כח - פחות משוה פרוטה בגניבה וגזילה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - כח, נמסר בליל ש"ק נח תשס"ח (כתיבה ראשונה)

# גניבה וגזלה בפחות משוה פרוטה

# א) אמרו רבותינו ז"ל במדרשם (ב"ר פל"א): כך היו אנשי דור המבול עושים, היה אחד מהם מוציא קופתו מליאה תורמוסין, בא זה ונוטל פחות משוה פרוטה ובא כל אחד ואחד נוטל פחות מש"פ שלא יהא יכול להוציא ממנו בדין (וכ"ה בירושלמי ב"מ פ"ד ה"ב: 'ומתכוונין ונוטלין פחות משוה פרוטה, דבר שאינו יוצא בדיינין'). ועל כך נתחתם גזר דינם, כי בן נח נהרג על פחות מש"פ (לבוש האורה).

# [יש להעיר שלשון המדרש מורה בפשוטו שהיו מתחכמים לעשות כן כדי שלא יוכלו להוציא בדיינים. והלא שיעור פרוטה לא נאמר אלא בישראל (כבסנהדרין נט וכדלהלן). ושמא נאמר שגם דייניהם אינם נזקקים לפחות מש"פ כמו בדין ישראל, אף שבעצם הוא גזל גמור לבן נח, ונהרג על כך בדין התורה. או שנחדש (ואולי יש לפרש כן בכוונת דברי רבנו חננאל *בעירובין סב.?*, ואולם דעה יחידאית היא) שמצות השבת גזלה קיימת בב"נ רק בשוה פרוטה. וצ"ע. ובשדי חמד (מערכת א פאת השדה יט) הוציא מכח קושיא זו דהירושלמי חולק על תלמוד דידן וסובר שגם בב"נ יש חילוק בין פרוטה לפחות. וכתב להוכיח כן גם מהירושלמי עירובין ו,ג. ע"ש].

# ב) כתב הרמב"ם ז"ל (ריש הל' גניבה): כל הגונב ממון משוה פרוטה ולמעלה עובר על לא תעשה שנאמר לא תגנוב. ואין לוקין על לאו זה שהרי ניתן לתשלומין, שהגנב חייבתו תורה לשלם. ואחד הגונב ממון ישראל או הגונב ממון עכו"ם וכו'. אסור לגנוב כל שהוא דין תורה. ואסור לגנוב דרך שחוק או לגנוב ע"מ להחזיר או ע"מ לשלם - הכל אסור שלא ירגיל עצמו בכך. עכ"ל.

# הרי מבואר שגניבת פחות משוה פרוטה אינה בכלל עבירת הלאו ומ"מ יש בה איסור תורה.

# וכן לענין גזילה, כתב הרמב"ם (ריש הל' גזילה): כל הגוזל את חבירו שוה פרוטה עובר בלא תעשה שנאמר לא תגזול. אין לוקין על לאו זה שהרי הכתוב נתקו לעשה שאם גזל חייב להחזיר שנאמר והשיב את הגזלה אשר גזל - זו מצות עשה. ואפילו שרף הגזילה אינו לוקה שהרי הוא חייב לשלם דמיה וכל לאו שניתן לתשלומין אין לוקין עליו. ואסור לגזול כל שהוא דין תורה. אפילו עכו"ם אסור לגזלו או לעשקו וכו'. (ובהלכה ו): הגוזל פחות משוה פרוטה אע"פ שעבר - אינו בתורת השבת גזלה.

# ופירש המ"מ (ריש הלכות גניבה) שדין פחות מפרוטה כדין חצי שיעור באיסורין, שאסור מהתורה.

# והקשה הגר"ח הלוי (מובא בספר הזכרון אהל ישעיהו על ב"ק. *לבדוק בפנים*) על הדמיון לחצי שיעור באיסורי תורה; הלא האוכל נבילה פחות מכזית, שם 'נבילה' עליה אלא שחסר בכמות שאכל, ובזה אמרו חצי שיעור אסור מהתורה. משא"כ פחות משוה פרוטה הרי חסר ב'איכות' הדבר ולא רק בכמותו, שהרי פחות משוה פרוטה אינו חשוב 'ממון' [כפי שמצינו לענין שאר דינים, ולאו דוקא באיסור לקיחת ממון חברו], ומהי תיתי שגם זה אסור מהתורה. והרי זה דומה ל'חצי מלאכה' בשבת, כגון עקירה בלא הנחה שאינה אסורה מהתורה וכפי שהסביר המאירי ריש שבת.

# ג) והנה אם לא ננקוט כדברי המ"מ לאסור מדין 'חצי שיעור', יתכן היה לפרש (וכן צדד המנ"ח רכד,ד) שחצי פרוטה אסורה מהתורה כשם שנתרבה (בב"מ סא:) מן הכתוב לאסור גונב ע"מ לצער את חברו לפי שעה, או ע"מ לשלם תשלומי כפל. והיינו משום שעצם מעשה הגניבה מגונה, ולא משום התוצאה - חסרון ממון חברו. ומצד זה אף פחות משוה פרוטה גם כן אסור, דנהי דלא נחסר חברו שיעור ממון מ"מ מעשה גניבה איכא, והרי אסרה תורה לגנוב אפילו על מנת לשלם כפל שאין חברו נפסד כלום.

# וזהו שסמך הרמב"ם שתי הלכות אלו אהדדי, גניבת כל שהוא וגניבה דרך שחוק - כי טעם אחד לשניהם כאמור. וזהו שהוסיף להטעים: 'שלא ירגיל עצמו בכך' - לומר שגדר האיסור הוא עצם מעשה הגניבה המגונה, ולא רק משום התוצאה.

