רוב מצויין מומחין הן
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הכל שוחטין

חולין ג: רוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן

**א. דין איכא לברורי ולכתחילה-**

מבואר בסוגיין שרבינא העמיד למתני' דמי שאינו ידוע כמומחה היודע הלכות שחיטה אסור לשחוט לכתחילה, ואם שחט צריך בדיקה אם שחט כדין, ורק אם ישראל רואה אותו מהני בדיעבד.

ומסקינן כולהו כרבינא לא אמרי דרוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן.

מבואר בד' רבינא שני חידושים, חדא דבדיעבד אסור לאכול בלא בדיקה.

ועוד דלכתחילה אסור לתת לו ע"ד לבודקו, ועיין בתו"ר דחד גרם לחבריה, דמשום דאי אכל בלא בדיקה עבר באיסור לכך אסור לתת לו לכתחילה ע"מ לבדוק דלמא משתלי.

ולמסקנא קי"ל רוב מצויין אצל שחיטה, כתבו רוב הראשונים [רי"ף (ג:) ור"מ שחיטה ד-ו בשם הגאונים, וכן הסכימו רו"ר עיין בר"ן (ג:) ורא"ש] דמ"מ אי איתיה השוחט קמן וודאי בעי בדיקה אחר השחיטה.

וטעם הדבר כתבו דהוי כמיעוט המצוי דחיישינן ליה היכא דאיכא לברורי וכמו בדיקת הריאה ורק אי ליתא קמן למישיילה שרי בדיעבד[[1]](#footnote-2).

אבל בבד"ה להרא"ה כתב שדין הגאונים אינו אלא מידת חסידות ולאו מדינא הוא [ויתכן דאזיל לטעמיה ממש"כ בבד"ה דרוב מצויין לאו דוקא רוב אלא כל מצויין מומחין הן, ועיין לקמן בזה ומה שהבאנו מהריטב"א].

וע"ע בר"ן בשם בעה"מ שאי"צ לבודקו אפי' הוא לפנינו, וע"ע ברש"י ג: ד"ה מומחין ז"ל:"הלכך לא בעי למיבדקיה", ועיין בב"י-א דדעתו משמע דאי"צ בדיקה ודלא כהגאונים, וכדעת בעה"מ, ובר"ן דחה שיטתם[[2]](#footnote-3).

וכתב הרא"ש דגם לדעת הגאונים מ"מ מותר לתת לו על סמך לבודקו אח"כ, כיון דאף אי משתלי ולא בדק לא עבר באיסור ממש רק על חובת בדיקה דרבנן.

וכ"נ בתוס' ג: ד"ה רוב שכתבו דאף לכתחילה יכולים לשחוט, ובב"י-א הביא מרי"ו דפי' ד' התוס' דפליג על הגאונים וס"ל דאי"צ בדיקה כלל אף אם הוא לפנינו, ובב"י דחה דאין כוונתם אלא כהרא"ש שיכול לתת לו על סמך שיבדקנו.

ובב"י-א הביא בשם בעהע"ט דרוב מצויין לאו למימרא שנותנים לו לכתחילה אלא שאם שחט אי"צ לבודקו.

והוא שיטה ממוצעת, שאם שחט בדיעבד אי"צ לבדוק ודלא כהגאונים, ומ"מ לכתחילה אין נותנים לו לשחוט, ודלא כהרא"ש [ובב"י דקדק כן גם בלשון רש"י שכתב דוקא דאי"צ למבדקיה בדיעבד דלא כהגאונים אבל לכתחילה משמע שאין נותנים לו].

ולפי בעהע"ט כל מה דדחו לרבינא הוא במה דנקט דאף בדיעבד א"א לאכול בלא בדיקה אבל לכתחילה מודים לו, אבל להרא"ש נדו גם מתחילת דבריו [ומסוף דבריו ג"כ נדו במקצת דבד' רבינא משמע דאף אי ליתיה קמן בעי בדיקה ולדידן דוקא אי איכא לפנינו], עיין כ"ז בב"י.

ודעת בעהע"ט צ"ב רב שאם דעתו דלכתחילה אין נותנים למה בדיעבד אי"צ לברורי אם הוא לפנינו, וי"ל.

ועיין מהרש"א מש"כ דדעת בעהע"ט הוא דרך פשרה דלענין לכתחילה החמיר כדעת רבינא דל"א רוב מצויין משא"כ בדיעבד סמך דאמרינן רוב מצויין.

