טו - בדין עדים זוממין שהעידו על מלקות וממון או מיתה וממון
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק אלו נערות

יום ועש"ק וישלח תשפ"ד

**א**

א] כתובות ל"ב ב', מעידין אנו את איש פלוני שחייב לחבירו מאתים זוז והוזמו לוקין ומשלמין שלא השם המביאן לידי מלקות מביאן לידי תשלומין דברי ר"מ, וכתבו התוס', ז"ל, פירש בקונט' משום דממון ומלקות אתו מתרי קראי מלקות מלא תענה וממון מועשיתם לו כאשר זמם וכו', ומיהו שמא יש לפרש לפ"ה משום דממון ומלקות אתו מתרי קראי אין לנו לבטל פסוק אחד לגמרי ולקיים האחר, אבל אם היו באים שניהם מועשיתם לו כאשר זמם כגון שהעידו על אחד שהוציא שם רע על אשתו דבאין לחייבו ממון ומלקות אין לוקין ומשלמין, ואין נראה לר"י דלא מסתבר שלא יהו חייבין ממון ומלקות בכה"ג כיון שרצו לחייבו שניהם, עכ"ל.

והנה בפשוטו מש"כ התוס' דלא מסתבר שלא יהיו חייבין ממון ומלקות בכה"ג כיון שרצו לחייבו שניהם, הוא גם לדעת רבנן דבעלמא אין לוקין ומשלמין, ואף דדברי התוס' הכא קיימי לדעת ר"מ דבעלמא לוקין ומשלמין, מ"מ כיון שכתבו דהא דלוקין ומשלמין בכה"ג הוא משום שרצו לחייבו שניהם, גם לדעת רבנן לוקין ומשלמין, וכ"כ הפנ"י דאין לומר דדברי התוס' הם רק לדעת ר"מ דמאי שנא.

וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' לעיל בד"ה שכן יש בהן, ז"ל, ור"ת מפרש דגבי עדים זוממין שייך צד חמור משום דאותו צד חמור של חובל יכול להיות בעדים זוממין אם העידו על אחד שחבל בחבירו והוזמו דמשלמין חמשה דברים מה שרצו לחייבו וכו', וכן בפ"ק דמכות דיליף ממוצש"ר ועדים זוממין דלאו שאין בו מעשה לוקין עליו ופריך מה להצד השוה שבהם שכן צד חמור יש לפרש כי הכא לר"ת, עכ"ל, ובפשוטו מש"כ דיש לפרש כי הכא לר"ת, היינו דגם התם איכא לצד חמור זה דאם העידו על מוצש"ר והוזמו לוקין ומשלמין, וכ"כ הריטב"א במכות ד' ב', ז"ל, וראיתי להרב ר' מאיר ז"ל האשכנזי שכתב דצד חמור היינו משום דזימנין דבעדים זוממין איכא חומרא דמוציא שם רע להיות לוקה ומשלם כגון שהעיד על האדם שהוציא ש"ר וכו', עכ"ל, ולפ"ז מבו' להדיא בדבריהם דכל שהעידו על מוצש"ר והוזמו לוקין ומשלמין גם לדעת רבנן, אך הבית יעקב שם דחק לפרש לד' התוס' שם בע"א.

ב] והנה בסנהדרין ט' ב' אמר רב יוסף הביא הבעל עדים שזינתה והביא האב עדים והזימום לעדי הבעל, עדי הבעל נהרגין ואין משלמין ממון, חזר והביא הבעל עדים והזימום לעדי האב עדי האב נהרגין ומשלמין ממון ממון לזה ונפשות לזה.

ובחי' הגרע"א בסוגיין הק' דלמש"כ התוס' דכל שרצו העדים לחייבו שניהם מתחייבין אף העדים בשניהם, א"כ מ"ט התם הם נהרגין ולא משלמין אף שרצו לחייב האשה מיתה ממון להפסיד כתובתה.

ג] והגרע"א כתב לישב, ז"ל, וי"ל דהתם מה דמפסידים האשה הכתובה אינו בכלל עונש דא"כ האיך דנים אותה ב' רשעיות, אלא הטעם דכיון שזינתה ממילא פקע כתובה דאדעתא דהכי לא נתחייב הבעל, וא"כ העדים לא היו מחייבים אותו ב' רשעיות, משא"כ במש"ר דבאו לחייב אותו ב' רשעיות בזה סברת התוס' דגם הם מחוייבים כך, עכ"ל.

