3 אלו מצרכי העיר נגבין לפי ממון, ובגדר דינים אלו
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / בני חצר ובני העיר

אייר תשע"ב

**א**

א] ב"ב ד"ז:, בעא מיני' ר' אלעזר מר' יוחנן כשהן גובין לפי נפשות גובין,[[1]](#footnote-2) או"ד לפי שבח ממון גובין, א"ל לפי ממון גובין ואלעזר בני קבע בה מסמרות, איכא דאמרי בעא מיני' וכו' לפי קירוב בתים הן גובין או"ד לפי ממון גובין, א"ל לפי קירוב בתים הן גובין ואלעזר בני קבע בה מסמרות, ופירש"י, ז"ל, קירוב בתים, בית הקרוב לחומה צריך לחומת העיר יותר מן הרחוק, עכ"ל.

והנה התוס' שם כתבו, ז"ל, לפי קירוב בתים הן גובין, פירש ר"ת ונותנין עניים קרובים יותר מרחוקים וכן עשירים קרובים יותר מעשירים רחוקים, אבל עשירים רחוקים נותנין יותר מעניים קרובים דלפי שבח ממון נמי הן גובין, עכ"ל, וכ"כ הרי"מ, ז"ל, בין ללישנא קמא בין ללישנא בתרא לפי שבח ממון הן גובין מיהו לישנא בתרא טפוי הוא דקא מטפייא דהאי שבח ממון לפי קירוב בתים הוא, תדע שהרי אם יש שם ב' בתים ששניהן קרובין ואין שוין בממון ודאי לפי שבח ממון הן גובין, א"נ אם יש שם בית קרובה ואין בה ממון כלל כלום עולה ע"ד שגובין ממנה כלל כיון שאין בה ממון למאי חיישא, אלא בוודאי אע"פ שקרובה היא כיון שאין בה ממון אין גובין ממנה כלום, הא למדת ששבח ממון הוא העיקר ומאי לפי קירוב בתים דאמרינן אף לפי קירוב בתים וכו', עכ"ל, וכ"כ הרא"ש והרשב"א והריטב"א.

והנה הך דינא דגובין לפי ממון, היינו משום "שבח" הממון, והיינו דמי שיש לו ממון יותר, יש לו ריוח ממון יותר מהחומה, וע"כ כתבו הראשונים דאין מחשבין אלא לפי הממון המטלטל, ולכאו' הדין נותן דבזה מחשבין גם לממון שיש לו בהלואה ובפיקדון, ול"ד לדין מיסים שנחלקו בזה עי' רמ"א סימן קס"ג, ומאידך פשיטא דאין מחשבין לממון שאינו בעיר, ול"ד לדין מיסים שנחלקו בזה, עי' דרכי משה סימן קס"ג, ועמש"נ להלן סק"ט בדין צרכי העיר הנגבין לפי ממון לדעת הרשב"א, די"ל דודאי גובין אף מממון שאינו בעיר.

ב] אך במ"מ פ"ו משכנים ה"ד דקדק מד' הרי"ף והרמב"ם דאין גובין אלא לפי קירוב בתים, ולא לפי שבח ממון, וצ"ב לדעתם מ"ש דאזלינן בתר קירוב בתים משום דבית הקרוב לחומה צריך לחומת העיר יותר מן הרחוק, ולא אזלינן בתר שבח ממון, וי"ל כדעת הרמ"ה דהא דאזלינן בתר קירוב בתים הוא משום דהבתים הקרובים גורמים הקיפא יתירא, אך אי"ז כ"כ במשמעות ל' הרמב"ם, עיי"ש.

ויל"פ בזה, דשאני קירוב בתים דהוא חילוק בעיקר הבתים, דבית זה יש בו תועלת יותר מן החומה, וע"כ גובין לפי זה, אך מה דבפועל נשתנה אחד מחבירו אין הולכין אח"ז, והיינו דומיא דמש"כ החת"ס בחי' ד"ז: דודאי דמי שבנה חומה לעצמו חייב להשתתף הגם דהוא א"צ לכך, דלאו כל כמיני' להפריד עצמו מן הציבור, וע"כ גם י"ל דלא תלי במה שהוא צריך בפועל, ול"ד לקירוב בתים דמצד צורת העיר הבתים הקרובים צריכין טפי לחומה.

עוד שמעתי מהגרא"א לפרש בזה, דבקירוב בתים היינו דהבית הקרוב יש לו סכנה טפי מבית הרחוק, ולהקרוב יש צורך טפי, אך מה דיש לאחד יותר ממון, לאו היינו דיש לו יותר "צורך", אלא היינו דיש לו יותר תועלת והרוחת ממון, וי"ל דלא אזלינן בתר זה כלל, ודו"ק.

גם יל"פ בזה, ע"ד שכתב החת"ס באו"ח קצ"ג, והיינו דהא דאין גובין לפי ממון, הוא משום דכל א' בידו להביא עוד ממון, וה"ה אומר לו קח לך ממון והביאהו בביתך, וע"כ לא אזלינן רק לפי קירוב בתים.

ג] והנה לדעת הרמב"ם דאין גובין לפי שבח ממון, צ"ע מ"ש מגייס דגובין לפי ממון, ועי' רמ"ה שחילק דהתם הוי זה הצלת הממון בודאי, והיינו דכל הא דגובין לפי ממון הוא רק כשיש ריוח ממון ודאי, ומשא"כ הכא.

וי"ל עוד, דהכא הוא מחיובי בני העיר, וי"ל דאף מי שאין לו תועלת צריך להשתתף, ומשא"כ התם דין אחר הוא, וכמש"כ הנתיה"מ, וע"כ גובין לפי ההנאה והריוח.

