26. בדין ספיקות בברכות
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / ענינים כלליים

#### נכתב בעיקר אב ע"ט

**רוב הדברים ראיתי בספר ספק דברי סופרים של הרה"ג ר' יצחק שטרוכליץ** **בביאורים ח"ב סימן ד'**

# בדין ספק בברכות

### בדין ס"ס בחיוב ברכה

א] מבואר בגמ' ברכות כ"א. דספק התפלל אינו חוזר ומתפלל לחד מאן דאמר מצד שספק דרבנן לקולא ועיין רא"ש שם שהביא מהשאילתות שלמד מזה שבכל ספק ברכה לא צריך לברך ובנשמת אדם כלל ה' נקט שאם רוצה לברך יכול לברך אפילו שיש איסור ברכה לבטלה אבל כיון שזה רק מדרבנן אמרינן ספק דרבנן לקולא אמנם המ"ב סימן רט"ו הכריע שאין לברך מספק [וכמשמעות הרא"ש פ' כיסוי הדם ועיין כס"מ פ"ג ממילה] וביאר מצד שהאיסור ברכה לבטלה הסמיכו אותה רבנן על לא תשא ממילא זה כחיבי כריתות ולכן לא אומרים בזה ספק דרבנן לקולא וכן משמע בריטב"א שבת כ"ג

ועיין מ"ב סימן רט"ו סק"כ שהביא מהפמ"ג והחיי אדם לחדש שגם במקום ס"ס לא מברכים דהינו אפילו שזה הכרעה שמועיל לדאוריתא אבל זה לא מועיל לדרבנן ועיין חיי אדם שביאר שחיוב ברכה זה דרבנן שאין לו עיקר מהתורה וממילא זה כמו ספק ידים שאפשר להקל גם בס"ס אמנם יש באמת אחרונים שנקטו שבכל ס"ס בדרבנן אפילו שיש לו עיקר מהתורה אומרים ספק דרבנן לקולא ולדבריהם ודאי שאין חיוב לברך במקום שיש ס"ס לפטור ויתכן שאפילו דודאי דנקטינן להחמיר בזה אבל לגבי איסור ברכה לבטלה חוששים לשיטות אלו וכן משמע שביאר הפמ"ג בפתיחה להלכות ברכות אות ד' [ועיין בספר ספק ד"ס פ"א ה"ז שהביא השיטות בזה וע"ש שיש שחילקו שרק בספק במציאות אפשר להקל ולא בספיקא דדינא ע"ש והנה לגבי רוב מבואר עירובין ס"ד שפת הנמצא במקום שרוב עכו"ם אסור לאוכלה ובפשוטו ס"ס מטעם רוב אמנם יתכן שזה כמו טומאה שמצאנו לחלק בזה] ובפמ"ג ס"ז סק"ב וביור"ד סימן כ"ח מ"ז ט"ז ביאר שכיון שברכה לבטלה זה איסור חמור של לא תישא לכן בזה החמירו בס"ס ובסימן רע"א מ"ז ד' הוסיף שגם על רוב לא סומכים במקום ספק ברכות וזה כנ"ל [והנה יש לדון בראיתו אמנם מצאנו בכמה מקומות שלא מקילים מדין ספק דרבנן לקולא דרוב פוסקים מחמירים ובכל אופן לא מברכים וכגון בדלת ללא מזוזה בשוכר שזה נידון דרבנן שצריך מזוזה כדעת רוב הראשונים אבל לא מברכים וכמו נטילת ידים על דבר שטיבולו במשקה] ובספר הנ"ל ביאר שהכונה שלא חיבו ברכה כה"ג שזה לא ודאי סיבת חיוב ואין הכונה שאמרו שכללי הכרעה של איסור ברכה לבטלה זה אחרת מדאוריתא ע"ש [ובזה א"ש שבמקום שזה ספק דאוריתא מברך כגון בספק אמר אמת ויציב] ולכאורא הדבר מחודש מאוד שללא מקור מהגמ' לחדש שגדרי הכרעה בדיני ברכות זה אחרת משאר דיני התורה

