כלים פי_א מ_ט
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"א מ"ט**

א] **כקדירה טמא משום כלי קיבול,** הא דאינו טמא אלא משום כלי קיבול, מבו' בד' הר"ש מכת"י ובד' הרמב"ם פ"ט מכלים ה"ג דהוא משום דאין לו שם בפנ"ע, וע"כ אינו טמא אלא משום שהוא כלי קיבול, ובכלי קיבול ל"ב שיהא לו שם בפנ"ע, ולדעת הראב"ד פ"ט מכלים ה"ג, נראה דהוא משום שאינו ראוי לתכשיט בפנ"ע, וע"כ אינו מקב"ט אלא משום שהוא ראוי לקבלה בפנ"ע, ועמש"נ בדעתו להלן אות ז' ואילך.

ואמנם צ"ע, שהרי בפשוטו אין נזם זה עשוי לקבלה, וכל בית קיבול שאינו עשוי לקבלה אינו מקב"ט, ועי' במשנ"א שעמד ע"ז, וכתב דבכלי מתכת ל"ב עשוי לקבלה, כיון דפשוטיהן טמאין, ויש לו בית קיבול לא גרע מפשוט, עכ"ד, ואמנם כמדומה דאי"ז מתישב למש"כ הגר"ח בפ"י מכלים, דהא דכלי קיבול ל"ב שיהא לו שם בפנ"ע, הוא משום דלא גרע כלי מתכות משאר כלים דכל שיש לו בית קיבול הוי כלי, ולפ"ז הרי כ"ז הוא בשהוא ראוי לקבלה, דבשאר כלים כה"ג הוי כלי, ובפרט למש"כ בחי' הגר"ח פ"ו ממקואות בדעת הרמב"ם, דכל שלא נתייחד לקבלה אין תורת כלי עליו כלל.

ובאמת כ"ה מוכרח ממש"כ הרמב"ם בפ"ט מכלים ה"ו, דכל הכיסויין של מתכת טהורין ואין מקבלין טומאה מפני שאין להם שם בפנ"ע, חוץ מכיסוי המיחם ומכסוי טני של רופאין מפני שמניחין בו את האספלנית נעשה כלי קיבול, עכ"ל, והרי דאף דגם שאר כסויים יש להן קיבול, מ"מ כיון שאינו עשוי לקבלה, אינם מקבלין טומאה, ורק כסוי מיחם וכסוי טני של רופאין שהוא עשוי לקבלה, חשיבי ככלי קיבול דל"ב שיהא בו שם בפנ"ע, אך שמא יש מקום לחלק דשאני כסויים שצורת תשמישן הוא כשהן כפויין ואין ראויין לקבלה כלל, וכ"ה מוכרח גם מהא דתנן לעיל מ"ח דלחיים שיש להן בית קיבול מים טמאין, ומבו' דלא סגי במה שיש בהן בית קיבול, אלא בשהוא עומד לקבל בו מים, והרי דכל דאין הבית קיבול עומד לקבלה, לא סגי בהכי לחשבו ככלי בפנ"ע, ונת' בזה לעיל שם אות ג'.

ובתפא"י כתב, דמיירי שבית קיבול זה עשוי לקבלה שהאשה נותנת לתוכו דברים של ריח, וע"כ הוא מקב"ט, עכ"ד, ואמנם לפ"ז בע"כ דגם בעוד העדשה מחובר לקדירה ה"ז ראוי לקבלה, וזה נסתר ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש דרק כשנתפרדה אותה העדשה מן הקדירה נהיית הקדירה כלי שיש בו בית קיבול.

ובחזו"א סימן ט"ו סק"ב כתב, דהא דהנזם טמא משום כלי קיבול, הוא משום דהשתא מייחד לי' לקבלה, ובסימן ט"ז סקט"ו מדמי לה לזוג שניטל העינבל, שהוא טמא משום שראוי לגמע בו מים לתינוק, וכמש"א בשבת דנ"ט., אך עיי"ש שעמד בזה, דתיקשי מינה לר' יוחנן דס"ל בשבת שם דלא סגי במה שראוי לגמע בו מים לתינוק, דאומרים בט"מ עמוד ונעשה מלאכתנו, וע"כ ס"ל דסנדל של בהמה דיקיר אינו מקב"ט, וגם זוג שניטל העינבל אינו מקב"ט אלא משום שראוי להקישו ע"ג החרס, וכתב דאפשר דר"י מוקי לה באינו עומד להחזירו, ולכאו' זה דוחק, דודאי דסתם נזם שנפרק עומד להחזירו.[[1]](#footnote-2)

