ב (א) בחיוב הזמה על דינים היוצאים מכח עדותם שלא נגמר דינו ע_ז, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים / מהדו_ק

אור ליום ד' כ"ב אלול תשע"ד

א] מכות ד"ב., מעידין אנו באיש פלוני שהוא בן גרושה וכו' אין אומרים יעשה זה בן גרושה וכו' תחתיו אלא לוקה ארבעים.

ובחי' הרמב"ן שם כתב, ז"ל, דקמ"ל דלא משלם ליה ממון אע"ג דקא מפסיד מיני' אכילת תרומה ושאר מתנות כהונה, וא"ת אמאי לא משלם הא ודאי קא מפסיד ליה מהני, איכא למימר גרמא בעלמא הוא ופטור, חדא דלא ברי הזיקא כדינא דגרמי וכו', עכ"ל.

והשעה"מ בפ"ו מביאת מקדש ה"י הק', דאכתי מ"ט אינן חייבין לשלם על מה שהפסידוהו שחייב לשלם דמי התרומה שאכל דהוא חייב לשלם את הקרן דזה הוי ברי הזיקא, עיי"ש, ועי' בערול"נ מש"כ בזה.

ב] ובפשוטו הי' נראה לישב בזה, דכיון דאין העדים זוממין מתחייבין עד שיגמר הדין על פיהם, ע"כ אין לנו לחייבם כלל על מה שנתחייב לשלם על התרומה שאכל, שהרי לא נגמר הדין על חיוב זה, שהרי לא באו עדים והעידו שאכל תרומה, וכל משה"ק הרמב"ן הוא דמ"ט אינם מחוייבים על מה שהפסידוהו מתנו"כ להבא, דזה אינו מחוסר גמ"ד.

ושמא מכוון השעה"מ הוא בגונא שהוא אינו יודע שאינו בן גרושה, דבכה"ג יש לחייבם על מה שמכח עדותם הי' עליו לשלם על התרומה שאכל, אף שלא נתחייב בכך בבי"ד, - אך צ"ע, אם איכא חיוב הזמה ע"ז, ולמש"כ הרמב"ן בעדי קרבן דליכא חיוב הזמה, כ"ש דבכה"ג ליכא חיוב הזמה.

**ב**

ג] אמנם נראה דיש מקום לדון בזה, ובהקדם, דהנה בסנהדרין דפ"ו: נחלקו חזקי' ור' יוחנן בעדי גניבה בנפש שהוזמו, דחזקי' אמר אינם נהרגין גניבה לחודה קיימא ומכירה לחודה קיימא ור' יוחנן אמר נהרגין גניבה אתחלתא דמכירה היא.

והתוס' שם כתבו, ז"ל, וא"ת וכו' וכ"ת דבעו התראה וכיון דאמרי שהתרו בו למיתה אלמא למיקטלי' קא אתו, א"כ לחזקי' נמי לקטלו אע"ג דאתו נמי להלקותו, כדאשכחן בפ"ב דב"ק דעידי נגיחה ראשונה ושניה אע"ג דאתו לחיובי' ח"נ כיון דאתו נמי לייעודי משלמי ח"נ של העדאה עם הכת השלישית כשהוזמו הג' כתות, וי"ל דקסבר חזקיה דגניבה לחודה קיימא כמו עדי קדושין ועדי ביאה, ואע"ג דמיירי באתרו בי' מדמיקטלי לר' יוחנן, מ"מ לא שייך בהו חיוב מיתה, עכ"ל.

ומבו' בד' התוס' דבר החדש, דאף דלחיוב המיתה בעינן גם להגניבה, מ"מ כיון דגניבה לחודה קיימא, ועיקר החיוב המיתה הוא על המכירה כשקדמה לה גניבה, אין עדי הגניבה שהוזמו חייבין מיתה, כיון דאין חיוב המיתה על פיהן, ובס' ישועות ישראל סימן ל"ח כתב לפ"ז, דה"נ באשה שזינתה ובאו עדי קידושין ועדי ביאה והוזמו, לא יתחייבו עדי הקידושין מיתה, וה"נ בעדי עבירה ועדי גדלות שהוזמו, לא יתחייבו עדי הגדלות מיתה, עיי"ש.

