46 בדין אבודה בשעת כפרה ולא בשעת הפרשה
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

יום ועש"ק בלק י"ג תמוז תשס"ד

**א'**

א] כתבו התוס' בריש פירקין דכ"א: ד"ה ולד, ובדכ"ב: ד"ה אפילו, דכמה סוגיות ס"ל דלא כרב אבא וס"ל דלרבנן רק אבודה בשעת כפרה מתה, אך אבודה בשעת הפרשה אינה מתה אף אם נתכפר בשאינה אבודה.

והנה בפשוטו הי' נראה דטעמייהו דרבנן, הוא משום דס"ל דהדחי' דאיבוד הויא רק בשעת האיבוד, וע"כ כיון דהדין מיתה חייל בשעת כפרה, ע"כ כל שנמצאת קודם כפרה דבשעת כפרה כבר אינה דחוי', לא חייל בה דין מיתה, ורק היכא שהיא אבודה בשעת כפרה ואית בה דחי' השתא, הוא דאית בה דין מיתה.

אמנם באמת מוכח מסוגיין לא כן, חדא, מדעת רש"י בסוגיין, דאבודה ונמצאת בעלת מום אף לרבנן מתה, משום דאית בה תרתי לריעותא, והרי להדיא דאף אבודה בשעת הפרשה אית בה ריעותא מכח האיבוד, ואך דכיון דאי"ז חדא לריעותא ע"כ הוא דלית בה דין מיתה, וכאשר כ"ה בד' רש"י בכל הסוגיא, דהא דאבודה בשעת הפרשה אינה מתה הוא משום דלי"ב אלא חדא לריעותא.[[1]](#footnote-2)

ועוד מוכח כן מסוגיא דכ"ב., דפריך מהא דתנן השני ירעה עד שיסתאב וכו' הא דיחיד מתה וכו', ואידך קמא הוה לי' כי עברה שנתה, וטעמא דציבור הא דיחיד מתה, ומשני אמר לך דחויין לחוד ואבודין לחוד וכו', ופירש"י שם דאתא לשנויי מ"ש אבודה בשעת הפרשה דאינה מתה, מדחוי' דמתה בלא ריעותא אחרינא, וגם התוס' שם פירשו עד"ז, עיי"ש.

והנה אי נימא דהא דלרבנן דאבודה בשעת הפרשה אינה מתה, הוא משום דהדחי' דאבודה הוי רק בשעת האיבוד, וכל שנמצאה קודם כפרה, כיון דבשעת כפרה כבר אינה דחוי', ע"כ לי"ב דין מיתה, א"כ הרי מעיקרא ל"ק דמ"ש מדחוי' דמתה, דבדחוי' הרי הדחוי קיים אף בשעת כפרה, וע"כ הוא דמתה, ובע"כ מוכח מזה דהא דלרבנן אבודה בשעת הפרשה אינה מתה, הוא משום דהגם דדחוי' היא מכח האיבוד, מ"מ לא סגי בזה לדין מיתה, וכאשר כ"ה מפורש בד' רש"י בכ"ד בסוגיא שם שהטעם הוא משום דלי"ב אלא חדא לריעותא, וע"כ הוא דאינה מתה, וזהו דפריך דמ"ש מדחוי' דהגם דלי"ב אלא חדא לריעותא מ"מ אי"ב דין מיתה.

ונ' לפ"ז, דהא דאבודה בשעת כפרה מתה, הוא משום דאיבוד בשעת כפרה הוי מעשה דחי' טפי, וע"כ היא מתה, וכן פירש"י בדכ"ב. ד"ה עברה שנתה, ז"ל, וכל הנך דבעיין תרתי לריעותא היינו כי נמצאת קודם כפרת שני', אבל נמצאת לאחר כפרה אפי' אין שם אלא ריעותא דאיבוד מתה, עכ"ל, ולכאו' הטעם בזה הוא, דכל שהיא אבודה בשעת כפרה דבשעה זו דינה ליקרב, הויא האבידה מעשה דחי' טפי.

אמנם צ"ב רב בזה, דמ"ט מדמי' דחוי דהשעיר הראשון לאבודה בשעת הפרשה, (ומכח זה פרכי' דמ"ט השעיר מת ומ"ש מאבודה בשעת הפרשה אינה מתה), ול"ד לאבודה בשעת כפרה, ושמעתי לפרש בזה, דיל"פ דהטעם לחלק בין אבודה בשעת כפרה לאבודה בשעת הפרשה, הוא משום דאבודה בשעת כפרה לא חזיא למידי, ומשא"כ אבודה בשעת הפרשה שהיא ראוי' לימצא וליקרב, ע"ד הא דמשני דאבודין דעתי' עליהון דילמא משתכחין, וע"כ הנך דחויין שהם ראויין לדמיהם, דמיין לאבודה בשעת הפרשה, וצ"ע עוד בזה.

