ב (ב) בדין לו ולא לזרעו, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים / מהדו_ק

אור ליום ד' כ"ב אלול תשע"ד

**א**

א] מכות ד"ב., מנה"מ אמר ריב"ל דאמר קרא ועשיתם לו כאשר זמם לו ולא לזרעו, וליפסלוהו לדידי' ולא ליפסלו לזרעי', בעינן כאש"ז לעשות וליכא, ופירש"י, ז"ל, בעינן כאשר זמם, והוא זמם לפסול את הנדון ואת זרעו, עכ"ל.

ובאפיקי ים סימן ל"ח עמד בזה, דהרי הדבר ברור דאם יעידו העדים על משפחה שלמה שהם כולם חללים, בודאי דאלמלי דינא דלו ולא לזרעו, היו העדים נעשים חללים, והי' מתקים בזה שפיר כאש"ז לעשות כנגד כל א' וא', וא"כ הרי ה"נ בדין דכל שבאו לפסול את הנידון ואת זרעו, יתקיים כאש"ז כנגד הנידון וכנגד זרעו במה שנפסול את העדים עצמן.

ובאמת דקשיא גם איפכא, דאם אכן לא סגי במה שנפסול את העדים עצמם לקיום כאש"ז כנגד הבנים, א"כ מ"ט אמרינן דאם הי' זרעו נפסל הי' מתקיים בזה כאש"ז, הרי דינא דכאש"ז הוא עונש על העדים עצמם, והיאך יתקיים העונש דכאש"ז דידי' במה שיפסלו בניו.

ב] ועיי"ש באפיקי ים שכתב לפרש בזה, דמש"א דאי"ז כאש"ז לעשות, אי"ז משום דלא יתקיים כאש"ז כנגד זרעו של הנידון, דלזה ודאי סגי במה שנפסלים העדים עצמן, ודמי להעידו על ק' אנשים לעשותם חללים דמתקיים כאש"ז כנגד כל א' במה שהעדים עצמן נפסלין, אלא הוא משום דלא יתקיים כאש"ז כנגד הנידון עצמו, דהם באו לפסלו בפסול הפוסל את הבנים, והם אינם נפסלין בפסול הפוסל את הבנים, דאם היו נפסלין בפסול הפוסל את הבנים, ממילא היו הבנים נפסלין.

ובזה כתב בחי' ר' שלמה מכות סימן ה' לישב למשה"ק החת"ס בתשו' חו"מ סימן כ"ד והמנ"ח במ' תס"ד, לדעת הרמב"ם בפ"ד מע"ז ה"ו דבעיר הנדחת הורגין אף את הטף והנשים של העובדים, דא"כ היאך מתקבלת עדות עדי עיר הנדחת, הרי הו"ל עשאאילה"ז, דאם יוזמו העדים לא יהרגו את טפם ונשיהם, וממילא דלא יהרגו גם את העדים עצמן, דבעינן כאש"ז לעשות וליכא, עיי"ש בדבריהם, - ולפי הנ"ל ניחא, דמשום מה שזממו להרוג גם את הטף והנשים, מתקיים כאש"ז במה שהורגין את העדים עצמן, וכל מש"א הכא דאי"ז כאש"ז, הוא משום הזממה שכנגד הנידון, שאינם נפסלין בפסול הפוסל את הבנים כמו שזממו לפסלו בפסול זה, וזה ל"ש בעיר הנדחת.[[1]](#footnote-2)

ג] אמנם הנה בד' רש"י שכתב דהא דבעינן כאש"ז וליכא, היינו משום שזממו לפסול את הנידון ואת זרעו, מ' להדיא דהא דאין מתקיים בזה כאש"ז אי"ז משום שזממו לפסלו בפסול הפוסל את זרעו, אלא הוא משום שזממו לפסול את זרעו.

וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א שהק', ז"ל, וא"ת אדרבה כאש"ז לעשות לאחיו כתיב ונדרש לאחיו ולא לזרעו וכו', עכ"ל, ולהדיא דהא דאין מתקיים כאש"ז כשאין זרעם נפסל, הוא משום שזממו לפסול את זרעו, וזהו דקשיא לי' דנדרש לאחיו ולא לזרעו, דל"ב כלל שיתקיים כאש"ז כנגד זרעו.

