מראי מקומות פרק ערבי פסחים  1  צט
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / ענייני במה מדליקין / הרב משה יפהן / עניני זכור וכבוד שבת / קידוש

**מראי מקומות פרק ערבי פסחים 1 צט: בסוגיות קידוש וסעודות שבת.**

**סוגית איסור אכילה בערבי שבתות וימים טובים, ודיני הפסקה,**

**מתני' ערבי פסחים סמוך למנחה וכו'** רש"י בד"ה ערב פסחים סמוך למנחה מעט, הפמ"ג בסי' רל"ב סק"א דייק מלשונו של רש"י שהשיעור סמוך למנחה אינו דווקא חצי שעה אלא זמן כל שהו, ומבואר דשיעור הזמן סמוך למנחה, הקודם לזמן המנחה דמנחה זמנה היא בשעה תשיעית ומחצה וסמוך למנחה אינו דווקא חצי שעה, ומבואר מדברי רש"י דיסוד זמן זה של סמוך למנחה הוא משום הרחקה שאי אפשר לצמצם משו"ה חייבו אותו רבנן לאוסיף זמן כל שהו.

**תד"ה לא יאכל אדם פי אפילו התפלל** דבלא התפלל מנחה אפי' בשאר ימות השנה אסור, ועיין במרדכי דחולק וביאר שאפילו אם לא התפלל מ"מ יש נ"מ דאם משום מנחה נכון שנאסרה סעודה גדולה אבל הותר סעודה קטנה. ודעת המרדכי דמותר אפילו להתחיל בסעודה קטנה וכמו שנפסק במ"ב סי' רל"ו סקכ"ו, [לגבי ערב פסח מבואר לכאורה דדעת התוס' דשוה האיסור של קודם מנחה לאיסור אכילה בערב פסח, אמנם בסי' רל"ב מבואר דהותר לאכול פת קודם מנחה כל זמן שאינו קובע, לכו"ע ואילו בערב פסח נאסר לאכול פת כלל. עיין להלן קז: תוד"ה מיני תרגימא וברא"ש שם ובשעה"צ סי' תע"א סק"ד.

**תוד"ה עד שתחשך** **וכו'** דגבי מצה בעינן דווקא עד שתחשך וכו' אבל סעודת שבת מצי אכיל מבעוד יום וכו', מדברי התוס' משמע דלדין קידוש במקום סעודה בעינן דווקא סעודת שבת ולכן רק אם יכול לצאת סעודת שבת מבעוד יום מתקיים הדין קידוש, אבל אם לא היה שייך לצאת את סעודת שבת הדם שהיה עושה סעודה לא היה ניתן לצאת ידי חובת קידוש, אמנם עיין בשו"ע סי' רע"ג ס"ה. ודו"ק.

**בא"ד אבל סעודת שבת ויו"ט מצי אכיל מבעוד יום וכו' ורבינו יהודה תי' וכו' וכן יש בירושלמי** **וכו'** מבואר שנחלקו הראשונים האם ניתן לקיים סעודות שבת מבעוד יום ועיין בשו"ע סי' רס"ז ס"ב ובמג"א והט"ז שם. ויש לעיין במה נחלקו ויתכן דנחלקו האם תוספת שבת היא רק לאיסור מלאכה או גם לתוספת קדושה, כמו שכבר דיברנו או שהם סברו כהרמב"ם דאין דין תוספת ועיין בב"י סי' רס"א ובמה שהוכיחו התוס' מהגמ' בברכות דניתן לומר קידוש מבעוד יום הרמב"ם יבאר גמ' זו כפי שכתב בפכ"ט הלי"א מהלכות שבת שמצוות זכירה היא בכניסת השבת אע"פ שעדיין לא חלה קדושת השבת כמו שקדשהו ביציאתו הוא לאחר יציאת השבת. ובאמת לגבי הסעודה יסבור הרמב"ם דצריך לעשות בלילה, ויל"ע דאם כן לא הוי קידוש במקום סעודה, עיין בספר תורת רפאל הלכות שבת ס"ח שעמד בזה. **בתוס' בא"ד וכן בירושלמי לא יטעום כלום עד שתחשך** צ"ב לשון הירושלמי מדוע לא יטעום כלום הרי מותר לאכול מיני תרגימא,

**תוד"ה לא יפחתו לו, וכו' ומיהו גם בקידוש שמא היה לכל אחד כוס וכו'.** מבואר מדברי התוס' שנסתפקו האם גם בקידוש בעינן כוס לכל אחד מהשומעים או שיוצאים בכוס של המקדש והתוס' הכריעו דיוצאים בכוס של המקדש, ומכל מקום צריך ביאור מהם צדדי הספק מדוע שנצטרך כוס לכל אחד. **עיין בחזו"א סי' כט שביאר** שהספק היה בדין שומע כעונה האם השמיעה היא כדיבור וכמו כתיבה כדיבור וממילא צירך לכל אחד כוס בפני עצמו דמה שייך מה שהשומע מדבר לכוס של המקדש, משא"כ אם היסוד של שומע כעונה שהוא מצטרף על ידי זה למקדש אם כן לא בעי לכל אחד כוס של קידוש בפני עצמו, ולפי"ז כתב החזו"א דאם שניים יקדשו כאחד על כוס אחד לא מהני דאם מהני אז מדוע לצד הראשון לא יועיל אפילו אם שמיעה היא כדיבור.

**ויש לדון באופן אחר**, דזה נידון בחיוב שתיית יין של קידוש [ויש משמעות כן מראיית התוס' מהשקה לבניו ולבני ביתו עיין בזה..] עיין ברש"י עירובין מ: שמבואר שם שמה שצריך לשתות מיין קידוש הוא משום שגנאי הוא שתהא ברכת בפה"ג שלא לצורך ומבואר דדין השתיה אינו מעיקר הדין קידוש ולפי"ז שפיר יוצאים ידי חובה מהכוס של המקדש, אמנם ברש"י ר"ה דף כט מבואר דהשתיה היא מעיקר דין קידוש ועיין עוד קז בחידושי רבינו דויד, ועיין בשו"ע הגר"ז סי' קצ שכתב שעיקר מה שהטעינו כוס לשתות ממנו הוא כעין דין שירה על היין שמנסכים על גבי המזבח אף כאן נאמר הדין שהשירה טעונה שתיית יין, ולפי"ז יש לדון דאולי כל אחד צריך לשתות דאולי בשתיה לא שייך שומע כעונה ויש לדחות טענה זו.

**בא"ד וסברא זו דמאי שנא ד' כוסות מקידוש** עיין בחידושי מרן רי"ז הלוי על הרמב"ם פ"ז מחמץ ה"ט ד"ה והנראה דכתב בשם הגר"ח להקשות על התוס' מה הדמיון בין קידוש לבין ד' כוסות דשאני קידוש דעיקר המצווה היא הברכה משא"כ ד' כוסות עיקר המצווה היא השתיה ומה שייך להוציא בזה והוכיחו מכאן דשיטת התוס' דגם בד' כוסות עיקר המצווה היא הברכה ולא השתייה אמנם הוכיח דשיטת הרמב"ם ועוד ראשונים דעיקר המצווה היא השתייה וממילא לא מספיק שתיית מלא לוגמיו אלא בעינן שתיית רוב כוס, ועיי"ש שהאריך בזה ועיין בדבר שמואל מה שכתב בזה.