=יב - בדין פרישה סמוך לוסת
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן יב**

**בדין פרישה סמוך לוסת**

**א**

א] **נדה ס"ג ב',** אמר רבא הלכה כר' יהודה, ומי אמר רבא הכי והתניא והזרתם את בני ישראל מטומאתם מכאן א"ר ירמי' אזהרה לבני ישראל שיפרשו מנשותיהן סמוך לוסתן וכמה אמר רבא עונה, מאי לאו עונה אחריתי, לא אותה עונה, ותרתי למה לי, צריכא דאי אשמועינן הא הו"א ה"מ לטהרות אבל לבעלה לא קמ"ל וכו'.

**והנה** ממה שאמרו דאי אשמועינן הא הו"א ה"מ לטהרות, מבו' דדין הפרישה דסמוך לוסתה אינו רק לענין פרישה מבעלה, אלא הוא גם לענין טהרות, ובפשוטו המכוון בזה הוא דאם עשתה טהרות מתחילת העונה מטמאינן להו, ולמ"ד דוסתות דאורייתא היינו אף כשבדקה ומצאה טהורה, ולמ"ד דוסתות דרבנן היינו רק כשבדקה ומצאה טמאה.

**ומצינו** כן בד' הרשב"א והמאירי והר"ן לעיל בע"א שכתבו, דהא דכשהיתה למודה לראות בסוף הוסת לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתחילת הוסת, הוא משום דבוסת הגוף לכו"ע אינה חוששת אלא לשעת הפיהוק, ומבו' בדבריהם דאם הי' דין פרישה מתחילת הפיהוק, הוה מטמאינן להטהרות שעשתה בתחילת הוסת, ונת' בסימן י' סקי"ד שלמדו לזה ממה שאמרו הכא דדין הפרישה הוא אף לענין טהרות.

ב] **אמנם** הנה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ו מבו' דאף דאיכא דין פרישה מתחילת העונה, מ"מ אינה מטמאה טהרות אלא משעת וסתה, וכמש"נ בזה בסימן י' סקי"ב, וכ"ה מבו' גם בפסקי הרשב"ץ בסוגיין, וכ"נ גם בד' הרמב"ן בהל' נדה פ"ו ה"י, וכמש"נ בסימן ט"ז סק"ב ובהערה שם.

**וצ"ל** לדעתם, דמה שאמרו הכא דדין הפרישה הוא גם לטהרות, הוא דין פרישה לכתחילה שלא תתעסק בטהרות, וכמש"כ החוו"ד בסימן קפ"ד סק"ט, וכ"כ בחי' חת"ס סימן קפ"ד סוסק"ה.

ג] **ואמנם** הנה בד' הרמב"ם בהלכותיו לא נזכר כלל הך מילתא דאיכא דין פרישה בעונת הוסת לענין טהרות, וצ"ע דלהדיא אמרו הכא דדין הפרישה הוא גם לענין טהרות, ומ"ט השמיט הרמב"ם לדין זה.

**והמשנ"א** כתב בדעת הרמב"ם, דלפ"מ דמסקינן דרבא איירי לבעלה, הרי דדוקא לגבי בעלה דהוא איסור כרת חששו, אך לגבי טהרות לא חששו.

ד] **וצ"ע** בטעם פלוגתת הראשונים אם מכח דין הפרישה בכל העונה, אף מטמאינן להטהרות שעשתה בתחילת העונה, או דכל דין הפרישה בכל העונה הוא לענין פרישה מבעלה, ושלא תתעסק בטהרות, אך לא מטמאינן להטהרות שעשתה מתחילת העונה, ועמש"נ בזה בסימן י' ענף ג'.

**גם** צ"ע בד' הרמב"ם דס"ל דליכא דין פרישה לענין טהרות כלל, דאחר דמעיקרא ס"ד דדין הפרישה הוא לגבי טהרות, מנ"ל דלפ"מ דמסקינן דדין הפרישה הוא לגבי בעלה, הוי כל דין הפרישה רק לגבי בעלה ולא לגבי טהרות.

**ב**

ה] **והנה** בשבועות י"ח א' אמרו, דאם הי' משמש עם הטהורה כשלא סמוך לוסתה ואמרה לו נטמאתי, הוי אנוס ואינו חייב קרבן, ואם שימש עמה סמוך לוסתה ל"ה אנוס וה"ה חייב קרבן.

**והנה** בד' הרמב"ן במלחמות ובחידושיו שם מבו' דדין הפרישה בעונת הוסת הוא מדאורייתא, וכ"כ הריטב"א שם, והרא"ה בבדה"ב בית ז' ריש שער ב', והרא"ה שם כתב דדין הפרישה מדאורייתא הוא רק בשעת וסתה או אחר שעת הוסת, וכעי"ז כתב הריטב"א שם, עיי"ש, - ונתחדש לפ"ז, דאף דמדאורייתא הוא צריך לפרוש ממנה סמוך לוסתה, מ"מ כל שלא פרש ממנה וראתה בשעת הביאה, חשבינן לי' כשוגג והוא חייב קרבן.

ו] **אך** הרשב"א במשמה"ב שם נחלק ע"ז, ז"ל, דאילו הי' מדאורייתא, מזיד הוא זה, שהתורה אמרה שיזהר עונה סמוך לוסת, והוא עבר אדאורייתא ובא עלי', ומתוך ביאתו ראתה, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א בשבועות י"ז ב' בתו"ד דאם איסורא דוהזרתם הוא מדאוריתא, מזיד הוא דקא עבר אעשה דוהזרתם, והרשב"א במשמה"ב ובחי' שם הוכיח מזה דדין הפרישה סמוך לוסתה הוא מדרבנן, ואפ"ה לא חשבינן לי' כאונס, ועמש"נ לפרש בזה בסימן י"ג.

וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות בשבועות י"ח ב', ז"ל, נ"ל דהאי איסורא מדרבנן הוא, וקרא אסמכתא בעלמא, שאם הוא איסור תורה היכי אמרי' לעיל שאם בא עלי' סמוך לוסתה ונטמאת בתוך ביאתו שוגג הוא וחייב קרבן, דסבור יכול לבעול, והלא אדרבה מזיד הוא, שהתורה אסרתו לבעול סמוך לוסתה ונמצא עובר על ד"ת במזיד, ואע"פ שעדיין לא נטמאת בתחילת ביאתו, מ"מ כיון שהתורה אסרתו לאו שוגג הוא וכו', עכ"ל.

**ג**

ז] **ובפשוטו** הי' נראה בביאור הפלוגתא בזה, דהנה בירושלמי תרומות פ"ו ה"א אמרו בדין תשלומי תרומה, דכל שהוא מזיד בספיקו ושוגג בודאו, כיון דהוא שב מידיעתו, ה"ה חייב בחומש, והרש"ס שם פירש דהיינו, דאם הי' מסופק בככר אם הוא תרומה ואכלה במזיד ואח"כ נודע לו שהיא ודאי תרומה, משלם קרן וחומש, דכשוגג בודאו דמי, וכן פירשו האו"ש בפ"ב משגגות ה"א, והאחיעזר ח"ג סימן נ"ז סק"ה,[[1]](#footnote-2) - ועיי"ש באו"ש ובאחיעזר שכתבו לפ"ז לדעת הירושלמי, דה"נ הוא לענין קרבן, דאם אכל ספק חלב במזיד, ונודע שהוא חלב, הרי דכיון דלגבי ודאי חלב הו"ל שוגג, הוא חייב חטאת.[[2]](#footnote-3)

**ובאחיעזר** שם הביא שמצינו כן בד' תר"י שהובא בשטמ"ק כתובות כ"ב ב', ז"ל, כב' חתיכות אחת של שומן ואחת של חלב ואינו יודע איזו מהן של חלב ואכל א' מהן יש לו להביא אשם תלוי על הספק, "ואפי' אכלו במזיד", עכ"ל, והרי דאף דהזיד בספיקו, מ"מ כיון דלגבי ודאי חלב הו"ל שוגג, ה"ה חייב קרבן, ועיי"ש שהביא שכן נקט בפשיטות בתשו' חת"ס חו"מ סימן כ"ט.

ח] **והנה** אמנם במש"כ תר"י דבכה"ג הוא חייב באשם תלוי, הוא שלא כדברי ש"ר, דבפירש"י בכריתות י"ז ב' ד"ה אכל אחד מהן, כתב דאם בשעת אכילה הי' לו ספק והזיד ואכלה מספק מזיד הוא ופטור, וכ"כ בשטמ"ק בכתובות שם בשם שיטה ישנה, דבכה"ג אינו חייב באשם תלוי, דאין אשם תלוי אלא בשוגג, וכעי"ז כתבו התוס' בכריתות שם בע"א ד"ה ספק אכל, דאם הי' יודע בשעת אכילתו שהוא ספק חלב אינו מביא קרבן, דאינו שב מידיעתו.[[3]](#footnote-4)

**ואמנם** מדבריהם אין ללמוד לנידו"ד, דהנה באמת עיקר ד' תר"י מחודשים, דאף דנימא דהזיד בספיקו ושגג בודאו חשיב כשוגג, מ"מ הי' מקום לומר דלא יתחייב בזה באשם תלוי, דכיון דאשם תלוי חיובו הוא על הספק, הרי דכל דהוי מזיד לגבי הספק, אינו חייב באשם תלוי, - וצ"ל בדעתם, דחיובא דאשם תלוי הוא כל דאם אכל חלב הוא חייב חטאת, וע"כ כיון דלגבי ודאי חלב הוי שוגג, אף הוא חייב באשם תלוי, - וי"ל דבזה הוא שנחלקו רש"י ותוס', וס"ל דכיון דחיוב אשם תלוי הוא על הספק, הרי דלגבי זה הו"ל מזיד ואינו שב מידיעתו, אך שפיר י"ל דאם נודע אח"כ שהוא חלב ה"ה חייב חטאת, דכלפי חלב ודאי, הוי כשוגג, והוא שב מידיעתו, וכ"כ המרחשת ח"א סימן ל"ו סק"ח.[[4]](#footnote-5)

ט] **והערול"נ** בכריתות שם כתב להוכיח מתלמודין דהזיד בספיקו ושגג בודאו אינו חייב חטאת, מהא דתניא שם י"ח א', דהיו לפניו ב' חתיכות א' של שומן וא' של חלב וכו' אכל וכו' הראשונה במזיד והשני' בשוגג פטור ורבי מחייב וכו', ואי נימא דהזיד בספיקו ושגג בודאו חייב חטאת, א"כ כיון שאכל את ב' החתיכות ונודע בודאי שאכל חלב, מ"ט אינו חייב חטאת, ובע"כ מזה דהזיד בספיקו ושגג בודאו אינו חייב חטאת, וע"כ כיון שהזיד באכילת הראשונה שידע שהיא ספק חלב ואכלה, אינו חייב חטאת.[[5]](#footnote-6)

**אך** בדעת הסוברים דבכה"ג הוא חייב חטאת, נראה דצ"ל דהא דתניא דאכל את הראשונה במזיד ואת השני' בשוגג, איירי בב' בנ"א שאכל אחד את הראשונה ואחד את השני', וכדתניא שם בסיפא דשניהם בשוגג שניהם חייבין וכו', ומשמע דאיירי בב' בנ"א, וע"כ הוא דאינו חייב חטאת, אך אה"נ אם אכל אדם א' את שניהם ה"ה חייב חטאת.

