ערכין פרק ז_6
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב אי_ש סטפנסקי

**פרק שביעי**

**הקדמה לדיני שדה אחוזה**

בדין שדה אחוזה נתחדש ג' חידושים בתורה. א, ביובל אינה נשארת ביד ההקדש ואינה חוזרת לבעלים אלא יוצאה לכהנים, לר' שמעון בחינם ולר' יהודה בשוויה. ב, כאשר פודים את השדה אין פודים בשוויה אלא זרע חומר שעורים בנ' סלעים. ג, כאשר פודים לאחר היובל נתחדש דין גירוע, שכל שנה שנחסר עד היובל מגרעים סלע ופונדיון לשנה.

והנה כהנים ולויים גואלים לעולם, כלומר שאם השדה לא נפדית אינה יוצאת לכהנים ביובל אלא יכולים לעולם לגאול מיד ההקדש. וכאשר הלוי בא לפדותה מיד הקדש או אדם אחר שגואל מהקדש כתב בלק"ה סוף פרקין דצריך לגאול בנ' סלעים, ונוהג בזה דין גירוע ככל שדה אחוזה דאין מחשבים חדשים ואין מגרעין פחות מב' שנים. וצ"ע מה שייך בזה נ' סלעים וגירוע, הא השדה תעמוד ביד ההקדש לעולם ואין משמעות ליובל. ומוכח מזה דנ' סלעים וגירוע אינו מחמת היובל אלא גזיה"כ שפודין בנ' סלעים ומגרעין כל שנה עד היובל.

וכן יש להוכיח מהמקדיש שדה אחוזה למזבח, דרבה מספק"ל לעיל ה. האם נפדית בשוויה או בנ' סלעים, ומאידך נקט הגרי"ז בסוגיין כדבר פשוט שהמקדיש שדה אחוזה לגבוה אינה יוצאת לכהנים ביובל. ואם כן קשה מה שייך בזה נ' סלעים, ומבואר דהוא דין בפ"ע. [ובאמת יש להסתפק להצד בגמ' שנפדית בנ' סלעים האם נוהג בזה נמי כל דיני גירוע].

והענין הוא שבאמת המקדיש שדה אחוזה יש להקדש בעלות גמורה על השדה לעולם, אלא נתחדש הפקעה ביובל שתצא לכהנים לר' יהודה בשכר ולר' שמעון בחינם, ואף לר' שמעון לדעת רב הוי משולחן גבוה. ואם כן הפודה היה צריך ליתן כל שווי השדה, ואין זה כהדיוט שהזהירה התורה שלא להונות את הלוקח ולגבות ממנו דמים כמכירה לזמן עד היובל. אלא נתחדש ששווי השדה הוא נ' סלעים, ועוד נתחדש דין גירוע, והוא דין מחודש לגמרי שמגרע מנ' סלעים סלע ופונדיון לשנה, ואין בזה סברא כלל. ולכן פחות מב' שנים דליכא דין גירוע צריך ליתן נ' סלעים, שהרי עד כמה שלא נתחדש דין גירוע הדר הסברא הפשוטה שצריך ליתן כל הנ' סלעים.

**ביאור פלוגתת רב ושמואל**

בגמ' מבואר דרב דאמר קדושה ונותן נ' היינו אליבא דרבי דמבארים הפסוק "ואם משנת היובל יקדיש שדהו כערכך יקום" בשנת היובל עצמה, אך אליבא דרבנן משנת היובל היינו לאחר היובל, ולפי"ז אינו נותן נ' סלעים. והשתא אליבא דרבי איכא פסוק מפורש שהמקדיש בשנת היובל נותן חמישים, ולפי"ז המקדיש בשנה שלאחר היובל הרי הוא מגרע סלע ופונדיון, שהרי זה נחשב כלאחר היובל.

ולדעת שמואל אף לרבי מפרשינן הפסוק משנת היובל לאחר היובל, וכמש"כ רש"י דהיכא דלא כתיב משנת ועד וכו' אין זה כולל את השנה עצמה. ובשנת היובל עצמה אמרינן ק"ו דאם קדושה כבר יוצאת ביובל לכהנים ק"ו שלא יחול ההקדש בשנת היובל.

הקשו הראשונים מדוע הוצרך רב לומר דמשנת היובל היינו יובל עצמו וכרבי, הא גם לרבנן דמשנת היובל היינו אחר היובל צריך להיות הדין כן, כיון דלית ליה ק"ו דשמואל. וכן קשה להפך, לאחר דס"ל כרבי מדוע הוצרך לדחות ק"ו דשמואל. ותירצו בג' אופנים:

א, הרמ"ר תירץ דלפי רבנן שמשנת היובל היינו לאחר היובל לכו"ע המקדיש ביובל אינה קדושה כלל, ולא משום ק"ו דשמואל אלא משום דקרא לא איירי במקדיש ביובל, ובלא קרא לא חל ההקדש כלל. [ביאר בהערות להגריש"א דהתורה לא רוצה ששדה אחוזה תעבור לבעלות אחרת, ולכן המוכר שדה אחוזה לוה וגואל וגואל לחצאין, ולכן בלא חידוש התורה לא היה אפשר להקדיש שדה אחוזה כלל].

ופליגי רב ושמואל בדעת רבי דמשנת היובל היינו יובל עצמה, לפי שמואל אתא ק"ו ומפיק למשמעות הפסוק דהיינו יובל עצמה ומוקי לקרא לאחר היובל, [והשתא אף בלא ק"ו אינה קדושה, דלאחר הק"ו שוב קרא לא איירי בזה כלל וממילא אינה קדושה כרבנן]. ורב סתר לק"ו ושפיר מבאר הקרא לרבי דהיינו בשנת היובל עצמה. ונמצא לפי"ז דרב צריך לתרוייהו, גם לסתור ק"ו דשמואל וגם להעמיד קרא כרבי. והא דאיתא בברייתא דהמקדיש ביובל עצמה אינה קדושה ומוקי רב כרבנן אתי שפיר בפשיטות, דהא לרבנן אינה קדושה כלל כיון שקרא לא איירי בזה.

ב, עוד תירצו תוס' דאם הפסוק לא מדבר על המקדיש ביובל עצמה צריך להיות הדין שפודה בשוויו. דלפי תירוץ זה בתוס' הא דחל ההקדש אינו חידוש, ועיקר החידוש הוא שפודה בנ' סלעים, ובשנת היובל ליכא לחידוש זה ופודה בשוויו. ולפי"ז לשמואל בין לרבי בין לרבנן לא חל כלל מחמת הק"ו, ולרב לרבי חל ופודה בנ' סלעים ולרבנן חל ופודה בשוויו.

ואפשר שאף לתירוץ זה פליגי בדבר אחד האם יש ק"ו או לא, אלא שהק"ו דשמואל גורם לשני דברים, לרבנן שלא יפדה בשוויו אלא לא יחול כלל, ולרבי שלא נעמיד את הפסוק בשנת היובל עצמה. ורב הוצרך לתרוייהו, לסתור ק"ו דשמואל כדי שלא נימא שלא חל כלל, ולהעמיד הפסוק כרבי כדי שלא נימא שפודה בשוויו. אך הקשו תוס' לפירוש זה דבברייתא מבואר שהמקדיש ביובל אינה קדושה ומוקי רב כרבנן, ולהנ"ל צריך להיות שיחול ויפדה בשוויו.

