שביעית פרק א
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**עד אימתי חורשין שדה האילן ערב שביעית**

פירש רש"י במס' מו"ק (ג ע"ב), אבל מכאן ואילך לא דהוי כמתקן פירות שביעית. כלומר, דלאחר עצרת החרישה היא לתועלת הפירות שיגדלו בשביעית. ואף באופן שהוא מתכוין לפירות ששית אסור, דאין זה תלוי בדעתו, אלא החרישה מעצרת ואילך מתפרשת מעצמה כלצורך פירות שביעית.

ולגבי שדה הלבן כתב רש"י שם, אבל משתכלה הליחה אינו יכול לחרוש דמחזי כחורש לצורך שביעית. והקשה הרש"ש (ר"ה ט ע"א) מדוע כתב רש"י דמחזי כחורש לשביעית, דמשמע שהאיסור הוא מפני מראית העין, הא האיסור הוא מעיקר הדין. ולפי מש"כ י"ל בכונת רש"י, דאפילו באופן שכונתו לצורך ששית אסרו חכמים, משום שמחזי כחורש לצורך שביעית, ולכן החרישה מתפרשת מאליה כחרישה לצורך שביעית. ואין זה איסור של מראית העין, אלא ה"מחזי" הוא סיבה לפרש כך את החרישה. [ואע"פ שבשדה הלבן אין פירות שביעית, י"ל דכיון שרוב בני אדם חורשים לאחר הפסח בשביל לזרוע שנה הבאה, הרי החרישה מתפרשת לשם כך. ועוד י"ל דהחרישה מתפרשת לצורך ספיחין שיגדלו מאליהן בשביעית].

בגמ' מו"ק שם מבואר דמדין תורה רק ל' יום קודם ר"ה אסורים, וחכמים הוסיפו ואסרו לחורש מפסח ועצרת. והנה הא דאסרה תורה ל' יום זה דוקא במלאכות שהם לצורך שביעית, וכדדריש ר' עקיבא במשנה ד' חריש של ששית הנכנס לשביעית, ופירש רש"י במס' ר"ה (ט ע"א) חריש שיועיל לשביעית. ויל"ע מדוע מהתורה אסור רק ל' יום, הרי כבר מפסח ועצרת החרישה מתפרשת לצורך שביעית, ולכן חכמים אסרוהו, ומדוע מהתורה שרי.

ובאמת המשנה אחרונה נקט דלפי ר' עקיבא האיסור מפסח ועצרת הוא דאורייתא, כיון שמאותה שעה הוי לצורך שביעית, ורק לר' ישמעאל דילפינן מהלכה י"ל דבהלכה נאמר רק ל' יום. וכן משמע בירושלמי "תנהו ענין באיסור ב' פרקים הראשונים". וכן נראה מדברי הר"י קורקוס פ"א ה"א דכתב "דעד כאן לא דחינן לדר' עקיבא אלא במאי דקאמר דשני פרקים הוו מן התורה".

אך הר"ש להלן מ"ד כתב להדיא דאף לר' עקיבא רק ל' יום אסור מהתורה. וכן הוכיח החזון איש מהא דבית הלל מקילים לחרוש עד עצרת אע"פ שלפעמים אינו יפה לפרי קודם לכן, וכדלהלן. ועל כרחיך צ"ל כמש"כ תוס' במו"ק ד ע"א דאיסור ל' יום הוא לפי אומד חכמים. ואם כן יל"ע מה גדר החילוק בין ל' יום דאורייתא לב' פרקים דרבנן.

ובריטב"א בר"ה ט ע"ב כתב בתוך דבריו: שאף חכמים שאסרו בשדה לבן מהפסח ובשדה אילן מהעצרת הוא משום ששיערו דבהכי אפשר דמהני בשביעית, אלא שהתורה לא אסרה אלא מעלה הניכרת לגמרי בשביעית. ומבואר דבתוך ל' יום ניכר טפי דהוי לצורך שביעית, ואילו מפסח ועצרת תלינן בהכי ואין זה מוכח להדיא.

ועוד י"ל דבאמת הוי צורך שביעית מפסח ועצרת, אלא דבהלכה נאמר שאין לאסור יותר מל' יום, דקודם לכן הוי מופלג משביעית טובא, וכן לר' עקיבא מסברא אמרינן הכי. ולפי"ז מהתורה אין לאסור תוספת אלא בשני תנאים, שיהא לצורך שביעית, ושיהא בתוך ל' יום שהוא זמן הסמוך לשביעית. וחכמים הוסיפו ואסרו כל שהוא לצורך שביעית אף שאינו בתוך ל' יום.

הר"ש הרא"ש והרע"ב כתבו: דכיון דלא מהניא לאילן נראה כמתקן שדהו לצורך שביעית. ובמשנה אחרונה הקשה מדוע כתבו "נראה" כמתקן לשביעית הא מדאורייתא אסור משום דמתקן ממש לשביעית. ותירץ, דלפי ר' ישמעאל איסור ב' פרקים דרבנן, וחכמים אסרוהו משום שנראה כחורש לשביעית. ולפי מש"כ לעיל ברש"י מבואר טפי, דאפילו באופן שכונתו לצורך ששית אסור משום דנראה כצורך שביעית, ולכן החרישה מתפרשת כך.

אך אכתי צ"ב מדוע כתבו דנראה כמתקן "שדהו", ולא כתבו כרש"י דהוא מתקן את הפירות של שביעית.

ונראה לומר דלשיטת הר"ש הרא"ש והרע"ב אין החרישה נחשבת לצורך שביעית אלא בתוך ל' יום, ולכן מהתורה אינה אסורה קודם לכן. ומה שחכמים אסרו מפסח ועצרת אין זה משום שהחרישה היא לצורך פירות שביעית, אלא דנראה הדבר כרוצה להכין את שדהו לזרוע שם בשביעית, ואף בשדה האילן י"ל דרוצה לזרוע בין האילנות. והשתא אסרוהו חכמים משום מראית העין דנראה כרוצה לעבור על איסור מלאכה בשביעית. ולפי"ז מבואר היטב לשונם נראה כמתקן שדהו, וכן מיושב מה שהקשינו לעיל מדוע מהתורה אסור רק בתוך ל'. ועי' מש"כ להלן בר"ש שלפי"ז מבואר היטב דברי הר"ש ודברי התוס' בר"ה.

במס' ר"ה ט ע"א כתב רש"י על דברי ר' עקיבא: חריש של שביעית, שלא יחרוש שדה אילן ערב שביעית וכו'. והעיר הרש"ש שם מדוע נקט רש"י שדה אילן, הא בשדה הלבן נמי יש לאסור מהתורה משום שהחרישה מועלת לספיחין שיגדלו מאליהן בשביעית.

עוד העיר הרש"ש על שינוי הלשון ברש"י במו"ק, דלגבי שדה האילן כתב מתקן פירות שביעית, ולגבי שדה הלבן כתב מחזי כחורש לצורך שביעית, והא האיסור הוא מעיקר הדין ולא משום מראית העין. ועי' מש"כ לעיל.

ויתכן לחדש בדעת רש"י, דרק בשדה האילן יש לאסור מהתורה בתוך ל' ומדרבנן מעצרת משום דהוי לצורך שביעית, דהחרישה מועילה לפירות שיגדלו בשביעית באילן זה. אך בשדה הלבן אף דיש תועלת בחרישה לספיחין שיגדלו מאליהן, אין החרישה מתפרשת לשם כך, דמאן יימר דיגדלו ספיחין, ולכן לעולם אין החרישה נחשבת לצורך שביעית, ומהתורה מותר לחרוש עד ר"ה. אלא חכמים אסרו לחרוש מפסח ואילך מטעם אחר, דמחזי כחורש לצורך שביעית, כלומר לצורך זריעה בשביעית, והרי זה נראה כרוצה לעשות מלאכה האסורה בשביעית, וכמש"כ בדעת הר"ש. ולפי"ז מיושב שפיר מש"כ רש"י במו"ק לגבי שדה הלבן "מחזי", דהוי מראית העין בעלמא. וכן מיושב מדוע נקט רש"י בר"ה שדה אילן, דרק זה אסור מהתורה.

**בית שמאי אומרים כל זמן שהוא יפה לפרי**

תוס' במו"ק (ג ע"ב) כתבו, דכל זמן שיפה לפרי הוא מעט קודם עצרת, דאל"ה הו"ל ב"ש לקולא. אך בירושלמי מקשה מדוע לא תני למתני' בקולי ב"ש וחומרי ב"ה. ומתרץ דפעמים שאין הגשמים מצויין ואין הליחה מצויה, והוא אסור [כן גי' הגר"א] לחרוש קודם לעצרת כדברי ב"ש. ומבואר דברוב השנים יפה לפרי הוא אחר עצרת, ורק בשנה שאין הגשמים מצויין אין החרישה מועילה לפרי קודם עצרת.

ובחזון איש (סי' יז סקי"ב) הוכיח מכאן דפסח ועצרת אינו אסור מהתורה, דאי אסור מהתורה איך הקילו ב"ה לחרוש עד עצרת אע"פ שלפעמים אינו יפה לפרי קודם לכן.

**וקרובים דברי אלו להיות כדברי אלו**

כתבו התוס' שם דאתא לאשמועינן שיעורא דב"ש דכל זמן שיפה לפרי הוא קרוב לעצרת. וכתב הבית דוד, דאין להקשות וכי טעמא דב"ש אתא לאשמועינן, לפי שאין זה פירוש טעמם אלא פירוש דבריהם. ובמלאכת שלמה כתב בשם הרש"ס דאתא לפרש טעמא דב"ה, דקבעו חכמים עד עצרת לפי שהוא קרוב לזמן שיפה לפרי.

**תוספתא**

**הלכה א - רבן גמליאל ובית דינו התקינו שיהו מותרין בעבודת הארץ עד ר"ה**

בריש מו"ק מבואר ג' שיטות איך ר"ג התיר דין תוספת שביעית: א. לפי ר' שמעון בן פזי בשם בר קפרא ר"ג התיר איסור ב' פרקים דפסח ועצרת דאסור רק מדרבנן, ומבאר ר' יוחנן דמעיקרא כך התנו חכמים דבי"ד שלאחריהם יוכלו לבטל תקנתם. ולגבי האיסור תורה מבאר ר' יצחק דאינו אסור אלא תוך ל' יום, ודין זה באמת לא ביטלו. ב. לפי ר' יוחנן ר"ג התיר אף את האיסור תורה דתוך ל' יום, לפי שסמך על גזירה שוה דאין דין תוספת שביעית כלל. ג. לפי ר' אשי ר"ג סובר כר' ישמעאל, ודרש דאין דין תוספת נוהג בזמן הזה.

וכתב התוס' רא"ש שם, דלפי ר' אשי אצ"ל כתירוצו של ר' יוחנן דכך התנו ביניהם, אלא דמעיקרא כל התקנה דפסח ועצרת היתה הרחקה לדין תורה, ואחר שחרב ביהמ"ק נהגו בהן איסור משום דסברי כר' עקיבא דאסר לה מקרא, עד שבא ר"ג ובי"ד והורו דהלכה כר' ישמעאל ולא גמירי אלא בזמן שביהמ"ק קיים, וממילא בטלו הרחקת שני פרקים. וכן כתב החזון איש (סי' יז סק"ב), דלפי ר' אשי התקנה דפסח ועצרת בטלה ממילא. וכתב, דר' יוחנן ור' אשי פליגי על ר' שמעון בן פזי, דלפי רשב"פ ר"ג התיר את הגזירה דפסח ועצרת ולא התיר את הל' יום דאורייתא, ולפי ר' יוחנן ור' אשי ר"ג התיר את הדין תורה וממילא בטל הדין דרבנן דפסח ועצרת.

והנה בתוספתא מבואר דר"ג התיר עד ראש השנה, ומבואר להדיא כר' יוחנן ור' אשי ולא כרשב"פ. וצ"ל דרשב"פ אמר כן בשם בר קפרא, ותנא הוא ופליג.

ובחזן איש (סי' יז ס"ק לב) כתב דתוספתא זו אינה משנה, מדלא מייתי לה בסוגיא שם.

אך התפארת ישראל כתב, דאף לאחר שחרב ביהמ"ק והותר הדין תורה, עדיין נהגו איסור מחמת התקנה דרבנן דפסח ועצרת, ולא בטלה תקנה זו ממילא, ולכן הוצרך ר"ג להתיר תקנה זו משום שכך התנו ביניהם. ונמצא דאף לר' אשי צריך ליישב שכך התנו ביניהם, ורשב"פ לא פליג על ר' אשי כלל. ולפי"ז התוספתא אינה סותרת לדברי רשב"פ, דכאשר ר"ג התיר איסור ב' פרקים לאחר החורבן הותר לחרוש עד ר"ה. [אך צ"ב מאי קמ"ל רשב"פ בשם בר קפרא, הא תוספתא מפורשת היא].

ברדב"ז פ"ג ה"א משמע דר"ג התיר איסור ב' פרקים קודם החורבן, ועדיין היה אסור תוך ל' יום מחמת הדין תורה, וכשחרב ביהמ"ק הותר לחרוש עד ר"ה ושוב לא היה צורך לביטולו של ר"ג, שהרי ליכא דין תוספת כלל. וצ"ע איך יתכן לומר כן, הא בתוספתא מבואר דר"ג התיר לחרוש עד ר"ה. וצ"ל דר"ג עשה ב' דברים, חדא, התיר ב' פרקים אף קודם החורבן, וזהו הא דקאמר רשב"פ בשם בר קפרא דר"ג התיר איסור ב' פרקים, ומלבד זאת דרש דהלכה כר' ישמעאל ולאחר שיחרב ביהמ"ק יהא מותר לחרוש עד ר"ה, וזה דין התוספתא.

אך ברמב"ם מבואר דלא כדבריו, דהרמב"ם שם סתם דבזמן הבית איכא דין תוספת מפסח ועצרת, ומשמע דכאשר יבנה ביהמ"ק שוב יחזור דין פסח ועצרת, ועל כרחיך שלא ביטלוהו כלל, אלא דר"ג דרש דבזה"ז ליכא דין תוספת וממילא הותר גם איסור ב' פרקים.

והנה שלשה ר' גמליאל היו: האחד, ר' גמליאל הזקן שהיה נכדו של הלל הזקן. השני, ר' גמליאל דיבנה שהיה בזמן החורבן. והשלישי ר' גמליאל בנו של ר' יהודה הנשיא. ונחלקו האחרונים באיזה ר"ג איירי הכא:

לדעת הרדב"ז צ"ל דר"ג דהכא הוא ר"ג הזקן שהיה קודם החורבן, דהא התיר איסור ב' פרקים קודם החורבן. וכן נקט המשנה ראשונה לקמן משנה ה'. דהתם תנן ר' גמליאל אומר כדי שיהא הבקר עובר בכליו, והקשה המשנ"ר הא ר"ג ביטל דין פסח ועצרת. ותירץ, דסתם ר"ג במשנה הוא ר"ג דיבנה, ור"ג שביטל דין פסח ועצרת הוא ר"ג הזקן, ור"ג דיבנה לא ס"ל כר"ג הזקן. [לכאורה יותר פשוט לתרץ דר"ג שביטל את התקנה הוא ר"ג בנו של ר"י הנשיא, ובזמן ר"ג דיבנה עדיין לא בטלה התקנה].

בתוס' הרא"ש משמע דהוא ר"ג דיבנה, דמיד אחר החורבן דרש להתיר דין תוספת בזה"ז, וממילא בטל איסור ב' פרקים.

המלאכת שלמה נקט דהוא ר"ג בנו של ר"י הנשיא. והקשה עליו בתפארת יעקב, דהוא היה גיסו של בר קפרא, ולא מסתבר דבר קפרא יאמר ר"ג ובי"ד וכו'.

עי' חזון איש (סי' יז סקי"ז) שהוכיח, דבזה"ז מותר לחרוש עד ר"ה אפילו אם כונתו להדיא לצורך ספיחי שביעית.

**ר"ש ד"ה ירושלמי, משום דבנטיעה אין תוספת שביעית דאורייתא אלא בחרישה**

להלן פ"ב מ"ו כתב הר"ש דרבינו תם התיר נטיעה בתוספת שביעית אף לכתחילה. וכן מבואר ברמב"ן רשב"א וריטב"א (ר"ה ט ע"ב) בדעת רבינו תם. אך דעת התוס' בר"ה שם בדעת רבינו תם דמדרבנן מיהא אסור ליטוע תוך ל' יום, עי' להלן פ"ב מ"ו. וכל זה לדעת רבינו תם, אך הר"ש עצמו סובר דמדין תורה אסור ליטע בתוך ל' יום, ורק לגבי פסח ועצרת יש חילוק בין חרישה לנטיעה, דבנטיעה לא שייך טעם האיסור המבואר בירושלמי.