י] **והנה** מד' הרשב"א והריא"ז שנקטו דלמ"ד דפרישה סמוך לוסת דאורייתא, אין לחייבו חטאת כשבא עלי' סמוך לוסתה וראתה, משום דהו"ל כמזיד, נראה דיש ללמוד דס"ל דהזיד בספיקו ושגג בודאו חשיב כמזיד ואינו חייב חטאת, וע"כ ה"נ הכא כיון שהי' מוזהר לחוש שמא תראה נדה, ובא עלי' במזיד, אינו חייב חטאת, דאי נימא דהזיד בספיקו ושגג בודאו חייב חטאת, כ"ש דאם בא עלי' סמוך לוסתה במזיד ולא חשש שמא תראה, דחשיב כשוגג לגבי נדה ודאי.[[6]](#footnote-7)

**ולפ"ז** י"ל, דבזה הוא שנחלקו הרמב"ן ודעימי', וס"ל דהזיד בספיקו ושגג בודאו חייב חטאת, וע"כ ה"נ הכא, אף שהזיד ובא עלי' סמוך לוסתה, מ"מ כלפי נדה ודאי הו"ל כשוגג, וע"כ הוא חייב חטאת, ועי' במרחשת ח"א סימן ל"ו סק"ט שכתב כעי"ז, וכ"כ גם בחי' רמ"ש בשבועות שם בתו"ד.

**ד**

יא] **אמנם** הנה אכתי לא נתפרשו בזה ד' הרמב"ן שם, דהנה עיי"ש שכתב בדעת רב אדא, דאף שבא עלי' במזיד סמוך לוסתה וראתה, חשיב כאונס, ופירש הטעם בזה, דהוא משום דאע"ג דכתיב והזרתם וכו' נהי דעבר במזיד אההוא עשה, ההוא לאו איסור נדה עצמו הוא, וליכא לחיובי' קרבן אלא אשגגת בעילה שהוא דבר שזדונו כרת ושגגתו חטאת, וכי פירסה נדה אנוס הוא עלי' כיון שמתחלה הוא סבור יכול אני לבעול, עכ"ד, וכ"כ הרמב"ן במלחמות שם, ונחלק ע"ד הבעה"מ שכתב דבע"כ דס"ל לרב אדא דוהזרתם הוא אסמכתא בעלמא, וע"כ הוא דס"ל דחשיב כאנוס.

**והנה** אי נימא דהא דלדידן הוא חייב חטאת, אף דמדאורייתא הי' לו לחוש שמא תראה, הוא משום דהו"ל כהזיד בספיקו ושגג בודאי דחשיב כשוגג, הרי דאי"ז טעם אלא לחשבו כשוגג, אך מ"ט יהא חשוב כאנוס, הרי כיון דמדאורייתא הי' לו לחוש שמא תראה, מ"ט יהא חשוב כאנוס.

יב] **ובחי'** רמ"ש בשבועות שם כתב להוכיח מד' הרמב"ן, דדין הפרישה סמוך לוסתה, אינו משום דחיישינן שמא תראה, אלא הרחקה בעלמא, דאם יבעול סמוך לוסתה יבא לבעול נדה גמורה, וע"כ הוא דס"ל לרב אדא דחשיב כאונס, עיי"ש בדבריו.

**אמנם** הנה הרמב"ן בהל' נדה פ"ה ה"ט כתב, ז"ל, האשה שיש לה וסת אסורה לשמש כל עונת הוסת וכו', "שמא תראה דם שאורח הנשים בזמנו הוא בא" וכו', עכ"ל, והרי להדיא דחובת הפרישה בעונת הוסת, אי"ז דין הרחקה בעלמא, אלא הוא משום דחיישינן שמא תראה דם, ולפ"ז צ"ע דמ"ט דרב אדא דחשיב כאונס, אף שהי' לו לחוש שמא תראה.[[7]](#footnote-8)

**ה**

יג] **ונראה** לפרש בזה, דהנה בעיקר האיסור דוהזרתם, יש להסתפק, אם היינו ע"ד דינא דספיקא דאורייתא לחומרא, דאזהרת האיסור מחייבתו לחוש לצד האיסור, וה"נ ילפינן מקרא דוהזרתם, דמכח האזהרה דביאת נדה, יש לו לפרוש ממנה בעונת הוסת, משום דחיישינן שמא תראה, - או דלעולם מכח האזהרה דביאת נדה א"צ לפרוש ממנה, כיון שהיא בחזקת טהרה, ומדינא אין לחוש שתראה, ואיסורא דוהזרתם הוא איסור בפנ"ע שאסרה תורה, דכיון דאם יבא עלי' יש לחוש שיבא לידי איסור, ע"כ היא אסורה לו בזמן זה, והוא איסור ודאי שאסרה התורה לבא עלי' בזמן שיש לחוש שיבא עי"ז לידי איסור, וזה כמש"כ החזו"א בסימן פ' סק"ח לדמות לאיסור יחוד, דצריך האדם להרחיק שלא יבא לידי איסור ידוע, ועד"ז כתב הגר"ח בפ"ד מאיסו"ב בסו"ד.

יד] **והנה** הרשב"א במשמה"ב שם כתב בתו"ד, דאיסורא דוהזרתם היינו שהתורה אמרה "שיזהר" עונה סמוך לוסת, ומשמעות דבריו דאיסורא דוהזרתם הוא דיש לו ליזהר ולחוש לצד האיסור.

**ונראה** דמה"ט הוא דס"ל להרשב"א דכל שעבר ובא עלי' סמוך לוסתה וראתה חשיב כמזיד, דכיון דמכח האיסור דביאת נדה הי' לו לפרוש ממנה, משום דיש לחוש שתראה, ע"כ כל שעבר ובא עלי' וראתה, חשיב כמזיד, ודמי לכל הזיד בספיקו ושגג בודאו, דס"ל דחשיב כמזיד.

טו] **אך** בדעת הרמב"ן ודעימי' י"ל דס"ל דאיסורא דוהזרתם הוא איסור בפנ"ע שאסרה תורה בזמן שיש לחוש שיבא לידי איסור, וע"כ הוא דס"ל דאם עבר ובא עלי' וראתה לא חשיב כמזיד, - והיינו, דאף אם נימא דהזיד בספיקו ושגג בודאו חשיב כמזיד, היינו משום דמכח אזהרת האיסור הי' עליו לפרוש מן הספק, וכל שעבר ע"ז במזיד, חשיב כמזיד באיסור זה, אך משא"כ הכא דא"צ לפרוש ממנה מכח האיסור דביאת נדה, הרי דהגם דהוא צריך לפרוש ממנה מכח האיסור דהוהזרתם, מ"מ לגבי איסור ביאת נדה חשיב כשוגג.

