לא תאכילום
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפג

#### אב פ"ב

# בלאו דלא תאכילום

### השיטות שיש לא תאכילום באכילה ביוה"כ

א] מבואר בגמ' ביבמות קי"ד. דילפינן מפסוק שאסור להאכיל קטן איסור דם ונבילה וכן אסור לטמאות כהן קטן ומבואר בגמ' שיש בזה שלשה פסוקים דהינו שנתחדש שאפילו שקטן אינו מצוה באיסורים ולכן אין בי"ד מצווים להפרישו דהינו שאין כאן מצות הוכח תוכיח בכל אופן להאכילו איסור בידים אסור והנה עיין סימן שמ"ג בטור וכן ביור"ד סין שע"ג דיש אחרונים שנקטו בדעתו שזה רק בשלשת האיסורים הללו אבל בשאר איסורים אין איסור אלא מדרבנן אמנם בפשוטו בכל האיסורים זה מדאוריתא כמבואר בנודע ביהודה או"ח סימן א' וכן הכריע המ"ב סימן שמ"ג וכן הוא פשטות הראשונים שפשוט להם שיש לגבי הפרת נדרים ושבת לא תאכילום ולא משמע שבאמת כה"ג זה דרבנן ובפרט הראשונים בדף קנ"ג ששם הרי התירו איסרים דרבנן ובכל אופן נקטו שבאמירה לקטן זה וודאי אסור

והנה מבואר במשנה שביוה"כ מחנכין את התינוקות מגיל תשע עשר לשעות ומגיל אחד עשרה שנים עשרה לכל הצום ובפשוטו משמע שפחות מגיל זה אין שום איסור ומותר גם להאכילו אמנם עיין מנח"ח שכתב שאפילו שאין בזה חינוך אבל יש בזה לא תאכילום וא"כ כל שזה לא בכלל פיקוח נפש אסור להאכילו בידים או לומר לו לאכול שזה בכלל לא תאכילום וכן נקט בחקרי לב סימן ק"ח אלא שדן שעד גיל חינוך זה תמיד בכלל פיקוח נפש ולא צריך לדון על כל מקרה ועיין זכרון יוסף סימן ו' שכתב להוכיח שלא כדבריהם שכתב שלכאורא עד כמה שאפשר שהקטן יאכל והגדול לא יעבור על איסור לא תאכילום א"כ אין סיבה שיצטרך לעבור ובחקרי לב סימן ק"ח כתב לדחות שכל שזה בכלל פיקוח נפש של הקטן שגם אם הוא היה גדול זה היה היתר כה"ג אין בזה לא תאכילום דיסוד הדין של לא תאכילום שלא לגרום לקטן לעשות איסור וכל שלקטן זה היתר אין זה בכלל האיסור עוד כתב לדון שמצד פיקוח נפש יכול להאכילו פחות מכשיעור כל פעם ותירץ שכאן כיון שהכל זה לאו של לא תאכילום לא שייך בזה הקל הקל דבגדול שיש חיוב סקילה וכרת שייך לדון שזה יותר חמור אבל כאן לא חשיב שזה יותר חמור דאצל המאכילו תמיד זה אותו חומר דהרי אין מלקות על לא תאכילום עכ"ד דהינו שיסוד האיסור הוא מצד הגדול דאם יסוד האיסור מצד הקטן א"כ לכאורא ודאי צריך להכשילו באיסור יותר קל אמנם בפשוטו יסוד האיסור כי מכשיל הקטן ובפשוטו גם בזה יש את ההלכה של הקל הקל וצ"ע בזה

### בטעם למה אין איסור ספיה לגבי אכילה ביוה"כ

ב] אמנם משמעות הראשונים שאין כלל איסור לא תאכילום בקטן ביוה"כ [והאריך בזה במחזה אליהו סימן פ"ג] והרי מבואר בגמ' בעירובין מ. שדנה שיברכו זמן על הכוס ביוה"כ ויתנו לתינוק ובהכרח הכונה שהגיע לחינוך והרי סתם תינוק בתחילת יוה"כ הוא לא במצב שיש בו סכנה וכן הוא מפורש בטור סימן תרט"ז וכן הוא בלשון רש"י יומא ע"ח: וכן הוא בראבי"ה סימן שרגילים לחלק ממתקים לקטנים ביו"ט לקיום מצות שמחה ומפורש שגם דברים שלא נצרכים כלל לחיותו של התינוק הוא גם בכלל ההיתר להאכילם וצ"ב למה אין בזה איסור לא תאכילום

ומצאנו בזה כמה ביאורים בראשונים א. עיין ר"ת בספר הישר סימן נ"ב שהשואל שם באמת דן שיהיה אסור להאכיל קטן ביוה"כ מצד לא תאכילום ור"ת ענה לו שכיון שזה צורך חיותו של הקטן אין זה בכלל איסור לא תאכילום דהינו שזה סברא ששם של איסור שהוא נגד חיותו של קטן אין זה בכלל האיסור של לא תאכילום ולכן החיוב תענית שיסודו הוא נגד חיותו של קטן אין זה בכלל האיסור של לא תאכילום ועיין מאירי בחיבור התשובה מאמר ב' פי"א ד"ה מעתא נשאר שהביא דיעות שלגבי רחיצה אין היתר אלא על ידי הקטנים בעצמם ולא על ידי אחר מצד לא תאכילום והוסיף ואע"פ שבענין אכילה ושתיה אמרו נותנת אשה פת לתינוק אין ממנה ראיה לרחיצה וסיכה שעינוי אכילה ושתיה יש בו סכנה לתינוק אבל רחיצה וסיכה אין במניעתן סכנה לא הותרו אלא על ידי עצמם עכ"ל

ב. עיין פר"ח סימן תרי"א שהביא את קושית הר"ן על הרמב"ם שחמשה עינוים זה דאוריתא א"כ איך מותר לסוך ולרחוץ קטן ביוה"כ ואין בזה איסור לא תאכילום ותיר"ץ הפר"ח וז"ל שלא ראו חכמים להחמיר אלא במידי דאיסור אבל הכא כשהמאכל הוא מותר אלא שהשעה אסורה ראו חכמים להקל בו כיון דריבתיהו בהכי והכתוב מסר הדבר להם עכ"ל דהינו דמבואר בדבריו כמה חידושים א. שאיסור זה מסרו הכתוב לחכמים מה בכלל האיסור ומה אינו בכלל האיסור ב. שאיסור חפצא כגון נבלה בזה האיסור הוא אפילו אם רביתיהו בהכי ג. שאיסור גברא כמו יוה"כ בזה בדבר שריבתיהו בהכי אין זה בכלל האיסור של לא תאכילום ולכן א"ש שאין איסור להאכיל תינוק ביוה"כ שאין זה איסור חפצא אלא גברא וזה ריבתיהו בהכי וכן מיושב הרמב"ם שס"ל שחמשה עינוים זה דאוריתא ובכל אופן אין איסור לרחוץ קטן שאין זה בכלל הדין של לא תאכילום והנה הר"ן שהקשה על הרמב"ם יתכן שנקט כנ"ל כר"ת שיסוד ההיתר מצד שזה חיותו של תינוק אמנם זה רק סברא ביחס לאכילה ולא בשאר דברים והנה עיין חזון יחזקאל יומא פ"ד שכתב לישב דעת הרמב"ם שכל איסור לא תאכילום זה רק באיסור חפצא ולא באיסורי גברא דהינו שלא צריך להגיע לתוספת דהינו ריבתיהו אמנם בפשוטו זה נסתר מהא דמבואר בגמ' שלגבי נעילת הסנדל אסור להנעיל לקטן וזה גם בלא הגיע לחינוך ובהכרח מצד לא תאכילום ומבואר שגם באיסורי גברא יש האיסור ורק בצירוף לריבתיהו זה מותר ובנעילת הסנדל מבואר בגמ' שאין זה בגדר ריבתיהו ויתכן ששם רבנן ראו מקום לאסור ובאמת אין זה נידון דאוריתא [ואין להקשות מהא דיש איסור בשבת לעשות מלאכה על ידי קטן דיתכן דשם יש איסור מיוחד של אתה ובתך ואדרבא בזה מיושב מה צריך הפסוק הנ"ל]

והנה עיין מג"א תחילת סימן רס"ט שדן האם יש איסור להאכיל תינוק קודם קידוש וע"ש שהביא את הרשב"א והר"ן שאין איסור לא תאכילום בדבר שהוא צורך הקטן ושהוכיחו דבר זה מהא דמאכילין קטנים ביוה"כ והוסיף על זה המג"א שיש חילוק בין חפצא של איסור מדבר שהוא רק בזמן איסור והגר"ז שם כתב שמהא שמותר להאכיל קטנים ביוה"כ חזינן שאין לא תאכילום על דבר שהוא לא אסור בעצם ומשמע שזה סברא כנ"ל בעיקר הדין של לא תאכילום אמנם יתכן שזה רק סברא ביחס לאכילה שזה צורך הקטן ועיין סימן שמ"ג שכתב המג"א שהרשב"א כתב שדבר שזה צורך הקטן מותר להאכילו איסור והראיה מזה שמותר להאכילו ביוה"כ ואין זה דומה ליונק מאשה שזה לא צורכו ואחרי זה כתב שמותר להאכילו חמץ אם יש לו צורך מיוחד וכן הוא בגר"ז ת"נ סכ"ה ובמ"ב דהינו שנקט שיש כאן היתר באיסור לא תאכילום כל שזה אכילה של הקטן ובמקום שהנידון על כל האכילה כגון ביוה"כ הכל בכלל ההיתר וכן קודם קידוש אמנם בדבר שהוא איסור זה רק היתר אם יש לו צורך מיוחד בדבר הזה אמנם הדבר פלא כמו שתמה התהלה לדוד שם שהרשב"א לא הוכיח כלל מאכילה ביוה"כ וכל יסודו זה רק ביחס לאיסורים דרבנן ורק ביחס לדין שיש חשש הקטן ילמד מזה בגדלותו בזה חילק בין דבר שזה צורך הקטן או לא אבל בעיקר ההיתר לא דן כלל וצע"ג ובכל אופן העולה מהנ"ל דבמג"א מבואר שלמד בכונת הרשב"א שיש סברא שדבר שזה צורך הקטן אין בזה לא תאכילום ואכילה ביוה,כ זה צורך ולמד מזה גם לחמץ וזה על דרך הטעם הראשון הנ"ל ובסימן רס"ט דן שיש סברא שבאיסורי גברא מותר כה"ג ויתכן דגם שם זה לא טעם לבד אלא זה הגבלה בסברא שנקט ברשב"א

ג. עיין מאירי עירובין מ: שכתב שאין לא תאכילום על אכילה ביוה"כ כיון שזה רק על איסורים וצ"ב וכי יוה"כ אין בזה לאו וכרת על אכילה ושתיה ועיין דברי יחזקאל סימן ט"ו סקי"ח שכתב שיסוד הדין של יוה"כ זה חיוב עינוי ויש לאו וכרת על מי שלא מקים המצוה ולפ"ז חידש שלא תאכילום זה רק על איסורים ולא על מצות וכמבואר בהג"מ הובא במג"א סימן רס"ט ובב"י שם וממילא יוה"כ שיסוד הדין הוא דין מצוה ובזה אינם מחויבים ממילא גם אין לא תאכילום על האיסור שבזה והנה צ"ב דשבת הרי מבואר שיש איסור ויתכן שזה מצד הדין המיוחד של אתה ובנך ולכן צריך פסוק ויתכן דשבת באמת יסודו הוא איסור ויש גם מצות עשה ולא שהלאו מגיע לחיזוק העשה והנה גם על זה קשה מהא דנעילת הסנדל אסור וצ"ל כנ"ל שמדרבנן יש סיבה לאסור כל דבר ורק דבר שזה ריבתיהו התירו ונעילת הסנדל אין סיבה להתיר [ואולי יש לדחוק שכונת המאירי שיוה"כ זה איסור גברא ואין זה במשמע]

