ג - בדין נדה ליבום
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / פ_ק דיבמות -שיעורים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**סימן ג**

**בדין נדה ליבום**

## ביאור מש"כ התוס' דבנדה דאסורה לכל העולם ליכא לדינא דנאסרה

א] **יבמות ב' א',** תוד"ה ואחות אשתו, אין להקשות דנדה תאסר ליבם אע"פ שמטהרה אח"כ כמו אחות אשתו שאין מתייבמת אפי' מתה אשתו אח"כ, דל"ד דאחות אשה ושאר עריות האיסור עומד על היבם טפי משאר בני אדם אבל נדה לכו"ע אסירא.

**והנה** בביאור מש"כ התוס' דבנדה דאסורה לכל העולם ליכא לדינא דנאסרה, בפשוטו הי' מקום לפרש דהוא הגבלה בדינא דנאסרה דכל שהיא אסורה לכל העולם לי"ב לדינא דנאסרה, דדין נאסרה הוא רק היכא שהאיסור הוא על היבם ואין אני קורא בה יבמה יבא עלי', דאינה ראוי' ליבם, אך כל שאין האיסור על היבם אלא היבמה מצ"ע אינה ראוי' להתייבם, לי"ב לדינא דנאסרה.[[1]](#footnote-1)

ב] **ומצינו** כן בתשו' מהר"ם מרוטנבורג ד"פ סימן תתס"ו שכתב בטעם הא דנדה שנטהרה מותרת ליבם, ז"ל, עוד י"ל איסור דבר אחר גורם כגון ט"ו נשים שפוטרות צרותיהן אבל נדה מחמת עצמה היא, עכ"ל.

**וצ"ב** דמה טעם יש בזה דכיון דאיסור נדה הוא מחמת עצמה ואין דבר אחר גורם לא נימא נאסרה, ולכאו' אדרבה איסור מחמת עצמה גרע טפי מהיכא דדבר אחר גרם לה.

**ונראה** דהוא מתפרש כמש"נ, דדינא דנאסרה הוא רק היכא שהיבמה מצ"ע ראוי' להתיבם אלא דדבר אחר גרם לה דאסור על היבם לייבמה, הוא דאמרינן דכיון דאין אני קורא בה יבמה יבא עלי' ה"ה אסורה לעולם, ומשא"כ בנדה דמחמת עצמה היא דהנדה מצ"ע אינה ראוי' להתייבם, ואין האיסור בהשייכות עם היבם, לי"ב לדינא דנאסרה.

ג] **והך** מילתא דמש"כ התוס' דלא אמרינן נאסרה בנדה שאסורה לכל העולם הוא הגבלה בדינא דנאסרה, הוא מבו' כן ממש"כ האבנ"מ בסו"ס קע"ד לפ"ד התוס' דבאשת איש לא אמרינן נאסרה כיון דאסורה לכל העולם, ומבו' דאף דודאי דאשת איש הוי ערוה גמורה ככל העריות, וכמש"כ התוס' לקמן י' א' וש"ר בכ"ד דהיא פוטרת צרתה, מ"מ כיון דהיא אסורה לכל העולם לי"ב לדינא דנאסרה.[[2]](#footnote-2)

## משמעות ד' התוס' דמש"כ דנדה ל"ד לאחו"א אי"ז הגבלה בדינא דנאסרה אלא היינו דמה"ט לי"ב לפטורא דערוה, וכ"ה מבו' בד' ש"ר והשו"ע

ד] **אמנם** הנה ממש"כ דנדה ל"ד לאחו"א "ושאר עריות" דהאיסור עומד על היבם וכו', משמע דאי"ז הגבלה בדינא דנאסרה דאינו אמור אלא כשהאיסור עומד על היבם, דא"כ מהו שהביאו משאר עריות, הרי בשאר עריות לא משכח"ל כלל לדינא דנאסרה, אלא מכוון דבריהם דכיון נדה ל"ד לאחו"א ולשאר עריות ע"כ לי"ב לפטורא דערוה.

**וכ"ה** להדיא בד' התוס' הרא"ש, ז"ל, דלא ילפינן נדה מאחות אשה כמו שאר עריות שהאיסור עומד על היבם טפי מעל שאר בנ"א אבל נדה לכו"ע אסורה ולא מקריא ערוה דאינה אסורה משום קורבא, עכ"ל, ולהדיא דמכח הא דנדה ל"ד לאחו"א כשאר עריות, ע"כ לא ילפינן לה מאחו"א ולי"ב לפטורא דערוה, וכ"כ התו"י.

**וכ"ה** מבו' בד' התרוה"ד בסימן רי"ט שכתב עפי"ד התוס' דאף דמשומדת דינה כערוה, מ"מ אינה פוטרת צרתה, כיון דאסורה על כל העולם ול"ד לאחו"א וע"כ ליכא למילף לה מאחות אשה,[[3]](#footnote-3) והרי דעיקר תי' התוס' הוא דבנדה ליכא לפטור ערוה האמור באחו"א.

**וכ"ה** מבו' ממש"כ השו"ע בסימן קע"ה ס"א דיבמה שאינה ראוי' להתייבם בשעת נפילה "משום איסור ערוה" אסורה עולמית אפי' אם יפקע האיסור, וכתב הגר"א שם סק"ב, ז"ל, משום איסור ערוה, לאפוקי נדה כמ"ש תוס' ב' א' ד"ה ואחות, עכ"ל, ומבו' להדיא דמכוון ד' התוס' הוא דנדה לא מיקריא ערוה ול"ד לאחו"א.

## צ"ב בהך מילתא דכל שאסורה על כל העולם לא מקריא ערוה

ה] **אך** צ"ב דמאי נפ"מ אם היא אסורה על כל העולם או אינה אסורה על כל העולם, ומ"ט אמרינן דכל שאסורה על כל העולם לא מקריא ערוה.

**ובל'** הרא"ש מבו' דהוא משום דלא מקריא ערוה אלא כשאיסורה מחמת קורבה, וע"כ הוא דנדה דאסורה על כל העולם ואין איסורה משום קורבא לא מקריא ערוה, - אך זה צ"ב, שהרי אשת איש אין אסורה משום קורבה ואפ"ה מקריא ערוה, וכמש"כ התוס' לקמן י' א' וש"ר דמן הדין היא פוטרת צרתה, וגם סוטה דכתיב בה טומאה כעריות ילפינן לה מערוה, אף דאין איסורה משום קורבה.

