38 פלגינן נאמנות
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

מוצש"ק משפטים אור לאד"ח אדר תשע"ג

א] סנהדרין ד"ט:, ואמר רב יוסף פלוני רבעו וכו' לרצונו רשע הוא והתורה אמרה אל תשת רשע עד, רבא אמר אדם קרוב אצל עצמו ואין אדם משים עצמו רשע.

והנה בשערי ישר ש"ו פי"א עמד בזה, דמ"ט הוצרך רב יוסף לה"ט דרשע הוא והתורה אמרה אל תשם רשע עד, הרי אפי' אם הי' רשע כשר לעדות, מ"מ כיון שאינו נאמן על עצמו להרגו, ל"ה מצינו להאמינו על הרובע, משום דלא פלגינן דיבורא, וא"א להאמינו על מקצת מן העדות בפנ"ע.[[1]](#footnote-2)

ועיי"ש שהוכיח מזה, דכל הא דפליג רב יוסף וס"ל דלא פלגינן דיבורא, הוא רק בפלוני רבעני לרצוני דאם נקבל את עדותו כמות שהיא, אינה מועלת כלל, שהרי לפי עדות זו הו"ל רשע ואין עדותו עדות, ובזה ל"מ עדותו אא"כ נחלק עיקר העדות, ונקבל את עדותו דפלוני רבע ולא נקבל את עדותו שהוא נרבע או את עדותו שהי' זה לרצונו, ונחלקו הראשונים בפרט זה, ואכמ"ל, ובזה הוא דס"ל לרב יוסף דלא פלגינן דיבורא, ועלינו לקבל את עדותו כמו שהיא, - אך אם הי' רשע כשר לעדות, ושפיר מצינו לקבל את עדותו כמו שהיא, הרי דהגם דל"מ לקבלה לגבי חיובא דידי', מ"מ שפיר מצינו לקבלה לגבי חיובא דהרובע, וענין זה הוא שקראוהו רבותינו פלגינן נאמנות.

ובפשוטו כ"ה מוכח גם ממש"א ביבמות דכ"ה: דאף לדעת רב יוסף דבפלוני רבעני לרצונו אין עדותו מועלת, מ"מ בהרגתיו ה"ה נאמן למ"ד דגזלן דאורייתא כשר לעדות אשה, ומבו' מזה, דכל הא דס"ל לרב יוסף דאינו נאמן, הוא רק משום דלפי עדות זו הו"ל רשע ואין עדותו עדות, וא"א לנו לקבל את עדותו דפלוני רבע ולא לקבל את עדותו שהוא נרבע לרצונו, דלא פלגינן דיבורא, - אך בעדות אשה דגזלן כשר, ומצינו לקבל לעדות דהרגתיו כמו שהיא, הרי דהגם דאין אנו מקבלין לעדותו לגבי פסולא וחיובא דידי', מ"מ שפיר מצינו לקבלה לגבי היתר האשה, דפלגינן נאמנות,

ב] אמנם עיי"ש בשע"י שעמד ע"ז, ממש"א בסוגיין, דהא דבפלוני בא על אשתי נאמן להרוג את הבועל, הוא מדינא דפלגינן דיבורא, ותיקשי דהתם הרי מצינו לקבל את כל עדותו לגבי חיובא דהבועל, וא"כ אף דל"מ לקבל את עדותו לגבי חיובא דאשתו, מ"מ לא ניבעי בזה לדינא דפלגינן דיבורא, עיי"ש בדבריו.

ג] והנה באמת כבר נודע דבד' הראשונים בכ"ד מצינו שדימו גונא דהעדות מתקבלת לגבי חד דינא ואינה מתקבלת לגבי אידך, לדינא דפלגינן דיבורא בפלוני רבעני לרצוני, ומבו' בדבריהם דלמאן דלית לי' פלגינן דיבורא, אף בכה"ג לא תתקבל עדותו, ולא אמרינן דפלגינן נאמנות.

ומצינו כן בכ"ד, חדא, הוא בד' התוס' ביבמות דכ"ה:, ז"ל, לימא רב יוסף דאמר כרבי יהודה, תימה דהכא לרבי יהודה לית ליה פלגינן דיבורא ובפ' החולץ אמרינן ההוא דאתא לקמיה דר' יהודה ואמר נתגיירתי ביני לבין עצמי, א"ל נאמן אתה לפסול את עצמך ואי אתה יכול לפסול את בניך, אלמא פלגינן דיבורא, עכ"ל, וכעי"ז כתב הרא"ש בפ' החולץ סימן ל"ה, והנה הרי התם דנאמן הוא לפסול את עצמו ואינו נאמן לפסול את בניו, הרי היינו דאנו מקבלין את כל עדותו לגבי פסולא דידי', ואין אנו מקבלין אותה לגבי פסולא דבניו, ול"ש התם כלל לחלק את דיבורו עצמו ולקבל את מקצתו, ואפ"ה פשיטא להו להתוס' דה"ז תליא בהפלוגתא אם פלגינן דיבורא, וכבר עמד ע"ז בקוה"ע סימן כ"א?.[[2]](#footnote-3)

עוד מצינו כן בד' הרמב"ן הריטב"א והרא"ש בספ"ק דמכות, דבעדים הקרובים לערב ורחוקים ללוה, אם באנו לקבל עדותם לגבי הלוה, תליא בדינא דפלגינן דיבורא, עיי"ש בדבריהם, והתם הרי א"א לחלק את דיבור עדותם, אלא היינו דאנו מקבלין את עדותם לגבי הלוה ואין אנו מקבלין אותה לגבי הערב, ואפ"ה נקטו הראשונים דה"ז תליא בהפלוגתא אם פלגינן דיבורא.

וכ"ה להדיא בתורי"ד ב"ב דקל"ד:, ז"ל, אמר למפרע מהו להימוני' להבא כו', כתב ר' יצחק זצוק"ל תימה מאי שנא מאומר זה בני דאע"פ שהוא נאמן ליורשו אינו נאמן להחזיקו בבן להורגו על פיו אם הי' חובל בו, דהא נמי פלגי' דיבורי' הוא, וכן נכסים שנפלו לו לאחר מיכן או כשהוא גוסס אליבא דר"מ דאינו נאמן, וכן האשה שאמרה מת בעלי שנאמנת לינשא ואין האחין נכנסין לנחלה על פי', והרבה הנה דברים שלא נראו לי כלל, וכל אלה הגמגומים לפי פתרון רבי' שמואל זצוק"ל באים, אבל לפי פתרוני שפירשתי כגון שנתכוין להעיד על למפרע כגון שזינתה ורוצה לפוטרה, אין להקשות כלל, דההיא ודאי מקרי פלגינן דיבורי', שעיקר עדותו אין אנו מאמינים ונראה למפלג דיבורי' להמוני' להבא, אבל כל אותם שהביא במה שנתכוין להעיד נאמן הוא, ואע"פ שיש ענינים שאינו נאמן בהם, לא יקרא זה פלגי' דיבורי', שבמה שנתכוין להעיד נאמן הוא, עכ"ל.

והנה הרי בכל הני גווני שהביא רבינו יצחק, א"א כלל לחלק את דיבור העדות, אלא היינו שאנו מקבלין את דבריהם לגבי חד מילתא ואין אנו מקבלין את דבריהם לגבי אידך מילתא, ואפ"ה נקטו רבינו יצחק והרי"ד דה"ז תלוי בהפלוגתא אם פלגינן דיבורא.

והנה אמנם י"ל בדעתם, דס"ל דגם בגירשתי את אשתי למפרע מצינו לקבל את כל דבריו לגבי מכאן ולהבא ולא לקבלם לגבי למפרע, ואפ"ה נחלקו בגמ' אם פלגינן דיבורא, וע"כ שפיר דימו הני גוונא להתם, - אך הנה הרי הגמ' שם מדמי הפלוגתא דהתם לדינא דפלוני בא על אשתי דפלגינן דיבורא, ומבו' דהוי הכל חד דינא.

וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי נדרים, ז"ל, האומרת טמאה אני לך וכו' באשת ישראל וכו' ואם אמרה ברצחון אין לה כתובה וכו', והברירה בידו אם רצה מגרשה ואם רצה מקיימה וכו', ואין אומרים לו אם אינך מאמינה ומשום כך אתה מקיימה חייב אתה בכתובתה, לפי שכלל הוא אצלינו לפסק הלכה וסומכין עליו בכל התורה פלגינן דבורא, כלומר שאנחנו מאמינים את הדבור בעצמו לענין מסויים ולא נאמינהו לענין אחר, וכבר קדמו לך מזה דוגמאות במסכת יבמות, עכ"ל, והנה הרי התם הא דפלגינן היינו שאנו מאמינים לדברי' לענין הפסד הכתובה ואין אנו מאמינים לדברי' לענין לאסרה עליו, ודימהו הרמב"ם לדינא דפלגינן דיבורא, ואמנם קשיא, דאטו לדעת רב יוסף יהא הדין בכה"ג דאינה מפסדת כתובתה, ועמש"נ בזה להלן סק? דהרמב"ם לטעמי' דלרב יוסף ג"כ פלגינן דיבורא, וי"ל ג"כ דל"ד להא דבחד גופא לא פלגינן, דהתם הוא רק משום דהוי דין גירושין אחד, אך הפסד הכתובה ואיסורה לבעלה מצינו לחשבו כתרי גופי, ודו"ק?.

