אוא_ב בכוי
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / אותו ואת בנו

חולין עט: בדין אוא"ב בכוי

מבואר בסוגיין מחלוקת ר"א ורבנן אם אוא"ב נוהג בכוי, ומבואר פ. פלוגתא דתנאי איזהו כוי אם זה שבא מן התיש וצביה או בריה בפנ"ע היא.

והר"מ פ"ט ביכורים לענין מתנו"כ הביא שתי מיני כוי, בספק חיה ובהמה פסק שאם הוא תיש הבא על הצביה פטור ממתנות, ואם האם תישה חייב חצי מתנות כמבואר בסוגיין, ועוד הביא דין בריה בפנ"ע שחייב במתנות, ואף שהוא ספק אם הוא חיה או בהמה מ"מ אתרבאי מקרא דחייב במתנות, עיי"ש בכס"מ.

ולענין אוא"ב לא הוזכר בר"מ היאך הדין בהא דבריה בפנ"ע היא, ובתבו"ש טז-יב כתב דמספק יש בו איסור אוא"ב ואין לוקין.

אבל במרכה"מ פי"ב שחיטה כתב דאוא"ב פשוט שאיו נוהג בכוי שאינו נוהג אלא בשור ושה בלבד ולא בשאר בהמות, וזהו דקאמר ר"ח איזהו כוי שנחלקו בו ר"א ורבנן וכו' לאפוקי כוי של בריה בפנ"ע שלא שייך בו דין אוא"ב כלל, וכדבריו מבואר גם בתפא"י על משניות לקמן פ' כיסוי הדם אות ה'.

ונפק"מ מזה עוד לדין שור הבר דפסק הר"מ פ"א מאכ"א כרבנן פ. דהוי מין בהמה, ולמרכה"מ אין בו איסור אוא"ב שהרי אינו שור ושה רק מין בפנ"ע [וכעי"ז כתב באו"ש פ"א מאכ"א ע"ד התוס' פ. ד"ה ודלמא שכתבו דלרבנן שור הבר דהוי בהמה כשר למזבח וכתב האו"ש דאף שהוא בהמה מ"מ אינו שור רק תאו ואין בכלל שור כשב או עז הכשרים לקרבנות].

ומיהו עיין לשון הר"מ ושו"ע אין אוא"ב נוהג אלא בבהמה טהורה בלבד, והרי בכלל זה כלול ג"כ שור הבר.

וכן לשון רש"י עט: ד"ה שה, על האם הקפיד שתהא בהמה ולא משמע דבעי שה דוקא.

וע"ע ברי"ף והרא"ש הביאו מתו"כ פ' אמור דדרשינן שור ולא חיה שה ולא עופות משמע דאי"צ דוקא שור ושה ורק נתמעטו חיה ועוף.

והנה בתוס' עח. ד"ה ועוד כתבו דהא דלא גמרינן שור שור משבת ויהיה נוהג בחיה משום דבעי דומיא דמוקדשין דלא שייך בחיה, ולפי"ז יל"ד שלא ינהג אוא"ב כ"א בשור ושה דומיא דמוקדשין שאינו נוהג אלא בשור ושה ולא בשאר בהמות, והוא ע"ד מרכה"מ.

אבל יותר נראה דאין כוונת התוס' לומר דמיעוט חיה ילפינן לה ממוקדשין דהא מבואר בתו"כ דילפינן לה משור ושה וכפשטות הגמ' עט: שה אמר רחמנא ולא צבי, רק כוונת התוס' דלא ילפינן שור שור משבת לאתויי כל בהמות דומיא דשור דמוקדשין שאינו כולל חיה, אבל אין החסרון משום דלאו דומיא דקדשים הוא, דהא קמן דמרבינן כלאים אף שאינו דומיא דקדשים, ולפי"ז שפיר י"ל דכוי כשר אף להתוס'.

ועיין בראש יוסף תמה ע"ד התוס' אי חיה נתמעט משום לאו דומיא דקדשים א"כ היאך אמרינן עט: בנו אמר רחמנא ואפי' כ"ד ולמה לא נמעטנו משום דלאו דומיא דקדשים הוא, ולהנ"ל י"ל דאף לשיטת התוס' אי"ז החפצא של המיעוט ועיקרו של המיעוט הוא מקרא דשור ושה.

[ועוד נתבאר במקו"א ליישב קו' הראש יוסף דבאמת לא ממעטינן מקדשים אלא באם ולא בבן משום דבנו כל דהו ל"ש להקישו לקדשים, וכל הנידון עח. דס"ד כלאים לא דומיא דמוקדשין אינו כפירש"י שם דקאי על הבן רק על האם, ונתבאר במקו"א].

ויל"ע דבגמ' עח. הק' נמעט כלאים גבי אוא"ב כדאמר רבא כל מקום שאמרה תורה שור ושה אינו אלא להוציא את הכלאים, ולכאו' כל חסרון כלאים שייך רק אי נימא דבעי שור ושה דוקא ולא בהמה בכלל, ועיין ראש יוסף שכל קו' הגמ' הוא רק על האם אבל בבן אמרינן בנו כל דהו, וא"כ לפמש"כ הרי ה"נ באם אי"צ דוקא שור ושה?

ואולי י"ל דמיעוט דכלאים הוא דין בפנ"ע ולא משום שאינו שה, ומ"מ לענין בנו לא נתמעט כש"כ בראש יוסף והטעם דכיון דבנו כל דהו ולא הקפידה בו תורה ע"כ עיקר הקפידה הוא שיהיה בנו ולא אכפ"ל כלאים כלל, וכל המיעוט נאמר רק ב'שה'.

אמנם לשון רש"י עח: לא מיקרי שה עד שיהיה אביו ואמו שה, משמע שהוא מהלכות שה, וצ"ע, ואולי אה"נ להס"ד היה צריך דוקא בהמה אבל אחר דמרבינן דאוא"ב נוהג אף בכלאים ילפינן מזה דסגי בכל בהמה ואי"צ דוקא שור ושה.