והנה עיין מג"א שנקט שאסור לענות הקטנים שלא יאכלו קודם קידוש וכן כתב בהלכות תפילה לגבי לאכול קודם התפילה וציין להלכות יוה"כ דהינו שלמד שכמו שחזינן שחז"ל לא חינכו פחות מבן תשע שלא יאכל וכן לאחר תשע לאחר שעות יכול לאכול כדרכו חזינן שאין איסור בדבר שזה לענות קטן מאכילה דהינו שכל טעם שנגיד ביוה"כ יש גם כאן וכן פסק המ"ב אמנם לגבי איסור על חפץ מסוים בזה אינו דומה ליוה"כ ואין לנו מקור להתיר ומדרבנן הרי חזינן שגם על נעילת הסנדל יש חינוך ובפשוטו הכונה שכל שזה ביחס לחפץ מסוים אין בזה צורך גידולו המיוחד ולכן זה אסור ואם יהיה סיבה מיוחדת בחפץ מסוים שיש בו איסור יש לדון כדחזינן שהמג"א התיר בחמץ ונפק"מ האם קטן יכול לאכול חלב אחרי בשר וכאן הרי אין הנידון לענות אותו וממילא אין לנו מקור שלא גזרו על איסור גברא שלא חפצא כשהניון על משהו מסוים ולא על עיקר אכילתו ויתכן שגם המג"א לגבי קידוש זה רק שם שהנידון שלא יאכל כלל אמנם אם זה לא באותה סעודה יש לדון להתיר ולסמוך על הרמ"א ולפעמים תינוק יש צורך מיוחד כגון דיסא שזה כמו חמץ שהתיר המג"א וכן פסק המ"ב וצ"ע בזה

### בביאור דברי המג"א בדין לא תאכילום ביוה"כ וסוכה

ג] והנה עיין מג"א סימן תרט"ז סק"ב לגבי הדין שמחנכים קטן לתענית שעות שיש ראשונים שרק האב מחויב בחינוך אבל האם לא מחויבת בחינוך וכתב אבל שלא תתן להם לאכול דהוי כמאכילם בידים נבלות וכתב שזה לא דומה לסוכה דשם יכולים ללכת ולאכול בסוכה אבל כאן בכל מקרה זה אכילת איסור ועוד דשם זה מ"ע וכונתו שיש ראשונים שאין לא תאכילום על מצות עשה ועיין סימן תר"מ דשם כתב גם שיש ראשונים שעל האמא אין חיוב חינוך אבל אסור להאכילו חוץ לסוכה מצד לא תאכילום ועיין גר"ז ומחצית השקל שהכונה שאם מכניסה לפיו או שאומרת לו לאכול מחוץ לסוכה בזה הוא כמו יוה"כ דהינו שמעיקר הדין קי"ל שגם במצות עשה יש לא תאכילום והנה בפשוטו מבואר במג"א שיש איסור לא תאכילום ביוה"כ וצ"ע מכל הנ"ל וכן לגבי סוכה לפ"ז גם קטן שלא הגיע לחינוך אם יכולה להאכילו בסוכה יש בזה לא תאכילום וודאי שאין זה במשמעות הדברים אמנם הביאור שבלא הגיע לחינוך ששם זה רק נידון של לא תאכילום דהינו שהקטן לא מצוה ורק שיש בכל אופן הלכה צד הגדול בזה אין לא תאכילום וככל הנ"ל אמנם במקום שרבנן חיבו בחינוך וכן העמידו את הקטן שאסור באכילה ביוה"כ או שחייב בסוכה בזה נקט שממילא ודאי יש בזה לא תאכילום ויתכן לבאר שכאן זה חוזר להיות כמו שזה לא צורך שלו ויתכן שכל שיש לו חיוב ודאי שזה חפצא של איסור וכל הסברא שדבר שזה גידולו וכדו' אין זה חפצא של איסור כלפיו

וכמדומה שהדברים מבוארים בשער הציון שכתב על דברי המג"א שכתב שזה לא שייך אלא על איסור גמור מדאוריתא או מדרבנן אבל הדין שמחנכין לשעות דהינו שלא תיקנו צום של יום שלם בזה הוא רק דין חינוך על אביו והביא כן מרבינו מנוח שחילק בין גדר החיוב של שעות לצום רגיל ובפשוטו הביאור שבגיל י"א שצם יום שלם בזה הגדר שחיבו את הקטן לצום ולכן שיך לומר שחשיב לא תאכילום אבל בתענית שעות זה רק דין להרגיל הקטן ובזה אין דין על הקטן וממילא לא שיך בזה לא תאכילום

#### אלול פ"ב

#### רשימות

### ביסוד הדין של אתה ובנך ובדין קטן הבא לכבות

] מבואר בתורה שיש לאו לא תעשה כל מלאכה אתה ובנך ובתך ועבדך ואמתך ובהמתך וגו' ועיין רש"י עה"ת פ' יתרו שכתב שהכונה בן קטן שהרי בן גדול הוא מוזהר מאליו אלא זה בא להזהיר גדולים על שביתת הקטנים ועל זה אמרו קטן הבא לכבות אין שומעין לו מפני ששביתתן עליך ומבואר שיש כאן דין מיוחד שאדם אחראי על עשית מלאכה על ידי בניו הקטנים ועיין רמב"ן שם שכתב שיסוד האיסור אם עושים מלאכה לדעתינו ולרצונינו ועיין רשב"א שבת קנ"ג דמבואר שקטן שעושה על דעת אביו זה אסור שנלמד מהפסוק הזה וכן הוא ביראים מצוה רכ"ו ובחינוך מצוה ל"ב

והנה יש לעיין בגדר האיסור והנה מבואר במשנה שקטן שבא לכבות אומרים לו שלא יכבה כיון ששביתתו עליך והגמ' אומרת ש"מ קטן אוכל נבלות בי"ד מצווין להפרישו והגמ' דוחה בעושה על דעת אביו וזה ודאי מבואר בגמ' שאם עושה לצורך עצמו אין בזה איסור וכן הביא הרשב"א שם בירושלמי דהינו שכמו שבבהמה אפילו שיש דין שביתת בהמתו אבל בעושה לצורך עצמה אין איסור ה"ה כאן אין איסור אמנם בפשוטו כל שעושה לצורך אביו זה בכלל האיסור ועיין סימן ש"ד לגבי עבד גוי שיש איסור שיעשה מלאכת אדוניו שזה גם שלא בפניו אלא כל שעושה לצורך אדוניו הוא בכלל האיסור ולפ"ז כונת הגמ' בעושה על דעת אביו שהכונה שכל שעושה לצורך אביו זה אסור וכן משמעות רש"י בשבת שהקטן יודע שנוח לאביו ועושה בשבילו ועיין ר"ן שם שביאר ההבדל בין עכו"ם שעושה אדעתיה דנפשיה לקטן שעכו"ם חושב על התועלת שלו וקטן חושב על אביו ועיין ב"י שכתב שבאמת ברבינו ירוחם משמע שזה אפילו שלא בפניו וכן נקט במשכנות יעקב סימן קי"ח שכל זה אסור באיסור דאוריתא ודיק מהרמב"ן עה"ת שדימה עבד לקטן

אמנם עיין רש"י יבמות קי"ד שכתב וז"ל שהתינוק צופה באביו ורואה שנוח לו בכך ואביו עומד עליו דהוא כאילו הוא מצוהו לעשות עכ"ל וכן הוא בנימוק"י שם ובריטב"א שם ומשמעות הדברים שזה רק אם האב עומד שם שזה כאילו הוא מצוהו וכן הוא בריטב"א בשבת ועיין רשב"א שכתב שאב שמפר לבתו ואוכלת יש כאן האיסור שעושה על דעת אביו והריטב"א חלק עליו כי לא אומר לה לאכול רק מעמיד לה את האפשרות לאכול ומשמע ברשב"א שזה לא דין מיוחד בשבת אלא זה אם אותם כללים של לא תאכילום ובשלט"ג ביבמות למד לכל האיסורים בתורה שעושה על דעת אביו חשיב ספיה ושם ודאי האיסרו כי הוא כמצוהו וכן הר"ן שבת קנ"ג כתב לומר לקטן לטלטל לצורך הגדול אסור מצד לא תאכילום [ויתכן שבא לרבות גם שלא אביו] ויש שכתבו שבאמת ס"ל שזה אסמכתא אמנם בפשוטו גם אם נימא שיש כאן איסור כפשוטו של מקרא וכמבואר במכילתא אבל מה בכלל האיסור זה אותם גדרים של לא תאכילום אלא שמצד לא תאכילום זה גם דבר שזה לצורך הקטן ומצד האיסור הזה זה גם דבר שהוא לא לצורך הקטן והרשב"א קכ"א הביא מהירושלמי שכל שזה לצורך הקטן מותר ולצורך הגדול אסור וכתב הרשב"א שזה דלא כבבלי דהינו שבסוגין מבואר שצריך סיבה לאסור כי עושה על דעת אביו ובירושלמי משמע שכל שזה לצורך הגדול זה אסור ומבואר שזה לא בכלל אתה ובנך אמנם יתכן דשם מדובר לא דוקא באביו

והנה בשער הציון של"ד נקט שאם הקטן עושה מעצמו לצורך אביו יש בזה איסור אתה ובנך אמנם אם זה למישהו אחר זה רק אסור מדרבנן דהינו שנקט ששלא בפניו אין זה בגדר ספיה ורק בשבת זה דאוריתא וצ"ב מהיכי תיתי שיהיה איסור דרבנן וצ"ל שלשון המשנה קטן שבא לכבות משמע שזה גם באינו אביו והגמ' על דעת אביו ה"ה על דעת אחר ובהכרח שיש כאן איסור דרבנן ובגר"ז ביאר שזה כמו אמירה לעכו"ם וצ"ע דהגמ' דנה על כלאי זרעים לומר לקטן ורק אסרה מצד אתי למיספי וכן בקנ"ג מבואר ברשב"א שכל סיבת האיסור בדרבנן מצד אתי למיספי ולא מצד אמירה לעכו"ם אמנם עיין תוס' קכ"ב שדנו שקטן שעשה מעצמו לצורך גדול יש איסור השתמשות כמו בעכו"ם ויש שנקטו שהדין אתה ובנך זה לא דוקא אביו אלא ה"ה כל ישראל כל שעושה לצורכו וכמו בעבד גוי שאסור שיעשה מלאכה לכל ישראל אם לא שזה אדעתיה דנפשיה ובקטן זה לא שייך ובשלט"ג הביא מהרי"ד שבעושה על דעת אביו זה דרבנן ולכן התירו לת לתינוק בשבת אמנם בשאר הראשונים נקטו שזה ודאי אסור חזינן שבנותן לקטן שיטלטל אפילו בער"ש זה ספיה דאוריתא ובלשון הרשב"א התחיל בספיה וגמר באתה ובנך ויש שביארו שבמצוהוה או עומד עליו זה ספיה אמנם בעושה לדעתו זה רק בשבת מצד לא תאכילום

