כיבוד כט רמה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור כט'**

**הדינים הנידונים:**

* מאמתי מתחיל ללמד את בנו. ומתי מוליכו למלמד.
* אם יש דין מיוחד בגיל שלש.
* הלומד ואינו מבין אם מקיים מצוות ת"ת.
* אם יש חיוב ללמדו נ"ך ושאר לימודים.
* כשלא לימדו אביו חייב ללמוד בעצמו נ"ך.
* כשאפשר לו מחוייב ללמדו שאר דברים.

*יורה דעה*

*סי' רמה, ה-ז*

**תלמוד תורה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף ה] מאימתי מתחיל ללמד לבנו, משיתחיל לדבר מתחיל ללמדו תורה צוה לנו וגו', ופסוק ראשון מפרשת שמע, ואח"כ מלמדו מעט מעט עד שיהא כבן ששה או כבן שבעה, ואז מוליכו אצל מלמדי תינוקות.

## מאימתי מתחיל ללמד בנו תורה

בגמרא בסוכה (מב.) תנו רבנן וכו', יודע לדבר, אביו לומדו תורה וקריאת שמע, תורה מאי היא, אמר רב המנונא תורה צוה לנו משה מורשה קהלת יעקב, קריאת שמע מאי היא פסוק ראשון. ובערוך השולחן (כאן סעי' א) ביאר שאלת הגמרא תורה מאי היא, כלומר הא עדיין אינו מבין, ועל זה אמר רב המנונא שילמדו תורה צוה לנו משה מורשה קהלת יעקב, כלומר רק פסוק זה ילמדו, כדי להשריש בלבו את האמונה שניתנה לנו תורה מן השמים והיא קיימת לעד ולעולמי עולמים, וכן בקר"ש ילמדו פסוק ראשון שמע ישראל, להשריש בלבו אמונת ד' אחד.

## כשלומד ואינו מבין אם מקיים מצוות ת"ת

ומשמעות דבריו שאם לא מבין מה שלומד אין בזה מצוות ת"ת. אולם בשועה"ר (הל' ת"ת פ"ב סעי' יב) מבואר שבתורה שבכתב אם מוציא בשפתיו אף על פי שאינו מבין אפילו פירוש המלות מפני שהוא עם הארץ, הרי זה מקיים מצות ולמדתם. ובמשנ"ב (סימן נ סק"ב) משמע כדעת הערוך השולחן, שאף במקרא אינו נחשב לימוד כשאינו מבין. ולדעת הגר"ז מובן מה שמלמד את בנו הקטן תורה, דאף שאינו מבין, מ"מ יש בזה קיום מצוות ת"ת. ובאמת פשטות הרמב"ם והשו"ע משמע שהוא קיום מצוות ת"ת, ולא כערוך השולחן שאין זה ממצוות ת"ת אלא רק להשרישו יסוד האמונה.

## מתי מוליכו למלמד תינוקות

וכתב השו"ע שבגיל ששה או כבן שבעה יוליך אותו למלמדי תינוקות, והוא עפ"י המבואר בגמרא ב"ב (כא.), וכתבו התוספות, כבן שש בבריא כבן שבע בכחוש. ועוד איתא שם, אמר ליה רב לרב שמואל בר שילת עד שית לא תקביל מכאן ואילך קביל ואספי ליה כתורא. והקשו התוספות, דהא במשנה באבות (פ"ה מכ"א) שנינו, דמבן חמש למקרא, ותירצו דהיינו בבריא. וא"כ נמצא ג' דרגות, שאם הוא בריא ביותר מכניסים אותו בגיל חמש, ואם הוא כחוש קצת מגיל שש, ואם הוא כחוש הרבה מגיל שבע. וכן כתב הש"ך (סק"ג) שמה שכתב השו"ע כאן כבן שבע היינו בכחוש לגמרי, אבל בכחוש קצת יכניסו בשש שנים שלימות.

אכן הבית יוסף כתב, דמהא דהשמיט הרמב"ם דין זה שבן חמש למקרא, נראה שהרמב"ם סובר שאין מחלוקת, ומה שאמרו כבן שש כבן שבע, היינו בסוף חמש שנים שלימות שהוא תחילת שש, והוא שיעור אחד עם מה שאמרו כבן חמש למקרא, והיינו בבריא, אבל בכחוש מכניס אותו למלמד תינוקות בתחילת שבע, והיינו אחר שש שנים שלימות, ונמצא שאין כאן אלא ב' דרגות, וכן כתב בשו"ע להלן (ס"ח), כדברי הרמב"ם, ומשמע דלא כדברי הש"ך.