[והנה בעיקר הנידון האם מברכים על ס"ס עיין מאמר מרדכי סימן ז' שנקט שמברכים והביא כן מהרבה אחרונים אמנם הביא שנחלק בזה אם הברכי יוסף ועוד אחרונים וע"ש שהביא מהמכתם לדוד שאפילו אם יש ג' ספיקות או יותר לא מברכים ומשמע שזה כמו טומאה ברה"ר שאפילו אתה מרבה הרבה ספיקות כיון שמצד כל ספק הוא לא טמא אין הצטרפות הספיקות משנה הדין ועיין שדי חמד ח"י בספרו מכתב לחזקיהו סימן א' שהאריך בזה וע"ש שהביא מהטור סימן תע"ג שיש לברך על טיבולו במשקה אם גם עשה צרכיו ומברך אשר יצר ובפשוטו הוא מצד ס"ס ושהב"י שם נקט שלא לברך עוד הביא מסימן ו' לגבי מי שהיה ער בלילה דיש שם הרבה צדדים לברך על נט"י ובכל אופן הכריע השו"ע שלא לברך עוד הביא מסימן י"ז דטומטום לא מברך על ציצית אפילו שיש צד שהוא זכר ויש צד כר"ת שגם אשה יכולה לברך אמנם הלבוש מכח זה כתב לברך אמנם יש לדחות שכיון שביחס לחיוב יש ס"ס להקל ממילא לא צריך לברך עוד יש לדון בהיה ער כל הלילה לגבי ברכת התורה וישן ביום שיש ס"ס ובכל אופן הפוסקים דנו לברך רק מצד שממ"נ צריך לברך ועיין ספר שיח הלכה סימן ס' אות י"ג שהאריך בכל זה זה]

והנה לכאורא היה נראה שכל זה מתי שכל הנידון כלפי דין ברכה כגון ספק אכל כזית או פחות כזית וזה היה בריה שיש צד שמברכים על זה ברכה אחרונה, אבל בדין ברכת המצות במקום שיש ס"ס לחיבו במצוה שבזה כיון שכלפי עשית המצוה יש כאן הכרעה בתורת ודאי שצריך לעשות המצוה ממילא על זה יש תקנת ברכה והנה מקור לסברא זו מצאנו דנחלקו הראשונים האם במקום שעושה מצוה מדין ספק דאוריתא לחומרא האם מברכים דיש ראשונים שכיון שכלפי המצוה חייב לעשות זה מספיק סיבה לברך אמנם גם החולקים זה דוקא שם שגם כלפי המצוה עושה את זה רק מספק אבל כאן שכלפי המצוה זה הכרעה של חיוב בתורת ודאי זה סיבה לברך ועיין מ"ב ס"ז סק"א שהביא שיטות [מאירי ברכות כ"א וכן בפרישה סימן ס"ז בישוב שיטת הרמב"ם] שאם יש חזקת חיוב בזה לכו"ע מברכים בספק והוא מטעם הנ"ל שכל שיש הכרעה על החיוב ממילא ודאי מברכים וגם החולקים [עיין פמ"ג סימן ס"ז דהראשונים שכתבו שבספק לקח לולב לא יברך חזינן שגם בחזקת חיוב זה כך] בפשוטו זה מצד שאין מושג חזקת חיוב במצות, אמנם אין זה מוכרח דיתכן שהכרעה של ס"ס זה דרגת הכרעה שכלפי ברכה זה לא מוכרע וממילא כלפי דין הברכה חשיב עדין שיש כאן צד שאין גם קיום מצוה וזה באמת סברת החולקים והנה לפמ"ג דחוששים לשיטות שבכל דרבנן ס"ס לקולא א"כ כל שהנידון על חיוב מדרבנן ודאי שבזה אין סברא לחייב

