3. בדיני חצר המשתמרת ובדין עומד בצד שדהו
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / קנינים

כ"ו כסליו ע"א

**סימן ג**

**בדיני חצר המשתמרת ואינה משתמרת ובגדרי עומד בצד שדהו**

**א] בדין עומד בצד שדהו האם צריך בתוך שדהו**

**ב] לראשונים שלא צריך בתוכה מה כן נצרך**

**ג] האם גם בממון צריך עומד בתוך שדהו והטעם בזה**

**ד] בביאור הדין דצריך לומר תזכה לי שדי**

**ה] בביאור קושית הגמ' מהדין עומד בצד וכו' על ריב"ח ובדין חצר מטעם יד האם עוזר שלא מדעתו**

**ו] בביאור דעת ר' אבא שעוזר חצר שאינה משתמרת**

**ז] מה נחשב חצר המשתמרת מצד עצמה**

**ח] בביאור תירוץ רב אשי והאם עדין נשאר אם סברת ר"פ ובביאור החילוק בין דעת אחרת מקנה למציאה**

**ט] בדברי הר"ן שחצר משתמרת יכול להועיל בתור יד ובדברי הרשב"א לענין גט**

**י] בביאור דעת הרמב"ם והרי"ף שפסקו דלא כר"פ אמנם מועיל רץ אחריו ואין מגיעו**

**י"א] בביאור הרמב"ם שר"ג זה מדין משיכה ובישוב דעת רבא**

**עיין עוד בענין גדרי משתמר לחצר מטעם יד בסימן א' סקי"א**

**בדין עומד בצד שדהו האם צריך בתוך שדהו**

א]נחלקו אמוראים האם בעינן בגט עומד בצד שדהו אמנם להלכה קי"ל דבעינן עומד בצד שדהו מצד דומיא דידה ויש לדון האם צריך דוקא בתוך שדהו או עוזר גם בצד שדהו והנה מבואר בעירובין צ"ב: לגבי חצר גדולה שפתוחה לקטנה דאשה בגדולה וגט בקטנה מגורשת אבל הפוך לא ורש"י ביאר שהנידון שצריך עומדת בצד חצירה ולכן הקטנה כיון שזה לא מחולק מהגדול א"כ ממילא חשיב ידה אבל הפוך א"כ הגט בגדול זה רשות לעצמה ולא חשיב עמדת בצד שדהו אמנם תוס' שם הביאו עוד ביאור ע"ש והנה לרש"י מבואר שיש תנאי שיהיה עומד בתוך שדהו ולכן הגמ' דנה האם זה נחשב אותו רשות או לא דאם מספיק בצד שדהו א"כ כאן גם אם זה לא אותו רשות אבל זה לא גרע מצד שדהו אמנם לדעת תוס' אין לזה הכרח ומצאנו מפורש שנחלקו בזה הראשונים דהרשב"א בב"מ י"א. כתב שצריך דוקא שיעמוד בתוכו והריטב"א שם חלק וכתב שגם אם היא חוץ לשדה כל שזה משתמר לדעתה הוי כידה וכן כתב בגיטין ע"ט.

והנה עיין נתה"מ סימן ר"ב סק"ה שהקשה מהדין של עבד כפות שמגורשת הרי לא מדובר שעומדת על זה וכן בבהמה דמבואר בגמ' שקונה לא משמע דמדובר שעומד על הבהמה והרי זה חצר שאינה משתמרת שהרשב"א נקט שצריך שתעמוד בתוכה וכן הקשה בסימן ר' סק"ג מכליו של אדם שקונה בסימטא אם נימא שזה אינה משתמרת הרי הוא לא עומד תוך הכלי ויש שנקטו שאין דין להיות ממש בפנים אלא כל שהוא נוגע בכלי זה כמו ידו שזה בדבוקה ועיקר כוונת הראשונים שלא יהיה הפסק מקום

והנה המ"מ פ"ה מגירושין ה"ט כתב שרק מקום הגט הוא מקנה לה וכל שהיא תוך ד"א זה עוזר והקשה האבנ"מ סימן קל"ט סק"ט דהרי המ"מ נקט בדעת הרמב"ם שצריך עומד בתוכו ואם לא הקנה לה הארבע אמות א"כ זה לא עומדת בתוכה וכתב האולם המשפט סימן ר' שזה וודאי שאם אין הפסק מחיצה כל שעומד ליד חשיב כידה ויתכן שהשיעור כמבואר במ"מ שזה ד"א שזה נחשב מקומו וכל הדין שצריך דוקא בתוכו כוונת הראשונים אם יש מחיצה או שזה חוץ לד"א

והנה הגמ' בגיטין ע"ט. מביאה את המשנה שהיא מלמעלה והוא מלמטה כיון שהגיע לאויר הגג הרי זו מגורשת ואם היא מלמטה והוא מלמעלה כיון שזה הגיע לאויר החיצונה היא מגורשת והגמ' שואלת של מי החצר ואומרת שאם הכל שלה א"כ היא מלמעלה למה צריך שזה יגיע לאויר הגג והקשה התורת גיטין סימן קל"ט הרי יש כאן גוד אחית מחיצה וא"כ זה רשות אחרת ולכן היא לא מגורשת והרי כאן לגבי האשה מחיצות הבית זה כמו אם היא בקטנה וגט בגדולה ועיין רמב"ם שהעתיק דין המשנה שגם בסיפא מדובר שהמקום שהוא עומד זה שלו ומשמע שללא זה היא מגורשת וצ"ע הרי זה לא עומד בצד חצירה דהרי היא ברשות אחרת והיה מקום לדחוק שהגמ' הבינה שהמשנה מדברת גם במקרה שזה מדעתה וכה"ג נקטו התוס' כ"א. ועוד ראשונים שזה מועיל מדין שליחות אמנם זהו מאוד דוחק דהרי במשנה הקודמת כתוב בעומדת בצידה והגמ' אומרת כי צריך שזה יהיה יד וברמב"ם פ"ה מגירושין מפורש שמדובר בע"כ וצע"ג

