מראה מקומות חפיפה וחציצה
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב מאיר קאופמן / חפיפה חציצה

# סוגיא דחפיפה [א]

**גמ' ב"ק פ"ב ע"א בסוף העמוד ושתהא אשה חופפת וברש"י ותוס' שם**

**גמ' נדה סו' ע"א בסוף העמוד אמר רבא אשה לא תחוף וכו' עד סו' ע"ב בסוף העמוד אמר רבא אשה לא תעמוד, גפ"ת וראשונים, [ענין בית הסתרים וכן סמיכות חפיפה לטבילה ילמד בהמשך] תוד"ה אם סמוך בסופו מדובר מה זה חפיפה ועיין מהרש"ל ומהרש"א**

**טושו"ע סימן קצט' ס"א וס"ב חכמ"א ק"כ ס"א – ג'**

**עיין בעלי הנפש שער הטבילה סימן ג' אות ג' ה' וברמב"ן בחידושים וברשב"א ובתוה"ב ל"א. טור ב' דבר תורה עד ל"א: טור א' בסופו רא"ש סוף סימן ל"ז רמב"ן פ"ט ה"ב ג' ועיין רמב"ן חולין י. בד"ה וי"א בטעם שצריך חפיפה בכל הגוף לרש"י**

**א. האם חפיפה זה הדחה במים או סירוק – סד"ט סק"ט ועיין תו"ח בב"ק פ"ב. ובשבות יעקב ח"ב סע"ח [ועיין סד"ט סק"כ בתחילתו לגבי ליל שבת]**

**ב. חפיפה ביין – מהרי"ק קנ"ט ועיין ביאור הגר"א סק"ט**

**מים פושרים – חכמ"א ס"ד [ויש לעיין בלשון חז"ל בגזירת מרחצאות ובבה"ל סר"ס בד"ה בחמין]**

**ג. חפפה במים קרים האם תחזור – ס"ב ובש"ך ועיין פרישה סקט"ו**

**ד. סריקה ביד – עיין סד"ט סק"ו ובחכמ"א ק"כ ס"ב ועיין לשון הריטב"א בדין סירוק ביד [ועיין סד"ט סק"כ לגבי שבת וברעק"א ס"ז: ועיין שעה"צ ש"ג ע"ד]**

**ה. האם חפיפה עולה כעיון – ט"ז וסד"ט לחו"ש סק"ד [ועיין לשון הריטב"א והמאירי ועיין שיבת ציון לקמן והרא"ש בקיצור לא הזכיר עיון ועין אגרת התשובה אות נ"ג]**

**ו. ריסי עינים - חכמ"א קכ"א ס"א שיבת ציון מ"ב בד"ה והנה [ובלשון הרא"ש ותוס' בב"ק פ"ב מבואר שרק שער ראשה]**

**בלא יכולה לחוף כל גופה – שיבת ציון סמ"ב בד"ה אמנם ואילך ועיין פ"ת סק"ה ובלחו"ש סק"ט ועיין ש"ך סקי"ז לגבי בדיעבד**

**ז. לא זוכרת אם עינה או חפפה – נוב"י נ"ג הובא בפ"ת סק"א ועיין שבות יעקב ח"ב ע"ח וסד"ט סק"ו**

**ח. סרקה ללא מים חמים – סד"ט סק"ט ועיין רשב"א בהשגתו על הראב"ד**

**נ"ב אי"ה יום ג' מתחילים החלק השני של חפיפה**

**בתקנת חפיפה**

א] עיין גמ' בב"ק פ"ב שמביאה שאחד מתקנות עזרא שאשה תחפוף קודם טבילה והגמ' שואלת הרי הדין חציצה בשער זה דאוריתא והגמ' עונה שמדאוריתא מספיק בדיקה שאין קשר בשער ואין לכלוך שמקפידה על גופה ורבנן הוסיפו שיש דין חפיפה ועיין ראשונים שהדין בדיקה דאוריתא הוא בכל הגוף שמא יש שם חציצה המקפיד והנה צ"ב לשון הגמ' הרי לא מצוי שיהיה חציצה על רוב הגוף והרי מדאוריתא לא מעכב אלא ברובו המקפיד ודוחק לומר שיש חשש שרובו אם חציצה ואולי הכונה שזה מדאוריתא לחוש שיש משהו על גופה ודין זה הוא נפק"מ לאחר שרבנן גזרו דין חציצה ועיין מ"ב הלכות נט"י סקס"א שכתב שגם שם יש דין בדיקה שאין חציצה וכן הוא לגבי טבילת כלים אמנם יתכן שרק באדם שמצוי שהוא מתלכלך זה מחיב בדיקה אבל בכלים חדשים אין סיבה לחוש שיש על זה חציצה

ב] מבואר בגמ' שהיה תקנת חפיפה והנה משמעות הגמ' הפשוטה שהקשתה הרי הדין חציצה דאוריתא משמע שהבינה שהדין חפיפה זה במקום השער וכן הוא דעת ר"ת ורוב רבותינו הראשונים אמנם תוס' הביא מרבינו שמעיה שהביא מרש"י שהלשון חפיפה הולך גם על שאר הגוף דהיינו שצריכה לחוף כל גופה בחמין והנה בפשוטו עד כמה שזה בכלל הדין חפיפה א"כ כמו שכתבו הראשונים שחפיפה של שער ראשה מעכב גם זה מעכב וכן הוא באו"ז אמנם בראב"ד הוכיח שצריכה לחוף את גופה מלשון הגמ' שטבלה ומצאה עליה חציצה אם חפפה באותו יום וצ"ב למה לא כתוב אם בדקה באותו יום שהרי מדובר שמצאה בשאר הגוף ומבואר שיש דין חפיפה בכל הגוף וזה הזמן שבודקת והנה הרשב"א הבין שלדבריו זה מעכב ואפילו מדאוריתא והקשה א"כ איך טובלת במוצאי יו"ט יוצא בשבת אמנם בדברי הראב"ד מפורש שהדין עיכוב זה רק בשער ולא בשאר מקומות הגוף והנה בפשוטו אם צריך בכל הגוף הסיבה מצד שגם שם יכול להיות חציצה אמנם הרמב"ן כתב שזה מצד שאר מקומות שער שבגוף דהינו שעל ידי שרוחצת כל גופה ממילא גם שאר מקומות שער חופפת היטב ולהלכה נקטו הפוסקים שאם לא חפפה שאר הגוף זה לא מעכב כמבואר בש"ך סקי"ז ועיין פתחי תשובה שהביא מהגבעת שאול שהדין כל גופה במים חמים זה לא מעכב ואם זה שבת ואין לה מים חמים יכולה לטבול כך אמנם הלחם ושמלה נקט שיש כאן מנהג קבוע שצריך חפיפה של כל גופה וזה מעכב ולא טובלים ללא זה ובדבריו יש חידוש שהדין מים חמים זה בכל גופה לעיכובא מצד המנהג

ג] יש לעיין מה זה חפיפה האם זה סירוק או לשטוף במים ועיין תוס' רי"ד בב"ק שכתב שהסירוק זה דאוריתא ועיקר התוספת שצריכה לרחוץ במים חמים אמנם בראשונים מפורש שאין דין סירוק מדאוריתא אלא רק לבדוק שאין חציצה ועיין תורת חיים שכתב שהלשון חפיפה זה לא סירוק שהרי חזינן שהראשונים דנו שזה גם בשאר מקומות הגוף וכן במשנה בנזיר מבואר נזיר חופף ומפספס אבל לא סורק חזינן שחפיפה זה לא סירוק וכן נקט בשבות יעקב ח"ב סע"ח [ועיין סד"ט שהלשון חפיפה זה גירוד] אמנם הביא מתוס' אצלינו שהביאו מהירושלמי הלשון שאשה חופפת ומסרקת אמנם כתב שזה לא מעכב שהרי לשון התוס' אם לא חפפה כלל דהינו שהעיקר זה הרחיצה במים ולבסוף לא הקיל אלא כשיש צד שסירקה וכיון שדרך נשים שסירקה מסתבר שסירקה אמנם בלשונות הראשונים כולם מבואר שצריך מסרק ולכאורא מצד שהלשון הוא לגרד רק מסברא כל מקום זה לפי דרכו והנה הראב"ד כתב שאם סירקה לאחר טבילה זה לא עוזר וכתב הרשב"א דמשע שאם סירקה קודם טבילה זה עוזר אפילו ללא רחיצה במים חמים אמנם הרשב"א חלק שסירוק לבד ללא רחיצה זה לא מועיל וצ"ע על לשון הסד"ט דמשמע קצת שזה לא לעיכובא

ד] והנה לשונות הראשונים שצריך סירוק במסרק וכן הוא לשון רש"י אמנם הרמב"ן והרשב"א והריטב"א כתבו שמועיל גם ביד אמנם בלשון הרמב"ן היטב ובריטב"א הוסיף שתפתח כל הקשרים והנה מבואר בגמ' שאי אפשר לחפוף בליל שבת או יו"ט ועיין ב"י סוף סימן ש"ג ומקורו בריב"ש סימן שצ"ד שיש איסור לסרוק בשבת והנה בנזיר מבואר שמותר לחוף וכן הוא ברמ"א סוף סימן ש"ג ועיין סד"ט סק"כ וברעק"א בחידושים ס"ז. שהקשו שעד כמה דמבואר בראשונים שמועיל לחוף ביד א"כ למה לא יכולה בשבת ויו"ט והנה בריב"ש סימן שצ"ד הובא שער הציון ש"ג ע"ד מבואר שלמה הסירוק חשיב פס"ר שתתלוש שערות מצד שאי אפשר לפתוח הקשרים ללא שיתלש השערות החלשות ולכאורא לפ"ז בהכרח שמה שמותר לחוף כי זה לא בדרגא כמו סירוק שפותח הקשרים ולפ"ז כאן שצריכה לפתוח הקשרים כמבואר בראשונים ודאי שזה כמו סירוק וחשיב פס"ר וצ"ע קושית האחרונים ועיין ש"ך שכתב שבשאר מקומות שער נהגו לחוף ביד ובשערות הראש דוקא במסרק ועיין חכמ"א שנסתפק האם זה לעיכובא ובפשוטו אם בשאר מקומות מקילים חזינן שנקטו שאין דין דוקא במסרק ואולי בשער קצר לא שייך במסרק והנה לשון תוס' בב"ק וכן ברא"ש שהחפיפה זה בשער הראש אמנם ברמב"ן ורשב"א וריטב"א מבואר שזה בכל מקום שער והנה המהרי"ק קנ"ט נקט שלשון רש"י בב"ק במסרק לרוחא דמילתא כונתו שזה לא מעכב

ה] מבואר בגמ' שצריכה לחוף במים חמים ואפילו בחמי חמה וביאר רש"י שזה לא חם כל כך והנה עיין חכמ"א שכתב שרק קר זה לא טוב דהינו שדיק את לשון הגמ' שמים קרים מדביקים השערות אמנם לשון הגמ' חמין משמע שזה דוקא חם והנה מבואר ברשב"א שביו"ט לא יכולה לחוף כל גופה דהרי אסור לרחוץ במים חמים והנה שם הפוסקים נקטו שפושרים מותר שדיקו הלשון ובהכרח שכאן צריך דוקא חמין ובאמת ודאי שלא צריך רותח אלא כדרך שבני אדם רוחצים ובהכרח שבמקוה גם כזו דרגא אסור אמנם יתכן שחמי חמה בא לומר חמימות של פושרים

ו] עיין ב"י שהביא מהמהרי"ק שזה לא מעכב אם חפפה במים קרים אם רואה שלא נסתבכו שערותיה והנה צ"ב כונת הרמ"א הרי תמיד צריכה לבדוק ולראות שלא נסתבכו שערותיה והנה יש לעיין האם מה שבדיעבד זה טוב הכווונה לאחר שטבלה או גם כל שכבר חפפה לא צריכה לחוף עוד הפעם והנה הש"ך הדגיש שגם אם ראתה שזה לא עושה אצלה קשרים צריכה להקפיד על מים חמים ורק על פעם זו זה מועיל ומשמע שלאחר שחפפה לא צריכה לחזור ולחוף אמנם עיין דרישה סקט"ו שמה שטבלה ומצאה דבר חוצץ צריכה לחזור ולחוף מצד שמי המקוה שהם קרים זה כבר הדביק את שערותיה ומבואר שזה סיבה לחזור ולחוף וצ"ע

ז] עיין מהרי"ק שכתב שרק נתר וחול אי אפשר אבל ביין או שאר דברים שלא הוציאו חז"ל יכולה לחוף ורק לגבי בית הסתרים מבואר בגמ' שיש הלכה מיוחדת שרק במים מצד ששם זה יכול להישאר שם ולהדבק אבל בשאר מקומות לא צריך דוקא מים וכן בשערות אמנם השו"ע כתב לא כך אלא כתב שתחוף רק במים והגר"א כתב שזה דלא כמהרי"ק [והנה גם המהרי"ק כתב לבדוק ויתכן המחלוקת בדבר שיש נשים שבהםזה מסבך שלשו"ע אסור לכולם ולמהרי"ק כל אשה לפי דרכה] והנה ר"ת הוכיח ששאר הגוף לא צריך חפיפה שרק בבית הסתרים הגמ' אומרת שתחוף ועיין סד"ט סק"ט שאם נימא שבבית הסתרים יש דין מיוחד שצריך מים א"ש שהגמ' לא אמרה כל גופה דשם לא צריך דוקא מים ומשמע שנקטו או שמים לאו דוקא או שאם צריכה חפיפה בכל גופה גם שםצריך דוקא מים ואין דין מיוחד בבית הסתרים

] בעיקר מקום חפיפה בשער מבואר בראשונים שזה לא דוקא ראשה אלא ה"ה שער הערוה ובית השחי ומשמע ששאר מקומות לא צריכה ועיין חכמ"א שנקט שגם ריסי העין צריכה לחוף אמנם בשו"ת שיבת ציון פשיטא ליה שאין דין חפיפה על ריסי העינים אלא כדין שאר מקום בגוף [והנה קשרים לא יכול להיות שם אמנם לכלוך יכול להידבק והחכמ"א ביאר החומר שלש ער שנדבק שם אבק] ולכן כתב השיבת ציון באשה שלא יכולה לחוף מקום זה הקיל לה שלא צריכה חפיפה שם

ח] עיין ט"ז סק"ד דפשטות לשונו משמע שכל שחופפת לא צריכה עיון שזה עצמו עולה כעיון אמנם הסד"ט נקט שמשעות הראשונים שגם לאחר תקנת חפיפה צריכה עיון והנה כונת הט"ז יתכן שבזמן החפיפה תמיד מעינת ומשמעות השו"ע שצריך עיון חוץ מזמן החפיפה אבל גם הוא מודה שצריך עיון חוץ מהחפיפה ועיין ראב"ד בראיתו שצריך רחיצה במים חמים ומבואר בלשונו מפורש שצריך עיון בשעת חפיפה ולכן דיק מלשון הגמ' אם חפפה סמוך דהינו שבדקה באותו זמן אמנם לכאורא נראה שכל זה בנקיון בצורה שלא מכריח שכל הלכוך ירד אבל אם יודעת ששיפשה גופה בצורה שאם היה לכלוך זה וודאי היה יורד בזה לכאורא זה ודאי כמו עיון וכמו לגבי בדיקת חמץ אם ניקו בצורה שודאי אם היה לכלוך זה היה יורד חשיב כמו בדיקה וכן עמא דבר ואין סיבה כאן להחמיר יותר [ובלשון הסד"ט מפורש שחפיפה לא עוזר כי אולי הלכלוך לא ירד] ובהלכות נדה לרא"ש הקצר לא הוזכר עיון כלל אלא רק חפיפה ושחופפת כל גופה ועיין סד"ט קצ"ח סקנ"א שהקשה על הט"ז שבמצאה צפורן יכולה לתלות שלא היה שם לכלוך והקשה הרי לא עינה שם שהרי אם היתה מעינת היתה חותכת ומבואר שנקט שצריך עיון בכל מקום בגוף ולא מועיל עיון כללי והנה יש מקומות בגוף שלא יכולה לעין שם ולא למשמש בידיה כגון בגב ובהכרח שמספיק פעולת ניקוי שודאי הורידה הלכלוך

ט] לשון הגמ' לעולם ילמד אדם בתוך ביתו שתאה אשה מדיחה קמטיה במים ומשמע שזה לא חיוב אלא עיצה טובה אמנם לשון הרא"ש והטור ושו"ע שזה חיוב גמור והנה לראב"ד אפילו אם לא עינה עלתה לא טבילה עיין קצ"ח סכ"ה ויש ראשונים שחולקים והוא חידוש לראב"ד שיעכב חפיפה אחרי שבספק חציצה מותרת וצ"ע

י]עיין נוב"י סימן נ"ג שאשה שטבלה ולא יודעת אם עינה הוי ספק דאוריתא ובספק חפפה הוי ספק דרבנן אמנם כיון שאיתחזק איסורא וכן הוי דשיל"מ ולא עלתה לה טבילה רק כתב שכיון שסירכא אתי שחפפה זה מועיל ובשבות יעקב סימן ע"ח גם התיר מצד שודאי דרך אשה שרוחצת לפספס בידיה ואפשר לסמוך בדיעבד זה שזה מספיק

# סוגיא דזמן החפיפה

**גמ' נדה סז' ע"ב אמר רב הונא אשה חופפת באחד בשבת וכו' עד המשנה בדף סח' ע"א גפ"ת וראשונים ועיין תוס' ס"ו: ד"ה משום סרך בסופם**

**כדאי ללמוד הגמ' ס"ו: לגבי נמצא עליה דבר חוצץ והאיכא בין הלשונות שלהרבה ראשונים זה מצד סוגין ועיין רז"ה אות ד' ובר"ן ו: ועיין סד"ט סקכ"ז ול"ב שביאר הדברים ובתפארת למשה**

**רא''ש סוף הלכות מקוואות סימן לז' [מעדני יו''ט אות ט]. ר''ן דף ו' רמב''ם פ''ב מקוואות הלכה טז' [ומה שביאר הב''י בדבריו] רז''ה בהשגות בעלי הנפש טבילה סימן ג' אות ד'. [שו''ת הרמ''א סימן יט'] (כדאי ללמוד החכ''א כלל קכ' ).**

**טושו"ע סימן קצט' סעי' ג' ד' ה' ו' ז' ח'**

**א. בביאור מסקנת הסוגיא – עיין תוס' וברא"ש סל"ז ובר"ן סוף הלכות נדה ועיין ש"ך סק"ו ובמה שהביא מתוס' בביצה י"ח ועיין סד"ט סקי"ד שהאריך בדבריו ועיין חידוד הלכות ס"ח. בביאור תוס' בדעת רב יימר וכן הוא בגר"א סקט"ז**

**ב. בדין בדיעבד לשאילתות ורש"י – עיין סד"ט סקי"א ובלחו"ש סק"ו ועיין רמב"ן בהלכות פ"ט הכ"ד ועיין חכמ"א ק"כ ס"ה [ובר"ן בביאור הגמ' ס"ו: עיין סד"ט ל"ב נקט שגם לאחר טבילה צריכה לחזור ולטבול אמנם זה דלא כרז"ה ורשב"א סעיף ח' ע"ש] ועיין נשמת אדם כ"ב**

**ג. בהזידה ולא חפפה ביום לרש"י – סד"ט סקי"ג ובחכמ"א**

**ד. כמה יכולה להרחיק החפיפה מהטבילה במקום אונס – סד"ט סקי"ח**

**ה. בדחתה טבילתה האם יכולה להרחיק הטבילה מהחפיפה – קצ"ז ט"ז וש"ך סק"ה סד"ט סק"כ בד"ה ולא דמי**

**ו. במנהג לחוף בער"ש בטובלת במוצ"ש – ש"ך סק"ו ובלבוש ס"ד**

**ז. בדין עיון בשעת חפיפה – ש"ך סקי"א**

**ח. בטבילה במוצאי ת"ב – סד"ט סקי"ד בתחילתו ובסק"כ בסופו ובמ"ב תקנ"ד סקי"ח וברמ"א תקנ"א סט"ז ובבה"ל**

**י. בגדר המנהג להתחיל מבעוד יום – ט"ז סק"ה ובביאור הגר,א סקי"ב מהרש"ל סימן ו' וע"ש במקום שידעו מזה ובשו"ת הרמ"א סי"ט**

**י"א. בדין כלה האם יכולה לחוף בלילה – פ"ת קצ"ז ז' בשם נוב"י תנינא סוף סימן קי"ז**

**י"ב. בדין תרי קולי – עיין או"ש פ"ד מאיסו"ב ה"ח**

**י"ג. בדין לבישת ליבון בשבת - ש"ך סקי"ב ובסד"ט ובבה"ל תקי"א בד"ה אבל לא**

**י"ד. בהא דבחפפה בער"ש מועיל במוצ"ש מעט – ט"ז סק"ז ובשו"ת רעק"א פ"א בסופו**

**ט"ו. בדין חפפה היום וטבלה לאחר יומים – סד"ט סקכ"ג**

**נ"ב. הסוגיא של נמצא עליה דבר חוצץ מוכרחת להשלמת סוגין ואפשר ללומדה יחד אם סוגין**

**זמן החפיפה**

א] מבואר בגמ' דעת רב הונא שצריכה לחוף מבעוד יום ולטבול בלילה והוסיף שכיון שבעיקר התקנה הוצרכו להתיר להרחיק עד שלשה ימים ממילא יכולה גם לכתחילה לעשות כך ור"ח מסכים שבאופנים שיוצא הטבילה וצריך להרחיק מהחפיפה אפשר ואפילו שיכולה לחפוף בלילה אבל ס"ל שלא אומרים שממילא תמיד אפשר לעשות כך לכתחילה ורב יימר ס"ל כרב הונא שאומרים שכן אבל ס"ל שבמקרה שיש שלשה ימים צריכה לחוף בלילה גם בר"ה במוצאי שבת ולכן לא שייך לומר שכן והגמ' אומרת הלכה כר"ח דהינו שלא אומרים שכן וכרב יימר דהיינו שבמקום שיש שני ימים לאחר שבת חופפת בלילה והנה בפשוטו רב יימר גם ס"ל שעדיף לחוף ביום רק שס"ל שכיון שיש כזה הרבה ימים עדיף בלילה וכן הוא ברש"י והנה בפשוטו למסקנת הסוגיא שבמוצאי שבת צריכה לחזור ולחוף א"כ לא קי"ל כסוגין אמנם עיין תוס' שדנו שהכונה שהלכה כר"ח זה במקרה שהטבילה יוצא בליל שבת ולפ"ז כתב החידוד הלכות ובגר"א סקט"ז שרב יימר יתכן שס"ל שתמיד חופפת בלילה לכתחילה רק שס"ל שכן ולכן בכזה מקרה אין שכן ע"ש

ב] והגמ' אחרי זה מביאה מחלוקת האם יכולה לחוף בלילה דהינו שגם מר זוטרא וגם רב חיננא ס"ל שצריך תמיד לחוף ביום שלא תהיה מהומה לביתה רק שדנו בדיעבד אם לא חפפה האם יכולה לחפוף בלילה והגמ' מוכיחה מהמעשה אם ריש גלותא שהתירו לחוף בלילה ועיין סד"ט ששם זה כמו מזיד ולכן זה ראיה שבדיעבד זה לא סיבה לדחות את הטבילה כמבואר בתוס' והגמ' אחרי זה מביאה את רבא שסבר שגם בטובלת במוציא שבת חופפת בער"ש וכנ"ל משאר האמוראים והגמ' אחרי זה אומרת שרבין שלח לו שעדיף שתחוף במוצאי שבת ולכן רבא חזר בו וזה דלא כר"ח ורב יימר לעיל והנה רבין באיגרתו הוסיף ותמה על עצמך היאך אשה חופפת ביום וטובלת בלילה ובביאור הכונה רש"י ביאר הכונה ביום רגיל שחופפת מבעוד יום שהרי מרחיקה החפיפה ולפ"ז מבואר שבטובלת ביום חול חופפת מבעוד יום אמנם תוס' הביאו מר"ת לבאר שהכונה שבטובלת במוצאי שבת זה תמוה לומר שירחיקו את החפיפה מהטבילה ויחפפו מערב שבת

ג] והגמ' במסקנא מסימת והילכתא אשה חופפת ביום וטובלת בלילה והילכתא אשה לא תחוף אלא בלילה והגמ' שואלת קשיא הילכתא ההילכתא והגמ' עונה הא דאפשר הא דלא אפשר ובביאור סוגין מצאנו כמה ביאורים בראשונים רש"י ביאר שבמקרה שאפשר דהינו ביום רגיל צריכה דוקא לחוף ביום שלא תהיה מהומה לביתה ובמקרה שלא אפשר כגון שיוצא במוצאי שבת או יו"ט דבזה תרחיק החפיפה מבטילה יותר מיום אחד בזה הדין שחופפת במוצאי שבת והרא"ש נקט לפ"ז שלא התירו להרחיק את החפיפה מהטבילה רק באותו יום ואם יש יותר מיום אחד כגון שיוצא ליל יו"ט במוצאי שבת צריכה לדחות טבילתה אמנם שאר הראשונים נקטו שכל שאי אפשר לחוף בלילה מועיל לחוף ביום ולטבול בלילה וכמו כל האמוראים שלעיל אמנם דעת השאלתות שהגמ' מתכונת לחזור בה מכל המקודם ולומר שההלכה שחופת בלילה וטובלת בלילה וזה עדיף שלא תרחיק מאשה שתהיה מהומה לביתה ורק מתי שיוצא הטבילה בליל שבת או יו"ט יכולה לחוף ביום ולטבול בלילה ותוס' ביארו שלא מדובר בטובלת ביום חול או בליל שבת אלא כשטובלת במוצאי שבת ובזה הגמ' אמרה שאם אפשר לחוף אז כי זה יום חול צריכה לחוף ואם זה ליל יו"ט צריכה לחוף קודם יו"ט ועיין רא"ש שתמה על ביאור השאלתות שהגמ' בתחילה נקטה פשוט שצריך לחוף מבעוד יום ועכשיו הגמ' חזרה בה לגמרי וכתבה שצריכה לחוף בלילה אמנם עיין ראשונים שביארו שזה היה החזרה רבא מה באמת הדבר שעדיף וברמב"ם ביאר כשאילתות אמנם ביאר שלא אפשר זה במקום שיש לה אונס שלא יכולה לחוף בלילה ועיין כס"מ שמשמעות הרמב"ם ששני ימים טובים לא תרחיק החפיפה מהטבילה ותדחה הטבילה במוצאי שבת

ד] והנה הטור הביא מנהג שביוצא טבילה במוצאי שבת חופפת בערב שבת וחופפת מעט במוצאי שבת וכן הוא בתוס' בביצה י"ח ותמה הב"י מה המנהג הזה הרי הגמ' אמרה לכל הביאורים שבכה"ג חופפת במוצאי שבת ועיין לבוש שביאר שזה רק מנהג שעל ידי זה היא לא מהומה במוצאי שבת כי זה לוקח לה פחות זמן כי היא כבר נקיה ועיין רעק"א סוף סימן פ"א שתמה איך יכולה לחוף במוצאי שבת מעט הרי אז זה עיקר החפיפה אמנם עיין ט"ז סק"ז דמשמע שהכונה שיש כאן דבר במציאות שכיון שכבר עשתה בערב שבת ממילא במציאות זה לוקח פחות זמן במוצאי שבת ועיין ש"ך סק"ו שכתב לבאר ביאור חדש בסוגין שכונת הגמ' למחלוקת של ר"ח ור' יימר שאם יש רק שני ימים בהרחקה בין החפיפה לטבילה בזה אפשר לחוף מבעוד יום ואם יש שלשה ימים זה נקרה שלא אפשר ולפ"ז בכה"ג שיש שני ימים טובים לאחר שבת וטובלת במוצאי יו"ט חופפת במוצאי יו"ט אנמם הביא מנהג שגם כה"ג חופפת גם בער"ש וביאר שבאמת כונת הגמ' שכה"ג עושה גם במוצאי יו"ט אבל עושה גם בער"ש וביאר שזה כונת הגמ' הלכתא כר"ח וכרב יימר דהינו שפוסקים כר"ח שגם כה"ג עושים בער"ש אבל גם כרב יימר שבשני ימים עושה גם במוצאי שבת והנה עיין לחו"ש שתמה על ביארו שלשון הגמ' הא דלא אפשר ולמה בשני ימים זה נקרה לא אפשר הרי במציאות אפשר לחוף קודם והניחא לרש"י אם זה לא סמוך זה לא אפשר אבל לנ"ל שזה יומים צ"ב עוד צ"ב דלשון הגמ' לא תחוף אלא בלילה ומשמע רק אז ולא שגם אז וצ"ע

