ב - לולב הגזול ודין מצוה הבאה בעבירה
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה / לולב הגזול - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק אמור תשפ"ג

**א**

א] התוס' כתבו בתי' בתרא לפ"ד ר"י דמה שאמרו בגזל סאה חטין וכו' דאי"ז מברך אלא מנאץ, אף שכבר קנאה קודם המצוה, הוא משום דלענין ברכה להזכיר שם שמים עליו ראוי להחמיר יותר, והמהרש"א בב"ק ס"ז א' כתב דלפ"ז גם הא דפרכינן לקמן בסוגיין בהנהו אוונכרי דליקנינהו בשינוי השם, היינו רק לענין קיום המצוה, אך לענין ברכת הלולב ל"ה מצו לברך ע"ז.

אך המהר"ם הק' דא"כ מאי פריך הגמ' שם דליקנינהו בשינוי מעשה, הרי אם יקנוהו בשינוי מעשה לא יהא בידם לברך ע"ז, וע"כ הזהירם רב שלא לקצוץ בעצמם,[[1]](#footnote-2) וכן הק' המג"א בסימן תרמ"ט סק"ב, ועמש"נ להלן בדעת המהרש"א בזה.

ב]והנה השו"ע בסימן תרמ"ט פסק כדעת ר"י, דאם גזל לולב וקנאו בלא סיוע המצוה כגון גזל לולב ושיפהו כשר, ומיהו לא יברך עליו, וכ"כ הרמ"א בסימן י"א ס"ו בדין גזל צמר ועשאו חוטין לציצית, ובסימן תנ"ד ס"ד בדין מצה גזולה שקנאה בשינוי.

אמנם הנה בדין גזל עצים וסיכך בהן דכשר משום תקנת מריש, כמו שאמרו בסוכה ל"א א', לא כתב השו"ע בסימן תרל"ז ס"ג דאין מברכין ע"ז, והמאמ"ר שם סוסק"ד כתב דאין מברכין ע"ז, אך המ"ב שם סקט"ו כתב דמברכין ע"ז, ובשעה"צ שם סקכ"א הוכיח לזה, דבודאי ריש גלותא וכולהו רבנן שאמרו בסוכה ל"א א' שישבו בסוכה כה"ג היו מברכין ע"ז, - וצ"ל דהוא משום דשאני היכא שקנה את הסוכה בתקנת השבים, דבכה"ג לא חשיב כלל כמצהב"ע אף לענין ברכה, וזה מתפרש כמש"נ במק"א דהיכא דקנה בתקנת השבים עדיף טפי דאין קנינו כלל מכח העבירה.

אך הנה בד' התוס' בב"ק שם שהוכיחו דכל שקנה קודם המצוה ל"ה מצהב"ע ממה שאמרו בכשורא דמטללתא דעבדו בי' רבנן תקנתא משום תקנת השבים, מבו' דפשיטא להו דאין לחלק בדין מצהב"ע בין היכא שקנה ביאוש, להיכא דקנה בתקנת השבים, ואדרבה נקטו דהיכא דקנה בתקנת השבים דאי"ז אלא מדרבנן גרע טפי, ולפ"ז הרי דלמש"כ התוס' שם דאף אם קנאה קודם המצוה אין מברכין ע"ז, ה"נ כשקנה את הסוכה בתקנת השבים אין מברכין ע"ז, ותיקשי ע"ז דא"כ היאך היו ריש גלותא וכולהו רבנן מברכין ע"ז.

**ב**

ג] ונראה לישב, ובהקדם, דהנה התוס' הכא כתבו בדין מצהב"ע דכל שקנאו קודם ההקדש לא מיפסיל משום מצהב"ע, וכל שקנאו ע"י ההקדש מיפסיל משום מצהב"ע, ובביאור הדברים משמע בד' הרמב"ן במלחמות בסוגיין דהוא משום דכל שקנאו ע"י ההקדש נעשית העבירה ע"י ההקדש דע"י ההקדש נקנית הגזילה ואסור לעשות כן, וע"כ הוא דאינה מכפרת ואינה קריבה, דאמר הקב"ה ממני ילמדו בני, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בפסחים ל"ה ב', וכ"נ בד' הגר"א בסימן תרמ"ט ס"א, עייש"ה.

אך הנה התוס' כתבו, ז"ל, ובכולה שמעתין דלא חשיב מצהב"ע היכא דקני לי', מצינן למימר דקני קודם באגודה אפילו למאן דלא בעי אגד הא קני לי' קודם יו"ט דאכתי לא חל חיוב מצוה, עכ"ל, והרי דכ"ה דלענין קרבן פסלינן משום מצהב"ע היכא שקנאו ע"י ההקדש, ה"נ לענין לולב יש לפסול היכא שקנאו ביו"ט שכבר חל חיוב המצוה, אף שלא נעשית העבירה ע"י המצוה, וזה צ"ב דמה נפ"מ בפסולא דמצהב"ע אם נעשית העבירה אחר שחל חיוב המצוה, או נעשית קודם לכן.

ד] ולכאו' הביאור בזה, דהנה בעיקר דינא דמצהב"ע, הוכיחו האחרונים דאי"ז דין בקיום המצוה דהגברא דכל שעשה את המצוה ע"י עבירה אינו יוצא יד"ח, אלא הוא פסול בחפצא, דחפצא דעבירה הוא פסול למצוה, והוכיחו כן מכ"ד.

חדא הוא ממה שאמרו בגיטין נ"ה ב' דאין חייבין על שחיטת קרבן גזול בחוץ, משום דאינו ראוי לפתח אהל מועד, ואם דינא דמצהב"ע הוא בקיום המצוה דהגברא, הרי הדין נותן דאף דאין האדם יוצא בקרבן זה יד"ח, מ"מ הקרבן עצמו כשר הוא, וה"ה ראוי לפתח אהל מועד, ובע"כ דדינא דמצהב"ע הוא דחפצא דעבירה הוא פסול למצוה, וע"כ מכח זה הוי הקרבן פסול.