**לראשונים שלא צריך בתוכה מה כן נצרך**

ב] והנה לראשונים שלא צריך שיהיה בתוכו עיין נתה"מ סימן ר"ב סק"ה וסימן ר"ג סק"ג שנקט שצריך שיהיה בצידו ולא רחוק ממנו אמנם עיין ריטב"א בגיטין שכתב וז"ל דאע"ג דהיא בחצירה וגיטה בפיסלא ואנן בעינן והיא שעומדת בצד חצירה דכה"ג בצד חצירה מקרי כל היכא שהגט משתמר בראיתה מאותו מקום שהיא עומדת שם עכ"ל ומבואר שכל שזה במקום שהיא יכולה לשמור על זה חשיב שזה כידה שמניחה שם את חפציה ובפשוטו דבר זה מוכרח מהראשונים בעירובין שנקטו שאם אין דין עומד בתוכו א"כ אין לבאר הדין חצר גדולה וקטנה אלא לענין נידון אחר והרי שם לא מדובר שעומדת בצורה שנוגעת בקטנה וא"כ עדין יש לבאר כך אם לא צריך בתוכה ומוכח כנ"ל שהקובע אם זה משתמר על ידה ולא משנה אם זה רשות אחת או לא

**האם גם בממון צריך עומד בתוך שדהו והטעם בזה**

ג] הנה בפשוטו כל מה שצריך עומד בתוך שדהו זה רק בגט דבעינן שיועיל דוקא מדין יד אבל בממון גם בחצר שאינה משתמרת הרי על ידי שהוא עומד בצידו ומשמר מה שבתוכה זה נהיה חצר המשתמרת וממילא זה מועיל בתור שליחות ולא צריך שיהיה דוקא עומד בתוכו והרי רש"י ביאר בתחילת הסוגיא שמה שצריך והוא שעומד בצד שדהו כדי שזה יחשב חצר המשתמר וכן הוא מוכרח בפשוטו לראשונים שחצר דגברא מטעם שליחות תמיד א"כ בהכרח שמה שחצר שאינה משתמרת עוזרת בעומד בצד שדהו זה מצד שליחות וחשיב חצר המשתמרת ועיין בית מאיר סימן קל"ט ס"א שדיק כן מדעת הטור שלענין גט כתב שצריך עומד בתוך שדהו ולענין ממון כתב בצד שדהו וכן דייק המחנ"א מדבריו וכן נקט הנתה"מ סימן ר"ב סק"ה אמנם בדברי הרשב"א בסוגין מפורש שגם לענין ממון דעוזר בעומד בצד שדהו שכתב שזה דוקא בתוך שדהו והרמ"א בסימן ר' ס"א העתיק דבר זה גם לענין ממון וכן עיין ברא"ש שביאר שמה שעוזר עומד בצד שדהו זה מצד יד ובפשוטו משמע שס"ל שכה"ג לא שייך לדון מצד שליחות כי זה אינו משתמר ולכן רק בתור יד זה מועיל [אמנם הפילפולא חריפתא נקט שכוונתו שזה יכול להעיל גם בתור יד אבל גם בתור שליחות דהרי חצר דגברא זה מדין שליחות והארכנו בישוב דעת הרא"ש במקום אחר] וצ"ב טעם הדברים

ועיין בנתה"מ סימן ר' סק"ג שביאר שכיון שהחצר אינה משתמרת מצד עצמה זה לא יכול להועיל בתור שליחות ולא עוזר מה שעושה שזה ישתמר על ידי דבר חיצוני ולכן גם על ידי עומד בצד שדהו זה מועיל רק בתור יד ולא בתור שליחות אמנם צ"ע דהרי מבואר בגמ' ק"ב. דיצא לו שם מציאה בעיר הוא קונה כיון שבדילי מיני אינשי ולכאורא כה"ג מצד החצר אין זה משתמר ורק מצד סיבה חיצונית וצ"ל ששם ביחס לחפץ זה חשיב שזה משתמר מצד החצר אמנם הרי מבואר בגמ' שבדעת אחרת מקנה מועיל חצר שאינה משתמרת וביאר הרא"ש שהנותן משמר ויש שרצו לבאר שהכונה שלגבי דבר שיש נותן חשיב משתמר מחמת עצמו אמנם הב"י והרמ"א כתבו שזה דוקא אם הנותן שם עומד ומשמר ומבואר שעוזר גם לחצר מטעם שליחות שמירה חיצונית וצ"ע ועיין לקמן סק"ח מה שביארנו בזה

והנה בהא שמטעם יד זה כן עוזר צ"ב הרי עד כמה שלא עוזר משתמר מצד דבר אחר למה כאן זה כן עוזר והיה מקום לדון שבאמת לא צריך משתמר כלל בדין יד וכן הביאו בשם התורת חיים והדרישה אמנם הדבר תמוה דהרי מבואר בגמ' שגט ביד עבד כפות זה לא מועיל אם הוא ער כיון שזה אינו משתמר ומפורש שגם במקום שזה מועיל בתור יד צריך משתמר וכן מבואר ברא"ש כ"ו: לענין מצא בחנות שדן שיועיל בתור יד ומדין עומד בצד שדהו וכתב שזה לא מועיל שכל שהוא לא יודע זה לא משתמר על ידו

ובפשוטו צ"ל שזה וודאי שגם בדין יד צריך משתמר אלא שבתור יד אין חיסרון שזה משתמר על ידי שהוא עומד שם דגם ידו של אדם נשמרת על ידו ולא שהיד שומרת מחמת עצמה

והנה בעיקר מה שהבאינו לבאר דהדין עומד בצד שדהו זה רק עוזר מצד יד ולא מצד שליחות ראיתי לבאר עוד דברמב"ם פ"ו משכירות מדויק דהדין שהחצר שכורה קונה למשכיר זה רק במשתמרת אבל באינה משתמרת ובעומד בצד שדהו זה קונה רק לשוכר ולנ"ל הביאור שבדין שליחות היא שליח של המשכיר כי הגוף שלו אבל בדין יד זה וודאי למי שבפועל זה משמר הדברים וזה רשותו ודו"ק

