חבורה 2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / רפואה ופיקוח נפש / פיקוח נפש ורפואה - הרב משה יפהן

.

**מצינו מחלוקת גדולה בראשונים** האם שבת דחויה אצל פיקוח נפש [עיין יומא ו. בביאור דחויה דכתב שם רש"י דהיינו דבקושי הותרה וכל מה שאפשר לאהדורי לעשות בטהרה עבדינן וה"נ כאן וכן דעת הרמב"ם דשבת דחויה פ"ב שבת ה"א והרשב"א בשו"ת ח"א סי' תרפ"ט והר"ן ביצה דף ט: מדפי הרי"ף ד"ה ומיהא. אמנם דעת המהר"ם מרוטנבורג דשבת הותרה אצל פיקוח נפש. ועיין מ"ב סי' שכ"ח סקל"ט. דכך נפסק דהיא דחויה ויש לדון מה כולל דין זה. ובמהר"ם מרוטנבורג דסובר דשבת הותרה אצל פיקוח נפש כותב דאם נזדמנו לפניו דמשום פיקוח נפש צריך לעשות חילול שבת דהיינו לשחוט בהמה לחולה או להאכילו נבילה עדיף לשחוט לחולה בשבת משום שכשהותר לעשות מלאכה בשבת משום פיקו"נ היינו כמו שעושה מלאכה בחול. והוי כמו מלאכת אוכל נפש שהותרה ביו"ט, והנה דבריו צ"ב דמאי שנא הרי פיקוח נפש גם מתיר אכילת נבילה ואם נאמר דיש דין הותרה על חילול שבת לכאורה יש דין הותרה גם על נבילה ואם יש דחויה על חילול שבת ה"נ יש דחויה על נבילה ומאי שנא, וחזינא בשו"ת חתם סופר שכתב דהחילוק הוא דדינא דוחי בהם הוא דין דחויה אמנם בשבת יש דין מיוחד של חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה ודין זה הוא דין הותרה ודין זה קיים דווקא בשבת אבל לא בשאר מצוות, והנה פשטות דברי המאירי דפיקוח נפש דחיי שעה גם דוחה כל התורה כולה משום שיכול להתוודות ולכאורה הוצרך לטעם זה לשיטתו כפי איך שביארנו את שיטתו דהטעם של הוחי בהם הוא חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה אלא דהגדר לא מוגבל לטעם ואפילו באופן שאינו יכול לעשות וידוי כגון שנפגע מוחו יש דין הצלה מכל מקום הגורם לדין זה הוא לא משום שחיי ישראל יקרים בעיניו ואפילו שעה אחת אלא מהדין של שמור שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה. וגם חיי שעה יש בהם את ההתר משום שיכול להתוודות. ומכל מקום כיוון שהזכיר דינא דוידוי משמע מדבריו דיסוד ההתר אינו משום שבת דווקא.

אמנם החת"ס חילק בין דינא דוחי בהם לדינא דשמור שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה וסבר דדין זה נאמר דווקא בשבת, אמנם יתכן לבאר חילוקו באופן אחר דיסוד ההתר הוא התר במלאכה דכיוון דנאמר דמותר לעשות מלאכה לצורך פיקוח נפש אם כן חסר בשם מלאכה אלא הצלה, ויותר נראה דכוונתו כמו שביארנו דיש שני חלקים יש העבירה על ציוי דרחמנא ויש את הקלקול שנעשה מהחטא דהוא סיבת הציוי ואם כן בשבת עד כמה דכך הוא הדין ממילא לא נחשב חילול של שבת ואין כאן כלל פגם משא"כ באכילת נבילה דהפגם למעשה קיים. ולכן עדיף לחלל שבת שהוא יותר חמור מלאכול נבילה שיש בזה קלקול. ולפי"ז עולה חידוש בדעת המהר"ם מרוטנבורוג דלא אמרינן הקל הקל תחילה אלא אם כן אם שניהם באותו דרגת פגם.

