16. בדין ספק ספיקא בברכות
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפג

#### ליל כ"ד ניסן פ"ג – שיעור בית המדרש הגדול נוה יעקב

# בדין ספק ספיקא בברכות

### בדין ס"ס בחיוב ברכה והסברות בזה

א] מבואר בגמ' ברכות כ"א. שספק התפלל אינו חוזר ומתפלל מצד שתפילה דרבנן אבל ספק קרא ק"ש חוזר וקורא כי זה דאוריתא ועיין רא"ש שם שהביא מהשאילתות שמכאן יש ללמוד שכל ספק ברכות להקל והנה לא נתבאר בדבריו האם כשרוצה להחמיר יכול להחמיר ועיין מג"א סימן רט"ו שכתב שלדעת תוס' שברכה לבטלה זה דרבנן יכול לברך ולדעת הרמב"ם שזה איסור דאוריתא אין לו לברך וכן נקט הנשמת אדם כלל ה' ובפנ"י ברכות י"ב נקט שגם לרמב"ם כל שמברך מספק כדי להסתלק מהספק אין בזה איסור דאוריתא אמנם הפמ"ג בפתיחה להלכות ברכות סק"ד וכן בזרע אמת או"ח סימן א' הוכיחו שגם לתוס' שזה איסור דרבנן בספק ברכות שהוא פטור לברך אסור לו לברך וביארו שכיון שמספק הוא פטור מלברך ממילא יש כאן ודאי ברכה לבטלה ובשער הציון רט"ו סק"כ כתב שאפילו שזה דרבנן אבל החמירו בזה לדונו כספק דאוריתא כיון שאיסור הזכרת שם לבטלה זה חמור מאוד והוי כחייבי כריתות ולא אומרים בזה סד"ר לקולא [וכן הוא בריטב"א שבת כ"ג]

ויש לדון בזה נפק"מ בספק האם בירך האם חייב לאכול כדי שברכתו לא תהיה לבטלה שאם הגדר שספק ברכה זה כמו דאוריתא א"כ חייב לאכול משא"כ אם יש כאן הכרעה שספק לא חיב לברך ולכן אסור לברך א"כ כאן אדרבא יש לו ספק דרבנן לקולא ולא חייב לאכול ועיין סימן תכ"ב בלא יודע איפה אוחז בהלל שכתב הבה"ל שספק דרבנן להקל אבל כיון שבירך יחזור לאיפה שודאי לא אמר וזה כשיטתו אמנם יתכן שכיון שמראש אסור לברך בשביל מצב של ספק ממילא זה מחיבו להגיד בצורה שודאי חלה הברכה

והנה יש לדון האם במקום ס"ס יש לברך ובפשוטו זה לא חמיר מדאוריתא שבמקום ס"ס מברכים וכן נקט המאמר מרדכי סימן ז' והביא כן מהרבה אחרונים אמנם הביא שנחלק בזה אם הברכי יוסף ועיין שדי חמד ח"י בספרו מכתב לחזקיהו סימן א' שהאריך בזה וע"ש שהביא מהטור סימן תע"ג שיש לברך על טיבולו במשקה אם עשה צרכיו דמברך אשר יצר ובפשוטו הוא מדין ס"ס אמנם הב"י שם כתב שלא לברך עוד הביא מסימן ו' דמי שהיה ער כל הלילה אפילו דיש שם הרבה צדדים לברך בכל אופן השו"ע כתב שלא לברך עוד הביא מסימן י"ז שטומטום לא מברך על ציצית אפילו שיש צד שהוא זכר ויש צד כר"ת שיכול לברך גם אם הוא אשה אמנם יתכן שביחס לחיובו הוא פטור עוד יש לדון בהיה ער כל הלילה וישן ביום דמבואר בסימן מ"ו דהפוסקים דנו לברך רק מצד ממ"נ ולא מצד ס"ס ועין ספר שיח הלכה סימן ס' אות י"ג שהאריך בזה

