34. הכרעה סטטיסתיקה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

#### ליל ט"ז אב שב"ק פ' ואתחנן – בית מדרש הגדול נווה יעקב

# בענין הכרעה על פי סטטיסתיקה לגבי טומאת כהנים וחלב טריפה והמסתעף

### להכניס טומאה במקום שיש הרבה אנשים וספק אולי יש כהן

א] יש איסור בתורה של טומאת כהנים שאסור לכהן להיטמא למת וכן אסור לישראל לטמאות מת כמבואר ברמב"ם פ"ג מאבל ה"ה וע"ש שכתב שישראל שמטמא כהן לוקה וזה בן על ידי מגע במת ובין על ידי שהוא נמצא באוהל המת ולכן עוררו שאם אדם הולך לבקר את חברו כהן בבית חולים ויש למטה שלט שיש מת או בבתי חולים שיש מחלקות מאטלוגיות שיש שם ודאי אברי מתים שיתכן מאוד שכל זמן שהדלת שהכהן נמצא שם סגורה אין שם טומאה אבל על ידי שפותח הדלת נכנס טומאה לחדר וחשיב שהוא מטמא מת וכן יש שעוררו שאשת כהן שילדה בן והתינוק נמצא בחדר סגור שאין עליו טומאה כגון בתינוקיה שיש לאם הכהן וחברותיה להיזהר שלא לפתוח הדלת שלא לצורך שגורמת לטמאותו ורק במצב שבין כה פתחו הדלת יש להיכנס וכן מצוה לסגור הדלת מיד מצד מצות עשה של וקדשתו המוטלת על ישראל להפריש כהן מטומאה כמבואר ביבמות פ"ח: אמנם בפשוטו כל זה רק אם יודעים שיש כאן כהן אבל כל שלא יודעים מי הם התינוקות שיש בחדר יש כאן ביחס לכל תינוק כל דפריש שמסתמא הוא מהרוב שאין הוא כהן וכן בסתם מחלקה בבית החולים ביחס לכל אחד יש כאן כל דפריש שהוא לא כהן

אמנם יש מקום לדון במקום שיש הרבה אנשים כגון מחלקה גדולה שרוצה לפתוח את דלת המחלקה ואינו יודע אם יש שם כהן דבפשוטו כיון שביחס לכל אחד יש לו הכרעה שהוא לא כהן אין סיבה שיהיה אסור אמנם יש מקום לדון שכיון שרואים שבטבע העולם כל שיש מנין גדול אם מאה אנשים או מאתים אנשים לא קורה שאין שם כהן ממילא יש כאן ודאות שיש כאן כהן וממילא יש כאן איסור טומאת כהנים ועוררו בדבר המנהרות הגדולות שיש בא"י שיש להיזהר לח"ק שלא לעבור שם אם מת כיון שבכמות כזו גדולה של אנשים קרוב לודאי שיש שם כהן וממילא הם מטמאים כהנים ויש לדון בעורכים כנס ביד אליהו שיש שם עשרים ושנים אלף מקומות האם מותר להכניס שם מת מצד שיש כל דפריש ביחס לכל אדם שהוא לא כהן אמנם יתכן לדון כנ"ל שכיון שחזינן בטבע העולם שכל שיש כמות כזו גדולה של אנשים יש שם ודאי כהן א"כ יש כאן הכרעה שיש כאן כהן [וכן הדבר נפק"מ האם מותר להטיס מת במטוס שכולו יהודים שקרוב לודאי שיש שם כהן אמנם שם יתכן שמדין מיעוט המצוי הוא חייב להודיע שיש שם מת וממילא הכהנים אסור להם ליסוע וכן הם חייבים לברר האם יש שם כהן]

והנה שאלה זו יש להעמידה מצד שני נידונים א. שגם ללא שיש כאן הכרעה בדיני התורה אבל כיון שאדם משוכנע שיש שם כהן מצד הרגילות זה עצמו סיבה לאיסור ב. שאולי יש כאן הכרעה של רובא דליתא קמן שכיון שחזינן שהמציאות שכל שיש כזה מספר גדול של אנשים יש שם ודאי כהן ממילא יש כאן הכרעה בדיני התורה שיש שם כהן כדין רובא דליתא קמן שכל שרואים בטבע צורת התנהגות שהקב"ה מתנהג זה הכרעה בדיני התורה וכעין דין ס"ס שיסודו רוב צדדים וגם כאן הרי זה כל כך רחוק שאין כאן שום כהן

