נשחטה בחזקת היתר עומדת
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / רוב וחזקה / חזקות בשחיטה וטריפות

חולין ט. דין חזקה בספק טריפה

**א. הטעם דנשחטה בחזקת היתר-**

אר"ה בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה, נשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה, ומוקי לה בגמ' דאף בדאית ביה ריעותא שזאב ניקב מ"מ שרי.

ביאור הדין דבחזקת היתר עומדת כנראה יש שני אופנים עיקריים:

א. לקמן יא. מנא הא מילתא דאמור רבנן הלך אחה"ר, ופי' הר"ן דקאי אמימרא דר"ה דנשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיוודע לך במה נטרפה, דע"כ הוא מטעם רוב דמשום חזקה ליכא לאכשורה דמנ"ל שלא היתה טריפה מבטן [וכש"כ הראשונים יא. דחזקה שלא נתבררה בשעתה ל"ח חזקה] מבואר דעתו שיסוד ההיתר בזה הוא מטעם רוב בהמות אינן טריפות.

[וכן מה שאמרו י: מנא הא מילתא דאמור רבנן העמד דבר על חזקתו מפרש הר"ן דקאי אמימרא דר"ה בהמה בחזקת איסור עומדת.

מיהו רש"י יא. פי' דקאי אדין רוב בעלמא ולא אמימרא דר"ה, ועי' בשטמ"ק דאזיל רש"י לשיטתו י: שגם בדין חזקה לא קאי אמימרא דר"ה, עיי"ש ובחי' הרמב"ן שצידד לפרש דקאי אמימרא דשיבר בה עצמות דאזלינן בתר חזקה, עיי"ש ברמב"ן מה שדחה[[1]](#footnote-1)].

הנה פשטות ד' הר"ן בחי' מורים שעיקר ההיתר הוא מטעם רוב, וכן פי' בקוה"ע כח-א כוונתו, ועי' לקמן.

וכדעה זו כ"נ בתבו"ש כט-א [לשיטת הסוברים שאין מושג חזקה הבאה מכח רוב] שיש לפרש היתר דנשחטה בחזקת היתר היינו מטעם רוב.

ב. אבל יש לפרש שעיקר ההיתר הוא מטעם חזקה, וכן הביא בשער"י ב-טז מלשון רש"י ביצה כה. ד"ה לאפוקי:"משנשחטה כראוי הרי היא בחזקת היתר דסתם בהמות אינם טריפות וכו' העמידנה על חזקתה שהיתה בה קודם שנמצא ספק זה ומותרת עד שיודע לך אמת שנטרפה"[[2]](#footnote-2).

ואף שאין ידוע שבשעת לידתה לא היתה טריפה ושמא היה בה נקב, מ"מ יש כאן חזקה הבאה מכח רוב לומר שלא היה בה נקב ולא ניקבה אלא ע"י הזאב, וכש"כ הראשונים להתיר את הגבינות מה"ט [ועי' לקמן לשיטת התוס'].

וכן מבואר ברשב"א יא. ובר"ן על הרי"ף (ג.) בשם רבינו יונה שכתב להתיר את הגבינות משום חזקה מכח רוב, והוסיף בזה"ל:"ורבינו יונה הסכים להתירם מדאמרינן נשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה אלמא בהמה בחייה בחזקת שאינה טריפה היא הלכך אם מצאו אותה עכשיו טריפה אמרינן השתא הוא דאיתרעי", מבואר להדיא דמטעם חזקה אתא עלה.

ולקמן יתבאר שכ"מ פשטות ד' התוס' לקמן מג: שעיקר ההיתר מטעם חזקה ממה שנתקשו מגמ' יבמות, ועיי"ש מה שיל"ד, ובקוה"ע הוכיח כן גם מד' התוס' ט: ד"ה התם:"והשתא דבעי למימר דלא מוקמינן באיסור בתר חזקה כמו בסכנתא וכו'", משמע דמטעם חזקה אתו עלה.

אמנם הא מיהת הבאנו לעיל מחי' הר"ן דמשמע דמטעם רוב אתא עלה ומשמע שלא כד' השער"י.

אמנם אינו ברור לגמרי שזה כוונת הר"ן שהרי בר"ן על הרי"ף בשם רבינו יונה מבואר להדיא דמטעם חזקה אתא עלה, ואולי כוונת הר"ן בחי' דכיון דחזקה זו ג"כ בנויה על רוב שפיר מקשי בגמ' מנא הא מילתא דהלך אחר הרוב.

