ב - שבת ג_ א_ - ג_ ב_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / מראי מקומות

**ג' א' - עקירת גופו כעקירת חפץ, - בביאור האיבעיא, עי' מהרש"א ומהר"ם, וחי' הגרע"א בע"ב, וחזו"א סימן ס"ב סק"ב, - ובביאור הא דפשיט דחייב, עי' פסקי רי"ד בסוגיין ותורי"ד לקמן ק"ב ב', ועי' זכרון שמואל במכתבים סימן ה'.**

**גופו נייח ידו לא נייח, - בד' רש"י, עי' משה"ק התוס', ועי' רמב"ן ור"ן דברשות א' מודה רש"י דיש ליד הנחה אגב הגוף, ועי' רשב"א דגם לדעת רש"י הא דידו לא נייח הוא משום דבתר גופו גריר, ועי' ראש יוסף שפירש ד' רש"י בע"א, ופירש כן גם בד' הרא"ש בסימן א', וכ"נ בקרב"נ, ועי' חזו"א סימן ס"ב סק"א שנחלק ע"ז, ועי' זכרון שמואל שם, - ועי' תוס' ורמב"ן במש"כ לפרש, ומבו' דהא דידו בתר גופו גרירא היינו דמה"ט לא חשיב כמונח, ועי' בעה"מ ותורי"ד בע"ב דמבו' דמכח זה לא חשיבא היד כלל כרשות שהיא בתוכה.**

**עי' סוגיית הגמ' לקמן צ"ב א' בדין אגד יד, ונחלקו רש"י ותוס' שם בטעם הא דפטרינן בפשט ידו למעלה מג', ועי' משנת ר"א סימן א' דאזלי לטעמייהו בסוגיין, - ועי' חי' הרשב"א והר"ן בסוגיין.**

**ג' א' - עקירת גופו כעקירת חפץ ממקומו ומיחייב או"ד לא, - עי' מהר"ם דליכא למיפשט לזה ממתניתין דמחייבינן בשנטל מידו של בעה"ב, והרי דדבר המונח ביד האדם הוי כמונח, דלא שמעינן מינה היכי שאין עוקר החפץ ממקומו אלא שהטעינו חבירו והוא עוקר את גופו עם החפץ שיהא עקירה, ועי' בחי' הגרע"א בע"ב שפירש דהיינו דודאי דדבר המונח בידו חשיב כמונח, והאיבעיא היא מצד עקירת גופו דאפשר דאינו חייב עלי' כיון שאינו עוקר חפץ ממקומו, דהוא נשאר ע"ג האדם, וצ"ל דאף דאח"כ כשמניח החפץ ברה"ר נעקר החפץ ממקומו, מ"מ הוא פטור כיון דבעינן דתקדום העקירה להוצאה, וכ"כ הצל"ח, עיי"ש, ועי' משנת ר"א סימן א' סק"א דהיינו משום דהאדם הוא רשות לעצמו, ויש לו דין הרשות שהוא בתוכו, וזהו דמיבע"ל אם הוי עקירת גופו כעקירת החפץ כיון דהחפץ הוא ברשות דגופו כמקודם.**

**ועי' חזו"א סימן ס"ב סק"ב שכתב דאע"פ דהמוציא בתוך כלי חייב, ולא אמרינן דנשאר הדבר במקומו בתוך הכלי, שאני התם דכלי ואוכלין חד הוצאה הוא, אבל הכא עקירת הגוף הילוך הוא ולא הוצאה, ועיי"ש שפירש לפ"ז דעיקר האיבעיא היא משום דאי"ז מלאכה כתכונתה שלא עקר החפץ אלא גרם לי' שיצא, אך לכאו' עיקר החילוק ממוציא בתוך כלי מתישב גם לפ"ד הגרע"א, דבמוציא אוכלין בכלי כיון דהוי חד הוצאה, חשיב דנשתנו הכלי והאוכלין יחד ממקומן, ורק בעקירת גופו דהויא הילוך ובאנו לדון לחשבה כעקירה על החפץ בפנ"ע, י"ל דכיון דהחפץ בפנ"ע לא נשתנה ממקומו, ל"ה עקירה, ובלא"ה ניחא לפ"ד המשנת ר"א דהאיבעיא היא משום דהאדם הוא רשות לעצמו, ועי' עוד בזה בשיעורי הגר"נ שנד' בס' בניו נחום סימן ב' ענף ב'.**

