פרק ה משנה ו
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

**בסייעתא דשמיא**

**כלים פרק ה' משנה ו**

***תנור שנתן בו עפר עד חציו מעפר ולמטה מטמא במגע, מעפר ולמעלה מטמא באויר***

ב' דרכים בראשונים בביאור המשנה

**שיטת הרמב"ם**

א]. **ברמב"ם בפיהמ"ש** וכן **ברע"ב** ביארו דאם נגע השרץ בדופן התנור למעלה [במקום הפנוי מעפר] נטמא כל התנור וגם החלק שלמטה המלא בעפר, ואם היה השרץ באויר שלמעלה מטמא רק את החלק שלמעלה ולא את כל התנור שלמטה, וזהו כוונת המשנה "מעפר ולמטה מטמא במגע, מעפר ולמעלה מטמא באויר", ויש לעי' בטעמא דמילתא מה החילוק בין טומאת אויר לטומאת מגע.

**ובמשנה אחרונה** כאן, **ובחזו"א** [סי' ז' סק"כ], **ובאור שמח** [פט"ז מכלים הי"ב] ביארו דהחצי שלמטה שמלא בעפר נתבטל ממנו שם תנור, ולכן אינו מקבל טומאה כלל, אלא דרבנן גזרו דאם נגע בחלק העליון דיש עליו שם תנור ממילא גם החלק התחתון שמחובר אליו מקבל טומאה, והטעם דאינו מטמא באויר הוא כפי שמבואר בגמ' בשבת [דף מח:] לגבי בית הפך ובית התבלין דלר"מ מטמא במגע ולא באויר ומפרש בגמ' משום דרבנן עשו היכר שלא יטמא באויר בכדי שלא יבואו לשרוף עליו תרומה וקדשים[[1]](#footnote-1). ע"כ.

ב]. הנה לא נתפרש ברמב"ם להדיא מה הדין באופן שנגע השרץ בדופן התנור מחציו ולמטה במקום המלא בעפר, והנה לפי סברת האחרונים הנ"ל דבטל ממנו שם תנור לכאו' לא יקבל טומאה למטה כלל וכן משמע בלשונו[[2]](#footnote-2) וכ"כ להדיא **במשנה אחרונה** דאם נגעה הטומאה בתנור למטה לא נטמא כלל. ועי' **במלאכת שלמה** כ' בשם הרמב"ם דמקבל טומאה אף למטה ולא כהנ"ל, אולם המגיה שם כ' שהוא טעות עיי"ש.

**שיטת הר"ש והרא"ש והאליהו רבה**

ג]. **שיטת הר"ש והרא"ש** דהמשנה איירי על מגע ואויר למטה והיינו בתוך המקום הממולא בעפר, וביאר דאם התנור טמא ואוכלים נוגעים בדופן התנור למטה, הרי הם מקבלים טומאה מהתנור, אבל אם האוכלים נמצאים באויר התנור בתוך העפר אינם מקבלים טומאה מאויר התנור כיון שהוא מלא, וכן כתב להיפך בגוונא דהתנור טהור ונמצא השרץ טמון בעפר דאינו מטמא את התנור באויר, אבל אם נגע בגוף התנור למטה הרי הוא מטמא את התנור ע"כ.

מבואר בר"ש והרא"ש דנחלקו על הרמב"ם בתרתי **א'**. להרמב"ם אם השרץ היה באויר שלמעלה אינו מטמא את התנור שלמטה. ואילו לפי הרא"ש יוצא דאם נתלה השרץ למעלה באויר התנור הרי הוא מטמא את כל התנור, אף למטה, [וכ"כ להדיא בתוס' רעק"א כאן במשנה בדעת הרא"ש], **ב.** דברמב"ם משמע דאם נגע השרץ למטה במקום העפר אינו מטמא את התנור כלל, ואילו להרא"ש אם נגע השרץ למטה בתנור הרי התנור מקבל טומאה.