**ב. טעם הסוברים שלא שייך לדון מכח רוב-**

ובשער"י ב-טז חיזק מאוד דרך זו והוסיף דוודאי א"א להתיר בכה"ג מטעם רוב כלל, וכמה טעמים יש לדון בזה.

הנה זה לכאו' פשוט [וכ"מ בתוס' לקמן מג:] דלכה"פ בגוונא שנולד ריעותא מחיים א"א להתיר מטעם רוב בהמות לאו טריפות, וכגון אם רואים מים במוח וכה"ג וא"י אם הקיפו המוח א"א להתיר משום רוב בהמות לאו טריפות הם, שהרי בהמה זו יצאה מן הרוב וא"א לומר רוב בהמות לאו טריפות דמתוך בהמות שיש בהם מים במוח אין רוב כשרות כלל והוי ספק שקול, פמ"ג בפתיחה לטריפות ד"ה אמנם, קוה"ע כח-א, וכ"נ רוב אחרונים.

ובתבו"ש כט-א כתב טעם מחודש שא"א לילך בכה"ג בתר רוב, דהא רוב בהמות בריאות נינהו ולאו טריפות נינהו, והך דאית לה חולי במוח איתרע ליה רובא, ומדמי לה להך דכתובות טז. רוב הנישאות בתולות יש להן קול וזו הואיל ואין לה קול איתרע לה רובא.

ובחוו"ד נ-א תמה על הדמיון בזה, דסו"ס נהי דנפקא לה מתורת רוב בהמות לאו בריאות נינהו מ"מ היא בכלל רוב כשרות, ודעת החוו"ד שיש מקום לילך בזה בתר רוב בהמות אין בהם טרפות ומה שהיא חולה אינו מוציאה מכלל הרוב כלל, עיי"ש.

אבל גם אם סברת התבו"ש צ"ב, מ"מ בפשוטו א"א לילך בתר רוב כלל מטעמים הקודמים שזכרנו ודעת החוו"ד צ"ב וכבר תמהו עליו בקוה"ע שם ובשער"י ב-טז.

ומ"מ אכתי יש מקום לדון דלענין זאב שנטל בנמ"ע יש לילך בתר רוב, שהרי אין הנידון כאן חל במאורע המטריף ובנקב עצמו שהרי השתא בשר הוא ונקב בבשר לאו טרפות בכלל הבהמה הוא רק נקב בבשר מסויים, אלא שהנידון אם נלמד מהנקב שהוא ראיה שהבהמה נטרפה מקודם או שאירע לאח"מ, וע"ז אמרינן שעד זה וראיה זו עומדת כנגד רוב בהמות טריפות שהרי אי מכח הרוב ע"כ יש לנו לתלות שאירע אחר שחיטה ואז אינו סותר להרוב כלל, ושפיר יש מקום לדון רוב בכה"ג ול"ש לומר שיצאה מהרוב בכה"ג.

וזהו כנראה טעם הסוברים ששייך לפרש טעמו של ר"ה משום רוב ולא מטעם חזקה, וכ"נ בקה"י-ו וכ"נ דעת התבו"ש כט-א ויו"ד לקמן.

וטעם הסוברים דל"ש לדון רוב בכה"ג צ"ב, ויש לפרש שני אופנים:

א. בשער"י כתב דלא שייך רוב אלא היכא שהוא מברר את עיקר הספק, משא"כ הכא אין הרוב מברר שנקב זה אירע מן הזאב וכל הרוב חל בבהמה לחוד שהיא אינה טריפה.

מיהו יל"ד בסברא זו טובא, שכל יסוד זה שייך במקום שדנים על המעשה שמטריף בזה י"ל דל"ש לדון רוב

ב. עוד טעם יל"ד בזה דלא שייך כאן רוב, שלא מצאנו דין רוב אלא במקום שכל המספק הוא מכח המיעוט שיש לדון שמא מן המיעוט היא, אבל הכא יש כאן ריעותא מסויימת של נקב מסויים וצריך לדון על נקב זה היאך אירע ויש בו שני צדדים מצ"ע בלא שייכות לשאר בהמות שבעולם ע"ז ל"ש רוב כלל.

וע"ע בתורת יקותיאל יו"ד-פא מש"כ לבאר הטעם דלא מהני רובא הכא וכנראה זה כוונתו.