ביארנו בחבורה דהטעם שהוצרך ר"י להביא לדרשתו ולא הסתפק בטעם של וחי בהם היינו משום שמוחי בהם ילפינן רק על הצלת עצמו ור"י הוצרך להביא מקור להצלת אחרים ולפי"ז מיושב דהגם דר"י עצמו דורש את וחי בהם בסנהדרין עד: וסובר דילפינן משם דאפילו בע"ז יעבור ועל יהרג הוצרך להביא כאן דרשא אחרת אמנם מצינו במנח"ח מצווה רצ"ז שהביא בי' אחר דכתב דמוחי בהם ילפינן רק דאם המצווה היא עצמה הסיבה למיתה דהיינו דאומרים לו דאם לא תעבור תיהרג אמנם היכן דהוא חולה והוא רוצה להתתרפאות בעבירה על המצווה מנלן דבכהא"ג זה דוחה את האיסור וקמ"ל ר"י דגם מתרפאין כמו בבא במחתרת דהרי יש לו כאן איום של רציחה והוא רוצה להתשמש באיסור רציחה כדי לינצל. והנה יש בזה נפק"מ לדינא דהיכן שהוא מתרפא הוא נחשב פיקוח נפש אמנם אם אומרים לו תעבור ואם לא תיהרג זה פטור אונס ושם יש דין שצריך למסור ממונו כדי לא לעבור דזה רק דין אונס אבל אין לזה שם פיקוח נפש. ויש חידוש דין ברמב"ם דמבואר ברמב"ם דבבן נח מלכים פ"י ה"ב שיש פטור של אונס אבל לא כתב וחי בהם ומשמע דליכא דין מתרפאים אמנם לגבי ישראל בהלכות יסודי התורה פ"ה ה"ו כתוב דיש דין מתרפאין. כן מבואר במנחת חינוך וכן מבואר בחידושי ר' חיים הלוי הלכות רוצח פ"א כתב דאין דין פיקוח נפש בבן נח

מצינו מקור לדין זה של חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה בסוגיית שבת קנא: ומשמע שטעם זה נשאר להלכה וכן הביא הרמב"ם פ"ב ממרים ה"ד וכן הובא בשאילתות טעם זה והנה מענין לענין באותו ענין בסוגיה פ"ב נחלקו הראשונים האם נאמר דין הצלה על עובר והרמב"ן בתורת האדם לומד דאפילו דלא נאמר דין וחי בהם מכל מקום נאמר דין חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה הובא בר"ן ביומא וברא"ש שם. וראינו גם לגבי שמד את הדין הזה. ושם במג"א כתוב שהטעם הוא משום חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה אמנם בשו"ת הרשב"א עצמו לא הובא שזה הטעם, אלא הטעם הוא שאומרים לאדם חטוא בשביל שיזכה חבריך בזכייה גדולה. הובא בב"י

והנה מצינו שנחלקו הבית מאיר והרע"א ביחס לעובר של קראים שהבית מאיר סובר שלא אמרינן חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה ורע"א לומד שילפינן ממרוצץ שיש דין של וחי בהם.

החכמת שלמה נקט שמותר להציל מאור עיניו של אדם בשבת אפילו במלאכה שלא דוחה שבת משום שחלל עליו שבת אחת כדיש שישמור שבתות הרבה ויש שיטות שסומא פטור. ואף שהרוב פוסקים שחייב אין הולכין בנפשות אחר הרוב.

הנציב נקט דחלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה מועיל רק בודאי וכבר הוכחנו במג"א לגבי משומד לא כן דלכאורה לא איירי שם בוודאי והנציב נקט דלכן בבן השונמית הוצרך שיהיה בוודאי ונקט דגם בעובר נאמר ההצלה רק באופן של ודאי אמנם בר"ן מבואר לא כן דנקט שמא ישמור שבתות הרבה הרי מבואר דגם על הספק נאמר דין שבתות הרבה.

**השלמה לסוגיה דפיקוח נפש של חיי שעה גם דוחה את השבת,** עיין באור החיים פרשת כי תשא על הפסוק של ושמרו בני ישראל את השבת דכתב דהפסוק מחדש דאם היה חולה בשבת ולא ניתן להחיותו לשבת אחרת אין להצילו אם ההצלה היא רק לשעות וימים אחרים ולא יחיה עד שבת ודבר זה קשה דלכאורה זה סותר את דברי הגמרא יומא פה. דמבואר להדיא דפיקוח נפש של חיי שעה דוחה שבת. ועיין במנחת חינוך מצווה לג אות ג שהביא בזה שני תי'. ובעל האוהב ישראל מאפטא תי' דאיירי שאיירי שאפשר לעשות את, ההצלה לחיי שעה במוצאי שבת. ועיין בזה.

