יב
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה / סוכה פ_ק מדף ט - הרב יחזקאל זילבר

**מתני'. וכולן כשרות לדפנות.** ופרש"י דכל סוכה הכתוב סכך משמע, דדופן לא איקרי סוכה. וכן כתב הטור ריש תרל. ועי' בביאור הלכה שהעיר דמיפשט פשיט ליה לגמ' ב. דמותר לעשות מחיצות של ברזל אף שאסור לסכך בהן. ועי' בדרכי משה שם שכן כתבו הפוסקים. אבל באו"ז כתב דהיינו דוקא דברים הפסולים מדרבנן, אבל דברים הפסולים מדאורייתא כגון דבר המקבל טומאה ודבר שאין גדולו מן הקרקע פסול אף לדפנות, וכן מייתי לה בירושלמי והא דקתני במתני' היינו דוקא על חבילי קש וכו' שפסולים מדרבנן. ולכך כתב הב"ח שם שבעל נפש יחוש לזה דמחמיר לענין דפנות, אבל בברכי יוסף כתב דלית מאן דחש לה.

והעירו בזה דבהג' אושרי סי' ח' כתב בשם האו"ז 'הלכתא כרבנן דעושין מחיצה בדבר המקבל טומאה', ומאידך כתב בהג' אושרי סי כד כתב בשם האו"ז 'ולפי הירושלמי צריך ליזהר שלא לעשות דפנות מדבר המקבל טומאה או שאין גדולו מן הארץ'.

[ומצינו באחרונים שנסתפקו בשי' רב יאשיה שדפנות כסכך ובעי' צממ"ח גם מחמת הדפנות, האם פוסל גם שאר פסולים, ועי' מהרש"ל ומהרש"א פנ"י לעיל ז: תוד"ה מחיצה].

**התר ונענוע בחבילה**

חבילי קש וחבילי עצים וכו', וכולן שהתירן כשרות. ולמסקנת הגמ' סבר ר"י דמתני' משום גזרת אוצר הוא, דהיינו דנתנו שם מתחילה לשם סוכה ופסולה משום שפעמים. ודייק לה מדתנן 'אין מסככין'. אבל רב אשי סבר דיש מקום לומר דמתני' קאי על דין דאורי' ואיירי במקום שנתנו שם מתחילה לייבוש, ובראשנים כתבו [עי' מאירי ועוד] שאם מתני' איירי בדין דאורייתא אפשר דליכא כלל גזירה במקום שנתנו שם לשם סכך [דשכיח יותר חטיטה בגדיש מחבילות] ובכה"ג כשר. וצריך להוסיף בזה דאי מתני' איירי בפסול דאורייתא ובהניחן לייבש, אינו דוקא 'חבילה' שהרי אפי' נותן סתם קש כדי לייבש פסולה, שהרי סוכה אמר רח' ולא ביתו ואוצרו של כל השנה. וחבילין אורחא דמילתא נקט.

אלא דיל"ע איך מהני במתני' התר החבילה, הלא קודם שהתירן הרי הסוכה פסולה, ואף שע"י שהתירן אינו חבילה ואינו סכ"פ, מ"מ הרי חסר במעשה הסוכה בהכשר, ומדוע ליכא חסרון דתולמ"ה.

ונראה דלמסקנת הסוגיא דאיירי בדין דרבנן ומשום גזירה מהני התרה כמו שכ' הראשנים 'וכשהתירן לא מיחלפי שאין אדם מייבש בחבילה מותרת'. והביאור בזה י"ל בב' אופנים או שגדר פסול דרבנן אינו חסרון במעשה הסוכה, אלא שפסלו חכמים שלא יקימו המצוה בסוכה בכה"ג, אבל אינו חסרון בגוף מעשה הסוכה. או שכוונתם שאף שמדרבנן איכא חסרון במעשה הסוכה, מ"מ מהני התרה שלהן, וכמו שכ' הראשנים שבמקום שאין הפסול בגוף הסכך מהני קציצה לכו"ע, ה"נ מהני כאן התרה לכו"ע כי פסול דרבנן לא הוי פסול בגוף הסכך, אבל צריך מ"מ מעשה התרה. ונפק"מ במקום שהתרו מאליהן או שהתירן שלא לשם צל, אי מהני, דאם העשיה הקודמת הוי עשיה, ורק רבנן אסרו את הסוכה, י"ל דכל שהתרו שוב לא גזרו רבנן אי"צ מעשה של התרה. אבל אם גם פסול דרבנן איכא חסרון בעשיה והכא מהני ע"י מעשה ההתרה, א"כ בכה"ג שהתרו מאליהן פסולה.

