כלים פי_ז מט_ו
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ז מט"ו**

א] **העושה כלי קיבול מכל מקום טמא,** הרמב"ם בפיהמ"ש והר"ש פירשו דקאי אסיפא, דאפי' אם עשה כלי קיבול מעור כמות שהוא ומן הנייר ה"ה טמא, ועמש"נ בזה להלן אות ח' ואות י"ד.

ב] ובפי' הר"ש מכת"י פירש, דמכל מקום דקתני היינו אפי' אינו מחזיק אלא כ"ש כיון שעשאו לקבל אותו משהוא, וכן פירש הרע"ב, ובתוי"ט הק' ע"ז דהו"ל למיתני כלי קיבול מ"מ טמא, מאי העושה דקתני, אך הישוב לזה נת' בד' הר"ש, דכל הא דאפי' אינו מחזיק כ"ש טמא, הוא רק משום שעשאו לקבל אותו משהוא, אך כל שלא עשאו לשם כך, לא סגי בקבלת משהוא לחשבו ככלי קיבול, אף אם ראוי להשתמש בקבלה זו, ובכלי קיבול גמור סגי בכך.

ובחי' הרמב"ן חולין דנ"ה. פירש ג"כ כן, והק' מזה על מה שפירש"י שם דכלי חרס שלם אינו מקב"ט אלא בשהוא מחזיק כדי סיכת קטן, ז"ל, ואינו מחוור, שאין שיעור לכלי שלם שאפי' רמון ואגוז שחקקום תינוקות למוד בהם עפר מקבלין טומאה, והכי נמי תנן התם בפי"ז דכלים העושה כלי קבול מכל מקום טמא, וקתני הרמון והאלון שחקקום תינוקות וכו', כלומר דשיעורן בכ"ש, עכ"ל, והנה אמנם בדעת רש"י י"ל דמפרש למתניתין כפי' הרמב"ם, אך אכתי תיקשי בד' הר"ש והרע"ב שפירשו למשנתינו דקמ"ל דהעושה כלי קיבול המחזיק כ"ש טמא, ואינהו גופייהו ס"ל לעיל פ"ב מ"ב דכלי חרס אינו מקב"ט אלא בשהוא מחזיק בכדי סיכת קטן.

ובמשנ"א עמד בזה, וכתב דצ"ל דהכא לא איירי בכ"ח אלא בכלי עץ ועור דפירקין איירי בהו, עכ"ד, ויש להוסיף, דלמש"כ הר"ש והרע"ב לעיל רפ"ב, טומאת כ"ח לא תליא כלל בבית קיבול אלא בתוך, ע"כ ודאי דדינא דהעושה כלי קיבול מ"מ טמא לא קאי כלל על כ"ח, דלי"ב לטומאת כלי קיבול, ולפ"ז גם ל"ק מהא דהרמון והאלון שחקקום תינוקות מקבלין טומאה בכ"ש, דשאני כלי עץ מכלי חרס, ויתכן דמה"ט גופא הוא דכ"ח אינו מקב"ט בשאין בו כדי סיכת קטן, דהגם דלתורת כלי קיבול סגי בקבלה כ"ש, מ"מ אין עליו חשיבות תוך אלא בשהוא מחזיק כדי סיכת קטן כ"ש, אך יותר נראה דהוא ע"ד הא דתנן במקואות פ"ד מ"ג דהחוטט בצינור לקבל צרורות בשל עץ בכ"ש ובשל חרס רביעית, ופירש הר"ש דשל חרס לא חשיב כלי בפחות מרביעית, והרי דבכלי חרס לא סגי בקבלה מועטת לחשבו ככלי גם לשאר דיני התורה.

ג] ובפי' מהר"ם הובא בתוי"ט פירש, דאם ליקט מ"מ מן הטמאים ומן הטהורים ועשהו כלי א' טמא, והיינו הא דתנן לעיל העושה כלי מן הגדל בים וחיבר להן מן הגדל בארץ וכו', עכ"ד, ומבו' בדבריו, דהך דינא דחיבר מן הגדל בארץ, אי"ז דין מסוים בגדל בים, אלא הוי דין זה בכל כלים הטהורים, וזה כמש"נ בדעתו לעיל מי"ג אות י"ז, ולמש"כ מהר"ם בנגעים רפי"א דהא דחיבר חוט או משיחה טמא הוא רק בשיש בו כשיעור, צ"ל דה"נ הכא איירי בשיש במין הטמא שיעור דכלי קיבול, או דהוא עושה המלאכה.