**עיין בתוס' בב"מ קיד:** ד"ה לאו כהן אתה דמבואר דהותר לאליהו להחיות את בן השונמית משום פיקו"נ ונתחדש דיש פיקו"נ בהחייאת מתים. ובנציב על השאילתות בי' דיש בזה רק דין של שמור שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה, עוד נתבאר בתוס' דזהו משום שאליהו ידע שהוא יחיה בוודאות ויש לעיין מדוע נאמר דין זה הרי הדין של פיקו"נ נאמר אפילו בספק, כמבואר בסוגיא פה. ובשאר הסוגיות ביומא, ואם תדון דהדין של חלל שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה נאמר דווקא על ודאי הרי חזינן בשו"ע בסוף סי' שו שנאמר דין הצלה על מי שברחה ביתו כדי להצילה מן השמד ששם מבואר שזהו מדין חלל שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה שהדין הזה נאמר גם על הספק. ויתכן דהדין פיקוח נפש במת נאמר רק אם בודאי יחיהו דאחרת אין זה פיקוח נפש אמנם קיום נפש הרי הוא נחשב פיקוח נפש גם בספק. אמנם בהגהות ראמ"ה שם בי' דהדין הוא בעיר שהיקפוה גויים שעל דבר שהוא הצלה ודאית עושים גם בספק ולכן יוצאים להילחם בהם בשבת אבל מבואר שתפילה לא יעשו בשבת משום שאינו הצלה וודאית. וממילא כיוון שאליהו התפלל אז לכן היה צריך שיהיה ודאי ולא משום שהפיקוח נפש של מת צריך להיות ודאי. [ואמרנו בחבורה שנפק"מ דאם היום יהיה טכנלוגיה להחיות מתים על ידי השתלות וכדומה האם יהיה מותר לעשות כן בשבת דלדרך הראשונה יהיה אסור כיוון שאינו ודאי אמנם לדעת ראמ"ה יתכן ויהיה מותר. ומכל מקום יש לדון דאין זה חיוב אלא רק התר.]

**עיין סנהדרין עד: ת"ר דמים לו בין בחול בין בשבת וכו',** ועולה שם שני דינים בסוגיא א. דבאופן שהוא חייב מיתה בבא במחתרת עבדינן כן אפי' בשבת, ואע"ג דאין ב"ד עונשים בשבת מכל מקום כאן עבדינן משום פיקוח נפש. ב. דבאופן שהאב הוא בא במחתרת אז אם נפל עליו הגל מפקחין עליו את הגל, ומבואר דווקא אב אבל אחר אין מפקחין עליו את הגל. ועולה ב' דינים א. דהגם דהאב פשע בזה דהרי הוא גרם לעצמו מכל מקום מחללין עליו את השבת, ובדין זה יש לעיין האם ניתן ללמוד מכאן דגם באופן שהאב עשה חילול שבת ניתן לפקח עליו את הגל או דילמא כאן הוי מלאכה שאצל"ג דלר"ש לא הוי מלאכה[ אא"כ הברייתא כאן דיברה אליבא דר"י והרי הרמב"ם שי' יחידאי פסק כר"י במלאכה שאצל"ג] דהרי אינו צריך את החפירה לגופה ורק עושה כן כדי להגיע אל הממון. ומכל מקום כיוון דהברייתא דיברה למעשה ניתן ללמוד עכ"פ שגם באופן שהוא עובר איסור דרבנן ניתן לפקח עליו את הגל. ב.יל"ע הדין דמבואר דלגבי אחר שחייב מיתה אין מפקחין עליו את הגל כיוון דהוא גברא קטילא האם דין זה הוא דווקא בשבת או גם בחול. עיין בזה. ועיין בביאור הלכה שכ"ט ס"ד ד"ה אלא בסופו מה שהביא בשם הפמ"ג. ובמ"ב סעיף ט.