## במש"כ הגרש"ש דהוא משום דאיסור נדה אינו בהאישות אלא במעשה הביאה גרידא

ו] **ובחי'** הגרש"ש בסימן ב' סק"ג כתב לפרש בד' התוס' דבאיסור שאר עריות דקורבה האיסור הוא התחתנות ואיסור כזה מפקיע לגמרי דין היבום, אבל בנדה אין כוונת התורה למנוע אישות והתחתנות רק הביאה גרידא אסרה תורה והוה איסור צדדי בעלמא שאינו מפקיע דין היבום לגמרי, וכתב דמה"ט הוא דבנדה אם בעל קנה ול"ד לחייבי לאוין ועשה דאם בעלו לא קנו, וכ"כ בחי' הגרי"ז במכתבים.

**ובזה** מתפרשים עיקר ד' התוס' דמה"ט ליכא לדין נאסרה בנדה, והיינו משום דדין נאסרה הוא רק היכא דאין אני קורא בה יבמה יבא עלי' דהיבום עצמו אסור, אך בנדה דאין היבום עצמו אסור, אלא דאריא דאיסורא רביע עלי', ליכא לדינא דנאסרה,[[4]](#footnote-4) ודמי להיכא שמת ביוהכ"פ דאף דיוהכ"פ אסור בתשה"מ ואסור לייבמה, לא שייך בזה דין נאסרה.[[5]](#footnote-5)

ז] **אך** בעיקר הדברים צ"ע היאך הוא מתישב בל' התוס' שכתבו דהוא משום דנדה אסורה על כל העולם ואין איסורה על היבם יותר משאר בנ"א, והרי זה אינו טעם כלל דנימא דאין איסורה בהאישות, שהרי אף כל פסולי קהל דאסורין על כל העולם הוי איסורן בהאישות, וכמו שהביא הגרי"ז שם מד' הרמב"ם בפי"ח מאיסו"ב ה"ב, וכן נקט גם הגרש"ש שם,[[6]](#footnote-6) וגם אינו מתישב היטב בד' הרא"ש שכתב דהוא משום דאין איסורה משום קורבה.

**וגם** יש לתמוה ע"ז ממש"כ התרוה"ד דמשומדת אינה פוטרת צרתה משום דהיא אסורה לכל העולם ול"ד לאחו"א, אף דאיסור משומדת הוא איסור בהאישות, שהרי איסורה הוא משום דהויא כנכרית, ואיסור נכרית הוא איסור בהאישות, וכמש"כ הרמב"ם בפי"ח מאיסו"ב ה"ב.

## ביאור ד' התוס' וש"ר דאיסור ערוה הוא כשאין עיקר החפצא דאיסורא באשה עצמה אלא בהאישות שבין שניהם

ט] **וע"כ** נראה בביאור ד' התוס' והרא"ש דהיינו דאיסור ערוה הוא כשאין עיקר החפצא דאיסורא באשה בפנ"ע, אלא האיסור הוא בהאישות שבין שניהם, והיינו בכל עריות דאיסורן משום קורבה, וה"נ הוא באשת איש דאינה אשה האסורה שהרי היא מותרת לבעלה אלא דהיא אסורה למי שאינו בעלה, וה"נ הוא בסוטה דאינה אשה האסורה אלא היא אסורה לבעלה,[[7]](#footnote-7) - ומשא"כ בנדה דהיא אשה האסורה מצ"ע וכל ישראל מוזהרין על איסור זה, אך אין עיקר החפצא דאיסורא באישות שבין שניהם, אלא באשה עצמה, לא מיקריא ערוה ול"ד לאחו"א ושאר עריות.

**ולפ"ז** מתפרש מש"כ התרוה"ד דמשומדת דמיא לנדה דאסורה על כל העולם, דמשומדת הויא אשה האסורה מצ"ע, ואין איסורה בהאישות שבין שניהם, וע"כ ל"ד לאחו"א ולשאר עריות.

## צ"ע דמה מהני הא דנדה ל"ה ערוה ול"ד לאחו"א דמה"ט לא יהא בה לדין נאסרה

י] **אמנם** צ"ע לפ"ז, דמה לי דנדה ל"ה ערוה ול"ד לאחות אשה, ומה טעם יש בזה דלא יהא בה לדינא דנאסרה, הרי סו"ס בשעת נפילה אין אני קורא בה יבמה יבא עלי', וכל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עלי' ה"ה כאשת אח שיש לו בנים ואסורה,[[8]](#footnote-8) ולד' הגרש"ש י"ל דכיון דאין האיסור באישות וביבום אלא במעשה הביאה לא אמרינן בזה נאסרה, דהוא איסור מן הצד, אך למש"נ דמכוון דבריהם הוא דאינה ערוה לא א"ש.

**והקוה"ע** בסימן ה' סק"א תמה כן בד' התרוה"ד שכתב דאף דמשומדת ל"ד לאחו"א ואינה פוטרת צרתה, מ"מ היא עצמה פטורה משום דערוה גופא לא צריכא קרא, וזה צ"ע שהרי ד' התוס' קיימי לגבי הנדה עצמה, ולד' התרוה"ד מה מהני הא דנדה ל"ד לאחו"א, הרי ערוה גופא לא בעיא קרא וא"צ ללמדה מאחו"א.

## במש"כ הקוה"ע דכל דל"ה ערוה לי"ב איסור אשת אח וע"כ לי"ב לדין נאסרה

יא] **ועיי"ש** בסק"י שכתב לישב דאלמלי קראי דעלי' ולצרור, אף דהערוה עצמה אינה ראוי' ליבום משום דאין עדל"ת שיש בו כרת, מ"מ ל"ה בזה לדינא דנאסרה, כיון דאין בה פטור זיקה לא שבפועל אינן ראויות ליבום וחליצה, דכל שאינה עולה ליבום וכו' ולי"ב איסור אשת אח, וע"כ כיון דנדה ל"ד לאחו"א, אף דהיא עצמה אינה מתייבמת דאין עדל"ת שיש בו כרת, מ"מ אין בה איסור אשת אח גם בשעת נדתה, וע"כ לי"ב לדינא דנאסרה,[[9]](#footnote-9) ועיי"ש בסקי"א שהק' לפ"ז דמהו שאמרו דערוה גופא לא צריכא קרא, הרי בעינן קרא לערוה ללמד דיש בה איסור אשת אח ויש בה לדינא דנאסרה, ועיי"ש במש"כ בזה.

