שיעורי שבת ז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכח - רפואה בשבת

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שכח

##### שיעור ז

**הטעם דשוחטים אף כשיש לחולה נבילה**

**א] [סעיף י"ד]** כתב השו"ע **היה חולה שיש בו סכנה וצריך בשר שוחטין לו ואין אומרים נאכילהו נבילה.** ואע"פ דאיסור נבילה קל יותר וראוי היה לאכול נבילה מדין הקל הקל תחילה אינו כן. וברא"ש (יומא פ"ח סי' יד) הביא די"א שמוטב יעבור הוא על לאו דנבילה משיעברו אחרים על איסור סקילה, אמנם לעיקר נקט הרא"ש כדעת שאר הראשונים דשוחטין לו ואין מאכילין אותו נבילה כהשו"ע, וכמה טעמים נאמרו בזה ובהם כמה נ"מ לדינא.

**א.** דעת המהר"ם מרוטנבורג [כמו שהביאו הרא"ש שם] דשבת הותרה היא אצל פקו"נ, ולכן עדיף לעבור על איסור שבת ולשחוט ולא יעבור על איסור אכילת נבילה, ודימה זאת להא דמותר לשחוט ביו"ט ולא אמרינן לגוי לנחור עוף ששחיטתו מדרבנן [והיינו לדעות דס"ל דשחיטת עוף דרבנן ומ"מ אנו קיי"ל דשחיטת עוף מה"ת] כיון דהיתר הוא, וה"ה הכא.

והקשו החת"ס (או"ח סי' פה) והתהילה לדוד, דאם שבת הותרה אצל פיקו"נ משום "וחי בהם ולא שימות בהם", ה"ה שאר איסורי תורה הותרו ואף אכילת נבילה, וממילא עדיף לאכול נבילה דקל יותר. ותי' החת"ס דס"ל למהר"ם לעיקר, שההיתר לחלל שבת משום פיקו"נ הוא מדכתיב 'אך את שבתותי תשמורו' אך חילק למעט פקו"נ (יומא פה:), ועל כן איסור שבת חשיב הותרה, משא"כ שאר איסורי התורה לא הותרו אלא הם דחויים משום פיקו"נ, ועל כן עדיף לעבור על איסור שבת מלעבור על איסור נבילה [ועי' באפיקי ים ח"ב סי' לב דכתב שאף שלפי"ז היה לנו לומר שדוקא בשבת עדיף לשחוט אבל ביוה"כ לא, מ"מ מדברי הרמ"א סי' תרי"ח סי"ט נראה שאין חילוק].

ועי' בגר"א (ס"ק לד) דכתב לבאר טעם הדבר שישחוט ולא יאכל נבילה, שהוא כמו ביו"ט שמותר שחיטה אע"ג שהוא עשה ול"ת, והיא סברת המהר"ם, ומשמע דס"ל ג"כ דשבת הותרה ואילו איסור נבילה דחויה היא.

וכתב המג"א (סק"ט) דמשמע דה"ה באיסור דרבנן עדיף לחלל שבת, משום דשבת הותרה, וראייתו דהא המהר"ם הוכיח דינו משחיטת עוף ביו"ט לדעות דהוא דרבנן וכ"כ המ"ב (ס"ק לט),

**ב.** והר"ן (יומא ד: בדפי הרי"ף ד"ה וגרסי' מי שאחזו וכו') כתב טעם אחר אמאי עדיף לשחוט מלאכול נבילה, 'לפי שהאוכל נבילה עובר בלאו על כל זית וזית שבה, אבל לענין שבת לא עובר אלא בשעת שחיטה, וחד לאו הוא דאיכא. ובתשב"ץ (ח"ג סס"י לז) הקשה דלפ"ז הוא לשיעורין, דהיכא שא"צ החולה אלא כזית אחד א"כ עדיף שיאכל נבילה ולא ישחוט, ורוב חולין מסוכנים כך עניינם. ועי' במג"א (שם) שנשמר מקושיא זו, וכתב 'ובפחות מכזית איכא נמי איסור דאורייתא אע"פ שאין בו מלקות, והוי הרבה לאוין וחמירי מלאו אחד דשבת' והיינו דעובר על כל פירור וחתיכה שאוכל.

