הערות על ארחות שבת
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

בס"ד כ"ז מנ"א תשס"ח

א] הקדמה סעיף ד', ולכן ישראל הרואה נכרי וכו' אם המלאכה נעשית בביתו של הישראל וכו' צריך למחות בידו של הנכרי.

לא מצינו הך דינא דצריך למחות ביד הגוי בשעושה מלאכה בביתו של ישראל, אלא בשמסר לו הישראל מלאכה זו לעשותה, ואך שלא מסר לו לעשותה בשבת, אך אם הנכרי בא מעצמו לעשות מלאכה לצורך הישראל, לא מצינו דאיכא בזה לדינא דביתו של ישראל, ונ' כן ממש"כ השו"ע בסימן ש"ז ס"ב דמותר לומר לגוי אחר השבת למה לא עשית דבר פלוני בשבת שעבר, אע"פ שמבין שמתוך דבריו שרצונו שיעשנה בשבת הבאה, ובמקור הדברים בסה"ת איירי לגבי הדלקת נר והדלקת אש, אשר הוו מלאכות הנעשות בבית ישראל, ועמד ע"ז הגר"ז בקו"א רנ"ב סק"ה ובמהדו"ב לסימן רמ"ג, וממש"כ הרמ"א בסימן רע"ו ס"ה דמותר למחות בגוי שבא להדליק נר או להוסיף שמן, והרי דמדינא א"צ למחות בו, ואף דעושה כן בבית הישראל, והיינו משום דכל דלא מסר לו מלאכה זו לעשותה, לי"ב לדינא דביתו של ישראל.

וכן נ' מד' המג"א בסי' ש"ה סקי"ד שלא הק' אדינא דשפחות שעושות הגבינות, אלא מדינא דרבינו שמחה, ולא הק' מדינא דביתו של ישראל, כמשה"ק לעיל מינה סקי"ג בדין חליבה ע"י גוי, וכפי הנראה הוא משום דבשפחות שעושות גבינות לא אמר להן בחול לעשות כן, וכאשר כ"ה מפורש בד' ההגמי"י, וע"כ אין לאסור בזה מדין מלאכה בביתו של ישראל, אך הגר"ז שם כתב דיש לאסור גם משום דינא דביתו של ישראל, וצ"ע.

וכן נ' ללמוד גם מד' המג"א סימן רע"ו סק"ד וסקי"ד, דמבו' בדבריו דאף בביתו של ישראל א"צ למחות אלא בשעושה בעצי ישראל, עייש"ה, ועמד ע"ז הגר"ז בקו"א סימן רנ"ב סק"ה, ונ' דהוא משום שלא אמר לו הישראל כלל לעשות המלאכה, ולי"ב משום איסורא דביתו של ישראל, וע"כ אין לאסור אלא בשעושה בעצי ישראל, וע"כ כתב המג"א שם דאם הוא עושה בקיבולת ה"ז אסור משום קיבולת בביתו של ישראל, אך כל שאמר לו הישראל מתחילה לעשות המלאכה אף שלא אמר לו לעשותה בשבת, אי"ב לאיסורא דביתו של ישראל וצריך למחות בידו אף בשעושה בעצי הגוי, וכן נ' בד' הגר"ז שם, עייש"ה, ושו"ר שכבר כתב כן בתהל"ד סימן רנ"ב סק"ה וסימן רע"ו סק"א.

ב] שם סעיף ז', רמז הנעשה בדרך צווי וכו' והתירו הפוסקים רמז כזה אם הוא נעשה בימות החול.

הנה אמנם כ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן ש"ז שהותר רמז של צווי בחול, וכ"נ במ"ב שם סק"י, אך הנה הגר"ז שם ס"ח נקט לא כן, ז"ל, מותר לומר לנכרי אחר השבת מדוע לא עשית דבר פלוני בשבת שעברה אע"פ שמבין מתוך דבריו שרצונו שיעשנו בשבת הבאה אין בכך כלום כיון שאומר לו כן בחול ואין באמירתו זו שום (רמז) ציווי לעשותה בשבת הבאה אלא שהנכרי מבין כן מעצמו, עכ"ל, והרי דהא דשרי לומר כן, הוא משום דאי"ז כרמז של ציווי לעשות בשבת הבאה, וכ"נ מד' החיי אדם כלל ס"ב סעיף ב', ז"ל, ואפילו לומר לו קודם שבת לעשות איזה דבר שאסור לישראל לעשות בשבת אסור, ואפילו אם אינו אומר בפיו אלא שמרמז לו בידיו או שאומר לו בלשון שיבין וכו' אסור כיון שאומר לו בלשון צווי, אבל מותר לומר לו שלא בלשון צווי וכו', וכן מותר לומר לו אחר השבת למה לא עשית כך בשבת, כדי שיבין שבשבת הבאה יעשה כך, עכ"ל, וכ"ה בזכרו תורת משה סימן מ"ח, והרי דפשיטא לי' דאסור לרמוז קודם השבת רמז של ציווי, והא דשרי לומר לו למה לא עשית כך בשבת, בע"כ דהיינו משום דלא חזינן לזה כרמז של ציווי, וכדלהלן.

וכן נ' ממש"כ בסה"ת סימן רנ"ב, אבל לאחר השבת מותר לומר לעבדו ולשפחתו מדוע לא עשית האש למה לא הדלקת הנר בשבת שעברה "אע"פ שנראה הערמה כדי לעשות לשבת הבאה", עכ"ל, ואם טעם ההיתר לומר לגוי אחר השבת למה לא עשית כן בשבת שעברה הוא משום דקודם השבת מותר לרמוז, א"כ מהו שכתב סה"ת דהא דשרי לומר כן הוא אע"פ שנראה הערמה וכו', הרי ל"ב כלל להערים, אלא אף שרומז להדיא לגוי לעשות מלאכה שרי, ונ' מזה , דהא דשרי לומר לגוי אחר השבת מדוע לא עשית האש למה לא הדלקת הנר בשבת שעברה, אי"ז משום דקודם השבת שרי לרמוז, אלא היינו משום דאמירה זו אינה מתפרשת כרמז של ציווי לעשות מלאכה בשבת הבאה, אלא היא מתפרשת כגערה על מה שלא עשה בשבת שעברה, וע"כ הגם שהגוי מבין מזה לעשות בשבת הבאה, מ"מ כיון שהישראל לא ציוהו על כך שרי, ואשר זהו מש"כ סה"ת דאע"פ דהוי זה הערמה לעשות בשבת הבאה, מ"מ כיון שאמירתו אינה מתפרשת כרמז של ציווי לי"ב איסורא, וז"ב, ול' סה"ת בסימנים סימן רכ"ב, אבל מותר לומר לגוי בחול מדוע לא עשית כך בשבת שעברה, אע"ג כי "שמא" ע"י כן עושה הגוי בשבת הבאה, עכ"ל, וכ"ה בסמ"ג ל"ת ס"ה בד"ר, ומ' כנ"ל, שעיקר אמירתו אינה מתפרשת כלל כרמיזה לגוי לעשות בשבת הבאה, ואך דשמא עי"ז יעשה הגוי בשבת הבאה.

ומה שלא התירו לומר כן אלא אחר השבת, אך בשבת עצמה אסור לומר למה לא עשית כן בשבת שעברה, כאשר כן מפורש בל' סה"ת בסימנים, דמותר לומר לגוי "בחול" וכו', נ' דהוא משום דכל שאומר כן בשבת, מתפרשת אמירתו כציווי שיעשה כן בשבת זו, ורק כשאומר כן בחול הוא שמתפרשת אמירתו כגערה על מה שלא עשה כן בשבת.

ונ' מקור גדול לזה, ממש"כ מהר"ם מר"ב בתשובה ד"פ סימן ר"ב, ז"ל, וגם בלא שום ראי' לאסור אין לנו לחלק באמירה שבות בין אומר לגוי בשבת למערב שבת, עכ"ל, ושם סימן תקנ"ט כתוב, דמהר"ם ז"ל אמר דיכול לומר לאחר השבת למה לא עשית כך וכך בשבת שעבר, עכ"ל, וצ"ב דכיון שכתב מהר"ם דאין לנו לחלק באמירה שבות בין אומר לגוי בשבת למערב שבת, א"כ מ"ט חילק ביניהם בדין רמיזה, דהגם רמיזה בשבת אסורה, אפ"ה מותר לומר לגוי אחר השבת למה לא עשית כך וכך בשבת שעבר, ובע"כ דהא דשרי לומר אחר השבת למה לא עשית כו"כ בשבת שעבר, אי"ז משום דרמז של צווי בחול מותר, אלא הוא משום דכה"ג ל"ה כרמז של צווי.

ג] הערה ח', ועי' בשו"ת חת"ס וכו' שכתבו וכו'.

יש להוסיף שהדברים מפורשים כן בד' ראבי"ה סימן שצ"א, ז"ל, אבל אם אפשר, כגון הבאה ברשות הרבים דאם יש שם מחיצה מביא, שרי אמירה לגוי וכו' דבאמירה אין בו משום ממצוא חפצך ודבר דבר, ובלבד שלא יעשה המעשה של הבאה על פיו ובשליחותו היום בשבת אלא למחר וכו', ודוקא לדבר מצוה הותר הילוך דגוי בשבת אבל לא בדבר הרשות, דכד משית נמי איסורא דאמירה לגוי מהכא, מטעם שאם יש שם מחיצה מביא, אכתי נידון כאילו אמר לו מערב שבת לך למחר בשבת, דהאמירה בהיתר ואפ"ה אסור וכו', עכ"ל, ולהדיא דאמירה בשבת לעשות במוצ"ש איסורה הוא משום ממצוא חפצך, וע"כ אם אפשר לעשות בהיתר לי"ב איסורא, ואמירה בער"ש לעשות בשבת הויא האמירה בהיתר והאיסור הוא במה שעושה בשבת על פיו ובשליחותו, ואמירה בשבת לעשות בשבת איכא איסור גם באמירה משום ממצוא חפצך וגם בעשי' שעושה על פיו ובשליחותו.

ד] הערה כ"ב, ונראה דאף בנכרי שאינו מקבל שכר על פעולתו נאמר היתר זה שלא למחות בידו וכו' ולא נתכוין רש"י לומר שהגמ' איירי דוקא בנכרי המקבל שכר, וגם סתימת הגמ' והפוסקים מ' דאיירי בכל גוונא.

אמנם לכאו' לא הי' לנו להתיר אלא בנכרי המכירו, דאף אם אינו מקבל שכר, מ"מ אמרי' דאדעתא דנפשי' קעביד שיהא לו מזה טוה"נ, כל' הגר"ז רנ"ב ס"י ובקו"א שם סק"ה, וכ"כ הגר"ז כמ"פ במהדו"ב לסימן רמ"ג, ועיי"ש בתו"ד בד"ה וה"נ ס"ל למהר"ם שכתב, ז"ל, אבל העושה מעצמו לא עביד אדעתא דישראל מסתמא מאחר שלא אמר לו כלום אלא אדעתא דנפשי', דהיינו נכרי דעלמא שיודע שלא יפסיד, כדפרש"י דף קכ"א וכו', אלא בנכרי דעלמא, שיודע שלא יפסיד ומצפה לקבל טובת הנאה בודאי בעד עמלו בלי שום ספק ודעתו סומכת ע"ז, שאל"כ לא הי' עושה בשבת מעצמו בלא אמירת הישראל היום מאחר שאינו אדון לו לצוות עליו, ואין חוששים שמא מכניס את עצמו לספק קבלת פרס וכו', עכ"ל, ועפי"ז כתב שם דאם אין מצפה לקבלת שכר נוסף על מלאכה זו, ה"ז אסור, אך בנכרי שאינו מכירו כלל, ודאי עיקר עשיית הנכרי היא אדעתא דהישראל, והי' לנו לאסור בזה, וכאשר כ"ה בד' הגר"ז שם דאם אינו מצפה לקבלת שכר נוסף ע"ז ה"ז אסור, וצ"ע.

ה] עמ' 6, ומכח זה נקטו וכו' שדברי רבינו שמחה שחייב הישראל למחות נתקבלו רק באופנים מסוימים וכו' וכן אם אין הנכרי בא וכו' אלא בא רק לעשות מעשה סילוק כגון לכבות נר וכו' א"צ למחות ביד הנכרי.

יש להוסיף לסייע לזה מד' המג"א בסימן של"ד סקכ"ז, ז"ל, גוי שבא וכו', דגוי אדעתא דנפשי' קעביד ואפי' יודע שנוח לו לישראל הוא להנאת עצמו מתכוין שיודע שלא יפסיד, אבל בסי' רע"ו בהדלקת נר גוף הישראל נהנה ממנו לא אמרי' אדעתא דנפשי' קעביד הואיל והגוי מתכוין להנאתו (תוס' דף קכ"ב), עכ"ל, וצ"ע שהרי מה שהוצרכו התוס' לחלק כן, בפשוטו הוא משום דלא ס"ל לחלק בין איסור הנאה לחובת מחאה, ולדידהו בהדלקת נר צריך למחות בידו אף בשמדליק הגוי בנר שלו, וזהו דקשיא לתוס' דמ"ט בכבוי א"צ למחות בידו, אך לפ"מ דקי"ל דא"צ למחות ביד הגוי בשמדליק בנר שלו אף דאסור ליהנות מזה, לכאו' א"צ לחילוק זה, ועמד ע"ז בתהל"ד סימן רע"ו סק"ד, ועיי"ש שהביא מס' שע"ש שפירש ד' המג"א, שבא לפרש מ"ט לי"ב לדין מחאה דעושה בחפציו של ישראל, וע"ז פירש דהוא משום דדין מחאה דעושה בחפצי ישראל הוא רק בהדלקת נר שגוף הישראל נהנה ממנו דבזה הויא עשיית הגוי להנאת ישראל, ומשא"כ בכיבוי דליקה שהגוי עושה להנאת עצמו, עכ"ד, ולפ"ז הרי מבו' להדיא בד' המג"א דדין מחאה דעושה בחפצי ישראל הוא רק במלאכה הנותנת הנאה לישראל, ובתהל"ד שם הביא שכ"כ השע"ש לדינא, ויש להוסיף שכ"ה מבו' מד' המג"א בסימן רנ"ב סק"ט שציין למש"כ בסימן של"ד, ונ' להדיא דכונתו דכל הא דצריך למחות הוא רק בכגון הדלקת נר דגוף הישראל נהנה ממנו, עיי"ש.

והנה אמנם התהל"ד שם כתב דאין לפרש כן בד' המג"א דא"כ הו"ל להמג"א לתרץ כמו שתירץ רבינו שמחה גופי' דבכיבוי דא"צ ליטול רשות אמרי' דאדעתא דנפשי' קעביד, עכ"ד, אך יל"פ דר"ש הוצרך לחלק כן לטעמי' דס"ל דבעושה מלאכה בחפצי ישראל צריך למחות בידו אף במלאכה שאינה נותנת הנאה לישראל, אך לפ"מ דקי"ל דא"צ למחות בידו אלא במלאכה שנותנת הנאה לישראל, א"צ לחילוק רבינו שמחה. עוד הק' התהל"ד שם דבד' המג"א סימן רנ"ב סק"ט וסימן ש"ה סקי"ד מבו' דאף בשאין גוף הישראל נהנה צריך למחות ביד הגוי בשעושה בחפצים של ישראל, עכ"ד, ודבריו צ"ע דעשיית מנעלים לצורך הישראל ועשיית גבינות לצורך אכילת הישראל, חשיב שפיר כנהנה גוף הישראל, וע"כ כל שעושה בחפצים של ישראל צריך למחות בידו. ומש"כ התהל"ד שם לפרש מכוון התוס' לדעת המג"א בע"א, ועי' גם בד' הגר"ז במהדו"ב לסימן רמ"ג בתחי"ד דמבו' שפירש ד' התוס' עד"ז, כמדומה דאי"ז מתישב בל' המג"א שמבו' להדיא בלשונו דטעם החילוק הוא דבכיבוי עושה הגוי אדעתא דנפשי' ובהדלקת נר עושה אדעתא דישראל.

ו] הערה כ"ח, וכבר הק' כן בהגה' רע"א וכו', ודן רע"א לתרץ שהחובה למחות בב' ענינים אלה [בבית ישראל ולעיני ישראל] הוא רק במלאכה הישראל לנכרי בימות החול וכו'.

לא מצינו בד' הגרע"א שהק' מדין ביתו של ישראל, אלא הק' מדינא דרבינו שמחה דצריך למחות בעושה מעצי ישראל, עיי"ש, ובדין ביתו של ישראל יתכן דהוה פשיטא לי' דהיינו רק בשמסר לו המלאכה בחול לעשותה, וכמש"נ כן לעיל אות א', ולא ברירא לי אם גם ע"ז דן הגרע"א לחלק דלא אסרינן אלא היכא שנתן לו המלאכה בחול לעשותה, או שכתב כן רק לגבי הא דצריך למחות כשרואהו עושה בשבת, שהרי מפורש הוא בד' המג"א בסימן רע"ו דדינא דרבינו שמחה הוא אף בשלא מסר לו מלאכה זו בחול כלל, וע"כ אסר אף בהדלקת נר שלא מסר לו בחול, וכ"ה מבו' בד' רבינו שמחה גופי' דהאיסור הוא אף במלאכה שלא מסר לו בחול, אמנם באמת גם מש"כ הגרע"א דהך דינא דכל שרואהו עושה בשבת צריך למחות בידו הוא רק בשמסר לו המלאכה בחול, צ"ע מד' המג"א בסימן ש"ה סקי"ד שכתב דכל שעושה בחינם צריך למחות, והתם איירי בשלא אמר להן בחול לעשותו, וכמש"כ בהגמי"י פ"ח ה"י, (ומה"ט לא אסר המג"א שם מכח דינא דביתו של ישראל, וכמש"נ כן לעיל אות א'), וצ"ע בזה.

ז] הערה כ"ט, אמנם עי' וכו' וכגון בסימן ש"ז סקי"א עיי"ש שם בביאוה"ל ד"ה ואפי' שמבו' דההיא דסקי"א קאי גם על חובת מחאה ולא רק על איסור הנאה.

צ"ע, שהרי המ"ב שם בסקי"א כתב, ז"ל, ומ"מ לא יהנה הישראל מאותה מלאכה עד אחר השבת כדין גוי שעשה מלאכה לצורך ישראל, א"נ מיירי בדבר שאין גוף הישראל נהנה ממנו כגון שכבר יש נר ואש והגוי מוסיף וכו', עכ"ל, ואם מכוון הביאוה"ל הוא דמכח זה גם לי"ב לדין מחאה דעושה בעצי ישראל, לכאו' כ"ז ניחא בהאופן השני שכתב המ"ב שכבר יש נר ואש והגוי מוסיף, אך בהאופן הראשון שכתב המ"ב דלא יהנה מאותה מלאכה עד אחר השבת, הרי לכאו' אף דנימא דכל דין מחאה בעושה בעצי ישראל הוא רק כשנהנה גוף הישראל מן המלאכה, מ"מ ודאי דיש לאסור גם בשיהנה במוצ"ש, כאשר כן מבו' במג"א סימן ש"ה סקי"ד ובמ"ב שם סקע"ד בדין שפחות העושות גבינות, דמיירי בשאין אוכל הגבינות עד אחר השבת, שהרי אסור לאכלן בשבת, וכמש"כ המ"ב שם ובשעה"צ סקס"ח.

ולכאו' מוכח מזה דמש"כ בביאוה"ל דמיירי במלאכה שא"צ למחות, היינו שא"צ למחות כדי שלא יהנה, אך לא בא לפרש מ"ט לי"ב דין מחאה דעושה בעצי ישראל, ואמנם צ"ע באמת דעכ"פ באופן הראשון שיש לו הנאה גמורה ממעשה הגוי ואך שלא יהנה עד אחר השבת מ"ט לי"ב לדין מחאה דעושה בעצי ישראל, ואולי יש לדחוק, למשמעות ל' המ"ב בסימן רנ"ג סקצ"ו וסימן ש"ה סקע"ד דכל דין מחאה דעושה בעצי ישראל הוא רק בשרואהו הישראל, וכן מ' בל' המג"א סימן רנ"ב סק"ט, (וגם ד' המג"א בסימן ש"ה סקי"ד יש לפרשם דאיירי בשרואהו עושה, שהרי מש"כ שם דבעושה בחינם פשיטא דצריך למחות כמ"ש בסימן רנ"ב, הוא רק בשרואהו), ולפ"ז י"ל דהתם איירי בשאין הישראל רואהו עושה, אך זה דחוק קצת בסתימת הדברים, וצ"ע בזה.

