8. ברכות התורה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפג

#### שיעור ליל שב"ק פ' ויצא ט' כסליו פ"ג – בית מדרש הגדול נווה יעקב

# בגדר מצות ברכות התורה

### במה ברכת התורה דאוריתא

א] הגמ' ברכות כ"א. אומרת מנין לברכת התורה לפניה מהתורה שנאמר כי שם ה' אקרא הבו גודל לאלקינו ובביאור הדרשא רש"י ביאר הכונה שמתי שאני יגיד ברכה קודם הלימוד שיגידו אמן אמנם המהרש"א הביא לבאר שהכונה שכי שם ה' אקרא זה הלימוד תורה הבו גודל לאלקינו שזה הברכה ועיין נפש החיים שביאר שכל התורה כולה שמותיו של הקב"ה והנה פשטות הגמ' שיש כאן חיוב גמור מדאוריתא לברך ברכה קודם לימוד התורה וכן הוא שיטת הרמב"ן בספר המצות וברשב"א ובחינוך וכן נקטו האחרונים לעיקר כמבואר במ"ב סימן מ"ז

והנה עיין משכנות יעקב סימן ס"ד שהביא את הירושלמי שכתב שהדין דאוריתא של ברכת התורה זה רק על קריאה בציבור אבל יחיד שמברך זה רק דרבנן ועיין משכנות יעקב שנקט שזה גם דעת הבבלי ודייק דבר זה מהגמ' שאומרת שר"י ס"ל שגם ברכת התורה לאחריה לומדים מברכת המזון וכתבו הראשונים שלדעתו היו מברכים לאחר כל לימוד תורה שהרי הגמ' מדברת על כל לימוד תורה והדבר דוחק שנחלקו במעשים בכל יום אמנם ביאר הנ"ל שבקריאת התורה הרי מברכים אחריה ובזה הגמ' אומרת שהברכה קודם היא ודאי דאוריתא והברכה אחרי ר"י ס"ל שזה דאוריתא והגמ' חולקת עליו וע"ש שכתב שלפ"ז גם מי שבירך ברכת התורה בבוקר חייב לברך קודם שקורא כיון שעכשיו יש עליו חיוב דאוריתא ובבוקר לא כיון על הקריאת התורה ויתכן גם שזה לא מועיל כיון שיש הפסק גדול ביניהם והנה עיקר הדברים הביא המג"א סימן קל"ט סק"ה בשם הבאר שבע סוטה מ"א: [ד"ה מה שכתב] אמנם הוא חלק עליו וכתב שזה רק מפני כבוד הציבור וכן הוא בכל הראשונים שכתבו שהברכה בבית הכנסת זה מצד כבוד הציבור [עיין ברכות י"א: ובב"י סמ"ז] והנה צ"ב לדעתם למה דוקא בקריאת התורה הרי משה רבינו לימד תורה ולא היה שם מצוה של קריאת התורה ולכאורא כל לימוד תורה בציבור מחייב ומהיכי תיתי שדוקא בס"ת והרי לא שמענו שמי שמלמד חומש בציבור צריך ברכת התורה ואולי משה רבינו שזה היה מסירת התורה ודאי שיש לזה חשיבות מיוחדת אבל בעלמא אין לזה חשיבות מיוחדת אלא אם קוראים מס"ת כשר בציבור[[1]](#footnote-1)

והנה התורת רפאל סימן ב' כתב שראוי להחמיר בזה ולכן כתב שאין לקרוא בס"ת בציבור ללא ברכה כגון בהכנסת ספר תורה וכן ראוי שלא לקרוא בליל הושענה רבה בס"ת וידוע שהגריש"א היה חושש לזה אמנם החזו"א קרא בס"ת בהכנסת ס"ת וכמבואר בכל הראשונים שהברכה בס"ת זה רק כבוד הציבור

ולכאורא יש נפק"מ גדולה בכל קריאת התורה דהנה בחיוב ברכת התורה יש מחלוקת האם על הרהור חייבים והשו"ע פסק שלא חייבים ויש לדון האם שומע מאדם אחר יש הנידון דהינו שודאי שזה דרגא יותר מדיבור וכדמבואר בתוס' ברכות כ: שבעל קרי אפילו שמותר בהרהור אבל לשמוע ד"ת אסור לו אמנם אין זה כדיבור גמור ויש לדון מה הדין לגבי ברכת התורה ועיין משכנות יעקב שכיון שהמקור מהפסוק כי שם השם אקרא והם היו שומעים חזינן שגם שמיעה זה סיבה לברכה וכן עיין שערי תשובה שהביא כן מההלכות קטנות ולפ"ז כל מי ששומע קריאת התורה יש לו חיוב ברכה וצריך להקפיד לשמוע את הברכה של המברך וכן הבעל קורא יש לו חיוב גמור לצאת בברכה ומי שמאחר לבית הכנסת ומגיע לאחר הברכה הוא מבטל מצוה דאוריתא וודאי שאין המנהג כן ובהכרח שאין חיוב ברכה על קריאה בציבור אלא מצד כבוד הציבור וצ"ע [אמנם יש מקום לומר שביחס לדאוריתא הברכה בבוקר פוטרת את זה שאדם מברך על כל לימוד התורה של אותו יום ובפשוטו בזמן חז"ל שהראשון והאחרון בירך גם אם אחד הגיע באמצע קריאת התורה יכל לקבל עליה וודאי שהיו שמאחרים לקריאת התורה ושמעו קריאת התורה ולפ"ז אין מקום לחומרת התורת רפאל והעירו שאולי גדר החיוב על הציבור וכל שהציבור בירך זה מספיק אמנם הדבר מחודש]

