פרק שמנה שרצים 2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 14 שמונה שרצים

פרק שמונה שרצים -2- יצחק טחן

**דף ק"ז ע"ב**

**בחיובא דנטינ''ש בגוונא דהעלה את הדג בספל מים**

1. **אמר שמואל השולה דג מן הים, כיון שיבש בו כסלע וכו'.** יעוין ברש''י ותוס' דמפרשים דחיובו משום נטנ''ש, ויעוין ברמב''ם פי''א ה''א דכתב דהעלה את הדג מספל של מים ויעוין באו''ש שם שנקט בפשיטות דה''ה אי ישפוך את המים חשיב נטילת נשמה ויעוין בשו"ת ציץ אליעזר חלק יז סימן עב דהוכיח מזה דמי שמנתק מכונת ההחייאה מן החולה וכתוצאה מזה הוא מת, דנחשב הדבר כממיתו בידים כי זהו גירי דיליה ולא רק גרמא בעלמא.

**בהא דבעינן ליבש כסלע והמסתעף לנידון אי בעינן שיתיבש בשבת**

1. **יעוין ברש"י תענית** כ''ד ע''א ד"ה יומא חד וז"ל, כיון דיבש בו כסלע אע''פ שהוא מפרכס לאחר כן, ובעוד שהוא מפרכס השליכו במים, חייב משום נטילת נשמה שהיא אב מלאכה וכו'. וכ"כ בתוד"ה השולה וכו'. וכונתם דלאחר דיבש כסלע לא יהני להחיותו מה דמחזירו למים. ומבואר ברש''י ותוס' דעיקר הנפק''מ בהא דבעי יבש כסלע לענין היכא דחזר והשליכו לים דעד שיבש כסלע חוזר לחיותו, ויעוין בחלקת יואב (ח"ב בקו' הערות הערה כ) דמקשה דאמאי לא פירשו ורש''י ותוס' את הנפק''מ לענין היכא דמת במוצ''ש דבזה בעינן לידע את השיעור של יבש כסלע דסגי ביבש כסלע בשבת, וכן דבעינן שלכה''פ יהא יבש כסלע בשבת, ומוכיח מזה דס''ל לרש''י ותוס' דחיובו על עצם מה שלקחו מן הים והעמיד בו סיבה למוות רק דאי לבסוף לא מת נמצא דלא העמיד בו סיבת מוות, אולם חיובו על עצם התעסקותו בהעמדת סיבה למוות.

**ויעוי''ש דפשט מכח זה את ספק הפמ''ג בפתיחה להלכות שבת במתחיל לבשל סמוך לחשיכה ונגמר במוצ''ש.** ויעוין בשפת אמת דגם מדמי לנידון באפיה ובישול. ויעוין עוד בצפנת פענח הלכות שבת פרק ט הלכה א' וז''ל, וכן הדין במעשה שבת אף דהגמר הוא במוצ"ש כמו זריעה דהקליטה הוא אח"כ וכמו אפיה אם נגמר במוצ"ש וכן גבי שולה דג מן הים אם נתיבש כסלע במוצ"ש מ"מ חייב. ונראה דגם אי נימא דבאפיה ובישול בעינן שהגמר יהא בשבת כמו שהוכיחו מריש פרקין דבעינן שגמר הבישול גם יהא בשגגה, מ''מ יש לומר דהוי דוקא בבישול ואפיה דמעשה האדם קיים גם בהעמדתם באש ע''י דמגיס בקדירה ונמצא דהתעסקותו לא נשלמה עדיין משא''כ בנטילת נשמה דמעשהו נשלם בהוצאתו מהים. **ומצינו בשו''ת הלכות קטנות** חלק א סימן רסו דמחלק על פי סברא זו בין אופה ומבשל לזורע. וז''ל, שאלה מאי שנא דבמבשל ואופה בעינן שיאפה כשיעור בשבת והזורע משהשליכם ע"ג קרקע מיחייב. תשובה מסתברא דמבשל ואופה עדיין גמרו בידי אדם שצריך להגיס בקדרה ולחתות בגחלים אבל בזורע הכל בידי שמים. וציינו גם למהר''ם קזיס בדף ד' דפירש כן.

**בגדר הנטנ''ש בשלית דג אי מיד בלקיחה חשיב דאיכא סיבה למוות**

1. **ובעיקר גדר המלאכה דנטילת נשמה בשלית דג יש לעיין אי שייך למימר דבלקיחה מן הים איכא סיבת מוות** דהרי אם יחזירו למים קודם שיבש כסלע יחזור לחיותו ונמצא דליכא שום משמעות בהוצאתו מהים, וא''כ נמצא דסיבת המוות נעשית רק ביבשותו, ומעשה השליה הוא רק גורם להתהוות סיבת הריגתו לאחר שנתיבש, וא''כ יש לעיין אי שייך למימר דהמלאכה נשלמת בשלית הדג.

**ויעוין בדובב מישרים** חלק ב סימן כה דהוכיח מתוס' בדף ע''ה ע''א ד''ה הצד חלזון, דכתבו דאע"ג דהשולה דג מן הים כיון שיבש בו כסלע חייב, הכא שמא חלזון דרכו לפרכס ולקרב מיתתו עכ"ל, והביא דהקשו על תוס' דא''כ בכל שוחט נימא דקירב מיתתו [יעוין גיטין עה דלענין גלות פטרינן מחמת צד זה] ומיישב דבשחט בו שנים או רוב שנים המעיד בו כבר סיבה למוות ובזה לא דנים את האשםרות שקירב מיתתו לפוטרו משא''כ בשלית דג דליכא עדיין את סיבת המוות רק דתושלם ברגע שיתייבש בזה דיינינן לאפשרות דקירב מיתתו ומבואר א''כ להדיא דלא דיינינן את השליה כסיבת מוות.

**בעיקר הנידון אי מחייב בזריעה מיד בהנחה בקרקע או רק מכח ההשרשה במוצ''ש**

**ובעיקר הדין דבזריעה מחייב על ההנחה בקרקע** במנחת חינוך במוסך בשבת ב' סק''א נקט בפשיטות דגם אי יתכוון להוציא מיד את הזרעים מחייב כיון דמעשה הזריעה במקום צמיחה אסרה תורה [והא דמבואר בשו''ע שלו ד' דמותר להשליך הזרעונים במקום דיש עופות שיקחום צ''ל דלא חשיב מקום צמיחה].אולם יעוין בחיי אדם כלל יא סעיף ב' דנקט דבזורע מחייב מיד בהנחת הזרעים ורק דבעינן דיצמיח בסופו אפילו לאחר כמה ימים והביאו במ''ב סימן שלו סקנ''א. ויעוין היטב בתוס' נ' ע''ב ד''ה מקצת עליו בסופו, מה דמיישב את קושית הערוך דזריעה מעליא היא, דאיירי בלא השרישו, ומבואר דבעינן השרשה לאשוויי זריעה. אולם יעוין במנחת חינוך שם מה דמבאר דעיקר כונת תוס' להא דמבואר התם דלא מחייב משום תולש ונראה לפי''ז דהא דמבואר התם דאינו חושש משום איסור זריעה בכלאים ושביעית צ''ל דנפק''צ לענין בדיעבד לאסור את מה שנזרע ובזה בעינן השרשה, אולם יעוי''ש בתוי''ט על המשנה דמביא את תוס' ונקט שם דהא דאינו חושש משום זריעה הוי לענין לכתחילה ומבואר דמותר לכתחילה בלי השרשה אא''כ נימא דשביעית וכלאים שאני ורק בשבת דהוי איסור מלאכה דהגברא סגי בהנחת הזרעים ויעוין במנ''ח שם מה דמציין למה שכתב בהלכות יו''ט ויעוי''ש דדן שם אי לגבי כלאים ושביעית סגי בזריעה. ובאגלי טל זורע אות טז לא חילק בין שביעית לשבת, ויעוי''ש דמבאר על פי זה את הרמב''ם דבשורה חטים במים בעינן שיהא כונתו להצמיח והמנחת חינוך אות ב' הוכיח מזה את יסודו דתולדת זורע הוא היכא דאיכא הצמחה בלי זריעה בקרקע והדמיון הוא בהצמחה, ולכן בזה בעינן את גוף ההצמחה, אולם האגלי טל לומד דגם בזריעה צריך השרשה כמו שמבואר בתוס', רק דמחדש על פי הא דמוכיח שם דגוונא דהזרע עצמו מגולה בעינן את דעתו שיתכון להשריש ורק בהכי חשיב זריעה.

**בבאור החילוק בין צידה וזריה לזריעה** **אי נימא דגם היכא דבעינן את התוצאה שייך שע''י התוצאה שארעה במוצ''ש יהא למפרע יחס למעשה שנעשה בשבת**

1. **יש לעיין בצידה לפי מה דמבואר במג''א שט''ז סק''ט דהביא את דברי התוס' בדף י''ז ע''ב דהא דלא מחייב בפורס מצודה בשבת ולא נכנס לתוכה מיד מחמת דא''י אם יצוד,** ומדייק הפמ''ג דאי וודאי שיצוד כי יש הרבה חיות ויבואו לאכול וכדומה חייב, ויעוין בחזו''א סימן לו סק''א דגם מדייק כן מהתוס', [רק דהבין במג''א דמחלק בין מיד לאחר זמן כמו שמבואר ברשב''א ובתורא''ש דנקטו דאי לא בשעת פרישתו ניצוד לא הוי בידיים], ומבואר לפי''ז דמלאכת צידה לא הוי מכח עצם עשית התוצאה של הצידה דא''כ אמאי לא הוי ''גרמא'' דבמלאכות שבת גרמא פטור, דאשר יעשון כתיב, ומוכח דהוי כזורה ורוח מסייעתו, דהחיוב בעצם זרית התבואה וכן בצידה בהעמדת המצודה, ומכיון שכך דרך צידה א''כ ההתעסקות של הצידה קיימת בעצם העמדת המצודה כמו שהבאנו מהברכ''ש ב''ק יז, ויש לעיין לפי''ז אי הצידה תהא במוצ''ש אי יתחייב על העמדת המצודה בשבת וכן יש לעיין בזורה סמוך למוצ''ש והרוח גמרה את הפעולה במוצ''ש דאי הוי רק לאשווי לפעולתו יחס של התעסקות דזריה וצידה א''כ מ''ש מזריעה אי נימא דמחייב מכח מה שנעשה במוצ''ש, ובתוס' בדף י''ז נראה דרק אם נצוד בשבת מחייב, דנראה דהא פשיטא דודאי יצוד בזמן מן הזמנים ורק בשבת לא מוכרח דיצוד ואי מהני צידתו במוצ''ש א''כ אמאי לא אסור לפרוש מצודה בשבת.

