_3דחוי א
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ב' כ"ד אייר תשס"ב

בדין דחוי – סי' א'

בדין דחוי מעיקרא, ובגדר דין דחוי

א] זבחים די"ב: דא"ר יוחנן בהמה של ב' שותפין הקדיש חצי' וחזר ולקחה והקדישה, קדושה ואינה קריבה ועושה תמורה ותמורתה כיוצא בה, וש"מ תלת ש"מ בעלי חיים נדחין וש"מ דחוי מעיקרא הוי דחוי וש"מ יש דחוי בדמים.

ובתוס' שם ד"ה וש"מ דחוי מעיקרו ז"ל, תימה דגבי הדס אמרי' פ' לולב הגזול היכא דאשחור מערב יו"ט דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, וי"ל דשאני התם דבידו לתקנו, תדע דלגבי לולב שנקטם ראשו מעיו"ט ועלתה בו תמרה ביו"ט מיבע"ל אי יש דחוי או לא, ולא פשטינן לי' מהא משום דנקטם אין בידו לתקנו, ע"כ, והיינו דדעת התוס' דכל הא דדחוי מעיקרא הוי דחוי היינו רק היכא שאין בידו לתקנו, וכאשר כן כתבו התוס' לעיל מינה בסוד"ה וש"מ יש דחוי בדמים, וכתבו שם דמה"ט אין לפסול בנפגם המזבח רק בנראה ונדחה, וכמו שדייקו תוס' לק' דנ"ט. מסוג' דהתם,[[1]](#footnote-2) וע"כ נמי נקט ר"י הפריש קרבן והמיר דתו דהו"ל נראה ונדחה ולא נקט שהפריש קרבן לאחר שהמיר דתו, דההוא כשר כיון שבידו לתקן בקל וכו'.

אמנם בעיקר מש"כ התוס' דהיכא דבידו לתקנו מודה ר"י דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, ודמה"ט המיר ואח"כ הפריש קרבן כשר, הנה עי' בתוס' סנהדרין דמ"ז. ד"ה אכל חלב ותמורה דכ"ו: ד"ה ש"מ, שכתבו דאף היכא דהפריש קרבן לאחר שהמיר הוי דחוי, ומה דנקט ר"י שהפריש ואח"כ המיר הוי אטו נשתטה דל"מ להפריש אחר שנשתטה, ובתוס' סנהדרין כתבו עוד דאורחא דמילתא נקט, וכן מבו' גם בתוס' קידושין ד"ז ובתוס' הרא"ש שם דאף בהפריש אחר שהמיר דתו הוי דחוי, ומבו' שדעתם דאף היכא דהוי בידו לתקנו ס"ל לר"י דדחוי מעיקרא הוי דחוי, [ואין נ' לומר דפליגי וס"ל דזה ל"ח בידו, ואף שכתבו תוס' לק' דל"ד: דל"ח בידו כיון שאין דעתו לחזור, היינו רק דמה"ט ל"ח בידו גמור כי התם, וע"ד שכתבו תוס' סוכה דל"ג., (וגם מש"כ תוס' כריתות ד"ז דלא חשיב בידו –עמש"נ בבי' דבריהם בסי' ד' סק"ו-, היינו רק דל"ה כבידו דלק' דל"ד:), ובזה ניחא משה"ק בהג' מהרש"ם שם שד' תוס' שם סתרי למש"כ בסוגיין דחשיב בידו, ולהנ"ל לק"מ), ועי' גם תוס' הרא"ש סוכה דל"ג. שכתב להדיא דמומר חשיב בידו לחזור], ותיקשי לדידהו קו' התוס' דגבי הדס אמרי' דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי.

ונ' פשוט דס"ל כמש"כ תוס' בסוכה דל"ג. ד"ה נקטם ותוס' הרא"ש שם, דיש לחלק בין קדשים למצוות ואף דבקדשים דחוי מעיקרא הוי דחוי י"ל דבמצוות ל"ה דחוי, וניחא לפ"ז דע"כ אף דבקדשים דחוי מעיקרא הוי דחוי אף היכא שבידו לתקנו מ"מ בהדס פשיטא לן דל"ה דחוי.

ואמנם דעיקר מש"כ תוס' דיש לחלק בין קדשים למצוות צ"ב, דכיון דאף במצוות איכא דין דחוי וכקדשים, א"כ מ"ט חלוקין הן לענין דין דחוי מעיקרא, עוד יש להעיר דלדעת הנך ראשונים תיקשי מה שהוכיחו התוס לק' דנ"ט., דבנפגם המזבח ואח"כ הפריש קרבנות מודה ר"י דל"ה דחוי, ובתוס' שם פי' הטעם דכל שבידו לתקנו ל"ה דחוי מעיקרו דחוי, אך לשי' הראשונים הנז' דדחוי מעיקרא הוי דחוי אף היכא שבידו לתקנו תיקשי מ"ט התם ל"ה דחוי, וי"ל דלא ס"ל למה שדייקו התוס' אלא לד' ר"י אף בהפריש אחר שנפגם הוי דחוי, עי' היטב בסוג' שם דיש לדחות כן, וכן מבו' להדיא בד' רש"י שם ד"ה דחויין מעיקרא, וכן נ' גם בד' הרמב"ם עי' בדבריו ספ"ג מהל' פסוהמ"ק, (ועמש"נ בדעתו בסי' ב'), וצ"ע בזה.

עוד צ"ע בזה בדעת רש"י, דהנה יעו"ש בפירש"י בסוכה דל"ג: במש"א התם בהדס דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, ופירש"י שם בד"ה תיפשוט ז"ל, דודאי דחוי מעיקרא עדיף מנראה ונדחה, דמה שלא נראה למצוה מעולם עד עכשיו השתא הוא דמיתחזי, והוי כקרבן שהוקדש עכשיו ומתחילתו מחוסר זמן הי', אבל נראה למצוה ונדחה ממנה הוי לי' דחוי, ע"כ.

והנה צ"ע רב במה שפירש"י דהא דל"ה דחוי ה"ז כקרבן שהוקדש עכשיו ומתחילתו מחוס"ז הי', דהנה הרי ד' ר"י דדחוי מעיקרא הוי דחוי, ומה דלא ילפינן ממחוס"ז דל"ה דחוי מצי' ד' שי' בד' הראשונים, **הא'** כתבו תוס' בסוגיין דשאני מחוסר זמן דחוזר ונראה ממילא, וכ"ה בתוס' הרא"ש ובתו"י יומא דס"ד. ועי' תוס' שם שכתבו כן לפרש דמה"ט ל"ה דחוי בהקדישו בליל ח', **הב'** כתבו תוס' פסחים דצ"ח. ד"ה ש"מ דחוי מעיקרו, דשאני מחוס"ז דלא איתחזי מעולם לשום קרבן וזמן קבוע להיות ראוי ליום השמיני הלכך ל"ש למילף מיני' בעלמא, **הג'** כתבו תוס' יומא דס"ד. ד"ה התם דדאפי' לר"י דדחוי מעיקרא הוי דחוי ל"ד למחוס"ז דהתם משעה שהקדישה היתה דחוי', והיינו כמש"פ בקר"א בסוגיין דשאני מחוס"ז שנדחה בעודו חולין ול"ה דחוי בשעה שהקדישו וע"כ ליכא בזה דחוי, **הד'** כתבותוס' הרא"ש ותוס' ישנים ביומא שם דילפי' לה מקרא דמום בם לא ירצו, דשאר דחויין לא ירצו אף אחר שעבר הדחוי ואפי' בדחוי מעיקרא, ומשום דקרא דמום איירי אף בדחוי מעיקרא עי' בדבריהם, וע"כ לא ילפי' להכשיר ממחוס"ז, ונת' בזה בסי' ד' סק"ב.