ויש להוכיח כן עוד, מהא דאיבעיא להו בדכ"ב: באבודה בכוס מהו, ומפרשי' האיבעיא אליבא דרבנן מי אמרי' כי אמרי רבנן בשעת הפרשה רועה קודם שיקבל דמה בכוס, אבל הכא ס"ל כל העומד ליזרק כזרוק דמי, או"ד כמה דלא איזדריק דם כי אבדה בשעת הפרשה דחיא ורעיא, ע"כ, והנה בפשוטו אין לפרש האיבעיא דגמ' דשמא מכח הא דכל העומד לזרוק כבר חייל עלי' דין מיתה בשעה זו, דכבר חשיב כנתכפרו הבעלים, דא"כ מ"ט אמרי' התם דאליבא דרבי לא תיבעי לך, הרי גם אליבא דרבי שייכא הך איבעיא, אם כה"ג כבר חשיב כנתכפרו הבעלים, ול"מ להתכפר בהאבודה, ואף אם האבודה שמינה, או אם נשפך דם השני, ג"כ א"א להתכפר באבודה, ובע"כ דזה ודאי פשיטא דהגם דכל העומד לזרוק, מ"מ אכתי ל"ח שנתכפרו הבעלים ואכתי לי"ב דין מיתה, וע"כ לדעת רבי ל"ש האיבעיא, ולא איבעיא להו אלא לדעת רבנן, בגונא דאח"כ נתכפר בשני', אם חשיבא כאבודה בשעת כפרה או כאבודה בשעת הפרשה.

והנה אי נימא דהא דס"ל לרבנן דאבודה בשעת הפרשה אינה מתה, הוא משום דהדחי' דאיבוד אין קיימת אלא בשעת האיבוד, וע"כ בעי' שתהא אבודה בשעה שנתכפרו הבעלים, דבשעה זו הוא דחייל בה דין מיתה, א"כ הרי כיון דדין מיתה לא חייל עד שעת זריקה, א"כ מ"ט נימא דאף בנמצאה קודם זריקה חשיבא כאבודה בשעת כפרה, מכח הא דכל העומד לזרוק, הרי כל הא דאבודה בשעת כפרה מתה הוא משום דהאיבוד קיים בשעה דחייל בה דין מיתה, וה"ט ל"ש באבודה בכוס, דבשעת זריקה דחייל דין מיתה כבר אינה אבודה, ובע"כ מוכח מזה דהא דאבודה בשעת הפרשה אינה מתה ואבודה בשעת כפרה מתה, הוא משום דאבודה בשעת כפרה דחוי' טפי, וע"כ שפיר איבעיא להו באבודה בכוס אם אית בה דחי' כאבודה בשעת כפרה או לא, וז"ב.

**ב'**

ב] בדינא דאבודה בשעת כפרה רועה, יש להסתפק אם היינו רק היכא שכבר היתה אבודה בשעת הפרשה והיתה ההפרשה מכח האיבוד, או דאף היכא שבשעת הפרשה לא הי' עלי' דחי' דאבודה, וכגון בגנובה ובגזולה דלאו אבודה היא, מ"מ כל דהויא אבודה בשעת כפרה מתה.

והנה ע' בחזו"א סי' ל"ה סק"ד, ז"ל, כתבו תוס' פסחים צ"ז ב' דמפריש לאחריות ונאבד א' מהן ונמצא לאחר כפרה רועה, ונראה לפ"ז דאם היתה גנובה וגזולה והפריש אחרת תחתי' ואח"כ החזירוה הגנבים ונאבדה בשעת כפרה נמי רועה, שאין דין נתכפרו בעלי' באחרת אלא במפריש לאבוד ולא מפריש לגנובה, עכ"ל.

ועיי"ש בחזו"א שהק' לפ"ז בהא דפרכי' בסוגיין דכ"ב:, אהא דאמר רבא דאבודה דלילה ל"ש אבודה, דאליבא דמאן אילימא אליבא דרבנן מאי איריא אבודה דלילה אפי' אבודה דיום נמי, דאמרי רבנן אבודה בשעת הפרשה רועה, ולפי הנ"ל נימא דהופרשה אחרת בלילה ולא חשיב אבוד, והלכך אפי' אבודה בשעת כפרה רועה, ועיי"ש מש"כ לישב בזה, וע' גם בס' ישועת דוד ח"ד סי' ט"ו סוסק"ב מש"כ בזה.

עוד הק' החזו"א שם סק"ה, בהאיבעיא בדכ"ב: בקיבל דמה בב' כוסות ואבד א' מהן וכו', ופירש"י דהאיבעיא הוא דמכח האיבוד יהא דיחוי ויפסל הזבח, וקשיא דאי נימא שאין אבודה בשעת כפרה מתה אלא בהופרש לאיבוד, א"כ הכא בב' כוסות לעולם הוי כב' לאחריות ואפי' אבודה בשעת כפרה רועה וכמש"כ תוס' פסחים צ"ז ב', ועיי"ש מש"כ בזה, וע' עולת שלמה דכ"ב: שג"כ עמד בזה, וכתב לישב דאיירי דנאבד כוס א' קודם שקיבל דם הכוס השני, עיי"ש, וצ"ע דלכאו' אף כה"ג בדין שלא יהא בזה דין מיתה, דל"ד לאבודה בשעת הפרשה דהויא הפרשת השני' מכח האיבוד.

ג] אמנם הנה עיקר מה שלמד החזו"א מד' התוס' בפסחים דליכא דין מיתה באבודה בשעת כפרה רק בדהויא ההפרשה מכח האיבוד, צ"ב, דהנה ז"ל התוס' שם, ונראה לר"י דר"א דקאמר השני' תרעה בכל ענין קאמר ואפי' אבדה אח"כ, דל"ד לשאר אבודין דמתין לרבי, דשאר אבודין תחילת הפרשתן להקרבה וכשאבדו נדחו מהקרבה ובדין הוא שימותו, אבל מפריש ב' חטאות לאחריות דתחילת הפרשתן לדחוי, כמו שרועה בלא אבדה ה"נ באבדה, עכ"ל, והנה לא פירשו התוס' הטעם משום שלא היתה ההפרשה מכח האיבוד, אלא פירשו הטעם משום דתחילת הפרשתן לדחוי.