ב] ומתו"ד הגר"ח בפ"י מכלים למדנו לישב בזה, דהנה עיי"ש שכתב, דהא דבזוג וענבל טמאין גם בניטלו ענבליהן, בע"כ דחשיב כלי בפנ"ע וכו' או משום דיש לו בית קיבול וכו', אלא דפירכת הגמ' הויא נטלו ענבליהן למאי חזו, ר"ל וא"כ אף דהוו כלי אבל אכתי אינן כלי מעשה, כיון דאינן ראויין לתשמישן, עכ"ד, וצ"ע דהרי הגמ' דפריך למאי חזי, לא ס"ל להא דראוי לגמע בו מים במלחמה, וא"כ מ"ט חשיב כלי בפנ"ע משום שיש לו בית קיבול, הרי אי"ז עשוי לקבלה, ולמש"כ הגר"ח שם דהא דבכלי קיבול ל"ב שיהא לו שם בפנ"ע הוא משום דלא גרע כלי מתכת משאר כלים, ודאי בעינן שיהא עשוי לקבלה, וכמש"נ לעיל אות א'.

ונ' דהטעם בזה הוא, שהרי פירש הגר"ח דהא דפרכינן דלמאי חזו, הינו דאף דהוו כלי אבל אכתי אינן כלי מעשה כיון שאין ראויין לתשמישן, ולפ"ז נראה, דכל הא דס"ד דל"מ הא דראוי לגמע בו מים, הוא רק לגבי דינא דכלי מעשה, דבעינן שיהא ראוי הכלי לתשמישו, ולא סגי במה שראוי לגמע בו מים כיון שאי"ז מעין מלאכתו, ואומרים לט"מ עמוד ונעשה מלאכתנו, אך לגבי תורת כלי קיבול העשוי לקבלה, סגי במה שהוא עומד לגמע בו מים, ומ"מ אף שהוא עומד לכך, לא סגי בהכי לחשבו ככלי מעשה, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' בשבת שם ד"ה הואיל, דאף בכלי העשוי מתחילתו גם לשתות בו מים, מ"מ אם אין עיקרו עומד לכך, אומרין בו עמוד ונעשה מלאכתנו, (הגם דודאי מסתבר דחשיב ככלי קיבול העשוי לקבלה), וה"נ הכא אף שהוא עומד לגמע בו מים, מ"מ כיון שאי"ז עיקר מלאכתו, אומרין בו עמוד ונעשה מלאכתנו ולא חשיב ככלי מעשה, וזהו שכתב הגר"ח דאף בס"ד דגמ' דפרכינן דניטלו ענבליהן למאי חזי, ול"מ הא דראוי לגמע בו מים, מ"מ הא דחשיב ככלי בפנ"ע הוא משום דיש לו בית קיבול, וחשיב בית קיבול זה כעשוי לקבלה, מכח הא דראוי לגמע בו מים.

ג] ולפ"ז מתישב היטב הא דבנזם שנפרק טמא החלק העשוי כקדירה משום כלי קיבול, שהרי הוא ראוי לגמע בו מים לתינוק, וסגי בהכי לחשבו ככלי קיבול העשוי לקבלה, דאף לדעת ר' יוחנן דס"ל דבהא דזוג מקב"ט בפנ"ע לא סגי בהא שהוא ראוי לגמע מים משום דאומרים בט"מ עמוד ונעשה מלאכתנו, הרי כ"ז הוא לגבי דינא דכלי מעשה, אך לגבי הא דבעינן שיהא הכלי קיבול עשוי לקבלה סגי בהכי, וכמש"נ.[[2]](#footnote-3)

ד] והנה בחזו"א בסימן ט"ז שם הק' בהא דתנן לעיל מ"ח דלחיים שיש בהן בית קיבול מים טמאין, ופי' הרא"ש דשותין בהן מים במלחמה, ותיקשה לר"י דמטהר בסנדל דיקיר דבעינן מעין מלאכתו, אף דתחילתו עשוי נמי לשתות בו מים, וכמש"כ התוס' בשבת שם ד"ה הואיל, וכתב די"ל דר"י מוקי לה בעיקר מלאכתו גם לשתות מים, עכ"ד.

