שיעור מז סימן קפד סעיף ה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור מז**

**~ סימן קפד סעיף ה ~**

## [סעיף ה] עד אימתי יכול לברך עד שיתעכל המזון שבמעיו. וכמה שיעורו כל זמן שאינו רעב מחמת אותה אכילה, ומשעה שהתחיל להיות רעב אף על פי שלא נתעכל עדיין לגמרי כנתעכל לגמרי דיינינן ליה.

# הטעם שיכול לברך עד שיעור עיכול

החזו"א (סימן כח ס"ק ד) הסתפק מה הטעם שיכול לברך תוך שיעור עיכול, האם הוא משום שברכת המזון אינה באה על מעשה האכילה ממש אלא על מה שהספיקו הקב"ה את מזונו, וכל שלא נתעכל הרי הוא כאוכל באותה שעה, או שבאמת ברכת המזון היא על מעשה האכילה שאכל, אלא שתיקנו שזמן הברכה הוא עד שיתעכל המזון במעיו.

ובחזו"א שם מסיק כטעם השני הנ"ל שמברך על מעשה האכילה ורק תיקנו חז"ל שלא יברך עד שיעור של כדי עיכול [וע"ע בסמוך שיתבאר ענין זה]. והביא זכר לדבר מהא דתיקנו לברך במקום שאכל, ולב"ש אף בדיעבד צריך לחזור למקומו ולברך והיינו שהברכה היא על מה שאכל מקודם, ולא על מה שנחשב שעכשיו הוא אוכל. [ואולי יש להוסיף עוד ראיה בזה מהא דמצינו שמי שאכל סעודתו ביום ובירך אחר החשיכה אינו מזכיר את ההזכרה של היום הבא, וכגון האוכל בשבת ויום א' הוא ר"ח דאם אינו אוכל פת משתחשך אינו מזכיר יעלה ויבוא בברכת המזון, אמנם אם אכל אחר החשיכה צריך להזכיר גם את שבת וגם את ר"ח כמבואר בסימן קפח במשנ"ב (ס"ק לג), והשתא אי נימא שהטעם שיכול לברך משום דנחשב שעכשיו הוא אוכל א"כ מדוע אינו מחוייב להזכיר גם של מוצ"ש אפילו כשלא אכל].

# ראיה מדברי הרא"ש שהברכה היא על מה שאכל

ומצאנו ראיה לדברי החזו"א שהעיקר שתיקנו לברך על מה שכבר אכל, ורק תיקנו שיעור זמן של כדי עיכול שבו הוא יכול לברך מדברי הרא"ש בכתובות (פרק א סימן יז) שכתב שמי שעושה אירוסין ומיד אחר כך נישואין, דיכול לברך ברכת האירוסין אפילו בנישואין, וכתב שם הרא"ש דדמי לברכת המזון דאפשר לברך בתוך זמן של כדי עיכול וה"נ עדיין יכול לברך כל זמן שלא נגמר ההיתר של האשה, ואינה ניתרת אלא ע"י חופה. ומוכח דמה שיכול לברך אינו משום דחשיב שהוא עכשיו אוכל, שהרי זה לא שייך כלל באירוסין, אלא ע"כ שהוא שיעור זמן שנתנו לברך הברכה, ומשום כך כתב הרא"ש שגם לברכת האירוסין יש שיעור זמן שיכול עדיין לברך.

# קטן שאכל פת והגדיל

ובאמת נראה שכבר נסתפק בזה בהגהות הרעק"א (בסימן קפו) לגבי קטן שאכל פת ביום האחרון של שנת י"ב לעת ערב, וכשנעשה גדול עדיין לא נתעכל המזון במעיו אי מחוייב מדאורייתא בברכת המזון [ובהמשך דבריו שם הסתפק דאי נימא דמתחייב מדאורייתא עדיין יש להסתפק אם כבר בירך אם צריך לחזור ולברך ע"ש]. ולכאורה צדדי הספק תלויים בהנ"ל דאם החיוב הוא על מעשה האכילה הרי לא שייך לחייבו עתה אחר שהגדיל, שהרי בשעת חיובו שהוא שעת האכילה הוא היה קטן, אך אם החיוב על מה שנחשב שעכשיו הוא אוכל שפיר שייך לחייבו לאחר שהגדיל. ובאמת בחזו"א (שם ס"ק ה) כבר הרגיש בזה וכתב דכיון שהעיקר שצריך לברך על האכילה לכן קטן שאכל והגדיל קודם שנתעכל המזון, וכן נכרי שנתגייר קודם שעבר שיעור עיכול, אינו צריך עכשיו לברך על המזון מדאורייתא כיון שבזמן האכילה שהיא המחייבת הוא לא היה בר חיובא.

