בגדר סימני טהרה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב מאיר קאופמן / עניינים

בס"ד י"ט אדר תש"ע

**בגדר סימני טהרה**

**א]יחקור בגדר סימני טהרה בבהמות ודגים האם זה סיבה או סימן**

**ב]בגדר הדין לענין עופות**

**ג]בגדר הדין בסימני חגב**

**הראיות לחקירה הנ"ל**

**ד]מהא דמבואר בתורה סנפיר ובדברי הריטב"א בזה**

**ה]בדברי הרמב"ן למה לא הוזכר בתורה בדגים סימן של ראש ושדירה**

**ו]בנידון הגמ' בעתיד ליגדל לאחר זמן**

**ז]בדברי הגמ' שדבר אם סימן אחד לא צריך מחשבה**

**ח]בנידון הראשונים דבהמה שאין לה שום סימן אין עונשים מן הדין**

**ט]בראית המהרי"ט מההיתר של קלוט**

**י]במחלוקת הראשונים האם יש דין יוצא מהטהור בביצת מין טהור ובדברי הק"ש שתליא בנ"ל**

**י"א]בדברי החזו"א שכל התוס' בנדה רק כי מין זה מעיקרו חלוק הזכרים מנקבות**

**י"ב]ידון שלא שייך הטעם של עפרא לענין יוצא מהטהור**

**י"ג]בגדר קלוט האם הוא חמור מותר או שזה שור לכל דיני התורה**

**י"ד]בחזיר לעתיד לבוא שיהיה מותר למה אין בו דין יוצא מהטמא**

**ט"ו]בנידון הכלאות בתרנגולים בימינו צדדי השאלה**

**יחקור בגדר סימני טהרה בבהמות ודגים האם זה סיבה או סימן**

א]מבואר בתורה דבהמה טהורה וחיה טהורה הם המעלות גרה ומפריסות פרסה וכן בדגים טהורים מבואר בתורה שסימניהם שיש להם סנפיר וקשקשת ויש לעיין האם סימנים אלו הם רק סימן לטהרתם דהינו שגזרה התורה שיש מינים טמאים ויש מינים טהורים אבל התורה כתבה שאיך נדע דבר זה על ידי סימנים אלו שכל שיש לו סימנים אלו הוא טהור ומי שאין לו הוא טמא או דבאמת הסימנים עצמם הם סיבת הדין דהיינו שהבהמות הטהורות טעם טהרתם כיון שהם מעלי גרה ומפריסי פרסה ולפ"ז הבהמות הטמאות אפשר לבאר או כיון שאין להם סימני טהרה ממילא הם טמאים או שההפך של הסימני טהרה הוי סימן טומאה ויש מקום לחלק בין בהמות לדגים דבבהמות לשון התורה על האסורים כי מעלה גרה הוא ופרסה איננו מפריס דהיינו שזה סיבת האיסור משא"כ בדגים הלשון הוא רק שאלו שיש להם קשקשת וסנפיר הם מותרים ואלו שאין להם הם אסורים

**בגדר הדין לענין עופות**

ב]והנה לענין עופות מבואר במשנה שכל עוף הדורס טמא וכן מבואר שעוף שלא דורס ויש לו קורקבן שנקלף וזפק ואצבע יתרה הוא וודאי טהור ושאר עופות המבוארים בתורה יש להם קצת מהסימני טהרה וקצת מהסימני טומאה עיין מה שהארכנו בזה בסוגיא דסימני עופות חוץ מנשר דאין לו שום סימן טהרה וגם בהם יש לעיין האם הסימנים הם רק סימן בעלמא לדעת מי הם המותרים ומי הם האסורים או שבאמת הם סיבת הדין אלא שיש עופות שאצלם גם סימן טומאה אחד הוא סיבה לאוסרם או בלשון אחר שאפילו שיש להם סימן טהרה שהוא סיבה לטהרם אבל אצלם כתבה התורה שהסימן טומאה הוא סיבה לטמא והנה זה וודאי שיש מקום לומר שאפילו אם בבהמות ודגים הסימן טהרה הוא סיבה אבל בעופות זה סימן בעלמא והחילוק פשוט דבבהמות ודגים התורה עצמה כתבה הסיבה משא"כ כאן שהתורה אמרה השמות האסורים ולא הזכירה סימן שהוא סיבה כלל ועוד שזה עצמו שחזינן שעוף אם סימן אחד יש שהוא טהור ויש שהוא טמא א"כ וודאי מסתבר יותר לומר שזה לא סיבה אלא הכל זה רק סימן לדעת מה התורה אסרה ומה התירה

