מראי מקומות קו ב 5
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק כלל גדול

**מראי מקומות קו: 5**

**ה"ד ביבר גדול וכו' ובביצה כד. אמרי ה"ד מחוסר צידה וכו' כל האומר הבא מצודה ונצדנו**. ועיי"ש ברש"י דביאר דלא פליגי אלא כל אחד שיער ביבר קטן במידי אחריני. והתוס' פליגי וביארו דהשיעור של רהיט בתריה וכו' הוא שיעור בחיה ובהמה והשיעור של הבא מצודה וכו' הוא שיעור בעופות. וכן כתבו התוס' בסוגיין. ועיין בביאוה"ל סי' שט"ז שכתב שההלכה כרש"י. וכן בעופות השיעור הוא רהיט בתריה וכן כתב האו"ז. ועיין היטב ברמב"ם פ"ב מהלכות יו"ט ה"ז. ויל"ע במה שכתב הרמב"ם הרי הוא מוקצה ואין צדין אותו ביו"ט. האם כוונתו דאסור משום צידה או משום מוקצה. ועיין בט"ז בסי' תצ"ז סק"א.וסק"ב. ועיין בפמ"ג במשב"ז זהב שם. ועיין בבית מאיר דפי' כוונתו באופן אחר דאסור משום צידה. ואדרבה רק משום כן הוי מוקצה. והטעם דכתב הרמב"ם למוקצה הוא דהרמב"ם שם סיים דאם צד לא יאכלו. וזה רק משום דהוי מוקצה. ויש מקום לדון שכוונת הרמב"ם דליכא כלל איסור צידה ביו"ט ודלא כהראשונים בסוגיין ובביצה עיי"ש בתוס' תחילת הפרק וביתר הרחבה בתוס' בביצה ג.. דהראשונים הסכימו שיש איסור צידה ביו"ט אלא דנחלקו האם הוא נאסר מדאוריתא או מדרבנן. והרמב"ם סבר דאין כלל איסור צידה ביו"ט. ולפי"ז כתבו דיתכן דהשיעור של הבא מצודה ונצודנו הוא רק ביו"ט אבל בשבת דיש איסור צידה אפשר שהשיעור הוא שונה. ויל"ע בזה.

**הני עבידי לרבויי הני לא עבידי לרבויי.** עיין פי' רש"י, ועיין פי' ר"ח שפי' באופן אחר.

**אמר רב ששת לא קשיא הא בחולה מחמת אישתא הא בחולה מחמת אובצנא.** עיין פי' רש"י. ועין בב"מ עח. מתה מחמת אובצנא. ועיין בפי' ר"ח. אמנם עיין ברמב"ם בפ"י הכ"ד. דהצד חולה פטור ועיין היטב הלכה כ"ב. ועיין שם בדברי המ"מ ושם כתב שזה כפי' ר"ח אמנם עיין בביאוה"ל סי' שט"ז ס"ב בד"ה או חולה דמעיר דבדברי ר"ח מפורש להפך. והרמב"ם כתב בעמד לפניו והבהילו עד שהגיה הכלב ותפשו הרי זה תולדת צד והוא חייב. ועיין שם במ"ב סק"י דביאר דהטעם הוא משום שכן דרך הציידים. ואע"ג דהוי גרמא מכל מקום כיוון דכך הוא דרך המלאכה חייב. כך מבואר שם בביאוה"ל. ועיי"ש שנסתפק אם רדף אחרי בהמה עד שנעשה עייף וחיגר אם במעשה זה עצמו יש בו משום צידה אף שלא תפשו בידיים או שמא אין דרך צידה בכך.

**ת"ר הצד חגבין גזין צרעין וכו' חייב דברי ר"מ וחכמים אומרים כל שבמינו ניצוד חייב שאין במינו ניצוד פטור.** רש"י פי' דגזין היינו מין טהור. ובריטב"א החדשים כתב דהיינו מין טמא אמנם הוא נאכל לגויים. ועיין בביאוה"ל ס"ג בד"ה אין. ועיין רמב"ם פ"י הכ"ד. ובחי' המאירי בסוגייתנו דלדעת חכמים חשיבי כולהו אין במינו ניצוד. דאף שהן ראויין לאכילה אין אדם טורח לצודן. [עיין במל"מ מאכ"א פ"א הכ"א. שהקשה על רש"י דבבכורות דף ז: מבואר להדיא דגזין הוא מין טמא.