ח] שם, וד' המ"ב בסימן רע"ו סקל"ז אכתי צ"ע.

כמדומה דאין ללמוד מד' המ"ב בסימן רע"ו שצריך למחות אף במלאכה שאין להישראל ממנה הנאה גמורה, דמש"כ המ"ב שם דצריך למחות כשרואה להוסיף שמן בשבילו, נ' פשוט דס"ל דאי"ז תוספת הנאה, שהרי עיקר התועלת בתוספת השמן הוא כדי שידלק זמן רב יותר וזה מטרת הגוי בהוספת השמן, ונמצא שנהנה הישראל הנאה גמורה ממעשה הגוי, וע"כ שפיר איכא בזה לדינא דגוי העושה מלאכה בעצי ישראל שצריך הישראל למחות בו, וז"פ, אמנם הנה הנשמ"א בכלל ס"ב נקט בפשיטות לא כן, והביא מש"כ הכל בו סימן ל"א, ז"ל, ואם תרצה השפחה לרבות שמן בנר בליל שבת יכול הישראל למחות בידה, עכ"ל, אך בדעת המ"ב י"ל דאמנם הכל בו לא ס"ל כלל לדין מחאה בעושה בעצי ישראל, אך לפ"מ שפסק המג"א לדין זה, י"ל דה"ז שייך אף בהוספת שמן, וז"פ, וגם מש"כ שצריך למחות כשרואה שרוצה להדליק נר, יל"פ דאיירי בשאין נר אחר, או אף אם יש נר אחר, אך עיקר הדלקת נר זה היא כדי שידלק אחר שיכבה הנר הראשון, וז"פ, שו"ר בהערה רט"ו שכתב כן דאם בזמן שבא הגוי להדליק נר לצורך הסעודה יש נר אחר דולק אך עד שעת הסעודה יכבה, צריך למחות בגוי מלהדליקו, עכ"ד.

ט] סעיף י"ד, מ"מ נראה דפעמים אין מלאכתו מוגדרת כתוספת הנאה, וכגון במקרה שהנכרי בא להדליק מזגן או מאורר וכו' דסו"ס הנאת המזגן נחשבת הנאה שלא היתה קודם לכן כלל וכו' ואם המזגן כבר פועל והנכרי רק בא להגביר את דרגת הקור, מסתבר שזה נחשב לתוספת וכו', וכן הדין בכ"ז לענין תנורי חימום.

דין זה צ"ע, דלכאו' אף אם המזגן פועל והגוי מגביר את דרגת הקור, ג"כ חשיב כהנאה מחודשת הבאה ע"י הגוי, דהגם שהמזגן כבר הי' פועל, אך מ"מ כיון שבאופן זה שפעל עדין הי' החדר חם, נמצא שמלאכת הגוי מביאה הנאה מחודשת, דמאי נפ"מ אם מדליק גוי מזגן בחדר ביום שהטמפ' בו היא 30 מעלות דה"ז אסור, מהיכא דמגביר המזגן הפועל בחדר ביום שהטמפ' בו היא 40 מעלות באופן שלפני הגברת המזגן עדין החדר חם בטמפ' של 30 מעלות, שו"ר בהערה ס"א שכתב כן בשם האג"מ שהתיר בזה, ולא מצאתי ד"ז בד' האג"מ.

ואמנם הנה מצינו כעין דין זה, במש"כ סה"ת בסימן רנ"ב דאם נתן הגוי באש עצים הרבה מותר ישראל ליהנות מהן כיון שמתחלה הי' יכול ליהנות קצת מן האש וכ"כ הסמ"ג והגמי"י ומרדכי, והובאו דבריהם בב"י סימן רע"ו, ובמ"ב שם סקל"ג, וגם התם הרי אף שכבר הי' אש, מ"מ ע"י שהוסיף הגוי אש מתחמם החדר יותר, ואפ"ה התירו בזה, וצ"ע מה טעם יהא זה מותר, אך נ' דבע"כ צל"פ דטעם ההיתר הוא משום שבידו לישב במקום הסמוך לאש שהוא מתחמם היטב גם ע"י האש הקטנה, וכ"נ בל' סה"ת בסימנים שם שכתב שהי' מעט אש "שראוי לחמם בדוחק".

י] הערה נ"ט, והנה במקום שיש בו תאורת חרום וכו' נראה לכאו' דמותר במקום הצורך לרמוז לנכרי להדליק את האור וכו', דהנה המג"א סימן רנ"ג וכו'.

לכאו' דין זה תלוי באיסורא דהנאה ממעשה הגוי, דאמנם אם הוא גזירה שמא יאמר לו יש מקום להתיר בכה"ג, אך אם הוא משום שלא יהנה ממלאכת שבת, הרי דהא דבתוספת אורה מותר, הוא משום דלא חשיב כהנאה גמורה ממלאכת שבת ולא אסרו בזה, ולפ"ז כמדומה דאין להתיר בכה"ג שיש תאורת חרום וכו', דמ"מ עתה שהתאורת חרום נכבית הוא נהנה הנאה גמורה ממלאכת שבת.

עוד ילה"ע בזה, דלכאו' אף אי נימא דאין בזה איסור הנאה ממלאכת הגוי, מ"מ י"ל דיש בזה חובת מחאה, דאף דנימא דאין חובת מחאה בגוי בשאין הישראל נהנה הנאה גמורה מן המלאכה, מ"מ הכא שהוא נהנה הנאה גמורה ממעשה הגוי כיון שע"י הדלקת הגוי נכבה התאורת חרום ונהנה הנאה גמורה מהאור שהדליק הגוי, יש לחשוב לעשיית הגוי כעשי' בעד הישראל וצריך למחות בו, וכ"ש באופן שאין התאורת חרום ראוי' לדלוק אלא לזמן מועט, דכה"ג ודאי דהדלקת הגוי נותנת לישראל הנאה גמורה, (אך שמא אי"ז טעם לאסור אם כוונת הגוי להדליק לצורך עכשיו ולא לצורך לאח"ז), וצ"ע בזה.

יא] סעיף כ"ט, נכרי המועסק כשכיר בבית ישראל וכו' והטעם משום שהוא מועסק בתורת שכיר.

כמדומה דאי"ז מדוקדק, דעיקר הטעם הוא משום שהישראל מרויח במה שעושה מלאכה זו בשבת, דקרוב הדבר שיצטרך למחר מלאכה אחרת, וכמו שפירש כן במ"ב סימן רמ"ד סקכ"ט, ואמנם בעי' גם להטעם שכתב שהוא מועסק בתורת שכיר, דאילו ל"ה מועסק בתורת שכיר הי' מותר אף שהישראל מרויח מכך, דמ"מ הוא עושה אדעתא דנפשי', ורק כשהוא שכירו של ישראל, הוא דאמרי' דכל שהישראל מרויח מכך חשיב כעושה אדעתא דישראל.

יב] הערה פ', עמד ע"ד הרמ"א שלא מצינו מקור בד' הראשונים להתיר אמירה לגוי בדבר שיכול הישראל ליהנות מהחפץ בלא מלאכת הגוי.

יש להעיר שהאמנם בד' הראבי"ה ומהר"ם לא מצינו כן, אך מצינו כן בד' ראב"ן במס' עירובין הביאו האמרי בינה שבת סימן י"ב, ז"ל, ויש מתירין אפילו לומר לגוי מלא לי, מדאמר בפרק שואל אמר ר"י אמר שמואל מותר לאדם לומר למחר אלך למקום פלוני הואיל ואם הי' שם בורגנין הי' הולך, ה"נ הואיל ויכול לטפס ולירד לבור ולשתות יכול לומר לגוי דלה לי, עכ"ל.

אמנם קשיא טובא ע"ז, דא"כ הרי בדין דה"נ מותר לומר לגוי להביא דבר מחוץ למחיצה בשבת, מכח הא דאם הי' מחיצה הי' מביא, וכן מותר לומר לו להביא דבר מחוץ לתחום מכח הא דאם הי' בורגנין הי' הולך ומביא, וא"כ מ"ט תנן במתני' דקכ"ב. דאם מילא בשביל ישראל אסור, הרי הגם דבממלא בשביל בהמתו ל"ש ה"ט דאי בעי מטפס ויורד, מ"מ יש להתיר אמירה לגוי בזה מכח הא דאם הי' שם מחיצה מביא, גם קשיא מהא דתנן במתני' דקנ"א. דגוי שהביא מחוץ לתחום ה"ז אסור, והרי דאסור לומר לגוי לילך חוץ לתחום ולהביא, הגם דאם הי' שם בורגנין הי' הולך ומביא, והרמב"ן בדקנ"א. הוכיח כן גם מהא דאסור לשלוח איגרת, עיי"ש, וע"ד הרמ"א ל"ק מהתם, דיל"פ שלא התירו אלא בגוונא דאפשר לו לילך לשם ואינו נהנה ממעשה הגוי, ומשא"כ בממלא הגוי לבהמתו או במביא מחוץ לתחום שהוא נהנה ממעשה הגוי, ל"מ הא דאם הי' שם מחיצות או בורגנין הי' מביא, שהרי סו"ס עתה שאין שם מחיצות ובורגנין ואין בידו לעשותן הרי הוא נהנה ממעשה הגוי, ועי' בפמ"ג ש"ז אש"א י"ב שכתב כעין חילוק זה בד' המג"א שם, עייש"ה, שו"ר כעי"ז בנשמ"א כלל ס"ב סק"ג, אך בד' ראב"ן שפירש דההיתר בזה נלמד ממש"א דמותר לומר למחר אלך למקום פלוני הואיל ואם הי' שם בורגנין הי' הולך, וכ"ה בביאור הגר"א סימן רע"ו ס"ג, קשיא דאם אכן דינא דהתם הוא אף בשאומר לו לעשות בשבת, א"כ מ"ט אם מילא גוי לבהמתו או הביא מחוץ לתחום, ה"ז אסור, הרי יש לנו להתיר לכתחילה לומר לו, וצע"ג.

יג] הערה צ"ה, בדין הפלגה בספינה המופעלת ע"י גוי.

דין הפלגה בספינה שרובה ישראל, מצינו מפורש בד' הריטב"א בשבת די"ט. בשם הרמב"ן, ז"ל, והנכון והעיקר בזה מה שפי' רבינו הגדול ז"ל דמתני' בספינה שרובה ישראל או מחצה על מחצה, ויש במלחות הספינה כמה מלאכות של תורה קושר ומתיר וכיו"ב וכמה איסורין דרבנן, וכשנכנס שם בע"ש אע"פ שקבלנות היא מכל מקום נראית כאילו ישראל מצוה לו לעשות וכאילו עושה בשליחותו כיון שישראל שם ונראה כעושה מלאכת קבלנות בביתו של ישראל שהוא אסור, אבל ברביעי ובחמישי דלא מינכרא מילתא בשבת עשאוה כאילו הוא קבלת בנין חוץ לתחום שהוא מותר, ומזה הטעם התירוהו לדבר מצוה, עכ"ל, וגם הר"ן שם הביא עיקר ד' הרמב"ן, ומבו' בדבריהם דברוב גויים א"צ לטעם זה ובלא"ה מותר, משום דעיקר העשי' היא בעד הגויים, וע"כ לי"ב לאיסור אמירה לגוי, ואמנם בעיקר מה שהתירו בזה משום דהוי זה בקבלנות, צ"ע דבאופן המצוי שמקפיד שיגיע למחוז חפצו בזמן מסוים, הוי כהתנה עמו לעשות בשבת דל"מ בזה התירא דקציצה, וכבר עמד ע"ז הפמ"ג במש"ז סו"ס רמ"ח, וצ"ע בזה, ואמנם לא דנו הראשונים אלא משום איסור אמירה לגוי, אך לא דנו כלל לאסור משום איסור הנאה ממעשה הגוי, וצ"ע בזה.

יד] סעיף מ"ב, ישראל הנמצא בבנין מגורים אשר בשעת כניסתו לחדר המדרגות נדלק בו האור וכו' יש בזה העצה וכו' שיזמין את הנכרי וכו', ובהערה שם כתב דכשעושה זאת הנכרי רק לטובת הישראל ה"ז אסור.

לכאו' כל מקום האיסור בזה הוא רק בשדעת הגוי להדליק את האור ע"י כניסתו, אך אם אין דעתו לכך, הוי כפס"ר שמותר ע"י גוי, ואף באופן שדעת הגוי להדליק את האור ע"י כניסתו, אכתי יש להתיר גם באופן שבא לבית הישראל לצורך הישראל, דמ"מ את הדלקת האור אינו עושה לצורך הישראל, ורק כשמבין שמביאו הישראל כדי להדליק את האור, הוא דיש לאסור בזה, וגם בכה"ג יש לדון אם יש בזה איסור אמירה לגוי דמה שמזמינו לביתו חשיב כאמירה להדליק את האור, או דאין אסור אלא ההנאה ממעשה הגוי, ואם אכן אין לאסור בזה אלא משום איסור הנאה ולכאו' הכי מסתברא, א"כ כמדומה דאין לאסור אלא באופן שיש לישראל צורך באור, ולא באופן שאין לו צורך כלל באור, ורק שהוא צריך שיכנס תחילה הגוי משום שבלא זה יהא אסור לו ליכנס כיון שע"י כניסתו נדלק האור, וצ"ע בזה.

טו] הערה ק', אמנם נ' וכו' וה"נ רשאי לומר לנכרי ליטול את המוקצה לעצמו משום שיש לישראל תועלת מנתינת המוקצה לנכרי.

כמדומה דזה חידוש גדול לחשוב בכה"ג דהוי הטלטול לצורך דבר המותר, שהרי טלטול הנכרי הוא לצורך עצמו ולא לצורך התועלת שיש לישראל מזה, וצ"ע בזה.

טז] סעיף מ"ד, ונראה דמותר גם לומר לו למה כבית את האור, כדי להעמיד את הנכרי על טעותו, ואם ידליקנו הנכרי מעתה אין בזה איסור, שה"ז כנר שהדליקו לצורך עצמו.

צ"ע דאף שחידשו האחרונים דכה"ג חשיב כעושה אדעתא דנפשי', כ"ז הוא היכא שעושה כן מדעת עצמו, אך אם רמז לו הישראל לעשות כן, שפיר י"ל דחשיב כעושה אדעתא דישראל, וגם יתכן דכל הא דשרינן משום דעביד אדעתא דנפשי', היינו רק דמה"ט לי"ב לאיסור הנאה ממלאכת הגוי, אך כל שרומז לו לעשות כן דיש לאסור בזה משום איסור אמירה לגוי, לא מצינו דיש להתיר בזה מכח הא דעיקר עשייתו היא אדעתא דנפשי', וצ"ע בזה.

יז] הערה ק"ה, ויל"ע אם יש חילוקים לדינא בין סברא זו דלאו כל כמיני' וכו' ובין הך סברא שנקט סה"ת להלכה דאין מטריחין את האדם לצאת מביתו וכו'.

נראה דנפק"מ רבתא בזה, שהרי בההיא עובדא דירושלמי שאמרו ע"ז דאין מטריחין וכו', איירי שהי' שמואל בבית הגוי, וגוי זה הדליק הנר, ובזה ל"ש להתיר משום דלאו כל כמיני', שהרי הוי הבית של הגוי וודאי מצי לאסרו על שמואל, אלא משום דאין מטריחין וכו' וכמש"כ הב"י בסימן רע"ו, ז"ל, אע"ג דבההוא עובדא לא הי' שמואל בביתו אלא בבית הגוי כיון שהי' בית הגוי באותה שעה מיוחד לדירתו ביתו מיקרי והוי טורח לצאת ממנו, עכ"ל.

יח] סעיף מ"ה, וכן הדין אם ישראל וכו' ובא נכרי והדליק עבורו תנור וכו' ויש מהפוסקים וכו' ולשיטתם צריך להפוך פניו מהתנור.

לא הבנתי, מה מהני הפיכת פניו כלפי הנאת החימום, דאין הפיכת פניו מונעת הנאה זו.

יט] הערה ק"ח, והנה וכו' וא"כ יש צירוף נוסף ליהנות בדיעבד מהנר דהא לפי בעה"ע שרי אף לומר לנכרי לכתחילה להדליק לצורך מצוה.

לכאו' לאו כללא הוא, דטעם זה אינו מועיל להתיר אלא בשא"א לו לילך לביהמ"ד וללמוד, דאם אפשר לו בע"א הרי גם לפי בעה"ע אסור לומר לו להדליק, ומטעם זה אין ד' החיי"א והמ"ב שאסרו ללמוד לאור הנר, סותרים להוראת הגריש"א להתיר בדיעבד בשגג וציוה על גוי להדליק נר לצורך מצוה.

כ] עמ' 23, האומר לנכרי לעשות עבורו פעולה אשר ניתן לעשותה בדרך של היתר וכו' והנכרי בחר לעשותה בדרך של איסור פעמים שאין בזה איסור וכו', ובהערה ק"י כתב מקור לזה מהא דשרי למסור מלאכה לשכיר נכרי בימות החול משום שלא ציוה עליו לעשותה בשבת ויכול הוא לעשותה בימות החול.

לכאו' אין מקור להתיר בזה, אלא בשבאנו לאסור מצד ציווי הישראל, דבזה כל שיכול הגוי לעשותו בדרך היתר אי"ז נכלל באמירת הישראל לעשות בדרך איסור, אך במלאכות שצריך למחות ביד הגוי מלעשותן אף בשלא ציוהו הישראל, מהיכ"ת דיועיל מה שיכול הגוי לעשותן בדרך היתר, הרי מ"מ כיון שהוא עושה עתה מלאכת איסור לצורך הישראל צריך למחות בידו, ורחוק לומר דחשיב כקבלן דעביד אדעתא דנפשי' וא"צ למחות בידו, ואם אכן הוא כן, יש לאסור בכמה מן האופנים שהתיר בהן להלן, וגם יש לאסור בדהוי הגוי שכיר של הישראל, דכה"ג אסור לעשות מלאכת ישראל בכל גווני, ועמש"נ להלן אות ל"ח.

עוד יש לדון בדין זה, די"ל דאף בכה"ג אסור הישראל ליהנות ממלאכת הגוי עד בכדי שיעשו, דהגם דליכא איסור באמירתו, מ"מ לא עדיף מאילו עשה הגוי מעצמו לצורך הישראל דאסור הישראל ליהנות מזה, ודמי לשכיר שלא ציוהו לעשות בשבת, דהגם דליכא איסור באמירה, מ"מ אם עשה המלאכה בשבת אסור הישראל ליהנות מזה, ואף בקצץ עמו אסר הרמ"א בר"ס רע"ו, עכ"פ במלאכה שעושה הגוי כדי שישתמש הישראל בזה עכשיו, כמש"כ המ"ב בסמן רנ"ב סקכ"ז, וגם לפ"ז יל"ע בכמה מן האופנים שהתיר להלן גם בדיני מעשה שבת סעיף כ"ב כתב בפשיטות להתיר בזה, אך לכאו' מהוראת הבית הלוי שהתיר לומר לגוי להעביר חפץ מבית לבית דרך רה"ר כיון שהגוי יכול לעשות לזה באופן המותר מה"ת, נ' שדעתו דבכה"ג אף מותר ליהנות מן המלאכה, וצ"ע הטעם בזה, ואולי סמך במקום צורך גדול על דעת ר"ת שהביא הרמ"א בסימן שכ"ה ס"י דכה"ג מותר ליהנות מן המלאכה.