ויל"פ הטעם בזה בתרי גווני, הא', דכיון שאף בלא האבידה היתה א' מהן דחוי' מתחילת הפרשתה, ע"כ אינה נדחית ע"י האיבוד, דדמי לדינא דאבודת לילה ל"ש אבודה, אשר היינו בפשוטו משום דכה"ג אין האבודה מעשה דחי' כלל, כיון דבלא"ה אינה עומדת להקרבה, וע' ברה"ז שכתב דמה"ט ניחא משה"ק התוס' בריש פירקין על דעת רש"י דרבוי ריעותות מביא אותה למיתה, דאדרבה משמע דריבוי ריעותא מביאין אותה לידי רעי', דאמר רבא בגמ' אבודת לילה ל"ש אבודה, וכתב הברה"ז דהא דאבודת לילה ל"ש אבודה היינו משום דכלל ליכא בכה"ג דחי' דאיבוד, אך כל דאיכא דחי' נוספת, הרי אדרבה ריבוי ריעותות מביאות אותה למיתה, וה"נ בב' חטאות לאחריות כיון דמעיקרא א' מהן דחוי', ע"כ אין האיבוד מעשה דחי' כלל, והאמנם דל"ד לגמרי לאבודת לילה, דשאני במפריש ב' לאחריות, דהגם דמעיקרא א' מהן קיימא לדחוי, מ"מ זו שאבדה היתה ראוי' להקרבה ונדחתה באבידה, אך י"ל דמ"מ אף בכה"ג לא חשבי' להאבידה כדחי'.

ויל"פ עוד, דשאני ב' חטאות לאחריות שדין קדושתם הוא שתיקרב אחת מהן והשני' תרעה, וע"כ אינה נדחית בגונא שהיא אבודה בשעת כפרה, דכל הא דאבודה בשעת כפרה מתה, הוא משום דהכפרה באחר דוחה אותה, כיון שדינה הי' שתיקרב היא עצמה, אך משא"כ בב' חטאות לאחריות שמעיקרא הי' דינם שתיקרב א' מהן, אין הכפרה באחר דוחה אותה כלל, ול' התוס' מ' טפי כהדרך הראשונה.

ויש להסתפק לדעת התוס', בגונא שהפריש ב' לאחריות, ואבדו שתיהן והפריש אחרת תחתיהן ונתכפר בה, ויל"ע אם בכה"ג הן מתות, או דאף כה"ג אינן מתות, ולהדרך השני' שנת' בזה, נ' דכה"ג ודאי הן מתות, דכל ד' התוס' הם רק היכא שנתכפר בהשני' שהופרשה לאחריות, דזה אינו דוחה את הראשונה כיון שמעיקרא הי' דינם שתיקרב א' מהן, אך משא"כ היכא שנתכפר באחרת ודאי ה"ז דוחה אותה, אך להדרך הראשונה שנת' בזה דכיון דתחילת הפרשתן לדחוי, ע"כ אין האבידה מעשה דחי' כלל, לכאו' הי' נ' דא"כ אף היכא שאבדו שתיהן ונתכפר באחרת נמי לא ימותו, כיון דאין האבידה כלל מעשה דחי', אך באמת נ' דודאי זה אינו, דכל מה שאין האבידה מעשה דחי', היינו רק היכא שאבדה א' מהן, דכיון דמעיקרא קיימא חדא לדחוי, ע"כ אין האבידה דוחה אותה, דבלא"ה לא קיימא להקרבה, אך כשאבדו שתיהן, הרי שהגם דאבידת כל אחת בפנ"ע אי"ז מעשה דחי', אך אבידת שתיהן יחד הויא מעשה דחי', שהרי אחת משתיהן קיימא להקרבה, וע"כ ודאי אית בהו דחי' דאבודה, וכל שנתכפרו הבעלים באחרת ימותו שתיהן, וזה נ' ברור.

ועכ"פ לב' הדרכים הללו, הרי ל"ש כ"ד התוס' רק במפריש ב' חטאות לאחריות, אך משא"כ בגונא שהיתה גנובה או גזולה והפריש אחרת תחתי', ואח"כ אבדה א' מהן ונמצאת אחר כפרה, ודאי דאיכא בזה לדינא דאבודה בשעת כפרה מתה, דבכה"ג הרי הי' תחילת הפרשת כל אחת להקרבת עצמה, וע"כ אבידתה דוחה אותה, ואף נדחית היא בהקרבת חברתה, כיון שדינה היא שתיקרב היא עצמה.

ולפ"ז ניחא הא דפריך אהא דאבודת לילה ל"ש אבודה דאילימא לרבנן אפי' אבודה דיום נמי וכו', ולא משני דנפ"מ היכא שהפריש אחרת תחתי' בלילה, משום דכה"ג אפי' אם אבודת לילה ל"ש אבודה, מ"מ ודאי אית בה דין מיתה, דאף שלא הפריש האחרת תחתי' בשעת איבוד, מ"מ כיון שהפרשת זו הי' ליקרב בעצמה, ע"כ ה"ה נדחית באיבודה וכל דהויא אבודה בשעת כפרה אזלא למיתה.