ג, השיטמ"ק יישב שאם הפסוק לא מדבר על יובל עצמו הרי השדה קדושה ויוצאת לכהנים מיד, כדין שדה שהיתה מקודם להקדש. והא דתניא אינה קדושה ומוקי רב כרבנן היינו אינה נשארת ביד ההקדש אלא יוצאת לכהנים. ולכן הוצרך רב להעמיד הפסוק כרבי דאיכא גזיה"כ שאינה יוצאת לכהנים אלא נפדית בנ' סלעים. וכן ביאר באור שמח פ"ד ה"י.

ואף לפירוש זה יש לפרש על דרך התוס', דשמואל יליף מק"ו שלא יחול כלל, ומהני לרבנן לומר שלא יחול ויצא לכהנים אלא ישאר ביד הבעלים, ומהני לרבי לומר שלא להעמיד הפסוק משנת היובל ביובל עצמו אלא לאחר היובל. ושפיר הוצרך רב לתרוייהו, להעמיד הפסוק כרבי שלא נימא שיוצאת לכהנים, ולסתור הק"ו דאם היה ק"ו הרי אף לרבי לא דרשינן הפסוק לשנת היובל עצמה, וכדלעיל.

אמנם רש"י כתב דשמואל איירי אף לרבי, וס"ל דרק היכא דכתיב משנת עד וכו' מפרשינן עד ועד בכלל. ולפי"ז על כרחיך פליגי בתרתי, חדא האם לבאר דעת רבי משנת ביובל עצמו או לאחר היובל, ואין זה שייך לק"ו. ועוד פליגי לדעת רבנן (וכן לדעת רבי לביאורו של שמואל) האם איכא ק"ו או לא. ולפי"ז הדרא הקושיא מדוע הוצרך רב לסתור הק"ו דשמואל הא בלא"ה ס"ל כרבי וס"ל דמשנת היובל היינו שנת היובל עצמו. ותירץ השיטמ"ק דלא קאמר כן אלא לסתור דברי שמואל, ואח"כ פירש מאי טעמא דרב גופיה.

אך צ"ע טובא לדעת רש"י מדוע לרב לרבנן אינה קדושה כל עיקר הא לית ליה לרב ק"ו. ואין לומר כתירוץ השיטמ"ק דקדושה ויוצאת לכהנים דהא רש"י כתב להדיא ובשנת היובל אינה קדושה כל עיקר. ואין לומר כתירוץ הרמ"ר, דאם כן מדוע הוצרך שמואל לק"ו ומדוע הוצרך רב לפרוך הק"ו, הא בלא"ה אינה קדושה כל עיקר, וצ"ע.

הרמב"ם פ"ד ה"י פסק כשמואל שהמקדיש שדהו בשנת היובל עצמה אינה קדושה. והקשה הלחם משנה הא הרמב"ם פסק כר' יהודה דנותן דמיה, ולפי"ז ליכא ק"ו. ותירץ דהרמב"ם סובר כפירוש הרמ"ר שלרבנן דרבי אין צריך ק"ו, דכיון שקרא לא איירי בשנת היובל לא נתחדש דין הקדש שדה אחוזה כלל. ולפי"ז הרמב"ם לא פסק כשמואל מחמת הק"ו אלא כרבנן דליכא דין הקדש שדה אחוזה בשנת היובל.

**שמואל כר' שמעון ס"ל דאמר נכנסין ולא נותנין**

הגרי"ז העיר דהרמב"ם פ"ד הי"ט כתב הכהנים נותנין את דמיה ותהיה אחוזה להן, שאין הקדש יוצא בלא פדיון. משמע שמעיקר הדין אין הכהנים צריכים לתת דמים אלא רק כדי שלא יצא הקדש בלא פדיון, ומדוע ליכא ק"ו, הא ביובל איכא יציאה מהקדש וכל שכן שלא יחול ההקדש.

וביותר הקשה הגרי"ז דלגבי כהנים ולויים קיי"ל דמקדישין וגואלין לעולם, והיינו דכיון שיכולים לגאול גם לאחר היובל ואינה יוצאת לכהנים, לכן יכולים להקדיש ביובל גם לדעת שמואל, דתו ליכא ק"ו. והקשה, דבגמ' לקמן לג. מבואר לענין בתי החצרים שעיקר דין יובל חל אפילו אצל הקדש אלא שלא יצא בלא פדיון צריך גאולה. והשתא כיון דבגמ' כאן מבואר שאף באופן שצריכים פדיון רק משום שאין הקדש יוצא בלא פדיון איכא ק"ו, מדוע ליכא ק"ו גבי כהנים.

**רש"י ד"ה רב ושמואל, קולבון לפרוטרוט**

בליקוטי הלכות הביא בשם הראב"ד והר"ש משאנץ בפירושם לתו"כ, שאפילו הפודה בשנה ראשונה צריך ליתן נ' סלעים ועוד פונדיון לפרוטרוט. אך תוס' בבכורות נ. נסתפקו בזה, וכתבו ושמא כשנותן נ' שקל ביחד אינו נותן פונדיון ולא שייך שם הכרע, דלא שייך הכרע אלא כשמחליפין מעות לשולחני. ובחינוך ומנ"ח מצוה שנ"ה נראה כדעת הראב"ד והר"ש, דבכל אופן צריך להוסיף פונדיון, והפודה לאחר שנה מגרע סלע ופונדיון, דאילו להצד בתוס' דאינו נותן פונדיון יוצא שלאחר שנה מגרע רק סלע ותו לא.

**תוד"ה רב ושמואל, וי"ל דהכי פירושו דאע"ג דאין השנה מתחיל אלא בר"ה וכו'**

כלומר, דהפקעת יובל היא מיוה"כ של שנת היובל עד סוף השנה, ואם הקדיש בזמן זה אינה קדושה, אך אם הקדיש מר"ה עד יוה"כ של שנת היובל, או מר"ה עד יוה"כ שלאחר היובל, הרי זה קדוש.

**תוד"ה סוף, וי"ל משום דלקמן וכו'**

בגמ' שם מחלק רב בין מוכר בתו בזמן נערותה לבין מוכר שדהו בשנת היובל, דבנערה לא הדרא מזדבנא ובמוכר בשנת היובל הדרא מזדבנא. וביאר רש"י דבתו שמכרה בקטנותה ויצאה בסימני נערות לא הדרא ומזדבנא לעולם, הלכך יציאה גמורה היא ואיכא למימר ק"ו, אבל שדה היוצאת ביובל לבעלים הדרא ומזדבנא לאחר היובל אם ירצה. כלומר, דכל שאי אפשר לחזור ולמכור הוי יציאה גמורה עולמית, וביובל אין השדה יוצאת מהלוקח יציאה גמורה שהרי יכול לחזור ולקנותה, ובכה"ג לא אמרינן ק"ו.

ובתוס' שם ביארו דבתו כיון שבאו לה סימני נערות לא יסורו עוד מעליה, אבל מוכר שדהו ביובל אין הק"ו טוב כל כך, שהרי היובל יעבור ויהיה כבתחלה. וביאר הגרי"ז דבמוכר בתו כיון שהסימנים לא יסורו ממנה הרי הסיבה שגורמת את היציאה גורמת שלא יחול המכירה כלל. משא"כ ביובל כיון שלאחר היובל יחזור דין המכירה הרי זה סימן שהיובל הוי אפקעתא דמלכא לאותה שעה, ואין זה סיבה שלא יחול כלל מעיקרא.

