סי_ תכ
קטגוריות: שו_ע / חושן משפט / חושן משפט - דור המלקטים

**החובל בחבירו**

חו"מ סימן ת"כ

1. להכות חבירו - סעיף א'.
2. חרם.
3. המרים יד על חבירו להכותו.
4. עכו"ם.
5. להכות רשע.
6. רשע להכות רשע.
7. להכות חבירו - סעיף א'.
   1. **אסור להכות ישראל, ועובר משום לא יוסיף להכותו**.
      1. רמב"ם (הל' חובל פרק ה' הל' א', ספר המצות ל"ת ש') – "אסור לאדם לחבול בין בעצמו בין בחבירו, ולא החובל בלבד אלא כל המכה אדם כשר מישראל בין קטן בין גדול בין איש בין אשה דרך נציון הרי זה עובר בלא תעשה, שנ' (דברים כ"ה ג') לא יוסיף להכותו, אם הזהירה תורה שלא להוסיף בהכאת החוטא קל וחומר למכה את הצדיק".
      2. חנוך (מצוה תקצ"ה) – "ומזה הלאו היא אזהרה מהכות כל איש מישראל, ואם החוטא זה אנו מוזהרים עליו שלא להכותו, שאר כל אדם לא כל שכן".
      3. מחבר (סעי' א') – "אסור לאדם להכות חבירו; ואם הכהו עובר בלאו, שנאמר: פן יוסיף (דברים כה, ג). ואם הקפידה תורה בהכאת רשע שלא להכותו יותר על רשעו, קל וחומר בהכאת צדיק".
      4. לבוש (סעי' א').
      5. מג"א (סי' קנ"ו ס"ק ב') – "אבל המכה חבירו והמחרפו אף על פי שאינו רשאי אינו עובר משום לא תשנא [ומ"מ עובר על לא יוסיף להכותו]".
      6. גר"ז (הל' דיני נזקי גוף ונפש סעי' א') – "אסור לאדם להכות את חבירו ואם הכהו עובר בלא תעשה שנאמר והיה אם בן הכות הרשע וגו' ארבעים יכנו לא יוסיף פן יוסיף וגו' אם הקפידה תורה בהכאת רשע שלא להכותו יותר על רשעו קל וחומר בהכאת צדיק".
      7. קיצור שו"ע (סי' קפ"ד סעי' א') – "אסור לאדם להכות את חבירו, ואם הכהו עובר בלא תעשה שנאמר אם בן הכות הרשע וגו' ארבעים יכנו לא יוסיף וגו' אם הקפידה תורה בהכאת הרשע שלא להכותו יותר על רשעו, קל וחומר בהכאת צדיק".
      8. ערה"ש (סעי' א').
      9. מ"ב (סי' קנ"ו ס"ק ד') – "השונא אחד מישראל בלבו עובר בל"ת שנאמר לא תשנא את אחיך בלבבך והמכה את חבירו והמחרפו אינו עובר בלאו זה אלא הוא עובר משום לא יוסיף להכותו ובחירוף עובר משום לא תונו איש את עמיתו ואם הכלימו בזה עובר ג"כ משום לא תשא עליו חטא".
      10. פתחי חושן (נזיקין פרק ב' סעי' א').
   2. **להכות קטן**.
      1. אסור, עובר בל"ת - אא"כ לחנך.
         1. רמב"ם (הל' חובל פרק ה' הל' א') - לשונו מובא לעיל.
         2. ספר חסידים (סי' מ"ט) – "ולכן אתה בן אדם הזהר ושמור נפשך מאוד פן תרום ידך לא על איש ולא על אשה הן קטנים הן גדולים אם לא על בנך להוכיחו".
         3. גר"ז (הל' דיני נזקי גוף ונפש סעי' ד') – "וכן מותר להכות בניו הקטנים אפילו שלא בשביל חינוך תורה ומצות אלא כדי להדריכם בדרך ארץ הואיל ומתכוין לטובתם וטובתם מוטלת עליו שהם ברשותו. והוא הדין ליתום שברשותו. ואם אין בניו שומעים בקולו מותר להכותם אפילו לטובת עצמו ולא לטובתם כי יכול הוא לכופם שישמעו בקולו כמצווה עליהם **אבל אם שומעים בקולו אסור להכותם שלא לטובתם כמו שאסור להכות את אחרים**".
      2. מראי מקומות.
         1. יהודה יעלה (ח"א סי' קס"ד, סי' רמ"ה ד"ה אמנם, סי' רמ"ט) – "בדבר החדש שיצאתי לדין שאין איסור תורה לחבול בקטן דלא יוסיף פן יוסיף בגדול המוכה ונלקה בב"ד כתיב ותפס עלי' מר מרמב"ם פ"ה מחובל שכ' כל המכה אדם כשר מישראל בין קטן ובין גדול וכו' ה"ז עובר בל"ת וכו'. הן אמת כי אחר ששלחתי מכתבי חפשתי ברמב"ם ומצאתיו שכ"כ בפשיטות דלא כוותי וכן הסמ"ג עשין ע' ובעל ס' החרדים כתבו כלשון הרמב"ם הנ"ל. ולא ראיתי לא' מנושאי כליו לבאר מהיכן למדו כן וצע"ג. והטור ומחבר בח"מ רסי' ת"כ העתיקו לשון הרמב"ם והשמיטו מדבריו הך דבין קטן וכו' משמע דלא ס"ל כן ...".
   3. **להכות אשתו**.
      1. מראי מקומות – פרח מטה אהרן (ח"א סי' ס' ד"ה וחוזרני).
8. חרם.
   1. **יש אומרים דיש חרם קדמונים באדם המכה לחבירו**.
      1. רמ"א (סעי' א') – "יש אומרים דיש חרם קדמונים באדם המכה לחבירו, וצריכין להתיר לו כדי לצרפו למנין עשרה, ומיד שמקבל עליו לעשות דין, מתירין לו אף על פי שאין (המוכה) מתרצה (מהר"ם מריזבורג והג"מ פ' החובל)".
      2. לבוש (סעי' א') – "יש אומרים שיש חרם קדמונים באדם המכה לחבירו וצריכין להתיר לו כדי לצרפו למנין עשרה, ומיד שמקבל עליו לעשות [לו] דין מתירין לו אף על פי שאין המוכה מתרצה".
      3. פתחי חושן (נזיקין פרק ב' סעי' א') – "ויש אומרים שהמכה חבירו יש עליו חרם הקדמוני' ואין לצרפו לעשרה עד שיקבל עליו ויתירו לו ב"ד".
   2. **יש חרם קדמונים באדם המכה לחבירו**.
      1. גר"ז (הל' דיני נזקי גוף ונפש סעי' א') - לשונו מובא לקמן.
      2. קיצור שו"ע (סי' קפ"ד סעי' א') - לשונו מובא לקמן.
   3. **מנודה ועומד**.
