מלאכת יום טוב
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב אי_ש סטפנסקי

**סימן א**

**אלו מלאכות הותרו ביו"ט**

נאמר בספר שמות (יב, טז) "כל מלאכה לא יעשה בהם, אך אשר יאכל לכל נפש הוא לבדו יעשה לכם". ותנן במס' ביצה (לו ע"ב) ובמס' מגילה (ז ע"ב) אין בין יו"ט לשבת אלא אוכל נפש בלבד. אמנם מצינו בכמה מקומות דיש מלאכות שלא הותרו ביו"ט אע"פ שהם צורך אוכל נפש. דהנה בריש פ"ק תנן ביצה שנולדה ביו"ט אסורה באכילה, ומפרש ר' יוסף משום פירות הנושרין דאסורים גזירה שמא יעלה ויתלוש, ומבואר שאסור לתלוש פירות ביו"ט. ור' יצחק מפרש משום משקין שזבו דאסורים שמא יסחוט, ומבואר שאסור לסחוט פירות ביו"ט. ובפשטות מוכח שאסור לתלוש ולסחוט מהתורה, שאם לא כן מדוע גזרו גזירה לגזירה.

וכן בריש פ"ג תנן אין צדין דגים מן הביברים ביו"ט ואין נותנין לפניהם מזונות, ומבואר שאסור לצוד ביו"ט. ולדעת תוס' שם דאיסור נתינת מזונות הוא שמא יצוד משמע שאסור לצוד מהתורה, שאל"כ הוי גזירה לגזירה.

דעת רש"י

רש"י ריש פ"ג תירץ, דשחיטה אפיה ובישול הותרו ביו"ט משום שאי אפשר לעשותם מעיו"ט, אבל צידה אפשר לצודו מבעוד יום ויניחנו בתוך המצודה במים ולא ימות ולמחר יטלהו. והבינו הראשונים ברש"י שמדין תורה לא הותרה מלאכת יו"ט אלא כשאי אפשר מבעוד יום. ובר"ן צידד בדעת רש"י דאפשר דהוי דרבנן בעלמא, וכן נקטו המגיני שלמה והב"ח סי' תצ"ה בדעת רש"י. אך הפני יהושע הוכיח מרש"י בעירובין לט ע"ב דצידה אסורה ביו"ט מהתורה. וכן שיטת התוס' במגילה ז ע"א דאסור מהתורה, וביאור דבריהם עי' להלן בהרחבה.

הראשונים הקשו על רש"י, דלגבי מכשירין ר' יהודה מחלק בין אפשר לעשותן מעיו"ט לאי אפשר, משום דדריש לכם לרבות מכשירין ודריש הוא למעט מכשירין שאפשר מבעוד יום, ועל כרחיך לגבי אוכל נפש גופיה אף באפשר מבעוד יום שרי. ואף רבנן לא פליגי עליה אלא במכשירין ולא באוכל נפש גופיה. ועי' שפת אמת מגילה על התוס' שם בתחילת דבריו.

עוד הקשה הרמב"ן (מלחמות כד ע"ב) על רש"י, דמצינו בכמה מקומות שהתירו מלאכה לצורך אוכל נפש אע"ג שאפשר מאתמול: א, בדף יא ע"א לפי ב"ה מוליכין טבח וסכין אצל בהמה ובהמה אצל טבח וסכין, אע"ג דאפשר להוליכם מעיו"ט, ובשבת כה"ג אסור להוליך סכין למול משום שאפשר מערב שבת.

ב, בדף לא ע"א תנן שמותר לבקוע עצים בשינוי ע"י קופיץ, אלמא מדאורייתא שרי אף שאפשר מאתמול. ולפי מה שמבואר ברא"ש שם דלא איירי במלאכה גמורה ניחא, דהקילו חכמים באיסור דרבנן, אע"פ שאפשר מאתמול. [יל"ע מדוע הקשה הרמב"ן רק לשיטת רש"י, הא בלא"ה קשה דהתם הוי מכשירין, ועל כרחיך דלא איירי במלאכה גמורה וכמש"כ הרא"ש שם. ויתכן לומר שהרמב"ן סובר דכל דבר שהוא מוכרח בשביל הבישול ואי אפשר בענין אחר לא חשיב מכשירין, וכן נראה מדברי הרא"ש לגבי כיבוי, ולכן הקשה רק לפי רש"י דאף אוכל נפש גופיה אסור מהתורה היכא דאפשר מאתמול].

ג. בדף יד ע"א מותר לדוך מלח או מוריקא ע"י שינוי, אלמא מדאורייתא שרי אף שידע מאתמול ואין מפיגין טעמן, מדשרי ע"י שינוי מועט.

עוד הקשה הרמב"ן מדוע אסור ללקוט פירות שמתקלקלין מאתמול, כגון תותים וענבים, הא אי אפשר מעיו"ט.

ועוד הקשה, מדוע צידה חשיבא אפשר מעיו"ט, אמנם יכל לצוד מעיו"ט ולהשאיר אותם במצודה מכל מקום עכשיו יכול לעשות צידה אחרת, ולצוד דגים אלו לא יכל מעיו"ט. ועוד הקשה, מה יאמר רש"י למי שעלתה מצודתו ריקם מעיו"ט ונזדמנו לו עכשיו ביו"ט. והר"ן הוסיף להקשות שהדגים שניצודו הרי הם נפסדים אף כשהם בתוך המים טפי מתבלין ששחקן מעיו"ט.

ויישב הב"ח סי' תצ"ה דחכמים השוו מדותיהן, וכיון דעל הרוב אפשר לצוד מעיו"ט לא התירו צידה כלל, ומהאי טעמא נמי אסרו כל לקיטה ביו"ט ואף תותים וענבים שנפסדים כשנלקטו מעיו"ט. ומה שהקשה הר"ן שהדגים נפסדים כשניצודו גם בעוד שהם בתוך המים הקשה הב"ח מי הגיד לו זה.

והנה הב"ח אזיל לשיטתו שאף לפי רש"י איסור צידה הוא דרבנן, ולכן כתב שחכמים השוו מידותיהם. ולכאורה יש ליישב שיטת רש"י על דרך זה אף לפי מה שנקטו הראשונים שצידה אסורה מהתורה. די"ל שאין כונת רש"י שצריך לבדוק בכל מקום אם יכל לעשותו מאתמול או לא, אלא כונת רש"י שסוג מלאכות שאפשר לעשותם מאתמול התורה לא התירה ביו"ט, וכיון שבדרך כלל אפשר לצוד דגים למאכלו מאתמול הרי צידת דגים היא מלאכה שאפשר לעשותה מאתמול ואסורה מהתורה. וכן לקיטת תותים וענבים וירק אע"פ שהם מתקלקלים קצת מאתמול, מכל מקום כיון שעיקרה של מלאכת קצירה אפשר מאתמול מלאכה זו אסורה ביו"ט. ומאידך מלאכת הוצאה ודיכת תבלין כיון שבדרך כלל אי אפשר לעשותו מעיו"ט הרי זה בכלל המלאכות שהותרו ביו"ט.

ועפי"ז יש ליישב נמי קושיית הראשונים ממכשירי אוכל נפש, די"ל שאוכל נפש עצמו תלוי בסוג המלאכה, וכנ"ל, אך מכשירין אינו תלוי בסוג המלאכה שהרי כל ההיתר של מכשירין הוא במלאכות האסורות ביו"ט, ומכל מקום התורה התירתן לצורך אוכל נפש, ולפיכך לגבי מכשירין צריך לבדוק כל דבר אם יכל לעשותו מאתמול או לא, ואין זה שייך לאפשר מאתמול דאוכל נפש גופיה.

אך יש להקשות לפי"ז מדוע לא נתיר לתלוש ירק לר' יהודה מדין מכשירין, דאע"פ שתלישה היא מלאכה האסורה ביו"ט מדין אוכל נפש, מכל מקום מדין מכשירין כל שאי אפשר במציאות לעשותו מאתמול שרי. וי"ל דאי אפשר להתיר אוכל נפש מדין מכשירין, דרק כאשר יש לפנינו אוכל נפש התירה התורה מלאכות אחרות מדין מכשירין, אך כשאין לפניו אוכל נפש ובא לעשותו מדין מכשירין אסור, וכן כתב הגרשז"א בשולחן שלמה ריש הל' יו"ט.

[ויל"ע ממש"כ רש"י יב ע"ב דאסור למלול ביו"ט בנפה וכברה לפי שמחזי כמאן דעביד לצורך מחר, שאין דרך לעשות בכלים הללו אלא הרבה. ומדוע לא אסור מה"ט מהתורה].

דעת הרמב"ם

הרמב"ם כתב כרש"י אך נקט להדיא דאסור רק מדרבנן, דכתב בפ"א ה"ה: כל מלאכה שאפשר לה ליעשות מעיו"ט ולא יהיה בה הפסד ולא חסרון אם נעשית מבערב, אסרו חכמים לעשות אותה ביו"ט אע"פ שהיא לצורך אכילה, גזירה שמא יניח אדם מלאכות ליו"ט ונמצא יו"ט כולו הולך בעשיית מלאכה, וימנע משמחת יו"ט ולא יהיה לו פנאי לאכול ולשתות.

ובהל' ו' כתב שמזה הטעם לא אסרו ההוצאה ביו"ט, ואע"פ שכל הוצאה היא מלאכה שאפשר לעשותה מעיו"ט. ולא אסרוה כדי להרבות בשמחת יו"ט ולא יהיה כמי שידיו אסורות. כלומר, דהוצאה שרי אף שאפשר מעיו"ט, אך שאר מלאכות אסורות. ומקורו של הרמב"ם יש לפרש מהא דמותר להוליך טבח וסכין אצל בהמה ובהמה אצל טבח וסכין, אע"ג דאפשר מעיו"ט, וכמו שהקשה הרמב"ן על רש"י.

והקשה הב"ח, לדעת הרמב"ם ושאר ראשונים דקצירה אסורה רק מדרבנן, מדוע גזרו חכמים על פירות הנושרין שמא יעלה ויתלוש, הא הוי גזירה לגזירה. ותירץ, דכיון דאסמכוה בירושלמי אקרא, וכלהלן, הוי כמו איסור תורה. וברשב"א בשבת צה ע"א כתב דגזרו שמא יעלה ויתלוש בסוף היום לצורך מחר, דזה אסור מהתורה לכו"ע. הפר"ח תירץ דכיון שבשבת אסור מהתורה השוו חכמים מידותיהן וגזרו אף ביו"ט בפירות הנושרין אטו שבת.

הראב"ד השיג על הרמב"ם, דאכתי אין בזה טעם מדוע אין תולשין ירק ואין מלקטין פירות מן האילן ביו"ט, הא בני יומן יפין יותר. וכמו שהקשה הרמב"ן לשיטת רש"י. וכן קשה קושיית הר"ן מדוע צידת דגים אסורה, הא הדגים נפסדים מעיו"ט אף בתוך המים. [אך מה שהקשה הרמב"ן מה נאמר למי שלא עלתה מצודתו כלום מעיו"ט אפשר שלפי הרמב"ם לא קשה, דלרש"י התורה אסרה כל דבר שאפשר מעיו"ט, אך להרמב"ם יתכן שרבנן אסרו כל דבר שאין בו הפסד וחיסרון מעיו"ט, ואף שבפועל לא יכל לעשותה מעיו"ט מחמת חיסרון פנאי וכדו', וצ"ע].

ותירץ המגיד משנה, דכל שבעיקר המלאכה אין הפסד וחיסרון אע"פ שבחלק ממנה יש הפסד אסרוה חכמים, דלא רצו חכמים להתיר תולדת קצירה לחצאין, והלכו אחר רובה של המלאכה. ולכן אסרו ללקוט ירקות ותותים וענבים, וכן אסרו לצוד דגים.

והקשה המגיד משנה לשיטתו, מדוע מותר לשחוק תבלין מחמת שאי אפשר לעשותה מעיו"ט, הא רובה של מלאכת הטחינה אפשר מעיו"ט, וניזיל בתר רובה של מלאכה. ותירץ, שהקילו במכשירין לפי שאינן נאכלין בעצמן, ואין המכוון בהם אלא לתקן דברים אחרים. וצ"ב מדוע מכשירין עדיף מגוף האוכל נפש. אמנם בר"ן יישב קושיא זו (לפי שיטתו, עי' להלן) שאין אותה שחיקה נעשית באותה ענין שהיא נעשית בחיטים, שזו במדוך וזו ברחיים. ולפי"ז י"ל דחכמים אסרו את כל המלאכה מחמת רובה רק באופן שהם נעשים באותו ענין, ולא אסרו שחיקה מחמת טחינה שאינם נעשים באותו ענין.

דעת תוס'

תוס' ג ע"א הביאו מהירושלמי (פ"א ה"י, שבת פ"ז ה"ב) דיליף מהקש לושמרתם את המצות דהתורה לא התירה אוכל נפש אלא משימור ואילך, דהיינו מלישה ואילך, אך מלאכות שקודם לכן התורה לא התירה. ועוד יליף בירושלמי מ"אך" דאתא למעט קצירה.

ומשמע בתוס' דכל מלאכה שהיא קודם לישה אסורה אע"פ שאי אפשר לעשותה מעיו"ט ויש בה הפסד או חיסרון, וכל מלאכה שהיא מלישה ואילך מותרת אע"פ שאפשר לעשותה מעיו"ט ואין בה הפסד או חיסרון. וצ"ע לפי"ז מדוע התירו דיכת תבלין, הא טחינה היא מלאכה שקודם לישה. ובירושלמי באמת משמע דלהאי מ"ד דיליף מהנהו קראי מותר לדוך רק ע"י שינוי גמור שאף בשבת אין חייבים עליו.