ד] ונראה דיש להוכיח כן גם מד' הרשב"א והמאירי, דהנה בתשו' הרשב"א ח"א סימן אלף רל"ז כתב, דבאומר אני באתי על אשת פלוני עדותו בטילה, ופירש הטעם, ז"ל, דודאי באומר אשת פלוני זינתה עמי הוא ואחר מצטרפי' להרגה ומן הטעם שאמרת דתופסין מאי דקאמר זינתה ואין מקבלין מה שהסיק דבריו ואמר עמי, אבל באומר אני באתי על אשת פלוני מיד נתבטלה עדותו לגמרי משום דא"א לומר בזה אלא לרצונו לא לאנסו, לפי שאין קושי אלא מרצון ואם שכב מדעת הי' וכו', עכ"ל, וכ"כ המאירי בסוגיין באורך, עיי"ש, ותשובת הרשב"א שם, נראה שהיא להמאירי.

ובנובי"ק אהע"ז סימן ע"ב תמה ע"ד הרשב"א, מהא דפלגינן דיבורא בפלוני בא על אשתי, והרי אם נפלוג לדיבורו ונסלק מדבריו מה שמעיד על אשתו, נשאר רק פלוני בא ובטלה עדותו וכו', ואפי' אי נימא דפלגינן דיבורא לענין זה דאמת שבא על אשתו אבל לא לרצונו כ"א לאונסה, ז"א דעל אשתו אינו נאמן אפי' על זנות באונס, דהרי עכ"פ פסלה לכהונה אחר מותו וכמו"כ מתרומה דבי נשא אם בת כהן היא וכמו"כ מתרומה דעכשיו אם הוא כהן וכו', עכ"ד.

ועד"ז קשיא, מההיא דפלוני רבע שורי דפלגינן דיבורא, והתם הרי אם נפלוג לדיבורו ונסלק מה שמעיד על שורו, נשאר רק פלוני רבע ובטלה עדותו, דהרי ל"ש לפלוג דיבורו ולמימר שרבע את שורו לאנסו, שהרי השור נאסר אף כשנרבע לאונסו.

ונראה ברור בד' הרשב"א והמאירי, דכל מש"כ דלא אמרינן פלגינן דיבורא בכה"ג, הוא רק באני באתי על אשת פלוני וכה"ג, דבהני גווני הרי ל"ש כלל לקבל את עדותו כמו שהיא, שהרי לפי עדותו הו"ל רשע ועדותו בטילה, וכל הא דמהניא העדות בכה"ג, הוא משום דפלגינן לדיבור העדות, ואנו מקבלין את מה שהעיד שאשת פלוני זינתה ואין מקבלין את מה שמעיד שהוא בא עלי', ובזה הוא שחילקו הרשב"א והמאירי דכל הא דפלגינן דיבורא הוא רק במקום דאף אם נסלק מה שהעיד על עצמו אכתי עדותו על האשה קיימת, אך בפלוני בא על אשתי ובפלוני רבע שורי, הרי הגם דא"א לחלק את דיבור העדות עצמו, שהרי אם נסלק את מה שמעיד על אשתו ועל שורו בטלה עדותו לגמרי, מ"מ שפיר מצינו לקבל את עדותו כמות שהיא לגבי פלוני ולא לגבי אשתו ושורו, וז"פ, ועי' בהגה' הגאון בעל ברוך טעם לנוב"י בתו"ד, דאפשר שכונתו לזה, (ונחסרו מדבריו בדפוס).

והנה לפ"ז, הרי מהא דמדמי הגמ' דינא דפלוני בא על אשתי ופלוני רבע שורי, לדינא דפלוני רבעני לרצוני, הגם דבפלוני רבעני לרצוני פלגינן לעיקר דיבור העדות, ובפלוני בא על אשתי ופלוני רבע שורי אנו מקבלים את כל העדות לגבי פלוני, מבו' דהני תרי גווני תליין זב"ז, ואם לא פלגינן דיבורא, גם א"א לנו לקבל את כל העדות לגבי חד דינא.

באמ"ב עדות סי' מ' כתב דמל' פיהמ"ש להרמב"ם שלהי נדרים, שנ' דאף בההיא דסנהדרין הוי זה פלגינן נאמנות, וגם בפירש"י בסוגיין ובפי' רשב"ם ב"ב דקל"ד: נ' דמפרשי בדינא דפלוני רבעני לרצוני, דפלגינן בזה לנאמנותו, דמהימני' לי' לגבי חברי' ולא לגבי דידי', וכן נ' גם בחי' הר"י מיגש כתובות די"ח:, ועיי"ש, - וע' בשיעורי הגר"ש בב"ב שם שהאריך להוכיח דפליגי בזה הראשונים בביאור סוגיא דב"ב, אם הוא משום דפלגינן לדיבורי' שגירשה היום, או דהוא משום דמהימני' לי' לגבי מכאן ולהבא ולא מהימני' לי' לגבי למפרע, עיי"ש באורך בזה, - ועי' גם בקובה"ע סי' כ"א סקי"ג שעמד בזה ע"ד הר"ן בגיטין ד"ט, דמדמי דין פלג"ד ודין פלגינן נאמנות זל"ז,

ומשה"ק בקובה"ע מהא דנאמן להתירה לינשא ואינו נאמן לנחלה, עמד ע"ז התורי"ד שם, ועיי"ש מש"כ בזה, ועיי"ש דזה שלא כד' רשב"ם שם.

ונראה לישב בזה, דבזה ל"ב כלל לפלגינן נאמנות, דזהו הוא דין עדות זו דנאמנות זו מועלת לגבי זה ולא לגבי זה, וכל הא דבעינן לפלגינן הוא רק בגונא דאין הנאמנות קיימת לגבי כל העדות, ודו"ק.

ונראה עוד בזה, לדעת רש"י ודעימי' בסוגיין, דלפ"ז לא מצינו אלא דלענין הא דאמרינן מיגו דמי זל"ז, אך במקום דל"ש מיגו, דומיא דהתם, דהוא נאמנות דלא סגי בה לנחלה ול"ש ע"ז מיגו, שפיר י"ל דלכו"ע פלגינן נאמנות.

וי"ל טפי מזה, דלענין להפקיע המיגו ל"מ פלגינן נאמנות כלל, וכאשר כ"ה מוכרח בד' התוס' בסוגיין, ורק פלגינן דיבורא הוא דמהני ע"ז.

ובד' הרשב"א בתשו' מוכח ג"כ דפלגינן נאמנות דמי לדינא דפלגינן דיבורא, שהרי בדבריו בסימן תקנ"ב סגי בפלגינן נאמנות וכמש"כ האחרונים, ואמנם בזה י"ל דס"ל דרשע דאורייתא פסול לעדות סוטה ול"ש בזה פלגינן נאמנות., - אך אכתי קשיא מדבריו בסמן א' רל"ז דלכאו' ברבע שורי בע"כ דהוא משום פלגינן נאמנות, דל"ש בזה תי' של הרשב"א, וכנ"ל, ובע"כ דהגמ' מדמי זל"ז, - ואמנם לפי יסו"ד רשב"א בדין פלגינן דיבורא ק' לדמות הדברים זל"ז, - אך נראה דהדימוי בזה אינו בענין הפלגינן, אלא בענין דאפשר לקבל העדות דלא כמות שהיא, והאופן לחלק הוא בתרי גווני, - ומתבאר לפ"ז הא דפשיטא להראשונים דדמי זל"ז, אין החידוש דרבא אופן חלוקת העדות, אלא החידוש הוא זה עצמו דמצינו לקבל דבריו דלא כפי שהם, ואך דאיכא תרי גווני איך לחלק את דבריו, - ועד"ז ובנוס"א י"ל אי נימא דב' דינים נינהו, חדא דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ותו דאף אם לא בטלה כולה מ"מ בעינן לפלגינן דא"א לקבל העדות באופן אחר ממה שנאמרה, ולפ"ז י"ל דהגמ' לא מדמי אלא לענין הנידון אם אמרינן עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, אך דרך זו אינה כמשמעות ד' הראשונים דהכל הוי חד דינא, ובדינא דעדות שבטלה נאמר דלא פלגינן דיבורא, וא"א לקבל העדות אלא כמות שהיא.

