כלים פ_א מ_ד
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"א מ"ד**

א] **למעלה מן הזב זבה,** הרא"ש כתב דהאי למעלה נמי לאו לכל מילי, דזב טעון ביאת מים חיים משא"כ בזבה, ונתחדש בדבריו דהא דזב טעון ביאת מים חיים ול"ד לשאר טומאות, אי"ז גזה"כ בעלמא, אלא הוי זה מעלה בטומאתו, דחמירא טומאתו דאינו נטהר ממנה אלא בביאת מים חיים, וזהו שכתב דבהך מילתא חמירא טומאת זב טומאת זבה.

ולדעת הרמב"ם דכל היכא דתני למעלה מהן היינו למעלה ממנו בכל דיניו, צ"ל כמש"נ לעיל מ"ג אות י"ט, דהיינו רק בהנך דינים שנתפרשו במתניתין, אך בדינים שלא נתפרשו שפיר יתכן דהנך דלמעלה מהן לית בהו לדינים אלו, וע"כ שפיר תני דלמעלה מן הזב זבה, אף דזב חמור ממנה שהוא טעון ביאת מים חיים.

ב] **למעלה מן הזבה מצורע,** הרמב"ם כתב דמהא דתני דמצורע הוא למעלה מן הזבה תדע שהוא מטמא במשא כמוה ושהוא עושה משכב כזב וזבה, ומבו' בדבריו דמצורע מטמא משכב ומושב טומאה חמורה, וכ"כ הרמב"ם בהקדמתו למכילתין ולקמן פי"ח מ"ה ובזבים פ"ב מ"ד, וכ"נ בדבריו בפ"י מטו"צ הי"א,[[1]](#footnote-2) וכ"ה דעת רש"י ביומא ד"ו:, והתוס' שם בשם הר"מ מפונטייז"א, (והוא בתשו' ספה"י סימן נ"א), והתורי"ד במגילה ד"ח, וזהו לטעמי' דכל היכא דתני למעלה מהן היינו למעלה ממנו בכל דיניו.

אך הר"ש לעיל מ"ג כתב דמצורע אינו מטמא משכב ומושב אלא טומאה קלה, וכ"ה דעת רש"י ותוס' בפסחים דס"ז:, ותוס' ותוס' הרא"ש בנדה דנ"ד:, ור"ת בתשו' ספה"י סימן נ"ב, והראב"ד בפי"ג מטו"צ הי"ג, והיראים במ' שכ"ה, והא דתני למעלה מן הזבה מצורע, הוא משום דבמעלה זו חמור ממנה מצורע שהוא מטמא בביאה.

ג] והר"ש לעיל שם ובמשנתינו בכת"י הוכיח כן דתני למעלה מהן אף שאינו חמור לכל דבר, דהרי זבה חמורה ממצורע, שהיא מטמאה את בועלה ומצורעת אינה מטמאה את בועלה, וקשיא מזה ע"ד הרמב"ם דכל היכא דתני למעלה, היינו דהוא למעלה ממנו לכל דיניו, ואין לישב, דעיקר חומרא זו היא בזבה על מצורעת, ובמתניתין תני מצורע, דכ"ה דתני דלמעלה מן הזב זבה שהיא מטמאה את בועלה וזב אינו מטמא מה שהוא בועל, (וגם אינו מטמא את מי שבא עליו, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש), ה"נ הויא זבה למעלה מן המצורע, שהיא מטמאה את בועלה, והוא אינו מטמא את מה שהוא בועל, וצ"ע בזה.

ד] והרש"ש במגילה ד"ח: הק' ע"ד הרמב"ם, שהרי זבה חמורה ממצורע דזבה מטמאה בהיסט, ומצורע אינו מטמא בהיסט, וכמש"א בפסחים דס"ז:, ועיי"ש שהוכיח מזה בדעת הרמב"ם דמצורע מטמא בהיסט, וכאשר כ"ה מבו' בד' רש"י במגילה שם, וכ"כ בתשו' הר"מ מפונטייז"א בתשו' ספה"י לר"ת סימן נ"א, וכתב דמש"א בפסחים דמצורע אינו מטמא בהיסט, קאי על מצורע בימי ספורו, והסכים לזה בתוס' הרשב"א פסחים דס"ז:, וכתב דמש"א דכל הטומאות המסיטות טהורות חוץ מהיסטו של זב, היינו זב וכל דאתא מיני' ברבויא, ומצורע נמי גמיר מיני' בק"ו.