ה] והנה להלכה השו"ע פסק כשאילתות ועיין רמ"א ס"ג דגם משמע שנקט לעיקר כך שכתב הדין של הרמב"ם וכן עיין או"ח סימן תקנ"ד לגבי טבילה במוצאי שבת שכתב שרק בלא יכולה לחוף במוצאי ת"ב שתחוף בערב ט"ב ומשמע שאם יכולה אין לה לחוף וכמו שדיק הסד"ט סקי"ד כ' ועיין דגול מרבבה שלדעת הש"ך כיון שחוששים לשיטת רש"י חופפת מבעוד יום בערב ט"ב וכן כתב הבה"ל שם ובסימן תקנ"א מ"ב סקי"ח ועיין סימן קצ"ז ט"ז וש"ך סק"ה דמבואר ברמ"א שאם דחתה טבילתה בכונה למוצאי שבת לא תטבול מצד שגרמה להרחיק החפיפה מהטבילה וכל זה כרש"י שמעיקר הדין צריכה לחוף ביום וצ"ע בזה

ו] עיין תוס' שלרש"י אם לא חפפה מבעוד יום יכולה לחוף בלילה בדיעבד והנה יש לדון לדעת השאילתות אם חפפה מבעוד יום האם צריכה לחזור ולחוף בלילה ועיין רז"ה אות ד' שלמד בסוגיא לעיל ס"ו: שצריכה לחזור ולחוף וכן הוא ברשב"א שרק אם כבר טבלה בדיעבד זה טוב והר"ן ו: מדפי הרי"ף נקט שגם בטבלה צריכה לחזור ולחוף ולטבול אמנם עיין רמב"ן פ"ט הכ"ד שאם כבר חפפה מבעוד יום לא צריכה לחזור ולחוף בלילה ועיין סד"ט סקי"א שאם חפפה מבעוד יום ויכלה לחוף בלילה ואחרי זה קרה אונס שלא יכולה בלילה לא הועיל לה מה שחפפה מבעוד יום כיון שלא היה לה היתר אז לחוף והנה הב"י כתב שחזינן שחמור יותר לשאילתות אם עשתה מבעוד יום מאשר לרש"י בלא עשתה מבעוד יום אמנם עיין לחו"ש סק"ו שיתכן שאין הבדל רק לרש"י שעכשיו אין לה ברירה התירו לה לעשות בלילה משא"כ לשאילתות שיכולה לחזור ולחוף ולפ"ז במקום שעכשיו לא יכולה גם לשאלתות בדיעבד יש לסמוך על חפיפת היום ודלא כסד"ט והסד"ט כתב לדיק מלשון הגמ' שלרש"י הגמ' אומרת אשה תחוף ביום ולא אמרה לא תחוף אלא ביום מזה מוכח שזה לא סיבה לדחות משא"כ לשאלתות הגמ' אומרת לא תחוף אלא בלילה משמע שזה מעכב אם עדין לא טבלה ע"ש

ז] השו"ע הביא את המנהג להתחיל מבעוד יום ולחפוף עד הלילה דהינו שבזה מרויחים שהיא לא מהומה לביתה והנה בלשון השו"ע שחופפפת עד הלילה דהינו שלא תפסיק לחוף אמנם בספר התרומה שהעיקר שעושה הכל בבית המרחץ ולא יוצאת משם ועיין סד"ט שבחופפת בער"ש ונשארת במרחץ לא מקים את התקנה לשאילתות והנה בפשוטו שרצו להחמיר את רש"י אמנם במהרש"ל סימן ו' האריך שזה רק כדי שלא תהיה מהומה לביתה אבל לא שחששו לשיטת רש"י ולכן כתב שאם רוצים להנהיג שיחפפו שעה שבזה אין החיסרון של מהומה לביתה זה מועיל כמו המנהג הנ"ל והש"ך העתיקו לדינא אמנם בפשוטו מטעם אחר מצד ששם היה חוסר צניעות ובגלל זה היו דוחות הטבילה או שהחסרון צניעות עצמו הוא חסרון ונקט הש"ך שזה כמו אי אפשר ולכן אפשר לעשות תקנה כנ"ל ולפ"ז אשה שיכולה לעשות מבעוד יום אין לה לעשות בלילה על ידי שתחליט שעה שמבטלת בזה התקנה דרבנן לרש"י ובמקרה שביום היא לא רגועה גם כן יתכן שחז"ל כבר קבעו תקנה ולא כל אשה תגיד איך יותר נוח לה וצ"ע

ח] במקרה שטובלת במוצאי שבת שזה ליל יו"ט הב"י נקט שאפילו שחופפת בער"ש אבל את העיון תעשה במוצאי שבת וכך עדיף ולא תזהר משך השבת דאל"כ יכולה לסמוך על העיון של ער"ש אמנם הש"ך נקט שהיה תקנה לעיין בזמן החפיפה מצד שחוששים שאחרי זה לא תעיין ולכן זה מחיב אותה כל הזמן להיזהר וגם בטובלת במוצאי שבת הרמ"א כתב כף וזה כנ"ל לדעת הש"ך שחפפו בער"ש לקיום הדין חפיפה וממילא צריכה לעיין וממילא צריכה להיזהר אמנם כאן בפשוטו גם לרש"י מה שעושה מערב שבת זה רק ממנהג כדי שלא תהיה מהומה במוצאי שבת וכנ"ל מהלבוש וממילא לכאורא זה לא מחיב עיון רק שאם נבוא לחוש לחשש מציאותי שאולי לא תעיין במוצאי שבת יש לזה מקום ויש לעיין האם גם אם שיניה תחוף מער"ש או שכיון שבין כה תאכל זה לא שייך ובלבוש משמע שעושה את זה גם בער"ש וצ"ע בזה

ט] ברא"ש כתב שבטובלת בליל יו"ט יכולה להחם מים לרחוץ בית הסתרים במים חמים דהיינו שנקט שההיתר שמצאנו פיו ידיו ורגליו זה לא דוקא אלא ה"ה שאר איברים ובש"ך סקי"ב הביא מהמשאת בנימין שאין היתר אלא פיו ידיו ורגליו ועיין בה"ל סימן תקי"א שהאריך בזה מעוד ראשונים להחמיר ויש שנקטו שאם מחממים לשתות חלק יש דיעות שתמיד מותר בזה ודאי שיש להקל והנה בפשוטו עיקר הדין של מים חמים בית הסתרים זה רק מנהג ולא מפורש בגמ' ובדיעבד זה לא מעכב דהינו שזה לא סיבה לדחות הטבילה וצ"ע והנה בלשון המשאת בנימין שלא תרחוץ בחמים שהוחמו בשבת וצ"ע הרי זה באיסור ומשמע שמה שזה עומד על האש זה בכלל גזירת הוחמו בשבת והאריכו בזה האחרונים

י] עיין פ"ת קצ"ז סק"ז שהביא מהנוב"י תנינא קי"ז בסופו שכלה שטובלת קודם החתונה יכולה לחוף בלילה מצד שאין אצלה את המהומה וביתה דהינו שלא אומרים לא פלוג ועיין סד"ט סקי"ג [אינו מוכרח שם] שאם בעלה לא בעיר בכל אופן אין לה לחוף בלילה אלא מבעוד יום מצד לא פלוג

י"א] עיין תוס' שהביאו מר"ת שבטובלת מבעוד יום בשמיני כגון שיש פחד בלילה אבל אין להרחיק החפיפה מהטבילה מצד ששני קולות לא מקילים ולכן בחופפת בערב שבת ויכולה לטבול בליל שבת ודוחה ליום השמיני אין לה היתר לטבול מבעוד יום ובפשוטו הביאור שלא מנהיגים שני קולות ביחד ועיין או"ש פ"ח מאיסו"ב שכל זה כשיכולה לטבול בלילה אבל אם במוצאי שבת זה ליל יו"ט שבין כה תצטרך להקיל קולא אחת בזה יכולה גם לטבול מבעוד יום ע"ש

י"ב] מבואר ברמ"א שאם לא יכול להסמיך החפיפה לטבילה יכולה להרחיק ועיין סד"ט סקי"ח שלכאורא יכולה להרחיק כמו בשני ימים טובים לאחר שבת אבל לא יותר וביאר שכונת הגמ' שבעיקר התקנת חפיפה הוצרכו להשאיר במקום אונס להרחיק כל כך או לגבי בדיעבד בגלל מקרה שיוצא שני ימים טובים לאחר שבת וביאר שלכן הגמ' אמרה ר"ה ולא שני ימים טובים של גלויות מצד שזה היה בא"י ושם היה התקנה ובעיקר התקנה הוצרכו להשאיר החלק הנ"ל וע"ש שדן לר"ב יימר שאומרים שכן האם זה גם כך ומבואר כאן חידוש שלא מחלקים שלפעמיםז ה מעכב ולפעמים לא אלא אם חז"ל היו צריכים להוציא הוכרחו להוציא לגמרי מהתקנה

# בדין נמצא עליה דבר חוצץ

**גמ' ס"ו: אמר רבא טבלה ועלתה – אמר רבא ובתוס'**

**גמ' ס"ז. נתנה תבשיל לבנה**

**טושו"ע קצ"ט ס"ח – סי"ג**

**א. בביאור שני הלשונות בגמ' והנפק"מ ביניהם – רז"ה אות ד' ח' הרשב"א בד"ה אמר רבא ובתוה"ב ל"א: טור ד' עד ל"ב. תוה"ק ל"א. ובר"ן בהלכות הרי"ף ו: ע"ש כל דבריו ובהשגתו על הרמב"ם ובביאור הרשב"א עיין תפארת למשה שני ביאורים ובלחו"ש סקי"ג ועיין סד"ט כ"ז שהאריך בביאור הרשב"א ועיין מאירי ועיין ס"י בב"י ובש"ך ועיין עוד דעת הרמב"ם פ"ב ממקואות והשגת הראב"ד ובביאור הב"י בזה ובסד"ט ל"ב ועיין סד"ט סקל"א בפסק הלכה**

**ב. בביאור סוגית הגמ' דמצאה דבר חוצץ האם מדובר בעינה סמוך לטבילה – עיין היטב רשב"א בסוגין בד"ה ומהא דרבא ובתוה"ב ל"ב. ובקצר שם ע"ש ובמה שנחלק על הראב"ד ועיין ר"ן בהלכות נדה על הגמ' של חפיפה ועיין רעק"א סוף תשובה ס"ג ובח' הרמב"ן בד"ה חפפה ועיין סד"ט סקכ"ט ובלחו"ש י"א**

**ג. בדין נתעסקה לאחר הטבילה - עיין רשב"א הנ"ל ובב"י ושו"ע סי"א ובש"ך שם [ובתפארת למשה] ובבאר הגולה ובסד"ט סקל"ג מד"ה מה שהשיג ובמחצית השקל סקט"ז ועיין מאירי בסוגין ועיין סד"ט סקל"ז**

**ד. בדין נמצא חציצה האם צריכה לחזור ולחוף –תפארת למשה על הב"י עמוד ק"כ סד"ט סקכ"ח ובלחו"ש סקי"ד ועיין חכמ"א לדינא**

**נ"ב. יום ג' מתחילים אי"ה סימן קצ"ז**

**בסוגיא דנמצא עליה דבר חוצץ**

א] הגמ' ס"ז: מביאה מימרא של רבא טבלה ונמצא עליה דבר חוצץ אם סמוך לחפיפה טבלה אינה צריכה טבילה אחרת ואם לאו צריכה טבילה אחרת א"ד אם באותו יום חפפה טבלה אינה צרכיה טבילה אחרת ואם לאו צריכה טבילה אחרת מאי ביניהו מיסמך חפיפה לטבילה מיחף ביממא ומיטבל בלילא ע"כ ועיין תוס' שכתבו שאין סוגין ענין כלל לדין חפיפה לכתחילה אלא הנידון מתי לא צריכה לחזור ולחוף והנה גירסת רוב הראשונים שהנפק"מ היא מיסמך חפיפה לטבילה ולפ"ז הכונה האם מקילים רק אם סמכה החפיפה לטבילה או כל שזה באותו יום אפילו שלא סמכה והנה בגירסתינו מבואר גם נפק"מ למיחף ביממא ולמיטבל בליליא ועיין ב"י שהכונה שהגמ' אומרת עוד נפק"מ לצד השני שאם באמת זה היה סמוך אבל זה היה בשני עונות ללשון שאם זה סמוך לא צריכה לבטול וללשון שאם זה באותו יום צריכה לטבול ולפ"ז מבואר שהכוונה אם באותו יום הכונה באותו עונה והנה השו"ע כתב שזה תלוי האם זה באותה עונה והרמ"א כתב על זה שאם זה בשני עונות אפילו שזה סמוך צריכה לחזור ולטבול ועיין ביאור הגר"א שפסקו כלשון שאם זה באותו יום ועיין ש"ך שזה תלוי בגירסאות דהינו שיש שגרסו בלשון השני אם זה סמוך ולפ"ז קי"ל שזה תלוי בסמוך וגם אם זה באותה עונה צריך סמוך ומאידך אם זה סמוך אפילו שזה שני עונות לא צריכה לחזור ולטבול וכתב שצריך להחמיר את שניהם ועיין סד"ט סק"ל

והנה עיין רשב"א בחידושיו שכתב שקי"ל כלשון שאם זה סמוך לחפיפה טבילה שהרי כך הגמ' פסקה בהמשך ולכן אם חפפה סמך לטבילה עלתה לא טבילה וסיים שסמוך זה באותו יום ובקצר כתב שהכונה אותה עונה וכן כתב הר"ז הלוי וברז"ה מבואר שזה תלוי באותה עונה והנה בפשוטו משמע שביאר שהנידון לגבי נמצא דבר חוצץ וגם בזה פסק כלשון שזה תלוי בסמוך כיון שכך הגמ' לקמן אומרת וצ"ב מה ענין זה לזה וכמו שהקשה הראב"ד בהשגות שגם אם אפשר להרחיק החפיפה מהטבילה אבל כאן יש ריעותא לפנינו אמנם בפשוטו משמע ברשב"א שכיון שחפפה ועינה והרי נזהרה אחרי זה עד הטבילה זה סיבה לומר שזה הגיע לאחר הטבילה רק שכל זה אם עשתה מה שמצד דין חפיפה ולכן אם אנו פוסקים שצריך אותה עונה ממילא זה רק אם חפפה באותה עונה אבל אם לא צריך אותה עונה אלא שחופפים ביום וטובלים בלילה א"כ גם כה"ג תולים שזה הגיע אחרי זה ובפשוטו לפ"ז צריך לבאר את הלשון אם באותו יום הכונה בשני עונות שזה אחד אחרי השני ואם זה לא באותה יום הכונה שיש הבדל שעונה שלימה ביניהם וכן ביאר בתפארת למשה ובלחו"ש וכן הוא במאירי והנה נתחדש ברשב"א שללשון של סמוך מספיק מה שזה באותה עונה אפילו שזה בתחילת העונה וזה בסוף ומקורו מהרז"ה והנה לפ"ז מבואר חידוש שגם אם זה לא סמוך בכל אופן תולים שזה הגיע אחרי זה

אמנם עיין בהשגות הרז"ה על הראב"ד שהביא גירסא שהנפק"מ למיחף ביממא ולמיטבל בליליא ומשמעות דבריו למעין היטב דלגבי נמצא חציצה בזה וודאי זה תלוי אם זה היה סמוך או לא היה סמוך ומשמעות דבריו שסמוך זה כל שזה באותה עונה ויתכן כונתו שצריך גם סמוך וגם אותה עונה [אמנם זה דלא כהבנת הרשב"א] וע"ש שנקט שהכונה אם באותו יום הכונה אותה עונה ולפ"ז כוונת שני הלשונות אותו דבר ולכן ביאר שכל הבדל בין שני הלשונות לגבי הזמן חפיפה בעלמא שהלשון שאמר אם סמוך לחפיפה טבלה דהינו שלא הזכיר רק כזה דוגמא מצד שהדין חפיפה הוא כך משא"כ הלשון אם באותו יום שהכונה באותה עונה הזכיר לשון זה שסתם חפיפה זה לא כך אלא זה לא באותו עונה וכמו המ"ד שצריך לחוף ביום והנה עיין סד"ט שכתב לדון שבאמת כונת הרשב"א שצריך סמוך והוסיף שכל מה שעוזר סמוך רק אם זה היה באותה עונה ומצד שלמד על דרך הרז"ה שלגבי נמצא ודאי צריך סמוך רק יש תוספת ללשון אחד שיהיה אותה עונה אמנם אין זה במשמעות לשונו כלל שפסק כמ"ד שאם באותו עונה וכמו שהקשה הגר"א והנה ברשב,א מבואר שקי"ל כלשון אם סמוך מצד הגמ' לקמן שצריך לחוף בלילה ומבואר שהנידון כאן בדיני חפיפה ולא רק בדין נמצא וממיאל לא יתכן שפסק כלשון אם באותו יום

והנה הגמ' אמרה שאם זה לא סמוך צריכה לחזור ולטבול והכוונה לפשטות הרשב"א שזה לא באותה עונה ומבואר שרק מצד שמצאה חציצה צריכה לחזור ולטבול ומשמע שללא חציצה אפילו שחפפה שלא באותה עונה זה מועיל דהינו שמדויק שהדין לחפוף באותה עונה אם כבר טבלה זה לא מעכב והנה יתכן שגם לא צריכה לחזור ולחוף אמנם ברז"ה מבואר שצריכה לחזור ולחוף והסד"ט כתב שכן משמעות הרשב"א שרק כתב שאם טבלה לא צריכה לחזור ולחוף ומשמע שבלא טבלה זה לא כך אמנם ברמב"ן פ"ט הכ"ד מבואר שגם בלא טבלה לא צריכה לחזור ולחוף דהינו שהדין לסמוך זה דין לכתחילה בעשית החפיפה אבל לאחר שעשתה לא צריכה לחזור ולחוף

ב] רבא מחלק שאם סמוך לטבילה חפפה לא צריך טבילה אחרת ואם זה לא סמוך צריך טבילה אחרת והנה בפשוטו הכונה בחפיפה שבאותו זמן היא מעינת ולפ"ז עיקר מכוון הגמ' שאם סמוך לטבילה עינה לא צריכה טבילה אחרת ואם לא צריכה טבילה אחרת וכן הוא בח' הרמב"ן בד"ה חפיפה אמנם הר"ן על הרי"ף בסוגיא של חפיפה כתב שזה ודאי צריכה לעיין סמוך לטבילה ולא עוזר מה שעינה לא סמוך ולפ"ז מבואר בגמ' שסתם עיון עדין יתכן שלא עינה טוב ואם לא מצאה חציצה אין סיבה לחוש אמנם במצאה חציצה בזה יש סיבה לחוש אמנם בחפפה סמוך לטבילה בזה העיון הוא מאוד טוב כיון שזה ביחד אם החפיפה או שכל שהיה חפיפה ונשארה ומעינת סמוך למעשה הטבילה החשש הוא רחוק שהיה חציצה ולכן תולים שזה הגיע אחרי

אמנם עיין ח' הרשב"א בסוגין שכתב לבאר שבמקרה שלא חפפה סמוך לטבילה אפשר לבאר הגמ' בשני אופנים או שמדובר שהתעסקה בדברים לאחר החפיפה וממילא ודאי צריכה עיון קודם הטבילה ומבואר שחוששים שלא עינה יפה או שמדובר שלא נתעסקה בדברים לאחר החפיפה ובזה באמת לא צריכה לעיין סמוך לטבילה ולכן במצאה דבר חוצץ חוששים אולי זה היה קודם הטבילה וע"ש שהביא מהראב"ד שגם אם נתעסקה לאחר טבילה חוששים שזה היה קודם טבילה עד שתאמר ברי לי שזה לא היה אז וכתב שלכאורא אם מדובר שעינה זה כמו ברי לכן כתב שבהכרח שהראב"ד ביאר את הגמ' שלא עינה סמוך לטבילה ולא נתעסקה בין החפיפה לטבילה וכה"ג גם בנתעסקה אחרי חוששים שזה היה קודם

אמנם בתורת הבית העמיד סוגין שלא נתעסקה ביניהם ובאמת לא עינה בשעת טבילה וגם בזה כתב שאם התעסקה לאחר טבילה תולים שזה ממה שהתעסקה דהינו שכיון שאם לא היתה מוצאת כלום הינו מטהרים אותה גם עכשיו שמצאה כיון שיש לנו תליה לפנינו זה סיבה לומר זה הגיע אחרי והנה צ"ע שדבריו נגד הגמ' בחולין שמפורש שאם טבלה ונמצא עליה דבר חוצץ אפילו שנתעסקה כל היום לא עלתה לא טבילה ומבואר שאפילו שללא שהיתה מוצאת חציצה היתה טהורה אבל כיון שמצאה חציצה חוששים שזה היה קודם

והנה הראשונים הקשו שהגמ' אצלינו מחלקת אם סמוך לחפיפה טבלה והגמ' בחולין אומרת שצריך ברי שזה לא היה בשעת טבילה ומצאנו ד' תירוצים בראשונים או שבגמ' בחולין מדובר שלא חפפה סמוך לטבילה או ששם מדובר שלא היה חפיפה והטעם או שזה בשאר הגוף שלא צריך חפיפה או שלכהנים לא צריך חפיפה עוד תירצו שבאמת מדובר שהיה חפיפה אבל לטהרות החמירו שגם אם חפפה סמוך כל שלא אומרת ברי חוששים שזה היה עליה בשעת טבילה ועיין באר הגולה שלתירוץ שמדובר לטהרות יש מקום לומר שבלא עסוקה בטהרות אפילו אם לא חפפה סמוך אבל כיון שנתעסקה אחרי זה יש הקולא של הרשב"א ובמחצית השקל כתב שאם מדובר שלא חפפה כי לא צריך בזה יתכן שהרשב"א מודה שאם רק עינה אפילו שנתעסקה אחרי זה זה לא יעזור ורק אם חפפה ואחרי זה נזהרת אפילו שלא עינה בזה חידש את מה שכתב אמנם הרי ברשב"א מבואר שאם עינה אין נידון שודאי שאם התעסקה אחרי זה תולים ואולי כל הרשב"א זה גם בעיון שלאחר חפיפה ולא מסתבר אמנם התימא שהרשב"א בחידושים וכן בתוה"ב בהלכות שחיטה י"ז. ישב שבגמ' שם מדובר שחפפה שלא סמוך לטבילה ולפ"ז דברו נגד הגמ' אם לא שנדחוק שדיבר באופן שעינה סמוך לטבילה שבזה בחידושיו נקט שודאי שאין להחמיר וכן הוא בתפארת למשה ולפ"ז בחידושים כתב שבזה הראב"ד מודה ובתוה"ב נקט שגם בזה הוא חולק וצ"ע

והנה הטור לאחר שהביא את הרשב"א כתב שכל זה בחפפה אבל בלא חפפה טמאה עד שתאמר ברי לי ותמהו האחרונים שאם לא חפפה הרי זה מעכב ובפשוטו הכוונה כמבואר בב"ח ובש"ך שמדובר בשאר מקומות שבגוף ובזה חפיפה לא מעכבת ומדובר שעינה ובכל אופן כיון שלא היה חפיפה יש יותר חשש שלא עינה יפה וממילא אם מצאה אחרי זה דבר חוצץ לא עלתה לא טבילה ולכאורא זה בהכרח כתירץ התוס' שהסוגיא שם בלא חפפה וצ"ע בכל זה

ג] בלשון הגמ' מבואר שאם מצאה החציצה לא סמוך צריכה לחזור ולחוף ולטבול וצ"ב למה צריכה לחזור ולחוף ועיין סד"ט סקכ"ח שהביא מהפרישה שזה מצד שטבלה במים קרים ונסתבכו שערותיה ועיין לחו"ש שתמה שכאן שלא חפפה אם מים קרים זה לא סיבה לסיבוך השערות ועיין תפארת למשה וכן משמע בסד"ט שזה מצד שחוששים שלא חפפה היטב ולכן נקט הסד"ט שבמצאה בשערות חוששים שלא חפפה היטב אבל במצאה בגופה אין זה סיבה לשערות ולכן לגבי בדיעבד חלקו בין הדברים ע"ש ובלחו"ש והנה עיין לחו"ש שדן שיתכן שהדין לחוש שלא חפפה היטב זה רק דין לכתחילה אבל אם זה ליל שבת שאי אפשר זה לא מעכב אמנם החכמ"א החמיר שאם מצאה בשערה שלא תחזור ותטבול וכן בטבלה במים קרים שתדחה טבילתה עוד יום ע"ש

# טבילה ביום

**גמ' ס"ז: אמר רב - אמר רב הונא**

**עיין תוס' רמב"ן רשב"א ובבעלי הנפש שער הטבילה ס"א ס"ה ובהשגות הרז"ה ותוה"ב תחילת שער הטבילה**

**טושו"ע קצ"ז ס"ג עד הסוף ועיין סד"ט שהאריך בכל הפרטים חכמ"א כלל קי"ח**

**אבני נזר יור"ד ר"נ [סק"ד] חת"ס ר"ב בתחילתו ובסימן קצ"ז עבודת הגרשוני סימן כ'**

**א. האם לר"ת העיקר שתטבול סמוך ללילה - ב"י ועיין ב"ח ועיין בית מאיר שהאריך בזה**

**ב. האם לרשב"ם צריכה לצאת מביתה בלילה – עיין ב"ח**

**ג. האם טבילה ביום ז' יש ההיתר של אונס – עיין סד"ט סק"ט בשם עבודת הגרשוני ועיין חכם צבי סימן כ"א ועיין חת"ס סימן קצ"ז הובא בפ"ת ט' [ובעיקר החומר של יום ז' עיין עוד לחו"ש סק"ה ובפרדס רימונים בסוף הפתיחה]**

**ד. בדין תרי קולי – קצ"ט ס"ז או"ש פ"ד מאיסו"ב ה"ח ועיין ספר הישר בתשובות מ"ח אות ג' ומפורש יותר בראבי"ה סימן קפ"ח**

**ה. אונס פרטי – פת"ש י"א ולחו"ש סק"ח**

**ו. בדין נשארת בבית הטבילה עד הלילה – סד"ט סק"ט בד"ה באמת ובד"ה וכל ועיין אבני נזר ר"נ שחלק עליו**

**ז. בדין במקום שידחה הטבילה כמה ימים – עיין סד"ט סקי"ג ובחת"ס סר"ב**

**ח. בדין כלה – עיין ש"ך ובדגול מרבבה ועיין חזו"א סוף סימן צ"ג וברעק"א תנינא ואם מנהג וכו' ועיין לחו"ש שתמה למה אין סרך בתה בכלה לרשב"ם**

