המפקיד - מאור התלמוד
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא

**פרק המפקיד**

**תוד"ה כגון פירות דקל: וא"ת וכו' והלא מעות אינן קונות אלא למיקם עליה במי שפרע** – בקושייתם נקטו שמקנה לו 'הפירות' בלבד והיינו הכפל. ועיין בפנ"י שהק' שמכמה טעמים י"ל שהמעות יקנו את החוב מדאו'. וע"ע ברעק"א שהק' באופן אחר שנימא שמוכר לו שיעבוד נכסים, ויועיל קנין הכסף כדין קנין קרקע בכסף (וע"ע ברע"אכו"חח"ב סי' י' ועי' בחי' ב"ב דף מ"ג שפירש ד' תוס' באופן אחר).

ומ"מ אין לפרש שמקנה לו את עצם מעות הכפל אותם משלם הגנב לבסוף , שהרי אין מעות יכולים לקנות מעות שכנגדם כלל.

**שם בתוס' וי"ל דהמקשה סבר דבשעת משיכה הקנה לו הפרה לקנות הכפל וכו' –** היינו שהוכרח לתוס' שההקנאה היתה בשעת המשיכה (קודם ששילם השומר) ומזה שמועילה המשיכה לקנות הכפל מוכרח שמקנה לו בגוף הפרה קנין 'גוף לפירות'. [וכן משמע מפשטות לשון רש"י לד. ד"ה מי יימר שמקנה לו ע"י משיכת הפרה, וכמו שדייק התורא"ש בדבריו].

ונתבאר א"כ שגם כלפי גדרי גוף לפירות יש צורךבעבידידאתו [וכעין שמבואר בגמ' גיטין שהביאו התוס' שמוכר עבד לקנס בגדר של גוף לפירות ובזה דנה הגמ' אם עבידידאתו] וצ"ב מהו החסרון בלא עבידידאתו כשמוכר לו הגוף עצמו, ולכאו' לקו' זו נתכויןבתורא"ש.

ועי' בשי' הגרש"ר שכ' לבאר שבכדי למכור הגוף לפירות צריך שיהיה נחשב בכלל 'שמושי הדבר' ובכלל שימושי הדבר נחשב רק דבר שעתיד להיות, וכשיש כמה מי יימר אינו שייך עתה הדבר לגוף הפרה שיוכל לקנות על ידה את הפירות. ושפיר א"כ כ' תוס' שבכדי שיוכל למכור גוף לפירות בעינן ששימושים אלו יהיו עבידידאתו, ובלא זה הוי קנין פירות גרידא. (ועולה א"כ מזה שהצורך דעבידידאתו מצינו הן לענין הגדרת גוף לפירות לדעת רבנן, והן לגבי דעת ר"מ שיוכל בכך לדעתו להקנות הפירות לבדם).[[1]](#footnote-2)

וע"ע בשי' הגרש"ר לדף ט"ז אות רל"ב.

**שם וי"ל דשמא התם שכיח טפי מהכא –**מבואר שישנם דרגות שונות של שכיחות, מבואר דתליא במידת השכיחות, וע"ד שדנו התוס' ב"ב ע"ט: דבתרי מי יימרי"ל דהוי מידי דשכיחועבידידאתו.

וע"ע ריטב"א גיטין מב: אופן אחר בגדרי עבידידאתו.

**שם בסוה"ד שגוף הפרה מכר לו דהשתא הכפל שלו ממילא –** היינו שמאחר שנתבאר שכבר בהו"א מפרשים שמכר לו גוף לפירות, הרי שלמסקנא שמתרצת הגמ' שהקנה לו הפרה בהכרח שמכר גוף הפרה עצמה. ובפשטות לפי"ז כשנמצאת הפרה חוזרת גופה עצמה לשומר שקנאה.וכן נקט הש"ך המובא ברעק"א.

אמנם הרעק"א עצמו פי' שגם למסקנא אין הפרה קנויה לו לחלוטין, ורק שמקנה לו שבחאדפרה מה שמשביחה בגופה, וקנין זה דשבחא כולל יוקר [שאם תתייקר ירויח השומר] ושבח הכפל, והיות והקנין הוא כללי הכולל כל ענין שבח דגופה אין בו חסרון של מי יימר. וצ"ב בגדר החילוק, בין אם הקנה לו בנפרד קנין הכפל לבין אם הקנה לו כלל השבח. עי"ש עוד ברעק"א ובשי' הגר"ד.

**בעיקר הטעם שאין אדם מקנה דשלבל"ע–**בנמ"י להלן סו מבואר שהחסרון הוא מצד סמיכות דעת וכן הוכיח בתורא"ש(בשמ"ק) ב"ב קמ"ב,ומטעם זה מבואר שם היכן שסומך דעתו מהני. ע"ע עד"זבקוב"ש ב"ב רע"ו . ת"צ .

אמנםהנוב"י(אבהע"ז תנינא סי' נ"ד אות י"ב) דחה טעם זה, והטעם הוא כמש"כ הלבוש חו"מ ר"ט. ד שאין לקנין על מה לחול.

**גמ' ה"מ פירות דקל דעבידידאתו אבל הכא מי יימר וכו'-** יעוי' ברעק"אבסוגיין(ד"ה ובדרך מרווח) שנקט שחסרון ד'מייימר' שייך רק כאשר יש ספק על עצם יצירת השבח וכמו בכפל שאם לא ימצא הגנב ויתחייב בדין לא נוצר כלל חיוב הקנס, אך באופן שודאי יווצר השבח, על אף שאין ודאות בכך שיבא שבח זה לידו, בכה"ג אין חסרון 'מי יימר'. ולכן לגבי יוקרא שתתייקר הבהמה שייך להקנותו, על אף שמי יימרשיתפס הגנב ויוכל השומר ליהנות ממנו, דסו"ס השבח קיים(ויל"ע אם תליא בטעמים של חסרון הקנאתדשלב"להנז"ל).

**דף לד.**

**רש"י ד"ה נעשה כאומר לו: בשעה שמסרה לו –**העיר מהרש"אשללישנאבתראדר"פ שמקנה סמוך לגניבתה יש לפרש ש'הנעשה כאומר לו' הוא בשעה זו הסמוכה לגניבתה. וכן משמע בנתיבות (קצ"ז סק"ד) שפירש שבשעה זו של סמוך לגניבתה קונה השומר בקנין חצר.

ויעוי' בפנ"י שביאר שלעולם צריך לפרש שנעשה כאומר בשעת מסירה דוקא, שרק בשעה זו שמוסר לו אמרינן שמושכה ע"ד כן לקנותה עכשיו או סמוך לגניבתה, ונחשב כאילו אמרו במסירה זו שהיא על דעת הקנאה. אך אי אפשר לומר גדר זה שמקנה על העתיד בזמן הסמוך לגניבתה, שאז כלל אינם יודעים מזה ולא שייך הגדרה זו שכאילו אומר לו עכשיו שמקנה לו.

**שם ברש"י דניחא להו לבעלים שיהא בטוח בקרן וכו' –** בטעם הקנאת הכפל לשומר מבואר להלן עמ' ב' דעביד ליה נייח נפשיה, ובגמ' לקמן לה. מבואר שאם אטרחיה לגבות בבי"ד לא מקנה לו. וא"כ צ"ב דברי רש"י שהוסיף טעם חדש להקנאתו כדי שיהיה בטוח בקרן.

וביאר בס' בית אהרון שסברא זו שכ' רש"י מוכחת מן הסוגי', שהרי על אף שגם השואל עביד ליה נייח נפשיה ככל השומרים (עי"ש עמ' ב' במובאמהרשב"א ומלשון רש"י)מ"מ הלא לל"קדר"פ לא מקנה לו הכפל, ובהכרח שישנו טעם נוסף שרוצה להיות בטוח בקרן, ומטעם זה חלוק דינו של שואל שבטוח הבעלים בקרן משום שבודאות לא ידחק לטעון פטור דמתה מחמת מלאכה.ע"ע בזה עוד להלן עמ' ב'.

**שם ברש"י -**יל"ע לסברת רש"י שמקנה את השבח שאינו בטוח, מהי א"כ קושיית הגמ' שגם גיזות וולדות יקנה השומר, והלא רק בשבח המסופק יש סברא שמקנה לו. ועיין בס' בית אהרון שדייק מלשון רש"י ד"ה פסקא שהזכיר בביאור קו' הגמ' רק הוולדות, ויל"פשבדוקא דייק לפרש על הוולדות שאינם בטוחים [שמא לא תתעבר או שתפיל] אך לא לגבי הגיזות.

**רש"י ד"ה ללשנא קמא דר"פ: ליכא לאותבידמצי אמר לך וכו' ולא אמרי אע"פ ששילם –** צ"ב בטעם החילוק, ממנ"פ אם כבר באמירה שאומר הריני משלם נחשב כאילו שילם, מדוע שבשואל יהיה חילוק שמקנה לו דוקא כשמשלם בפועל.