והנה המ"ב סימן רט"ו סק"כ הכריע שבמקום ס"ס אין לברך והביא כן מהחיי אדם והפמ"ג וצ"ב טעמו של דבר הרי לכאורא זה יותר חמור מדאוריתא ועיין חיי אדם שכתב דהנה לגבי נט"י מבואר סימן ק"ס סי"א מבואר שיש להקל אפילו במקום ס"ס וביאר שכיון שאין לו עיקר מהתורה לכן מקילים בזה וכתב שלפ"ז גם תקנת ברכה זה דבר שאין לו עיקר מהתורה ובזה הכלל שגם בס"ס מקילים וממילא כיון שהוא פטור מברכה אסור לברך וכנ"ל [אמנם הפמ"ג בפתיחה לנט"י כתב שזה קולא מיוחדת בנט"י] אמנם עיין ספר ספק דברי סופרים פ"א הערה 16 שהביא דהמל"מ והשער המלך נקטו שיש ראשונים שבכל דרבנן מקילים אפילו בס"ס ורעק"א והבית מאיר נקטו שכן הוא דעת השו"ע סימן ת"ד [עייין שער הציון שם סק"י] והנה להלכה אנו נוקטים להחמיר בזה [עיין ספר ספק דברי סופרים פ"א הערה 15 שהביא הדיעות בזה וכן הביא הכרעת הפמ"ג פר"ח חכמ"א ויד יהודה] אמנם לגבי ברכות כתב הפמ"ג בפתיחה להלכות ברכות סק"ד דחוששים לשיטות שבכל ספק ספיקא לקולא וממילא אין לברך על זה והנה לגבי רוב מפורש בגמ' עירובין ס"ד שפת עכו"ם הנמצא במקום שרוב עכו"ם זה אסור וזה דבר שעיקר איסורו מדרבנן ובפשוטו גם ס"ס זה כך ולנ"ל צריך לחלק ביניהם וכמו שלגבי טומאה ס"ס אפילו כמה ספיקות טמא אבל הולכים אחרי הרוב לטהר ובפמ"ג סימן ז' סק"ב וביור"ד כ"ח מ"ז ט"ז כתב שכיון שלא תשא זה חמור ממילא כאן החמירו אפילו בס"ס ובסימן רע"א מ"ז ד' הוסיף שגם אין לברך על פי רוב והנה בפשוטו הדבר צ"ע להחמיר יותר מדאוריתא ובפשוטו צ"ל שהכונה שכאן רבנן קבעו כללי הכרעה אחרים ושגם כה"ג פטור מברכה וממילא אסור לו לברך אלא שצ"ע מהיכי תיתי לחדש כך ללא מקור מגמ' שכאן יש לזה כללי הכרעה חמורים מדאוריתא וצ"ע

והנה מבואר בגמ' יבמות קכ"א. שר"נ נשבע על סמך רוב דהינו מים שאין להם סוף ומבואר שמותר להשבע על סמך רוב והרי זה עיקר איסור לא תשא [כן הוכיח בתשובות מימוני נשים סימן י"א] וצ"ע על הפמ"ג שלגבי ברכות לא סומכים על רוב אמנם הביאור כנ"ל שלגבי ברכות ההכרעה שלא צריך לברך וממילא הוי ברכה לבטלה שהרי לא חייב משא"כ כשכל הנידון ביחס לשבועה בזה מותר [והגר"נ נבנצאל שליט"א הביא דבביאור הגר"א אבן העזר סי"ז סל"ה הוכיח שמים שאין להם סוף זה רוב לא שכיח ואפשר להוציא ממון על פיו מהא דמותר להישבע ומבואר שברוב שהמיעוט שכיח שלא הולכים בממון אחר רוב כזה אסור להישבע ואולי גם לגבי ברכה זה כך]