והקשה התהילה לדוד דגם בעוף עובר בשחיטתו על כל טיפת דם בהוצאת נשמה, והשוחט עוף גדול במקום עוף קטן הוא מרבה באיסור [וכמו דקוצר אבטיח ויכול לקצור חלקו וקוצר כולו, הוא בכלל מרבה בשיעורין, ה"ה הכא מרבה בהוצאת נשמה] וכמו שמפורש בגמ' (מנחות סד.) דאם צריך ב' גרוגרות לחולה, וקצץ ג' גרוגרות שבעוקץ אחד, מרבה בשיעורין הוא, וכן דעת המנח"ח (מצוה לב סקל"ט) דכה"ג יש רבוי בהוצאת נשמה, אמנם דעת האור שמח (שבת פי"ח ה"א) דאין בהוצאת נשמה גדר ריבוי בשיעורין, ויש ראיה לדבריו מהמג"א [ובתהל"ד שם נדחק לפרש דמאכלות אסורות חמור טפי, והוא ע"פ מה שבארנו בשיעור ה' מהעמק דבר והמשך חכמה, דיש בזה טמטום הלב. אלא דהוא דוחק בלשון הר"ן וכמ"ש שם].

**כשצריך לאכול תבשיל שיש בו רק טעם נבילה, אם גם בזה התירו לשחוט**

ג] האפיקי ים (ח"ב סי' לב) הביא מעשה שארע בבריסק שהוצרכו מרק לחולה בשבת, ולא היה אלא מרק טריפות, ופסק הגר"ח לשחוט ולבשל ע"י ישראל, וכמו שנפסק כאן בשו"ע. אולם הדיין ר' שמחה זליג סבר לא כן, דמרק שאני [ובדרך כלל זה מה שחולים אוכלים] דאינו ממשות הטריפה, אלא מדין טעם כעיקר אתינן עלה, והוא מחלו' ראשונים אם טעם כעיקר מדאורייתא או מדרבנן וקיי"ל להחמיר שאיסורו מהתורה, אבל מ"מ מידי ספק לא יצא, וע"כ מספק שמא דרבנן הוא אין אנו מחללים שבת עבור זה, וחזר בו הגר"ח והסכים לפסק זה.

והנה לטעם המהר"ם מרוטנבורג דשבת הותרה היא, א"כ זה גם כלפי איסור דרבנן, וכמ"ש המג"א, ובוודאי ישחטו ויבשלו בשבת, אלא דהם למדו לעיקר כדעת הר"ן, ואף דבאכילת מרק הוא הרבה איסורים מ"מ כיון דהם דרבנן פשוט דעדיף מלעבור על דאורייתא.

ובחזו"א (סי' קנו, בהשמטות לסי' שכח) נקט דבמרק העשוי לחולה יש בו כזית בכדי אכילת פרס, וא"כ בזה כו"ע מודו שאסור מהתורה [וסובר דמיץ היוצא מן הבשר הוא כבשר עצמו, וחשיב ממשות האיסור, וכן דעת היד יהודה סי' צא סקכ"ב]. אמנם יש לדון בדבריו, דאף אם מסתמא בעוף עצמו יש כזית בכא"פ, אבל מנ"ל שבעוף עצמו נפלט טעם בשיעור כולו ויש בו כזית בכא"פ, ונראה כוונתו דיש פה ס"ס להחמיר, דשמא טעם כעיקר דאורייתא ואף אם נימא דהוא דרבנן שמא יש פה כזית בכא"פ, וע"כ עדיף לשחוט לו בהמה ולא להאכילו מרק העשוי מבשר נבילה. וסיים החזו"א דאף אם טעם כעיקר דרבנן "אין הדין מוכרע ונראה דהשוחט בשבת לחולה לא הפסיד", ונראה כוונתו דכל הנ"ל הוא רק לפי הר"ן, משא"כ למהר"ם דשבת הותרה בכל גווני מותר לשחוט וכמשנ"ת.

ד] אמנם האפיקי ים הוכיח שם דקיי"ל דטעם כעיקר דאורייתא, ודלא כהגר"ח דס"ל דהוא ספיקא דדינא, וכדכתב הפמ"ג [בפתיחה לבשר בחלב בסופה] דדעת רוב הראשונים דהוא דאורייתא, וראיה לזה ממ"ש השו"ע (סי' צח ס"ב) דאם נשפך וספק אם יש ששים אזלינן לחומרא דהוא ספיקא דאורייתא, ואמאי לא נתירו משום ס"ס שמא טעכ"ע דרבנן ושמא יש שישים, א"ו דנקטינן דטעכ"ע מדאורייתא בתורת ודאי.

עוד הביא מהמג"א (או"ח סי' רד סקט"ז) דפסק להדיא דטעם כעיקר דאורייתא בתורת ודאי, והוכיח ממה שפסק השו"ע (סי' תנג סעיף ב) "העושה עיסה מן החיטים ומן האורז אם יש בה טעם דגן יוצא בה ידי חובתו בפסח" ומבואר בזבחים (עח.) דמדין טעם כעיקר הוא, ולדעת הראשונים שטעכ"ע דרבנן העמידו דין זה דוקא בשיש כזית דגן בכא"פ, אמנם השו"ע סתם בזה ולא כתב שצריך שיהא כזית דגן בכא"פ, אע"כ דס"ל שטעכ"ע דאו', וע"כ אף כשיש מעט דגן כל שנו"ט בעיסה הכל חשיב מצה.