**ט. בדין טובלת בז' האם יכולה לברך – אבני נזר ר"נ סק"ה**

**י. בדין אם הבעל יוצא לדרך ביום – פ"ת סק"ג**

**י"א. טבלה בשביעי – חכמ"א קי"ח ס"ו**

**י"ב. בדין טבילה בין השמשות – פ"ת י"ג ועיין רב פעלים ח"ד סכ"א**

### בדין טבילה ביום

א] עיין סוגית הגמ' ס"ז: דמבואר שנדה לא תטבול אלא בלילה אבל זבה יכולה לטבול ביום מצד מקצת היום ככולו ומבואר בפוסקים שלכתחילה אסור לטבול רק מהנץ החמה והגמ' אומרת שמשום סרך בתה גם ביום השמיני לא תטבול אלא בלילה דהינו שאם תטבול בשמיני ביום בתה תטבול גם בשביעי ביום והגמ' שואלת הרי היום בין כה אנו דנים את כולם כזבות א"כ אף פעם לא טובלת כנדה וא"כ אין סיבה שלא לטבול ביום והגמ' מביאה את ר"ש שאסורה לשמש ביום שמא תראה ותסתור למפרע והנה פשטות הגמ' שגם היום יש ההלכה שלא לטבול ביום וצ"ל שאסור לטבול בשמיני שמא תטבול בשבעי ותשמש ביום והנה בפשוטו לפ"ז ר"ש שאמר שאסרה לשמש ביום ה"ה שאסורה לטבול ביום אמנם עיין תוס' כ"ט: שהקשו דבגמ' שם משמע שרק לא תשמש ביום או תעסוק בטהרות וכתבו שזה תקנת יותר מאוחרת ובאו"ז מבואר שאם טבילה בזמנה מצוה מותרת לטבול ביום אבל היום שבין כה לא מקימים הדין טבילה בזמנה מצוה שייך את הגזירה ובראשונים משמע שגם ר'ש אסר לטבול ורק בגמ' לעיל שבין כה טובלת הרבה פעמים ויש לה ספק מתי מותרת יכולה לטבול ביום והנה בפשוטו תוס' שם נקטו שלר"ש אסורה לשמש ביום מדאוריתא ולר"ש זה מדרבנן אמנם שאר הראשונים ביארו שלרבנן מותרת לשמש מצד שלא חוששים שתראה ואפילו שבשומרת יום חוששים שתראה אבל בסופרת ז' נקיים ביום הז' לא חוששים והנה דעת הרז"ה שבאמת כל קושית הגמ' שתשמש ביום ועל זה הגמ' מביאה את ר"ש אבל באמת מותרת לטבול ביום ולפ"ז כל הגמ' שלא תטבול ביום זה כשעדין לא נהגו את חומרא דר' זירא ומבואר מדבריו שר"ז זה רק מנהג ומקום שלא נהגו לא צריכים לעשות את זה אמנם כל הראשונים חלקו עליו ונקטו שדין זה הוא גם היום והנה ביולדת גם היום משכחת ליה שטובלת בסוף יום הי"ד וכה"ד מדאוריתא אין לה לטבול קודם הלילה וצ"ע שלא גזרו מחמת זה והנה מבואר בראשונים וכן משמעות הגמ' שלא אומרים שכיון שבזמן שנהגו ימי נדה לא טבלו בבה ביום מצד גזירה ממילא גם היום נשאר הדין ועין חת"ס קצ"ז

ב] מבואר בגמ' שבמקום אונס יכולה לטבול בשמני ביום אבל לא התירו בשבעי ביום וצ"ל מצד שאז יש חשש יותר חמור שזה לא רק סרך בתה אלא שמא היא עצמה תשמש באיסור ויתכן שגם מצד סרך בתה כלפי היום בעצמו שיש החשש זה יותר חמור ועיין פ"ת שלא התירו אלא אונס כללי אמנם בלחו"ש הביא מהרמב"ם שגם אונס פרטי כגון שהיא חולה וכדו' חשיב אונס אמנם יתכן שהכונה אונס שאצל כולם זה סיבת לא אונס ולא דבר שרק אצלה זה אונס כגון פחד מדבר שהוא לא סיבה לפחד ואין דרך העולם לפחד ועיין שו"ת הרמ"א סימן י"ט שכתב שמה שלא לקחו עימם אור ולא יפלו בפחתים כי יודע לאנשים וזה גם נחשב אונס שזה סיבה לטבול ביום ואם נימא שגם אונס פרטי זה כך א"כ אשה שיודע טבילתה יכולה לטבול ביום

ג] עיין תוס' שהביאו מר"ת שאם חוזרת לביתה כשהוא לילה אין את החשש כיון שביתה גם תטבול סמוך לחשיכה ואין כאן חשש ועין ב"י שכתב שלשון הרא"ש משמע שכל ההיתר אם טובלת סמוך לחשיכה אמנם הביא מראשונים אחרים דמשמע שכל שמגיעה לביתה בלילה זה מספיק ולכאורא דהבת תחשוב שטבלה רק סמוך לחשיכה ועיין בית מאיר שתמה א"כ למה באונסים של הגמ' לא התירו לטבול סמוך ללילה ולא תחזור לביתה עד הלילה ע"ש ואם נימא שביום הז' לא הקילו א"ש אמנם בגמ' משמע שגם ביום הח' היה כאן קולא אמנם עיין ב"ח שנקט שאם תחזור בלילה אבל בתה יודעת שטבלה במקום רחוק א"כ יודעת שטבלה ביום והיא תלמד מזה שאפשר לטבול ביום אמנם הרא"ש הביא שרשב"ם חלק וביאר הטור כי היא תשער את מהלכה מבית הטבילה ותדע שטבלה ביום והשו"ע פסק כרשב"ם והש"ך הביא שנהגו כר"ת אבל כתב שצריך להחמיר בזה ועיין חכמ"א שמי שמיקל לטבול סמוך לחשיכה אין מזחיחין אותו והנה עיין ב"י שהביא דנחלקו הראשונים האם העיקר לטבול בלילה או שצריך גם שלא תצא בביתה אלא בלילה ונקט שהעיקר מתי שטובלת והש"ך הביא מהב"ח שיש להחמיר בזה אמנם ע"ש שאם יוצאת כדי שתגיע בלילה לבית הטבילה מותר וכן אם חופפת בבית הטבילה כיון שידועת שמה שיצאה מוקדם זה לא כי טובלת מוקדם מותר ולכאורא כל שיוצאת לעוד מקומות לפני זה יש להקל שאין כאן יציאה עכשיו לטבול וצ"ע

ד] בעיקר קולת ר"ת הטור כתב שזה רק קולא ביום השמיני אבל ביום השביעי שאז זה יותר חמור כי יש חשש בעצם בזה אין לטבול קודם הלילה וכן הוא ברבינו ירוחם אמנם עיין עבודת הגרשוני סימן כ' שדייק מתוס' שגם ביום השביעי מותר לטבול אמנם לגריסת הב"ח אין ראיה ועיין או"ז שכתב מפורש שהקולא גם ביום השביעי והסד"ט סמך על זה במקום ביטול מצות עונה ועיין פ"ת י"א שהביא מהחת"ס קצ"ז שכל זה בלא מגיעה לשום בית עד הלילה אבל אם מגיע לבית חברתה לא פלוג רבנן והנה דעת הראב"ד שמעכב אם טבלה ביום השביעי אמנם הראשונים חלקו שזה לא מעכב והנה לראב"ד שזה מעכב עיין אבני נזר סימן ר"נ שהגדר שמדרבנן זה כאילו טובלת ביום ז' לנדתה אמנם הסד"ט הביא מהעבודת הגרשוני שזה מצד סרך בתה ושכאן החמירו יותר שמא בתה תיטעה שטבלה ביום ולפ"ז חידש שבמקום אונס יכולה לטבול סמוך לחשיכה גם ביום השביעי ע"ש שהאריך וע"ש שחידש עוד שאם נשארת בבית הטבילה עד הלילה ולא יוצאת רק בלילה לא שייך סרך בתה והנה בכלה הרמ"א הביא להקל לטבול ביום כי בין כה לא מגיעה לחתן עד הלילה אמנם נקט שאין להקל ביום הז' ולכאורא מצד שחשש לראב"ד שהגדר שזה מעכב ובזה אין שום קולא אמנם האחרונים נקטו שכיון שזה רק מצד חשש וכאן שזה לא שייך אין את הגזירה והדגול מרבבה היקל רק אם החופה בלילה אמנם רעק"א בתנינא ע"א הקיל גם אם החופה ביום והיחוד לא יהיה אלא בלילה ועיין סד"ט סקי"ג שהביא מהב"ח שאם הטבילה תדחה כמה ימים בזה יש להקל גם לטבול ביום הז' ולכאורא זה דלא כראב"ד

והנה לענין עיכובא לגבי יום הח' הראשונים כתבו שכיון שבמקום אונס יכולה לכתחילה ממילא זה לא מעכב אמנם לגבי יום ז' לא מצאנו שהקילו לכתחילה לכן שם יתכן שזה מעכב והנה לב"ח שיש מקומות שמקילים גם ביום הז' א"כ זה סיבה שלא יעכב ולכאורא משמע בראב"ד שאף פעם לא מקילים והנה אם נימא שהגדר שזה כאילו טבילה בימי נידה לא שייך לומר שבמקום שלא שייך הגזירה זה לא יעכב וודאי דלא כסד"ט

] עיין תוס' שהביאו מר"ת שבטובלת במוצאי שבת אין להקל שתטבול ביום השמיני ביום מצד שתרי קולי לא מקילנן דהיינו להקל להרחיק החפיפה מהטבילה ולטבול ביום לא מקילים וצ"ב מה סברא בזה הרי יש כאן שני נידונים וכל נידון לעצמו הוא סיבה להקל ועיין או"ש פ"ד מאיסו"ב שדן לבאר שהכונה רק בכה"ג שאם לא תקל ממילא תטבול בליל ח' שזה יותר סמוך או במוצאי שבת אבל אם במוצאי שבת זה ליל יו"ט שבזה תרחיק עוד יותר בזה לא שייך את סברת ר"ת ועיין ספר הישר שו"ת מ"ח ג' שמשמע שעיקר טענתו שכיון שיכולה לטבול בליל שבת לא חשיב אי אפשר ולפ"ז ודאי צדקו דברי האו"ש אמנם משמעות תוס' שזה סברא שתרי קולי לא משמע כך

] בעיקר הקולא בטובלת בז' עיין אני נזר שדן שלא יכולה לברך שמא תסתור כמבואר בראשונים שלכן לא מברכת על הספירה גם ביום האחרון וכתב שלכן אסור לטבול מצד שמבטלת הברכה ויתכן שעד כמה שלא שכיח שתראה אין סיבה שלא תברך והתוס' זה רק כיון שזה כולל גם את היום הראשון שזה שכיח יותר שתראה וצ"ע ועיין חכמ"א ס"ו שכתב שטבילה ביום הז' שבדיעבד זה מועיל אם לא באה לבעלה מבעוד יום אבל אם מגיעה מבעוד יום כה"ג זה מעכב ואין זה במשמעות הראשונים אלא שס"ל שכיון שזה רק גזירה זה לא מעכב ויתכן שנקט שאין להקל נגד הראב"ד אלא בצירוף לר"ת אמנם בפשוטו אם בז' יש את ר"ת לא שייך את הראב"ד והנה משמעות הראשונים שצריכה לבטול בלילה ובפ"ת הביא מחמודי דניאל שבבין השמשות בדיעבד זה מועיל ולכאורא כדין ספק דרבנן לקולא אמנם יש לעיין כאן דיש לה חזקת טומאה זה חמיר אמנם יש כאן ספק לילה וספק אולי כמו ר"ת שהרי כאן ודאי חוזרת בלילה ויש להקל בזה בדיעבד אבל לא לכתחילה

# טבילה בזמנה מצוה

**טושו"ע קצ"ז ס"א ב'**

**תוס' ל. וכן תוס' יומא ח. ועיין מאירי כ"ט: בד"ה מעתה בסופו ראב"ד שער הטבילה ס"ג ה"ו הגהות מימונית פ"ד מאיסו"ב אות ד' תרוה"ד סימן רנ"ה ועיין או"ח שכ"ו ס"ח ובבה"ל שכ"ג בד"ה ימלאנו נוב"י תנינא קל"א**

# כללי חציצה

**סוכה ו. עירובין ד: ובתוס' ובתוס"ר ותו"י [ועיין מאירי ס"ו: בד"ה אע"פ] ותורי"ד וריטב"א שם או"ז סימן שס"ג אות ח' שפ"א בסוכה ובעירובין שערי ציון ח"א ס"ל קה"י סוכה סימן ה' אחיעזר ח"ג סל"ג סק"א קובץ הערות בהוספות אות ד' ועיין ישועות יעקב סק"א ובאבני נזר רנ"ב סק"ד ובמנחת שלמה תנינא ע"ו אבני נזר יור"ד רס"ו ט"ז י"ז כ"ג טושו"ע ס"א עיין יבמות ע"ח. דין חציצה בכולו ועיין לחו"ש סק"ב**

**חציצה בשער**

**רמב"ם פ"ב ממקואות ה"ה ר"ן הלכות נדה ז. ח' הגרי"ז ובאבי עזרי ועיין שפת אמת בעירובין לגבי קשר אחד ועיין סד"ט סקי"ז לגבי האם כל השערות יחד ועיין מאירי ס"ו לגבי שער בכולו חזו"א צ"ד בד"ה ועוד**

**א. בדין חציצה האם זה תלוי באדם או ברוב בני אדם – עיין ב"י קצ"ח ס"א ובש"ך שם ובסד"ט סק"ה ועיין מ"ב קס"א סק"ז י' לגבי נט"י וע"ש שע"ת סק"ב [ענין זה ילמד אי"ה עוד הפעם על סדר המשניות]**

**ב. מה היה ללא פסוק – עיין תוס"ר ותו"י עירובין ד: ובמאירי נדה ס"ו**

**ג. בביאור שיטת רש"י שהעמיד סוגין על שער – עין תוס' בעירובין ובמהרש"א שם עיין ריטב"א ובאו"ז שס"ג ובקה"י סוכה סימן ה' ובשערי ציון ח"א ס"ל [בעיקר סק"א ב' וסק"ו] ובשפ"א ובאבני נזר רס"ו סקכ"ג**

**ד. בגדר הדין שמקפיד לא חוצץ במיעוט – סד"ט סק"א ועיין חזו"א צ"ה סק"ב וסק"ג**

**ה. חציצה בשער – עיין רמב"ם פ"ב ממקואות ובטושו"ע ס"ה ועיין רשב"א בקצר ל"ב. שנקט כגאונים ועיין ח' הגרי"ז ובאבי עזרי שם ועיין שפת אמת סוכה ו: ובק"ש בב"ק אות צ"ב**

**ה,ב. בדין קשר בשערה האם כל השערה חצוצה – אבני נזר יור"ד רס"ג ד' שפ"א בסוכה פרד"ר שפ"ח י"א בד"ה אולם [עמוד ל"ז]**

**ו. למה הגמ' לא העמידה ההלכה על כולו – לחו"ש סק"ב [ויש לעין מה היה ללא ההלכה]**

**ז. בדין שער בכולו באינו מקפיד – מאירי נדה ס"ו ובסד"ט קצ"ח סקי"ט בד"ה כתב בשם הפמ"א ובחכמ"א קי"ט ס"ג אמנם בפרדס רימונים ש"ך סקכ"א [וכן י"א עמוד מ"ה בד"ה אמנם] הוכיח מנידון הרשב"א בקצר ל"ב. לגבי שער לנוי שאין איסור של כולו ועיין שפ"א סוכה ו. וברוקח סימן שע,ד מבואר שיש דין כולו בשער**

**ח. בדין רוב שעל ידי גופו ושערות לגאונים – שפ"א סוכה ו.**

**שאר שערות בגוף האם נדונים בנפרד – תפארת למשה על הב"י ועיין סד"ט י"ז ובחכמ"א קי"ט סק"ג ועיין אבני נזר רנ"ט סק"ח לגבי שינים וברס"ח לגבי בית הסתרים**

**ט. מה שיעור החציצה בשאר דיני התורה – קה"י טהרות סימן נ"ח והביא סד"ט סקנ"ב שנחלק אם הפנים מאירות בדין מיעוט הגוף אבל זה כל הדבר הנצרך ע"ש ועיין אבני נזר שצ"ד סק"ב ובאו"ש פ"ד מאיסו"ב בד"ה ויש להבין [ועיין מג"א כ"ז סק"ד ובתהלה לדוד שם ובאבי עזרי פ"י מכלי המקדש ה"ו ועיין תרנ"א ס"ז לגבי חציצה בנטילת לולב] ועיין אבני נזר רס"ה סק"ב**

**י. האם בחציצה של טבילה יש ההיתר של מין במינו אינו חוצץ – קובץ הערות בהשמטות אבני נזר רס"ו סקט"ז י"ז ובהגהה שם [וכן הוא בתפא"י זבחים פי"ג בבועז סק"א**

**י"א. בהא דרוב שאינו מקפיד לא הוי דאוריתא מצד הדין דרבנן – קובץ הערות בהשמטות אבני נזר רנ"ב סק"ד [מנחת שלמה תנינא ע"ו]**

**י"ב. בדין רוב אינו מקפיד דנים לפי המקום הנטבל או הגוף – סד"ט סקנ"ב נחלק אם השבות יעקב ועיין פני אריה סימן ח' לגבי נט"י**

**בכללי חציצה**

א]מבואר בגמ' ששערה אחת חוצצת עיין בריטב"א וברשב"א תוה"ב ל"ב: שהכוונה שאם יש קשרים בהרבה שערות כיון שדרך בני אדם להקפיד חוצץ וברשב"א בתוה"ב ל"ב: הובא בס"ט סק"ה נקט שגם אם היא לא מקפידה בטלה דעתה אמנם בלשון הרמב"ם משמע שמה שהיא עצמה מקפידה על זה זה חציצה והב"י הסתפק לדעת הרמב"ם האם ס"ל שזה רק תלוי בעצמה או שודאי שדבר שרובם מקפידים זה חציצה רק חידש שגם חציצה שהיא מקפידה זה חציצה ובסד"ט הוכיח שודאי שמודה שמה שרוב בני אדם מקפידים הוי חציצה ועיין ס"א דהד"מ והש"ך הביאו מהמרדכי שכל שהיא מקפידה זה תמיד חוצץ ודלא כרשב"א לעיל והמ"ב קס"א סק"ז י' החמיר לגבי נט"י ועיין שם בשערי תשובה שאם יש מקום שלא מקפידים וכל העולם מקפידים אמרינן בטלה דעתם אצל כל אדם

ב] הגמ' שואלת שדין חציצה בגוף ובשער זה דאוריתא והגמ' עונה שההלכה באה לומר את השיעור ועיין תו"י שביאר שמדאוריתא רק כולו חוצץ בין מקפיד ובין שזה לא מקפיד וההלכה בא להוסיף ברובו המקפיד וכן הוא במאירי נדה ס"ו ובעירובין אמנם התוס"ר כאן נקט איפכא שמסברא כל שהוא חוצץ ובאה ההלכה לומר שרק רובו המקפיד והנה בטעם שאינו מקפיד לא חוצץ מבואר ברש"י כי זה בטל לגופו ועיין חזו"א צ"ד א' שלפ"ז המים חייבים לעבור על גופה אמנם צ"ב מה הגדר במקפיד ובסד"ט סקכ"ג הביא מהזכרון יוסף סימן י' שכתב שמיעוט המקפיד זה בטל לגופו וכן נקט בסק"א ועיין חזו"א צ"ה סק"ב שביאר כך אמנם בסק"ג חזר בו וביאר שבאמת זה לא בטל אלא שזה הלכה שחציצה זה רק ברובו והנה צ"ב מהו השיעור של רובו ובר"י מלוניל בשבועות כתב כי רובו ככולו דהינו שאם רוב הגוף אין חציצה זה כמו שבכל הגוף אין חציצה וכן הוא בק"ס פ"ב ממקואות אמנם במרדכי הלכות נדה תשמ"ח הלשון שאם חציצה ברובו זה לא טוב מצד שרובו ככולו ונפק"מ לכאורא לחצי שלביאור הר"י מלוניל זה לא טוב משא"כ למרדכי זה טוב ועיין מנחת שלמה ח"ב סע"ו שהאריך בזה ויתכן שזה תלוי מה היה ללא פסוק שאם רק בכולו א"כ ההלכה באה לומר שחציצה ברובו פוסל מצד שרובו ככולו משא"כ אם מסברא מיעוט חוצץ ההלכה באה לומר רוב הגוף זה ככולו ולכן חצי זה חיסרון

ג] מבואר ברש"י שההלכה באה לשער והראשונים נקטו בדעתו שלפ"ז בבשר אפילו מיעוט שאינו מקפיד לא חוצץ ובפשוטו מצד שנקטו כתוס"ר שללא ההלכה כל דבר חוצץ אפילו מיעוט שאינו מקפיד ולכן בגופו שלא נאמר ההלכה הדרינן לעיקר הדין ותוס' הקשו מכמה מקומות דמבואר שגם בטבילת כלי יש דין שרק במקפיד וכן הקשו מהגמ' ביבמות ששואל על מעוברת שאין לומר כי אינו מקפיד הרי בכולו זה חסרון חזינן שגם שם יש את ההלכה של רובו שאינו מקפיד לא חוצץ והנה מצאנו בדעת רש"י כמה ישובים הריטב"א בעירובין כתב שרש"י כונתו שהשער נידון לעצמו וגם שם יש את ההלכה אבל באמת גם הוא מודה שיש ההלכה גם בגופו הקה"י סוכה סימן ה' הביא מהאו"ז שכתב שבגופו תמיד הוא מקפיד והקה"י ביאר שהכונה שבאמת כונת רש"י שמדאוריתא רק מיעוט המקפיד חוצץ ובגופו מדרבנן תמיד זה כמו מקפיד ולכן אסרו גם במיעוט ולכן בגד זה כמו שער אמנם אין זה במשמעות דבריו שהרי הקשה ממעוברת ובמשנת אליהו על סוכה ביאר שזה סברא שהגדר בחציצה שזה בטל ובגוף האדם לא שייך לומר שבטל אליו ולכן בבגדים זה אחרת ובתוס' רי"ד בעירובין ובפסקיו שם נקט שבגופו באינו מקפיד זה לא חציצה אבל במקפיד אפילו כל שהוא זה חציצה ובשפ"א בסוכה ביאר מצד שאינו מקפיד זה סברא כי זה בטל לגוף משא"כ אינו מקפיד זה הלכה ובזה יש הבדל בין גופו לשער אמנם זה לא א"ש אם מסברא הכל חוצץ וכן ברי"ד מבואר שזה מההלכה אמנם עיין שערי ציון סימן ל' שביאר שאינו מקפיד שזה סברא לכן זה גם בגופה משא"כ מקפיד שזה גזה"כ לכן זה רק בשערה והנה צ"ע א"כ למה לא גזרו אינו מקפיד במיעוט אטו מקפיד וע"ש שתירץ שלא שייך לגזור על שכל דבר קטן יחצוץ וכל קושית הגמ' על שערה ע"ש ובקה"י כתב שבאמת אינו מקפיד חוצץ אטו מקפיד וממילא מיושב הגמ' ביבמות דשם דנים לפי הדין דאוריתא דחזינן דשם לא שיך הגזירה ובאבני נזר רס"ו סקכ"ג ביאר שיסוד שיטת רש"י כיון שיש דין כל בשרו דהינו שיש דין טבילה על כל חלק וחלק וממילא זה כמו כולו דשם גם אינו מקפיד אסור ולכן בכלים שאין ריבוי של כולו וכמבואר בר"ש שלכן בית הסתרים לא חוצץ הדרינן לכלל שרק רובו ומקפיד הוי חציצה ולפ"ז א"ש הגמ' ביבמות דלולי הדין שבכולו שאינו מקפיד לא הוי חציצה לא היה שום חיסרון

ד] מבואר בגמ' דאיכא דין חציצה בשער ועיין רמב"ם שהביא מהגאונים דדנים השער כדבר בפני עצמו ואם שם הרוב חוצץ הוי חציצה אמנם הרמב"ם חלק שזה כחלק מהגוף והכונה שדנים השערות אם הגוף אבל לא שיש לו דין חציצה נפרד ועיין ר"ן על הרי"ף שביאר שכיון שזה נלמד מפסוק נפרד לכן יש לזה דין נפרד ובח' הגרי"ז ביאר שכל שאין באית מים על כולו זה לא מדין חציצה אלא שאין כאן טבילה רק שביאת מים על מקצתו חשיב ביאת מים על כולו וחידש עוד שגדר הדין חציצה שבזה אין ביאת מים על מקצתו חל על חלק זה ולפ"ז ביאר שכיון שלשער יש דין טבילה בפני עצמו ממילא כלפיו כל שרובו חוצץ אין בו דין שביאת מים על מקצת יועיל על כולו ע"ש וצ"ב שעד כמה שזה מדין חציצה אז הדרינן לקושיא שזה יהיה אם כל הגוף

ה] והנה עיין לחו"ש קצ"ח סק"ב שהקשה למה הגמ' לא תירצה שההלכה באה לחציצה של מקפיד בכל הגוף והנה ביסוד הדין חציצה שם המאירי ביאר שמהפסוק נלמד כל גופו ושם גם אינו מקפיד חוצץ וההלכה הוסיפה רוב במקפיד ולפ"ז לא קשה כלל דהרי הדין כולו זה לא מההלכה אמנם בעיקר דברי המאירי זה לא שייך לתוס"ר שמסברא אפילו כל שהוא חוצץ וההלכה באה ומיעטה שרק רובו המקפיד חוצץ א"כ זה לא מקור לאינו מקפיד ובהכרח שזה עוד הלכה ולגרי"ז הנ"ל שזה מצד שאין כאן ביאת מים א"כ לא צריך להגיע לדין חציצה

ו] והנה בפרישה סקכ"ג נסתפק לגאונים האם דנים את כל מקום שער שבגוף או שדנים כל מקום לעצמו ובסד"ט סקי"ז כתב בשם התפארת למשה שדנים כל מקום לעצמו ויש מקום לדון שרק שערות הראש התחדש שיש לו נידון לעצמו ובאבני נזר יור"ד רס"ח סק"א דן שלר"ן שכיון שהשער נלמד מפסוק לכן הדין חציצה הוא בפני עצמו ממילא מסתבר שדנים כל השער יחד אמנם יתכן שלאחר שיש בו חציצה והא נפרד מסתבר שכל קיבוץ מקום הוא נידון לעצמו ובפרט לביאור הגרי"ז

והנה יש לעיין האם בשער יש גם את ההלכה שכולו שאינו מקפיד ובמאירי מבואר שיש את ההלכה וזה כשיטתו שמצד הפסוק זה הולך על כולו ועד כמה ששער זה נידון לעצמו גם כאן זה כך אמנם בפרדס רימונים ש"ך כ"א דייק מהרשב"א שדן לגבי שערות שצבועות לנוי שזה יאסר מצד הדין רובו שאינו מקפיד ולא דן מצד כולו ומשמע שנקט שאין כאן כולו אמנם אם נימא שס"ל שדנים את שאר שערות הגוף בכלל אין ראיה אמנם אם דנים כל מקום לעצמו או ששער שערות הגוף זה כמו גופו א"כ מוכח שכאן אין דין כולו ועיין משנת אליהו על סוכה בטעם לחלק ביניהם