כא] הערה קכ"א, הפמ"ג וכו' ביאר דמיירי באופן שהשפחה מדיחה את הכלים אף לאחר השבת צ"ל ויהיו ראויים גם לאחר השבת וכו', אמנם צ"ע דהפמ"ג עצמו בא"א סק"ד צ"ל בסימן ש"ז א"א סק"ד מביא את הוראת הראנ"ח וכו' ולכאו' הדברים סותרים שהרי ראנ"ח איירי במלאכה הנעשית לצורך השבת.

כמדומה דמה שפירש הפמ"ג בסימן רע"ו דמיירי שמדיחה את הכלים שלא לצורך שימוש בשבת, הוא משום דאל"כ הי' אסור להשתמש בכלים בשבת, דומיא דקבלן שהדליק נר לצורך הישראל בשבת שאסור להשתמש לאורו, אך לא ס"ל דכה"ג יהי' איסור בעצם האמירה להדיח הכלים, ואשר ע"כ שפיר הביא את הוראת הראנ"ח, דמותר לומר לשפחה שתביא חפץ הגם שיודע שתדליק לצורך זה את הנר, ומותר להשתמש אח"כ באור הנר, ובאמת לפי דבריו בסימן רע"ו יש לאסור התם להשתמש בחפץ שהביאה השפחה, והרי באמת ל"ה נצרך לחפץ זה, אלא אמר לשפחה להביאו כדי שתדליק את הנר, והפמ"ג בסימן ש"ז שם ציין ע"ד הראנ"ח למש"כ בסימן רע"ו ע"ד הט"ז, ונ' שכונתו להשמיענו הך מילתא, דאסור להשתמש בחפץ זה שהדליקה השפחה את האור לצורך הבאתו.

כב] שם, ומזה למד המ"ב גם לציור שהובא בהגה' רע"א בשם ראנ"ח וכו' ובציור זה מיירי בסתמא אף באופן שאי השפחה יכולה למצוא את החפץ בלי הדלקת הנר וכו' ואפ"ה התיר הראנ"ח והמ"ב העתיקו בפשיטות.

לא מצאתי בד' המ"ב שהביא לדינא דראנ"ח, דמה שהתיר המ"ב שם הוא בשמשלח עבדו ושפחתו בשליחותו שילכו בעצמם והדליקו את הנר להאיר להם, ולא איירי כלל שהדליקו נר כדי למצוא את החפץ, וגם לא איירי כלל שמטרת הישראל הי' כדי שידליקו נר, ומשמעות ל' המ"ב הוא שלא הי' כלל בדעת הישראל שידליקו את הנר, (וזה דומיא דדינא דהשו"ע שם דאומר לעבדו או לשפחתו לילך עמו והדליקו הנר, דמשמע דאיירי שיכול לילך גם בלא הדלקת הנר דמשמעות הדברים שלא הי' דעתו שידליקו עבדו ושפחתו את הנר, אלא שהם הדליקוהו להקל על הליכתן, וע"כ לא אסר השו"ע את עצם ההדלקה אלא את השימוש לאור הנר), ובכה"ג פשיטא דשרי, וכמש"כ בשעה"צ שם דזה פשוט, ולא ציין כלל לד' ראנ"ח, אך בעיקר דבריו ילה"ע לד' הגר"ז בקו"א סק"ד שמבו' בדבריו דגם בכה"ג שאינו הולך עמהן אסור לו ליהנות מן הנר, דטעם האיסור אינו משום שהדליקו את הנר גם לצורך הישראל, דא"כ הרי בלא"ה קי"ל לאסור בלצרכו ולצורך ישראל, אלא בע"כ איירי שהדליקוהו רק לצורך עצמן, והא דאסור להשתמש לאור הנר בע"כ דהוא משום דחשיב דההדלקה היא לצורך ישראל כיון שההליכה היא לצורך ישראל, ול"ד להדחת כלים שאין הישראל נהנה מגוף ההדחה, וצ"ע בזה.

ולפ"ז שפיר י"ל כמש"כ הגרש"ז זצ"ל שלא התיר הט"ז אלא משום שאפשר להדיח את הכלים בחושך, והשפחה מדיחתו לצורך עצמה להקל על ההדחה, ויש לסייע לזה, ממש"כ הט"ז שם דטעם ההיתר הוא משום ד"היא חייבת להדיחם" ולצרכה היא מדלקת, עכ"ל, ואם לא הי' אפשר להדיחם בחושך, הרי נמצא שאין הדלקת הנר לצרכה, שהרי אינה מחוייבת כלל להדיחם בלא שיהא הנר דולק.

ומכח ד' הט"ז אלו יל"ע במש"כ להתיר ע"פ דבריו גם באמירה לסתם נכרי, שהרי בל' הט"ז נראה להדיא, דכל ההיתר הוא רק משום שהיא שפחתו והיא חייבת להדיחם, וע"כ הוא דחשבינן דהויא ההדלקה לצרכה, וכ"נ בל' הפמ"ג בסימן ש"ז בדינא דראנ"ח דההיתר הוא משום שהוא מחויב לשמשו בהבאת חפץ פלוני, ולפ"ז אין להתיר כה"ג באמירה לגוי שאינו מחויב לעשות לו מלאכה זו, ושו"מ כן בס' מאור השבת ח"א במכתבי הגרש"ז זצ"ל סימן י"ג אות ב' שהסכים שמסתבר שכל ההיתר הוא בעבדו ושפחתו ולא בגוי אחר.

כג] ונראה שהיתר זה נאמר אף באופן שאין ספק שהנכרי יזרע בשדהו לצורך זה, והטעם ע"פ הט"ז וכו' דהויא הזריעה של הירקות כדהלקת נר לצורך הדחת הכלים.

לכאו' אף אי נימא דשרי בהדחת כלים אף בשא"א להדיח הכלים בלא הדלקת הנר, מ"מ כ"ז הוא רק משום שהנאת הישראל אינה כלל מכח הדלקת הנר, אלא רק דבלא ההדלקה ל"ה יכול הגוי להדיח את הכלים, אך בזריעת ירקות שהיא המביאה את גידול הירקות הנצרך לישראל, בדין דיהא חשוב דזריעת הירקות הוי לצורך הישראל.

כד] הערה קכ"ח, ולכאו' יל"ע למה לא יהי' היתר בזה ע"פ הט"ז וכו' שכתב דמותר לומר לנכרי להדיח כלים אף אם לשם כך צריך הנכרי להדליק נר.

לכאו' גם אי נימא שהתיר הט"ז גם באופן שא"א להדיח הכלים בלא הדלקת הנר, כ"ז הוא רק משום שאין הישראל נהנה כלל מהדלקת הנר עצמה אלא מן הכלים המודחים, ומשא"כ הכא הוא נהנה מן המכונית שהובאה למקום זה ע"י מלאכה בשבת, ואמנם איסור אמירה יתכן שלא יהא בזה, אך מ"מ י"ל דיהא בזה איסור הנאה, גזירה שמא יבא לומר לגוי להדיא ליסוע בשבת לצורך כך, ואחר שכל עיקר ד' הט"ז הם חידוש גדול, כמו שעמד ע"ז לעיל הערה ק"כ, הבו דלא לוסיף עלה.

כה] הערה קל"ב, ולכאו' הי' מקום לדון דכניסת המים הצוננים אל הדוד אינה בגדר דשא"מ וכו'.

לכאו' אף אם חשיב כמתכוין שיכנסו המים הצוננים, מ"מ אין הוא מתכוין לבישולם, וע"כ אכתי חשיב כפס"ר בגוי.?שו"ר בספר נתיבות שלום עניני מלאכת מחשבת שדן בזה, אם כה"ג חשיב כדשא"מ, עיי"ש?.

כו] סעיף מ"ו, לענין נכרי המבשל מים בהיתר לצורך חולה אם מותר לבקש ממנו להוסיף מים בזמן מילוי המיחם וכו' ראה הערה.

כמדומה שנוסח זה עלול להביא מכשול בפני המעיין, שהמעיין בהערה נראה לו מתוך הדברים שהדבר נוטה להתיר ריבוי בשיעורים ע"י גוי, ובאמת אין מקום להתיר רק היכא שאין הישראל נהנה ממעשה הגוי בשבת, או בגוונא דאין לחוש שמא ירבה בשבילו, וזה נפ"מ נוספת במש"כ לדון בהערה דלא אסר הר"ן אלא משום הגזירה שמא ירבה בשבילו, מלבד הנפ"מ שכתב שם, אך בכה"ג דהוספת מים ודאי יש לאסור, דאף אי נימא דאין איסור באמירה, הרי פסק הרמ"א בסימן שי"ח ס"ב דאפי' בישל ע"י גוי לצורך חולה אסור לבריא בשבת, וכן הסכימו כל הפוסקים, וא"א להתיר בזה, ובמה שהתיר בסוף ההערה בשאומר לגוי לחבר את המתג הראשי לצורך חולה, אף שמופעלים אורות נוספים ומכשירים נוספים, יל"ע אם שייך בזה הגזירה דשמא ירבה בשבילו, כיון דהוי הכל במעשה א', ועי' מנחת שלמה תנינא סימן כ"ד.

כז] הערה קל"ד, ויש שדנו לומר וכו' אבל בנכרי העושה עבור עצמו אין היתר לומר לו להרבות בשיעורין וכו'.

מטעם אחר הי' נ' לאסור בזה, דכל היתר ריבוי בשיעורין ע"י גוי, ל"ש רק במלאכה שעושה גוי לצורך חולה, דהרי האומר לגוי להדליק נר לצורך חולה, בפשוטו שרי לומר לו שידליקנו לצורך חולה ולצורך בריא כמש"נ להלן אות ל"ה, ואשר ע"כ כיון דבריבוי בשיעורין הוי הכל מלאכה אחת, ע"כ אף שרי לומר לו להרבות לצורך הישראל, דהוי כאומר לו לעשות מלאכה זו לצורך החולה ולצורך הבריא, אך משא"כ במלאכה שעושה הגוי לצורך עצמו, דלכאו' אסור לומר לו לעשותה לצרכו ולצורך הישראל עמש"נ שם, אף אסור לומר לו להרבות לצורך ישראל, דהגם דהריבוי אי"ז מלאכה בפנ"ע אלא הוי הכל מלאכה אחת, מ"מ כל שאומר לו להרבות לצורך ישראל, הוי כאומר לו לעשות מלאכה זו אף לצורך ישראל דה"ז אסור.

ונ' דיש להוכיח כן, דאי נימא דשרי לומר לגוי העושה מלאכה לצורך עצמו להרבות לצורך ישראל, א"כ מ"ט לא התירו בעירובין לחמם לצורך התינוק רק ע"י דנישיילי' לאימי' אי צריכא דניחום לי' הגוי אגב אימי', ומ"ט לא מצו לומר לגוי המחמם לעצמו שיחמם לתינוק אגב נפשי', ובע"כ דכה"ג הוי אמירה לגוי גמורה, ול"ש להתיר כלל משום ריבוי בשיעורין, וכן מ' בפשוטו ממש"א דבמילא מים לצורך בהמתו אסור במכירו שמא ירבה בשבילו, ומסתימת הדברים מ' דא"צ לפרש בזה דהחשש הוא שמא ירבה בשבילו וימלא לו בפני עצמו, אלא שמא באותו מילוי ירבה בשביל הישראל, והרי דכה"ג ה"ז אסור.

ועוד יש להוכיח כן, דאל"כ תיקשי לדעת הראשונים שהתירו לכתחילה להרבות בשיעורין ע"י גוי אי נימא דהיינו אף שלא לצורך מצוה דהיאך שרי הישראל ליהנות מזה, ומי עדיף זה מגוי שמילא מים לצורך בהמתו דאם הישראל מכירו אסור להשקות אחריו גזירה שמא ירבה בשבילו, וכ"ש בכה"ג, ועמד בזה התהל"ד סימן שי"ח סק"ט, והק' עד"ז גם ע"ד הב"י, אך ע"ז יש לישב, ואכמ"ל, ובע"כ דשאני בגוי הממלא מים לצרכו, דאם הוא מרבה לצורך הישראל לי"ב להתירא דריבוי בשיעורין, ומשא"כ בגוי המבשל לצורך חולה דאף שהוא מרבה לצורך הישראל לי"ב איסורא דהוי זה ריבוי בשיעורין.

כח] שם, העולה מכ"ז שבנידון ריבוי בשיעורין ע"י נכרי דעת רוב הראשונים להתיר.

לכאו' לכל הני דמפרשי להגמ' בעירובין דזיל אחים לי' אגב אימי' ע"י ישראל, והתירו ריבוי בשיעורין ע"י ישראל לצורך מצות מילה, נמצא דאין מקור בגמ' להתיר ריבוי בשיעורין ע"י גוי, ומהיכ"ת נימא שלא אסרו אמירה לגוי להרבות בשיעור המלאכה.

גם לדעת הסוברים דאיסור ריבוי בשיעורין אינו אלא מדרבנן, נ' דאין להתיר בריבוי בשיעורין ע"י גוי, שהרי איסור דרבנן הותר ע"י גוי לצורך מצות מילה, וכמבו' בסוגיא בעירובין שם, וא"כ הרי גם מש"א דליחום לי' גוי אגב אימי', יל"פ דהוא משום דריבוי בשיעורין אינו אלא מדרבנן והותר לצורך מילה, ומהיכ"ת נימא דגם שלא לצורך מצוה הותר ריבוי בשיעורין ע"י גוי, ואטו מצינו לחדש דין זה מסברא בלא מקור מגמ' ע"ז.

גם מה שנקט בדעת הר"ן בביצה דמתיר אמירה לגוי להרבות בשיעורין, עי' בחי' הגרע"א בביצה די"ז. שהביא ד' הר"ן שכתב דריבוי הוא בישול גמור מדאורייתא ומש"א ליחום אגב אימי' הוא ע"י גוי, ותמה ע"ז הגרע"א דא"כ ליחום ע"י הגוי בלא אגב אימי' דמה הפרש בין אגב אימי' או לא כיון דשניהן מלאכה דאורייתא, עכ"ד, והרי דפשיטא לי' בדעת הר"ן דהא דהותר התם לומר לגוי להחם אגב האם הוא מכח מצות מילה, גם בחי' חת"ס שם נקט בפשיטות לדעת הר"ן דלא הותר ריבוי בשיעורין ע"י גוי אלא משום מצות מילה, עיי"ש, אך בשו"ת בית אפרים או"ח סימן כ"א וברש"ש גיטין ד"ח: פירשו עפי"ד הר"ן שם, דהא דשרי אמירה לגוי להרבות בשיעורין, הוא משום דהא דהותר אמירה לגוי לצורך חולה, הוי זה הותרה, וע"כ הותר בזה ריבוי בשיעורין, כ"ה דהותר ריבוי בשיעורין ביו"ט, ולפ"ז שפיר יש להתיר אמירה לגוי להרבות בשיעורין גם לדבר הרשות.

כט] ויתכן לומר וכו' אך בהא דהתירו ריבוי בשיעורין גבי נכרי י"ל דל"ב שיהי' הדבר מוגדר ממש כריבוי בשיעורין, אלא דהיות ואמירה לנכרי שבות לא גזרו היכי שהנכרי עושה בלא"ה פעולה המותרת אף שמרבה בה בדברים אחרים וכו'.

לכאו' אין מקום לומר כן רק להראשונים שפירשו בגמ' בעירובין דניחום לי' אגב אימי' היינו ע"י גוי, וגם ס"ל דאיסור ריבוי בשיעורין בישראל הוא מה"ת, דלדידהו י"ל דהא דהתירו ריבוי בשיעורין ע"י גוי ל"ב שיהא מוגדר כריבוי בשיעורין, שהרי גם כשהוא ריבוי בשיעורין ה"ז אסור מה"ת ואפ"ה התירוהו ע"י גוי, וזה אי לא נימא כד' הבית אפרים והרש"ש שהבאנו לעיל אות כ"ח בטעם הא דשרי אמירה לגוי בריבוי בשיעורין, דלדידהו ודאי אין להתיר אא"כ מתקיים בזה תנאי ריבוי בשיעורין, אך להראשונים שפירשו התם דהיינו ע"י ישראל, הרי דאף אי נימא דריבוי בשיעורין קייל ויש להתירו ע"י גוי ודלא כמש"כ לעיל אות כ"ח, מ"מ מהיכ"ת נימא דלא גזרו על אמירה לגוי היכא שהוא עושה פעולה המותרת ויהא מותר אף בשאי"ז בגדרי ריבוי בשיעורין, וגם להסוברים דריבוי בשיעורין ע"י ישראל אינו אסור אלא מדרבנן, הרי דאף אי נימא דמה שהתירו ריבוי בשיעורין ע"י גוי אינו רק לצורך מצות מילה אלא אף לדבר הרשות, מ"מ עד כאן לא מצינו אלא דריבוי בשיעורין שאינו אלא איסור דרבנן לא אסרוהו ע"י גוי, אך היכא שאי"ז מוגדר כריבוי בשיעורין דאיסורו מה"ת מנא לן דלא אסרוהו ע"י גוי, גם בד' הגרע"א והחת"ס שהבאנו לעיל אות כ"ח מבו' דפשיטא להו דאין מקום להתיר ריבוי בשיעורין ע"י גוי אלא אם אי"ז אסור אלא מדרבנן, עיי"ש, ולפ"ז ודאי אין להתיר אלא בשהוא בגדרי ריבוי בשיעורין.

ל] שם, ויותר מסתבר לומר שאם נכרי צריך לעשות פעולה לצורך חולה ומכח מעשהו נעשית מלאכה אחרת אין להתיר זאת וכו' ודוגא לזה בציור שכתב תרוה"ד וכו' ומה"ט הוצרך תרוה"ד להתירו מטעם אחר.

כבר כתב כן בשו"ת בית אפרים או"ח סימן כ"א דכה"ג אין להתיר, והוכיח כן מד' התרוה"ד, עיי"ש.

לא] הערה קס"ט, הביא ד' המג"א שאסר לומר לגוי להוציא מת מהבית לרה"ר במקום צורך גדול, והרי דהגם דהוצאת המת מהבית היא משאצל"ג, מ"מ לא הותרה ע"י גוי אף לצורך גדול, והק' שהדברים סותרים למה שהתיר המג"א בסימן ש"מ לומר לגוי ליטול את הצפרנייים לצורך מצות טבילה.

המג"א בסימן שי"א פירש דהא דאסור בזה אף דהוצאת המת היא משאצל"ג והוי שבות דשבות הוא משום כבוד המת שלא יאמרו נתחלל עליו שבת, ולפ"ז יל"פ דמה"ט גם לי"ב להתירא דשבות דשבות במקום צורך גדול, וע"כ הגם דאמירה לגוי לעשות משאצל"ג שרי במקום צורך גדול, וכמש"כ המג"א בסימן ש"מ, מ"מ במת לא התירו, ועיי"ש בתהל"ד סוסק"ב שכנראה פירש כן בד' המג"א, ואמנם מבו' בד' המג"א שם דאמירה לגוי בשאר שבותים שרי לצורך מת, ורק במשאצל"ג אסור, אך הטעם בזה הוא משום דבשאר שבותים ליכא משום כבוד המת, דהכל יודעים שאינם בכלל מלאכה, ועי' עוד בתהל"ד סימן ש"מ סק"א שהוכיח מד' האחרונים דמשאצל"ג ע"י גוי מותרת במקום מצוה, ותמה ע"ד הגרע"א שאסר בזה ולא הביא לדבריהם.

