מ_מ כי ליכא
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / בור / מ_מ

בס''ד

**בסוגיית כי ליכא לאישתלומי וכו'**

**בביאור קושיית הגמ' ואמאי נימא כורה גרם ליה**

א. כתב הפסקי רי''ד וז''ל פי' למה חייב בעל הבור הלא כל מעשה הבור אינו אלא גרמא בעלמא, ותינח דחייביה רחמנא לבעל הבור כאילו עבד מעשה בידים כשבאה כל הגרמה על ידי בורו, אבל הכא דכורה גרם ליה ליפטר בעל הבור עכ''ל, ונראה בדבריו דסבר המקשן כדברי רבנן.

ב. לדעת התוס' לכא' א''א לפרש כן, דאם ס''ל למקשן הוא דמסברא בעל הבור פטור, מהיכי תיתי דאין זה סברת רבנן, ומדוע כתבו התוס' דלרבנן פטור רק משום דרשת ונפל ולא שיפילוהו אחרים, וע''כ צ''ל דתוס' פירשו את קושיית הגמ' 'ואמאי נימא כורה גרם ליה' ומדוע חייב בעל הבור נזק שלם, הא יש לו שותף, ולא היה צריך להתחייב אלא ח''נ, וכ''כ הרא''ה - הובא בשטמ''ק - דקושיית הגמ' הוא מדוע חייב בעל הבור נ''ש עי''ש.

**בביאור תי' הגמ' אמר רב שימי בר אשי הא מני רבי נתן היא דאמר בעל הבור הזיקא קא עביד וכו'**

א. לדעת התוס' לכא' תי' הגמ' הוא דחייב נ''ש מדין כי ליכא וכו', וכוונת הגמ' 'בעל הבור הזיקא קא עביד' הוא כמוש''כ רש''י 'כלומר בתוך שלו נמצא הנזק' ולכא' הכוונה לדברי בגמ' בל''ב אנא תוראי בבירך וכו', וכ''כ הגר''א בסקמ''ה דדברי הגמ' כאן הם כל''ב.

ב. אך הרי''ד פי' לפי דבריו את דברי הגמ' וז''ל בעל הבור היזיקא קעביד, פי' אף על פי שאחר דחפו לבור בידים קסבר ר' נתן דהיזיקא קא עביד בעל הבור וחייב ... וסבירא ליה נמי לר' נתן דכל היכא דליכא דאישתלומי מהאי משלם מהאי עכ''ל, וזה שלא כדברי התוס' שהכל דבר אחד, דהיינו בעל הבור הזיקא עביד ולכן אמרינן כי ליכא וכו', משא''כ לדברי הרי''ד כוונת הגמ' דלר''נ בעל הבור הזיקא עביד, ויש מקום לחייב את בעל הבור, ועוד ס''ל לר''נ דיש לחייבו את כל הנזק מדין כי ליכא וכו', ולדברי הרי''ד דברי הגמ' מתפרשים לפי ב' הלישנות, משא''כ לדברי התוס' לכא' דברי הגמ' כאן הם כל''ב - ועי' ברכ''ש סי' י''ב סק''ג שכתב שהגר''ח אמר דלל''ק אין צריך לדין כי ליכא בכדי לחייבו בהכל, מכיון דכוליה הזיקא עבד, וכן לכא' מבואר בדברי הגר''א בסי' ת''י סקמ''ה, וא''כ ע''כ כוונת הגמ' כאן הוא כל''ב, ועי' חזו''א דכתב די''ל דא''צ כאן לדין כי ליכא וכו' ואינו אלא שיגרא דלישנא עי''ש -.

ג. ולכא' לשיטת רש''י דלרבנן מסברא פטור בעל הבור, דברי הגמ' מתפרשים כדברי הרי''ד - עי' מהר''ם שי''ף - אולם רש''י פי' את תי' הגמ' בעל הבור הזיקא עביד, כדהתבאר לעיל לדברי התוס', דכל תי' הגמ' הוא לבאר מדוע חייב הכל, ונראה ברש''י דסברת המקשן אינה כסברת רבנן, אלא קושייתו אינו אלא מדוע חייב נ''ש, ןלא ח''נ, וסברת המקשן אינה לא כרבנן ולא כר''נ, אלא ס''ל דיש לחייב את בעל הבור רק ח''נ, ותי' הגמ' דמתני' כר''נ דס''ל דאמרינן כי ליכא - ואין לומר בדעת רש''י דרק כשעביד הדוחף בידים פטור בעל הבור, דמבואר להדיא להלן בדברי רש''י ד''ה מאי, דאף כשדחף בגרמא, בעל הבור פטור -.

**בביאור סברת רבנן דבעל הבור פטור**

**בדברי רש''י בסברת רבנן דבעל הבור פטור**

יש לדון האם כוונת רש''י דאין כלל סיבה לחייב את בעל הבור, או''ד דאע''פ שיש סיבה לחייבו, אפילו הכי ע''י שמתייחס הנזק לשור, אין מתייחס הנזק לבור, נ''מ בשור הפקר שדחף.

א. כתב רש''י בד''ה נפל לפניו וז''ל ואפילו הכורה בעל הבור איכא למיפטריה מהאי טעמא דכיון דמשום גרמא נפל אסתלק חיובא דבור מיניה ורמי אפשיעותא דקול הכורה וההוא גרמא בעלמא דפטור, ובד''ה בעל הבור בעל הבור פטור כתב רש''י וז''ל פקח דאמר ליה בעל הבור אי לאו תורך לא נפל והאי דחיפה מעשה בידים הואי ולא גרמא, בד''ה מאי דאית לי כתב רש''י וז''ל אבל רבנן בתר מעיקרא אזלי וסברי דבעל השור כולה הזיקא עבד, ובדף נ''ג ב' ד''ה לענין כתב רש''י וז''ל וכרבי נתן היא דלא אזיל בתר דחיפה לחודה, וכ''כ התוס' בדף י''ג א' על דברי רש''י וז''ל משמע מפירושו שהשור עושה כל ההיזק ובעל הבור **אין עושה כלום.**

ב. יש לבאר את דברי רש''י - עי' חזו''א בסי' ה' סק''ו, וברכ''ש סי' ג' סק''א - דאע''פ שיש סיבה לחייב את בעל הבור משום שיש להחשיב את השור שדחף כרו''מ שדוחפת, ואין הבדל אם השור דחף את עצמו או שור אחר דחפו, אלא מכיון שיש לשור בעלים, ויש סיבה לחייב את בעל השור שעשה מעשה, יותר מבעל הבור שלא עשה מעשה אלא ניזוקו בבורו, פטור בעל הבור, ואף באופנים שבעל השור פטור אפילו הכי פטור בעל הבור, משום שכל ההזק מתייחס לדוחף, ולכן כשנפל מקול הכרייה הנזק מתייחס לכורה, אע''פ שהכורה פטור משום גרמא - עי' חזו''א בסי' ב' סקי''א שכתב שהזורק כלי מראש הגג וקדם וסילק את הכרים וכסתות פטור, אע''פ שהוי כרו''מ שסלקו את הכרים וכסתות, אפילו הכי פטור הזורק משום שהנזק מתייחס למסיר את הכרים וכסתות, אע''פ שהוא עצמו המסיר, ואע''פ שפטור מדין גרמא כיון שמתייחס אליו הנזק פטור הזורק, ויש לדון מדוע שם אינו תלוי במח' ר''נ ורבנן -.

ג. לכא' קשה על דרך זה מדברי הגמ' בדף כ''ח ב' דנתקל בקרקע ונישוף באבן פטור לרבנן, וכאן אין בעלים לקרקע הדוחפת, ואפילו הכי פטור בעל האבן - עי' רבינו פרץ שם שהקשה מדוע לרבנן אין חייב בעל האבן חצי נזק, וכתב דלדברי התוס' דדרשינן ולא שיפילוהו אחרים ניחא, ומבואר בדבריו דלשיטת רש''י קשה וע''כ משום דפירש את דברי רש''י כמוש''כ החזו''א - וי''ל דנחשב שהאדם דחף את עצמו, ואע''פ שפטור על מה שדחף את עצמו אפילו הכי הנזק מתייחס לאדם שהפיל את עצמו, וא''ת מדוע בכל נפילה בבור אין נחשב שע''י הילוכו הפיל את עצמו, י''ל דבכל בור דנים את הבור כמשתמש בהילוך להפילו, ונחשב שהבור מפילו, דהרי לא היה נופל בלא הבור, משא''כ כששור דוחפו הרי נפילתו הוא אף בלא הבור, אלא דבאבן על פי הבור לא היה ניזוק בלא הבור, אך נפילתו הוא ע''י האבן, ולא ע''י הבור, אלא דברש''י ד''ה פטור מבואר דלרבנן פטור משום **דקרקע גרמה לו**, ולא משום שהפיל את עצמו.

ד. וכן קשה על דרך זו מהמבואר בדף ל' א' דהמצניע קוצותיו חייב על מה שבני אדם הלכו וניזוקו בהם, אע''פ שבורו אינו מביא את הבני אדם לקוצותיו, אלא האדם הולך ומזיק את עצמו בהם, ומאי שנא מנתקל בקרקע ונישוף באבן, וכן מוכח מכאן דא''א לומר בדעת רש''י דכל חיובו של בור הוא רק על מה שהבור מפילו, אך אין חיוב על מה שניזוק בבור, ולכן לרבנן פטור בעל הבור, דמכאן מוכח דאף על מה שניזוק בבור חייב.