**ובבאור הדבר נראה דגם אי נימא דהתעסקות נמצאת בעצם העמדת המצודה אבל עדיין לא הוי כמו בזריעה או אפילו בישול,** דהתם איכא משמעות לעצם ההנחה דהוי התחלת המעשה רק דלא הגיע לידי גמר דמעשה ההנחה של הזרעים בקרקע הוי חלק מעצם פעולת הזריעה, וכן הנחת התבשיל על האש הוי מעצם מעשה הבישול, משא''כ בצידה או בזריעה כל כמה שליכא לתוצאה ליכא כלל משמעות למעשה, דכל המשמעות של המעשה הוא במה דעומד כמצודה, ואי ליכא בפועל צידה ליכא שום משמעות למעשהו, ולכן בזה ודאי בעינן שהתוצאה תהא בשבת, דאי לא נעשה בשבת נמצא דבשבת לא העמיד מצודה, וכן בזורה ורוח מסייעתו אי ליכא לסיוע הרוח בשבת נמצא דבשבת רק זרק תבואה ולא הוי ''זורה''.

**ונראה דלפי''ז יש לבאר את הראשונים בדף י''ז דנקטו דבעינן מיד** ובפשטות היה נראה מלשונם דהצריכו ''בידיים'' דבעינן מעשה בידיים, ויעוין בחזו''א ל''ו א' דתמה בשעורא דמיד ולאחר זמן, ודחק שם דכונתם דבעינן שיאחז המצודה בידו ובזה חשיב בידיים כההיא דב''ב כ''ב במחזיק סולם וקפצה עליו נמיה. אולם אפשר לפי מה שנתבאר דבמצודה התוצאה צריכה לעמוד בגוף העשיה, א''כ אפשר דס''ל דבמצודה כל כמה דליכא מיד תוצאה של צידה לא שייך לדון את מעשיו כהעמדת מצודה ולכן הוי גרמא, ועיקר כונתם דבעינן את הבידיים בהעמדת המצודה, דמיד בשעת מעשה ההנחה תעמוד כמצודה, ובזה נראה דניתן להבין שהשיעור יהא אי איכא הפסק או לא.

**בבאור החילוק בין טומאה דקי''ל דבעי שימותו ממש ולא מהני יבש כסלע**

1. **בעיקר הא דמבואר בסוגין דסגי ביבש בו כסלע לחייבו מיתה יעוין בקרן אורה** דהקשה מהא דלענין טומאה קיי''ל כבית הלל בפ"ג דעוקצין משנה ח' [יעוין חולין ע''ה ע''א] דאין מטמאין עד שימותו ממש, וכתב דיש לחלק. **ומצינו בערכי תנאים ואמוראים** **מובא בקש''ק [עמוד אלף תכו] דהקשה בעיקר הא דמבואר בעוקצין דלענין טומאה לב''ה בעינן שימותו ולא מהני הא דיבשו**, ומ''ש מנשברה מפרקת ורוב בשר עמה דמטמא אע''פ שחי עדיין. ומיישב דבנשברה מפרקת אתעביד בהו מעשה וכאילו ניטל חיותו משא''כ ביבש דהוי מלתא דממילא, קא סברי ב''ה דלא חשיב כמת ממש לטומאת אוכלין. **ויעוי''ש דמבאר לפי''ז הא דלענין שבת מודו דמחייב ביבש,** וז''ל, דאיכא למימר דלגבי שבת מחייב משום דהוי כענין מניח בשר ע''ג גחלים ונצלה בו כגרורגרת כמאכל בן דרוסאי דאע''ג דמאכל בן דרוסאי אינו גמר בישול כולי האי מחייב ה''נ כיון שאינו יכול לחיות אף כשיחזירוהו לים כאילו כבר ניטלה נפשו לגמרי וחייב.

**בדינא דיבש כסלע ואדם אחר גמר מיתתו**

1. **יעוין בקרן אורה שם דנסתפק אם אדם אחר קירב מיתתו אם חייב אי לא**, מי אמרינן דיבש בו כסלע חשיב כמת ופטור השני, או דילמא סופו למות קאמרינן ועדיין חי הוא, על כן אם קירב השני גם הוא חייב. ויעוין בערכי תנאים ואמוראים דכתב דרק גבי אדם פליגי ריב''ב רבנן גבי הכוהו י' בני אדם וכו', אבל לענין שבת לא שמעינן אם הרג גוסס בידי אדם שכבר אינו יכול לחיות אם חייב משום נטילת נשמה גבי דג ומשמע דפטור עכ''ל.

**ויעוין עוד בתוס' רי''ד דף קלו עמוד א וז''ל,** וראיתי שריב"ם זצוק"ל כתב וכו' והחובל בין בטרפה בין בבן ח' לא יהא חייב דכמתים דמי, דהוצאת נשמה היא ונטילת נשמה לא שייך בהו דמתים הן וההורג אפילו אדם טרפה פטרו דגברא קטילא קטל. וה"נ לא שייך בהו חבורה. ואינם נ"ל דבריו כלל. דטרפה כחי הוא לכל דבריו. ומש"ה שחיטתו מטהרתו משא"כ בבן ח' וכיון דשחיטתו חשובה לטהרו היאך לא תהא חבורתו חבורה. ואפילו לפי מה שסברנו דבן ח' הוי כחי לא דמי לטרפה כדפרישית. ''ואל תביא ראי' מההורגו שפטור משום דבעי' כל נפש'' והאי כיון דעתיד הוא למות כגברא קטילא הוי ודוקא לענין זה, אבל לכל דבר כחי הוא לכל דבריו שהרי גיטו גט. וה"ה לכל מילי כדפרישית.

1. **אמר רבי יוסי בר אבין ובין סנפיריו.** יעוין בשפת אמת דנתקשה בדג קטן שכל סנפיריו אינו כסלע כמה שיעורו, וכתב דאפשר דיבש רובו חייב, ויעוי''ש עוד דלולי פירש"י [בתענית שם] הי' נראה דהא דאמר ריב"א ובין סנפיריו מילתא באפי' נפשי' הוא, דכשנתייבש בין סנפיריו חייב בכל שהו אפי' אינו כסלע, אך הרמב"ם (פי"א מה"ש) לא כתב כן.

**בדין צידה בשולה דג מן הים**

1. **יעוין ברש''י ותוס' דאיירי בניצוד מבעוד יום**. והרמב"ם פי''א ה''א שינה וכתב מספל של מים, ומבאר המחצית השקל ט''ז ס''ק י''ז דהרמב''ם נקט כן מחמת דפירש כרש''י דאירי בניצוד מבעוד יום והוקשה לו המציאות של ניצוד בתוך ים [ובמגיד משנה כתב שהרמב"ם הוי ליה הגירסא כן בגמרא מספל]. ומבואר דביסוד הדבר שייך בזה חיוב צידה ויש שהוכיחו מזה וכן מטו משמיה דהגרי''ש זצ''ל דאיכא תורת צידה גם באופן של הריגת הבעל חי דהרי בשולה דג מן הים ליכא לו קיום מחוץ לים וכל צידתו הוא להפקיע את חיותו.

**בנידון הפוסקים אי איכא כלל חיוב צידה בדגים**

1. **יעוין במג''א תצ''ז סק''ו דמביא מהיש''ש פ''ב דביצה שהוכיח מהירושלמי פ''ז דנקט דשולה דג מן הים מחייב משום קוצר דהוי עוקר דבר מגידולו, דבדגים אינו חייב משום צידה דלא הויא דומיא דמשכן,** ולפי''ז מחדש דדוקא בביבר שהדגים שטין במים ואוכלין מעפר הארץ ועשבים אבל ארגז מנוקב בתוך המים לא שייך בהו צידה כלל. ויעוין במחצית השקל דמבאר בכונתו דרק מידי דהוי במשכן אסור, וצידת דגים לא הוצרכו במשכן, והא דבעי שיאכלו מעפר הארץ הוי מחמת דלאשוויי כ''עוקר דבר מגידולו'' בעינן להוציאו מהמקום שגדל בו וכיון דחיותו ומאכלו עפר הארץ ועשבים, בעינן שיהא במקום זה, ולכן היכא דנמצא בארגז דתו לא יאכל מעפר הארץ והעשבים, מיד כשלקחו מן המים ונתנו בארגז אז עקרו מגידולו.