והנה בדעת רבינו תם דמותר ליטוע מהתורה בתוספת שביעית הר"ש הבין דטעמו משום דאף בשביעית עצמה מותר ליטוע מהתורה, דרק זריעה אסורה בשביעית דאורייתא, וכפי שיבואר להלן. אמנם התוס' בר"ה כתבו ב' טעמים אחרים בדעת ר"ת, חדא, דאיסור תוספת דאורייתא נאמר רק בחרישה. ועוד טעם כתבו, דכל חורש ערב שביעית הוי להועיל בשביעית, אך אין לאסור ליטע מחמת שהאילן גדל בשביעית משום שכל האילנות נמי גדלים בשביעית. כלומר, דנטיעה בששית לא נחשבת כצורך שביעית.

והנה הר"ש עצמו דאסר נטיעה בתוספת מהתורה, על כרחיך ס"ל דנטיעה בששית נמי נחשבת כצורך שביעית. ויל"ע אם כן מדוע התיר הר"ש נטיעה מפסח ועצרת, הא כשם שחרישה נחשבת כצורך שביעית מפסח ועצרת כך בנטיעה י"ל כן. ואולי כונת הר"ש דבחרישה איכא טעם מיוחד לייחס את החרישה לשביעית, כיון דלא מהני לאילן, אך בנטיעה לא שייך טעם זה, ולכן רק בתוך ל' יום הנטיעה מתפרשת לצורך שביעית.

אמנם לפי מש"כ לעיל בדעת הר"ש דאיסור פסח ועצרת הוא משום דמחזי כחורש כדי לזרוע בשביעית באיסור, ניחא היטב, דבאמת אין החרישה והנטיעה מתפרשים לצורך שביעית אלא בתוך ל' יום, ובחרישה יש טעם מיוחד לאסור מפסח ועצרת, משום מראית העין של עבודה בשביעית, וזה לא שייך כלל בנטיעה.

וזה גם כונת התוס' בר"ה, דמתחילה כתבו טעם לדברי רבינו תם דמותר ליטוע מפסח ועצרת אף לכתחילה, משום שכל איסור תוספת בנטיעה הוא מדרבנן, ולא הוסיפו חכמים ב' פרקים לדבר שכל איסורו מדרבנן. ואח"כ כתבו דבירושלמי מפרש טעמא אחרינא, כלומר, דכל איסור פסח ועצרת הוא רק משום מראית העין, וזה לא שייך בנטיעה כלל, ולכן מותר לכתחילה ליטוע מפסח ועצרת.

**באו"ד, ומיהו איכא תנאי התם דמפרשי לה מקראי אחריני**

הר"ש סובר כהתוס' בר"ה (ט ע"א) דהא דאיתא שם כל מקום שיש בו שבות מוסיפין מחול על הקודש אתא לרבות שביעית, וכן כתב להדיא להלן משנה ד', ולכן הוקשה לו דמהתם איכא למילף שאר מלאכות. ואע"ג דר' ישמעאל יליף תוספת מהלמ"מ כמבואר במס' מו"ק, צ"ל דאיכא למילף בין מהלכה ובין משבת ויו"ט, ולכן הקשה הר"ש דאפשר ללמוד שאר מלאכות משבת ויו"ט. וכן כתב הר"ש להלן מ"ד בשם ר"ת דילפינן מהתם למוצאי שביעית.

ויל"ע אם כן מדוע אין שביעית נוהגת בזה"ז, תיפו"ל לאסור אף בזה"ז משבת ויו"ט. וצ"ל דמהא דנאמרה ההלכה עם ניסוך המים הוי ילפותא להתיר בזה"ז. משא"כ שאר מלאכות ותוספת במוצאי שביעית ליכא ילפותא להתיר ושפיר ילפינן משבת ויו"ט לאסור.

אך יל"ע אם כן דלמא אף לר' עקיבא שביעית בזה"ז שרי מהילפותא, והא דצריך קרא דבחריש ובקציר לשאר מלאכות או לתוספת במוצאי שביעית. ואין לומר דאיכא למילף מקרא לאסור אף בזה"ז, דהא הילפותא מההלכה היא להתיר וכמש"כ לעיל לפי ר' ישמעאל. ואולי י"ל דאי אפשר לומר דהפסוק בא לאסור שאר מלאכות או מוצאי שביעית, דהא קרא דבחריש קאי על חרישה ועל ערב שביעית, ועל כרחיך לית ליה הלכתא, או דהפסוק בא לאסור אף בזה"ז.

**באו"ד, ועוד לא יתכן כלל דממנ"פ דאורייתא היא וכו'**

צ"ב מה הוקשה להר"ש, הא רבינו תם איירי בתוספת ולא בשביעית עצמה, ושפיר יתכן דבשביעית נטיעה אסורה מהתורה. וביאר התורת זרעים, דהר"ש סובר דדין תוספת שנאמר בקרא הוא הקדמת השביעית לכל דיניה, וכמש"כ התוס' בריש מו"ק דמהאי טעמא סובר ר' יוחנן דלוקין על תוספת. ולכן היה פשוט לר"ש דאם נטיעה אסורה בשביעית מדאורייתא גם בתוספת שביעית יש לאסור נטיעה מדאורייתא, דאין לחלק בין שביעית עצמה לתוספת. ועל כרחיך כונת ר"ת דאף בשביעית עצמה אין נטיעה אסורה מהתורה, דרק זמירה אסרה תורה ולא נטיעה, וע"ז כתב הר"ש דלא יתכן כלל וכו'.

ובדעת ר"ת כתב התורת זרעים, דהתורה הקדימה את השביעית לגבי חרישה לכל דבר, ולכן איכא מלקות, אך לגבי שאר מלאכות לא הקדימה התורה את השביעית.

ובעיקר הבנת הר"ש בדעת ר"ת דאף בשביעית עצמה מותר ליטוע מהתורה, כך היא דעת הרמב"ם פ"א ה"ד, דכתב: וכן המבריך או המרכיב או הנוטע וכיוצ"ב מעבודת האילנות מכין אותו מכת מרדות מדבריהם.

והקשה הר"ש, אם זמירה אסורה מהתורה כל שכן נטיעה אסורה, שהרי לגבי מלאכות שבת זומר נחשב תולדה של נוטע. ועוד, דבגמ' שם מבואר דזמירה בכלל זריעה, ואם כן כל שכן נטיעה אסורה דדמיא לזריעה טפי מזמירה. ובדעת ר"ת יישב החזון איש (סי"ז סוף ס"ק כד) דנטיעה גריעא טפי מזריעה וזמירה, דאין מעשה הנטיעה מתייחסת לשנה השביעית, לפי שהאילן גדל לעולם, וכמש"כ תוס' וריטב"א בר"ה בדעת ר"ת, משא"כ זריעה דהיא רק לצורך שנה זו, וכן זמירה היא לתועלת פירות של שנה זו.

עוד יש ליישב, דהא דקאמר בגמ' מכדי זמירה בכלל זריעה היינו בעלמא, וכדמצינו לגבי שבת דזומר תולדת נוטע, אך לאחר דקמ"ל קרא דאהני תולדות מחייב אאחרנייתא לא מחייב הוא הדין אינו חייב על נוטע, דרק מה שנאמר להדיא אסור מהתורה.

הקשה החזון איש (שם וס"ק כ), איך יתכן לומר דנטיעה מותרת מהתורה, הא בגמ' בגיטין (נג ע"ב) איתא דהנוטע בשביעית לר' מאיר בין בשוגג בין במזיד יעקור, ופריך מכדי הא דאורייתא והא דאורייתא וכו', ומבואר להדיא דאסור מהתורה.

ולכן כתב דלכו"ע נטיעה אסורה מהתורה בכל האילנות, ואין כונת ר"ת לומר דנטיעה בתוספת מותרת משום שגם בשביעית עצמה אינה אסורה מהתורה כהבנת הר"ש, אלא כמש"כ תוס' בר"ה בדעת ר"ת, דרק חרישה נאסרה בתוספת ולא שאר מלאכות.

ומש"כ הרמב"ם דהנוטע לוקה מכת מרדות מדבריהם אין כונתו לומר דמהתורה מותר ליטוע, אלא דכיון דכל המקור לאסור נטיעה מהתורה הוא בק"ו מזימור, אין מזהירין מן הדין, ולכן אינו לוקה מהתורה אלא מכת מרדות, אך איסור איכא מהתורה.

**באו"ד, ומהא דתניא וכו' משמע קצת דאסור ליטע**

וכן כתב הריטב"א בר"ה שם בדעת רש"י, דאף בנטיעה איכא דין תוספת דפסח ועצרת.

**הערות בסוגיא דריש מו"ק**

**יכול ילקה על תוספת ראש השנה**

הקשו התוס' מנ"ל דלוקה על תוספת, הא בחריש ובקציר תשבות הוי עשה גרידא. ותירצו, דילפינן מהאי קרא דהשביעית מתחלת משנה ששית, וכל דין שביעית יהיה לששית, ולכן דינו כשביעית אף לגבי מלקות. וכן כתב התוס' רא"ש. ואע"ג דדין תוספת נאמר רק כלפי דברים שהם צורך שביעית, מכל מקום י"ל דכלפי צורך שביעית השביעית מתחלת ל' יום קודם לכן.

הריטב"א תירץ בשם רש"י דהאי לוקה היינו מכת מרדות דרבנן עד שתצא נפשו, כדאשכחן לגבי עשה סוכה ואינו עושה. וכן תירץ התוס' רא"ש בשם יש מפרשים. ולפי"ז תוספת שביעית הוא דין חדש, ואינו משום הקדמת השביעית עצמה. ובתורת זרעים כאן דייק כך ברמב"ם פ"ג ה"א, דהוי דין בפ"ע. [הרמב"ם כתב כן לר' ישמעאל, ועדיין אין זה ראיה לר' עקיבא].

עוד כתב הריטב"א, די"ל מלקות ממש, וקרא ה"ק בחריש ובקציר תשבות כמו בשאר מלאכות שכתבתי לך שהם בלאו. [בפשטות משמע דהוקשה לו מדוע לוקין על חרישה, הא חרישה בשביעית גופה לא ידעינן אלא מהכא, והוי לאו גרידא, ואף בשביעית עצמה לא ילקו על חרישה. וע"ז תירץ דקמ"ל קרא דחרישה בשביעית כשאר מלאכות. אך אם כן צ"ל דאזיל לפי הצד דר' יוחנן סובר דאין לוקין על שאר מלאכות, ולעיל מיניה הביא ב' תירוצים האם תסתיים דר' אלעזר סובר דאין לוקין, ודוחק לומר דאזיל הכא כתירוצו הראשון. ולכן צריך לדחוק בדבריו דאיירי על תוספת, וכקושית התוס', וביאור תירוצו דקרא ה"ק בחריש ובקציר תשבות בתוספת כמו בשאר מלאכות בשביעית שהם בלאו, וכתירוץ התוס'].

הקשו רעק"א וקרן אורה, לדעת התוס' דלוקין מדין תורה משום דהוי הקדמת השביעית, מאי פריך להלן לר' עקיבא למה לי קרא תיפו"ל מהלכתא, הא מצד ההלכה אי אפשר לומר שכל דין שביעית מתחיל מששית, שהרי לא נאמר בהדיא הלכה לאסור חרישה בששית אלא ילפינן לה מדבעינן הלכה להתיר נטיעות. ואם כן שפיר בעינן קרא ללקות על תוספת, עיי"ש מש"כ בזה. ובתורת זרעים הוכיח מחמת קושיא זו דאף לר' ישמעאל ילפינן מההלכה להקדים כל דיני שביעית, ואיכא מלקות על תוספת. אמנם בפשטות יש ליישב דרק ר' יוחנן סובר דלוקין על תוספת, ושאר אמוראים סוברים דאיסור תוספת הוא דין חדש ואינו הקדמת השביעית, ולדידהו שפיר פריך ל"ל קרא.

ובאבי עזרי ריש הל' שמו"י כתב עפי"ז ביאור חדש בדברי ר' יוחנן. דהנה להלן ס"ל לר' יוחנן דר' גמליאל ובי"ד דרשו שבת שבתון משבת בראשית דליכא דין תוספת שביעית, כלומר, דלא נדרוש מבחריש ובקציר תשבות לתוספת שביעית. ולכאורה יש להקשות דאכתי תיפו"ל לאסור מצד ההלכה, שהרי ר' יוחנן מודה דאיכא הלכה, דהוא עצמו אמרה בשם ר' נחוניה, ואיך התיר ר"ג לחרוש בתוספת. ועל כרחיך צ"ל כדאיתא בירושלמי, דההלכה כך ניתנה שאם ירצו לחרוש יחרושו, כלומר, דמעיקרא ניתנה ההלכה באופן שבי"ד יוכלו לבטלה. והשתא ר"ג ובי"ד התירו לחרוש בתוספת, דמצד הפסוק בחריש הם דרשו משבת שבתון דלא קאי על תוספת, ומצד ההלכה בי"ד יכולים להמנות ולהתיר.

ועפי"ז ביאר האבי עזרי את דברי ר' יוחנן הכא: יכול ילקה על תוספת, כלומר, יכול ילפינן לאסור תוספת מקרא דבחריש, ולפי"ז איכא מלקות כיון דהוי הקדמת השביעית. ונסיב לה תלמודא לפטורא, כלומר דילפינן בגז"ש משבת שבתון דלא ילפינן מבחריש, וממילא ליכא מלקות. אמנם עדיין איסור חרישה איכא מחמת ההלכה, אלא דמלקות ליכא. ולפי ביאור זה מבואר להדיא כרעק"א דרק מצד בחריש הוי הקדמת השביעית. [עיי"ש שנתקשה בזה, מדוע אי הוי הלכה לא שייך לומר דהוי הקדמת השביעית, וכתב, דעל כרחיך צ"ל דהכי קים להו לחז"ל. אמנם רעק"א וקרן אורה הבינו כך מסברה פשוטה].

עוד הקשה הקרן אורה, מדוע בשבת ויו"ט לא אמרינן דתשבתו שבתכם מגלה שהשבת מתחילה קודם לכן, ויענש על תוספת כמו בשבת עצמה. ובשלמא לר' עקיבא י"ל דכיון דילפינן שבת ויו"ט משביעית כמבואר במס' ר"ה (ט ע"א) אין עונשים מן הדין. אך לר' ישמעאל דיליף מתשבתו שבתכם מדוע לא אמרינן דקמ"ל קרא להקדים את השבת ויו"ט לכל דבר. ועוד כתב, דאף לר' עקיבא יש להקשות מאי פריך התם לר' עקיבא האי ועניתם מאי עביד ליה, נימא דאצטריך קרא לעונש.

ובאבי עזרי שם כתב דבמס' יומא פא ע"א דרשינן דאין עונשים על תוספת יוה"כ. ולפי"ז מוכח מהתם דדין תוספת שבת ויו"ט הוא הקדמת היום, ולכן לולי קרא איכא עונש. עיי"ש כתב עפי"ז ליישב קושיית תוס' בר"ה שם.

**יכול ילקה על תוספת ראש השנה**

כתב רעק"א, דאין להוכיח מר' יוחנן דלוקין על חרישה, די"ל דקרא קמ"ל דתוספת דינו כשביעית, ואם בשביעית לוקה רק על ד' מלאכות הוא הדין בתוספת. [לכאורה שאר מלאכות אינם לצורך שביעית, ואינם אסורות בתוספת כלל, ואיך משכח"ל שילקה בתוספת אם לא בחרישה. ואולי י"ל בזומר לצורך הגפן דחשיב צורך שביעית].

**דאתיא מבחריש ובקציר תשבות**

צ"ב מדוע פירש ר' יוחנן את הברייתא אליבא דר' עקיבא ולא אליבא דר' ישמעאל. ולדעת התוס' דלעיל י"ל דלר' ישמעאל ליכא מלקות על תוספת, וכמו שנקטו רעק"א וקרן אורה. אך לדעת רש"י שהביא הריטב"א צ"ע.

**ונסיב לה תלמודא לפטורא כדבעינן למימר לקמן**

פירש רש"י גמר שבת שבתון משבת בראשית. ואזיל ר' יוחנן לשיטתו דס"ל כן להלן, אך לתירוצו של ר' יצחק ל' יום אסורים מהתורה אליבא דאמת, ולא ביטלוהו מעולם.