**ולפ"ז** י"ל דמה"ט הוא דס"ל לרב אדא דאם בא עלי' סמוך לוסתה וראתה חשיב כאונס, דאף דעבר במזיד על האיסור דוהזרתם, מ"מ כיון דמכח האיסור דביאת נדה א"צ לחוש שתראה, הרי דכלפי איסור זה הו"ל כאנוס.[[8]](#footnote-9)

**ו**

טז] **ובזה** נראה לפרש טעם פלוגתת הראשונים אם מכח דין הפרישה בכל העונה, אף מטמאינן להטהרות שעשתה בתחילת העונה, דהרשב"א ודעימי' דס"ל דמטמאינן להטהרות שעשתה מתחילת העונה, הוא משום דס"ל דדין הפרישה הוא דיש לחוש להצד שתראה, וכמש"נ כן בדעת הרשב"א, וע"כ מכח זה אף חיישינן שנטמאו הטהרות.

**אך** בדעת הרמב"ם והרמב"ן דס"ל דלא מטמאינן להטהרות שעשתה מתחילת העונה, י"ל דהוא משום דס"ל דלא נתחדש בדין הפרישה דיש לחוש להצד שתראה, אלא הוא איסור בפנ"ע שאסרה תורה לבא עלי' כדי שלא יבא לידי איסור, וכמש"נ כן בדעת הרמב"ן, וע"כ אף די"ל דמכח זה היא אסורה להתעסק בטהרות, מ"מ בדיעבד אין לטמאות את הטהרות, שהרי אין לנו לחוש שנטמאו.[[9]](#footnote-10)

**ז**

יז] **אמנם** באמת בעיקר מש"נ בדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דכשבא עלי' סמוך לוסתה וראתה לא חשיב כמזיד, הוא משום דהזיד בספיקו ושגג בודאו חשיב כשוגג, או דהוא משום דמכח האיסור דביאת נדה ל"ה לו לחוש כלל שתראה, נראה דיש לפקפק הרבה בזה.

**דהנה** בריש הסוגיא בשבועות שם אמרינן בהא דכששימש סמוך לוסתה חייב על הכניסה, דקסבר יכולני לבעול, ופירש"י שם, ז"ל, סמוך לוסתה שאינו אנוס על כניסתו דהו"ל לאסוקי אדעתי' שמא תראה בשעת תשמיש ומיהו מזיד לא הוי, כסבור יכולני לבעול, לפרוש קודם שתראה, עכ"ל, וכ"כ הר"י מיגש שם, ז"ל, שאע"פ שת"ח הוא ויודע הוא שמוזהרין בני ישראל לפרוש מנשיהן סמוך לוסתן שמא תטמא כשהיא תחתיו, אעפ"כ אינו מזיד בכך, מפני שעלה על דעתו שהוא יכול להשתמר בבעילתו כדי שלא תהא רואה דם כשהיא תחתיו, לפי שהדם אינו ממהר לבוא בכח הבעילה, עכ"ל, וכ"ה מבו' גם בל' ש"ר שם, דהא דל"ה מזיד הוא משום דהי' סבור דיכול לבעול, וכ"ה גם בל' הרמב"ם בפ"ה משגגות ה"ו וה"ז.

**ולפ"ז** הרי מבו' להדיא, דהזיד בספיקו ושגג בודאו חשיב כמזיד, דאי נימא דכיון דשגג בודאו חשיב כשוגג, א"כ הרי דאף אם ל"ה סבור דיכולני לבעול, אלא ידע דהוא ספק אם תראה ולא חש לספק זה, ג"כ הי' לנו לחשבו כשוגג על נדה ודאי, - ובע"כ מזה דהזיד בספיקו ושגג בודאו חשיב כמזיד, וע"כ ה"נ אם בא עלי' סמוך לוסתה ולא חשש להצד שתראה, חשיב כמזיד, וכל הא דחשבינן לי' כשוגג, הוא משום דמה שבא עלי', אי"ז משום שלא חשש לצד האיסור, אלא משום שהי' סבור בדעתו שבידו לבעול ולפרוש קודם שתראה ולא יבא לידי איסור.[[10]](#footnote-11)

יח] **ובדעת** הרשב"א והריא"ז דס"ל דאם איסורא דהוזרתם הוא מדאורייתא חשיב כמזיד, נראה דס"ל, דכיון שהזהירה תורה לחוש שמא תראה, ודאין לו לסמוך ע"ז שהוא סבור שיכול לבעול ולפרוש קודם שתראה, הרי דאף דהוא סבר בדעתו כן, הו"ל כמזיד ואינו חייב קרבן.

**ונראה** דבזה הוא שנחלקו ש"ר וס"ל דאף דמדינא לא הי' רשאי לסמוך ע"ז שהוא סבור שיכול לבעול ולפרוש קודם שתראה, מ"מ כיון שהוא דימה בדעתו שלא יבא עי"ז לידי איסור, לא חשיב כמזיד על האיסור.[[11]](#footnote-12)

יט] **ואמנם** בעיקר הך מילתא דכל הא דלא חשיב כמזיד הוא משום דקסבר יכולני לבעול, צ"ע, דהניחא לדעת הרמב"ן ודעימי' שפירשו בסוגיא דהתם דדין הפרישה סמוך לוסת הוא מדאורייתא, שפיר י"ל דע"כ הי' לנו לחשבו כמזיד, וכל הא דלא חשיב כמזיד, הוא משום דקסבר יכולני לבעול, ודימה בדעתו שלא יבא לידי איסור,[[12]](#footnote-13) - אך לדעת הרשב"א ודעימי' שפירשו בסוגיא דהתם דדין הפרישה סמוך לוסת הוא מדרבנן, צ"ע דמ"ט אלמלי ה"ט דקסבר יכולני לבעול הי' חשוב כמזיד, הרי כיון דמדאורייתא הוא מותר לבא עלי', מה מקום יש לחשבו כמזיד.