**אלא דבעיקר דברי היש''ש יעוין באליהו רבה** סימן תצז ב' דמביא את לשון היש''ש דביצה דמבואר בדבריו דאין כונתו להוכיח מהירושלמי דליכא חיוב צידה בדגים, והא דנקט הירושלמי לחיובא דקוצר בשביל לחייבו מיד קודם שיבש כסלע ולא בשביל לומר דאין בזה איסור צידה, והא דליכא בזה איסור צידה הוי מחמת דאיירי בביבר שאין מחוסר צידה, דצידה כזה לא הוי במשכן דחיות ועופות במשכן היו מחוסרין צידה, רק דחייב משום קצירה ומה דנקט דבארגז עם חורים ליכא צידה הוי כמו שהסביר הט''ז וז''ל, והכלל נתנו בזה כל שאין אומר הבא מצודה פירש"י שיצטרך לתחבולות לצוד אותו, דהיינו שיפרוס שם מאכל, או יפרסנו לכל הצד מקצה אל קצה, משא"כ במושיט ע"י מצודה להתיבה ללוקחו אפי' מושיט איזה פעמים עד שיוציאנו משם אין קפידא בזה.

**בחיובא דצידה אי בעינן שיבש כסלע**

1. **בפשטות נראה דהצידה נשלמת מיד בלקיחה מהים** **אולם יעוין ברבינו גרשום** תענית דף כד ע''א ד''ה שיבש בו כסלע, וז''ל, חייב משום צידה ומשום נטילת נשמה. ומשמע דלתרוייהו בעי ליבש כסלע. ויש לדחות דכונתו דרק ביבש כסלע שייך לחייבו תרתי דרק אז נוסף חיובא דנטינ''ש. אולם יש לצדד דגם בקוצר בעי ליבש כסלע לפי מה שנתבאר דחיובא דצידה ענינו הפקעתו ממקום עמידתו כבן חורין העומד ברשות עצמו להיותו עומד לשימושי בני אדם, ובזה איכא למימר דכל כמה דמצי להחזירו לים ליכא בזה עדיין הפקעה מהים וחשיב ליציאה זמנית וחשיב שעדיין מקומו בים כמו יוני בית, ורק כשיבש כסלע נפקע לגמרי מהתיחסותו לים.

**בחיובא דקוצר בשולה דג אי בעינן דיהא יבש כסלע**

1. **בהא דמבואר ביש''ש דאי חיובו משום קוצר מחייב מיד קודם שיבש בו כסלע**, יעוין בשיירי קרבן [לקרבן העדה] פרק ז הלכה ב דמבאר גם בדינא דשמואל בסוגין דמחייב משום קוצר ולפי''ז כל הנך דיני משום קוצר גם דלדל עובר וגם תלש כשותא מהיזמי והיגי, רק דמקשה דא"כ ל"ל יבש כסלע אפילו בלאו הכי יהא חייב ומחדש דאם החזירו כל זמן שלא יבש בו כסלע פטור גם מדין קוצר.

**ויש שדייקו מהראשונים דכתבו דהירושלמי לא כגמ' דילן מחמת הא דנקט דאיכא קוצר גם בדגים דלא הוו גידולי קרקע**, דלא כמו שהוכיחו הראשונים מהבבלי דבעינן גידולי קרקע לחיובא דקוצר מהא דבגוזז ונוטל שערו וצפרניו לא מחייב תרתי גם משום גוזז וגם משום קוצר. וצ''ב דאמאי לא הוכיחו מגוף דינא דשמואל דמחייב רק ביבש כסלע ואי שייך לחייבו משום קוצר יתחייב מיד, ולכאורה מבואר דגם בשביל לחייבו משום קוצר בעינן ליבש כסלע.

**ויעוין בר''ח דנראה ג''כ מדבריו דבעינן יבש כסלע לחיובא דקוצר** וז''ל, אמר שמואל השולה דג מן הים. אם הוציאו מן הים ולא שהה כדי יציאת נפש עד שהחזירו לים פטור, שהרי ''לא עקר דבר מגידולו'', וגם ''לא הרגו'', ולא ''העתיקו נמי ממקום חיותו לגמרי'', אבל אם הניחו ביבשה עד שיבש בו כסלע לחלוחית המים. ומשמע מדבריו דאיכא משמעות להעתקה ממקום חיותו, רק דכיון דלא עקרו ממקום גידולו דלא היה מחובר לקרקע אלא רק עוקרו ממקום חיותו בהא אמרינן דכל כמה דעדיין יש בו מים לא נפקע עדיין ממקום חיותו ויש לעיין בזה.

**ומצינו כעי''ז באור זרוע הלכות שבת סימן נו דמיישב הא דבצרור שעלו בו עשבים ליכא חיוב קוצר למרות דס''ל דבעציץ נקוב חשיב תולש מד''ת** [דלא כרש''י ותוס' בדף פא ע''ב] וז''ל, לא דמי האי לצרור שעלו בו עשבים שמותר לקנח בו שכיון שהוא מחזירו לקרקע למקום גדילתו לאו תולש הוא ואף על גב דהתולש דבר שהוא מחובר אפי' החזירו חייב היינו היכא שהי' מחובר גמור וכשמחזירו לשם נוטע לכתחילה הוא אבל זה שאינו מחובר גמור כשהוא מגביהו אינו תולש גמור אא"כ קובעו במקום אחר שמיעט את יניקתו. **ומבואר ג''כ דאיכא שתי אופני חיבור**, האחד. ע''י חיבורו לקרקע ובזה סגי בתלישתו מהקרקע, ואיכא אופן של חיבור דרך היניקה ובזה בעינן לקובעו במקום אחר דממעט יניקתו, וכל כמה דניתן להחזירו למקום שנלקח ממנו חסר בהפקעתו ממקום חיותו.

**ויעוין בדבר אברהם** סימן כה ס''ק טו דבתחילה מבאר בכונת האו''ז דאיכא שתי אופני חיבור רק דהוקשה לו דמנלן הנך תרי דיני, ונראה מדבריו דהבין דכל כמה דדנים את ביטול היניקה הוי גדר אחר מהפקעתו מהקרקע ולא דתרוייהו הוי יחס של חיבור למקום לאשויי כמקום גידולו. ויעוי''ש דמצדד לומר בדעת האו''ז דמלאכת קוצר הוי רק הבדלת החיות רק דמחלק בין סוגי היניקות דבמחובר לקרקע יונק מגוף הקרקע וזרעים שבעציץ שואבים מריח הקרקע והיכא דתולשו מהקרקע בטל לגמרי היניקה מגוף הקרקע וצ''ב.

1. **אמר מר בר המדורי אמר שמואל הושיט ידו למעי בהמה ודלדל עובר שבמעיה חייב וכו' לאו אמר רב ששת האי מאן דתלש כשותא מהיזמי והיגי מיחייב משום עוקר דבר מגידולו הכא נמי מיחייב משום עוקר דבר מגידולו.** בפשטות נראה בגמ' דחיובא דדלדל עובר שבמעיה הוי מדין קוצר וכן מבואר במאירי, ויעוין בקרן אורה דנקט כן בדעת רש''י, וכפה''נ כונתו להוכיח מהא דכתב רש''י על הראיה מכשותא דהוי ביחס להא דלא מחובר לקרקע דמאוירא קא רבי, רק דמ''מ כיון דיונק מריח הקרקע ששואב ההיזמי חשיב עקירת דבר מגידולו [וצ''ל דהא דמבואר בגמ' בעירובין כ''ח למסקנא דמקרקע קא רבו כונת הגמ' להא דינקי מריח הקרקע דלכן חשיב גידולי הארץ וברכתה בפה''א]. ומבואר דהנידון ביחס של הכשותא כמחובר להיזמי, אי ע''י דגדל מהאוירא הוי סיבה לנתק את היחס שלו כמחובר לקרקע, או דכיון דמקבל את החיות מריח הקרקע ששואב ההיזמי א''כ הוי סיבה לדונו כמחובר להיזמי וממילא הוי גידולי קרקע דיונק מהקרקע. ובבאור הראיה לעובר, לכאורה צ''ל דהא הוי פשיטא לגמ' דבהמה חשיב גידולי קרקע כמו שנקטו הראשונים דבהמה חשיב גידולי קרקע דנזונית מהקרקע, רק מאחר דגם בעובר מבואר בתמורה דף לא דולד בהמה מאוירא קא רבי, א''כ יש לדון דלא חשוב כמחובר לאם, וזה מה שהוכיחה הגמ' מכשותא דע''י דמקבל את חיותו מהאם חשיב כמחובר לאם. **ומבואר לפי''ז דלחיובא דקוצר לא בעינן את הניתוק מהקרקע** אלא העיקר דיהא מחובר למקום גידולו.

**ועיקר הבאור בראיה לעובר יעוין באגרות משה** יו''ד חלק ב' סימן ע''ד וז''ל, ונראה שמה שהקשה הגמ' מ"ט הוא נמי מטעם דמאוירא רבי ואינו אדוק בגופה, דבלא זה הא פשוט הטעם דחייב כמו תולש כנף דחייב משום גוזז, אבל הקושיא היתה מ"ט הא מאוירא קא רביא [כמבואר בתמורה לא] , והביא מר' ששת דמחייב בכשותא מהזמי והיגי אף שג"כ מאוירא רבי משום עוקר דבר מגידולו וה"נ יש לחייבו, דמדמה אוירא דקרקע לאוירא דבהמה אף שהם ממלאכות אחרות. ומבואר באגרות משה דהראיה היתה ביחס להא דתרוייהו מאוירא קא רבי, רק דהוא מבאר כן גם אי חיובו משום גוזז.

**אולם יעוין ברמב''ן ובראשונים דהוכיחו דלחיובא דקוצר בעינן גידולי קרקע ובהמה לא חשיב גידולי קרקע**, ומכח זה מפרשים דחיובא משום נטילת נשמה. ובתוס' בבכורות כ''ה וע''ז כ''ו ע''א נקט דחיובו משום גוזז. ובפשטות נראה דס''ל כמו הראשונים דלקצירה בעי גידולי קרקע ולכן מפרשי דמחייב משום גוזז, וכן מבואר בתוס' רי''ד בסוגין וז''ל, הכא נמי מחייב משום עוקר דבר מגידולו, פי' והוי תולדה דגוזז דשייך בבע"ח דאין קוצר בבע"ח.