אלא דעדין יל"ע לסברת ר"א דמתני' איירי בדין דאורי' איך מהני התרה הרי ההנחה היתה לאוצר ופסולה מה"ת. ובאמת במקום שהניח בתחילה לייבש איכא ב' שי' בטור דהר"י מקרקשונא סבר שאינה ניתרת בהתרה אלא צריכה נענוע, וי"א שאף שאת ניתרת בהתרה, ומסתברא שצריכה נענוע. וצ"ב רב לשי' דסברי שסגי בהתרה לחוד, הלא הוי תולמ"ה, וכמו שבאילן לא סגי קציצה וצריך גם נענוע, ה"נ התרה לא עדיפא מקציצה וצריך גם נענוע.

ובאמת שהתוס' בסוגיין הק' אמאי לא הביאו ראיה דמתני' איירי על דין דרבנן הרי כתוב כולן שהתירן כשרות, וע"כ איירי על דין דרבנן, שאם איירי מתני' על דין דאו' ובהניחן לייבש לא מהני התרה לחוד. ותי' התוס' 'דאפי' תחילתו הניחן לייבש מהני התרתן כאלו הוא נענוע דלעיל'. ולא נתבאר היטב כוונתם, דיש מן האחרונים שכ' שכוונת דבריהם שע"י ההתרה שלהם הוי כנענוע דלעיל, שהרי הקנים זזים ממקומן בשעת ההתרה שלהן. ויש לעי' בזה בתרתי, חדא אמאי תני במתני' התרה, מדוע לא כתוב שינענע ובשביל מה צריך גם התרה הלא ליכא גזירה דרבנן רק דין דאו' דתולמ"ה. וביותר יל"ע דבביאור הגר"א תרכט הביא דברי התוס' וכתב 'דהא לעיל יא. נמי נקט ואם קצצן כשרה ואמרו בגמ' וצריך לנענע', כוונתו להביא ראיה ממתני' דלעיל אף שכ' במתני' אושקצצן, אפ"ה צריך גם נענוע, ה"נ אף שכ' במתני' ולכולן שהתירן היינו עם נענוע. ודבריו פלא גדול, דבשלמא לעיל יא. הרי האילן הוא מחובר והוא עצמו סכך פסול, וצריך קציצה כדי להכשירו להיות תלוש, וצריך גם נענוע בשביל חסרון תולמ"ה, אבל הכא לדעת ר"א דמתני' איירי על דין דאו' אין מקום לגזירה כלל כמו שכ' הראשנים דחוטט שכיחח חבלין לא שכיח, וכל החסרון הוא רק תולמ"ה, וא"כ לא צריך התרה כלל אלא צריך רק נענוע, ובמתני' קתני' וכולן שהתירו לשם מה צריך התרה.

והנה בשו"ע שם כתב על חבילה שהעלה לייבוש דצריך לנענע, וכתב ע"ז במג"א בשם הב"ח 'וגם התרה', וביאר בלבוש דאף שע"י הנענוע איכא עשיה גמורה לסוכה ואינו ביתו או אוצרו של כל ימות השנה, מ"מ הלא איכא גם גזירה של חבילין שאין מסככין בחבילין ולא סגי בנענוע לחוד, וע"ז צריך התרה, אבל זה צריך למסקנת הסוגיא דאיכא גם גזירה דרבנן, אבל לדעת ר"א הלא מתני' איירי רק בדין דוא' וליכא גזירה כלל.

וא"כ צ"ע בתרתי, חדא איך י"א סברי שהתרה לחוד מהני הלא ליכא מעשה וכמו שבאילן לא מהני קציצה ה"נ לא מהני התרה לחוד. ועוד אם הכוונה שההתרה היא נענוע, למה צריך לכתוב במתני' התרה כלל, הלא סגי בנענוע לחוד.