**ביאור פלוגתת הרמב"ם והר"ש והרא"ש**

**ד] עי' משנה אחרונה כאן, וחזו"א סי' ז' סק"כ, ומקור ברוך סי' ט' מש"כ לבאר בזה.** ותוכן דבריהם בקצרה הוא דלדעת הרמב"ם החסרון בהחצי המלא בעפר הוא דנתבטל ממנו שם תנור, ולכן למטה אינו מקבל טומאה כלל [אלא רק מדרבנן אגב למעלה], אבל להרא"ש גם החצי המלא בעפר לא נתבטל ממנו שם תנור, אלא שיש בו חסרון אחר דאין לו אויר, ולכן החסרון הוא רק באויר שלמטה, אבל הוי חסרון במגע, וכן אויר שלמעלה מטמא כל התנור מדאוריתא דאין חסרון בשם תנור.

**הערת החזו"א בשיטת הר"ש והרא"ש**

ה] **בחזו"א** [סי' ז' סק"כ] הקשה לדעת הרא"ש דנקט דבתוך העפר אינו מקבל טומאה כיון דלית לית תוך, ואפ"ה אם נגע בדופן התנור מקבל טומאה, והקשה דהרי תנור אינו מקבל טומאה רק מתוכו וא"כ אם כשמלא אותו עפר הוי חסרון בשם תוך, ומה יועיל מה שנוגע השרץ בדופן התנור והרי מקום זה אינו תוכו של תנור, ועי' הערה[[3]](#footnote-3).

**בשיטת הרמב"ם אחר שנטמא התנור למעלה, אם חוזר ומטמא למטה**

ו] עוד יש לדון לדעת הרמב"ם דהחסרון במילא את התנור עפר הוא שנתבטל ממנו שם תנור, ומ"מ אם נטמא התנור למעלה ע"י מגע, נטמא כל התנור, והשתא יש לעי' בנכנסו אוכלים בתוך העפר האם יקבלו טומאה מאויר התנור או לאו. [ויסוד הנידון אם הרמב"ם מודה להר"ש דכל שמלא בעפר אין כאן שם תוך כלי, או דלדעת הרמב"ם מה שמלא אינו חסרון בשם תוך]. **ובחזו"א** שם נקט דלהרמב"ם יטמא באויר, ועי' הערה[[4]](#footnote-4)

עוד העירו לדון שהאוכלים הנמצאים בתוך העפר יקבלו טומאה מצד אחר, והוא משום דכיון דהתנור שלמעלה נטמא מדאוריתא, [דהחלק הפנוי מהעפר אין בו חסרון] א"כ העפר שלמטה ממנו לכאו' הוא גבו של תנור, והרי קיימ"ל דנטמא תוכו נטמא גבו, ודין זה הוא מדאוריתא, וא"כ מדוע לא נימא שהאוכלים הנמצאים בתוך התנור למטה יקבלו טומאה מדין נגיעה בגבו של תנור וצ"ע.

**עוד כמה נידונים והערות בענין תנור שמילא חציו בעפר**

**בדין כלי חרס אם יש בו טומאת מגע**

ז] לכאו' מוכח במתני' כאן [להר"ש והרא"ש] חידוש דבכלי חרס יש תורת קבלת טומאה גם במגע בלא דין אויר,[[5]](#footnote-5) ועי' קהילות יעקב סימן ג' שדן בזה והאריך בזה [והוכיחו כן ממתני' פ"ב מ"א גבי חקק אחורי הכלי], ובמשנת ר' אהרן סימן ל', אולם שיטת הגר"ח בספרו דאין דין טומאת מגע בכלי חרס, ולפי דבריו צ"ל דהכא הוא טומאה דרבנן [וכפי שכ' הגר"ח במכתב להגר"מ הלוי דהוא טמא מדרבנן].