ד] וקשיא טובא בזה מסוגיא ערוכה בב"ק דכ"ד. שהביאו התוס' גופייהו שם, דעדי נגיחה שנתייעד השור על פיהם, חייבין לשלם על ח"נ של העדאה שיתחייב בנגיחה רביעית, והרי דאף דחיוב הנ"ש בנגיחה רביעית אינו על פיהם כלל, אלא הוא ע"פ עדי נגיחה רביעית, מ"מ כיון דבעינן לזה לעדותם שהוא מועד, ה"ה חייבין בתשלומי הזמה על נגיחה זו, וא"כ כ"ש בעדי גניבה בנפש שהוזמו, דיש לחייבם מיתה, אף דגניבה לאו אתחלתא דמכירה היא, ואין עיקר חיוב המיתה על פיהם, וצע"ג.[[1]](#footnote-2)

ה] ואמנם הנה באמת בעיקר הך דינא דעדי העדאה חייבין לשלם ח"נ על נגיחה רביעית, קשיא טובא, שהרי איירי דבשעת ההזמה עדיין לא נגח נגיחה רביעית כלל, כאשר כ"ה מבו' להדיא בד' התוס' והרשב"א בב"ק שם, וא"כ היאך מצינו לחייבם על מה שנתחייב על פיהם נ"ש, הרי אין העדים זוממין חייבין עד שיגמר הדין על פיהם, והכא הרי לא נגמר הדין על פיהם לחייבו בנ"ש על נגיחה רביעית, ואף לא נגח נגיחה רביעית כלל, וכבר תמהו בזה הפנ"י והנחל"ד בב"ק שם,[[2]](#footnote-3) אמנם הנה מצאתי בחי' הראב"ד בב"ק דכ"ד: שכתב דאינם חייבין אלא אם נגח נגיחה רביעית ונגמר דינו לשלם נ"ש על פיהם ואח"כ הוזמו.

**ג**

ו] ונראה ללמוד מזה, דעיקר דינא דאין העדים זוממין חייבין עד שיגמר הדין על פיהן, לאו היינו דאינם חייבין אלא על הפסד שכבר נגמר הדין עליו, ואי"ז מחוסר אלא את קיום הפס"ד, אלא היינו דאינם חייבין אלא כשנתקבלה עדותם לגמרי ונגמר הדין על פי', וכל שנגמר הדין ע"פ עדותן, ה"ה חייבין אף על התולדות היוצאות מגמ"ד זה, אף שעליהן עדיין ל"ה גמ"ד, וע"כ ה"נ בעדי שור המועד, כיון שנגמר הדין ונעשה השור מועד על פיהם, ה"ה חייבין לשלם את הח"נ דנגיחה רביעית שיתחייב לשלם מכח גמ"ד זה.[[3]](#footnote-4)

ז] ויש להוסיף טעם בזה, דהנה בחי' הגר"ח פ"כ מעדות הק' בעדי בן גרושה דמאי ס"ד דיהא בהן חיוב כאש"ז, הרי ל"ה זמם לעשות כלל שהרי לעולם לא יעשה זה שהעידו עליו בן גרושה, וכתב ללמוד מזה דבדין כאש"ז דיינינן דכל שאם היתה עדותן אמת זהו מקרי זמם לעשות, עכ"ד.

וי"ל בגדר הדברים, דעיקר חיובא דעדים זוממין הוא כפי"מ שהי' הדין אם היתה עדותם מועלת שיחול הדין מכחה, והיינו אם הוה אמרינן דאף בכה"ג דהם עדי שקר קם דינא ומתקיים הדין שחל ע"פ עדותם, וכיון דאם היתה עדותם מועלת שיחול הדין מכחה, הי' נעשה הנידון בן גרושה, ה"ה חייבין בחיוב הזמה.

ולפ"ז נראה, דגדר הא דבעינן גמ"ד, היינו דהך מילתא דחשבינן כאילו הועילה עדותם שיחול הדין מכחה, הוא רק כשנגמר הדין על פיהם, וע"כ כל שהעידו שהשור מועד ונגמר דינו, כיון דאם היתה עדותם מועלת שיעשה השור מועד, הי' מתחייב מכח זה בנ"ש על נגיחה רביעית, ע"כ יש לחייבם ע"ז בתשלומי הזמה, - ול"ד לכל גוונא שלא נגמר הדין על פיהם, דכיון שלא נגמר הדין כלל ע"פ עדותם, לא חשבינן לה כאילו חל הדין מכח עדותם, ומשא"כ בעדי העדאה דנגמר דין ההעדאה וחשבינן דחיילא ההעדאה מכח עדותם, יש לחייבם לשלם את התשלומין שהי' מתחייב מכח דין העדאה זה.

