מראי מקומות עומקא
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים טז-כ - הרב ישעיה הלברשטט

**מ"ט' ע"ב**

**"מתני' על אלו טומאות הנזיר מגלח על המת ועל כזית מן המת"**

תוס' ד"ה ועל חצי לוג דם, דשיעורין הלכה למשה מסיני הן

רמ' טומאת מת פ"ב ה"ב, אע"פ שהשיעורין כולם הלל"מ הן, אמרו חכמים תחילת ברייתו של אדם כזית ולפיכך שיעור טומאת בשרו כזית

כס"מ שם, דמקור דברי הרמ' הם בספרי זוטא,

ירושלמי כאן, דכן מבואר,

**"מתני' ועל כזית נצל ועל מלא תרווד רקב",**

רמ' בפירוש המשניות, נצל היא הליחה הזבה מן המתים כשנתעפש הבשר וזב והתחיל לכלות, ורקב הוא עפר המת שנשאר ממנו כשאבד הליחות כולו,

תוס' ד"ה נצל, וד"ה ועל מלא, דנצל הוא מוהל מן המת, ורקב הוא רקבון ועפרורית הבא מן המת,

חזו"א סי' קמ"ה [לדף נ"א ע"א] ואהלות סי' כב' ס"ק מא', דדייק בדברי הרמ' דכל זמן שיש בו לחות הוא בכלל נצל, ולא בכלל רקב, ואם מעורב נצל ברקב צריך שיהא כזית נצל או תרווד רקב ואינן מצטרפין זה עם זה,

ע"ע קרן אורה לקמן נא' ע"ב ד"ה מת, עיי"ש

חידושי הגרי"ז, כתב לחקור בדין דנצל המת טמא אי הוה טומאה חדשה או דהוי בכלל טומאת מת, היינו אי נאמר דיש כאן שני שמות טומאת מת וטומאת נצל, או דשם אחד הוא ונתחדש דנצל הוא בכלל טומאת מת, ע"ש מש"כ לתלות בזה מח' רש"י ותוס' בחולין עיי"ש, ועוד שם מה שרצה להביא ראיה מהרמ' עיי"ש

חידושי הגרמ"ד מש"כ, עיי"ש,

**"מתני' על השדרה ועל הגולגולת"**

תוס' ד"ה ועל השדרה, אפי' כשאין עליה בשר

חידושי הגרי"ז דהקשה הא טומאת שדרה והגולגולת הוא מדין טומאת עצמות כמבואר ברמ' טומאת מת פ"ב ה"ח וא"כ מה ענין הבשר לכאן,

גמ' לקמן נב' ע"א, איבעיא להו שדרה וגולגולת תנן או דלמא או שדרה או גולגולת

רמ' נזירות פ"ז ה"ב, מבואר דמנה אותם כשני טומאות,

כס"מ שם מש"כ להקשות הא בגמ' איבעיא להו,

כס"מ טומאת מת פ"ב ה"ח, מש"כ לתרץ בזה בשם המהר"י קורקוס עיי"ש

**"מתני' ועל חצי קב עצמות"**

תוס' ד"ה ועל חצי קב, דאיירי שחצי קב עצמות אלו באו מרוב מניינו או מרוב בניינו, והקשו התוס' דבמשנה אהלות שנינו שאף רובע הקב עצמו מטמא באהל אם הוא בא מרוב מניינו או מרוב בניינו, ותירצו דאמנם מטמא בשיעור זה אך הלכה למשה מסיני דנזיר אין מגלח אלא על שיעור של חצי קב,

מבואר בתוס' שאם אינו מרוב בנין או מרוב מנין אינו מטמא והוכיחו כן תוס' מהא שלא שנינו במשנה באהלות דמטמא באוהל חצי קב משאר עצמות,

שטמ"ק בשם רבינו עזריאל לקמן נב' ע"ב ד"ה שמאי, דס"ל שחצי קב משאר עצמות מטמא באוהל,

ר"ש באהלות פ"ב ה"א דהביא לספרי זוטא, דמבואר בדבריו שחצי קב עצמות מטמא בפני עצמו אף כשאינו מרוב בנין או מנין,

הגר"א שם בהג"ה, דלא גרס את הלשון חצי קב עצמות עיי"ש

ע"ע חידושי מרן הגרי"ז נזירות פ"ז ה"ד מש"כ בזה,

מבואר בתוס' דהלכה למשה מסיני שאין הנזיר מגלח אלא על חצי הקב, היינו שהיא טומאה מן התורה שהרי הלל"מ היא,

רמ' טומאת מת פ"ג ה"ג, דס"ל שהיא טומאה מדרבנן, ראב"ד דהשיג עליו עיי"ש

כסף משנה שם, מש"כ לישב בזה

מהר"י קורקס הלכות ביאת מקדש פ"ג הי"ג, מש"כ לבאר בזה,

ע"ע חזו"א סי' קמג' ס"ק ב', מש"כ בזה,

ע"ע לקמן נ' ע"א בתוס' ד"ה רבא, משנ"ב

**"מתני' ועל חצי לוג דם"**

מפרש , שתי רביעיות

חידושי הגרי"ז דהקשה דהרי דין הטומאה הוא בחצי לוג, ואמאי כתב שהוא דין שתי רביעיות, וביאר הגרי"ז בארוכה דאיכא תרי דיני טומאות יש דין טומאה של חצי לוג, ויש דין טומאה של רביעית,

שיעורי הגרמ"ד מש"כ בזה בארוכה,

ראב"ד טומאת מת פ"ג ה"ג, דס"ל שגם על רביעית דם הנזיר מגלח

מנחת חינוך מצוה רסג' אות טז' ד"ה ודעת, מש"כ להקשות בשם הר"י קורקס,

**"מתני'** **ועל מגען ועל משאן ועל אהילן"**

תוס' ד"ה על משאו, דכל הני דחשיב לעיל מטמא בין במגע בין במשא ובין באהל,

רמ' פ"ז נזירות ה"ה, ס"ל דרקב אינו מטמא במגע, רדב"ז שם דהקשה הא במתני' תני ועל מגען, ותירץ דעל מגען נאמר על השאר, ולא על מלא תרווד רקב, שהרי א"א ליגע בכולו, אך קשה א"כ למה עצם כשעורה נכתב בנפרד, ולא יחד עם כולם,

מאירי, מש"כ בזה, והביא לדברי הרמ',

תוס' יו"ט פ"ג מ"ה נזיר, מש"כ לבאר ברמ'

מנחת חינוך מצוה רסג' אות כג', דכן מבואר,

ר"ש באהלות פ"ב מ"א, דהביא לתוספתא שם למח' ר"י ור"ש אי רקב מטמא במגע או לא, והביא הר"ש הגמ' בחולין קכה' ע"ב- קכו' ע"א, דהקשו לר"י היאך רקב מטמא במגע הא לא נגע בכוליה, [ואין נוגע וחוזר ונוגע] ועיי"ש בדבריו,

סדרי טהרה באהלות דף כח', מש"כ לבאר בר"ש

רש"י נדה נו' ע"א טומאת רקב, דכתב שמלא תרווד מטמא במגע ומשא ובאהל

רעק"א בגליון דציין לרע"ב באהלות דהקשה בשיטת רש"י

תוס' אנשי שם אהלות פ"ב מ"ב, מש"כ לבאר הא בגמ' חולין מבואר דלא מטמא במגע כיון דלא נגע בכוליה, וביאר דאיירי בבשר המת שנתייבש שהוא חתיכה אחת,