**אמר ר"א אטו וכו',** והחוטט בגדיש משום תולמ"ה איכא משום גזירת אוצר ליכא, וביאר רש"י דאיירי בגוונא שסתר הכל כלפי מעלה וכו', דליכא משום תולמ"ה ופסול מדרבנן משום זמנין דלא מנענע ונעשין מאליהן, וכו' ע"ש. ולמסקנא כתב רש"י דבחוטט בגדיש אם נענע כשר, וביאר בזה הטעם דלא גזרינן משום זמנין אחריני שהרי המעוות תיקן וכ"ש שלא יעוות. ודבריו צ"ב, שהרי במתני' גם כשהעלה לסכך פסולה משום זמנין אחריני שפעמים שאדם בא וכו', ולמה בגדיש לא גזרינן. ובריטב"א ובעה"מ כתבו טעם אחר דהכא שכיחא והכא לא שכיחא, ולכך הכא גזרינן ולא התם, אבל ברש"י כתב טעם אחר. ובהשג' הראב"ד כתב טעם אחר 'שהחבילות קשירתן מוכיח עלהן שהן דומות לאוצר, משא"כ בנסרים שאין בהם מוכיח, והחוטט בגדיש אם עשאם מתחילה לשם צל ויש שם חלל וכו' חטיטתו מוכיח עליו דלא גרע מהתר חבילה', ע"ש

והנה כתב הר"ן דאיכא מ"ד דאף שאסור לסכך בתחילה בחבילין, אפ"ה בחבילה שהניחה מתחילה לייבשה אם נענעה כשרה, וכדמוכח לקמן גבי נסרים דאף שאין מסככין בנסרים משום גזרת תקרה, מ"מ תקרה שאין עליה מעזיבה וכו' מהני פקפוק דכיון שמחזר עליה לתקנה לכא למגזר שמא יישב בתקרה אחרת ע"ש. ונח' הב"י והב"ח בביאור דברי הר"ן, הב"י כתב שכוונת הר"ן שחבילה שהעלה לייבוש סגי בהתרה לחוד, וכסברת הי"א בטור שם, ודבריו צ"ע רב דהטור איירי כשהתירן לחוד, הר"ן איירי בנענוע לחוד וכבר עמדו בזה הב"ח והט"ז שם, וביותר שדקדקו מהר"ן בתחילת דבריו שבחבילה שהעלה ליבשה לא מהני התרה לחוד ע"ש.

אבל הב"ח כתב שכוונת הר"ן דחבילה שהעלה לסכך, ששורש הפסול שלה הוא גזירה שפעמים וכו', לא מהני בה נענוע, שהרי אפי' במקום הראשון הוא לשם סכך, ואפ"ה פסול ומה מהני המקום השני יותר מהראשון הרי שניהם לשם סוכה ופסולים משום שפעמים וכו', ונמצא שאין לה התר לעולם עד שיתיר החבילה עצמה. אבל חבילה שהעלה מתחילה לייבשה אם נענעה כשרה בלא התרה, ומהטעם שכתב רש"י דכיון שאסיק אדעתיה ותיקן ליכא למיגזר בה וכו', שהרי המעוות תיקן. וע"ז הביא ראיה מנסרים, שאף שאין התר לעולם בנסרים ארבעה, מ"מ בתקרה העשויה מנסרים יש לה תיקון ע"י פקפוק, והיינו טעמא כיון דהמעות תיקן כ"ש שלא יעוות. וצריך הסבר.

וכתב ע"ז הב"ח שהראיה שהביא מנסרים איכא למידחי, דדילמא פקפוק הוא ביטול תקרה משו"ה ליכא למיגזר, אבל חבילה שהעלה ליבשה ליכא ביטול בנענוע החבילה, דמתיבשת במקום זה כמו במקום אחר ע"ש.