ובמקו"א נתבאר בזה עיקר ד' הגמ' כאן מאי ריעותא איכא בזאב הא ידעינן שיש בכוחו של הזאב לנקב א"כ אין להסתפק ע"י נקב זה כלל והו"ל כנטלו בנמ"ע, ונתבאר לדון דמ"מ ע"י שיש נקב לפנינו צריך לדון עליו היאך נעשה וא"א לדון על כלל הבהמה אם היא טריפה או לא, ותו ל"ש בזה רוב, ואכ"מ.

**ג. ביאור דעת תוס' בחזקת היתר דספק טריפה-**

ובשיטת התוס' מצאנו מבוכה גדולה בזה, וכנראה שני ראיות עיקריות דשיטת התוס' שהוא מטעם חזקה:

א. הבאנו לעיל ד' קוה"ע דבתוס' ט: משמע דמטעם חזקה הוא.

ב. עוד משמע כן להדיא בתוס' לקמן מג:, שהק' בספק דרוסה נימא בחזקת היתר עומדת, וכ"ת כיון דנולדה ריעותא מחיים לא מעמידים על החזקה הרי בגמ' יבמות ל: מבואר שמעמידים על החזקה בכה"ג.

ויש לסייע מד' התוס' בתרתי:

ראשית, משה"ק בתחילת דבריהם שנעמיד בחזקת היתר, הנה התם בספק דרוסה קשה לפרש מטעם רוב אינן טריפות וכש"כ לעיל שהרי נעשה כאן מעשה שמספק על דריסה מחיים והרי יצאה מהרוב.

אלא שיש לומר דשאני ספק דרוסה דמ"מ לא יצאה מהרוב שעדיין לא נשתנית בהמה זו משאר בהמות שאין ידוע אם נעשה בה דריסה כלל, הרי כ"ז בכלל הרוב של בהמות שאינן דרוסת ע"י ארי[[3]](#footnote-3).

אבל מ"מ תיקשי יותר דמשמע פשטות ד' התוס' דקיימי גם לענין ישב לה קוץ והק' דנוקי לה בחזקת היתר, והתם וודאי הרי נשתנית הבהמה מכמות שהיתה שיש כאן קוץ, ובבהמות שיש להן קוץ אין רוב של כשרות ונמצא שאין כאן רוב כלל.

מיהו הבאנו לעיל דעת החוו"ד נ-א שיש להעמיד על רוב גם בכה"ג דאף שיש בה איזה חולי עדיין לא יצאה מרוב כשרות אמנם בשער"י ב-טז וקוה"ע כח-א מחו ליה בעוכלא דוודאי ל"ש רוב בכה"ג, והצדיקו בזה ד' התבו"ש כט-א דפשיטא ליה דלא שייך רוב בכה"ג.

[ואמנם התבו"ש אתא עלה מטעמו המחודש אבל עכ"פ דבריו צודקים בזה].

אלא שבאמת אי משום הא יש לדחות, דבאמת י"ל דד' התוס' לא קיימי אלא לענין ספק דרוסה ולא לענין ישב לה קוץ, ולענין ישב לה קוץ לא הק' התוס' דנימא בהמה בחזקת היתר עומדת.

ובלא"ה כבר הבאנו במקו"א ד' הכו"פ דקו' התוס' דנוקי לה בחזקת היתר לא שייכא בישב לה קוץ וכפי דעתו דהוי ספק נקו"ה הוי ספק נבילה ולאו בחזקת היתר קיימא.

אלא שכבר תמה עליו בבינ"א שער רוב וחזקה-יד דבתוס' יבמות ל: הוצרכו לומר גם בישב לה קוץ דשכיח לאיסורא משמע דקושייתם הוא גם מישב לה קוץ ודחו בזה ד' הכו"פ.

ויישוב דעת הכו"פ נתבאר במקו"א לדון בתרתי, או דבאמת לא נתקשו התוס' ישירות על ישב לה קוץ והרי בקושייתם יבמות באמת לא הזכירו זה, אלא דלבתר שתי' דספק דרוסה שכיח לאיסורא טפי הוקשה להם א"כ מאי מדמי בגמ' מג: לישב קוץ דלמא שאני ישב קוץ דלא שכיח לאיסורא וע"ז הוצרכו לומר דה"נ בישב קוץ שכיח לאיסורא, אבל לא הוקשה להם מזה מעיקרא כלל, ושו"ר שכן מבואר במטה יהונתן-נ [ובמקו"א כתבנו שמהלך זה דוחק עיי"ש].