## י"ל דאף אם גם בלא פטורא דערוה הי' בה איסור אשת אח, מ"מ בנדה דאינה מותרת לשוק ומהני בה חליצה ליכא איסור אשת אח

יב] **ולכאו'** י"ל בזה בפשיטות, דבערוה גופה דלא צריכא קרא דאין עדל"ת שיש בו כרת, ומכח זה היא פטורה אף מן החליצה ומותרת לשוק, ודאי דיש בה איסור אשת אח, ויש בה לדינא דנאסרה, ול"ב לקרא דעלי', - ומשא"כ בנדה דלמש"כ התוס' דל"ד לאחו"א, הרי אף דאין עדל"ת שיש בו כרת, מ"מ כיון דודאי גם בשעת נדתה אינה מותרת לשוק וגם מהני בה חליצה אף בשעת נדתה, ע"כ יש בה להיתר אשת אח ולי"ב לדינא דנאסרה, ורק אם הי' בה לפטורא דערוה הפוטרה מן היבום בשעת נדתה, הי' בה לדינא דנאסרה.

## קשיא ע"ז ממש"כ התוס' הרא"ש דבחייבי לאוין ועשה איכא איסור אשת אח, ומדעת הסוברים דאיכא נאסרה בביטול מצות יבמין

יג] **אך** אי"ז מתישב בד' התוס' הרא"ש לקמן ג' ב' שכתב דבחייבי לאוין ועשה איכא איסור אשת אח, והק' דמ"ט אין פוטרין צרה, והרי דאף דלי"ב לפטור ערוה ואינם פטורין לגמרי ויש בהן חליצה מ"מ יש בהן לאיסור אשת אח, וא"כ לכאו' הדין נותן דגם בנדה איכא איסור אשת אח בשעת נדתה, וא"כ מ"ט לי"ב לדינא דנאסרה,[[10]](#footnote-10) ועמש"נ בזה לעיל סק"י בהערה.

**עוד** יש להעיר בזה ממש"כ התוס' לקמן י"ח א' ד"ה דילמא בשם ריב"ן דכל דבשעת נפילה אסורה משום ביטול מצות יבמין איכא בזה לדינא דנאסרה, והרי דאף דלי"ב לפטור ערוה והוא איסור בעלמא על היבום, איכא בה לדינא דנאסרה.[[11]](#footnote-11)

## במש"כ הגרי"ז בטעם הא דאף בעודה בנדתה אם בעל קנה ול"ד לחייבי לאוין ועשה

יד] **והנה** התוס' כתבו דאפי' בנדתה בת יבום היא ואם בעל קנה, והוכיחו כן מסוגיית הגמ' בפסחים ע"ב ב', ומשמעות דבריהם דהוא מכח מש"כ דנדה ל"ד לאחו"א ושאר עריות, וע"כ הוא דאף בנדתה אם בעל קנה.

**וצ"ב** דאף דנדה דאסורה על כל העולם ל"ד לאחו"א ושאר עריות, מ"מ מ"ט אם בעל קנה, ומ"ש מחייבי לאוין ועשה דמבו' בסוגיית הגמ' לקמן כ' ב' וכ"א א' דאם בעל לא קנה אף דלי"ב לפטור ערוה.

טו] **ובחי'** הגרי"ז במכתבים כתב לפרש בזה דהיינו דנדה שאני בעיקר דינה משאר עריות וחייבי לאוין שאין איסורה שייך כלל לענין עיקר דין יבום רק דמעשה הביאה בשעתה אסורה וא"א לו לקיים אז המצוה אבל אין איסורה סותר כלל לעיקר דין היבום, ומשו"ה גם בנדתה אף דקעבר על האיסור מ"מ לענין מצות יבום אי"ז נוגע כלום וקני ומקיים מצוה, ומשא"כ בשאר חייבי לאוין אף דתפסי בהו קידושין אבל מ"מ איסורן סותר למצות יבום וע"כ בלא דחי' אף דהזיקה לא נפקעה מ"מ לא קנה קנין גמור, - ועיי"ש שכתב די"ל דטעמא דהך מילתא דחלוקה נדה משאר חייבי לאוין ועריות לענין מצות יבום, הוא משום דנדה לא רק דתפסי בה קידושין, אלא גם בעיקר איסורה ועצם החפצא שלה ל"ד לשאר עריות וחייבי לאוין, דאין איסורה שייך כלל ללקוחין ונשואין שתחשב אשה שאסורה על יבמה, רק מעשה הביאה בשעתה אסורה, וכמבואר ברמב"ם פי"ח מהל' איסו"ב דה"ט דלא נעשית זונה משום דאינה בכלל אשה שאסורה להנשא לו, משא"כ בשאר עריות וחייבי לאוין כמבו' בד' הרמב"ם שם, וכיון דאסורה רק במעשה הביאה לבד אי"ז סתירה כלל לעיקר דין יבום, ועד"ז כתב בחי' הגרש"ש סימן ב' סק"ג.

**ובביאור** הא דכל שאין האיסור בהליקוחין והאישות אלא במעשה הביאה בשעתה לא אמרינן דאם בעלו לא קנו, נראה דהיינו דעיקר הא דבחייבי לאוין ועשה אם בעלו לא קנו הוא משום דכיון שהם אסורין ליבום לי"ב דין יבום כלל, וכ"ז הוא בחייבי לאוין ועשה דהם אסורין ליבום, אך בנדה שאינה אסורה ליבום, אלא דאריא דאיסורא רביע עלי' שאין בידו לבא עלי', יש בה דין יבום, וע"כ אם בעל קנה.

## צ"ע במקור הך מילתא דבנדה אין האיסור בעיקר האישות והליקוחין אלא במעשה הביאה בשעתה

טז] **ואמנם** יש להעיר בעיקר הך מילתא, דמנ"ל דבכל הנשים האסורות הוי האיסור בעיקר האישות והליקוחין ובנדה אין האיסור אלא במעשה הביאה בשעתה, ואמנם נתפרשו הדברים בד' הרמב"ם בהל' איסו"ב, וכמו שהביא הגרי"ז, אך צ"ב במקור הדברים.

יז] **ובד'** הגרש"ש שם נראה שפירש דהוא נלמד מהא דתפסי קידושין בנדה ול"ד לשאר חייבי כריתות דאין קידושין תופסין, ומזה נלמד דשאני בכל עריות דהאיסור הוא בהליקוחין והאישות וע"כ אין קידושין תופסין בהן, ומשא"כ בנדה דאין האיסור בהליקוחין והאישות אלא במעשה הביאה בשעתה, וע"כ תפסי בה קידושין, וכ"כ בחי' רמ"ש בסוטה ה' ב'.