ובפשוטו מפרשים לדבריו דהיינו דעיקר מש"כ התוס' דכיון שרצו לחייבו שניהם חייבין גם הם בשניהם ולא פטרינן להו משום כדי רשעתו, לאו היינו דכל שב' החיובים באו משום זממה אחת מחייבינן להו בתרייהו, אלא הוא דוקא בעדים שהעידו על מוצש"ר לחייבו מלקות וממון, דהוו ב' רשעיות, וגזה"כ הוא דמוצש"ר לוקה ומשלם אף דהוו ב' רשעיות, וע"כ מדינא דכאשר זמם מתחייבין גם הם במלקות וממון אף דהוו ב' רשעיות, ואין בהן לפטורא דכדי רשעתו דאי אתה מחייבו משום ב' רשעיות, משום שהם זממו לחייבו בב' רשעיות, ומשא"כ כשהעידו שזינתה דלא באו לחייבה בב' רשעיות, דמה שמפסדת הכתובה אינו משום רשעה, שפיר יש בזה לפטורא דקלב"מ וא"א לחייבן בב' רשעיות.[[1]](#footnote-2)

ד] והנה הפנ"י הק' ע"ד התוס' ממה שאמרו בסנהדרין שם דאם הביא הבעל עדים והזימום לעדי האב נהרגין ומשלמין משום דהוי מיתה לזה ותשלומין לזה, ומשמע דבלא"ה הי' פטורין אע"ג דשניהם ע"י הזמה, וכן הק' הבית יעקב לעיל בסוגיין.

ולפ"ד הגרע"א ג"ז ניחא, דאף דהתם רצו לחייב ב' חיובים שהם רשעה, הרי לא באו כלל לחייב ב' רשעיות, אלא באו לחייב את עדי הבעל ברשעה אחת דמיתה ולחייב את הבעל ברשעה אחת דממון, וע"כ אם הי' זה מיתה לזה ותשלומין לזה היו פטורין מן התשלומין משום קלב"מ, וכל מש"כ התוס' דכשרצו לחייבו שניהם לוקין ומשלמין הוא רק כשרצו לחייבו ב' רשעיות, דבכה"ג אמרינן דמדינא דכאשר זמם מתחייבים הם ב' רשעיות, וכנ"ל.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ה] והנה הגרע"א הק' עוד ע"ד התוס' ממה שאמרו דבהוזמו עדי האב נהרגין ומשלמין ממון דמיתה לזה וממון לזה, דהיינו שהיו רוצים לחייב הבעל מאה כסף, ואמאי לא אמרינן דנהרגין ולוקין ומשלמין דעל שרצו לחייבו הבעל מלקות וממון יתחייבו הם, והיינו דמשום המיתה אין לפטרן מן המלקות דהוי מיתה לזה ומלקות לזה,[[3]](#footnote-4) ובע"כ דהא דפטורין מן המלקות הוא משום דמתחייבין ממון ועדים זוממין משלמין ואינם לוקין, ותיקשי דכיון שרצו לחייב את הבעל מלקות וממון מ"ט לא יתחייבו הם מלקות וממון, וכתב דבע"כ דכל ד' התוס' הם רק לדעת ר"מ, אך לדעת רבנן באמת אף בכה"ג אין לוקין ומשלמין, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דתלי ד"ז בפלוגתא דר"מ ורבנן.

וצ"ל שפירש הגרע"א לד' התוס' לעיל בסוגיין כד' הבית יעקב שם, ושלא כפשטות דבריהם דמבו' דגם לרבנן בכה"ג לוקין ומשלמין, וכאשר כ"ה להדיא בד' הריטב"א במכות ד' ב', - אך לפ"ד הריטב"א הדרא קו' הגרע"א לדוכתה דמ"ט לא אמרו בעדי האב דנהרגין ולוקין ומשלמין.

ו] ואמנם הנה בעיקר קו' הגרע"א צע"ג, דאמנם בפירש"י בסנהדרין פירש דמה שאמרו שם דעדי האב נהרגין ומשלמין ממון הוא מאה כסף שבאו לחייב את הבעל, אך התוס' לעיל ל"א א' ד"ה רב אשי כתבו בתו"ד דמה שאמרו התם ממון לזה, היינו לבעל שרצו להפסידו כתובה, והרי דלא איירי כלל בגונא דמוצש"ר שבאו לחייב את הבעל מאה כסף, אלא איירי בזנות בעלמא, ולא באו להפסיד את הבעל אלא את כתובתה, וע"כ שפיר אמרו התם דעדי האב נהרגין ומשלמין ממון ואינם לוקין, משום דלא באו כלל לחייב את הבעל במלקות.