וניחא נמי איבעיא בקיבל דמה בב' כוסות ונאבד א' מהן, דל"ד לב' לאחריות, כיון דבב' כוסות הרי ראוי ליתן הדם מב' הכוסות, שהרי איכא ד' מתנות בחטאת, וגם הרי יכול לערב ב' הכוסות וליתן הדם משתיהן, וע"כ ה"ה נדחית באיבודה ובנתינת הדם מן הכוס השני', וז"פ.

ד] והנה בסוגיין דכ"ב: בעי ר"פ אבודה בכוס מהו, אליבא דמאן, אילימא אליבא דרבי, האמר אבודה בשעת הפרשה מתה, ועיי"ש בס' עולת שלמה שהק', דלכאו' לרבי נמי איכא לאוקמי שנאבד לאחר הפרשה, דאינה מתה אלא בנמצאת לאחר כפרה, דזה בודאי לא מסתבר לומר דלרבי אף בנאבדה אחר הפרשה ונמצאת קודם כפרה מתה, ועיי"ש שהוכיח מזה דבאבודה לאחר הפרשה לעולם רועה.

אמנם למש"נ מד' התוס' בפסחים דהא דאבודה בשעת כפרה מתה היינו אף בשנאבדה לאחר הפרשה, ורק היכא שמתחילה הופרשו ב' לאחריות הוא שאין נדחית אף אם נאבדה, א"כ הרי תיקשי דמ"ט לא מוקמי' להאיבעיא אף לדעת רבי בגונא שנאבדה לאחר הפרשה.

אמנם באמת במה דפשיט"ל להעולת שלמה דלרבי נאבדה אחר הפרשה ונמצאת קודם כפרה רועה, נ' דיש לדון בזה, דיל"פ דיסוד הדין דאבודה בשעת הפרשה מתה, ול"ד להיכא שנאבדה ואחר שנמצאת הפריש אחרת, דמודה רבי דרועה, וכמש"כ התוס' במעילה ד"י., (והי' כן גירסתם בגמ' לעיל דט"ו., עיי"ש בדבריהם), הוא משום דאין האבידה דוחה אותה רק אם יש אחרת העומדת להיקרב תחתי', וע"כ באבודה קודם הפרשה שאין אחרת העומדת ליקרב תחתי', אין האבידה דוחה אותה, אך משא"כ באבודה אחר הפרשה שיש אחרת העומדת ליקרב תחתי', י"ל שהיא נדחית באיבודה, וע"כ אף אם נמצאת קודם כפרה ה"ה מתה, אם נתכפר בשני', ולפ"ז ניחא דע"כ ל"ה מצי להעמיד האיבעיא דאבודה בכוס כרבי.

והנה בכתבי הגרי"ז בסוגיין הוכיח דאבודה בשעת כפרה מתה אף אם לא היתה אבודה בשעת הפרשה, מסוגיא דלקמן דכ"ד. דתני רב שימי וכו' אבודה בשעת כפרה לרבנן מתה לרבי רועה, ופרכי' עלה ק"ו ומה אבודה בשעת הפרשה דאמרי רבנן רועה אמר רבי מתה, אבודה בשעת כפרה דלרבנן מתה לרבי לא כ"ש, ובפשוטו אינו מובן, שהרי כל אבודה בשעת כפרה הויא נמי אבודה בשעת הפרשה, וא"כ היאך שייך לומר דלרבי לא תמות, הרי אית בה לדינא דאבודה בשעת הפרשה, ופירש הגרי"ז דאיירי בגונא שלא היתה אבודה בשעת הפרשה אלא בשעת כפרה, וע"כ לי"ב לדינא דרבי דאבודה בשעת הפרשה תמות, וע"כ ס"ד לומר דלרבי אבידה בשעת כפרה אינה דוחה ולי"ב דין מיתה, וע"ז פריך דודאי אם אבידה בשעת הפרשה דוחה אותה, כ"ש דאבידה בשעת כפרה דוחה.

אמנם למש"נ לדון דלרבי דאבודה בשעת הפרשה מתה, אי"ז בדוקא היכא שהיתה אבודה בשעת ההפרשה, אלא אף אבודה אחר ההפרשה, כיון שבשעת אבידתה עומדת אחרת ליקרב תחתי' אית בה להדחי' דאיבוד, א"כ הרי הדק"ל, דכל אבודה בשעת כפרה הרי הויא נמי אבודה בשעת הפרשה, דאף אם נאבדה אחר ההפרשה נמי הויא בכלל אבודה בשעת הפרשה.

וע"כ נ' לפרש בזה באופ"א, ושו"ר כן בס' ישועת דוד ח"ד סי' ט"ו, דודאי הא דס"ד דאבודה בשעת כפרה לרבי רועה, איירי אף היכא שהיתה אבודה גם בשעת הפרשה, והא דס"ד דרועה, הוא משום די"ל דכל הא דס"ל לרבי דאבודה בשעת הפרשה מתה, הוא דוקא בשנמצאת קודם כפרה, דכה"ג דחי לה במה שנתכפר בשני', אך בגונא שהיא אבודה בשעת כפרה ולא הי' ראוי להתכפר בה, הרי דמה שנתכפר בשני' אי"ז מעשה דחי' עלי', וע"כ כה"ג לי"ב דין מיתה, וע"ז פריך דכיון דאף לרבנן דאבודה בשעת הפרשה רועה מ"מ אבודה בשעת כפרה מתה, הגם שלא הי' ראוי להתכפר בה ומה שנתכפר בשני אי"ז מעשה דחי' עלי', א"כ כ"ש דלרבי דאף אבודה בשעת הפרשה נדחית, כ"ש דאבודה בשעת כפרה נדחית הגם שלא הי' ראוי להתכפר בה.