ולדרך בתרא ניחא מש"נ במק"א בדעת הרמב"ם, דאין לפטור ת"ח מצרכי השמירה, אלא משום דת"ח פטורין ממיסים, והיינו משום דלדרך זו חיוב צרכי העיר הוא אף כשאינו נהנה.

וגם לדרך קמא י"ל, דלעולם גם מי שאינו נהנה צריך לשלם, ורק דאם התשלום הוא לפי ממון, והיינו לפי ההנאה והריוח, הרי דמי שאין לו תועלת א"צ לשלם, אך כיון דהתשלום הוא בשוה, יש לחייב גם את מי שאין לו תועלת, וזה לפמש"נ להלן ענף ג' וד' מד' מהרי"ל.

ד] והנה בדין צרכי החצר, כתב בשו"ע דגובין לפי ממון,[[2]](#footnote-3) ומ' דזה גם לפ"ד הרמב"ם, וכן נ' להדיא בד' המ"מ, וצ"ע דמ"ש מצרכי החומה דאינו כלל לפי ממון, ושמא צרכי בני החצר שאני מצרכי בני העיר, ובבני החצר כל החיוב הוא כדינא דהנתיה"מ, וע"כ אזלינן בתר בתר ממון, וזה צ"ע.

ומזה נראה, דכל הא דבעיר לא אזלינן בתר ממון, הוא משום דאפשר לילך אחר קירוב בתים, וכיון דראוי טפי לתלות בקירוב בתים תולין בו, אך בחצר דאין נפ"מ בקירוב בתים, ע"כ נקבע הדין דהולכין לפי הממון.

ויסוד הך מילתא דקבעו בכל דבר אחר מה לילך ואין מתחשבים בדברים אחרים, הוא מבו' בהרבה דברים בסוגיין ובסימן קס"ג, ודו"ק.

ה] והנה הרמ"א כתב דגובין לפי גודל הבית, ובדבריו בד"ה ברם צריך את למידע, מבו' דגם להצד דגובין לפי נפשות או לפי ממון, ודאי גובין גם לפי גודל הבתים, ובטעמא דמילתא מ' בתחילת דבריו דהוא משום דה"ז גורם יותר היקף, אך הנה בסו"ד כתב כן גם לגבי דלת, אף שכתב דלגבי דלת אין לילך אחר קירוב בתים, דאי"ז מוסיף בדלת, ובע"כ דטעם אחר יש בזה, דכל הדברים הוי תיקון להבית, שאפשר להניח בו את הממון וכל כיו"ב, וע"כ גובין לפי גודל הבית, וזה ג"כ מתאים ליסוד הדברים שנתבארו.

והנה הרמ"ה בפירקין אות א' כתב בדין מחיצה בחצר, דמשתתפין בשוה אף אם אין חלקיהן שוין, כיון דאין המחיצה באה להשביח את חלקיהם אלא לסלק ההיז"ר, וכיון דתרוייהו מזיקין, ה"ז מוטל על שניהם בשוה, עיי"ש.

והנה דין זה דהרמ"ה הובא בשו"ע סימן קנ"ז, ובביאור הגר"א שם סקי"ג כתב, ז"ל, שם ד' ב' הלכה כר"י דאמר כו' ל"ש כו' אע"ג דאין לזה אלא שדה א' ולזה ג' שדות, עכ"ל.

והנה לפי הטעם שנתפרש בד' הרמ"ה לפנינו, הרי לכאו' במקיף וניקף הדין נותן שיגבו מכל א' לפי חלקו, ומד' הגר"א מבו' דטעם אחר יש בזה, דאף כשה"ז משביח את חלקם ה"ה משלמין בשוה, ולכאו' זה שלא כד' הרמ"ה.

ולהנ"ל נראה די"ל, דאה"נ דין זה הוא רק לדעת הרמ"ה, דס"ל הכא דגובין לפי מידת הבתים, אך לדעת ש"ר דאין גובין לפי מידת הבתים, ה"נ במקיף וניקף אין גובין לפי מידת החצירות, אף דודאי יש מקום לחלק, דחומה אי"ז שבח בבית, ול"ד למקיף, אך בדעת הגר"א י"ל דדמי זל"ז, וזה נכון בעזה"י.

**ב**

ו] יש לברר בשאר צרכי העיר אם גובין אותם לפי ממון, ומצינו בזה כמה דעות בד' הראשונים והפוסקים וכמו שיתבאר.

כתב הרשב"א בתשו' ח"ג סימן שפ"א, ז"ל, ולענין ש"צ ג"כ ששאלת אם שכיר הוא, שוכרין ג"כ מקופת הקהל, שאע"פ שהוא מוציא את הדל כעשיר, מ"מ אין יד העני משגת כיד העשיר, וכל מה שהוא תקנת הצבור ונעשית ע"י ממון, נותנין לפי ממון, וברוב המקומות יש דברים מיוחדים לפרעון שלוחי צבור, מקומות יש שמוסיפין להן, וכשנותנין נותנין מקופת הקהל, ואם אין אתה אומר כן אלא שפרעון זה כזה לפי שאלו נהנין כאלו, אם כן אנו נאמר דמי שאינו בקי יפרע הכל שהרי הוא מוציא את שאינו בקי ואינו מוציא את הבקי, עכ"ל, והובא בב"י סימן נ"ג.

ולמדנו מד' הרשב"א, דבשכירות הש"ץ אין הולכין כלל אחר הצורך וההנאה, דאם היו הולכין אחר ההנאה, הי' על שאינו בקי לשלם יותר, אלא הוי החיוב על כולם בשוה, ואך דבחיובים שנתחייבו לתקנת הציבור, גובין לפי ממון.

ולמדנו מזה דין חדש דגבי' לפי ממון, בדברים שהם לתקנת הציבור, ואי"ז משום דמי שיש לו יותר ממון יש לו הנאה יותר, דומיא דהא דגובין לחומה לפי ממון, דהוא משום ה"שבח" ממון, אלא דינא הוא דתקנת הציבור התלוי' בממון, דין הוא שיתן כל א' לפי השגת ידו.