**אך** יש להעיר ע"ז, שהרי אמרו לקמן מ"ט ב' דאף לדעת ר"ע דאין קידושין תופסין בחייבי לאוין מ"מ בסוטה ילפינן מקרא דתפסי בה קידושין, והרי בסוטה ודאי דהוי האיסור בהאישות, ואף פטרינן לה מיבום מכח הא דטומאה כתיבא בה כעריות, ואפ"ה תפסי בה קידושין, וא"כ מהיכ"ת נימא דמהא דתפסי קידושין בנדה נלמד דאין האיסור על בהליקוחין והאישות, ועיי"ש בחי' רמ"ש במש"כ בזה.

יח] **ובד'** הרמב"ם הי' מקום לפרש דאזיל לטעמי' דבכל חייבי לאוין אין לוקה בלא קידושין, ואף כה"ג באלמנה דאם קידש ולא בעל לוקה, מ"מ לוקה גם על הקידושין, וע"כ הוא דחשבינן דהם אסורות לינשא, ומשא"כ בנדה דאין האיסור שייך כלל לקידושין, אלא הוי האיסור במעשה הביאה.

**אך** אי"ז מתישב במש"כ הרמב"ם בפי"ח מאיסו"ב ה"ב גם בעבד דהיא אסורה לינשא לו, אף דבעבד הוי האיסור בביאה גרידא, וביותר יש להעיר ממש"כ הרמב"ם שם ה"א דהא דהנרבעת לבהמה אינה נפסלת הוא משום דלא נבעלה לאדם, ולא כתב דהוא משום דבבהמה ליכא ענין נישואין כלל ואין האיסור בנישואין אלא במעשה הביאה.

## י"ל דעיקר הא דשאני נדה משאר הנשים האסורות הוא משום דבכל הנשים האסורות הוי האיסור בהאשה עצמה ובנדה הוי האיסור בהגוף דהאשה

יט] **וע"כ** נראה לפרש בזה, ובהקדם, דהנה הדבר פשוט דאף דכל הפסולין מלאכול בתרומה כזונה וחללה אסורין אף בהנאה של כילוי, מ"מ ערל וטמא אף שהן אסורין לאכול בתרומה, מ"מ הן מותרין בהנאה של כילוי, וכמש"כ המנ"ח במצוה רפ"ב דהוא פשוט כן וא"צ לראי'.[[12]](#footnote-12)

**ובפשוטו** הטעם בזה הוא דזונה וחללה הוא פסלות לכהונה ופקע דין כהונה מינייהו, וע"כ לית להו דין אכילה כלל, אך ערל וטמא אינו פסלות מכהונה, אלא הוא איסור בעלמא באכילת תרומה, וכ"ה דהן אסורין לאכול בקדשים אף בקדשים הנאכלין לזר, ולא נאסרו אלא באכילת גופם ולא בהנאה של כילוי.[[13]](#footnote-13)

**אך** נראה דאף דודאי דטעם זה אמת הוא, מ"מ יש בזה גם טעם נוסף, דבזונה וחללה הוי הפסול בגברא, דאשה זו אסורה בתרומה, ע"כ היא אסורה אף בהנאה של כילוי, אך בערל וטמא אין האיסור בגברא אלא בהגוף, דגוף זה הוא ערל וטמא ואסור להאכיל תרומה לגוף דערל וטמא,[[14]](#footnote-14) וע"כ אין מקום לאסור ערל וטמא בהנאה של כילוי, שהרי הגברא מתר בתרומה, אלא שאסור להאכיל תרומה לגוף זה דערל וטמא, ובהנאה של כילוי שאינה בגוף הערל והטמא ליכא איסורא כלל.

כ] **ועד"ז** נראה גם בהא דשאני נדה מכל הנשים האסורות, דבכל הנשים האסורות ה"אשה" היא האסורה, אך בנדדה אין ה"אשה" היא האסורה אלא הגוף דיש בו לטומאת נדה אסור בביאה,[[15]](#footnote-15) ובזה נתבאר במק"א לפרש טעם הא דבפסולי כהונה נאמנת האשה בטענת ברי, ובנדה אינה נאמנת אלא משום נאמנות ע"א באיסורין, ואכמ"ל.

**ונראה** דמה"ט הוא דבנדה אין האיסור בעיקר האישות והליקוחין אלא במעשה הביאה בשעתה, ול"ד לכל הנשים האסורות דאיסורן הוא בעיקר האישות והליקוחין, והיינו משום דבכל הנשים האסורות דהאשה היא האסורה ואינה ראוי' לו, הוי עיקר האיסור בהאישות והליקוחין באשה זו האסורה, ואף בעבד ובבהמה דאינם ראויים לה הוי האיסור בעיקר האישות, אך בנדה דהאשה עצמה אינה אסורה, אלא האיסור הוא בהגוף דיש בו טומאת נדה, אין האיסור אלא במעשה הביאה שבגופה, אך בעיקר האישות והליקוחין שאינם נעשים בגופה ליכא איסורא כלל.[[16]](#footnote-16)

## יש להעיר במה שלא פירשו התוס' דמה"ט הוא דל"ד נדה לאחות אשה ושאר עריות

כא] אך יש להעיר בזה, דאם הא דחלוק איסור נדה משאר נשים האסורות, הוא טעם לחלק ביניהם בין יבום, ומה"ט הוא דבנדה אם בעל קנה ול"ד לחייבי לאוין ועשה, א"כ מ"ט הוצרכו התוס' לפרש דהא דל"ד נדה לאחות אשה הוא משום דאסורה לכולי עלמא, ולא פירשו דהוא משום דאין איסורה סותר כלל לעיקר דין היבום.[[17]](#footnote-17)

## אם בנודרת הנאה מיבמה אמרינן דאם בעלו קנו

כב] עוד יש להעיר בזה, דהנה לקמן קי"א ב' תנן דהנודרת הנאה מיבמה חולץ לה, והרשב"א במשנתינו כתב דהא דאינה מתייבמת הוא משום דאין עשה דוחה ל"ת ועשה, ויש להסתפק בגונא דעבר ובא עלי' אם הו"ל כחייבי לאוין ועשה דאם בעלו לא קנו.