ובתוס' רא"ש בסוף הסוגיא כתב, דלר' אשי נמי יש לפרש יכול ילקה על תוספת שביעית בזמן הזה, ונסיב לה תלמודא לפטורא שהתירום ר"ג ובי"ד מהאי טעמא דכי גמירי הלכתא בזמן שביהמ"ק קיים. אך בחי' רעק"א כתב דלר' אשי אי אפשר לפרש כן, דאי כר' עקיבא הא אסור אליבא דאמת אף בזה"ז, ואי כר' ישמעאל הא ליכא ס"ד שילקה, וכמש"כ לעיל דרק לר' עקיבא איכא מלקות משום שהשביעית מתחלת בששית.

ובדעת התוס' רא"ש מבואר דאף לר' ישמעאל יתכן לומר דההלכה מגלה שהשביעית מתחילה בששית, ואיכא מלקות על תוספת, ודלא כסברת הרעק"א והקרן אורה. ואולי י"ל דהתוס' רא"ש אזיל הכא לשיטת היש מפרשים שהביא לעיל דיכול ילקה על תוספת היינו מכת מרדות, ולפי"ז איכא לפרש דאתיא אף כר' ישמעאל, ודוחק.

**ואמר ר' שמעון בן פזי אמר ריב"ל משום בר קפרא**

בתוספתא ריש שביעית איתא, ר"ג ובית דינו התקינו שיהו מותרים בעבודת הארץ עד ראש השנה. אך רשב"פ בשם בר קפרא חולק וסובר שביטלו ב' פרקים דפסח ועצרת, אך בתוך ל' יום אסור, ועי' מש"כ לעיל בתוספתא.

**והני הלכתא נינהו קראי נינהו דתנן וכו'**

כתב הריטב"א בשם התוס' דאף לר' נחוניה פריך, איך אמר דאיכא הלכתא, הא קראי נינהו. אך בשם רש"י כתב דרק לר' יצחק פריך. וביאר את דבריו, דר' נחוניה קאמר דהיתר עשר נטיעות הוי הלכתא, אך איסור זקנות יתכן דילפינן להו מקראי, ולכן רק לר' יצחק פריך. ודבריו צ"ע טובא, דהא בגמ' משני הכי ודחי דכיון דאפשר למילף איסורא מהלכתא קראי ל"ל, וכל זה שייך גם לר' נחוניה.

ובהא דקאמר אלא אמר רנב"י וכו' ביארו התוס' דקאי על ר' יצחק, דהא דאסור מהתורה רק שלושים יום אין זה משום שכך נאמרה ההלכה, אלא דעיקר דין תוספת ילפינן מקראי וחכמים קבעו מסברה דהיינו שלושים יום. ומבואר מדבריהם דהקושיא היא על ר' יצחק ולא על עיקר דברי ר' נחוניה, דע"ז לא היה שייך אלא.

**תוד"ה אלא, ויש שמשבשי להאי אלא**

ביאר המהרש"א דקשיא להו על ביאור התוס', דלמא גם ר' יצחק נתכוין לזה, כי גמירי הלכתא למשרי ילדה וקראי למיסר זקנה אין זה אלא שלושים יום. ודבריו דחוקים, דלא משמע כן בלשונו כלל.

הרש"ש ביאר דקשיא להו על ביאור התוס' דעל כרחיך גם לדידהו צ"ל דלא אסרה תורה תוספת אלא ל' יום, וכשינויא דר' יצחק, ומאי אלא. כלומר, דמחמת שינוי בטעם הדבר לחוד לא הוה נקט אלא, כיון דבעיקר התירוץ הם שוים.

עי' דרך אמונה פ"ג ס"ק יב שהביא מהתוס' כאן דלמסקנא בטל תירוצא דר' יצחק, ופסח ועצרת דאורייתא, וצ"ע.

**אלא הלכתא לר' ישמעאל קראי לר' עקיבא**

כתב הריטב"א, דר' עקיבא לית ליה היתר י' נטיעות, שהרי לית ליה הלכתא. והקשה הטורי אבן (ר"ה ט ע"א) מהא דתנן פ"א מ"ח ר' עקיבא אומר נטיעה כשמה, ומבואר דאף ר' עקיבא אית ליה ההלכה די' נטיעות. ועוד יל"ע, דרש"י בסוכה (לד ע"א) כתב על ההלכה די' נטיעות דזקנה אסורה מדכתיב בחריש ובקציר תשבות, ומבואר דאף לר' עקיבא אית ליה היתר נטיעות.

ויש ליישב עפ"י מש"כ התוס' בר"ה (ט ע"א סד"ה ורבי), דלפי מאי דמסיק ר' אשי דמצד ההלכתא אין לאסור אלא בזמן הבית, שפיר יתכן דאף לר' עקיבא איכא הלכתא, ואצטריך קרא לאסור אף בזמן הזה. [עי' ר"ש מדסוי שם וקרן אורה כאן שהקשו, אם כן מדוע נאמרה ההלכה של י' נטיעות עם ניסוך המים וערבה, הרי השתא הלכה זו נוהגת גם בזמן הזה. ועוד יל"ע, דאי לא היו נאמרים יחד לא היו צריכים פסוק כלל, ומדוע הם נאמרו יחד]. ובתוס' שם כתבו דלפי רבי ששביעית בזמן הזה דרבנן אי אפשר ליישב כך. ותמה האבי עזרי שם, הא שביעית בזמן הזה תלויה ברוב יושביה עליה, ואילו ההלכה די' נטיעות נאמרה בזמן הבית ולא לאחר החורבן, ושפיר אצטריך להתיר לאחר החורבן באופן שרוב יושביה עליה.

עוד כתב האבי עזרי שם ליישב, דלפי ר' יוחנן לר' עקיבא לוקה על תוספת ולר' ישמעאל אינו לוקה, וכמש"כ לעיל בהרחבה, ושפיר אצטריך קרא למלקות. [והא דבגמ' לא משני הכי כתבנו לעיל דרק ר' יוחנן סובר שלפי ר' עקיבא איכא מלקות על תוספת].

ובחזון איש (סי' יז סקי"ב) כתב ליישב, דלפי ר' עקיבא היתר י' נטיעות הוא מסברא, דהוי לצורך ששית. וכן כתב התוס' רי"ד כאן, דכל מה דר' ישמעאל הוצרך ללמוד מהלכה להתיר חרישה לי' נטיעות, זה רק להתיר כל בית סאה, אך להתיר עד ר"ה הוא מסברא כיון דהוי צורך ששית.

הרש"ש משנה ח' תירץ, דנפק"מ בדין נטיעה לגבי החומרא שנאמר בנטיעה, דעד עשר נטיעות אין חורשין להן בית סאה ולא סגי בג' שעושין ס' מנה כאילנות.

**אלא הלכתא לר' ישמעאל קראי לר' עקיבא**

הקשה החזון איש (סי' יז סקי"ג), הא מצינו כה"ג טובא אפילו בקראי, דאורחא דקרא למכתב את האיסור ולפרט איזה פרט להיתר, ולא מצינו שמקשים ע"ז למה לי קרא לאיסור נלמד את האיסור מההיתר. ולכן כתב, דהיתר י' נטיעות בין להתיר עד ר"ה ובין להתיר בית סאה הוא מסברא, דכל זה הוי צורך ששית. ועל כרחיך כל ההלכה באה ללמדינו לאסור זקנה ל' יום, ולכן אין צריך קרא.

**ר' יוחנן אמר וכו'**

יל"ע אי איכא קרא לאסור וקרא להתיר לא לכתוב קרא כלל. ועי' יפה עינים ר"ה ט ע"א שהביא את הירושלמי דבשעה שאסרו למקרא סמכו ובשעה שהתירו למקרא סמכו, ודייק מזה דלפי ר' יוחנן כל האיסור של תוספת שביעית הוא דרבנן ואסמכתא בעלמא, ולפי"ז ניחא.

**תוד"ה מה להלן, וכי ההוא שיעורא נמי יהא מודה ר"ג דצריך להוסיף**

הקשו האחרונים מה נפק"מ בדין תוספת שביעית, תיפו"ל לאסור מצד תוספת יו"ט דראש השנה. ותירץ המצפה איתן דנפק"מ במלאכה שאצל"ג או במקלקל, דמצד תוספת יו"ט שרי ומצד תוספת שביעית אסור.

ובמקדש דוד (נט סק"ז) תירץ על פי המנחת חינוך דבשביעית אסור לעשות מלאכה אף ע"י אמירה לעכו"ם, כיון דצריך שהקרקע עצמה תשבות. ולפי"ז איכא נפק"מ בתוספת שביעית לאסור אף אמירה לעכו"ם.

ובעיקר קושיית התוס', התוס' בר"ה (ט ע"א) נקטו דר' גמליאל לית ליה תוספת שבת כלל. והריטב"א כאן תירץ, דלגבי שבת ויו"ט מודה ר"ג דיש דין תוספת, וילפינן לה מדרשא במס' ר"ה, אלא דמצד הפסוק "שבתון" לחוד משמע שבת עצמה בלא תוספת, והוא הדין לגבי שביעית מצד קרא דשבת הארץ היא לא משמע תוספת. ואף דהתם איכא קרא אין למדים לשביעית לפי שאין למדים קל מחמור, ועוד, דהתם כתיב שבתכם והכא כתיב שבת הארץ.

**אלא אמר ר"א ר"ג ובי"ד סברי כר' ישמעאל וכו'**

הרמב"ם והתוס' רא"ש נקטו דאף לפי ר' אשי האיסור תורה הוא רק שלושים יום, והאיסור מפסח ועצרת הוא דרבנן, וכדקאמר ר' יצחק לעיל.

ועוד כתב התוס' רא"ש דלפי ר' אשי אין צריך לתרץ דכך התנו ביניהם, אלא דמעיקרא התקנה דפסח ועצרת היתה בזמן שאסור מהתורה שלושים יום, אך בזה"ז דאין איסור תורה ממילא בטלה תקנת חכמים. ועי' לעיל בתוספתא מה שכתבנו בזה.

**דומיא דנסוך המים**

ביארו התוס', דמהא דמייתי בכל דוכתא שלשתן יחד מבואר דכך ניתנו למשה מסיני, ולפיכך דייקינן מדנתנו למשה כך דכולהו נוהגים רק בזמן הבית. אך רש"י בסוכה (לד ע"א) כתב דבכל דוכתא מייתי להו יחד לפי ששלשתן נשאלו יחד בבית המדרש, והעירו הרש"ש והכפות תמרים שם מהגמ' כאן, דילפינן מהא דנאמרו יחד דאינו נוהג בזה"ז, וכן העיר הקרן אורה כאן.

הקרן אורה כתב, דברמב"ם נראה דזה גופא נאמר בהלכה, דאיסור זה קיים רק בזמן הבית דומיא דניסוך המים.

הריטב"א הקשה מדוע לא נקט דומיא דערבה, דנוהגת רק בזמן הבית. ותירץ דחדא מינייהו נקט. אי נמי, משום דערבה נוהגת בזמן הזה מיהא מדרבנן, משא"כ ניסוך המים אינו נוהג בזה"ז כלל.

כתבו התוס' רא"ש והקרן אורה, דמכל הסוגיא מוכח דשביעית בזה"ז דאורייתא, מדלא משני דר"ג ובי"ד דרשו והתירו בזה"ז ששביעית נוהגת רק מדרבנן. ועי' שפת אמת.

**משנה ב**

**איזהו שדה האילן כל שלשה אילנות לבית סאה**

בגמ' בב"ב (כו ע"ב) מייתי ראיה מהכא דכל אילן יונק מעט יותר מט"ז אמה לכל רוח, ולפי"ז ג' אילנות יונקים משטח של בית סאה, ולכן כל שטח זה נידון כשדה האילן ומותר לחרוש בו עד העצרת.

והנה ברש"י שם וברמב"ם (פ"ג ה"ג) מבואר דלאילן אחד או שנים חורשין רק כמלא האורה וסלו, [ודלא כרש"י בסוכה, יבואר להלן]. וצריך ביאור מדוע אין חורשין להם ט"ז אמה לכל רוח כשיעור יניקתו, ומדוע התירו רק בג' אילנות. ומצינו בזה ב' ביאורים:

המקדש דוד (נט סק"ז ד"ה הנה זה דג') ביאר, דחכמים התירו לחרוש עד העצרת רק מקום שנקרא "שדה אילן", דבמקום זה ניכר הדבר שחורש לצורך האילן ולא לצורך זריעה בשביעית, אך בפחות מג' אילנות שעושין אינה נקראת שדה אילן, ואין זה ניכר שחורש לצורך האילן, דיתכן שחורש לצורך שביעית. ולכן אע"פ שהחרישה מועילה לאילן לפי שהוא חורש בתוך ט"ז אמה אפ"ה אסור כיון שאין לשדה שם שדה אילן.

בחי' מהרי"ח להלן משנה ד' ביאר, דבפחות מג' אילנות [או בפחות מיניקה של בית סאה, עי' להלן] אין אדם מבטל את הקרקע לאילנות, ולפעמים הוא זורע שם, ולכן אסור לחרוש שם דאין זה הקרקע של האילן, ורק בג' אילנות שעושין הוא מבטל את הקרקע לאילנות. ואע"פ שבגמ' בב"ב שם אמרינן דהתירו לחרוש מצד היניקה, צ"ל דהטעם שהוא מבטל בית סאה לג' אילנות הוא משום דהיניקה מתפשטת בכל הבית סאה, דאדם מבטל את שטח היניקה לאילנות, אך השתא הכל תלוי בביטול הקרקע ולא ביניקה בפועל.

והנה מתני' איירי בג' אילנות שעומדים זה בצד זה והשלישי כנגדן בצורה של משולש, ויש בין אילן לחבירו ל"ב אמות, דבאופן זה היניקה מתפשטת בכל הבית סאה. אך באופן ששלשתן נטועים זה בצד זה ובין אחד לחבירו ל"ב אמה נחלקו האחרונים, המשנה ראשונה להלן משנה ו' נקט דאין חורשין כל הבית סאה אלא לפי צרכן, דאם בנטיעות התירו רק באופן שהם מפוזרים בכל הבית סאה כל שכן בזקנות. ותמה מדוע המפרשים לא ביארו דין זה להדיא. אך החזון איש (סי' יז סק"ד) נקט דלגבי זקנות אין חילוק בין מפוזרים לנטועים כשורה, ועי' להלן משנה ו' מה שביארנו בזה.

עוד כתב החזון איש שם להסתפק האם חורשין בעיגול סביב כל אילן או שמא לא הטריחוהו חכמים בכך, ויכול לחרוש בית סאה בריבוע.

באופן שהמרחק בין אילן לחבירו יותר מל"ב אמות, פשוט שאין חורשין להן אלא כמלא אורה וסלו, שהרי יש באמצע מקום פנוי שאין בו יניקה. ובאופן שיש הרבה אילנות ומתפשטים בשטח גדול יותר מב"ס, מסתבר דיכול לחרוש עד ט"ז אמה מהאילן האחרון.

באופן שיש ג' אילנות הנטועים סמוכים זה לזה [ויש ביניהם ד' אמות, דבפחות מכן למיעקר קאי], ואין יניקתם מתפשטת על פני בית סאה, נחלקו האחרונים האם חורשין להן בית סאה, או ט"ז אמות לכל רוח מסביבם, או כמלא אורה וסלו ותו לא.

דהנה רש"י בב"ב שם כתב שלשה אילנות המפוזרין בבית סאה לארכו ולרחבו בשוה וכו'. ובפשטות משמע מדבריו דאם אינם מפוזרים בשוה אין חורשין כל הבית סאה. וברש"ש שם הקשה מהא דתנן במשנה ה' דאם אין בין אילן לחבירו ד' אמות אין חורשין להן כלל דלמיעקר קאי, ואם נאמר דצריכים להיות מפוזרים בשוה הרי גם ביותר מד' אמות לא סגי, דבעינן ל"ב אמות בין אילן לחבירו.

ולכן כתב הרש"ש דאף באינן מפוזרים בשוה חורשין להן כל הבית סאה, לפי שטבע האילן שאם יש אילן סמוך לו היניקה מתפשטת לצד אחר טפי, ונמצא דג' אילנות בכל אופן יונקים משטח של בית סאה שלם. וכן נקט הרדב"ז פ"ג ה"ו, דכיון שאילנות יניקתם מרובה, בכל מקום שיחרוש יגיע תועלת לשרשי האילנות, [ומשמע שם דאיירי באופן שהם סמוכים זה לזה, עיי"ש].

ובדעת רש"י יש ליישב בכמה אנפי:

א. רש"י בסוכה (לד ע"א) נקט דלאילן אחד שעושה ס' מנה חורש תחתיו שליש בית סאה לפי חשבון ג' לבית סאה. ועי' להלן. ולפי"ז פשוט שבג' אילנות שאינן מפוזרות בכל הבית סאה, אף שאין חורשין כל הבית סאה, מכל מקום חורשין סביבן ט"ז אמה לכל רוח, דלא גרע מאילן יחידי. והשתא שפיר אצטריך לאשמועינן דאם אין ביניהם ד' אמות אין חורשין לכל אחד ט"ז אמה לכל רוח לפי שלמיעקר קאי.