ועוד י"ל עפמש"כ בשער"י וקוה"ע בדעת התבו"ש דקו' התוס' דניזל בתר חזקה"ג וזה נתקשו גם בישב לה קוץ [שגם בזה שייך חזקה"ג כש"כ שם לחלוק על החוו"ד, ואכ"מ[[4]](#footnote-4)], אבל משום דינא דר"ה דבהמה בחזקת היתר עומדת לא הוקשה להתוס' כלל גבי ישב לה קוץ.

וא"כ יתכן דבאמת בישב לה קוץ א"א לדון משום דינא דר"ה ולעולם מודו התוס' דדינא דר"ה מטעם רוב הוא ולא משום חזקה.

אלא דעיין במהר"ם מג: פי' ד' התוס' דקשיא להו גם בישב לה קוץ דניזל בתר חזקת היתר, עיי"ש, ולפי"ז ע"כ צ"ל דעתו דחזקת היתר דר"ה לאו מתורת רוב הוא.

ומ"מ גם אם נימא כהכו"פ מ"מ כבר כתבנו דעת רוב אחרונים שגם לענין ספק דרוסה אין לילך בתר רוב בהמות כשרות וגם בזה ל"ש הלכה של רוב, וכש"כ לעיל, ולפי"ז לכאו' ע"כ ס"ל להתוס' דדינא דר"ה הוא מטעם חזקה.

ושו"ר בכו"פ נ-א כתב לפרש ד' התוס' דמטעם רוב הם, וכתב להדיא דאף בספק דרוסה דשייך לבוא מטעם רוב, ולפי"ז לא תיקשי מידי קו' זו[[5]](#footnote-5).

ראיה נוספת אלימתא יש להוכיח מד' התוס' דמטעם חזקה הוא ולא משום רוב, מהמשך ד' התוס' שהוכיחו דאף אם יש ריעותא מחיים אזלינן בתר חזקה כמו בגמ' יבמות ל:, הרי מבואר דבהמה עומדת בחזקת היתר מטעם חזקה ולא רק מטעם רוב דאל"כ אין שום שייכות להא דיבמות.

**ד. קו' האחרונים בשיטת התוס' דהא ל"ל כללא דחזקה מכח רוב-**

אלא שכבר נתקשו טובא בכו"פ נ-א ותבו"ש כט-א ורעק"א מג:, דכל מה שאפשר לפרש הא דנשחטה בחזקת היתר עומדת הוא רק לשיטת הראשונים דס"ל כר"ש ורבינו יונה שיש מושג של חזקה הבאה מכח רוב והתירו את הגבינות מכח זה, וא"כ אף שספק לנו אם נולדה טריפה מ"מ ע"י הרוב חייל בה דין חזקה.

אבל שיטת התוס' לעיל יא. לאסור את הגבינות דלא שייך חזקה שאינה טריפה הרי מבואר דס"ל דלא אמרינן חזקה הבאה מכח רוב א"כ היאך נקטו שיסוד ההיתר הוא מכח חזקה.

והרי רבינו יונה עצמו כבר הוכיח להתיר את הגבינות מדין חזקה הבאה מכח רוב והוכיח כן מהא דאמרו נשחטה בחזקת היתר עומדת ש"מ דאזלינן בתר חזקה הבאה מכח רוב, ובפשוטו היה נראה דע"כ צ"ל דדעת התוס' דדין זה הוא מכח רוב, אבל הא קמן דבתוס' לא משמע כן, וצ"ב רב.

**ה. דעת התבו"ש וקוה"ע דשיטת התוס' דמטעם רוב הוא-**

ובאמת בתבו"ש כט-א נראה שפי' דעת התוס' נימא בחזקת היתר עומדת מטעם רוב הוא ולא מטעם חזקה, וכ"נ בנחל"ד יא. דלשיטת התוס' דל"ל חזקה מכח רוב א"א לפרש דינא דר"ה אלא מטעם רוב [וכ"נ קה"י חולין-ו].

ומשה"ק מד' התוס' היאך נקטו כן גבי ספק דרוסה וישב לה קוץ, משמע בתבו"ש, וכן פי' שיטתו בקוה"ע כח-א, דהא גופא כל השקו"ט בתוס' וזהו כוונת דבריהם לדחות דלא תיקשי מדר"ה דשאני הכא שנולד בה ריעותא מחיים, ואין כוונתם לומר כלל בהלכות חזקה דלעולם אין חזקת היתר לבהמה כלל שמא מתחילת ברייתה היתה טריפה כיון דל"ל לתוס' חזקה מכח רוב.

