שביעית שיעור 3
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שביעית סדר ב

בסייעתא דשמיא, מנ"א תשפ"א, שיעור 3

**שיעור מורינו הגר"צ ובר שליט"א / שביעית פ"ח מ"ד וה'**

פ"ח מ"ד, האומר לפועל הא לך איסר זה ולקט לי ירק היום שכרו מותר, לקט לי בו ירק היום שכרו אסור האומר לפועל וכו', ופי' הראשונים דשכרו מותר ושכרו אסור היינו אם יש בו קדו"ש או לא, אך בכל גוונא ליכא איסור סחורה אפי' כשאומר לו לקוט לי בו.

# טעם ההיתר כשלא אמר בו

ובטעם החילוק אם אומר בו או לא, פי' הרמב"ם דכשאומר בו משמע שמשלם על הפרי עצמו והוי דמי שביעית, אך כשלא אומר בו משמע שמשלם לו רק על הפעולה ולא על הפרי, וכן דקדק הר"ש מרש"י בע"ז (ס"ב א'), אך כתב שבירושלמי לא חילק כן, אלא נתקשה אמאי התירו ברישא, ופי' שהוא מהלכות של עמעום שהתירו מכח דוחק, והיינו דמעיקר הדין היה צריך לאוסרו שנחשב דמי שביעית, אלא שנדחקו והתירוהו.

ומייתי הירושלמי, דר"ל מוקי מתני' במראה לו את הירק שאינו נותן לו אלא שכר רגליו, ורי"ו אמר אפי' לא הראה כמי שהראו לו, וכתב הר"ש דזהו טעם אחר במתני', דכשאין אומר בו שכרו מותר אי"ז מהלכות עמעום אלא הוא מעיקר הדין לפי שאין נחשב שכר על הפרי אלא על הפעולה, ומוקי ר"ל דזה דוקא כשמראה לו את הירק, דבכה"ג ודאי אין כוונתו לשלם על הפרי שהרי יכול ללקט לבדו, אלא הוא תשלום על הפעולה שילקטם לביתו.

ובפשוטו היה משמע דאף לרי"ו דמוקי מתני' גם כשאין מראה לו הפירות ג"כ אי"ז מהלכות עמעום אלא הוא מעיקר הדין, וס"ל דאף כשאין מראה לו הפירות אפשר להחשיב את התשלום על הפעולה ולא על הפירות, אכן דבירושלמי פריך דמתני' פליגא על רי"ו (כגי' הגר"א) דתניא השוכר את הפועל להביא לו יין לחולה או תפוח לחולה, אם הביא חייב ליתן לו וא"ל אינו חייב ליתן לו, אבל אם אמר לו יין לחולה ממקום פלוני תפוח לחולה ממקום פלוני בין שהביא בין שלא הביא חייב ליתן לו שכר רגליו הוא נותן לו וכו', ומסיק דלרי"ו קל הוא שהקילו בשביעית שהיא מדרבנן[[1]](#footnote-1).

# משמע דלרי"ו הוא מהל' עמעום ולר"ל מדינא

ומשמעות הדברים, דודאי בהל' חו"מ מודה רי"ו לר"ל דכל שאין מראה לו הוי תשלום על הפרי ולא על הפעולה, ומשו"ה קאמרה הברייתא דכשהלך הפועל בשבילו ולא מצא פירות אין צריך לשלם לו שכר פעולה, אא"כ אמר לו ממקום פלוני דודאי כוונתו לשכר פעולה, אך מ"מ לענין שביעית ס"ל לרי"ו שהקילו דאף כשאין מראה לו מקום שיחשב כשכר פעולה ולא על הפרי ושלא יתפסו הדמים בקדו"ש, ובאופן שאם לא אמר בו, אף שאם לא מצא ירק א"צ לשלם לו מ"מ כשמצא ירק לא חשיב דמי שביעית.

ולפי"ז משמע דאליביה דרי"ו אכתי צ"ל דמתני' מהלכות של עמעום הוא, וא"כ מש"כ הר"ש שהירושלמי מייתי טעם אחרינא, היינו אליביה דר"ל לחוד אף לרי"ו אכתי הוא מהלכות עמעום שהקילו שאף בלא מראה מקום שיחשב כאילו הראה לו ויהיה שכר פעולה ולא שכר הפרי ואין בו קדו"ש.