### ביסוד חיוב ברכת התורה האם זה כדין ברכת המצות

ב] והנה בעיקר חיוב ברכות התורה בפשוטו הוא ברכה על קיום המצוה של תלמוד תורה וכן הוא ברמב"ם בתשובות פאר הדור סימן ט' שכתב מפורש שהברכה היא על קיום המצוה וכן עיין ס' הפרדס הגדול לרש"י סימן ל"ט שכתב שהמקור לתקנה של ברכת המצות זה ברכת התורה ועיין ירושלמי תחילת פרק כיצד מברכין שהמקור של ברכת המצות שכתוב ואתנה לך לוחות האבן והמצוה מה תורה טעונה ברכה אף מצוה טעונה ברכה ומשמע שזה אותו דין אמנם עיין ח' הגרי"ז הלוי שהביא מהגר"ח שביאר שאין זה ברכה על מצות תלמוד תורה אלא שתורה טעונה ברכה דהינו שעצם המציאות שאדם לומד תורה זה מחיב לברך ובזה ביאר השיטה המובאת בשו"ע שנשים מברכות ברכת התורה אפילו שאין להם חיוב מצות ת"ת שהברכה היא לא על קיום המצוה אלא על עצם לימוד התורה והנה בפשוטו גם לצד זה ההודאה על מה שזוכה ללמוד התורה רק שזה לא על המצוה של לימוד התורה אמנם בלשון הרמב"ן בהשמטות לסה"מ י"ג וכן בלשון הטור שזה הודאה על עצם הדבר שזכינו לקבל התורה דהינו שכיון שהוא נהנה מהתורה זה סיבה להודות על עצם התורה אבל אין זה הודאה כלל על הלימוד של עכשיו

ועיין עמק ברכה שהביא ראיה עצומה שזה לא ברכת המצוות דהגמ' ברכות י"א: דנה שרק על מקרא צריך לברך או גם משנה והגמ' מסיקה שעל כל דבר מברכים והנה אם הברכה על קיום המצוה של ת"ת מה זה משנה מה הוא לומד הרי ודאי שקיום המצוה זה אותו דבר בכל תורה אלא בהכרח שהברכה היא על התורה ובזה יתכן שהתחדש רק על תורה שבכתב ועיין תר"י שגם אם למדרש מברכים כי זה פרוש של התורה שבכתב אמנם במשכנות יעקב סימן ס"ג כתב שהוא חולק בעיקר הדבר וס"ל שזה לא רק על התורה שבכתב ולכן גם על נר חנוכה מברכים ולפ"ז יתכן שבאמת חולק על עיקר הדין וס"ל שזה ברכה על המצוה ולכן הוא צריך לברך על כל דבר ובדעת הגר"א לקמן צ"ל שיש כאן הגבלה שרק אם קיום המצוה דרך תורה שבכתב צריך לברך

והנה השו"ע סמ"ז סמ"ז סי"ד שפסק שנשים מברכות ברכת התורה מקורו מהאגור וע"ש שכתב שצריכות לברך אפילו שלא חיבות והוסיף שאפילו שאסור להם ללמוד זה רק תורה שבעל פה אבל תורה שבכתב מותר להם והוסיף שהם חייבות בלמוד הדינים שלהם וכן שחיבות בקרבנות כיון שזה כחלק מהתפילה והנה פשטות דבריו משמע שמה שמברכות זה על החיוב ללמוד כדי לדעת הדינים שלהם ועיין ברכי יוסף שכתב שלפ"ז אין חיובם מדאוריתא אלא מדרבנן ולא יכולות להוציא איש כיון שאין חיובם ללמוד מצד מצות ת"ת ועיין בית הלוי ח"א ס"ו שתמה שזה רק הכשר מצוה וזה לא סיבה לברך על זה וכמו שלא מברכים על מי שלומד איך לתקוע בשופר ובבה"ל שם בד"ה נשים מבואר שיכולות להוציא איש אמנם יש מקום לבאר לנ"ל שזה ודאי שסיבת הברכה כיון שברכות התורה זה לא על המצוה של לימוד התורה אלא על עצם הלימוד בתורה וכמו שכתב שם שחיבות לברך אפילו שלא חיבות ללמוד רק שיש מקום לדון שאין להם קשר ללמוד התורה מצד האיסור או מצד שאין להם שיכות לזה ולזה כתב שיש להם שיכות דהרי איסור בתורה שבכתב אין וכן את הדינים שלהם צריכות ללמוד אבל ודאי יסוד דבריו כנ"ל שאין הברכה על המצוה של למוד התורה