והנה עיין מ"ב סימן י"ח סק"ז שהביא את המחלוקת ראשונים האם כסות יום בלילה חייב בציצית וכתב שגם במניח בבין השמשות אין לברך והנה כאן יש הכרעה של ס"ס שמחיבו לקים מצות ציצית והוי נידון בדאוריתא ובכל אופן מבואר במ"ב שלא מברכים וכן עיין מ"ב סימן תפ"ט דבשאלו חברו בין השמשות איזה יום זה היום וענה לו יספור בלילה ללא ברכה והרי כאן יש צד שזה יום ויש צד שמצות צריכות כונה והוא לא יצא וא"כ יש כאן הכרעה שהוא חייב לחזור ולספור ובכל אופן לא מברך [אמנם בפשוטו קי"ל שספירת העומר היום זה דרבנן וא"כ לטעם הפמ"ג אין כאן סיבה לספור אבל לחיי אדם חייב לספור מצד שיש לו עיקר מהתורה] ועיין דרך אמונה פ"ו ממעשר שני הי"ג בד"ה יאכלו שהביא שהחזו"א הורה שגם פירות שיש בהם כמה ספקות להחמיר שצריך לעשרם בכל אופן לא יברך עליהם [וע"ש שהביא לזה מקור מהבה"ל סימן ז' שאם נזדמן לו ליטול ידים לתפילה ולאכול דבר שטיבלו במשקה שבל אופן לא יברך אפילו שכאן יש לו חיוב ליטול מצד ס"ס אמנם לכאורא כאן ודאי יש חיוב לתפילה רק יש ספק האם תיקנו על זה ברכה ואינו דומה לנ"ל עוד יש לדון שכאן כל מצוה מצד עצמה לא מחיבת ברכה ולא מצרפים את שני החיובים להגדיר שהוא ודאי חייב וצ"ע]

והנה עיין מ"ב תרמ"ח סקי"א [וכן סקי"ד וסק"ח] לגבי ספק חסר דהאתרוג כשר ויש לברך וצ"ע לנ"ל שלא מברכים בס"ס אפילו כשהנידון בעיקר החיוב א"כ למה כאן מברכים וכן עיין תרצ"א שער הציון ט' לגבי הקורא במגילה שפרשיותיה סתומות שיש ס"ס להתיר המגילה שיכול לברך וצ"ע כנ"ל וכן לענין קריאת התורה בספק ספר תורה פסול מבואר במ"ב קמ"ג סקכ"ה שקוראים ומברכים וצ"ע הרי לא מברכים על ס"ס אמנם יתכן שיש הבדל שכאן שיש לו חיוב גמור בתורת ודאי ואין ספק על עיקר החיוב ורק הנידון האם יכול לקים את חיובו ובזה כל שיכול לסמוך מדין ס"ס שמקיים את חיובו זה ודאי סיבה לברך

ויסוד לדבר זה דהנה כתבו התוס' במנחות ס"ו. שכיון שספירת העומר מדרבנן לכן אפשר לספור בבין השמשות וכ"כ הרא"ש סוף פסחים והר"ן שחלק על זה רק מטעם שלא עושים ספק דרבנן לכתחילה ועיין שפת אמת ועולת שלמה שהקשו הרי יש כאן ספק ברכה לבטלה ובעולת שלמה כתב שזה כדעת הראשונים שבספק מצוה אפשר לברך אמנם דעת הרא"ש שאי אפשר לברך וכאן נקט שיכול ובהכרח כנ"ל שכאן שיש עליו ודאי חיוב ספירה ומדין ספק דרבנן לקולא יכול לקים המצוה בבין השמשות ממילא זה נחשב שיש כאן מצוה ודאית וזה סיבה לברך על זה והנה הבה"ל סימן רס"ז למד מכאן שאפשר להתפלל מעריב בבין השמשות והנה כאן הנידון על הברכה בעצמה וזה צ"ע הרי אדרבא כל ספק ברכה נידון כאיסור חמור שלא אומרים בו ספק לקולא אלא אדרבא אומרים שספיקו להחמיר ומבואר כאן בבה"ל חידוש שכל הדין ספיקו להקל שזה סיבה שזה פוטר אותו מלברך אבל במקום שחיב לברך אז אדרבא מדין ספק דרבנן לקולא זה סיבה שיוכל לברך גם במצב שזה ספק[[1]](#footnote-1) [ועיין ספר ספק דברי סופרים סימן י"ט]