ולפמש"נ עפי"ד הגר"ח א"צ לזה, דכל הא דמטהר ר' יוחנן בסנדל דיקיר, הוא משום דלא חשיב ככלי מעשה דאדם, דהגם שהוא עומד גם לשתות בו מים, מ"מ כיון שאי"ז עיקר מלאכתו, לא סגי בהכי לחשבו ככלי מעשה דאדם, אך לחיים דהוו כלי מעשה, כיון שההדיוט יכול להחזירן, (דאל"כ לא הי' העקרב מקב"ט בפנ"ע אף שיש לו שם בפנ"ע, וכנ"ל), ול"ב להא דשותין בו מים במלחמה אלא כדי שיהא כלי קיבול העשוי לקבלה דחשיב ככלי בפנ"ע אף שאין לו שם בפנ"ע, הרי דלזה מודה ר' יוחנן דסגי במה שהוא עשוי גם לשתות בו מים, ול"ב שיהי' עיקרו לכך, וז"ב.

ה] ונ' דיש ללמוד ליסוד הדברים, מהא דתנן לעיל מ"ז דקרן עגולה טמאה, ופירש הר"ש דהיא כלי עצם, ועגולה דטמאה הוא משום דיש לה בית קיבול, ובתשו' הראב"ד סימן כ"ב פירש דהא דחשיבא ככלי העשוי לקבלה, הוא משום שהיא ראוי' לגמע בה מים לתינוק, וקשיא טובא, דלדעת ר' יוחנן דסנדל של בהמה דיקיר אינו מקב"ט, אף שעיקר עשייתו היא גם לשתות בו מים במלחמה, כיון שאי"ז עיקר מלאכתו, א"כ מ"ט קרן עגולה טמאה, הרי ודאי אין עיקר מלאכתה לגמע בה מים לתינוק.

ולמש"נ ניחא, דכל הא דס"ל לר"י דלא סגי במה שהוא עשוי לשתות בו מים, הוא לגבי תורת כלי מעשה, דלא חשיב ככלי מעשה דאדם אלא בשעיקר מלאכתו היא לאדם, אך לגבי דין כלי קיבול העשוי לקבלה, מודה ר"י דסגי בהא דהוא ראוי לגמע בו מים, וע"כ קרן עגולה מקב"ט, שהרי קרן הויא כלי מעשה מעליא, ואך דכיון שהיא של עצם אינה מקב"ט אלא בשיש לה בית קיבול, ולזה סגי במה שיש לה בית קיבול הראוי לגמע בו מים.

ו] ונתחדש לפ"ז, דכלי קיבול המקב"ט, ל"ב שיהא עליו תורת כלי מעשה מכח תשמיש הקבלה, אלא מהני אף כשיש עליו תורת כלי מעשה מכח תשמיש אחר, כל דחשיב הבית קיבול כעשוי לקבלה, וע"כ הגם דהא דקרן עגולה טמאה הוא משום שיש לה בית קיבול, מ"מ הא דחשיבא ככלי מעשה הוא מכח תשמיש התקיעה, ועד"ז הוא בהא דזוג מקב"ט בפנ"ע, שפירש הגר"ח דהוא משום שיש לו בית קיבול, ואילו הא דחשיב ככלי מעשה, הוא לדעת אביי משום שההדיוט יכול להחזירו, ולדעת ר' יוחנן משום שראוי להקישו ע"ג החרס, ועד"ז הוא בקדירה של נזם ובלחיים שיש בהן בית קיבול מים, וכמש"נ.

ז] **וכעדשה טמא בפנ"ע וכו' העשוי כמין אשכול ונפרק טהור,** הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ט מכלים ה"ג פירשו, דהא דעדשה טמאה, הוא משום לה שם בפנ"ע, והא דהעשוי כמין אשכול ונפרק טהור, הוא משום שאין לכל גרגיר שם בפנ"ע ואינו ראוי לתכשיט משנפרק, וכן פירש הר"ש בכת"י.

