שטר - שטר ראי_ אם מועיל לקנין
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

יום ה' כ"ב שבט תשע"א

א] קידושין דכ"ו., אמר רב לא שנו אלא במקום שאין כותבין את השטר, אבל במקום שכותבין את השטר לא קנה, ופירש"י, ז"ל, לא קנה, דכיון דרגילין בהכי לא סמכא דעתי' דלוקח עד דנקיט שטרא ועיקר דעתו לקנות על השטר הוא, עכ"ל.

ובבעה"ע מאמר ג' כתב, ז"ל, [ושטרי דידן] איכא מ"ד דאמר שטרי ראי' נינהו ולא שטרי הקנאה דהא לא כתבינן שדי מכורה לך וכמקום שאין כותבין שטר דמי, ולא היא דאין לך שטר הקנאה גדול ממנו, מדגרסי' בפ' חזקת הבתים וכו' דל זוזי מהכא ותיקני לי' בשטר וכו' ואם איתא לישני לי' התם בשטרי הקנאה דכתב בי' שדי מכורה לך הכא בשטר ראי', אלא לאו ש"מ לא שנא, עכ"ל.

וכ"כ בחי' הרשב"א בסוגיין, והוסיף ע"ז, ז"ל, ואע"פ שיש לדחות ראי' זו, כך נראין הדברים שאע"פ שאינו כותב והריני מוכר לו אלא ומכרתי לו לאו שטר הודאה הוא אלא שטר מכר, כדכתיב נתתי כסף השדה קח ממני דמתרגמי' אתן וכההיא שאמרו בגיטין פרק השולח נתתי שדה פלונית לפלוני כו' ואמרינן עלה וכולן בשטר כלומר שיכתוב לו עכשיו בשטר לשון זה וכו', עכ"ל.

והנה בפשוטו מבו' בד' הרשב"א, דכל הא דשטרי דידן שטרי קנין הן, הוא רק משום דלישנא דומכרתי אי"ז ל' הודאה אלא ל' מכר, אך אם הוי זה ל' הודאה, ל"ה מהני זה לקנין, והיינו דלעולם שטרי ראי' אין מועילין לקנות בהן, ואך דשטרי דידן הוו שטרי קנין מעליא.

וכ"ה להדיא בד' הר"ן, ז"ל, ושטר ראי' דקאמרינן שאינו מועיל לקנין, היינו שטר הודאה בעלמא שמודה שמכר ששטר כזה אינו קונה, אבל שטרי מכר כהני שטרי דידן, אע"פ שכתוב בהן ומכרתי ונתתי ל' עבר שטר קנין הן וכו', וכן דעת הרב בעה"ע והרשב"א ז"ל, עכ"ל, וכדבריו כתב גם בחי' תלמיד הרשב"א בסוגיין שנד' בס' אור הגנוז, וכן פסק הרמ"א סימן קצ"א ס"ג.

ב] אמנם צ"ע בזה, דא"כ אכתי תיקשי בהא דפריך דל זוזי מהכא ליקני בשטרא, דמ"ט לא מוקי לה בשטר הודאה, דאין קונין בו.

ועד"ז קשיא, דהנה למש"כ הרשב"א והר"ן דהא דשטר שכתוב בו ומכרתי קונין בו, הוא משום דהוי זה ל' מכר, הרי דלפ"ז לכאו' פשוט דכ"ז הוא בשנכתב השטר בל' הבע"ד, אך בשנכתב השטר בל' עדים, ודאי ל"מ, וכן נקט הנתיה"מ סימן קצ"א סק"ג, עיי"ש, ולפ"ז תיקשי דמ"ט לא מוקי לה התם בשטר שכתבו העדים, דאין קונין בו.

ולכאו' מוכח מזה, דטעמא דבעה"ע דשטרי דידן מועילין לקנות בהן, אי"ז משום דל' שטרי דידן הוא ל' דשטר קנין, אלא היינו, דהגם דשטרי דידן שטרי ראי' נינהו, ה"ה מועילין לקנין, דזהו עיקר דינא דשטר קנין, דכל שנתן לו שטר שהוא שטר ראי' על המקח, ה"ה קונה בו, ואשר ע"כ אף שטרי הודאה ושטר בל' עדים מהני לקנות בו.

