כלים פכ_ח מ_ט
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ח מ"ט**

א] **משמרת של יין אין בה משום מושב,** הר"ש והרא"ש פירשו דהוא משום דאין יושבין עלי' מפני השמרים, וצ"ע דא"כ מאי קמ"ל דאין בה משום מושב, ובמשנ"א כתב דקמ"ל דאפי' נמלך עלי' שלא תשמש ליין אלא לישב עלי' ל"מ, דמאיסא מפני השמרים ובטלה דעתו, ובחזו"א סימן ל"ג סקי"ב הוסיף, דאף אם מירקה ושטפה וישב עלי' ל"מ, דכ"ז שהיא מיוחדת למשמרת אין דרך לנקותה ולישב עלי' ולא מיקרי מיוחדת לישיבה בכך.

ובחי' הגר"א ובא"ר כתב דהא דמשמרת של יין וחלוק של יוצאת החוץ ובגד מן החרם אין טמאין מושב, הוא משום דמנוקבין הן ולא חזיין למילתייהו, וע"כ אף דהן ראויין למושב, מ"מ כיון דלמילתייהו טהורין הן ובטלה טומאת מת מהן, אינם טמאין מדרס, ובא"ר כתב דהוא מדינא דבטל העיקר בטלה הטפלה, ומשא"כ בכסת הסבלין, דהגם דמשום מילתי' טהורה, היינו רק משום דמלאכה זו אינה מורידתה לתורת קבלת טומאה, אך אם הי' מייחד לה לדבר המקב"ט היתה טמאה, וע"כ היא טמאה מושב, עכ"ד, ועמש"נ לעיל פי"ט מ"ט אות ח' ללמוד מד' הגר"א, דהא דבטל העיקר בטל הטפלה, אי"ז אי"ז משום דכשבטל העיקר אף אין מקיימין אותו למדרס, שהרי הכא כלים אלו עומדין לעיקר מלאכתן, ומ"מ כיון דלמילתייהו טהורין הן, אינם טמאין מדרס, ובע"כ דהטעם בזה הוא משום דהיכא דאין עיקר עשייתו למדרס אלא הוא משמש מדרס עם מלאכתו, הוי עיקר טומאתו משום תורת כלי שיש עליו מכח מלאכתו, וע"כ כל דלמילתייהו אין תורת כלי עליו, דבגד מנוקב לא חשיב כבגד, אף אינו טמא מדרס, ומשא"כ בכסת הסבלין, דאף דתשמישו אינו חושבו ככלי מעשה לקבל טומאה, מ"מ דאם הי' מייחדו לתשמיש אחר הי' טמא, והרי דתורת בגד עלי', ע"כ היא טמאה מדרס, ונתחדש בזה, דבמשמש מדרס עם מלאכתו, ל"ב שיהא עליו דין קבלת טומאה מכח עיקר מלאכתו, אלא בעינן שיהא עליו תורת כלי מכח עיקר מלאכתו, וע"כ אף דכסת הסבלין אינה מקבלת טומאה מכח מלאכתה, משום דל"ה כלי מעשה, מ"מ כיון דתורת בגד עלי', ה"ה טמאה מדרס.?ועמש"נ לעיל שם בגדר דינא דמשמש מדרס עם מלאכתו, ונת' כעי"ז מד' מהרח"ש דפשוטי כלי עץ אין טמאין משום משמש מדרס עם מלאכתו.?

ב] **סבכה של זקנה טמאה משום מושב,** גיר' הר"ש והרא"ש לעיל פכ"ד מט"ז ע"פ התוספתא דסבכה של זקנה טמאה מדרס ושל ילדה טמאה ט"מ, ופירש דהא דשל זקנה טמאה מדרס, הוא משום דזקנה אינה מקפדת ויושבת עלי', ומשא"כ סבכה של ילדה דמקפדת ואינה יושבת עלי', אינה טמאה מושב.