ה. אולי יש לבאר בדברי רש''י, דאין כלל סיבת חיוב על בעל הבור כששור או אבן דחפו לבורו, משום די''ל דכיון שבור אינו מזיק אלא ניזוקים בו - ואע''פ שההבל מזיק, הרי הוא כגרזן ביד הנופל, ונחשב שמזיק את עצמו ע''י ההבל (אולם בתוס' בדף נ''ג ב' נראה לא כך, דכתבו התוס' דבשור שדחף לבור יש יותר סברא לחייב את הבור משום 'דבור עושה עיקר המעשה ואיהו קטל **בהבליה**' וכעין זה כתב השטמ''ק שם מהרי''ד) - ואפילו הכי חייבה תורה, אין לך בו אלא חידושו ואינו חייב אלא על נזק שנעשה לבני רה''ר בדרך הילוכם הרגיל, משום שיש תביעה לבני רה''ר שיוכלו ללכת ברה''ר ולא להתקל בבורות - ואע''פ שמזיקים את עצמם, זכות בני רה''ר שלא יהיה ברה''ר תקלות הגורמות להם להזיק את עצמם - אך אין זכות לבני רה''ר שלא ינזקו באופן שיש דבר אחר המסייע בנזק, ואין הדבר המסייע נחשב כדרך ההילוך הרגיל, כגון דחיפת שור אחר או אבן, או קרקע המתקילה אותו, ורק כשבדרך הילוכם הרגיל ינזקו חייב, ולכן בכל בור חייב אע''פ שהפילו את עצמם, ולכן במצניע קוצותיו חייב אע''פ שהביאו את עצמם והזיקו את עצמם בקוצותיו, מפני שבדרך השימוש הרגיל ברה''ר יפלו בבור, אך בנתקל בקרקע, או שור או אבן שדחפתם פטורים, ואילו היה רוח מצויה תדיר הדוחפת לבור נמי היה חייב, ואין דין שהבור לבדו יפיל כדמוכח מכל שור שנופל שהשור מפיל את עצמו, וכן מוכח ממצניע קוצותיו, וז''ל הרמב''ן במלח' בדברי רש''י דהתם טעמייהו דרבנן משום דבור לא עבד ולא מידי ולא חייבה תורה **בור** בענין זה עכ''ל, ומשמע שהוא סברא בבור שאינו חייב בענין זה, וז''ל הפסקי רי''ד ומקשה ואמאי נימא כורה גרם ליה, פי' למה חייב בעל הבור הלא כל מעשה הבור אינו אלא גרמא בעלמא, ותינח דחייביה רחמנא לבעל הבור כאילו עבד מעשה בידים כשבאה **כל** הגרמה על ידי בורו, אבל הכא דכורה גרם ליה ליפטר בעל הבור עכ''ל.

ו. ויתכן שזהו גם הגדר בתוס' דנלמד מקרא ולא שיפלוהו אחרים שאין חיוב בבור כה''ג, אך יעויין להלן דנראה בדעת התוס' דנחשב הבור מזיק, ואינו פטור אלא מגזה''כ, וי''ל דהגזה''כ הוא כהצד הראשון הנ''ל, דהכל מתייחס לבעל השור, אך לכא' א''א לומר כן, דהרי כתבו התוס' דבעל השור אינו חייב אלא ח''נ, וע''כ משום שהשותפות פוטרת, וע''כ דהבור נחשנ מזיק כמו השור, וע''כ ס''ל לתוס' דאע''פ שאין הבדל בין הבור לשור, גזה''כ דהבור פטור, וכן מבואר ברבינו פרץ וז''ל דודאי הבור עושה ההזק כמו השור ואפ''ה פטור בעל הבור משום דגלי קרא וכו'.

ז. כתבו התוס' בדף נ' ב' בתי' השני דאע''פ שיש לחייב על מה שהבור מפיל, אפילו הכי אין חייב אלא רק כשהבור לחוד הפיל, אך כשנפל גם מקול הכורה פטור אף לר''נ דאין חיוב על חצי תקלה - ובדברי הרמב''ן במלח' כתוב שהבור לא עשה תקלה כלל, ולא כדברי התוס' שהבור עשה חצי תקלה - ותמה החזו''א מאי שנא מכל ב' מזיקים דאמרינן כי ליכא וכו', ואולי י''ל על פי הנ''ל דאע''פ שתוס' נח' על רש''י הנ''ל, אך לענין החיוב על המפיל בבור מודו תוס' לרש''י דלא חייבה התורה על התקלה אא''כ הבור מתקיל בדרך ההילוך הרגיל של בני אדם וכנ''ל.

ח. תוס' בדף י''ג א' הקשו על שיטת רש''י מנלן דלרבנן לא אמרינן כי ליכא וכו' בב' שוורים שנגחו או בבשר ואימורים, הא לא פטרו רבנן אלא בשור שדחף לבור משום שהבור לא הזיק ולכן לא שייך לחייבו מדין כי ליכא וכו', ויש שתי' - עי' פנ''י, וברכ''ש סי' ג' סק''א - דאף לרש''י יש סיבת חיוב על בעל הבור, אלא שיש יותר סיבה לחייב את בעל השור ולכן כאן השותפות פוטרת לגמרי את בעל הבור, אך כשא''א לחייב את השור היה צריך להיות חייב בעל הבור, וע''כ דלא ס''ל רבנן דין כי ליכא וכו', וכל זה שייך רק אי נימא דיש סיבת חיוב לרבנן, אך להנ''ל דלא חייבה התורה בכה''ג וכדנראה בדברי הרי''ד א''א לתרץ כן, ואולי מוכח כהנ''ל מקושיית התוס' על רש''י, דלכא' מבואר בתוס' דהבינו ברש''י שאין כלל סיבת חיוב על בעל הבור.

ט. בצד אחד ברש''י מבואר דכשבעל הבור הוא הכורה חייב אף לרבנן, וצ''ב מה הצירוף בין הדברים, ולדברי האחרונים שפירשו שיש סיבת חיוב על הבור, אלא שיש יותר סיבת חיוב על השור, ולכן מדיני השותפות נפטר בעל הבור וחייב בעל השור, י''ל דבאדם אחד לא שייך פטור שותפות, ולכן חייב בעל הבור את כל הנזק, אך לפי מה שהתבאר לעיל א''א לומר כן.

י. כתוב בפסקי הריא''ז דאף לר''נ יש אופנים שבעל הבור פטור וז''ל ועוד נראה בעיניי, שאין בעל הבור חייב אלא כשדחפוהו ובדרך דחיפה נפל לבור, אבל אם נשא האדם חבירו על כתיפו, והוליכו והשליכו לבורו שלחבירו המשליך אותו חייב ובעל הבור פטור, וכן אם היה בהמה או קוף וכיוצא בו שנשא תינוק על כתיפו והוליכו והשליכו לבור בעל הבור פטור ובעל הקוף חייב כמבואר בקונט' הראייות בראיי' ב'.

**במח' רש''י ותוס'**

א. לדעת רש''י לרבנן אין הבור נחשב כמזיק כלל, ולכן השור נחשב כעושה כל ההזק, משא''כ לר''נ שהבור נחשב מזיק יש צד בגמ' דכל אחד רק פלגא הזיקא עבד, משום שכשיש ב' מזיקים השותפות גורמת שכל אחד נחשב רק כעושה חצי מהנזק, משא''כ לרבנן שאין הבור נחשב למזיק, אין לשור שותף ולכן נחשב השור 'כוליה הזיקא עבד' וחייב בעל השור נזק שלם, ולכן לכא' אין רש''י יכול לסבור דבעל השור חייב רק ח''נ אף ללישנא דהאי פלגא וכו' משום שאין לו שותף, וע''כ דדברי רש''י בדף י''ג א' אינם מדברי רש''י כמשו''כ המהר''ם.

משא''כ לתוס' שאף הבור נחשב מזיק, אלא דלרבנן פטור מגזה''כ, א''כ אין צד שלרבנן השור כוליה הזיקא עבד, לפי הל''ב דלר''נ רק פלגא הזיקא עבד, ולכן כתבו התוס' דלרבנן אין חייב בעל השור רק חצי נזק, אלא שכתבו התוס' דכיון דלית להו לרבנן דין כי ליכא וכו' ממילא אף אם כוליה הזיקא עבד חייב בעל השור רק ח''נ, דאף אם כוליה הזיקא עבד, כיון דאף אידך כוליה הזיקא עבד, השותפות פוטרת, ורק מכח דין כי ליכא וכו' שייך לחייבו, ולא מהני דין כי ליכא וכו' אלא רק אי כוליה הזיקא עביד, וז''ל רבינו פרץ דלרבנן נמי בעל הבור הוי שותף עם השור לעשות ההזק כדפי' **לכך** אין השור משלם אלא חצי תשלומין עכ''ל.

ב. לדברי רש''י הקשו התוס' מנלן דלית להו לרבנן כי ליכא וכו' הא ס''ל לרבנן דאין הבור מזיק כלל, ולכן לא שייך דין כי ליכא וכו' לחייב את **הבור,** ובעל השור הרי חייב נזק שלם וא''כ א''א ללמוד מזה דלא ס''ך לרבנן כי ליכא וכו', ומנלן דבב' שוורים שהזיקו או בבשר ואימורים אין דין כי ליכא וכו', ולדעת התוס' דבעל השור אינו חייב אלא חצי, מוכח דלא ס''ל לרבנן כי ליכא וכו' מהא דאין בעל **השור** חייב הכל, ומבואר בתוס' דכל זה רק להך לישנא דהאי כוליה וכו' אך אי האי פלגא וכו' אין דין כי ליכא אף לר''נ, וכל דברי הגמ' בדף י''ג א' הוא כלישנא דהאי כוליה וכו', וכן הגמ' בדף נ''ג ב' דלר''נ אמרינן כי ליכא וכו' אינו אלא ללישנא זו, אך ללישנא בתרא אין שייך כי ליכא וכו' אלא רק לחייב את בעל הבור, ולרבנן דבעל הבור פטור מגזה''כ א''א לחייבו, וא''כ לפ''ז לל''ב לא נח' רבנן ור''נ בדין כי ליכא וכו' אלא רק נח' אם אפשר לחייב את בעל הבור, ואם אפשר לחייבו לכו''ע אמרינן כי ליכא וכו' - ולכן כתבו התוס' בדף י''ג א' דאף דחיית הגמ' דרק בבור יש כי ליכא וכו' אינו אלא כל''ק, משום דלל''ב לא נח' ר''נ ורבנן בדין כי ליכא וכו' וא''כ מדוע העמידה הגמ' לפי האבע''א את דברי רבא רק כר''נ.

ד. שור שזרק לתוך אש, לכא' לדברי רש''י אף בזה נח' ר''נ ורבנן, משא''כ לתוס' דבעל הבור פטור רק ממיעוטא דלא שיפילוהו אחרים, לא נתמעט אלא בור ולא שור, ואין לומר בדעת רש''י דרק בבור נח' רבנן משום שהבור אינו מזיק, משא''כ אש שהאש שורפת, דהרי נח' רבנן גם כשניזוק בהבל.

ה. תוס' בדף נ''ג ב' כתבו דהיה מקום לומר דרק בבור ושור פטרו רבנן את בעל השור משום 'דבור עושה עיקר המעשה ואיהו קטל בהבליה לכך לא נטיל חיובו על השור' משא''כ בשור ושור, ולדברי החזו''א בביאור דברי רש''י נח' רש''י ותוס' בסברות הפוכות, אך אי נימא דסברת רש''י הוא סברא בדיני בור אף לרש''י אפשר לומר כדברי התוס' הנ''ל.