ובהגהות הרעק"א שם הביא בשם חתנו דכעין זה הסתפק החכמת אדם (שער השמחה כלל קנג) במי שאכל פת בזמן שהיה אונן, וקודם שנתעכל המזון במעיו נקבר מתו, אם צריך אחר כך לברך ברכת המזון. אמנם הרעק"א כתב שם שיש לחלק דלא דמי לאונן, כי שם הוא היה בתורת חיוב בברכת המזון בשעה שבירך, ורק הוא פטור משום עוסק במצוה, וממילא כשקבר מתו צריך לברך, אך הקטן בשעת האכילה אינו בתורת חיוב כלל, ולא שייך לחייבו לאחר מכן.

והנה בביאור הלכה לעיל (סימן עא סעיף א ד"ה מי) הביא מהדרך החיים לעניין אונן שאכל פת ונקבר המת דצריך לברך ברכת המזון [ולא הזכיר דברי החכמת אדם הנ"ל שנסתפק בזה], וצ"ע מאי שנא ממאי דקיימא לן בקטן שהגדיל שאינו מברך כשהגדיל בתוך כדי שביעה, וכמש"כ החזו"א שאינו מתחייב בברכת המזון דאורייתא אחר שהגדיל [ודוחק לומר דהמשנ"ב חולק על דברי החזו"א, דהו"ל לכתוב להדיא חידוש דין זה שקטן שהגדיל יש לו חיוב לברך ברכת המזון מדאורייתא ודלא כהרעק"א, וע"ע בשונה הלכות כאן (דין ט) שהרגיש בזה וכתב לעיין בסימן עא דין ט ששם כתב דינא דאונן שצריך לחזור ולברך אחר שנקבר מתו], וצ"ל כמש"כ הרעק"א הנ"ל דאונן נחשב כמחוייב בדבר בשעה שאכל רק שאינו יכול לברך, משא"כ קטן ונכרי בשעת האכילה אינם בתורת חיוב בברכת המזון ולכן לא חל עליהם החיוב לאחר מכן.

# ההיתר לאכול אם אינו יכול לברך

הנה בביאור הלכה בסימן סב (סעיף ד ד"ה שלא) כתב שמי שהוא צמא לשתות בבית המרחץ אין להתיר לו לשתות שם כי אינו יכול לברך על שתייתו, וטעמו דכיון שיש איסור ליהנות מהעולם הזה בלא ברכה אין להתיר ליהנות אפילו שהוא אנוס שאינו יכול לברך שם. ומוכח שאף שאסור לו לברך אין היתר ליהנות מהעולם הזה בלא ברכה. ולכאורה צ"ע מאי שנא מאונן דלא מצינו שיהיה אסור לו לאכול ולשתות משום שנהנה מן העולם בלא ברכה, והיה נראה ליישב דמי שנמצא במרחץ הרי הוא מחוייב בברכות ורק נמצא במקום שאינו יכול לברך משא"כ אונן שאינו מחוייב בברכה כלל. אכן לפי משנ"ת לעיל דאונן נחשב כמי שמחוייב בדבר ורק אינו יכול לברך [ומשום כך אחר שנקבר מתו צריך לחזור ולברך וכמשנ"ת], צ"ע מה החילוק בין אונן דלא מצינו שאסרו עליו לאכול בלא ברכה, לבין הנמצא במרחץ שאסור לו לשתות כיון שאינו יכול לברך וצ"ע.