**ויעוין גם ברמב''ם** [פי"א ה"א]. דמפרש דחייב משום נטילת נשמה והקשו עליו מהא דבחובל מחייב משום מפרק למרות דאין דישה אלא בגידולי קרקע ובמ''מ פ''ח ה''ז מבאר דס''ל כדעת הראשונים דבהמה חשיבא גידולי קרקע כיון דנזונית מהארץ וא''כ אמאי בקוצר לא חשיב גידולי קרקע. ולפי מה דמבאר הר''א בן הרמב''ם דרק ב''דישה'' דהוי אב בעי גידולי קרקע, משא''כ ב''מפרק'' דהוי תולדה, א''כ ניחא היטב דבקוצר כל היכא דהוי עוקר דבר מגידולו הוי אב, וכן ביאר בחידושי הגרי''ז בבכורות כ''ה ע''א בד''ה הרמב''ם.

**אולם גם אי נימא דבמפרק חשיב גידולי קרקע מחמת דנזונים מהקרקע,** יעוין בדבר אברהם כד ענף א' סק''ג וכן ובקה''י סימן נ' דמחלקים בין דישה דנעשית לאחר תלישת התבואה מהקרקע דבזה כל הדרישה של גידולי קרקע הוי במין הנידוש, ובזה סגי הא דבהמה חשיב ''גידולי קרקע'' ע''י דנזונית מהקרקע, אולם בקצירה דעיקר המלאכה נעשית בקרקע בהא בעינן את הקרקע בגוף מעשה המלאכה, ובזה לא יהני הא דחשיב ''גדולי קרקע'' **ויעוין ברמב''ן** **וז''ל,** ואפי' ר' יהודה אפשר דמודה בקצירה דהיא ממש מן הקרקע. ומבואר דקצירה שאני.

**בבאור שיטות הראשונים בחיובא דדלדל עובר**

1. **מבואר בזה ג' שיטות**. או דחיובו משום קוצר, או גוזז, או נטילת נשמה. ורש''י דמפרש משום קוצר אפשר דמחייב גם משום גוזז או נטיל''נ רק כיון דהגמ' נקטה עוקר דבר מגידולו נראה יותר דבאה לחדש דאיכא בזה לחיובא דקוצר, **אולם יעוין בקרן אורה דהקשה דאמאי לא מחייב גם משום גוזז** וז''ל, וא"ת מאי שנא דמחייבינן לעוקר דבר מגידולו משום קוצר ולא משום גוזז, י"ל דגוזז חייב אפילו לאחר מיתה, אלמא דאין חיובו משום עוקר דבר מגידולו, אלא מלאכה אחריתא היא דהואי במשכן, אבל קצירה אינו חייב אלא במקום גדילתה, דבאילן יבש אין בו משום קוצר על כן כל העוקר דבר מחיבורו הוי תולדה דקוצר. **ובבאור דבריו נראה** דמאחר דמלאכת גוזז קיימת גם לאחר מיתה נמצא דהמלאכה היא לא ביחס ללקיחה מהבעל חי אלא בגוף הגיזה בהפרדתה מהבהמה, וא''כ איכא למימר דכל כמה דמחובר לבהמה בהיותה חיה כיון דעדיין עומדת כחלק מהבהמה נמצא דעדיין העובר כדבר עצמי ועמידתו היא חלק מהאם וממילא ההתעסקות בעוד מתפרשת כלקיחה מהאם ולא שייך לדון את העשיה בעובר מצד עצמו ולכן הוי ''קוצר''.

**ודוגמא לדבר מצינו בשיטה לר''ן** דף ע''ג ע''ב דנקט דדישה היא בעצם תלישת התמרים מהמכבדות רק דנקט דכל זמן שמחוברים לאילן לא שייך בהו דישה, ומבואר ג''כ דכיון דדישה הוי התעסקות בדבר הנידוש הלכך בעינן שכבר יעמוד מצד עצמו לבני אדם, ולא כחלק מהאילן, וכל כמה דעומד כחלק מהאילן הוי כלקיחה מהאילן והוי קוצר.

**אולם הראשונים דלא פירשו משום קוצר מחמת דבעי גידולי קרקע**, יעוי''ש דמוכיחים מהא דלא מחייב תרתי בתולש כנף מן העוף וכן הנוטל שערו ושפמו וצפרניו, א''כ מוכח דס''ל דשייך חיוב גוזז גם מחיים, וכן מוכח דס''ל דכל היכא דלא מוזכר להדיא דמחייב תרתי מחייב רק בהך מלאכה שהוזכרה וא''כ ה''ה הכא מחייב רק משום נטילת נשמה וליכא לחיובא דגוזז. ויעוין לקמן מה דהובא לבאר דאמאי ליכא לחיובא דגוזז.

**ובשיטת תוס' דמחייב משום גוזז,** יש לעיין אי מחייב גם משום נטילת נשמה דאפשר דגוזז נכנס יותר בלשון עוקר דבר מגידולו, או דנפק''מ דמחייב מיד דלנטילת נשמה בעי שימות, או דס''ל דלא שייך בעובר נטילת נשמה. **ויעוין במאירי** וז''ל, ומ"מ גדולי הדורות מפרשים אותה אף במת [דחיובו משום קוצר] ואינו חייב משום נטילת נשמה שכל שלא נולד אינו ראוי לומר בו נטילת נשמה כדכתיב ולא יהיה אסון ונמצא שאם הכה את האשה והפילה אינו חייב משום נטילת נשמה.

**בבאור שיטת הראשונים דאיכא בעובר נטילת נשמה**.

1. **כבר הבאנו את קושית המאירי מהא דליכא מחייב של רציחה בעובר** ויעוין בקרן אורה דהקשה כן ומיישב וז''ל, ויש לחלק, דלענין שבת שאני, דהעובר חשיב כגוף הבהמה דעובר ירך אמו הוא, והוי כמו החובל באבר אחד דחייב משום נטילת נשמה, אבל עדיין לא דמי, כיון דחיות העובר לא חשיב חיות כלל אם כן לא שייך בו נמי נטילת נשמה.

**ויעוין בראשונים דמבארים דזהו גופא יסוד דינא דשמואל דאיכא מחייב דנטינ''ש למרות דחיותו מכח אמו**, וזה מה דמדמי ליה לקוצר כשותא מהיזמי והיגי דליכא לו חיות מצד עצמו אלא רק מכח ההיזמי. ויעוין בריטב"א וז''ל, והא קמ"ל דאע"פ שאין חיותו מעצמן אלא אגב אמו על הפסק אותו חיות הוא מתחייב משום נטילת נשמה, דומיא דכשותא מהיזמי והיגי אף על פי שאין חיותם מעצמן אלא אגב היזמי והיגי עכ''ל. ויעוין עוד ברשב''א והרמב''ן דמדמי ליה לחובל וז''ל, הכי נמי בבעלי חיים מחייב משום עוקר דבר מגידולו, דהוא נמי נטילת נשמה, דומיא דחובל שהוא משום נטילת נשמה מאבר אחד.

**ומבואר בדבריהם דחיובא דנטילת נשמה לא נובע מעצם הפקעת החיים כמו רציחה דא''כ קשה קושית קושית הק''א דכיון דחיות העובר לא חשיב חיות כלל אם כן לא שייך בו נמי נטילת נשמה** ומאי איכפת לן דעוקרו מנשמת אמו, אלא דעצם הדבר שהיה בו חיות שנפסקה אפילו שסיבת החיות היא מכח אמו וליכא לו סיבה עצמית גם בזה איכא נטינ''ש, וזה מה דמדמי לקוצר כשותא מהיזמי והיגי דגם התם החיות שיש בכשותא לא הוי חיות עצמית דלא יונק מהקרקע אלא ההיזמי הוא זה שיונק ומחיה אותו וגם בזה חשיב ''עוקר דבר מגידולו''.

**בגדר מלאכת קוצר אי הוי מחמת הפסקת היניקה**

1. **ולכאורה היה נראה להוכיח מזה מלאכת קוצר ענינה בהפקעת היניקה והחיות מהדבר הנקצר** ובזה הוי כמו נטינ''ש ולכן הוכיחה הגמ' דכמו דבקוצר לא בעינן שסיבת החיות תהא מחמת עצמו ה''ה בנטנ''ש. ויעוין בשו"ת זכר יצחק חלק ב סימן מה דמבאר כן בכונת הרמב''ן וז''ל, כוונתו דלזה נקטה הגמרא בשניהם שם עוקר דבר, דיסוד שתי המלאכות דומה, שזה נוטל נשמת החי וזה נוטל נשמת הצומח שהוא היניקה. אלא דלפי''ז צ''ב מה החילוק בין נטינ''ש לקוצר, ויעוין בדבר אברהם סימן כ''ה ס''ק ט''ז דתמה על הזכר יצחק דהרי גם אי נימא דקוצר הוי הפסקת חיות לא הוי מחמת פסיקת החיות שהיתה בדבר הנקצר אלא משום הפסקת יניקתו מכאן ולהבא, דאי בעינן את ביטול חיותו שהיתה מכבר א''כ נצטרך לחכות שיתייבש לגמרי כמו בשולה דג מן הים אא''כ נימא שאין חיובו משום פסיקת החיות אלא פסיקת כח החיות דאית ביה וזה כבר פקע מיד ובזה שאני מנטינ''ש.