**שור שדחף לבור הפקר, האם לרבנן בעל השור חייב נ''ש**

א. תוס' בדף נ' ב' כתבו ב' צדדים בדין נתקל באבן ונישוף בקרקע, ולפי הצד שחייב בעל האבן, לכא' חייב נ''ש לכו''ע, וא''צ כאן לדין כי ליכא וכו', משום שאין כאן שותף, ורק באבן ובור או בשור ובור שיש שותף יש מקום לפטור את בעל האבן או בעל השור.

ב. אולם הרא''ש בדף נ' ב' כתב דבעביד גובה חייב נ''ש רק לר''נ ולא לרבנן, אע''פ שהקרקע רה''ר, וכתב בחי' ר' מאיר שמחה דבתוס' נראה שחייב נ''ש, אך כתב דרק בגובה נח' התוס' אך בשור שדחף לבור הפקר אף לדעת התוס' חייב בעל השור רק ח''נ עי''ש, וכ''כ בדף כ''ח ב' עי''ש.

ג. בדברי הבעל המאור מבואר דלר''נ לל''ב דהאי פלגא וכו' בנתקל באבן ונישוף בקרקע אין חייב בעל האבן אלא חצי נזק, וכתב הבעה''מ דלרבנן חייב נ''ש, וס''ל כרש''י דבעל השור חייב נ''ש,

ד. ועי' ברמב''ן במלח' שחלק על הבעה''מ ולר''נ משלם נ''ש אף לל''ב, אך כתב בתו''ד דחייב נ''ש מדין כי ליכא וכו' ומשמע דלרבנן דלא אמרינן כי ליכא וכו' ואף בשור שדחף על הקרקע אינו חייב נ''ש לשיטת התוס' דלרבנן חייב בעל השור רק ח''נ.

ה. ברשב''א בדף כ''ח ב' מבואר דלדברי התוס' דלרבנן בעל השור חייב ח''נ, אף בנתקל באבן ונישוף בקרקע אין חייב בעל האבן אלא חצי נזק, ואף אי כוליה וכו' אין חייב אלא לר''נ נ''ש מדין כי ליכא וכו'.

ו. וז''ל רעק''א - כו''ח סי' נ''ב - אבל בהיפוך אם הבור הוא הפקר אין בעל השור צריך לשלם רק החצי אף דליכא לאשתלומי מבעל הבור, ודווקא בכה''ג אבל ב' שדחפו השור לבור ואחד פטור מדינא צריך השני לשלם כההיא דסעיף ל''ז, יש''ש עכ''ל.

ז. כתב הב''י בסי' ת''י ומה שאמר ואם דחפו בו כלים ונשברו האדם ובעל השור חייבים ובעל הבור פטור, גם זה במימרא הנזכרת והטעם פשוט משום דבור פטר בו כלים הילכך האדם ובעל השור משלמין כל הנזק כרבי נתן דאמר כל היכא דליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי עכ''ל, ולכא' לענין כלים הוי כבור הפקר ואפילו הכי כתב הב''י דחייבים לשלם את כל הנזק רק לר''נ.

ח. וצ''ע וכי אדם או שור הדוחף על הקרקע רה''ר, או אבן של הפקר אינו חייב אלא ח''נ - ולכא' גם אדם בכוונה לא יהיה חייב אלא חצי נזק, דמאי שנא אדם או שור כשאין בעלים לבור -.

ט. וכ''כ הפסקי הרי''ד שכתב דאף לל''ב דהאי פלגא וכו' חייב בכה''ג נ''ש וז''ל ודוקא בשדחפו לבור דהוא בר חיובא פליג ר' נתן אבל אם דחפו בגיא, או בים, או בבורו של גוי, או בבורו של ראובן שהיה בתוך חצרו שלא פשע בו כלל כיון דלאו בני תשלומין נינהו מיחייב בעל השור שדחפו בכל הנזק **דהשתא לית ליה שותפא** עכ''ל, ועי' חזו''א בסי' י''ד סק''ג.

**שותפותאי מאי אהניא לי**

מבואר בסוגיין דאף כשיש סיבה לחייב את המזיק נזק שלם, כשיש עוד מזיק, השותפות פוטרת ואינו חייב אלא חצי נזק, ואין אומרים רצה מזה גובה רצה מזה גובה

א. מבואר בגמ' בל''ק דאף אם האי כוליה הזיקא עבד והאי כוליה הזיקא עבד, שור תם שדחף לבור אינו חייב אלא רביע נזק, משום שותפותאי מאי אהניא לי, ומבואר דלא אמרינן כאן רמ''ג רמ''ג ויגבה ממנו חצי נזק, אלא השותפות פוטרת אותו - עי' חזו''א סי' ה' סק''ה, ברכ''ש סי' י''ב, חי' הגרנ''ט סי' קכ''ד, חי' ר' ראובן סי' י''א, קה''י סי' י''ז -.

ב. תוס' כתבו דא''א לומר דלל''ב בעל הבור כוליה הזיקא עבד, ובעל השור פלגא הזיקא עבד וז''ל דא"כ מועד לר' נתן אמאי משלם מחצה כי היכי **דמהני שותפות לבור שאין הבור משלם אלא חצי ממה שהזיק** כמו כן **יועיל שותפות הבור לשור ולא ישלם השור מחצה** ובתם נמי איכא להקשות אמאי משלם רביע עכ''ל.

ג. כתב רש''י בדף נ''ג ב' ד''ה כרבנן וז''ל רביע נזק הואיל ויש לו שותף וזה שאינו יכול להשתלם מן הקדשים יפסיד עכ''ל, ומבואר דסברת רבנן דאינו משלם חצי נזק בתם, הוא משום שיש לו שותף, ובד''ה אביי כתב רש''י דלר''נ חייב חצי נזק וז''ל וכדרבי נתן דאמר מה דלית ליה לאשתלומי מהאי לשתלם מהאי **והוי כמי שאין לו שותף** עכ''ל, ומבואר ברש''י דלר''נ חייב משום שאין השותפות פוטרת כשהשני אינו חייב, וזהו הסברא דלר''נ אמרינן כי ליכא לאישתלומי וכו', דכשאין השני חייב אין השותפות פוטרת, ולרבנן אף בכה''ג השותפות פוטרת.

ד. מבואר ברש''י בד''ה מאי דאית לי, דלרבנן חייב בעל השור נ''ש, משום שלרבנן אין לשור שותף, וכ''כ התוס' בדף י''ג א' על דברי רש''י וז''ל משמע מפירושו שהשור עושה כל ההיזק ובעל הבור **אין עושה כלום** עכ''ל, ולכן הקשו התוס' על רש''י מנלן דרבנן לית להו כי ליכא וכו' הא כי ליכא אין יכול לחייב, אלא רק לסלק את הפוטר של שותפות.

ה. ומבואר ברש''י הנ''ל דאף לל''ב דהאי פלגא הזיקא עבד והאי פלגא הזיקא עבד, לרבנן כולה הזיקא עבד, וכ''כ הבעל המאור וכתב הבעל המאור דלפי זה שור שדחף שור על גבי קרקע עולם, לרבנן בעל השור חייב נ''ש, ולר''נ לל''ב בעל השור חייב רק חצי נזק, משום שלא אמרינן כי ליכא וכו' לחייבו יותר ממה שהזיק, וכיון שלר''נ לל''ב השור רק פלגא נזקא עבד, אינו חייב יותר מחצי נזק.

ו. כתב התוס' רי''ד דבשור ושור פסולי המוקדשים שנגחו לר''נ חייב נ''ש וז''ל מאי אמרת דשותפא אית לך כיון דלא מצינא לאשתלימא מיניה משתלימנא מינך עכ''ל, ומבואר כנ''ל דדין כי ליכא וכו' הוא לסלק את הפטור של שותפות כשהשותף פטור.

ז. כתב הפסקי רי''ד דאף לל''ב דהאי פלגא וכו' יש אופן שבעל השור חייב נ''ש וז''ל ודוקא בשדחפו לבור דהוא בר חיובא פליג ר' נתן אבל אם דחפו בגיא, או בים, או בבורו של גוי, או בבורו של ראובן שהיה בתוך חצרו שלא פשע בו כלל כיון דלאו בני תשלומין נינהו מיחייב בעל השור שדחפו בכל הנזק **דהשתא לית ליה שותפא** עכ''ל, ולכא' מבואר בדבריו דאף לל''ב כל הסיבה שהאי פלגא וכו' אינו אלא משום שיש לו שותף בר חיובא, אך בדברי הבעל המאור מבואר דאף בכה''ג בעל השור חייב רק ח''נ, ובדברי התוס' בדף י''ג א' מבואר דלל''ב דהאי פלגא וכו' אף בשור הקדש שהשתתף בנזק א''א לחייב את השני נ''ש, ולכן העמידו תוס' את כל הסוגיא שם כל''ק, ולדברי הרי''ד לכא' אפשר להעמיד את הסוגיא שם אף כל''ב, דהקדש לכא' דמי לגוי דבזה לא אמרינן דאידך רק פלגא הזיקא עביד, ולדברי התוס' יתכן שנח' רק בהקדש שיש שותף אלא שאינו בר חיובא, אך בבבור הפקר שאין כלל שותף חייב נ''ש, ועי להלן.

ח. וכ''כ הברכ''ש בסי' י''ג סק''א 'דמה דבשותפות אינו מוטלת התשלומין אלא על כל אחד לפי חלקו, הוא חלות דין חדש דודאי יש לכל אחד שם מזיק על כל החפץ אלא דחלות דין השותפות פוטרתו דאינו משלם אלא לפי חלקו, ואפי' ללישנא דהאי פלגא הזיקא קא עביד והאי פלגא הזיקא עביד הוא דוקא לענין אם יש שותפות בודאי אז נעשה פשיעתו רק בהחצי, אבל לענין אם יש ספק בעיקר הדבר אם יש לו שותף בזה אליבא דכו'''ע שם מזיק עליו, דהא שם מזיק שלו הוא ודאי, ודין השותפות הוא ספק.

ט. עי' בחי' הגרשש''ק בב''מ סי' ח' שחילק בין ב' שעשו בשבת ששניהם חייבים מיתה, לבין נזקין שא''א רמ''ג רמ''ג 'בנזקין אף אם היה אפשרות לאבד חפץ אחד שני פעמים ג"כ לא יהי' חיוב תשלומין רק פעם אחד, דבנזקין עיקר החיוב הוא משום חסרון הבעלים והפסדם, ומשו"ה בשנים שהזיקו ליכא למימר שיש בזה שני הפסדים, וכיון דליכא כ"א הפסד אחד, מחלקינן ההפסד בין שניהם', ובשערי יושר ש''ז פרק כ''א כתב 'אבל בשנים דעשו מה דאמרינן לרבי נתן דכל אחד כוליה היזיקא עביד, אינו משום דחשבינן שכל אחד עשה מעשה גמור, דזה אי אפשר לומר בשום פנים, שהרי כיון שגם חבירו עשה בזה ממילא חסר בזה איזה חלק המעשה ממנו, אלא שאנו מחייבים כל אחד גם על מעשה חבירו, משום שכל אחד משלים פעולת חבירו'.

