חלה ב שכב שכג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חלה

**שיעורי הלכה**

*יורה דעה*

*שכב,ד - שכג,א*

**שיעור ב'**

**הדינים הנידונים**

* **שיעור חלה בארץ ובחו"ל.**
* **המנהג בזה"ז.**
* **חלה שנתערבה בכמה אוסרת.**
* **אם יכול לישאל על החלה כשנתערבה.**

**חלה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף ד] **ג' דינים לחלה בשלש ארצות** וכו'

## ג' דינים לחלה

יסוד הדין במשנה בחלה (פ"ד מ"ח), שנתבאר שיש ג' דינים בחלה. **א.** חלה של ארץ ישראל - ששיעורה אחד מכ"ד לבעל הבית ואחד ממ"ח לנחתום, שהיא חלה מן התורה. **ב.** מכזיב ועד הנהר – דהוא כיבוש עולי מצרים, אבל כיון שהיה סמוך לארץ העמים לא היו יכולים לשמור על טהרה, ולכך לא היו אוכלים את החלה אלא שורפים אותה, אלא שתיקנו חכמים שיפריש שם עוד חלה שתהא נאכלת לכהן כדי שלא תשתכח תורת חלה, ולכך מפריש חלה כשיעור ושורפה, ומפריש עוד מעט חלה שהיא נאכלת לכהן טמא מת, אבל אסורה לכהן שנטמא מטומאה היוצאת מגופו. **ג.** מן הנהר ועד אמנון - שזה אינו ארץ ישראל, וחכמים תיקנו שיפריש שם חלה כשיעור, והיא נאכלת לכהן, אף שהוא טמא מת כל שאינו טמא מטומאה היוצאת מגופו, שהרי אינה חלה מן התורה, ומפריש עוד מעט חלה שמפרישה לשריפה.

ודעת הרא"ש (חולין פ"ח סי' ד) שדוקא במקומות הסמוכים לארץ ישראל היה צריך להפריש ב' חלות, אבל במקומות הרחוקים יש דין רביעי, המבואר בבכורות (כז.) 'אמר רבינא נדה קוצה חלה ואוכל לה כהן קטן (שאין לו טומאת קרי), ואי ליכא כהן קטן שקלה לה בריש מסא ושדיא בתנורא והדר מפרשא חלה אחריתי, כי היכי דלא תשתכח תורת חלה, ואוכל לה כהן גדול (היינו אף שהוא טמא לקריו). ומבואר בדברי רבינא דין אחר. ופירש הרא"ש שכן הדין במקומות הרחוקים מאר"י, שכשיש כהן טהור שטבל לקריו או כהן קטן, אי"צ להפריש ב' חלות אלא מפריש חלה אחת, והכהן אוכלה, ובחלה זו אין צריך להפריש כשיעור. וכשאין כהן טהור מקריו, צריך להפריש ב' חלות ואחת שורף והשניה נאכלת לכהן אפילו טמא ואפילו לזבים וזבות וכהן שלא טבל לקריו, ואין שיעור לחלה.

אבל הרמב"ם (ביכורים פ"ה ה"ט – יא) סובר שאין דין רביעי וכל העולם דינו כמו מן הנהר ועד אמנון, ופירש דברי רבינא שהוא כדין הג', שגם שם אם יש לו כהן טהור מקריו מפריש רק חלה אחת [מדרבנן] וצריך להפריש כשיעור חלה. וכשאין כהן טהור, מפריש ב' חלות, אחת לשריפה שאין לה שיעור, ועוד אחת מפריש כשיעור חלה ונאכלת לכהן טמא ואפילו זבים וזבות ויולדות כהן שלא טבל לקריו. והשו"ע פסק כדעת הרמב"ם.

## המנהג שלא להפריש ב' חלות אלא מפריש אחת שלא שיעור ושורפה

אמנם למעשה אין נפק"מ במחלוקת הרמב"ם והרא"ש. שכבר כתב הרמ"א (סעי' ה) **וי"א כיון שאין חלה נאכלת בזמן הזה בארץ ישראל, גם בשאר מקומות אין צריכין להפריש רק חלה אחת, ולשרפה. וכן המנהג פשוט בכל מדינות אלו, שאין מפרישין רק חלה אחת בלא שיעור, ושורפין אותה כמו שהיו עושין כשמפרישין שתי חלות, שחלת האור לא היה לה שיעור. ומ"מ נוהגין ליטול כזית.** וכן כתבו כמה ראשונים (ספר התרומה והסמ"ג הובאו בבית יוסף, וכן כתב הרא"ש שהמנהג כן אלא שהוא תמה על המנהג כדלהלן) שהמנהג היה שלא להפריש רק חלה אחת בלא שיעור ולשורפה. ובטעם המנהג מצאנו כמה ביאורים.