וביאר בבית אהרון שבאמת כמבואר בסוגי' ישנם ב' סיבות להקנאת הכפל א. דלא אטרחיה לבי"ד וכמבואר להלן לה. ב. שבכך בטוח הבעלים עכ"פ בקרן, ועדיף לו מספק כפל. והנה כשאומר שישלם, עדיין אין הכרח שלא יטריחנו בבי"ד, ורק ששייך סברא זו שבכך שאמר שישלם כבר בטוח בקרן [עי' להלן בתוס' עמ' ב' שאינו יכול לחזור בו ולפטור עצמו בשבועה]. ולכן אמנם בשואל בכל מקרה כבר בטוח בקרן עוד קודם שהודה לו שודאי לא יפטור עצמו בטענת בעליו עמו, ולכן לא מהני אמירתו שישלם, שכבר בין כך בטוח בקרן, ורק כשמשלם לו בפועל שאז הרויח שלא הטריחו בבי"ד, ומטעם זה מקנה לו הכפל. עכ"ד.

**גמ' איכא בינייהו וכו' דקיימא באגם–** עי' ברש"י, ובפשטות נמצא לפי"מ שנתבאר לעיל שנחלקו האחרונים אם קונה בחצר בשעה זו הסמוכה לגניבה וכדעת מהרש"א ונתיבות וכ"מ מפשטות לשון רש"י, או שקונה מכח משיכה ראשונה וכביאור הפנ"י ורק שאם עומדת באגם כלתה קנינו.

וע"ע בפי' הר"ח ביאור מחודש בגמ' שללישנאבתראסמוך לגניבתה קונה על אף שעומדת באגם, ומשום שמתוך שכבר מחוייב בשמירתה הרי היא ברשותו, וכל היכא דאיתיה ברשותו של שומר היא. וע"ע חידוש זה שאין השומר צריך קנין בר"מ פ"ה ממכירה הל' י"א. ואכמ"ל.

**תוד"ה אי נמי דקיימא באגם –**בביאור תירוץ התוס' יעוי' בקה"י סי' ל"א שביאר שנקטו התוס' בגדר קנין דמעכשיו ולאחר ל' שכבר בתחילה קונה זמן העתיד, ובזה אמנם מבואר בגמ' קידושין שעל זמן פנוי זה עד הגיע ל' יום ניתן להתפסקדושין נוספים, וגם לאחר ל' יום אינם פוקעים קדושי שני. אלא שחילקו התוס' שרק גבי קדושין שחמורים הם (שלא פקעו בכדי בלא גט) אינם פוקעים אך בכל קנין דעלמא, מכיון שכבר מעיקרא קנה הראשון על זמן העתיד וכמשנ"ת הרי שמעיקרא חל קנין השני לזמן מוגבל, ובהגיע הזמן יחול קנין הראשון, לכה"פ על אותם דברים שעשה עליהם קנין, שבזה קדם קנינו.

**תוד"ה אלא:אבל אם אמר הריני משלם אם נשבע תחלה אין הכפל שלו –** בביאור דין זה כ' רעק"אדס"ל כמסקנת ר"ת להלן עמ' ב' שלאחר שאמר איני משלם שוב אינו יכול לחזור בו, ומטעם זה י"ל שמקנה לו בעה"ב. וא"כ יש לחלק היכן שכבר נשבע ובכך נפטר, ושוב רצה לשלם שמכיון שכבר נפטר מדיני שומרים שוב לא מתחייב כלום באמירתו ויכול לחזור בו, ושפיר אינו קונה באמירה לבד, עי"ש עוד.

**דף לד ע"ב**

**תוד"ה וחזר –** צ"ב במה חל חיוב כשאמר הריני משלם שלא יוכל לחזור בו. ועי' במיוחס לריטב"א [שביאר שספק הגמ' בזה גופא אם יכול לחזור בו או לא] שהצד שא"א לחזור שנחשב שהודה שפשע וחייב לשלם.

אמנם מלשון ר"ת [כפי המבואר בכמה ראשונים] משמע שזהו כגמ"ד, וכלשון ריטב"א כיון שחייב עצמו בבי"ד אין לך גמ"ד גדול מזה. ומשמע שזהו גדר של קבלת הדין של חיוב תשלום (עי' היטב בקצות סי' ע"א סוסק"א).

וכ"מ בדברי רעק"א(לעיל עמ' א' בתוד"ה אלא)שביאר בטעם מה שאינו יכול לחזור בו שכבר נתחייב בזה בדין תשלומי שומרין, ומטעם זה אם כבר נשבע ושוב אומר שישלם אין מקנה לו באמירה זו (וכמבואר בתוס' שם) שלאחר השבועה כבר לא שייך בו כלל דיני תשלומי שומרין. ועי"ש שאכן אם יודה להדיא שפשע ושבועתו שקר הרי"ז הודאת בע"ד ושוב אינו יכול לחזור בו עכת"ד. ומבואר א"כ שאין באמירת הריני משלם משום הודאה בחיוב, ורק שמחייב עצמו בתשלומין.

**גמ' שלמו בנים מאי וכו' כי אקנאיכפילאלאבוכוןדעביד לי נייחנפשאי–**ופרש"י פעמים רבות עשה לי קורת רוח, והיינו שאין הפי' שבשמירתו עשה קורת רוח, שהרי עסקינן גם בשואל וכמו שפי' הרשב"א.

אמנם צל"ע למה שנתבאר ברש"י לעיל שניח"ל לבעה"ב שיהיה הקרן בטוח בידו ומשום זה מקנה הפרה, שהרי סברא זו שייכת גם בבנים.

וראיתי מובא מתשו' ר' עזריאל (הילדסהיימר) שתירץ שאכן סברת רש"י היא העיקר, ורק שאם ימצא הגנב יבטל המקח מטענת 'אסמכתא' שלא ידע שאכן ימצא הגנב, ולכך בעינן לסברת נייח נפשיה שבדיעבד נוח לו בכך שירויח חבירו.

**רש"י ד"ה שילמו בנים: והאב לא הספיק לומר הריני משלם עד שמת –** ביאר פנ"ישבהכרח נגנב קודם שמת האב, שהרי לבנים אין דין שומר, ומכיון שאינם חייבים מדיני שומרים לתשלומין ודאי שאינם קונים הפרה.

**רש"י ד"ה שילם לבנים: מתו הבעלים ונגנבה וכו' –** דייק רש"י שהיתה הגניבה לאחר מיתת הבעלים, והביאור כמש"כהרשב"א שהיכן שנגנבה בחיי האב, פשיטא שקונה הכפל שהרי הקנה לו האב גם על דעת שישלם לבנים [ובריטב"א הוסיף שא"א לומר שבאופן זה שהבנים מקנים הכפל, שהרי בשעת גניבה לא היה עדיין שלהם, ובשעת תשלום כבר לא היתה הפרה ברשותם]. וכל הנדון הוא כשנגנב אצל יורשים, שכבר אין מועיל הקניןשעשה אביהם לאחר שמת ורק היורשים הם שיכולים להקנות, אם דעתם כאביהם להקנות הכפל . ועייןבריטב"א פי' נוסף וכ"כבכס"מ(ח' משאלה הל' ה').

**תוד"ה הריני משלם: הא אין אדם מוריש קנס לבניו–**מבואר שלאחר שקנה השומר מן הבעלים, שוב הוא הבעלים על הכפל שחייב הגנב לשלם לו. וכמו שפי' התוס' לעיל שלמסקנת הסוגי' קונה גוף הפרה עצמה וממילא הכפל שלו.

וכ' האו"ש(פ"ח משאלה ה) שלפי הו"אדגמ' שמקנה פרה לכפילא [וכ"ד הר"מלמסקנא] הרי שחיוב הכפל למפקיד גם לאחר שקנה הפרה לכפילה, ורק שזוכה הנפקד או יורשיו ע"י קנין גוף לפירות בכפל שמגיע למפקיד, ואין בזה חסרון שמוריש קנס. ועיין ברעק"א שהשיג שגם בקנין גוף לפירות נעשה הכפל ממילא שלו ע"י קנין זה כמו בקונה הפרה גופה[[2]](#footnote-3).

**גמ' שאל מן האשה וכו' –**מבואר לכאו' שהנדון הוא אם האשה מקנה בכה"ג את הכפל, ונמצא א"כ שהכפל שלה, ובראשונים כתובות ע"ט נחלקו בזה אם הכפל בכלל תקנת פירות שתקנו לבעל, [ועין בתורא"שבסוגיין שנקט שכפל של בעל הוא]וצ"במסוגיין.

ועיין בריטב"א שהאריך בזה בדעת הסוברים שהכפל של הבעל, וכ' לדון שספק הגמ' הוא שהבעל מקנה הכפל. וצ"ב כיצד יכול להקנות כפל בלא שמקנה הפרה, שאין גוף הפרה שלו, עיין ברעק"א שהניח בצ"ע.[[3]](#footnote-4)

**דף לה.**

**גמ' למימראדסבר ר"נ שומא הדרא –** בביאור קו' הגמ' פי' הר"ח שע"י השומא קנה בעל האפדנא את הכיפי ונמצא א"כ שנתייקרו ברשותו וכ"מ במיוחס לריטב"א, אך ברמב"ן ורשב"א ביארו שכל נדון הגמ' על הכיפי עצמם שקנאם אך את היוקר פשיטא שצריך לשלם לבעליו.

