שיעור יד קסח ז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור יד**

**~ סימן קסח סעיף ז ~**

## [סעיף ז] פת הבאה בכיסנין, יש מפרשים פת שעשוי כמין כיסים שממלאים אותם דבש או סוקר ואגוזים ושקדים ותבלין, והם הנקראים רישקולא"ש ריאלחש"ו, וי"א שהיא עיסה שעירב בה דבש או שמן או חלב או מיני תבלין ואפאה, והוא שיהיה טעם תערובת המי פירות או התבלין ניכר בעיסה, **(וי"א שזה נקרא פת גמור, אלא אם כן יש בהם הרבה תבלין או דבש כמיני מתיקה שקורין לעקי"ך שכמעט הדבש והתבלין הם עיקר, וכן נוהגים)**. וי"מ שהוא פת, בין מתובלת בין שאינה מתובלת, שעושים אותם כעבים יבשים וכוססין אותם, והם הנקראים בישקוני"ש, והלכה כדברי כולם שלכל אלו הדברים נותנים להם דינים שאמרנו בפת הבאה בכסנין.

### מה יברך כשיש ספק אם היא פת הבאה בכיסנין

התבאר בשו"ע שיש ספק מהו גדר פת הבאה בכיסנין וקיי"ל מספק שהלכה כדברי כולם להקל, ובכל דבר שיש בו אחד מהג' תנאים מברך עליו בורא מיני מזונות בתחילה וברכה מעין ג' לבסוף.

והב"ח הקשה איך מספק מברכים עליהם בורא מיני מזונות וברכה מעין ג', הרי על הצד שהיא פת גמורה ברכתה המוציא, וא"כ כשמברך בורא מיני מזונות הרי זה ספק ברכה לבטלה. ומחמת קושיא זו הסיק הב"ח דכל שיש בו ספק אם הוא פת הבאה בכיסנין אין לאוכלו אלא בתוך הסעודה. והמג"א (ס"ק יח) הביא את דבריו להלכה דכל ספק פהב"כ יש לאוכלו רק בתוך הסעודה.

והנה בדרישה כתב לבאר את מה שפסק הבית יוסף שיש להקל ולברך ברכת בורא מיני מזונות על ספק פהב"כ וז"ל 'אפשר משום שהדין שברכת בורא מיני מזונות היא ברכה כוללת כמו ברכת שהכל, ולכן יש לברך על כולם בורא מיני מזונות ובברכה אחרונה מקילים ומקצרים ומברכין מעין שלש ואף על פי שברכת מעין שלש אינה עומדת במקום ג' ברכות', ולפום ריהטא נראה דכוונת הדרישה שברכת מעין ג' פוטרת גם פת גמורה, וכדעת האבן העוזר (בסעיף יג) [וכמו שנתבארו דבריו בארוכה לעיל בשיעור הקודם], אך בלשונו נראה שאינו יוצא ידי חובתו דכתב 'שברכת מעין ג' אינה עומדת במקום במקום ג' ברכות', וצ"ב א"כ מדוע אם מברך רק ברכת מעין ג' חשיב ש'מקילים ומקצרים' הרי ממה נפשך יש ספק ברכה לבטלה.

ובט"ז (ס"ק ו וכן בביאור הלכה כאן ד"ה והלכה סמך על תירוצו ע"ש) גם עמד בקושיית הב"ח ותירץ דמעיקר הדין ברכת בורא מיני מזונות פוטרת כל פת, אלא שמפני חשיבות הפת קבעו עליה המוציא ושלש ברכות, ולכן כשיש ספק על פת אם היא בכלל פת הבאה בכיסנין יש להקל שלא להצריך המוציא, וכל פת שלא נתברר אם היא בכלל פת הבאה בכיסנין יש להקל שלא להצריך לברך עליו המוציא. ולכאורה כוונת הט"ז שבדיעבד אם בירך בורא מיני מזונות על פת גמורה יוצא ידי חובה. אלא דעדיין צ"ע איך מהני לגבי ברכה אחרונה שמברך ברכת מעין ג', הרי יש צד שהוא מחוייב בג' ברכות של ברכת המזון, ויש שנקטו דדעת הט"ז דבדיעבד יוצא ידי חובת ברכת המזון כשמברך ברכה מעין ג' [עי' ברכ"י סימן קסז ס"ק י]. אך דבר זה צ"ע שהרי פשטות כל הפוסקים להלכה שברכת מעין ג' אינה פוטרת את ברכת המזון, וכן מבואר להדיא באליה רבה לקמן (סימן רסח ס"ק יח) שברכת מעין ג' אינה פוטרת ברכת המזון, [ועיין באליה רבה כאן (ס"ק טז) שהביא את דברי הט"ז הנ"ל וציין לעיין בדבריו בסימן רסח, ולא נתבאר אם כוונתו לחלוק ע"ד הט"ז או לבארו כמו שיתבאר בסמוך].