עוד הוכיחו כן ממה שאמרו ל"א א' דהתוקף את חבירו והוציאו מסוכתו וישב בה, יוצא בה יד"ח, משום דקרקע אינה נגזלת וסוכה שאולה היא, והראב"ד בכתוב שם כתב בטעם הא דלא מיפסלא משום מצהב"ע, דכיון דקרקע אינה נגזלת אינה אלא שאולה בעלמא, דברשותי' דמרא קיימא ואין עלי' במצוה שם גזולה, דקרא כתב והבאתם גזול, ואין זו גזולה, עכ"ד, ועד"ז כתב הריטב"א שם, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דדינא דמצהב"ע אי"ז דין בקיום המצוה דהגברא דכל שעושה את המצוה ע"י העבירה אינו יוצא יד"ח, דא"כ אף דהסוכה עצמה אינה נגזלת, מ"מ כיון דישיבתו בסוכה היא ע"י עבירה, ל"ה יוצא יד"ח, אלא הוא פסול בגוף החפצא, דחפצא דעבירה אינו ראוי למצוה, וע"כ כל דלא חיילא הגזילה בסוכה עצמה, ולא נעשית בה עצמה העבירה, לי"ב משום מצהב"ע.

עוד הוכיחו כן ממה שאמרו בירושלמי בשבת פי"ג ה"ג דהקורע חלוק בשבת יצא ידי קריעה, ול"ד למצה גזולה שאינו יוצא בה יד"ח, דתמן תמן גופה עבירה, ברם הכא הוא עבר עבירה, ופירש הב"י ביו"ד סימן ש"מ סכ"ח דהיינו דבמצה גזולה גוף המצוה שהיא המצה היא עבירה שהיא גזולה, אבל הכא גוף החלוק אינו עבירה אף על פי שהמעשה שהוא עשה בו הוא עבירה לא מיקרי מצהב"ע, - והרי דדינא דמצהב"ע הוא רק כשנעשית העבירה בחפצא דהמצוה, והוי החפצא גופה עבירה, והיינו משום דדין מצהב"ע הוא פסול בגוף החפצא שאינו ראוי למצוה, וזה הוי רק כשנעשית העבירה בחפצא, ומשא"כ בקורע בשבת, דאף דעשה האדם עבירה בקריעתו, מ"מ הבגד עצמו לא נעשה בו עבירה.

עוד מוכח כן, ממשה"ק התוס' בסוגיין דמ"ט לא פסלינן בלולב של אשירה ושל עיר הנדחת משום מצהב"ע, והתם הרי לא נעשית המצוה כלל ע"י העבירה, ואפ"ה ס"ד דכיון דהו"ל חפצא דעבירה, ה"ה פסול למצוה, והרי דדין מצהב"ע הוא פסול בחפצא דעבירה שאינו ראוי למצוה,[[2]](#footnote-3) - וביותר מוכח כן ממשה"ק התוס' כן גם בשל עיר הנדחת, והתם הרי לא נעשה בלולב עבירה כלל, ואפ"ה ס"ד דיהא פסול משום מצהב"ע, ולכאו' היינו משום דאיסורא דממון עיר הנדחת, אי"ז עונש בעלמא שנאסר כל ממונם, אלא היינו דדינא הוא לאבד את עיר הנדחת ואת כל שללה דכל שללה יש בו להפגם דעיר הנדחת, וע"כ חשבינן לי' כחפצא של עבירה.

ה] ועפי"ז צ"ע במשה"ק הגרע"א במשה"ק התוס' באשירה דהוי מצהב"ע דהרי לפי' ר"י כל שקנה קודם המצוה לי"ב משום מצהב"ע, וא"כ מאי איכפת לן באשירה שכבר עשה עבירה פעם אחת, כיון דבשעת המצוה כבר חלף והלך עשיית העבירה, ונדחק דקושייתם היא לדעת ר"ת דאף אם כבר קנה שייך מצהב"ע, - ולא נתפרש לן, שהרי התוס' דנו גם בעיר הנדחת שיהא מצהב"ע, ובעיר הנדחת הרי מעולם לא נעשתה בזה עבירה, ובע"כ דמה שדנו דיהא בזה משום מצהב"ע הוא משום דכל ממון עיר הנדחת חשיב חפצא דעבירה, וזה הרי קיים גם בשעת קיום המצוה, וממ"נ אם ל"מ הא דיש עליו תורת עיר הנדחת לחשבו כמצהב"ע, הרי מעולם לא נעשתה בו עבירה, וכלל אין לדון משום מצהב"ע אף לדעת ר"ת,[[3]](#footnote-4) ול"ד לגזול דכל שקנאו קודם קיום המצוה כבר אינו חפצא דעבירה,[[4]](#footnote-5) וכבר כתב עד"ז בחי' ר' ראובן סימן ג'.

ובזה כתב בחי' ר' ראובן שם לישב משה"ק הגרע"א דמ"ט לא הק' התוס' מהא דפסלינן נעבד להקרבה דתיפו"ל משום מצהב"ע, ולהנ"ל ניחא דבנעבד הרי הוא מותר להדיוט, ולא חייל בי' בגופי' מידי, אלא דנעשתה בו עבירה, ובזה פשיטא להו להתוס' דכיון שכבר כלתה העבירה קודם המצוה לי"ב משום מצהב"ע, ועוד, דכיון דבנעבד לא חייל בגופי' מידי, ודאי דאין מקום לחשבו כמצהב"ע אם המצוה עצמה ע"י העבירה, דמה ענין העבירה שעבר מכבר להמצוה שעושה עכשיו, וע"כ אף אם בגזול פסלינן אף אחר שכלתה העבירה, מ"מ בנעבד אין מקום לפסול מכח שעבר מכבר עבירה, ורק באשירה ועיר הנדחת דאסורים להדיוט משום דהוו חפצא דעבירה, הוא שדנו התוס' דיהא בזה משום מצהב"ע,[[5]](#footnote-6) וכ"כ הזכרון שמואל בסימן כ"ט.

