הלכות השכמת הבוקר ציצית - כולל תפארת דוד
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים

**מראה מקומות**

לסוגיות מקורות ההלכה על פי סדר השולחן ערוך

על

הלכות השכמת הבוקר, ציצית

אורח חיים סי׳ א - כד

![](data:image/x-emf;base64...)יוצא לאור ע"י

מודיעין עילית תשפ"ב

**מראה מקומות אלו ראו אור לפני אברכים בני עליה מופלגים, והעידו על התועלת הגדולה שיקבלו מהם ללימוד ההלכה בעיון נמרץ ועמוק, ולהבנת ההלכות היטב על פי שורשם בגמרא ובראשונים**

תועלת הקונטרס: כבר נודע שלימוד יסודי הוא הלימוד הקובע את הדברים בלב. הילכך, הרוצה ללמוד טוב"י ומשנ"ב באופן יסודי, ולרדת לעומק ההלכה, עליו לפתוח את הדברים בשורשן בסוגיות ובראשונים שמהם נבנתה ההלכה. אך דא עקא שלא תמיד יודע הלומד אלו סוגיות לפתוח, איזו גמרא שייכת לסעיף והיכן היא נמצאת. וגם בבאר הגולה, לא מצוין אלא מיקום הנושא בעמוד, אך לא הקטע בעצמו. וגם לאחר לימוד הגמרא, לא תמיד ניכר ללומד החדש בסוגיא איזה דיבור בתוספות נוגע להלכה אותה הוא מבקש, והיכן נמצאים הרי"ף על הסוגיא, הר"ן והרא"ש. ועוד שלפעמים יש ראשונים המוזכרים רק בנושאי כלי השו"ע, או אחרונים המוזכרים במשנ"ב שכדי להבין הדברים היטב יש לפתוח את אותו אחרון, ועמל נצרך כדי לדעת איזה ראשונים ואחורנים יסודיים לפתוח. לכן ערכנו מראה מקומות אלו על השו"ע, לדעת אלו סוגיות לפתוח, איזה תוספות נוגע להלכה, והיכן איזכור הסוגיא ברי"ף רא"ש ור"ן, ועוד מקורות הנוגעים לסעיף.

© כל הזכויות שמורות

**טל': [PHONE_REMOVED]** **דוא"ל:** [EMAIL_REMOVED]

**הערות והארות יתקבלו בברכה**

וכן ניתן להשיג את הספרים:

עמודי השלחן - **ביאורים למשנ"ב וסיכום דרך שו"ת, עם הקדמות מתוך גמרא וראשונים להבנת ההלכות בבהירות**

"שונה הלכות המבואר" **(הלכות שבת/פורים)**

**"**דרכים ושיטות לזכירת הלימוד**" - הקונטרס שמועיל לזכור כל מה שלומדים, והופך את הלימוד לבהיר וברור, ומדריך ללמוד באופן מעניין ומהנה. לומדים רבים העידו שהועיל להם מאד.**

"הלכות יחוד" **- תמצית הלכות יחוד בשפה קלה וברורה, נערך מפי מורי ההוראה שליט"א.**

ועתה כתבו לכם **– במצוות כתיבת ספר תורה, והמסתעף, להלכה**

**הסכמות מרנן ורבנן שניתנו לספרי המחבר הקודמים**

**מרן שר התורה הגאון רבי חיים קניבסקי שליט"א (על הספר "שונה הלכות" המבואר)**

![](data:image/x-emf;base64...)

**הגאון רבי דוד כהן שליט"א**

ראש ישיבת חברון-כנסת ישראל

מכתב ברכה

הן הראוני קונטרס "למען תזכרו" העוסק בדרכי הלימוד וזכירת הלימוד, שיוצא לאור ע"י כולל רצופות תפארת דוד, שהוציא לאור הרב הגאון ישראל בן ישי שליט"א, ועברתי על חלק מהדברים ונוכחתי לראות שיש בקונטרס זה תועלת וברכה, והוא פותח שערים לזכות לקנין התורה, ומייסד כל דבריו על דברי רבותינו גדולי הדורות שמפיהם אנו חיים, ובודאי שיש בו זיכוי הרבים ותועלת לעמלי תורה לזכות לקנות את תלמודם

הכו"ח לכבודן של עמלי תורה

דוד כהן

וכן הסכמות הרבנים הגאונים:

המשגיח הגה"צ ר' דב יפה זצ"ל • הרה"ג ישראל גנס שליט"א – ר"מ ישיבת 'קול תורה', ורב שכונת מטרסדורף ובית וגן • הרה"ג מאיר קסלר שליט"א – מרא דאתרא מודיעין עילית • הרה"ג ר' אליהו ציון סופר שליט"א ראש ישיבת 'קול אליהו' – רכסים • הרה"ג שלמה זעפרני שליט"א – אב"ד לממונות 'כתר תורה' ורב ק"ק 'אהל משה' הר נוף וק"ק 'אבי עזרי' מודיעין עילית • הרה"ג מרדכי אברהם הרבסט שליט"א – ראש כולל "תפארת יעקב" • הרה"ג גבריאל אליהו גברא הכהן שליט"א – מו"צ שכונת בית וגן וישיבת קול יעקב • הרה"ג רי"מ טוקצ'ינסקי שליט"א – מו"ץ בק"ק 'נאות הפסגה' מודיעין עילית

**הלכות השכמת הבוקר**

**סימן א**

**סעיף א**

גמרא ברכות דף כח: תנו רבנן וכשחלה רבי יוחנן בן זכאי (עד המשנה)[[1]](#footnote-2).

טור בית יוסף (כולל דרכי משה).

שו"ע (כולל מג"א, באהגר"א).

משנ"ב, רצוי לראות גם הקדמת המשנ"ב לספרו.

🖜 יש להתבונן שרבותינו הגדולים בעלי הטור והשו"ע פתחו את ספר 'ההלכות', בדברי מוסר (שאף השו"ע שכתב יתגבר כארי וכו' ודאי אין זה לעיכובא, וכפי שמסיים הרמ"א שעכ"פ לא יאחר זמן תפילת הציבור, ועי' גם משנ"ב להלן סוף ס"ק ט). אכן נראה פשוט בביאור הענין, שללא יראת שמים אין כלום, שיהיו לאדם כל מיני היתרים וסיבות להימנע מקיום התורה, לכן תחילה לכל יש לבסס את היסוד שעליו נשען כל הבנין של ההלכות, והיסוד הוא יראת שמים, בלב נכון וטהור לעבוד את ה', ואז יכול לגשת ללימוד ההלכות ביודעו שאכן לימודו ישא פרי בקיום ההלכות כראוי. ומה עוד שללא בסיס איתן של יראת שמים, אף כשיקיים את ההלכות לא יהא זה אלא מתוך עצלות וכבדות, וכעושה לצאת ידי חובה, ובכך חסר כל מהות קיום ההלכה שזה הבעת והרגשת עבדות, כמו שכתוב בתורה שהקב"ה הוציאנו ממצרים כדי ש'תעבדון את האלוקים על ההר הזה' (שמות יג יב).

ובזה מובן גם מה שהרמ"א פתח את דבריו בענין נשגב מאד, של קיום שיויתי ה' לנגדי תמיד, אשר הגר"א (כאן) כתב על זה: 'וזהו **כל** מעלת הצדיקים'. הוי אומר, שהחילוק בין דרגות הצדיקים הוא כמה השיגו מעלה זו יותר! [וידיעת התורה, זהו חלק ממצוה זו של ידיעת ה', כמו שאומרים 'ונהיה כולנו יודעי שמיך' שהכונה על ידיעת התורה. וכמה שאדם יותר יודע תורה, בלימוד של לשמה, הוא יותר קרוב למצוה זו של שיויתי, ע"י דביקותו בדברי אלוקים חיים].

נמצינו למדים: א. עיקר הבסיס ללימוד וידיעת הלכה הוא יראת שמים טהורה. ב. הגישה ללימוד היא מתוך שיויתי, דהיינו מה רצון ה' שנעשה, ואיך אני נהיה יותר יהודי של ה', ואיך אני יותר מתקרב לה' ע"י ידיעת עוד ועוד תורה - שהתורה היא דברות ה' יתברך, ורצונו יתברך המתגלה בעולם (דהיינו שפסק ההלכה הוא שכך רצון השם).

ואלו ודאי מעלות גדולות, וכאמור, אך ההסתכלות והגישה צריכים להיות באופן זה, של לימוד וקיום ההלכה בעבור שכך רצון ה'.

יתן ה' שנזכה למעלות אלו, ולהיות כולנו יודעי שמך.

סעיף ב -ג

גמרא ברכות דף ג·ריש העמוד עד סוף האשמורה... לבין אומות העולם.

רא"ש שם פרק א סימן ב.

סעיף ד

גמרא שלהי מנחות דף קי·מתניתין. וגמרא עד ומה כשרון לבעליו.

המשנה הנ"ל מסיימת את מסכת מנחות, ובה מבואר, שאף על פי שהמנחות הן קרבן הדל, אין הן חשובות פחות משאר הקרבנות, כיון שאין הדבר תלוי אלא בכוונת הלב (ע"פ התפארת ישראל אות סח).

טוב"י.

סעיף ו

גמרא קידושין לא· אסור לאדם שיהלך עד שכינה למעלה מראשי. מה שאמרו ד' אמות, ראה גמ' ברכות מג: (לענין ששה דברים גנאי לו לתלמיד חכם) שאמרו ואל יהלך בקומה זקופה, ולא אמרו ד' אמות. וכן הטוש"ע כתבו לא ילך סתם ולא אמרו ד' אמות.

גמרא ברכות יד ע"ב סוה"ע ואמר רבי יוחנן עד ולא כתב ארחיץ כפי.

**מראה מקומות לענין כיסוי הראש**

גמ' קידושין כט: סוה"ע - משתבח, עד דנסבת.

שם דף לג עמוד א סוה"ע - רבינא הוה יתיב, עד בה רבנן.

גמרא שבת קנו: דאימיה דרב נחמן בר יצחק, עד המשנה.

איתא בגמ' שבת קיח ע"ב: אמר רב הונא בריה דרב יהושע, תיתי לי דלא סגינא ארבע אמות בגילוי הראש.

איתא במדרש רבא (ויקרא פרשה כז סימן ו]: אמר הקדוש ברוך הוא לישראל הדא פרוסדוגמא דידי לא הטרחתי עליכם ולא אמרתי אליכם שתהא קורין ק"ש לא עומדין על רגליכם **ולא פורעין את ראשיכם** אלא (דברים ו) בשבתך בביתך ובלכתך בדרך ובשכבך ובקומך.

טוב"י.

דרכי משה ס"ק ב.

בית יוסף סימן ח סעיף ב השני, ודרכי משה ס"ק ד.

**תרומת הדשן סימן י.** אלו דבריו:

שאלה: מרגלא בפומייהו דאינשי, שאותן כובעים שהן קלועין מקש, לא חשיבי כיסוי לראש להתפלל בהן, או להזכיר הברכה בשם, כשאין הראש מכוסה אלא באותו כובע, יש ליזהר מזה או לאו?

תשובה: יראה, דאין דין להקפיד בדבר הזה. וכן שמעתי, מאדם אחד, שגדול אחד נשאל על זה, והורה דאין קפידא בדבר, וטעמא וראיה לא הגיד לדבריו. ונראה להביא ראיה, מהא דאיתא פרק המדיר /כתובות עב ע"א/, לגבי גילוי ראש דאשה, יש לה סמך מן התורה דמוזהר עלה, ואפ"ה קאמר התם, דמדאורייתא בקלתה על ראשה שריא, ואפילו ברה"ר, ומחצר לחצר דרך מבוי, ואפי' משום דת יהודית לית לה בה. הא קמן, דאפי' סל, דאינו דומה כלל לכיסוי הבגד, שהרי הוא חלול בכמה מקומות, לפי שאינן קלועין יפה, וכ"ש כובעין של קש, הוא קלוע מרוצף ומהודק היטב, ודומה לכיסוי של בגד. ואף על גב דלאו /שמא צ"ל: דבלאו/ הכי יש חילוק, בין גילוי הראש, דהתם להכא, דאמרינן התם דבחצר, האשה אינה צריכה שום כיסוי. וגילוי הראש לענין ברכה, קפידא אפי' בבית, י"ל דודאי איסור גילוי הראש דהתם, איננו אלא משום פריצות דגברי, והיכא דלא שכיחא רבים, כגון בחצר אין קפידא; אבל איסור גילוי ראש דהכא, משום קלות ראש כלפי שמיא, דמדכר שם מקום ב"ה שלא באימה וביראה; ואין לחלק בין בית לרשות הרבים דמלא כל הארץ כבודו. מ"מ ילפינן מגילוי הראש דהתם, האי כדיניה והאי כדיניה. ואפי' עטיפה קרי ליה לכיסוי ראש דאשה, כדאיתא פרק בתרא דעירובין: עטיפה כאבל; ופרש"י משום דאינו יוצא בפרועת ראש. ועוד היה נראה להביא ראיה, מפ' כל כתבי /שבת קכ ע"ב/ דתניא התם: הרי שהיה שם כתוב על בשרו, ונזדמן לו טבילה של מצוה, כורך עליו גמי. ומסיק דהטעם הוא: מפני דאסור לעמוד לפני השם ערום, ולכך כורך עליו גמי לכסותו. אלמא דגמי מהני לכיסוי, וה"ה קש, דמ"ש? אך דקשה לן עלה דע"כ, כיסוי דהתם סגי לן בכל דהו, טפי מכיסוי דלענין ברכה בהזכרת השם, דפריך התם ונינח ידיה עלויה דשם, ולמה לי גמי? ומשני: משום דלמא מישתלי ושקיל ליה לידיה, הא לאו הכי סגי בכיסוי היד. ולענין ברכה, העתיק אחד מהגדולים מתשובת א"ז, דלא מהני, אם משימין ידים על גילוי הראש לברך כך, אם לא יכסנו בבגד, והביא ראיה, מהא דעבד ר"ת כשהיה רוחץ בחמין והיה שותה, היה מתכסה בבגד כנגד לבו, שלא יהא לבו רואה את הערוה, משמע דוקא בבגד ולא בידים. אמנם י"ל, דהא דלגבי כיסוי השם מהני מה שהניח ידו עליו, ולגבי הזכרת הברכה לא מהני כיסוי הידים, לאו משום דהאי כיסוי חמיר מהאי, אלא היינו טעמא דלא מהני, שמניח ידיו על ראשו, או אם יהא חוצץ בהן כנגד לבו, משום דהראש והלב והיד חד גוף אינון, ואין הגוף יכול לכסות את עצמו, משא"כ לגבי כיסוי השם, שהיד אינה בא לכסות הגוף, אלא לכסות שם שאינו מן הגוף. ומ"מ שמעינן מהתם, דכיסוי נמי /גמי/ חשיב כיסוי, וה"ה כיסוי קש.

תשובת מהר"י ברונא סימן לד. אלו דבריו:

מעשה בראובן שהלך בגילוי הראש בפני עשרה ובא א' מן התלמידים וראה ומיחה בו ולא אשגח עליה ונדה התלמי' לראובן:

והשבתי דנדוייו נדוי, אף על גב דאמרינן בפ"ק דקדושין (ח א) לא אמרן אלא רב כהנא דגברא רבא הוה, פרש"י דלא אזיל בגילוי הראש, אבל כ"ע לא אלמא דאין קפידא, וכן בפ' כל כתבי (קיח ב) תיתי לי דלא מסגי ד' אמות בגילוי הראש, ה"מ לדידהו דבארץ ישראל הוו והוו מסגי הכי, אנן דדיירינן בין האומות ואינהו אזילי בגילוי הראש וחשיב כחוקות הגוים ולא מינכר ביניהון אלא בכיסוי הראש חשוב השתא כעובר על דת יהודית, וכדאמר' בכתובות (עב א) יוצאה בגילוי הראש חשוב כעובר על דת, ואשכחן חלוקי יהדות בשינוי בגדים אפילו במנעלים וסנדלים בפ' הכונס (נט ב) ובשעת השמ' אפי' ערקת' דמסאנ' אסור (סנהדרין עד ב), וכיון דמיחא ביה ולא אשגח עליה חשוב כאפיקורוס ונדוהו לשם שמים אפי' הרב צריך לנהוג בו נדוי נר' במ"ק נאם ישראל מברונא:

ואגב זה אמינא דוקא הליכ', אבל ישיבה בגילוי הראש ליכא קפידא, שכן דרך לישב להקל מעליו, וכן משמע דלא איזל בגילוי הראש, ולא אמר דלא ישב. וכן משמע תיתי לי דלא מסגי' ד' אמות משמע אבל ד' אמות לא, וכ"ש בישיבה, אמנם הכל לפי ענין הישיבה ההיא:

שו"ת מהרש"ל סי' עב. אלו דבריו:

שאלה למי שראשו כבד יש לו היתר לישב ולאכול בגילוי ראש. תשובה אין אני יודע איסור לברך בלא כסוי ראש ומהרא"י פשוט לו שאסור בהזכרת שם בלא כיסוי הראש ולא ידענא ממאי והנה מצאתי שכתב במסכת סופרים (פי"ד הט"ו) יש בו מחלוקת שכתב פוחח הנראים כרעיו או בגדיו פרומים או מי שראשו מגולה פורס את שמע וי"א בכרעיו ובבגדיו פרומים פורס אבל לא בראשו מגולה ואינו רשאי להוציא הזכרה מפיו ע"כ. ור' ירוחם כתב בסוף נתיב ט"ז שאסור לברך בגילוי הראש ולולי שאינני רגיל לחלוק על הקדמונים א"ל שיש גדול שיסייעני הייתי נוטה להקל ולברך בגילוי הראש ואפילו לקרות ק"ש שרי שהרי איתא במדרש רבה (ויקרא פרשה כ"ז) אמר רבי ברכיה מלך בשר ודם משגר פרוטגמא שלו למדינה מה הם עושין כל בני המדינה עומדים על רגליהם ופורעים את ראשיהן וקוראין אותה באימה ביראה ברתת ובזיע אבל הקדוש ברוך הוא ית' אומר לישראל קראו ק"ש פרוטגמה דידי הרי לא הטרחתי עליכם לקרות לא עומדים ולא פרועי ראש כו' משמע להדיא דליכא איסור בפריעת ראש אלא שלא החמיר עליהם ומה אעשה שכבר הורו לאיסור אבל בזה תמיהני שנהגו איסור בפריעת ראש אף בלא תפילה ולא ידעתי מאין זה להם כי לא מצינו איסור בפריעת הראש כי אם לאשה כדאיתא בפ' המדיר (ע"ב) וממידת חסידות הוא שלא לילך ד' אמות בגילוי הראש ודוקא הליכה ד' אמות כדאיתא פ' כל כתבי (קי"ח:) אמר ר' חנינא תיתי לי דלא סגינא ד' אמות בגילוי הראש והוא ממידת חסידות כמו שחשיב שם אינך תיתי לי כו' ועוד ראייה מפ"ק דקידושין (ל"א) דמסיק שם אמר ריב"ל אסור להלוך ד' אמות בקומה זקופה שנ' מלא כל הארץ כבודו רב הונא בריה דרב יהושע לא מסגי ד' אמות בגילוי הראש אמר שכינה למעלה מראשי משמע דוקא בקומה זקופה הוא אסור אבל בגילוי הראש אין בו איסור אלא שרב הונא החמיר על עצמו מכח מידת חסידות ועכשיו הוא להיפך בקומה זקופה אינם נזהרים ואדרבה הגאים והעשירים הולכים נטויי גרון ובגילוי הראש נזהרים לא מחמת חסידות אלא סוברים דת יהודית הוא. עוד מצאתי כתוב הא דגלוי הראש כו' היינו באויר השמים דוקא וכן נראה לפרש הא דקומה זקופה אף שמלא כל הארץ כבודו מ"מ אינו נראה כאילו אינו משגיח בעושיהן כי אם מי שהולך באויר השמים ושם יש לו לזכור ולהתעורר אף שמהררא"י כתב שאין לחלק בין בית לחצר כי מלא הארץ כבודו היינו בהזכרת השם וכן מסתבר שמדת חסידות הוא בהזכרת השם שלא יהא בגילוי הראש כמו הולך ד' אמות באויר השמים וכן מצאתי כתוב בשם הר"ם שכל זה מידת חסידות אלא שהר"ף כתב שיש למחות שלא לכנס בב"ה בגילוי הראש וכן הטור לא כתב ויכסה ראשו אלא גבי תפילה ולא גבי ק"ש ומה אעשה שהעם נהגו בו איסור ואיני רשאי להקל בפניהם. ושמעתי על חכם אחד כשהיה לומד היה לומד בגילוי הראש ואמר שכבד עליו המשא ומ"מ נראה בעיני אף שאין איסור בדבר ואף לא מידות חסידות כשאינו מזכיר השם מ"מ לת"ח יש לו להזהר מאחר שהעם תופסים בה לקלות ולפריצות כאלו עובר על דת יהודית ואפילו לומד בחדרו אין לסמוך על זה שמא העם הארץ יראה ויקל בו לא בחינם אמרו כל שאסור מפני מראית העין אפי' בחדרי חדרים אסור ועכשיו אני אגלה את קלון האשכנזים בודאי מי ששותה יין נסך במלון של גוים ואוכל דגים מבושלים בכלים שלהם והמחמיר הוא שמאמין לפונדקית שלא בשלו בה אין חוששין עליו ואין בודקין אחריו ונוהגין בו כבוד אם הוא עשיר ותקיף ומי שהיה אוכל ושותה בהכשר רק שהיה בגילוי הראש היו תופסין אותו כאלו יצא מן הכלל. ע"כ החכם עיניו בראשו שידע להשמר שלא יתפשו עליו ואם כבד עליו להניח על ראשו דבר כבד יכסה ראשו בבגד פשתן דק או במשי ומ"מ נראה אפי' מי שירצה לברך ברכת נהנין והוא בלילה שאין לו כובע עליו או כשרוחץ באמבטי די לו במה שמכסה את ראשו בידיו אף שגדול אחד העתיק לאיסור ומהררא"י הביאו וראייתו מר"ת שכשהיה רוחץ בחמין והיה שותה היה מתכסה בבגד כנגד לבו כו' משמע דוקא בבגד ולא בידים אין זה ראייה כי מ"ה לא חשוב כיסוי שדרך האדם להניח ידיו על לבו והרואה לא ידע שצריך לכסות את הלב או ידמה לו שלא כסהו ממש כנגד הלב אבל למעלה מראשו שהוא דבר הניכר מספיק בכיסוי היד בפרט לפי מה שכתבתי שאין בו איסור כ"א חסידות מספיק לו כיסוי היד בפרט באקראי בעלמא.