והנה מבואר בגמ' איסור ספיה וזה במאכילו בידים ומבואר בגמ' שלא יאמר לו הבא לי מפתח ופשטות הראשונים שדימו לכל ספיה מבואר שגם אמירה זה אסור ומבואר בגמ' שגם אם עושה אדעתיה דישראל אסור ויש ראשונים שזה רק בפני אביו ויש ראשונים שזה לא בפני אביו ויכן ששלא בפני אביו זה רק אתה ובנך אמנם בשלט"ג למד מהדין של על דעת לכל האיסורים וכן ברשב"א למד לנדרים שאם מפר לה הוי כמאכילו בידים והריטב"א רק חלק בהפרה שלא חיבת לאכול והנה מבואר בגמ' שמה שמניחם ליד מפתחות לא חשיב מאכילם בידים ועיין רשב,א שאולי גם ליד נבילה זה כך וכונתו דבמפתחות זה פחות מסתבר שיעשו את זה

והנה מבואר בגמ' שאסור לתת חגב חי לתינוק כי הוא יאכל את זה וביאר רש"י שיש כאן לא תאכילום של בל תשקצו והובא במג"א שמ"ג ומבואר שלתת לו אפילו שלא נותן לו לאכול אבל אם אוכל זה מתיחס אליו ולהפר נדר הבאינו שזה מחלוקת ראשונים ולהניח ליד כפתוח של חשמל אם זה ודאי שהוא יעשה קשה להקל שכיון שזה ודאי זה כמו שמאכילו

והנה עיין מקור חיים לחות יאיר שנקט שאם קיבל שבת אסור לתת לקטן שלו לעשות מלאכה מצד אתה ובנך ומבואר שיש כאן איסור מצד הגדול דהינו שזה משביתתו וזה לא מצד הקטן עצמו והנה הרשב,א נקט שאיסור דרבנן מותר לצורך הקטן והוכיח מהא דהגמ' דנה להתיר בכלאי זרעים והנה גם בקנ"ג הקשה על זה וביאר כי זה אל לצורך הקטן ויש אתי למיסרך ולכאורא בשבת יש מקום לאסור שזה איסור שלו ואין ללמוד משאר דיני התורה שזה מצד הקטן וצ"ע

והנה תמהו אם זה בגדרי ספיה מה צריך פסוק מיוחד ואם נימא שזה לא איסור חפצא וכמו יוה"כ לכן כאן צריך פסוק מיוחד אמנם מבואר ברשב"א שזה גם בהפרת נדרים ובמוצא מאש כתב טרח וכתב קרא וואם נימא שכאן יש דין מיוחד גם שלא בפניו ויש לדון שזה מדיני שבת שלו ונפק"מ בספיקות או בקיבל שבת או בדין הקל הקל שמצד לא תאכילום אין כאן חפצא דאיסורא אבל אם זה מצדו ודאי עדיף בשינוי ובשם הגר"ח שנפק"מ שנהיה מומר לחלל שבת

והנה מצאנו שהקילו יותר על ידי קטן כגון קודם קידוש וכגון לחלק מהראשונים בכלאי זרעים ואם שבת זה מצד דיני הגדול א"כ כאן אין מקום להקל ועיין רנ"ט ס"ז לגבי דף התנור שיעשה על ידי קטן ויתכן ששם יש רווח שזה לא סקילה ויש לדון האם יש נידון של דאוריתא גמור או דהוי משאצל"ג

והנה הגר"ז דן שאתי למיסרך זה לא ארעי ולמד ממילא שמותר לתת הכוס אמנם שם זה לא ברור והרשב"א חלק והריטב"א כתב שזה סברא מיוחדת במקום מצוה ולכאורא מדין כיבוי רואים שזה אסור אפילו שזה דרבנן ולגר"ז יש איסור אמירה לעכו"ם אמנם הרשב"א דן שהגמ' שם מצד אתי למיסרך ויש לדחוק שלהלכה בת"ב שמותר כוס בהכרח מצד אמירה לעכו"ם ולצורך מצוה בדרבנן יהיה מותר והנה יש שהתירו ארעי בקטן באיסורי שבת לצורך הגדול וזה נסתר מהגמ' של כיבוי והרשב"א שם וכן פשטות הגמ' בכיס שיש בזה איסור וכן מהגמ' שלתקוע בשופר אסור כי זה לא צורך גדול ובפשוטו זה משהו ארעי ומבואר שלא כל דבר נחשב צורך

והנה המרדכי לגבי עוגה נקט להתיר וצ"ע למה אין כאן לא תאכילום ובאגודה משמע שלוקחים מאליו והגר"ז חידש שבאיסור שלא אכילה צריך דוקא לומר או להאכילו בפיו וצ"ע מהיכי תיתי לחדש דבר זה ופשטות הראשונים לא כך ויתכן שלגבי קטן שזה לצורכו סמך על השיטות שזה מותר

בעיקר ההיתר דצורך מצוה יש אחרונים שנקטו שדוקא מצוה בעצם ולא טלטול לבית הכנסת שגורם מצוה ולא האכלת שוטה שעל ידי זה יתפקח ועשה מצות עיין פרי יצחק ובית הלוי שהאריכו בזה ויש להוכיח מהנידון להביא סכין דרך חצרות והאריכו על ידי עכו"ם ולא התירו על ידי קטן

לגבי איסור עשה האם יש לא תאכילום בתרוה"ד מבואר שיש וכן מבואר בתוס' לגבי שלא למנויו ויש לעיין בבגד ד' כנפות ללא ציצית ובפרט אם זה הלכה בצורת הלבישה

הרשב"א נקט שאין לא תאכילום באיסור דרבנן והוכיח מהגמ' לגבי כלאי זרעים והנה מבואר בגמ' אבל למסקנא שאסור מצד אתי למיסרך אמנם הביאור שזה טעם איסור חדש ולא מגדרי לא תאכילום והנה לצורך הקטן אין אתי למיסרך ובכל אופן שלא לצורך כל אסור כגון תקיעת שופר וכן קי"ל להלכה או יונק מאשה וצ"ע דשם מבואר שזה אסור מצד לא תאכילום ורק שלצורך קטן יש כאן היתר וצ"ל שודאי שזה חפצא דאיסורא ויש כאן סיבת איסור רק שלצורך גדול זה סיבה להתיר וכן לצורך הקטן וזה רק בצורך גדול ולכן להלביש נו נעלים ביוה"כ אסור שזה לא צורך גדול ואין שום סיבה לאסור אלא מצד לא תאכילם בעצם ובזה א"ש שזה נשאר מוקצה וכן שאי אפשר לערב בזה מצד קטנים שגם כלפיהם זה חפצא של איסור וממילא יש לדון שהקטן עצמו מן הראוי שלא יסכים לעשות דזה חפצא של איסור כלפיו ולא שתא תיקנו כלל

לפתוח מקרר לצורך האוכל של קטן בהגיע לחינוך באורחות שבת התיר מצד הינו רביתיה וזה כמג"א לגבי חמץ אמנם בפשוטו לא מצאנו את זה בראשונים אלא זה סברא בעצם שלא תיקנו או שאין איסור דאוריתא ולא במקרה זה קרה

המג"א נקט שלהביא אוכל לקטן ביוה,כ הוי ספיה אבל לתת לו מאכל חוץ לסוכה כיון שיכול לאוכלו בסוכה לא הוי ספיה ויש לדון במקום שממילא יצטרך לעבור על טלטול וא"כ ממ"נ יש איסור אמנם יתכן שביחס לכל איסור זה לא מוכרח אמנם יכול פחות פחות מד"א או ללא עקירה והנחה וצ'"ע למה באמת אסור להביא תינוק שיעשה לצורך האבא הרי מצדו יכול ללא איסור ויתכן שכל שלמעשה עושה לצורך הגדול לא משנה איך יכל לעשות דהצורה שעושה מתיחס לגדול משא,כ אם עושה לצורך עצמו ולפ"ז בנותן לו סידור כיון שיכול לקחת בצורה של דרבנן וזה לצורכו אין כאן איסור דאוריתא ומה שבקנ"ג לא תירצו כך דשם זה לצורך הגדול ובנידון רעק"א בסידור לא התירו אלא בכרמלית אפילו שזה לצורך הקטן ויכול ללא הנחה

אם ביוה"כ למחמירים יש איסור אמירה לישראל למה קטן זה אחרת ויתכן שכאן זה היתר במקרים מסוימים ולא באחד מותר ואחד אסור וצ"ע

הגר"ז חידש איסור אמירה לעכו"ם בקטן ובר"ן קנ"ג שדן מצד אתי למיסרך לא משמע כך ואולי שם מצד אמירה לעכו"ם אין הבדל קטן או שוטה שהרי זה מצד הגדול ורק מצד לתא דקטן יש לחלק וצ"ע בסוגיא קל"ט בכלאים אם לא דנימא דשם זה דרבנן ואין בשאר איסורים אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן והראשונים הוכיחו ממשאצל"ג בכיבוי שיש איסור מצד למיסרך והרי שם לא הותר אמירה לעכו"ם מצד שהוא בהול ובהכרח שאין איסור בקטן

א] הגמ' ביבמות קי"ד. דנה האם קטן אוכל נבילות בי"ד מצוים להפרישו ונידון זה מובא בגמ' בכמה מקומות בש"ס ועיין טור סימן שמ"ג שדן בדעת כמה ראשונים שפסקו שבי"ד מצווין להפרישו אמנם דעת רוב הראשונים וכן קי"ל להלכה שאין בי"ד מצווין להפרישו אמנם מבואר בגמ' שיש לאו של לא תאכילום להזהיר גדולים על הקטנים ומבואר בגמ' שיש פסוק על דם שרצים וטומאת כהנים והנה מבואר בפוסקים שפשוט להם שגם בשאר דיני התורה יש איסור להאכיל קטן אמנם יש שדנו שזה רק דרבנן אמנם בפשוטו הוא איסור דאוריתא ודבר זה מבואר בר"ן ביומא שהקשה שאם חמשה עינוים זה דאוריתא אין מותר לתת לקטן וכן מפורש ברשב"א ובר"ן שבת קנ"ג שהקשו איך נותן כיסו לקטן הרי יש בזה לאו של לא תאכילום וכן הוא בריטב"א יבמות קי"ד והנה היה מקום לדון שזה רק על לאו אמנם בר"ן ביומא מבואר שפשוט לו שזה גם על חמשה עינוים אם זה דאוריתא אפילו שזה רק עשה וכן בגמ' ביבמות מבואר שאם בי"ד מצוים להפרישו זה גם באוכל תרומה טמאה וכן מבואר בגמ' שזה גם ביונק מבהמה טמאה שזה רק איסור של יוצא דזה בגדר עשה ואין על זה מלקות וכבר תמה בזה רעק"א אמנם כן בואר בגמ'

והנה התרוה"ד כתבים סימן ס"ב ביאר שזה מצד שהם יגדלו יעשו כך בגדלותם ועיין חת"ס סימן פ"ג שמנ"ל לדרוש טעמא דקרא אמנם צ"ע דבפשוטו גם תינוק בין יומו יש בזה לא תאכילום וכמבואר במג"א בשם הרוקח שאסור להכניסו לאוהל המת ובגמ' ביבמות מבואר שעל הצד שבי"ד מצום להפרישם זה גם בשוטה ובפשוטו זה אותו הלכה שאסור להאכילם וכן משמעות הרשב"א גיטין נ"ה שיש גם בשוטה לא תאכילום והרי הוא לא יהיה חייב במצות ובהכרח שזה גזה"כ שאין להאכיל יהודי דבר שהוא אסור ועיין רשב"א שדן שאסור להלביש בגד כלאים למת מצד לא תאכילום והרי הוא לא קטן אמנם בריטב"א שם חלק שרק קטנים שאנו מחויבים לחנכם אבל לא במת שהוא פטור לעולם ומשמע כתרוה"ד וצ"ע והנה יש לדון האם בגדול יש איסור של לא תאכילום ובפמ"ג סימן שמ"ג וכן באחיעזר ח"ג פ"א סק"ו נקט שאין בזה איסור אמנם המשאת משה ס"ד ובזכרון יוסף סימן ו' ובאמרי בינה שבת סימן ח' [הובא בהרימו מכשול פ"ג ס"ח] נקטו שיש איסור גם בגדול והסברא שאין בגדול מצד שכיון שהוא אחראי על מעשהו בזה לא נאמר איסור לדאוג לו אלא בגדרי לפני עור