אור שמח נזירות פ"ז ה"ג, מש"כ בזה,

ע"ע אשר לשלמה ח"ג סי' ב', מש"כ לבאר למה אין טומאת מגע בתרווד רקב,

ע"ע נתיב בינה נזיר סי' נג', ביוסד מחודש בדין רקב,

**"מתני' ואינו מתחיל למנות עד שיטהר ומביא קרבנותיו,"**

תוס' ד"ה ומזה, דלא גרסינין ויביא קרבנותיו,

ברכת ראש, מש"כ בביאור דברי התוס',

תוס' יו"ט, דכתב דלא גרסינין כלל ענין הבאת רקבונתיו,

ע"ע מפרש לקמן נד' ע"א ד"ה או דלמא ודו"ק,

ע"ע מלאכת שלמה במשניות מש"כ בזה,

**"גמ' כעס רבי יהודה ואמר להם וכו'**

חידושי הגרי"ז דהקשה הא ודאי מת שלם יש לו דין טומאה בפני עצמו, שמטמא בתורת מת שלם, וא"כ בהלכה למשה מסיני נאמר שני דיני טומאה במת שלם, ובכזית מן המת, וא"כ הוצרך התנא לשנות ולומר שיש דין טומאה במת שלם, והביא שם נפק"מ, ועיי"ש מש"כ ליישב בזה,

**נ' ע"א**

**"גמ' אמר רבי יוסי לא נצטרכה אלא למת שאין עליו כזית בשר"**

ברכת ראש, תפארת ציון, בביאור דברי רבי יוסי הא קושיית הגמ' במקומה עומדת, ועיי"ש דביאר ע"פ הירושלמי,

**"גמ' ועדין יאמרו על אבר ממנו מגלח על כולו לא כ"ש"**

מפרש, ובתוס', שפירשו אבר אפי' אין עליו כזית בשר, כ"ש מת שלם שיגלח אפי' באין עליו כזית בשר

תוס' רבינו פרץ דביאר דהכ"ש הוא מאבר שיש עליו בשר כראוי כ"ש מת שלם,

קרן אורה דהקשה דהרי הא דמגלח על אבר היינו דוקא כשיש עליו בשר כראוי, ובכולו אי לית ביה כזית בשר בודאי גם אין באבר ממנו בשר כראוי, ומאי כ"ש שיגלח, עיי"ש מש"כ לייש בזה,

ספר הזכרון לגר"ח שמואלביץ עמ' רה', דהקשה אמאי לא הקשו בגמ' שיטמא מחמת דמו, וכתב לבאר שאין דם הנפש מטמא אלא אחר פרישתו מן הגוף, ולכן כל זמן שלא פרש אינו יוכל לטמא מחמתו, עיי"ש,

**"גמ' אלא כדאמר רבי יוחנן לא נצטרכה אלא לנפל שלא נתקשרו איבריו בגידין הכא נמי וכו'"**

תוס' ד"ה כדאמר רבי יוחנן, דר' יוחנן אמר כן על המשנה באהלות פ"ב אלו מטמאין באהל המת וכזית מן המת,

מפרש, מבואר דר"י אמרה כן על מתני' בנזיר,

ר"ש באהלות פ"ב מ"א, דהקשה על פירוש התוס' מהגמ' חולין, וגרסינין בגמ' ואמר רבי יוחנן, ועיי"ש בכל דבריו, והביא שם את הירושלמי דמשמע היפכא דאם אין בו כזית וודאי שלא נתקשרו איבריו עיי"ש,

קרן אורה, מש"כ לבאר בזה

תוס' ד"ה אלא כדאמר רבי יוחנן, דפירשו דאית ביה כזית בשר ואעפ"כ אינו מטמא כיון שאין בו גידים,

רא"ש, ובשיטה לחכמי איוורא, כ"כ

רש"י ובתוס' חולין פט' ע"ב, וכן בר"ש והרע"ב באהלות פ"ב, דכתבו דאיירי שאין עליו כזית בשר,

ירושלמי נזיר פ"ז ה"ב, דמבואר שאם יש בו בשר אף אם אין בו גידין יטמא מדין אבר,

ברכת ראש, ובאורח מישור ובהגהות מהר"ב רנשבורג, דגרסו בתוס' ואין בו כזית,

קרן אורה דכתב דצריך לומר דבנפל שלא נתקשרו אבריו בגידין עדין כל אבריו לאו בכלל עצמות נינהו, דאל"כ שוב תיקשי אם על רוב בניינו ורוב מניינו של עצמות מגלח על מת לא כ"ש, ועיי"ש עוד מה דהביא מ"ד בירושלמי,

ע"ע שפת אמת מש"כ בזה,

חידושי הגרי"ז, מש"כ לדקדק בלשון המפרש שכתב שלא נתקשרו אבריו יפה יפה, דמשמע דאיכא גידין, אלא שלא נתקשרו יפה, וכל זמן שלא נתקשרו ולא נתיישבו במקומם ליכא תואר אבר שלם, אך מלשון תוס' משמע שאין בו גידין כפשוטו,

שיעורי הגרמ"ד, מש"כ להקשות בזה,

ע"ע נודע ביהודה ח"א יו"ד סי' צז', דדן אי צריך צורת פנים ואברים לנפל שיטמא, ןעיי"ש דהביא למשל"מ טומאת מת פ"ב ה"א, לענין להפריש כהנים מטומאת מת בפחות מארבעים יום אינו נקרא נפל עיי"ש

ר"ש באהלות שם, וברכת ראש, מש"כ לבאר אמאי לא תירצה הגמ' דאיירי במת שאין בו בשר שראוי אבר לחיות ממנו, עיי"ש,

**"גמ' רבא אמר לא נצטרכה אלא לרוב בניינו ולרוב מניינו שאין בהן רובע עצמות"**

**מפרש ד"ה ורבא**, מבואר בדבריו דאף ברוב מנין או רוב בנין צריך לשיעור דרובע הקב,

ברכת ראש, ובאר משה דהיקשו הא במשנה באהלות קתני להביא רוב בניינו ורוב מניינו של מת אע"פ שאין בהן רובע טמאין, ועיי"ש מש"כ לתרץ בזה,

**תוס' ד"ה רבא**, מבואר בדבריהם דעל חצי קב עצמות מגלח אף אם אינו מרוב בניינו או מרוב מניינו,

הקשו האחרונים דתוס' סתרי לדבריהם לעיל במשנה דס"ל דחצי קב עצמות מיירי שבאו מרוב מניינו או מרוב בניינו,

לח"מ פ"ז נזירות ה"ב, דכתב דדברי התוס' כאן זהו לאוקימתא דרבא, ומה שכתבו במשנה דחצי קב עצמות מיירי בבאו מרוב בניינו או מרוב מניינו זהו לאוקימתא דר"י,

ברכת ראש, באר משה, קרן אורה, רעק"א עדויות פ"א מ"ז, ובשפת אמת, ובתפארת ציון, נקטו כולם דמה שפירשו התוס' במשנה איירי בעצמות שבורות, ומה שכתבו התוס' בגמ', כוונתם שאין בהם רוב בניינו או רוב מניינו של עצמות שלמות, אבל ודאי שצריך שיהא מעט מכל עצם ועצם דרוב בנין או רוב מנין ואפילו שבורות,

**רמ' נזירות פ"ז ה"ב**, מבואר דכל מה שנאמר שיעור חצי קב לתגלחת נזיר, זהו רק היכא דטומאתו משום טומאת עצמות, אבל היכא דטומאתו משום רוב מנין ורוב בנין או משום שדרה וגולגולת בזה נשאר שיעור טומאתו ברובע הקב, ולכן כתב הרמ' דהיכא שהן שלימות מגלח הנזיר אע"פ שאין בהם רובע הקב,

חידושי מרן הגרי"ז שם דכך ביאר ברמ',

**ראב"ד בעדויות פ"א מ"ז**, כתב דרובע הקב לטומאת מת וה"ה חצי הקב לגילוח נזיר זהו רק מעצמות הירכים ולמעלה, לפי שאין אדם יוכל לחיות זולתן, אבל מן השוקיים לא הואיל וקטועי רגלים יכולים לחיות כך, וכ"ש אצבעות הידים ורגלים ושאר עצמות הדומים להן דאין מטמאין באהל,