**שי' בעה"מ**. מצינו בבעה"מ וברא"ה שפי' דברי רב אשי באופ"א, דודאי אם נענע הגדיש כשר גם בהו"א, וכמו בחבילה שהעלה ליבשה אם נענע כשרה, אלא דמשכחת לה גזרת אוצר בגדיש בלא הפסול של תולמ"ה, כגון שעימר את הגדיש ע"מ לחטוט בו אח"כ סוכה, דאף שבשעה שהניח את הגדיש לא היה חלל טפח מ"מ ליכא פסול של תולמ"ה אם דעתו לחטוט, וע"ז מסקנת הגמ' שהכא בחבילין גזרינן, ולא בחוטט בגדיש, ועולה חידוש שהמעמר גדיש ע"מ לחטוט בו סוכה ליכא חסרון של תולמ"ה. ועי' בביה"ל שדייק כן מל' הרמב"ם וכן החוטט בגדיש וכו' אינה סוכה שהרי לא עמר גדיש זה לצל וכו', משמע שאם יניח לשם סוכה מהני, ומאידך ציין שהרמב"ם כתב שלא מהני אלא אם הניח טפח שסיים לפיכך וכו'. וצ"ע.

**בית קיבול העשוי למלאות**

אמר ר' יהודה אמר רב סככה בחיצין זכרים כשרה בנקבות פסולה. זכרים כשרה פשיטא מהו דתימא נגזור אוט נקבות קמ"ל, היינו דהחידוש הוא בהל' סוכה שאין גוזרין על סיכוך בחצין זכרים אטו נקבות. ועי' בתוס' שכ' דאף ששאר פשוטי כלי עץ כמו דף של נחתומין מקבלין טומאה מדרבנן, הכא טהור אפי' מדרבנן, וכבר ביאר התוס' לעיל דרק דומיא דדף של נחתום שהוא רחב שראוי להניח עליו ודמי לבית קיבול וכו', או שהוא משמש אדם ומשמשי אדם וכו', אבל סתם פשוטי כלי עץ אין מקבלין טומאה אפי' מדרבנן.

בנקבות פסולה פשיטא מהו דתימא בית קיבול העשוי למלאות לאו בית קיבול קמ"ל. דהיינו דקמ"ל הל' בהל' טומאה דגם העשוי למלאות הוי בית קיבול. ובתוס' הק' הלא עשוי למלאות והוי כמו גולמי כלים, שהרי לא נגמר שם הכלי כמו קתא דסכינא. ועי' בתורא"ש דראוי למלאכה גם קודם ע"ש.

ובתוס' הק' על רש"י בסנהדרין שכתב בביאור מח' ר"א ורבנן גבי כדור, דטעמא דרבנן שטהור, כיון שהכדור הוא כלי עור שעשוי למלאות ולאו שמיה קיבול, וע"ז גופא נחלק ר"א נחלק וס"ל ששמיה קיבול, והכא קמ"ל דהוי בית קיבול וסוגיין כר"א. ועוד הק' ממס' כלים שתפלין הוי כלי עור שמקבל טומאה ואין לך כלי עור העשוי למלאות יותר מתפילין. ובדעת רש"י כבר כתב בערל"נ דהא דבית קיבול העשוי למלאות שמיה קיבול, היינו דוקא כ"ז שלא נתמלא בברזל, ובזה קמ"ל בסוגין שכ"ז שלא נתמלא הוי בית קיבול, אבל אחר שנתמלא דעת רבנן שאינו בית קיבול דנתבטל שם בית קיבולו והוי כפשוטי כלי עץ, ולכך כדור אינו מקבל טומאה. וחידוש זה מפורש בראי"ז בסוגיין 'ואע"פ שאותו בית קיבול עתיד להתמלאות בזכרות הברזל, עד שלא מלאוהו הרי הוא ככל כלי קיבול', הרי מפורש דסוגיין איירי עד שלא מלאוהו.

אך עדין צ"ב הלא אינם נחשבים שעומדים לקבלה, אלא אך ורק את הברזל, וקבלת הברזל אינה חשובה קבלה, שהרי היא מתבטלת בתוכה, וא"כ גם לפני המלוי אינו עומד לקבלה בתורת בית קיבול.