אך גיר' הרמב"ם לעיל שם דסבכה של ילדה טמאה מדרס ושל זקנה טמאה ט"מ, ופירש שם דהוא משום דשל זקנה אינה ראוי' למושב מחמת גודל נקבי' או מחמת צורת עשייתה, והרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו עמד ע"ז מהא דתנן הכא דשל זקנה טמאה מושב, וכתב לישב דב' מיני סבכות של זקנה הם, והאחת מהן ראוי' למושב והי' דרכן לישב עלי', וכתב לישב עוד, דאולי סבכה זו מתטמאת משום מושב בלבד לא בכל אופני' המדרס שהם ה' וכו', עכ"ל, וזהו דתנן לעיל דשל זקנה טמאה ט"מ, משום דאינה טמאה בכל אופני המדרס, ובחזו"א סימן ל"ג סק"ז עמד ע"ז, שהרי כל המיוחד למדרס בא' מן הצדדים מטמא בכל ה' הצדדים, וכמש"כ הרמב"ם לעיל פי"ח מ"ה, ובתו"כ פר' זבים פ"ב ה"ז מרבינן לה מקרא, ועיי"ש שנדחק דמכוון הרמב"ם הוא, דלעולם של זקנה אינה טמאה מדרס, דאף אם אירע לפעמים ששוכבת בה אינו אלא תשמיש עראי, אא"כ משמשת ישיבה, ועיי"ש במש"כ לפרש במה שהביא הרמב"ם מדינא דהמקצע טפח, וצ"ע בזה.

ג] **חלוק של יוצאת החוץ העשוי כסבכה טהור,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיא לובשת בגד מכוער זה שאינו ראוי ללבישה כדי שיצחקו ממנה, ובפשוטו הי' נראה דטעם טהרתו הוא משום דאין עליו תורת בגד, אך הנה בד' הרמב"ם בפכ"ב מכלים ה"ט ופכ"ז הט"ו נראה דמפרש כן גם בהא דתנן לעיל פכ"ד מט"ז דסבכה של יוצאת לחוץ טהורה, ובפכ"ז שם פירש הרמב"ם דטהעם טהרתה הוא משום שאינה ממשמשי אדם, והיינו דדמי להא דתנן לעיל פכ"ד מ"א דשל דיצת הערביים טהור מכלום, ופירש הרמב"ם שם ה"ד דהוא משום שאינו ממשמשי אדם, כיון שאינו אלא לשחוק, ומש"כ הרמב"ם הכא שאינו ראוי ללבישה, נראה דהיינו דאם הי' ראוי ללבישה, הי' חשוב שהוא משמש גם ללבישה, והי' ממשמשי אדם, ורק משום דאינו ראוי ללבישה, ואינו משמש אלא לשחוק, אינו חשוב ממשמשי אדם ואינו מקב"ט.

והר"ש והרא"ש כתבו דהוא מלא קרעים ובשרה נראה, ולכאו' טעם טהרתו, הוא משום דהוי כעושה בגד מן החרם דטהור משום דאין עליו תורת בגד, ובחזו"א סימן ל"ג סקי"ב כתב דנראה דהוא אף בדאיכא גע"ג במקום א', ועי' להלן אות י"ב, וכ"נ בחי' הגר"א ובאלי' רבה, ועיי"ש מש"כ בטעם הא דאינו טמא מדרס, ונת' לעיל אות א'.

ד] **העושה בגד מן החרם טהור,** הר"ש פירש דהוא רשת שבשרו נראה ולכך טהור, ובל' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דכיון דנקביו רחבים אין עליו תורת בגד, וכן פירשו הרמב"ם והר"ש לעיל פכ"ג מ"ה, ועי' חזו"א סימן ל' סקכ"ו מש"כ בזה.

והנה בחזו"א סימן ל"ג סקי"ב הק', דנהי דאינו טמא משום בגד, מ"מ ליטמא משום מדרס, דהא כל בגדי האדם טמאין משום מדרס, ולענין מדרס א"צ דין אריג ולא דין בגד, ומכיון שטמא מדרס טמא בכל הטומאות, עיי"ש מש"כ בזה, ובהמש"ד כתב דאי"ז מתישב בד' התוספתא שהביא הר"ש, אך בחי' הגר"א ובא"ר מבו' דבאמת מן הדין הי' לו ליטמא מדרס, ואך דכיון דלמילתי' לא חזי, אף אינו נטמא מדרס, ונת' לעיל אות א'.

