ציונים והערות -2 שחיטה לעוף
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / שחיטה / שחיטה ציונים והערות

אלול תש"פ מס' 2

# סוגיית - אין שחיטה לעוף מן התורה

**להמיתה בסימנים [נחירה]**

**גדר נחירה**

**הערות בגפ"ת**

**פתיחה** – בשמעתין מתבארת השיטה דאין שחיטה לעוף מה"ת. **ונקטו הראשונים** דמ"מ בעי נחירה, וכתב רש"י שנחירה היא בסימנים, ובפירוש 'נחירה' **כתב רש"י** לעיל י"ז. שקורעה לאורכה מנחיריה עד החזה, **אמנם רש"י** לק' פ"ה: ד"ה נוחרו – חונקו, [שחונק את הקנה והוושט], ועי' **במשמרת הבית** בית ב' ש"א כב. ובספר התרומה בהקדמה להלכות שחיטה, דבשחיטה חותך הסימנים לרוחבן ובנחירה חותך הסימנים לאורכן [ועי' רע"א י"ז. ד"ה רש"י ד"ה פטור].

[**בשמעתין** מתבאר נפק"מ למליקה בסכין, דהנה דין מליקה הוא מהעורף ששובר השדרה והמפרקת ואח"כ חותך באצבעו את הסימנים, [ואינו נחשב מולק טריפה, דהשבירה היא חלק ממעשה המליקה]. ולמ"ד דבעי שחיטה לעוף מה"ת, השוחט בסכין מהעורף הרי היא נבילה [משום דרסה וחלדה], וכן המולק קדשים בסכין שהוא שלא כדין. ולמ"ד שא"צ שחיטה לעוף הגם שהיא נטרפת בשבירת השדרה, מ"מ אהני אח"כ חיתוך הסימנים לטהרה מידי נבילה].

# להמיתה בסימנים [נחירה]

**בקצרה** – עי' **רש"י** ד"ה אין שחיטה וכו' וכ"כ לקמיה ד"ה לטהרה, וכ"כ **הרמב"ן והרשב"א** בשמעתין, **ותוס'** לעיל דף כ. ד"ה לא אמרו. ועי' **בספר התרומה** בהקדמה להלכות שחיטה.

**עי' רש"י** **ד"ה אין שחיטה**, דאם מת שלא ע"י עשייה בסימנים, אלא מת מאיליו, או ע"י מכה בראשו, הרי"ז נבילה, אלא בעינן שיהרגהו ע"י 'מעשה בסימנים' בנחירה[[1]](#footnote-2) או עיקור הסימנים. **וכ"כ רש"י** לקמיה ד"ה לטהרה, דבעינן שיעשה מעשה מיתה בסימנים, וכ"כ **הרמב"ן והרשב"א** בשמעתין, **ותוס'** לעיל דף כ. ד"ה לא אמרו, וכן מורה לשון הגמ' בשמעתין **נחירתו** זו היא שחיטתו.

**המקור בתורה** - להא דבעינן דוקא מעשה בסימנים, עי' **רמב"ן** מדהוקש עוף לבהמה דכתיב זאת תורת הבהמה והעוף, ילפינן דכמו שבבהמה בעינן שחיטה בסימנים אף בעוף נמי בעינן [אך אינו ממש כבהמה מדכתיב ושפך את דמו בשפיכה בעלמא סגי.]. אמנם עי' **רש"י** ד"ה אין שחיטה, דכתב דלמ"ד אין שחיטה לעוף מהתורה [אשלמה"ת] ההיקש קאי על מליקת קדשים, אבל עוף חולין לא הוקש, וכן נראה **בתוס'** ד"ה רבי היא [ועי' רש"ש שם]. **ובאמת רש"י** לטעמיה כתב בד"ה לטהרה, דהמקור הוא מדכתיב ושפך את דמו[[2]](#footnote-3).

**הוכחות הראשונים - הרמב"ן** הוכיח דבר זה דבעינן עשייה בסימנים, מדברי הגמ' לקמיה, 'נהי נמי דכי תבר ליה שדרה ומפרקת הויא לה טריפה, דמבואר דשבירת המפרקת היא מטריפה את העוף, ואי נימא דכל מעשה הריגה מתירו, א"כ מעשה שבירת המפרקת יהיה חלק מהמתיר, ולא יחשב למעשה שמטריף, [כן ביאר **בספר התרומה בהקדמה להלכות שחיטה,** ולכאו' זו גם כוונת הרשב"א בשמעתין, אמנם עי' היטב בלשון הרשב"א ואינו כלשון הרמב"ן[[3]](#footnote-4)]. **ועוד הוכיח הרמב"ן** מדאיתא [מנחות מ"ה.] שכל מליקה היא חידוש שהותר לכהנים טריפה, ואי נימא דכל מעשה הריגה בעוף מתירו, א"כ אין שבירת המפרקת מטריפה, וה"ה במליקה, ומאי חידוש איכא, **אלא מוכח** דבעינן מעשה בסימנים, ושבירת המפרקת שאינה עשייה בסימנים, הרי היא טריפה, ומש"ה מעשה מליקה הוא מטריפה, אלא דהותרה לכהנים[[4]](#footnote-5).[[5]](#footnote-6).[[6]](#footnote-7)

