כיבוד לב רמה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור לב'**

**הדינים הנידונים:**

* כשיש רעש ממלמדי תינוקות אם יכולים השכנים לעכב. והדין בבתי ספר וגני ילדים.
* חזקה ברבנות ואם יכול לעכב על רב אחר שלא יבוא.
* אם יש דין ירושה ברבנות, ואם בכחו של הרב לקבוע מי יהיה רב אחריו.
* רב שמינוהו מרצונם אסור להורידו מגדולתו.

*יורה דעה*

*סי' רמה, כב*

**תלמוד תורה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף כב] אחד מבני החצר או מבני מבוי שביקש ליעשות מלמד תינוקות, אין שכניו יכולים למחות בידו. וכן מלמד תינוקות שבא חבירו ופתח בית ללמד תינוקות בצידו, כדי שיביאו לו תינוקות אחרים או כדי שיבואו התינוקות שאצל זה לזה, אין יכולים למחות בידו, שנאמר ה' חפץ למען צדקו יגדיל תורה ויאדיר.

## אין השכנים יכולים לעכב על מלמדי תינוקות

כן מבואר בגמרא ב"ב (כא.), שאין השכנים יכולים לעכב על מלמד תינוקות מפני קול הנכנסים והיוצאים, והוא מתקנת רבי יהושע בן גמלא. ועוד איתא שם (כא:) אמר מר, עזרא תיקן להן לישראל שיהו מושיבין סופר בצד סופר, משום דקנאת סופרים תרבה חכמה.

ובשו"ע חו"מ (סי' קנו ס"ג) ג"כ כתב דין זה, שאין יכולים לעכב משום קול הנכנסים והיוצאים, והוסיף ז"ל: והוא הדין לכל מילי דמצוה, שאינם יכולים למחות בידו, וכן מבואר בטור שם וכתב 'כגון לחלק צדקה או להתפלל בעשרה'. ועיי"ש בבית יוסף, שכתב שכן מבואר בריטב"א בתשובה, שכתב דלאו דוקא מלמד תינוקות של בית רבן, אלא הוא הדין לעשות מדרש להרביץ תורה או לדרוש בו לרבים, כדי להגדיל תורה ולהאדיר ולא תשכח תורה מישראל, דכוליה חד טעמא הוא. אמנם בכנסת הגדולה (שם הגב"י מה"ב אות א') כתב דאדרבה מדברי הריטב"א נראה להיפך, שהרי הטור והשו"ע כתבו דה"ה בכל דבר מצוה ומשמע בכל מצוה שתהיה, אבל בריטב"א נראה שזה דוקא במדרש תורה שלא תשתכח תורה, וכעין תקנת יהושע בן גמלא, אבל צדקה וכיוצא בזה אף על גב דהוי מצוה לא.

## במקום שיש רעש גדול

והנה בגמרא שם (כא.) הביאו ברייתא שאסור להשכיר חצרו לסופר משום קול הנכנסים והיוצאים, והקשו מזה על הא דאמרו דשרי משום תקנת יהושע בן גמלא, ותירצו בגמרא שמה שאסרה הברייתא היינו ב'סופר מתא'. ורש"י פירש שהוא מלמד שמושיב מלמדים תחתיו, והוא מורה את כולם איך יעשו, וזה יכולים לעכב כיון שיש שם קול גדול. ומבואר ברש"י שאם יש קול גדול אף במלמד תינוקות יכול לעכב, וכן פירש הרמב"ן, וכתב עפ"י דברי רש"י שאם יש שם יותר מחמישים תלמידים יכולים לעכב שהרי הוא קול גדול, והם הרי יכולים ליחלק.

אבל התוספות (ב"ב שם ד"ה בסופר) חלקו על רש"י, ופירשו סופר מתא שהוא כותב שטרות העיר, ולדבריהם לא מצינו שיכול לעכב כשיש קול גדול, וכן פסק הסמ"ע (סי' קנו ס"ק יג) שאין יכול לעכב על מלמד תינוקות אפילו הם רבים, דלא כרש"י.

והבית יוסף פירש בדעת רש"י דס"ל שהמלמד מלמדים אי"ז בכלל תקנת יהושע בן גמלא, ולכך מצי מעכב משום שיש רעש גדול. מיהו להלכה לא הוזכר בפוסקים גם חילוק זה, ומשמע דמלמד את המלמדים הוא בכלל תקנת יהושע בן גמלא.