**ובד'** הגרע"א בתשו' ח"ג סימן מ"ה ד"ה ובאמת לענ"ד מבו' דפשיט"ל דבנודרת הנאה מיבמה אם בעל קנה, ומתו"ד שם משמע דהוא אף בלא מש"כ התוס' דבנדה אם בעל קנה, והיינו משום דבנודרת אין האיסור בגופה כלל אלא הו"ל איסור מן הצד, וע"כ ודאי דאם בעל קנה.

כג] **אמנם** הנה הרשב"א במשנתינו כתב לדון בטעם הא דהנודרת הנאה מיבמה עולה לחליצה אף שאינה עולה ליבום, ולכאו' מוכח מדבריו דבנודרת הנאה מיבמה אם בעל לא קנ, דאי נימא דאם בעל קנה הרי היא עולה אף ליבום.

**וביותר** יש להוכיח כן ממש"כ בתשו' הרשב"א ח"ו סימן כ"א די"ל דכל הא דהנודרת הנאה מיבמה טעונה חליצה, הוא מדרבנן, אך מדאורייתא אינה טעונה חליצה כיון דאינה עולה ליבום, ואזיל שם כדעת הסוברים דחייבי לאוין ועשה ליכא דין חליצה אלא מדרבנן, ואם מן הדין אף שהיא אסורה להתייבם מ"מ אם בעל קנה, א"א כלל דמכח דינא דכל שאינו עולה ליבום תהא מותרת לשוק בלא חליצה.

## צ"ע דמ"ש נודרת הנאה דאם בעל לא קנה וי"ל דמדאורייתא אינה טעונה חליצה מנדה דאם בעל קנה והיא טעונה חליצה מדאורייתא

כד] **וקשיא** טובא בד' הרשב"א דמ"ש נודרת הנאה מיבמה דאם בעל לא קנה, מנדה דאם בעל לא קנה, - דאי נימא דהא דבנדה אם בעל קנה, הוא משום דאין איסורה סותר לעיקר דין היבום, הרי דכ"ש בנודרת דהוי איסור מן הצד דאם בעל קנה.[[18]](#footnote-18)

**ועד"ז** קשיא עוד למש"כ הרשב"א די"ל דכל הא דנודרת טעונה חליצה הוא מדרבנן, אך מדאורייתא היא מותרת לשוק, דמ"ש מנדה דודאי דאף מדאורייתא היא טעונה חליצה ואינה מותרת לשוק.

## י"ל דהא בנדה אם בעל קנה הוא משום שעומדת לטבול וליטהר

כה] **ונראה** לישב, דטעם הא דבנדה אם בעל קנה ול"ד לחייבי לאוין ועשה, היינו משום דעיקר הא דבחייבי לאוין ועשה אם בעלו לא קנו הוא משום דכיון שהם אסורין ליבום לי"ב דין יבום כלל, אך בנדה שעומדת לטבול וליטהר, לא בטל ממנה כלל דין היבום ודינה הוא להתייבם, אלא דצריכה ליטהר, וע"כ הוא אלא דצריכה ליטהר, וע"כ הוא דאם בעלו קנו, וזה ע"ד מש"כ הרא"ש דכיון דהיא עומדת לטבול וליטהר חשבינן לה כעולה ליבום, וכ"כ בחי' הגר"ש היימן, עיי"ש.

**ולפ"ז** י"ל דע"כ אף דבנדה אם בעל קנה, מ"מ י"ל דבנודרת הנאה מיבמה אם בעל לא קנה, דרק בנדה דעומדת לטבול וליטהר והיא ראוי' לאחר זמן, לא בטל ממנה דין היבום, אך בנודרת דאסורה לעולם, אף דהוי זה איסור מן הצד, מ"מ כיון דבפועל אסור לייבמה, בטל ממנה דין היבום,[[19]](#footnote-19) וע"כ י"ל דאם בעל לא קנה.

**ומה"ט** הוא די"ל דבנודרת הנאה מיבמה אינה עולה לחליצה מדאורייתא כיון דאינה עולה כלל ליבום ואם בעל לא קנה, ומשא"כ בנדה דהיא עולה ליבום כשתיטהר ואף בעודה בנדותה אם בעל קנה, וע"כ היא עולה לחליצה, וכמש"כ כן הרא"ש בסימן ב' דמה"ט הוא דנדה עולה לחליצה.

## י"ל דגם הא דליכא בנדה לדין נאסרה הוא משום דעומדת לטבול וליטהר

כו] **ונראה** דבזה מתפרש גם הא דליכא לדין נאסרה בנדה משום דל"ד לאחות אשה, דאף דדדינא דנאסרה אינו דין מסוים בנדה אלא הוא בכל אשה האסורה, דכיון דאין אני קורא בה יבמה יבא עלי' ה"ה כאשת אח שיש לו בנים ואסורה, מ"מ בנדה הרי אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עלי', דדינה הוא דיבא עלי' כשתיטהר, וע"כ לי"ב לדינא דנאסרה.

## בטעם הא דאם הי' בנדה לפטור ערוה הי' בה לדינא דנאסרה אף דעומדת לטבול וליטהר

כז] **ואמנם** צ"ע דא"כ מהו שהק' התוס' מעיקרא דמ"ט ליכא בנדה לדין נאסרה, והוצרכו לפרש דהוא משום דל"ד לאחות אשה ולשאר עריות, הרי שאני נדה דדינה הוא דיבא עלי' לכשתיטהר ואני קורא בה יבמה יבא עלי',וכמש"כ כן הראב"ן לקמן קי"א ב' דהא דלא אמרינן נאסרה בנדה הוא משום דכשתטבול קרינן בה יבמה יבא עלי'.

**אך** נראה פשוט דהיינו משום דכל הא דמהני הא דעומדת לטבול וליטהר דקרינן בה יבמה יבא עלי', הוא רק אם באנו לדון דלא קרינן בה יבמה יבא עלי' מכח הא דבפועל א"א ליבמה, דבזה הוא דאמרינן דכל שבידה לטבול וליטהר קרינן בה יבמה יבא עלי', אך אם הוה ילפינן מנדה מאחות אשה והי' בה לפטור ערוה, הרי דבשעת נדתה ל"ה בה דין יבום כלל, ואף דהיא עומדת לטבול וליטהר, ומכח זה היא אסורה לשוק אף בשעת נדתה, דהיא זקוקה להתייבם אחר שתיטהר, מ"מ כיון דבעודה נדה לי"ב דין יבום אין אני קורא בה יבמה יבא עלי' ואית בה לדינא דנאסרה.