ולכאו' הוא פלא איך נתעלם מהגר"ח ור' שמחה זליג סעיף מפורש בשו"ע, דמבואר להדיא שטעכ"ע מדאו' בתורת ודאי. ונראה שבאמת ראיית המג"א תמוהה, דהלא הרמב"ם (מאכ"א פט"ו ה"ג) ס"ל דבטעכ"ע אין לוקין עד שיהא כזית בכא"פ, והיינו דס"ל שכל שאין כזית בכא"פ אף שנו"ט אינו אסור אלא דרבנן, ודין זה שכתב השו"ע שעיסת אורז שיש בה טעם דגן יוצא יד"ח בפסח מקורו הוא מהרמב"ם ולא הצריך כזית בכא"פ, והדבר תימה דכיון שטעכ"ע דרבנן איך לעניין מצה מהני טעם לבד להחשיב את העיסה כעיסת דגן. ובקהילות יעקב (פסחים סי' לג) יישב דבאמת ס"ל דטעם כעיקר דאורייתא, ומה דמצריך כזית בכא"פ, הוא משום דס"ל דחצי שיעור לא נאסר בתערובות אלא כשהוא בפנ"ע, וכן כתב הר"ש בטבול יום [פ"ב, אלא דבסו"ד דחה שם סברא זו] ומשו"ה בעי דווקא כזית בכא"פ, וא"כ גבי מצה סגי בזה שנותן טעם אף שאין כזית בכא"פ, כיון שמ"מ יש בעיסה טעם דגן וטכע"כ מדאורייתא, וא"כ שוב חשיבא כל העיסה כעיסת דגן מדין גרירה [שטבע האורז להיות נגרר אחר החיטין ומתחמץ ג"כ כמו החיטין]. וא"כ מיושב מה דלא הוכיח מזה הגר"ח דקיי"ל שטעכ"ע דאורייתא בתורת ודאי.

והאפיקי ים כתב עוד ליישב דעת הגר"ח, דאף דטעם כעיקר דאורייתא מ"מ אינו נחשב כממשות האיסור [ודלא כחזו"א], וא"כ אין בו שיעור, וזה עדיף מאשר לחלל שבת, אמנם דחה זאת, דהט"ז והמג"א כתבו כאן מפורש דגם בפחות מכשיעור אמרי' דעדיף לחלל שבת מלאכול נבילה וע"כ הסיק שם לדינא כמו שפסק הגר"ח בתחילה שעדיף שיחללו את השבת וישחטו. אמנם כ"ז הוא אליבא דהר"ן, אבל למהר"ם דהוא מצד הותרה וכן נקט הגר"א בביאורו, א"כ לא שייך לדון בזה דודאי עדיף לשחוט וכמשנ"ת.

ולפי הטעם שכתב הרא"ש שעדיף לשחוט לחולה בשבת מלהאכילו נבילה, משום דחיישינן שמא יקוץ החולה בנבילה [ויבואר להלן]. א"כ שוב יש להתיר גם במרק להאכילו אמנם הגר"ח (שהובא באפיקי ים שם) למד דכוונת הרא"ש כשיודעים שהחולה יקוץ, אמנם פשטות לשון הרא"ש משמע דהוא אפי' בסתמא [וכן דייק בתהל"ד], והכי נקטינן ולא יאכילנו המרק הטרף.

**ג.** הרא"ש כתב עוד טעם שישחטו ולא יתנו לחולה לאכול נבילה, דחיישי' שמא יקוץ החולה בנבילה ויסתכן. ויש לדון באופן שהחולה אומר שיודע שלא יקוץ בכך, ובתהילה לדוד כתב מהפמ"ג [לפנינו ליתא] דאין סומכים עליו וחיישינן שיקוץ אבל באיסורין דרבנן סומכים עליו. והביא מהרדב"ז דאם החולה בעצמו מטפל בזה ויודע שלא יקוץ אסור לבשל בשבת, ומבואר דה"ה כשאחר מבשל בשביל החולה אי יודע שלא יקוץ החולה אין לו לשחוט בשבת אלא יאכילנו נבילה. אמנם כתב התהל"ד דלשון הרא"ש משמע לא כן, וכן מובא בשש"כ (פרק מ הערה מח) בשם הגרש"ז לדינא דאין סומכים על החולה בזה ומחללין את השבת. ובמשנ"ב כתב דחולה שאומר שאינו קץ בנבילה עיין באחרונים, ולא פי' אם כוונתו לנידון הנ"ל אם סומכים עליו או לא, או דכוונתו דעדיין יש לשחוט ולא להאכילו נבילה מחמת הטעמים אחרים.