והנה מעתה כאשר נדון בד' רש"י דהא דבהדס דחוי מעיקרא ל"ה דחוי הוא כקרבן שהוקדש עכשיו ומתחילתו מחוס"ז הי', ולכאו אי"ז מתישב לכל הדרכים הנז', דלדרך הא' דבמחוס"ז ל"ה זה דחוי משום דחוזר ונראה ממילא הרי אין להכשיר מה"ט בהדס דמחוסר מעשה, ולהדרך הב' דבמחוס"ז ל"ה זה דחוי משום דלא איתחזי מעולם לשום קרבן וזמן קבוע להיות ראוי ליום ח' הרי ל"ש ה"ט בהדס, ולדרך הג' דמחוס"ז נדחה בהיותו חולין, אשר היינו לכאו' דמה"ט ל"ש בזה כלל ענין דחוי, הרי ל"ש טעם זה בהדס דאי"ב דין דחוי ורק בדדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, אך אולי יל"פ דמה"ט דמחוס"ז נדחה בהיותו חולין ל"ה כקדשים דאף דחוי מעיקרא הוי דחוי אלא דמי לשאר מילי דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, ולפ"ז ניחא ד' רש"י דפי' הטעם דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי בהדס ול"ד להא דלר"י דחוי מעיקרא הוי דחוי, דהוא כמש"כ תוס' שם דיש לחלק בין קדשים למצוות, וזהו שדימה לה רש"י להא דמחוס"ז ל"ה דחוי דהוא משום דל"ה כקדשים, וצ"ע בזה, ולדרך הד' דלא ילפי' להכשיר ממחוס"ז משום דגלי קרא במום, הרי לכאו' אף אין ללמוד מהתם לדין הדס, אך י"ל דהביאה רש"י לדוגמא בעלמא דמצי' דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, אך יל"ע בזה דאם הוי זה גזה"כ לגבי מחוס"ז ולא ילפי' מינה, הרי לכאו' אף אם יהי' זה נראה ונדחה ג"כ לא יהי' בזה דחוי, וא"כ מהו שהביא רש"י מהתם להא דגבי הדס מחלקינן בין דחוי מעיקרא לנראה ונדחה, וצ"ע בזה בד' רש"י.

**[**והנה לכאו' הי' מקום לבאר ד' רש"י, דהנה בעיקר הא דלא ילפינן ממחוס"ז דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, לכאו' הי' נ' דלד' התוס' בסוגיין סוד"ה וש"מ יש דחוי בדמים שכתבו דכ"ה דהיכא דבידו לתקנו ל"ה דחוי מעיקרא דחוי, ה"נ היכא דבידו להשהותו נמי חשיב בידו ול"ה דחוי מעיקרא דחוי, וכ"ה גם ד' תוס' לק' דנ"ט., ולפ"ז הרי ניחא דע"כ ל"מ למילף ממחוס"ז דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי דשאני מחוס"ז דבידו להשהותו וע"כ ל"ה בזה דחוי מעיקרא דחוי, ותוס' בד"ה וש"מ דחוי מעיקרו דלא ניח"ל בזה כנר' דפליגי ע"ז וס"ל דבידו להשהותו ל"ח כבידו כיון דהשתא אי"ז בידו לתקנו, וי"ל כן בדעת רש"י דע"כ לא ילפי' ממחוס"ז כיון דהוי בידו, וזהו שדימה רש"י דהא דבהדס דחוי מעיקרא ל"ה דחוי ה"ז כהא דפסול מחוס"ז לא עביד דחוי, והיינו דהא דמחוס"ז לא עביד דחוי הוא משום דבידו להשהותו וה"נ מה"ט ליכא בהדס דין דחוי משום דבידו לתקנו.

אך נ' שאין לפרש כן, דהנה בפירש"י בסוכה שם דל"ג. ד"ה יש דחוי אצל מצוות, פי' בהא דבעי התם בנקטם ראשו מעיו"ט ועלתה בו תמרה ביו"ט, דהשתא לא דייק בין דחוי מעיקרא לנראה ונדחה דהאי דנקטם מעיו"ט לא נראה מעולם, ונ' מד' רש"י דלמאי דאמרי' בסוגיא להלן דחלוק דחוי מעיקרא מנראה ונדחה, הרי דה"נ בנקטם ראשו ועלתה בו תמרה ודאי דאין לפסול היכא דנקטם מעיו"ט והוי דחוי מעיקרא, והנה אי נימא דהא דבמיעט ביו"ט ל"ה דחוי מעיקרא דחוי הוא משום דבידו לתקנו, הרי ל"ש להכשיר מה"ט בעלתה בו תמרה ביו"ט דל"ה בידו, ובע"כ דהא דבמיעט ביו"ט ל"ה דחוי מעיקרא דחוי אי"ז מכח הא דבידו לתקנו, אלא משום דדחוי מעקרא כלל ל"ה דחוי, וא"כ הרי דאאל"פ ד' רש"י דמדמי לה למחוס"ז כדרך זו, וצ"ע בזה, אך עי' תוס' בדל"ג. שם דמבו' דל"ג בד' רש"י שם לכ"ז וכמש"כ מהר"ם שם ולפ"ז ניחא.

עוד ילה"ע ע"ז, דהרי כבר נת' דבד' רש"י לק' דנ"ט. מבו' דלמ"ד דחוי מעיקרא הוי דחוי ה"נ הוי דחוי בהפריש קרבן אחר שנפגם המזבח, והרי דאף דהוי בידו לתקנו מ"מ הוי דחוי מעיקרא דחוי, אך י"ל דס"ל דל"ח זה בידו וצ"ע**]**.

ב] ונ' די"ל בזה, ובהקדם דהנה בעיקר דין דחוי בקדשים יל"פ בזה בתרי גווני, **הא'** דהוי דין הדחוי על הבהמה דכיון שנדחתה הבהמה מהקרבה תו לא חזיא ליקרב, **והב'** דהוי דין הדחוי על הקדושה דכיון דלא הויא ראוי' ליקרב הויא הקדושה קדושה דחוי' ותו לא מצי חייל דין הקרבה מכח קדושה זו.