# בטעם החזו"א שאסר לשלם הרבה על הפעולה

ובאגרות החזו"א (ח"ב, מכתב ע"ג[[2]](#footnote-2)) כתב שאין לשלם לשליח להביא אתרוג שכר טירחא מרובה אלא ע"פ שומא מדוקדקת כמה אדם נוטל בעד טרחתו, וצ"ב דלפי הנ"ל היה נראה דכשמראה לו מקום הפירות דמעיקר הדין אי"ז שכר הפרי רק שכר הפעולה (ואם הלך ולא מצא חייב לשלם לו) א"כ אפי' ישלם לו סכום מרובה עבור טרחתו ג"כ לא יחשב דמי שביעית אלא שכר הפעולה.

ואפי' אם נימא דבמעשה של החזו"א לא אמר לשליח להביא לו אתרוג משכם דוקא ולא היה מראה לו מקום, אכתי צ"ב דכיון שלענין שביעית הקילו להחשיב את הדמים כשכר פעולה ולא כדמי הפירות א"כ אפי' כשנותן לו שכר מרובה על טרחתו לישתרי[[3]](#footnote-3).

ויתכן בתרתי, א' בחזו"א (סי' י"ג ס"ק י"ז) דקדק מהתוספתא (פ"ה) רשב"א אומר אף ישכור פועלים ויכניסם לתוך ביתו, ומשמע דרבנן פליגי ע"ז דאסור לשכור, וביאר דלרבנן הותר רק בגוונא דמתני' ששוכר פועל יחיד אך לא לשכור פועלים הרבה, ואולי החזו"א דימה שה"ה לקחת דמים מרובים דמי להרבה פועלים שאסור, ועי'.

ב' ונראה עוד, שדעת החזו"א דרק כשמשלם לו מעט על הטירחא דאין בזה איסור סחורה, נקטו להקל לענין דמי שביעית שיחשב כדמי פעולה ולא דמי הפירות ושלא יתפסו הדמים בקדושה, ומשא"כ כמשלם לו הרבה דאית ביה משום איסור סחורה לא רצו להקל אלא העמידוהו על עיקר הדין דחשיב דמי פירות ולא דמי פעולה ואסור.

# בדינא דנחתום, וההיתר שפוסק שיביא לו מפירו"ש

במשנה, לקח מן הנחתום ככר בפונדיון כשאלקוט ירקות שדה אביא לך מותר, לקח ממנו סתם לא ישלם לו מדמי שביעית שאין פורעין חוב מדמי שביעית, ובירושלמי (הו"ד בר"ש ורא"ש) דכשאומר לו בשעה שלוקח הככר שיתן לו פירות חשיב דעבדין דין לדין מתנת חינם, ומייתי מהתוספתא דר"י ור"נ אוסרים, ופי' הירושלמי פלוגתתם אם ירקות שדה מצויין, וכוונת הדברים, דלרבנן דירקות שדה מצויין שפיר שייך להחשיב שנותן לו את הככר במתנה וכנגדו יקבל לאחר זמן מתנה את הירק שילקט, אך לר"י ור"נ דאין ירקות שדה מצויין א"כ מעיקרא אין הככר ניתן במתנה אלא הוי חוב ואסור לפרוע חובו מפירו"ש.

ולפי"ז שטעם ר"י ור"נ דאין ירקות שדה מצויין ואיכא חוב, א"כ אין זה שייך רק בסיפא דמתני' לגבי נחתום אי חשיב סחורה, ולא שייך כלל לנידון ברישא לגבי פועל דלכו"ע אין בו משום סחורה ובודאי אם לא אמר לקט לי בו אי"ז חשיב דמי המקח ושכרו מותר אף אם אם אין ירקות שדה מצוין.

אכן דלהלן (ה"ו) הביא הירושלמי דרי"ו הורה לדבי רבי ינאי שלא יהיו נוטלין שכר בדיהן שמן אלא מעות, והעמידוהו דס"ל כר"י ור"נ, ולכאו' התם לא שייך הטעם דאין ירקות שדה מצויין דהלא ודאי יש שם בבית הבד הרבה שמן שעסוקין בו, ומשמע דהירושלמי להלן פליג דטעם דר"י ור"נ שאסרו הוא אפי' כשירקות שדה מצויין, וס"ל דלעולם חשיב שנוטל שכר על הפרי ולא על הפעולה, ולפיכך א"א להתיר אפי' כשמתנה עימו שיתן לו פירו"ש.

