חבורה כבשים ולענין הלכה סימן שכ
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / דש סחיטה פרק חבית וליבון

הנה התוס' כתבו דהטעם דלא חייבים על כבשים למימיהן זהו משום שרב לשיטתו דאין חייבים רק על סחיטת זיתים וענבים. ורבי יוחנן פליג. והקשו התוס' על רש"י דביאר דהטעם דלא חייבים למימיהן הוא משום שלא גדל בהן מהגמ' לעיל דמבואר דאסור לסתום פי חבית במטלית שמא יבוא לסוחטן והקשו התוס' כיוון דהאיסור הוא רק דרבנן. הוי גזירה לגזירה. ומזה הכריחו דרב לשיטתו דלא נאסר סחיטה אלא בזיתים וענבים. והדבר צ"ע דאם גם לפי תוס' יקשה מדוע נאסר סתימת פי חבית הרי הוי גזירה לגזירה. ובספר מים חיים לאור החיים הקדוש ר"ח בן עטר. ביאר דהדין דנאמר סחיטה בזיתים וענבים אין המכוון דווקא בזיתים וענבים אלא בכל משקה היוצא מהם דיש לו שם משקה וממילא חל בזה שם מפרק. ורק הקשה על רש"י דבלא גדל בתוכן אין זה מפרק. ובדעת רש"י עצמו כבר ביארנו דיתכן דסחיטת בגדים חמורה דכיוון דזה בלוע בתוכו ולא רק כנוס בתוכו שם רש"י מודה דיש מפרק דרש"י רק טוען שאם לא גדל בתוכו אין זה צורת חיבור גמורה אמנם אם זה כנוס בתוכו אז יש לזה צורת חיבור גמורה. כך משמע במאירי בשם גדולי הדורות.

ומכל מקום יתכן עוד סברא בדעת התוס' דהטעם דרב אמר דאין חייב אלא על זיתים וענבים בלבד הוא משום דמשקה הבלוע באוכלין יש לו שם אוכל ואין לו שם משקה. חוץ מזיתים וענבים דהוא משקה בעצם אמנם יתכן דמשקה הבלוע בבגדים חייבים עליו אפילו אם יש לו שם אוכל דהרי הוא דבר אחר מאשר הבגד וכמו שביארנו דיסוד המפרק הוא לפרק דבר מדבר אחר. וממילא יתכן דיש בזה שם מפרק אפילו אם יש לו שם של אוכל. ויל"ע בזה.

בחבורה הקודמת הבאנו את התוס' בכתובות דף ו. דביאר דהטעם דהתיר סחיטה הכבשים לגופן הוא משום שהמקשין שנבלעו באוכל בעצם נחשבים אוכל דהרי הם חלק מהכבשים אלא אם כן דעתו עליהם לאכילה. והתוס' הוכיחו כן דהרי אפילו למימיהן פטור אבל אסור. והקשה רע"א שם. דזה אמת רק לרב ושמואל אמנם לרבי יוחנן הרי הוא חייב חטאת.

ולכאורה היה נראה, דהוכחת התוס' היא נכונה דבעצם הם נחשבים כחלק מהאוכל ולכן אפילו למימיהן אפילו כשדעתו על המשקה מדאוריתא הוא פטור משום שהם חלק מהכבשים. ואינם משקה. ואפשר דהביאור הוא כתוס' דידן דמן התורה רק לזיתים וענבים יש שם משקה ואפילו שגזרו מדרבנן. זהו אטו זיתים וענבים באופן שדעתו על המשקה אמנם אם אין דעתו כלל על המשקה. אז לא גזרו כלל אטו זיתים וענבים כי בעצם המשקה כאן הוי אוכל. והנה במה שהקשינו מרבי יוחנן צ"ל דרבי יוחנן גם מודה דיש לזה שם אוכל. דאם לא קשה בסוחטן לגופן אלא דהוא סובר דחייבים גם על אוכל מאוכל. באופן שיוצר התחדשות ולא רק שהוא מחלק את האוכל לשתיים. ויתכן דזה רק באופן שהוא מכוון לפרק אותו דהיינו דמכוון ליצור שני דברים אמנם אם מתכוון רק לייבש אוכל מאוכל זה בוודאי כמו לחתוך את האוכל לשתיים.

לגבי יסודו של הר"ח דהוא ייסד דרבי יוחנן חולק על רב ושמואל גם בסוחט לתוך הקדירה מזה שרבי יוחנן לא חילק והקשו עליו כל הראשונים דהרי רב ושמואל גם לא חילקו ודברי הר"ח בזה הם מרפסין איגרי ובחבורה הקודמת אמרנו סברא דחוקה שיתכן שהיא אמת דאפשר דרב ושמואל סמכו על המימרא האחרת שלהם דלהדיא חילקו בין קדירה לקערה אמנם רבי יוחנן דלא אמר להדיא על קדירה וקערה וכאן אמר בסתמא משמע דהוא לא חילק. ויתכן פי' זה, וזה דוחק.