אך לכאו' זה שלא כתי' קמא דהרמב"ן בסוגיין דאין עדים זוממין חייבין על גרמא, דהרי מה שיתחייבו הבעלים לשלם נ"ש על נגיחה רביעית, אי"ז אלא גרמא מהעדאת השור, וגם אי"ז כמש"כ הריטב"א בשם הרשב"א דלא מחייבינן להעדים זוממין במידי דלא קייץ, - והאמנם אם כבר הי' נוגח נגיחה רביעית, והי' נגמר דינו לשלם נ"ש מכח עדות העדים המייעדים בצירוף עדי הנגיחה הרביעית, ל"ה מצינו לפטרו משום גרמא, כיון דהגמ"ד לחייבו נ"ש נעשה גם על פיהם, אי לא דנימא כד' התוס' בסנהדרין, דלדעתם אין לחייבם ע"ז, כיון דעיקר הגמ"ד הוי ע"פ עדי הנגיחה הרביעית, אך כיון שעדיין לא נגח נגיחה רביעית, ולא נגמר דינו אלא על ההעדאה, ובאנו לחייבם ע"ז דמכח ההעדאה ה"ה מתחייב בנ"ש על נגיחה רביעית, הרי דאי"ז אלא גרמא בעלמא, וצ"ע בזה.

ח] ועיקר הך מילתא דעיקר חיובא דהזמה הוא משום דחשבינן לה כאילו הועילה עדותם שיחול הדין מכחה, נראה דיש ללמוד כן מד' הריטב"א לקמן שכתב בטעם הא דאין עדים זוממין משלמין את הכופר, ז"ל, ורבינו הרמב"ן ז"ל פירש דלמ"ד כופרא כפרה לא שייכא הזמה, דהא עיקר עדותם לחייבו מיתה בידי שמים כדכתיב וגם בעליו יומת, ועדותן לשמים לא מעלה ולא מוריד, שאם הרג שורו את הנפש בלא עדותן של אלו יחייבוהו בשמים, ואי לאו, מפני עדותן לא יחייבוהו, שאין השמים צריכין לעדותן כלל, וא"כ ליכא לגבי המיתה ועשיתם לו וכו', וכיון שכן אף כופר לא שייך בהו שהכופר במקום מיתה בידי שמים, ונכון הוא מאוד, עכ"ל, וצ"ב דמאי קאמר, ולכאו' הגם דלענין מיתה בידי שמים ל"ש חיוב הזמה, מ"מ מ"ט לא יהא חיוב הזמה לגבי הכופר.[[4]](#footnote-5)

והראוני בערול"נ שהביא ד' הריטב"א וכתב, ז"ל, כיון דכופר הוא במקום מיתה בידי שמים, וכיון דהנדון ל"ה חייב מיתה בידי שמים ממילא ל"ה חייב ג"כ כופר ע"פ הדין, עכ"ל, וצ"ב, שהרי בכל עדים זוממין שהעידו לחייבו חייב מיתה, ל"ה הנידון חייב מיתה ע"פ הדין כיון שלא הרג, ואפ"ה הן חייבין בכאש"ז, ומ"ש הכא דאינם חייבין.

וכמדומה דזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דעיקר חיובא דהזמה, הוא משום דחשבינן כמו שחל הדין מכח עדותם, וע"כ כ"ז בעדים המחייבין אותו מיתה וכיו"ב, דאף דלא הרג ומן הדין אינו חייב מיתה, מ"מ חשבינן כמו שהועילה עדותם לחייבו מיתה, וע"כ הן חייבין, ומשא"כ בחיוב כופר, כיון דכל החפצא דכופר היא במקום מיתה בידי שמים, הרי דכיון דלגבי המיתה בידי שמים אין עדותם מועלת כלום, ואי"ז בכלל זממתם, ולא מצינו לחשוב שנתחייב מיתה בידי שמים על פיהם, הרי דל"ש לדון שנתחייב כופר על פיהם, דל"ש חיוב כופר אלא במי שחייב מיתה בידי שמים, דלגבי שאר חיובים, כל שלא הרג וכיו"ב ליכא "להמחייב", אך משא"כ בחיוב כופר, כל שלא נתחייב במיתה בידי שמים, ל"ש עיקר החפצא דכופר,[[5]](#footnote-6) ודו"ק.