ועיין לקמן עוד בדין תזכה לי שדהו דביארנו שצריך לומר כי זה מועיל בתור יד וזה על דרך הנ"ל שעומד בצד שדהו זה לא חוזר להיות משתמר לגדרי שליחות

**בביאור הדין דצריך לומר תזכה לי שדי**

ד] מבואר במשנה שצריך לומר תזכה לי שדי ועיין תוס' ורשב"א שדנו שהרי לענין ארבע אמות מבואר בגמ' שאין שום מעלה בזה שאומר תזכה לי שדי וא"כ למה שכאן כן יהיה בזה מעלה ובתוס' הקשו עוד מהדין של ריב"ח שקונה שלא מדעתו וצ"ב קושיתם הרי שם זה במשתמרת וכאן זה באינה משתמרת ויתכן מצד שכיון שעומד בצידו חשיב משתמרת וממילא בהכרח שזה סתם מצד שצריך שיגיד שרוצה שהחצר תזכה וא"כ קשה גם מכל חצר ובמהרש"א ביאר שכוונת התוס' מקושית הגמ' שהבינה שריב"ח זה גם בשלא משתמר ועיין חידושי הר"ן דביאר דכאן מה שצריך לומר תזכה לי שדי שכיון שזה רק משתמר מצד שרץ אחריו ומגיעו א"כ כל שלא נותן דעתו לזכות בזה אינו משתמר לו והוסיף שגם בארנק בחצר שאינה משתמרת אפיל שלא צריך לומר תזכה לי שדי אבל הוא צריך שידע שזה שם דאל"כ הוא יעזוב המקום והדבר לא ישתמר וכן הוא בפסקי הרי"ד שצריך שיאמר תזכה לי שדי מחמת דאל"כ זה לא משתמר

ועיין רמב"ם דגם מבואר שזה כלל שכל חצר שאינה משתמרת שזה מועיל זה רק אם אומר תזכה לי שדי ויתכן לבאר על דרך הרי"ד אמנם אין לבאר כר"ן דהר"מ הצריך בכל דבר לומר תזכה וכו' אמנם עיין פנ"י שכתב לבאר דס"ל לרמב"ם דבאינו משתמר זה רק מועיל מצד יד וכנ"ל סק"ג ולכן צריך עומד בצד שדהו וגם כה"ג זה לא מועיל בתור שליחות וממילא אין זה קונה אלא אם זה מדעתו דהינו שכל הדין שחצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו זה רק בחצר מטעם שליחות ולא בחצר מטעם יד והנה בעיקר דברי הרמב"ם הקשה הרשב"א מה הגמ' שואלת רק על הדין שצריך להיות עומד בצד שדהו הרי גם אם לא צריך אבל הרי צריך לומר תזכה לי שדי וריב"ח אומר שחצרו של אדם קונה וכו' ותירץ שזה גם בכלל קושית הגמ' ולפ"ז כשהגמ' עונה ה"מ במשתמרת הכוונה שגם הדין של שלא מדעתו זה רק במשתמרת אבל באינה משתמרת אין את הדין שלא מדעתו אמנם כל זה שייך למה שביארנו לעיל שגם בעומד בצד שדהו זה לא נהפך למשתמר שיועיל מטעם שליחות והנה בפשוטו דבריו צ"ע דהרי חצר דקטנה מועיל רק בתור יד והרי וודאי משמעות הרמב"ם שגם שם עוזר שלא מדעתו ועיין סימן א סק"ה שהארכנו בדעת הרמב"ם שגם חצר מטעם שליחות מועיל בקטן וע"ש מה שכתבנו עוד ליישב אמנם לפשטות דעת האחרונים צ"ע מהלך זה

**בביאור קושית הגמ' מהדין עומד בצד וכו' על ריב"ח ובדין חצר מטעם יד האם עוזר שלא מדעתו**

ה] והנה הגמ' שואלת בתחילה על הדין של עומד בצד שדהו מריב"ח וכן לקמן קי"ח. וצ"ע מנ"ל שריב"ח מדבר שלא עומד בצד שדהו ובפשוטו הכוונה כמו שביאר המהדורא בתרא דבפשוטו הסיבה שזה שלא מדעתו כי הוא לא עומד שם וכן פשטות לשון התוס"ר לקמן קי"ח. וכן מבואר בתוס' בסוגין שבתירוץ השני רצו להרויח שמה שהגמ' בב"ק מצאה בריב"ח זה שלא צריך עומד בצד שדהו ולא שלא צריך מדעתו אמנם עיין משנת הגר"א קוטלר שכתב לבאר דכוונת הגמ' שהטעם שצריך עומד בצד שדהו זה מצד יד והגדר ביד שהאדם קונה בידו ובזה לא מועיל שלא מדעתו וריב"ח אמר שמועיל שלא מדעתו בהכרח שיש גדר של שליחות ורק לכן מועיל שלא מדעתו דהחצר קונה לו וממילא אין סיבה שיצטרכו עומד בצד שדהו והגמ' ענה שכאן שזה לא משתמר אין זה עוזר אלא מצד יד ובזה באמת צריכים דעת ע"ש

והנה בעיקר הדבר כן הוא במחנה אפרים ובנתה"מ דבדין חצר מטעם יד אין את הדין של שלא מדעתו [וכן הביא הריא"ז בקונטרס הראיות מהרי"ד אמנם חלק עליו] אמנם בנתה"מ ביאר מצד שזה לא דומיא דיד אם זה שלא מדעתו וציין לדברי הר"ן בסוגין שצריך שידע שזה בשדה דאל"כ זה לא משתמר וזה לא דומיא דיד אמנם אדרבא מהר"ן בסוגין מבואר שעד כמה שזה היה משתמר אפילו שזה מועיל רק מצד יד בכל אופן מועיל שלא מדעתו וי"ל שס"ל שזה מועיל מצד שליחות עד כמה שזה משתמר אמנם לשונו לא משמע כך ועיין בתוס"ר כ"ו: לענין מצא בחנות וברא"ש שדנו שיועיל בתור חצר וע"ש מה שתירץ וחזר והקשה שיועיל מצד יד דהרי הוא עומד בצד שדהו ותירץ שזה לא משתמר הרי מפורש שגם בחצר מטעם יד מועיל שלא מדעתו וכן לשיטת הר"ן שכתב בדעת רש"י שחצר משתמרת באינו בצידו זה גם יד לענין ממון ורק לכן זה קונה במציאה והרי מבואר בגמ' שמועיל שלא מדעתו ובהכרח שגם בחצר מטעם יד מועיל שלא מדעתו ועיין תוס' בב"ב נ"ד.שנקטו שגם אם חצר מטעם יד מועיל שלא מדעתו אמנם לשיטתם שלמסקנא כל חצר זה מטעם יד כמשמעות לשונם א"כ בהכרח זה כך ע"ש