      1. סמ"ע (ס"ק ד') – "דיש חרם קדמונים באדם המכה לחבירו וצריכין להתיר לו כו'. הלשון משמע דאין צריך לנדותו עתה מחדש, אלא מנודה ועומד זה המכה מהחרם שהחרימו על זה הקדמונים, וקאמר דצריך להתיר עתה אותו חרם למי שעברו".
      2. באר הגולה (ס"ק ד').
      3. חת"ס (חו"מ סי' קפ"ב), הו"ד בפתחי תשובה (ס"ק א').
      4. גר"ז (הל' דיני נזקי גוף ונפש סעי' א') – "וכל מי שהכה חבירו הרי הוא מוחרם ועומד בחרם הקדמונים ואין לצרפו למנין עשרה לכל דבר שבקדושה עד שיתירו לו בית דין החרם כשמקבל עליו לשמוע לדינם".
      5. קיצור שו"ע (סי' קפ"ד סעי' א') – "וכל מי שהכה את חבירו היה מוחרם בחרם הקדמונים ולא צרפוהו למנין עשרה לכל דבר שבקדושה, עד שהתירו לו בית דין את החרם כשקבל עליו לשמוע דינם".
      6. תשובות והנהגות (ח"ה סי' שצ"ה) – "וכתב הסמ"ע (חו"מ סי' ת"כ סק"ה) שכל היכא שהוזכר בדברי הפוסקים שהקהילות החרימו או שיש חרם רבינו גרשום, אין צריך לנדותו עכשיו מחדש, אלא העובר על התקנות מוחרם ועומד".
   4. **יש להקל, אם אין בידינו להעמיד הדעת**.
      1. חת"ס (חו"מ סי' קפ"ב).
      2. פתחי תשובה (ס"ק א').
      3. ערה"ש (סעי' ב') – "י"א דיש חרם קדמונים באדם המכה לחבירו לנדותו מעדת ישראל וכשישוב בתשובה צריכין להתיר לו כדי לצרפו למנין עשרה ומעיקר התקנה אין לענות אחריו אמן ושום דבר שבקדושה כל זמן שלא שב בתשובה כי הוא כמנודה **אמנם בעונותינו אין ידנו תקיפה ורבו עזי פנים שמבזים ת"ח ואין מוחה בידם ואין ביכולת למחות בהם מלעבור לפני התיבה** לכן בהכרח לענות אחריהם אמן וכל דבר שבקדושה כי מעצם הדין אין חשש בזה ואם מקבל עליו שיקבל על עצמו כל מה שיאמרו ב"ד מתירין לו בשלשה אף על פי שאין המוכה מתרצה והמבזה את חבירו בדברים יתבאר בסי' תכ"א בס"ד".
      4. שערים מצויינים בהלכה (סי' קפ"ד ס"ק א').
      5. **יש להחמיר בזה"ז, כיון שיכול לרדותו ולכוף ראשו עד שישוב** – עי' אמרי יעקב (הל' נזקי גוף ונפש ס"ק ו').
   5. מראי מקומות.
      1. תשובות והנהגות (ח"ה סי' שצ"ה) – "התקין רבינו גרשם מאור הגולה עוד כמה חרמות ובכללם להחרים את המכה חבירו עד שיתרצה לקבל עליו כל מה שבית דין מטילים עליו, וכן החרים מי שמבייש בעל תשובה על עוונותיו מלפנים ומי שקורא מכתב חבירו בלא ברשות ועוד כמה חרמות ותקנות, הביאם 'באר הגולה' בשו"ע (יו"ד ס"ס של"ד) ... **ומיהו אם לא ידע שיש חרם בדבר**, נראה מדברי ה'שלטי גיבורים' (רפ"ה דשבועות) שיש מקום להקל, ונראה שע"ז סומכין היום שאין נוהגין נידוי, שתולים שלא נתפרסם שיש חרם בדבר, ועוד יש לומר שהיום אין הציבור בעו"ה יכולים לעמוד בזה, ועיין בשו"ת 'חתם סופר' (חו"מ סי' קפ"ב) שכתב כדברינו שאי אפשר לנו להעמיד הדין על תילה בזה בדורינו ע"ש. ונראה שירא שמים שנכשל ועבר על גזירה במזיד, ראוי לו לחוש שבשמים מנדין אותו ואין תפלותיו מתקבלות, ולכן יבוא לפני שלשה ויאמר בפניהם שחייב נידוי ומתחרט על מה שעשה חרטה גמורה ויתירו לו ויאמרו: אחינו אתה, והנידוי מותר לך, מותר לך, מותר לך. וכעין זה כתב הרמב"ן (בליקוטים נדרים ז ב) אהה דהשומע אזכרת השם מפי חבירו צריך לנדותו ואם לא נידהו הוא עצמו יהא בנידוי, שהוא בעצמו יתחרט ויבקש היתר משלשה וכמש"נ. וראוי לידע שכשיש ח"ו צרה בבית ר"ל ראוי לחשוש שהתפלות לא מתקבלות בגלל שחייב נידוי וממילא סותמין שערי שמים לתפלותיו, ולכן ילך לשלשה ויאמר להם אם נתחייבתי נידוי אשתדל מעכשיו לקיים דברי חז"ל, ויתירו לו ויאמרו לו ג"פ מותר לך".
9. המרים יד על חבירו להכותו.
   1. סנהדרין (דף נח:) – "אמר ריש לקיש: המגביה ידו על חבירו, אף על פי שלא הכהו **נקרא רשע**, שנאמר ויאמר לרשע למה תכה רעך, למה הכית לא נאמר, אלא למה תכה, אף על פי שלא הכהו נקרא רשע. (אמר) זעירי אמר רבי חנינא: **נקרא חוטא**, שנאמר ואם לא לקחתי בחזקה וכתיב ותהי חטאת הנערים גדולה מאד. רב הונא אמר: **תיקצץ ידו**, שנאמר וזרוע רמה תשבר. רב הונא קץ ידא. רבי אלעזר אומר: **אין לו תקנה אלא קבורה**, שנאמר ואיש זרוע לו הארץ".
      1. שמות פרק ב פסוק (יא) "ויהי בימים ההם ויגדל משה ויצא אל אחיו וירא בסבלתם וירא איש מצרי מכה איש עברי מאחיו: (יב) ויפן כה וכה וירא כי אין איש ויך את המצרי ויטמנהו בחול: (יג) ויצא ביום השני והנה שני אנשים עברים נצים ויאמר לרשע למה תכה רעך".
   2. **אף על פי שלא הכהו, נקרא רשע**.
      1. ספר חסידים (סי' מ"ט) – "ויאמר לרשע למה תכה רעך (שמות ב' י"ג) לא הכהו ובהרמת יד נקרא רשע".