**והנה** אמנם שמא יש' מקום לדחוק דלעולם אף בלא הא דקסבר יכולני לבעול ל"ה חשוב כמזיד, ומה שאמרו דקסבר יכולני לבעול, אורחא דמילתא קאמר, דזהו הטעם שבא עלי', אך באמת מצינו דברים מפורשים בזה בד' הרשב"א במשמה"ב שם, ז"ל, בשלמא אכניסה ליחייב קרבן דשוגג הוא דקסבר יכולני לבעול עד שלא יבא האורח, ומ"מ לאו אנוס הוא דהו"ל לאסוקי אדעתי' שמא תראה בשעת תשמיש "ומזיד נמי ל"ה דסבור יכולני לבעול קודם שתראה", עכ"ל, ולהדיא בדבריו, דאף דדין הפרישה בעונת הוסת אינו אלא מדרבנן, מ"מ כיון שהיא עלולה לראות, הי' לנו לחשבו כמזיד, וכל הא דלא חשיב כמזיד, הוא משום דסבור יכולני לבעול קודם שתראה.

**ומצינו** עד"ז בד' הראב"ד בכתוב שם בשבועות שם, עיי"ש שכתב דאף דדין הפרישה בעונת הוסת הוא אסמכתא בעלמא, וכמש"כ הבעה"מ שם, מ"מ י"ל דחשיב כקרוב למזיד, אף שהוא סבור דיכולני לבעול, ומבו' דאף דמדאורייתא הי' מותר לבא עלי', מ"מ כיון שהיא עלולה לראות, מצינו לחשבו כקרוב למזיד, וצ"ע בזה.[[13]](#footnote-14)

**ח**

כ] **ויש** להוסיף עוד בזה, דהנה בסוגיית הגמ' בשבועות שם מפלגינן בין ת"ח לע"ה, דבת"ח יש לחייבו ב' חטאות, כשהוא ת"ח לזו ואינו ת"ח לזו, וע"ה אינו חייב אלא אחת, ודעת רש"י וש"ר דהוא משום דבת"ח איכא ידיעה בין הכניסה לפרישה, והו"ל ב' העלמות, ובע"ה ליכא ידיעה בין הכניסה לפרישה, והו"ל העלמה אחת.

אמנם הנה בפי' הר"י מיגש שם פירש בזה בע"א, ז"ל, בע"ה שאינו יודע שמוזהרין בני ישראל לפרוש מנשיהן סמוך לוסתן, וגם אינו יודע וכו' שאסור לפרוש ממנה מיד, ונמצא שהוא שוגג בשתיהן, דכיון דב' שגגות אלו בענין בעילת נדה הן, הו"ל כאכל ב' זיתי חלב בהעלם א' שאינו חייב אלא אחת וכו', לעולם בסמוך לוסתה וכגון שהוא ת"ח ויודע הוא שמוזהרין לפרוש מנשיהן סמוך לוסתן, אבל עלה בדעתו שהוא יכול להשתמר כדי שלא תראה דם, ואינו ת" על הפרישה וכו', ונמצא שוגג בכניסה ושוגג בפרישה ולפיכך חייב ב', וליכא למימר הכא אכל ב' זיתי חלב בהעלם א' הוא, לפי שענין שגגת הכניסה אינו מענין שגגת הפרישה, שהרי שגגת הכניסה לאו במותר ואסור היתה שגגתו כמו שהיתה שגגת הפרישה, אלא ביכול לבעול ואין יכול הוא שהיתה שגגתו, ולעולם יודע הי' שמוזהר הוא שלא לבעול אותה סמוך לוסתה, וכיון שכן שענין שגגת הכניסה אינו מענין שגגת הפרישה, אין כאן דרך לומר אכל ב' זיתים של חלב בהעלם א' הוא, עכ"ל, וכ"כ המאירי שם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בספ"ה משגגות דמפרש כן.

כא] **ולפ"ז** נראה דיש ללמוד מזה בדעתם דדין הפרישה סמוך לוסת הוא מדאורייתא, דאי נימא דדין הפרישה בעונת הוסת אינו אלא מדרבנן, הרי נמצא דאף בע"ה אין השגגה במה שלא ידע לאיסורא דוהזרתם, אלא הוא במה שהי' סבור שלא תראה, ונמצא דדמיא השגגה דע"ה להשגגה דת"ח.

**ומוכח** מזה, דדין הפרישה סמוך לוסת הוא מדאורייתא, וע"כ מן הדין הי' דכל שידע מאיסור זה ובא עלי' הי' לנו לחשבו כמזיד, שהרי ידע דמדינא יש לו לחוש שתראה, וכל הא דגם ת"ח חשיב כשוגג, הוא משום דקסבר יכולני לבעול, וע"כ הוא דחלוקה שגגת ת"ח משגגת ע"ה, דשגגת ת"ח הוא במה שהי' סבור שיכול לבעול, ושגגת ע"ה הוא במה שלא ידע לאיסורא דוהזרתם,[[14]](#footnote-15) וכמדומה שהיא ראי' שאין עלי' תשובה.

כב] **ונראה** מקור לזה בדעת הרמב"ם דדין הפרישה סמוך לוסתה הוא דאורייתא, דהנה ביבמות ס"ב ב' אמרו דחייב אדם לפקוד את אשתו בשעה שהוא יוצא לדרך ואפי' סמוך לוסתה, והמ"מ בפ"ד מאיסו"ב הי"ד עמד במה שהשמיט הרמב"ם לדין זה.