והנה נחלקו הראשונים האם יש עוד עוף טמא חוץ מאלו הכתובים בתורה ודעת הרמב"ם והרמב"ן ורש"י שאין לך עוד עוף טמא ולפ"ז וודאי שמסתבר שכיון שכל העופות האסורים כתובים בתורה א"כ זה עצמו סיבת האיסור כי כך כתוב בתורה אמנם דעת תוס' והרשב"א שיש עוד מינים טמאים שלא כתובים בתורה ובזה הכלל שיש ילפותא מנשר שכל שאין לו שום סימן טהרה הוא טמא ובזה יש מקום לדון גדר הילפותא שזה סיבת טומאה אמנם גם לדבריהם וודאי שזה לא מוכרח והנה הרמב"ם בספר המצוות כתב שהסימנים של עופות זה על ידי שחז"ל בדקו כל העופות הטמאים וראו מה החילוק בינהם לשאר עופות ולפ"ז מסרו לנו הסימנים ומשמע וודאי שזה רק סימן בעלמא וכן הוא בלשון הרמב"ן עה"ת וכן עיין תוס' ס"ב. ד"ה כל שכתב שהסימנים נודעו על ידי שנח בדק כל העופות שבעולם ולפ"ז יודעים הכללים ולפ"ז וודאי שלא מסתבר שנאמר כאן הלכה שהם סיבת הדין שדבר זה הרי לא נמסר כלל ועיין רמב"ן ס"א. ד"ה הא שבעיקר הדין אפילו עוף שאין לו שום סימן טהרה כיון שהוא לא מהעשרים וארבע עופות הוא טהור ורק שהגמ' אומרת שאין בעולם עוף שאין לו סימני טהרה שהוא לא אחד מהעשרים וארבע עופות ומשמע וודאי שאין הסימן סיבת הדין ועיין ר"ן שדן לענין הסימן שעוף הדורס טמא שמנ"ל לגמ' זה משמע שלא היה כזה הללמ"ס שזה סימן טומאה ושיטת הרמב"ם שיש שרצים שלוקים עליהם גם מצד שרץ העוף והקשה הרמב"ן שורש ט' הרי רק העופות המנוים בתורה אסורים ולא שאר עופות ומבואר שאין כאן סימני טומאה לטמאות עוד הקשה הרי הוא לא דורס ולגר"ח לקמן שסימן זה הוא לא סימן טהרה א"ש ועיין ר"ן שעורב יש לו שני סימים ולא משנה איזה ואם זה סיבה לכאורא לא שיך שזה על ידי שני סיבות נפרדים אמנם יתכן שהסיבה היא מה שיש הבדל בינו לעוף טהור וצ"ע

אמנם עיין חידושי הגר"ח שכתב שנאמר הללמ"ס שיש סימן טומאה שזה עוף הדורס ויש סימן טהרה שזה השלשה סימנים המבוארים במשנה ועוף שלא דורס אין לו סימן טומאה אבל גם אין לו סימן טהרה ומשמעות כל דבריו שדברים אלו הם גורמים הדין אלא שדבריו שהסימן של דורס הוא סיבת האיסור תמיד דהוי סימן טומאה צ"ע דהגמ' דנה להתיר עורב כי הוא לא דומה לשאר מינים והרי יש לו סימן טומאה שהוא דורס וכן בשאר הילפותות ע"ש וצ"ע

**בגדר הדין בסימני חגב**

ג]והנה לענין חגבים מבואר בגמ' שלתנא דבי ר' ישמעל יש ארבע סימנים שיש לו ארבע רגלים וארבע כנפים ושני קרסולים וכנפיו חופים את רובו ומבואר בגמ' שצריך ששמו חגב ובפשוטו זה בכל המינים ולכן כתב הרא"ש שללא מסורת אין לאכול כי גם אם הסימנים אולי אין שמו חגב [אמנם דבריו צ"ב הרי לתנא דבי רב גם אין לאכול דאולי זה צרצור שהוא לא ממינים אלו והיה מקום לדחות שכוונתו לאפוקי מהרי"ף אמנם המהרש"א הבין לא כך ע"ש] אמנם הרמב"ן כתב לדון בדעת רש"י על התורה שרק בראשו ארוך צריך שמו חגב ולתנא דבי רב מבואר שצריך חמשה סימנים דהינו גם שראשו קצר ומבואר בגמ' שחוץ מהארבע המבוארים בתורה יש עוד ארבע שנלמדים ממיניהו ועיין תוס' ס"ו. ד"ה במאי שחוץ ממינים אלו גם אם יהיה להם את כל הסימנים אינם נאכלים ועיין תוס' ס"ה. שדנו האם למאן דאמר זה כל הסוגים שמם חגב או שבאמת יש כאלו שאין שמם חגב ועיין מהרש"א בדעת הרא"ש והרי"ף העתיק רק הארבע סימנים ועיין רמב"ן בדעתו שלא צריך שמו חגב והנה לתנא דבי רב לכאורא אין מקום לנדון שזה סיבה דהרי אותו סימן שיהיה בחגב אחר זה לא מועיל לו ורק מה שמוזכר בתורה זה מותר אמנם לשאר הראשונים יש מקום לדון וצ"ע