והנה המנהג שבשבע ברכות מברכים על שני כוסות ומהכוס השני הכלה או החתן טועמים פחות ממלוא לוגמיו ובפשוטו צ"ע הרי קי"ל שכל כוס של ברכה צריך מלא לוגמיו ובפשוטו צ"ל דהוא מצד ס"ס ספק אולי שבע ברכות לא צריך כוס כדעת הרמב"ם וספק אולי לא צריך לטעום מלא לוגמיו וצ"ע הרי לא מברכים על סמך ס"ס ובהכרח כנ"ל שכאן יש ודאי חיוב של שבע ברכות וממילא יכול לעשות בצורה שיוצא מדין ס"ס אמנם צ"ע דבפשוטו אם בקל יכול לעשות בצורה שיצא ללא ס"ס ודאי שיש חיוב וא"כ למה שכאן לא ישתו הכל ועוד יש לדון כלפי מי שלא אכל ולא התחיב בשבע ברכות האם גם שייך כל הנ"ל ובמקום ששאר המסובים שותים יש מעלה שאפשר לצרף השיטות ששתית כולם מצטרף למלא לוגמיו

**[תשרי תשפ"א:** והנה לגבי ברכת כהנים יש מחלוקת האם אפשר בלילה ויש לדון האם בין השמשות אפשר להקל והנה בפשוטו ודאי ראוי שלא לעלות אמנם בעלה וקוראים כהנים בזה חייב מדין ס"ס לישא כפים וא"כ גם יכול לברך אמנם כאן הרי יש צד שאין חיוב ולא שודאי חייב והספק האם יכול לקיים ובזה לא מברכים ועוד דבמקרה שכבר עלה בבוקר וזה פעם שניה אין לו חיוב לעלות ובזה לכאורא ודאי אין לברך במקום ס"ס ובשער הציון סימן תרכ"ג סקי"א נקט להחמיר רק שדן שיש צד שהלכה כר"י ויש צד כר"ת ולכן יש להקל ולא הזכיר הצד שאפשר בלילה וצ"ע בזה. ע"כ הוספה]

והנה לגבי ספירת העומד כתב השו"ע סימן תפ"ט דבספק האם שכח לספור יום אחד יכול להמשיך ולספור וביאר המ"ב סקל"ח שזה מצד ס"ס ספק שגם אם שכח יום יכול להמשיך לספור וספק האם שכח יום ולכאורא כאן יש ספק על עיקר חיובו האם יש לו חוב לספור ומבואר שגם כה"ג יכול לברך וצ"ע מהנ"ל שבס"ס האם חייב אפילו שעושה המצוה אבל לא מברך ואולי יש לדחוק שהוא ודאי חייב בספירת העומר רק יש כאן ספק האם יכול לספור וזה מספיק סיבה להעמיד שבזה מקיים את חיובו וכנ"ל אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכל הסברא לעיל רק אם יש לו ודאי חיוב וודאי יש לו אפשרות לקים חיובו ולא כאן שזה עצמו הספק האם הוא במצב שיכול לקים את חיובו ויתכן עוד שכל שהוא לא יכול לקים את חיובו זה נחשב שהוא לא חייב וכמבואר בפר"ח שמי ששכח יום לא יכול לספור אמנם באמת מקור המ"ב זה מהפר"ח אמנם בתרוה"ד סימן ל"ז מבואר שם טעם אחר שכיון שיש ראשונים שספירה בזמן הזה דאוריתא ושיטת הראבי"ה שבספק דאוריתא מברכים א"כ גם כאן צריך לברך והנשמת אדם אדרבא למד מדבריו שלא מברכים במקום ס"ס וצ"ל דעת המ"ב שהקל מצד שכאן מעיקר הדין גם בשכח יום צריך לברך ולכן בכל צירוף אפשר להקל ואין הכונה לדין ס"ס רגיל