והנה יש לדון במקום ס"ס שלא מברכים האם מותר לאכול ללא ברכה ולכאורא כיון שביחס לשאר דיני התורה כה"ג זה מוכרע כצד זה א"כ יש כאן איסור אמנם כל זה אם נימא שזה חומר מיוחד לענין ברכה אבל אם נימא שזה מצד שבדרבנן שאין לו עיקר מהתורה כך הוא כלל ההכרעה א"כ גם ביחס לחיוב ברכה יש כאן הכרעה שלא לברך אמנם יתכן שמותר לו לאכול כיון שהוא אנוס שלא יכול לברך כה"ג לא צריך לברך אמנם צ"ע במקרה שיכול שמישהוא אחר יוציאו א"כ הוא לא אנוס אמנם יתכן שכיון שביחס לדין הברכה יש כאן דין הכרעה להחמיר הגדר שהוא פטור מברכה וצ"ע ובעיקר צ"ע שכיון שבעלמא ביחס לדין ס"ס בדרבנן אנו מחמירים כשיטות שחיבים וכנ"ל ולצד זה גם כאן חייבים א"כ לכאורא וודאי ראוי לחוש לשיטות אלו ולא לאכול וצ"ע בזה דמשמעות המ"ב בכל דוכתי להקל בזה עיין לקמן

### האם זה גם במקום שביחס למצוה יש הכרעה לעשותה

ב] והנה לכאורא היה מקום לומר שכל זה מתי שכל הנידון כלפי דין ברכה כגון אכל ספק כזית ובריה שיש צד שמברכים על בריה ויש צד שאכל כזית כמבואר במ"ב סימן רט"ו אבל במקום שזה ברכת המצוות שבזה הוא וודאי חייב לעשות המצוה ממילא בזה כיון שיש כאן הכרעה ביחס למצוה שהוא צריך לעשותה ממילא יש כאן ודאי סיבת ברכה ובזה ודאי מברכים בס"ס ומקור לסברא זו מצאנו דהנה נחלקו הראשונים האם במקום שעושה ספק מצוה דאוריתא כגון מילת אדרוגינוס מברך דדעת הרמב"ם שאינו מברך ודעת תר"י שצריך לברך וביאר השאגת אריה שהסברא לברך שכיון שחייב לעשות את המעשה מצוה ממילא זה סיבה לברכה והנה יתכן שגם החולקים זה רק כיון שעושה מספק ממילא גם לגבי הברכה זה ספק אבל כאן שביחס למצוה יש הכרעה שצריך לברך יתכן ודאי שזה סיבה לברך ועיין מ"ב סימן ס"ז שהביא אחרונים שבמקום שיש חזקת חיוב דבזה יש הכרעה שחייב במצוה בזה גם להלכה צריך לברך והנה הפמ"ג שם הוכיח דלא כנ"ל מהראשונים שבספק לקח לולב לא מברך אמנם ביאר שזה מצד שאין מושג של חזקת חיוב במצוות ועיין פמ"ג מש"ז יור"ד סכ"ח סקט"ז שכתב שהשוחט כוי שזה ספק חיה או בהמה וכן שוחט כלאים צבי הבא על התישה שזה ספק חיה ובהמה ומכסה את שניהם לא יברך אפילו שיש לו ס"ס לברך אמנם בשוחט חיה שהיא ספק טריפה ויש ס"ס להכשירה באכילה בזה כיון שבפועל יכול לאכול חשיב אשר יאכל ולכאורא סברתו כנ"ל שאם הס"ס הוא מכריע שזה מותר באכילה ממיאל חשיב כיסוי ודאי וה,ה אם זה מכריע שחיבב מצוה רק חידש שחיוב על שני דברים שאחד מהם הוא חייב כל אחד זה עדין בגדר ספק וכה"ג אין לברך ועיין בה"ל ס"ז לגבי נט"י לטיבולו במשקה קודם התפילה שאין ליטול מצד ס"ס ולנ"ל יתכן שאפילו שזה מעשה אחד אבל כיון שיש כאן נידון חיוב מצד שני גורמים שונים בזה כלפי כל חיוב הוי ספק ולכן אין לברך