והנה כבר יסד לן הגר"ח בסטנסיל דבעינן ב' ענינים לכלי, חדא שצריך שיהיה לכלי תוך דהיינו נקב, ובלא תוך אינו מקבל טומאה בכלי עץ ובכלי עור. ועוד שצריך שיהיה הנקב עומד לקבלה, אבל נקב שאינו עשוי למלאות אינו מקבל טומאה. והשתא נחזי אנן, מה הנידון בסוגין האם בית קיבול העשוי למלאות שמיה קיבול או לא, דיש לפרש בב' אופנים. א' שבית קיבול שעשוי למלאות עולמית אינו נחשב כנקב, שהרי עומד למלאות וחסר בעצם השם נקב ואינו תוך, ואף שיש בו עכשיו נקב מ"מ אינו נחשב קיבול, וכן לשון המכתוב דכיון שעשוי למלאות 'כאילו לא נקב דמי' הרי שהחסרון שאינו בית קיבול. וע"ז קמ"ל ששמיה נקב דהיינו דסו"ס היום כל שלא מלאוהו יש לו שם נקב ושמיה קיבול, אבל ודאי אחר שמלאוהו אינו נקב וזהו כדור של רבנן. זהו לכאו' דעת רש"י ונמצא דכל השו"ט הוא קודם שנתמלא.

ב' אפשר לומר דודאי בדין נקב אין ספק שכ"ז שלא מלאוהו הוי נקב דסו"ס היום יש בו תוך [וגם לאחר המלוי שם נקב יש בו], אלא כל הנידון הוא על ההל' עשוי למלאות, דעשוי למלאות הוא רק בדבר שפעמים הוא בפנים ופעמים שהוא בחוץ זה חשיב מילוי, או דכיון שעומד שם עולמית הוי כחלק מכלי שהרי שם מקומו, וזה הנידון האם דבר שעומד להיוות שם עולמית נחשב כמילוי. וע"ז קמ"ל שגם דברי שעומד שם עולמית חשיב מילוי, ונמצא שאחרי שקמ"ל ששמיה קיבול אין נפק"מ בין לפני שמלאוהו לאחר שמלאוהו, שהרי כל הנידון הוא רק איך להחשיב את המילוי, אבל על הדין נקב אין נידון וודאי שמו נקב. ולכך הק' התוס' מכדור ומתפלין שהרי אין נפק"מ בין לפני שמלאוהו לאחר שמלאוהו.

והנה התוס' הק' מתפלין שהוי כלי עור המקבל טומאה ואין לך בית קיבול העשוי למלאות יותר מתפלין, והביא בקה"י בשם המאירי ליישב דעת רש"י שרבנן איירי בכדור דהוא מילוי מוחלט שאין בו מקום אויר, אבל תפלין אינם דחוקים כ"כ בבית עד שאין בו אויר. ורש"י סבר שעשוי למלאות הוא רק באופן שאין בו אוויר. והביאור בזה הוא כנ"ל שרש"י סבר שנקב שמלאוהו מילוי עולם החסרון הוא שאינו נקב, ואין לו דין תוך, וכל הנידון בסוגיין הוא רק כ"ז שלא מלאוהו, בזה סובר רש"י דכ"ז הוא רק אם המילוי הוא על כל המקום, אבל בבית של תפלין הרי גם לאחר שמלאוהו יש בו אויר, וא"א לומר שאין לנקב דין תוך. אבל תוס' הק' 'אין לך עשוי למלאות יותר מתפלין' הוא לשי' שכל הנידון הוא על דבר שעשוי להיות שם עולמית באופן קבוע האם הוא כחלק מהכלי או מילוי כלי, וע"ז הביאו ראיה שאין לך דבר שעשוי למלאות יותר מתפלין, והוי שיש לו דין מילוי אפי' שעומד שם לעולם.

ויש להוסיף כאן הערה גדולה, דתוס' הביאו ראיה ממס' כלים דתפלין ד' כלים מקבלין טומאה ואין לך וכו', הרי שמפורש שבית קיבול העשוי למלאות שמיה קיבול, וא"כ מה קמ"ל ר"י אמר רב שבנקבות פסולה וכו', ואמרינן בגמ' פשיטא וכו'. הלא הוא מפורש בכלים. וצ"ע.

