שיעור יא טיוטא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שמיטה תשפב

# ספיחין שיצאו למוצאי שביעית

כתב הרמב"ם (פרק ד הלכה ה-ו) 'ספיחין של שביעית שיצאו למוצאי שביעית אסורין באכילה... ועד מתי אסורין ספיחי שביעית במוצאי שביעית מר"ה ועד חנוכה ומחנוכה ואילך הן מותרין'.

וביאר בדר"א (ס"ק לט) בשם החזו"א דאף שמדינא אזלינן בתר לקיטה, וכיון שנלקט אחר ר"ה אין בו קדוש"ש, מכל מקום גזרו חז"ל שיהיה איסור ספיחין על הנלקט במוצאי שביעית, כדי שלא ילקטו בשביעית ויטמינו לשמינית ויאמרו שנלקט במוצאי שביעית. ובחזו"א (סימן ט ס"ק יג) הוסיף שאפילו במקום שהספיחין גדלו במקום שאינם אסורים באכילה, כגון שגדלו בד' שדות שאין הדרך לזרוע בהם, או בשדה שלו גוי, יש בהם קדושת שביעית עד חנוכה.

עוד מבואר שם שכשמגיע חנוכה [היינו יום א' דחנוכה כמבואר בדר"א (ס"ק מג)] מותרין כל הירקות, ואפילו אותן שנתלשו באיסור, ואין בהם איסור ספיחין ולא קדושת שביעית. והוסיף שם דאינו חייב להפקירן בשמינית, כי לא גזרו אלא על התלוש שיהיה בו קודשת שביעית אטו אותם שנלקטו בשביעית, אך במחובר לא שייך חשש זה.

# דין הגידולין שנלקטו בשביעית ובמוצאי שביעית

ברמב"ם (שם הלכה יב) כתב שדין הירק נקבע כשעת לקיטתו, ולכאורה משמע שאם נלקט במוצאי שביעית אין בו קדושת שביעית, אכן ברמב"ם (שם הלכה ו) כתב 'בצלים שיצאו משביעית למוצאי שביעית אם עשו כיוצא בהן מותרין ואם לאו אסורין', ומבואר דהירק מותר רק משיעשה כיוצא בו, היינו דאף בירק שנלקט במוצאי שביעית אסור עד כדי שיעשו.

והחזו"א (סימן ט ס"ק יג) כתב שיש לדקדק ממש"כ הרמב"ם שהזורע ספיחי שביעית אחר השביעית הגידולים מותרים, ואם נימא דאחר שעשה כיוצא בו גם הנלקט בשביעית הותר, א"כ מה החידוש שהגידולים מותרים, הרי אחר שעשה כיוצא בו אף הזרע עצמו מותר, שהרי כבר נעשה כיוצא בו, ועל כרחך שמה שנלקט בשביעית עצמה אסור לעולם.

ויוצא דדבר הנלקט בשביעית אסור לעולם, והנלקט במוצאי שביעית מותר לאחר החנוכה או כשעשה כיוצא בו, ומעתה עולה מזה חידוש לדינא שאם נתערב ירק שנלקט בשביעית בירקות של חו"ל, הוא יתבטל ברוב, אכן אם יתערב ירק שנלקט אחר ראש השנה [קודם שגדל כיוצא בו], בירקות של חו"ל אין להתירם בתערובת דהוי דבר שיש לו מתירין, שהרי לאחר החנוכה הכל מותר.

# אם מותר לעקור ספיחין ביד

כתב הרמב"ם (פרק ד הלכה ה) 'ספיחין של שביעית שיצאו למוצאי שביעית אסורין באכילה ואין תולשין אותן ביד אלא חורש כדרכו', ומבואר בדבריו שאסור לתלוש את הספיחין ביד. ובחזו"א (סימן ט ס"ק ו) הקשה שהרי יש מצוה לעקור את הספיחין וכמשנ"ת ברמב"ם בפרק זה (הלכה יח ובדר"א ס"ק קלא), כדי שלא יחשדו בו שדעתו לאוכלן, ואיך כתב הרמב"ם כאן שאסור לעקור את הספיחין ביד.

