שיעורי שבת ו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכח - רפואה בשבת

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שכח

##### שיעור ו

**אם צריך לחלל ע"י גוי דווקא**

א] **[סעיף י"ב]** **כשמחללין שבת על חולה שיש בו סכנה, משתדלין שלא לעשות ע"י א"י וקטנים ונשים, אלא ע"י ישראלים גדולים ובני דעת. הגה: וי"א דאם אפשר לעשות בלא דיחוי ובלא איחור ע"י שינוי עושה ע"י שינוי, ואם אפשר לעשות ע"י א"י בלא איחור כלל עושין ע"י א"י וכן נוהגים, אבל במקום דיש לחוש שיתעצל הא"י אין לעשות ע"י א"י.** נתבאר לעיל (שיעור ה) מחלו' המחבר והרמ"א אם עושים ע"י שינוי וע"י עכו"ם. ובמ"ב כאן העתיק דברי הט"ז דנוקט לעיקר כשו"ע לעשות ע"י ישראל. ומסתימת דבריו נראה דס"ל להלכה כהט"ז. אמנם לקמן (ס"ק לט) הביא המשנ"ב דעת הגמ"ר והדרכ"מ שכתבו דבמקום שצריך לבשל יין יעשו זאת ע"י עכו"ם, דמוטב שיתנסך היין משיתחלל שבת, וסיים שם "ומ"מ המיקל בחולה שיב"ס להחם בעצמו אין למחות בידו דיש לו על מי לסמוך, עיין בט"ז". והוא הט"ז כאן דהכריע לעיקר כשו"ע, ומשמע דנוקט לעיקר כרמ"א.

ובחזו"א (או"ח סי' נט ס"ק ב) כתב דאף לדעת הרמ"א דאם יש גוי עושין ע"י גוי, מ"מ אין איסור בדבר אם עושה ע"י ישראל.

**להקדים במה שאפשר לעשות מער"ש**

ב] כתב המ"ב לקמן (סי' של ס"ק א) "ולכן מן הראוי לאשה שהגיעה לחודש הט' להזמין בכל ע"ש כל הדברים הנצרכים לה, דשמא יזדמן לידתה בשבת ולא תצטרך לחלל שבת". והוא מספר חסידים (תתנ"ה), ובפי' מקור חסד (על ספר חסידים שם) כתב בטעם הדבר, שכיון שהרמ"א פסק שצריך שיעשה בשינוי כשאפשר, ה"נ צריך שיעשה כל מה דאפשר מע"ש למעט מחילולי שבת [כגון כבוי האורות בטלפון ובמכונית, וכן חיוג מקוצר, והכנת פתקים מראש וכו'], ולשון המ"ב "מן הראוי" משמע שאין איסור בדבר.

ונחלקו הפוסקים אם מחוייב אף לעזוב את ביתו ולהיות סמוך לביה"ח מער"ש מחמת כך, דדעת האגרו"מ (ח"א סי' קלד) דבאופן שיודע ודאי שיצטרך לחלל שבת מחויב להקדים מער"ש, וע"כ כתב שם שרופא שצריך להיות בבי"ח בשבת, אע"פ שיש לו היתר של פקו"נ, מחויב לעזוב את ביתו וליסוע לסביבות ביה"ח מער"ש, וא"כ ה"נ אשה שיודעת בודאי שתצטרך לילד בשבת, לדעת האג"מ מחויבת לצאת לביה"ח כבר מער"ש. אמנם הגרח"פ שיינברג זצ"ל ועוד פוסקים פליגי ולא מחייבים לעזוב את ביתו עבור זה. והנה המ"ב כתב "מן הראוי" וא"כ משמע שמעיקר הדין אינו מחויב, וא"כ א"צ לעזוב את ביתו. אמנם יש לומר, שדוקא כשהוא ספק ואינה יודעת בודאי שתצטרך לילד בשבת, בזה הוא רק ראוי ואינה מחויבת, אבל אם יודעת שודאי תצטרך לחלל שבת, אפשר דמעיקר הדין הוא, כדברי האג"מ.

אמנם נראה דדוקא אם יש לה איפה להתאכסן בסביבות ביה"ח, בזה מחויבת לצאת קודם שבת כשיודעת בודאי שתצטרך לילד בשבת, אבל בלא"ה אין צריכה ליסוע, דיש לחוש שלא יקבלו אותה בבי"ח, ומחמת זה יורע מצבה ויזיק לה.