והנה מצי' בזה ראיות לב' הדרכים בזה, דהנה הדרך **הא'** דהוי דין הדחוי בהבהמה דלא חזיא תו להקרבה, לכאו' מוכרח כן, א', ממה שמצי' בתוס' יומא דס"ד. ותוס' הרא"ש ותו"י שם, יעוש"ה בדבריהם דמבו' דמפרשים מה שדייני' בגמ' התם למילף ממחוס"ז וממום עובר דל"ה דחוי, דאין המכוון למילף מהא דליכא דין דחוי מכח פסול מחוס"ז ובע"מ בבהמה שכבר היתה קדושה, ועי' פי' רבינו אליקים שם שנר' שפי' כן, אלא המכוון למילף מהא דליכא דין דחוי בכל בהמה שהקדישוה עתה מכח מה דמתחילה ל"ה חזיא להקרבה, פרט זה מבו' בתוס' שם, וכמו שפי' דבריהם הבית מאיר והקר"א בסוגיין, והשיח יצחק והרש"ש ביומא, ועי' מה שהבאנו בסי' ד' הע' א' ד' הבית מאיר בזה, ומהא דליכא דין דחוי בבע"מ שעבר מומו והקדישוהו אח"כ מכח מה שמתחילה הי' בע"מ ול"ה ראוי ליקרב, פרט זה מבו' בתוס' הרא"ש ותו"י שם, ומבו' מזה דשייך לדון דין דחוי אף מכח מה שלא היתה הבהמה ראוי' קודם שהוקדשה,[[2]](#footnote-3) וכן מבו' גם בד' רש"י בסוכה הנז' דהי' שייך לדון דין דחוי בבהמה שהקדישה עכשיו ומתחילה היתה מחוס"ז, ואך דהוי דחוי מעיקרא ול"ה דחוי, והנה בכה"ג הרי ודאי דל"ש לדון דין דחוי רק על הבהמה דכיון דלא היתה ראוי' להקרבה תו לא חזיא אך ודאי ל"ש בזה דין דחוי על הקדושה דהרי בשעה שהקדישה כבר ל"ה דחוי כלל, ומבו' מזה דדייני' דין דחוי על הבהמה, אך בתוס' יומא שם מבו' בדעת ר"י דמה"ט לא ילפי' ממחוס"ז משום דהתם נדחתה קודם הקדישה, וי"ל שהיינו מה"ט, דל"ש דין דחוי רק על הקדושה שה"ה קדושה דחוי', אך אי"ז מוכרח דיל"פ הטעם דקודם שהוקדשה הבהמה לא דייני' עלי' דין דחוי, (ע"ד הא דבלולב והדס דנדחה מעיו"ט לא עביד זה דחוי, וע' רש"ש שם שדימה להתם), וגם דלמסק' תוס' שם דכל שאין מחוסר מעשה ל"ה דחוי תו א"צ לדבריהם דקודם שהוקדשה הבהמה ליכא דין דחוי.

ב' מוכרח כן מעיקר דין דחוי במצוות דהתם ל"ש לדון רק דין דחוי על החפצא שנדחתה ואינה ראוי' למצותה, אך ל"ש כלל לדון בזה דין דחוי דהקדושה הויא קדושה דחוי' דז"ש רק בקדשים וז"פ.

ג' עי' חזו"א בכורות סי' י"ח סקי"ח שנקט בפשיטות דאי נימא דשייך דין דחוי אף בקדו"ד גמורה ולא רק בקדושת הגוף דלי"ב דין הקרבה, ונת' בזה בסי' ג' סק"א, הרי שאף אם פדה בהמה זו מקדושתה, וחזר והקדישה נמי לא חזיא להקרבה,[[3]](#footnote-4) וי"ל אופן נוסף בזה, לפי המבו' בתוס' בכורות דל"ח:, די"ל דיבלת הוי מום קבוע ואף דאפשר לחתכה, ולדבריהם משכח"ל מום קבוע שאפשר לרפאותו ואחר שנרפא חוזרת הבהמה להכשירה, (וכמבו' ר"פ אלו דברים דחתיכת היבלת מהני להכשיר הבהמה), ולפ"ז הרי יש לדון בכל בהמה שנדחתה מלהקריב דדינה הוא שתרעה עד שתסתאב ותימכר, ונפלה בה יבלת ונפדתה ואח"כ חתך היבלת וחזר והקדישה, ויל"ד אם מכח הדחוי אף לא חזיא ליקרב השתא או דכיון דהוי זה קדושה אחרת ליכא ע"ז דין דחוי, ומצינו מקור לזה בבכורות דט"ו: עייש"ה בפירש"י דמבו' דיש מקום לדון דין דחוי בולדות בע"מ אף שה"ה מקדישן קדו' אחרת,[[4]](#footnote-5) וזה שייך רק אי הוי דין הדחוי על הבהמה וע"כ ה"ה נדחית מהקרבה אף בשמקדישה קדושה אחרת, אך אי כל דין הדחוי הוי על הקדושה דהויא קדושה דחוי' הרי ל"ש דין הדחוי רק על קדושה זו אך כל שמקדישה קדושה אחרת ודאי דל"ש ע"ז דין דחוי.

ומאידך הדרך **הב'** דהוי דין הדחוי בהקדושה שה"ה קדושה דחוי' ותו ל"מ ליקרב מכח קדושה זו, לכאו' מוכרח כן, א', מדעת ר"ח שהביאו תוס' בסוגיין דמכח דין דחוי נדחים אף הדמים ומה"ט מפריש נקבה לפסחו שדינה הוא שתרעה עד שתסתאב ותימכר אין מביאין בדמי' פסח אלא שלמים, וברמב"ן קידושין ד"ז מבו' בד' הר"ח שמה"ט אף אין מביאין בדמי' שלמים אלא אזלי לנדבה, וכ"ה להדיא בפי' ר"ח פסחים דצ"ח., ועמש"נ בבי' ד' הר"ח בסי' ג' סק"ד, ופשוט דל"ש לדון דין דחוי על הדמים רק משום דחייל דין הדחוי על הקדושה דה"ה קדושה דחוי', וע"כ אף אם פדה הבהמה על דמים הרי שכיון שקדושת הדמים הויא מכח קדושת הבהמה אף הדמים דחויין, אך אי דין הדחוי הוי על החפצא דהבהמה דלא חזיא ליקרב, הרי דל"ש דיחול מכח זה דין דחוי על הדמים שהיו ראויין מתחילתן ליקרב.