והנה בשו"ע סימן נ"ג הביא לדינא דהרשב"א,[[3]](#footnote-4) ולפ"ז נראה דגם לביהכ"נ ולשאר צרכי הציבור אין גובין לפי ההנאה, אלא לפי ממון, וזה טעם אחר בדינא דהרמ"א בסימן קס"ג סוס"ג דגובין לביהכ"נ לפי ממון, ואי"ז כטעמא דהמהר"ם פדוואה סימן מ"ב, דלמי שיש ממון יותר יש לו תועלת והנאה יותר, עיי"ש, ועי' בשו"ת חת"ס שהובא בפת"ש סימן קס"ג מש"כ בזה.

ז] ואמנם לפ"ז נראה, דלענין זה לא תלי בממון המטלטל וממון שאינו מטלטל, וי"ל דדמי לדיני מיסים, דאזלינן בתר הממון שמרויח בו,[[4]](#footnote-5) וכן נ' מד' הרשב"א דגובין מקופת הקהל, וסתמא דמילתא קופת הקהל היינו הקופה דגובין לצרכי מיסים וכיו"ב.

ונמצא דה"ז חלוק בתרתי מהגבי' לצרכי השמירה, דמחד גיסא לצרכי החומה אין גובין אלא מממון המטלטל ולצרכים אלו גובין אף מן הבתים אם הן עומדין להשכירן,[[5]](#footnote-6) ומאידך גיסא לצרכי השמירה גובין גם מכלי ביתו וכו', ולדברים אלו אין גובין מכלי ביתו, גם נפ"מ בדין ממון שיש לו בהלואה או בפיקדון, עמש"נ לעיל סוסק"א.

ואמנם טפי מסתבר דל"ד לדין מיסים, אלא הכא תלי בהשגת ידו וכצדקה, וע"כ אף דדעת הרשב"א בתשו' ח"א סימן תרס"ד וסימן תשנ"ח דאין גובין למיסים מממון שיש לו בעיר אחרת, מ"מ לצרכים אלו יגבו גם מממון שיש לו בעיר אחרת, דרק במיסים אין גובין, משום דהמס הוא על הממון שיש לו כאן בעיר, ומאידך נראה דבזה ודאי אין גובין מממון שקיבל בעיסקא וכ"ש מממון שקיבל בפיקדון ועוסק בו, ול"ד לדין מיסים שנחלקו בזה הראשונים, והובא בדרכי משה סימן קס"ג ובהג"ה שם ס"ג, וגם נראה דגובין לדברים אלו מבתים שיש לו ואינו דר בהן, (דהם בכלל השגת ידו) ול"ד לדין מיסים דאין גובין אלא מבתים שעומדין להשכירן, וגם מבתים אלו אין גובין כמו משאר ממון, כמש"כ הרמ"א בסימן קס"ג ס"ג.

ומצינו כן בתשו' הרשב"א הרשב"א החדשות סימן קכ"ו הובא בב"י סימן ר"נ וברמ"א שם ס"ה דמבו' בדבריו דמעיקר הדין גובין צדקה לפי ממונו, ולא כפי המס, עיי"ש, וזה מתפרש כמש"נ דחלוקין הן שומות אלו זמ"ז בכמה מילי, ונראה ה"נ בשאר צרכי העיר דכוותה, ובביאור הגר"א סימן קס"ג סק"פ דימה דין צרכי העיר לדין צדקה, ומש"כ הרשב"א דגובין מקופת הקהל, יתכן דהוא משום דהמנהג כן הוא, וכמש"כ הרשב"א בתשו' שם גם לגבי צדקה, וצ"ע בזה.

וצ"ע בד' מהר"ם פדוואה שם בסו"ד שהביא לדקדק מד' הטור דגם לביהכ"נ גובין לפי ממון, ממש"כ הטור דגובין לפי ממון דקאי על הכל, וצ"ע דהרי התם כתב ג"כ דגובין לפי קירוב בתים, וגם כתב דגובין רק לפי ממון המטלטל, ובשאר מילי הרי אין לומר כן, וצע"ג.

ח] שו"ר עוד בתשו' צ"צ סימן ל"ד, ז"ל, ולכך בית הכנסת אע"ג דהכל צריכין לה אפילו הכי אין גובין אלא לפי הממון כדאיתא בהג"ה ש"ע מטור ח"מ בסי' קס"ג סוף ס"ג ואפילו דברים שאין כולם צריכים כגון בית חתנות ומקוה גובין לפי הממון מכולם והיינו משום כיון דתקנתא דציבורא הוא ולית ביה סכנות נפשות לא אזלינן אלא בתר ממון, וכן נמי בשכירות החזן כתב הרשב"א בתשובותיו הביאו הרב ב"י בטור א"ח סימן נ"ג שגובין לפי ממון. אף על פי שהוא מוציא את הדל כעשיר. מכל מקום אין יד העני משגת כיד העשיר וכיון שהוא תקנת הצבור ונעשית על ידי ממון גובין כפי ממון הוא הדין נמי תיקון המים להביא אל שכונת היהודים תקנות הצבור הוא ונעשית על ידי ממון גובין לפי ממון, עכ"ל.

ואמנם הנה בדבריו שם מ' דהוא ע"ד הא דבחומה גובין לפי שבח ממון, ואך דלענינים אלו לא איכפת לן בקירוב בתים, ולכאו' ל"ד הוא, וכמש"נ, דהרי הכא לא תלי בממון המטלטל.

גם צ"ע דבהמשך דבריו הביא לד' הרשב"א דבגזירות על השחיטה וכיו"ב אזלינן לפי נפשות, וכתב דהכא שאני, משום דיש תועלת יותר לבעל הממון, עיי"ש, ולכאו' א"כ זהו טעם אחר מטעמא דהרשב"א הנ"ל, וצ"ע.