וי"ל עוד בזה, דמתניתין דהכא דינא קתני דבגד העשוי מן החרם אין עליו תורת בגד לקב"ט מדין טומאת בגד, ואה"נ דאם הוא משמש גם למדרס ה"ה מקב"ט מדין מדרס, - והנה זה ניחא טפי לדעת הרא"ש לעיל פכ"ז מ"ו דאין בגדים נטמאין מדרס, אלא בשדרך להציען תחתיו, עמש"נ שם אות ב', ולדעתו י"ל דאיירי הכא בבגד שאין דרך להציעו תחתיו, אך נראה דגם לדעת הרמב"ם והראב"ד שנת' לעיל פכ"ו מ"ה אות ב' בדעתם דבגדים שהוא יושב ושוכב ונשען בעודו לבוש בהן, טמאים מדרס, מ"מ ודאי יש בגדים דאין יושבין ונשענים עליהן כלל, והם אינם טמאין מדרס, ודוגמא לזה הוא סבכה של זקנה, שפירש הראב"ד בפ"ג דעדיות דאין טמאה מדרס מפני שהיא מעברת אותה מעל ראשה בשעת שכיבה, וזהו דתני הכא דאם עשה בגדים אלו מן החרם אינם מקב"ט מתורת בגד.

ה] ובעיקר הדין בזה יש לדון, דהנה דעת הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"כ מ"ג דרק מינים הנטמאין בשאר טומאות נטמאין במדרס, ולעיל שם אות י"ד ובפי"ז מי"ז אות כ' נת' כן גם בדעת רש"י בשבת דס"ו., ולפ"ז ניחא הא דאין בגד העשוי מן החרם נטמא מדרס, דכיון דאין עליו תורת בגד ואינו מן המינים המקב"ט, ע"כ אף אינו נטמא מדרס, אך לדעת התוס' והר"ש ודעימייהו דטומאת מדרס הויא אף בדבר שאינו מז' מינים האמורים בתורה, אין לישב כן, והאמנם אם עשה בגד זה מן הצמר, י"ל דחשיב כאין במינו טהרה במקוה דאינו נטמא מדרס,[[1]](#footnote-2) אך אם עשאו מדבר הגדל בארץ דיש במינו טהרה במקוה, בדין דיהא טמא מדרס, וגם למשמעות ד' הראב"ד בעדיות פ"ג דהא דבגד שנקביו רחבים אינו נטמא משום בגד, אי"ז משום דלא חשיב כלל כמין דבגד, אלא הוא משום דאינו משמש תשמיש בגד, ונת' בזה לעיל פכ"ד מט"ז אות ז', הרי דאי"ז טעם כלל לטהרו מטומאת מדרס.

ו] עוד ילה"ע בזה, דהנה בחזו"א סימן כ"ז סקי"א כתב, דאם עשה כלי קיבול מן החרם ה"ה מקב"ט, והיינו דהגם דאין עליו תורת בגד, מ"מ ה"ה טמא משום כלי קיבול, ולפ"ז תיקשי למש"כ בחזו"א סימן ה' סק"ג כתבדהא דבגדים שאדם לובש ואינם עומדין לקפל בתוכן דבר טמאין, אף שאין דבר אחר מיטלטל על ידן, הוא משום דלבישת הבגדים חשיב תוך, כיון דניח"ל שיהא בתוכן מה שנותן בהן, וכ"כ בסימן כ"א סק"ז, דא"כ מ"ט אין בגד העשוי מן החרם מקב"ט בתורת כלי קיבול.