ב', בסנהדרין דמ"ז. מבו' דעת רב יוסף דכל שנדחה הקרבן משום דהוי זבח רשעים תועבה ידחה לעולם ואף דמיו לא חזיין ליקרב, ועי' תוס' שם שהקשו דא"כ גבי המיר דתו או נשתטה לא יועיל בהו רעיי' וידחו אפי' דמים,[[5]](#footnote-6) אך עי' בחי' הרמב"ן והרשב"א קידושין ד"ז שנקטו בפשיטות דאה"נ אם הפריש מעות לקרבנו והמיר נדחו הדמים מלהביא בהן קרבן, ובד' הרמב"ן שם מבו' ג"כ דאם הפריש קרבן והמיר ידחו גם הדמים, ועמש"נ עוד בזה בסי' ג' סק"ג, ופשוט דהיינו אף להחולקים ע"ד הר"ח דבכל דחוי אין נדחין הדמים, והיינו משום דבכל דחוי מעיקרא ל"ה הדחוי רק על הבהמה עצמה, דהרי דמי הבהמה היו ראויין ליקרב מעולם, וע"כ לא חייל בזה דין דחוי רק על הבהמה עצמה ולא על דמי', אך במומר הרי כד חייל הדחוי הרי נדחו אף דמי הבהמה, דבההיא שעתא הרי ל"ה חזי אף להקריב הדמים, וע"כ בזה חייל הדחוי אף על דמי הבהמה,[[6]](#footnote-7) ועי' מל"מ שם שכבר כתב כן,[[7]](#footnote-8) והנה הרי פשוט דל"ש לדון דחוי על הדמים רק מכח דחייל דין הדחוי על הקדושה וע"כ אף הדמים נדחין כיון שמעיקרא נדחו אף הדמים, אך אי דין הדחוי הוי על החפצא דהבהמה דלא חזיא ליקרב ל"ש דין דחוי על הדמים, ואף שמתחילה נדחו אף דמי הבהמה, אך הרי דין דחוי שעל החפצא ל"ש לדונו כלל על דמים, ואף בגוונא דהפריש דמים והמיר ל"ש כלל דין דחוי שעל החפצא, שהרי לא אתינן להקריב דמים אלו עצמן אלא לקנות בהן בהמה, ובהמה זו שנקנית בדמים הרי לא נדחתה מעולם, וז"פ, ומוכרח מזה דחייל דין דחוי על הקדושה דהויא קדושה דחוי' ול"מ ליקרב מכח קדושה זו, וע"כ שייך דין דחוי אף על דמים.

ג', מהא דאמר ר"י דתמורתה כיוצ"ב ג"כ מבו' לכאו' דהוי דין הדחוי על הקדושה שה"ה נדחית מליקרב, דאי כל דין הדחוי הוי על הבהמה דלא חזיא להקרבה לכאו' אי"ז טעם שתהי' אף תמורתה כיוצ"ב, דהרי התמורה מעולם לא נדחתה ומה לי שהמיר בבהמה דלא חזיא ליקרב, ולכאו' מבו' מזה דהוי דין הדחוי על הקדושה דה"ה נדחית מליקרב, וע"כ חייל דין הדחוי אף על התמורה ואף היא לא חזיא ליקרב, ועי' במכתבים שבסו"ס חי' מרן הגרי"ז מה שביאר פלוגתת הראשונים בהא דתמורתה כיוצ"ב, אך לכאו' לב' השיטות בזה ל"ש דין זה רק אי הוי דין הדחוי על הקדושה דל"מ ליקרב מכח קדושה זו.

ולכאו' בהכרח צ"ל בזה, דהאמנם עיקר דין הדחוי הוי על הבהמה, אך מכח זה שהבהמה דחוי' מליקרב חייל אף דחוי על הקדושה, וע"כ ניחא כל הנך דוכתי, וצ"ב עדין הגדר בזה, וגם נ' דאכתי אי"ז מתיישב בד' הרמב"ן והרשב"א הנז' דאף בהפריש דמים והמיר איכא דין דחוי, והתם הרי ליכא כלל דין דחוי על החפצא, דהרי אין הדמים עצמן קרבין, ולכאו' התם ל"ש כלל רק דיחול דין דחוי על הקדושה שה"ה נדחית מליקרב, ול"מ תו ליקרב מכח קדושה זו, וצ"ע בזה.

ג] ונ' די"ל בזה, דבאמת איכא תרי גווני בדין דחוי, **הא'** הוא דין דחוי דחייל על החפצא דלא חזיא תו ליקרב, ודין דחוי זה הוא דין דחוי דמצינו בבהמה שעדין לא הוקדשה, ודין דחוי במצוות, **והב'** הוא דין דחוי דחייל על הקדושה שה"ה נדחית מליקרב, ול"מ תו ליקרב מכח קדושה זו, ומכח דין דחוי זה מצינו דנדחין אף הדמים, ואף תמורתה כיוצא בה.

ונ' מקור לזה, משיטת ר"ח שהביאו התוס' בסוגיין, דמהני דין דחוי אף להדמים, ומכח זה במפריש נקבה לפסחו אין מביא מהדמים פסח אלא הוו הדמים לשלמים, וצ"ע דאי חייל דין הדחוי אף על הדמים א"כ היכי מקריבין מהם שלמים, ולכאו' צ"ל דדין הדחוי ל"ה רק על קדושה זו דפסח אך על דין ההקרבה דשלמים לא חייל דחוי כלל, אך הרי לכאו' אאל"כ דא"כ מ"ט לא תיקרב הבהמה עצמה שלמים, וי"ל דזה ל"ה כלל מדין דחוי אלא כמו שבי' מרן הגרי"ז בד' הרמב"ם דליכא על הבהמה דין מותר הפסח דקרב שלמים אי מעיקרא ל"ה חזיא לפסח, אך בתוס' בסוגיין ל"מ כן, וכן מפורש בפי' ר"ח בפסחים דהא דאין היא עצמה קריבה שלמים הוי מדין דחוי, (ועי' גם תוס' לעיל ד"ט: ד"ה חד שאין נ' כיסוד זה, אך יש לדחות דהתם כיון שכשהקדישה הי' גופה ראוי לפסח הגם דעד הפסח יעבור שנתו מ"מ אי"ב דין מותר, והרי בלא"ה צריך לחלק מהתם, דהרי התם לי"ב דין דחוי וקריבה היא עצמה לשלמים, [[8]](#footnote-9) וז"פ).