והנה ביוה"כ יש כרת על מי שאוכל ושותה וכתב הרמב"ם שמזה נלמד שיש בזה איסור והנה מבואר במשנה שקטנים מגיל תשעה מחנכים אותן לשעות אמנם פחות מגיל זה אין דין חינוך ועיין מנח"ח מצוה שי"ג שכתב שמותר לקטן רק לאכול מעצמו או במקרה שזה בגדר פיקו"נ מותר לגדול להאכילו אבל ללא זה יש בזה איסור של לא תאכילום אמנם הפוסקים ודאי סתמו לא כך וכן בפשוטו מבואר בכמה מקומות שאין בזה איסור א. הגמ' בעירובין מ: דנה שיעשו שהחינו על כוס ביוה"כ ויביאו לקטן והגמ' אומרת שלא עושים את זה בגלל אתי למיסרח ובפשוטו בתחילת יוה"כ הוא כבר אכל ושתה קודם ובכל אופן הגמ דנה שיתנו לקטן ולא שיך לשאול שרק במקרה שיהיה צד סכנה יתנו לקטן וודאי משמע שאין בזה צד איסור אפילו שאומרים לו לשתות שרק לכן בירכו הגפן והראשונים כתבו שאם יש מילה בשבת אין בזה אתי למיסרח ושיתנו לקטן ולא כתבו שזה רק בקטן שעכשיו זה בגדר סכנה אם לא יתנו לו ב. עיין דברי יחזקאל סימן ט"ו סקי"ח שהביא את הבריתא ע"ח. שכתוב שהקטנים מותרים בכולן חוץ מנעילת הסנדל וביאר רש"י שהכונה אכילה ושתיה וסיכה והגמ' מדיקת שמותרים לכתחילה לתת להם דהינו לספות להם והנה ודאי משמעות הבריתא שזה בכל מקרה ולא רק במקרה שזה מצב של פיקוח נפש וכמו לגבי סיכה ורחיצה דמבואר בגמ' שאין בזה איסור בקטן ג. עיין רשב"א ור"ן שהוכיחו שאין אתי למיסרח בדבר שהוא לצורך הקטן מהא דמאכילים לקטנים ביוה"כ והנה אם מותר רק מה שבגדר פיקו"נ לא שייך ללמוד מזה ובהכרח שנקטו שכאן אין לא תאכילום דאוריתא ורק דנו שיאסר מצד אתי למיסרך והוכיחו שאין בכה"ג ד. ועיין ראבי"ה שכתב שביוה,כ מביאים מיני מתיקה לקטנים וזה ודאי לא מצד פיקו"נ וצ"ב למה באמת אין בזה איסור של לא תאכילום ומצאנו בזה כמה ביאורים וכדלקמן

והנה בעיקר הדבר האם באיסור יוה"כ שייך הלאו של לא תאכילום הנה הגמ' יומא ע"ח: מביאה בריתא התינוקות מותרים בכולם חוץ מנעילת הסנדל דהינו שמותורין באכילה שתיה סיכה ורחיצה חוץ מנעילת הסנדל והגמ' שואלת מ"ש נעילת הסנדל שאסור כי אנשים יגידו שגדולים עשו להם וביאר רש"י והרי יש איסור של לא תאכילום א"כ גם רחיצה יגידו שאנשים רחצו אותם והגמ' עונה שיגידו שרחצו אותם אתמול משא"כ נעלים אין אנשים ישנים אם נעלים דיש בזה טעם מיתה והגמ' שואלת הא מותרים לכתחילה קתני וביאר רש"י שאם בא להימלך אומרים לו האכילהו ורחוץ אותו והגמ' עונה שדברים שזה ריבתיהו דתינוק רבנן לא גזרו על זה משא"כ נעילת הסנדל שזה לא ריביתיהו דתינוק גזרו ביה רבנן ע"כ והנה מבואר שהגמ' דנה בתחילה שנעילת הסנדל יש בזה לא תאכילום וא"כ גם בשאר דברים דהינו ששיך לדון כאן שזה אסור כלפי הקטן ויש בזה לא תאכילום והגמ' אומרת שדבר שזה ריבתיהו של הקטן לא אסרו על הקטן וגם אין בזה לא תאכילום ודבר שזה לא ריבתיהו כגון נעילת הסנדל אסרו על קטן ויש בזה גם לא תאכילום והנה דעת הטור שבקטנים שכבר צריכים להתענות תענית שעות יש בזה גם חינוך על שאר דברים אמנם הר"ן כתבשרחיצה וסיכה משמע בגמ' שעד הבר מצוה מותר דהינו שבזה לא תיקנו חינוך כלל

והנה נחלקו הראשונים האם החמשה עינוים זה דאוריתא או שרק אכילה ושתיה והשאר זה דרבנן ודעת הרמב"ם שכל החמשה עינוים זה דאוריתא ועיין ר"ן יומא ב. שתמה א"כ איך הגמ' אומרת שכיון שזה ריבתיהו לא גזרו בזה רבנן שזה סברא אין איסור דרבנן אבל למה אין כאן לא תאכילום אלא בהכרח שזה רק חיוב דרבנן דהינו שנקט שהסברא של רביתיהו זה רק סברות בדרבנן אבל לא כלפי דאוריתא וצ"ב דעת הרמב"ם והנה צ"ב עוד עד כמה שמוזכר שיש לא תאכילום באיסור של יוה"כ א"כ למה לגבי אכילה ושתיה זה אחרת וככל הנ"ל והנה מצאנו בזה כמה ביאורים וכדלקמן

א. עיין ר"ת בספר הישר סימן נ"ב שהשואל שם ר' משולם באמת דן שיאסר להאכיל קטן ביוה"כ מצד לא תאכילום ור"ת ענה לו שמותר וביאר הטעם שכיון שזה חיותו של התינוק לכן אין בזה איסור לא תאכילום ולכאורא הכונה שאיסור כזה שלא לאכול כלל שזה נגד חיותו של התינוק הבינו חז"ל שאין זה בכלל האיסור של לא תאכילום ועיין מאירי בחיבור התשובה מאמר ב' פי"א בד"ה מעתא שהביא ראשונים שנקטו שרחיצה מותר באמת רק שהתינוק ירחוץ את עצמו אבל לגדול אסור לרוחצו והקשה משמאי שהאכיל את בנו וכתב שאכילה ושתיה יש בו סכנה לכן אין זה בכלל לא תאכילום ולכאורא זה על דרך הנ"ל שזה סברא שאיסור זה אין בו לא תאכילום והנה זה רק סברא על אכילה ושתיה אבל על שאר דברים אין זה חיותו של התינוק והר"ן הוכיח מזה שזה רק דרבנן וביחס לדין דרבנן כתוב כאן הגבלה חדשה שדבר שהוא ריבתיה של התינוק אין על זה חינוך וכן אין בזה לא תאכילום והיה מקום לומר שכיון שמצות עינוי זה מצוה אחת על כל החמשה דברים ממילא כיון שביחס לאכילה ושתיה אין בקטנים וכנ"ל ממילא זה סברא שאין האיסור של לא תאכילום כלל על מצות עינוי ולא מחלקים בין הדברים ויתכן שמה שהגמ' דנה מתחילה באמת שיהיה לא תאכילום זה רק מדרבנן

ב. בעיקר הקושיא על הרמב"ם שחמשה עינוים דאוריתא עיין דברי יחזקאל סימן ט"ו סקי"ח שכתב לבאר דהנה הב"י סימן רס"ט דן האם מותר להאכיל קטן לפני קידוש והביא מההגהות מימוני שאין איסור מצד שלא תאכילום זה רק על לאו ולא על מצוה עשה דהינו שהאיסור לאכול קודם קידוש זה בתור חלק מקיום מצות הקידוש ואין לא תאכילום על ביטול מצות ולפ"ז כתב לחדש שגם יוה"כ יסוד הוא מצות עינוי והכרת והלאו זה על מה שלא מקים את העינוי וכיון שאין לא תאכילום על מצות ממילא אין איסור להאכיל קטן דהינו שחידש שהלאו הוא לא איסור בעצם באכילה ושתיה אלא האיסור במה שלא עושה את הקיום החיובי של העינוי והנה אין הדבר מוכרח דיתכן שאין הגדר ביוה"כ שיש כאן קיום בעשיה של עינוי אלא שהתורה ציותה שאדם יהיה במצב של מעונה ומי שאוכל מבטל את רצון התורה שהאדם יעמוד במצב מעונה דהינו שזה לא רק שהאדם לא עשה עשיה של עינוי אלא זה מצב שהוא נגד רצון התורה ואין זה דומה לקידוש או שאר מצות עשה שזה מצוה לעשות פעולה מסוימת שבזה לא שייך לא תאכילום והנה צ"ב דהגמ' הרי דנה בתחילה שיש איסור בגדול שמנעיל קטן וצ"ל שמדרבנן זה כן גדר של איסור נעילת הסנדל וכן שאר דברים וממילא שייך בזה לא תאכילום וצ"ע

ג. עיין פר"ח סימן תרי"א שכתב שכיון שאיסור לא תאכילום מסרן הכתוב לחכמים ממילא בזה בדבר שהינו ריבתיהו וזה לא איסור חפצא כמו נבילה בזה אין לא תאכילום דהינו שכיון שיוה"כ זה לא איסור חפצא אלא זה רק דין הנהגה על הגברא ממילא בזה כל שזה צורך גידולו של הקטן אין זה בכלל לא תאכילום ובזה א"ש שאכילה ושתיה שהגמ' ידעה כבר בתחילה שזה בכלל גידולו של הקטן ממילא אין בזה לא תאכילום אמנם לגבי שאר דברים הגמ' דנה שיש בזה לא תאכילום והגמ' עונה סברא שזה ריבתיהו וממילא בכזה דבר לא תיקנו חינוך על קטן וכן אין בזה לא תאכילום