ותירץ היש"ש רפ"ג, דהא דילפינן בירושלמי שלא התירה תורה אלא מלישה ואילך הגדר הוא דמלישה ואילך הוי מלאכה על מנת לאכול מיד, משא"כ המלאכות שקודם לישה הם מלאכות שנעשות לימים רבים. ולפיכך דיכת מלח וכדו' שדרך לעשותו ביומו שרי מהתורה אע"פ שאין מפיג טעמו והוי מלאכה שקודם לישה.

ובביאור הלכה ריש סי' תצ"ז הוכיח בדעת תוס' דאיסור מלאכה שקודם לישה הוא דאורייתא, וכמו שנקט היש"ש, דהא התוס' כג ע"ב כתב דאסור ליתן לפני הדגים מזונות שמא יבוא לצוד, ובדף כד ע"א ד"ה ותניא כתבו דלא גזרו חכמים איסור מזונות אלא כאשר האיסור לצוד הוא דאורייתא, והשתא מוכח דאיסור צידה הוא דאורייתא. אמנם עי' להלן דבתוס' מוכח דהוא איסור דרבנן, ושם כתבנו ליישב דברי התוס'.

ובראב"ד בהשגות כתב דבירושלמי איתא דאסור לקצור ביו"ט משום דסמיך אך אשר יאכל לכל נפש לושמרתם את המצות, שהיא מלאכה בתלוש. כלומר, דהמיעוט הוא שכל מלאכת מחובר אסורה ביו"ט. וכתב המגיד משנה דאכתי לא נתבאר לשיטתו מדוע אסרו ברירה טחינה והרקדה. ואפשר ליישב דהראב"ד מודה לרמב"ם שחכמים אסרו כל שאין בו הפסד או חיסרון כשנעשה מאתמול, אלא דס"ל דבקצירה איכא נמי איסור תורה מהירושלמי, ובא ליישב רק מדוע אסור ללקוט ירק ביו"ט.

דעת הרמב"ן והרשב"א

הרמב"ן במלחמות שם תירץ שלגבי מלאכת אוכל נפש הותרו רק הכשר המאכלים לאוכלן, כגון אפיה ובישול וכיוצ"ב, אבל לצוד בעלי חיים שאינם ברשות אדם, וכן לעקור דבר מגדולו כגון קצירה ותולדותיה אסורין, לפי שהם בכלל מלאכת עבודה האסורה ביו"ט. [משמע ברמב"ן שמלאכת עבודה באה לאסור אף לצורך אוכל נפש היכא דחשיב "עבודה". ולכאורה זה סותר למש"כ ברמב"ן עה"ת פר' אמור לבאר את הספרי, כל מלאכת עבודה לא תעשו מגיד שאסור בעשיית מלאכה, מנין להתיר בו אוכל נפש, נאמר כאן וכו'. וביאר הרמב"ן דסתם מלאכת עבודה פירושה טורח ועמל שאדם רגיל לעבוד בו לאחר, מלשון עבודת עבד, ואם כן היה אפשר לפרש שעבודה כזו אסורה ביו"ט אפילו באוכל נפש, קמ"ל קרא דאוכל נפש לעולם שרי, ומבואר דאוכל נפש שרי אע"ג דחשיב מלאכת עבודה. ואם נאמר דקמ"ל קרא שמלאכת עבודה חשיב רק דבר שאינו אוכל נפש, אכתי מדוע אסור לקצור תותים וענבים וירק, הא כיון דחשיב אוכל נפש לא הוי בכלל מלאכת עבודה. ואפשר דכיון שאינו ברשותו לעולם חשיב מלאכת עבודה, וצ"ע].

ועוד כתב הרמב"ן עפ"י הירושלמי דממעטינן מדסמיך לושמרתם את המצות דכל ההיתר לעשות מלאכה לצורך אוכל נפש זה רק מלישה ואילך. ועוד ילפינן התם מאך הוא לבדו למעט קצירה טחינה והרקדה. וכתב הרמב"ן דמשמעות דורשין איכא בינייהו, [והרשב"א בשבת כתב דאיכא בינייהו בורר]. ולכו"ע לא התירה תורה מלאכת יו"ט אלא מלאכות של יומן, אך דבר שהדרך לתקן מהם לימים הרבה לא.

והא דשרי לדוך ולברור ע"י שינוי משום שהם מלאכות שהדרך לעשותן באותו יום, אך קצירה וצידה וטחינה והרקדה אסורים, ואפילו בדבר שאי אפשר מבעוד יום, כיון שהדרך לעשותן לזמן מרובה, והוו בכלל מלאכת עבודה. כלומר, דתרי דינים איכא מדאורייתא, חדא דכל שהוא מלאכת עבודה כגון קצירה וצידה אסורים אע"פ שהם לצורך אוכל נפש ודרך לעשותן ליומן, ועוד דין איכא דכל שנעשה לזמן מרובה אסור אף לצורך אוכל נפש, וזה הילפותא של הירושלמי. ולפיכך אסור לקצור ירקות וכדו' ואסור לצוד דגים אף שהם נפסדים מאתמול מחמת דקצירה וצידה נחשבות כמלאכת עבודה. וכן אסור לטחון ולברור חיטים משום שהם מלאכות שנעשות לזמן מרובה. אך מותר לדוך תבלין לפי שהדרך לעשותן לזמן מועט ואינם בכלל מלאכת עבודה. וכדעת הרמב"ן נקט הרשב"א בשבת צה ע"א ובעבודת הקודש בית מועד ריש שער א'.

ובר"ן הקשה עליו מה ההבדל בין טחינת חיטים שאסורה מהתורה לבין לדוך כל הנידוכין, הא שחיקה תולדה דטוחן. וכונתו דכלפי איסור תורה לא מסתבר לחלק בין טחינה לשחיקה, ומסתבר לאסור את כל המלאכה מחמת שטחינת חיטים נעשית לזמן מרובה.

ועי' מגיד משנה שכתב, ד"מלאכת עבודה" כולל כל מה שדרך העבד לעשות לאדוניו, ואין רוב בני אדם עושין אותם לעצמן אלא שוכרין אחרים לעשותן וכו', וכל מלאכה שאדם עושה לעצמו לימים הרבה דרך לעשותה על יד אחרים כגון ברירה וקצירה וטחינה והרקדה, אבל אפיה לישה ושחיטה ובשול אין אדם מכין לימים הרבה ורוב בני אדם עושין אותן לעצמן. [אך להרמב"ן מלאכת עבודה אוסר רק קצירה וצידה שאינם ברשותו של אדם].

דעת הרא"ש והר"ן

הרא"ש והר"ן נקטו שמדין תורה מותר לקצור ולטחון לצורך אוכל נפש, אלא שרבנן גזרו על כל מלאכה שאדם רגיל לעשותה לזמן מרובה, לפי שזה דומה לעובדא דחול. והלכו חכמים בתר רובא של מלאכה, ולכן אסרו לקצור אפילו פירות הנפסדין כתותים וענבים או ירקות, ואע"פ שהדרך ללוקטן מעט מעט, מכל מקום אסרו חכמים את כל המלאכה. ומה שלא אסרו לשחוק פלפלין ותבלין מחמת טחינת חיטים, לפי שאינם נעשים באותו ענין, שזו במדוך וזו ברחיים, ואסרו כל המלאכה רק בענין הדומה לעיקר המלאכה שרגילין לעשותה לזמן מרובה. והא דממעט בירושלמי קצירה טחינה והרקדה מקרא, הרא"ש כתב דהוי אסמכתא בעלמא, ואינו מהתורה, והר"ן כתב דהבבלי פליג בזה על הירושלמי. [הקרבן נתנאל הקשה דהרא"ש כתב בהמשך דבריו דהא דאמר רבן גמליאל זה הכלל כל המחוסר צידה אסור וכו' האי אסור היינו חייב. ולפי מה דנקט הרא"ש גופיה דאיסור צידה דרבנן איך יתכן לומר חייב, ומה שתירץ שם דחוק טובא, וצע"ג].

וכן כתב הרשב"א שבת צה ע"א בשם התוס', דאיסור קצירה וצידה דרבנן בעלמא, ונחלק עליהם והסיק כהרמב"ן דהוי איסור תורה.

העולה מדברינו, שלשיטת רש"י ותוס' במגילה כל שאפשר מעיו"ט אסור לעשותו מהתורה, ולהרמב"ם אסור רק מדרבנן. ולשיטת הרמב"ן והרשב"א כל שדרכו לעשותו לזמן מרובה או קצירה וצידה שאינם ברשותו של אדם אסורים מהתורה, ולהרא"ש והר"ן כל שדרכו לזמן מרובה אסור מדרבנן. הטור ושו"ע פסקו כהרא"ש והר"ן דאסור רק מדרבנן. אך המג"א והט"ז הביא בשם היש"ש דפסק כהרמב"ן דאסור מהתורה. וכן נקט הגר"א.

מגבן ורודה חלות דבש

במס' שבת צה ע"א ת"ר החולב והמחבץ והמגבן כגרוגרת, המכבד והמרבץ והרודה חלות דבש, שגג בשבת חייב חטאת הזיד ביו"ט לוקה ארבעים דברי ר' אליעזר, וחכמים אומרים אחד זה ואחד זה (שבת ויו"ט) אינו אלא משום שבות. ומבואר שלוקין על חולב מחבץ ומגבן ורודה דבש ביו"ט אף דהוי אוכל נפש, ואף חכמים לא פליגי אלא דלא חשיב מלאכה כלל, אך אם חשיב מלאכה לוקין. והקשו הראשונים מדוע לא הותרו לצורך אוכל נפש.

א. לדעת רש"י דכל שאפשר לעשותה מבעוד יום אסור מהתורה לעשותה ביו"ט מיושב שפיר מדוע לוקין על כל אלו ביו"ט. אמנם אכתי יל"ע דחולב אי אפשר מעיו"ט, שהרי חלב מחמיץ. ועוד יל"ע דר' אליעזר עצמו סובר שמכשירין שאפשר לעשותן מעיו"ט נמי מותרין, כמבואר במס' שבת קלז ע"ב, ולא מסתבר שאוכל נפש גרע ממכשירין.

ב. הרמב"ן בשבת שם כתב דהא דקתני לוקה את הארבעים לא קאי על חולב מחבץ ומגבן אלא על מכבד ומרבץ ורודה חלות דבש, דחולב ומגבן ודאי שרי מהתורה דהא אכל נפש עצמו הוא, ואף אם אפשר לעשותן מעיו"ט שרי. אך רודה חלות דבש כיון דסבר ר' אליעזר שהוקש ליער והתולש ממנו כתולש מן המחובר, ביו"ט אסור כקצירת דבר מחובר, וקצירה אסורה אף בדבר שאי אפשר מעיו"ט. [ואפילו דבר שאין רגילין לעשותו לזמן מרובה, שהרי דבר זה נלמד ממלאכת עבודה, וכנ"ל].

ג. לדעת הראשונים שאף קצירה אסורה רק מדרבנן אכתי קשה מדוע רודה חלות דבש לוקה ארבעים. וכתב הר"ן דלפי"ז צ"ל שלוקה את הארבעים קאי רק על מכבד ומרבץ, אך רודה דבש אינו לוקה.

ד. תוס' בשבת שם ובביצה כא ע"א תירצו דאיירי בעושה כן לצורך חול. ולרבה דאית ליה הואיל איירי בעושה כן סמוך לחשיכה. וצ"ע מדוע הוצרכו התוס' לכך הא תוס' ס"ל שקצירה אסורה מהתורה כדיליף בירושלמי, ורודה חלות דבש אסור מטעם קוצר. ולכאורה מוכח מכאן דהילפותא בירושלמי אסמכתא בעלמא וכמש"כ הרא"ש, וכל האיסור קצירה הוא דרבנן, ולכן הוצרכו להעמיד את הברייתא ברודה סמוך לחשיכה. וכן כתב השער הציון תצ"ה סק"ה. ומש"כ שם דכן מוכח בתוס' ג ע"א צ"ע.

אמנם לעיל הובא בשם הביאור הלכה להוכיח בדעת תוס' דאסור מהתורה, מדאסור ליתן לפניהם מזונות. ויתכן ליישב דמש"כ תוס' ד"ה ותניא שעל מילי דרבנן לא גזרו איסור מזונות, היינו כאשר עצם מלאכת צידה היא דאורייתא ויש אופנים שמהתורה לא חשיב צידה, בזה לא גזרו רבנן איסור צידה דהוי גזירה לגזירה. אך כאשר כל מלאכת צידה ביו"ט דרבנן, דמהתורה חשיב צורך אוכל נפש, הרי זה חמור יותר ובזה גזרו חכמים גזירה לגזירה.

ה. תוס' במגילה ז ע"ב תירצו, דודאי אוכל נפש המתקלקל אם עושהו מאתמול מותר לעשות ביו"ט, אבל אוכל נפש דעדיף טפי כשהוא עשוי מאתמול כגון ההוא דהמצניע אסור לעשותו ביו"ט. אבל מכשירין דלא מתקלקל כשנעשו מאתמול בהא ודאי יש לחלק בין אפשר ללא אפשר. ובביאור דברי התוס' מצינו כמה ביאורים.

הפרי חדש (סי' תצ"ה) הגור אריה (פר' בא) והקרבן נתנאל (ריש פ"ג) נקטו, דמכשירין שאפשר לעשותן מעיו"ט אסורין כיון שאין הבדל אם עושה אותן בעיו"ט או ביו"ט, אך אוכל נפש ליכא איסורא אלא אם עדיפי טפי בעיו"ט. ובזה יישבו תוס' קושייתם מאי שנא ממכשירין.

אך ביאורם צ"ע טובא, חדא שלגבי חולב קשה לומר שעדיף טפי חולב מעיו"ט, דאדרבא, חלב מאתמול מחמיץ יותר. וכן לגבי רודה דבש מסתבר דאין עדיפות לדבש מאתמול. ועוד צ"ע, דר' אליעזר גופיה ס"ל דאפילו מכשירין שאפשר לעשותן מעיו"ט מותרין, ומשמע שאפילו כשיש עדיפות לעשותן מאתמול מותרין, ואיך יתכן דאוכל נפש גרע ממכשירין.