והנה דעת הגר"א משמע מכמה פרטי דינים שנקט שזה ברכה על קיום המצוה ודן כפי גדרי ברכת המצוות א. במה שכתב בשו"ע שנשים מברכות כתב שזה לא יתכן שהרי אין להם מצוה שיש פסוק ולמדתם את בניכם ולא את בנותיכם וכתב שרק יכולות לברך כמו כל מצות עשה ב. השו"ע כתב שלא מברכות על הרהור כיון שזה לא כדיבור וביאר השאגת אריה סימן כ"ד והמשכנות יעקב שאפילו שיש קיום מצות ת"ת בהרהור אבל החיוב של ברכת התורה שנלמד מהפסוק כי שם השם אקרא מדובר רק דרך דיבור והגר"א חלק שכיון שיש קיום מצוה בהרהור אין שום סיבה שלא יברכו על זה ג. דעת השו"ע שגם אם אומר פסוקים דרך תפלה צריך לברך ברכת התורה והגר"א סוף סימן מ"ו הכריע שלא צריך ובפשוטו הביאור שכיון שלא מכוין למצות ת"ת אין קיום מצות ת"ת ולא צריך לברך והנה יתכן שגם אם זה ברכה על התורה אבל זה רק על מי שמתעסק בתורה בתור ללמוד התורה ולא אם אומר את זה למטרה אחרת [ולשון הגר"א סמ"ז סוף ס"י וכל שאינו מתכוין ללמוד אינו צריך ברכה] ד. השו"ע הסתפק האם צריך ללמוד מיד אחרי ברכת התורה או שאפשר להפסיק והגר"א כתב שוודאי שזה ככל ברכה על מצוה שאם מפסיק בניהם צריך לברך והנה ודאי שגם אם זה לא ברכת המצות אבל כיון שזה ברכה על לימוד התורה יתכן צריך סמוך אמנם הגר"א דימה לכל דיני ברכת המצוות ה. והנה עיין מג"א שכתב שגם מי שהיה ער כל הלילה יכול לברך בבוקר ברכת התורה מצד שמראש אדם לא מכוין לפטור אלא את הלימוד של אותו יום ולא יותר מזה והחיי אדם חלק עליו שלא שייך לכוין שזה יפטור חלק ולא הכל אמנם כל הנידון אם הגדר שזה ברכה על התורה שהוא לומד אמנם אם הגדר שכשאדם לומד חל עליו חיוב לברך על התורה והגדר שכל שהלימוד זה אותו לימוד זה לא מחיב עוד ברכה וכנ"ל מהרמב"ן ממילא ודאי לא שייך לכוין שפוטר עד זמן מסוים

והנה הרמב"ן בהשמטות לסה"מ השמטה י"ג כתב שברכת התורה זה דאוריתא והרמב"ם השמיטה וכתב שאין לומר שבאמת ס"ל שזה דאוריתא רק שזה חלק ממצות תלמוד תורה דהרי בביכורים מונים את מצות הבאת ביכורים ואת מצות קריאה כשני מצוות ממילא ה"ה כאן והנה בפשוטו שיטת הרמב"ם שזה דרבנן [ועיין תורת רפאל סימן ב' שהביא שגרס כך בגמ' בברכות] אמנם הקרית ספר הלכות תפילה פי"ב אומר שהרמב"ם גם ס"ל שזה דאוריתא רק שס"ל שזה חלק ממצות ת"ת ובפשוטו כן הוא שיטת החינוך שנקט מצוה ת"ל שזה דאוריתא אבל לא מנה את זה כמצוה נפרדת וצ"ב מחלוקתם ולכאורא יש מקום גדול לומר שזה תלוי בנ"ל דהנה מקרא ביכורים אין זה הודאה על מצות הביכורים אלא נקבע זמן הודאה על כל הטובה שהקב"ה נתן לו ולכן זה סיבה לנקוט שזה מצוה נפרדת אבל ברכת התורה זה הודאה על הלימוד שעכשיו לומד וזה ודאי שייך לדון שזה חלק מהמצות ת"ת ויתכן שזה דעת הרמב"ם אמנם בלשון הרמב"ן מבואר שזה שבח כללי על התורה ורק שברגע שבא ללמוד התורה הוא מודה הודאה כללית על התורה וכנ"ל ולכן דימה דבר זה לביכורים