**האם דינא דמתני' דמילא עפר עד חציו הוא דין גם בשאר כלי חרס**

ח] בנידון המשנה ד"תנור שנתן בו עפר עד חציו", יש לעי' האם הוא חסרון דוקא בתנור, או דהוי חסרון בכל כלי שמילא חציו בעפר, ועי' **חזו"א** סי ז' סק"כ, **ובאור שמח** [פט"ז מכלים הי"ב] דהוא חסרון מסויים דוקא בתנור ולא בשאר כלים, ויש לעי' בטעם הדבר לחלק בין תנור לבין כלי[[6]](#footnote-6).

ויש להביא ראיה לדבריהם **מהרמב"ם** פכ"ב מטומאת מת ה"ב **ובראב"ד** שם דמבואר שם דאם מלא הכלי בטיט עד חציו לא בטל שם כלי מיניה ועיי"ש בראב"ד דהוא מקבל טומאה ועי' חידושי רבינו חיים הלוי מש"כ שם. וצ"ע דהא הכא פסק הרמב"ם דתנור שמלא חציו בעפר בטל ממנו שם תנור, וע"כ מבואר כהאחרונים דיש לחלק בין תנור לבין כלי, ודוקא תנור בטל ממנו שם תנור משא"כ כלי לא נתבטל.

**מילא התנור בפירות או בעפר שעתיד לפנותו**

**ט]** יש לעי' לדעת הרא"ש דהחסרון הוא שנתבטל האויר של הכלי ולכן אינו מטמא באוירו, מה הדין במילא את הכלי בפירות[או בעפר שעתיד לפנותו], האם לדעת הרא"ש הוא מבטל את האויר או לאו, [והנה לדעת הרמב"ם דהוא חסרון בעיקר שם התנור לכאו' אינו מבטל את התנור] אבל להרא"ש צ"ע, ועי' **חזו"א** סי' ז' סק"כ ועי' עוד **אור שמח** שם, ועי' **משנה אחרונה** כאן להדיא דלא בטל אויר כלל.

**הערות בטומאת השרץ לתנור**

**י]** באליהו רבה ומשנה אחרונה הקשו דאם השרץ נמצא בתוך העפר, מדוע לא יטמא את התנור שהרי בהכרח נכנס מלמעלה, וא"כ כבר טימא את התנור באויר, ועי' **באליה רבה** שתירץ אימא מקמי דקבע התנור כבר היה שם עיי"ש. ו**במשנה אחרונה** כ' דאיירי **שראינו** שנפל חי ומת שם, ובגר"א לא נזכר שראינו משמע דמספק מטהרים את הכלי, ואולי משום חזקת טהרה, ועי' **יכין אות נ"א** מש"כ לדון משום חזקה של כאן נמצא כאן היה עיי"ש.

**יא]**. ביכין אות נ"א הקשה להרא"ש מה שייך מגע בתנור במקום העפר והרי הוא מגע בית הסתרים עיי"ש.

**יב]** **בר"ש הביא תוספתא** ועיי"ש דלחכמים מטמאים גם במגע וגם באויר כיון דאין חולקים כלי חרס ויש לעי' בלשון אין חולקים כלי חרס, ויש לעי' בביאור המחלוקת של ר"מ וחכמים, ועי' עוד שם בתוספתא א"ר' יהודה במד"א דלא היסק התנור בכבשן אבל אחר שהסיק בכבשן לא בטל ממנו תנור, וצ"ע בטעם הדבר עיי"ש.

***נתנו על פי האבן אן על פי הדות ר' יהודה אומר אם מסיק מלמעלה והוא ניסוק מלמטה***

**עי' בגמ' שבת דף קכה. בביאור מתני'**

**יג]** הר"ש והרא"ש פירשו, דאיירי בשנתן התנור בתוך הבור והדות, ונתן אבן בינו ובין דופן הבור לדוחקו שלא יפול ויהא עומד באויר, אמנם הרמב"ם פירש דאיירי בשנתן אבן ע"פ הבור ונתן עליו את התנור.

והנה נתבאר בראשונים וברע"ב דיסוד המחלוקת היא דר' יהודה למד דצריך שיהיה גמר מלאכה של התנור בעודו מחובר לקרקע, אבל ת"ק למד דאי"צ שיהיה מחובר בשעת גמר מלאכה, [ומקור דבריהם הוא בגמ' בשבת קכה.].