ותוס' כאן נקטו דהמקדיש שדהו ביובל דומה למוכר בתו ולא למוכר שדהו ביובל, ותמה הגרי"ז מדוע, הא לרש"י הכא לא הוי יציאה גמורה כיון שהכהנים יכולים לחזור ולהקדיש, ולתוס' הוי אפקעתא דמלכא כיון שלאחר שיעבור היובל יחזור דינו כבתחילה. [ובהערות להגריש"א כתב דבמוכר שדהו לא פקע זכות הבעלים מפני שיכול לחזור ולמוכרה, משא"כ במקדיש שדהו שפקעה זכותו לגמרי ביובל. וצ"ע דאין זה תלוי בבעלים אלא ביציאה גמורה מההקדש, ובזה הם שוים שאפשר לחזור ולהקדיש].

**דף כה ע"א**

**מנין שאם אתה רוצה לעשות חדשים לשנה עושה**

רש"י במשנה פירש שהקדש מחשב חדשים היינו שאם נשאר שנה וחצי ההקדש מחשב חדשים ופודה בנ' סלעים, וכאן פירש שאם הפודה רוצה לעשות חדשים לשנה לטובתו שפיר עושה ואין צריך לפדות בנ' סלעים אלא ב' סלעים וב' פונדיונים. וצ"ל דברייתא פליגא אמתני' בהא מילתא. אך בשיטמ"ק הקשה דבתו"כ איתא לתרוייהו, ועל כרחיך דלא פליגי. ולכן פירש במשנה שהקדש מחשב חדשים היינו דלאחר דקמ"ל שאין מחשבים חדשים אכתי לא שמעינן האם מחשבים לשנה שלמה או להפך דאין מחשבים את החדשים שנשארו כלל, ולזה קמ"ל דההקדש מחשב את החדשים שנשארו לשנה שלמה, ולא איירי בנשאר פחות מב' שנים האם פודה בנ' סלעים, רק בברייתא איירי באופן זה.

הרמב"ם פ"ד ה"ח כתב נשאר בינו ובין היובל שנה וחדשים, אם רצה הגזבר לחשוב החדשים שנה ויתן ב' שקלים וב' פונדיונין הרי זה מותר, לפי שאין מחשבין חדשים להקדש. ומבואר שפירש הברייתא דתלוי ברצונו, ובמשנה צריך לפרש כהשיטמ"ק. ועי' השגות הראב"ד.

והנידון בזה יש לפרש האם הגזיה"כ דפחות מב' שנים אינו נידון בגירוע תלוי בב' שנים של פדיון, דאין פודים לעולם פחות מב' סלעים וב' פונדיונים, ולפי"ז כיון שלפי החשבון צריך לתת ב' סלעים וב' פונדיונים שפיר חשיב כב' שנים של פדיון, או שמא זה תלוי בשנים מציאותיות, דפחות מב' שנים קודם היובל אין דין גירוע וצריך לפדות בנ' סלעים.

**המקדיש שדהו בשעת היובל**

כן גרס רש"י, ופירש דהיינו בזמן שהיובל נוהג. ובריטב"א קידושין סא. הוסיף דאי בשעה שאין היובל נוהג אין פודין אותו אלא בשוויו, ואם חללו על שוה פרוטה מחולל. ומבואר מדבריו דבזמן שהיובל נוהג שנפדה בנ' סלעים אם חללו על שו"פ אינו מחולל. וכן נקט להדיא המנ"ח.

גירסת הראשונים המקדיש שדהו בשנת היובל. והקשו הא פליגי רב ושמואל האם ההקדש חל או לא. ותירצו תוס' בב"ב דבשנת היובל משמע שפיר שנה שאחר היובל, ולא שנת חמישים עצמה, ולכן לא תנן בשנת היובל עצמה. והריטב"א בקידושין סא. דייק כן מהמשך המשנה הקדישה שתים ושלש שנים לפני היובל וכו', משמע שקודם לכן איירי בהקדיש בשנה הראשונה ליובל.

**נותן בזרע חומר שעורים נ' שקל כסף**

כתב המנ"ח מצוה שנ"ה שאם יש אדם שרוצה ליתן יותר מחמישים שקלים הרי הוא קודם לאדם אחר שרוצה ליתן רק נ' שקלים. אך האדון קודם אע"פ שרוצה ליתן רק נ' סלעים וחומש, דמצות גאולה באדון.

ויש לדון בדבריו, דלגבי ערכין פשוט שאם רוצה ליתן יותר מערך הקצוב בתורה לא נתפסים הדמים בקדושה, ואדם שאינו יכול להעריך כגון גוי לר' מאיר וכדו' אם יתן הערך אין זה נתפס והוי חולין, ומנלן דהכא אפשר להוסיף ולא נימא דהתוספת הוי חולין. ואפשר שבאמת היותר מנ' שקלים הוי מתנה בעלמא להקדש, והגזבר נותן את השדה למי שנותן מתנה מרובה ביותר.

**תני לוי לא מעבה ולא מידק אלא בינוני**

כלומר לא זריעה צפופה ולא זריעה מפוזרת אלא זריעה בינונית. והיינו הא דתנא לעיל מפולת יד ולא מפולת שוורים שהיא זריעה צפופה.

**ולקדשו באנפי נפשייהו**

פשטות לשון הגמ' משמע דס"ד דכיון שאין נמדדין עמה אין קדושים כלל, ולכן פריך דמכל מקום לקדשו בפ"ע. וכן בהמשך הגמ' וכי תימא כיון דלא הוי בית כור לא קדשי משמע שהנידון הוא האם יש בהם קדושה כלל או לא. ולפי"ז כדמשני דאיירי במלאים מים אין בהם קדושה כלל. וכן משמע בתוספתא כאן, היו שם נקעים עמוקים עשרה וכו' אין מוקדשים ואין נמדדים עמה פחות מכאן נמדדים עמה ומוקדשים. משמע דבמלאים מים ליכא קדושה כלל. וכן נקטו שיטמ"ק בשם ר"י מגאש ומאירי בב"ב שם. ובלק"ה כתב דכן משמע ברגמ"ה ובפיה"מ להרמב"ם כאן.

אך כל הראשונים הקשו דכיון דקיי"ל המקדיש את השדה הקדיש בור ודות שבה ודאי דהקדיש נמי נקעים מלאים מים אפילו יותר מי' טפחים. ולכן נקטו דקושיית הגמ' ולקדשו באנפי נפשייהו היינו כשדה אחוזה שנפדין בנ' סלעים. וכן הא דקאמר כיון דלא הוי בית כור לא קדשי היינו בתורת שדה אחוזה, וכן בתוספתא נמדדים עמה ומוקדשים היינו בתורת שדה אחוזה. ולפי"ז למסקנא במלאים מים נפדים בשויין.

והנה לדעת כל הראשונים דמלאים מים נפדין בשויין על כרחיך דבאין מלאים מים נפדין בנ' סלעים, דאל"ה אין חילוק ביניהם. אך לדעת ר"י מגאש ומאירי דמלאים מים אין קדושים כלל, אפשר דבאין מלאים מים קדושים ונפדין בשויין, ועי' להלן.