### שיטות האחרונים שיש בזה שני קיומים

ג] והנה בפשוטו תורה זה מצוה שמחיב ברכה כמו כל מצוה וא"כ לכאורא גם אם מדאוריתא גדר הדין ברכה הוא לא קשור למצוה אבל לכאורא זה לא גרע מכל מצוה שצריך לברך עליה ברכת המצות ואינו מוכרח דיתכן שכאן שיש כבר דין ברכה בצורה שקבעה התורה ממילא לא תיקנו כאן ברכת המצות אמנם יש מקום לומר שבאמת אפילו שביסוד הדין ברכה זה ברכה על עצם הלימוד התורה אבל זה גם מועיל בתור ברכת המצות ועיין משכנות יעקב שהביא את הירושלמי שברכת התורה מדאוריתא זה בציבור והירושלמי שואל שלמה מברכים ביחיד [ובפשוטו היה מקום לומר שרבנן תיקנו את אותו דין ביחיד וגם אם אין חיוב ברכת המצות כאן יש חיוב] ומתרץ שזה באמת מצד הדין ברכת המצות שיש בכל מצוה ומבואר בירושלמי שגם בלימוד תורה יש מקום לדון בתור ברכת המצוות ולפ"ז יתכן שודאי שגם לדידן שברכת התורה זה מדאוריתא גם ביחיד אבל יש בזה גם מחיב מצד הדין ברכת המצוות

והנה מבואר בגמ' שיש מחלוקת האם מברכים לעסוק בדברי תורה או אשר בחר בנו והגמ' אומרת שלכן אומרים את שניהם וצ"ב למה לתקן שני ברכות וגם אם יש כאן שני נוסחאות שראויות להגיד למה לאומרם בתור שני ברכות והנה נחלקו הראשונים האם ברכת התורה זה שני ברכות או שלש ברכות ועיין תר"י שאם זה שלש ברכות זה נגד מקרא משנה תלמוד ואם זה שני ברכות זה נגד תורה שבעל פה או תורה שבכתב אמנם עיין פנ"י ברכות י"א: ובב"ח סמ"ז ס"ד וכן הוא בשו"ת מן השמים סימן י' שבאמת יש כאן ברכה אחת זה שבח על התורה וברכה שניה זה ברכת המצות דהינו דבפשוטו גם אם נימא שיש כאן שני קיומים אבל כאן רבנן תיקנו שני ברכות שבהם מתקימים שני הקיומים אמנם הם ביארו שמה שבאמת תיקנו שנים מצד שאחד זה בתור ברכת המצות ואחד בתור ברכת השבח ובאמת יתכן שזה יסוד מחלוקתם במהות של ברכות התורה ואנחנו מקימים את שני הענינים [אמנם גם לדבריהם בפשוטו זה בסיבת התקנה אבל היום כל שיש סיבה לברכה מברך את שניהם]

### יבאר לפ"ז למה אין דין הפסק בין ברכה"ת ללימוד

ד] והנה הבאינו לעיל את הנידון האם יש מושג של הפסק בין ברכת התורה ללימוד התורה וכתבנו לבאר שהצד שלא יהיה הפסק שזה לא ברכה על המצוה של לימוד התורה אלא זה חיוב ברכה מצד המציאות שלומד ובזה יתכן שאין דין עובר לעשיתן אמנם לנ"ל דיש גם קיום של ברכת המצות א"כ צ"ב דמצד זה הוא צריך להחשב הפסק אמנם יתכן שרק ברכה שכל דין אמירתה הוא בתור ברכת המצות בזה יש דין הפסק אבל ברכה שאמירתה הוא דין בעצם גם ללא החלק של ברכת המצות אפילו שלמעשה מתקיים כאן הדין של ברכת המצוות אבל כה"ג אין דין הפסק ויסוד לזה מאהבה רבה שאפילו דמבואר בראשונים שזה ברכת המצות על ק"ש בכל אופן נקטו שאפשר לענות אמן או לענות מפני היראה דשם הרי גם ללא מה שזה ברכה על ק"ש יכול לאומרה שיש לו דין אמירה עצמית ובזה הדין עובר לעשיתן הוא לא מעכב [ויתכן שזה גם הביאור בגר"ז סימן נ"א שמותר להפסיק בין ברוך שאמר לפסוקי דזמרה מפני הכבוד דשם זה תקנת אמירה בפני עצמה ובתור חלק מהפסוקי דזימרא וממילא גם אין בזה הפסק ביחס לדין ברכת המצוות שבזה]