ואדרבה בזה נתפרשו ד' התוס' לעיל שם שפירשו דהא דעדי האב משלמין ממון הוא מה שרצו להפסידו כתובה, ולא פירשוה כפשטה דמשלמין מאה כסף, שהרי בפשוטו איירי במוצש"ר, שהרי סוגיית הגמ' בסנהדרין שם היא במוצש"ר, וגם לישנא דעדי הבעל ועדי האב משמע טפי דאיירי במוצש"ר, - ולהנ"ל ניחא דהתוס' לטעמייהו ל"ה מצו לפרשה במוצש"ר, דא"כ מ"ט אמרו דעדי האב נהרגין ומשלמין ממון ולא אמרו דלוקין, וע"כ הוצרכו התוס' לפרש דלא איירי כשנתקיימו תנאי מוצש"ר, אלא איירי בזנות בעלמא, והא דעדי האב משלמין הוא את הכתובה שרצו להפסיד לבעל,[[4]](#footnote-5) ושוב מצאתי בכ' הגר"נ זצ"ל, ז"ל, וצ"ע למה תוס' לא פי' כרש"י, ואולי דמפרשי דלא איירי בהוצאת ש"ר קודמת ככל גדרי מוש"ר, ואולי הוכחתם מדלא לוקין דזממו להלקותו ג"כ, עכ"ל.

ז] ובדעת רש"י שפירש דאיירי התם במוצש"ר ומשלמין מאה כסף שרצו להפסיד לבעל, לא תיקשי דמ"ט לא אמרו דעדי האב לוקין, דרש"י לטעמי' אזיל שכתבו התוס' בדעתו דבכה"ג שהעידו על מוצש"ר לחייבו מלקות וממון אין לוקין ומשלמין, והתוס' כתבו לדעתו דאף לדעת ר"מ הוא כן, וע"כ שפיר אמרו דעדי האב נהרגין ומשלמין ממון ואינם לוקין, משום דעדים זוממין משלמין ואינם לוקין.

**ג**

ח] בעיקר קו' הגרע"א ע"ד התוס' מהא דעדי הבעל נהרגין ואין משלמין ממון, אף שזממו לחייב בשניהם, כתב בס' כתבי ר"ח הלוי בסוגיין לישב, דעיקר מש"כ התוס' דכל שהעידו העדים לחייבו במלקות וממון לוקין ומשלמין כיון שזממו לחייבו בשניהם, היינו דכיון שזממו לחייבו בשניהם הוו ממון ומלקות אלו חדא רשעה דהוא מדינא דכאשר זמם, וע"כ שפיר חייבין בשניהם,[[5]](#footnote-6) דעיקר דינא דכדי רשעתו הוא בב' רשעיות, וכל דהוו חד רשעה מתחייב בשניהם, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא במלקות וממון דהגזה"כ דידהו הוא מכדי רשעתו, אך במיתה וממון לא תלי כלל בב' רשעיות אלא דמיתה מפקעת ממון, וע"כ אף שבאו לחייבו שניהם והו"ל חד רשעה, מ"מ נהרגין ואין משלמין ממון דמיתה פוטרת מן הממון,[[6]](#footnote-7) וכ"כ בכ' הגר"ח לעיל בע"א, ועיי"ש במה שהאריך בענין זה דחלוק פטורא דכדי רשעתו במלקות וממון מפטורא דולא יהי' אסון דמיתה פוטרת ממון.

ט] והנה עיקר הך מילתא דחלוק הוא הא דאין לוקה ומשלם מהא דאין מת ומשלם, משמע כן ממשמעות ד' הרשב"א בתשו' ח"ה סימן י"ח דברודף ליכא לפטורא דכדי רשעתו משום דאי"ז רשעה המסורה לבי"ד וכל הא דפטור מן התשלומין הוא מדינא דלא יהי' אסון, ונתבאר בסימן ב' ענף ד'.

ואמנם הנה בד' הרשב"א לא נתפרש דבגדר הדין חלוק הוא הא דאין לוקה ומשלם מהא דאין מת ומשלם, וי"ל דאין חלוקין הן זמ"ז אלא בהא דרשעה המסורה לבי"ד, דבהא דאין לוקה ומשלם דילפינן לה מקרא דכדי רשעתו הוא ברשעה המסורה לבי"ד והא דאין מת ומשלם דילפינן לה מקרא דלא יהי' אסון הוא אף ברשעה שאינה מסורה לבי"ד, אך י"ל דגדר הדין בתרוייהו חד הא דאין מחייבין אותו בב' חיובים, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בפירש"י בב"מ צ"א א' ד"ה רבא אמר.