**ליסוע ברכב כדי להביא לחולה מאכל כשר**

ו] והנה כשנמצא בבית חולים של גויים והמאכלים שם טריפות אם מותר ליסוע ברכב להביא אוכל כשר, תלוי בהני טעמים, דלרא"ש דחיישינן שמא יקוץ וכן למהר"ם מותר, משא"כ לר"ן בנסיעה ברכב עובר הרבה איסורי שבת ויהיה אסור.

**כאיזה טעם נקטינן לעיקר**

ז] הנה משמעות דעת הגר"ח לעיל נראה דנוקט לעיקר כדעת הר"ן, וכן נראה כאן במג"א. אמנם הקשו על זה דבגמ' יומא (פג.) פליגי בן תימא ורבנן כשהוצרך לאכול ויש לפניו טבל ותרומה, דדעת בן תימא שאיסור תרומה קל יותר שכן מותר לכהנים ויאכל תרומה, וחכמים פליגי דטבל קיל דיש היתר לאיסורו, והכי קיי"ל. ופירש רש"י שם דמיירי שיש לפניו פירות טבל והוא צריך לאכול את הכל, ונחלקו אם יפריש את הטבל וא"כ יהיה צריך לאכול תרומה, או שעדיף שלא יפריש כלל ויאכלנו בטבלו. והקשה הק"נ (על הרא"ש שם) דלדעת הר"ן שעדיף לעבור על איסור אחד חמור מלעבור הרבה איסורים קלים, א"כ ודאי יפריש את הטבל, שהרי ממעט באיסורו שהרי ע"י שמפריש נעשה רובו היתר. וכתב הפרשת דרכים (דרוש יט) דהר"ן יפרש דמיירי שיש לפניו גם טבל וגם תרומה ואינו יכול לתקן את הטבל, וכגון שאין לפנינו מי שיודע לעשר, ובזה נחלקו אם עדיף שיאכל את הטבל או את התרומה. ובמג"א (סי' תריח סק"ח) פי' בדעת הרמב"ם כרש"י דמיירי צריך לאכול הכל, וא"כ מוכח דגם רש"י וגם הרמב"ם פליגי על הר"ן (ובאמת צ"ע על המג"א דנראה דנקט לעיקר כדעת הר"ן, ולגבי טבל פסק כהרמב"ם וא"כ הוא דלא כהר"ן].

**פירוש הפסוקים ב'אליהו והאשה הצרפית'**

[ועיי"ש בפרשת דרכים שביאר בזה דקדוקי הפסוקים במלכים (א, פי"ז) גבי אליהו והאשה הצרפית. 'ותלך לקחת וירא אליה ויאמר לקחי נא לי פת לחם בידך. ותאמר חי ה' אלקיך אם יש לי מעוג כי אם מלא כף קמח בכד ומעט שמן בצפחת והנני מקוששת שנים עצים ובאתי ועשיתיהו לי ולבני ואכלנוהו ומתנו. ויאמר אליה אליהו אל תיראי באי עשי כדבריך אך עשי לי משם עוגה קטנה בראשונה והוצאת לי ולך ולבנך תעשי באחרונה. כי כה אמר ה' אלקי ישראל כד הקמח לא תכלה וגו'. ובמדרש "אליהו כהן היה ואמר לה שתפריש חלה מן העיסה". ופי' בזה, דהיה שם פיקו"נ, כמו שאמרה שאחר האכילה "ומתנו", והוצרכה לכל העיסה, והיא הייתה סבורה כרבנן דעדיף לאכול בטבלו, וע"ז אמר לה אליהו דאינו כן אלא עדיף לאכול תרומה, ע"כ תפריש ואח"כ תאכלנו, וזה מה שאמר לה "ובאי עשי כדבריך" דתאכלנו כולו אלא שתקיים דין חלה.

אלא דהקשה ע"ז דא"כ אליהו דלא כהלכתא, ולא מסתבר כן. וע"כ פי' דאליהו אמר לה שתפריש חלה משהו, ויהיה פחות מכשיעור, ובזה וודאי עדיף, דתאכל חצי שיעור חלה מאשר לאכול שיעור טבל. ולפ"ז אף דקיי"ל כרבנן דיאכל טבל, היינו דווקא אם התרומה הוא שיעור, משא"כ בחצי שיעור [ואף דלענין שחיטה בשבת נקטו דאף אם הוא ח"ש, אפשר שהוא בצירוף שאר הטעמים של הראשונים].

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**