### ישוב לפ"ז למה נשים לא מברכות כל פעם שלומדות

ה] והנה הראשונים דנו שכמו שאם בירך על תפילין והפסיק צריך לברך למה בתלמוד תורה לא צריך לברך אם הסיח דעתו מללמוד וכתבו שכיון שהוא חייב ללמדו כל הזמן ודעתו על תלמודו ממילא לא חשיב היסח הדעת ועיין צל"ח ברכות י"א: שכתב לפ"ז להקשות קושיא עצומה שלצד שנשים חיבות כמבואר בשו"ע והרי הם לא חיבות ללמוד א"כ אצלם ודאי חשיב היסח הדעת ותצטרך לברך [והנה ההפלאה ברכות י"א: כתב טעם אחר שלא חשיב היסח הדעת על פי סברת האגור שגם בית המרחץ זה לא הפסק כי כל הזמן אדם צריך להתנהג על פי ההלכה וזה גם נחשב עיסוק בתורה ולפ"ז כתב שגם מי שעסוק בפרנסתו הוא כל הזמן נזהר לעשות הכל על פי התורה ולדבריו מיושב שגם נשים זה נחשב שכל הזמן עסוקות בתורה כי נוהגות את אורח חייהם על פי התורה אמנם הגר"א חלק על טעם זה בתוקף שאין זה ענין ללימוד תורה] ולכאורא יש מקום לומר לנ"ל דהנה הראשונים שהקשו שכל שהסיח דעתו יצטרך לברך זה מצד שדימו לכל ברכת המצות כגון תפילין וציצית שצריך לברך ועיין פנ"י שכתב שיתכן שרק עד כמה שיש כאן ברכת המצות בזה יש מושג של היסח הדעת והפסק אבל עד כמה שהלימוד מחיב הודאה על התורה בזה אין מושג של הפסק אלא כל יום זה מחיב הודאה נפרדת ולפ"ז מיושב שפיר דהנה הבאינו לעיל סק"א דמה דנשים מברכות זה לא על מצות לימוד תורה אלא על עיקר החפצא של תורה ומצד זה באמת אין מושג של הפסק והראשונים רק דנו מצד שזה גם ברכת המצות אמנם מצד זה אשה כלל לא צריכה לברך ואפילו שנשים נהגו לברך על כל מצות עשה בזה יתכן שכל שבאנשים לא מברכים ממילא גם נשים לא מברכות

### בגדר החיוב שחל על נער בר מצוה בליל הבר מצוה

ו] הנה המהרש"ם ח"ג סימן קכ"א הקשה שנער שנעשה בר מצוה ונתחיב בליל הבר מצוה במצות א"כ הברכה שבירך בבוקר היה חייב רק מדרבנן ועכשיו הוא חייב מדאוריתא ובפשוטו אדם שעשה מצוה כשהוא לא היה בר חיובא זה לא מועיל למתי שנהיה בר חיובא והנה עיין מקנה ס"ג: שכתב שאין חזקה דרבא בערב שכבר הביא שני שערות ורק בבוקר יש חזקה ולפ"ז יש כאן ס"ס לפטור אולי הוא עדין קטן ואולי ברכת התורה זה דרבנן ויתכן שזה סברא שכיון שכל רגע זה ספק וגם אם יברך הוא לא יצא מספקו ממילא זה לא סיבה לברך אמנם הרבה נקטו שיש חזקה מיד בתחילת הלילה ולפ"ז צ"ע איך יכול ללמוד ללא ברכת התורה ושמעתי מהגר"ז ברלין שכשהוא היה בר מצוה הגרי"ז אמר לו שיכוין בברכת אהבה רבה לצאת ברכת התורה והנה בפשוטו צריך להקפיד ללמוד אחרי התפילה כמבואר בשו"ע והמ"ב הכריע שזה מעכב וכירושלמי

והנה צ"ע למה צריך ללמוד מיד אחרי התפילה הרי הוא אמר ק"ש ובב"י דן שק"ש זה לא מחיב ברכת התורה וכבר תמהו בזה האחרונים אמנם בלשונות הראשונים מבואר שהטעם בגלל שזה לא ניכר שאמר את אהבה רבה בתור ברכת התורה ולכן צריך למוד אחרי והראות שזה נעשה בתור ברכת התורה ולכאורא יש מקום לומר שכל מה שזה לא ניכר שזה נעשה בתור ברכת המצוה שבזה אבל בתור ברכה על התורה זה כל מציאותו ולא שייך לומר שזה לא ניכר וכמו שהביא הבה"ל סוף סימן נ"ב מהירושלמי שזה ברכת התורה ולפ"ז בקטן שבירך בקטנותו א"כ עכשיו כל מה שחסר לו זה הדין הודאה על התורה ולא הדין ברכת המצות ולגבי זה לא צריך שנה על אתר