**"גמ' ואיזהו נצל בשר המת שקרש ומוהל שהרתיח"**

קרן אורה ד"ה ומוהל דנראה מדברי תוס' שהם שני אופנים בשר המת שנימוח, או מוהל היוצא מן המת, והקשה דהא מלשון הגמ' אי קרש מוהל הוא, משמע דשניהם נקראים מוהל והוא ענין אחד אלא שיש שני עניני בדיקה או בקרישה או ברתיחה, וכן מבואר בתוס' ד"ה א"ר ירמיה, שענין אחד הם אך יש שני מיני מוהל האחד הבא מבשר המת שנימוח והשני זה המוהל היוצא מן המת,

רמ' נזירות פ"ז ה"ב, דלא הזכיר כלל דין זה של מוהל שהרתיח

לח"מ שם, ומשנה למלך שם, ובטו"מ פ"ב ה"א, מש"כ לבאר ברמ',

חידושי רבינו מאיר שמחה, מש"כ לבאר בזה,

ירושלמי נזיר פ"ז ה"ב, דביאר מהו נצל, ובפני משה מה שביאר,

קרן אורה, מש"כ לבאר הירושלמי,

[ע"ע חזו"א מכשירין סי' ט' ס"ק ט', בשיעור כזית נצל, דגם כשנימוח שיעורו בכזית כדין בשר

ע"ע קרן אורה סוף ד"ה ובירושלמי, דבעינן שיהיה בו כזית אם יקרוש, וברמ' דלא ביאר משמע דס"ל דסגי בכזית כשהוא נימוח,

ע"ע צפנת פענח נזירות פ"ז ה"ב, מש"כ לבאר ברמ', והירושלמי,

ע"ע חידושי רבינו מאיר שמחה, מש"כ לבאר בירושלמי,]

**"גמ' היכי אילימא דלא ידיענן וכו' אמר ר' ירמיה בסתם וכו' דלמא כיחו וניעו הוא"**

**מפרש**, דלא ידיעינן היינו שאנו יודעים בודאי שלא בא מהמת,

חידושי הגרי"ז, מש"כ לבאר אמאי פירש כך המפרש,

**תוס' ד"ה היכי דמי**, דפירש כפשוטו דלא ידעינן היינו שהוא ספק אם המוהל בא מבשר המת והוא טמא, או מכוחו וניעו והוא טהור

קרן אורה, דהקשה דאין מדוקדק לשון הגמ',

**רבינו פרץ**, מש"כ להקשות בפירוש התוס', ופירש דלא ידעינן היינו שמצאנו אותו סמוך למת ולא ידוע אם פירש מגופו או שאין זה מן המת אלא מעלמא אתא,

מבואר בגמ' דבלא קרש הוה ספק טומאה ולכן לענין גילוח לא מצי לגלח מספק, אבל לענין טומאה הוי טמא מספק,

שפת אמת ובקרן אורה, דכ"כ,

רמ' טו"מ פ"ב ה"א, מתבאר דאפי' לענין טומאה אינו מטמא מספק,

משנה למלך שם, דהקשה אמאי אינו בספק טומאה, ומ"ש מכל ספק טומאה, ותירץ דאולי צ"ל דנצל אינו מטמא כי אם בודאי ואין בו טומאת ספק, [וסיים והדבר צריך תלמוד] ועיי"ש עוד מש"כ לדייק מדברי תוס' שלא כדברי הרמ', ע"ע מנחת חינוך מצוה רסג' אות טו',

שפת אמת, דכתב בדעת הרמ' דטפי שכיח להיות מכיחו וניעו כיון שלא נקרש, ועיי"ש דהביא דכך פירש המאירי, ועיי"ש שהסתפק בטעם הדבר עיי"ש

קרן אורה, דהקשה אי בספק טומאה דיינין ליה א"כ ברה"י ודאי טמא דספק טומאה ברה"י טמא, ותירץ דספק טומאה ברה"י לא נאמר אלא בספק מגע, אבל לא אם עיקר הטומאה הוי ספק

ע"ע מלבושי יו"ט דיני חזקות סי' יג',

ע"ע אבי עזרי שה"ט פי"ט ה"א, ובשגגות פי"א ה"ו

**"גמ' בעא מיניה אביי יש נצל לבהמה או אין נצל לבהמה"**

תוס' ד"ה יש נצל, שהנידון הוא לענין כזית מן הנבילה שנרקב מאליו ונימוח האם מטמא במגע ומשא או לא, אך אין הנידון לענין גילוח הנזיר אי הנזיר מגלח על הטומאה זו או לא, היות דאין הנזיר מגלח אלא על טומאת נפש אדם ולא על הבהמה,

מפרש ותוס', מבואר דהספק הוא אי יש נצל לבהמה הוא באופן שעדין לא נפסל לאכילת כלב, והסתפקה הגמ' אי יש הלכה של נצל בבהמה או לא,

רמ' אה"ט פ"א הי"ג, משמע דמירי בנפסל מאכילת כלב, מדכתב בשר נבילה שנפסד והבאיש ונפסל מלאכול הכלב טהור לפיכך נצל הנבילה ספק אם מטמא בכזית אם לא,

קרן אורה, מש"כ לבאר בכל דברי הרמ', ובשו"ט בסוגיין

חידושי הגרי"ז, מש"כ לבאר ברמ', ובשו"ט בסוגיין,

גינזי הגר"ח סי' קכא', מש"כ לבאר בשיטת הרמ',

ע"ע חידושי רבינו מאיר שמחה,

מאירי ד"ה כזית, דהנצל נעשה בחיי הבהמה ולכן אינו מטמא אע"פ שראוי לאכילת כלב,

רבינו מאיר שמחה, מש"כ לבאר דברי המאירי,

שטמ"ק דהביא לרבינו עזריאל, אי גם בשרץ אמרינין נצל

ע"ע כסף משנה אה"ט פ"ג הי"א

ע"ע מנחת חינוך סוף מצוה קנט',

ע"ע בבאר משה,

**"גמ' הניחא למ"ד טומאה חמורה עד לגר וטומאה קלה עד לכלב"**

רא"ש ד"ה טומאה קלה, דפירש טומאה קלה כלומר לבטלה מתורת אוכל שאם תגע בשרץ לא תקבל טומאה אחר שנפסל מאכילת הגר עד לכלב כל זמן שראויה לכלב תורת אוכל יש עליה ומקבלת טומאה,

תוס' ד"ה טומאה קלה, פירשו דהיינו שאר אוכלים שאינן מטמאים אלא כביצה, ומטמאים טומאת אוכלים עד שיפסלו מאכילת כלב,

רבינו פרץ, דהביא לפירוש התוס', והקשה עליו, ופירש שם דטומאה קלה היינו בנבילה, עיי"ש בכל דבריו,

**"גמ' ת"ש המחוהו באור טמא וכו'"**

**מפרש ד"ה ת"ש**, דאיירי בחלב נבילה שהמחהו

משנה למלך אה"ט פ"ג הי"א, דהקשה דבגמ' חולין הובא דין זה גבי נבילת עוף טהור, ועוד דבחלב נבילה אין טומאה כלל ורק לענין איסור חלב אמרו שאם המחה את החלב וגמעו חייב, אבל לא לעניין טומאה וטהרה,

קרן אורה, דכן הקשה

**תוס' ד"ה ת"ש**, דאיירי בנבלת עוף טהור וכיון דהמחוהו באור טמא דמשום הכי לא נפסל מאכילת כלב וס"ל לגמ' שנבילה ונבילת עוף שווים לדין זה, ואי יש נצל לבהמה יש גם נצל לנבילת העוף,

**רמ'** אה"ט פ"א הי"ג, דנצל הנבילה ספק אם מטמא בכזית או אינו מטמא, ובנצל העוף פ"ג אה"ט הי"א פסק נבלת העוף הטהור שנפסדה מלאכול הכלב טהורה וכו' והאוכל נצל של נבלת העוף הטהור ה"ז טהור,

כסף משנה, מש"כ לבאר ברמ'

משנה למלך, מש"כ להקשות בזה,

קרן אורה, מש"כ בזה, ועיי"ש דלפי"ז לא ס"ל לרמ' דסוגיין איירי בנבלת העוף,

ברכת ראש, דכתב לבאר, דאכילת נצל של עוף הוה שלא כדרך אכילה,

חידושי הגרי"ז, וכן הובא בגנזי הגר"ח סי' קכא', מש"כ לבאר את שיטת הרמ'