ה] ובכ' הגרי"ז שם כתב לישב הא דל"ש האיבעיא דאבודה בכוס אליבא דרבי, אשר צ"ע שהרי נפ"מ היכא דלא הי' אבוד בשעת הפרשה, דבזה אינו נדחה אלא אם הי' אבוד בשעת כפרה, ובזה יש להסתפק אם אבודה בכוס חשיבא כאבודה בשעת כפרה, דהוא משום דהא ודאי דכיון דנמצא קודם זריקה ל"ח כאבודה בשעת כפרה, וא"כ היכא שלא הי' אבוד בשעת הפרשה, אשר בזה בעי' שיהא אבוד בשעת כפרה, ודאי דכה"ג שהיתה אבודה בכוס לא חשיבא כאבודה בשעת כפרה, וכל האיבעיא היא היכא שהי' אבוד בשעת הפרשה, אשר בזה חייל עלי' דחי' דאבודה מכח אבידתה בזמן ההפרשה, ואך דלרבנן כיון שנמצא קודם כפרה הרי שזה גופא שיכול להקריבה עתה ה"ז מפקיע ממנה דחיית האיבוד, וכאשר כן נ' מל' הרגמ"ה לעיל דט"ו., ועי' בכ' הגרי"ז בריש פירקין מש"כ לפרש לפ"ז דעת רש"י דבאבודה ונמצאת בעלת מום מודו רבנן דמתה, ונת' בזה לעיל סק"א בהערה, ובזה הוא דמיבעיא לן היכא שנמצא קודם זריקה אם ה"ז מפקיע ממנה דחיית האיבוד או לא, אך משא"כ היכא שלא היתה אבודה בשעת הפרשה, דבכה"ג בעי' שתהא אבודה בשעת כפרה מצד עצם ההלכה, הרי שבזה פשיטא דקודם שנזרק דמה ל"ח כאבודה בשעת כפרה, וע"כ ל"ש האיבעיא לדעת רבי, עכ"ד.

וראיתי להעיר ע"ד הגרי"ז, דלדבריו נמצא דכל אבודה בשעת כפרה יש לבא עלי' מדין אבודה בשעת הפרשה, שהרי כל הא דאבודה בשעת הפרשה אינה מתה הוא משום שנתבטל דחוי' ע"י שנמצאת ואיחזיא להקרבה, אך כל שלא נמצאת ולא נתבטל דחוי' אית בה דין מיתה מכח אבידת בשעת הפרשה, וא"כ מנלן להגמ' לקמן דכ"ד. כלל דאיכא דין דאבודה בשעת כפרה, אף היכא שלא היתה אבודה בשעת כפרה, וצ"ל דכ"ה משמעות לישנא דמתני' דכל אבודה בשעת כפרה מתה, אף שלא היתה אבודה בשעת הפרשה, ובע"כ דבכל גווני דאית בה דחי' דאיבוד מתה, בין היכא שנדחית בהאיבוד בשעת הפרשה, ובין היכא שנדחית בהאיבוד בשעת כפרה, וצ"ע עוד בזה.

ו] והנה ל' הרמב"ם פ"ד מפסוהמ"ק ה"ט והי"ג נראה, דכל הנפ"מ בהא דאבודה ולא גנובה וגזולה הוא רק בשעת כפרה, וכן כל הנפ"מ בהא דבשדה ובאגם הויא ספק אבודה הוא רק לגבי שעת כפרה, ולכאו' נ' מזה שדעתו היא דאבודה בשעת כפרה מתה אף היכא שלא הופרשה בשעת האיבוד, וכמש"נ בדעת התוס' בפסחים דצ"ז:.

אמנם באמת ע' ב???? שנתבאר בדעת הרמב"ם, דדינא דאבודה בשעת כפרה מתה, הוי אף היכא שהפריש ב' לאחריות ואבדה אחת מהן, וגם הא דאמרי' במנחות ד"פ. דנתכפר בשלישית ראשונה תרעה, היינו רק בדינא דמשך א' מהן שני' מתה, אך בדינא דאבודה בשעת כפרה מתה היינו אף בכה"ג שנתכפר בשלישית, עיי"ש מש"נ לישב ד' הרמב"ם לפ"ז, ולפ"ז הרי ודאי דאף היכא שהיתה גנובה וגזולה בשעת הפרשה או שהיתה אבודה בשדה ובאגם, נמי אית בה לדינא דאבודה בשעת כפרה מתה, כיון דאף היכא שמעיקרא הופרשה לאחריות נמי אי"ב לדינא דאבודה בשעת כפרה מתה, ושלא כד' התוס' בפסחים דצ"ז: הנז', ומכ"ש דבהנך גווני דהיתה גנובה או גזולה בשעת הפרשה, או שהיתה אבודה בשדה ובאגם, דלא היתה הפרשת השני' לאחריות, אלא היתה הפרשתה ליקרב בעצמה, דודאי דאם נאבדה א' מהן איכא בזה לדינא דאבודה בשעת כפרה מתה, וז"ב.

