שיעורי שבת שכט א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכט - שלא

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שכט

##### שיעור א

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

**כיבוי דליקה או הוצאה לרה"ר מה עדיף**

א] **[ס"א] כל פיקוח נפש דוחה שבת והזריז הרי זה משובח, אפילו נפלה דלקה בחצר אחרת וירא שתעבור לחצר זו ויבוא לידי סכנה מכבין כדי שלא תעבור.** ופי' במשנ"ב (סק"א) כגון דאיכא שם חולים או קטנים שאינם יכולים לברוח (רש"י יומא פד:).

ובאופן שאפשר להוציא את הקטן או החולה לרה"ר, הביא המשנ"ב (סק"ב) דנחלקו האחרונים מה עדיף אם להוציא או לכבות [אבל גדולים שרי להוציאם לרה"ר דחי נושא את עצמו וא"כ ודאי אסור לכבות], דדעת המג"א (סק"א) דעדיף לכבות, דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופה ולרוב הפוסקים הוי דרבנן [לבד מהרמב"ם דפסק כר"י דחייב], משא"כ הוצאה הוא איסור דאורייתא, ואף דיש סוברים דבזמנינו אין לנו רה"ר דאורייתא, מ"מ חיישינן שמא הוי דאורייתא וע"כ עדיף לכבות דזה ודאי דרבנן. אמנם הח"א (כלל מו סט"ו) נוקט לעיקר דלא חשיב רה"ר דאורייתא, וע"כ עדיף להוציא מלכבות, דאף דהוא גם דרבנן, מ"מ איסור של כיבוי יותר חמור משאר איסור דרבנן, כיון דיש בו צד חיוב לכו"ע.

ובתוספת שבת (סק"א) נקט כמג"א דעדיף לכבות, ומ"מ כתב דהוא רק כשצריך אח"כ להכניסו לרה"י, דההוצאה לרה"ר גרידא ג"כ הוי מלאכה שאצל"ג, דומיא דמוציא את המת דפטור דאין לו צורך בעצם ההוצאה אלא לסלקו מהבית, וה"ה הכא. אמנם התהל"ד (סק"א) וכן הפמ"ג (א"א סק"א) חילקו דדווקא במת הוי אצל"ג כיון שאין לו צורך במת, משא"כ גבי תינוק דצריך לו חשיב צל"ג, וע"כ עדיף לכבות דודאי אינו דארייתא כיון שהוא מלאכה שאצל"ג, מאשר להוציא דהוא דאורייתא כמו שנקט המג"א.

**ביאור דין דאין הולכין בפקו"נ אחר הרוב**

ב] **[ס"ב] אין הולכין בפקוח נפש אחר הרוב אפי' היו ט' עובדי כוכבים וישראל אחד בחצר ופירש אחד מהם לחצר אחרת ונפל עליו שם מפולת מפקחין כיון שנשאר קביעות הראשון במקומו חשבינן ליה כמחצה על מחצה, אבל אם נעקרו כולם ובשעת עקירתן פירש אחד מהם לחצר אחרת ונפל עליו אין מפקחין עליו שכיון שנעקר קביעות הראשון ממקומו אמרינן כל דפריש מרובא פריש.** הנה מש"כ דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב הוא מימרא דשמואל ביומא (פד:), ודנה שם הגמ' במאי מיירי, דאם בקבוע פשיטא דכל קבוע כמחצה על מחצה דמי, אלא אפי' בפירש מן הקבוע, ומסקנת הגמ' דדוקא בפירשו מקצתן דעדיין הקביעות קיימת, חשבינן ליה כקבוע ולא אזלינן אחר הרוב, אבל אם פירשו כולן דבטלה כל הקביעות, אזלינן בתר רובא [כן פי' הרי"ף והרא"ש שם, וכן פסקו הטור ושו"ע ודלא כפי' רש"י ותו' שם]. ויש להעיר על הלשון "אין הולכין בפקו"נ אחר הרוב" וכמ"ש השו"ע, דמשמע דבכל גווני לא שייך דין רוב לעניין פיקו"נ, ואינו כן וכמו שנתבאר דדוקא בפירש מהקבוע אין הולכים אחר הרוב אבל אם פירשו כולם הולכים אחר הרוב.