#### חלק זה לא נאמר ועיין שיעור בנפרד על זה

### האם יש חיוב לברך את שני הברכות קודם הלימוד

ז] והנה מבואר בשו"ע סימן קל"ט דמי שקראו לו לעלות לתורה והוא עדין לא בירך ברכת התורה בזה שמברך על התורה יוצא בזה ברכת התורה שכיון שהברכה אשר בחר בנו זה נוסח הברכה של ברכת התורה וכתב המג"א הובא במ"ב סקל"ב שעדין צריך לברך לאחר התפילה את הברכה של לעסוק בדברי תורה שאת זה הוא לא נפטר דהינו שברכת אהבה רבה זה כולל את שני עניני הברכה משא"כ ברכת אשר בחר בנו ועיין שו"ת מהרי"ל דיסקין קו"א ס"ה אות י"ד שלכתחילה ימהר לברך קודם שעולה כיון שאסור ללמוד בלי ברכת התורה וחסר לו ברכה אחת וכן הוא בחיי אדם כלל ט' סעיף ו' אמנם המ"ב סתם וכתב רק שלאחר ברכת התורה יברך הברכה הראשונה ובאמת הרי משמע שאם אין לו שהות יכול לעלות ללא ברכת התורה וצ"ב דעד כמה ששני הברכות זה מכלל החיוב של ברכה קודם לימוד התורה א"כ לכאורא חיוב זה הוא סיבה שהציבור יחכה עוד רגע ובפשוטו משמע שהדין לימרינהו לתרויהו אין זה חיוב גמור ולכן במקום טורח ציבור יכול לסמוך לברך אחרי אמנם יש לבאר בדרך אחרת וכדלקמן

והנה נחלקו אחרונים במי שקם באמצע הלילה ולומד וחוזר לישן האם יברך ברכת התורה בפעם השניה ומטו משמיה דהחזו"א שהורה שיברך בפעם הראשונה ברכת אחת ובפעם השניה את הברכה השני דהינו שבזה הוציא עצמו מספק ובפשוטו הדבר צ"ע עד כמה שבפעם הראשונה הוא ודאי חייב בברכות התורה מה מתיר לו ללמוד אם ברכה אחת כיון שרוצה להחמיר שיהיה לו ברכה ללימוד שאחרי זה ובפשוטו הביאור כנ"ל שהחזו"א נקט שהדין של הלכך לימרינהו לתרויהו זה רק דין לכתחילה אבל אין זה חיוב גמור ולכן עדיף להקל שחלק מהלימוד יהיה אם ברכה אחת מאשר שכל הלימוד של היום אחרי זה יהיה בספק האם יש עליו ברכות התורה כלל

אמנם לכאורא יש לבאר הדברים בדרך אחרת דהנה בכל ברכת המצות יש דין עובר לעשיתן ולא יכול לברך לאחר המצוה אמנם מבואר שיכול לברך בנטילת לולב קודם הנענועין דהינו שכל שלא סים המצוה יכול לברך וודאי הביאור שהברכה היא על כל המצוה ולא רק על הנעונעין לבד דבפשוטו זה לא מחיב ברכה ומבואר ברמב"ם שבציצית ותפילין גם אם לא בירך קודם יכול לברך באמצע הלבישה ובפשוטו אין הביאור שמברך רק על הקיום שמכאן ולהבא דא"כ זה פשיטא ועוד שא"כ היה בזה איסור של ערום לא יתרום דהרי על החלק הראשון אין ברכה ומפורש שמי שידיו מלוכלכות יכול ללבוש הטלית ללא לברך ואחרי זה יברך אלא הכונה שכל שיש מעשה מצוה ארוך והוא אוחז באמצעו יכול לברך עדין על כל המצוה וכן הוא מפורש בריטב"א פסחים ז: וכן הוא בשטמ"ק בברכות י"ד: דבגמ' שם מבואר בהו"א שרב היה מניח תפילין לאחר ק"ש וצ"ע מתי בירך וכתב שהיה מברך לאחר התפילה וביאר שהברכה הזו הולכת גם על כל ההנחה הקודמת [ועיין חידושי הגרש"ר בפסחים שהאריך בזה]