וכ"נ בסוגיית הגמ' לקמן ל"ז א' דדמי פטורא דמיתה וממון מקרא דלא יהי' אסון לפטורי דכדי רשעתו, וזהו דפריך דמהכא נפקא מהתם נפקא כדי רשעתו, ומשני דחדא במיתה וממון וחדא במלקות וממון וצריכא וכו', ומשמע דחד דינא הוא, אלא דמצרכינן לתרי קראי, - וכ"נ ממש"כ בפי' רשב"ם בב"ב פ"ו א' ד"ה פטור והמאירי במגילה ו' ב' והתשב"ץ בח"ג סימן רל"ט דהא דמיתה פוטרת מן התשלומין הוא מקרא דכדי רשעתו, וכן משמע בסוגיית הגמ' במכות י"ג ב', והיינו דאף דילפינן לה מקרא דלא יהי' אסון, מ"מ אחר דילפינן לה מהתם הו"ל בכלל פטורא דכדי רשעתו, וצ"ע.

י] עוד יש להעיר בזה, דהנה בעיקר מש"כ הגר"ח דיסוד ד' התוס' הוא דבכה"ג שזממו לחייבו שניהם הוו חיוב המלקות והממון חדא רשעה מכאשר זמם, וע"כ לי"ב לפטורא דכדי רשעתו, לכאו' יש לדמות הדברים למש"כ התוס' בב"ק ד' א' ד"ה כראי אדם בשם ר"י דאין לפטור את האדם מן הכופר משום קלב"מ, וכתב המהר"ם שם דהיינו דפטורא דקלב"מ הוא רק כשהזיק ממון בהדי מיתה, אך אם חייב מיתה וכופר בשביל נפש הנהרג שהמיתו לא מיפטר משום קלב"מ, דהכל הוא דין אחד בשביל נפש הנהרג.[[7]](#footnote-8)

והנה אמנם לפ"ז מבו' בד' התוס' דגם בהא דמיתה פוטרת ממון היינו רק בדהוו ב' חיובים, אך כל שהוא דין אחד בשביל נפש הנהרג אין מיתה פוטרת ממון, ולפ"ז הדין נותן דה"נ הוא בהא דכשזממו לחייבו שניהם לוקין ומשלמין משום דהוי חיוב אחד על מה שזממו לחייבו שניהם, דה"נ הוא כשזממו לחייב מיתה וממון דכיון דהוי חד חיובא מכאשר זמם, לא יהא בזה לפטורא דקלב"מ, ולפ"ז הדר צ"ע ממה שאמרו בסנהדרין דעדי הבעל נהרגין ואין משלמין ממון, וגם צ"ע ממה שאמרו שם דהא דעדי הבעל נהרגין ומשלמין ממון הוא משום דהוי מיתה לזה ותשלומין לזה, ומשמע דבלא"ה היו פטורין אף שזממו לחייב שניהם.

**ד**

יא] ונראה לדון בזה, דהנה במה שאמרו דעדי האב נהרגין ומשלמין משום דהוי מיתה לזה ותשלומין לזה, ובלא"ה היו פטורין אף שזממו לחייב שניהם, נראה די"ל דהיינו משום דהתם הו"ל ב' זממות, דזממו לחייב את הבעל וזממו לחייב את עדי הבעל, והו"ל ב' חיובים, וע"כ יש בזה לפטורא דקלב"מ.

וי"ל דעד"ז הוא גם בהא דעדי הבעל נהרגין ואין משלמין ממון, די"ל דגם התם חשיב כב' זממות, דהנה כבר נתבאר בסימן ו' סקי"ב מש"כ הבית יעקב לעיל ל' ב' דכשמעידין על הבת שזינתה דמעידין להרגה ולהפסידה כתובה חשיב כב' עדויות, דמה שמעידין על הזנות הוא העדות להפסיד ממון, שהרי ע"י זנות אף בלא התראה מפסדת הכתובה, ומה שמעידין על ההתראה עדות אחרת היא לחייב מיתה, עיי"ש, - וכיון דחשבינן לה כב' עדויות, ומה"ט יש בזה לדינא דמיתה לזה ותשלומין לזה, ע"כ חשיב כב' חיובים דכאשר זמם, וע"כ יש בזה לפטורא דקלב"מ.[[8]](#footnote-9)

יב] אך הנה התוס' לעיל ל"א א' כתבו בשם ר"ת דהא דממון לזה ונפשות לזה חייב הוא משום דבעינן שתתקיים הזמה כלפי כל אחד והא דבממון ונפשות בחד גברא פטור הוא דמתקיים בו קצת הזמה, - ולכאו' לפ"ז מוכח דחשבינן לזממת המיתה וזממת הממון כזממה אחת, דאל"כ ל"ה מועיל הא דנתקיים הזמה במיתה לענין זממת הממון, שהרי בזממת הממון לא נתקיים מקצת הזמה, וצ"ע.