**ואשר** זהו מש"כ התוס' לישב דנדה ל"ד לאחו"א ולי"ב לפטור ערוה, וע"כ אף דבפועל א"א ליבמה בעודה נדה משום דאין עדל"ת שיש בו כרת, מ"מ כיון דהיא עומדת לטבול וליטהר, קרינן בה יבמה יבא עלי', וע"כ לי"ב לדינא דנאסרה, וזהו שהוסיפו התוס' דמה"ט הוא דאף בנדתה אם בא עלי' קנאה, דכיון דהיא עומדת לטבול וליטהר, לא בטל ממנה דין היבום, וע"כ אם בעל קנה.

כז] **ומקור** דברי התוס' להך מילתא דכל דבשעת נפילה לי"ב דין יבום אף דהיא זקוקה ליבום לכשתיטהר איכא לדינא דנאסרה נראה דהוא מסוגיית הגמ' לקמן קי"א ב' דפרכינן בהא דקטן הבא על הגדולה תגדלנו דקרי כאן להקים לאחיו שם והאי לאו בר הכי הוא, ומשני רבא דלא מצית אמרת מי איכא מידי דהשתא אסירא לי' ולבתר שעתא שריא והא וכו' כל יבמה שאין אני קורא בשעת נפילה יבמה יבא עלי' ה"ה כאשת אח שיש לו בנים ואסורה, - והנה הרי אף להס"ד דקטן לאו בר הקמת שם, מ"מ ל"ה מותרת לשוק אלא היתה זקוקה לו ליבום לכשיגדיל, וכדילפינן לה מקרא דכי ישבו אחים יחדיו ואפי' בן יום אחד, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בסו"ד התוס' הכא, וכמש"נ להלן סק"ל, ואפ"ה איכא בזה לדינא דנאסרה.[[20]](#footnote-20)

## בביאור מש"כ התוס' דאף אם נדה פטורה מן היבום מ"מ אינה מותרת לשוק אלא צריכה להמתין

כח] **ולכאו'** יש לסייע ליסוד הדברים דשאני נדה מכח הא דעומדת לטבול וליטהר, ממש"כ התוס' בסו"ד דהא דבנדה ליכא לטעמא דדרכי נעם הוא משום דלבעלה נמי צריכה להמתין עד שתטהר, ומבו' בדבריהם דאף אם בעודה נדה היא פטורה, מ"מ אינה מותרת לשוק אלא צריכה להמתין עד שתיטהר, ול"ד לאחות אשה דאף אלמלי דינא דנאסרה ל"ה צריכה להמתין עד שתמות אחותה אלא היתה מותרת לשוק, כמש"כ התוס' דהא דאי"ז דרכי נעם הוא להזקק ליבום אחר שנפטרה.[[21]](#footnote-21)

**ובפשוטו** הטעם בזה הוא משום דנדה עומדת לטבול וליטהר, וע"כ אף אם בעודה נדה פטורה היא, מ"מ היא זקוקה ליבום לכשתיטהר, וע"כ היא צריכה להמתין.[[22]](#footnote-22)

כט] **אמנם** הנה באמת אין להביא מזה, שהרי בנדה דינא הוא דאף בעודה נדה מהני בה חליצה, וכמש"כ הרא"ש בסימן ב' ולא מצינו מי שנחלק ע"ז, וע"כ ודאי דאינה מותרת לשוק ואם רוצה היבם ליבמה היא צריכה להמתין לו עד שתיטהר.[[23]](#footnote-23)

ל] **אך** נראה דיש ללמוד ליסוד הדברים ממש"כ התוס' דמה שאמרו לקמן קי"א ב' דאם קטן לאו בר הקמת שם ל"ה מתיבמת אף כשיגדיל משום דינא דנאסרה, הוא משום דאי"ז דרכי נעם אם צריכה להמתין עד שיגדיל, ומבו' מדבריהם דאף אם קטן לאו בר הקמת שם הוא ולי"ב דין יבום, מ"מ אינה מותרת לשוק אלא צריכה להמתין עד שיגדיל, ולכאו' הוא משום דהוא עומד להגדיל, ולפ"ז הרי דה"נ בנדה אף אם בעודה בנדתה היתה פטורה מן היבום והחליצה, מ"מ כיון שהיא עומדת ליטהר היתה זקוקה ליבום לכשתיטהר.

## בטעם הא דבנדה אם בעל קנה אף לפ"מ שנקטו התוס' מעיקרא דיש בנדה לפטור ערוה

לא] **עוד** יש להוסיף בזה, דהנה למש"נ נמצא דלפ"מ שנקטו התוס' מעיקרא דיש בנדה לפטור ערוה, הדין נותן דאם בעל לא קנה, שהרי כל הא דאם בעל קנה, הוא משום דגם בעודה נדה יש בה לדין היבום, אלא דבפועל א"א ליבמה, אך להס"ד דיש בה לפטור ערוה, הרי מכח זה לי"ב השתא דין יבום, (דמה"ט הק' התוס' דיהא בזה לדינא דנאסרה, וכנ"ל).

**ולפ"ז** יש להעיר קצת במה שנקטו התוס' בתחילת דבריהם דיש בנדה לפטורא דערוה, דמ"ט לא הק' ע"ז מסוגיית הגמ' בפסחים דאף בעודה בנדתה אם בעל קנה, וי"ל דאה"נ דהו"מ להקשות כן, אלא דעדיפא מינה הקשו דמ"ט לי"ב לדינא דנאסרה.

לב] **וי"ל** בזה דכלפי מה שדנו התוס' דיהא בנדה לפטור ערוה, אין להביא כלל ממה שאמרו בפסחים דאם בעל קנה, די"ל דהתם איירי כשנעשית נדה לאחר נפילה, ובערוה לאחר נפילה י"ל דליכא פטור ערוה, והברכ"ש נסתפק בזה, ורק לפ"מ שתירצו התוס' דליכא בנדה לפטור ערוה, ובאנו לדון מ"מ כיון דבעודה נדה היא אסורה להתיבם אם בעל לא קנה, הרי דבזה ליכא נפ"מ בין נדה בשעת נפילה לנדה אחר נפילה, וע"ז הוא שהביאו התוס' מסוגיית הגמ' בפסחים דאף בנדתה אם בעל קנה.