**ב'**

] מנחות ד"פ:, אמר רבי זירא וכן לענין חטאות, הפריש חטאתו ואבדה והפריש אחרת תחתיה ואבדה והפריש אחרת תחתיה, ונמצאו הראשונות והרי שלשתן עומדות, נתכפר בראשונה שניה תמות, שלישית תרעה, נתכפר בשלישית שניה תמות וראשונה תרעה, נתכפר באמצעית שתיהן ימותו, אביי אמר אפילו נתכפר באחת מהן שתיהן ימותו, כולהו חליפין דהדדי נינהו.

והנה עיי"ש בצ"ק שהקשה, דא"כ אמאי לא מוקי הגמ' לעיל הא דאמר שמואל כל שבחטאת רועה בתודה טעונה לחם, בכה"ג דשלישית בחטאת רועה ובתודה טעונה לחם, ואפי' לרבי קאמר שמואל, ועיי"ש בקר"א מה שישב בזה, וכתב הקר"א עוד, דהא דפשיט"ל להצ"ק דר' זירא אליבא דרבי קאמר, ומשום דלרבנן אפי' שני' תרעה ככל אבודה בשעת הפרשה, ועכ"פ היכא שנתכפר באבודה אין שאינה אבודה מתה, אינו נראה דר"ז ס"ל כרבי ולא כרבנן, אלא הי' נראה דלרבי בכל גוונא תמות כיון דהיתה אבודה, אלא כרבנן ס"ל דאבודה בשעת הפרשה תרעה, אלא דמודו רבנן היכא דמשך איזה מהן ונתכפר השני' תמות, ובזה אמר ר"ז דאם משך את הראשונה השלישית תרעה, דהא לא נדחית מפני משיכת הראשונה, וכן מבו' מד' הרמב"ם, דמייתי לדינא דר' זירא על הא דבמשך א' מהן השני' מתה, ולר"ש פשיטא דתמות, כיון דרועה לית לי' כלל, עכ"ד.

וע' ב??? שנת' כן בדעת הרמב"ם, דכל דינא דנתכפר בראשונה שלישית תרעה, היינו רק כד נידון המיתה משום דינא דמשך אחת מהן השני' מתה, אך משא"כ באבודה בשעת כפרה דהא דאזלא למיתה הוא משום האיבוד, בזה ליכא נפ"מ מהי האחרת שנתכפר בה, וזה כיסוד ד' הקר"א.

וגם במה שנקט הקר"א בפשיטות דלר"ש ודאי תמות, ע' גם בס' פירושים וחידושים ב??? דפשיטא לי' כן, דלדעת ר"ש אף השלישית מתה דלית לי' רועה כלל.

אמנם צ"ע בזה, דהרי שמואל אמר דכל שבחטאת מתה בתודה אינה טעונה לחם, ומוקמינן לה לעיל בסוגיין כר"ש דרועה בחטאת לית לי', ואי נימא דלדעת ר"ש בנתכפר בראשונה אף השלישית מתה, הרי נמצא דמשכחת גוונא דבחטאת מתה ובתודה טעונה לחם, ואי"ז ככללא דשמואל דכל שבחטאת מתה בתודה אינה טעונה לחם, ואולי יש לדחוק דשמואל ס"ל כאביי דאמר דאף שלישית אינה טעונה לחם.

ולכאו' מוכח מזה, דהא דנתכפר בראשונה שלישית רועה, היינו אף לדעת ר"ש, והגם שרועה לית לי' לר"ש כלל, היינו רק בחליפי חטאת, אך כה"ג דל"ה זה חליפי הראשונה, מודה ר"ש דרועה, והגם דס"ל לר"ש דאף במפריש ב' חטאות לאחריות ונתכפר באחת מהן שני' מתה, היינו רק משום דאף כה"ג חשיבא השני' חליפי הראשונה, אך משא"כ שלישית שאינה חליפי הראשונה אינה מתה, והרי חזינן כן בדין תודה, דבהפריש ב' לאחריות ונתכפר באחת מהן אין השני' טעונה לחם וכמבואר בסוגיין, ואילו בנתכפר בראשונה שלישית טעונה לחם, והרי דשאני ב' לאחריות דחשיבא כל אחת חליפי חברתה.

אמנם אי נימא הכי יש להקשות להיפוך, דא"כ מה פריך הגמ' לעיל דהא רועה לר"ש לית לי' כלל, ומכח זה מסקי' שלא אמר שמואל דכל שבחטאת רועה בתודה טעונה לחם, ואי נימא דאף לדעת ר"ש נתכפר בראשונה שלישית תרעה, א"כ הרי כה"ג משכח"ל דבחטאת רועה ובתודה טעונה לחם, ומ"ט לא מוקמי' למילתי' דשמואל בכה"ג.

] והעירוני דאולי י"ל בזה, ובהקדם דהנה בהני חטאות שאינן מתות ודינם דאזלי לרעי', יש להסתפק אם הא דרועות הוי משום ההלכה, דכ"ה שנאמר בהלכה דכל שבחטאת מתה באשם רועה, ה"נ נאמר דאף בגווני דלא אזלא החטאת למיתה מ"מ היא רועה, או דנימא דכלל לא נאמר בההלכה דין רעי' על חטאת, דלא מצינו אלא שנאמר כל שבחטאת מתה באשם רועה, אך לא מצינו כלל שנאמר דין רעי' בחטאת, והא דהחטאת רועה, הוא משום שאינה ראוי' ליקרב שכבר כיפרו הבעלים באחרת, וע"כ הויא מותר חטאת, ומותר חטאת אזיל לנדבה.