המהרש"א שם ביאר דמש"כ התוס' דעדיף טפי כשהוא עשוי מאתמול לאו דוקא, והוא הדין בשוין, אלא נקטו האמת לגבי מגבן. ועיקר תירוצם הוא דאוכל נפש תלוי במתקלקל ואינו מתקלקל מצד הסברא, ואילו מכשירין תלויים באפשר ולא אפשר וילפינן ליה מקרא. ובביאור דבריו נראה דמצד הסברא כל דבר שמתקלקל כשעושהו מאתמול, ואפילו בשינוי טעם מעט, התורה התירה לעשותו ביו"ט. אך לגבי מכשירין דילפינן מקרא שדוקא אם אי אפשר מעיו"ט שרי, התם אפילו בשינוי טעם מעט אסור כל שאפשר מעיו"ט. ולפיכך חולב מגבן ומחבץ ורודה חלות דבש, כיון שאין שינוי טעם כלל כשנעשה מאתמול, אסור לעשותו ביו"ט. ועי' שפת אמת שפירש בדברי המהרש"א על דרך מש"כ היש"ש ריש פ"ג בשם הסמ"ג, עיי"ש.

השפת אמת שם ביאר דלגבי מכשירין אפילו אם הסכין מתקלקל מעט ע"י שמשתמש בו ביו"ט, כיון שאפשר לעשותו מעיו"ט ואף ביו"ט אפשר להשתמש בו בדוחק אסור, כיון שבאוכל עצמו ליכא שינוי. משא"כ באוכל נפש גופיה אם מתקלקל מעט מותר לעשותו ביו"ט.

**סימן ב**

**מלאכות שאפשר לעשותן מערב יו"ט**

דעת הרמב"ם

כתב הרמב"ם בפ"א ה"ה: כל מלאכה שאפשר לה ליעשות מעיו"ט ולא יהיה בה הפסד ולא חסרון אם נעשית מבערב, אסרו חכמים לעשות אותה ביו"ט אע"פ שהיא לצורך אכילה. ולמה אסרו דבר זה, גזירה שמא יניח אדם מלאכות שאפשר לעשותן מערב יו"ט ליו"ט, ונמצא יו"ט כולו הולך בעשיית אותן מלאכות, וימנע משמחת יו"ט ולא יהיה לו פנאי לאכול ולשתות.

ויל"ע לשיטת הרמב"ם דכל מלאכה שאפשר לעשותה מאתמול אסורה מדרבנן, מדוע מוליכין טבח וסכין אצל בהמה ובהמה אצל טבח וסכין, הא אפשר לעשותה מאתמול. ובאמת הרמב"ם עצמו תירץ קושיא זו, דכתב בהל' ו': ומזה הטעם לא אסרו ההוצאה ביו"ט, ואע"פ שכל הוצאה היא מלאכה שאפשר לעשותה מעיו"ט. ולמה לא אסרוה, כדי להרבות בשמחת יו"ט וכו' ולא יהיה כמי שידיו אסורות. כלומר, דהוצאה לא אסרו חכמים כלל אע"פ שאפשר מאתמול.

ובשער הציון סי' תצ"ח סק"י תירץ על קושיא זו, דלענין הוצאה אמרינן מתוך שהותרה הוצאה לצורך הותרה נמי שלא לצורך, ובלבד שיהיה בה צורך היום קצת. כלומר, ד"מתוך" מתיר לעשות מלאכה אף שאפשר מאתמול, דכל מלאכה שאפשר מאתמול לא גרע משאר שלא לצורך דהותר מדין מתוך. ודבריו צ"ע, דבבישול ואפיה נמי אמרינן מתוך ומכל מקום כאשר אפשר מאתמול אסור לדעת מהרי"ל. ובאמת השפת אמת במגילה ז ע"ב הקשה על התוס' שם איך יתכן לומר שכל אוכל נפש שאינו מתקלקל מאתמול אסור ביו"ט, תיפו"ל להתיר מדין מתוך, דלא גרע משלא לצורך. ולכאורה צריך ליישב קושייתו שדין מתוך יכול להרחיב את ההיתר של אוכל נפש, דלא רק לצורך אוכל נפש מותר אלא הוא הדין לשאר צרכים, אך אינו יכול להרחיב הגבלות אחרות, ואם ההיתר של אוכל נפש הוא רק כשאי אפשר מאתמול הוא הדין ההיתר לשאר צרכים מדין מתוך הוא רק באופן שאי אפשר מאתמול, ומתוך לא יכול להתיר זאת. ואם כן בהוצאה נמי אין להתיר מדין מתוך אפילו כאשר אפשר מאתמול.

הראב"ד הקשה על הרמב"ם: בכל זה אין טעם למה אין תולשין ירק ואין מלקטין פירות מן האילן ביו"ט, הרי בני יומן יפין יותר. ותירץ דבירושלמי סומך איסור זה על הפסוק אך אשר יאכל לכל נפש וכו'. והקשה עליו המגיד משנה דטעם זה אינו מספיק לאסור ברירה טחינה והרקדה, אלא לאיסור קצירה בלבד. ובפשטות י"ל דהראב"ד נמי מודה שכל דבר שאפשר לעשותו מאתמול אסרוהו חכמים, וכמו שהשיג הוא עצמו על הרמב"ם דאין הטעם שמחמת זה ימנע מלאכול ולשתות אלא מפני שהוא מכוין מלאכתו ביו"ט ומרבה הטורח ביום קדוש. ורק לגבי קצירה הוקשה לו דפעמים אי אפשר מאתמול, דבני יומן יפין יותר, וע"ז תירץ דקצירה אסורה בלא"ה מדאורייתא.

ובדעת הרמב"ם כתב המגיד משנה, דכיון שבעיקר מלאכת קצירה אין הפסד אם יעשהו מאתמול, אע"פ שבחלק ממנה יש הפסד אסרוה חכמים, דהלכו אחר רובה של מלאכה. כלומר, דחכמים אסרו "מלאכות" שעל פי רוב אפשר לעשותן מאתמול. והקשה המגיד משנה, דהרמב"ם בהל' ח' כתב וכן מכשירי אוכל נפש שיש בהן חסרון אם נעשו מבערב עושין אותן ביו"ט, כגון שחיקת תבלין וכיוצ"ב. ומדוע לא נאמר דכיון שרוב מלאכת טוחן אפשר לעשותה מאתמול אף שחיקת תבלין אסורה. ותירץ, שהקילו במכשירין לפי שאינן נאכלין בעצמן, ואין המכוון בהם אלא לתקן דברים אחרים.

וצ"ע איך יתכן לומר שהחמירו באוכל נפש גופיה טפי ממכשירין. ויש מקום לבאר דבריו דאע"פ שחכמים אסרו מלאכות שאפשר לעשותן מאתמול, לא אסרו אלא דבר שהתירו מדין אוכל נפש, אך דבר שהתירו מדין מכשירין הרי לעולם עיקר המלאכה אסורה, ומכל מקום לצורך אוכל נפש שרי, ולא יתכן לאסור את עיקר המלאכה. אך אי אפשר לומר כן, דהא המגיד משנה פ"ד ה"ח נקט שהרמב"ם פסק כרבנן דמכשירי אוכל נפש אסורים בכל אופן. ועל כרחיך מש"כ הרמב"ם וכן מכשירי אוכל נפש אין הכונה דדיכת תבלין שרי מדין מכשירין, אלא הוא לשון מושאל על כל מאכל שבא לתקן מאכל אחר, ולעולם שרי מדין אוכל נפש גופיה, וכמש"כ הר"ן יד ע"א.

הלחם משנה פ"ד הי"ב ביאר דברי המגיד משנה, דלעולם לא החמירו באוכל נפש יותר ממכשירין, אלא שלא יתכן לומר שהלכו בתר רובה של מלאכה אלא בדבר שההיתר בשניהם מצד אוכל נפש, אך כאשר דנים להתיר דיכת תבלין מדין מכשירין אין לאוסרו משום שרובה של מלאכת טוחן אפשר לעשותה מאתמול, דמלאכת טוחן היא אוכל נפש עצמו ודיכת תבלין היא מכשירי אוכל נפש, ובכה"ג לא אזלינן בתר רובה של מלאכה. וביאר דבריו בהליכות שלמה סי' תק"ד דודאי דיכת תבלין נמי שרי מדין אוכל נפש עצמו, אלא כונתו שדיכת תבלין בא להכשיר מאכל אחר ואינו דומה לטחינת חיטים שאוכלים את החיטים עצמם.

ועוד י"ל עפ"י מש"כ הר"ן ריש פ"ג, דאע"פ שהלכו בתר רובה של מלאכה אין זה אלא בדברים שעניינם שוה, כגון קצירת חיטים ולקיטת ירק או לקיטת פירות הנפסדין, משא"כ טחינת חיטים ודיכת תבלין דזה נעשה בריחיים וזה נעשה במדוכה ואין עניינם שוה, לא אזלינן בתר רובה של מלאכה.

ובהליכות שלמה ריש הל' יו"ט הקשה, אכתי מדוע לא נתיר לקיטת ירק מדין מכשירין, אמנם מדין אוכל נפש אסרו חכמים מלאכת קצירה מחמת שרוב המלאכה אפשר לעשותה מאתמול, מכל מקום מדין מכשירי אוכל נפש יש להתיר אף בכה"ג. ותירץ, דרק כאשר יש לפניו אוכל נפש ורוצה להכשירו לאכילה יש להתיר דברים אחרים מדין מכשירין, אך ליצור אוכל נפש חדש ע"י מכשירין לא מצינו, ולפיכך אי אפשר להתיר ללקוט ירק מדין מכשירין כיון שאין לפניו אוכל נפש להכשירו באכילה.

דעת מהרי"ל

לדעת הרמב"ם שחכמים אסרו כל "מלאכה" שאפשר לעשותה מאתמול, והלכו בתר רובה של מלאכה לאסור אף לקיטת ירק, וכפי שנתבאר, יל"ע מה הדין להפך, מלאכה שעיקרה אי אפשר מאתמול, כגון בישול אפיה ולישה וכדו', וחלק ממנה אפשר מאתמול, כגון לישת אטריות ובישול תפוחים וכדו', אי אזלינן בתר רובה של מלאכה ושרי, או שמא כיון שמלאכה זו אפשר מאתמול ואינו מתקלקל אסרוהו חכמים.

ובמהרי"ל הל' יו"ט כתב: אמר מהר"ש כל מה שאסור בשבת אסור נמי ביו"ט, אך לצורך אוכל נפש שרי. וכל דבר אוכל נפש נמי שאינו מפיג טעמו אסור לעשות ביו"ט, דאפשר לעשותו מערב יו"ט גזרוהו רבנן כדי שלא ילך אדם לשדהו ולכרמו בערב יו"ט ויניח כל תבשילו עד ליו"ט נמצא שנטרד ביו"ט במלאכתו וליכא שמחה. אבל דבר המפיג טעמו מותר לכתחילה ביו"ט. ושאינו מפיג טעמו קיי"ל אם לא עשאו מעיו"ט אסור לעשותו ביו"ט.

עוד כתב שם: ואמר מהר"י סגל שכן כתב בספר סמ"ק שיש ללוש עיסת ורימזיל"ש (אטריות) מעיו"ט לצורך יו"ט, דאפשר ואדרבה הישנים טובים יותר מהחדשים.

ומבואר להדיא דעת מהרי"ל דכל דבר שאפשר לעשותו מעיו"ט אסור לעשותו ביו"ט, אע"פ שרובה של מלאכה מותרת. אמנם אף לדעת מהרי"ל אכתי יש חילוק בין מלאכה שרובה אפשר מאתמול למלאכה שרובה אי אפשר מאתמול, דקצירה וטחינה וכדו' אסור לעשותן ביו"ט אע"פ שלא היה לו פנאי מעיו"ט, ואפילו שלא היה לו אפשרות בעיו"ט כלל כגון שהגיע לו ביו"ט המאכל וכדו' מכל מקום אסרו חכמים מלאכות אלו לגמרי. משא"כ לישה ובישול בדבר שאינו מפיג טעמו, אם לא היה לו שהות מעיו"ט כתב המשנה ברורה תצ"ה סוף סק"ח שמותר לבשלם ביו"ט. והנה בשער הציון סק"ט ביאר דלא גריע ממכשירי אוכל נפש דשרי בכהאי גונא. ודבריו צ"ע טובא, דאם כן קצירה נמי, ועל כרחיך דהחמירו במלאכה יותר ממכשירין, וכפי שביארנו לעיל. אמנם גוף הדין שאם ליכא שהות מאתמול שרי אף למהרי"ל מוכח במגן אברהם תק"י סקי"א על פי ביאורו של הפמ"ג שם.

הרמ"א סי' תצ"ה סעי' א' הביא שיטת מהרי"ל לאסור אפילו באוכל נפש עצמו כל שאינו מפיג טעם כלל, וכתב המשנה ברורה שם בשם כמה פוסקים דנקטינן למעשה כשיטה זו. מיהו כתב הרמ"א דאם לא עשאו מעיו"ט ויש בו צורך יו"ט מותר לעשותו ע"י שינוי. וכתב הביאור הלכה דשיטת מהרי"ל עצמו לאסור בכל גוונא, אלא שהרמ"א סמך על שיטת הסמ"ג (הובא בבית יוסף) שהתיר כל מלאכת אוכל נפש ע"י שינוי, ואף שאינו מפיג טעמו. [ובזה נמי חלוקים קצירה מבישול בדבר שאינו מפיג טעמו, דקצירה אסורה ביו"ט אף ע"י שינוי, ובישול בדבר שאינו מפיג טעמו להכרעת הרמ"א שרי].