והנה בפשוטו אותו נידון יש האם מותר לכהן להיכנס לבית החולים שיודע שעכשיו כולם חיים והנה בפשוטו ביחס לכל אדם יש חזקת חי אם לא שהוא היה גוסס ובכל אופן ללא ידיעה הרי כל אדם הוא היה בחזקת חי ולא גוסס אמנם אם נעמיד ביחס למספר חולים כזה גדול הרי ודאי כל יום מתים שם כמה אנשים ויש לדון כנ"ל שזה עצמו סיבת איסור או שיש כאן רוב שמתוך כזה הרבה מקרים בטבע ודאי אחד מהם ימות

### הנידון הנ"ל לגבי חלב של שישים בהמות יחד

ב] והנה אותה שאלה עוררו לפני עשרים שנה לגבי חלב טריפה דהנה מותר לשתות חלב מצד שרוב בהמות הם לא טריפות והנה המציאות שיש לפחות עשרים אחוז טריפות והמציאות היום שחולבים מאה פרות לתוך כד גדול ויש לדון שכיון שלפי ההוה יש כאן לפחות שני אחוז טריפה א"כ אין כאן ביטול בשישים וזה אסור מדרבנן ולר"י שמין במינו לא בטיל זה אסור מדאוריתא [ולדעת הש"ך צ"ח שלא אומרים סלק אם יבשל את זה אם מים או כל דבר אחר שנותן בו טעם כל שאין שישים נגד החלב האסור זה יהיה אסור מדאוריתא] וגם כאן יש להעמיד את הדבר בתור שני נידונים א. שכיון שלפי ההוה אדם משוכנע שיש כאן טריפה ממילא זה סיבה של איסור ב. שיש כאן הכרעה של רוב שיש כאן בהמה אחת טריפה

### מה שיש להוכיח בזה וביאור הדבר שלא הולכים לפי סטיסטיקה

ג] והנה כלפי הנידון הראשון שזה עצמו שאדם משוכנע שיש כאן איסור ובכל עניניו כה"ג זה אצלו וודאי כך, בפשוטו אין זה טענה שכל דיני הכרעה של התורה תמיד נשאר בהם צד ספק ובכל אופן דין התורה לנהוג בדיני התורה לפי כללי הכרעה שהיא קבעה וגם בהכרעה של רוב יש דיעות שהולכים לפי רוב חנויות אפילו שמבחינת הסתברות מסתבר שיפול מרוב הבשר וכן בפשוטו קטן שיעיד שטבל כלי מתכת שאין לו נאמנות אפשר לחזור ולטבול בברכה אפילו אם האב סומך עליו בכל דבר כל שזה לא יהיה דרגא של מהימן ליה כבי תרי שדין התורה בכל דבר שיש בו ספק ולא ברור מציאותו הדבר נקבע לפי כללי בירור שקבעה התורה [ורק אם אביו שלחו לטבול בזה יש שדנו שבקטן חריף שעושה מה שאמרו לו יש הכרעה של חזקה שטבל הכלי אבל לא מצד נאמנותו עיין שו"ע יור"ד סוף סימן מ"ח וסימן א']

ועיין גמ' כתובות פ"ה. שתבעו אשה אחת ממון בבי"ד והיא התחיבה שבועה ואשתו של רבא בת ר"ח אמרה לו שהיא יודעת שהיא חשודה על השבועה ורבא סמך עליה והפך השבועה על שכנגדה והוצאי ממון והגמ' מספרת שאחרי זה הגיע שטר לגבות בבי"ד ורב פפא אמר שיודע שזה פרוע ורבא גבה השטר והגמ' שואלת שוכי ר"פ פחות מבת ר"ח והגמ' עונה בת ר"פ קים לי בגוה מר לא קים לי בגוא [ומבואר בגמ' שגם בקים לי בגוה לא קורעים השטר רק לא גובים] ועיין ח"ח הלכות רכילות כלל ג' במ"ח י"ב שהביא מהמהרי"ק והאריך בזה באגרות משה יור"ד סימן נ"ד שדין מהימן לי כבי תרי זה רק אדם יודע מהיכרותו האישית בצורת התנהגותו שהוא אף פעם לא משקר אבל אם זה רק סומך על צידקותו אין כזה נאמנות והנה ודאי שמסתבר שר"פ אמר האמת ובכל אופן לא סמך עליו ומבואר בגמ' בב"ב קנ"ט שגם משה ואהרן לא נאמנים לגבי ממון אם הם קרובים ובפשוטו אם יעידו על א"א שמת בעלה הם לא יהיו נאמנים דהינו שהתורה קבעה כללים איך צריך להתנהג בספקות ודיני ההנהגה וההכרעה לפעמים הם דלא לפי איך שנראה לנו [אמנם עדין יש לדון דהנה מבואר בגמ' סוף גיטין שאשה שאמרה טמאה אני לך אינה נאמנת אמנם מבואר בראשונים שם שאם הוא מאמין לה היא אסורה לו ועיין חת"ס אבן העזר ח"ב סצ"ה ומשמע שגם ללא מהימן כבי תרי אלא שנראה לו עכשיו שאומרת אמת אפילו שלכאורא לקולא לא יכל לסמוך על זה ובכל אופן צריך לחוש לזה וכל שויא הרי אדם לא התכוין אלא לומר שהוא חושב שמצד ההסתברות זה כך אבל אם בדיני התורה זה לא מחיב הוא לא התכןין שזה יאסור עליו ועיין רמ"א סוף סימן מ"ח וקכ"ז שקטן חריף שאומר דבר יש לחוש לדבריו, אמנם שם באמת יש נידון שיהיה לו נאמנות גם לקולא ומספק מחמירים וצ"ע האם יש מושג שצריך לחוש לדבריו מספק וא"כ יש לדון שכל שאדם בלבו משוכנע שיש איסור זה מחיב אותו לדון לפ"ז וצ"ע בפרט זה]

