יב - בדין ד_ אמות בכלים
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תחומין מהדו_ב

**סימן יב**

**בדין ד' אמות בכלים**

**א**

א] **עירובין מ"ה ב',** בעי רבא מאי קסבר ריב"נ, מסבר קא סבר חפצי הפקר קונין שביתה, ובדין הוא דליפלוג בכלים והא דקמיפלגי באדם להודיעך כחן דרבנן דאע"ג דאיכא למימר הואיל וניעור קנה ישן נמי קנה.

**והתוס'** שם כתבו, ז"ל, להודיעך כחן דרבנן, וא"ת וליפלגו בכלים להודיעך כחו דריב"נ וכו' וכח דהתירא עדיף, וי"ל דהא דקנו להו שביתה לאו קולא היא אלא חומרא היא, דאדרבה לרבנן דלא קנו הוי קולא דהוי כרגלי המוצאן ויכול להוליכן למקום עירובו, והכי מוכח בשמעתא דאין דין אדם וכלים שוין למ"ד אין קונין שביתה וכו', עכ"ל, וכ"כ התוס' הרא"ש שם דאין דין אדם ישן וכלים שוין למ"ד דנכסי הפקר לא קנו שביתה, והיינו דאדם ישן דלא קנה שביתה אין לו אלא ד' אמות, וכלים שלא קנו שביתה הוו כרגלי המוצאן.

**ולא** נתפרש בד' התוס' טעם הא דשאני בזה דין כלים מדין אדם, דאדם שלא קנה שביתה אין לו אלא ד' אמות, וכלים שלא קנו שביתה הוו כרגלי המוצאן.[[1]](#footnote-2)

ב] **ובפשוטו** הי' נראה דהטעם בזה הוא, משום דבחפצי הפקר שלא קנו שביתה דינא הוא דהוו כרגלי המוצאן, וכיון דהם נגררים אחר הבעלים והוו כרגלי המוצאן, ה"ז מפקיע מהן לדינא דד' אמות, דכל דינא דד' אמות דאסור לצאת מהן, הוא רק במי שאין לו אלפים אמה, אך כל שזכה בהן אחר והוו כרגלי בעליהן, פקע מינייהו דינא דשבו איש תחתיו,[[2]](#footnote-3) ומשא"כ בישן דא"א לו לקנות שביתה דאלפים אמה לאחר שניעור, אין לו אלא ד' אמות, וזה ע"ד מש"כ הרשב"א והר"ן לקמן בסוגיין בטעם הא דבגשמים שירדו בשבת לא אמרינן דלא יזוזו ממקומם.

**אך** אכתי תיקשי במש"כ התוס' לקמן צ"ז ב' ד"ה הכא בישוב סוגיא דהתם, דכל שלא נתכוין לזכות בהן הממלא, מותר להוציאן אף חוץ לתחומו של הממלא, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם ובסוגיין, ובזה תיקשי דכיון דלא זכה בהן הממלא ואינם כרגליו, מ"ט מותר להוציאן מד' אמותיהן, ומ"ש מישן שלא קנה שביתה דאין לו אלא ד' אמות.[[3]](#footnote-4)

ג] **ויש** להקשות עוד עד"ז, דהנה דעת רש"י בביצה ל"ט א' ד"ה הרי הן כרגלי כל אדם, דנהרות המושכין דתניא שהן כרגלי כל אדם, היינו דאין להן שום שביתה לא במקומן ולא כרגלי הבעלים ולא כרגלי הממלא, אלא כל אדם מוליכן ברגליו, דכל מידי דנייד לית לי' שביתה, וכ"כ הראשונים בסוגיין בשם הראב"ד, דאף בעודם של ראובן, מוליכם שמעון כרגליו,[[4]](#footnote-5) וזה דלא כמש"כ הראב"ד בהשגות בפ"ה מיו"ט ה"י בסו"ד דמעינות הנובעין קונים שביתה כרגלי הממלא, עיי"ש, (והשעה"מ שם עמד בסתירת ד' הראב"ד).

**וגם** בזה צ"ע, דכיון דמעינות הנובעין ל"ה כרגלי הממלא, ואינם נגררים אחר שביתתו, א"כ מ"ט מותר להוליכם לכל מקום משום שלא קנו שביתה, הרי אדרבה כיון דלא קנו שביתה הי' בדין שלא יהא להם אלא ד' אמות, ויהא אסור להזיזן ממקומם.

**ב**

ד] **ולכאו'** יש מקום לפרש בזה, דהא דכלים שלא קנו שביתה מותר להוציאן מד' אמותיהן, הוא משום דדינא דשבו איש תחתיו דאסור לצאת מד' אמות, הוא רק באדם, אך בכלים ליכא לדין זה.[[5]](#footnote-6)

**והנה** אמנם מבו' בסוגיית הגמ' בריש פירקין דפירות שיצאו מחוץ לתחום אין להן אלא ד' אמות, ואף כשחזרו למקומם אין להן אלא ד' אמות אלמלי הא דחשבינן להו כאנוסים, וכ"ה מבו' גם לקמן בסוגיין בדין גשמים, דאם היו קונים שביתה באוקיינוס או בעבים, הי' אסור להוליכן, וכ"ה מבו' גם מהא דתניא לקמן מ"ז ב' דנכרי שהביא לו פירות מחוץ לתחום ה"ז לא יזיזם ממקומם.