וביאר החזו"א דספיחין של שביעית צריך לעקור בידו, אך כאן מיירי בספיחין שיצאו למוצאי שביעית, ובזה לא התירו לתלוש ביד כי חששו שיבוא לאוכלם, או שיחשדוהו שתולש לאוכלם. ונראה טעמו דכיון שהאיסור של ספיחין שיצאו לשמינית קל יותר, יש לחוש יותר שיבוא לאוכלם, או שיחשדוהו בכך. וע"ש בחזו"א שהסתפק אם יש חיוב לעקור את אותם ספיחין שיצאו למוצאי שביעית, וכמו הספיחין של שביעית עצמה [ורק שלא יעקרם בידו וכנ"ל], או דכיון שאם יתלשם לאחר החנוכה לא יאסרו, אינו מחוייב לעוקרם, ויכול להמתין עד לאחר החנוכה שאז יוכל לתלוש אותם ולאכול.

# אם מותר לאבד ספיחין בידיים

עוד הסתפק בחזו"א שם האם מותר לאבד את הספיחין בידיים, שהרי אסור לאבד דבר שיש בו קדושת שביעית, אך י"ל דהכא כיון שחכמים אסרו אותם באכילה מותר גם לאבדן בידיים, ומסיק שם שלא יאבדם בידיים אלא יעקור אותם ויניחם, והם יתקלקלו מאליהם. ובדר"א (בבה"ל פרק ד הלכה יח ד"ה אלא) האריך בזה וע"ש שהביא מהתוי"ט (פרק ב משנה ד) שכתב שאסור להפסיד ספיחין בידיים אע"ג דאסורין באכילה מדרבנן. אך קשה דברמב"ם לעיל (הלכה ג) כתב שהמלקט ספיחין מלקין אותו מכת מרדות, ולדעת החזו"א שחייב ללקוט את הספיחין, מדוע העוקרו חייב. ובחזו"א (סימן ט ס"ק ד) דחק דכוונת הרמב"ם שהמלקט לאכילה לוקה [ומסתפק שיתכן שחייב רק לאחר יאכל], אמנם דעת הרדב"ז (הובא בדר"א ס"ק כו) שמתחייב מלקות בלקיטה.

# ההיתר לתת לבהמה לאכול

עוד מבואר ברמב"ם שם דהספיחין שיצאו למוצאי שביעית הבהמה רועה בהם כדרכה. ובחזו"א (שם) הקשה שהרי ספיחין נאסרו גם למאכל בהמה, וא"כ אסור לתת אותם לבהמה לאכול. וביאר החזו"א דבספיחין שיצאו למוצאי שביעית יש היתר מיוחד, דגזרו עליהם ספיחין רק משום גזירה שיאמרו שלקט בשביעית כמשנ"ת, אך כאן מיירי באופן שהבהמה אוכלת מן המחובר, ועל זה לא גזרו שהרי הוא נהנה מן המחובר, ולא גזרו על המחובר.

# דין ירקות של שביעית שרוצה ללוקטם למוצאי שביעית

בדר"א (פרק ד ס"ק לט) הביא מהחזו"א (סימן ט ס"ק יג) שדן לגבי ירקות של שישית העומדים להילקט בשמינית, אם יש בו דין קדושת שביעית, שהרי אם הוא ילקוט אותם יהיה בהם קדושת שביעית ואיסור ספיחין, אך בעודן מחוברים הרי הם יכולים להישאר כך למוצאי שביעית וממילא אין דין להפקיר אותם. ומסיק שם שאין בהם קדושת שביעית. אמנם בחזו"א (בסימן יא ס"ק ז) כתב שמסתבר שיש בו קדושת שביעית שצריך להפקירו, אך בסוגריים בסוף דבריו הסתפק שאולי דבר שיכול להתקיים באילן עד השנה השמינית אין חיוב להפקירו.