ד] והנה בחי' הגר"א לעיל פט"ו מ"ב כתב, בדינא דארובות וסרוד של נחתומין טהורין, משום שאינם מיוחדים לכך, דכ"ז הוא בשהן פשוטין, דפשוטי כ"ע המקבלין אינם טמאין אא"כ מיוחדין לכך, אבל כשגיפפו שהוא כלי קיבול, ה"ה טמא אף שאינו מיוחד לכך, דהעושה כלי קיבול מ"מ טמא, עיי"ש, ומבו' בדבריו דבדינא דהעושה כלי קיבול מ"מ טמא נתחדש נמי, דל"ב שיהא מקבל קבלה גמורה, אלא אף אם הוא מקבל קבלה כ"ד ה"ה טמא, ועד"ז מבו' גם בחי' הגר"א לעיל פט"ז מ"ז, שכתב לתמוה ע"ד הרמב"ם שפירש דמלקוט של בקר, הוא כלי שמלקטין בו גללי הבקר, דא"כ מ"ט הוא טהור, הא תנן העושה כלי קיבול מ"מ טמא, עיי"ש, והיינו דהגם דקבלת פסולת ל"ה קבלה מעליא, מ"מ כיון דהוי זה כלי קיבול, ה"ז מקב"ט אף בשאינו מקבל אלא קבלה כ"ד, ובזה מבו' ד' הגר"א בא"ר לעיל ספט"ו דמצודת עכברים טהורה משום שאין עשוין לקבלה שא"צ להעכבר אלא שיהרג, דהגם דקבלת פסולת חשיבא קבלה, כ"ז הוא בכלי קיבול, אך במצודה שאין לה בית קיבול, (כמבו' בתוספתא שהביא הר"ש שם) וטומאתה הוא משום פשוטין המקבלין, אינה טמאה אלא בשהוא צריך לקבלה.

ה] **העושה משכב ומושב מכל מקום,** בפי' הר"ש מכת"י פירש, דאף אם עשאו לישיבה מועטת אפי' להיות נשען או נתלה, וכן פירש הרע"ב, ובמשנ"א הק' דזה ל"ב לאשמועינן, דבהדיא תנינן לה בספ"ב דזבים.

אך לכאו' ב' ענינים הם, דדינא דספ"ב דזבים הוא דהמשכב מטמא את הנשען והנתלה, אך דינא דהכא הוא דין בהלכות משכב, שהרי דינא הוא דאין זב מטמא את אלא בשהוא מיוחד לשכיבה, וזהו דנתחדש הכא דגם המיוחד לישיבה מועטת ואפי' להיות נשען או נתלה חשיב כמשכב.

ו] ובפי' מהר"ם הובא בתוי"ט פירש דאם עשה משכב ומושב מבגד ושק ועור ומפץ טמא, כדאמרינן בפ' כלל גדול הבגד והשק וכו' מצטרפין לטמא כקל שבהן, ועוד נראה דאפי' דאפי' עשה מן הטהור ומן הטמא כגון מן עור חיה שבים שהוא טהור וחיבר עמו עור אחר המקבל טומאה, אם יחדו למשכב ומושב מצטרף לטמא משכב ומושב, עכ"ד, ומבו' בדבריו דהגדל בים אינו נטמא מדרס, ?ונת' בזה לעיל מי"ג אות ?, ואכמ"ל.

ז] **העושה כיס מעור המצה,** הר"ש הביא מתו"כ דממעטינן מקרא לעור המצה ועור החיפה שלא נעשה בהם מלאכה, והא דאם עשה כיס מעור המצה טמא, כתב הר"ש דהוא משום דכשעשה ממנו כיס הרי עשה בו מלאכה.