**אך** יש מקום לדון, דחלוק בזה דין ד' אמות דיוצא חוץ לתחום מדין ד' אמות דמי שלא קנה שביתה, דדין ד' אמות דיוצא חוץ לתחום יסודו הוא משום עיקר שביתתו האוסרת לילך חוצה לה, ומן הדין הי' לאסור עליו לילך אפי' פסיעה אחת, ובזה נתחדש דיש לו ד' אמות, ומותר לילך בכל הד' אמות, והך דינא הוא גם בכלים, דכיון דהם חוץ לתחומם אסור להוליכם שם, ומ"מ יש להם ד' אמות, דלא גרעי מאדם, אך דין ד' אמות דמי שלא קנה שביתה, הוא דין בפנ"ע שנתחדש בקרא דשבו איש תחתיו, והך דינא לא נאמר בכלים.

ה] **אמנם** הנה הרשב"א לקמן בסוגיין כתב בדין גשמים שלא קנו שביתה, ז"ל, וא"ת מ"ש מישן לרבנן דאמרי במתני' דכיון שלא קנה שביתה בין השמשות לא יזוז ממקומו, וע"כ לא פליג עלייהו ר' יוחנן בן נורי אלא משום דס"ל דנכסי הפקר קונין שביתה וכו', הא לאו הכי וכו' ובין לריב"נ בין לרבנן כיון שלא קנה שביתה לא יזוז ממקומו, וה"נ בגשמים שירדו ביו"ט לא יזיזם ממקומם, עכ"ל, וכן הק' הר"ן, ותירצו דהמים נגררים אחר הממלא והוו כרגליו, והרי דפשיטא להו דדינא דשבו איש תחתיו דמי שלא קנה שביתה אסור לצאת מד' אמותיו, הוא אף בכלים, וזהו שהק' בגשמים שירדו ביו"ט, דמ"ט לא אמרינן דלא יזיזם ממקומם.

**ולפ"ז** הדק"ל דמ"ט חפצי הפקר שאין קונין שביתה, מותר להוליכן חוץ לד' אמותיהן, אף כשלא זכה בהן אחר ול"ה כרגליו.

**ג**

ו] **ונראה** לישב, דהנה הרשב"א לקמן בסוגיין כתב לישב להא דבגשמים שלא קנו שביתה לא אמרינן דלא יזוזו ממקומם, דומיא דישן, ז"ל, דשאני התם דכיון שהוא במקום הראוי לקנות שביתה והוא אינו ראוי לקנות שביתה שוב אינו קונה, וכיון שאינו קונה אף הוא אינו נגרר אחר אחרים "שהוא לדעתו הוא עומד", אבל במים כיון שאינן ביה"ש במקום הראוי לקנות שם שביתה ולא קנה ביה"ש, ה"ה נגררים ביו"ט אחר אחרים והרי הן כרגלי כל אדם, עכ"ל.

**וצ"**ב דמ"ט הוצרך הרשב"א לפרש דהא דאדם אינו נגרר אחר אחרים, הוא משום דלדעתו הוא עומד, הרי לכאו' בלא"ה ל"ש בו דין גרירה כלל, דדין גרירה דכלים הוא שהם נגררין אחר הבעלים, אך באדם דאין עליו בעלים, אחר מי יהא נגרר.

ז] **ואמנם** מד' הרשב"א מבו' דדין גרירה דשביתה, אינה בדוקא אחר הבעלים, וע"כ אם ל"ה אדם עומד לדעתו אלא לדעת אחר, הי' נגרר אחריו, אף שאינו בעליו.

**ולפ"ז** ניחא הא דחפצי הפקר שאין קונין שביתה מותר להזיזן ממקומן אף קודם שזכה בהן אחר, ול"ד לישן שאין לו אלא ד' אמות, דשאני חפצי הפקר שהן נגררין אחר המוליכן, ול"ד לישן שאינו נגרר אחרי אחרים שהוא לדעתו הוא עומד, וכמש"כ הרשב"א, וניחא נמי דעת רש"י והראב"ד דמעינות המושכין מוליכן כל אדם כרגליו, ול"ה כישן שאין לו אלא ד' אמות, משום דהן נגררין אחר המוליכן.

ח] **וצריך** להוסיף בזה, דהנה בד' התוס' לקמן צ"ז ב' והרשב"א והריטב"א בסוגיין מבו', דאם מילא מבור הפקר ולא נתכוין לזכות במים ואח"כ זכה בהן אחר הוו המים כרגלי הזוכה בהן, וכ"ז שלא זכה בהן אחר מותר לכל אחד להוליכן כרגליו, אף דהוא חוץ לרגלי הממלא הראשון, ולכאו' מבו' מזה דאין המים נגררין אלא אחר הבעלים, וע"כ כל שלא זכה בהן הממלא לא חיילא בהו שביתתו, וכל שזכה בהן אחר חיילא בהו שביתתו.

