שיט ט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שיט - בורר

#

##### שיעור ט

##### הלכות שבת

##### **בורר**

##### סימן שיט סעיף יב - יד

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

עניינים הנידונים

* **המסנן בכפיפה מצרית, ובדין אוהל שאינו רחב הרבה.**
* **ראיה שפסולת שנאכלת ע"י הדחק אסור רק מדרבנן.**
* **לערות רוטב מהכלי בנחת על מנת שישאר הפסולת בתוך הכלי.**

# בדעת השו"ע שע"י סודר מותר לסנן אף בעכורין קצת

א] [סעיף יב] **כל מקום שמותר לסנן יין בסודר, מותר לסננו בכפיפה מצרית** [פי' קופה שעושין מן הגומא וממיני ערבה], **ויזהר שלא יגביה הכפיפה משולי הכירה טפח משום שינוי.** וכתב המשנ"ב (ס"ק מז) "בא לרבות לדעה הראשונה דאפי' יין שהוא עכור קצת דאסור לסננו וכנ"ל, אפ"ה מותר לסננו בכפיפה מצרית שאינה עשויה לשמר בה בימות החול, וכן מים בין צלולים בין עכורים במקצת מותר לסנן על ידה". ונתבאר לעיל (בשיעור ח) מה שנחלקו הר"ן והרשב"א עם הרמב"ם (בסעי' יא), דדעת הר"ן והרשב"א דיש חילוק בין משמרת לסודר, דבמשמרת מותר רק בצלולין לגמרי, ובסודר שרי אף בעכורין קצת. ודעת הרמב"ם דבמשמרת לעולם אסור ואפי' בצלולין לגמרי, ודוקא בסודר שרי וגם זה בתנאי שצלולין לגמרי. וזה מש"כ כאן השו"ע דכשמותר בסודר מותר אף בכפיפה מצרית, ולדעה ראשונה היינו בעכורין במקצת.

ובשעה"צ (ס"ק לד) כתב דבחידושי הר"ן מבואר דאין חילוק בין משמרת לסודר ובשניהם שרי דווקא בצלולין לגמרי, ומשום כן פסק המשנ"ב (ס"ק מ"ב) לחוש לדעת הרמב"ם דאוסר בעכורין במקצת ואפי' בסודר. ומ"מ דעת השו"ע כמו שביארו במשנ"ב (ס"ק מ) דחלוק סודר ממשמרת להתירו אף בעכורין במקצת. ובאמת בשו"ע אינו מבואר להדיא, שלא הזכיר חילוק ביניהם אלא לעניין ליבון, וצ"ב מהיכן למדו הפוסקים דכן הוא דעת השו"ע. וצ"ל דלמדו כן מהכא שנתן השו"ע טעם שלא להגביה את הכפיפה המצרית טפח משום שינוי, וכן בסעיף יא דכתב טעם הדין שלא יעשה גומא בסודר משום שינוי, ועל כרחך מיירי בעכורין קצת, דאם כחידושי הר"ן דדוקא בצלולין שרי, הרי מותר גם במשמרת אף בלא שינוי כלל [והקשה כן בתהל"ד ס"ק טו], וע"כ דמה שצריך לעשות שינוי בסודר ובכפיפה מצרית הוא בעכורין במקצת, דלא הותר במשמרת, אלא דווקא בסודר וכפיפה מצרית וכשיש בו שינוי.

# ראיה שפסולת שנאכל ע"י הדחק אין איסור בורר אלא מדרבנן

ב] והנה דעת המג"א (ס"ק ג) וכן הוא במשנ"ב (ס"ק ז) דפסולת שנאכל ע"י הדחק יש בו איסור ברירה מדרבנן [והתבאר בשיעור ב], ואפש"ל דמקורם הוא ממה דמותר לסנן עכורין במקצת בסודר ובכפיפה מצרית בשינוי, ומטעם דשותין אותו בשעת הדחק אף בלא סינון, וביאר בקרית מלך רב [כמובא בשביתת שבת, מרקד ח' והתבאר בשיעור ח] דבעכורין במקצת אינו אסור במשמרת אלא מדרבנן כיון דשותין אותו כך ע"י הדחק. והוא מקור לדבריהם בפסולת שנאכלת ע"י הדחק.