והדברים מפורשים כן בדעת בעה"ע והרשב"א, בד' הגר"א סימן קצ"א סק"ו, שכתב עמש"כ הרמ"א שם, דאם כתב לו בפירוש שלא מכר לו בשטר ואינו אלא לראי' בעלמא אין הקרקע נקנית על ידו, ז"ל, דלא כרשב"א הביאו הב"י כאן והג"ה רפ"א דמכירה דאף בשטר ראי' קנה, וראייתם ממ"ש בפ"ג דב"ב נ"א דל זוזי מהכא כו' ודלמא בשטר ראי', עכ"ל, והרי שנקט הגר"א, דלפ"מ שהוכיחו בעה"ע והרשב"א מהא דפריך דל זוזי מהכא, דשטרי דידן מהני לקנין, הרי מוכח דה"נ כל שטרי ראי' מועילין לקנין.

ומצינו עיקר הדין מבו' כן גם בד' הראשונים בב"ב דנ"א., דז"ל הרמ"ה שם, ש"מ וכו' אלא אפי' בשטרי ראי' נמי דכתב בהו פלניא זבין לי' ארעא פלניא וכו', א"נ כגון הני דכתבי איך פלוני אמר לנא הוו עלי סהדי דזבינת לי' לפלניא ארעא, אע"ג דלאו לאקנויי בהו כתיבי אלא לראי' בעלמא, מכי מטי שטרא וכו' קני וכו', דאלת"ה מאי קשיא לי' לקומה בשטרי ראי' כפשטה ומשום דלא קנו, עכ"ל, ובחי' הריטב"א שם, ז"ל, ומכאן הביא ראי' הרב בעה"ע ז"ל שאדם קונה קרקע בשטר ראי' ואע"פ שלא נכתב לקנין, ומורי נר"ו אומר דהא ליתא אא"כ כתוב בלשון מקנה וזהו כשאינו מדבר בלשון העדים אלא בלשון המקנה שדי מכורה לך שדי נתונה לך דומיא דגט, והא דקאמרינן הכא תקני בשטר ולא דחי לי' דמיירי בשטר ראי' שאין בו לשון מקנה, או משום דנקיט לי' סתמא או אולי מנהגם הי' לכותבו בלשון שטר מקנה, עכ"ל, והרי דדעת הרמ"ה דגם שטר בל' עדים מהני לקנין, וכ"כ הריטב"א בשם בעה"ע, וזה להדיא כמש"כ הגר"א בדעת בעה"ע, וכמש"נ.

שו"ר שכ"כ גם בשלנ"ל בסוגיין, ז"ל, ואיכא דאמרי דה"ה דקי בשטר ראי', כגון דכתיב בי' יודעים אנו עדים חתומי מטה שמכר ראובן שדהו לשמעון וכו' ויהיב לי' האי שטרא קני בי', וראי' לדבר מהא דאמרינן בפ' חזקת הבתים וכו' דל זוזי מהכא תיקני בשטרא, עכ"ל.

ולפ"ז צ"ל, דמש"כ הרשב"א דהא דשטרי דידן מועילין לקנות בהן הוא משום דאי"ז שטר הודאה אלא שטר מכר, הוא רק לפמש"כ דיש לדחות ראיית בעה"ע, ולעולם שטרי ראי' אינם מועילין לקנות בהן, וע"ז כתב דמ"מ נראין הדברים דשטרות אלו שכותבין בהן מכרתי הוו שטרי קנין, אך לעולם לפ"ד בעה"ע א"צ לזה, אלא אף שטרי ראי' מועילין לקנות בהן, שו"ר שכבר כתב כן באבהא"ז פ"א ממכירה ה"ד בסו"ד.

ג] אך אכתי צ"ע בזה בד' הר"ן, שכתב כן בשם בעה"ע והרשב"א דשטרי דידן קונין בהן משום דהוי זה ל' שטר קנין, והרי שנקט גם בדעת בעה"ע דשטרי הודאה ל"מ לקנין, ורק שטרי דידן מועילין לקנין משום דהוו בל' קנין, ולפ"ד הגר"א הרי מוכח בדעת בעה"ע דכל שטרי ראי' מועילין לקנות בהן, וכאשר כ"כ הריטב"א בשם בעה"ע, וגם דעת הרשב"א נוטה כן, ואך שכתב דאף אי נימא דזה ל"מ, מ"מ שטרי דידן ודאי דשטרי קנין הן, שו"ר שכבר עמד ע"ז באבהא"ז שם.