**יד]** ויש לעי' בטעם הדבר. מדוע צריך שיהיה מחובר בשעת היסק, והרי אם ענינו של היסק כבשן הוא לחזק ולצרף את התנור, ובזה הוא גומר מלאכת התנור מדוע צריך שיהיה מחובר בשעת גמר מלאכה, והרי יכול לחזק את התנור בצירוף כבשן ואח"כ לחברו לבור ומה חסרון יש בזה.[[7]](#footnote-7)

פרק ה' משנה ז'

***תנור שנטמא כיצד מטהרין אותו.***

בביאור החילוק בין תנור לבין שאר כלים לענין דין שבירה המטהרת

**א] יש להעיר** שרק בתנור מצינו לשון זה "כיצד מטהרין אותו" ואילו בכלים לא נזכר הלשון כיצד מטהרים אותו[[8]](#footnote-8).

וביארו בזה דהנה טומאת תנור חלוקה מטומאת הכלים, והוא דין טומאה מחודשת של תנור [וכבר נתבאר לעיל ריש פירקין כמה ראיות לזה[[9]](#footnote-9)], וטומאתו תלויה במה שיכול לאפות בו, ולא בצורת הכלי, ולכן שואלת המשנה כיצד האופן לטהר את התנור מטומאתו המחודשת, והיינו דאף דמצינו בכלים דין שבירה המטהרת מ"מ דין תנור שונה שהרי תנור הוא דין בפנ"ע.

ובאמת יעוי' ברמב"ן פרשת שמיני דבתנור נאמר הלכה של נתיצה ואילו בכלים הוא דין שבירה, הרי מבואר בזה דדין שבירה בתנור הוא דין בפנ"ע הוא דין בפנ"ע ולא מדין שבירה של כלי חרס ולכן הוצרכה המשנה לשאול מהו האופן לטהר את התנור.

והנה באמת מצינו שחלוק דין שבירה בתנור, מדין שבירה בכל הכלים, בשיעור השבירה, דבכל הכלים מצינו דאפילו חור כמוציא זית נמי מטהר [פ"ג מ"א], ואם נשבר תלוי אם מקבלים שלא מסומכים או לאו [פ"ד מ"א], ואילו בתנור נאמר הלכה של רוב תנור או ד' טפחים, והיינו דכל שפחות מרוב מהתנור הקודם נטהר התנור, ועי' הערה בביאור הדברים[[10]](#footnote-10).

כיצד מטהרין אותו חולקו לשלשה

ב] **בר"ש וברא"ש וברע"ב** מבואר כוונת המשנה שצריך **שלא ישאר רוב תנור**, ולכן צריך לחלקו לשלשה, דבכה"ג בכל חלק יש מיעוט, וכן מבואר להדיא בסוף המשנה, שאם חלקו לשנים אחד קטן ואחד גדול הקטן טהור והגדול טמא, ואפילו חלקו לשלשה ואחד גדול כשנים הגדול טמא והשנים טהורים.

**ג] בגמ' חולין קכד.** פריך מהמשנה לעיל פ"ה מ"א "תנור תחילתו ארבעה ושייריו ארבעה" דמבואר דשיעור שבר של תנור הוא ארבעה טפחים ופחות מארבעה אינו טמא, ואילו הכא במשנה מבואר דכל שיש בשבר רוב תנור הוא טמא [והיינו דאפילו תנור קטן שרובו הוא פחות מארבעה טפחים נמי טמא].