**בביאור דעת ר' אבא שעוזר חצר שאינה משתמרת**

ו] והנה מבואר בגמ' שר' אבא דן שגם חצר שאינה משתמרת קונה וצ"ע מהבריתא דהגמ' לקמן מביאה שאם אמר כל מציאות שיבאו לשדי אני יקנה שלא קונה והגמ' מבארת שזה מצד שזה לא משתמר ועיין הגרעק"א שהקשה עוד ממשנה בפאה שמה שהעניים השאירו זה הפקר וכל אדם יכול לקחת ואם נימא שחצר שאינה משתמרת קונה למה שבעל הבית לא יקנה עוד קשה דהראשונים הקשו מדין דמצא בחנות למה בעל הבית לא זוכה ותירצו שזה חצר שאינה משתמרת וצ"ע מה יענה על זה ר' אבא

ובפשוטו צ"ל שגם אם קונה חצר שאינה משתמרת אבל זה רק במדעתו ולא שלא מדעתו והסברא בזה יתכן או על דרך המבואר ברי"ד דמה שצריך לומר תזכה לי שדי שכיון שזה אינו משתמר אין דעת האדם בסתמא לזכות בזה אלא אם אומר וא"כ ה"ה באינה משתמרת ואינו עומד בצד שדהו ומצאנו ברא"ש לענין יצא לו שם מציאה שכתב שצריך לומר תזכה לי שדי כיון שזה לא משתמר ומבואר כנ"ל דבאינו משתמר צריך דעת קנין ולא עוזר שלא מדעתו

אמנם בקושית הגמ' ששאלה מריב"ח שיעזור שלא מדעתו אפילו בלי עומד בצד שדהו חזינן שנידון הגמ' היה דלא כנ"ל אמנם בדעת ר' אבא יתכן כנ"ל וצ"ע

**מה נחשב חצר המשתמרת מצד עצמה**

ז] צ"ב מהו גדר חצר המשתמרת והנה לשון הגרעק"א בגיטין ע"ט. שצריך משתמר מגנבים אמנם הנה לר"פ שהטעם שבדעת אחרת מקנה לא צריך משתמר מצד שאף אחד לא יקח דבר זה כי הבעלים לא מרשה לו ומבואר שלא צריך משתמר מגנבים אלא צריך שהדבר יהיה בחצרו בצורה שאדם ישר רואה את זה כשמור לבעלים ולא יקח את זה או שלא יכנס לחצר ולפ"ז וודאי שלא צריך שיהיה נעול בפועל

ולכאורא היה מקום להוכיח כן מהגמ' של יצא לו שם מציאה בעיר שפרשי מינה אינשי והרי לגנבים אין שום סיבה לא לקחת את זה ויתכן שהכונה שמפחדים שיראו אותם והרי כולם יודעים שזה שייך לבעל השדה ובשטמ"ק הביא בשם רבינו חננאל דכיון שיצא שם מציאה אנשים מפחדים מהמלכות ולא נכנסים לשדה וא"כ זה סברא גם לענין גנבים אמנם סתימת הראשונים לא משמע כך

והנה הנתה"מ כתב שכל דבר שיש לו מחיצות חשיב משתמר והוכיח מכלי ברה"ר שעוזר אפילו שהוא לא עומד בתוכו אמנם הארכנו לעיל סק"א שאם אין הפסק מחיצות זה עוזר מטעם יד אמנם ע"ש שהביא מלשון הרמב"ן במעשה דר"ג שזה אינו משתמר כיון שאין מחיצות בין הפירות של ר"ג לפירות של ר"י ומבואר שזה תלוי במחיצות ועיין רש"י בגיטין ע"ט. שכתב דאם הגג גבוה עשרה חשיב משתמר ומבואר שכל שזה חולק מקום לעצמו חשיב משתמר אמנם עיין תוס' בגיטין ע"ט: לענין שני חצירות פנימית וחיצונה והחיצונה יתר גבוה מהפנימית שזה אינו משתמר מבני החיצונה ועיין סימן ב' דבפשוטו כוונתם לא מצד הרוח אלא מצד בני החיצונה ומבואר שאפילו שיש מחיצות חשיב אינו משתמר אמנם יתכן לדחוק שכל קושיתם באויר שמעל המחיצות אבל לא לענין מה שתוך המחיצות אמנם אם נימא שזה תלוי שאנשים רואים את זה כמקום שמור לכאורא לא מסתבר כך וצ"ע

והנה עיין רש"י קידושין מ"ד: ד"ה ניעור שכתב וז"ל ואינו דומה לחצר גמורה דכי איתרבאי חצירה משום דסתם חצר משתמרת על פי הבעלים שגדרה סביב ופותח ונועל עכ"ל ומבואר שצריך חצר שיש בה מנעול והנה גם לדבריו יתכן שלא צריך שהחצר תהיה נעולה אלא שכל שזה סוג מקום אם מנעול דרך אנשים לשמור שם דברים ורואים דבר זה כחצר משתמרת וכן הוא בלשון הריא"ז שם שצריך שיהיה לבית מנעול ובהפלאה סימן ל' נקט שצריך שיהיה נעול וזהו וודאי חידוש