והנה מצאתי בס' פירושים וחידושים לעיל דט"ז:, שהביא בשם הגאון ר"נ אדלר זצ"ל שפירש ????, וחזינן לדעתי' דפשיטא לי' דאף הנך חטאות הרועות הוו מהלל"מ.

וכן נקט גם בכ' הגרי"ז לעיל דט"ו. דבאבודה בשעת הפרשה איכא הלכה דרועה, ואי"ז אך משום דלא חזיא להקרבה, וע"כ חידש שם, דאף בשעירי ר"ה ושעירי הרגלים, דדינא הוא דאם לא קרבו ברגל זה קריבין ברגל אחר, נמי הוי הדין דאם נתכפר באחד השני רועה, ואינו קרב ברגל אחר, ועוד חידש שם דאף אם הקריב הראשונה לשם חולין, נמי השני' רועה, כיון דהויא חליפי חטאת, עיי"ש, ולמד כן מסוגיא דהתם דס"ד דיביא שתיהן ת"ל יביאנה אחד ולא שתים, וקשיא דהיאך ס"ד דיביא שתיהן הרי כבר נתכפר בראשון וליכא ב' חטאות, ובע"כ דאיירי בהנך גווני, ואפ"ה ילפי' דתרעה.

אך לפ"ז י"ל דאי"ז מכח ההלל"מ, דההלל"מ נאמרה רק על ה' חטאות המתות, ואך דילפי' לזה מהך קרא, אמנם נ', דבהכרח דאחר דילפי' לה מקרא הוי זה בכלל ההלכה, דאל"כ מנלן דאף באשם כה"ג רועה, (עיי"ש בדבריו שנקט דאף באשם הדין כן), הרי הך קרא קאי בחטאת, ובע"כ דאחר הך קרא הוי זה בכלל ההלל"מ, וע"כ אף הוי הך דינא באשם, דכך נאמר בההלל"מ דכל שבחטאת מתה או רועה באשם רועה, וכד' הגר"נ אדלר הנז', ולהלן יתבאר בעזה"י שכ"ה מוכח לדעת התוס' ביומא ד"נ., עיי"ש.

והראוני גם בחי' מרן הגרי"ז הל' פסוהמ"ק פ"ה ה"ח, שכתב בתו"ד, ז"ל, חדא עיקר ההלכה דמותר חטאת ואשם וסתומין אזיל לנדבה, ויסוד ד"ז הוא הלמ"מ, כמבואר בתמורה דף ט"ז דגם הנך חטאות דרועות הוא מהלמ"מ יעו"ש, ובאשם הלכתא הוא דכל שבחטאת מתה באשם רועה וכו', עכ"ל, והרי שנקט דגם בכל הנך גווני דאזלא החטאת לרעי' נמי הוי זה מהלמ"מ, אך ילה"ע בזה, דלכאו' במותר מעות חטאת ל"ש זה להלמ"מ דרעי', אלא הוי זה מכלל דיני מותרות, וכן בנתכפר בראשונה דשלישית תרעה הביאו בשם הגרי"ז דהא דרועה אי"ז מכח הדין דחליפי חטאת רועה אלא משום דא"א לה ליקרב, ויל"ע בזה.

ובאמת נ' דיש ללמוד כן מד' הראשונים, חדא הוא ממש"כ התוס' בפסחים דצ"ז: בהפריש ב' חטאות לאחריות דקשה לריב"א היכ דמי וכו' אמאי שני' תרעה והא לא הוקדשה אלא לאחריות החטאת דהיינו אם תאבד אבל אם לא נאבדה לא נתקדשה, ונראה לר"י דכל כה"ג גמירי לה דרועה, עכ"ל, והרי להדיא דאף במפריש ב' חטאות לאחריות נאמר בההלל"מ דרועה.

ועוד נ' ללמוד כן, מד' התוס' ביומא ד"נ. ד"ה חטאת ציבור היא, שנקטו שם דבחטאת ציבור דלאו למיתה אזלא, הרי שמדאורייתא אף קריבה היא לחטאת, ודין הרעי' אינו אלא מדרבנן, והרי שדעתם דכל היכא שלא נאמרה ההלכה דחטאות המתות אף ה"ז ראוי להקרבה, ולא אמרי' דאין חטאת ראוי' להקרבה כשאינה מכפרת, או כשכבר כיפרו בעלי' באחרת, ולדעתם תיקשי דבאבודה בשעת הפרשה דלרבנן אינה מתה, מ"ט אינה קריבה מדאורייתא, ובע"כ דבחטאת יחיד נאמרה ההלל"מ דאף בהנך גווני דלי"ב דין מיתה אי"ב דין רעי'.

והאמנם די"ל דאי"ז מכח ההלל"מ אלא מכח קרא דלעיל דט"ו. דילפי' מיני' דאחת ולא שתים, ואדרבה בד' התוס' ניחא מה שתמה הגרי"ז דמה בעי' קרא לזה, הרי כבר נתכפר בארשון וליכא ב' חטאות, אך לפ"ד התוס' ניחא, דליכא כלל כ"ה דינא דליכא ב' חטאות, וכדחזי' דבחטאת ציבור אף שנתכפרו באחרת ה"ה קריבה לחטאת מדאורייתא, אך נ' דבע"כ אחר קרא הוי זה בכלל ההלכה, דאל"כ תיקשי דמ"ט בחטאת ציבור אף שכיפרו באחרת ה"ה קריבה, הרי הגם שבציבור לא נאמרה ההלכה דמתות, אך מ"מ לא תיקרב מכח דינא דאחת ולא שתים, ובע"כ דאף הך דינא דאחת ולא שתים הוי בכלל ההלל"מ, והך הלכתא לא נאמרה בציבור, וע"כ אף ה"ה ראוי' ליקרב.