ומבואר א"כ שנחלקו אם ע"י שומא קנה את החפץ שעליו שילם. וביאר באבהא"זח' משאלה הל' ג' וכן במשנת ר' אהרן סי"ד שנתחדש בזה שהיות וניתן תשלום על הכיפי בדין הוא שקונה אותו מכח תשלום זה [ואין זה הקנאה מדעתו של בעה"ב, שהרי כבר אינו ברשותו להקנותו עכשיו, ורק שכך היא המדה שקונה ממילא ע"י שמשלם]. וע"ע להלן.

**גמ' שאני התם דשומא בטעות הוה –**מפרש"י ור"ח עולה שהיות ונמצאו הכיפי ברשותו, הרי שנחשבת השומא בטעות ובטלה ככל מקח טעות. ולכן באופןשבאמת אבד הכיפי או נגנב ושוב נמצא לא יחשב כטעות וישארו הכיפי אצל השומר ששילם עליו באפדנה.

אך הרמב"ן נחלק וס"לשאי"ז מדין ביטול מעיקרא מחמת טעות, אלא שהיות ובדין חוזרים הכיפי לידי בעליהם, שוב אין מחזיק את התשלום שקיבל עבורם, [והיינו שאין מחזיק גם תשלומין וגם כיפי]. עי"ש. והיינו שס"ל שמעולם לא נקנה הכיפי לבעל האפדנא. עי' בכל זה במשנת ר' אהרן סי' י"ד.

**דף לה ע"ב**

**תוס' סוד"ה רבא: ודברי אביידאמר עדיו בחתומיוזכ"ל מיושב טפי לשנות וכו' -**כונתם פי' האחרונים (המצויינים בס' המפתח) שאם שאמנם עדיו בחתומיו זכין לו קודם הוא לזמן דמטיאדרכתא לידיה, מ"מ רצתה גמ' להזכיר קודם עצם ענין האדרכתא כדי שיובן לאחר מזה עדיו בחתומיו זכו לו באדרכתא זו.

**גמ' ומאימת אכיל פירי וכו' –** המבואר בסוגי' שאוכל פירות אף קודם שגבה הקרקעות בפועל. ומכאן ייסד הנתיבות (שד"מסוסק"א) שכל דבר הניתן כפרעוןנקנה בלא מעשה קנין מדעתו, ואף לפני שנגבה בפועל מ"מ מהני לקנות, שכבר זכה בו הנפקד.

**בסוגיית השוכר פרה והשאילה לאחר**

**צל"ע בכמה נקודות יסודיות**

**א.כיצד נחשב השוכר כמשאיל לגבי השואל כאשר אין גוף הפרה שלו, ורק שכורה לו מהבעלים.**

עי' רמב"ן כתובות נט. שהוכיח מזה שזכותו של שוכר בגדר של גוף לפירות [וכ"מ ברש"י גיטין כט. ד"ה זושכל איסור השואל להשאיל משום שמקניט את בעה"ב וכגדר זה כ' בחי' נמ"ילגיטיןלז. אמנם יעוי' בתורי"דלגיטיןכט.]. וע"ע משנ"ת להלן מהחזו"א.

**ב.גם אם נחשב הפקדון של השוכר, מ"מ הלא כל חסרונו רק בערך שווי שכירותו, ומדוע ישולם לו כל דמי הבהמה.**

ויעוי' בחזו"א(חו"מ ה' סק"ח) שכ''זהו בכלל שימוש השכירות ונותן לו הבעלים רשות לשמש בבהמתו למסור לשואל ושיזכה בתשלומיו והוא כעין בהמה לכפילאבר"פ המפקיד וכמש"כתוס' שם דבעבידידאתא מהני...דהבעלים מקנה לו כח זה...עיקר החיוב הוא לבעלים והשוכר מני' קזכי....ור' יוסי סבר דלא הקנה לו כלום' עכ"ד.ועי' כעי"ז בקצרהבקוב"ש כתובות רי"ז רי"ח.(וע"ע בקצות ש"ז סק"ב שביאר בכה"ג דעת הרא"ש להלן). וע"ע בזה להלן אות ו'.

**ג.מהו ענין 'קנין' ע"י שבועה או מיתה, מדוע שיקנה הפקדון, וכיצד נעשה קנין זה, כאשר כבר איננה ברשותו בשעת שבועה.**

עי' בפנ"י שנקט בפשיטות שקונה את הפקדון, ועי"ש שהק' ממתני' שקונה השומר רק אם משלם. וכ"מברעק"אלסוגיין ובריש פרקין. וכ"מברש"ש.

וזמן הקנין כ' רעק"א להלן לו. שקונה למפרע. וכעי"ז מבואר בריטב"א שכ' למ"ד משעת מיתה שלאו דוקא אלא למפרע משעת משיכה.

אמנם בקה"יסי' ל"ג פי' שאין זה גדר קנין, אלא שע"י שנפטר השוכר מחיובו כלפי המשכיר 'קונה' המשכיר זכות לתבוע את השואל, שבזה נחלקו אם פטורו מעת המיתה והשבועה רק לברר ולהפיס דעתו, או שכל עוד שלא נשבע והוכיח שנאנס עדיין מחוייב הוא לבעלים. ונפ"מ מנדון זה הוא שביחס לחיובים שמחוייב השוכר כלפי הבעלים, עומד השואל תחתיו בחיוביו לבעלים שנחשב גם הוא כשומר שלו, ורק ביחס לאותם חיובים שאין חייב השוכר לבעלים נחשב השואל כשומר שלהשואל. וממילא בזה נחלקו אם כבר נפטר השוכר ע"י עצם המיתה וממילא נחשב השואל כשומר של המשאיל, או שכל עוד שלא נשבע מחוייב השוכר לבעלים, ובזה יחשב השואל כשומר של בעלים. וע"ע אבי עזרי שכירות פ"א ה"ו.[[4]](#footnote-5)

**ד. 'להפיס דעתו של בעה"ב' צ"ב אם זהו טעם חדש, שהרי בפשטות בפרשת שומרים התחדש שחייב השומר כגדר שאר שבועת טוען ונטען (עי' רעק"א לקמן לו: אות ג').**

וביארו האחרונים [גרש"ש סי' כ"ה ד"ה וכן יכול וד"ה ור' יוסי] שנתחדש בשבועה זו שאיננה רק בירור אם חייב או לא, אלא שמעצם חיובי השמירה שחייב להפיס דעתו של בעה"ב, וכל עוד שלא נשבע חייב הוא עדיין תשלום לבעלים ככל שומר.

**ה. מבואר בתוס' שמחלוקת ר"י ורבנן אימתי קונה השוכר את הפרה אם משעת שבועה או משעת מיתה. וצל"ע מ"מ הכיצד יחשב לרבנן השואל כמחוייב לשוכר כשכל קנינו רק בשעת מיתה. וכן צ"ב לדעת ר' יוסי שתליא בשבועה, ולכן כ' התוס' שאם ראו הבעלים המיתה שבאופן זה א"צ להשבע מודה ר' יוסי שהשואל משלם לשוכר, וצ"ב כנ"ל סו"ס מעיקרא כבר נעשה השואל שומר של ראשון, וכמו שהוכיחו התוס' בתחילת דבריהם, שאין השוכר פוטר את השואל בבעליו עמו.**

[עי' ריטב"א הנ"ל שקונה למפרע משעת משיכה. וצ"ב]. עי' בכל זה בקה"י סי' ל"ג מה שביאר בטו"ט.

**ו. משלמין כמה פרות לשוכר, צ"ב הכיצד יתחייב לו מספר פרות בזמן שהפסיד רק פרה אחת.**

ביארו האחרונים (עי' גרש"ש שם ובשי' הגרש"ר) שמוכח מזה שאין גדר חיוב השומרים לא על חסרון שנחסר הלה וכעין מזיק, אלא שמחוקי חיובי השמירה להעמיד החפץ עצמו לבעלים או להשלימו ע"י דמיו. עי"ש היטב. ויל"ע אם ניתן לומר כן גם בדעת ר' אחא ומר בר רב אשי הסוברים שמשלם רק פרה אחת לשאלה. ועיין.

**דף לו.**

**גמ' א"ר ירמיה פעמים ששניהם באשם וכו' –**בכל הסוגי' מבואר שמשביעים השומר לא רק שלא פשע אלא גם מה אירע עם הפקדון, והיינו כמש"כהר"מ וטור סי' רצ"ד שצריך השומר לכלול בשבועתו שלא פשע 'ששמרו כראוי ואירעו זה שטוען'. ובמהרש"א לעיל ו. רמז לכך שמכאן ראיה לר"מ והטור.

**גמ' הא דרב לאו בפירוש אתמר וכו' דהנהו גינאי וכו' –** צ"ב מהיכן למד רב שאף כאשר גרועיגרעא לשמירתו. ובס' שואל ומשיב (המצויין בס' המפתח) תירץ שהיות ודרכם להפקיד זה אצל זה הרי הם כשומרי שכרזל"ז, ובזה שנתן לסבתא העביר לש"ח.