אמנם כ"ז לענין ליסוע לקירבת ביה"ח, אך באופן שרוצה ליסוע מביתה ועי"ז להתרחק מביה"ח, בזה חמור יותר, דיש לדמותו לדין יוצא למדבר (סי' רמח סעיף ד) שאם יודע שיצטרך לחלל שבת בדרך מחמת פקו"נ, דג' ימים ראשונים מותר לצאת [וגם בזה יש חולקים שם], אך ג' ימים אחרונים אסור, וא"כ ה"ה הכא, גם למתירים שאינה מחוייבת לבא סמוך לביה"ח מער"ש, מודים שאסור לעזוב את ביתה אם מתרחקת עי"ז מביה"ח.

**המחלל שבת בפיקו"נ וע"י מעשיו נעשה עוד מלאכה שאינה צורך פיקו"נ**

ג] [סעיף י"ג] **כל הזריז לחלל שבת בדבר שיש בו סכנה ה"ז משובח אפי' אם מתקן עמו ד"א כגון שפירש מצודה להעלות תינוק שנפל לנהר וצד עמו דגים וכן כל כיוצא בזה.** והוא מגמ' יומא (דף פד:), וצריך ביאור מה החידוש בדין זה, וכי משום שמעלה דגים עם התינוק יהיה איסור להציל את התינוק, הא פיקו"נ דוחה הכל.

ועיין בשעה"צ כאן (ס"ק י"ז) שהביא מחלוקת ראשונים אם מותר אף לכוון עבור הדגים או לא, דלר"ן ולבה"ג והרוקח מותר, אבל לרי"ף ולרא"ש ועוד ראשונים אסור לכוון, וכן החמיר כאן במ"ב (ס"ק ל"ח).

ואין להקשות איך יתכן לאסור על כוונה בלבד, והרי המעשה הוא מעשה היתר, דמצינו כן במנחות (סד.) דפליגי רבה ורבא בנתכוון לצוד דגים והעלה דגים ותינוק, דרבה פוטר דאזלינן בתר מעשיו, ורבא מחייב דאזלינן בתר כוונה, ומבואר דלרבא עבור כוונה לבד אפשר לחייב חטאת ובפשטות אף סקילה. והרמב"ם (פ"ב משבת הט"ז) פסק כרבה לפטור, והראב"ד השיגו ופסק כרבא שחייב. ונראה דגם לרמב"ם שפטור אפשר שמודה שמ"מ איסור יש לכוון, וכן לראב"ד שמחייב אפשר שמודה שכאן שמכוון גם לתינוק פטור.

והנה בשלמא לדעות שמותר לכוון, א"כ מה שנתחדש בדין זה, הוא שאע"פ שיש איסור בכוונה לבד אף כשהוא מעשה היתר, כאן שבא לעשות מעשה הצלה מותר לכוון אף לדגים, אבל לדעת הראשונים שבאמת אסור אף בזה לכוון לדגים, וכמו שהחמיר המ"ב, א"כ צ"ב מאי קמ"ל בדין זה הלא פשיטא דשרי להציל את התינוק משום פקו"נ.

ובתורת היולדת (פ"ב הערה ו) יישב דקמ"ל דאף דבידו להשתדל לעשות ההצלה בלי המלאכה, ויעלה את התינוק לבדו, אינו מחויב אלא יעלה כדרכו [ובאופן שלא מרבה בפעולה עבור זה]. ואין נראה כן, אלא דווקא במקום שבהול על ההצלה כגון בתינוק שמא יטבע, ובזה פשוט שאינו צריך לברור שלא יעשה עוד מלאכה, אבל באופנים אחרים וכמו שכתב המ"ב בתינוק שננעל בחדר שאינו בהול כ"כ, ודאי אסור ומחויב להשתדל לעשות מה שיכול להימנע מעשיית המלאכה.

ויותר נראה דקמ"ל דאף דבאפשרותו להחליט שאינו רוצה את הדגים, ואחר שיעלו יזרקם בחזרה לנהר, ועי"ז יהיה רק דרבנן דהוא מלאכה שאי"צ לגופה, קמ"ל דאינו מחויב בכך.