# אם יש לחשוש לדעות שיש בכפיפה מצרית משום אוהל

ג] וכתב המשנ"ב (ס"ק מט) "משום שינוי וכו' ולפ"ז מים ויין צלולין דגם במשמרת מותר וכנ"ל, ממילא מותר להגביה הכפיפה טפח ויותר. ועיין בביה"ל שביארנו דהרבה ראשונים סוברין דהטעם שצריך שלא יהיה הכפיפה גבוה טפח הוא משום חשש אוהל דשיעורו בטפח, ולפ"ז גם כשמסנן יין ומים צלולים דינא הכי". וז"ל בביה"ל (ד"ה הכפיפה) "משום שינוי – טעם זה כתב הר"ן בשם רבינו יונה, ודלא כרש"י דס"ל משום אוהל. ובאמת קשה מאוד לדחות טעם זה, דהרבה ראשונים כתבו ג"כ הכי, הלא המה הרבינו חננאל והרמב"ם והטור והמאירי" וכו'. והנה לכאו' טעם הסוברים דאין בו משום אוהל הוא משום דאינו רחב הרבה, והראשונים שאוסרים משום אוהל לכאו' לא איירי ברחב הרבה, דא"כ לא פליגי, ובהכרח דנחלקו בכלי שאינו רחב הרבה וס"ל שג"ז אסור משום אוהל. ולפ"ז עולין בתימה דעת המשנ"ב דחשש כאן לראשונים דאסרו משום אוהל, דלעיל (סי' שטו) הכרעת המשנ"ב להיתר דכל שאינו רחב הרבה אין בו משום אוהל. ואמאי כאן כתב לחשוש לדעת אותם ראשונים שהחמירו משום אוהל, וצ"ע [ולא נתבאר שם בפוסקים מהו גדר רחב הרבה. אמנם מהמשנ"ב שם סעיף ג' מוכח שמיטה חשיב שאינו רחב הרבה. וכן כירה שמניחים עליה קדירה, על כרחך דאינו רחב הרבה ואין בו משום אוהל. ובפשטות גם כפיפה מצרית אינו רחב הרבה וכ"כ מפורש בביה"ל שכפיפה מצרית לא חשיב רחב הרבה].

# לדעת הלבוש קשה למה אסור ליתן בפיו קיסמין ולשתות יין מהחבית

ד] [סעיף יג] **כלי שמערין בו יין מהחבית, לא יתן בפיו קשין וקסמין בחזקה, שאין לך מסננת גדולה מזו.** והנה לעיל (שיעור ח') התבאר הטעם דהתיר הסמ"ג לסנן אף קסמין דקין שבתוך היין, עיי"ש. ובלבוש (סעיף טז) ביאר דכיון דיכול לשתותן כך בעוד הקסמין בתוכו ולסננם דרך שתיה בין שיניו ולפיכך מותר [ובזה ביאר החילוק שם ממים שיש בהם תולעים שאסור לסננם, דאין בוררין אותן דרך שתיה בין שיניו, שמא יבלע תולעת אחת]. והקשה האגל"ט (מרקד ז) דלפ"ז גם כאן למה אסור ליתן קשין וקסמין בחזקה, דלכאו' היינו בקסמין קשין. ולדעת הלבוש ק"ו דשרי דמסתנן טפי בין שיניו. ובשביתת השבת (ס"ק יא) תירץ שקיסמין אלו מאיסי ואינו מכניסם לפיו, א"כ צריך לבוררם ולכך אסור משום בורר.

# המערה בנחת שלא יצא הפסולת מלמטה למה אין בזה משום בורר

ה] [סעיף יד] **מותר לערות בנחת מכלי לחבירו, ובלבד שיזהר שכשיפסק הקלוח ומתחילים לירד ניצוצות קטנות הנשופות באחרונה מתוך הפסולת, יפסיק ויניחם עם השמרים, שאם לא יעשה כן, הני ניצוצות מוכחי שהוא בורר. הגה: מותר להגביה החבית על איזה דבר כדי שיקלח ממנו היין היטב.** והוא מבואר בגמ' (שבת קלט:) דבי רב פפא היו מעבירים מכלי לחבירו, וא"ל רב אחא מדיפתי לרבינא האיכא ניצוצות, ניצוצות לבי ר"פ לא חשיבי. ע"כ. ומבואר דלא החשיבו את הניצוצות ולכך לא בררו את הניצוצות. ובמה שהתיר הרמ"א להגביה החבית, כתב המשנ"ב (ס"ק נו) "ואע"פ שע"י זה יורד יין גם מתוך השמרים, אינו חשוב כבורר כל זמן שאין הניצוצות מתחילין לירד מן השמרים".