וכ"כ במהרא"פ (שם) והוסיף דא"כ ה"ה דפליגי ר"י ור"נ ברישא דמתני' לגבי פועל שא"ל הילך דינר ולקוט לי ירק היום וס"ל דשכרו אסור אף כשלא אמר בו, כיון שנחשב דמי הפירות ונתפס בדינר קדו"ש, וכדבריו מוכח בירושלמי במעשר שני (פ"ג ה"א) דאמרי' דדינא דפועל שא"ל לקט לי היום שכרו מותר הוא מהלכות עמעום, וכן דינא דנחתום שא"ל לכשאלקוט ירקות שדה אתן לך דשכרו מותר הוא מהלכות עמעום, ומסיים ע"ז דר"י ור"נ אוסרים, וא"כ כיון שהיתר פועל ונחתום שניהם מדין עמעום וע"ז קאמר דר"י ור"נ פליגי דלא הותר אפי' בעמעום א"כ ודאי דפליגי אף ארישא.

ולפי"ז לפי הסוגיא להלן ובמע"ש מבוארת הפלוגתא דלרבנן פועל שלא אמר בו ונחתום שאמר לכשאלקט חשיב שכר עבודה לחוד ולא דמי הפירות ושרי, אך לר"י ור"נ אי"ז חשיב שכר עבודה אלא על הפרי ואסור.

# אם מותר להחליף פירו"ש בככר

ובעיקר מה שמבואר בירושלמי שההיתר ליקח ככר מהנחתום לכשילקט פירו"ש יתן לו הוא משום דחשיב מתנת חינם שעושים א' לשני, ברמב"ם (פי' המשנה, ופ"ו הי"ב) לא פי' כן, אלא נקט דההיתר משום שמחליף פירו"ש בככר, דכל איסור סחורה רק כשנתחייב דמים בעבור הפת ומשלם לו בפירו"ש אך לא כשמתנה להדיא שמחליף את הפירו"ש בפת, דאין איסור להחליף פירו"ש בפת.

ופי' החזו"א (סי' י"ג סקט"ז) דס"ל לרמב"ם דע"י הככר הוא קונה את הירקות שביעית, ואף שמעות אינן קונות מ"מ חשיב קנין לגבי מי שפרע או מחוסר אמנה, ודקדק דהר"ש שנקט כהירושלמי ס"ל דאין היתר של החלפת פירו"ש בחולין דאף בכה"ג חשיב שפורע חובו בפירו"ש ואסור, ואין היתר רק כשעושין זה לזה במתנת חינם.

אולם לפי מש"כ הגר"א דהיתרא דירקות שדה מצוין הוא דמשו"ה לא חשיב חוב אלא מתנה, ומשא"כ כשאין מצוין דכיון שהנחתום לא בטוח שיביא לו פירות חל החוב ואסור, א"כ שפיר י"ל דאף הר"ש מודה לרמב"ם דהחלפה מותרת, אלא דס"ל דאי לאו דעבדי מתנ"ח אי"ז נחשב החלפה אלא תשלום חוב.

ואיכא נפ"מ בזה ג"כ לענין הככר אם חשיב דמי שביעית שיתפס בו קדושה, דלדעת הר"ש והירושלמי דנותנים מתנה א' לשני ודאי דאי"ז דמי שביעית, אולם לרמב"ם דהוא קונה בככר את הפירות א"כ חשיב הככר דמי שביעית, וכ"ה להדיא ברמב"ם דהככר נתפס בו קדו"ש, אכן דזה דוקא דומיא דרישא שאומר בו דאז הככר הוא תשלום על הפירות אך בסתמא כשלא אמר בו חשיב כשכר פעולה ולא חשיב דמי שביעית.

# נתינת פירו"ש שלא בדרך חילול

משנה ה', אין נותנים לא לבייר ולא לבלן ולא לספר ולא לספן אבל נותן הוא לבייר לשתות.