# [א. אם ננקוט שאין בעלות על פחות משוה פרוטה, יש לחלק בין פמש"פ שאין אני קורא בו 'וגונב מבית האיש' דהא לא נטל מהבעלים כלום, ובין גונב ע"מ למיקט שגנב מבית האיש.

# ב. לפי השוואה זו של פמש"פ לגונב ע"מ למיקט, יצא שהגונב ע"מ למיקט לא עבר בלאו ממש אלא איסורא בעלמא שנתרבה מריבוי הכתוב. וזה דלא כמו שצדדו אחרונים (ע' מנ"ח שם ודברי חיים הל' גניבה א) שגונב ע"מ למיקט ילקה כי אינו ניתן לתשלומין שהרי אינו בא ליקח ממון אחרים. וגם זה דלא כהבנת הלח"מ (שם) ברמב"ם דע"מ למיקט אינו אלא מדרבנן].

# והרי גדולה מזו מצאנו, שאפילו את שלו אסור לו לאדם ליטול בהחבא, כדברי בן בג בג (ב"ק כז:) אל תכנס לחצר חברך שלא ברשות ליטול את שלך שמא תיראה עליו כגנב אלא שבור את שניו ואמור לו שלי אני נוטל. ומדברי הרי"ף בתשובה (קלג) נראה שלדעתו נטילת ממון עצמו בדרך גניבה מחברו איסור תורה הוא. הרי שגדר האיסור הוא עצם פעולת הגניבה ולא הפסד חברו. [ואף אם אין נוקטים כן בנטילת ממון שלו (ע"ע בהערת בני הגאון מליסא בצוואתו, בסו"ס נחלת יעקב עמ' קפה), מ"מ בדבר שאין בו תורת 'ממון' או אפילו בממון הפקר, יתכן שלכו"ע אסור לבוא בגניבה לקחתו מיד רעהו].

# ובזה יש לבאר דברי התרגום יונתן על הכתוב לא תגנבו ולא תכחשו וגו': 'עמי בני ישראל לא תהוון גנבין ולא תכפרון ולא תשקרון אינש בחבריה'. שינה בלשונו גבי גניבה וכתב תואר האיש ולא הפעולה - כי זהו ענינו של איסור גניבה, משום השחתת האדם הגונב ולא משום ההפסד הנגרם לחברו.

# ד) אך נראה שחלוק בזה דין גניבה מדין גזילה, שגדר איסור גזילה הוא משום ההפסד והחסרון שנעשה לחברו ולא משום הפעולה עצמה כמו בגניבה *< לבדוק באהל ישעיהו בשם הגר"ח; רשימות שיעורי הגרי"ד - פרק הגוזל>,* ובזה מבוארים כמה דקדוקים; -

# ראשית, דברי הרמב"ם הנ"ל שבגניבה נקט הטעם שאין לוקים משום שניתן לתשלומין ואילו בגזילה כתב משום שניתק לעשה [כשהגזילה בעין]. ומה פשר שינוי הטעם. ובשו"ת עונג יום טוב (קיח בהגהה) חידש שאכן בגניבה אין מצות עשה דהשבה [אלא שחייב לאפשר לבעלים ליטול את החפץ שלהם]. ונראה לבאר דהנה הקשו התוס' (בכתובות לב:) מדוע אין לוקים על לאו דגזילה הלא הלאו והעשה לא נכתבו סמוכים זה לזה בתורה, וכל כה"ג לוקים (ע"ש בסוגיא. וע"ע במכות יד: ובתוס'). ותירצו דשאני גזילה דע"כ הוא ניתק לעשה שהרי עוקר גזילה מתחת ידו. וא"כ לפי האמור הרי סברא זו אמורה רק בגזילה שענינה נטילת ממון מחברו ונמצא שבהשבתו מחזיר את המצב לקדמותו, אבל גניבה שאיסורה מחמת עצם הפעולה גם בלא נזק וחסרון לחברו, הרי בהשבה אינו מתקן הלאו. ע"כ הוצרך הרמב"ם לסברא אחרת, משום דניתן לתשלומין [ובזה לא ס"ל הרמב"ם כהתוס' שם שנקטו לענין עדים זוממים דכל דאינו מתקן לוקה אף דניתן לתשלומין].

# שנית, מתבאר בכך חילוק לשונות הרמב"ם המובאים בתחילת דברינו (ועמד על כך הנוב"י יו"ד פא. וכבר קדמו הר"ן בחדושיו לסנהדרין נז.), דבגניבה משמע שעיקר הלאו אמור בין בגונב מישראל בין בגונב מנכרי, ואילו בהל' גזילה משמע דבגוזל נכרי ליכא לאו אלא שהוא איסור אחר משום 'גזל עכו"ם' [לדעת הר"ן שם, והכס"מ ריש הל' גזילה - הוא איסור דרבנן. ואילו שאר פוסקים נקטו בדעת הרמב"ם שהוא מדאוריתא, משום 'וחשב' או מ'אחרי נמכר'. ע' נוב"י יו"ד פא]. ואמנם לפי מה שנתבאר מובן החילוק, כי בגניבה הפעולה כשלעצמה מתועבת [יש להטעים עפי"מ שאמרו שלכך גנב חמור מגזלן שעושה עין שלמעלה כמי שאינה רואה] ולא משום תוצאת ההפסד לזולת הלכך אין חילוק בין ישראל נכרי, משא"כ גבי גזילה האיסור הוא משום התוצאה הנגרמת לחברו, על כן יש לחלק בין ישראל לנכרי. וכן נגע בחילוק זה המנ"ח (רכד,ד) מסברא דנפשיה, ולא הזכיר מלשונות הרמב"ם המורים כן להדיא.

