פרק ד 1
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ד

**פרק רביעי – השג יד**

**מתני'. אבל עשיר שאמר ערכי עלי ושמע עני** וכו'. בגדר חיוב העני, א"ז נדר בפנ"ע, או שזה נדר לפטור את חיובו של העשיר, יעוי' **בראב"ד** על התו"כ (פ' מצורע פ"ד), דנקט דאע"ג דלרבנן העני נידון בהשג יד, מ"מ העשיר משלים את השאר משלו, ומבואר דהגדר הוא שהעני נודר לפטור את העשיר.

וע"ע **בחי' הגרי"ז** דהק' עמש"כ דהעשיר 'משלים', דא"כ אמאי נותן העני את ההש"י שלו, דהרי הש"י ניתן כדי לפרוע חובת הנדר, והכא ע"י הנתינה של העני, אכתי לא נפרע הנדר, דהרי העשיר צריך להשלים משלו, וא"כ אי"ז 'השג יד', דבהש"י לא שייך השלמה.

וע"ע **בתוס'** בסוד"ה השג יד, דהסתפקו אם גם בערכין הגדר הוא, דהעני מתחייב לפטור את העשיר, וכ' דא"כ יקשה למה נידון בהשג יד, דהוי כמו 'נדר' של חמישים סלעים, ואין לו דין ערכין כלל.

וע"ע **בחזו"א** [קדשים דף קע"ה:], דביאר דמה שמתחייב לפטור את העשיר, אי"ז התחייבות ממון, דהרי אין אדם משתעבד בדיבור לחבירו, אלא דאחרי שהראשון נדר, איכא השתא מצות תשלומין, ובהך תשלומי מצוה נמי חייל דיני ערכין, דזה מצוה לשלם את הערכין, ולכן נידון בהש"י לרבנן.

ועי"ש עוד דביאר הא דעשיר שקיבל ע"ע לשלם נדר של עני, דמשלם ערך עשיר, כיון דמעיקרא נכלל בנדר של העני, כמה חיובי תשלומין, ולכן אע"ג דהראשון מתחייב בערך עני, השני מתחייב בתשלומין של עשיר.

ועי"ש עוד דביאר דמתחייב להביא קרבן של חבירו, היינו דהכל הוא רק לצורך הראשון, כיון דהרי השני א"י לנדור בעצמו. ולכן אם הראשון הוא עשיר, מוכרח גם השני להביא קרבן עשיר, כיון דהכל לצורך הראשון. אבל היכא דהמצורע הוא עני, ומדירו עשיר, הא דמחוייב להביא קרבן עשיר, היינו מטעם דכיון דחיוב אחד רמייא על שניהם, הוי כמו 'עני והעשיר'.

וע"ע בליקוטי הלכות זבח תודה, דברש"י בד"ה אומר אני, וכן בע"ב בד"ה לרבי, וכן הרמב"ם, שלא הזכירו כלל דהעני נודר כדי לפטור את הראשון, משמע דס"ל דהוי נדר בפנ"ע. ופלוגתא דר' ורבנן אם הוי כמפרש, או דרק רוצה לקבל עליו ערכין, כפי מה שהאיש ההוא קיבל וכפי שניו.

**רש"י בד"ה אומר אני.** וזה שגאמר על העשיר לא נתכווין אלא וכו'. ועי' **במעשה חושב** לדון בכה"ג דידע העני דשנותיו ושנות העשיר שווים, אם אמרי' דדעתו על חיוב הערך של העשיר.

**תוס' בד"ה השג יד.** מפר' ה"ר מנחם וכו'. ולפ"ז כשהגמ' אומרת מ"ט דאמר קרא אשר תשיג וכו', הרי דזה קאי על הדין של עני שהתחייב את ערך העשיר, דילפי' מקרא, דהוא נידון בהש"י. ועי' לעיל מה שהובא בזה סברת החזו"א.

**בא"ד. א"כ נדר בהדיא נ' סלעים, ואיך נפטר בערך עני.** והתוס' לא הק' דאיך הערך עני מהני בשביל העשיר, ואפ"ל דבזה פשיטא להו כהראב"ד דהעשיר משלים את השאר משלו.

[ועוי"ל דלהתוס' לא איירי כלל שהעני נותן לפטור את העשיר, ולכן לא הק' כנ"ל, ומש"כ הוא דאם איירי בכה"ג דאמר "מה שאמר זה עלי", א"כ הוי זה כמו נדר מפורש, ואפילו דהוא נודר על עצמו, והתוס' רק מדמה לקרבנות מצורע].

