סימן רצא
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / מהדו_ק / הערות על סדר טוש_ע

אייר תשע"א

הדברים נכתבו לפו"ר תוך כדי הלימוד

בש"ך סק"ד, ז"ל, עוד כתבו המ"מ ונ"י שם דמיירי בבהמה וא"ל הכישה במקל והיא תבוא כו', ותירוץ זה אינו אליבא דהילכתא כדלקמן סי' ש"מ ס"ז, עכ"ל.

ובאמת צ"ע בזה בד' הראב"ד שכתב בשטמ"ק ד"פ: בשמו, דאיירי בהכישה במקל והיא תבא, ובדצ"ט. כתב השטמ"ק בשמו דלא קי"ל כרב דמחייב בהכישה במקל, וסתרי דבריו זל"ז.

אך ראיתי לישב בזה בפשיטות, דס"ל להראב"ד דהצד דלא מיחייב בהכישה במקל, הוא משום דלא סמכה דעתי' דשואל, ולא נעשה שלוחו במשיכה זו, וכאשר כ"ה בל' הראב"ד בשטמ"ק שם בביאור הס"ד שם, וע"כ כ"ז הוא התם דלא סמכה דעתי' דשואל דשמא לא תבא לחצרו, אך בהנח לפני שמניח את הפיקדון לפניו וסמכה דעתי', שפיר הוי שלוחו לכך.

וי"ל עוד, דכל הא דס"ל לשמואל דל"מ משיכת הבעלים לחייב את השואל, הוא רק בשואל, די"ל דחיובו הוא רק בשזכה בזכותי שאלה, ולענין זה ל"מ משיכת הבעלים שיזכה מכח זה השואל, וכ"ה דבפשוטו ל"מ משיכת הבעלים להקנות הבהמה לאחר, אך בש"ח וש"ש שפיר מהניא משיכת הבעלים לחייבם, ודו"ק.

בש"ך סק"ח, ז"ל, דוקא בחצר אבל אם הכניס ענינו לבית בעל הבית ברשות סתמא דמילתא קביל עליה בעה"ב נטירותא אפי' לרבי כן הוא בהגה"א פר' הפרה מא"ז וכן עיקר, עכ"ל.

ובנתיה"מ סק"ח פירש הטעם בזה, ז"ל, דעיקר החילוק שבין חצר לבית וכו', דבהילוך דחצר לא קפדי אינשי ותיב ונטור קאמר, אבל בבית דאהילוך דבית קפדי אינשי וכו', וא"א לומר דתיב ונטור לך דע"כ עול ואנטור לך קאמר, עכ"ל.

אמנם הנה במקור הדין באו"ז ב"ק סימן רכ"ה מבו' שאי"ז הטעם, עיי"ש שכתב מכח זה, דאין ללמוד דהלכה כרבנן מההיא דפועל שנכנס לביתו של בעה"ב ברשות, ונגחו שורו של בעה"ב דחייב, דהתם אפי' רבי מודה דבסתמא מקבל נטירותא, כיון שנכנס לבית, עיי"ש בדבריו, והנה התם הרי ל"ש כלל טעמא דהנתיה"מ, ואפ"ה נקט האו"ז דמודה בזה רבי, ונ' מזה דטעמא דבבית מודה רבי הוא משום דבעה"ב מצוי שם טפי, וע"כ דעתו לקבל ע"ז שמירה, ועי' היטב בירושלמי ב"ק פ"ה ה"ד ובמפרשים שם בדין גדישים בשדה, מה דיש ללמוד מדבריהם בטעמא דמילתא דמודה רבי בבית, עיי"ש.

בנתיה"מ סק"ג הביא מש"כ הב"י בסימן קצ"ח בשם רבינו ירוחם, דאם מכר לאחר וזיכה לו הפירות בקנין סודר, ל"ה המוכר שומר עליהם כלל, ועיי"ש בד' רי"ו שהביא ב' דעות בזה, ונקט לעיקר דל"ה שומר.

ובגל' הגרע"א סימן קצ"ח לסמ"ע סקכ"א כתב דמד' התוס' בעירובין דפ"א: מבו' דהוי שומר עליהן, וכבר נת' בדברינו בדין כסף ג' לתמוה ע"ז, דבד' מהרש"א בעירובין שם מבו' דמכוון ד' התוס' הוא להקשות על תי' ריב"ן דלא תיקנו דניבעי כסף ומשיכה, דא"כ יאמר הלוקח למוכר נשרפו חטיך, וע"ז הקשו דהוי הלוקח ש"ש, עיי"ש, וכן מבו' בתוס' הרא"ש ב"מ דמ"ז:, ובאמת כ"ה משמעות ל' התוס' דכונתם דכ"ה דהוי "המוכר" ש"ש על המעות, הוי הלוקח ש"ש על החטין, ועוד דאם נידון התוס' הוא על המוכר, א"כ מאי מדמו דכ"ה דהמוכר הוי ש"ש על המעות ה"נ הוי ש"ש על החטין, ולכאו' מ"ט נימא דיהא ש"ש על החטין, הרי אין לו הנאה כלל ממה שהחטין בידו, וצ"ע בזה.

ובעיקר הדין בזה יש לציין לד' הריטב"א ב"מ דמ"ז:, ז"ל, ומה טעם אמרו משיכה קונה גזירה שמא יאמר לו נשרפו חטיך בעליה" וקס"ד דנשרפו חטיך בפשיעה קאמר, ולהכי פרכינן ולאו שלומי בעי, דהא לא סגיא שלא יהא בהם מוכר כשומר חנם כיון דברשותו הם ולקחם ממנו, עכ"ל.

אמנם בחי' הריטב"א קידושין דכ"ח. כתב, ז"ל, והא דקתני נתחייב זה בחליפיו ולא קתני זכה זה בחליפיו, חדא דאית בה תרתי נקיט דלא תימא אע"ג דזכה ביה הלה בכל מקום שהוא הרי הוא באחריות בעלים ראשונים לענין גניבה ואבדה כעין שומר שכר עד דאתי לרשותיה דאידך דבההיא הנאה דמחליפי אהדדי נעשה עליו שומר שכר, קמ"ל דזכה הלה ונתחייב בחליפיו לגמרי ואין בעלים ראשונים שומר עליו כלל מסתמא ואפילו שומר חנם כיון שכבר נטל הוא שלו לא נעשה לו שומר כלל, עכ"ל, וצ"ע בסתירת דבריו, וכמדומה שכבר עמד ע"ז המחנ"א, ואינו תח"י.

ועי' עוד בנתיה"מ קצ"ח סק"ה שנקט ג"כ לדינא כהכרעת רי"ו דאין המוכר נעשה אף שומר חינם, אך בסימן ר"ד סק"א נקט לא כן, עייש"ה.

ובמש"כ הנתיה"מ כאן בדין מזכה לקטן ע"י אחר, עמש"נ בדברינו בדין שמירה לקטן, לדון דאף דאין חיוב שמירה לקטן, מ"מ חיוב שומר אבידה איכא גם לקטן, ועיי"ש מש"נ עוד דלכאו' ד' הרשב"א שהביא הנתיה"מ סותרים לד' הרשב"א ח"ב סימן רצ"ט, דמבו' התם דבזיכה לקטן ע"י אחר, מתחייב הלה בשמירתו, עיי"ש, וצ"ע בזה.