ב. התוס' אנ"ש נקטו דכאשר אינם מפוזרין בכל הבית סאה אין חורשין להן אלא מלא האורה וסלו, וכן נקט החזון איש (סי' י"ז סק"ד). ובתוס' אנ"ש יישבו את קושיית הרש"ש, דכאשר אין ביניהם ד' אמות אפילו מלא האורה וסלו אין נותנין להן, דלמיעקר קאי, ושפיר אצטריך לאשמועינן שיעור ד' אמות.

ג. הקהלות יעקב סי' כו תירץ, דנפק"מ בדין ד' אמות כאשר יש ד' אילנות באופן שג' מהם אינם מפוזרים בכל הבית סאה אלא על ידי צירוף הרביעי, והרביעי סמוך לאילן אחר בתוך ד' אמות. והשתא כיון דלמיעקר קאי ליכא יניקת בית סאה, ואין חורשין להן אלא מלא אורה וסלו. [ועוד י"ל על דרך זה, דאפילו אם ג' מהם מפוזרים בכל הבית סאה, כיון שיש עוד אילן שיונק ועומד להעקר, הרי הוא מגרע לכולם, וכמש"כ הר"ש משנה ד'. והנה אם נאמר שכאשר יש שני אילנות סמוכים בתוך ד' אמות שניהם עומדים להעקר, נפק"מ נמי בד' אילנות ושנים מהם סמוכים, דהשתא שנים עומדים להעקר ונשאר רק ב' אילנות].

אך הרמב"ם פ"ג ה"ב כתב על ג' אילנות והוא שיהיה רחוק בין כל א' וא' כדי שיהיה הבקר יכול לעבור בכליו. ומבואר דאין צריך שיהיו מפוזרים בשוה, ואי אפשר ליישב כהתוס' אנ"ש דנפק"מ למלא אורה וסלו, דהרמב"ם איירי על בית סאה, ומשמע דאם יש יותר מד' אמות בין אילן לאילן חורשין כל הבית סאה. ומהאי טעמא אי אפשר ליישב כמש"כ בדעת רש"י דאם יש ד' אמות חורשין לכל אחד ט"ז אמות לכל רוח. וכן אי אפשר ליישב כהקה"י, דהרמב"ם איירי בג' אילנות. ועל כרחיך צריך ליישב כהרש"ש דגם כשאינם מפוזרים בכל הבית סאה איכא יניקת בית סאה.

ובחזון איש (סי' יז סק"ז) כתב דאיכא טעות סופר ברמב"ם, וההלכה שיהיה רחוק בין כל אחד ואחד ד' אמות צ"ל אחרי הלכה ד' היו משלשה ועד תשעה וכו'.

ובקה"י ביאר את הנידון האם בסמוכים זה לזה חורשין ט"ז אמה סביב כל אילן או מלא אורה וסלו לחוד, דיש לדון מדוע באילן אחד לא התירו לחרוש ט"ז אמה לכל רוח [אם לא נימא כרש"י בסוכה], ובג' אילנות התירו. האם משום דג' אילנות חשיבי טובא ואדם מבטל את הקרקע שתחתיהם לאילנות, ואינו זורע שם. ולפי"ז אפילו בסמוכים זה לזה הרי הוא מבטל שיעור ט"ז אמה לכל רוח. או שמא יניקת בית סאה חשיבי טובא ואדם מבטל את הקרקע שתחתיהם לאילנות, ואינו זורע שם. ולפי"ז דוקא באופן שהיניקה מתפשטת בכל הבית סאה מותר לחרוש עד העצרת. ועי' להלן משנה ד' שביאר עפי"ז דעת הר"ש.

**אם ראויין לעשות ככר דבלה**

הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב פירשו דככר פירושו גוש של תאנים, כעין ככר לחם. אך מהר"ש נראה דככר הוא ששים מנה. ועי' דרך אמונה (פ"ג ציון ההלכה ס"ק לא) שהקשה מדוע לא פירש הרמב"ם כהר"ש דככר הוא ס' מנה כמבואר במס' בכורות (ה ע"א).

**אם ראויין לעשות ככר דבלה של ששים מנה**

נחלקו הראשונים האם צריך שכל אילן יהיה ראוי לששים מנה, או שמא צריך ששלשתן יחד יעשו ששים מנה, וכל אחד כ' מנה. דעת הרמב"ם והראב"ד בהשגות והגר"א דסגי בששים מנה בין כולם, [החזון איש (סק"ז) נקט בדעת הרמב"ם דצריך שכל אחד יעשה ששים מנה, ועי' דרך אמונה שדחה כל ראיותיו], ואילו דעת הר"ש הרא"ש והרע"ב דצריך שכל אחד יעשה ששים מנה.

ובתוס' רעק"א הבין בפשטות דאף לדעת הר"ש דוקא באילן סרק צריך שכל אחד יעשה ששים מנה, אך בתאנים מודה דסגי בששים מנה בין כולם, ולכן כתבו כן רק במשנה ג'. [יל"ע האם דוקא אילן סרק או כל אילן מאכל, ואתא לאפוקי רק אילן תאנה]. והוכיח כן ממשנה ד' היה אחד עושה ושנים אינן עושין וכו'. וביאור דבריו, דבשלמא לשיטת הרמב"ם והראב"ד דסגי בששים בין כולם, קמ"ל מתני' דאם שנים אינם עושים כ' מנה, והשלישי לחוד עושה את כל השיעור, אין חורשין להן, דבעינן ג' אילנות שעושין כל אחד שליש. אך לשיטת הר"ש דבעי ס' מנה לכל אילן, פשיטא דאם ב' אינן עושין אין חורשין להן, דהא ג' אילנות שעושין בעינן. והכא לא מסתבר לומר דקמ"ל דאם אילן אחד עושה ג' פעמים ששים מנה לא מהני, דג' פעמים ששים מנה מאן דכר שמיה. [אך לדעת הרמב"ם י"ל דאחד עושה היינו את כל השיעור הנאמר לעיל].

ולפיכך נקט רעק"א דאף הר"ש מודה באילן תאנה דאין צריך שכל אחד יעשה ס' מנה, ותמה מנ"ל דבאילן סרק בעינן שכל אחד יעשה ס' מנה, הא בפשטות דין אילן סרק כאילן תאנה. ומה"ט הקשה על התויו"ט במשנה ד', עיי"ש. אך כבר כתבו האחרונים דהר"ש סובר כן בכל האילנות, ואין חילוק בין תאנה לאילן סרק.

ועי' ר"י קורקוס שנקט בדעת הרמב"ם, דאין צריך שכל אילן מהשלש יעשה שליש, אלא שבין כולם יעשו ס' מנה וכל אחד יעשה מעט, דאילן שאינו עושה כלל אינו מצטרף, אך אם אחד עושה ארבעים מנה ושנים עושין עשרים עשרים מנה נמי מהני.

**פחות מכאן אין חורשין להן אלא מלא האורה וסלו**

רש"י בסוכה (לד ע"א) כתב דאם אינם שלש חורש לכל אחד תחתיו לפי חשבון עד העצרת. ולפי"ז צ"ל דהא דתנן "פחות מכאן" היינו שאינן עושין ס' מנה, אך אילן אחד או שני אילנות שעושין ס' מנה חורשין לכל אחד ט"ז אמה לכל רוח. ובתוס' חדשים הקשה דבלשון המשנה אין חורשין **להן** משמע לכל השלשה, ובפשטות איירי באופן שאחד אינו עושה והשנים עושים, ומבואר דאף לאותן שעושין אין חורשין אלא מלא האורה וסלו.

ובאמת רש"י בב"ב (כו ע"ב) כתב, דאם אין שלשה אילנות אין חורשין אלא כל אחד כדי צרכו, דהיינו תחתיו וחוצה לו כמלא אורה וסלו. ולפי"ז הא דתנן "פחות מכאן" קאי בין על פחות מג' אילנות ובין על פחות מס' מנה. וכן כתב הרמב"ם פ"ג ה"ג, היו פחות מג' לבית סאה או שהיו שלשה ואחד ראוי לעשות וכו'. ועי' רש"ש בב"ב שם.

**אלא מלא האורה וסלו**

בפשטות אף שיעור זה דאורה וסלו שרי רק עד העצרת, דלאחר מכן אינו מוסיף לפירות וחרישתו לצורך שביעית. וכן כתב רש"י בסוכה שם. אך התוס' אנ"ש כתבו בשם הרמ"ז דשרי עד ר"ה. [יתכן דרש"י בסוכה כתב עד העצרת לשיטתו דפחות מג' חורשין לפי חשבון, אך באילן שאינו עושה דחורשין רק מלא האורה וסלו שרי עד ר"ה].

**מלא האורה וסלו חוצה לו**

התפארת ישראל והרמ"ז נקטו דחוצה לו קאי על האורה, דמשערים באופן שהסל מחוץ לאורה. אך המלאכת שלמה כתב בשם הרש"ס דקאי על האילן, דחוץ לאילן חורשין עוד מלא האורה וסלו, וכן דייקו התוס' אנ"ש מהרע"ב.

ועי' שנות אליהו דמלא האורה וסלו הוא ב' אמות, דגוף האדם אמה וסלו אמה.

הטעם לשיעור אורה וסלו כתב המקדש דוד שם, דאותו השיעור של מלא אורה וסלו אין דרך לזרוע אותו, דמטנפי פירי, ואם כן מוכח דהחרישה היא לצורך האילנות ולא לצורך הקרקע, ובכה"ג שרי אף כשאין שם שדה אילן על הקרקע. ולפי דברי המהרי"ח שכתבנו לעיל י"ל דכל אדם מבטל את השטח של אורה וסלו לאילן, ולכן מותר לחרוש שם, דזה שטח ששייך לאילן.

**משנה ג**

**רואין אותן כאילו הן תאנים**

פירש הר"י קורקוס דמשערים לפי גדלו ועביו של האילן אילו היה תאנים האם היה ראוי לעשות ס' מנה. וכן כתב החזון איש שם דמשערים לפי גודל האילן ורוב הענפים.

והא דמשערינן לפי תאנים מפרש בירושלמי, לפי שפירותיהן גסין ועושין הרבה. כלומר, דמשערים לקולא דסגי בס' מנה של תאנים. [וצ"ב מדוע לא משערים בזיתים לפי הרגילות שלהם, והשיעור יהיה פחות מס' מנה]. ועוד מפרש בירושלמי, דשיערו בתאנים לפי שתאנים עושים כל שנה הרבה פירות, משא"כ שאר אילנות פעמים עושים פעמים אין עושים.

**משנה ד**

**היה אחד עושה ושנים אינם עושים**

לדעת הר"ש וסייעתו "עושה" היינו ככר, ואינו עושה היינו שאינו עושה ככר שלם. אך לדעת הרמב"ם דסגי במה ששלשתן יחד עושים ככר נחלקו המפרשים, הכסף משנה למד בדעתו דצריך שכל אילן יעשה שליש, ולפי"ז "שנים אינם עושים" היינו שאין כל אחד מהם עושה שליש ככר. וקמ"ל דאם אחד עושה ככר שלם ושנים אינם עושים שליש ככר לא מהני. אך הר"י קורקוס נקט שלפי הרמב"ם אין צריך שכל אחד יעשה שליש, אלא שבין כולם יהיה ככר שלם, ושנים אינם עושים היינו שאינם עושים כלל, אך אם אחד עושה ארבעים מנה ושנים עושים עשר עשר שפיר מהני, וחורשין להם בית סאה.

**עד שיהיו משלשה ועד תשעה**

כתב הר"ש, דאם יש בהם אחד שאינו עושה ככר אין חורשין לכל אחד אלא צרכו. ומשמע דאפילו שיש ח' שעושין כיון שאחד אינו עושה הרי זה מגרע ואין חורשין אלא מלא אורה וסלו לכל אחד. ותמה התויו"ט מדוע לא יחרוש כל הבית סאה מחמת הח' שעושין.

א. הר"י קורקוס דחק בלשון הר"ש, דאיירי באופן שמתוך הט' אילנות רק ג' עושין, וע"ז תנן דאם אחד מהג' אינו עושה אין חורשין לכל אחד אלא צרכו, דס"ד דהיכא דאיכא אילנות טובא אין צריך שיהיו ג' שעושין, קמ"ל.

ב. התוס' חדשים כתב בשם הרמ"ז ליישב, דלא פלוג חכמים, והתירו רק היכא דכל האילנות עושין.

ג. המהרי"ח יישב דהא דהתירו חכמים לחרוש בית סאה עד העצרת הוא משום שאדם מבטל קרקע של בית סאה לג' אילנות, ושיערו חכמים דאם נטע ט' אילנות הרי הוא מבטל את הקרקע לכל האילנות שנטע לפי חשבון. ועוד שיערו דאם יש אילן שאינו עושה אינו מבטל את הקרקע שתחתיה. ולפיכך כאשר יש ח' שעושין וא' שאינו עושה, אותה קרקע שתחת האילן שאינו עושה אינה בטלה לאילן, ואסור לחרוש אותה.

וכן כתב החזון איש (סי' יז סק"ה), דכיון שיש אילן שאינו עושה אותו אילן זכה בחלקו, ואסור לחרוש בקרקע שתחתיו. וכיון דליכא היתר לחרוש בכל הבית סאה שוב אין חורשין לכל אילן אלא מלא אורה וסלו. ועי' קהלות יעקב סי' כו שביאר בזה טפי, דכל ההיתר לחרוש את כל הבית סאה הוא משום חשיבות של בית סאה, דכאשר יש יניקה בכל הבית סאה הרי הוא מבטל את הקרקע לאילנות, אך כאשר חסר בשיעור בית סאה שוב לא התירו כלל אלא מלא אורה וסלו. [בדברי המהרי"ח אין הכרח לחידושו של החזון איש, דיתכן שרק אותה קרקע שתחת האילן שאינו עושה אסור, ואילו לשאר האילנות חורשין ט"ז אמה לכל רוח, ומותר לחרוש בית סאה מלבד הקרקע שתחת אותו אילן שאינו עושה].

**היו מעשרה ולמעלה בין עושין בין שאינן עושין וכו'**

הר"ש הביא ע"ז את הפלוגתא בירושלמי, דלפי ר' ביבי בעינן שיהיו משולשין, כלומר, שכל א' יעשה שליש ככר, ולפי זעירא בעינן שיהיו מתושעין, כלומר שכל א' יעשה תשיעית ככר. וכתב הר"י קורקוס דמפירוש הר"ש והרא"ש נראה דהם נחלקו בעשרה ולמעלה, דהא דתנן בין עושין בין שאינן עושין היינו ככר, אך שליש או תשיעית מיהא בעינן. [ואם אחד מהם אינו עושה שליש או תשיעית אין חורשין כלל, וכמש"כ לעיל לגבי ג' ועד ט']. אך פחות מעשה בעינן שכל א' יעשה ככר שלם.

ויש להוסיף דהר"ש והרא"ש אזלי לשיטתייהו, דכיון שפירשו את הירושלמי על מעשרה ולמעלה, וע"ז קאמר ר' ביבי דבעינן שכל אחד יעשה שליש ככר, על כרחך דמג' ועד ט' בעינן שכל אחד יעשה ככר שלם, דאי סגי בככר בין שלשתן כדעת הרמב"ם והראב"ד מה ההבדל בין פחות מעשרה לבין מעשרה ולמעלה.

הרמב"ם פ"ג ה"ד כתב: היו מג' ועד ט' וראויין לעשות ס' מנה חורשין כל בית סאה בשבילן, ואע"פ שיש בהם מה שאינו ראוי לעשות. והשיג הראב"ד, דבירושלמי מבואר דכמו שבשלשה אילנות בעינן שכל אילן יעשה שליש, כך בתשעה בעינן שכל אחד יעשה תשיעית. וביאר שם דר' ביבי וזעירא לא פליגי, אלא ר' ביבי איירי בשלשה אילנות וקאמר דכל אחד יעשה שליש, וזעירא איירי בתשעה אילנות, והוא הדין בחמשה אילנות כל אילן צריך לעשות חמישית.

ובר"י קורקוס ביאר דעת הראב"ד, דהיכא דיש ג' אילנות שעושין כל אחד שליש, ובין כולם איכא ס' מנה, ודאי מהני, אע"פ שיש עוד ה' אילנות שאינן עושין כלל. והראב"ד איירי באופן שאין ג' שעושין שליש, ובאים לצרף לס' מנה ט' אילנות, וע"ז קאמר זעירא דבעינן שכל הט' יעשו כל אחד תשיעית, ואי אפשר לצרף א' שעושה מ' מנה ועוד ח' שעושין כל אחד ג' מנים. ובביאור הירושלמי לדעת הרמב"ם עי' ר"י קורקוס בב' אופנים, ובכסף משנה באופן שלישי.