עוד צ"ע בזה, בד' הר"ן ב"ב דע"ז., עיי"ש שהביא ד' הרשב"א בשם הר"י מיגש, דכיון דאין אותיות נקנות במסירה, אף מסירה וקנין ל"ק, דאע"ג דקי"ל סתם קנין לכתיבה עומד, הכא ל"מ ולא מידי, משום דהכא לא בקנין קני אלא בכתיבה ובהאי שטרא הוא דקני, ובכל מקום שיש מכר בקנין הקנין הוא שגומר ושטרא ראי' בעלמא הוא להעיד שקנו מזה בקנין, אבל כאן במאי קני בשטרא, ושטרא דמחמת קנין ראי' בעלמא הוא וכו', וכתב ע"ז, ז"ל, ותמיהני עליו, שהרי נראה שהוא ז"ל הסכים למעלה לסברת בעה"ע ז"ל דשטרי ראי' שאדם כותב שמכרתי שדה לפלוני יש בהם משום קני' כאילו כתוב בהן שדי מכורה לך וכו', וכיון שכן אף בשטר של מכירת שטרות יש לנו לומר כן, עכ"ל.

ומבו' להדיא מד' הר"ן שנקט, דלפ"ד בעה"ע והרשב"א גם שטר בל' העדים מועיל לקנות בו, ומשום דכל שנתן לו שטר ראי' על המקח, ה"ז קונה את המקח, דאי נימא דכל מש"כ בעה"ע והרשב"א דשטר ראי' מועיל לקנות בו, הוא רק בשכתוב בו מכרתי שדה פלוני לפלוני, ומשום דהוי זה ל' קנין, הרי ניחא הא דאין אותיות נקנות במסירה ובקנין, דאף דסתם קנין לכתיבה עומד, הרי ה"ז עומד לכתיבת שטר בל' עדים שמעידין על המכירה, וזה ל"מ לקנות בו, וזה שלא כד' הר"ן בסוגיין, וצ"ע בזה.

ובדעת הרשב"א שם הי' מקום לומר דס"ל דשטר בל' עדים ל"מ לקנות בו, ורק שטר שכתוב בו מכרתי שדה לפלוני מהני לקנות בו, משום דהוי זה ל' קנין, וכפשטות ד' הרשב"א בסוגיין, אך כבר נת' לעיל דבפשוטו צ"ל לדעת הרשב"א דכל שטר ראי' מהני לקנות בו, ואשר ע"כ צ"ל דהא דס"ל התם דל"מ הא דסתם קנין לכתיבה עומד, הוא משום שאין דעתו להקנות לו בשטר זה, וכמו שדן בזה הר"ן שם.

ד] והנה הב"י סו"ס קצ"א הביא תשו' הרשב"א, ז"ל, וכתב אלמנה שבאה ליפרע כתובתה מנכסי יעקב מיד ראובן בנו וראובן מכר לה קרקע בדמי סך כתובתה ועשה לה שטר בגופן של גוים ולא החזיקה ממש בבתים ואחר זמן טען ראובן שאין המכירה מכירה בדיני ישראל, לאה זו קנתה בשטר זה אף על פי שהוא עשוי בגופן של גוים כמבואר בפ"ק דגיטין דבשטר מכר קנה, ושטר מכר העשוי אף לראי' כגון שטרי מכר שהעולם נוהגים לעשות הרי קונין כאילו כתב לו שדי קנוי' לך, וכדמוכח בהדיא וכו', עכ"ל.

ובקצוה"ח שם סק"ב תמה ע"ז, ז"ל, וקשה דהא טעמא דשטר מכר אמרו בפ"ק דגיטין משום דאי לאו דיהיב דמי לא הוי מרעי נפשייהו ע"ש, וא"כ הכא דליכא כסף דמלוה אינו קונה היכי קונה בשטר הנעשה בגופן, ושטר מתנה אינו קונה ועיין שו"ע סימן ס"ח, ואפשר דקונה משום דינא דמלכותא דינא וכמבואר בסימן ס"ח שם ע"ש, עכ"ל.