ועי' בפרישה (ס"ק יא) שכתב פירוש אחר בדעת הרמב"ם, דבאמת גם לדעת הרמב"ם יש ג' דרגות וכמו שביארו התוספות, רק שכיון שאין מצוי בינינו מי שבריא לגמרי, לכך השמיטו הרמב"ם, אכן בשו"ע לא נראה כן, אלא ביאר כפי דעתו, וא"כ צ"ע על הש"ך.

והנה ברמב"ם בהלכות אישות (פכ"א הי"ז) פסק שהגרושה משאירים בנה בידה עד שיהיה בן שש שנים גמורות, והשיג עליו הראב"ד, דהא האב חייב לחנכו לתורה בן ארבע ובן חמש, ובשו"ע (אבהע"ז סי' פב ס"ב) פסק כדעת הרמב"ם, וא"כ חזינן שעד שש שנים שלימות אין האב צריך ללמדו תורה, וצריך ביאור, דבשלמא הרמב"ם לא הביא כלל הך דבן חמש למקרא, וא"כ י"ל דס"ל שעד שישלים שש שנים שלימות אינו חייב בלימוד תורה [ואולי משום דס"ל כהפרישה שאין מצוי בינינו בריאים שראויים למקרא כבר מגיל חמש], אבל השו"ע הרי פסק שמכניסו בגיל חמש [כדלהלן ס"ח] וא"כ איך פסק כהרמב"ם שעד שש שנים יהיה אצל אמו. ועיין בברכי יוסף (סק"ג) שתירץ שדין גרושה שאני, עיי"ש.

ועוד תירוץ מצאנו לבאר דין זה שלא יסתור מה שמצינו במשנה באבות דבן חמש למקרא, דיעויין בריטב"א (בכתובות שם) שכתב ליישב דבן חמש למקרא היינו שילמדו אביו תורה בביתו, ורק בגיל שש ובן שבע מוליכו מלמד תינוקות, וכן משמעות השו"ע כאן, שכתב שמלמדו מעט מעט עד שיבא לגיל שש או שבע שאז מוליכו אצל מלמדי תינוקות.

## אם יש מצוה דוקא בגיל שלש ללמדו אותיות

וכתב הרמ"א להלן (ס"ח), ומ"מ מיד שיהיה בן ג' שנים שלימות מלמדין אותו אותיות התורה, כדי שירגיל עצמו לקרות בתורה.

הנה מקורו של הרמ"א הוא מתנחומא (קדושים סי' יד), אלא שהגר"א כתב שבגמרא דידן (סוכה מב.) מבואר להדיא שאין שיעור בג' שנים, אלא כל שיודע לדבר אביו לומדו תורה. ובאמת כן כבר כתב השו"ע, משיתחיל לדבר מתחיל ללמדו.

ובאגרות משה (אבן העזר ח"ג סוף סי' יא) הביא לתרץ דיש כאן ב' דינים, שבסעי' ה' כתב השו"ע הדין ללמדו תורה, ואילו הרמ"א להלן סעי' ח' מיירי לעניין ללמדו אותיות, וסובר הרמ"א שאף שאביו מלמדו תורה משעה שמתחיל לדבר היינו בעל פה, אבל עדיין אסרו לו ללמדו אותיות שזה קשה תינוק, עד שיבוא לגיל שלוש, ואז מתחיל ללמדו את צורת האותיות מתוך הכתב.

[סעיף ו] היה מנהג בעיר שלוקח מלמד תינוקות שכר, חייב ללמדו בשכר עד שיקרא תורה שבכתב כולה, ואינו חייב ללמדו בשכר משנה וגמרא. והני מילי דלא אפשר דדחיקא ליה שעתא, אבל אם אפשר ליה, מצוה לאגמוריה משנה וגמרא הלכות ואגדות.

## מחלוקת אם צריך ללמדו גם נביאים וכתובים

ועי' בגר"א שהעיר דמה שכתב השו"ע שילמדו תורה שבכתב כולה הוא דלא כרש"י (בקידושין ל.) דס"ל שמלמדו תורה ולא נביאים וכתובים [ועי' לעיל שיעור כז שהארכנו בזה].