ובדעת הרמב"ם כבר נתקשו הראשנים דסותר דבריו, דבפ"ה מסוכה ה"ח כתב דנקבות פסולה אע"פ שהוא עשוי להתמלאות בברזל בית קיבול הוא, ומקב"ט ככל כלי עם בית קיבול, ובפ"ב מכלים ה"ג כתב דבית קיבול העשוי למלאותו אינו בית קיבול כיצד וכו', ועי' בתשו' הרשב"א ח"א קצה. וע"ע בחי' הגר"ח סטנסיל שם ובקה"י כאן.

**אניצי פשתן**

נחלקו רש"י ותוס' בטעם הפסול של אניצי פשתן. דעת רש"י שכיון שראויה ליטמא בנגעים, כדאמר וכו' האונץ של פשתן משיתלבנו וכו', פי' דאף שאינו בגד ואינו כלי הראוי לקבל טומאה, מ"מ כיון שלענין נגעי בגדים הרי הוא מקבל טומאה, כבר לאחר שתקנו במסרק אפי' קודם טוויה, כדאמר' האונץ משיתלבנו, לכך אין מסככין בו.

ותוס' הק' על רש"י כמה קו', א' הלא כתוב שתי או ערב ושתי וערב הוא אחר טוויה שיש לו חוטי שתי וחוטי ערב, ואיך אפשר שכבר לאחר המסרק מקבל טומאה. [ועי' בערל"נ דכתב דרש"י ס"ל שבעינן שתי וערב רק בצמר ולא בפשתן ע"ש]. ב' דנמצא דר"י מיקל טפי מר"מ בשתי, שאינו מקבל טומאה אלא רק משישלק, ומחמיר באונץ. ג' אכתי מאחר שנראה לקבל טומאה משיתלבן, איך יוצא השתי מידי קבלת טומאה עד שישלק.

ובביאור דעת רש"י כתבו המכתם והמאירי 'שלא הוצרכו לטומאת התורה לטוויה, אלא כשהם עומדים לטוות, אבל כל שהם עומדים להשתמש בעין, דיו משיתלבנו', והביאור דס"ל לרש"י דבפר' נגעי בגדים 'בשתי וערב' נתחדש [שאף שלכל טומאת שבתורה בעינן בגד או כלי] הכא לא בעינן בגד ממש, אלא כל שהוא מוכן ומתוקן לבגד הוי בכלל טומאת נגעים, ולכך כל שהוא עומד לטוויה, נמצא שלפני זה אינו מוכן ומתוקן לבגד, שהרי עומד לטוויה ואינו מקבל טומאה נגעים אלא בטוויה, ומזה הוציא רש"י דאם הוא עומד להשתמש בו כמות שהוא בלא טוויה, אף שהוא אינו בגד, מ"מ כיון שהוא לאחר ליבון שבזה הוא כבר מתוקן ומוכן להיות חוט לבגד, בזה סגי לענין טומאת נגעים.

ולפי"ז ניחא קושית התוס' דהכא לא בעינן שתי וערב, דיש שני אופנים בתורה. וגם הקו' השניה ניחא, דאיה"נ ר"י ס"ל דכל שהוא עומד לטוויה אינו מקבל טומאה כשהוא שתי לבד אלא בעינן שישלק דרק בכה"ג הוא טווי, אבל באונץ של פשתן כיון שהוא עומד להשתמש בו סגי כשהוא ראוי להיות חוט ולכך סגי משיתלבנו. וגם הקו' השלישית ניחא, דכ"ז שהוא עומד להשתמש בו כמות שהוא בלא טוויה, הרי הוא כבר חוט הראוי ולכך לקבל טומאה משיתלבנו, אבל אם חזר והעמידם לטוויה, בזה ס"ל לר"י דלא סגי לה בחוטי שתי לבד ואינו גמר מלאכה שלו אלא משישלק.

ואפשר להוסיף בזה, דהתוס' נחלקו בזה גופא וס"ל דהא דחידשה תורה דסגי בשתי וערב ולא בעינן בגד ממש, לא הכוונה שסגי בחוטים המוכנים לשימוש, אלא נתחדש ששתי וערב אף שהם רק טווי סגי לקבלת טומאת נגעים, אבל מ"מ שם בגד בעינן, ולכך לא שייך לומר שאם אינו עומד לטוויה סגי משיתלבן, שהרי סו"ס לפני הטוייה אינו בגד כלל.