**ועי' מהרש"א שהק' ע"ד התוס' דמיבע"ל גם בהנחה, דתפשוט לה מהא דמחייבינן בנתן לידו של בעה"ב, וכתב דודאי דהגוף המונח כבר הוי הנחה, בין לחייב את מי שנותן לתוכה ובין לחייב את מי שנטל מתוכה, אבל בגוף ההולך עם החפץ איכא למיבעי אם הוי הנחת הגוף כשעומד הנחה עד שיניח החפץ בקרקע, ובחזו"א בגל' לקובץ בית ישראל, ונד' בחזו"א ע"ס המס', כתב לפרש דבריו דהגריעותא היא דשמא לא חשיב כמעשה עקירה ומעשה הנחה, אך מד' המהרש"א ע"ד התוס' ד"ה מ"ט, מבו' לכאו' דלא כן, עיי"ש, ועי' צל"ח בע"ב שפירש ד' המהרש"א דכנגד גוף אחר מיחשב מה שביד גוף זה הנחה, אבל לאותו גוף ההולך ועומד לא מיחשב עקירת גוף והנחתו כעקירת חפץ והנחת חפץ, וצ"ב, ואי נימא דבעמד לכתף חשיב כמונח ואם עקר אחר ממנו חייב, י"ל דס"ד דלעולם אף כשעמד לפוש, אין האדם קבוע במקום, ודמי לעמד לכתף, וע"כ לגבי נפשי' אי"ז עקירה, ולגבי אחר הוי עקירה, - ועי' חזו"א סימן ק"ה סק"ז שכתב דאפשר דלענין עקירת גופו לא חשבינן גופו כרה"י אלא הגוף אינו מתבטל לרשות, אע"ג דלענין עקירת חפץ חשבינן לי' כרה"י, וצ"ב, ועי' עוד בתשו' הגר"ש איגר כתבים סימן ד' מש"כ בזה.**

**עי' תוצאות חיים סימן ט' סק"י שהק', דלמש"כ הרמב"ן לקמן ח' ב' דעקירת הרשות עקירה היא, א"כ אף אם עקירת גופו לאו כעקירת חפץ ול"ה עקירת הגבהה, יתחייב משום עקירת הרשות, וכתב דמד' הרמב"ן שם מבו' דכל הא דמחייבינן בשעקר גופו עם החפץ מהרשות הוא משום דעקירת גופו עקירה היא, וכתב דהוא משום דגם בעקירת הרשות בעינן שיעשה פעולה זו דעקירת הרשות בהחפץ, וזה כד' החזו"א דהאיבעיא היא משום דלא עקר החפץ אלא גרם לי' שיצא.**

**עי' צל"ח שהק', דלרבי גופי' דס"ל לקמן ה' א' דביתא כמאן דמליא דמי, א"כ ודאי דיש לחייב בהטעינו בפנים ויצא לחוץ, כיון דחשיב החפץ כמונח בקרקע ונמצא דעקר החפץ ממקומו, ולמש"כ החזו"א דהאיבעיא היא משום דלא עקר החפץ אלא גרם לי' שיצא, ניחא, וכ"כ בשיעורי הגר"נ סימן ב' ענף ב', ועיי"ש מש"כ לישב עוד לפ"ז, ועיי"ש שכתב די"ל דאיירי ברה"י שאינה מקורה דלא אמרינן בה כמאן דמליא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.**