**תוד"ה אין רצוני שיהא: אין לפרש וכו' משום דשינה מדעת המפקיד וכו' –** היינו שבכך יחשב כגזלן וכדעת ר"מ שהמשנה מדעת בעה"ב נקרא גזלן, ובזה הוכיחו תוס' שלא קי"ל הכי וכמבוארברא"ש. ועי"שבפלפולאחריפתא שא"א לחייב גם משום שואל שלא מדעת.

אמנם הרשב"א ביאר שבזה גופא נחלקו רב ור' יוחנן שלדעתר"י שנחשב כגזלן שמעביר ע"ד בעה"ב. והוסיף הרשב"א שנחשב כגזלן לכו"ע ואף לדעת רבנן, שע"י שמסרו לאדם אחר נחשב שהוציאו מרשותו של בעה"ב.

**שם בתוס' אלא י"ל דהטעם חשיב כאילו פירש לו שאם ישנה מדעתו וכו' כאילו פשע בה וכו' –** דייק פנ"י שאין חיובו ע"י שעבר ע"ד בעה"בלהחשב כפושע לחייבו כדין תחילתו בפשיעה, שעל אף שאסור לעשות כן, מ"מ אין נחשב בכך לפשיעה, שרק כאשר מפסיד השמירה הנדרשת נחשב לפשיעה (אמנם בריטב"א פי' שנחשב כפשיעה עי' להלן עמ' ב' ד"ה אמר ליה אביי).

**שם בתוס' דיש לתלות דהבלאדאותו בית קטלה ושמא אם היתה בבית שומר הראשון לא היתה מתה וכו' –** צ"ב הכיצד מחייבים מספק, ולא אומרים הממע"ה. עיין בשמ"ק בשם שיטה שהיות ובודאי פשע, כל מה שיארע מוקמינן ליה בחזקת פשיעתה, אא"כ נודע לנו בבירור שאונס הוא, שאז בטלה פשיעה. [ועי"ש שביאר שזהו גופא סברת אביי לחייב על סמך חשש הבלה דאגמא, שאין רבה חולק במציאות אם ההבל הורג או לא, אלא שהיות וישנו צד כזה יש לחייב מחמת פשיעה ודאית שבתחילה].

**שם בסוה"דאבל הכא אגלאי מילתא שאותו הבל ואותו מקום היה מסוכן דמיד שבאת שם התחיל וכו' –** ביאור כונתם יעוי' מש"כ בחי' ר' ראובן סי' כ"ב וזה תו"ד: שבכל אונס יש ב' סיבות לפטור השומר א. שהיות ולא אמור להינזק במקום זה, אין במעשיו כלל שם 'מזיק' [ובכגוןצריפאדאורבנא שאין זה מקום המועד לגניבה] והוי כמו המבעיר אש ברוח שאינה מצויה שאיננה נחשבת כלל למזיק. ב. גם אם יתברר למפרע שאכן בשעת נתינתו במקום זה היה עלול להינזק, מ"מ הלא לא היה צריך לחוש לזה ומאי הו"ל למיעבד. ובכל אחד מאלו הטעמים יש בכדי לפטור את השומר, וזוהי דעת הפוטר בתחילתו בפשיעה וסב"א, שאמנם אין שייכת טענת מאי הו"ל למיעבד, שהרי היה לו לחוש לנזק אחר [שריפה בצריפא], אךאין לחייבו משו"זשסו"ס לא נחשבכמזיק בהנחתו בצריף שהרי לא היה עשוי מקום זה להינזק נזק של האונס [היינו של גניבה] וכל שלא עשה מעשה מזיק א"א לחייבו.

אך בנד"דשמת מההבל, אין שייך לפוטרו מב' הסיבות הנ"ל שהרי אין יכול לפטור עצמובטענת מאי הו"ל למיעבד, שהרי היה לו לחוש לגנבים. ובאופן זה נחשבת הנחתו באגם כמעשה מזיק ממש, ומשום שמתחיל נזק ההבל מיד, ולכן לכו"ע חייב.

**דף לו ע"ב**

**גמ' דאמר ליה אנתמהימנת לי בשבועה איהו לא מהימן –**צ"ב היאך יכול לפסול שבועת שומר שני, ומ"ש מכל שבועה של מודה במקצת וכדו' שאין יכול לומר כן (עי' רש"י לעיל ג. ד"ה לא מהימן לי). אלא שכבר נזכר שביארו האחרונים שיסוד שבועת השומרים בכדי להפיס דעתו של בעה"ב, שזהו מקיום דין השמירה עצמה, וכל שלא הפיס לא השלים השמירה, וממילא מבואר שיכול לומר שעל שבועת השני אינו מתפיס. עי' בחי' הגרש"ש סי' כ"ה ד"ה וכן יכול.

**גמ' אביי משמיה דרבה אמר חייב וכו' אפי' למ"ד פטור הכא חייב מ"ט דאמרינן הבלאדאגמא קטלה –** בפשטות מבואר שלמ"ד תחב"פחייב יש לחייב באגם גם אם מתה ע"י מלאך המות, ועל אף שאין האונס בא מחמת הפשיעה. וכן נקט הרי"ף(המובא בתוס' להלן עח. ד"ה הוחמה). אמנם תוס' שם ובסוגיין בעמ' א' ורוב הראשונים סוברים שכל הנדון תחב"פ לחייב רק כאשר האונס בא מחמת הפשיעה, וכוונתאביישהבלאדאגמא קטלא לפרש גם מ"ד דתחילתו בפשיעה חייב שחייב רק מטעם הבלאדאגמא.

ולכן הוצרך תוס' לעיל (ע"א סוד"ה אין רצוני) לפרש בדעת אביישבנד"ד מודה מ"ד תחב"פ פטור משום שמיד מתחיל הנזק דהבל, ואונס שמתחיל מיד חמור יותר לחייב עליו. עי' לעיל משנ"ת בדבריו.

**רש"י ד"ה אלא אפי': ויציאתה לאגם היא פשיעת מיתתה דשמא הבל המצוי באגם קטלה –**בביאור שיטת רש"י שיש לצרף חשש קל זה שמא יזיקנה ההבל [מה שאין כל אדם צריך לחוש כשמוריד בהמתו לאגם] פי' בחי' ר' ראובן שמתייחסים לכללות החשש שתמות מכל סיבה שהיא [ואין הסיבות השונות מחלקות החששות] ובכך נמצא שפשע לענין מיתה גם זו שע"י הבל, ואמנם כשאין לחוש לזאבים , ודאי שלא יחשב כפושע לענין ההבל שחשש קל הוא [וכדוגמת שאם נחוש בגניבה לגנב מסויים הלא חשש רחוק הוא, אך החשש הוא מאפשרות הגניבה בכללותה. ודו"ק]. ורק ע"י כללות חשש המיתה שיש לחוש לזאבים גם חשש זה דהבל נחשב כפשיעה. עכת"ד ודפח"ח.

**דף לז.**

**גמ' חלוק היה רבי יוסי אף בראשונה וכו' –** מכל הסוגי' משמע שיש שייכות בין הנדונים של ב' המשניות. ועי' בחזו"א(חו"מ ה. ח)שהוכיח מזה שיסוד מחלוקת ר' יוסי ורבנן היא אם מתכוין בעה"ב להקנות בפרה בגדר של גוף לפירות שיחשב הוא [המשכיר] למשאיל כך שיוכל להרויח דמי השאלה, או שרק נותן לו רשות להשאיל עבור הבעלים, שיחשב לשואל של בעה"ב.

**גמ' הכא בבא לצאת עדי שמים –** בגדר זה של לצאת יד"ש, ובביאור חילוק הלשון משאר מקומות בש"ס 'חייב לצאת יד"ש' 'חייב בדיני שמים' עי' היטב בשער"י ה. ט"ז.ותורף דבריו שהיות והתביעה היא בבריא ושמאותביעת בריא בכחה להוציא ממון, ורק שאינה עומדת בפני חזקת ממון, ממילא כאשר מוותר על זכות חזקתו זו, הדר דינא שמחוייב לשלם מכח טענת הבריא (שכל גדר חזקת הממון אינה 'הכרעה' על בעלות הממון, ורק שניתן להתנהג בפועל עפ"י חזקתו זו כאילו מבורר הדבר, וממילא עד כמה שמוציא מחזקתו הדר מחוייב עפ"י טענת הבריא) וזהו דיוק לשון הגמרא דאם בא לצאת יד"ש [היינו שמוותר על חזקת הממון] אזי הוא חייב לשלם גם בדיני אדם.

**תוד"ה גזל מחמשה: דאפי'לר"ט וכו' היינו משום שיודע וודאי שלא גזל לכולם –** היינו שעצם זה שבריא לו שאינו חייב יותר ממנה נחשב ג"כ לטענת בריא, עלאף שכלפי כל אחד מהם בפני עצמו אינו אלא שמא. ומשום שדנים תביעתם כאחד, וברור שאינו חייב יותר ממנה.