# מה הטעם שתיקנו זמן של כדי עיכול

בחזו"א (שם) אחר שמסיק שתיקנו ברכת המזון על מה שכבר אכל, כתב לחקור בהא דיכול לברך בתוך זמן של כדי עיכול אם הוא משום שמעיקר הדין צריך לברך סמוך לסעודה, ובתוך זמן זה הוא נחשב מחובר לסעודה, או משום שתיקנו לברך עד שתכלה הטובה, וכל עוד לא נתעכל המזון במעיו הרי עדיין ה'טובה' קיימת ולכן יכול לברך. וכתב שם החזו"א להוכיח מהא דבירכו ברכת המזון על אכילת המן אף שנתעכל באיברים מיד, ומוכח דאין צריך שיהיה המזון במעיו בזמן שמברך, אלא דבעינן שלא יהיה הפסק ובתוך זמן זה חשיב שאין הפסק. ואמנם מבואר בחזו"א שם שהיו צריכים לברך על המן מיד כדי שלא יהיה הפסק [וגדר 'מיד' לעניין זה צ"ע ועיין יד יהודה (סימן יט ס"ק א) לעניין ברכה שצריכה להיות סמוכה לקיום המצוה, דצריך לברכה בתוכ"ד, ונראה שגדר 'מיד' היינו תוכ"ד וצ"ע].

# מדוע אין ברכה אחרונה על ברכת הריח

והנה בחזו"א שם הביא דברי המג"א (סימן רטז ס"ק א) שכתב בטעם הדבר שאין מברכין ברכה אחרונה על הריח משום דדמי לנתעכל המזון דעברה הנאתו, משא"כ באכילה שנשארה בתוך מעיו, ומשמע מדברי המג"א דס"ל שהטעם שיכול לברך בתוך זמן של כדי עיכול הוא משום שעדיין הוא נהנה מהאוכל [ודלא כמסקנת החזו"א הנ"ל שבזמן זה הוא עדיין נחשב כ'סמוך לסעודה']. אכן המג"א שם הביא דרש"י פירש דהטעם שאין מברכין אחר ברכת הריח הוא משום שיש לו רק הנאה מועטת, ולטעם זה שפיר י"ל כדעת החזו"א שא"צ לברך בעוד הטובה במעיו, אלא דבענין שלא יהיה הפסק בין ברכת המזון לסעודה.

# באמצע ברכת המזון עבר זמן של 'כדי עיכול'

בחזו"א שם כתב לפי דבריו שהטעם שצריך לברך הוא משום דבעינן שיהיה סמוך לסעודה דמי שמתחיל ברכת המזון בתוך שיעור עיכול, אף אם עבר שיעור עיכול באמצע הברכה יכול להמשיך ולברך, שהרי העיקר שיהיה הברכת המזון מישך שייך לאכילתו, אמנם באמת לפי הטעם שצריך לברך בעוד שהוא נהנה מכך שהמאכל במעיו לכאורה צריך לגמור את הברכה בתוך הזמן של כדי עיכול, ובאמת בחזו"א שם הביא מהספר קול אליהו (מהגר"א מקאליש) שכתב כן דצריך לגמור הברכה בתוך זמן של כדי עיכול.

# המקיא את מאכלו אם מברך ברכת המזון

הנה כתב השערי תשובה (סימן רח ס"ק א) לעניין מי שהקיא את מאכלו קודם שבירך ברכה אחרונה על מאכלו, דשוב לא יברך ברכה אחרונה, והביא שם מהברכי יוסף (שם ס"ק א) דטעם הדבר משום דהקאת המזון נחשבת כמו שעבר שיעור דכדי עיכול, אמנם הפנים מאירות (חלק ב סימן כז) כתב טעם אחר דאחר שהקיא אינו יכול לברך משום שהוא כבר לא נהנה ממאכלו באותה שעה. ונראה מדברי הפנים מאירות דס"ל דלעולם צריך לברך בכדי עיכול משום שצריך שיהנה ממאכלו באותה שעה, אך מהברכי יוסף משמע שהוא שיעור זמן שיהיה סמוך לסעודתו.

ונראה שיש נפק"מ לדינא בין הטעמים הנ"ל בגוונא שהקיא את מה שאכל אחר שעבר מעט זמן, דהנאת מעיו איכא שהרי נבלע מעט במעיו, אך לטעם הברכי יוסף הנ"ל לא יוכל לברך שהרי עבר שיעור עיכול בהקאתו.