ונ' הבי' בזה ע"פ הנ"ל דאיכא ב' אופני דחוי הא' דהבהמה נדחית מליקרב והב' דהקדושה נדחית מליקרב, אשר לפ"ז מבו' היטב שי' ר"ח, דהבהמה גופה אין קרבה שלמים כיון שנדחית הבהמה מליקרב ולא חזיא אף ליקרב בדין הקרבה אחרינא, והרי נת' לעיל די"ל דלא חזיא ליקרב אף אם הקדישוה אח"כ קדושה אחרת, וכן נקט החזו"א, אך כד דייני' על הדמים הרי כבר נת' דל"ש לדון מכח דין הדחוי שעל החפצא אלא מכח דהקדושה נדחתה מליקרב, וע"כ שפיר הם קרבין שלמים דהדחוי על הקדושה הוי רק על הדין הקרבה דפסח, וז"ב.[[9]](#footnote-10)

והנה אמנם כבר נת' לעיל דבפי' ר"ח שלפנינו בפסחים דצ"ח מבו' שאין הדמים קרבין שלמים אלא יפלו לנדבה, וכ"ה בפיהמ"ש להרמב"ם שם, וכן הביא הרמב"ן בקידושין ד"ז, ולכאו' לפ"ז ניחא וא"צ למש"נ, והאמנם דעדין יל"ע דמ"ט לא יקרב הוא עצמו לנדבה במפריש זכר בן ב' שנים, אך בזה י"ל דכיון דנדחתה הבהמה מהקרבה וחייל עלי' דין רעי', אשר מכח זה הוו הדמים לנדבה וכבר תמה התורי"ד שם דהרי מותר פסח ל"ה לנדבה ומ"ט יהיו הדמים לנדבה, ובעכצ"ל דמכח הדחוי חייל עלי' דין רעי' וכל הרועים דמיהן נופלין לנדבה, הרי שדין הרעי' הוא דיפלו הדמים לנדבה ולא יקרב הוא עצמו לנדבה, אך לשי' הראשונים דמה דאין קרב הוא עצמו הוי רק מכח גזירה אטו לפני כפרה, וכאשר כ"ה שי' הרמב"ם בפ"ד מהל' פסוהמ"ק, אכתי קשיא דהכא הרי ל"ש גזירה זו ומ"ט לא יקרב הוא עצמו לנדבה, ולפמש"נ א"ש דהוא גופי' דחייל עלי' דין דחוי לא חזי אף ליקרב לנדבה, ורק הדמים דאתינן בהו מכח דין הדחוי דחייל על הקדושה, הרי דאי"ז מדחה אותן רק מליקרב פסח ושלמים, אך דין ההקרבה דנדבה דהו דין הקרבה אחר דחייל ע"ז הרי דלא מהני עלי' הדחוי שעל הקדושה כלל, וע"כ יפלו הדמים לנדבה, ועמש"נ עוד לפ"ז בשיטת הרמב"ם בסי' ב'.

[ויש להוסיף עוד, דהנה בחי' רבינו דוד בפסחים כתב בד' הר"ח, בהא דתנן התם בדצ"ו: הפסח שנמצא וכו' שימכר ויביא בדמיו שלמים, ולא אמרי' שהדמים נדחין אף מהקרבת שלמים ויפלו לנדבה, דהוא משום דהתם הפריש מעיקרא לפסח, וע"כ אין הדמים נדחין רק מפסח, עיי"ש בדבריו, והבאנו דבריו בסי' ג' סק"ד, וצ"ב דא"כ מ"ט לא נימא דאף הוא עצמו יקרב שלמים, ובע"כ מוכרח כמש"נ, דרק לענין דין הדחוי שעל הדמים, דהוא משום דחייל דחוי על הקדושה, בזה הוא דאמרי' דהתם לא חייל הדחוי רק על דין ההקרבה דפסח, ולא על דין ההקרבה דשלמין וע"כ הדמים קרבין לשלמים, אך דין הדחוי שעל הבהמה גופה, דהוי הדחוי על החפצא דנדחית מליקרב, הרי מכח זה נדחית מליקרב אף בדין הקרבה אחר, וע"כ אף אינה קריבה שלמים, וכמש"נ, ועיי"ש בסי' ג' סק"ד מש"נ ליישב עוד מתני' דפסחים לדעת הר"ח, וזה ג"כ לפמש"נ דאיכא תרי גווני דחוי]**.**

ונ' די"ל דבדין דחוי מעיקרא י"ל דחלוקין הן הני תרי גווני זמ"ז, דדין דחוי שעל החפצא י"ל דל"ה רק אם כבר נראה החפצא להקרבה ונדחה, אך כל שהי' דחוי מתחילתו לא חייל עלי' דין דחוי, אך משא"כ דין דחוי שעל הקדושה דה"ה דחוי' מליקרב הוי אף בדחוי מעיקרא, והטעם בזה יל"פ בכמה אנפי, ועי' בזה.

ונ' לפ"ז דזהו מה שחילקו הראשונים דאף דבקדשים דחוי מעיקרא הוי דחוי מ"מ במצוות י"ל דל"ה דחוי, דדין דחוי דקדשים דהיינו דחייל דין דחוי על הקדושה הוי אף בדחוי מעיקרא, אך במצוות שכבר נת' דל"ש לדון בהו דין דחוי רק דחייל דין דחוי על החפצא דלא חזיא למצוה, הרי שבדין דחוי זה י"ל דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי.

ונ' לפ"ז בביאור ד' רש"י דמדמי הא דבהדס דחוי מעיקרא ל"ה דחוי לקרבן שהוקדש עכשיו ומתחילתו מחוס"ז הי', ולפמש"נ נ' בדעתו, דהא דקרבן שהוקדש עכשיו ומתחילתו מחוס"ז הי' לי"ב דין דחוי, הוא משום דהרי נדחה הקרבן קודם שמקדישו, וכבר נת' דבזה אין לדון דין דחוי רק דחייל דין דחוי על הבהמה דלא חזיא להקרבה, ובדין דחוי זה הרי שדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, ויל"פ כן בכוונת תוס' יומא דס"ד. הנז' דהא דלא יליף ר"י ממחוס"ז דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי הוא משום דבמחוס"ז הי' הדחוי קודם שהקדישו, ויל"פ שאין כוונתם דמה"ט ל"ש בזה דין דחוי, דהרי בגמ' שם דנו ללמוד מהתם דאין בע"ח נדחין, אלא הוי זה סברא בדין דחוי מעיקרא דל"ה דחוי רק בדין דחוי שעל הקדושה ולא בדין דחוי שעל החפצא, וכמש"נ בד' רש"י, וזהו שדימה רש"י דבהדס ל"ה דחוי מעיקרא דחוי כהא דכל קרבן שהקדישו ל"ה דחוי מכח הא שהי' מתחילתו מחוס"ז, דהתם הרי הוי הטעם שדין דחוי שעל החפצא ל"ש בדחוי מעיקרא, ומה"ט אף בהדס דלא דייני' בי' רק משום דין דחוי שעל החפצא הרי שדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, וא"ש היטב ד' רש"י, ועי' בסי' ד' סק"ב מש"נ להק' בזה ע"ד רש"י.

ולפ"ז נ' ליישב גם משה"ק לעיל דלשי' הראשונים דדחוי מעיקרא הוי דחוי אף היכא שבידו לתקנו, תיקשי ממה שהוכיחו תוס' לק' דנ"ט. דבנפגם המזבח ליכא דין דחוי רק אי הפריש ואח"כ נפגם, אך בהפריש אחר שנפגם לי"ב דין דחוי, וכתבו תוס' הטעם בזה משום דבידו לתקנו ובכה"ג ל"ה דחוי מעיקרא דחוי, אך לד' הראשונים דלא ס"ל כן תיקשי.