**שם בתוס' ואפ' לר"ע וכו' היינו משום שיודע בודאי שהוא חייב לאחד מהם –**כונת כמש"כבחי' הגר"חסטנ' ובברכ"ש סי' א.ה משמו שכל פטור השמא משום חזקת ממון (עי' להלן צז: ברש"י) וכאן שודאי חייב לחד מהם אין שייך למיזל בתר חזקה [שהרי ממון זה שמודה בו אינו נחשב למוחזק בו.] וממילא בריא עדיף.

**תוד"ה התם –** העולה מדבריהם: שישנן ג' אופנים שנינו בסוגייןא. בטענת בריא ושמא, והו"ל למידק. לדעת ר"ע חייב לשלם לכולם ואף בדיני אדם, ולר' טרפון חייב רק בדיני שמים. ב.הו"ל למידק, ושמא ושמא - חייב לכו"ע בדיני שמים. ג. לא הו"ל למידקלכו"ע פטור אף מדיני שמים גם בבריא ושמא.

עוד מבואר מתוס' שגם לאחר שחילקה הגמ' אם הו"ל למידק, מ"מ עדיין צריך לתירוץ קודם שחיובו [בהו"ל למידק] רק בידי שמים. ומ"מ לא נזכר בדבריהם שבעינן גם לתירוץ קמא שחיובו משום קנס. אך שיטת הרשב"א ועוד ראשונים שגדר חיוב זה שבידי שמים מגדר קנס.(ויעוי' בשמ"ק להלן עמ' ב' מהראב"ד שדן שהיות וקנס הוא שאין דניןבזמה"ז ע"ע ש"ך שס"ה. ב ופלפולאחריפתא אות ג' ובאילה"ש).

**דף לז ע"ב**

**גמ' אמר מר וכו' אמר רב ספרא ויניח –** העולה מפרש"י שלבסוף גם ממון זה יהיה מונח בידו עד שיבוא אליהו, ורק שמקודם לכן מעמיד הממון בפני בי"ד ומחזירים לו כשלא מתברר להם. ועיין בשי' הגר"ד(וכ"כ בקצרההמהרש"א) שהיות והגזילה בידו לא יהני מה שישאיר המנה תח"י מחוסר הוכחות שסו"ס לא הוציא האיסור מתחת ידו, ורק ע"י שמוציאו בבי"ד עבור הנגזל כבר הוציא האיסור, ואף אם מקבל שוב מבי"ד להחזיקה תח"י עד שיבא אליהו שפיר דמי. ומשא"כ בפקדוןדמתני' שאין כאן ענין של 'איסור' שצריך לצאת מתחת ידו,שפיר יהיה מונח בידו מעיקרא עד שיבא אליהו, וכמש"כמהרש"א.

ובעיקר ד"ז שמקיימים השבה כשנותן לבי"ד גם כשלא הגיע לידיו של הנגזל, האריך הנתיבות בהקדמה לסי' ע"ו [עי"ש מה שהוכיח מסוגיין]. אמנם שם חילק בין היכן שהגזילה או הפקדון קיים שבזה סגי בנתינה לבי"ד, לבין היכן שאין החפץ בעין וצריך לשלם שבזה י"ל שצריך להגיע לידו של בעל החפץ.

**גמ' ורמינהו נפל הבית עליו וכו'** – העירו הראשונים (עי' רשב"אותורא"ש)ומהרש"אומהר"םדהשתא לא נוקטת הגמ' תירוץ קמא דלעיל לחלק בין קעבד איסורא ללא עבד איסורא, וע"ע מש"כפנ"י באופן אחר.

אך הוסיף המהר"םשלכאו' לפי חילוק הגמ' לעיל בין הו"ל למידק ללא הו"ל למידק, ל"ק מנפל הבית כלל דאין כאן ענין ומציאות שהו"ל למידק. וביאר מהר"ם שבהכרח אין סברת הו"ל למידק באה לחייב , ומשום שחייב אף בלא סברא זו, אלא להיפך כאשר לא הו"ל למידק זוהי סברת פטור שהיות ובעצמם לא הקפידו אין לו להקפיד.

**דף לח.**

**מתני' רשב"ג אומר מוכרן בפני בי"ד שהוא כמשיב אבידה –** מלשון המשנה משמע שחיובו רק מטעם השבת אבידה, וכמו כל אדם המצווה על הצלת ממון חבירו.

ועיין במחנ"א מל' שומרים סי' ל"ה שדן לומר שמחיובי שומרים הוא. ועי"ש שהנדון הוא אם שומר מחוייב בשמירת נזקים שמבחוץ בלבד או אף אלו שמתוך הפירות עצמם. ונפ"מ מנדון זה כשלא מכרם כדין אם נחשב כפושע ויצטרך לשלם על הנזק. וע"ע להלן עמ' ב'.

**תוד"ה שמא עשאן תרומה: דהכא גבי פקדוןתוליןבחששא מועטת –** בטעם חומרת הפקדון עי' בתור"פשחיישינן לשליחות יד [שבאופן שמעוניין הבעלים לעשותו תרומה, ומקפיד שלא ימכרם, הרי שנחשבת מכירת השומר כשלחו"י].

**דף לח ע"ב**

**גמ' להפסדמועט לא חששו –** הק' המחנ"א הנ"ל שאם נימא שמחיובי השומרים הוא מהיכ"ת יש להקל בהפסד מועט. ומשמע שחיובו מטעם השבת אבידה, ושפיר י"ל בזה שלא הטריחוהו בהפסד מועט. עכ"ד.

**גמ' מדברי רשב"ג נשמע דמורידין קרוב לנכסי שבוי וכו' –** בביאור דימוי הנושאים פי' הראשונים שיש מקום לחוש שע"י היורד יגרם הפסד לבעה"ב ע"י שיזלזל בשדה, ויש לומר שאין לגרום הפסד בידים אפי' בחשש רחוק, ושפיר דומה נדון זה למח' ת"ק ורשב"ג שגם במכירת הפקדון יתכן הפסד ע"י המכירה, שיתייקרו הפירות וכדו'.

אמנם הרא"ש פי' שלמדים ממתני' שמחוייביןהבי"ד למצוא תקנה לנכסי בעה"ב שלא פסדו, כמו שמחוייב הנפקד בתקנת המכירה שלא יפסד המפקיד. [ודו"ק היטב שנמצא מבואר ברא"ש שאין חיובו מחיובי השומרים, אלא כהשבת אבידה ולכן שייך ללמוד חיוב זה לשאר דוכתי].

**תוד"הבששמעו: אין לפרש בששמעו בב' עדים וכו' –** לכאו' כונתם ששמעו שישנם ב' עדים במדנה"י, ולא שכבר באו ב' עדים להעיד, שרי א"כ אי"ז 'מורידין' אלא 'מורישין'. עי' בשי' הגר"ד סי' רי"ח.

**גמ' כי פליגי בשלא שמעו בו שמת רב אמר אין מורידין דלמא מפסיד להו שמואל אמר וכו' –**צל"ע שלכאו' לכו"ע יכול לטול כאריס וכדעת שמואל, מדוע א"כ חושש רב להפסד. עי' בשמ"קמהראב"ד(והו"ד גם ברמב"ן) שהיות וראוי קרוב זה ליורשו יש לחוש לזלזול בממון זה, או שיקפיד על כך שמחשיבין אותו רק כאריס. ובחהר"ן כ' לפרש שס"ל לרב שנוטל כאריס דסוגיין הכונה רק לבסוף כשיגיע בעה"ב, ואין מחשבים עמו כל שנה בשעתה. ולכן חשש רב דגרע מכל אריס שנוטל פירות כל שנה בפרד שחושש שיוציאוהו מן השדה (ועי' בזה בארוכה בחי' המיוחסים לריטב"א שציין שמרש"י ד"ה כיון משמע שגם אריס זה נוטל כל שנה בנפרד. ויל"ע).

אמנם בתוס' להלן לט. ד"ה וכולן מבואר דלרב אינו נוטל כאריס, ומשו"ז חיישינן לזלזול בשדה.

**דף לט.**

**תוד"ה וכולם שמין להם כאריס –** העולה מדבריהם שנחלקו רש"י ותוס' בדין נטושים ששמעו שמת ובשלא שמעו שמת.

שיטת רש"י:בשמעו בו שמת אוכל כל הפירות(שע"ד כן ירד) וכשהגיע הבעלים מכאן ואילך [בפירות שנותרו בשדה] מקבל כאריס. ובשלא שמעו בו שמת אוכל תמיד כאריס.

ושיטת תוס' בשמע שמת אוכל הכל. ולאחר שבאו הבעלים אינו מקבל כלום [באותם פירות שנשארו בשדה]. ומטעם זה שמכאן ואילך אינו נוטל כלום התירו לו להזדרז לקחת כל הפירות הנמצאים כששמע שעתיד הבעלים להגיע, שלא יפסיד. אך בשלא שמע בו שמת אוכל כל הפירות אך באותם פירות שישארו לאחר שבאו הבעלים יקבל כאריס בלבד, וכן אין לו מניחים לו להזדרז לאכול כל הפירות כשהבעלים אמורים להגיע.