**וי"ל** בזה, דהנה בעיקר מה שאמרו דהיוצא לדרך חייב לפקוד את אשתו אפי' סמוך לוסתה, כתבו הראשונים ללמוד מזה דדין הפרישה סמוך לוסתה אינו אלא מדרבנן, וביוצא לדרך לא אסרו.

**ולפ"ז** י"ל בדעת הרמב"ם דס"ל, דאף דסוגיא דיבמות ס"ל דדין הפרישה דסמוך לוסתה אינו אלא מדרבנן, וביוצא לדרך לא גזרו, מ"מ מסוגיית הגמ' בשבועות נלמד דדין הפרישה סמוך לוסתה הוא מדאורייתא, וכנ"ל, והכי קי"ל, וע"כ לדינא אין להתיר לפקוד את אשתו סמוך לוסתה אף ביוצא לדרך.

**ט**

כג] **והנה** בטעמא דמילתא דדין הפרישה בעונת הוסת הוא מדאורייתא, אף דוסתות דרבנן, נראה דיש ללמוד לזה מעיקר מה שאמרו דקסבר יכולני לבעול, ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קע"ד תמה בזה, דהיאך הוא סבור דיכולני לבעול, וכי בדידי' הדבר תלוי.

**ומצאנו** בד' המאירי שם שפירש לזה, ז"ל, אם הי' ת"ח ויודע שמוזהר הוא שלא לבא עלי' סמוך לוסתה מפני שהדם ממהר לבא בכח ביאה, וסמך בעצמו לבא עליה ולהשתמר שלא תתעורר דמה לביאתו, וחטא בכונתו וה"ז שוגג, שהרי הי' סבור לעשות מלאכתו במתון ושלא בכח עד שלא יתעורר דמה לביאתו, עכ"ל,[[15]](#footnote-16) וכ"נ גם בד' הר"י מיגש שם שהזכיר בתו"ד להא דאין הדם ממהר לבא מכח הבעילה, וכנראה דט"ס נפלה בדבריו שם.

**ולפ"ז** נלמד דהא דאיכא דין פרישה מדאורייתא בעונת הוסת, הוא משום דחיישינן שמא תראה מחמת התשמיש, וע"ז הוא דמהני הא דהי' סבור שיכול לבעול באופן שלא תראה מחמת כן, ואשר ע"כ אף דוסתות דרבנן ואם עבר הוסת ולא בדקה ה"ה טהורה, מ"מ אסור לבא עלי' בעונת הוסת שמא תראה מחמת התשמיש, וזה כמש"כ המאירי לעיל ט"ז א' בשם יש מכריעין.[[16]](#footnote-17)

כד] **ולפ"ז** נראה, דמה"ט הוא דס"ל להרמב"ם דדין הפרישה בעונת הוסת הוא רק לבעלה ולא לטהרות, ודלא כמשמעות סוגיין, דלפ"מ דמוכח מסוגיית הגמ' בשבועות דדין הפרישה בעונת הוסת הוא מדאורייתא, הרי בע"כ דדין הפרישה הוא משום החשש שתראה מחמת תשמיש, וזהו גם מה שאמרו דקסבר יכולני לבעול, וע"כ כל מקום החשש בזה הוא לגבי בעלה, ולגבי טהרות ליכא כלל לחשש זה, ועי' בנאות יעקב סו"ס כ"ה שכתב עד"ז, ועיי"ש שכתב דמה שאמרו בסוגיין דדין הפרישה הוא גם לגבי טהרות, הוא למ"ד דוסתות דאורייתא, ואכמ"ל.

1. אך הנה בפי' המהר"א פולדא שם פירש דלא איירי כשהי' מסופק בשעת אכילתו אם הוא תרומה, אלא איירי כשאמר אחר אכילתו דאילו הייתי יודע שתרומה ודאי היא הייתי פורש ומספק לא הייתי פורש, ופירש דמיבע"ל אם בכה"ג הוא חייב חטאת, עיי"ש.

   ולפי דבריו י"ל, דכל שהי' מסופק בשעת אכילתו אם הוא תרומה, כיון שהי' עליו לחוש שמא הוא תרומה, חשיב כמזיד, ואינו חייב בחומש, ורק כשלא הי' מסופק בשעת אכילתו דהוי שוגג גמור, ואך דאתינן לפטרו מכח הא דגם אם הי' יודע שהוא איסור לא הי' פורש ואינו שב מידיעתו, הרי דכל דאם הי' יודע שתרומה ודאי היא הי' פורש, חשיב כשב מידיעתו, וע"כ הוא חייב חומש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאחיעזר שם כתב לתלות דין זה בפלוגתת ר"י ור"ל בשבת ס"ט א' בשגג בכרת והזיד בלאו אם שמה שגגה, והביא מש"כ בזה בארצות החיים סימן א' סק"ז דבכה"ג אף לר"ל חשיב כשוגג, דאף דהספק אסור מדאורייתא, מ"מ אין בה לא לאו ולא כרת רק איסור בעלמא, וע"כ מיקרי שוגג.

   אך לכאו' יש מקום לדון להיפך, דאף למ"ד דשגג בכרת והזיד בלאו שמה שגגה, היינו משום דכלל לא הזיד בהאיסור כרת, אף משא"כ בהזיד בספק, כיון שהי' דינו מדאורייתא לחוש שמא יש בזה איסור כרת, חשיב כמזיד אף לגבי הכרת. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומקור דבריהם לזה נראה מהא דתניא שם י"ח א', היו לפניו ב' חתיכות א' של שומן וא' של חלב וכו', אכל וכו' הראשונה במזיד והשני' בשוגג פטור, ולהדיא דכל שאכל ספק חלב במזיד אינו חייב קרבן.