**ד**

יב] ולפ"ז נראה, דע"כ הוא דשאני עדי גניבה בנפש שהוזמו דאין חייבין מיתה, משום דגניבה לחודא קיימא, ואין חיוב המיתה על פיהם, ול"ד לעדי העדאה שהוזמו דחייבין לשלם ח"נ של העדאה.

והטעם בזה, דהא דעדי גניבה שהוזמו אין חייבין מיתה, הוא משום דהגמ"ד דמיתה ל"ה על פיהם אלא ע"פ עדי המכירה, וע"כ אינם חייבין בהזמה, ואשר ע"כ כ"ז הוא בעדי גניבה, דליכא גמ"ד על הגניבה בפנ"ע, דנימא דמכח גמ"ד זה, ה"ה מתחייב מיתה כשמכרו, אלא הוי הגמ"ד על הגניבה והמכירה יחד,[[6]](#footnote-7) וכיון דגמ"ד זה הוי ע"פ עדי המכירה, דגניבה לחודה קיימא, ע"כ אין עדי הגניבה חייבין, - ומשא"כ בעדי העדאה שהוזמו, דהגמ"ד דההעדאה נעשה על פיהם, ה"ה חייבין בתשלומי ח"נ דהעדאה שנתחייב מכח גמ"ד זה, וז"ב.

**ה**

יג] ועפי"ז נראה, דזהו משה"ק השעה"מ דמ"ט אינם חייבין לשלם לו את דמי התרומה שאכל ונתחייב לשלם עלי', ואף דלכאו' הרי לא נתברר בבי"ד שאכל תרומה, ולא נגמר דינו ע"ז, - והיינו משום דל"ב שיחול הגמ"ד על חיוב התשלומין בפנ"ע, אלא כיון דנגמר הדין על פיהם שהוא בן גרושה, יש לחייבם לשלם את התשלומין שהי' מתחייב מכח גמ"ד זה.

ויש להוסיף דאדרבה, אם הי' נגמר דינו גם על חיוב תשלומי תרומה, ל"ה מקום כלל לדון לפטור את העדים מתשלומין משום גרמא, שהרי הגמ"ד שחייבו בתשלומין אלו נעשה גם על פיהם, ודמי לעדים המעידים שהוא גדול ועדים אחרים מעידים שחילל שבת והוזמו, דבפשוטו גם העדים שהעידו שהוא גדול חייבין מיתה, (אך לד' התוס' בסנהדרין, בפשוטו אין חייבים ע"ז), ורק משום דלא נגמר דינו אלא ע"ז שהוא בן גרושה, ואתינן לחייבם מכח הא דע"י גמ"ד זה ה"ה מתחייב בתשלומי התרומה, הרי דכל דאי"ז אלא גרמא מגמ"ד זה, ה"ה פטורין.[[7]](#footnote-8)

יד] אך יש מקום לדון בזה, די"ל דכל עיקר הך מילתא דכל דנגמר הדין ע"פ עדות העדים, ה"ה חייבין בהתשלומין שמתחייב הנידון מכח גמ"ד זה, הוא רק בתשלומין שיתחייב אחר עדותם, וכגון בעדי העדאה, דכל שנגמר הדין על פיהם שהוא מועד, הרי דמכח גמ"ד זה ה"ה מתחייב בתשלומי ח"נ דהעדאה, וע"כ ה"ה חייבין ע"ז בכאש"ז, ומשא"כ בתשלומין שנתחייב קודם עדותם, י"ל דאין לחייב את העדים ע"ז.