ועיין תוס' בב"ק מ"ט: שכתבו לענין גר שמת והמשכון מונח בבית ישראל ובא מישהו ולקח את זה דמשמע שזה היה חצר שאינה משתמרת מהא דמישהו בא ולקח את זה ומשמע שמקום שדרך אנשים להיכנס לשם הוי אינה משתמרת וצ"ב

והנה ברמב"ם מבואר שדה וגינה חשיב אינו משתמר והנה מקורו לענין שדה מהגמ' שהעמידה במשנה רק בעומד בצד שדהו דהוי אינו משתמר ומבואר שסתם שדה זה אינו משתמר אמנם צ"ב מאיפה מקור הר"מ שגינה זה אינו משתמר ושמעתי מהרב גפן לבאר שמקורו מהגמ' בב"ק לענין השבה שגינתו וחורבתו הוי אינו משתמר ולפ"ז מבואר חידוש גדול שצריך מקום המשתמר שמועיל לענין גדרי השבה דהינו כש"ח והנה מצאנו שם שהדברים מתחלקים שיש דברים שדרך שמירתם בקרקע ויש דברים כגון קורות שכתב הר"מ שהדרך להניחם בחצר וצ"ע האם גם כאן גדרי משתמרת נידון לכל חפץ לפי דרכו או שיש בזה כלל לענין כל החפצים והנה מבואר בגמ' לקמן קי"ז. דאבנים דנפלו בגינה הוי חצר המשתמרת וצ"ע הרי לדעת הר"מ גינה הוי אינה משתמרת ואם נימא לחלק לענין איזה דבר א"כ יתכן שלענין אבנים חשיב משתמרת שדרך אנשים להניח בגינה כמבןאר ברמב"ם בהלכות שומרים שהדרך להניח בחצר

והנה מבואר בגמ' שמצא בחנות הרי אלו שלו והקשו הראשונים למה שבעל החנות לא יזכה בחצר ויש שתירצו שזה חצר שאינה משתמרת אמנם יש ראשונים שתירצו אחרת ולכאורא כאן וודאי שזה לא כמו מנעול וצ"ב המחלוקת בזה וכן לענין מצא בכותל יש שנקטו דהכל הוי משתמר ויש שנקטו שהכל לא משתמר ויש שחילקו בחצי שלכיון בעל הבית או בחצי שלכיון הרחוב וצ"ע הגדרים בזה

**בביאור תירוץ רב אשי והאם עדין נשאר אם סברת ר"פ ובביאור החילוק בין דעת אחרת מקנה למציאה**

ח] עיין מסקנת הגמ' שרב אשי ס"ל שחצר מטעם ידה איתרבאי ולא גרע משליחות וגבי גט דחוב הוא לא אין חבין אלא בפניו משא"כ במתנה שזה זכות ובביאור דברי הגמ' מצאנו כמה דעות בראשונים בלשון רש"י מבואר שחצר שאינה משתמרת לא יכול להועיל בתור יד אבל זה יכול להועיל בתור שליחות אלא שיש חיסרון שהחצר לא יכולה להיות שליח כי צריך או דעת שליח או דעת משלח ולכן אם יש דעת אחרת מקנה א"כ יש דעת משלח ולכן זה עוזר ואם זה מציאה שאין דעת שליח וכן אין את הדעת של החצר לכן זה לא מועיל

ובר"ן ביאר על פי דרכו שחצר שאינה משתמרת זה לא מועיל אלא בתור שליחות אלא שביאר שלענין מציאה יש חיסרון של שלוחו של בעל הממון ולכן שם זה רק יכול להועיל בתור יד משא"כ כשיש דעת אחרת מקנה מועיל אפילו שזה אינה משמרת דיש כאן את המשלח שהוא יכול למנות החצר לשליחות והנה לכאורא אין זה במשמעות רש"י שכתב שאין כאן דעת שליח או משלח משמע שדעת שליח עוזר ולר"ן במציאה גם דעת שליח לא עוזר

והנה צ"ב לשני מהלכים אלו למה במציאה עוזר חצר משתמרת באינו עומד בצד שדהו הרי אין כאן מי שימנה אותה שליח וכן לר"ן יש כאן חיסרון של שלוחו של בעל הממון ועיין חידושי הר"ן שכתב לישב בשני אופנים או שבאמת זה רק תקנה דרבנן עוד תירץ דבמשתמרת גם באינה עומדת בצידה לגבי דבר שהיא רוצה הוי כידה וכל זה שייך לשיטתו שלהלכה קי"ל שגם חצר דגברא זה מטעם יד ולכן גם איש זוכה במציאה מטעם יד וצ"ע שהנימוק"י ביאר את דבריו גם בשיטת הר"ף שפסק שחצר דגברא זה מטעם שליחות דהרי פירושו על הרי"ף

ובריטב"א וברבינו פרץ כתבו בשם תוס' דבאינה עומדת בצד חצירה לא הוי אלא מטעם שליחות וזה לא דומה ממש לשליח דשליח זה משתמר על ידו אלא שקים להו לחז"ל דלענין מתנה הוי שלוחו אפילו באינה משתמרת ולענין מציאה זה רק במשתמרת וע"ש שהקשו על זה דממ"נ עד כמה שזה שליח שתמיד זה יועיל ועד כמה שזה לא דומיא דשליח שתמיד זה לא יועיל והנה צ"ב קושיתם הרי הגמ' מתחילה אמרה סברא לחלק שדעת אחרת מקנה אלים ומועיל גם באינו משתמר והגמ' רק שאלה מגט ועל זה ישבה הגמ' ששם שזה חוב צריך דוקא דומיא דידה אמנם לענין דבר שזה זכות שמועיל בתור שליחות נשאר החילוק הראשון של הגמ' ובפשוטו זהו כוונת התוס' ד"ה חצר שלא טרחו לבאר אלא שבגט צריך דוקא יד ובממון מועיל שליחות אמנם באינה משתמרת מועיל רק בדעת אחרת מקנה ומשמע שזה כמו הבסרא בתחילת הסוגיא וצ"ב כוונת הראשונים וביותר בריטב"א שהכריח מרב אשי דלא כר"פ וצ"ע שרב אשי רק ישב על גם אבל לומר שדחה את סברת ר"פ ובאמת הרמב"ן נקט שאין שום ראיה מרב אשי דלא כר"פ