### ביאור הדין ואם מועיל ברכת מעין ג' להיפטר מברכהמ"ז

ולכן נראה לבאר דברי הט"ז דבאמת מעיקר הדין ברכת מעין ג' מועילה אפילו לפת גמורה, אלא שחז"ל תיקנו שבפת גמורה צריך לברך ג' ברכות, והטעם שאם מברך ברכת מעין ג' על פת שלא יצא ידי חובתו הוא משום שעבר על תקנת חז"ל שהצריכו אותו לברך ג' ברכות. ולפי זה מיושב שבאופן שאינו יכול לברך ברכת המזון כיון שיש לו ספק שמא אכל רק פת הבאה בכיסנין, א"כ בזה מורים לו לברך רק ברכה מעין ג' ובזה הוא יוצא ידי חובתו כיון שלא עבר על תקנת חכמים בכך שבירך רק ברכה מעין ג'. וכעין זה ביאר בשו"ע הרב כאן (סעיף יד).

### חתימה בברכת 'בורא נפשות' ובברכת אירוסין

ומצינו כהאי גוונא לגבי ברכת בורא נפשות דפסק השו"ע לקמן (סימן רז סעיף א) שמסיים ברכה זו 'ברוך חי העולמים' בלא שם, וביאר הרבינו יונה (לב, א מדפי הרי"ף ד"ה ובירושלמי) דכיון שיש ספק אם לחתום בשם או לא דבש"ס בבלי (ברכות לז, א) מובאת ברכה זו בלא חתימה, ובש"ס דירושלמי (פרק ו הלכה א) יש בו חתימה, פסק הר' יונה דמספק יחתום בלא שם. ולכאורה צ"ע דכיון שקיי"ל שאם לא חתם במקום שהצריכו חז"ל חתימה, לא יצא ידי חובתו [כמש"כ הרשב"א בברכות (יא, א)], מה מהני מה שמספק אינו חותם, הרי עדיין יש לחוש לברכה לבטלה כיון שאם צריך לחתום ולא חתם ברכתו לבטלה. וצ"ל דמה שלא יוצא אם לא חתם כתקנת חכמים היינו שחז"ל קנסו אותו על כך שעבר על תקנתם, אך כשמספק קבעו שאינו צריך לחתום שפיר יוצא ידי חובתו.

עוד מצינו כעין זה בשו"ת נודע ביהודה (אבן העזר סימן פא) ששאלו אותו מדוע נוהגים לחתום בברכת האירוסין הרי נחלקו האמוראים בגמרא בכתובות (ז, ב) האם חותמים בברכה זו, וע"ש בנוב"י דאף שממה נפשך תהיה לו ברכה לבטלה, שהרי אם צריך לחתום ואינו חותם לא מועילה ברכתו מכל מקום עדיף שיברך מספק ברכה אחת לבטלה ולא יכניס עצמו בספק ששתי ברכותיו לבטלה [ע"ש שהמקשה נקט שאם חותם במקום שאינו צריך לחתום הוי ברכה לבטלה, ושם בתשובתו הנוב"י חלק על דבריו דלא חשיב ברכה לבטלה ע"ש]. ולכאורה צ"ע דאיך שרי לו לברך כלל הרי הוא בספק ברכה לבטלה, ועל כרחך צריך לפרש שכל מה שתיקנו חז"ל שאם אינו חותם אינו יוצא ידי חובה היינו באופן שיכול לחתום ואינו חותם, אך כאן שיש ספק אם צריך לחתום ודאי יוצא יד"ח אף אם לא יחתום, וזה כוונת קושייתו מדוע לא תיקנו שיברך ברכת האירוסין בלא חתימה מספק. ע"ש עוד מה שתירץ.