אמנם אין סברא זו מוכרחת דיתכן שכיון שהכרעה של ס"ס זה סוג הכרעה שלא עוזר לענין ברכה ממילא ביחס לברכה יש כאן עדין צד ספק שלא לברך והנה במקרה שזה מצוה דרבנן א"כ עד כמה שנחוש לשיטות שגם בס"ס לקולא ממילא יש כאן פטור גם מהמצוה ובזה ודאי לא צריך לברך אמנם אם זה מצוה דאוריתא או מצוה דרבנן דיש לו עיקר מהתורה לחיי אדם שבזה ודאי קי"ל להחמיר ממילא מצד זה יצטרך לברך

והנה עיין מ"ב סימן י"ח סק"ז שהביא את המחלוקת ראשונים האם כסות יום בלילה חייב בציצית וכתב שגם במניח בין השמשות אין לברך והנה כאן יש הכרעה של ס"ס בדאוריתא ללבוש הבגד אם ציצית ובכל אופן כתב שאין לברך וכן עיין מ"ב סימן תפ"ט דבשאלו חברו בין השמשות וענה לו איזה יום היום היום יספור בלילה ללא ברכה והנה יש כאן ספק אולי מצות צריכות כונה שזה רוב השיטות וכן יש צד שזה יום ובכל אופן כתב שאין לברך [והנה לפמ"ג שחוששים לשיטות שספק ספיקא לקולא א"כ כאן הוא גם לא חייב במצוה אמנם לחיי אדם שרק באין לו עיקר מהתורה בפשוטו כאן זה כמו יש לו עיקר מהתורה אמנם מבואר בראשונים שהקילו בהרבה דברים בגדרי מצות הספירה ולא דנו דבר זה כדבר שעיקרו מהתורה והביאור שכיון שאין עומר חשיב שיש כאן עשיה של זכר ואין זה בגדר יש לו עיקר מהתורה כמו תרומת ומעשרות בזמן הזה אמנם לפמ"ג שלגבי ברכה החמירו מוכח שגם במקום שחייב במצוה בכל אופן פטרו] ועיין דרך אמונה פ"ו ממעשר שני הי"ג בד"ה יאכלו שהביא שהחזו"א הורה שגם פירות דיש בהם כמה ספיקות להחמיר שצריך לעשרם בכל אופן לא יברך עליהם [וע"ש שהביא מקור מהביאור הלכה סימן ז' לגבי נט"י לטיבולו במשקה וגם לאשר יצר שלא התיר לברך אלא מצד שדעת רוב הראשונים שעל אשר יצר מברכים אמנם לכאורא שם יש לו ודאי חיוב ליטול לתפילה וכל הנידון האם יש חיוב ברכה וכן יתכן שכיון שזה שני חיובים וביחס לכל חיוב הוא פטור לא שייך לחייב מצד ס"ס]

### בדין ודאי חיוב וספק האם יכול בזה לקים את חיובו

ג] והנה עיין מ"ב סימן תרמ"ח סקי"א וכן סקי"ד וסק"ח לגבי ספק חסר באתרוג שהוא כשר מצד ס"ס דאפשר גם לברך עליו וצ"ע מה זה שונה מכל הנ"ל שלא מברכים במקום ס"ס אפילו כשהנידון בעיקר החיוב וכן עיין סימן תרצ"א שער הציון ט' לגבי הקורא במגילה שפרשיותיה סתומות שיש ס"ס להתיר המגילה שיש דיעות שאפשר לקרוא במגילה פסולה שיכול לברך וצ"ע הרי לא מברכים במקום ס"ס וכן לגבי קריאת התורה בספק פסול יש לברך מצד ס"ס ספק כמו הרמב"ם שקריאת התורה לא צריך ס"ת כשר וספק אולי זה לא פסול וצ"ע אבל איך מברכים

