מקואות פרק ח
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקואות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**ארץ ישראל טהורה**

פירש הר"ש דקמ"ל שאף בעיירות של כותים לא גזרו טומאה. ולהלן כתב הר"ש בביאור התוספתא דאף בעיירות של עכו"ם לא גזרו טומאה, ונקט הר"ש עיירות של כותים משום דהכי איתא בתוספתא. ועי' עוד להלן.

**ומקואותיה טהורין**

הבית יוסף סוף סי' ר"א כתב דהא דמחלקינן בין א"י לחו"ל היינו בזמן שישראל שרויין על אדמתן, אבל האידנא דין א"י שוה לחו"ל. והביאור בזה י"ל עפ"י מש"כ התפארת ישראל דבא"י כל המקואות בחזקת כשרים אפילו במקום שדרין עכו"ם, דכיון שיד ישראל תקיפה הרי הם מקפידים שלא יבנו מקואות חוץ למפתח אלא בכשרות, כדי שלא יכשלו בהם בני אדם, משא"כ בחו"ל שאין ידינו תקיפה חיישינן שנעשה בפסול. ולפיכך נקט הבית יוסף שבזה"ז אף בארץ ישראל אין ידינו תקיפה וחיישינן שנעשה ע"י עכו"ם בפסול.

אך החזון איש (קמא ס"ט סק"ב) נקט דבמקום שדרין עכו"ם בא"י המקואות כשרות מטעם אחר, שאין נכרים עושין מקואות חוץ לעיר, ואם רואים מקוה חוץ לעיר תלינן שיש באותו עיר ישראלים מועטים והם אלו שבנו את המקוה. אך צ"ע דלפי"ז אף בחו"ל יש להכשיר חוץ לעיר מהאי טעמא, דתלינן שישראלים בנו את המקוה. ותירץ החזון איש דאה"נ אף בחו"ל יש להכשיר מקוה חוץ לעיר, אלא שאין מציאות כזו, וחילקן התנא לתרי בבי משום שבא"י יש מקום לחלק בין חוץ לעיר לבין תוך העיר, אך בחו"ל אי אפשר לחלק בזה. ולפי"ז אין מקום לדברי הבית יוסף כלל.

ובשו"ע סי' ע"ד פסק דכל המקואות הנמצאות פסולין שחזקתן שאובין. ואזיל לשיטתו דבזה"ז אף בארץ ישראל חוץ למפתח בחזקת פסולין. והקשה הש"ך מאי שנא מהא דכתב השו"ע סעי' ס"ט דמקוה שהניחו ריקן ומצאו מלא כשר מפני שספק מים שאובין למקוה כשר. ותירץ, דשם איירי באופן שנעשה לשם מקוה, ותלינן שכל מי שעוסק במקוה עושהו בכשרות, אך הכא איירי באופן שלא יודעים האם בכלל זה מקוה או לא. ועוד כתב דהכא איירי במקוה שנעשה בידי אדם, אך שלולית של מים בקרקע שלא נעשה בידי אדם אלא בידי שמים, אף בזה"ז כשר, דתלינן במי גשמים. ונראה דמקורו מהתוספתא שהביא הר"ש לעיל פ"א מ"ד דבשעת הגשמים הכל טהור, ושלא בשעת הגשמים הרחוקים לעיר ולדרך כשרים, והקרובים פסולים כמים שבשווקים, עיי"ש.

**כשרין לבעלי קריין אפילו נתמלאו בקילון**

פירש הרמב"ם דבספק כשרים לבעלי קריין, והדר תני דלא רק בספק אלא אפילו נתמלאו בקילון שהם ודאי שאובין נמי כשר לבעלי קריין.

רה"ג פירש דקילון הוא אמת המים שמוליכין בה מים לשדה. וכן כתב הר"ש דאיירי שמילא בכתף ושפך בקילון ובאו למקוה. והקשה התויו"ט דאם כן הוי המשכה ואין כאן מים שאובין כלל. ותירץ דהאי תנא סבר שהמשכה בכולו פסול, ואכתי חשיבי מים שאובין, וקמ"ל דלבעלי קריין מהני אף שאובין. וכתב התויו"ט שהתנא דיבר בהווה, שהרי אף בלא המשכה כלל מהני לבעלי קריין, כדמוכח בברכות כב ע"ב. ובחזון איש (שם סק"ה) הוסיף דכיון דהאי תנא סבר המשכה בכולו פסול ליכא רבותא במים שבאו מהכלי בלא המשכה.