### המתפלל ושכח היכן עומד

וכבר מפורש כן בקהילות יעקב (ברכות סימן יז) שביאר יסוד זה באריכות, והביא שם את דברי החיי אדם (כלל כד סימן כא) שפסק דהמתנמנם בתפילתו או מסיבה אחרת שכח באיזה ברכה הוא עומד דמתחיל מאותה ברכה שיודע בוודאי שלא אמרה, אך במה שמסתפק א"צ לחזור ולומר. וע"ש בנשמת אדם שהאריך לבאר דבריו. ולכאורה צ"ע דכיון שאם דילג על ברכה אחת לא יצא ידי חובתו, וכמו שנפסק בסימן קיט דברכות מעכבות זו את זו, א"כ איך יכול להמשיך ולהתפלל, הרי כל ברכותיו הם ספק ברכה לבטלה שמא דילג ברכה אחת, ולא עלתה לו התפילה. ומזה הוכיח הקה"י דבאמת מעיקר הדין יכול להתפלל כל ברכה בפני עצמה, אלא שתיקנו חכמים שהברכות מעכבות זו את זו היינו שאם צריך לברך כסדר ואינו עושה כן קנסו אותו שלא יצא ידי חובתו משום שלא התפלל כפי הדין, אך כאן שיש לו ספק יכול להתפלל אף שלא בירך את כל הברכות, כיון שכל ברכה בפני עצמה היא ג"כ נחשבת כברכה.

והוכיח כדבריו מהגמ' בברכות (כא, א) שאם התחיל את ברכת אתה חונן בשבת מסיימה, ומוכח שאף אם מברך רק ברכה אחת משמו"ע אינה נחשבת כברכה לבטלה, ורק כשתיקנו לברך את כל הברכות אם מברך אחת בלא השניה הוי ברכה לבטלה דחז"ל ביטלו את ברכה שאינה כסדרה דברכות מעכבות זו את זו.

### הנמצא במדבר ואינו יודע נוסח ברכת המזון

והנה יש מכל זה נפק"מ למי שנמצא במדבר וכדומה שאינו יכול לברך אלא ברכה אחת בשמו"ע, דנראה שצריך לברך את אותה הברכה שהוא יודע לברך. וכן מי שאינו יודע לברך ברכת המזון, ונמצא במקום שאינו יכול לברר את נוסח ברכת המזון, דנראה שצריך לברך לכל הפחות ברכה מעין ג' דכיון שאין לו ברירה אחרת לא קנסו חכמים שלא תעלה לו הברכה כתיקונה.

### ביאור נוסף בדברי החיי אדם

ובשם הגריש"א (?) הביאו ליישב דברי החיי אדם דהטעם שיכול להמשיך ולברך מהמקום שהוא מסופק בו הוא מטעם דקיי"ל שספק ברכות להקל והיינו שבכל ספק ברכות נקטינן שנחשב הדבר כאילו הוא בירך את אותה הברכה, ומיושבים דברי החיי אדם דהטעם שיכול להמשיך ולהתפלל ולא חיישינן שברכותיו לבטלה הוא משום שנחשב כאילו בירך את כל הברכות שהוא מסופק בהם.