י. בדברי הרשב''א בדף ס' א' ד''ה תנו רבנן בתי' הראשון מבואר דלא רק בב' שוורים וכיוצ''ב נח' ר''נ ורבנן, אלא גם ברוח מצויה ואדם שהזיקו וז''י וז''י נח' רבנן ור''נ, ולכא' ברוח אין שייך לומר שהשותפות פוטרת, ומשמע שלרבנן אין כלל סיבה לחייבו נ''ש, ואפילו הכי לר''נ אמרינן כי ליכא וכו', וצ''ע לפי''ז בדברי הל''ק דהאי כוליה וכו', ואולי בזה נח' רבנן ור''נ אם יש סיבה לחייב כל אחד רק חצי נזק, או שיש סיבה לחייב כל אחד נ''ש ורק השותפות פוטרת ולכן שייך לומר כי ליכא וצ''ע, ועי' שם בתי' השני של הרשב''א ולכא' מבואר בדבריו דלכו''ע יש סיבה לחייבו בכל הנזק וככל הנ''ל - אך אולי רק באש כתב כן וצ''ע -.

יא. דעת רש''י בסוגיית מרבה בחבילה דאף כשהוסיף השני אש שיכול להזיק בפני עצמו השני פטור, והראשון חייב, והגר''א סי' שפ''א סק''ה כתב שכ''ה גם מסקנת התוס' שם, ובביאור הדבר שהשני פטור אע''פ שאש שלו הזיקה ביארו דלא די לחייבו במה שהאש שלו הזיקה, אלא רק כשיצר מזיק חייב, וכיון שהיה באש של הראשון בכדי להזיק לא יצר השני מזיק, ואכתי צ''ע מדוע הראשון חייב, הרי לא רק אש שלו הזיקה, ועל פי הנ''ל י''ל דבז''י וז''י יש סיבה לחייב כל אחד על כל הנזק, אלא שהשותפות פוטרת, וכאן אין לראשון שותף, וממילא חייב הראשון בכל הנזק.

**שותפתאי ותמותאי מאי אהניא לי**

כשהשותף הוא תם והשותפות פוטרת את התם מרבע נזק ואת המועד מחצי נזק, יש ג' אפשרויות כיצד לומר כי ליכא וכו', י''ל שהתם ישלם מדין כי ליכא ח''נ, י''ל שהמועד ישלם ג' חלקים, י''ל שהתם והמועד יתחלקו, ויש לדון בצורת החלוקה, אם יתחלקו בשוה, או שהמועד ישלם יותר.

א. בקושיית הגמ' מבואר דרק התם ישלם מכח כי ליכא וכו' וצ''ב מדוע השותפות פוטרת רק את הבור ולא את השור, ומדוע מדין כי ליכא וכו' לא ישלם גם הבור יותר מחצי נזק, וביאר בחי' ר' ראובן סי' י''א סק''ב דס''ל למקשן דאין דין תם לשלם חצי ממה שהיה משלם אילו היה מועד, אלא דין התורה שלא שלגבות ממנו יותר מחצי נזק אע''פ שנחשב למזיק על כל הנזק.

ב. בתי' הגמ' מבואר דבעל הבור משלם ג''ח, וצ''ב - רבינו פרץ -מדוע אמרינן כי ליכא וכו' רק על בעל הבור ולא על בעל השור, וי''ל דס''ל לתרצן דגדר דין ח''נ בתם הוא לחייבו חצי ממה שהיה חייב אילו היה מועד, וכיון שאילו היה מועד היה חייב ח''נ, א''א לגבות ממנו יותר מרבע נזק.

ג. עי''ל דגדר חצי נזק בתם הוא דיש לו דין מזיק רק על חצי מהנזק, וכיון שהבור יש לו דין מזיק על כל הנזק, א''כ על חצי מהנזק אין לבור שותף, וחייב מחמת כן חצי נזק, ועל החצי השני שיש לו שותף הרי הם מתחלקים בשוה.

**כיצד הדין כשיש שותפות הפוטרת**

א. יש לומר דהשותפות גורמת שכל אחד רק נחשב חצי מזיק, דכיון שיש לכל אחד סיבה שיתיחס אליו הנזק, אמרינן דלכל אחד מתייחס רק חצי מהנזק.

ב. יש לומר דאע''פ שלכל אחד מתייחס כל הנזק, השותפות פוטרת מתשלום כל הנזק, ומכח השותפות כל אחד חייב רק חצי נזק אף באופן שהשני אינו בר חיובא.

ג. יש לומר דכל היכא שהשני אינו בר חיובא ובפועל אינו חייב, אין השותפות פוטרת, דרק החיוב של השני פוטרת אותו.

ד. יש לומר דאף כשהשני חייב אין השותפות פוטרת אותו לגמרי, אלא עדיין חייב אם השני לא ישלם, וחייב כעין החיוב שיש על ערב - כך ביאר הגרשש''ק בב''מ סי' ח' ובשערי יושר ש''ז פכ''א את שיטות הראשונים דאמרינן כי ליכא גם כשהשני ברח או שהוא עני וז''ל אלא מחמת שהיה בר חיובא אי אפשר שיתחייב מתחילה יותר מחצי תשלומים, אבל חיוב בגדר ערבות אפשר לכל אחד להתחייב מתחילת המעשה -.

**מצינו כמה אופנים שיש ב' שיש להם סיבה להתחייב בכל הנזק**

ישנם אופנים ששנים יחד הזיקו וההזק נעשה בשותפות, וישנם אופנים שכל אחד הזיק בפני עצמו בלא שותפות.

**אופנים ששניהם הזיקו יחד**

א. ב' שוורים וכד' שהפילו יחד שור, וכל אחד לחוד היה יכול להפילו, ובשבת קי''ל דז''י וז''י שניהם פטורים ממיתה וקרבן, ואף אי נימא דנזקין דינו כשבת אין סיבה אלא לפטור כל אחד מכל הנזק, אך אכתי אפשר לחייב כל אחד חצי נזק, ולא דמי לחילול שבת שא''א להרוג חצי, ועי' רעק''א בשבת דף צ''ג א' דמספ''ל אם ז''י וז''י פטורים גם ממלקות או רק התמעטו מקרבן, אך מלקות שניהם חייבים, ואי נימא הכי אף בנזקין י''ל שיש סיבה לחייב את שניהם, ועי' בשיעורי ר' שמואל סנהדרין דף ע''ח א' בהערות דאף לר''ש דפטר בשבת זא''י וזא''י ברציחה אינו כן וז''ל 'והשיב רבינו דיש לחלק אם החיוב הוא על המעשה או על התוצאה, דבשבת החיוב הוא על גוף המעשה, ובזה הוא דנאמר פטורא דשנים שעשו, משא"כ ברציחה החיוב הוא על התוצאה, דהתורה אינה רוצה שיהא נרצח, ולזה י"ל דכל מי שמשתתף ברציחה מתחייב.

ב. באופן הנ''ל ואין ביכולת כל אחד לחוד בכדי להפילו, בשבת קי''ל דזא''י וזא''י שניהם חייבים מיתה, וא''כ לכא' גם כאן יש סיבה לחייב כל אחד בכל הנזק.

ג. בהמה שהזיקה, וחלק מהבהמה של הקדש - כהגמ' בדף י''ג א' שלמים שהזיקו - יש לומר דהוי כזא''י וזא''י, אך י''ל דרק כשכל אחד עושה בפני עצמו מעשה אמרינן הכי, משא''כ כאן שאין אלא עשייה אחת, וז''ל הרמב''ן במלח' 'איכא למימר משום דא"ל בשר בלא אימורין לא כוליה נזק ולא פלגא נזק קא עביד ואפי' בפלגא נזקא אימורין מסייעו ודיו שמשתלם מבשר ולא שישתלם מבשר כנגד אימורין שאין הבשר בלא אימורין מזיק'.

ד. בדברי הגהות מיימוני פרק י"ב מנזקי ממון בשם תשובת מוהר"ם מבואר דבז''י וז''י אמרינן כי ליכא וכו', ובזא''י וזא''י א''א כי ליכא כשאין את הסברא דאנא תוראי וכו', וצ''ע מאי שנא משבת דזא''י וזא''י עדיפה מז''י וז''י, וכן צ''ע מאי שנא מאש שכתבו התוס' בדף ס' ד''ה ליבה דב' שליבו אש וז''י וז''י פשוט ששניהם פטורים, ובזא''י וזא''י יש צד שחייבים עי''ש, ואולי י''ל דזא''י וזא''י הוא יותר סיבה לייחס לכל אחד את כל התוצאה מז''י וז''י, משום שבזא''י בלעדיו לא היה נעשה הדבר, משא''כ בז''י וז''י, אך אם למעשה גם בז''י וז''י שניהם חייבים - וכנ''ל בשם רעק''א די''ל דכל הפטור רק מקרבן ולא ממלקות, או שאולי רק בשבת פטורים ולא בנזקין (וצ''ע כיצד הדין ברציחה) - י''ל דכיון שיש סיבה לחייב כל אחד, אלא השותפות פוטרת, בזה י''ל שיש יותר סיבה שהשותפות לא תפטור כשאינו בר חיובא בזה יכול וזה יכול.

ה. הקצוה''ח בסי' ת''י סק''ג נקט בדברי הרמב''ן דנח' על המהר''ם הנ''ל וס''ל דגם בזא''י וזא''י אמרינן כי ליכא וכו' אף בלא סברת אנא תוראי וכו' - וכך פירש את דברי הגמ' דהאי פלגא וכו' דכל אחד הוי כזא''י וזא''י - אך בבשר ואימורים גרע אף מזא''י וזא''י ואין בזה דין כי ליכא - עי' בחי' ר' שמואל בעמ' פ''ג שביאר דא''א לייחס חלק לבשר וחלק לאימורים, אלא כל משהו ומשהו תרוייהו יחד עושים, ואין כאן ב' כוחות הפועלים כשור ושור, ועי' חזו''א בסי' ה' סקי''ג, אך בדברי התוס' בדף י''ג א' מבואר דאף באימורים ובשר לפי הל''ק האי כוליה הזיקא עבד והאי כוליה הזיקא עבד, ועי' בסמ''ע בסי' ת''י סקנ''ז דהוכיח שגם בב' שוורים שדחפו וזא''י וזא''י אמרינן כי ליכא עי''ש.