**בשאר מקומות אם הולכין בפקו"נ אחר הרוב**

ג] והנה בשו"ת שבות יעקב (ח"א סי' יג) דן במעשה שחתכו ראש אשה מעוברת בסיף, אם מותר לחתוך בטנה ולהוציא עוברה דשמא הוא חי ויצילהו, והביא מהרמ"א (שו"ת סי' מ אות ז) דאף דמבואר בערכין (ז.) דרוב נשים עוברות הולד מת קודם להן, מ"מ איכא מיעוט דהאם מתה קודם, ואין הולכין בפקו"נ אחר הרוב. והשב"י הקשה עליו דדוקא בפירשו מקצתן אין הולכין בפקו"נ אחר הרוב, אבל בפירשו כולן באמת הולכים אחר הרוב וכמשנ"ת, ותי' דאין לדמות גזירות חכמים זה לזה. ולדבריו ניחא מה שכתב השו"ע דאין הולכים בפיקו"נ אחר הרוב, דבאמת הוא כלל נכון דבכל מקום בפקו"נ אין הולכין אחר הרוב, לבד ממקרה מיוחד כמו כאן באופן שפירשו כולן.

ומ"מ עצם תירוצו דהוא גזירת חכמים דמשמע דהוא דין דרבנן (וכ"כ היד יהודה יו"ד סי' קי ס"ו, ועי' לקמן בזה), קשה, דהמשנ"ב (סק"ה) הביא מרש"י דמשמע דהוא דאורייתא, וילפינן ליה מ'וחי בהם' ולא שימות בהם, דמשמע שלא יוכל לבוא בשום עניין לידי מיתת ישראל, וא"כ אמאי החשיבו כגזירת חכמים וצ"ע.

[ובגדר קבוע, בשערי יושר (ש"ד פ"א) הוכיח דאין הפי' דגילתה התורה דלא אזלינן בקבוע בתר רובא. אלא הפירוש דבקבוע החשיבה התורה כאילו אין כאן רוב אלא מחצה על מחצה [ובזה יישב דברי רש"י (סנהדרין עט. ד"ה לא צריכא) דהוצרך לבאר דאין כוונת התורה דהוי כרובא אלא הוי רק מחע"מ, ורק אם נבאר שדין קבוע משנה העניין שלא נחשוב כמו שיש כאן רוב יש להבין מה הוצרך רש"י לזה, ועיי"ש]. וכאן חידש שמואל דבפיקו"נ אף בפירש מהקבוע, נשאר שם הקביעות עליו, ומשו"ה לא שייך ללכת אחר הרוב דאין כאן רוב אלא הוא כמחצה על מחצה].

**פירשו כולם ממקומם יחד**

ד] הנה מבואר דאם פירשו כולן בטלה הקביעות ושוב אזלינן בתר רובא, ויש לדון באיזה אופן חשיב שבטלה קביעותן, ובמשנ"ב (סק"ז) פירש דנעקרו כולם היינו שנעקרו להתפזר כל אחד לדרכו ובטלה קביעותם, אבל אם יצאו תכופים יחד, כיון דעדיין הם בחבורה אחת נקרא קבוע ודינו כדמעיקרא [והוא מהאו"ה (כלל נט דין לח) כביאור הבינת אדם (שער הקבוע סי' מא), (שעה"צ סק"ז)]. ומבואר דעתו דאף שכולם ניידי, מ"מ כל שהם חבורה אחת נחשבים קבועין והפורש מהם הוי פורש מהקבוע.