ויתכן לומר דסברא זו תלויה במחלוקת האחרונים לגבי ספק בנטילת ידיים, דהנה כתב הביאור הלכה (סימן קס סעיף יא ד"ה מים) על מים שיש לו ספק אם נעשה בהם מלאכה, או שאר ספיקות (כמבואר שם במשנ"ב ס"ק מז) מספק אמרינן שידיו טהורות, וכתב הביאור הלכה דמשמע בפרי מגדים שיוכל גם לברך עליהם 'על נטילת ידיים', אחר שהרשוהו חז"ל ליטול באותם מים. אך החזו"א (או"ח סימן כג ס"ק יב) תמה על דבריו דאף שמספק אמרינן שידיו טהורות, אך עדיין יש ספק האם נטהר מאותה הנטילה ולכן אינו יכול לברך עליה. ומדברי החזו"א מבואר דלא כדברי הגריש"א דלא אמרינן שמספק נחשב הדבר כאילו הוא נטל את ידיו ושיוכל לברך עליו. [ולכאו' מדברי המשנ"ב משמע כהגריש"א דמשום ספק דרבנן לקולא מכריעים כאילו הוא נטל את ידיו ויכול לברך על כך].

### שיעור קביעות סעודה

המשנ"ב (ס"ק כד) הביא מחלוקת אחרונים מהו שיעור קביעות סעודה דיש שכתבו ששיעורו הוא בג' וד' ביצים וכמו שמצינו לגבי שיעור סעודה בעירוב תחומין כמבואר לקמן (סימן שסח סעיף ג) ד"י שהוא ג' וי"א שהוא ד' ע"ש. אבל כמה אחרונים חלקו וס"ל שאין לברך המוציא וברכת המזון אלא כשאוכל יעור של סעודת בוקר וערב. ומשמע שהמשנ|ב נוטה לדעה זו אלא שכתב דלכתחילה טוב לחוש לדברי המחמירים לא לאכול ד' ביצים מפהב"כ כי יש לחוש שצריך לברך עליו המוציא וברכת המזון.

ושיעור זה של סעודת בוקר וערב לא נתבאר להדיא, ובשו"ע הרב (סעיף ח) הביא שהוא חצי משיעור עומר לגולגולת שירד במן שהוא עשירית האיפה, ועשירית האיפה הוא 13 ביצים, א"כ יוצא דשיעור קביעות סעודת בוקר וערב הוא 6 וחצי ביצים. אמנם נראה שדבר זה תלוי במציאות האם הדרך לקבוע על זה סעודה או לא.

### אם שאר מאכלים מצטרפים לשיעור קביעות סעודה

כתב המג"א (ס"ק יג) 'נ"ל דאם הוא קבע סעודתו עליו אף על פי שאכל עמו בשר ודברים אחרים ואלו אכלו לבדו לא היה שבע ממנו אפ"ה מברך המוציא וג' ברכות'. ומבואר ששאר המאכלים מצטרפים לשיעור קביעות סעודה. והנה באליה רבה (ס"ק יז) הסתפק אם השיעור של ג' וד' ביצים אם הוא דווקא באוכל פת לבדו, או אפילו אם הוא אוכלו עם דברים אחרים, והוכיח שם מדברי המג"א שאפילו אם אוכל שאר מאכלים, הם מצטרפים לשיעור קביעות סעודה. ויוצא דלדעת האליה רבה יש לחוש לשיעור קביעות סעודה של ג' וד' ביצים אפילו אם אוכל אותם עם שאר מאכלים.

אך בשעה"צ (ס"ק יט) משמע דלא מצרפים שאר דברים לקביעות סעודה של ג' וד' ביצים, שהרי שיעור זה נלמד משיעור סעודה של עירוב, ושם ודאי לא מצרפים שאר דברים לקביעות סעודה, אלא כוונת המג"א שמה שמצרפים שאר דברים לקביעות סעודה היינו רק לשיעור של סעודת בוקר וערב. וכך הכריע השבט הלוי (ח"ז כה) וכן באורחות רבינו (ח"א אות פ) דכיון שהעיקר כדעת הגר"א דקביעות סעודה הוא רק כשאוכל שיעור של סעודת בוקר וערב, ורק לכתחילה מחמירים כבר משיעור של ג' וד' ביצים, אך א"צ להחמיר בזה ולצרף אף שאר מיני אוכלים שאינם הפת עצמה. וע"ש שאפילו את התבלינים לא מצרפים, אלא רק אם יש שיעור ג' וד' ביצים מהפת עצמה.