**א"ל חייב, - עי' פסקי רי"ד דהטעם בזה הוא דגופו נח הוי וכשעוקר גופו לצאת כאילו עקרם מן הארץ דמי שכשהן על גופו כמונחין בארץ דמי, ומ' כד' הגרע"א דהאיבעיא היא דלא עקר החפץ ממקומו, וע"ז הוא דפשיט דחשבינן להחפץ כמונח בארץ ונמצא דעקר החפץ ממקומו, ועי' תורי"ד לקמן ק"ב א' דמשמע דמה"ט חייב בעה"ב אף כשהניח בידו של עני למעלה מי', משום דהנחת גופו כהנחת חפץ והמונח ע"ג גופו כמונח ע"ג קרקע דמי, וכ"נ בד' רש"י בזבחים פ"ח א' שפירש דהא דכשהאדם בראש המזבח ונקיט להו לא תליא בהאיבעיא אם אויר מזבח כמזבח דמי, הוא משום דהנחת גופו בראש המזבח כהנחת קרבן, וזה מתפרש ע"ד ד' התורי"ד.**

**ועי' זכרון שמואל במכתבים סימן ה' שנסתפק אם הא דעקירת גופו כעקירת חפץ, היינו דחשיב כמעשה עקירה בגוף החפץ והוי כעקר ב' דברים המונחים א' ע"ג חבירו, או דלא חשיב עקירה בגוף החפץ ורק דעקירת גוף הוי כעקירת חפץ, ולמש"כ הרי"ד דטעם הא דחייב הוא משום דכמונחים בארץ דמי, לכאו' חשיב כעקירה בגוף החפץ, אך בל' המאירי מ' דלא חשיב כעקירה בגוף החפץ, עיי"ש, ועיי"ש שכתב דפליגי בזה רש"י לקמן קנ"ג ב' והתוס' לקמן ה' ב', ועי' בשו"ת נפש חי' סימן י"ט שכבר עמד בזה, ותמה ע"ד התוס' בזה, ועי' גם בשפ"א לקמן ה' ב' שעמד בזה, ועי' אבי עזרי פי"ג משבת הט"ו שנקט בפשיטות דהחיוב הוא משום עקירת הגוף, ופירש בזה ד' הר"ח לקמן ה' א', וכ"ה במשנת ר"א סימן א', - ועי' רשב"א לקמן ה' א' דהא דמחייבינן במוציא משוי למעלה מי' שכן משא בני קהת, הוא רק בעקירת גופו והנחת גופו, ובפשוטו מבו' דהחיוב בעקירת והנחת גופו, הוא מכח עקירת והנחת הגוף עצמו, וכיון דהגוף הוי למטה מי', ה"ה חייב אף על המשא, אך אין הדבר ברור בד' הרשב"א וית' בזה בעזה"י במקומו.**

**עי' תוצאות חיים סימן א סק"י שדקדק מד' הרמב"ם בפי"ג משבת ה"ח דטעם החיוב בעקירת גופו הוא משום דינא דעקירת הרשות, והיינו דבאמת א"א לחייב משום עקירת החפץ דלא נשתנה החפץ ממקומו, וע"כ אינו חייב אלא משום עקירת הרשות, וכן דקדקו מד' רש"י ד"ה עקירת גופו, דפירש דעקירת גופו הוא מה שעקר רגליו "מן הבית", אך בתוצאות חיים סימן י"ז סק"ב פירש ד' הרמב"ם בע"א.**

**עי' תוס' דה"נ הו"מ למיבעי לענין הנחה אם הנחת גופו הוי כהנחת חפץ, ועי' תו"י ותוס' הרא"ש בשם הר"ש די"ל דלענין הנחה פשיט"ל דחייב, וע"ד מש"א לקמן ד' ב' לענין דינא דמקום ד' על ד' דדילמא הנחה לא בעי אבל עקירה בעי, וכ"כ בתוס' הרא"ש בשם הר"ש, ועי' פנ"י דלתוס' לטעמייהו לקמן שם אין מקור לזה, - ועי' בחי' הגרע"א שהק' ע"ז דא"כ גם להצד דעקירת גופו ל"ה כעקירת חפץ, בעינן למימר דאינו דומה לידו דידו לא נייח, דאל"כ מ"ט אינו חייב בהושיט ידו לחוץ, ועי' שפ"א ורש"ש מש"כ בזה.**