ט"ז סימן ח ס"ק ג, מתיבות 'ובעיקר הדבר'.

באור הגר"א סימן ח ס"ק ו ד"ה ונכון.

סימן ג

סעיף א

גמרא ברכות דף ס ע"ב ריש העמוד, עד שכן דרכן של בני אדם. והובא ברי"ף (דף מד·) וברא"ש (סי' כב).

ועי' בית יוסף בשם אבודרהם.

סעי' ב - ג

גמרא ברכות סב·כל העמוד, עד עמוד ב' אמצע העמוד 'מלמד שסכך עצמו כסוכה'.

גמרא שבת פב· הנצרך לפנות ואינו נפנה, עד המשנה.

רי"ף ברכות דף מה קרוב לתחילת העמוד תניא אמר ר' עקיבא וכו'.

רא"ש ברכות פ"ט סי' כח, קרוב לסוף.

טוב"י.

סעי' ח, י,

טוב"י.

סעיף יב

גמרא בכורות מד: ריש העמוד 'אמר רבי אבא' עד 'ירקון רבה'.

תוס' ד"ה האי איתתא.

טוב"י.

**סעיף ד**

גמרא ברכות כג ע"ב: מיתיבי דברים שהתרתי לך כאן, עד הא באיש הא באשה.

עולה מהגמרא: לאיש, בין בקטנים ובין בגדולים, לפניו טפחיים. ולאחריו, לקטנים - ולא כלום, לגדולים - טפח. לאשה, תמיד טפח.

רא"ש פ"ג סי' כט.

טוב"י.

ב"ח ס"ק ב.

**סעיף ה**

גמרא ברכות דף סא ע"ב, לא יקל, עד סוף העמוד.

תוס' ד"ה רבי עקיבא.

רי"ף סוף דף מד ע"ב.

רא"ש פ"ט סי' כח.

(טוב"י, שו"ע מג"א הגר"א) ט"ז ס"ק ג.

**סעיף ו**

גמרא ברכות דף ה ע"ב. תניא, אבא בנימין אומר: על שני דברים וכו' והנה תומים בבטנה.

תוספות ד"ה כל.

דברי הגמרא נפסקו להלכה ברי"ף דף ג.

רא"ש פ"א סי' ז.

**סעיף ז**

גמרא ברכות דף סא ע"ב סוף העמוד (נלמד לעיל במר"מ של סעיף ה).

רא"ש פ"ט סי' כז.

**סעיף ט**

גמרא שבת פב· אמר ליה רב הונא לרבה בריה: מאי טעמא, עד המשנה.

רי"ף שם סוף דף לד.

טוב"י.

**סעיף יא**

נתבאר בגמ' דלעיל.

טוב"י.

**סעיף יג**

טוב"י.

**סעיף יז**

טוב"י.

**סעיף יד**

סוגיא דמסכת נדה דף יג מהמשנה עד המשנה בעמוד ב.

תוס' השייכים לסוגיין: ד"ה כל היד. ד"ה אוחז, ד"ה אם. ובעמוד ב ד"ה המקשה, ד"ה בין, ד"ה אלמא.

רא"ש פ"ב סימן א.

טוב"י.

**סעי' טו, טז**

טוב"י

סימן ד

סעיף א

בגמרא ברכות ס: אמרו: כי משי ידיה, לימא 'ברוך אשר קדשנו במצותיו וצונו על נטילת ידים'.

וראה ברא"ש פ"ט סי' כג 'כי משי ידיה' (ליד אות עח של דברי חמודות) עד 'כי הך דהכא (ליד אות פא של הד"ח).

בית יוסף **סעיף ז**

בית יוסף **סעיף יג**

סעיף ב

גמרא שבת דף קח ע"ב, סוה"ע, הוא היה אומר, עד ריש עמ' קט. 'ומרבה שער בעפעפים'.

טוב"י.

ט"ז ס"ק ד.

סעי' ג ד ה

טוב"י.

סעי' ו-יא

ב"י.

סעי' יב - טו

טוב"י.

סעיף טז

גמרא סוכה דף כו ע"ב רה"ע, אמר רב אסור לאדם לישן ביום, עד תקום משנתך.

סעיף יז

ב"י

סעי' יח

ב"י

סעי' יט-כא

ב"י

סעי' כב

גמרא ברכות דף טו ע"א רה"ע 'אמר רבי חייא בר אבא, עד המשנה.

טוב"י

סעיף כג

רא"ש ברכות פ"ט סי' כג.

ב"י

**הלכות ציצית**

**סימן ח**

סעיף י"ד-טו

(הקדמה לסעי' יד). פשט טליתו ולבשה שוב אם צריך לברך: הנה לעניין תפילין אמרו בגמרא (סוכה מו.) שכל זמן שזזו ממקום הנחתן ומחזירן למקומן, צריך לברך עליהם שוב. ולפי זה מי שחלץ התפילין לגמרי וחזר ולבשן, כל שכן שצריך לברך עליהם שוב. מיהו דנו הראשונים באופן שהיה דעתו בעת שחלץ לחזור ולהניחן. ולמדים מתפילין לציצית, דהוקשה כל התורה לתפילין (קידושין לה.).

ומצינו למעשה ג' דעות בטור וב"י:

דעת הטור נוטה שאין צריך לברך באופן זה שהיה דעתו ללבוש שוב.

דעת הבית יוסף שצריך לחזור ולברך - אע"פ שהיה דעתו לכך בעת שפשט. ולמד כן מהגמ' סוכה, עי' ב"י, ועי' דרכי משה ס"ק ו.

והביא הב"י דעה שלישית (שיטת המהר"ח) שאם בעת שפשט הטלית גדול היה לבוש טלית קטן, כשחוזר ולובש הטלית גדול אין צריך לחזור ולברך.

ודן הב"י בביאור שיטה זו שלישית, האם מיירי כשהיה דעתו לחזור וללבוש, ואפי' הכי לא מהני אלא א"כ הטלית קטן שלו עליו, וא"כ זה ראיה לבית יוסף [ולפי זה נמצא שהב"י יודה שאם היה טלית קטן עליו א"צ לברך שוב - כאשר היה דעתו מתחילה לכך, ועי'].

וצידד הב"י לבאר בשיטה זו דמיירי כשלא היה דעתו ללבוש, ואפי' הכי מהני הטלית קטן, וזה כדעת הטור שמהני דעתו, ואפי' אם לא היה דעתו, מהני מה שהטלית קטן עליו.

אופן שלישי ביארו האחרונים (ב"ח סי"ד מג"א ס"ק יט והגר"א) ששיטה זו ס"ל כדעת הטור שאם היה דעתו ללבוש מהני, אך היא מיירי באופן של סתמא שלא היה דעתו מפורש לענין הטלית גדול בעת שפשטה, שלזה הטלית קטן הוי הוכחה, שכיון שלובשה, אם כן לא מסיח דעתו מהמצוה, ולא צריך לברך כשלובש הטלית גדול שוב, ואילו אם אין עליו טלית קטן, מסתמא הסיח דעתו מהטלית גדול וצריך לברך בלבישה הבאה. אך אם היה דעתו מפורש ללבוש שוב, א"צ לברך שוב ואפי' אין לו טלית קטן, או להיפך שאם היה דעתו להדיא שלא ללבוש שוב, ונמלך ולובש, צריך לברך, ואפי' לבוש טלית קטן.

וכתב המשנ"ב שהסכמת האחרונים כדעה אחרונה הנ"ל וע"פ ביאור האחרונים.

סימן ט

סעיף ו - האם מטילים ציצית בבגד של פשתן

ראה גמ' מנחות מ. תנו רבנן - עד ע"ב גזירה נמי משום כסות לילה.

לא להתעכב על המשא ומתן של טעם האיסור מ'לפי שאין בקיאין' עד ע"ב רה"ע 'אלא אמר רבא'

מבואר בגמרא שנחלקו בית שמאי ובית הלל לענין חיוב סדין [בגד פשתן] בציצית, ואמר ר' אליעזר ב"ר צדוק כל המטיל תכלת לסדין בירושלים אינו אלא מן המתמיהין, ורבי הוסיף לומר שהוא איסור מתקנת חז"ל. ובגמרא דנו בטעם האיסור, ובמסקנא ביארו שכיון שהותר כלאיים בציצית וסדין הוא בגד של פשתן ותכלת הוא צמר, יש לחוש שמא ילבש סדין הפטור מציצית, [ואמרו בגמרא ב' דוגמאות: א. כגון שהוא כסות לילה הפטור מציצית. ב. שאינו יוצא בו ידי מצות ציצית משום תעשה ולא מן העשוי], ונמצא לובש שעטנז שלא במקום מצות ציצית, ועובר על איסור כלאיים.

ומצינו ב' שיטות עיקריות בראשונים בביאור האיסור הנ"ל: רש"י מבאר שלא גזרו אלא באופן שמטיל כלאיים בציצית, כגון חוטי צמר בטלית של פשתן [ואסרו שמא יהיה הבגד פטור מציצית ונמצא עובר על איסור כלאיים שלא במקום היתר וכנ"ל], אך חוטי פשתן בטלית של פשתן מותר. ושיטת רבינו תם (בתוס' ד"ה סדין) שחז"ל אסרו בכל בגד של פשתן שלא להטיל בו ציצית כלל אפילו באופן שאין בו כלאיים, שמא יטיל בו חוטי צמר והוי כלאיים, וחיישינן שילבש במקום שאין חיוב ויעבור על איסור כלאיים. [ואע"ג שבגד זה חייב בציצית מן התורה, יש כח לחכמים לעקור דבר מן התורה בשב ואל תעשה].

ראה גם סוגיית הגמ' במס' שבת דף כה ע"ב כך היה מנהגו של רבי יהודה בר אלעאי, עד גזירה משום כסות לילה.

תלמידי ר"י בר אלעאי סברו כהוראת רבי במס' מנחות שחז"ל אסרו להטיל צמר בבגד פשתן.

ועי' תוד"ה סדין.

ומבואר מחלוקת רש"י ור"ת בתוספת ביאור על המבואר בדבריהם במס' מנחות.

ראה בית יוסף שהביא בארוכה שיטות הראשונים בזה.

למעשה כתב הב"י בשם המרדכי שדעת רוב הגאונים להתיר להטיל ציצית של פשתן בבגד פשתן [ולא אסרו אלא באופן שהוא כלאיים דהיינו חוטי צמר בבגד של פשתן], וכן פסקו הרי"ף והרמב"ם. ויש ראשונים שחששו לשיטת ר"ת שגזרו שלא להטיל ציצית בבגד של פשתן כלל [ולשיטתו המברך על זה הוי ברכה לבטלה (תוס' שבת כה: ד"ה סדין)], לפיכך כתב הב"י בשם ה"ר ישעיה והר"י מולין שירא שמים יצא מפלוגתא ולא יעשה טלית של פשתן, אך אם אי אפשר לו יעשה של פשתן ומברך עליו, כשיטת הרי"ף והרמב"ם ואף הרא"ש הכשירה בשעה"ד.

ובסוף דבריו כתב הבית יוסף שאע"ג שלישטתו (לעיל ס"א) שאר מינים [שלא צמר ופשתן] אין חיובם מהתורה, ויש עדיפות לקיים המצוה באופן שחיובה מהתורה, עדיף ללבוש טלית שאר מינים דרבנן מאשר טלית של פשתן דאורייתא אשר לדעת רבינו תם חז"ל גזרו שלא ללובשה ונמצא עובר איסור דרבנן. ובמקום שאין לו אף טלית כזו, ילבש של פשתן וכנ"ל.

**סימן י**

סעיף א

גמרא מנחות דף מג עמוד א, סוף העמוד: ורבנן, עד עמוד ב 'אשר לא משמע להו'.

ובגמרא זבחים דף יח ע"ב הובא ברייתא חולקת. וכן הוא בספרי (פרשת שלח, פיסקא קטו) בזה"ל:

על כנפי בגדיהם, שומע אני אף בעלי שלש ובעלי חמש ובעלי שש ובעלי שבע ובעלי שמנה במשמע ת"ל על ארבע כנפות כסותך יצאו בעלי שלש ובעלי חמש ובעלי שש ובעלי שבע ובעלי שמנה

בפשטות נראה שהספרי פליג על הגמ' במנחות. וכן יש ראשונים שלמדו, ראה בב"י.

אך ראה רא"ש הלכות ציצית סי' ג.

סעיף ב

ראה גמרא מנחות לז ע"ב 'אמר רב שישא בריה דרב אידי האי מאן דבצריה לגלימיה לא עביד ולא כלום שוייה טלית בעלת חמש'.

עי' טוב"י. (סעיף ג' בטור ילמד בהמשך).

סעיף ו - טלית שכפלה (סעיף ג' ילמד בהמשך)

ראה גמ' מנחות מא. ת"ר טלית כפולה, עד זיל רמי ליה. (המשך הסוגיא הוא ענין אם טלית חובת גברא, ואין כאן מקומו).

רש"י ד"ה דנקטא בסיכי מקשה מהגמ' לעיל דף לז:, וביאור קושייתו, דבגמ' לעיל מבואר שאם תפר הטלית לא מהני, משום שסופו להתיר התפירה, וקשה על המבואר כאן דתפירה מהני. ונושא זה יתבאר להלן כשנלמד סעיף ג.

בביאור דעת ר' שמעון, מצינו מחלוקת יסודית בין הבית יוסף לדרכי משה: הבית יוסף לומד שר' שמעון לא פטר מציצית אלא בכנפות שבמקום הכפל, אך בכנפות הרגילות ודאי חייב בציצית, שאיך יתכן ואם כופל הבגד יפרח ממנו חובת ציצית. ואילו בדרכי משה (סק"ג) לומד שמשעה שקיפל הטלית ולובשה כך, אין בה חובת ציצית כלל. אכן צ"ב מדוע. ומבאר בארצות החיים (ארץ יהודה סק"ב ד"ה והנה מפשטות, ראה גם בשפת אמת מא. רה"ע) כי במקום הקרן עכשיו אין זה הקרן אמיתי, ובמקום הכנפות האמיתים הלא עכשיו אינם הקרן. (ביאור נוסף כתב בקהלת יעקב סי' כד משום שאין הכנפות במקומם הראוי - 2 מקדימה ו2 מאחורה, והיינו הכנפות כפי שהטלית פשוטה ולא כפולה).

וצ"ב לשון ר' שמעון 'פוטר' לדעת הב"י, שהלא עדיין הטלית חייבת בציצית אמנם במקום אחר. ומבאר הפמ"ג (א"א ז) שהב"י לומד שמדובר שהיו בטלית ציציות מקודם, ועל זה אומר ר' שמעון שפטורה מ**עוד** ציציות. ולפי"ז י"ל שהד"מ למד שמדובר בסתם טלית - שאין לה ציציות כלל, לפיכך הוקשה לו לשון פוטר, ומזה למד שפטורה לגמרי.

למעשה הב"י פסק הלכה כר' שמעון, כמו שמוכח במעשה שהובא בגמ'. והדר"מ שפירש שפטור מציצית לגמרי, ובמעשה מוכח שהטלית חייבת בציצית, מוכח שסברו שהלכה כת"ק, וכן פוסק הד"מ כת"ק שהטלית חייבת בציצית.

ראה נמוקי יוסף (הל' ציצית יא:) שביאר את מחלוקת ת"ק ור"ש באופן שונה (דלא כרש"י). ולפי"ז אתי שפיר לשון פוטר שאמר ר' שמעון. מיהו ראה בפמ"ג (משב"ז ז) שעכ"פ חייבת מדרבנן, וכמו שמוכח מהמעשה בגמ' שטלית כזו חייבת בציצית, והטעם שחייבת בציצית היא משום מראית העין - שלא יודעים הרואים שהוא בגד ארוך.

* **כעת יש ללמוד טוב"י ושו"ע ונו"כ רק בחצי הראשון של הסעיף, דהיינו ללא החצי השני בענין הטיל ציצית על ציצית.**

לראות עתה את סעיף ו ללא הבאור הלכה (ילמד לאחר סעיף ג).

סעיף ג

גמ' לז: אמר רב משרשיא, עד ליפסוק ולשדייה.

ראה רש"י. זהו פירוש ראשון ברש"י, ופירוש שני ברש"י מובא להלן בדף לח עמוד א (מחמת טעות דפוס), וכתב רש"י על פירוש שני שהוא עיקר, מפני הסתירה מהגמרא להלן דף מא ·שמבואר שאם תפר הבגד מהני.

ראה גם תוספות ד"ה האי מאן. כתבו כמו רש"י שפירוש שני עיקר, אך נוסף בדבריהם ב' ענינים: א. דחו פירוש ראשון של רש"י מכל וכל 'לא היה לרש"י לפרש כן'. ב. בסוף דבריהם כתבו קצת יותר מפורש מרש"י, שאם תפרה מטיל ציצית בכנפותיה העכשויים.

טוב"י, שו"ע.

במג"א סק"ד למד בדברי התוספות הנ"ל שמחלקים בין אם קיפל הבגד בעיגול ותפר שאז אומרים דעתו לפושטה, לבין אם תפר בריבוע שאז חשיב קרן ומטיל שם ציצית. ויש חולקים בזה, עי' משנ"ב ס"ק ח. (ויש לעיין בסברות מחלוקתם).

בבאור הלכה ד"ה 'ואין לה' בשם הארצות החיים כתב להסתפק באופן הפוך, היינו כשלא היה קרן בבגד, והוא כפל את השפה ונוצר שם קרן, ותפר, האם מהני התפירה לחיובא. ומסקנת הארה"ח שבאופן כזה שנעשה קרן הרי זה תלוי במחלוקת המג"א והאחרונים שנתבאר במשנ"ב ס"ק ח, שלדעת המג"א כאשר יש קרן מהני התפירה, ה"ה בזה, שכיון שנוצר השתא קרן, מהני התפירה, ולדעת החולקים פטור, וכתב הארה"ח שלמעשה יטיל ציצית בלא לברך. (ומשמע מזה שגם בדין המבואר במשנ"ב ס"ק ח במחלוקת המג"א עם האחרונים, ההכרעה תהיה שיטיל ציצית בלא לברך).

סעיף ו, המשך - תעשה ולא מן העשוי

עי' גמ' מנחות דף מ: אמר רבא אמר רב סחורה, עד 'ובל תוסיף ליכא מעשה איכא'.

טוב"י.