אמנם הנה בד' הרשב"א בתשו' החדשות סימן שי"ג ששם באה תשו' הרשב"א זו בשלימותה מבו' להדיא דהא דקונה הוא משום מש"א בגיטין שם דבשטר מכר קנה משום דאי לאו דיהבי זוזי קמייהו לא מרעי נפשייהו, עיי"ש, וקשיא טובא קו' הקצוה"ח, דכיון דהכא אינה קונה בכסף דמלוה אינה קונה, היאך היא קונה בשטר זה.

ולכאו' הי' נראה, דהרשב"א לטעמי' אזיל, וכמש"כ הגר"א בדעתו דס"ל דכל שנתן המוכר ללוקח שטר ראי' על המקח, ה"ז מועיל לקנות בו, וע"כ כיון שהכשירו חכמים שטרי מקח בערכאות לראי', והכשרן הוא בתורת שטר ראי', עי' שיעורי הגר"ש בגיטין ד"י: שהאריך בזה, תו ממילא ה"ז מועיל לקנות בו.

אמנם מלבד דאכתי תיקשי בזה, מהא דשטרי מתנה העולין בערכאות אין מועילין לקנות בהן, והרי דשטרי ערכאות אין מועילין לקנין, גם אי"ז מתישב כלל בד' הרשב"א, וזה במש"כ הרשב"א שם בהמש"ד, ז"ל, וכ"ש בשטרות אלו הנהוגים עכשיו שכותבים בהם כמה לשונות של מכירה שהם כמו שדי מכורה לך ויותר מזה, עכ"ל, והרי דבכה"ג שכתוב בשטר ל' מכירה, ה"ז מועיל לקנין, אף אי נימא דשטרי ראי' אין מועילין לקנין, ואי נימא דכל הא דשטרי ערכאות מועילין לקנות בהן, הוא משום דה"ה מועילין לראי', א"כ נמצא דאי נימא דשטרי ראי' אין מועילין לקנין, לא יועילו שטרי ערכאות לקנין אף בשכתוב בהן ל' מכירה, ובע"כ מד' הרשב"א, דהא דס"ל דשטרי ערכאות מועילין לקנות בהן, אי"ז בתוצאה ממה שהן מועילין לראי'.

ואשר ע"כ נ' מוכרח בדעת הרשב"א בתשו', דאזיל בדעת הר"י מיגש שהובא בחי' הר"י אלמאנדרי בגיטין שם והרמב"ם כפ"מ שביאר הגר"א סימן ס"ח בדעתו, דשטרי מתנה העולין בערכאות פסולין אף לראי', והיינו משום דרק במקח דיהבי זוזי קמייהו לא מרעי נפשייהו, אך במתנה מרעי נפשייהו, ולפ"ז י"ל, דבשטרי מקח דלא מרעי נפשייהו, הכשירו חכמים לעדותן אף לאשוויי שטר קנין, וזהו שכתב הרשב"א דהיא קונה בשטר זה.

ה] אך אכתי קשיא סתירת ד' הרשב"א לדבריו בגיטין ד"י: שכתב שם, ז"ל, בשלמא מכר מדיהיב זוזי קמיהו הוא דקנה ושטרא ראי' בעלמא הוא, דאפי' במקום שכותבין את השטר אין השטר מעכב בקני', אלא משום דכיון דכתבין שטרא לא סמכא דעתיהו עד דכתבין שטרא וכו', ואבע"א תני חוץ מכגיטי נשים. כלומר חוץ מכל שטר שכל גמר ענינו תלוי בו כגיטי נשים, ושטר מתנה דכותי' הוא ופסול, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דהא דשטרי מקח כשרין ושטרי מתנה פסולין, הוא משום דשטרי מקח אינם אלא לראי' על המקח, ואף במקום שכותבין את השטר, הוי הקנין בכסף, ושטרי מתנה הוי הקנין ע"י השטר, וזה דלא כדבריו בתשו' דמבו' דשטרי מקח העולין בערכאות מועילין לקנות בהן.