ד] וכבר עמדו דהוא מפורש כן בד' הראשונים בסוגיין, חדא, הוא במש"כ הרמב"ן, ז"ל, ואיכא למימר דל"ד וכו' וכיון דבהאי גברא מקיימת כאש"ז לעשות במקצת קרינא ביה כאש"ז, אבל הכא איהו פסיל להאי כהן ולזרעי' ומפסיד מיני' ממון ומזרעי', אי נמי מקיימת בי' בדידי' מקצת כאש"ז לעשות לו, כיון דלא מקיים בי' כאשר זמם לעשות לבנו לאו כאשר זמם הוא כלל לגבי הבן, עכ"ל, ומבו' להדיא דמש"א דהו"ל כאש"ז לחצאין, אי"ז משום דאין עושין בו לגמרי את מה שזמם על הנידון, דלדעת הרמב"ן אין בזה גריעותא כלל, דסגי במה שעושין כאש"ז במקצת, אלא הוא משום דאין מקיימין בו כאש"ז לגבי הבן.

עוד הוכיחו כן ממש"כ הריטב"א, ז"ל, וכתבו בתוס' שאם העידו עליו שמצרי שני הי' וכו' אפ"ה לוקין ואין נפסלין דאכתי איכא למידרש לו ולא לאשתו, "ואפי' אין לו אשה אין לחלוק", עכ"ל, ומבו' בד' הריטב"א, דמן הדין הי' דכל דאין לו להנידון אשה יפסלו את העדים וחשיב שפיר ככאש"ז לעשות, כיון שלא זממו כלל לפסול את אשתו, - והנה אי נימא דהא דהוי זה כאש"ז לחצאין, הוא משום דהם זממו לפסלו בפסול חמור הפוסל את זרעו או את אשתו וכל דלא חייל בהו פסול זה ל"ה כאש"ז לעשות, א"כ הרי אף אם אין לו אשה, מ"מ כיון שזממו לפסלו בפסול חמור הפוסל את אשתו ועליהן לא חייל פסול חמור זה, הוי זה כאש"ז לחצאין.

ובאמת דהוא מוכרח כן טפי, דאי נימא דהא דהוי כאש"ז לחצאין הוא משום דהן זממו לפסלו בפסול חמור הפוסל את אשתו, הרי לכאו' אדרבה כל הא דחשבינן דזממתם היא לפסלו בפסול חמור הפוסל את אשתו, הוא במה דמכח פסול זה תיפסל אשתו שתינשא לו אח"כ, דהאשה שכבר נשא, כבר פסולה וקיימא, ואי"ז שייך לזממתם לפסלו בפסול הפוסל את אשתו, ודו"ק.

עוד הוכיחו כן ממש"כ הריטב"א ע"ד התוס', ז"ל, ואי"ז מתחוור כל הצורך, דלגבי זרעו שהם כרעא שלו שייך לומר דליכא כאש"ז, אבל לגבי אשתו כיון דבדידי' מתקיים שפיר קרינן ועשיתם לו כאש"ז לעשות לאחיו, עכ"ל, וכ"ז הוא אי נימא דהא דהוי זה כאש"ז לחצאין, הוא משום דמקיימים כאש"ז לגבי הנידון ואין מקיימים כאש"ז לגבי זרעו, ובזה הוא דס"ל להריטב"א דכל הא דכה"ג חשיב ככאש"ז לחצאין, הוא רק בזרעו דהם כרעא דידי', אך אי נימא דהא דהוי זה כאש"ז לחצאין הוא לגבי הנידון עצמו, במה שאינם נפסלין בפסול חמור הפוסל את זרעו ואת אשתו, אין מקום לחלק בין זרעו דהוא כרעא דידי' לאשתו דאינו כרעא דידי', וכבר הרגיש בזה האפיקי ים שם, עיי"ש.

ה] ועכ"פ לפ"ז הדרא קו' האפיקי ים לדוכתה, דמ"ט חשבינן לה דאין מתקיים כאש"ז כנגד הזרע והו"ל כאש"ז לחצאין, ומ"ש מהיכא דהעידו לפסול כמה בנ"א, דהי' מתקיים כאש"ז כנגד כל א' במה שהעדים עצמם נפסלין.