# [וצ"ל לפי"ז דסיומא דקרא ד'איש בעמיתו' לא קאי א'לא תגנובו' דרישא, אלא א'לא תכחשו' ואילך. ואכן פיסוק טעמים מורה להפריד 'לא תגנובו' משארא. (יש להעיר ממה שנקטו אחרונים בפשיטות דלאו דלפנ"ע בהכשלה מציאותית אמור רק כלפי ישראל (ע' בשיעור ה), והרי אין כתיב שם 'עמיתו' ומ"ש מגניבה דמבואר ברמב"ם דכולל אף נכרי - והלא שניהם באותה פרשה נכתבו).

# ויש לסייע לחילוק זה ממש"כ הריב"ש (ב'מיוחסות' לג) עפ"י דקדוק לשון הסמ"ג (ל"ת קנה) דגניבת דעת אסורה מדאוריתא בכלל 'לא תגנובו'. וכ"כ כמה ראשונים (עריטב"א חולין צד. בשם בעלי התוס'; יראים השלם קכד, ועוד). וא"כ גם גניבת פחות מש"פ בכלל 'גניבה' היא, דעיקר לאו דגניבה האמור בכתוב זה אינו שייך לשם 'ממון'. (ונראה שזהו המקור לדברי הרי"ף הנ"ל שאפילו ליטול את שלו אסור בהחבא, דמ"מ שם 'גניבה' עלה וכגניבת דעת). ובחולין (צד) נראה דאף גניבת דעתו של נכרי בכלל איסור גניבת דעת. וא"כ משמע דאף כלפיו נאמר 'לא תגנובו'.

# וצ"ע האם גם למ"ד גזל עכו"ם מותר, גניבה אסורה מדאוריתא מהטעם האמור. וכמו שצדד המנ"ח (רכד,ד). וכן צ"ל לפי הבנת הר"ן ברמב"ם שנקט להלכה דגזלו מותר מדאוריתא, ואעפי"כ גבי גניבה כתב הר"מ לאסור מהתורה אף בנכרי. אך יש להעיר מב"מ פז דמקשי הגמ' למ"ד גזל עכו"ם מותר, למאי אצטריך קרא למישרי אכילת פועל (וכיו"ב בבכורות יג לענין אונאה). והלא התם פעולת גניבה היא ולא גזילה. וצ"ל שאין זה ממש מעשה גניבה, דפועל האוכל אינו נחשב כגנב לאינשי. וע"ע בספר יראים (רנה) שחמור גונב דעת מממון ונפשות, שאלו הותרו בעכו"ם וגנבת דעת לא הותרה.

# גם יש להעיר שהרמב"ם הביא איסור גניבת דעת בהלכות אונאה ולא בהלכות גניבה, ומשמע מדבריו שאין בזה לאו דאוריתא דלא תגנבו אלא איסור 'לא תונו'. וכן משמע במה שהגדיר איסור דגניבה 'גניבת ממון' (בהל' גניבה ובספר המצוות). ולפי"ז בנכרי שאין בו לאו דאונאה, גניבת דעתו אינה אסורה אלא מדרבנן (וכדעת הסמ"ק, ב"ח, ושו"ע הגר"ז הל' אונאה). וצ"ע בכל זה].

# ועוד בה שלישיה; דרש רבא (ב"ב טז.) על הכתוב באיוב 'ברכת אובד עלי תבא' וגו' - מלמד שהיה איוב גוזל שדה מיתומים ומשביחה ומחזירה להן. ועמדו המפרשים הלא גונב ע"מ לשלם אסור, וכיצד משתבח בזה קרא. ובקובץ שעורים תירץ שיש לחלק בין גניבה לגזילה, דדוקא בגניבה נתרבה באופן זה ולא ילפינן גזילה מינה. ולפי האמור הטעם מבואר כי באופן שהנגזל אינו מופסד כלל אלא אדרבה מרויח מזה, אין בזה איסור גזילה שענינו משום הפסד חברו, רק איסור גניבה שענינו עצם המעשה. [וכבר העירו שבריטב"א ב"מ סא: מבואר דה"ה לגזילה אסור ע"מ למיקט מדאוריתא. וכ"מ בב"י חו"מ שנט].

# עוד תירץ בקוב"ש, וכבר קדמו הרמ"ה שם (וכן כיוון המנ"ח), שאפילו בגניבה לא נאסר ע"מ לשלם אלא בישראל, אבל לבן נח מותר. ורבא לטעמיה אזיל דס"ל שם שאיוב לא היה מישראל. [ותירוץ זה מתקבל יותר בפשט, דסתמא דמלתא נטל הקרקע שלא בידיעתם ולא בדרך גזילה. ומצינו כ"פ לשון 'גזילה' במובן כולל של נטילת ממון השייך לאחר - ע' ב"מ סא: גבי טומן משקלותיו 'גזל מעליא'. ושם כו: לענין נטילת אבידה 'ע"מ לגוזלה'. ומבואר ברמב"ן וש"ר ב"מ צא. שהדש בפרה חסומה חייב לשלם לבעל הפרה משום 'והשיב את הגזלה' הרי שכל מניעת זכות ממון של חברו בכלל גזילה היא, גם בלא מעשה גזילה].

