שיעורי תערובת עז1
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תנינא

שיעורי תערובת – עז

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קי, ו

## באיזה דברים שייך הגזירה שמא יקח מהקבוע

[סעיף ו] **בעלי חיים ושאר דברים החשובים שנתערבו בהיתר, שאינם בטלים אפי' באלף, אפי' אם פירש אחד מן הרוב אחר שנודע התערובות, אסור. והוא שהפרישו במתכוין, אבל אם פירש ממילא, שרי.** והוא מהמבואר בגמרא (זבחים עג) גבי בעלי חיים שנתערב בהם קדשים, שהקשו אמאי אסורים 'ניכבשינהו דניידי ונימא כל דפריש מרובא פריש', ולבסוף מסיק 'אלא אמר רבא משום קבוע'. והיינו שאע"פ שפירש, גזרו חכמים שמא יקח מהקבוע. ונחלקו הראשונים בדין זה, שדעת ר"ת [כפי שפירשו הרשב"א] שכל גזירה זו נאמרה רק כשבא להפריש בידיים, כמו שהקשו בגמרא ליכבשינהו דניידי, ובזה גזרו חכמים שמא יקח מהקבוע בלא שינודו, אבל בשאר קבוע כל שפירש שרי אפילו אם פירש בפנינו. אבל דעת ר"י, שבכל מקום גזרו חכמים שמא יקח מהקבוע, ורק כשידוע האיסור במקומו לא גזרו חכמים, שאז אין חשש שמא יקח מהקבוע שהרי ידוע מקום האיסור.

**ודעת** המחבר כמו שפסק הרשב"א, ולכך פסק שכל גזירה זו אסורה בפירש, והיינו בהפרישו במתכוין אבל אם פירש ממילא מותר, ועי' גר"א שציין על דברי המחבר שכן הוא דעת ר"ת [והיינו כמו שפירש הרשב"א בדעת ר"ת שאם הפריש בידיים מודה ר"ת שאסור].

**והנה** לעניין אותו ואת בנו פסק השו"ע (סי' טז סי"ב) שאם שחט האם ונתערבה בתה באחרות נכבשינהו דניידי ממקום קביעותן ויקח אחד מהם וישחוט, ומבואר דשרי להפריש בידיים. ובאחרונים (תבואות שור וכן הסכימו הפוסקים) נקטו לעיקר דשם לא גזרו שמא יקח מהקבוע, כיון שהוא רק ליום אחד לכך לא חששו שיקח מהקבוע.

## הפריש בידיים ולא ידע שהוא אסור

**ואם** הפריש בידיים אבל לא ידע שהוא אסור, נחלקו הפוסקים, שדעת היד יהודה (ס"ק כח) שגם בזה אסור משום גזירה, ואף שלא ידע צ"ל שגזרו שמא יבואו אחרים ליקח מהקבוע. ויש להוכיח כדבריו מהא דהוצרך המחבר לכתוב 'אפילו אם פירש אחד מן הרוב אחר שנודעה התערובת אסור', ואי נימא שכל שלא ידע שהוא איסור אין גזירה, אי"צ לכתוב שהוא אחר שנודעה התערובת, שהרי קודם שנודע התערובת ודאי לא שייך לאסור שהרי לעולם אינו מתכוין. אמנם בבדי השולחן (ביאורים ד"ה אחר) כתב להוכיח מדברי הרשב"א בתוה"ב שדוקא במתכוין להוציא מהתערובת אסור, שהרשב"א כתב שלדעת ר"י שאסר בכל פירש מהקבוע, יהיה אסור אף בפירש קודם שנודעה התערובת, ולבסוף מסיק הרשב"א שם כר"ת, וכתב שלפיכך מותר אם פירש קודם שנודע התערובת. וקשה למה פשוט להרשב"א שלדעת ר"י אסור, וע"כ דס"ל בסתם שיש לחוש שיקח מהתערובת גם בנטל קודם שנודע האיסור, וא"כ אמאי כתב שלדעת ר"ת שרי, ומוכח דס"ל שלר"ת צריך דוקא שמתכוין להתיר האיסור, ולכך כל שפרש ממילא שרי, וזה לא שייך קודם שנודע התערובת, וא"כ ה"נ כל שאינו מתכוין להתיר האיסור מותר לדעת ר"ת.