בתוס' (ע"ז ס"ב ב') נקטו לגבי דמי מע"ש דמדינא אין ליקח בו אלא מידי דאכילה, אך באופן שלא נותן הדמים בדרך חילול אלא שנשארים הדמים בקדושתן ביד הלוקח שרי ליקח כל דבר, וכתב בחזו"א (סי' י"ג סס"ק י"ט) דאף דמשמעות דברי התוס' דה"ה בדמי שביעית דשרי ליקח בהם כל דבר אם מתנה שישארו הדמים בקדושתן ביד המוכר, מ"מ א"א לומר כן וכדחזי' בגמ' סוכה (מ"א א') דמי שיש בידו סלע של שביעית וביקש ליקח בו חלוק דצריך לילך לחנוני ולחלל הדמים על הפירות והדר יתנו זל"ז במתנה, אלמא דאין יכול ליקח חלוק בדמים ולהתנות שהדמים ישארו בקדושתן ביד המוכר.

והוסיף שכן מוכח מהא דאסור לפרוע חובו מפירו"ש, וממה שאסור ליתן לספר ולבלן פירו"ש אף שבודאי הפירות נשארים בקדושתן ביד המקבל.

וביאר החזו"א (שם סקי"ב) בטעם הדבר, דצריך שיהא הדבר שלוקח כנגדו של שביעית משמש באותו התשמיש של הפירות שמכר ואז לא חשיב סחורה אבל אם לוקח כנגדו דבר שתשמישו היה אסור בפירות שמכר חשיב סחורה.

וכן מבואר בירושלמי (ה"ה‎) דמייתי דדעת ר"י דאסור ליתן לבייר, ופריך דמחלפא שיטתא דר"י (בתוספתא) שנקט דמותר ליקח מים ומלח בפירו"ש, ומסיק דלכו"ע מותר ליקח מים לשתיית אדם מפירו"ש, ונח' לגבי כביסה דלר"י חשיב חיי נפש ומותר, והיינו דאין היתר ליקח מדמי שביעית אלא רק דבר שמותר לעשותו מפירו"ש, ולפיכך לר"י דמותר לכבס מפירו"ש ה"נ דמותר ליתן דמי שביעית לכובס בעבור הכביסה, אך לרבנן דאסור לכבס מפירו"ש ה"ה דאסור ליתן דמי שביעית לכובס אפי' שהדמים ישארו בקדושתן ביד הכובס.

# אי מותר לשלם פירו"ש עבור מים לרחיצה וכביסה

ובעיקר הדין דבייר, מבואר במתני' דאסור ליתן לו מפירו"ש אך דנותן לבייר לשתות, והיינו דאסור ליתן לו פירו"ש בעבור העבודה שדולה לו מים, אך בעבור המים עצמם שרי ליתן פירו"ש.

ובירושלמי (ה"ה) מבואר דפליגי תנאי בדין הבייר, דלת"ק מותר ליתן לבייר אפי' כשלוקח מים לתשמישו ור"י פליג דאסור ליתן לבייר אא"כ לוקח מים לשתיה, והוסיף הירושלמי דכיון דס"ל לר"י דכביסה חשיב חיי נפש ורחיצה לא חשיב חיי נפש, א"כ ה"ה דמותר ליקח מים לכביסה בפירו"ש אך לא מים לרחיצה.

ולפי"ז היה משמע דלרבנן דפליגי על ר"י וס"ל דרחיצה חשיב חיי נפש ולא כביסה, א"כ הדין איפכא דמותר לשלם מפירו"ש לרחיצה אך לא לכביסה, והיה מתפרש לפי"ז מה דמוקי פלוגתת ר"י ורבנן כשלוקח מים לתשמיש דהיינו תשמיש של רחיצה, אכן דבגר"א מבואר דלרבנן שרו אפי' ליקח מים לשאר תשמיש וא"צ דוקא חיי נפש דאדם.

# בדין נתינת דמי שביעית לבייר

וברמב"ם (פ"ו הי"א) כתב, אין נותנין מהן לא לבלן ולא לספר ולא לספן ולא לשאר האומנין, אבל נותן הוא למי שדולה מים מן הבור להשקותו מים, ומשמעות דבריו שאין איסור לשלם לבייר מפירו"ש אפי' בעבור עבודתו ולא רק בעבור המים.

