תורא וכו_ והרי שלך לפניך בקצרה
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / מרובה / חבורות

בס''ד

תורא גנבי מינך וכו', והרשל''פ בקצרה

א. צ''ע על רש''י דף סד ב היאך ס''ד דבגנב שמינה והוכחשה דחייב **קרן** **כדהשתא**, הא חייב קרן על הגניבה, ובשעת הגניבה הייתה שמינה.

ב. צ''ע לדעת הר''י בגנב שמינה והוכחשה, דחייב **דו''ה** **כעין שגזל**, וצ''ב הרי טבח רק כחושה.

ג. צ''ע לדעת הרא''ש בדעת הרי''ף בגנב כחושה והושמנה דחייב **כפל כדהשתא**, הא חיוב כפל הוא על הגניבה, וגנב רק כחושה.

ד. הרי שלך לפניך, לדעת המחנ''א דמזיק חייב מדה, וכי יכול לשלם בחמץ שעבר עליו הפסח או בפירות שהרקיבו מקצתן, או בכחושה במקום שמינה, וא''כ מדוע יכול לומר הרי שלך לפניך, הרי חייב להשיב את מה שגזל, ואינו משיב אפי' כמדת מה שגזל - חזו''א יכול לקטוע רגל ולומר הרי שלך לפניך וא''צ לשלם דמי הרגל -

ה. שינוי כתבו תוס' דהוי כחפץ אחר, ולכן יש דין שינוי גם באתנן וראשית הגז, וא''א דגם החומר נאסר באיסור אתנן, אלא רק החפץ.

ו. בב''ב דף קכה א אמר רב פפא דיקלא ואלים ארעא ואסיק שרטון דכ"ע לא פליגי דשקיל.

ולכא' הכוונה דגם דין ירושה מתייחס לחפצים, ולכן אינו מוגדר כשבח וכ''כ הש''ך בסי' קט''ו סק''ה - אך הקצוה''ח בסי' רע''ח סקי''ד פי' דאע''פ שנחשב שבח הרי הוא בכלל ימצא לו עי''ש - דהש''ך שם למד מזה גם לענין זה שאין דיקלא ואלים נחשב לדאיקני, לענין דין בע''ח גובה את השבח דהדין שאם לא כתב דאיקני אינו גובה אלא חצי שבח.

והביא הש''ך שכן מפורש בנמוק''י בב''מ דף טו א שכתב וז''ל אמר שמואל בע"ח גובה את השבח. בין שבחא דממילא בין שבחא דמחמת הוצאה אלא דבשבחא דממילא כגון דיקלא ואלים ארעא ואסקה שרטון או שהוקר הקרקע בע"ח גובה כל השבח משום דלא חשבינן ליה כדבר שלא בא לעולם אלא כאילו היה בעולם בשעת השעבוד וקנאו לוה למלוה מתחלה.

וכן הוא בקצרה ברמב''ן שם וז''ל ומיהו מסתברא דארעא ואסקה שרטון א"נ דיקלא ואלים גבי ליה כוליה ואף על גב דלא כתב ליה דאקנה דהא לאו דבר שלא בא לעולם הוא.

וכן יש להוכיח ממוכר פרה לאחר ל' והשמינה, דאין השומן נחשב דבשלב''ל, וכן להפך מוכר עובר הוי דשלב''ל, ואינו יכול למכור את הבשר שיש כעת בעולם, דאם מוכר את הבשר, כשנולד אינו נחשב כחלק מהבשר, אלא הוי כהוכחש הבהמה.

ולכא' יהיה נ''מ באדם שאומר שאינו רוצה לזכות בשבח, דפירות שיגדלו יתכן ומהני לעכב שלא יזכה בו, מכיון שנעשה לבעלים על דבר חדש.

ז. א''כ י''ל דענין הרי שלך לפניך אינו תשלום, אלא הפסקת המחייב, דמעתה אינו נפסד, ותמיד כל חיובו של מזיק או גזלן הוא על שמחמתו כעת נפסד, דהרי לעולם לא הזיק לא את מה שהיה לו רגע לפני שניזוק, אלא את הרגע שהיה צריך להיות לו אחרי שניזוק,

וכאן יש לחקור אם זהו חיוב השבה, להפסיק לגזול, או חיוב תשלום, והרי שלך לפניך אינו קשור לחיוב השבה כדמוכח מכל חמץ לתוס', ואחרי יאוש לכו''ע.