רק כוונתם להא כללא גופא, דמפרשי טעמא דר"ה בחזקת היתר היינו מטעם רוב, וע"ז כתבו דהכא שנולד ריעותא מחיים הרי יצאה מהרוב וא"א להעמיד על רוב כלל.

משא"כ בדינא דר"ה דנשחטה בחזקת היתר שלא נולד שום ריעותא בבהמה רק מצאו נקב אחר השחיטה יש לדון רוב בבהמה וכש"כ לעיל לבאר דעת הסוברים דדינא דר"ה הוא מטעם רוב.

אלא דאכתי תיקשי משה"ק בראיה השנית מד' התוס' ממה שהוכיחו מגמ' יבמות דאזלינן בתר חזקה אף שנולד ריעותא מחיים ומה עניינו הכא אם לא שייך בה חזקה כלל?

[שו"ר בכו"פ נ-א מש"כ לפרש כל ד' התוס' מטעם רוב, ומשה"ק דא"כ אינו ענין להא דיבמות כתב שכוונתם לדמות דכי היכי דלא אזלינן בתר רוב בדאיכא ריעותא מחיים ה"נ בחזקה, וע"ז הוכיחו מיבמות דשפיר מהני א"כ שפיר איכא משום רוב, וצ"ב רב כוונתו.

ומ"מ גם הוא מסיק דלשון התוס' לא משמע דקאי בדין רוב רק בדין חזקה, ומסיק שאין לבו נוח בזה ומי שדעתו רחבה ישים לבו ליישב ד' התוס' על בוריים ויקבל שכר מנותן התורה].

וע"ז הביא רעק"א ד' התבו"ש שם וכן הביא בשם תפאל"מ [והאריכו בזה בשער"י ב-טז וקוה"ע כח-ב], שלא נתקשו התוס' בספק דרוסה שיהיה בו חזקת היתר, רק נתקשו למה לא תועיל חזקת הגוף שאינה דרוסה[[6]](#footnote-6), וע"ז דנו התוס' למה לא תועיל חזקה זו אף שנולד ריעותא מחיים אבל לא דנו מצד חזקת היתר כלל [והארכנו עוד בכל ד' התוס' בזה במקו"א בדעת הרמ"א שאסר כל ספק טריפה שנולד ריעותא מחיים, דמוכח ממנו עיקר מהלך זה שהתוס' דברו על חזקה"ג ולא על חזקת היתר, ואכ"מ].

אלא שעדיין הדברים דחוקים טובא בפשט ד' התוס', דלפי כ"ז נמצא דתחילת ד' התוס' שהביאו דינא דר"ה דנו להתיר משום רוב, וע"ז כתבו וכ"ת שא"ה דנולדה ריעותא מחיים, והיינו לפי"ד התבו"ש דלכך ל"ש לבוא מטעם רוב, וע"ז דחו סברא זו מגמ' יבמות דאזלינן בתר חזקה כה"ג, ולפי"ד התבו"ש השתא הוא קו' אחרת דניזל בתר חזקה"ג אף שיש ריעותא מחיים ואינו ענין למש"כ מתחילה דלא אזלינן בתר רוב היכא דאיכא ריעותא מחיים, ובתוס' ל"מ כן כלל.

וגם אם כל הדחיה של ריעותא מחיים הוא רק סברא משום שיצאה מהרוב ליקשו בפשיטות מטעם חזקה"ג שע"ז לא הזכירו הסברא של ריעותא מחיים ולא הוצרכו לראיה מגמ' יבמות כלל.

וגם כל לשון התוס' יבמות ל"מ כן.

וע"כ שעיקר הסברא שהזכירו משום ריעותא מחיים הוא סברא בחזקה וכ"ז מוכיח להדיא דוודאי אף לשיטת התוס' עיקר דינא דר"ה הוא משום חזקה ולא משום רוב, וע"ז דנו אם ריעותא מחיים מסלק את החזקה.

ובאמת כן מוכח ג"כ מד' התוס' לעיל ט: כמו שהבאנו מהקוה"ע דדייק מהתם דס"ל דעיקר הדין דבחזקת היתר עומדת הוא מכח חזקה ולא משום רוב.

**ו. מהלך רעק"א ושער"י דמטעם חזקה הוא-**

אבל ברעק"א מג: ובינ"א שער רוב וחזקה-יד ותורת יקותיאל יו"ד-פא ושער"י ב-טז פי' דבאמת שיטת התוס' דדינא דר"ה דבחזקת היתר עומדת מטעם חזקה הוא ולא משום רוב.