ובהבנת דין זה. הנה מבואר מהרמ"א דאף דלהדיא יוצא יין מתחתיתו מתוך השמרים מ"מ מותר, ואע"פ שמערה בנחת כדי שיתברר יפה, שרי. וצריך להבין אמאי שרי ואינו אסור משום בורר. ובפמ"ג (מ"ז יג) העלה לדינא דכל שאינו בורר לגמרי אלא מניח מעט אוכל עם פסולת, וכן המוציא אוכל ביחד עם פסולת ומשאיר אוכל לבד, מעיקר הדין אין בו משום בורר, ובכל אלו שברירתן אסורה מדרבנן באופן זה מותר לכתחילה. ובמקום חיוב חטאת, עכ"פ אסור מדרבנן. ולמד כן מסעיף דידן דשרי לערות מכלי אל כלי, ע"כ.

ו] ומבואר דהפמ"ג פי' דכאן אינו בורר אלא מדרבנן, ולכן מותר כשמשאיר מעט מעורבין. וצ"ב למה באמת חשיב כאן כבורר דרבנן. ובקצות השולחן (סי' קכה כא) ביאר בדין זה דכמו דמותר לקחת מין אחד באופן שמוציא מה שעולה בידו, וכמבואר לעיל במשנ"ב (ס"ק טו) בשם הט"ז, דאינו מוגדר כברירה אלא כלקיחת אחד מהן, ה"ה כאן כיון דמתעסק בשפיכת יין ולא בברירתו מפני השמרים שבו, לכך מעיקר הדין צריך להיות מותר, ומ"מ כיון דמערה בנחת דע"י זה מתברר טפי וניכר הבירור אסור מדרבנן, ובזה התיר הפמ"ג כל שנשאר מעט מעורבין וכמו שהביא ראיה מכאן.

והנה הט"ז (ס"ק יג) כתב דמותר להוציא זבוב ביחד עם משקה, והקשה התהל"ד (ס"ק כג) דמבואר כאן בפמ"ג דגם באופן זה אינו מותר אלא בבורר דרבנן, וברירת זבוב מהמשקה הוא בוודאי דאורייתא, ומדוע התיר אף לכתחילה. ומ"מ דעת המשנ"ב כדעת הט"ז, וכן דייק החזו"א (סי' נד) מהביה"ל לעיל (סעיף ד ד"ה מתוך) דמותר להוציא עצם עם מעט דם. וזה דלא כדעת הפמ"ג שכתב דלא התירו אלא בדרבנן, ואף הגר"ז בסידורו חולק דוודאי מתקן את האוכל שנשאר [ועיין באגל"ט (בורר ו' ג' אות ח) דהבבלי חולק על הירושלמי בזה, ועיקר המלאכה הוא במה שהוציא, ואם הוציא משניהם מותר אף שמה שנשאר התברר לגמרי].

**דינים העולים:**

1. אם מסנן מים ויין צלולין מותר אף בלא שינוי, אבל אם עכורין במקצת יעשה שינוי, ולכך אם מסנן בסודר לא יעשה גומא בסודר, ואם מסנן בכפיפה מצרית לא יגביה אותה טפח. ומ"מ להלכה כתב המשנ"ב שיש להחמיר שלא לסנן כלל עכורים במקצת, כדעת הרמב"ם.
2. יש מהראשונים שסוברים שאף כשמסנן מין ויין צלולים יש ליזהר שלא להגביה כפיפה מצרית טפח משום אוהל, ובביה"ל כתב לחשוש לדעות אלו. אמנם צ"ע שהמשנ"ב בסי' שטו פסק שאין איסור משום אוהל אלא ברחב הרבה.
3. מותר לערות בנחת מהכלי ע"מ שישאר הפסולת בתוך הכלי, אבל יזהר שלא ישפוך הכל אלא ישאיר מעט רוטב בכלי. והטעם לזה היות ונשאר אוכל יחד עם הפסולת. ונראה שנחלקו הפמ"ג והמשנ"ב אם מתירים באופן זה גם בבורר מה"ת.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**