**ובעיקר הדין של עכו"ם ועבריינים.** עיין בשו"ע סי' ש"ל ס"ב ובמ"ב שם סק"ח דכתב בשם הפמ"ג להסתפק האם מלאכות דרבנן מותר משום איבה אבל לא מלאכות דאורייתא. אמנם בשו"ת חת"ס יו"ד סי' קל"א למד מדברי בשלטי גיבורים עירובין מד: שבמקום איבה שיש חשש נפשות [ וצ"ל דהיינו במקום שהגויים יפגעו ביהודים אם ישמעו שאין היהודים מטפלים בחולים גויים, או לא יעזרו ליהודים בשעה שהם במצב של מלחמה ויתכן דרופאים גויים לא יטפלו ביהודים ייחשב גם כן מצב של פיקוח נפש,] מותר לעשות אפילו מלאכות דאורייתא, וכן פסקו הגרש"ז אוירברך בשש"כ פ"מ הערה מב' ובאג"מ ח"ד סי' עט ובחו"ל כתב האג"מ שלכן ישראל ישתדל לא לקבוע תורנות בשבת. ולכאורה דבריו לא שייכים במקום שרוב הרופאים הם יהודים כמו ברוב בתי החולים בארץ. ששם יתכן דאם ימנע מלשרת בבית החולים בשבת אז יחסרו רופאים ויל"ע בזה.

**ונחזור לסוגיא יומא פב. [ענין מאכילין הקל הקל תחילה]**

**עוברה שהריחה וכו'** תוחבין לה כוש ברוטב ומניחין לה על פיה פירש"י דתוחבין לה כוש ומוצצתו וביאר בתוס' יוהכ"פ דהיינו שע"י תחיבת הכוש אכלה טעם הרוטב ולא הרוטב עצמו ותוספת ביאור כתב בספר תורת היולדת [פ"נ סק"ט] דברוטב יש ממשות משא"כ בכוש אין ממשות רוטב אלא מציצה בעלמא ודומה לשטיפת הפה שאסורה רק מדרבנן, [ואפי' במאכלות אסורות] **תוחבין לה כוש ברוטב וכו' אם נתישבה דעתה מוטב וכו'** כתב הרא"ש סי' י"ג בשם הרמב"ן וכ"כ הר"ן דמסתבר דהא דתוחבין בכוש וכו' הוא דוקא בעוברה שהריחה דאין לנו אומד בישוב דעתה ופעמים שמתישבת דעתה במעט כגון תחיבת כוש ברוטב ופעמים ברוטב ממש ופעמים צריכה לשומן עצמו אבל חולה שמאכילין אותו עפ"י רופאים בקיאין מאכילין אותו מתחילה כפי הצורך לו, אלא שדעת הר"ן שאין מדקדקין אצלו כלל להאכילו הקל הקל, ודעת הרא"ש בשם הרמב"ן שמאכילין אותו חצאי שיעור כדי להקל עליו מאיסור כרת ומלקות לאיסור בלבד מיהו כתב הרא"ש דהיינו דוקא אם רופא אומר שיספיק להאכילו מעט מעט ובביאור הלכה סוס"י תרי"ח כתב בשם שו"ת בנין ציון דהיכא שהותר לאכול יותר מבשיעור מ"מ יש לשער בכל אכילה ואכילה שמא באכילה השניה די לו בפחות מכשיעור עי"ש. **בחי' מרן רי"ז הלוי** הלכות שביתת עשור בסוף דבריו ובקונטרס על יומא עמ' 52 כתב בשם הגר"ח שהיה מורה ובא בכל חולה שיש בו סכנה כגון מכה של חלל וכדו' שיאכילו אותו ביוהכ"פ כדי צורכו ולא פחות מכשיעור דבכלל המועיל לרפואתו הוא להאכילו שיעור שלם ויוהכ"פ נדחה לכל המועיל לרפואתו ומה שפסק בשו"ע להאכילו פחות מכשיעור הוא על חולה שעדיין אין בו סכנה עתה אלא שהרופא אומר שאם לא יאכל יכבד חוליו ויסתכן עי"ש שהוכיח הגרי"ז פסק הגר"ח מדברי המגיד המשנה שבת פ"ב הי"ד ועיין שם שבי' לפי"ז את דברי החינוך מצווה שי"ג שכתב שמאכילין חולה שאין בו סכנה לשיעורין ותמה עליו המנח"ח היכן מצינו שמאכילין כלל חולה שאין בו סכנה.