והנה במס' קידושין סא. הגירסא נהי דבהדי ארעא לא קדשי לקדשו באנפי נפשייהו. ומשמע לפי"ז שהגמ' הבינה את עצם דין המשנה שאין נמדדין עמה היינו שאינה קדושה יחד עם הקרקע, אלא שהוקשה לגמ' שמשמע במשנה שכיון שאין נמדדין עמה אינה נפדית לחשבון זה אלא בשוויה, ולזה פריך לקדשו באפי נפשייהו באותו חשבון. והשתא הוקשה לראשונים מה הנפק"מ האם קדשה יחד עם הקרקע או בפ"ע.

ותירץ רש"י בקידושין דהנפק"מ היא האם מודדין את המדרון של הנקעים והסלעים לחשבון זרע חומר שעורים, דאם הוי קדושה אחת מודדין גם את המדרון ואם הוי קדושה בפ"ע אין מודדין. והקשה הרמב"ן שם על פירושו דאם כן מאי פריך, דלמא כל דין המשנה הוא שאין מודדין את המדרון, ולעולם נפדין בנ' סלעים. ועוד הקשה דאפילו אם נמדדין עמה כיון שאין בית מדרון שלהם ראוי לזריעה כלל אינו עולה לחשבון בית זרע חומר שעורים. [משמע מדבריו שגם בפחות מי' סלעים אין מודדין את המדרון לפי שאינו ראוי לזריעה].

הרשב"ם בב"ב קג. תירץ דאם הוי קדושה אחת אי אפשר לפדות כל קרקע בפ"ע, וקמ"ל דאין נמדדין עמה והוי קדושה בפ"ע ואפשר לפדות את הנקעים והסלעים בפ"ע. ובתוס' הקשו דלגבי שדה אחוזה קיי"ל קידושין כ. דלוה וגואל וגואל לחצאין בין במכירה בין בהקדש, ואם כן אין נפק"מ אם הוי קדושה אחת, דבכל אופן יכול לגאול לחצאין. ומצינו ב' תירוצים בדעת הרשב"ם. הרמב"ן בקידושין תירץ דלעולם אי אפשר לגאול חצי שדה, וכמו שמצינו לגבי פדיית משכון שאי אפשר לשלם חצי מהחוב וליטול חצי מהמשכון. אלא כונת הגמ' שיכול לכופו ליתן חצי דמי השדה וכאשר ישלים כל הדמים תפדה השדה. ונפק"מ שאם נתייקרה השדה אינו צריך להוסיף דמים כנגד החצי שנתן כבר. וכתב דרש"י כתב להדיא לגבי בתי ערי חומה שאפשר לגאול חצי ממש.

הריטב"א בקידושין תירץ דכונת הגמ' לדעת הרשב"ם שאם יש עשר שנים עד היובל נותן דמי חציו ותצא כל השדה ה' שנים, אך חצי שדה אי אפשר לגאול. [ובפ"ק דקידושין כתב הריטב"א דהיינו ה' שנים אחרונות].

תוס' בב"ב תירצו דאף בלא נפק"מ אתי שפיר אופן קושיית הגמ', היכי אמרת דלפי שהן נחשבין בפ"ע אין נמדדין עמה ולכן נפדין בשויין, ליקדשו כשדה אחוזה אף שהן נחשבין בפ"ע, וכן פירש הרשב"א בקידושין. [ולפי הר"י מגאש נראה דקושיא מעיקרא ליתא, דקושיית הגמ' נהי דבהדי ארעא לא קדשי כלל מכל מקום לקדשו באנפי נפשייהו].

ביאור דעת הרמב"ם

הרמב"ם פ"ד הי"ג כתב היו שם נקעים מלאים מים עמוקים עשרה טפחים אין נמדדין עמה, פחות מכאן נמדדין עמה. ובהי"ד כתב היו בה מקומות נמוכות עשרה או יתר ואין בהן מים נמדדין בפ"ע ומחשבין להן מה שראוי להן. והשיג הראב"ד איני יודע מהו בפ"ע שהרי נמדדין עמה לפי הגמ'. ונקט הכסף משנה דהרמב"ם סובר כהר"י מגאש דבמלאים מים לא קדשי כלל, ו"אין נמדדין עמה" היינו דליכא קדושה כלל. ולפי"ז י"ל דבאין מלאים מים מחשבין כפי מה שראוי להן היינו בשויין. וכן נקט המאירי בב"ב. וכן נקט התויו"ט כאן בדעת הרמב"ם, אלא שהקשה דאם כן מדוע מלאים מים לא קדשי כלל, וכבר כתבנו ליישב שהרמב"ם סובר כהר"י מגאש.

ובלק"ה הקשה איך יתכן לומר דבאין מלאים מים נפדין בשויין, הא ראויין לזריעה הן, ומדוע לא יפדו בנ' סלעים כפי חשבון, וכמבואר ברייתא דמייתי בסוגיין. [ואפילו אם נאמר כהר"י מגאש דבמלאים מים לא קדשי כלל, מכל מקום באין מלאים מים נפדין בנ' סלעים ולא בשוויה]. ומש"כ הרמב"ם מחשבין להן מה שראוי להן פירש הלק"ה כדעת הרשב"ם שאפשר לפדות בפ"ע. וכן יש לפרש כרש"י דאין מחשבין המדרון. ובדעת הראב"ד יש לפרש כתוס' דאין נפק"מ כלל אם נמדדין עמה או לא, וזה גופא קושיית הגמ', ולכן באין מלאים מים הוי כשאר השדה ונמדדין עמה.

וברע"ב כתב דבאין מלאים מים הואיל וחזו לזריעה אע"ג דאין נמדדין עמה מתחשבים באנפי נפשייהו ונפדין לפי חשבון נ' סלעים לבית כור. והקשה התויו"ט אם הרע"ב סובר כהרמב"ם מדוע כתב לפי חשבון נ' סלעים הו"ל למימר בשוויו, [וכדעת הכס"מ שלפי הרמב"ם נפדה בשוויו]. ואם סובר כהראב"ד מדוע כתב דאין נמדדין עמה ומתחשבים באנפי נפשייהו, הא להראב"ד אין מלאים מים נמדדין עמה. ותירץ דצריך להגיה ברע"ב ונפדין בשויין. ועוד תירץ דהרע"ב פירש על פי רש"י בקידושין דאפילו באין מלאים מים אין נמדדין עמה ונפק"מ לחשב המדרון.

**הכא בנקעים מלאים מים עסקינן**

כתב הרשב"א בב"ב דאיירי באופן שמקלקל השדה, אך נקעים מלאים מים שמשתמשים בהם להשקאת השדה ודאי הוי חלק מהשדה ונמדדין עמה.

**מנין שאם אמרו הבעלים הרינו נותנין דבר שנה בשנה שאין שומעין להן**

הגרי"ז הקשה דמשמע בגמ' שאין שומעין להם היינו שאין להם זכות לגאול בכה"ג, ולכאורה אין זה מעשה פדיון כלל, שהרי לא נתן דמי השדה. ובהערות להגריש"א תירץ דלא היה ס"ד דהוי פדיון ויוכל מיד להשתמש בקרקע, אלא היה ס"ד שיוכל לעכב בזה שלא יפדנו איש אחר ותצא לכהנים ביובל. ודוחק טובא, דמה זה שייך לדבר שנה בשנה, דהוא הדין יכול לומר שיתן חלק מהפדיון בשביל שלא יפדנו אחר.