      2. רמב"ם (הל' חובל פרק ה' הל' א', ספר המצות ל"ת ש') – "אפילו להגביה ידו על חבירו אסור וכל המגביה ידו על חבירו אף על פי שלא הכהו הרי זה רשע".
      3. חנוך (מצוה תקצ"ה) – "וחכמים זכרונם לברכה מנעו אותנו אפילו מלרמוז להכות, אמרו [סנהדרין נ"ח ע"ב] כל המגביה ידו על חבירו להכותו נקרא רשע, שנאמר [שמות ב', י"ג] ויאמר לרשע למה תכה רעך".
      4. מחבר (סעי' א') – "והמרים יד על חבירו להכותו, אף על פי שלא הכהו, נקרא רשע".
         1. סמ"ע (ס"ק ג', פרישה ס"ק ב') – "אעפ"י שלא הכהו. דכתיב [שמות ב' י"ג] רשע למה תכה רעך, הכית לא נאמר אלא תכה".
      5. לבוש (סעי' א') – "והמרים יד על חבירו להכותו אף על פי שלא הכהו נקרא רשע, שנאמר [שמות ב, יג] רשע למה תכה רעיך, למה הכית לא נאמר אלא למה תכה, משמע אעפ"י שלא הכהו אלא שהרים ידו עליו להכותו ואפילו הכי קראו רשע, ועיין לקמן סימן תכ"א סעיף י"ג".
      6. גר"ז (הל' דיני נזקי גוף ונפש סעי' א') – "וכל המרים יד על חבירו להכותו אף על פי שלא הכהו נקרא רשע שנאמר ויאמר לרשע למה תכה רעך למה הכית לא נאמר אלא למה תכה".
      7. ח"א (כלל קמ"ג סעי' א') – "**רשענו. עשינו מעשים שעל ידי זה נקרא רשע כגון המרים יד על חבירו** כדכתיב [שמות ב' י"ג] רשע למה תכה כו' וכן הגוזל והגונב נקרא רשע בקרא. וכיוצא באלו".
      8. קיצור שו"ע (סי' קפ"ד סעי' א') – "וכל המרים יד על חבירו להכותו אף על פי שלא הכהו נקרא רשע שנאמר ויאמר לרשע למה תכה רעך, למה הכית לא נאמר אלא למה תכה, אף על פי שעדיין לא הכהו נקרא רשע".
      9. ערה"ש (סעי' א').
      10. פתחי חושן (נזיקין פרק ב' סעי' א', הע' ד') – "ואפילו לא הכהו, אמרו חז"ל שהמרים יד על חבירו להכותו נקרא רשע. [שו"ע שם, ומדברי החנוך מצוה תקצה משמע שאינו אלא מדרבנן, וקרא דלמה תכה רעך אינו אלא אסמכתא, ועוד משמע מדברי החנוך שאפילו אינו מרים יד אלא כל שמאיים עליו להכותו בכלל זה]".
   3. **האם פסול לעדות**.
      1. מחמיר.
         1. רמ"א (סי' ל"ד סעי' ד') – "המגביה ידו על חבירו להכותו, פסול לעדות, מדרבנן (ב"י)".
         2. לבוש (סי' ל"ד סעי' ד').
         3. חוט השני (סי' י"ח ד"ה וכן מ"ש) – "וכתב ב"י וז"ל ... ודבריו בלתי מובנים לי ... וכ"נ ודאי שהוא דאוריית' שהרי הכתוב קראו רשע דכתיב ויאמר לרשע למה תכה רעך ...".
         4. ערה"ש (סי' ל"ד סעי' ה') – "**והרגיל** להגביה יד על חבירו פסול לעדות מדרבנן דהתורה קראתו רשע דכתיב [שמות ב, יג] ויאמר לרשע למה תכה רעך ומ"מ אינו פסול מן התורה מפני שאין בזה מלקות דחובל בחבירו חייב בתשלומים ולא במלקות כמ"ש בסי' ת"כ [הגר"א] ולפ"ז לדעת רש"י ותוס' שבסעי' ב' פסול מן התורה".
         5. פתחי חושן (נזיקין פרק ב' הע' ג') – "ובערך ש"י כתב שהחובל פסול מדאורייתא והמרים יד ולא הכהו פסול מדרבנן".
      2. מראי מקומות.
         1. ב"י (סי' ל"ד ס"ק ב'(ב')) – "ובמרדכי פרק זה בורר (סי' תרצה) ופרק הגוזל קמא (סי' קב - קג) כתב גבי פסולי דרבנן בעו הכרזה דמי שהגביה ידו על חבירו נקרא רשע (סנהדרין נח:) ופסול לעדות. ואם המגביה ידו על חבירו אינו לוקה צ"ל דהעובר על לא תעשה שאין בו מלקות פסול מדרבנן ואף על פי שמדברי הרמב"ם (עדות פ"י ה"ג) ורבינו נראה שאינו פסול מדרבנן אלא העובר על דברי רבנן משמע דכל שכן הוא לעובר על דברי תורה שאין בהם מלקות ומצאתי בספר העיטור (אות ק קבלת עדות נז ע"ד) שהעובר על דבר שאיסורו מדרבנן כגון גבינת גוים או חילול יום טוב שני וכיוצא אינו פסול לעדות אפילו מדבריהם ואיכא מאן דאמר דפסול מדרבנן ולא נהירא לן דלא אשכחן פסולים דרבנן אלא בחשד ממון".
      3. חשוקי חמד (סנהדרין דף נח:) – "שאלה. מעשה בראובן שנתבקש על ידי המחותנים להיות עד קידושין בחתונת ילדיהם, שמעון שראה שראובן מתעתד להיות עד, צעק עליו לעיני כולם, איך אתה לא מתבייש להיות עד בקידושין, והלא אתה גזלן שאתה חייב לי כסף, ולא החזרת לי, והקידושין יהיו פסולין, ראובן ששמע את חרפתו, נתמלא כעס, והרים ידו להכות את שמעון, אך הנאספים הפרידו ביניהם, והנה המחותנים ביררו מיד אם ראובן הוא גזלן, ונתברר שאין כל בית מיחוש, ולכן השאירו את ראובן על כנו שיהיה עד בקידושין, לאחר הקידושין התעורר אחד התלמידי חכמים, וטען אמת שראובן אינו גזלן, אבל מ"מ הרים יד להכות את שמעון, ונאמר בסנהדרין דף נח ע"ב אמר ריש לקיש המגביה ידו על חבירו אף על פי שלא הכהו נקרא רשע, שנאמר 'ויאמר לרשע למה תכה רעך' למה הכית לא נאמר, אלא למה תכה אף על פי שלא הכהו נקרא רשע. וכן פסק השו"ע (חו"מ סימן תכ סעיף א) והמרים יד על חבירו להכותו, אף על פי שלא הכהו, נקרא רשע. האם צריך החתן לחזור ולקדש בעדים כשרים.