ולמש"נ נ' די"ל, דהנה בדין דחוי בנפגם המזבח נ' די"ל דל"ש התם לדון רק דין דחוי שעל החפצא שנדחתה בהמה זו מליקרב כיון דנפגם המזבח ומכח זה חייל עלי' דין דחוי, אך דין דחוי דחייל על הקדושה י"ל דל"ש כלל בנפגם המזבח, כיון דלא הי' הדחוי מעיקרא על הקדושה, דהרי כלל לא הי' גריעותא בהקדושה דמכחה ל"ה ראוי' ליקרב, אלא דכיון דליכא מזבח א"א להקריב, וזה ל"ה כלל דחוי בהקדושה, ול"ד למומר דהתם הוי הדחי' בהקדושה דקרבנו של מומר אין ראוי ליקרב דהוי זבח רשעים והוי זה מדיני הקרבן דלי"ב דין הקרבה, וע"כ הוי זה דחי' בהקדושה, ומשא"כ בנפגם המזבח דמכח דיני הקרבן גופי' אי"ב דין הקרבה, ל"ח כלל דחוי על הקדושה, וע"כ בזה דחוי מעיקרא ל"ה דחוי דדמי למצוות דדחוי מעיקרא ל"ה בהו דחוי, דכל היכא דאתינן עלה מכח דין דחוי שעל החפצא שאינו ראוי ליקרב ואינו ראוי למצותו ל"ה דחוי מעיקרא דחוי, והגם דבסוגיא דסוכה מספק"ל אי במצוות הו דחוי מעיקרא דחוי, וכמש"כ תוס' ותוס' הרא"ש שם, אך הרי היכא שבידו לתקנו פשיטא לן דל"ה דחוי מעיקרא דחוי במצוות, וכמש"כ תוס' ותוס' הרא"ש הנז', וע"כ ה"נ בנפגם המזבח דדמי למצוות וכמש"נ, ל"ה דחוי מעיקרא דחוי כיון שבידו לתקנו, וא"ש היטב שי' זו וכמש"נ.

שו"ר בתוס' טוך קידושין ד"ז שכתב ליישב הא דבנפגם המזבח ל"ה דחוי אף לד' ר' יוחנן, דהתם דחוי מעיקרא הוא מחמת שאין מזבח וכה"ג ל"ה דחוי לכו"ע, ונ' שכונתו למש"נ, דהתם ליכא כלל דין דחוי על הקדושה, וע"כ ל"ה דחוי מעיקרא דחוי.

ועי' מש"נ עוד בסי' ב' ס"ק ב' וג' בד' הרמב"ם, ע"פ הנחה זו דאי' ב' אופני דחוי, עיי"ש.

תמוז תשס"ד

ד] ז"ל הרא"ש מועד קטן פ"ג סימן צ"ו, כתב ר' מאיר ז"ל מי שמת אביו ואמו והיה קטן באותה שעה וקודם שעברו ל' יום נעשה בן י"ג ויום אחד נראה לי דחייב להתאבל משהגדיל ז' ול' וכו', ואע"פ שיש לחלק קצת בין שמע ברגל לנדון זה דהתם גברא בר חיובא הוא אלא דיומא הוא קגרים אבל הכא גברא לאו בר חיובא ככל וא"כ נימא כיון דבשעת מיתה לא היה ראוי להתאבל יפטור עולמית הא ליתא דאין דיחוי אצל מצות כדאיתא בפרק כיסוי הדם (דף פז א), וכו', ע"כ. ואע"ג שאין משיבין את הארי לאחר מותו תורה הוא וללמוד אני צריך וכו', ומה שהביא ראיה מאין דיחוי אצל מצות אין ראיה לפי שיש חילוק בין מצוה הנידחית ובין גוף הדיחוי דאין דיחוי במצות אלא בקדשים כי האדם הוא המחויב לעשות המצוה אם נידחית ממנו עתה לכשתראה המצוה לעשותה יעשנה כי האדם לא נדחה מלעשותה אבל אם היה האדם דחוי בשעת חיוב המצוה נידחית ממנו לעולם ואין לה תשלומין לעולם אפילו לכשיראה לעשותה כיון דבשעת חיוב נפטר ממנו. ועוד דבמצות גופייהו פעמים יש דיחוי כדאמר בפרק לולב הגזול דף לב ב גבי הדס שהיו ענביו מרובין מעליו אם היו שחורות פסול ירוקות כשר וקאמר שם לג א דאי אשחור ביום טוב פסול משום דיחוי אפילו הוריקו אח"כ ואע"ג דגבי כיסוי אמרינן דאין דיחוי אצל מצות שאני התם שיש בידו לגלות הדם ולבטל הדיחוי אלמא גבי מצות גופייהו כשאין בידו לבטל הדיחוי הוי דיחוי וקטן אין בידו לבטל הדיחוי שלו וכו', עכ"ל.

והדברים צ"ב, וצ"ע בזה לעת הפנאי.

וע' מש"כ בדברי הרא"ש בשו"ת שאילת יעב"ץ ח"א סי' כ"ז, שו"ת הגרע"א קמא סי' נ"ד, שו"ת חת"ס או"ח סי' י"ז, וחי' חת"ס סוכה דל"ג., שו"ת מהרש"ם ח"ג סי' שס"ג וח"ה סי' נ"ג, אבני נזר או"ח סי'קכ"ג.

וע' שו"ת שבט הלוי ח"ח סי' קמ"ב מה שהאריך בביאור ד' הרא"ש, ומה שהביא ד' החת"ס בזה, וצ"ע שם.