הרא"ש פירש שמילא מים מהקילון ושפך מהכלי למקוה, ולפי"ז ניחא בפשיטות, דהא אין כאן המשכה כלל.

הגר"א פירש שלגבי בעלי קריין הקילו חכמים והכשירו אף ספק שאובין, והכשירו אף כולו בהמשכה. ומבואר דאם הוי שאובין בודאי בלא המשכה פסולין אף לבעלי קריין. וצ"ע מהגמ' בברכות הנ"ל דמים שאובין כשרים לבעלי קריין. ועי' מש"כ שם ג' אופנים ליישב.

**ר' אליעזר אומר אף הקרובים לעיר ולדרך טמאים**

בדעת ת"ק י"ל דלא חשש לכביסה מחוץ לעיר אף בקרובין לעיר ולדרך. ועוד י"ל עפ"י מש"כ הרמב"ם בפיה"מ דת"ק פסל בתוך העיר מתרי טעמי, חדא מפני חשש כביסה, ועוד דחיישינן שמא נעשו לרחיצה בפסול. ומעתה י"ל דת"ק סבר שמפני חשש כביסה לחוד אין לפסול, כיון שבתחילה נעשה בכשרות, ואין לפסול מספק, ורק משום שיש חשש נוסף שמא נעשה בפסול יש לפסול, דהשתא ליכא חזקת כשרות. ולפי"ז מחוץ לעיר דיש רק חשש כביסה אין לפסול. אך ר' אליעזר סובר שחשש כביסה לחוד זה סיבה לפסול, ולכן גם מחוץ לעיר פסול.

**תוספתא**

**ארץ הכותים טהורה מקואותיה ומדוריה ושביליה טהורים, ארץ העמים טמאה מקואותיה וכו'**

הר"ש פירש בתחילה דארץ הכותים טהורה בא"י, והוא הדין עיירות של עכו"ם, והא דארץ העמים טמאה כתב המל"מ פי"א מטומאת מת סוף ה"ו דהיינו בחו"ל. והר"ש דחה פירוש זה, דאם כן מדוע תניא מדוריה טמאים, הא אין טומאת מדורות העכו"ם בחו"ל.

ולכן פירש דאיירי במקומות שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל, ובזה יש חילוק דאם דרים שם ישראלים או כותים לא גזרו טומאת ארץ העמים, ואם דרים של עכו"ם גזרו בזה גם טומאת ארץ העמים וגם טומאת מדורות העכו"ם. [ולכאורה צ"ע דכל הסיבה שאין טומאת מדורות העכו"ם בחו"ל הוא מפני שבלא"ה כל הארץ טמאה, וכמש"כ הרמב"ם באהלות פי"ח מ"ט. ואע"פ שטומאת מדורות העכו"ם חמורה יותר מטומאת ארץ העמים, וכמש"כ הר"ש שם כמה נפק"מ, מכל מקום לא גזרו. ואם כן טעם זה קיים גם בעיירות של עכו"ם שבעולי מצרים, ומדוע מדוריה טמאים. ואולי לא פלוג, וגזרו טומאת מדור העכו"ם בכל ארץ ישראל].

ובמס' אהלות פי"ח מ"ט כתב הר"ש דאיירי בעיירות של עכו"ם שבארץ ישראל, וקרי להו ארץ העמים, וגזרו טומאה בעיר ושביל ומקוה אע"פ שלא גזרו חוץ לעיר.

והקשה החזון איש (שם סק"ג), איך יתכן לומר דשביל טמא, הא כל הארץ שברשותם טמא ובכלל זה גם השביל. ובשלמא לגבי מדור העכו"ם איכא חומרא טובא דצריך הזאה ג' וז', ואסור לכהן ליכנס שם. אך לגבי שביל לא מסתבר שגזרו טומאת מת ממש, דלא יהא חמור מארץ העמים שלא גזרו בשביל טומאה חמורה. וכיון שטומאת השביל כטומאת ארץ העמים מדוע הוצרך לפרט שביל. ותירץ, דלגבי עיירות של עכו"ם שבארץ ישראל לא גזרו על כל השטח שברשותם אלא על תוך העיר והשבילים של השדות והכרמים ותו לא. והטעם שגזרו על השבילין משום שלפעמים הם קוברים שם, ואע"פ שלא גזרו מטעם זה טומאה חמורה כמדורות העכו"ם, מכל מקום עשו דין השביל כדין העיר שיטמא בטומאת ארץ העמים.