ט] אך בעיקר הדבר לא נתפרש לן בד' הרשב"א, דמ"ש שכירות הש"צ דאין גובין לפי ההנאה אלא לפי ממון, ובד' הצ"צ דה"נ הוא בביהכ"נ ומקוה ובית חתנות, מבנין חומה דגובין לפי ההנאה, ועי' גם בתשו' הרשב"א שהביא הרמ"א בסימן קס"ג דבגזירה על השחיטה גובין לפי נפשות, ולגבי בנין חומה הי' מקום לומר דהוא משום דאי"ז צורך הכרחי, עי' חזו"א דיש הרבה ערים פרזות, אך בגזירה על השחיטה ל"ש טעם זה.[[6]](#footnote-7)

וי"ל דצרכי מצוה שאני, דהטילו חכמים את צרכי המצוה על בני העיר לפי השגת ידם, וזה ע"ד דינא דרבינו ירוחם נתיב כ"ט שהביא הרמ"א בסימן קס"ג ס"ג דלמלמד תינוקות גובין מבני העיר לפי ממון, - ודינא דמלמד הוא כצרכי צדקה, ועי' ירושלמי שלהי פאה דהא דתני דלצדקות י"ב חדש, הוא לשכירות המלמדים, ומזה מקור דשכירות המלמדים גובין מכל בני העיר, ורי"ו נסתפק בזה, עיי"ש.

אך ממש"כ הצ"צ דדין זה הוא גם בבית חתנות, אף דלכאו' לא חשיב זה כצרכי מצוה המוטלין על בני העיר, נראה דטעם אחר יש בזה, וכ"נ גם מד' רי"ו בשם רה"ג שהבאנו להלן, דנראה שם דגם הבנינות שבונין בעיר הוו לפי ממון, עיי"ש.

ואולי חלוק דבר שהוא צורך העיר להשתמש בו, מחומה שהוא בא לסלק נזק, וכן בגזירה על השחיטה הוי זה סילוק נזק, והיינו דדבר שהוא בא לסלק נזק, אינו תיקון העיר, וע"כ אזלינן בזה בתר ההנאה, וע"כ כל נידון הגמ' הוא רק בחומה שאינה תיקון העיר, אלא סילוק הנזק, וזה צ"ע, שו"ר בחי' ר' ראובן סימן ז' בהערה שכתב כן, עיי"ש.

ושמא י"ל עוד, למש"כ החת"ס או"ח קצ"ג, דהטעם דכולם משתתפין בשוה, הוא משום דבידו להשתמש בזה, וי"ל דזה רק בדברים שעשויים להשתמש בהן, דמצי אמר לי' קח לך עבדים וכו', ומשא"כ בחומה דאין משתמשין בה אלא היא מסלקת נזק, אך לפ"ז אם יבנו מקום להטמנת חפצים, ישתתפו כולם בשוה, וצ"ע, וכן בגזירה על השחיטה.

עוד שמעתי לפרש בזה, דשאני חומה שהיא מגינה על הבתים, וחשבינן לה כמשבחת את הבתים, ול"ד לשאר תקנת העיר, דאי"ז השבחה דהבתים, וצ"ע בסברא זו, וגם לא יתישב בזה הא דבהגזירה על השחיטה לא אזלינן לפי ממון.

י] והנה בתשו' רבינו האי גאון ברבינו ירוחם נכ"ט הובא בב"י סימן נ"ג כתב דשכר החזן הוא לב' דברים, ולעיקר התפילות הוי דומיא דמחה"ש דהעשיר לא ירבה וכו', ולשאר דברים הוי לפי ממון, עיי"ש.

והנה בדבריו שם ג"כ לא נזכר שם דלפי ממון הוא לפי ההנאה, וממה שדימה בשאלה למלמדי תינוקות, נראה דדינא הוא דתקנת העיר הוא לפי ממון, ובביאור הגר"א סימן נ"ג כתב דזהו טעמא דהרמ"א דחצי לפי ממון וחצי לפי נפשות, וכ"כ בשו"ת צ"צ שם, אך בשו"ת צמח צדק שם מ' דהטעם הוא, משום דחשבינן דתועלת העשירים היא גדולה יותר מתועלת העניים, וצ"ע.

ועי' רמ"א סימן קס"ג סוס"ג דמלמד תינוקות לפי ממון וכן בשכר החזן, וכתב הגר"א סק"פ דהוא כמו צרכי העיר וצדקה, והנה מקור דין זה הוא מד' רי"ו הנז', ולכאו' דינא דמלמדי תינוקות הרי אי"ז משום ההנאה, אלא דהוא מוטל טפי על מי שידו משגת, ונ' דגם דינא דשכר החזן הוא כן, וכנ"ל, וזהו שדימה הגר"א לצדקה דהוא לפי השגת ידו.

והנה אמנם הרמ"א באו"ח נ"ג כתב דשכר החזן הוא חצי לפי ממון וחצי לפי נפשות, אך האחרונים כתבו דהתם הוא ממנהגא, אך מדינא ס"ל דכולו לפי ממון, וגם מש"כ התם דחציו לפי נפשות, הוא מטעמא דרה"ג דהוי כמחצית השקל, וכמש"כ הגר"א שם, אך בשאר מילי גובין הכל לפי ממון, ועי' אג"מ חו"מ ח"א סימן מ"א שכתב דלבנין המקוה הוי חציו לפי ממון וחציו לפי נפשות, וצ"ע. - ועי' עוד במהרי"ל סימן ס"ב אות ב', דהא דשכר החזן הוא חציו לפי ממון וחציו לפי נפשות, הוא משום דהעניים יכולין לילך למקום אחר, עיי"ש.