**שם.** עי' **בחי' הגרי"ז** דהק' דהרי שיטת התוס' לעיל בדף ז' ע"ב, דשעת הנדר אינה קובעת כלל, ורק שעת ההערכה קובעת אם יש לו שם עשיר. וא"כ ק' למה אמרי' דהעני נדר בהדיא חמישים, דהרי גם העשיר עצמו אכתי לא נקבע דחיובו הוא חמישים עד שעת ההערכה, ואם יהיה עני בשעת הערכה, יתן כפי הש"י, ומהיכי תיתי דנימא דהוי כמו שהעני נדר חמישים.

**כשהיה מדירו עני.** עי' **ברמב"ם** בפי"ד ממעשה הקרבנות ה"ט, דכ' דאם הנדר להביא קרבנות מצורע חבירו, אם היה המצורע עני מביא קרבן עני, ואם היה המצורע עשיר, אע"פ שהמדיר הוא עני, מביא קרבן עשיר. ולגבי היכא דהמצורע עני והנודר עשיר, לא הזכיר הר"מ דבכה"ג מביא קרבן עשיר. **והכס"מ** כ' דהר"מ סמך עמש"כ בבהל' מחו"כ, דשם ביאר כן.

ועי' **באבן האזל** בפ"ג ערכין, דביאר דלרבנן על הנודר יש חיוב מצד עצמו בהבאת הקרבן, ואינו נוגע לחיוב של המצורע עצמו, ולכן לפ"ז אם יביא המדיר העשיר קרבן עני למצורע עני, אע"ג דהנודר עצמו לא יצא יד"ח, מ"מ עלה למצורע לשם קרבנו, כיון דחיוב המצורע נשאר שהוא קרבן עני.

ולכן לא הזכיר הר"מ דהיכא דהמדיר עשיר, צריך להביא קרבן עשיר, כיון דבדיעבד גם אם הביא קרבן עני מהני. [ובאמת את עצם ההלכה דהמדיר מחוייב מצד נדרו להביא קרבן עשיר, פי' הר"מ בהל' מחו"כ וכמ"ש הכס"מ].

**שם**. בעצם דברי **האבן האזל**, דבכה"ג שהיה מצורע עני, ומדירו עשיר, דהמצורע עצמו יוצא יד"ח בקרבן עני, יעוי' **בחזו"א** דנקט דבכה"ג גם העני עצמו יש לו דין עשיר, כיון דידו משגת לגבות בבי"ד מהנודר, וא"כ אפילו אם העני עצמו יביא קרבן עני, אינו יוצא יד"ח. וע"ע **בשיעורי הגרמ"ד** מה שהאריך בזה.

**אבל מדירו עשיר ה"נ דמייתי בעשירות.** יעוי' בגמ' לקמן בע"ב דאיכא פלוגתא דתנאי, מתי נקבע אם יש על המצורע דין עני או עשיר, א"ז נקבע בחטאת או באשם או בצפרים, ועי' **בחי' הגרי"ז** דלכאורה למ"ד דנקבע בצפרים, ואח"כ התחייב עשיר בהבאת קרבנותיו של המצורע העני, דלא ישתנה הדין בכה"ג, כיון דלגביו כבר נקבע דיש לו דין עני, ה"ה דזה נקבע גם כלפי המדיר.

**דף י"ז ע"ב.**

**סד"א הואיל ואיתרבו איתרבו.** עי' **בחי' הגרי"ז** דזה ברור גם להו"א, דכיון שהמצורע עצמו הוא עשיר, א"כ אינו יכול לצאת יד"ח בקרבן עני של המדיר, ורק דהנ"מ היא, דלהו"א השעבוד נכסים שיש על הנודר, הוא רק על קרבן עני.

**לפי שמצינו בערכין עני שהעריך** וכו'. עי' **בליקוטי הלכות** שם, דלהסוברים דבערכין איירי שאינו בא לפטור את החיוב של הראשון, א"כ ק' למה צריכי רבנן קרא למעוטי, כיון דלפ"ז היכא שבערכין העני בא לפטור את העשיר, יתן ערך עשיר, וא"כ ה"ה במצורע, ול"צ קרא למעוטי.

**ת"ל אם דל הוא. והגרי"ז** דקדק דבהל' מעה"ק כלל **הרמב"ם** גם יולדת, ואילו במחו"כ לא כ' יולדת, והחילוק דכיון דביולדת ליכא מיעוט דואם דל הוא, א"כ בכה"ג כיון דהנודר הוא עני, לא איכפ"ל בהא דהיולדת עשירה.

**ולרבי דאמר אומר אני אף בערכין כן.** ועי' **ברש"י**, ומבואר בדבריו דפלוגתא דר' ורבנן, אי בכה"ג דאמר מה שאמר זה עלי, נותן ערך עני או עשיר.