אמנם צ"ב הטעם שמותר לשלם על עבודת דליית המים, ומ"ש משאר אומנים שאסור לשלם להם, ואפשר לפי המבואר לעיל לגבי פועל, דלדעת רי"ו אין שכרו שביעית אף כשלא מראה לו מקום דהקילו לגבי שביעית מפני הדוחק שיחשב שכר פעולה אפי' שבשאר דיני חו"מ זה נחשב דמי הפרי, א"כ לענין בייר הוא להיפך, שהדין שמותר ליתן פירו"ש בעבור המים ולא בעבור הפעולה, וא"כ יש לתלות לקולא ולפרש כוונתו שהתשלום הוא על המים ולא על הפעולה.

# ליתן פירו"ש במתנה במקום שכר

מבואר במתני' דאפי' שאסור ליתן שכר מפירו"ש לאומנים מ"מ יכול ליתן להם פירו"ש במתנת חינם אף שעי"ז הם לא יתבעו ממנו את שכרם, ולא חשיב סחורה כיון שאין נותן להם בתורת פירעון חוב, וכעי"ז אמרי' בגמ' ע"ז (ס"ב ב') דיהביה ניהליה בצד היתר, והיינו שנותן להם מתנה, וכדמייתי עלה ממתני' דמע"ש דאף שאסור לומר לפועל העל פירות הללו ע"מ לחלק, מ"מ כשאומר לו העלם לירושלים ע"מ שנאכלם ונשתם ביחד מותר.

ולעיל (פ"ד מ"ב) פליגי ב"ש וב"ה אם אוכלין פירו"ש בטובה או דוקא שלא בטובה, וקימ"ל דב"ה לקולא דאוכלין אף בטובה, ופי' הר"ן (ע"ז כ"ד א') דלראב"ד היינו שמותר להחזיק טובה לבעלים של השדה על זה שנותן לו לאכול מפירותיו, אבל אסור לו ליתן לבעלים טובה ממונית בעבור זה דחשיב סחורה, והר"ן גופיה פליג ע"ז דאפי' כשנותן לו טובה ממונית בעבור אכילה מפירותיו שרי דלא הוי דרך מקח ואי"ז נחשב סחורה כלל.

ובמל"מ (פ"ו ה"א) העתיק את דברי הר"ן דכל שמוכר בשביל טובת הנאה פורתא שרי דכה"ג לאו סחורה מיקרי שאי"ז מענין מקח, ודקדק במ"ר (פ"ז מ"ג) שלפי"ז ה"ה דמותר ליתן פירו"ש בעבור טובת הנאה שעשה בעבורו דלא חשיב סחורה אלא הנאה פורתא, עיי"ש, ולכאו' הוא ממש דינא דמתני' דמותר ליתן לאומנין פירו"ש בעבור פעולה שעשו בעבורו ולא חשיב כתשלום וסחורה.

אכן העיר המ"ר דזה שלא כדברי הירושלמי שהביא הר"ש (שם) דאסור לצבע לצבוע מפירו"ש בטובת הנאה, וש"מ שכשנותן לו פירו"ש בעבור טובת הנאה שעשה בעבורו חשיב סחורה ופריעת חוב מפירו"ש.

ובחזו"א (סי' י"ג סקכ"ג) חילק דעיקר דברי הראב"ד והר"ן שדנו אם יש איסור סחורה במה שמשלם לו בעבור שאוכל מפירותיו, אין הנידון מצד בעל הפירות שכשנותן לו דמים בעבור הפירות חשיב שסוחר בהם, אלא הנידון אם במה שנוטל מעות בעבור שנותן לאחרים לאכול מפירותיו חשיב שמבטל מצות התורה שאמרה שהפירות יהיו הפקר והוא נראה כאילו מוכר להם, או שכיון שזה רק דבר מועט ניכר עדיין שמהפקר זכו.

ולפי דבריו, אף הר"ן מודה דאסור לשלם פירו"ש בעבור טובת הנאה שעשה לו מקודם, דזה גופא חשיב שפורע חובו שצריך להכיר לו טובה מפירו"ש, ומשו"ה אוסר הירושלמי לצבוע בטובת הנאה, וכיוצ"ב פסק הרמב"ם (פ"ו ה"י) דאסור לשלם תגמוליות מדמי שביעית, והיינו דאף שאין מחויב לשלם את התגמול כלל מ"מ כיון שרגילות לעשות כן חשיב כפורע חובו מפירו"ש ואסור.