והנה הב"ח (אות ה) כתב שמנהג העולם שלא ללמד בניהם נביאים וכתובים בשכר, והיינו כרש"י, ודחה מנהג זה, כיון שהרבה ראשונים סוברים שתורה כולל כל התורה שבכתב, וכן פסק השו"ע, ועוד שאף רש"י לא אמר כן אלא למאן דדחיקא ליה שעתא, אבל אם אפשר לו בודאי צריך לשכור לו מלמד ללמדו כל התורה שבכתב. וסיים הב"ח, הילכך כל ירא שמים יהא נזהר בזה ללמד לבנו בשכר גם נביאים וכתובים, אפילו דחיקא ליה שעתא, כל שכן היכא דאפשר ליה דפשיטא דחייב לדברי הכל.

והש"ך (סק"ה) כתב ליישב מנהג העולם שמה שאינם מלמדים בניהם נ"ך, הוא משום שהם סומכים על דברי התוספות גבי הדין דאיתא בקידושין (ל.) לעולם ישלש אדם שנותיו שליש במקרא שליש במשנה שליש בתלמוד, שכתבו התוספות (ד"ה לא) בשם ר"ת שאם לומד גמרא יוצא ידי כולם, שהגמרא בלולה במקרא במשנה ובגמרא, ולפי"ז כתב הש"ך דה"ה לעניין ללמד בנו, דכיון שמלמדו ש"ס יוצא יד"ח גם לעניין לימוד נ"ך.

אכן בשו"ע הרב (בקונטרס אחרון ס"א) כתב לחלוק על הש"ך שאינו דומה דין זה שצריך לשלש לימודו, שבזה באמת לדעת ר"ת מהני מה שלומד גמרא שהיא בלולה מכולם, משום שדעת ר"ת שמה שאמרו שצריך לשלש שנותיו אין הכוונה שיחלק במדוייק את היום לשלוש חלקים וילמד בשיעור שווה מקרא משנה וגמרא, אלא העניין הוא שבכל יום ילמד מכל דבר, ולכך ס"ל דמהני כשלומד תלמוד בבלי שבזה מקיים כולם. אמנם ברמב"ם (הל' ת"ת פ"א הי"א) משמע שצריך לחלק זמנו במדוייק לשליש, היינו שאם יש לו תשע שעות ילמד שלוש שעות מקרא שלש שעות משנה ושלש שעות תלמוד, וכן כתב השו"ע להלן (סי' רמו ס"ד), ומ"מ מבואר ברמב"ם ובשו"ע (שם) דהיינו רק בתחילת לימודו, וא"כ בהמשך לימודו סגי שלומד מעט ממקרא ומשנה.

וממילא כאן שבא ללמוד עם בנו בתחילת לימודו לא מהני כשלומד תלמוד בבלי שהרי אינו משליש שנותיו. ועוד הביא בשועה"ר דמבואר במסכת סופרים (פט"ו ה"ט) והובא ברא"ש סוף פ"ב דב"מ שילמד תחילה מקרא ואח"כ משנה ואח"כ גמרא, וא"כ לעניין החיוב ללמד את בנו, צריך מתחילה ללמדו קודם כל המקרא ורק אח"כ ישליש לימודו, וא"כ כיון שמחוייב למדו נביאים וכתובים שהוא מכלל תורה שאמרו שאדם חייב ללמד את בנו, א"כ לא מהני מה שבולל בגמרא דהא צריך בתחילה ללמדו כל הנביאים וכתובים ורק אח"כ מה שבולל בגמרא כולם.

מיהו כתב בשועה"ר (הל' ת"ת פ"א) טעם אחר להקל בזה, משום שבימיהם לא היו הנקודות וטעמים כתובים אלא היה הכל בע"פ, אבל בזמנינו שהתנ"ך מודפס עם פיסוק וטעמים, אין צריך ללמדו את כל התנ"ך, דסגי בזה שמלמדו כיצד ללמוד ושוב יכול ללמוד את הנביאים וכתובים בעצמו [ומשמע שהחיוב ללמדו תנ"ך אינו אלא הלימוד הפשוט בלא כל המדרשים].

## אם לא לימדו אביו מחוייב ללמוד בעצמו כל התנ"ך

ונראה שעל זה סמכו שלא ללמד את כל הנ"ך בזמנינו, אכן צריך אדם לדעת שהוא חייב להשלים בעצמו את הלימוד של כל התנ"ך [וידוע שהפמ"ג עזב שנה אחת את כל לימודו בתלמוד ללמוד תנ"ך]. ואולי העולם שמלמד רק תורה סומך על דעת רש"י, שכל החיוב ללמדו הוא רק תורה בלבד ולא כל הנ"ך.