ולכאורא מוכרח בזה דיש לחלק שכאן שהוא ודאי חייב לעשות המצוה ומדין ס"ס הוכרע שבזה יכול לקים את חיובו בזה חשיב ודאי מעשה מצוה ויכול לברך דרק במקום שהנידון האם בכלל חייב בזה ביחס לברכה דנים שהוא לא חייב במצוה אבל כאן שודאי חייב במצוה ובזה מקים את ודאי חיובו זה ודאי סיבה לברך ומקור לסברא זו דהנה כתבו התוס' שכיון שספירת העומר זה דרבנן לכן אפשר לספור משקיעת החמה וכ"כ הרא"ש סוף פסחים והר"ן חלק על זה רק מטעם שלא עושים ספק דרבנן לכתחילה ועיין שפת אמת ובעולת שלמה שהקשו הרי יש כאן ספק ברכה לבטלה ובעולת שלמה כתב שזה כשיטות שמברכים על ספק אמנם דעת הרא"ש שלא מברכים ובכל אופן כתב כאן כתוס' ובהכרח כנ"ל שכאן הרי הוא ודאי חייב בספירת העומר ומדין ספק דרבנן יכול לקים את חיובו בזה ממילא בזה לא אומרים ספק ברכות להחמיר אלא אדרבא חשיב שיש כאן הכרעה שבזה הוא מקים את חיובו והנה היה מקום לומר שכל זה במקום שיש מצוה ועליה יש ברכה אבל במקום שיהיה חיוב ברכה ועליו יהיה ודאי חיוב ומקימו בספק שזה אסור אמנם עיין בה"ל סימן רס"ז שכתב שאפשר גם להתפלל מעריב בין השמשות מכח תוס' הנ"ל והנה כאן כל הנידון רק ביחס לחיוב תפילה ומבואר שנקט שכיון שודאי חייב בתפילה ומדין ספק דרבנן אפשר עכשיו לקים את חיובו זה סברא אפילו במקום שיש כאן נידון של ברכה לבטלה [והנה היה מקום לדון שכאן בזמן בין השמשות אין כאן ודאי חיוב אמנם מבואר שכיון שודאי חייב לעשות המעשה עכשיו או אחרי ובזה נפטר מחיובו זה סיבה שאפשר לברך]

והנה עד כמה שכל שחיב ודאי מדרבנן יכול לקים את חיובו גם בצורה שזה רק ספק ומדין ספק דרבנן לקולא א"כ יש לדון שאדם יכול לקים נטילת לולב בחול המועד בבין השמשות כיון שיש בזה דין ספק דרבנן להקל אמנם בראשונים מבואר שלא צריך לקחת אז לולב והמ"ב רק כתב שכיון שיכול בקל ראוי לקחת וכן לגבי ספירת העומר ביום כיון שזה מחלוקת ראשונים מבואר בשו"ע שיספור ללא ברכה ומבואר שלא אמרינן שכיון שזה דרבנן יכול לחכות ליום מדין ספק דרבנן להקל והביאור בזה שכל הסברא הנ"ל רק במקום שעכשיו יש עליו חיוב גמור ממילא יכול לקים את חיובו בדבר שהוא ספק אבל כל שזה זמן שכל אפשרות קיום המצוה הוא רק ספק בזה אדרבא מדין ספק דרבנן לא צריכים לעשות ולכן לא יכול לדחות החיוב לזמן זה

