שיעור כא סימן רח א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור כא**

**~ סימן רח סעיף א -ב ~**

[סימן רח סעיף א] על חמשת המינים שהם גפן ותאנה ורימון וזית ותמרה מברך לאחריהם ברכה אחת מעין שלש.

# חיוב ברכת מעין ג' מן התורה ומדרבנן

וביאר המשנ"ב (ס"ק א) שמתוך חשיבותן שנשתבחה בהן א"י כדכתיב בקרא ארץ חטה ושעורה וגפן ותאנה ורמון ארץ זית שמן ודבש [והוא תמרים שזב מהן דבש] קבעו להן ברכה חשובה בפ"ע לאחריה. והוא מלשון הטור בסימן זה.

והנה בשעה"צ (ס"ק א) הביא קושיית הפמ"ג (משבצו"ז ס"ק א) דלפי השיטות הסוברות שברכת מעין ג' היא מחוייבת מדאורייתא (והיא שיטת הטור בסוף סימן רט), א"כ קשה מה הכוונה 'שמפני חשיבותה תיקנו ברכה מעין שלוש' הרי עיקר חיוב הברכה הוא מן התורה. ותירץ הפמ"ג וז"ל 'די בברכה בורא נפשות רבות מן התורה לחמשת מיני פירות, ומפני חשיבותן שנשתבחה ארץ ישראל בהם קבעו חז"ל מעין שלש'. אמנם לשון השעה"צ 'אפשר דמן התורה די בברכה אחת לשבעת המינים חוץ מפת, ומתוך חשיבותן קבעו להם מעין שלש', ויש חילוק קצת בין הלשונות דבדעת הפמ"ג נראה דמן התורה אם מברך בנ"ר יוצא, ורק רבנן תיקנו ברכת מעין ג', אך לדעת השעה"צ מן התורה היה צריך לברך ברכת אחת, וחז"ל תיקנו להזכיר בברכה אחת מעין הג' ברכות.

ומלשון השעה"צ נראה קצת דמן התורה צריך שיברך ברכה אחת היינו אחת מג' ברכות של ברכת המזון, וכגון שיברך ברכת הזן. ולפי זה מובן מה שמצינו בשו"ע לקמן (סעיף יז) שאם בירך ברכת הזן [היינו ברכה הראשונה של ברכת המזון] אחר אכילת תמרים או אחר שתיית יין יצא בדיעבד, אך מאידך מבואר במשנ"ב לקמן (ס"ק סב) דאין ברכת בורא נפשות פוטרת ברכת מעין ג', דלפי מה שנתבאר מהשעה"צ דאינו יוצא ידי חובת ברכה אחרונה מן התורה, עד שיברך ברכת הזן, [ודלא כמשמעות הפמ"ג שיוצא ידי חובת ברכה אחרונה דאורייתא בברכת בורא נפשות].

[ויש בזה נפק"מ באופן שיש לו ספק אם צריך לברך ברכה מעין ג', דלמ"ד שחיוב ברכה מעין ג' הוא מן התורה אז יש לדון שיתחייב לברך משום דספק דאורייתא לחומרא, אמנם לדעת הפמ"ג אם יברך בורא נפשות על מאכל אחר ויכוין לפטור גם את מיני המזונות תלוי יצא ידי חובת הברכה מן התורה, ואינו צריך לברך מספק (אך לדעת המשנ"ב יש לחוש שעדיין הוא ספק דאורייתא)].