**אין במינו ניצוד.** יל"ע בטעם הפטור שלא אין במינו ניצוד. ועיין בקרית ספר שכתב שאינו דומיא דמשכן שהיו צדין לצורך. ויל"ע דלכאורה זה מלאכה שאצל"ג. מכל מקום לדעת רבי יהודה חייבין על מלאכה כזו. ואפשר שכאן שאני דזה סוג מלאכה של לא לצורך ולא דאצל הגברא המסוים הזה זה נעשה שלא לצורך וכלפי בע"ח כאלה דאין דרכם להיות ניצודים חסר בעצם השם של המלאכה. ויל"ע בזה. אמנם עיין אבנ"ז או"ח סי' קפ"ט סעיף ז' שביאר דבמלאכת צידה לא נעשה שינוי בדבר הניצוד אלא ענין המלאכה שנכנס הבע"ח לרשותו. לכך כשאין תועלת בכניסתו לא חשיב צידה. אלא רק כמונעו לצאת להזיק. **והנה יש לעיין**, בבע"ח שאין במינם ניצוד אבל האדם עצמו צדן לצורך האם יש בזה צידה. עיין במתני להלן קז. ושאר שקצים ורמשים הצדן לצורך חייב. ועיי"ש ברש"י ד"ה שלא לצורך פטור. ומבואר דחשיבי אין במינם ניצוד ומכל מקום בצדן לצורך חייב. ועיין בתוס' ד"ה שלא דפליג על רש"י ויל"ע במאי תלויה מחלוקתם. עיין ברמ"א סי' של"ט סעיף ד' דמדויק מדבריו לגבי אדם האם חשיב אין במינו ניצוד. ולענין פריסת מצודה להצלת תינוק הטובע. עיין באבנ"ז סי' קפט סעיף ב' דחשיב תולדת צד ועיי"ש שהביא ממנחות סד. מהתוס' שם..

**כל שאין במינו ניצוד דינו דהוא פטור אבל אסור.** עיין תוס' להלן קז: ד"ה הצד. ונחלקו הראשונים והפוסקים באופן שסוגר תיבה שיש בה זבובים ואין כוונתו לצידה. עיין בריטב"א בסוגייתנו בשם בעל התרומות לאסור ועיין בטור סי' שט"ז שהביא דעתו ושורש חידושו הוא דיש פס"ר גם באיסור דרבנן. ועיין שו"ע סי' שט"ז סעיף ד' ועיי"ש בביאור הגר"א. אמנם התרומת הדשן סי' סד' והמאירי כט: סוברים דאין איסור פס"ר באיסור דרבנן. ועיין בדברי הטור עצמו דפליג עליו. כיוון שאם יפתח הזבובים יברחו אין לזה שם צידה ועיין בב"י ובב"ח שדנו בזה בהרחבה. ועיין עו"ד בט"ז סק"ג. ובמ"ב סקט"ו ובחזו"א או"ח סי' נ"ב סעיף טו. עיי"ש. **הצד חגבים בשעת הטל פטור בשעת השרב חייב וכו'.** והנה בטעם הפטור בשעת הטל עיין פי' רש"י. ועיין פי' ר"ח. והנה לפי' רש"י יל"ע מאי שנא מצבי סומא שחייב על צידתו. עיין ברש"ש שעמד בזה. ועיין שפ"א ועיין ביאוה"ל סי' שט"ז סעיף ב' ד"ה הצד.

**אליעזר בן מהבאי אומר וכו'.** בפר"ח מבואר דע"י שהן מקלחות והן נופלות למקום אחד אין בהם כח לילך ומשום כן נחשבות מזומנות ליקח. אמנם עיין בפי' רש"י. ויל"ע בכוונתו האם משום כן כל אחת מהן מזומנת ליקח. או דכיוון דבוודאי יוכל לתפוס חלק מהם אין לפעולתו חשיבות של מעשה צידה. או משום שדנים את כל החגבים כדבר אחד והרי הם מזומנים ליקח חלק מהם. ויל"ע בזה.  **שם.** לפי המבואר לעיל דחגבים חשיבי יש במינם ניצוד אם כן ברייתא זו היא כחכמים אמנם להראשונים דחשיבי אין במינם ניצוד אם כן ברייתא זו בהכרח אתיא כר"מ. ועיין בביואר הלכה סי' שט"ז סעיף ג' ד"ה אין מה שהוכיח מהירושלמי כשי' רש"י.