   ולדעת תר"י נראה, דהא דאכלו במזיד פטור, היינו בגונא דמה שאכלו אי"ז משום שלא חשש לצד הספק, אלא הוא משום דאף אם הי' יודע שהוא חלב ודאי הי' אוכלו, ובכה"ג אינו חייב באשם תלוי, כיון דאינו שב מידיעתו, אך אה"נ בגונא דאכלו משום שלא חשש לצד הספק, הוא חייב באשם תלוי. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף, דיש לסייע לזה מד' התוס', וזה ממה שהוצרכו לפרש דטעם פטורו הוא משום דאינו שב מידיעתו, ולא פירשו דהוא משום דהוי מזיד, וי"ל דהוא משום דבאמת לא חשיב כמזיד, כיון דלגבי חלב ודאי הוי כשוגג, וע"כ אינו פטור מאשם תלוי אלא משום דאינו שב מידיעתו, דכיון דחיובא דאשם תלוי הוא כשנודע לו בידיעת ספק, בעינן שיהא שב מכח ידיעת הספק, - ולפ"ז מסתבר לדעתם, דאם נודע אח"כ שהוא חלב, ה"ה חייב חטאת, שהרי אם הי' יודע מתחילה שהוא חלב לא הי' אוכלו, ונמצא שהוא שב מידיעתו, ורק כלפי אשם תלוי שחיובו הוא מכח ידיעת הספק, ל"ה כשב מידיעתו, אך יש לדון בזה, דאף כלפי חלב ודאי לא חשיב כשב מידיעתו, וכמש"כ כן הערול"נ בכריתות ע"ד התוס', ועיי"ש במה שהביא בזה מד' התוס' בר"פ החולץ, ואכמ"ל.

   אמנם בד' רש"י שכתב דהא דהוא פטור מאשם תלוי הוא משום דהוי מזיד, יש להסתפק כנ"ל, אם היינו משום דאף אם באמת הוא חלב הוי כמזיד ואינו חייב קרבן, וע"כ הוא דאינו חייב באשם תלוי, או דהוא משום דס"ל דאף דלגבי חלב ודאי הו"ל כשוגג, מ"מ לחיובא דאשם תלוי בעינן שיהא שוגג לגבי איסור הספק, וכל שהוא מזיד בספק, אינו חייב באשם תלוי. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובאו"ש שם כתב להוכיח דכשהזיד בספיקו חשיב כמזיד ואינו מביא קרבן, מהא דתניא התם דאכל שניהם במזיד פטור מכלום, והרי דכיון שהי' מזיד בספיקו אינו חייב חטאת, וצ"ע דלכאו' בכה"ג שאכל שניהם במזיד, והי' יודע דממ"נ חד מינייהו חלב הוא, חשיב כמזיד אף על הודאי, ואף לדעת הירושלמי אינו מביא חטאת. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולא מיבעיא למ"ד דוסתות דרבנן, דאי"ז אלא ספק, אלא אף למ"ד דוסתות דאורייתא לדעת התוס' ודעימייהו דחשיב כודאי ראתה, הרי כ"ז הוא כשעבר וסתה, אך בעונת הוסת עצמה אי"ז טפי מספק, שהרי יתכן שתראה אח"כ. [↑](#footnote-ref-7)
7. ושמא י"ל דבזה גופא הוא דפליגי רבא ורב אדא, דרבא דס"ל דכשבא עלי' סמוך לוסתה וראתה חייב חטאת, הוא משום דס"ל דאיסורא דוהזרתם הוא משום דחיישינן שמא תראה, וע"כ לא חשיב כאונס, אך רב אדא דס"ל דחשיב כאונס, הוא משום דס"ל דלא חיישינן כלל שתראה ואיסורא דוהזרתם הוא הרחקה בעלמא, וע"כ חשיב כאונס, ואשר זהו מש"כ הרמב"ן בהלכותיו דדין הפרישה הוא משום דשמא תראה דם, והוא משום דקי"ל כרבא בטעם האיסור דוהזרתם. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובדעת רבא דפליג ע"ז וס"ל דלא חשיב כאנוס, יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דכל שבפועל הי' אסור לבא עלי', כבר לא חשיב כאונס, או דבאמת הא דס"ל דלא חשיב כאונס, אי"ז כלל מכח איסורא דוהזרתם, אלא הוא משום שהיא עלולה לראות, וכמש"נ בסימן י"ג סק"ג בד' הרשב"א, - ובד' הריטב"א בשבועות והרא"ה בבדה"ב שם מבו' דכל הא דלא חשיב כאונס הוא מכח דין הפרישה דאורייתא, אך בד' הרמב"ן לא מצינו לזה, וי"ל דמודה לד' הרשב"א דאף אם דין הפרישה הוא מדרבנן, מ"מ כיון שהיא עלולה לראות לא חשיב כאונס. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואמנם הי' מקום לדון דאף דמכח דין הפרישה דוהזרתם בפנ"ע אין לנו לחוש שנטמאו הטהרות, מ"מ כל שבדקה אח"כ ומצאה טמאה, יש לנו לטמאותה למפרע מתחילת העונה, כיון דאיכא ריעותא כ"ד בחזקתה כבר בתחילת העונה.