# ביאור הצד שחיוב ברכת מעין ג' הוא מן התורה

ובעיקר הסוגיא אם חיוב ברכת מעין ג' היא מן התורה, הנה מצינו בסוגיא בברכות (מד, א) דדעת רבן גמליאל שעל ז' מינים מברך ג' ברכות, וחכמים חלקו שמברך ברכה אחת מעין ג'. ובגמרא שם מבואר מחלוקתם דלפי רבן גמליאל הפסוק של 'ואכלת ושבעת וברכת' מוסב גם על הפסוק הראשון של 'ארץ חיטה ושעורה וגפן ותאנה ורימון', ולרבנן תיבת 'ארץ' מפסיקה, והפסוק של 'ואכלת ושבעת וברכת' קאי רק על הפסוק 'ארץ אשר לא במסכנות תאכל בה לחם'. והנה לדידן דקיי"ל כרבנן הרי הפסוק של ואכלת ושבעת וברכת לא קאי על ז' מינים, וא"כ צ"ע איך שייך לומר שחיוב ברכה מעין ג' הוא מדאורייתא.

וכבר עמד בזה בפרישה (סוף סימן רט) ופירש דבאמת החיוב דאורייתא לברך ברכה מעין ג' לא נלמד מהפסוק של ואכלת ושבעת וברכת, אלא ילפינן לה משום דרשה או מהלכה למשה מסיני. ובחזו"א צידד משום זה שחיוב ברכה מעין ג' הוא רק מדרבנן.

והנה מצינו בביאור הלכה (סימן רח סעיף יז) על המבואר בשו"ע שאם בירך על שבעת המינים ברכת הזן יצא, דהקשה מכאן למאן דס"ל דחיוב ברכת מעין ג' הוא מדאורייתא, איך יוצא כשמברך רק ברכה אחת. והביאוה"ל נשאר בצ"ע, והביא דבאמת הרבינו יונה הוכיח מזה דחיוב ברכה מעין ג' היא רק מדרבנן.

אמנם לפי דברי השעה"צ הנ"ל דמן התורה סגי בברכה אחת, ורק משום חשיבותם תיקנו ברכה מעין ג' מובן הטעם שיוצא ידי חובתו. וכ"כ החזו"א (אורח חיים סימן לד ס"ק ג) לתרץ הקושיא הנ"ל, דכיון שמן התורה סגי בברכה אחת כל שהיא יוצא בברכת הזן.

# המסופק אם בירך ברכה מעין ג

ובעיקר פלוגתא זו אם חיוב ברכת מעין ג' היא מדאורייתא או מדרבנן הנה המשנ"ב לקמן (סימן רט ס"ק י) הביא מחלוקת זו, וכתב שם נפק"מ אם אכל פירות כדי שביעה, ונסתפק אם בירך, דלמ"ד שחיובה מדאורייתא צריך לחזור ולברך מספק דספק דאורייתא לחומרא, אך למ"ד דחיוב ברכת מעין ג' הוא רק מדרבנן אינו חוזר דספק ברכות להקל. אמנם לדינא לא נתבאר מהו שיעור שביעה בפירות, ובחזו"א (סימן לד ס"ק ה) דשיעור שביעה ההוא כשאוכל כדרך האוכלים, וע"ש שנשאר בצ"ע.

[סעיף ב] חמשת מיני דגן ששלקן או כתשן ועשה מהם תבשיל כגון מעשה קדירה הריפות וגרש כרמל ודייסא, אפילו עירב עמהם דבש הרבה יותר מהם או מינים אחרים הרבה יותר מהם מברך עליו בורא מיני מזונות ולבסוף על המחיה, אבל אם לא נתן הדגן בתבשיל אלא לדבקו ולהקפותו בטל בתבשיל.

והעולה מדברי השו"ע שבאופן שנתדבקו מיני הדגן ע"י בישול מברכים עליהם בורא מיני מזונות. ולכן נראה שעל 'פריכיות חיטה' [שנעשים ע"י שמחממים גרעיני חיטה והם מתנפחים ומתדבקים ביחד] יש לברך בורא מיני מזונות, ואף שלא נדבקו ע"י בישול כיון שנדבקו לגמרי ע"י חום וניפוח מברך בורא מיני מזונות [וגם על 'פריכיות אורז' נראה שמברך מזונות ואכ"מ].