1. ובזה נתבאר במק"א לישב משה"ק הרשב"א לקמן קי"א ב' על פי' הר"ח שם דמ"ט ליכא לדינא דנאסרה בהא דהיבמה צריכה להמתין ג' חדשים ובמעוברת, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1)
2. ובד' האבנ"מ משמע דטעם הא דכשאסורה לכל העולם לי"ב לדינא דנאסרה הוא משום דגם לכל העולם אינה ראוי' אלא כשתיטהר, והזמן שהיא עומדת לביאה הוא רק אחר שתיטהר, וע"כ שפיר קרינן בה יבמה יבא עלי', דכשתהא ראוי' לביאה יהא ביד היבם לבא עלי'. [↑](#footnote-ref-2)
3. ואמנם בל' התרוה"ד מבו' דלאו היינו דנדה לא מיקריא ערוה, אלא אף דערוה גמורה היא מ"מ ל"ד לאחו"א ושאר עריות, זוה דלא כמש"כ התוס' הרא"ש דנדה לא מיקריא ערוה, - אך כמדומה דאי"ז אלא מחלוקת בקריאת השם מה מיקרי ערוה, אך ביסוד הדברים חד הוא דכל דאסורה על כל העולם ל"ד איסורה לאיסור שאר עריות. [↑](#footnote-ref-3)
4. אך אי"ז מתישב בל' התוס' הרא"ש שכתב דלא ילפינן נדה מאחו"א וע"כ לי"ב לדינא דנאסרה, ולהנ"ל הרי אי"ז תלוי כלל בהילפותא מאחו"א, אלא היינו דכיון דאין האיסור בהאישות אלא אריא דאיסורא רביע עלי' לי"ב לדין נאסרה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-4)
5. אך התם עדיף טפי, משום דאין האיסור כלל ביבמה זו, אלא אי"ז כלל זמן הראוי לביאה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
6. ואין לומר דכיון דממזרת אינה אסורה לממזר אין איסורה על כל העולם וע"כ הו"ל איסור אישות, דאטו אם ל"ה איסור נדה אלא לכהנים היינו אומרים דהוא איסור אישות, - ועוד שהרי נכרית אסורה על כל ישראל ואפ"ה הוי איסורה איסור אישות, וכמש"כ הרמב"ם שם. [↑](#footnote-ref-6)
7. ומש"כ הרא"ש דלא מיקריא ערוה דאין איסורה משום קורבה, לאו היינו דערוה הוא רק כשאיסורה משום קורבה, אלא כיון דאיירי באחו"א ושאר עריות שנזכרו במשנתינו שאיסורן משום קורבה נקט הכי, ועיקר החילוק הוא כמש"כ בתחילת דבריו דבעריות האיסור עומד על היבם יותר משאר בנ"א ונדה לכו"כ אסירא, והיינו דלא מיקריא ערוה אלא כשאין האשה אסורה מצ"ע אלא האיסור הוא על אדם מסוים והוי החפצא דאיסורא בהאישות שבין שניהם, ומשא"כ בנדה דלכו"ע אסירא והיא אשה האסורה מצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
8. י"ל בזה בפשיטות למש"כ התוס' לקמן ל"ה ב' דאף דביאת מעוברת לא שמה ביאה מ"מ לי"ב לאיסור אשת אח, והתוס' הרא"ש שם כתב דהוא משום דיבמתו היא וחזיא לי' לאחר זמן, ולפ"ז דה"נ הוא בנדה דכיון דחזיא לי' לאחר זמן ליכא איסור אשת אח, וע"כ לי"ב לדין נאסרה, ורק אם הי' בה לפטור ערוה הי' בה איסור אשת אח, דכל דעכשיו היא פטורה מן היבום ל"מ הא דחזיא לאחר זמן, ולי"ב להיתר אשת אח, כאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לקמן קי"א ב' דאם קטן ל"ה בר הקמת שם הי' בזה איסור אשת אח אף דחזיא לי' לכשיגדיל, (ואף דגם בעודו קטן היתה זקוקה לו ואסורה לשוק, כמבו' ממש"כ התוס' דצריכה להמתין), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
9. ויש להעיר בזה מד' התרוה"ד בסימן רכ"ג דמשמעות דבריו דגם אם הא דמשומד אינו זוקק ליבום הוא משום דהוי כנכרי וקנאים פוגעין בו, תליא במה שהי' מומר בשעת נפילה, עיי"ש, והרי דאף דליכא למילף לפטורא דמשומד מאחות אשה, וכל הא דלי"ב דין יבום הוא משום דאין עדל"ת שיש בו כרת, מ"מ יש בזה לדינא דנאסרה. [↑](#footnote-ref-9)
10. והנה אמנם יש מקום לדון דכיון דלי"ב איסור אשת אח אלא מכח הא דלי"ב יבום, ל"ה אשת אח זה ערוה ליבום ולי"ב לדין נאסרה, ול"ד לאשת אח דערוה דהערוה אוסרת את האשת אח וחשיב כערוה ליבום, - אך ממשה"ק התוס' הרא"ש דחייבי עשה יפטרו צרה נראה דהאשת אח דחייבי עשה הויא ערוה ליבום, וא"כ הדין נותן דיהא בזה לדינא דנאסרה. [↑](#footnote-ref-10)
11. אך אי נימא דהא דבנדה ליכא לדינא דנאסרה הוא משום דאין האישות אסורה אלא הוי האיסור במעשה הביאה גרידא, י"ל דשאני בביטול מצות יבמין דמכח זה אסרו חכמים את האשה, וכמש"כ כן בשיעורי הגר"ש לקמן כ"ו ב', וע"כ יש בזה לדינא דנאסרה. [↑](#footnote-ref-11)
12. ויש ללמוד כן ממה דלא מצינו דבהמת כהן אינה אוכלת תרומה כשהוא טמא, ובהמת נכסי מלוג אינה אוכלת תרומה כשהאשה נדה. [↑](#footnote-ref-12)