**תוס' לעיל** דף כ. כתבו להוכיח זאת מהא דיש בתורה פרשה של נבלת עוף טהור שמטמאה בבית הבליעה, וע"כ דיש אופן שהוא נעשה נבילה, **והיינו** כל מקום שלא נעשה בו מעשה בסימנים, הרי זה נבילה. **ועוד הוכיחו** תוס' משמעתין וכנ"ל, **ויל"ע מ"ט הרמב"ן והרשב"א** לא הוכיחו כהוכחת התוס', וי"ל דיעוין **בספר התרומה** שם, ומתבאר בדבריו דיש סברא דמת מאיליו נחשב נבילה יותר ממת ע"י מעשה אדם[[7]](#footnote-8), וא"כ הוכחת תוס' אינה ראיה אלא דהמתים מאליהם הוו נבילה, אבל כשמתה ע"י מעשה אדם אפשר דאינה נבילה, ועל כן הביאו הראשונים ראיות לומר דלא סגי במת ע"י מעשה, אלא בעי בדוקא מעשה בסימנים, **אמנם** תוס' לא ס"ל לחלק בין מת מאיליו למת ע"י מעשה.

**מצינו כדבר הזה** דבעינן מעשה בסימנים ללא הלכות שחיטה, לעיל בדף י"ז. דדעת ר"ע דעד שבאו לא"י היה סגי בנחירה ומשבאו לארץ נצטוו על זביחה דוקא. ועי"ש ברע"א דמתבאר דגם התם היתה הנחירה דווקא בסימנים אמנם צ"ע המקור לזה, ועי' בצל"ח שם שכתב "הא ודאי שנבלה היה אסור להם גם במדבר דהרי כתיב לא תאכלו נבילה, וכו' רק בשר נחירה היה מותר להם ונחירתו זו היתה שחיטתו להוציאו מידי נבילה, וכשם שבעוף למ"ד אין שחיטה לעוף מן התורה אפ"ה יש בו נבילה, שהרי נבלת עוף טהור מטמא בבית הבליעה מן התורה, אלא שאע"פ שאין צריך שחיטה מן התורה מ"מ נחירה בעי מן הסימנין וכמ"ש התוס' לקמן (דף כ' ע"א) בד"ה לא אמרן, עיין שם, כן היה לדברי ר' עקיבא גם בבקר וצאן במדבר, עכ"ל, והיינו דהמקור יהא מהא גופא דאיכא בתורה פרשת נבילה, ואולי יש לדון מקור נוסף מדכתיב הצאן ובקר **יישחט** להם ואוקמי התם דהינו נחירה, ועי"ש בחידושי רע"א ובחת"ס.

**בכל ענין הנ"ל עי' מש"נ בסימן דין שחיטה ונחירה בסימנים.**

# גדר נחירה

**בקצרה** – ע' היטב לשונות **הרמב"ן והרשב"א, ובמשמרת** [ש"א כ"ו.**], ובבד"ה** [שם כ"ב.] ועי' **רמב"ן** כ. ד"ה הא דאמרינן. ועי' **פלתי** כ"ז ס"ק ב', ועי' **קה"י** סימן י'.

**הנה** בכל שחיטה מלבד הא דאינה נעשית נבילה משום שמתה באופן זה, נתחדש גם 'מתיר' של מעשה השחיטה, וכדחזינן דשרי לאכול מפרכסת שנשחטה, דהשחיטה מתרת איסור אבר מן החי[[8]](#footnote-9), וכן מצינו היתר לבן פקועה. **ודנו האחרונים** למ"ד דאשלמה"ת ואפ"ה בעינן שייעשה מעשה מוות בסימנים, האם עשייה זו היא מתיר כשחיטה ורק דאין בה פסולי שחיטה, או דאי"ז מתיר כשחיטה אלא דנתחדש דיש אופן שכאשר היא מתה בצורה זו, אינה נחשבת לנבילה, וכמה נפק"מ בדבר.

א. **עי' היטב בלשון הרשב"א** בשמעתין דנראה דלא רק דנחירה היא מעשה המתיר, אלא נראה דגם בעוף יש דין שחיטה, אלא דאין בו את הפסולים שהתחדשו בשחיטה. וכן נראה קצת לשון **הרמב"ן[[9]](#footnote-10).** **אמנם** מלשון הגמ' **אין שחיטה** לעוף, לכא' משמע דליכא כלל שחיטה בעוף, ומאידך אמרינן נחירתו **זו היא שחיטתו**.

**עי' ברשב"א** במשה"ב (סוף ש"א, כ"ו.) דבעינן דוקא חיתוך סימנים ולא מהני עקירתם, ומדייק מהא דאמרינן נחירתו זו היא שחיטתו, ומשמע דדוקא נחירה מהני, ולטעמיה אזיל דס"ל דאינו דין מתיר גרידא אלא נחשב שחיטה, והיינו דדוקא חמשת הפסולים המבוארים שם ולעיל כ"ז. אינם פוסלים, אבל לעולם בעינן חיתוך ממש בסימנים כמו שחיטה, **ומש"כ הרשב"א** בסוגיין דלא פסיל ביה שהייה ועיקור היינו סימנים שנשמטו ממקומם כמ"ש הרשב"א לעיל ט ע"א. אמנם רש"י פליג, דכתב דעיקור כשר והרי לדעתו עיקור היינו שעוקרים ממש. וכן **בבד"ה שם** [כ"ב.] חולק על דברי הרשב"א. **וע"ע ברמב"ן** לעיל דף כ. ד"ה הא דאמרינן[[10]](#footnote-11). **ועי' מאירי** בשמעתין.

