גדר איסור אוא_ב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / אותו ואת בנו

חולין עח. בגדר איסורא דאוא"ב

**א. ביאור הסוגיא פב.-**

חקרו האחרונים בעיקר יסוד איסור אוא"ב אם עיקרו הוא דע"י שחיטת האחד חייל איסור על שחיטת השני וכל האיסור הוא בשחיטת השני, או שעיקר האיסור הוא במה שעושה מצב של שניהם שחוטים [ואף דוודאי פעולת האיסור הוא רק בשני שהרי קי"ל דאף אדם אחר יכול לשחוט את הראשון מ"מ עיקר האיסור הוא במה שעושה בשחיטת השני מצב ששניהם שחוטים].

והוכיחו האחרונים כן ממתני' פב. דשוחט שתי בנים ואח"כ האם אינו חייב אלא אחת, ושוחט האם ואח"כ שתי הבנים רבנן מחייבים רק אחת דהוי כאוכל שתי זיתי חלב בהעלם אחד, וסומכוס מחייב תרתי.

ודעת רש"י דלסומכוס חייב תרתי אף ברישא והביא כן מתוספתא, והק' האחרונים למה חשיב אוכל שתי זיתי חלב בהעלם אחד והרי אין כאן אלא זית חלב אחד, שהרי כל האיסור הוא לשחוט את השניה ורק יש כאן שתי סיבות לאסור את שחיטת השניה?

ומבואר בזה דאיסור אוא"ב אינו בשחיטת השני דוקא, אלא במה שעושה מצב של שניהם שחוטים, וה"נ כיון ששוחט את האם הרי יש כאן מצב של אם ובנה אחד ואם ובנה השני ושפיר הוי כשני זיתי חלב בהעלם אחד.

והנה דעת הר"ן שם לחלוק על רש"י וסומכוס לא פליג ארישא רק בסיפא מתחייב שתיים שהרי הם שתי שמות נפרדים אותו ובנו ובנו ואותו, ולכך מחייב סומכוס תרתי משא"כ ברישא שהכל הוא שם אחד[[1]](#footnote-2) [וצ"ע מד' התוספתא שהביא רש"י עיין בתו"ח וראש יוסף משכ"ב].

ודעת הר"ן צ"ע דבגמ' מספק"ל בטעמיה דשמואל אם משום דאוכל שתי זיתי חלב בהעלם אחד חייב או דשא"ה שהם גופין מוחלקין, ופירש"י שהם שתי בהמות שונות, וצ"ע דלשתי הצדדים יתחייב גם ברישא תרתי.

וכתב בחי' רש"ה דאה"נ אף ברישא הוי גופין מוחלקין אלא דס"ל להר"ן דברישא הוי ממש כאוכל זית חלב אחד ולא שתי זיתים, וס"ל דעיקר איסור אוא"ב הוא במה ששוחט השני ולא מהני מה שיש בו שתי סיבות להתחייב תרתי, ולפי"ז פליג הר"ן בעיקר גדר האיסור.

אבל במאירי מבואר שלא כד' רש"ה, עיי"ש דבאמת לפירש"י דענין גופין מוחלקין היינו בהמות שונות הרי וודאי צדקו ד' רש"י במתני' דחולק סומכות אף בראשונה, אבל הר"ן יפרש דגוף כוונת הגמ' גופין מוחלקין היינו שמות מוחלקין, ולפי"ד הרי גם הר"ן מודה דהוי כשתי זיתי חלב וכדעת רש"י.

ולפי"ד הרי לל"ק דסוגיין דאף בגוף אחד מחייב סומכוס שתיים ע"כ יחלוק אף ברישא, והוא דוחק בלשון הר"ן דמשמע דמפרש כן בסתמא, ואח"כ ראיתי בראש יוסף שכתב דאה"נ וכל ד' הר"ן הוא להצד דפליגי אף בגופין מוחלקין, אלא דניח"ל לפרש מתני' כדרך הפשוטה שאינו חולק אלא בסיפא.

ואף שהוא דוחק בד' הר"ן מ"מ בד' המאירי הוא מפורש להדיא כן.

[וע"ע בראש יוסף שהעיר ע"ד הר"ן למה נקטה הגמ' גופין מוחלקים ולא שתי שמות, אבל למש"כ מהמאירי היינו גופא כוונת הגמ'].

וע"ע בתו"י כריתות דלשיטת סומכוס אם בא על אשה שהיא אחות אשתו האחת מן האב ואחות אשתו האחרת מן האם חייב שתיים שהרי גופין מוחלקין, ואף שאין כאן שתי נשים מ"מ יש כאן שמות מוחלקין וכדעת המאירי דלא כרש"י.

