1   שיעור הנאסר בצליה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תליתאי

#1

שיעור הנאסר בצליה

(חולין צ"ו:) "ירך שנתבשל בה גיד הנשה אם יש בה בנותן טעם הרי זו אסורה" ובגמ' - "אמר שמואל לא שנו אלא שנתבשל בה אבל נצלה בה קולף ואוכל עד שמגיע לגיד".

פשטות לשון הגמ' - וכן מורין דברי רש"י [וכדדייק בדבריו האו"ז ריש סימן תנ"ג], שיכול לאכול עד שמגיע לגיד ולשמנו - בלא לשייר שום בשר בירך. אמנם התוס' מתקשים שודאי נאסר כדי קליפה ואולי אף כדי נטילה - שנבלע שם טעם הגיד, וע"כ שלשון הגמ' "עד שמגיע לגיד" - לאו דוקא.

בשיטת רש"י [שלא משמע בדבריו כדברי התוס' וכנ"ל] נראה לפרש דהא שאין נאסר כדי קליפה - הוא משום שטעם הגיד ושמנו היוצא בצליה - מועט מאוד [וכחוש] ובודאי בטל בששים, משא"כ בבישול יתכן שאין ששים כנגדו - כמפורש במשנה. וכן הוא להדיא בדברי הכס"מ (פט"ו הל"ב) בשיטת הרמב"ם - דאף אם את"ל ששמנו של גיד מפעפע "הוא דבר מועט ונתבטל".

התוס' לקמן (צ"ז. ד"ה "כחוש") בפירושם השני - ביארו את דינא ד"גדי כחוש שצלאו בחלבו" באופן זה, שטעם החלב בטל בששים [הובא בכס"מ שם וברמ"ך]. וצ"ב, אמאי לא ניחא להו לפרש גם את הדין של ירך שנתבשל בה גיד הנשה - באותו אופן, וכשיטת רש"י והרמב"ם.

וצ"ל, שלא ניחא להו לתוס' לחלק בין בישול לצלי - בכמות הטעם הנפלט, וכל החילוק בין בישול לצלי הוא לאיזה עומק נבלע במאכל השני - דבבישול נבלע בכולו ואילו בצלי אינו נבלע אלא בשיעור נטילה או קליפה. והרשב"א בחידושיו אף הכריח פירוש זה בדברי שמואל, שהרי שמואל ס"ל דמין במינו לא בטל כדאיתא בסוף ע"ז, ואם נימא שנבלע בכולו אלא שהוא שיעור מועט - עדיין ייאסר כולו, וע"כ שלא נבלע אלא כדי קליפה או נטילה. וצ"ב מה יענו רש"י והרמב"ם לטענת הרשב"א [אמנם הרשב"א לקמן צ"ח: תירץ באופן אחר, ולפ"ז ל"ק אף לשיטות אלו].

באופן פשוט נראה ליישב, שהראשונים האלו יסברו שתירוץ הגמ' דאיירי בגדי כחוש - אינו אליבא דשמואל. אלא דהרשב"א הבין מפשיטות הסוגיא שהוא אף לשמואל - כמו שהאריך שם, ולכן הכריח את פירושו מדברי שמואל.

אמנם יתכן ליישב את שאר הראשונים - אף אם יודו לרשב"א שהסוגיא אזיל אף לשיטת שמואל. אלא דהוכחת הרשב"א הוא משום שס"ל דחלב ובשר הוו מין במינו, ויתכן שלשאר הראשונים נחשבים כשני מינים, ולכן בטל החלב הכחוש בששים אף לשיטת ר' יהודה.

וכן הוא בשו"ע ריש סימן צ"ח - שחֵלב ובשר הוו מין בשאינו מינו, אלא שהתם קאי לענין טעם כעיקר - והיא פלוגתת הרמ"א והש"ך בס"ב - אי אזלינן בתר שמא או בתר טעמא, משא"כ לענין ביטול מין במינו ודאי אזלינן בתר שמא - כמסקנת הסוגיא בע"ז ס"ו., וכן נפסק ביו"ד סימן קל"ד ס"ו [אמנם הגר"א בס"א הביא את דעת הר"ן דהוו מין במינו - אף שהר"ן איירי לענין ביטול, ואילו המחבר איירי לענין טעם כעיקר. וצ"ל שהגר"א ס"ל דהמחבר אזיל כשיטת הרמ"א בס"ב - שאף לענין טעם כעיקר אזלינן בתר שמא וכמפורש בב"י, וממילא מוכח בר"ן שחולק על המחבר].