ולכאורא צ"ל שס"ל לריטב"א שכל סברת הגמ' שדעת אחרת מקנה זה כמו שביאר רש"י דנוחה מתנה זו ליקנות זה רק סברא עד כמה שזה מועיל בתור יד אלא שזה לא יד גמורה בזה שייך לחלק שמתנה לא צריך יד גמורה כי זה נוחה מתנה זו ליקנות אבל עד כמה שזה מועיל בתור שליחות בזה ממ"נ אם חצר דומה לשליח אפילו באינו משתמר א"כ תמיד זה צריך להועיל ואם זה לא דומה לשליח א"כ זה תמיד לא צריך להועיל והנה לכאורא אם נימא בגדר חצר מטעם שליחות כביאור הגר"ח דזה רק ביחס של החצר לאדם אבל הצורה שזה חל זה בתור יד א"כ לכאורא בזה עדין יש מקום לחלק בין דעת אחרת מקנה שלא צריך ברשותו לגמרי כמו במציאה מצד שנוחה מתנה זו ליקנות ולכאורא רק אם נימא ששליח הכונה שהחצר פועת לאדם בזה אפשר לומר שביחס לחצר זה ברשותה לגמרי ועדין צ"ב [ובעיקר הדבר שחלוק הסברא בתחילת הסוגיא מסוף הסוגיא מבואר גם ברש"י שבתחילה ביאר מצד נוחה מתנה זו ליקנות ובסוף ביאר מצד שצריך דעת שליח או משלח וכן עיקר סברת רש"י שנוחה מתנה זו ליקנות כן מבואר בתוס' פסחים פ"ט ובתוס' שאנץ שם שלמדו שבקטן עוזר דעת אחרת מקנה מהא דבסוגין מצאנו שזה יותר קל וכן ברמ"ה בב"ב נ"ד למד מכאן שבדעת אחרת מקנה צריך פחות דעת]

ועיין ברבינו פרץ הובא בשטמ"ק שכתב לבאר שבאמת גם בחצר שמועיל מטעם שליחות צריך משתמרת אלא שבדעת אחרת מקנה כיון שאף אחד לא יכול לקחת את זה דהמקנה רוצה לתת אותה רק למקבל א"כ זה משתמר בחצר אליו משא"כ במציאה כה"ג חשיב חצר שאינה משתמרת דהינו שנקט שלא צריך משתמרת מגנבים וכמו שהארכנו לעיל והנה וודאי שאין זה כוונת תוס' שהרי כתבו שלענין מתנה לא צריך משתמרת ולנ"ל זה עוזר כי הוי משתמרת וע"ש שביאר שזה גם הסברא דרץ אחריו ואין מגיעו לא מועיל במציאה כי זה אינו משתמר משא"כ בדעת אחרת מקנה חשיב משתמר כי אף אחד לא יקח את זה ולפ"ז גם בעבד כפות ער צריך להועיל כיון שלענין מתנה תמיד זה חשיב משתמרת וכן הוא ברבינו פרץ בב"ק י"ב. וכן הביא הקצוה"ח מתשובות מימוני

ובפסקי הרא"ש וכן בתוס"ר ביאר וז"ל ובממון דזכות הוא לו יש לחצר דין שליח במשתמרת אף שלא מדעתו אבל אינה משתמרת במציאה בעינן עומד בצד שדהו דסתמא דמילתא אין אדם מוסר ממונו ליד שליח שאין משתמר בידו אבל מתנה דדעת אחרת מקנה לא בעינן עומד בצד חצרו דאדם תולה דעתו בדעת הנותן לאיזה מקום שישים אותו דבר הנותן לו דעתו לקבלו ולזכות בו ושמירת הנותן חשיב עליו כשמירתו עכ"ל והנה הב"י והרמ"א נקטו שעיקר הסברא ששמירת הנותן חשיבה כשמירתו ולכן כתבו שצריך שהנותן יעמוד בצד השדה ועיין ביאור הגר"א ובקצוה"ח שהקשו על זה דהגמ' מדמה לדין רץ אחריו ואין מגיעו והרי שם לא שיך לומר שהנותן שומר ולא משמע שמדובר שהנותן עומד ויכול לתופסו אמנם הרי הרא"ש בתחילה כתב שהוא סומך על דעת הנותן ומשמע שהסברא שכאן אין את האנן סהדי שלא רוצה לתת למקום שלא משתמר דדעתו לעשות כדעת הנותן אלא שצ"ב למה הזכיר הרא"ש ששמירת הנותן חשובה כשמירתו ויתכן מצד שס"ל שעד כמה שהדבר בפועל לא נשמר זה חסר בכל הסיבה לקנין ורק אם הדבר נשמר בפועל יש כאן סיבת קנין אלא שעדין יש אנן סהדי שלא רוצה שזה יהיה שליח ולזה עוזר מתנה שסומך על הנותן מה יהיה שליח שלו ויתכן שמה שכתב שמירת הנותן חשיבה כשמירתו הכוונה כר"פ שהוא לא מרשה לאף אחד לקחת ולא כי שומר אלא שס"ל שכה"ג שהחצר לא משתמרת מצד עצמה לא הוי חצר המשתמרת ולכן הוצרך לביאורו הנ"ל והנה לעיל סק"ג הקשינו דהרא"ש נקט שעומד בצד שדהו לא מועיל בתור שליחות כי החצר מצד עצמה לא משתמרת וכאן מבואר ששמירת הנותן חשיבה כשמירתו ולנ"ל א"ש דביסודו כאן זה שליח כי עושה לפי הנותן וכל מה שהוצרך לשמירת הנותן שיהיה כאן סיבת קנין ובזה עוזר גם משהו חיצוני אמנם צ"ב מנ"ל לרא"ש דצריך את שני הדברים הרי הגמ' בתחילה סברה שעוזר במציאה חצר שאינה משתמרת חזינן שאין חיסרון מצד עצם החצר ועד כמה שהרא"ש ביאר שזה מצד אנן סהדי שלא רוצה א"כ מהיכי תיתי שיש עוד סברא וצ"ל שהרא"ש האמת נקט שאפילו שמסכמת דעתו לדעת הנותן אבל הנותן כל מה שהוא נותן כי הוא משמר את זה וצ"ע