ועי' בשו"ת תורה לשמה (סי' קצ"ד) שאסור להחזיר משלוח מנות לחבירו מפירו"ש דחשיב כפריעת חוב, וכן העיר בצה"ל (שם, ס"ק קכ"א) דאפי' אם כבר קיים מצות משלוח מנות מ"מ חשיב כתגמולין ואסור, עיי"ש, וכן צידד בשבט הלוי (ח"ז סי' קפ"ג)[[4]](#footnote-4).

אכן צ"ע לפי"ז איך התירו ליתן לבייר ולשאר אומנים פירו"ש במתנה ועי"ז לא יתבעו ממנו את שכרן, הלא כיון שבלא המתנה מפירו"ש הם היו תובעין ממנו ורק מחמת הפירו"ש הם לא תובעין, א"כ ודאי דפורע חובו ע"י המתנה הזו, וצ"ע.

וע"ע במש"כ החזו"א (במכתב, הנ"ל) לענין התשלום לשליח שהביא לו את האתרוג משכם, שיחשבו לו את דמי הטורח שמגיע לו, והשאר נותן לו במתנה, אלמא אף דלא היה החזו"א נותן לו מתנה אלא רק מחמת שהביא לו את האתרוג מ"מ שרי ליתן לו דמים במתנה, ולמה לא חשיב כתגמולין שאסור ליתן במתנה אף שאין חוב[[5]](#footnote-5).

**מסקנת הדברים**

1. האומר לפועל לקט לי ירק היום שכרו מותר, לדעת ר"ל בירושלמי מיירי דוקא במראה לו את הירק דבכה"ג אי"ז תשלום על הירק אלא על הפעולה לחוד, ולרי"ו אפי' כשאין מראה לו את הירק, דאף שבעלמא נחשב דמי הפירות ולא שכר פעולה (ונפ"מ שאם הלך ולא מצא ירק א"צ לשלם לו) מ"מ לענין שביעית הקילו שיחשב שכר פעולה.
2. דעת החזו"א מבוארת שאסור לשלם הרבה בעבור הטירחא אלא לשער באומד יפה דוקא, ומ"מ נראה דבמראה לו את הירק דמעיקר הדין חשיב רק שכר פעולה אין לאסור בזה, ורק כשלא אומר לו מהיכן להביא דמעיקר הדין חשיב דמי פירות לא הקילו באופן שמשלם הרבה דאית ביה נמי משום איסור סחורה.
3. בתוספתא מבואר דר"י ור"נ פליגי אמתני' שהתירה ליקח ככר לכשאלקט פירו"ש יתן לו, ומבואר דנח' הסוגיות בירושלמי אם מח' רק בסיפא לגבי נחתום אם ירקות שדה מצויין כדי שנוכל להחשיב שנותן הככר במתנה ולא הוי חוב, או דפליגי אף ארישא בפועל שלא אומר בו אם חשיב רק שכר פעולה או דמי הפירות.
4. בהיתרא דנחתום דמותר לומר לו לכשאלקוט ירקות שדה אתן לך, בירושלמי מבואר דבכה"ג עבדי דין לדין מתנת חינם, וברמב"ם פי' דהוי החלפה ושרי בפירו"ש, והוסיף לפי"ד הככר חשיב דמי שביעית ונתפס בו קדו"ש, ובר"ש העתיק כירושלמי, ודייק החזו"א דס"ל דהחלפה חשיב סחורה ואסור, אמנם לפי המבואר בגר"א אין ראיה לזה, די"ל דאף דהחלפה שרי מ"מ כאן אי לאו דחשיב דעבדי מתנה דין לדין היה נחשב חוב ואסור.
5. אסור ליקח בדמי שביעית דבר שאסור לעשותו בפירות שביעית, אף שמתנה שהדמים ישארו בקדושתן ביד המקבל, ולפיכך אסור ליתן לבלן וספר דמי שביעית, ולדעת ר"י מותר ליתן לכובס דמי שביעית כיון דס"ל דמותר לכבס מפירו"ש.
6. בירושלמי מוקי דלר"י מותר לשלם פירו"ש עבור מים לשתיה או כביסה אך לא רחיצה, ובדעת רבנן היה משמע דלרחיצה מותר ולכביסה אסור, אולם בגר"א מפרש דלרבנן שרי אפי' ליקח מים לבהמה.
7. אף שהיה אסור ליתן פירו"ש לבייר בעבור עבודתו לדלות המים, מ"מ כשמשלם לו על המים עצמן שרי, וברמב"ם משמע שפוסק דאף כשנותן לו בסתם עבור עבודתו שרי, שהקילו להחשיב את התשלום על המים ולא על העבודה.
8. בעיקר ההיתר ליתן לאומנים פירו"ש במתנה אף שעי"ז לא יחזרו לתבוע ממנו את שכרן, צ"ב מ"ש מצבע שאסור לצבוע בטובת הנאה, וכן דמי שביעית שאסור לשלם מהן לתגמולין, אלמא דאף שאין שם חוב גמור מ"מ כל שמשתכר ע"י הפירו"ש אסור, וה"נ באומנין שמשתכר ע"י הפירות ליתסר, וצ"ע.

