שיעור ג טיוטא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שמיטה תשפב

הבאנו בשיעור הקודם את שיטת הפאה"ש שפסק כהירושלמי שהזורע בתוך הבית יכול להקל בשביעית, והחזו"א לא סמך על זה רק בצירוף שזה בעציץ שאינו"נ ורק בשעה"ד.

ואמנם חידש החזו"א מכח הספק של הירושלמי שאסור להוציא דבר שנמצא בבית ולעשותו גידולי גינה, ולכן כתב שאסור להסיר את התקרה בשביעית דהו"ל זורע, ואם הסירו את הגג הו"ל ספיחין.

וכתבו הפוסקים דכמו כן אסור להוציא עציץ שהיה בבית ומוציאו לבחוץ יש בזה משום זורע, ולכן אם יש מרפסת שחלקה מקורה וחלקה אינה מקורה, אסור להוציא עציץ מהמקום המקורה למקום שאינו מקורה אפילו בעציץ שאינו נקוב.

וכבר נתבאר לעיל שאם רוצים להעביר עציץ מבית לבית יש להקל, ואף שכיסוי עראי אינו מפקיע את השם שדה, וא"כ הרי הוא עושה אותו גידולי שדה וליחייב משום זורע, וביארנו לעיל שיש טעם אחר להתיר כאן דכיון שמבור בחזו"א שהסרת הגג הוא רק תולדת זורע דאינה אלא מדרבנן, לכן הקילו כשעוטף את העציץ מכל הצדדים כי מגלה דעתו דלא ניחא ליה בכך [ובאמת בלא"ה כיון שהוא עושה את העציץ כגידולי שדה רק לזמן מועט מסתבר דלא ניח"ל כל כך, וגם שאינו משנה לו כל כך כי העציץ מיועד לגדילה בביתו ואינו משתבח כל כך בכך שנעשה גידולי שדה].

ויוד התשובה שם בחזו"א הוא לאפוקי מאחד מהמקילין שנסע עם טרקטור וכיסה קודם שזרע, וכתב החזו"א שהכיסוי הוא עראי ואין עליו שם בית, והוסיף שאף אם הוא יהיה בית הרי כשממשיך ליסוע עם הטרקטור הרי הוא עושה חרישה אחר כך כשהוא מסיר את הגג ע"ש.

ולגבי סוכה שבנו מעל עציצים עי' חוט שני שהסתפק אי חשיב עראי וא"כ נחשב עדיים כגידולי שדה, או שנעשה גידולי בית ואז אסור להסיר את הסכך [ולהסיר את הסכך בלילה לא מועיל כי הרי הוא נעשה גידולי שדה ומשתבח באויר שיש שם] ועי' כעי"ז במשנ"ב תרכו שהסתפק אם סכך נחשב כבנין קבע לגבי בונה?

ובשם הגריש"א אמרו להניח ניילון, וצ"ע הרי אחר כך שיסיר את הניילון היר הוא עובר משום תולדה דזורע, ואולי יניח ויישאר כך עד שיעוף מעצמו? וצ"ע. ואם יש פסידא יכול להקל להסיר את הניילון שלא יייפסד העציץ?

ובמרפסת סגןרה שנפתח מעל הגינה של חבירו לכאורה יש לחוש שעשה את הגידולים שבקרקע כגידולי בית [ואף שיש צד שצריך מחיצות עי' חזו"א שנוטה שא"צ], ואולי הוא רק עראי, ואם יש שם רק צמחיה דלא ניח"ל יש להקל. אך בפרחים צ"ע מה לעשות.

החזו"א היקל בעציץ שאינו נקוב לזרוע בתוך בית. והנה בתוך בית ממש אין אפשרות לגדל כי עיקר הגידול הוא ע"י האויר וקרני השמש. ובחממות יש חורים ועושים אותם קטנים שלא ייכנסו חרקים אך נכנס השמש והאויר.

ובצה,ל אות כו?? הביא מספר תודעת השמיטה בשם הגרי"ש שאסר בחממות לזרוע.

והנה יש סוגי ירקות שצריך לגדלם בחממות כי כך הם גדלים יותר מהר וכן בחורף הוא לא ניזוק מהקור, והנה זה ודאי לא נקרא 'בית', כחי כאן הוא ממש מקום גידולו ולא מסתבר שהוא נחשב כגידול בית שמיעט הירושלמי.

אמנם היה נידון בירות עלים כמו חסה וכוסברה וכדו' ששם מגדלים אותם בחממות כדי למנוע חרקים, אך הוא מגרע מגידולם, ועושים את החממות כי הם רוצים שיהיהו ללא תולעים ועושים כן כל השנים ויש להסתםק אי יש עליו שם בית.