**אין צריך לומר חריש וקציר של שביעית**

בירושלמי איתא, אם לענין שבת בראשית הרי כבר נאמר ששת ימים תעבוד וכו'. אך רש"י בר"ה (ט ע"א) כתב דאי קאי אשבת חריש וקציר אסורים ושאר מלאכות מותרות, ועל כרחיך קאי בשביעית ובתוספת.

ובתוס' רעק"א כאן הקשה על הירושלמי, נימא דקרא קמ"ל דין תוספת בשבת עצמה, ומדוע צריך לאפוקי קרא ממשמעותיה. ולרש"י ניחא דבשבת כל המלאכות אסורות. אך אכתי הקשה אף לרש"י נימא דקרא אסר תוספת שבת בחרישה ובקצירה לחוד, דהא השתא נמי דמוקמינן לתוספת שביעית מותר ליטוע, דרק חרישה וקצירה אסרה תורה, ואם כן י"ל דקרא בשבת ולאסור חרישה וקצירה.

ותירצו המשנה אחרונה התפארת יעקב והקרן אורה (מו"ק ג ע"א), דחריש וקציר דרשינן לחריש הנכנס לשביעית וקציר היוצא למוצ"ש, וזה לא יתכן בשבת, דחרישה בערב שבת אינה נחשבת כחרישה לצורך שבת, ועל כרחיך קרא בשביעית קאי. אך לכאורה זהו טעם בפני עצמו שלא להעמיד הפסוק בשבת, ואין צריך לדברי הירושלמי ולדברי רש"י, וצ"ע. ועי' עוד פנ"י בר"ה שם שתירץ קושיית רעק"א בתרתי.

במו"ק שם מייתי אצ"ל חריש וקציר של שביעית שהרי כבר נאמר שדך לא תזרע. והקשו התוס' שם למ"ד דאין לוקין על חרישה שפיר אצטריך לאסור חרישה בשביעית מהתורה. ותירצו, דס"ל לר' עקיבא כמ"ד לוקין על חרישה. ועוד תירצו, דאף למ"ד אין לוקין אי אפשר להעמיד את הפסוק על חרישה בשביעית דאם כן בקציר למה לי, ועל כרחיך דאתיא לתוספת, והוא הדין בחריש.

הקשה הטורי אבן בר"ה שם, נימא דקרא לשביעית ולעבור עליו בלאו ועשה. ותירץ, דגם לאו איכא כבר שנאמר שנת שבתון יהיה לארץ, עיי"ש. ועי' מצפה איתן שם.

**ר' ישמעאל אומר מה חריש רשות אף קציר רשות**

תוס' במו"ק שם ביארו פלוגתתם, דר' עקיבא עדיף ליה לומר דהפסוק בא להחמיר אף שמחמת כן הוא מוציא את הפסוק ממשמעותו דאיירי בשביעית ולא בשבת. ור' ישמאל עדיף ליה להעמיד את הפסוק בשבת כפשוטו ולומר דהפסוק בא להקל.

והקשה הקרן אורה, מדוע הוצרכו לבאר כן בר' ישמעאל, תיפו"ל דאית ליה הלכה ושוב אין צריך קרא, ועל כרחיך קרא להתיר קציר עומר בשבת. וכי תימא דהוקשה לתוס' מתיבת בקציר דעדיף לאוקמי בשביעית, הא אכתי יקשה בחריש למה לי, ועל כרחיך להתיר עומר בשבת, ואם כן בקציר נמי. ועוד, הא תוספת שביעית אפשר כבר ללמוד משבת, וכמש"כ תוס' בר"ה. [אמנם בזה י"ל באופן פשוט, דכל מה דדרשינן מתשבתו שבתכם לתוספת שבת ולא ילפינן משביעית, זה משום דשביעית ילפינן מהלכה, ואין למדים מהלכה, אך אם למדים שביעית מבקציר ודאי אפשר ללמוד שבת ויו"ט משביעית ואין צריך למילף מתשבתו שבתכם].

כתב הרמב"ם פ"א ה"א: מצות עשה לשבות בשנה שביעית מעבודת הארץ וכו' ונאמר בחריש ובקציר תשבות. והקשה בתוס' רעק"א פ"ב מ"ב, הא הרמב"ם פסק כר' ישמעאל בפ"ג ה"א והתיר תוספת שביעית בזה"ז, ולדידיה האי קרא אתא להתיר קצירת עומר בשבת, וכמו שפסק הרמב"ם בפ"ז מתמו"ס דמותר לקצור עומר בשבת. ואם כן מדוע הביא הרמב"ם האי קרא לאסור חרישה בשביעית, הא לדידן קאי בשבת. וכן הקשה הר"י קורקוס ותירץ בכמה אנפי:

א. אף לר' ישמעאל חרישה אסורה בשביעית מהתורה, דאם התורה אסרה חרישה בתוספת כל שכן שאסור בשביעית עצמה, וחמיר טפי משאר מלאכות. והשתא כתב הרמב"ם האי קרא לאשמועינן שחרישה אסורה בשביעית מהתורה, והלכתא גלי לן דבכלל ושבתה הארץ היא, והזכיר הרמב"ם פסוק זה שנזכר בו חרישה בפירוש.

ב. תוס' במו"ק הקשו למ"ד אין לוקין על חרישה דלמא אתיא קרא לאסור חרישה בשביעית עצמה. ותירצו, דמכל מקום תיבת בקציר מיותרת, ומדקציר אתיא לתוספת חריש נמי אתיא לתוספת. והשתא י"ל בדעת הרמב"ם דאף ר' ישמעאל מודה דבחריש אתיא לאיסור חרישה בשביעית, ורק מתיבת בקציר יליף להתיר עומר בשבת.

ג. אף דקיי"ל כר' ישמעאל דילפינן מהלכה להתיר בזה"ז, מכל מקום לא קיי"ל כר' ישמעאל בהא דקרא אתא להתיר עומר בשבת, אלא קרא לאסור חרישה בשביעית ולעבור עליו בלאו ועשה או לשום דרשא. והא דפסק הרמב"ם דקציר עומר דוחה שבת היינו משום שזמנו קבוע, עיי"ש.

ד. ולבסוף כתב הר"י קורקוס דכל זה לרוחא דמלתא, אך האמת שאין הרמב"ם מדקדק בדרשות הפסוקים, ואע"פ דנדחית הדרשא בגמ' מכל מקום הרמב"ם הסמיכה על הפסוק היותר מבואר.

ובאבי עזרי ריש שמו"י יישב עוד עפ"י הריבמ"צ דלהלן דר' ישמעאל נמי מוקי האי קרא בשביעית, דמותר לקצור בשביעית קציר מצוה. ולפי"ז ניחא שפיר מדוע הביא הרמב"ם האי קרא.

בירושלמי איתא: ר' ישמעאל כדעתיה דר' ישמעאל אמר אין העומר בא מסוריא יצא קציר העומר שהיא מצוה. ובפשטות הביאור הוא דכשם שר' ישמעאל סובר דעומר דוחה שבת כך הוא סובר דעומר דוחה שביעית, שהרי לשיטתו שאין העומר בא מסוריא על כרחיך הוא בא מארץ ישראל ודוחה שביעית.

הרש"ס ביאר, דבמס' מנחות (עב ע"א) מבארינן דלפי ר' ישמעאל קציר העומר דוחה שבת משום שאם הביאו שלא כמצותו פסול, ולכן אי אפשר לקוצרו מבעוד יום. והשתא אי אפשר להביא עומר מסוריא, דעל כרחיך צריך לקצור אותו קודם ט"ז בניסן, דאי אפשר לבא בלילה אחד מסוריא לירושלים, ולכן ר' ישמעאל פוסל עומר מסוריא כשיטתו דאם נקצר קודם ט"ז פסול.

הר"י במ"צ כתב, דלפי ר' ישמעאל קרא דבחריש ובקציר נמי אתיא לשביעית, דאתא להתיר קציר העומר בשביעית. והשתא ניחא שפיר הירושלמי דר' ישמעאל שהתיר לקצור באיסור בשביעית לצורך העומר לטעמיה דאי אפשר להביא עומר מסוריא, ואין אפשרות להביאו באופן המותר. ודלא כהתוס' במו"ק דר' ישמעאל פליג על ר' עקיבא משום דעדיף ליה להעמיד את הפסוק בשבת כפשטיה דקרא. [ולפי הריבמ"צ צ"ב מדוע באמת הוצרך ר' ישמעאל להעמיד את הפסוק בשביעית ולא העמיד בשבת כפשטיה דקרא].

**ר"ש ד"ה ר' ישמעאל, שאע"פ שמצא קצור קוצר**

כן כתב רש"י בר"ה, וכבר העיר הטורי אבן שם דרש"י פירש כהס"ד בסוגיא במכות ח ע"ב.

**באו"ד, והוא הדין שביעית דכל מקום שנאמר שבות מוסיפין מחול על הקודש**

כן כתבו התוס' שם, דאתא לרבות שביעית. וכן מבואר בר"ש לעיל משנה א' דאיכא תנאי דילפי מקרא אחרינא, והיינו משבת ויו"ט, ועי' מש"כ שם. אך בעל המאור והשגות הראב"ד בר"ה שם נחלקו דלא ילפינן שביעית מהתם, עיי"ש.

**באו"ד, ותימא דר' ישמעאל נמי נילף משביעית**

הטורי אבן בר"ה שם תירץ דלפי ר' ישמעאל ההלכה נאמרה רק בזמן הבית, וליכא למילף לשבת ויו"ט בזה"ז.

**באו"ד, ועל חינם דחק וכו'**

התורת זרעים יישב דעת ר"ת דההלכה של תוספת שביעית מגלה שהשביעית מתחילה ל' יום קודם, וכיון דהוי גילוי מילתא בעלמא ועיקר האיסור הוא מדין שביעית שפיר יש למילף מהכא לשבת ויו"ט. ובדעת הר"ש שהקשה כן י"ל עפ"י מה שנקטו רעק"א וקרן אורה ואבי עזרי דרק לר' עקיבא הוי הרחבת האיסור, אך לר' ישמעאל הוי איסור בפני עצמו, (הובא לעיל בהערות לריש פ"ק דמו"ק), ולפי"ז שפיר הקשה הר"ש דאין למדים מהלכה.

**דין תוספת במוצאי שביעית**

במתניתין יליף ר' עקיבא מ"בקציר תשבות" דקציר של שביעית היוצא לשמינית אסור, והיינו תוספת במוצאי שביעית. ונחלקו הראשונים במה איירי:

רש"י בר"ה ט ע"א כתב, כגון תבואה שהביאה שליש בשביעית אתה נוהג בה מנהג שביעית בשמינית, ומשמע דאיירי לגבי ניהוג קדושה בפירות, וכן כתב להדיא במכות ח ע"ב. וכן כתב הר"ש במשנתינו דמנהג שביעית בשמינית היינו שחייבת בביעור.

אך התוס' (ר"ה יב ע"ב) הרשב"א הריטב"א והר"ן (ר"ה ט ע"א) נקטו, דקדושת שביעית איכא בפירות בלא דין תוספת, שהרי ילפינן מקרא דמקץ שבע שנים דאזלינן בתר שליש, וכיון שהתבואה שייכת לשנה השביעית ממילא נוהג בה כל קדושת שביעית. ולכן כתבו דאיירי לגבי איסור עבודה בפירות שביעית מחוברים, דר' עקיבא יליף מקרא לאסור חרישה עידור וקצירה בשנה השמינית באופן דהוי לצורך פירות שביעית. וכמו דאסור לחרוש בששית לצורך פירות שביעית כך אסור לחרוש בשמינית לצורך פירות שביעית.

ועי' קהלות יעקב סי' ט' שביאר דבריהם היטב, דבשביעית מלבד איסור עבודת הקרקע ועבודת האילן איכא נמי איסור עבודה בפירות שביעית, דעבודת קרקע אסורה אפילו כשאינו לטובת הפירות כלל, כגון שחורש וזומר לצורך שנה שמינית, ואיסור זה הוא מצד קדושת הארץ. ומאידך במוצאי שביעית יש לאסור עבודה בפירות מדין תוספת, אף שמצד עבודת הקרקע אין לאסור. ודין זה קיים גם בשביעית, דכל שעושה עבודה לצורך פירות שביעית בשביעית יש לאסור מצד שני דברים, עיי"ש מש"כ עפי"ז.

[הרמב"ם בפיה"מ ריש מס' שביעית כתב, ואסור לקצור בשנה שביעית דבר שיהנה ממנו בשמינית. ולכאורה אם קוצר בשינוי שלא כדרך הבעלים מה איכפת לן שיהנה ממנו בשמינית. ועי' בהגהות שבמהדו' קאפח שכתב דהקצירה אסורה משום ניקוי השדה והכנתה לשמינית. ולכאורה אין זה אסור מדין תוספת, אלא הוי עבודה בשביעית, וצ"ע].

ובתוס' ר"ה ט ע"א כתבו, דהא דאמר ר' עקיבא דקציר של שביעית אסור היינו דאסור לקצור כי אורחיה, אך ע"י שינוי מותר אפילו בשביעית. ומבואר דביארו דין תוספת בשמינית באיסור קצירה כדרך הבעלים. והנה החזון איש (ס"י סק"ג, סי"ז סק"ג) נקט דאיסור קצירה כדרך הבעלים הוא דין בקדושת הפירות, ואין זה מדין עבודת קרקע. ועפי"ז כתב דהתוס' סוברים כשיטת רש"י והר"ש, אך לשיטת שאר הראשונים דאיירי באיסור עבודת קרקע לצורך הפירות על כרחיך איירי בחרישה וכדו' דהוי עבודת קרקע, ולא איירי באיסור קצירה כדרך הבעלים.

אך הקשה, דהתוס' יב ע"ב כתבו דאיירי לחרוש ולקצור ולעדור וכו', ומבואר דאף קצירה חשיב עבודת קרקע. ותירץ, דהרמב"ם פ"ד ה"א כתב דאיסור קצירה כולל שני עניינים, קצירה כדרך הבעלים, וקצירה לצורך האילן. ומבואר בדעת הרמב"ם דאף דבעלמא קוצר לצורך האילן נחשב נוטע, ואין זה בכלל מלאכת קוצר, מכל מקום הכא חידשה התורה ענין מחודש דאם קוצר לצורך האילן עובר על ספיח קצירך לא תקצור. [בפשטות הביאור ברמב"ם שם דמצינו ב' אופנים של קצירה שלוקה, אם קצר כדרך הבעלים עובר על ספיח קצירך לא תקצור, ואם קצר לצורך האילן עובר על לא תזמור, וכמש"כ הרמב"ם פ"א ה"ב אחד כרם ואחד שאר אילנות. אך החזון איש לשיטתו (סי' כו סק"א) דדוקא בכרם עובר על לא תזמור, ולכן הוכרח לומר דהלאו של לא תקצור עצמו כולל שני אופנים, ואם קצר לצורך האילן לוקה משום קצירה].

והשתא כתב החזון איש דמש"כ התוס' יב ע"א דבדין תוספת נתחדש דאסור לקצור כונתם קצירה לצורך האילן, דחשיב עבודת קרקע. ומש"כ התוס' ט ע"א דבדין תוספת נתחדש דאסור לקצור כדרך הבעלים זה משום שהם סוברים כרש"י והר"ש דלא איירי בעבודת קרקע אלא בקדושת הפירות.

אך המקדש דוד (נט סק"ז) והקהלות יעקב (סי' ט) נקטו דאיסור קצירה כדרך הבעלים נחשב לעבודת קרקע. וביאר הקה"י דכל דין שביתת שדהו הוא שלא ינהג בקרקע כדרך הבעלים, וכן איסור קצירה כדרך הבעלים הוא מהאי טעמא, ולכן יתכן להחשיב קצירה כדרך הבעלים כעבודת קרקע, עיי"ש.

ולפי"ז מש"כ התוס' יב ע"ב דאיירי בקצירה כונתם לקצירה כדרך הבעלים, וכשיטתם ט' ע"א, דחשיב שפיר עבודת קרקע, ולולי דין תוספת היה מותר לקצור כדרך הבעלים.