ע"ע חידושי רבינו מאיר שמחה,

מנחת חינוך מצוה קסא', [בסופו], קרן אורה, חזו"א יו"ד סי' ריד', ועוד, דהיקשו היאך מייתי ראיה מנבלת עוף טהור לנבילה, הא נבלת עוף טהור אכילה כתיב בה לומר דבאכילה תלי טומאתו, וכיון דאינה ראויה לאכילה אינה מטמאה,

אתון דאוריתא כלל א', ובחזו"א טבו"י בהוספה לסימן ד' ס"ק ד', דהוכיחו דטומאת נבלת עוף באיסור אכילה תליא מילתא והקשו דהאייך מיתי ראיה, והניחו בצע"ג

חידושי הגר"ח, מש"כ לבאר בזה, דנצל אף דלא מיקרי בשר לעניין איסור אכילה, מ"מ נאסר הוא באכילה מדין יוצא מן הטמא, ושייך שיהא בו גם דין טומאה, עיי"ש בכל דבריו,

קהילות יעקב שבועות סי' ו', מש"כ ליישב בזה,

**"גמ' תנן כל הנצוק טהור"**

וכן הוא במשנה טהרות פ"ח מ"ט, ובמכשירין פ"ה מ"ט,

מפרש, כל משקין שמריקין מכלי לכלי אע"פ שנטמא תחתון וקילוח יורד משפה לשפה לא נעשה חיבור כדי לטמא העליון,

ר"ש והרא"ש מכשירין פ"ה מ"ט, כך מבואר, היינו דהנידון הוא רק לגבי המשקים שבכלי העליון, אך מה הדין לגבי הניצוק עצמו, משמע מדבריהם שנטמא,

רמ' טומאת אוכלין פ"ז ה"א, דמבואר בדבריו שבין המשקים שבכלי העליון ובין הניצוק טהורים,

ע"ע משנה אחרונה מכשירין פ"ה מ"ט

שיעורי הגרמ"ד, מש"כ בזה

הגר"א באליהו רבה טהרות פ"ח מ"ט, דהקשה דאמנם אין הניצוק מצרפן לטומאה, אך הלא משקין נעשין תחילה, וא"כ כל טיפה וטיפה תטמא את חברתה הנוגעת בה, ותירץ דמיירי לעניין טבול יום שנגע במשקה של תרומה, שאינו מטמא את המשקה [כיון שהוא שני לטומאה] אלא פוסלו,

חזו"א מכשירין סי' ה' ס"ק ט'-י', דהקשה הא במתני' תני דבש דבורים, והוא אחד מז' משקין, ולא שייך בו תרומה, ואין טבול יום פוסל את החולין וע"כ דמיירי בטמא ותנן דניצוק טהור, ועוד הקשה דבטהרות תנן המערה מכלי לכלי ונמצא שרץ בתחתית העליון טהור, הרי שגם בשרץ שהוא מטמא את המשקה לא אמרינין דתטמא כל טיפה את חברתה, ותירץ דמיירי בנפסק הקילוח, א"נ מערה אוכלין או במי פירות

חזו"א שם ס"ק י', דכתב לתרץ דהא דגזרו על משקין הבאין מחמת ראשון ושני להיות תחילה זהו משום משקין הבאים מחמת השרץ, כי כאשר יחזיקו המשקין בטומאה לא ידעו הרואים אם נטמאו בשרץ או בראשון, וגזירה זו לא שייכא בניצוק שהרי הניצוק לעולם לא הוחזקו בטומאה ולעולם נגיעת השני בראשון הוא בשעה שהראשון מקבל את הטומאה ואין כאן קלקול א"א שאין הנצוק חיבור, ואין כאן רק נגיעה טפה בטפה והשלישית טהורה בחולין, עיי"ש

שערי יושר שער ג' פרק כז', דהקשה על הגר"א מדברי הרמ', וכקושית החזו"א, ועוד הקשה מהמשך המשנה דקתני ב"ש אומרים אף המקפה וכו' מפני שהיא סולדת לאחוריה, ואי מיירי בטבו"י האייך מטמא את מה שבכלי העליון ותירץ דהטעם דניצוק טהור הוא דהוה טומאת בית הסתרים שאינו מטמא,

מקדש דוד סי' מד' אות ג', מש"כ לתרץ בזה עוד,

קוב"ש פסחים אות פד', מש"כ להוכיח דבמשקין ליכא בית הסתרים עיי"ש,

ע"ע רש"ש במכשירין שם מש"כ ליישב הגר"א

**"גמ' חוץ מדבש הזיפים והצפיחית"**

תוס' ד"ה חוץ מן הדבש, וברע"ב מכשירין פ"ה מ"ט, בביאור מהו דבש הזיפים, ומהו צפיחית,

כסף משנה פ"ז טומאת אוכלין ה"ד, דהביא לרמ' בפירוש המשניות פ"ה מכשירין מ"ט, דכתב דזיפים וצפיחית שני מקומות באר"י שהיה דבשם בתכלית העובי, וע"כ יחבר ניצוק שלהם בין המשקים שבשני הכלים,

שיעורי הגרמ"ד, דהקשה דברמ' בהלכות משמע דהסיבה שיש ניצוק בדבש זיפים הוא משום דיש להם ריר, וא"כ למה הביא הכס"מ הא דכתב בפיה"מ במכשירין,

ע"ע בחזון נחום במשניות, מש"כ לבאר בזה,

**נ' ע"ב**

**"גמ' ב"ש אומרים אף המקפה של גריסין ושל פול מפני שהיא סולדת לאחוריה"**

תוס' ד"ה בית שמאי, דמבואר בדבריהם דסולד לאחוריו מחשיבו כחיבור אף בעודו ניצוק, ולא מפני שהריר מושך עמו הטיפה הטמאה

רמ' פ"ז טומאת אוכלין ה"ד, דכ"מ דהוא משום חיבור,

רא"ש במכשירין פ"ה מ"ט, וכן בפיהמ"ש לרמ' שם, משמע שהחוזר מטמא את העליון, והיינו מדין מגע,

חזו"א מכשירין סי' ה' ס"ק יא', דהביא לפירושם, וכתב שם נפק"מ בפירוש הראשונים עיי"ש,

ע"ע משנה אחרונה מש"כ בזה

**"גמ' בעי רמי בר חמא יש נצוק לאוכלין או אין ניצוק לאוכלין מי אמרינין משום דאית בהו רירי וכו'"**

תוס' ד"ה יש ניצוק, דאיירי באופן שהמחה שומן ועירה אותו לתוך אוכלים טמאים, לדעת בית שמאי אין ספק שאין בזה טומאה משום ניצוק כיון שאמרו מפני שהם סולדים לאחוריהם, וממילא אין זה אלא במקום שיש רירי, והספק הוא לשיטת רבנן אי הטעם שאמרו חכמים שבדבש הזיפים יש טומאה מחמת חיבור הניצוק האם הוא משום רירי או מפני שהוא עב וסמיכי ויש ניצוק לאוכלים,

מפרש ד"ה מידי איריא, בפירוש הראשון, ועיין באר משה מש"כ לבאר, וזהו כפירוש התוס',

קרן אורה, מש"כ בזה לבאר בביאור דברי התוס',

**"תוס' ד"ה חלב המת, פירוש כזית שלם והתיכו טמא, והתיכו כמו חיתכו שהמחהו באור"**

ברכת ראש, מש"כ להגיה בתוס',

ארזי הלבנון בציונים, דהביא לגירסת התוס' חכמי איוורא עיי"ש

**"תוס' שם, היה מפורר, מפני שחיבור אדם אינו חיבור וכו' ואע"ג דרביעית דם הבאה משני מתים מטמא וכו', י"ל דהיינו דוקא לעניין אהל לפי שראוי להאהיל על שני החצאין יחד, אבל בנגיעה לא מטמא",**