**אמר רשב"ג הלכה אין לי וכו'**

ג' עובדות אלו נישנו לגבי פלוגתת ר' מאיר ור' יהודה האם מים שאובין כשרים לטבילת עזרא, דרשב"ג הביא עובדא לסייע לר' יהודה מגינתו של מציק שהכהנים טבלו שם, ואיירי שטבלו לקריין בשביל תורה ותפלה. (והקשה החסדי דוד לפי"ז מדוע נקט כהנים, הא לגבי בעל קרי כהנים וישראלים שוין). ור' יהודה הביא ראיה לשיטתו מר' דוסא שהקפיד רק על מ' סאה, ומבואר דלא חיישינן לשאובין לגבי בעל קרי. ומאידך ר' חנינא בן תרדיון סבר כר' מאיר ולכן חשש שמא עכו"ם נכנסו בלילה וזילפוה. ועי' בית יוסף ריש סי' ר"א שהקשה מדוע חיישינן לזה, ותירץ דחיישינן שמא היו מים מלוכלכים, והעכו"ם החליפו את המים כדי שיוכלו לרחוץ שם. וכן רבן גמליאל ואונקלוס הגר נחלקו בהאי פלוגתא.

**מרחץ שבלניה גוים בזמן שמטהרת שלה פתוחה לרה"ר טהורה לרה"י טמאה**

פירש הר"ש דפתוחה לרה"ר הוי ספק טומאה ברה"ר, וברה"י הוי ספק טומאה ברה"י. והקשה החזון איש (שם סק"א) דבספק מים שאובין מטהרינן אף ברה"י. ואם נאמר דהאי תנא סבר כולו שאוב דאורייתא ולכן מחמרינן בספק ברה"י, אכתי קשה מדוע ברה"ר מטהרינן לכתחילה הא אסור להכניס עצמו לספק. ולא משמע דאיירי בעבר וטבל. ולכן כתב דכאשר יש ספק אם העכו"ם פסל את המים אפילו ברה"ר לא מקלינן. והכא בזמן שמטהרת שלה פתוחה לרה"ר לא חיישינן שהעכו"ם פסל את המקוה לפי שהוא מירתת, משא"כ כאשר פתוחה לרה"י לא מרתת וחיישינן שמא העכו"ם פסל את המקוה.

**מרחץ שבלניה עכו"ם וישראל נכנס לשחרית ומשיקה אע"פ שזה נכנס וזה יוצא טהורה. נעלה או שנתייחדה לרשותו טמאה**

פירש הר"ש דאיירי במקוה חסר וצריך השקה כל רגע, וכאשר נתייחדה ברשות העכו"ם חיישינן שמא הפסיק את ההשקה, אך כאשר לא נתייחדה ברשותו אלא שהעכו"ם יוצא ונכנס בלבד, הרי הוא מירתת ולא חיישינן שהפסיק את ההשקה.

אך החזון איש (שם סק"ג) כתב דאפשר לפרש במקוה שאוב, [וכן פירש הגר"א על התוספתא], דסגי בהשקה פעם אחת, ואם נתייחדה ברשות העכו"ם חיישינן שמא החליף את מימיו וצריך שוב להשיקו למקוה כשר. אך אם הישראל יוצא ונכנס הרי העכו"ם מירתת ולא חיישינן להכי.

**משנה ב**

**אלו בעלי קריין צריכין טבילה**

בתוספתא איתא כל אלו שאמרו טהורין לחולין וטמאין לתרומה. ובפשטות קאי ממשנה זו ולהלן, וכן נקט המגן אברהם סי' פ"ח, דבמים חלוקין וכו' אין צריך טבילת עזרא לפי שזה חומרא לגבי תרומה בלבד. ועי' מש"כ בפ"ג דברכות בעינן טבילת עזרא.