והנה אנו נוהגים שאם בירך על הציצית והורידו ומחזירו כל שלא היה היסח הדעת ביניהם אינו חוזר ומברך וכן בתפילין והביאור שזה כמו מעשה אחד ארוך וממילא הברכה בתחילה חלה על הכל ויש לעיין האם גם בזה נימא שכיון שזה מעשה אחד ארוך גם אם מברך בלבישה השניה זה פוטר גם את הלבישה הראשונה אמנם יתכן שהגדר שעיקר הברכה זה על ההתחלה ורק אגב נפטר ההמשך שזה לא ממש אותו מעשה ויתכן שזה רק שיך בברכה קודם אבל לא בברכה לאחר המצוה [וכמו דקי"ל דשוחט כמה בהמות גם אם מפסיק בדיבור זה לא הפסק דדנים את זה כסעודה אחת אמנם בפשוטו אם ישחוט את הראשון ולא יברך ויברך על השני זה יחשב שהראשון נשחט ללא ברכה אמנם אין זה דומה דשם זה שני עשיות שונות שדנים כעשיה אחת ובזה יתכן שזה גדר של גרירה אבל כאן זה נחשב מעשה אחד ארוך שהרי לובש את אותו בגד וצ"ע בזה] ובפשוטו אין חילוק בזה וכן המנהג שלובשים בבוקר הטלית קטן ומורידים לטבילה במקוה ואחרי זה מברכים על הטלית גדול ופוטרים את הטלית קטן ואם זה לא היה פוטר היה בזה איסור גמור של ערום לא יתרום וכן משמע בט"ז שכתב לגבי ברכת לישב בסוכה שמברכים בסעודה וזה פוטר את כל שאר הישיבות וכתב שזה פוטר גם את מה שקודם הסעודה והרי שם זה גם אם נכנס ויוצא וחוזר

[והנה מי שבא בשבת לבית הכנסת מוקדם והדבר מצוי בימים נוראים ולבוש בטליתו ויש בזה ספק האם צריך ברכה א"כ ודאי עדיף להשאר בזה לבוש דבמה שיברך אחרי זה יפטור גם הלבישה הקודמת אבל אם מורידו אם היה היסח הדעת שזה מעשה נפרד זה לא נפטר וגם אם לא הסיח דעת שזה תלוי בנ"ל אבל לדעת השו"ע שכל שמורידו זה מחיב עוד הפעם ברכה א"כ ודאי הפסיד שהברכה לא תועיל על הלבישה הקודמת

אמנם הנה הרא"ש בהלכות ציצית הביא שהיו שנוהגים שלא לובשים הטלית גדול קודם עלות השחר כיון שיש ספק האם זה חייב בברכה וצ"ע הרי הברכה שיברכו אחרי יפטור גם את קודם ואפילו שלכתחילה צריך ממש קודם כמבואר בגמ' מנחות ל"ו. אבל ודאי שהאי יכולת מחמת ספק זה לא גרע מידים מלוכלכות והיה מקום לבאר שהיו מורידים קודם התפילה וממילא יוצא שאין על זה ברכה אם נימא דלא כנ"ל אלא שרק מעשה אחד ממש פוטר ויתכן שהם ס"ל כשו"ע שכל הפסק זה סיבה לברכה אמנם סתימת דבריהם לא משמע כך ובשער הציון תקפ"א ה' מפורש שגם במקום שלא יוריד ויברך אחרי זה, זה סיבה לא ללבוש קודם עלות השחר והוא תימא]

והנה מבואר בחינוך שמי שלומד קודם התפילה ולא בירך ביטל מצות עשה וצ"ע הרי הוא מברך אחרי זה על הלימוד וכיון שקי"ל שכל הלימוד זה מעשה אחד ארוך ולכן ברכה אחת פוטרת את כל היום ממילא למה לא נימא שהברכה שיברך אחרי זה פוטרת גם את הלימוד של קודם ולכתחילה ודאי אסור לעשות את זה כמו בכל ברכת המצות אבל למה נחשב שזה ביטול מצות עשה ובפשוטו צ"ל שכל הסברא שאפשר לברך גם באמצע המצוה או אחרי זה רק בברכה דרבנן אבל כאן שזה ברכה דאוריתא צריך לברך דוקא קודם אמנם לנ"ל שברכת התורה זה לא על קיום המצוה אלא שזה חיוב שחל כל שהוא לומד בתורה יתכן שזה גדרים אחרים שבזה החיוב הוא קודם הלימוד ואין זה כשאר ברכת המצות דשם שהברכה על המצוה ממילא גם אחרי זה חל על כל המצוה אבל כאן שזה סתם חיוב הודאה זמנה הוא קודם שמתחיל ללמוד ולפ"ז יתכן שביחס לחיוב ברכה מצד הדין ברכת המצוות בזה באמת יכול לברך בהמשך הלימוד וזה גם יפטור את הלימוד של קודם