והנה עיין מחנה אפרים שדייק מהטור שלענין כסף קידושין כתב שצריך עומד בצד שדהו וצ"ע הרי יש כאן דעת אחרת מקנה וכתב לחלק בין מתנה למכר שרק במתנה עוזר אינה משתמרת והנה אם הביאור כר"פ או כהנותן שומר א"כ לכאורא גם במכר חשיב דעת אחרת מקנה אמנם אם נימא שעיקר המכוון ברא"ש שסומך על הנותן א"כ כל זה שייך במתנה שאין לו שום זכות להחליט בקשר למתנה אבל במכר שזה מדעתו חוזר האנן סהדי שלא רוצה שיתנו לו דברים במקום שלא משתמר אמנם הרמ"א וכל הפוסקים נקטו שזה מועיל גם במכר

והנה הגמ' בתחילה מחלקת שדעת אחרת מקנה זה אחרת ושואלת מגט וצ"ב לביאור הרבינו פרץ כי זה שומר על ידי הנותן רק בשבילו או למבואר ברא"ש כנ"ל א"כ בגט שזה בע"כ לכאורא זה לא שייך דלא שייך לומר שזה משתמר על דבר שלא רוצה ובפרט לרא"ש שיש אנן סהדי הרי גם כאן זה כך ויתכן שבתחילת הסוגיא שהגמ' דנה בחצר מטעם יד כה"ג לא שייך החסרונות הנ"ל וכל החיסרון שזה לא מקום לקנין ובזה מועיל הסברא שנוחה מתנה זו ליקנות אמנם למסקנא שבתור יד זה וודאי לא מועיל ורק בתור שליחות ובאמת צריך משתמר א"כ יש מקום לסברות הנ"ל ובגט באמת זה לא שייך ובזה מיושב גם קושית הגר"א הנ"ל דמה הגמ' מדמה רץ אחריו ואין מגיעו לענין חצר שאינה משתמרת דלהו"א של הגמ' שזה עוזר בתור יד אלא שיש חיסרון שזה לא יד גמורה כי לא משתמר בזה עוזר הסברא של נוחה מתנה זו ליקנות אמנם למסקנא שעוזר בתור שליחות בזה הסברא היא אחרת ובאמת זה לא אותה סברא של רץ אחריו ואין מגיעו אמנם עיין תוס"ר שנראה שגם בגט שייך הסברות הנ"ל וכן ברבינו פרץ משמע שגם בתחילת הסוגיא נקט שדמיון הגמ' בתור סברא שזה משתמר [ועיין לעיל דהבאינו להוכיח מרש"י שחלוק הסברא בתחילת הסוגיא מסוף הסוגיא ע"ש]

והנה הראשונים לקמן דנו שהפקר זה כמו דעת אחרת מקנה ולכאורא לרבינו פרץ שזה מצד שהנותן שומר למקבל הרי כאן הוא הפקיר את זה וזה לא שייך וכן לרא"ש וצ"ע שהם עצמם כתבו סברות אלו וצ"ע ובדעת הרא"ש יתכן שכיון שהפקיר את זה בשבילו הוא שומר לו על זה אמנם אם נימא שצריך כאן סברא שנותן גם במקום שלא משתמר לכאורא כל שהוא הזוכה א"כ הדרינן לאנן סהדי הנ"ל וכן לר"ן שזה מצד שלוחו של בעל הממון וודאי צ"ע וצ"ע ועיין סימן ב' סק"ט מה שכתבנו בזה מה שכתבנו בזה

והנה מבואר בגמ' גיטין ע"ח. שעבד ער אפילו כפות אינה מגורשת ודעת תוס' בב"ק י"ב. וברא"ש שם שזה גם לענין מתנה אמנם ברבינו פרץ שם מבואר שבמתנה זה מועיל ולכאורא זה לשיטתם דלרא"ש שבדעת אחרת מקנה כי שמירת הנותן חשובה כשמירתו א"כ בעבד הוא לא יכול לשמור אמנם לרבינו פרץ שכיון שאף אחד לא יכול לקחת א"כ זה שמור לו א"כ גם כאן זה שייך וכן לראשונים שבדעת אחרת מקנה לא צריך משתמר כלל וודאי שגם בעבד זה יעזור אמנם יתכן שגם לרבינו פרץ דוקא בסתם חצר שבמקומו זה משתמר ומצד שמישהו יקח אין שום חשש אבל כאן לא מתחיל השמירה כלל והרי זה כצבי רץ שלא מועיל גם במתנה כמבואר ברמב"ם ותוס' בב"ק י"ב.

**בדברי הר"ן שחצר משתמרת יכול להועיל בתור יד ובדברי הרשב"א לענין גט**

ט]והנה ברמב"ם מבואר שחצר דקטנה עוזר גם באינה עומדת בצידה ועיין ש"ך שביאר על פי דברי הר"ן שבמשתמרת זה יד לענין זכות גם אם לא עומד בצידה וצ"ע דהרי רב אשי אומר ולא גרע משליחות והרי דעת הרי"ף שקי"ל שלא עוזר אינה משתמרת אפילו במתנה ולפ"ז צ"ע מתי מועיל בתור שליחות ועיין ר"ן שביאר שלדעתו בהכרח שהמדובר על משתמרת ולא עומד בצידה ובהכרח שזה רק תקנה דרבנן מה שמועיל במציאה ואין חיסרון של שלוחו של בעל הממון ולפ"ז בדעת הרמב"ם שס"ל כרי"ף לא יתכן כביאור זה וצ"ע דעת הש"ך אמנם יתכן שלדעת הרי"ף שחצר דגברא מצד שליחות א"כ לכן צריך להגיע לשליחות אמנם א"כ בגברא תמיד יהיה חיסרון של שלוחו של בעל הממון ובהכרח שלדעת הרי"ף לא שייך את כל הסברות הנ"ל