ומתרצת הגמ' "התם צלקיה מצלק, הכא שויא גיסטרא" ופרש"י דבמשנה א' השבר הוא לרחבו [והיינו מימין לשמאל] ולכן צריך שישאר למטה ארבעה טפחים, ואילו הכא איירי בחלקו לארכו, [והיינו מלמטה למעלה] דבזה אפילו פחות מארבעה כל שנשאר רובו הרי הוא טמא. **ויש לעי' מה החילוק** בין שבר מימין לשמאל לבין שבר מלמעלה למטה. ועי' רש"י בחולין שם דביאר דהחילוק הוא דחלקו לרחבו אין החלק העליון מתיישב יפה על החלק התחתון

בהא דשבירת תנור לארכו תלויה ברוב תנור

ה] מבואר במתני' דשבר מלמעלה למטה מטהר רק באופן שלא נשאר רוב תנור, **ויש לעי'** מדוע הוא תלוי ברוב תנור, והרי אם נימא דיסוד טומאת תנור תלוי במה שהוא ראוי לעשות מלאכת אפייתו [וכמו שכתוב ברמב"ן] א"כ מדוע הוא תלוי ברוב תנור, והרי לכאו' הוא תלוי בגודל מסווים הראוי לאפות בו, [ואילו רוב תנור הוא פעמים גדול ופעמים קטן].

ויש לבאר בזה דוודאי שצריך שיהיה ראוי לאפייה מצד עצמו, אלא דנאמר עוד הלכה שצריך שיהיה בתנור הקטן שייכות לתנור דמעיקרא, וכל שלא נשאר רוב תנור הרי הוא נחשב לתנור חדש, וא"כ צריך היסק חדש לשם תנור, [וכן מבואר במתני' ח' דאם חתכו חוליות ושוב חברו בטיט צריך היסק חדש כדי להכשירו להיות תנור].

*ר' מאיר אומר אינו צריך לגרור את הטפילה ולא עד שיהיה בארץ*

במחלוקת ר"מ וחכמים

ו] בגמ' חולין קכד. מבואר דביאור המחלוקת היא דלת"ק צריך לחתוך את התנור עד הארץ, ואילו לר"מ סגי לחתכו עד שלא ישאר גובה ארבעה, ומקשה הגמ' דהרי באופן שחלים אינו נטהר, ומדוע לר"מ נטהר ["חלים" פירושו דאף שחתכו הרי הוא מחובר מצד אחר של הכלי ואינו נטהר בכה"ג].

ומתרצת הגמ' אמר רבא דהכל מודים דבבא לטהר את התנור שכבר טמא, צריך לחתכו עד הארץ, ואילו פלוגתת ר"מ וחכמים הוא בתנור טהור דהוא רוצה שלא יבא לידי טומאה, דלר"מ אפילו חלים נמי אינו מקבל טומאה כיון שלא נשאר בו גובה ארבעה, ואילו לחכמים בכדי שלא יקבל טומאה צריך שיחתך עד הארץ.

נמצא דיסוד המחלוקת של ר"מ חכמים הוא האם "חלים" הוי טעם רק בתנור שכבר טמא דלא יפקע טומאתו, או דהוי טעם גם לענין לקבל הטומאה מכאן ולהבא, דלר"מ אפילו חלים אינו מקבל טומאה, ואילו לחכמים כיון דחלים שם כלי עליו ומקבל הטומאה [וכן מבואר בר"ש ברא"ש דנחלקו אם יש חסרון של חלים לקבלת הטומאה].

ויש לעי' בטעמו של ר"מ מדוע "חלים" הוא גורם שלא יפקע הפקעת הטומאה, ואי נימא דלא פקע מיניה שם כלי, מדוע לענין קבלת טומאה אינו מקבל טומאה והרי לא פקע מינים שם כלי, ולכאו' הוא כמו גרדומים דהוי כלי גרוע ומהני שישאר עליו הטומאה הקודמת אבל אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא וצ"ע.

***ר' שמעון אומר וצרך להסיעו***

יש לעי' בטעם הדבר, ולכאו' הביאור הוא דבלא שיסיעו חסר בשבירה דאכתי התנור תפוס בארץ ואינו נחשב לשבור כיון שסוף סוף אפשר לאפות בו. ולכן רק לאחר שהסיעו ופרדו מכל התנור אז נתבטל ממנו שם תנור ונטהר, ויש לעי בזה.

