34כיסוי כלים
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

כיסוי כלים

**34**

הרמ"א בדרכי משה ובשו"ע בסימן צג - מביא את חומרת ההגהות שערי דורא (סימן לה אות ה'), דכיסוי קדרה בשרי ששמוהו על כלי חלבי – נאסר הכיסוי אף שהוא אינו בן יומו. ונתקשו כל הפוסקים בביאור חומרא זו – היאך הבליעות שאינן בני יומן אוסרים ונאסרים.

הש"ך (סק"ד) מביא את ביאורו של התורת חטאת (כלל פה ס"ד), דמצינו שריחא חמיר מטעמא [לענין פיטום – בהיתר שמן ואיסור כחוש, עיין סימן קה ש"ך סקי"ט]. לכן, מחמיר ההגהות ש"ד גם לענין כיסוי שנבלע בו זיעה – שחמיר דינו מטעמא ואינו נפגם אחרי מעל"ע. והוא מדויק להדיא בדברי ההגהות ש"ד [כעין דיוקו של התו"ח שם], שבתחלת האות מביא חומרא זו של ריחא ואח"כ מביא דינא דכיסוי הנ"ל, משמע – שהוא הביאור בדין זה.

ביאור נוסף נמצא בתשובת משאת בנימין (תשובה נח, הובא ביד יהודה בקצר סק"ו), שהטעם העולה בזיעה "הוא טעם העיקר והמובחר שבתוך המאכל" [כלשון המשאת בבנימין], ולכן אינו נפגם כשאינו בן יומו. [עיין מנח"י כלל פה אות כב שהבין שהוא אותו טעם של התו"ח, אולם אינו נראה כן וכנ"ל]. ועיין פתחי תשובה (סק"ג), שאחר שני חדשים – ודאי נפגם, והוא מתאים לביאור זה,

שיטת המהרש"ל

המהרש"ל (יש"ש פ"ח סימן מו בדין השביעי) אינו מקבל חומרא זו – שבליעות אינן נפגמות. ולכן מבאר בדעת ההגהות שערי דורא – שמדובר בכיסויים צרים למעלה, ומצטבר בחלל זה [שא"א לנקותו] – זיעה בעין מבישולים קודמים, ומשום כך אינו נפגם אחרי מעל"ע, וחלק זה שהוא בעין - נבלע בזיעה שעולה ואוסרתה.

ונחלקו הט"ז והש"ך – כמה נאסר לשיטת המהרש"ל. שיטת הט"ז (סק"ב) – שסגי בששים בתבשיל כנגד המקום הצר, ואילו הש"ך (סק"ד) ס"ל שבכהאי גוונא – בעינן ששים כנגד כל הכיסוי.

מנמק הש"ך את דעתו "הזיעה של בשר עולה למעלה עד ששים כנגדו עד שנעשה מה שבעין נבלה ואח"כ הכיסוי נעשה נבלה...". והיינו, שחיישינן שמא בזיעה הבשרית שעולה למעלה – אין ששים כנגד החלב שבעין שבמקום הצר, וזיעה זו שנאסרה – חוזרת ואוסרת את שאר הבליעות שבכיסוי [משום חנ"נ בכלים], ומשום כך בעינן ששים בתבשיל כנגד כל הכיסוי.

קושית רעק"א

רעק"א ס"ל כדעת הט"ז – שסגי בששים כנגד המקום הצר שבכיסוי, ותמה על הש"ך – שדבריו נסתרים מדברי רמ"א מפורשים (סימן צב ס"ז) "טפה הנופלת על גבי כיסוי קדרה דינה כנפלה על גבי קדרה כנגד הרוטב והוא שהתחיל הקדרה להרתיח...". וא"כ גם בנידון המהרש"ל – שהקדרה חמה, לכאורה האיסור שבמקום הצר ייחשב כנגד הרוטב - וכל הקדרה תצטרף לבטלו, והכיסוי לא ייאסר כלל [והיא גופא הביאור בשיטת הט"ז].

אמנם על המהרש"ל לשיטתו - לא קשיא מעיקרא, דפליג אדברי הרמ"א בסימן צב ס"ז – ולא ס"ל סברת "מקושר", אלא ס"ל שהכל תלוי ברתיחות העולות. וחיישינן שמא בזמן נפילת הטיפה לא עלתה הרתיחה – ונאסר הכיסוי, ושוב עלתה הרתיחה ונאסרה מהבלוע בכיסוי, ולכן בעינן ששים כנגד הכיסוי (כמבואר בט"ז שם סקכ"ח). ולשיטתו, פשוט שבנידון דידן - הכיסוי ייאסר מהזיעה שבקדרה. אולם לש"ך – שאינו מקבל את שיטת המהרש"ל שם, ובכל אופן בכיסוי קדרה נוקט לחומרא, צ"ע כנ"ל.