אך הרש"ש במשנתינו כתב לישב בע"א, דכיון דלא תני בהמעלות לעיל טומאת היסט, ע"כ שייך למיתני למעלה וכו' , כיון דמאי דחשיב עד עתה כולם נוהגים במצורע, וזה כמש"נ לעיל אות א'.

אמנם אף דמד' הרמב"ם הכא אין ללמוד דמצורע מטמא בהיסט, מ"מ מסתברא הכי לדעת הרמב"ם, דהרי לפ"מ דס"ל דמצורע מטמא משכב ומושב טומאה חמורה, הרי בע"כ דהגמ' בפסחים דאמרינן התם דזב חמור ממצורע שכן עושה משכב ומושב, קאי על מצורע בימי ספורו, וא"כ ה"נ מש"א התם דזב חמור מיני' שהוא מטמא כ"ח בהיסט, קאי על מצורע בימי ספורו, אך מצורע בימי חלוטו מטמא בהיסט, אך למש"כ הגר"א דל"ג בגמ' שם משכב ומושב, הרי דאף דמצורע מטמא מו"מ מ"מ אינו מטמא בהיסט.

ה] והנה הרמב"ם בפיהמ"ש בזבים פ"ד מ"ו, כתב דטומאת עליונו היא אף במצורע, ועמש"נ בזבים פ"ה מ"ו אות ה' ללמוד מד' כמה מקמאי דטומאת עליונו היא רק בזב וחביריו ולא במצורע, ונת' שם דאזלי לטעמייהו, דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דמצורע מטמא מו"מ טומאה חמורה, וס"ל דהוא מטמא אף בהיסט, והרי דדינו כזב לכל דבר, הרי דה"נ ה"ה מטמא טומאת עליונו, אך הני קמאי לטעמייהו דמצורע אינו מטמא מו"מ טומאה חמורה ואינו מטמא בהיסט, והרי דאין דינו כזב לכל דבר, וע"כ ה"נ אינו מטמא טומאת עליונו.

ו] **שהוא מטמא בביאה,** הרמב"ם בפיהמ"ש והר"ש הביאו מתו"כ פר' נגעים פי"ב הי"ד דילפינן לה מדכתיב מחוץ למחנה מושבו, דמושבו טמא, - אך בפירש"י בב"ב ד"ט: וסנהדרין דע"א. כתב דמצורע הוקש למת לטמא אף באהל, וכ"ה בתוס' הרא"ש יבמות דע"א: דמצורע איתקש למת ומטמא באהל, ומקור דבריהם הוא מספרי בהעלותך פיסקא ק"ה, ועמש"נ בזה להלן אות ט' - י"ב.

ז] **למעלה מן המצורע עצם כשעורה,** הר"ש כתב דמצורע נמי חמור מעצם כשעורה שהוא מטמא בביאה ועצם כשעורה אינו מטמא באהל, אלא במעלה זו עצם כשעורה חמור ממנו שמטמא טומאת ז', וקשיא מזה ע"ד הרמב"ם דכל היכא דתני למעלה מהן היינו למעלה ממנו בכל דיניו, וצ"ע.