אלא דצ"ע לפי"ז מגבינות דדעת התוס' דל"מ חזקה הבאה מכח רוב?

וכתבו לבאר דוודאי מודו התוס' לדין חזקה הבאה מכח רוב ורק לענין גבינות לא ניח"ל לתוס' דתהני חזקה מכח רוב שהרי חסר לפניך[[7]](#footnote-7).

אלא שהטעם בזה צ"ב שהרי גם בספק דרוסה וכה"ג לא באו התוס' מג: מטעם רוב רק מטעם חזקה כש"כ א"כ ע"כ ס"ל דאף התם יצאה מן הרוב, א"כ היאך נימא חזקה מכח רוב ומ"ש מהא דגבינות דכל שיצאה מהרוב א"א לבוא מטעם חזקה[[8]](#footnote-8)?

ואמנם נראה שעיקר מהלך זה מפורש בלשון הרשב"א לעיל יא. ז"ל:"ולדעתו הסכים רבינו הרב מדאמרינן נשחטה בחזקת היתר עומדת וכו' ואמרינן אע"ג דאיתילד בה ריעותא, ואע"ג דאיכא למימר התם שאני דריעותא בעלמא הוא שנולד בה וגופא דבהמה לא איתרעאי בוודאי אבל כאן דוודאי איתרעאי לה בהמה השתא מיהת טריפה וודאי היא, אפ"ה איכא למשמע מינה דאזלינן בתר חזקה הבאה מכח הרוב".

ופשטות לשונו נראה שאין כוונתו לומר דבזאב יש לדון משום רוב כיון דלא איתילד ריעותא בגוף הבהמה, שהרי מסיק דמ"מ איכא למשמע מינה דאמרינן חזקה מכח רוב, רק כוונתו דבתוך הדין של חזקה הבאה מכח הרוב יש מקום לחלק דהיכא שנולד ריעותא בגופה לא מהני, ורק בזאב שלא נולד ריעותא בגוף הבהמה שנקב אינו מורה בהכרח על טרפות של כלל הבהמה שהרי אם אירע אחר שחיטה לאו נקב הוא כלפי הבהמה כלל רק נקב מקומי באותו בשר ותו לא, ומ"מ למד מהתם עיקר הדין דאזלינן בתר חזקה מכח רוב ומסברא נקט רבינו יונה דאף בנידון של גבינות יש להתיר מה"ט.

הרי מבואר לנו מתוך לשונו של הרשב"א דדעת התוס' י"ל דאף דאמרינן חזקה הבאה מכח רוב מ"מ שאני גבינות דנמצא ריעותא בגוף הבהמה ל"מ חזקה כה"ג.

וביאור הטעם בזה כתב רעק"א בזה"ל:"דדוקא לענין גבינות דעכשיו הריעותא לפנינו ועכשיו וודאי טריפה והספק בזמן מאימת נטרפה זה א"א לנו לומר השתא הוא דנטרפה וכו' דלא אמרינן הכי אלא במומין דהיה מבורר לפנינו חזקה"ג דהיא מנוקה ממומין משא"כ בבהמה דלא היה מבורר לנו וכו' אבל כל היכא דהספק שמא עדיין אינה טריפה כמו בישב לה קוץ בזה אף שלא היתה חזקה"ג מבורר מ"מ היינו מחזיקים אותה להיתר אכילה והתורה התירה לאכלה ולסמוך ארובא ולענין זה נקרא מבוררת דהיתה מותרת לנו לאוכלה ממילא מחמת ספק לא ישתנה ונימא דעדיין היא כמו קודם שתהיה מותר לאכילה כמו בספק גירושין דליכא כלל חזקה"ג אלא דלא תאסרנה מספק וכו'", ודבריו צ"ב רב.

ואולי היה מקום לפרש דכל היכא שיש חסר לפניך הרי נתברר שכל ההחזקה מכח הרוב היתה בטעות דהשתא רואים שיש בה שינוי מהרוב, ולמפרע אין לנו להחזיק מכח רוב זה כלל, אבל במקום שנולד הריעותא מחיים הרי עד השתא וודאי היתה מכלל הרוב וההחזקה כדין היא, וכל כה"ג יש לדון חזקה מכח רובא.