         1. תשובה. כתב הבית יוסף (חו"מ סימן לד) בשם המרדכי דמי שהגביה ידו על חבירו נקרא רשע, ופסול לעדות. והוסיף הבית יוסף ואם המגביה ידו על חבירו אינו לוקה, צ"ל דהעובר על לא תעשה שאין בו מלקות פסול מדרבנן. וכן פסק הרמ"א (שם ס"ד) דהמגביה יד על חבירו פסול לעדות מדרבנן.
         2. ובשו"ת חוט השני (סימן יח ד"ה וכן מ"ש) כתב על דברי הב"י לא מצאתי במרדכי שפסול מדרבנן, ונראה ודאי שהוא דאורייתא, שהרי הכתוב קראו רשע, וכן משמע מלשונו שכתב שהוא לא תעשה דאורייתא, אך לשונו אינו מדוקדק, שלא מצינו לא תעשה בהגבהת יד על חבירו, אם לא הכהו, אלא שנפסל מדאורייתא מדכתיב 'אל תשת רשע עד', והאי מקרא רשע, ואף על פי שאינו לוקה, מ"מ הא מקרי רשע, וכי חיוב מלקות כתיב גבי עדות?! ואף על פי שהעובר על שאר דברי תורה שאין בו מלקות אינו נפסל מדאורייתא, היינו משום דלא איקרי רשע, עכ"ד.
         3. ובשו"ת מהר"י ווייל (סימן כח) כתב יש בידי תשובת מהר"ח חיים שאמר וז"ל: דעו שכל רבותי שווין בזה, שהמגביה ידו על חברו נקרא רשע, ופסול לעדות ולשבועה, עד שיעשה תשובה הניכרת לרבים, ואף על פי שלא הכהו, ואם היה במקומינו היינו מלקין אותו, עכ"ד המהר"ח. אלמא אף על פי שלא עשה מעשה, אפ"ה מחייבו מלקות, וז"ל רבינו יודא חסיד המכה את חבירו, יבקש ממנו מחילה, וילקה על אשר הכהו, ולא יגביה ידו על חברו עוד עכ"ל רבינו יהודה החסיד. ואמרינן בסנהדרין דף נח ע"ב שרב הונא קץ ידא אפילו בהגבהה בעלמא, או בהכאה כל דהו בלי פצע וחבורה. עכ"ד המהרי"ו. [יש להעיר שרש"י כתב רב הונא קץ ידא, מאדם אחד שהיה רגיל להכות את חבירו, וקנסו בכך, והתוס' חלקו על רש"י וסוברים שאם רגיל להכות, מדינא יש לקוץ את ידו, אבל לא כשרק הרים ידו].
         4. בשו"ת מהרי"ט (ח"ב אבהע"ז סימן מג) כתב המרים יד על חברו כתב במרדכי דפסול כיון דנקרא רשע, אף על גב דלא לקי מ"מ רשע מקרי. ותימה הוא, נמצא האומר לעשות, יתר מן העושה מעשה, שאילו הכה את חברו ויש בו שוה פרוטה וכן הכה אביו ואמו ולא עשה בהם חבורה לא נפסל? ואפשר דכל דבר שיש לו תשלומי ממון הואיל והתורה פטרתו ממלקות, לא מקרי רשע ואף על פי שעדיין לא שלם הממון מאחר שניתק לתשלומין עליו לשלם ולא מקרי רשע. אולם ברע"א ובהגהות אמרי ברוך על השו"ע (שם סימן לד) הביאו שהמכה את חבירו בדבר שיש בו שוה פרוטה, פסול לעדות מדאורייתא, אף על פי שנתחייב בתשלומין, יעו"ש.
         5. אך עדיין יש להעיר, למה החמירה כל כך התורה בהמגביה ידו על חבירו שנקרא רשע, והלא אמרינן בקידושין (דף מ ע"א) מחשבה רעה אין הקדוש ברוך הוא מצרפה למעשה, שנאמר 'און אם ראיתי בלבי לא ישמע ה''. ואולי אפשר לתרץ על פי מה דאיתא התם בהמשך הגמרא ואלא מה אני מקיים 'הנני מביא אל העם הזה רעה פרי מחשבותם' מחשבה שעושה פרי הקדוש ברוך הוא מצרפה למעשה, מחשבה שאין בה פרי אין הקדוש ברוך הוא מצרפה למעשה. והכא נמי המרים יד על חבירו, אף על פי שלא הכהו, הרי מחשבה העושה פרי, כיון שבזה גורם לחבירו לשנאתו, ויכול גם לגרום לעוד עבירות חמורות, כגון לשון הרע רכילות, ומחלוקת.
         6. ומ"מ בעניננו נראה שהעד אינו נפסל, וזאת על פי מה שכתב הפתחי תשובה (סימן תכא סק"ג) בשם המהרש"ל (פ"ג סימן כו ופ"ח סימן מב) ופסקו להלכה בשו"ת שבות יעקב (חלק א סימן קעט) **שאם חירף את חבירו בשם רע, וחזר זה והכהו אף שעבר בלאו וצריך כפרה, מ"מ אין עליו דין רשע כלל**, אלא אמרינן ליביה רתח ואין אדם עומד על צערו, שהרי 'יש בוטה כמדקרות חרב' דאין בושה גדולה מהוצאת שם רע. וא"כ כ"ש בעניננו ששמעון קראו גזלן, והוא רק הרים ידו, ועדיין לא הכהו, שאינו נקרא רשע, ולא נפסל לעדות".
            1. א"נ י"ל ע"פ הערה"ש, רק מי ש"רגיל" להגביה יד על חבירו פסול לעדות.
10. עכו"ם.
    1. **להכות עכו"ם**.
       1. מותר.
          1. סנהדרין (דף פה:) – "דתני חדא: כותי אתה מצווה על הכאתו, ואי אתה מצווה על קללתו. ותניא אידך: אי אתה מצווה לא על קללתו, ולא על הכאתו. סברוה: דכולי עלמא כותים גירי אמת הן. מאי לאו בהא קמיפלגי, דמר סבר: מקשינן הכאה לקללה, ומר סבר: לא מקשינן הכאה לקללה. - לא, דכולי עלמא לא מקשינן הכאה לקללה, והכא בהא קמיפלגי, מר סבר: כותים גירי אמת הן, ומר סבר: כותים גירי אריות הן".
          2. רש"י (ב"ק ריש דף פז:, עי' גיטין דף כא: ד"ה לא) - לשונו מובא לקמן.
          3. עי' רמב"ם (הל' חובל פרק ה' הל' א') – "אסור לאדם לחבול בין בעצמו בין בחבירו, ולא החובל בלבד אלא כל המכה **אדם כשר מישראל** בין קטן בין גדול בין איש בין אשה דרך נציון הרי זה עובר בלא תעשה, שנ' (דברים כ"ה ג') לא יוסיף להכותו, אם הזהירה תורה שלא להוסיף בהכאת החוטא קל וחומר למכה את הצדיק".