ז] בעיקר הדין חציצה בשער דמבואר בראשונים שאם יש קשר ברוב השערות הוי יציצה עיין שפת אמת שנתקשה שגם אם יש קשר בשער אבל רוב השער אין בו חציצה ובאבני נזר רס"ג סק"ד כתב שמדובר שיש חציצה ברוב השער אמנם השפת אמת דן שנתחדש שכל שיש קשר בשער זה כאילו כל השער יש בו חציצה ובפשוטו מצד שנתחדש שזה חציצה על מקום החיבור בגוף והדברים מחודשים אמנם כן הוא סתימת הדברים אמנם כדי שיחשב כולו מסתבר שצריך כולו ממש אבל אם יש קשר בכל שערה וזה אינו מקפיד בפשוטו זה לא נחשב כולו

ח] הרמב"ם השמיט הדין של כולו המקפיד ותמהו האחרונים בטעם הדבר ועיין אחיעזר ח"ג סל"ג שהביא ממהרי"א הלוי לישב דהנה קשה לאחר שרבנן אמרו שאינו מקפיד ברובו חוצץ א"כ שזה יהיה חציצה מדאוריתא שהרי הוא עומד להוריד וגם הוא לא עומד להוריד כי לא איכפת לו אבל כיון שרוב בני אדם מקפידים ממילא זה חציצה ובישועות יעקב כתב דבאמת הוי חציצה ולפ"ז בכל כולו שאינו מקפיד הוי רובו כיון שכדי שלא יהיה רובו צריך להרוריד עד חצי והנה בדבריו משמע שזה הטעם של הגמ' אמנם זה אינו שהרי הגמ' שם דנה שרובו זה בסדר ואין תקנה דרבנן וכמו שתמה האחיעזר אמנם עיין קה"י שלכן הרמב"ם לא כתב דין זה מצד שהיום לדינא אין בזה נפק"מ אמנם בעיקר הקושיא בקובץ הערות בהשמטות הביא מהגר"ח שכיון שמספיק להוריד שלא יהיה רוב ממילא זה תמיד רק מיעוט המקפיד ולכן זה רק דרבנן אמנם עיין אבני נזר רנ"ב סק"ד שדן שכיון שיוריד משהו ולא יודע מה ממילא זה נחשב שהכל חוצץ ובפשוטו צ"ל כמבואר בקובץ הערות שכל שמקפיד בגלל ההלכה ואם זה לא הי חציצה לא מקפיד זה לא חציצה והאריך בזה במנחת שלמה ח"ב ע"ו

ט] עיין קובץ הערות שהקשה למה שער קשור זה חציצה הרי מין במינו אינו חוצץ והרי השער זה מינו ועיין שם ובאבני נזר רס"ו סקט"ז שדנו שכאן לא מספיק שלא יהיה חציצה אלא צריך שהמים יגעו בגוף ובזה לא עוזר שמין במינו לא חוצץ אלא זה כאילו שיש אויר והרי גם כזה מצב זה לא טוב לחציצה ובאבני נזר הביא כן מהרמב"ן שאם בבכור הנגיעה מקדשת לא שיך לומר שמין במינו לא חוצץ אמנם בקובץ הערות הביא דוגמאות שגם במקום שאויר לא טוב אבל מין במינו זה בטל אצלו וזה עדיף אמנם בפשוטו מבואר בגמ' זבחים כ"ו שכהן שנתלה כשר חזינן שאין דין נגיעה ובהגהה באבני נזר הביא מהגבעת פנחס סנ"ו לדון שכיון ששניהם צריכים טבילה ממילא אין אחד בטל לגבי חברו אמנם הוכיח שם לא כך וצ"ע והנה בקושיא מהגמ' ביבמות על רש"י ממעוברת עיין שפת אמת שדן ששם זה מין במינו וממילא אין לדון אלא מצד דין שלא מגיע מים כלל אמנם יש לדון האם האמא בטלה לולד ובעיקר הקושיא בחציצה עיין תוס' בסוכה ל"ז שדבר שזה לא הדרך לא אומרים מין במינו לא בטל ולפ"ז יתכן שלכן קשר בשער זה חיסרון וכן הוא בבועז זבחים פי"ג

י] יש לעיין האם בשאר דיני התורה יש גם ההלכה של רובו המקפיד ועיין קה"י טהרות סימן נ"ח שהביא מהיראים והמרדכי שמה שהכהנים היו דורכים על דם וזה לא חוצץ מצד שזה אינו מקפיד דהינו שהדין אינו מקפיד זה גם בדין לעמוד על הרצפה ועיין סד"ט סקנ"ב שהביא מהשבות יעקב שביאר שזה מדין מיעוט שאינו מקפיד והסד"ט תמה עליו שכאן שהדין עמידה על הרצפה זה רק מקום הרגל זה כמו כולו והוכיח מנט"י שאם יש חציצה על רוב מקום הנטילה זה חוצץ אפילו שזה לא רוב הגוף ומסברא היה מקום לדון שזה בטל לגופו ובזה תלוי ברוב הגוף ועדין יש מקום לדון שלגבי אינו מקפיד שזה סברא שזה בטל לגוף זה גם בשאר דיני התורה אבל לגבי מקפיד שאפילו שמקפיד זה לא חוצץ זה הלכה וזה לא בשאר דיני התורה אמנם עיין קרן אורה זבחים כ. ובאו"ש פ"ד מאיסו"ב ה"ח בד"ה ויש ובגאו"י עירובין ק"ג שבשאר דיני התורה אפילו כל שהוא חוצץ ועיין או"ש שם ובאבני נזר שצ"ד סק"ב דמשמע שלראשונים שמסברא אפילו כל שהוא חוצץ ורק נאמר הלכה שלא יחוץ א"כ שם שאין הלכה חוצץ אפילו כל שהוא אמנם לראשונים שמסברא רק הכל חוץ א"כ אדרבא כאן זה יותר קל ועיין או"ש שדן שכאן הדין לבישה על כל כל שהוא ממילא זה כמו כולו המקפיד שזה חציצה וכן הוא באבי עזרי ועיין אבני נזר רס"ה סק"ב שגם ביאר סברא שרק בחציצה מסברא זה רק בכולו וצ"ע בזה

# חציצה בית הסתרים

**מקואות פ"ח מ"ה גמ' ס"ו: קידושין כ"ה.: טושו"ע סכ"ז ול"ח, כ"ד – כ"ו, קצ"ט ט' י"ב**

**א. מקואות פ"ח מ"ה – קרצה שפתותיה בר"ש תוס' ס"ז. בד"ה פתחה ראב"ד ס"ב ה"ג רמב"ן ורשב"א ס"ז. בסוף העמוד ועיין חכמ"א קכ"א ס"י י"א ועיין ר"ש סוף מקואות בטעם שאין חסרון שזה לא ראוי לביאת מים ועיין לחו"ש קצ"ח סקכ"א בתו"ד ועיין אבני נזר יור"ד רנ"ב סק"ג טושו"ע סכ"ז ול"ט ועיין ק"ש בב"ק אות צ"ג ועיין לחו"ש סק"ל**

**ב. בעיקר דין ראוי לביאת מים – עיין תוס' בסוגין ובקידושין כ"ה: ובמנחות י"ח: [ובבית הלוי ח"ב סי"ד בסופו] וברמב"ן רשב"א ריטב"א שם**

**ג. מה צריך פסוק הרי זה מיעוט - קרית ספר פ"ב ממקואות חזו"א צ"ה ג' זכרון יוסף סימן י' בד"ה אמנם נראה לי עד ד"ה וכדי ועיין סד"ט סקכ"ג מה שהשיג עליו ועיין גולת עליות במשנתינו פיסקא ד' אות ו' ובפסקא ב' בד"ה ודקדוק**

**ד. מה נחשב בית הסתרים – עיין גמ' נדה מ"ב: מחלוקת רבא ואביי מה נחשב בית הסתרים, ועיין ראב"ן שכ"ו לגבי או"מ ועיין רמ"א סמ"ג ובפיה"מ במשנתינו ובפ"ט מ"ב ועיין תוס"ר ס"ו:, שו"ת רמ"ע מפאנו סימן ק"י הובא בגליון רעק"א ס"ז רעק"א סימן ס' מד"ה תו כתב עד ד"ה ועל הנוגע [ויש לראות הראשונים רמב"ן רשב"א ריטב"א בקידושין] נובי"ק סימן ס"ד ותנינא קל"ה סד"ט קצ"ח כ"ג בשם הזכרון יוסף אבני נזר רנ"ה סק"ב חלקת יואב יור"ד סימן ל"א ובחכמ"א קי"ט ז' קכ"א א ובבינת אדם כ' [ועיין ר"ש פ"י מ"ח דנקט שחיבור ידות הוי ביה"ס ולא בלוע] [עיין ח' הגר"ח הלכות אבות הטומאה בסוף הקטע ובמה שנחלק אם החזו"א מהו המקום של בית הבליעה דחשיב סית הסתרים ועיין חזו"א צ"ד ח'בסופו לגבי נקב בעור התוף]**

**ה. ספק חציצה בבית הסתרים – ראב"ד ס"ב ה"ב טושו"ע קצ"ח סכ"ו כ"ז וקצ"ט ס"ט וי"ב ובסד"ט קצ"ח סק"נ ועיין גר"ח החדש חולין מ"ב. בדין ספק נקובת הושט והובא בחזון יחזקאל זבחים סימן ב' [וכן הוא בזכר יצחק סוף סימן ס"א ופרד"ר קצ"ח מקש"ז כ"ו] ועיין לחו"ש כ"ז לגבי לא עינה האם לרוקח מעכב ובמחצית השקל חלק עליו**

**ו. הטעם דספק חציצה אסור – סד"ט סקנ"א ובסקל"ט בד"ה אלא ועיין בדבריו סוף סימן קצ"ט ועיין חזו"א רי"ד בד"ה י. טבל וכו' ועיין רשב"א ס"ז. בתחילת העמוד**

**ז. ביסוד דין בלוע – עיין ר"ש סוף מקואות ועיין ובלחם קצ"ח סקל"ה ובאבני נזר ר"ס סק"ו – ח' [ובעיקר המבוא בר"ש שזה בטל כן הוא במאירי שם ובאו"ז הלכות נט"י סימן ע']**

**חציצה בבית הסתרים**

א] מבואר במשנה שקרצה שפתותיה לא עלתה לה טבילה ועיין ר"ש שהביא פירוש ראשון מצד שצריך ראוי לביאת מים ועל ידי שסוגרת פיה זה לא ראוי לביאת מים וכן ביארו תוס' ס"ז. ומבואר שגרסו קמצה שפתותיה והנה לפ"ז מבואר חידוש אפילו שיכולה לפתוח פיה ויכנסו מים אבל כיון שסגרה ולכן מים לא נכנסים זה נחשב שזה לא ראוי לביאת מים ויש לדון האם כה"ג זה נחשב שלא היה טבילה כיון שהפה לא ראוי למים או שכיון שיש טבילה סביב הגוף זה מספיק ורק יש חיסרון של חציצה במיעוטו המקפיד אמנם עיין ר"ש בביאור השני וכן הוא ברמב"ן ורשב"א ס"ז. ובתוה"ב ל"ב: וכן בראב"ד סימן ב' שמדובר שקמצה שפתותיה ביותר וממילא המקום החיצוני נסתר על ידי זה ויש עליו חציצה ומבואר שללא החיסרון של חציצה אין חסרון מצד שלא ראוי לביאת מים לתוך הפה וצ"ב הטעם שאין כאן חסרון של ראוי לביאת מים ובר"ש סוף מקואות משמע כי זה לא מקפיד וצ"ב מה שייך לומר לא מקפיד הרי ודאי לא ישאיר את פיהו כך אלא יפתח אותו וצ"ב בגדרי חציצה ובלחו"ש סקל"א ביאר שמדין ראוי לביאת מים כל שזה הגוף בעצמו חשיב שזה ראוי לביאת מים כי יכול לפתוח את פיו ועיין אבני נזר רס"ב סק"ג שחידש עוד שאם יש לאשה נקב בעור התוף יכולה לסתום אם האצבע כיון שזה גופה ולא חשיב שזה לא ראוי לביאת מים כיון שיכולה לפתוח האצבע אמנם שם זה חידוש שהאצבע לכאורא זה כמו דבר חיצוני ורק צורת עמידה של הגוף לפעמים שייך לדון כך והנה לגבי העינים בעצמה עיניה ביותר יש ראשונים זה לא חיסרון ועיין רמב"ן או כי תמיד יכול להיכנס מים או שזה בכלל דרך גדליתה אמנם צ"ב למה שלא יחשב חציצה וצריך לעיין בסוגיא שם ועיין חכמ"א קכ"א ס"י שכתב כראשונים שהידקה השפתים והחיסרון כי לא ראוי לביאת מים וצ"ב

ב] עיין זכרון יוסף ס"י שהקשה לתוס' שיש פסוק שצריך ראוי לביאת מים הרי זה רק מיעוט ומדאוריתא זה לא חוצץ וע"ש שכתב שקרצה שפתותיה כה"ג כיון שזה חציצה על ידי הגוף וזה לא מתבטל א"כ אפילו מיעוט חוצץ דהינו שנקט שכל הדין של מיעוט המקפיד שלא חוצץ כי זה בטל לגוף וכאן זה לא שייך ולכן זה חוצץ ונקט שזה מדאוריתא אמנם עיין סד"ט שהקשה שלראשונים שזה חציצה מצד גלוי אין זה ענין לבית הסתרים אמנם עדין נפק"מ אם יהיה כזה דבר בבית הסתרים ועיין גולת עליות שגם נקט כך ולכן כתב שהדין של נתנה שערה בפיה לא עלתה טבילה זה דאוריתא וכפשטות לשון המשנה ועיין חזו"א צ"ה ג' שבתחילה דן כך אמנם הביא מהאחרונים שגם כה"ג זה רק מדין חציצה ועיין ט"ז סקכ"ז שאדם שאוחז בחברו וטובל שזה חציצה זה רק מיעוט המקפיד דהינו שיסוד הדין של מיעוט מצד שטבילה על הרוב מועיל להכל ועיין סד"ט סקכ"ג שכתב לישב שהנפק"מ שזה מצטרף אם שאר הגוף להחשב חציצה ברוב והנה עיין חזו"א שנסתפק האם מצרפים את זה לקולא והסברא שזה לא מצטרף שיש כאן שני הלכות יש דין של ביאת מים וזה רק על מקומות הגלוים ולכן צריך דין רוב בדין זה ויש הלכה של ראוי לביאת מים וזה כולל גם בית הסתרים ולכן אם יש רוב חציצה על ידי בית הסתרים זה מחסר בדין ראוי לביאת מים של כל הגוף ובאבני נזר רס"ג ג' הוסיף שגם אם יבאו מים לבית הסתרים זה לא יועיל כיון שאין שם דין ביאת מים ובגולת עליות פסקא ד' אות ו' דן שאין בית הסתרים מצטרף לרוב הגוף אפילו לחומרא ולדבריו בהכרח שהדין בית הסתרים לגבי מקומות שהחציצה לא בטלה וגם מיעוט זה חיסרון אמנם זה דלא כאחרונים הנ"ל

ועיין אבני נזר רס"ח סק"ב וכן הוא בתפארת למשה שכמו ששערות נתרבו לדונם בפני עצמם כך בית הסתרים לתוס' שזה מצד ריבוי נידונים בפני עצמם ולפ"ז אם יהיה חציצה ברוב השנים אפילו אינו מקפיד הוי דאוריתא [והאריך בזה הפרד"ר בפתיחה] אמנם הדבר מחודש ששם זה באמת דבר לעצמו אבל בית הסתרים ודאי שזה חלק מהגוף אמנם לכאורא אם יהיה בשער בית השחי חציצה שם אם דנים כל מקום קיבוץ לעצמו א"כ כל החציצה הוא מצד בית הסתרים וצ"ע ועיין קרית ספר שכתב שאיפה שרוצה את החציצה גם מיעוט חוצץ וצריך לעיין בזה בהמשך הסוגיות

ג] מבואר בגמ' שלא צריך ביאת מים בבית הסתרים וזה נלמד מהפסוק בשרו שזה מאבראי או מהפסוק ידיו שזה מאבראי והנה צ"ב שמה צריך פסוק תיפוק ליה שזה מיעוט ויתכן כנ"ל שנפק"מ שזה יצטרף לחציצה אמנם יתכן שאם היה צריך ביאת מים וסגר את פיו זה נחשב שמקום זה כאילו לא טבל כי יש הפסק אויר ביניהם אמנם בפשוטו כיון שהמים מסביבות הגוף ודאי שזה נחשב שהיה טבילה על מקום זה וכן שבחסרון של ראוי לראשונים שזה חסרון כשסגרה הפה חזק זה רק בגדר מיעוט המקפיד כך כה"ג וצ"ע בזה

ד] בעיקר הדין של בית הסתרים עיין תוס' בסוגין ובסוכה עירובין קידושין מנחות שכתבו שהמקור של ראוי לביאת מים זה מצד שכתוב כל בשרו ומשמע גם בית הסתרים ומצד אחד יש מיעוט לכן דורשים שצריך ראוי ולפ"ז הוא דין דאוריתא והנה תוס' הקשו למה לא צריך לכתחילה שיגיע שם מים כמו כל ראוי לבילה וביארו דשם שזה מצוה שיך דין לכתחילה משא"כ בטבילה שהעיקר זה ההכשר שחל על ידי זה [ולפ"ז מבואר שחליצה זה מצוה לכן שיך שם דין של לכתחילה] אמנם תוס' במנחות י"ח תירצו שמשמעות הפסוק של בשרו שאפילו לכתחילה לא צריך ועיין בית הלוי ח"ב סימן י"ד בסופו שכתב שמבואר שנקטו שגם דבר שזה לא מצוה אלא חלות היתר של התורה בכל אופן שיך בזה דין לכתחילה מדאוריתא איך יחול ההיתר אמנם ברמב"ן רשב"א וריטב"א בקידושין הביאו צד שזה רק דין דרבנן [ובריטב"א חולין פ"ג נקט שזה דאוריתא]

ה] והנה יש לעיין מה נחשב בית הסתרים והנה עיין סוגית הגמ' מ"ב: לגבי טומאה דמבואר שבלוע לא מקבל לא טומאת מגע ולא משא אמנם בית הסתרים נתמעט מטומאת מגע אבל יש שם טומאת משא ונחלקו רבא ואביי לגבי אותו מקום האם הוי בית הסתרים או בלוע וכן לגבי מקום בליעה של נבלת עוף טהור והנה בפשוטו הדין בית הסתרים זה אותו דין של טומאה שמה שמטמאה במשא ולא במגע הוי בית הסתרים וכן הוא בנוב"י ס"ד ובתנינא קכ"ה אמנם בעיקר הדין של ראוי לביאת מים עיין לשון הרמב"ן בקידושין שבצד שזה דאוריתא כתב וז"ל הואיל ומצאנו לענין טומאה שהוא גלוי גם לגבי טבילה זה צריך להיות גלוי והנה מבואר בגמ' שבפה האדם והלשון גם לגבי מגע זה גלוי ויתכן שכונתו רק על כה"ג ולא על מקום שמטמא במשא וכן הוא בשיטה לא נודע למי שם ועיין רטב"א שכתב כלשון הרמב"ן והנוב"י ביאר שהכונה למשא אמנם צ"ב שלגבי משא אין הגדר שזה כמו גלוי אמנם ברשב"א כתב וי"מ דמדרבנן בעלמא לפי שצריך טבילה כל גופו ד"ת התקינו דלשון ושנים שפעמים מגולין יהו צריכין [להיות] ראוין לבוא בו מים ובלשונו מפורש שרק דבר שלפעמים מגולה כמו לשון ושינים ובפשוטו לפ"ז מקום שאף פעם לא מגולה לא צריך ראוי לביאת מים [ועיין רעק,"א שלצד שזה דאוריתא אין הגדר כך] ועיין שו"ת רמ"ע מפאנו סימן ק"י שכתב לגבי גובה החוטם כיון שזה מקום שאף פעם לא מגולה לא צריך ראוי לביאת מים אמנם עיין רעק"א תשובה ס' שהקשה דמבואר בגמ' שבית הקמטים צריך להדיח מצד שצריך ראוי לביאת מים וקשה הרי שרץ בקומטו מבואר בגמ' לענין טומאה שזה נחשב נסתר ואין טומאה מגע וכתב שצ"ל כיון שלפעמים מקום זה נהפך לגלוי לכן רבנן גזרו על זה ולפ"ז דן שמצד לא פלוג גזרו על כל בית הסתרים אמנם עיין חלקת יואב סימן ל"א בד"ה מה שהביא מהמקנה שכל מה שקומטו נחשב מקום סתר זה בזמן שהוא נסתר אבל בזמן שהוא מגולה חשיב מקום גלוי ויתכן שלכן יש בו הדין של בית הסתרים ועיין תוס"ר נדה ס"ו: שכתב כיון שלפעמים נכנס שם מים דהינו שכל מקום שאם תשהה במים יכנס שם מים ועיין אבני נזר רנ"ה סק"ב

והנה הזכרון יוסף הקשה למה במחלוקת אביי ורבא הגמ' לא אומרת נפק"מ לגבי חציצה ועיין שם שדן שלא משכחת ליה דאוריתא מצד שאם סגר את פיו חזק זה חציצה בכלל הלשון והשיניים ואם הניח שם חציצה זה תמיד דרבנן מנם הסד"ט סקכ"ג כתב שנפק"מ אם זה יצטרף לרוב עוד כתב שאם כל הנידון מדרבנן בבית הסתרים הגמ' רצתה לומר נפק"מ מדאוריתא עוד דן שכיון שהדין ראוי לביאת מים נלמד מטומאה לכן הגמ' מדברת על טומאה

והנה הנפק"מ בכל זה לגבי אותו מקום האם הוא נחשב בית הסתרים והנה הרמ"א סימן סמ"ג הביא את הראב"ן שאשה לא תעצור את עצמה מצד שהמי רגלים חוצצים ומבואר שיש שם חציצה אמנם רעק"א דחה שאולי הכונה שהשפתים נדחקים אמנם בדברי הראב"ן מפורש שהביא את רבא שזה בית הסתרים וצריך להדיח וכן הרמב"ם בפיה"מ פ"ח מ"ה ביאר שאותו מקום הוי בית הסתרים וכן הוא בר"ש שם מ"ד ועיין ר"ש פ"י מ"ה שדן על ידות הכלים שזה יחצוץ מדין בית הסתרים והנה שם זה מקום שלא נראה אף פעם ובכל אופן מבואר שאם לגבי טומאה זה כגלוי גם כאן הוי כבית הסתרים

והנה הנוב"י ס"ד ותניניא קל"ה והסד"ט סקכ"ג והחת"ס סימן קצ"ג נקטו שכל שהוא לא בלוע הוא מטמא ועיין חזו"א צ"ה ח' לגבי עור התוף שדן אם זה בלוע או בית הסתרים ומבואר שפשיטא ליה שיש שם דין חציצה אמנם החכמת אדם כתב שבעת הדחק יש לסמוך על הרמ"ע מפאנו וצ"ע אחרי שבראשונים מפורש לאיסור ואין מקור ברור להיתר איך אפשר להתיר כה"ג וצ"ע

והנה מבואר בגמ' שמקום שחל טומאת בית הבליעה זה בית הסתרים ובח' הגר"ח נקט שזה מקום שאפשר להחזיר אמנם החזו"א בגליונות נקט שזה מקום שאי אפשר להחזיר ונפק"מ כשיש שם מוגלה חיצונית באיזה מקום לא הוי בלוע אם נימא דלא כרמ"ע מפאנו

ו] עיין ראב"ד שכתב שאם נתעסקה אחרי טבילה ומצאה חציצה אם זה בבית הסתרים לא צריכה טבילה אחרת וכן גם אם לא עינה קודם ואחרי זה רואה שאין כלום טהורה ומבואר במצאה אחרי זה חציצה ונתעסקה אפילו שאין כאן עיון אחרי זה זה לא מעכב וכמבואר ברעק"א שם וראיתו מהא דמבואר בגמ' שמצאה עצם בין שיניה ובהכרח מדובר שלא עינה קודם דאל"כ היתה ודאי מוצאת את זה ועיין ש"ך שהביא רוקח שחולק שבמצאה חציצה ונתעסקה הוי חציצה וכתב להחמיר בזה ובמחצית השקל נקט שגם חולק על עינה אחרי זה אמנם מסתימת הש"ך לא משמע כך ועיין לחו"ש שבזה כולם מודים להקל כפשטות הגמ' שהוכיח הראב"ד שמצאה עצם ולא עינה קודם והנה צ"ב טעם הדבר והט"ז קצ"ט סקי"א כתב שאם היה חציצה זה לא הי נופל וזה תמוה שהרי מדובר גם במצאה אחרי זה ונתעסקה עוד כתבו כי לא מצוי שם חציצה ותמוה שהרי בפה ודאי מצוי חציצה ובנוב"י ס"ד ובסד"ט סק"נ כתבו שאם זה דרבנן א"ש ששם לא גזרו במקום ספק בפרט אם נימא כדלקמן שזה חומרא מיוחדת שהחמירו כאן ובסד"ט הוסיף שכיון שהקילה התורה כאן שלא צריך ביאת מים גם רבנן הקילו בזה בסיפקו ועיין ח' הגר"ח חולין מ"ב שכתב שזה מדין אין ספק מוציא מידי ודאי דהינו שבכל חציצה שהגדר שזה מחסיר מהמעשה טבילה ממילא כיון שיש לה חזקת טומאה היא אסורה אבל כאן שיש ודאי מעשה טבילה ורק הנידון האם היה כאן חציצה שביטלה את זה בזה אמרינן אין ספק מוציא מידי וודאי וכן הוא בפרדס רימונים ובזכר יצחק

ז] מבואר שרק בבית הסתרים מקילים בספק אבל בשאר דוכתי לא מקילים בספק וצ"ב בטעם הדבר ועיין סד"ט שזה מצד שלא אומרים ספק דרבנן כנגד חזקה וצ"ע לפר"ח שאומרים ספק דרבנן נגד חזקה לא פה לא מקילים הרי זה רק מיעוט המקפיד ועיין חזו"א רי"ד על הגמ' חולין י. דכתב שבהכרח שכאן רבנן החמירו שלא להגיד ספק דרבנן לקולא ובסד"ט סוף סימן קצ"ט שכיון שהיה תקנת עיון שתחילתו על הספק לכן בספק מחמירים אמנם לכאורא לא היה כאן תקנה אלא זה מגדרי בירור הרגילים והנה יש לעיין האם בספיקא דדינא יש את אותו חומר או דשם הדרינו לדין ספק דרבנן לקולא ועיין בסד"ט שם וצריך לעיין משך הסוגיות לראות איך דנו רבותיו בכל מיני ספיקות ובזכרון יוסף נקט שספיקא דדינא בית הסתרים יש להקל ומהשבות יעקב הביא בכל ספק חציצה של מיעוט ובזה הסד"ט חלק וצ"ע בזה

# ענין דחוטי שער – פ"ט מ"א

**סוגית הגמ' שבת נ"ז.: וברש"י שם בשם רבותיו ובראב"ד ס"ג ה"א ב' טושו"ע קצ"ח ס"ב – ס"ד ובב"י ב"ח ופרישה שם ועיין בית מאיר באריכות וח' רעק"א על הש"ס ובסד"ט סקי"ג ועיין פ"ת סק"ד ובאבני נזר רס"ט סק"ב ובזכר יצחק סימן ס"א בד"ה אמנם ובד"ה ואם ועיין רמ"א ס"א**