והיה מקום לדון שכיון שלא הוזכר בתורה אלא הסימן שיש לו כרעים שרק זה סימן טהרתו ועיין תוס' ד"ה אלו שדנו שגם סימן זה בסוגים אחרים הם לא נצרכים וצ"ע בזה

**הראיות לחקירה הנ"ל**

**מהא דמבואר בתורה סנפיר ובדברי הריטב"א בזה**

ד]והנה המשנה בנדה נ"א: אומרת כל שיש לו קשקשת יש לו סנפיר ויש שיש לו סנפיר ואין לו קשקשת והגמ' שואלת שיהיה כתוב רק קשקשת ולא יהיה כתוב סנפיר והגמ' עונה יגדיל תורה ויאדיר ועיין ריטב"א שכתב וז"ל ומיהא כתב רחמנא סנפיר משום דלא סגיא דלא להוי התם כיון שיש שם קשקשת ואולי הוא גם כן גורם טהרתו ואעפ"י שהוא לבדו אינו גורם טהרתו עכ"ל ומבואר שביאר שבאמת זהו גורם הטהרה ולכן התורה כתבה את זה ומבואר לכאורא שדן שזה סיבת הטהרה והתורה כתבה דבר זה לגלות לנו

אמנם לכאורא יש להוכיח מתוס' שם שלא ס"ל שזהו הביאור בגמ' שהקשו מנ"ל שכוונת התורה שזה רק אם יש את שני סימנים אולי מספיק סנפיר לבד וקשקשת לבד ותירצו דומיא דבהמה שכוונת התורה שרק על ידי שני הסימנים הוא טהור והנה לכאורא אם למדו שכוונת התורה במה שכתבה את שניהם כי זה גורם הדין לכאורא כל זה שייך אם באמת צריך את שניהם אבל אם בסנפיר לבד יש כבר את סיבת הטהרה אפילו אם אין קשקשת א"כ לא שייך את תירוץ הגמ' יגדיל תורה ויאדיר דהינו שזה הסיבה דהרי הסיבה קימת מצד הסנפיר ואין שום נפק"מ במה שזה סימן טומאה ומשמע שלמדו שכוונת התורה סתם לומר האמת שזה סימן הטהרה אפילו שאין בזה נפק"מ אמנם יתכן שהם מודים שזה סיבה אבל אין זה כוונת הגמ' ועייןתוס' חולין ס"ו: דמבואר שביארו הגמ' שזה לגלות מה זה סנפיר ומה זה קשקשת אפילו שהיינו יודעים דבר ממקומות אחרים

**בדברי הרמב"ן למה לא הוזכר בתורה בדגים סימן של ראש ושדירה**

ה]והנה עיין גמ' בע"ז מ. דדג טהור יש לו ראש ושדירה וזה מועיל בתור סימן טהרתו והגמ' שואלת למה המשנה בנדה כשאומרת סימני דגים לא אומרת הסימן הזה וכתב הרמב"ן וז"ל ומקרא גופיה לא מותיב דילמא כתב סימנים ושייר כדשייר בסימני בהמה וחיה ולפי שראש ושדירה תלוים בסנפיר וקשקשת אמר הכתוב דבר המכשירן וכו' עכ"ל ומבואר בדבריו שסיבת האיסור זה הסנפיר וקשקשת לכן כתבה התורה בצורה זו אמנם עיין לעיל דהבאינו לענין עופות דס"ל שזה רק סימן בעלמא וכבר ביארנו לעיל החילוק בזה

**בנידון הגמ' בעתיד ליגדל לאחר זמן**

ו]והנה הגמ' דף ס"ה. דנה אם אין לו עכשיו ועתיד לגדל אחרי זה האם הוא מותר ובלשון הרמב"ם והרשב"א מבואר שהחידוש שכבר לפני שגדל זה מותר ויש שדייקו שזה וודאי שאחרי שגדלו הסימנים זה מותר והנידון האם קודם זה מותר והנה לכאורא זה וודאי שהמין לא משתנה ואם נימא שזה רק סימן ולא סיבה א"כ וודאי שזה מותר מתחילתו כיון שהוא מין טהור והנה אין זה דיוק מוכרח שיתכן שגם הם מודים שעיקר הנידון שיהיה אסור תמיד אלא שהוסיפו שלא נתעה שגם בתחילתו הוא מותר אמנם יתכן עוד שלולי פסוק כיון שמשמעות התורה שהוא אסור ואחרי זה הוא ניתר בהכרח שזה סימן ויתכן עוד שכאן זה מין בעל חי שיש לו זמן היתר ויש לו זמן איסור וצ"ע