          4. רבינו יונה (בס' היראה ד"ה אל תתכבד).
          5. אמת ליעקב (פר' קדושים פרק י"ט פסוק י"ד) – "דהא עכו"ם אי אתה מצווה על הכאתו [סנהדרין דף פ"ה ע"ב]".
          6. פתחי חושן (נזיקין פרק ב' הע' א') – "ומדברי הפוסקים משמע שאין איסור הכאה אלא בישראל, וכן משמע מהא דמרבינן עבד כנעני מפני שחייב במצות, וכל זה בהכאה שאין בה חבלה, אבל בחבלה שהוא בכלל נזיקין, נראה שגם בעכו"ם אסור".
          7. אמרי יעקב (הל' נזקי גוף ונפש ס"ק א') – "כתב הרמב"ם ... ומשמעות הפו' דאין איסור הכאה בנכרי".
    2. **חבלה לעכו"ם**.
       1. אסור.
          1. פתחי חושן (נזיקין פרק ב' הע' א') - לשונו מובא לעיל.
          2. אמרי יעקב (הל' דיני נזקי גוף ונפש שעה"צ ס"ק א') – "פתחי חושן".
       2. מותר.
          1. עי' רש"י (ב"ק ריש פז:) – "דאין אדם רשאי לחבול בבתו דהא ישראלית היא ועבר על לא יוסיף פן יוסיף (דברים כה)".
          2. עי' רמב"ם (הל' חובל פרק ה' הל' א') - לשונו מובא לעיל.
          3. רדב"ז (סי' אלף תקפ"ב) – "אינו מצווה שלא לחבול בהם".
          4. אור שמח (הל' חו"מ פרק א' הל' י"ד) – "ולפ"ז יתבאר לנו דין חדש, דאם נתכוין לבייש עו"ג ובייש ישראל פטור אף לרבנן, דהא כוונתו היה רק למי שאינו חייב לא על בושתו ולא על נזקיו, וא"כ הוי כמו דלא נתכוין להזיק כלל, ופטור לכולי עלמא, וכן מורה לשון הברייתא, דתני (ב"ק פ"ו ע"א) נתכוין לבייש את העבד כו' כיון דאין לעבדים בושת, רק למישם שיימינן בהו, ואטו לא שיימינן בעו"ג, ועל כרחין כדפרישית".
          5. עי' אור להלכה, **ועוד** מה סברא או מקור לחלק.
    3. **האם יש חיוב לשלם נזק לעכו"ם** - [עי' לקמן סעי' ג' אות א'].
       1. כן – חזו"א ס"י ס"ק י"ד, וכן דעת השאגת אריה, חק יעקב, בית מאיר, שו"ע הרב, כדאי' בפתחי חושן (פרק א' הע' א'), אבני ישפה (אהל יעקב ט' אלול תש"ע, "גם חקרת אם הרכב הוא של גוי, אם עליך לשלם לגוי הנזק שעשית לרכב שלו. בענין מי שמזיק הממון של גוי ההלכה הזאת בשולחן ערוך חושן משפט סימן שעח סעיף ט וז"ל: אם בא אחד רוכב בסוסו מאחרי חבירו, ופגע בסוס שחבירו רוכב בו והכה את הסוס, חייב לשלם כל מה שישומו בית דין שנפחת מחמת הכאה זו. ואפילו היה הסוס המוכר של עובד כוכבים, וצריך הניזק לשלם לעובד כוכבים יותר ממה שנפחתו דמי הסוס, אין המזיק חייב לשלם יותר ממה שישומו בית דין עכ"ל. הרי ברור שמי שמזיק רכבו של גוי חייב לשלם הנזק").
       2. לא – מנחת חינוך (מצוה נ"ז).
    4. **רציחה לעכו"ם**.
       1. רמב"ם (ריש הל' רוצח) – "כל הורג נפש אדם **מישראל** עובר בלא תעשה שנ' (שמות כ' י"ד) לא תרצח".

רמב"ם (הל' עכו"ם פרק י' הל' א') – "אין כורתין ברית לשבעה עממין כדי שנעשה עמהן שלום ונניח אותם לעבוד עכו"ם שנאמר לא תכרות להם ברית אלא יחזרו מעבודתם או יהרגו, ואסור לרחם עליהם שנאמר ולא תחנם, לפיכך אם ראה מהם אובד או טובע בנהר לא יעלנו, ראהו נטוי למות לא יצילנו **אבל לאבדו בידו** או לדחפו לבור וכיוצא בזה אסור מפני שאינו עושה עמנו מלחמה".

* + 1. יראים (מצוה קע"ה) – "תולדות הרציחה. שלא להרוג את העובד כוכבים כדתנן בע"ז פ"ב [כ"ו א'] העובדי כוכבים והרועי בהמה דקה לא מעלין ולא מורידי ... **תולדות הרציח**ה. שלא להרוג את העובד כוכבים כדתנן בע"ז פ"ב [כ"ו א'] העובדי כוכבים והרועי בהמה דקה לא מעלין ולא מורידין".
    2. כס"מ (רוצח פרק ב' הל' י"א) מכילתא – "איסי בן עקיבא אומר קודם מתן תורה היינו מוזהרים על שפיכות דמים לאחר מתן תורה שהוחמרו הוקלו באמת אמרו פטור מדיני ב"ו ודינם מסור לשמים. וזהו שכתב רבינו אינו נהרג עליו בב"ד כלומר **אבל בדיני שמים חייב**".
    3. קובץ שעורים (פסחים אות צ"א) –"לאו דלפ"ע מכל הלאוין, **שאינן נוהגין בנכרי**, כמו לא תגנוב ולא תגזול, שאפי' למ"ד גזל עכו"ם אסור, ילפינן ליה מקראי אחריני, **וכן לא תרצח**, וצ"ל דלענין להאכיל דבר האסור שקפידת התורה היתה שלא יעשה איסור ע"י ישראל וה"נ במושיט אבמה"ח לנכרי נעשה איסור ע"י המושיט, אבל במיעץ עצה שאינו הוגנת הוי כמו **כל האיסורין שבין אדם לחבירו שאינן נוהגין בנכרי**".