אכן לדינא הביאו בשם החזו"א (מעשה איש חלק ג עמוד קכא) וכ"ה בשו"ת קול אליהו (חלק א סימן ט) שיכול לברך ברכת המזון אף אחר שהקיא כיון שתמצית המאכל נשארת במעיו.

# שיעור העיכול בפת ובשאר מאכלים

הנה שיעור זמן העיכול הוא עד שנעשה רעב מאותה אכילה [ואף אחר שעתיים כדמוכח במג"א (ס"ק ט)], וכתב המשנ"ב דהיינו דווקא באופן שאכל כל צרכו מן הפת, אך אם אכל רק מעט פת קשה מאוד לשער מתי עובר זמן זה, שהרי מיד אם גמר אכילתו הוא רעב לעוד אכילה, ומסיק המשנ"ב בשם כמה אחרונים דשיעור הזמן הוא שיעור הילוך ד' מילין שהוא ע"ב דקות, אך כתב המשנ"ב שאם יש לו פת, אף בתוך ע"ב דקות עדיף שיאכל עוד פת כדי שיוכל לברך ברכת המזון לכו"ע.

והנה כל השיעורים הנ"ל היינו באוכל פת, אך באוכל שאר מיני מאכלים וכן בשותה משקה לא נתברר להדיא מהו שיעור העיכול שלהם. ובמשנ"ב לקמן (סימן קצ ס"ק ח) כתב שעיכול של שתיה אינו גדול כל כך כעיכול של פת, אך לא נתבאר להדיא שיעורו. ובספר שבות יצחק הביא מהאליה זוטא (סימן ד ס"ק א) שכתב לגבי האוכל תפוח או שותה מים דשיעור זמן דכדי עיכול הוא בקרוב משעה, ועדיין צ"ע. ולמעשה ראוי להחמיר לכתחילה שכל היכא שאוכל שאר מאכלים או שותה משקה שיברך ברכה אחרונה סמוך לאחר שגומר לאכול [ואפילו אם רוצה לשתות עוד, יברך ברכה אחרונה אף שמצד ברכה ראשונה יכול לפטור אף את מה שישתה לאחר מכן], ומ"מ כשאינו קרוב לשעה יכול עדיין לברך.

ובאופן שיש לו ספק אם עבר שיעור של כדי עיכול, כתב הפמ"ג (משבצו"ז ס"ק א) שאם הספק הוא באופן שאכל כדי שביעה הוי ככל ספק דאורייתא לחומרא וצריך לברך, אך אם אכל פחות משיעור שביעה שמחוייב לברך רק מדרבנן ויש לו ספק אם עבר שיעור עיכול אינו מברך מספק דספק ברכות לקולא.

# סעודה שממשיכה באכילת מיני פרפרת

כתב המשנ"ב (ס"ק יח) על מה שרגילין בסעודות גדולות שיושבין כמה וכמה שעות ולפעמים יש שיעור עיכול מאכילת פת שאכל בתחילה עד שמברכין ברכת המזון אעפ"כ יוכלו לברך לבסוף ברכת המזון כיון דבתוך משך הזה אוכלין פרפראות וכיסנין ושותין הכל סעודה אחת היא.

ומקור דבריו מדברי המג"א (ס"ק ט) שכתב טעם ההיתר ד'כיון שעוסקין בשתיה ופרפראות כלא נתעכל דמי', והמשנ"ב ביאר ד'כלא נתעכל דמי' היינו דכיון שהכל סעודה אחת דינו כמו מי שאכל אוכל ולא נתעכל, ואינו צריך לברך דווקא על אותה אכילה. אכן בפמ"ג (על המג"א שם וציינו בשעה"צ ס"ק יט) ביאר דברי המג"א באופן אחר דהמציאות היא דכיון שממשיך ואוכל מיני פרפראות אז לא מתעכל המזון אפילו כשעובר זמן מרובה, דכיון שאין האיצטומכא נח בזמן שהוא אוכל מזון עדיין לא מתחיל העיכול.