ובשו"ת מנחת ברוך סי' פ"א כתב לחדש. דבכבשים ושלקות באמת לא שייך את ההתר של לתוך האוכל דכיוון דהם היו מים קודם. וכמו שהבאנו מהאחרונים לבאר למה בכבשים נאסרה סחיטתן למימהן מדרבנן ומאי שנא משאר פירות. והטעם דכאן היה משקה קודם ואין זה דומה לשאר פירות דהסחיטה נותנת להם שם משקה. וממילא סבר דבכבשים ושלקות אין את ההתר של לתוך האוכל. ואפילו לפי רב ושמואל דכיוון דזה היה משקה קודם לא מהני לתוך אוכל דזה מהני רק שלא יתחדש בזה שם משקה אבל אין זה מועיל שלא יקבל שם משקה. וזהו חידוש דבפשוטו כל זמן שהוא בלוע בכבשים ובשלקות בטל ממנו השם משקה אמנם הוא נקט לא כן. וממילא אין את ההתר של לתוך האוכל. ובאמת זה נכון לכו"ע דלא חילקו דהם סוברים דאין את ההתר של לתוך הקדירה. והנה לפי"ז יש לעיין אם כן מהיכי תיתי כלל דרבי יוחנן חולק עליהם דשמא הוא מודה לסברא זו וביאר המנח"ב דהדיוק הוא ממה שהגמ' אמרה דרבי יוחנן מתרץ לטעמיה דשם כתוב דהוא מחייב בשלקות כמו בזיתים וענבים ומשמע דזה אותו גדר וכמו שבשלקות וכבשים חייבם לתוך אוכל ה"נ בזיתים וענבים אין את ההתר של סוחט לתוך האוכל. וזה כל המקור של רבינו חננאל וזהו סתום מאד מרבינו חננאל וגם רבי יוחנן עצמו לא אמר דין אלא דהגמ' אמרה דהוא מתרץ לטעמיה אלא דאפשר שכיוו שהוא מוכרח לתרץ כך כדי להעמיד את הברייתא הרי זה נחשבת כאילו הוא אמר ומכל מקום זהו סתום מאד בדברי הר"ח.

מחלוקת הראשונים בדין פגעין ועוזרדין לשיטת רבי יוחנן בפשוטו לרבי יוחנן שונה דין כבשים ושלקות משאר פירות משום שכאן כבר היה המים קודם. ויש לזה שם משקה ולכן חייב למימיהן. משא"כ בשאר פירות דרבי יוחנן יודה שאין לזה שם משקה. ולפי"ז רבי יוחנן מחייב רק בדבר שיש לו שם משקה. אבל לא בכל אוכל נוזלי מאוכל דאם כן הוא הדין שרבי יוחנן יחייב בשאר פירות. ולפי התוס' בכתובות דף ו. איך שהעמדנו אותו אז רבי יוחנן יחייב בשאר פירות דהרי מאד קשה לחלק ביניהם. ולכאורה כך ייצא אלא דצריך לידע דאפשר דאנו דלא פוסקים כרבי יוחנן. אלא כרב ושמואל עכ"פ בדרבנן אז זה כן יהיה מותר אמנם זה בדעת התוס' אמנם בדעת הר"ח עצמו דייקנו דהוא סבר דלא חייבו גם באוכל מאוכל אלא דסבר דיש לזה שם משקה וממילא יתכן דסבר דבכבשים ושלקות יש לזה שם משקה ובכל אופן פטור לגופן או משום שאין זה הדרך או משום סחיטה לאיבוד וכמדובר. ולפי"ז יש לדון מה הדין בשאר פירות ושם יתכן לדון שאין לזה שם משקה. ולא חייבים בסוחט למימיהן ומצינו בזה מחלוקת בראשונים והביאור הלכה דן שמותר והביא מהסמ"ק דאסר.

כמה פרטים דנוגעים למעשה.

**בענין חיתוך הפירות.** בענין אכילת אשכולית בשבת. איך מותר הרי זה פס"ר שהוא מוציא מיץ ובשש"כ בשם הגרשז"א כתב דהוי תרי דרבנן א. דהוא רק כתותין ורימונין וב' דהוי כלאחר יד. והנה החזו"א לא פשיטא ליה ובשונה הלכה כתב שלמעשה נראה דהכרעת החזו"א היה להקל בזה. ולכאורה הטעם לאסור הוא משום דלא הוי כתותין ורימונים אלא כזיתים וענבים. ומכל מקום לכאורה לא הוי דאוריתא דהרי הוא סוחט למתקן ולא להוציא את מימיהן דהרי כשהוא אוכל את האשכולין המים יוצאים דהוא רוצה לאכול את הפרי. ואם כן זה עדיין דרבנן. ואפילו אם לא הוי כתותים ורימונים. ועוד יש בזה התר דזה נחשב שהוא עושה את זה לתוך אוכל. דהרי הוא רוצה שהמיץ יהא מעורב באוכל וממילא גם אם דעתו להוציא את המיץ ולא רק לאכול את הפרי אלא חלק מהטעם זה שהמיץ ייצא ויאכל אשכולית רטובה מכל מקום דעתו היא שיתערב אם האוכל.