**וביותר יש לעיין מהא דכבר הוכיחו דחיובא דקוצר לא נובע מהפסקת החיות** מהא דאיתא בחולין קכז ע''ב דתאנים שצמקו מחייב על תלישתם [יעוין בשו''ע שלו י''ב ובבאור הלכה] לא מבעיא לרמב''ם דמחייב גם בגוונא שנתיבשו לגמרי גם עוקציהן וגם יבש האילן, אלא גם אי נימא כשיטת שאר הראשונים דביבשו עוקציהן פטור מ''מ מה מהני הא דהעוקציהן לחין לחייב תלישת הפרי הרי בפרי ליכא חיות, אא''כ נימא דבנקודת החיבור לעוקצין יש חיות, ואי נימא כמו שמצדד בבאור הלכה שם לחייב גם היכא דתלש מעט מגוף הפרי היבש בזה ודאי צ''ע מה שייך בזה הפסקת חיות. ויעוין בדבר אברהם מה דמביא מהזכר יצחק שם דדחק בהך סוגיא דחולין ויעוי'ש מה דהוכיח דלא כדבריו. ובגוף דברי הרמב''ן יעוי''ש בדבר אברהם דנשאר בצ''ע בבאור הראיה מכשותא.

**יסוד מחודש בגדר מלאכה דנטנ''ש**

1. **ונראה בהקדם מה דחזינן חידוש גדול במלאכה דנטילת נשמה** דיעוין בתוס' כתובות דף ה' ע''ב בד"ה דם מיפקד פקיד, דהוכיח מהא דמציצת דם בתינוק אסורה מה''ת דבעצם הוצאת הדם איכא לנטינ''ש ולא מחמת ההחלשה באדם דהרי ל''צ את החלשת התנוק, והיה נראה מזה דהמלאכה נמצאת בהוצאת הדם מהתינוק דהרי התם ליכא לו צורך בדם עצמו, ומאידך גיסא מבואר שם בתוס' ד''ה לדם הוא צריך, דכל כמה דיש לו צורך בדם חשיב צריכה לגופה ומבואר דהמלאכה היא ביחס לדם וצ''ב.

**ויעוין בחידושי הגרש''ש סימן ה' וז''ל, ולפ"ז צריך לומר דבנטילת נשמה עיקר המלאכה בשניהם, היינו בין בדם הניטל ובין בדבר שניטל ממנו הדם. ''דנטילת נשמה היא הפרדת כח החיוני''** וכל הפרדה נעשית המלאכה בשני דברים אשר היו מחוברים ונתפרדו, ומשו"ה בין שצריך למה שניטל ובין שצריך שלא יהיה שם הוי מלאכה שצריכה לגופה, דבמציצה הוא נוטל התינוק מן הדם שלא יהיה הוא מחובר לדם אשר בתוכו וכאן הוא צריך לדם לראות אם היא בתולה. ול"ד לחופר גומא ואין צריך אלא לעפרה דשם ''המלאכה היא חרישה'' מה שנעשה גומא ואין צריך לזה אלא לעפר, וכאן ''המלאכה היא ההפרדה'' ומשו"ה אם רק צריך להפרדה הזאת לתכלית לאחד משניהם הוי מלאכה הצריכה לגופה.

**ומבואר דהחפצא מלאכה בנטנ''ש היא ההתעסקות בהפרדת הגוף מהכח המחיה אותו ולא בתוצאה של הפקעת החיות.** ובזה מבואר היטב דלא שייכא כלל לרציחה ולכן למרות דליכא חיוב רציחה בעובר דלא חשיב מצד עצמו כחי, מ''מ כיון דסכ''ס יש בו חיות מכח אמו, נמצא דברגע שמנתקו מאמו איכא בזה הפרדה בין כח חיוני לדבר המקבל חיות ממנו, ולפי''ז יוצא שעיקר המשמעות של כח החיות הוא בשביל ליצור יחס של הפרדה בלקיחתו, ובזה יבואר היטב הא דמדמי ליה לקוצר, דגם בקוצר ענינו הפרדתו ממקום גידולו [שבזה חשיב דאיכא בו שינוי באופן עמידתו דכל זמן דנמצא במקום גידולו חסר בעמידתו לבני אדם] , והיניקה יוצרת את החיבור למקום, וכמו שבקוצר גם היכא דמצד עצמו ליכא בו סיבה לחיבור כיון דכח היניקה לא קיים בו מ''מ כיון דמחובר לדבר שמקבל ממנו חיות סגי בהכי לחושבו כמחובר להאי מקום, ה''ה לענין היחס של החיבור ע''י עצם כח החיות לא בעינן שסיבת החיבור תהא בדבר שממנו יצא החיות, ולפי''ז ניחא הא דסגי בעוקצין לחין למשווי עדיין כמחובר למקום גידולו ולכן גם בתולש חלק מהפרי למרות דלא מחובר לעוקץ כיון דהוי חלק מהפרי חשיב עדיין דמקומו באילן ועדיין לא עומד לבני אדם, וגם לשיטת הרמב''ם דגם באילן יבש חשיב מחובר נראה דכיון דהאילן הוא הצינור דדרכו גדל וינק הפרי ומחובר בו עדיין הלכך חשיב שלא התנתק עדיין ממקום גידולו.

**ובבאור החילוק בין קוצר לנטינ''ש** דהרי בקוצר בעינן את הצורך בדבר הנקצר, נראה דבקוצר עיקר המלאכה נמצאת בשינוי בעמידת התבואה ע''י ניתוקה ממקום גידולה ששם לא עמדה לשימוש בני אדם, משא''כ בנטינ''ש דהמלאכה נמצאת בגוף ההתעסקות בהפרדת הכח החיוני מהדבר שחי ממנו.

**ויסוד הדברים דמלאכת נטילת נשמה הוי בגוף ההפרדה יעוין בקה''י כתובות סימן ג' סק''ב דמבאר את דברי הרמב''ן בדף קו ע''א דמבאר הא דבגוזז מהני תיקון בין בדבר הנגזז ובין בדבר שגזזו ממנו והכל חשיב צריכה לגופה**. וז''ל, מפני שהכל דבר אחד ''והנטילה היא המלאכה'' משא''כ בחופר גומא שהבנין בקרקע הוא והוא הנקרא מלאכה עכ''ל. [ונראה דגם בקוצר כיון דהמלאכה היא בשינוי בעמידת התבואה מעמידתה בשדה הלכך המלאכה נמצאת בדבר הנקצר ולא בגוף ההפרדה]. ומבאר הקה''י דמלאכת גוזז היא בעצם ההפרדה משא''כ בבונה דהמלאכה היא ''בנין'' ובבנין החפירה רק היכי תימצי להעמדת הבנין ולא הוי מגוף המלאכה. ויעוי'ש ברמב''ן דנקט להך חילוקא גם כלפי חיוב חבלה וז''ל, לא תטעה בזה שהחבלה בכאן היא הדם עצמו שהוא צריך לו, וכבר דמיתי זה לגוזז ונוטל שערו וצפרניו בין לתקן גופו ולייפות עצמו בין לצורך השער והגיזה כולן מלאכה הצריכה לגופה היא מפני שהכל דבר אחד והנטילה היא עצמה המלאכה. ומבואר להדיא דנטילת נשמה דמיא לגוזז.

**בבאור הוכחת הראשונים מכל חיוב חבלה**

1. **בבאור הוכחת הראשונים מחיוב חבלה נראה דמבואר בדבריהם דחיובא דהוצאת דם לא הוי מחמת היחס של הדם כסיבת חיות לאדם,** ולכן חשיב כהוצאת נשמה, אלא דהוי מחמת דהיכא שלקח דם הפקיע מאותו מקום שלקח את סיבת החיות למרות שמיד מגיע דם חדש, מ''מ איכא חפצא דמלאכה בעצם לקיחת סיבת חיות ממקום באדם. ולכן הוכיחו מזה דלא בעינן שסיבת החיות תהא בדבר עצמו, דהדם דמחיה את האבר מקבל את כח חיותו מכח היותו כחלק מהגוף ונמצא דהיחס בין האבר לדם הוי כמו היחס של העובר לחיות שניטלה ממנו דנובע מכח האם.

**ויסוד הדברים מבואר** **במיוחס לר''ן ריש פרקין וז''ל, וחייב משום נטילת נשמה של אותו מקום שחבל בו דמה לי קטלה כולה מה לי קטלה פלגא**. ומבואר דהוי ביחס למקום. ויעוין עוד דהקשה דאמאי בדם חלזון ליכא נטינ''ש, ומיישב וז''ל, דשאני חלזון שהוא גוף אטום כחלזונות הללו שבאשפות ואינו בעל איברים ועד שיהרגהו ממש אינו חייב משום נטילת נשמה שהרי אין לו איברים שיתחייב משום נטילת אותו אבר, אבל שאר שרצים שהם בעלי איברים איכא משום נטילת נשמה שבאותו מקום שהוא מחליש אותו אבר או אותו מקום שנוטל ממנו דם. ומבואר דכל כמה דליכא לו איברים לא ניתן ליחס את לקיחת הדם למקום מסוים, אלא רק ביחס לגופו לכללותו, וביחס לכללותו כל זמן שלא הוציא ממנו לגמרי את חיותו לא הוי נטינ''ש .

ויעוין בתוס' דף ע''ה ע''א ד''ה כי היכי וז''ל, ונטילת הדם היינו נטילת נשמה כדכתיב כי הדם הוא הנפש וכו' , אבל אין לפרש דנטילת נשמה היינו שמחליש אותו דבר שחובל בו דגבי דם בתולים מה צריך לחלישות האשה וגבי מילה מה צריך לחלישות התינוק אלא לנטילת הדם קרי נטילת נשמה. ומבואר לכאורה דעצם הלקיחה של הדם הוי כנטילת נשמה מהאדם. ובאמת יעוי''ש בתוס' דמיישב את הקושיא מדם חלזון דמפקד פקיד ומנותק מהגוף והוי כמת.

**ועיקר הבאור בהא דמחייב משום נטילת נשמה בלקיחת דם** למרות דליכא בזה השפעה על הגוף, לפי מה שנתבאר דעיקר המלאכה היא בהפרדה מהגוף ניחא היטב דסכ''ס הפריד כח מחיה מהגוף, ובהא לא איכפת לן שמיד מגיע דם חדש דסכ''ס הפריד כח חיוני.