והנה בפשוטו דברי התרוה"ד צ"ב שאם נקט שיטת הראבי"ה דבספק דאוריתא מברכים דהינו שכל שחיב לעשות הפעולה ממילא זה סיבה לברך א"כ לכאורא וודאי שבס"ס של ברכה על מצוה דרבנן כיון שחיב לספור אין סיבה שלא יצטרך לברך ולכאורא בהכרח שהסברא לא לברך מצד שבאמת גם כלפי הספירה אפשר לנקוט שמספק הוא לא צריך לספור וכנ"ל מהפמ"ג ולא כטעם החיי אדם שברכה זה דבר שאין לו עיקר מהתורה וכן דלא כפמ"ג שברכה יש לו כללי הכרעה אחרים וצ"ע

והנה עיין מה שכתבנו במסכת ברכות בדין אילן וירק שיש דברים שזה ספק האם יש בו ערלה ומקילים מדין ס"ס וכגון בננות שיש צד שזה אדמה מצד הגאונים שהגזע כל חדש גדל מחדש ויש צד להקל גם לרא"ש דחשיב שאין לו גזע או לגבי חצילים ועוד דוגמאות ע"ש והנה יש לעיין מה הדין אם בירך על זה בורא פרי העץ ובפשוטו לגבי ברכות כיון שבמקום ס"ס לא מברכים א"כ גם כאן יש צד שיצא אמנם יש כאן דבר תימא שעד כמה שיצא כי זה עץ א"כ זה אסור באכילה וממ"נ לא יכול להמשיך לאכול דאם זה עץ א"כ זה אסור באכילה ואם זה אדמה א"כ הוא חייב ברכה אמנם נראה שבאמת כאן כיון שהנידון לגבי ברכה זה גם לגבי האם יש בזה איסור ערלה וכיון שהוכרע שאין בזה איסור ערלה ממילא זה גם לגבי ברכה דהרי מבואר בגמ' עירובין י"ד. שזה כסיל בחושך הולך לנהוג בחומרא בכל דבר א"כ זה סברא בדיני הכרעות שכל שהנידון שלפנינו יש בו גם נידון לגבי דאוריתא וזה מוכרע להיתר ממילא זה ודאי סיבה שיהיה אפשר לברך וצ"ע

### האם מותר לאכול במקום ס"ס

] והנה יש לדון במקום ס"ס שלא מברכים האם מותר לאכול ללא ברכה דלכאורא מסברא כלפי האיסור להנות מעולם הזה בלי ברכה זה כשאר דיני התורה וכיון שיש כאן ס"ס שיכול לברך ממילא אסור לו לאכול והנה גם אם נימא שיסוד האיסור זה ביטול דין ברכה [עיין מה שכתבנו תחילת כיצד מברכים] כאן הוא אנוס שלא יכול לברך וכה"ג מותר לאכול ללא ברכה אבל עד כמה שיש לו מי שיוציא אותו או שיכול לפטור על ידי דבר אחר הוא יהיה חייב וסתימת המ"ב לא משמע כן וכן מפורש בפמ"ג רע"א מ"ז ד' והנה אם נימא שזה לא דין מיוחד בברכות אלא שכל דרבנן שאין לו עיקר מהתורה ס"ס להקל א"כ גם ביחס לאיסור לאכול ללא ברכה ספקו להקל אמנם לפמ"ג שזה מצד שחוששים לשיטות שכל ס"ס להקל והרי בעלמא ודאי מחמירים בזה א"כ כלפי לאכול בלי ברכה צריך לחשוש לשיטות שחייב בברכה ויכול לברך ורק שיש לדון כנ"ל שכיון שמספק אסור לברך מותר לאכול ללא ברכה אמנם אם נימא שזה מצד שכלפי ברכה זה נדון חמור שבו לא מועיל ס"ס א"כ כלפי האיסור אכילה ללא ברכה אין סיבה שלא יועיל ס"ס אמנם בפשוטו ודאי הגדר שכיון שזה איסור חמור לכן לא חיבו כל שלא ודאי שהוא חייב בברכה ולא שהשאירו החיוב והחמירו כאן יותר מדאוריתא וממילא עד כמה שהגדר שהוא לא חייב וודאי שגם מותר לאכול ללא ברכה