יג] ויש להעיר עוד בזה ממש"כ הרמב"ן והריטב"א בריש מכות דהא דעדי בן גרושה אין חייבין בתשלומי מתנו"כ שזממו להפסידו, הוא משום דהו"ל כאשר זמם לחצאין, ופירשו כן גם במה שאמרו שם דהא דלא פסלינן לדידי' ולא לזרעי' הוא משום דבעינן כאשר זמם ליכא, והקשו ע"ז מהא דהעדים שאמרו אשתו של פלוני זינתה שמפסידין כתובתה ממנה והיא נהרגת ונמצאו זוממין נהרגין ואין משלמין ממון, והיאך מקיימין בהם כאשר זמם במקצת, עיי"ש, - ואי נימא דכשמעידין שזינתה דנהרגת ומפסדת כתובתה חשבינן לזממת המיתה וזממת הממון כב' עדויות וב' זממות, הרי לא חשיב כלל ככאשר זמם לחצאין, ול"ד לעדות בן גרושה דהוי זממה אחת לעשותו בן גרושה, ומכח זה הוא מפסיד את המתנו"כ, ובע"כ מד' הראשונים דבכה"ג חשבינן לזממת המיתה וזממת הממון כחדא זממה.

יד] ואמנם מד' הרמב"ן שם יש לסייע למש"נ כשמעידין לחייב את הבעל ממון ואת עדי הבעל מיתה חשיב כב' זממות, שהרי בסנהדרין שם אמרו דאם חזר והביא הבעל עדים והזימום לעדי האב עדי האב נהרגין ומשלמין ממון ממון לזה ונפשות לזה, ומשמע דאם הי' פטורא דקלב"מ אף בממון לזה ונפשות לזה, היו העדים נהרגין ואין משלמין ממון, ותיקשי שהרי הוי כאש"ז לחצאין, ולמש"כ הרמב"ן שם בתי' קמא כל מה שאמרו שם דעדי הבעל נהרגין ואין משלמין ממון הוא משום דבהאי גברא מקיימת כאשר זמם לעשות במקצת, אך בסיפא שזממו עדי האב על הבעל ועל עדי הבעל ליכא לה"ט, ובע"כ כמש"נ דמה שזממו לחייב את הבעל ואת עדי הבעל הוי ב' זממות, אף שהם בעדות אחת, וע"כ לי"ב משום כאשר זמם לחצאין, ול"ד לעדי בן גרושה דחשבינן לה ככאשר זמם לחצאין משום שזממו לפסול את הנידון ואת בניו ואין פוסלין את בניהם, דהתם הרי אי"ז זממה בפנ"ע לפסול את הנידון וזממה בפנ"ע לפסול את בניו, אלא הויא חדא זממה, דמכח מה שפוסלין אותו נפסלין אף בניו.

**ה**

טו] ויש מקום לדון עוד בזה, וכתב כן בשיעורי הגר"ש מכות ד' ב' סוסקי"ג רי"ג בהערה דכל מש"כ התוס' דהעדים לוקין ומשלמין משום דזממו לחייבו שניהם, הוא רק בעדים שהעידו על מוצש"ר, דחשיב כחד זממה, משום המאה סלע והמלקות הוו שניהם על ההוצאת ש"ר, ומשא"כ במעידים על אשה שזינתה דחיוב המיתה הוא על עבירת הזנות והפסד הכתובה הוא משום מה שאסרה עצמה לבעלה הו"ל כב' זממות וע"כ הם נהרגין ואין משלמין ממון.