**בדברי הגמ' שדבר אם סימן אחד לא צריך מחשבה**

ז]ובגמ' בכורות ט: מבואר לענין מחשבה שנצרך כדי שיהיה לבהמה טמאה קבלת טומאה אוכלים שיש סברא דבגמל שיש לו סימן טהרה אחד לא צריך מחשבה אפילו שבדבר שאין לו סימן טהרה כלל אין לו שם אוכל כלל והוא צריך מחשבה ולכאורא כל זה שייך אם הסימן טהרה הוא סיבת הטהרה ולכן כאן שיש לו סימן טהרה אחד חשיב שהוא פחות טמא אבל אם זה רק סימן א"כ לכאורא לא מסתבר שמה שיש לו סימן טומאה אחד זה סברא שהוא פחות טמא ויש לו יותר תורת אוכל אמנם הנה בגמ' שם מבואר גם סברא זו לענין עורב ולפ"ז מוכח שגם בעופות לסימנים יש משמעות בעצם ולא שזה רק סימן בעלמא וכבר העיר בזה הגרי"ז בסטענצל וצ"ע דלעיל הוכחנו מהרמב"ן דבעופות זה רק סימן בעלמא אמנם נראה דמגמ' זו אין ראיה אלא שיש הבדל בין דרגת טומאתו בין שיש לו סימן אחד שהוא נחשב פחות מין טמא מאשר אם יש לו שני סימנים אבל יתכן שאין זה בגלל שיש לו סיבת טומאה יותר אלא שמזה שנברא בו עוד סימן טומאה זה סימן שהוא יותר טמא אמנם מסברא היה מקום לדון שבעופות שסימן זה לא נאמר בתורה אלא שבמציאות על ידי זה יודעים מה טהור ומה טמא א"כ מה שיש בו יותר סימן טומאה אין לזה שום משמעות ובגמ' מבואר לא כך ובאמת מעצם הדרשות של הגמ' ס"ב. שדנה בילפותות לחלק בין סימן אחד לשנים חזינן שיש לסימנים אלו משמעות לטהרתם ולא שזה רק מקרה

**בנידון הראשונים דבהמה שאין לה שום סימן אין עונשים מן הדין**

ח]והנה רש"י על התורה כתב דבהמה שאינה מפרסת פרסה ואינה מעלה גרה אסורה מק"ו מחזיר או גמל שיש להם רק סימן אחד של טומאה והקשו הראשונים ביבמות כ"ב הרי אין מזהירין מן הדין ומה זה שונה מאחותו מאביו ומאמו שלולי פסוק לא היה על זה עונש ותירצו שכיון שיש כאן כבר עשה את זה תאכלו ולא אחרים כה"ג מזהירין מין הדין אמנם הרמב"ן על התורה כתב שהאמת דלא כבריתא זו אלא שכאן זה לא ק"ו כיון שהתורה כתבה את סיבת האיסור כי הוא לא מעלה גרה או לא מפריס פרסה דהיינו שבאחותו התורה רק כתבה הדבר האסור ממילא אם היא יותר אחותו זה לא בכלל המציאות הכתובה בתורה ורק לומדים מק"ו משא"כ אם כתוב בתורה הטעם שהוא אסור כל שהוא בכלל המציאות הזו זה סיבה לאסור שהרי הטעם שנתפרש בתורה הוא סיבה גם על זה עכת"ד

והנה מעיקר נידון הראשונים לכאורא רק אם הסימנים הם סיבה שייך לדון שבמקום שיש יותר סימן טומאה יש לו יותר סיבת טומאה ואין מזהירין מן הדין אבל אם זה רק סימן א"כ בזה שיש לו יותר סימן זה לא עושה אותו ליותר אסור שיהיה כאן בכלל שאין מזהירין מן הדין ודוחק לומר שאם יש בו יותר סימן שהוא טמא סימן שיש בו יותר סיבה לטומאה וגם אם נדחוק כנ"ל ולכאורא כן מוכח מהגמ' בבכורות הנ"ל וכנ"ל עדיין מתירוצו של הרמב"ן מוכח שזה סיבה דאם זה סימן א"כ אפילו שהתורה אמרה שכל אחד שיש בו סימן זה יש לו סיבה לאיסור אבל אם יש בו שני סימנים שהוא יותר סיבה לאיסור כה"ג זה בגדר ק"ו אלא מוכח שזה הסיבה וממילא כה"ג שיש את הסיבה אפילו שיש כאן גם ק"ו אבל זה נחשב שכתוב בתורה ודו"ק וצ"ע