**אי"ה יום ג' מתחילים פ"ט מ"ב – מ"ה נדה ס"ז. כל הסוגיא אם הראשונים ואחרי זה נלמד ענין ענין לפי סדר השו"ע**

**שטת רבותיו של רש"י**

א] מבואר במשנה שאסור בשבת לצאת אם חוטי צמר ופשתן הכורכים על שערה והגמ' מבארת הטעם שמא יהיה לה טבילה של מצוה והיא תצטרך להורידם ותטלטל ד"א ברה"ר והראשונים האריכו שזה רק חשש בדבר שיכול השלא לבושו וללכת בו ברחוב ולא בבגדירה שהדרך שלובשתם והגמ' אומרת תיכי חלליתי יש בזה כלל שכל שהוא ארוג לא גזרו דהינו שזה לא חציצה כי עילי בהו מים ממילא אין כאן סיבה לגזירה ובלשון השני הגמ' אומרת שהסיבה כיון שהנשים לא מקפידות להוריד בטבילה והגמ' אומרת נפק"מ אם זה מלוכלך שאם ננקוט כלשון הראשון כיון שזה חוצץ אין בזה חסרון וללשון השני יש בזה הגזירה וברא"ש ביאר שהמים מלוכלכים בוחטי הב לא ורוצה שזה יתלכלך והנה רש"י ביאר שגם במלוכלך כיון שעילי ביה מיא אין זה חציצה ורק שללשון השני עדין יש הגזירה כי תוריד את זה כדי שזה לא ילכלך אותה ולהלכה הטור החמיר והרמב"ם פסק כלשון הראשון שרק מה שחוצץ בטבילה זה חיסרון ולא מה שסתם מורידה ובפשוטו נפק"מ למה שמורידים היום כל דבר בטבילה שללשון השני כל תכשיט זה חציצה וצ"ב מה שהפוסקים כתבו שנשים שלנו חשובות ולא מורידות התכשיטים הרי עדין בגלל טבילה הם מורידות ואולי היום לא שיך החשש של טבילה שזה רק כשהיו עסוקות בטהרות וצ"ע

אמנם רש"י הביא בשם רבותיו וכן הוא בראב"ד ס"ב שללשון השני אם זה מטונף או שזה מוזהב שמקפידה להוריד הוי חציצה וכן פסק הטור והקשה רש"י דמשמע שללשון הראשון זה לא חוצץ הרי זה הלללמ"ס שרוב המקפיד חוצץ ועוד שעד כמה שעיילי ביה מיא זה לא חציצה ובפשוטו מחודש בראשונים אלו שגם בעילי ביה מיא הוי חציצה ועיין ב"י שכתב שיתכן לבאר שבזה עצמו נחלקו הלשונות האם חציצה באינו מהודק הוי חציצה שללשון הראשון לא הוי חציצה ולכן לא איכפת לן שהם מקפידות וללשון השני הוי חציצה עוד כתב הב"י לבאר שכונת הגמ' שאם זה מזוהב או שזה מטונף זה מהודק וזה חוצץ והלשון הראשון ס"ל כיון שבעלמא זה לא מקפיד גם כאן לא גזרו וכתב ב"י שלפ"ז צריך לומר שהשערות לא נידונות לעצמם או שזה רק על מיעוט השערות דאל"כ גם אם לא מקפיד זה חוצץ ועיין רעק"א על שבת שהקשה שגם ללשון הראשון שבזה עצמו נחלקו אבל קשה ללשון השני שחוצץ א"כ למה רק אם מקפיד חוצץ הרי גם באינו מקפיד כיון שזה רוב זה סיבה לחציצה וצ"ב דברי הב"י

והנה בעיקר הדין חציצה שנתחדש לרבותיו של רש"י עיין פ"ת סק"ד שהביא מהלבושי שרד שזה ככל דיני חציצה וקשה מהדין של טבעטות שאם לא מהודקות הם לא חוצצות וצ"ב הרי חשיב מקפיד כיון שאחרי זה הוא מוריד אותם וא"כ גם באינו מהודק שזה לא יחצוץ עוד הקשה מבגדים שיכולה לטבול בהם כי זה רפוי הרי זה מקפיד עוד הקשה משלשה שערות שלא חוצץ כי עילי בהו מיא וכתב שבאמת שי כאן דין חציצה חדש וכל שזה מגוף האשה לא התחדש עוד כתב שזה רק דרבנן ורק דבר שמקפידה בשעת טבילה הוי חציצה ולכן לא קשה מטבעות דשם בשעת טבילה היא לא מקפידה ועל בגדים ישב שמדובר בבגדים פחותים שזה אינו מקפיד דהינו שנקט שכל הגזירה הנ"ל זה רק במקפיד אבל באינו מקפיד אפילו ברובו אין בזה חיסרון ויתכן הגדר שאינו מקפיד שזה בטל לגוף הגדר מדרבנן שכיון שלא עילי מיא זה חציצה וכאן זה לא שייך משא"כ מקפיד זה חציצה בעצם ועיין אבני נזר רס"ט סק"ב שכתב שיתכן שמדובר שזה מהודק ורק יש טופח על מנת להטפיח אינו חיבור וממילא בבגדים שזה מחובר מהצד השני זה לא חיסרון ובזכר יצחק סימן ס"א דן שיש כאן חיסרון חדש שזה לא דרך רחיצה ולכן כל שאינו מקפיד בשעת טבילה זה לא חוצץ ובפרישה כתב שכאן זה גזירה חדשה שמא לא תטבול טוב מצד שתתלכלך או שהקישוט יתקלקל ובזה מיושב כל הקושיות וע"ש שחידש שזהרק דין לכתחיה אבל בדיעבד זה ודאי לא חוצץ כי עילו ביה מיא

# פרטי דיני חציצה

פ"ט ממקואות פ"ב מ"ב – מ"ד [אם ר"ש ר"מ ורא"ש]

גמ' נדה ס"ז. אמר רמי בא אבא – ס"ז: אמר רב [כדאי לראות הגמ' מס"ו:]

ראשונים בסוגין ורא"ש מסכ"ו - ל"ו [יש דברים שלא קשורים] תוה"ב ל"ב. עד סוף השער

טושו"ע קצ"ח ס"ה – סכ"ג

אי"ה לאחר לימוד כללות הדברים נלמד פרט פרט לפי סדר השו"ע [הב"י האריך מאוד בהבאת כל שיטה בכל פרט]

א. משנה ג' בביאור מחלוקת ר"א ורבנן – רשב"א תוה"ב סוף שער ז' רא"ש סכ"ו ועיין ב"י ס"א וסד"ט סק"ד' ה' [ועיין תוספתא הובא בר"ש פ"י מ"ד קשרי העני וברמב"ם פ"ג ממקואות הכ"א ועיין מאירי שם]

ב. בדין שני שערות – עיין בב"י שהאריך בזה בס"ה ועיין בעלי הנפש ס"א ס"ז וברשב"א שבת נ"ז. ועיין סד"ט סקי"ד

ג . ס"ו - בדין בית השחי באשה עיין ביאור המשנה בפיה"מ ועיין סד"ט סקי"ח ובלחו"ש סק"ט ובחזו"א מקואות קמא ט' י"ב

ד. ס"ז לפלוף שבעין – עיין ב"י שהביא השיטות ועיין פיה"מ ובסד"ט סקכ"א ועיין סד"ט סקנ"ב בתחילתו בדין ספק בדיני חציצה [ובטעם החציצה ובחילוק בין תוך העין לחוץ לעין עיין רמב"ן בסוגין ובר"ש כת"י על המשנה]

ה. ס"ט בדין גלד – עיין רמב"ם פ"ב ממקואות ובהשגות הראב"ד ועיין ראב"ד בבעלי הנפש ס"ב ה"ח ועיין בהשגות הרז"ה על הראב"ד ועיין ח' הרמב"ן וברא"ש סימן כ"ו עיין ב"י שהאריך בהבאת השיטות ובסד"ט סקכ"ג [ובחזו"סזא צ"ד סק"ג – סק"ו] ועיין או"ז סימן שס"ג איך שהביא את דין ריבדא

ו. בדין עור שעולה ע"ג המכה – עיין בראשונים שהובאו בב"י לגבי גלד [עיין לשון המרדכי סימן תשמ"ח ועיין סמ"ג הובא בשטמ"ק פי"ד אות ו' עמוד רפ"ב ובסה"ת אות ק"ב ועיין בשו"ת ר"י הזקן הובא בשטמ"ק ח"ב אות כ"א] ועיין רעק"א סימן ס' בד"ה וזה מקרוב ובתשובה שבסוף דו"ח ח"א בד"ה והעיקר

. במחלוקת הראשונים האם מעיל ריכוך – סד"ט סקכ"ג ועיין פרד"ר מקש"ז בד"ה ובזה ובד"ה ואולם

ז. בתועלת ריכוך הפצעים - עיין סד"ט סקכ"ג בד"ה לכן שזה כדי שיהיה רך ובחזו"א צ"ד סק"ו בסופו כדי שזה ירד ועיין פסקי הר"א מטול פ"ט ה"ב שזה כדי שירדו

ח. בדין גלד לגבי נט"י – קס"א ברמ"א סוף ס"ב

### בפרטי דיני חציצה

**א] מבואר במשנה ג' שת"ק חילק בן איש לאשה ור"ח חולק שאחד האיש ואחד האשה והנה בביאור מחלוקתם מצאנו לכאורא כמה ביאורים בפיה"מ משמע שהסיפא של הכלל זה לא קשור לר"א אלא זה לכו"ע ועיין תוס' יו"ט שהקשה למה המשנה לא אמרה את זה לאחר מ"ד ולפ"ז יתכן שהוא חולק במציאות שאין הבדל בין איש לאשה אלא כו"ע מקפידים על חציצה בבין הסתרים אמנם עיין תוה"ב שביאר שדעת ת"ק שהולכים לפי רוב העולם וכיון שבדרך כלל איש אינו מקפיד ואשה מקפידה לכן גם אם איש יקפיד זה לא חציצה וגם אם אשה לא תקפיד זה חציצה ור"א חולק בשני המקרים וס"ל שתמיד זה תלוי בדעתו ולכן ר"א אמר גם את המקפיד וגם את האינו מקפיד שהכל תלוי בו אמנם עיין רא"ש סימן כ"ו שנראה שגרס ר"א אומר אחד האיש ואחד האשה כל שמקפיד עליו חוצץ זה הכלל וכו' וביאר שנחלקו במציאות האם כל הנשים הנשאוות מקפידות והנה בטור מבואר שלחומרא בשני הדברים דהינו שאם הוא מקפיד חוצץ ואם כולם מקפידים גם חוצץ ועיין סד"ט שמזה שהמשנה מנתה מה מקפידים ומה לא משמע שכל שדרך בני אדם להקפיד ודאי חוצץ רק הטור הוסיף שאם הוא מקפיד זה סיבה לחציצה והנה עיין ב"י ס"א שדיק מהרמב"ם שכתב ששערה אחת חוצץ אפילו שאין דרך נשים להקפיד שכל שהיא מקפידה זה חוצץ והסתפק לדעת הרמב"ם האם כשאינה מקפידה זה לא חוצץ והסד"ט תמה שכל מה שהאריכו המשניות מה מקפידים משמע שמה שרוב מקפידים זה ודאי אסור אמנם לכאורא זה אינו מוכרח דנפק"מ בסתמא והנה עיין ב"י הלכות נט"י שכתב צ"ע אם הוא מקפיד וכולם לא מקפידים והניח בצ"ע והמ"א שם הבין שהרשב"א נסתפק אמנם זה ספק של הב"י ועיין מ"ב שם שהאחרונים החמירו בזה וצ"ע שכאן יש דברים מפורשים ושרוב הראשונים נקטו להחמיר והנה משמעות הט"ז שאם הוא מקפיד שזה סיבה לחציצה זה אפילו אם עכשיו הוא לא מקפיד אלא כיון שעל פי רוב הוא מקפיד עוד משמע בדבריו שרק אם יש מקצת אנשים שמקפידים ממילא לא אומרים בטלה דעתו והסד"ט חלק עליו ובפרד"ר הביא סמוכים לחילוק זה אמנם כתב שכל זה אם עכשיו לא מקפיד ואחרי זה יקפיד אבל אם עכשיו מקפיד זה וודאי חוצץ**

**והנה יש תוספתא הובא בר"ש פ"י מ"ד בפשוטו מבואר לגבי קשר בבגד שאפילו שעל פי רוב זה תלוי בעשיר ועני אבל אם יש עשיר שמקפיד או עני שלא מקפיד זה סיבה בין להקל בין להחמיר ועיין מאירי שם שכתב שאין הלכה כן אלא שעושים על פי הרוב אמנם הרמב"ם פ"ג הכ"א העתיק התוספתא וזה א"ש שליטת הב"י אמנם יתכן דשם שזה תלוי בעשירים ובעניים אין בזה בטלה דעתו אם הוא מתנהג בזה כסוג אנשים אלו ועין גולת עליות פ"ט מ"א אות א' שבכלים הולכים בתר בעל הכלי ובפרט אם לא מקפיד א"כ נקבע שזה צורת כלי ואין כאן חציצה כלל ולא רק מדין אינו מקפיד ועיין ביאור הגר"א סימן קס"א שהביא תוספתא זו וצ"ב מה כונתו ללמוד ממנה**

**ב] מבואר בגמ' ששערה חוצצת ושלש לא חוצצות ושתים לר"י לא חוצץ ולרבה בר רב הונא חוצץ ועיין ב"י דהרמב"ם פסק כר"י אמנם הרשב"א פסק ששנים חוצץ וכן דיק מהר"ן שרק התיר שנים בשלש ועיין לחו"ש שכתב להחמיר בזה אמנם החכמ"א הקיל בזה והנה עיין ב"י שאחד באחת זה כמו אחד וכן שנים בשנים אמנם שנים בשלש בר"ן מבואר דהוי כשלש אמנם בראב"ד בבעלי הנפש וברשב"א בשבת נ"ז. משמע דהוי כשנים והנה מבואר בגמ' שחוטי שער על השער לא חוצץ ועיין ראב"ד ס"ז שדן האם זה גם באחד והכריע לאיסור וכן משמעות הרשב"א ומשמע שעל הגוף גם שנים זה מהודק כמבואר ברשב"א שבת נ"ז. ועיין סד"ט**

**ג] מבואר במשנה פ"ט מ"ב קלקלי הלב והזקן ובית הסתרים באישה חוצץ ובביאור המשנה הנה יש לבאר שהכונה קלקי שיש בבית הסתרים ובזה באשה זה חוצץ ובאיש זה לא חוצץ ולגבי שער הערוה הרמב"ם ביאר שזה בכלל הזקן שזה כן חוצץ ועיין לחו"ש סק"ט שנקט להחמיר בזה ובמשנה ג' מבואר שקלקלי הראש ובית השחי ובית הסתרים שבאיש לא חוצץ והנה ברמב"ם בפיה"מ מבואר שהלשון איש הולך רק על בית הסתרים אבל לא על בית השחי ושער הראש אמנם עיין תוה"ב סוף שער ז' שאשה הולך על הכל ולפ"ז גם שער בית השחי חוצץ אצלה ועיין סד"ט סקי"ח וברעק"א על המשניות שהוכיח דבר זה מהר"ש והתוי"ט בשם המהר"ם שהקשו מה צריך לכתוב בית השחי הרי זה בכלל בית הסתרים ואם נימא שזה גם באשה א"כ לא קשה כלל שבאים לומר שזה מותר באשה אלא בהכרח שבאשה זה חוצץ ועיין לחו"ש סק"ט שכתב להחמיר בזה עוד יש שביארו שבית הסתרים אין הכונה קלקי בית הסתרים אלא הכונה כל חציצה בבית הסתרים שבאיש לא חוצץ ובאשה זה חוצץ וכן נראה מהרמב"ם בפיה"מ ועיין ב"י**

**ד] מבואר במשנה שלפלוף שחוץ לעין חוצץ ושבעין אינו חוצץ והגמ' מביאה את מר עוקבא שמחלק שיבש חוצץ ולח אינו חוצץ ומאימתי זה יבש מאז שזה מתחיל לירק והנה בביאור דברי מר עוקבא עיין תוס' ס"ז. ובר"ש וברמב"ן שנקטו שחוץ לעין זה תמיד חוצץ ובתוך העין יש חילוק אם זה יבש או לח ובטעם החילוק ברמב"ן מבואר שבחוץ תמיד מקפידים ובפנים יש ההבדל הנ"ל ובתוס' משמע שההבדל שבעין יש דימעה שלא נותנת לו להידבק משא"כ בחוץ ועיין חזו"א יור"ד צ"ד סק"ב ובר"ש כת"י כתב שבחוץ כיון שמצוי מאוד יבש לכן גזרו גם על לח אמנם מצאנו בזה עוד ביאורים בראשונים בב"י הביא מהסמ"ג [וכן הוא בסה"ת סק"ג] שכתבו שלח תמיד לא חוצץ ויבש תמיד חוצץ ועל פי רוב בחוץ זה יבש ובפנים זה לח ומר עוקבא בא לבאר מה זה לא ומה זה יבש [ובתוה"ב בקצר הביא לגבי בחוץ את חילוקו של מר עוקבא אפילו שבפנים תמיד היקל ולכאורא זה על דרך הנ"ל שאמר חילוק מה זה יבש ומה זה לח ובפנים אין הבדל להלכה אבל בחוץ יש הבדל] הטור בסימן קצ"ח וכן דיק הב"י ברא"ש למדו שבפנים תמיד לא חוצץ ובחוץ יש הבדל בין לח ליבש ומר עוקבא ביאר על בחוץ מה נקרא יבש ומה נקרא לח ובדברי הרמב"ם בפיה"מ משמע שמדובר על שני סוגים ושבעין זה מחמת מחלה וחוץ לעין זה מה שהדרך שהעין מפריש**

**והנה לענין הלכה גירסת רש"י שקי"ל כמר עוקבא אמנם הרבה ראשונים הביאו מר"ח שלא קי"ל כותיה ויש שנקטו שדבריו רק לטהרות והנה הרמב"ם לגבי זה לא העתיק החילוק בין טהרות לבעלה וכן ברא"ש ועיין רעק"א שלדעת הרא"ש הרי יש כאן רק קולא ובזה וודאי קי"ל כוותיה והנה בראב"ד כתב שמשמעות המשנה שלא חילקה שאין הבדל בין לח ליבש ובחוץ זה תמיד חוצץ ובפנים זה לא חוצץ ועיין סד"ט סקכ"א**

**והנה בעיקר הנידון האם גורסים לטהרות עיין ש"ך שכיון שזה דרבנן שזה מיעוט המקפיד יש להקל ומשמע שמקילים בספק חציצה וכן למד מכאן בשבות יעקב סימן ס"ט אמנם עיין סד"ט סקנ"ב שהביא שהש"ך לגבי ספק חציצה בבית הסתרים החמיר כרוקח וכן המג"א סימן קס"א לגבי ספק בגמ' לגבי צבע ונקט שכאן בספק מחמירים ורק כאן היקל הש"ך כי זה דעת רוב הראשונים ע"ש**

**ה] מבואר בגמ' לגבי כחול שבעין שבחוץ זה לא חוצץ ובפנים זה חוצץ ואם היו עיניה פורחות זה לא חוצץ ורש"י ביאר או שהכונה דומעות וזה מעביר את החציצה או שעושה שלא ידבק או הכונה שנסגרות ונפתחות תמיד ובט"ז הביא מהרמב"ם שהכונה שאם טבלה אם עין פתוחה א"כ החציצה עברה ונכנס מים שזה לא יחצוץ והנה השו"ע כתב להחמיר אמנם הרבה ראשונים גרסו בגמ' שההלכה היא לא כך והש"ך כתב שאם כבר טבלה ולא יכולה לטבול שנית יש להקל והש"ך הביא מהבה"ג שכל זה בעשוי לנוי אבל בעשוי לרפואה זה חוצץ**

**ו] מבואר במשנה שיש גלד שחוצץ ויש גלד שאינו חוצץ והנה גרסתינו שחוץ למכה חוצצת ושעל גבי המכה לא חוצץ אמנם עיין או"ז [שס"ט בשטמק"ק עמוד רל"ב אות ט'] שהביא גירסא שתוך המכה לא חוצץ ושעל גבי המכה חוצץ וברא"ש משמע שגרס כך ובכל אופן גרס שתוך המכה לא חוצץ ושחוץ למכה חוצץ והנה מבואר בגמ' הני רבדי דכוסליתא תוך ג"י זה לא חוצץ ולאחר ג"י זה חוצץ והנה מצאנו בסוגין כמה ביאורים**

**א. והנה בראב"ד בבעלי הנפש כתב שזה דין גלד שעל גבי המכה והגמ' החמירה שלאחר ג"י זה חוצץ אבל להלכה מסבירים המשנה כפשוטה שזה לא חוצץ ועיין ב"י דבפשוטו החילוק אם זה על גבי המכה או שזה התפשט לחוץ ב. עיין רמב"ן שגם נקט שזה כמו תוך המכה אלא שהוקשה לו שהמשנה לא חילקה לכן ביאר שחלוק דין מכה סתם למכה שמחמת הקזת דם דהינו שמכה שמחמת הקזת דם זה יותר חמור ובטעם החילוק ביאר או שתוך ג' ימים הוא לא מקפיד ולאחר ג"י הוא מקפיד [ואין כאן הדין של הראב"ד שאם מקפיד לאחר זמן שכאן זה מחמת שינוי מצב שהמכה לא צריכה את זה] או שבשניהם הוא מקפיד רק תוך ג' ימים זה לח ולא חוצץ ולאחר ג"י זה כבר יבש וזה חוצץ ג. עיין בהשגות הרז"ה שכתב שגלד שתוך המכה זה הגלד שהמכה מעלה וזה חלק מגוף האדם ושחוץ למכה זה מה שכבר לא נצרך למכה ומתחיל להתיבש וזה לא חלק מגוף האדם אמנם ריבדא דכוסילתא זה דם ומוגלה שיוצא ובזה אינו חלק מהאדם רק שתוך ג"י זה רך ולא חוצץ ולכאורא באמת אין סיבה שזה לא יחצוץ כשהוא יבש רק אם נימא שאדם לא מקפיד על זה ד. עיין רא"ש שנקט שריבדא דכוסילתא זה כרש"י שזה דם שיצא מהמכה ומדובר בחוץ למכה דהינו מה שיצא מהמכה ובזה הגמ' מחדשת להקל תוך ג' ימים והנה הטור כתב שהראב"ד מקיל וצ"ע שהרי אדרבא הוא מחמיר שהכל מדובר בשעל גבי המכה ועיין סד"ט שדן שהראב"ד ס"ל שעל גבי המכה זה מה שיצא לחוץ וזה במקום המכה וממילא מה שהרא"ש החמיר כשזה מתיבש לראב"ד זה מותר והחזו"א כתב שזה דחק בכונת הטור ומשמע שגם לרא"ש רק חוץ למכה זה חוצץ וכן הביא הגריסא בתוס"ר וע"ש מה שביאר**

**ה. עיין רמב"ם שכתב בתחילה שגלד שחוץ למכה חוצץ ואחרי זה כתב שגלד שהעלת המכה לא חוצץ והביא את הדין של ריבדא דכוסילתא שזה דם שיצא והתיבש וכתב שזה כמו גלד שעל גבי המכה והיה מקום לבאר שהכונה שהחמיר גם בגלד עצמו אמנם אין זה במשמעות הרמב"ם אלא ביארו האחרונים שכוונתו שזה כמו גלד שחוץ למכה דהינו שמעיקר הדין זה כגלד שבמכה שלא חוצץ כלל ועיין כס"מ כי חוששים שזה יצא החוצה והנה הראב"ד בהשגות שם השיג שרק בריבדא צריך ג"י אבל בשאר מכות רואים האם זה הגליד או לא והוסיף שכל זה חוץ למכה אבל תוך המכה תמיד זה לא חוצץ כי הוא לא מקפיד וצ"ב הרי מבואר במשנה שחוץ למכה חוצץ ואם ס"ל כרא"ש א"ש אמנם משמע שם שהסכים לרמב"ם שזה רק חומרא לטהרות וצ"ל דריבדא לא דמי לגלד וצ"ע**

**והנה בעיקר הכונה של גלד בר"ש והרא"ש וברמב"ם בפיה"מ ובתוה"ב ביארו שזה ריר שיוצא מהמכה דהינו שלא ביארו כרז"ה שזה עור שעולה במקום המכה ולפ"ז יתכן שהעור שעולה זה ודאי כחלק מהגוף ואין שום חיסרון של גלד אמנם באו"ז ובמרדכי וסמ"ג וסה"ת דיברו על גרב שיש במכה ובאו"ז דימה לדין הוגלד פי המכה של טריפות וזה וודאי גלד שעולה מגוף האדם ובכל אופן נקטו שגם בזה יש חילוק בין אם זה תוך ג"י או לאחר ג"י והנה עיין רא"ש שכתב שמועיל ריכוך אמנם עיין ט"ז שהביא ראשונים שלא מועיל ריכוך ועיין סד"ט שיתכן שזה הרא"ש לשיטתו שגם חוץ למכה אם זה רך זה לא חוצץ אבל לראשונים שחוץ למכה זה תמיד חוצץ לכן לא מועיל ריכוך עוד כתב שיתכן דס"ל שכיון שמטבעו זה יבש ואדם מקפיד לא יעזור שירככו את זה אמנם יתכן עוד שהרא"ש דיבר על ריר שיצא ובזה כל שהוא מתרכך יכול להיכנס מים והא לא חוצץ אבל הם דיברו על גלד וכל שזה כבר לא חלק מהגוף הרי זה מהודק ממש וממילא זה חוצץ ויתכן שהרא"ש למה שכל ההיתר כי עילי מיא אבל זה מקפיד לכן הוצרך לחלק בין לח ליבש משא"כ הראשונים נקטו כי אנו מקפיד ובזה יתכן שגם על המכה כיון שזה מצערו להורידו אינו מקפיד [ויש לעיין האם נחלקו בסברא של אינו מקפיד מחמת צער חשיב אינו מקפיד עיין שו"ת רעק"א] ובעיקר ההיתר של רך לשון רש"י שזה כבשר האדם אמנם ברמב"ן ובהשגות הראב"ד מבואר שזה מדין מקפיד ואינו מקפיד ובלשון המרדכי שזה מצד שעילי ביה מים וצ"ע בכל זה**

**בעיקר הא דמבואר ברא"ש שצריך לרכך הסד"ט נקט שאז זה לא חוצץ אמנם החזו"א נקט שעל ידי זה יורד הגליד ואם זה לא ירד סימן שזה חלק מהגוף והנה בספר הפרדס הביא מרש"י שצריך להוריד וגם כתב לרכך ומשמע כדי שזה ירד וכן הוא במהרי"ל החדשות סימן צ"ג שצריך לרכך הרבה זמן כדי שזה ירד וכן בפסקי הר"א מטול כתב שצריך להוריד וכתב לרכך כדי שזה ירד והחכמ"א כתב לכתחיה להורידם ובאמת כן הוא בשו"ת רש"י שנקט שזה מעכב ויתכן שגם היה כזה מנהג להורידם אמנם לגבי נט"י כתב הרמ"א סימן רס"א שזה לא חוצץ כיון שאדם לא רוצה להורידם מחמת צער**

# בגדרי מקפיד ובדין מקפיד לאחר זמן ובדין אינו מקפיד מחמת צער וסכנה

**ס"ו ס"י י"א י"ז כ"ג**

**א. בדין דבר שלא מסירים מחמת סכנה – ב"י ורמ"א ס"ו בשם המרדכי [ועיין או"ז סימן שס"ב בשם הראבי"ה ובסימן שס"ג אות י' בשם הרבמ"צ] סד"ט י"ט, סי"א - יש ללמוד המשנה אם הר"ש עיין סד"ט כ"ו רעק"א סימן ס' [ועיין חת"ס קצ"ב וח"ו סוף סימן פ"ב] יש כאן נידון של אינו מקפיד ושל היינו רביתיה**