ומהגרא"א שמעתי לישב בזה משה"ק הגרע"א במה שאמרו בירושלמי שם דהא דקורע בשבת יצא ידי קריעה הוא משום דדמי להוציא מצה מרה"י לרה"ר דיצא ידי מצה משום דאין המצוה עבירה, ולפ"ד התוס' דכל שכלתה העבירה קודם המצוה לי"ב משום מצהב"ע, א"כ מה מייתינן מהוציא מצה מרה"י לרה"ר, הרי התם כלתה העבירה קודם המצוה, והיאך מדמינן לה דה"נ בקורע בשבת יצא ידי קריעה, - ולהנ"ל ניחא, די"ל דכל עיקר הא דכשכלתה העבירה קודם המצוה לי"ב משום מצהב"ע, הוא משום דפסול מצהב"ע הוא בחפצא דחפצא דעבירה אינו ראוי למצוה, וכל שכלתה העבירה קודם המצוה כבר אי"ז חפצא דעבירה, אך אם דינא דמצהב"ע הוא דאם עושה את המצוה ע"י עבירה אינו מקיים בזה מצוה, ל"מ הא שכלתה העבירה, דמ"מ באה העבירה לידו ע"י המצוה, וממילא נמצא דכל הא דכשהוציא מצה מרה"י לרה"ר יוצא יד"ח מצה הוא משום דאי"ז חפצא דעבירה, וגם אם בשעתו הוה חשבינן לה כחפצא של עבירה, מ"מ עכשיו כבר אינו חפצא של עבירה, אך האמת הוא דגם בשעתו ל"ה חפצא של עבירה, וזהו שאמרו כן בירושלמי.

ו] ונראה לדעת התוס' דהא דכשקנה קודם ההקדש וקודם יו"ט לי"ב משום מצהב"ע, הוא מכח ה"ט, דדינא דמצהב"ע הוא דחפצא דעבירה אינו ראוי למצוה, וע"כ כל שקנאו קודם ההקדש וקודם יו"ט, הרי דאף דהמצוה באה ע"י העבירה, מ"מ כיון דעכשיו כבר אי"ז גזול וכבר אינו חפצא דעבירה, לי"ב לפסולא דמצהב"ע.

והא דכשקנאו ע"י ההקדש או שקנאו ביו"ט אית בי' משום מצהב"ע, נראה דהוא משום דכבר חייל עלי' פסולא דמצהב"ע בשעת ההקדש ובתחילת יו"ט, ותו לא פקע מיני', ומשא"כ כשקנאו קודם ההקדש וקודם יו"ט, כיון דבשעה שהי' גזול אכתי לא חייל עליו שם פסול, לי"ב לפסולא דמצהב"ע, וזה מיוסד על מה שמצינו בסוגיית הגמ' בסוכה ל"ג, דפסול דחוי במצוות הוא רק ביו"ט, משום דקודם יו"ט אכתי לא נקרא עליו שם פסול, וגם בקדשים בפשוטו ליכא פסול דחוי אלא אחר ההקדש, (ועי' רש"ש יומא ס"ד א', ואכמ"ל).

**ג**

ז] ובעיקר הך מילתא דדין מצהב"ע הוא פסול בחפצא, ומה"ט בקורע בשבת יצא ידי קריעה, דאף דהגברא עבר עבירה, מ"מ החפצא גופה אינה חפצא דעבירה, צ"ב דא"כ מ"ט נקטו התוס' דמצה של טבל פסולה משום מצהב"ע, אף דליכא עבירה בחפצא, אלא דהאוכל את הטבל עובר איסור, ומ"ש מצה של טבל דהוי מצהב"ע מקורע בשבת דאינו מצהב"ע.

ובחי' ר' ראובן סימן ד' כתב דהיינו דדין מצהב"ע הוא בכל חפץ שיש בו איסור עבירה לענין איזה מעשה, ומצה של טבל אסורה באכילה והיא אסורה לעשיית המצוה, וע"כ יש בזה משום מצהב"ע, וה"נ הוא בגזול דכיון דאסור להקדישו ולהקריבו יש בזה משום מצהב"ע, ומשא"כ בקורע בשבת דהבגד מותר בקריעה, אלא דהגברא עשה עבירה.

ח] ונראה דיש לפרש בזה בע"א, דכ"ה דחפצא דעבירה אינו ראוי למצוה, כ"ש מעשה דעבירה אינו ראוי למצוה, וזהו שהוסיפו התוס' לפרש, ז"ל, תיפו"ל משום מצהב"ע "דקא אכיל איסורא ונפיק ידי מצה", עכ"ל, וע"כ במצה של טבל דהאכילה היא מעשה עבירה, יש בזה לפסולא דמצהב"ע, ומשא"כ בקורע בשבת דמעשה הקריעה עצמו הוא מעשה היתר, ויומא קגרים, וע"כ לי"ב משום מצהב"ע.

**ד**

ט] ומד' הראב"ד נראה ללמוד לפרש בזה בע"א, דהנה הראב"ד בסוף הל' לולב כתב דאתרוג של אשירה ושל עיר הנדחת פסול משום מצהב"ע, משום שהוא נהנה ממנו בחזותא ובריחא ואפי' בנטילה לבדה, וכיון דא"א לנטילתו בלא הנאה פסול משום מצהב"ע, עכ"ד, ועד"ז כתב הראב"ד בכתוב שם,[[6]](#footnote-7) והרמב"ן בהל' לולב השיג ע"ז מכמה טעמים, עיי"ש, אך לא פליג על עיקר הדברים, ומבו' דאף היכא דאין גוף החפצא עבירה, אלא שהאדם עושה בו עבירה בשעת קיום המצוה, הו"ל כמצהב"ע, והוא חידוש טפי, דאין המצוה מכח האיסור, שהרי אין האיסור בגוף הנטילה, אלא דבב"א עם הנטילה הוא עושה איסור במה שנהנה ממנו, וצ"ע דמ"ש מקורע בשבת דלי"ב משום מצהב"ע, והרמב"ן גופי' בתורת האדם הביא לד' הירושלמי, והכא לא נחלק על יסוד ד' הראב"ד.

ונראה מזה דפסולא דמצהב"ע הוא דחפצא שאינו ראוי למצותו אלא ע"י עבירה, פסלתו תורה למצוה, וע"כ כיון דאתרוג של אשירה ושל עיר הנדחת אינו ראוי למצותו אלא ע"י עבירה, ה"ה פסול למצוה, וע"כ ל"ד לקורע בשבת דהבגד ראוי לקריעה בחול, אלא דהגברא עביד עבירה בקריעתו.[[7]](#footnote-8)

ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דבמצה של טבל יש לפסול משום מצהב"ע, דכיון דאינה ראוי' למצותה אלא ע"י עבירה ה"ה פסולה למצוה, ול"ד לקורע בשבת דהבגד ראוי למצותו, אלא דהגברא עשה איסור כשקרע בשבת.