1. ומייתי עוד, תני לא יאמר אדם לפלוני הא לך דינר זה והבא לי לקט היום הבא לי פאה היום וכו', והרי לא הראה לו מה עבד לה ר"ל (לגי' הגר"א), פי' דלר"ל בכה"ג שאין מראה לו חשיב דשליח מביא לעצמו והוא משלם לו על הפירות, וכיון דהשליח עשיר אסור לו ליטול לקט ופאה. [↑](#footnote-ref-1)
2. וז"ל, מה שכתבתי לחשוב לפי הטורח כמובן שאינו בשביל לחשוך כסף רק חובתנו שיהיו מעשינו מכריזים על קיום התורה ולפרסם קיומנו מצוותיה, וכאשר חושב את המחיר כבכל שנה משכח את ענין מצות שביעית. אחת היא לי אם הטורח מרובה או פחות ובלבד שיהא ניכר, אבל לקושטא דמלתא הטורח פחות כי עצם הליכה במקום סכנה ח״ו לא ניתן לתשלומין, אך יש לחשוב כמה הי׳ אדם נוטל בעד זה והרבה עניים שהיו הולכים בעד לא״י למקום ההוא [וכמובן בשעה שבני אדם פורשים אסור ללכת רק בזמן שדרך בנ״א לילך לצורך הנחיצות] ועכשו רצוני שיתנו עמו דמה שמגיע לו ע״פ שומת בקיאים [השומא צ״ל בשותפות השלשה שלי ואשר לקח בעד עצמו] ולפי מה שיעלה לפי החשבון בעד השלשה מגיע לו, והשאר אני נותן לו במתנה. [↑](#footnote-ref-2)
3. ואולי דכשנותן דמים מרובים מוכח טפי שהם דמי הפירות וא"א להקל להחשיבם כדמי טירחה גרידא, ועי'. [↑](#footnote-ref-3)
4. אמנם הביא דהמיקל בזה אין מזחיחין אותו, עיי"ש, אכן באורחות רבינו (ח"ג, עמ' של"ד אות נ"א) הביא שהסטייפלר החזיר משלוח מנות מפירו"ש, וכן הורה הגרשז"א (בספר דיני שביעית, הוצאת דגל ירושלים, פי"ז סעי' ט', וכ"ה בהליכות שלמה פורים) שמותר להחזיר מפירו"ש, [ומ"מ, עי' בספר אשרי האיש בשם הגריש"א דאם עיקר המשלוח מנות אינו מפירו"ש מותר להוסיף מפירו"ש לכו"ע, שכן לפירעון החוב סגי בעיקר המשלוח מנות וא"צ לתוספת של פירו"ש]. [↑](#footnote-ref-4)
5. ודו"ק עוד לענין שכר שבת, שכתב במ"ב (סי' ש"ו סקט"ו) דאפי' שהמשכיר רוצה ליתן לו שכר שבת אסור אא"כ נותן לו בדרך מתנה, וכעי"ז כתב להלן (שם, סקכ"ד) לגבי חזנים (אך דשם יש להקל טפי כיון שמעיקר הדין נקטינן דלא גזרו חז"ל על שכר שבת במקום מצוה). [↑](#footnote-ref-5)