והנה בפ"ו מ"ב תנן עושין בתלוש בסוריא אבל לא במחובר. ובירושלמי מקשה במה אנן קיימין, אי בפירות ששית שנכנסו לשביעית אפילו בארץ מותר. אם בפירות שביעית שיצאו למוצאי שביעית, לחרוש מותר לקצור אסור, בתמיה. כלומר, דאם מותר לחרוש בשמינית כל שכן שמותר לקצור, ומדוע תנן דאסור במחובר. ובפשטות כונת הירושלמי שמותר לקצור כדרך הבעלים, ותמה החזון איש (ס"ג ס"ק כג) הא פירות שביעית הן, וחייב להפקירן אף בשמינית, [עיי"ש שהוכיח כן], ומדוע לא יהיה בהם איסור קצירה כדרך הבעלים. ותירץ (סי"ב סק"ז), דהירושלמי איירי בקצירה לצורך האילן, דהוי עבודת קרקע, ולכן פשוט לו דמותר בשמינית, [וכשיטתו שביאר כן ברמב"ם ובתוס' בר"ה].

ואכתי הקשה החזון איש (יז ב) מדוע לא אסר הירושלמי קצירה לצורך האילן מדין תוספת שביעית. ותירץ, דלפי ר' ישמעאל תוספת במוצאי שביעית נוהגת רק מדרבנן, ולא גזרו בסוריא אלא מלאכות דאורייתא. ולבסוף הסיק דלפי ר' ישמעאל אין תוספת במוצאי שביעית כלל, וכדלהלן.

אך המקדש דוד והקהלות יעקב ביארו את הירושלמי כשיטתם, דקצירה כדרך הבעלים נחשבת כעבודת קרקע, ולכן פשוט לירושלמי דשרי בשמינית. והא דליכא איסור מדין תוספת כתב המקדש דוד שם, דלא גזרו דין תוספת בסוריא.

וכל זה לדעת ר' עקיבא דיליף מבקציר תשבות תוספת במוצאי שביעית, אך לדעת ר' ישמעאל דקיי"ל כוותיה המקור לתוספת שביעית מהלמ"מ שייך רק בתוספת ערב שביעית, ואין מקור לתוספת במוצ"ש. ומצינו שנחלקו בזה הראשונים:

דהנה בר"ה ט ע"א אמרינן דלפי ר' ישמעאל ילפינן תוספת שבת ויו"ט מתשבתו שבתכם, ואמרינן התם כל מקום שיש בו שבות מוסיפין מחול על הקודש. וכתבו תוס' שם דכל מקום אתא לרבות שביעית. ולכאורה כונתם למוצאי שביעית, דלערב שביעית יליף ר' ישמעאל מהלכה, ואין צריך לאתויי משבת ויו"ט. [ויתכן דאין כונתם דהקרא מרבה שביעית אלא הברייתא, ובאמת ילפינן מהלכה].

וכן נקט התורת זרעים דלפי ר' ישמעאל ילפינן מיוה"כ. וכתב לפי"ז ב' נפק"מ: חדא, דדין תוספת במוצ"ש נוהג בכל עבודות קרקע, אף שאינם לצורך פירות שביעית. ונסתפק שם האם צריך לשבות ל' יום אחר ר"ה כמו בערב שביעית, או שמא סגי בכל שהוא כיוה"כ. ועוד כתב, דאע"ג דדין תוספת בתחילת שביעית לר' ישמעאל לא נוהג בזה"ז, מכל מקום דין תוספת במוצאי שביעית נוהג אף בזה"ז, דהא ילפינן לה מיוה"כ דנוהג אף בזה"ז. וצ"ע דאם כן מדוע לא נילף מיוה"כ לאסור תוספת בתחילת שביעית אף בזה"ז, ואף שלא לצורך שביעית, ומאי שנא מתוספת במוצאי שביעית.

אך הבעה"מ בר"ה שם כתב, דהא דאמרינן התם כל מקום שנאמר בו שבות וכו' אסמכתא בעלמא, דתוספת שביעית ילפינן לר' עקיבא מקרא ולר' ישמעאל מהלכה. ומבואר דלא ילפינן תוספת שביעית משבת ויו"ט. [בביאור דברי הבעה"מ עי' רש"ש שם]. ובהשגות הראב"ד על בעה"מ שם כתב להדיא דלפי ר' ישמעאל אין תוספת במוצ"ש כלל, וכן משמעות המאירי שם. וכן הרמב"ם לא הביא דין תוספת במוצ"ש, וביאר התורת זרעים דס"ל שלפי ר' ישמעאל אין דין תוספת במוצ"ש, ולא ילפינן מיוה"כ. ובפרט לדעת הרמב"ם דאף ביוה"כ אין תוספת דאורייתא אלא בעינוי ולא בשאר מלאכות. ועי' עוד מה שיבואר להלן פ"ב מ"ה בדין תוספת במוצאי שביעית.

להלכה למעשה נוהגים להתיר עבודה בשמינית אף לצורך פירות שביעית, ולפי מה שנתבאר יש כמה טעמים להקל: חדא, לדעת רש"י והר"ש יתכן דכל דין תוספת במוצ"ש נאמר לגבי קדושת הפירות ולא לגבי עבודות קרקע. ועוד, דאף לדעת הראשונים דדין תוספת נאמר על עבודת קרקע אין זה אלא לר' עקיבא, אך לר' ישמעאל דעת כמה ראשונים דאין מקור לתוספת במוצ"ש. ואע"פ שכתב הרמב"ם דאין סכין פגין שיצאו למוצ"ש, ביאר החזון איש דהיינו בשביעית, אך בשמינית שרי.

ולגבי איסור קצירה כדרך הבעלים, לדעת החזון איש אסור אף בשמינית, כיון דתלוי בקדושת הפירות, ואין זה עבודת קרקע. אך לדעת המקדש דוד והקהלות יעקב יש להקל, כיון דזה נחשב עבודת קרקע ואסור רק מדין תוספת. ועי' עוד בחזון איש סוף סי' כא.

**משנה ה**

**שלשה אילנות של שלשה אנשים הרי אלו מצטרפין**

בתוספתא איתא, דאפילו כאשר השדה שייכת לאדם אחר והוא חורש שדהו לצרכו נמי שרי. וביאר החסדי דוד דהתירו משום שמחזי כחורש לצורך האילנות. ומבואר מכאן דאין משמעות לכונתו של החורש, אלא באופן שהחרישה מתפרשת לצורך האילן מותר עד העצרת, ובאופן שאינה מתפרשת לצורך האילן מותר רק עד הפסח.

**וחורשין כל בית סאה בשבילן**

רש"י בב"ב (כו ע"ב) כתב עד העצרת. אך בירושלמי איתא עד ר"ה. ותמה הרא"ש מדוע ג' אילנות של ג' אנשים עדיף טפי משל אדם אחד דמותר רק עד עצרת. ובתויו"ט כתב ליישב, דהירושלמי קאי אחר שהתיר ר"ג דין תוספת שביעית, ולכן מותר עד ר"ה. וכבר תמהו מפרשי המשנה דאם כן אפילו אילן אחד שרי עד ר"ה. ועי' תורת זרעים מה שיישב בזה בתרי אנפי.

**וכמה יהא ביניהם רג"א כדי שיהא הבקר עובר בכליו**

כתב המשנה ראשונה דאין חילוק בין אילנות של אחד או של שלשה אנשים, דכל שיש ביניהם פחות מד' אמות עומדין להעקר. וכן בעשרה ולמעלה דחורשין להן אפילו שאינן עושין, אם יש ביניהם פחות מד' אמות אסור.

התוס' אנ"ש דייק דאם אין בין אילן לאילן ד' אמות אפילו כמלא אורה וסלו אין חורשין, כיון שעומד להעקר. וכן כתב החזון איש (סי' יז ס"ק טו), עיי"ש שהוכיח כן.

**תוספתא**

**הלכה א - שלשה אילנות בתוך בית סאה הרי אלו מצטרפין וחורשין כל בית סאה בשבילן, ובלבד שתהא מטעתן ממטע עשרה לבית סאה דברי ר' מאיר**

החסדי דוד והחזון יחזקאל ביארו דאתא ר' מאיר לתת שיעור למעלה, דבעינן שלא יהיו רחוקים זה מזה יותר מהמרחק שבין אילן לאילן כשהם נטועים עשרה לבית סאה, אך לגבי השיעור למטה מודו לר"ג דהשיעור הוא שיהא הבקר עובר בכליו.

אך החזון איש (סי' יז ס"ק לב) ביאר, דר' מאיר בא לחלוק על ר"ג דמתני', דאם הם סמוכים זה לזה יותר ממטע עשרה לבית סאה הרי הם עומדין להעקר, ואין חורשין להן כלל.

**ור' יהודה ור' יוסי ור' שמעון אומרים אין חורשין להן אלא צרכן**

ביאר החזון איש שם, דהם סוברים שאין חורשין עד העצרת אלא בכדי אורה וסלו, ולא יהבינן לעולם ב"ס.

**כמה ריוח יהא ביניהן רשב"ג אומר כדי שיהא בקר עובר בכליו**

במשנה לפנינו איתא כן בשם רבן גמליאל, אך במשנה שבירושלמי ובדק"ס איתא בשם רשב"ג.

**הלכה ב - אילן העומד בבית קביים ושנים העומדין בבית ארבע קבין אין חורשין להן אלא צרכן**

ביאר החסדי דוד, דקמ"ל דלא תימא דכי היכי דג' אילנות בבית סאה [דהיינו ששה קבין] חורשין כל בית סאה ה"נ אילן אחד בב' קבין או שתי אילנות בד' קבין חורשין, קמ"ל דלא נחשב שדה האילן אלא בג' אילנות בבית סאה.

ועי' תוס' אנ"ש סוף משנה ה'.

**שלשה אילנות של שלשה בני אדם ושדה של אחר, אע"פ שבעל השדה חורש מפני צורך שדהו מותר**

ביארנו לעיל משנה ה'.

**משנה ו**

**עשר נטיעות מפוזרות לתוך ב"ס חורשין עד ר"ה**

רש"י בסוכה לד ע"א כתב: דנאמר למשה מסיני שמותר לחרוש תחתיהם עד ר"ה כדי שלא יבשו, ואם עשר הן ומפוזרות כהלכתן בתוך ב"ס נאמר למשה מסיני שיונקות בבית סאה כולה ומותר לחרוש את כולן בשבילן. ומבואר דבהלכה נאמרו ב' דינים להקל, חדא דמותר לחרוש לצרכן עד ר"ה, ועוד, דהיכא דאיכא עשר כהלכתן מותר לחרוש כל בית סאה. וברש"ש שם כתב, דלכאורה הא דמותר לחרוש כל בית סאה הוא מסברא, דחשיב צורך הנטיעות, וההלכה נאמרה רק דמותר עד ר"ה. ועכ"פ מבואר מרש"י דמעיקר הדין היה אסור לחרוש ל' יום אף לנטיעות, והתורה התירה כדי שלא יבשו. וכן לשון רש"י במו"ק ג ע"ב: הואיל וילדות הן איכא פסידא יתירא לכך חורשין עד ר"ה. וכן הוא ברש"י תענית ג ע"א. ומבואר דיש כאן היתר מיוחד משום פסידא לחרוש עד ר"ה.

אך התוס' רי"ד במו"ק שם כתב, דאין צריך הלכה להתיר נטיעות גופייהו, דמה שהוא חורש תחת הנטיעות אינו לצורך שביעית אלא לצורך הנטיעות עצמן. ולא אצטריכא הילכתא אלא להתיר כל בית סאה בשבילן עד ר"ה. וכן כתב המלאכת שלמה בשם הרש"ס. [צ"ב מדוע צריך לזה הלכה, הא כל בית סאה הוא צורך הנטיעות, וכמו שהקשה הרש"ש על רש"י].

ונראה דפליגי לשיטתייהו, דרש"י סובר דנטיעה בששית נמי נחשבת כצורך שביעית, דהא הריטב"א בר"ה כתב בשמו דאסור ליטוע מפסח ועצרת. וכן דעת הר"ש דנטיעה אסורה מהתורה בתוך ל' יום, ורק מפסח ועצרת לא אסרו דלא שייך בזה החשש דנראה כמתקן שדהו לצורך שביעית, אך עיקר דין תוספת שייך גם בנטיעה. ולפי"ז מעיקר הדין יש לאסור חרישה לצורך נטיעות, שהרי הנטיעה עצמה נמי נחשבת צורך שביעית, וכל שכן החרישה לצרכה. אלא הוי הלכה מיוחדת להתיר משום פסידא.

אך התוס' רי"ד אזיל שם בשיטת ר"ת דמותר ליטוע אפילו בתוך ל' יום לפי שאין זה נחשב צורך שביעית, ולכן גם החרישה לצרכה מותרת מעיקר הדין, ועל כרחיך הא דבעינן הלכה להתיר אינו לעצם החרישה אלא להתיר כל בית סאה.

ובחזון איש (סי' יז סקי"ג) כתב דכל הדין די' נטיעות הוא מסברא, בין ההיתר לחרוש עד ר"ה ובין ההיתר לחרוש כל בית סאה. וכל ההלכה באה לגלות דין תוספת בזקנה. וביאר עפי"ז את קושיית הגמ' במו"ק וכיון דהלכתא למשרי ילדה לאו ממילא זקנה אסירה, ולמה לי קרא. ולכאורה מצינו כה"ג טובא דהתורה אוסרת במקום אחד ולאחר מכן מפרשת היתר באופן מסויים, ולא מצינו קושיא כי האי גונא דנלמד את האיסור מההיתר. ועל כרחיך קושיית הגמ' דכיון דכל ההלכה נאמרה בשביל לאשמועינן את האיסור בזקנה למה לי קרא.

ועפי"ז יישב את קושיית הטורי אבן בר"ה, דאם ר' עקיבא סובר שלא נאמרה הלכה כלל, וכמש"כ הריטב"א במו"ק, מדוע אמר ר' עקיבא בפ"א מ"ח נטיעה כשמה, הא לית ליה היתר י' נטיעות כלל. ולהנ"ל מיושב, דהיתר י' נטיעות הוא מסברא לכו"ע, ופליגי רק אם נאמרה הלכה לאשמועינן איסור זקנה או דילפינן ליה מקראי.

**עשר נטיעות וכו'**

כתב הרע"ב, דאע"ג דשלש אילנות לבית סאה קרוי שדה אילן וחורשין כל בית סאה בשבילן, בנטיעות אין חורשין בית סאה עד שיהיו עשרה. כלומר, דבפחות מעשרה אין חורשין בית סאה מפסח ואילך, וגריעי מג' אילנות דחורשין להן בית סאה עד עצרת. וכן מבואר ברמב"ם בפיה"מ להלן משנה ח'.

ובתוס' רעק"א תמה מנ"ל דאיכא חומרא בנטיעות טפי מזקנות, דלמא לג' נטיעות יהבינן עד העצרת כזקנות, אלא דנאמר דין לקולא דבי' נטיעות מותר לחרוש בית סאה עד ר"ה. וכתב דברמב"ם בחיבורו משמע דלגבי פסח ועצרת דין נטיעות כדין זקנות, ובנטיעות נאמר רק קולא דחורשין עד ר"ה.

ובמשנה ראשונה כתב בתחילה, דיתכן דהרמב"ם והרע"ב איירי בנטיעות שאין עושין ס' מנה, ולכן אין חורשין לג' נטיעות בית סאה אחר הפסח, דגם בזקנות הדין כן. אך כתב דבירושלמי סוף פירקין משמע דאיכא חומרא בנטיעות טפי מזקנות. [וגם בלשון הרע"ב והרמב"ם לא משמע דאיירי בנטיעות שאין עושין].

ותירץ הרש"ש, דהסיבה שהתורה התירה לחרוש לעשר נטיעות כל בית סאה עד ר"ה הוא משום שכל הבית סאה מתבטל לעשר נטיעות, ולעשר נטיעות חורשין כל צרכן עד ר"ה. והשתא אם נאמר דבג' נטיעות חורשין עד העצרת על כרחיך דהבית סאה מתבטל לג' נטיעות כמו באילנות, ואם כן מדוע אין חורשין להן עד ר"ה, ועל כרחיך דנטיעות גריעי מזקנות ואין מבטלים להם בית סאה עד שיהיו עשר נטיעות, ומהאי טעמא יש לאסור לחרוש מפסח ואילך. וכבר העירו האחרונים דבתוספתא איתא להדיא כהרמב"ם בפיה"מ והרע"ב, עי' מש"כ סוף פרקין.

החילוק בין נטיעות דבעינן עשר לאילנות דסגי בשלשה, מבואר במס' ב"ב (כו ע"ב) דנטיעות יניקתן מועטת, וכל נטיעה יונקת עשירית בית סאה, ואילו אילנות יניקתן גדולה, וכל אילן יונק שליש בית סאה. ועי' מאירי שם שהוסיף: אע"פ שאדם נוטע ילדות עשר לבית סאה, מכל מקום אחר שנשלם גידולן אדם עוקרן ומרחיב מקום מטען עד שיעור ג' לבית סאה. וכן הוא ברשב"ם ב"ב לז ע"ב (ד"ה האי מישרא). וצ"ל דהבינו דכך הוא דרך נטיעתם, ולכן הוקשה להם איך יתכן דמתחילה נוטעים עשר לבית סאה ואח"כ איכא ג' אילנות לבית סאה, ותירצו דאחר שנעשים אילנות הדרך לעוקרן ולהרחיב גידולן.