**בבאור הנידון אי איכא בדלדל עובר לחיובא דגוזז**

1. **בבאור שיטת הרמב''ן ודעימיה דלא מחיבים בסוגין משום גוזז.** יעוין בחזו''א בבכורות סימן כא [ו] סק''ז וז''ל, דאין ענין גוזז אלא בשיער וצפרנים שאינן גוף ממש אלא גדילין בגוף. ונראה דדבר זה יתבאר יותר לפי מה שהבאנו מהרמב''ן בבאור החפצא במלאכת גוזז דהוי בגוף ההפרדה, וא''כ נראה פשוט שכל כמה דהוי חלק מהגוף ליכא בזה יחס של הפרדה אלא חיתוך. ועיקר היסוד דבעינן שיהא חוץ לגופו יעוין בחת''ס כתובות ה' ע''ב סד''ה והנה, דגם נקט כן.

**אולם יעוין במנחת חינוך** מוסך השבת אות יב וז''ל, ונ"ל דמלאכה זו דגוזז הוא דוקא בענינים שדרך לגזוז או לתלוש מגופו אבל אין סברא דאם חותך חתיכת בשר מעל גופו או איזה אבר וכן מבהמה בכלי שיתחייב משום גוזז כי ודאי אין דרך גזיזה בכך, וכן נמי אין חייב להר"מ משום עוקר דבר מגידולו כי אין דרכו בכך, וראיתי בשטמ"ק כתובות סוגיא דמיפקד פקיד ד"ה דם, דכתב שם דהתורה התירה מילה בשבת דהי' חייב משום תולש כדאמרינן צפורן אם נטלו בכלי וכו', וכוונתו משום גוזז דהביא מצפורן עכ''ל. ומבואר לפי''ז דגם בדבר המחובר לגוף כמו ערלה אי עומד לצאת מהגוף איכא בזה מלאכת גוזז, והא דלא מחייב באין עומד ליתלש הוי חסרון בכדרך גזיזה, ולפי''ז ניחא שיטת התוס' ותוס' רי''ד דמחיבים בנפל משום גוזז אפילו שכעת הוי חלק מגוף האם כיון דעומד לינטל. ובמנחת חינוך נראה דביסוד הדבר שייך לחפצא דמלאכת גוזז גם באופן שלא עומד לינטל רק דהוי שלא כדרך.

**אולם יעוין בדבר אברהם** סימן כג א' דמבאר בכונת תוס' דע''י שעומד לניטל חשבינן לעובר כפירות האילן רק דבתוס' ניחא יותר כיון דסכ''ס העובר לא הוי ממש מגופה של הבהמה, אולם בשטמ''ק דגם בבשר ערלה נקט כן בהא איכא למימר דכיון דערלה זו חייבת במילה ועומדת ליקצץ תו לא מחשבא כחלק מהגוף ודינו כציצי העור ולכן שייך בה תולש.

**בהוכחת הרמב''ן מהא דבגוזז מבעל חי לא הוזכר בגמ' דמחייב גם משום קוצר**.

1. **יעוין בקרן אורה דמישב קושיתו** וז''ל, יש לומר כיון דעיקרה היא מלאכת גזיזה לא מחייב אלא חדא, וכדאיפליגו רבה ורב יוסף בריש מועד קטן (ב' ב'), והכא עדיפא, דשני המלאכות מענין אחד הוא, על כן הולכין אחר העיקר. ויעוין גם בחזו''א בבכורות שם דנקט דגם הירושלמי דס''ל דאיכא מלאכת קוצר גם לא בגידולי קרקע מ''מ בגוזז לא מחייב משום קוצר וז''ל, ואף אם יש דין עוקר בשאר מילי מ'מ בתולש מבע''ח כיון דחלקה התורה גוזז מקוצר הרי נכלל כל תולש מבע''ח בגוזז ונתמעט מקוצר.

**ובראשונים מבואר דלא כדבריהם**. ומבואר דאדבה כיון דשתי המלאכות בעצם מעשה המלאכה דגזיזה, הלכך לא שייך לדון בזה עיקר וטפל, דרק בההיא דמו''ק דעיקר ההתעסקות היא בקרקע ורק בתוצאה איכא בזה הצמחה בזה דנו איך לדון את המעשה, ובזה איכא למימר דבחרישה גמורה גם לאחר דאיכא זרע כו''ע מודו דמחייב רק משום חרישה דבזה ודאי דיינינן את עיקר התעסקותו בקרקע, משא''כ הכא דשתי המלאכות נמצאים בגוף התעסקותו. ובחזו''א מבואר דהוי הלכתא לדון כל אב בפני עצמו עם כל מה שכלול בו והוי כמו שנקט בב''ק סימן א' סק''ג דהוי בכלל להלכותיהן דאב מפקיע אב אחר וכן מבואר בדבריו בספר תשובות וכתבים מהחזו''א סימן ------------.

**בהוכחת הרמב''ן מההיא דבכורות (כ"ה ע''א) דאמרינן תולש לאו היינו גוזז לענין בכור,** **וכנגדו ביום טוב מותר**

1. **יעוין במהרי''ט אלגאזי שם והקרן אורה בסוגין דהקשו דאדרבה איפכא אמרינן התם אי תולש לאו היינו גוזז כנגדו ביום טוב אסור משום עוקר דבר מגידולו,** ואפילו למסקנא דהתם לא שרינן אלא דהוי עוקר דבר מגידולו כלאחר יד, משמע דשייך עוקר דבר מגידולו בבעלי חיים, ויעוין ברמב''ן בהלכותיו שהודפס מחדש דלא היה לו להך גירסא דהו''ל עוקר דבר מגידולו כלאחר יד. ומבואר דס''ל דכל מה דשייך לפטורא כלאחר יד הוי רק בגוזז ולא בקוצר. ובבאור הדבר יעוין בגרי''ז שם וז''ל, וטעמו מבואר משום דאי הוי קוצר לא היה בו חסרון דכלאחר יד, דכך אורחיה דמלאכת קוצר, ודוקא לגוזז חשיב כלאחר יד. ויעוין גם בחזו''א בכורות כא סק''ז וז''ל דהכא תולש לאו שינוי גמור הוא דהא בקוצר חייבים על קוטף ותולש אפילו במידי דלאו אורחיה אלא גוזז מיוחד טפי וכל שמשנהו לתלישה במידי דלאו אורחיה לא הוי בכלל תולדת גוזז. ויעוין בקרן אורה בסוף דבריו דביאר כן ברמב''ן.

**בבאור פלוגתת הבבלי והירושלמי אי מחייב בשלית דג משום קוצר**

1. **יעוין בראשונים דהוכיחו מהירושלמי דלא בעי גידולי קרקע,** ויעוין עוד בירושלמי פ''ז ה''ב דחולב ורודה חלות דבש מחייב משום קוצר, ומבואר ג''כ דלא בעי חיבור לקרקע ובדבר אברהם סימן כ''ד אות י''ג י''ד נקט דהוי פלוגתא יסודית בעיקר גדר מלאכת קוצר דהבבלי דמצריך את התלישה מהקרקע ס''ל דהמלאכה היא בניתוקמהחיבור לקרקע, אולם הירושלמי ס''ל דהמלאכה היא בהבדלת החיות.

**ונראה דליכא בזה פלוגתא יסודית אלא כו''ע מודו דיסוד המלאכה הוא כמו שנתבאר לעיל דעיקר המלאכה נמצאת בשינוי בעמידת התבואה ע''י ניתוקה ממקום גידולה ששם לא עמדה לשימוש בני אדם**, רק דנראה דהפלוגתא היא באופן השינוי שבו איכא מלאכה אי בעינן דוקא את השינוי מעמידתו בקרקע, או גם היכא דלא נמצא בקרקע אלא נמצא במקום יצירתו בהא ג''כ חשיב שינוי בעמידת הדבר, **ויש להביא לזה ראיה מהמאירי בביצה** כ''ד דיעוין במאירי ריש פרק אין צדין דמדמי את צידה לקצירה דשלית דג לענין איסורא דיו''ט בקצירה. וז''ל, וכל שהוא עוקר דבר מגדולו או מעתיקו ממקום שהוא מתגדל בו בבעלי חיים הרי הוא כקצירה, ומתוך כך נאסרה צידה אף במקום שאין בו דין מוקצה, מעתה צידת חיה ועופות ודגים או חליבת עז אפילו מעז העומדת לחלבה אסור. ובתלמוד המערב היו קוראים לצידת הדגים קצירה, והוא שאמרו שם בפרק כלל גדול האי מאן דצייד נונא בשבתא חייב משום קוצר, ואף בתלמוד שלנו קראו לחליבה קצירה, והוא שאמרו החולב והרודה חלות דבש חייב משום קוצר. ונראה דעיקר היסוד בזה הוא כמו שנתבאר במלאכת צידה דגם הוי שינוי בעמידת הבעל חי ממצבו כבעל חי העומד ברשות עצמו לעמידתו לבני אדם וגם בקצירה אי מחייב גם בשולה דג וחולב נמצא דההתעסקות היא לא ביחס לקרקע אלא בעצם השינוי בעמידתו גם במצבו כתלוש ומאחר דביו''ט נאסרה קצירה גם בכה''ג דלא הוי מהקרקע לכן גם צידה נאסרה דגם צידה הוי התעסקות בשינוי עמידת הבעל חי. ומבואר לפי''ז דגם לדעת הירושלמי יסוד המלאכה הוא השינוי בעמידת הדבר הנקצר.