משנה אחרונה פ"ג מ"ד באהלות, מש"כ חילוק בזה אי דרך בני אדם לחבר כך או לא,

סדרי טהרות אהלות דף לה' ע"ב, דהקשה בקושית התוס' הא ר"ע ס"ל שרביעית הבאה משני מתים טמא כמבואר לקמן נב', והוא עצמו ס"ל שנוגע וחוזר ונוגע, וא"כ אפשר שדבריו איירי בטומאת מגע, ועוד הקשה שהרי ר"ע דריש מהפסוק "על כל נפשות מת לא יבא", שתי נפשות ושיעור אחד, וזהו ריבוי מיוחד, ולא בעינין לצירוף, ותירץ שאפשר שהקושיה היא לחכמים דפליגי ברביעית הבאה משני מתים, עיי"ש

קרן אורה, מש"כ לתרץ בזה,

שו"ת שואל ומשיב מהדו"ק סי' קסח', מש"כ בתירוץ התוס' שחילוק בין אוהל למגע,

סדרי טהרות שם, דהקשה מהגמ' חולין דמבואר שאין חילוק בין טומאת מגע לטומאת אוהל

ע"ע מפרש לקמן נב' ע"א ד"ה ר"ע מטמא, ומש"כ בבאר משה לדקדק מדבריו

ראב"ד טומאת מת פ"ד הי"ג, דרביעית דם שנחלקה טהורה ואפי' הוא מאהיל על כל החלקים, כיון שדם מטמא משום נפש, ואינו חשוב נפש אא"כ הוא מחובר

מקדש דוד טהרות סי' מט' ס"ק ב', דהקשה לשיטת הראב"ד, דא"כ אפי' חזר וחיברו שוב אינו מטמא דאין חיבורי אדם חיבור ולא משכח"ל שרביעית דם יטמא אא"כ לא נחלק מעולם, וא"כ היכי משכח"ל דינא דר"ע דרביעית מב' מתים מטמא, ותו הקשה שם, דגם לתוס', היכי משכח"ל רביעית דם ממת אדם שמטמא במגע לכו"ע הרי כשיצא מן המת הוי ניצוק ואינו חיבור, ולאחר מכן לא מהני חיבור, דחיבורי אדם אינו חיבור,

רש"ש באהלות פ"ב מ"ב בסופו, דתירץ דחיבורו ע"י אדם שוה ממש לחיבורו שע"י שמים, וכיוון שבחיים הוא דרך קטפרס [מדרון] גם שיצא ממנו כך הוה חיבור דרך קטפרס,

קהילות יעקב טהרות סי' כ', מש"כ לתרץ בארוכה ועיי"ש מש"כ בדברי התוס' עיי"ש

**"תוס' שם וא"ת תפשוט מהכא דחיבורי אדם אינו חיבור, וי"ל היינו דוקא בטומאת מת וכו', אבל לצרף אוכלין וכו' התם חיבור אדם הוי חיבור וכו'"**

ברכת ראש, מש"כ לדקדק בקושיית התוס', ומש"כ בתירוץ התוס',

תפארת ציון מש"כ בביאור תירץ התוס', דשלושה טעמים כתבו התוס' בחילוק בין טומאת מת לטומאת אוכלין,

שיעורי הגרמ"ד, מש"כ בדברי התוס',

מבואר בתוס' שלקבלת טומאה באוכלים אמרינין חיבורי אדם הוי חיבור, ונחלקו הראשונים בזה,

רש"י חולין קיח' ע"ב ד"ה אין, דאפי' היה האוכל הטהור פרוד אם היו החלקים נוגעים זב"ז מצטרפים לקבל טומאה,

תוס' חולין שם ד"ה אין, דס"ל שנגיעה זב"ז אינה חיבור לקבל טומאה,

תוס' רי"ד חגיגה כג' ע"ב, שהנגיעה מועילה להשלים לשיעור, אבל אינו נחשב כאוכל אחד, ולא נטמא אלא החלק שנגע בטומאה

רשב"א שבת צ"א ע"א, דרק בהיו בכלי אחד מצטרפים

רש"י ותוס' פסחים לג' ע"ב, דנחלקו בהא דבעינן שיעור כביצה, אי השיעור הוא כביצה כמו לענין לטמאה אחרים, או ששיעורו בכל שהוא, ורק לטמא אחרים שיעורו כביצה,

ע"ע רמ' וראב"ד ובכס"מ, פ"ו טומאת אוכלין הי"ז, מש"כ לחלק בין צירוף לענין קבלת טומאה, לצירוף לענין לטמאה אחרים,

**"גמ' ועל מלא תרווד רקב, וכמה שיעורו חזקיה אמר מלא פיסת היד, ורבי יוחנן אמר מלא חפניו"**

רמ' טומאת מת פ"ב הי"א, דכתב מלא חופנים, כמו מלא חפניו דקטורת,

מפרש ד"ה מלא חפניו, בהדי אצבעותיו, משמע דמלא חפניו היינו ביד אחת, ור"י ס"ל בהדי אצבעותיו, וחזקיהו ס"ל בלא אצבעותיו, כך פירש בקרן אורה, והביא שם הירושלמי דאיתא חכמים אומרים כמלא יד הגדולה,

שיירי קרבן בירושלמי, מש"כ בזה,

חסדי דוד בתוספתא אהלות פ"ב ה"ב, דכתב דגם לחזקיה פיסת יד היינו בשתי ידיו,

תפארת ציון, בביאור מחלוקת ר"י וחזקיה, ע"פ מה שכתב הירושלמי כאן באייך היה בריאת האדם וחוה עיי"ש,

**נא' ע"א**

**"גמ' ת"ר איזהו מת וכו', נקבר בכסותו בארון של עץ או ע"ג רצפה של לבנים זהו מת שאין לו רקב",**

תוס' ד"ה נקבר, דביארו דכיון שדברים אלו נוחים להישחק ולהיכתש מאליהן זהו מת שאין לו רקב, ואפי' לקח ארבע או חמש תרוודין מן רקב שלו שבודאי יש כאן מלא תרווד מגוף המת טהור וכו', מבואר בתוס' שאין מטמא מדין רקב אפי' אי לקח ארבע וחמש תרוודין רקב, כיון שנתערב בו מתחילתו דבר אחר, ואין בו טומאה כלל,

רש"י נדה כז' ע"ב ד"ה מלא, דמבואר שאם יש יותר מתרווד מטמא,

תוס' שם ד"ה מלא, דהקשו מהא דאיתא שם דבתחילה כו"ע מודו דדבר אחר נעשה לו גלגין,

רמב"ן ורשב"א נדה שם, הקשו דמסוגיין מוכח שכל שנתערב עמו הו"ל גלגלין ואינו מטמא, [ועיי"ש בארוכה במגיה ברשב"א]

קרן אורה, מש"כ לבאר בזה

חכמת בצלאל נדה שם, מש"כ לבאר ברש"י שם,

סדרי טהרות אהלות דף כט', מש"כ לבאר ע"פ גירסת הגר"א באליהו רבה עיי"ש

חזו"א אהלות סי' כא' ס"ק ב', ודף רצז' בהוספות לטהרות, דכן מבואר,

**"גמ' אמר עולא אין רקב אלא הבא מן הבשר ומן הגידים ומן העצמות"**

תוס' ד"ה אמר עולא, מכולם צריך שיהא הרקב,

ברכת ראש ובקרן אורה, דצריך שיהיה הרקב עשוי מכולם, ואם לא כן אין לו שם רקב דמטמא, ועיי"ש מש"כ הקרן אורה לדחות מדברי הירושלמי,

חידושי רבינו מאיר שמחה, דביאר כוונת התוס' שצריך שיהיה רק אחר שכבר נרקבו שלשתן, אך אין צריך שיהיה הרקב עשוי משלשתן

