חבורה  ט א טב
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות חבורות - הרב משה יפהן

חבורה ט

בענין אין בשר אין דם ובמחלוקת רבי יהושע ורבי אליעזר במנחות ובזבחים. ובמחלוקתם לענין שיירים שחסרו בין קמיצה להקטרה.

הנה יש לעיין כיוון דרבי יוחנן וריש לקיש פליגי בדרשא לענין שיריים שחסרו דריש לקיש פסל מהכתוב והרים מן המנחה והקטיר. דיסודו הוא דבעינן מנחה שלמה בשעת הקטרה. אם כן מדוע מבואר בגמרא דדין זה הוא רק לרבי יהושע. הרי רבי אליעזר גם יודה כיוון דיש כזו דרשא דהרי גם לרבי יהושע מנחות חלוק מזבחים דבמנחות חסר כ"ש פסול ובזבחים אינו פסול אלא אם כן לא נשאר כזית בשר או כזית אימורין. והנה מצד המשנה עצמה שמבואר דנחלקו במנחות כמו שנחלקו בזבחים יכלנו לומר שהמשנה דיברה בחסר כל השיירים ובזה נחלקו אמנם לריש לקיש שגם בחסר מקצת פסול מהיכי תיתי דרבי אליעזר יחלוק והנה אע"ג דמבואר במשנה דרבי אליעזר להדיא פליג ומכשיר אפילו בחסר כולו. אמנם עדיין תיקשי דבמשנה מבואר דלשיטת רבי אליעזר כך הוא הדין ואין זה שייך כלל לרבי אליעזר לשיטתו אלא דפליג על עצם הדרשא של ריש לקיש. ומדוע זהו כמידת ר"א.

ובביאור הענין נראה דיש לחקור מהו גדר ההלכה של רבי יהושע דאם אין בשר אין דם. ובפשוטו היה נראה דיסודו הוא דבעינן דהדם יתיר או את הדם או את הבשר ובעינן שיתיר שיעור חשוב או כזית אימורין שהוא שיעור הקטרה או כזית בשר שהוא שיעור אכילה.

וכך היה נראה לשון רש"י דביאר דאם נשאר רק חצי זית פסול דזריקה אינה אלא להתיר בשר באכילה ואימורין למזבח ואם נאבדו זריקה למה. הרי דמבואר דעיקר הזריקה היא להתיר.

אמנם באמת נראה דלא יתכן לפרש כן. והגרי"ד כבר עמד על שורש הענין. והנה דבר ראשון נראה לי דזהו קשה מסברא הרי עיקר הזריקה היא הכפרה וכדילפינן לא תאכל הדם כי הדם הוא הנפש שהדם הוא המכפר. והרי ההקטרה והאכילת בשר של הבעלים אינה מעכבת ורק הזריקה היא המעכבת וחל ריצוי הקרבן על ידי הזריקה ואיך נאמר דעיקר הזריקה היא להתיר ולא לכפר. ועוד נ"ל להקשות מזבחים כו: שמבואר דזריקה שלא במקומו מכפרת אע"ג דלא שריא בשר באכילה ונלמד מהכתוב ואני נתתיו לכם על המזבח לכפר. הרי דמצינו זריקה לכפר שאינה מתרת ואין זה מסתבר כלל לומר דזריקה שלא במקומה היא מהות אחרת של זריקה דזה מהיכי תיתי ולכאורה זהו גילוי על המהות של זריקה שהיא לכפר.

והגרי"ד הביא ראיה גם כן, דשיטת רבנן להלן טו. דהזבח אינו מתיר על הנסכים דגם בשחיטה לא הוקבעו אם הזבח וניתן לשנותם לזבח אחר. ומכל מקום הגמרא בסוגייתנו דנה דהנסכים יחשבו יש בשר אם היו מגופיא דזבחא. ועוד יש להביא ראיה מסוגיין דמבואר דשיריים שחסרו לכו"ע נאסרו באכילה ומכל מקום חשיב יש בשר ובפשוטו הכוונה דנאסר באכילה דלא חל על זה המתיר של זריקה הרי חזינן דגם באופן דלא חל המתיר מכל מקום חשיב יש בשר.