# דין הבננות בשמינית

יש לדון עד מתי יש קדושת שביעית בבננות ובחזו"א (סימן ט ס"ק יז) מבואר שאפילו בדבר שאין בו איסור ספיחין [כמו הגדל בד' שדות, או הגדל אצל עכו"ם], יש בו קדושת שביעית עד חנוכה או עד שיעשו כיוצא בזה. ולכן לעניין בננות כיון שיש בהם איסור ספיחין עד שיעשה כיוצ"ב או עד חנוכה, ה"ה שיש בהם קדושת שביעית עד זמן זה. אמנם בחוט שני חידש שבננות שנלקטו בשמינית אין להם קדוש"ש, כיון שאין חשש שהוא ילך ויזרע מהם, כי הם גדלים מגזע של שנה שעברה, אך כתב שם שיש להמתין 4-5 שבועות עד שלא יהיהו בשוק בננות שנלקטו לפני ראש השנה.

# מתי מסתיימת שנת השמיטה

[דעת הר"ש שירקות שהתחילו לגדול לפני שביעית אין בהם איסור ספיחין. ולרמב"ם מה שנלקט בשמיטה יש בו איסור ספיחין. והעיקר כדעת הר"ש דאף שיש בו קדושת שביעית אין איסור ספיחין. ולכן אפשר לעשות 'אוצר בית דין' לירקות שיזרעו אותם בערב השמיטה, ואף שיהיה בהם קדושת שביעית שילקטו אותם בשביעית, מכל מקום לא יהיה בהם איסור ספיחין כי יוציאו קצת עלים לפני השביעית].

כתב הרמב"ם (שם הלכה י) באחד בתשרי ר"ה לשמיטין וליובלות, ומבואר ברמב"ם דשנת השמיטה מתחילה באחד בתשרי ומסתיימת באחד בתשרי של השנה הבאה. ובדר"א (ס"ק סו) הביא שיטת הר"ש דלחומרא השביעית מסתיימת רק בט"ו בשבט, אך מנהג העולם כהרמב"ם שבמוצאי ר"ה מסתיימת השמיטה.

# ממתי יש קדושת שביעית בפירות האילן ובתבואה וקטנית

והנה כל זה מיירי בעניין ירקות, אך בתבואה וקטניות הקובע הוא הבאת שליש, שאם הביא שליש בשביעית יש עליו קדושת שביעית, ואם הביא שליש קודם השביעית אין עליו קדושת שביעית. וכל זה נתבאר כאן ברמב"ם (שם הלכה יג).

ובשנה זו יש שהסתפקו דאפשר שהזיתים הביאו שליש רק לאחר ראש השנה, ויש לחוש שיש בהם קדוש"ש, ולמעשה הדבר לא נתברר כל כך, ומקילין בזה שהוא כגידולי שישית. [וגדר שיעור שליש מבואר ברמב"ם בהלכות מעשר (פרק ב הלכה ה) שביאר שיעור שליש בזיתים שהוא 'משיעשו שמן אחד מתשעה ממה שהן ראויין לעשות כשיגמרו וזה שליש שלהן'].

והחזו"א (סימן כא ס"ק טז) היקל שהתפוזים שנלקטים בחורף של שמיטה אין בהם קדושת שביעית, ואף שיש מהם שהביאו שליש רק לאחר ר"ה, מכל מקום הקילו, משום שדין תפוזים הוא כדין האתרוגים, דקיי"ל שעונת המעשרות באתרוג הוא בקוטנם, והחנטה הייתה קודם ראש השנה, ולכן אין לחוש בתפוזים שיש להם קדושת שביעית.