והנה הרשב"א בגיטין ע"ח. כתב לענין גט באינה עומדת בצידה שאם מגלה דעתה שרוצה כשהגט בחצירה זה מועיל והביא כן מהירושלמי דזה כידה ארוכה ובפשוטו כוונתו שזה מצד שליחות וכאן שרוצה זה זכות אמנם צ"ב לשון הירושלמי שזה כידה ארוכה ובברכת שמואל האריך לבאר שבדבר שהוא חוב אפילו אם הוא רוצה לא מועיל זכין וממילא לא יעזור מה שרוצה שזה יהפך לזכות שיועיל מדין זכין [אמנם בשטמ"ק בב"מ צ"ט. מבואר שאם רוצה הוי מדין זכין] ולכן ביאר שכוונת הרשב"א שעד כמה שרוצה זה כמו יד וכמו שביאר הר"ן לענין ממון שמשתמרת לענין זכות זה יד עכ"ד אמנם לנ"ל בדעת הרשב"א שפסק כרי"ף זה לא יתכן דהרי הגמ' אמרה שליחות בהכרח מדובר במשתמרת וצ"ע אמנם היה מקום לומר שבחצר המשתמרת וזה מדעתה כה"ג שיך לדון שזה ממש החזקה שלה כמו בידה וכה"ג זה יד והגמ' דיברה על שלא מדעתה שזה מדין שליחות וצ"ע והנה מבואר בראשונים שמועיל לקנות בחצר השליח ועיין סימן א' שהבאינו לדון שיש כאן חיסרון של אין שליח עושה שליח אם חצר מטעם שליחות אמנם לנ"ל יתכן דבמשתמרת וזה מדעתו הוי כידה ורק לכן זה מועיל וצ"ע

**בביאור דעת הרמב"ם והרי"ף שפסקו דלא כר"פ אמנם מועיל רץ אחריו ואין מגיעו**

י]עיין רי"ף ורמב"ם שפסק שגם בדעת אחרת מקנה לא מועיל אם זה חצר שאינה משתמרת ובריטב"א ביאר שזה מוכרח בדעת רב אשי וכוונתו כמו שביארנו לעיל שס"ל שבחצר מטעם שליחות לא שייך לחלק בין דעת אחרת מקנה או לא אמנם הרמב"ן ביאר שמקור דבריו מהגמ' בקידושין שחזינן שהגמ' ס"ל שהמשנה של ר"ג מדובר באגב ולא בחצר ובהכרח שאין סברא של דעת אחרת מקנה אותו אמנם צ"ע למה ברץ אחריו ואין מגיעו מועיל במתנה ולמה אין כאן חיסרון של אינו משתמר והגרעק"א כתב לשון שכיון שהחצר מצד עצמה משתמרת ורק החפץ לא משתמר כה"ג חלוק חצר ממתנה והנה היה אפש"ל שהכוונה שכה"ג אין חיסרון אלא שזה אינו כמונח ובזה יש חילוק בין מתנה למציאה אמנם משמעות הרמב"ם שזה חיסרון של אינו משתמר שדימה דבר זה לצבי רץ כדרכו לענין מציאה ועיין סימן ב' שהארכנו מעוד ראשונים שאין משמע שזה חיסרון חדש של אינו כמונח ועיין שיעורי הגרש"ר שהאריך בזה

אמנם היה אפש"ל עוד שבאמת מדובר דוקא בעומד בצד שדהו שזה מועיל בתור יד וכה"ג לא צריך משתמר לגמרי ולכן מועיל לענין מתנה דהיינו שבחצר מדין שליחות לא מועיל גם במתנה משא"כ בחצר מטעם יד כה"ג מועיל גם דרגא של רץ אחריו ואין מגיעו כיון שימצאנו בחוץ אלא שלפ"ז צריך שיעמוד דוקא בתוך שדהו למה שנקט המ"מ בדעת הרמב"ם

והנה בעיקר החיסרון של רץ אחריו ואין מגיעו שזה עדיף בדעת אחרת מקנה עיין רבינו פרץ שביאר שזה מצד חצר שאינה משתמרת וכן ביאר בר"ן במתניתין אמנם עיין שטמ"ק ...............

**בביאור הרמב"ם שר"ג זה מדין משיכה ובישוב דעת רבא**

י"א] והנה הרמב"ם בפירוש המשניות במעשר שני ביאר שר"ג הקנה להם בחצר וצ"ע הרי דעתו שלא עוזר אינו משתמרת גם בדעת אחרת מקנה ובהכרח לבאר מצד אגב וביאר בזה הגר' רפאל שמולאביץ דבלשון הר"מ פכ"ט ממכירה מבואר שהקנין של שוכר את מקומו הוא לא קנין חצר ובהכרח שזה קנין כעין משיכה וכן ביאר בדברי משפט וכן הגירסא הישנה בפיה"מ במעשר שני דהינו שזה כעין הכנסה לרשותו אלא שכאן זה עדיף שעוזר אפילו בדברים שדרכם בהגבהה והנה צ"ע דבפשוטו זה נסתר מסוגין דהגמ' שואלת מהמשנה של מעשר שני להוכיח שחצר שאינה משתמרת מועיל מצד חצר וביאר הנ"ל דיתכן שלהו"א שהנידון מצד יד א"כ עד כמה שאינה משתמרת זה לא רשותו א"כ זה גם לא מועיל בתור משיכה אמנם למסקנא שזה סברא בשליחות א"כ לענין משיכה זה יכול להועיל שזה חשיב רשותו שזה יהיה כעין משיכה ובזה מיושב דעת רבא דנראה קצת שס"ל שטובת הנאה אינה ממון לקנות באגב ובחליפין וס"ל שחצר שאינה משתמרת לא קונה אמנם לנ"ל א"ש שלמסקנא זה מועיל בתור כעין קנין משיכה וצ"ע בכל זה