אך בדינא דביהכ"נ דכתב הרמ"א שם דגובין לפי ממון, הנה בתשו' מהר"ם פדוואה שהביא הרמ"א שם מבו' דהוא משום דהעשירים יש להן צורך טפי, ועמש"כ בתשו' חת"ס שהביא הפת"ש בסימן קס"ג שם, ולכאו' זה שלא כד' הרשב"א וכמבו' בד' רה"ג דלכל צרכי העיר גובין לפי ממון, ואולי באמת הרמ"א פסק לדינא דמהר"ם פדוואה ולא מטעמי', וצ"ע בזה.

**ג**

יא] והנה בתשו' מהרי"ל סימן ק"ז כתב, בדין אשה שהיא דרה בעיר ובעלה אין עמה, דא"צ ליתן לצורך אתרוג, ופירש בזה, ז"ל, אי"ז דומה לפסקי דלעיל דימים נוראים דמעכבי עלי' הואיל וצריכין לו להשלים המנין וגם הוא עצמו צריך כמו שביאר מהר"ם בתשובתו ולאו כל כמיני' להפריש עצמו מהן, אבל אתרוג ל"ד לכל הני, ולא להני דתוספתא לעשות לחי וקורה למבוי וצרכי ציבור אשר פסק מהר"ם דכופין זא"ז, דכל חדא צריך לאותה מצוה כמו חבירו, אבל אתרוג כתב מהר"ם בתשובה דגובין לפי ממון, דהידור מצוה מוטל על העשירים טפי מעל העניים אפי' כששניהם בעיר, וכל כה"ג דליתי' בעיר מנלן לחייבו ליתן מנפשות, עכ"ל.

ומבו' בד' מהרי"ל, דבכל דבר דגובין לפי ממון, ודאי דכל שאינו בעיר א"א לחייבו ליתן כלל, והביאור בזה הוא, דבכל מקום דגובין לפי ממון, ע"כ היינו דנקבע דהתשלום על צורך זה הוא לפי ההנאה, וע"כ גובין לפי ממון, ומשום דמי שיש לו יותר ממון אית לי' הנאה טפי, וע"כ ודאי דמי שאינו בעיר, ולית לי' הנאה כלל, א"צ לשלם, ומשא"כ בדברים דגובין לפי נפשות, י"ל דלא נקבע דהתשלום הוא לפי הצורך, ואך דהצורך הוא כפי הנפשות, אלא הוי התשלום על כל א' מבני העיר בשוה, וע"כ שפיר י"ל דאף אם עכשיו אינו בעיר ואין לו הנאה, ה"ה צריך לשלם.

יב] ואמנם דהא גופא צ"ע, דלכאו' כ"ה דבדברים דגובין לפי ממון הוי התשלום לפי ההנאה, והרי דדין ההשתתפות בצרכי בני העיר הוי לפי ההנאה, א"כ גם בדברים דאין בהן נפ"מ לענין ממון, ג"כ בדין דיהא התשלום לפי ההנאה, ואך דכיון דאין בהן נפ"מ לענין ממון הויא ההנאה לפי הנפשות, ומ"ט נימא דבדברים דגובין לפי נפשות, לא אזלינן בתר ההנאה כלל, אלא הוי חובת התשלום על כל א' מבני העיר בשוה.

ומצאנו ביאור בזה במחה"ש סימן תרנ"ח,, ז"ל, דדוקא במה שמשתלם לפי הנאה אז משתלם לפי הממון וכו', לכן בכל דברים הנ"ל מנין ולחי וקורה "דאין לו הנאה" דמשתלם לפי הנפשות, לכן אפי' יוצא דאינו נהנה כלל מהדבר מ"מ צריך לשלם חלקו, דהא בלא"ה אינו משתלם לפי ההנאה "דהא ליכא הנאה", אבל אתרוג אין חיבורה חיבור גמור דאפי' בהיותו בעיר א"צ להם, דהא אם ירצה יכול לקנות לולב ומיניו לעצמו לבדו, ואינו משתלם אלא לפי ההנאה ולפי הממון, ואם יצא דלא נהנה כלל, אם נאמר דיצטרך לשלם ע"כ צ"ל דמשתלם לפי הנפשות, והא זה אינו, עכ"ל.

וביאור הדברים הוא, דכל הא דגובין לפי ההנאה, הוא רק במקום דאיכא ריוח ממון, דבזה קבעו חכמים דכיון דמכח דבר זה יש לבני העיר ריוח ממון, דין הוא שיתן כל אחד ואחד מממונו כפי מידת הריוח שיש לו מזה, וע"כ גובין מכל א' לפי שבח ממון, אך כל דליכא ריוח ממון אלא הנאה בעלמא, כלחי וקורה דאין בזה סרך הנאת ממון, אלא היתר טלטול בעלמא, אין לנו לילך אחר הנאה זו, כיון דאי"ז הנאת ממון דדין הוא שיתן בעד זה מממונו, אלא הולכין אחר נפשות, וכל א' וא' משלם בשוה.

ואשר ע"כ חלוקין הן בדין מי שאינו בעיר, דבדברים דגובין לפי ממון, דהיינו דחשבינן דיש לבני העיר מזה ריוח ממון וע"כ דין הוא שיתן כל א' מממונו לפי מידת הריוח, הרי דמי שאין לו ריוח מזה כלל, א"צ לשלם כלל, ומשא"כ בדברים דאין לבני העיר מהן ריוח ממון, דבזה הוי הדין דכל א' וא' נותן בשוה, ע"כ גם מי שאין לו תועלת מזה כלל, צריך להשתתף.