# ובאור הדבר דלב"נ אין איסור בגניבה ע"מ לשלם, נראה עפ"י הנ"ל דדוקא בישראל ענין האיסור הוא משום המעשה כשלעצמו שהוא מגונה לאדם העושהו וגם משחיתו, אבל שבע מצוות בני נח כולן אין עניינם משום מעלת האדם ותיקונו הפרטי אלא ענינם קיום ותיקון הסדר החברתי ומניעת השחתת עולם, כמו שכתבו הראשונים (ערמב"ם הלכות מלכים.. ). ועל כן גניבה שאין בה נזק לאחרים, וכגון ההיא דאיוב - אין בני נח מוזהרים עליה. [ואמנם בפחות מש"פ יש איסור לב"נ משום שלגביהם לא מחיל והוי כפרוטה, משא"כ בגונב ע"מ לשלם. אך קשה הלא כשגזל מישראל פחות מש"פ חייב אעפ"י דישראל מחיל משום שיש לו צער בשעתו (ע' סנהדרין נז. וברש"י). וא"כ הלא אף ע"מ למיקט דאיכא צערא מדוע לא יתחייב. וליישב דברי הרמ"ה י"ל שהיה איוב לוקח השדה בלא ידיעתם בענין שלא נצטערו עד שהחזירה להם. עכ"פ ע"מ למיקט נראה לכאו' שחייב כמו בגוזל פחות מש"פ מישראל].

# ה) ואמנם כן נראה בכמה מקומות שאזהרות ועונשים שנאמרו לבן נח, שייכים הם לענין שמירת העולם ומניעת השחתתו; -

# דהנה בן נח שהרג את הנפש, אפילו בגרמא כגון שכפתו לפני ארי - נהרג (ערמב"ם מלכים ט,ד). משא"כ בישראל, כתב הרמב"ם (הל' רוצח ב) שהשוכר אדם להרוג את חברו או כפתו והניחו לפני הארי וכד' - שופך דמים הוא ועון הריגה בידו וחייב מיתה לשמים ואין בהם מיתת ב"ד. ופירש בזה המקראות שבפרשת נח 'שופך דם האדם וגו' מיד כל חיה אדרשנו' וגו'. והוסיף שכל אלו הרצחנים, אם רצה מלך ישראל להרגם בדין המלכות ותקנת העולם - הרשות בידו. וכן אם ראו ב"ד להרגם בהוראת שעה, אם היתה השעה צריכה לכך - יש להם רשות כפי מה שיראו. הרי שהשוה דין המלך בישראל - או דין הוראת שעה ביד ב"ד - לדין בן נח. *< אולי הובא כאן משהו מהגר"ח / הגרי"ז?>*

# וכיו"ב לענין רוצח בעד אחד או בלא התראה, בבן נח - נהרג עליו. משא"כ בישראל. ואעפי"כ יש למלך רשות להרגו 'ולתקן העולם כפי מה שהשעה צריכה' (רמב"ם מלכים ג,י). וגם ב"ד כונסים אותו לכיפה עד שימות. ואין עושים כן לשאר מחוייבי מיתה אלא לרוצח בלבד, 'שאע"פ שיש עונות חמורין משפיכות דמים - אין בהן השחתת יישובו של עולם כשפיכות דמים וכו' צא ולמד מאחאב עובד ע"ז... ולא נמצא עון שחייבו כלייה ולא היה שם דבר אחר ששקול כנגדו אלא דמי נבות... והרי הוא הרשע לא הרג בידו אלא סיבב, ק"ו להורג בידו' (רמב"ם הל' רוצח פ"ד,ח-ט)[[1]](#footnote-2).

# וטעם כל אלו הדינים, על פי מה שהאריך הר"ן בדרשותיו (יא) להבחין בין משפט התורה המסור ביד בית דין, שיעודו הוא להעמיד חוקי התורה על תלם, והוא משפט המיוחד לבני ישראל ומתאים להם לפי מעלתם ויחודם, ובין דין המלך שענינו תיקון הסדר המדיני כפי צורך השעה. וגם כשאין קיימת המלכות, מסור הדבר ביד בית דין לקיים את דין המלכות כדי שלא יישחת העולם. וזה ענינה של ההלכה שבית דין רשאים לענוש ואף להרוג שלא על פי הדין, והיינו מכח דין המלך שהוא תיקון ישובו של עולם. ועל כן הרוצח ע"י אחרים [כדרכם של רצחנים גדולים] או הרוצח בלא התראה, אעפ"י שעל פי משפט התורה פטור - בן מות הוא, שהרי כמעט ואין באפשרות למלאות את כל התנאים הנצרכים לקיום דין מות על פי בית דין, כי היכן יימצא הרוצח אשר מתרים בו בתוך כדי דיבור לרציחתו ומקבל את ההתראה ואומר על מנת כן אני עושה, והרי יתרבו שופכי דמים ולא יגורו מן העונש - על כך בא משפט המלך לדון את הרוצח כפי צורך השעה. ועל כך נענש אחאב, כי אמנם מצד עוונותיו ה'אישיים' ודאי חטא בדברים החמורים מעוון רציחה, אבל השחתתו הגדולה בפן החברתי היתה בסיבוב הריגת נבות.

# נמצא אם כן שדין המלך בישראל ענינו כדיני ב"נ; תיקון הנימוס המדיני (וכמו שכתב בקיצור האו"ש בהל' מלכים ג,י ובהל' רוצח ב,ד).

# וכן לשון המאירי (בסנהדרין נז - עפי"ד הרמב"ם, כדרכו): 'אפילו הרג טרפה או כפתו לפני ארי... וכן כל כיוצא אלו שחייבין מיתה בישראל אלא שאין ב"ד ממיתין אותן - בבני נח נהרגין, שהרי אף בישראל רשאי המלך להרגן' - הרי קשר ותלה הדינים זב"ז.

# ועל כן לא מצינו ענין זה של המתה שלא עפ"י דין אלא ברציחה וכיוצא בה, דברים המשחיתים ישוב העולם, וכמו שכתב הרמב"ם בהמשך (ה"י) האפיקורסים כו' היה מצוה להרגן. אם יש בידו כח להרגן בסייף בפרהסיא הורג. ומאי שייטא ענין האפיקורסים להלכות רוצח - אלא שגם הם ענין עונשם הוא משום קיום העולם ותקנתו ולא בתורת הענשה פרטית.