**אך** נראה פשוט בזה, דהדבר חלוק, דכל דהוו הכלים ברשות הבעלים, חלה בהן שביתת הבעלים, ואסור לאחר להוציאם ממקום שביתת בעלים זה, ואף אם נתנום הבעלים לאחר הוו כרגלי הראשון, - אך כל דאין הכלים ברשות הבעלים, ודאי דאין חלה בכלים שביתה כרגלי המוליכן, כיון שאינם שלו, ואך דמ"מ כיון דאין להן שביתה הם נגררין ונטפלין אחריו שמותר לו להוליכן כרגליו, וע"כ הוא דמותר לו להוציאן מד' אמותיהן, וכיון דלא חלה בהן שביתת המוליכן, ע"כ גם אחר מותר להוליכן כרגליו, ואם זכה בהן אחר, חלה בהן שביתה כרגליו.

**ד**

ט] **ובזה** מדוקדק לישנא דברייתא דתני דנהרות המושכין ומעינות הנובעין הרי הן כרגלי כל אדם, ולדעת רש"י והראב"ד היינו דלא קנו שביתה כלל וכל אדם מוליכן כרגליו, ולכאו' הול"ל דנהרות המושכין וכו' מותר להוליכן לכל מקום, ומ"ט תני דהן כרגלי כל אדם.[[6]](#footnote-7)

**ולמש"נ** הוא בדקדוק, דהרי באמת כיון דלא קנו המים שביתה אין להן אלא ד' אמות, וכל הא דמותר להוליכן, הוא משום דהן נגררין אחר המוליכן והוו כרגליו, - וזהו דתני דהם כרגלי כל אדם דכל אדם מוליכן כרגליו, ולא תני דמותר להוליכן לכל מקום, דבאמת מן הדין אסור להוציאן מד' אמותיהן, ואך דהן נגררין אחר המוליכן, וע"כ הוא דכל אדם מוליכן כרגליו.

י] **ונפ"מ** רבתא לדינא בזה, דלא הותר לכל אדם להוליכן אלא כרגליו, אך חוץ לרגליו אסור לו להוליכן משום איסור תחומין, ואף דבלא"ה אסור לו לילך לשם, מ"מ נפ"מ בזה דמה"ט אסור לו לזרקן חוץ לתחומו.[[7]](#footnote-8)

**ולפ"ז** מתפרש טפי הא דתניא דהן כרגלי כל אדם, דדינא קתני דלא הותר להוליכן לכל מקום, אלא כל אדם מוליכן כרגליו, אך חוץ למקום רגליו אסור להוליכן.[[8]](#footnote-9)

יא] **ויש** להוסיף, דהנה בביצה ל"ט א' תנן דהגחלת כרגלי הבעלים והשלהבת בכל מקום, והמאירי שם כתב, ז"ל, וזה שאמר בכל מקום ולא אמר ברגלי המוליך, הוא מפני שאחר שאין בה ממש אינה בתורת איסור תחומין שיתכן לומר בה רגלי שואל ורגלי מוליך, והודיע כונה זו עצמה בלשון בכל מקום, עכ"ל.

**ובפשוטו** הי' נראה דדברי המאירי הם לטעמי', דס"ל בביצה שם דאף הני דתניא בהו שהן כרגלי כל אדם, היינו דהם קונים שביתת הראשון, וע"כ ל"ה מצי למיתני בשלהבת שהיא כרגלי כל אדם, שהרי אינה קונה שביתה כלל, - אך לדעת רש"י ודעימי' דהני דתניא בהו שהן כרגלי כל אדם היינו דלא קנו שביתה כלל וכל אדם מוליכן כרגליו, א"כ הו"מ למיתני בשלהבת שהיא כרגלי כל אדם, דמותר כל אדם להוליכה כרגליו, כיון דאינה קונה שביתה.

**אך** למש"נ א"ש היטב, דל"ה מצי למיתני בשלהבת שהיא כרגלי כל אדם, דהך לישנא מתפרש דמותר כל אדם להוליכה כרגליו וחוץ לרגליו אסור להוליכה, ובשלהבת דאין בה ממש ואינה בתורת איסור תחומין, הרי מותר כל אדם להוליכה אף חוץ לרגליו, וזהו דתנן דשלהבת בכל מקום, דמותר להוליכה בכל מקום שהוא.[[9]](#footnote-10)

**ה**

יב] **אמנם** הנה בד' הפמ"ג באש"א סימן ת"ג סק"ב מפורש, דחפץ של הפקר שלא זכה בו, מותר להוליכו אף חוץ למקום רגליו, וכ"כ המ"ב שם סק"ז, עיי"ש, וזה דלא כמש"נ דכל הא דמותר להוליכו חוץ לד' אמותיו, הוא משום דהוא נגרר אחר המוליכו.

**ולפ"ז** הדק"ל, דמ"ט באמת מותר להוליך חפצי הפקר לכל מקום, ולא אמרינן דכיון דלא קנו שביתה, אין להן אלא ד' אמות, דומיא דישן דלא קנה שביתה, דאין לו אלא ד' אמות.