וכתב הגר"א שם מקור לשיטת מהרי"ל מהתוס' במגילה ז ע"ב, דאסרו לעשות מלאכת אוכל נפש בדבר שאינו מתקלקל מאתמול. ומהתוס' בשבת קלז ע"ב דביארו שאסור לסנן חרדל ביו"ט משום שאינו מפיג טעמו מאתמול. ומה שלא הביא מקור למהרי"ל מדברי הרמב"ם, דאפשר שהרמב"ם לא אסר אלא "מלאכות" שעיקרן אפשר לעשותן מאתמול, אך לאסור בישול לישה ואפיה בדבר שאינו מפיג טעמו ליכא ראיה, וכפי שביארנו.

שינוי בעצים ומלח לדעת הרמב"ם

כתב הרמב"ם פ"ד ה"י: אין מבקעין עצים ביו"ט לא בקרדום ולא במגל ולא במגירה אלא בקופיץ וכו'. ולמה אסרו בקרדום וכיוצ"ב, שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, שהרי אפשר היה לו לבקע מערב יו"ט. ולמה לא נאסר הביקוע כלל, מפני שאפשר שיפגע בעץ עבה ולא יכול להבעירו וימנע מלבשל, לפיכך התירו לבקע בשינוי. וכל הדברים הדומין לזה, מזה הטעם התירו בהן מה שהתירו, ואסרו מה שאסרו.

ובראב"ד כתב איני יודע לאיזה דבר נלמוד מזה הטעם. ולכאורה כונת הרמב"ם להא דהתירו דיכת מלח בשינוי, וכמש"כ בפ"ג הי"ב: דכין את התבלין כדרכן שאם ידוך אותן מבערב יפוג טעמן, אבל מלח אינו נידוך ביו"ט אלא אם כן הטה המכתש או שידוך בקערה וכיוצ"ב כדי שישנה, שאם שחק המלח מערב יו"ט לא יפוג טעמו. ומבואר דמהני שינוי אע"פ שאפשר מאתמול. [אך מש"כ שם דאין שוחקין פלפלין בריחיים שלהם אלא במדוכה, ומש"כ שם דאין כותשין ריפות במכתשת גדולה אלא בקטנה שזה הוא השינוי שלה, אינו שייך לכאן, שהרי בריפות של ארץ ישראל אסר אף בקטנה משום שאינו מפיג טעמו, ועל כרחיך דהא דבעינן שינוי בפלפלין ובריפות אינו משום אפשר מאתמול אלא משום עובדין דחול בריחיים גדולים].

ויל"ע מדוע הקילו בביקוע עצים ובדיכת מלח ע"י שינוי טפי משאר מלאכות שאם אפשר מאתמול אסורים אף ע"י שינוי. וצ"ל כסברת הראב"ד שם דבקוע עצים מפני שאי אפשר לאפות ולבשל בלא עצים עשו אותו כדיכת מלח והתירו אותו ע"י שינוי. כלומר, דכיון שכל קדרה צריכה מלח וצריכה עצים הקילו בזה טפי. וכן כתב הביאור הלכה סי' תצ"ה ד"ה מיהו.

ובשער הציון תק"ד ס"ק כו הקשה, מדוע אסור לכתוש ריפות בארץ ישראל אף ע"י שינוי, וביאר הרמב"ם משום דאפשר מאתמול, ואילו מלח מותר לדוך בשינוי אף דאפשר מאתמול. ותירץ, דדיכת ריפות הוי טפי עובדא דחול. וצ"ע לפי"ז מדוע בבבל שרי, אמנם אי אפשר מאתמול אך משום עובדא דחול יש לאסור. ובפשטות התירוץ על קושיית השעה"צ הוא דלגבי מלח הקילו טפי משום שכל קדרה צריכה מלח, וכנ"ל.

מקור לרמב"ם ומהרי"ל מגבינה

ובעיקר דינו של הרמב"ם דחכמים אסרו כל מלאכה שאפשר לעשותה מאתמול, י"ל דמקורו מהגמ' בשבת קלד ע"א, א"ל אביי לר' יוסף מהו לגבן, א"ל אסור. מ"ש מלישה, א"ל התם לא אפשר הכא אפשר. והא אמרי נהרדעי גבינה בת יומא מעליא, הכי קאמרי דאפילו גבינה בת יומא מעליא. ופירש רש"י דכל שכן מאתמול. ומבואר בגמ' דכל דבר שאינו מפיג טעמו מאתמול אסור לעשותו ביו"ט. וכן פסק הרמב"ם פ"ג הי"ב, אין עושין גבינה ביו"ט שאם גבן מעיו"ט אין בזה חסרון טעם.

ובמגן אברהם סי' תק"י סקי"א מבואר על פי ביאורו של הפמ"ג, דלפי הרמב"ם ומהרי"ל שהאיסור לגבן הוא משום שאפשר מאתמול, אם לא היה לו שהות מעיו"ט מותר. ולפי מש"כ לעיל דיש ב' דרגות, דהיכא שעיקר המלאכה אסורה כקצירה טחינה הרקדה וכדו' אסרו חכמים אף שלא היה לו שהות מאתמול, והיכא שעיקר המלאכה מותרת כלישה בישול ואפיה אלא שדבר זה אינו מפיג טעמו, לא אסרו אלא כשהיה לו שהות מאתמול, צ"ע מדוע התיר המגן אברהם לגבן כשלא היה לו שהות, הא מגבן אסור משום בונה, כדאיתא להדיא בשבת צה ע"א, ועיקר מלאכת מגבן לא הותרה ביו"ט. [ואפשר דמכל מקום לא אסרו חכמים מלאכת בונה, וצ"ע].

ברירת קטניות ומצות לדעת הרמב"ם

והנה במשנה יד ע"ב תנן הבורר קטניות ביו"ט וכו' וב"ה אומרים בורר כדרכו בחיקו בקינון ובתמחוי אבל לא בטבלא ולא בנפה ולא בכברה. ומסיק בגמ' דאפילו פסולת מתוך אוכל שרי, ובלבד שימעט בטרחא. וכן פסק הרמב"ם פ"ג הט"ו. וצ"ע לשיטת הרמב"ם ומהרי"ל איך מותר לברור קטניות, הא אפשר לעשותו מאתמול. ואין לומר כדעת הרשב"א בעה"ק דלא הותר ברירת קטניות אלא בדבר שאינו מלאכה בשבת, דהא הרמב"ם עצמו פסק בפ"ח משבת הי"ג דפסולת מתוך אוכל חייב אף לאלתר, והכא התיר לברור פסולת מתוך אוכל.

ותירץ הביאור הלכה (תק"י ד"ה אם רוצה) בשם החמד משה, דצריך לומר דכל ההיתר הוא באופן שלא היה יכול לברור מבעוד יום. וצריך להוסיף דאע"פ שקצירה וטחינה וברירת חיטין אסרו חכמים בכל גוונא, ואפילו באופן שלא היה יכול לברור מבעוד יום, מכל מקום ברירת קטניות נעשית באופן שבעלמא אי אפשר מבעוד יום, ולכן לא אסרו אלא בגוונא שבאמת היה אפשר מאתמול, ואכתי צ"ע.

ועי' ביאור הלכה שם שכתב, שלפי מה שהכריע הרמ"א להקל ע"י שינוי אף באפשר מאתמול, י"ל דברירת פסולת מתוך אוכל חשיב שינוי כלפי האיסור דרבנן בדבר שאפשר מאתמול. וכן הוכיח בדעת המאירי, דנקט בכמה מקומות כשיטת מהרי"ל שכל שאפשר מאתמול אסור, ומכל מקום נקט שמותר לברור קטניות פסולת מתוך אוכל אע"פ שאפשר מאתמול, ועל כרחיך דחשיב כה"ג שינוי.

ובמהרי"ל הל' יו"ט כתב שמותר לדוך מצות ביו"ט כיון שאין טחינה אחר טחינה, אך יזהר שלא יברור פירורים גדולים מתוך קטנים, לפי שאיסור בורר יש גם באוכלין. ובדרכי משה סי' תק"ד אות ד' תמה עליו, שהרי אפילו פסולת מתוך אוכל שרי לברור ביו"ט, כמבואר לגבי קטניות. ובמגן אברהם ס"ס תק"ד כתב ליישב דבריו עפ"י הרמ"א שאסר להוציא צרור מקמח בידו, ועי' ביאור הלכה שם שביאר דבריו עפ"י החיי אדם דכך הוא הדרך ליטלו. ובט"ז סי' תק"י יישב דבריו דכל שאפשר מאתמול אסרו חכמים, ובביאור הלכה שם כתב דרוב האחרונים דחו את דבריו, והיינו דהוקשה להם מאי שנא מקטניות דשרי אף פסולת מתוך אוכל. ולא הבנתי כל דבריהם, דלפי מש"כ הביאור הלכה בשם חמד משה דכל ההיתר לברור קטניות לדעת מהרי"ל הוא באופן שאי אפשר לברור מאתמול, שפיר אסר המהרי"ל לשיטתו לברור את המצות שהרי אפשר מאתמול.

דעת הר"ן

כתב הר"ן ריש פ"ג: אבל הקרוב אצלי לפי גמרתנו שכל מלאכת אוכל נפש האסורה ביו"ט אינה אלא מדבריהם, שחכמים אסרו המלאכות הנעשות לימים הרבה כקצירה וטחינה וכיוצ"ב, ואף לקיטת פירות הנפסדים כתותים וענבים אסרו, לפי שהלכו אחרי רובה של לקיטה שאינה ליומה. ואע"פ שהתירו שחיקת הפלפלין ולא הלכו אחרי רובה של טחינה, היינו טעמא לפי שאין אותה שחיקה שהיא ליומה נעשית באותה ענין שהיא נעשית לימים הרבה, שזו במדוך וזו ברחיים.

ובדף יד ע"א לגבי שחיקת תבלין ומלח הקשה הר"ן, מדוע מלח צריך שינוי, הא על כרחיך דיכת תבלין ומלח מלאכת אוכל נפש היא ולא מכשירין, דלא אשכחן מכשירין שאפשר לעשותן מאתמול שיהיו מותרין בשינוי. ואם כן מדוע מלח צריך שינוי, הא אוכל נפש עצמו שרי אף כשאפשר מאתמול, [ודלא כהרמב"ם ומהרי"ל].

ותירץ, מתוך שאדם עשוי לדוך תבלין ומלח לימים הרבה, ואיכא למיחש דמתחזי כעביד לצורך חול, אסרוה עליו בלא שינוי, אלא שהתירו בתבלין לפי שלא פשע כשלא דך מאתמול וכו', אבל כל היכא שהיה לו לדוך ולא דך החמירו להצריכו שינוי שמא יחשוב הרואה דלצורך חול קעביד.

ועל דרך זה ביאר הר"ן הא דצריך שינוי בביקוע עצים, לפי שדרך בני אדם לבקען לימים הרבה ומחזי כמאן דעביד לצורך חול. [והא דלא חשיב מכשירין עי' ר"ן פ"ד].

וצ"ע מאי שנא קצירה וטחינת חיטים דאסור לעשותו ביו"ט אף ע"י שינוי ואף באופן שאינו יכול מאתמול משום שנעשים לימים הרבה, מדיכת מלח ובקיעת עצים דמותר ע"י שינוי, ומותר באופן שלא פשע ולא יכל מאתמול. ואפשר דדיכת מלח ובקיעת עצים קיל טפי לפי שכל קדירה צריכה להם, וכסברת הראב"ד והלחם משנה. אך יותר נראה דב' דרגות איכא, דבקצירה וטחינה כתב הר"ן שהם מלאכות הנעשות לימים הרבה, ודרך כל בני אדם לעשותן כך, ולפיכך אסרו חכמים מלאכות אלו לגמרי. משא"כ בדיכת מלח ובקיעת עצים כתב הר"ן דמחזי כעביד לצורך חול לפי שאדם עשוי לעשות כן לימים הרבה, ומשמע שאין דרך כל בני אדם לעשות כך אלא שאדם עשוי לעשות כן, ומחזי כצורך חול. ובזה י"ל דקיל טפי והקילו ע"י שינוי או באופן שלא פשע.

והא דאיתא במס' שבת שאסור לגבן משום שאי אפשר מאתמול, יישב הגר"א בסי' תצ"ה דגבינה נמי נעשית לימים הרבה. וכתב שם, דאפ"ה בדברים דמפיגין טעמם מותר אף בלא שינוי ובלא מפיג ע"י שינוי. כלומר, דכל האיסור בדבר שעשוי לימים רבים הוא באופן שאפשר מאתמול ובלא שינוי, וכמו דיכת מלח. ומשמע מדבריו שאף בגבינה שרי ע"י שינוי או במפיג טעמו.

ובסי' תק"י כתב המגן אברהם, דאף שבגמ' איתא שגבינה אסורה משום שאפשר מאתמול, עיקר הטעם מפני שדרך לעשותו לימים הרבה הוי עובדא דחול. והוכיח כן מהגמ' שם. וכתב הפמ"ג שם דמשמע מדבריו אף שלא היה אפשר לעשות מעיו"ט אסור. וביאור דבריו דהוקשה למגן אברהם לדעת הר"ן מדוע אסור לגבן הא באוכל נפש דבר שאפשר מאתמול נמי שרי. ותירץ דהאיסור הוא משום שנעשית לימים רבים, וכהגר"א הנ"ל. ולמד הפמ"ג מדבריו שיש בזה נפק"מ לדינא, שלפי הרמב"ם ומהרי"ל שהאיסור לגבן הוא מחמת שאפשר מאתמול, באופן שלא היה לו שהות שרי, אך לפי הר"ן שעיקר האיסור הוא משום נעשית לימים רבים, אלא שאסרו רק באינו מפיג טעמו ובלא שינוי, אפילו לא היה לו שהות אסור, כיון שמצד המאכל עצמו אינו מפיג טעמו. וכתב בשער הציון תק"י סקי"ח דלפי"ז הא דאיתא בגמ' "התם אי אפשר הכא אפשר" הביאור הוא דהמלאכה בעצמותה אפשר לעשותה מעיו"ט, דגבינה אינו מפיג טעמו, משא"כ לפי הרמב"ם ומהרי"ל הביאור הוא שהאדם מצד עצמו יכל לעשותה מעיו"ט.