ועי' **ברמב"ם** בפ"ג מהל' ערכין ה"ו, דכ' דבכה"ג שעשיר אמר ערכי עלי, ואמר העני מה שאמר זה עלי, נותן ערך עשיר, וכן להיפך. **והראב"ד** שם השיג דדברי הרמב"ם הם כרבי ולא כרבנן. ועי' ברמב"ם בפיהמ"ש דכ' דר' ורבנן לא פליגי, אלא רק חולקים א"ז 'דומה לקרבן. וע"ע **בכס"מ** דמה דאמרי' הכא ולרבי דאמר וכו', היינו רק דפליגי בדרשה ולא לדינא.

ועי"ש עוד **בלח"מ** דר"ל דהיכא דאמר העני "מה שאמר זה עלי", בודאי דגם לרבנן נותן ערך עשיר, אלא דלרבנן הך דינא אינו דומה כלל לקרבנות, כיון דמה שמחוייב בערך עשיר, זה מטעם דהוי כמפרש את הערך. ורק דקרבנות דמייא לכה"ג דאמר העשיר ערכי עלי, ואמר העני 'ערכו עלי', דבזה נותן ערך עני.

ורבי פליג וס"ל דבאומר העני 'ערכו עלי', כוונתו רק להתחייב כפי ערך שניו של העשיר, ולכן חייב בערך עני, וא"כ אינו דומה למצורע. וס"ל דקרבנות דמייא להיכא דאמר העני 'מה שאמר זה עלי'.

ולפ"ז פליגי נמי בדרשות, מה הסברא הפשוטה, אי אזלי' בתר הנודר, או בתר חיובא דגברא. דלרבנן אזלי' בתר הנודר, ולכן באומר ערכו עלי נותן ערך עני, אבל כשאומר מה שאמר זה עלי, טעמא אחרינא אית ביה דהוי כמפרש. ולרבי הוא איפכא, דאזלי' בתר הגברא הנערך, ולכן כשאומר מה שאמר זה עלי, חייב בערך העשיר.

וע"ע **באבן האזל** דביאר דפליגי בגדרי חיוב הבאת קרבנות חבירו, דלר' החיוב שלו הוא רק כלפי הראשון, ולכן צריך קרא למעוטי מדירו עשיר, ולפ"ז זה דומה לערכין, כיון דבערכין החיוב של השני, הוא רק לפטור הראשון. אבל לרבנן איכא עליה חיוב מצד עצמו, ולכן אי"ז דומה לערכין, דבערכין החיוב הוא לפטור את הראשון.

ועי"ש עוד דמ"מ איכא נפקותא בין ר' ורבנן, היכא דהיה מצורע עני ומדירו עשיר, והביא מדירו קרבן עני, דלרבנן דהחיוב של המדיר הוא חיוב בפנ"ע, א"כ המצורע יצא יד"ח, כיון דהחיוב שלו נשאר שזה קרבן עני, ורק דהמדיר לא יצא יד"ח נדרו. אבל לר' דהמדיר חייב בשביל הנודר, א"כ כיון דאיכא מיעוט ואם דל הוא, דבכה"ג א"א להביא קרבן דלות, א"כ זה/ קאי גם כלפי המצורע עצמו, דנקבע דצריך להביא קרבן עשיר, וכיון דהביא קרבן עני נפסל.

**תוס' בד"ה הכא נמי.** הק' רבינו אלחנן. עי' **בחזו"א** שם שתי' דבקרבנות כיון דסו"ס העלים של הקרבן וה'מתכפר', זה הראשון, לכן איכא סברא דגם אם השני עשיר, הכל נקבע לפי הראשון. אבל בערכין כיון שגם השני יכול לנדור מצד עצמו, א"כ תרוייהו כחדא חשיבא, וא"כ בחיוב של הראשון תלוי גם בשני.

**בא"ד. וכ"ש אם נתחייב אין לנו לגורעו.** עי' **בחי' הגרי"ז** דאין לפרש דהתוס' ר"ל, דאמרי' דאילו היה העשיר עצמו נודר וכו', דהרי השתא העשיר לא נדר ע"ע, אלא רק כדי לפטור את העני.

ועי"ש דביאר דכוונת התוס' לומר, דכמו שהעני עצמו אם היה עשיר, היה נותן ערך עשיר, א"כ גם עכשיו שהעשיר בא לתת בשביל העני, אין לגורעו, ולכן צריך לתת כפי ההש"י של העשיר, דסו"ס במקום העני קאי.

וע"ע **בשפ"א** דרצה לחלק, דאם העשיר התחייב קודם שהעריך הכהן את העני, מחוייב ליתן ערך עשיר, [והיינו דבזה איכא סברא דלא גרע מאם מעריך עצמו], אבל אחרי שהעריכו את העני, נותן העשיר כפי השיעור שהעריכו את העני.