# ולכך כל אלו המומתים שלא על פי כללי משפט התורה - מיתתם בסייף, כמו דין המורד במלכות שאין רשות למלך להרגו אלא בסייף (רמב"ם מלכים ג,ח). וכדין בני נח דקיי"ל (שם י,ה) מיתתם בסייף - כי מיתה זו עניינה כענין 'חרב מלחמה' שענינה כליון הרשע וביעורו מן העולם, ולא משום מיצוי הדין עם העבריין.

# ועל כן מיתת סייף המסורה לב"ד, שהיא אחת מארבע מיתות ב"ד, אינה קיימת אלא ברציחה שעיקרה השחתתו של עולם. ומלבד רציחה אין דין סייף במיתת בית דין אלא בעיר הנדחת בלבד. וגם שם הטעם הוא משום השחתת ישובו של עולם בכך שעיר שלמה סרה מעם ה' לעבוד אלהים אחרים, וכפי שפירש הגר"א (בליקוטים סוף זרעים. *ל"מ*).

# וזהו הטעם לכך שכל דיני בן נח הביאם הרמב"ם בהלכות מלכים - כי ענין אחד לדין המלך ולדיני בן נח; קיום המדינה וחברת בני אדם.[[2]](#footnote-3)

# ו) עכ"פ לפי האמור לחלק בין גניבה לגזילה, חוזרת השאלה מדוע הגזילה אסורה מהתורה בפחות משוה פרוטה, והלא כפי שנתבאר יסוד איסור גזל הוא הפסד ממון חברו והרי בפחות מש"פ לא הפסידו ממון. ועל כרחנו לומר כדברי המגיד-משנה משום 'חצי שיעור' (וכן מפורש בסמ"ע חו"מ שנט לענין גזילה. וכיו"ב במשל"מ (מעילה ב,טז; מלוה ו,א) לענין מעילה ורבית), וקמה שוב שאלת הגר"ח הלא לכאורה אין זה דומה לחצי שיעור בשאר איסורי תורה.

# היה אפשר לתרץ שהרמב"ם הולך לשיטתו (בהל' שבועות ד,א) שהנשבע שלא יאכל, הגם שאינו חייב אלא בשיעור אכילה דהיינו כזית - אסור הוא מהתורה בחצי זית כדין 'חצי שיעור' בשאר מאכלות אסורים. והר"ן בחדושיו (בשבועות כא) הקשה על כך, הלא כיון שלא אסר על עצמו אלא 'אכילה' - בכזית, הרי פחות מכן התר גמור הוא. וכן דעת הרמב"ן שם. ואולם הר"ן בפירושו על הרי"ף חזר מדבריו הראשונים וכתב לפרש סברת הרמב"ם שהרי פירשו בגמרא (בפ"ח דיומא) הטעם שחצי שיעור אסור משום דחזי לאצטרופי [ואם כי למדו גם מיתור הכתוב 'כל חלב', מ"מ טעם הדין הוא משום דחזי לאצטרופי] ועל כן אף בשבועה שייך טעם זה, שאם יאכל כזית שלם יהא עובר על שבועתו, לכך אסור בחצי שיעור.

# הרי מבואר שלדעת הרמב"ם קיים איסור 'חצי שיעור' אעפ"י שאין שם האיסור עליו, כמו בשבועה שלא אסר על עצמו אלא בכזית, ובפחות מכן אין כלל חפצא דאיסורא, ורק משום הרחקה אסרה תורה חצי שיעור, שמא יבוא לאכול כשיעור. וא"כ ה"נ יש לומר בגזילת פחות משוה פרוטה, אעפ"י שאינו 'ממון' מ"מ קיים הטעם דחזי לאצטרופי. [ואילו הרמב"ן נקט דבעינן שיהא חפצא דאיסורא, שהוא מפרש 'חזי לאצטרופי' כסימן לכך שאיסור חל על כל משהו ומשהו, הלכך בשבועה שאין שם האיסור חל על כל משהו ומשהו - מותר, אעפ"י שבפועל יכול להצטרף לשיעור].

# אך לכשנדקדק נראה דאין הדבר ברור; דהנה מקור דברי הרמב"ם שיש איסור בפחות מפרוטה הוא מהסוגיא בסנהדרין (נז) דמשמע דישראל מישראל אסור בפחות משוה פרוטה. וכבר עמדו המפרשים (ביד רמה נט. וכן כיוון להקשות הלחם-משנה ריש הל' גזילה ועוד) מהסוגיא להלן (נט.) שמקשה הגמ' על מה שאמרו שאין דבר שלישראל מותר ולגוי אסור - והרי פחות משוה פרוטה. מזה משמע שלישראל מותר הדבר עכ"פ מדאוריתא [ואין לומר שאף שאסור מהתורה מ"מ אין בו חיוב כבגוי וגם זה בכלל 'לישראל שרי ולב"נ אסור' - שהרי גם שוה פרוטה ישראל אינו חייב מלקות והגוי נהרג. וכן פחות מכזית של אכילת אבר מן החי, ישראל פטור וגוי חייב - הרי שאין זה בכלל 'לישראל שרי...'. אחרונים]. ויש מתרצים שהסוגיות חלוקות אהדדי. וי"א שהגמרא בדף נט מדברת רק כלפי חיוב ההשבה ולא לענין האיסור לכתחילה (ע' רמ"ה). וזה תלוי במחלוקת הראשונים (ערש"י ותוס' בעירובין סב) האם קיימת מצות 'והשיב' בגוי.