וכעין דמבואר גבי מקוה שנמדד ונמצא חסר שא"א להחשיב את חזקת הטובל כחזקת טהור ואף שהחזקנוהו כבר שטבל ונטהר, מ"מ כיון שנפל ספק על המקוה ויש ריעותא בחזקתו ממילא נתבטלה כל החזקה, כיון שהוא חזקה שמכח חזקת המקוה וה"נ בחזקה שמכח רוב י"ל כן.

אבל צ"ע שהרי גם במקום שיש חסר לפניך הרי אחר יב"ח חזינן שבתחילת חייה לא יצאה מן הרוב, ועדיין ההחזקה מכח הרוב לאו בטעות היא, אמנם יל"ד דמ"מ עצם ההחזקה בטעות היא.

ובשער"י ב-טז (ד"ה אמנם) כתב לבאר דדוקא לענין זאב שנטל בני מעים נקטו התוס' שיש להעמיד על חזקה דהוי כחזקה שלימה בלא ריעותא דמה שראינו ריעותא כעת בבנמ"ע נקובים לאו ריעותא הוא על הבהמה כלל, והוי כמו אין מחזיקין ממקום למקום ה"נ אין מחזיקין ריעותא מהבנמ"ע שהוא רק חתיכת בשר לחוד לומר שבכלל הבהמה היה נקב זה מחיים, ובכה"ג מודו התוס' דמהני חזקה מכח רוב, אבל כל שיש ריעותא לא מהני[[9]](#footnote-9).

אבל לא הבנתי דבריו שהרי בתוס' מג: נראה שדנו לומר דינא דר"ה גם לענין ספק דרוסה אף שיש בה מעשה ומאורע המספק מחיים, ורק דנו משום דלא מהני חזקת היתר כשיש ריעותא מחיים, וצ"ע בזה היאך יש חזקה ומ"ש מגבינות[[10]](#footnote-10).

ויתכן לבאר [אמנם ל"נ כן בלשון רעק"א] הטעם בזה, עפמש"כ בתורת יקותיאל ששני מיני חזקה איכא, חזקה מכח ידיעה שעד השתא היה הדין להכשיר, ועוד חזקה מכח מה שהחזקנו אותה בפועל באותה שעה.

וכתב בתור"י להוכיח מלשון רש"י נדה ב. דכל חזקה שיש חסר לפניך הרי מצד עצם החזקה אין טעם לילך בתר מעיקרא יותר מבתר השתא, רק מ"מ מכשרינן משום שכך החזקנו מעיקרא אמרינן אין לנו להוציא ולספק מהשתא על החזקה זו.

ולפי"ז י"ל דס"ל לתוס' דחזקה מכח רוב מהני ומ"מ אין בכוחה ליצור לנו החזקה שכך הוא שרק ידיעה יוצרת לנו החזקה ורוב לא חשיב ידיעה, ורק יש בו דין חזקה משום שמעיקרא כך היה הדין ואין משנים אותו, אבל כל שחסר לפניך ל"מ חזקה כה"ג בלא שהחזקנו כן בפועל, וסברא זו דחוקה בעיני.

**ז. הטעם דלית להו לתוס' היתר גבינות וחזקה הבאה מכח רוב-**

והנה בעיקר הטעם דתוס' אסרו את הגבינות ולא אמרינן שיש חזקה הבאה מכח רוב דנו האחרונים בשני אופנים:

בפמ"ג מ"ז פא-ג כתב הטעם משום שיצאה מהרוב נתבטלה גם החזקה.

ולפי"ז צ"ע לחלק מ"ש ספק דרוסה שלא יצאה מהרוב וכשה"ק לעיל וצריך למצוא חילוק מבורר בזה.

אבל בחזו"א אה"ע פא-ו כתב טעם התוס' שאסרו את הגבינות משום דס"ל דל"ש לבנות חזקה מכח רוב כלל, דדוקא בידיעה וודאית אפשר לבנות חזקה אבל ידיעת רוב לא שמה ידיעה ליצור עי"ז חזקה [וע"ע בתוס' נדה לב. מבואר לכאו' שיש חזקה גם מכח סתמא אף בלא ידיעה ממש].

אלא דוודאי א"א לומר לגמרי כהחזו"א דא"כ וודאי תיקשי דא"כ ה"נ בספק דרוסה לא תהיה בחזקת היתר?

רק צ"ל כש"כ לבאר דעיקר הטעם דל"מ חזקה מכח רוב הוא רק לבנות את ההחזקה אבל דין חזקה במקום שאין חסר לפניך שפיר איכא גם בכה"ג.