[והנה עיין ספר ספק דברי סופרים סימן כ' שהביא מהבה"ל סימן רס"א ס"א בד"ה עירובי שהוכיח מהמג"א שמערב עירוב בבין השמשות יכול לברך ותמה למה וביאר שכיון שחז"ל אמרו מפורש שאפשר אז לעשות הגדר שזה הזמן בתורת ודאי ועיין סימן ק"ס סי"א דמבואר בשו"ע דמים שיש בהם ספק האם נעשה בהם מלאכה וכדו' שאפשר ליטול מהם ידים שאפשר לברך כיון שהרשהו ליטול מהם ומשמע מצד שכאן הקילו במפורש וזה יותר קל מכל איסור דרבנן וצ"ב מה צריך לכל זה ומה זה שונה מספק בין השמשות לגבי ספירת העומר וביותר דעיין רעק"א סימן קנ"ט על המג"א סקט"ו שנקט שבספק באמת לא מברכים וכן נקט החזו"א סימן כ"ג סקי"ב ועיין בספר ספק דברי סופרים שהאריך בחילוקים לא מוכרחים וע"ש שדן שספק בין השמשות זה אחרת ובפשוטו מוכרח מזה שרק במצוה מחויבת שייך לדון שכל שמדין ספק יכול לקים בזה את חיובו יכול לברך אבל במצוה שזה רק מתיר כמו עירובי חצרות ונט"י בזה אפילו שביחס להיתר חל ההיתר זה לא נידון כודאי מצוה שיכול לברך אמנם עיין סימן י"ד ס"ב לגבי לשמה בעשית ציצית שנחלקו הראשונים והבה"ל הקיל במקום ס"ס כגון בלא אמר בפיו או שהוכיח סופו על תחילתו או שאר ספיקות ואולי שם לאחר שלובש הוא חייב בציצית ועדין צ"ב והנה מבואר במ"ב תפ"ו סק"א לגבי מרור שאפשר לצאת בשיעור של הרמב"ם שזה שליש ביצה כיון שזה דרבנן ואפשר גם לברך על זה [ולכתחילה ראוי לאכול כחצי ביצה כשיטת התוס' מצד הברכה] ובפשוטו זה כמו ספירת העומד בין השמשות שכיון שיש חיוב ודאי לאכול מרור ומדין ספק דרבנן לקולא מספיק השיעור הקטן לכן יכול לברך על זה אמנם יש לעיין דהרי אם יש לו רק השיעור הקטן א"כ אדרבא מדין ספק דרבנן לקולא יכול לפטור עצמו ולא לאכול וא"כ שיש כאן שני צדדים לדין ספק דרבנן לקולא א"כ למה מכריעים כצד שמספיק השיעור הקטן וצ"ל שבאמת גם אם יש לו השיעור הקטן כיון שקי"ל שספק להקל זה נחשב שאין לו חיוב לאכול יותר משיעור זה וחייב לאכול והנה עיין בה"ל סימן רע"א לגבי הנידון האם התקטנו הביצים וכתב שלגבי קידוש הלילה שזה דאוריתא ראוי להחמיר אבל לגבי שאר כוס של ברכה אפשר להקל וכדין ספק דרבנן לקולא וצ"ע למה אין כאן ספק ברכה לבטלה כגון הבדלה או שבע ברכות או כוס של מילה וכדו' אמנם לנ"ל א"ש שכיון שיש כאן חיוב גמור של כוס של ברכה וכיון שספק דרבנן לקולא אפשר לנקוט כשיעור הקטן וכמו בספירת העומר אמנם יתכן דשם נקט לעיקר כדעת המקילים ועיין בר אלמוגים סימן ב' שהאריך בכל זה וע"ש שהקשה מסימן תרפ"ט שטומטום לא מוציא במגילה ולא אומרים ספק דרבנן להקל וזו קושיא עצומה אמנם יש דיעות שדברי קבלה חמיר וכן יש עוד טעמים וכן כיון שכלפיו הוכרע שהוא פטור יתכן שזה סיבה שלא יקרא וצ"ע