והנה אמנם בעיקר מש"כ החזו"א דהעושה כלי קיבול מן החרם מקב"ט, נת' לעיל פכ"ג מ"ה אות ב' דלכאו' כ"ז לדעת הרמב"ם בפ"א מכלים הי"א דכל העשוי מן הגדל בארץ אף מדברים הרכים חשיב ככלי עץ, אך לדעת שאר קמאי דס"ל דרק העשוי מן הדברים הקשים הגדלים בארץ חשיב ככלי עץ, ונת' בזה לעיל פט"ו מ"א אות א', הרי דכלי קיבול העשוי מחוטים אינו מקב"ט, אלא בשיש על החוטים תורת בגד, שהוא מן המינים המקבלין טומאה, וכאשר כ"ה מבו' בד' החזו"א סימן כ"ח סק"ד, אך עכ"פ לדעת הרמב"ם דכל העשוי מן הגדל בארץ חשיב ככלי עץ, מוכח לכאו' דבגד לא חשיב ככלי קיבול, והא דבגד מקב"ט, הוא משום דבבגד ל"ב שיהא עשוי לקבלה, וכמש"נ לעיל פכ"ו מ"ג אות ג'.

ז] **ראב"י אומר אף העושה בגד מן החרם וכפלו טמא,** בתוספתא שהביא הר"ש תניא דהא דראב"י מטמא, הוא בשכפלו ותפרו ואין בשרו נראה מתוכו.

והנה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דת"ק פליג על ראב"י ומטהר אף בכה"ג, ופסק הרמב"ם כראב"י, ועמש"כ בזה בחס"ד במשנ"א ובחזו"א, ובחזו"א סימן ל"ג סקי"ב פירש טעם הפלוגתא בזה, דבגד אריג או קלוע רצוף בלא חורים חשיב טפי מעשוי רשת וכפלו ותפרו, וע"כ לרבנן עדיין לא חשיב בגד בהאי תפירה ול"ה בכלל בגד שבתורה, ולראב"י חשיב השתא בגד, - אמנם למש"נ לעיל אות ה' בדעת הראב"ד, דהא דבגד שנקביו רחבים אינו נטמא משום בגד, אי"ז משום דלא חשיב כלל כמין דבגד, אלא הוא משום דאינו משמש תשמיש בגד, לכאו' בדין דכל שכפלו ותפרו והוא משמש תשמיש בגד יהא טמא, ושמא לדעתו לא פליג ת"ק על ראב"י.

ח] **שם בר"ש, תניא בתוספתא העושה חלוק מן המשמרת אם יש בה שלשה על שלשה טמא,** בתוספתא סמיך לה לדינא דהעבים והרכים אין בהן משום גע"ג אבל יש בהן משום שלשה על שלשה, ומ' מזה דמה"ט הוא דהעושה חלוק מן המשמרת אינו טמא אא"כ יש בו שלשה על שלשה, משום דמשמרת שאינה ראוי' כ"כ לעשות ממנה בגד דמי לעבין ורכין דאין טמאין אלא בשיש בהן שלשה על שלשה, וכעי"ז כתב בסד"ט, והנה אמנם לכאו' אי"ז מתישב, דבד' הרמב"ם פכ"ב מכלים ה"ב מבו' דכל הא דהעבים והרכים אינם טמאין אלא בשלשה על שלשה, הוא רק בקרעים הבאים מן הבגדים, אך כל שארג מהן בגד שלם, ה"ה מקב"ט בכ"ש מדין אריג, ובפשוטו כל שעשה חלוק מן המשמרת, חשיב כאריג דמקב"ט בכ"ש, אך צ"ל דהכא איירי שעדיין לא גמר עשייתו, וע"כ אינו בכלל אריג, ואינו מקב"ט אלא בשיש בו שלשה על שלשה.

ובחס"ד כתב דהא דבעינן שיהא בו שלשה על שלשה, הוא משום דזהו שיעור חלוק של קטן וכדתנן לעיל פכ"ז מ"ה, אך בחזו"א סימן ל"ג סקי"ג כתב דאין לפרש כן מכמה טעמים, ובחס"ד פ"ה הי"ד כתב דהוא משום שנקבי' רחבים קצת ונראה הבשר, וע"כ בעינן שיהא בה שלשה על שלשה, ועי' בחזו"א שם מש"כ לפרש בזה.