**ב**

ו] והנה הרמב"ן לעיל בסוגיין הק' דבהעידו עליו שהוא ב"ג מ"ט אינם משלמין לו אכילת תרומה ושאר מתנו"כ שרצו להפסידו, וכתב ע"ז, ז"ל, ואיכא נמי לפרוקי וכו' שהרי אף לבניו של נדון זה הי' מפסיד מהם מתנות כהונה ואינו חייב לשלם להם כלום, אף לו אינו משלם כלום, שאין אנו מקיימין כאש"ז לחצאין כדאמרינן בגמ' וליפסלי' לדידי' ולא ליפסלי' לזרעי' בעינן כאש"ז וליכא, כלומר שאין מקיימין אותו לחצאין, עכ"ל.

וד' הרמב"ן צ"ב דממ"נ אם חשיב דזממו להפסיד את הבנים מתנו"כ, א"כ מ"ט באמת אין חייבין לשלם להן, ובע"כ מאיזה טעם דלא חשיב דזממו להפסיד את הבנים מתנו"כ, וע"כ אינם חייבין לשלם להם, וא"כ מ"ט הו"ל כאש"ז לחצאין.

ז] ושמעתי לפרש בזה, דאף דהיו מפסידין בעדותם את הבנים, מ"מ כיון שלא באו להעיד על הבנים אלא על האב, אין להבנים תביעה על זממה זו, וע"כ אינו חייב לשלם להם.

אך כמדומה דזה נסתר ממש"כ התוס' לקמן ד"ג. דבהעידו על איש פלוני שגירש את אשתו ולא נתן לה כתובתה, ה"ה חייבין לשלם לה שאר כסות ועונה שהפסידוה, אף דלא באו להעיד עלי' כלל אלא להעיד על הבעל שהוא חייב לה את כתובתה, ושמא הרמב"ן נחלק ע"ד התוס' בזה.

**ג**

ח] ונראה לבאר בזה, לפמש"נ בסימן ב' (א) ללמוד מסוגיית הגמ' בב"ק, דאף דאין עדים זוממין חייבין עד שיגמר הדין על פיהם, מ"מ כל שנגמר הדין על פיהם, ה"ה חייבים על כל הדברים שנתחייב בהן הנידון מכח זה, אף דעליהן לא הי' גמ"ד כלל, והן מחוסרין גמ"ד, וע"כ עדי העדאה שהוזמו חייבין לשלם ח"נ של נגיחה רביעית, אף שבשעה שהוזמו עדיין לא נגח לנגיחה זו ולא נגמר הדין על פיהן לחייבו בתשלומין אלו, עיי"ש.

ולפ"ז נראה, דבעדי בן גרושה, כיון שבאו לדון בבי"ד על אדם זה, הוי כל הגמ"ד רק על אדם זה, אך על זרעו ל"ה גמ"ד כלל, ולא מיבעיא בזרע שאינו בעולם, די"ל דל"ש כלל לדון עליו, ול"ש שיחול הגמ"ד עליו, אלא אף בזרע שהוא בעולם, י"ל דל"ה הגמ"ד עליו, שהרי לא נתברר עדיין שהוא זרעו של אדם זה, והא דהו"ל כאש"ז לחצאין, אף שלא נגמר הדין על זרעו כלל, הוא משום דכל דנגמר הדין מכח עדותם, הוי בכלל זממתם גם כל הדינים הנולדים מכח גמ"ד זה, וע"כ כיון דמכח הגמ"ד לפסלו, נפסלין אף בניו, הוי זה בכלל זממתם.[[2]](#footnote-3)

וזה מדויק היטב בל' רש"י שכתב דהם זממו לפסול את הנידון ואת זרעו, והרי דרק אותו אדם שנתקבלה עדותם עליו הוא דהוי "הנידון", אך זרעו לא נידונו כלל בדין זה, וכ"ה בל' הרמב"ן דלבניו של "נידון זה" הי' מפסיד מתנו"כ, והרי דרק הוא עצמו הוי הנידון, וכ"ה מבו' גם בל' הרמב"ן בסו"ד.

ט] ואמנם נראה די"ל, דאף דחשבינן דבכלל זממתם הוי אף לפסול את זרעו, מ"מ אין לחייבם בחיובא דכאש"ז על זה, דעיקר חיובא דכאש"ז הוא למי שחלה עדותם עליו ונגמר דינו על על פי', דה"ה חייבין לו בעד כל מה שחל מכח עדות זו, אך הבנים שלא היתה העדות עליהן ולא נגמר דינם ע"פ העדות, אין העדים מתחייבין להן בכאש"ז.