**ומצינו ברא"ש** ביומא (פ"י סי"ד) שהביא בשם מהר"ם מרוטנבורג דעכו"ם כשר בנחירת עוף למ"ד אשלמה"ת. **ובס' מקור מים חיים** בשו"ע (ריש סי' כ"א) כתב דנראה דהרשב"א בסוגיין פליג ע"ז, שכ' דלא נאמרו בנחירה חמשת פסולי שחיטה, ומשמע דשאר דיני שחיטה שייכי ביה. **ובקה"י** בסוגיין (סי' י') הוסיף לבאר דמשמע ברשב"א דדוקא הני הלכות שיסודם בצורת השחיטה, לא שייכי בנחירה, אבל פסול נכרי דאינו בצורת השחיטה אלא בדין ההיתר שבה, גם בנחירה לא יהני,[[11]](#footnote-12).

**ב. הפלתי** (כ"ז סק"ב) נקט דאף ששחיטה מתרת מיד ואפי' שעדיין מפרכסת, מ"מ נחירת עוף אינה מתרת. **אמנם התפארת ישראל** (טהרות פ"א מ"ג) הביא בשם **הגרע"א** דשרי. ולכאו' הנידון הוא האם נחירה היא מעשה 'מתיר' או לא. אכן הק' הפלתי על שיטתו, דא"כ איך שרי מפרכסת בעוף אחר שתיקנו רבנן שחיטה. ועי"ש דנדחק ולא עלתה בידו לתרץ אלא דיש כח ביד חכמים לעקור. **ובזכר יצחק** סי' ל"ג כ' לחדש בזה דאף למ"ד אשלמה"ת מ"מ אם שחט כדין יש כאן חלות היתר דשחיטה, ובזה שפיר איכא היתר למפרכסת. והדברים מחודשים. **ועי"ש** שהק' על חידוש זה, ומסיק דע"כ נחירתו זהו שחיטתו ואיכא היתר שחיטה ע"י הנחירה, ודלא כהפלתי. **וכן הוכיח עוד באחיעזר** [ח"ב סימן ז'] מהא דמבואר בנזיר כ"ט דאיכא איסור חולין בעזרה במליקת עוף אף למ"ד אשלמה"ת, ואי נחירה אינה מעשה המתיר א"כ ליכא בה איסור חולין בעזרה, וע"כ דלמ"ד אשלמה"ת נחירה הוי מעשה מתיר, ולפיכך נחירת חולין בעזרה אסורה וה"ה למליקה. **ועי' קוב"ש** ח"ב חולין אות י"ח. **ועי' בקה"י** סימן י' דהאריך בנדון זה והביא הרבה מדברי האחרונים הנ"ל. **בענין נחירה במפרכסת ובבאור דעת רע"א הנ"ל, עי' מש"נ בסימן בגדרי שחיטה ונחירה.**

**ג. יעוין תד"ה תיהני,** דקו' הגמ' דתיהני לה סכין לטהרה מידי נבילה, לא קאי לר"י שמליקת טריפה אינה מטהרת, דלדידיה ה"ה דנחירה אינה מטהרת. ועי' **גירסת הב"ח**. [ועי' **מהרש"א** שביאר דהנה בבהמה פשוט ששחיטת בהמה טריפה מהניא שלא יהא לה טומאת נבילה, ובזבחים ס"ט איתא דר"מ ס"ל ללמוד מבהמה דגם מליקה מטהרת מידי נבילה, ור' יוסי ס"ל שאין ללמוד מבהמה אלא שחיטה אבל לא מליקה דדיו כבהמה, א"כ כ"ש נחירה, דהגם שנחירתו זו היא שחיטתו, מ"מ אי"ז שחיטה כבהמה]. **ובתפאר"י** כאן **ובקרן אורה** בזבחים שם נתקשו בדברי התוס', דלכאו' ר' יוסי ע"כ ס"ל דישלמה"ת, דלמ"ד אשלמה"ת הרי נחירה ומליקה כשחיטה ממש הם, דכיון שלא בעי אלא נחירת הסימנים אין הבדל בין שחיטת עוף למליקתו ונחירתו, ולא שייך בזה דיו לבא מן הדין, וצ"ע מש"כ תוס' דלר' יוסי דוקא שחיטת עוף מטהרת. **ובדעת תוס'** חזינן לא כן, ומבואר דיש מעליותא בשחיטה גם להך מ"ד, ומליקה ונחירה לא יטהרו טריפה ושחיטה תטהר, ובעינן דיהא דומה ממש לשחיטת בהמה, וצ"ע. [ולכאו' ראיה מהכא ליסוד הזכר יצחק הנ"ל שכששוחט חל שחיטה ממש].

**בכל ענין הנ"ל עי' מש"נ בסימן בדין גדרי שחיטה ונחירה.**

**לדינא** – ברש"י דף כ: ד"ה ההוא, כתב דאין לן הכרעה בזה, ולמעשה יש להחמיר בשל תורה. בד' **הרמב"ם** בפ"א משחיטה ה"א מבו' דקי"ל דיש שחיטה לעוף מה"ת, **והמפרשים** שם האריכו במה שלמד לזה מקרא דושפך. אך **התוס'** בבכורות ל"ב ב' ד"ה פסק, **וכן הרא"ש** שם סימן ב' דנו בזה היאך קי"ל, עיי"ש, ובד' הרא"ש ביומא פ"ח סימן י"ד בשם מהר"ם משמע דקי"ל כמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת. [הרא"ש סימן ב' כתב להחמיר כל"ק, וכן פסק בשו"ע סימן כ"א עי' באור הגר"א שם, וא"כ מבואר דקי"ל ששחיטת עוף מהתורה].