] ועכ"פ לפי המבו' דהכל הוי חד דינא, צ"ע דמ"ט הוצרך רב יוסף להא דלדבריך רשע אתה, וכמו שפירש הגרע"א, תיפו"ל משום דלא פלגינן דיבורא, וכיון שאינו נאמן על עצמו להרוג עצמו ולפסול עצמו, היאך הוא נאמן להרוג את חבירו. - ועד"ז קשיא בסוגיא דיבמות, והנה אמנם י"ל למש"נ, דהרי גם בע"ד נאמן בעדות אשה, ונמצא דנאמנות זו דיש לו לגבי עדות אשה, יש לו גם לגבי לפסול עצמו ולהרוג עצמו, ואך דנאמנות זו אינה מועלת לגבי דינים אלו, ובזה ל"ב כלל לדינא דפלגינן, אך הכא קשיא, דהרי נאמנות זו דעד שיש לו לגבי להרוג את חבירו, אין לו לגבי לפסול ולהרוג את עצמו.

וביותר קשיא לפ"ד הי"מ דס"ל דלא פלגינן נאמנות, אשר כן נראה גם בד' בעה"מ דאם איירי בעדות פירעון ל"ש פלגינן דיבורא, - אך באמת אי"ז מוכרח מדבריו, די"ל דהתם הוא משום דהו"ל כתולדה, וביותר, דהתם כל הנידון הוא להאמינו בטענתו, וכיון דהוא עצמו הודה ואין טענתו מתקבלת, הדר דינא דהוי כאילו אין הלוה טוען, דבכה"ג חייב הערב לשלם, ול"מ למימר דשמא פרע, ודו"ק היטב.

ועי' עוד בתוס' כתובות די"ח: שכתבו דהא דבפלוני בא על אשתי פלגינן דיבורא, הוא משום דשכיח שבא על אשה אחרת כמו על אשתו, ומבו' ג"כ מדבריהם דלא פלגינן נאמנות, - ובאמת יל"ד בזה בדינא דב"ב דקל"ד: דבחד גופא לא פלגינן דיבורא, ויל"ע אם התם הוא פלגינן דיבורא או פלגינן נאמנות, ובשיעורי הגר"ש כתב דיש מקום לומר דהתם ל"ש לומר פלגינן נאמנות, דל"ש על אותם גירושין לקבל לגבי זמן מסוים, עיי"ש.

ד] והנה אי נימא דטעמא דרב יוסף הוא משום דאדם משים עצמו רשע כמשמעות ל' הרמב"ם בפיהמ"ש ורש"י ביבמות, אך לעולם מודה ר' יוסף דפלגינן דיבורא, ניחא, וכן אי נימא דטעמא דרב יוסף הוא משום דמיגו וכו' וכד' הנוב"י נמי ניחא, דלפ"ז הרי לדעת רב יוסף הוא נאמן אף להרוג עצמו, - ועד"ז ניחא גם סוגיא דיבמות דאם גזלן כשר לעדות אשה מהני עדות דהרגתיו, וע"כ א"ש גם להסוברים דלא פלגינן נאמנות כלל, דהתם נאמנות זו דמעיד להתירה, הויא גם לגבי להרוג עצמו, ואך דלגבי עצמו ל"מ נאמנות זו, ובכה"ג ל"ב לדינא דפלגינן, וכנ"ל.

וכן אי נימא דטעמא דרב יוסף הוא משום דהפש"א, הרי נראה דלעולם מודה רב יוסף דפלגינן דיבורא, ואך דס"ל דכיון דהוא עצמו אומר דאין עדותו עדות, א"א לנו לקבל עדותו, אך בלא פסולא דגזלן, הרי דהגם דאין אנו מקבלין לעדותו שהוא רשע ושהוא חייב מיתה, שפיר אנו מקבלין לעדותו דפלוני חייב מיתה, דפלגינן דיבורא.

אך הנה התוס' ביבמות דכ"ה: והתוס' הרא"ש שם דמ"ז. כתבו דטעמא דר' יהודה הוא משום דלא פלגינן דיבורא, - אך יל"פ דכונתם הוא דר' יהודה אית לי' דלא פלגינן דיבורא אלא הוא נאמן על הכל, וזהו שהק' דא"כ מ"ט התם אינו נאמן גם על בניו, - אך לפ"ז יתחדש דגם פלגינן נאמנות מועיל דלא נימא להמיגו דנאמן אהאי נאמן נמי אהאי, וזה דלא כמש"נ בדעת התוס' בסוגיין, - ונידון זה בפי' ד' התוס' ביבמות תלוי בהבנת הס"ד דהוא נאמן לפסול עצמו ואינו נאמן לפסול את בניו, דלא נתפרש לזה בד' התוס', - וכנראה הס"ד היא, דאדם על עצמו נאמן בתורת עדות, ול"ב בזה ב' עדים, דע"א פסולו הוא משום דחשוד לשקר, ועל אחרים חשוד לשקר אך על עצמו לחובתו אינו חשוד לשקר, אך כלפי הבנים חשדינן לי' למשקר וה"ה פסול, ולפ"ז הרי דע"ז שפיר י"ל דמיגו דמהימן אהאי מהימן נמי אהאי, ודו"ק.

] ובסוגיא דכתובות דהוכיחו הש"ש והגרע"א דאינו נאמן להעיד שעשה מעשה רשע, נראה דהיינו משום דאנן קי"ל דפלגינן דיבורא, וא"כ אף דאונס מחמת נפשות לא שכיח וכו', מ"מ מ"ט לא נקבל את דבריו לגבי לפסול השטר ולא לגבי עצמו, דהרי לדעת רוב קמאי מדמינן פלגינן נאמנות לפלגינן דיבורא, אך לדעת הי"מ ודעימייהו י"ל דא"צ לזה, וכ"נ בד' רש"י בכתובות שם דלא מ' כלל מדבריו דהוא משום דאינו מעיד על עצמו שעשה מעשה רשע, ומזה הוכיח הגרע"א דל"מ להעיד שעשה מעשה רשע, - וכ"ה מבו' מד' התוס' ועוד מקמאי שלמדו מדינא דרבא דאין אדם נאמן להעיד שעשה מעשה רשע.

ואמנם באמת צ"ע, מנא להו להתוס' דלרבא אין אדם נאמן להעיד שעשה מעשה רשע, הרי שפיר י"ל דטעמא דרבא הוא משום דאדם קרוב אצל עצמו ואינו נאמן לפסול עצמו, ומהיכ"ת נימא דאינו נאמן לומר שעשה מעשה רשע, והנה אמנם מסוגיא דכתובות נראה כן, אך התוס' הביאו לזה מדינא דפלוני רבעני לרצוני.

ונראה דצ"ל בזה, דאם משום דאין אדם נאמן לפסול את עצמו, הרי מ"מ הי' לנו לומר לדבריך, וכל דאמרינן לדבריך, תו ל"מ דינא דפלגינן דיבורא, - ורק משום דאין אדם נאמן לספר על עצמו כלל על מעשה רשע, הוא דלא אמרינן לדבריך.

אך לפ"ז נמצא, דאין מקור דרב יוסף לית לי' פלגינן דיבורא, די"ל דטעמו הוא משום דאית לי' דאדם משים עצמו רשע, וע"כ אמרינן לדבריך, אך זה שלא כד' התוס' ביבמות, - וכנראה דס"ל להתוס' דרב יוסף דאמר רשע הוא, מבו' דבאמת נעשה רשע בעדות עצמו, ובע"כ דס"ל דלא פלגינן דיבורא ומכח זה הוא נאמן לפסול עצמו, אך אי"ז מתישב, דאף אם רב יוסף ס"ל, מ"מ מהיכן למדו התוס' דר' יהודה ס"ל כן, הרי בדעת ר' יהודה י"ל דטעמו הוא משום דלדבריך רשע אתה, ומהיכ"ת דס"ל דלא פלגינן דיבורא, - אך להדרך שנת' להלן, דכלפי העדות ל"מ הא דאאמע"ר רק כלפי הפש"א, ולפ"ז י"ל דרב יוסף ורבא פליגי רק בחדא, דלרב יוסף מיגו דנאמן וכו' ונאמן בתורת עדות, וע"ז ל"מ הא דאין אדם מע"ר, ולרבא אינו נאמן בתורת עדות דאדם קרוב אצל עצמו, ובתורת הפש"א אינו נאמן דאאמע"ר, ולפ"ז שפיר ניחא הכל, ודו"ק. ורבא פליג בתרתי, חדא דאדם קרוב אצל עצמו, וע"כ אינו נאמן לפסול עצמו ולא אמרינן מיגו, ועוד, דגם ל"ש לומר לדבריך משום דאאמע"ר, וע"כ אין אנו שומעים למה שאומר שעשה מעשה רשע, ובאמת בסוגיא דכתובות לא הוזכר החלק הראשון דרבא, דאדם קרוב אצל עצמו, אלא החלק הב' דאין אדם משים עצמו רשע, - ועד"ז ובנוס"א י"ל, דהגם דמדין עדות אינו נאמן לפסול עצמו, דאדם קרוב אצל עצמו, מ"מ לגבי עדות זו עצמה הרי יש לנו לומר הפה שאסר וכמש"כ הרמ"ה, וע"ז אמר רבא דאין אדם משים עצמ רשע, ול"מ מיגו בטענה שמשים עצמו רשע עלי', ­ ולפ"ז י"ל דלעולם לענין נאמנות דעדות ל"מ הא דאאמע"ר, וכטענת הש"ש ש"ז פ"ה והאבי עזרי, ואך דנאמנות דעדות ליכא משום דקרוב הוא, ונאמנות דהפש"א ליכא משום דאאמע"ר.