ומכל אלו נראה דגדר יש בשר יסודו הוא דבעינן שיהא בשר מהקרבן ואפילו בשר שאינו ניתר.

אמנם באמת מצינו דיש בשר שנפסל אינו נחשב יש בשר והנה כלפי פסול טומאה מבואר דמשום שהציץ מרצה על הטמא משום הכי נחשב יש בשר אמנם אם נשבר ציץ נחשב אין בשר והנה כלפי בשר שיצא נראה דנחלקו בזה הראשונים דשיטת התוספות להלן יב. דחשיב יש בשר אפילו אם זריקה אינו מועלת ליוצא לפיגול ולהוציאו מידי מעילה אמנם ברמב"ם סוף פרק א מהלכות פסוה"מ נראה דחשיב יש בשר רק למ"ד זריקה מועלת ליוצא. [ וצריך לבדוק את זה יותר טוב בשיטת הרמב"ם ובסוגיא דמעילה שם.] וכן מצינו בסוגיין לגבי שיריים שחסרו דחשיב יש בשר. אע"פ שנפסלו. והנה עדיין צ"ע מה שכתב רש"י דזריקה אינה אלא להתיר.

ואפשר דהביאור באופן זה דנראה דגדר דין יש בשר דנלמד מועשית עולתיך הבשר והדם אין זה סתם הלכה שיהיה בשר אלא דגדר הזריקה אינה דרק הדם צריך להיות קרב לגבי מזבח וזהו לבד מכפר אלא באופן של זריקה על ידי הדם נחשב שכל הקרבן קרב על ידי הדם. והנה נראה דזהו המתיר דהבשר והאימורין אין להם דין אכילה כל זמן שלא קרבו לגבוה והקריבה של הקרבן נעשה על ידי הדם. ולעיכובא בעינן דיהיה קירבא של גוף הקרבן שזהו הבשר או האימורין ואין זה מספיק אם קרב רק הדם אלא בעינן קריבא של גוף הקרבן וכל זמן דיש על כל פנים כזית בשר אז שייך כאן קירבא בגוף הקרבן ואם נאבד או נשרף אז יש כאן קירבא רק על הדם וזהו פסול. ואפשר שזהו כוונת רש"י דהזריקה אינה אלא להתיר בשר ואימורין דאין כוונת רש"י על עצם חלות ההתר דהרי כדהבאנו ראיה יש מקומות שההתר לא חל ונחשב יש בשר אלא הכוונה דהתכלית הוא לעשות קריבא של הקרבן שעל ידי קריבא זו חל ההתר אמנם עיקר התכלית הוא הקריבא של הקרבן שהיא המכפרת ולא רק קריבא של הדם ואם הם נאבדו ולא שייך בהם קריבא המביאה לכלל התר אז זריקה למה אמנם אין המכוון דבעינן את ההתר בפועל אלא דבעינן קריבא המביאה לכלל התר. והנה גם במקום שמבמקרה לא יהיה בהם התר אין זה מעכב את הדין של יש בשר.

והנה נראה דיש לדון באיזה פסולים נחשב יש בשר ובאיזה נחשב אין בשר.

והנה מצינו באופן שהבשר נפסל בפסול הגוף כמו נטמא ואין בו ריצוי ציץ לא חשיב הקירבא ונחשב אין בשר ואם יש ריצוי ציץ אז הקירבא נחשבת וכן אם זריקה מועלת ליוצא אז חשיב הקירבא של בשר זה. ולדעת התוספות אפילו באופן דאין זריקה מועלת ליוצא מכל מקום כיוון דפסולו מחמת דבר אחר אבל עדיין אין זהו פסולו מחמת גופו ונחשב יש בשר שמה שקרב דבר זה למזבח חשוב. ואינו נחשב כאבוד.

והנה נראה דיש לדון בפסול שיריים שחסרו מה גדרם לגבי יש בשר ונראה דבזה נחלקו רבי יוחנן וריש לקיש דלרבי יוחנן אע"ג דאותן שיריים אסורין באכילה