1. והנה ממה שהביאו בשם מרן הגרי"ז, נ' שבי' ד' התוס' בנפגם המזבח דאי"ז דחוי רק בנראה ונדחה, דהוא משום דהוו תרי דיני דחוי, דחוי בהחפצא ודחוי בהקדושה, אמנם צ"ע בזה, דהרי תוס' כתבו כן גם לגבי דחוי בהדס, דהוי זה דחוי במצוות, ולכאו' בהדס ליכא ב' מיני דחוי, אלא בכל גווני הוי הדחוי בהחפצא דהההדס, דל"ש בזה כלל ענין דחוי בקדושה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ע בזה בהא דבכל דוכתא מצי' דלא דייני' דין דחוי בקדשים רק אחר שהוקדשה הבהמה, והנה בשלמא בהא דהקדיש חצי' וכדו', ניחא דכל הדחוי הוי רק מכח ההקדש, אך צ"ע בדחוי דהמיר ונשתטה מ"ט ל"ה רק אחר ההקדש, וי"ל בזה, דכיון דבהנך גווני הבהמה חזיא ליקרב, דהרי כל הגריעותא הוי בבעלים זה, ע"כ ל"ח עלי' דחוי רק בשהקדישה בעלים זה, דה"ה דחוי' מליקרב, אך בעודה חולין הרי לא חשיבא כלל דחוי', דה"ה ראוי' ליקרב לבעלים אחר, אך אכתי תיקשי בנפגם המזבח מ"ט לא חייל דחוי בכל הבהמות, ואין נדחין רק הבהמות שהוקדשו, (ואמנם י"ל לד' תוס' יומא, דטעמא דר"י דלא יליף ממחוס"ז הוא משום דהתם הוי הדחוי בעודה חולין, דע"כ ה"נ לא חיילי שאר דחויין בבהמת חולין, אך כבר נת' למעלה, די"ל דכל ד' תוס' הוו רק בדחוי מעיקרא, וגם י"ל דלמשקנת דבריהם א"צ לזה, ואיכא דין דחוי אף בבהמת חולין), ואשר ע"כ נ' הבי' בזה, דאי' תרי גווני דדחוי בבהמה, **הא'** דאינה ראוי לחול עלי' תורת קרבן, **והב'** דלא חזיא ליקרב, ונ' דכל מה דשייך לדון דחוי על בהמה קודם שהוקדשה הוא בדלא חזיא לחול עלי' תורת קרבן, דמשו"ז חשבינן שהיא דחוי' מדינה, אך בגונא דהדחוי הוא דלא חזיא ליקרב, הרי ל"ש לדון דין דחוי משו"ז רק בבהמה קדושה שדינה ליקרב, ונדחתה מדינה, אך בהמת חולין שאין דינה ליקרב, הרי לא נדחתה כלל, ולי"ב דין דחוי משו"ז, ולפ"ז ניחא דדין דחוי בבהמת חולין שייך רק במחוס"ז ובבע"מ דאינן ראויין לחול עלייהו תורת קרבן, אך בדחוי דהמיר ונשתטה ונפגם המזבח, דכל הדחוי הוא דלא חזיין ליקרב, הרי דל"ש דחוי זה רק בבהמה קדושה, וכמש"נ, והעירוני די"ל עוד עד"ז, דחלוק דין מחוס"ז ובע"מ שאסור להקדישן, וע"כ הוי דחוי על הבהמה דלא חזיא לחול עלי' קדושה מכח האיסור, ומשא"כ בשאר גווני דליכא איסור בההקדש, ורק ל"מ להקריבן, ע"כ ליכא דין דחוי רק בבהמה קדושה שדינה ליקרב ונדחתה מדינה, וכנ"ל, ויש לציין עוד לד' התוס' לק' דע"ז: רד"ה הא, שלכאו' מבו' מדבריהם דדחוי שקודם ההקדש ל"ח דחוי, אך עיקר דבריהם שם צ"ב, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך מרן הגרי"ז נקט לא כן , דהק' בהא דמקריבין קרבנות לאחר מיתה, דמ"ט לא יהי' בזה דין דחוי כיון שנדחה בשעה שהי' הבעלים גוסס וכמבו' בירושלמי פ' מי שאחזו, ותי' דבעולה ושלמים כלל לא נדחה בשעה שהי' גוסס, עפ"ד הגר"ח בספרו בהל' ק"פ דליכא בקרבנות נדבה דין דעת בעלים בההקרבה, וממילא דהוו חזיין אף בשעה שהי' גוסס ליקרב, דהי' להו הכשר הקרבה דנדבה, ובאשם הגם שנדחה בעודו גוסס מ"מ כיון שהשתא קרב לנדבה הרי שעל דין הקרבת נדבה ל"ה כלל דחוי, עכ"ד, והרי שנקט דדין דחוי אינו מעכב רק מדין הקרבה זה אך דין הקרבה אחר שפיר מצי חייל ע"ז, אך אי"ז מכריח לומר דדין הדחוי ל"ה על הבהמה, דאפי' אי נימא דדין הדחוי חייל על הבהמה דלא חזיא תו להקרבה מ"מ י"ל דהיינו רק כלפי דין הקרבה זה שנדחתה הימנו, וז"פ, ועי' גם קה"י קידושין סי' י"ב שדן בזה, ויש לעיין עוד בהא דתניא בתמורה די"ט: באשם בו שנה והביאו בן ב' וכו' דלת"ק כשירה ולא עלו לבעלים לשם חובה, ועיי"ש בתוס' כמה שי' בזה, ולשי' א' הכשרו משום דניתק לעולה, וצ"ע מ"ט כלל הוא ניתק לעולה, ולכאו' דינו הוא שימכר ויביא בדמיו אשם, כדתנן התם במפריש נקבה לאשמו, וצ"ע רב בזה, ואולי י"ל דאה"נ אלא איירי שנתכפר באחר, וע"כ ניתק אשם זה לעולה, וק' לי מ"ט לא יהי' בזה דין דחוי, ומ"ש ממפריש דכר בן ב' שנים לפסחו שנדחה ואין קרב הוא עצמו לשלמים, ואולי י"ל דשאני אשם בן ב' שנים כיון דקרבן אשם בא בן ב' שנים, ורק לחיוב זה א"א להביא בן ב' שנים, וצ"ע בחילוק זה, עוד פי' תוס' שם דהכשרו כדמכשיר ר"ח בן טובי מחוס"ז בבעלים של"ש, וכ"כ תוס' לק' דקט"ו., ועי' שטמ"ק שם דג"ז הוא משום דקרב עולה, וגם ע"ז תיקשי כן, אך לד' הגרי"ז ניחא, דדחויו מאשם אין פוסלו מליקרב בתורת עולה, ול"ד למפריש בן ב' שנים לפסח שנדחה מליקרב שלמים דהתם שאני דבהפסח מעיקרו פתיך דין הקרבה דשלמים, ואמנם דלשי' זו יל"פ עוד דההכשר אינו מדין עולה אלא משום דע"י של"ש חייל עלי' הקרבת נדבה, וזה תליא בבי' דינא דרחב"ט, דאשם מחוס"ז כשר של"ש, אם הוא משום דהוי עולה, או משום דאי"ל הכשר דנדבה, ונת' בזה במק"א, וע"כ כשר הוא, (כן נ' להדיא מד' התוס' במנחות ד"ג. ד"ה אמר, דבכה"ג הוי הכשירו בתורת אשם, עיי"ש בדבריהם, ולפ"ז י"ל דל"ש בזה דין דחוי, כיון שה"ה כשר ליקרב אשם נדבה, ול"ד לנקבה לפסחו דל"ש בה הכשר זה כיון דפסח של"ש פסול, וכמבו' כן; בפירש"י בזבחים דקי"ד דכל הא דמכשיר רחב"ט באשם מחוס"ז של"ש הוא רק למאי דקיי"ל דאשם של"ש כשר, ואכמ"ל עוד בזה, והנה הי' אפ"ל בזה דהך ברייתא לא ס"ל לדין דחוי, ובזה הי' מתיישב משה"ק תוס' שם מברייתא דמנחות דמ"ח: דפסול, ולהנ"ל י"ל דברייתא דפסלה הוא מדין דחוי, אך מד' התוס' שלא תי' כן מבו' דל"ש בזה דין דחוי, וצ"ע ובדיקה בזה, ובעיקר ד' הגרי"ז דדחוי אינו פוסלו מליקרב בהקרבת מותר, ופסח שנדחה אף מהקרבת שלמים שאני, לכאו' יש להוכיח עוד כן, דהרי בפסח תנן בפסחים דצ"ו: דאם נמצא קודם שחיטת הפסח ונתכפר באחר, ירעה עד שיסתאב, ונדחה מליקרב שלמים, ואילו באשם לא מצי' לדין זה, ואף בנאבד והפריש אחר ונמצא ואח"כ נתכפר באחר ה"ה קרב עולה, וע"כ דבאשם אין דחויו פוסלו מליקרב עולה, ול"ד לפסח שדחויו פוסלו אף מליקרב שלמים, וצריך בדיקה בזה, ועמש"נ עוד בבי' מתני' דהתם, בסי' ד' הע' ג', ועי' מש"נ עוד בענין זה בסי' ג' סק"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועמש"נ בסי' ג' סק"א, בישוב מה שילה"ק לד' רש"י, מהמבו' בסוגיא שם בולדות בע"מ מעיקרן דחזיין לקדושה אחרת, אשר הוכיח מזה החו"א שם, דבקדו"ד ליכא דין דחוי, אך הרי ד' רש"י דאף בקדו"ד איכא דין דחוי, ולדידי' תיקשי כן, ויעו"ש שנת' בזה עפימש"נ לק' סק"ג דאיכא תרי גווני דחוי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועי' מל"מ פ"ג מהל' שגגות שכתב דהוי זה פלוגתא דאמוראי אם מכח דין הדחוי נדחין אף הדמים, וסוג' דסנהדרין דקי"ב: פליגא על ד' רב יוסף עיי"ש באורך, ועי' קר"א בסוגיין דפליג עלי' דאין מקור דסוג' דסנהדרין דקי"ב פליגא ע"ד רב יוסף, עי' בדבריהם, ועמש"נ בזה באורך בהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-6)
6. וע' בחזו"א בכורות סי' כ"ח סק"ד, שכתב דהא דבהמית דמו תמות, התם משום דאידחי בשביל זבח רשעים איפסל לגמרי אף דמיו, אבל בעלמא רועה ומביא בדמיו אותו קרבן, ונקט שם לפ"ז דבנפגם המזבח לא נדחו דמיו, אך הנה למש"נ דהטעם דבמומר נדחו אף דמיו הוא משום דבההיא שעתא ל"ה חזי אף להקריב הדמים, וע"כ חייל הדחוי אף על הדמים, הרי דה"נ בנפגם המזבח יהיו אף דמיו דחויין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה לכאו' יש להעיר בזה, בהא דפליגי ר"י ור"ל בסנהדרין דקי"ב:, בהא דתניא בעיר הנידחת דהיו בה קדשי מזבח ימותו, ופרכי' מ"ט לא ירעו ויפלו דמיהם לנדבה, ר' יוחנן אמר זבח רשעים תועבה, ור"ל אמר ממון בעלים הוא וכו', ואמרי' התם ר"ל מ"ט לא אמר כר"י, אמר לך כי אמרי' זבח רשעים תועבה ה"מ היכא דאיתנייהו בעינייהו אבל הכא כיון דאישתני אישתני, ולדעת הרמב"ן והרשב"א דבמומר מכח הדחוי נדחין אף דמי הבהמה, צ"ע מ"ט דר"ל דהדמים קרבין ומ"ט ליכא בזה דין דחוי, ובזה י"ל דר"ל לא ס"ל לדין דחוי ועכ"פ ס"ל דאין הדמים נדחין, אך אכתי תיקשי דבגמ' מ' דפלוג' דר"י ור"ל הויא אם איכא על הדמים דין זבח רשעים תועבה, ולכאו' הרי לר"י גופי' דס"ל דין דחוי ודאף הדמים נדחין, א"כ הרי מה"ט ניחא הא דקדשי מזבח ימותו, ומה הוצרך למימר דאיכא עדין פסולא דזבח רשעים תועבה, וביותר ק' דהרי בסנהדרין דמ"ז. מייתי רב יוסף סייעתא לדעת ר' יוחנן דס"ל דין דחוי, מהא דקדשי מזבח ימותו, ואף דכיון דאיקטול הו"ל כפרה, וע"כ הטעם משום דין דחוי, והרי דמפרש רב יוסף בדעת ר' יוחנן שהא דאינן קריבין הוי משום דין דחוי, ולכאו' זה דלא כסוגיא דדקי"ב:, ועי' מל"מ בהל' שגגות שם שכבר עמד בכ"ז.