ועיין יד אברהם שם דיתכן שהא דלשמואל נחשבים כאינו מינו - הוא משום דס"ל דאזלינן בתר טעמא אף לענין ביטול מין במינו. אולם לדידן דאזלינן בתר שמא - באמת ייחשבו כמין במינו, אלא דאנן קיי"ל שאף מין במינו בטל.

דבר המפעפע

השו"ע בס"ה פוסק כשיטת הרשב"א דבדבר המפעפע אף שיש ששים כנגדו - עדיין צריך נטילת מקום. והיינו שמתפשט יותר בשיעור הנטילה - מאשר מתפשט בכל החתיכה. ועיין גר"א שדייק בתוס' (צ"ז. ד"ה "שאני") שחולקים על הרשב"א, ולכן ביארו התוס' את הגמ' בפסחים "נטף מרוטבו על החרס יטול את מקומו" - משום שרוטב אינו מפעפע כל כך ולכן נבלע רק כדי נטילה, דאם היה מפעפע בכולו היה מתפשט בכולו בשוה ומתבטל - ולא היה אוסר אף כדי נטילה. משא"כ לרשב"א, שפיר יתכן שרוטב מפעפע טובא - ואעפ"כ יאסור כדי נטילה.

גדר "כחוש"

התוס' בד"ה "ההוא כחוש הוה" מפרשים בשני אופנים את גדר "כחוש", א. שחלב כחוש אינו מפעפע כלל, ב. אף שמפעפע - אולם בטל בששים משום שבגדי כחוש החלב הוא מועט.

מפשטות לשון רש"י (צ"ו: "אבל נצלה") "נצמת בתוכו ואינו מפעפע ויוצא בבשר" - נראה שהוא כפירוש הראשון בתוס', אולם יתכן לדחוק בלשונו שקצת מפעפע ובטל בששים, וכונתו - דאף שבבישול יש בכחו לאסור - היינו משום שבבישול יוצא יותר טעם. והטעם הזה הנוסף שיוצא בבישול, אינו יוצא בצלי - אלא נצמת ואינו מפעפע כלל.

שיטת הרמב"ם

הרמב"ם בפט"ו הל"ב מפרש כפירושם השני של תוס' - שכחוש היינו שהוא מועט ובטל בששים, ואף קליפה אינו צריך [ואף בשמן - אם מתבטל בששים לא בעי נטילת מקום לדעת הרמב"ם כמפורש בגר"א סק"ה סקל"ד, ודלא כשיטת הרשב"א].

בהמשך דבריו מביא הרמב"ם את דינא דירך שצלאה בגידה - דקולף ואוכל עד שמגיע לגיד, ומבאר הרשב"א בדעת הרמב"ם (הובא בכס"מ שם) דגיד ושומנו אינם מפעפעים כלל ואף קליפה לא בעי. אמנם בלשון הרמב"ם שמסיים "שאין בגידים בנותן טועם כדי לשער בהן" משמע שמפעפע - אלא שתמיד יש ששים כנגדו, משא"כ בבישול - בעינן לשער אם יש בו ששים, והיינו כדביארנו בדעת רש"י - שגם דבר כחוש מפעפע, אלא שבצלי אינו מוציא אלא טעם מועט ובטל בששים. [ואולי אפשר לדחוק כן אף בפירושו של הרשב"א בדעת הרמב"ם]. ולכן אף בשומן הגיד - כן הוא לדעת הרמב"ם אף שודאי יש בהם טעם, ולשון הרמב"ם "שאין בגידים בנותן טעם" - אין כונתו שאין בהם טעם כלל, אלא שאין בהם מספיק טעם כדי לאסור בצלי.

לביאור זה, יובן ההבדל בין שומן הגיד בצלי לבין חום בית השחיטה. דלכאורה קשיא היאך יתכן שחום בית השחיטה שהוא בשר רגיל וחומו פחות מצלי - אוסר קליפה למ"ד בית השחיטה רותח (כמפורש בסוגיא בדף ח'), ואילו שומן הגיד בחום של צלי - אינו אוסר כלל. לשיטת רש"י אתי שפיר, דודאי שומן הגיד מתפשט יותר מאשר בית השחיטה, אלא שהיא הנותנת שדינו יותר קל, דמשום שמתפשט בכל החתיכה - בטל בששים (שהרי הוא כחוש) , משא"כ חום בית השחיטה שאין בו כח להבליע כלל יותר מכדי קליפה - ובקליפה אין ששים לבטלו.