# הערות בגפ"ת

**גמ' מאן תנא דפליג עליה דרבי אלעזר הקפר רבי היא** - עי' קושיית **הר"ן** דלמאי דנתבאר דבעי נחירה בסימנים, א"כ מה הראיה מרבי אולי רוב א' היינו בנחירת הסימן[[12]](#footnote-13), יעו"ש תרוצו.

**תד"ה רבי היא**, הוה מצי למימר וכו' - **עי' ברמב"ן** שמיישב שגם ר' יצחק בן פנחס ס"ל להקש דזאת תורת העוף והבהמה, **ובתוס'** מבואר כמש"כ רד"ה אין שחיטה, ועי' רש"ש.

**בא"ד מידי דהוה אחטאת העוף**, והיינו דמצינו חט"ה שבאה ואינה נאכלת ה"ה הכא תיקרב ולא תיאכל, **ועי' חידושי מרן רי"ז הלוי** עמ' נ"ו בשם הגר"ח דנקט בדעת הרמב"ם דדין חט"ה הבאה על הספק דמצינו במחוסר כיפורים, הוא דין הבאה מסוים שהתחדש להביא על הספק ולכך באה ואינה נאכלת, ולא שנאמר בזה התר כללי בחט"ה להקריב בלא אכילה, ובתוס' בתירוץ זה מבואר דלא ס"ל הכי, וי"ל עי' בנדרים דף פ"ג. דהאומר חצי נזיר אני יכול להביא חט"ה כמו שמצינו דקיל כי היא באה על הספק, וצ"ב ומ"מ כן אפ"ל דכך תקנו חכמים דין חטאת זו כיון שמצינו כבר חט"ה הבאה על הספק.

# בשיטת ר' אדא בר אהבה

**בקצרה** – **בגדר שחיטת הקנה לר' אדא**, עי' **שטמ"ק** ד"ה לא בבהמה, והאריך בזה **הבית הלוי** ח"ב סי' ט"ז. ועי' **שערי** **ישר** שער ב פרק יט [שפה]. **תיובתא דרב אדא בר אהבה** וכו' עי' **רשב"א וחידושי הר"ן.** **דלמא שאני התם דאיכא שדרה ומפרקת** – עי' **תוס'** בזבחים דף ל' עמוד א' ד"ה והרי קמיצה, ועי **בית הלוי** שם ועי' **חזו"א** יו"ד ג' ס"ק י"ד.

**כ"ח. איתמר ר"נ אמר או וושט או קנה רב אדא בר אהבה אמר וושט ולא קנה.**

עי' **שטמ"ק** ד"ה לא **בבהמה**, שהביא בשם **ר"י** דלר' אדא אין תורת שחיטה כלל בקנה, ואי שחט הקנה ואח"כ שחט הוושט הוה טריפה, ונקט דר' אדא ודאי פליג אהא דאיתא בל"ק דלכתחילה ישחוט ב' הסימנים, **ותמה** עליו בשטמ"ק דהרי המציאות היא שהקנה קודם לושט [וכמש"כ רש"י ד"ה משום דושט], וא"כ דרך סתם שחיטה לשחוט הקנה קודם. וכן נקטו האחרונים בפשיטות דר' אדא קאמר דהא דנתחדש בעוף דמהני סימן א' אינו אלא במיוחד דהיינו הושט, אבל ודאי כששוחט לקנה ואח"כ לושט הרי הקנה בכלל השחיטה, והאריך בזה הבית הלוי ח"ב סי' ט"ז.

**יעו"ש** עוד **בבית הלוי** שחידש מחמת יסוד הנ"ל, דאם יהא פסול שחיטה בקנה הרי"ז פסול בכל השחיטה, וכ"כ **האור שמח** פ"ג הי"ג ד"ה נראה.

**הקשה הבית מאיר** [יו"ד כ"ד סעיף ט"ו], להבה"ג דס"ל דנשמט הסימן אינו טריפה אלא הלכה במעשה שחיטה, **קשה** דא"כ לר' אדא דשחט הקנה לא מהני, מ"ט נשמט הקנה פסול. וצ"ע קושייתו, דהרי כבר כתב בזה **הרשב"א בתורת הבית** [סוף ש"א] דגם לר' אדא בעינן שיהו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, כדמצינו בעולת העוף [**וביאור דבריו** דלכו"ע עוף טעון לישחט בב' הסימנים אלא דבחיתוך בא' מתקיים השחיטה בב' הסימנים, ולר' אדא רק בחיתוך הוושט מתקיים גם בשני]. **ועי' בית הלוי שם. ועי' שערי ישר** שער החזקות שער ב' פרק יט [שפה] שהביא קו' הבית מאיר **ותירץ בזה"ל**, ודברי הגאון הנפלא הזה נפלאים, דהלא גם לרב אדא דסובר דשחיטת הקנה לחוד אינה מתרת ושחיטת הושט בלא קנה מתרת, מ"מ אם ישחט הקנה ואח"כ הושט שחיטה מעלייתא היא, ופסוקת הקנה ודאי טריפה, **א"כ מוכרח** דגם לרב אדא הקנה הוא סימן המתיר גם בעוף, אלא דאם שחט הקנה הותחל מעשה המתרת ולא נגמרה, ושחיטת הושט בעוף מתרת בלא קנה, ועל פי זה כמו דמתפרשת שיטת בה"ג למ"ד דעוף הכשירו בסימן אחד בין בקנה ובין בושט, כמו כן נפרש גם לרב אדא. וזה פשוט עכ"ל.