**ב. בדין דבר שלא מורידים מחמת סכנה בשעת טבילה – מחציה"ש סקי"א בהגהות הרש"כ ובאמרי יושר ח"ב ספ"ב**

**ג. האם הינו רביתיה זה גם בדבר מבחוץ – סד"ט סקי"ט חת"ס קצ"ב בד"ה לכאורא וח"ו ספ"ב רעק"א סימן ס' בד"ה לא ובחכמת אדם קי"ט ס"ה**

ד. בדין דבר שעכשיו רוצה ומוריד לאחר זמן – ראב"ד ס"ב ה"ו רא"ש על חוטי שער שבראש הבנות בסימן כ"ה [הובא בטור בתחילת הסימן] רמ"א או"ח קס"א [ועיין ר"א מטול פ' י"א ה"א] ולענין צבע עיין מאירי ס"ו: ועיין טושו"ע סי"ז ועיין זכרון יוסף ס"ט בד"ה וקצת וסימן י' בד"ה ולענין ובאבני נזר רנ"ג סק"ו – ט, ועיין ב"י סי"ח לגבי צואה שבצפורן לנט"י ועיין פ"ת קצ"ח סקט"ז [ועיין אגרו"מ צ"ז ענף א' בביאור סברת הזכרון יוסף ובפ"ת סק"א ובכתב סופר צ"א בד"ה וראיתי ואילך] ועיין נוב"י תנינא קל"ה לגבי טבעת ברחם ובחת"ס קצ"ב בד"ה אמנם

ה. האם יש זמן שאין את סברת הראב"ד – חלקת יואב ס"ל אבני נזר רס"ב סק"א ב' ורנ"ג סק"ג [ומהאחרונים שדנו בטבעת ברחם מבואר שלא ס"ל חילוקים הנ"ל]

ו. בהא דגלד לא חוצץ כי לאחר זמן יורידו – שו"ת ר"י הזקן קמ"ג רעק"א סימן ס' בד"ה אבל ועיין גר"ז או"ח ס' קס"א ס"ו [והאריך בזה בצ"צ סימן קנ"ח סק"ו]

ז. בהא דרטיה חוצצת אפילו שעכשיו רוצה אותה וכן היא מונעת צער – רעק"א סימן ס' בד"ה ומ"ש ואילך כת"ס צ"א בד"ה היוצא לנו אבני נזר רנ"ג סק"א [והאריך בזה הצ"צ קנ"ח אות ה'] [ועיין חלקת יואב ס"ל בד"ה ואשר] ועיין סד"ט סוף סקי"ט וכ"ו והאריך בזה האגרות משה סצ"ז ענף ו' וכן הוא במשנה אחרונה פ"ט מ"ב ובבינת אדם כ"א שצורך של רפואה חשיב מקפיד

ח. דבר שלא מורידים מחמת איסור – שבת ק"כ: ועיין ר"ן וריטב"א שם ובאו"ש פ"ו מיסוה"ת חלקת יואב יור"ד סימן ל' בד"ה תשובה מחצית השקל סקי"א בהגהת הרש"כ אמרי יושר ח"ב ספ"ב בד"ה ויש להסביר

ט. בדין סתימות שינים והאם צורך רפואה חשיב מקפיד – בינת אדם כלל קי"ט סכ"א אבני נזר רנ"ט סק"ז מהרש"ם ח"א ס"ז בד"ה אבל [ועיין קובץ תשובות לגריש"א ח"א ס"צ] אגרות משה יור"ד ח"א סימן צ"ז ענף ו' [פ"ת סקט"ז] לחם ושמלה בלחם סק"ס בשם הגידולי טהרה סכ"ב בד"ה ויש שדבר שצריך אומן לא חוצץ ועיין שו"מ ת' ח"ג ק"ח בסופו לגבי עיין תותבת

י. אדם שלא לש – סד"ט סקמ"ד ועיין מ"ב קס"א סקי"ט

י"א. האם טבעת שמוריד בשביל מצות תפילין או לולב הוי חציצה – חת"ס ס' קצ"ב

י"ג. בהא דכחול חוצץ – בינ"א כ"א בד"ה ואם שפ"ח י"ד ובכת"ס צ"א בד"ה ואחרי הדברים

י"ד. חציצה שעתידה ליפול לבד – רש"י שבת ט"ו: ועין ב"י ר"ב שהביא שהסמ"ג חולק ועיין אבני נזר ר"ס סק"ג ועין עוד רמב"ן ס"ז. לגבי גלד [וכ"ז נפק"מ לתפירות נמסות]

**בדין חציצה שיש סכנה או צער להורידו ובדין חציצה שמורידים לאחר זמן**

א] הקשה הראב"ד למה טבעת חוצצת הרי היא רוצה את זה עכשיו וכתב שכיון שמתי שהיא לשה היא מורידה את זה לכן זה חוצץ והיה מקום לומר שזה מפריע לגוף אמנם ברמ"א סימן קס"א מבואר שגם אם זה כדי שזה לא יהרס זה חוצץ וכן כתב שחוטים שבראשי הבנות זה חוצץ כיון שמורידה את זה מתי שהיא רוצה להתרחץ דהינו שיש זמן שזה מפריע לגוף ולכן זה חוצץ [וצ"ב למה לא כתב שצריכה להוריד כדי לכבס החוטים ומשמע שזה לא סיבה דזה שינוי מצב מה שזה יתלכלך וזה סיבה להורידם] ועיין סד"ט סקמ"ד שלפ"ז איש שלא לש ואין לו סיבה להוריד הטבעת זה לא חוצץ וכתב שאשה שלא לשה מצד לא פלוג זה חוצץ אמנם בלנתה אצל בעלה זה לא חוצץ אמנם עיין ח' הר"א מטול שכתב שכל הדין של אינו מקפיד זה רק בדבר שאין לו חשיבות אבל דבר חשוב כמו טבעת או שאר תכשיטים בזה גם אינו מקפיד הוא חוצץ ויש מקום לומר שכל סברת הראב"ד זה רק בדבר שיש לו חשיבות ובזה כל שמקפיד לאחר זמן הוא חוצץ אבל דבר שאין לו חשיבות לא עוזר סברא זו אמנם בלשון הטור משמע שאין חילוק והנה מבואר בגמ' שצבע שיש לו צבע על הבגד זה לא חוצץ כי הוא לא מקפיד וכתב המאירי ס"ו שאם זה על ידי הצבע זה חוצץ כיון שהרי הוא מנקה ידיו לשבת או לרגל אמנם הש"ע סי"ז הביא מהרשב"א והרא"ש שגם בצבע יש ההיתר הנ"ל וצ"ע הרי הוא מורידו לשבת וכדו' ואם נימא כנ"ל שדבר לא חשוב על זה אין את סברת הראב"ד א"ש

ב] ועיין זכרון יוסף סימן י' שהקשה מכמה דוכתי שאפילו שמורידו לאחר זמן אבל כיון שעכשיו הוא לא מקפיד זה לא חוצץ א. מהנ"ל בצבעי ב. מבצק שבסדקי העריבה דמבואר בגמ' בפסחים שזה לא חוצץ אפילו שבפסח הוא יצטרך להורידו והנה האבני נזר כתב דשם זה סברא מיוחדת שזה משמש כחלק מהכלי ויתכן עוד שלגבי כלים אין את סברת הראב"ד שכל שעכשיו לא איכפת לו רואים שזה חלק מהכלי ויתכן עוד דשם אין לו הקפדה מצד הכלי או הבצק אלא שיש דין לשרוף הבצק וכה"ג זה לא סיבה לחציצה ג. עוד הקשה שבגמ' מבואר שעובר במעי אמו הוי חציצה של אינו מקפיד הורי לאחר תשעה חדשים הוא ודאי עומד לצאת ד. עוד הקשה מהתוספתא שחציצה באותו מקום בנשואה זה חוצץ ובפנויה זה לא חוצץ וצ"ע הרי א"כ כל פנויה הרי תהיה נשואה וכבר עכשיו זה יחצוץ ועיין אבני נזר דכאן עד אז זה כבר ירד וממילא זה סברא שדנים שאין שום הקפדה על זה והנה בפשוטו כל שבמצב זה הוא לא יקפיד ורק כשיהיה שינוי מצב הוא יקפיד זה לא חסרון ובזה מיושב פנויה ונשואה וכן עובר וכן הוא בלשון הריטב"א שם שרק כשיגיע זמנו לצאת דהינו שישתנה לעובר שלם הוא יצא החוצה וכן לגבי חמץ יתכן שמה שיחול חלות איסור זה מצב אחר אמנם וודאי שמבערים קודם פסח אבל זה מחמת המצב האחר שעומד להגיע [ועיין אבני נזר רנ"ג שהאריך לדחות את ראיות הזכרון יוסף

וע"ש שחידש שדבר שלא מוריד עד זמן קצוב כמו עד שתתחתן או שיגיע פסח או צבעי עד שבת או עובר עד שיגיע זמן הלידה זה לא סיבה לחציצה וצ"ב הסברא שיש הבדל כמה זמן זה ועיין פ"ת סק"א דמשמע שזהו יסוד החילוק ועיין אגרות משה ח"א סצ"ז שכתב שכונתו שכל שהסיבה שמורידה יכולה לקרוא כל רגע כה"ג זה חוצץ אפילו שלפי תוכניתו זה יקח זמן אבל כל שיש לו זמן שעד אז לא יוריד בזה הוא לא חוצץ וצ"ע הרי אסור ללוש בשבת וכי אם תקבל על עצמה שלא ללוש שבוע זה לא יחצוץ וצ"ע ויתכן שכונת הזכרון יוסף למה שביארנו שבמצב זה היא לא תורידו

והנה עיין ב"י סי"ח שכתב שצואה שתחת הצפורן לא חוצצת לנטילת ידים מצד שכל הקפדתה כשמתרחצת שבעלה יקפיד שלא התרחצה כהוגן ולכן כל שסתם נוטלת אין לה הקפדה על זה וצ"ע הרי היא וודאי תוריד את זה כשתתרחץ וא"כ כבר עכשיו זה יחוץ ולכאורא מה שמתרחצת זה כמו שמחליטה ללוש והרי כל רגע יכולה להחליט להתרחץ ואם נימא שאין את הראב"ד על דברים לא חשובים א"ש

ג] עיין פ"י משנה י' דחץ שהוא תחוב באדם בזמן שהוא נראה חוצץ ואם אינו נראה אינו חוצץ והר"ש מביא תוספתא שרבי ס"ל לחלק שעץ חוצץ ומתכת אינו חוצץ ורבנן ס"ל שתמיד חוצץ ואם קרם עליו עור מלמעלה חוצץ והנה בפשוטו הכונה שגם אם זה נראה כה"ג זה לא חוצץ ועיין ב"י שכתב פרוש אחד שנראה הכוונה שזה שוה לבשר ואינו נראה שזה יותר עמוק וביאור שני ביאר בפשוטו שאינו נראה שזה עמוק שלא רואים את זה והש"ך הכריע כביאור הראשון שכל שזה שוה ממילא זה דוחק על הבשר החיצוני ואם זה עמוק יותר ממילא החלק הפנימי הוא בלוע ואין בזה חיסרון אמנם הב"י הביא מהמרדכי שכל שזה נראה הוא אסור ובפשוטו זה רק גזירה דרבנן אטו שזה שווה ללמעלה ועיין ב"י ובמה שביאר דבריו בסד"ט

והנה צ"ב יסוד החילוק בין עץ למתכת ועיין ר"ש שכתב ביאור אחד שמתכת זה מסוכן ולא נוגעים בזה עוד כתב שההבדל שמתכת זה פחות מהודק ולכן עיילי ביה מיא משא"כ של עץ והנה עיין או"ז שלמד מהר"ש הנ"ל שדבר שזה סכנה להוציאו זה לא חוצץ ועיין רעק"א תשובה ס' שהביא כן מהסד"ט ותמה הרי רבנן חולקים אמנם עיין או"ז בשם הריבמ"צ שהמחלוקת האם אדם לא מוציא מחמת הסכה או שמוציאו ולפ"ז ודאי שאם זה סכנה ולכן אדם לא מוציא שזה לא חוצץ וכאן מדובר רק בכה"ג ומבואר שאם אפילו שיש סכנה הוא מוציאו כה"ג ודאי שזה חוצץ אפילו שכרגע לא מוציאו בגלל הסכנה וכן הוא ברעק"א סימן ס'

ד] והנה עיין מרדכי שדן בסוג שד שמסבך השערות ואי אפשר להפרידם וכתב שזה לא חוצץ מג' טעמים א. שזה כמו בלוע ב. שזה ג' שערות וזה לא מהודק ג. שזה כמו עובר דהיינו רביתיה דהינו שכיון שזה סכנה לפתוח את זה דנים שזה כמו עובר במעי אמו אמנם באו"ז מבואר עוד טעם מצד שכל דבר שאדם משאירו בגלל סכנה הוי אינו מקפיד דהינו אפילו שזה מפריע לו אבל כיון שמחמת סכנה לא מורידו חשיב אינו מקפיד ועיין רעק"א ועוד אחרונים שהמרדכי שלא כתב את זה מצד דשם מדובר שזה על רוב השערות ומצד אינו מקפיד זה לא מספיק ולכן צריך להגיע לטעם שהיינו רביתיה

והנה האחרונים האריכו בדין טבעת שנצרכת באותו מקום להחזיק הרחם ויש סכנה להוציאה האם הוי חציצה ודנו שלא הוי חציצה מצד שזה אינו מקפיד ועיין סד"ט סקכ"ו וכן רעק"א תשובה ס' שנקטו שסכנה הוי וודאי אינו מקפיד וכן הוא בחת"ס קצ"ב קצ"ג ועיין רעק"א שכתב שאין לדון מצד היינו רביתיה ובפשוטו הכונה כמבואר בסד"ט סקי"ט שרק בדבר שמגופו שייך הינו רביתיה ולא בדבר שהוא חוץ מגופו וכן הוא בחת"ס ח"ו סו"ס פ"ב ועיין סימן קצ"ב והנה יש שדנו שסתימה זמנית במקום טיפול שורש הוי סכנה וזה לא חוצץ אמנם הדבר תמוה שכאן אפילו בזמן הסכנה מורידם כדי להמשיך לטפל וכה"ג אין ההיתר של סכנה כמבואר ברעק"א וכן כל האחרונים שדנו על טבעת ברחם

ועיין מחצית השקל סקי"א שהובא שם הגהה של הרש"כ שזה וודאי שאם יש סכנה בשעת טבילה וצריכה אז חציצה על האוזן אין ההיתר של סכנה כיון שלאחר הטבילה היא תוריד את זה והדין סכנה זה רק שמחמת זה היא לא מורידה את זה ומשמע באחרונים שגם אם לאחר הסכנה היא תוריד את זה כגון לאחר שתתרפא אבל כיון שאז זה שינוי מצב ובמצב זה היא ודאי לא תוריד לכן זה לא חוצץ

ה] עיין תשובת ר"י הזקן שדן לגבי גלד שיש צער בהורדתו והסתפק אולי כיון שהיא לא מורידה מחמת צער אינו חוצץ וכתב עוד טעם שכיון שזה חלק מגופה כה"ג שהיא מצטערת בנטילתו זה לא חוצץ אמנם הביא שדעת רש"י שכה"ג זה חוצץ וכן המנהג ואין לזוז ממנו והנה הסמ"ק וסמ"ג וסה"ת הביאו רק את הטעם של צער שכיון שמצטערת בנטילתו זה לא חוצץ וכן עיין רמב"ן ורשב"א ס"ז. שביארו שגלד שעל המכה לא חוצץ מצד שיש לה צער בהורדתו ובפשוטו יש כאן מחלוקת בסברא זו דהינו שהרי זה מפריע לה והיתה מעדיפה שזה לא יהיה רק מחמת צער בהורדתה לא מורידה ויש לדון האם כה"ג זה סיבה להחשב שהוא לא מקפיד ונחלקו בזה הראשונים כנ"ל והנה צ"ב הרי כשיתרפא המכה היא תוריד את זה וא"כ שעכשיו זה יחצוץ מחמת המחר ובפשוטו צ"ל כמבואר בגר"ז קס"א והאריך בזה בצ"צ סימן קנ"ח שזה שינוי מצב וכיון שבמצב זה היא לא תורידו עד שיתרפא המכה וזה לא יכאב לכן זה לא חוצץ וכן הוא בלשון הר"י הזקן ורעק"א דן בדעת החולקים שאולי מורידים אפילו שיש צער וכן הוא בכת"ס סימן צ"א ע"ש והנה יתכן עוד שודאי שדבר שלא מורידים מחמת צער זה סיבה שיחשב אינו מקפיד אבל כאן הרי לאחר שמתרפא מורידים ואולי ר"י נסתפק בנקודה זו האם זה נחשב שעומד להורידו לאחר זמן או שזה שינוי מצב וזה לא סיבה לחציצה

והנה מבואר במשנה שרטיה שעל המכה חוצץ וכן בפשוטו אגד וקשקשים וצ"ע הרי עכשיו היא מעונינת בזה ולמה שזה יחוץ ועוד קשה שכיון שזה מונע צער א"כ שזה לא יחוץ וכנ"ל ועיין סד"ט סקי"ט שכתב שכיון שמורידו לפי שעה לכן זה חוצץ דהינו שכיון שלהורידו לקצת זמן זה לא מצער ממילא זה לא סיבה שלא יחוץ וצ"ב הסברא בזה ועיין רעק"א בתשובה שבסוף דו"ח לגבי סכנה שכתב שגם להוציא לקצת זמן אין בזה סכנה אבל זה נחשב אינו מקפיד כיון שזה נמצא מחמת סכנה אמנם היה מקום לומר שאין צער בהורדה של הדבר אלא זה רק בא למנוע צער ובזה כיון שקצת זמן זה יכול ללא למנוע צער ממילא דנים שביחס לכל רגע עכשיו גם ללא זה לא יהיה צער וממילא זה צריך לחצוץ אמנם בפשוטו עיקר הסברא שאפילו שזה מפריע לו אבל הוא רוצה את זה לכן זה לא יחצוץ וא"כ לכאורא לא משנה על רגע זה וצ"ע בזה [והנה רעק"א בתשובה דן שאגד באמת לא חוצץ לראשונים הנ"ל אמנם עיין פרד"ר שפ"כ ח"כ בד"ה ובתשובות שכתב שעדין קשה מרטיה ובהכרח ששם הנידון רק שזה לא מהודק ולכן זה לא חוצץ וכמבואר בכת"ס סימן צ"ע באריכות]

ו] עיין סד"ט סוף סקכ"ו וכן ברעק"א תשובה ס' שכתבו לחלק שהסברא של צער זה רק ביחס לדבר שהוא מגופו אבל בדבר שהוא לא מגופו הוא חוצץ ועיין כת"ס שכתב שלא מבין חילוק אם זה מגופו או לא מגופו אמנם עיין שו"ת ר"י הזקן הנ"ל שכתב שזה סברא שכל שזה מגופו והא מצטער להורידו זה נחשב עדין כחלק מהגוף ולפ"ז גם ברובו זה לא יחצוץ אמנם בפשוטו משמע שהם נקטו שזה כן חציצה רק שהסברא של צער לא עוזר רק בדבר שמגופו והנה יש מקום לדון שבאמת כאן הסיבה של חציצה כי מחר הוא יורידנו ובזה חידש הראב"ד שעכשיו זה חוצץ וביחס לזה יש חילוק שאם עכשיו הוא מצטער וזה מגופו עכשיו זה לא חוצץ ולפ"ז אם הוא לא מורידו לעולם באמת צער זה סיבה שלא יחשב חציצה כי לא רוצה להורידו אמנם עיין סד"ט שהקשה מחוט שנתערב בקלקלי וכתב שסכנה זה אחרת ושם הרי לא עומדים להוציאו וכן רעק"א תשובה ס' בד"ה אבל דנקט שגם דבר שמחמת צער לא תוריד לעולם זה יחוץ דהינו שיש כאן סברא בדבר שמצד אחד זה מפריע ומצד אחד יש צע להורידו האם דנים שזה אינו מקפיד או שעדין יש כאן הקפדה ובזה חילוק בין מגופו ללא מגופו

והנה באבני נזר רנ"ג ובצמח צדק קנ"ח אות ה' כתבו שמה שרטיה חוצצת כי בסוף מורידה אבל ללא זה ודאי שמה שנותנה מחמת מניעת צער זה לא חוצץ אמנם מהסד"ט חזינן שדימה ללא מוריד לעולם דנקט שזה שינוי מצב ולא חשיב שעומד להורידה ורק שכיון שזה מפריע ורק מחמת סיבה חיצונית הוא לא מוריד לכן זה לא חוצץ

ועיין תשובות כת"ס סצ"א בד"ה היוצא לנו שכתב שריטה ואגד וקשקשים חוצצים כיון שגם בזמן המכה מורידים כדי לסדר הדברים או להשים משחה או לראות מה קורה אם המכה והנה מה שמחליף תחבושת כשגמרה את תפקידה לכאורא זה שינוי מצב וחידוש שאז זה סיבה לחציצה וכן אם מוריד להשים משחה יש לדון שכיון שמחזיר את אותו דבר זה לא נחשב מקפיד וכן לסדר האגד והקשקשים צ"ע הרי הכונה שבמצב שזה ישתנה הוא יקפיד אבל במצב זה הוא לא יקפיד אמנם אם מוריד לרחוץ המקום או להסתכל מה המצב בזה הוא ודאי חציצה דהינו שהכת"ס נקט שמסברא רטיה שזה משמש את הגוף זה ודאי אינו מקפיד ובהכרח שרק מצד הראב"ד זה אסור ודלא כסד"ט ורעק"א שנקטו שזה חשיב מקפיד שהיה מעדיף שלא יצטרך וכן הוא במשנה אחרונה ובבינת אדם כ"א וצ"ע בזה

ז] הש"ך הביא מהבה"ג שכחול שבעין אם זה לרפואה זה חוצץ ואם זה לנוי יש הבדל אם זה תוך העין או חוץ לעין ובפשוטו שלא שמים לנוי חוץ לעין וצ"ע למה לרפואה זה חוצץ הרי זה מועיל לה ולאלו שנקט שצער זה לא סיבה שלא יחוץ א"ש אבל אם כל שהכריע שזה שוה לא הוי חציצה למה כאן זה חוצץ ובבינת אדם הוכיח מכאן שרפואה חוצץ ובכת"ס כתב כי מחליפים את זה דהינו שמורידים את זה דהינו כשגמר את תפקידו ולכאוא זה שינוי מצב ובפרדס רימונים ביאר שמתי שהולכת בין בני אדם היא מורידה את זה

ח] עיין גמ' שבת ק"כ שהיה שם כתוב על בשרו ר"י אומר שמותר לרחוץ ורבנן אומר שכורך עליהם גמי והגמ' בתחילה מבארת שנחלקו האם גרם מחיקה מותר או אסור ולכן לרבנן כורך גמי והגמ' שואלת שהגמי אם זה מהודק א"כ זה חוצץ ואם זה לא מהודק הרי המים יכנסו וימחקו והגמ' שואלת שתיפו"ל שהדיו חוצץ והגמ' עונה בלחה והדין שצריך גמי שלא יעמוד ערום כנגד השם והנה בפשוטו מבואר בגמ' שאפילו שיש איסור מחיקה והוא לא רוצה להורידו הוי חציצה כיון שהוא לא רוצה את זה רק שאין לו ברירה להורידו ובהגהות רש"כ בסימן קצ"ח דן שזה רק מצד שאפשר על יד גרמא להורידו וצ"ע שהרי הגמ' בתחילה סברא שאסור גרמא ובכל אופן דנה שזה חציצה והנה מבואר בגמ' שרק שואלת אחרי שהגמי זה חציצה שגם הדיו יחצוץ ומשמע שיש צד לדון שזה לא חוצץ וכן הוא בר"ן ובריטב"א ולכאורא מצד שאסור להורידו וצ"ב מה זה קשור לגמי ולכאורא הכונה שכל זמן שהוא במים הוא חייב את זה והגמ' שואלת שזה חציצה מצד שמחמת איסור זה לא סיבה ממילא הדיו עצמו חוצץ ומבואר שמצד מה שיוריד כשיצא מהמים זה לא סיבה שיחשב חציצה ולכאורא כי זה כמו שינוי מצב ועיין או"ש שדן שאם צריך להקפיד שזה לא ימחק הוי חציצה אבל אם לא צריך לא הוי חציצה וצ"ע ובחלקת יואב כתב דבפשוטו מבואר בסוגיא שזה חוצץ וה"ה רפואה והאו"ש דיק שהרמב"ם נקט שזה לא חוצץ ולכן לא כתב יבש רק על הגמי כתב שלא יהדק ע"ש אמנם בר"ן ריטב"א ומאירי מבואר שלמסקנא זה חוצץ ומדובר ביבש דהינו שאפילו שאסור למחוק בכל אופן זה חוצץ

ט] עיין שו"ת חלקת יואב סימן ל' שדן במוך שנותנת באוזן שאם זה יותר משבוע זה לא חוצץ שכיון שכל החציצה בדבר שעכשיו רוצה ואחרי זה לא תרצה זה דרבנן ממילא בדרבנן הרי חזינן בקשר שזה אסור מדרבנן וחשיב של קימא עכ"ד והנה בפשוטו הדין של הראב"ד הוא דאוריתא ולא דרבנן כן משמע בראשונים שסתמו בזה ועוד דבפשוטו הדין קשר של שבוע זה גזירה דרבנן אטו של קימא אבל לא חזינן שהחשיבו של קימא ויש ראיות שזה לא אותו גדר ובאבני נזר דן ששיעור של קשר של קימא מדאוריתא חשיב לקיום ובזה אין את הראב"ד וכתב שיש לסמוך על השיטות שזה חצי שנה ויש שסמכו על שלושים יום דבב"י הביא דיעות ששלושים יום זה דאוריתא וממילא במקום הדחק במיעוט המקפיד יש לסמוך על שיטות אלו והנה ע"ש שהביא ראיה מהרא"ש שקשרי העני לא חוצצים כי זה של קימא וצ"ע דשם הכונה שזה קובע שזה צורת הבגד ואין כאן חציצה ואפילו ברובו אבל כאן ודאי שזה רק מצד דין חציצה והנה הנוב"י והחת"ס דנו בטבעת ברחם מצד הלידה חזינן שגם לחצי שנה זה חוצץ

י] עיין נוב"י שדן שטבעת ברחם זה חוצץ כי מורידים בלידה או לז' נקיים ובחת"ס כתב שז' נקים זה חיסרון ולא לידה שזה כמו מעוברת שזה לא לצורך הטבעת ולא לצורך האשה אלא לצורך לפנות דרך ודן שלכן טבעות לא חוצצות אפילו שמורידו כדי להניח תפילין או לקחת לולב [לכאורא אין צורך כי זה לא חוצץ אלא שכך נוהגים] וצ"כ כוונתו ומשמע שצריך שלא יהיו יחד מחמת עצמם ולא מצד דבר חיצוני וצ"ב ובנוב"י שם דן שעובר לא חוצץ כיון שזה עד הלידה וגם נקט שאוכל במעים זה לא סיבה לחוץ כי כל זמן שזה לא התעכל הוא לא מעונים שזה יצא ורק בטבעת שכל רגע יכולה ללוש וצ"ב כונתו האם צריך שינוי מצב או שזה הרבה זמן והנה נקט שטבעת ברחם חוצץ אפילו שזה הרבה זמן ומשמע שצריך שינוי מצב ונקט שהלידה ביחס לאשה זה לא שינוי מצב כי הוא צריך את הטבעת גם אז רק מחמת הלידה היא מורידה את זה וצ"ע