ביאור שיטת הש"ך

הפמ"ג (משב"ז סק"ב, ועיין עוד בדבריו סימן צד סק"א במשב"ז ד"ה "ודע") מתקשה בקושיא הנ"ל, ומתרץ – שכאן איירי שהתבשיל עדיין לא העלה רתיחות אלא שהיד סולדת בו, ולהדיא בדברי הרמ"א בסימן צב - שרק באופן שהתבשיל מעלה רתיחות – אזי נחשב הכיסוי כנגד הרוטב וכנ"ל. והיינו, שהזיעה - אין היד סולדת בה [כמפורש בדברי הפמ"ג בסימן צד] ומשום כך אין התבשיל נחשב כמעלה רתיחות, אולם סגי בזיעה זו - לאסור את הכיסוי [בכיסוי רותח], ושוב יורדת הזיעה שנאסרה – ואוסרת את הקדרה.

ביאור הדבר, שבאופן שמעלה רתיחות – נחשבת כל הקדרה כמלא בתבשיל, ובכהאי גוונא – נחשב כל הכיסוי כאילו הוי כנגד הרוטב, והוי הכל "מקושר" – וסגי בששים בתבשיל כנגד האיסור. משא"כ באופן שאין היד סולדת בזיעה אלא שהכיסוי והתבשיל יד סולדת בהם, בכה"ג הזיעה שנבלעת בכיסוי ויורדת חזרה – נחשבת כשני שלבים [שהרי אין כל הקדרה "מקושר"], וא"כ הזיעה אוסרת את הכיסוי [בשלב ראשון] ושוב [בשלב שני] יורדת ואוסרת את הקדרה.

על ביאור זה יש להקשות, היאך הזיעה העולה – נאסרת מהבעין שבכיסוי, הרי קיי"ל ש"תתאה גבר" – וכשהתתאה צונן אין נאסר אלא כדי קליפה, [שוודאי יהא בזיעה ששים כנגדו], ובר מן דין – שבלח אין כלל דין קליפה כמבואר בסימן צא ס"ג. [אא"כ נימא שמדובר בקדרה המונחת על גבי האש, שאזי אין דין תתאה כמבואר בדברי הר"ן (חולין דף מא: בדפי הרי" ד"ה "גרסינן", מובא במשב"ז סימן צא סק"ה ד"ה "ואם")].

שיטת היד יהודה

היד יהודה (סק"ו וסק"ז) מבאר באופן שונה, שכל שהזיעה נראית אזי היא חמה שהיד סולדת בה, אבל כל שאין הזיעה נראית - נקראת "הבל", ואע"פ שההבל חם – אין היד סולדת בו, וכמו שאין היד סולדת באויר – אף שהוא חם מאוד. [ועיין שיטת הר"ן (מג. בדפי הרי"ף ד"ה "דתנן") שהבל הקדרה מחשיבו לבישול ולא לצלי.]

מבאר היד יהודה, שבהבל זה סגי - כדי להפליט מהכיסוי ולהיאסר בכולו, אולם אין די בכך כדי ליצור "מקושר" – כדי שייחשב כנגד הרוטב, ולכן עדיין נחשב כשני שלבים – והכיסוי והתבשיל נאסרים. ורק כשזיעה נראית [מעלה רתיחות], אזי כל הקדרה נחשבת כ"מקושר" – וסגי בששים בתבשיל כנגד המקום הצר שבכיסוי.

כיסוי צונן

בהמשך הסימן מביא הרמ"א שני ציורים "ואם לקחו כיסוי רותח מקדרה של בשר ונתנו אותו על קדרה של חלב אם שניהם חמים שניהם אסורים אם יש מאכל בקדרה של בשר וחלב ואם הכיסוי צונן והקדרה חמה נמי שניהם אסורים אם התחיל להזיע תחת הכיסוי דתתאה גבר". [משא"כ בנידון לעיל, איירי שמתחלת הבישול הניח כיסוי חלבי על קדרה בשרית או איפכא].

דברי הרמ"א צ"ב, דאם הטעם הוא משום "תתאה גבר", לכאורה אין נ"מ בין שני הציורים, שהרי בשניהם בעינן שהתחתון יהא חם – כדי להיאסר, ואמאי רק בכיסוי צונן בעינן שיתחיל להזיע.

מפרש הפר"ח (סק"ו) שבסתמא איירינן, והיינו שלא בדקנו אם התחיל להזיע או לא. ולכן, באופן ששניהם חמים - חיישינן שמסתמא כבר התחיל להזיע וממילא הכל נאסר. משא"כ באופן שהכיסוי צונן - מסתמא הקדרה עדיין לא התחילה להזיע וממילא לא תיאסר, ורק באופן שראינו שהתחילה להזיע – אזי ודאי שהעליון ייאסר מדין תתאה גבר [כן פירש בספר בדי השלחן (סקכ"ו) את דברי הפר"ח].