ואמנם נראה, דכ"ז הוא דומיא דלחי וקורה, אך בגוונא דאיכא סכנת נפשות דגובין לפי הנפשות, נראה דהיינו משום התועלת שיש לכל אחד ואחד בהצלת נפשו, ול"ד ללחי וקורה וכיו"ב דאינו מציל בזה כלום, אלא ה"ז מתירו לטלטל, וע"כ בדין דמי שאינו בעיר א"צ להשתתף בזה. - ומקור לזה נראה, דהרי משמעות ד' הראשונים והפוסקים, דגם במקום דבונים חומה גם משום סכנת נפשות, דגובין חצי לפי נפשות וחצי לפי ממון, גובין גם לפי קירוב בתים, ומ' דגם בהחצי דגובין לפי נפשות, נותן הקרוב יותר מן הרחוק, והרי דהגבי' לפי נפשות היא לפי הצורך והתועלת שיש לכל א' וא' בחומה.

ועי' עוד בשע"ת שם מש"כ בזה, וכתב דגם בדברים דגובין לפי נפשות י"ל דהוא רק משום צורך קיום המצוה, ומי שאינו בעיר א"צ להשתתף, עיי"ש.

יג] והנה במחה"ש שם כתב דלגבי מנין לא חשיב זה כהנאה, אך באמת הרי כתב בשו"ע סימן נ"ה דלצורך מנין גובין חצי לפי ממון, וא"כ הרי חצי זה דגובין לפי ממון הוי לפי ההנאה, ובדין דמי שאינו בעיר א"צ להשתתף.

אך באמת מבו' שם בד' מהרי"ל, דהא דהוא צריך להשתתף הוא מטעם אחר, דמוטל עליו להשלים המנין, וכמו שלמד מהר"ם לזה מדינא דבלן, וע"כ לאו כל כמיני' לצאת מן העיר, ומה"ט אם הוא אנוס ואינו יכול לבא לעיר, ה"ה פטור, וע"כ נמי הוא חייב בשכר החזן, וכמש"נ להלן.

ואמנם מבו' בד' מהרי"ל שם, דגם הא דהוא חייב להשלים המנין, הוא משום דהוי זה צורך דכל בני העיר, וגם הוא צריך לכך, עיי"ש, וכנראה זה נלמד ממש"כ מהר"ם ללמוד ד"ז מהא דכופין בני העיר לבנות ביהכנ"ס וכו' וכתב דדמי לדינא דבלן, ולכאו' ב' טעמים הם, וכן נ' לפי הדרך השני' דהביאוה"ל בסימן נ"ה, אך כבר נת' להלן דדבריו צ"ב, אך המהרי"ל למד דחדא מילתא היא, דהואיל ומוטל על כל א' מבני העיר בעודו בעיר להשלים המנין, ע"כ הוא משועבד לבני העיר שלא לצאת מן העיר בלא להשלים המנין.

יד] ובביאוה"ל סו"ס נ"ה כתב, ז"ל, ושכר החזן, לכאורה קאי זה דוקא על מה שלמעלה שהיו י"א וכ"כ בספר עה"י דאיירי שיצאו באופן שצריך לשכור אחר במקום זה שנשאר פחות מעשרה, אבל אם השאיר מנין אחריו אין צריך לתת שכר הש"ץ, דכיון שהוא מותר להיות שלא בביתו בזמן הזה והש"ץ הוא רק על ימים נוראים למה יתן, אבל א"כ יקשה מאוד למה כתב המחבר על היוצאים כעל הנשארים, לא יהיו צריכים ליתן אלו השנים שאינם בביתם רק כפי חשבון א', דאף שאם היו שניהם בביתם היה מתחלק שכר החזן על י"א אנשים, מ"מ עתה שאיננו בביתו ואיננו נהנה מהחזן כלל רק מפני שנשתעבד להמנין, א"צ להשלים יותר מכפי חשבון שהי' מוטל על מנין, אם לא שנאמר דל"ד קאמר השו"ע על היוצאים כעל הנשארים, ולא בא רק לומר שאף שאיננו בביתו אינו יכול לפטור עצמו, ואולי דלא כס' עה"י אלא שיסבור המחבר דאפילו אם השאיר מנין בביתו מחוייב ג"כ ליתן שכר החזן דהוא מכלל צרכי העיר, דומיא דבית חתנות או מקוה המבואר בח"מ סימן קס"ג סוף סעיף ג' בהג"ה, אח"כ מצאתי בתשובת מהרי"ל דמשמע כעבודת היום וצ"ע, עכ"ל.

והדברים צ"ע, שהרי במ"ב שם סקס"ט כתב, ז"ל, מי שאינו יכול לחזור לביתו מחמת אונס שאינו רשאי לבוא במדינה פטור אפילו הגיע זמן הרגל, ודוקא אם הוא אנוס ממש אבל אם מחמת חוב ממון או פשיעה לא יוכל לבוא לא יפסידו חביריו חלקם, עכ"ל, והנה אי נימא דיש לחייב למי שאינו בעירו בשכר החזן, דומיא דבית חתנות ומקוה דחייב אף מי שאין לו הנאה מזה, א"כ מה לי אם אינו יכול לחזור לביתו מחמת אונס, הרי גם בבית חתנות ומקוה איירי דאין לו צורך בהן כלל, ואין בידו להשתמש בהן, והוי כאנוס, ואפ"ה ה"ה חייב להשתתף, ובע"כ מזה, דכל הא דהוא חייב בשכר החזן, הוא רק משום דמוטל עליו להשלים המנין, ולאו כל כמיני' לילך מן העיר, וכל' מהרי"ל בתשו' ק"ז, וע"כ הוא חייב גם בשכר החזן, כמו אם הי' בעיר והי' משתתף עם המנין, ולפ"ז הרי ודאי דכל דיש מנין בעיר, אין לחייב את זה שהלך מן העיר בשכר החזן, וז"ב.