יא] ומקור נאמן לזה נראה ממש"כ הרמב"ן בפסחים ל"ה א' דבטבל ליכא משום משום מצהב"ע מפני שבידו לתקן, והרי דאף דלא תיקנו ואכלו באיסור מ"מ כיון דבידו לתקן לי"ב משום מצהב"ע, - ומבו' להדיא מזה כמש"נ בדעתו דפסולא דמצהב"ע הוא בחפצא שאינו ראוי למצוה אלא ע"י עבירה, דמה"ט הוא די"ל דאתרוג של אשירה ושל עיר הנדחת חשיב כמצהב"ע, כיון דאינו ראוי למצותו אלא ע"י עבירה, וע"כ הוא דבטבל שבידו לתקנו וחשיב דראוי החפצא למצותו בלא עבירה, לי"ב משום מצהב"ע.

**ה**

יב] והנה במש"כ התוס' דלענין ברכה ראוי להחמיר יותר ואף אם קנאו כבר אין מברכין עליו, י"ל דאי"ז חומרא בעלמא לענין ברכה, אלא היינו דלענין ברכה אף אם אי"ז חפצא דעבירה, מ"מ כיון דבא הדבר לידו בעבירה, אין ראוי לברך ע"ז,[[8]](#footnote-9) וזהו שאמרו דאי"ז מברך אלא מנאץ, דניאוץ הוא לברך על דבר שהגיע אליו ע"י איסור, ומצאנו כן בד' הגר"ז בסימן תנ"ד ס"י ובסימן תרמ"ט ס"ה דהא דאינו מברך בכה"ג, הוא משום דע"י עבירה באה מצוה זו לידו ונראה כמברך על עבירה שבאה לידו.

ויש להוסיף, שהרי נתבאר לעיל סק"ה בד' הירושלמי דאם דינא דמצהב"ע הוא דא"א לקיים מצוה ע"י עבירה, ל"ה מהני הא דכלתה העבירה קודם המצוה, ואף במוציא מצה מרה"י לרה"ר לא הי' יוצא יד"ח, דג"ז חשיב דהויא המצוה ע"י העבירה, וכל הא דליכא משום מצהב"ע כשכלתה המצוה קודם העבירה הוא משום דדין מצהב"ע הוא פסול בחפצא דעבירה שהוא פסול למצוה, וכל שכבר כלתה המצוה כבר אי"ז חפצא דעבירה, וע"כ כ"ז הוא בעיקר פסולא דמצהב"ע, אך בהא דאין מברכין על מצהב"ע משום דאין לברך על מצוה שבאה לידו ע"י עבירה, הוא אף כשכבר כלתה העבירה, דמ"מ באה המצוה לידו ע"י העבירה.

יג] והך מילתא דלענין ברכה הוא דין בפנ"ע, ואינו כלל מדין מצהב"ע דעלמא, נראה כן ממש"כ הרמב"ן בפסחים ל"ה א' דבבבלי לא מצינו לדין מצהב"ע אלא בגזילה, אלא דבירושלמי בדין קורע בשבת מבו' דהוא אף בשאר איסורים, ולכאו' הוא מתפרש למש"כ הרמב"ן במלחמות בפירקין דהא דבקרבן איכא משום מצהב"ע, הוא משום דאסור ליקח מן הגזלן, אמר הקב"ה ממני ילמדו בני, והוא כלישנא דהגמ' בסוגיין, והרי דהמצוה הבאה בעבירה הוא דלגבי גבוה יש בזה עבירה,[[9]](#footnote-10) וזה שייך רק בגזילה, אך בטבל הרי לגבי הגבוה לי"ב איסור כלל, וע"כ י"ל דלי"ב משום מצהב"ע.

אך צ"ע שהרי בברכות מ"ה א' אמרו באכל טבל וכו' דאין מזמנין עליו, והרמב"ן שם כתב דאף אין מברכין עליו, והיינו משום מצהב"ע, וכמש"כ בפירש"י שם מ"ז א', והרי דאף בשאר איסורים איכא משום מצהב"ע.

ובע"כ מזה דדין מצהב"ע לענין ברכה הוא דין בפנ"ע, ואינו חד דינא כלל עם דינא דמצהב"ע בעלמא די"ל דהוא רק בגזילה, אלא הוא משום דאי"ז מברך אלא מנאץ, דניאוץ הוא לברך לקב"ה על דבר שהוא ע"י איסור, דאין רצון הקב"ה במצוה זו, וע"כ ה"ז שייך בכל האיסורים.

יד] ויש להוסיף עוד, דהנה ראיתי שהק' ע"ד הסוברים דבמצוה דרבנן ליכא לפסולא דמצהב"ע, מסוגיית הגמ' בברכות מ"ז ב' בהא דר"א נכנס לביהכנ"ס ולא מצא עשרה ושחרר עבדו, דפריך דהא המשחרר עבדו עובר בעשה, ומשני דלדבר מצוה שאני, ופריך דמצוה הבאה בעבירה היא, והרי דאף במצוה דרבנן איכא לפסולא דמצהב"ע, וי"ל דהגמ' התם אתיא כמ"ד בסוגיין דאף במצוה דרבנן איכא לפסולא דמצהב"ע.

ולכאו' י"ל בפשיטות דהרי הא דפריך התם דמצהב"ע, לאו היינו דלא יצא אח"כ ידי תפילה בציבור משום מצהב"ע, שהרי כבר כלתה העבירה קודם המצוה, ובכה"ג ליכא לפסולא דמצהב"ע, ואף לדעת החולקים צ"ע אם שייך פסולא דמצהב"ע במה שמצרף למנין מי שנשתחרר באיסור, ובע"כ דמכוון הגמ' דאין להתיר לשחרר לדבר מצוה, שהרי אין חפץ התורה שתיעשה עבירה לצורך המצוה, ובהא מילתא דאין חפץ התורה בעבירה לצורך מצוה, אין לחלק בין מצוה דאורייתא למצוה דרבנן, ואדרבה אם אף למצוה דאורייתא אין חפץ התורה שתיעשה עבירה לצרכה כ"ש במצוה דרבנן, ורק בפסולא דמצהב"ע לא החמירו במצוה דרבנן.