**מיתיבי שחט את הוושט ואח"כ נשמטה הגרגרת כשרה**. בביאור הפסול דשמוטת הגרגרת נחלקו **הבה"ג ורש"י** לעיל דף ט' ע"א, לרש"י הוי טריפה ולבה"ג הוא הלכתא במעשה השחיטה דהסימנים יהיו במקומם. **ועי' בחידושי הר"ן** כאן, שמתחדש בברייתא זו, דהנטרפת בזמן הפירכוס לפני המיתה אינה נאסרת, "שלא תאמר כיון דקי"ל שחט בה שנים או רוב שנים והרי היא מפרכסת הרי היא כחיה לכל דבריה, כל שנולדו בה סימני טרפה קודם יציאת הנשמה אסורה, דכי נפקא חיותא בטריפה קא נפקא, וקמ"ל דליתא, דעיקר חיותא בשחיטה קא נפיק". ופשוט דכל דבריו הם לדעת רש"י דעיקור הוא פסול טריפה. ועי' מש"נ בסימן בדין שחיטת טריפה[[13]](#footnote-14).[[14]](#footnote-15)

**ת"ש שחט שני חצאי סימנין בעוף פסולה וכו'.** צ"ע דהגמ' מייתי ראיה לר' אדא מהסיפא, **אולם** אדרבה קשה עליו מהרישא, דלר' אדא דלא מהני שחיטה בקנה, א"כ מה הס"ד שיצטרף. **ולכאו' מוכח** כיסוד האחרונים הנ"ל דהקנה גם הוא בתורת שחיטה, ולפיכך ס"ד דבגוונא דשחט חצי וושט יהני גם הקנה, דדוקא קנה לבדו לא מהני, **ועי' בספר תפארת יעקב** דהאריך בהנ"ל, ועיי"ש שכתב דמודה רב אדא דאם שחט קנה וחצי ושט, דכיון דגם בושט שהחיות בו שחט חציו, מהני שחיטת הקנה להשלים. [עי' בגמ' לק' שאני התם דאיכא שדרה ומפרקת, ובמש"נ שם].

**ת"ש שחט חצי גרגרת ושהה כדי שחיטה אחרת וכו'.** עי' **שיטמ"ק בשם ר"י** [הו"ד לעיל] דמתבאר בדבריו דמהכא מוכח דלר' אדא הקנה אינו בכלל השחיטה, דאי לר' אדא הקנה בכלל השחיטה לק"מ, דשפיר קמ"ל דליכא פסול שהייה, וכמו שמתרצת הגמ' בבהמה ה"ה בעוף. **ודחה השטמ"ק**, דרש"י ד"ה לא בבהמה, כתב "כלומר הא **אפילו** בבהמה", **והיינו** דהמקשן סבר שגמר את כל השחיטה בקנה, וענה התרצן שגמר השחיטה היה בוושט, ואיירי גם בבהמה, **וא"כ אדרבה** מרש"י מוכח דס"ל דהקנה הוא בכלל השחיטה, ולמסקנא החידוש של הברייתא הוא גם בעוף, ועי' **בחידושי רע"א** מש"כ על רש"י, וצ"ע.

**רש"י ד"ה ושהה בה** – משום דחצי גרגרת לאו התחלת שחיטה היא וכו'. **הנה מתבאר** דאין בחצי קנה אפי' התחלת שחיטה, כיון שאין בעשייה זו אפוקי חיותא כלל שהרי אינה מטריפה בזה. **ומתבאר** שאע"פ שלא יוכל לבוא לידי אפוקי חיותא אלא בחיתוך רוב הקנה, וא"כ עשייה זו מוכרחת, מ"מ אינה אפ' **התחלה** של השחיטה. [וכן לא דמי למיעוט בתרא דחזינן דמצטרף לשחיטה, ואכמ"ל]. **ומתבאר** דאין צריך בדווקא חיתוך רוב סימן, ועי' גם בברייתא דלקמיה הרי שהיה חצי קנה פגום וכו' שאין דין שיחתוך רוב סימן, אלא יש שחיטה שכשרה בכל שהוא, כגון שבא לפניו חצי קנה פגום, והעיקר דיהא נשחט מה שמשלים לרוב הקנה, ועי' רד"ה וגמרו, דנחשב **נשחט** הרוב, יעו"ש.

**תיובתא דרב אדא בר אהבה וכו'**, מאי הוי עלה וכו', דלמא שאני התם דאיכא שדרה ומפרקת. **עי' חידושי הרשב"א והר"ן** דהא דקאמר תיובתא משום דר' אדא גופיה איירי גם על מליקה, והא דקאמרינן מאי הוי עלה היינו מה נימא אנן בשחיטה ולא במליקה[[15]](#footnote-16).