ולהלכה עיין בשו"ע א-א כתב כהרא"ש דלכתחילה מותר לתת לו ע"ד שיבדקנו, ורק בדיעבד צריך בדיקה אם הוא לפנינו, והרמ"א החמיר כבעהע"ט עט"ז סק"ג ובהגר"א.

**ב. עלפויי-**

עיין בר"ן (א.) ורו"ר כתבו דאינו כמו מומחה ואף אם הוא לפנינו אי"צ לבודקו.

אבל הרא"ש-ו כתב דמשמע ברי"ף דאף בזה צריך בדיקה בדיעבד.

ובר"מ פ"ד שחיטה ה"ג דלכתחילה לא ישחוט עד שיבדקנו חכם, אבל אם עבר ושחט שחיטתו כשרה [והוא קרוב לד' בעהע"ט גבי מומחין דלכתחילה צריך בדיקה אבל בדיעבד אם שחט אי"צ לבודקו].

**ג. אחרים עומדים ע"ג-**

בתוס' ג: דקדקו מהסוגיא דלרבינא דל"ל רוב מצויין הרי אי בדק ליה ולא ידע ל"מ אף באחרים רואין אותו, והק' ע"ז מלקמן יב. דמבואר שאם אחר רואה מותר לאכול משחיטתו.

ועיין בתו"ר מש"כ לתרץ דהתם עומד עליו מתחילה ועד סוף ממש ועדיף מאחרים רואין אותן.

ועיקר הנידון בזה לפסול גם באחרים רואין אותן צ"ב מ"ש מחש"ו דמהני, וכתב רעק"א דבחש"ו יודע לדקדק עליהם אבל הכא אינו סבור שהשוחט אינו מומחה לכך אינו מדקדק כ"כ.

וכנראה כוונתו דאף דהכא לא סברינן רוב מצויין מומחין וצריך לחוש שאינו יודע מ"מ אינו מדקדק כ"כ שתולה שהוא יודע.

וכעי"ז רצו לצדד צידדו בתוס' ב. ד"ה שמא דחש"ו לכתחילה שוחטין באחרים רואין אותן משא"כ בגדול שאינו מומחה [אלא שדחו מכח הסוגיא יב: דאף בחש"ו לכתחילה לא].

ועפי"ז כתב רעק"א ליישב קו' התוס' באופ"א דהתם בדף יב. איירי שהרואה יודע שהשוחט אינו בקי לכך הוא מדקדק אחריו כמו בחש"ו וכשר.

ועי' ברשב"א דלשיטתו דמומר להכעיס כשר לשחיטה הרי בדיעבד אם אחרים רואין אותו מהני, וצ"ע מ"ש מד' התוס' דל"מ עע"ג חש"ו, ובפשוטו צריך לחלק שידוע שהוא מומר.

**ד. גדר רוב מצויין-**

יסוד ענין רוב מצויין דאמרינן אי לאו שהוא מומחה לא היה שוחט, ובביה"ל ב-ד חקר בגדר רוב מצויין אם יסודו משום נאמנות השוחט וחזקת כשרות שלו שלא היה שוחט אם יודע שיתכן שלא ישחוט כדין [שהרי הוא שוחט ע"מ לאכול], והרי הוא כמעיד בפנינו שהוא מומחה, או חזקת כשרות

או שהוא רוב מציאותי דמי שאינו יודע הלכות שחיטה לא ישחוט כדרך שחיטה, ואם שוחט כדרך שחיטה מסתמא הוא יודע הלכות שחיטה.

בביה"ל הביא מתוס' גיטין ב: שהוכיחו דע"א נאמן אף באיתחזק איסורא היכא שהיה בידו, גם באופן שא"א לומר רוב המצויין מומחין כגון שאין ביה"ש ניכר.

ומשמע שאם י"ל רוב מצויין אי"צ דין ע"א כלל רק רוב בעלמא, ואם יסודו משום נאמנות השוחט וחזקת כשרות שלו הרי אינו יותר מע"א, וע"כ דעתם שהוא רוב מצ"ע[[3]](#footnote-4).