   אמנם הנה גם אי נימא הכי, הרי מ"מ הא דמטמאינן טהרות למ"ד דוסתות דאורייתא אף כשבדקה ומצאה טהורה, הוא רק משעת הוסת, שהרי קודם שעת הוסת ליכא ספק גמור שראתה, ודין הפרישה הוא איסור בפנ"ע שאסרה תורה לבא עלי', - ולפ"ז משמע דאף כשבדקה ומצאה טמאה לא מטמאינן להטהרות אלא משעת הוסת, דאל"כ נמצא דחלוק הוא הא דמטמאינן טהרות כשבדקה ומצאה טהורה למ"ד דוסתות דאורייתא, מהא דמטמאינן כשבדקה ומצאה טמאה אף למ"ד דוסתות דרבנן, ואי"ז במשמעות הגמ' לעיל ט"ז א'. [↑](#footnote-ref-10)
10. והנה בחזו"א סימן ק"ג סק"א הביא מתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ב דמוכח לפי דבריו מסוגיית הגמ' בשבועות דבכה"ג דהזיד בספיקו ושגג בודאו אינו חייב חטאת, ועיי"ש שהק' ע"ז ממה שאמרו בירושלמי דבכה"ג חשיב כשוגג, - ובדעת הגרע"א הי' נראה דס"ל דתלמודין פליג ע"ז, וכמו שהוכיח הערול"נ מברייתא דכריתות י"ח א', ונת' לעיל סק"ט, אך למש"נ נראה בדעת הגרע"א דס"ל דמסוגיית הגמ' בשבועות גופה יש ללמוד דהזיד בספיקו ושגג בודאו אינו חייב חטאת, וע"כ כל הא דכשבא עלי' סמוך לוסתה וראתה חייב חטאת, הוא רק משום דקסבר יכולני לבעול. [↑](#footnote-ref-11)
11. ונראה לדעתם דה"נ הוא באכל ספק חלב במזיד ונודע שהוא חלב, דאף דבגונא דאכלו משום שלא חשש לספק האיסור, חשיב כמזיד, מ"מ בגונא דאכלו משום שדימה שאינו חלב, הרי דאף דידע דבדיני התורה א"א לסמוך ע"ז, מ"מ כיון שהי' סבור שלא יבא עי"ז לידי איסור, חשיב כשוגג. [↑](#footnote-ref-12)
12. ואמנם יש להעיר בזה במש"כ הרמב"ן שם בדעת רב אדא דחשיב כאונס, דהוא משום דקסבר יכולני לבעול, ומשמע דאלמלי ה"ט הי' חשוב כמזיד, וכן נראה ממה שלא העמיד רב אדא למתניתין דחייב קרבן, דהוא כשלא הי' סבור דיכולני לבעול, וצ"ע דכיון דאלמלי הא דקסבר דיכולני לבעול הוה חשבינן לי' כמזיד, היאך יתכן דיועיל הא דקסבר יכולני לבעול לחשבו כאונס, ולכאו' כיון דמדינא ל"ה לסמוך ע"ז שהוא יכול לבעול, הרי אף שהוא הי' סבור כן, לא עדיף מכל שוגג, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש להוסיף בזה דבר חידוש שמצאנו בד' הרא"ש בנזיר מ"ג א', עיי"ש דמבו' בדבריו דכהן שנכנס לבית שיש בו חולה ומת החולה, הרי דאם התראת ספק שמה התראה, ה"ה חייב מלקות, וגם בזה צ"ע, דהרי חולה הוי בחזקת חי, ומדינא מותר לכהן ליכנס לשם, וא"כ מה מקום יש לחייבו מלקות.

    ושמא צ"ל בזה, דבאמת אין להתיר לכהן ליכנס לבית שיש בו חולה משום חזקת חי, שהרי שמא ימות חיישינן, ול"מ ע"ז חזקת חי, והא דמדינא מותר כהן ליכנס לבית שיש שם חולה, הוא משום דבשעת כניסתו הו"ל היתר, ולא נאסר מכח דינא דספק דאורייתא לחומרא להכניס עצמו לספק שמא יעבור איסור, אך מ"מ כיון דליכא בזה הכרעה בדיני התורה דאין בזה איסור, מצינו לחשבו כמזיד, וזה ע"ד מש"כ בשערי ישר שער א', דאף לדעת הרמב"ם דספיקא דאורייתא לקולא, מ"מ י"ל דאם נתברר שעבר איסור ה"ה חייב מלקות, - ולפ"ז שמא יש מקום לפרש עד"ז גם בד' הרשב"א והראב"ד, ובד' הרשב"א י"ל, דלא חשיב כמזיד לחייבו מלקות, אלא דאינו שוגג גמור לחייב חטאת, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד שכתב דהוי קרוב למזיד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
14. וכ"ה מבו' בכל ל' הר"י מיגש שם, דהא דאלמלי הא דקסבר יכולני לבעול הי' חשוב כמזיד, הוא מכח האיסור לבעול בשעת הוסת, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם בספ"ה משגגות, ז"ל, בד"א כשידע שאסור לבעול בשעת הוסת ודימה שתקדום בעילתו לראייתה, עכ"ל, ומוכח מזה, דאיסורא דסמוך לוסתה הוא מדאורייתא, דאם אינו אלא מדרבנן, אי"ז טעם לחשבו כמזיד. [↑](#footnote-ref-15)
15. ועיי"ש שכתב עוד, ז"ל, ומשום ביאה גופה של סמוך לוסתה אינו נקרא מזיד, שאלו לא נתעורר דמה אין כרת וקרבן לסמוך לוסתה עד שתטמא ובביאת הטומאה מיהא שוגג הוא, עכ"ל, והיינו דאם הוה חשבינן לי' כמזיד מכח זה עצמו שעבר על איסורא דסמוך לוסתה, ל"ה מהני הא דקסבר דיכולני לבעול, דמ"מ כיון שיודע הוא שיש בזה לאיסורא דסמוך לוסתה, הו"ל מזיד, ורק משום דאין לחשבו כמזיד מכח זה עצמו שעבר על איסורא דסמוך לוסתה, אלא באנו לחשבו כמזיד על איסור ביאת נדה, כיון שהי' לו לחוש שמא תראה, הרי דע"ז מהני הא דקסבר יכולני לבעול, דל"ה כמזיד לגבי איסור ביאת נדה. [↑](#footnote-ref-16)
16. והנה אמנם ל' הרמב"ם בספ"ה משגגות הוא שדימה שתקדום ביאתו לראיית הדם, ומשמע דאינו מפרש כד' המאירי דהוא סבור שכלל לא תגרום ביאתו לראיית הדם, אלא הוא סבור שתקדום ביאתו לראיית הדם, אך נראה דגם לפ"ז עיקר דין הפרישה דסמוך לוסתה הוא משום דחיישינן שתראה מחמת התשמיש, וזהו שהי' סבור דאף אם תראה דם מכח התשמיש, לא יהא זה מיד, אלא יהא זה אחר שיפרוש. [↑](#footnote-ref-17)