אמנם בשם הט"ז ואליה רבה כתב השער הציון שאפילו לדעת הר"ן אין לאסור בעשוי לימים רבים אלא באופן שהאדם מצד עצמו יכל לעשותה מעיו"ט. וכן נחלקו הב"ח ומגן אברהם במג"א שם סק"ו.

ובחיי אדם נקט שלדעת הר"ן מגבן אסור אפילו ע"י שינוי ואפילו אי אפשר לעשותו מעיו"ט. וביאר השער הציון דהוא דימה מגבן לקוצר ממש, משא"כ הגר"א בסי' תצ"ה והפמ"ג והט"ז נקטו דלא דמי לקוצר ממש. ולדברינו לעיל בהא פליגי שלפי החיי אדם כל אדם מגבן לימים רבים, ולפיכך אסרו חכמים לגמרי כקצירה וטחינת חיטים, ולפי הגר"א הט"ז והפמ"ג אדם עשוי לגבן לימים רבים ומחזי כצורך חול, ולפיכך מהני שינוי או מפיג טעמו.

וכן מש"כ השו"ע תק"ו ס"ח אסור לעשות שאור ביו"ט אלא ע"י שינוי מפני שהיה אפשר לעשותו מבעוד יום, וציין הגר"א למש"כ בסי' תצ"ה, וכונתו להקשות דלכאורה זה תלוי בפלוגתת הר"ן ומהרי"ל, וכיון שהשו"ע נקט כהר"ן דבאוכל נפש ממש אפילו אפשר מאתמול מותר קשה מדוע אסר שאור. ותירץ הביאור הלכה (סי' תצ"ה ד"ה וכן מכשירי) דדרך בני אדם לעשות שאור לימים הרבה, ולפיכך בעינן שינוי. וצ"ל דאין זה כקצירה שכל בני אדם עושים לימים הרבה, דבזה לא מהני שינוי, אלא הוי כדיכת מלח ובקיעת עצים וגבינה להגר"א דמהני שינוי. ולפי"ז באופן שלא היה לו שהות לעשות את השאור בעיו"ט, לדעת המגן אברהם אסור בלא שינוי כיון שאינו מפיג טעמו ולדעת הב"ח והט"ז מותר בלא שינוי כיון שלא היה לו שהות מאתמול.

בגמ' יב ע"ב איתא אושפזיכניה דרבא בר"ח הו"ל איסורייתא דחרדלא, א"ל מהו לפרוכי ומיכל מינייהו ביו"ט, לא הוה בידיה, אתא לקמיה דרבא א"ל מוללין מלילות ומפרכין קטניות ביו"ט. ופירש רש"י ספק הגמ', מי שרי ביו"ט כשחיטה וכבישול, או דלמא כיון דאפשר מעיו"ט לא, דתולדת דישה הוא. ובמסקנת הגמ' דשרי פירש רש"י דדש כלאחר יד הוא ואפילו בשבת לאו דאורייתא הוא אלא מדרבנן וביו"ט לא גזור. וכן בר"ן שם העתיק כל דברי רש"י. והנה לדעת רש"י כל שאפשר מאתמול אסור מהתורה אפילו באוכל נפש ממש, וכתבנו לעיל בישוב הקושיות על רש"י שבשחיטה ובישול ודאי שרי אפילו כשאפשר מאתמול, ורק במלאכות שעיקרן אפשר מאתמול אסור מהתורה. ולפי"ז יש לבאר דמספק"ל האם מלילת קטניות חשיב כשחיטה ובישול שאפילו אפשר מאתמול שרי, או שמא חשיב כדישת חיטים דכיון שעיקר המלאכה אפשר מאתמול אסור. ופשיט דאם היה מולל באופן שזה מלאכה דאורייתא באמת היה אסור לפי שאפשר מאתמול, אך כיון שהוא דש כלאחר יד לא גזרו.

אך לדעת הר"ן דאפילו אפשר מאתמול מותר, ורק בנעשה לימים רבים אסרו חכמים, צ"ע מאי מספק"ל אי חשיב כשחיטה ובישול או דכיון שאפשר מאתמול אסור, הא אפשר מאתמול אינו סיבה לאסור כלל. וצ"ל דמלילת קטניות נמי נעשית לימים רבים, והשואל לא ידע האם חכמים אסרו בזה מחמת שאפשר מאתמול ואינו מפיג טעמו, או דהוי כשאר שחיטה ובישול דשרי. ופשט רבא דבעלמא גזרו חכמים בדבר שאינו מפיג טעמו, כיון דאפשר מאתמול ונעשה לימים רבים, אלא דשאני הכא דדש כלאחר יד הוא. ועי' מלא הרועים.

בגמ' כט ע"ב איתא אין שונין קמח ביו"ט משום ר' פפייס וריב"ב אמרו שונין. ופירש רש"י אין שונין דאפשר לו מאתמול. וכתב הר"ן פירוש לפירושו ומתסר מדרבנן, דאלו מדאורייתא לא מפלגינן באוכל נפש עצמו בין אפשר ללא אפשר. [ואזיל לפי מה שצידד בריש פ"ג דאף רש"י לא אסר באפשר מאתמול אלא מדרבנן]. ועוד כתב הר"ן דאחרים פירשו דמש"ה אסר ת"ק שאע"פ שרוב בני אדם אין שונין אלא ליומן אפ"ה אסור משום דמחלף במרקד שהיא מלאכה שנעשית לזמן מרובה, ומאן דשרי לא גזר. וכתב בשער הציון תק"ו ס"ק יג דפליגי לשיטתייהו, דהר"ן עצמו סובר שאף מדרבנן לא גזרו באפשר מאתמול אלא אם כן עשוי לימים רבים, ולכן אי אפשר לפרש בטעמא דת"ק דאפשר מאתמול אלא משום גזירה אטו מרקד פעם ראשונה שהיא מלאכה שנעשית לזמן מרובה.

ובתוס' שם כתבו בשם רשב"ם שע"י שינוי שרי אפילו מרקד פעם ראשונה, והראשונים הכריעו לסמוך עליו לענין אמירה לעכו"ם, וכן פסק הרמ"א. ונראה ביאור שיטתו דס"ל כהר"ן שאפילו אפשר מאתמול שרי, ורק בעשוי לימים רבים אסרו חכמים, ונקט הרשב"ם שמרקד פעם ראשונה אין כל בני אדם עושים לימים רבים אלא שאדם עשוי לעשות כן, ודמי לדיכת מלח ובקיעת עצים וגבינה (להגר"א) ושאור, ולפיכך מהני ע"י שינוי.

האם אפשר לסמוך על שינוי לכתחילה

הרמ"א בסי' תצ"ה כתב ויש מחמירין אפילו באוכל נפש עצמו כל שאינו מפיג טעם כלל אם עשאו מעיו"ט, מיהו אם לא עשאו מעיו"ט ויש בו צורך יו"ט מותר לעשותו ע"י שינוי. ובפשטות משמע מלשונו דמותר רק בדיעבד, ולא ימתין לעשותו ביו"ט ע"י שינוי. אך המגן אברהם כתב דמותר לכתחילה להמתין עד יו"ט לעשותו בשינוי. וביאר המחצית השקל, דמקורו של הרמ"א להקל ע"י שינוי הוא מהסמ"ג שהובא בבית יוסף, דכתב: והמלח במדוך של עץ למדנו שכל מלאכת אוכל נפש מותר ע"י שינוי אפילו בדבר שאינו מפיג טעמו ואפשר לעשות מעיו"ט. כלומר, דהסמ"ג נקט כמהרי"ל שאם אפשר מעיו"ט ואינו מפיג טעמו אסור אף באוכל נפש ממש, ומכל מקום התיר ע"י שינוי כדיכת מלח, [ולא חילק כמהרי"ל דמלח שאני לפי שכל קדרה צריכה מלח]. וכיון שמקורו דמהני שינוי הוא ממלח, ושם אפשר לסמוך על שינוי לכתחילה, וכלשון המשנה והמלח במדוך של עץ, הוא הדין בכל דבר שאינו מפיג טעמו אפשר לסמוך על שינוי לכתחילה.

עוד כתב המגן אברהם: ומכל מקום כתב מהרי"ל ללוש הוורימזיל"ש מעיו"ט דהישנים יותר טובים. וצ"ע מדוע כתב "ומכל מקום", הא המהרי"ל עצמו סובר שאף בשינוי אסור לעשותו ביו"ט, אלא שהרמ"א הכריע כהסמ"ג דמותר ע"י שינוי. וביאר הביאור הלכה בכונת המג"א, דבאמת הסמ"ג עצמו סובר שאפשר לסמוך על שינוי לכתחילה, שהרי דימה לדיכת מלח, אך כיון שהמהרי"ל אסר אף ע"י שינוי יש לחוש לשיטתו לכה"פ לכתחילה, ולא להמתין לעשותו ביו"ט עצמו ע"י שינוי.

והנה הגר"א ביאר פלוגתת מהרי"ל והר"ן, וכתב שלפי הר"ן כל שעשוי לימים רבים אסור, ומכל מקום במפיג טעמו או ע"י שינוי שרי, וסיים ודלא כמגן אברהם. וצ"ב במה הוא בא לחלוק על המג"א. וקצת משמע מדברי השער הציון סק"ח שהגר"א בא להקל לסמוך על שינוי אף לכתחילה, ואכתי צ"ע.

ובמשנ"ב סק"י הביא מהבגדי ישע שנחלק על המגן אברהם, ונקט שאפילו בדיכת מלח אין להמתין לכתחילה לעשותו ביו"ט ע"י שינוי, והא דתנן והמלח במדוך של עץ היינו בדיעבד כשלא היה לו שהות מאתמול. ולפי"ז כל שכן שאר דברים שאינם מפיגים טעמם אסור לכתחילה לסמוך על שינוי, ומדוייק שפיר לשון הרמ"א אם לא עשאו מעיו"ט.

דבר שעדיף טפי מאתמול

כתב המגן אברהם תצ"ה סק"ב על דברי הרמ"א שיש מחמירין באוכל נפש עצמו כל שאינו מפיג טעמו, דמהאי טעמא יש לבשל פירות היבשים קודם יו"ט, שהם טובים יותר כשנתבשלו מאתמול. ובפשטות יש לבאר דבריו דאע"פ שהרמ"א הכריע להקל ע"י שינוי אפילו באינו מפיג טעמו, והמגן אברהם סק"ג כתב שלדעת הרמ"א אף לכתחילה אפשר להמתין לעשותו ביו"ט ע"י שינוי, מכל מקום היכא שיותר טוב מאתמול חמיר טפי ואסור אף ע"י שינוי. ובזה יש לבאר נמי מש"כ המגן אברהם סק"ג ומכל מקום כתב מהרי"ל ללוש וכו', והקשינו לעיל מהו מכל מקום הא הרמ"א הכריע דלא כמהרי"ל לענין שינוי. ולהנ"ל יש לבאר דאע"פ שלכתחילה יכול להמתין לעשותו ביו"ט ע"י שינוי מכל מקום לגבי אטריות כיון שהם טובים יותר מאתמול אסור אף בשינוי.

וכן נקט הקרבן נתנאל ריש פ"ג, ויישב בכך מדוע הגמ' בשבת אוסרת לגבן ולמתק חרדל ביו"ט משום שאפשר מאתמול, הא לדעת הרא"ש והר"ן אפילו אפשר מאתמול אסור כל שאין דרכו לימים רבים. ותירץ הקר"נ דכיון שגבינה עדיפא טפי כשהיא מאתמול, וכדמסיק התם, החמירו בזה טפי ואף לדעת הרא"ש והר"ן אסור לעשותו ביו"ט, ואפילו ע"י שינוי.

והביא סייעתא לזה מדברי התוס' במגילה ז ע"ב דכתבו: וי"ל דודאי אוכל נפש המתקלקל אם עושהו מאתמול מותר לעשות ביו"ט, אבל אוכל נפש דעדיף טפי כשהוא עשוי מאתמול כגון ההוא דהמצניע אסור לעשותו ביו"ט. וכונתם למגבן, ומבואר דאם עדיף טפי מאתמול אסור. אמנם המהרש"א שם כתב דלאו דוקא עדיף טפי מאתמול, והוא הדין כשהם שוים אסור. וכן הוכיח הפרי חדש סי' תצ"ה, דהא מיתוק חרדל אינו עדיף טפי מאתמול. וכן יש להוכיח עוד, דהתוס' שם יישבו הא דשבת צה ע"א, ושם איתא נמי חולב, ומסתבר שחולב אינו עדיף טפי מאתמול.

אך המחצית השקל נקט דאין זה כונת המגן אברהם, ומש"כ בסק"ב שהפירות היבשים טובים יותר מאתמול נקט האמת, והוא הדין בשוים יש לבשלם קודם יו"ט. וכן מה שהביא בסק"ג דברי המהרי"ל לגבי אטריות אין זה משום שהם יותר טובים מאתמול, אלא הוא הדין בשוים. ומש"כ המגן אברהם ומכל מקום כתב מהרי"ל וכו' צריך לומר כמש"כ לעיל.

ומכל מקום לענין דינא נסתפק המחצית השקל האם בדבר שעדיף טפי מאתמול מהני שינוי, או דבזה לכו"ע אסור לעשותו ביו"ט, ואף בשינוי. ובפמ"ג נקט דאף בזה מהני שינוי, וכן נקט השער הציון, ודייק כן מדסיים הגר"א ודלא כמגן אברהם. [נראה כונתו עפ"י מש"כ לעיל דהגר"א בא להתיר לעשות ביו"ט ע"י שינוי אפילו לכתחילה, ודלא כמגן אברהם דאסר לכתחילה מחמת דברי המהרי"ל, ואם המגן אברהם איירי רק בדבר שעדיף טפי מאתמול אין ראיה דלא כמגן אברהם]. ועוד יש להוכיח כן בדעת הגר"א, מדהוצרך ליישב הא דאסור לגבן לפי הר"ן משום שדרכו לימים רבים, ומדוע לא יישב כהקרבן נתנאל דגבינה עדיף טפי מאתמול, ועל כרחיך דנקט הגר"א שאין לחלק בכך כלל.