ובאמת ממקומו הוא מוכרע דאין מכוון הגמ' שם לפסולא דמצהב"ע, שהרי כיון דס"ד דמותר לשחרר לצורך מצוה, והוי השחרור בהיתר, לא שייך בזה כלל פסולא דמצהב"ע, ובע"כ דמכוון הגמ' הוא להא דאין חפץ התורה שתיעשה מצוה ע"י עבירה.[[10]](#footnote-11)

ונראה דזהו גם יסוד דינא דמצהב"ע לענין ברכה, דכיון דאין חפץ התורה שתיעשה המצוה ע"י עבירה, הרי דכל שעשה המצוה ע"י עבירה ובא לברך ע"ז הו"ל מנאץ בברכתו.

**ו**

טו] ויש להוכיח כיסוד הדברים, דהנה המ"ב בסימן קצ"ו סק"ד כתב בהא דאין מברכין על אכילת דבר האסור, דאם אכל בשוגג ונזכר אחר אכילתו מברך ע"ז, ומבו' לפ"ז דבשוגג ליכא משום מצהב"ע.

אמנם הנה בד' הראשונים בסוגיין מבו' דפליגי בזה, דהנה התוס' הק' דמ"ט בעינן קרא לפסול לולב גזול ומצה של טבל תיפו"ל משום מצהב"ע, והתוס' לעיל ט' א' הק' כן בהא בעינן קרא לפסול סוכה גזולה, וכבר הוכיחו האחרונים מדבריהם דפסולא דמצהב"ע הוא גם בשוגג ובאונס, דאל"כ הרי בעינן לפסול לולב וסוכה גזולה ומצה של טבל בגונא שעשה כן בשוגג ובאונס.

וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' להוכיח דכל שקנה קודם המצוה לי"ב משום מצהב"ע מההיא דאוונכרי דפריך דליקנינהו בשינוי השם, דהנה בעיקר מה שדנו בגמ' באוונכרי דליגזזו אינהו וליקנינהו בשינוי מעשה או בשינוי השם, צ"ע דאף דבהני גווני לי"ב משום מצהב"ע, מ"מ הרי יש בזה לעבירת גזילה, והיאך הותר להם לגזול בעצמם, והאחרונים כתבו בזה דל"ה הדבר ידוע שהקרקעות הם של ישראל, ולענין איסור גזילה א"צ לחוש לכך, אלא דמ"מ להצד דהוא גזול יש בו משום מצהב"ע.

ומצינו כן בד' הגרע"א בגל' ס' פתח הבית והועתק בחי' הגרע"א החדש בסוגיין אות י"ח שהוכיח מד' הא"ר בסימן תרנ"ח סק"ו, דאם נתן לו אתרוג במתנה ע"מ להחזיר ואח"כ נאנס ולא החזיר, הו"ל כגזול למפרע וחשיב כמצהב"ע, אף דלא הי' לו לחוש לכך, מהא דבאוונכרי חשיב כמצהב"ע, אף דמשום איסור גזל א"צ לחוש לכך, כדחזינן דלא הזהירם רב הונא אלא משום דלא יצאו בזה יד"ח, ולא משום איסור גזל, והרי דמ"מ אם נתברר דהו"ל גזילה, חשיב כמצהב"ע.

טז] אמנם הנה בספה"י לר"ת סימן ק"כ בנוסחת הכת"י כתב לישב לההיא דאונכרי, ז"ל, אבל הכי גבי הני אוונכרי בלולב הגזול אין רוב קרקעות נגזלות והוה שינוי רשות בהיתר, אלא משום דלא תיגלי מלתא למפרע דגזולה היא אמרינן דליגזזו אינהו, עכ"ל, ולכאו' מכוון דבריו הוא דכיון דהתם לא חששו משום גזילה, אלא חששו אלא שמא יתברר דהקרקע גזולה היא ולא יצאו יד"ח, וכיון דמן הדין מותר לעשות כן לי"ב משום מצהב"ע, וע"כ לא חששו בההיא דאוונכרי אלא שמא עדיין גזול הוא ואינו שלו ואינו יוצא בו יד"ח, וזהו דפריך דליקנינהו בשינוי השם, דכל שקנאו והוא שלו, אין לפסלו משום מצהב"ע, כיון דמן הדין הי' הדבר מותר, וע"כ בתורת ודאי לי"ב משום מצהב"ע, אך לפי הצד דכלפי שמיא גליא דהוא גזילה, - ומצאנו כן בד' התור"פ לקמן בסוגיין שכתב דהא דמכשרינן בההיא דאוונכרי, ולא פסלינן משום מצהב"ע, הוא משום דאי"ז אלא ספק גזל ולא שייך למימר מצהב"ע, ולכאו' דבריו מתפרשים כן, ועד"ז כתב בחי' תלמיד הרמב"ן בשם הראב"ד, וכנראה דזהו גם מכוון דברי הראב"ד בכתוב שם, שכתב דלגבי אוונכרי ליכא עבירה, וכ"כ גם המאירי , עיי"ש, ומצינו כן גם בד' המקו"ח בסימן תנ"ד שתמה ע"ד החק יעקב שכתב דבאוונכרי אי"ז גזל גמור, כדחזינן דלא חיישינן התם לאיסור גזל, ז"ל, וגם דבריו תמוהין, דהאיך שייך לומר כלל מצהב"ע במה שאנו מורין לו לעשות לכתחילה כך, עכ"ל.

יז] ויש להעיר לפ"ז במש"כ המ"ב בפשיטות דבשוגג לי"ב משום מצהב"ע ומברכין ע"ז, שהרי מד' התוס' ודעימייהו מוכח דגם בשוגג איכא משום מצהב"ע.

ובע"כ מזה כמש"נ, דאף דפסולא דמצהב"ע הוא גם בשוגג, מ"מ הא דאין מברכין על אכילת דבר איסור משום דאי"ז מברך אלא מנאץ הוא רק כשעבר במזיד דהו"ל כניאוץ, והתם ליכא למיתי עלה מדין מצהב"ע דעלמא, שהרי בשעת הברכה ליכא איסור כלל, אלא דכיון שבא לידו ע"י איסור הו"ל ניאוץ, וד"ז הוא רק במזיד.