אמנם העירוני בזה מהמבו' בשו"ע סימן תמ"ד ס"ד ומ"ב שם סקי"ח, דמותר לומר לגוי להוציא חמץ לכרמלית דהוי שבות דשבות במקום מצוה, אך אסור לומר לו להוציאו לרה"ר, וכ"ה במ"ב סימן שכ"ה סקי"ב, ולכאו' הוצאת חמץ מביתו הויא משאצל"ג כהוצאת המת לקוברו, ואפ"ה לא הותר לומר לגוי להוציאו במקום מצוה, ועי' עוד במג"א סימן שכ"ח סק"ג שלא התיר להוציא שן ע"י גוי, אלא בשחלה כל גופו, והגר"ז שם ס"ג כתב דאף בלא חלה כל גופו שרי להסוברים דמשאצל"ג פטור עלי', והיינו משום דהוי שבות דשבות, ולכאו' מד' המג"א דאסר בזה נ' דשבות דמשאצל"ג חמיר ולא שרינן אמירה לגוי בזה, ואולי המג"א ס"ל דחשיב זה מלאכה הצריכה לגופה, ועיי"ש בתהל"ד סק"ג, עוד ילה"ע בזה ממש"כ המג"א בסימן שט"ז סקי"ז דצריך ליזהר שלא יצוה לגוי ליטול דג מן החבית של מים אע"פ שירא שימות, ובמ"ב שם סקל"ג כתב דהטעם בזה הוא משום דלא מקילינן איסור דאורייתא ע"י גוי במקום הפסד, והרי דאף דהוי זה משאצל"ג מ"מ לא שרינן לה ע"י גוי במקום הפסד, ובאמת הנשמ"א בכלל ל"א סק"א כתב להתיר מכח זה, וצ"ע בכ"ז.

ומה שהביא בתו"ד לד' השעה"צ בסימן של"ד סקנ"ז שהביא מד' הר"ן דשבות דמשאצל"ג חמיר ולא הותר, לכאו' אין מזה מקור לדידן, דהר"ן כלל לא דן להתיר משום שבות דשבות במקום פסידא, וכפי הנראה לא ס"ל כלל להיתר זה, אלא דבריו שם קיימי אהא דמצינו שהתירו שבות במקום פסידא שהתירו למעך ברגליו משום פסידא, וע"ז קשיא לי' מ"ט לא התירו לכבות במקום פסידא, וע"ז כתב בתי' קמא דמשאצל"ג חמיר, והא דאסרו גם ע"י גוי ולא התירו לשבות דאמירה לגוי במקום פסידא הוא משום דאי שרית לי' ע"י גוי אתי לכבויי הוא עצמו, ובתי' בתרא כתב דלא התירו כל שבות במקום פסידא, ורק כלאח"י התירו, וצ"ע ד' השעה"צ בסימן של"ד סקנ"ז, שהביא לד' המג"א בשם הר"ן על הא דלא שרינן אמירה לגוי לכבות מכח הא דהוי שבות דשבות במקום פסידא, וצ"ע בזה.

לב] הערה ק"ע, האריך בדין אמירה לגוי לעשות מלאכה בשינוי אם הוי ככל שבות דשבות שהותר במקום מצוה, או דמלאכה ע"י שינוי חמירא משאר שבות.

ילה"ע שבד' הר"ן בפ' חבית שהביא המג"א בסימן ש"ז סק"ח מבו' דאדרבה מלאכה כלאח"י קיילא טפי משאר שבות, ולא הותר במקום פסידא אלא מלאכה כלאח"י אך שאר שבותים לא התירו, עיי"ש, ועי' תהל"ד סימן ש"ז סוסק"ה שמוכח מד' הר"ן שם דתיקון צינור שעלו בו קשקשים הוי מלאכה דאורייתא, ורק משום דהוי כלאח"י הוא דלי"ב איסורא דאורייתא, ואפ"ה התירו לזה במקום פסידא, גם מצינו כן בד' הרמב"ן דכל שבותים לא הותרו לצורך חושאיב"ס, אך מלאכה ע"י שינוי הותרה, ומבו' בד' הרמב"ן דהיינו אף מלאכה דאורייתא כלאח"י כגונח שיונק, ועד"ז מצינו לדעת המ"מ דבמצטער הרבה לא הותר שבות כדרכו, אך מלאכה ע"י שינוי כגונח הותרה, והרי דמלאכה דאורייתא ע"י שינוי קיילא משבות כדרכו, אך לד' השעה"צ בסימן תצ"ו, אין ללמוד ממה שהותר גונח, דמלאכה כלאח"י קיילא, דהתם הוא משום דלא חשיב מלאכה כלל וגרע מסתם שינוי דעלמא, וכבר עמד ע"ז התהל"ד בסימן שכ"ח סוסקכ"ב, ועיי"ש משה"ק ע"ז.

אמנם כ"ז הוא בשינוי שמשתנה התוצאה עי"ז, אך בשינוי בצורת המעשה גרידא לא מצינו דקייל טפי, ואדרבה מ' דאסור, ממה שלא נזכר היתר זה בכ"ד שדנו בדין אמירה לגוי במלאכה דאורייתא לצורך מצוה, ולא נזכר אופן היתר פשוט בזה שיאמר לגוי לעשות המלאכה כלאח"י.

לג] שם, ומצינו כעין חלוקה זו וכו' שכתב בשעה"צ סימן תצ"ו סק"ז צ"ל סק"ט דבסתם שינוי לא התירו וכו' ורק בגונח התירו מלאכה גמורה בשינוי כיון שיניקת אדם מבהמה הוא שינוי גדול בעיקר צורת המלאכה ולא חשיבא מלאכה כלל.

לכאו' אי"ז ענין לנידו"ד, דהתם מבו' בד' השעה"צ שאסור אף בשינוי שמשתנה עי"ז איכות המלאכה, ולא התירו אלא בגונח דאין דרכו של מפרק בכך ולא חשיב מלאכה כלל, ואילו בדין אמירה לגוי לעשות מלאכה בשינוי שרי אף בשאר שינוי עכ"פ היכא שמשתנה עי"ז איכות המלאכה.

לד] סעיף פ"ו, ישראל שאמר לנכרי לעשות מלאכה בשנוי וכו' והנכרי עשאה כדרכו שלא בשנוי אין בזה איסור.

לכאו' אף שלא עבר על איסור אמירה לגוי, מ"מ מסתבר דיש לאסור ליהנות בשבת מן המלאכה, דלא עדיף מאילו עשה הגוי מעצמו את המלאכה דאסור ליהנות ממנה, והאמנם בגוונא שהקפיד עמו הישראל שיעשה בשינוי, י"ל דאם עשה שלא בשינוי לא חשיב זה כעשי' לצורך ישראל ומותר ליהנות מזה, אך אם לא הקפיד עמו על כך, ואך שאמר לו שיעשה כן משום איסור אמירה לגוי, לכאו' ודאי דעשיית הגוי הויא כעשי' לצורך הישראל (והגם שלא נצטוה על כך, מ"מ לא עדיף מאילו עשה את המלאכה מעצמו לצורך הישראל), ואסור ליהנות ממנה, ועכ"פ לא גרע מקבלן דאף דעביד אדעתא דנפשי' אסור ליהנות מזה בשבת עכ"פ דומיא דנר דהוא עושה להנאת ישראל בשבת, ועמש"נ עד"ז לעיל אות כ'.

לה] הערה קפ"ה, אמנם כתב המ"ב דהיינו דוקא כאשר התנור הודלק לצורך הקטנים, אך אם הודלק לצורך הקטנים והגדולים כא' אסור לגדולים ליהנות מהתנור וכו', ולכאו' כשם שאסר המ"ב ליהנות מהמלאכה, כן חייב גם למחות ביד הנכרי מלהדליק עבור שניהם.

כמדומה דלא מצינו בשמדליק הגוי נר לצרכו ולצורך ישראל שצריך למחות בידו, דלגבי זה ודאי אמרינן דכיון שעושה זאת לצורך עצמו והוי עשייתו אדעתא דנפשי', א"צ למחות בידו, ורק לגבי איסור הנאה ממעשה הגוי הוא שנחלקו הראשונים אם ה"ז אסור אף באופן זה, דכיון שעשה גם לצורך הישראל אסרו ליהנות מזה שמא יבא לומר לו לעשות כן בשבת, וא"כ גם לפ"מ שכתב המ"ב דאם הודלק לצורך הקטנים והגדולים כא' אסור לגדולים ליהנות מהתנור, מ"מ א"צ למחות בידו מלהדליק עבור שניהם.

ומטעם אחר נ' דא"צ למחות בידו, שהרי כיון שהותרה האמירה לגוי לצורך הקטנים, שריא האמירה אף כשאומר לו שיעשה לצורך הקטנים והגדולים, שהרי אף אמירה לצורך הקטנים הוי אמירה האסורה, ואך שהותר איסור אמירה לגוי לצורך חולה, וא"כ גם כשאומר לו לעשות לצורך הקטנים והגדולים יש להתיר, (דלכאו' אין תוספת איסור בשאומר שיעשה לצורך קטנים וגדולים, מכשאומר שיעשה לצורך קטנים), וא"כ ודאי א"צ למחות בידו שלא יעשה לצורך הקטנים והגדולים, שהרי מותר אף לומר לו לכתחילה לעשות לצורך שניהם, דגם עשי' לצורך שניהם הותרה משום צורך הקטנים.

ובאמת מה"ט עיקר ד' המ"ב מחודשים, דכיון שהותר אמירה לגוי לצורך לצורך קטן, ולכאו' ליכא איסור אמירה גם אם יאמר לגוי שיעשה כן לצורך הקטנים והגדולים יחד וכנ"ל, א"כ מהיכ"ת שיש בזה איסור הנאה ממעשה הגוי, דלא מצינו איסור הנאה ממעשה הגוי בדבר שמותר לומר לגוי לעשותו, וכנראה דעת המ"ב דגם בכה"ג יש לגזור אם יהנו הגדולים מזה שמא יבואו לומר לו שיעשה לצורך הגדולים לחוד, אך אכתי ילה"ע דלדעת רש"י ודעימי' דכל איסור הנאה ממעשה הגוי הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, לכאו' ל"ש לאסור כשיש היתר על המלאכה, ויתכן שלמד המ"ב לזה, משום דס"ל דגם מותר לומר לגוי שיעשה מלאכה לצרכו אף דהוי זה גם לצורך הישראל, ויש לדמות ד"ז להמבו' בר"ן ספ"ק דע"ז דבישראל וגוי שותפין מותר לישראל לומר לגוי לעשות מלאכה, אף דהוי זה גם לצורך הישראל, ועי' אבנ"ז סימן מ"א סק"א, ואפ"ה אסור ליהנות ממלאכה שעשה הגוי לצרכו ולצורך ישראל, וא"כ ה"נ בשהדליק לצורך הקטנים והגדולים אסור ליהנות מזה, אך לכאו' אכתי ל"ד, דאף דנימא דמותר לומר לגוי לעשות מלאכה לצרכו אף דהוי זה גם לצורך הישראל דכה"ג ל"ה כלל כשליח הישראל, מ"מ לכאו' אסור לומר לו לעשות המלאכה לצרכו ולצורך הישראל, ול"ד לאמירה לגוי לצורך קטן דלכאו' מותר לומר לו להדליק לצורך הקטנים והגדולים יחד, וצ"ע עוד בזה.

ויש להוסיף, דנפ"מ מצוי' למעשה בדינא דהמ"ב הוא בשנפל הגנרטור בשבת, שיש מקומות שקוראים לגוי להדליקו לצורך חולים קטנים וזקנים, ולפ"ד המ"ב יש לאסור בזה לבריאים ליהנות מן האור, אם לא אמרו לו שיעשה רק לצורך החולים, אך שמא מודה המ"ב דבסתמא דעת הגוי ע"ד זה שקראו, וע"כ בסתמא עשייתו היא לצורך החולים, גם בלא"ה יש מקום לצדד להקל בזה, באופן דגם לגדולים יש בהדלקה צורך מצוה, דיש לצרף דעת בעה"ע.

לו] עמ' 42, אמנם כתב הביאוה"ל דאפשר שלא התירו חז"ל את מלאכת הנכרי בכל משך שיעור זה, אלא זמן מועט סמוך לסוף השיעור הנ"ל אסור משום תוספת שבת.

צע"ג, שהרי מבו' בסוגיית הגמ' בפ' בכל מערבין, דלרבי דלא גזרו על שבות ביה"ש מהני עירוב שאסור להביאו משום שבות אף למ"ד דתחילת היום קונה עירוב, ופירשו התוס' שם דף ל: דהוא משום דלא גזרו עליו ביה"ש עד שתהא לילה ניכרת וידוע, עכ"ד, והרי להדיא דאף בזמן התוספת לא גזרו על השבות, ועי' בחי' בית מאיר בעירובין שם, שנקט דגם למ"ד דגזרו על שבות ביה"ש מ"מ בזמן תוספת שבת לא גזרו על שבות, ורק להסוברים דתוספת שבת דאורייתא נאסר שבות גם בזמן התוספת.

לז] סעיף ק"ג, באופנים שמותר לומר או לרמוז לנכרי לעשות מלאכה בשבת, אם אין הנכרי מסכים לבא לעשות את המלאכה בלי לקבל תמורה נראה דמותר אף להתחייב לשלם לו אחר השבת שכר על פעולתו.

יש לדון דשמא כל שהנכרי אומר שאינו מסכים לעשות המלאכה אלא אם ישלמו לו ע"ז, והישראל אומר לו שישלם לו ע"ז, י"ל דחשיב זה כאמירה והוי הגוי כשלוחו למלאכה זו, ובאופן דאין היתר על האמירה וכל ההיתר הוא משום שאי"ז אלא רמיזה בעלמא, יהא אסור בכה"ג, וצ"ע בזה.

לח] סעיף ק"ה בדין גוי שנשכר ע"מ שישמש כגוי של שבת, ובהערה שם האריך לצדד דלא חשיב שעושה המלאכה בצווי הישראל.

ילה"ע בזה, דאף אם אמנם לא חשיב כעושה המלאכה בצווי הישראל, מ"מ כיון שהוא שכור לישראל לעשות מלאכות אלו, דמי לדינא דשכיר שנה שאסור לעשות מלאכת אדוניו אם הוא שכור לכל המלאכות שמרויח האדון במה שעושה המלאכה בשבת, וא"כ ה"נ הכא כיון שגוי זה הוא שכיר של הישראלים, וצריך הישראל שיעשה מלאכה זו בשבת ומרויח ממה שעושה לזה, הי' מן הדין לאסור בזה.

והנה אמנם הי' מקום לומר, דלא אסרו בשכיר שנה, אלא בשמסר לו הישראל מלאכה זו לעשותה, דכה"ג כל שהוא שכיר שנה ומרויח הישראל ממה שעושה מלאכה זו בשבת, אמרי' דאדעתא דישראל קעביד, שהרי הישראל ציוהו לעשות מלאכה זו, ואך שבאנו להתיר משום דמה שהוא עושה אותה בשבת הוי אדעתא דנפשי', וע"כ כל שנהנה הישראל מזה שעושה אותה בשבת, חשיבא אף העשי' בשבת כעשי' אדעתא דישראל, אך כל שלא מסר לו הישראל כלל לעשות מלאכה זו, הרי דאף דנהנה הישראל מכך, מ"מ הגוי אדעתא דנפשי' קעביד, והי' מתישב בזה דינא דהשו"ע סימן ש"ז ס"ב דמותר לומר לגוי אחר השבת למה לא עשית דבר פלוני בשבת שעבר, אע"פ שמבין שמתוך דבריו שרצונו שיעשנה בשבת הבאה, ובמקור הדברים בסה"ת איירי בעבדו ושפחתו, וצ"ע מ"ט לא אסרינן בזה מדינא דשכיר שנה השכור לכל המלאכות, (ועמד ע"ז הגר"ז במהדו"ב לסימן רמ"ג, ולמד מזה דהסה"ת לטעמי' פליג על הך דינא), ולהנ"ל ניחא, דכיון דלא אמר לו לעשות מלאכה זו, לי"ב לאיסורא דשכיר שנה.

אך בד' הגר"א בסימן ש"ה סכ"א שכתב לאסור בשפחות שעושות הגבינות מכח דינא דשכיר שנה, מבו' דאף בכה"ג ה"ז אסור, שהרי התם לא אמר להן כלל לעשות מלאכה זו, וכמש"כ כן ההגמי"י, וכן נ' להדיא בל' המ"ב סימן רמ"ד סק"ל, ושו"ר בתהל"ד סו"ס רע"ו שהביא ד' המנחת כהן בש"א פ"ו שכתב כן, דכל האיסור בשכיר לכל המלאכות הוא רק כשציוה לו הישראל לעשות מלאכה זו ואך שלא פירש לו שיעשה בשבת, וכתב ע"ז התהל"ד דממש"כ הב"י בסימן רמ"ד דהרא"ם שהתיר בעבדו שמכבה דליקה לא התיר בהדיא בשכיר לכל המלאכות אלא בדליקה, מבו' דבשכיר לכל המלאכות אף בעושה מאליו אסור, ועי' עוד בדבריו סימן ד"ש סק"ב, וצ"ע עוד בזה.

ויל"ד עוד בזה, שהרי כתב הרמב"ם דשכיר שנה עושה לו מלאכה בשבת, "והוא שלא יחשוב עמו יום יום", והרי שאם מקפיד עמו ומנכה לו משכרו כשאינו עושה מלאכה בשבת אסור להניחו לעשות מלאכה, וא"כ בגוי של שבת שאם לא יתרצה לעשות מלאכה בשבת זו ינכו לו משכרו, הי' בדין לאסור, אך בדין זה מסתבר דכל האיסור הוא רק במלאכה שמסר לו הישראל לעשותה, דכל שהוא מחשב עמו יום יום, חשיב כשכרו לעשות מלאכה זו בשבת, וצ"ע בזה.

ועד"ז צ"ע במש"כ הביאוה"ל ר"ס רע"ו בביאור ד' הרמ"א שם דבקצץ עם הגוי דבר קצוב בעד כל הדלקה אין אסור להניחו שידליק בשבת אלא משום שנהנה הישראל מזה בשבת, וצ"ע דמ"ט לא אסרינן בזה מכח שנהנה הישראל ממה שמדליק בשבת, (למש"כ השעה"צ בסימן רמ"ג סקי"ד דכל שיש ריוח לישראל ממה שעושה הגוי המלאכה בשבת ה"ז אסור אף אם יפסיד הגוי שכרו בלא שיעשה המלאכה), ועד"ז ילה"ע בד' המ"ב בסימן רע"ו סקמ"ה שנראה בדבריו דאם קצץ עם הגוי בקבלנות שיסיק לו כל ימות החורף בעת שיהי' קר, לי"ב איסורא, וצ"ע דכיון שהישראל נהנה ממלאכת השבת, מ"ט איכא בזה להתירא דקבלנות, וגם צ"ע מ"ש ממש"כ הרמב"ם בשכיר שנה דלא שרי אלא בשאינו מחשב עמו יום יום, דלפ"ז בקבלן דנר שקצץ עמו על כל הדלקה דבר קצוב, לכאו' דמי למחשב עמו יום יום דאסור, ועי' יד אפרים סימן רמ"ג למג"א סק"ב שכתב כן בפשיטות דלא שרי בקבלן היכא שמנכה לו משכרו בשאינו עושה המלכה בשבת, אך בזה י"ל לפ"ד הגר"ז בקו"א לסימן רנ"ב סק"ז דבקבלן דעביד אדעתא דנפשי', לא אסרינן מכח הא דמשתרשי לי' לישראל, ולפי דבריו נ' דשרי אף בשמחשב עמו יום יום, ועי' עוד בד' הגר"ז בסימן רנ"ב ס"ה, וצ"ע בכ"ז.

לט] סעיף קי"א, ישראל הנמצא בא"י במוצ"ש מותר להתקשר בטלפון לנכרי הנמצא בארה"ב בשעשה ששם עדין שבת ולומר לו לעשות מלאכה עבורו.

לכאו' הי' מקום לתלות דין זה, במה שנסתפק בליקוט תשובות להגרע"א סימן כ"ב, ז"ל, עוד זאת אדרוש וכו' מ"מ הנכרי הולך מחוץ לתחום בשביל ישראל והוי בכלל אמירה לנכרי שבות, אף דהליכה זו היתר לישראל המשלחו ולגבי' ליכא הליכה זו איסור משום שעירב, מ"מ לגבי הנכרי מיקרי מלאכה שהולך חוץ לתחום, או דנימא דכל שלישראל בעצמו מותר לעשות ד"ז מותר ג"כ אמירה לנכרי לעשות זה, ולפי שעה אין הכרע, עכ"ל, אך יותר נ' דבנידו"ד פשיטא דשרי, דכיון דאי"ז שבת אצל הישראל, ליכא בזה איסורא.