אך הראב"ד שם כתב, ז"ל, כל מ"ש משום שיש לו שם בפנ"ע או משום שאין לו שם בפנ"ע, אני איני תולה אותם בשם אלא הטהורים מפני שאינם משמשים בפנ"ע כלום אלא ע"י חבורם עם השאר, והטמאים מפני שמשמשים בפנ"ע, עכ"ל, ובפשוטו לפי דבריו הא דכקדירה טמא הוא משום שהוא משמש בפנ"ע לקבלה שראוי לגמע בו מים לתינוק, והא דכעדשה טמא הוא משום שהוא משמש בפנ"ע לתכשיט,[[3]](#footnote-4) אך הצינורא וגרגירי האשכול שאין משמשין בפנ"ע אין מקבלין טומאה.

ולפ"ד הראב"ד הדר קשיא משה"ק בחזו"א שהבאנו לעיל אות א', דלדעת ר' יוחנן דס"ל דלא סגי במה שראוי לגמע בו מים לתינוק, דאומרים בט"מ עמוד ונעשה מלאכתנו, מ"ט החלק העשוי כקדירה טמא, וצ"ע בזה.

ח] והנה הראב"ד שם ה"א פירש דהא דתנן לעיל מ"ה דעקרב טמא ולחיים טהורין, הוא משום שהעקרב הוא ממשמשי ידי האדם בבהמה משא"כ בלחיים, ובסד"ט הק' דכיון שכתב הראב"ד הכא דכל שאינו משמש בפנ"ע אינו מקב"ט, א"כ מ"ט הוצרך הראב"ד לפרש דהא דהלחיים טהורין הוא משום שאינם ממשמשי האדם, תיפו"ל שאינם משמשין בפנ"ע אלא יחד עם העקרב, וגם מ"ט העקרב טמא, הרי אינו משמש בפנ"ע אלא ע"י חיבורו עם הפרומביא, ועיי"ש שכתב דכל מש"כ הראב"ד דכל שאינו משמש בפנ"ע טהור, היינו רק דומיא דגרגירי האשכול, שתשמיש התכשיט ה"ה מורכב מכל גרגרי האשכול, ומשא"כ בלחיים ובעקרב, הגם דאינם משמשין אלא כשהן מחוברין זל"ז, מ"מ כיון שאחר שהן מחוברין ה"ה משמשין בפנ"ע, דהלחיים בפנ"ע מגינים על הלחי, והעקרב בפנ"ע משמש לעכב מריצת הסוס, וע"כ ה"ה מקבלין טומאה בפנ"ע, וכיסוד דברים אלו כתב בתשו' דברי מלכיאל ח"ב סימן ס"ד, עיי"ש שהוכיח כן מכ"ד, ועי' עוד בחזו"א סימן י"ד סקי"ג.

ועיי"ש בדברי מלכיאל שנחלק מכח זה עמש"כ בתשו' חת"ס יו"ד סימן רי"ח, בדין ברזא העשוי' לסתום נקב שבמקוה והמקוה עצמה אינו מקבלת טומאה, שהיא עשוי' בגיגית טמונה בקרקע, דלדעת הראב"ד ודאי אין הברזא מקבלת טומאה, כיון שאינה משמשת בפנ"ע, אך לפי הנ"ל, הרי הגם דבלא הגיגית אין הברזא ראוי' לשמש, מ"מ כיון שאחר שהיא ניתנת בגיגית ה"ה משמשת את תשמישה בפנ"ע, ה"ה מקבלת טומאה, ויתכן דהחת"ס מודה ליסוד הדברים, ואך דס"ל דלא חשיב דהברזא משמשת את תשמישה בפנ"ע, אלא תשמישה הוא יחד עם הגיגית.