יח] ולפ"ז מתישב היטב הא דלא חששו באוונכרי משום הברכה, שהרי הי' מותר להם לקצוץ את הלולבים, אלא דאכתי יש בזה לפסולא דמצהב"ע, דכיון דחפצא דעבירה פסולה למצוה, הרי דאף דל"ה עליו לחוש לכך, מ"מ אם באמת הו"ל גזילה הו"ל חפצא דעבירה, וה"ז פסול למצוה, אך הא דאין מברכין על מצוה הבאה ע"י עבירה, הרי כתב המ"ב דהיינו רק במזיד, דבכה"ג הו"ל כמנאץ, אך כל שעשה כן כדין ל"ה מנאץ, - וע"כ שפיר פרכינן דליקנינהו בשינוי השם או בשינוי מעשה, ולא תיקשי דהרי מ"מ לא יהא בידם לברך ע"ז, דכיון דהתם א"צ לחוש לאיסור גזל, ועשו כדין, שפיר מצו לברך ע"ז, וכבר כתב כן בתשו' משנת ר' אהרן סימן י' סוסק"ב, ושמא יש לפרש כן גם בד' החק יעקב בסימן תנ"ד סק"ו, עיי"ש.

**ז**

יט] והנה המג"א בסימן תרמ"ט סק"ב נקט בפשיטות, דכל הך דינא דאף כשקנה קודם המצוה א"א לברך ע"ז, היינו רק לגזלן עצמו, אך אחר שלא גזל מצי לברך ע"ז, ויש להעיר דהמג"א שם סק"ג הביא ב' דעות אם פסולא דמצהב"ע הוא גם לאחר, וכתב דבגמ' משמע דהוא גם לאחר, ומבו' בדבריו שם דה"נ לדעת הסוברים דאף לאחר שקנאו הוי מצהב"ע, היינו גם לאחר, וכמו שעמד ע"ז בגליון הגרע"א שם, ומ"ט לענין ברכה פשיטא לי' דאחר שלא גזל מצי לברך.

וכמדומה דהוא מתפרש היטב לפמש"נ, דאמנם עיקר דינא דמצהב"ע דהוא פסול בגופו, דחפצא דעבירה אינו ראוי למצוה, י"ל דהוא אף לגבי אחר,[[11]](#footnote-12) - אך הך דינא דגם כשהחפצא אינה פסולה למצוה, שקנאה קודם המצוה, אין מברכין ע"ז, דהוא משום דלברך על מצוה שעשה ע"י איסור אי"ז מברך אלא מנאץ, ודאי דהיינו רק לאותו שעשה את העבירה, אך לגבי אחר שלא עשה את העבירה, אי"ז מנאץ.

כ] ונראה דאזיל המג"א לטעמי', דהנה המג"א בסימן תרל"ז סק"ג דבבנה סוכה בקרקע של אחר, אף דקרקע אינה נגזלת ול"ה מצהב"ע, מ"מ אין לברך עלי', ודימה ד"ז להא דאף כשקנאה קודם המצוה ולי"ב משום מצהב"ע אין מברכין עלי', - והאלי' רבה שם סק"ד נחלק ע"ז, דכיון דקרקע אינה נגזלת ולא באה הסוכה לידו בגזילה, לי"ב משום מצהב"ע אף לענין ברכה, וכ"כ המאמר מרדכי שם סק"ד.

אךבדעת המג"א שדימה זל"ז נראה דהוא משום דמהא דאין מברכין על לולב הגזול אף כשקנאו קודם המצוה, נלמד דאף היכא דאי"ז חפצא דעבירה, מ"מ כיון שבאה המצוה לידו ע"י עבירה, א"א לברך ע"ז, וה"נ בבנה סוכה בקרקע של חבירו, אף דקרקע אינה נגזלת ואי"ז חפצא דעבירה, וכמו שפירשו האחרונים דזהו דמכשרינן מכח הא דקרקע אינה נגזלת, דאף דהגברא עובר בלא תגזול, מ"מ כיון דהקרקע אינה גזולה אי"ז חפצא דעבירה, מ"מ כיון שמעשה המצוה הוא ע"י עבירה, א"א לברך ע"ז, וכ"נ בד' הגר"ז שם סי"א, ז"ל, מ"מ אין לברך עלי' כיון שע"י עבירה באה סוכה זו לידו אי"ז מברך אלא מנאץ, עכ"ל.[[12]](#footnote-13)

כא] וגדולה מזו מצינו בד' המג"א בריש סימן תרל"ט, דמבו' בדבריו לפ"מ שפירש המחה"ש שם דכל שהגיע לסוכה ע"י איסור בספינה, אינו מברך עלי', ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ח בתו"ד כתב ע"ז, ז"ל, לא מסתבר, דהא אין העבירה בגוף הסוכה אלא דמקודם כשעבר בספינה, ואי"ז שייך להסוכה, ושאני מההיא דסימן תרמ"ט דהתם העבירה בגוף המצוה דהלולב שבידו בא לו בגזילה וקנהו ע"י הגזילה, עכ"ד, ועי' גם בכו"ח הגרע"א סימן ע' סי"ח שעמד בזה.[[13]](#footnote-14)

אך בדעת המג"א נראה, דודאי דבכה"ג שבא לסוכה באיסור ל"ש פסולא דמצהב"ע, דלא נעשית העבירה בסוכה, אף לדעת ר"ת דחשיב כמצהב"ע גם כשקנאו קודם קיום המצוה,[[14]](#footnote-15) ומ"מ כיון שהגיע למצוה ע"י עבירה, א"א לברך ע"ז, ודמי להיכא דקנה קודם המצוה, דאף דקי"ל דלי"ב משום מצהב"ע, משום דכבר אי"ז חפצא דעבירה, מ"מ כיון שהגיע למצוה ע"י עבירה, א"א לברך ע"ז.[[15]](#footnote-16)

כב] ונמצא לפ"ז, דאף דמחד גיסא חמיר דין מצהב"ע לענין ברכה, דאף כשקנאו קודם המצוה א"א לברך ע"ז, ואף בקרקע דאינה נגזלת, או במגילה ובשופר דאין גזל בקול, או כשבא לסוכה ע"י איסור אינו מברך, אף דבכל הני גווני ליכא לפסולא דמצהב"ע, מ"מ מאידך גיסא קייל דין מצהב"ע לענין ברכה, דאף אם פסולא דמצהב"ע הוא גם לגבי אחר, מ"מ הדין דנתחדש בברכה דאף בדליכא לפסולא דמצהב"ע א"א לברך ע"ז, הוא רק לאותו שעשה את העבירה.