והביאו התוס' פי' הערוך דאונץ היינו מטווה של פשתן, ור"ת אמר שגם אניצי פשתן היינו מטווה, והק' ע"ז התוס' ג' קו' וכו'.

ולכך פי' דודאי כל שלא נטווה אינו מקבל טומאה מה"ת, ואניצי פשתן כיון שקרובין לקבל טומאה, שחסר רק מטווה, רבנן פסלו לענין סיכוך. [שיבאו לסכך בטווי]. ועי' בתוס' לעיל ה. בסד"ה מסגרתו שכתבו דכל שמקבל טומאה מדרבנן הרי הוא פסול לסיכוך, והביאו ראיה מסוגיין 'ואניצי פשתן פסלינן אע"ג דלא מקבלי טומאה', וכוונתם דכיון דחזינן בסוגיין דכל שהוא קרוב לקבל טומאה פסול לסיכוך, ה"נ כל שהוא מקבל טומאה מדרבנן נמי הוי בכלל מקבל טומאה ופסול.

**הושני פשתן.**

הושני פשתן איני יודע וכו'. והנה לפי תוס' שפי' דאניצי פשתן עצמם אינם מקבלין טומאה ומ"מ גזרינן מדרבנן כיון שקרוב לקבלת טומאה, אתי שפיר הא דמספק"ל מה דינו של הושני האם הוא גם קרוב לטומאה, שהרי התחיל לעשות בו תיקון. אבל לפרש"י שאניצי פשתן מקבלין טומאה מה"ת דכאמ' האונץ משיתלבנו, נמצא שפסול לסכך בו מה"ת וכ"ה להדיא בריטב"א בדעת רש"י, וא"כ כל שלא הגיע לשיעור ליבון אינו מקבל טומאה מה"ת, ומהכי"ת להסתפק שאין מסככין בו. [וליכא למימר דמספ"ל שמא מדרבנן גזרינן, דמהכי"ת לומר שרבנן יגזרו כל שהוא קרוב לטומאה כתוס', הרי לא נזכר ברש"י שיש גזירה].

ובעיקר דינו של הושני לדעת התוס' הוא ספק דרבנן לקולא, אבל לרש"י כתב הריטב"א דהוי ספיקא דאו' ולחומרא, וכ"ה בריא"ז דספק של תורה הוא. וצ"ע הרי כ"ז שלא נתלבן אינו ראוי לקבל טומאת נגעים ואיזה ספק של תורה איכא. וצ"ע.

**שי' הרי"ף והרמב"ם. - והריא"ז**

כתב הרי"ף אניצי פשתן פסולה, הוצני פשתן כשרה פי' הוצני כיתנא דלא דייק ולא נפיץ דעדין עץ הוא. וכ"כ הרמב"ם פ"ה ה"ד 'סככה בפשתי העץ שלא דק אותן ולא נפצן כשרה, שעדיין עץ הוא, ואם דק ונפץ אותן אין מסככין בו מפני שנשתנית צורתו וכאילו אינן גדולי קרקע'. הרי שהעמידו שנידון בסוגיין הוא על גדולי קרקע, דכל שלא נשתנה צורתו עדין עץ הוא, אבל אניצי פשתן פסולה שהרי אינו עץ. ואינו תלוי כלל בדין קבלת טומאת נגעים, [והא דאמרינן בשבת סככה בטוי פסולה מפני שמטמאה בנגעים, היינו דוקא טווי, אבל בסוגיין איירי קודם טויה וכל הנידון הוא האם הוא כעץ]. ועי' במג"א תרכט סקי"ג דנפק"מ בצמר גפן וקנבוס, דאם הוא משום טומאת נגעים שרי לסכך בהו, דלית בהו טומאת נעגים, אבל לרי"ף והרמ' נשתנה צורתו ושוב אינו עץ.

ובריא"ז מצינו טעם אחר, דכתב דאניצי פשתן פסולה מפני שמסתבכין זה בזה והוי בכלל גזירת חבילה, ובשריה מסתבכין מעט, ובדיכה יותר, ובנפוץ יותר, ומה"ט בנפיץ ודאי אין מסככין בה. ועי' בפנ"י.