אמנם גבי תערובת מבואר ג"כ (יו"ד סי' קי ס"ו) שאיסור חשוב שאינו מתבטל [כגון בע"ח] דהוי קבוע, אם פירש אחד מהקבוע [אחר שנודע התערובת] לא אזלינן בתר רובא, דאף שכל דפריש מרובא פריש גזרו חכמים שמא יקח מן הקבוע. והרמ"א שם פסק כדעת הרא"ש דדוקא כשפירש אחד והשאר קבועים במקומם, אבל אם פירשו כולם ממקומם ביחד ופירש אחד מהם מהחבורה, לא חשיב כפירש מהקבוע ואזלינן בתר רובא. ועיי"ש בביאור הגר"א (ס"ק יז) דמקור הדברים הוא מסוגיא דידן דפיקו"נ, וכ"כ שם בד"מ דדינים שווים הם [ובאמת הדמיון צ"ב דהא שם הוא גזירה שמא יקח מקבוע וע"כ אם פירשו כולם שאין כאן קבוע שוב אין חשש שמא יבא ליקח מהקבוע אבל הכא הא זה דאורייתא משום וחי בהם, ועיי"ש ביד יהודה (סי' קי סק"ל ד"ה מעתה נבא לדברי הרמ"א) דכתב דגם לבאר דכאן הוא ג"כ גזירה משום שאם בפירש מהקבוע ניזיל בתר רובא יש לחשוש שמא אף בקבוע ממש יטעו ולא יצילו, אמנם הוא צ"ע וכמו שהקשנו לעיל מרש"י].

**ביאור הגדר מהו קבוע ומתי חשיב פירש.**

ה] ונראה לומר דשורש הענין תלוי בנידון מה נחשב פירש מהחבורה, דדעת הבינת אדם [שער הקבוע דין ד, עיי"ש שכתב שגם הב"מ הסכים עמו] דקבוע הוא כשכולם נמצאים יחדיו, וכל שנפרד אחד מהם הרי הוא פורש מן הקבוע. אמנם דעת רוב הפוסקים (פמ"ג יו"ד סי' קט סעיף א, חוו"ד סי' קי סעיף ג, וכן ביד יהודה סי' קי סקי"א ועוד) דאיסור שנתערב בהיתר דאמרינן ביטול ברוב אין זה דוקא אם האיסור נמצא במקום אחד עם ההיתר, אלא אפילו כל חתיכה נמצאת בעיר אחרת, כל שיש ספק על אחד משלשה מי ההיתר ומי האיסור, שני חתיכות ההיתר מבטלים את חתיכת האיסור, וביד יהודה (שם) כתב עוד דאף בסנהדרין אי"צ שישבו באותו מקום, אלא בכל מקום שנמצאים שייך לילך בתר רובא [וה"ה לכל מחלוקת הפוסקים דנוהגים לילך אחר רוב הפוסקים (כשהם שווים)], וכל הדין דאזלינן בתר הרוב נלמד מסנהדרין, וא"כ ודאי דחשוב תערובת אף שאינם במקום אחד [אמנם בשו"ת מהרלב"ח בהקדמה לקונ' הסמיכה, כתב דדוקא בנמצאים יחד אמרינן אחרי רבים להטות. ואולי יש לחלק, דדוקא בסנהדרין דצריכין לשמוע זה את זה, אבל בעלמא יכולין ליחשב כחבורה גם במקומות נפרדים], וכן פסק החזו"א (יו"ד סי' לז ס"ק יד) דחשיב תערובות אף כשנפרדים זה מזה, ושייך בזה ביטול ברוב.

ולשיטתם אף אם פירש אחד מהחבורה עדיין הוא בכלל הספק וא"כ לא פירש כלל, וע"כ צריכים לומר שדבר קבוע היינו שעומד במקומו, ופירש היינו שהוא נייד ממקום למקום. ולפי"ז אפילו פירשו כולם בחבורה אחת כיון שהם ניידי אינם קבועים, וכדעת הרא"ש, וזוהי דעת הרמ"א שפסק ביו"ד כהרא"ש.