והנה הרמב"ן כתב פירוש נוסף לסופר מתא, שהוא כותב ספרי תורה. ומוכח מדבריו דס"ל שאף דבר מצוה יכולים לעכב, ורק לגבי תלמוד תורה נאמר דין זה שאין יכולים לעכב, והוא מתקנת יהושע בן גמלא.

## אם יכולים לעכב על בית ספר או גן ילדים

וכבר דנו בזה בפוסקים לגבי בית ספר לבנות ובספר שלמת חיים (ח"ב סי' צג) כתב שזה אינו כתלמוד תורה, אבל מכל מקום חשיב מצוה. וכן גן ילדים פעמים חשיב מצוה, כגון מקומות שמחנכים אותם עכ"פ ליראת שמים, מיהו אם זה רק מקום לשומרי תינוקות, כדי שהאשה תוכל לצאת לעבוד וכדו', זה לא מיקרי מצוה. ואחר שקובעים על איזה דבר שהוא מצוה, אז נכנס הדבר למחלוקת אם יכולים לעכב בדבר מצוה או לא.

וכתב הרמ"א: **רב היושב בעירו ולומד לרבים, יכול חכם אחר לבא וללמוד גם כן שם, אפילו מקפח קצת פרנסת הראשון, כגון שהקהל קבלו הראשון עליהם לרב ונוטל פרס מהם על זה, אפילו הכי יכול השני לבא לדור שם ולהחזיק רבנות בכל דבר כמו הראשון, אם הוא גדול וראוי לכך. אבל אם בא חכם אכסנאי לעיר, אין לו לקפח שכר הרב הדר שם לעשות חופות וקידושין וליטול השכר הבא מהם, הואיל והוא פרס הרב הדר שם, אבל מותר לעשות החופה ולתת השכר לרב הקבוע. וכן הותר לו לדון בין שני בעלי דינין שבעיר הבאים לפניו לדון, דלמא הרב שבעיר אין ממוצע להם. אבל אין לו להורות איסור והיתר, או לדרוש לנהוג שררה, באתריה דחבריה. ומי שהוחזק לרב בעיר, אפילו החזיק בעצמו באיזה שררה, אין להורידו מגדולתו אף על פי שבא לשם אחר גדול ממנו...**

## אם יכול רב העיר לעכב על רב חדש שבא לעיר

הנה בתחילת דברי הרמ"א מבואר שחדש שבא מקרוב לעיר, יכול לקפח שכרו של הראשון, והש"ך (ס"ק טו) הביא דברי התרוה"ד (ח"ב סי' קכח) שהתיר אף כשמקפח שכרו, משום שבקושי מצאנו היתר ליקח ממון מגיטין וחליצה והשבעת נשים ושכר ברכת אירוסין ונשואין וכה"ג, וכל שכן שאין אומרים שיש לו בזה חזקה, עד שיבוא לעכב על חברו.

ועפי"ז כתב הש"ך שכל דין זה שיכול לקפח שכרו, היינו דוקא בממון כזה שנותנים עבור עשיית מצוות, אבל אם היה לרב משכורת מבני העיר, אסור לחדש ליקח לו. והוסיף הש"ך שמצד המנהג אין ליקח כלל, ואפשר שיש למחות בידו.

והחתם סופר (סי' רל הובא בפת"ש ס"ק יא) כתב לחלוק על הרמ"א, שכל דין זה שייך בזמנם שלא היו שוכרים רב לעיר, אלא כל ת"ח היה מנהיג את עירו, אבל במקום שממנים רב לעיר ועוקר דירתו ובא לעיר, וקובעים לו פרנסתו, בודאי אסור לקפח פרנסתו, והמקפח הרי הוא כגוזל ממש. והאחרונים נקטו כדברי החת"ס.

והנה פשטות דברי החתם סופר משמע שעיקר הדבר משום שקבעו לו פרנסתו והוא כמו ששוכרים אותו, אלא שיקשה ע"ז דהא הרמ"א כתב להדיא דמיירי במקום שהקהל קיבלו הראשון עליהם לרב, ואעפ"כ התיר הרמ"א לקפח שכרו. ובמהרש"ם (ח"ה סי' טו) תירץ שיש חילוק, בין אם הוא בא מתוך העיר או שבא מחוץ לעיר, וכל דברי החת"ס שאסור לו לקפח שכרו זה דוקא אם הראשון בא מחוץ לעיר ועקר דירתו, אבל אם הוא ת"ח בעירו אף אם קבעו לו פרנסה מ"מ יכול לקפח פרנסתו.