ובמל"מ פ"ב מכלים ה"א כתב דלפ"ד הר"ש הא דתניא בברייתא שלא נעשה בהם מלאכה, אין הכוונה על מלאכת העיבוד דהיינו מליח ועפיץ, אלא הכוונה היא שלא נעשה בו שום מלאכה ממלאכת הכלים, ועיי"ש שהק' ע"ז דאם לא עשה בו שום מלאכה פשיטא, דהא קי"ל דפשוטי כלי עור אינם מקב"ט ואפי' בעור המעובד, ומאי איריא עור המצה, וכתב לישב דמיירי בהנך דחזו למדרסות דאפי' הפשוטים מקבלים כל הטומאות, וקמ"ל ברייתא דאם הוא עור מצה אינו מקבל טומאה, עוד כתב דמשכח"ל בפשוטי כלי עור המשמשין אדם וכלים, ולדעת הסוברים דהם מקב"ט מה"ת, ועור המצה אינו מקב"ט בכה"ג, עוד כתב דמשכח"ל בגוונא שיש לעור בית קיבול אלא שלא עשה בו מלאכה לעשותו בית קיבול, וכגון צרור המרגלית דתנן לקמן פכ"ו מ"ב דחשיב בית קיבול, ואשמועינן ברייתא דתו"כ, דדוקא בעור מעובד מקב"ט כיון שנעשה בו מלאכה, אבל בעור שאינו מעובד אינו מקב"ט עד שיעשה בו איזה מלאכה בידים, עכ"ד, וכלל הדברים הוא, דעור מעובד איכא עלי' חשיבות כלי אף בשלא נעשתה בו מלאכה, וע"כ כל שהוא ראוי למדרסות או שהוא משמש אדם וכלים או שהוא משמש לקבלה ה"ה מקב"ט, אך עור שאינו מעובד אין עליו חשיבות כלי אלא בשנעשתה בו מלאכה, וע"כ כל שלא עשה ממנו כלי קיבול אינו מקב"ט.

ובשיעורי אא"ז הגר"ח זצ"ל לב"ב יישב עוד בזה, למש"כ התוס' בשבת דס"ג: דעורות הרכים מקבלין טומאה אף בשאין להן בית קיבול, משום שראויים לקפלן וליקח בהן שום דבר, ובזה הוא דממעטינן, דכל הא דמהני הא דראוי לקבלו, הוא רק בעור המעובד שיש עליו תורת כלי, אך עור שאינו מעובד שאין עליו תורת כלי עד שיעשה בו מלאכה, אינו מקב"ט אלא בשעשאו כלי קיבול, עכ"ד, וכ"כ בחזו"א סימן כ"ח סק"ח, ובסימן י"ט סק"י הוסיף, דמשמע מד' הר"ש דאף אם ייחדן לקפל בהן אינם מקב"ט, משום שלא נעשתה בהן מלאכה.

ח] והנה לכאו' לפמש"כ הר"ש דהא דכשעשה ממנו כיס טמא הוא משום שנעשה בו מלאכה, הרי ל"ד היכא שעשאו כלי קיבול, אלא כל שעשה בו מלאכה ממלאכת הכלים ה"ה מקב"ט, וצ"ע לפ"ז בהא דתנן דהעושה כלי קיבול מ"מ טמא ופירש הר"ש דאפי' מעור שלא נעבד, ומ' דהוא דין מסוים בעושה כלי קיבול דמהני אף בעור שלא נעבד.

והנה זה קשיא למש"כ המל"מ לפרש דהא דממעטינן דעור המצה אינו מקב"ט, הוא בדחזי למדרסות או בשהוא משמש אדם וכלים, דלפ"ז הרי לכאו' אם יעשה בו מלאכה לצורך תשמישו ה"ה מקב"ט אף שאינו כלי קיבול, ומ"ט תני הכא לטומאת עור המצה שעשה ממנו כלי, בכללא דהעושה כלי קיבול מ"מ טמא.

אך אי נימא דהא דתניא דעור המצה אינו מקב"ט, איירי בשהוא ראוי ומשמש לקבלה ואך שלא עשה בו מלאכה לעשותו כלי קיבול, ניחא דזהו דתני דהעושה כלי קיבול מ"מ טמא, דאף דעור שאינו מעובד אינו מקב"ט מכח מה שהוא ראוי ומשמש לקבלה, מ"מ אם עשה ממנו כלי קיבול ה"ה מקב"ט.