**גאלה אחר או אחד מן הקרובים וגאלה מידו**

נחלקו הראשונים האם גרסינן יוצאה לכהנים ביובל או אינה יוצאה לכהנים ביובל. שיטת רש"י כאן ותוס' להלן כו. ד"ה אילימא והראב"ד בהשגות דגרסינן יוצאה לכהנים ביובל. וכן הכריע בחי' הגר"א במשניות. ומאידך הרמב"ם פ"ד הכ"א גרס אינה יוצאה לכהנים ביובל. וכן שיטת רגמ"ה כאן חינוך מצוה שנ"ה ושיטמ"ק להלן כו. בשם הרא"ש.

ביאור פלוגתתם

לעיל מיניה כתב הרמב"ם גאלה המקדיש קודם שיגיע היובל הרי זו חוזרת לבעליה, והערך שנתן יפול לבה"ב כמו שבארנו, וכן אם גאלה בנו של מקדיש הרי זו חוזרת לאביו ביובל. והשיג הראב"ד לא ידעתי מאי חוזרת, והרי היא תחת ידו. כלומר, דכאשר הוא עצמו גאלה הרי זה נשאר בידו ביובל ואין כאן חזרה. ויישב הגר"ח דעת הרמב"ם דכאשר הבעלים פודים את הקרקע אין ההקדש פוקע לגמרי מיד ונעשה לגמרי כשדה אחוזה שלהם, אלא עד היובל הבעלים נחשבים ככל אדם, וכאשר מגיע היובל וחוזר זכות ההקדש בקרקע הדין חלוק, שאם עכשיו הקרקע ביד הבעלים או ביד בנו הרי זה חוזר לבעלים, ואם עכשיו הקרקע ביד אחר הרי זה יוצא לכהנים. [מסתבר שאם הקרקע ביד הבעלים אין זה חוזר להקדש וחוזר לבעלים משולחן גבוה, אלא נקבע ביד הבעלים מהיובל ואילך. ויל"ע בפדאו בנו האם הקרקע חוזרת להקדש ומשם לבעלים או שמא הקרקע חוזרת מהבן לאביו ישירות].

ובדעת הראב"ד כתב שמיד בגאולתו השדה נחשבת כשדה אחוזה שלו, וביובל היא נשארת בידו ככל שדה שלו, ולכן לא מתאים לומר בזה לשון חזרה. וביאר דפליגי לשיטתייהו בגאלה אחר וחזר המקדיש וגאלה מידן, שלפי הרמב"ם הכל תלוי ברשות מי נמצאת השדה בשעת היובל, וכיון שעכשיו השדה ברשות הבעלים הרי זה חוזר לבעלים, ולפי הראב"ד הכל תלוי בשעת הפדיה, וכיון שאחר גאלה אין כאן גאולת בעלים, ומה שהם קנו אח"כ את השדה מהנכרי הוי כשדה מקנה בעלמא, ופקע זכותן בגאולת אחר.

אך ביאור זה בראב"ד צ"ע שהרי לגבי גאולת בנו ודאי מתחילה הוי כשדה מקנה, ומוכח שאף אם בתחילה הוי שדה מקנה הרי זה יכול לחזור לבעלים ביובל, ומדוע כאשר הבעלים קנו את השדה מאחר לא תחזור לבעלים ביובל. וצ"ל דהגזיה"כ היא שגאולה של הבעלים או של בן אינה יוצאת לכהנים, ואף שבתחילה דינו כשדה מקנה מכל מקום הוי גאולת בן.

והנה רש"י במשנה כתב ומתחלקת לכהנים, כי היכי דהוה נפיק מידיה דההוא קרוב דאתי האי מחמתיה. והקשה הגרי"ז מדוע הוצרך רש"י לכך, תיפו"ל בפשיטות משום דלא גאלו הבעלים, ומה שהם לוקחים עכשיו ממנו הרי זה שדה מקנה בעלמא. ואפשר דס"ל לרש"י שהכל תלוי בשעת היובל, ולא כמש"כ הגר"ח בדעת הראב"ד, ולכן הוקשה לו מדוע באמת כשקנו הבעלים מיד אחר אינה חוזרת לבעלים, הא אף באופן שהבעלים או בנו גאלו את השדה הוי עד היובל כשדה מקנה. ותירץ דכיון שהם קנו אותה מיד אחר הרי כחם בשדה הוא כאחר, ואף ביובל עצמו הם נחשבים כאחר, ורק אם הבעלים או בנו פדו את הקרקע מיד ההקדש יש להם כח בעלים שתחזור השדה ביובל לבעלים.

ובדעת הרמב"ם י"ל דאין הבדל כלל בין בעלים או בן לבין אדם אחר עד היובל, וכל ההבדל מתחיל ביובל עצמו ברשות מי נמצאת השדה עכשיו. ובלק"ה נראה בדעת הרמב"ם שיש כח לבעלים או לבן לגאול את השדה מהלוקח בעל כרחו, דדין בעלים נשאר להם גם לאחר שאחר גאל את השדה. ולפי"ז פשוט מדוע כשלקחו את השדה מיד אחר אינה יוצאת לכהנים, שהרי הם גאלו את השדה מדין בעלים ולא מדין לוקח בעלמא. אך בשפת אמת לא נראה כן, עיי"ש.

ביאור הפסוק לדעת הרמב"ם

התויו"ט הקשה לשיטת הרמב"ם דבפסוק מבואר דיוצאה לכהנים ביובל, דהא כתיב "ואם מכר את השדה לאיש אחר לא יגאל עוד", והיינו שאין הבעלים יכולים לגאול עוד כשדה אחוזה. ותירץ, דבגמ' להלן דרשינן האי קרא ליובל שני, שאם חזר לכהנים ביובל והכהן הקדישה שוב לא יגאל עוד, ואם הבעלים גאלו הרי זה כשדה מקנה בעלמא. ובאמת תוס' שם הקשו דלמא איירי ביובל ראשון ובאופן שאחר פדה והבעלים קנו מאחר, וכך הוא פשטא דקרא. ותירצו דמשמע דאיירי בבא לגאול מיד ההקדש ולא מיד לוקח, עי' להלן. ולשיטת הרמב"ם אתי שפיר, דאי איירי ביובל ראשון מדוע לא יגאל עוד, הא בעלים שקנו מלוקח מהקדש הדר דינו כשדה אחוזה. ומכאן הוכיח השיטמ"ק כו. בשם הרא"ש כדעת הרמב"ם.

ובלק"ה הוסיף דכן הוא פשטא דקרא, דהא רישא ואם לא יגאל את השדה היינו שנשארה הקרקע ברשות הקדש עד היובל ולא נגאלה כלל, והוא הדין סיפא ואם מכר את השדה לאיש אחר היינו שהיתה ברשותו עד היובל, וקאמר קרא לא יגאל עוד ע"י הבעלים אלא יצא ביובל לכהנים, אך מקודם היובל שפיר יגאל ע"י הבעלים.