**דלמא שאני התם דאיכא שדרה ומפרקת.** **ופרש"י** ד"ה דלמא דמחמת כן אזיל ליה חיותיה בכל דהו, הנה בפשוטו לפי"ז, עוף חולין שישבור לו שדרה ומפרקת יהני לו שחיטה בקנה בלבד, [לטהרו מידי טומאת נבילה בלבד שהרי טריפה הוא] וכ"כ **הבית הלוי** שם. ועי' **חזו"א** יו"ד ג' ס"ק י"ד שצידד דדוקא במליקה דכן הוא דינו משא"כ בחולין יעו"ש. **ובספר נאות יעקב** סי' ו' אות י' הביא בשם גאון אחד דמגמ' זו מוכח דשבירת המפרקת היא חלק ממעשה המליקה, ורק מה"ט אהני שבירת המפרקת להא שיוכל לשחוט בקנה [[16]](#footnote-17).

**דההוא בר אווזא וכו'. המרדכי** ריש פירקין כתב בשם רבינו ברוך להוכיח מכאן, דלהלכה לא בעי ב' סימנים לכתחילה, **והרא"ש** סי' ב' דחה דגוונא זו כדיעבד דמי.

**אמר רבא חכים יוסף ברי.** בפשוטו לא מובן מה ההתפעלות מדבריו, והרי לא אמר אלא שישחטו הקנה דאפשר לבודקו מבחוץ, ועי' מה שביאר בזה **הבית הלוי** [ח"ב סי' י"ח אות ב'] ע"פ סוגיא בדיני טריפות, ואכמ"ל.

**לדינא** – מסקנת הגמ' או וושט או קנה. **וכ"כ הרמב"ם והפוסקים**, ועי' **ב"י** בסימן כ"א שכתב, מש"כ הכל בו [ריש ס' ק"ז] שיש פוסקים [אורחות חיים סימן כ"ו] דדוקא ושט ולא קנה, תמהני היאך אפשר שנמצא מי שפסק כן והא בגמ' אסיקנא כר"נ, עכ"ד.

# וורידים

**דף כ"ח: אמר רב חסדא וכו' כיון דמנתחה אבר אבר.** עי' בדברי **הרא"ש והראשונים** דר"ל דדרך בהמה שמנתחים אותה, ואה"נ בגוונא שדעתו לצלותה כולה כאחד, יש לנקב הורידים.

**למימרא דטעמא דר' יהודה משום דם וכו'. הנה מבואר** דבפשוטו דינא דר"י הוא מדיני השחיטה, וכדמשמע במשנתינו, וכן דעת המקשן דמקשה על ר' חסדא מכמה ברייתות. והיינו דיש קיום דין בשחיטה בהוצאת הדם, [עי' ריש פרקין שלשון שחיטה הוא 'חטא', ופרש"י שם חטהו הוציא את דמו ונקהו], ור' חסדא חדית דאינו שייך לשחיטה אלא לאיסור דם, ועי' מש"נ בסימן בדין יציאת דם בשחיטה.

**בעי ר' ירמיה וכו'. עי' בשטמ"ק** דר' ירמיה הסתפק בהא גופא אי טעמיה דר' יהודה משום השחיטה או משום איסור דם כר"ח. **אמנם** עי' היטב לשון רש"י שכתב **שחיטה ממש** בעי רבי יהודה או לא, משמע שהוה פשיטא ליה דהוא מדיני השחיטה, אלא דמספק"ל אי נוהג בו דיני השחיטה. ופירוש מחודש נמצא בספר **תפארת יעקב** דכתב דר' ירמיה ידע דהורידים אינם טעונים שחיטה, אמנם מבעיא ליה האם כאשר שוחט הסימנים משום איסור דם, אולי הם מצטרפים למעשה שחיטה, ויפסול בהם שהייה, וכמו דמצינו במיעוט בתרא, [ומ"מ חזינן דיש שייכות בין הוצאת הדם לשחיטה דעל שאר אברים דיחתוך אין להסתפק, ופשוט].