והנה מבואר לנו מחלוקת רש"י ומאירי אם גופין מוחלקין היינו שהם בהמות שונות או שיש כאן שתי שמות-אותו ובנו ובנו ואותו.

ויש מקום לדון דפליגי רש"י ומאירי בעיקר איסורא דאוא"ב, דכל מה שיש להחשיב אותו ובנו ובנו ואותו כשני שמות היינו דוקא אם עיקר האיסור הוא בשחיטת השני ונמצא שיש כאן חילוק בין האיסורין, דבאותו ובנו עיקר האיסור הוא על בנו ובבנו ואותו הוא להיפך, וזה דעת המאירי.

אבל אם עיקר האיסור הוא במה שיהיו שניהם שחוטים הרי אין חילוק בין בנו ואותו לאותו ובנו, שהרי בשניהם האיסור הוא שעשה מצב של הוא ובנו שחוטים.

וזהו דעת רש"י ולכך פי' דגופין מוחלקין אינו בשמות של האיסורין אלא בגופי הבהמות, והמאירי חולק.

וי"ל דאזלי עוד לטעמייהו דהמאירי לא שייך לומר גופין מוחלקין בבהמות עצמם שהרי לעולם האיסור הוא בשני ולא בראשון כלל, ורש"י פליג לשיטתו.

אבל באמת אינו נראה לתלות זה, דהא חזינן דבעי ילפותא בין אוא"ב ובין בנו ואותו, וע"כ יש לחלק ביניהם, וצ"ל דאף אם נפרש עיקר האיסור הוא במה ששניהם שחוטים מ"מ יש מקום לחלק בין אותו ובנו ובנו ואותו ולכך חשיב נמי שתי שמות.

ואולי ביאור הדברים דעיקר האיסור במה שאחד שחוט עם השני [ולא במצב של שניהם יחד שחוטין], וממילא כששוחט אותו ואת בנו לא חשיב אלא שהבנו השני שחוט יחד עם הראשון אבל הראשון אינו חשוב שחוט עם השני שעדיין לא נשחט בשעת שחיטת הראשון, ועצ"ע, ולכך חשיב שתי צורות שונות של האיסור וחשיב נמי שמות מוחלקין, ועצ"ע.

וגם מעיקר שיטת סומכוס משמע שעיקר האיסור אינו רק בשני אלא במה ששניהם שחוטין דהנה יל"ע היאך מחייב סומכוס באוא"ב כאוכל שני זיתי חלב בהעלם אחד, והרי באוכל שתי זיתים בב"א לכו"ע אינו חייב אלא אחת וכש"כ הראשונים שבת צג:, וה"נ הוי כאוכל שתי זיתי חלב בב"א ממש?

וע"כ הכא שאני צ"ל דהכא שאני שהאיסור אינו בשני לחוד שהוא נעשה כחתיכה דאיסורא אלא במה ששניהם שחוטין [או כש"כ לעיל שהשני שחוט עם הראשון], וא"כ שפיר הגופין מחלקין את האיסור, שהרי יש כאן שתי מצבים שונים של אותו ובנו, ושפיר מדמי לה לשתי זיתי חלב דמה שהוא שתי זיתים מחלק לשיטת סומכוס אף בהעלם אחד, ומבואר דעיקר האיסור הוא במצב ששתיהם שחוטין, וכש"כ, וכנראה כ"ה דעת כל הראשונים.

**ב. שוחט אוא"ב בב"א-**

והנה יל"ד בשוחט אוא"ב בב"א אם עובר באיסור, ועיין בתבו"ש-טז הוכיח שעובר באיסור בכה"ג מד' הר"מ יב-י גבי שוחט את המעוברת שדן הר"מ למה אינו עובר משום אותו ואת בנו ומבואר דאף בב"א עובר [ומה דבגמ' פב. לא מצאה הכ"ת שיעברו שתי בנ"א בפחות מג' בהמות, היינו משום דאיכא למ"ד דא"א לצמצם א"נ ליכא מלקות בכה"ג משום חסרון התראה, עיי"ש בתבו"ש].

והנה יל"פ דין זה בשתי אופנים, להצד דעיקר האיסור שלא יעשה מצב של שניהם שחוטים, אשה"ט דה"נ הרי עושה מצב ששניהם שחוטים.

ולהצד דעיקר האיסור הוא במה ששוחט את השני צל"פ בזה דה"נ אף דהוי בב"א מ"מ הרי חשיב שני, שהרי גם בלא שחיטת האחד יהיה השני שחוט, וחשיב שהוא שוחט את השני ואית ביה איסור אותו ואת בנו.