ט] ובתשו' כת"ס יו"ד סימן ק"א עמד ע"ד החת"ס מטעם אחר, דכל מש"כ הראב"ד דכל שאינו משמש בפנ"ע אינו מקב"ט, הוא רק דומיא דהעשוי כמין אשכול ונפרק, שגרגירי האשכול נעשו לשמש "בחיבורם יחד", וע"כ כל שנפרד חלק ממנו שאינו ראוי לשמש בפנ"ע בטל מתורת כלי, אבל ברזא זו שעשוי' לשמש בלא שיחברוה לדבר אחר, ודאי היא מקבלת טומאה, וכ"כ בתשו' מהרש"ם ח"ד סימן רי"ד דודאי מודה הראב"ד דאף כלי שאינו משמש בפנ"ע אלא יחד עם כלי אחר, מ"מ כל שהוא משמש בלא חיבור לאותו הכלי, ה"ה מקב"ט בפנ"ע, עיי"ש שהוכיח כן, ועיי"ש בכת"ס שכתב, דשמא החת"ס איירי בגונא שהברזא אינה משמשת בפ"ע כמו ברזא ופקק בפי חבית, אלא שברזא תחובה או קבועה במתכת שיש לו בית קיבול ששם תחובה הברזא וסותם הנקב שבו, ולפעמים פותחים ומוציאים או מגבי' הברזא התחובה מחלק התחתון, ועד"ז הברזא אינה עשוי' וראוי' לשמש בפ"ע בשום דבר רק בחיבור שניהם יחד, ולהראב"ד ברזא לחוד אינה מקבלת טומאה, עכ"ד, ולפ"ז אין להוכיח מד' החת"ס דפליג ע"ד הדברי מלכיאל הנז', ועי' עוד בלחם ושמלה סימן ר"א סק"צ ובתשו' רידב"ז סימן ה' שדנו ג"כ לומר דברזא זו מקב"ט גם לדעת הראב"ד, עיי"ש.

י] ובחי' הגר"ח פ"י מכלים כתב בד' הראב"ד, ז"ל, ונראה דגם דעת הראב"ד דלענין דין כלי בעינן שיהא בו בפנ"ע דין כלי ולענין דינא דכלי מעשה מצטרפין ב' כלים נפרדים לתשמיש אחד, והא דכתב לעיל אני איני תולה אותו בשם אלא בראויין לתשמיש, היינו משום דס"ל דהדין כלי אינו תלוי כלל בשם אלא בראוי לתשמיש, וכל שראוי לתשמיש יש בו דין כלי, וכל שאינו ראוי לתשמיש אין בו דין כלי כלל, ולדעת הראב"ד כל הכלים שתשמישן יחדיו כשהם מפורדין א"כ כל אחת מהן מקרי ראוי' לתשמיש כשהיא מפורדת וע"כ דין כלי עליהן גם בפנ"ע, וכל שתשמישן בחיבור דוקא אז כל אחד בפני עצמו אין בו דין כלי כלל, וע"כ זהו שכתב אני איני תולה אותו בשם אלא בתשמיש, ר"ל דדין כלי שלהן תלוי בתשמישן כמו שהוא, עכ"ל, ומבו' בדבריו כד' הכת"ס והמהרש"ם הנז', דכל מש"כ הראב"ד דכל שאינו משמש בפנ"ע אינו חשוב כלי לקבל טומאה, הוא רק בשאינו משמש אלא ע"י חיבור לכלי אחר.

ועיי"ש בהמשך דבריו דמבו' עוד, דכל הא דכשאינו משמש אלא ע"י חיבור לכלי אחר אינו מקב"ט בפנ"ע, הוא רק בגוונא דאית בהו דין חיבור לחשבן ככלי א', אך כל שאין בהן דין חיבור לחשבן ככלי א', הרי דהגם דאינו משמש אלא ע"י חיבור לכלי אחר, ה"ה מקב"ט בפנ"ע, עיי"ש במש"כ בדין חצוצרת ומש"כ בביאור הסוגיא בשבת.

ולפ"ד הגר"ח י"ל, דמה"ט הוא שהוצרך הראב"ד לפרש דהא דלחיים טהורין הוא משום שאינם ממשמשי האדם, ולא פירש דהוא משום שאינם משמשין בפנ"ע, די"ל דחיבור הלחיים לעקרב ל"ה חיבור החושבן ככלי א', וחשיבי העקרב והלחיים כב' כלים המשמשין יחד כשהן מפורדין, וי"ל דמקור ד' הראב"ד לזה הוא, משום דאף העקרב אינו משמש בלא חיבורו ללחיים, ומהא דהוא טמא בפנ"ע, בע"כ דאין חיבורו ללחיים חיבור החושבן לכלי א', וע"כ חשיב העקרב בפנ"ע כראוי לתשמיש, ויש עליו דין כלי, וע"כ אילו היו הלחיים משמשי אדם, היו מקבלין טומאה.