מ] הערה רי"א, בהא דמותר הישראל לומר לגוי לעשות מלאכה במקום שעדין לא נכנסה שבת, (אף שהישראל נמצא במקום שכבר הוא שבת).

יש לדמות דין זה למש"כ הרשב"א בשבת דקנ"א., ז"ל, אבל לגוי אסור לומר לו שמור לי פירותי שהוא חוץ לתחומי, דכל דבר שאינו עושה אינו אומר לגוי ועושה, ומסתברא באומר לו לגוי לך ושמור לי פירותי שבמקום פלוני, אבל אם הגוי כבר באותו תחום כ"ש שהוא מותר לומר לגוי, "דלא אמרו כל שאינו עושה אינו אומר לגוי להחמיר עליו יותר מישראל חבירו", עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א שם.

מא] סעיף קט"ז, אם יש רוטב בקדירה וכו' ואם אין רוטב בקדירה וכו'.

כמדומה שנוסח זה עלול להביא מכשול בפני המעיין שסבור שעיקר הדין תלוי אם יש רוטב בקדירה או אין רוטב, ובאמת לאו כללא הוא כלל, דגם באופן שיש רוטב יש הרבה פעמים שגם הרוטב ראוי לאכול אפי' צונן, ומאידך גם כשאין רוטב שפיר יתכן שאין התבשיל ראוי לאכילה צונן, וכמבו' כן בביאוה"ל סימן רנ"ג ס"ה בשם הפמ"ג שאסר בדיעבד בחימם ע"י גוי דבר יבש שנתבשל מכבר ונצטנן, ובע"כ איירי בגוונא שאינו ראוי לאכלו צונן, כמש"כ הפמ"ג שם, וד' המג"א והמ"ב שהביאם כמקור לחילוק זה, איירי בגוונא שהתבשיל ל"ה ראוי לאכלו צונן והבשר הי' ראוי לאכלו צונן, אך לא כתבו כלל דרוטב לעולם אינו ראוי לאכלו צונן ודבר יבש לעולם ראוי לאכלו צונן, ויש להעיר כן גם במש"כ בהע' רי"ט לחלק בין תבשיל שיש בו רוטב לתבשיל שאין בו רוטב.

מב] הערה רי"ח, ונראה וכו' מ"מ כיון שהתבשיל הוחזר באיסור צריך להסירו מהאש כדי לבטל את מעשה האיסור, וכעין מה דמשמע מהרמב"ן והרשב"א שבת דף ק"ו ד' הרשב"א הם בדף ק"ז. לגבי מלאכת צידה וכו'.

אמנם הנה ל' הרשב"א שם, דכיון דלא עביד איסורא "דאורייתא" בצידתו בתחלתו ה"ה מותר בסופו, עכ"ל, ומ' דרק אם עבר איסור דאורייתא בתחילתו הוא שאסור להמשיך ולישב, אך באיסור דרבנן שרי, וצ"ע בזה, עוד יל"ד, דלא אסר הרשב"א אלא בצידה שהמשך הצידה נעשה ע"י ישיבתו, דבזה הוא דאסרינן לי' להמשיך את הצידה, אך לא מצינו לחייב להסיר קדירה שהחזירה ע"ג האש שכבר אינו עושה מעשה.

ואף אם לא נחלק בזה, מ"מ לכאו' כ"ז הוא בשעבר ישראל והחזיר, אך מש"כ לחייב להסיר את הקדירה בשהחזירה גוי באופנים שהי' צריך למחות ביד הגוי, צ"ע דכל שלא עבר הישראל איסור שלא ראה ולא ידע שהגוי מחזיר את הקדירה מ"ט יהא חייב להסיר את הקדירה, ושמא י"ל דאף באופן שאין הישראל יודע כלל שהגוי עושה מלאכה, מ"מ כל שהגוי עושה מלאכה בחפצי הישראל לצורך הישראל, יש בזה איסור לישראל, וע"כ אף באופן שהוא אנוס ע"ז, שמא הוא חייב להסיר את הקדירה, אך יותר נ' דכה"ג שאינו יודע מכך לא עביד איסורא כלל, וגדולה מזו נת' לדון לעיל אות ז', דכל חיוב המחאה בעושה בחפצי ישראל, הוא רק בשהישראל רואהו, אך כל שאינו רואהו אף שהוא יודע שהגוי עושה את המלאכה א"צ למחות בו, וצ"ע בזה, ואמנם באופן שיש בהחזרת הקדירה איסור בישול, דבכה"ג נמצא דע"י הסרת הקדירה קודם שנתבשל יתבטל האיסור, שפיר י"ל שחייב להסיר, דומיא דהא דצריך למחות בידו, אך אי"ז מוכרע.

מג] הערה רי"ט, והנה ברמ"א סימן רנ"ג ס"א הנ"ל מבו' וכו' ואילו בנכרי שעשה חזרה לא אסרו במצטמק ויפה לו וכן לא אסרו בשבח של חימום תבשיל וכו', ולכאו' צ"ע לפי החזו"א וכו', ועי' חזו"א וכו' וכתב דהטעם שהקילו טפי בנכרי שהחזיר משום שהישראל לא עביד מעשה וכו'.

לכאו' אי"ז מתישב בד' המג"א סימן רנ"ג סקי"ג שדימה דין זה דהרמ"א לדינא דסימן רע"ו דשרי ליהנות ממעשה הגוי בתוספת אורה, ונ' להדיא דהא דשרי הכא בשראוי בלא החזרה, אי"ז דין מסוים הכא, אלא הוא משום הדין הכללי שלא אסרו הנאה ממעשה הגוי בשאי"ז הנאה גמורה.

מד] סעיף קי"ט, אם הנכרי וכו' צריך הישראל למחות בידו, כיון שחימום דבר לח שנצטנן נחשב הנאה גמורה וכו', ובסעיף ק"כ, וגם בדיעבד וכו' אסור לאכול את הרוטב שבתבשיל ומותר לאכול את האוכלין שבתבשיל.

כבר נת' לעיל אות מ"א דלאו כללא הוא דהרוטב אינו ראוי לאכלו צונן, והתבשיל ראוי לאכלו צונן, וע"כ כמדומה שראוי לפרש דכל שלא הי' ראוי לאכלו צונן אסור לאכלו, וכל שהי' ראוי לאכלו צונן מותר לאכלו, וכן ילה"ע גם במש"כ בסעיף קכ"ה לחלק בין תבשיל שיש בו רוטב צונן לתבשיל שאין בו רוטב.

מה] הערה רכ"ב, ואם בא להמתין עד שהרוטב יחזור ויצטנן עי' לעיל וכו' שהפמ"ג והמ"ב התירו בזה והחזו"א אסר.

תמיהני שהרי דין זה נתפרש לאיסור בד' הרמ"א בסימן רנ"ג ס"ה שכתב דאסור לומר לגוי להחם הקדירה אם נצטנן, ואם עשה כן אסור לאכלו אפי' צונן, ומה שהתירו הפמ"ג והביאוה"ל, הוא רק בדבר יבש דלי"ב משום איסור בישול אלא משום איסור חזרה, אך בדבר לח שנצטנן שיש בו משום איסור בישול ה"ז אסור אף אחר שנצטנן, וכאשר כ"ה מפורש לחלק כן בד' הפמ"ג שם סקל"ז.

ובאמת הדברים צ"ע, שהרי אף בדבר לח שנצטנן, לא אסרינן בדיעבד משום שעבר על איסור בישול, משום די"א דגם לכתחילה לי"ב איסורא, וכמש"כ כן המ"ב שם סקצ"ה, וכל הא דאסרינן בדיעבד הוא משום איסור חזרה, וא"כ מ"ש דבהחזיר דבר לח שנצטנן אסור לאכלו אפי' צונן, ואילו בהחזיר דבר יבש מותר לאכלו צונן, אך עכ"פ עצם הדין מבו' לאיסור בד' הרמ"א, שו"ר בתהל"ד שם סק"כ שעמד ע"ז, וכתב בדעת המג"א דבאמת לא קי"ל כהרמ"א אלא בשציוה לגוי להדליק האש, וצ"ע בזה.

ואמנם כ"ז הוא בשעבר ואמר לגוי להחזיר הקדירה, אך באופן דקאי הכא שהגוי החזיר מעצמו בלא ידיעת הישראל, ודאי אין אסור לאכלו אחר שנצטנן, וכמש"כ המ"ב שם סקצ"ו, והחזו"א לא אסר בזה, שו"ר להלן סעיף קכ"ט שג"כ כתב להתיר בזה, וצ"ע מ"ט כאן כתב לאסור בזה לדעת החזו"א.

מו] סעיף קכ"ז, וכן הדין לענין איסור הטמנה במוסיף הבל, שאם נכרי הטמין וכו' ה"ז אסור כמו אם ישראל הטמינה, ובהערה רכ"ח כתב דהטמנה דאסורה משום שמא יחתה דינה כשהי', וה"ז אסור אף בהוטמן מאליו.

הנה אמנם ודאי כ"ה פשטות הדברים, אך הנה בביאוה"ל סימן שכ"ו ס"ג כתב ע"ד הבית מאיר, ז"ל, ז"ל, ודע דמשמע שם מיני' וכו' ולענ"ד גם בזה יש להסתפק דאחרי דהמים שבאו להסילון תיכף בעת הנחתו כבר הלכו ונשפכו להעוקא קודם השבת, ומה שבאין לו אח"כ בשבת אפשר דאין שייך עליהם שם הטמנה, דהרי הוא לא הטמינם דממילא באין מעצמן להסילון וכו', עכ"ל, ועי' מ"ב סימן רנ"ז סק"ו, והתם שאני משום שהטמין הוא עצמו, אך לכאו' מד' רש"י בסוגיא דאנשי טבריא מוכח דאף המים שבאו בשבת שייך עליהן שם הטמנה, שהרי לדעתו איירי שהיו המים הצוננין במים שבחמי טבריא ואף בכה"ג חשיב כהטמנה, והרי פשוט דלדעתו לא חשיב כהטמנה רק בשעת העירוב עצמו, וא"כ מוכח דאף המים שבאו בשבת שייך עליהן שם הטמנה, ואכמ"ל, ויש לציין עוד לד' הרמב"ן במלחמות בסוגיא שם, שכתב בתו"ד לפרש דטעמא דעולא דס"ל דהלכה כאנשי טבריא, הוא משום דממילא אתי ונפקי, וכ"נ גם בד' הר"ן בחידושיו, עיי"ש, ומבו' דלדידן אף דממילא אתי ונפקי הוי זה הטמנה האסורה.

וילה"ע עוד בזה, ממש"כ הרמב"ן בסוגיא דאנשי טבריא, ז"ל, והיינו טעמא דלא מיתסר מבעו"י לרבה, משום דחול ואבק דרכים שהוחם בערב שבת מן החמה, בלילי שבת הוא מצטנן לגמרי, וסו"ס הו"ל בשבת דבר שאינו מוסיף, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והר"ן, והובא דין זה בגליון הגרע"א סי' שי"ח ובמ"ב שם סקי"ט, וסתימת הדברים מורה, דשרי להטמין קדירה צוננת בחול בער"ש, אף שמשאירה טמונה עד למחר, וצ"ב שהרי ביום מתחמם החול מן החמה והוי דבר המוסיף הבל, דמה"ט מודה ר' יוסי דאסור להטמין הביצה בחול בשבת, וא"כ היאך מותר להטמין מער"ש בחול ולהשאיר ההטמנה למחר, וכבר עמד בזה בשו"ת מנחת יצחק ח"ד סי' מ"ד סקט"ז, וכתב דלפי סברת הביאוה"ל הנ"ל ניחא, דכיון שבלילה נתבטל ההטמנה, מה שחוזר וניעור בבוקר ע"י זריחת החמה, אין שייך ע"ז שם הטמנה, דהרי הוא לא הטמינם אז, ועיי"ש מש"כ עוד בענין זה, גם ילה"ע בזה מד' הראשונים בשבת דנ"א. שהוכיחו ממעשה דאנשי טבריא דאסור להטמין את הצונן בדבר המוסיף הבל, וצ"ב דהרי במעשה דאנשי טבריא נתחממו המים אח"כ, וא"כ שמא האיסור הוא משום שאח"כ הוו חמין והוי כהטמנת חמין, ומנ"ל דאסור להטמין אף את הצונן, ובע"כ דהטמנה דממילא אינה אסורה.

והטעם להתיר בהטמנה דממילא ול"ד לשהי' דודאי אסור אף בשניתנה הקדירה מאלי', נ' דהוא משום דבשהי' איכא חשש חיתוי, אך בהטמנה הרי ליכא חשש חיתוי, ואך שגזרו שמא יטמין ברמץ דבזה יש חשש חיתוי, והך גזירה דשמא יטמין ברמץ י"ל דהיא רק על מעשה ההטמנה ולא בשהיית ההטמנה, וגם י"ל דהך גזירה היא רק בשהטמין הוא, ועי' בס' קובץ תשובות ח"ג סימן מ"ב שכתב בפשיטות דבהטמין בער"ש בדבר המוסיף הבל אין עליו חיוב להוציא משם הקדירה, משום דליכא חשש חיתוי, עכ"ד, ואמנם קודם השבת ודאי צריך להוציאה, אך בשבת עצמה אין איסור בהמשך ההטמנה, וכנראה כונתו למש"נ, ולפי דבריו ה"נ אם הטמין גוי בדבר המוסיף הבל לי"ב איסורא כלל.

מז] הערה ר"ל, ולכאו' מבו' ברשב"א שלגבי איסוה"נ ממלאכת נכרי אסרינן גם תולדות של המלאכה, ואם יעשה הנכרי קורנס כדי לפצע בו אגוזים עבור ישראל והשתמשו בו הנכרי או הישראל אסור לאכול את האגוזים שנתפצעו ע"י הקורנס הזה.

יתכן דכל מה שאסר הרשב"א הוא רק משום דהגוי בא לחמם את התבשיל ע"י הדלקת האש, וזה הוא מה שציוהו הישראל, וע"כ הוא דאסור ליהנות מחימום התבשיל שעשה הנכרי ע"י מלאכת איסור שמא יבא לומר לו לחמם תבשיל ע"י הבערת האש, אך שפיר י"ל דאם עשה הגוי קורנס לצורך ישראל ופיצע בו הישראל אגוזים, לא יהיו האגוזים אסורין, ואין לחוש שאם נתיר האגוזים, יבא לומר לגוי לעשות קורנס בשבת.

מח] סעיף קכ"ט, ונראה שגם וכו' אלא הנכרי הדליק את האש מעצמו וכו' אסור לאכול את התבשיל וכו', אמנם באופן זה לא יאסר לאכול את התבשיל לאחר שהצטנן, ובהערה רל"ב דקדק לזה מל' הרשב"א שפירש טעם האיסור משום דקנסינן לי' על שהזיד ואמר לגוי להבעיר אש.

דין זה מפורש במ"ב סימן רנ"ג סקצ"ו, ואך שפירש הטעם להתיר בזה דהישראל ל"ה רוצה בכך ולאו כל כמיני' דהגוי לאסרו על ישראל, וזה דלא כמו שדקדק מל' הרשב"א דכל עיקר הא דאסרינן אחר שנצטנן הוא רק משום שהזיד ואמר לגוי להבעיר אש.

ובאמת דלפי ל' המ"ב מ', דכ"ז הוא בשהחזיר הגוי בלא דעת הישראל, אך כל שראה הישראל ושתק ה"ז אסור אף אחר שנצטנן, וכ"ה להדיא בד' הגר"ז שם סעיף כ"ה, אך לפי משמעות ל' הרשב"א הי' לנו להתיר בזה, ושו"ר שכבר עמד ע"ז בתהל"ד שם סק"כ דמל' הרשב"א מבו' להתיר בזה ותמה ע"ד הגר"ז, וצ"ע בזה.

מט] שם בהערה, ומ' ברשב"א דה"ה אם הישראל שגג ואמר לגוי להבעיר אש דלא קנסוהו אחר שנצטנן.

בחזו"א סימן ל"ז סקכ"ז ד"ה הי' צונן מבו' לאסור בזה, וכן נ' מד' המ"ב שהבאנו לעיל אות מ"ח שלא התיר בעשה גוי מעצמו אלא משום דלאו כל כמיני' לאסור על הישראל, ולפ"ז אם אמר הישראל לגוי לעשות כן יש לאסור אף בשהי' שוגג.

נ] הערה רל"ג, עי' חזו"א וכו' אמנם לכאו' נ' דהחזו"א כתב את הדברים הנ"ל בענין שעון שבת אף לולי סברתו בגדר איסור חזרה, אלא סובר דכיון שהאש עתידה לבא מאלי' לכירה זו לכן חשיבא הפלטה הזו ככירה והו"ל מעשה חזרה אריכתא המסתיים לכשידלק האש.

כמדומה דלדעת הסוברים דאיסור חזרה הוא משום דמיחזי כמבשל, אין מקום לאסור בזה, שהרי החזו"א נקט שם סק"ג דמשום בישול ליכא דאי"ז אלא גרמא, ול"ש לאסור במיחזי כמבשל יותר ממבשל ממש, וגם לפ"מ שכתב החזו"א בסו"ד דלד' רבינו יואל דלא התירו גרמא אלא במקום הפסד יש לאסור בזה, היינו בבישול גמור, אך בחזרה שאסרו משום מיחזי כמבשל מסתבר דלא אסרו בגרמא.

נא] שם, ויש לדון עוד אם באיסור חזרה נאמר הדין וכו' דא' נותן את הקדירה וא' נותן את האור וכו', האם ה"נ יהא איסור חזרה ליתן קדירה ע"ג כירה כשאדם אחר עתיד להביא אלי' את האש.

דין זה הוא מפורש לאיסור במג"א סימן רנ"ג סקמ"ג, והובא במ"ב שם ס"ק ק"ג.

אך משמעות הדברים דאי"ז משום איסורא דא' נותן את הקדירה וא' נותן את האור, אלא הוא משום דיש לחוש לחיתוי אף בכה"ג, והיינו דמה שהתירו ליתן ע"י גוי, ולא ס"ל כד' החזו"א דאף בנותן ע"י גוי יש בזה איסור חזרה גמור, הוא משום דחשש חיתוי הוא רק במי שנתן הקדירה ע"ג האש, ולא באחר, וכמבו' כן בד' הגר"ז בקו"א שם סקי"א, אך במי שנתן את הקדירה יש לחוש לחיתוי אף אם נתנה קודם שנדלקה האש, ונפק"מ בטעם זה, דלפ"ז יש לאסור גם בחזרה ע"ג פלטה העתידה להידלק מאלי', אף אי נימא דלי"ב לאיסורא דא' נותן את הקדירה וא' נותן את האור, כדלהלן אות נ"ב.

נב] שם, ואת"ל וכו' יש לדון אם בפלטה העתידה להידלק מאלי' שלא ע"י מעשה אדם יש איסור דא' נותן את האור.

לעיל נקט בפשיטות דבנתינה על הפלטה אין לדון משום איסור בישול שאי"ז אלא גרם בישול, וזה הוא רק אי נימא דאין בזה לאיסורא דא' נותן את הקדירה וא' נותן את האור, ובאמת הדברים מבוארים כן בד' החזו"א סימן ל"ח סק"ג שכתב דמשום גרם בישול ליכא בהעמדה בתנור צונן שסוף חום לבא דגרמא לא אסרה תורה וכו', ומבו' דפשיט"ל דליכא בזה לאיסורא דא' נותן את הקדירה וא' נותן את האור.

