חזקה בסכנתא- קושית רבי אבא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

בביאור הקו' מציפור המנקר

תמצית - יבאר שעיקר החידוש בדברי ר"ה הוא בזה שצד האיסור נחשב צד רחוק, וזהו מה דאותיב עליה ר' אבא מציפור המנקר, והיינו לפי רבינו יונה דלא מהני הכא חזקה אלא כשצד ההיתר קרוב יותר מצד האיסור. ולתוס' אולי י"ל דבחזקה מכח רוב מודו לרבינו יונה, ע"פ יסוד רע"א מ"ג:, וכ"כ שער"י.

**א. בעא מיניה** רבי אבא מרב הונא וכו' מהו, מי חיישינן שמא במקום נקב נקב או לא, א"ל אין חוששין שמא במקום נקב נקב, איתיביה ראה צפור המנקר בתאנה, ועכבר המנקר באבטיחים חוששין שמא במקום נקב נקב, אמר ליה מי קא מדמית איסורא לסכנתא, סכנה שאני.

**הנה מתבאר** דיש חולק על דינא דר' הונא, והיינו ר' אבא [וכן רבא לק' לכאו' מצדד כר' אבא], ויל"ע במה פליגי ומה אותיב ליה מהתם, והנה בפשטות חידושו דר"ה הוא לדון חזקה מכח רוב, ולומר דאע"פ שהרוב אינו יכול להכריע משום הריעותא, מ"מ מותרת כיון שהוחזקה בהיתר, **וא"כ בפשוטו** אהא מלתא גופא פליג ר' אבא, וס"ל דכיון דהרוב אינו יכול להכריע ה"ה החזקה שמכוחו לא תוכל לקיים את ההיתר ואת הרוב, [או דכלל לא נעשה מוחזקות של היתר מכח רוב], והוכיח דבריו מציפור המנקר. ולפי"ז יתבאר בהכרח דגם שם יש רוב אבטיחים שאינם נשוכים ואינם נקובים, ואיכא התם חזקה מכח האי רוב, ותניא התם דאפ"ה כיון דעתה חזינן נקב, לא אהני הרוב במקום ריעותא, וגם החזקה לא מהני, וקשיא לר"ה, ודחי ליה ר"ה, דסכנה שאני, והיינו דאין ללמוד משם דלא אמרינן בכה"ג חזקה מכח רוב, דהתם אע"פ דאיכא חזקה, לא אזלינן בתרה.

**ב. אבל** צ"ע טובא דלכאו' התם אי"ז חזקה מכח רוב אלא חזקה גמורה שאינם נבראים מחוררים ונשוכים, והוא דין קשה בפ"ע וע"כ הטעם הוא משום דסכנתא שאני וא"כ אינו ענין לדברי ר"ה. **וביותר קשה** מה שהקשו האחרונים [חמד"ש יו"ד סי' ה' וחי' רמ"ש] מאי ס"ד דמקשה וכי לא ידע לחלק דבסכנה לא אזלינן בתר חזקה, דהרי בסכנה יסוד האיסור הוא שלא להביא עצמו לסכנה ואיבוד וא"כ אין שם ענין חזקה, וכי ע"י חזקה נסתלקה הסכנה[[1]](#footnote-1), [ולכאו' י"ל דכמו דבמאכלות אסורות מקילים ע"פ חזקה, ה"ה בסכנה הרי א"צ לדון אלא משום מצוה דונשמרתם ווחי בהם, ומ"ש מצווה זו מלאו דנבילה, וכמו דשרי לאכול ספק איסור ואע"פ שאפשר דאוכל חתיכא דאיסורא, ומשום דכך ניתנה התורה עם ההלכות דחזקה ורוב, א"כ מצות ונשמרתם ווחי בהם נמי. **אמנם פשוט** דזה אינו דכל ענין הדין של ונשמרתם ווחי בהם, הוא שנאמר בזה שלא יסתכן דחביבה נפש מישראל, א"כ כל עצמו של דין זה הוא מורה שאין לסמוך על החזקה, דאחר החזקה איכא נמי סכנה].

**ג. והנראה בזה** דהנה יש לדקדק הלשון דאיבעיא ליה 'מי חיישינן שמא במקום נקב נקב או לא', 'א"ל אין חוששין שמא במקום נקב' איתיביה ראה ציפור המנקר וכו' חוששין שמא במקום נקב, ומשמעות הדברים דעיקר הבעיא לר"ה היתה אם חוששים שאיתרמי שבמקום נקב או לא, ולא אי סומכים על חזקה במקום רוב, ועל זה סובב כל הנידון[[2]](#footnote-2), וזהו במסוים מה שהקשה לו מראה ציפור דחוששין שמא במקום נקב נקב, ולא סיים קושיתו דאלמא אינה בחזקת היתר[[3]](#footnote-3).