אמנם עדין יש לדון שיש כאן רובא דליתא קמן שמתוך עשרים בהמות יש בהמה טריפה וממילא יש כאן הכרעה של דיני התורה שזה אסור והנה בפשוטו מבואר בסימן פ"א ברמ"א [ובש"ך שם סק"ו] שגם אם ערבו חלב משישים פרות בכל אופן זה מותר אפילו שגם בזמנם ודאי היה שני בהמות טרפות מתוך שישים [שהרי צריך לבדוק טריפות הראה וכתב המשכנות יעקב שזה לפחות אחד מעשר] ושמעתי להוכיח בשם הגר"א גניחובסקי מהא דגם אם אדם בישל בכלי משך שנים והרי ודאי מסתבר שהיה פעם אחת טריפה וא"כ יהיה אסור לבשל בזה דבר חריף אלא בהכרח שכיון שביחס לכל בהמה יש רוב זה לא נאסר גם אם מעמידים את השאלה של כולם יחד

ובפשוטו יש לדון שאדם אוכל כל ימי חייו עופות א"כ יש כאן רוב שודאי אכל פעם אחת בשר טריפה ואמנם ביחס לכל פעולה יש לו היתר אבל הרי מבואר בתוס' כתובות כ"ז. שאם יש שני שבילים אחד טמא ואחד טהור שכל שעברו שני בני אדם כל אחד מעמידים על החזקה אבל אסור לאותו אדם לאכול הטהרות אחד אחרי השני וכן אם אדם עבר באחד ונכנס למקדש וטבל ואחרי זה עבר בשני ונכנס למקדש חייב חטאת שאסור לאדם לעשות הרבה פעולות שמתוך כולם יש ודאי איסור [ועיין ח' הרי"ם יור"ד סימן ט' שבאמת דן שכה"ג אין בזה איסור וכל התוס' זה רק לחטאת אמנם עיין תוס"ר ורשב"א שם שמפורש הנידון לגבי לאכול חולין בטומאה ועיין מהרי"ט יור"ד ח"ב ס"א שההיתר של ספק ממזר נפק"מ שיכול לישא פעם ממזרת ופעם ישראלית דמצד ספק דאוריתא לקולא היה אסור לו] אמנם יתכן שרק שם שזה ודאי איסור, ויתכן עוד שכאן שאין קשר בין שאלה לשאלה בזה דנים על אחד בנפרד אפילו אם בסוף יעשה איסור ורק שם שזה שאלות שתלויות אחד בשני והגר"ר שמולאביץ טען שבתוס' הגדר שכיון שנקט שהראשון הוא היתר ממילא זה מחיב שהשני איסור אבל כאן אם כל הראונים היתר לא שיך לדון שזה מחיב שהנ"א זה טריפה

אמנם בעיקר הדבר שנקט הגר"א גניחובסקי שגם בזה אחר זה חשיב שיש כאן הכרעה של רוב שאחד מהם טריפה אין זה מוכרח דיתכן שכל מה שמצאנו שבכל שישים יש אחד טריפה כשהם יחד אבל אחד אחרי השני אין זה מוכרח כלל שודאי אחד מהם היה טריפה וצ"ע בזה [ועיין תבו"ש ס"א סקכ"ו ובשו"ת חת"ס יור"ד סימן ד' הובא בפ"ת סוף ס"א מה שדנו בשוחט שהתברר שלא בדק טריפות כהוגן האם יש לאסור הכלים מצד שודאי פעם היה טריפה] והגריש"א הורה שמותר להכניס מת ליד אליהו שיש שם עשרים אלף איש כל שלא יודע שיש שם כהן