עוד כתב הלק"ה ליישב דכונת הפסוק לא יגאל עוד שאין כח ביד הבעלים לכוף את הלוקח לגאול, אלא אם רצה הלוקח ימכור לו, ובאמת בכה"ג השדה חוזרת לבעלים. והקשה דכיון שאינו יכול לכופו אם כן נסתלק כח הבעלים ואינו בא אלא מכח המוכרו לו ומדוע באמת נקט הרמב"ם שהשדה חוזרת אליו ביובל. ומבואר מדברי הלק"ה שלפי הרמב"ם יש כח ביד הבעלים לכוף את הלוקח למכור להם את השדה, וכמש"כ לעיל.

עוד הקשה התויו"ט מדוע תנן גאלה אחר או אחד מהקרובים, בשלמא לשיטת תוס' לא זו אף זו קתני, דלא רק בגאלה אחר יוצאת לכהנים אלא אפילו בגאלה אחד מהקרובים. אך לשיטת הרמב"ם הוי זו ואצ"ל זו, שאם בגאלה אחר אינה יוצאה לכהנים כל שכן בגאלה אחד מהקרובים. ותירץ כיון דאחר כתיב בהדיא בקרא, אקדמה קודם אחד מהקרובים.

פרטי דינים לדעת רש"י והרמב"ם

א. כתב המנ"ח מצוה שנ"ה שלפי הרמב"ם כשם שאם הבעלים גאלו מיד הפודה אינה יוצאה לכהנים, כך כאשר הבן גאל מהפודה הרי זה חוזר לאביו ביובל.

ב. יל"ע מה הדין כשגאלו הבעלים ומכרו לאחר, האם יוצאת לכהנים ביובל או לבעלים. ולכאורה היה נראה שזה תלוי ברש"י ורמב"ם, שלפי רש"י שאם הבעלים קנו מאחר יוצאת לכהנים, הכא אינה יוצאת, דהלוקח בא מכח הבעלים. משא"כ לפי הרמב"ם שאם הבעלים קנו מאחר אינה יוצאת, מוכח דאזלינן בתר מצב השדה בשעת היובל, והכא השדה ביד לוקח. ובמנ"ח נקט בפשיטות שאף להרמב"ם אינה יוצאת לכהנים ביובל, וכן נקט השפת אמת, [ולא כתב להדיא האם דבריו הם לדעת רש"י או לדעת הרמב"ם, עיי"ש]. והסברא בזה צ"ע טובא, דלכאורה אם אזלינן בתר שעת היובל הרי השדה ביד לוקח, ואם אזלינן בתר שעת פדיון מדוע גאלו הבעלים או בנם מיד לוקח אינה יוצאת לכהנים. ולחדד הקושיא יש להוסיף, דיל"ע לדברי המנ"ח מה הדין באדם אחר שגאל את השדה והבעלים או הבן קנו ממנו ואח"כ מכרו את השדה לאחר, דלכאורה הכא ממנ"פ לא תחזור השדה לבעלים, דבין בשעת הפדיה ובין בשעת היובל אינה ברשות הבעלים או הבן.

ואפשר שהמנ"ח נקט כהלק"ה שיש כח ביד הבעלים או הבן לפדות את השדה מהלוקח בעל כרחו, ואם כן גם לאחר שאחר גאל את השדה נשאר להם כח בעלים לגאול בעל כרחו. והשתא כאשר הבעלים גאלו את השדה ומכרו לאחר, חוזרת אליהם ביובל משום שיש כאן גאולת בעלים, וכאשר אחר גאל את השדה והבעלים קנו ממנו, חוזרת אליהם ביובל משום שהם גאלו את השדה מדין בעלים. ואפשר דאף באופן שכתבו לעיל כיון שגאולתם היתה מדין בעלים הרי השדה חוזרת אליהם ביובל. שוב ראיתי במנ"ח אות ח' שנקט להדיא דלא כלק"ה, וצ"ע טובא.

ג, כתב המנ"ח שאם המקדיש מת ואח"כ גאלה בנו הרי זה חוזר לאביו ביובל וחוזר הבן ויורשה. וכונתו לומר שדין חזרה ביובל הוא אפילו לאחר מיתת הבעלים.

ועוד כתב שאם פדאה בנו וגם הוא מת, הרי זה יוצא ביובל ליורשי האב ואפילו אחי האב, דפדיון שפדה הבן הוי כפדה האב ויוצאת ביובל לאב וחוזרים היורשים ויורשים את השדה. ולכאורה איירי באופן שהבן מת ואין לו יורשים אלא אחי האב, והשדה יוצאת מתחת ידם בשעת היובל מדין ירושת הבן, אין השדה יוצאת לכהנים אלא למת כיון שיש כאן גאולת בן, ואזלינן בתר שעת הפדיון ולא בתר שעת היובל. ואזיל לשיטתו שאף להרמב"ם אם הבעלים או הבן מכרו את השדה לאחר חוזרת לבעלים, דיש כאן גאולת בעלים או גאולת בן.

ויל"ע באדם שהקדיש את השדה ומת ואין לו בן אלא אח, והאח ראוי לירש את השדה אם לא הקדישה, וחזר האח ופדה את השדה מהקדש, האם יוצא ביובל לכהנים כיון שלא פדה לא המקדיש ולא בנו, או שמא כיון שלולי ההקדש היה ראוי להיות של האח הרי זה נחשב לגאולת בעלים.

ד. כתב המנ"ח דאע"פ שהלוקח שדה בזמן היובל אינו רשאי לחפור בה בורות, דכתיב ושב לאחוזתו, מכל מקום הפודה מיד הקדש דיוצא לכהנים ביובל יכול לחפור בה בורות, דאף ההקדש יכול לחפור שם בורות אם יש צורך, דהלימוד נאמר במוכר להדיוט ולא במקדיש. ועוד כתב, דהוא הדין בן שגאל את השדה, אף שדינה לחזור לאביו ביובל מכל מקום מותר לו לחפור שם בורות כיון שהוא בא מכח ההקדש.

ולכאורה לפי מה שנראה מדברי המנ"ח עצמו לעיל מיניה שבן שפודה מיד נחשב הגוף ברשות האב, עי' להלן לגבי בעל מעמיד שדה לאשתו, מדוע מותר לו לחפור בורות, הא השתא הוי ככל לוקח מהדיוט בזמן שהיובל נוהג שאסור לו לחפור בורות. ואפשר דכיון שהגיע הבן מכח הקדש ובזה לא נתחדש האיסור לחפור בורות אף לבן מותר, אע"פ שעכשיו הגוף שייך לאביו.

**תוד"ה ליעידה, אמאי לא חשיב נמי לנחלה**

קושיית תוס' היא מדוע הגמ' לא הביאה דוגמא שבן קודם מנחלה, וגם בזה יש להקשות טעמא דכלום יש יבום וכו' תיפו"ל דהכא חדא והכא תרתי ויש לתרץ דנחלה נמי שמעינן דבן עדיף רק מהסברא דכלום יש יבום וכו'.

**בת מהו שתעמיד שדה לאביה**

מסיק בגמ' שאינה מעמדת. וכתב בלק"ה דאפילו כשאין בן ודין הבת לירש מכל מקום אינה מעמדת. ועוד כתב שלפי"ז אפילו בן הבן אינו מעמיד השדה, ואע"ג דקם תחת אבי אביו לכל מילי מכל מקום במקום בן הוא נחשב לאחר, והניח בצ"ע.