**ועי' תוס' שהק' דמ"ט לא פשיט ממתניתין דלא יצא החייט במחטו, ובתו"י כתב דלד' הר"ש ניחא, ועי' בחי' הגרע"א שתמה ע"ז, ובאמת בתוס' הרא"ש מבו' דקו' זו היא גם לד' הר"ש, ועי' מרומי שדה מש"כ לפרש בזה, - ועי' בחי' מהר"ם בנעט וברש"ש שכתב דד' התו"י אלו קיימי על ד' התוס' ד"ה מ"ט, וי"מ דד' התו"י קיימי על מה שעמדו התוס' דלפשוט ממתניתין דנטל מתוכה והוציא העני חייב.**

**ואינו דומה לידו מ"ט וכו', - עי' רמב"ן בע"ב דמבו' דכל הא דבעינן לה"ט, הוא רק בגונא שהרגיע העני את ידו בפנים, דאם לא הרגיע ידו ודאי לא חשיב החפץ כמונח, ועיי"ש במש"כ מנ"ל דאיירי מתניתין אף בכה"ג, ועי' משנת ר"א סימן א' סק"א, והא דלא חשבינן לה כעמד לכתף דפטור, צ"ל דכל הא דעמד לכתף פטור, הוא רק כשהוא באמצע ההילוך, וכ"ה מבו' בחזו"א סימן ס"ב סוסק"ג, (ועי' שפ"א לקמן ה' ב' שנסתפק בזה), ואכמ"ל.**

**גופו נייח ידו לא נייח, - בפירש"י כתב דהיינו דגופו נייח ע"ג קרקע והוי עקירה ידו לא נייח ע"ג קרקע, ועי' תוס' שהק' דאם המונח בידו לא חשיב כמונח, א"כ מ"ט מחייבינן בשנטל העני מיד בעה"ב והוציא, ועי' מהר"ם דאף דגם להצד דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, מ"מ אחר הנוטל מידו חייב, והרי דאף דהחפץ חשיב כמונח, מ"מ י"ל דאינו חייב על עקירת גופו,**

**מ"מ לפ"מ דפשיט דעקירת גופו כעקירת חפץ ושאני ידו משום דלא נייח ולא חשיב כלל כמונח, הי' לנו לפטור גם בנטל אחר מיד בעה"ב, - ועי' רמב"ן בדעת רש"י, דכל שהיד והגוף ברשות אחת הויא היד מונחת אגב הגוף, וכ"כ ש"ר, - ועי' ראש יוסף שפירש בד' רש"י, דאף דידו חשיבא כמונחת ברשות, מ"מ עקירת ידו לאו עקירה היא, ואינו חייב אלא כשעקר גופו, ולכאו' היינו משום דהיד בפנ"ע ל"ה מונחת, וכל הנחתה היא אגב הגוף, וע"כ עקירת היד בפנ"ע ל"ה כעקירת חפץ, - ועיי"ש שפירש כן גם בד' הרא"ש בסימן א' שכתב דבגופו דנייח ע"ג קרקע חשיב עקירת גופו כעקירת חפץ אף החפץ שנתון בידו כיון שעקר גופו, אבל אם לא עקר גופו ועמד במקומו והושיט ידו לחוץ פטור דלא חשיב עקירת היד כעקירת חפץ, וכתב דלפ"ז גם כשידו ברשות אחרת, כל הגריעותא היא דעקירת ידו ל"ה כעקירת חפץ, אך אם יהא עקירה על החפץ בפנ"ע, יהא חייב, אך לד' התוס' הוא פטור, עיי"ש, וכ"ה בקרבן נתנאל, ועי' חזו"א סימן ס"ב סק"א שנחלק ע"ז ופירש ד' הרא"ש בע"א, עיי"ש, ועי' זכרון שמואל במכתבים סימן ה', - ועי' מגנזי הגר"ח סימן ג' מש"כ לפרש בע"א בד' רש"י, ועד"ז כתב השפ"א לקמן ה' ב'.**