שיטת הרא"ה

הר"ן (ל"ד: בדפי הרי"ף) מביא את שיטת הרא"ה, שבין בצלי ובין במליחה -לא מהני ששים "דבקדרה הוא שמתבטל מפני שהרוטב מוליך האיסור בשוה אבל בצלי שהוא מפעפע מעצמו אפשר שהרבה ממנו מתכנס במקום אחד הילכך אפילו בששים לא בטיל, ולפי זה אף במליחה אין משערין בששים". טוען האור שמח בפט"ו ממאכ"א סוף הלכה ל"ב -דאף שאינו מתבטל בששים לדעת הרא"ה, אולם במאה ועשרים כנגדו - ודאי יתבטל. שהרי לא יתכן שיהיו יותר מאשר חמישים ותשע מקומות שמורגש טעם האיסור, וא"כ במאה ועשרים יתבטל ברוב - כיבש ביבש. וכמבואר בסימן ק"ה ס"ט "ואם ידוע שלא נגע אלא באחת ואין ידוע איזה היא כולן מותרות דחד בתרי בטיל". אמנם מדברי רעק"א בסימן ס"ט על הש"ך סקע"ו - נראה שלא ס"ל הכי, דפשיטא ליה שאם טעם כעיקר דאורייתא - לא יתבטל מין בשאינו מינו חד בתרי מדאורייתא, שהרי כשיאכל את החתיכה האסורה יטעם טעם איסור [וכן היא שיטת הפר"ח לענין ביטול קדירות סימן ק"ב סק"ח וסימן ק"ה סקמ"א דכל שטועם איסור לא מהני ביטול ברוב], ולפ"ז - יחלוק הרא"ה על דין המחבר בסימן ק"ה.

הרמב"ם בפט"ו הלל"ד ס"ל שבשר נבלה מליח שנבלל עם בשר אחר לא בטל בששים "ואי אפשר לעמוד כאן לא על הטעם ולא על השיעור", והוא כעין סברת הרא"ה הנ"ל, אלא שהרמב"ם ס"ל כן רק במליחה. ומשמע שאף במאה ועשרים לא יתבטל וכדעת רעק"א ודלא כאור שמח. ואף שהרמב"ם שם איירי במין במינו ובכה"ג לא שייך כלל טענת רעק"א, צ"ל שהרמב"ם גזר מינו אטו אינו מינו.

פלוגתת הפר"ח ורעק"א

רעק"א בסימן ק"ה ס"ה מביא את שיטת הפר"ח שאם נאסר מקום אחד בקליפה ולא ידעינן איפה - נאסרת כל החתיכה, ולא אמרינן שבטל בששים בכל החתיכה [ורק במקום שהקליפה היא חומרא, שייך ביטול בלא נודע מקומה], אולם רעק"א חולק על הפר"ח וסובר שודאי בטל. והיינו, שנחלקו אם בחתיכה אחת שייך ביטול מיניה וביה [באופן שלא יהא טעם ע"י בישול] , והיא שאלה מצויה -בכבד השוהה בשקית יותר משיעור מעת לעת, ובתחתית השקית ישנו ציר, דחלק החתיכה השקוע בציר - נאסר. ואם לא ידעינן איזה צד של החתיכה היתה בציר - לכאורה תליא בפלוגתא הנ"ל.

לפ"ז אולי יתכן להסביר את שיטת הרא"ה באופן חדש, והיינו שהיות והנידון הוא על חתיכה אחת שיש במקצתו טעם איסור ולא ידעינן היכן - א"כ לשיטת הפר"ח לא שייך ביטול כלל, ולא כהבנת רעק"א שהוא משום שיורגש הטעם. ולפ"ז יכול הרא"ה להודות לדין המחבר בסימן ק"ה, שהרי שם מדובר בחתיכות נפרדות ושפיר יתבטלו חד בתרי.

סיכום

נחלקו הראשונים במה מהני ביטול בששים [חוץ מבישול].

לרשב"א - מהני בין בצלי ובין במליחה.

לרא"ה - לא מהני בין בצלי ובין במליחה.

לרמב"ם - מהני בצלי ולא מהני במליחה.

עוד חידש הרשב"א - שאף במקום שבטל בששים בעינן קליפה, ודלא כשיטת התוס' והרמב"ם.

עוד התחדש שיתכן אופנים שבבישול יאסור ולא בצלי - משום שבצלי פולט פחות טעם ובטל בששים.