טז] אמנם לכאו' תיקשי ע"ז ע"ד מש"נ לתמוה לעיל סוסק"ד בהערה ע"ד הגרע"א שהרי ד' התוס' קיימי על מש"כ לפרש לד' רש"י בדעת ר"מ דכל שב' החיובים הם משום כאשר זמם אין לוקין ומשלמין, וע"ז הק' התוס' דאין מסתבר דבכה"ג אין לוקין ומשלמין כיון שבאו לחייבו שניהם, ואי נימא דכל הא דחשבינן לה כזממה אחת הוא רק כשמעידין לחייבו בחיובא דמוצש"ר, א"כ הרי אכתי יש לפרש לד' רש"י בדעת ר"מ דהיינו דבכה"ג שהם ב' זממות ובכה"ג אין לוקין ומשלמין, ומ"ט דחו התוס' לפירש"י בזה.

אך נראה ע"ד מש"נ לעיל סקי"א בהערה, שהרי כל מש"כ בפירש"י דבכה"ג מודה ר"מ דאין לוקין ומשלמין הוא משום דהוי שם אחד, וע"כ כ"ז הוא כשהעידו על מוצש"ר דהוא זממה אחת, אך בגונא דחשבינן לה כב' זממות, לא חשיב כלל כשם אחד.

בעיקר מה שהעמידו התוס' לדבריהם כשהעידו על אחד שהוציא ש"ר על אשתו, פירש ההפלאה דהיינו שהעידו על אחד שנתחייב בבי"ד מלקות וממון משום מוצש"ר, ועמד בזה דמ"ט לא פירשו כפשטי' שהזימו את עדי הבעל כדין מוצש"ר שמחייבין הבעל מלקות וממון, ועיי"ש במש"כ בזה, ושמא קיצרו התוס', וכונתם גם בעדים שהזימו את עדי הבעל.

ולמש"נ נראה די"ל דבכה"ג שהזימו את עדי הבעל שמחייבין את הבעל מלקות וממון והוזמו אינם לוקין ומשלמין, שהרי מלבד הא דמחייבין את הבעל בקנס דמאה כסף, גם מפסידין אותו את כתובתה, אך אם הטעם משום דיכולים להעיד על זה בלא זה, הרי דבעדי האב המזימין את עדי הבעל ליכא לה"ט, - אך לא נתישבו בזה ד' התוס', שהרי מ"מ לדעת ר"מ דלוקה ומשלם ורק בשם אחד אין לוקה ומשלם, שפיר הו"ל לאוקמה בכה"ג.

1. עיקר מש"כ הגרע"א דמה שמפסדת כתובתה אינו בכלל עונש דא"כ האיך דנים אותה ב' רשעיות, אלא הטעם דכיון שזינתה ממילא פקע כתובה דאדעתא דהכי לא נתחייב הבעל, הנה אי"ז כמש"כ כמה מרבוותא דבספק זנות הו"ל כאיני יודע אם פרעתיך, והרי דלא אמרינן דאדעתא דהכי לא נתחייב אלא הוי קנס להפסידה כתובתה, - ומה שעמד הגרע"א דא"כ מ"ט היא מפסדת כתובתה כשזינתה והיאך דנים אותה ב' רשעיות, י"ל לדעת רש"י דבקלב"מ מהני תפיסה, והרי דאף היכא דקלב"מ מ"מ עיקר החיוב קיים אלא דאין בי"ד דנים אותו, וא"כ בהפסד כתובה אין לפטור כלל משום קלב"מ, ואף בלא הא דהוי זה כתפיסה דהבעל, דכיון דל"מ קלב"מ לפטור מעיקר החיוב, נמצא דאף דאיכא קלב"מ מ"מ נפטר הבעל מכתובתה, וכיון דנפטר הבעל מכתובתה א"א לחייבו בדיני אדם, דל"ש לומר דאף דנפטר הבעל מכתובתה, מ"מ כיון דבדיני אדם א"א לחייב את האשה, ממילא יגבו מהבעל את הכתובה, - וגם למש"כ האחרונים להוכיח מד' התוס' בסנהדרין ע"ב א' דל"מ תפיסה, מ"מ י"ל דל"ש דפטורא דקלב"מ יפטור מהא דמפסדת כתובתה, דפטורא דקלב"מ הוא רק בחיובים דאינו מתחייב בב' חיובים, אך הפסד כתובה, אף דהוא משום קנס, מ"מ אי"ז חיוב ממון דמחייבינן לה, ולי"ב לפטורא דקלב"מ, ומשל לדבר הוא אי נימא דאיסור סוטה לבעלה הוא קנס על מה שזינתה, דמ"מ ל"ש שלא יחול עלי' איסור סוטה משום פטורא דקלב"מ, דאף דאיסורה הוא משום קנס, מ"מ אי"ז חיוב דמחייבינן לה, אלא דמכח הקנס היא נאסרת, ולא שייך בזה פטורא דקלב"מ.