י"א] האחרונים דנו האם סתימה בשינים חוצץ והבינת אדם נקט שגם קבועה חוצץ כיון שזה לרפואה ועיין אגרות משה צ"ז שהכונה סתימה שמפריעה רק שרוצה כדי שלא יכאב אבל כמו היום שזה לא מפריע אין זה חוצץ ודנו האחרונים בסתימה זמנית ובפשוטו כיון שעומדים להורידה זה חוצץ אמנם נאמרו בזה כמה שיטות להקל הלחם ושמלה סק"ס הביא מהגידולי טהרה שכיון שצריך אומן להורידו לכן זה לא חוצץ שבזה אין את הראב"ד עוד כתב שם שכיון שזה הצורה הטבעית של השן לכן בזה אין את הראב"ד ויש שדנו שזה בלוע כיון שמצד טבע השן מקום זה מוסתר ויש שדנו שכיון שמטיל משהו במקומו אין את הראב"ד וזה צ"ע הרי מורידים כדי לטפל בשן וזה ממש כמו לרחוץ הגוף אמנם החוט שני חידש שאם מורדים לא לטפל בשן אלא כי יודעים שזה יפול ולא רוצים שישאר ללא שן בזה אין את סברת הראב"ד

י"ב] בעיקר הדין היינו רביתיה יש לדון האם זה רק במקום סכנה אבל ה"ה על סכנת אבר ועיין אגרות משה סימן צ"ו שנסתפק בזה

י"ג] עיין רש"י שבת ט"ו שטיט בכלי זכוכית לא חוצץ שאדם לא מקפיד כי זה נופל ובאבני נזר הביא שהב"י סימן ר"ב הביא שהסמ"ג חולק וביאר שחשיב מקפיד ומה שלא מטפל ונותן לו ליפול לבד זה לא סיבה שלא יחשב חציצה ובבדי השלחן הביא מהרמב"ן שגלד כיון שיפול בסוף לא חוצץ דהיינו שנקט שהוקה לרמב"ן שהרי כשזה יתיבש הוא יוריד את זה ועל זה תירץ שאז זה יפול לבד וכן ביאר בצמח צדק קנ"ח סק"ה אמנם הרמב"ן אחרי זה ביאר לגבי ריבדא שלאחר ג' ימים הוא מקפיד וצ"ע א"כ קודם ג"כ ובהכרח שכונת הרמב"ן שזה שינוי מצב ולכן אין החסרון של הראב"ד ורק דן שזה יחצוץ כשזה יתיבש וכתב שאז זה נופל ולכן אדם מתיחס כדבר שהוא לא מקפיד וגם ברש"י יתכן שזה רק סברא בדבר שלא שוה טירחא ולא מפריע ובזה כל שהוא בין כה ירד לא מיחס חשיבות אבל תפירה זמנית שמפריע ורק יורדת מאליה ולכן לא טורחים להורידה יתכן שודאי שזה חוצץ

**סוגיא דדבר לח אינו חוצץ**

**גמ' פסחים ס"ה: שבת ק"כ: טושו"ע סי"ב - י"ז**

**א. ביסוד דין לח - יראים שטמ"ק פי"א מד"ה ואע"פ עד הסוף סמ"ג פכ"א אות ו' [ועיין ראשונים לעיל בריבדא תוך ג' ימים] תוס' חולין כ"ו: בד"ה הכא ובתוס"ר שם חזו"א צ"ד סק"ח ומקואות תנינא ס"ו סק"ח ועיין סד"ט סק"ל [וכן הוא קמא י' סק"ב] סד"ט סקנ"ב בשם השבות יעקב ומה שחלק עליו ובקה"י טהרות סימן נ"ח בה"ל סימן קס"א מה שדיק מהרמב"ם ועיין כס"מ פ"ב ממקואות ה"ב ועיין מחצית השקל סי"ד הגהה מהר"ש כהן מוילנא ועיין הגהות יד שאול בשו"ע פרידמן ועיין עוד ר"ש כת"י על לפלוף ועיין רמב"ן ורשב"א על ריבדא**

**ב. ועיין ש"ך סקי"ד לגבי שמן ועיין עדיות פ"ד מ"ו ובחזו"א צ"ד ח'**

**ג. ועיין ברכי יוסף כ"ז סק"א בדין דבר לח חוצץ בבגדי כהונה ובקה"י טהרות נ"ח ועיין עמודי אור ל"ז לגבי ד' מינים**

**צואה שתחת הצפורן**

**טושו"ע סי"ח או"ח סימן קס"א ס"א – ג'**

**אבר ובשר המדולדלין צפורן שפירשה וידות הכלים**

**טושו"ע עד סכ"ב אם ב"י ש"ך וט"ז**

**משנה מקואות פ"י מ"ה חולין ע"ב: ע"ג. תוס' ור"ן שם או"ז סימן שס"ב העתק מהראבי"ה סה"ת פי"ב**

**טושו"ע ר"ב ס"ט**

### בדין לח אינו חוצץ

א] הגמ' בשבת שואלת על דיו על בשרו הרי זה חוצץ והגמ' עונה שזה לח והוא לא חוצץ וכן הגמ' בפסחים ס"ה: אומרת שהכהנים עמדו על הדם ושואלת שזה חציצה ועונה שזה לח ואינו חוצץ ומביאה את המשנה של דבר לח ועיין יראים הובא בב"י שכתב דבפשוטו משמע שזה סוג דבר שלא חוצץ והקשה שהגמ' בזבחים ע"ח אומרת שכלי מלא יין אי אפשר להטבילו ועין תוס"ר חולין שכתב שלגבי השקה צריך חיבור יותר חזק והיראים הוכיח מזה שהטעם כי לא מקפיד אבל לא שזה לא חציצה כלל אמנם עיין תוס' בזבחים ע"ח ובחולין שתירצו שבכלי זה מעכב המים מלהיכנס אבל על גוף האדם זה לא מעכב והנה עיין חזו"א שתמה מה הגמ' מדמה טבילה לעמידה על הרצפה וכתב שבאמת גם ביין לא כל המים נגעו בבשר רק שזה לא דבר שחוצץ וממילא גם לגבי עמידה זה לא חיסרון ואדרבא הקשה על היראים מה יעזור כאן שזה לח ואינו מקפיד הרי זה על הרצפה וכונתו שזה לא בטל לרגלו ואם מצד שזה בטל לקרקע כי זה הדרך א"כ הגמ' צריכה לומר דם לח אינו חוצץ עוד הקשה שזה בכולו או לכל הפחות רובו

והנה עיין סד"ט סקנ"ב שהביא מהשבות יעקב שהקשה על השו"ע שנקט שטבח לא מקפיד על דם על גופו א"כ מה הגמ' שואלת על הכהנים הרי אצלם זה שבח הדם וכתב שאין לומר שזה רובו דהרי במקדש לא גזרו ועד שזה רק מיעוט גופם והסד"ט תמה שודאי חשיב רובו וחוץ מזה שכאן זה כולו ולכן הגמ' שאלה אפילו שלא מקפיד והגמ' עונה שזה לא חוצץ אמנם לדעת היראים צ"ב כונת הגמ' ועיין הגהות רש"כ במחצית השקל שכתב שזה ודאי דבר לח בין שני דברים גושים זה לא חוצץ וצ"ב א"כ מה הגמ' שואלת ואולי וודאי שברוב המקום רגליו עומדות על הרצפה ורק במקומות מסוימים צורת עמידת הרגל שזה חוצץ ובזה עוזר מה שזה אינו מקפיד והנה ביראים באמת הקשה מהגמ' שם ותירץ ולשונו אינו ברור אמנם תירץ שגם שם בהקפדה תליא מילתא וזה כאילו אין דבר בין רגלו לרצפה וצ"ב ואולי שם ודאי כל הנידון כי יש דין חציצה ולא שבפועל לא עומד על הרצפה דהינו שודאי שחשיב שעומד על הרצפה וכמבואר בר"ש הכהן רק שהחציצה עושה הפסק וכיון שאינו מקפיד כה"ג זה סברא שנחשב שעומד על הרצפה ולא מצד כללי אינו מקפיד וא"כ הגמ' רק הוכיחה הסברא שהוא לא מקפיד

והנה עיין יראים הביא ראיה מהא דשאר השרפים חוצצין כי הם שטף הפירות דהינו שזה לכלוך ומבואר שדבר לח גם חוצץ אם מקפיד והנה הסמ"ג גם כתב לשון זה ומשמע קצת שנקט שזה מצד אינו מקפיד אמנם הרמב"ם כתב על טיט לח כי זה נמחה ולכאורא הכונה כי מים נכנסים אמנם עיין סד"ט סק"ל שלכן אדם לא מקפיד כי זה ודאי ירד מיד והחזו"א תמה למה שאדם לא יקפיד ודיק מהרמב"ם שזה כתוס' וכן בה"ל סימן רס"א אמנם הכס"מ פ"ב כתב על הרמב"ם כי לא מקפיד וכן הביא הסמ"ג של לכלוך הפירות ומשמע שלמד שזה מדין אינו מקפיד

והנה הרמב"ם כתב שביוה"כ לאחר הטבילה הוא צריך להסתפג וכתב המשנה למלך שזה מצד שאל"כ המים חוצצים וצ"ע הרי מבואר בגמ' שלח אינו חוצץ ועיין קה"י שדן שאם זה מצד אינו מקפיד א"כ כאן שזה על רוב הגוף הוא זה סיבה לחוץ אמנם בפשוטו גם בכהנים על הרצפה זה בכולו ובכל אופן רואים שזה לא חוצץ וע"ש שדן שזה מיעוט והסד"ט נ"ב תמה שמסתכלים על מקום העמידה שזה הכל ועיין לעיל שיתכן שרק במקום שהרגל ממש לא מונחת על הקרקע וזה מיעוט עוד כתבנו לעיל שבשני דברים גושים כל שאין הקפדה זה לא חיסרון אם לא מקפיד אמנם בבגדי כהונה יתכן שזה לא ממש צמוד וכה"ג זה באמת יהוה חיסרון וכן לחזו"א שהסברא של לח כאן זה רק דמיון שזה לא חוצץ כל שבאויר יתכן שזה חוצץ אמנם יתכן שסוד דבר שמחלחל הוא לא חציצה אמנם לגבי השקה אם זה בצורה שלא מחלחל זה חיסרון אמנם לא מדין חציצה אלא שחסר במעשה הטבילה ובברכי יוסף סימן כ"ז כתב שבגדי כהונה שיש דין שאויר חוצץ לכן גם דבר לח חוצץ ובזה חלוק עמידה על הקרקע שם מבואר בגמ' שנתלה זה טוב ולפ"ז דן שבתפילין זה גם יחוץ ע"ש סימן כ"ז ועיין עמודי אור סימן ל"ז שדן להיזהר שהד' מינים לא יהיה רטוב מצד חציצה ולכאורא כאן זה לח שאינו חוצץ רק אם זה יהיה בכולו אולי יהיה חיסרון ליראים אמנם כאן זה דברים גושים ולכאורא כמו עמידה על הקרקע ואין סיבה שיהיה חיסרון

] עיין חזו"א לענין אשה שיש לה חור בעור התוף ואסור להכנס מים ורוצים להשים מוך אם שמן שגורם שלא יכנס מים ודן אולי שמן המים לא מחלחלים אמנם צ"ע דבמשנה בעדיות פ"ד מ"ו מפורש שאפשר לטבול בשמן שמרוח על הגוף ומשמע אפילו אם זה על רוב הגוף ובהכרח שזה לא מדין אינו מקפיד אמנם יתכן ששם זה לנוי וכמו צבע ברשב"א וא"כ כאן זה חוצץ והנה בש"ך מובא מנהג להחמיר וצ"ע הטעם שבמשנה מבואר שזה לא חסרון ובאמת צ"ע משם על היראים שהרי זה בכולו והנה בבה"ג מפורש שזה רק מנהג והחזו"א כתב שלגבי ראוי לביאת מים כיון שמשך הזמן זה יכול לחלחל זה מספיק ע"ש והנה מרכך על השער יש בו איזה ממשות ויש לדון כדין דבר לח אמנם אם זה מצד אינו מקפיד זה על כולו והוי חציצה ולא ברור המציאות בזה וכדאי להזהר

**צואה שתחת הצפורן**

**טושו"ע סי"ח י"ט או"ח סימן קס"א ס"א – ג'**

**כדאי לראות סמ"ג פי"ד אות ז' ספ"ק פ"ז אות ח' ובא"ר בדין צואה שאינה מהודקת הובא בשעה"צ שם ועיין תוה"ב ע"ב: בארוך ובקצר ועיין פני אריה סימן ח' בדין רוב היד שאינו מקפיד**

**מים מקדמין**

**מקואות פ"ח מ"ה תוה"ב ל"ב.: ובמשמרת שם, טושו"ע סכ"ח - ל ובשו"ע סימן ק"כ ס"ב ובדברי חמודות אות צ"ז ועיין ש"ך שם מה שישב ובט"ז וביאור הגר"א שם ובפר"ח סק"ט ובמטה יהונתן, סד"ט אצלינו סקנ"ז ס"א פרד"ר מקש"ז כ"ז ועיין לחו"ש ל"א חזו"א מקואות תנינא ט' סק"ו והאם יש גזירה בטבילת כלים עיין פ"ת ק"כ ובפר"ח סק"ח**

**בדין טבילה דרך גדילתה**

**סל"ה - מ'**

**חזו"א סימן צ"ה פרד"ר שפ"ח סקמ"ח**

**צואה שתחת הצפורן וחציצה בנט"י**

א] עיין אריכות בב"י בדין צואה שתחת הצפורן והנה הרמב"ם והרשב"א בהלכות נטילת ידים לא חילקו בין תחת הצפורן לנגד הבשר אמנם הרמב"ן והר,ש והרא"ש חילקו כתוספתא והנה בטעם שזה לא חוצץ בכלל ביאר הרשבףא כיזה לא מהודק ובפשוטו שגם אם יקפיד זה לא יחצוץ ולכאורא זה כתוס' שדבר לח מחלחל מים והנה עיין סמ"ג וסמ"ק שהביאו מר"ת שהתוספתא זה במהודק ובזה יש הבדל בהקפדה בין נגד הפורן ללא נגד אבל אם זה לא מהודק זה לא חוצץ ובפשוטו כי עילי מיא ובזה ישבו למה בנט"י לא נהגו להקפיד וכל זה דלא כיראים וצ"ע

והנה הסמ"ק כתב שלגבי נט"י זה גם תלוי ברוב ומיעוט אמנם הרשב"א סתם ורק הזכיר מקפיד או לא מקפיד ובפני אריה ביאר מצד שדנים את כל הגוף ועדין היה צריך לומר שאם זה רוב הגוף גם אם מקום הנטילה זה קצת הוא חוצץ ובעיקר דבריו כל זה אם ייעוט המקפיד זה מצד שזה בטל לגוף אבל אם זה הלכה כמבואר בחזו"א סימן צ"ה א"כ העיקר שרוב המקום שחל עליו הטהרה יש בו טבילה ומדין רובו ככולו וצ"ע

בטור משמע שכל שהוא לא מקפיד בנט"י אפילו שדרך אנשים להקפיד זה לא חוצץ אמנם לגבי טבילה נקט לא כך אלא שכל שרובם מקפידים זה ודאי חוצץ וצ"ב החילוק

**בדין מים מקדמין**

א] מבואר במשנה שהאוחז באדם ובכלים ומטבילן טמאים ואם הדיח את ידיו טהורים ור"ש אומר עד שירפה את ידיו ובביאור המשנה נחלקו הראשונים דעת רמב"ם והרמב"ן והרא,ש שלת"ק לא עוזר שמפרפה את ידיו מצד שחוששים שלא ירפה ומבואר חידוש שזה מעכב ור,ש ס,ל שלא גזרו והנה השו"ע בהלכות טבילת כלים לא הביא גזירה זו ותמה בה הש"ך שם ועיין פ"ת שכתב שכיון שזה רק מצוה ולא איסור בזה לא גזרו ובפר"ח כתב שזה הרמב"ם לשיטתו שטבילת כלים זה דרבנן לכן לא גזרו אמנם הרשב"א ביאר שר"ש ס"ל שלא עוזר המים מקדמין שמא הוא ידחוק ידו בחזקה ודעת ת"ק יתכן דס"ל שגם אם ידחוק בחזקה כיון שהיה מים מקדמין זה בסדר כן הוא בסד"ט אמנם במשמרת הבית מבואר שלא חושש שידחוק בחזקה והנה מבואר במשנה שעוזר מה שאדם עומד על הטיט ולפי ביאור הסד"ט צ"ל ששם כיון שהיה מים מקדמים לא איכפת לי שזה דחוק ולדעת ר"ש באמת יצטרך לקפוץ במים אמנם במשמרת מבואר שזה לא נחשב בחוזק ועיין מקש,ז שביאר שכיון שחי נושא את עצמו זה לא כל כך דחוק

והנה הט"ז נקט שלדעת הרמב"ם והרמב"ן גם אם דוחק בכל זה מותר ולא חוצץ אמנם עיין רעק"א שהקשה שאולי לא חוששים שידחוק בכח ובדעת הט"ז צ"ל שכיון שעושה דיחוק בינוני ודאי שיש מקום לגזור שיעשה בכח והנה עיין רמ"א סימן ק"כ שהביא מהמרדכי שכתב שצריך דוקא ממי המקוה והנה משמע שגם אם תלשם אמנם עיין ביאור הגר,א שזה ודאי לא עוזר וביאר המטה יהונתן שצריך קודם שמגיבה ידיו מהמקוה שיהיה המים מקדמים ובזה כיון שזה היה כל הזמן מחובר זה בסדר ועיין חזו"א מקואות תנינא ט' ו' שביאר שזה רק חיבור של טופח על מנת להטפיח ולחיבור מקואות צריך קליפת השום ולכן רק אם זה המשך של החיבור הקודם זה עוזר והנה ודאי שמשעות המשנה שמדובר שמרטיב ידיו מבחוץ ועיין ט"ז שביאר שאם עושה הידוק בינוני בזה עוזר אפילו חיבור מבחוץ אמנם אם זה הידוק חזק שבזה אין כאן חיבור שיכול לעשותו מקוה וזה רק עוזר שישאר המצב הקודם ובזה צריך דוקא מי המקוה וביאר שכלי תוך כלי כיון שזה מכביד זה נחשב הידוק רציני וצריך דוקא מי המקוה וההנה ש"ך נקט שתמיד צריך מי המקוה ולדבריו צריך תמיד שלא לעקור יד מהמקוה אמנם הסד"ט ביאר שכונת הרמ"א כיון שאנו לא יודעים מה נחשב הידוק חזק ומה זה בינוני לכן תמיד צריך שיהיה מי המקוה והנה בפשוטו במשרת שביאר שאדם שטובל זה הידוק לא חזק מבואר שבהידוק חזק גם מי המקוה לא יעזור אמנם עיין לחו"ש ל"א שדן לבאר שלכן בזה אין חסרון מצד שזה מי המקוה

והנה בעיקר הגזירה לראונים שמא יהדק ידיו עיין רשב,א שתמה שהרי בטבעת רפויה זה מותר ולא חוששים ועיין מקש"ז כ,ז שכתב שאדם אחר זה לא בטל וממילא כאן זה חוצץ מדאוריתא ואין זה דומה לטבעת שגם אם זה מהודק זה רק חציצה מדרבנן אמנם בט"ז מבואר שהשו"ע הקיל כי זה נידון דרבנן ומשמע שנקט שספק דרבנן בטבילה מקילים ולא מעמידים על החזקה כמו בנמצא דבר חוצץ אמנם יתכן שכל זה בספק מצד האם זה חוןצץ אבל כאן זה רק ספק האם יש גזירה דרבנן ועיין בדי השולחן שהקשה שלראב,ד שבחציצה היא צריכה להיות כולה במים א"כ אם האשה שמחזיקה אותה היא לא כולה במים לא יועיל כאן טבילה כלל ויש כאן ודאי נידון דאוריתא

### בדין דרך גדילתה

]בעיקר הדין של דרך גדילתה מבואר ברש"י שיש מקומות שנשארים מכוסים אבל זה בית הסתרים ושם מספיק שזה ראוי לביאת מים ולכאורא זה ראוי כיון שכל העיכוב מצד צורת הגוף וכן הוא בשפתי חכם מ"ח ועיין מקנה קידושין כ,הף שכל שזה צורת הגוף זה בכלל הינו רביתיה שזה לא חוצץ והנה לגירסת הר"ן הגמ' מביאה את זה בתור ראיה שמועיל פתחה עיניה ביותר וצ"ב דשם מבואר שגם מצב של שעת עבודה שזה לא המצב הרגיל חשיב מקומות הגלוים ולכאורא כ"ש העין שלא נדון לפי מצד סגור לגמרי שזה לא הרגילות וצ"ע ועיין חזו"א שגם מקום שהוא לא בגדר בית הסתרים אבל זה רק בגדר חציצה במיעוט כיון שהמים הגיעו מסביב ולכן החמירו רק לטהרות ולא לשאר דברים

**קיץ פ"ב**

# סוגיא דעומד להיקצץ

**מקואות פ"י מ"ה**

**טושו"ע קצ"ח ס"כ – סכ"ב [חכמת אדם קי"ט סי"ב – ט"ז]**

**יש לראות תוס' בחולין ובח' הר"ן שם ובמאירי שם ובר"ש במשנה בכת"י ובסוף המסכת [ועיין תורת חיים בחולין שם] סה"ת אות ק"ד ק"ה או"ז סימן שס"ב [כל דבריו העתקה מהראבי"ה ח"ג סימן תתקצ"א ויש שם קצת שינוים ע"ש] ובמרדכי סימן תש"נ עיין פרד"ר שפ"ח כ"ה מהרש"ם ח"ב סימן ר"ע ועיין מרומי שדה בחולין ועיין ב"י ב"ח וש"ך וט"ז לגבי צפורן שעומד להיגזז ועיין היטב בב"י אחיעזר ח"ג סל"ג סק"א חזו"א מקואות קמ"א ס"י סק"א אבני נזר רס"ז תהלה לדוד יור"ד קצ"ח שו"ת פנ"י ח"ב סל"ב שו"ת חת"ס יור"ד סימן קצ"ה, תפארת למשה ראב"ן סימן שכ"ו הגהות שערי דורא באות ט"ו [שטמ"ק עמוד תקל"ב]**

**א. בהא דמטביל עד מקום המדה וזה לא חוצץ – עיין ר"ש ורא"ש במשנתינו ובתוס' חולין ע"ג. ובח' הר"ן שם ובמאירי בשם הראב"ד ועיין מאירי במשנתינו בביאור לשון התוספתא ובמרדכי בשבועות סימן תש"נ**

**ב. בהא דכתבו הראשונים שזה בית הסתרים צ"ע מהסוגיא בחולין – עיין אבני נזר שס"א סקי"א ועיין גולת עליות פ"ט מ"ב פסקא א' סק"ד [עיקר היסוד שזה לא אותם גדרים כן הוא גם בדבריו פ"ח מ"ה סוף סק"ב]**

**ג. בביאור הסברא שבית הסתרים אין חיסרון – אבני נזר חו"מ ע"א בד"ה ומה שכתבתי ובקה"י סוכה ס"ה בסופו ועיין רע"ב ובר"ש כת"י ובסוף המסכת ועיין תורת חיים בחולין**

**ד. בהא דכתב הר"ן בחולין שזה אינו מקפיד – אבני נזר רס"ז סק"ג ובהמשך [ועיין חזון יחזקאל מקואות פ"ז ה"ד]**

**ה. בהא דהראשונים לא הקשו שזה חוץ למים – עיין מאירי בשם הראב"ד וכן הוא בסה"ת ק"ד ועיין חזו"א מקואות קמא ס"י סק"א [וביור"ד צ"ה סק"ו לגבי עומד על הקרקע] ועיין אבני נזר רס"ז סק"ה ובצ"צ האחרון קנ"ח סק"א ועיין חזו"א כלים כ"ט סקי"ב ובאגרות משה חיור"ד סנ"ז [ובפשוטו מבואר שיש הלכה שגשם אחד צריך טבילה בכולו כמבואר בפיה"מ פכ"ה דכלים מ"ה] ועיין פרד"ר מקש"ז כ'**

**ו. בדין צפורן ושער העומד להיגזז – ראבי"ה ח"ג סימן תתקצ"א הובא בשינוי לשון באו"ז סימן שס"ב [ומבואר שם שדנו שזה בלוע או כי זה מגופו זה לא חוצץ] ועיין סה"ת סימן ק"ד ק"ה ובמרדכי שבועות סימן תש"נ ועיין פרד"ר שפ"ח סקכ"ה שהקשה הסתירות בראשונים [וכן האריך מהרש"ם ח"ב סימן ע"ר בד"ה ומה שהאריך] ועיין תהלה לדוד לסימן קצ"ח שהקשה דבשער אין עומד להיגזז ועיין מהרש"ם שם בד"ה ומה שתמה [בעיקר הדין טבילה ביד עיין ק"ש חולין אות נ"ח ועיין רמב"ם פ"ג הכ"ה שהעמיד סוגין ביותר מכדי מידתן שאין דין יד] ועיין ב"ח וש"ך סקכ"ה ובביאור החילוק בין שער לצפורן עיין ב"ח ויתכן שכונתו שבשער אין מנהג ועיין פרד"ר הנ"ל ועיין מרומי שדה ע"ג. שדן שאם טובל הכל לא הוקשה לתוס' ועיין שו"ת חת"ס קצ"ה לגבי כלות שיגזזו השער [ויש לדון בעריו"ט שודאי יחתוך שערו לגבי תפילין] ועיין פרד"ר שפ"ח כ"ה בד"ה ובזה מה שכתב לחלק בין אדם לכלי בדבר שעמד להיגזז**

**ז. בענין צפורן ששכחו בשבת – עיין נו"כ ובמ"ב סימן ש"מ בתחילתו ועיין חכמ"א ויתכן שאם בשעת טבילה לא עומד לגזוז זה יותר קל**

**ח. ביסוד ההבדל בצפורן בין פרשה רובה למיעוטא – עיין ב"י בשם המרדכי ובמה שהוא ביאר ועיין ט"ז ובעט"ז ובביאור סברת המרדכי עיין שו"ת פנ"י ח"ב סל"ב ועיין לחו"ש סוף סקכ"א ועיין פרד"ר שפ"ח כ"ו שסיכם השיטות ועיין חכמ"א סט"ז במוסגר מה שתמה על הש"ך**

**ט. בהא דבאבר מדולדל לא הוזכר חילוק בין רובו לכולו – ב"ח ועיין סד"ט סקמ"א ובשו"ת פנ"י ח"ב ל"ב בד"ה ועוד נ"ל**

**י. בדין קצות עור תלויות – שו"ת פנ"י ח"ב סל"ב ועיין חכמ"א שהוסיף טעם שזה עומד ליפול לבד [ויש לדון במה שמצוי שדרך האדם להוריד כי זה מפריע]**

**י"א. בדין שן המתנדנדת – אבני נזר ר"ס**

**י"ב. בדין צפורני הרגלים – עיין ראב"ן שכתב גם רגלים ובתפארת למשה ובלחו"ש סק"כ [וצ"ע עד כמה שמחמירים את הש"ך מה מקום לחלק הרי יש המנהג]**

**י"ג. בדין צפורן שפירשה ממקום חיבורה – עיין ב"י ובלחו"ש סקכ"ב סד"ט סקמ"א ובחכמת אדם**

**י"ד. בנוהגים להוריד שער בית הערוה – עיין ברכי יוסף קצ"ח סק"ב ודוק בלשונו במורידים מחמת יופי ומחמת המנהג ועיין אחיעזר ח"ג ל"ג בד"ה באמת ופשטות הש"ך שלא חלק בין המקרים שתמיד חוצץ**