יג] **עוד** יש להעיר בזה, דהנה בסימן ט"ו סק"ט נתבאר דדעת הראב"ד דכלים ששבתו חוץ לתחום הבעלים לא יזיזם ממקומם, משום דאין קונים שביתה כלל, דאינם קונים את שביתת הבעלים, כיון שהם חוץ לתחומם, וגם אינם קונים שביתה במקומם כיון שיש להם בעלים.

**וקשיא** טובא, דכיון דבכה"ג אין הכלים קונים שביתה כלל, מ"ט לא יזיזם ממקומם, ומ"ש מחפצי הפקר שלא קנו שביתה דמותר להוציאן מד' אמותיהן, - וקשיא עוד לדעת הראב"ד גופי' דנהרות המושכין אין קונים שביתה כלל, ול"ה כרגלי הממלא, ואפ"ה מותר להוציאן מד' אמותיהן, וא"כ מ"ט כלים אלו שהם חוץ לתחום הבעלים אסור להוציאן מד' אמותיהן.

**ועד"ז** קשיא גם במש"כ הרשב"א והריטב"א לקמן מ"ז ב' לדעת רש"י, דהא דכלים שיש להן בעלים שהן חוץ לתחום הבעלים קונין שביתה במקומן, הוא דוקא כשהם בתוך תחום העיר דדעת הבעלים מן הסתם שיקנו כליו שביתה עם אנשי אותה העיר, אבל חוץ לתחום העיר לא, וכדסברי רבנן דריב"נ בישן בעיר ואע"ג דס"ל דבישן בדרך לא יזוז ממקומו, עכ"ד, ומשמעות דבריהם דמדמו לה לישן בדרך דבכה"ג שהם חוץ לתחום העיר לא יזווו ממקומם, וצ"ב דמ"ש מחפצי הפקר דכל שאינם קונים שביתה מותר להוציאן מד' אמותיהן.[[10]](#footnote-11)

**ו**

יד] **ולכאו'** י"ל בזה, דהנה כבר הבאנו לעיל סק"ה משה"ק הרשב"א והר"ן בדין גשמים שירדו ביו"ט, דמ"ט לא אמרינן דלא יזיזם ממקומם, ויש להעיר דמ"ט לא הק' כן אלא בגשמים שירדו, ולא הק' בכל חפצי הפקר לרבנן דאין קונים שביתה.[[11]](#footnote-12)

**וי"ל** בזה דהוא משום דלרבנן דחפצי הפקר אין קונים שביתה, הרי דכ"ה דאינם קונים שביתה, אף אינם קונים ד' אמות, וע"כ שפיר מותר להוציאן מד' אמותיהן,[[12]](#footnote-13) וע"כ לא קשיא להו אלא בגשמים שירדו ביו"ט דאף לריב"נ הוו כרגלי כל אדם, ובזה הוא דקשיא להו דלריב"נ דחפצי הפקר קונים שביתה, וה"נ הם קונים ד' אמות, מ"ט הוו הגשמים כרגלי כל אדם, ולא אמרינן דלא יזיזם ממקומם.

טו] **ולפ"ז** ניחא מש"כ הפמ"ג והמ"ב דמותר להוליך חפצי הפקר אף חוץ לתחומו, כיון דהא דמותר להוליך חפצי הפקר ולא אמרינן דלא יזיזם ממקומם, אי"ז מכח שהם נגררים אחר המוליכן, אלא הוא משום דאינם קונים ד' אמות.

**ולפ"ז** ניחא מש"כ הראשונים לקמן דכלים שיש להם בעלים והם חוץ לתחומם, לא יזוזו ממקומם, דכיון דיש להם בעלים, הרי דאף דאינם קונים שביתה במקומם משום שהם חוץ לתחום הבעלים, מ"מ יש בהם לדין ד' אמות.[[13]](#footnote-14)

טז] **ואמנם** יש להעיר בזה, דהרי בגמ' מדמינן הא דחפצי הפקר אין קונים שביתה, להא דישן אינו קונה שביתה, ובישן דאינו קונה שביתה הרי תנן במתניתין דיש לו ד' אמות, והרי דאף דאינו קונה שביתה מ"מ הוא קונה ד' אמות, וא"כ הדין נותן דה"נ הוא בחפצי הפקר, דאף דאינם קונים שביתה, מ"מ הם קונים ד' אמות.

**ובפשוטו** צ"ל בזה, דאה"נ דכ"ה דאין ישן קונה שביתה, ה"נ אינו קונה ד' אמות, וה"נ חפצי הפקר אין קונים ד' אמות, והא דתנן במתניתין דאין לו אלא ד' אמות, הוא משום דבשעה שניעור הוא קונה ד' אמות, ואה"נ דבעודו ישן מותר לאדם אחר להוציאו מד' אמותיו.