**בענין חלקו לשני חלקים שוים**

**בר"ש** כאן הביא תוספתא דחצה אותו לשני חלקים שוים הדין הוא דשניהם טמאים, וטעמו משום שאפשר לצמצם עיי"ש, ועי' רעק"א על המשניות פי"ב שהקשה שהרי הוי ספק ספיקא א. דאפשר שהוא חצי וטהור ועוד שאפשר שכל חלק הוא הקטן וטהור, ותירץ דהוי ספק ספיקא ברה"י שטהור, ויש לדון בדבריו, ועי' משנת טהרות כאן, ועי' מש"כ בענין זה לקמן פי"ב מ"ו.

1. והנה לעיל מ"ג דעת ר' שמעון שאינו מטמא אפילו במגע, והוסיף המשנ"א דבנידון דידן גם ר' שמעון מודה דהכל טמא כיון דכאן הכל הוי ממש כלי אחד, משא"כ בית הפך ובית התבלין הוי ב' כלים המחוברים זה לזה התם ר"ש סובר דלא טמאו אותו. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכן יש לדקדק בלשון הרמב"ם בפיהמ"ש דכ' מהא דלא כתב נגע השרץ בכל מקום בתנור נטמא, אלא כתב דאיירי בנגע השרץ למעלה, ומשמע להדיא דאם נגע למטה לא נטמא. [↑](#footnote-ref-2)
3. וי"ל בזה דאף דנתבטל האויר של התנור ע"י העפר מ"מ לא חשיב גבו של כלי, אלא הוי תוכו של כלי, ולכן נהי דלא מקבל טומאה מאוירו כיון דאין כאן אויר, מיהו יש כאן תוכו של כלי לענין לקבל טומאה במגע. ועי' משנת טהרות כאן שכתב בבביאור הדבר ב' נוסחאות, א. דאכתי הוי תוכו של כלי אלא שנתבטל האויר וכמש"נ, ב. דאפילו אי לא הוי תוכו מ"מ לא הוי גבו של כלי והיינו דכל המיעוט של כלי חרס דאינו מקבל טומאה מגבו הוא דוקא מגבו אבל כל שלא הוי גבו אכתי מקבל טומאה. [↑](#footnote-ref-3)
4. והעירוני דדבריו צ"ע דאפילו נימא דאויר מלא בעפר אינו חסרון בשם תוך של התנור, מ"מ כיון דלדעת הרמב"ם העפר מבטל שם תנור, נמצא דהמקום המלא בעפר אינו תנור, ואיך יקבל האוכל הנמצא באויר טומאה מאויר התנור, והרי טומאת אויר לכאו' שייך לתורת כלי שיש לתנור, ואף דרבנן גזרו טומאה על התנור שלמטה, מ"מ לכאו' גדר הגזירה דרבנן הוא דכל הדופן שמחובר לתנור נטמא, וכפי שמבואר בגמ' שבת מח: דהגזירה היא דהוי חיבור, אבל לא נתבאר בשום מקום דרבנן אשווהו לתנור שלמטה שם כלי, ומעתה בשלמא אם נגעו אוכלים בדופן הכלי שלמטה א"ש דבאמת יקבלו טומאה, כיון דסוף סוף הדופן טמא ומטמא את האוכלים שנגעו בו כמו כל דבר טמא שמטמא בנגיעה, אבל אויר המקום שלמטה הרי הוא שייך לתורת כלי שטמא באוירו וכיון דהתנור בטל מהיכא תיתי שיטמא במגע וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
5. והנה לפי הרמב"ם אין ראיה לנידון זה כיון דמיירי על החצי ולמעלה ומבואר דמעיקר הדין אינו מטמא כלל את החלק שלמטה דאין לו תורת תנור אלא דרבנן גזרו, אלא שעשו היכר כי היכי דלא לשקרוף עליה תרומה וקדשים ולכן אמרו שבאויר לא יטמא, אבל להר"ש והרא"ש דמיירי על החצי ולמטה ונתבאר דיש לו שם תנור אלא שבטל ממנו שם אויר א"כ יהיה מוכח דיש תורת קבלת טומאה בתנור גם בלא אויר. [ושמא נאמר ליישב הגר"ח דתנור דינו חלוק משאר כלי חרס ויש בו גם דין מגע, וכל דברי הגר"ח הם דוקא בכלי חרס, וכבר מצינו כמה חילוקים בין תנור לכלי חרס. [↑](#footnote-ref-5)
6. וי"ל בזה בתרי אופנים, א' החזו"א כ' סברא דדוקא בתנור צריך שיהיה עומד לאפייה, ולכן כל שאינו עומד לאפייה לאו שם תנור עליו, וי"ל דכלי עיקר מהותו הוא לקבל ולכן מה שממלא הכלי לא הוי חסרון בשם תוכו של הכלי אלא אדרבה הוא ממלא אותו משא"כ תנור אין עניינו לקבלה אלא לאפייה ולכן כל שממלא אותו בטל ממנו שם תנור, [ושמעתי להביא דמצינו כעי"ז בדברי התוס' במעילה דף ח. [ד"ה קרמו] לגבי קידוש תנור דמבואר דהוא דוקא באופן שקרמו פניו בתנור, והקשו תוס' מדוע התנור לא מקדש הלחם בכניסתו לתנור כמו כל כלי שרת, ותי' תוס' דכלי שרת מקדש לפי מה שראוי לעשות בו ולכן תנור מקדש דוקא כשנקרם בתנור, וביאר הגרי"ז כוונת תוס' משום דתנור עניינו לאפייה ולכן אינו מקדש בתוכו אלא רק באפייה ולא בקבלה, משא"כ שאר כלים שעומדים לקבלה מקדשים ע"י קבלה, והוא ממש כמש"נ דחלוקים כלים ותנור בעיקרם, דכלי עשוי לקבלה, משא"כ תנור אינו עשוי לקבלה אלא רק לאפייה].