הב"י הביא בשם הרא"ש ב' גירסאות ברש"י, ואם כי בתחילה הביא דברי המהר"י אבוהב שכתב שיש בינהם נ"מ לדינא, דחה זה הב"י ופי' דאין נפק"מ לדינא רק שהיתה הו"א שאם הוסיף ג' חוטים על הד' הראשונות והרי נעשו ז' חוטים, ושוב חתך את הד' ראשונות ואז הוסיף את הרביעית, היתה הו"א שנכשיר, כי הרביעית נעשתה בהכשר והאחרונה היא הקובעת, קמ"ל דפסול, שצריך שכל הד' ייעשו בהכשר.

הרא"ש נקט כרב"א, ותמה הב"י מדוע הרי רב פפא דחה דבריו. וכתב הב"י לבאר שרא"ש לומד שר"פ אינו מקשה, אלא חולק, ופסק הרא"ש כרבא. וכתב הב"י ב' ביאורים במה נחלקו רבא ורב פפא.

הב"י הביא דברי הרמב"ם שפי' את הסוגיא הפוך מרש"י, ועי' ב"י הדרך שלמד הרמב"ם.

למעשה השו"ע פסק כהרמב"ם, מכמה נימוקים כמבואר בב"י, והדר"מ פליג על הב"י וכן פסק בהגה"ה כדעת הרא"ש.

סעי' י-יא, בגדים הפטורים מציצית

ראה בית יוסף בסוף סעיף ט 'וכתב עוד', עד סוף סעיף יא.

מה שהביא הב"י בשם הכפתור ופרח, נראה סתירה מרישא לסיפא, שבתחילה כתב הב"י (בסוף סעיף י) שנראה מדבריו שבגד המיועד לכיסוי הראש, פטור אפילו כאשר מתכסה בה ראשו ורובו. ואילו בהמשך דבריו כתב הב"י שדעת הכו"פ שבגד המכסה ראשו ורובו חייב [אלא שנהגו בני ספרד דלא כדבריו]. אכן מבואר בדרכי משה הארוך (ס"ד, ד"ה כתב ב"י בשם מהרי"א) בדברי הכו"פ שאם מכסה בו רק ראשו, אע"ג '**שיכול** לכסות בו ראשו ורובו פטור', ולא שמכסה בו להדיא ראשו ורובו, שאם מכסה להדיא, ס"ל לכו"פ שחייב.

וכן הביא באליה זוטא (ס"ק ח) שנתקשה בזה במלבושי יו"ט, ותירץ הא"ז: ולא קשה מידי, דודאי הב"י אין סותר עצמו תוך כדי דיבור, אלא מה שכתב שכן משמע מכפתור ופרח שפטור היינו שאפשר לכסות בו ראשו ורובו אלא שאין דרך לכסות בו אלא ראשו, אבל כשדרך לכסות בו ראשו ורובו חייב לכפתור ופרח.

ראה שו"ע סעי' י. להלכה פסק השו"ע כפי מנהג אנשי ספרד, ודלא כדעת הכפתור ופרח.

ראה בבאה"ל בשם ארצות החיים שהקשה הסתירה הנ"ל בב"י, וכתב הבה"ל דלא קשיא וכנ"ל. עוד הבה"ל הביא שהקשה הארצה"ח דמלשון הספרי משמע שדוקא כשאינו מכסה בה הגוף פטור, ואם מכסה חייב (אע"ג שעיקר הבגד מיועד לראש). וכתב הבה"ל דלא קשיא, שכונת הספרי שאינו עומד לכסות הגוף אלא עיקרו לכיסוי הראש, ולא אכפת לן במה שגם מכסה בו גופו מאחר שאין עיקר עשייתו לכך.

ולמעשה כתב הבה"ל שהרוצה להחמיר כדעת הכו"פ וכפסק הארה"ח שבגד המיועד לראש ובאגב מכסה בה גם ראשו ורובו שחייב, יעגל קרן אחת.

סעיף יא

ראה שו"ע סעי' יא.

מג"א ס"ק יג יש לראות קטע ראשון בלבד, עד 'וכתב עוד' (לא עד בכלל).

בב"י דלעיל מבוארים כמה טעמים לפטור צעיף[[2]](#footnote-3), ובמג"א מבואר שנקט כטעם אחרון - שעשוי לשאר שימושים, וכן מבואר בבאהגר"א.

ויש לעיין באופן שאין את כל הטעמים, וראה בבאה"ל ד"ה סודר.

סעיף יב - מיני בגדים שלא נהגו להטיל בהם ציצית

בבית יוסף חקר למצוא טעם על כמה סוגי בגדים שלא נהגו להטיל בהם ציצית, והם בגדים העשוים כעין חלוק, ופתוחים מקדמתם לכל אורך הבגד [וסגורים מאחוריהם], כך שיש להם ב' קרנות בשוליהם למטה וב' קרנות למעלה בסמוך לצואר. וכתב הב"י שמקצת מזקני ספרד נהגו לעשות הקרנות עגולים, 'ותימה גדול הוא בעיני, שכל העולם לובשים אותם בקרנות מרובעות ולא ראיתי מי שפקפק בדבר מעולם'.

וכתב הב"י ב' טעמים לפטור בגדים אלו: א. בגדים אלו עשוים לכבוד ולא ללבישה דהיינו להגן מחום וקור [או לצניעות], שהרי אפילו כשיש לאדם כמה מלבושים אינו יוצא לחוץ בלא גלימה זו. ומה שלפעמים נהנים בהם להגן מקור, אין עיקר עשייתם לכך. ב. טעם נוסף, היות והם בגדים ארוכים, אם יטיל בהם ציצית, ינתקו תדיר ע"י דריכה עליהם, ויצטרך כל פעם להטיל בהם ציצית מחדש, ויש לומר שלא חייבה תורה באופן זה דכל דרכיה דרכי נועם.

ובדרכי משה (סק"ו) הקשה על ב' טעמים אלו, שלטעם בגד של כבוד קשה א"כ איך אנו מברכים על טלית גדול שלובשים בתפילה, הרי אין מטרתה בשביל לבישה והגנה מחום וקור אלא רק בשביל תפילה, ואם בבגד של כבוד אין יוצאים, ה"ה בזה. ולטעם שאין זה דרכי נועם קשה, דבגמ' (גיטין נו.) מבואר שבן ציצית הכסת היה הולך וציציותיו נגררות על הרצפה, ומבואר שלא חששו לכך שינתקו ויצטרך להטילם בכל עת מחדש.

וכתב בדר"מ טעם אחר לפטור בגדים אלו מטלית, משום שעיקר מצות ציצית היא שיהיו ב' ציציות לפניו וב' לאחריו [כנזכר לעיל סי' ח ס"ד] והוא ע"פ המבואר במדרש דאיתא במדרש על הפסוק והמים להם חומה שהכריז גבריאל למים שאחריהם הזהרו בהם שעתידים להשליך כנף ציצית לאחריהם. [והיינו דאע"ג שאין דין זה לעיכובא, מ"מ עיקר מצות ציצית כך היא שיהו ב' לפניו וב' לאחריו (כן נראה בכונת דבריו)].

טעם נוסף הביא בב"י, משום שבגדים אלו אין הכנפים שבהם מכוונות אלו מול אלו [והיינו שאין זה בכלל 'כנפות' שיש בהם דין שיהיו 'מרובעות', שכיון שאינם באותו גובה אין זה בכלל ריבוע~כתבתי על פי ס' ידות המשנה שהבאתי להלן בהערה~].

ב' טעמים אחרונים [שאין הכנפות מכוונות, ושאין הכנפות ב' מקדימה וב' מאחורה] הוזכרו ברמ"א, וזהו שכתב 'הואיל ואין כנפיהם עשוין שיהיו שנים לפניהם ושנים לאחריהם מכוונים זו כנגד זו', וכלול בדבריו ב' טעמים: א. שאינם עשוים שנים לפניהם ושניהם לאחריהם. ב. שאינם מכוונים זו נגד זו.

ובמג"א (ס"ק יג) סיים על כל זה: ויען שהלכה זו רופפת ביד הגאונים [היינו הב"י והדר"מ] ולא מצאו טעם נכון, ירא שמים יעשה הקרן אחד עגול כמו שכתב הב"י בשם זקני הקדמונים.

ובבה"ל כתב בשם הפמ"ג שאם רוצה להחמיר ולהטיל בהם ציצית, יעשה באופן שחייב ודאי, שאם יטיל בהם ציצית כמות שהן הלא על צד שפטורין יש לחוש משום מראית העין, שיאמרו שמטיל ציצית ומברך בטלית הפטורה. לכן כתב שיעשה ב' כנפים מלפניו וב' כנפים מלאחריו ויטיל בהם ציצית [ע"ש עוד בבה"ל].

סימן יא

סעיף א - טווית החוטים לשמה

סעיף ה - דין חוטים גרועים

ראה גמ' מנחות מב: עשאה מן הקוצים, עד 'עד שיעבדן לשמן'.

'גרדין' היינו חוטים שנשארים בבגד לאחר אריגתו. 'סיסין' היינו פקעיות כדוריות של חוטים. כן פרש''י בסוכה (ט. ד''ה מן הסיסין).

מבואר בגמרא שנחלקו לענין טוית הציצית אם צריכה להיות לשמה.

והטעם שצריך בציצית לשמה [בתליה או בטויה], מבואר בגמ' סוכה דף ט: - שנאמר גדלים תעשה ''לך'' לך לשם חובך. (היינו דתיבת 'לך' הוא יתור לשון, דפשיטא שתעשה לך, אלא היינו לשם חובתך).

הרי''ף (יב:) פסק הלכה כשמואל. וכן פסקו הרא"ש (סי' יד) והרמב"ם (פ"א הי"א).

הרמב''ם (פ"א הל' יא) פי' קוצים בענין אחר, וביאר הב''י (ד''ה ואם) משום ביזוי מצוה, ובמג''א (ט) בשם בעה''מ טעם אחר משום שאין זה חוטים ממין הכנף דהא אין עושים בגד מפסולת צמר.[[3]](#footnote-4)

הטעם שהרמב"ם פירש באופן אחר מרש"י, משום שלדעת רש"י תליית החוטים צריכה להיות לשמה, לכן פירש בענין זה את הסוגיא. אך לרמב"ם שסובר שאין דין תליית החוטים לשמה, והובא שיטתו בשו"ע להלן סעי' יד, לפיכך פירש הגמרא באופן אחר.

ראה טור ובית יוסף סעיף א (יש ב' סעיפים קטנים לסעיף א) וסעיף ה.

בשער הציון ס"ק ו דן לענין גוי האומר שעושה לשמה אם מהני, דבתפילין מצינו דלא מהני, מאידך דן הבה"ל לומר שדוקא שם מפני שזמן כתיבתו ארוך ואף שכיון בהתחלה אינו חושב כך משך כל זמן הכתיבה, וכמו שאומרים כן בגט, משא"כ לענין טויית ציצית שאין זמן עשייתו רב אפשר דמהני אם אומר הגוי שעושה לשמה. ולמעשה יתבארו פרטי דין זה להלן סעיף ב.

כהקדמה לבאה"ל ד"ה שיאמר, ראה מרדכי סי' תתקמט שכתב: ויכול לומר בתחלה אני כותב ס"ת זה לשמה, ותו לא צריך, וכן גבי טויית ציצית לקמן ודאי צריך לומר כן בתחלת העשייה, אי נמי יאמר לאשה טוי לי ציצית לטליתי ותו לא צריך, אף על גב דסתמיה לאו לשמה קאי.

סעיף ב - דין שזירת החוטים

ראה גמרא גיטין דף כב ב', משנה סוה"ע - תחילת המשנה, עד 'וקטן'. וגמרא, עד דף כג עמוד א 'עכו"מ לדעתיה דנפשיה עבד'. (המשך הגמ' אינו נוגע לעניננו, שהגמ' מעמידה את המשנה לענין גט באופן שאין צריך לשמה, אך כשצריך לשמה ודאי גוי פסול, כמבואר בהמשך הגמ').

רש"י מפרש שעכו"מ עושה על דעת עצמו, כגון בגט שמא כתב לשם אשה אחרת. וראה בתוס' ד"ה עובד שמפרשים שעכו"מ עושה בסתם, ובגט סתמא לאו לשמה הוא.

ובדברי התוס' מבואר יישוב לקושיא מהגמ' לענין מילה דמבואר דמהני גוי המכוין לשמה. וראה להלן תירוץ אחר בדברי הרא"ש, ונפק"מ להלכה, כדלהלן.

ע"פ הגמ' הנ"ל לענין גט פסק הרמב"ם לענין ספר תורה שאם עיבד את העור שלו גוי, פסול אפי' כשישראל עומד על גביו, דגוי על דעת נפשו עושה. ראה לשונו בהל' ס"ת פ"א הי"א.

ראה רא"ש הל' ס"ת סי' ג 'וכתב הר"ר ברוך', עד 'דסגי בעובד כוכבים שיעבדנו לשמן'. הרא"ש הביא בשם רבינו ברוך דגוי כשר כאשר ישראל עומד על גביו. וכן דעת הרא"ש. וחילק הרא"ש בין גט לעיבוד, שגט זמן כתיבתו ארוך והכל צריך להיות לשמה וקשה שהגוי יכוון כל הזמן. משא"כ עיבוד שמספיק כוונה בתחילה, ובזמן מועט הגוי יכול לכוון. והוכיח הרא"ש כן מהגמ' לענין מילה (ולמד שלא כהתוספות לעיל שחילקו לענין מילה באופן אחר).

ראה טור סי' לב סעיף ט. ובית יוסף שם.

ראה שו"ע שם. מבואר בשו"ע שפסק שלדעת הרא"ש דוקא כשמסייעו כשר.

מיהו ראה ב"ח שם ס"ט ד"ה ואם, שכתב שמסייעו אינו לעיכובא, ע"ש. והביאוהו הש"ך יו"ד סי' רעא ס"ק ה, ומג"א סי' לב ס"ק יא. וכן דעת הגר"א דלהלן.

ראה ב"י כאן סעיף ב אות א, דיבור ראשון.

שו"ע. מג"א והגר"א.

משנ"ב. את משנ"ב ס"ק ח ובה"ל ד"ה טוואן, יש לראות רק אחר גמר הסעיף.

הקדמה למשנ"ב ס"ק ח ובה"ל ד"ה טוואן: **בשו"ת הרשב"א** (ח"א סי' כו) כתב שיש סתירה לענין אם מועיל בחש"ו שגדול עומד על גביו ומלמדו לעשות לשמה, דבגמ' גיטין הנזכרת לעיל מבואר שחש"ו כשרים לכתיבת גט כשגדול עומד על גביו, אע"ג שצריך לכתוב הגט לשמה, ומאידך בגמרא חולין (יב:) מוכן דלמאן דאמר צריך כוונה בשחיטה, פסול בחש"ו אף שגדול עומד על גביו. **והביא** שבתוספות (חולין שם ד"ה מאן) תירצו שאין כונת הגמרא בחולין לפסול אף בגדול עומד על גביו ומלמדו לכוון, שבזה ודאי מועיל, אלא הכוונה שהגדול רק **עומד ורואה אותו**, ולכן לא מהני. **וכן דעת רבינו יונה** שמועיל גדול עומד על גבו, ופירש הטעם משום שהגדול העומד על גבו הוא כמו שלוחו לחשוב על עשייתו שתהא לשמה, ואין צריך שילמדו לחשוב לשמה. **אולם דעת הרשב"א** שרק בגט מועיל מה שגדול עומד על גביו לפי שבכתיבת הגט מוכח שכותב בשביל בעל ואשה פלונית [שהרי שמותיהם נכתבים בגט], ולכך יכולים החש"ו לחשוב על זה, אבל בשחיטה ולישת מצה שאין שום הוכחה מהמעשה שהוא נעשה לשם מצוה, אין החש"ו בני דעת לכוון לשמה אף כשאחרים עומדים על גבם. ונמצא א"כ ש**נחלקו התוס' ורבינו יונה עם הרשב"א** לענין חש"ו ששחטו או לשו מצה והיה גדול עומד עליהם ומצוום לעשות לשמה - אם מהני, וכן הדין לענין טויית ציצית.

בבה"ל הובאו ד' דינים: א. נחלקו הפוסקים לענין טווית גוי וחש"ו כשישראל גדול עומד על גבן, ולכתחילה יש להחמיר, ואם א"א בענין אחר יש להקל בגוי שטווה וישראל עומד על גביו, וכ"ש בחש"ו שטוואן וישראל עומד על גביו. ב. עומד על גבו נקרא כשעומד שם כל משך הטויה ומזהירן שיעשו לשמה. ג. לכתחילה אין ליתן לנער בן י"ג או נערה בת י"ג עד שנדע שהביאו שערות, ובדיעבד אפשר שאין להחמיר. ד. בהנ"ל ג', אם גדול עומד ע"ג נראה שיש להקל אף לכתחילה.

**דין לשמה בטויית מכונה**

ראה חזון איש סי' ו ס"ק י, מתחילת הס"ק עד ד"ה ובנו"ב (לא כולל).

בחזו"א נתקשה בדברי הרא"ש מה החילוק בין רגע אחד לבין דבר הנמשך, שאם יש לו כוונה, יכוון גם בהמשך העשיה. עוד הקשה החזו"א מהמבואר בהרא"ש (פסחים פ"ב סי' כו) בשם רב האי גאון שמצה שנאפתה ע"י גוי וישראל עומד על גביו כשרה, וקשה הרי שם הוא פעולה הנמשכת.

וכתב החזו"א לחדש ד'לשמה' של נוכרי לאו כלום הוא שאינו יודע לכוין (ודלא כדמשמע מרש"י גיטין כג., אך כן נראה בדעת התוס' שם ד"ה עובד), אלא שפעולת הנכרי נמשכת אחר הישראל המכוון, ומעשי הגוי הם כמו **חיציו של המשלחו**.

וחידש החזו"א עוד שהחילוק בין גט לשאר דברים הוא משום ש**גט הוא בר חרטה**, שבכל רגע יכול הבעל לחזור בו, ולכן צריך כוונה בכל רגע לשמה, משא"כ בשאר דברים די בכוונה ראשונה לשמה, ושאר הפעולות נמשכות אחר פעולה ראשונה, והוי "סתמא לשמה". ולעולם אין חילוק בין דבר הנעשה ברגע אחד לבין דבר הנמשך (ובזה מיושב הקושיא ממצה דלעיל). אך כתב החזו"א שהאחרונים לא כתבו כן, ומצויין שם בסוגריים לבה"ל ד"ה וישראל [ושם בבה"ל מבואר שהן לאחרונים שהקשו על השו"ע שלמדו שהחילוק ברא"ש הוא בין רגע אחד לבין זמן ממושך, והן להגר"א והבה"ל שלמדו ברא"ש שהחילוק הוא בין זמן מועט לזמן מרובה, הרי שהחילוק ברא"ש הוא כפשוטו, ולא כדכתב החזו"א שדוקא גט ששייך בו חרטה בכל עת חשיב דבר הנמשך].

וכתב החזו"א שלפי חידושו הנ"ל שהכל הולך אחר כוונה ראשונה, אפשר שאפי' לרמב"ם שפוסל מעשה גוי וישראל עומד על גביו, מ"מ אם הישראל עצמו התחיל בעבודה והגוי גומר, די בזה, משום שעכשיו "סתמא לשמה", והכל הולך אחר המעשה הראשון שנעשה בכוונה של לשמה. (וגם בזה - במשנ"ב ס"ק יב בשם האחרונים מבואר דלא מהני מעשה גוי ללא ישראל עומד על גביו בכל עת).

וע"פ כל זה כתב החזו"א שאין צריך מעשה אדם שיגמור את המלאכה, אלא אפי' גמר קוף את עבודתו מהני, **וכן הדין לענין מכונה,** שאם התחיל ישראל בדבר ועושה לשמה, די בזה, כיון ש**כח ראשון נעשה לשמה, וההמשך הוא "סתמא לשמה"**.

והוסיף החזו"א שאין צריך כח גברא שיעשה את המלאכה (וכן דעת כמה אחרונים, ודלא כהאחרונים הסוברים שצריך כח גברא בטוויה).

ראה שו"ת אור לציון חלק א סי' ב.

כתב (באות ד) שחידש החזו"א ג' דברים: א. שאדם יכול להיות חיציו של אדם אחר. ב. שאדם יכול לכוין לשמה אף שהגוי או המכונה פועלים ולא הוא. ג. שהפירוש של 'אדעתא דנפשיה קעביד' היינו היות ואינו בר מצוה, וא"א לו לכוין לשמה. [דלא כמבואר ברש"י, וכמצוין לעיל].