אולם היד יהודה ס"ל – כמו שנתבאר לעיל. שכשניהם חמים, סגי בהבל שבקדרה – כדי ליצור בליעות ופליטות, אף שלא התחילה להזיע. משא"כ בכיסוי צונן – לא סגי בהבל זה, ולכן – כל שלא התחילה להזיע לא ייאסר הכיסוי כלל. משא"כ לשיטת הפמ"ג הנ"ל, בכיסוי חם – לא בעינן יד סולדת בזיעה [ולא הזכיר "הבל" וכנ"ל], ואילו בכיסוי צונן – בעינן שתהא יד סולדת בזיעה כדי שהכיסוי ייאסר [ועיין בדי השלחן הנ"ל שהזכיר רק את שיטת הפר"ח - שתמיד בעינן יד סולדת בזיעה, ולא הזכיר את שיטת הפמ"ג – שבכיסוי חם לא בעינן יד סולדת בזיעה].

לדברי היד יהודה, אין ראיה לומר – שכשהכיסוי חם מסתמא הוא כבר מעלה רתיחות. וא"כ נחלקו הפר"ח והיד יהודה בפירוש דברי הרמ"א הנ"ל בסימן צב "והוא שהתחיל הקדרה להרתיח" – שאיירי בכיסוי חם. לדברי היד יהודה פירושו כפשוטו לחומרא – שכדי להקל בעינן שידע שהתחיל להרתיח, ואילו לדברי הפר"ח פירושו לקולא – שמסתמא כבר התחיל להרתיח.

סיכום

שיטת רעק"א, שכל שלא מעלה רתיחות – אין בליעות ופליטות בכיסוי. וברגע שמעלה רתיחות – נחשבת כל הקדרה "כנגד הרוטב", ואזי, בכיסוי שאינו בן יומו [כיסוי צר כהבנת המהרש"ל] – סגי בששים כנגד המקום הצר שבכיסוי [והוא הביאור בשיטת הט"ז], ובהמשך דברי הרמ"א [כיסוי בן יומו] – בעינן ששים כנגד הכיסוי, וכן נראה בשיטת הפר"ח.

שיטת הפמ"ג והיד יהודה, שבאופן שהכיסוי חם והתבשיל יד סולדת בו, אזי אף שעדיין אין התבשיל מעלה רתיחות [והיינו שאין היד סולדת בזיעה] – כבר יש בליעות ופליטות בכיסוי. אלא, שליד יהודה הוא משום הבל הקדרה – שהוא חם, ואילו הפמ"ג לא הזכיר פרט זה. והוא הביאור בשיטת הש"ך [בשיטת המהרש"ל] – שיש אופן שהכיסוי נאסר מהזיעה ואין כל הקדרה נחשבת כ"מקושר", ומיושבת קושית רעק"א על דברי הש"ך.

קושיתו השניה של רעק"א

עוד תמה רעק"א (שם) על דברי הש"ך הנ"ל, דלו יהא שהזיעה העולה – נאסרת מהבשר בעין שבחלק הצר, עדיין לא ברירא – היאך זיעה זו אוסרת את הבליעות הישנות שבכיסוי "תמוה ביותר איך שייך שהבלוע פגום יהא נעשה נבלה הא מ"מ הוי נותן טעם לפגם". והיינו, שכל דברי המהרש"ל והש"ך לא באו אלא כדי שלא נצטרך לומר - ש"אינו בן יומו" יאסור, ולכאורה אכתי לא פלטינן מלומר חידוש זה – לענין חנ"נ בכיסוי.

ונראה לבאר את כוונת הש"ך - באופן שונה. והיינו, שנתבאר לעיל בכוונת הש"ך – שהבעין שבחלק הצר אוסר את ה"הבל" שעולה מהתבשיל. וא"כ נאמר בפשיטות, שחוץ מהבל זה שנאסר, נבלע בכיסוי עוד הבל מתבשיל זה – והכיסוי מלא הבל בן יומו, ולזה כיון הש"ך – שהכיסוי נעשה חנ"נ.

ואין להקשות מדברי הרמ"א בסימן צב ס"ה – שבקדרה חדשה סגי בששים נגד הטיפה. דכבר נתבאר לעיל – שהבל הקדרה אינו יוצר "מקושר" [דרק זיעה עושה מקושר], ולכן בנידון דידן - אין התבשיל שבקדרה מצטרף עם הבלוע בכיסוי לבטל את האיסור הבלוע בה.