ועי' ברא"ש הק' לדרך זו מהמבואר בגמ' 'השתא זריז ונשכר הוי אי דאשבח מבעי' שמשמע שגם זה ששמע שמת נוטל כאריס. תירץ הרא"ששלמסקנאדגמ' שהטעם ששמיןלו כאריס משום דלא סמכא דעתיה שלכן תקנו לו רבנן שלא יפסיד, ממילא מובן שבשמע בו שמת דסמכאדעתיה לא להפסיד שחושב ששלו הוא, שוב לא תקנו לו לקבל כאריסוכמוציא הוצאות על נכסי אשתו גדולה. עכ"ד.

**דף מא.**

**בסוגי' שליחות יד**

**צ"ב מה בין גזילה לשליחות יד**, מדוע הוצרכה תורה לפרשה מיוחדת של שומרים, ואין לחייבם ככל גזלן דעלמא.

משמעות לשון רש"י ד"ה ור' נתן שנתחדש שעל אף שלקחה ע"מ ליטול חלקה בלבד מ"מ נתחייב בכולה (וכ"מ ברש"י לקמן מד. ד"ה דניח"ל שאם נוטל כל הפקדוןהרי"זגזילה). וכן פי' בחי' הר"ןעי"ש בארוכה. והאריך בזה בתרוה"כרצ"ב.ב . ונמצא א"כ שכלפי אותו חלק שרוצה ליטלו נחשב כגזילה דעלמא, ורק כלפי שאר הפקדון צריך לפרשת שלחו"י.

ומדברי תוס' ד"ה שנטלה והגביהה מוכח שלולי פרשת שליחות יד כלל אין שייך גזילה אצל שומר, ואף על החלק אותו רוצה ליטול, וכמתבאר בדבריהם שפי' שכשמגביה ליטול את כולה היינו 'חסרון' הנדרש בפרשת שלחו"י, הרי להדיא שגם כשלוקח את כולה חיובו רקמדין שלחו"י ולא מדין גזילה.

והטעם שפשיטא לתוס' שא"א לחייבו כגזלן עי' תרוה"כ הנ"ל (ד"ה ויש לי לתמוה) דכיון שידו כיד בעלים, הרי שבכל מקרה נחשב החפץעדיין ברשות בעלים, וכעין שמצינו בגזבר שאין שייך אצלו מעילה כבכל אדם ורק כשמוציא הממון בפועל מועל, והיינו מטעם זה שידו כיד הקדש.[[5]](#footnote-6) וע"ע מש"כעד"זבקה"י סי' מ'.

וע"ע פי' נוסף בריטב"א.

**גדר שליחות יד.** הנה מה שנתחדש בשלחו"י שמתחייב על נטילתו, מוכח שאי"ז 'הרחבת' גדר חיוב גזילה, והראיה (הובא במשנת ר' אהרן) מגמ' להלן עמ' ב' שישנה דרשא שלא נימא שיש פטור דבעליו עמו בשלחו"י, ואם נימא שחיובו משום גדר גזילה לא יתכן שיפטר בבעליו עמו שהוא הלכה בדיני שומרים.(אמנם יעוי' היטב בנתיבות רצ"ב סוסק"ד שמבואר שכ"ז להו"א אך לאחר הדרשאי"ל שגדרו כגזלן. ועיין).

וע"ע בגדר זה של שליחות יד בקצות רצ"ב. א מה שביאר ממהרי"ט ששליחות יד שנתרבה בגמ' קידושין שאין בו חסרון של שליח לדבר עבירה, אינו מגדר שליחות לייחס למשלח את פעולת השלחו"י, אלא שחיובו הוא על עצם זה שפשע בפקדון ושלח ידו בעצמו או יד שלוחו. ונמצא א"כ מבואר שזהו חיוב חדש בהל' שומרים שעשה מעשה פשיעה בפקדון. ודו"ק.וע"ע משנ"ת להלן עמ' ב' מהנתיבות.

**נדון אם שליחות יד צריכה חסרון**

בביאור נדון זה ביאר בחי' הר"ן(ד"ה והא לא חסרה) שהיות ושלחו"י חידוש הוא להחשב כגזלן על הכל (וכמשנת"ל), אין לך בו אלא חידושו דוקא שחיסר בפועל נחשב כגזלן על הכל.ולמ"ד א"צ חסרון ס"ל דלא שנא.

ובריטב"א להלן מד. פי' שכל עוד שלא חיסר בפועל אמרינן דמיהדר הדר ביה.

**רש"י שהכישה במקל: ואי קשיא דלמא וכו' לאו משום שליחות יד הוא דליבעי חסרון –**מבואר ששייך חיוב של שואל של"מ גם בשומר. ועי' בבעה"מ וכ"ה בשמ"קמהראב"דשחדשושאצל השומר חיובו כששואל של"מ רק משום שליחות יד והו"ד בהערה לעיל. [ונמצא א"כ דרש"י לשיטתו הנז"לשאצל שומר שייך חיוב גזילהבמה שנוטל לעצמו גם בלא פרשת שליחות יד].

**לא היא דכי אמרינן בשומרים שאלה שלא מדעת בדבר שאינו כיחש וכו' –**צע"ג שבגלל הכחש גרע שלא יתחייב משום שואל שלא מדעת, וכמו שתמה מהר"ם.

ועי' פנ"י שביאר (ולכאו' זהו כונת ביהגר"ארצ"ב.ב) שקו' רש"י היתה למ"ד שואל של"מ שואל הוא, וא"כ לכה"פ יתחייב כשואל כל עוד שמשתמש בה שחייב באונסיה. ולזה תירץ שהיות ומכחישו א"כ אין כאן שאלה אלא שלחו"י.

**גמ' שהכחישה במקל –** היינו שמטעם זה חייב מדין שלחו"י שיש בה חסרון. והק' ריטב"אור"ן מדוע לא נדון עצם החסרון שמחסיר את הבהמה לשלחו"י . ותירצו, שדבר שאין בו כל לקיחת הנאה ורק חסרון בלבד, אין זה נחשב לשלחו"י אלא כמזיק דעלמא.

**דף מא ע"ב**

**גמ' דאיכא למיפרך מה לש"ח שכן משלם תשלומי כפל בטוט"ג וכו' -** צ"ב שאף אם נימא שאכן חמורים תשלומי כפל מתשלומי קרן הודאים, הלא מ"מ מצד חיובי השמירה ישנה חומרא יותר שמתחייב בקרן דגניבהואבידה, שהרי חיוב כפל בטוען טענת גנב אף אם הוא חמור מ"מ הלא זהו רק מחיובי גנב שנתאפשר לו לגנוב ע"י שנפטר בטענת גניבה, ונמצא א"כ שביסוד חיובי השמירה חמור יותר חיוב אחריותו בגניבה לשלם קרן.

ומוכח מזה כיסוד שהוכיחו האחרונים (עי' זכר יצחק עמ' רי"ז ובחי' הגרש"ר לדף מא אות רצ"ד ובאילת השחר להלן צד:) שחיוב כפל בטוען טענת גנב אינו מפרשת גניבה בעלמא, אלא רק מפרשת שומרים נתחדשה חומרא זו לחייבו כגנב כאשר פוטר עצמו בטענת גניבה. ונמצא א"כ שחומרת חיוב כפל מדיני וחיוב השומרים, ובדין לחייב בו הש"ש החמור.

**גמ' דיו לבא מן הדין להיות כנדון מה שואל בבעלים פטור וכו' –** לכאו' מוכח מזה שיש לפטור השולח יד בבעליו עמו, מוכח שחיובו מדיני השומרים ואינו כגזלן דעלמא (וכעין פשיעה שי"א שחיובה מטעם 'מזיק' והיינו בהיותו במעמד של שומר נחשב כלפיו כמזיק). וכן הוכיח במשנת ר' אהרון.

אך יעוי' בנתיבות (רצ"ב סוסק"ד) שצידד שלמסקנא נשתנה גדר זה, מחיובי גזלן הוא עי"שהנפ"מ שמשלם כשעת גזילה אם הוקרו. ועי' לעיל משנ"ת בזה מהקצות.

**תוד"ה חדא –** הנה כל קושייתם לשיטתם לעיל עמ' א' שחידושדשלחו"י הוא עלעל עצם זה שמתחייב על הדבר אותו נוטל עבור עצמו, שכמשנת"לל"שגזילה אצל שומר, וזהו גופא מחידוש התורה לחייבו על אותו חלק שמחסיר.

אמנם לראשונים (שנת"ל לעיל עמ' א') הסוברים שאין חידוש התורה כלפי מה שמחסיר שזהו גזל רגיל, וכל חידוש שלחו"י רק על כך שחייב על שאר הפקדון, ברור דל"ק כלל קו' תוס' שהרי אין נחשב כשואל על השאר.

ובביאור תירוץ התוס' עי' ריטב"א משמם ובתור"פדשאנישלחו"י כיון שאיסור הוא אין לחייבו על מחשבתו קודם שמוציאה לפועל שיתכן יחזור בו.

**דף מב.**

**גמ' ת"ר ההולך למוד את גורנו אומר יה"ר שתשלח ברכה במעשה ידינו וכו' –**ויל"ע שהרי קי"ל שאין מתפללים שיעשה הקב"ה נס [וכמו שאין מתפללים על העובר שיתהפך מנקיבה לזכר](ועיין כעי"ז בס' חסידים המובא בגי' רעק"אלאו"חסי' ר"ל).