**ויש** מקום לפרש כן במש"כ המ"מ בפכ"ז משבת דישן אין לו אלא אלפים אמה, ול"ה ככל שובת ונותן עירובו דיש לו ד' אמות מלבד האלפים אמה, ובתשו' מהרשד"ם או"ח סימן ט' פירש דטעמו דהוא משום דלא אמרו ד' אמות אלא לניעור, אבל ישן הוי כחפצי הפקר דאף לריב"נ אין להם אלא אלפים אמה ואין להם ד' אמות כלל, עכ"ד, וצ"ע דהרי אף לרבנן דישן אינו קונה שביתה כלל יש לו ד' אמות, וכ"ש דלריב"נ יש לו ד' אמות, ולכאו' מוכח מזה דכל הא דלרבנן ישן יש לו ד' אמות, הוא רק אחר שניעור, אך בעודו ישן אין לו ד' אמות, וכל הא דיש לו ד' אמות, הוא לרבנן דאין לו אלפים אמה, אך לריב"נ דיש לו אלפים אמה בעודו ישן, אינו קונה כשניעור עוד ד' אמות.[[14]](#footnote-15)

יז] **אך** הנה בד' הרמב"ן לעיל מ"ג א' מבו' להדיא דישן קונה ד' אמות בעודו ישן, עיי"ש, וזהו שכתב דכיון דקנה ד' אמות, אינו קונה אח"כ אלפים אמה, ולפ"ז הדין נותן דה"נ חפצי הפקר אף דאין קונים שביתה מ"מ הם קונים ד' אמות, והדק"ל דמ"ט מותר להוציאן מד' אמותיהן.[[15]](#footnote-16)

**והנה** אמנם הי' מקום לדון בדעת הרמב"ן, דס"ל דחפצי הפקר אסור להוציאן מד' אמותיהן כ"ז שלא זכה בהן אדם, והתוס' וש"ר שפירשו בסוגיית הגמ' לקמן צ"ז ב' דכ"ז שלא זכה בהן מותר להוליכן, י"ל דהוא משום דפליגי וס"ל דאף ישן אינו קונה ד' אמות בעודו ישן וה"נ חפצי הפקר דכוותה.[[16]](#footnote-17)

**אך** העירוני דזה נסתר ממש"כ הרמב"ן לעיל שם בתו"ד, ז"ל, תדע שהרי אמרו וכו' מילא ונתן מים לחבירו ר"נ אמר כרגלי הממלא וכו', אלמא אע"פ שלא קנו שביתה ביה"ש שחפצי הפקר הם, קונין הם שביתה בחצי היום בשעה שזוכה בהן, ולא אמרינן אין להם שביתה לאלו "אבל כל אחד ואחד יוליך אותן כרגליו", עכ"ל, ומבו' בדבריו דאילו לא היו קונין שביתה בשעה שזוכה בהן, הי' הדין שכל אחד ואחד יוליך אותן כרגליו, ואי נימא דחפצי הפקר קונין ד' אמות וכ"ז שלא זכה בהן אדם אסור להוציאן מד' אמותיהן, הרי דה"נ אחר שזכה בהן אדם אם ל"מ זה לקנות שביתה, הי' בדין שלא יוציאן מד' אמותיהן.[[17]](#footnote-18)

**ז**

יח] **ואשר** ע"כ נראה, דכל הא דהיוצא חוץ לתחומו אסור לצאת מד' אמותיו, הוא משום דהוא "חוץ למקומו", ואסור לילך חוץ למקומו, וה"נ הוא במי שלא קנה שביתה כלל, דכיון דהוא בר שביתה, חשיב דהוא חוץ למקומו, וע"כ הוא אסור לצאת מד' אמותיו, - ומשא"כ בחפצי הפקר שאינם בני שביתה כלל, לא חשבינן להו שהם חוץ למקומם, כיון דאינם בני מקום כלל, וע"כ מותר להוציאם מד' אמותיהן.[[18]](#footnote-19)

**ונמצא** לפ"ז דאף דהא דחפצי הפקר אין קונים שביתה הוא חד דינא עם הא דישן אינו קונה שביתה, מ"מ חלוקין הם זמ"ז, דישן דהוא בר שביתה, הרי דאף דלא קנה שביתה, מ"מ חשיב דהוא חוץ למקומו, ויש בו לדין ד' אמות, אך חפצי הפקר דאינם בני שביתה כלל, לא חשבינן להו דהם חוץ למקומם, ואין בהן לדינא דד' אמות.

**והך** מילתא דשאני ישן דהוא בר שביתה מחפצי הפקר דאינם בני שביתה, מצינו כן בד' הריטב"א לקמן מ"ז ב' בשם הר"מ ב"ר שניאור, ז"ל, שכל דבר שהוא בר שביתה והוא בתוך תחום העיר העיר מושכתו לשביתתה, וכדאשכחן גבי הישן בתוך התחום שדינו כבני העיר וכו', וכן נמי בנכסי הפקר אליבא דריב"נ דסבר דבני שביתה נינהו, אבל לרבנן דסברי דלאו בני שביתה נינהו אין העיר מושכתן לשביתתה וכו', עכ"ל, ולהדיא דאף לרבנן דישן אינו קונה שביתה, מ"מ הוא בר שביתה, וע"כ העיר מושכתו לשביתתה, ומשא"כ בחפצי הפקר דלרבנן אינם בני שביתה כלל.