**ויש לעיין הא דאיתא בשיטה לר''ן ובריטב''א בדף ע''ד ע''ב דהקשו דאמאי בשחיטה ליכא חיוב קוצר מחמת שהוא עוקר כל הגידול**. ולכאורה נראה בדבריהם דמלאכת קוצר הוא בהפקעת החיות, רק יעוי''ש דמישבים דשוחט לאו משום עוקר דבר מגידולו מחייב כלל אלא משום נטילת נשמה וצ''ב. והגר''א רוטשילד [מובא בשלמי יוסף] ביאר דבנטילת נשמה דבהמה גם איכא קידום בהעמדתה לבני אדם דכל זמן דהיא חיה עדיין לא עומדת לבני אדם, וא''כ איכא בזה גם לסוג קידום דקצירה דענינה הפקעתו מצורת חיותו הטבעית והעמדתו לבני אדם וא''כ ה''ה הכא ונראה דזהו כונתם דעוקר את הגידול דהיינו דעוקר את מציאותה כ''גידול''. ובבאור תרוצם נראה דכיון דעשיתו בשלב הראשון הוא הוא נטילת נשמה הלכך דיינינן את התעסקותו בגוף הוצאת נשמה ולא בשינוי בעמידת הבהמה.

**דף ק''ח ע''א**

**בבאור הא דפיטרא מאונא חשיב גידולי קרקע**

1. **אמר אביי האי מאן דתלש פיטרא מאונא דחצבא מיחייב משום עוקר דבר מגידולו.** יעוין ברמב''ם פ''ח ה''ג דנקט להך דינא בעשבים שצמחו ע''ג החבית ויעוין ברבינו פרחיה שפיטרא היינו עשבים. ויעוין במנחת חינוך מצוה לב מוסך השבת אות ג דמקשה דאמאי חשיב גידולי קרקע ומיישב וז''ל, ועיין קודם לזה גבי כשות [וכונתו דגם התם מבואר בגמ' כ''ח דמאוירא קא רבי] ולהמסקנא דמארעא קא רבי [כפי מסקנת הגמ' שם דמארעא קא רבי ולכן מברכים בפה''א] ואפשר דמ"מ מארעא קא רבי. ומבואר בדבריו דגם בעשבים הגדלים בשפת הדלי מארעא קא רבי. וז''ל, עכצ''ל דעשבים בדלי הוי גידו''ק.

**ויעוין בדבר אברהם** סימן כ''ד ס''ק י''ז דפשיטא ליה ג''כ דיונק מהקרקע. ויעוי''ש דדן אי חשיבא כמחוברת לקרקע עצמה וכשעוקרה חשיב כתולש מן הקרקע, או דחשיבא מחוברת רק לחצבא ולחבית ולא לקרקע רק דמ''מ חייב משום קוצר לפי שעוקרו ממקום חיבורו זה, ולא בעינן שיקחנו דוקא מן הקרקע אלא העיקר שיהא גידולי קרקע, ולפי''ז צ''ל דהא דמבואר ברמב''ם דבקוצר מודו כו''ע דבעי גידולי קרקע לא הוי מחמת דבקוצר בעינן את הלקיחה מהקרקע, אלא דבקוצר כו''ע מודו דבעינן יחס לקרקע ולכן בעי גידולי קרקע, ואולי אפשר דלענין זה אהני הא דקצירה הוי ביחס לקרקע דבעינן שהגידולי קרקע יהא ע''י יניקה מאויר הקרקע ולא רק כבהמה שנזונית מהקרקע.

**ויעוי''ש דמביא את המאירי** וז''ל, והתולש כשות שבין היזמי והיגי ועומד שם בלחותו משום יניקת הארץ הרי הוא כתולש מעציץ נקוב, וחייב משום עוקר דבר מגדולו, אפילו תולש כמהין ופטריות מאזן הכד או מן הקורה חייב משום עוקר דבר מגדולו, שכך היא דרך גדילתן. ומדייק הדבר אברהם מהא דכתב דהוי מעציץ נקוב דהוי כמחובר ממש לקרקע. אולם נראה דעיקר כונתו דדמיא לעציץ נקוב בהא דהוי דרך גדילתו ולכן מסיים דה''ה כמהין ופטריות, וכן מוכח מהא דס''ל למאירי דדלדל עובר מחייב משום קוצר.ויעוין עוד בסימן כה ס''ק י''ב דנקט דאי קוצר הוי תלישה מחיבורו לקרקע בעינן קרקע ממש ורק אי הוי הפסקת החיות סיג בכל מקום שי לו בו חיות וצ''ב, ונראה דעיקר הענין בחיבור לקרקע הוא להגדיר את הפרי כמנותק עדיין מהעמדתו לבני אדם ובזה סגי בכל מקום דהוי מקום גידולו.

**אלא דעדיין קשה בהא דחשיב גידולי קרקע דלכאורה בשביל לאשווי גידולי קרקע בעינן שינקו מהקרקע** ובשלמא בהיזמי דיונק מההיזמי שייך לומר דיש לו שייכות לקרקע, אולם בחבית לכאורה עיקר גידולו מהאויר. ובפרט בפטריות דמבואר בברכות מ' ע''ב דגם בגדלים על הקרקע לא ינקי מארעא רק מרבי רבו מארעא ולכן ברכתם שהכל. ויעוין בר''ח וז''ל, ומפורש בגמ' ברכות פ' כיצד מברכין אמר אביי מירבא קא רבו מן ארעא ומינק מן אוירא ינקי עיקר שלהן מן הקרקע ולא מיתמר בהן גידולי הארץ, והכין נמי להעוקר פטריות מן אונא דחצבא אף על פי שהוא כלי חרס יוצא ונגדל ומאוירא ינקי. וכמה דאית לפיטורא במקום גידולו אית ביה כח דיניק מן אוירא. וכד מיעקר לא יניק מאוירא. ונראה מדבריו גדולה מזו דהקצירה היא במה דביטל להם את יכולת היניקה מהאויר, אולם בזה אפשר לומר דמאחר דהמצאותם בכלי חרס מאפשר להם את היניקה הלכך חשיב כמקום גידולם והמלאכה היא ההפקעה ממקום גידולם, רק דעדיין יש לעיין אמאי חשיב גידולי קרקע.

**ויעוין בשו''ת צפנת פענח בספר מכתבי תורה מכתב לו** וז''ל, דמאוירא קא רבו גבי כמהין ופטריות ר''ל שאינו יונק ישר מן הארץ, דהרי אינו נוגע בארץ, ועל כן הוי כבהמה ועופות דג''כ נזונים מהארץ והוי גידולי קרקע, אבל לא גידולו מן הארץ ממש להיות נוצרים משם ויונקים ממנו. ולפי''ז יהא מוכח דליחס דלגידולי קרקע לא בעינן את החיבור לקרקע אלא להא דניזון מהקרקע. רק דיש לעיין בבאור החילוק לענין ברכה בין כשותא לפטריות ויעוי''ש בצ''פ וצ''ב.

1. **מתיב רב אושעיא התולש מעציץ נקוב חייב ושאינו נקוב פטור התם לאו היינו רביתיה הכא היינו רביתיה.** יש לעיין ראשית כל בגדר חסרון דלאו רביתיה אי הוי חסרון כללי או הוי רק במלכת קוצר. שנית גדר המצב שמוגדר כהיינו רביתיה.

**ביסוד החסרון דלא רביתיה אי הוי רק במלאכת קוצר**

1. **יעוין בפירוש קדמון פ''ח ה''ב דמביא מרבינו שמואל דתמה על הא דפסק הרמב''ם ששורה חטים במים הוי זורע דמ''ש מתולש דלא מחייב בעציץ שאינו נקוב ומבואר דמדמי זורע לקוצר**. ויעוין בשו''ת הרמב"ם סימן תסד דהשיב לו וז''ל, ואין להקיש שורה בתולש מעציץ שאינו נקוב, לפי שהדבר שכבר נזרע בעציץ שאינו נקוב דינו כדין הדבר שכבר נתלש להיות שאין לו קיום והזורע לא נתנה בו שיצמח עכ''פ ויגיע לתכליתו, אבל מעת שנתפשט הגרגיר לצמוח בדבר מועט נתחייב. ומבואר גם ברמב''ם דבעציץ שא''נ ליכא גם חיובא דזריעה רק דשורה שאני כיון כיון דנתנה בו שיצמח ויגיע לתכליתו. ובפירוש קדמון מביאו ומוכיח ממנו דבעינן שישהו במים עד שינפחו ויהא קרוב להצמחה וכבר הבאנו לעיל את המנ''ח דנקט כן ברמב''ם, אולם האגל''ט ס''ל דכל כמה דדעתו להצמיח מחייב על עצם ההנחה במים. וחזינן בזה פלוגתא אי חסרון דאינו נקוב הוי מלתא דשלא כדרך רק דלא מחמת אופן המעשה אלא מחמת המקום דלא הוי מקום גידול וזריעה, או דעיקר ההפקעה היא ביחס של הזרע למקום שנזרע שם דלא נתנו שיצמח שם ויגיע לתכליתו.