**בראית המהרי"ט מההיתר של קלוט**

ט]ובמהרי"ט נקט שזה סימני טהרה ולא סיבת הטהרה ודימה דבר זה לסימני גדלות והביא להוכיח כן מהא דקי"ל דחמור הנולד מטהורה הוא מותר ואם נימא שהסימנים הם הגורמים א"כ גם כאן יש לו גורם האיסור אלא בהכרח שזה רק סימן בעלמא וכאן שהוא נולד מטהור גילתה התורה שהוא נחשב מין טהור אמנם אין זה מוכרח דיתכן שמין שיש לו סימני טהרה הוא טהור כיון שכך הוא טבעו מצד עצמו וכמו בהמה שנולדה בלי רגליים שהיא מותרת כיון שמצד טיבעה צריך להיות לה סימני טהרה כך כאן אמרינן שבהמה זו מצד עצמה צריך להיות לה סימני טהרה אלא שחל קילקול בגופה וזה לא סיבה לטמאותה אלא שזה תלוי במה שהאריכו האחרונים האם לשאר דיני התורה הוא וודאי כאמו או שאדרבא הוא חמור ואם נימא שלכל דיני התורה הוא נחשב כבש כאמו כגון לענין הרכבה והרבעה א"ש

**במחלוקת הראשונים האם יש דין יוצא מהטהור בביצת מין טהור ובדברי הק"ש שתליא בנ"ל**

י]והנה הגמ' ס"ב: אומרת תרנגולתא דאגמא שריא תרנגולא דאגמא שריא ובפשוטו הכוונה שזה מין שהזכרים אין להם שום סימן טהרה והנקבות יש בהם סימן טהרה ולכן הנקבות מותרות והזכרים אסורים וכתבו התוס' בחולין שם וז"ל אין לפרש שהנקיבה מותרת והזכר אסור דכל היוצא מהטהור טהור אלא שני מינים הם הקרואים כך ובין בזה ובין בזה הזכר והנקבה שווין עכ"ל אמנם עיין תוס' בנדה נ: שכתבו וז"ל הזכר אסור לפי שאין לו סימני טהרה ולא שרי מטעם כל היוצא מהטהור טהור שהרי האם לא ילדה האפרוח אלא ביצים הטילה והאפרוח מעפרא קא גדיל ונאסר ממילא על ידי סימני טומאה והנקיבה נמי אין לאוסרה למאן דאסר זה וזה גורם דהא האפרוח לא יצא אלא מן הביצה ומעפרא קאגדיל כדפירישית וכו' עכ"ל [ובהמשך דחו ביארו זה מטעם אחר]

ומבואר שנחלקו הראשונים האם בביצה שזה עפרא בעלמא אפשר להתיר מצד יוצא מהטהור וביאר בקובץ שמועות חולין אות כ"ז שנחלקו מהו הסיבה שיוצא מהטהור טהור האם הכוונה שהוא נחשב מין טהור או שזה הלכה שהוא מקבל את ההיתר של אמו וכתב שאם כצד א' א"כ מה איכפת לן שהוא יוצא מעפרא בעלמא אבל מינו נחשב כמו הדבר שממנו הוא יצא משא"כ אם זה חלות דין היתר שחל עליו מכח אמו א"כ כאן שהוא לא יוצא מאמו לא חל עליו חלות היתר זה וע"ש שכתב שנידון זה תלוי בהגדרת דין סימני טהרה דאם זה רק סימן מהו המין א"כ גם בדין יוצא מהטהור זה רק שמינו נחשב כמו אמו אבל אם הסימנים זה סיבת האיסור א"כ לא יעזור לומר שהוא מין אמו דהרי למעשה יש לו סימני טומאה ובהכרח שנתחדש כאן דין של יוצא מהטהור שהוא מקבל חלות דין היתר מאמו וכה"ג שזה עפרא בעלמא זה לא שייך עכת"ד

והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם בדין יוצא מהטמא שהוא אסור זה רק מדין יוצא או שהכוונה שהוא חשיב מין טמא ולכן הוא אסור מצאנו דנחלקו בזה לדעת הרמב"ם דס"ל דביוצא אין מלקות דהגר"ח בספרו כתב שכאן יהיה בזה מלקות דגדר הדין לא איסור יוצא אלא שהוא חשיב מין של אמו אמנם הפמ"ג סימן פ"א סק"א נקט שלא יהיה בזה מלקות דהינו שבאמת מצד עצם המין הוא מין טהור ורק מדין יוצא הוא נאסר