יט] **ועיקר** הך מילתא דחפצי הפקר אין בהן לדין ד' אמות כלל, ול"ד לישן דיש לו ד' אמות אף בעודו ישן, וכמש"נ מד' הרמב"ן, נראה דיש ללמוד לזה ממש"כ הרמב"ן לעיל מ"ג א', בדין קניית שביתה באמצע השבת, ז"ל, דגבי ישן לרבנן כיון שאינו קונה אלפים אמה שלא מדעת קונה לו ד' אמות, לא זכה מקומו דאל יצא איש ממקומו, יתקיים בו שבו איש תחתיו, אבל מהלך בים שאינו בכלל מדה ואין שם לא דין אלפים אמה ולא דין ד' אמות לפי שאין כאן תחומין כלל, כשיצא ליבשה הוא קונה אלפים דזהו תחלת היום שלו וקונה לו עירוב, עכ"ל.

**והנה** הרמב"ן שם בהמש"ד הוכיח דאיכא קניית שביתה באמצע השבת, ז"ל, תדע שהרי אמרו בבור של עולי בבל לרבנן דאמרי כרגלי הממלא מילא ונתן מים לחבירו ר"נ אמר כרגלי הממלא ורב ששת אמר כרגלי מי שנתמלאו לו וכו', אלמא אע"פ שלא קנו שביתה ביה"ש שחפצי הפקר הם, קונין הם שביתה בחצי היום בשעה שזוכה בהן, ולא אמרינן אין להם שביתה לאלו אבל כל אחד ואחד יוליך אותן כרגליו, עכ"ל.

**והנה** אי נימא דגם בחפצי הפקר שייך דין ד' אמות, וכל הא דכל אדם מוליכן כרגליו, הוא משום דהם נגררים אחר שביתתו, הרי הי' בדין דכ"ה דישן אינו קונה שביתה באמצע השבת, משום דבתחילת השבת הי' בו לדין ד' אמות, ה"נ חפצי הפקר לא יקנו שביתה באמצע השבת כרגלי הממלא, כיון שכבר הי' בהם לדין ד' אמות,[[19]](#footnote-20) - ובע"כ מזה דבחפצי הפקר ליכא כלל לדין דד' אמות, וע"כ שפיר הן קונים שביתה באמצע השבת כרגלי הממלא.[[20]](#footnote-21)

1. וביותר, שהרי הא דחפצי הפקר אין קונין שביתה, הוא חד דינא עם הא דאדם ישן אינו קונה שביתה, וכדמדמינן לה בסוגיין, וא"כ מ"ש אדם ישן דאינו קונה שביתה דאין לו אלא ד' אמות, מחפצי הפקר דאין קונין שביתה דהוו כרגלי המוצאן. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ן לעיל מ"ג א', דאף מי שכבר הי' בו דין ד' אמות, מ"מ אילו הי' זוכה בשבת בשביתת אלפים אמה, אינו אסור לצאת מד' אמותיו, - וכ"כ הרשב"א והר"ן לקמן בסוגיין, דהא דבגשמים שירדו ביו"ט לא אמרינן דלא יזיזם ממקומם, הוא משום דהם נגררים ביו"ט אחר הממלא. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם הנה בהגה' הגרא"ז זצ"ל לחי' הרמב"ם לשבת י"ח ב' כתב בדעת הרמב"ם דכלי הפקר שלא קנו שביתה כלל אסור להוציאן מד' אמותיהן אף שהן בעיר המוקפת מחיצות, וזה כדרך זו, דכל הא דבחפצי הפקר ליכא לדינא דד' אמות, הוא משום שזכה בהן המוצאן והוו כרגליו, אך כ"ז שהם הפקר, אין להן אלא ד' אמות, אך עיקר דבריו שם צע"ג, דהרי קי"ל דפירות אנוסין הן ואף אם הוציאום מחוץ לתחום ובאו לדיר וסהר מותר להוליכם בכולה, וכ"ש דמותר להוליכם בכל העיר ששבתו בה, אף דלא קנו בה שביתה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונחלקו בטעם הא דשאני בור של עולי בבל דהוא כרגלי הממלא, דבפירש"י שם בד"ה כרגלי הממלא פירש דהא דהוו כרגלי הממלא הוא מדין ברירה, דהוברר דמאתמול נמי חזי להאי גברא וברשותי' קיימי, ומשא"כ בנהרות המושכין דבזמן ביה"ש ניידי ולא שייכא בהו שביתה כלל, ל"מ מידי בזה דין ברירה, וע"כ אינם קונים שביתה בשבת, אך בד' הראב"ד שהביא הרשב"א בד"ה אח"כ מצאתי מבו' דיש טעם אחר בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם בישן דאין לו אלא ד' אמות, אף כליו אין להם אלא ד' אמות, מדינא דהבהמה והכלים כרגלי הבעלים, וכמו שפירש"י לעיל במתניתין, אך על הכלים בפנ"ע ליכא לדינא דשבו איש תחתיו דאין להם אלא ד' אמות. [↑](#footnote-ref-6)
6. והגם דבפועל ל"מ להוליכן חוץ לרגליו כיון דל"מ לילך לשם, אך לישנא דברייתא משמע דדינא הוא דהם כרגליו, - וביותר, דהך לישנא משמע דאסור לו לזרקם חוץ לתחומו, וזה צ"ב דכיון דלא קנו שביתה מ"ט יהא אסור לזרקם חוץ לתחומו, למ"ד לעיל מ"ב א' דבעלמא שרי לזרוק חוץ לתחומו, וגם לאידך מ"ד איכא גווני דשרי, ונת' להלן סק"י בהערה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ונפ"מ בזה למ"ד לעיל מ"ב א' דבעלמא שרי לזרוק חוץ לתחומו, דמ"מ כלים אלו אסור לזרקן חוץ לתחומו, כיון שאין להם אלא ד' אמות, וכל הא דמותר כל אדם להוליכן כרגליו, הוא משום דהם נגררין אחריו, אך כל שבא לזרקם חוץ לתחומו, הדר דינא דאין להם אלא ד' אמות.