### בביאור הדבר למה לא חשיב שיש כאן רובא דליתא קמן שמתוך רוב יש אחד כהן או טריפה

ד] והנה בביאור הדבר אפשר להעמיד בשני אופנים או שאין כזה רוב שכיון שביחס לכל אחד יש לי רובא דליתא קמן שהוא לא טריפה ממילא מה שרואים שמתוך הרבה בהמות יש אחד טריפה זה מקרה שקורה ואין כאן הכרעה של רובא דליתא קמן וממילא בדיני התורה יש כאן רק הכרעה על כל אחד שהוא לא טריפה וכן לגבי כהן כיון שביחס לכל אחד יש כל דפריש מה שבהצטרף הרבה יחד הדרך שיש כהן אין כזה הכרעה שזה סתם מקרה וביחס לדין הכרעה של התורה זה נחשב שיש כאן הכרעה של כל דפריש שאין כאן כהנים ובאמת שיש מקום לומר שלגבי טריפה באמת זה מצד הטבע שחלק טריפות שיש בהמות חולות שהם נפגעות מפגעי הזמן וממילא יש כאן רובא דליתא קמן משא"כ בכהנים אין כאן שום סיבה טבעית שמכחה נקבע דין רוב שיש כאן כהן אמנם יתכן גם הפוך דבטריפות זה לחדש שקרה מקרה ובזה יתכן שלא שיך רוב שיקרה מקרה [וכמבואר בחזו"א אבן העזר ל"א סק"ב] אבל כאן ודאי היה כניסה של בן אדם והנידון איך לבאר המקרה ובזה יש יותר מקום לומר שחשיב רוב וזה לא גרע מס"ס שחשיב רוב מצד רוב צדדים וכאן יש הרבה מאודם צדדים שיש איסור

אמנם יתכן לבאר שבאמת אם הנידון יעמד על כל הבהמות יחד וודאי שיש כאן הכרעה של רובא דליתא קמן שאחד מהם טריפה וכן בכהן שאחד מהם כהן אמנם כיון שהנידון הוא מצד כל אחד בעצמו וביחס לכל אחד יש כאן הכרעה שהוא לא כהן ממילא דין התורה נקבע לפי הנידון של כל אחד בנפרד ולא נאמר דין הכרעה לפי להעמיד את הכל יחד ולפ"ז אם אדם ישבע שבתוך הכד אין חלב טריפה הוא יקבל מלקות וכן יכול להישבע שיש כאן חלב טריפה כמבואר יבמות קכ"א שאפשר להשבע על פי רוב וכן אם ישבע שבתוך אולם של עשרים אלף איש אין כהן הוא יקבל מלקות ובאמת לפ"ז יתכן לחדש שרק במקום שהנידון מתעורר על כל אחד בנפרד ויש בו הכרעה של רוב ועכשיו הנידון על הכל יחד כמו בחלב שיש נידון על הבהמה האם היא טריפה או על החלב היחיד שנחלב מה דינו ואחרי זה הצטרף הכל יחד אמנם לגבי הנידון הנ"ל בטומאת כהנים הרי כל אחד במקומו יודע האם הוא כהן או לא וכל הנידון נוצר רק עכשיו ביחס לספק האם אני יכול להכניס מת ובזה יתכן להעמיד את כל הנידון יחד והיה מקום לומר שיש הבדל האם כשהנידון הגיע לפנינו הוא היה יחד או כל על כל אחד דבנפרד אמנם לפ"ז בכד חלב אם חמישים פרות של עכו"ם שיגיע עלינו נצטרך להחמיר ולא משמע [והעירו לדון שאם בכהנים מותר האם יהיה מותר להדליק במקרה הנ"ל ביד אליהו נר שהדין שכל שזה ברשות כהן זה מותר האם הנידון נעמד על כל אחד וממיא כולם ישראלים או שכאן זה הגדרה בהדלקה של הנר האם יש פה הדלקה לכהן ובזה יתכן שיש כאן הכרעה שיש כאן ודאי כהן]