ואמנם הנה נת' ב? להקשות, במש"כ הרשב"א בגיטין שם דהא דמהני שטרי מכר דערכאות אף במקום שכותבין את השטר, הוא משום דאין השטר מעכב בקני' אלא משום דכיון דכתבין שטרא לא סמכא דעתיהו עד דכתבין שטרא, דלכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ הרשב"א בקידושין דכ"ו. דהא דבמקום שכותבין את השטר לא קנה בכסף, הוא רק במקום שכותבין שטר המועיל לקנין, אשר מזה מוכח דהא דבמקום שכותבין את השטר לא קנה, הוא משום דלא סמכה דעתי' לקנות ע"י הכסף אלא ע"י השטר, ולפ"ז הי' בדין שלא יועילו שטרי מקח דערכאות במקום שכותבין את השטר, ועיי"ש מש"נ לדון לישב בזה, עפמש"נ להלן סק"ח בדעת המאירי.

ולפ"ז יש מקום לומר, דלפ"ד הרשב"א בקידושין דבמקום שכותבין את השטר הוי הקנין ע"י השטר, בע"כ דהא דשטרי מקח העולין בערכאות כשרין, דמשמע דהוא אף במקום שכותבין את השטר, הוא משום דכיון דלא מרעי נפשייהו בזה, ה"ה כשרין אף לקנות בהן, וע"כ הרשב"א בתשו' שם דאזיל כדבריו בקידושין, שהרי הביא ד' בעה"ע בדין שטר ראי', אשר מבו' בדבריו שם דלא חשיב כמקום שכותבין את השטר אלא במקום שכותבין שטר הראוי לקנות בו, ס"ל דשטרי מקח העולין בערכאות כשרין לקנות בהן, וצ"ע עוד בזה.

ו] בחי' הריטב"א בסוגיין כתב, ז"ל, ומסתברא דכל מקום שכותבין את השטר קאמר לא שנא שטרי הקנאה ולא שנא שטרי ראי', והכי מוכח קצת בפרק חזקת הבתים כדכתיבנא התם, עכ"ל.

והנה ממש"כ הריטב"א דהכי מוכח קצת בפ' חזקת הבתים, לכאו' מבו' דטעם הא דגם במקום שכותבין שטרי ראי' אינו קונה בכסף, הוא משום דגם שטרי ראי' מועילין לקנות בהן, וכדעת בעה"ע והרשב"א.

אך צע"ג בזה ממש"כ הריטב"א אח"כ, ז"ל, וכי תימא במקום שכותבין את השטר למה לי' לקנות בכסף או בחזקה לקני בשטר, ואיכא למימר דנפ"מ לקנות משעה שנתן הכסף או שהחזיק דהו"ל כאומר קנה בכסף על מנת שתכתוב את השטר, ולכשתמצא לומר שלא קנה אפילו בכסף אלא מכתיבת השטר ואילך, נפ"מ במקום שכותבין שטר ראי' דלא קני בשטר וקני בכסף, עכ"ל, והרי להדיא דס"ל דשטר ראי' ל"מ לקנות בו, ואפ"ה חשיב כמקום שכותבין את השטר שאינו קונה עד שיכתוב לו את השטר.

עוד צ"ע בזה, דאם אכן מכוון ד' הריטב"א דהא דבמקום שכותבין שטר ראי' אינו קונה בכסף, הוא רק משום דשטר ראי' מועיל לקנות בו, הרי מבו' מזה, דלא חשיב כמקום שכותבין את השטר, אלא בשכותבין בו שטר הראוי לקנות בו, והטעם בזה הוא כמש"כ הר"ן דכל שיש לפניו ב' קניות אין דעתו לקנות אלא בקנין שהוא יותר מועיל, ושטר יותר מועיל מכסף, לפי שמועיל לקנין ומועיל לראי', ולפ"ז ודאי דאף שכתב שטר לבסוף, אינו קונה למפרע משעת נתינת הכסף, דאם הוא קונה למפרע, ואין קנינו ע"י השטר, לכאו' אין מקום לחלק בין שטר קנין לשטר ראי', שהרי אף כשכותבין שטר קנין אינו קונה ע"י השטר, ואין השטר אלא לראי' בעלמא, וזה דלא כמש"כ הריטב"א אח"כ לדון דה"ה קונה למפרע, אך בקו' זו י"ל, כמש"נ להלן סק"ח בדעת המאירי, וצ"ע בזה.