מכות ד"ז., אילעא וטובי' קריבי' דערבא הוה, סבר רב פפא למימר גבי לוה ומלוה רחיקי נינהו, א"ל ר"ה בדר"י לרב פפא אי לי"ל ללוה לאו בתר ערבא אזיל מלוה.

ופירש"י, ז"ל, עדי הלואה היו קרובין אל הערב, עכ"ל, ובחי' הרמב"ן שם הק' ע"ז, ז"ל, שאם היו עידי הלואה ואמרו שראובן הלואה לשמעון ולוי ערב, ולוי זה טוען ואומר להד"מ, למה לא יהא נאמן לגבי שמעון ולא לגבי לוי ומה ענין זל"ז, והיכי אמרי' בגמ' לאו בתר ערבא אזיל, הא ודאי לא אזיל בתרי', דהא אין כאן עדות שהיה לו ערב, ולמה אתה קורא אותו ערב, אטו אם אמרו ב' ראובן הלוה לשמעון מנה וללוי מנה והן קרובין ללוי נפסלין לגבי שמעון, והא נמי להא דמיא, עכ"ל, ובחי' הריטב"א כתב לישב ד' רש"י, דאיירי בעדות שבשטר, דכה"ג חשבינן לה כעדות אחת, עיי"ש בדבריו, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש.

ואמנם צ"ע הטעם שהוצרך רש"י להעמידה בעדי הלואה, ודמכח זה צריך להעמידה בעדות שבשטר, ולא פירשה בעדי פירעון שמעידים דפרע או דלא פרע, וכמו שפירשוה ש"ר.

ב] ובפשוטו הי' נראה בזה, דהנה בחי' הרמב"ן כתב, ז"ל, והנה ומ"מ איכא למידק הכא ולהמני' לגבי לוה שלא פרע ולא להמני' לחיובי ערב ולפלוג דבורא, מי לא אמרינן פלוני רבעני לרצוני הוא ואחר מצטרפין להרגו משום דפלגינן דבורי' וכו', וה"נ לפלוג דבורא ולהמניה לגבי לוה ולא ליחיובי ערבא וכו', והרב אב"ד ז"ל כתב בתשובותיו שכל עדות שבטלה מקצתה מחמת פסול קורבה בטלה כולה ולא פלגינן דבורא וכו', אלא הא דאמרי' אדם קרוב אצל עצמו ואין אדם משים עצמו רשע דוקא כשהוא מעיד על עצמו שאי"ז עדות כלל אלא כמי שאינו דמי וכו', ויש ראי' לדבריו בפ"ק דסנהדרין דאמרי' פלוני בא על אשתי הוא ואחר מצטרפין להרגו אבל לא להורגה, פשיטא, ומפרקי' סד"א אדם קרוב אצל עצמו אמרי' אצל אשתו לא אמרי' קמ"ל, פי' סד"א אין אדם קרוב אצל אשתו כ"כ שלא יהא עדותו שהוא מעיד עליה עדות פסולה וליבטיל לכל העדות לפי שבטלה מקצתה ובטלה כולה, קמ"ל דאשתו כגופו ואי"ז עדות כלל הילכך פלגינן דיבורא כדפלגינן בגופו, וה"נ אמרי' התם גבי פלוני רבע שורי אדם קרוב אצל עצמו אמרי' אצל ממונו לא אמרינן פי' ואף האדם פטור לפי שהוא עדות שבטלה מקצתה, ומה שפרש"י ז"ל שם אינו נכון וכו', עכ"ל.

והנה אמנם לפירש"י בסנהדרין, הרי בפשוטו ליכא נפ"מ בין פסול בע"ד לפסול קרוב, דאף בפסול קרוב אמרינן פלגינן דיבורא, ?

עוי"ל דקשיא לי' לרש"י דמ"ט לא אמרינן מיגו, ואדרבה אם ל"ש לפלוג לדיבורא, הי' לנו להאמינו אף על הערב משום מיגו, ובעדי פירעון דל"ש פלגינן, הי' לנו להאמינו על הכל.?

] ונראה עוד בזה, דהנה בחי' הרמב"ן כתב, ז"ל, ואיכא דניחא לי', דכל הני סהדי לחיובי גברא קא אתו או למפסלי', וכיון שכן בעיקר העדות שהם אומרים שרבע או שלוה ברבית נאמנין וזה שאמר לדידי מילי אחריני נינהו ולא מקבלינן מיני' אבל להאמינו שלוה לחייב לוה ולא לחייב ערב א"א, עכ"ל, ובפשוטו מכוון דבריהם דכל הא דפלגינן, הוא הוא רק בפלוני רבעני לרצוני ובלדידי אוזיף ברביתא, דמצינו לחלק את דבריו, ולקבל לעדותו שפלוני רבע או הלוה ברבית, ולא לקבל לעדותו שהוא נרבע או לוה ברבית, אך הכא דא"א לחלק את דבריו, לא פלגינן לעדותו להאמינה לגבי הלוה ולא לגבי הערב, דפלגינן נאמנות לא אמרינן.

אמנם צ"ע במה שהוסיפו לפרש דהא דפלגינן דיבורא הוא משום דהני סהדי לחיובי גברא קא אתו או למפסלי', דמה ענין זה לתירוצם, והול"ל דהא דפלגינן דיבורא הוא דוקא היכא דמצינו לחלק את דבריו, ומשא"כ הכא דא"א לחלק את דבריו, ומה הוצרכו להוסיף דהתם באו העדים לחייב את הרובע או לפסול את המלוה ברבית.

] ונראה לפרש בזה, דהנה בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן נ"ד כתב בתו"ד, ז"ל, ולומר מהא דפלגינן דיבורי' דנבעלה לאחר, דנ"ל דזהו דוקא ברבעני, דעדותו שרבע פלוני ו*קיי"ל* עדותו בזה שפלוני רבע, וכן בהרגתיו דהבא להעיד שבעלה מת בזה מאמינים אותו, וה"נ בנידו"ד אם בא להעיד שכשירה לכהונה ע"י שבא עליה י"ל דפלגינן דבורי' ועדותו שנבעלה לכשר אחר, ובאמת הא לא בא להעיד על כשרותה אלא דתבעה אותו ליתן בדררא דממונא והודה לה, דזהו ל"ש פלגינן דיבורי' דהא הודאתו סובב דוקא על עצמו, וגם אף אם אמרינן דפלגינן והוא לא בא עלי' רק אחר, איך נכלל בעדותו שאחר כשר בא עליה, הא לא בא להעיד על כשרותה, עכ"ל.

ונראה בביאור דבריו, דהנה בהא דפלגינן דיבורא בפלוני בא על אשתי ואמרינן דבא על אשה אחרת, נראה דהגם דאין אנו מקבלין לעדותו שבא על אשתו, וא"כ לכאו' מהיכ"ת נימא דבא על אשת איש ודילמא בא על פנוי', אך היינו דחשבינן דעדותו היא דפלוני בא על אשת איש, והוסיף לפרש דאשת איש זו היא אשתו, וע"כ שפיר מצינו לקבל לעדותו שפלוני בא על אשת איש, ולא לקבל לעדותו דאשת איש זו היא אשתו.

ולפ"ז נראה, דכ"ז הוא היכא שבא להעיד על פלוני להרגו, דבכה"ג הוא דאמרינן דעיקר עדותו היא שפלוני בא על אשת איש, ואך שהוסיף לפרש דאשת איש זו היא אשתו, אך אם הי' בא להעיד על אשתו שנבעלה לפלוני, הרי דבכה"ג א"א לנו לומר דעיקר עדותו היא שפלוני בא על אשת איש והוסיף לפרש דהיא אשתו, אלא בכה"ג עיקר עדותו היא שאשתו נבעלה לפלוני, וכל דנפלוג לדיבורי' ולא נקבל לעדותו דאשתו נבעלה, תו מהיכ"ת נימא דפלוני בא על אשת איש, הרי אף שהעיד שפלוני בא על אשה, מ"מ שמא בא על פנוי'.

ואשר זהו מש"כ הגרע"א ז"ל, דהיכא דבא להעיד שבא על אשה פלונית משום דררא דממונא, לא מצינו להכשירה מכח דפלגינן דיבורא, והיינו דדוקא אם היתה עיקר עדותו להכשירה, והי' מעיד שבא עלי', הוא דהוה חשבינן דעיקר עדותו היא שנבעלה לכשר והוסיף לפרש דהוי זה איהו, ובזה שפיר הוה מצינו למיפלג לדיבורי' ולקבל לעיקר עדותו שנבעלה לכשר, ולא לקבל לעדותו דהוי זה איהו, אך כיון דעיקר עדותו היא שהוא בא עלי', הרי דכל דפלגינן לדיבורי' ואין מקבלין למה שמעיד שהוא בא עלי', תו מהיכ"ת דבא עלי' כשר.

