד על הגברא מחמת ההלואה שהוא משועבד לתת למלוה את הממוני גבך, וכמו שהתבאר למד''א שעבודא דאו', דבר זה הוא כתובה בתורה, ובלא קרא לא היה מקור שנוצר שעבוד על הגברא כעין שעבוד של פועל לתת לחבירו את הממוני גבך, אלא היה רק מצוה כעין מצות גזל שהוא מצוה ממונית, כך היה מצוה לפרוע חוב, ואין מלבד עצם החוב עוד שעבוד, ורק למד''א שעבודא דאו' נלמד שיש מלבד החוב עוד שעבוד על הגברא וחפציו, ושעבוד דה אינו מסברא אלא הוא כתובה בתורה, ומסברא יש רק ממוני גבך, ובודאי שמהסברא צריך לתת לחבירו את שלו כמו שמסברא אסור לגזול את של חבירו, אלא שבלא פסוק לא היה איסור, כמו שלא היה איסור לגזול בלא פסוק, ולכן גזל עכו''ם לחד מד''א שרי, והפקעת הלוואתו לכו''ע שרי, ורק למד''א שעבודא דאו' נלמד שיש גם זכות ממונית עליו ועל נכסיו, עליו בין על עצמו ובין על נכסיו, וכן מסברא יש ערבות על שעבוד ממוני שיש לאדם - וזה לא כהנ''ל שהוא ערבות למצוה כהרא''ש, אלא כשאר הראשונים שהוא ערבות לשעבוד הגוף - וגם בדעת הריטב''א שכתב שאין מושג של חצי קנין, י''ל דלכן ס''ל דא''א ללמוד מקרא דיש שעבוד נכסים, אך למד''א שעבודא דאו' דילפינן שיש עבוד נכסים נכלל בזה שעבוד על הגברא, דאין סברא שיהיה שעבוד על נכסיו ולא עליו, ותרויהו יליף מקרא, ולפי''ז גם הריטב''א יכול להודות לרשב''א ששעבוד נכסים נגרר משעבוד הגוף למד''א שעבודא דאו', ובמזיק לכו''ע יש שעבוד על הגברא ונלמד מקרא, אך בחוב שאין מקור למד''א שעבודא לאו דאו' אין שעבוד הגוף כמו שיש במזיק.

יג. ועי' ברבינו גרשום בב''ב דף קעה ב דהמקור לשעבודא דאו' הוא מקרא דעבד לוה לאיש מלוה, וצ''ב היכן כתוב בזה שעבוד נכסים, אולי אין אלא שעבוד הגוף, וי''ל על פי הנ''ל דבחא קרא אין אלא ממוני גבך, וצריך מקור שיש גם זכות על הגברא, ויש לזה מקור מעבד לוה לאיש מלוה, וכיון שיש מקור שיש זכויות ממילא מסברא יש לו זכויות בו ובנכסיו ויש ערבות על השעבוד הגוף.

יד. ולכא' זהו הביאור בזה ששעבוד נכסים חל רק בשעת ההלואה, ולא כל רגע ורגע מחמת החוב, כמבואר בסוגיית דאיקני - והתומים נקט לא כך - משום ששעבוד הוא חידוש התורה, והתחדש שחל ע''י קבלת המעות, ואינו מכח השעה''ג, ולהנ''ל גם שעה''ג רק חל ע''י מעשה ההלואה, ואינו תוצאה של הממוני גבך והתבאר דבר זה בענין מוכר שט''ח לחבירו עי''ש.

טו. וזה לכא' כוונת האחרונים שכתבו שאותו סיבה הגורמת שעה''ג גורמת שעבוד נכסים, והסיבה הוא מעשה ההלואה שחידשה התורה שההלואה גורמת זכויות בלוה בו ובנכסיו, ואין השעבוד נכסים תולדה משעה''ג, ולא מהממוני גבך, אלא ממעשה ההלואה, שהוא גורם גם שעבוד לפרוע את הממוני גבך.

טז. ולדעת הרמב''ן בסוף גט פשוט דמסברא שעבודא דאו', וצריך מקור שאין שעבוד, ע''כ א''א לומר כנ''ל שאין שעה''ג למד''א שעבודא לאו דאו' משום שמסברא אין שעבוד מלבד הממוני גבך, אלא שבדעת הרמב''ן בפסחים דס''ל דיש שעבוד גמור במטלטלין אין מקור כלל לשעבוד של נגרר, ומש''כ דבמיניה יש שעבוד הוא כשיטתו שיש שעבוד אלים, ולשיטתו יהיה דין קדימה לכתחילה במטלטלין, ואין מקור ברמב''ן דבדאיקני אי לא כתב דאיקני יש שעבוד מיניה.