?הר"ש דימה ד"ז לדינא דרמון ואלון דמייתי לה בסמוך, וצ"ב כונתו, ושמא כונתו דכ"ה דהתם חזינן דבמעשה לשם כלי חייל עלי' תורת כלי ע"י המעשה, ה"נ הכא בעור שאינו מעובד, הגם דל"מ לחשבו לכלי ביחוד בעלמא, מ"מ ע"י מעשה חייל עלי' תורת כלי, וצ"ב.?

ט] במל"מ פ"ב מכלים ה"א עמד ע"ד הרמב"ם בהל' כלים שלא הביא להך דינא דתו"כ דעור שאינו מעובד אינו מקב"ט, ורק בפי"ג מטו"צ ה"ד הביא לדין זה לענין טומאת נגעים, ועיי"ש שכתב לדון דברייתא דתו"כ בפר' שמיני היא כתובה בטעות, ולא נתמעטו עורות שאינם עבודין אלא לגבי טומאת נגעים, ויל"פ עוד, דהוא משום דלא משכח"ל להך דינא אלא בטומאת נגעים, דבטומאת כלים הרי בלא"ה אין פשוטי כלי עור מקבלין טומאה, ואם עשה מהן כלי קיבול, הרי אף עור שאינו מעובד מקב"ט, וכמשה"ק המל"מ, אך שוב הביא ד' הרמב"ם המפורשים פ"ח ממעה"ק ה"ה דעור שהופשט אינו ראוי לקב"ט עד אחר שיתעבד, וכ"ה בפיהמ"ש זבחים פי"א מ"ד, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט השמיט הרמב"ם בהל' כלים לדין זה.

י] ובמל"מ שם כתב להוכיח דבטומאת כלים ל"ב עיבור, ממש"א בזבחים דצ"ג: דלדעת ר' יהודה אם ניתז דם חטאת על עור משהופשט מקב"ט, משום שהוא ראוי לקב"ט, ובע"כ היינו דהוא ראוי לקב"ט במחשבה, וכ"ה בפירש"י ותוס' שם, דאם אינו מקב"ט עד לאחר עיבוד, א"כ הרי חסר מעשה, ומסוגיא דהתם מוכח דבחסר מעשה אליבא דכו"ע אינו טעון כיבוס, אך באמת בד' הרמב"ם בהל' מעה"ק מבו' דאינו מקב"ט עד לאחר עיבוד וסגי בזה לחשבו כראוי לקב"ט, ועי' במהר"י קורקוס ולח"מ שם ובקר"א זבחים שם מש"כ בזה, עכ"ד.

ובחזו"א סימן כ"ח סק"ו כתב לישב, דמש"א התם דעור מקב"ט קודם עיבוד, הוא רק בשהוא מיוחד למדרס, אך כל שאינו מיוחד למדרס, אינו עליו תורת כלי לקב"ט, עד לאחר עיבוד, עכ"ד, אך בס' דעת אליהו הביאו דבד' הריטב"א בשבת דמ"ט: מפורש דאדרבה כל הא דעור מקב"ט קודם עיבוד הוא רק בטומאת שרצים ולא בטומאת מדרס, ומבו' בדבריו שם, דהוא מקב"ט שרצים אף בלא ייחוד, עיי"ש, וכן מוכח גם ממשה"ק התוס' בזבחים ובשבת שם, בהא דתניא דלא אמרו עבודין אלא לענין טומאה, ממש"א בזבחים דעור שהופשט ראוי לקב"ט, ואי נימא דכל הא דעור מקב"ט קודם עיבוד, הוא רק בשהוא מיוחד למדרס, אך כשאינו מיוחד למדרס אינו מקב"ט עד אחר עיבוד, א"כ הרי בפשוטו ניחא הא דתני דלא אמרו עבודין אלא לענין טומאה, דאיירי בשאינו מיוחד למדרס, דבכה"ג אינו מקב"ט עד אחר עיבוד, וצ"ע בזה.

יא] **ומן הנייר,** התוי"ט לעיל פ"ב מ"ה תמה ע"ד הרע"ב שם, דנייר שהוא עשוי מעשבים ע"י דבק, לא ידענא מאי טומאה שייכא בי', ובתוס' רע"א שם הביא מסד"ט סימן ק"צ סקי"ט שהשיג ע"ד התוי"ט ממשנתינו, דמפורש דנייר מקב"ט, והגרע"א העיר בזה מד' הר"ש לעיל פ"י מ"ד שכתב בתו"ד דנייר אינו מקב"ט, והניח בצ"ע.