**אולם יעוין בנשמת אדם** כלל יא ס''ק א דכפה''נ לא היה לפניו את תשובת הרמב''ם. וז''ל, והנה לא מצינו דין זה לענין שבת הזורע בעציץ שאינו נקוב אם חייב, ולא מצינו אלא לענין תולש מעציץ שאינו נקוב דפטור כדאיתא סוף פרק המצניע, ולא אמרו הזורע בעציץ שאינו נקוב. ומסתברא דחייב, דדוקא בתולש דאינו חייב אלא בדבר שהוא מחובר לקרקע, ובעציץ שאינו נקוב לא הוי מחובר, כדאיתא בשבת ק''ח וכו' ומתיב רב אושעיא, התולש מעציץ שאינו נקוב פטור, פירש"י משום דלא מחובר בקרקע עולם הוא, ומשני התם לאו היינו רביתא, פרש"י דאין דרך זריעה שם, הכא היינו רביתא, ע"ש. הרי דדוקא מה שדרך לגדל מאיליו קרי מחובר, ובעציץ שאינו נקוב אינו קרוי זריעה, כיון דאין דרך זריעה שם והוי כתלוש ודומה למחתך התלוש דפטור, אבל לענין חיובא דזורע דמרבינן תולדת כל שכוונתו להצמיח, וא"כ מאי שנא נקוב משאינו נקוב, אף דבמנחות דף ע' ע"א איתא דהזורע כלאים בעציץ שא"נ אינו אלא מדרבנן וכן לענין תרומה שם דאינו אלא מדרבנן, התם שאני דכתיב שדך לא תזרע כלאים, וכן בתרומה כתיב תבואת זרעך היוצא השדה כו', ולכן בעינן דוקא בשדה, מה שאין כן לענין שבת דמרבינן תולדת כל שהוא דומה לאב, ודאי דחייב עכ''ל.

**ומבואר בדבריו דיסוד הך דינא דסוגין הוי רק במלאכת קוצר דבעינן את החיבור לקרקע**, ובזה אמרינן דהיכא דאין דרכו ליגדל שם לא חשיב כחלק מהקרקע אלא כדבר נפרד מהקרקע דמחובר אליה במקרה וחשיב דכמחתך התלוש, ולכן בזריעה לא שייך להאי חסרון דבזריעה העיקר תליא בהצמחה. ומבואר בזה נידון יסודי אי לחיובא דזריעה איכא יחס גם למקום הזריעה דבעינן דיהא חשיב שינוי מצב בזרע, ולא רק מה דעושה הצמחה ע''י פעולת הזריעה.

**ומצינו יסוד זה בהגהות אשרי פרק ח' אות ב' דנקט בשיטת רש''י דליכא חיוב תולש בעציץ שאינו נקוב דה''ה אי מניח בקרקע ליכא זריעה,** ובמנ''ח במוסך השבת פרק ב' סק''ג תמה דמאי שיאטיה לזריעה דתליא בהצמחה, ונראה דגם בזה הוי אותו יסוד, דמאחר דלרש''י ליכא חיוב קוצר חזינן דלא חשיב שינוי בזרע במה דמעבירו ע''ג יתידות, כיון דהנקב מחברו, וא''כ גם היכא דמחזירו לא חשיב שינוי מצב בזרע.

**בגדר המצב דמוגדר כהיינו רביתיה**

1. **בפשטות תליא בדרך העולם אי דרך לזרוע שם**, לא מבעיא אי הוי מלתא דשלא כדרך, אלא גם אי הוי ביחס של הזרע למקום א''כ תליא בדרך העולם אי זורעים כדי שיצמיח, ובחיי אדם נראה דעיקר הנידון אי דיינינן כחיבור זמני חיצוני או כחלק מהעמדת הקרקע ובזה תליא אי גדל מאליו שם או דהוי מקרה מזדמן.

**ויש לעיין בתלש מעציץ נקוב המונח ע''ג יתידות** לדעת הרמב''ם דחשיב כתלוש לענין שבת אי חשיב כהיינו רביתיה כיון דהדרך לזרוע בעציץ נקוב או דכל היחס של עציץ נקוב כמקום זריעה הוי היכא דהוא חשיב חלק מהקרקע ויעוין בקה''י גיטין סימן ו' סק''ב דנקט דחשיב היינו רביתיה, אולם יעוין באגלי טל קוצר ס''ק ו' אות ב' דמוכיח מהרמב''ם דליכא בזה חיובא.

**בדינא דהיינו רביתיה לדעת ר''ש דתולש מעציץ נקוב לא מחייב משום תולש**

1. **יש לעיין לדעת ר''ש דמשווי לעציץ נקוב כתלוש לכל דיני התורה חוץ מטומאה אי מחייב בתולש פטרא מאונא דחצבא**, ובפשטות נראה דמודה בזה וכן נקט בדברי יחזקאל סימן ג' סק''ו בהגה''ה. ויעוי''ש דמוכיח מזה דכיון דאין דרך גידולו בעציץ אלא ע''י חיבורו לקרקע עולם לא מקרי העציץ מקום גידולו אלא קרקע עולם וכיון דלר''ש לאו מחובר חשוב ממילא לא מקרי תולש עכ''ל. ולפי''ז יהא מוכח דתלש מעציץ נקוב המונח ע''ג יתידות לרמב''ם דחשיב ליה כתלוש לא יהא בזה חיוב תולש כיון דכל היחס של עציץ נקוב כמקום זריעה הוי היכא דהוא חשיב חלק מהקרקע.

**ביסוד הרא''ש דזורע בגג חשיב כמחובר**

1. **יעוין בשו''ת הרא''ש כלל ב סימן ד דדן היכא דמלא את הגג עפר וזרע שם אי דמיא לעציץ שאינו נקוב ומסיק דחשיב כקרקע** וז''ל, יראה לי, דכל כה"ג חייב בתרומה ובערלה. דלא איירי בגמרא לפטור אלא מן הזרוע ''בדבר המטלטל'', כגון עציץ וספינה, ''דלא הוי זרוע בארץ ואין דרך לזרוע כך''. ולא חייבה התורה להפריש מעשר אלא תבואת זרעך, כדרך שהעולם זורעין, והיוצא השדה שנה שנה וגו', ואין דרך לזרוע בדבר המטלטל. אבל כשהוא נקוב חשוב כמחובר לארץ, כי השרשים יונקים יתקיימו מלחלוחית הארץ, וקרינן ביה היוצא השדה, וגם דרך לזרוע כך. וכן לענין שבת תנן בפ' המצניע (דף צ"ה) התולש מעציץ נקוב חייב, ושאינו נקוב פטור. וכן לענין טומאה והכשר חשוב נקוב כמחובר, ושאינו נקוב כתלוש. משום דכתיב, גבי טומאה: על כל זרע זרוע אשר יזרע, כדרך שבני אדם מוציאין לזריעה, ואין דרך לזרוע בעציץ שאינו נקוב בתלוש, הילכך הוי כתלוש לכל מילי. אבל בנדון זה, שמילא הגג עפר ונטע בו כרם, שהוא דבר קבוע, עדיף טפי מעציץ נקוב. ואפילו לרבי שמעון, דמדמי עציץ נקוב כתלוש לכל מילי לבד מלענין טומאה, בפרק המצניע בסופו מודה הכא דהוי כמחובר לכל מילי, כיון שהוא מחובר וקבוע ויונק מן הארץ, והאויר שתחת הגג לא מחשיב ליה כתלוש, וגם דרך העולם לזרוע כך כדאיתא בפרק הבית והעליה וכו' עכ''ל. ומבואר בדבריו דהמצב שמעמיד להא דלא הוי כדרך הוי מחמת דהוי מטלטל אולם כל כמה דהוי דבר קבוע בהא מהני אי דרך לזרוע בו, ויש לעיין אי בדבר במטלטל כיון דמצד עצמותו אין דרך לזרוע בו לא יהני גם בגוונא דיחליטו לזרוע בו או דבדרך כלל בדבר המטלטל אין דרך לזרוע.

**ויעוין באגלי טל מלאכת קוצר אות י' דנקט דבכל כלי הבא במידה דלא מטלטל הוי כקרקע לענין זה,** ויש לעיין דהרי מבואר ברא''ש דבעינן דם דיהא דרך לזרוע שם. **עוד מבואר באגל''ט ס''ק כו בהא דמבואר במג''א תצ''ז סק''ו דבנוטל דג מתוך ספל מים חייב משום קוצר** וצ''ע מ''ש מעציץ שא''נ ומיישב על פי הרא''ש וז''ל, וא''כ דג שגידולו במים והמים אינם נקוים במקום אחד רק זוחלין ממקום למקום א''כ עיקר גידולו בדבר שאינו קבוע, ע''כ גם התולשו מכלי המטלטל חייב, ומ''מ אינו מוכרח די''ל עיקר גידולו של דג בנהר ולא בכלי והממלא עליה עפר וזרע בה הוא עצמו נעשה שדה וכרם וחשוב דרך זריעה אבל ספל מים לא יעשה נהר עכ''ל.

**בדברי המג''א בדינא דהרא''ש**

1. **בעיקר יסוד הרא''ש יעוין במג''א שלו ס''ק י''ד דמביא את הרא''ש והקשה עליו מהא דמבואר בירושלמי דרק לענין טומאה חשיב כמחובר,** רק דמביא מהתוי"ט דהביא את הירושלמי דמחלק בין היכא אינו רוצה בהשרשתן דבזה הוי חיבור רק לטומאה, להיכא דרוצה בהשרשתן דהוי מחובר גמור, ומסיים אחר כך וז''ל, נפלה עליהם מפולת והעלים שלהם מגולים כדרך גדילתם הרי הם כנטועים בשדה, התולש מהם בשבת חייב, פי' אפילו אינו רוצה בהשרשתן. וכונתו דאיכא חילוק בין היכא דגוף הזרע מגולה דבזה בעינן לכונתו, להיכא דנפלה מפולת וכסתה את גוף הזרע ונשאר רק העלים דבזה הוי כקרקע גם בלי דעתו. ומבואר דהא דהוי מחובר הוי סיבה להא דיהני מחשבתו לקבוע את השייכות בין הזרע לקרקע, ורק היכא דנפלה מפולת הוי כקביעה ע''י מעשה דכיון דנקבע שם בצורה מוחלטת בהא אין מחשבה מוציא מידי מעשה. ויעוין במשנה ברורה שלו ס''ק נ''ז דמביא להך דינא דזרע בגג בבצלים שדרכן להשתרש בעליה שיש בו עפר, ונשתרשו שם וגם רוצה בהשרשתן ונראה מדבריו דרק בהך גוונא התולש חייב וצ''ב.