### בדין ברכה על ספק דאוריתא

]נחלקו הראשונים במילה של ספק אדרוגינוס האם מברכים על זה ובפשוטו הסברא של הראשונים שמברכים שכיון שעכשיו חייב למול מדין ספק דאוריתא זה נחשב שיש כאן סיבה גמורה לברך ויש לעיין במי שחייב באכילת מצה ויש לו מצה שהיא ספק האם נאפתה לשמה שחייב מספק לאוכלה האם מברך על זה ובפשוטו כיון שעכשיו חייב לעשות פעולה זו ממילא יכול לברך על זה ולפ"ז אם אחרי זה נזדמן לו מצה שודאי עשוה לשמה שעכשיו ודאי חייב לאוכלה יצטרך גם לברך ויוצא שיכול לברך על אותה מצוה פעמים אמנם לכאורא יש לומר דאין חיוב ברכה אלא במקום שזה כל מה שמטל עליו לעשות אבל כאן הרי מוטל עליו לקחת מצה שהיא ודאי לשמה וממילא מה שלוקח ספק אין בזה קיום כל חיובו ובזה לא מברכים וזה לא דומה לספק אדרוגינוס שזה כל חיובו רק שיש ספק האם חייב או לא וצ"ע

### בגדר דין ספק ברכות להקל ונפק"מ האם בבירך יש לזה שם ברכה

] קי"ל דספק ברכות להקל ועיין ספר בר אלמוגים סימן א' שדן האם זה רק בגדר ספק או שבתורת ודאי נחשב שהוא פטור ונפק"מ כגון שהיה לו ספק על דבר האם צריך ברכה וחברו שודאי היה חייב הוציאו ואחרי זה התברר הספק דאם נימא שהוא פטור בתורת ודאי א"כ עכשיו צריך לחזור ולברך ויש מקום לדון שגם אם לגבי ברכת הנהנין שייך לדון שעל הצד שהוא חייב עדין חיובו קיים אבל בברכת המצות כיון שמספק הוא פטור לא שייך לומר וציונו ונפק"מ באב ובנו שלקחו ארבעת המינים ונתברר שאחד מהם האתרוג שלו היה פסול ולא יודעים של מי וזה היה בחול המועד שכל החיוב הוא מדרבנן האם נאמר שאחד יברך ויוציא את חברו וממ"נ יש כאן אחד שחייב או דנימא שמספק שניהם פטורים ואסור להם לברך והנה בפשוטו ודאי מקובל שבמקום ספיקות מבקשים ממי שמברך שיוציא את חברו כגון בברכת התורה למי שהיה ניעור כל הלילה או ברכת המעביר שינה וכדו' דהינו שעל הצד שהוא חייב אפילו שיכול לנהוג כפטור זה לא סיבה שלא יברך ובפשוטו גם אם יברך בעצמו ואחרי זה התברר שהיה חייב ברכתו ברכה וכן הוא במ"ב סימן י"ח לגבי בירך על טלית בלילה שלא יחזור ויברך ביום כיון שיש שיטות שיצא בברכה בלילה