   ובאמת דנפ"מ בזה גם למ"ד לעיל שם דבעלמא אסור לזרוק חוץ לתחומו, והיינו היכא דאיכא מחיצה, דבזה לא גזרינן, ואף היכא שכלתה מדתו על שפת תקרה לא גזרינן, וכמו שאמרו לעיל מ"ב ב', ונפ"מ עוד, למש"כ התוס' לעיל מ"ב ב' דמותר להביא מחוץ לתחומו לתוך תחומו ע"י משיכה, - ולמש"נ הרי דכלים אלו שלא קנו שביתה, אסור לזרקם חוץ לתחומו אף היכא דאיכא מחיצה, וגם אסור להביאם מחוץ לתחומו לתוך תחומו, כיון שאין להם אלא ד' אמות, ול"מ הא דהן נגררין אחר המוליכן, אלא להתיר להוליכן במקום שביתתו, אך כל שבא להוליכם חוץ למקום שביתתו, הדר דינא דאין להם אלא ד' אמות. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכן משמע קצת בל' הריא"ז בפירקין ה"ג, ז"ל, וכן נהרות המושכין וכו', אין להן שביתה כל עיקר, וכל אדם יכול להוליכן "למקום שהוא הולך", ובביצה פ"ה ה"ב כתב, ז"ל, והזוכה בהן ביו"ט אינן כרגליו בלבד אלא אפי' אם נתן מהן לי' בנ"א כל אחד מוליכן "בכל מקום שהוא יכול לילך", עכ"ל, ומשמע דחוץ למקום שהוא יכול לילך אסור לו להוליכן משום לתא דידהו, וזה נלמד מלישנא דברייתא דהם כרגלי כל אדם, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובאמת דגם בלא הנפ"מ בהא דמותר להוליכה אף חוץ למקום רגליו, מ"מ ניחא הא דתני דשלהבת בכל מקום ולא תני דכרגלי כל אדם, דלישנא דכרגלי כל אדם מורה דהא דמותר להוליכה הוא משום דהיא כרגלי המוליך, ובשלהבת הא דמותר להוליכה בכל מקום, אי"ז משום דהיא כרגליי המוליך, אלא הוא משום דאינה כלל בתורת איסור תחומין. [↑](#footnote-ref-10)
10. והי' מקום לישב בזה, למש"נ לעיל דהא דחפצי הפקר מותר להוציאן מד' אמותיהן, הוא משום שהם נגררים אחר המוליכן, ולפ"ז י"ל דכ"ז הוא רק בחפצי הפקר שאין להן בעלים, אך כלים שיש להם בעלים אינם נגררים אחר המוליכן, וגם אינם נגררים אחר הבעלים, כיון דהם חוץ לתחומם, וע"כ אסור להוציאן מד' אמותיהן.