ויש ליתן טעם בזה, לפמש"כ הרמב"ן ועוד מקמאי דחיובא דכאש"ז הוי עונש על הלאו דלא תענה, ונת' בזה בסימן א' (א) סקי"א דהיינו, דבאיסורא דלא תענה נכלל איסור לחייב את חבירו ע"י עדות שקר, וכל שעברו ע"ז ה"ה נענשין בכאש"ז.

ולפ"ז י"ל, דכיון דעדותם נתקבלה ונגמר הדין על פי', רק לגבי הנידון עצמו, ע"כ גם לא עברו בלא תענה אלא משום מה שפסלו את הנידון עצמו, שכנגדו הם ענו עדות שקר, אך כלפי זרעו שלא נתקבלה עדותם עליהן ולא נגמר דינם על פי', לא חשבינן שענו כנגדם עדות שקר, ולא עברו על לא תענה מחמתם, - וע"כ אינם חייבין בתשלומי הזמה, אלא להנידון עצמו שענו כנגדו עדות שקר, אך לזרעו שלא ענו כנגדם עדות שקר, אינם חייבין בתשלומי הזמה.[[3]](#footnote-4)

ודוגמא לדבר נראה בעדי קידוה"ח שהוזמו, דלא נימא שיתחייבו בתשלומי הזמה לכל מי שהי' חייב לפרוע ממון לחבירו בחודש זה שזממו להקדים את זמן הפירעון ביום א', והיינו משום שהגמ"ד שהי' מכח עדותם, הוא על עיקר קביעות החודש, ולא ענו עדות שקר באותם בנ"א שחייבין לפרוע ממון בחודש זה, ומה"ט פשיטא לי' להגרע"א דאינם בכלל לא תענה "לרעך", וע"כ אינם חייבין להן בתשלומי הזמה.

י] ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ן דאף דלבניו של נידון זה הי' מפסיד מתנו"כ אינו חייב לשלם להן כלום, דכיון שלא נתקבלה עדותם על הבנים ולא נגמר דינם על פיהם, הרי דהגם דמכח עדותם על האב מפסידים אף הבנים, וזהו שכתב הרמב"ן דלבניו "של נידון" זה הי' מפסיד, דאף דהבנים עצמם אינם הנידונים, מ"מ כיון דפסלו את הנידון עצמו, מכח זה היו אף הבנים מפסידין, ליכא בזה לחיובא דכאש"ז.

יא] ועד"ז מתפרש גם עיקר מש"א בסוגיין דכיון דאין זרעו נפסל הו"ל כאש"ז לחצאין, ולא אמרינן דכיון דהוא עצמו נפסל מתקיים בזה כאש"ז כנגד כל א', ומתרי טעמי, חדא, דכיון דמה שהוא עצמו נפסל אי"ז כלל כנגד מה שזמם לפסול את זרעו של הנדון, דכנגד זה אינו חייב בכאש"ז, וכנ"ל, ע"כ אין מתקיים בזה כאש"ז כנגד זממתם לפסול את זרעו, ומזה הוא שלמד הרמב"ן להך מילתא דאינו חייב לשלם לבנים כלום, וניחא לפ"ז מש"כ הרמב"ן לזה כדבר פשוט ולא פירש טעם בזה.

ועוד, דכיון דל"ה בעדותם זממה בפנ"ע לפסול את זרעו של הנידון, אלא מכח עדותם שנתקבלה על הנידון עצמו, נפסלין אף זרעו, י"ל דלא סגי במה שהן נפסלין לקיום דינא דכאש"ז כנגד פסול הזרע, ול"ד להיכא שהעידו על כמה בנ"א לפסלם, דהוי זה זממה בפנ"ע על כל א' וא', וע"כ שפיר מהני מה שהן נפסלין, לקיום כאש"ז כנגד כל א' וא'.[[4]](#footnote-5)

יב] ולפ"ז ניחא הא דעדי עיר הנדחת שהוזמו נהרגין, ולא אמרינן דהו"ל כאש"ז לחצאין כיון שאין הורגין את טפם ונשיהם, והיינו משום דבעיר הנדחת בפשוטו בעינן גמ"ד אף על הטף והנשים, וע"כ חשבינן לה כזממו להרוג ק' בנ"א, דבמה שהן מתחייבין מיתה מתקיים כאש"ז כנגד כל א' וא', וכל מש"א הכא דאם אין זרעם נפסלין הו"ל כאש"ז לחצאין, הוא רק משום דל"ה גמ"ד על הזרע בפנ"ע, ומכח הגמ"ד עליו שהוא בן גרושה, נפסלין אף זרעו, וכמש"נ.