ח] **חמור מכולן המת,** הר"ש כתב דיש מהן חמורין ממת, שזב וזבה עושין משכב ומושב ומטמאין באבן מסמא, ומת אינו מטמא באבן מסמא ואינו עושה משכב ומושב, והא דתני חמור מהן המת, הוא משום דבמעלה זו חמור מת מכולם שמטמא באהל, אך לדעת הרמב"ם דכל היכא דתני למעלה מהן היינו למעלה ממנו בכל דיניו, תיקשי דהא מת אינו מטמא משכב ומושב ועמש"נ לעיל מ"ג אות י' י"א, דאין לישב לזה דהא דליכא במת טומאת משכב ומושב, אי"ז משום דקיילא טומאתו, אלא הוא משום דל"ש בו משכב ומושב, דבד' הרמב"ם בכ"ד מבו' דהא דמת אינו עוה משכב ומושב הוא משום דטומאתו קיילא לענין זה, וצ"ע בזה, - ואמנם מהא דמת אינו מטמא באבן מסמא, לא תיקשי לדעת הרמב"ם, דבדבריו בפיהמ"ש בהקדמתו למכילתין ובנדה פ"י מבו' דמפרש, דמש"א בנדה שם דזב מטמא באבן מסמא ומת אינו מטמא באבן מסמא, היינו דזב מטמא משכב ומושב ומת אינו מטמא משכב ומושב, אך בטומאת משא שוה דין מת לדין זב, ונת' לעיל מ"ג אות כ'.

ט] **שהוא מטמא באהל מה שאין כולן מטמאין,** הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ה כתב, דאף דגם מצורע מטמא בביאה, מ"מ ל"ד למת דמטמא באהל, דמצורע אינו מטמא אלא מי שנמצא עמו תחת אהל א', ובמת נטמאים אדם וכלים המאהילים עליו, וכן אם ה"ה מאהיל על אדם וכלים טימאם, ועוד, דמצורע אינו מטמא אא"כ עמד תחת אותו האהל אך אם הי' עובר תחת האהל אינו מטמא, ומת מטמא אף כשהי' עובר תחת האהל, - והר"ש כתב דנפ"מ עוד בין טומאת ביאה דמצורע לטומאת אהל דמת, דהבא לבית המנוגע אינו נטמא אלא אם נכנס רובו בדרך ביאה, ואם נכנס בדרך אחוריו אינו נטמא אלא בשנכנס כולו, ובאהל המת אף אם הכניס הטהור אצבעו ה"ה טמא, ועוד, דבמצורע אפי' מחיצת י' מצלת בבית שהמצורע שם, ומשא"כ באהל המת, ועוד, דהנכנס לבית המנוגע אין בגדיו טמאים אלא בששהה שם שיעור שהי', והנכנס לאהל המת נטמאים בגדיו מיד, ומבו' בד' הר"ש דטומאת הנכנס לבית שהמצורע שם, הוי חד דינא עם טומאת הנכנס לבית המנוגע, וע"כ כ"ה דבבית המנוגע אינו נטמא אלא בשנכנס רובו, ואין בגדיו טמאים אלא בששהה שיעור שהי', ה"נ הוא בבית שהמצורע שם.

ובחי' הגרע"א בב"ב ד"ט: תמה בזה ע"ד רש"י שם דמצורע הוקש למת לטמא אף באהל, ז"ל, תמוה לי הא נגעים אין מדין טומאת אהל, דאם הכניס ידו לבית המנוגע אינו טמא, וכן טמא עובר וטהור עומד, ומתני' ערוכה פ"א דכלים חמור מכולם מת שמטמא באהל, אלא דהבא לבית שמצורע שם טמא מקרא והבא אל הבית יטמא, אבל לא מהקישא דמת, וצע"ג, עכ"ל, ועי' בתוס' הרא"ש בנדה דל"ה. שכתב די"ל דהא דמצורע מטמא במשא ילפינן לה מדהוקש למת מדכתיב אל נא תהי כמת, ותמה ע"ז דא"כ אמאי לא נילף מיני' שיטמא מצורע באהל כמו מת, עיי"ש, אמנם באמת ד' רש"י מקורם טהור מספרי בהעלותך פיסקא ק"ה, אך קשיא טובא שהרי חלוקין הן זמ"ז טובא, וכמשה"ק הגרע"א.