והקשה האול"צ (אות ז) שחילוק החזו"א בין פעולה קצרה לממושכת, דקצרה היינו שאינה ניתנת לחרטה, וממושכת היינו שניתנת לחרטה, אינם כפשטות דברי הרא"ש, דפשטות לשונו משמע לחלק בין קצרה ממש לארוכה ממש. (וכדביארו בדבריו האחרונים שהובאו בבה"ל וכנ"ל).

ומה שהקשה החזו"א מה החילוק בין ישראל דאמרינן שהמשך הפעולה שעושה בסתמא חשיב לשמה, ואילו לגבי גוי אמרינן שהמשך הפעולה שעושה אינה לשמה. כתב האול"צ ליישב, שהישראל אינו חוזר בו ממחשבתו הראשונה משום שאינו רוצה לקלקל, וא"כ גם ההמשך נעשה לשמה, אבל גוי, כל זמן שהישראל מצוהו עושה ע"ד הישראל, וכשהישראל מפסיק לצוותו משנה דעתו ועביד אדעתא דנפשיה.

וע"ש שכתב ליישב הקושיא ממצה.

והסכים האול"צ לחילוק שכתב הבה"ל בין דבר שעשייתו קצר לדבר שעשייתו נמשכת, שאין החילוק בין רגע ממש לבין עשייה ממושכת [כדלמדו כמה אחרונים שהובאו בבה"ל], אלא החילוק בין דבר שעשייתו קצרה לבין דבר שעשייתו ארוכה. וכתב שטוייה לטלית אחת בכלל עשיה קצרה היא.

וסיים האול"צ לפי"ז, ש**לטוות ע"י מכונה לא מהני, שהרי צריך כוונה בכל עת,** וזה אינו שייך אלא בגוי שיש בו דעת לכוין ולא במכונה. **ואף אם מכוין בתחילה,** כתב שכל רגע ורגע זו עשיה חדשה, ואין זה כוחו של המפעיל, אלא כח כוחו, כמו דשקיל בדקא דמיא.

והוסיף שבפרט כשהמכונה טווה חוט אחר,שבזה אפשר דגם להחזו"א לא מהני.

עכ"ד האול"צ.

והאחרונים האריכו בנידון זה של מכונה אם מועיל בו כוונה לשמה, ראה שו"ת מנחת יצחק ח"ב סי' צו-צח.

**המשך סעיף ב', דין שזירת החוטים**

ראה גמרא עירובין צו ע"ב 'אמר רבי אלעזר המוצא תכלת בשוק', עד 'דכולי האי ודאי לא טרחי אינשי'.

פשטות הגמרא משמע שחוטי הציצית צריכים להיות שזורים (דהיינו כפולים לשתיים).

וברא"ש (בסוף הל' ציצית, תחילת סדר עשיית הציצית) כתב שכן דרשו להדיא בספרי. וכן פסקו עוד ראשונים (הובאו בב"י).

מיהו ברמב"ם (פ"א ה"י) כתב '**אם רצה** לעשות שזורין עושה'. ונתקשו הראשונים בדבריו, וראה באריכות בב"י שהביא שאלת חכמי לוני"ל לרמב"ם, ומה שהשיב להם, ומה שנתקשה הב"י בתשובתו[[4]](#footnote-5).

ראה טוב"י.

שו"ע.

להלכה פסק השו"ע שהחוטים צריכים להיות שזורים.

ועי' בה"ל [ד"ה לשמן] שהוכיח שדין זה לעיכובא, ע"ש.

בבה"ל שם כתב שעכ"פ אפשר שאם לא עשה השזירה לשמן, אינו מעכב, וביאור סברתו משום שלא נתפרש להדיא בגמרא שצריך שהשזירה תהיה לשמה, ויש לצרף דעת הסוברים שאין צריך שזירה.

ראה בה"ל ד"ה וצריכין.

שם בבה"ל הביא דברי הט"ז ס"ק ב, שפירש ש"פתיל" האמור בתורה משמע שיהיה נכפל לשתים. ונתקשה בדבריו הבאה"ל, שהרי אם כן יצא שלענין חוט הזהב יהיה כפול לשמנה, והרי בגמ' מבואר שהיו בו רק ארבע. וכתב ליישב דברי הט"ז שאפשר שכונתו בשזירה היטב בלי הכפלת החוט, וגם זה בכלל פתיל, ושוב יצא שיש ארבע חוטים, ול"ק מהגמרא. אך כתב הבה"ל שזהו דבר חדש ששזירה היטב בלי הכפלה נחשב שזירה.

סעיף ג - נתפרקה השזירה

בית יוסף סעיף ג. יש גם סעיף ג (אות ב), נמצא בב"י קרוב לסוף הסימן.

כתב הר"ן שאע"ג דבעינן שזירה, אם נתפרק כשר, כל שנשתייר כדי עניבה, כדין גרדומי ציצית.

ופסקו בשו"ע. וביאר המג"א דאע"ג שי"א דלא מהני כדי עניבה כדלהלן סי' יב, לענין שזירה יש לצרף דעת הרמב"ם דלעיל בב"י סעיף ב שסובר שאין דין שזירה כלל[[5]](#footnote-6).

סעיף ד - שיעור אורך החוטים

ראה גמרא מנחות מא: 'ת"ר כמה חוטין הוא נותן', עד מב. 'יש לו שיעור למטה'.

ביאור הגמרא[[6]](#footnote-7): ת"ר: כמה חוטין הוא נותן, ב"ש אומרים: ד', וב"ה אומרים: ג'. וכמה תהא משולשת [פי 'משולשלת', והיינו מחוץ לטלית], ב"ש אומרים: ד' [אצבעות], וב"ה אומרים: ג'. וג' [אצבעות] שבית הלל אומרים, [היינו אגודל, שהיא] אחת מארבע בטפח [רבע משיעור טפח] של כל אדם. [ואגב נכנסים לענין שיעור טפח-] אמר רב פפא: טפח דאורייתא [הנאמר בכל מקום, הוא] ד' בגודל, שית [אצבעות] בקטנה [זרת], חמש [אצבעות] בתילתא [-האצבע הסמוכה לאגודל]. [חוזרים לענין שיעור החוטים, הכרעה במחלוקת ב"ש וב"ה-] אמר רב הונא: ד' [חוטים], בתוך ד' [הנקב יהיה סמוך לקצה הבגד תוך ד' אצבעות] ומשולשת ד' [כדעת ב"ש], ורב יהודה אמר: ג' [חוטים] בתוך ג' [לשפת הבגד] משולשת ג' [כדעת ב"ה]. אמר רב פפא, הלכתא: ד' [חוטים, כדעת ב"ש] בתוך שלש [לשפת הבגד, כדעת ב"ה] משולשת ארבע [כדעת ב"ש]. והמשך הגמ' מבואר.

והנה בגמרא לעיל (לט.) אמרו 'נויי תכלת - שליש גדיל, ושני שלישי ענף'. וע"פ פרש"י וכפי שנתבאר לעיל, יוצא שהענף הוא ד' אצבעות, וא"כ הגדיל שהוא שליש אחד - ב' אצבעות, סה"כ הענף והגדיל - ו' אצבעות.

וראה בתוספות ד"ה בית שמאי, שיטת ר"ת שהד' אצבעות הוא הגדיל. ולפי"ז הענף עם הגדיל סה"כ י"ב אצבעות.

ראה רא"ש סי' יב שהביא השיטות הנ"ל, ומעצמו פירש שהכל יהא סה"כ ד' אצבעות. וכן פירש הרמב"ם (פ"א ה"ו).

למעשה כתב הרא"ש שהמנהג כר"ת - י"ב גודלין סה"כ.

כתב החיי אדם (כלל יא סעי' טז): מן התורה אין שיעור לאורך הציצית, דציצית משמע אפילו כל שהוא (כ"כ הלבוש, אבל לא מצאתי זה בפוסקים הראשונים, ואדרבה ברמב"ם משמע דדוקא מנין החוטים והכריכות אין להם שיעור מן התורה, אבל אורך החוטין הוא מן התורה, וכן משמע בברייתא, דומיא דלולב ואינך. ולכן נראה לי דעל כל פנים כדי עניבה הוא מן התורה). עכ"ל הח"א.

עי' מהר"ם בנעט על המרדכי סי' תתקמ, אות כ (ד"ה וענף), שדן אם שיעור הי"ב גודלין [או ד' גודלין למר כדאית ליה] הוא לעיכובא.

סעיף ו - טלית גזולה

בגמ' סוכה דף ט: אמרו שציצית גזולה פסולה, שנאמר "ועשו להם" - משלהם.

ובב"י הביא בשם הנמוקי יוסף שאינה נפסלת אלא כשגזל חוטים ומטילן בטלית, אבל אם גזל צמר ועשאו חוטים, הוי שינוי מעשה, וביחד עם יאוש בעלים הרי זה קונה. [ודן הב"י בדעת הרמב"ם שמשמע לא כן, ובצד ראשון כתב שמודה לזה, ובצד שני כתב שחולק וס"ל שאפי' עם יאוש לא מהני משום דחשיב שינוי החוזר לברייתו, אך במג"א נראה שנקט כצד ראשון, ובזה ביאר דברי השו"ע שהעתיק לשון הרמב"ם].

הרמ"א כתב שאם עשה מהצמר חוטים, מהני. ונחלקו בדבריו, הט"ז מבאר שמדובר שהיה יאוש, והיינו כדעת הנמוקי יוסף הנ"ל, אך המג"א כתב שמסתימת דברי הרמ"א משמע שלא היה יאוש, ואפי"ה קונה, והטעם כתב משום ששינוי שאינו חוזר לברייתו קונה גם בלא יאוש, וס"ל שליבון הצמר נחשב שינוי שאינו חוזר לברייתו. וכתב המשנ"ב שכן משמע שמפרש הגר"א ברמ"א.

נמצא א"כ: גזל חוטים ועשאן ציצית, פסול. ואפי' יאוש לא מהני, דלא הוי שינוי מעשה. [ועי' בה"ל ד"ה ודוקא, למה עשיית הגדיל אינה מועילה להחשב שינוי מעשה]. והוא הדין אם גזל בגד ועשה בו ציצית, פסול, דכתיב 'כסותך' [בה"ל ד"ה אם]. גזל חוטים ואח"כ שילם, מסתפק הבה"ל [ד"ה מצמר].

אם מכר את החוטים לאחר, הביא בזה המשנ"ב [ס"ק ל] ג' חלוקות: א. כשמכר ולא היה יאוש, הוי שינוי רשות לבד ואין קונה ופסול לציצית. ב. כשמכר ואח"כ נתייאשו הבעלים, נחלקו הפוסקים אם מועיל יאוש שלאחר שינוי רשות. ג. נתייאשו הבעלים ואח"כ מכר, לכו"ע הקונה יוצא בהם. ואם יכול לברך עליהם הביא המשנ"ב מחלוקת.

גזל צמר ועשאו חוטים [שהיה בזה ב' שינויים: ליבון הצמר, וטווית חוטים. וראה בזה בבה"ל ד"ה אבל], אם היה גם יאוש, קונה. [כביאור ראשון של הב"י ברמב"ם. ע"פ המג"א].

גזל צמר ועשאו חוטים, ולא היה יאוש: למחבר פסול, והטעם משום שאין זה שינוי מעשה גמור דס"ל דחשיב שינוי החוזר לברייתו, ושינוי כזה אינו קונה ללא ייאוש. ולרמ"א כשר [לדעת המג"א והגר"א], דס"ל שינוי כזה הוי שינוי שאינו חוזר לברייתו, ומהני ללא יאוש.

ומ"מ עשיית ציצית כזו אינה לכתחילה, ובבה"ל [ד"ה לעשותן] הביא ב' טעמים, י"א משום דהוי מצוה הבאה בעבירה, וי"א משום שאינו יכול לברך אח"כ.

לברך על טלית גזולה באופן שכשרה, אי אפשר. אך אם היה יאוש וגם שינוי מעשה, י"א שיכול לברך, והרבה חולקים [בה"ל ד"ה ולענין].

סעיף ט - מקום הנקב

ראה גמרא מנחות מב·תנו רבנן הטיל על הקרן, עד וכמה דרחיק מעלי צריכא.

מה שאמרו בגמ' 'הטיל... על הגדיל', פרש"י ב' פירושים: א. שהוא חוט העבה העשוי בשולי הבגד כדי שלא יפרם הבגד. ב. גדיל היינו חוטי השתי שבשני צדי הטלית, שהיו משאירים אותם בלא ערב ובסוף אורגים [ע"פ לבושי שרד סעי' יא ד"ה אוריליי"ו], והוא כפי שבטליתותו שלנו שיש שיריים בולטים מבגד הטלית וקושרים אותם.

מה שהובא בגמרא שלמדים מ'על כנפי בגדיהם' שלא יהיה פחות מקשר גודל ולא יותר מג' אצבעות. ביאר הב"י ד'על כנפי בגדיהם' משמע ב**כנף** עצמו, שהוא משיעור קשר גודל על ג' אצבעות, אבל פחות מזה או יותר מזה אין זה ב'כנף'. עוד למדים מפסוק זה שצריך להניח את הציציות באורך הטלית ולא ברחבו, משום שצריך שתהיה נוטפת על הקרן פירוש תלויה ונשענת על הקרן, ואם יניח ברוחב הציצת לא יהיה הציצית נוטף על הקרן, אלא הוא תלוי כלפי הקרקע. ויבואר דין זה להלן סעיף טו.

טוב"י.

הב"י בסוף דבריו הביא דברי הרוקח שכתב: נראה ברחב הנקב שבו החוטים שאין החוטים רחוקים מלא קשר גודל לית לן בה. עכ"ל. ופירוש דבריו צ"ב. ונאמרו בו ג' פירושים: א. הדר"מ (סק"ג) ביאר שכונתו לנידון המובא להלן בטוב"י, אם השיעור של קשר גודל נאמר גם לענין רוחב הבגד, דהיינו האם גם מצד הרוחב יש להרחיק שיעור זה, שדעת הרוקח שאין צריך. [ובביאור הלכה כתב שפירוש זה דחוק ברוקח]. ב. בבה"ל (ד"ה ולא למטה) הגיה 'דרוחב' במקום 'ברחב', וכוונת הרוקח שאם נקב החוטים אינו רחוק כשיעור הנצרך לית לן בה, כל שהחוטים עצמם רחוקים כשיעור[[7]](#footnote-8). ובחזו"א (סי' ג ס"ק יב ד"ה שם בב"י) הגיה נרחב הנקב, וזהו דין הגמ' להלן שאם מתחילה היה הנקב במקום הראוי ואחר כך נרחב ויצא למטה מהמקום, כשר.

שו"ע מג"א הגר"א ומשנ"ב. ☜ מג"א ס"ק יג לענין ב' נקבים לדלג בשלב זה. וכן לדלג המשנ"ב (ס"ק לט) ובה"ל (ד"ה יעשה) בענין זה.

ב' נקבים

אחר גמר הסעיף (עם משנ"ב) יש לראות הבית יוסף בסוף הסימן, לענין ב' נקבים. (ב' קטעים אחרונים, מד"ה כתב רבינו הגדול, עד סוף הסימן).

ביאור הדברים: בדיבור הראשון מביא הבית יוסף את שיטת בעל העיטור, שצריך שיהיו ב' נקבים (ובבעל העיטור שם כתב שכן היה מנהג אבותיו ורבותיו). וטעם שיטה זו משום שאמרו בספרי (פרשת שלח פיסקא קטו): "נתן החוטים על הקרן כשרה, ר' אליעזר בן יעקב פוסל לפי שאמרה תורה על ארבע כנפות כסותך ולא על שמנה", ומפרש בעה"ט שבא לאפוקי מכפי שנוהגים העולם שעושים נקב אחד ובו משחילים החוטים והם עוברים מב' צדדים, כך שלכל צד שהופכים הטלית רואים ד' חוטים, וא"כ נחשב בעלת ח', אלא צריך שיעשה ב' נקבים ואז החוטים כולם יוצאים לצד אחד והויא בעלת ד'. ומה שנוהגים העולם בנקב אחד, כתב שיפרשו את הספרי שלא יתן החוטים באלכסון (פי' שלא יהיו נוטפים בצורה אלכסונית), שאז נראים שייכים לב' צדדי הכנף - של האורך ושל הרוחב, והוו כח' חוטים.

בדיבור שאחרי זה מביא הב"י דברי מהר"י אבוהב, וכוונת הדברים נראה כך: "והמדקדק לעשות שני ציציות למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה [פירוש, מי שמדקדק לעשות שני טליתות, באחת נקב אחד ובאחת ב' נקבים], יקיים מצוה כתקנה, אלא שיש בכאן חורבה, שכשהוא לובש כפי שהוא [פי' ב' טליתות], מחוייב בציצית ואינו עושה [והיינו שבאותו בגד שיש נקבים שלא כפי הדין, הרי אין בבגד ציצית, ונמצא מחוייב בציצית ולא מטיל ציצית]. וכו'.

עי' ב"ח סוף הסימן (אות י ד"ה הבית יוסף). בב"ח תמה על דברי בעל העיטור, שהרי נקב אחד אין זה כלל ח' חוטים. וכתב לפרש בדבריו שאין זה אלא לכתחילה, משום שנראה כח' חוטים. ולמעשה כתב שלמצוה מן המובחר לכתחילה יש לעשות ב' נקבים כדעת בעה"ט. וכדי שלא לחוש ליוהרא לא יעשה כן אלא בבגד הפנימי.

עי' מג"א ס"ק יג. במג"א הביא מסקנת הב"ח לעשות ב' נקבים בטלית קטן (והוסיף שגם האריז"ל נהג כן). והקשה המג"א על שיטה זו מהגמ' שהוצרכו לומר שיש כלאיים בציצית, מהא דיש קשר בתחילת הגדיל שהוא מן התורה, והרי אם יש ב' נקבים הוו ב' תחיבות וגם בלא הקשר איכא כלאיים. והוסיף המג"א, שאפי' לדעת הטור בהל' כלאיים שצריך ב' תחיבות בשביל שיהא כלאיים, ואין את הראיה הנ"ל, עכ"פ קשה מלשון הגמ' דמשמע שהיה תחיבה אחת. ואח"כ כתב המג"א 'ועוד קשה לדעת הטור' וזה אינו ענין לדברי בעל העיטור אלא קושיא בפני עצמה. רק אח"כ מתקשר זה לענין הקושיא על הנוהגים כבעה"ט.

וסיום דברי המג"א שבאמת מהגמ' מוכח שא"צ ב' נקבים, עכ"פ אין קפידא כשעושה ב' נקבים.

ראה משנ"ב ס"ק לט, ובה"ל ד"ה יעשה. דברי הבה"ל צריכים ביאור. וראה בחזו"א (סי' יג ס"ק יב ד"ה במ"ב) שביארם, וזה לשונו: בבה"ל כתב דהעושין ב' נקבים יעשו באופן שהציצית יהיו נוטפין על הקרן כדאיתא לקמן סעיף טו, ואינו מובן, דבכל אופן שיעשה לא יהיו נוטפין על הקרן, אבל כונתו ז"ל דב' הנקבים יהיו נמשכים לאורך הטלית וזה מקרי נוטף על הקרן, דהקשר יעשה סמוך לנקב החיצון[[8]](#footnote-9) ו(ע"י כך) משם הציצה תלויה והיא נוטפת על שטח הבגד שבין הנקבים, אבל אם יעשה הקשר סמוך לנקב העליון[[9]](#footnote-10) אינה נוטפת על הקרן. וצריך להרחיק בין נקב לנקב כדי שיהא ניכר נטיפתה. אבל כל זה אינו מעכב דיעבד. ואף אם עשה ב' הנקבים לרוחב הבגד (כמו ניקוד שו"א) והציצית תלויות למטה, כשר. וכן אם עשה הנקבים באלכסון נראה דכשר בדיעבד. ונקב התחתון מותר לעשות למטה מקשר אגודל, ואין בנקב התחתון שום קפידא בזה.

סעיף י - נתקטן שיעור הקשר גודל

סעיף יא - דיני הגדיל שבשפת הבגד

ראה גמ' מנחות מב. רבינא ורב סמא, עד חד מינייהו כתרי מינן.

הטעם דכשר כתב הלבוש (סעיף י) שלא הקפידה התורה בהרחקה זו אלא אשעת עשייה, דכתיב ועשו להם ציצית על כנפי בגדיהם, משמע בשעת עשייה יעשם על הכנף ואחר כך אין קפידא.