ובביה"ל שם דן עוד נפק"מ גדולה מזה, שאם יסודו מכח נאמנות השוחט שלא ישחוט אלא כדין גם אם אין ביה"ש ניכר נימא כן, דסו"ס לא היה שוחט אם יודע בנפשו שאינו מומחה, וע"כ יסודו משום רוב ובזה אמרינן דכל הרוב הוא רק שאם שוחט ואינו עורף יודע לשחוט ואם ביה"ש ניכר ל"ש זה.

ועפי"ז הוכיח עוד דמש"כ התוס' דאם אין ביה"ש ניכר ל"ש רוב מצויין מומחין הן, וע"כ לא ס"ל שהוא מטעם נאמנות השוחט וכפי שיטתם אזלי, ועיין לקמן מה שנתקשה עפי"ז בסתירת ד' השו"ע.

אבל בפשוטו זה וודאי אינו, ואף אם יסודו מכח נאמנות השוחט אין הכוונה דמסתמא לא היה שוחט אלא כדין, ורק אם מנסה לשחוט ורוצה להתירו בשחיטה יש נאמנות של השוחט שהוא מומחה ושוחט כדין, אבל אין רוב שאומר שישחוט ולא ינבל.

ומה"ט אם אין ביה"ש ניכר הרי יתכן שרצה לנבל ולא לשחוט ואין לנו כאן נאמנות השוחט כלל.

וכמה נפק"מ ומקורות לזה:

א. בביה"ל הביא מד' הראשונים שהק' היאך סמכינן על רוב מצויין ולא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקת איסור של הבהמה [דאף להלכה היכא דאיכא חזקה חיישינן למיעוטא]:

בתוס' בכורות כ: תי' דהוי מיעוט דלא שכיח ולא חיישינן ליה, וכעי"ז ברא"ש-טז [ומבואר נדה לב. דאף ר"מ מודה דלא חיישינן למיעוטא בלא שכיח].

וברא"ה בבד"ה תי' דכל המצויין מומחין הן ורוב לאו דוקא לפי שהדבר מפורסם בכל ישראל שהנבילה אסורה ואין אדם נזקק לשחוט אלא אם יוע הלכות שחיטה.

בפשוטו כוונתו ע"ד התוס' והרא"ש, וכלשון הריטב"א בסוגיין:"לאו דוקא רוב אלא כל וכההיא דאמרינן רוב כותים פרוצין בעריות דבעי למימר כל, וה"נ מיעוטא דמיעוטא הוא דהוי כמאן דליתא".

אבל הרשב"א תמה ע"ז דא"כ היאך אמרו רוב ולא אמרו כל המצויין?

ובביה"ל פי' כוונתו באופן מחודש שיסודו הוא משום נאמנות השוחט לכך בכל אדם יש נאמנות זו.

ותי' הרשב"א במה"ב על קו' זו יובאו לקמן.

עכ"פ למדנו לפי"ד ביה"ל פלוגתת הרשב"א ושא"ר עם הרא"ה אם יסודו משום נאמנות השוחט או דין רוב.

ב. נחלקו הרשב"א ורא"ה בתוה"ב (ה:) אם מומר לתאבון אמרינן ביה רוב מצויין מומחין הן, ודעת הרא"ה דל"מ, ובאר בביה"ל דעת הרא"ה כפי שיטתו דיסודו מכח נאמנות השוחט.

והנה בשו"ע ב-ב פסק שצריך שנדע שהוא מומחה, כדעת הרא"ה, ותמה ע"ז בביה"ל שהרי השו"ע א-ד פסק כדעת התוס' גיטין שאם אין ביה"ש ניכר לא שייך רוב מצויין, ולדעת הרא"ה הרי אף בכה"ג שייך שפיר רוב מצויין, ולמש"כ לעיל א"ש דאף הרא"ה יודה בזה.

ג. בפשוטו נחלקו עוד הרא"ה ורשב"א לשיטתם בדין של הגאונים שגם למאי דקי"ל רוב מצויין מ"מ אם השוחט לפנינו צריך בדיקה לכתחילה, דלדעת הרא"ה ובעה"מ אינו אלא מידת חסידות כיון דכל השוחטין מומחין הן משא"כ להרשב"א אינו אלא רוב וכל דאיכא לברורי חיישינן ליה [וזה לאו דוקא לביאור הביה"ל אלא גם לפי פשוטו].