והנה הגמ' בנדרים פ"א. אומרת על מה אבדה הארץ על שלא ברכו בתורה תחילה ועיין מעדני יו"ט פ"ק דברכות אות ע"ט שדיק את לשון הגמ' תחילה שבאמת הם ברכו בהמשך הלימוד אלא שלא ברכו מיד קודם הלימוד ולנ"ל הביאור שהם נקטו שזה רק כמו כל מצוה שצריך לברך ברכת המצות ובזה אם יש סיבה שעדיף לו לברך באמצע המצוה יכול וכמו בידיו מלוכלכות אבל הטענה עליהם שתורה זה הרבה יותר מסתם מצוה ויש כאן מחיב של הודאה נפרד על עיקר התורה וזה דבר שאין לברך רק קודם המצוה

ולפ"ז א"ש פסק השו"ע שמי שקראהו לעלות בתורה יברך רק אשר בחר בנו וקשה הרי יש חיוב של שני ברכות לפני הלימוד שהדין לברך שני ברכות זה בתור תוספת של ברכת המצות ואת זה באמת הוא יכול לברך אחרי זה והטירחא דציבורא זה לא גרע ממי שידיו מלוכלכות וכן מי שניעור באמצע הלילה כיון שאנו נוהגים שלא לברך פעמים דהינו שדנים את הכל כלימוד אחד ממילא הברכה השניה שנצרכת בשביל החלק של ברכת המצות את זה יכול לברך גם בהמשך הלימוד ולפ"ז באמת גם בכה"ג עדיף לברך בפעם הראשונה אשר בחר שזה הברכת התורה בעצם והשני זה בתור הברכת המצות [גם יש רווח שלפעמים בבוקר שכח שכבר בירך ואם מברך אשר בחר כבר נזכרים באמצע ברכות התורה]

והנה הדברים הם על דרך הפלפול דבפשוטו גם אם סיבת הברכה זה בתור שני קיומים אבל גדר הדברים שאמרו שבשני הברכות מקימים את הברכת המצות ואת הדין ברכת התורה ועיין בכל זה

וראיתי מבאים דבריטב"א פסחים זף כתב שאם הניח מידו וחוזר ולוקח בזה לא יכול לברך על הנענועים אמנם בריטב"א בסוכה מ"ב כתב שאפילו אם מקנה לחברו שיצא וחוזר ולקח יכול לברך וע,ש מ"ו דס"ל שכל שחולץ תפילין צריך לברך אמנם הביאור שכאן זה מעשה ארוך ובזה חולק על הריטב"א בפסחים והנה עיין סימן קס"ז ס"ח לגבי מי שאכל ולא בירך וממשיך לאכול דהמ"ב הביא מחלוקת דהלבוש והמג,"א ס,ל שהברכה לא הולכת על מה שאכל קודם ורק על להבא אמנם במעדני מלך נקט שזה הולך גם על מה שקודם ועיין בגדי ישע שדימה לברכת המצות שבאמצע יכול לברך גם על קודם אמנם בפשוטו ודאי לא יכול לברך ונראה החילוק שבאכילה כל אכילה זה מעשה נפרד רק שזה סעודה אחת ובזה באמת רק מדין גרירה פוטר הכל אבל בברכת המצות באמת אם שוחט כמה עופות בזה לא יכול לברך אחרי זה על קודם ורק במעשה ארוך כמו לבישה של אותו בגד או נענוע של אותו לולב ויתכן אפילו לולב אחר כי זה אותו מצוה בזה הברכה בסוף מועיל על ההתחלה

והנה מבואר בשו"ע סימן ח' ס"י שמי ידיו מלוכלכות יכול ללבוש הציצית ולברך אחר שיטול ידיו ועיין ט"ז שהביא שהקשה הב"י הרי צריך עובר לעשיתן ותירץ שזה עובר לעשיתן מצד ההמשך והוכיח מהא דמי שהניח תפילין ולא בירך יכול לברך אחרי זה ועיין ט"ז שכתב שלא צריך להגיע לזה אלא שכאן שידיו מלוכלכות יכול לברך אחרי זה כמו בטבילה ועיין רעק"א שהקשה שכאן הרי יכול להורידם וללובשם ושמעתי להעיר הרי כה"ג הברכה לא תהיה על קודם אלא בהכרח שהברכה על קודם אמנם עיקר קושיתו צ"ע שהב"י נקט שצריך מעשה לבישה ולצד זה לא יכול לברך על ההמשך ולצד זה צדק הט"ז שאפשר לברך אחרי וצ"ע בכונתו

1. והנה עיין דבר אברהם ח"א סט"ז אות י"ח שהקשה ממקרא המגילה בספיקות שקוראים בציבור ללא לברך אמנם אם נימא שזה רק בס"ת א"כ במגילה שזה כתבי הקודש זה לא שייך ועיין בית אפרים סימן ס"ח שחידש שמגילה זה לא תלמוד תורה וכמבואר בגמ' שמבטלין ת"ת אמנם דברים מחודשים מאוד עיין אבני נזר תרי"ז [↑](#footnote-ref-1)