יא] והנה לפ"ד הגר"ח הי' מקום לומר גם לדעת הראב"ד, דכל הא דס"ל לר' יוחנן דאומרים בט"מ עמוד ונעשה מלאכתנו וע"כ לא סגי במה שהוא ראוי לגמע בו מים, הוא רק לגבי דינא דכלי מעשה, אך לגבי עיקר שם כלי דתלי בראוי לתשמיש, הרי דכל שהוא עומד גם לתשמיש זה, סגי בכך לחשבו ככלי.

ולפ"ז ניחא הא דתנן הכא דכקדירה טמא משום כלי קיבול, דכיון שהוא ראוי לגמע בו מים, סגי בהכי לחשבו ככלי בפנ"ע, ואף לדעת ר"י דס"ל דבהא דזוג מקב"ט בפנ"ע לא סגי בהא שהוא ראוי לגמע מים משום דאומרים בט"מ עמוד ונעשה מלאכתנו, הרי כ"ז הוא לגבי דינא דכלי מעשה, אך לגבי הא דלא חשיב כלי אלא הראוי לתשמיש, סגי בהכי, וע"כ חשיב הקדירה ככלי בפנ"ע וה"ה מקב"ט, ולגבי דינא דכלי מעשה מהני הא שהוא ראוי לתשמישו יחד עם הכעדשה.

אך בד' הגר"ח שם מבו' לא כן, עיי"ש שביאר דלדעת הראב"ד קאי הסוגיא בשבת גם לענין דין כליין, דהואיל דכי נתפרקו ואינם מחוברין חשיבי אינם ראויין לתשמיש, ממילא שוב ל"ה כלי ג"כ, דלכל שאינו ראוי לתשמיש לא הוי גם כלי, עכ"ד, ולפ"ז הרי דגם הא דפליג ר' יוחנן וס"ל דלא סגי בהא דראוי לגמע בו מים, הוא גם לענין דין כליין, ולפ"ז הדר תיקשי לדעת ר' יוחנן מהא דתנן הכא דכקדירה טמא משום כלי קיבול, וצ"ע בזה.

יב] בתשו' חת"ס יו"ד סימן רי"ח כתב, דגם לדעת הרמב"ם דהא דכעדשה טמא הוא משום שיש לו שם בפנ"ע, היינו רק משום שעדיין הוא תכשיט שראוי לתלות ע"י הצינורא, אך אם ל"ה העדשה בפנ"ע ראוי' לתכשיט, ל"ה מהני הא דיש לה שם בפנ"ע, עיי"ש, ולדבריו מודה הרמב"ם לד' הראב"ד דכל שאינו משמש בפנ"ע אינו מקב"ט, ואך דס"ל דלא סגי בהכי, אלא בעינן גם שיהא לו שם בפנ"ע, ופליגי בטעם הא דהצינורא טהורה, דלדעת הרמב"ם אף שהיא ראוי' לתכשיט, מ"מ כיון שאין לה שם בפנ"ע אינה מקבלת טומאה, ולדעת הראב"ד הוא רק משום שאינה ראוי' לתכשיט.

אמנם בתשו' כת"ס יו"ד סימן ק"א הוכיח לא כן, ממש"כ הרמב"ם בפ"ט מכלים ה"ג, דהא דהעשוי כמין אשכול ונפרק טהור, הוא משום דאין לכל גרגיר ממנו שם בפנ"ע והרי אינו ראוי לתכשיט משנפרק, וכ"כ הר"ש בכת"י, וכעי"ז הוא ל' הרמב"ם בפיהמ"ש, והרי דאף דאינו ראוי לתכשיט משנפרק, מ"מ אם הי' לו שם בפנ"ע הי' מקבל טומאה, עיי"ש, וכן הוכיח בלחם ושמלה סימן ר"א סק"צ מל' הרמב"ם בפיהמ"ש, ועי' גם בתשו' מהרש"ם ח"ד סימן רי"ד ובתשו' רידב"ז סימן ה' שנחלקו ע"ד החת"ס, וגם בחי' הגר"ח פ"י מכלים נקט בפשיטות דלדעת הרמב"ם כל שיש לו שם בפנ"ע מקב"ט אף שאינו ראוי לתשמיש בפנ"ע, עיי"ש בדבריו.