**הרמב"ם פ"ב שביתת עשור** לא ביאר לענין יוהכ"פ שצריך להאכיל העוברה הקל הקל תחילה ואילו בהל' [מאכל"א פי"ז טו יז] כתב החילוקים הללו וכתב הב"י סי' תרי"ז דנראה שהרמב"ם סובר שלא החמירו בזאת אלא כשהמאכל עצמו אסור כגון בשר קדש או בשר חזיר שנקטה הברייתא אבל כשהמאכל עצמו מותר ואין איסור אלא מצד יוהכ"פ א"צ לדקדק בזה והיינו דמתני' סתמה דמאכילין אותה עד שתשוב נפשה אולם שאר הראשונים לא חילקו בזה, וכן נקט החסדי דוד דלגבי יוהכ"פ הכל תלוי בשיעור המאכל וכך לי רוטב או דבר אחר וכתב שכן נראה גם דעת השו"ע ס תרי"ז שהשמיט גבי יוהכ"פ חילוק דתוחבין תחילה כוש וכו' ודלא כמג"א שם שהוסיף זאת על דברי השו"ע, ובדרך אחרת ביאר הב"י דאף הרמב"ם מודה לחילוקים אלו גבי יוהכ"פ ומש"כ שמאכילין אותה עד שתשוב נפשה כונתו שמאכילין אותה מעט מעט שאפשר תתישב דעתה בזה ועוד בביאור דעת הרמב"ם יעוי' בשיח יצחק ובנודע יהודה קמא או"ח סי' לו.

**עיין במקראי קדש סי' לט** שדן שחולה מסוכן שצריך לאכול ככותבת ביוה"כ האם צריך להשלים את התענית או דמכיוון שכתוב מערב עד ערב אם אינו צם לגמרי אינו צריך להשלים התענית עיי"ש שדן בזה לפי לשון המשנה ויש בזה שייכות למה שראינו בדברי הב"י לעיל.

**האם ההצלה היא רק משום סכנת האם או גם משום סכנת עובר.**

הרא"ש סי' י"ג והר"ן הביאו בשם הרמב"ן מספר נשמת האדם פלוגתא אם מותר להאכילה משום סכנת העובר בלבד דדעת בה"ג משמע דמשום סכנת ולד לחודיה מחללין שבת כדאיתא בערכין ז דאשה שישבה על המשבר ומתה בשבת מביאין סכין דרך רה"ר וקורעין כריסה ומוציאין הולד וה"ה דמאכילין אותה ביוהכ"פ משום סכנת הולד לבדו, אך יש סוברים שאין מחללים משום נפלים וההיא דערכין שאני דהרי הוא כבר כילוד ואינו כירך אמו וביוהכ"פ הותר רק להאכיל אותה משום פיקוח נפש דידה ותמהו הרא"ש והר"ן דלא משכחת במציאות סכנת עובר בלא סכנת אמו ולהיפך דכל המפלת בחזקת סכנה היא וכדפירש"י במתני' שאם אינה אוכלת שניהם מסוכנים, ודקדק לשונו של רש"י משמע שההצלה משום שניהם, ובקרבן נתנאל אות כ' תמה על תמיהת הרא"ש וכי לא ימצא אשה שמוחזקת מפילה ולא הזיק לה כלל ובהגהות פורת יוסף כתב גם דמשכחת לה כגון שהאם היא מאותן שמורידין ולא מעלין דכה"ג פליגי האם מחללין מיהא משום הצלת העובר ובענין הקושיא מערכין כיצד מחללין שבת להצלת העובר אי לא נפש' מיקרי יעוי' בראשונים בנדה מד ובתוס' שם ועוד בגדר נידון זה האם עובר תשיב נפש' יעוי' בחי' הגר"ח הלוי הלכות רוצח פ"א הלכה ט.

**שאין לך דבר העומד בפני פיקוח נפש חוץ מע"ז גילוי עריות ושפכ"ד,** ולאו דווקא עבירות הללו אלא אפילו על אביזרייהו גם צריך למסור נפש וכן נפסק ברמ"א ביו"ד סי' קנ"ז דאפילו באופן שאין עונשים עליהם מיתה אלא הוי רק לאו בג' חמורות צריך למסור נפש ועיי"ש בש"ך סק"י. אמנם בשאר עבירות שבתורה איתא בסנהדרין עד שיעבור ואל יהרג אא"כ זה בפרסהיא. ונחלקו הראשונים האם רשאי למסור נפש דדעת הרמב"ם פ"ה יסודי התורה ה"א וה"ד דאסור וכן כתב הרמב"ן במלחמות פרק בין סורר וכן נקט הריטב"א קידושין לט: אמנם דעת הרא"ש שרשאי למסור נפש וכן פסקו הטושו"ע ריש סי' קז. ובכס"מ יסודי התורה חי' הביא בשם הנימוק"י דאפי' לדעת הרמב"ם אם הוא אדם גדול מותר לו למסור נפש לקדש את השם ולפי"ז מובן המעשים שהובאו בקידושין לט: מ. ודלא כהריטב"א שם שנדחק בזה.