] ולפ"ז נראה, דזהו מה שהוסיפו הי"מ לפרש דהא דפלגינן דיבורא בפלוני רבעני לרצוני ובלדידי אוזיף ברביתא, הוא משום דהני סהדי לחיובי גברא קא אתו או למפסלי'.

דהנה באמת צ"ב בדעת הרמב"ן ודעימי' דפליגי ע"ד הי"מ, וס"ל דכ"ה דפלגינן דיבורא בפלוני רבעני לרצוני, ה"נ הי' לנו לפלוג לדיבורא בלוה וערב, שהרי בההיא דלוה וערב ל"ש לחלק את הדיבור, אלא יש לנו לחלק את נאמנות העדות שיהיו נאמנים לגבי הלוה ולא יהיו נאמנים לגבי הערב, ומהיכ"ת דאמרינן פלגינן בכה"ג.

ונראה ללמוד מזה בדעתם, דעיקר דינא דפלגינן דיבורא לאו היינו דפלגינן את דיבור העדות עצמו? אלא היינו דבעדות זו נכללים ב' חלקים, ואנו מקבלים חלק א' וכו'? ולפ"ז א"צ שיתכוין לעדות?, אך הי"מ פליגי ע"ז וס"ל דהתם מחלקים את דיבור העדות עצמו, וע"כ הוצרכו לפרש דהתם הוא מתכוין לעדות, ודו"ק.

ואמנם צ"ע בפלוני רבעני לרצוני, דהתם לכאו' ל"ב לזה, דאף אם נפלוג דיבורו שלא רבע אותו, הרי הא מיהא רבע אדם א', וחיובא דרביעה הוי ברובע כל אדם שהוא, ואף רובע נכרי חייב, - וצ"ל דאי"ז כן, דכיון דכל המעשה הוא שרבע אותו, הרי דאם לא רבע אותו שמא לא רבע כלל, ואכתי צ"ע בזה.

] והנה בפירש"י יבמות דכ"ה: כתב, ז"ל, רבא פליג עלי' דרב יוסף ואמר אפי' אמר פלוני רבעני לרצוני הוא ואחר מצטרף להורגו לרובע, "דכיון שזה מתכוין לעדות" נאמן הוא אצל חברו ואין נאמן על עצמו ממה שאמר לרצוני, עכ"ל, וצ"ב במש"כ רש"י דהא דהוא ואחר מצטרפין להרגו, הוא משום דזה מתכוין לעדות, ומה נתינת טעם יש בזה.

וראיתי באמרי בינה עדות סימן ?

ולפ"ז נראה דזהו מש"כ רש"י דטעמא דרבא דפלוני רבענין לרצוני הוא ואחר מצטרפין להרגו, הוא משום שזה מתכוין לעדות, דאם ל"ה מתכוין להעיד על הרובע להרגו, אלא הי' מתכוין לספר שפלוני רבעו, הרי דאם לא נקבל לדבריו שהוא נרבע, תו מהיכ"ת דפלוני רבע כלל, הרי כל עיקר דבריו הם שפלוני רבע אותו, ורק משום דהוא מתכוין לעדות, ע"כ הוא דחשבינן דעיקר עדותו היא שפלוני רבע, ואף דהוסיף לפרש דהוא הי' הנרבע, וע"כ אף דאין אנו מקבלין את עדותו שהוא הי' הנרבע, מ"מ שפיר מצינו לקבל את עדותו שפלוני רבע.

ואמנם אכתי צ"ע בזה, דלכאו' כ"ז ניחא אי נימא כדעת התוס' בסנהדרין ודעימייהו דהא דפלגינן דיבורא בפלוני רבעני לרצוני, היינו דאין מקבלין כלל לעדותו שהוא הי' הנרבע, וע"כ בזה שפיר י"ל דאם ל"ה מתכוין לעדות על הרובע להרגו, ל"ה מצי למיפלג דיבורי', וכנ"ל, אך הנה בל' רש"י נראה להדיא דס"ל דהא דפלגינן דיבורא בפלוני רבעני לרצוני היינו דאין מקבלין לעדותו דנרבע לרצונו, ולפ"ז הרי לכאו' בדין דאף דאין אנו מקבלין לעדותו שהי' זה לרצונו, מ"מ יש לנו לקבל לעדותו שפלוני רבעו, ול"ש למימר דאם ל"ה זה לרצונו מהיכ"ת דרבעו כלל, וא"כ מ"ט הצריך רש"י שיהא מתכוין לעדות.

ונראה לדון בזה בדעת רש"י, דלעולם כל שאדם מעיד עדות אחת, הרי דכל שאינה מתקבלת כצורתה, א"א לנו לקבל למקצתה, וע"כ כל הא דבפלוני רבעני לרצוני פלגינן לדיבורי', הוא רק משום דעיקר עדותו היא על הפלוני דרבע, וע"כ אף דהוסיף לפרש דהי' זה לרצונו, מ"מ שפיר מצינו לקבל לעיקר עדותו ולא לקבל למה שפירש דהי' זה לרצונו, אך אם ל"ה מתכוין לעדות על הפלוני, והוה חשבינן להכל כעדות אחת דפלוני רבעו לרצונו, הרי דכל שאין כל דבריו מתקבלים, א"א לנו לקבל למקצתם, ודו"ק.?

בד' התוס' מוכח דל"מ פלגינן נאמנות, שהרי דנו דבפלוני בא על אחותי אשת כהן, ל"ש פלגינן, ומ"ט לא אמרינן בזה פלגינן נאמנות, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בכתובות די"ח: שהוצרכו לפרש דבפלוני בא על אשתי שכיח שבא על אשה אחרת, והרי דל"מ למימר התם פלגינן נאמנות אלא פלגינן דיבורא.

אך נראה, דהנה בד' התוס' מבו' דכל דלא אמרינן פלגינן, הוי הדין דנאמן על הכל, כאשר כ"ה מפורש בסוף דבריהם לענין קיום, דאלמלי פלגינן הי' נאמן על הכל, וזהו שדנו דמ"ט אמרינן פלגינן לפסול השטר, וכ"ה מבו' ממה שהוכיחו מפלוני רבע שורי, וכמש"נ במק"א בישוב קו' העטרת חכמים, וכ"ה מבו' גם בלשונם בפלוני בא על אחותי, שנראה להדיא בדבריהם דאלמלי פלגינן הי' נאמן גם על אחותו.

ולפ"ז נראה בדעתם, דרק דינא דפלגינן דיבורא הוא דמהני לבטל המיגו, דע"י פלגינן דיבורא הו"ל כב' עדויות חלוקות, אך פלגינן נאמנות ל"ש בזה כלל, שהרי אדרבה זהו עיקר דינא דמיגו, דמתוך שנאמן ע"ז נאמן ע"ז, - ול"ש לומר פלגינן נאמנות אלא במקום דא"א להאמינו על הדבר השני, ובזה נתחדש דמצינו להאמינו על דבר א' לבדו, ודו"ק.

ועי' בתוס' יבמות דכ"ה: ותוס' הרא"ש שם, דמבו' דמדמו פלגינן נאמנות ופלגינן דיבורא זל"ז, ור' יהודה דלית לי' פלגינן דיבורא, לית לי' נמי פלגינן נאמנות.

ולמש"נ אם לא נשוי פלוגתא בין התוס', י"ל דהתם לא דנו התוס' שיהא נאמן גם על הבנים, דבאמת ל"ש כלל להאמינו ע"ז, וכל נידון התוס' הי' שלא יהא נאמן גם על עצמו, ובזה שפיר דמי פלגינן נאמנות לפלגינן דיבורא.

אמנם באמת יותר נראה דקו' התוס' שם היא דיהא נאמן גם על הבנים, - ובאמת לא נתפרש הס"ד דהתוס' דהוא נאמן מדינא על עצמו מדין עדות, וי"ל דלס"ד זו אף דהוא פסול להעיד על הבנים, מ"מ שפיר מהני בזה מיגו, - ולפ"ז מתבאר מש"כ התוס' דר' יהודה לית לי' פלגינן דיבורא, ולכאו' הרי לדעתם טעמא דר' יהודה הוא משום דמיגו וכו', אך להנ"ל הוא דבר א', דטעמא דר' יהודה הוא משום דלא פלגינן דיבורא וע"כ אמרינן מיגו וכו', ואכתי צ"ע בזה.