לענין גדיל ראה רש"י ד"ה גדיל שהביא בזה ב' פירושים.

טוב"י סעיף י-יא.

בסעיף י, ראה בפמ"ג (משב"ז יב) שנתקשה מאי שנא ג' אצבעות מקשר גודל, שכמו שלענין קשר גודל הולכים לפי שעת עשיה ואם נתקצר אח"כ אין קפידא, כמו כן נאמר לענין ג' אצבעות שאם עשה תוך ג' אצבעות ונתרחב אח"כ ליותר מג' אצבעות יהא כשר. וצ"ע.

במשנ"ב סעיף יא:

במשנ"ב ובה"ל נזכרו ד' חילוקים: א. אורילייזא (שו"ע) והוא מה שמניחין קצת חוטי שתי בלא ערב ובסוף אורגים (משנ"ב ס"ק נד). ב. חוטי השתי בולטין בלא ערב או ערב בלא שתי (ס"ק נז). ג. וטליתים שיש בשפת הבגד ארוג כעין תכלת וחוטים כפולים (בה"ל ד"ה לא יטיל). ד. טליתים שלנו שיש להם גוון מאב"י בשפה (בה"ל ד"ה וטוב). וצ"ב החילוק בין כל אלו.

הסבר קצר לביאור הלכה ד"ה ונתקו:

בשו"ע להלן סעי' יג כתב שיזהר לחתוך ראשי החוטים לפני שעושה הגדיל, שאם עשה אפי' חוליא אחת וקשר, כבר נחשב שעשה הגדיל ושוב אם חותך החוטים אח"כ הוי תעשה ולא מן העשוי. וכתב על זה העולת תמיד: נ"ל דאו או קתני, או כרך או קשר של קיימא שני קשרים זה על זה. וסבר הפמ"ג שדעת העולת תמיד דלעולם די בקשר או בכריכה בשביל שייחשב עשיה. וראה בבה"ל מה שהביא שדן הפמ"ג. וכתב הבה"ל שהפמ"ג ראה ציטוט של העולת תמיד ולא היה לו את הספר עצמו, כי בדברי העו"ת מבואר שלא קאמר אלא לענין תעשה ולא מן העשוי, שבזה דוקא הוא דבעינן עשיה בכל שלב ושלב, בכריכה לחוד ובקשר לחוד, משא"כ לענין שאר מילי, אין נחשב שנעשה הגדיל אלא כשעשה חוליא וקשר. ולכן כתב הבה"ל שהעושה ציצית סמוך לשבת והזמן דחוק, אין לצרף ספק העולת תמיד שגם הוא מודה שלענין שיחשב ציצית צריך קשר וחוליא.

סעיף יב

גמ' יבמות ה: ריש העמוד - האי לשיעורא, עד ופותלהו מתוכו. (ומובא כעין זה בגמ' מנחות לט: בריש העמוד במאי קמיפלגי, וכדעת רב).

גמרא מנחות מב. רב אחא בר יעקב עד עביד כדידן.

מבואר בגמ' ג' אופנים שעשו האמוראים: א. כעניבה. ב. מכניס ח' חוטין וכופלן. ג. ד' חוטין - כמנהגנו.

משנה לח. ורש"י.

טוב"י סעיף יב אות ב.

סעיף יג - תעשה ולא מן העשוי

גמרא סוכה יא. כי הא דרב עמרם חסידא.

במשנה אמרו שאם עשה סכך מן המחובר, כגון שהדלה עליה את הגפן וזהו סככה, פסולה, דמחובר פסול. ואם קצצן, כשרה. ובגמרא אמר יוסף משם רב, שחוץ מהקציצה, צריך גם נענוע, משום תעשה ולא מן העשוי. והקשה לו רב הונא, ששמואל סובר זאת ולא רב, ורב לא סובר שיש משום תעשה ולא מן העשוי אלא רק באופן שיצר סכך מאליו, כגון החוטט בגדיש לעשות לו סוכה, שחטט מלמטה והסכך נוצר מלמעלה מאליו. ומוכיח שרב מכשיר, כי הא דרב עמרם וכו'.

עד עמוד ב מיתיבי תלאן... פסולין. אח"כ הקשו קושיא נוספת על רב, מסוכה, שמבואר להדיא בברייתא שאם קצץ אח"כ פסול, ותירצו לדעת רב שמיירי באופן מסויים שפסול (רש"י פירש שקצצן באופן שלא ניכר הקציצה, וכתבו התוס' שלפי"ז הפסול מדרבנן, ותוס' בעצמם פירשו שקצצן באופן שעדיין מחוברים אך אינם יכולים לחיות, וסובר רב שאין זה נחשב תלוש). אך אמרו בגמ' דמכל מקום קושיא ראשונה במקומה עומדת, ו'קשיא' על רב.[[10]](#footnote-11)

האם דוקא כשקשר כל הקשרים: במעשה של רב עמרם, רש"י (ד"ה תלאן) פירש שרב עמרם לא חתך את ראשי החוטים עד לאחר שעשה את כל הקשרים והגדילים. וכתב הבית יוסף (סעיף י"ג ד"ה ונראה) שלשיטת שמואל שהציצית פסולה משום שלא אומרים פסיקתן זו היא עשייתן, אם כן אף אם לא קשר את כל הקשרים והגדילים קודם פסיקת החוטים אלא כרך רק חוליא אחת, הציצית פסולה, מכיון שמעיקר הדין בעשיית ציצית אין צורך לקשור את כל הקשרים והגדילים, אלא די בכריכת חוליא אחת וקשר אחד, לכך אם כרך חוליא אחת וקשר בלא לחתוך את ראשי החוטים פסול משום תעשה ולא מן העשוי, שעיקר עשייתו בפסול. [ועיין במשנ"ב ס"ק סד שנחלקו האחרונים האם הפסול דוקא בקשר שאחר החוליא או אפי' בקשר הסמוך לכנף]. ומה שכתב רש"י שמדובר לאחר עשיית כל הקשרים והגדילים, היינו לפי רב שמכשיר בפסיקת החוטים, בכדי להשמיענו שרב מכשיר אף באופן שקשר את כל הקשרים.

**האם לכתחילה צריך לחתוך לפני שתולה:** הנה בהא דתני שמואל משום רבי חייא הטיל לשני קרנות ואח"כ פסק כשרין, למסקנת הגמרא מדובר שפסק לפני הקשירה. ומה שאמר בזה שמואל לשון דיעבד 'הטיל... כשרים', דייק בבאהגר"א (לעיל סעי' יב ד"ה יחתוך) שלכתחילה יש לחתוך את ראשי החוטים לפני שיתנם בבגד. וכתב הגר"א שזה דלא כדכתב בב"י (בסעיף דידן ד"ה אבל) שאין זה אלא עצה טובה שיחתוך קודם שיתחוב - כדי שלא ישכח לחתוך עד אחר שיקשור[[11]](#footnote-12). וטעם הדבר לפי הגר"א אפ"ל כדכתב בשועה"ר כאן סעי' כג שהוא כדי שתהיה כל עשיה ועשיה בכשרות.

מיהו למעשה אין נפק"מ כ"כ, שגם לשו"ע יש לחתוך תחילה, וכפי שכתב לעיל סעי' יב 'יחתוך ראשי החוטין ויתחבם בכנף' ודייקו האחרונים שם (מג"א ועוד) שיחתוך תחילה, אלא שלשו"ע הוא משום זהירות שלא ישכח, ולהגר"א הוא מדינא לכתחילה. והמשנ"ב שם ס"ק סא הביא שניהם יחד, שהביא דין זה וציין עליו 'מג"א והגר"א', כי למעשה אין כ"כ נפק"מ אלא רק בטעמא דמילתא, וכאמור.

סעיף יד - הקשרים והחוליות

גמרא מנחות לח: אמר רבא (קרוב לסוה"ע), עד לט. (רה"ע) דלמא דאיקטר.

השיטמ"ק גרס בדברי רש"י (ד"ה עילאי) 'ורבא לית ליה הא דפרשינן לעיל דבעי גרדום שיעור עניבה', כלומר שאינו סובר כשיטת בני רבי חייא לעיל שגרדומין כשרים רק אם נותר מהם כדי עניבה. וכן הביאו התוספות (ד"ה כדי) בשם רש"י, וכתבו שלשיטתו 'כדי עניבה' היינו שנותר כשיעור זה מהענף לאחר הגדיל, ועל כן אם נאמר שגם לפי רבא צריך שישאר כדי עניבה קשה מדוע ניתר הקשר. אמנם התוספות כתבו, שיתכן יותר לפרש ששיעור כדי עניבה היינו שנותר שיעור זה מן הגדיל, ולפי"ז אף רבא יכול לסבור שצריך שיוותר מהגרדומין כדי עניבה. וכן כתבו הרא"ש (סי' ז) והמרדכי (רמז תתקלט).

החזון איש (ס"ג סק"ד) מקשה, הרי גם ללא הוכחת רבא ודאי יש לקשור בין חוליא לחוליא, שאם לא כן מה מפסיק בין החוליות. ומתרץ, שכדי להפסיק בין החוליות די בקשר אחד (דהייני קשירה שאינה גמורה), ורבא מחדש שצריך לקשור קשר כפול אחרי כל חוליא.

כתב המרדכי (סי' תתקמ, קרוב לתחילתו), אף שלפי מסקנת הגמרא אין להביא ראיה מבני רבי חייא, רבא לא חזר בו מעיקר דינו אלא סובר שצריך לקשור על כל חוליא וחוליא 'אלא דממילתא דאייתי סייעתא לא מצי למידק'. מיהו בב"י (תחילת סי"ד) דן בדעת הרמב"ם בזה, שאפשר שהרמב"ם לא פסק דברי רבא, מפני מה שדחו בגמ'.

גמ' לט. אחר הגמ' הנ"ל, עד שמע מינה דאורייתא.

גמ' לט. יתיב רבה וקאמר משמיה דרב (לפני אמצע העמוד). עד וששה אוירין שביניהם.

בתחילת דברי הגמ' שחוט של כרך עולה מן המנין, הקשו המפרשים מה החידוש בזה, הרי חוט זה הוא אחד מחוטי הציצית ולמה לא יעלה למנין החוטים. ובשם הגרי"ז הלוי (סטנסיל, ד"ה חוט) מתרצים שהיה מקום לומר שצריך שיהיו הכריכות מסביב לכל שמונת החוטים, קמ"ל שחוט הכורך מצטרף, ואע"ג שהוא עצמו אינו כרוך.

בגמ' אמרו אפי' כרך חוליא אחת כשרה, ואילו בהמשך אמרו דהפוחת לא יפחות משבע. ומבואר ברמב"ם (פ"א ה"ח) דמה שאמרו לא יפחות מז' היינו למצוה מן המובחר, אך בדיעבד אפי' לא כרך בה אלא חוליא אחת כשרה, וכמבואר מתחילה.

מה שאמרו בגמ' לא יפחות משבע, פירש"י (ד"ה לא) דהיינו חוליות. וכן פירשו התוס' (ד"ה לא). אמנם כתבו התוס' (בסו"ד) שיש מפרשים דהיינו שבכל חוליא לא יפחות מז' כריכות. וכן כתב הנמוקי יוסף (ד"ה משבע).

ברש"י ד"ה ששה (ע"פ גיר' הב"ח), מבואר שדין זה לעשות ז' כנגד ז' רקיעים, הוא רק כשיש תכלת, שאז היה צבע התכלת מזכיר את ה' (ע"פ גיר' הצאן קודשים ברש"י 'לזכור להקב"ה' במקום 'לזוכרנו לטובה'). וכן כתבו התוס' ד"ה לא, והרא"ש סי' טו.

ראה רש"י (להלן) ד"ה מין כנף 'והאידנא' וכו', ע"פ גיר' הב"ח. ומה שבתורה כתיב ציצת חסר יו"ד, תירץ במרדכי (סי' תתקמ) שלפי הקרי יש בתיבת ציצית שני יודי"ן. ובתוס' (ד"ה לא) תירצו שהלמ"ד הכתובה ב'לציצת' משלימה התיבה, והרי היא מנין שלושים, ונוסף לכל 'ציצת' עשרה.

עוד כתב רש"י שם שאנו עושים שני קשרים מלמעלה ושלשה מלמטה. וכתבו התוספות (ד"ה לא) שכן נהג רבינו תם, וביארו טעם הדבר שמעלין בקודש ואין מורידין כמבואר בגמרא להלן, ועל כן בתחילה קושר שני קשרים ואחר כך מוסיף עליהם וקושר שלשה. וביאר הבית יוסף (ד"ה ומ"ש אלא), שאין הכוונה שלפי רבינו תם יש רק חוליא אחת בין שני הקשרים העליונים לשלשה התחתונים, אלא היה קושר קשר אחד, וכורך מעט וקושר קשר שני, ואחר כך כורך הרבה כריכות, ובסופן עושה עוד שלשה קשרים שביניהם כריכה מועטת.

והרא"ש (סי' טו) כתב שנוהגים לעשות את הרווח בין כל הקשרים שוה, דהיינו שיהיה בכל חוליא רוחב אגודל עם הקשר.

ראה רא"ש סי' טו. (ללא הקטע האחרון).

טור ב"י. דברי הבית יוסף בענין התכלת, מד"ה 'ועתה שאין לנו תכלת', עד ד"ה 'וגם אין צריך לדקדק', לדלג (לא כולל ד"ה וגם אין צריך). יש גם ב"י לאחר סעיף יג.

סעיף טו

שתהא הציצית נוטפת על הקרן

איתא בגמ' (מנחות מב.): אמר רב גידל אמר רב: ציצית צריכה שתהא נוטפת על הקרן, שנאמר: על כנפי בגדיהם.

וראה בית יוסף, הדיבור הראשון בסעיף טו.

הב"י הביא ג' פירושים מהו נוטפת על הקרן: א. כלבו, ארחות חיים, רוקח, הגה"מ בשם רא"ם - שצריך להניח את הציציות באורך הטלית[[12]](#footnote-13) ולא ברחבו, משום שצריך שתהיה נוטפת על הקרן פירוש **תלויה ונשענת על הקרן**, ואם יניח ברוחב הציצת לא יהיה הציצית נוטף על הקרן, אלא הוא תלוי כלפי הקרקע. ב. מהר"ם - לאפוקי אלכסון. ג. רש"י - שלא יהא על השפה ממש (וזהו הדין של הרחקת קשר גודל). וכן הטור השמיט דין נוטפת על הקרן לפי פירוש הנ"ל א'.

ומבואר בדברי המהר"ם שלסוברים כהפירוש הראשון, אין זה מוחלט לעולם שיעשה הציצית לאורך הבגד, אלא הדבר משתנה עם צורת לבישתו. וכן פסק בשו"ע הרב סעי' לד, וכן מבואר בבאה"ל ד"ה לאורך ובחזו"א דלהלן.

ראה שו"ע בחציו הראשון. מג"א הגר"א משנ"ב בה"ל.

מה שכתב הבה"ל שבטלית גדול יעשה הציציות לכיוון רוחב הבגד, כתב החזו"א (ס"ג ס"ק יב ד"ה שם סט"ו): ואינו כן אצלנו שהטליתות ארוכות ומתקפלות באופן שנוטפות על הקרן באורך. והכלל בזה הוא כפי הנתבאר לעיל שהכל הוא לפי ענין הלבישה, שהעיקר שיהא נוטף לצד ולא לכיוון הקרקע.

תפירת בגד בכנף

כתב המרדכי סי' תתקמב: מצאתי שמהר"ם כתב בתשובה שאין לעשות טלאי תחת כנף [\*כדי שיחזיק הכנף ולא יתקלקל דגבי ציצית כתיב על כנפי וגו' ואיכא למידרש על ולא על דמעל כדדרשינן גבי חליצה מעל ולא מעל דמעל ולי ההדיוט נראה כו'. מרדכי ישן] משום דדומיא דחליצה דדרשינן מעל ולא מעל דמעל הכא נמי לא שנא, ולי הדיוט הכותב קשיא לי להיפך דאדרבה מחליצה יש ראיה להתיר, דאם היה תפור פשתן במנעל שרי כדאיתא בפ' מצות חליצה, ה"נ לא שנא. ובסוף התשובה כתב (מהר"ם) דאפי' אם הטלאי במינו יש להחמיר, ואין נראה לי כלל וגם לא נהגו כך איסור אפילו שלא במינו. עכ"ל המרדכי.

וזה לשון הרשב"א בתשו' (ח"ז סי' ש): עוד שמעתי בשם הר' אלברצלוני ז"ל כי אותן המניחין סנרא"ט תחת הציצית טועין הם, ואסור לתת דבר המפסיק מדאמרו (מנחות לט.) קשר העליון דאורייתא. וקשה שאם טלית כפולה מותר,[[13]](#footnote-14) ונראה לי דהכא חשיבא, וראוי לחוש לדבריו, עד כאן.

ראה טור סעיף י 'ומ"מ... ינתקו'. ראה ב"י סעיף טו, דיבור שני ושלישי.

ומבואר ב' טעמים לאסור: א. בעינן על הכנף ולא על דמעל. ב. אין זה מין כנף.

ראה שו"ע מג"א הגר"א משנ"ב. במשנ"ב ס"ק ע"ד הביא טעם אחד, ובבה"ל הביא טעם שני, וצ"ב. ואפשר שכונתו בבה"ל לדון שלפי טעם שני יהיה נפק"מ לענין שאר מינים, אך ב' הטעמים נכונים להלכה.

סימן יב

סעיף א - גרדומי ציצית

משנה ריש פרקין (לח.). גמרא עד כל חד לחודיה משמע. יש לדלג על המשך הגמרא, מפאת קוצר הזמן והמלאכה מרובה, ואינו נפק"מ לעניננו.

בהמשך הגמרא דנו האם המשנה שלנו חולקת על רבי, ורצו להעמיד את המשנה במה שאמרו 'התכלת אינה מעכבת את הלבן' לענין סדר קדימה, היינו לענין סדר תחיבתן בכנף, שיש להקדים תחילה את חוטי הלבן. ולפי זה מה שאמרו במשנה 'הלבן אינו מעכב את התכלת', העמידו בגמרא שמדובר בטלית שכולה תכלת, שהיה צריך להקדים את חוטי התכלת לתחיבה, וקמ"ל מתני' שאין זה לעיכובא. ובהמשך הגמרא רבא דוחה כל זה, דוכי צבע הבגד גורם, דהיינו בגלל שהבגד תכלת יש להקדים חוטי תכלת. וזהו המשך הגמרא 'אמר רבא מידי ציבעא קא גרים'? ואומר רבא שלעולם אפשר להעמיד את המשנה גם כרבי, ומה שאמרו התכלת אינה מעכבת את הלבן מיירי לענין גרדומין, וקמ"ל המשנה שאם נחתכו חוטי הלבן ונשארו התכלת, או הפוך, אינו מעכב, וגם רבי מודה בזה.

לדלג כל הנ"ל, ולראות הגמרא אלא אמר רבא לא נצרכא אלא לגרדומין, עד סוף הסוגיא בעמוד הבא לגרדומיו כדי לענבן.

בספק הגמרא איך משערים את החוטים והעמידו בתיקו, נקט הרא''ש לחומרא. וביאר הב''י (ד"ה וכתב הרא"ש) משום דספיקא דאורייתא הוא. אך כתב בב''י בדעת הרי"ף והרמב"ם מדהשמיטו הספק של הגמרא, ששיעור כדי עניבה הוא מדרבנן, ומן התורה גם בשיירים כל שהם הציצית כשירה. אמנם ראה בחזון איש (סי' ג ס"ק טו) שכתב שנראה ששיעור זה הוא מן התורה, ע''ש.

מצינו ב' שיטות עיקריות בבאור הגמרא לענין גרדומין: א. שיטת ר"ת - רק אם נותר מין אחד שלם דהיינו תכלת או לבן אז כשר, וחוטים שנקרעו צריך שישתייר כדי עניבה. וכתבו התוספות (שיצויין להלן) במסקנתם שאין הדברים אמורים רק בשיטת רבי אלא גם חכמים מודים בזה. ב. שיטת ר"י והרא"ש (שיצויין להלן) - לרבי אף אם נקראו ב' חוטים ולא נותם בהם כדי עניבה, אם נותרו שנים שלמים הציצית כשרה, ולחכמים אף אם נקרעו כל החוטים, אם נותר בהם שיעור כדי עניבה הציצית כשרה, אך אם נקרע אפי' אחד החוטים לגמרי ולא נותר בו כדי עניבה הציצית פסולה.