**אמנם** יש לדחות ראייתו, שלדעת ר"י חששו שמא יקח מהקבוע אפילו שלא בשעת פרישה, ולכך אוסר אפילו בפירשו ממילא, ומשו"ה כתב הרשב"א שה"ה שיש לאסור כשפירש קודם שנודע. אבל לר"ת שחששו רק כשפירש בידיים, היינו שחוששים שעכשיו יקח מהקבוע, וס"ל להרשב"א שקודם שנודע האיסור לא שייך חשש זה שיקח עכשיו מהקבוע.

## הלכה למעשה בפירש ממילא

**ואף** שדעת השו"ע להתיר כל שפירש ממילא, כתב הט"ז (ס"ק ו) שטוב להחמיר כדעת ר"י שגם שפירש ממילא אסור גזירה שמא יקח מהקבוע, וכ"כ הש"ך (ס"ק לו) שנראה להחמיר כדעת ר"י. אמנם בפרי מגדים וכן ברע"א הביאו דברי המנחת יעקב להקל בהפסד מרובה, וכן דעת היד יהודה (קצר ס"ק מא), והוסיף שבספק טריפה יש להקל גם בלא הפסד מרובה [והיינו משום דדמי לס"ס]. ועי' פתחי תשובה (ס"ק ו) שהביא בשם הרדב"ז להתיר בספק דרוסה אפילו בהפריש בידיים כיון שדעת ר"ת שלא גזרינן כלל שמא יקח מהקבוע וא"כ הו"ל כס"ס, מיהו בשאר פוסקים לא מצינו להקל כ"כ.

## איך שרי בפירש ממילא והא כל שפירש בפנינו הוי כקבוע

**ומה** שכתב השו"ע להתיר בפירש ממילא, צ"ב שהרי כל שפירש בפנינו הו"ל קבוע, ואף שלדעת הר"ן גם בפירש בפנינו אינו אסור אלא משום גזירה, מ"מ דעת רוב הראשונים כדעת הרשב"א בתוה"ב שכל שפירש בפנינו דינו ממש כקבוע, וחשיב כמע"מ מן התורה, וכ"פ הש"ך לעיל (ס"ק כב) וכמו שמבואר ברמ"א סעי' ג'. ובמנח"י (מג, מא) כתב שדעת הר"ן יחידאה היא וכן מבואר בתו"ח (שם דין ח).

**וכתב** הש"ך (ס"ק לה) שצריך לומר שמה שהתיר המחבר בפירש ממילא היינו שלא בפנינו, או בנתפזרו כולם שאז אפילו היה בפנינו אין איסור. מיהו בתוס' בזבחים (עג:) מבואר שאפילו נתפזרו כולם אם היה בפנינו אסור, ולדעתם רק בפירש שלא בפנינו שרי, ומ"מ שייך מפריש שלא בפניו אפילו פירש בידיים, כגון שזרק אבן ואינו רואה. אמנם דעת הבית מאיר שכל שמפזרם בידיים אף שהוא עוצם עיניו כיון שיודע הוא שנתפזרו הו"ל כפירש בפניו, וצריך לומר דמיירי שאינו יודע בודאי שיתפזרו.

## נתפזרו כולם איך שרי והא אי אפשר לצמצם

**ולתירוצו** השני של הש"ך בשם הרשב"א יוצא שכל שפירשו בפנינו יהא אסור אא"כ נתפזרו כולם בבת אחת. והקשה הבדי השולחן איך שייך שיתפזרו כולם בבת אחת והא אי אפשר לצמצם, וא"כ יש לאסור את כולם כיון שנמצא שפירשו מהקבוע בפנינו.

**וכמו"כ** יש להקשות לגבי הדין שמבואר מהש"ך (ס"ק לד) שאם פירשו רובן בבת אחת אין אומרים כל דפריש, משום דאיסורא ברובא איתא, וכתב הפמ"ג שדוקא פירשו כולם בבת אחת אוסרים משום שאיסורא ברובא איתא, אבל אם פירשו בזה אחר זה מותרים כולם חוץ משנים אחרונים, ואין אוסרים אחר שכבר יצאו רובן, וטעמא דמילתא משום שכל מה שיצא אנו תולים שהוא היתר ושוב אין מצרפים אותו לומר איסורא ברובא איתא. וגם בזה צ"ב שכיון שא"א לצמצם, א"כ ודאי לא יצאו כולם בבת אחת, וא"כ אפילו בפירשו רובן בבת אחת, היה לנו להתיר כי ודאי לא פירשו ממש בבת אחת [ועי' מג"א סי' שכט סק"ג בשם האו"ה שבזא"ז חשיב פריש].