**חולה מאכילין אותו על פי בקיאין.** כתב הב"י סי' תרי"ח בשם מהרי"ק דאפילו רופא עכו"ם נאמן ומאכילין על פיו וכן פסק בשו"ע ריס סי' תרי"ח אולם כתב התפא"י במשניות דהאידנא יש להתישב בדבר דראינו דשבקו להימנותייהו דכל חולי קל אומרים שאם יתענה יסתכן ובביאור הלכה ריס סי' תרי"ח הביא דבריו וכתב בשם הפוסקים דגם לענין רופאי ישראל הרבה מהם חשודים היום בזה והדבר תלוי לפי ראות עיני המורה את הענין עי"ש

**הר"ן דקדק** מלשון בקיאי ' דאם רופא יחיד והוא מומחה נחלק עם ב' רופאים שאינן מומחים שומעין למומחה ולא אזלינן אחר הרוב עי"ש שהוכיח זאת ונחלק בזה עם הרמב"ן בתורת האדם ודעת הרמב"ן הביא הטור סי' תרי"ח וסברתו דכיו שכולם רופאים ויודעים במלאכה אין דבריו של אחד במקום שנים ומ"מ במופלג מהן בחכמה מודה דחוששין לדבריו ועי"ש בב"י ועי' משנ"ב סק"ח וסק"י.

**א"ר ינאי חולה אומר צריך ורופא אומר אינו צריך שומעין לחולה וכו' פשיטא מהו דתימא רופא קים ליה טפי קמ"ל** גירסת הרי"ף והרא"ש פשיטא ספק נפשות להקל מהו דתימא הא דקאמר חולה צריך אני בעותי הוא דקא מבעית סבר אי לא אכילנא מיתנא קמ"ל לב יודע מרת נפשו וכתב הרא"ש דהתוס' למדו מגירסא זו דשומעין לחולה דוקא כשחושש שאם לא יאכל יהא מסוכן למות וכן איתא בתו"י ותוס' הרא"ש אולם הרא"ש דחה דחומרא גדולה היא זו בספק נפשות דאין לך רופא שיאמר דאם לא יאכל ימות אלא דרכן לומר אפשר שיכביד חוליו ויסתכן וגם לגירסת הספרים הללו אין ללמוד דדוקא על ספק מיתה מאכילין אלא שדרך החולה לומר כן משום פחד המיתה וכן נקט הגה"מ פ"ב משביתת עשור והביאו הב"י ריס סי' מרי"ח וכתב כן גם משמיה דהגהות מרדכי סמ"ק וכל בו וע"ע בב"ח ריס סי' תרי"ח. הנה לשון הרמב"ם שביתת עשור פ"ב ה"ח חולה שיש בו סכנה ששאל לאכול ביוהכ"פ וכו' מאכילין אותו עפ"י עצמו עכ"ל ודקדק בחי' מרן רי"ז הלוי דמשמעות לשונו דמאכילין אותו עפ"י עצמו דוקא כשידוע לנו בלא דבריו שהוא חולה שיש בו סכנה אבל אם אין בו סכנה רק שהחולה אומר שאם לא יאכל יבוא לידי סכנה אין מאכילין עפ"י עצמו עי' מש"כ לבאר בשיטת הרמב"ם וע"ע בדבריו בקונטרס על יומא עמ' ט"ו.ועיין ט"ז תרי"ח ס"ו ובביאור הלכה ד"ה ואם החולה. **רופא אומר צריך וחולה אומר אינו צריך שומעין לרופא** הרא"ש סוס"י י"ג והר"ן הביאו דבירושלמי ט ' איתא דחולה אומר איני צריך ורופא אומר איני יודע נעשה ספק נפשות להקל וכתב הרמב"ן דמסתבר דה"מ כשהחולה אומר יכולני לצום דשכיח ביה תונבא אבל איפכא דרופא אומר יכול והחולה אומר איני יודע שומעין לרופא ראיני יודע דהחולה אינו כלום דרוב החולים אינם בקיאין ויודעין בחולי שלהם ועי' בחכמת שלמה.