ונפק"מ משתי הביאורים היה נראה באופן ששתי אנשים שוחטים שתיים בב"א אם כ"א חייב, דאם עיקרו לא יהיה מצב ששניהם שחוטים הרי מצב זה נגרם ע"י שניהם בשוה וא"א להענישם והוי כשניים שעשאוה, אבל אם עיקרו הוא דכ"א חשיב כשוחט את השני ואית לכ"א שם שני הרי שניהם לוקים, וה"נ אם אחד שחט את שניהם בב"א ילקה תרתי.

ועיין בתבו"ש שם שצידד שאם שתי בנ"א שוחטין בב"א שניהם עוברים באיסור, ואף מלקות איכא [אלא שצידד שם דא"א להתרות בהם בכה"ג שכ"א אומר שמא השני יפרוש].

ועיי"ש כתב נפק"מ בזה דלשיטת הבה"ג דקנסינן ליה בבהמה שעשה את האיסור ה"נ קנסינן לתרוייהו [מיהו כתב שאם אדם אחד שחט את שניהם אין קונסין אותו בשניהם שהרי בלא"ה אית ליה קנס, ורק בשתי בנ"א אין לפטור א"א מהם מן הקנס, ובשפ"א בחי' ליו"ד כתב דנראה דאף באדם אחד קונסין אותו].

והנה נראה מזה דנקט התבו"ש עיקר האיסור אינו במה שגורם מצב ששניהם שחוטים, רק במה שהוא שוחט את השני, אבל אח"כ התבוננתי בד' התבו"ש וראיתי דאתא עלה מטעם דשנים שעשו עבירה יחד שניהם לוקין [וצ"ע בזה], ומשמע מזה אדרבה דעיקרה האיסור נקט כש"כ האחרונים שעיקרו הוא שלא יגרום מצב ששניהם שחוטין א"כ חשיב שתיים שעשאוה.

**ג. שוחט מעוברת-**

ובעיקר טעם הר"מ שוחט את המעוברת אין בו איסור משום שהוא כאבר מאברי האם, עיין קרי"ס שם "דכיון דעובר ירך אמו אינו שוחט אלא האם".

ובאו"ש באר דלא חשיב שחיטה בולד שאי"צ שחיטה כלל ואין השחיטה מתייחסת אליו, [וע"ע בלשון הכס"מ דמשמע כן].

אבל זה צ"ע שהרי בגמ' תמורה מבואר דשוחט בהמה חולין ועוברה קדשים הרי הוא כשוחט קדשים בחוץ, ומשמע דבדין שחיטה של ב"פ חשיב שחיטה גם בהעובר ולא שהעובר אי"צ שחיטה.

אח"כ ראיתי בד' האו"ש דגם הוא נקט שהשחיטה חלה גם בולד אלא דכיון שאי"צ שחיטה ממילא לא מהני מה שהוא שוחט גם את הולד שהרי התירתו תורה אף בלא שחיטה, ואין השחיטה מתרת את הולד [וצ"ב מה"ת שיש שתי חידושים בב"פ גם שאי"צ שחיטה וגם דחשיב שנעשה בו שחיטה, וצ"ע].

אבל בפשטות כוונת הר"מ דלא חשיב שתי מעשי שחיטה וכל איסור לא תשחטו הוא בעושה שתי שחיטות שונות.

א"נ שאין האיסור אלא בשתי בהמות אבל הכא לא חשיב היא ובנה כשתי בהמות כלל.

[והנה הר"מ תלה משום אבר מאבריה, ועיין בהגר"א דהוא כמ"ד עובר ירך אמו, ובקוה"ע תמה למ"ד לאו ירך אמו, וכתב דבבן פקועה אינו עושה בו מעשה שחיטה רק חל בו היתר שחיטה ודין אוא"ב תלוי דוקא במעשה שחיטה, אבל דין שחוטי חוץ סגי מה שחל בו היתר של שחיטה בולד].

ונפק"מ מביאורים הנ"ל במה שחקר בס' בית האוצר [להר"י ענגיל (ערך אב)] בשוחט אב ואם מעוברת לחנניה אם עובר באותו ואת בנו, דלפי האו"ש אינו עובר דלא חשיב שחיטה כלפי העובר, אבל לפמש"כ עובר שפיר שהרי כאן הוא שתי שחיטות ושתי בהמות.

ובס' בית האוצר לר"י ענגיל כתב לדון טעם מחודש עפמש"כ להוכיח מד' רש"י מגילה יג. שלא חל שם אם אלא בלידה אבל בשעת עיבור אכתי לא חשיבא אמו, וה"נ אין בו איסור אוא"ב משום דלא חשיב 'בן אם' עד הלידה, ואכ"מ ביסוד זה, וכתירוצו כבר כתב כעי"ז בס' האשכול בהלכות פרק בהמה המקשה, עיי"ש וראיתי מביאים כן גם מבעה"ע[[2]](#footnote-3).