**ד**

יג] והנה נתחדש לפ"ז, דאף דמחד גיסא אמרינן דאין העדים חייבין בחיובא דכאש"ז לבנים, כיון שלא נתקבלה עדותם עליהן ולא נגמר דינם על פיהן, מ"מ כיון שאין מקיימין כאש"ז לגבי הבנים, הו"ל כאש"ז לחצאין.

ובביאור הדברים נראה, לפמש"נ בסימן א' (ב) ענף ג' בדין עשאאי"ל בעדויות דאין בהן דין הזמה כלל, ונת' בזה דהדבר חלוק, דבגונא דהא דליכא לדין הזמה, הוא משום דלא זמם כלום, ול"ש בזה כאשר זמם, לא חשיב עדותם כעשאאי"ל, ומשא"כ בגונא דזמם בעדותו והי' שייך בזה לעשות לו כאשר זמם ואך דאין בעדותו להעבירה והעוולה המחייבת, וע"כ אין עושין לו כאשר זמם, חשיבא עדותו כעשאאי"ל, - והיינו משום דהא דבעינן שתהא העדות יכולה להזימה, אי"ז שייך כלל למה שיש בעדותם "עבירת" זממה, אלא דינא הוא דבעינן שיהא ראוי להתקיים בעדות זו כאשר זמם, וע"כ כל דאין ראוי להתקיים בעדות זו כאשר זמם משום דלא עבר בעבירת זממה, הו"ל עשאאי"ל, אך משא"כ בגונא דלא זמם כלל, לא חשיב דאין עושין בו "כאשר" זמם, שהרי לא "זמם" כלום.

ונראה דעד"ז הוא בדינא דכאש"ז לחצאין, דהאמנם אם הא דאין העדים מתחייבין בכאש"ז לבנים הוא משום דלא חשיב כלל שזממו עליהן, ל"ה זה כאש"ז לחצאין, כיון שנעשה בהן כל מה שזממו, - אך לפמש"נ הרי אי"ז כן, דלעולם חשיב דזממתם היא אף על הבנים, וכמש"כ רש"י שזממו לפסול את הנידון ואת זרעו, דאף דלא נגמר הדין על פיהם אלא לפסול את הנידון עצמו, מ"מ כיון דמכח גמ"ד זה נפסלין אף הבנים, הוי פסול הבנים בכלל זממתם, וכל הא דאינם מתחייבין ע"ז בהזמה, הוא משום דכלפי הבנים ליכא להעבירה והעוולה המחייבת, ובכה"ג חשיב דאין מקיימים בהן "כאשר זמם", והו"ל כאש"ז לחצאין, ודו"ק.

**ה**

יג] והנה לפמש"נ נמצא, דהא דבלא מיעוטא דלו ולא לזרעו הי' אף זרעם נפסל, אי"ז מכח שזממו לפסול גם את זרעו של הנידון, וע"כ מדינא דכאש"ז הי' לנו לפסול גם את זרעם, כאשר כן נקט האפיקי ים שם סק"ד, דהרי על מה שזממו לפסול את זרעו של הנידון אינם מתחייבין כלל בכאש"ז, דמה"ט אינם חייבים לשלם לבני הנידון על המתנו"כ שהפסידום, אלא מכח מה שזממו לפסול את הנידון עצמו היו הן נפסלין וממילא אף הי' זרעם נפסל.