והנה אמרינן בגמ' שם דמ"ז. דבמקום שיש בנים לבניו אינו נאמן גם על הבנים, ונ' דהוא משום דהתם ל"ש מיגו, דעל בני הבנים ליכא כלל לנאמנות יכיר, ול"מ בזה מיגו, דמיגו מהני רק כשביסוד הדין שייך להאמינו על הכל, ואך דהוא פסול על חלק מן העדות, אך כל דליכא כלל לעיקר הנאמנות על דבר א', ל"ש מיגו כלל, ומבו' בגמ' שם דמכח זה אינו נאמן כלל, ומבו' דבכה"ג ל"ש למימר פלגינן נאמנות כיון דהוי פסול בני הבנים בתוצאה מפסול הבנים, וצ"ע עוד בזה.

לדעת התוס' דכל דלא פלגינן דיבורא אמרינן מיגו דמהימן אהאי וכו', צ"ע דא"כ מ"ט באנוסין מחמת ממון דל"ש למיפלג דיבורא לא נימא דאדרבה הוא נאמן על הכל, - וי"ל דהוא משום דהתם הנאמנות היא במיגו, ועל נאמנות דמיגו ל"ש לומר מיגו דמהימן אהאי מהימן נמי אהאי, וכמש"נ בישוב קו' הרמ"ה ע"ד רש"י מגירשתי את אשתי דלא אמרינן דיהא נאמן גם על למפרע.

ואמנם אכתי צ"ע לל"ק דרמב"ח דנאמנותו הוא בתורת עדות, דא"כ מ"ט באנוסין היינו מחמת ממון אין נאמנים, וי"ל דהתם הוא משום דאדרבה אם נקבל את כל דבריו הו"ל רשע, ובגמ' לא נזכר ה"ט דאין אדם משים עצמו רשע, רק לל"ב דרבא ולא לל"ק דרבא.

אך בפירש"י שם פירש גם בל"ק דהטעם הוא משום דאין אדם משים עצמו רשע, ולפ"ז תיקשי, דאם ל"ש התם פלגינן, א"כ אדרבה יהא נאמן על הכל.

ושמא י"ל, דלפ"מ שתירצו התוס' דהתם ל"ש פלגינן משום דהוי דבר א' ממש, גם ל"ש בזה מיגו, דעד כאן ל"מ מיגו אלא בב' דברים דנאמן על א', דמיגו דנאמן ע"ז נאמן ע"ז, אך בדבר א' לא מהני המיגו, וזה כיסו"ד העטרת חכמים דל"ש מיגו אלא במקום דגם בלא המיגו הי' נאמן על דבר א', ובכה"ג מהני המיגו שיהא נאמן על ב' הדברים, ואכתי צ"ע בזה.

הרמב"ן במכות ד"ז. הק' ע"ד הר"א אב"ד, דמ"ט ס"ד דיהיו נאמנים, הרי בקרוב אמרינן עדות שבטלה וכו', ואח"כ פירש הרמב"ן דאיירי בעדי פירעון, וצ"ע דמ"ט לדרך זו לא קשיא לי' דמ"ט דמ"ד דנאמן.

אך הטעם בזה פשוט, דהנה מבו' בד' הרמב"ן שם, דבעדי פירעון ל"ש להאמינם על הלוה ולא יפטר הערב, ונראה דהוא משום דכל דליכא לוה ליכא ערב, וי"ל דדמי להא דבב' יוסף בן שמעון א"א לגבות מן הערב - ולפ"ז הרי נמצא, דעדי הפירעון אינם עדים כלל על הערב, אלא כל עדותם היא על פטורו של הלוה, והערב נפטר ממילא, וע"כ גם למאן דפסל מבו' בד' הרמב"ן דהוא משום דהעדות על הלוה עצמו, חשיבא כעדות על קרובו, כיון דאיכא להערב הנאה מזה, ובזה הוא שנחלקו אם חשיב דאיכא לערב הנאה מזה או לא.

ומשא"כ בעדים שלא פרע, הרי כיון דחזינן דשייך לפלוגי שיהא הלוה חייב והערב לא יהא חייב, נמצא דעדותם הויא גם על חיוב הערב, שהרי לא סגי במה שמעידים על הלוה לחייב את הערב, וממילא דיש לנו לומר בזה עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה.

בתשו' הרשב"א א' רל"ז כתב דבאני רבעתי את פלוני ל"ש פלגינן דיבורא, דא"א לחלק הדיבור, עיי"ש, וצ"ע דבפלוני רבע את שורי מ"ש פלגינן דיבורא, דהניחא בפלוני רבעני או בפלוני בא על אשתי, שייך פלגינן דנימא דהי' זה באונס, אך ברבע שורי הרי ל"ש פלגינן כלל, - ובע"כ דהתם הוא פלגינן נאמנות, וכל דברי הרשב"א דבכה"ג ל"ש פלגינן, הוא רק במעיד על עצמו, דלא סגי בפלגינן נאמנות משום דלדבריך רשע אתה, או משום דל"מ להעיד על עצמו שעשה מעשה רשע, וז"ב.

ולפ"ז תיקשי דמאי מדמי הגמ' פלוני רבע שורי לפלוני רבעני לרצוני, - אך נראה דבפשוטו לדעת הרשב"א דאזיל בדעת הראב"ד, עיקר המו"מ בגמ' הוא אם אמרינן עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ובזה הוא דקמפליג דבבע"ד לא אמרינן ובקרוב אמרינן, - ולפ"ז נראה, דלגבי דינא דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, אין לחלק כלל בין פלגינן דיבורא לפלגינן נאמנות, וז"פ וברור.

והנה י"ל עוד בזה, ע"פ המבו' בד' הראשונים בכ"ד דמדמו דינא דפלגינן דיבורא לדינא דפלגינן נאמנות - אך הנה בפשוטו הי' נראה דהוא משום

דס"ל דגם בפלגינן דיבורא אי"ז חלוקת הדיבור עצמו, אלא חלוקת התוצאות היוצאות מעדותו, וע"כ דמו פלגינן נאמנות ופלגינן דיבורא זל"ז, אך לפי המבו' בד' הרשב"א דפלגינן דיבורא הוי חלוקת הדיבור ממש, צ"ע אם יש לדמות פלגינן נאמנות לפלגינן דיבורא, וצ"ע בזה.

בד' רש"י נראה, דטעמא דרב יוסף הוא משום דמיגו דמהימן אהאי מהימן נמי אהאי, וזהו מש"כ רש"י ביבמות דלרב יוסף ה"ה משים עצמו רשע, - אך צ"ע, דהתם הרי הוי ע"א, וא"כ היאך מצינו למימר דמהימן נמי אהאי, ולכאו' ודאי דבע"א לא נימא דמיגו דמהימן על דברים שנאמן בהן ע"א, יהא נאמן גם במילי דבעינן בהו ב' עדים.

אך נראה הביאור בזה, דהנה נת' בדעת רש"י דבלא הא דמיגו דמהימן וכו' ל"ה פסלינן לי' מכח "לדבריך", ונ' דהיינו, דדוקא בנתגיירתי ביני לבין עצמי, דפסול הבנים הוא בתוצאה ממה דהוא גוי, הרי דע"ז אמרינן לדבריך, שהרי לפי עדות זו עצמה פסול הוא להעיד, אך בפלוני רבעני לרצוני הרי אין חיוב הרובע תלוי כלל במה שהוא רשע, ול"ש לומר לדבריך, דמה שאומר שהוא רשע, מילי בעלמא נינהו, ואינם מכלל עדותו. - וע"ז הוא דאמרינן דמיגו דנאמן אהאי נאמן נמי אהאי, וכיון דאיכא נאמנות דעדות גם על מה שאומר שהוא רשע, הרי דהגם דלא סגי בזה לפסול את עצמו, מ"מ כבר א"א לקבל את עדותו, שהרי לפי אותה מידת נאמנות שמעיד שמת, הוי הוא רשע, וע"כ ל"מ עדות זו כלל, ודו"ק.

ולפ"ז צ"ע, דמהו דאמרינן התם דאאמע"ר משום דקרוב הוא, הרי נאמנות דעדות מיתה היא גם בקרוב, וא"כ הרי מכח מיגו שייכא נאמנות זו גם לגבי פסול עצמו, - וי"ל דאי"ז כן, דלא הכשירו קרוב רק לגבי מיתת הבעל, אך לגבי שאר מילי, אף דהוו מכלל אותה עדות, אין שומעין לעדות הקרוב כלל.

ואמנם לפ"ז תיקשי, דא"כ היאך מקבלין את עדות המיתה בלא לקבל את עדותו שהוא הרג, ובזה ל"ש לומר כמש"נ דבזה ל"ב לדינא דפלגינן משום דאותה נאמנות קיימת לגבי כל הדברים, ויל"ע בזה. - אך אם ניישב דהא דל"ב התם לדינא דפלגינן, הוא משום דהתם ל"ש דינא דעדות שבטלה משום דהו"ל עדות אשה, ונפרש דהיינו משום דגם עדות שפסלה הוא מן הפסולים שהכשירו, (אך אם נפרש דהוא משום דגדר דינא דעדות שבטלה הוא דחשיב דכל העדות היא עדות דקרוב, וע"כ בעדות אשה דקרוב כשר ל"ש פסול זה, לכאו' לא א"ש לפמש"נ דעל שאר מילי אין קרוב נאמן גם בפרשת עדות אשה, ודו"ק), - אך יש לפקפק הרבה בזה, דכל מש"כ הגרע"א לדון דלא אמרינן עדות שבטלה בעדות אשה, הוא רק על דין עדות שבטלה שנתחדש בקרוב דמכח זה לא אמרינן פלגינן, - אך עיקר הנידון דפלגינן הוי גם בעדות אשה, שהרי חזינן דאף בגירשתי את אשתי דהוי נאמנות דבידו בעינן לדינא דפלגינן, וי"ל, וצ"ע.