ועפי"ז דן ג"כ שאם ישחוט את האב עובר משום אוא"ב שהרי שם אב חייל שפיר משעת עיבור אף קודם לידה, וכמבואר ברש"י מגילה שם.

**ד. אאחע"א במתני' פב.-**

הק' בחת"ס וחי' רש"ה-יג, במתני' פב. בשוחט שתי בניה ואח"כ אותה היאך חייב תרתי ולמה אין בו חסרון אאחע"א בהאם?

ועיין קוה"ע ז-ה כתב או משום כולל עם הבנים של הבנים שגם הם נאסרים ע"י שחיטתם מלבד האם, או משום דאיירי בב"א, וע"ע בחת"ס כן.

ובאו"ש פי"ז איסו"ב כתב שבשתי איסורים מאותו שם אין בו חסרון אאחע"א כמבואר קידושין עז: גבי אלמנה אלמנה אלמנה דחייב ג' פעמים, וכבר תמה שם המקנה דהא אאחע"א עיי"ש שנדחק טובא, ובאו"ש כתב דמבואר בזה דבאותו איסור אין חסרון אאחע"א.

ובחי' רש"ה ח"א תשובה-לא תי' לפמש"כ לעיל שהאיסור הוא בשניהם יחד ולא שנעשה השני חתיכה דאיסורא, א"כ אין האיסור חל בו ואין בזה חסרון אאחע"א, ובאמת נראה דאף אם האיסור ע"י שתיהן חשיב אאחע"א דסו"ס פעולת האיסור הוא בשני, ויל"ע בזה.

**ה. דשיל"מ-**

האחרונים דנו בד' השו"ע יו"ד-טז שיש הלך אחה"ר באוא"ב, והא הוי דשיל"מ והאריכו בדין דשיל"מ אי אזלינן בתר רובא, ואכ"מ.

וביד יהודה סי' סט סג-ד יצא לחדש דבאיסור גברא לא שייך מושג של דשיל"מ, וכתב דה"נ אוא"ב הוא איסור גברא שאין שחיטת האחד אוסרת את חבירו רק שהאיסור מלכתחילה על האדם לשחוט שניהם, ואכ"מ, ועכ"פ חזינן דפשיטא ליה כצד זה.

[אמנם בלבוש שם מבואר ג"כ דחשיב ליה כדשיל"מ, ויתכן משום דפליג בהא גופא וס"ל דשחיטת האחד אוסרת חבירו].

**ו. קו התאריך-**

מבואר פג. דאיסור אוא"ב היום הולך אחר הלילה, וז"ל המשך חכמה ויקרא כב-כח:"נראה לי אם נשחט אחד בקו השוה ואחד באופק הסמוך לציר הצפוני שידוע שהיום נתארך שם בכמה שעות, וודאי שמחשב על התהוות האיסור היינו הנשחט הראשון, שאם נשחט האם בציר הצפוני שאז עדיין הוא יום, ובקו השוה היה כבר לילה מותר לשחוט הבן בקו המשוה בלילה כיון שהאם נשחטה ביום, ובציר הצפוני אם יש לו עוד בן מותר לשחוט הבן בלילה כן מותר לשחוט בקו המשוה בלילה".

מבואר מדבריו יסוד הדברים דכיון שבשחיטת האם חל האיסור על הולד הרי כיון שהאם נשחטה בציר הצפוני ושם עדיין יום לא חל האיסור אלא להיום של הציר הצפוני ושם מותר לשחוט בלילה שאחריו ה"נ בקו השוה שהגיע הלילה שרי.

וע"ע בהליכות שלמה-פסח פי"א הל' ספירת העומר שכתב עוד עד"ז שאם נשחט הולד בלילה בקו השוה מותר לשחוט את האם בצפון שעדיין הוא יום וכשיגיע הלילה ייאסר.

מיהו לפמש"כ אחרונים דיסוד האיסור הוא בשחיטת שניהם יחד ובמצב של שניהם שחוטים לכאו' אין מקום לד' האו"ש.

1. ויל"ע בגמ' קידושין עז: אלמנת ראובן ושמעון אינו חייב אלא אחת אם יחלוק סומכוס בזה, שהרי התם שם אחד של איסור הוא אלא שיש כאן כמה סיבות שונות, ועיין בכנפי יונה חלק קדשים שנסתפק בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' יש"ש יבמות א-י דבשעת עיבור מיקרי בנו דכתיב ויתרוצצו הבנים בקרבה ומזה דן בנודר על בנו שהעובר בכלל הנדר. [↑](#footnote-ref-3)