**עשר נטיעות מפוזרות לתוך בית סאה**

כתב הרא"ש: ודוקא עשרה, אבל תשעה אין כל בית סאה צריך להם, ואם היו י"א עומדין ליעקר. ובמש"כ דבתשעה אין ב"ס צריך להם הביאור הוא, שהם יונקים פחות מבית סאה, ולא התירו בכה"ג לחרוש להם בית סאה.

והנה רש"י בסוכה (לד ע"א) כתב: אבל אם אינם עשר או שאינן מפוזרות כהלכתן, חורש תחת כל אחת ואחת כשיעור יניקתה לפי חשבון עשר לבית סאה. והקשה המלאכת שלמה בשם הרש"ס, דבזקנות תנן פחות מכאן אין חורשין להם אלא מלא אורה וסלו. [רש"י שם כתב כן אף לגבי זקנות, ועל כרחיך הא דתנן פחות מכאן היינו שאין עושין ס' מנה, וכמש"כ לעיל, ולק"מ]. ועוד, דלהלן תנן היו עשויות שורה אין חורשין להם אלא צרכן, דהיינו מלא אורה וסלו. [לרש"י צ"ל דצרכן היינו כפי חשבון]. ועוד, אם כן מה הרבותא דעשר המפוזרות, הרי אפילו לאחד נותנים כך, והיה ראוי להלכה למשה להודיענו סתם שלכל נטיעה נותנין כפי חשבון עשירית בית סאה. [עוד יש להקשות, לפי הצד דעשויות שורה היינו בקו ישר אך יש בין אחד לשני עשירית בית סאה, וכדלהלן, וע"ז תנן דחורשין להם כפי צרכן ולרש"י היינו עשירית בית סאה, אם כן חורשין להם בית סאה, ואין הבדל כלל בין עשויות שורה למפוזרות כהלכתן].

ולכן נקט דבפחות מעשר אין נותנין אלא מלא אורה וסלו, ושיעור זה נותנין עד ר"ה. וכן נקט החזון איש (סי' יז סק"ח), והקשה מנלן להתיר עד ר"ה, הא ההלכה נאמרה בעשר נטיעות. ותירץ, דשקולין הן, וגם זה בכלל הלכה. ועי' להלן פ"ב מ"ב שכתבנו בשם התורת זרעים בדעת הרא"ש דפחות מעשר נטיעות אסור לחרוש עד ר"ה אפילו כמלא אורה וסלו, עי' מש"כ שם.

ובמש"כ הרא"ש דיותר מעשר נטיעות לבית סאה עומדין להעקר, כן כתבו התוס' בב"ב והמאירי שם. ומשמע דבכה"ג אין חורשין להן כלל מפסח ואילך, וכן כתב המאירי בסוכה (לד ע"א) דיותר מעשר אין חורשין להן כלום. ויל"ע מדוע לא נאמר דאחד מהם יעקר ואכתי איכא עשר נטיעות. ומשמע דכולם עומדים להעקר, וצ"ע. [עוד י"ל דאותו אחד שעומד להעקר זכה בחלקו, ושוב ליכא בית סאה, וכמש"כ החזון איש ליישב את הר"ש במשנה ד'. אך לפי"ז אף דאין חורשין בית סאה, מכל מקום מלא אורה וסלו איכא, ובמאירי משמע דאין חורשין כלום].

וברש"ס כתב: ואינו כן, דלעיל מ"ד תנן היו עשרה ומעשרה ולמעלה בין עושין וכו' חורשין להן כל בית סאה, אלמא דאינן עומדין להעקר. ותירץ הרדב"ז דאילנות אינם עומדים להעקר אפילו יותר מעשר לבית סאה, לפי שהם עושים פירות, משא"כ נטיעות. ועוד יש ליישב עפ"י מש"כ החזון איש שם, דנטיעות נפסדות בקל ולכן עומדין להעקר, משא"כ אילנות דיניקתן מרובה אינם עומדין להעקר אף ביותר מעשר לבית סאה, וכן כתב הדרך אמונה (פ"ג ה"ה).

ובתפארת ישראל בדעת הרמב"ם, דאפילו יותר מעשר חורשין כל בית סאה, וכנראה דייק כן מדלא פירש הרמב"ם להדיא דדוקא עשר ולא יותר.

והנה בתוספתא איתא גם לגבי נטיעות כמה ריוח יהא ביניהם רשב"ג אומר כל שתחתיו וחוצה לו מלא צמד וכליו. ומבואר דבפחות מד' אמות עומדין להעקר, אך יותר מד' אמות אינם עומדין להעקר, ולכאורה זה סותר לדברי הראשונים דאם יש יותר מעשר לבית סאה עומדין להעקר אף שיש בין אחד לחבירו יותר מד' אמות, וכן הקשו בתוס' אנ"ש. ונראה ליישב דהיכא דיש יותר מעשר הרי הם עומדים להעקר אף שיש בין אחד לחבירו יותר מד' אמות, אך היכא דיש רק עשר בבית סאה אלא שהם סמוכים זה לזה, אינם עומדים להעקר עד שיהא בין אחד לחבירו פחות מד' אמות.

**היו עשויות שורה**

יש לפרש מתני' בתרתי: א. איירי בעשר נטיעות שסמוכים לזה לזה, ואין בין אחד לחבירו שיעור עשירית בית סאה, דהשתא אין היניקה מתפשטת בשטח של בית סאה, ולכן אין חורשין אלא צרכן.

ב. איירי בעשר נטיעות זה בצד זה, ויש בין אחד לחבירו שיעור עשירית בית סאה, אלא דאינם נטועים בריבוע אלא בקו ישר, וקמ"ל דאע"פ שהיניקה מתפשטת בשטח של בית סאה מכל מקום אין חורשין אלא צרכן, דבעינן בית סאה בריבוע.

והנה הר"ש כתב: שנטועות במקום אחד כחומה ואינן מפוזרות, וכן כתבו הרא"ש והרע"ב. ומשמע דאיירי בסמוכים לזה לזה דאין היניקה מתפשטת בבית סאה. אך הרמב"ם כתב דשורה הוא שיהיו בשורה אחת על קו אחד. ומשמע דההבדל הוא בצורה של הנטיעות, ואינם סמוכים זה לזה. אך הר"י קורקוס ביאר אף בשיטת הרמב"ם דאיירי בסמוכים זה לזה, ואין היניקה מתפשטת על כל הבית סאה, וכן נראה ברדב"ז. ובחזון איש (סי' יז סק"ט) נקט דלפי הירושלמי איירי בסמוכים, ולפי הבבלי איירי במרוחקים זה מזה כפי חשבון אלא דאינם נטועים בריבוע אלא בקו ישר, [ולא הזכיר החזון איש משמעות דברי הראשונים הנ"ל].

ובטעמא דאין חורשין להם אלא צרכן ביאר הר"ש, דכאשר הם מפוזרות בבית סאה נראה כחורש לצורך האילן, אבל היכא דקיימן במקום אחד נראה כמתקן את הארץ. (אין כונתו למראית העין, אלא דהחרישה מתפרשת לצורך הארץ ולא לצורך האילנות). [ומשמע קצת דאיירי באיכא יניקה בבית סאה, ומכל מקום כיון דקיימן במקום אחד נראה כמתקן את הארץ, דאי איירי בסמוכים זה לזה דאינם יונקים בכל הבית סאה, תיפו"ל דאין נותנין להם בית סאה לפי שאין יניקה, וצ"ע].

והקשה הרדב"ז (פ"ג ה"ו), אם כן ג' אילנות נמי נימא הכי, דאם אינם מפוזרים בכל הבית סאה אין חורשין בית סאה, והתם לא תנן הכי. ולכן כתב טעם אחר, דנטיעות אין יניקתם חזקה, וכאשר הם סמוכים זה לזה החרישה בכל הבית סאה לא תועיל להם כלל, ואין החרישה בכל הבית סאה מועילה לנטיעות אלא כאשר הם מפוזרים בכל הבית סאה. משא"כ באילנות דיניקתם חזקה החרישה מועילה בכל הבית סאה גם כאשר אינם מפוזרים.

והנה הרדב"ז שם והחזון איש (סי' יז סק"ד) נקטו דמתני' איירי רק בנטיעות, ואילו באילנות אף עשויות כשורה חורשין להן כל בית סאה. אלא דיש חילוק ביניהם, דהחזון איש איירי באופן שהשינוי הוא בצורה דאינם עשויים בריבוע אלא בקו ישר, ובזה יש חילוק בין נטיעות לאילנות, אך כאשר הם סמוכים זה לזה ואין היניקה מתפשטת בכל הבית סאה, נקט החזון איש שם בפשיטות דאף באילנות אין חורשין אלא כמלא אורה וסלו. משא"כ הרדב"ז איירי באופן שהם סמוכים לזה לזה, ומכל מקום יש חילוק בין נטיעות לאילנות, דבאילנות יש תועלת בחרישה של כל הבית סאה, ובנטיעות אין תועלת בחרישה של כל הבית סאה. ובמשנה ראשונה נקט דדין המשנה קיים גם בזקנות, אך לא ביאר אי איירי בסמוכים זה לזה או לא.

**ומוקפות עטרה**

הר"ש ביאר דהיינו גדר סביב. והקשה החזון איש (סי' יז סק"ח) מה חטאו במה שיש להן גדר סביב. וביאר בדרך אמונה פ"ג ה"ו, דאיירי באופן שיש גדר סביב הנטיעות בתוך בית סאה, ומאחורי הגדר אסור לחרוש אף דהוי בתוך שיעור היניקה לפי שנראה כחורש לצורך הארץ ולא לצורך הנטיעות, וכיון שלא נשאר בתוך הגדר שיעור בית סאה שוב אין חורשין להם אלא צרכן.

הרמב"ם והרא"ש ביארו דאיירי בעומדים בעיגול כעטרה. [גם בזה יש לפרש בתרתי, או דאיירי בסמוכים זה לזה, ואין יניקה של בית סאה, או דאיירי באופן שיש בין אחד לשני עשירית בית סאה, וכל החיסרון הוא בצורה].

הראב"ד גרס ברמב"ם היו עשויות שורה מוקפות עטרה, והבין דזה ציור אחד, דהנטיעות היו עשויות שורה וגם מוקפות עטרה. והשיג דמהגמ' נראה דאו מוקפות עטרה קתני מתני'. וכתב הכסף משנה איני יודע מהיכא יליף לה. ותירץ התורת זרעים, דבירושלמי מקשה ממתני' לשמואל דעשויות שורה חורשין להן בית סאה. ואם נאמר דמתני' תרתי קתני הרי יש ראיה לשמואל דאם עשויות שורה לחוד אין זה סיבה לאסור לחרוש בכל הבית סאה.

**ר"ש ד"ה ירושלמי, ותימא דלא קאמר משום דנמנו על שני פרקים הללו והתירום**

האבי עזרי ריש שמו"י תירץ, דהירושלמי אזיל לשיטת ר' יוחנן דבשעה שאסרו למקרא סמכו, ור' גמליאל התיר איסור תורה, ועל כרחיך צ"ל דניתנה הלכה שבי"ד יכולים להתיר איסור זה. אמנם היפה עינים בר"ה ט ע"א דייק מהירושלמי דלר' יוחנן ליכא איסור תורה כלל, אלא הוי אסמכתא בעלמא, ור' גמליאל התיר איסור דרבנן, ולפי"ז שפיר הקשה הר"ש.

**משנה ז**

**הנטיעות והדלועין מצטרפין לתוך בית סאה**

כתב החזון איש (סי' יז סקט"ז), דהטעם שדלועין יצאו מכל הירקות ונידונים כנטיעות שמותר לחרוש בשבילן, הוא מפני שהדלועין מסתבכין בענפים ארוכים והפירות על הענפים, ולכן הוו בכלל נטיעות.

ויל"ע מדוע הדלועין מצטרפין לנטיעות, אם יש בהם הפסד מדוע לא יחרשו להם אפילו בפ"ע, ואם אין בהם הפסד מדוע הם מצטרפים, הא אילנות לכו"ע אין מצטרפים לנטיעות כמש"כ המשנה ראשונה. ועי' משנ"ר דבדלועין וקישואין איכא הפסד מועט, ופליגי ת"ק ורשב"ג האם חששו להפסד מועט. ומכל מקום צ"ב אי לא חששו להפסד מועט מדוע לגבי צירוף חיישינן.

ויתכן לומר עפ"י מש"כ לעיל בשם רש"י דההלכה התירה לחרוש לצורך נטיעות משום הפסד מרובה, ולפי"ז י"ל דאין להתיר לחרוש אלא בב' תנאים, שיחשב שדה נטיעות ובאופן שאם לא יחרשו יפסדו הנטיעות. ולגבי שם שדה נטיעות סגי ברוב נטיעות ומיעוט ממין אחר, אך אם המיעוט הוא אילנות אכתי ליכא פסידא, ורק כאשר הרוב הוא נטיעות והמיעוט הוא קישואין ודלועין דאיכא גם שם שדה נטיעות וגם פסידא מותר לחרוש עד ר"ה.

אמנם אכתי לשיטת התוס' רי"ד דההיתר לחרוש עד ר"ה הוא מסברא קשה דאם יש הפסד בקישואין ודלועין מדוע אין חורשין להם בפ"ע. ועי' חזון איש (סי' יז ס"ק יב) שכתב, דקשה לומר דצירוף רוב קישואין הוא ענין שמוכרע מסברא.

יש להסתפק מה הדין באופן שיש ששה נטיעות ושבעה דילועין, [לפי השיטות דיותר מי"א אינם עומדים להעקר], האם סגי במה שיש רוב של נטיעות מתוך העשר, או דלמא בעי רוב מהנטיעות כלפי הדילועין. ולפי מש"כ לעיל דבעינן שיהא לשדה שם שדה נטיעות מסתבר דלא מהני. אמנם היכא דיש שבעה נטיעות וששה דילועין מסתבר דמהני, דאף שיש רוב מהעשר מדילועין מכל מקום איכא מהנטיעות יותר מהם.

**רשב"ג אומר עשרה דילועין לתוך בית סאה חורשין כל בית סאה עד ר"ה**

בירושלמי איתא הנטיעות והדלועין והוא שיהו נטיעות רבות על הדלועין. ומייתי מר' חנניה דמתני' איירי דוקא בדלעת יונית. ופריך ר' מנא מהתוספתא דג' קישואין וג' דילועין וד' נטיעות מצטרפות. ומשני לא אתיא אלא על סיפא וכו'.

והנה הר"ש והרא"ש כתבו בדעת ת"ק דבעינן רוב נטיעות. וכתבו דמתני' איירי בדלעת יונית. ולפי"ז ביאור הירושלמי דמהתוספתא מוכח דאין צריך רוב נטיעות ואין צריך יונית דוקא, דהא אפילו קישואין מצטרפין. ומשני דהתוספתא ס"ל כרשב"ג, וכיון שמיקל בעשרה דילועין הוא הדין מיקל בקישואין ודלועין מצריות דמצטרפין לרוב נטיעות, ואף באופן שאין רוב ממש אלא שיש בנטיעות יותר מכל מין בפ"ע נמי מהני. אך לת"ק בעינן רוב נטיעות דוקא, וכן דוקא דלעת יונית מצטרפת, אך קישואין ודלעת מצרית לא. והדר מסיק בירושלמי דאף רשב"ג דקאמר דעשרה דלועין חורשין בית סאה איירי ביונית דוקא.

אך יל"ע מדוע בתוספתא בעינן ארבעה נטיעות, הא כיון דלפי רשב"ג דין דילועין כנטיעות לכאורה סגי בששה דילועין וארבעה קישואין. ויתכן לומר דרשב"ג איירי בדלעת יונית, ובזה קאמר דדינה כנטיעות, ואילו התוספתא איירי בדלעת מצרית דאין דינה כנטיעות, וקמ"ל דאע"פ דהקישואין והדלועין יחד הוו רוב מכל מקום כיון שהנטיעות יותר מכל מין בפ"ע סגי בהכי להצטרף.