כיסוי חם על קדרה צוננת

הרמ"א בסוף דבריו פוסק, שאם הניחו כיסוי רותח בשרי על קדרה חלבית צוננת או איפכא [נידון מצוי] – אין הקדרה נאסרת "רק המאכל צריך קליפה". והוא פלוגתת האו"ה (לא, יח) והגהות השערי דורא (נו סק"א), כמובא בדרכי משה.

שיטת האו"ה שהטיפות הנמצאות ע"ג הכיסוי ונבלעו בתבשיל או בקדרה אינן אוסרות. מבאר היד יהודה (סק"ט ד"ה "עוד") את שיטתו ע"פ פלוגתת האחרונים בסוף סימן צב – בדין כלי ריקן, דשיטת הט"ז שם שכלי ראשון ריק שהוסר מהאש – נשתנה דינו לכלי שני, והחוו"ד (סקכ"ז) והיד יהודה (סוף סקנ"ז) פליגי עליה [וראית היד יהודה היא מדין מיחם שפינהו – שבת מא:, וכן קיי"ל בסימן שיח סי"ב]. וא"כ לשיטת הט"ז – אתו שפיר דברי האו"ה, שהרי כיסוי זה הוי ככלי ריקן והטיפות הדבוקות בו – הוו כעירוי מכלי שני שוודאי אינו אוסר. משא"כ החוו"ד [והיד יהודה גופא] – ע"כ יסברו כהגהות ש"ד שאוסר [ושיטת האו"ה – היא לכאורה ראיה לדברי הט"ז שם].

אלא שלביאור זה קשה, אמאי הצריך הרמ"א קליפה למאכל [ודוחק לומר שאיירי באוכל מבושל שנאסר אף מצונן – כמבואר ברמ"א בסימן צא ס"ז].

ונראה לומר בדעת האו"ה, שמשום שהכיסוי פרש מכלי ראשון – נחית חד דרגה ונחשב כנפסק הקילוח, וכדין חתיכה [גוש] שהוצאה מכלי ראשון [לפני שהונחה בכלי שני] – שלרוב האחרונים נחשבת כעירוי שנפסק הקילוח [עיין שיעורינו לעיל (בענין "החילוק בין נפסק הקילוח ללא נפסק הקילוח") שהוא דלא כדעת החזו"א (סימן ס' סק"ה) הסובר שגוש נחשב ככלי ראשון ממש]. ולכן הצריך הרמ"א קליפה לאוכל, אלא שבדין הכלי היקל - כדברי המנחת יעקב (כלל נה אות טו) המחלק בדין נפסק הקילוח בין כלים לבין אוכל.

הן אמת, שהדרכי משה [סימן קה אות ג', ורמז לו בדרכי משה כאן בביאור שיטת האו"ה. והיא ראיה נוספת – שאין כוונת הרמ"א לכלי שני ממש] מביא את שיטת המהר"ם, שטיפה הנופלת על קתא דסכינא – סגי בגרירה ולא בעי קליפה (ועיין ש"ך כאן סק"ו). וא"כ, בנידון דידן - הקדרה תצטרך גרירה [ולא קליפה, והיינו שחלוק כלי מאוכל, כנ"ל], אולם בדברי הרמ"א נראה שהקדרה מותרת בלא כלום, וצ"ב.

להלכה, מחמיר הש"ך (סק"ו) שלא קיי"ל כדעת האו"ה, אלא כשיטת ההגהות ש"ד – המחשיבו ככלי ראשון, והקדרה והכיסוי – נאסרים.

דין התבשיל

האו"ה מתיר את התבשיל בנידון הנ"ל - אף שטיפות נפלו עליו מהכיסוי, ונימוקו - משום שוודאי יש ששים בתבשיל כנגדם. ותמה הדרכי משה, שחם הנופל על צונן אינו מתפשט בכולו - והיאך יהני ששים. אלא שבדרכי משה נטה להקל בדין התבשיל - משום שלא מחזיקנן איסרא לומר שנפלו טיפות, ואילו בשו"ע חזר בו הרמ"א וחשש לטיפות אלו - ומשום כך הצריך קליפה [לכתחלה].

היד יהודה (קצר סקי"א) אינו מקבל חומרא זו, וטענתו - שוודאי לא נופלות טיפות על פני כל התבשיל, וא"כ המקומות שעליהם נפלו הטיפות - בטלים ברוב, כמבואר בסימן קה ס"ט. אמנם אם באמת ידעינן שנפלו הרבה טיפות, א"כ כל התבשיל נאסר ובוודאי בעינן קליפה. ואם בקדרה נמצא דבר לח, בוודאי מותר - שהרי בלח אין דין קליפה וכנ"ל.