י] והנה בפי' הראב"ד לתו"כ בפר' נגעים, בהא דילפינן התם דמושבו טמא, ז"ל, כלומר שאינו מטמא באהל אא"כ ישב או עמד, אבל דרך העברתו אינו מטמא, מצורע דמטמא באהל מקרא אחרינא נפק"ל מדכתיב אל נא תהי כמת, מה מת מטמא באהל וכו', והכי איתא בספרי, וכן המנוגעת דאיהו מטמאה באהל, מדכתיב והשליכו אתהן וכו', ש"מ דבהשלכה הן מטמאות ולא בהעברה, עכ"ל, ולפ"ד הראב"ד נמצא, דאף דדינא הוא דמצורע מטמא באהל כמת, מ"מ מקרא דמושבו ילפינן דאינו מטמא באהל, אלא כשהוא יושב שם.

ולפ"ז ניחא משה"ק הגרע"א מהא דטמא עובר וטהור עומד דאינו נטמא, ולפ"ז י"ל, דמה"ט גם מחיצה י' מצלת בבית המנוגע, דכיון דמצורע אינו מטמא באהל אלא כשהוא יושב שם, ע"כ גם אינו מטמא אלא את אותו המקום שהוא יושב שם, - אך לא נתישב בזה משה"ק הגרע"א מהא דהכניס ידו לבית המנוגע טהור, והרי לדעת רש"י אף אבן המנוגעת מטמאה את המאהיל עלי', וא"כ בדין דהכניס ידו לבית המנוגע יטמא באהל.

יא] ובקונט' באר יעקב כתב לישב בזה, דהנה בפירש"י בסנהדרין שם כתב, ז"ל, מציינין אותו שלא יאהילו עליו דאבן מנוגעת מטמא באהל דמצורע הוקש למת וכו', עכ"ל, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם בפט"ז מטו"צ ה"ד דהמאהיל על אבן המנוגעת או שהאהילה עליו טהור, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ה דאין המצורע מטמא אלא למי שנמצא עמו תחת אהל א', - ובאמת הוא פלוגתת תנאי בתוספתא נגעים פ"ז ה"ג, דתניא התם, המאהיל ידיו על האבן המנוגע בין מלמעלה בין מלמטה טהור, ר"ש מטמא, ופירש הגר"א, דת"ק ס"ל דאין אבן מנוגע מטמא אלא כשדבר אחר מאהיל על שניהם, ור"ש ס"ל דאבן מנוגע מטמא באהל כמו מת, וגם בזבים פ"ה מ"ה פליגי בהכי ת"ק ור"ש לפי' הגר"א שם.

ולפ"ז י"ל, דהא דתניא בספרי דמצורע הוקש למת לטמא באהל, הוא כר"ש, דסתם ספרי ר"ש, וכמש"א בסנהדרין דפ"ו., וזהו גם מה שפירש"י בסנהדרין דע"א. דאבן המנוגעת מטמאה באהל מהקישא דמצורע למת, דהרי התם תניא דאר"ש וכו' וראיתי מקום שמציינין אותו ואמרו אבנים מנוגעות פינו לשם, ובע"כ דס"ל כר"ש דאבן המנוגעת מטמאה באהל, שהרי אין מציינין אלא על דבר שמטמא באהל, כמש"א במו"ק ד"ה:, וזהו שפירש"י שם דהא דהאבן מטמאה את המאהיל עלי', הוא משום דמצורע הוקש למת, וגם ד' רש"י בב"ב י"ל שהם כדעת ר"ש, אך משנתינו דחמור מכולן המת שהוא מטמא באהל, י"ל דאתיא כדעת ת"ק דאבן המנוגעת אינה מטמאה את המאהיל עלי', וס"ל דמצורע לא הוקש למת לטמא באהל, ואינו מטמא אלא בביאה מקרא דמושבו, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דמה"ט השמיט הרמב"ם להך דינא דמציינין על אבן המנוגעת, דלדעתו דאבן המנוגעת אינה מטמאה באהל, אי"צ ציון, דאין מציינין אלא על דבר שמטמא באהל, והברייתא בסנהדרין דמציינין על אבן המנוגעת, ס"ל כר"ש דאבן המנוגעת מטמאה באהל.