**ד. ונראה** דלפי רבינו יונה אתי שפיר כמין חומר, דהנה לא התיר ר"ה מכח החזקה לחוד אלא מחמת שאין כאן ריעותא, דזהו עיקר ענין חזקה זו שנצרכת להביא אותנו למצב שאין חוששין ומסלקת את הספק כמש"נ, ומדוקדק הלשון דקאמר ר"ה "דאין חוששין שבמקום נקב נקב", **והיינו** דחידושו דר"ה הוא דהחשש שבמקום נקב הוא חשש רחוק דמסתבר יותר צד ההיתר שבו. **ומעתה** על עצם הדבר שמתבאר בדברי ר"ה דאיכא חזקה מכח רוב ליכא מאן דפליג[[4]](#footnote-4), ולכך אף ר' אבא ששאל אם חוששין שמא במקום נקב או לא, היינו האם הוא חשש רחוק לומר דהוא נקב במקום שהיה כבר הנקב, אבל על עצם הדין דחזקה מכח רוב לא שאל אותו, וקא"ל אין חוששין היינו דהוא חשש רחוק, ואהא קאתי ר' אבא לחלוק וס"ל דאינו חשש רחוק, והוה כספק השקול. **ולפי"ז מיושב** מה שהקשינו דלכאו' דבר פשוט הוא לתרץ דבסכנתא לא מהני חזקה, די"ל דס"ל דאותה חזקה דמהני להחשיב דליכא ספק תהני גם בסכנתא, ומדחזינן התם להחמיר ע"כ יש בזה הוה כספק השקול ולא הוה צד רחוק. **וענה** לו ר"ה סכנתא שאני, היינו דבסכנה לא מהני כלל כל גוונא דבעינן לדין חזקה, [והרי אף חזקה הנ"ל דאין הספק מוחלט לפנינו, מ"מ בעינן לתורת חזקה כיון דיש כזה צד בעולם, ורק כאשר הוא בגדר מהיכ"ת להסתפק כלל שלא צריך דין חזקה אז מהני בסכנתא], וליכא למילף לדיני חזקה באיסורא כלל, וכמש"נ, **ומיושב** נמי מה שהקשינו הרי התם אי"ז חזקה מכח רוב, דלא קאתי לחלוק בענין זה אלא בענין הריעותא, וכמש"נ.

**ה. וביאור זה** הוא בין למהלך א' בין למהלך ב', דעכ"פ ברבינו יונה מפורש דבעינן שצד האיסור רחוק וצד ההיתר קרוב ומסתבר יותר, ובהא קאיירינן. **אמנם** תוס' ביבמות ל: וחולין מ"ג: הם חולקים על רבינו יונה דכתבו דספק דרוסה אסורה משום דשכיח איסורא טפי מהתירא, ובספק השקול אזלינן לקולא, ודעתם דמכשירים בספק טריפה כנשבר גפה וכו', דס"ל דכל ספק טריפה להקל הרי דע"כ לאו דוקא משום דצד האיסור רחוק וצד ההיתר קרוב, ולא רק משום שלא מסתבר דבמקום נקב נקב, **וא"כ** צ"ע כל ג' קו' הנ"ל דהתם אין זה חזמ"ר, ועוד וכי לא ידע דסכנתא שאני, ובעיקר צ"ע מהו הלשון והעסק אי אמרינן במקום נקב או לא[[5]](#footnote-5).[[6]](#footnote-6)

**ו. ואפשר** דגם תוס' לא אמרו להקל בספק השקול אלא בחזקת הגוף דאיירי בה, אבל בגוונא דליכא חזק"ה משום שאפשר שנולדה הכי ואינו אלא חזקה מכח רוב, בזה מודו תוס' לרבינו יונה דלא אמרינן אלא כשצד ההיתר קרוב יותר מצד האיסור, דחזקה מכח רוב לא אמרינן במקום שיש ריעותא, דבעינן דהחזקה תסלק כל בית מיחוש.