כג] ולפ"ז מתישב בפשיטות מש"נ בדעת התוס' דאף כשקנה את הסוכה בתקנת השבים ל"מ לברך ע"ז, ולא תיקשי ממה שאמרו בסוכה דהיו יושבים בה ריש גלותא וכולה רבנן, וודאי דבירכו ע"ז, דהרי התם לא נעשית העבירה על ידיהם, דעבדי ריש גלותא הם שגזלו את העצים, וכמו שפירש"י שם, וע"כ שפיר מצו לברך ע"ז.

כד] אמנם הנה מד' המהרש"א שכתב בהא דפריך בהנהו אוונכרי דליקנינהו בשינוי השם, דאי"ז מועיל לענין ברכה, אשר קשיא טובא דא"כ מאי פריך, נראה דס"ל דגם לפ"מ שאמר להם רב שיגזזו הנכרים, ג"כ א"א לברך ע"ז, כיון דבא הדבר ע"י עבירה, וע"כ שפיר פריך דכיון דבלא"ה אין מברכין ע"ז מ"ט לא יגזזו הם, - ומבו' לפ"ז מדבריו דס"ל דגם הך דינא דלענין ברכה יש להחמיר יותר וא"א לברך ע"ז הוא גם לאחרים, עכ"פ כשעובר העבירה עשה כן לצורך אחרים דומיא דהתם שגזזו הנכרים כדי למכור לישראל, וצ"ע.

פמ"ג באש"א תרמ"ט סק"ג דיש לחלק דביום הראשון דבעינן לכם, כיון דהלכם נעשה ע"י איסור, ל"מ, ומשא"כ בשאר הימים, וזה כיסוד הדברים שנתבארו.