1. **ועי' רש"ש** שתמה על התויו"ט שכתב דנחירה אינה בסימנים. [↑](#footnote-ref-2)
2. **וצ"ב היכן משמע בהאי קרא דבסימנים, ועי' בחינוך** מצוה תנ"א "שידוע כי מן הצואר יצא דם הגוף יותר מבשאר מקומות הגוף", **וכ"כ באור זרוע** [שחיטה סימן שעה] "ואין הדם יוצא כ"א מן הסימנין שהוא דם הנפש", [ו**עי' לעיל** ברש"י כ"ז. ד"ה חטהו]. ולכאו' חזינן מקרא דושפך את דמו, דגם בחולין יש איזה קיום דין בהוצאת הדם, אע"פ דתנן לק' ל"ג. ששחט ולא יצא דם כשר. וכיו"ב איתא בתוס' נזיר כ"ט. ד"ה קסבר אין שחיטה לעוף מן התורה "ולא צריכא אלא נחירת סימנין להוציא הדם **דרך** הסימנים", וכ"כ בפי' **הרא"ש** שם. אמנם כל זה צ"ע שהרי אין יוצא רוב דם מהסימנים **עצמם**. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונראה בדקדוק לשונו, דמוכיח דבעינן חיתוך בסכין ולטעמיה אזיל דס"ל בתורת הבית [עי' לק'] דלא מהני עקירה הסימנים בידים מהלחי אלא דוקא חיתוך בסכין והרמב"ן לא הוכיח כלשון הזה לטעמיה דס"ל בדף כ. דמהני עיקורם משורשם בידים. [↑](#footnote-ref-4)
4. **איתא** שם בגמ' שיחזקאל הנביא הזהיר הכהנים מלאכול נבילה וטריפה, משום שהותר להם מליקה, אלמא מליקה היא גם נבילה, ובשלמא למ"ד ישלמה"ת ניחא, דמליקה היא שחיטה פסולה, [שנעשית באצבע או משום שדורס, עי' תוד"ה רבי], ומעיקר הדין היא נבילה, אבל למ"ד אשלמה"ת צ"ע. ועי' ספר התרומה שם וכ"כ תוס' כ. דנבילה דנקט קרא אטו טריפה. [והנה בהערה הקודמת מובא מהגרי"ז דטריפה הוא חיסרון בהיתר שחיטה, והטעם בזה נראה ע"פ מש"כ הרמב"ם במאכלות אסורות דטריפה היא מקצת נבילה, ומעתה כמו שלא חל היתר שחיטה על נבילה כך כל טריפה יש בה מקצת ענין נבילה דחסר לה בחיות, ומה"ט לא חל ההיתר שחיטה, **וא"כ מבואר** דהוצרך להזהירם על איסור נבילה, משום דכשהותר להם טריפה הותר ענין נבילה במקצת ואיני יודע אם אפשר לפרש כן בדברי הראשונים דכתבו אגב אמנם הרמב"ן לא כתב אגב ואולי היה פשוט לו כהנ"ל דאל"כ היה מן הראוי לכתוב דהוא אגב וכדו' דהרי הקושיא עולה מאיליה דהאריך הרמב"ן לבאר מ"ט הוה טריפה אבל נבילה מהכ"ת]. [↑](#footnote-ref-5)
5. **הרמב"ן והרשב"א** הקשו דבגמ' בנזיר כ"ט. איתא דלמ"ד אשלמה"ת שרי להביא עוף לקרבן משום חינוך וכדו', ושרי לכהנים לאכול ולא הוה בזה איסור טריפה, כיון שאין שחיטה לעוף מהתורה. **ותמהו** בזה משמעתין, ותירצו שמשכח"ל במחזיר הסימנים ושוחטם ללא המפרקת. **ועי' מהר"ם**, ונראה שלא ראה דברי הראשונים, ועי' **רע"א ורש"ש** מה שתמהו בדבריו. [↑](#footnote-ref-6)
6. **יעוין** **בחידושי מרן רי"ז הלוי** במכתב עמ' ע"ט, דטריפה אינו דין איסור בפני עצמו אלא הוא דין פסול בהכשר שחיטה לגבי היתר אכילה, א"כ מהא גופא דמבואר דאיכא פסול טריפה בעוף, מוכח דבעינן איזה מעשה המתיר שעליו יחול הפסול טריפה. [ועי' **רד"ה לטהרה וכו'** דמודה רבי יצחק שיש טריפה לעוף וכו' ואין כשר בו אלא נחירה, **נראה** קצת דאי היה כשר כל הריגה, לא היה שייך בעוף מתני' דאלו טריפות, ואפי' טריפות שנעשו מאליהם, ומבואר לפי הנ"ל], ועי' לק' מש"נ בגדר נחירה. [↑](#footnote-ref-7)
7. **וכן מדוייק** בדבריו שם לעיל מיניה דעיקר נבילה הוא כשמתה מאליה. **[והעירו** על זה ממה שאמרו לעיל בסוגיין דדגים ל"ב שחיטה מדכתיב יאסף באסיפה בעלמא, **ותיקשי** דמ"מ מנ"ל דאף אם מתו מאליהם הן מותרין, הרי י"ל דאינם מותרין אלא כשאספם אדם מן המים, דהוי מיתתם ע"י האדם, ויש ליישב]. [↑](#footnote-ref-8)
8. **והיינו** אע"פ דמפרכסת הרי היא כחיה לכל דבריה, ולבן נח אסור לאוכלה מחמת איסור אבר מן החי. עי' לקמן ל"ג ולקמן קכ"א דבב"נ איכא אבמה"ח במפרכסת, דב"נ במיתה תליא רחמנא, ואכתי לא מתה, אבל בישראל אהני לה מעשה השחיטה להתירה. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ואפשר** דהרמב"ן לטעמיה אזיל דכתב המקור מדהוקש עוף לשחיטת בהמה, ומש"ה סבר דמההיקש ילפינן שיש שחיטה אף בעוף, **אולם** לתוס' דף כ. דמנבלת עוף טהור שמעינן שיעשה מעשה בסימנים, אי"ז בגדר שחיטה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ונראה דאין ללמוד מפלוגתא זו דלרשב"א נוהג בנחירה דיני שחיטה יותר מלרמב"ן, משום דבין לרמב"ן בין לרשב"א היא כשחיטה ללא החמשה הלכות שנאמרו היינו שהייה דרסה חלדה הגרמה ועיקור, אלא דשורש פלוגתתם היא מהו עיקור, ולטעמייהו אזלי בחידושיהם בדף ט. דדעת הרשב"א כבה"ג דעיקור שנאמר בהלכה היינו נשמטו ממקומם, אבל עיקור ממש ודאי לא מהני ומה"ט כתב הכא דעיקור ודאי לא מהני והרמב"ן שם לא ס"ל כבה"ג ולפיכך גם הכא לא ס"ל כבה"ג, ובזה מיושב מה שנראה ברשב"א דס"ל הכא כרש"י והרי לרש"י עיקור היינו כפשוטו די"ל דכונתו דדבריו הם כרש"י בעיקר הענין דכל מה שהקילו בנחירה הוא בחמשה הלכות בלבד, [ולא נחלק עליו אלא בפרוש הלכתא דעיקור וכמש"נ]. [↑](#footnote-ref-11)
11. **וכן נראה לדון** בהא דנקטו האחרונים (המקנה קדושין נ"ז, קר"א זבחים ס"ט) דלמ"ד אשלמה"ת חייב בשחוטי חוץ על נחירה, [והא דתנן דבמליקה אינו חייב, היינו משום דנטרפת קודם המליקה ושוב אין חייבין עליה משום שחוטי חוץ], **והיינו** דנקטו דלמ"ד אשלמה"ת לא שייך לחלק בין נחירה לשחיטה, דנחירתו זו היא שחיטתו, ועי' **זכר יצחק** שם. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ומתבאר** דגם למ"ד דאין שחיטה לעוף הו"ל בכלל וזבחת, וע"כ הק' דמנ"ל דלרבי יש שחיטה לעוף מה"ת, ומוכח דס"ל דהנחירה היא כשחיטה. [**ולפי"ז** מבואר דל"ד דין נחירה למ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת, לדין נחירה במדבר לדעת ר"ע, שהרי נחירה במדבר אינה בכלל וזבחת, דמקרא דוזבחת ילפינן דכשבאו לארץ נצטוו בשחיטה]. [↑](#footnote-ref-13)
13. יש שהקשו מכאן על הגר"ח דאמר דטריפה הוא פסול בהשחיטה גופא א"כ הכא דכבר נשחטה והותרה ע"י שחיטתה איך תחזור ותיפסל די"ל פשוט דגם להגר"ח איכא לאו על אכילת טריפה בפ"ע וכמבואר ברמב"ם פ"ד מאכ"א. [↑](#footnote-ref-14)
14. והנה צ"ע הרי אחר שחל התר שחיטה ונעשית בשרא בדיקולא א"כ מה אכפ"ל שנטרפה דהנה כתב הרמב"ם פ"ד מאכלות אסורות [עי' גם ה"י], דטריפה הוא תחילת נבילה ואי תמות לגמרי הרי מותרת דהוא בשרא בדיקולא שמת וגם כשלא מתה מחמת סיבת השחיטה אלא בסיבה אחרת, [וכמש"כ רש"י ל"ב.] וא"כ מאכפ"ל בהא שנטרפה, וכי הר"ן ס"ל שטריפה אינו ענין נבילה אלא איסור בפ"ע, וצ"ע. ואין לומר דזה גופא מסקנת הר"ן דכיון דחלה השחיטה לא שייך חלות טרפות בבשרא בדיקולא דאינו דהרי הר"ן מבאר את ראיית הגמ' מהברייתא דאי מהני שחיטה בקנה היה צריך להשמיע את החידוש בקנה דס"ד דקנה לא נפיק חיותא כ"כ ויהא אסור לאכול בנטרפה אח"כ ומדלא קאמר בקנה ש"מ כר' אדא דלא מהני שחיטת קנה לחוד, אלמא אין הסיבה שלמעשה ליכא טריפה היא משום חלות השחיטה אלא משום הסברא דכתב הר"ן דכבר נפיק עיקר חיותא ולא שייך בה מציאות של חלות טריפה דאין מספיק חייות שתוכל להיטרף, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. **ובזה** אתי שפיר מה שהרשב"א בתורת הבית [סוף ש"א] כתב להוכיח דאף לר' אדא הקנה בכלל השחיטה מעולת העוף, ולא הוכיח כן מחט"ה דרשאי לשחוט הקנה כדאיתא הכא, דלטעמיה אזיל דס"ל דר' אדא אמר את דבריו גם במליקה. [↑](#footnote-ref-16)
16. **וכן מסתברא** דהנה כתבו התוס' בזבחים דף ל. ד"ה והרי קמיצה, דכמו דבבהמה יש שני מתירין היינו ב' הסימנים, כמו כן במליקה יש ב' מתירין מפרקת וסימן אחד. וא"כ יש לפרש כוונת הגמ' הכי, דהרי עיקר חידושו דר' אדא הוא דהא דנתחדש בשחיטת עוף דסגי בסימן אחד, בעינן דוקא באחד המיוחד, היינו בוושט, ואהא קאמר הש"ס שאני התם דאיכא שדרה ומפרקת, ר"ל דבמליקה אין את החידוש דמהני סימן אחד, דהרי המפרקת היא כסימן אחד והוא סימן שני, ולכך מהני אף בקנה, ובעיקר ענין זה אי השדרה והמפרקת אי חלק מן השחיטה עי' רע"א לעיל דף כ"א. עד שמגיע לושט וכו' וחותך סימן אחד ורוב בשר עמו. ק"ל למ"ל למלוק הרוב בשר הא רש"י כתב לעיל דף י"ט ע"ב דאף מחזיר, דאם מחזיר מולק הסימני' לבדם, הרי דא"צ למלוק רק הסי' אלא דאם אינו מחזיר ממילא א"א לבא להסימן בלא שיחתוך תחלה מפרקת, אבל אחר שחתך הסי' למ"ל רוב בשר הא בחטאת ליכא הבדלה. וצע"ג. ואני מספק ג"כ אם צריך מליקת המפרקת בעצמו של כהן דוקא די"ל דהעיקר הסי' כמו במחזיר ורק שא"א לבא להסי' בלא מפרקת והוי המפרקת כמו העור ומותר לחתכו בסכין, וצ"ע לדינא. [↑](#footnote-ref-17)