### המקומות שיש לדון בזה

ה] והנה מבואר במשנה טהרות פ"ה מ"ז דאדם שישב ברה"ר ואחד מהעוברים ושבים דרך על בגדו ויש להסתפק האם הוא זב ונטמא בגדו בטומאת מדרס אם רוב אנשי העיר אינם זבים אמרינן כל דפריש מרובא פריש והא טהור אמנם אם נגעו בו הרבה אנשים הוא טמא וביאר הר"ש מצד שביחס להרבה אנשים מסתבר שאחד מהם ודאי היה טמא ועיין ח' הגרמ"ש חולין י"א שכתב דמבואר שלא אומרים שכיון שביחס לכל אחד יש כאן הכרעה שהוא טהור ממילא גם כשהשאלה על כולם יחד אומרים כך [ובחזו"א כתב שזה מדרבנן] ועיין שו"ת חת"ס יור"ד סימן ש"מ שהביא את הראב"ד שהיום לא נזהרים בטומאת כהנים כי כולם טמאים וביאר שזה כיון שזיזים ופרעות מטמאים וודאי לא ימלט שעברו במקומות אלו ומבואר שאפילו שכל מקרה אין לחוש לטומאה אבל כיון שממכלל המקרים מסתמא נגע בטומאה לכן הוא טמא וידוע המכתב מהחזו"א שאמר שבעירוב אין חזקת כשרות כיון שכל שבוע שבודקים את העירוב רואים שהוא פסול ומבואר שאפילו שביחס לכל צורת הפתח מסתמא היא שלמה בכל אופן דנים את כל העירוב ביחד ואומרים שאדרבא הדרך שביחס לכל העירוב יש כאן הכרעה שהוא לא טוב

והנה אם נימא שהכונה שדין רוב בדיני התורה הוא רק נעמד על כל אחד בנפרד ואין מושג של רוב של צירוף מקרים א"כ מקרים אלו צ"ע אמנם אם נימא כנ"ל שיש כזה דין רוב רק שבדיני התורה כל שכל אחד הוא נידון לעצמו לא מעמידים הנידון על הכל יחד אבל בטומאה שהנידון האם הדבר טמא או לא זה כמו שבועה וכן לגבי עירוב לכן בזה באמת מעמידים הנידון שיש רוב שהעירוב פסול ויש רוב שהבגד טמא משא"כ לגבי טומאת כהן הרי האיסור נשאר ביחס לטומאה של כל כהן בנפרד וכן באיסור הרי האיסור הוא באכילה של חלק החלב האסור וגם אם אומרים חנ"נ בשאר איסורים הרי זה תוצאה מהאיסור של הדבר המועט כדחזינן לגבי מעשר שאם עישרו על חלק האיסור ממילא פקע הכל וראיתי מביאים דעיין ר"ן בנדרים ל"א: דמבואר שגוים גם מולים נקאים ערלים והגמ' ןומדת מפסוק פן תעלזנה בנות הערלים והקשה הר"ן אולי מצד שסתם עכו"ם הוא ערל וכתב שלא יתכן שלא היה שם אחד שנולד מהול ומבואר שדנים שודאי שמתוך כזה הרבה יש אחד שהוא מהול ולנ"ל שכאן שזה נידון אחד א"ש אמנם יתכן דשם הנידון ביחס ללשון בני אדם זה אחרת

והנה מבואר במשנה יבמות קי"ט. דאשה שמת בעלה ואין לו אחים וחמותה נמצאת במדינת הים מותרת להינשא לשוק וא"צ לחוש שמא נולד לה יבם אפילו שרובם מתעברות ויולדות כיון שיש מחצה נקבות ומיעוט מפילות ועיין נוב"י אבן העזר תנינא סימן קמ"ה שכתב שלכאורא כל זה ניחא אם היה עיבור אחד אבל אם הלכה עשרים שנה ויש חזקה שהיה כמה עיבורים בזה הרי וודאי הרוב הוא שחלקם זכרים ושתצטרך יבום וכתב שסתימת הרמב"ם והפוסקים שלא חילקו משמע שגם כה"ג זה מותר אמנם עיין שו"ת חמדת שלמה סימן ט"ז בתשובה מהנתה"מ שכתב לישב אחרת הראיה משם ומבואר שנקט מסברא שכה"ג שהנידון על כמה עיבורים יש רוב שיש זכר והנה כאן אם הסברא שאין רוב של צירוף מקרים א"ש שאין רוב אמנם אם נימא שכל הסברא כי כל אחד זה נידון לעצמו א"כ כאן לכאורא יש נידון אחד האם היא זקוקה ליבום אמנם יתכן שזה תלוי אם הדין זיקה זה אישות המת א"כ זה נידון אחד אמנם אם זה אישות החי שכל הזיקה היא לחי א"כ ביחס לכל לידה יש לנו רוב שאין לזה זיקה ולא דנים את הכל ביחד וצ"ע בזה עוד יש לדון שכאן הנידון נוצר בשעת מיתת הבעל ואין כאן נידון על כל אחד בנפרד ויתכן שזה חמור יותר