והנה מסברא לכאורא כאן שכך הוא המין מתחילתו שהזכרים הם ללא סימני טהרה והנקבות אם סימני טהרה לכאורא גם אם גדר הדין יוצא הוא שהולכים לפי המין מסתבר שהוולד יהיה טמא דכך הוא מינו שהזכרים הם טמאים ולפ"ז יתכן שבאמת גם תוס' בנדה ס"ל שגדר הדין יוצא הוא שהמין נקבע כמו מה שיצא אלא שס"ל שכאן מצד זה צריך להיות אסור וכסברא הנ"ל אלא שעדיין דנו שמצד דין יוצא מהטהור יחול על זה דין טהרה ועל זה כתבו שכאן שזה עפרא בעלמא לא שייך לדון שזה יוצא מהטהור אלא שצ"ע עד כמה שיסוד הדין קלוט שהוא כמין אמו ולכן הוא מותר מהיכי תיתי שיש גם הלכה של יוצא מהטהור שהוצרכו תוס' לסברא של עפרא בעלמא ויתכן שהרי בגמ' מבואר שר"ש שחולק ואוסר קלוט במעי פרה זה רק אם ראשו ורובו כאמו אבל לא אם רק יש לו חיסרון סימנים ולכאורא הביאור שאם הוא נראה לגמרי כחמור כה"ג זה גם מין חמור ואם רק הסימנים כחמור הרי זה מין בהמה טהורה ללא סימנים ולפ"ז יתכן שלרבנן באמת איכא כאן שני דיני טהרה דבמקרה שהוא כמו חמור לגמרי כה"ג ס"ל שהוא מין חמור וזה היתר של יוצא מהטהור אמנם כשהוא דומה לאביו שרק החיסרון שאין לו סימנים בזה טעם ההיתר כי הוא נחשב מין טהרה ועיין בזה

והנה בעיקר מה שנקט בקובץ שמועות דאם הסימנים הם סיבה א"כ בקלוט בהכרח שזה היתר חדש ולא שהוא באמת כמין אמו אינו מוכרח דיתכן דעד כמה שהוא נחשב מין אמו ממילא מה שאין לו סימנים אין זה חיסרון אלא שחשיב קלקול מסוים בסימניו וכמו שכתבנו לעיל לדחות את ראית המהרי"ט וכל שמצד מינו זה מין שיש לו סימני טהרה חשיב שיש לו הסימנים המטהרים

**בדברי החזו"א שכל התוס' בנדה רק כי מין זה מעיקרו חלוק הזכרים מנקבות**

י"א]ובמה דמבואר בתוס' שכאן אין דין יוצא מהטמא כיון שזה עפרא בעלמא עיין חזו"א סימן י"ג [ובסימן י"ד בנידונו לענין תולעים כתב דבר זה כדבר פשוט] שכתב שכל זה במין טמא שלא הוזכר בתורה א"כ כל טומאתו מחמת סימניו בזה כיון שליוצא יש סימני טהרה שייך לטהרו אבל אם זה יקרה לאחד מהעשרים עופות המבוארים בתורה בזה הרי דין טומאתם לא קשור לסימנים אלא שהתורה אמרה שהם טמאים ובזה וודאי שהנולד מביצתם שהוא נחשב מינם שיהיה לו גם דין טמא דהוא הרי טמא מצד עצמו עכת"ד ומבואר מדבריו דס"ל דלענין עופות חלוק הדברים דהמבוארים בתורה הסימנים זה רק סימן ולא סיבה אמנם אלו שלא מבוארים בתורה זה סיבה וצ"ע א"כ איך אפשר ללמוד מנשר דבר זה דשם הוא אסור לא מחמת הסימן וביותר צ"ע מה דהגמ' דנה שלא יהיה כתוב כל העופות ונלמד אחד מהשני והרי אלו שלא כתובים זה רק מחמת הסימנים ונפק"מ אם יולד מהם עוף טהור שהוא יהיה מותר משא"כ מה שיולד מאלו המפורשים בתורה לאיסור וצ"ע אמנם בחדרי דיעה כתב מפורש לדינא דלתוס' בנדה עוף טהור שיוליד עוף טמא מביצתו זה יהיה אסור

**ידון שלא שייך הטעם של עפרא לענין יוצא מהטהור**

י"ב]והנה בהא דמבואר בתוס' בחולין שמדין יוצא מהטהור אפשר להתיר אפילו שזה עפרא בעלמא והק"ש ביאר כי זה מצד שזה תלוי במין שמעתי להעיר דהנה תוס' ס"ד: כתבו מפורש שהדין של עפרא בעלמא שזה לא ראוי לאכילת כלב ולכן פקע איסורו ולכאורא א"כ זה רק סברא שאין בזה דין יוצא מהטמא כי הוא לא טמא אבל לכאורא זה לא סברא לעניין דין יוצא מהטהור ולפ"ז יתכן שגם תוס' ס"ל שזה חלות היתר אלא שס"ל שגם כה"ג זה שייך אמנם אדרבא צ"ע כוונת תוס' בנדה וצ"ל שכל דין יוצא שייך במקום שהוא עצמו שייך עליו חלות היתר או איסור אבל במקום שהוא אל בר הכי כי הוא עפרא בעלמא כה"ג אין בו דין יוצא וצ"ע ועיין סוגיא דביצת איסור דהבאינו מהרשב"א שכתב מפורש שביצת אפרוח של עוף טמא שריקם אסור מצד יוצא מהטמא וצ"ע הרי הגמ' אומרת שזה נהיה עפרא בעלמא ומבואר שלמד הגמ' שזה סברא רק שאין פה דין יוצא