ו. בדברי התוס' שאנ''ץ - הובא בשטמ''ק בדף נ''ג ב' - מבואר דבב' שוורים שנגחו יש יותר סיבה לומר כי ליכא וכו' בזא''י וזא''י, מאשר ז''י וז''י עי''ש.

**אופנים שכל אחד הזיק בפני עצמו בלא שותפות**

א. גזל ובא אחר ואכלו הדין דרמ''ג רמ''ג, דהיינו שכל אחד חייב את כל הנזק, ולכא' הטעם שאין דין חלוקה ביניהם ואין השותפות פוטרת הוא משום שכל אחד הזיק דבר אחר, הגזלן הוציאו מרשותו, והמזיק כילה את החפץ.

ב. כתב הרא''ש בפ''ב סי' ב' ודליל דאית ליה בעלים ולא אצנעיה ונקשר ברגל תרנגול ... והזיק דרך הילוכו משלם בעל הדליל חצי ובעל התרנגול חצי ואי אדייה אדויי משלם בעל התרנגול רביע דאית ליה שותפות ובעל הדליל ג' חלקים כר' נתן דאמר כי ליכא לאישתלומי מהאי משתלם מהאי עכ''ל, ומבואר ברא''ש שגם באופן שהדליל הזיק, ויש סיבה גמורה לחייב את בעל הדליל מדין אש, וסיבה גמורה לחייב את בעל השור מדין שור, אין חייב לרבנן בעל הדליל נ''ש כשא''א לחייב את בעל השור, ועי' בשטמ''ק שם דף י''ט ב' בשם מהר''י כץ.

ג. כעין זה מצינו בסוגיית פי פרה, דהמושיט פירות לפי פרה, יש סיבה לחייב את המושיט מדין אדם או אש, ויש סיבה לחייב את בעל הפרה מדין שן, וכתבו התוס' והרא"ש, וכן פסקו הטור והשו"ע בסי' שצ''א סעי' א' דהמושיט חייב, ובעל הפרה פטור, ואם המושיט היה חש"ו, או שאין לו מה לשלם, בעל הפרה חייב, ותמה הש''ך דהרי דעת הטור דלא אמרינן כי ליכא וכו' כשאין לאידך מה לשלם, וכתב הגרשש''ק בסי' כ''ב דהכא לא בעינן לדין כי ליכא, כיון דכל אחד הוי מזיק אחר, דהמושיט חייב משום אש, ובעל הפרה חייב משום שן, וכל אחד מזיק לבדו, בלא שותף, אלא דהקשו מדברי הרא''ש הנ''ל באות ב' לענין דליל, דלכא' דמי לפי פרה ואפילו הכי כתב הרא''ש דחייב רק לר''נ.

ד. כתב הב''י בסי' שצ''ב וז''ל כשלא שמר גחלתו מיחייבי תרווייהו בכל הנזק כל אחד החצי ועל שאר הגדיש משלם בעל הכלב רביע דכיון דכששמר גחלתו אינו משלם בעל הכלב על שאר הגדיש אלא חצי נזק כשלא שמר גחלתו כיון דאיכא שותפא בהדיה אינו משלם אלא חצי מה שהיה חייב דהיינו רביע ובעל הגחלת שלשה חלקים **מדרבי נתן** דאמר כל היכא דליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי.

ה. שור שדחף לבור, נח' רבנן ור''נ, ולר''נ דבעל הבור חייב כמו בעל השור לכא' יש סיבה גמורה לחייב כל אחד, ולא דמי לב' שוורים שהזיקו שהזיקו יחד, משום שאף אם נדון את השור השני כרו''מ עדיין אין בפני עצמו, משא''כ כאן השור שדחף הזיק בפני עצמו, וכן ניזוקו בבור, ואין הבדל אם השור הפיל את עצמו, או שור אחר הפילו, וא''כ לכא' בשור ובור יש יותר סיבה לחייב כל אחד נ''ש, אך בהגהות מימוניות בפי''ב והיש''ש מבואר להפך, דרק בשור שדחף לבור נח' ב' הלישנות, משום שהשור אינו יכול להזיק בלא הבור, והבור אינו יכול להזיק בלא השור, משא''כ בב' שוורים שנגחו שכל אחד יכול להזיק בפני עצמו, לכו''ע האי כוליה וכו', ולדעת התוס' בדף נ''ג ב' דאף בב' שוורים נח' ב' הלישנות י''ל כנ''ל.

ו. תוס' לא חילקו בין שור שדחף לבור, לב' שוורים שדחפו, ולבשר ואימורים, ובכל האופנים כתבו התוס' בדף י''ג א' ודף נ''ג ב' דנח' ב' הלישנות אם האי וכו', ונראה בתוס' דבכל האופנים יש סיבה לחייב כל אחד בכל הנזק, ובכל האופנים השותפות פוטרת, ולכן אין לחלק בין האופנים, וכתב הקצוה''ח בסי' ת''י סק''ג בביאור דברי התוס' דגם בזא''י וזא''י שייך לומר האי כוליה וכו' וגם בבשר ואימורים י''ל דהאי כוליה וכו' וז''ל והיינו משום דאמרינן דכיון דאילו היה אחד לבדו לא היה כאן היזק הוי כאילו כל אחד לבדו כולה היזקא עבד וכאילו הוא גומר כל ההיזק, אך הרמב''ן חילק בין בשר ואימורים לשאר האופנים, וס''ל דבבשר ואימורים אין סיבה לחייב כל אחד על כל הנזק, וההגהות מימוניות ס''ל דרק בז''י וז''י אמרינן כי ליכא, ולא בזא''י וזא''י.

**בביאור ב' הלישנות**

יש לדון במה נח' ב' הלישנות, ובמה נח' רבנן לפי כל לישנא.

**האם לל''ק צריך לדין כי ליכא וכו' בכדי לחייבו נ''ש**

א. מבואר בדברי הגר''א בסי' ת''י סקמ''ה דלפי הל''ק א''צ לדין כי ליכא וכו', ולכא' הביאור הוא דהשותפות פוטרת כשאידך בר חיובא, אך כשאידך אינו בר חיובא אין השותפות פוטרת, דהיינו דחיובו של אידך פוטר, ולכן כשאידך אינו בר חיובא חייב הכל, וא''צ לדין כי ליכא וכו', ורק אי פלגא הזיקא עבד שייך לומר שלרבנן אינו חייב כי אם ח''נ אף כשאידך לאו בר חיובא, ולכא' לפי''ז מח' רבנן ור''נ הוא אם האי כולא הזיקא וכו' או האי פלגא וכו' - ולדברי רש''י דלרבנן חייב נ''ש ניחא אף אי ס''ל דהאי כוליה וכו' ורק לדעת התוס' דאף לרבנן חייב רק ח''נ צ''ל כן - וכך לכא' מבואר בדברי הרמב''ן במלח' וז''ל וכן בשור ושור פסולי המוקדשין שנגחו לר' נתן משלם נ"ש אף על גב דהאי פלגא נזקא עבד והאי פלגא נזקא עבד דהא תלמוד לרבנן לא משלם אלא ח"נ **ואי כוליה היזק עבד נ"ש משלם** עכ''ל, אך הברכ''ש בסי' י''ב סק''ה כתב דאין לומר בדברי הרמב''ן דנח' ר''נ ורבנן בזה, אלא ס''ל לרבנן דאע''פ דהאי כוליה וכו' חייב רק ח''נ עי''ש - ועי' אות ב' וצ''ע - ולהמבואר להלן אות ב' בשם היש''ש דבלא דין כי ליכא וכו' חייב הכל רק כשאידך בר חיובא י''ל דלרבנן אין חייב הכל אע''פ דהאי כוליה וכו' משום דכיון דלרבנן יש גזה''כ דבעל הבור פטור הוי כאינו בר חיובא ולכן אין חייב הכל בלא דין כי ליכא וכו' -.

ב. בדברי היש''ש נראה דלל''ק אין כלל דין כי ליכא וכו' אלא דאי האי כוליה וכו' א''צ כי ליכא וכו' וחייב אידך הכל, אך רק כשאידך בר חיובא, אך כשאידך אינו בר חיובא א''א לחייבו את הכל רק מכח דין כי ליכא וכו' עי''ש.

ג. הברכ''ש בסי' י''ב סק''ב כתב כן בשם הגר''ח, וכתב להוכיח כן מדברי הגמ' 'אי קסבר האי כוליה הזיקא עבד והאי כוליה הזיקא עבד האי משלם פלגא והאי משלם פלגא' ומבואר דיש לחייב את בעל השור בכל חיובו אף בלא דין כי ליכא וכו', דהרי כאן אידך בר חיובא ולא שייך כאן דין כי ליכא וכו' - אך מתי' הגמ' לכא' א''א להקשות מדוע משלם בעל הבור ג''ח הא איכא לאתשלומי מבעל השור, די''ל דליכא לאישתלומי מבעל השור, משום שאין תם חייב אלא חצי ממה שהיה חייב אילו היה הוא מועד וכנ''ל.

ד. ולכא' כן מבואר בדברי הרא''ה - בשטמ''ק כאן - וז''ל ותו דאי הוה סבירא להו לרבנן טעמא דהאי כוליה היזקא וכו' או היכא דליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי ודאי בעל השור חייב היה לשלם הכל.

ה. בדברי התוס' בדף י''ג א' מבואר דאף לל''ק דהאי כוליה וכו' א''א לחייב אותו נ''ש אף כשאידך לאו בר חיובא, ואף לרבנן האי כוליה הזיקא וכו' ואפילו הכי אין משלם אלא ח''נ אף כשאידך אינו בר חיובא, ויותר מזה כתבו התוס' שם דאף לר''נ אין דין כי ליכא אף אם האי כוליה וכו' אלא על בעל הבור מסברת האי תורא בבירך וכו' - ולפי''ז אין מקור מרבנן דלא ס''ל סברת כי ליכא וכו' דהרי גם לר''נ אין כי ליכא אלא בבור מסברת אנא תוראי וכו', וכיון שלרבנן א''א לחייב את בעל הבור משום דרשת ונפל וכו' א''כ גם מכח דין כי ליכא א''א לחייבו - וז''ל רבינו פרץ ואע''ג דכל אחד ואחד נחשב כאילו עשה כל ההזק סברי רבנן ... דכיון דאם היה שותפו דשור דהוא הבור בר תשלומין לא היה משלם כי אם מחצה, גם עתה שאינו בר תשלומין דרחמנא פטריה בשביל כך לא פסיד בעל השור, אלא לא ישלם כי אם חלקו שמגיע לו אלו היה שותפו בר תשלומין, ועי' מש''כ הברכ''ש ליישב את דברי התוס' מהקושיא הנ''ל באות ב'.