סדרי טהרות עמ' לח', דכ"כ, וביאר שם לפי"ז בהמשך הגמ' עיי"ש

שיעורי הגרמ"ד, מש"כ דהסתפק הגרי"ז בזה עיי"ש

לחם משנה נזירות פ"ז ה"ד, קרן אורה ובשפת אמת ועוד, דאמאי השמיט הרמ' לממירא דעולא,

קרן אורה שם, דהביא לירושלמי דכתב דאין רקב לבשר יש רקב לעצמות, והרמ' כך ס"ל, ועיי"ש מה שהקשה ועיי"ש עוד מה שרוצה להוכיח מרש"י בנדה כז' דלא סובר לעולא, ואולי הרמ' ס"ל כרש"י, ודוחה זאת עיי"ש,

חידושי הגרי"ז, ובחידושי רבינו מאיר שמחה, דהביאו לירושלמי והרמ', והוסיף שם דאם נרקבו העצמות גם הבשר והגידים טמאים, ובגרי"ז הוסיף שהרמ' ס"ל דרבא דמותיר לעולא פליג עליה וסבר דרקב הבא מן הבשר טהור, משום דאין רקב אלא מן העצמות,

ברכת ראש לקמן ע"ב, מש"כ לבאר ברמ',

סדרי טהרות אהלות לח' ע"ב, מש"כ לבאר ברמ',

ליקוטי הלכות, מש"כ לבאר אמאי השמיט הרמ', ועיי"ש בעין המשפט אות מ',

ע"ע אור שמח נזירות פ"ז ה"ג, מש"כ בזה,

ע"ע שיעורי הגרמ"ד,

**"אמר רבא שקברו זה בפני עצמו וזה בפני עצמו והרקיבו ועמדו על מלא תרווד רקב",**

תוס' ד"ה ונרקבו, וביארו התוס' אחר שאכלן עש ולא נשאר בכל אחד אלא חצי תרווד, וכיון שהיה כל אחד יחידי כשנרקבו צריכים הם להצטרף יחד ויש להם דין רקב, והקשו התוס' מדוע הוצרכה הגמ' לנקוט באופן זה שלא נשאר מכל מת אלא חצי תרווד, הרי אף אם נשאר מכל אחד שיעור יותר מתרווד, אלא שהוא נטל חצי מכל אחד וצירפן יחד מאחר שהם נקברו יחד, ותירצו שנקט כן בכדי לומר שאפי' כשאין בשניהם אלא תרווד אחד, דבהכרח יש בכה"ג רקב מן העקב אפי' הכי השיעור בזה שיעור תרווד, ולקמן בגמ' הוכיחו מכאן שרקב הבא מן העקב טמא,

קרן אורה, דהקשה דאכתי יש להקשות למה צריך לומר שלא נשאר משניהם יחד אלא תרווד, הרי אפי' כשנשאר מכל אחד יותר ממלא תרווד, מ"מ אם נתערב חצי תרווד מזה וחצי תרווד מזה, יש להסתפק שמא הוא מן העקב, ועיי"ש מה שכתב לבאר בתוס', ובביאור ספיקו של ר' ירמיה,

תפארת ציון, מש"כ לבאר בזה,

חזו"א אהלות סי' כא' ס"ק ג', דהקשה לפירוש התוס' שכתבו אחרי שאכלן עש לא נשאר בכל אחד אלא חצי תרווד, דהא לקמן תני שמת שחסר ממנו אין לו רקב, ומדוע כאן יש לו רקב והרי הוא חסר, ותירץ דרק בנקבר כשהוא חסר אין רקב, אבל בנקבר שלם ולאחר כך נחסר אין זה חשיב מת חסר, והרקב שלו טמא,

ליקוטי הלכות, דכן מבואר,

**"גמ' תנן התם כל שבמת טמא חוץ מן השיניים והשער והצפורן ובשעת חיבורן כולן טמאים"**

משנה אהלות פ"ג מ"ג,

**תוס' ד"ה חוץ**, דכשמחוברין טמאין משום דהוו יד לטומאת המת

רא"ש אהלות פ"ג מ"ד, דתנן המת מבחוץ ושערו בפנים הבית טמא, דהוי שער יד להכניס טומאה לבית

שיטה לחכמי איוורא, דכ"כ דטמאים מטעם ידות שמגע בהן כמגע בגוף המת,

**ר"ש באהלות שם**, דהביא לספרי זוטא וז"ל הנוגע במת פרט לנוגע בשיניו ובשערו ובצפורניו בזמן שפרשו, יוכל שאני מרבה בזמן שהם מחוברים ת"ל וטמא ע"כ, ומבואר דאין זה מתורת ידות דאתרבו להכניס ולהוציא טומאה, אלא הוא ילפותא מיוחדת דאיתרבו שער וצפורן המחוברים למת שהם מטמאים,

רמ' טומאת מת פ"א ה"ג ובפ"ג הי"ג, ובכסף משנה שם, מבואר דהטעם דמטמא הוא כיון דמחוברים לגוף הרי הם כגוף, בין בחי ובין במת, ולא שייך לדינא דידות,

תוס' יו"ט באהלות שם, דהביא כן לפירוש התוס', ופירוש הר"ש עיי"ש

שו"ת דברי מלכיאל ח"א סי' לח' ס"ק ד', דהביא לתוס' בחולין קיח', דפירשו דמהיכא ילפינין דאיכא יד לטומאת מת, ועיי"ש מה שהקשה דאמאי לא למדו כך מהדרשה שבספרי, ועוד דבגמ' שם לא מייתי לה להך דרשא למילף מיניה דין ידות, ומשמע מהא שבקרא דבספרי נתחדש ששער מחובר מטמא כגופו של מת ולא מטעם יד,

[ע"ע חזון יחזקאל סוף עוקצין, בדין ידות לטומאה]

ע"ע לקמן גבי שער העומד ליגלח,

קובץ שיעורים פסחים אות קפז', דהקשה דהרי אם יאחז את המת בשערו ייתלש השער, וא"כ אייך יתכן לטמאו מדין יד ותירץ דאפשר דמירי בשערות הרבה,

**"גמ' בעי חזקיה שערו העומד לגלח צפורן העומד ליגזז מאי וכו'"**

מפרש ד"ה שערו, כגון שהכביד עליו שערו, והספק הוא לענין גלגין האם הוא חשיב כגזוז ולכך נעשה גלגין ואין לו דין רקב, או שאינו כגזוז והרי הוא כגוף המת ואינו נעשה לו כגלגלין

רא"ש, פירש דגבול היה להם לגידול שער מתי היה עומד ליגזז והספק הוא אם מטמאים בשעת חיבורן למת, כמו שאר דברים המחוברים למת וטמא, או שהוא כגזוז ואינו חשוב כמחובר למת כלל, ולכן אף עתה שהוא מחובר למת, והביא לפירוש המפרש דהספק הוא לענין גלגלין וכתב ולא נהירא דא"כ אמאי מייתי הך מתני' דאהלות הכא,

תוס' ד"ה בעי חזקיה, דהביאו לב' הפירושים, וכתבו התוס', דמסתבר כמו הפירוש שהספק הוא לענין אי חשיב חיבור למת או לא,

רבינו פרץ, מש"כ בביאור ספק הגמ',

סדרי טהרות אהלות לט' ע"א, דביאר במפרש שהוכח לפרש דהספק הוא משום גלגלין כיון דס"ל ששערו העומד להיגזז היינו קודם מיתה עיי"ש מה שביאר,

גליון הש"ס, דציין לגמ' גיטין לט' ע"א היינו דכונתו להקשות מהא דפליגי התם תנאי גבי מקדיש עבדו אי מועלין בשערו העומד ליגזז, דתלי פלוגתתן בשערו העומד ליגזז אי כגזוז דמי הוא לאו כגזוז, וקיי"ל כמ"ד דלאו כגזוז דמי,