יב] ונמצא לפ"ז, דמש"כ רש"י דמצורע מטמא באהל משום דאיתקש למת, אי"ז דינא דהכא דמצורע מטמא בביאה, דדינא דהכא דמצורע מטמא בביאה הוא לכו"ע, וילפינן לה מקרא דמושבו, ומלבד זה איכא דין נוסף לדעת ר"ש דמצורע מטמא באהל, ויליף לה מדאיתקש מצורע למת.

ואמנם דאכתי תיקשי לדעת ר"ש דמצורע מטמא באהל, דא"כ מאי נפ"מ בדינא דמושבו דה"ה מטמא בביאה, הרי בלא"ה לעולם הוא מטמא מדין טומאת אהל, ועיי"ש בבאר יעקב שכתב לחדש, דאיכא נפ"מ בהא דמטמא בביאה, דמה"ט אם הוא עומד תחת האילן וטהור עובר טמא, אף דאילן ל"ה אהל גמור מדאורייתא, שהענפים רחוקים זמ"ז ואין בהן פו"ט, ומ"מ כיון שניכר ונעשה מושבו שם ה"ה מטמא, וזה חידוש.

יג] וי"ל בזה, דהנה בפירש"י בב"ב שם כתב, ז"ל, בימי חלוטו איתקש למת לטמא אף באהל, עכ"ל, ומבו' בדבריו דדוקא מצורע מוחלט דהוקש למת ומטמא באהל, אך מצורע מוסגר דלא הוקש למת, אינו מטמא באהל, והך מילתא דמוסגר לא הוקש למת, הוא מבו' כן ביבמות דק"ג:, ופירש"י שם דזהו דכתיב אל נא תהי כמת, דמרים מוסגרת הואי, וקאמר לי' אהרן למשה אל נא תחלט שלא תהא כמת, וקשיא ע"ז מהא דתנן לקמן מ"ה דחזר להיות מצורע מוסגר מטמא בביאה, והרי דאף מוסגר מטמא בביאה.

אמנם לפי הנ"ל ניחא, דהך דינא דמצורע מטמא בביאה, הוא נלמד מדכתיב מושבו, ואי"ז כלל מהקישא דמת, וע"כ הוי זה גם במצורע מוסגר, ורק הך דינא דמצורע מטמא באהל הנלמד מהקישא דמצורע למת, אינו אלא במצורע מוחלט,[[2]](#footnote-3) - ולפ"ז ניחא, דגם לדעת ר"ש דמצורע מטמא באהל, בעינן לדינא דמושבו, דמה"ט אף מצורע מוסגר מטמא בביאה.

?יש להוסיף דברים בד' התוספתא שהביא הר"ש, ובמש"כ דמהני השקה למי חטאת, ובכת"י הגיר' השקאה, וצ"ע, ונת' במק"א.

1. וכ"כ המאירי בנדה דנ"ד: בדעת הרמב"ם, - ומש"כ במי נפתוח פרפר ל"ב בדעת הרמב"ם דמצורע אינו עושה משכב ומושב אלא לטומאה קלה, ודקדק כן ממה שלא הזכיר הרמב"ם בהקדמתו דמצורע עושה משכב, וכ"כ גם במרכה"מ פי"ג מטו"צ הי"ג ובחזו"א נגעים סימן א' סקכ"ט, (אך בכלים סימן א' סק"ז כתב בדעתו דעושה מו"מ לטומאה חמורה), הנה באמת השמטת הסופר הוא, ובפיהמ"ש הנדמ"ח בהקדמתו מפורש דמצורע עושה משכב והוא אב הטומאה, וגם בפיהמ"ש שבדפוסים כתב הרמב"ם בתו"ד דהזב והזבה והנדה והיולדת "והמצורע" כל א' מהם מטמא מו"מ מדאורייתא כמו שהקדמנו, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש בבאר יעקב שכתב להק' ע"ד רש"י דמצורע מוסגר אינו מטמא באהל, מהא דתנן במגילה ד"ח: דאין בין מצורע מוסגר למצורע מוחלט אלא פריעה ופרימה, ובגמ' שם מדייק דלענין טומאה זה וזה שוין, וכתב לישב, דמתניתין דמגילה אתיא כת"ק דאף מצורע מוחלט אינו מטמא באהל. [↑](#footnote-ref-3)