מיהו באמת מאחר שכבר כתב הש"ך שהמנהג להקפיד ע"ז, א"כ אין בזה כל כך נפק"מ.

ובהמשך דבריו כתב הרמ"א, שמי שהחזיק בשררה אין להורידו מגדולתו. ולכאורה מבואר שיש חזקה על הרבנות של העיר, וא"כ סותר הרמ"א עצמו, שבתחילת דבריו פסק מהתרומת הדשן שדעתו שאין שייך חזקה ולכך יכול לבוא לעיר ולפסוק שם, אף שיש שם רב קודם לכן. וכבר הקשה כן רע"א (שו"ת מה"ת סי' יב). ולכן כתב רע"א שצריך לומר דמה שהתיר התרומת הדשן היינו דוקא כשהשני נשאר בשררתו, ולזה הותר לבוא להיות בצידו כיון שאינו מוציאו משררתו, אבל בסיפא מיירי הרמ"א כשבא להורידו מגדולתו ועל זה כתב הרמ"א שאי אפשר. ולפי זה עולה לעניין מעשה, דמאחר שכתב הש"ך שיש מנהג שלא ליטול שררה, ממילא אף להיות בצידו אסור.

## ביאור מה שמצינו שהרב עומד על שררתו

ועצם דבר זה שהרב עומד על שררתו, הריב"ש (סי' רעא) האריך בזה, והביא דברי הגמרא במנחות (קט:) אמר ר' יהושע בן פרחיה בתחלה כל האומר עלה לה אני כופתו ונותנו לפני הארי עתה כל האומר לי לירד ממנה אני מטיל עליו קומקום של חמין, ומבואר שאחרי שמתמנה מקפיד על שררתו, ולכך אסור להורידו, אבל להצמיד לו אחר שרי.

## כשבא רק כאכסנאי

ולעניין אכסנאי בודאי אסור לו לקפח שכר רב העיר, מיהו עי' בפת"ש (ס"ק יב) שהביא מהנוב"י שכל זה דוקא אם הרב בא בזמנו, אבל אם רב העיר מתעכב במקום שרגילים שרב העיר מסדר הקידושין, כיון שעשה שלא כהוגן שהוא איחר לבוא, ממילא שרי אפילו לאכסנאי לסדר קידושין, וישלח השכר לרב העיר.

ואף שנתבאר שמחמת המנהג אין יכול ליטול שררה במקום שכבר מינו רב, מ"מ אם נתרבו התושבים באופן שכבר לא סגי ברב אחד מפני ריבוי השואלים וכדומה, אז ודאי שרי לבוא לשם, ואין חשש מצד נטילת שררה מהרב הראשון מאחר שהקהל צריכים עוד רב.

עוד כתב הרמ"א: **אפילו בנו ובן בנו לעולם קודמים לאחרים, כל זמן שממלאים מקום אבותיהם ביראה והם חכמים קצת. ובמקום שיש מנהג לקבל רב על זמן קצוב, או שמנהג לבחור במי שירצו, הרשות בידם. אבל כל שקבלו הקהל עליהם, וכל שכן אם עשו ברצון השררה, אין לשום גדול בעולם להשתרר עליו ולהורידו.**

## אם יש דין ירושה ברבנות

אפילו בנו ובן בנו לעולם קודמים לאחרים, כל זמן שממלאים מקום אבותיהם ביראה והם חכמים קצת. ומבואר שיטת הרמ"א שכמו שבמלכות שייך דין ירושה ה"ה לעניין הרבנות. והנה ברמב"ם (הלכות מלכים פ"א ה"ז) כתב לעניין ירושת המלכות שאם הניח בן קטן משמרים לו את המלוכה עד שיגדיל, והבן הגדול קודם לקטן, ואח"כ כתב שכל השררות וכל המינויין שבישראל ירושה לבנו ולבן בנו עד עולם, והוסיף הרמב"ם שצריך שיהיה בו יראת שמים, ואז אע"פ שאינו ממלא מקום אבותיו בחכמה מעמידין אותו במקום אביו ומלמדין אותו, אבל אם אין בו יראת שמים אף על פי שחכמתו מרובה אין ממנין אותו למינוי מן המינויין שבישראל.