לנפות קמח פעם שניה

בגמ' כט ע"ב איתא מחלוקת ת"ק וריב"ב האם מותר לנפות קמח פעם שניה אפילו בלא שינוי, לפי שהכל יוצא ואין כאן סובין, או שמא כיון שאפשר מאתמול צריך שינוי. ולהלכה נחלקו הראשונים, הרמב"ם פ"ג הי"ד נקט דצריך שינוי, והראב"ד בהשגות שם והרשב"א נקטו דאין צריך שינוי. אך לנפות קמח פעם ראשונה אסור אפילו באי אפשר מאתמול ואפילו ע"י שינוי, דהוי כקצירה וטחינת קמח.

וכתב הב"ח סי' תק"ו דכל ההיתר לנפות פעם שניה הוא באופן שהנפה השניה היא כמו הראשונה, ואין יוצא סובין יותר בפעם השניה, ועושה כן רק כדי שתהא הפת נאה. אך אם בנפה השניה הרשת יותר צפופה ויוצאים סובין שלא יצאו בפעם הראשונה, הרי זה כניפוי ראשון ואסור בכל גוונא. אך המגן אברהם סק"ג כתב דקמח שלנו שכבר נרקד ברחיים ואין שם סובין אפשר דשרי לרקדו שנית. וכתב ע"ז המחצית השקל שלפי הב"ח יש לאסור, שהרי אנו רואין שיוצאין סובין יותר ממה שמוציא הריחיים. ועי' עוד להלן.

נפל צרור לקמח

עוד איתא בגמ' שם, ושוין שאם נפל לתוכן צרור או קיסם ששונין. ומייתי התם דתני תנא קמיה דרבינא שאם נפל צרור בורר בידו, ואמר ליה כ"ש דאסור דהו"ל כבורר. ופירש רש"י דאם מנפה קמח פעם שניה כיון שאין יוצאין סובין אין זה מרקד, אך אם מוציא צרור או קיסם בידו הו"ל בורר ואסור. ולהלכה נחלקו הראשונים, המגיד משנה נקט בדעת הרמב"ם שמותר להוציא צרור ביד, וכן נקט הרשב"א. אך הראב"ד נקט שאסור להוציא ביד, אך אם שנה מותר. ונחלקו המפרשים בכונת הראב"ד, המגיד משנה נקט דמש"כ הראב"ד ואם שנה מותר כונתו שאם מנפה הקמח פעם שניה מותר, ואפילו בלא שינוי, שהרי דעת הראב"ד שמותר לנפות קמח פעם שניה בלא שינוי. אך הכל בו כתב בשם הראב"ד דאע"פ שמותר לנפות קמח פעם שניה בלא שינוי, וכנ"ל, מכל מקום אם נפל צרור או קיסם צריך שינוי. דנקט בביאור דברי הראב"ד ואם שנה מותר היינו שאם מנפה ע"י שינוי מותר.

ובשו"ע פסק שאם בא לנפות קמח פעם שניה צריך שינוי, ואם נפל בו צרור או קיסם אין צריך שינוי. ולגבי להוציא את הצרור ביד הביא הרמ"א את המחלוקת הנ"ל, דלפי הרשב"א מותר ולפי הראב"ד אסור. והא דאין צריך שינוי בנפל צרור ביאר המחצית השקל, דכאשר מנפה פעם שניה כיון שמתכוין לרקד אע"פ שאין יוצאין סובין צריך שינוי, דנראה כמרקד, אך כאשר מנפה בשביל להוציא הצרור ולא בשביל לברור הסובין כשאר מרקד, לא מחזי כמרקד ואין צריך שינוי. ואע"פ שאסור להוציא את הצרור ביד, היינו משום שדרך ברירה בכך, אך להוציא את הצרור ע"י ניפוי אין דרך ברירה בכך ושרי. וכעין זה כתב השער הציון ס"ק יב, עיי"ש.

והנה הר"ן כתב דהא דמותר לנפות פעם שניה בלא שינוי היכא שנפל לתוכו צרור או קיסם הוא משום שנפל ביו"ט ואי אפשר מאתמול. ועפי"ז פסק המשנ"ב תק"ו סק"ז שאם נפל הצרור בעיו"ט אסור לנפות פעם שניה אלא ע"י שינוי, דהא אפשר מאתמול. ונראה שבזמנינו הקמח מנופה היטב מתחילה, ומה שמנפים קמח שוב הוא מחשש שנפלו שם לאחר מכן תולעים ופסולת וכדו', והוי כנפל שם צרור או קיסם מאתמול דמותר לנפות ע"י שינוי. ועוד, דהמשנה ברורה סק"ט הביא מהב"ח אליה רבה וחיי אדם שאף בנפל צרור צריך שינוי, וכדעת הכל בו.

ונראה עוד, שאם נפל לתוך הקמח פסולת מרובה בטל הניפוי הראשון ואסור אף ע"י שינוי.

הקשו האחרונים מדוע אסור להוציא את הצרור מתוך הקמח ביד, מאי שנא מהא דשרי לברור קטניות אפילו פסולת מתוך אוכל כדאיתא להדיא יד ע"ב, וכן נקטו כל הפוסקים להלכה. ותירצו בשני אופנים. הגר"ז תירץ דברירה בקמח חמיר טפי לפי שהדרך לברור קמח לימים רבים, ולכן אסרו בזה להוציא צרור מתוך הקמח אע"פ שאי אפשר מאתמול [שהרי הצרור נפל ביו"ט] ואפילו ע"י שינוי, משא"כ בקטניות שאין דרך לברור לימים רבים ליכא איסור בורר כלל. והחיי אדם תירץ שכאשר נפל צרור לקמח, כיון שהדרך הוא לברור ביד אף בחול לא התירוהו ביו"ט, אך ברירת קטניות כיון שהדרך בחול לברור ע"י כלי התירו לברור ביו"ט ביד או בקינון ותמחוי. והטעם בזה, דמלאכת ברירה היא מלאכה האסורה ביו"ט, כקצירה וטחינה ושאר מלאכות האסורות, להרמב"ם משום שרובה של מלאכה אפשר מאתמול ולהר"ן משום שדרכו לימים רבים, אלא שהקילו חכמים באופן שבורר שלא כדרכו בחול.

ונפק"מ בין שני התירוצים האם מותר להוציא צרור מקטניות, דלפי הגר"ז מותר, לפי שאין דרך לברור קטניות לימים רבים, ולפי החיי אדם אסור לפי שכך הוא דרכו בחול. ועפי"ז יישב הביאור הלכה ס"ס תק"ד את המהרי"ל שהדך מצות ביו"ט אסור לו להוציא את החתיכות הגדולות משום בורר, ותמה עליו הדרכי משה מאי שנא מהא דשרי לברור בקטניות פסולת מתוך אוכל, ותירץ הביאור הלכה עפ"י החיי אדם, דכיון שהדרך בחול להוציא את החתיכות הגדולות ביד הרי זה כצרור שנפל לקמח שאסור להוציאו ביד, דמלאכת בורר אסורה ביו"ט היכא שעושהו כדרכו בחול.

כתב הט"ז תק"ו סוף סק"ג, דלפי הראב"ד שאסור לטול הצרור ביד, אם נפל זבוב לתוך משקה לא יוציא הזבוב בידו אלא עם מעט משקה, וכן פסק המשנ"ב ס"ק יב. וכתב בשם הפמ"ג שה"ה השותה שכר ובתחתיתו יש שמרים, יניח מעט שכר על השמרים משום בורר. ולכאורה דין זה שייך רק לחיי אדם שאסור לברור כדרכו בחול כל דבר, אך להגר"ז שהראב"ד אסר רק בקמח אין טעם לאסור כלל, וכן כתב בשש"כ פ"ד הערה כב.

והנה בשש"כ פ"ד הערה כא הקשה, דבסי' תק"י ס"ד מבואר שמותר לסנן יין מהשמרים במסננת תלויה ביו"ט, והטעם הוא דאין דרך לעשותו לימים רבים ואי אפשר מאתמול. והא הכא אסר הראב"ד ליטול צרור ביד משום שמלאכת בורר אסורה ביו"ט, ואפילו היכא שאי אפשר מאתמול ואין דרך לימים רבים. וכן קשה איך התירו הפוסקים להוציא עצמות של דג או עוף משום שאי אפשר מאתמול ואין דרך לימים רבים, מאי שנא מצרור. ובשלמא לפי הגר"ז דרק בקמח אסור לפי שעשוי לימים רבים ניחא, אך לפי החיי אדם כיון שכך הוא הדרך קשה.

ויתכן לחלק דכל מה שאסר הראב"ד להוציא צרור מקמח וביאר החיי אדם לפי שכך הוא הדרך בחול, זה רק משום שפעולה זו מצד עצמה אפשר מאתמול, ולפיכך אף באופן שהצרור נפל לקמח ביו"ט אסור, אך לגבי מסננת איירי באופן שאם עושהו מאתמול מתקלקל, וכמש"כ תוס' ריש פרק תולין, וכן הוצאת עצמות מדג או עוף חשיב מתקלקל מאתמול, ובזה שרי אף שדרכו בחול באופן זה.

הרשב"א בעה"ק כתב דמה שאסור לברור קטניות בנפה וכברה הוא משום שבשבת כה"ג חייב חטאת, וכל שבשבת חייב אסור ביו"ט. ועפי"ז כתב שאסור לברור על מנת להניח אפילו בו ביום ואפילו ביד, לפי שבשבת כה"ג חייב חטאת. והקשה עליו המגיד משנה פ"ג הט"ז, דאם כן מדוע התירו לברור פסולת מתוך אוכל, הא בשבת כה"ג חייב חטאת. ועל כרחיך שאיסור נפה וכברה הוא כמש"כ רש"י דמחזי לימים רבים. ובדעת הרשב"א יישב הביאור הלכה דהוא סובר שאף בשבת אינו חייב אלא בנפה וכברה או להניח, אך פסולת מתוך אוכל ביד לאלתר אינו חייב חטאת, ולפיכך התירוהו ביו"ט.

ובפשטות משמע מסדר דברי הרשב"א דברירת קטניות נחשבת כברירת קמח שהיא נעשית לימים רבים, ולפיכך הוי בכלל המלאכות האסורות לגמרי כקצירה וטחינה, ורק באופן שאינו חייב בשבת התירו ביו"ט. ובזה חולק המגיד משנה וסובר שברירת קטניות היא מלאכה המותרת ביו"ט, דאינה נעשית לימים רבים, ולפיכך אף דבר שחייבים עליו בשבת שרי ביו"ט, כשחיטה ובישול.

אך הט"ז נקט בכונת הרשב"א דאע"פ שברירת קטניות אינה נעשית לימים רבים ולא דמי לקמח מכל מקום אסור בדבר שחייבים עליו בשבת משום שאפשר מאתמול. ובזה סובר הרשב"א כדעת הרמב"ם ולא כדעת הר"ן, ועפי"ז כתב להלכה דאסור לברור קטניות על מנת להניח בו ביום, ודלא כהרמ"א שהתיר. וכבר דחו האחרונים את דבריו דאם כן פסולת מתוך אוכל נמי ייאסר, דהא אנן קיי"ל דבשבת חייב חטאת, ועל כרחיך דאנו נוקטים דאף באופן שחייב עליו בשבת מותר ביו"ט.

אמנם לענין מעשה כתב הביאור הלכה, דכיון שאנו מחמירין כדעת מהרי"ל שאם אפשר מאתמול לא יעשה בלא שינוי, הוא הדין דאין לברור פסולת מתוך אוכל או להניח היכא דאפשר מאתמול אלא ע"י שינוי. ואוכל מתוך פסולת ביד חשיב שינוי, ולפיכך שרי בכה"ג אף להניח.

האם מותר לפורר חריין ביו"ט

כתב השו"ע סי' תק"ד שמותר לדוך כל התבלינים ביו"ט כיון שמפיגין טעמם מאתמול חוץ ממלח. וכתב הרמ"א דאנו נוהגים לשנות קצת בדיכת תבלין וכן ראוי להורות. ובטעם הדבר כתב המגן אברהם, דנוהגין כן כדי שיזכור שלא לדוך יותר מצרכו לאותו היום. ועוד כתב בשם היש"ש שעיקר הטעם הוא שאנו חוששים למ"ד בגמ' שאינו תלוי במפיג טעמו אלא בידע מאתמול, וכיון שידע מאתמול איזה תבלין יצטרך ביו"ט יש לאסור בלא שינוי כמו במלח. ולפי"ז היכא שלא ידע שרי. וברעק"א כתב דהוא הדין תבלין שמפיג טעמו ביותר כגון שום וכדו' שרי בלא שינוי אף מצד המנהג.

עוד כתב הרמ"א שמותר לגרור גבינה ביו"ט במגרדת ובלבד שישנה מעט כמו דיכת מלח. וכתב המגן אברהם דאם מפיג טעמו כשעושהו מאתמול אין צריך לשנות, אך אם ידע מאתמול מכל מקום צריך שינוי מחמת המנהג, וכדיכת שאר תבלינים. והנה לפי לדעת מהרי"ל שכל שאפשר מאתמול אסור ביו"ט אף בשינוי, ודיכת מלח שאני לפי שכל קדרה צריכה מלח, הוא הדין דאסור לגרור גבינה אפילו ע"י שינוי אלא אם כן מפיג טעמו. אמנם בלא"ה הרמ"א הכריע להקל ע"י שינוי, ולפיכך התיר לגרור גבינה במגרדת בשינוי אפילו באינו מפיג טעמו.