ראה תוד"ה אלא לגרדומין (בעמוד ב), וד"ה כדי לענבם. ובדף לט. תוד"ה דאיגרדום.

רא"ש סימן ז.

טור כל הסימן.

בית יוסף. ☜היות ובבית יוסף ישנה אריכות, והרבה מהדברים באים לפרש את לשון הטור והרמב"ם בדברים שאין בהם נפק"מ הלכתית או דבר חידוש, ומפני קוצר הזמן העומד לרשותינו, לפיכך יש לדלג על כמה דיבורים בב"י, כפי שיצויין:

על ד"ה וקשה בלשון רבינו, עד ד"ה והמרדכי כתב (לא כולל).

על ד"ה והרמב"ם כתב, עד ד"ה ולענין הלכה (לא כולל).

סימן יד

סעיף א - קשירת ציצית ע"י גוי או אשה

גמרא מנחות מב·רב נחמן אשכחיה (אמצע העמוד) עד ע"ב - יעשו להם אחרים.

תוד"ה מנין. רא"ש סי' יג ד"ה אמר רב הונא.

גמ' גיטין מה: - דתני רב המנונא בריה דרבא מפשרוניא וכו' עד 'כל שאינו בקשירה אינו בכתיבה'.

תוד"ה כל. רא"ש גיטין פ"ד סי' מו.

ב"י סעיף א (יש ב' סעיפים קטנים).

ראה גמ' קידושין דף לו·כמה ילפותות מ'בני ישראל' למעט נשים, וראה במג"א ס"ק ב מה שהקשה מזה.

סעיף ב - אם צריך תליית חוטים לשמה

ראה גמ' מנחות מב: עשאה מן הקוצים, עד 'עד שיעבדן לשמן'.

'גרדין' היינו חוטים שנשארים בבגד לאחר אריגתו. 'סיסין' היינו פקעיות כדוריות של חוטים. כן פרש''י בסוכה (ט. ד''ה מן הסיסין).

מבואר בגמרא שנחלקו לענין טוית הציצית אם צריכה להיות לשמה.

והטעם שצריך בציצית לשמה [בתליה או בטויה], מבואר בגמ' סוכה דף ט: - שנאמר גדלים תעשה ''לך'' לך לשם חובך.

הרי''ף (יב:) פסק הלכה כשמואל. וכן פסקו הרא"ש (סי' יד) והרמב"ם (פ"א הי"א).

ראה רא"ש ריש סי' יד.

הרמב''ם (פ"א הל' יא) פי' קוצים בענין אחר, וז"ל: חוטי הציצית בין לבן בין תכלת צריכין טויה לשם ציצית, ואין עושין אותן לא מן הצמר הנאחז בקוצים כשהצאן רובצין ביניהם, ולא מן הנימין הנתלשין מן הבהמה, ולא משיורי שתי שהאורג משייר בסוף הבגד, אלא מן הגזה של צמר או מן הפשתן. עכ"ל.

וביאר הב''י לעיל סי' יא (ד''ה ואם) טעמו משום ביזוי מצוה, ובמג''א (שם סק"ט) בשם בעה''מ טעם אחר משום שאין זה חוטים ממין הכנף דהא אין עושים בגד מפסולת צמר. ונתבאר לעיל סי' יא סע' ה.

הטעם שהרמב"ם פירש באופן אחר מרש"י, משום שלדעת רש"י תליית החוטים צריכה להיות לשמה, לכן פירש בענין זה את הסוגיא. אך לרמב"ם אין דין תליית החוטים לשמה, לפיכך פירש הגמרא באופן אחר.

סעיף ג - טלית שאולה

גמ' מנחות מד· אמר רב יהודה טלית שאולה, עד משום יישוב דארץ ישראל.[[14]](#footnote-15)

גמ' חולין קי. חזייה דלא הוה קא רמי חוטי, עד פטורה מן הציצית. רב חסדא הוכיח את רמי בר תמרי שאינו מדקדק במצוות כראוי, וזה אחד מהדברים שהוכיחו.

גמ' חולין קלו. הגמ' מביאה שר' אילעא שפוטר שותפים מראשית הגז, מודה לענין כמה דברים ששותפים חייבים: 'ציצית, אע"ג דכתב רחמנא', עד 'כל שלשים יום'.

בגמ' דרשו הטעם לפטור שאול מ'כסותך', וצ"ב אמאי לא נילף מ'לכם' דמהא ילפינן לפטור גזול. וי"ל דלכם אחוטים קאי, דכל פרשת ציצית איירי בה (ועשו להם ציצית וכו'), אך אם הבגד אינו שלו והחוטים שלו, י"ל דכשר משום 'לכם', אלא דמתמעט מ'כסותך'. וסייעתא לזה מהבה"ל לעיל (סי' יא ס"ו ד"ה אם) שכתב לפסול בגד גזול [וחוטים שלו] משום 'כסותך'.

תוס' חולין קי: ד"ה טלית, מתחילת הדיבור עד 'המברך לא הפסיד' (בהמשך התוס' דנים אם טלית עד ל' יום מותרת בכלאיים, שיש שרצו לומר שאסורה, ור"ת דוחה שהרי אפי' טלית הפטורה מציצית כגון הטיל למוטלת, מותרת בכלאיים).

במג"א ביאר דברי התוספות שדנו אם צריך לברך, דמיירו באופן ששאל בגד ללא חוטים, והוא הטיל בו חוטים, אבל אם שאל בגד עם חוטים, דין אחר הוא ויתבאר להלן בדברי הרא"ש.

רא"ש חולין פ"ח סי' כו, עד קרוב לסוף 'ונהגו להתעטף בטליתו' (לא עד בכלל).ים של שלמה חולין פ"ח סי' נג, ד"ה אמר רב יהודא וכו'. (מצורף צילום)

סעיף ד - השתמשות בחפץ של מצוה השייך לחברו ללא רשות

ראה טור בית יוסף.

מבואר שרשאי להשתמש בחפץ של חבירו ללא רשותו לצורך מצוה, משום דניחא ליה לאיניש וכו'. ודוקא בדבר שאין כילוי, אבל בדבר שמתכלה ע"י השימוש, כגון ספרים, אין היתר. ומשמע מהב"י שבספרים אפי' בשימוש קצת אסור, אטו שימוש רב.

ולענין טלית, יש אוסרים כשהיא מקופלת, ויש חולקים, ולמעשה כתב הב"י שהמנהג כהמתירים.

(לפני הדרכי משה): איתא בגמ' בבא מציעא דף כט ע"ב (אחר המשנה): אמר שמואל המוצא תפילין בשוק - שם דמיהן ומניחן לאלתר.

וכתב הריטב"א לבאר בב' אופנים, וז"ל: המוצא תפילין שם דמיהן ומניחן לאלתר. פירוש האי מניחן אי אתפילין קאי שיניחם בראשו יהא לשון מסורס וה"ק שם דמיהן לאלתר ומניחן לכשירצה, ומצינו כיוצא בו במס' נדרים (ט"ו א') הנודר שלא יישן שלשה ימים מלקין אותו וישן לאלתר שפירושו מלקין אותו לאלתר משום שבועת שוא ויישן לכשירצה. אבל יותר נראה לפרש דברים כפשוטן שם דמיהן ומניח הדמים אצלו לאלתר וכעין שם דמיהן ומניחם האמור למעלה.

לפי הפירוש הראשון קשה על מה שהתירו הראשונים להשתמש בחפץ של אחר, מאי שנא מתפילין שאינו יכול להשתמש ללא ששם דמיהן. וכן הקשה הנמוקי יוסף (ב"ב מד:), הובא לשונו בדרכי משה.

ונאמרו בזה ב' תירוצים: א. דרכי משה - בא להשמיענו היתרא, שיכול להשתמש, ומה שאמר שם דמיהם, לאו דוקא, והוא רק אם רוצה שהמצוה תחשב לו. ב. ב"ח - יש חילוק בין אופן עראי לקבוע.

שו"ע.

בכל זה קשה טובא, היאך אפשר לצאת בטלית שאולה ללא ידיעת בעלים, הרי טלית שאולה פטורה, וכל מה שנתבאר לעיל סע' ג שאפשר לברך, ביאר הרא"ש משום שעל דעת זה נתן לו, משא"כ כאן לא היתה דעת בעלים. כן הקשה המג"א ס"ק ח, ע"ש.[[15]](#footnote-16) ותי' המג"א שכונת השו"ע שיכול לברך אם ירצה, וכהא דנשים מברכות. וקצת קשה על זה בתרתי: א. לעיל אמרו שהמברך לא הפסיד, וכאן כתב השו"ע בסתם שמברך (ויש ליישב~דלשון לא הפסיד משמע רשאי, והיינו הך~). ב. הלא שיטת השו"ע בסי' יז כדעת הרמב"ם שנשים אינן מברכות ודלא כר"ת, ואיך כאן פסק בסתם שלא כדבריו.

וראה בדרך החיים שכתב בדרך אחרת, וז"ל:

![](data:image/png;base64...)

סעיף ה - טלית השותפין

סימן טו, סעי' א ב ג ד

מנחות מא. סוה"ע: אמר רחבה אמר ר' יהודה וכו'. עד עמוד ב - ובלבד שלא יתכוין לעשות חריץ.

תוד"ה רב אמר.

תוספות מס' שבת דף כב. ד"ה רב.

רא"ש הל' ציצית סי' יא.

טור ב"י ושו"ע וכו' עד סעיף ד כולל (כל סעיף לבדו לפי הסדר)

הקדמה והבהרה לסעי' ב

מבואר בגמ' שבגד שיש בו ציציות, וחסר בו ציציות, אין להביא בגד אחר עם ציצית ולחבר אליו. ופרש"י משום דכתיב על כנפי בגדיהם, משמע שהכנף יהיה בבגד זה, ולא שיתלה בכנף של בגד אחר. אך בב"י הביא בשם הנ"י שהפסול הוא משום תעשה ולא מן העשוי. ומבואר שנחלקו האם שייך דין תעשה ולא מן העשוי באופן זה.

ואכן נחלקו האחרונים בזה, דעת המג"א (סק"ג) כפי שפירש דבריו המשנ"ב (סק"ה), שאם יש בכל חלק של הטלית שיעור מספיק לחיוב ציצית [והיינו שראוי לכסות בו ראשו ורובו של קטן], אזי מותר לחבר את שתי החלקים שבכל אחד מהם שתי ציציות ואין לפסול משום תעשה ולא מן העשוי, שהרי בכל חלק וחלק הציציות כשרות מאחר ויש בו שיעור ציצית. ואין דברי הברייתא אמורים אלא באופן שבכל חלק של הטלית אין שיעור ציצית, שבאופן זה הציציות פסולות שהרי הוטלו בבגד שאין בו שיעור, ואחר כך כשמחבר את שתי החלקים ונעשה בגד החייב בציצית אי אפשר לשוב ולהכשיר הציציות שהוטלו מתחילה שלא כדין, משום 'תעשה ולא מן העשוי'. וכתב המשנ"ב, שלפי זה עולה מדברי המג"א ששיעור אמה על אמה אינו מספיק לחייב בציצית שהרי אמרו בברייתא שאין לחבר שני חלקי טלית שכל אחד מהם גודלו אמה, ואילו היה בזה שיעור ציצית הרי מותר לחברם זה לזה ואין בזה משום תעשה ולא מן העשוי.

אבל דעת הט"ז (סק"ג) שהדין המבואר בברייתא שאין להביא אמה על אמה ממקום אחר אמור אף באופן שיש בכל חלק שיעור חיוב ציצית [ולדעתו אמה על אמה יש בה שיעור ציצית], שאף באופן זה אין לחבר משום 'תעשה ולא מן העשוי' ואף על פי שלא נפסלו הציציות [שהרי הם מוטלות בחתיכת טלית שיש בה שיעור חיוב ציצית] מכל מקום, כיון שעל ידי התפירה הציציות שבחלק אחד פוטרות את החלק השני ותפירה זו נתחדשה לאחר שכבר הוטלו הציציות הרי זה נחשב 'מן העשוי'.

הקדמה והבהרה לסעי' ד

מקור הסעיף הוא בדברי הגמרא מנחות מא. טלית שנקרעה חוץ לג' יתפור, תוך ג' לא יתפור.

ונאמרו בביאור גמרא זו כמה דרכים בראשונים:

א. רש"י פירש שאם נקרע תוך ג' לא יתפור, שיש לחוש שישתמש בשארית החוטים לציצית, והרי הם לא נתפרו לשם מצוה, ואף שאח"כ מייחדם לשם מצות ציצית הרי זה פסול מפני שתחילת עשייתם היתה בפסול והוי תעשה ולא מן העשוי כבר בפסול. אבל למעלה מג' אין חשש מפני שאין זה מקום ציצית. (ע"פ רש"י ד"ה יתפור, ולעיל מ: ד"ה ויתפרנו וד"ה תעשה).

וכתב הפרי מגדים (א"א סק"ט) שאע"פ שעיקר הגזירה היא משום טלית שאין בה ציצית שמא ישתמש בחוטי התפירה לשם מצות ציצית, מ"מ איסור התפירה אמור גם אם יש כבר ציצית בבגד, ומשום שלא חילקו חכמים ובכל אופן אסרו לתפור גם אם יש שם ציצית.

ב. תוספות (מ: ד"ה שמא) - מדובר כאן על קרע שאירע בכנף הטלית לאחר שכבר הטיל בה ציצית, ועל כך אמרו בגמ' שאם החתיכה שנקרעה עדיין מחוברת לבגד בשיעור אורך של ג' אצבעות הרי זה כמחוברת לגמרי לבגד ומותר לתפרה. אך אם נקרע הרבה ולא נשאר חיבור לבגד בשיעור ג' אצבעות, הרי זה כאילו התנתקה החתיכה לגמרי ואסור לתפרה, מאחר ואותם ציציות כבר נפסלו [שהתנתקו מהבגד] וחיבורם לבגד אינו חוזר להכשירם מפני 'תעשה ולא מן העשוי'.

ג. הרא"ש (הל' ציצית סי' יא) בשם רב עמרם, לפי ביאור הבית יוסף - סוגייתנו עוסקת גם באופן שעוד קודם שהטיל ציצית בטלית נקרע כנף הבגד והתנתק לגמרי מן הבגד, ועל כך אמרו בגמ' שאם יש בכנף הקרוע שיעור שלש על שלש הרי הוא נחשב בגד ומותר לשוב ולתפרו בטלית ואחר כך להטיל בו ציצית, אולם אם אין בכנף שיעור זה אינו נחשב בגד, ולכן אף אם יתפרנו לבגד לא יוכל להטיל שם ציצית, שאין מטילים ציצית אלא ב'בגד' ולא בחתיכת בד קטנה שאינה נחשבת בגד, ואין התפירה מועילה להחשיבו כחלק מבגד גדול. והיינו שאפי' לאחר שחיברו בבגד לא יוכל להטיל שם ציצית (ב"י).

ד. נמוקי יוסף (הל' ציצית ד"ה חוץ) בשם רב עמרם - סוגייתנו עוסקת באופן שכבר הטיל ציצית בבגד ואחר כך נקרע כנף הבגד והתנתק לגמרי מהבגד עם הציציות שעליו, ועל כך אמרו בגמ' שאם יש שיעור שלש על שלש באותו כנף שניתק מן הבגד מותר לחזור ולתפרו, אולם אם אין בו שיעור של שלש על שלש אסור לתפרו לבגד משום תעשה ולא מן העשוי. וביאור דין זה שכל זמן שיש בכנף שיעור שלש על שלש לא בטל ממנו שם 'כנף' ולפיכך מותר לחזור ולתפרו, אולם אם אין בו שלש על שלש נתבטל ממנו שם 'כנף' ונמצא שהציציות התלויות בו אינם תלויות על 'כנף', ולכן אסור לחזור ולתפרו לבגד מאחר ויש לנו להטיל ציציות מלכתחילה על 'כנף'. וחידוש למדנו לפי פירוש זה שאף על פי שבשעה שניתק הכנף מהבגד אין כאן מצות ציצית שהרי בכנף שנקרע אין שיעור מספיק לחיוב ציצית מכל מקום יכול לשוב ולתפרו ואין לפסול משום תעשה ולא מן העשוי. ובטעם הדבר ביאר החזו"א (ס"ג ס"ק יח ד"ה טלית) 'כיון ששני הקרעים היו מאוחדים וכשנקרעו סתמא הם עומדים להתחבר כשחזרו ונתחברו חוזרים לחשיבותם הראשונה'. אולם אין הדברים אמורים אלא ב'שני קרעים שהיו מאוחדים', אבל אם מביא כנף ממקום אחר ובו ציצית, אין לתפרו לבגד משום 'תעשה ולא מן העשוי', וכמו שאמרו בסיפא של הברייתא שאם מביא כנף אחר שבו ציצית ותופר אותו לבגד הרי זה פסול משום תעשה ולא מן העשוי. [והט"ז סק"ד והגר"א סק"ו כתבו שזו אף כוונת הרא"ש בשם רב עמרם ושלא כהבנת בית יוסף בדבריו].

והנה בב"י, אחר שהביא דברי התוספות שמחלקים אם נקרע תוך ג' או לאו, כתב שזהו כפי' רב עמרם. וצ"ב, הרי מקודם לזה הביא דברי רבינו ירוחם שכתב שדוקא אם לא נשאר כלל פסול אבל נשאר כל שהוא כשר, וכתב הב"י שזהו כדברי רב עמרם, אם כן זהו דלא כהתוס' שכתבו שעד ג' כשר. ונראה בכונת דברי הב"י שדברי התוס' הם דרך אחרת בדעת רב עמרם, שלרבינו ירוחם בדעת רב עמרם דוקא אם לא נשאר מחובר כלל לא יכול להחזירו, ואילו לדעת התוס' כל שלא נשאר ג' לא יכול להחזיר. ומה שכתב הב"י אח"כ וכן כתב הרא"ש ורבינו ירוחם, כבר העיר המאמ"ר סק"ט שאי אפשר לומר כן, וכתב שזה ט"ס, ושייך לאחר מכן [במקום ששוב כתב כן הב"י] ומשנה ראשונה לא זזה ממקומה.

סעי' ה - דין נקרע הנקב

עי' ב"י.

הב"י בתחילה מביא מה שנתבאר לעיל סי' יא שאע"פ שצריך שיהא מתחת הנקב שיעור קשר גודל, זהו בתחילת עשיית הציצית, אך לאחר שהיה ציצית, אם נקרע הנקב כשר כל שנשאר כל שהוא.

ודן הב"י לענין אם תופר את המקום, שלפי שיטת רש"י יש איסור לתפור אם הוא במין הכשר לעשות בו ציצית, גזירה דרבנן וכנ"ל סעי' ד. אבל לדעת רב עמרם אין חשש בתפירה. ומסתפק הב"י באופן שנקרע לגמרי אם מועיל בו תפירה. וביאור הספק יתבאר במג"א ובאהגר"א ובבאה"ל.

מה שכתב המשנ"ב ס"ק יח שטוב לעשות חוט צבוע, הוא ע"פ מה שיתבאר להלן סעיף ו חידוש התרוה"ד שהאידנא שאין דרך לעשות חוטים צבועים יכול לתפור בזה לשיטת רש"י, לכן כתב המ"ב בשם הדה"ח שעדיף שיהא גם צד מעליותא זה שהוא חוט צבעוני.

סעי' ו - כמה פרטים בשיטת רש"י

ראה ב"י.

הביא בשם התרוה"ד חידוש שלפי רש"י אם תופר בחוט צבעוני לא גזרו, האידנא שאין דרך לעשות ציצית אלא בחוטי לבן.

וראה בחזו"א סי' ג סוף ס"ק יט מה שנתקשה בזה.

סימן טז - שיעור טלית

גמ' מנחות מ: סוה"ע: והתניא טלית שהקטן מתכסה בו, עד יוצא בה עראי פטורה.

הנה יש בסוגיא זו כמה נידונים בענין שיעור הבגד החייב בציצית: א. מהו גיל הקטן הנזכר. ב. מה נחשב רובו של קטן, האם כולל הראש או לאו. ג. שיעור ראשו ורובו, האם הכונה לאורך ורוחב הטלית, או שיעור ארכו לאורך הטלית ורחבו לרוחב הטלית. ד. השיעור הנזכר, האם הוא מלפניו ומלאחריו, או הכונה לשיעור המכסה צד אחד של הגוף. ה. האם נאמרו בברייתא ב' תנאים או תנאי אחד, דהיינו האם ראשו ורובו של קטן זה תנאי אחד, ותנאי שני שגדול יוצא בו, או שיש תנאי אחד והוא שמכסה ראשו ורובו של קטן, וגדול יוצא בו בא לומר רק שאם לבשה הגדול עראי חייבת. ובכל זה דנו הפוסקים, ומכח זה חלוקים השיעורים למעשה בענין הטלית. וראה להלן שהוזכרו כמה מנידונים אלו.