## שאר לימודים

ולעניין לימוד הקבלה, עי' בפת"ש להלן (סי' רמו סק"ד) שהביא מהחוו"י שיש לרחק הלימוד בקבלה, כי ידיעתינו קצרה ואונס רחמנא פטריה, וכ"כ לעניין חכמת התכונה. ועוד כתב לעניין חכמת הדקדוק, שמיעוטו יפה ומוכרח לכל בר דעת לידע הכללים, אבל לא יאריך בלימוד כל הסעיפים וסעיפי סעיפים היוצאים מן הכללים, כי ידיעתם רבות המבוכה ומעט התועלת. מיהו בשו"ת שלמת חיים (יו"ד סי' קח) כתב שלימוד הדקדוק בספרים שנעשו ע"י גדולים וצדיקים יש בזה משום דברי תורה, ודוקא אם הוא מדברים הנצרכים להבנת התורה. ובשאילת יעב"ץ (ח"א סי' י) כתב שאין דרך להגיע לידיעת לה"ק על נכון, כי אם ע"פ הכתובים אשר יורו באצבע על כללי הדקדוק [ועי' במשנה ברורה סי' פה סק"ה שהביאו, לאסור לקרוא בספרים אלו בבית הכסא עיי"ש]. וע"ע בשל"ה (מסכת תמיד נר מצוה אות ח) שהזהיר להקפיד על הניקוד שלא לטעות אפילו בנקודה אחת, כי בנקודה אחת משתנה התיבה לענין אחר, ולפעמים חס ושלום בא לידי חירוף וגידוף.

## הטעם שכשאפשר לו מחוייב ללמדו עוד

ומה שכתב השו"ע שאף שאין חייב לשכור לו מלמד למשנה וגמרא, מ"מ במקום שאפשר מצוה לאגמוריה משנה וגמרא, הלכות ואגדות. בחזו"א (יו"ד סי' קנ על הגמרא בקידושין ל.) ביאר שהוא משום חיותא, כמו שחייב ללמדו אומנות, וכתב ז"ל, אלא שבזה אי אפשר להגביל לכל אדם, ואיש איש כפי מעלתו במעשים ובטחונו ביוצרו יתברך. ובערוך השולחן (סעי' טו) כתב שהוא מחוייב בזה משום דלא גרע מצדקה. ויש לדקדק כדברי הערוך השולחן, ממה שכתב השו"ע בהל' צדקה (סי' רנא ס"ג) שהנותן מעות לבניו הגדולים כדי שילמדו תורה הרי זה בכלל צדקה [ובאמת דברי הערוה"ש דומים לדברי החזו"א].

ויש ראיה לזה שהאב מחוייב ללמד לבנו גם לאחר שהגדיל, מהדין שנתבאר בשו"ע לעיל (ס"ב) שאם בנו חריף ממנו בנו קודם לו, ובודאי מיירי לאחר שהגדיל ומ"מ מבואר שהוא חייב להקדימו ללימוד התורה, ובודאי זה דוקא בבנו, אבל בן חברו אף אם הוא חריף ממנו אינו קודם לו, אלא ודאי גם לאחר שהגדיל עדיין מוטל על האב ללמדו יותר משאר אדם.

[סעיף ז] מושיבין מלמדי תינוקות בכל עיר ועיר. וכל עיר שאין בה מלמד תינוקות מחרימין אנשי העיר עד שיושיבו מלמד תינוקות, ואם לא הושיבו מחריבין העיר, שאין העולם מתקיים אלא בהבל פיהם של תינוקות של בית רבן. **(ועיין בחושן המשפט קס"ג סעיף ג')**.

## מאחר שמושיבים מלמדים בכל עיר למה צריך לשכור מלמד

בערוך השולחן (דין י) הקשה דכיון שצריכים להושיב מלמדי תינוקות בכל עיר ועיר, א"כ איך משכחת לה שיהא האב מחוייב לשכור לו מלמד, והרי בלא"ה יש שם מלמדי תינוקות. ותירץ, שרק העניים היו משתמשים באותם מלמדים, אבל העשירים לא היו שולחים בניהם אצל אותם מלמדים בחינם, אלא היו צריכים ליתן ממון הרבה כפי ראות עיני הגבאים, שאם לא יעשו כן יתפסו בני העשירים את המקום, ולא יהיה מקום לבני העניים. וע"ע בשו"ע חו"מ סי' קסג ס"ג, שמשמע ברמ"א שם שגם בני העשירים היו שולחים בניהם למלמדים, רק שבבני עניים שאין להם ממון לשכור מלמד, שולחים בניהם והקהל יצטרכו ליתן השכר למלמד.