והטעם בזה הוא, דבתשלומין שנתחייב קודם עדותם, לא סגי במה שתתקבל העדות ויחול הגמ"ד על עיקר הנידון, דנימא דמכח זה ממילא הוא מתחייב גם בתשלומין אלו, אלא בעינן שתתקבל העדות ויחול הגמ"ד במסוים כלפי תשלומין אלו, - שהרי הדבר פשוט, דעדים שהעידו שהועד השור בבי"ד ואח"כ נגח לשור של עדים אלו או של קרוביהם, מחייבינן לי' בנ"ש, דלא חשיב שמתחייב נ"ש ע"פ עדותם, אלא מכח עדותם נתברר דהוא מועד, ואח"כ ממילא הוא חייב בנ"ש, אך משא"כ אם העידו שהועד השור בבי"ד אחר שנגח לשור שלהם או של קרוביהם, דלא מחייבינן לי' מכח עדותם, ומשום דבכה"ג בעינן שתתקבל עדותם גם כלפי חיוב התשלומין, אך י"ל דהוא דין מסוים לגבי פסולי עדות, וצ"ע,,[[8]](#footnote-9) - ולפ"ז י"ל דאין לחייב את העדים בתשלומין שנתחייב בהם הנידון קודם עדותם, אא"כ נגמר הדין על פיהם לחייבו בתשלומין, אך אם לא נגמר הדין אלא שהוא בן גרושה, אין לחייבם מכח זה בתשלומין, וצ"ע בזה.

וגם למש"נ לעיל סק"ז דהא דמחייבינן לעדי ההעדאה בתשלומי נגיחה רביעית, הוא משום דדיינינן כאילו חל הדין מכח עדותם, וכיון שאם הי' חל הדין מכח עדותם, הי' מתחייב מכח זה בתשלומי נגיחה רביעית, ה"ה חייבין ע"ז מכאש"ז, ג"כ מסתבר דכ"ז הוא רק כלפי התשלומין שנתחייב אחר הגמ"ד, דאם הי' הדין חל מכח עדותם, הי' מתחייב בתשלומין אלו, אך בתשלומין שנתחייב הגמ"ד, הרי אף אם הי' הדין חל עכשיו מכח עדותם, ל"ה מתחייב בתשלומין אלו, וי"ל דאין לחייבם בזה.

1. והנה אמנם התוס' בב"ק דכ"ד. דנו לפרש דחיובא דהזמה התם אינו על נגיחה רביעית, אלא על מה שנפחתו דמי השור, עיי"ש, ולפ"ז ניחא, אך התוס' בסנהדרין שם כתבו להדיא דבההיא דשור המועד ה"ה חייבין לשלם ח"נ של נגיחה רביעית. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש בפנ"י שהק' עוד ע"ד התוס', דא"כ ב' שמעידין בא' שהוא גדול והביא ב' שערות, וכי נאמר שאם הוזמו חייבין מיתה שרצו לעשותו בר עונשין, וה"נ דכוותה, - ויש מקום לדון בזה, דהתם אין לחייבם מתרי טעמי, חדא, משום דמאן יימר שנתכונו לחייבו מיתה, הרי י"ל שהעידו כדי שינהגו בו כגדול לשאר דינים, ועוד, דגם אם נתכונו לחייבו מיתה, מ"מ כ"ז שלא עבר עבירה שמחייבין עלי' מיתה, אין לחייבם ע"ז, דומיא דעדי העדאה דאין מתחייבין אלא כשנגח נגיחה רביעית, וכמש"כ הרשב"א, אך אה"נ אם ידוע שהעידו כדי לחייבו מיתה וגם אח"כ עבר עבירה שחייבין עלי' מיתה, י"ל דשפיר הן חייבין מיתה מכאש"ז.

   אך שמא יש מקום לדון, דכיון דהא דעדי העדאה חייבין לשלם על ח"נ דהעדאה, הוא משום דהן חייבין אף על גרמא, וכמש"נ להלן סוסק"ז, י"ל דכ"ז הוא בחיוב תשלומין דעדים זוממין, אך חיוב מיתה דעדים זוממין, י"ל דלא ניתן על גרמא בעלמא, וצ"ע אם י"ל כן. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם בד' הריא"ז בפירקין מ' דהא דאין העדים זוממין חייבין עד שיגמר הדין על פיהם, הוא משום דכבר נעשה עיקר ההפסד דאי"ז מחוסר אלא קיום הפס"ד, ולפ"ז הדין נותן דאין לחייב את עדי ההעדאה בתשלומי ח"נ דנגיחה רביעית, כיון דה"ז מחוסר גמ"ד, ואף ה"ז מחוסר את הנגיחה עצמה.