ח. וכיון שהגזילה מתייחסת לחפץ כנ''ל לענין שינוי, ממילא מעתה פסקה הזיקו מכל החפץ כי מעולם לא גזל בשר.

ט. משא''כ חפץ אחר, או אפי' בעלות חדשה, אינו אלא תשלום, והגם שחייב תשלום חפץ ולא בשר, אך החפץ יש לו צורה ומדה, וחייב כמידת החפץ שהזיק, ובלאו הכי לא יחשב **לבמקום** מה שהזיקכשאינו שוה למה שהזיק, ורק באותו חפץ שמפסיק לגזול שייך לומר כן.

דוגמא בכל מזיק ששורש חיובו החפץ עצמו שהזיקו כמוש''כ הגר''ח, ויחיה את השור, אך יהיה כחוש, אין חיוב על בשר דלעולם לא הזיק בשר.

י. על פי זה יבוארו דברי הרמב''ן בגיטין שכתב וז''ל גמ' ולר' ישמעאל אכל שמנה משלם שמנה אכל כחושה משלם שמנה. פי' לר' ישמעאל כיון דכי אכל שמנה אינו משלם אלא כיוצא בה ואין אתה מחייבו לשלם יותר ממה שהזיק כשאכל כחושה היאך אפשר שמשלם שמנה ששוה יותר ממה שהזיק, וק"ל מנ"ל דלר' ישמעאל לפי מדה משלם ולא לפי דמים טפי מלר' עקיבא כיון דפשיטא ליה דלר' עקיבא לפי דמים לר' ישמעאל נמי לפי דמים ע''כ. ומבואר דרק משום שלפי מדה משלם שייך לומר שחייב לשלם בשמינה, וזהו דין המיטב, כי גם בכך יחשב תשלום, ולא יחשב למתנה דומיא דעדית שאינו יותר ממה שהזיק, אלא שהקשו איך חייב לשלם יותר **ממדת** מה שהזיק, ומבואר ברמב''ן את ב' היסודות שחייב חפץ, והמדה הוא צורה בחפץ.

יא. על פי יש ליישב את ג' הקושיות הנ''ל, דהס''ד ברש''י דחיוב דמים תלוי בחיוב ההשבה שיש על החפץ בשעה האחרונה שהייתה בעולם, וכיון שחייב בהשבת חפץ שלפנינו, כי נחשב כאותו חפץ, אע''פ שחסר בשר, חייב דמים כשעה זו - וס''ל לרש''י דאינו חייב בהשבת חפץ כמדה שגזל אלא שנפטר ע''י הרי שלך לפניך, אלא אינו חייב אלא בהשבת החפץ שלפנינו -

יב. ודעת ר''י דחייב דו''ה כשמינה, כי קנסוהו דו''ה על הגניבה, או לשלם כמה פעמים את הגניבה, אך כל זה שייך רק אם טבח את כל הגניבה, דהרי אילו יטבח חצי ודאי אינו חייב דו''ה אלא חצי - ובדעת ר''י צ''ל דחייב בהשבה כמדה שגזל, ולא כמדה שלפנינו כשנעשה שינוי כעין טלה ונעשה איל, דאל''כ מדוע יוקרא וזולא נידון כדהשתא, וע''כ כי חייב כפל ודו''ה כעין מה שהיה חייב להשיב רגע לפני שנאנס, וא''כ מדוע בכחש ושומן אינו כן -

יג. דעת הרי''ף דבגנב כחושה והושמנה חייב כפל כדהשתא, משום שחייב בהשבת שמינה שלפנינו, וחיוב כפל הוא כמו מה שחייב להשיב, או כמו מה שהיה חייב להשיב ברגע האחרון שהיה בעולם, וכל זה רק משום שזה אותו חפץ ולכן חייב בהשבת שמינה.

יד. לר''י כשגזל טלה בן חודש, ונעשה בן י''א חודש נראה שחייב כפל כדהשתא, וצ''ב א''כ בטלה ונעשה איל מדוע חייב כעין שגזל ולא כבן י''א, ועל פי הנ''ל יתבאר היטב, דכל שלא נשתנה חייב בהשבת החפץ שלפנינו, משא''כ אחר שהשתנה חייב רק בהשבת טלה מתוך האיל.