ומה שפסק המשנ"ב כאן דגם כשניידי אם כולם יחד עדיין נחשבין קבועין, הוא מהבינת אדם, והוא לשיטתו דס"ל שתערובת הוא דוקא כשהכל נמצא יחד, אבל חתיכות שכל אחד במקום אחר אי"ז תערובת [ולא שייך בזה ביטול ברוב], ולשיטתו כל שהם נמצאים יחד אפילו אם ניידי עדיין הוי קבוע, ופירש היינו כשנפרד אחד משאר בני החבורה. ולפ"ז עולה שדברי המשנ"ב תליא באשלי רברבי, וק"ק אמאי סתם המשנ"ב לפסוק כהח"א [אחר שקיי"ל ביו"ד כשאר אחרונים שתערובת הוא אף בחתיכות שאינם במקום אחד].

**בי' רש"י בחילוק בין פירשו כולן או מקצתן**

ו] והנה חילוק הנ"ל בפירשו כולן או מקצתן, הוא כפי' הרי"ף והרא"ש שם וכ"פ השו"ע, אמנם רש"י פי' באופן אחר והביאו הביה"ל (ד"ה קביעות), דפירשו כולן היינו שפירשו כולן לחצר אחרת אפי' בזה אחר זה, ונשאר אחד במקום הקביעות הראשונה ונפלה עליו מפולת, דבזה אין הולכים אחר הרוב ומפקחין עליו את הגל, דעדיין חשוב כקבוע אע"פ שכולם כבר נתפזרו לגמרי, ופירשו מקצתן היינו כשרק אחד עבר לחצר אחרת, ואין מפקחין כיון דרובן גויים. ואף שהשו"ע כאן פי' כרי"ף, מ"מ לדינא נקטינן גם לדעת רש"י וגם בחצר אחרת מפקחין, וכמ"ש בבה"ל דגם הרי"ף מודה בזה.

**תינוק הנמצא בעיר שרובה עכו"ם**

ז] ובעניין תינוק הנמצא בעיר שרובה עכו"ם אם מותר לחלל עליו את השבת שמא ישראל הוא, או דלמא כיון שהעיר רובא של גויים ניזיל בתר רובא ואסור לחלל עליו את השבת. עיין במג"א (סק"ב) וכן במשנ"ב (סק"ו) שהביאו מחלוקת השו"ע והרמ"א בזה (אבה"ע סי' ד סעיף לד), דדעת השו"ע דאין בני העיר נחשבים קבועין כיון שכל יום ויום פורשים כולם ממקומם, וא"כ יש לנו לילך אחר הרוב, אבל דעת הרמ"א שבני העיר נחשבים כקבועים והוי כמחצה על מחצה ומחללים את השבת עבור תינוק זה. והגר"א ביו"ד שם הכריע כהרמ"א. ומ"מ אם מצאו את התינוק בדרך מחוץ לעיר, כתב הפמ"ג (א"א סק"ב) דבזה לכו"ע אזלינן בתר רובא דכל שהוא מחוץ לעיר בטלה ממנו שם קביעות לגמרי, והפורש מהם אינו נידון כפורש מהרוב.

**בטעם שמחללין את השבת בפקו"נ**

ח] ובגמ' (יומא פה:) אמרינן טעם דמחללין את השבת בשביל פיקו"נ, משום דמוטב לחלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה, והקשה הביה"ל (ד"ה אלא) דבתינוק הנ"ל לא שייך בו האי טעמא, כיון שנחשב לכל התורה כגוי גמור דאזלינן בתר רובא, ופטור מכל המצוות, ותי' דעיקר הטעם הוא משום "וחי בהם" וטעם הנ"ל לטעמא בעלמא הוא.