   ויש להוסיף, דמש"כ הגרע"א לישב לד' התוס', מתישב גם לדרכים אלו, דאיך שיהי' הטעם בהא דמפסדת כתובתה אף שמתחייבת מיתה, מ"מ כיון דאי"ז משום דמתחייבת אף בב' רשעיות, אלא הוא משום דל"מ פטורא דקלב"מ כלל לגבי נידון הפסד הכתובה, ע"כ שפיר אמרו דעדי הבעל נהרגין ואין משלמין ממון, דאין לחייבן בב' רשעיות, דרק כשבאו לחייב מוצש"ר במלקות וממון דהו"ל ב' רשעיות, ואפ"ה גזה"כ הוא דחייב, הוא דחייבין העדים גם בב' רשעיות. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך בעיקר ד' הגרע"א יש להעיר, ולפלא שלא ראיתי שעמדו בזה, דהנה הרי ד' התוס' קיימי על מש"כ לפרש לד' רש"י בדעת ר"מ דכל שב' החיובים הם משום כאשר זמם אין לוקין ומשלמין, וע"ז הק' התוס' דאין מסתבר דבכה"ג אין לוקין ומשלמין כיון שבאו לחייבו שניהם, ואי נימא דאף כשבאו לחייבו מלקות ולהפסידו ממון מ"מ כל שלא באו לחייבו ב"ב' רשעיות" אין לוקין ומשלמין, א"כ הרי אכתי יש לפרש לד' רש"י בדעת ר"מ דהיינו דבכה"ג שב' החיובים הם משום כאשר זמם ולא באו לחייבו ב' רשעיות, אין לוקין ומשלמין, ומ"ט דחו התוס' לפירש"י בזה, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועמש"נ בסימן י"ד סק"ג לישב לקו' הגרע"א למש"כ הבית יעקב דאף למ"ד דמיתה לזה וממון לזה חייב, מ"מ במיתה לזה ומלקות לזה פטור. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש לדון עוד בזה דאף בגונא דאיכא לתנאי מוצש"ר, ובאו לחייב את הבעל בממון ומלקות, ג"כ יהא הדין דמשלמין ואין לוקין, שהרי מלבד הא דבאו לחייבו במאה כסף באו להפסידו את הכתובה, וכיון שהם מתחייבין בתשלומי הכתובה שבאו להפסידו אינם לוקין, דע"ז ליכא למימר דכיון שבאו לחייבו בב' רשעיות יתחייבו גם הם בב' רשעיות, דכ"ז הוא כלפי הב' רשעיות שבאו לחייבו, אך כיון דמלבד זה הם מתחייבין בממון אחר, דכלפי זה ליכא למימר שבאו לחייב את הבעל בב' רשעיות שהרי מה שמחייבין אותו בכתובה אי"ז רשעה כלל, ה"ז מועיל לפטור מן המלקות, - ומש"כ התוס' דעדים שהעידו על מוצש"ר לוקין ומשלמין, מבו' להדיא בלשונם דלא איירי בעדי מוצש"ר, אלא איירי בעדים שהעידו עליו שהוציא שם רע על אשתו, ועמד ע"ז ההפלאה, עיי"ש, ועדים אלו אינם מעידין כלל על הכתובה, אך עדי מוצש"ר שהוזמו אין לוקין כיון דהם מחייבין את הבעל בכתובתה.