ודעת הרמ"א דה"ה גם ברבנות דינו שווה, אמנם במגן אברהם (סי' נג ס"ק לג) הביא דברי מהרשד"ם (יו"ד סי' פא) שחולק, שבחכם הממונה להרביץ תורה או לדין, לא אמרינן דין ירושה, וטעמו משום שלהרביץ תורה הוא תלוי בחכמה ולא שייך בזה ירושה. והחת"ס בתשובה (או"ח סי' יב) האריך בזה ומסיק שלא שייך שררה ברבנות מאחר שהוא תלוי בחכמה, ואף את דברי הרמ"א ביאר דמיירי בגוונא שהוא שררה ולא ברבנות. אמנם בסימן שלאחר מכן (שם סי' יג) כתב שהוא חוזר בו, דאמנם מצד הדין כן הוא דלא שייך ירושה אלא במינוי כעין מלכות, ולא במינוי קדושה אכן בזה"ז הרב שמתמנה הוא כמשועבד לקהל לעשות צרכיהם בשכר, א"כ לא גרע משליח ציבור דקיי"ל (בשו"ע או"ח שם) שיש בזה ירושה, א"כ הוא הדין ברבנות יש דין ירושה, וסיים שם דאטו מפני שהוא ג"כ שר בתורה מגרע גרע.

והנה הרמ"א התנה דין זה שיש ירושה לבנים, שהוא כל זמן שממלאים מקום אבותיהם ביראה והם חכמים קצת. ובדברי מלכיאל (ח"ה סי' כד) נראה מבואר שאי"צ שימלא ממש מקום אביו ביראה, אלא היסוד הוא שיהיה לו יראת שמים שיתנהג בדרך ראויה. ונראה שלגבי יראת שמים לרבנות הגדר הוא שצריך לנהוג בדרך שרגילים רבנים לנהוג, שהרי רגילות הוא שהרב נוהג ברמה גבוהה יותר ביראת שמים, וא"כ גם זה שרוצה לקבל הרבנות בירושה צריך שינהג מנהג כמו שמתאים לרבנים.

## אם יכול הרב לבחור מי יהיה רב אחריו

וכיון שיש דין ירושה והוא זכות לרב שינהג בנו אחריו, ממילא בכוחו של הרב לבחור גם מי מבניו יירשנו, אבל אם אין אחד מבניו שראוי ליורשו, והרב רוצה לבחור אחר שיהיה אחריו ברבנות, אין כח בידו לבחור מי הוא שיקבל את הרבנות אחריו, דרק משום ירושה יכול להעביר הרבנות לבנו.

ובשבט הלוי (ח"ד סי' קכח) כתב שגם חתנו הוא בכלל זה לרשת מקום חמיו, מיהו זה דוקא כשאין שם בן אבל כשיש שם בן ודאי הבן קודם. ובאבני נזר (יו"ד סי' שיב) ג"כ האריך בזה אם יש זכות ירושה ברבנות לחתנו.

## כששכרו רב לזמן קצוב

עוד כתב הרמ"א, ובמקום שיש מנהג לקבל רב על זמן קצוב, או שמנהג לבחור במי שירצו, הרשות בידם. והחת"ס (סי' רו) חולק דאף שהיה מנהגם לקצוב זמן, מ"מ לא נהגו בשום מקום להוציא את הרב לאחר מינויו ואין סברא שמחמת המנהג יהיה בכוחם להעבירו מהרבנות. ובדברי מלכיאל (שם) חולק על החת"ס, וכתב שבמקום שכן הוא המנהג הוי כמו שהתנו בפירוש.

## שאי אפשר הוריד רב מגדולתו

ובסו"ד כתב הרמ"א שאם עשו ברצון השררה, אין לשום גדול בעולם להשתרר עליו ולהורידו. ודין זה שאין להשתרר עליו ולהורידו הוא אפילו אם מצאו רב גדול הרבה יותר, וכתב החתם סופר (שם) שאפילו רב שסרח אין מעבירים אותו, ומ"מ נראה שבכה"ג אפשר ליתן רב אחר בצידו.