# [לכאו' היה אפשר לומר עפ"י המ"מ, דהסוגיא בדף נט דנקטה דשרי, אתיא כר"ל דחצי שיעור מותר מהתורה. אך לפמש"כ התוס' בחולין לג. דלר"ל לית ליה כל עיקר הך כללא דמי איכא מידי דב"נ אסור וישראל שרי, א"כ ע"כ הסוגיא כריו"ח].

# ותירץ בספר קהלות יעקב (ח"ו ) עפ"י חקירת האחרונים באיסור 'חצי שיעור', האם שם האיסור המקורי עליו, או שמא איסור מחודש הוא שנאמר על חצי שיעור של כלל איסורי תורה [ויתכן שנפ"מ לענין האכלת חול הקל קל תחילה, שלפי הצד האחרון אפשר שבחצי שיעור אין הפרש מה להאכילו], ואין השם הפרטי של האיסור המסויים עליו אלא דין כללי הוא שחצי שיעור אסור. [וי"א ששני הדינים קיימים; אחד משום 'חזי לאצטרופי' שענינו איסור כללי משום הרחקה, ואחד משום 'כל חלב', שנתחדש בזה שאיסור חלב חל גם על פחות מכזית, וכן כל איסור ואיסור. ויש מקום לפרש לאידך גיסא; מ'כל חלב' נלמד איסור כללי ואילו סברת 'חזי לאצטרופי' מהוה סימן שהאיסור חל על כל משהו ומשהו. ע"ע בענין זה בשו"ת אחיעזר ( ) ועוד]. מעתה אם ננקוט כפי הצד השני שהוא איסור כללי-מחודש אבל אין שם האיסור הפרטי על חצי שיעור [עכ"פ לענין פחות משוה פרוטה שאינו 'ממון', וכסברת הגר"ח], א"כ מובן שפחות משוה פרוטה 'שרי' לישראל ואסור לבן נח [לפי הנחת המקשה], כי מה שלמעשה גם ישראל אסור, זהו רק משום דין אחר האמור בכל התורה שחצי שיעור אסור, אבל לא משום איסור גזל עצמו [משא"כ לענין חצי שיעור אבר מן החי, אף ישראל אסור בתורת 'אבר מן החי' מפאת הדין השני, שאיסור-האב קיים בכל משהו ומשהו].

# אך לפי זה יש להקשות על תירוץ הגמרא: 'התם [לכך פחות מש"פ בגוי אסור] משום דלאו בני מחילה נינהו'. פירוש: מה שבישראל מותר בפחות מש"פ, משום שהם מוחלים על דבר קל משא"כ הגויים, הלכך אין זה נחשב דבר שלישראל מותר ולב"נ אסור. והרי אם ננקוט כנ"ל שבעצם אין תורת 'ממון' על פחות מש"פ, והאיסור אינו אלא משום הרחקה, כדי שלמעשה לא יגיע לשיעור חיוב [ולפי"ז סברת 'חזי לאצטרופי' מתפרשת כסיבה ולא כסימן, שעלול להגיע לשיעור חיוב. וכמו שנקטו כמה מהאחרונים (נוב"י, רעק"א ועוד) שבסוף זמן האיסור כגון סמוך לשקיעת החמה של יוהכ"פ, לא יאסר באכילת חצי שיעור מהתורה כי כבר אינו ראוי להגיע לידי חיוב] - אם כן הלא כיון שכבר מחל על חצי פרוטה ראשונה, שוב לא יגיע לידי חיוב בחצי השני (וכסברת המנחת-חינוך קל,ד. וכן צדד הפנ"י קדושין מו. וכ"כ באבנ"ז יו"ד קסא,י בדעת התוס'. וגם אם נאמר שעל החצי השני כבר אינו מוחל מ"מ אכתי אין כאן שיעור 'ממון').

# [בתשובת אבנ"מ (יד) מבואר שנקט אף בדעת הר"ן בשבועות ד'חזי לאצטרופי' מתפרשת כסייג, דמ"מ אף במקום פרטי שאינו ראוי להצטרף כגון בסוף היום - אסור. והיינו משום שלא חילקה תורה בדבר, וכשאר הרחקות דאוריתא. וא"כ גם אם מוחל על פמש"פ מ"מ הרחיקה תורה אטו גזילת פרוטה].

# ועוד הקשו (ע' מחנ"א גזילה א; מנ"ח שם ועוד) על תירוץ הגמרא שישראל מותר מפני שמוחל, אם כן הגוזל את הקטן שאינו בר מחילה, יתחייב אף בפחות משוה פרוטה, וכן אם עומד וצווח שאינו מוחל [אך בזה יש לומר שבטלה דעתו ונקבע דין ישראל על פי סתם בני אדם שהם מוחלים]. ועוד, כשלא ידע מהגניבה ולא מחל בפועל, באנו לשאלת 'יאוש שלא מדעת'.

# ואף אם תמצי לומר דלעולם ישנם שני דינים; גם דין 'שיעורים' כבכל התורה, שלכך אף בקטן ובאופנים שאין מחילה - מותר. ומלבד זאת ישנה סברא שמוחל [וכדוגמת מה שכתב בקהלות יעקב (בקדושין ) לענין פחות משוה פרוטה בקדושין, שמלבד מה שאינו 'ממון' עוד יש בזה דין 'שיעור' מסוים בקדושין [כדינר לבית שמאי], שלכך קידשה בתמרה חיישינן שמא שוה פרוטה במדי, הגם דאין להקדש אלא מקומו ושעתו, אך משום שכמתרצה להתקדש בפחות הריהי כאומרת 'לדידי שויא לי' וכיון שיש בה תורת 'ממון' כי במדי היא שוה פרוטה, שוב תועיל התרצותה להחשיבו כשיעור פרוטה], הלא סוף סוף מבואר בגמרא שיש מחילה וא"כ אם האיסור אינו אלא משום הרחקה שלא יגיע לשוה פרוטה ולעולם אין כאן לקיחת 'ממון', הרי לעולם לא יצטרף לפרוטה, דקמא קמא מחיל.