1. ואין לתרץ דס"ל לרש"י דדינא דר"ה הוא מטעם חזקה ולא משום רוב, כפי שיטתו ביצה כה. שתתבאר לקמן, דמ"מ תיקשי הא גם חזקה זו מכח דין דהלך אחה"ר הוא, ולמה לא נלמד מזה לכל דין רוב. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכנראה כצ"ל ג"כ בלשון רש"י ט. סתם בהמות אינן טריפות, ועי' בהג' ברו"ט על הכו"פ נ-א דקדק מלשונו שהוא מטעם רוב ולא מטעם חזקה, אבל זה נסתר מרש"י ביצה הנ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
3. ואמנם יל"ד בזה טובא שאף שיתכן להגדיר שלא נשתנית בהמה זו אבל אין בזה טעם וסברא לילך אחר הרוב בכה"ג יותר ממקרה שבו היא משתנית שהרי סו"ס אירע כאן מאורע מיוחד ומה לי אם חל בה שינוי או לא, ויל"ע בזה טובא ולא עיינתי כעת. [↑](#footnote-ref-3)
4. בחוו"ד ובבינ"א שער רוב וחזקה-יד נקטו בפשיטות שלא שייך חזקה"ג גבי ישב לה קוץ בושט, ומכח זה נקט בבינ"א דע"כ כוונת התוס' משום חזקת היתר והוכיח מזה כמהלך שיתבאר לקמן מרעק"א דאף התוס' מודו לדין חזקה הבאה מכח רוב ורק בגבינות פליגי. [↑](#footnote-ref-4)
5. וראיתי בבינ"א שער רוב וחזקה-כה מש"כ דבין לענין ספק דרוסה ובין לענין ישב לה קוץ לא יצאה מהרוב, עיי"ש, ורק באופן שיש לה מים במוח שהוא מטבע הבהמה בזה נחשב שיצאה מהרוב, ועפי"ז באר ד' הרמ"א לאסור בשיש לה ריעותא מחיים, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולפי"ז יתכן אפי' בישב לה קוץ בושט יש חזקה"ג וכ"נ בתבו"ש שם, ועוד נתבאר במקו"א באורך. [↑](#footnote-ref-6)
7. ואמנם עיקר הדין דחזקה שלא נתבררה בשעתה ל"מ מבואר בתוס' לעיל יא. שגם במקום שאין חסר לפניך ל"מ חזקה זו, וע"כ צריך לבאר סברא מיוחדת בחזקה הבאה מכח רוב לבתר ילפותא דרוב דבכה"ג שפיר מהני אי לאו משום חסר לפניך. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובבינ"א שער רוב וחזקה-כה פי' בזה דבאמת בספק דרוסה או אפי' בישב לה קוץ לא יצאה מהרוב, ורק באופן שהבהמה מצד טבעה משונה משאר בהמות כמו שיש לה מים במוח או חסר לפניך בטרפות בזה חשיב שיצאה מהרוב, עיי"ש מש"כ בביאור הדבר.

   ועפי"ז דן ליישב ד' הרמ"א שאסר היכא שיש ריעותא מחיים אבל בכה"ג דישב לה קוץ בושט יודה להתיר. [↑](#footnote-ref-8)
9. ועפי"ז יל"ע בספק אם נשמטה קודם שחיטה או לאחריה כהא דלעיל י. אם לדעת רעק"א יש להעמידה בחזקת היתר מכח רוב או דכיון חסר לפניך גם אחר השחיטה ל"מ, ותלי לכאו' בסברות הנ"ל, דלפמש"כ בשער"י הרי חזקה כה"ג ל"מ בחסר לפניך.

   אבל אם נפרש הסברא משום שיצאה מהרוב ונמצא ההחזקה בטעות, יל"ע אם גם בכה"ג יש לומר כן, שהרי יש לדון שלא יצאה הבהמה מהרוב במה שמצאנו את הסימנין שמוטין אחר שחיטה שהרי להצד שאירע אחר שחיטה אי"ז טרפות בכלל הבהמה, אמנם ג"ז אינו מוכרח, וצ"ע, ועוד נתבאר במקו"א בשיטת התוס' לענין שמוטה. [↑](#footnote-ref-9)
10. ואולי ס"ל להשער"י דהא גופא כוונת התוס' במש"כ לדחות דשאני הכא דאיכא ריעותא מחיים, אמנם אי"ז במשמע כלל דמשמע עיקר כוונתם לדון דל"מ חזקה בשעה שעדיין היא אסורה וע"ז דנו הראיה מיבמות. [↑](#footnote-ref-10)