ועיין בשע"ת סי' קפ"ז שהביא לבכור שור שהק' כעין זה על המובא ברמ"א שם שמי ששכח לומר על הניסים בברכהמ"ז יאמר לבסוף הרחמן הוא יעשה לנו ניסים כמו שעשה לאבותינו וכו'. ועי"ש שתירץ שתפילה על רבים שאני. ועודי"ל שנס מלחמה דחנוכה היה בדרך טבעי באופן של מלחמה. עכ"ד. ועדיין צל"עבסוגיין. וצ"ל דשאני ברכה באסם שהיא מובטחת מן התורה, וכל מה שאין מתפללים על נס היינו משום שאינו ראוי להיות (וז"ל ס' חסידים אות תשצ"ד אל יתפלל אדם תפילה שאי אפשר לעשות בקשתו אע"פ שהיכולת ביד הקב"ה וכו').

ובעיקר תקנת תפילה זו עי' ריטב"א בשם הרמב"ן שאמורה רק כאשר הולך למוד בשביל מעשר, שע"ז יש הבטחה של ברכה. אמנם יעוי' בחיי אדם כלל ס"ה. ב שהביא תפילה זו גם על סחורה שבחנותו.[[6]](#footnote-7)

**מדד ואח"כ בירך הרי"ז תפילה שוא –** עי' המיוחס לריטב"א שביאר שהברכה ברוך השולח ברכה בכרי הזה בגדר תפילה על העתיד, וא"ש שאין מקום לברכה זו לאחר שמדד. אמנם באחרונים דייקו מל' הר"מ שדין זה שאין מברכים לאחר המדידה קאי על היה"ר דוקא ולא על הברכה. ועיין רש"ש.

**עוד שם –** עיין בס' כלי חמדה (לפר' ויקהל אות ה') שהק' הכיצד ניתן לעשר פירות אלו שנתרבו בנס שהרי לכאו' הפירות הנוספים אינם שייכים לחיוב תרו"מ ויתכן א"כ שמפריש מפטור על החיוב. ועי"ש שהוכיח מזה שגדר הנס הוא שיש 'ברכה' בפירות שהפירות הקיימים מתברכים ומתרבים, ואי"ז כפירות נוספיפם הבאים מבחוץ, ושפיר גם הם שייכיים במעשרות.[[7]](#footnote-8)

**תוד"ה אמר שמואל –** מבואר שדנו התוס' אם חיובו של הש"ש בגניבה בכל מקרה ואף באונס, והכריעו שאין לחייב על גניבת אונס. אמנם דעת הרשב"אבסוגייןותוס' ב"קנז. שחיובו אף על גניבת אונס, ומטעם שרמזו התוס' בסוגיין שהיות וכל גניבה היא קרובה לאונס גלי לן קרא שכלפי גניבה חיובו גם על אונס. עי' בקצות ש"ג. א שלפי"ז כלפי אבידה אין לחייבו באונס. וע"ע בגדר חיוב ש"ש בגניבה בקוב"ש לפסחים אות י"ז שדן אם חיוב הש"ש 'אחריות' על הפקדון להעמידו לבעלים, או חיובוב'שמירה' עצמה.

**שם בסוה"ד ונראה דכיון דאתי שואל מק"ודש"ש אין לחייבו בגניבת אונס בקרן ודיו וכו' -**וצ"בדסו"ס מאי גרע משאר אונסין שחייב השואל בהם. ועיין מהרש"א להלן שהק' כעין זה. ושמעתי לפרש שמכיון שנתבאר בגמ'צה. שאין ללמוד חיוב גניבה ואבידה משבורה ומתה, שי"לדשאני גניבה ואבידהמאונסין שאפשר למטרחואתויי, וצריך על כך מקור נוסף.ומאה"ט בגניבה ואבידה[באונס] שייך אף לפטור השואל ומטעם דאפשר למטרחואתויי.

**דף מב.**

**גמ' כל לא ידענאפשיעותא–**יל"ע שהרי דין זה מבואר כבר לעיל לה. גבי כיפי דלא ידענאפשיעותא. ועיין בר' יהונתן בשמ"ק שפירש דעסקינןבסוגייןשהטמין בקרקע כדין ושכח היכן הטמינם. ובזה מסתבר שודאי לא ימצאם עוד שהרי לא יהפוך כל הקרקע לחפש הפקדון המוטמן. עי"ש . וכוונתועפי"ד רש"י שם לעיל שהיות והכיפי נמצאו לבסוף ברשותו הרי ששומת האפדנא בטעות היא (שכל גבייתם לאפדנא ע"ד שיצא הפקדון מרשותו) וא"כ שפיר למדנו מסוגיין שבאופן שטמנם בקרקע גביית הבי"ד כדין, היות ולא משכח"ל שימצא היכן טמנם, בהבדל מסתם הנחה ברשותו ששייך שימצאם.

**דף מב ע"ב**

**תוד"ה כל המפקיד –** שיטת ר"ת שבכל מה שנתחייב שומר הראשון עדייןמחוייב גם כאשר מסר לשומר השני [וא"כ כל נדון שומר שמסר לשומר לעיל לו. רק ביחס לדברים שלא היו בכלל חיוב שומר ראשון. וכ"מ ברש"י לעיל שם ד"ה רב אמר].

אמנם דעת הרמב"ן ורשב"א שם שהראשון נפטר לגמרי כשמסרם ברשות וכבר עומד שומר השני במקומו. והיינו שנחלקואם נסתלק הראשון משמירתו.

ויסוד מחלוקתם ביארו האחרונים (עי' היטב בקצות רצ"א ח') שלדעת הרמב"ן והרשב"א בנתינתו לשומר השני נחשב כמי שהחזיר לבעלים וכבר אינו תחת אחריותו.ולדעת ר"ת ממשיך שומר ראשון בחיובו, ורק שנחשב שמקיים שמירתו ע"י שמירת שומר שני, ולכן אין לחייב כלל השומר הראשון. ואילו לדעת ר"ת ממשיך שומר ראשון בחיובו, ורק שמקיים חיובו לשמור ע"י שמירת השני, ונחשב ששומר הוא בעצמו ע"י. עי' היטב בקצות שם ומה שהוסיף בשי' הגרש"ר אות רצ"ו.

אלא שלפי"זיל"ע לשיטת ר"תבסוגיין, דאם שאמנם נחשבת האם כאנוסה בשמירת הכספים בקרטילתא לפי מחשבתה שכסף זה של בנה הוא, מ"מ הרי נמצא שלא קיים הבן את חיוב שמירתו ובמה יפטר מן הבעלים. עי'בגרש"רשהק' כן.

**שם בתוס' ולכן נמי הכא משתבעאאימיהדהנהו זוזי אותבינהובקרטליתא שלא פשעה –**צ"ב כיצד הוכיחו משבועת האם לדברי ר"ת שחיוב הבן לשלם על פשיעתה, שהרי בכל מקרה מחוייבת שבועה כדי לפטור עצמה מחיוביה, אך מהיכ"ת שבכך גם פוטרת את בנה. ועיין בפנ"י מה שביאר[[8]](#footnote-9) וע"ע מהר"םשיף ואו"ש(שאלה ד, ט). והרחיב בדבריהם בשי' הגרש"ר רצ"ז-ח עיש"ה.

**דף מג.**

**מתני' אם מותרין ישתמש בהם –**בטעם מה שתולים בודאות שכונתו להתירו להשתמש במעות, עיין בתומים ע"ב סקי"ט שאמדו חז"ל שמעוניין הבעלים בכך כדי שיתחייב באחריות כש"ש.עי"ש עוד.

**במחלוקת רב הונאור"נ–** פשוט שלאחר שמשתמש בהם השלחני כבר נתחייב באחריות, וכל מחלוקתם קודם שהוציא וכמבואר להלן בסוגייןדמאה"ט לרב הונא כשמסרם הגזבר לשלחני מעל הגזבר.

והיינו שנחלקו אם כונת השומר להחזיק הדמים מיד שיוכל להשתמש בהם] או שכונתו לע"ע לא להעמיד הכסף לשימוש ורק שהיות ונהנה מהאפשרות להשתמש בכסף נחשב עי"ז לש"ש. וכן פי' הנתיבות רצ"ב סק"טעפי"ד חי' הר"ןכט. וע"ע שם סוס"ק ע"ג.

**גמ' אלמא לא הוי שואל עלייהו וכו' -**מבואר מלשון הגמ' לכאו' שיש לו דין שואל, והיינו שעל אף שעדיין לא זכה במעות, מ"מ בעצם זכותו להשתמש נחשב ככל הנאה שלו המחייבו באונסים.(ולהלן ר"פ השואל יתבאר בעז"ה שכך הוא הדין בכל שואל שמתחייב באונסין אף בלא שקונה זכות שימוש בחפץ, וסגי בכך שעומד הדבר לשימושו לחייבו באונסין).והמחנ"א שומרים סי' כ"ח ביאר שק' לפרש שיחשב כשואל שהרי בעינן שיהיה כל הנאה שלו של השואל, וכאן הלא ישנה הנאה של הבעלים ששומר לו החפץ, ואיננה יכולה להחשב כשאלה שכל הנאה שלו, עי"ש, וכעי"ז עיין בתומים ע"ב סקי"ט.