ד. והנה מבואר בשו"ע סימן רס"ט שעושים קידוש בבית הכנסת ואת היין יתנו לקטן לשתות והקשה הב"י למה אין בזה איסור של לא תאכילום והביא מההגהות מימוני שבעל מצות עשה אין לא תאכילום וכאן זה סניף למצות קידוש אמנם הקשה לראשונים שגם בדרבנן יש לא תאכילום א"כ מצות עשה זה לא גרע מאיסור דרבנן וכתב דיש שיטות שמותר לשתות במקום היקודש אפילו שזה לא במקום סעודה והוסיף המג"א שלפי מה שכתב בסימן שמ"ג בשם הרשב"א והר"ן דכל דבר שהוא רביתיה דקטן כגון אכילה ושתיה לא גזרו על זה רבנן והראיה מזה שמאכילים אותו ביוה"כ ולא מחנכין אותו לשעות א"כ כל שכן כאן והוסיף שיש חילוק בין אכילת איסור בעצם לדבר שזה רק אסור מצד הזמן עכ"ד והנה מבואר מדבריו שהביא מהרשב"א שמה שמותר להאכיל קטן ואין בזה לא תאכילום זה מצד שכל דבר שזה מגידולו של קטן אין על זה לא תאכילום ועיין לקמן סימן שמ"ג שנראה שנקט שלכן קטן חולה שצריך חמץ אין בזה לא תאכילום כיון שזה לצורך גידול הקטן וזה צע"ג דהרשב"א רק דן שבדרבנן אין לא תאכילום רק שדן שיאסר מצד אתי למיסרך ועל זה כתב שלצורך הקטן אין איסור זה והראיה מקטן ביוה"כ אבל מעולם לא דן לבאר שזה סברא כלפי הדאוריתא אמנם מבואר בדבריו שדבר שזה לא איסור חפצא זה סברא שיהיה מותר והיה מקום לומר שזה סברא כנ"ל בדבר שזה מגידולו של קטן דהינו שכשהנידון לאסור אכילה לגמרי בזה אין לא תאכילום אמנם עיין גר"ז שם שכתב שזה טעם לעצמו שאין לא תאכילום על דבר שזה רק איסור גברא ולא שזה חפצא אסור וכן עיין סימן תע"א לגבי אכילת מצה בערב פסח וביאר הגר"ז שאין בזה איסור לא תאכילום כיון שזה לא איסור חפצא אלא איסור גברא וכן ביאר בטעם שמותר לאכול לקטן קודם התפילה וכן ביאר בחזון יחזקאל

והנה בפשוטו הדבר צ"ע שזה נסתר מהא דהגמ' דנה על נעילת הסנדל שאסור ביוה"כ מצד לא תאכילום וכן נפסק להלכה אם לא שנדחוק שלמסקנא באמת זה תקנה מיוחדת וזה לא מצד לא תאכילום ובאמת הר"ן שהקשה מהא דמותר רחיצה חזינן ודאי דלא ס"ל כיסוד הנ"ל ובפשוטו מעיקר הא דמבואר בגמ' בכמה דוכתי שאסור לומר חלקטן לעשות מלאכה בשבת אפילו שזה לא איסור חפצא אלא רק איסור גברא אמנם יתכן דשם זה מצד ילפותא מיוחדת של אתה ובנך אמנם הראשונים הזכירו שזה אסור מצד לא תאכילום

אמנם לגבי איסור אכילה קודם קידוש או קודם התפילה בזה ודאי יתכן לדון שכמו שחזינן ביוה"כ שאין על זה לא תאכילום כיון שאכילה זה סוג דבר שהוא לא בכלל האיסור ה"ה כאן אלא שיש לחלק בין לא לאכול כל היום לבין שלא לאכול עד שיקדש או יתפלל אמנם אם נימא שאין לא תאכילום על מצות עשה א"כ זה סברא גם כאן אלא שצ"ב הרי לשעות מחנכין וא"כ גם כאן יהיה חינוך ולא משמע שכאן מדובר רק על פחות מבן ט' וצ"ל שיוה"כ שזה דאוריתא זה חמר שתיקנו חינוך אבל כלפי איסור אכילה קודם קידוש או תפילה היה מסתבר למג"א שחינוך לא תיקנו על זה רק שבכל אופן דן שיש בזה לא תאכילום וכלפי זה העמיד את דבריו וכל זה צ"ע

### בביאור דברי המג"א בדין לא תאכילום ביוה"כ וסוכה

] והנה מבואר בסימן תרט"ז שקטנים מחנכין אותן לשעות מגיל תשע עשר ושנה קודם הבר מצוה מחנכים אותם לצום כל היום והרמ"א חולק שתמיד זה רק שעות וכן הכריע המ"ב ועיין מג"א שהביא מחלוקת ראשונים האם החינוך זה רק חיוב על האב או שזה חיוב גם על הבן וכתב שגם אם אין חיוב חינוך על הבן אבל אסור לאםפ להאכילו מצד לא תאכילום וכתב שזה לא דומה לסוכה דשם זה רק מצות עשה ולדעת ההגה"מ אין בזה לא תאכילום ועוד דשם לא אומרת להם לאכול מחוץ לסוכה אבל כאן כל אכילה אסורה וכן יש בזה איסור לאו והנה בפשוטו מבואר מדברי המג"א שיש איסור לא תאכילום ביוה"כ ועיין לקמן סימן תר"מ שגם כתב שעל האם אין חיוב חינוך אבל אסור להאכילו מחוץ לסוכה וביארו האחרונים ששם הכונה שמאכילתו ממש או אומרת לו לאכול מחוץ לסוכה שכל מה שהיקל המג"א כשיכול ללכת ולאכול בסוכה והנה צ"ע כמו שכתבנו לעיל שמוכח מכל הראשונים שאין לא תאכילום ביוה"כ ועוד שלגבי סוכה וודאי סתימת הדברים שאין בזה לא תאכילום

אמנם האמת יורה דרכו שכל מה שדיבר רק על הגיל שיש בזה חינוך שבזה מדרבנן חיוב אותו בחינוך ובזה נקט שיש בזה לא תאכילום דהינו שכל הסברות הנ"ל שבדבר שזה לא איסור גברא או שזה צורך הקטן זה רק סברא שאין לזה שם איסור ולכן אין בזה לא תאכילום אבל עד כמה שחל על זה דין חינוך וממילא יש לזה שם של מעשה איסור ממילא יש בזה גם לא תאכילום ולפ"ז א"ש הראשונים שכתבו שיש לא תאכילום בשבת אפילו שזה איסור גברא שכיון שיש הלכה של אתה ובנךצ שהתורה מפורש החשיבה דבר זה למעשה איסור ממילא יש על זה הלאו של לא תאכילום

והנה עיין שער הציון שכתב שיש מקום לומר שרק מתי שהוא מתענה כל היום יש בזה לא תאכילום ולא מתי שזה רק תענית שעות והנה מבואר בדבריו שההבנה כנ"ל שכל מה שנתחדש שיש כאן לא תאכילום זה רק מצד שיש כאן דין חינוך אמנם צ"ב מה שחילק בין דין חינוך לשעות לחינוך לכל הצום ובפשוטו הביאור כמו שביאר רבינו מנוח פ"ג ה"י שדיק את לשון הרמב"ם שעל חינוך שעות כתב כדי לחנכו במצוות דהינו שזה לא חובה מדרבנן אלא זה חובה על האב לחנך את בניו דהינו שיש מקום שהחובת חינוך זה על הבן והאב אחראי שבנו יקים את חיובו אבל יש מקום שאין חובה על הבן רק האב יש לו חיוב להרגיל את בנו לקים מצות והמושג חינוך לשעות חידש הנ"ל שזה רק חיוב על הבן ובזה א"ש סברת השער הציון שכדי שיהיה על זה לא תאכילום זה רק עד כמה שזה מוגדר כחפצא של איסור כלפיו זה רק אם יש חיוב על הבן וזה רק בתענית גמור ולא בתענית שעות וזה מצד מה שביארנו קודם שכל מה שיש כאן לא תאכילום כי זה חפצא של איסור כלפי הבן וע"ש שכתב שהדין הזה לחנך הבן בלי שזה חיוב כלפיו זה רק בבן ולא בבת

והנה עיין תו"י יומא פ"ב שתכב שחובת חינוך יש רק באב ולא באחר והקשה מהגמ' בסוכה שהלני עשתה סוכה לבניה ותירץ שהיתה מחנכתם למצוה בעלמא ועיין רעק"א סוכה ב: בגליון הש"ס שתמה על זה שהרי הגמ' שם דנה וכי תימא קטן שא"צ לאמו זה רק דרבנן והיא בדרבנן לא משגיחה הרי כל מעשיה לא עשתה אלא על פי חכמים ומבואר שהיתה חיבת לעשות על פי חכמים וישב הקה"י לנ"ל שכה"ג מדרבנן יש על הקטנים חיוב והיא עשתה בשביל לדאוג לדין הקטנים דהינו שכל הפטור מאחר זה שאין לו חיוב שהוא יקים את דינו אבל עדין יש חיוב על הקטן מחמת עצמו

והנה בעיקר המבואר במג"א שלאחר שמדרבנן יש גיל שחיב בחינוך ממילא יש בזה גם לא תאכילום ואפילו לגבי סוכה הנה התו"י בסוכה ותוס' בנזיר והתרוה"ד הקשו מהגמ' בסוכה שחזינן שיש חיוב חינוך גם על האם והנה אם נימא שיש בסוכה לא תאכילום א"כ ודאי צריכה סוכה דוכי לא אמרה להם ללכת לישון או לאכול ובפשוטו זה מה שהוקשה למג"א מסוכה ותירץ שהיא נותנת להם לאכול והם יכולים לאכול בסוכה אמם בפשוטו הכל לפי הענין ולפעמים שאים לפניהם סוכה ודאי חשיב לא תאכילום וצ"ע

אמנם היה מקום לומר שביחס למצות סוכה לא שייך לא תאכילום כלל דהנה הבאינו לעיל שהמהר"ם כתב שאין איסור להאכילו קודם קידוש שבמצות עשה אין לא תאכילום והב"י כתב שלרמב"ם שיש לא תאכילום גם על איסורים דרבנן כ"ש על מצות עשה דהינו שנקט שעשה זה יותר חמור מדרבנן אמנם עיין פרי יצחק סימן י"א שכתב שאם המהר"ם נקט שאין לא תאכילום על איסור דרבנן א"כ ודאי שהאכילה קודם קידוש היא רק דרבנן ואין כאן מקום לכל נידונו אלא בהכרח שנקט שגם איסור דרבנן יש בזה לא תאכילום ובכל אופן נקט שעל מצות עשה זה לא שייך והביאור שרבן כעין דאוריתא תקון ועל איסור יש לא תאכילום ולא על קיום מצות עשה והמהר"ם נקט שהאכילה לפני הקידוש כיון שזה כדי לקים מצות קדוש כתיקנה זה לא יותר מהקידוש בעצמו ובדעת הב"י צ"ל שנקט שהאיסור לא לאכול קודם קידוש זה איסור דרבנן ובהכרח כונתו שכיון שרק חומר של לאו ולא עשה ה"ה הדרבנן שמכח העשה ולפ"ז גם איסור דרבנן אחר ולפ"ז יתכן שסוכה שזה עשה בזה גם לב"י ודאי שאין בזה לא תאכילום

ובדעת המג"א שנקט שיש בזה לא תאכילום יש לבאר דהנה ידוע דעת המרדכי שבשבת שאי אפשר לעשות ציצית מותר ללבוש בגד ד' כנפות ללא ציצית דכיון שבין כה לא מקיים המצוה אין ענין שלא להכניס את עצמו לחיוב של המצוה אמנם הר' שלמה חלק עליו ונקט שיש איסור בלבישה של הבגד והנה יש שנקטו שסברתו שאסור להכ יס עצמו למצב שהוא חיי מצוה ולא מקיים אמנם עיין מרדכי שכתב שלהוכיח דלא כר' שלמה ממזוזה משמע שבזה הוא מודה וצ"ב החילוק ובשאגת אריה הקשה עוד דתוס' ביבמות הקשו עלמה שהגמ' אומרת שרבנן התירו סדין בציצית מצד שזה שב ואל תעשה והקשו שזה קום ועשה שלובש בגד ד' כנפות ללא ציצית וכתבו שהחיוב חל רק לאחר שלבש ועיין שאגת אריה שתמה שכיון שזה רק מצוה א"כ אין כאן אלא ביטול מצוה וכמבואר במרדכי שלכן מותר ללבוש בשבת בגד ללא ציצית ובאמת עיין תוס"ר שכתב את הדין של שבת נלמד מהא דחשיב שב ואל תעשה מצד שזה חל רגע אחרי וביאר בזה בח' ר' ראובן וכן הוא בשפת אמת דיסוד הנידון הוא בגדר מצות ציצית האם הכונה שאדם בזמן לבישתו חל עליו חיוב של קיום מצוה או שזה הלכה בצורת הלבישה שהבגד יהיה אם ציציות שאם זה רק חלות מצוה שחל עליו ממילא ודאי הוי שב ואל תעשה ומותר ללובשו בשבת דלא עושה דבר נגד התורה אבל זה הלכה בצורת הלבישה א"כ בזה שלובש בגד ללא ציציות זה עצמו נגד התורה ובזה א"ש שלגבי מזוזה שם ודאי שזה לא הלכה בצורת הדירה אלא אדם שדר בבית יש עליו חיוב שיהיה לו חזוזה בפתח ובזה ודאי יש את סברת המרדכי