והנה תמהו האחרונים מה הנידון של זה וזה גורם הרי הזרע הוא עפרא בעלמא וא"כ כמו שאין דין יוצא בביצה ה"ה בזכר של איסור ועיין מנחת ברוך ונחלת ברוך מה שכתב בזה ובאבני נזר יור"ד סימן ע"ו יצא לדון שבאמת שמיד דנים שהוא נגרם מהזכר שהוא הרי יש עליו איסור ולא איכפת לי שזה דרך דבר שאין עליו איסור ורק בביצת טריפה שהרי מדובר בנתעברה ובסוף נטרפה ובזה כל סיבת האיסור כי היא עצמה נטרפה ובזה כיון שהוא נהיה עפרא בעלמא זה סיבה שלא יהיה איסור וצ"ע שהרי הגמ' מביאה מ"ד שנחלקו בנטרפה ולבסוף נרבעה וגם בזה וולד ביצת טריפה מותר מטעם עפרא בעלמא וצ"ע בזה

**בגדר קלוט האם הוא חמור מותר או שזה שור לכל דיני התורה**

י"ג]והנה היוצא מהנ"ל דהבאינו דנחלקו האחרונים בגדר ההיתר דיוצא מהטהור האם כי הוא נחשב מין אמו או שזה היתר חדש ובפשוטו זה תלוי האם הסימנים זה רק סימן וממילא כל שהוא מין אמו הוא טהור או שזה סיבה וממילא צריך להגיע להיתר מיוחד אמנם כתבנו שאין זה מוכרח דגם אם זה סיבה יתכן שכל שהוא חשיב מין אמו חשיב כאילו יש לו סימני טהרתו וכן גם אם זה סימן יתכן שבאמת מצד עצם גופו הוא מין חמור אלא שאיכא כאן היתר של יוצא מהטהור ובפרה שנולדה מחמור איכא כאן איסור חדש של יוצא מהטמא וכדיבואר להלן בס"ד

והנה עיין פתחי תשובה סימן ע"ט שהביא מהיד אליהו דנסתפק לענין טהור שנולד מהטמא האם יש עליו רק איסור יוצא או שהוא מין טמא ונפק"מ האם יועל שחיטה לטהרו מדין נבילה וכן נפק"מ לענין חלבו או האם אפשר לכתוב עליו ס"ת שאם מצד איסור אכילתו גרידא א"כ יתכן שכמו שעל טריפה מותר גם כאן מותר אמנם אם זה מין טמא יהיה אסור וכן נפק"מ בפשוטו בטמא הנולד מהטהור לענין חלבו דאם הוא מין חיה א"כ יהיה מותר אבל הוא כמין אמו בכל דיניו הוא כאמו

והנה מבואר בגמ' בכורות ו. דאפילו דאין בהמה טהורה מתעברת מטמאה אבל מקלוט היא מתעברת ומשמע שמצד עצם טיבעה היא כבהמה טהורה דהינו שזה מינה אלא שיש לה שינוי במראה הגוף ויתכן שרק לענין טיבעה זה כך אבל לענין כל דיני התורה אדרבא המראה החיצוני שלה הוא הקובע את דיניה

וראיתי מביאים דבתוספתא בכלאים מבואר שרחל שילדה כמין עז מותר בהרכבה והנהגה אם מין אמו חזינן שהוא כמין אמו וכן מבואר שהיה פשיטא ליה לחזו"א שהבאינו לעיל דבביצת עוף טמא המבואר בתורה וודאי דהיוצא טמא אפילו אם יש לו סימני טהרה כי התורה אמרה שהוא טמא ואם נימא שבאמת אין זה מין אמו א"כ על עוף זה התורה לא אמרה שהוא טמא ועיין קה"י בבכורות שהאריך בזה דפשטות הגמ' לענין פטר חמור מבואר שלר"א שפודים בנדמה א"כ אפשר לפדות בנולד משה אפילו שצורתו לא כשה אמנם הביא מתוס' שדנו שחמור הנולד מהטהורה יהיה לו חיוב פדיון פטר חמור וע"ש שדן שיש לו שני דינים דהינו שמצד אחד יש לו את מין אמו ומצד שני אפשר לדונו כמין לעצמו ע"ש שהאריך בזה