קרן אורה, דכך הקשה, ותירץ דלענין רקב מספקא ליה יותר משום דאין רקב אלא מעיקר הגוף, כי היכי דמבעי לן, לקמן אי יש רקב בעור, וזהו אי הספק הוא לעניין גלגלין, אבל אי הספק הוא כפירוש התוס' והרא"ש לעניין אי חשיב חיבור למת, הא קיי"ל כמ"ד דלאו כגזוז, ומנלן דלעניין זה חשיב כגזוז, ותירץ כיון דמטעם יד הוא דטמאים י"ל דהעומד ליגזז לא חשיב יד, ועיי"ש עוד מש"כ לבאר ברמ',

באר משה, דכתב לתרץ דכיון שהוא לאחר מיתה שוב אינו עומד להיגזז

מנחת חינוך מצוה רסג' אות יג', דהביא לרמ' בטו"מ פ"א גבי שערו של חי ולא הביא הך בעיא בשערו העומד ליגזז, וגבי מת פ"ג הי"ג בטו"מ כתב דהוא ספק טמא, וכן הקשה שם כקושיית הקרן אורה בסוגיין, ותירץ דדוקא בעבד שהוא חי אפשר שאינו כגזוז כיון שהשער משביח יותר כשהוא בראש, אבל במת שאינו משביח אפשר שאם עומד להיגזז ה"ז כגזוז, וא"כ ניחא הא דאבע"ל הכא במת, אף דבגיטין קיי"ל דלאו כגזוז דמי, דהתם איירי בחי, והכא במת, [לשיטת המפרש עדין צ"ב] [הגהות הב"ח ב"ב קנד' ע"א אות ה' וצ"ע]

ע"ע שו"ת מהרש"ם ח"ב סימן רע', בביאור הסוגיא,

ע"ע קובץ הערות על הספרי עמוד נג' ד"ה חיבורי, מש"כ לחלק בין שערו דחי לשערו דמת,

ע"ע שו"ת דברי מלכיאל ח"א סי' לח',

ע"ע שיעורי הגרמ"ד

לחם משנה נזירות פ"ז ה"ד, בטעם שהשמיט הרמ' ספיקו של חזקיה, רעק"א דכן הקשה,

ברכת ראש לקמן בע"ב, שהקשה בלח"מ, ועיי"ש מש"כ לבאר ברמ',

שו"ת מהרש"ם ח"ב סי' רע' מש"כ לבאר ברמ',

קרן אורה ובבאר משה מש"כ לבאר ברמ',

שיעורי הגרמ"ד, מש"כ בשיטת הרמ',

**"גמ' בעי ר' ירמיה רקב הבא מן העקב מהו וכו' ת"ש וכו'"**

תוס' ד"ה רקב הבא מן העקב, לפי שבעקבו של אדם יש בו עובי בשר שאין בו חיות ומיבעיא ליה אי גמירי ביה רקב או לא,

מפרש ד"ה מן העקב, שהכונה לרקב הבא ממותנים ולמטה, והספק אי נתקבלה ההלכה של רקב גם לענין מקומות אלו או לא, כיון דבעי ברקב עיקר הגוף,

שו"ת אגרות משה יו"ד ח"ג סי' קלג', בביאור דברי תוס',

רבינו פרץ דהקשה מאי מבעיא ליה הא אמרינין לעיל דדוקא שיער גזוז עושה גלגלין, אבל בעומד ליגזז ובמחובר לא, וכיון דשיער שהוא חוץ לגופו אינו עושה גלגין כ"ש בשר העקב דהוי מגופו שלא יעשה גלגין, ותירץ דודאי לא לענין גלגלין מיבעיא ליה, כי ודאי אינו עושה גלגלין, וכי קמיבעיא ליה לעניין טומאת עצמו מדין רקב, או האם הרקב שממנו יכול להשלים לשיעור מלא תרווד רקב,

חזו"א אהלות סי' כב' ס"ק מ' דכ"כ לבאר, ועיי"ש שהוכיח כן מהמשך הת"ש משני מתים,

קרן אורה, בביאור קושית הגמ' ואי סלקא דעתך וכו' דלמא דרך עקב קאתי, היינו שהקושיה דא"כ מדוע הוא טמא ודאי דלמא דרך העקב קאתי והוא ספק טומאה,

שטמ"ק בשם הרא"ש דכ"כ

משנה למלך טו"מ פ"ב ה"א, דס"ל דמספק הוא טהור כיון שלא נאמרה ההלכה של נצל בספק אלא כשהוא ודאי נצל, וה"ה לרקב,

ברכת ראש מש"כ בזה,

לחם משנה נזירות פ"ז ה"ד, הא דהרמ' לא כתב דין דרקב הבא מן העקב,

רדב"ז שם, מש"כ לבאר,

באר משה, מש"כ לבאר,

מרומי שדה, מש"כ לבאר ע"פ המאירי, עיי"ש

**"גמ' בעי רבי ירמיה עובר במעי אשה הוי גלגלים או לו וכו'"**

תוס' ד"ה עובר, שבספק הוא דהוי כב' מתים שקברן זע"ז,

קרן אורה, דאין לפרש כך, דהרי בירושלמי מבואר דאין רקב לנפל א"כ בלא"ה הוי גלגלין,

שו"ת מהרש"ם ח"ב סי' רע', דביאר דספק זה אינו תלוי בשאר דינים אי עובר ירך אמו,

שו"ת מהרש"ם ח"ב סי' קנט', מש"כ לדון אי מותר לקבור אישה מעוברת עם הולד, עיי"ש

פתחי תשובה יו"ד סי' שסד' ס"ק ה'

שדי חמד אסיפת דינים מערכת אבילות אות קמא'

**"גמ' שכבת זרע במעי אישה"**

מפרש ד"ה שכבת זרע, כגון שמתה כשהיא בת בנים, דסתם אישה בת בנים אית ליה שכבת זרע במעיה,

ברכת ראש, ובתפארת ציון בביאור המפרש

**"גמ' בעי רב פפא פירשה מהו וכו'"**

תוס' ד"ה פירשה מהו, דביארו הספק דכיון שעודה בחייה אין לה קיום אלא ע"י אכילה, ממילא פרש הבא מן האוכל כחלק מן הגוף הוא, או דלמא כיון שהוא בא מבחוץ חשיב כגלגלין,

באר משה, דהקשה הא לעיל אמרינין את"ל עובר בסופו לצאת מיפרש פריש מינה, וא"כ מה הספק הכא , וביאר דזהו כונת תוס' לפרש דבעובר אינו עיקר חיותה, אבל במאכל שהוא עיקר חיותה הרי הוא חשוב חלק מגופה אף שעתיד לצאת ממנה,

**"גמ' בעי רב אחא בריה דרב איקא עורו מהו"**

מפרש ד"ה בעי רב אחא, דביאר הספק בשני אופנים, א' שספק הגמ' הוא בחייה בפיו רוק שלא ע"י טורח אלא ע"י שמערער לתוך פיו וגרונו יצוא, אי חשיב חלוק ממנו או לא, ב' שהסתפק על עורו של אדם ממש,

שטמ"ק בשם הרא"ש, דהספק הוא למ"ד שעור אדם טהור מן התורה, אבל למ"ד עור אדם טמא מן התורה, ודאי הוא חשיב חלק מן הגוף ואינו נעשה גלגין

רבינו פרץ, דהקשה הא במתני' אהלות תני כל שבמת טמא, היינו אפי' עורו, ועוד דלא גרע עור משיניים וציפורניים שבשעת חיבורם הם טמאים, וכתב שצריך לומר דלגבי עור לא נאמר כל שבמת טמא, ועיי"ש שכתב דאפשר שמדובר שהפשיט את העור מן המת וקבר עמן, עיי"ש