יב] והנה בעיקר הדין בזה, בפשוטו תליא בפלוגתת הראשונים בדין כלי עץ, דדעת הרמב"ם בפ"א מכלים הי"ג דכל הכלים העשויים מדבר הגדל מן הארץ הוו בכלל כלי עץ, ודעת הר"ש לעיל רפט"ו ולקמן פכ"ד מ"י דרק כלי העשוי מעץ קשה חשיב ככלי עץ וכ"נ דעת רש"י שבת דס"ו., ודעת תוס' והריטב"א שם נראה דרק כלי העשוי מן העץ עצמו חשיב ככלי עץ, ונת' בזה לעיל פט"ו מ"א?.

והנה לדעת הרמב"ם דכל הכלים העשויים מדבר הגדל מן הארץ הוו בכלל כלי עץ, הרי דה"נ כלי העשוי מן העשבים הוי בכלל כלי עץ, אך לדעת הר"ש דרק כלי העשוי מעץ קשה חשיב ככלי עץ, וכן לדעת התוס' דרק כלי העשוי מעץ עצמו חשיב ככלי עץ, הרי דכלי העשוי מן העשבים אינו בכלל כלי עץ, וכ"ה מבו' בד' הר"ש לעיל פ"י, דמה"ט הוא דחמת העשוי' מנייר לא חשיבא ככלי עץ, משום שנייר הוא של עשבים.

יג] ובמשה"ק הגרע"א ע"ז ממשנתינו, הנה למש"נ דהא דכלי העשוי מנייר אינו מקב"ט הוא משום דכלי העשוי מן העשבים אינו בכלל כלי עץ, הרי דלמש"כ התוס' בשבת דס"ו. סוד"ה כוורת, דאף דכלי העשוי ממינים אלו אינו מקב"ט מדאורייתא, מ"מ ה"ז מקב"ט מדרבנן, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם דפ"ד. ובתוס' תלמיד ר"ת ב"ק דכ"ה: וביראים מ' תכ"א, הרי לכאו' ה"נ כלי העשוי מן העשבים מקב"ט מדרבנן, וניחא הא דתנן הכא דהעושה כיס מן הנייר טמא, דמדרבנן ה"ז מקב"ט, אך אי"ז מתישב למש"כ הריטב"א בשבת דס"ו. דגזרו טומאה מדרבנן רק על הקשים כעץ.

אך מד' הר"ש לעיל שם מוכח דס"ל דכלי העשוי מן הנייר אינו מקב"ט אף מדרבנן, דאם הי' זה מקב"ט מדרבנן ל"ה מציל בצ"פ, וכמבו' בד' הר"ש במשנתינו, וכמש"נ להלן אות י"ז, ולפ"ז הדר קשיא מהא דתנן הכא דהעושה כיס מן הנייר טמא.

ובמי"ט כתב לישב, דמתניתין דהכא לא איירי בנייר העשוי מן העשבים, אלא בשהוא קלף של עור, וכאשר כן מצינו בד' הר"ש לעיל פ"ב מ"ה, שפירש בהא דתנן התם הניירות, דהוא "קלף" שמכסין בו את הצלוחית, ופירש התוי"ט שם דכונתו שהוא של עור, אך לכאו' אי"ז מוכרע, שהרי הר"ש להלן פכ"ז מ"ה נקט ל' קלף על נייר העשוי מעשבים, וכ"כ בחי' ר"א מגריידיץ לעיל פ"ב, אך עיי"ש במי"ט שהק' ע"ז מד' הר"ש לקמן פכ"ז מ"ה שכתב בהא דתניא דכף של נייר שהתקינה לחגור בה את מתניו טמאה, די"מ דהוא קלף שעושין מעשבים, והרי להדיא דאף נייר העשוי מעשבים מקב"ט, אך הר"ש שם הכריע כפי' הערוך שהוא של עור, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע עוד בזה.