**א.** הרמ"א כתב בטעם המנהג משום שכל תקנת חכמים להפריש חלה כשיעור ושיאכלו הכהנים חלה, שייכא בזמן שהיה חלה באר"י ורצו חכמים שלא ישכחו תורת חלה בחו"ל, אבל עכשיו שאין מצוות חלה באר"י לא שייכא תקנה זו, רק יפריש מעט ושורפה, וכן כתב הרא"ש להסביר מנהג זה. אמנם הרא"ש כתב שמנהג טוב להפריש חלה כתקנ"ח גם בזה"ז, כי הסברא נוטה להיפך, שכיון שאין חלה נאכלת בשום מקום, כל שכן תשתכח תורת חלה, ולמחר יבנה בית המקדש ויהיו סבורים שאינו דין שתאכל שום חלה.

**ב.** ובספר התרומה (סי' פ) כתב טעם אחר למנהג 'לפי שצריך לשמרה מזרים וגוים, וגם פעמים שנותנים אותה בקערה במרק רותח ועתה אסור זר לאכול בקערה'. והיינו שחששו לתקלה. א' משום שאסורה לזרים, וגם יש לחשוש שמא יפלו לו פירורים ויבואו למכשול. ב' שאם יאכלו הכהנים חלה בקערותיהם, יהיה אסור לישראל לאכול אצל הכהן, שהרי הכלים בלועים חלה.

**ג.** והמהר"י וייל (סי' קנג) וכן המהרש"ל (חולין פ"ח סי' ס) כתבו הטעם משום חשש תקלה, וכתבו עוד טעם משום שאין מחזיקים בזה"ז כהן ודאי. ועי' חזו"א בשביעית (סי' ה ס"ק יב) שאין ליתן ללוי מעשר ראשון היות ועולין לתורה עפ"י עצמם ואין להם חזקה. ושם דן שמעיקר הדין אפשר לסמוך על חזקתן בזה"ז, אבל חשש שאם יקבלו מתנול ירבו העולין עפ"י עצמן ואז תבטל חזקתן מחשש שקר [וא"כ לכאו' ה"נ יש סברא לעניין חלה].

## אם בערב פסח נותנים לכהן חלת חו"ל

וכתב הש"ך (ס"ק ט) שכן המנהג שלא ליתן לכהן חלה של חו"ל, ומפרישים פחות מכשיעור ושורפים, אכן כתב שבערב פסח שאני ונותנים החלה לכהן. ובביאור הטעם שפסח שאני משאר ימות השנה, כתב המגן אברהם או"ח סי' תנז (ס"ק ט) שאפשר שהוא מפני שבערב פסח היו חלות מרובות, ואם לא יתן לכהן לאכלו, לא יהיו מחזיקים אותו ככהן. אכן בפמ"ג שם כתב שהמנהג בזמנו שאפילו בער"פ לא היו נותנים לכהן והביאו במשנ"ב (שם ס"ק כב). אכן במעשה רב (אות קפט) הובא שהגר"א היה נותן החלה לכהנים בערב פסח[[1]](#footnote-1) (ומכאן יש להעיר על מה שידוע מהגר"א שהיה חוזר ופודה עצמו כמה פעמים וביארו שהוא משום שחשש לחזקתן, וא"כ צ"ת איך היה הגר"א נותן חלה לכהנים הרי אם אינו כהן איך יתן מכשול בידו, הרי החלה אסורה לזרים, ולכאורה יש ראיה מזה שהגר"א סמך על חזקתן וצ"ע).

# סימן שכג

[סעיף א] **חלת חוצה לארץ שמותרת לכהן טהור מקרי, רשאי לאכלה עם זר על שלחן אחד, לפי שאינה מדמעת. ואפילו נתערבה שוה בשוה. הגה: ויש חולקין, וסבירא להו דאוסרת תערובתה עד מאה ואחד, אם הוא במינה, ושלא במינה עד ששים.**

## חלה שנתערבה בכמה אוסרת

וביאר הש"ך (ס"ק א) דהיינו דוקא בחלת חו"ל, אבל חלת ארץ ישראל אפילו בזה"ז שהיא רק מדרבנן מ"מ אוסרת לכו"ע עד מאה. ודין זה אם בטילה חלת חו"ל, מקורו מהגמרא בבכורות (כז.) 'אמר שמואל תרומת חוצה לארץ בטלה ברוב רבה מבטלה ברוב ואכיל לה בימי טומאתו'. ונחלקו בזה הראשונים, דעת התוספות והרא"ש שדוקא לכהן בימי טומאתו התירו לבטל, וגם בזה צריך שיתבטל ברוב ולא סגי שיהא שווה בשווה, אבל לזרים לא הותר והחלה אוסרת תערובתה עד מאה כמו חלה דאורייתא, ובאינו מינו בטל בששים. אבל הרמב"ם סובר שחלת חו"ל הקילו בה שאינה אוסרת תערובתה, ולכך גם לזרים מותרת התערובת, ומבואר ברמב"ם שאף רוב היתר אי"צ אלא שווה בשווה מותר, ומ"מ אם היה רוב איסור אסור.