והנה דנו האחרונים במי שנולד לו בן וביום ל"א שחייב בפדיון הבן הוא נמצא רחוק ורוצה לפדות את בנו דהוא פטור הרי מפדיון הבן מצד שאין הולכין בממון אחר הרוב ואולי הוא הוא נפל וכבר מת ויש לדון במקרה שרוצה לפדותו האם יכול לברך ובדגול מרבבה יור"ד ש"ה ס"י ובמ"ת סימן קפ"ז כתב שכיון שאין הולכין בממון אחר הרוב לא יכול לברך וראיתי מביאים דבשו"ת בית שמואל האחרון יור"ד סימן כ"ט כתב שעד כמה שהוא רוצה לפדותו כיון שיש רוב שהוא חייב בפדיון הבן הוא יכול לברך אמנם בחוט המשולש ח"ג סימן ל' וכן בספר יהושוע סימן מ"ד כתב שכיון שבפועל הוא פטור כי אין הולכין בממון אחר הרוב ממילא הוא לא יכול לומר וציונו וראיתי בחידו"ת מהגר"א זנגר דבפשוטו נחלקו בסברא הנ"ל האם דנים כיון שבפועל הוא לא מצוה לא יכול לומר וציונו או שכיון שאם הוא חייב הוא מצוה זה מספיק כדי שביחס לברכה הוא יכול לברך אמנם נראה דבנידון של פדיון הבן זה גרע דכיון דביחס לחיבו יש הכרעה שהוא פטור ממילא גם ביחס לדין הברכה שזה תולדה מהמצוה יש כאן הכרעה שהוא פטור מהמצוה ולכן אסור לברך משא"כ באופנים הנ"ל שצד הברכה זה על הצד שהוא חייב ויתכן שבזה אין חיסרון

]מבואר במ"ב שבספק בירך ברכת התורה צריך לברך וכן בספק בירך ברכת המזון ולא אומרים שספק ברכות להקל ובמ"ב רע"א שער הציון מ"ז כתב שבלא עשה קידוש וחייב מדאוריתא והגיע בין השמשות חייב לקדש והמקור לכל זה מהגמ' בברכות שספק אמר אמת ויציב כיון שזה דאוריתא הוא חוזר ואומר והנה תוס' בר"ה ל"ג. הוכיחו מהגמ' הנ"ל שברכה לבטלה זה דרבנן ומבואר שאם זה היה מדאוריתא גם בכה"ג שחיב לברך מדין ספק היה בזה איסור ובפשוטו זה מכריח שגם מדרבנן אין הגדר שברכה לבטלה זה דאוריתא דא"כ למה בספק מברך אמנם יתכן שעדיף הספק חיוב מדאוריתא מהספק איסור מדרבנן שזה חמור כגדרי דאוריתא והנה לא מבואר בגמ' שצריך לבקש לכתחילה ממישהו אחר שיוציא אותו ומשמע שזה לא מדין אונס וכן הרי בעלמא כשנפגש איסור דרבנן אפילו במקום חיוב דאוריתא בפשוטו העמידו דבריהם וכמבואר בריטב"א פסחים מ. שאם יש משהו חמץ ואין לו מצה אחרת עד כמה שמדרבנן זה לא בטל עדיף שלא יאכל וצ"ע

עיין פנינים משולחן גבוה פ' בלק תשע,ט שהביא בשם הגר"י ברטלר ששמע מפי החזו"א שמי שמסופק איזה ברכת השחר אמר שיחזור על שניהם ואמר שכן הוא בר"ן ולא ביאר מה כונתו והגרא"ג ביאר שכונתו לר"ן שבליל הסדר אין ספק דרבנן בתרתי דסתרי וג כאן הרי אם יפטר מדין סד"ר לא יברך את שני הברכות והרי אחד מהם ודאי חייב מילא יכול לברך את שניהם עכ"ד והנה צ"ע הרי יש כאן ודאי ברכה לבטלה וצ"ל שכונתו שכיון שכלפי החיוב ברכה מצד כללי ההכרעה צריך לברך את שניהם בזה אין ברכה לבטלה וכל הדין שמספק לא מברכים כי שם ההכרעה שספק דרבנן לקולא או שכיון שיש איסור ברכה לבטלה זה סברא שגם כאן יהיה כלפי הברכה דין ספק דרבנן לקולא אפילו שזה קל לברך וצ"ל שאפילו שהבאינו לעיל שגם בס"ס לא מברכים אפילו שאת המצוה עושים אבל הכונה שזה סיבה להכריע שבגדרי חיוב ברכה גם בס"ס הוא לא חיב ברכה אבל כאן הרי הוא ודאי חייב ברכה אחת ממילא כבר יכול לברך את שניהם וצ"ע ועיין ספר ספק דברי סופרים פ"ח ה"ט שהוכיח שלא מברכים כה"ג מהמג"א שבספק האם חייב בו"נ או ברכה אחרונה לא יברך כלום ולא אומרים שיברך את שניהם