1. ובד' הגר"א באו"ח סימן י"א ס"ו מבו' דקשיא לי' כן מכח דינא דערום לא יתרום, ובזה י"ל בדעת המהרש"א דל"ד להתם, דהתם הוא משום שהוא מחויב בברכה וא"א לו לברך, ומשא"כ הכא דכל שבאה המצוה ע"י עבירה ליכא לעיקר חיוב הברכה, דבמצוה כה"ג דהוי זה ניאוץ לא תיקנו חכמים חיוב ברכה, - אך אכתי קשיא דודאי דראוי לעשות בענין שיהא בידו לברך ע"ז, וא"כ מאי פריך דליקנינהו בשינוי השם. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם התוס' כתבו לישב דדין מצהב"ע הוא רק כשבאה המצוה מחמת העבירה, אך מסתבר שלא חזרו בהן ביסוד דינא דמצהב"ע, דלעולם הוא פסול בהחפצא, ואך דכל פסול החפצא הוא רק כלפי מצוה שנעשה ראוי לה ע"י העבירה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועד"ז צ"ע גם בד' הגר"א בסימן תרמ"ט ס"א שהוכיח דכל שקנאו כבר לי"ב משום מצהב"ע, מהא דפסלינן של אשרה ושל עיר הנדחת משום דמיכתת שיעורי' ולא פסלינן משום מצהב"ע, וזה צ"ב וכנ"ל, דבעיר הנדחת הרי בלא"ה לא נעשתה עבירה בלולב זה, ובע"כ דמכח איסורו הוא חפצא דעבירה, וא"כ אכתי הוא חפצא דעבירה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ושמא נקט הגרע"א דעיקר קו' התוס' היא מאשירה, וכאשר כן הביא הגרע"א לדבריהם, ומה שנקטו עיר הנדחת הוא באגב, - אך אי"ז מתישב בד' הרא"ש שהביא די"ג לקמן ל"ה א' דהא דשל אשירה ושל עיר הנדחת פסול הוא משום מצהב"ע, והרי דלדעתם גם בעיר הנדחת יש לפסול משום מצהב"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך בד' הגרע"א שהק' מנעבד, הוא לטעמי' שפירש דקו' התוס' הוא משום דבאשירה נעשה איסור כשעבדוה, וע"כ קשיא לי' כבר כלתה העבירה, וע"כ ה"נ בנעבד הי' לנו לפסול משום מצהב"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. וניחא בזה משה"ק הרא"ש על הסוברים דאתרוג של אשירה ושל עיר הנדחת פסול משום מצהב"ע, דא"כ מ"ט בלולב של אשירה ושל עיר הנדחת הוצרכו להא דכתותי מכתת שיעורי', ולפ"ד הראב"ד ניחא דרק באתרוג שנהנה בחזותא ובריחא הוא דיש בו משום מצהב"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. ושמא יש להוסיף לפ"ז, דהנה בעיקר ד' הראב"ד יש להעיר טובא, דאם הא דאינו יוצא בו יד"ח הוא משום דנהנה בחזותא ובריחא, הרי דאם עצם עיניו וסתם את חוטמו כשנטלו, דלא נהנה כלל מנטילתו, יצא בו יד"ח, והיאך פסיק ותני דשל אשירה ושל עיר הנדחת פסול, - ולהנ"ל שמא י"ל, דכיון דבאופן הנטילה הרגיל הוא נהנה ממנו בחזותא ובריחא, ע"כ ה"ז פסול למצוה, ול"מ מה שבפועל נטלו בלא ליהנות ממנו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש להעיר לפ"ז במה שהוכיחו התוס' דפסול מצהב"ע הוא בכל המצוות ממה שאמרו דאי"ז מברך אלא מנאץ, ולהנ"ל הרי דין אחר הוא, אך בלא"ה צ"ע שהרי כתבו התוס' דלענין מצוה יש להחמיר יותר, ושמא אף דיש להחמיר יותר, מ"מ יש ללמוד מזה דאיכא לפסולא דמצהב"ע אף בשאר מצוות, אלא דבברכה חמיר טפי, וצ"ע, ולכאו' בע"כ דהתוס' התם אזלי כתי' קמא דלא חילקו דברכה שאני. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך לדעת ש"ר נראה דמה שאמרו דממנו ילמדו בני, היינו דפסלה תורה מצוה הבאה בעבירה, משום דאין רצון הקב"ה בעבירה אף אם עי"ז נעשית מצוה, ואף דכביכול יש מזה תועלת לגבוה מ"מ אין רצונו בכך, וממנו ילמדו בני שלא לעבור עבירה. [↑](#footnote-ref-10)
10. שו"ר בס' מגן גיבורים בסימן י"א סקי"ג שעמד בקו' זו, וכתב בתחילת דבריו לישב כמש"נ, ודחה לזה, עיי"ש, והדברים צ"ע, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-11)
11. וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוגיין שהק' דמ"ט לא פסלינן בלולב של אשירה משום מצהב"ע, והרי דפשיטא להו דאם הי' לולב של אשירה פסול משום מצהב"ע, משום דהוי חפצא דעבירה, ה"ז פסול אף לאחר שלא עבד את האשירה, - אך אינו מוכרח, דבלא"ה באשירה הא דיש ע"ז תורת מצהב"ע, הוא משום דהאשירה עצמה חשיבא חפצא דעבירה וכמש"נ לעיל. [↑](#footnote-ref-12)
12. ומצינו כן עוד במש"כ הרמ"א בסימן תרצ"א סי"א דאף דאם קרא במגילה גזולה יצא, משום דאין בקול משום גזל, מ"מ אין מברכין ע"ז, ודימה ד"ז להא דאף כשקנה קודם המצוה ולי"ב משום מצהב"ע, אין מברכין ע"ז, וכ"כ המג"א בסימן תקפ"ו סק"ד בדין גוזל שופר ותקע בו, והפר"ח שם נחלק ע"ז, דכ"ה דשאני לולב הגזול משופר הגזול לענין עיקר דינא דמצהב"ע, דבשופר הגזול יוצא בו משום דאין בקול משום גזל, ה"נ יש לחלק לענין ברכה, דבשופר דהברכה היא על השמיעה, ובשמיעה לא שייך גזל, שפיר דמי לברוכי עלי', וצ"ב בד' הרמ"א והמג"א שדימו דכ"ה דכשקנה קודם המצוה אין מברכין ע"ז, ה"נ אף דאין בקול משום גזל אין מברכין ע"ז, דמה ענין זל"ז, - ומבו' מזה כמש"נ, דהא דאין מברכין על לולב הגזול שקנאו קודם המצוה, הוא משום דאף דאי"ז חפצא דעבירה, מ"מ כיון שבאה המצוה לידו ע"י עבירה, א"א לברך ע"ז, וע"כ ה"נ הוא במגילה גזולה ובשופר גזול, דאף דאין בקול משום גזל, ולי"ב לפסולא דמצהב"ע, מ"מ כיון דמעשה המצוה הוא ע"י עבירה א"א לברך ע"ז. [↑](#footnote-ref-13)
13. עיי"ש שכתב בדין מח שבעצם ששיבר את העצם דל"ה מצהב"ע, ופירש הטעם, ז"ל, אף לשיטת ר"ת דג"ז הוי מצהב"ע, היינו התם בגזילה דהעבירה בגוף המצוה דזכייתו בלולב ע"י עבירה שגזלו, אבל הכא אין בבשר הפסח עצמו עבירה אלא דבהכשרו עשה עבירה לשבור העצם ליטול המוח, והוי כמו אם הי' הלולב סגור בבית והוא שבר הבית ביו"ט ונטל הלולב, וכי נימא דהוי מצהב"ע, דנראה פשוט דאין העבירה בגוף המצוה, (ובמג"א ריש סימן תרל"ט לא משמע כן, ולענ"ד כמו שכתבתי), עכ"ל. [↑](#footnote-ref-14)
14. ולכאו' מוכח כן ממשמעות ד' הירושלמי בפ' לולב הגזול, דשופר הגזול שתקע בו יצא יד"ח ול"ה כמצהב"ע משום דאין בקול משום גזל, וכ"כ הרמב"ם בפ"א משופר ה"ג, והרי דאף דהתקיעה היא באיסור, מ"מ כיון דהמצוה היא בקול ולא נעשה בו איסור, לא חשיב כמצהב"ע, וכ"ש דכשהגיע לסוכה באיסור לא חשיב כמצהב"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. ונראה לפ"ז במה שאמרו בירושלמי דהקורע בשבת ל"ה מצהב"ע, וה"נ לכאו' הקובע מזוזה בשבת ל"ה מצהב"ע, דמ"מ לא יברך בכה"ג על קביעת מזוזה, דאף דהמזוזה עצמה לא נעשה בה עבירה ולי"ב לפסולא דמצהב"ע, מ"מ כיון שעשה את המצוה ע"י עבירה א"א לברך ע"ז.

    והעירו בזה ממש"כ הביאוה"ל בסימן תנ"ד ס"ד דאם הוציא מצה מרה"י לרה"ר כשחל פסח בשבת יוצא בה יד"ח וגם יברך עליו, לפי שהוא עבר עבירה ולא המצה גופא בעבירה, ובירושלמי בפי"ג דשבת מדמי דין קורע בשבת לדין הוציא מצה מרה"י לרה"ר, אך באמת בד' הגר"ז שם סי"ב מבו' דהתם הוא משום דכבר היתה המצה שלו קודם שהוציאה ולא באה לידו כלל ע"י עבירה, וע"כ שפיר מצי לברך עלי', וע"ד ל"ד לגוונא דהמג"א שבא לסוכה באיסור, דחשיב דבאה המצוה לידו ע"י עבירה, - אך יש להעיר ע"ז מהא דמדמי הירושלמי בפי"ג דשבת דין קורע בשבת לדין הוציא מצה מרה"י לרה"ר, ונתבאר לעיל סק"ה דהוא משום דגם בהוציא מרה"י לרה"ר באה המצוה לידו ע"י עבירה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-16)