ועייןתוס' לעיל כט. הוכיחו בביאור הסוגי' שלשון הגמ' 'שואל' לאו דוקא,והכוונהלהלואה, ואינו חייב ליתן לו אותם מעות אף שלא נשתמש בהם עדיין. כן נקט הרמב"ן כאן. ובשיטת רש"י עי' להלן.

**שם בשיטת רש"י –** בלשון רש"י נראה לכאו' שישנה סתירה, שכ' בד"ה ואפי' נאנסו דהוי שואל ובד"ה ואי אמרת כ' נעשה כמו שלוה לו. וביאר בס' מלבושי יו"ט (ח"בחו"מ סי' ז')דס"ל לרש"י דאמנם חיובו כלווה ואך שצריך להעמיד שוויות ממון כנגד סכום ההלואה(עיין רש"י קידושין מז למ"ד מלוה לאו להוצאה ניתנה שחייב להעמידה בעסקא) וגדר הדברים שזכותו רק להשתמש בממון, ולא כהלואה רגילה. וזהו דיוק הלשון 'ישתמש' בהם, שרק באופן זה הותר לו. עכת"ד[[9]](#footnote-10).

**רש"י ד"ה מותרין: דהו"לכנותן רשות והו"ל שלוחו –** היוצא מפרש"י שחלוק גדר המעילה לדעת רב הונא שבעצםההקנאה לשלחני נחשבת למעילת הגזבר. אך לדעת ר"נ מעילת הגזבר ע"י שליחות כשמשתמש בהם השלחני. והיינו שאין נחשב נתינתו לגזבר כהקנאה לשלחני למעול על ידה. וצ"ב מדוע נזקק לכך רש"י ולא פי' כפשוטו שמועל בזה שנתן רשות להשתמש וכדרךשמבואר להלן צט. במשאיל קרדום של הקדש מעל לפי טוה"נ שבו [ושוב שימוש הקרדום יצא בכך לחולין], ויל"ע א"כ מדוע בסוגיין לא נימא ג"כ הכי שע"י מסירת הגזבר לשולחני נחשב כמעילה לגזבר בדמי טוה"נ שבו.

ויעוי' בתומים(ע"ב. י"ט)שביאר שהיות שלא באו המעות לפי בקשתו של השומר אדרבה המעות ניתנים לטובת הבעלים, לא שייך ענין טוה"נ שיכיר לו טובה על כך.

1. הנה מצינו ברעק"אבסוגיין שכ' בביאור תוס' בגיטין בזה"ל: דמה דעבידדאתי כיו דבודאי אתי הוי כאלו כבר כח השבח ההוא בגוף העבד דאף שאינו יוצא מגופו, מ"מ כיון דעבידדאתי כאלו יוצא מגופו הוא עכ"ד.

   אמנם מפשטות לשון תוס' בסוגיין מבואר שגם בפירות היוצאים מן הגוף עצמו כפירות דקל בעינן בהם דעבידידאתו כשמוכרם גוף לפירות, ודלא כפשטות לשונם בתוס' גיטין מב:. וזהו דבר חידוש הצריך עיון אם גדר זה אכן שייך גם כשיוצאים הפירות מגופו, שהרי לכאו' מצד עצמם פירותיו ושימושיו הם. ועיין. [↑](#footnote-ref-2)
2. והיינו שנחלקו האחרונים אם גדר הקנאת גוף לפירות שנעשה הגוף שלו לענין מסויים זה של פירות וכאילוגדלו ברשותו, או"ד שזהו מעשה קנין בעלמא הנעשה בגוף שעל ידו חל קנין בפירות כשיבואו. עיין היטב בתשו' רעק"א קמא סי' קמ"ה (ע"ד תוס' ב"ב קמ"ח) ד"ה באמת בתוס' שגם שם מבואר נדון זה, ורעק"א שם לשיטתו כאן. ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם נחלקו האחרונים בגדר בעלות הבעל בפירות נכסי אשתו, אם בגדר פירות או גוף לפירות עי' או"ש פ"ב מהל' רוצח, ומ"מ לאחר תקנת אושא מודו שהאלימו זכותו להחשב כגוף לפירות, וכ"מ שנקט רעק"א כאן. מ"מ צ"ב לשיטת תוס' שנת"ל שפירות אלו(כפל וקנס דעבד) אינם נמכרים בגדר גוף לפירות כל שאינם עבידידאתו, וא"כ צ"ב כיצד הבעל מקנה כאשר אין לו עיקר הגוף. ועייןברעק"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. הנה למהלך זה נמצא דעת רבנן ששבועת השומרים גדרה כשאר שבועות שמטרתם רק לברר המציאות, וזוהי הכונה להפיס דעתו של בעה"ב. אך מביאורי כמה אחרונים עולה, שלכו"ע שבועה זו שונה בכך שמחוייבת מדיני השמירה עצמה וזהו הכונה שמחוייבלהפיס דעתו. ורק שדעת רבנן שהיות ומחל על זכותו זו להשביעו הרי שיש בזה גופא כעין הפסת דעת כלפי השוכר. עי' בזה בחי' הגרש"ש סי' כ"ה ד"ה ור' יוסי. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויותר מזה מצינו בשמ"קמהראב"ד [וכ"ה בקצרה בבעה"מ]שגם בדברים הנחשבים אצל כל אדם כשואל שלא מדעת ונחשב משום כך לגזלן, אצל שומר שנהנה הנאה כזו אינו יכול להחשב כגזלן, ורק מטעם שלחו"י יש להחשיבו כשולח יד בשימוש זה. עי"ש. והיינו כמשנ"תבתרוה"כ שהיות וידו כיד בעלים לא שייך אצלו הוצאה מיד הבעלים, גם לא בדרך של שאלה שלא מדעת.

   ולכאו' נפ"מ מנדון זה אם חיוב השומר בשואל שלא מדעת כבר מזמן שנוטל להשתמש וכדין שלחו"י או רק כשמשתמש בפועל. עי' בטור סי' רצ"ב שכ' שמתחייב כשהגביה להשתמש, ועי' בזה במחנ"א הל' גזילה סי' י"ח. [↑](#footnote-ref-6)
6. עיין היטב בכלי יקר (דברים כח.ה) שמשמעות דבריו שברכת יצו ד' את הברכה באסמיך נעשית בכך 'כשאתה מצוה על הברכה' אזי יסכים הקב"ה על הברכה והציווי שלך, וכעין גדר צדיק גוזר והקב"ה מקיים,עי"ש. ומוטעם מאוד לפי"ז מה שתקנו חז"ל דוקא בענין זה תפילה וברכה. [↑](#footnote-ref-7)
7. עי"ש עוד שייסד דבריו עפי"ד החי' הרי"ם שהוכיח שביאר בגדר נס השמן בחנוכה שלא נתווסף עליו שמן נוסף, אלא נתרבה השמן הקיים. והוכיח גדר זה שהרי בשמן הנוצר בנס אינו נחשב כשמן 'זית' וא"כ אינו כשר למנורה. ומיוחסים הדברים גם להגר"ח עי' בס' מקראי קודש לחנוכה. ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכפה"נ כונתו שבאו התוס' להוכיח ד' ר"ת שעצם שמירת שומר שני זהו קיום שמירת הראשון, ולא נפטר הראשון מחיובו בעצם מסירתו לשני [שלא נחשב בכך כמי שנתן בקרקע]. שאם היה נחשב שכבר נפטר בשמירתו, א"כ אין מקום כלל שיחייב בעה"ב את האמא שבועה, שהרי איננה נחשבת לשומר שלו. ובהכרח שלא נפקע חיוב השמירה במסירתו לאמא, ולכך שייך לתבוע ממנה השבועה שכל עוד ששומר הראשון מחוייב לבעלים מחוייב ג"כ השני במקומו, עי"שבגרש"ר. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכמדו' שיש לכוין כן גם בדברי הרמב"ן שהנה גם הוא נוקט שגדר חיובו כלוה, והוסיף בזה"לואפשר שאם חזר בעה"ב ואמר לשולחני איני רוצה שתוציאם, תנם לי בעינם, נותן לו מעות אחרים ואין בזה איסור וכו' ואם קידש בהם את האשה אינה מקודשת וכו'. עכ"ד. הנה מבואר שנקט שחיובו כלוה ומאידך הוסיף ש'אפשר' שאין צרך להחזיר לו מעות אלו דוקא, ויל"ע במה נסתפק (וכן דייק מלשונו בהגה' ברוך טעם לפנ"י). וכמדו' שלדברי המלבושי יו"ט הנ"ל י"ל שבזה גופא נסתפק הרמב"ן, אם הלואה זו ניתנת באופן שחייב ליתנובעיסקא, שאז מסתבר שיכול לתבוע מעות ההלואה עצמם. [↑](#footnote-ref-10)