עוד כתב מגן אברהם, דמגרדת שדרכה לימים רבים אסור ביו"ט אפילו בשינוי כמו שאסור בריחיים של פלפלין. ומטעם זה אסר לפורר חריין ביו"ט במגרדת, כיון שהדרך הוא לפורר לכמה ימים. אך הפוסקים הכריעו להקל בזה, החיי אדם כתב להקל דדוקא רחיים חשיב עובדין דחול, משא"כ מגרדת אע"פ שעושים בו לכמה ימים לא חשיב בכך עובדין דחול. והאליה רבה כתב להקל דדוקא דבר שעושין בו לימים הרבה אסרו, משא"כ לשנים ושלשה ימים לא חשיב ימים הרבה. אמנם מכל מקום כתב המשנה ברורה שצריך שינוי, דהיינו על השולחן וכדו', שהרי דבר שאינו מפיג טעמו אסור בלא שינוי, ואפילו במפיג טעמו אסור אם ידע מאתמול מצד המנהג, וכנ"ל.

ובמשנה ברורה תק"ד ס"ק יט כתב שמותר לחתוך ביו"ט ירקות דק דק בלא שינוי, וביאר בשער הציון משום שמפיגים טעם הרבה, וכשום ושחליים. ופשוט דאיירי בירקות שמפיגים טעם הרבה, אך מלפפון ועגבניה וכדו' אף אם נאמר שמפיגים טעם קצת מכל מקום צריך שינוי מצד המנהג היכא שידע מאתמול, וכנ"ל.

**סימן ג**

**מתוך שהותרה לצורך**

תנן בדף כא ע"ב: בש"א לא יחם אדם חמין לרגליו אלא אם כן ראויין לשתיה, וב"ה מתירין. עושה אדם מדורה ומתחמם כנגדה. ובגמ' מספק"ל האם ב"ש מודים לדין של הסיפא שמדורה שרי, ופשיט מברייתא שאף בזה ב"ש חולקים ואוסרים. ורש"י פירש את הצד שב"ש מודים במדורה, לפי שהנאת כל גופו דמיא לאוכל נפש. כלומר, דלגבי הנאת כל גופו שייך טפי לומר דהוי בכלל אוכל נפש מאשר רחיצת פניו ידיו ורגליו לחוד.

נחלקו הראשונים מדוע ב"ה מתירין חמין לרגליו ומדורה להתחמם כנגדה, האם הוי בכלל אוכל נפש, דאוכל נפש כולל כל הנאות הגוף ולא רק הנאת אכילה ושתיה. או שמא אין נחשב צורך אוכל נפש אלא אכילה ושתיה, אלא ב"ה מתירין מדין מתוך. והנה לפי הס"ד בגמ' שב"ש מודים במדורה דשרי, ודאי ב"ה מתירין מדין אוכל נפש עצמו, דלגבי מתוך אין סברא לחלק בין הנאת כל גופו להנאת אבר אחד, וכפירוש רש"י. אלא פליגי לפי המסקנא, האם חמין לרגליו ומדורה להתחמם שרי מדין אוכל נפש או מדין מתוך.

הרשב"א בשבת לט ע"ב כתב: ואיכא למידק, דהא ודאי מדשרו ב"ה להחם לרגליו מסבר סברי דהנאת הגוף הרי הוא כאוכל נפש, ובכלל "אשר יאכל לכל נפש" הוא, ומהאי טעמא נמי הוא דשרו מדורה להתחמם כנגדה, שהיא שוה לכל נפש, וכל הנאה השוה לכל נפש הרי היא בכלל "אשר יאכל לכל נפש" וכו', וכיון שכן ליכא איסורא דאורייתא כלל ברחיצת כל הגוף ומפני מה אסרוה ביו"ט. ומבואר שטעמייהו דב"ה שחמין לרגליו ומדורה להתחמם הוי אוכל נפש ממש.

ומאידך הרשב"א בסוגיין כתב, דמהברייתא דמייתי שב"ש וב"ה פליגי לגבי מדורה להתחמם מוכח דב"ש וב"ה פליגי בדין מתוך שהותרה הבערה לצורך. והקשה, דלעיל יב ע"ב אמר ר' יוחנן לההוא תנא הבערה ובישול אינה משנה ואת"ל משנה ב"ש היא דאמרי לא אמרינן מתוך שהותרה הוצאה לצורך הותרה נמי שלא לצורך, הכא נמי לא אמרינן מתוך שהותרה הבערה לצורך וכו'. ומדוע הוצרך לומר הכא נמי וכו', הא להדיא ב"ש אמרי כן לגבי הבערה. ותירץ, דר' יוחנן לא שמיע ליה האי ברייתא.

ומבואר מדבריו דמהמשנה לחוד ליכא ראיה דפליגי מדין מתוך אלא רק מהברייתא, ולכאורה היינו טעמא דבמשנה י"ל דפליגי האם חשיב אוכל נפש, וכמו שבאמת פירש במס' שבת, [וכן נקט רעק"א, דהקשה לדעת רבה יב ע"א דפליגי בעירוב והוצאה איך יבאר פלוגתתם הכא, ותירץ דפליגי אי חשיב אוכל נפש, ורק למסקנא דלגבי הוצאה פליגי בדין מתוך יש לבאר גם הכא דבזה פליגי], וכן י"ל דפליגי בדין הואיל, דב"ש לית להו הואיל וב"ה אית להו הואיל, אך בברייתא ליכא למימר הכי.

והדברים צריכים ביאור מדוע בברייתא אי אפשר לפרש כמו במשנה. ועי' בהערות עבודת עבודה על הרשב"א בעבודת הקדש שכתב לבאר ב' אופנים בזה. ועכ"פ דברי הרשב"א כאן סותרים לדבריו בשבת דשם נקט דפליגי בגדר אוכל נפש וכאן כתב דפליגי בדין מתוך.

לקמן לא ע"א תנן אין מבקעין עצים וכו' ולא בקדרום אלא בקופיץ. והקשה הר"ן שם מדוע מותר לבקע בשינוי, הא בקיעת עצים הוי מכשירין שאפשר לעשותן מעיו"ט, ואף לר' יהודה אסור ביו"ט מדאורייתא. ותירץ, דכל שהוא נהנה מגופו של דבר כאוכל נפש עצמו הוא, ולא דמי למכשירין שאין אדם נהנה מן המכשירין עצמן כסכין ושפוד ותנור אלא ממה שהוכשר על ידיהם. וכאשר עושה מדורה להתחמם כנגדה הרי הוא נהנה מהעצים עצמן, וחשיב כאוכל נפש ממש, ולפיכך מותר לבקע עצים לצורך כך אע"פ שאפשר מאתמול כדין אוכל נפש. ומעתה מותר לבקע עצים אף בשביל לבשל בהם מדין מתוך, דכיון שהותרה בקיעת עצים לצורך להתחמם כנגדן מותר נמי שלא לצורך, דהיינו לבשל עליהם.

ובבית יוסף סי' תק"א הביא שמהר"י אבוהב הקשה על הר"ן, הרי מה שהתירו במדורה להתחמם לא התירו אלא מתוך שהותרה הבערה לצורך אוכל נפש, ואם כן איך שייך לומר מתוך שהותר לבקע עצים להתחמם כנגדן נתיר אותם גם כן לבשל, הא המדורה עצמה לא הותרה אלא מתוך שהותרה בבישול. [צ"ע מדוע לא הקשה ביותר, איך הותר לבקע עצים בשביל להתחמם כנגדן, הא על ביקוע עצים ליכא מתוך, והרי היא מלאכה אחרת שלא הותרה לצורך אוכל נפש].

ותירץ הב"ח, דהר"ן נקט שמדורה להתחמם כיון שהנאת כל גופו היא דמיא לאוכל נפש ממש, ושרינן ליה בלא מתוך. אך הקשה דהר"ן עצמו פירש במשנה כא ע"א שב"ה מתירין מדין מתוך בין בחמין לרגליו ובין במדורה להתחמם כנגדה, וסותר את דבריו לגבי בקיעת עצים. ובאמת יש שלא גרסו בר"ן לגבי מדורה להתחמם משום מתוך, אלא כיון דמתהני בה שרי, ותו לא. ולפי"ז ניחא, דרק לגבי חמין לרגליו שאין זה הנאה בכל גופו צריך לדין מתוך, אך לגבי מדורה להתחמם כיון שכל גופו נהנה שרי מדין אוכל נפש ממש. אך לגירסא שלפנינו קשה סתירת דברי הר"ן.

ובפר"ח סי' תק"א כתב ליישב: ואפשר דלא פליג דידיה אדידיה, משום דבפ"ק דכתובות גבי בעילה בתחילה ביו"ט מוכח דבהנאת הגוף נמי לא שרינן אלא במתוך. והנה מהגמ' שם קשה טובא על הר"ן בפ"ד שב"ה מתירין מדין אוכל נפש, דהא לגבי בעילה חזינן שאפילו הנאת הגוף אין להתיר אלא מדין מתוך, וכדלהלן. ועכ"פ צריך ביאור איך יישב בזה את הסתירה בר"ן.

הרמב"ם פ"א הט"ז כתב רחיצה וסיכה הרי הן בכלל אכילה ושתיה ועושין אותן ביו"ט, שנאמר "אך אשר יאכל לכל נפש" לכל שצריך הגוף, לפיכך מחמין חמין ביו"ט ורוחץ בהן פניו"ר וכו'. ומבואר שההיתר לחמם מים לרגליו הוא משום אוכל נפש ממש. והקשה השער המלך שם דבגמ' בכתובות ז ע"א מוכח שבעילה ומוגמר מותרין רק משום מתוך אע"פ שהם הנאת כל הגוף, ומאי שנא מלהחם מים לרגליו דשרי מדין אוכל נפש ממש. ולכאורה ברמב"ם אין זה קושיא כל כך, דהרמב"ם כתב דרחיצה וסיכה בכלל אכילה ושתיה, והיינו משום דאף בעלמא קיי"ל דרחיצה וסיכה כשתיה, אך שאר הנאות הגוף לא מצינו שייחשבו כאוכל נפש. אך על הר"ן קשה יותר, דכתב שמדורה להתחמם חשיב אוכל נפש, ומאי שנא מבעילה ומוגמר.

ותירץ הקהלות יעקב סי' יז עפ"י היראים מצוה קי"ג, שכתב: פירוש מתוך וכו' מתוך אותו מקרא עצמו שאתה למד היתר הנאת הגוף אתה למד היתר הנאת נשמה. דהיינו שבדין מתוך נתחדש הרחבה להגדרה של אוכל נפש, שמתוך שהתירה התורה צורך אוכל נפש התירה התורה אף שאר הנאות, וכולהו בכלל אוכל נפש. והשתא מה דאיתא בגמ' להתיר בעילה מדין מתוך ומש"כ הרמב"ם שרחיצה וסיכה בכלל אכילה ושתיה הכל אחד, דדין מתוך נמי אוכל נפש הוא. [ולכאורה זה סותר לדברי המגיד משנה פ"א ה"ד שהרמב"ם סובר כרש"י שמתוך מתיר אפילו שלא לצורך כלל, ואם אפילו בלא צורך שרי לא יתכן לומר שהתורה התירה רק צורך הנאת הגוף או נשמה. אמנם לפי מש"כ הקה"י פסחים סי' מ"א דגם רש"י והרמב"ם מודים דבעינן צורך, אלא דס"ל שאף שלא לצורך כלל שרי מדין הואיל, מיושב שפיר].

ולפי"ז יתיישב הסתירה ברשב"א, דאע"פ שכתב במס' שבת שמותר להחם חמין לרגליו ומדורה להתחמם מדין אוכל נפש מכל מקום כתב במס' ביצה דההיתר הוא מדין מתוך, דחד דינא הוא.

ובזה היה מקום לבאר דברי הפר"ח בישוב שיטת הר"ן, דאע"פ שהר"ן ביאר במשנה שב"ה מתירין מצד מתוך מכל מקום כתב בפ"ד שמותר לבקע עצים לצורך מדורה לפי שהוא אוכל נפש ממש, לפי שדין מתוך מחדש שגם שאר הנאות בכלל אוכל נפש הוא, וחד דינא הוא. אך לאחר העיון אי אפשר לומר כן, דהקהלות יעקב שם הקשה על היראים, אם נאמר שמתוך מתיר הנאת נשמה והכל בכלל אוכל נפש, אם כן דין מתוך יתיר אף שאר מלאכות לצורך הנאת נשמה, דהא חשיב כצורך אוכל נפש, ויהא מותר לארוג בגד ולתקן כלי שיר וכדו'. ותירץ, דאף להיראים לא אמרינן מתוך אלא במלאכות שהותרו לצורך אוכל נפש. וטעם הדבר ביאר הקה"י דבירושלמי ממעטינן מאך או מושמרתם את המצות דלא הותר אוכל נפש אלא מלישה ואילך, ועכ"פ מלאכות אחרות שאינם באוכל נפש ודאי נתמעטו מהאי קרא. ורק במלאכות הנעשים בעייני אכילה התירה התורה בין לצורך אוכל נפש ובין לצורך הנאת נשמה. ומעתה אי אפשר ליישב בזה את הר"ן, דהא הר"ן התיר לבקוע עצים בשביל מדורה להתחמם כנגדה משום דחשיב כאוכל נפש, ולהנ"ל לא הותרו שאר הנאות אלא במלאכות שהותרו באוכל נפש ממש.

ואפשר לומר בכונת הפר"ח דיש ב' סוגי מתוך, דלגבי קטן למולו ולולב לצאת בו או שאר צרכים, שרי מדין מתוך דכיון שהמלאכה הותרה לצורך אוכל נפש הותרה נמי שלא לצורך, ולרש"י והרמב"ם אפילו שלא לצורך כלל. ובזה לא הותרו אלא מלאכות שמותרים לצורך אוכל נפש. אך היכא דהוי הנאת הגוף ממש כמדורה להתחמם בעילה ומוגמר, התם מהני מדין אוכל נפש ממש, דכל הנאות הגוף הם אוכל נפש ממש, ושם הלשון מתוך הוא לשון מושאל, ואין זה ממש דין מתוך אלא דין אוכל נפש הוא, ולזה מתירים גם מלאכות אחרות שאינם באכילה ושתיה ממש.