יג] ומד' הרמב"ם והר"ש אלו מבו' עוד, דאף דאין לכל גרגיר שם בפנ"ע, מ"מ אילו הי' ראוי לתכשיט בפנ"ע, הי' מקב"ט, ונ' הטעם בזה, דהרי הא דכל שאין לו שם בפנ"ע אינו מקב"ט, כתב הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פי"ב מ"ב ובפ"ט מכלים ה"א דהוא משום דחשיב כמקצת כלי דהיינו משום דכל שהוא משמש בפנ"ע כתכשיט, חשיב ככלי בפנ"ע, וע"כ ל"ב שיהא לו שם בפנ"ע, אך צ"ע מל' הרמב"ם ספ"ט מכלים דמ' דאף כלי המשמש בפנ"ע בעינן שיהא לו שם בפנ"ע.

ולפ"ז צ"ל, דהא דבעדשה לא מטמאינן אלא משום שיש לה שם בפנ"ע, הוא משום שאינו ראוי לתכשיט בפנ"ע, וכנראה הוא משום שאין דרך ליתן את העדשה בפנ"ע לתכשיט, אך לדעת הראב"ד דלא תלי בשם בפנ"ע אלא בראוי לתשמיש, הרי דמהא דכעדשה טמא בפנ"ע, בע"כ דהעדשה ראוי לתכשיט בפנ"ע, וי"ל עוד, דהוא משום דפשטא דמתניתין איירי בשנפרק הצינורא מן הנזם, ובלא הצינורא הרי אין העדשה ראוי לתכשיט.[[4]](#footnote-5)

?יש להוסיף ד' הרמב"ם פ"ט ה"ד דבירית טהורה משום שאינה תכשיט, ובפיהמ"ש כתב הרמב"ם דהוא משום שאין לה שם בפנ"ע, ולהנ"ל תרוייהו צריכי להדדי, אך אכתי ד' הרמב"ם סתרי זל"ז בטעם הא דכבלים טמאין, ועמש"נ להלן פי"ב מ"א?.

יד] **שם, קטלא שחוליות שלה של אלמוג ומאוחזות באונקליות של מתכת הרי אלו טהורות שאינן עשויות אלא לחיזוק,** צ"ב דמ"ש מהא דתנן לעיל מ"ח דחוט של מתכת והחליות של אבנים טובות וכו' טמא, והרי דאף דהחוליות אינם מקבלין טומאה, מ"מ כיון שהחוט הוא של מתכת ה"ה טמא, וא"כ מ"ש הכא דאין האונקליות טמאות, ואמנם למש"כ בחי' מהרי"ח ובמשנ"א שם דכ"ז שהחוליות קימות אף החוט אינו מקב"ט משום דהוי כמתכת המשמש את העץ, ניחא, אך כבר נת' שם אות י"א דבד' הרא"ש מפורש לא כן, וכ"נ גם בד' הר"ש.

ונ' פשוט, דהרי בתוספתא מפרש דהטעם דהן טהורות הוא משום שאינן עשויות אלא לחיזוק, והיינו דמה"ט הוי כמתכת המשמש את העץ דטהור, ומשא"כ בחוט של מתכת וחוליות של אבנים טובות, דאף החוט עשוי לנוי והוא מכלל עיקר התכשיט, וכאשר כן מבו' ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם דהחוט הוא של זהב או כסף, ע"כ הוא מקב"ט, ול"ד למתכת המשמש את העץ, דעושה המלאכה הוא העץ לבדו, ועי' בחס"ד שכתב כעי"ז, ואך דמש"כ דהחוט משמש כתכשיט בפנ"ע, צ"ע מה הוצרך לזה.

טו] **שם, ר"א אומר צינורא של נזם טמאה בפנ"ע, פי' אמתניתין פליג דקתני צינורא טהורה,** הנה בטעמא דמתניתין דצינורא טהורה פירש הר"ש בכת"י דהוא משום שאין לה שם בפנ"ע, ולא נתפרש טעמא דר"א דפליג ומטמא בצינורא, והרי ודאי מודה ר"א לדינא דכל שאין לו שם בפנ"ע אינו מקב"ט, והנה אמנם תנן לעיל מ"ה דר"א מטמא בלחיים, והתם נמי אין להם שם בפנ"ע, וכמו שפירש הרמב"ם וכן פירש הר"ש בכת"י בפי' בתרא, ואפ"ה מטמא ר"א, ואולי אזיל לטעמי' בזה, וצ"ע.