    4. משך חכמה (משפטים פרק כ"א פסוק י"ד ד"ה במכילתא רעהו) – "במכילתא (פ' נח) רעהו להוציא אחרים, איסי בן עקביא אומר קדם מתן תורה היינו מוזהרים על שפיכות דמים [פירוש דישראל שהרג עו"ג אז חייב מיתה] לאחר מתן תורה תחת שהוחמרו הוקלו. פירוש, דבאמת גם כעת **אנו מוזהרין על רציחת אחרים**, ומה שפטור ישראל שהרג עו"ג (בימים הקדמונים) הוא משום שהוחמרו, פירוש שדמו של ישראל חשוב בעיני מלכו של עולם ולכך אינו נהרג עבור עו"ג, לכן הקלו העו"ג, שישראל ההורגן פטור, ולכן אמר (פ' נח) באמת אמרו פטור מדיני בשר ודם ודינו מסור לשמים, ומהאי טעמא נראה דאדם המזיק לעו"ג חייב לשלם אע"ג דאם הורגו אינו נהרג, ולא שייך בזה ולא יהא ממונו חמור מגופו, דטעמא דפטור בהורגו שקשה בעיני השם להרוג ישראל ויקר המותה לחסידיו משא"כ ממונו ודו"ק. ויתכן משום דישראל שהרג בן נח איכא מלבד חטא הרציחה עוד עון דחילול השם ית' וכמו שהפליגו בירושלמי אלו מציאות (ה"ה) ניחא ליה לשמוע בריך אלדדון דיהודאי מן כל אגר עלמא, כ"ש ברציחת גופו החלול השם, ובזה אמרו (יומא פו) אין יוהכ"פ ותשובה ויסורים כו' רק מיתה ממרקת כו' אם יכופר לכם העון עד תמותון, נמצא דיש עונש מיתה על חילול השם ואיך יכופר לו ע"י מיתה חטא הרציחה ועל כרחין דינו מסור לשמים ודו"ק".
    5. מראי מקומות – ראב"ן (ב"ק דף קיג. סוף ד"ה מכאן), מזרחי (שמות פרק כ"א פסוק כ'), פמ"ג (פתיחה כוללות חלק ב' אות י"ח), ילקוט שמוני (אות תתל"ז), תנא דבי אליהו (פרק כ"ח), חלקת יואב (חלק א' או"ח סוף ס' כ"ז), ב"ח (יו"ד סי' קנ"ח), ט"ז (יו"ד סי' קנ"ח), ח"ח (בספר המצות שלו ל"ת כ'), ש"ך (ונקה"כ, יו"ד סי' קנ"ח), ב"י (יו"ד סי' קנ"ח), מפתח (לרמב"ם, הל' חובל ומזיק פרק ה' הל"ג), שדי חמד (מערכת הא' כללים פאת השדה אות ט"ו).
       1. ומה שכתב הקו"ש שם שאין איסור לא תרצח על רציחת גוי, כ"כ היראים מ' קע"ה, וכן משמע מהרמב"ם ריש רוצח [שו"ר שאר דפוסים בהרמב"ם שמשמע שיש איסור לא תרצח אם הרג גוי, וכן דייק בס' אשר למלך שם. ושנויי נוסחות מהדורת פרנקל כתב דזה מחמת הצנזורא, ועי' קרית המלך שם], ושלא כהראב"ן ב"ק קיג. סוד"ה מכאן. ואם רציחת גוי מותר, כ"ש להזיקו (כדף קיט.). אבל עי' כס"מ רוצח פ"ב הלי"א ממכילתא ששפיכות דמים של גוים בדיני שמים חייב וכן מפרש המשח"כ משפטים פכ"א פי"ד ד"ה במכילתא רעהו, ולכאורה נכלל בפסוק שפך דם האדם באדם דמו ישפך [ועי' יראים שם שקרה רציחה דגוי תולדות הרציחה]. ועי' המזרחי שמות פכ"א פ"כ, שגוי נכלל ב"איש" בהפסוק מכה איש ומת מות יומת, ומביא הפמ"ג פתיחה כוללות ח"ב סי"ח. משא"כ הילקוט אות תתל"ז ותד"א פכ"ח שאסור משום סוף ישפוך דמי ישראל (עי' חלקת יואב ח"א או"ח סוף ס' כ"ז). וביו"ד סקנ"ח כתבו הב"ח והט"ז שיש איסור שפיכות דמים בגוים וכ"כ הרמב"ם רפ"י הל' עכו"ם והח"ח בספר המצות שלו ל"ת כ'. אבל הש"ך ונקה"כ וב"י שם כתבו דתלוי אם הגוי מקיים הז' מצות, [ועי' באר הגולה חו"מ סתכ"ה א"ש ולשיטתיה הבא"ה בסרס"ו א"א, וכן המאירי ע"ז כו. ד"ה הרבה כו: ד"ה ישראל כ. ד"ה כמה ב"ק לז: ד"ה שור וקיג: ד"ה נמצא]. וע"ע במפתח חובל פ"ה הל"ג דיש הרבה מר"מ על זה.
       2. לאו י' של לא יקום עד אחד באיש לכל עון ולכל חטאת לכאורה שייך לגוי בזמן שאין לו תועלת, שגוי נכלל באיש כדכתב הרא"ם בשמות פכ"א פ"כ בהפסוק מכה איש ומת מות יומת, (ומביא הפמ"ג בפתיחה כוללת ח"ב אות י"ח) ושדי חמד מערכת הא' כללים פאת השדה אות ט"ו. [ואם יש איסור רציחה על גוים, המזרחי שנ"ל מוכח שכן. אמנם עי' הקו"ש פסחים אות צ"ה שאין איסור לא תרצח, וכ"כ היראים מ' קע"ה, וכן משמע מהרמב"ם ריש רוצח (שו"ר שאר דפוסים בהרמב"ם שמשמע שיש איסור לא תרצח אם הרג גוי, וכן דייק בס' אשר למלך שם. ושנויי נוסחות מהדורת פרנקל כתב דזה מחמת הצנזורא, ועי' קרית המלך שם), ושלא כהראב"ן ב"ק קיג. סוד"ה מכאן. אבל עי' כס"מ רוצח פ"ב הלי"א ממכילתא ששפיכות דמים של גוים בדיני שמים חייב וכן מפרש המשח"כ משפטים פכ"א פי"ד ד"ה במכילתא רעהו, ולכאורה נכלל בפסוק שפך דם האדם באדם דמו ישפך (ועי' יראים שם שקרה רציחה דגוי תולדות רציחה). משא"כ הילקוט אות תתל"ז ותד"א פכ"ח שאסור משום סוף ישפוך דמי ישראל (עי' חלקת יואב ח"א או"ח סוף ס' כ"ז). וביו"ד סי' קנ"ח כתבו הב"ח והט"ז שיש איסור שפיכות דמים בגוים וכ"כ הרמב"ם רפ"י בהל' עכו"ם והח"ח בספר המצות שלו ל"ת כ'. אבל הש"ך ונקה"כ וב"י שם כתבו דתלוי אם הגוי מקיים הז' מצות, (ועי' באר הגולה חו"מ סתכ"ה א"ש ולשיטתיה הבא"ה בסרס"ו א"א [עי' מפתח גזלה פי"א הל"ג], וכן המאירי ע"ז כו. ד"ה הרבה כו: ד"ה ישראל כ. ד"ה כמה פסחים כא: ד"ה כבר ב"ק לז: ד"ה שור וקיג: ד"ה נמצא). וע"ע במפתח רוצח פ"ד הלי"א. ומותר להכות גוי כדמוכח מבב"ק פז: רד"ה דאין, וגיטין כא: ד"ה לא, וכ"כ באמת ליעקב הנ"ל מסנהדר' פה:, ונראה מהרמב"ם חובל פ"ה הל"א.].