**ונראה** דצ"ל שכל שפירשו בקבוצה אחת אינו נחשב כפירשו בזה אחר זה, ואף שלא יצאו ממש בבת אחת נחשב כנתפזרו כולם בב"א.

## פירשו מחצה

**ודעת** הש"ך (שם) שכל שלא נשארו כולם אלא פירשו מחצה יש לאסור, ואף שלא פירשו רובן, אבל דעת הפרישה להתיר. ויסוד מחלוקתם שדעת הש"ך שאין להתיר משום כל דפריש אלא בצירוף זה שאיסורא ברובא איתא [וכמו שמשמע מלשון הרשב"א בתוה"ב שהביאו הש"ך], ולכך אם פירשו מחצה שוב אין להתיר שאין כאן אלא סברא משום כל דפריש, וזה אינו מספיק בלא הסברא דאיסורא ברובא איתא. אבל הפרישה ס"ל שכל דפריש הוא טעם בפני עצמו להתיר, אלא שכל שפירשו רובן בב"א אנו מחמירים משום איסורא ברובא איתא, והלכך אם פירשו מחצה כיון שאין כאן סברא לאסור מחמת איסורא ברובא איתא, שוב יש כאן היתר משום כל דפריש. ועי' יד יהודה (ס"ק כט) שהאריך בזה, והירבה קושיות על הש"ך ומ"מ מסיק שאין הכרח שלא כהש"ך.

## פירשו כולם ארבעים לצד זה וששים לצד זה

ובפירשו ששים לצד אחד וארבעים לצד אחר, הנה אותם ששים אף שפירשו ג"כ ודאי יש לאסרם מחמת הדין דאיסורא ברובא איתא, אמנם יל"ד לגבי הארבעים. וברא"ה (בדק הבית דף יג ודף כד) דעתו לאסור גם את הארבעים, שאין להחשיב זה כמו שפירשו שאי"ז אלא דרך חלוקה. ובביאור כוונתו נתחבטו באחרונים . ובפרי מגדים (מ"ז סק"י) כתב שכל שהם הרבה חתיכות לא שייך כל דפריש [מיהו צ"ב הגדר מתי חשיב הרבה חתיכות].

אמנם היד יהודה (סי' קא ס"ק יז "ה גם אף) כתב שזה טעות גדול, ולכך כתב לבאר כוונת הרא"ה שכל שפירשו כולם לא שייך למימר כל דפריש, דמאן יימא לן מי פרש ממי, ולהתיר את כולם נמי לא שייך כיון שידוע בודאי שיש כאן איסור [ואין האיסור בטל דהא מיירי בחהר"ל], ולכך אם פירשו ארבעים לצד אחד וששים לצד אחר אין להתיר אף את הארבעים, וכמו שברור שאם פירשו כולם חמישים לצד זה וחמישים לצד זה ודאי אין להתיר כיון שידוע האיסור שם, ה"נ יהא בששים וארבעים. ואף שיש סברא דאיסורא ברובא איתא, אי"ז סברא מספקת כדי להתיר.

והנה הרשב"א במשמרת הבית (ב"ד ש"א יג.) כתב שבסברא נראה כהרא"ה ולא היקל רק בספק טריפה שבלא"ה דעת ר"ת להתיר בספק טריפה שנתערב מטעם ס"ס. אמנם בתוה"ב הארוך (ב"ד ש"ב כד.) נראה שהיקל גם בודאי טריפה. ודעת היד יהודה שהרשב"א החמיר בודאי טריפה רק בפירש בפנינו עיי"ש. ויש להקשות על היד יהודה למה בנתפזרו כולם יש להקל נאמר שכולם הוו דרך חלוקה. וצ"ל שגם לדעת היד יהודה החמירו רק בקבוצות שנתחלקו, אבל אם נתפזרו אחד אחד מותר ליקח כאו"א מהן פרט לשנים אחרונים [אכן צ"ע שביד יהודה לא כתב כן שהרי כתב שא"א לחלק בין הרבה למעט].

**● השיעור נמסר במוצאי ש"ק בבית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ●**

**● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:30 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**