נג] הערה רל"ד, ולכאו' צ"ע דהרמ"א וכו' כתב דמותר לישראל לעמוד בשבת אצל הנכרים החולבים בהמותיהן ועושים גבינות מהחלב וכו', ואף שהנכרי עושה זאת ע"ד למוכרן לישראל מ"מ שרי כיון שבשעת העשי' החלב והגבינות שייכים לנכרי וכו', צ"ע דמ"ש מנכרי שליקט פירות מעצים שלו וכו' דאסרינן לישראל ליהנות עד מוצ"ש בכדי שיעשו.

לא ידעתי מנלי' בד' הרמ"א דמותר לאכול הגבינות במוצ"ש קודם שיעור כדי שיעשו, ובפשוטו באמת דמי לדין נכרי שליקט פירות מעצים שלו דאסור ליהנות עד מוצ"ש בכדי שיעשו, וכל הקו' היא רק על מש"כ העו"ת והגר"ז להתיר לומר לגוי לעשות כן, דזה צ"ע דמ"ש מהא דאסור לומר לגוי ללקט פירות מעצים שלו לצורך הישראל.

עוד צ"ע בד' הגר"ז, ממש"כ בסימן רנ"ב ס"ט, ז"ל, אבל וכו' אלא הנכרי תופר מנעלים מעורות שלו ואורג בגד מחוטין שלו בבית שלו וכו', ואף לכתחילה מותר לצוות את הנכרי לעשותם אפילו בערב שבת סמוך לחשכה רק שלא יאמרו לו שיעשה בשבת, עכ"ל, והרי להדיא דאף בשעושה הגוי מנעלים מעורות שלו ואורג בגד מחוטים שלו, אסור לומר לו שיעשה בשבת, וזה דלא כמש"כ בסימן ש"ז להתיר לומר לו שיעשה בשבת, שו"מ בתהל"ד סימן רנ"ב סק"ו שכבר עמד בסתירת ד' הגר"ז.

וגם במש"כ הגר"ז בסימן רנ"ב להתיר בכה"ג לצוות לו בע"ש סמוך לחשיכה ול"ב בזה קציצה, הנה מד' הביאוה"ל שם ס"ב ד"ה ליתן בגדיו, שהעמיד ד' המחבר שם בין בעצים של ישראל בין בשהעצים משלו, ולא התירו בזה אלא בשקצץ מ' שדעתו לאסור בזה, ועכ"פ ודאי מבו' בד' הביאוה"ל לאסור לומר לגוי לעשות כן, אף שעושה בשל עצמו.

נד] שם, ולכאו' נ' דיש לחלק בין מלאכה שעושה הנכרי להנאת ישראל בשבת עצמה, לבין מלאכה הנעשית להנאת ישראל לאחר השבת וכו'.

עי' ביאוה"ל סימן תקט"ו ס"א שכתב דאף אם עושה הגוי כדי למכור לישראל אסור ליהנות עד שיעור כד"ש, וכתב דהוא משנה ערוכה במכשירין דירק הנמכר בעיר שרובה ישראל אסור ליקח בערב עד כד"ש, וכתב דהא דמבואר בסי' רנ"ב דאם עושה מנעלים על המקח מותר לקנות ממנו בשבת, בעכצ"ל דהיינו בעיר שרובה גויים דאינו עושה בשביל ישראל, עכ"ד, והרי שדעתו דאם עושה מנעלים בעיר שרובה ישראל, אסור הישראל ליהנות מהן עד שיעור כדי שיעשו, הגם שעשיית מנעלים היא מלאכה הנעשית להנאת ישראל לאחר השבת, וכ"ה מבו' להדיא בד' המג"א בסימן רנ"ב סקט"ו דגוי שעשה מנעלים בעיר שרובה ישראל אסור ליהנות מהן בשבת.

ועיי"ש עוד בביאוה"ל מה שחילק לדעת המג"א בין קצץ דשרי ליהנות ממנו, לבין עושה ע"מ למכור דאסור ליהנות ממנו, ולפי חילוק זה י"ל דאין לאסור היכא שאין דעתו ליתנו לישראל עד לאח"ז, ועי' תהל"ד סימן רנ"ב סק"י בהשמטות מש"כ בדעת המג"א, ומסיק שם דכל שעושה הגוי מאליו אסור ליהנות ממנו בשבת אף שעושה משלו, אך לפ"מ דקי"ל בסימן רנ"ב ס"ד דאף בקצץ אסור ליהנות ממנו בשבת, אא"כ צריך לו בשבת שאין לו בגד לשבת כ"א זה, לכאו' יש לאסור גם בעושה ע"מ למכור בכל גווני, וצ"ע עוד בזה.

נה] שם, ועי' בסימן ש"ז וכו' ועיי"ש במ"ב סקי"ג שמביא מהב"ח וא"ר בסימן תמ"ח שאפי' אם הישראל מבטיח לנכרי שיקנה ממנו אחר השבת ג"כ מותר וכו'.

ד' הב"ח והא"ר לא נאמרו לגבי שבת, אלא לגבי חמץ, דאף בשמבטיח לו שיקנה ממנו אחר הפסח ג"כ חשיב כקונה הנכרי, ולי"ב איסור בפסח, אך לגבי שבת שפיר י"ל דאף דהגוי הוא הקונה, מ"מ ה"ז אסור משום איסור אמירה לגוי, כיון שאומר לגוי שיעשה כן לצרכו, אך ד' המ"ב שהתיר עפי"ז גם בשבת, צ"ע, דמ"ט לי"ב משום אמירה לגוי, שהרי בדבריו בביאוה"ל סימן רנ"ב ס"ב וסימן תקט"ו ס"א מבו' דאסור לומר לגוי לעשות כלים ומנעלים משלו כדי למכרן לישראל וגם אסור ליהנות מהן עד כדי שיעשו, ואולי ס"ל דבאיסור מקח וממכר שאינו אלא מדרבנן לא אסרו בכה"ג, וצ"ע המקור לזה, וצ"ע בזה.

נו] שם, ובגוף דין זה וכו' ולכאו' צ"ע מ"ש מהמבו' בסימן ש"ז סכ"א שאסור לומר לגוי בשבת הילך בשר ובשל אותו לצרכך וכו' וה"נ יאסר למסור לו מעות שיקנה בהן בשבת.

למש"כ להלן הערה רל"ו לדון שמא לא נאמר איסור זה במלאכות דרבנן ניחא, דלעולם י"ל כמש"כ הא"ר והעתיקו המ"ב דאף בשאומר לגוי בער"ש הילך בשר ובשל בשבת לצרכך אסור, ומ"מ מותר ליתן לו מעות שיקנה לצרכו כיון דאי"ז אלא איסור דרבנן.

נז] הערה רמ"ו, ויש להסתפק בנכרי שעשה מלאכה עבור ישראל בשבת ונמשכה מלאכתו גם לימות החול וכגון שהשלים את מלאכתו ביום ג', האם אמרי' שאסור ליהנות מהמלאכה עד יום ד' כדי שלא יהנה הישראל ממלאכת שבת.

לכאו' יש ללמוד להתיר בזה, ממה שהתיר החת"ס באו"ח סימן ס' בבנין ביהכנ"ס ע"י גויים שכירי יום הבונים בשבת, משום דהוי אמירה לאמירה, והובא בביאוה"ל סימן ש"ז, והנה הרי החת"ס גופי' חו"מ סימן קפ"ה כתב דגם באמירה לאמירה אם הגוי השני עושה זאת לצורך הישראל אסור ליהנות מזה, וכ"ה במ"ב סימן ש"ז סקכ"ד, ומה שהתיר החת"ס בבנין ביהכנ"ס, הוא משום שאין ישראל נהנה מזה בשבת, וכמו שרמז לזה הביאוה"ל בסימן ש"ז והובא לעיל הערה קמ"א, ולא מצינו שהצריך החת"ס להמתין אחר שנשלם בניית ביהכנ"ס שלא ליכנס לתוכו עד עבור מספר ימים כמנין השבתות שעבדו בו הגויים.

נח] הערה רנ"א, ובמקרה שהמטוס הגיע מער"ש וכו' והיתה שהות להכינו מבעו"י, נראה דאף אם הנכרים עשו זאת בשבת א"צ להמתין שיעור כד"ש וכו'.

צ"ע, דאף שהיתה שהות להכינו מבעו"י, מ"מ כל שלא עשו מבעו"י אלא עשו כן בשבת, הוי זה ככל מלאכה שעשה הגוי לצורך ישראל בשבת שאסור ליהנות ממנה עד שיעור כדי שיעשו, ואף דבאופן שהמטוס שייך לחברה של גויים יש מקום להתיר משום דהכנת המטוס היא רק אמצעי שיוכל לעשות את הפעולה במוצ"ש, וג"ז הוא חידוש כמש"נ לעיל אות כ"ד, אך במטוס ששייך לחברה של ישראל, נמצא דהגויים עושים את הכנת המטוס לצורך הישראל בעלי החברה, וא"כ ודאי יש לאסור בזה, וזה כמש"כ לעיל הערה קכ"ח דאם אמר הישראל לגוי שיביא לו מכונית שתהי' מזומנת לו ליד ביתו מיד בצאת השבת כדי שיוכל הישראל להשתמש בה והגוי נסע לשם כך בשבת, יש בזה איסור, עכ"ד, ולכאו' יש לאסור בזה גם כשהי' יכול לעשות כן מערב שבת.

נט] הערה רס"ז, וכ"ז בנכרי שעשה מעצמו וכו' אבל אם הישראל שכר אותו לכך ה"ז אסור עולמית גם לאחרים, כמבו' במג"א סימן רמ"ד סקי"א ובמ"ב שם סקכ"א.

תמיהני, דד' המג"א והמ"ב שם קיימי לגבי הדין דנכון להחמיר שלא יכנסו בו, ובזה הוא שכתבו דכיון שהישראל שכר את הגוי, אין לכל ישראל ליכנס לתוכו, אך הך דינא דמלאכת פרהסיא אסורה עולמית מדינא, אי"ז אלא למי שנעשית המלאכה בשבילו, ולא מצינו דאם שכר אותו הישראל לכך ה"ז אסור עולמית אף לאחרים, ומש"כ המג"א שם דדינא דסימן שכ"ה סי"ד הוא בשהגוי עשאו לצורך עצמו, היינו משום דהתם כתב השו"ע דלישראל אחר מותר, ואם שכרו הישראל נכון להחמיר אף לישראל אחר, וכמדומה דגם בכה"ג שרי לאחרים, וכ"ה מבו' להדיא מד' המ"ב בסימן רמ"ד סקי"ט, עיי"ש.

ס] עמ' 60, וכתב בחזו"א שנראה שאסור להתנות עם האריס שיעבוד בשבת.

כ"ה גם בד' הגר"ז בסימן רמ"ג ס"ז, וכן ראיתי להוכיח מד' המ"ב סימן רמ"ה סקי"ח, אך באבנ"ז סימן מ"א סק"א נקט דשרי, ועיי"ש שהוכיח כן מד' הר"ן בספ"ק דע"ז, וילה"ע בזה דד' הר"ן שם הם בשותפין ולא באריס, ולענין נידו"ז יש מקום גדול לחלק ביניהם, גם י"ל לפ"מ שדן התהל"ד ר"ס רמ"ג בדעת הר"ן דס"ל דאף בקבלן מותר לומר לו לעשות בשבת.

סא] הערה רפ"ח, ולכאו' הביאור בזה שהסכם קבלנות חלוק בעיקרו מהסכם שכירות פועל, דפועל הוא כמכור לבעלים וכו' והוא עושה את פעולתו כשליח הבעלים ויד פועל כיד בעה"ב.

לכאו' עיקר החילוק הוא כמבו' בד' הגר"ז סימן רמ"ד ס"א ובכ"ד מש"כ בהמשך הדברים, דשכירות קבלן אינה כלל על עשיית המלאכה עצמה, אלא על העמדת המלאכה המוגמרת לבעלים, וע"כ חשבינן שהוא עושה את המלאכה לעצמו כדי ליצור את המלאכה המוגמרת שיהא בידו להעמידה לבעלים, ואילו שכירות פועל היא לעשיית המלאכה עצמה, וע"כ חשבינן שהוא עושה את המלאכה עצמה לבעלים, וע"כ אף באופן שאין הפועל מכור לבעלים, כגון באגרי' ביטשא ביטשא בסלע ב"ק דצ"ט. ה"ז אסור.

סב] שם, ולכאו' נפ"מ בין הטעמים וכו' א"נ במקרה שאם לא יעשה את העבודה בשבת לא יוכל להשלימה בימות החול, שלפי הטעם הראשון וכו' גם בזה יש מקום לכאו' להתיר מן הדין וכו', ולפי הטעם השני וכו' ה"ז אסור שהרי בציורים אלו נהנה הישראל ממלאכת השבת וכו'.

כבר הבאנו לעיל אות ל"ח דבד' הביאוה"ל ר"ס רע"ו מבו' דאם קצץ עם הגוי דבר קצוב בעד כל הדלקה, איכא בזה להתירא דקבלנות, ואך דה"ז אסור משום שאסור ליהנות מן ההדלקה בשבת, אף שהדלקת השבת א"א להשלימה בימות החול, וכן נ' בד' המ"ב שם סקמ"ה דאם קצץ עם הגוי בקבלנות שיסיק לו כל ימות החורף בעת שיהי' קר, לי"ב איסורא, וצ"ע דכיון שהישראל נהנה ממלאכת השבת, מ"ט איכא בזה להתירא דקבלנות, וצ"ע בזה, ויל"ע עוד בזה בד' הגר"ז בסימן רנ"ב ס"ה, וגם בדבריו בסימן רמ"ג ס"ג ורמ"ד סי"א שנקט דלכו"ע אסור אם כל הריוח מן המלאכה בשבת הוא לישראל, והחולקים בסימן רמ"ג ורמ"ד הוא רק משום דהגוי אינו מעלה על דעתו שלא ינכה לו הישראל משכרו אם לא יעבוד בשבת, וע"כ הוא עושה אדעתא דנפשי'.

סג] עמ' 61, עוד מבו' בפוסקים דאף במקום שאין חשש מראית העין וכו' אין להתיר לנכרי לעשות את המלאכה בביתו של ישראל, והטעם משום שיאמרו שציוהו לעשות בשבת.

הך דינא דבביתו של ישראל אסור אף בדבר שדרכו בקבלנות לא נתפרש בד' הראשונים, אלא כתב כן המ"ב בסימן רנ"ב סקי"ז בשם החיי אדם.

ואמנם צ"ע בזה, דלפ"ז הרי הי' בדין דה"נ בגוי שעושה מלאכת ישראל במחובר לקרקע יהא אסור אף בדבר שמנהג כל בני העיר ליתנו בקבלנות, שהרי התוס' בספ"ק דע"ז וספר התרומה כתבו דמלאכה במחובר חשיבא כמלאכה בביתו של ישראל, ומכח זה הוכיחו דהפלוגתא בירושלמי היא על מלאכה בתלוש לצורך מחובר, ולא כן נקטו הפוסקים בריש סימן רמ"ד, ואף למה שהאריך הביאוה"ל שם לדון לאסור אף בשמנהג העיר בקבלנות, הרי מבו' בדבריו דהטעם בזה הוא משום דכל שאינו נוטל חלק בגוף הפירות דמי לשכיר יום, ואי נימא דכל שעושה מלאכה בשל ישראל במחובר לקרקע חשיב כעושה מלאכה בביתו של ישראל, הרי א"צ לטעם זה, אלא יש לאסור משום שיאמרו שציוהו לעשות בשבת, גם הביאוה"ל שם מסיק להתיר קבלנות בשדה אם דרך העיר בקבלנות, ולא אסר משום שיאמרו שציוהו לעשות בשבת, ונ' מזה דגם בביתו של ישראל לא אסרו בדבר שדרכו בקבלנות.

שוב מצאתי בנשמ"א כלל ג' סק"ה, שבאמת אסר מה"ט קבלנות דבית אף בשדרך העיר בקבלנות, משום דהוי כמלאכה בביתו של ישראל שאסורה אף בכה"ג, והביאוה"ל בסימן רמ"ד הביא בסוף דבריו דהנשמ"א אסר בזה, אך ד' המ"ב שהביא בסי' רנ"ב ד' החיי אדם שאסר בביתו של ישראל אף בדבר שדרך כל העיר בקבלנות, ואילו בסימן רמ"ד לא אסר מה"ט בקבלנות במחובר בדבר שדרך כל העיר בקבלנות, צ"ע.

ומצאתי בתהל"ד סימן רמ"ד סק"ב שעמד בזה, דלמש"כ רש"י במו"ק די"ב. דטעם האיסור בקבלנות בתוך התחום הוא משום דיאמרו שהיום בשבת יהיב לי', א"כ מה יועיל שנתפרסם שהוא בקבלנות, והביא ד' הגר"ז בקו"א סימן רנ"ב סק"ה שכתב דבאיסורא דמלאכה בביתו של ישראל יש ב' טעמים, חדא משום שיאמרו שנתן לו בשבת כמש"כ רש"י, ועוד משום שיאמרו שהוא שכיר יום כמש"כ התוס', וכתב הגר"ז דהיכא שהי' עוסק במלאכה מער"ש אין לאסור משום טעמא דרש"י, וכל האיסור בזה הוא משום טעמא דהתוס' שיאמרו שהוא שכיר יום, ומאידך כתב דבכלים לכובס שדרך ליתן בקבלנות אין לאסור משום טעמא דתוס', אלא משום טעמא דרש"י, עכ"ד, וכתב התהל"ד עפי"ז, דכל מה שהתירו קבלנות במחובר בדבר שידוע שהוא בקבלנות, הוא רק כשהתחיל במלאכה מער"ש, דבזה לא חיישי' שיאמרו שציוה לו בשבת, אלא חיישי' שיאמרו שהוא שכיר יום, וע"כ בזה כל שידוע שהוא בקבלנות שרי, עכ"ד, ועפי"ז כתב לדון דכל מה שאסר הגר"ז לכבס חלוקים ע"ג הנהר משום שיאמרו שבשבת נתן לו, אף שאין דרך לעשותן בשכיר יום, הוא רק בשלא התחיל לכבס מער"ש, אך צידד לומר דבחלוקים כיון שבכל פעם מכבס חלוק אחר, תמיד הוי התחיל במלאכה בשבת, ול"מ התם התחיל מער"ש, עיי"ש.

אך ד' המ"ב בסימן רנ"ב שסתם וכתב דגם דבר שמנהג כל בני העיר ליתנו בקבלנות אסור לעשותו בביתו של ישראל, ולא חילק בזה, מ' דאף אם התחיל מער"ש נמי אסור, דגם בזה יש לחוש שמי שלא ראהו עושה כן בער"ש יהא סבור שציוה לו בשבת, והדר קשיא ממה שדנו להתיר בסימן רמ"ד קבלנות דמחובר בשידוע שהוא בקבלנות, ולא אסרו משום שיסברו שציוה לו בשבת.

והי' מקום לומר, דכל מש"כ התוס' דיש לאסור בקבלנות במחובר משום דהוי כמלאכה בביתו של ישראל, הוא רק לטעמייהו דטעם האיסור בביתו של ישראל הוא משום דמיחזי כשכיר יום, והא דבביתו של גוי מותר הוא משום דאין ידוע שהוא מלאכת ישראל, וע"כ בשעושה מלאכה בקרקעו של ישראל דידוע שהוא מלאכת ישראל, ודאי יש לאסור, אך אי נימא דטעם האיסור בביתו של ישראל הוא משום שיאמרו שציוהו בשבת, הרי י"ל דהא דבביתו של גוי שרי, לאו היינו משום שאין ידוע שהוא מלאכת הישראל, אלא אף אם ידוע שהוא מלאכת הישראל נמי אין לחוש לכך, דרק כשעושה בבית שדר בו הישראל הוא דיאמרו שציוהו עכשיו לעשות, ולפ"ז הרי דמה"ט גם בשעושה בקרקעו של ישראל שאין הישראל דר שם, אין לאסור מכח ה"ט, וע"כ שפיר יש להתיר קבלנות במחובר בדבר הידוע שהוא בקבלנות, ולא חיישי' שיאמרו שציוהו בשבת.