**עי' בפירש"י במתניתין שפירש דהא דהעני חייב הוא כשהניח החפץ בקרקע, ועי' חי' הגרע"א שם שכתב דהוא לס"ד דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, והוכיח לפ"ז בדעת רש"י דהאיבעיא היא גם לענין הנחה, ועיי"ש במה שתמה ע"ד הרע"ב, אך עי' ראש יוסף שהוכיח מזה כמש"כ לפרש בד' רש"י, דאף לפ"מ דמסקינן דעקירת גופו כעקירת חפץ, מ"מ עקירת והנחת ידו לאו כהנחת חפץ דמי, וע"כ אינו חייב אלא כשהניח החפץ בקרקע, ולב' הדרכים צ"ב במה שפירש"י שם כן גם בבבא דפשט העני את ידו לפנים ונטל בעה"ב מתוכה, דאיירי בשהניחה בקרקע, ועמד ע"ז בחי' חמד"ש שם, ועי' עוד בפירש"י שבועות ב' א' דמבו' דהעני חייב אף כשלא הניח החפץ בקרקע, עיי"ש.**

**עי' בפירש"י דהא דפטרינן בידו דלא נייח הוא משום דאין דרך הוצאה בלא עקירה והנחה, ועי' בשיעורי הגר"נ סו"ס א' וסימן ב' ענף ב' במש"כ לדון אם היינו דכל עיקר הדין דבעינן עקירה והנחה הוא רק משום דאין דרך הוצאה בלא זה, או דד' רש"י קיימי רק על הא דפטרינן הכא משום דליכא "מעשה עקירה", אף דהחפץ נעקר, ועי' תוצאות חיים סימן ז' סק"ד מש"כ בד' רש"י.**

**עי' תוס' שפירשו דהא דפטרינן בידו, הוא משום דידו בתר גופו גרירא, - ועי' בעה"מ ותורי"ד בע"ב דמבו' דמכח הא דבתר גופו גרירא לא חשיבא היד כהרשות היא שבתוכה, ורק מה"ט הוא דבנטל בעה"ב מתוכה או שנתן לתוכה ה"ז אסור מדרבנן, אך בד' התוס' מ' דל"מ הא דבתר גופו גרירא, אלא דמה"ט לא חשיבא כמונחת ברשות זו, וע"כ כתבו לפרש כן גם להגיר' דידו לא נייחא, וכ"נ מד' התוס' לעיל שכתבו דאותו שפושט ידו ומכניסה או מוציאה עשה כל המלאכה אלא שחיסר ממנה מעט או עקירה או הנחה, ומבו' דכל הגריעותא היא דלא חשיבא היד כמונחת, וליכא גריעותא בהעברה.**

**עי' לקמן צ"ב א' דפליגי אביי ורבא בהוציא פירות לחוץ בידו, אם פטור משום דאגד יד שמי' או חייב, ופרכינן למאן דפטר מהא דפטרינן בפשט בעה"ב את ידו ונטל העני מתוכה, ומשני דהתם למעלה מג' הכא למטה מג', ובפירש"י שם כתב דהא דלמעלה מג' פטור, אי"ז משום אגד יד, אלא משום דלא נח, ומשא"כ למטה מג' דהוי כמונח ,לא פטרינן לי' משום אגד יד, אך התוס' שם כתבו בשם ר"י דלמעלה מי' אמרינן דאגד יד שמי' אגד, וכמש"א בסוגיין דידו בתר גופו גריר, וע"כ ה"ה פטור אף למ"ד דקלוטה כמי שהונחה, ורק למטה מג' ל"ה אגד, - ועי' רשב"א שם דהא דאגד יד שמי' אגד, והא דידו בתר גופו גריר, הוי ב' טעמים, אך בד' התוס' מבו' דהוי חד טעמא, - ועי' ר"ן בסוגיין דאם הניח ידו ע"ג קרקע ונתן בעה"ב לתוכה והוציא העני, לדעת רש"י י"ל דחייב, ולדעת הר"ח תליא בהפלוגתא אם אגד יד שמי' אגד, ומבו' דלדעת רש"י ה"ה חייב אף למ"ד דאגד יד שמי' אגד, ועי' גם בד' הרשב"א שדן בזה, וצ"ע דהרי להדיא אמרינן לקמן דלמ"ד דאגד יד שמי' אגד ה"ה פטור אף בתוך ג'.**