1. והנה עיין ספר ספק דברי סופרים סימן כ' שהביא מהבה"ל סימן רס"א ס"א בד"ה עירובי שהוכיח מהמג"א שמערב עירוב בבין השמשות יכול לברך ותמה למה וביאר שכיון שחז"ל אמרו מפורש שאפשר אז לעשות הגדר שזה הזמן בתורת ודאי ועיין סימן ק"ס סי"א דמבואר בשו"ע דמים שיש בהם ספק האם נעשה בהם מלאכה וכדו' שאפשר ליטול מהם ידים שאפשר לברך כיון שהרשהו ליטול מהם ומשמע מצד שכאן הקילו במפורש וזה יותר קל מכל איסור דרבנן וצ"ב מה צריך לכל זה ומה זה שונה מספק בין השמשות לגבי ספירת העומר וביותר דעיין רעק"א סימן קנ"ט על המג"א סקט"ו שנקט שבספק באמת לא מברכים וכן נקט החזו"א סימן כ"ג סקי"ב ועיין בספר ספק דברי סופרים שהאריך בחילוקים לא מוכרחים וע"ש שדן שספק בין השמשות זה אחרת ובפשוטו מוכרח מזה שרק במצוה מחויבת שייך לדון שכל שמדין ספק יכול לקים בזה את חיובו יכול לברך אבל במצוה שזה רק מתיר כמו עירובי חצרות ונט"י בזה אפילו שביחס להיתר חל ההיתר זה לא נידון כודאי מצוה שיכול לברך אמנם עיין סימן י"ד ס"ב לגבי לשמה בעשית ציצית שנחלקו הראשונים והבה"ל הקיל במקום ס"ס כגון בלא אמר בפיו או שהוכיח סופו על תחילתו או שאר ספיקות ואולי שם לאחר שלובש הוא חייב בציצית ועדין צ"ב והנה מבואר במ"ב תפ"ו סק"א לגבי מרור שאפשר לצאת בשיעור של הרמב"ם שזה שליש ביצה כיון שזה דרבנן ואפשר גם לברך על זה [ולכתחילה ראוי לאכול כחצי ביצה כשיטת התוס' מצד הברכה] ובפשוטו זה כמו ספירת העומד בין השמשות שכיון שיש חיוב ודאי לאכול מרור ומדין ספק דרבנן לקולא מספיק השיעור הקטן לכן יכול לברך על זה אמנם יש לעיין דהרי אם יש לו רק השיעור הקטן א"כ אדרבא מדין ספק דרבנן לקולא יכול לפטור עצמו ולא לאכול וא"כ שיש כאן שני צדדים לדין ספק דרבנן לקולא א"כ למה מכריעים כצד שמספיק השיעור הקטן וצ"ל שבאמת גם אם יש לו השיעור הקטן כיון שקי"ל שספק להקל זה נחשב שאין לו חיוב לאכול יותר משיעור זה וחייב לאכול והנה עיין בה"ל סימן רע"א לגבי הנידון האם התקטנו הביצים וכתב שלגבי קידוש הלילה שזה דאוריתא ראוי להחמיר אבל לגבי שאר כוס של ברכה אפשר להקל וכדין ספק דרבנן לקולא וצ"ע למה אין כאן ספק ברכה לבטלה כגון הבדלה או שבע ברכות או כוס של מילה וכדו' אמנם לנ"ל א"ש שכיון שיש כאן חיוב גמור של כוס של ברכה וכיון שספק דרבנן לקולא אפשר לנקוט כשיעור הקטן וכמו בספירת העומר [↑](#footnote-ref-1)