והנה עיין מרדכי חולין סימן קל"ד. סימן תשל"ז דדן בהא דמבואר שם דחורי הנמלים שנמצאו בהם חיטים רבות שגררו הנמלים מהשדה הסמוכה ויש ספק האם זה מבעל הבית או מהענים דמבואר שר"מ ס"ל שצריך לתת את הכל לעניים ועיין מרדכי שהקשה למה לא נימא שיש כאן כל דפריש שזה מבעל הבית ולא מהלקשו"פ של העניים וכתב שאי אפשר שלא יהיה שם שום דבר מלקשו"פ דהינו שאפילו שיש רוב ביחס לכל גרעין אבל ביחס לכל הגרעינים ודאי שאחד מהם הוא מהעניים והנה לכאורא כאן זה לא דבר בטבע ובכל אופן נקט שיש רוב והנה כאן לכאורא הנידון הוא על כל גרעין וגרעין ובכל אופן כתב שיש רוב שחלק של העניים אמנם יתכן שכל שיש תערובת של ממון יש זכות לעני על בעל הבית וזה נחשב שיש כאן נידון האם יש כאן ממוני גבך או לא אמנם בתרוה"ד סימן שי"ד מבאר לא כך ואם נימא דדנים ברגע היולד הספק ואז יש כבר הכל א"ש וצ"ע [ואם נחלק שחלב זה רובא דליתא קמן ובזה מותר משא"כ רובא דאיתא קמן ולכן כאן אסור א"כ לגבי הנידון של כהנים זה יהיה אסור אמנם בפשוטו אין בזה סברא לחלק]

והנה בכל מעשר בהמה מקריבים הקרבן מצד רוב שהם לא טריפה והנה כאן אם אחד מהם טריפה אין להקריב הבהמה ובהכרח שכיון שעל כל אחד יש רוב ממילא ההכרעה לא משתנה והנה כאן לכאורא זה נידון משותף ויתכן שבאמת גם מתוך עשר רובם כשרים אמנם הרי מבואר שיש מיעוט המצוי של ריאה ויש אומרים שזה אחד מעשר וצ"ע ושמעתי לדון לגבי חוטי ציצית שפרש שהולכים אחרי רוב כגון שישים לשמה וארבעים לא לשמה ופרשו שש עשרה ועשה ציצית הנה אם נעמיד את כל החוטים יחד וודאי הדרך שמתוך שש עשרה לפחות אחד זה מהשלא לשמה ובכל אופן זה בסדר ומבואר שאין מושג לצרף מקרים ליצור רוב הפוך וכן בעיר שיש שישים ישראלים וארבעים גויים ויש תינוק הנמצא מכריעים שהוא ישראל וגם אם יהיה עשרה ונוכל לצרף מהם מנין ובהכרח שכל שביחס לכל אחד יש הכרעה של רוב זה לא משתנה על ידי העמדה של נידון של הכל ביחד ועיין פ"ת יור"ד ס"א סקכ"א ועיין מה שכתבנו בסוף

והנה עיין קש"ק חולין עמוד ר"מ רמ"ב מהשיבולי הלקט שדן שאיך שותים חלב הרי אחד לעשר הם טריפות וא"כ זה קבוע וכל קבוע כמחצה על מחצה וכתב שזה לא ודאי שיש כאן איסור וממילא לא חשיב קבוע ומבואר שנחלקו האם יש כאן הכרעה שיש כאן אחד טריפה או לא ועיין שו"ת רעק"א תנינא ק"ג סקי"א שכתב שזה לא ודאי שיש טריפה אמנם צ"ע שביחס לכל העולם זה ודאי שיש טריפה ובהכרח שרובא דליתא קמן אין נידון מצד כל דפריש

ראיתי מביאים מהמשכנות יעקב סימן י"ז בסופו וכן בבית אפרים סימן ו' בד"ה ומ"ש החכם שאיך ר' יהודה אמר פסחים ס"ה שכוס היה מלא מדם התערובת הרי ודאי יש בהם אחד טריפה ומין במינו לר"י לא בטל והבית אפרים נקט שאין איסור לזרוק טריפה לשם מים והמשכנות יעקב הוכיח שאין מיעוט טריפות לכאורא הכונה שזה ראיה שלא בדקו כי אם בדקו היו מוציאם ודאי טריפה וממילא היה ידוע להם שיש כאן תערובת איסור אבל לאחר שלא בדקו אפילו אם יש מיעוט שודאי מסתבר שמכל כלל ישראל היה אחד טריפה בכל אופן אפשר להקריב ובהכרח שדנים כל אחד בנפרד

עוד מבואר במשכנות יעקב סימן ט"ז שביאר שמה שהגמ' אומרת שטבח שאוכל מכל בהמה קודם בדיקה זה לא בסדר מצד שודאי חלק מהם טריפות ואין זה דומה לסתם אדם שאוכל בהמה שיש רוב אבל כאן שאוכל אחד אחרי השני מכולם קרוב לודאי שיש כאן טריפה ומבואר שדנים את הכל יחד וצ"ע