**ט"ו. בדין שער שלא רגיל לגדול שמפריע – עיין ר"ש פ"ט מ"ד שהביא כשות של גדול כי לא מקפיד**

**ט"ז. בדין צפורן שרובם מורידים והיא לא מורידה – אחיעזר ח"ג סל"ג סק"א עד ד"ה וע"ד**

**י"ז. בטעם שנהגו לחתוך צפרנים ונפק"מ עד איפה צריך – עיין לשון הרשב"א שהובא בשו"ע ועיין סה"ת ק"ד ובחכמ"א קי"ט סי"ב [והאריך בזה בקנה בושם סימן ק"א בהבאת השיטות]**

**י"ח. ביסוד ההיתר דבלוע – עיין ר"ש סוף מקואות ובלחם קצ"ח סקל"ה ובאבני נזר ר"ס סק"ו – ח' [ובעיקר המבוא בר"ש שזה בטל כן הוא במאירי שם ובאו"ז הלכות נט"י סימן ע']**

**בדין עומד להיגזז וצפורן ואבר המדולדל**

א] מבואר במשנה במקואות פ"י מ"ה שכל ידות הכלים שעתיד לקוצן לר"י מטביל את הכל ולר"מ רק עד מקום המדה והנה בפשוטו מצד דין ידות זה ודאי שאין דין יד אלא מה שצורך הכלי כמבואר בכמה מקומות בכלים והרמב"ם העמיד מפורש המשנה ביד שלא נצרכת לכלי ועיין פ"י דכלים מ"ד ורק שבכל אופן עד כמה שזה נחשב חתיכה אחת לא שיך לטבול ללא שיטבול הכל ובפשוטו זה כמבואר במשנה שבית התבלין שיש לו שני כלים ואחד נטמא צריך להטביל הכל וביאר הקה"י ח"ג סימן ב' שאין טבילה לחצי כלי ועיין בגמ' בחולין שר"י ור"מ נחלקו האם אומרים כל העומד להינטל כנטול דמי שלר"מ שזה כנטול אין חסרון של טבילה של חצי כלי ולר"י שזה לא כנטול יש כאן חסרון במעשה הטבילה שזה מחיב לטבול כל הכלי והנה בלשון התוספתא מבואר שטעמו של ר"י מפני החתך ועיין מאירי שביאר שהכונה שמקום החתך הוא מכוסה דהינו שבאמת הטבילה צריכה עד שם אבל עד כמה שלא מכניס הכל אין כאן טבילה על מקום זה ומועיל לטבול על ידי שטובל הכל במים ועיין מאירי שכתב מצד חציצה וצ"ע שבגמ' מבואר שזה מצד שס"ל שלאו כנטול דמי

ב] והנה מבואר במשנה שר"מ ס"ל שלא צריך לטבול היד כיון שזה עומד להינטל כנטול דמי והקשו הראשונים אבל למה שזה לא יהיה חציצה והרשב"א בחולין הניח בקושיא ומצאנו בזה כמה ישובים א. ועיין ר"ש וברא"ש שכתבו שזה נחשב בית הסתרים ועיין אבני נזר חו"מ סימן ע"א ובקה"י סוכה סימן ה' שביארו שלא התחדש דין חציצה של בית הסתרים בכלים אמנם בר"ש כת"י וברע"ב ביארו שזה מצד שבכלים הוא אינו מקפיד ועיין אבני נזר שתמה הרי זה עומד להינטל ודאי שזה מקפיד וצ"ל גדרי אינו מקפיד בבית הסתרים בכלים זה יותר קל שכיון שזה ממש כחלק מהכלי וצ"ע ובתו"ח כתב שסברת הראשונים זה גם באדם וכן משמע קצת בר"ש סוף מקואות וצ"ע שאין זה במשמעות לשונות הראשונים עוד תמה האבני נזר סימן רס"ו דהרי מבואר בגמ' בחולין שלר"מ חלק אחד מטמא החלק האחר מצד שזה כנטול דמי ומבואר שזה לא בית הסתרים וכתב שבהכרח צ"ל שלגבי טבילה כל שבפועל זה לא ראוי לביאת מים חשיב בית הסתרים ודימה ללשון שלגבי טומאה זה כגלוי ולגבי טבילה זה בית הסתרים ועיין גולת עליות פ"ט מ"ב פיסקה א' סק"ד וע"ש פ"ח מ"ה שהביא שיש עוד מקומות שלגבי טומאה זה כגלוי ולענין טבילה שזה כדרך גדילתו זה כסתר

ב. עיין בתוס' בחולין ע"ג שכתבו שמדובר בשל חוליות שאין חסרון של חציצה ואפילו שבסיפא מדובר בחוליות כאן אותו טבעת גם יש בה חוליות והנה לדבריהם לר"י מה שצריך לטבול הכל אין לבאר כמשמעות התוספתא כי יש חציצה על החתך אלא כי זה כגוף הכלי ואין טבילה לחצי כלי וכאן מבואר שזה סברא גם במקום שאין חציצה אלא שזה הלכה במעשה הטבילה וכנ"ל וצ"ע

ג. עיין ר"ן בחולין שכתב שזה אינו מקפיד כיון שעכשיו הוא רוצה את זה ועיין אבני נזר רס"ז שתמה הרי הוא העתיק את הראב"ד שכל שדעתו להורידו אחרי זה הוא חוצץ ואולי כונתו שכאן שזה חיבור גמור זה לא חיסרון ויתכן עוד שבכלי אין את הראב"ד כיון ששיך לדון שזה עוד כחלק ממנו וצ"ע

ד. עיין ראבי"ה ח"ג סימן תתקצ"א שכתב שני טעמים א. כיון שזה מגופו דהינו שכל שזה אחד ממש זה לא חוצץ ב. שכיון שזה לא נראה ומבואר בדבריו שם שכונתו שמקום זה נחשב בלוע וגרע מבית הסתרים ולמד מזה לשערות מסובכים מחמת שד שזה בלוע וע"ש שדימה לחץ שתחוב באדם והאריך בגדרי בלוע והנה צ"ע דבגמ' מבואר שזה לא בלוע והראבי"ה שם דימה הדברים

ג] והנה עיין מאירי בחולין שהעמיד הקושיא לא מצד חציצה אלא מצד שכיון שלא באו מים מסביב אין כאן טבילה כלל וכתב שבאמת ודאי הכל צריך להיות בתוך המים רק שמדובר שיש על זה חציצה ואם היה צריך לטבול את זה עצמו היה כאן חסרון אבל כיון שלא צריך לטבול אותו בעצמו רק כדי שיחשב שיש מים מסביב למקום הטבילה בזה אין חסרון של חציצה וצ"ב הטעם הרי כיון שהדין אינו מקפיד מצד שזה בטל א"כ אם יש על זה חציצה המקפדת למה זה לא חיסרון וצ"ב והנה עיין סה"ת סימן ק"ד דמבואר בדבריו מפורש שבתחילה דן לר"י מצד חציצה ואחרי זה דן לר"מ שאין כאן טבילה כלל ולכן ביאר כתוס' אפילו שמצד חציצה נקט שעומד להינטל זה לא חציצה וכדהוכיח משערות ע"ש

והנה כל הראשונים שלא הקשו כן צ"ב למה זה לא חיסרון ובפרט לר"ן והר"ש שתירצו שמקום זה צריך טבילה רק שזה מדין בית הסתרים א"כ לכאורא כל שלא בא מים מסביב אין לזה שם מעשה טבילה וכבר תמה בזה בחזו"א מקואות קמא ס"י סק"א ולראשונים שזה בית הסתרים יתכן שזה נחשב ראוי לביאת מים אם יכניס הכל למים אמנם בר"ן משמע שזה לא בית הסתרים וכפשטות הגמ' ועיין צ"צ האחרון קנ"ח סק"א שכתב שבאמת מכניס טיפה ממקום המידה וכיון שאם יחתכו זה יכוסה במים זה נחשב כאילו זה מכוסה במים ועיין חזו"א צ"ה ו' שכתב שאם עומד על הרצפה חשיב שלא היה ביאת מים כלל ואפילו שזה מיעוט ולנ"ל יש לדון שכיון שאם ניקח החציצה מילא הוא יכוסה במים חשיב שכולו במקוה ואולי באופן זה גרע

ד] עיין סה"ת סימן ק"ד שדן האם צפורן שעומדת להיחתך חוצצת וכתב שזה כחלק מהגוף וזה לא חוצץ והוכיח מהא דשערות לא חוצצות וע"ש שכתב דבפשוטו זה תלוי בר"י ור"מ אבל הלכה כר"י וממילא צריך להטביל את הכל וכתב דבפשוטו מהדין של ידות הכלים רואים שזה לא חוצץ וכתב שהתוס' הקשו שאין כאן טבילה ותירצו שזה של חוליות ולפ"ז אין ראיה אבל עדין יש ראיה משערות וצ"ע עד כמה שפסק כר"י א"כ למה שיהיה חציצה ומבואר שנקט שודאי שזה לא חלק מהגוף ורק צריך טבילה מצד שאין טבילה לחצי גוף וממילא יש לדון שזה חציצה ולזה הוכיח שזה לא חציצה אבל דחה שהרי לר"מ שזה מחוץ למים זה חיסרון ובהכרח שמדובר בחוליות וא"כ אין כאן נידון של חיציצה אבל נשאר אם יסודו ואין התוס' סתירה לדבריו שהם דיברו שלא טובל רק עד מקום המדה והנה הראשונים תירצו שזה בית הסתרים ולפ"ז באדם זה צריך לחוץ [אמנם בתו"ח כתב שזה אינו מקפיד וזה גם באדם] וכן אם מדובר בחוליות א"כ צפורן באדם זה חיסרון והנה הרמב"ם פסק כר"מ ודלא כראשונים שפסקו כר"י ובאמת זה הביאור בראב"ן שזה חוצץ עיין ב"ח אמנם עיין מרומי שדה שדן שכל נידון הראשונים אם לא טובל הכל אבל אם טובל הכל בזה ודאי אין לשון שזה חציצה אלא זה כחלק מהדבר בעצמו [והנה הרא"ש נקט התשובה של ביה"ס ובכל אופן כתב שצפורן זה רק מנהג ומשמע שגם לאחר המנהג זה לא מעכב מעיקר הדין ואולי דבר שרק מחמת מצוה לא חשיב עומד להיגזז]

והנה בעיקר הדבר שנחלקו ר"י ור"מ הנה מצאנו שנחלקו גם לגבי שבועה וכדו' האם ענבים העודות להיבצר זה כבצורות דמין ובתוס' בסוטה כ"ה נקטו שר"מ אצלינו זה לשיטתו וכן הוא במרדכי שבועות תש"נ ועיין פרד"ר דהשו"ע שם פסק כר"מ א"ש שגם כאן פסק כר"מ אבל הש"ך ורוב הראשונים פסקו כר"י א"כ למה כאן זה אחרת ועיין פרד"ר דכאן הרי זה לא מעיקר הדין והנידון האם יש לזה חידוש של ידות אמנם בפשוטו זה אינו דאדרבא זה ודאי לא יד ורק יש נידון האם זה כגשם אחד שזה חיב טבילה כי אין טבילה לחצי כלי או לא ובהכרח צ"ל שזה לא אותם גדרים

ה] מבואר במשנה שנחלקו ר"מ ור"י ביד מיותרת האם חוצצת ומבואר בגמ' שנחלקו האם דבר העומד להיגזז כגזוז דמי והנה עיין ראבי"ה תתקצ"א הובא באו"ז סימן שס"ב ובמרדכי שבועות סימן ש"נ שזה לשיטתם דנחלקו בדין עומד להיבצר ולהיגזז וע"ש שנקטו שהלכה כר"י גם לגבי שבועה וגם לגבי טבילה והנה הגמ' בגיטין דנה ששער כיון שאשבוחי אשבח זה אחרת וצ"ל דזה רק בעבד או שהוא לא פסק כך והנה שיטת הרמב"ם לגבי טבילה כר"מ ולגבי שבועה גם כר"מ ולפ"ז לכאורא גם שער וצפורן זה כנטול דמי ולא צריך לטובלו אמנם דעת הפוסקים כר"י לגבי שבועה ובכל אופן כאן פסקו כר"מ כמבואר בסימן ר"ב ועיין פרד"ר סקכ"ה שכאן שזה רק מדין יד וכיון שזה לא נצרך לכלי זה לא יד וצ"ב שהגמ' דנה מצד עומד וכו' וצ"ל שביחס לדבר שאין בו הדין יש יותר סברא של עומד וכו' ולפ"ז לגבי שער וצפורן שיש על זה דין טבילה זה כמו שבועה והנה צ"ב הש"ך שדן שעומד להיגזז זה חיסרון אפילו שלגבי שבועה נקט שזה לא כגזוז דמי והפרדס רימונים האריך דכאן שיש מנהג לגזוז לכן זה סיבה שכגזוז ולפ"ז מצד המציאות זה לא חיסרון אמנם בלשון הראב"ן משמע שהחיסרון מצד הרגילות לגזוז ולא מצד המנהג אמנם יתכן שנקט שחלוק דין טבילה משאר דיני התורה והוכרח לזה מהגמ' והנה לגבי שער כתב הב"ח שודאי לא חוצץ וביאר שצפורן זה ודאי עומד להיגזז ולכאורא מצד הטבילה משא"כ שער וצ"ב במקרה שיש לה הרבה שער ועומד להיגזז ואם נימא שרק מנהג הלכתי זה חיסרון א"ש ועיין חת"ס סימן קצ"ה שדן לגבי כלות שטובלות ולמחרת מסתפרות שזה עומד להיגזז וכתב שזה עדין לא עומד להיגזז והראיה ממצורע שזה עומד להיגזז למחרת וביום השביעי יכול לטבול [והוסיף שזה אינו מקפיד כי רוצה את זה רק שזה רוב וצ"ע למה אין כאן את הראב"ד וצ"ל שבמצב זה שלא היה בעילת מצוה רוצה תמיד ודו"ק בזה] והנה הרמ"א פסק שאבר ובשר שאינן מדולדלים לא חוצצים ומשמע גם בעומד להינטל ויתכן שזה יותר חלק מגוף האדם ויתכן שכאן שאין מנהג הש"ך מודה וכמבואר בב"ח

והנה בפשוטו לר"י שזה צריך טבילה לא שייך לשאול שזה חציצה אמנם עיין ראבי"ה ואו"ז שאפילו שנקטו שהלכה כר"י דנו למה זה לא חציצה ומשמעות דבריהם שדנו גם בצפורן ושער ותירצו כי זה בלוע או כי זה מגופו וצ"ל שזה ודאי לא עיקר הגוף ולכן שיך לדון שזה יהיה חציצה על שאר המקומות אמנם בראשונים הקשו לר"מ דהינו שלר"י לא קשה שכיון שזה צריך טבילה מסביב אבל לר"מ שלא טובלים קשה ויתכן שלר"י שזה אחד עמו וצריך טבילה זה גם סיבה שלא יהיה חציצה אבל לר"מ קשה אפילו אם היו טובלים גם אותו ועיין מרומי שדה שדן בזה ועיין סה"ת דמשמע שלא הוקשה לו רק מצד שאין על זה ביאת מים כלל והנה הראשונים כולם שנקטו שיש כאן נידון של חציצה יש לדון האם לגבי צפורן באדם ושערות תירוצם יעלה למאי דקי"ל כר"מ ובאמת הראשונים כולם נקטו שאין חיסרון וצ"ב למה באמת זה לא חציצה וכמו שהקשו בידות הכלים והנה אם נימא דס"ל בעומד להיקצץ כר"י יתכן שס"ל שרק ביד של כלי יש חיסרון אבל לא באדם וכנ"ל אבל אם נדמה טבילה לטבילה צ"ע או אם נימא דגם שם הלכה כר"מ וכדעת הרמב"ם והנה הראשונים תירצו בית הסתרים לא חוצץ וצ"ע הרי באדם זה חוצץ והנה אם כונתם שזה אינו מקפיד א"כ גם באדם יתכן שזה כך ועיין תורת חיים בחולין אלא שצ"ב הרי הוא עומד לקוצצו ולמה שלא יחשב מקפיד ובהכרח שגם אמרו אינו מקפיד אבל זה סברא מיוחדת בביה"ס של כלים וכן אם התשובה כתוס' שזה חוליות א"כ כאן זה לא שייך וצ"ע

ו] מבואר במשנה שצפורן המדולדלת לא חוצצת ובתוספתא מבואר שראב"ש אומר שזה בפרשה רובה וכן העתיק הרא"ש והטור אמנם הרמב"ם וסיעתו ורוב הראשונים לא חילקו אלא כתבו שתמיד זה לא חוצץ ובטעם הדבר עיין ב"י או שס"ל שהכונה אפילו רובה וכ"ש מיעוטה וס"ל שאין כאן מחלוקת ובאו"ז נסתפק האם ראב"ש זה דוקא אמנם בסימן שס"ג ביאר שהכונה אפילו רובה עוד ביאר שחכמים חולקים וס"ל שתמיד זה לא חוצץ עוד מצאנו בתוספתא שאבר ובשר המודלדלים חוצצים כך הוא גירסת הרמב"ם והרא"ש אמנם הר"ש והסמ"ג ובאו"ז ובראבי"ה גרסו שזה לא חוצץ והנה עיין ב"י שנתקשה בצד שאבר ובשר חוצץ מה סברא הרי זה היה בלוע ומעולם זה לא היה מגולה וכן תמה לגבי ציפורן וכתב ביאור ראשון שכיון שזה לא יונק מהגוף אין זה כחלק מהגוף וזה חוצץ על מקום החיבור וכן הוא בצפורן ובביאור החילוק בין פירשה מיעוטה לרובה כתב שברובה הוא לא מקפיד מהא דלא הורידו משא"כ במיעוטה יתכן שזה כואב או שצריך אומן לכן לא הורידו ובדעת הרמב"ם שבציפורן זה לא חוצץ ביאר שס"ל שתמיד לא מקפיד מזה דלא הורידה והוסיף בדעת הטור שבעלמא לא מקפידה ולכן זה תלוי בה וצ"ב כונתו אולי הנידון מה סתמא ועיין שפתי חכם כ"ו מה שדחק בזה שמדובר שאומרת שמקפידה רק ברובה זה בטלה דעתה מזה שלא הורידה משא"כ במיעוטה והנה לשון הב"י שכמו שצפורן רגילה לא חוצצת כך כאן והוקשה לו שם לא מקפידה אבל כאן מקפידה ותירץ שגם כאן לא מקפידה וצ"ע הרי בתחילה כתב שכיון שזה לא היה מגולה זה לא סיבה לחציצה וצ"ל שלאחר שמבואר שאבר ובשר המדולדלים חוצצים רואים דלא כסברא הנ"ל ובהכרח שזה מצד אינו מקפיד וא"כ צ"ב החילוק אמנם בלשון המרדכי וכן הוא בט"ז שאם זה לא פירש כלל זה ודאי חלק מהגוף ואם התחיל להתפרד בזה יש לדון שזה כבר לא חלק מהגוף

עוד כתב הב"י לבאר שבאמת כל שזה מחובר כך מתחילת בריתו לא שייך חציצה ורק הנידון אם יש חציצה על האבר האם זה חוצץ ובזה דעת הרמב"ם שתמיד מה שפירש זה כבר ל בגופה ואין על זה חציצה ודעת הטור שפירשה רובה זה כאילו הכל נפל משא"כ מיעוטה זה כאילו הכל מחובר ולפ"ז באבר ובשר המדולדלים תמיד זה כאילו מחובר כיון שצריך אומן להורידו

והנה הדרכי משה והב"ח והש"ך והעט"ז נקטו כביאור הראשון של הב"י וכן הביאו מהמרדכי שהכונה שזה עצמו חוצץ והנה צ"ב החילוק בין פירש רובה למיעוטו והנה בב"י משמע שבמיעוט הוא מקפיד משא"כ רובו מזה שלא מוריד סימן שהוא לא מקפיד ובלשון המרדכי מבואר שברובו זה כאילו הכל נפל משא"כ במיעוטו וצ"ב הסברא כאילו זה נפל הרי למעשה זה חוצץ ועיין לחו"ש כ"א בסופו שכיון שזה נידון של בית הסתרים הקילו מתי שזה נחשב כאילו הכל נפל ועיין עט"ז ובט"ז שביארו שבאמת המקום המחובר הוא לא חוצץ רק שבפירש מיעוטו זה מהודק משא"כ בפירש רובו זה לא מהודק ועיין שפ"ח כ"ו ועיין תפארת למשה שכתב שכל צפורן נידונת לעצמה ולכן פירש רובו שזה רק מיעוט זה לא חוצץ כי לא מקפיד משא"כ פירש מיעוטה זה רובה וזה חוצץ ע"ש

והנה צ"ב למה באבר ובשר המדולדלים לא מבואר חילוק בין פירש רובה לפירש מיעוטה ועיין ב"ח כי צריך אומן להוריד והנה לב"י זה סברא שזה חלק מהגוף וכן למרדכי זה סברא שכאן אי אפשר לומר שזה כאילו ירד הכל ולעט"ז הסברא שכאן שזה כואב הוא מהדק את זה טוב ולכן זה חוצץ ולתפארת למשה כאן הוא ודאי מקפיד על זה

ועיין ב"י שכתב לדון אם הצפורן פירשה במקום חיבורה דהינו שהדיבוק לבשר נפרש וכתב שבזה הרמב"ם יודה שאם זה מיעוטה יש בזה חציצה שזה עדין חלק מהגוף ואם פרשה רובה אין בזה חציצה ובסד"ט כתב שלביאור שמהדקים את זה לגוף א"כ כאן תמיד זה כמו מיעוט אמנם עיין לחו"ש כ"ב שכתב שכאן זה ודאי עדין נחשב כחלק מהגוף כיון שזה עומד להתרפאות וכן זה משמש עדין את הגוף וכן החכמת אדם הקיל בזה ועיין או"ז שס"ג דמשמע שיביאר צפורן המדולדלת שהכונה שניתקה ממקום חיבורה ודייק מזה שלא כתוב צפורן שנקרעה ועיין עוד חכמ"א שאם יש סדק בציפורן זה כמו בית הסתרים ואין בזה חיסרון

ז] עיין ראשונים שהביאו תוספתא לגבי אבר ובשר המדולדין האם זה חוצץ וגירסת הר"ש והסמ"ג שזה לא חוצץ אמנם גירסת הרמב"ם והרא"ש שזה חוצץ וכן הוא בטור והנה הב"י הביא מסמ"ג שאם זה לא מדולדל זה לא חוצץ וכן הוא ברמ"א וצ"ע שהרי הסמ"ג לשיטתו שתמיד זה לא חוצץ אבל לדידן שזה חוצץ אולי אין חילוק וכבר כתב כן הגר"א וצ"ל שכל שזה מחובר לגוף זה סברא שזה חלק מהגוף אמנם צ"ע שאם הסיבה כש"ך מצד עומד להיגזז א"כ שזה יחצוץ ואולי בדבר שהוא ממש אחד אם הגוף זה לא שייך ואין זה דומה לצפורן ושער שזה מותרי הגוף ואולי באמת מדובר ברמ"א שזה לא עומד להיגזז ורק כה"ג היקל ובאמת בהתחיל להדלדל יתכן שזה כמופרד בעצם וכיון שזה מפריע לאדם זה חוצץ אמנם אם לא מורידו מצד שזה כואב וכדו' לכאורא זה כגלד שמעיקר הדין לא חוצץ וצ"ע

ח]עיין ברכי יוסף שהביא מי שכתב שנשים שרגילות להוריד את שער הערוה ולא הורידו שזה מעכב והוא חלק שהרי זה רק מחמת ההלכה ומשמע שכל שמורידה מחמת יופי ומקפידה על זה זה חוצץ וצ"ב הרי בפשוטו השו"ע נקט שכל שזה לא פירש וזה חלק מהגוף זה לא חוצץ וכמבואר בספר התרומה ורק אם נימא שצפורן ושער לא חוצץ כי זה לא ממש עומד לגזוז והנה בפשוטו שער שגודל בפנים ורגילה להורידו זה אותו נידון אמנם עיין ר"ש שהביא תוספתא שכשות של קטן לא חוצץ וגדול כי לא מקפיד ומשמע שאם מקפיד זה חוצץ דהינו שער שגודל במקום שזה לא מקום גידולו כלל בזה יש לדון מצד חציצה וצ"ע בזה

ט] עיין אחיעזר ח"ג סל"ג שאם יש נשים שלא מורידות הצפורנים לא שיך לומר שהולכים לפי רוב האנשים שכאן זה רק מצד כל העומד להיגז וזה לא עומד להיגזז רק שזה נגד המנהג ובזה כתב שאין למחות בהם אבל אין לאשר להם את זה ע"ש

י] עיין חכמת אדם לגבי דלדולי עור וכתב שזה לא חוצץ א. מצד שכאן זה לא מהודק והוא נקט כביאור הט"ז ב. שזה אינו מקפיד אמנם עיין שו"ת פנ"י ח"ב שדן שכאן זה ודאי לא חלק מגוף האדם כמבואר בשבת שמי שמוריד את זה הוא לא חייב בשבת וממילא אם מקפידים זה חוצץ אמנם לסברת הב"י שזה לא היה מגולה מעולם יש להקל וע"ש שבפירש מיעוטו יש להחמיר מצד המרדכי שאז זה חוצץ ובפשוטו כל שמצד אחד זה מחובר הוי כפירש מיעוטו כמבואר ביראים בשבת

י"א] עיין פ"ת שהביא מהחמודי דניאל שבצפורני הרגלים זה יותר קל והנה כונתו דשם אשה פחות מקפידה על הלכלוך ולכן יתכן שגם אם נשאר לכלוך זה לא מעכב ועיין לחו"ש וכן בתפארת למשה שכתבו שסתימת הפוסקים לא כך והנה בראב"ן מפורש שגם בצפרני הרגלים זה כך ולכאורא לש"ך שזה מצד שעומד להיגזז א"כ גם שם זה עומד להיגזז או מחמת המציאות או מצד המנהג וכל הסברא לחלק שכאן המנהג לא כל כך חמור וצ"ע אמנם בלשון הרמ"ם מובא המנהג על הידים וצ"ע

י"ב] בטעם המנהג לגוז הצפרניים ברשב"א וברמב"ן הלשון מצד שקשה לכוין בין מה שנגד הבשר ולא כנגד הבשר דהינו שהחיסרון רק מצד צואה שמצויה וחוצצת שלא כנגד הבשר אמנם עיין סה"ת ובהגהת שערי דורא ובסמ"ג שכתבו שהחשש גם מחמת טיט שתחת הצפורן וא"כ זה גם נגד הבשר ועיין חכמ"א שאפשר להשאיר פס לבן וצ"ב החילוק וצ"ע בכל זה

י"ג] עיין אבני נזר סימן ר"ס שדן בשן שמתנדנדת האם זה חוצץ ולכאורא יש לדון מצד כל העומד והנה הרשב"א הקשה למה עבד לא יוצא לחרות ומבואר שגם במצב זה הוא נחשב מגוף האדם והנה לשון הב"י דמדולדל זה לא יונק מהגוף אבל כאן זה עדין יונק מהגוף ויתכן שלכן זה ודאי חלק מהגוף ועיין דובב מישרים סימן פ"ד שהיקל בזה והנה האבני נזר לא דן מצד כל העומד אלא מצד שיש חציצה במקום שזה נפרד ועל זה כתב שזה בלוע אמנם במקום שזה כבר עומד להיתלש שזה כואב וכדו' בזה יתכן שלדעת הראב"ן יש להחמיר בזה