והגרנ"ק טען שכיון שמגדלים שם הרבה מאוד חשיב ממש כמו שדה. ובדעת החזו"א לא ברור כי בקיבוץ ח"ח הוא היקל אף שזרעו שם הרבה, אמנם בשמיטה נוהגים לכסות הכל בניילון, אך עדיין צריך את השמש ולכן אסור.

והנה יש משנה פרק ב משנה ד שעושים להם בתים בערב שביעית, ומשמע שבית הוא יותר חמור דאדרבה הוא משבח את הגידול, וביאר החזו"א ששם הוא עושה את הבתים שיהיה מעט שמש ויש בזה תועלת (לכתבו הלשון...). ומשמע שצריך שלא יבואו גשמים ולא יהיה שמש ויעשה הבית לרועץ. וזה יסוד הוכיוח דאין שם גשמים מחמת הניילונים, וגם נעשה לרועץ [ויל"ע משום שעושה כדי למנוע חרקים], אך יש שם שמש. והוא מונע חלק מהאויר.

והנה מחמת הספקות בזה של הגרי"ש יש שסמכו על ספר התורמה שיש קנין לעכו"ם להפקיע, ועל כן מוכרים את העציץ לגוי [ואין איסור בזה של מכירת שדה לגוי דלא תחנם, שהרי הוא מוכר רק עציץ], דמצרפים דעת ספר התרומה שהקרקע אינו שייך לגוי.

אכן נראה שאין לסמוך על קולא זו, ובהקדם הנה יש לדון מה הטעם שעציץ שאינו אסור דהנה הקרקע שלו ודאי נחשבת כקרקע שאינה של ארץ ישראל, ויש לחקור מה אמרו חכמים בזה האם הוא גזירה אטו עציץ שאינו נקוב, או שחז"ל חידשו שגם עציץ שאינו נקוב שייחשב כשדה של ישראל.

והנה יש חזו"א בדמאי סימן ג כתב שאפשר לעשר מעולי מצרים על עולי בבל, והקשה הגרח"ק שהרי הוא מעשר מחד דרבנן לתרי דרבנן, והביא החזו"א בדמאי שאין בזה משום תרי דרבנן כי ממילא הכל הוא דרבנן וחז"ל החמירו שייחשב הכל כארץ ישראל. וממשיך החזו"א יב מדמאי ס"ק כא [ועי' דרא בתרומה פרק א?] ומקשה מדוע בימינו אין לעשר מעציץ שאינו"נ לנקוב הרי הכל נחשב כארץ ישראל, וביאר דעציץ שאינו נקוב אין הפשט שגזרו על עציץ שאינו"נ שיהיה ארץ ישראל, אלא גזרו אטו עציץ נקוב.

והנה ב'היתר מכירה' היו מוכרים רק את הקרקע וגושיהן, ותמה החזו"א מה מועיל שמכרו את הגושים הרי הוא יונק מהקרקע שמתחת הגושים וכתב שם מפורש שבעציץ נקוב של נכרי מעל קרקע של ישראל חייב במעשר כי יונק מקרקע של ישראל אף אם יש לו כדי יניקה. ופלא על השבט הלוי חלק ח רמג שכתב בפשיטות שאין בזה איסור.

והשתא לא מובן מה ההיתר שמוכרים את הקרקע לגוי הרי גזרו אטו עציץ נקוב, והכא כיון שאם היה נקוב הרי יש בזה איסור עבודה כדין קרקע של ישראל כיון שיונק מלמטה, וא"כ יש לאסור. ועי' השואל בשבט הלוי שם שגם הרגיש בזה.

ואולי הוא סמך להקל שרק גזרו שיהיה כארץ ישראל ואם הוא מכור לגוי יש להקל וצ"ע.

ובדיעבד יש הלק כי אין איסור ספיחין בעציץ שאינו נקוב. אמנם החוט שני החמיר, ועי ארחות רבינו שהחמיר בספיחין אף בעציץ שאינו נקוב. והדר"א כתב להקל דהוי כמו ד' שדות דהיינו רביתייהו כי אין הדרך לגדל שם אך זה צ"ע דהא מבואר בחזו"א ששם יש איסור ספיחין, אלא היה נראה שלא גזרו על זה משום שהוא רק דרבנן לא החמירו בזה. וכמו שכתב הרמבם בפרק ד הכ"ט שבעולי מצרים אין ספיחין, והיינו דכל שאסרו רק מגזירה אין איסור ספיחין וי"ל דמשום כך גם אין איסור ספיחין בעציץ שאינו נקוב כי הוא אסור רק משום גזירה. וההביא הדר"א בפרק ד בשם הגריש שבעציץ שאינו"נ אין איסור ספיחין. אך החו"ש החמיר, ואף שאין ספיחין החמיר בדיעבד משום שמור ונעבד. [ובשמור ונעבד בשעה"ד יש להקל].

וכל העציצים מקפידים שאין שם 40 סאה וחשיב עציץ שאינו נקוב.