**אשה מי מעמיד לה שדה, בעל מוקים לה שכן יורשה, או דלמא בן מוקים לה שכן נוטל בראוי**

כן הוא הגירסא לפנינו, ומשמע שהספק הוא מי יכול לגאול את השדה כדי שתחזור לאשה ביובל, האם הבעל ולא הבן משום שהוא יורשה ולא הבן, או שמא הבן ולא הבעל משום שכשאין בעל ירושת הבן עדיפא דהוא יורש אף בראוי. ומכל מקום היה פשוט לגמ' שאין שניהם גואלים אלא אחד מהם. ונקט המנ"ח שכך היא דעת רש"י. והוסיף דהספק אם הבעל מעמיד שדה הוא אפילו באופן שאין בן, וכמו שהבת אינה מעמדת אפילו באופן שאין בן.

ונסתפקו השפ"א ולק"ה מה הדין לאידך גיסא, באופן שאין בעל ופדה הבן, האם גם בכה"ג מספק"ל לגמ' האם בן מעמיד שדה לאמו, או שמא בכה"ג ודאי מעמיד. ועי' להלן מש"כ בשם אבי עזרי.

אך רגמ"ה כתב אשה שהקדישה שדה מלוג וגאלה בעלה וכו' מי חשבינן כאילו היא עצמה גאלתו. ומשמע שהבן ודאי יכול לגאול ותחזור השדה ביובל לאמו, שהרי גם הוא יורשה כשאין אב, אלא הספק האם גם הבעל נחשב כבן משום שהוא יורש לפני הבן, או שמא כיון שבראוי הבן עדיף אין הבעל נחשב במקום בן. וכתב בלק"ה דלפי"ז יש לגרוס אשה מי מעמיד לה בעל שדה שכן יורשה וכו'.

וכן הרמב"ם פ"ד הכ"ב כתב: האשה שהקדישה שדה אחוזתה וגאלה בעלה מיד ההקדש והגיע היובל והיא תחת יד הבעל, הרי הדבר ספק אם תחזור לאשה או תצא לכהנים. (מש"כ שהיא תחת יד הבעל דרק בכה"ג יש הבדל מי קדם והחזיק, אך אם בשעת היובל האשה חזרה ולקחה מידו הרי היא מוחזקת). ומבואר שאין הספק בגמ' האם הבעל מעמיד או הבן מעמיד, אלא כאשר הבעל גאל האם חוזר לאשה או לא. וכתב הכס"מ דהרמב"ם גרס בגמ' אשה בעל מעמיד שדה בידה שכן יורשה כבן, או דלמא שאני בן שכן נוטל בראוי כבמוחזק.

הקשה הלחם משנה, לפי מה שפסק הרמב"ם בפ"א מנחלות שירושת בעל דרבנן ומהתורה אינו יורשה, ודאי מקרי אחר ותחזור מן התורה לכהנים. ואע"פ שרבנן תקנו ירושה לבעל והפקיעוה מבנה שהיה ראוי לירש דין תורה, שאני ירושה דהוי ממון ויש להם כח להפקיע, אבל לא חזרה לכהנים ביובל שהיא שמיטה דהוי מלתא דאיסורא, ולזה אין כח בידם להפקיע. ובאחרונים (מנ"ח לק"ה אבי עזרי) יישבו על פי המבואר ברמב"ם פי"א משמיטה הכ"א שהיורש את אשתו אינו חוזר ביובל משום שחכמים עשו חיזוק לדבריהם כשל תורה, גם הכא אינו כאחר ואינה חוזרת לבעלים משום שעשו חיזוק. ובמנ"ח כתב דחזרת יובל אינו נידון של איסורים אלא של ממונות.

ובאבי עזרי הקשה מדוע מספק"ל לגמ' דבעל אינו מעמיד משום דאינו יורש בראוי כמוחזק, והא מכל מקום יורש במוחזק טפי מבן, ומה"ת שיגרע כוחו מכח הבן. וכתב לחדש דלמ"ד ירושת הבעל דרבנן אין זה בגדר ירושה כמו למ"ד דאורייתא, אלא זהו דין דרבנן מזכויות הבעל באשתו ומקנייני האישות. ומטעם כן ס"ל לר' אלעזר בבכורות סוף פ"ח שירושת הבעל חוזרת ביובל לפי שירושת הבעל דרבנן, ולכאורה כיון שירושה אינה חוזרת ביובל מה איכפת לן דהוי דרבנן הא מדרבנן הוי ככל ירושה. ועל כרחיך שמדרבנן אין זה בגדר ירושה אלא מזכויות הבעל באשתו, ולכן חשיב כלוקח. אלא שהרמב"ם פסק דאף דהוי דרבנן מכל מקום חוזרת ביובל משום שעשו חיזוק לדבריהם. וכתב דזה גופא הטעם שאין הבעל יורש בראוי כבמוחזק, ולכאורה אי ירושת הבעל דאורייתא ילפינן מקרא שלא יירש בראוי, אך אי הוי דרבנן מדוע לא תקנו ירושה בראוי ומאי שנא מכל יורש. ועל כרחיך דכיון דהוי מזכויות הבעל אין לו זכות בראוי.

ועפי"ז כתב לבאר את הגמ' דכיון שהבן יורש את אמו בתורת ירושה והאב רק בתורת זכויות הבעל, הרי הבן עדיף. והא דקאמר שהבן יורש בראוי והאב לא הוי סימן בעלמא שירושת הבעל אינה בגדר ירושה. ולפי"ז ספק הגמ' היא רק למ"ד ירושת הבעל דרבנן, אך אי הוי דאורייתא פשוט שהבעל עדיף מהבן. ולפי"ז כתב שאין מקום לספיקו של השפ"א האם הבן מעמיד במקום שאין בעל, משום דכל הצד שבעל עדיף זה משום שיש לו זכות וקניינים באשה לפני הבן, אך כשאין בעל פשוט שרק הבן נחשב יורש.

ועי' בלק"ה נסתפק לדעת רש"י האם ספק הגמ' לגבי הבן קיים גם למ"ד ירושת הבעל דרבנן, דאפשר שיש כח לרבנן להאלים את כח הבעל אפילו לגבי שיוכל להעמיד שדה לאשתו כמו בן, אך להפקיע דין הבן שלא יוכל להעמיד לאמו אפשר שזה רק למ"ד ירושת הבעל דאורייתא. [ולהאבי עזרי כל ספק הגמ' הוא רק למ"ד דרבנן, אך למ"ד דאורייתא ודאי בעל עדיף].

מחלוקת רמב"ם וראב"ד איך נוהגים בספק

כתב הרמב"ם דכיון שהדבר ספק תלוי מי תופס ראשון, אם קדמה האשה והחזיקה בה אחר היובל אין הכהנים יכולין להוציא מידה, ואם קדמו הכהנים והחזיקו אינה יכולה להוציא מידם. והשיג הראב"ד שהאשה יותר מוחזקת מפני שיד הבעל כיד האשה בכל נכסיה, ועדיפא נמי מידה, וכיון שהשדה תחת יד הבעל הרי הוא זוכה לעצמו בה בשביל פירותיו. כלומר, דכיון שיש לבעל זכות אכילת פירות הרי הנידון האם השדה תחזור לאשה או לכהנים הוא נפק"מ גם לבעל לאכילת פירות, ושפיר מהני מוחזקות שלו בשדה. [ומש"כ עדיפא נמי מידה נראה דמוחזקות של בעל הפירות עדיפא ממוחזקות של בעל הגוף].