וכ"ה מבו' להדיא בפירש"י, ז"ל, ולא לזרעו, ואם תעשהו חלל והוא כהן פסלת את זרעו לעולם, עכ"ל, ולהדיא, דהא דבלא מיעוטא דלא לזרעו הי' הזרע נפסל, הוא בתולדה ממה שהיו העדים עצמן נפסלין, ולא משום דהם מתחייבין בכאש"ז כנגד זרעו של הנידון, וי"ל דאם היו העדים מתחייבים בכאש"ז כנגד זרעו של הנידון, ל"ה מתקיים דין כאש"ז אף אם הוה פסלינן לזרעם של העדים, דאין מתקיים בזה העונש על העדים עצמו, וכן נקט בחי' ר' שלמה מכות סימן ה'.

יג] ונתחדש לפ"ז, דאף דגם אם הוה פסלינן לזרעם של העדים, ל"ה זה מכח מה שזממו לפסול את זרעו של הנידון, אלא מכח מה שזממו לפסול את הנידון עצמו, מ"מ אם הי' זרעם נפסל, ל"ה חשבינן לה ככאש"ז לחצאין, - והיינו משום דלא היתה בעדותם זממה בפנ"ע לפסול את הבנים, אלא מכח עדותם על הנידון עצמו, נפסלין אף בניו, וע"כ אם גם לגבי העדים, היו נפסלין בניהם מכח הפסול שחל עליהן, הי' מתקיים בזה דינא דכאש"ז גם כנגד פסול הבנים, ודו"ק.

1. עוד כתבו לישב לפ"ז, למשה"ק הגבו"א בסוגיין במש"כ התוס' דבמעידין על מצרי שני לא עבדינן בהו כאש"ז משום לו ולא לאשתו, והק' הגבו"א דבמעידין על מצרית שני' מאי איכא למימר, ולפי הנ"ל י"ל, דאף בזה חשיב כאש"ז לחצאין, כיון שהעידו עלי' לפסלה בפסול החמור הפוסל את האשה, ואך דבדידה ליכא נפ"מ בזה, והם אינם נפסלין בפסול חמור זה, - אך בעיקר הקו' נראה די"ל לפמש"כ הריטב"א ע"ד התוס' דאף אם אין לו אשה אין לחלוק, ולפ"ז י"ל דה"נ הוא במעידין על מצרית שני', דאף דמצינו למעבד בהו כאש"ז, אין לחלוק בין מצרי שני למצרית שני', דהרי מצרית שני ומצרית שני' חד פסולא הן, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך הנה נת' בסימן ב' (א) סקי"ד לדון, דכל הך מילתא דכל הדינים דהוו בתולדה מהגמ"ד הוו בכלל זממתם, הוא רק בדינים שנעשו אחר עדותם, אך דינים שנעשו קודם עדותם, בעינן שתתקבל העדות ויחול גמ"ד כלפיהם, ולפ"ז אין דברינו מתישבים בד' הריטב"א דמפרש בעדי מצרי שני דהא דפטרינן להו, הוא משום דאין מתקיים כאש"ז כנגד אשתו שיש לו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם גם אי נימא דחיובא דכאש"ז הוא על הזממה עצמה ואינו על העבירה דלא תענה, ג"כ י"ל דהעוולה המחייבת בעדים זוממין, הוא רק כשהעיד עליו ונתקבלה עדותו ונגמר הדין עליו ע"פ העדות, אך כל שלא העיד עליו ולא נגמר הדין עליו על פיו, לי"ב להעוולה המחייבת בעדים זוממין, וע"כ הוא דאינו חייב לבנים בתשלומי כאש"ז. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם הנה המאירי בסוגיין כתב בדין עדי מצרי שני, ז"ל, ואף לדעת וכו' מ"מ אין כאן לו לבדו והרי פסלו את האב בעדות זו ג"כ ואף אתה דורש לו ולא לאביו וא"ת להכשיר את אביו אי"ז כאש"ז, עכ"ל, ובזה אין מתישב מש"נ, שהרי פסול האב אינו בתולדה מפסולו, וע"כ לכאו' אין מקום לומר דמכח הגמ"ד שעל הנידון עצמו נפסל אף אביו, וצ"ע.

   ובעיקר ד' המאירי צע"ג, דמ"ט בעינן בזה למיעוטא דלו ולא לאביו, ומאי ס"ד לפסול את אביו משום חטא בנו, ולכאו' כל הא דבלא מיעוטא דולא לזרעו הי' הזרע נפסל, הוא בתולדה ממה שנפסלו העדים עצמם, כאשר כ"ה להדיא בפירש"י. [↑](#footnote-ref-5)