   ואך דלפ"ז קשיא טפי ע"ד התוס' וע"ד שנתבאר להקשות לעיל בהערה, דא"כ מאי קשיא להו כלל ע"ד רש"י, הרי י"ל דהא דבשם אחד מודה ר"מ דאין לוקין ומשלמין הוא בכה"ג דעדי מוצש"ר דזממו גם להפסידו את הכתובה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. המאירי במכות ב' ב' כתב דאם העידו על שור מועד של פלוני שהרג את הנפש שנמצאו מחייבין את הבעלים כופר והוזמו אין משלמין את הכופר אלא שלוקין וכו', אבל דמי השור משלמין הם אותם דמי השור שהרי ממון הוא וכו', וכבר תמהו רבים דמ"ט הם לוקין ומשלמין, - ולמש"כ הגר"ח בביאור ד' התוס' דכל שרצו לחייבו שניהם הו"ל חדא רשעה ולי"ב להא דאין לוקה ומשלם, י"ל בד' המאירי דס"ל דחיוב מלקות דהוצדיקו אי"ז משום עבירת הלאו דלא תענה, אלא הוא מדין כאשר זמם, וכאשר כ"ה להדיא בד' המאירי שם בהמשך דבריו דמה"ט הוא דל"ב התראה משום דהמלקות הוא במקום כאשר זמם, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם ד' ב', ואכמ"ל, וכיון דמה שזממו לחייבו כופר ולסקול את השור הוי זממה אחת, ע"כ הוא מתחייב ע"ז מלקות וממון ולי"ב לדינא דאין לוקה ומשלם. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיי"ש שכתב ללמוד להא דדין קלב"מ במיתה וממון לא תלי בדין רשעה, ממשמעות ד' הרמב"ם בריש הל' גזילה דהא דחייב להשיב הגזילה כשהיא בעין אי"ז בכלל ממונא משלם, ולי"ב לפטורא דכדי רשעתו, והיינו משום דלא חשוב רשעה מה שמחזיר של חבירו, ואילו במיתה הרי איתא בסנהדרין ע"ב א' דבדמי קנינהו וקונה אף של אחרים, ובע"כ דבמיתה לא משגחינן כלל בדין רשעה אלא דמיתה מפקעת ממון, וכתב דלפ"ז נתחדש דבמלקות ליכא להך דינא דבדמי קנינהו, - ויש להעיר, דהרי קי"ל דלא כרב בסנהדרין שם וכל שהם בעין לא אמרינן דבדמים קנינהו, ובפירש"י שם משמע קצת דדהוא משום דחיוב השבת הבעין אינו בכלל חיוב תשלומין, וא"כ י"ל דמה"ט הוא דהשבת הגזילה כשהיא בעין אי"ז בכלל ממונא משלם, וגם עיקר מש"כ להוכיח מד' הרמב"ם דהשבת הגזילה כשהיא בעין אי"ז בכלל ממונא משלם, הוא אי נימא דמכוון ד' הרמב"ם שם דהא דכשאינה בעין אינה לוקה הוא מדינא דאין לוקה ומשלם, אך אם הוא דין בפנ"ע דלאו הניתן לתשלומין אין לוקין עליו (ונתבאר באורך בסימן י"ב) לכאו' אין להביא מזה, ואכמ"ל, - והגר"ח שם כתב עוד דה"נ הוא בהא דבכפרה לוקה ומשלם, דהוא משום דכפרה אינה מסורה לבי"ד וע"כ אינה בכלל רשעה, דדרשינן במכות י"ג ב' דברשעה המסורה לבי"ד הכתוב מדבר, ויש להעיר דהתוס' כתבו להא דבכפרה ליכא קלב"מ לדין קלב"מ דמיתה וממון, ולפ"ד הגר"ח הי' בדין דהא דמיתה פוטרת ממון הוא אף בחיוב כפרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. כבר תמהו ע"ז ממה שאמרו במכות י"ג ב' דהא דחייבי מיתות בי"ד אינם בכלל מלקות ארבעים הוא מקרא דכדי רשעתו דאי אתה מחייבו משום ב' רשעיות, והרי דאף דהמיתה והממון הם על עבירה אחת אינו מת ולוקה, ועמש"כ בזה בשיעורי הגר"ש מכות ד' ב' סוף אות רט"ו ובהערה שם. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם לכאו' תיקשי ע"ז, ע"ד מש"נ לתמוה לעיל סוסק"ד בהערה ע"ד הגרע"א, שהרי ד' התוס' קיימי על מש"כ לפרש לד' רש"י בדעת ר"מ דכל שב' החיובים הם משום כאשר זמם אין לוקין ומשלמין, וע"ז הק' התוס' דאין מסתבר דבכה"ג אין לוקין ומשלמין כיון שבאו לחייבו שניהם, ואי נימא דאף כשבאו לחייבו מלקות ולהפסידו ממון מ"מ כל דחשבינן לה כב' עדויות אין לוקין ומשלמין, א"כ הרי אכתי יש לפרש לד' רש"י בדעת ר"מ דהיינו דבכה"ג שהם ב' עדיות ובכה"ג אין לוקין ומשלמין, ומ"ט דחו התוס' לפירש"י בזה, - אך נראה פשוט, שהרי כל מש"כ בפירש"י דבכה"ג מודה ר"מ דאין לוקין ומשלמין הוא משום דהוי שם אחד, וע"כ כ"ז הוא בדהוו עדות אחת וזממה אחת, אך כל דהוו ב' עדויות וב' זממות, הרי דאף דב' החיובים הם מקרא דכאשר זמם, מ"מ חשיב כב' שמות. [↑](#footnote-ref-9)