ובכס"מ הבין שהראב"ד בא לפשוט ספק הגמ' שהבעל מעמיד שדה לאשתו, והקשה איך פוסק הלכה מסברא מאחר שבגמ' עלתה בתיקו. וכבר תמה הלח"מ שאין זה כונת הראב"ד, אלא שלאחר שעלה בתיקו כתב הראב"ד דמוחזקות הבעל מהני להשאירה בידו מספק. ועיי"ש שכתב דהרמב"ם סובר שיד הבעל לא חשיב כיד האשה לענין זה, וצ"ב מדוע.

כתב המנ"ח דאם נתגרשה האשה קודם היובל מודה הראב"ד לרמב"ם שאין כח במוחזקות הבעל, שהרי אינו אוכל פירות. וכן לדעת רש"י שספק הגמ' קיים גם לגבי הבן, מודה הראב"ד דלא מהני מוחזקות הבן לתפוס לאשה שהרי אינו אוכל פירות.

וכתב דאם נאמר כדעת הרמב"ם שהבעלים או בנם שקנו מהלוקח אין השדה יוצאת לכהנים, ונאמר כדעת רש"י שהספק הוא האם הבעל מעמיד או הבן מעמיד, באופן שהבן פדה מההקדש והבעל קנה ממנו או להפך הרי השדה חוזרת לאשה ביובל ממנ"פ, שהרי או בזמן הפדיון או בזמן היובל השדה ביד מי שיכול להעמיד השדה לאשה.

עוד כתב המנ"ח דאשה שהקדישה ואח"כ נישאת ופדה הבעל הרי זה חוזר לאשה ביובל (לפי הצד שבעל מעמיד לאשה), דלא אזלינן בתר שעת ההקדש אלא בתר שעת הפדיון. וכן אם פדה ואח"כ נתגרשה הרי זה חוזר לאשה ביובל, כיון שבשעת הפדיון היתה אשתו. אך אם נתגרשה ואח"כ פדה אינו חוזר לאשה, דהא בשעת הפדיון לא היתה אשתו. ועי' בהערות להגריש"א שלפי שיטות הראשונים שאשה לא יכולה להקדיש נכסי מילוג על כרחיך איירי בכה"ג שהאשה הקדישה קודם שנישאת ואח"כ נישאת ופדה הבעל.

עוד כתב המנ"ח דאשה שהקדישה ופדה הבעל ואח"כ מתה האשה והגיע היובל, לפי הצד שבעל מעמיד הרי הקרקע חוזרת ליד האשה כיון שבשעת פדיה היה דין השדה לחזור לאשה, והבעל יורש את אשתו, וכיון שהוא מוחזק בשדה מודה הרמב"ם שאין הכהנים יכולים לתפוס את השדה. והקשה מדוע הבעל יורש את אשתו הא הוי ראוי ואין הבעל יורש את אשתו. ותירץ דבעלים שמכרו את השדה ודינה לחזור ביובל חשיב שהגוף של הבעלים ורק הפירות של הלוקח, ואם כן אין זה נחשב כראוי. והוא הדין הכא מיד כשהבעל פדה את השדה הגוף של האשה, וחשיב מוחזק ולא ראוי. ודבריו צ"ע טובא, מדוע האשה נחשבת כמוחזקת בגוף, הא עד היובל הוי כשדה מקנה בעלמא ורק ביובל השדה חוזרת לאשה.

**דף כו ע"ב**

**דר' מאיר סבר כ"פ כקה"ג דמי וכו'**

פירש רש"י דאם כקנין הגוף דמי צריך פסוק אפילו לאופן שמת אביו ואח"כ הקדישה, שהרי קרקע זו בידו בתורת שדה מקנה. ונראה דבלא הפסוק היה דינה כשדה מקנה עד היובל הראשון, ואח"כ חוזרת לאביו ויורשה בתורת שדה אחוזה. עוד נראה דבלא הפסוק היה דינה כשדה מקנה לגבי ליפדות בשוויה, אך לגבי יציאה לכהנים הרי זה תלוי בפלוגתת המנ"ח ואבי עזרי והגרי"ז האם זה תלוי בשם שדה מקנה ושדה אחוזה או שזה תלוי אם חוזרת לבעלים הראשונים ביובל.

**הכהנים והלויים גואלים לעולם**

היינו שדה של כהנים ולויים, ואין זה תלוי אם הבעלים כהן לוי או ישראל אלא בסוג השדה, אם היא מערי הלויים או לא. ו"גואלים לעולם" היינו שאינה יוצאת ביובל לכהנים אלא נשארת ביד ההקדש עד שיגאלנו הלוי. ומשמע שלאחר היובל צריך גאולה, ואינה חוזרת לבעלים שהקדישוהו. והחילוק בין לוי לישראל הוא שבישראל השדה יוצאת לכהנים ושוב אינם יכולים לגאול, ובערי הלויים אינה יוצאת לכהנים והלוי שהקדישו יכול לגאלו.

הראב"ד בתו"כ נסתפק האם הקדש מוכר את השדה למי שירצה כמו בשדה של ישראל, או שמא אין מזלזלין בשדה של לויים למוכרו. ואת"ל דהקדש מוכר שדה הלויים נסתפק האם חוזר לבעלים שהקדישו בחינם או שמא צריך לגאול את השדה. והוכיח הלק"ה מתוספתא פ"ד ה"ו: הכהנים ולויים בשדה אחוזתן בערי מגרשיהן מקדישין בכל שעה שירצו וגואלין בכל שעה שירצו, גאלה אחר יוצא לבעלים ביובל. ומוכח שיש מציאות של גאלה אחר, דההקדש מוכר את השדה עד היובל, וכן מוכח שביובל יוצא לבעלים בחינם, מדנקטה התוספתא יוצא לבעלים ולא נקטה שהבעלים גואלין כברישא.

כתב המנ"ח שמצד הסברא בערי הלויים אין נותן ערך הקצוב נ' סלעים אלא נפדית בשוויה, כי ערך הקצוב הוא עד היובל דיוצא מיד ההקדש, אבל כאן דהיא ביד הקדש לעולם אין שייך קצבה, וגם אין שייך גירוע כי יהיה לעולם להקדש כל זמן שאינם פודים, ומכל מקום הניח הדבר בצ"ע. אך הליקוטי הלכות כתב ומסתברא דחשבינן ליה לכל שנה שקל ופונדיון כמו לישראל, ונוהגים גביה כל הני דינים דכולה פרקין, כגון שאין גואלין בגירוע פחות משתי שנים ואין מחשבין חדשים להקדש. וצ"ע קושיית המנ"ח איך יתכן נ' סלעים וגירוע בדבר שנשאר ביד הקדש אף לאחר היובל. ועי' מש"כ בריש פרקין להוכיח שדין נ' סלעים וגירוע הוא דין בפ"ע ואינו מחמת היובל.