וע"ש שהביא דהגמ' אומרת שאם ירד חמור מהשמים הוא מותר דאין מין טמא יורד מהשמים והקשה אם נימא שכל שלמעשה הוא נראה כטמא הוא טמא א"כ מצד מה שהוא נראה כחמור זה סיבה לאוסרו ובפרט שיש לו סימני טומאה וכתב שאולי חשיב יוצא מהטהור כי הוא נוצר מהשמים וצ"ע שיש כאן יצירה חדשה וזה לא יוצא עוד צ"ע דלכאורא דין יוצא זה רק ביוצא מבעל חי אמנם אין זה מוכרח דיש שדנו על כל יוצא מזיתים וענבים שיהיה אסור מצד יוצא וכן עיין רמב"ן ור"ן ס"ד. שדנו שבביצה עד כמה שהיה עליה איסור אבר מן החי ליוצא מממנה היה דין יוצא מהטמא ומבואר שנקטו שגם יוצא מביצה שזה לא בעל חי יש דין יוצא וצ"ע ועיין מצפה איתן בסנהדרין שם

**בחזיר לעתיד לבוא שיהיה מותר למה אין בו דין יוצא מהטמא**

י"ד]והנה האור החיים על התורה פרשת שמיני הביא מחז"ל שלעתיד לבוא החזיר יותר באכילה והקשה הרי זאת התורה לא תשתנה ותירץ שישתנו סימניו וממילא יהיה לו סיבה להיות טמא והנה אם זה סיבה וודאי א"ש אבל גם אם זה סימן אבל יתכן שכאן הוא יתהפך לבעל חי אחר וממילא עליו לא נאמר טומאה ועיין פרדס יוסף שהקשה למה שזה לא יאסר מצד יוצא מהטמא כיון שהוא נולד מחזיר והנה יתכן שדבר שאסור מצד עצמו אין בו איסור יוצא וא"כ אם טבעו ישתנה בחייו ויהפך לדבר אחר זה לא קשה אמנם יתכן שבאמת רק הולדות יולדו אחרת ולפ"ז קשה כנ"ל וע"ש שחידש שיוצא מן היוצא מותר ואפילו אם בפרה בן חמור הוא אסור דשם הגדר שהוא מין אמו משא"כ כאן הרי החזיר עצמו יהפך למין טהור ודו"ק

**בנידון הכלאות בתרנגולים בימינו צדדי השאלה**

ט"ו]דנו האחרונים היום שיש חששות של הכלאות בתרנגולים והנה בפשוטו זה וודאי שההרכבות זה בזרע האב ולפ"ז הצד לאסור הוא מצד חוששים לזרע האב אמנם לתוס' שכתבו שההבדל בין זה וזה גורם לחוששין לזרע האב הוא אם שניהם היתר או אחד איסור א"כ כאן שהאב הוא איסור הדרינן לדין זה וזה גורם שקי"ל שמותר אמנם לדעת הגר"ח שהנידון של מהו המין זה הנידון של חוששין לזרע האב יש כאן מקום לאסור אמנם עדין מסתבר שחלק ההרכבה של הטמא הוא חלק טפל שהוא לבד לא יכול להוליד אלא בצירוף העיקר שזה מטהור שזה מינו ולפ"ז מסתבר שאין כאן דין חוששין לזרע האב ואולי זה תלוי בזה יכול וזה אינו יכול ובגדרי זה וזה גורם כה"ג וצ"ע ועיין שו"ת חת"ס סימן ע"ד שדן לאסור בהזכר בר אוזא וכתב מצד חוששין לזרע האב וזה וזה גורם וצ"ע כוונתו הרי זה וזה גורם מותר ואין זה ענין למה שאסור לכתחילה דשם האיסור כי אנו משתמשים אם האיסור לנוטעו

ובנולד ללא סימני טהרה יש מקום לדון לשיטת תוס' בנדה שהוא יהיה אסור אמנם למה דנקט החזו"א שכל דברי התוס' רק במין שחציו זכרים וחציו נקבות אבל בשאר מינים וודאי שהוא כמין אמו א"כ ה"ה כאן הוא מין כשר והנה אצלינו הם וודאי אם סימן טהרה אחד ולכן מצד דברי התוס' אין מקום לאסור גם אם ננקוט כחדרי דעה שנקט שלא כחזו"א אמנם אם הוא דורס צ"ע האם הדין שכל הדורס טמא זה סיבה בעצם וכהגר"ח א"כ גם כאן יש מקום לאסור אמנם אם זה רק סימן ולגמ' קים ליה שאין עוף טהור שדורס א"כ כאן שזה נוצר מתערובת ולכן זה קרה שלכן הוא דורס אין כאן סיבה לטומאה

ועיין אבן ישראל חלק ז' ושבט הלוי בסופו שכתבו שזה פירצה וודאי ראוי לא להשתמש בזה אמנם לכאורא מעיקר הדין אין בזה חשש