מיהו עיין בלשון הריטב"א ד: הביא בשם הרא"ה דכיון דרוב מצויין אצל שחיטה מומחין ודין תורה לילך אחר הרוב שוב אין לנו לחוש לכלום, משמע דאף אם אינו אלא רוב מ"מ אי"צ לברורי, ודלא כש"כ, וצ"ע מבדיקת הריאה.

ויש להעיר כאן דהנה יסוד דין בדיקה לכתחילה כתבו רו"ר משום איכא לברורי כיון שהוא מיעוט המצוי, והעיר בהגר"א א-ד דלפי מש"כ התוס' והרא"ש דהכא לא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה משום שאינו מצוי כלל א"כ ה"נ לא יהיה בו דין איכא לברורי, וצ"ע לפי"ז היאך פסק הרא"ש שיש בו דין זה, וי"ל [ובאמת עי' במשכנו"י אה"ע-מב שכתב דזו היא סברת בעה"מ שלא הצריך בדיקה, ובדעת שא"ר כתב ליישב הערת הגר"א דמ"מ ע"י חזקת איסור בעי בדיקה גם אם אינו מצוי כלל].

ד. עוד יתכן לתלות בזה פלוגתת הרא"ה והרשב"א בקטן היודע לאמן ידיו ושוחט בלא אחר הרואה, דדעת הרא"ה דל"מ משום חסרון נאמנות של הקטן וא"י אם שחט כדין.

אבל הרשב"א נקט ששחיטתו כשרה, וכ"פ בטור-א.

ה. בביה"ל הביא מש"ך א-ד שהק' מדקי"ל בחו"מ שי-ז דטבח שקלקל אמרינן ליה אייתי ראיה דמומחה את ותפטר, ולא אמרינן ליה רוב מצויין.

ובפמ"ג ורעק"א פי' כוונת הש"ך שאם ניבל ע"כ ש"מ דאינו מומחה שהרי רוב מומחין אינם מנבלים.

אלא שנתקשה רעק"א דא"כ מכאן ולהבא לא נסמוך על שחיטתו, וצ"ע.

אבל פשוט דוודאי גם מומחה פעמים שמקלקל כש"כ במה"ב (ז:) דאין ברית כרותה לו ולא שייך לפוסלו, וממילא א"א לפרש כדבריהם.

ובביה"ל פי' דיסוד הך רובא הוא מתורת נאמנות השוחט ולענין ממון ל"ש זה.

אבל נראה דאף אם הוא מתורת רוב מ"מ הרוב הוא כלפי שחיטה ובהמה זו, אבל א"א ללמוד מהשחיטה על השוחט ע"י רוב שאין הרוב קאי ע"ז [וכעין שכתבו אחרונים לענין חזקה משתחי"א שלו שא"א ללמוד מחפציו מיהו האדם הנושא אותם, מיהו גבי רוב שהוא בירור צ"ע לומר כן].

**ה. סמוך מיעוטא למחזקה-**

הבאנו לעיל קו' הראשונים היאך סמכינן ארוב מצויין ומ"ט לא נימא סמוך מיעוטא לחזקת איסור.

ותוס' בכורות כ: והרא"ש תי' דהכא הוא מיעוט קטן ולא חיישינן ליה, והבאנו גם תי' הרא"ה דכל המצויין אצל שחיטה קאמר.

וברשב"א במה"ב כתב לתרץ בכמה אופנים:

א. דאף שאינן מומחין פעמים שוחטים כדין וא"כ הוי הפסולים כמיעוטא דמיעוטא דאף לר"מ לא חיישינן ליה, וכעי"ז בריטב"א ג:.

ב. עוד כתב דבאמת בעיקרא דדינא פירכא, ולהלכה דקי"ל כרבנן לא חיישינן למיעוטא אף במקום חזקה [דלא כרו"ר] והוכיח מקידושין פ. גבי תינוק בצד העיסה חששו רבנן לחזקה וגבי צפרדעין לא חששו לומר סמוך מיעוטא לחזקה.

מיהו דעת שא"ר [וכ"כ רש"י שלפנינו בקידושין] דהתם רובא דא"ק הוא ואף ר"מ לא חייש למיעוטא בכה"ג, ודעת הרשב"א שאין לחלק בזה מטעם רובא דא"ק רק עיקר החילוק משום וודאי נגע וכ"כ כמה ראשונים, ואכ"מ.