ולפ"ז יש לחקור במצות סוכה מה גדר הדין האם הכונה שיש עליו מצות עשה שכל שאוכל יש לו חיוב שיעשה מעשה אכילה בסוכה וכן כל שיושן או שהגדר שהתורה רצתה שאכילה של יהודי בסוכות זה אכילת סוכה וכן שינה של יהודי זה ישיבת סוכה דהינו שמה שאוכל זה לא רק מחיל עליו חיוב של עשית פעולה אלא גדר המצוה שהתורה רצתה שאכילתו תהיה אכילת סוכה וכן שינתו תהיה ישיבת סוכה ולפ"ז כאן לא שייך את סברת המרדכי דאם אוכל חוץ לסוכה זה נחשב שפועל נגד התורה וכסברת ר' שלמה והנה אם נימא כנ"ל יש מקום לדון שבזה ודאי יש לא תאכילום דהרי לומדים מלאוים גם לדרבנן וגם לאיסור עשה ורק שלגבי עשה לא שייך לא תאכילום שלא מאכילו דבר אסור רק שגורם שלא יקים מצוה ולפ"ז בסוכה אם הגדר שזה הלכה איך יעשה האכילה בסוכות א"כ הוי ביטול בקום ועשה ודאי יש בזה לא תאכילום וכסברת המג"א והנה באמת היה מקום לדון שכאן גם להגהות מימוני יש בזה לא תאכילום אמנם המג"א נקט שלדבריו זה סברא בחומר הדבר וכדחזינן שדרבנן לא נוהג אמנם אם נימא כפרי יצחק לעיל יתכן שכאן גם הוא מודה שיש בזה איסור

והנה הבאינו לעיל מהדברי יחזקאל לדון שיוה,כ יסודו הוא מצוה עשה ואין על זה לא תאכילום אמנם לנ"ל כאן ודאי שזה לא רק קיום של מצוה אלא ודאי שהתורה רצתה מצב היהודי ביוה"ב שהוא מעונה וא,כ ודאי שאכילתו זה נחשב נגד התורה אמנם אם נימא שזה הגדר בסוכה ובכל אופן להגהות מימוני אין בזה לא תאכילום א"כ גם כאן אמנם לכאורא לנ"ל הגדר תלוי בחומר הדבר ולא בסוג האיסור א"כ כאן שזה חומר של לאו יש בזה לא תאכילום ודו"ק בזה

והנה יש לדון האם יש לא תאכילום להלביש לילד בגד ד' כנפות ללא ציצית ובפשוטו זה תלוי האם יש לא תאכילום על ביטול עשה ולדעת ההגהות מימוני אין בזה לא תאכילום אמנם לראשונים שגם בדרבנן יש לא תאכילום ומזה דיק הב"י שגם בביטול עשה יש לא תאכילום א"כ ה"ה כאן אמנם למה שנתבאר זה יהיה תלוי במרדכי ור' שלמה שלמרדכי שמור בשבת ללבוש בגד לל אד' כנפות דהינו שאין זה דבר שהוא נגד התורה א"כ ה"ה שאין בזה לא תאכילום אמנם לר' שלמה שהגדר שהלבישה צריכה להיות אם ציצית ממילא יש בזה לא תאכילום והנה המג,א סימן י"ג הקשה שהגמ' בשבת דנה שמי שאין לו ציצית בבגדו הוא יכול להפקירו ויפטר מציצית למ"ד חובת מנא והקשה למה לא כתוב שיקנה לגוי או קטן מבואר שאין איסור לתת לקטן והקשה החמד משה והאמרי בינה שבת סימן ח' שיש בזה לא תאכילום ועיין פמ"ג שכתב שאם מצות עשה אין לא תאכילום ממילא גם כאן ומבואר שנקט שזה תלוי בהגהות מימוני אמנם לנ"ל כאן שקי"ל כרמדכי אין בזה איסור אמנם מדרבנן המג"א נקט שצריך הלחמיר כר' שלמה ואם הגדר אחרת ממילא מצד זה יש כאן איסור ויש מקום לדון שלמ"ד חובת מנא וודאי שזה הלכה בצורת הבגד משא"כ אן חובצת גברא וא"כ יתכן שרק לכן דנו האחרונים שזה יתחייב ועין שפת אמת סוכה מ"ב שהוכיח מהראשונים בערכין שאין איסור להלביש בגד ד' כנפות ללא ציצית לקטן ובפשוטו זה כמהר"ם אמנם לנ"ל למרדכי זה לכו"ע וצ"ע בכל זה

והנה מבואר במ"ב סימן תרט"ז שאין לנעול מנעלים לקטן ויש בזה לא תאכילום ובפשוטו זה מגיל קטן שכיון שזה לא בגדר צורך אין כאן גם את היתר הרשב"א אמנם אם הוא לובש מעצמו אין בזה איסור אמנם בהגיע לחינוך האב צריך למחות בו והנה מבואר במ"ב שיש הבדל בגיל חינוך בין מצות עשה שזה רק כשהוא בגיל שמבין את וכן המצוה משא,כ בלא תעשה זה מאז שמבין שאומרים לו שלא יעשה ובפשוטו הכונה שמבין שזה אסור מצד התורה ולא רק עכשיו לחד פעמי ויש לעין איך לדון כאן ובפשוטו כיון שחמשה עינוים זה רק מצות עשה זה כגדרי עשה אמנם נראה לנ"ל שכאן ודאי שיסוד החיוב שהתורה רצתה שצורת היהודי שהוא מעונה ממילא חשיב חינוך שלא לעשות פעולה זו שבזה מעמיד את עצמו אחרת מרצון התורה וכל שמבין שלא לבוש מנעלים אסור ללבוש מנעלים

**בגדר לא תאכילום**

] יש לדון במקום שיש איסור לא תאכילום אבל יש כאן היתר של פיקוח נפש האם עדיף שהקטן יאכל מעצמו או שהגדול יאכילנו דהינו האם כיון שהאכילה מותרת ממילא אין כאן אכילת איסור או שכיון שזה אכילת איסור רק יש היתר של פיקוח נפש א"כ עד כמה שהקטן יאכל גם ללא הגדול א"כ אין מה שידחה את האיסור של לא תאכילום ויסוד הספק בגדר האיסור של לא תאכילום האם הכונה שאפילו שקטן לא מצווה אבל יש כאן מעשה איסור בעצם ולכן יש ענין שלא להאכילו וא"כ כאן שהרי יש לו היתר על האכילה א"כ כמו שבגדול כה"ג אין בזה לפני עור כיון שזה מעשה היתר גם בקטן זה כך או שזה מכלל חיוב הגדול שכמו שאסור לו לעשות עבירה כך אסור לו לגרום שקטן יעשה מעשה איסור וא"כ יש לדון שגם אם הקטן יש לו היתר מסוים הרי תמיד אינו מצוה ובכל אופן מדיני הגדול שלא יכשיל גוף יהודי שאינו חייב וא"כ מה ההבדל אם הסיבה שלא חייב כי לא הצטווה או כי יש לו היתר של פיקוח נפש אמנם בפשוטו גם אם זה מלתא דגדול אבל רק דבר שהוא חפצא של איסור אבל כל שיש על זה היתר של פיקוח נפש אין זה בגדר איסור כלל

והנה המנח"ח חידש שיש לא תאכילום על איסור אכילה ביוה"כ וכתב שלפ"ז אין להאכיל קטן אלא מה שנצרך לו מצד פיקו"נ ועיין חקרי לב סימן ק"ח שגם נקט כנ"ל רק שנקט שבלא הגיע לחינוך הכל זה בכל פיקו"נ ודן שא"כ אם הקטן יכול לאכול לבד שיהיה אסור להאכילו ודחה שכיון שזה מעשה היתר אצל הקטן מצד פיקו"נ ממילא לא שיך בזה לא תאכילו ועיין מחזה אליהו שהביא מהיד יוסף שנקט שבאמת כל שהקטן יכול לאכול לבד אפילו שזה פיקו"נ עדיף שיאכל לבד

והנה מבואר בגמ' שיש לא תאכילום על איסורים ונחלקו הראשונים האם זה גם באיסורים דרבנן ובהגהות מימוני כתב שבמצות עשה אין לא תאכילום והב"י כתב שזה כשיטות שבדרבנן אין לא תאכילום דאם יש בזה כ"ש בביטול מצות עשה אמנם לכאורא אם יסוד לא תאכילום זה מלתא קטן א"כ אין זה דומה שאיסור חשיב איסור גם אם הוא לא מצוה משא"כ מצוה עד כמה שהוא לא מצוה אין כאן האכלת איסור אמנם אם זה מלתא דהגדול יש לדון שכיון שעושה שיהודי שבעיקרו הוא בר חיובא לא יקים המצוה זה גם מכלל חיובו שלא יעשה את זה וצ"ע

והנה האחיעזר דן האם יש איסור חצי שיעור בלא תאכילום דאם נימא שרק באיסורי מאכלות זה התחדש א"כ כאן זה כמו שאר איסורים אמנם אם יסודו הוא האחריות למה שהקטן עושה וכיון שאצל הקטן זה חפצא של איסור לכן זה אסור ועיין חקרי לב שדן שיתכן שאם צריך להאכיל קטן אין ענין לתת לו פחות מכשיעור שהרי בין כה זה לא איסור מלקות וא"כ אין הבדל ושניהם זה אותו לא תאכילום דהינו שמאכיל אותו איסור וכן דן בזה בקול סופר ולכאורא יש לתלות בנ"ל שאם זה איסור מצד הגדול א"כ שם האיסור הכשלת הקטן ומה משנה מה מכשילו אבל עד כמה שיסוד האיסור זה מצד הקטן א"כ ודאי שכל שזה חפצא יותר חמור גרע

והנה יש לדון בקטן שיש פיקוח נפש ויש נבילה להאכילו או לשחוט לו בהמה אחרת האם זה כמו גדול שעדיף איסור שחיטה מכמה כזיתים של נבילה או שכאן אם הגדול שוחט זה מעשה איסור משא"כ אם מאכיל את הקטן כיון שזה היתר כה"ג אין כאן כלל את הלא תאכילום ובאחיעזר פ"א סק"י נקט שעדיף לשחוט ובמ"ב מבואר לא כך ויתכן שסברת המ"ב מצד שחשש לשיטות שזה רק מצד שהוא קץ ובקטן זה לא שייך דהינו שמצד הכשלת הקטן יש מקוטם לדון שכיון שאם נגיד לו לאכול את זה לא חשיב הכשלה כלל א"כ אין כאן מעשה איסור אבל אם יסוד האיסור מצד הגדול שמכלל איסורו שלא לגרום מעשה איסור לקטן א"כ גם כאן יש כאן מעשה איסור