יד] הרמב"ם בפ"ב מכלים ה"א כתב, ז"ל, העושה וכו' או מן הנייר אע"פ שאין הנייר מקב"ט וכו' הרי אלו מקב"ט, עכ"ל, ובמשנ"א הק' דמאי רבותא הוא שאין הנייר מקב"ט, הא כלי עץ הנעשה מבקעת הבקעת נמי אינו מקב"ט, ואם ר"ל שמינו אינו מקב"ט, כיון דס"ל דכל היוצא מן העץ בכלל כלי עץ, עשבים נמי מין המקב"ט, עכ"ד, ובחזו"א סימן ה' סק"ו כתב לפרש ד' הרמב"ם דה"ק, דאע"ג דבגד עור ושק שיש בהן שיעור הן טמאין, דבסתמא הן חשיבי כלי קיבול משום שמקפלין בהן, ואילו נייר אינו מקב"ט אע"ג שהוא ראוי לקיפול, מ"מ כשעשאן בית קיבול טמאין, וכ"כ גם בסימן י"ט סק"י, ועיי"ש שנסתפק שם דשמא אף אם ייחדו לקיפול ה"ה טהור, עכ"ד, והטעם לטהר בזה, הוא משום דדמי לעור שאינו מעובד שאין עליו חשיבות כלי אלא בשעשה ממנו כלי קיבול, ובאמת כן מ' ממה שפירש הרמב"ם דהא דתנן דהעושה כלי קיבול מ"מ טמא, היינו דאפי' עשאו מן הנייר טמא, ומ' דאין על הנייר תורת כלי לקב"ט אלא בשעשה ממנו כלי קיבול.

טו] ובעיקר הדין בזה אם נייר מקב"ט, עי' בפת"ש סימן ק"צ סקי"ח שהביא מש"כ בזה בשו"ת נובי"ת יו"ד סימן ק"ה ושו"ת שיבת ציון סימן ל"ט ושו"ת חת"ס ח"ו סימן פ"א, ועי' בדרכ"ת שם סקנ"ה מה שהביא בזה, ועי' חזו"א סימן ל"ב סקי"א ומקואות ליקוטים סימן ז' סק"ז ואג"מ יו"ד ח"ג סימן נ"ג.

טז] **הרמון והאלון והאגוז שחקקום,** לדעת הרמב"ם דכל הכלים העשויים מדבר הגדל מן הארץ הוו בכלל כלי עץ, וכן לדעת הר"ש דכל שהוא קשה הוי בכלל כלי עץ, ניחא הא דכלים העשויים מרמון אלון ואגוז טמאין, ולדעת התוס' דרק כלים העשויין מן העץ עצמו חשיבי ככלי עץ, צ"ל דהא דכלים אלו מקבלין טומאה הוא מדרבנן, וכמש"נ לעיל אות י"ג, וזה ניחא גם למש"כ הריטב"א דלא גזרו טומאה אלא על הקשים דדמו לעץ.

יז] **שם בר"ש, ואין לומר דמדרבנן מקב"ט, דהא תנן וכו' מצילין בצ"פ,** במל"מ פי"ב מטו"מ הוכיח מד' הר"ש, דכלי המקב"ט מדרבנן אינו מציל בצ"פ, וכ"ה מבו' בל' הר"ש מכת"י לעיל רפ"י, וכמש"נ שם אות ד', ועיי"ש מש"נ עוד בזה, ועי' במי"ט כאן שהאריך בזה.

יח] **שם, הלפת ואתרוג ודלעת שחקקום תינוקות למוד בהם עפר טהורים,** בל' התוס' בשבת דס"ו. מ' דלא גרסי תיבת ודלעת, ובחי' הרשב"א שם גריס לה, וכתב דהא דדלעת חשיב דבר שאינו מתקיים היינו דלעת לחה דומיא דלפת אבל יבישה כלי עץ חשוב הוא, עכ"ד, אך הרמב"ם בפ"ב מכלים ה"א כתב דהעושה כלים וכו' ומן הדלעת היבשים וכו' ה"ה טהורים לפי שא"א שיעמדו אלא זמן מועט, וכ"ה בגיר' התוספתא שלפנינו, והגר"א מחק לתיבת יבישה, ובמהר"י קורקוס שם תמה בזה, עיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בחס"ד ובחזו"א פרה סימן י"א סק"י.