ונראה דמצינו כעין זה בדברי השו"ע הרב בהלכות ליל הסדר (סימן תעג סעיף י) שהביא ב' תירוצים בטעם שלא מברכים ברכה אחרונה על כוס הראשונה ששותה בליל הסדר [אף שמפסיק בזמן מרובה עד ששותה הכוס השניה אחר ההגדה], דתירוצו הראשון ששתיה זו נחשבת כחלק מן הסעודה והוא פוטר אותה בברכת המזון, ועוד תירץ דכיון שיין זה גורר את הסעודה הרי האיצטומכא נפתחת, וכל עוד שלא נסגרת האיצטומכא לא מתחילה העיכול ע"ש. ונראה דתלי ממש בתירוצם הנ"ל דלדעת המשנ"ב הכל נחשב חלק מהסעודה, והתירוץ הב' ס"ל כפמ"ג שהאיצטומכא אינה נסגרת כל עוד שלא גמר הסעודה.

והנה למעשה ראוי לברך מיד אחר גמר הסעודה, שהרי המשנ"ב (ס"ק טז) ביאר דמש"כ השו"ע עד אימתי יכול לברך היינו מי ששכח ולא בירך, ומשמע שלכתחילה צריך לברך מיד אחר המזון. ובסעודות גדולות ג"כ נראה שאין להימשך כל כך באכילת פירות דאף שהמשנ"ב היקל בזה מכל מקום בלשון המג"א משמע קצת דיש לברך מיד, וגם דעת הדרך החיים שלכתחילה אין לסמוך על קולא זו. ויש שנהגו להחמיר בחתונות ובסעודות גדולות להשאיר קצת פת לסוף הסעודה דבזה לכו"ע שפיר דמי שהרי עדיין נמשכת אכילתו [ואף אם ישאיר לסוף הסעודה פחות מכזית פת מהני כמבואר במג"א (ס"ק ד), והטעם משום דנחשב כאכילה אחת עם תחילת הסעודה, וכמו שנתבאר לעיל שהטעם שיכול לברך בתוך שיעור עיכול הוא משום דמישך שייך ברכת המזון לסעודה, וא"כ אף אם אוכל כזית מהני דהברכת המזון פוטרת את כל האכילה]. אמנם בדיעבד עד שעובר ע"ב דקות ודאי יש לסמוך על מה שממשיך ואוכל פרפראות, ואף לאחר מכן יש להקל אם ממשיך באכילת פרפראות כמש"כ המשנ"ב (הנ"ל).

**הדינים העולים:**

1. החזו"א חקר האם שיעור כדי עיכול הוא משום דנחשב שאוכל כל שעה, או שבשיעור זה אין הפסק. ודעתו שעיקר הברכה הוא על מעשה האכילה. וכן מוכח מדברי הרא"ש בכתובות.
2. הרעק"א הסתפק בקטן שהגדיל בתוך כדי עיכול שאחר אכילתו אם חייב בברכהמ"ז דאורייתא. ולכאורה תליא בהנ"ל. וכעי"ז בגוי שנתגייר בתוך כדי עיכול לאכילתו.
3. אונן אוכל בלא לברך, וצ"ע מדוע מותר לו לאכול בלא ברכה ומאי שנא מהא דאסור לשתות בבית המרחץ.
4. החזו"א כתב שאם התחיל לברך בתוך זמן עיכול ימשיך וי"א שצריך להפסיק.
5. המקיא את מאכלו אינו מברך ברכת המזון. י"א משום דחשיב כמו שנתעכל וי"א דצריך שיהנה מאכילתו בזמן הברכה. אך דעת החזו"א שאפילו אם הקיא יכול לברך ברכהמ"ז.
6. האוכל פת יכול לברך עד זמן שנעשה רעב מאותה אכילה. ובאכילה מועטת עד ע"ב דקות. ולכתחילה יש לברך מיד.
7. בשאר מאכלים שיעור הזמן אינו ברור, ובפחות משעה הוי בתוך שיעור עיכול.
8. כשאוכלים סעודת פת ואחר כך אוכלים מיני פרפרת, שיעור הכדי עיכול הוא מזמן אכילת הפרפרת, ולכתחילה יברך מיד. אך יכול להשאיר פת ולאוכלו בסוף הסעודה.