ט] **שם, משמרת של יין שבלתה וכו' ראב"ש אומר וכו',** הגר"א בזר זהב פירש בטעמא דראב"ש, דהוא משום דבשל שק ושל בגד אין דרך להניח פירות, ובשל שעם ושל צפירה דמיני גמי הם דרך להניח פירות, ועי' בחזו"א סימן ל"ג סקי"ג מה שפירש בטעמא דת"ק דפליג, ועיי"ש שכתב עוד, דמהא דאמר ראב"ש שיעורה בשמרים ות"ק אמר מעין מלאכה, משמע דלת"ק אף אם אינה מקבלת שמרים אם ראוי' לשאר סינון טמאה, ולראב"ש טהורה, עכ"ד.

י] **שם, משפך של גתות אע"פ שהוא עשוי ככברה טמא,** הגר"א בזר זהב פירש דהיינו דאף שהוא מנוקב ואף הפסולת תלך דרך נקביו טמא, שאינו עשוי לסנן את היין אלא להכניס היין והשמן לתוך הגת, ובחזו"א סימן ל"ג סקי"ג כתב דצ"ל דעשוי לעכב הענבים הגסים או שאר דברים גסים שנתערבו שם, דאם אינו עשוי לקבלה טהור דאינו מטלטל מלא ובגד ושק בעינן מטלטל מלא, ועיי"ש שכתב עוד, דאפשר דאף אם כל אריגתו ככברה טמא, דאף דלא חשיב אריג כחרם מ"מ טמא משום כלי קיבול, עכ"ד, ויש להוסיף, דלמש"נ לעיל פכ"ו מ"ג אות ג' בדעת רבים מקמאי דבבגד ל"ב שיהא עשוי לקבלה, הרי דאי נימא דמשפך זה אין כל אריגתו ככברה, וחשיב כבגד, י"ל דהוא טמא אף בשאינו עשוי לעכב דברים גסים.

יא] **שם, חוט שפירש מן הבגד כל שהוא אפי' ק' אמה כולו חיבור א', שהוא תופר בו כל שהוא צורך התפירה חיבור וכו',** בחזו"א סימן ל"ג סקי"ג כתב דהא דחוט שפירש אפי' ק' אמה הוי חיבור, איירי בשהי' דרכם להחזירו, דאם עומד להסירו מן הבגד לא חשיב חיבור. - ובהא דכשהוא תופר בו והוא צורך התפירה הוי חיבור, הק' החזו"א שם, דמ"ש מהא דתנן לעיל מ"ז דטלי' על הבגד מרוח אחת אינו חיבור, אע"ג דהוא לצורך התפירה, מ"מ השתא עדיין אינו משמש לבגד, וראיתי לישב בזה, דהתם כל שטלאה מרוח א' לא חשיבא המטלית כלל כחיבור לבגד, אך הכא שמקצת חוט זה עצמו כבר הוא חלק מן הבגד, ע"כ אף שאר החוט שהוא עתיד לתפרו בבגד, הוי חיבור.

יב] **שם, עשה לו שפה ג' אצבעות וכו' טמא,** בחזו"א סימן ל"ג סקי"ג כתב דאין השפה מתקנת את כל החלוק להקרא בגד, אלא השפה עצמה טמאה משום בגד, וכל החלוק טמא משום מחובר לטמא טמא, ולפ"ז שפה ל"ד, אלא אורחא דמילתא נקט, וה"ה אם יש באמצע גע"ג, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

1. דאף דאם עשה ממנו בגד מקב"ט, נראה דל"ד למפץ דחשיב דיש במינו טהרה במקוה, דבכלי עץ דשם המין המקב"ט הוא "עץ", וע"כ כל הגדל מן הארץ חשיב דיש במינו טהרה במקוה, ומשא"כ בבגד דשם המין המקב"ט הוא "בגד", ולא המינים שעושים מהן בגד, הרי דכל שלא עשה ממנו בגד אינו כלל מין המקב"ט. [↑](#footnote-ref-2)