והנה לגבי מלאכת ליולדת הדין שאם אפשר פחות איסור צריך ויש לעין האם עדיף גדול בשינוי או קטן ללא שינוי ובאורחות שבת כתב שקטן עדיף ובתורת היולדת כתב שגדול עדיף ולכאורא שורש הנידון האם כיון שקטן עושה לצורך הצלה כל שזה הדין אין כאן מעשה איסור כלל וממילא אין כאן לא תאכילום אמנם אם זה מלתא דקטן א"כ הרי עשה מלאכה ומה שיש לו היתר זה כמו גדול שיש לו היתר וצ"ע בזה אמנם לכאורא אם הגדול יכול לעשות שלא באיסור והקטן באיסור וכי מותר לבקש מהקטן כיון שזה מעשה הצלה וודאי שלא וממילא שינוי שזה מעשה איסור רק מדרבנן ומדאוריתא אין בזה איסור כלל א"כ אין שום סיבה לראות מעשה של קטן כמעשה הצלה רק דיש לדון שאם נפסוק שעדיף שהקטן יעשה ממילא היום הגדול אסור לעשות וממילא הקטן זה מעשה הצלה ואין כאן איסור כלל אמנם יש לדון האם דנים בכה"ג דיותר מסתבר שלא דנים שעד כמה שנעדיף משהו זה לא יהיה איסור רק דיש לדון שאם כל הדין שעדיף בשינוי זה דרבנן א"כ ביחס לדרבנן עדיך לת לקטן מצד הסברא הנ"ל וצ"ע

והנה יש שכתבו לגבי לפני עוור שכל שהמכשיל לא מצוה אין בזה לפני עור כמבואר בתוס' ביבמות פ"ד שאשה שלא מצוה באיסורי כהונה אין לה לפני עור להתחתן אם כהן ובפשוטו הסברא בזה שזה מכלל איסור האדם שלא יכשיל אחרים וכל שלא מצוה זה לא שייך ועיין בית הלוי ח"א סט"ו שדן שגם בלא תאכילום בקטן זה כך ובזה ביאר הגמ' בנזיר שאשה יכולה להקיף קטן ואין בזה לא תאכילום והנה בפשוטו אם זה מצד הכשלת הקטן זה לא משנה אמנם יתכן שהאחריות להכשיל הקטן זה רק בדבר שאני מצוה על זה ודו"ק בזה

והנה כתב המבי"ט לגבי פרות שביעית שנחלק על הב"י ונקט שפירות עכו"ם יש קדושת שביעית אבל אין בזה לפני עור במה שמכשיל את מי שנוהג כב"י דיש לו על מי לסמוך דהינו שאין זה מכלל האיסור של המכשיל אלא שיסודו הוא הכשלה של הנכשל וכל שכלפיו זה מותר זה לא הכשלה ואפילו שכלפי שמיא זה איסור לא חשיב הכשלה ויש לדון האם זה גם שייך בקטן והנה שם הרי הוא לא מצוה באיסור אלא שהתחדש שמה שעושה שהוא עושה חםצא של איסור זה סיבת איסור וא"כ מה משנה מה דעתו הרי הוא מצדו בין כה לא מצוה והדבר נפק"מ בהרבה דברים שהספרדים נוהגים אחרת האם יש לא תאכילום לקטן ספרדי אמנם יש לדון שאם יסודו מצד הכשלת הקטן כל שגם עד כמה שהוא היה מצוה כך היה דינו לעשות לא חשיב הכשלת הקטן

והנה יש לדון האם יש איסור מכניס עצמו בקטן דהינו האם אם של כהן יכולה להוציא את בנה למרפסת ואחרי זה להחזירו והנה אם לא תוציאו הוא יהיה יותר זמן אם המת רק שזה לא יתיחס אליה ובפשוטו זה תלוי בנ"ל שאם יסוד האיסור זה מצד לתא דקטן א"כ בזה שמוציאה אותו לא מעמידה אותו ביותר איסור ממילא מותר אמנם אם יסודו זה מצד שהגדול גורם לאיסור א"כ כאן הגדול בזה שיכניס יטמא המת ולא זה אין זה קשור אליו וזה מחובתו שלא יהיה קשור לטומאת הקטן וזה תלוי בשאלה הנ"ל האם יש ענין שלא להאכיל לקטן פיקוח נפש שדננו לעיל

והנה יש דברים שיש בזה מחלוקת ויש לדון האם לגבי קטן יש לסמוך על המקילים והנה לכאורא זה תלןי בנ"ל שאם זה איסור של הגדול א"כ כל שכלפיו זה לא סיבת קולא אין סיבה להקל רק שאולי איסור על ידי אחר זה יותר קל מעל ידי עצמו בפרט באיסור דאוריתא אמנם אם יסודו מלתא דקטן בזה יתכן שכיון שהקטן יש לו על מי לסמוך זה חסר בהכשלה וזה אותו נידון של לפני עור ובפשוטו נחלקו בזה הרשב"א והריטב"א ועיין רמ"א רנ"ט ובב"י רס"ט לגבי כוס של קידוש ויתכן דיש חילוק בין שבת לכל לא תאכילום דבשבת יסודו מצד השביתה של האדם שבניו לא יחללו שבת בגרמתו או בשבילו משא"כ בכל לא תאכילום ובזה מיושב מה צריך עוד פסוק וצ"ע

והנה אם כהן נמצא אם שני אנשים בבית חולים בית הכנסת יש כאן ספק טומאה ברה"ר ומותר ואם אחד יצא בפשוטו הוא מכשילו בלפני עור דעכשיו הוא במצב של איסור ויש לדון לגבי לא תאכילום כה"ג ויש לדון שאם יסוד הדין מצד הקטן ממילא יתכן שכיון שיוצר הכרעה של איסור זה גם נחשב לא תאכילום אמנם אם זה מצד הגדול יתכן שלא נחשב שמעמידו במצב של איסור

האם יש לא תאכילום על תאכילום באחיעזר הסתפק וצ"ב צדדי הספק

והנה הרשב"א קטן שבקטן מורידים דרגא ולמ"ד שמצוים להפרישו יש לא תאכילום גם בדרבנן ולמ"ד שאין מצוין אין לא תאכילום והנה הדין מצוין להפרישו ודאי שזה מצד הקטן ומשמע שגם הדין לא תאכילום זה מצד הקטן שאם זה מצד הגדול אין לדמות כלל נידון אחד לשני ודו"ק

#### אדר פ"ג

# בביאור האיסור דלא תעשה מלאכה אתה ובנך

### שיטות הראשונים שעל דעת אביו זה איסור מיוחד של אתה ובנך

א] מבואר בגמ' ביבמות קי"ד. שיש איסור לא תאכילום להזהיר גדולים על הקטנים דהינו שאסור לגדול להאכיל קטן איסורים מאכלות ומבואר בגמ' שם שיש פסוק על דם וטומאת כהנים ונבילה ויש שנקטו שזה רק באיסורים אלו ובשאר איסורים זה רק אסור מדרבנן אמנם בראשונים מבואר שלומדים מכאן לכל האיסורים שיש איסור מדאוריתא להאכיל קטן דבר האסור וכן פסק המ"ב סימן שמ"ג והנה אם נותן בפיו זה ודאי נחשב ספיה אמנם מבואר בגמ' צ: שאם נותן לו בידיו חגב וקרוב שיאכלנו זה גם נחשב ספיה עוד מבואר בגמ' שם שאם אומר לו שיעשה איסור זה גם נחשב ספיה [ואם מעמידו ליד נבילה הסתפק בזה הרשב"א קי"ד.]

והנה מבואר במשנה שבת קכ"א. עכו"ם שבא לכבות אין אומרים לו כבה ואל תכבה אבל קטן שבא לכבות אומרים לו את תכבה מפני ששביתתן עליך והגמ' אומרת שמוכח מהמשנה שקטן אוכל נבילות בי"ד מצוים להפרישו והגמ' עונה בקטן העושה על דעת אביו וביאר רש"י בקטן שיש בו דעת ויודע שניחא ליה לאביו בזה והגמ' שואלת שא"כ גם בעכו"ם זה יאסר והגמ' אומרת שעכו"ם אדעתיה דנפשיה קעביד דהינו שהוא עושה כדי לקבל בעד זה שכר משא"כ הקטן עושה לצורך אביו ויש לעיין בדין עושה על דעת אביו מה יסוד איסורו שהרי לכאורא אין זה ספיה אלא הקטן עושה מעצמו

והנה מבואר בתורה שמות פ"כ פס' ט' לגבי שבת לא תעשה כל מלאכה אתה ובנך ובתך עבדך ואמתך ובהמתך וגרך אשר בשעריך ועיין רש"י עה"ת שכתב וז"ל אתה ובנך ובתך אלו הקטנים או אינו אלא הגדולים אמרת הרי כבר מוזהרים הם אלא לא בא אלא להזהיר הגדולים על שביתת הקטנים וזהו ששנינו קטן שבא לכבות אין שומעין לו מפני ששביתתן עליך עכ"ל ועיין רמב"ן עה"ת שכתב וז"ל הזהירנו בשבת שלא יעשו הבנים מלאכה לדעתינו וברצונינו וכן הוא בספורנו שם ובחינוך מצוה ל"ב כתב הזהירנו שלא לעשות מלאכה ביום השבת ולא נניח לעשות לבנינו ועבדינו ובהמתינו וכו' וע"ש שהביא מהשגות הרמב"ן בספר המצות שדימה דבר זה לשביתת בהמתו וכן הוא ביראים מצוה רכ"ו

ובפשוטו מבואר שיש כאן באמת איסור מיוחד בשבת לגבי בנו שנלמד מהפסוק של אתה ובנך שאסור שיעשה מלאכה לדעת אביו וכה"ג באמת אין לאסור מצד לא תאכילום כיון שאביו לא ציוהו ועיין שער הציון סימן של"ד סקנ"ד שכתב שאם זה בנו זה איסור דאוריתא ואם זה בן של אחר זה רק איסור דרבנן והנה מבואר בגמ' שבת קנ"ג שמי שהחשיך קודם שבת וכיסו בידו שאם יש עמו חמור מניחו על החמור והגמ' מבארת שמניחה כשהיא עוקרת כדי שלא יהיה מלאכת של שביתת בהמתו עוד מבואר שם בגמ' שאם יש עמו קטן נותנו לקטן והקשו הראשונים איך מותר לתת לקטן הרי אסור להאכילו איסור ועיין רשב"א שכתב וז"ל וכל שבגופו איכא איסורא דאוריתא אי אמרינן לקטן למיעבד איכא נמי איסורא דאוריתא דכתיב לא תאכילום ואמרינן ביבמות פרק חרש לא יאמר לתינוק הבא לי חותם הבא לי מפתח ולעיל נמי תניא קטן שבא לכבות אין שומעין לו ואוקימנא בגמ' בעושה על דעת אביו כלומר ועובר משום לא תעשה כל מלאכה אתה ובנך עכ"ל והנה התחיל באיסור של לא תאכילום וסיים באיסור של אתה ובנך ועיין חת"ס סימן פ"ג בסופו וכן הוא באחיעזר ח"ג ספ"א סקכ"ג שביארו שבתחילה מדובר שאומר לו שיעשה מלאכה וזה לא תאכילום בכל קטן ולבסוף מדובר רק בעושה על דעת אביו וזה באמת לא נאסר מצד לא תאכילום אלא רק מצד האיסור של אתה ובנך