והנה בחתיכת זיתים וענבים עצמם. ולכאורה גם בזה יש לדון כמו שאמרנו דזה רק סחיטה ובאורחות שבת נקט בפ"ד הערה מג' שהמיץ היוצא ע"י חתיכה אין זה סחיטה. וזה נחשב זב מאליו ויש לעיין דהרי הוא עושה דחיקה. כשהוא חותך וצ"ל דאין זה פעולה כלל של סחיטה ולא כל כיווץ נחשב פעולת סחיטה ולא משום ההתר של כלאחר יד. ויל"ע בזה.

בענין מציצת פירות הב"י הביא מחלוקת הפוסקים בזה. וכתב המ"ב דבתוך הפה זה מותר ואפשר שזה כוונת רע"א בסימן ר"ב לגבי הברכה שמברך על העץ והיינו כשמוצץ בתוך פיו.והנה במציצת תפוזים יש לעיין האם צריך להחמיר דהרי כתב המ"ב להחמיר בדאוריתא אמנם במציצת יין מפקת או פת ממרק הקל המ"ב אע"ג דיש שיטות דהוי דאוריתא. דלא החמירו אלא רק בדבר שהוא בוודאי דאוריתא ולא בדבר שיש ספק אלא דיש לדון מה אוחזים בתפוזים ואשכוליות לגבי עיקר ההתר.

לגבי לימונים. יש שני דרכים מהו ההתר האם ההתר הוא משום שלא נקרא שמחדש משקה. כך משמע בב"י ובמ"ב כשהביא את הב"י משמע דההתר הוא משום שזה רק תבלין והמ"ב בסקכ"ב טוען שהיום שהדרך שסוחטין לימונין למשקה צריך להיות אסור אלא דזה תלוי בדרכים דעדיין מערבין אותם אם מים רק לא סוחטין אותם לתוך מים ורק בתור תיבול משתמשים בהם בפני עצמן. ואם טעם ההתר דהם נסחטים לתוך מים אין את ההתר הזה כלל היום אמנם אם הטעם משום שהשימוש בהם לעולם הוא על ידי מים ולא בפני עצמם שזה קיים גם היום. אם ההתר כמו שאמרנו דלא נקרא התחדשות משום שלעולם מערבין אותם במשקה. אז יש לדון גם בסברא זו.

לגבי סחיטת לימונים על סוכר ולאחמ"כ מערבין אותם במשקין האם זה נחשב אוכל או משקה .המ"ב הקל בזה דזה נחשב אוכל והחזו"א טען דזה נחשב משקה ויל"ע מה שורש מחלוקתם.

לגבי המחלוקת של הרמ"א והב"י והמג"א המ"ב מצדד להחמיר במיעוט שבעולם שנוהגין לעשות כן אפילו אם בשאר המקומות גם אם היה להם הרבה פירות לא היו עושים. כן.

הנקה בשבת. מבואר ביבמות דאסור לינוק מן הבהמה וכל מה שהותר זה כלאחר יד ובמקום צער. והנה יש שהקשו איך מותר לתינוק לינוק הרי לתינוק זה לא כלאחר יד דהרי זה דרכו. ואע"ג דהתינוק אינו מצווה אפילו במצוות חינוך. הקשו האחרונים הרי אין מאכילים את הקטן איסורא אפילו לא הגיע לחינוך רק זה נראה דאין זה נחשב מאכיל איסורא אלא דהוא מעמיד את הקטן שיעשה מלאכה שלא מדעת. ועוד דיש צד לחייב משום מעמיד עלוקה. שהאבן העוזר. סי' שכ"ח נחשב שהמעמיד מוציא דם ה"נ נחשב שהמעמיד הוא מוציא את החלב. ויש כאלה שהתירו רק משום פיקו"נ ובזה יש לדון דלא תמיד הוי פיקו"נ כגון שסמוך למוצאי שבת או היום שיש תחליפים. והאו"ש טוען דהואיל והחלב שבפי התינוק יש לזה שם אוכל דהרי התינוק ניזון ממנו הוי אוכל מאוכל. וצ"ע דהרי האשה עצמה אינה אוכל. והוי לפי ר"ת צריך ליהות אסור דהוי אוכל מפסולת וכמו בבוסר לתוך אוכל וחליבה לתוך הקדירה. והגרשז"א טען שההתר הוא שזה דרך אכילה ולא מלאכה והביא מהפוסקים שאמרו כן לגבי מציצת פרי בתוך הפה דזה דרך אכילה ויש לחלק בין זה ליונק חלב דחלב אין זה דרך אכילתו אבל אצל התינוק כך הוא צורת אכילתו. וזהו חידוש של הגרשז"א.