אך באמת אי"ז מתישב, שהרי כל עיקר טעם זה לאסור משום שיאמרו שציוהו בשבת, מקורו הוא מד' רש"י במו"ק די"ב., ורש"י שם פירש כן בהא דמקבלי קיבולת תוך התחום אסור, והרי שאף כשאי"ז בביתו של הישראל, מ"מ כל שידוע שהוא של ישראל יש לחוש שיאמרו שנתן לו בשבת לעשותו, ולפ"ז הדק"ל, וצ"ע בזה.

סד] סעיף ק"נ, יש מהפוסקים שכתבו שאם הבעלים יעשו הסכם עם הפועלים וכו' יקבלו סך מסויים עבור כל חפץ המיוצר או נמכר על ידם בשבת ה"ז מותר מן הדין, משום דבאופן זה וכו' וה"ז כעין אריסות.

אמנם הנה בד' הנוב"י שם מבו' שאין טעם ההיתר משום דהוי כאריסות, אלא כתב דהוי כקיבולת דסימן רמ"ד ס"ו, ומבו' בדבריו דטעם ההיתר בזה הוא, דכל עיקר האיסור הוא רק באופן שאין הגוי מרויח במה שעובד בשבת, וא"כ כל עבודתו בשבת הוא בשביל הישראל, וע"כ כל שהגוי מרויח מעבודתו בשבת שרי, ומה דלא חשיב כאריסות ממש, כנראה הוא משום שאין הגוי מקבל חלק מן הרווחים, אלא נותן לו שכר על המקח, ועד"ז צ"ל בטעם הא דבדין מכס בסימן רמ"ד ס"ו לא חשיב כאריסות אלא כקבלנות, וצ"ע עוד בזה, ולפ"ז אי"ז חד דינא עם מה שהתיר המ"ב בסימן רמ"ג סק"י, דהמ"ב שם התיר באופן דחשיב כאריסות, וכמו שציין שם לדינא דסעיף ב', וגם הרי בשעה"צ שם צידד דקבלנות דמרחץ אסורה אפי' בשהגוי יפסיד משכרו אם לא יעבוד בשבת, וכיון דס"ל דהאיסור הוא אף כשהגוי מרויח במה שעובד בשבת, א"כ בע"כ דהא דשרי כשיש לו חלק בריוח השבתות הוא משום דהוי כאריס.

סה] הערה רצ"ב, ולפ"ז נראה דתוספת מועטת מאד אשר אינה מזרזת אותו לעבוד היטב אין די בה כלל.

לכאו' אי"ז מתישב בד' הנוב"י שכתב יפסקו עם הנכרי ליתן לו מכל אלף שימכור דבר קצוב אפילו פרוטה אחת, ופרוטה אחת לכל אלף שימכור לכאו' הוי דבר מועט שאינה מזרזת אותו לעבוד כלל, ואפ"ה התיר הנוב"י בזה, וצ"ע.

סו] שם, עוד ילה"ע דלכאו' באופן שמסר את המרחץ לנכרי באריסות ה"ז בגדר אריסות המחוייבת בשבת וכו', וא"כ נמצא מבו' בתשובת נוב"י הנ"ל ובמ"ב שאריסות מותרת אף באופן שהאריס מחויב לעבוד בשבת, וזה לכאו' דלא כחזו"א שביעית וכו'.

הך דינא דאריסות דמרחץ מותרת, לא נתחדש ע"י הנוב"י והמ"ב, אלא הוא מפורש בשו"ע סימן רמ"ג ס"ב, ומ' כן בגמ' ספ"ק דע"ז, גם הך דינא דאסור לצוות על האריס לעבוד בשבת, הוא מבו' במ"ב סימן רמ"ה סקי"ח כמש"נ לעיל אות ס', ובע"כ שאין ב' הדינים סותרים זל"ז וכמש"כ להלן, ומוכח כן למש"נ לעיל נ"ה מד' הנוב"י דלא חשיב זה כאריסות, אלא הוי זה כקבלנות, והרי הנוב"י דימה היתר זה לדינא דסימן רמ"ד ס"ו במכס, ושם מפורש בד' המרדכי שהביא הב"י דמן הדין אסור לקבוע מלאכתו בשבת, ובע"כ דהכא עדיף, אך אכתי צ"ע בל' הנוב"י שם דמשמע בדבריו דחשיב ממש כקובע מלאכתו בשבת, ודימה זה לדינא דיום השוק בסימן ש"ז, וצ"ע בזה.

סז] סעיף קנ"ט, המוסר מכונית לאומן לתקנה וכו' ה"ז מותר אף באופן שניכר על המכונית שהיא שייכת ליהודי למרות שהמוסך של הנכרי עומד במקום שבו רגילים יהודים לעבוד.

לפמש"כ הביאוה"ל בר"ס רמ"ד לאסור קבלנות דשדה אף במקום שדרך בקבלנות, משום דדמי לשכיר יום, לכאו' יש לאסור גם במלאכת פרהסיא דמטלטלין אף בדבר שדרכו בקבלנות, וכאשר כ"ה באמת דעת המג"א בסימן רנ"ב שאסר בכיבוס חלוקים ע"ג הנהר, וכן העתיק הגר"ז שם, והחיי אדם שהביא המ"ב שם שהתיר בזה, נ' דאזיל לטעמי' דהגם דס"ל דקבלנות דשדה אסורה אף בדבר שדרכו בקבלנות, מבו' בדבריו דהטעם בזה הוא משום דהוי זה מלאכה בביתו של ישראל, דה"ז אסור אף בדבר שדרכו בקבלנות, אך במלאכת פרהסיא במטלטלין שפיר יש להתיר בדבר שדרכו בקבלנות, אך לדעת הביאוה"ל בסימן רמ"ד לכאו' יש לאסור בזה, וצ"ע, שו"ר בספר מג"ס סימן ל"א סק"ו שעמד בזה.

שו"ר להלן סעיף קס"ב שכתב בדין מלאכה הנעשית בפרהסיא, דמלאכה שמנהג רוב אנשי העיר למוסרה בקבלנות נחלקו הפוסקים וכו', עכ"ד, וצ"ע היאך זה מתישב עם מה שהתיר כאן בתיקון המכונית, אף דהוי זה מלאכת פרהסיא.

סח] סעיף קפ"ד ועי' בהערה עצה נוספת וכו' ואולם עצה זו מועילה רק לעסק שאם ירצו ישביתוהו בשבת, ובהערה שמ"ו כתב, דהוא משום דלפ"ד החזו"א אין להתיר אריסות המחוייבת לעבוד בשבת.

לא הבנתי כלל, הרי גם בדרכים הראשונות שכתב למעלה יש לאסור בהן משום שזוהי קבלנות המחוייבת לעבוד בשבת, וגם משום מראית העין, ואך שהתיר בזה משום היתר דמהר"ם במקום הפסד, וא"כ מה"ט יש להתיר גם באופן זה, אף בלא שהקנו לו חלק מן העסק, ורק כשאי"ז מקום הפסד גדול אין להתיר בזה ובאופן זה אין להתיר גם בדרכים הראשונות שכתב.

דיני מעשה שבת

סט] הערה ט', וצ"ל דאכילה ל"ד אלא כל שימוש שהוא התכלית של המלאכה דמי לאכילה וכו' ומה שאמרו דמעשה שבת מותר בהנאה היינו שמותר למכור את התבשיל ולקבל דמים תמורתו.

עי' יש"ש פ"ק דחולין סימן ל"א שמבו' בדבריו דהמבשל בשבת במזיד שאסור לו עולמית, מותר לו ליתנו לכלבו, ורק בשבת עצמה כיון שאסרו אף לאחרים ביומו, דהיינו שלא יהנה ממנו כלל, א"כ אף לכלבו לא יכול ליתן, עכ"ד, ועי' תהל"ד סימן שי"ח סק"ב.

ע] הערה כ"ב, באופן שלא היו בני המשפחה ממשיכים לסעוד שם אלא היו עוברים לחדר אחר וכו'.

צ"ע אם אכן הוא כן, דהא דאין מטריחין אותו לצאת מביתו, לא נאמר באופן שבלא עשיית המלאכה הי' יוצא מביתו, אף שהי' בידו לישאר שם, ולעיל בדיני אמירה לנכרי לא חילק בזה.

עא] סעיף ח' ישראל מומר שעשה מלאכה בשבת עבור אחרים יש לאסור להשתמש במלאכתו עולמית וכו' דכיון שהוא עשה את המלאכה ע"מ שיהנו בה אחרים אסרו חז"ל על האחרים להשתמש בה לעולם כשם שאסרו על המחלל שבת עצמו להשתמש בה לעולם, ובהערה שם כתב מקורו משו"ת כתב סופר שכתב דלפ"מ שהשוו הב"י ביו"ד סימן צ"ט ליתא בב"י, והכת"ס לא הזכיר לד' הב"י, והמג"א בסימן שי"ח דיני מבטל איסור לכתחילה לדין מעשה שבת וכן מ' בסוגית הגמ' בגיטין, מסתבר דבאדם המחלל שבת בקביעות יחול האיסור שאסרו להשתמש במלאכה עולמית גם על האחרים שנעשתה המלאכה עבורם, (הל' אינו מדוקדק, דהכת"ס כתב דלפמש"כ המג"א דהא דבמבשל בשבת לא אסרו למי שנתבשל בשבילו הוא משום דליכא למיחש שיאמר לו דאין אדם חוטא ולא לו, יש לאסור במומר שמבשל בקביעות דיש לחוש שיאמר לו לבשל).

הדברים צ"ע רב, שהרי המג"א בסימן שי"ח מסיק דבמבשל בשבת אין לאסור למי שנתבשל בשבילו דומיא דהא דאסרו במבטל למי שנתבטל בשבילו, משום דדוקא התם חיישי' שיאמר לעכו"ם לבטלו, אבל הכא "הא בלא"ה צריך להמתין בכדי שיעשה כשבישלו גוי", ולישראל לא חיישינן דאין אדם חוטא ולא לו, עכ"ד, ולפ"ז הרי דמש"כ הכת"ס דבמשומד שמבשל בשבת בקביעות ויש לחוש שיאמר לו לבשל יש לאסור עולמית, צ"ע, דהרי אין לחוש שיאמר לו לבשלו בשבת כיון שאינו מרויח מזה שאסור לו עד בכדי שיעשה, וכמש"כ כן המג"א בשבישלו גוי, ולא הוצרך המג"א לה"ט דאין אדם חוטא ולא לו, אלא להתיר בשבישל ישראל בשבילו אף קודם כדי שיעשה.

ועד"ז מצינו בדין שוגג, דאף דקניס ר"י שוגג אטו מזיד, מ"מ המבשל בשבת בשוגג יאכל במוצ"ש ואי"ז אסור עולמית, ופירש הרשב"א בכתובות דל"ד. ובחולין דט"ו. דהוא משום דכל דאסרינן לי' בשבת לא יבא להערים ולבשל בשבת, ואין לנו מקור להחמיר בדין מי שנתבשל בשבילו יותר מדין שוגג למאן דקניס שוגג אטו מזיד, ובמבטל איסור לכתחילה דבשוגג ה"ז אסור למאן דקניס שוגג אטו מזיד דחיישי' שיערים ויבטל במזיד, ה"נ יש לאסור למי שנתבטל בשבילו דחיישי' שיאמר לו לבטל, אך במבשל בשבת דבשוגג אי"ז אסור עולמית דאין לחוש שיערים ויבשל במזיד כיון דה"ז אסור לו בשבת, ה"נ אין לאסור למי שנתבשל בשבילו.

שו"ר בתהל"ד סימן שי"ח סק"ז שהביא מש"כ הפמ"ג בסימן שכ"ה אש"א כ"ב דמשומד שבישל מעצמו לישראל במזיד אסור לו לעולם דל"ש אין אדם חוטא ולא לו, וזה כד' הכת"ס, ותמה ע"ז דהגם דל"ש בזה אין אדם חוטא ולא לו, מ"מ אין לאסור לעולם אלא למבשל עצמו דעבר אדאורייתא, ועיי"ש סק"ו מש"כ עוד בענין זה.

עב] הערה כ"ז, וכתב החזו"א וכו' דסבר הרמב"ן דמבשל דרבנן כמבשל דאורייתא וכו' ורק במעשר ומטביל בשבת שהם איסורים שיש להם שם בפנ"ע לא קנס ר' יהודה וכו', ודברים אלה לכאו' צ"ע דהא בסוגיא בגיטין איירי גם באיסורים דרבנן שאין להם שם בפנ"ע וכמו שהבאנו לעיל מדם שנטמא וכן מדין ביטול איסור לכתחילה, ואפ"ה לא גזר ר' יהודה.

משה"ק מביטול איסור לכתחילה, אינו מובן, דביטול איסור לכתחילה הרי אין לו עיקר בדאורייתא, והוי איסור שיש לו שם בפנ"ע, ומשה"ק מדם שנטמא וזרקו, דלכאו' חשיב דאין לו שם בפנ"ע, דהא דמדרבנן אסור לזרקו, הוא משום האיסור לזרוק פסולין ע"ג המזבח, (ואך דמה"ת כיון דהציץ מרצה, לא חשיב כדם פסול, ומדרבנן חשבינן לי' כדם פסול ואסור לזרקו), נ' דשאני התם דבדם הפסול מדאורייתא לא משכח"ל הך קנסא, שכיון שהוא פסול בלא"ה אין זריקתו מרצה, וכל מקום הקנס הוא רק בדם שנטמא דהציץ מרצה, וע"כ ל"ד למבשל דרבנן, דאחר שקנסו במבשל דאורייתא דין השבותים כדין עיקר המלאכה.

עג] שם, ועוד דלפ"ז צ"ע למה לא גזר ר"י לאסור שוגג בשהי' וכו'.

בד' הראב"ד בהשגות פ"ט משבת ה"ט ובד' הגמ"ר בפ' כירה מבו' באמת דלר' יהודה קנסו בשהי' בשוגג מדין מעשה שבת אף בלא גזירת המערימין, וזה ראי' ברורה לד' החזו"א דדין השבותים כדין עיקר המלאכה.

ואמנם בד' ש"ר מבו' לא כן, שהרי התירו בשכח ושהה בנתבשל כל צרכו, אף דקיי"ל כר' יהודה, ואמנם אי"ז סתירה לעיקר היסוד דדין השבותים כדין עיקר המלאכה ומתרי טעמי, חדא די"ל דאיסור שהי' דהוי גזירה שמא יחתה, ל"ה מבשל מדרבנן, אלא הוי איסור שיש לו שם בפנ"ע, וע"כ לדעת ר' יהודה לא קנסו בזה שוגג אטו מזיד, אך לפ"ז צ"ע מ"ט שרי ר"מ בשהי' בשוגג ולא קנס שוגג אטו מזיד וכמשה"ק החזו"א, וי"ל עוד, דבשהי' מודה ר"י דלא קנסו שוגג אטו מזיד כיון דלא עביד מעשה, ע"ד מש"א בריש הסוגיא בשבת דל"ח., ועי' חזו"א סימן ל"ז סקכ"ד סוד"ה ואמנם שמבו' כן בדבריו, ומבו' שם דמה"ט קי"ל דבהחזיר בשוגג אסור אף בנתבשל כ"צ, דבחזרה דעביד מעשה, יש לאסור מדין מעשה שבת דאף בשוגג לא יאכל, וע"כ ה"ז אסור אף בנתבשל כ"צ.

עד] הערה ל"ב, עי' מ"ב וכו' דאף שהמבשל במזיד אסור לו ליהנות לעולם מאותה מלאכה מ"מ מותר לו ליהנות מדמי' של אותה מלאכה וכו', והנה בסימן שכ"ה וכו' וכתב שם המ"ב וכו' אבל אסור לו להרויח מהמלאכה הזו וכו' ולכאו' צ"ע דכיון דאפי' מעשה שבת בישראל מותר למוכרו וכו' איך יתכן להחמיר בנכרי יותר מאשר בישראל וכו'.

לפ"ד היש"ש שהבאנו לעיל אות ס"ט ד' המ"ב מבוארים בפשיטות וזה כעין דרך בתרא שכתב, דכל הא דמעשה שבת שרי בהנאה, הוא רק בהאיסור עולמית, אך האיסור בשבת עצמה הוי אף בהנאה, וע"כ אף בגוי שעשה מלאכה לצורך ישראל ה"ז אסור בהנאה.

והכי מסתברא, דהאיסור בשבת עצמה שהוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת הרי דמכח זה יש לנו לאסור גם ליהנות מדמי', אך האיסור עולמית דהוי קנסא בעלמא על שעבר על איסור שבת, לא אסרוהו בהנאה, וכמו שדימה השעה"צ לדינא דמעשה שבת לר"י הסנדלר, ונ' דהיינו דגדר האיסור שקנסוהו עולמית (אף שכבר אינו נהנה ממלאכת שבת) הוא דומיא דמעשה שבת לר"י הסנדלר, וע"כ אי"ז אסור בהנאה, אך האיסור בשבת עצמה אינו כלל מענין איסורא דמעשה שבת לר"י הסנדלר, אלא הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, וע"כ ה"ז אסור אף בהנאה.

ומה"ט גם ל"ד למבטל איסור לכתחילה שאסור למכרו לישראל, דהתם גדר האיסור הוא כדי שלא יהנה ממעשיו הרעים, ומה"ט יש לאסור גם ליהנות מדמי', ומשא"כ בהאיסור עולמית דהוי קנסא בעלמא, וזה כעין מש"כ בזה להלן.

עה] הערה ל"ז, ואמנם לענין איסור תחומין מודה רבינו יונה דאסור דכן מבו' בגמ' וכו' וכן נפסק להלכה בשו"ע סימן ת"ט צ"ל ת"ה ס"ט, וצ"ל הטעם וכו'.

הלשון אינו מדוקדק, שהרי גם לענין תחומין התירו משום דינא דרבינו יונה, דמה"ט אם חזרו למקומן מותרין, כמש"כ בחי' הריטב"א עירובין דמ"א:, ורק כשהן חוץ לתחומן גזרו חכמים לאסרן.

עו] הערה מ"א, אמנם פשוט שאם החפץ חזר לרה"י שממנה הוצא שוב אינו אסור דכבר נעקרה ממנו המלאכה האסורה.

הנה אמנם כ"כ הרמב"ן בעירובין דמ"א: דמה"ט בפירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו אינם אסורין משום מעשה שבת, אך הנה ש"ר שם פירשו טעמים אחרים בזה, והרי דס"ל דאף שחזרו למקומם ולא מיתהני ממעשה שבת, ה"ז אסור, ולכאו' לדעתם יש לאסור בשהוציא בשבת אף אם חזר החפץ לרה"י שממנה הוצא.

אך באמת נ' דגם ש"ר מודו לעיקר הדברים, ואך דס"ל דבפירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו, הגם שאין לאסור מכח ההוצאה שכבר לא מיתהני מינה שהרי החזירן למקומן, מ"מ יש לאסור משום ההחזרה למקומן דגם היא מלאכת איסור ומיתהני מינה, וצ"ב באמת טעמא דהרמב"ן שלא אסר מכח זה, ועמד ע"ז בהגהות הגרא"ז זצ"ל, אך כל שהחזירו במוצ"ש למקומו הראשון ודאי לי"ב איסורא, ויל"פ עוד, דטעם ש"ר שאסרו בזה, הוא כמש"כ הרשב"א בתשובה דתבשיל שהוחם בשבת באיסור אסור אף אם נצטנן, וה"נ יש לאסור בפירות שיצאו בשבת אף אם חזרו, וכבר עמד ע"ז בתהל"ד בהשמטות לסימן רנ"ג ד"ה דעת המ"ז, דלפ"ד הרשב"א יש לאסור בפירות שיצאו אף אחר שחזרו, עיי"ש, שו"ר גם בתהל"ד סימן שי"ח שדן בדין זה כגון במחזיר כלי של פרקים בתקיעה, אי שרי להשתמש בה בחול בשפירקה וחזר ותקעה, ודקדק מל' הרמב"ם שכתב דאסור ליהנות מאותה מלאכה לעולם, ומ' דאם ביטל המלאכה שרי ליהנות מאותו הדבר, (ודוקא באותו היום אסור אף כשנתבטל המלאכה וכמש"כ הרשב"א), עכ"ד.