ועוד הוכיח כן דא"כ היאך אכלינן בשרא דלמא הוא טריפה ואיכא נמי חזקת איסור כדמקשינן לר"מ יא:, ואכ"מ ויתבאר כ"ז בסוגיא דרוב.

ג. עוד תי' במה"ב דחזקה כה"ג שרוב מתעסקין לסלקה וחזקה על המתעסק שיסלק את האיסור לא אמרינן חזקה בכה"ג, והוי כוודאי נגע כעין דאמרו גבי בית ושליא.

וסברתו מתבארת בלשונו דאין החזקה על המעשה שלא ישחטנו מומחה רק על הדין והאיסור, וכיון שיש רוב ישירות על המעשה מסלק את החזקה, שא"א לחזקה לדון על המעשה וכלפי המעשה אינו סתירה להרוב, וכיון שנתברר המעשה נסתלקה החזקה, וכ"כ במלבושי יו"ט מדיליה [ולא משום שכבר הכרענו על הסיבה שאין כאן דין בסיבה רק בירור מעשה, רק יסודו משום שאין כאן סתירה בין הרוב לחזקה].

הק' רעק"א (יא:, במערכה אות יב) בהא דאמרו ו. במיעוט כותים עובדי ע"ז, או בעכו"ם מיעוט בעיר, דמתירים מטעם רוב מצויין מ"ט לא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה שהרי בכה"ג ל"ש תירוצי הראשונים שהוא מטעם מיעוט שאינו מצוי?

ולדעת הרשב"א שהוא חזקה על המתעסקין ה"נ י"ל בהא דכותים, אבל לשא"ר תיקשי.

ושמעתי ליישב דאף שא"ר מודו להרשב"א וליסוד דוודאי נגע, אלא דס"ל דה"מ היכא שהנידון הוא על תינוק אם הוא טמא או טהור, אבל בשחיטה לענין הספק אם הוא מומחה אין הנידון על השוחט אם הוא מומחה רק על מעשה השחיטה, שהרי גם מומחה לא בהכרח שוחט כדין, והנידון הוא על המעשה אם נשחט כדין, וע"ז אמרינן דרוב שנשחט כדין.

אבל כ"ז בספק מומחה אבל במומר או כותי ועכו"ם השוחט הוא הפוסל בזה לכו"ע ל"ש סמוך מיעוטא לחזקה.

ומיהו מסברא עדיין צ"ב שהרי אין כאן נידון על כותי מסויים רק אם נשחט ע"י כותי ואף הפסול הוא מחמת האדם השוחט, ועדיין החילוק צ"ב.

1. ע"ע ברמב"ן טעם נוסף לזה.

   וע"ע שם ברמב"ן שנסתפק באופן ששחט ואינו נמצא אם צריך לבדוק הסימנין משום איכא לברורי, והביא מבה"ג שצריך בדיקה, וכתב שאינו מוכרח די"ל דרוב חברים אצל שחיטה וסמכינן עלייהו שלא יוציא דבר שאינו בדוק מתח"י והיינו דמחזקינן ליה שהוא עצמו בדקו.

   משמע ברמב"ן שהנידון הוא אם מסתמא השוחט בדק או לא, אבל לכאו' היה מקום לדון טעם נוסף דכשם שיש דין איכא לברורי על השוחט עצמו ה"נ יצטרך לבדוק אם שחט בסימנין מתורת איכא לברורי ולא לסמוך על הרוב שהוא מומחה?

   אבל הדבר פשוט דעיקר דין איכא לברורי של הגאונים חל על הרוב מומחין אבל אחר שא"א לברר את הרוב מומחין עצמו שהרי השוחט כבר אינו לפנינו וא"א לידע אם הוא מומחה שוב מחזקינן ליה כמומחה ואי"צ לבדוק בסימנין, ורק נידון הרמב"ן אם ע"י רוב נדון דמסתמא הוא ג"כ בדק בסימנין. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' לקמן מה שהבאנו בטעמו של בעה"מ אם משום נאמנות השוחט או משום דהוי מיעוט שאינו מצוי כלל. [↑](#footnote-ref-3)
3. מיהו יתכן לדחות דלעולם יסודו משום נאמנות השוחט אבל מ"מ עדיף על ע"א, וזה עפ"י סברת ההג"א א-יד שאם הוא עצמו אוכל לא מחזקינן שיאכל איסורא והוי כאנ"ס ועדיף מע"א וה"נ הרי שחט עבור עצמו, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-4)