13. ויש להוסיף, דמה"ט הוא דשפחה כנענית אוכלת בתרומה אף שהיא זונה, ועבד ערל וטמא אינו אוכל בתרומה, וכמו שאמרו בירושלמי בפרק אלמנה, דבפסול זונה דעיקרו הוא פסול לכהונה, הרי דשפחה דבלא"ה אינה כהנת אלא אוכלת מכח האדון לא איכפת לן דהיא זונה, ומשא"כ באיסור ערל וטמא דהוא איסור בעלמא באכילת תרומה אף שהוא כהן, הרי דכ"ה דכהן ערל וטמא אסור בתרומה, ה"נ עבד כהן ערל וטמא אסור בתרומה, שהרי אף כהן ערל וטמא יש לו לעיקר דין אכילת תרומה, (ומה"ט הוא מותר בהנאה של כילוי) ,ואפ"ה אסור לו לאכול תרומה, וע"כ ה"נ עבד ערל וטמא אסור בתרומה. [↑](#footnote-ref-13)
14. והרי כשיקומו בתחיית המתים בגוף אחר, הרי דזונה וכו' יהיו פסולין, כיון דהפסול הוא בגברא, ומשא"כ בטמא דגוף זה שקם בתחיית המתים אינו טמא, ולא איכפת לן דהוא אותו גברא. [↑](#footnote-ref-14)
15. והרי כל הנשים האסורות יהיו אסורות אף כשיקומו בתחיית המתים בגוף אחר, אך נדה לא תהא אסורה כשתקום בתחיית המתים, דאף דהויא אותה אשה, מ"מ כיון דהוי גוף אחר, הרי דגוף זה אין עליו טומאת נדה. [↑](#footnote-ref-15)
16. ויש להוסיף בזה מה שאמרו בירושלמי בשבת פ"ז ה"ב וזהו דבעינן קרא לאסור העראה בנדה שלא תאמר הואיל ואין חייבין עלי' משום טומאה לא נעשה בו את המערה כגומר, וזה מתפרש כמש"נ דבנדה אין האשה אסורה אלא האיסור הוא בגופה שיש בו טומאה, וזהו דס"ד דלא יהא בה לאיסור העראה, דרק בכל העריות דהויא אשה האסורה לאישות ומכח זה נאסרה הביאה אסורה אף העראה, אך בנדה דהוי האיסור במעשה הביאה י"ל דנאסרה רק ביאה גמורה. [↑](#footnote-ref-16)
17. ואמנם הנה בתשו' ספה"י לר"ת סימן פ' כתב דטעם הא דליכא בנדה לפטור ערוה הוא משום דאין התלמוד קורא ערוה אלא דלא תליא ביומי וטבילה, וכן אין דבר שבערוה פחות משנים אין חזקת נדה בכלל, ויש לפרש לדבריו כדרך זו, דבנדה דתליא ביומי וטבילה, הוי האיסור מכח הטומאה שעל גופה, ואין האיסור בהאשה עצמה, וע"כ לא מיקריא ערוה, ומה"ט לי"ב לדינא דאין דבר שבערוה פחות משנים, - אך התוס' כתבו דהא דליכא בנדה לפטור ערוה הוא משום דאסורה לכולי עלמא, וזה אינו ענין להא דאין האיסור בהאשה עצמה. [↑](#footnote-ref-17)
18. והיינו דאף אם מהני הנדר לחשבו כדבר האסור, הרי ליכא האיסור בהאישות והליקוחין ואף הביאה אינה אסורה מצ"ע אלא משום ההנאה שיש בזה, - ועוד, שהרי בנודרת הנאה מיבמה אינה אסורה כלל על היבם אלא הוא אסור עלי'. [↑](#footnote-ref-18)
19. וצ"ל דאף דגם בנודרת הנאה מיבמה בידה לישאל על הנדר, מ"מ ל"ד לנדה דעומדת לטבול וליטהר וחשבינן לה עכשיו כראוי' לאחר זמן, ומשא"כ בנודרת הנאה מיבמה דחשבינן לה כאסורה לעולם, ובטעם החילוק בזה יש מקום לפרש בכמה גווני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
20. והראב"ן שכתב דליכא בנדה לדינא דנאסרה הוא משום דכשתטבול קרינן בה יבמה יבא עלי', הוא לפ"מ שפירש שם דזה עצמו הא דקאמר רבא דאע"ג דקטן לאו בר הקמת שם הוא מ"מ הואיל וכי גדול הוי בר הקמה קרינן בה יבמה יבא עלה ואינה נאסרת, וזהו שכתב דה"נ בנדה ליכא לדינא דנאסרה משום דכשתטבול קרינן בה יבמה יבא עלי', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-20)
21. ואמנם יש להעיר דמנ"ל להתוס' עיקר הך מילתא דכל שצריכה להמתין אי"ז דרכי נעם, הרי הא דבאחות אשה אי"ז דרכי נעם הוא משום דנפטרה ממנו, - אך פשוט דזה נלמד ממה שאמרו לקמן קי"א ב' דאם לא קרינן בקטן להקים לאחיו שם הי' בזה לדינא דנאסרה, והרי דאף דגם אם לא קרינן בי' להקים לאחיו שם אינה מותרת לשוק אלא צריכה להמתין עד שיגדיל, וכמש"נ להלן סק"ל, מ"מ אי"ז דרכי נעם. [↑](#footnote-ref-21)
22. והנה בפשוטו התוס' בתי' בתרא נקטו דבנדה איכא לפטורא דערוה, ונתחדש לפ"ז דאף דבעודה נדה אית בה לפטורא דערוה, אפ"ה אינה מותרת לשוק אלא היא זקוקה ליבום לכשתיטהר.

    אך באמת נראה דמודו התוס' בתי' בתרא לתי' קמא דנדה ל"ד לאחות אשה, דאל"כ תיקשי דמ"ט אם בעל קנה, ואי"ז במשמעות דבריהם דלתי' בתרא אם בעל לא קנה, אלא דס"ל דאפ"ה הי' בדין שיהא בזה לדינא דנאסרה, דלפ"מ דס"ל דדינא דנאסרה הוא משום דרכי נעם, ליכא נפ"מ אם אית בה לפטור ערוה או לא, שהרי אף בקטן שאינו ראוי לביאה הי' לדינא דנאסרה אלמלי הא דאי"ז מחמת איסור, וע"כ הוצרכו לפרש דהא דלי"ב לדינא דנאסרה הוא משום דלבעלה נמי צריכה להמתין. [↑](#footnote-ref-22)
23. ואף לדעת התו"י והתור"פ דאם הי' בנדה לדינא דנאסרה היתה פטורה אף מן החליצה, הרי מ"מ אחר דלי"ב לדינא דנאסרה, מהני בה חליצה אף בעודה נדה, וע"כ היא צריכה להמתין ליבום עד שתיטהר. [↑](#footnote-ref-23)