### מה מצטרף לקביעות סעודה

הנה לשון המשנ"ב (ס"ק כד) 'שאם אכל את הפת עם בשר או דברים אחרים שמלפתים בהם את הפת', ונראה דאין כוונת המשנ"ב דבעינן דווקא דבר שמלפתים בו את הפת, אלא אפילו שאר מאכלים שאוכל בסעודה מצטרפים לשיעור של קביעות סעודה. אמנם מסתבר שאם אכל אח"כ מאכלים שאינם חלק מהסעודה כלל אלא מוגשים כקינוח לסעודה, וכגון שאכל אחר כך פירות וכדו' לא אמרינן שמאכלים אלו מצטרפים לשיעור קביעות סעודה כיון שאינם ממש חלק מן הסעודה. וכמו כן מסתבר להקל שאם אכל שאר מאכלים, ולבסוף אוכל פת הבאה בכיסנין שבאה לקינוח כגון עוגה, דהעוגה שאוכל לבסוף אינה מצטרפת לשאר המאכלים לשיעור קביעות סעודה.

ולמעשה צריך ליזהר בזה בשמחות ואירועים, שלפעמים אוכלים הרבה סוגי אוכלים, יחד עם מעט מאפים, דיש לחוש לדברי המג"א שכל האוכלין מצטרפין לשיעור קביעות סעודה של 'סעודת בוקר וערב', ואף אם אוכל מעט מאפים צריך לחוש לקביעות סעודה.

### להפסיק בברכה אחרונה

ויש שהציעו פתרון שאחר שאכל מהפת הבאה בכיסנין, יברך ברכת על המחיה, ורק לאחר מכן יאכל משאר המאכלים, דהברכה מפסיקה בין המאכלים ואינם מצטרפים לקביעות סעודה.

אך נראה שדבר זה תלוי בפלוגתת האחרונים דהנה הביאור הלכה לקמן (סימן קפד סעיף ה ד"ה אינו בסו"ד) כתב שאם אכל ולא שבע שביעה גמורה ואחר שבירך ברכת המזון, וחזר ונטל ידיו ואכל עוד מעט פת ונעשה שבע באכילה זו, דבזה הוא מתחייב בברכת המזון דאורייתא, כיון שהוא שבע ממידי דזיין, אמנם החזו"א (אורח חיים סימן לד ס"ק ד) חלק דדכיון שגמר כבר את סעודתו הקודמת והסיח דעתו מלאכול, אינו מתחייב אחר כך בברכת המזון מדאורייתא. ונראה דלדעת המשנ"ב דלא אמרינן שהברכה מפסיקה, אין לסמוך על הפתרון הנ"ל, שהרי הברכה אינה מפסיקה, וא"כ יש לדון ששאר המאכלים יצטרפו לפת הבאה בכיסנין שיאכל אחר כך [ויש להעיר דאף לדעת החזו"א מצינו שהברכה אינה מפסיקה ואפשר לצרף מה שאוכל לפני למה שאוכל אחר הברכה, דכתב החזו"א ((שם סימן כח ס"ק ד) שמי שהיה צמא קודם ברכת המזון, ואחר ברכת המזון שתה, יש לחוש דלדעת המרדכי (הובא ברמ"א סימן קצד סעיף ד שלדעתו אין חיוב ברכהמ"ז דאורייתא אלא אם שתה והוא תאב לשתות ע"ש) שיתחייב בברכת המזון דאורייתא ע"ש, ומוכח שאף שבירך, אין הברכה מפסיקה וצ"ע].

### ביאור סוף דברי המג"א

הנה לשון המג"א בסוף דבריו 'ואם הוא שבע ממנו וגם אחרים רגילין לשבוע ממנו כשמלפתין עמו דבר אפילו אכלו לבדו מברך המוציא כיון ששבע ממנו', ומשמע שאם הוא שבע משיעור של פת שאחרים היו שבעים ממנו רק אם היו מלפתים בדבר אחר, כבר לא אמרינן דבטלה דעתו. ולכאורה צ"ע מדוע לא בטלה דעתו הרי הוא למעשה אחרים לא שבעים מכזו אכילה שהיא בלי המלפת. ונראה לומר דכוונת המג"א שע"י המלפת אחרים נעשים שבעים ע"י אותה פת בעצמה, והיינו שבכך שאוכלים עוד דברים הפת עצמה משביעה אותם וצ"ב.