    אך הנה זה נסתר ממש"כ הראב"ד דהא דנהרות המושכין הוו כרגלי כל אדם היינו דאף כשהן ברשות ראובן מותר שמעון להוליכן כרגליו, ונתבאר לעיל סק"ז דהא דמותר להוציאן מד' אמותיהן, הוא משום דהם נגררין אחר המוליכן, ומבו' לפ"ז דאף כלים שיש להם בעלים נגררים אחר המוליכן, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט כלים שהם חוץ לתחום הבעלים ולא קנו את שביתת הבעלים אסור להוציאן מד' אמותיהן. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובפשוטו י"ל דהוא משום דאכתי לא נתפרש בגמ' שם דחפצי הפקר מותר להוציאן מד' אמותיהן. [↑](#footnote-ref-12)
12. וזה ניחא אי נימא דהא דמי שלא קנה שביתה אסור להוציאו מד' אמותיו, הוא מכח שקנה ד' אמות, ואלמלי כן הי' מותר לילך אף יותר מד' אמות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך אכתי לא נתישב בזה דעת רש"י והראב"ד דמעינות המושכין דהוו כרגלי כל אדם, מותר כל אדם להוליכן כרגליו אף אם זכה בהן אחר, ובזה תיקשי דכיון דעכשיו הם נחים, מ"ט אין בהן דין ד' אמות, - ואי נימא דהוא משום דהם נגררים אחר המוליכן, אף שיש להם בעלים אחר, הדק"ל דמ"ש כלים ששבתו חוץ לתחום הבעלים לא יזיזם ממקומם, ואינם נגררים אחר המוליכן. [↑](#footnote-ref-14)
14. אך אי"ז מתישב וכמו שהעירוני, דאכתי תיקשי ע"ד המ"מ ממה שאמרו לקמן בסוגיין בגשמים שירדו ביו"ט דאם קנו שביתה באוקיינוס אין להן אלא ד' אמות, והרי דאף בחפצי הפקר איכא דין ד' אמות, - ובעכצ"ל בדעת המ"מ דכל הא דחפצי הפקר וישן אין להם ד' אמות, היינו דין ד' אמות דשובת ונותן עירובו, דיש להם ד' אמות מלבד האלפים אמה, אך דין ד' אמות דמי שלא קנה שביתה ודיוצא חוץ לתחום, הוא אף בחפצי הפקר וישן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך שמא י"ל דבאמת ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים, והרמב"ן דס"ל דישן קונה ד' אמות, ס"ל דהא דחפצי הפקר מותר להוציאן מד' אמותיהן, הוא משום דדין ד' אמות דשבו איש תחתיו לא נאמר כלל בכלים, - והרשב"א והר"ן דס"ל דדין ד' אמות נאמר אף בכלים, ומכח זה הק' בגשמים שירדו ביו"ט דמ"ט לא אמרינן דלא יזיזם ממקומם, ס"ל דאף קנין ד' אמות צריך דעת, וישן וחפצי הפקר אין קונים ד' אמות, וע"כ מותר להוציא חפצי הפקר מד' אמותיהן. [↑](#footnote-ref-16)
16. ומתפרש בזה מש"כ הרמב"ן לעיל שם בשם הראב"ד דאם מילא זה לעצמו ואח"כ מצאו חבירו ונתנו לו במתנה השני מוליכן כרגליו ואין הראשון אוסרן עליו אלא כ"ז שהן שלו, וכתב ע"ז הרמב"ן ויש להן ראי' כפי דעתם מפרק המוצא תפילין, עכ"ל, והנה התוס' וש"ר דפליגי ע"ד הראב"ד פירשו לסוגיית הגמ' בפ' המוצא תפילין דאיירי כשלא זכה בהן, וע"כ מותר להוליכן יותר מרגלי הממלא הראשון, וי"ל דהרמב"ן דל"ה ניח"ל להעמידה בכה"ג הוא משום דס"ל דאם לא זכה בהן אדם, אסור להוציאן מד' אמותיהן. [↑](#footnote-ref-17)
17. ומדברי הרמב"ן אלו נדחה גם מה שהי' מקום לדון, דשמא גריעי חפצי הפקר מישן, ואף דישן קונה ד' אמות, מ"מ חפצי הפקר אין קונין ד' אמות, אך מלבד דלא מסתבר כן, שהרי בגמ' מדמי להו להדדי, גם אי"ז מתישב בד' הרמב"ן, שהרי אחר שזכה בהן אדם כבר אינן חפצי הפקר, וא"כ יקנו עתה ד' אמות ויהא אסור להוציאן מד' אמותיהן, שהרי אף לפ"מ שדן הרמב"ן דאין קונין שביתה באמצע השבת, מ"מ ד' אמות ודאי קונין באמצע השבת, שהרי כל יוצא חוץ לתחום קונה ד' אמות, ואף אם נמצא מקום לחלק בין יוצא חוץ לתחום למי שלא קנה שביתה כלל, הרי בד' הרמב"ן גופי' לעיל מינה מבו' דגם מי שלא קנה שביתה כלל קונה ד' אמות בשבת, (וזהו שהק' דמי שהי' למעלה מי' בתחילהת השבת ול"מ עתה לקנות שביתה, לא יהא לו אלא ד' אמות במקום שפגע בו למטה מי'). [↑](#footnote-ref-18)
18. אך אכתי תיקשי בדעת רש"י והראב"ד דנהרות המושכין מותר כל אדם להוליכן כרגליו אף אם זכה בהן אחר, ולכאו' עכשיו שהם נחים הוו שפיר בני שביתה, ושייך בהו דינא דד' אמות, - ושמא ס"ל דכיון דבתחילת השבת לא היו בני שביתה כלל, ליכא בהו לדין ד' אמות, דהוא רק במי שבתחילת השבת הי' בר שביתה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
19. ואין לומר דשאני קנין שביתה דכלים כרגלי הבעלים דהוא משום דהם נטפלים לבעלים, וע"כ ה"ז מועיל אף בחפצי הפקר שכבר הי' להם ד' אמות, דא"כ היאך הוכיח הרמב"ן מזה דמצי חיילא שביתה באמצע השבת. [↑](#footnote-ref-20)
20. ואמנם בדעת הרמב"ן י"ל, דהא דאין בחפצי הפקר לדין ד' אמות, אי"ז משום דאינם בני שביתה, אלא הוא משום דבכלים ליכא לעיקר דינא דשבו איש תחתיו, וכמש"נ לעיל ריש סקי"ז בהערה לדון כן בדעתו. [↑](#footnote-ref-21)