**ראה מים חלוקים**

הרמב"ם בפיה"מ כתב חלקים מחליקין וניגרים. משמע דהוא מלשון חלק, דנמשכין היינו דביק וחלוקין היינו חלק. אך הרא"ש כתב פירוש שהם חלקים ואינם נדבקים זה בזה, והגיה היעב"ץ ברא"ש חלוקין במקום חלקים. דלפי הרא"ש חלקים היינו שהם חלוקים לטיפות טיפות, משא"כ נמשכין היינו שהם נדבקים זה בזה, ואינם חלוקים לטיפות. וכן פירש הרע"ב, וכן כתב התויו"ט בשם הרמב"ם בפיה"מ נא"י.

והנה במשנה ג' תנן המטיל טיפין עבות מתוך האמה טמא דברי ר"א חסמא. והרמב"ם פסק דטהור, וביאר הכס"מ דכיון דתנן דברי ר"א חסמא משמע דת"ק פליג דטהור, ופסק הרמב"ם כת"ק. אך התויו"ט כתב דיש מקום לפרש שהרמב"ם פסק דלא כר"א חסמא לפי שת"ק במשנה ב' דסתם ראה מים חלוקין, משמע אפילו בטיפין עבות. ודבריו הם לפירוש הרא"ש והרע"ב דחלוקין היינו טיפין טיפין, אך לפי הרמב"ם לפנינו אין שייכות בין חלקים לטיפין עבות. מיהו כתב התויו"ט דלפי"ז דין טיפין עבות כדין מים חלוקין, דבתחלה טהור ובאמצע ובסוף טמא, ואילו הרמב"ם סתם דטהור משמע בכל גוונא.

ומבואר בתויו"ט דטיפין עבות קאי נמי דראה אותן בשעת הטלת מי רגלים כמשנה ב', ולכן גם בזה יש מקום לחלק בין בתחלה לבין באמצע ובסוף. אך המשנה אחרונה כתב דטיפין עבות היינו שראה אותן בפני עצמן בלא הטלת מי רגלים, ולדבריו אין זה ענין למשנה ב'.

**ר' יוסי אומר לבנים כעכורים**

הרמב"ם כתב ור' יוסי אומר שאם היו לבנים נמשכים בתחלה טהור כדין העכורים. ולפי"ז ר' יוסי אזיל לקולא דאפילו לבנים ונמשכים שטימא ת"ק אף בתחלה הרי זה טהור, ורק באמצע ובסוף טמא. אמנם בפשטות משמע במשנה דר' יוסי קאי רק על לבנים, שדינם כעכורים ואין זה סימן לקרי גמור, אך נמשכים הוי סימן לקרי. וצ"ע לפי"ז דאם ר' יוסי בא להקל בלבנים לחוד, הא לת"ק נמי לבנים לחוד כעכורים, ועל כרחיך צ"ל דבא להחמיר דבנמשכים לחוד סגי לטמאות אף בתחילה, וצ"ע. ועי' משנה אחרונה ביאור אחר בדברי ר' יוסי.

**משנה ג'** עי' מש"כ בשבת פו ע"א ביאור הסוגיא לפירוש רש"י שם ולפירוש הרמב"ם כאן.

**משנה ד** האשה ששמשה את ביתה וכו' כאילו לא טבלה. הר"ש הביא בשם י"מ דהוי משום חציצה והקשה מהסוגיא בנדה, ועי' משנ"א שתירץ, ודייק מהרמב"ם כפירוש זה. ולפירוש הר"ש צ"ב מדוע באמת לא הוי חציצה, הא רבא סובר במס' נדה מב ע"ב שאותו מקום בית הסתרים הוי. ואפשר דחשיב מין במינו כמו מי רגלים בשלהי מסכתין.

ר' יוסי אומר בחולה ובזקן טמא וכו', ובחולין ילד עד כמה כל שעומד על רגלו אחת וכו'. בפירוש רה"ג ובפיה"מ כאן משמע דסימן זה הוא לחולה ובריא, אך לילד וזקן יש שיעור אחר, כל שאינו רותת. אך בר"ש מבואר שסימן זה נאמר לילד וזקן. והמחלוקת ביניהם הוא בגירסא בגמ' שם, ועיין.