ובקה"י שם הקשה לפי הס"ד של ר' פפי בכתובות שם דלא אמרינן מתוך, ולפיכך אסור לעשות מוגמר ביו"ט, ומטעם זה רצה לאסור בעילה בתחילה ביו"ט, איך יפרנס המשנה דהכא. ובשלמא בהוצאה י"ל דסבר כס"ד דרבה שב"ה מתירין משום שאין עירוב והוצאה ליו"ט. ובשלמא בחמין לרגליו י"ל דס"ל שרחיצה חשיב טפי הנאת הגוף משום שסיכה כשתיה. אך להתחמם כנגד המדורה לא עדיף מבעילה ומוגמר, ומדוע שרי ב"ה. ואין לומר דב"ה מתירין מצד הואיל, דהא איסור דרבנן מיהא איכא לכו"ע. ותירץ, דלגבי הבערה יותר קל לומר מתוך, משום שאותה פעולה ממש יכולה לשמש לצורך אוכל נפש, ולא דמי לשאר מתוך שהוא היתר על המלאכה ולא על הפעולה עצמה.

המגן אברהם תק"א סק"ג יישב קושיית מהר"י אבוהב על הר"ן, דלעולם מדורה להתחמם שרי מדין מתוך ולא הוי אוכל נפש ממש, וכמש"כ בדף כא ע"ב, ומש"כ בפ"ד דהוי כאוכל נפש היינו כמו אוכל נפש. ומכל מקום מותר לבקע עצים לצורך כך כיון שנהנה מהעצים עצמם, ולא דמי למכשירין שאין נהנה מהן עצמן רק ממה שנעשה על ידיהן, וכיון שהותרה בקיעה לצורך חימום מותר נמי לצורך בישול. ולא הבנתי דבריו, חדא איך אפשר לומר מתוך למתוך, הא בקיעה לצורך חימום נמי לא הותרה אלא מדין מתוך. וביותר יש להקשות איך מותר לבקע לצורך חימום, הא כל ההיתר של מתוך הוא במלאכות שהותרו לאוכל נפש, ובקיעה לא הותרה באוכל נפש.

בעיקר דברי הר"ן מבואר שההגדרה של מכשירי אוכל נפש הוא כל דבר שאינו נהנה מגופו אלא שהוא מכשיר דבר אחר להנות ממנו. ולפיכך ביקוע עצים להתחמם כנגדן חשיב אוכל נפש ממש, וביקוע עצים לבשל עליהם חשיב מכשירי אוכל נפש, דהא הוצרך לדין מתוך. והיינו טעמא משום שבבישול אינו נהנה מגוף העצים אלא שהם מכשירין לו את האוכל. ויל"ע דאם כן איך מותר להבעיר עצים לבשל עליהם, הרי בבישול אין העצים נחשבים גוף האוכל אלא מכשירין, ולרבנן אסור אף באי אפשר מאתמול. וצ"ל דהאש שתחת הקדרה חשיב כנהנה מגופה, וכאשר מבעיר את העצים חשיב כאוכל נפש ממש.

ואכתי צ"ע בהולכת סכין לשחיטה מדוע חשיב אוכל נפש, וכפי שביאר הר"ן, הא מכל מקום אינו נהנה מגוף הסכין. וכן הקשה הגרשז"א בהליכות שלמה. וצ"ל דכיון שהוצאה מלאכה גרועה שאינו פועל בגוף הדבר כלום לעולם דנים את המטרה של המלאכה, וכיון שמוציא לצורך אוכל נפש חשיב כאוכל נפש עצמו, ואין הבדל בין מוליך הבהמה לסכין או הסכין לבהמה.

ובעיקר קושיית הר"ן איך מותר לבקע עצים הא הוי מכשירין שאפשר לעשותן מעיו"ט, הראב"ד תירץ דכיון שאי אפשר לבשל ולאפות בלא עצים עשו אותו כדיכת מלח שהתירו אותה ע"י שינוי. וכתב הרשב"א דהוצרך לזה מפני שבקוע העצים מכשירין שאפשר לעשותן מעיו"ט הן. וצ"ע איך התירו ע"י שינוי, הא איסור מכשירין שאפשר לעשותן מאתמול הוא איסור דאורייתא. ואולי ס"ל שע"י שינוי חשיב כלאחר יד ואף בשבת לא הוי מלאכה, ולפיכך הקילו ביו"ט כיון שאי אפשר לבשל ולאפות בלא עצים, ודוחק.

המרדכי סי' תרצ"א כתב בשם ראבי"ה, דביקוע דאמרינן דשרי הני מילי לחתיכות גדולות, ואע"פ שאפשר לעשותו מעיו"ט לאו מלאכה היא אלא עובדא דחול, אבל דקות לא, דחייב משום טוחן ואפשר לבקע מעיו"ט. ולפי"ז מיושב שפיר קושיית הר"ן דאין לאסור מצד מכשירין שאפשר מאתמול לפי שאין כאן מלאכה דאורייתא כלל אלא עובדא דחול. [ואפשר דגם לראב"ד היה פשוט דאיירי בכה"ג, ובא להוסיף על הרמב"ם רק בטעם הדבר מדוע הצריכו שינוי והתירו ע"י שינוי. וכן המשנה ברורה תק"א סק"ד הביא טעם הראב"ד וטעם המרדכי בחדא מחתא. אך ברשב"א נראה בבירור דלפי הראב"ד הוי מלאכה דאורייתא ומכל מקום התירו, וצ"ע].

הרא"ש כתב: ויראה דהיתר הביקוע דאיירי ביה היינו לבקע מן הקורה שאי אפשר לאפות ולבשל בה בלא ביקוע, אבל עצים של הסקה והם גדולים קצת לא יבקעם כיון שיכול לבשל ולאפות בהם בלא ביקוע טרחא שלא לצורך הוא ואב מלאכה. וכן כתב הרשב"א בשם התוס' דעצים דקים שנוחים להדליק בהם בלא ביקוע אסור דמלאכה שאינה צריכה היא ומלאכה גמורה דאורייתא היא. ובמגן אברהם נקט בכונתם כדעת המרדכי דחתיכות גדולות לא הוי מלאכה כלל. אך לפי"ז צ"ע לשונם טרחא שלא לצורך, הא אין הבדל בין אם צריך לזה או לא, אלא אם הוי מלאכה דאורייתא או לא.

ולפיכך יש לפרש בכונת הרא"ש והרשב"א, דלעולם חתיכות גדולות נמי הוי מלאכה דאורייתא, [אפשר משום מחתך או דאף בכה"ג חשיב טוחן וצ"ע], אלא דכל היכא שצריך לעצים ואין לו אפשרות לבשל ולאפות בלא זה, חשיב כאוכל נפש עצמו, ורק לגבי חתיכות קטנות כיון שיכול לבשל ולאפות בלא"ה והוי טרחא שלא לצורך חשיב כמכשירין. וכמו שמצינו ברא"ש פ"ד ס"ח לגבי כיבוי, דאם צריך את הכיבוי ואינו יכול לבשל בלא"ה חשיב כאוכל נפש ולא כמכשירין. ובזה יישבו הרא"ש והרשב"א את הקושיא מדוע לא חשיב כמכשירין שאפשר מבעו"י, דע"י שאי אפשר בלא"ה חשיב כאוכל נפש, ואוכל נפש שרי אף באפשר מאתמול.

ובזה יש לבאר את הרמב"ן במלחמות, דהקשה לשיטת רש"י שאוכל נפש שאפשר לעשותו מאתמול אסור מהתורה, דאם כן מדוע התירו לבקע עצים בשינוי, הא הוי מלאכה גמורה וכנגדן בשבת חייבים עליהם סקילה, ומכל מקום התירו ביו"ט אע"פ שאפשר לעשותו מאתמול. וצ"ע מדוע לא יקשה אף לדידיה דהוי מכשירין שאפשר לעשותן מאתמול. ואי אפשר לתרץ כהמרדכי, דאם כן גם לרש"י לק"מ, והרמב"ן נקט דהוי מלאכה גמורה. אמנם להנ"ל ניחא, דכיון שאי אפשר בלא"ה חשיב כאוכל נפש ממש.

האם אמרינן מתוך להתיר מכשירין

עוד מבואר מדברי הר"ן דלאחר שיש דין מתוך להתיר ביקוע עצים שלא לצורך, הרי זה מתיר מכשירין שאפשר לעשותן מעיו"ט, דהא ביקוע עצים לבישול חשיב מכשירין שאפשר מעיו"ט ומכל מקום שרי מדין מתוך. ולכאורה בתוס' במגילה ז ע"ב מוכח דלא כן, דהא אסרו לבשל דבר שאינו מתקלקל מאתמול ולא מהני לזה מתוך. ובאמת הקשה השפת אמת מדוע לא מהני מתוך, וביארנו לעיל ליישב דבריו דמתוך לא מתיר דבר שאף באוכל נפש עצמו הוא אסור, דמתוך מרבה עוד צרכים, אך אם התורה לא התירה דבר שאפשר מאתמול לא יועיל בזה מתוך. ולפי"ז ההבדל בין התוס' להר"ן הוא ברור, דהתוס' סוברים שאפילו באוכל נפש עצמו לא התירה התורה אלא דבר שאינו מתקלקל מאתמול, ולפיכך לא מהני מתוך להתירו, דכל ההיתר של אוכל נפש הוא מוגבל. אך הר"ן סובר שאוכל נפש עצמו מותר בכל אופן, ורק לגבי מכשירין יש חילוק בין אפשר לאי אפשר, ולזה שפיר יועיל מתוך שהותר לאוכל נפש [אפילו אפשר מאתמול] הותר נמי למכשירי אוכל נפש.

והנה בדף כב ע"א מסיק דלפי רבנן שמכשירי אוכל נפש אסורין, אסור לכבות את הנר מפני דבר אחר, דהוי כמכשירין. והקשו התוס' בכתובות ז ע"א והרא"ש פ"ב סי' יט מדוע לא נתיר לכבות את הנר מדין מתוך, דכשם שהתירו בגמ' בכתובות איסור חבורה בבעילה מתוך שהותרה חבורה לצורך הותרה נמי שלא לצורך, הכא נמי נימא מתוך שהותר כיבוי לצורך אוכל נפש, כגון גריפת תנור או שלא תשרף הקדרה, הותרה נמי שלא לצורך, דהיינו מפני דבר אחר. ותירצו בתחילה לחלק בין בעילה ראשונה לשאר בעילות, דרק בעילה ראשונה הוי מצוה וחשיב צורך קצת. [ולכאורה נקטו התוס' והרא"ש בתירוץ זה כדעת רבינו חננאל דבעינן צורך מצוה או צורך היום, דלפי ר"ת שאפילו לטייל חשיב צורך קצת כל שכן ששאר בעילות חשיבי צורך קצת. ובקה"י סי' כ"א כתב דלפי הרמב"ם והר"ן בפ"ד והרשב"א בשבת לט ע"ב דכל הנאות חשיבי כאוכל נפש ואין צריך לדין מתוך, לא שייך לחלק בין בעילה ראשונה לשאר בעילות, שהרי כל בעילה נחשבת להנאת הגוף, ואין צריך לזה שיחשב צורך מצוה או צורך היום].

עוד תירצו, דכיבוי זה חשיב כמכשירי אוכל נפש. כלומר, דכאשר מכבה כדי שלא תשרף הקדרה או בגריפת התנור, כיבוי זה נחשב כאוכל נפש גופיה, ומותר אף לרבנן דלית להו היתר במכשירין כלל, אך כאשר מכבה בשביל צורך אחר או שיוכל להציל הקדרה באופן אחר, אין זה נחשב כאוכל נפש אלא כמכשירין. וצ"ע מה הועילו בתירוצם, הא אכתי יש להתיר כיבוי מדין מתוך, דמלאכת כיבוי הותרה לצורך אוכל נפש באופן שצריך את הכיבוי שלא תשרף הקדרה, ומתוך מתיר אפילו שלא לצורך, ומה איכפת לן דהוי מכשירין. וצ"ל דילפינן מקרא הוא לבדו יעשה לכם לאסור מכשירין, ולר' יהודה מכשירין שאפשר לעשותן מאתמול, ואפילו באופן שיש להתיר מצד מתוך אסרה תורה מכשירין. וביותר י"ל עפ"י מש"כ לעיל ליישב קושיית השפת אמת, דמתוך לא יכול להתיר יותר מהאוכל נפש גופיה, וכיון שהתורה התירה רק אוכל נפש גופיה ולא מכשיריו הוא הדין בשאר צרכים לא שרינן אלא כאשר עושה המלאכה לשאר צרכים ולא ע"י מכשירין. והדברים מחודשים. ועכ"פ זה סותר לר"ן לגבי ביקוע עצים, שהתיר לבקע עצים לבשל מתוך שהותר ביקוע לחמם, אע"פ שביקוע לבשל חשיב מכשירין.

ויישב הקהלות יעקב סי' כ"א, דאפשר שהתוס' והרא"ש לא כתבו כן אלא בכיבוי, שאינו נהנה מגוף הכיבוי אלא שהוא מצילו מאיסור בעילה, אך לגבי ביקוע עצים כיון שנהנה מגוף הביקוע יש להתיר מצד מתוך אע"פ שהוא מכשירין בלבד, דמכל מקום נהנה גופו מפעולה זו, ולא גרע משאר צרכים. ועי' עוד מש"כ בדף כב ע"א בדעת רש"י והרמב"ם, ולפי"ז יתיישב נמי הר"ן.