**והנה כתב הרמב"ם** פי"ד מצרעת 'וצוה הכהן ופנו את הבית, אפי' חבילי עצים וחבילי קנים, ואחר כך יבא הכהן ויכנס ויראה הנגע', היינו דכשמטמא הכהן הבית הרי כל מה שבו טמא, ולאו דוקא כלים, אא אפי' חבילי עצים וכו'. והאריך המל"מ בדבריו טובא, ובתוך הדברים הק' מסוגיין דמבואר דבלא גזירת חבילין דמתני' היה אפשר לסכך בחבילי קש וחבילי עצים, הלא הם מקבלין טומאת נגעי בתים, והיה אפשר לומר דבעינן דבר הראוי לקבל שאר טומאות, אבל מבואר שאפי' אניצי פשתן פסולים, הרי דסגי בהא שמקבלין טומאת נגעי בגדים.

ושמעתי בזה דמצינו ברש"י שכ' לעיל יא: ד"ה אין מקבלין 'ולא נאמרה טומאה אלא בכלים ומשקין ואדם', ונראה מדבריו דהא דילפי' דדבר המקבל טומאה אינו בכלל גורן ויקב, הוא רק בדבר שמחמת חשיבותו הוא מקבל טומאה, כמו אדם וכלים, ובזה אמרינן דדבר שיש לו חשיבת של קבלת טומאה אינו בכלל פסולת גורן ויקב, אבל כ"ז הוא רק בדבר שמקבל טומאה מחמת החשיבות שלו, וה"ה באניצי פשתן שמקבלין טומאת נגעי בגדים מחמת שהם כבר בכלל שתי וערב [לרש"י], אבל חבילי עצים לעולם אינם חשובים ואינם בכלל קבלת טומאה, אלא שנא' גזה"כ בנגעי בית 'כל אשר בבית יטמא' בין חשוב ובין אינו חשוב, ונמצא שאף שמקבל טומאה הוא מחמת חומר הטומאה של נגעי בתים ולא שחבילי עצים הם בכלל קבלת טומאה.

**אמר ר"י אמר רב** הני שושי ושוורצי מסככין בהו, פרש"י שאינם מקבלין טומאה לפי שאינן מאכל אדם, [היינו שאפי' שהוא מאכל בהמה, מ"מ כל שאינו מאכל אדם אינו מקבל טומאה]. ועי' במאירי שפי' שיש בנ"א שאוכלים אותם, מ"מ אזלינן בתר רובא. אמר אביי וכו' מ"ט כיון דסרי ריחייהו שביק ונפיק לה וכו', כיון דנתרי טרפיהו שביק ונפיק לה. ובדין זה נח' הראשנים בתרתי, חדא הוא הוא דין לכתחילה או דיעבד, ועוד האם גזירה זו היא גם על דפנות.

ברמב"ם וברא"ש כתבו שהוא דין לכתחילה, דכ' בפ"ה ה"ב דאם עבר וסיכך וכו' כשרה שלא אמרו באלו אלא כדי שלא יניח הסוכה ויצא. [ועי' בביאור הגר"א דדיק לה הרמ' מדאמרינן 'לא מסככין' משמע לכתחילה. וצ"ע דבמתני' על חבילי עצים נמי כתיב אין מסככין והוא דיעבד כמו שכ' הר"ן]. אך בר"ן כתב דמדרבנן הוי סוכה פסולה. וביותר דייק במג"א תרכט סקי"ד בדעת הרמב"ם שאם עבר וסיכך אינו צריך להסיר ולסכך בסכך אחר. ועי' בבכורי יעקב.

ובר"ן כתב ומסתבר שאף לדפנות פסולין, וכ"כ הר"ן לקמן כו. דאף קרקעית שריחה רע פסולה הסוכה מדרבנן, אבל ברמ' מדוייק שבדפנות לא גזרו, דבסוף פ"ד כתב דפני הסוכה כשרים מן הכל, ובתחילת פ"ה כתב הסכך אינו כשר מכל דבר, והביא הדין של ריחו רע ונושר, משמע שבזבר זה בדפנות כשר. וצ"ע שהרי הר"ן כתב דמסתבר שאף בדפנות היינו שהטעם שייך גם בדפנות ובמה נח' בזה הרמב"ם.