# אם מותר לעשות מלאכות בשמינית בפירות שיש בהם קדושת שביעית

ברמב"ם (פרק ד הלכה יג) מבואר דכל שהביא שליש לפני ר"ה אין נוהגים בהם קדושת שביעית. ויש לדון האם מותר לעשות מלאכה בפירות שבעץ לאחר ראש השנה. והנה ברמב"ם (פרק ג הלכה י) כתב 'פגי ערב שביעית שנכנסו לשביעית, ושל שביעית שיצאו למוצאי שביעית לא סכין ולא מנקבין', ומבואר שאף במוצאי שביעית אסור לעשות מלאכה בפירות האילן כיון שהם קדושים בקדושת שביעית. אמנם החזו"א (סימן יז ס"ק ב) נקט שמותר לעשות מלאכות במוצאי שביעית, וביאר מש"כ הרמב"ם דאין סכין הפירות של שביעית שיצאו למוצאי שביעית, אין הכוונה על הפירות שיָצאו למוצאי שביעית (בקמ"ץ), אלא שיֵצאו למוצאי שביעית (בציר"י), דהיינו שהאיסור שלא לעשות מלאכה בפירות בשביעית עצמה, כדי שיהיו ראויין במוצאי שביעית. וגם הר"ש בשביעית (פרק ב משנה ה) מביא מהתורת כהנים שבפירות שיצאו למוצאי שביעית מותר לעשות מלאכות אף שיש בהם קדושת שביעית.

# אם צריך להפקיר פירות שהביאו שליש לפני ר"ה

עוד הסתפק החזו"א (סימן ג ס"ק כג) האם צריך להפקיר את אותם הפירות שיצאו לשמינית, דהנה בירושלמי (פרק ו הלכה ב) מבואר שפירות שיצאו משביעית לשמינית מותר לקוצרים, ומשמע שאין איסור לקצור אותם כדרך הקוצרים, וא"כ מוכח שאין דין להפקיר את הפירות, שהרי הסיבה שאסור לקצור כדרך הקוצרים הוא כדי שלא להראות בעלות, ואם מותר לקצור כדרך הקוצרים משמע שאין דין להפקיר את הפירות. אכן מסקנתו להלכה (שם) שיש על פירות אלו דין הפקר גמור כמו בשביעית עצמה.

ועולה דפירות שחנטו בשביעית יש בהם קדושת שביעית ואסור לקטוף מהם כדרך הקוצרים, וכן צריך להפקירם, אך מותר לעשות בהם מלאכות המשביחות את האילן.

# הדינים העולים:

1. ספיחין שנלקטו בשביעית אסורין לעולם, ואם נלקטו במוצאי שביעית אסורין עד שיעשו כיוצא בהם או עד א' דחנוכה. ולכן אם נתערב ירק שנלקט בשביעית עם פירות מחו"ל מתבטל ברוב, ואם נלקטו במוצאי שביעית אסורים משום דהוי דבר שיש לו מתירין.
2. מצוה לעקור את הספיחין בידיים כדי לאבדם, אלא חורש כדרכו. אך ספיחין שיצאו למוצאי שביעית אסור לעוקרם ביד שמא יאכלם או משום דמיחזי שבא לאוכלם. ואם מלקט אותם כי לאכול לוקה.
3. אסור לאבד ספיחין בידיים אלא יעקרם ויניחם כך שיתקלקלו.
4. ספיחין שיצאו למוצאי שביעית מותר לבהמה לאכול מהם במחובר.
5. לעניין בננות אחר ראש השנה החו"ש היקל לאחר 4-5 שבועות.
6. י"א ששנת השמיטה האילנות עד ט"ו בשבט, והמנהג שהשמיטה מסתיימת בר"ה של שמינית.
7. קדושת שביעית בפירות תלוי אם הביאו שליש, שאם הביאו שליש קודם השמיטה אין בהם קדושת שביעית.
8. בשנה השמינית מותר לעשות מלאכות אף בפירות שיש בהם קדושת שביעית.
9. אמנם צריך להפקירם כדין פירות שביעית.