עז] סעיף י"ח, נכרי שהוציא חפץ מרה"י לרה"ר עבור ישראל אסור וכו'.

דין זה אינו מדוקדק, שהרי דעת ר"ת להתיר בזה כיון שיכול להשתמש בו במקום שהי' מתחילה, והפוסקים סמכו ע"ז להתיר לצורך גדול או לצורך שבת, עכ"פ ברה"ר דילן שהיא ככרמלית, והמ"ב סימן שכ"ה סקנ"ו כתב דבמוצ"ש יש להתיר מיד וא"צ להמתין בכדי שיעשו, עיי"ש.

ויש לדון אם דינא דר"ת הוא גם במעשה שבת דישראל, או דבמעשה שבת דישראל אסור גם בכה"ג, ומד' רבינו אליהו שהביאו התוס' והרא"ש בשבת דקכ"ב. שהוכיח כד' ר"ת מדינא דפירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו שלא הפסידו התירן הראשון, נ' דדינא דר"ת הוא גם במעשה שבת דישראל, אך יש לדחות דמפרש דאיירי בשיצאו ע"י גוי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן ר"פ מי שהוציאו דמפרש כן לד' ר"ת, ונ' להדיא מדבריו דדינא דר"ת הוא רק באיסור הנאה ממלאכת הגוי, וכ"ה מפורש באו"ז הל' יו"ט סימן שנ"ח בד' הר"ב מריגנשבורג, עיי"ש, אך בסה"ת סימן רנ"ב מ' קצת שלא התיר ר"ת אלא בשעשה הגוי מעצמו בלא צווי הישראל, אך אם עשה בצווי הישראל אסור הישראל לשתות מן המים, ולפ"ז כ"ש דיש לאסור במעשה שבת דישראל, וצ"ע בזה.

עח] סעיף כ"ב חפץ שהובא ע"י נכרי ע"י נהיגה ברכב וכו' ואם לא ציוה ישראל על הנכרי לעשות זאת ברכב והיתה אפשרות סבירה להביא את החפץ בלי מלאכה ה"ז מותר.

כבר נת' לעיל אות כ' לדון בזה, דלכאו' איסור הנאה ממעשה הגוי הוא אף בשהי' הגוי יכול לעשותו בהיתר.

עט] הערה מ"ט, ומצאנו כמה אחרונים שנקטו בפשיטות דלא קנסו חז"ל תולדות דמעשה שבת וכו' וכן נקט בשו"ת אג"מ וכו'.

האג"מ שם אסר ליכנס בפתח שנפתח ע"י מפתח שהובא באיסור, והרי שאסר תולדות של מעשה שבת, ורק בחפץ שנמצא ע"י נר שהודלק באיסור הוא שהתיר, וצ"ב.

פ] הערה נ"ג, ומסתבר שדין זה נאמר גם בישראל, אמנם וכו' יל"ע אם קנסו בזה גם בשוגג.

הנה בל' הרשב"א בתשובה שם הי' מ' דכל מה שאסר אחר שנצטנן הוא רק בגוי, שכתב דברים אלו בהמשך למש"כ לעיל מינה דבנעשה ע"י גוי החמירו טפי, וצריך להמתין בכדי שיעשה, וה"נ אסרו אף אחר שנצטנן, וגם משמעות לשונו שלא אסרו אלא לזה שאמר לגוי ולא לאחר, לא אסרו אלא במזיד ולא בשוגג, ולא אסרו אלא בשאמר לו לעשות מלאכה דאורייתא, והיינו דמשום האיסור הכללי דגוי שעשה מלאכה לצורך ישראל אין לאסור בזה, כיון שעכשיו אין לו הנאה מזה, ואין לגזור שמא יבא לומר לו, אלא יש בזה איסור מיוחד מכח מה שאמר לגוי לעשות ועשה הגוי ע"פ ציוויו, אך בחזו"א סימן ל"ז סקכ"ז ד"ה הי' צונן נקט בפשיטות דאף בהחזיר ישראל ה"ז אסור אף אחר שנצטנן, וכ"כ בתהל"ד סימן שי"ח סק"ג, וכן נ' בל' הפמ"ג בסימן רנ"ג אש"א ל"ז.

והחזו"א שם כתב דאף בהחזיר בשוגג ה"ז אסור לאכלו אחר שנצטנן, עיי"ש, אך ל' הרשב"א הוא דהאיסור הוא משום שהזיד, וצ"ע בזה.

פא] הערה נ"ט, ובשו"ת אג"מ אסר ליכנס דרך דלת שנפתחה באיסור, ולכאו' ה"ה בדלת של המקרר שנפתחה באיסור.

לכאו' ל"ד פתיחת דלת ע"י מפתח שהובא באיסור דהפתיחה עצמה הויא מכח האיסור, לפתיחת דלת מקרר שהפתיחה עצמה היא בהיתר אלא שנעשה עי"ז איסור אחר, דבזה מאן לימא לן שיהא אסור, וכמו שהתיר הגרש"ז זצ"ל מטעם זה.

אמנם באמת בעיקר ד' הגרש"ז זצ"ל יש לעורר ממש"כ המרדכי בשבת סימן שכ"ג ובהגמ"ר סימן תנ"ו והובא בב"י סימן רנ"ט, דאם יש גחלים לוחשות סביב הקדרה אסור לומר לגוי לסלקן, אבל אין לאסור התבשיל בסילוק הגוי דמבעיר, דאפילו בישראל הויא משאצל"ג ואין כאן אלא איסור דרבנן אליבא דר"ש וכו', עכ"ד, ומבו' דבלא זה הי' אסור לאכול התבשיל, הגם שאין האיסור בעצם הוצאת הקדירה אלא בהבערת הגחלים, וצ"ע בזה.

פב] סעיף ל"א בקבוק יין שנפתח באיסור דינו כמבו' לעיל לענין דלת מקרר שנפתח באיסור.

לכאו' דין בקבוק שנפתח באיסור, דומה לדין דלת נעולה שנפתחה ע"י מעשה איסור לעיל סעיף כ"ח, ול"ד לדין דלת מקרר שנפתחה באיסור דקיילא טפי משום שאין האיסור בפתיחת הדלת אלא בהדלקת הנורה, ומכח זה התיר בזה הגרש"ז זצ"ל.

ויש טעם נוסף להתיר בבקבוק, כמש"כ הגרש"ז זצ"ל בפניני המאור ח"א סימן י"ח להתיר בזה משום שיכולים לעשות חור ולפתוח ולשתות.

פג] סעיף ל"ד, מלאכה שנחלקו בה פוסקים אם היא מותרת או אסורה ועשה אותה בשבת אדם ע"פ שיטתו של הפוסק המתיר, יש להסתפק אם לגבי הפוסק האוסר וכו' ה"ז בגדר מעשה שבת וכו'.

דין זה נתפרש במג"א סימן שי"ח סק"ג שכתב להדיא דעשה ע"פ הוראת חכם מקרי שוגג, והרי דאף שנעשה המעשה ע"פ הוראת חכם שייך בזה קנס דמעשה שבת ואך דהוי כשוגג, אך שמא יש לחלק, דכיון דמסתמא ד' המג"א קיימי בשנתברר שטעה בהוראתו, אולי כה"ג חמיר טפי, אך אי"ז מסתבר, דאם לא קנסו במעשה שנעשה ע"פ הוראת חכם, אף כה"ג ל"ה לנו לאסור, וגם אם נחלק כן, מ"מ יש לאסור במחלוקת הפוסקים היכא שדעת האוסר שאין מקום לדברי המתיר ולדידי' הוי הוראת המתיר בטעות.

ויש להוכיח עוד בזה, מסוגיא דשבת דקמ"ו: דבי סדיא רב אסר ושמואל שרי וכו', והא דרב לאו בפירוש איתמר אלא מכללא איתמר דרב איקלע לההוא אתרא דל"ה לי' רווחא נפק יתיב בכרמלית, אייתו לי' בי סדיא לא יתיב, מאן דחזא סבר משום דבי סדיא אסור וכו', ובאו"ז הל' יו"ט סימן שנ"ח מבו' דהא דלא יתיב ע"ז הוא מדינא משום איסור מעשה שבת, אך לדעת רבינו יונה דליכא איסור מעשה שבת בהוצאה, בע"כ דאי"ז מדינא, וגם לדעת הסוברים דליכא מעשה שבת באיסור דרבנן בשוגג, בע"כ דאי"ז מדינא, והנה הרי התם לכאו' אלו שהביאו את הבי סדיא הוא משום דס"ל כדעת שמואל דשרי בזה, ואפ"ה לדעת רב דאסר הי' בזה משום מעשה שבת, אך שמא יש לדחות, דאותן שהביאו את זה, לא סמכו על שמואל שהתיר בזה, אלא לא ידעו את הדין וסברו דמותר, וכל כה"ג ודאי אין להתיר, דכל הצד דהעושה כדברי המתיר לי"ב משום מעשה שבת, הוא רק בשסמך על המתיר ועשה ע"פ זה.

ועי' שו"ת מהר"ם מר"ב דפוס פראג סימן פ"ו בדין העושה יוהכ"פ ב' ימים וחל יום ב' בערב שבת, וכתב דמותר לאכול מה שבישלו אחרים לצורך עצמן, כיון שהמבשל עושה בהיתר גמור, אבל היכא דמתכוין המבשל להרבות בשבילו אסור כדאמר פ' כל כתבי גוי שלקט עשבים מאכיל אחריו ישראל ואם בשביל ישראל אסור, עכ"ד, והובא בב"י בסימן תרכ"ד, ויל"ע אם יש לדמות לזה דין העושה ע"פ הוראת חכם, דאף אי נימא דאי"ז אסור משום מעשה שבת אף לזה שסובר דה"ז אסור, מ"מ אם עשה הלה בשבילו ה"ז אסור, או שמא יש לחלק ביניהם, וצ"ע בזה.

פד] הערה ע"ד, ולא נתפרש בפוסקים אם דין זה נאמר גם במעשה שבת של ישראל, ועי' בספר מנחת שלמה וכו' שנקט דהיתר זה לא נאמר בישראל, ולמד כן מד' המג"א סימן רנ"ג סקי"ג וכו', וכ"כ גם בשו"ת אג"מ וכו' וטעמו דגבי נכרי שורש האיסור הוא משום גזירה שמא יאמר לו ולכן נקטו הראשונים שבמקום שכבר הי' יכול ליהנות ע"י הדחק אין כ"כ חשש שיאמר לו לעשות איסור.

בס' מאורות נתן סימן ג' העיר לנכון בזה, ממש"כ הרמ"א בסימן תרע"ג ס"א דאם נתערב אם נתערב נר חנוכה האסור בהנאה בשאר נרות, ידליק מן התערובות כ"ע שבודאי נר של היתר דולק עם נר של איסור, ואז מותר להשתמש אצלן, והמג"א שם סקי"א הביא דהב"ח חולק, וכתב ע"ז, ז"ל, ול"נ דהדין עם רמ"א וכ"מ סי' רע"ו ס"ד, עכ"ל, וכ"ה בפר"ח שם, והרי להדיא בד' המג"א דהך דינא דאם יש נר אחר שרי ליהנות מן הנר שהוסיף, הוא גם באיסוה"נ בעלמא, ולפ"ז ודאי יהא דין זה גם במעשה שבת דישראל, ועיי"ש שכתב דהב"ח והמג"א לטעמייהו אזלי במה שנחלקו בסימן רע"ו בהא דמותר להשתמש כשיש נר אחר, אם הוא רק היכא שלא ציוה להגוי להדליק, או הוא אף כשציוה להגוי להדליק, (והובא בפמ"ג שם אש"א ז'), וכ"ה מבו' גם במג"א סימן רס"ד סק"ד, ז"ל, ונ"ל דאם יש נר א' כשר ועומד אצלו נר פסול מותר להשתמש דלא יהא אלא נר אחד בלחוד וכמ"ש סי' רע"ו, עכ"ל, ועיי"ש בביאוה"ל שכתב דטעם החולקים ע"ז הוא משום דל"ד להא דסימן רע"ו וכו' דהכא יש חשש שמא יטה אף שיוכל לראות בנר הכשר דאדם רוצה שכל הנרות ידלקו יפה, משא"כ התם דבהנאה תליא מלתא וכיון שיוכל להשתמש אצל אחר לא חשיבא הנאה, עכ"ל, ומבו' גם בדבריו דגדר ההיתר בשיש נר אחר הוא דכל כה"ג לא חשיב כלל להנאה, אך מד' הגר"א בסימן רע"ו ס"ד שפירש דטעם הא דשרי בשיש שם נר אחר, הוא דומיא דהא דשרי אחר כדי שיעשו, מבו' דלעולם חשיב זה הנאה, ואך דכיון שהי' יכול ליהנות בלא האיסור לא אסרו בזה, דומיא דהא דשרי אחר כדי שיעשו, ולפ"ז הוי זה דין מסוים במלאכת הגוי, עכ"ד.

פה] הערה ע"ח, וע"ע בשו"ע סי' רע"ו ס"ד דאם נכרי הוסיף שמן בנר מותר להשתמש לאורו עד שיכלה השמן שהי' בו מתחילה, אף שהשמן מתערב ונמצא שמתחילה ועד סוף נהנה מתערובת מותר ואסור וכו' ומסתבר דה"ה בישראל שהוסיף שמן לנר.

לכאו' אין ללמוד משם, שהרי כתב הרא"ש בביצה פ"ב סימן י"ז דהא דהנותן שמן לנר חייב, הוא משום דמאריך בהבערתו דאילו לא נתן שמן בנר היה כבה כשיכלה השמן שבנר ומה שהוא דולק מכאן ואילך הוי כאילו הוא הדליקו, עכ"ל, והיינו משום דעיקר מלאכת הבערה היא ביצירת האש, וע"כ כל עיקר האיסור בהוספת שמן הוא רק משום שיש בזה הבערה לזמן נוסף, ונמצא לפ"ז דכ"ז שהי' ראוי לדלוק מן השמן שהי' תחילה ל"ה כלל מעשה שבת, דהגם דגם הדליקה בזמן זה היא גם מכח השמן שהוסיף, מ"מ אין בזה מלאכה כלל, ואין ללמוד מזה להתיר בשאר גווני.

גם בלא"ה אין לדמות כלל דין ישראל לדין גוי, דבגוי שעיקר האיסור הוא שמא יבא לומר לו, הרי דכל כה"ג שהי' דולק בלא"ה מכח השמן שהי' בנר, אין לחוש שיבא לומר לו להוסיף שמן, ומשא"כ באיסור מעשה שבת דישראל, וזה ע"ד מה שחילק לעיל הערה ע"ד.

פו] הערה פ"ו, ולפו"ר משמע דגם במזיד מקילים חכמי קולוניא דיכולים אחרים לאוכלו במוצאי יו"ט, וצ"ע איך פירשו את הגמ' די"ז. הנ"ל דמשמע להדיא דקנסינן שלא יאכל למחר.

י"ל בזה בפשיטות, דס"ל כדעת רש"י ודעימי' דהמבשל בשבת צריך להמתין במוצ"ש כדי שיעשו, ולפ"ז המבשל ביו"ט הסמוך לשבת באיסור, ה"ז אסור אף בכל השבת, וע"כ הוא שדנו בגמ' בביצה לאסור במבשל מיו"ט לשבת לאכלו אף בשבת, אך במבשל מיו"ט ראשון ליו"ט שני, שפיר יש להתיר בליל יו"ט שני אחר המתנת כדי שיעשו.

פז] הערה פ"ז, אלא דקולא זו שהקילו ביו"ט הוא רק באיסור המיוחד ליו"ט כגון האיסור לבשל מיו"ט לשבת שאחריו, אבל באיסורים המשותפים לשבת וליו"ט וכו' קנסוהו בין בשבת ובין ביו"ט, שו"ר דכך ביאר הנשמ"א כלל ט' אות א' צ"ל ט'.

הלשון אינו מדוקדק, דעיקר החילוק הוא דלא הקילו ביו"ט רק במלאכה המותרת ביו"ט עצמו, וכל איסורה הוא משום מחשבתו שחישב לצורך מחר, ובזה לא אסרו, וכ"ה בנשמ"א שם.

פח] הערה צ"א, אם נמלך להשתמש בכלים המודחים בשבת עצמה לכאו' יש לאוסרו כיון שהדחת הכלים נעשתה באיסור.

לכאו' יש מקום לומר, דכיון דהי' מותר לעשות הדחה זו לצורך שבת עצמה, ע"כ אין לאסור להשתמש בכלים המודחים, ודמי למש"כ הנשמת אדם כלל ט' סק"ט בדעת הרמב"ם והשו"ע דמה"ט לא אסרו משום מעשה שבת במבשל ביו"ט לחול, שו"ר במכתב הגרש"ז זצ"ל בפניני המאור ח"א סימן ג' אות ט' שהסכים שמסתבר להתיר בזה, עיי"ש.

פט] סעיף נ', אם נזכר קודם שהתבשל המאכל כ"צ צריך לחזור ולרחק את הקדירה מהאש כדי שהתבשיל לא ימהר להתבשל מחמתו.

יש מקום לדון דלא סגי במה שחוזר ומרחק את הקדירה מן האש, אלא צריך להסירה מן האש, דאם חוזר ומרחקה מן האש והיא ממשכת להתבשל, נמצא שמה שקירב תחילה לאש הביא לבסוף לבישול כל צרכו, והוי זה תוספת באיסורו, בפרט לדעת הט"ז בסימן שי"ח דאין איסור בתוספת בישול בדבר המבושל כמאב"ד, רק אם מביאו לבישול כל צרכו, וצ"ע בזה.

צ] הערה ק"א, שורש הספק הוא משום שגם בלי הזזת הקדירה אל האש הי' התבשיל מתבשל כ"צ וכו' וא"כ י"ל דלא אהנו מעשיו וכו'.

כמדומה שדין זה מפורש להיתר במ"ב סימן רנ"ט סקכ"ו, ז"ל, ולענין דיעבד אם סתם הגוי התנור אין לאסור התבשיל דלא אהני מעשיו כ"כ דבלא"ה הי' מתבשל לבסוף, עכ"ל, אך שמא לא התיר בכה"ג אלא במלאכת גוי ולא במעשה שבת דישראל, וצ"ע בזה.

צא] הערה ק"ה, לענין הנאת חימום וכו' כתב המג"א וכו' דיש להבחין בזה בין מאכל לח למאכל יבש וכו'.

כבר נת' לעיל אות מ"א דלאו כללא הוא דמאכל לח אינו ראוי לאכלו צונן ומאכל יבש ראוי לאכלו צונן.

צב] הערה ק"ו, ולכאו' דין זה נאמר גם בישראל שעשה חזרה אסורה.

דין זה מפורש בפמ"ג סימן רנ"ג אש"א י' דגם בישראל שעשה חזרה אסורה מותר אחר שנצטנן, והחזו"א סימן ל"ז סקכ"ז אסר בין בישראל ובין בגוי שהחזירו באיסור, אמנם בתהל"ד סימן רנ"ג סק"ז צידד דאף דישראל שאמר לגוי להחזיר אין התבשיל נאסר אחר שנצטנן, מ"מ אם החזיר הישראל עצמו ה"ז אסור, עיי"ש.

צג] הערה קכ"ה, ולפ"ז לכאו' בשיעור כדי שיעשו לגבי תחזית מזג האויר אין די לשער את משך הזמן של עצם ההקלטה, אלא גם את משך הזמן שאורכת כל ההכנות ואיסוף הנתונים שעל ידם הגיעו לתחזית זו.

צ"ע אם שייך דין זה גם באופן שאיסוף הנתונים וכו' נעשה ע"י אדם אחר וכמדומה שזה האופן המצוי, דבכה"ג מסתבר דמדינא א"צ להמתין אלא שיעור זמן ההקלטה עצמה.