       3. העקוב למישור (עמ' כ"ה) – "ברמב"ם ריש הלכות רוצח ושמירת נפש נדפס כל הורג נפש בלא תעשה, וכבר דייקו איזה מחברים בלשונו דמשמע דהוא הדין בהורג גוי. אמנם בדפוס רומי (שנת ר"מ) הנכון כל הורג נפש אדם מישראל".

1. להכות רשע.
   1. **מיקל**.
      1. מבי"ט (ח"א סי' רצ"א).
      2. מהרי"ט (ח"ב אה"ע סוף סי' מ"ג( - לשונו מובא לקמן.
      3. מנחת חינוך (מצוה מ"ט אות י') – "ועל הכאת רשע אינו חייב בלאו הזה ע' בסנהדרין פ' הנחנקין ור"מ פ"ה מה' ממרים דבעינן עושה מעשה עמך ואם עשה תשובה חייב".
      4. עי' פרדס יוסף (פר' שמות אות מ"ג).
      5. עי' שירה דוד (פר' שמות פרק ב' פסוק י"ג).
      6. תורה תמימה (שמות פרק ב' אות ל"ח).
2. רשע להכות רשע.
   1. **אסור**.
      1. מהרי"ט (ח"ב אה"ע סוף סי' מ"ג) – "וא"ת ומנ"ל דמשום דהרים יד נקרא רשע דילמא משום דרשע הוא דקי"ל כל מקום שנאמר נצים נצבים אינן אלא דתן ואבירם ודרשו עוד למה תכה רעך רשע שכמותך ועוד קשה אמאי אקרי רשע משום שבקש להכות והכתיב בעמך בעושה מעשה עמך ובסוף פרק איזהו נשך אמר ראיתו נוהג שלא כשורה מנין שאתה רשאי לשעבדו שנאמר ובאחיכם בני ישראל וכו' ויש לומר כיון דגם הוא רשע כמותו אינו רשאי להכותו ואכתי מנ"ל דרשע מקרי דילמא הא אתא לאשמועינן דאע"ג דרשע היה המוכה הואיל וגם זה הוא רשע אינו רשאי להכותו וי"ל דמשמע ליה ויאמר לרשע מכלל שחברו צריך דומיא דוהיה אם בן הכות הרשע וליתא דתרווייהו רשיעי הוו אלא ה"ק האי רשע בדינו הוי ואפשר דדברי הגדה הם ולאו עיקר דרשא ויש לחוש בזה להחמיר".
      2. תורה תמימה (שמות פרק ב' אות ל"ח) – "ורש"י בפסוק זה כתב, וז"ל, רשע למה תכה רעך, רשע שכמותך, עכ"ל, ולא נתבאר כונתו בזה, ונראה ע"פ מש"כ בשו"ת מבי"ט סי' כ"ו, דלרשע מותר להכות משום שאינו עושה מעשה עמך, וא"כ פשיטא דהמכה לרשע אינו נקרא רשע, ולכאורה לפי המבואר בדרשה הקודמת דהנצים כאן היו דתן ואבירם א"כ איך קרא משה את המכה בשם רשע, כיון דהכה רשע, אך כל זה י"ל דאיירי בצדיק המכה רשע, אבל הרשע בודאי אסור להכות רשע, ולכן מכיון דכאן היה גם המכה רשע לכן נקרא המכה רשע, וזהו שכתב רש"י רשע למה תכה רעך, רשע שכמותך, דקשה לרש"י למה קראו רשע כיון דהכה רשע, לכן פי' רשע שכמותך, ובכהאי גונא נקרא רשע".
      3. בית יעקב (אסטרין, ס"ק א') – "ומה שכתב המחבר עוד והמרים יד כו' נקרא רשע, דייק להכותו, ומשמע דאם הרים יד רק להפחידו ולא היה בדעתו להכותו לא נקרא רשע, אבל מראיית הש"ס [סנהדרין נ"ח ע"ב] ממשה נראה דגם בזה נקרא רשע דמנ"ל למשה שהיה בדעתו להכותו. והנה רבותינו ז"ל דרשו מרעך רשע כמותך, ומהרמב"ם פ"ה מממרים [הי"ב] משמע דהמכה רשע אינו עובר בלאו וכן ראיתי במנחת חינוך [תקצ"ה א']. אך י"ל דרשע המכה רשע עובר, ורשע כמותך דוקא".
      4. חשוקי חמד (ב"ק דף פג:, סנהדרין דף נח:) – "חידה: שנים הכו את חבירם, אחד צריך לבקש ממנו מחילה, והשני לא. תשובה. בשו"ת מהרי"ט (ח"ב אבהע"ז סימן מג) הקשה על דברי הגמ' הנ"ל אמאי אקרי רשע משום שבקש להכות, והכתיב בעמך בעושה מעשה עמך, ובסוף פרק איזהו נשך אמר ראיתו נוהג שלא כשורה מנין שאתה רשאי לשעבדו, שנאמר ובאחיכם בני ישראל וכו'. ויש לומר כיון דגם הוא רשע כמותו, אינו רשאי להכותו. ודומה למה שמבואר לגבי המלך יהוא, דאף על פי שהרג את אחאב על פי ה', בכל זאת נענש עליו משום שגם הוא עבד ע"ז, [ויעוין סמ"ע (סימן תכא ס"ק כח) ובט"ז (שם)], ויעוין בשמירת הלשון (שער התבונה פרק יז) שכתב וז"ל: כתב הסמ"ק בסימן רפ"ג בשם ריב"א, 'אפילו אלו שמצוה להרגן, כמו הרודף אחר הזכור, ואחר חברו להרגו, זה שהרגן צריך להזהר אח"כ מאבק שלהן, כי אם ח"ו יכשל ההורגם בעבירה כיוצא בהם, יחשב לו אותו הנהרג לדם נקי, וראיה מיהוא שנענש בדמי בית אחאב, אף על פי שצוה לו הנביא בשם ה' להרגם, לפי שנכשל בעבירה של בית אחאב', עכ"ל. הרי פתרון החידה: שנים שהכו את חבירם הרשע, ואחד אינו רשע, ולכן אינו צריך לבקש ממנו מחילה, אבל השני שהוא רשע כמותו, היה אסור לו להכותו, וצריך לבקש ממנו מחילה".