והנה הגרי"ז נקט, דכל הך מילתא דאיכא דין רעי', אף בגוונא שעדין השני' ראוי' להקרבה, הוא רק בדהויא חליפי חטאת, אך בגוונא דנתכפר בראשונה דשלישית תרעה, בזה כיון דאינה חליפי החטאת, הרי דכ"ה דלי"ב דין מיתה, אף לי"ב דין רעי', והא דרועה הוא רק משום שאינה ראוי' ליקרב שכבר כיפרו הבעלים, ואם הקריבו הראשונה לשם חולין, שפיר תיקרב השלישית, אך לי"ב דין רעי', ולפ"ז נמצא, שלדעת התוס' דכל היכא דליכא דין מיתה ורעי', אף ה"ה ראוי' ליקרב אף שכיפרו באחרת, הרי דה"נ שלישית ראוי' ליקרב מדאורייתא, וכל הא דרועה הוי רק מדרבנן.

ולפ"ז אולי י"ל, דע"כ שפיר פריך הגמ' דרועה לר"ש לית לי', ול"ה מצי לאוקמה בגונא דנתכפר בראשונה דשלישית תרעה, ובכה"ג בתודה טעונה לחם, כיון דבהך גוונא ליכא דין רעי', ואך דהיא רועה משום דבפועל לא חזיא להקריב, ושמואל איירי היכא דאיכא דין רעי', וביותר ניחא, לפמש"נ שלדעת התוס' ביומא מדאורייתא ה"ה ראוי' ליקרב, וכל הא דרועה הוי רק מדרבנן, וע"כ אין לפרש כן ד' שמואל, וניחא נמי לפ"ז מה שעמדו האחרונים דמלישנא דגמ' דרועה לר"ש לית לי', מ' דאף בכה"ג דנתכפר בראשונה שלישית מתה, כיון דרועה לית לי', אך להנ"ל ניחא, דאה"נ דין רועה לר"ש לית לי' כלל, ובהך גוונא דנתכפר בראשונה ליכא בשלישית לא דין מיתה ולא דין רעי', ואך כיון דלא חזיא ליקרב ע"כ הוא דאזלא לנדבה ובעי' רעי', ושפיר אמרי' דרועה לר"ש לית לי' כלל.

1. והנה אמנם בכ' הגרי"ז בסוגיין פירש דעת רש"י, דהוא משום דהא דאבודה בשעת הפרשה אינה מתה, יל"פ דהוא משום דכל שנמצאת ואיחזיא להקרבה בטל דחוי האבידה מינה, וע"כ היכא שנמצאת בעלת מום שאינה ראוי' להקרבה ולא הדרה מיחזיא, והגם דחזיא לדמי, מ"מ כין שדחיית האיבוד הויא מהקרבת גופה, בעי' שתחזור ותעמוד להקרבת גופה, אכתי קיים בה הדחי' דאיבודה, ולפ"ז אין ללמוד מזה דאבודה בשעת הפרשה אי"ב דחוי, אלא אדרבה לטעם זה נ' דאבודה בשעת הפרשה כיון דהדרה מיחזיא לית בה דחוי כלל,.

   אך עיקר הדברים צ"ע, חדא דלפ"ז צ"ב הצריכותא בגמ' דכ"ב. דצריך למיתני אם אבדה גבי בע"מ וגבי עברה שנתה, ודו"ק, ועוד דלישנא דרש"י בכ"ד הוא דהטעם דאבודה ונמצאת בע"מ מתה הוא משום דאי"ב תרתי לריעותא, ופירש רש"י עוד, דמה"ט ס"ל לר"ל דעברה שנתה אינה מתה, משום דליכא אלא חדא לריעותא, וליכא דין מיתה אלא בחדא לריעותא, (ולכאו' לפ"ז, לדעת רבי דאף אבודה בשעת הפרשה מתה, אשר לדידי' סגי בחדא לריעותא, ה"נ יהא הדין דעברה שנתה מתה, וצ"ע בזה), וכ"ה מפורש בפירש"י בדכ"ב: ד"ה אליבא דמ"ד, ???

   גם צ"ע לדרך זו, שהרי לפ"ז נמצא דלדעת רבנן אבודה בשעת הפרשה לי"ב דחי' כלל, וזה אינו מתישב בסוגיית הגמ' דכ"ב. דמבו' דאית בה דחי', וע"כ פרכי' דמ"ש מדחויין, וכמש"נ בזה בדברינו למעלה..

   וראיתי להעיר בזה, דהנה לישנא דמתני' מ' דרק אבודה ונמצאת בעלת מום הוא דמתה, אך אם נמצאת ואח"כ נפל בה מום אינה מתה, וצ"ב שהרי אף בכה"ג אית בה תרתי לריעותא, ומ"ט בעינן שיפול בה מום בשעת איבודה, וי"ל, אך לד' הגרי"ז ניחא בפשוטו, דכל שנמצאת בעודה תמימה, כבר פקע ממנה דחוי דאבודה, וע"כ אף שאח"כ נפל בה מום אינה מתה. [↑](#footnote-ref-2)