ברכת ראש, מש"כ בזה, ועיי"ש מה שרוצה לגרוס בגמ',

**"גמ' דאשקיה מי דקלים וסכיא נשא ושלקו במי טבריא"**

מפרש, ובתוס', בביאור אופן ניקוי המת מדברים החיצונים

סדרי טהרות אהלות דף מ' ע"ב

קרן אורה, דהרמ' השמיט את כל ספיקות הגמ', גבי שכבת זרע, פירשה כוחו וניעו, ועורו, ונקט רק הספק בעובר שבמעייה, וביאר דהספק בעורו שהשמיט הוא דס"ל שעור אדם טהור מן התורה, ואינו מטמא אלא מדרבנן, דלמ"ד עור אדם טמא מהתורה פשוט הוא חשוב רקב ואין העור נעשה גלגלין, וקיי"ל דעור אדם טמא מהתורה, ולכך השמיט, ושאר הספקות שהשמיט הוא משום דאינם נעשים גלגלין, דס"ל לרמ' כקושיית רב אחא דאי ס"ד כל הני הוי גלגלין רקב דמטמא היכי משכח"ל, ולא ס"ל כדמשני רב פפא משום דשינוא דחיקא הוא, וכתב להוכיח כן ממתני' אהלות דתני מלא תרווד ועוד עפר קברות טמא, משמע דטמא בלא שום בדיקה [עיין לעיל מה שהובא מהגר"א באליהו רבה ודו"ק]

ליקוטי הלכות ובעין משפט אות ר', דכ"כ,

חזו"א אהלות סי' כב' ס"ק מא', דכ"כ,

**"גמ' אמר אביי נקטינן מת שטחנו אין לו רקב"**

מפרש, תוס', רא"ש, דפירשו דאין לו תורת רקב משום דרקב בעינן והא לא אירקיב, וטחינה לאו רקב הוא,

חידושי הגרי"ז, דהקשה הא אמרינין לקמן לענין עצמות שאם אקמח אקמוחי יש להם טומאת עצמות, וכיון דיש להן טומאת עצמות היאך יהיה להם טומאת רקב, ולמה צריך הל"מ שטחנו אין לו רקב, ועיי"ש מה דהביא להוכיח מהרמ',

קהילות יעקב נזיר סי' יב', מש"כ להקשות בזה, ומה שתירץ בשם בנו עיי"ש

שיעורי הגרמ"ד, מש"כ בזה,

**"גמ' איבעיא להו טחנו וחזר והרקיב מהו"**

מאירי, וברבינו פרץ, מש"כ לבאר בספק זה,

סדרי טהרות אהלות מ' ע"א, מש"כ לבאר

חזו"א אהלות סי' כב' ס"ק מ'-מא', בביאור ספק הגמ', דבעיית הגמ' גבי טחנו ואח"כ אירקיב דע"י הטחינה הוא כבר כעין רקב קודם שנרקב, והא דאמרינין מת שטחנו אין לו רקב צ"ל דטחנו עד שאבד לחותו, והא דמבעיא ליה בחזר והרקיב היינו אם לא טחנו כ"כ עד שאבד לחותו וחזר והרקיב, וצ"ע,

**"גמ' תני עולא בר חנינא מת שחסר אין לו רקב"**

**תוס' ד"ה מת שחסר**, דנקבר חסר, היינו שהיה חסר בשעת קבורה אבל נקבר שלם אף אי יחסר אח"כ אינו חשוב מת חסר, חזו"א אהלות סי' כא' ס"ק ג', דכן ביאר,

**סדרי טהרות אהלות** לט' ע"א, כתב לפרש דמת שחסר אין לה רקב היינו שנחתך ממנו אבר ולא נקבר עמו, אבל נקבר עמו אפי' שאינו מחובר חשיב מת שלם ויש לו רקב,

**שטמ"ק בשם ר' עזריאל**, דכתב דכל שחסר ממנו אבר אפי' נקבר עמו אינו חשוב כמת שלם ואין לו רקב,

חידושי רבינו מאיר שמחה, דנקט בפשיטות דנחתך ממנו אבר בעודנו חי בודאי איכא בגופו דין רקב כשמת אח"כ,

חזו"א אהלות סי' כב' ס"ק מ', ובסימן קמה' [לדף נא'], דכתב דנתלש מחיים אין לו רקב וכן כל המת אין לו רקב כדין מת החסר,

**"גמ' בעי רבא הרקיב כשהוא חי וחזר ומת מהו"**

מפרש ד"ה בעי רבא, וברמ' פ"ז נזירות ה"ד, דפירשו שנרקב מקצתו וכשמת נרקב כולו, ומספק"ל אי מצטרף מה שנרקב מחיים למה שנרקב לאחר מיתה,

תוס' ד"ה טעמא, וברא"ש, דפרשו דלא בעינן רקבון של כל המת, כי אפי' אבר אחד ממנו מטמא מלא תרווד, ומספק"ל הכא אי נרקב אחד ממנו בעודו בחיים ואח"כ מת אם יש על אותו אבר דין רקב,

שטמ"ק בשם רבינו עזריאל, מש"כ לפרש, ועיין לעיל

ליקוטי הלכות, ובקרן אורה, ובבאר משה, תפארת ציון, מש"כ לבאר בזה

חזו"א הנ"ל, מש"כ בזה,

**"גמ' בעי רבא נמלה שחסרה מהו שיעורא גמרינין לה והא חסר או בריה גמירי לה והאיכא,"**

תוס' ובמפרש, דביארו שהספק הוא לענין איסור אכילה , **בתוס'** ביאר שהספק הוא באופן שנקצצו רגליה ועדין יש בה חיות ושם בריה עליה, אי אינה חשובה כבריה כיון שחסרה, או שדין בריה תלוי אם הוא בריה היכולה לחיות, **ובמפרש** כתב שהספק הוא כיון שאינה שלימה אינה בריה או כיון שרובה קיימת הרי רובו ככולו וחשיב בריה, ומשמע שהספק לענין איסור אכילת שרץ שאין בו כזית,

רא"ש, דביאר שהספק הוא אף לענין טומאה האם יש לו טומאת שרצים אף שאין בו כעדשה כיון שהוא בריה או לא,

חידושי הגרי"ז דהקשה דבשלמא לענין אכילה נאמר דין בריה שעומד במקום שיעור כזית, אך לענין טומאה לא נאמר כלל דין בריה אלא שיעור דכעדשה, וכתב לבאר דשני דיינים נאמרו בטומאת שמונה שרצים, דין טומאת בשר שרצים שמטמא, ועוד דין טומאת שרץ שלם, והספק הכא האם מה שצריך שלם הוא שיעור, או שמה שצריך שלם הוא שצריך בריה,

וכתב לתרץ עוד ע"פ הגר"ח במאכלות אסורות פ"ד ה"ג, דשני סוגי בריה איכא, בריה חיה וקרי ליה בריה משום בריית נשמה, ובריה שלאחר מיתה וקרי ליה בריה משום שהיא כברייתה, ועיי"ש במה שביאר, ובשו"ט דבגמ' ובדחיית רב שמעיה,

שיעורי הגרמ"ד, מש"כ בזה

חידושי הגר"ח חולין כז', בענין רובו ככולו אי אמרינין בשיעורין

בית יוסף יו"ד סי' קא' דהביא לשערי דורא גבי הא דקיי"ל דאיסור שהוא בריה, כגון תועלת דג טמא או זבוב אינה בטילה לעולם מחמת חשיבותו ואם נחתך ממנו אבר אחד, די"א כיון דבעיא זו לא נפשטה אזלינין לחומרא, וכל שרובו שלם דינו כבריה ולא בטיל, ועיי"ש בארוכה דהביא לראשונים שחולקים בזה,

שו"ע יו"ד סי' ק' סע' א', דפסק ואין לו דין בריה אלא אם כן וכו' וצריך שיהיה שלם, ועיי"ש בש"ך,

ע"ע שו"ע או"ח סי' ר"י, די"א דעל בריה מברכים ברכה אחרונה אף שהוא פחות מכזית, וכתבו הפוסקים שאם חסר קצת מהבריה, בטלה לה להחשיבותה,

ע"ע שיעורי הגרמ"ד

**נב' ע"א**

**"גמ' אמר רב שמעיה כי בעינן שיעורא וכו'"**

מפרש ובתוס', מש"כ לפרש בביאור דחיית רב שמעיה,

קרן אורה, מש"כ לבאר במפרש,

חידושי רבינו מאיר שמחה, בביאור השו"ט בסוגיה, ובפירוש תוס',