   אכן שמעתי עוד לבאר לחלק בין כלי לתנור, דכיון דתנור עומד על הארץ וקרקעיתו הוא קרקע עולם א"כ כל שמילא אותו בעפר נמצא דהקרקע עולה למעלה, ולכן התנור מתחיל מהגובה, משא"כ בכלי שהוא מטלטל לכן אף אם מלא אותו לא בטל ממנו שם כלי.

   ולכאו' י"ל נפק"מ בין שני סברות אלו באופן שלתנור יש קרקעית והוא מטלטל דלא בטל ממנו שם תנור [דמצינו גם תנור המטלטל], דבכה"ג תנור יהיה דינו כמו כלי ואף מלא אותו בעפר לא יתבטל ממנו שם תנור וצ"ע.

   עוד נפק"מ יתכן באופן שהניח כלי מפולש על הארץ דדעת הר"ש לעיל פ"ב מ"א דכלי חרס המונח על הארץ ועשוי לקבל ע"י הארץ הרי הוא מקבל טומאה, דלכאו' בכה"ג לפי החזו"א כיון דסוף סוף הוא כלי ועשוי למלאותו א"כ יקבל טומאה גם למטה, ואילו לפמש"נ דהקרקע עולה בכה"ג א"כ גם כאן הקרקע עולה ובטל ממנו שם כלי, [צ"ל דזה ברור דאם יבטל את העפר לארץ בזה ודאי הכל מודים דהקרקע עולה ולא הוי שם כלי במקום שיש קרקע, אלא דהכא איירי אפילו באופן שלא ביטל העפר, [וכן מבואר באור שמח פט"ז מכלים הי"ב דהכא איירי באופן שלא ביטל את העפר עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-6)
7. ויש לבאר בזה דהנה כבר נתבאר לן לעיל דהדין היסק בתנור חלוק מדין היסק בשאר כלים, דבשאר כלים צריך שיהיה ההיסק בכבשן ואילו בתנור סגי בלאפות בו סופגנים ובכירה סגי כדי לבשל ביצה קלה שבביצים, ובתוי"ט הביא מהר"ש דלא צריך שיהיה גם היסק כבשן אלא סגי רק בלאפות בו סופגנים, ובחזו"א כבר הקשה דהא כיון דלא היה היסק כבשן הרי הוי ככלי אדמה דאינם מקבלים טומאה ולכן ביאר דע"כ הוא דין מסויים בטומאת תנור דאינו משום טומאת כלים אלא טומאה מחודשת ובזה באמת לא צריך שיהיה היסק כבשן דאפילו כלי אדמה נמי מקבלים טומאה בכה"ג. [עוד מצינו במשנה לעיל דמבואר דהיסק שלא לדעת בתנור מטמא ולכאו' פשיטא מאי קמ"ל והא סוף סוף היה כאן אפייה בתנור ומה איכפת לן שלא היה לדעת, וביותר יש להקשות להר"ש דנקט דהיסק שלא לדעת באמת טהור וצ"ע מה נאמר בזה].