**כמה נ"מ**.

* 1. **לשון הרע: רשע אסור לדבר לשה"ר על מי שאינו בגדר עמיתך**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (דרך שיחה ח"א עמ' רי"ז) – "שאלה: שמעתי שכל מה שמותר לדבר לשון הרע על אינו 'עמיתך' זה רק כשהוא עצמו עמיתך, אבל אם הוא עצמו אינו עמיתך (כגון שהיה חילוני ועתה בא לעשות תשובה על דיבורי לשוה"ר שדיבר), אסור לו לדבר גם על מי שאינו 'עמיתך'. תשובה: יש לזה מקום, ממדרש (הובא ברש"י מלכים א' פרק ט"ז פסוק ז') כי יהוא נענש על שהרג את אחאב, אף שהיה על פי צווי, משום שגם הוא חטא בשפיכות דמים, וגם כאן כה"ג. ואף אם אלו שדיבר עליהם הם תינוקות שנשבו - גם זה שלא בכלל 'עמיתך'. שאלה: ראיתי ב'תורה תמימה' (שמות ב' י"ג) על דברי רש"י הנ"ל, שלא נתבאר כוונתו בזה, וכתב עפ"י מה שכתב המבי"ט (סי' כ"ו) שלרשע מותר להכות משום שאינו עושה מעשה עמך, וכיון ששם היו דתן ואבירם איך קרא משה את המכה בשם 'רשע', כיון שהכה רשע. על זה כתב רש"י 'רעך - רשע כמותך', שאז אף אם המוכה רשע - נקרא המכה רשע, וזה ממש כמו לענין לשון הרע. והסכים הרב שליט"א, והוסיף כי מה שהרמב"ם (ריש פרק ה' מחובל ומזיק) סתם וכתב שכל המכה אדם כשר וכו' כי הרמב"ם מדבר באופן רגיל שאין איסור על הכת רשע. (ועיין בספר 'שמירת הלשון' שער התבונה פרק י"ז)".
     2. טובך יביעו (ריש פר' ויקרא).
  2. **שנאה: רשע אסור לשונא מי שאינו בגדר עמיתך**.
     1. בין אדם לחבירו (לא תשנא עמ' ר"נ).
     2. לרעך כמוך (ח"ב עמ' ס"ה אות ל"ד, הע' קי"ח) – "המהרי"ט ... בחוסן יוסף ... חקרי לב ... ובמטה אפרים (רמב"ם דעות פ"ו) כתב סברא זו לגבי איסור שנאה".
  3. **קללה: רשע אסור למקלל עוד רשע**.
     1. הגר' יוסף אנגל זצ"ל (חוסן יוסף קידושין אות רצ"ז) – "נראה דאם המקלל אינו עושה מעשה עמך, אז אסור לו לקלל גם מי שאינו עושה מעשה עמך, ועיין תשובת מהרי"ט שם".
  4. **כבוד אב ואם: יש לחלק**.
     1. הגר' יוסף אנגל זצ"ל (חוסן יוסף קידושין אות רצ"ז) – "ויל"ע לענין כבוד אב, אם הבן אינו עושה מעשה עמך, אם אינו מחויב בכבוד אב, גם כשהאב אינו עושה מעשה עמך ... אך נר' דהך דמהרי"ט שייך רק בדבר השוה לשניהם, כגון לשעבד זב"ז ולקלל זא"ז, דאז שניהם אסורים, כיון דשניהם שוים, אבל לענין זה שיהיה הבן מחויב לכבד את אביו, לא אמרינן, כיון דאין אביו חייב בכבוד, וע"כ שפיר אין עליו לכבד את אביו, כיון דאביו לאו בר כבוד הוא, דאינו עושה מעשה עמך, ודו"ק".

1. סעיף ב'.
   1. **מצטרף כל ה' דברים, שיהיה שוה פרוטה** – רש"י (כתובות דף לג. ד"ה אלא), ב"ח (סעי' ד'), עי' אפיקי ים (ח"ב סי' ל"ט), מנ"ח (מצוה מ"ט אות ו').
   2. **אם כמה מכות מצטרף לפרוטה** – מנחת חינוך (מצוה מ"ט אות ד'), עי' דרישה (ס"ק ה' "אוסיף לו מכה אחת" **משא"כ** סמ"ע ס"ק ו' "מתחלה מכה רבה").
   3. **הגם משלם פסול לעדות** – הג' רע"א והג' אמרי ברוך (על רמ"א חו"מ סי' ל"ד ס"ד).
   4. **אם הכה עבד כנעני של חבירו, יש מלקות אם פחות משוה פרוטה. מה הדין אם הכה עבד כנעני שלו** – תלוי אם עבדו כמו שורו (אולם משפט) או מה שקנה עבד קנה רבו.
      1. חיוב מלקות גם יותר משוה פרוטה – ב"ח (סעי' ה'), גר"א (ס"ק ו'), אולם משפט (סעי' ב'), ערוך השלחן (סעי' ג').
      2. תלוי אם שוה פרוטה – מחבר (סעי' ב'), קצות השולחן (סי' תכ"ד סעי' א').
      3. פטור ממלקות, כיון שמותר להכות – ט"ז (בסעי' ב'), שבות יעקב הו"ד בפתחי תשובה (ס"ק ב').
      4. פטור ממלקות, דאל"כ הוכה העבד יותר – דרישה (ס"ק ה', וסמ"ע ס"ק ו'), ש"ך (ס"ק א').
2. סעיף ג'.
   1. לשון חבירו, משמע ישראל – צ"ל לפי החזו"א ודעימיה (לעיל סעי' א' אות ג'), רק נזק ולא השאר ד' דברים.
3. סעיף ד'.
   1. לאו דוקא חסר אבר חיוב ה' דברים, דעי' סעיף י"א שהוא הדין שערות, ועי' סעי' י"ד שהוא הדין עור. אלא הגדר, דבר שלא חוזר. (וכן הדין בסעיף י"ג ובסעיף ט"ו).
   2. **האם צריך לשלם גם אם יש לו ביטוח**.
      1. עי' ערך 'ביטוח', לשיטות ומראי מקומות.
4. סעיף ה'.
   1. צבחה – מחבר, רא"ש, רמב"ם – פי' הסמ"ע (ס"ק ח') וצבתה בטנה (פר' נשא פ"ה פסוק כ"ז) דהיינו נפחה.
   2. צמתה – רי"ף, גמרא (דף פה:, דף פו.) – פי' יבשה, רש"י (גיטין דף מב: ד"ה וצמתה, קידושין כד: ד"ה וצמתה, ועי' רש"י ב"ק דף פ"ה: ד"ה צמתה).
   3. צבת – ירושלמי.
5. סעיף ו'.
   1. צבתה – מחבר, רי"ף.
   2. צבה – רא"ש, רמב"ם.
   3. צבת – ירושלמי.
6. סעיף ז'.
   1. לשון הרמב"ם, "ברכיו או בגבו". לשון הערה"ש (סעי' י'), "בשאר הגוף".
7. סעיף ל"ט.
   1. **המלבין פני חבירו**.
      1. עי' ערך "המלבין פני חבירו", לשיטות ומראי מקומות.