אך החזון איש (סי' יז סק"י) תירץ [וכן משמע ברא"ש], דאע"פ שדין דילועין כנטיעות דחורשין לעשרה כל בית סאה, מכל מקום היכא דאיכא מיעוט קישואין אין חורשין להן אלא אם כן יש כנגדן רוב מהנטיעות, ולזה קמ"ל בתוספתא דאם יש מהנטיעות יותר מהקישואין נמי מהני, אך אם יש תשעה דילועין וקישוא אחד אין חורשין בית סאה. ולפי"ז התוספתא נמי איירי בדלעת יונית.

אך הרמב"ם בפיה"מ כתב דרשב"ג איירי בלדעת יונית. ובחיבורו כתב דהדלועין עם הנטיעות מצטרפין לעשרה, ולא כתב דבעינן רוב וכן לא כתב דאיירי ביונית דוקא. ולפי"ז צריך לבאר בירושלמי דמקשה מהתוספתא דאין צריך יונית דוקא, דהא אפילו קישואין מצטרפין. ומשני, דרק לרשב"ג דמהני דלועין בפ"ע בעינן יונית, אך לת"ק דאיירי רק לגבי צירוף אין צריך יונית. ולכן לא פסק הרמב"ם דצריך יונית דהא לא פסק כרשב"ג.

ובתויו"ט כתב דלפי"ז יתכן דלא פליגי ת"ק ורשב"ג כלל, אלא לכו"ע דלעת יונית חורשין בית סאה בפ"ע ודלעת מצרית דינה כקישואין דאין חורשין ב"ס אלא בצירוף נטיעות. ובאמת הרמב"ם בפיה"מ כתב דהלכה כרשב"ג, אך הרמב"ם בחיבורו לא הביא דחורשין לדלעת יונית בפ"ע בית סאה, ומבואר דלא פסק כרשב"ג. ולכן כתב הר"י קורקוס דלפי הרמב"ם בפיה"מ ת"ק ורשב"ג לא פליגי, וכדברי התויו"ט, אך בחיבורו חזר בו ונקט דפליגי, ולא פסק כרשב"ג.

אך אם כן יל"ע מדוע לא הביא הרמב"ם דין התוספתא דאפילו קישואין מצטרפין, וכן הא דאין צריך רוב נטיעות אלא אפילו ארבעה נטיעות מצטרפין כיון שיש רוב כנגד כל מין. והר"י קורקוס כתב דיתכן דמתני' דהזכירה רק דילועין פליגא על התוספתא, והרמב"ם לא פסק כהתוספתא.

עוד כתב דלעולם פסק הרמב"ם כהתוספתא, ומש"כ הדילועין עם הנטיעות מצטרפין אין כונתו שיש רוב נטיעות אלא שהם מצטרפים יחד לבית סאה. וכן מה שלא הזכיר קישואין הוא משום דבכל מקום דין קישואין כדין דילועין, ולא הוצרך הרמב"ם לפרש. ועיי"ש מש"כ עוד לפרש דהתוספתא כרשב"ג ולא כת"ק.

החזון איש (סי' יז סקט"ז) תירץ דהרמב"ם פירש בירושלמי כדעת הגר"א, דגרס בתחילה והוא שיהו נטיעות רבות על הדילועין. וע"ז מקשה ר' מנא מהתוספתא ומסיק בקושיא. והדר קאמר דמתני' איירי בדלעת יונית ומוקי לה על רשב"ג, דלדידיה איירי ביונית אך לת"ק לגבי צירוף אין צריך יונית, דהא אפילו קישואין מצטרפין. והשתא למסקנא אין צריך רוב ואין צריך יונית. ועי' עוד להלן פ"ב מ"ב מה שיבואר בדברי הרא"ש שם.

**משנה ח**

**ראב"ע אומר עד שיחולו**

בירושלמי איתא מהו עד שיחולו עד שיפדו או עד שיעשו חולין מאליהן, ר' אבא וכו' כיני מתני' עד שיעשו חולין מאליהן. ופירשו הר"ש והרא"ש דמספק"ל האם בשנה רביעית חשיב נטיעה או אילן, ומסיק דחשיב נטיעה עד שיעשה חולין מאליהן, דהיינו עד שנה חמישית.

אך הרמב"ם והרע"ב כתבו דאם פדה את הפירות ונעשו חולין בשנה רביעית חשיבי אילן, ואם לא פדאן ולא נעשו חולין חשיבי נטיעה. ותמה בשנות אליהו, וכי מה חילוק יש כשיפדה אותו אז אינו נקרא נטיעה ואין החרישה מועיל לו ובאם לאו יהיה מועיל. ובתורת זרעים הקשה עוד, דהא שיטת הרמב"ם דאין פדיון לפירות בעוד שהם מחוברים, ואם כבר תלש את הפירות איך זה יועיל לקבוע דין על האילן.

**ר' יהושע אומר בת שבע שנים**

המשנה ראשונה ביאר פלוגתייהו, דר' יהושע סובר דעד ז' שנים החרישה מועילה לאילן עד ר"ה. ור' עקיבא סובר דההלכה להתיר חרישה עד ר"ה נאמרה בנטיעות דוקא, ולכן רק כל זמן ששמה נטיעה מותר לחרוש. [אמנם לפי מש"כ האחרונים ליישב קושיית הטורי אבן דר' עקיבא מתיר עשר נטיעות מסברא אי אפשר לומר כך]. ועיי"ש מש"כ בטעמו של ראב"ע.

**ר' עקיבא אומר נטיעה כשמה**

הר"ש והרא"ש פירשו בת שנתה, והרמב"ם פירש כל זמן שקוראין לה נטיעה, וכן פסק בחיבורו.

התוס' רעק"א הביא להקשות בשם הטורי אבן מה הנפק"מ לפי ר' עקיבא בדין של נטיעה, הרי לדידיה ליכא הלכה כלל, וכמש"כ הריטב"א במס' מו"ק (ד ע"א) דר' עקיבא לית ליה התירא די' נטיעות. ועי' מש"כ לעיל משנה א' בביאורים על הסוגיא במו"ק כמה אופנים ליישב.

**אילן שנגמם והוציא חליפין מטפח ולמטה כנטיעה**

בירושלמי איתא דר' שמעון וראב"י אמרו דבר אחד, דראב"י סובר לגבי ערלה דהגומם את כרמו פחות מטפח חייב בערלה מפני מראית העין, ואילו לדברי חכמים עד שיגמום מעם הארץ. והקשו המשנה ראשונה והרש"ש (לעיל מ"ו) מדוע הם אמרו דבר אחד, הא התם ראב"י מחייב בערלה מפני מראית העין בעלמא, ואילו הכא ר' שמעון סובר דהוי כנטיעה מעיקר הדין. ותירצו, דאף הכא סובר ר' שמעון דהוי כנטיעה רק מפני מראית העין ולחומרא בלבד, דלא יהבינן לאילן זה ג' לבית סאה אלא עשר בלבד, אך אין חורשין לו עד ר"ה.

ובזה מבואר היטב מדוע הרמב"ם בפיה"מ כאן כתב דההבדל בין נטיעה לאילן הוא דלאילן חורשין ג' לבית סאה ולנטיעה חורשין י' לבית סאה, ומדוע לא כתב הנפק"מ לקולא דלנטיעה חורשין עד ר"ה. אמנם להנ"ל דוקא לחומרא הוי כנטיעה ולא לקולא. ומיושב קושיית רעק"א לעיל מ"ו מנ"ל להרמב"ם והרע"ב דיש בנטיעה חומרא יותר מאילן, אמנם מהירושלמי מוכח דיש בנטיעה חומרא, דר' שמעון איירי רק לגבי החומרא.

אמנם ברמב"ם בחיבורו אי אפשר לומר כן, דפסק בפ"ג ה"ח דמטפח ולמטה הרי הוא כנטיעה, ולא כתב דדוקא לחומרא הוי כנטיעה. ואם כן הדק"ל מדוע הוי דבר אחד. ועי' ברש"ש שם מש"כ ליישב בזה.

הכסף משנה שם הקשה מדוע פסק הרמב"ם כר' שמעון נגד חכמים, הא קיי"ל כרבים. ואם משום שבירושלמי איתא דר"ש סובר כראב"י דמשנתו קב ונקי, הא בפ"א ה"ח פסק הרמב"ם כרבים נגד ראב"י. ותירץ הש"ך (יו"ד רצד ס"ק לא), דהרמב"ם בפיה"מ כתב דהלכה כר' שמעון משום שיש בתוספתא דברים מסכימים עם דבריו. וכונתו דבתוספתא איתא (לגירסת אור הגנוז) זקנה ונראית כילדה הרי היא כילדה, ילדה ונראית כזקנה הרי היא כזקנה, והובא גם בירושלמי ה"ה.

אך הקשו הש"ך שם ותוס' רעק"א כאן דהרמב"ם סותר את עצמו, דהכא פסק כר' שמעון דפחות מטפח דינו כנטיעה, ואילו לגבי ערלה פסק בפ"י מרבעי הי"ג כחכמים דדוקא אם גממו מעם הארץ חייבת בערלה. ובאמת הרא"ש פסק לגבי ערלה כראב"י וביאר הש"ך משום דקיי"ל כר' שמעון לגבי שביעית, כמש"כ הרמב"ם דיש דברים מסכימים בתוספתא לדבריו, ובירושלמי איתא דר"ש וראב"י אמרו דבר אחד. אך בדעת הרמב"ם קשה.

ותירצו החזון איש (סי' יז סק"י) והאבי עזרי (פ"ג משמו"י), דהרמב"ם חילק בין ערלה לשביעית, דלגבי ערלה כיון שהאילן היה כבר ג' שנים בקרקע ואין זה אילן חדש אינו חייב בערלה עד שיגמם מעם הארץ. ואף ראב"י סובר שכך הוא מעיקר הדין אלא דגזרו חכמים מפני מראית העין לחייבו בערלה, וחכמים פליגי בגזירה זו. אך לגבי שביעית הכל תלוי בטבע יניקת האילן, וכל שגמם פחות מטפח טבעו כנטיעה דאם לא יחרוש בשבילו עד ר"ה יפסד, [כן כתב החזון איש, ובאבי עזרי כתב דלגבי שביעית הכל תלוי בשם נטיעה, וכיון דגמם פחות מטפח יש לזה שם נטיעה], ובזה גם חכמים מודים לר' שמעון ולא נחלקו עליו מעולם. ומה דאיתא בירושלמי אמרו דבר א' לאו דוקא דבר א', אלא דמצינו בראב"י כה"ג, ולעולם לגבי שביעית כו"ע מודו.

ובזה מיושב קושיית המשנ"ר והרש"ש מדוע התם החיוב רק משום מראית העין והכא מעיקר הדין. וכן מיושב בזה מדוע פסק הרמב"ם כר' שמעון מחמת התוספתא, הא במשנה מבואר דר' שמעון הוא יחידאה, וחכמים פליגי עליה. אמנם לפי"ז ביאר החזון איש שם, דהרמב"ם סמך על התוספתא לומר דחכמים לא פליגי עליה הכא.

בתוס' רעק"א הקשה עוד על הרמב"ם, דבמס' סוטה (מג ע"ב) איתא אמר ר' יוחנן משום ראב"י ילדה פחותה מטפח חייבת בערלה כל שנותיה, דמתחזיא כבת שתא. ולפי"ז כל גומם פחות מטפח יש לחייבו בערלה מדין זה דמתחזיא כבת שתא, ועוד, דבפשטות אזיל ראב"י לשיטתו דגזר משום מראית העין. ואם כן יש להקשות על הרמב"ם דפסק בילדה פחותה מטפח דחייבת בערלה כל שנותיה, ומאידך פסק כחכמים דגומם מעם הארץ דוקא חייב בערלה.

וכן בביאור הגר"א (רצד ס"ק נד) כתב דמוכח כהרא"ש דפסק כראב"י ולא כחכמים מהא דילדה פחותה מטפח חייבת בערלה כל שנותיה.

ובאבי עזרי הקשה על דברי הרעק"א והגר"א מאי שייטא דין ילדה פחותה מטפח להכא, הא הכא איירי באופן שגממה פחות מטפח ולאחר מכן גדלה ליותר מטפח, והשתא ליכא להאי גזירה דמתחזיא כבת שתא ובזה נחלקו ראב"י וחכמים האם חייבת בערלה, [ועי' רש"ש שם שכתב כן]. ותירץ האבי עזרי, דהרעק"א והגר"א הבינו דהגזירה לחייב ילדה פחותה מטפח כל שנותיה משום דמתחזיא כבת שתא אינה גזירה בעלמא לחייבו בערלה, אלא דחכמים גזרו להחשיבו כל יום כאילו עכשיו מתחיל מנין ג' שנים מחדש, ולכן הבינו דמהאי טעמא יש לחייב בערלה ג' שנים מיום שהיתה פחות מטפח. אמנם הרמב"ם דפסק דפחותה מטפח חייבת בערלה כל שנותיה ומכל מקום פסק כחכמים ס"ל דהוי גזירה בעלמא לחייב בערלה ילדה פחותה מטפח, ואין זה נחשב שהמנין מתחיל מחדש, ולכן אין סתירה בין הדברים.

**תוספתא**

**הלכה ב - זקנה ונראית כנטיעה הרי היא כנטיעה, נטיעה ונראית כזקנה הרי היא כזקנה**

כן גרס באור הגנוז. ומייתי לה בירושלמי ה"ו: נטיעה שהיא נראית כזקינה את נותן לה כזקינה. וזה כונת הרמב"ם בפיה"מ דהלכה כר' שמעון לפי שיש דברים בתוספתא מסכימים עם ר' שמעון, עי' מש"כ לעיל מ"ח.

**מה בין זקנה לנטיעה, זקנה עד עצרת נטיעה עד ר"ה, זקנה מעין שלשה ונטיעה מעין עשרה**

משמע דאתא לומר דיש הבדל בין זקנה לנטיעה בין לחומרא בין לקולא, דבנטיעה חורשין עד ר"ה, ומאידך אין נותנין להם בית סאה אלא בעשר נטיעות, ובפחות מעשר דינו כשדה הלבן דאין חורשין אחר הפסח כל הבית סאה. ומבואר כדעת הרמב"ם בפיה"מ מ"ח והרע"ב מ"ו, ודלא כרעק"א דהקשה עליהם דלמא ההלכה של נטיעות נאמרה רק להקל.

**ושדה קנים נידון כנטיעה**

בירושלמי סוף ה"ו הגירסא נידון כשדה תבואה, ולפי"ז מותר לחרוש רק עד הפסח. ועי' במפרשי הירושלמי ובחזון איש סי' יז סק"י.

**הלכה ג - שלשה קישואין שלשה דלועין וארבע נטיעות הרי אלו מצטרפין וחורשין כל ב"ס בשבילן**

לעיל משנה ז' ביארנו בהרחבה.

**ובלבד שתהא מטעתן עשרה לבית סאה, כמה ריוח יהא ביניהם, רשב"ג אומר כל שתחתיו וחוצה לו מלא צמד וכליו**

מבואר דאף בנטיעה נאמר הדין דאם אין ביניהם ד' אמות הרי הם עומדים להעקר. [ובחזון יחזקאל הוסיף דקאי על עשרה נטיעות על ידי צירוף קישואין ודלועין, דגם בהם בעינן שלא יהיו עומדין להעקר]. ומש"כ הראשונים דאם נטע י"א נטיעות בבית סאה הרי הם עומדים להעקר ביארנו לעיל משנה ו'.

**הלכה ד- איזו היא נטיעה: ר' יהושע אומר בת חמש בת שש בת שבע. אמר רבי מפני מה אמרו בת חמש בת שש ובת שבע, אלא גפנים בני חמש תאנים בני שש וזיתים בני שבע**

עי' רש"ס דלפי רבי הא דאמר ר' יהושע במתני' בת שבע שנים איירי בזיתים דוקא. ובירושלמי מבואר דאף ראב"ע דמתני' ס"ל כר' יהושע דברייתא, ולפי"ז צ"ל דראב"ע ור' יהושע במתני' לא פליגי, אלא ראב"ע בגפנים ור' יהושע בזיתים.

והנה בירושלמי מספק"ל בהא דקאמר ראב"ע עד שיחולו האם השיעור הוא עד שיפדו, או עד שיעשו חולין מאליהן, ופשט דעד שיעשו חולין מאליהן, והדר אמרינן דאתיא כר' יהושע כדתני ר' יהושע אומר וכו' ומייתי התוספתא הכא. וביאר החזון יחזקאל דהירושלמי בא להביא ראיה דעד שיעשו חולין מאליהן מדתני גפנים בני חמש, והיינו שיעבור שנה רביעית ויעשו חולין מאליהן.

כתב החסדי דוד, דבשאר אילנות לא אתפרש שיעורא, אי דינם כגפנים או כתאנים או כזיתים. וכתב דמשום כן פסק הרמב"ם כר"ע, דשיעורו של ר' יהושע אינו מבורר בשאר אילנות.