## אם מותר לערב בידים

והנה בטור משמע שהבין מהרמב"ם שמותר לערב בידים חלת חו"ל כדי לבטלה ולהאכילה לזרים, אמנם ברמב"ם יש סתירה בזה, שבהלכות תרומות (פי"ג הי"א) כתב שתרומת חו"ל מותר לבטלה ברוב ואוכלה בימי טומאתו ומשמע אפילו לכתחילה, ואילו בהלכות ביכורים (פ"ה הי"ב) משמע מהרמב"ם שרק אם נתערבה מותרת. ועוד יש להקשות שהלכות ביכורים התיר הרמב"ם אף כשנתערבה שווה בשווה, ואילו בהלכות תרומות לגבי כהן בימי טומאתו דקיל מזר, התיר הרמב"ם רק אם נתבטלה ברוב. והב"ח כתב ליישב דהיא הנותנת, שסובר הרמב"ם שיש חילוק בין כהן בימי טומאתו לבין זרים, שרק כהן בימי טומאתו התירו לו לבטל לכתחילה והצריכו שיבטל ברוב, אבל לזרים אסור לבטל לכתחילה, ועוד יש דין שאם נתערב בדיעבד אין חלת חו"ל אוסרת תערובתה, וזה מותר אף לזרים, וסובר הרמב"ם שאפילו אם נתערבה שווה בשווה אינה אוסרת בדיעבד [ויתבאר עוד להלן בזה].

והרמ"א מסיק להלכה כדעת התוס' והרא"ש שבמין במינו אוסרת עד מאה, מיהו כתב הש"ך (להלן ס"ק ט) דכל החומרא היא רק בזרים, אבל כהן בימי טומאתו ודאי בטל ברוב, וכמו שנתבאר דהרא"ש ביאר הא דרבה ביטל חלה רוב דהיינו דוקא לכהן בימי טומאתו, א"כ ברור שלכהן בימי טומאתו לכו"ע שרי לבטל ברוב.

## חלת חו"ל אם אוסרת את הכלים

והנה לפי מה שנתבאר שגם להמחבר אסור לערב לכתחילה, יל"ד אם נאסרו הכלים, דאף שמותר ברוב הרי כמשל בכלים הרי הוא מבטל את האיסור לכתחילה. ולהרמ"א בודאי נאסרו הכלים כיון שאוסרת החלה עד ששים באינו מינו ובמינו אוסרת עד מאה.

[המשך דברי הרמ"א] **ואם חזרה ונתערבה בעיסה ואין ק"א לבטל, אם לא אכל העיסה, ישאל לחכם עליה ויתיר לו כנדר, דנשאלין על ההקדשות, ויחזור ויטול חלה אחרת.**

## נפלה לו חלה לעיסה אם יכול לישאל על החלה

והיא שאלה מצויה ושייכת בין בחלת חו"ל ובין בחלת אר"י [דלדידן אין חילוק בשיעור הביטול], באופן שאחר ההפרשה חזרה החלה לעיסה, דלדעת הרמ"א אוסרת היא עד מאה, ובהפרשה שרגילים בבית להפריש הרבה פעמים אין מאה בעיסה כנגד החלה, וכתב הרמ"א שישאל על החלה, ובמקדש מעט (ס"ק יב) מבואר הלשון שיאמרו לו 'מותר לך', אולם בדרך אמונה (תרומות פ"ד הי"ז ס"ק קפ) כתב בשם החזו"א שיאמר 'אין זה חלה' או 'החלה בטילה', ונראה משום שאין שייך כאן לשון היתר שהרי אין מתירים כאן איסורים.

אלא שהט"ז (ס"ק ב) נתקשה בזה שהרי זה 'נולד', שהרי בזמן ההפרשה לא היתה החלה מעורבת בעיסה, ואיך אפשר לישאל על זה. וכתב הבית יעקב (שו"ת סי' קי) ליישב שאפשר לישאל ע"י חרטה, וכמו שמבואר בהלכות נדרים (רמ"א סי' רכח סעי' יג) שאם יש חרטה מעיקרא לא איכפ"ל בנולד, ויאמר 'אני מתחרט למפרע על ההפרשה שעשיתי ואילו הייתי יודע שאתחרט לא הייתי מפריש' (חכמ"א בשערי צדק פי"ד אות ו'). וכתב הבית יעקב (שם) ליישב גם שאר קושיות הט"ז, שמה שכתב הט"ז להקשות למה במשנה (תרומות פ"ה מ"א) אמרו שאם נתערבה סאה תרומה בפחות ממאה חולין ירקבו ולא אמרו לו לישאל, תירץ הבית יעקב שפעמים דא"א לישאל כגון שכבר באה לידי כהן, ועל כן אמרו את הדין בסתמא שהתרומה אוסרת את התערובת [ועיי"ש עוד באריכות]. וכן העיקר להלכה שנשאלים על החלה, וכמו שמבואר בחת"ס בתשובה (יו"ד רנג) שהמנהג שנשאלים, וגם החוו"י (סי' קל) כתב כן שנשאלים.

1. אכן עיי"ש במעשה רב אות קד שגם בשאר השנה נתן לכהן. ובמפרשים שם כתבו שבתחילה היה נותן כל השנה, ואח"כ נתן רק בער"פ. וכן כתב החיי אדם (שערי צדק פי"ד ה"ד) בשם הגר"א ליתן רק בער"פ. [↑](#footnote-ref-1)