בד' הרמ"ה נת' במק"א דס"ל דטעמא דרב יוסף הוא משום לדבריך, וע"ז ל"מ פלגינן דיבורא כלל, ויל"פ הטעם בזה כמש"כ מהריל"ד, - אך טפי נראה דהוא מטעם אחר, דכיון דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, והוא עצמו שמעיד אומר דאין עדותו עדות, לא יועיל ע"ז פלגינן דיבורא, שהרי אדרבה כיון שהוא המעיד, א"א לנו לקבל את דבריו בלא לקבל את מה שאומר שאין עדותו עדות.

ונמצא דגם לפ"ד הרמ"ה מתישבת קו' הגרע"א, דלעולם ר' יהודה ור' יוסף נמי מודו לפלגינן דיבורא, וכל הא דל"מ הוא משום דהפה שאסר וכו', אך בעדות אשה דכשר גזלן דאורייתא, ול"ש לדון משום הפה שאסר, שפיר מהניא עדותו.

בתורי"ד ב"ב דקל"ד: הק' מהא דנאמן ע"א להתיר ואינו נאמן לנחלה, והרי דפלגינן דיבורא, וכתב לחלק דתליא על מה בא להעיד, עיי"ש, ויש מקום לדמותו לסוגיא דנמצא קאו"פ דכל שלא נתכוין להעיד אינו פוסל, ואמנם דבפשוטו התם הוא משום דבכה"ג אינו נעשה עד בראי' בעלמא, אך דעת הרי"ד בכ"ד דבהגדה אינו פוסל אם לא נתכוין להעיד עמהם, עיי"ש, ובד' ש"ר לא מצינו לקו' זו.

ובפשוטו הי' נראה, דנאמנות ע"א הויא נאמנות קלישתא, ולגבי להתירה סגי בזה ולגבי נחלה לא סגי בזה, וממילא דל"ב בזה כלל לפלגינן דיבורא, שהרי הוא נאמן על כל עדותו בשוה.

אך בפשוטו מדינא דהאיסור בע"א יוחזק חזינן, דבמקום שע"א נאמן הוי זה נאמנות גמורה, וביותר מסתבר כן בעדות מיתה דחזינן דאמרינן כל מקום שהאמינה תורה ע"א ה"ה כשנים.

וע"כ נראה די"ל בזה, דמ"מ ל"ב בזה לפלגינן דיבורא, דכל הא דבעינן לפלגינן דיבורא הוא רק כשעל מקצת העדות יש לו להנאמנות ועל מקצת העדות אין לו לנאמנות, כגון שעל מקצת הוא כשר ועל מקצת הוא פסול, וכן בשאר מילי, וכגון בגירשתי את אשתי למפרע, דעל מכאן ולהבא הוי בידו ועל למפרע ל"ה בידו, אך כל שעל כל העדות יש אותה נאמנות, הרי דהגם דלגבי הא דסומכין על נאמנות זו, הוי זה בירור מוחלט, הרי הא מיהא דאותה נאמנות שקיימת על חלק זה קיימת גם על חלק אחר, ואך דגזה"כ הוא דלגבי דין זה אזלינן בתר נאמנות ולגבי דין זה לא אזלינן בתר נאמנות זו, ובזה ל"ב לפלגינן דיבורא.

בל' הרמב"ן והריטב"א במכות ד"ז. והרא"ש שם, נראה דעיקר דינא דעדות שבטלה מקצתה, הוא דלא פלגינן דיבורא, וזהו שכתבו הרמב"ן והרא"ש דלא פלגינן כדלא פליג רחמנא וכו', - ועי' ריטב"א שם שכתב דהוא משום דאין נאמנות לחצאין, - וצ"ל לפ"ז דגם בקאו"פ הוא כן, וזה צ"ב. - וגם אי"ז כל' הבעה"מ דהפסול מתפשט בכל העדות, - ויל"ד עפי"ז בנידון הגרע"א בעדות אשה וכו', ודו"ק.

ולד' בעה"מ דהפסול מתפשט בכל העדים, נראה דב' נידונים יש בזה, וכל דאיכא לדינא דעדות שבטלה, ל"מ הא דפלגינן דיבורא, ורק אחר דליכא בזה לדינא דעדות שבטלה, תו בעינן לדין פלגינן דיבורא, דבלא זה א"א לקבל חצי מהעדות.

ועיקר הך מילתא דהנידון אם פלגינן דיבורא הוי נידון בפנ"ע, ואינו שייך לדין עדות שבטלה, מבו' כן מסוגיא דב"ב בגירשתי את אשתי, שכתב המחנ"א עדות סימן ג' דל"ש התם עדות שבטלה, דאין הנאמנות מדין עדות, ונידון הגמ' אחר הוא, אם אפשר לקבל לחצאין, - ועד"ז נ' גם בד' הרמב"ן בביאור הסוגיא בגיטין, עיי"ש.

אך מאידך, אי נימא דדינא דקאו"פ אי"ז פסול המתפשט, אלא דהוא הך מילתא גופא דא"א לקבל לחצאין, הרי ניחא דשייך דינא דעדות שבטלה גם לגבי גירשתי את אשתי, ואין ללמוד משם דב' דינים הם. - אך אכתי ב' מילי נינהו, דהיכא דמקצת אינו עדות, ליכא להגזה"כ דלא פלגינן להו, וע"כ הוא תלוי בהנידון הכללי אם פלגינן דיבורא, אך כל שהכל תורת עדות ע"ז, גזה"כ הוא דאין מחלקין העדות, ואין מקבלין אותה לחצאין, וזה הוי דין מסוים בעדות, ול"ש בגירשתי את אשתי, וכמש"כ המחנ"א, ודו"ק.

ובד' הרמב"ן והריטב"א במכות והרמב"ן בגיטין מבו', די"ל דבמקום דהוי העדות על ב' בנ"א, כיון דאי"ז עדות אחת, ל"ש דינא דעדות שבטלה, והתם תלי בנידון דעלמא אם פלגינן דיבורא, והיינו דהגזה"כ דלא לחלק את דבריו, הוא רק בעדות אחת, וכל שאי"ז עדות אחת, וליכא לגזה"כ זו, ה"ז תלי בדינא דבעלמא אם פלגינן דיבורא, - אך בד' הרמב"ן בגיטין נ' דגם אי"ז שייך לדינא דפלגינן דיבורא בעלמא, אלא הוא נידון מסוים לגבי שטר, אם שטר שאין עושין מעשה בכולו עושין מעשה במקצתו, עיי"ש.

עוד ילה"ע, דהנה בד' הרמב"ן והר"ן מבו', דלפ"מ שדנו מתחילה דבקרוב שהביא גט אשה וכתוב בו מתנת נכסים ל"מ, היינו אף בדומיא דעצמך ונכסי, שהרי באופן הרגיל בגט הוי כעצמך ונכסי, - וצ"ע שהרי בגמ' מבו' דכל הנידון אם פלגינן דיבורא הוא רק בכל נכסי, אך בעצמך ונכסי ודאי פלגינן דיבורא.

ונראה הביאור, דבאמת גם בעצמך ונכסי הו"ל עדות אחת, שמעידין על עדות זו דעדות אמת היא, וי"ל דהוי העדות על החתימות, וי"ל דהוי העדות שיש כאן עדות, ודמי למעידים ראינו עדות שנחקרה בבי"ד, ואך דכיון דבבע"ד ליכא להגזה"כ דלא פלגינן, ע"כ ודאי דפלגינן דיבורא בזה, וכל נידון הגמ' הוא שמא בכל נכסי א"א לחלק הדיבור, דהוי דיבור א' ממש, אך בקרוב דגזה"כ הוא דלא פלגינן דיבורא, הרי דאף בעצמך ונכסי לא פלגינן.