   ואמנם נראה דיש מקום לדון, דגם עיקר קו' הראשונים דיתחייבו לשלם לו דמי המתנו"כ שהפסידוהו, הוא רק משום דל"ב שיהא ההפסד קרוב, דלפ"ז יש מקום לומר דכיון שעדיין לא באו המתנו"כ כלל ואין ההפסד קרוב, אין חייבין ע"ז, דלא עדיף מתנו"כ שלא באו לעולם כלל מחיוב שלא נגמר הדין עליו, ומשה"ק הראשונים כן, הוא משום דס"ל דכל הא דבעינן גמ"ד הוא כדי שיקבע הדין ע"פ עדות העדים, וע"כ שפיר יש לחייבם על הפסד המתנו"כ, אף שעדיין לא באו לעולם, - אך יש לפקפק בזה, דכמדומה דבהל' גרמי מצינו, דהשורף שט"ח שזמנו בעוד ל' יום, חייל החיוב מיד, ולא אמרינן דאין הנזק אלא לאחר ל', וצריך בדיקה בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואין לומר דהיינו דכיון דאין הם מתחייבין בחיוב מיתה בידי שמים, ל"ש שיחול עליהן חיוב הכופר דעיקרו הוא במקום מיתה בידי שמים, שהרי פי' זה כתב הריטב"א לעיל מינה בשם אחרים, והק' ע"ז, ועוד, דהריטב"א להלן כתב דמה"ט גם אינם חייבין מלקות דהמלקות במקום הזמה עומד, ול"ש בהו הזמה שאין עדותם צריך לשמים, ואם כל הא דאינם מתחייבין על זממת הכופר, הוא משום דל"ש שיחול עליהן חיוב כופר, הי' בדין שיהיו חייבין מלקות. [↑](#footnote-ref-5)
5. והמשל לזה הוא, אם באמת הי' הדין דבכל דין שנפסק בבי"ד אמרינן קם דינא ואף אם הוי זה ע"פ עדי שקר, דנראה דמי שנתחייב מיתה ע"פ עדי שקר, היו הורגין אותו, אך מי שנתחייב כופר ע"פ עדי שקר, ל"ה מחייבין אותו, דכיון דלא נתחייב במיתה בידי שמים, ל"ש בו חיוב כופר כלל. [↑](#footnote-ref-6)
6. דל"ד לשור המועד, דאיכא גמ"ד בפנ"ע לייעדו, ומכח זה הוא מתחייב אח"כ בתשלומי נ"ש, אך בגניבה בנפש, הרי לאו היינו דע"י הגניבה חייל עליו דין דאם ימכרנו יהא חייב, אלא הויא הגניבה מכלל המעשה המחייב, וכמבו' בד' רש"י בסנהדרין שם, דאף לדעת חזקי' דהוא חייב מלקות על הגניבה, מ"מ אם מכרו אח"כ אינו חייב מלקות, ועי' חזו"א שעמד בזה, וע"כ ודאי דל"ש כלל שיהא גמ"ד על הגניבה בפנ"ע, דמכח זה יתחייב אח"כ כשימכרנו, וז"פ. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומצינו עד"ז בד' הרי"ד בפסקיו לקמן ד"ג., ז"ל, ועוד הוסיף לבאר דדוקא במה שכתב בכתובתה מחייבין העדים לשלם לבעל דהינו ר' זוז דכתובתה וכו', אבל אם היו לה ניכסי מלוג שהיה הבעל אוכל פירותיהן, וע"פ אלו העדים כי גירשה נמצא שהפסידוהו אותן הפירות אין משלמין לבעל כלום, כי אם על הכתובה שהעידו שחייב ליתן לה, ואף על פי שהפסד הפירות מגיע לו בעדות זו, כעין גרמא הוי, ולא משלמי ליה אלא הפסד הכתובה שהזכירו בפירוש ולא הפסד הפירות, עכ"ל, וזה מתפרש ע"ד שנתבאר, דאם היתה עדותם מתקבלת על הפסד הפירות, היו מתחייבין ע"ז בכאש"ז, ול"ה זה גרמא בעלמא, אך כיון דנתקבלה עדותם על הפסד הכתובה, ואך שבאנו לדון דכיון דמכח גמ"ד ה"ה מפסיד את הפירות, יתחייבו ע"ז בתשלומי כאש"ז, הרי דהפסד זה אינו אלא כגרמא בעלמא, ואין מתחייבין ע"ז. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועד"ז הוא בדינא דהאיסור עצמו בע"א יוחזק, דאם העיד ע"א הוא חלב ואח"כ אכלו אדם, ה"ה חייב מלקות, אך אם העיד העד שהוא חלב אחר שכבר אכלו אדם, אינו מתחייב ע"פ עדותו. [↑](#footnote-ref-9)