ז] המאירי בסוגיין כתב, ז"ל, ובזה"ז כתבו גדולי צרפת שמקום שאין כותבין את השטר הוא, שאין שטר שלנו עשוי לגמר קנין אלא לראי' והודעה וזכרון לדורות הבאים על גמר הקני', שהשטר העשוי לכונת גמר מכירה הוא שכתוב בו שדי מכורה לך ואף בלא עדים כמו שיתבאר, ושטרות שלנו אינן כן אלא שמודה שנטל מעות מפלוני ושמכר לו בהם קרקע פלוני, והרי מטלטלין שאין נקנין בשטר ובזה"ז עושין מהם שטר לראי' שנקנו בקנין הראוי להם, ואף המטבע שעושין ממנו שט"ח מן הלוה למלוה דרך הודאה שהלוהו כך והשטר מזכיר הענין ומודיעו, וכן שהשטר והחליפין שבו מועיל לשעבוד הנכסים, וגדולי פורבינצא משיבים עליהם ששטר שלנו שטר הקנאה הוא וממה שאמרו בפרק חזקת הבתים וכו' ושאלו שם ודל זוזא מהכא תקני בשטרא וכו', ואם כדבריהם הי' לו לתרץ התם בשטרי הקנאה הכא בשטר ראי' ולדעתי אין זו ראי' שסתם שטרותיהם לכונת גמר קנין היו, עכ"ל.

והנה ממש"כ המאירי לסייע לדעת גדולי צרפת, מהא דמטלטלין שאין נקנין בשטר ובזה"ז עושין מהן שטר לראי', וממה שעושין שט"ח וכו', נ' ללמוד דמפרש דאין הנידון בזה אם שטר ראי' הוי שטר הראוי לקנות בו, אלא לכו"ע הוי זה שטר הראוי לקנות בו, ואך שנחלקו אם נתינתו הויא לשם גמר קנין, או אין נתינתו אלא לראי', ואין דעתם לקנות בו, וכן נ' מכל ל' המאירי, וזהו שהביא מהא דבמטלטלין כותבין שטר, אף שאינם נקנין בו, והרי דכתיבת השטר היא לצורך ראי', וה"נ בקרקעות אין כותבין השטר אלא לצורך ראי' ולא לצורך גמר קנין, וע"כ אי"ז מעכב בקנין הכסף.

ומה שהביא המאירי להוכיח דה"ז מועיל לקנין מההיא דב"ב דפריך דל זוזי מהכא תיקני בשטרא, הגם שנתבאר דלכו"ע שטר ראי' מועיל לקנות בו, נ' דהוא משום דאם לא ניתן השטר לשם קנין, הרי דכל שלא קנה בכסף אינו קונה בשטר זה, שלא הי' דעת המקנה להקנותו בזה, וזהו שהוכיחו מזה, דלעולם דעתם בנתינת השטר לשם גמר קנין.

ח] ובזה יש לישב מש"כ המאירי שם, ז"ל, ומכל מקום זה שאמרו שבמקום שנהגו לכתוב את השטר לא קנה עד שיכתוב י"מ לא שיכתוב ממש אלא שמצוה לסופר לכתוב ולעדים לחתום, ולא יראה לי כן הואיל ויכול לחזור בו וכו', עכ"ל.

ולכאו' צ"ע בזה, דכיון שנקט המאירי בפשיטות דלא חשיב כמקום שכותבין את השטר אלא במקום שכותבין שטר לשם גמר קנין, הרי לכאו' היינו שאין דעתו לקנות ע"י הכסף אלא ע"י השטר, דאם הוא קונה למפרע, ואין קנינו ע"י השטר, לכאו' אין מקום לחלק בין שטר קנין לשטר ראי', שהרי אף כשכותבין שטר קנין אינו קונה ע"י השטר, ואין השטר אלא לראי' בעלמא, וכנ"ל, וא"כ היאך מצינו למימר דכל שציוה לסופר לכתוב ולעדים לחתום ה"ה קונה, אשר בע"כ היינו דהוא קונה ע"י הכסף.