**ויסוד החילוק** בין החזקות, מתבאר בדברי רע"א דף מ"ג: ד"ה ולענ"ד, דב' דיני חזקה איכא א' חזקה מכח רוב, כיון דהיא רק מכח הנהגת רוב, ואינה מכח מציאות מבוררת שלא היתה טריפה, לא מהני במקום שחזינן השתא שהיא טריפה, אולם יש חזקה דיסודה מברור המציאות בודאות דהיא מהני אף נגד חזקה דהשתא יעו"ש[[7]](#footnote-7), ועפי"ז נראה דחזמ"ר לא מהני כנגד ריעותא גרידא, דכיון דכל ענינה הוא להחזיק בדין של הפשטות והסתמא, לפיכך אינה מבררת ומכריעה מול ריעותא, משום דכל דינה הוא שלא לחוש ולא להסתפק אלא להישאר על הפשטות, וכאשר איכא ריעותא לא תהני כי ע"כ קיים ספק לפנינו, וכ"כ להדיא בשער"י פרק ט"ז[[8]](#footnote-8), דרק בחזקה שנעשה מוחזק כן לפנינו מחמת ברור המציאות דידענו שעה אחת שאינה טריפה, הרי אנו נשארים במוחזקות זו גם כאשר נראה טריפה לפנינו, דכיון דתחילתה ברור גמור אין משנים ממוחזקות זו עד שבהכרח ישתנה.

עי' בסימן בדר חזקה מכח רוב, שנתבאר שם דחזמ"ר מתקיימת אע"פ שהרוב אינו יכול להכריע במקום הריעותא, ויש בזה חידוש דהרי כל החזקה היא מכח הרוב ואיך תהא עדיפה עליו ונתבאר דדין החזקה הוא לסלק את הספק ועי"ז מתקיים החזקה והרוב, ואפשר דלזה בעינן דוקא חזקה הנ"ל דמסלקת את הספק וענינה שלא לחדש את הצד הרחוק כלל, וכיון שהושבת צד הספק והריעותא שייך קיום לרוב וחזמ"ר אבל אי היה נשאר הספק א"כ לא היה שייך החזמ"ר כיון דלא שייך קיום לרוב עד כמה דיש ספק.

**ומעתה** יתבאר דברי הגמ' אין חוששין וכו', גם לדעת התוס', וכמש"נ בדברי רבינו יונה.

1. **ובאמת** לכאו' כל החשש של גילוי הוא מורה דלא אזלינן בתר חזקה בסכנתא, דהרי המאכל בחזקת ראוי לאכילה, אמנם לפוסקים שלא אמרינן חזקה בתערובת כי אי"ז שינוי בכל הדבר א"כ ליכא ראיה זו ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועי' תורת חיים ופנ"י דהעירו מ"ט ר"ה השיב לו באריכות שאין חוששין שמא במקום נקב נקב, והיה יכול לומר לענות רק דאין חוששין. [↑](#footnote-ref-2)
3. **ועוד**, דברייתא זו [תוספתא תרומות] לא קתני במטבע לשון זה 'חוששין שמא במקום נקב' אלא תניא ראה צפור וכו' אסורין שאני אומר שמא נקורין היו, ומדשני מלישנא אלמא לא בא להביא משם את הדין דלא אזלינן בתר חזקה מכח רוב וכדו' אלא במסוים מאוד בענין זה אי החשש דאיתרמי שבמקום נקב נקב הוא נחשב ריעותא או לא. [↑](#footnote-ref-3)
4. **וכ"כ** בפנ"י "לא אשכחן מאן דפליג עליה בהא". [↑](#footnote-ref-4)
5. **ועי'** פנ"י ולכאו' מסקנתו כהנ"ל, ולא הזכיר לדברי רבינו יונה ומ"מ אי"ז תרוץ לדעת התוס' ודעימיה. [↑](#footnote-ref-5)
6. **עי'** חמד"ש שיצא לחדש דדעת ר' אבא ורבא דלא נתחדשה הלכה דחזקה אלא במקום דליכא ריעותא, ופרשת נגעים איירי בגוונא דאינו חסר עתה, ולכך ס"ל לר' אבא דאי מהני חזקה ע"כ ליכא חשש כלל דבמקום נקב נקב וא"כ תהני נמי בסכנתא, ודבריו מחודשים מאוד וכולא תלמודא חזינן דמהני חזקה גם במקום שנחסר עתה המקוה מומין ובתולים וכו', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. **וביאר** בזה דעת התוס' דף י"א. אמנם הרשב"א פליג, אולם אתי שפיר הכא דתוס' לטעמייהו. [↑](#footnote-ref-7)
8. **אמנם** בפוסקים לא מצינו חילוק זה. [↑](#footnote-ref-8)