והנה המנהג בשבע ברכות מברכים על שני כוסות ומהכוס השני החתן והכלה טועמים פחות ממלא לוגמיו ובפשוטו צ"ע הרי קי"ל ק"צ ס"ג שכל כוס של ברכה צריך מלא לוגמיו וכן לא מברכים שבע ברכות ללא כוס כמבואר אבן העזר סימן ס"ב ובפשוטו צ"ל שיש כאן ס"ס להקל דיש צד ששבע ברכות לא צריך כוס ויש ראשונים שאין דין מלא לוגמיו אלא מספיק לטעום אמנם צ"ע שהרי לגבי ברכה מחמירים שלא לסמוך על ס"ס אמנם לנ"ל א"ש שכאן יש ודאי חיוב כוס ובזה יש להקל מדין ספק דרבנן שיוצאים גם בכזה כוס אמנם עדין צ"ע הרי אפשר בקל לשתות הכל ולא סומכים על ס"ס כשאפשר בקל לתקן ועוד שביחס לאלו שמברכים ולא חיבים בשבע ברכות כי לא אכלו יש לדון האם שייך סברא זו ובמקום שכל המסובים שותים וביחד יש שתיה של מלא לוגמיו יש לצרף השיטות שזה מועיל

### בדין ס"ס לגבי ספירת העומר

ד] והנה לגבי ספירת העומר כתב השו"ע סימן תפ"ט דבספק האם שכח לספור יום אחד יכול להמשיך לספור וביאר המ"ב סקל"ח שזה מצד ס"ס ספק אולי הלכה כדיעות שגם אם שכח יום יכול לספור וספק אולי ספר והנה כאן יש לו ספק על עיקר חיובו האם חיב להמשיך ולספור ומבואר שגם כה"ג יכול לברך והנה יש לדון שכיון שכאן הוא ודאי התחייב בספירת העומר והנידון האם עכשיו לא יכול לקים את חיובו או לא בזה דנים שהוא עדין חייב מדין ס"ס ובזה מקים את חיובו ובפרט אם נדון שהוא חייב במצוה רק שאין לו אפשרות לספור כי חסר לו חלק מהמצוה אמנם יותר מסתבר שכיון שעכשיו אין לו אפשרות לספור ממילא הוא פטור וזה לא דומה למקום שהוא חייב ויכול לקים את חיובו והנידון במה הוא יקיים ובפשוטו הוא מוכח מהא דלא יכול לחכות לספור ביום וכנ"ל אמנם יתכן שלגבי ס"ס זה אחרת וצ"ל שהמ"ב נקט שכאן מעיקר הדין גם בשכח יום צריך לברך ורק שחוששים לבה"ג ולכן אם עוד צירוף יכול להקל והאחרונים הקילו אפילו בספר בין השמשות שספק אחד זה לא שקול דבעלמא כה"ג לא סומכים על ס"ס [עיין שערי תשובה ובבית שלמה]

אמנם באמת המעין בתרוה"ד סימן ל"ז מבואר טעם אחר שיכול לברך שכתב שהמקור לחשוש שאם שכח יום לא יספור זה הראבי"ה והרי הוא סובר שספירת העומר זה דאוריתא וס"ל שבמקום ספק צריכים לברך אמנם דעת תוס' שספירת העומר זה דרבנן והם הרי ס"ל שאין חסרון במה ששכח יום אחד ע"ש ועיין נשמת אדם שדיק מדבריו דמהא דלא התיר לספור בברכה מצד ס"ס חזינן שלא עוזר ס"ס בברכה והנה לפ"ז מבואר שגם במקום שודאי חייב לעשות המצוה מצד ס"ס בכל אופן זה לא סיבה לברך אמנם צ"ע שעד כמה שס"ל כשיטת הראב"ד שבספק דאוריתא צריך לברך א"כ גם בספק ספיקא בדרבנן צריך לברך שכל שביחס למצוה יש הכרעה לברך ממילא חשיב מעשה מצוה ודאי ובפשוטו מוכרח דס"ל שהסיבה לא לברך שביחס לדרבנן אפילו במקום ס"ס יש להקל שלא לספור כלל ועיין פר"ח שבאמת במקום ששכח יום כתב שלא חייב להמשיך לספור כיון שספק דרבנן לקולא אמנם המ"ב פסק לא כך וזה מצד שנקט שהעיקר לדינא שגם בשכח יום חייב בספירת העומר