# מתי מברכים על מין דגן המעורב בתבשיל

מבואר בשו"ע שעל תבשיל העשוי מה' מינים אפילו ערב עמהם דבש מברך עליו בורא מיני מזונות, וביאר המשנ"ב (ס"ק ז) דכיון שהמין דגן בא להטעים ולהכשיר את התבשיל, והוא מה' מינים דחשיבי הוא העיקר. אמנם מבואר בשו"ע שאם הוא לא נתן את הדגן בתבשיל אלא לדבקו ולהקפותו הדגן בטל בתבשיל. וביאר המשנ"ב (ס"ק ח) שאם לא בא להטעים את התבשיל או לסעוד הלב, רק שיהיה התבשיל מדובק אינו מברך במ"מ דהדגן אינו חשוב והוא מתבטל לגבי התבשיל.

והנה בדקדוק דברי המשנ"ב משמע דאף במקום שהמין דגן לא ניתן במאכל כדי להטעים את התבשיל, אלא כדי 'לסעוד הלב' הרי זה מחשיב את המין דגן ויכול לברך עליו במ"מ. ובשעה"צ (ס"ק יב) הביא דכן מבואר בט"ז דכל שבא למאכל יש לו חשיבות ומברך במ"מ, והיינו אף באופן שהוא מערב את הדגן כדי שיהיה המאכל משביע יש לברך עליו בורא מיני מזונות אף אם המין דגן אינו נותן טעם בתבשיל.

אכן במשנ"ב לקמן (ס"ק מט) כתב שאין מברכים בורא מיני מזונות על מאכל שמעורב בו דגן אא"כ ניכר שיש בו קצת טעם דגן. ובביאור הלכה שם (לקמן סעיף ט ד"ה מברך) ביאר שאף שמשמעות הט"ז דלא בעינן שיהיה טעם דגן, מכל מקום כבר כתבו כמה אחרונים דהעיקר דלא כהט"ז, וע"ש שכתב שיש לדחות את ראיית הט"ז. וזה דלא כסתימת המשנ"ב כאן שכל שבא לסעוד מברך במ"מ אפילו שאינו מרגיש את הטעם.

# ביאור לשון הרשב"א

והנה זה לשון הרשב"א בברכות (לז, א) 'דובשא עיקר, פירוש רובו דבש ומיעוטו סולת ואי נימא עיקרו מחמת דובשו וסלתו להטעימו ולהכשירו' ולפי הגירסא שלפנינו משמע ברשב"א שיש שני ביאורים בפירוש דברי הגמרא דמשום דדובשא עיקר מברך שהכל נהיה בדברו, או משום שרובו דבש או משום שהדבש בא להטעימו. ומשמע מדברי הרשב"א כדברי הט"ז שאם יש בתערובת דגן שבא להכשירו מברך במ"מ, אף כשאין טעם דגן [אמנם המאמר מרדכי (ס"ק ג) גרס בלשון 'ואיכא נמי עיקרו מחמת דובשו וסלתו להטעימו ולהכשירו', ולפי גירסא זו גם בקמח צריך שהקמח גם יהיה העיקר בתבשיל, וגם שיבוא להטעימו ולהכשירו].

אך נראה שיש לדחות את הראיה מהרשב"א דרק במקום שהדגן מכשיר את התבשיל מברך עליו במ"מ, וכמש"כ שם בסו"ד 'דהכא דלאכשורי תבשילא איהו עיקר ועליה מברכין', והיינו שהדגן מכשיר את האוכל כעין מה ששמים מלח במאכל דאף שלא מבחינים בטעמו של המלח במאכל, חשיב שהמלח מכשיר את המאכל, אך באופן שנותן את הדגן רק כדי לסעוד הלב יתכן שאף דעת הרשב"א כמסקנת הביאור הלכה דבכה"ג אינו מברך בורא מיני מזונות, דהדגן אינו מכשיר את המאכל רק מועיל שהמאכל יהיה משביע. וגם נראה דאף שכתב הרשב"א שאין צריך שיתנו לטעם, היינו דלא בעינן שנעשה לטעם, אך גם לצד זה צריך עכ"פ שירגיש את הטעם, ודלא כט"ז שכתב שא"צ להרגיש את הטעם כלל.