# ועוד הקשה בספר שער משפט (ו) על הדין המבואר בגמרא שבועות (לח) וברמב"ם (שבועות ג,יד) ששני חצאי פרוטה של שתי תביעות שונות, מצטרפות לכך שב"ד יושבים לדון עליהם - והלא כבר מחל על חצי פרוטה הקודמת, וכיצד תובע את מה שמחל.

# והיה אפשר לתרץ (ע' קה"י סנהדרין כה כו) עפי"ד התורי"ד (בסוכה מא) שאעפ"י שאדם מוחל על פחות משוה פרוטה, לא נקנה הדבר לגזלן ואין יוצא בו ידי מצות נטילת המינים משום דאינו בכלל 'לכם'. [ואמנם מדברי הרא"ש ותוס' שנץ (בשיטמ"ק ב"ק קה) משמע שחולקים על כך. וי"ל]. ולפי זה אין כוונת הגמרא לומר שמוחל לגמרי ומרשה לגזלן לקחתו לעצמו, אלא לומר שאינו מקפיד כל כך לבוא עמו לדין ומסכים להשאיר המצב כפי שהוא, ולעולם לא הפקיר את זכותו בו. ולפי"ז מובן שאם יגזול הלה עוד חצי פרוטה, שוב יש כאן תביעה על פרוטה שלמה, כי בעצם לא היתה מחילה ממש אלא הימנעות מתביעה. וא"כ קיימת סברת 'חזי לאצטרופי' לאסור חצי פרוטה מטעם חשש לצירוף לשיעור שלם. וכן מיושבת קושית השער-משפט מצירוף תביעת גזל ואבידה וכד' לכדי פרוטה.

# ואולם עדיין אין הדבר נוח בדברי הרמב"ם, שהרי כך כתב (מלכים ט,ט-י): בן נח חייב על פחות משוה פרוטה. וכן חייב על אבר מן החי ועל בשר מן החי בכל שהו - שלא ניתנו השיעורין אלא לישראל בלבד. הרי שהשוה בין שיעור פרוטה דגניבה לאבר מן החי. וזו ראיה לדברי המ"מ שחצי פרוטה אסורה בישראל כדין חצי שיעור באיסורין. וצ"ע מדברי הגמ' שפירשה הטעם משום דפחות מש"פ ישראל מוחל. והרמב"ם כתב טעם שאינו מפורש בגמרא, ואילו את הדבר המפורש לא הזכיר.

# ומכל זה נראה לומר דלעולם אף פחות מש"פ חשיב 'ממון' בעצם אלא דאין בזה חשיבות ממון לענין חיובי התורה ודיניה. והרי זהו ענין השיעורים בכל התורה, לקבוע שיעור חשיבות לכל דבר ודבר, שפחות ממנו אין בו חשיבות כדי לחייב עליו. נמצא אם כן ששיעור פרוטה שנאמר בממון גדרו כשאר כל השיעורים שבתורה - שיעור בחשיבות החפצא. וכמו שהוכיחו האחרונים [ממנחות נד לענין 'דיחוי' בכזית איסור שנצטמק ושוב נתפח בגשמים. ונתבאר במק"א] ש'חצי שיעור' אינו חסרון בשם 'אכילה' (והרי מצינו לענין כמה דברים שנחשבת 'אכילה' אף בפחות מכזית, כגון באיסורי הנאה שחייבים עליהם אף בפחות מכזית לכמה דעות) אלא שיעור שנאמר בחפצא של הדבר, לומר שפחות מכן אין חשיבות בדבר, וממילא אין מתחייבים על אכילתו (אך ע' בשיעור ג סק"ב דרך אחרת).

# ומבואר הדבר בספר החינוך (רכט) שכתב להדיא שאין לאו דלא תגזול אלא בשוה פרוטה כי פחות מש"פ אינו נקרא ממון, ומ"מ אסור הוא דבר תורה כמו חצי שיעור שאין לוקים עליו ואיסור תורה. הרי ששני הטעמים הללו אחד הם.

# וא"כ כשאמרו בגמרא שישראל מוחל ונכרי אינו מוחל, הכוונה היא שהואיל ומוחלים על פחות משוה פרוטה, אין עליו חשיבות 'ממון' בישראל כלל (וע' גם במחנ"א הל' גזילה א). תדע, שהרי מצינו (בב"מ ) שישראל אינו קונה בקנין כסף פחות משוה פרוטה. ואילו הנכרי קונה. ומה ענין זה למחילת גזילה - אלא מוכח שענין המחילה נאמר רק כסיבה לכך שאין חשיבות ממון בישראל על פחות משוה פרוטה, ולכך א"א לקנות בו, משא"כ בנכרים.

# והשתא לא קשה מקטן שאינו מוחל, דלעולם אין צריך מחילה בפועל [וגם כשישנה מחילה, אין המחילה מסלקת בעלות ולא מקנה לגזלן כלום, וכדברי התורי"ד שאינו מוחל ממש אלא שאינו מפקיד לדון עליה], וסברת המחילה נאמרה רק כגורם לחשיבות 'ממון', אבל סוף דבר שפחות משוה פרוטה אינו גזל משום דין 'שיעורים', כדברי הרמב"ם בהל' מלכים.