זה לשון הרמב"ם (פ"ג ה"א): ותהיה מדתה כדי שיתכסה בה ראשו ורובו של קטן המתהלך לבדו בשוק ואינו צריך אחר לשומרו ולילך עמו. ובהשגות: כתב הראב"ד ז"ל יפה אמר שלא בכל קטן משערין אלא בזה שיכול לילך לבדו בשוק שהרי אמרו והגדול יוצא בו עראי אלמא דלא בכל קטן משערין עכ"ל. ודנו הפוסקים מהו גיל קטן זה. וראה ב"י מג"א ומשנ"ב.

בארצות החיים דקדק מלשון הראשונים שצריך שיכסה את רוב גופו מלבד הראש [כלומר שיכסה ראשו וגם רוב גופו], והחזון איש (ס"ג ס"ק ל-לא) כתב שמשערים לפי רוב קומתו כולל הראש.

לעניין מדידת כיסוי ראשו ורובו, כתב בב"י בשם ארחות חיים דהיינו בין לאורך ובין לרוחב. והיינו שתהא הטלית ארוכה כרוב ארכו ורחבה כרוב רוחבו. ונחלקו בזה המפרשים, יש שפירש (ראה רדב"ז ח"ה סי' ב"א קו) שהכוונה שמודדים לפי השיעור הגדול ומרבעים את הטלית לפי שיעור זה [כגון שרוב ארכו אמה וחצי, ורוב רחבו אמה, יש לעשות טלית מרובעת של אמה וחצי על אמה וחצי], וטעמו, שאם יעשה בשיעור מדויק של רוב ארכו ורוב רחבו לא יוכל ללבשה אלא בדקדוק ובדוחק ואין זו טלית חשובה. ובחזו"א (ס"ג ס"ק לא) כתב שאין לחוש לסברא זו, ואין לזה רמז בגמרא, אלא עושה אורך הטלית לפי רוב ארכו ורוחב הטלית לפי רוב רחבו.

סימן יז

סעי' א - סומא בציצית

גמרא מנחות מג א' 'תנו רבנן הכל חייבין בציצית', עד סוה"ע 'שאינה בראיה אצל אחרים'.

בית יוסף קטע ראשון

שו"ע הגר"א משנ"ב

סעיף ב - נשים בציצית

כתב הרי"ף (ציצית דף יא.): ת"ר הכל חייבין בציצית כהנים לוים וישראלים גרים ועבדים משוחררין ר"ש פוטר בנשים מפני שמצות עשה שהזמן גרמא הוא ונשים פטורות וקימא לן כרבי שמעון.

איתא בגמרא קידושין לג: סוה"ע - כל מצות עשה שהזמן גרמא וכו'. ת"ר: איזוהי מצות עשה שהזמן גרמא? סוכה, ולולב, שופר, וציצית וכו'.

רא"ש סימן א ללא הדיבור השני העוסק בסומא (שייך להלן סי' יח)

אם נשים יכולות לברך על ציצית

כתב הרמב"ם (פ"ג ה"ט): נשים ועבדים פטורין מן הציצית מן התורה, ואם רצו להתעטף מתעטפים בלא ברכה, וכן שאר מצות עשה שהנשים פטורות מהן אם רצו לעשות אותן בלא ברכה אין ממחין בידן. טומטום ואנדרוגינוס חייבין בכולן מספק לפיכך אין מברכין אלא עושין בלא ברכה.

ראה תוספות קידושין לא א' ד"ה דלא

רא"ש קידושין פ"א סי' מט

רא"ש ראש השנה פרק ד סי' ז, תחילת הסימן.

ר"ן ראש השנה ט: ד"ה גרסי' בגמ', עד סוף הענין.

בית יוסף סי' תקפט ס"ו ד"ה ד"ה וכתב הרב המגיד. ומסקנת הב"י להלן שטוב שלא לברך משום סב"ל.

טוב"י סי' יז ס"ב.

שו"ע סעיף ב.

שו"ע סימן תקפט סעיף ו. \*

מג"א הגר"א ומשנ"ב כאן.

\* לענין מנהג הספרדים אם נשים מברכות על מ"ע שהזמ"ג: **השו"ע** פסק כהרמב"ם שאין מברכות, משום סב"ל, וכנ"ל.

וב**שו"ת מן השמים** סי' א כתב: שאלתי על הנשים שמברכות על הלולב ועל מי שמברך להן על תקיעת שופר אם יש עבירה בדבר ואם הוי ברכה לבטלה אחרי שאינן מצוות ואם לאו. והשיבו, וכי אכשיר דרי, כל אשר תאמר אליך שרה שמע בקולה, ולך אמור להם שובו לכם לאהליכם וברכו את ה' אלהיכם, והעד מגילה וחנוכה, ופירשו לי מה מצינו במגילה וחנוכה מאחר שהיו באותו הנס חייבות בהם ומברכות עליהם, ובלולב נמי מצינו סמך לדבר שאין לו אלא לב אחד לאביו שבשמים,, ובשופר נמי אמרינן שאמר הקדוש ברוך הוא אמרו לפני מלכיות שתמליכוני עליכם, זכרונות שיבא זכרון אבותיכם לפני לטובה, ובמה, בשופר, והנשים נמי צריכות שיבא זכרונן לפניו לטובה, לפיכך אם באו לברך בלולב ושופר הרשות בידן.

וראה **ברכי יוסף** סי' תרנד אות ב. ובשו"ת **יוסף אומץ** סי' פ"ב כתב החיד"א: "נהגתי לומר לנשים שיברכו על לולב כמנהג קדום שהיו נוהגות הנשים בעה"ק ירושלים ת"ו, שכן השיבו לר"י ממרוויש מן השמים"[[16]](#footnote-17).

וראה **כף החיים** כאן ס"ק ד.

וראה שו"ת **אור לציון** ח"ד פרק לז תשו' ז ובמקורות.

סעיף ג - חיוב קטן בציצית

איתא בגמ' סוכה דף מב א': תנו רבנן, קטן היודע לנענע - חייב בלולב, להתעטף - חייב בציצית.

ראה גמ' ערכין ב: 'הכל חייבין בסוכה' עד 'אביו לוקח לו תפילין'.

מהו שיעור "היודע להתעטף": עי' תוס' ד"ה היודע, שביארו דהיינו כמבואר בגמ' (מו"ק כד.) שכל עטיפת טלית שאינה כעטיפת הישמעאלים אינה עטיפה, והיינו שמעטפים טליתם עד שפמם, כמבואר במדרש (לקח טוב, במדבר לח). והביאו עוד שה"ר יוסף טוב עלם היה נוהג בעטיפת הטלית, שנותן אחת מכנפי הציצית מלפניו ואחת לאחריו, וכך היה עושה מימין ומשמאל. ובהגהות אשר"י (סוכה סי' לד) כתב שהיודע להתעטף בציצית היינו שיודע להשליך את שתי כנפות הטלית ולאחוז בהן כדין בשעת קריאת שמע. וראה בבית יוסף בשם הירושלמי, ובדרכי משה אות ב'.

מה שכתב הב"י "שיודע להשליך שתי כנפות לאחוריו ושתים לפניו בשעת קריאת שמע", מיירי בטלית גדול, שאם בטלית קטן, ממילא הוא עומד ב' לפניו וב' לאחריו (וכבר בתוס' הנ"ל בשם ר"י טוב עלם יש לפרש כן). ומבואר שזמן חיוב קטן בטלית נקבע לפי זמן שיודע לעטוף טלית גדול.

ומה שכתב הב"י 'בשעת קריאת שמע', משמע שאין צריך שכל זמן עטיפתו יהא כך, אלא די שיודע להתעטף כך בזמן של קריאת שמע.

בטור כתב "קטן היודע להתעטף אביו צריך ליקח לו ציצית לחנכו", ומבואר שאין החובה על הקטן, אלא אביו הוא שחייב, ומדין חינוך הקטן.

הנה בגמ' הלשון "חייב בציצית", ובטוש"ע כתבו "צריך", וראה בזה בב"ח, מג"א, מחצית השקל. ומבואר שיש ב' נושאים: א. יש עניין מדין חינוך שאביו יקנה לו ציצית, כדי לחנכו במצוות, וכמו שהגדול לובש אע"פ שלא חייב. ב. אם הקטן כבר לובש בגד שיש בו ד' כנפות, אביו חייב להטיל בו ציצית, ומדין חינוך. וראה משנ"ב ס"ט ט שמבואר ב' דברים אלו.

סימן יח - כסות לילה

סעיף א

גמ' מנחות מג א' 'ר"ש פוטר בנשים, מאי טעמא דר"ש', עד סוף העמוד 'שאינה בראיה אצל אחרים'.

איתא בגמ' ברכות (יג.): אמר רבי יהושע בן קרחה, למה קדמה פרשת שמע לוהיה אם שמוע - כדי שיקבל עליו עול מלכות שמים תחלה, ואחר כך מקבל עליו עול מצות, והיה אם שמוע לויאמר - שוהיה אם שמוע נוהג בין ביום ובין בלילה, ויאמר אינו נוהג אלא ביום בלבד.

ו**נחלקו הראשונים** מהו 'כסות לילה', האם בגד המיועד ללילה, או בגד שלובשו בלילה. כדלהלן.

ראה גמ' שבת כה ע"ב - כך היה מנהגו של רבי יהודה בר אלעאי, עד 'משום כסות לילה'.

רש"י ד"ה ואינהו. מבואר ברש"י שכסות לילה היינו כסות המיוחד ללילה, אך כסות המיוחד ליום ולובשו בלילה, חייב בציצית.

וכן דעת **הרא"ש בשם ר"ת**, ראה רא"ש סי' א מ"ט דר"ש דתניא, עד סוף הסימן.

הרמב"ם חולק, וס"ל שהולכים לפי זמן הלבישה. זה לשונו בפ"ג הל' ז-ח: כסות של פשתן אין מטילין בה תכלת אלא עושין הלבן בלבד של חוטי פשתן, לא מפני שהציצית נדחית מפני השעטנז אלא גזירה מדבריהם שמא יתכסה בה בלילה שאינה זמן חיוב ציצית ונמצא עובר על לא תעשה בעת שאין שם מצות עשה, שחובת הציצית ביום ולא בלילה (\*), שנאמר וראיתם אותו בשעת ראייה. מותר לאדם ללבוש ציצית בלילה בין בחול בין בשבת ואף על פי שאינו זמנה, ובלבד שלא יברך.

\*הגהות מיימוני: וכשיטה זו פירש ר"י, ודלא כרש"י. וכ"כ בבית יוסף, ראה שם כמה הוכחות לכך מלשונות הרמב"ם הנ"ל.

סעיף ב - סדינים ושמיכות

סעיף זה ידון לענין סדינים ושמיכות אם חייבים בציצית.

ויש בזה ב' נידונים:

א. בגד שעיקר יעודו ללילה, ומשתמש בו גם מעט ביום, האם נחשב בגד של יום או בגד של לילה. ופשוט שנידון זה הוא דוקא לשיטת הרא"ש שכסות לילה הוא המיוחד ללילה, אך לשיטת הרמב"ם אין נפק"מ בזה, שכל שלובשו ביום חייב.

ב. סדינים ושמיכות, שאינו לובשם עליו אלא מניחם עליו, האם הוא בכלל 'אשר תכסה בה'. ☜ והנידון הוא אפי' כאשר הם **מיוחדים ליום ומשתמש בהם ביום**.

החילוק בין לבוש לכיסוי נראה, שבגד שעומד עליו מעצמו, דהיינו שגם כשהאדם יעמוד הבגד לא יפול, נחשב לבוש, ובגד שרק מונח עליו ואם יעמוד יפול, נחשב כיסוי. (וכן הובא במשנ"ב דרשו סי' י סי"א משם הגראי"ל).

ראה בית יוסף.

מה שהביא הב"י בשם **הגה' מימוניות** לחייב סדינים, זהו לשיטת הרמב"ם, כן מבואר בהגה' מימוניות (ציצית פ"ג ס"ק ז). אך לשיטת הרא"ש שכסות לילה הוא לפי ייעוד הבגד, לא מצינו חולק על סברתו שהולכים לפי עיקר השימוש של הבגד.

בנידון השני לענין סדינים ושמיכות אם חייבים בציצית, בהגה"מ בשם **רבינו אליהו** שהיה עושה בהם ציצית, ונראה שכן משמע דעת ה**רא"ש**, שהרי לא פטר אלא משום שנחשב כסות לילה, הלא"ה היו חייבים. וכן דעת ה**תוספות** (מנחות מא א' סוף דיבור ראשון) שכתבו: "גבי ציצית אין לחלק בין הצעה ללבישה".

וראה ב**מג"א** שהכריע שלענין סדין של צמר שיש אומרים שרק הוא מהתורה, בזה יש להחמיר ולעגל קרן אחת.

והטעם שהיקל בשאר מינין, ביאר הפמ"ג משום ספק ספיקא, שיש אומרים שהם מדרבנן [וספק דרבנן להקל], ושמא הלכה כהסוברים כסות המיוחד ללילה פטור אפי' כשלובשו ביום. ☜ולפי"ז הקולא של הגמ"א בשאר מינים אינה אלא בכסות המיוחדת ללילה, אך אם הוא מיוחד ליום, משמע שיש לעגל גם בשל שאר מינים. ויש לעיין לפי זה בשמיכה של בחור הישן בישיבה רק ביום, וקרנותיה מרובעות[[17]](#footnote-18), האם צריך לעגל קרן אחת. וגם יש לדון האם הולכים לפי השימוש שלו, או לפי יעוד השמיכה באופן כללי שזה מיועד בעיקר ללילה. ועיין.

ומכל מקום בחזון איש (סי' ג ס"ק לו) הגיה בתוספות הנ"ל וכתב שצ"ל "גבי ציצית אין לחלק בין לבישה ללבישה", וא"כ לא נשאר להחמיר אלא שיטת רבינו אליהו שנהג לעשות ציציות לסדינו (ולעיל כתבנו שכן משמע דעת הרא"ש), וכתב החזו"א למעשה שהמקילים יש להם על מה לסמוך (וכפי שביארו בשונה הלכות הל' יא דכוונתו גם על שמיכות של צמר). עכ"ד. ויש שמדקדקים לעגל קרן השמיכה, כדעת המשנ"ב ועוד אחרונים (פמ"ג סק"ג, שו"ע הרב ס"ה, חסד לאלפים סק"ב, בן איש חי פ' לך אות י"ז, ועוד רבים שהביאו דברי המג"א להלכה, ובארצות החיים סקט"ו החמיר אפי' בשאר מינים).

סעיף ג - מאימתי זמן ציצית

משנה ברכות ט: מאימתי קורין את שמע בשחרית, משיכיר בין תכלת ללבן. רבי אליעזר אומר, בין תכלת לכרתי. ובגמ' נאמרו שיעורים נוספים: תניא, רבי מאיר אומר: משיכיר בין זאב לכלב, רבי עקיבא אומר: בין חמור לערוד, ואחרים אומרים: משיראה את חברו רחוק ארבע אמות ויכירנו. אמר רב הונא: הלכה כאחרים (וכן נפסק בשו"ע סי' נח ס"א. ובב"י שם הביא מחלוקת ראשונים אם שיעור זה של משיראה חבירו והשיעור שהוזכר במשנה משיכיר בין תכלת ללבן הם ב' שיעורים או שיעור אחד, ונטה לנקוט שזה שיעור אחד). אמר אביי: לתפילין - כאחרים, לקריאת שמע - כותיקין, דאמר רבי יוחנן: ותיקין היו גומרין אותה עם הנץ החמה.

גמ' מנחות מג: תניא אידך: וראיתם אותו וזכרתם את כל מצות ה' - כיון שנתחייב אדם במצוה זו נתחייב בכל מצות כולן, ור"ש היא, דאמר מצות עשה שהזמן גרמא היא. וברש"י ד"ה כיון: "כיון שהאיר היום נתחייב בכל המצות, דרוב מצות נוהגות ביום". וביאר בבאהגר"א דרוב המצוות היינו ק"ש ותפילין (ע"כ). ומבואר שציצית זמנו כק"ש ותפילין, והיינו זמן משיכיר את חבירו[[18]](#footnote-19).

וזה לשון התוס' רא"ש (ברכות ט: ד"ה לתפלה): לתפילין כאחרים, תימה, אמאי נקט תפילין שיש מי שאומר במנחות (ל"ו.) דמצותן בלילה, וכן הלכה אלא שאין מורין כן, ושבק לציצית דקיי"ל כר"ש דהוי מ"ע שהז"ג ואין מצותו אלא ביום. וי"ל דס"ל לאביי דזמן ציצית הוי לאחרים משיכיר בין תכלת שבה ללבן שבה. עכ"ל. ורבינו יונה (ברי"ף ד:) כתב: "וציצית, אפשר שזמן התחלתו הוא ג"כ משיראה את חבירו, או אפשר שזמנו משיכיר בין תכלת שבה ללבן שבה". ותירוץ שני הוא כהרא"ש. וס"ל לרי"ו שב' שיעורים הם, דלא כב"י דלעיל.

וראה במרדכי מגילה סי' תתא, הובא בבית יוסף.

סימן יט

סעיף א - אם ציצית חובת גברא או חובת מנא

גמרא מנחות מ"ב א'. רב נחמן אשכחיה... ציצית אין צריכה ברכה.

בהמשך הביאה הגמ' דברי רב חסדא בשם רב שציצית צריכה ברכה. והגמרא מאריכה לבאר במה נחלקו. יש לדלג זה.

בהמשך הגמ' מביאה שיש דברים שמברכים עליהם, כגון מילה. והגמרא דנה מה החילוק, אימתי מברך ואימתי לא.

ראה להלן עמוד ב 'אלא לאו היינו טעמא', עד 'ומר סבר חובת גברא הוא'.

רי"ף יא: סוה"ע רב נחמן אשכחיה וכו'. עד ואנן כתבינן מאי דסבירא לן.

בית יוסף.

ב**מג"א** דן מה החילוק בין מזוזה לציצית, ע"ש. ובסוף דבריו כתב לחדש שאם לא דר בבית מיד בעת עשיית המזוזה, כאשר ידור אח"כ יברך אקב"ו לדור בבית שיש בו מזוזה. ו**בברכי יוסף** תמה על חידושו של המג"א, דהיכן מצינו לחדש ברכות שלא תיקנו חז"ל. אלא כתב לחלק באופן אחר, שחז"ל רצו שיברכו דוקא בעת שמתעסקין במצוה, לכן ציצית שהעסק שבה נגמר בעת העיטוף - אז מברך, משא"כ מזוזה שהעסק בה נגמר בעת שקבעה בבית, אז מברך. ודייק כן מלשונו של הרמב"ם (ברכות פי"א ה"ח) שכתב: כל מצוה שעשייתה היא גמר חיובה מברך בשעת עשייה, וכל מצוה שיש אחר עשייתה צווי אחר אינו מברך אלא בשעה שעושה הצווי האחרון, כיצד העושה סוכה וכו' אינו מברך בשעת עשייה וכו' **מפני שיש אחר עשייתו צווי אחר**. משמע שאין הדבר תלוי אלא אם יש עדיין ציווי בעשייתו או אין צווי בעשייתו. עוד המשיך בענין זה, ומה שכתב אח"כ לחדש חלק עליו הגרעק"א (סוף סי' ט). ו**המשנ"ב** ציין לעיין בכל זה.

בהערת אגב: בבאהגר"א ציין מקור לסעיף זה מדברי התוספות. וצ"ב, הרי הרי"ף ורא"ש ורמב"ם כתבו כן. אלא שידוע שהגר"א בא כתוספת על דברי הבאר הגולה (שהיה סבו), לכן ע"פ רוב מה שמובא בבאר הגולה אין מביא הגר"א, רק בא כתוספת על דבריו לציין עוד מקורות מגמרא וכיו"ב. לכן כיון שהבאר הגולה הביא את הראשונים, כותב הגר"א 'וכן כתבו התוספות', והיינו נוסף על הראשונים שהובאו בבאר הגולה.