אך לפמש"נ בביאור ד' המאירי י"ל בזה, דלעולם הא דבמקום שכותבין את השטר לא קנה עד שיכתוב את השטר, אי"ז משום דאין דעתו לקנות אלא ע"י השטר, אלא הוא משום דלא סמכה דעתי' לקנות בכסף עד שיכתוב את השטר, וכל שכתב את השטר ה"ה קונה בכסף.

והא דבמקום שכותבין שטר ראי' ה"ה קונה בכסף, היינו משום דכל הא דלא סמכה דעתי' לקנות בכסף, הוא רק בשכותבין את השטר לשם גמר הקנין כל' המאירי, וע"כ דעתו שעדין לא נגמר הקנין עד שיכתוב את השטר, ומשא"כ בשכותבין את השטר לשם ראי' בעלמא, סמכה דעתו לקנות בלא כתיבת השטר, ומה"ט אף אם כותבין שטר הראוי לקנות בו, מ"מ אם אין כתיבתו לשם גמר קנין, ה"ה קונה בכסף בלא כתיבת השטר.

ואשר ע"כ שפיר י"ל דכל שציוה לעדים לכתוב ולסופר לחתום, כבר סמכה דעתו לקנות בכסף, כיון שכבר נשלם עשיית הקנין מצד המוכר.

ט] הוספה, מוצש"ק אור לי"ח אייר תשע"א - מצאתי בעזה"י דבר חדש בתוס' הרשב"א כתובות דפ"ג., בשם ר"ת, ז"ל, והכא ה"פ, וכי כתב לה מאי הוי וכו' אינו כלום עד שיחזיק, והכא הך אשה אפי' תחזיק אי"ז חזקה, דחזקה היא שאדם מחזיק בדבר שלא הי' שלו וקונה בחזקה או בשטר, אבל אשה זו שמוחזקת בקרקע שהגוף שלה בלא"ה הרי היא כמוחזקת באויר ואינה עושה כלום, ולא מצינו שטר וחזקה קונים אלא דבר שאינו שלו, כדילפי' פ"ק דקידושין שטר מספר המקנה וחזקה מוירשתם אותה וישבתם בה במה ירשתם בישיבה, דהיינו דבר שלא הי' שלהם מתחילה קודם ירושה, אבל בדבר שהוא שלו מתחילה לא מצינו שתועיל בו חזקה או שטר, שהרי מוחזק ועומד הוא, ומאי אולמי' חזקה בתרייתא מחזקה שהוא עומד בה, עכ"ל.

והדברים צ"ב רב, דהניחא הא דל"מ חזקה בכה"ג, יש להבין דכיון דבלא"ה הוא מוחזק בקרקע, ל"ה החזקה מעשה קנין כלל, אך מ"ט ל"מ שטר בכה"ג.

ולכאו' נ' מזה דבר חדש, דיסוד קנין שטר, הוא משום שע"י השטר הוא נעשה כמוחזק בקרקע, וע"כ ל"מ קנין שטר היכא דבלא"ה הוא מוחזק בקרקע.

ובזה מבו' הא דשטר ראי' נמי מהני לקנין, דעיקר קנין שטר הוא ע"י שקיבל שטר ראי' על הקרקע, ועי"ז הוא נעשה מוחזק בקרקע.

אך אכתי צ"ב, דאף דנימא דעיקר קנין שטר הוא במה שנעשה עי"ז מוחזק בקרקע, מ"מ מ"ט לא יועיל קנין שטר היכא שכבר הי' מוחזק מתחילה, הרי מ"מ בהך זכות לא הי' מוחזק, ועתה ע"י השטר הוא נעשה מוחזק גם בזכות זו, ול"ד לקנין חזקה, דמעשה החזקה אינו מועיל, דלא חזינן בהחזקה שהוא נעשה מוחזק גם בזכות זו, אך בשטר הנכתב להדיא על זכות זו, מ"ט לא יועיל לאשוויי לי' כמוחזק גם בזכות זו, ועי"ז יקנה אותה, וצ"ע בזה, - ע"כ הוספה.