ו. לדברי הגר''א לכא' ע''כ צ''ל דכל דברי הגמ' בדף נ''ג ב' הוא רק לל''ב, אך לל''ק אף לרבנן חייב הכל כשהשור השני פטור, ולכא' לפי''ז ע''כ צ''ל כדברי הרמב''ן דאף לל''ב אמרינן כי ליכא וכו' בשור ושור אע''פ שלא שייך ביה סברת אנא תוראי וכו', ואולי י''ל דכל דברי הגר''א אינם אלא בשור שדחף לבור שכל אחד עושה בפני עצמו, ויש סיבת חיוב על כל אחד בפני עצמו וכך כתב הגר''א בסקמ''ז, ולכן א''צ כי ליכא וכו' לל''ק, אך בשור ושור מודה ל''ק לל''ב דהאי פלגא וכו', אלא שאף לפי''ז לכא' צ''ל דהגמ' כל''ב, דהרי לל''ק אין מקור לדין כי ליכא וכו' אף לר''נ.

ז. עלה בידינו ג' צדדים בגדר פטור שותפות, לדעת הגר''א אי האי כוליה וכו' מה שיש אחר שחייב הוא הפוטרו, לדעת התוס' אף אי האי כוליה וכו' מה שיש אחר שהזיק הוא הפוטרו מתשלומין, ולל''ב ע''י שיש לו שותף נחשב כאילו רק הזיק חצי.

**בביאור מח' הלישנות**

יש לחקור האם נח' ב' הלישנות אם שור שדחף לבור נחשב כז''י וז''י או כזא''י וזא''י, או שאין נ''מ בין ז''י וז''י לזא''י וזא''י ולא בזה נח'.

הסוברים שנח' ב' הלישנות אם שור שדף לבור נחשב ז''י וז''י או זא''י וזא''י

א. ההגהות מיימוניות בהלכות נזקי ממון פרק י''ב הביא מהמהר''ם דרק בשור שדחף לבור דהוי כזא''י וזא''י ס''ל לל''ב דהאי פלגא וכו' ולא אמרינן כי ליכא וכו' כשאין את הסברא דאנא תוראי וכו', אך בב' שוורים שז''י וז''י לכו''ע האי כוליה הזיקא וכו' ואמרינן כי ליכא וכו' אף לל''ב, וכן דעת היש''ש, ולכא' מבואר בדבריו שנח' ב' הלישנות כיצד להגדיר שור שדחף לבור, כז''י וז''י או כזא''י וזא''י.

ב. רש''י ד''ה אי קסבר האי כוליה הזיקא עבד כתב וז''ל הואיל דבלאו בור נמי מיית, ונראה בדברי רש''י כדברי המהר''ם הנ''ל דרק בז''י וז''י שייך לומר האי וכו' ולפי''ז להלן בע''ב בשור ושור דאמרינן כי ליכא וכו' ע''כ צ''ל דאיירי בזי'' וז''י, וכן הוא בנחל''ד בדף י''ג א' וז''ל ובשור ושור פסולי המוקדשין נמי יש בכל אחד לבדו כדי להזיק ובלא השני היה האחד לבדו עושה כל ההיזק, דזהו עיקר סברת האי כולה הזיקא עכ''ל, עי''ל בדעת רש''י דאיירי בע''ב בזא''י וזא''י וכל''ב דאף בכה''ג אמרינן כי ליכא וכו' וכדברי הרמב''ן דלא רק בבור דשייכא ביה סברת אנא תוראי וכו' אמרינן הכי.

ג. וכן פי' היש''ש וז''ל אי כל חד כוליה הזיקא עביד, וע"י חד מינייהו הוה מית ... ואח''כ כתב כדברי המהר''ם הנ''ל וז''ל היינו גבי שור שדחף חבירו לבור, דכל חד פלגא הזיקא קעביד ... משום דהבור לא עביד מידי, אי לא הוי השור שדחפו, וה"נ אי לא הוה הבור לא היה ניזק מדחיפתו, כה"ג בודאי כל חד רק פלגא הזיקא קעביד, וא"כ אין הדין נותן לומר מאי דליכא לאשתלומי כו', אם לא מטעמא דתוראי בבירא אשכחיתיה, אבל היכא ששניהם הזיקו כאחד, כגון שור ושור פסולי המוקדשים, דנוכל לומר כל חד כולה הזיקא קעביד בודאי אמרינן מאי דליכא לאשתלומי כו', דלא צריכים אנו לטעמא דתוראי בבירך כו' ... ומש"ה לעיל גבי שהזיקו ס"ל לר' אבא דכל חד וחד לא עביד כולה הזיקא. כי הבשר לא הזיק בלא אימורים, דאי לא ה"ל אימורים לא הוה חי, ולא הוה נגח. וכן האימורים בלא בשר.

ד. בדברי הקצוה''ח בסי' ת''י סק''ג נראה דהבין בדברי הרמב''ן דכוונת הל''ב דהאי פלגא וכו' הוא דכל אחד נידון כזא''י עי''ש.

בתוס' מוכח דאף בזא''י וזא''י לל''ק אמרינן האי כוליה וכו' דהרי כתבו תוס' בדף י''ג א' דאף בבשר ואימורים אמרינן לל''ק האי כוליה וכו'.

א. יש לבאר בדברי התוס' דלב' הלישנות יש סיבת לחייב כל אחד בכל הנזק, בין בז''י וז''י ובין בזא''י וזא''י, אלא דלל''ק השותפות גורמת שלא חל חיוב תשלומין על כל אחד, וללישנא בתרא אמרינן דכיון שיש סיבה שכל הנזק יתייחס לאידך, מכח זה אין כל הנזק מתייחס אליו, ולכן רק חצי מהנזק מתייחס לכל אחד, וכמו שמצינו אופנים שיש סיבה שכל הנזק יתייחס לב' בני אדם, ואפילו הכי אמרינן שהנזק מתייחס רק לאחד כשיש יותר סיבה לייחס אליו את הנזק, הוא הדין כאן כשיש לכל אחד סיבה שלימה לייחס אליו את הנזק, אמרינן דכל אחד גורם שלא יתייחס כל הנזק לאידך.

ב. ובתוס' דף נ''ג ב' ובדף י''ג א' מבואר דלל''ב לא אמרינן כי ליכא וכו' כשאין את הסברא דאנא תוראי וכו' - ובדברי התוס' בדף י''ג א' מבואר לישנא שלישית דרק אי כוליה הזיקא עבד אמרינן כי ליכא רק בבור ששיך בו סברת אנא תוראי וכו' - ויש לבאר דכיון שמכח השותפות אין מתייחס אלא חצי נזק לכל אחד, א''א לחייבו יותר ממה שהזיק, ורק לל''ק דהשותפות רק פוטרת מתשלומים, בזה אמרינן דכיון שאידך אינו בר חיובא אין השותפות פוטרת.

ג. וברמב''ן במלח' מבואר דאף לל''ב אמרינן כי ליכא וכו' אף בלא סברת אנא תוראי וכו', ויש לבאר דכיון שיש סיבה לייחס אליו את כל הנזק, אין השותפות גורמת להפקיע את ההתייחסות ממנו כשאידך אינו בר חיובא.

ד. ואף בדעת התוס' מבואר דע''י כי ליכא וכו' אפשר לחייב את בעל הבור יותר מח''נ, מכח סברת אנא תוראי וכו', ומבואר דבצירוף סברת אנא תוראי וכו' אמרינן דמיוחס אליו כל הנזק כשאידך אינו בר חיובא, ובדף י''ג א' נקטו תוס' דאף לל''ק לא אמרינן כי ליכא וכו' בלא סברת אנא תוראי וכו', ולכא' משום דס''ל דהשותפות פוטרת מחיוב תשלומין אף כשאידך לאו בר תשלומין.

ה. כתב הרמב''ן במלח' וז''ל איכא למימר משום דא"ל בשר בלא אימורין **לא כוליה נזק ולא פלגא נזק** קא עביד ואפי' בפלגא נזקא אימורין מסייעו ודיו שמשתלם מבשר ולא שישתלם מבשר כנגד אימורין שאין הבשר בלא אימורין מזיק ואי רביע אריא אאימורין לא משתלם מבשר אבל בשור ושור לכל חד וחד א"ל את קטלתיה שהרי הוא מזיק בלא כחו של חבירו עכ''ל, ומבואר ברמב''ן דבבשר ואימורים אין דין כי ליכא וכו' ולכא' הביאור כנ''ל דבכה''ג אין כלל סיבה לחייב כל אחד על כל הנזק, ולכן לא שייך בזה דין כי ליכא וכו' ורק כשיש סיבה לחייב כל אחד על כל הנזק אמרינן כי ליכא וכו' אף ללישנא דהאי פלגא וכו' וע''כ כנ''ל דאף לל''ב יש סיבת לייחס לכל אחד את כל הנזק.

ו. הבעה''מ פסק כל''ב, ואפילו הכי פסק בב' שוורים ובבשר ואימורים דאמרינן כי ליכא אע''פ שלא שייך שם סברת אנא תוראי וכו' וכתב הבעה''מ דבלא סברת אנא תוראי וכו' אין כי ליכא וכו' ולכן בנפל לאחורי הבור פטור מח''נ, ומבואר בדברי הבעה''מ דרק בשור שדחף לבור נח' ב' הלישנות, אך בב' שוורים שהזיקו, או בבשר ואימורים לכו''ע כל אחד כוליה הזיקא עבד, ולכא' סברתו דאמרינן האי פלגא וכו' רק כשכל אחד אינו שותף בכל חלקי הנזק כשור שדחף לבור, ולא בב' שנגחו שכל אחד שותף בכל הנזק, ועי' חזו''א סי' ה' סק''ט.

**בגדר דין כי ליכא וכו'**

יש לדון האם מכח דין כי ליכא וכו' אפשר לחייבו יותר ממה שהזיק, או''ד דרק במקום שיש סיבה לחייבו בכל הנזק, אלא שהשותפות פוטרת אמרינן כי ליכא וכו'

א. התבאר לעיל שלעולם א''א לחייב יותר ממה שהזיק מכח דין כי ליכא וכו', וכך נראה בתוס' בדף י''ג א' ודף נ''ג ב', וכן הוא בברכ''ש בסי' י''ב בשם הגרי''ז.