### האם הדין הנ"ל זה גם ביחס לנידון שמכשיל מי שיודע שאסור

ו] והנה עיין רמב"ם פכ"ד מסנהדרין שאם הדין לבו נקפו שיש בדין זה רמיות או שאין דעתו סומכת על דברי העידים אסור לו לחתוך הדין ומבואר שאפילו שבדיני התורה יש לו כאן כללי נאמנות ומה לפסוק בכל אופן כל שלבו אומר לו שזה לא כך אסור לו לפסוק הדין וצ"ע א"כ למה בכל מקום שעל פי סטיסטיקה ברור לבן אדם שיש כאן איסור לא צריך לחוש לזה וצ"ל דשם יש באמת סיבה אמיתית לחשוב שזה כך אבל כאן באמת כיון שבדיני התורה ההכרעה שהיא לא כך גם ביחס לבן אדם זה לא נכון מחשבתו שזה באמת אסור

אמנם יש מקום לדון שבמקום שיש עשרים אלף איש ומכריז שמכניס מת שכה"ג הרי כל מי שכהן צריך לצאת ויש כאן לפני עור בזה ודאי יהיה לו אסור להכניס שכיון שקרוב לודאי שיש כאן כהנים והם יודעים שעושים איסור ממילא וודאי מחובתו למנוע אותם מאיסור וכל הנ"ל זה במקום שבאמת נשאר שבדיני התורה ההכרעה נכונה ולכן בדין תורה כל שלבו נוטה שהתובע גזלן או הפוך בזה הוא חייב לפרוש דהרי בלבו שיש כאן אדם שנוהג שלא כדין ולפ"ז ודאי שאסור להכניס מת למטוס שכיון שמסתבר שיש שם כהנים והם לא מבררים שאסור להם לטוס במטוס ממילא כאן לא שיך הסברות הנ"ל וצ"ע האם זה סברא נכונה [ויתכן שההלכה של דין מרומה זה הלכה מיוחדת בב"ד שנלמד מפסוק מדבר שקר תרחק אבל אין זה ענין להנהגה באיסור והיתר]

ובעיקר הנידון להכניס מת למנהרות ראיתי לדון שביחס לאלו שעדין לא נכנסו בזה לא מצאנו כל דפריש שיכריע מי יפרוש וממילא אסור לו להכנס למנהרה כי יתכן שמכשיל כהן שיכנס אחרי זה וזה לא גרע מהדין שאסור למכור לעכו"ם בגד שאבד בו שעטנז שמא ימכור את זה לישראל שודאי שגם בעיר שרובם עכו"ם זה אסור דכיון שיש חשש בעצם שיכנס ישראל וכי כיון שיש עוד אנשים זה יעשה חלות היתר וסברא זו מבוארת בחזו"א זבים ס"ב סק"ו עוד יש לדון לאור כנ"ל שיסוד האיסור לפני עור זה מעשה נתינת המכשול ואם אדם עושה פעולה שודאי תכשיל יהודי רק שלא יודע את מי, הנידון האם זה מעשה הכשלה וא"כ יש כאן נידון אחד ולמה דביארנו שכל שזה נידון אחד בזה רוב הצדדים קובע א"כ כה"ג זה יהיה אסור [אמנם זה תלוי בנידון האם בהעמיד מכשול ולא הכשיל עבר איסור ויש להאריך בזה וצ"ע]

### ידון שיש מקום שזה בגדר ודאי ולא ספק ובזה ודאי אסור

ז] ושמעתי לדון שאפילו שכל זה נכון שכל שעל כל אחד אפשר להתיר ממילא גם בהצטרפות כולם ביחד נשאר שזה דין ההנהגה אבל וודאי שכל זה כשיש עדין צד ספק אבל אם זה יהיה ודאי גמור ודאי שיהיה אסור ולפ"ז יתכן שגם שישים בהמות זה בגדר שיש צד שהם לא טריפות אבל אם זה יהיה מספק גדול מאוד וכגון לגבי כהנים שאם יש אלף אנשים יתכן שזה בגדר ודאי ובזה לא שייך כל הסברות הנ"ל אמנם צריך לדון מה נחשב שזה וודאי ולפ"ז יתכן שהמקומות שמצאנו לעיל שדנים את הכל יחד מצד ששם זה נחשב בגדר ודאי וצ"ע בזה והנה אדם אוכל כל ימיו בשר ויתכן שאכל עשרים אלף עופות ומתוכם לכאורא זה ודאי שהיה טריפה אמנם יתכן שכאן דנים כל מקרה לעצמו ואין כאן הלכה שאסור לעשות פעולת משך כל החיים שמתוכה ודאי יהיה אסור וכנ"ל סוף סק"ג והנה עיין גמ' קידושין פ. שעיסה שיש בה חתיכות ולא יודעים האם זה שרץ או צפרדע הולכים לפי רוב ומשמע שיש הרבה חתיכות והנה לכאורא כה"ג וודאי אחת מהחתיכות זה שרץ וממילא זה כמו זב לעיל ואם נחלק בין מתי שזה ודאי או ספק יתכן שכאן זה לא ודאי