?חזו"א סימן י"ז סק"ז הק' בדלי שאין בשייריו וכו' מ"ש מנזם, וכתב או דהכא עתיד להחזירו, או משום דנפרק ולא נשבר.

1. גם עיי"ש בחזו"א שעמד ע"ז, דאם אינו עומד להחזירו, א"כ ניבעי בזה יחוד, למש"כ התוס' בשבת שם לדעת רש"י, דכל הא דהתם ל"ב יחוד הוא משום שעומד להחזירו, וכתב די"ל דר' יוחנן מוקי לה ביחדו לקבלה, עכ"ד, ואי נימא הכי ניחא מטעם אחר הא דמטמאינן אף שאינו עושה מעין מלאכתו, שהרי כתבו התוס' בשבת שם דהיכא דייחדו לכך ודאי דל"ב שיעשה מעין מלאכה ראשונה, אך ג"ז דחוק מאד להעמיד משנתינו שנשנית בסתמא, דאיירי בשייחדו לקבלה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והאמנם לכאו' אכתי תיקשי, דמ"ט לדעת ר' יוחנן הנזם מקב"ט בפנ"ע, הרי ל"ה כלי מעשה, דאף שהוא ראוי לגמע בו מים, הרי אומרים בט"מ עמוד ונעשה מלאכתנו, אך נ' פשוט, שהרי כתב הגר"ח שם דאף פרק כלי דיש לו שם בפנ"ע לא סגי בזה לחשבו ככלי מעשה, ואינו מקב"ט אלא בשההדיוט יכול להחזירו דסגי בכך לחשבו ככלי מעשה, ולפ"ז הרי דמהא דתנן דהעדשה מקבלת טומאה ופירשו הרמב"ם והר"ש דהוא משום שיש לה שם בפנ"ע, בע"כ דההדיוט יכול להחזירו וע"כ חשיבא ככלי מעשה, וא"כ מה"ט אף הקדירה חשיבא ככלי מעשה, וכל מה דבעינן להא שהיא ראוי' לגמע בה מים, הוא כדי שתהא כלי קיבול העשוי לקבלה שהוא חשוב ככלי בפנ"ע אף שאין לו שם בפנ"ע, ולזה מודה ר' יוחנן דסגי במה שהיא ראוי' לגמע בה מים, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ל דאיירי בשלא נפרק הצינורא, או דהצינורא לעולם אינה מתחברת חיבור גמור עם הנזם, וע"כ חשיבא העדשה כמשמשת בפנ"ע, וכמש"נ להלן אות ט' ואילך, אך לפ"ז תיקשי מ"ט אין הצינורא טמאה בפנ"ע, או דכיון דאחר שהיא מחוברת לצינורא, ה"ה משמשת כתכשיט לבדה, חשיבא כמשמש בפנ"ע, וכמש"כ בסד"ט ודברי מלכיאל שהבאנו להלן אות ח', [↑](#footnote-ref-4)
4. אך בד' החת"ס שם משמע דנקט לפי דבריו, דכל הא דכעדשה טמא בפנ"ע, הוא רק משום שהוא מחובר לצינורא וראוי לתלותו ע"י הצינורא, ולדבריו בע"כ דרישא איירי בשלא נפרק הצינורא, וכ"נ מל' הרמב"ם בפיהמ"ש שפירש לרישא שנתפרדה העדשה מן הקדירה, והר"ש כתב דנחלק לשנים, ומ' דאיירי בשלא נפרק הצינורא מן העדשה, וזה מתישב טפי למה שפירש הרא"ש דהא דתנן צינורא טהורה קאי על נזם העשוי כאשכול, אך בל' הרמב"ם והר"ש מבו' לא כן, וי"ל עוד, דהצינורא לעולם אינה מתחברת חיבור גמור עם הנזם, וזהו שפירשו הראשונים ברישא שנתפרדה העדשה מן הקדירה, ולא הזכירו שנתפרק הצינורא, וכן מ' קצת מלישנא דמתניתין דתני צינורא טהורה (בלא וי"ו החיבור) דמשמע דהוא בבא בפנ"ע, ועי' לעיל אות ז' בהערה מש"נ לפרש בזה לדעת הראב"ד. [↑](#footnote-ref-5)