   ונ' די"ל בזה, דודאי דר"י ור"ל בדקי"ב ס"ל דין דחוי ודאף הדמים נדחין, ובי' פלוגתייהו נ', שהרי כבר נת' דמה שנקטו הראשונים שאף הדמים נדחין, ול"ד לכל דחוי דאין הדמים נדחין, אלא לדעת הר"ח, וגם לדידי' פליגי בזה תנאי, עי' סי' ג' סק"ד, הוא משום דבמומר שאני דבשעת הדחוי היו אף הדמים דחויין, ונ' לפ"ז דזהו שורש פלוגתת ר"י ור"ל, דר"י ס"ל דמכח זבח רשעים תועבה אף לא מצי' להקריב הדמים לנדבה, והגם דאי"ז קרבן דילי' אלא הוי לנדבת ציבור, וע"כ מעיקרא חייל הדחוי גם על הקרבת נדבה, וע"כ הגם דכבר הו"ל כפרה, אין הדמים קרבין לנדבה שכבר נדחו, ור"ל דפליג הוא משום דס"ל דדינא דזבח רשעים תועבה אינו פוסל להדמים מהקרבת נדבה שאי"ז כלל הקרבה דהרשע, וממילא דכלפי הקרבה זו לא חייל מעולם דחוי, וע"כ לדידי' יפלו הדמים לנדבה, דליכא ע"ז דין דחוי כלל, ונמצא לפ"ז דה"נ במש"כ הראשונים דבמומר נדחין הדמים מליקרב, דלדעת ר"ל יפלו הדמים לנדבה, דמהקרבת נדבה לא נדחו מעולם, אך לר"י נדחו אף מהקרבת נדבה ואין קרבין כלל, וז"פ, ולהאמור יל"ד בעוד מדברי המל"מ שם ול"ע כעת. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש לציין לד' תורי"ד בפסחים דצ"ו: דמבו' בדבריו דפליג על ד' תוס' בד"ט: הנז', ודעתו דכל שהפריש קודם הפסח ודעד הפסח תעבור שנתו, אינו קרב הוא עצמו לשלמים, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-9)
9. אחר כתבי ראיתי בס' משנת ר"א בכורות דט"ו: דכתב ג"כ דאיכא ב' דיני דחוי, ודחלוקין הן דבדין דחוי שעל הקדושה הרי דאם יקדישנה קדושה אחרת לי"ב דחוי, אך בדין דחוי שעל הבהמה ה"ה דחוי' אף מקדושה אחרת, וזה כמש"כ. [↑](#footnote-ref-10)