**תאונת דרכים במקום שרוב הנוסעים גוים**

ונפק"מ למעשה בכל זה בתאונת דרכים, בכביש שרוב הנוסעים בו בשבת הם גויים, ומיעוט הם יהודים רח"ל, דאם זה בתוך העיר תלוי בפלוג' הנ"ל, וא"כ הנוהגים כהמחבר אסור להם לחלל שבת כדי ליסוע להציל אותם שנפגעו [אלא א"כ יודעים שהם יהודים] דאזלי' בתר הרוב, אבל לדעת הרמ"א מחוייבים ליסוע ולהציל, כיון דבני העיר נחשבים כקבוע, ונמצא שיש כאן מחצה על מחצה, אמנם אם הוא כביש מחוץ לעיר לכו"ע אסור לחלל שבת דאזלינן בתר רובא.

**דין הצלת מומר בחול ובשבת**

ט] וגבי מומר קיי"ל דאין מצילין אותו, וכתב המשנ"ב (סק"ט) ישראל בעל עבירות לתאבון כל זמן שאין כופר בתורה נראה דמחללין עליו שבת כדי להצילו, אבל אם הוא להכעיס אסור להצילו אף בחול וכל שכן דאסור לחלל עליו שבת בפיקוח הגל או בשאר רפואה וכו'.

ועי' בביה"ל (שם) דכתב להוכיח מהדין דרועי בקר אין מצילין אותן כיון שפקרו באיסור גזל, דה"ה חייבי מיתות ב"ד דאין מצילין אותן ודלא כפמ"ג עיי"ש. ובאמת יש להעיר דלכאו' מאי שנא רועי בקר שמזלזלין בגזל מעובר עבירות לתיאבון שמצילין אותו כמו שנתבאר לעיל, והלא גם הם מזלזלים בעבירות, ונראה דצ"ל דהמומר לתיאבון לכל הפחות יודע שהדבר אסור אלא שאינו מתגבר על תאוותו, משא"כ רועי בקר אינם מחשיבים זאת כגזל כלל והוי זלזול טפי, ומשו"ה אין מעלין אותן מן הבור.

**חילונים ותינוקות שנשבו**

י] וחילונים בזה"ז נחלקו הפוסקים אם דינם כתינוק שנשבה, או דכיון שמכירים שומרי תו"מ אינם כתינוק שנשבה, דדעת הרמב"ם (ממרים פ"ג ה"ג) לגבי בני הקראים דהם כישראלים לכל דבר, ואסור להלוותם בריבית, דאנוסים הם, וכן פסק השו"ע ביו"ד (סי' קנט ס"ג). אמנם הש"ך (שם סק"ו) הביא דעות הפוסקים דפליגי, וכן פסק הרמ"א לעיקר גבי אבלות (יו"ד סי' שמ ס"ה) דאין מתאבלין על בני המומרין, וכן מורין למעשה שלא להתאבל עליהם. אלא דיעוי' בחזו"א ביו"ד (סי' ב סקכ"ח) דכתב דאסור לשנאתם ומצוה לאוהבם.

ונראה דהם כספק אם דין ישראל להם או לא, וע"כ לגבי אבלות מספק אזלינן לקולא, ולגבי ריבית ושאר דינים אזלינן לחומרא, וה"ה לענין להצילם ולחלל עליהם את השבת וודאי דהלכה פסוקה היא שיחלל עליהם השבת.

**משום איבה אם שרי איסורין דאורייתא**

יא] ומ"מ מטעם אחר אפשר דשרי להציל גויים ומי שאינו שומר תו"מ, והוא משום איבה, ואע"פ שכתב המשנ"ב לקמן (סי' של ס"ק ח) דאין היתר לחלל שבת דאורייתא עבור גויים מטעם איבה, וכמ"ש שם ד"מחללי שבת גמורים הם במזיד השם ישמרנו", מ"מ דעת הגרשז"א דיש להקל בזה, וכמ"ש החת"ס בשו"ת (יו"ד סוף סי' קלא) דגם דאורייתא מחללין עבור כך. אלא דפשוט דאין להתיר משום איבה כל שיכול להשתמט בטענה שיאמינו לו על כך, ומחוייב הוא לעשות כל טצדקי עבור כך, וכ"כ האגרו"מ (ח"ד סי' עט).