ויש להוסיף, שהרי דעת השו"ע שם סימן נ"ג דשכר החזן גובין לפי ממון, וא"כ הרי לפמש"נ לעיל מד' מהרי"ל, אין מקום כלל לחייב בזה למי שאינו נמצא בעיר ואינו נהנה מן החזן, וגם למש"כ במ"ב שם בשם הגר"א דהשו"ע בסימן נ"ה חזר בו וס"ל דגובין חצי לפי נפשות, הרי מ"מ את החצי שגובין לפי ממון אין לחייב למי שאינו נמצא בעיר, ובע"כ דכל הא דהוא חייב בשכר החזן, הוא רק משום דמוטל עליו להשלים המנין ולאו כל כמיני' לילך מן העיר, וז"ב.

**ד**

טו] ע"פ המבואר מתבאר הא דבחומה אין רבנן צריכין להשתתף, ונת' במק"א לתמוה בזה, דמ"ש מדינא דמהר"י מינץ דאף מי שאין לו צורך במקוה ובבית חתנות צריך להשתתף.

ולפי המבו' מד' מהרי"ל ניחא, דהרי בחומה ובכל צרכי השמירה כיון דיש בזה ריוח ממון, הוי החיוב על כל א' לפי מידת הריוח, וע"כ רבנן דל"ב נטירותא א"צ להשתתף, והוא פשוט כן, דאחר דמי שאין לו ממון א"צ להשתתף משום דאין לו צורך, ה"נ רבנן א"צ להשתתף, ומה"ט גם מי שאינו בעיר א"צ להשתתף, דלא גרע מי שאינו בעיר, ממי שהוא בעיר ואין לו ממון דא"צ להשתתף, שהרי גם מי שאינו בעיר אין לו ממון בביתו שבעיר זו, וכמש"כ כן האולם המשפט בסימן קס"ג, וגם במקום דאיכא סכנת נפשות דגובין אף לפי נפשות, מ"מ כיון שנתבאר לעיל דהוא ג"כ לפי הצורך, ע"כ כל שאינו בעיר ואין לו צורך בכך א"צ להשתתף, ומשא"כ בבית חתנות ובמקוה דכפי הנראה אין גובין אותן לפי הממון, אלא לפי הנפשות, כיון דאי"ז ריוח ממון, ע"כ אף מי שאין לו צורך בהן צריך להשתתף.

ואמנם סתימת ד' הרמ"א בסימן קס"ג סוס"ג משמע דגובין אותם לפי ממון, אך י"ל דהוא רק משום דינא דהרשב"א דכל תקנת העיר גובין לפי ממון, ובזה שפיר יש לחייב גם למי שאינו נהנה, דרק כשגובין לפי ממון משום ההנאה, הוא דאמרינן דמי דאינו נהנה א"צ להשתתף.

ועד"ז הוא במה שדן החת"ס במינוי רב, דאמנם בתשו' חת"ס סימן ר"ו מבו' דגובין לפי ערך הממון, אך כנראה אי"ז משום ההנאה, אלא טעם אחר יש בזה, וצ"ע, וע"כ גם מי שאין לו צורך בכך חייב, ואמנם בחת"ס סימן קצ"ג נקט דרק אם יש לו צורך מעט ה"ה חייב, אך בסימן ר"ו נקט דבכל גוונא הוא חייב, עיי"ש, והביאו במ"ב.

טז] ואך דמ"מ אי"ז מתישב בסתימת ד' הרמ"א בסימן קס"ג סוס"ג דמשמע דבכל צרכי העיר משתתף אף מי שאין לו צורך, ואף בביהכ"נ וכיו"ב, והרי בביהכ"נ כתב הרמ"א שם דגובין לפי ממון, וא"כ בדין דמי שאין לו צורך בכך לא יהא צריך להשתתף, והגע עצמך, הרי הא דעני א"צ ליתן כ"כ בעד הביהכ"נ, הוא משום דא"צ כ"כ לביהכ"נ דבידו לילך לעיר אחרת, וכמש"כ מהר"ם פאדואה, וא"כ כ"ש דמי שאין לו צורך כלל בביהכ"נ דא"צ להשתתף, וצ"ע בזה, אך אי נימא דלהרמ"א גופי' הא דגובין בביהכ"נ לפי ממון, הוא כיסוד ד' הרשב"א דלכל צרכי העיר גובין לפי ממון, עמש"נ לעיל דכ"ה מבו' בד' הרמ"א לגבי שכר החזן, ניחא.

גם לכאו' אי"ז מתישב בד' הסמ"ע שם שהק' על דין זה מדינא דתשו' הרא"ש, והתם הרי יש בזה ריוח ממון, והוי הגבי' לפי הממון, וע"כ ודאי דמי שאין לו הנאה א"צ להשתתף, שהרי גם אותם דיש להם הנאה מזה אין משלמין בשוה, אלא משלם כל א' לפי הממון שהרויח מכך, וא"כ ודאי דמי שאין לו ריוח מכך א"צ לשלם, ורחוק לומר דמכוון קו' הסמ"ע דמ"ט גובין התם לפי ההנאה ולא כולן בשוה, דלכאו' בזה אף אם הוי צורך קבוע היו גובין לפי ממון, וצ"ע בזה.

?בס' דמיון ארי' פראג שע"ו (ויו"ל עתה מחדש) נחלקו חכמי הדור ההוא במה שהוצרכו ליתן למושל כדי שיתיר להן להביא יין כשר, וכתבו התוי"ט ועוד דבזה ל"ש טעמא דהרא"ש דהגזירה היא בשביל הממון, דהתם ל"ה הגזירה בשביל הממון, עיי"ש, ונחלקו אם יש לגבות בזה לפי הנפשות, או דיש לגבות חצי לפי הממון וחצי לפי הנפשות, והשל"ה כתב דיש לנהוג כן לפנים משורת הדין, והתוי"ט כתב דיש לגבות לפי הממון וגם בעלי הכרמים יש להן ליתן יותר, עיי"ש, וצ"ע ביסוד הפלוגתא בזה.