# [עדיין צ"ב לענ"ד שברמב"ם משמע דדינא הוא שבעכו"ם לא נאמרו שיעורים, וכמו באבר מן החי. ואילו בגמ' משמע שאילו היו העכו"ם מוחלים על פמש"פ, לא היו מתחייבים - הרי אחת מהשתים, או שמחילה סברא העומדת לעצמה אף בלא שיעורים, או ששייך שיעורים אף בב"נ.

# ועוד, אם איכא לדין 'חצי שיעור' בפמש"פ, אכתי תקשי קושית התוס' בחולין לג. פחות מכזית אבר מן החי דלישראל שרי ולב"נ אסור. ותירוצם דח"ש אסור מהתורה לא יועיל אם ננקוט שגם כאן אסור משום ח"ש (וכן הקשה הר' חי טייב בספרו חלב חטים סנהדרין שם. ותירוצו אבד בכתובים).

# ואם נפרש הגמ' לענין דיעבד כמו שפירש הגר"א - הכל ניחא, דבגוי צריך להשיב (אף אי ליכא מצות השבה, סו"ס הריהו גוזל מחדש בכל רגע ממון חברו) אף פמש"פ, ובישראל א"צ מפני שהם מוחלים, ולאו משום דין שיעורים. ודברי הרמב"ם בהל' מלכים מוסבים על עיקר חיוב הגזילה שב"נ נהרג אף בפמש"פ כי לא נאמרו לו שיעורים, ולא מיירי כלל מדין ההשבה ולכך לא הביא הגמ'.

# וכ"מ בחינוך שנקט (במצוה קל) סברת מחילה לענין השבון, וסברת 'חצי שיעור' נקט (במצוה רכט) לענין הגזל. וע"ע פירוש הגמ' בדרך אחרת, באבנ"ז יו"ד סוס"י קסא].

# עיקרי דברים

# **א**) גנבה או גזלה בפחות משוה פרוטה, לדעת הרמב"ם אסורה מהתורה כדין 'חצי שיעור'.

# דין 'שיעור' האמור באיסורים, גדרו קביעת חשיבות הדבר. פחות מכשיעור אין החפצא חשוב לחייב על אכילתו וכד'. וכך הגדר בממון; אין חשיבות ממון לפחות משוה פרוטה. (ב ו)

# מה שאמרו בגמרא שישראל מוחלים על פחות משוה פרוטה, אין הדבר תלוי במחילה בפועל, אלא סברא היא כללית היא הגורמת שבישראל אין חשיבות ממון לפחות מש"פ.

# גם יתכן שאין זו מחילה גמורה על הממון אלא שאין הבעלים נזקקים לתובעו, ולכך אם תצטרף עמו לאחר זמן תביעה אחרת של חצי פרוטה - ב"ד נזקקים לדונו (ו)

# **ב**) בבני נח, אף פחות משוה פרוטה יש בו חשיבות ממון. ומ"מ אפשר [דעת הירושלמי עכ"פ] שאין בו דין השבה ואין ב"ד נזקקים לו. (א)

# **ג**) יש לדקדק מכמה מקומות שאיסור גניבה בישראל, יסודו משום גנות המעשה מצד עצמו, שלא כאיסור גזילה שעיקרו משום חסרון ממון חברו. ויש בדבר כמה השלכות ונפקותות לדינא; -

# בזה מובנת דעת הרי"ף שאפילו את שלו אסור מדאוריתא ליטול מחברו בדרך גנבה;

# יש מקום לומר שדין הגונב ע"מ למיקט האסור מהתורה, אמור רק בגנבה ולא בגזילה; רק בישראל ולא בבן נח;

# י"ל שלאו דגניבה אינו ניתק לעשה כי ההשבה אינה מתקנת את האיסור מכל וכל;

# וכן י"ל לפי"ז דלאו דגניבה בעיקרו אמור גם בגונב מנכרי, שלא כגזילה שבנכרי הוא איסור אחר. (ג ד)

# **ד**) אזהרות ועונשי בני נח, ענינם הוא משום קיום העולם ותיקון החברה, ולא משום הענשת הפרט ומיצוי משפטו. וכדין המלך המעניש בדיני ישראל בדברים שאין בית דין מענישים מדין התורה, כגון הרוצח בגרמא ובלא התראה.

# ולכן מיתת בני נח בסייף, כמו עונש המלך - שהסייף מאופיין לכליון הרשע כמו במלחמה, ולא כהענשה (ה)

# מהטעם הזה יתכן שאין איסור לבן נח לגזול על מנת להשביח לנגזל, כנזכר. (ד)

# **ה**) נראה שנחלקו הראשונים האם חצי שיעור אסור מהתורה באופן שאין על החצי חלות שם חפצא דאיסורא כמו על השלם, כגון הנשבע שלא יאכל היום וכאילו פירש 'כזית', האם מותר מהתורה לאכול פחות מכזית. ונוגע הדבר בחקירת האחרונים אם 'חזי לאצטרופי' מהוה סיבה מציאותית או סימן ומודד שהאיסור חל על כל משהו (ו)

1. וע' גם בפירוש הרמב"ן פרשת וישב לז,כו בדברי יהודה אל אחיו שגם גרם רציחה נחשב לרציחה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ע"ע בהרחבת ענין זה בשיעורים לה,ד לט,ה.

   ומטעם זה, הגם שאין אנו ערבים לבני נח, מצווים אנו לדאוג לכך שכל הנמצאים תחתנו ידונו משפטיהם, כדי שלא יישחת העולם, כמפורש ברמב"ם מלכים י,יא 'חייבין ב"ד של ישראל לעשות שופטים לאלו הגרים והתשובים לדון להן על פי המשפטלים אלו - כדי שלא ישחת העולם'. [↑](#footnote-ref-3)