ריטב"א שבועות דל"ז., והקשה הרב אב"ד ז"ל מאי קאמר רבה דהא אפילו לסברתו של רבה משכחת לה שפיר דלא הויא כפירת דברים ואע"ג דידעי עדים שהוא חייב לו ואתרו ביה למלקות, כגון שהיו אלו שיודעין בדבר קרובים לתובע ורחוקים לנתבע דממונא לא מחייבי ליה אבל מלקות מחייבי לי', - ויש מי שתירצו דודאי אף קרבן ומלקות לא מחייבי ליה דהו"ל עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, דכי אמרינן דבתרי גופי פלגינן דבורא וסהדותא ואף על גב דלא מהימן אאידך, הני מילי היכא דההוא מידי דמסהיד ולא מהימן ביה הוה מילתא דמסהיד לחיובא נפשיה כההוא דאמר שרבעו לחבירו לרצונו דמסהיד אנפשיה לא מקריא עדות אלא הודאה ולא שייך לומר בה עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, אבל כל ששני הדברים שאמר בעדותו הם עדות שמעיד על אחרים אע"ג דתרי גופי נינהו לא פלגינן דבורא כלל דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, וכאותה שאמרו בירושלמי בשטר שהיו עדים חתומים בו שנתן נכסיו לשני בני אדם והעדים קרובים לזה ורחוקים לזה דאר"י מתוך שפסולה עדותן לזה פסולה לזה. - אבל י"א שזה אינו דאפילו בעדים פלגינן דבורא, ושאני ההיא דירושלמי דעל קרקע אחד מעידין שאילו היה כתוב בו שנתן קרקע מסוים לזה וקרקע מסוים לזה פלגינן דבורא, וכן כתב הרמב"ם ז"ל ואחרים עמו, ועוד י"ל דשאני התם שהיא עדות בשטר והחתימה כעדות אחת הוא נדון ולא פלגינן לה אבל בעדות על פה ותרי גופי פלגינן אף בעדים, - ונראה דבר מן כל דין אין כאן טעם לומר שתבטל כל עדות זו ומטעם עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, חדא דאפי' אלה המתרים בו התרו בו בבית דין ואמרו לו לא תשבע כדי שלא תלקה כי אנו יודעים שאתה חייב לפלוני הפקדון הזה שהוא תובעך אין כאן עדות לחיוב ממון, כי הם לא באו להעיד עליו לחייבו ממון שיתן לאותו פלוני קרובם, אלא להתרות בו על העבירה ולסלקו מן השבועה, וא"כ ליכא למימר בהא מתוך שבטלה עדותן בחיוב הממון מפני הקורבה שתתבטל לענין התראה, וכ"ש אם לא אמרו לו חייב אתה להחזיר הפקדון אלא שאמרו לו יודעים אנו שאם תשבע לשקר תשבע ותלקה, וכ"ש אם ההתראה היתה חוץ לבית דין שאינו מקום עדות לחיוב ממון כלל, וא"כ הדרא קושית מרן הרב אב"ד ז"ל דהא שפיר משכחת לה התראה למלקות וכפירת ממון ולחייבו קרבן אם היו קרובין לתובע ורחוקים לנתבע, עכ"ל.

שו"ת ר"י בן הרא"ש סימן צ"ב, דאיכא לפירושי בענין אחר, דר' יוסף נמי מודה ברשע גמור ע"פ עדים דודאי פסול לכ"ע אף לעדות אשה, וה"פ ור' יוסף דפסל פ' רבעי לרצוני ולית לי' פלגינן דבורי' כדי לקיים העדות לומר מה שאמר רבעו אמת ומ"ש לרצוני אינו אמת ול"ה רשע, מ"מ מודה לדברי רבנן דגבי הרגתיו משום עיגונא אקילו למימר דפלגינן דבורא ול"ה רשע, דלא מהימן במאי דאמר הרגתיו אלא דאמר שהוא מת דוקא, לפ"ז היכי דאיכא סהדי דהוי רשע לד"ה פסול אפילו לעדות אשה, עכ"ל, ומבו' להדיא דטעמא דרב יוסף הוא משום דנאמן לעשות עצמו רשע משום דלא פלגינן דיבורא, וזה כמש"נ בזה.

לפ"ד התוס' דבעינן לעשי' דפלגינן, ולא פלגינן דיבורא כדי לפסול השטר, הרי לכאו' פלגינן נאמנות אינו ענין לפלגינן דיבורא, ואך די"ל דאדרבה פלגינן נאמנות ל"מ כלל לבטל המיגו דמהימן אהאי וכו', וכמש"כ בדעת התוס' בסנהדרין, וגם י"ל דתלי זב"ז לענין ביטול המיגו, אך לענין לקבל מקצת עדותם, י"ל דל"ד זל"ז כלל, - והיינו דהאמנם אם דינא דפלגינן דיבורא הוא זה עצמו דגם עדות שלא נתקבלה כולה מתקבלת במקצתה, י"ל דדמי פלגינן דיבורא ופלגינן נאמנות, אך אי נימא דבעינן לעשי' דפלגינן, הרי אין לדמות זל"ז, די"ל דפלגינן דיבורא אמרינן דעי"ז משוי להו לב' עדויות, ומשא"כ בפלגינן נאמנות דאכתי הוי עדות אחת, וגם י"ל דפלגינן נאמנות אמרינן דהוי עדות על ב' דברים וחשיב כב' עדויות, ומשא"כ בפלגינן דיבורא, ודו"ק.

אך י"ל גם לפ"ז, דהדמיון בין פלגינן דיבורא לפלגינן נאמנות, הוא בהא דלא אמרינן עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, וזה כמש"נ לעיל בדעת הרשב"א.

בד' הרמב"ן בכתובות די"ח: מבו' דאיכא מאן דפליג על פלגינן דיבורא, ושם כתב לדון דדעת רמב"ח דלא פלגינן דיבורא, ומשמעות הדברים דרב יוסף פליג על פלגינן דיבורא, עיי"ש.

ריטב"א שבועות דל"א:, וא"ת וכי חוזרים ומעידים בבית דין מאי הוי דהא לא מהניא סהדותייהו, שהרי נשבעו חוץ לבית דין שלא יודעין לו עדות ואין בידם לחזור ולומר שנשבעו לשקר שהם משימים עצמם רשעים ואין אדם נאמן לשום עצמו רשע, וי"ל דלאו ברשיעי עסקינן שיאמרו עתה בבית דין שנשבעו לשקר אלא שיאמרו שהיו שכוחים באותה שעה ונזכרו דבהא ודאי נאמנין, ועוד י"ל דאפילו אומרים עכשיו בשקר נשבענו פלגינן דיבורא ומהימנינן להו בגופה של עדות ואין נאמנין לומר שנשבעו על שקר דהא תרי ענייני נינהו ובתרי גופי פלגינן דיבורא, וכההיא דעד שהעיד לאשה שהרג את בעלה דפלגינן דיבורא ונאמן שנהרג להשיא את אשתו, ואינו נאמן לומר שהוא הרגו לשים עצמו רשע, וכדתנן (יבמות כ"ה א') הרגתיו תנשא אשתו, מעתה עד שכפר חוץ לבית דין עדותו ונשבע על כך אם חזר והודה בבית דין מקבלים עדותו, עכ"ל, והנה התם הוי זה פלגינן נאמנות, ודימה הריטב"א זל"ז.

שו"ת הרי"ד סימן נ"ז, פי' כיון שהיה אומר רב יוסף כי האומר פלוני רבעני לרצוני שאין מקבלין עדותו מפני שנעשה רשע על פיו, כמו כן האומר לאשה אני הרגתי בעליך לא נקבל עדותו שנעשה רשע על פיו, והיאך האמינו ת"ק להשיא את אשתו לאחרים, עכ"ל, ונראה ג"כ דטעמא דרב יוסף הוא משום דנעשה רשע על פיו.

1. ואין לומר דאה"נ הומ"ל כן, שהרי להדיא מבו' ביבמות דכ"ה:, דאי גזלן דאורייתא כשר לעדות אשה, שפיר הוא נאמן לומר הרגתיו, ולא אמרי' דכיון שאינו נאמן לגבי עצמו לחייבו מיתה פסלו לשאר עדויות, אף אינו נאמן להתיר האשה לינשא, אך י"ל, דאי גזלן דאוריתא כשר לעדות אשה, הרי דה"נ אין לפסול העדות משום מה שבטלה מקצתה, - ועמש"נ בזה להלן סק"?. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם הנה כתבו התוס' שם ע"ז, ז"ל, ומיהו י"ל דהתם לא מטעם עדות נאמן דהא אדם קרוב אצל עצמו, ועוד דאם נאמן לפסול עצמו איך יתכן שיהו בניו כשרים, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש בפ' החולץ, ובהג' הגאון בעל ברוך טעם לנובי"ק אהע"ז סימן ע"ב פירש דכונתם דל"ש פלגינן נאמנות היכא דהדינים סותרים זל"ז, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז נמצא דלמסקנת התוס' והרא"ש לא אמרינן פלגינן נאמנות כלל, - אך י"ל דכל ד' התוס' והרא"ש הם רק בכה"ג דפסול הבנים הוא בתולדה מפסולו, ובכה"ג ל"ש למיפלג ולקבל עדותו לגבי עצמו ולא לגבי הבנים, אך כל דאין דין א' בתולדה מחבירו, מודו התוס' דפלגינן נאמנות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)