א. בחי' ר' ליב סי' ס''ד כתוב דנראה דשיטת רש''י שדין כי ליכא וכו' הוא דין חדש לשלם יותר ממה שהזיק, ואפי' אם אינו מזיק אלא על חצי, ע''י שעשה בשותפות מתחייב העל כל המעשה של האחר, מכיון שנעשה בהשתתפותו, והוא מדין שנים שעשו שמצינו בכל התורה כולה.

ב. עי' בחי' הגרשש''ק ב''מ סי' ח' שכתב בגדר כי ליכא וכו' דלא חשבינן כאילו כ"א עשה בעצמו ממש את כל ההיזק אלא שחייב גם על פעולת השני משום דמחזק ומכשיר את פעולת המעשה של השני ... ודמיא האי חיובא כעין ערבות על חבירו ... שחייב על מעשה של השני, ועי' כעין זה בכתבי הגר''ח שבת דף צ''ד א', וכתבי הגרי''ז בכורות דף ב' א' בשם הגר''ח.

**אנא תוראי בבירך אשכחיתיה את קטלתיה וכו'**

א. כתב הרמב''ן במלח' וז''ל אף על גב דפלגא היזקא עבד משתלם נזקו משלם ממי שאפשר להשתלם ממנו משום דא"ל את קא גרמת לי ... ואף על גב דליכא למימר כי האי טעמא דאמרי' בגמ' גבי בור אנא תוראי בבירך אשכחתיה וש"מ דלאו דוקא קא אמרי' אלא כדפרישנא.

ב. וביאור דבריו כתוב בשיעורי ר' שמואל מכות דף ג' א' 'דאע"ג דכ"א מצד עצמו רק פלגא היזקא עבד, מ"מ במה שהשלים את מעשה הנזק של השני, הרי הכשיר בזה את כל הנזק, ולהכי שפיר מיחייב בכוליה כדין מזיק גמור, ואי"ז מגדר גרמא וגרמי, אלא זהו מגדר מזיק ממש ע"י שהשלים והכשיר את מעשה הנזק דחברו ודו"ק', ועי' ברכ''ש סי' י''ב סק''ג.

ג. ובהערות שם כתוב 'ויעויין ב"נחל יצחק" סי' כ"ה ס"ג שהבין דברי הרמב"ן כפשוטם דהוי משום דד"ג'

ד. כתב הגר''א בסי' ת''י סקמ''ז וז''ל ונראה מ"ש אנא תוראי בבירך כו' לאו משום דהוא הגומר את ההיזק דוקא אלא משום שהוא עושה בשעתו ההיזק לבד בלא השור **וכ"ש בשור** שממנו התחיל הנזק והוא עיקר הגורם וכמש"ש והא כורה קגרים כו' ותוס' שכ' ונראה לר"י כו' לא כ' אלא בשני שוורים דוקא שמתחלה ועד סוף עמו ביחד.

ה. כתב התוס' שאנ''ץ - הובא בשטמ''ק בדף נ''ג ב' - או שמא יש לומר דהאי דקאמר את קטלתיה לא מפני שהבור עשה כל ההיזק יאמר כן אלא מפני שכיון שאם לא היה הבור לא היה בא זה ההיזק קאמר את קטלתיה ובבירך אשכחתיה לא דוקא ואם כן ראוי הוא לומר בשור ושור לרבי נתן כי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי כמו בשור ובור עכ''ל - ונראה שנקט דשור ושור שדחפו לבור איירי בזא''י וזא''י -.

**כי ליכא וכו' כשאין לשני מה לשלם וכיוצ''ב**

א. כתב בהגהות מיימוניות הלכות נזקי ממון פרק י''ב בשם תש' מהר''ם דאפילו רבי נתן לא אמר היכא דלית לאשתלומי מהאי משתלם מהאי אלא היכא דהאי לאו בר תשלומין הוא כלל ... אבל אם שניהם בני תשלומין אלא שאחד עני ואין לו מה לשלם לא ישלם חבירו יותר מדינו בשביל עניותו של זה עכ''ל, וכ''כ הרא''ה - הובא בשטמ''ק בסוגיין -, ועי' שם בהגה''מ שהביא תש' אחרת מהרמ''ה דאמרינן כי ליכא אף כשהשני ברח.

ב. כבת הטור בסי' ת''י וכתב הרמ"ה דה"ה נמי שנים שמזיקין ושניהם בני חיובא אלא שהאחד ברח או שהוא כאן ואין לו לשלם משתלם מן האחר ... ואין נראה דלא מחייב ר' נתן היכא דליכא לאשתלומי מאידך אלא היכא שפטור מדינא דכיון שהתורה פטרה אותו שעמו והוא עשה כל הנזק צריך לשלם אבל אם שותפו בר תשלומין אלא שאין לו לשלם למה יפרע הוא בשבילו וכ"כ הר"ר חזקיה, והובאו ב' הדעות בשו''ע סעי' ל''ז.

ג. בתוס' דף מ''ו ב' ד''ה גלית מבואר דאפי' כשאידך פטור מדין הממע''ה אין אומרים כי ליכא.

ד. כתב היש''ש ונ"ל אף היכא שהיו דנים דיני קנסות, והודה בעל השור, ונפטר, כדרך המודים בקנס, אינו גובה מבעל הבור, דכלל הדבר, דלא אמרינן כי ליכא לאשתלומי כו', אלא היכא שפטור לגמרי. ואי אפשר להשתלם ממנו.

ה. כתב החזו''א בסי' ג' סקי''א דכשאידך חייב בדיני שמים נמי י''ל דאין כי ליכא וכו' ולא דמי לכורה שעשה בשוגג ופטור גם בדיני שמים.

ו. כתב הקצוה''ח בסי' ת''י סק''ד דבשור תם דיוחלט השור, לא אמרינן כי ליכא כשברח אחד עם שורו, משום דהוי כגבה כבר ונאבד מידו 'ואף על גב דקנס אין לו אלא משעת העמדה בדין מכל מקום נפחת ברשות ניזק וכדמוכח מכחש מזיק ברשותא דתרווייהו'.

ז. כתב הקצוה''ח שם דהיכא דאחד פטור מדין קלב''מ דינו כאין לו מה לשלם או כברח עי''ש, ועי' או''ש פי''ב הי''ט, ועי' בחי' ר' ראובן סי' י''ב.

--------------------------------------------

**האם חיוב בור הוא על התקלה, או על הנזק**

דהיינו האם נחשב הבור כמפילו וחייב כמו שחייב כששור דוחפו על הקרקע, או''ד דכל חיובו אינו אלא על מה שניזוק בקרקעית הבור, או בהבל של הבור.

אין לומר דלרבנן כל חיובו אינו אלא על מה שהבור הפילו, ולא על מה שניזוקו בבור, דהרי מבואר בדף ל' א' דהמצניע את הקוץ ואת הזכוכית והגודר את גדרו בקוצים חייב, אע''פ שהניזוק בהליכתו ניזוק בהם, והבור לא הביא את הניזק לנזק.

מצינו בגמ' ובראשונים ז' אופנים

א. נתקל באבן ונישוף בקרקע.

נח' הראשונים האם פטור אף לשמואל, או שחייב אף לרב, או שנח' בזה רב ושמואל, או שחייב רק באבן שלו, ולא באבן שהפקירו, עוד נח' הראשונים אם חייב חצי נזק או נזק שלם.

א. תוס' בדף כ''ח ב' כתבו דפטור כמו שבנפל אחורי הבור פטור, דקרקע עולם הזיקתו, וכ''כ תוס' בדף נ' ב' בתי' הראשון, ובתי' השני כתבו דלשמואל חייב, ולא דמי לנפל לאחורי הבור, משום שנפל מקול הכורה.

ב. הרא''ש בפ''ה סי' ז' כתב כהתי' השני של תוס', ובתוך דבריו מבואר דרק לר''נ חייב בעל האבן נ''ש, אך לרבנן אין חייב אלא חצי נזק, ותוס' בדף י''ג א' כתבו כן לגבי שור שדחף לתוך בור, ובדברי הרא''ש נראה שגם שור שדחף על הקרקע חייב רק ח''נ לדעת רבנן.

ג. דעת בעה''מ בדף נ''ג א' דנח' בזה רבנן ור' נתן, לדעת רבנן חייב נזק שלם, ולר' נתן לל''ב דהאי פלגא נזקא עבד והאי פלגא נזקא עבד חייב רק חצי נזק, וכן הוא שיטת הראב''ד שהובא בשטמ''ק בדף נ' ב', דאף לרב חייב לרבנן בנ''ש ולר''נ חצי נזק, והפסקי רי''ד כתב דאף לל''ב דהאי פלגא וכו' בכה''ג חייב נ''ש וז''ל ודוקא בשדחפו לבור דהוא בר חיובא פליג ר' נתן אבל אם דחפו בגיא, או בים, או בבורו של גוי, או בבורו של ראובן שהיה בתוך חצרו שלא פשע בו כלל כיון דלאו בני תשלומין נינהו מיחייב בעל השור שדחפו בכל הנזק **דהשתא לית ליה שותפא** עכ''ל וביש''ש מבואר דשור שדחף לבור הפקר חייב בעל השור רק ח''נ לר''נ לל''ב, אך בשור שדחף על קרקע חייב נ''ש וצ''ב מאי שנא

ד. כתב הרמב''ן במלח' וז''ל ואני אומר שלא חייבו הדוחף אלא בממונו כגון אבנו שלא הפקירה שהוא חייב על הדחיפה כשור אבל בור שהפקירו אינו חייב על הדחיפה כיון שלא הוזק אלא בקרקע עולם ולא חייבתו תורה אלא בהבלא דכתיב ונפל עד שיפול דרך נפילה ובבור ברשותו הא מודה רב.

ה. כתב הרשב''א בדף כ''ח ב' וז''ל דלשמואל כל שנתקל בבורו אף על פי שנישוף בקרקע חייב שהדוחה והמכשיל חייב כדמוכח בפרק הפרה דמחייב אגובהה ומשמע אפילו נישוף בקרקע עולם, ונתקל בבור ונפל לאחורי הבור דפטור טעמא אחרינא הוא שאז הבור אינו מכשיל אלא הכורה, ובדף נ' ב' כתב דלרב פטור בעביד גובה אא''כ נישוף בגובה, אך לשמואל חייב וז''ל ולשמואל חייב אפילו נישוף בקרקע ואף על גב דליכא הבלא משום דבורו דחפו עכ''ל, ונראה שנקט שנח' רב ושמואל אם חייב על מה שבורו דחפו, דהרי מפורש ברשב''א שעשה את הגובה מדכתב הרשב''א דאם נישוף בגובה חייב, וצ''ע.