   ואשר מבואר בכל הנ"ל דבאמת לא נאמר כאן דין להסיקו בכדי לאפותו ולרפו ולחזקו דבאמת בטומאת תנור אפילו כלי אדמה נמי מקבלים טומאה וכפי שכבר נתבאר בחזו"א, אלא ע"כ הוא דין גמר מלאכה דהאופן לגמור את המלאכה של התנור הוא ע"י שמתחיל להשתמש בו והיינו דתחילת שימוש בתנור הוא גופא הגמר מלאכה של הת**נ**ור, ומעתה א"ש דלכן צריך שיהיה התנור מחובר בשעת היסק דבכה"ג נעשה כאן גמר מלאכה להכשירו להיות תנור גמור. [↑](#footnote-ref-7)
8. אפשר דכוונת המשנה כיצד מטהרין אותו, דהוי עצה איך אפשר לטהר תנור מבלי לנתץ אותו, וכן משמע ברמב"ם פט"ז מכלים ה"ב שכתב וז"ל תנור שנטמא ולא רצה לכתתו כיצד מטהרין אותו עכ"ל, ולפי"ז י"ל דהמשנה כותבת עצה איך אפשר לטהר את התנור גם בלא לנתצו, [וכ"מ במאירי חולין קכג: עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-8)
9. והראיה לזה דטומאת תנור היא מחודשת א. דגם מחובר לארץ מקבל טומאה, ב. דאינו צריך שיהיה מקבל מצד עצמו אלא גם תנור בלא קרקעית, אלא שהארץ היא קרקעיתו הרי הוא מקבל טומאה. ועי' לעיל ריש פירקין כל הראיות לזה. [↑](#footnote-ref-9)
10. ושמעתי לבאר בזה דיסוד החילוק הוא דבכלים נאמר הלכה של כלי קיבול וי"ל דגם מתחילה היה מקבל הכלי באופן שהוא מקבל עכשיו וגם מתחילה לא היה צורך בהמשך גודל הכלי, והיינו דמה דנשבר כל גודל הכלי אינו חסרון ביחס למה שנשאר, דלא נגרע מידי בכלי קיבול שיש עכשיו בייחס למה שהיה קודם לכן. ולכן הוא מקבל טומאה, משא"כ בתנור ודאי יש צורך בכל גודל התנור בשביל האפייה, דהוי אפייה אחת בכל התנור וממילא כל שנשבר צריך שיהיה בו שיעור חשוב מהכלי הקודם דרק בכה"ג אכתי יש כאן את התנור הקודם אבל כל שנשבר ונשאר פחות מד' טפחים או מרוב תנור כבר אין כאן תנור הקודם, ולכן צריך לעשותו מחדש ע"י היסק לאפות בו סופגנים אבל כבר אינו התנור הקודם. אבל בכלי כל שיש בו בית קיבול הוא אכתי הכלי הקודם כיון דהחלק המקבל שיש בהכלי עכשיו לא היה צריך את שאר הכלי גם מעיקרא נמצא דאי"ז נחשב שנשתנה הכלי כלל. [↑](#footnote-ref-10)