### רשימות לאחר השיעור

העירו לדון האם עד כמה שלא מקפידים ח"ק להכנס למנערות האם כהן צריך לחוש שיש שם מת דלכאורא כל שיש צד שיש שם מת וזנ דבר המצוי א"כ זה סיבת איסור לאסור על הכהן להיכנס ואין כאן רוב כמבואר במג"א לגבי שבת דהוי קבוע ובפרט ביודע שהיום יהיה לויה ולא יודע מתי א"כ יודע ברור שהיום יכניסו מת ולא יודע מתי וצ"ע בזה עוד העירו בנכנס מכונית ח"ק וכהן רואה האם צריך לחוש שיש שם מת וצ"ע בכל זה

בעיקר הנידון בהליכת אחר מקרה מצוי עיין רש"י ע"ז ע"ו שכתב לגבי כלי שנתבשל בו איסור שצריך גדנפא מצד שבכל ההרבה בישולים שנעו ודאי שפעם אחת עלה על גדותיו ועיין ריב"ש לגבי סירוק שאפילו שכל פעולה מותרת אבל מכח כל הפעולות ודאי יהיה איסור ויתכן הגדר שזה נידון אחד גדול והנה שם סברא שנחשב מתכוין וזה א,ש טפי אמנם עיין בה"ל שכ"ח סמ"ט ובביאור הלכה של"ו ס"ג לגבי פס"ר באינו מתכוין] עוד העירו מהדין רוב נשים מתעברות ויולדות וודאי שכל ביאה זה לא ודאי אלא הכונה שמכלל רוב הביאות ודאי היא תתעבר ודוגמאת אלו זה מקור ששיך לדון הכרעה מצירוף מקרים עוד ראיתי לציין שו"ת חמד,ש י"ח מהנתה"מ שאשת חרש אסורה ולא מעידים על היחזקה דודאי דמשך חייו היו ביאות שנעשו כשהוא פקח ומקודשת מכח זה דהינו שאפילו שכל כל ביאה בנרד יש הכרעה להיתר עוד ראיתי לציין בגמ' קידושין פ. שאם מצאו חתיכות בעיסה וזה ספק שרץ או צפרדע הולכים אחרי הרוב אפילו שיש הרבה שרצים וצפרדעים ולכאורא מסתבר שאחד מהם זה שרץ בכל אופן מטהרים וזה זה נידון אחד האם עיסה טהורה או טמאה וצ"ע מה זה שונה מהמשנה בזבים אמנם שם החזו"א כתב שזה רק דרבנן

עיין פ"ת סימן א' סקכ"א שאם היה בודק טריפות וידוע שהיה כמה פעמים טריפות והנה אם אדם קנה פעם אחת יש כל דפריש אבל אם קנה כמה פעמים לא ימלט שאחד מהם איסור ומבואר שנקטו שאפילו שכל מקרה אסור אבל ביחס להכל זה אחרת ואולי כאן בזמן לידת הספק זה כך ובפשוטו תמיד ודאי שכל דפריש גם בהצטרף הרבה מקרים זה מותר וכמו לגבי מנין או חוטי ציצית וכנ"ל אם אל דנימא אם חל כבר הכרעה וכנ"ל ועיין גמ' זבחים ע"בף שבכל דפריש מותר חוץ משנים אפילו שאיסורא ברובא איתיה ובהכרח נשאר כל אחד כנידון לעצמו וכן בתרוה"ד שי"ד בנתן עשר מטבעות וחברו נתן שש ונאבדו ד' שתולים שנאבד מהרוב אפילו שמתסבר שאחד מהמיעוט ובהכרח שדנים כל אחד בעצמו ובזה צ"ב מה זה שונה מהמרדכי

הגר"ר שמולאביץ העיר דלפעמים אשה שואלת כמה פעמים וכל פעם מתירים לה מצד חזקה או ספק כתמים להקל ולכאורא אחר כמה שאלות יש כאן ס,ס לאסור ומשמע שדנים על כל אחד בנפרד ומתירים ויתכן שזה מצד שנשאלה השאלה והוכרע להיתר ובאמת אם יגיעו כמה שאלות יחד נאסור אמנם לגבי תליה בזה יתכן שהגדר שכל שיש תליה לא גזרו עוד העיר הנ"ל בדין ספ"ט ברה"ר טהור אם זה מצד חזקה וכי אם אדם יש לו כמה ספקות באמת יהיה אסור וצ"ע בזה