סימן כד - פרטים בקיום מצות ציצית

סעיף א

איתא בגמ' מנחות מ"א א': מלאכא אשכחיה לרב קטינא, אמר ליה סדינא [הפטור מציצית] בקייטא, סרבלא [שאין בו ד' כנפות] בסיתוא, ציצית מה תהא עליה. אמר ליה ענשיתו אעשה? אמר ליה בזמן דאיכא ריתחא ענשינן. (ע"כ). ומבואר בזה שאדם שאינו קונה בגד של ארבע כנפות כדי לקיים מצות ציצית הרי הוא נענש מהשמים בזמן ריתחא. אולם כתבו הראשונים [תוספות ערכין ב: ד"ה הכל, תוספות ישנים שבת לב: ד"ה בעוון, מרדכי סי' תתקמה בשם תוספות שאנץ, רא"ש מו"ק פ"ג סי' פ] שאין הדברים אמורים אלא בזמן חז"ל, שבגדיהם היו בעלי ארבע כנפות, וכאשר האדם משנה ממנהג הלבוש כדי להפטר ממצות ציצית הרי זה נענש על תחבולותיו להפטר ממצות ציצית, אולם בזמן הזה שאין בגדינו בעלי ארבע כנפות, אם נמנע האדם מלקנות וללבוש בגד מיוחד של ארבע כנפות אינו נענש מן השמים על זה. אולם דעת רבינו יונה (שערי תשובה ש"ג אות כב) שגם בזמן הזה מענישים על מי שנמנע מלקנות בגד של ארבע כנפות לקיים בו מצות ציצית.

ואף לדעת הראשונים הסוברים שבזמן הזה אין עונשים בזה, מכל מקום כתבו שיש לו לאדם לקיים מצוה מן המובחר ולהתאמץ ולקנות בגד של ארבע כנפות לקיים בו מצות ציצית ואף על פי שאינו מחויב בדבר, שהרי כן מצינו (סוטה יד.) במשה רבינו שהשתוקק להכנס לארץ ישראל כדי לקיים מצוות התלויות בה, אע"פ שבעודו בחו"ל לא היה עליו חיוב להכנס לארץ ולקיים מצוותיה. וכל שכן מצות ציצית שהיא לזכירת כל המצות שצריך אדם להיות זהיר בה כל שעה (ע"פ הרא"ש).

איתא בגמרא מנחות מג ע"ב: תניא, היה רבי מאיר אומר: גדול עונשו של לבן יותר מעונשו של תכלת, משל למה הדבר דומה? למלך בשר ודם שאמר לשני עבדיו, לאחד אמר: הבא לי חותם של טיט, ולאחד אמר: הבא לי חותם של זהב, ופשעו שניהם ולא הביאו, איזה מהן עונשו מרובה? הוי אומר: זה שאמר לו הבא לי חותם של טיט ולא הביא.

סעי' ב-ה

ראה טוב ב"י, סעיף סעיף על הסדר.

סעיף ו

גמ' מנחות מג: תניא אידך: וראיתם אותו וזכרתם את כל מצות ה' - שקולה מצוה זו כנגד כל המצות כולן. ותניא אידך: וראיתם אותו וזכרתם... ועשיתם - ראיה מביאה לידי זכירה, זכירה מביאה לידי עשיה. ורשב"י אומר: כל הזריז במצוה זו - זוכה ומקבל פני שכינה, כתיב הכא: וראיתם אותו, וכתיב התם: את ה' אלהיך תירא ואותו תעבוד.

**סימן כ**

גמ' מנחות מג. תנו רבנן הלוקח טלית מצוייצת וכו'.

סימן כא - אם מותר להשתמש בציצית

סעי' א

גמ' מגילה כו: תנו רבנן: תשמישי מצוה - נזרקין, תשמישי קדושה - נגנזין. ואלו הן תשמישי מצוה: סוכה, לולב, שופר, ציצית.

פרש"י: תשמישי מצוה. דברים ששימשו בהן מצוה:

['תשמישי קדושה' היינו חפץ המשמש לדבר שיש בו שם השם, או פסוק].

מה שאמרו בגמרא 'תשמישי מצוה נזרקין', לכאורה משמע שיכול לזורקן בכל עת, גם בעודן משמשים למצוה. וכן דעת **הטור**. מיהו מלשון **רש"י** הנ"ל שכתב 'דברים ששימשו בהן מצוה', משמע שרק אם עתה כבר אינם משמשים למצוה אז מותר לזורקן. וכן כתב הטור בשם ה**שאילתות**. וכן כתב ה**רמב"ן** (מגילה כה: בתחילת הפרק). וכן הביא הב"י בשם **עוד ראשונים**. והוכיחו כן מגמרא, עי' בטור. ובטור כתב לדחות הראיה. ובב"י תמה על דבריו[[19]](#footnote-20).

**למעשה** כתב ב**טור** שאע"פ שמן הדין מותר, **טוב להחמיר**. אך **בב"י** דחה דבריו, **ופסק לאסור.**

ראה טור. ראה ב"י סעיף א.

ראה דרכי משה ס"ק א. כתב בשם הכלבו לחדש, שמה שאמרו תשמישי מצוה נזרקין היינו שאין צריך להניחם בגניזה, אך אין לזורקם במקום מגונה, שכוונת הגמרא 'נזרקין' היינו דממילא נזרקין ולא בידים, בהיפוך מתשמישי קדושה שצריכים גניזה (ע"פ באהגר"א). אך **ברמב"ם** (ציצית פ"ג ה"ט) כתב ש'נזרקין' היינו שמותר גם לזורקן לאשפה.  **למעשה נחלקו בזה**, ה**שו"ע** פסק שמותר לזורקן לאשפה, ו**הרמ"א** אוסר. ועי' **באהגר"א** (אות ג) שכתב שבמסכת ציצית (פ"א ה"ט) איתא להדיא כדעת השו"ע והרמב"ם 'ועושה אותה תכריך למת ומרדעת לחמור'[[20]](#footnote-21).

ובסוף דבריו הביא הדרכי משה בשם המהרי"ל שהיה נוהג לגונזם.

ראה ב"י סעיף ב בשם הראב"ד.

**לסיכום** נמצאו ד' דרגות, **לאחר זמן השימוש בהם**:

**א. להשתמש בהם עצמם לדבר גנאי,**  אסור לכו"ע. כמבואר בב"י בשם הראב"ד. [והוא הדין המבואר במשנ"ב ס"ק ג, ולהלן בשו"ע סעיף ב].

**ב. לזורקן לאשפה**, לרמב"ם ושו"ע מותר, לכלבו ורמ"א אסור[[21]](#footnote-22).

**ג. לזורקן למקום שאינו מגונה,** לכו"ע מותר.

**ד. יש מדקדקים לגונזן.**

באור דברי הבאה"ל ד"ה אבל: דעת הב"ח שמחלוקת הטור והראשונים היא לענין חפץ של מצוה שכבר אינו משמש למצוה, הטור התיר והראשונים אסרו, אך בזמן שימוש המצוה מודה הטור לאסור. וב**ט"ז** כתב לחלק באופן אחר, שבעת זמן שימוש המצוה ומתכוין בו למצוה, לכו"ע אסור, כגון נר חנוכה בשעה שדולק. אך בשעה שאינו מתכוין למצוה, כגון שלבוש בציצית ואינו מתכוין בלבישה לשם מצוה, בזה נחלקו, הטור מתיר והראשונים אוסרים. ובאופן שאינו משתמש בהם כלל למצוה, כגון ציצית בשעה שאינו לבוש בה, אע"ג שראויה למצוה, לכו"ע מותר להשתמש.

והנה במג"א כתב לענין סוכה, שסוכה שמשתמש בה משנה לשנה, כל שנה צריך חלות חדשה לשם מצוה, וכתב הבאה"ל שמשמע שסובר כהט"ז - שאע"ג שהחפץ ראוי למצוה, כיון שאינו משתמש בו עכשיו למצוה, בטל ממנו שמו.

אח"כ כתב הבאה"ל שאפשר לחלק, שדוקא לענין סוכה [וה"ה לולב ושופר] שלאחר ימי המצוה, א"א להשתמש בהם למצוה, שהרי עתה אינו זמן קיום המצוה, בזה הוא שסובר המג"א שמותר להשתמש [ודלא כב"ח שאוסר גם בזה], משא"כ לענין ציצית, שאע"ג שאינו לובשו, ראוי הוא לקיים בו מצותו, מודה המג"א לאיסורא, דלא כהט"ז. ובמשנ"ב העתיק דברי הב"ח להלכה.

סעיף ב

איתא בגמרא שבת (קכה.): אמר רבי זירא אמר רב: שיירי פרוזמיות אסור לטלטלן בשבת. אמר אביי: במטלניות שאין בהן שלש על שלש, דלא חזיין לא לעניים ולא לעשירים.

והעתיק **הרמב"ם** בהל' שבת (פכ"ו ה"ו): שיירי בגדים שבלו שאין בהן שלש על שלש אסור לטלטלן, שאינן ראויין לא לעניים ולא לעשירים. ומבואר בדבריו שמדובר בכל בגד.

מיהו במגיד משנה (שם) ובר"ן (מח:) כתבו שדעת **הראב"ד** שמדובר בשיירי טלית של מצוה, וז"ל הר"ן: וכתב הראב"ד ז"ל, בבלאות של טליתות, דוקא בטליתות של מצוה, מפני שאדם בודל מהם ואינו רוצה[[22]](#footnote-23) לקנח עצמו בהן ולא לייחד אותם לתשמיש המגונה אלא שהוא זורקן והן כלין, אבל שיירי בגדים אחרים מותר לטלטלן, דלא גריעי מחרס קטנה דחזיא לקנוחי ביה טינוף, והאי נמי חזי להכי.

ומבואר בדברי הראב"ד ששיירי טליתות של מצוה אדם נמנע מלהשתמש בהם דבר מגונה.

טוב"י וכו'.

סימן כג

ראה גמ' ברכות יח. רבי חייא ורבי יונתן הוו שקלי ואזלי וכו'. עד ועכשיו מחרפין אותנו.

סימן כד - פרטים בקיום מצות ציצית

סעיף א

איתא בגמ' מנחות מ"א א': מלאכא אשכחיה לרב קטינא, אמר ליה סדינא [הפטור מציצית] בקייטא, סרבלא [שאין בו ד' כנפות] בסיתוא, ציצית מה תהא עליה. אמר ליה ענשיתו אעשה? אמר ליה בזמן דאיכא ריתחא ענשינן. (ע"כ). ומבואר בזה שאדם שאינו קונה בגד של ארבע כנפות כדי לקיים מצות ציצית הרי הוא נענש מהשמים בזמן ריתחא. אולם כתבו הראשונים [תוספות ערכין ב: ד"ה הכל, תוספות ישנים שבת לב: ד"ה בעוון, מרדכי סי' תתקמה בשם תוספות שאנץ, רא"ש מו"ק פ"ג סי' פ] שאין הדברים אמורים אלא בזמן חז"ל, שבגדיהם היו בעלי ארבע כנפות, וכאשר האדם משנה ממנהג הלבוש כדי להפטר ממצות ציצית הרי זה נענש על תחבולותיו להפטר ממצות ציצית, אולם בזמן הזה שאין בגדינו בעלי ארבע כנפות, אם נמנע האדם מלקנות וללבוש בגד מיוחד של ארבע כנפות אינו נענש מן השמים על זה. אולם דעת רבינו יונה (שערי תשובה ש"ג אות כב) שגם בזמן הזה מענישים על מי שנמנע מלקנות בגד של ארבע כנפות לקיים בו מצות ציצית.

ואף לדעת הראשונים הסוברים שבזמן הזה אין עונשים בזה, מכל מקום כתבו שיש לו לאדם לקיים מצוה מן המובחר ולהתאמץ ולקנות בגד של ארבע כנפות לקיים בו מצות ציצית ואף על פי שאינו מחויב בדבר, שהרי כן מצינו (סוטה יד.) במשה רבינו שהשתוקק להכנס לארץ ישראל כדי לקיים מצוות התלויות בה, אע"פ שבעודו בחו"ל לא היה עליו חיוב להכנס לארץ ולקיים מצוותיה. וכל שכן מצות ציצית שהיא לזכירת כל המצות שצריך אדם להיות זהיר בה כל שעה (ע"פ הרא"ש).

איתא בגמרא מנחות מג ע"ב: תניא, היה רבי מאיר אומר: גדול עונשו של לבן יותר מעונשו של תכלת, משל למה הדבר דומה? למלך בשר ודם שאמר לשני עבדיו, לאחד אמר: הבא לי חותם של טיט, ולאחד אמר: הבא לי חותם של זהב, ופשעו שניהם ולא הביאו, איזה מהן עונשו מרובה? הוי אומר: זה שאמר לו הבא לי חותם של טיט ולא הביא.

סעי' ב-ה

ראה טוב ב"י, סעיף סעיף על הסדר.

סעיף ו

גמ' מנחות מג: תניא אידך: וראיתם אותו וזכרתם את כל מצות ה' - שקולה מצוה זו כנגד כל המצות כולן. ותניא אידך: וראיתם אותו וזכרתם... ועשיתם - ראיה מביאה לידי זכירה, זכירה מביאה לידי עשיה. ורשב"י אומר: כל הזריז במצוה זו - זוכה ומקבל פני שכינה, כתיב הכא: וראיתם אותו, וכתיב התם: את ה' אלהיך תירא ואותו תעבוד.

1. מקשה המהרש"א (ח"א ד"ה א"ל) הרי 'הכל בידי שמים חוץ מיראת שמים' (ברכות לג:), ואם כן תמוה כיצד בירכם במורא שמים שאינו בידי שמים. ומבאר, שאמר להם דברים אלו דרך תוכחה שיעשו כן, וממילא יסייעו בידם מהשמים, כדאמרו (שבת קד.) הבא ליטהר מסייעין אותו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומה שכתב דרך העלאה ולא דרך לבוש, נראה החילוק בין העלאה ללבישה דלבישה היינו שעוטף גופו ואינו יכול לצאת מאליו כיון שכרוך על הגוף, משא"כ העלאה היינו שעומד על גופו ואינו כרוך, כגון צעיף המונח על צוארו ומשתלשל מקדימה ואינו כרוך על צוארו~כן הבנתי מתוך עוז והדר, ונראים הדברים~. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש לחקור בכוונתו, ויש בזה ב' דרכים לבאר בדבריו: א. שאע"פ שהם מאותו סוג חוטים, כגון שגם הבגד וגם החוטים נעשו מצמר, מ"מ פסולת נחשבת כ'מין אחר' לעומת חוטים אחרים שמאותו מין, שכיון שאין עושים ממנו חוטים, הרי שאין החוטים ממין הבגד. ב. 'מין כנף' היינו שצריך שהחוטים יהיו ממין שעושים ממנו בגד, וחוטים כאלו שהם בגדר פסולת, אין עושים מהם בגד, ולכן אין זה מין כנף. (ולא משום שאין החוטים ממין הבגד). [↑](#footnote-ref-4)
4. ובהגה' חת"ס על השו"ע כתב ליישב דברי הרמב"ם, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. מפשטות לשון המג"א משמע שר"ת עצמו שמחמיר דבעינן כדי עניבה, מיקל כאן בצירוף דעת הרמב"ם. אך ודאי אין זה כוונת המג"א, דר"ת לא נסתפק בדבר שיודה במקום צירוף, אלא שאנו סומכים על הרמב"ם לצרפו. וכן ביאר במחצית השקל. ועי' גם פמ"ג (א"א ד) שאין זה משום ספק ספיקא, דהא השו"ע לא הזכיר כלל דעת הרמב"ם שנאמר שעושה משיטתו ספק, אלא הכונה בתור צירוף. [↑](#footnote-ref-6)
6. היות וביאור לשון הגמ' לכאו' קשה, וגם אחר דברי רש"י צריך תוספת פירוש. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובחזו"א כתב שפירוש זה אינו נראה כלל. ואכן לשון הרוקח לא מובן לפי הבה"ל, מהו 'שאין החוטים רחוקים מלא קשר גודל'. ואפשר שכונת הבה"ל לבאר שהחוטים לא נתרחקו ממקומם ללמטה משיעור קשר גודל, ולפי"ז אתי שפיר טפי באור הבה"ל בדברי הרוקח. [↑](#footnote-ref-8)
8. היינו שיהדק את הקשר סמוך לנקב החיצון. [↑](#footnote-ref-9)
9. היינו הנקב היותר פנימי שהוא עליון כלפי צד אורך הבגד. [↑](#footnote-ref-10)
10. מה שאמרו קשיא ולא תיובתא, ביאר הערוך לנר משום שלהלן בגמ' רצו לומר בדרך אחת שנחלקו התנאים לענין תעשה ולא מן העשוי, ורב יכול לומר שמסכים לדרך זו והוא סובר כשיטת המכשירים. [↑](#footnote-ref-11)
11. אכן לכאו' יש להקשות קצת על דברי הבאהגר"א מהמשך הגמרא שהקשתה 'אי הכי מאי למימרא', והרי הוצרכו לחדש דין זה לומר שאין הדבר לכתחילה. וי"ל שלשון הדברים משמע שבאו לומר שכשר, ועל זה הקשו בגמ' פשיטא דודאי שכשר, שאם החידוש הוא שאין ליתן לכתחילה, היה לומר זאת להדיא ולא לומר שכשר, שזה אינו חידוש. [↑](#footnote-ref-12)
12. בטלית גדול היינו הצד שמקיף ומסובב את גופו, ורוחב היינו מה שמלובש בו האדם קומתו מראשו לרגליו. משנ"ב ס"ק נב. [↑](#footnote-ref-13)
13. נראה שיש פה חיסרון לשון, וכונתו שהלא בטלית כפולה יש בגד נוסף [דהיינו הכפל] בכנף ובכו"ז אין בזה חיסרון. [↑](#footnote-ref-14)
14. נראה שראיית הגמ' היא מ**שואל**, שבזה יש להשוות שאלת ציצית לשאלת דירה, אך **שכירות** ענין אחר הוא דהוי כשלו, והטעם שפטור בשכירות כתב רש"י שמא יחזור בו, ובתוד"ה טלית כתבו שעד ל' יום עדיין לא נחשב שלו. [↑](#footnote-ref-15)
15. והיה אפשר לומר אולי שדעת הבעלים להקנות לו, אפי' שאינו יודע מהענין כלל. וכן משמע מלשון המשנ"ב ס"ק יד, ע"ש היטב. [↑](#footnote-ref-16)
16. והסביר החיד"א בספרו דבש לפי (מער' נ' אות י"ב) שלא שייך לומר בזה "לא בשמים היא", כיון שאין בידנו כח להכריע בין הראשונים, ואין אנו עושים כפי הבנתינו בתורה, אלא עושים דרך פשרה, וא"כ נכון יותר לעשות כהפוסקים שהסכימו עימהם מן השמים. ע"ש. [↑](#footnote-ref-17)
17. שכן יש שקרנותיהם עגולות, ואם זה שמיכה עבה, בכל אופן הקרן אינה מרובעות, מחמת העובי. [↑](#footnote-ref-18)
18. מה שכתב הגר"א 'וכן דעת המרדכי', נראה שהוא ט"ס ונמצא שלא במקומו, והוא שייך להלן אחר שהביא דברי הרמ"א. וכן מוכח מסיום דברי הגר"א, ע"ש. [↑](#footnote-ref-19)
19. ובב"ח כתב ליישב שהטור מודה שאין להשתמש במצוה בעודו משתמש בה למצותה, ובזה מיירי הגמרא. ומ"מ למעשה מסיק כדעת רוב הראשונים שאוסרים גם לאחר שנשתמש בה, כל זמן שעומדת למצותה אפי' שאינו משתמש בה למצוה עתה. [↑](#footnote-ref-20)
20. אח"כ כתב הגר"א (באות שאח"ז) שיש לנהוג בהם כבוד, ולכאו' סותר למה שכתב מקודם. ונראה לבאר שמה שכתב מקודם היינו מדינא, ואח"כ כתב שודאי יש **ענין** לנהוג בהם כבוד. וכן מבואר בט"ז סק"ב, וציין אליו הגר"א. [↑](#footnote-ref-21)
21. ודוקא את החוטים, אך את הטלית עצמה שאין בה חוטים, מותר לזרוק לאשפה לכו"ע. משנ"ב להלן ס"ק יג. ותשמיש מגונה אסור לכו"ע. שו"ע סעי' ב ומשנ"ב ס"ק י. [↑](#footnote-ref-22)
22. כן הגירסא לפנינו, וכן הוא בב"י כאן, אך בשו"ע הנוסח שונה, וראה בזה ב'הגהות והערות' על הבית יוסף. [↑](#footnote-ref-23)