ועיין משכנות יעקב סימן קי"ח שנקט שזה ממש כמו עבד שגם אם הוא גוי בכל אופן מבואר בסימן ש"ד שכל שעושה לצורך אדונו אפילו שלא בפניו הוא עושה אדעתיה דרביה ויש בזה איסור דאוריתא ורק אם עושה לצורך עצמו אין בזה איסור ועיין ח' הרשב"א קכ"א שהביא מהירושלמי שהקשה שבמשנה מבואר שאסור לקטן לכבות והרי מבואר שאם מלקט עשבים אין את זקוק לו ועונה שם יש לו צורך בעשבים אבל כאן אין לו צורך ועיין משכנות יעקב סימן קי"ח שכל ההיתר אם עושה לצורך עצמו אבל כל שעושה לצורך אביו זה אסור אמנם עיין רשב"א שבת קכ"א שכתב שהירושלמי דלא כבבלי דהינו שבבבלי כתוב שצריך תנאי שעושה על דעת אביו שזה דרגא יותר מסתם שעושה בשביל אביו אמנם הב"י כתב שהרי"ף והרא"ש השמיטו את לשון הגמ' בעושה על דעת אביו וביאר מצד שהם סוברים שתמיד זה נחשב בעושה על דעת אביו דהינו שאין בזה תנאי מסוים אלא כל שעושה לצורך אביו זה אסור ויתכן שזה סברא מיוחדת בדליקה שתמיד זה כמו על דעת אביו וצ"ע שם

והנה מבואר ברמב"ם פכ,ד משבת שקטן שעושה מלאכה דרבנן ואין אביו מפרישו אין מוחין בידו ומבואר שבאיסור דאוריתא מחיבים אותו להפרישו והקשו האחרונים שהרי בהלכות מאכלות אסורות פסק הרמב"ם שאין בי"ד מצוין להפרישו אפילו באיסור דאוריתא ועיין ערוך לנר ביבמות קי"ד. ובאו"ש שכתבו שהרמב"ם מדבר בעושה על דעת אביו שבזה בשבת יש בזה איסור מיוחד משא"כ בשאר איסורים

### השיטות שעל דעת אביו זה מדרבנן

ב] והנה בגמ' לגבי מי שהחשיך בדרך שאפשר לתת לקטן הרמב"ם פ"כ משבת ה"ו סתם ולא כתב שצריך להניח עליו כשהוא מהלך ומשמע שנותן לו קודם שבת וזה מותר ועיין מ"מ שהביא את הרשב"א שכל זה במניחו עליו כשהוא מהלך שאין כאן איסור דאוריתא וכתב שמשעות הרמב"ם לא כך וביאר וז"ל וכתבו הרמב"ן והרשב"א ושאר המפרשים כשהוא נתנו לאחד מאלו מניחו עליו כשהוא מהלך ונוטלו הימנו כשהוא עומד הא לאו הכי אסור דודאי לא גרע מבהמה ואסור הוא להאכילו בידים כמבואר בסוף מאכולות אסורות אלו דבריהם ז"ל ורבינו כאן סתם את דבריו ונראה לדעתו שמותר לתת לאלו בכל צד ונראה טעם לדבריו שאין אנו מצווים על שביתת אלו כמו שאנו מצוים על שביתת בהמתינו וזה פשוט ולא נאסרו אלא להאכילן בידים ולפ"ז כשנותנו לאחד מאלו אינו נותנו בשבת שיהיה כמאכילו בידים אלא בע"ש הוא נותן להם קודם שקידש היום והן עושים המלאכה בשבת ואצל מי שהחשיך בדרך לא החמירו עכ"ל ומבואר שנקט שהראשונים אסרו מצד דין ספיה בעושה על דעת אביו והרמב"ם ס"ל שאין כזה איסור והנה הרמ"א סימן רס"ו כתב שבשבת צריך בקטן לתת כשהוא מהלך אבל בערב שבת יכול לתת לו סתם ותמה הבה"ל הרי יש איסור של קטן העושה על דעת אביו וכתב דס"ל שזה רק דרבנן וכן הוא בפסקי הרי"ד שרק אם אומר לו מפורש לעשות אבל אם עושה כי יודע שאביו ניחא ליה בזה הוא רק דרבנן [והריא"ז שם חלק עליו] והנה צ"ב הרי יש פסוק בתורה אפה ובנך שיש איסור שבן עושה מלאכה בשביל אביו ועיין חת"ס סימן קפ"ג שכתב לחדש שהרמב"ם סובר שזה רק כמו מחמר אחר בהמתו שהאב משתתף אם הבן בעשית המלאכה אבל לא שהבן עושה לבד על דעת האב

### הראיות מהראשונים שאתה ובנך זה רק בגדר ספיה

ג] אמנם לכאורא מצאנו בהרבה מקומות בראשונים שכתבו שהדין של עושה על דעת אביו זה דין ספיה רגיל ולא שהתחדש כאן דבר מיוחד לגבי שבת א. עיין רש"י ביבמות קי"ד. שכתב וז"ל בעושה על דעת אביו שהתינוק צופה באביו ורואה שנוח לו בכך ואביו עומד עליו דהוה כאילו הוא מצוהו לעשות וכו' עכ"ל ומפורש בלשונו שזה רק בעוד עליו ושזה כאילו מצוהו דהינו שזה דין ספיה רגיל וכן הוא בלשון הנימוק"י והריטב"א שם ב. עיין פסקי הריא"ז שם ביבמות שכתב וז"ל אע,פ שאין הגדולים מוזהרים על הקטנים להפרישם מהאיסור מוזהרין שלא לאכילן בידים שנאמר כל נפש וכו' וממשיך קטן העושה על דעת אביו והוא שהתינוק רואה פני אביו ומכיר שנוח לו בכך הרי זה אסור שדומה כאילו אביו מצוהו עכ"ל ומפורש בדבריו שזה לא דין מיוחד בשבת אלא זה תמיד וזה כמו ספיה ג. עיין רשב"א ביבמות שכתב שאם הבעל מיפר לאשתו ולא חל ההפרה זה נחשב שהוא מאכיל אותה איסור ולמד מהא דאם על דעת אביו הוא עושה זה אסור ומבואר שזה לא הלכה מיוחדת בשבת אלא זה דין כללי שכה"ג זה נחשב ספיה והריטב"א חלק עליו כיון שהוא לא אמר לה לאכול ומבואר מכל זה שבאמת אין בשבת איסור יותר מכל ספיה

והנה הרמב"ן שבת קנ"ג שכתב שבקטן יש איסור מה שעושה מלאכתו כתב בד"ה חמור וז"ל אע"ג דלא תנן במתניתין חש"ו בהדיא בכל אופן בכלל חמור הם שאינו מצוין על שמירת שבת אלא שאתה מצוה על שביתתן לעשות מלאכתך על ידן ועדיפי מיניה דהני אדם וחמור לאו אדם כדמפרש ואזיל עכ"ל ומשמע קצת שכתב שהמקור לאיסור קטן שעושה לצורך גדול מצד שזה לא גרע מבהמה ולא כתב שזה נלמד מצד הדין אתה ובנך ויתכן שאתה ובנך זה רק על ספיה גמורה והדין על דעת אביו זה רק מק"ו

אלא שצ"ב א"כ מה צריך פסוק ואפשר לומר שהיה מקום לדון שכל הדין של לא תאכילום זה רק באיסורי חפצא כנבילה ודם או טומאת כהנים אבל שבת שזה איסור גברא בזה אין איסור של ספיה ומהפוסק של אתה ובנך נלמד שיש איסור גם בשבת ובאמת זה ככל גדרי ספיה ועיין רעק,א בגליון ביבמות שציין לספר מוצל מאש שכתב שזה מילתא דאתיא מדרשא טרח וכתיב להי קרא ובאחיעזר ח"ג סימן פ"א אות כ"ג הביא מהגר"ח שכתב שבאמת זה הזהרה נוספת מפורשת על שבת ונפק"מ שמי שעובר על זה הוא נחשב מומר לחלל שבת ובאמרי בינה כתב לדון שלאל פסוק כל מעשה קטן זה מתעסק וזה לא נחשב כלל שיש כאן חילול שבת ולזה צריך פסוק שכל שהוא עושה על פי אביו זה נחשב מעשה איסור אמנם עיין אחיעזר שתמה שלכאורא כאן אין דין כונה כדי שזה יהיה מעשה ורק צריך שזה לא יהיה מתעסק וכל שהקטן רוצה לעשות דבר ועשה מה שרצה ודאי חישב מעשה וכן הוא בשו"ת הרי"מ סימן ג' אלא שדן שלגבי הוצאה שצריך עקירה על דעת הוצאה יתכן שאין לו חשיבות של מחשבה אמנם סתימת הדברים לא כך ע"ש

### בגדר האיסור של אתה ובנך

ד] והנה יש לדון בגדר האיסור של אתה ובנך בין אם נימא שהתחדש שגם על דעת אביו אסור ובין אם נימא שזה כגדרי ספיה רגילים האם יסוד האיסור מה שמכשיל הבן באיסור או שזה מצד שביתת האב וכמו שבהמתו צריכה לשבות וודאי זה מצד שביתה שלו כך בבנו ולכאורא יש בזה נפק"מ גדולה האם במקום שיש על מי לסמוך אפשר לתת לקטן לעשות על פיו שאם יסוד הדין מצד שמכשיל אותו בזה יש מקום לדון שזה לא נחשב שמכשילו וכמו לגבי לפני עור אמנם אם יסוד הדין מצד שביתה שלו א"כ כמו שבבהמה לא עוזר מה שיש צד שמותר כיון שהאיסור זה רק מצדו כך בבנו ועיין מקור חיים לבעל החוות יאיר שכתב שאם האב קיבל שבת אפילו שהקטן לא קיבל שבת אסור שיעשה על דעת אביו ויש בזה איסור של אתה ובנך דהינו שנקט שהתחדש פה איסור מצד שביתה של האבא וכן מביאים בשם האגרות משה ויתכן גם נפק"מ לגבי הקל הקל כגון שאדם צריך לחלל שבת מצד פיקוח נפש האם עדיף שיעשה על ידי בנו או על ידי קטן אחר ולכאורא אם יסוד הדין מצד הספיה לקטן בזה יש לדון שכל שזה מעשה היתר אין לזה האכלת איסור אבל אם מצד שביתה של האב יתכן ששיך בזה דין הקל הקל

והנה עיין רמ"א סימן רנ"ט שכתב לגבי דף התנור דנפסק שמותר לפותחו על ידי עכו"ם ואם אי אפשר עדיף על ידי קטן וכן בהרבה מקומות מקילים יותר על ידי קטן ולכאורא כל זה אם יסוד האיסור של אתה ובנך זה מצד שמכשיל הקטן א"כ במקום שיש על מי לסמוך יש להקל אבל עד כמה שנימא שזה מצד האיסור של הגדול א"כ אין מקום להקל בזה והנה אם אסור במקום שהגדול קיבל שבת והקטן לא קיבל בזה ודאי שבמקום מחלוקת אין שום סברא להקל וא"כ גם בשבת זה לא גרע

והנה הגר,ז חידש שבספיה באיסור דרבנן לצורך גדול אם זה באקראי שאין אתי למיסרח מותר ולמד מזה גם לגבי שבת ולכאורא יש לדון לנ"ל דבשבת יש איסור של אתה ובנך שזה אסור מצד לתא דידה א"כ כה,ג אין מקום להתיר