# קציצות דגים שמעורב דגן

ויש בזה נפ"מ לדינא בקציצות דגים המעורבים בפירורי לחם, דבזה אין נותנים את הלחם כדי להכשיר את המאכל, אלא נותנו כדי להגדיל את כמות המאכל כדי להרבות את המאכל, ולכאורה תליא במחלוקת הנ"ל דלדעת הט"ז מברך במ"מ, אך למה דמסיק הביאור הלכה יברך שהכל כיון שאינו נחשב כ'מכשיר' המאכל.

ובארחות רבינו (חלק א אות פא) מובא שהחזו"א אמר לברך על קציצות דגים שהכל וי"א שאמר לברך בורא מיני מזונות. אמנם רוב הפוסקים נקטו שמברכים עליהם שהכל, דאף שאינו בא לדבק, מכל מקום כיון שהוא לא נועד להכשיר את המאכל אלא רק להרבות את האוכל שתהיה כמות מכובדת להגשה אינו חשוב ולכן מברכים שהכל. ובאבנ"ז (אורח חיים חלק א סימן לח) כתב ששאל לאמו מה הטעם שמערבים לחם וקמח בקציצות, והיא אמרה לו שהוא רק כדי להרבות את המאכל, ומשום כך פסק לברך על זה שהכל.

וכן הדין לעניין שניצלים המצופים בפירורי לחם דנהגו לברך שהכל כיון שאינו נותן בו את הדגן כדי להשביע, אמנם אם מצפים את העוף בשכבה גדולה של פירורי לחם כדי להשביע, יש לברך עליו בורא מיני מזונות.

# אם צריך שיהיה כזית דגן בכדי אכילת פרס

והנה מסתימת לשון השו"ע כאן משמע שאם נתן דגן בתבשיל להכשירו מברך במ"מ, אמנם בשו"ע לקמן (סעיף ט) מבואר שאם הדגן מעורב בשאר מינים צריך שיאכל כזית דגן בכדי אכילת פרס. ובנשמ"א (כלל ו ס"ק ו) כתב שדין זה תלוי במחלוקת הראשונים האם כשאוסרים טעם כעיקר אמרינן שנהפך ההיתר לאיסור, דלפי הדיעות דאמרינן 'נהפך' א"צ שיאכל בכדי אכילת פרס, דחשיב שכל אכילתו ממין דגן, אך אם לא אמרינן 'נהפך' צריך שיאכל בכדי אכילת פרס.

ויעויין ביד יהודה (סימן צח ס"ק י) שהוכיח מהרשב"א שהעיקר שלא אומרים נהפך, ולדיעה זו העיקר לדינא דצריך שיאכל כזית דגן בכדי אכילת פרס דרק אז מתחייב בברכה אחרונה, וע"ש ביד יהודה שהוכיח כן מהשו"ע (סעיף ב), אכן כתב שם שמדברי הש"ך (שם ס"ק ח) משמע שסובר דאמרינן נהפך (וע"ע ביד יהודה שם ס"ק ז), ולדיעה זו א"צ שיהיה כזית ממין דגן.

הדינים העולים:

1. נחלקו הפוסקים אם חיוב ברכת מעין ג' היא מן התורה.
2. אף לפי השיטות שחיובה מן התורה בדיעבד סגי לברך ברכה אחת מברכהמ"ז וי"א שאף בברכת בנ"ר סגי.
3. דעת הט"ז שאם עירב דגן בתערובת כדי שהמאכל ישביע מברך במ"מ, אך בביאור הלכה משמע שאין מברכין אא"כ יש טעם דגן, או באופן שהדגן ניתן מכשיר את התבשיל.
4. קציצות דגים י"א משברך מזונות והעיקר שמברכים עליו שהכל.
5. צריך שיהיה דגן בתערובת ושיאכל אותו בכדי אכילת פרס, או לכה"פ שיהיה כזית בכדי אכילת פרס.