1. בד' המאירי נראה להדיא דלפי נפשות היינו דגובין מכל א' בשוה, וכן נראה בפי' רבינו ברוך, אך בנמו"י מבו' דהיינו מכל נפשות הבית, וכ"נ בתרוה"ד, ועי' גם בתשו' מהרי"ל החדשות סימן נ"ט לענין אחר.

   ובביאור הפלוגתא נראה, דלהמאירי ורבינו ברוך הוי האיבעיא אם גובין לפי ההנאה, או גובין מכולן בשוה, ולהנמו"י הא פשיטא לן דגובין לפי ההנאה, ואך מספק"ל אם ההנאה היא לפי נפשות דבאין על עסקי נפשות, או היא לפי ממון, וכמש"כ כמה מן הראשונים לפרש כן, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובעיקר הא דאזלינן בחצר לפי ממון, צ"ע דמה טעם יש לילך בבית שער בתר ממון, ועי' נתיה"מ דנראה דגם בבית שער יש תועלת יותר למי שיש לו ממון יותר, וזה צ"ב, ואולי באמת הא דאזלינן בזה לפי ממון, הוא ע"ד דינא דהרשב"א דבתקנת העיר הולכין לפי ממון, וכמש"נ להלן ענף ב', אך אי"ז במשמע, דא"כ ל"ה לילך בזה אחר "שבח" ממון, אלא אחר הממון שיש לו, והיינו דהרי שבח ממון הוא רק ממון המטלטל ומאידך הוא אף כלי ביתו, ואילו במידי אחריני דאזלינן בתר ממון, הוא כל ממון שעושה בו סחורה ואף שאינו מטלטל, ומאידך אין מחשבין את כלי ביתו, וכמש"נ להלן בזה, וגם בד' הראשונים מבו' דהא דבחצר אזלינן בתר ממון ולא בתר קירוב בתים, הוא משום דבחצר אין הקירוב בתים גורם, ונראה בדבריהם דהא דאזלינן בזה בתר ממון, הוא חד דינא עם הא דבחומה אזלינן בתר ממון, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפלא מש"כ האלי' רבה בסימן נ"ה דהטעם הוא משום דמי שיש לו יותר ממון צריך לש"צ שקולו ערב וכו', דהרי להדיא בד' הרשב"א דאין הטעם משום ההנאה, אלא משום דאזלינן בתר השגת ידו, וכ"ה גם ל' השו"ע. - וע"כ ודאי הדין נותן, דגם לצורך מנין יגבו לדעת הרשב"א לפי ממון. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך בעיקר דינא דמיסים דגובין לפי ממון, הנה מד' הגר"א בסימן קס"ג נראה דהיינו, דעיקר חיובא דמיסים הוא על הממון, וע"כ גובין מכל א' כפי ממונו, ואשר ע"כ נקט הגר"א דכל ממון דא"א לגבות חובות ממנו, אינו מתחשב לשומת הממון לגביית המיסים, עיי"ש בכ"ד, ובאולם המשפט שם עמד ע"ז, עיי"ש, וע"כ ג"כ כתב הגר"א שם דבעינן שיהא הממון שלל עיר זו, והיינו משום דעיקר חיוב המס הוא על ממון עיר זו, ודו"ק.

   ומצאתי בעזה"י עיקר הדברים מבוארים בשו"ת הר"ן סימן י', ז"ל, כ"ש שזה המנהג מסכים לדין, והטעם בזה שחיוב המסים לא רמי אקרקפתא דגברי כשאר חובות שמה שאנו פוטרין הזוכה במטלטלין וליתנייהו בעינייהו משעבוד הראשון הוא מפני שהחיוב מוטל על הראשון ומיני' אפי' מגלימא דעל כתפי' אבל זה השני לא חל השעבוד עליו, ונכסי הראשון אינן בעין שיהיו ערבין לשעבודו ולפיכך אין לו על השני כלום, אבל חיוב המסים מוטל על הממון וכל שזכה השני בממון מחויב נכנס תחת הראשון, עכ"ל, וכמדומה דלפ"ז מתפרש דזהו מש"א בגמ' לקמן דנ"ה. דאפי' שערי דכדא משתעבדי לכרגא, וע"כ ל"ד לשאר חובות, אך ש"ר שם פירשו בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם משמעות ל' הרמ"א בסימן קס"ג ס"ג, דגובין מבתים העומדין להשכירן אף לצרכי החומה, אך זה א"א וכמו שעמד ע"ז האולם המשפט, ובע"כ דד' הרמ"א קיימי רק לגבי מיסים, דע"ז קאי כל ד' הרמ"א בסעיף זה.

   ויש להזכיר מה ששמעתי מהרח"א להעיר בענין זה, לדעת ר"ת דרשאין בני העיר לשנות מקופת הצדקה לשומרי העיר, ולכאו' הרי קופת הצדקה היא לפי ממון ואילו שומרי העיר הוא לפי "שבח" ממון, והיאך משנים מזל"ז, אך י"ל דג"ז הוא בכלל כחם של בני העיר משום דע"ד נתנו, אף דנמצא דלא יהא ההשתתפות לשומרי העיר לפי שבח ממון ממש. [↑](#footnote-ref-6)
6. שו"ר בס' דמיון ארי' פראג שע"ו סימן י"א שעמד ע"ז, וכתב דמש"כ הרשב"א דלגבי ש"צ אזלינן בתר הממון, הוא רק משום טעמא דרי"ו דהעשיר יש לו צורך והנאה יותר, ומש"כ הרשב"א דכל מה שהוא תיקון הקהל וכו', ל"ד שאין למדין מן הכללות, עיי"ש בכל דבריו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)