ה] ועיין לעיל סי' שט"ז בביה"ל (סעיף ז ד"ה הצד וכו') במה שדן בצד נחש בא"י שמצווה לבערו מן העולם כדי שלא יהרוג, אם כשמכוון לתופסו רק כדי להשתמש עם הנחש לרפואה, אם עובר הוא איסור או לא, דבתחילה דימהו למש"כ הר"ן לפטור אף במכוון לדגים, וצ"ע דמשמע דנוקט כדעת הר"ן להתיר לכוון, וכאן מכריע לאיסור.

[והנה הביה"ל שם סיים דיש לדחות דכיון דמכוון רק לרפואה, דומה למבואר בפסחים כה: דא"א וקא מכוון אסור עיי"ש. ויש להקשות דמבואר בדבריו דמשום דרק משום שאינו מכוון להצלה אלא רק לרפואה אסור משום א"א וקא מכוון, ובספרו אהבת חסד (ח"א פ"ז בנתיב חסד ב) האריך דלמסקנת הסוגיא בפסחים שם דלצורכו ולצורכה אסור א"כ גם במכוון להצלה ולרפואה ביחד יהיה אסור וצ"ע. אמנם לולי דברי הביה"ל היה אפ/שר לחלק דדברי הר"ן הם דוקא כשמכוון גם לרפואה וגם להצלה דחכמים התירו אף כשמכוון כדי שלא ימנעו מלהציל כדכתב הר"ן שם (שבת לח. בדפי הרי"ף) אבל כשמכוון רק לרפואה ודאי אסור].

ונ"מ לפ"ז כשנוסע בשבת עם נהג שאינו שומר תו"מ, דיש לו לומר לנהג שנוסע לצורך פקו"נ, דאל"ה הנהג עובר איסור כשמכוון רק לפרנסתו, וכשאומר לו שנוסע לצורך פיקו"נ מצילו מאיסור כיון שיש כאן גם כוונה להצלה [ואף שהוא מכוון גם לפרנסתו מ"מ לכל הפחות לדעת הר"ן מצילו מאיסור]. ועיין עוד בבית הלוי פרשת שמות [ב, כה] "וכמו בשמירת שבת וכדומה דלפעמים אנוס הוא לעשות מלאכה או עבור חולה ר"ל וכדומה מ"מ לא מקרי אונס רק לאותם שהיו שומרים אותו אם לא היה האונס אבל המחלל שבת כשאינו אנוס גם במלאכה שהוא אנוס מקרי מחלל" וכו'. ומבואר מדבריו דעדיף לחלל ולהזמין נהג ש"ש ומטעם אחר דמי שאינו ש"ש לא נחשב כלפיו אונס.

**כשנוסע מחוץ לתחום אם מותר לצאת בבגדיו**

ו] עוד דנו הפוסקים אם מותר לצאת בבגדיו [כגון כובע חליפה וט"ק] בנסיעתו לבית חולים שמחוץ לתחום, דהא בגדיו קנו שביתה במקומם ואיך שרי להוציאם חוץ לתחום. ויש שרצו לומר שבדרך מלבוש בטל לאדם ושרי, אמנם במ"ב לקמן (שצ"ז ס"ק ז) מבואר דאסור לצאת בבגדי חבירו שקנו שביתה במקומן. ובתוס' ישנים יומא (סח.) הקשו איך מותר בשעיר המשתלח להוציא מחוץ לתחום את לשון הזהורית, ועיי"ש מה שתי', ומבואר דקושייתם הוא רק מלשון הזהורית, ולא מבגדי המשלח [ולא משמע שצריך המשלח ללבוש בגדים מצומצמים רק לכבוד הבריות]. והגרש"ז אויערבך כתב (מנח"ש סי' טו) להתיר משום דרגלי הכלים כרגלי הבעלים וטפלים הם לו, וכיון שהותר לאדם לצאת חוץ לתחום משום פקו"נ ה"ה דגבי הבגדים יש היתר להוציאם חוץ לתחום, ולפ"ז דווקא בבגדיו אבל בבגדי אחרים אסור, ובתורת היולדת (פ"ב הערה ו) כתב עצה דאם יודע מע"ש שיצטרך לצאת בשבת חוץ לתחום, א"כ יכול להפקיר בגדיו, ואז ודאי שרי.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**