ו. הנמוק''י - בדף יג ב בדפי הרי''ף - כתב דאם נתקל בקרקע ונישוף באבן חייב כ''ש נתקל באבן ונישוף בקרקע חייב וז''ל **וכ"ש איפכא דהגורם עיקר.**

ז. הרי''ד כתב דאע''פ שחייב על מה שבור מפילו, אפילו הכי בנתקל באבן ונישוף בקרקע פטור עי' להלן בענין נפל לאחורי הבור אות ז'.

ח**.** הגרשש''ק בסי' א' הביא את דברי הגמ' בב''ב דף קע''ה ב' החופר בור ברשות הרבים ונפל עליו שור והרגו ... אם מת השור יורשי בעל הבור חייבים לשלם דמי שור לבעליו, והקשה הגרשש''ק דכיון שמת לפני שניזוק השור, מדוע משתעבדים נכסיו, וכתב ליישב דכיון שחייב בעל הבור על מה שהבור מפילו, והוי כשור שמפילו, יש כבר סיבת חיוב כמו בזרק חץ שיש שעבוד נכסים משעת זרקית החץ עי''ש.

ב. כל בור לרב אין חייב על החבט אע''פ שהבור הפילו.

א. כתב הרמב''ן במלח' בשם הראב''ד וז''ל דבשלמא אבנו סכינו ומשאו שנתקל בהם הם שדחפוהו בקרקע עולם ודינם כשור שדחף ... אבל בור אף על פי שהוא גרם לו שהרי חפר שם ומ"מ לא נתקל בגוף מעשיו אלא העפר שנסתלק משם הוא הגורם.

ב. הרמב''ן עצמו כתב דאין חייב על מה שהבור דוחפו רק בממונו עי' לעיל.

ג. צ''ב בדברי התוס' בדף נ' ב' בתי' השני - וכ''כ הרא''ש והרשב''א - דמבואר בתוס' דאף כשעשה את הגובה נח' רב, דכתבו התוס' דאם נישוף בגובה חייב אף לרב חייב, וע''כ משום שעשה את הגובה, ואפילו הכי אין רב מחייב על מה שנפל מהגובה, וצ''ב א''כ מדוע לשמואל חייב, וכי נח' רב ושמואל אם בור חייב על מה שהוא מפיל.

ג. בדף כ''ח ב' הוחלק במים וניזוק בקרקע עולם.

א. כתב בעה''מ שם וז''ל ומיהו שהוחלק במים ונישוף הוא עצמו בקרקע לרב דס"ל קרקע עולם הזיקתו פטור בעל המים לגמרי שאף התקלה עצמה מחמת הקרקע היא באה שהיא עיקר התקלה לפיכך אין זה דומה לשור שדחף.

ב. וכעין זה כתב הרשב''א בדף כ''ח ב' וז''ל אלא י"ל דשאני מים שאף הן לא דחפו אלא גרמא בעלמא הוא דעבדו שהחליקוהו ואינו אלא גרמא בעלמא והו"ל כנפל לבור מקול הכריה שהכורה פטור, ועוד שאין גופן של מים מחליקין אלא על ידי העפר שנעשה רפש וטיט.

ג. כתב רש''י בדף כ''ח ב' על דברי רב דקרקע עולם הזיקתו וז''ל וממונו של זה גרמא בעלמא עבד ליה עכ''ל, ומבואר ברש''י דבעצם אפשר לחייב את בעל הבור על מה שהבור מפילו, אלא שהמים לא הפילוהו אלא רק גרמו שיפול, ובדף' נ''ג א' לגבי אבן על פי הבור כתב רש''י דהאבן נחשב למפיל בידים, וצריך לחלק בין אבן למים.

ד. לדעת הרמב''ן שממונו אף רב מחייב על מה שבורו מפיל, ובנתקל במים הרי איירי כשלא הפקירם, וע''כ צריך לחלק בין מים לאבן כדברי רש''י או כדברי הרשב''א.

ד. בדף נ' ב' עביד גובה, דהיינו שעלה השור על הגובה ונפל.

א. בדברי הרא''ש מבואר דדין זה תלוי במח' ר''נ ורבנן, ועי' בחי' ר' מאיר שמחה שכתב שבתוס' לא נראה כן עי''ש.

ב. בתוס' מבואר שעשה את הגובה ואפילו הכי לרב פטור, אך הראב''ד כתב דאיירי באופן שלא עשה את הגובה עי''ש - הובא בשטמ''ק, ובמלחמות -.

ג. הפסקי רי''ד בדף נ''ג א' כתב וז''ל ומאי דאמרן לעיל בפירקי' דשמואל מחייב אגובהא, התם משום דבורו מושך מלמעלה ועד למטה ואותו הקרקע שלמטה כבורו הוא חשוב, דהא כל דנפיק מעילאי בודאי להתם אזיל ולא דמי לקרקע עולם דחוץ לבור, אבל לעולם כל היכא דנתקל בבור ונפל לאחורי הבור פטר שמואל.

ה. בדף נ''ג א' נתקל בבור ונפל אחורי הבור.

נח' הראשונים האם פטור בכל גוונא, או רק כשנפל מקול הכרייה

א. כתב רש''י בדף נ''ב א' במתני' בד''ה לאחריו מקול הכרייה פטור, כדמפרש בגמרא ואיידי דנקט ברישא מקול הכרייה תנא סיפא לאחריו מקול הכרייה עכ''ל, ומסתימת דבריו משמע שאף לדעת שמואל אמר כן וא''כ מבואר בדבריו דבכל גוונא פטור.

ב. כתב בעה''מ דקאי כר' נתן וכל''ב דחייב רק חצי נזק, ופטור הכוונה פטור מנ''ש וחייב חצי נזק, אך לרבנן ולל''ב אף לר''נ חייב נזק שלם דהוי כשור שדחף לבור, וכמניח אבן על פי הבור.

ג. כתב הרמב''ן במלח' וז''ל שכיון שהכורה גרם לו להיות נתקל בבור פטור בעל הבור דאי בתר גרמא אזלת איהו לאו גורם הוא שהכורה הוא דוחף הראשון ואי לאו כורה איהו לא עבד ולא מידי ואי בתר נזקא אזלת איהו לאו מזיק הוא שהרי נישוף בקרקע עולם ולפיכך פטור לגמרי.

ד. תוס' בדף נ' ב' בתי' הראשון נקטו דפטור בכ''ג, ובתי' השני כתבו דפטור רק משום שנפל מקול הכורה, וכתבו התוס' דאע''פ שהוא עשה חצי התקלה, אינו חייב, ובדברי הרמב''ן הנ''ל נראה שלא עשה כלל תקלה.

ה. כתב המאירי בדף נ''ב ב', ואף על פי שאבנו שהניחה ברשות הרבים ונתקל בה ונישוף בקרקע חייב מדין בור אינו דומה שאבנו וסכינו מעשי ידיו הן אבל כותל הבור קרקע עולם הוא.

ו. כתב התוס' רי''ד בדף נ''ג א' וז''ל אבל כשנתקל בבור ונפל לאחורי הבור לא הבור הזיקו אלא קרקע עולם, והבור לא עשה אלא תקלה בעלמא ואמנם כי שמואל מחייב בהאי תקלה **כאילו הבעלים דחוהו שם**.

ז. כתב פסקי רי''ד בדף נ''ג א' וז''ל דבאיזה קרקע עולם הוה פליג ומחייב דוקא בקרקע עולם דבתוך הבור דכיון דבתוך בורו עומד **כאילו הוא חבטו שם בידיו דמי**, דאע"ג דבור גרמא קא עביד כל מעשה בור גרמא הוא והכתוב חייבו כאילו עשה מעשה גמור, וכל קרקע שבתוך הבור הוא בור גמור, אבל בקרקע עולם שחוץ לבור זו היא ודאי גרמא גמורה ופטור עליה, דבאיזו גרמא דבור חייבה תורה דוקא בנזקי בור עצמו, אבל מה שהוא חוץ לבור פטור.

ו. בדף נ''ג א' הניח אבן על פי הבור.

א. לדעת בעה''מ דינו כנתקל באבן ונישוף בקרקע, וכנפל לאחורי הבור.

ב. לדעת הרמב''ן איירי באבן שלא הפקירו ורק כה''ג חייב - ויש לעיין אם דברי הרמב''ן הם רק לדעת רב, או גם לדעת שמואל ובברכ''ש בסי' י''ב סק''א מבואר דדברי הרמב''ן הם אף לדעת מואל, ואף לדעץ שמואל יש הבדל בין היכא דאפקריהו לממונו.

ג. השטמ''ק בדף נ' ב' הביא את דברי הרי''ד וז''ל והר"ם פירש דההיא דהניח אבן על פי הבור מיירי שנתקל באבן ונפל לבור ונפל האבן עליו ונישוף באבן ובהא מודה שמואל דמחייב, אי נמי יש לומר דהאבן היתה על פי כל הבור וחללה בפי הבור דאבן גופא מרבה בהבלא דבהא מודה שמואל.

ד. תוס' בדף כ''ח ב' הקשו מאי שנא נתקל באבן ונישוף בקרקע דפטור, וכתבו וז''ל יש לחלק כיון שיש שם תקלה על הבור עכ''ל, ולכא' כוונתם דאינו חייב על מה שהאבן הפילו, אלא ע''י הנחת האבן חייב על מה שניזוק בבור - דומיא דהרחיבה דחייב אף כשנפל מאידך גיסא -.

ה. כתב הפסקי רי''ד וז''ל פי' לשמואל דמחייב אגובהא לרבנן בעל האבן חייב ובעל הבור פטור, ולר' נתן זה משלם מחצה וזה משלם מחצה, **ולרב דפטר אגובהא לרבנן שניהן פטורין**, ולר' נתן בעל הבור משלם הכל כיון דליכא לאישתלומי מבעל האבן, ודמיא האי אבן לכורה דלר' נתן כורה פטור ובעל הבור חייב, ולרבנן שניהן פטורין.

ז. היה שור בתוך בורו, ונפל שור אחר בבורו והרגו.

כתב השטמ''ק בדף נ''ג א' מהר"מ מסרקסטא וז''ל ואי אגריה מארי בירא לארווחי בידיה למעוטי הבליה ונפל תורא עליה דכורה ואזקיה משתלם מיניה דמארי בירא דתקלה דיליה גרמא ליה עכ''ל, ומבואר בדבריו דחשיב כאילו הבור דחף את השור, ולכן חייב על מה שהשור הזיק בנפילתו.