### גדר 'נילוש במי פירות'

כתב השו"ע 'וי"א שהיא עיסה שעירב בה דבש או שמן או חלב או מיני תבלין ואפאה, והוא שיהיה טעם תערובת המי פירות או התבלין ניכר בעיסה', אמנם הרמ"א כתב 'וי"א שזה נקרא פת גמור, אלא אם כן יש בהם הרבה תבלין או דבש כמיני מתיקה שקורין לעקי"ך שכמעט הדבש והתבלין הם עיקר וכן נוהגים', והיינו דלשו"ע צריך קצת מתיקות ולרמ"א צריך שיהיה ניכר שהרוב ממי פירות ולא מים.

והנה אף בלשון השו"ע מבואר שצריך שיהיה ניכר הטעם הרבה מאוד, ומשמע שאף לדעת השו"ע צריך שיהיה הטעם מורגש הרבה. ולכן צ"ע בכל הלחמניות מזונות כיון שהטעם אינו נרגש כ"כ דאין לברך עליהם 'מזונות'. אך מאידך נראה דאין לברך עליו 'המוציא' כיון שבשו"ע הרב לא הזכיר תנאי זה שיהיה ניכר הטעם. וצריך לאוכלו רק בתוך הסעודה או שיקבע סעודה עליו ויברך המוציא.

**הדינים העולים:**

1. דעת הב"ח והמג"א שספק פת הבאה בכיסנין יאכל רק בתוך הסעודה. אך המשנ"ב פסק כדעת הט"ז שיכול לברך על זה בורא מיני מזונות. וטעמו דכיון שחיובו מספק יוצא בדיעבד בברכת מעין ג'.
2. כל שיש ספק בברכה אם לחתום בשם או לא קיי"ל שמספק לא יחתום בשם, ואף שחתימה היא מעכבת, כיון שלא חותם מספק אינו חותם מספק.
3. המתפלל ואינו זוכר היכן הוא אוחז ימשיך ממקום שיודע בבירור שלא אמר שברכות מעכבות זו את זו כאן מספק אין להחמיר בזה.
4. הנמצא במדבר ואינו יודע את כל נוסח הברכות, יכול להתפלל את אותם הברכות שהוא יודע את נוסחתם, דכיון שאינו יכול בעניין אחר הברכות לא מעכבות זא"ז.
5. לדעת הגריש"א כל שיש ספק ברכות להקל היינו שהדבר נידון כאילו הוא בירך. ואפשר דתלוי בפלוגתא אם בספק אם המים כשרים לנט"י אם יכול לברך.
6. שיעור קביעות סעודה י"א שהוא שיעור ג' וד' ביצים וי"א שיעור סעודת בוקר וערב [ושיעור זה לא נתבאר וי"א שהוא כ6 וחצי ביצים].
7. דעת המג"א שאף שאר מאכלים מצטרפים לשיעור קביעות סעודה, ויש לבחמיר בזה רק בשיעור של סעודת בוקר וערב.
8. צריך ליזהר לא לאכול פהב"כ אחר שאכל הרבה משאר מיני מאכלים כיון שזה מצטרף לחייבו בברכת המזון, אמנם אם אוכל דבר שבא רק לקינוח נראה שאין להחמיר בזה.
9. י"א שאם אוכל שאר מאכלים ואז מברך ברכה אחרונה לא מצטרף הפת הב"כ שאוכל לאחר מכן. אך נראה דדבר זה תלוי בפלוגתת האחרונים.
10. בדין נילוש במי פירות לשו"ע צריך שיהיה ניכר בעיסה, ולרמ"א צריך שיהיה ניכר המתיקות בטעמו.
11. אותם לחמניות שנמכרות כ'לחמניות מזונות' צ"ע אם אפשר לברך עליהם מזונות כיון שלא ניכר כ"כ המתיקות בפת. אך נראה שאין לברך עליהם המוציא אא"כ קובע סעודתו עליהם.