### בדין ס"ס לגבי ברכה במקום שצד זה הוא צד איסור

ה] והנה יש דברים שזה ספק ירק או אילן ובזה מספק אם בירך העץ יצא והנה אם יש ס"ס שזה אדמה לכאורא ביחס לברכה שלא סומכים על ס"ס אין לחזור ולברך והנה בננות וחצילים יש שדנו שאם בירך העץ יצא ומטעם הנ"ל שאפילו שיש כמה צדדים שזה אדמה ולכן מקילים לגבי ערלה אבל יש צד שזה עץ אמנם יש כאן דבר תימא שעד כמה שזה העץ א"כ זה ערלה ואסור לאוכלו וא"כ כל מה שאוכלו כי זה זה לא עץ א"כ וודאי צריך לברך ולכאורא יש מקום לומר שכאן כיון שכל מה שיכול לאכול מצד ההכרעה שזה האדמה ממילא זה גם סיבה להכריע שדין הברכה זה האדמה שכל יסוד הדין ספק בברכות זה שלכן מכריעים לא לברך וכאן לא שיך כזה הכרעה וצ"ע

### בגדר הדין ספק ברכות להקל

ו] קי"ל ספק ברכות להקל ועיין לעיל סק"א דיש גם איסור לברך ועיין לעיל שגם בס"ס האחרונים נקטו שלא לברך ואסור לברך וביארו הפמ"ג והזרע אמת שהכונה שיש כאן הכרעה ביחס לחיוב ברכה להקל ועיין ספר בר אלמוגים סימן א' שהאריך דיש לדון האם הגדר שרבנן פטרו בתור ודאי או שרק אמרו שכך הוא דין ההנהגה אבל כלפי האמת אם הוא חייב הוא באמת חייב בברכה ונפק"מ כגון בהיה חייב מספק וחברו הוציאו ואחרי זה נהיה מצב שהוא חייב בברכה האם יצא בברכת חברו או שאז היה פטור לגמרי וכן נפק"מ באב ובנו שלקחו ארבעת המינים והתברר שאחד מהם פסול ומדובר ביום השני ומעיקר הדין ספק דרבנן להקל אמנם שניהם חוזרים ולוקחים ואחד רוצה לברך ולהוציא את חברו דיש כאן ודאי אחד חייב האם הוי ברכה לבטלה והנה המ"ב סימן י"ח כתב מפורש שמי שבירך על טלית בלילה שמספק היה פטור לא יחזור ויברך ביום וכן תמיד בספיקות כתב לצאת ממישהו אחר וע"ש שהאריך בראיות ברורות שיוצא כה"ג דהינו שגדר הדין הוא כך לנהוג אבל החיוב מצד עצמו נשאר אותו דבר ומבואר חידוש שגם חשיב בר חיובא כה"ג

והנה דנו האחרונים במי שנולד לו בן וביום ל"א שחייב בפדיון הבן הוא נמצא רחוק ורוצה לפדות את בנו והוא פטור מעיקר הדין מצד שאין הולכין בממון אחר הרוב ויתכן שהוא היה נפל ויש לדון במקרה שרוצה להחמיר ולפדותו האם הוא יכול לברך ובדגול מרבבה יור"ד סימן ש"ה ס"י ובמ"ת סימן קפ"ז כתב שכיון שאין הולכין בממון אחר הרוב אסור לו לברך וראיתי מביאים דבשו"ת בית שמואל האחרון יור"ד כ"ט שכתב שאם רוצה לפדותו יכול לברך כיון שיש רוב אמנם בחוט המשולש ח"ג ס"ל וכן בספר יהושוע סימן מ"ד כתבו שכיון שבפועל לא צריך לפדות אסור לברך ולא יכול לומר וציונו והנה לכאורא למה דביארנו לעיל דבס"ס מה שפטור מצד שכל שלגבי החיוב ההכרעה היא לפטור ממילא יש איסור א"כ ה"ה כאן אמנם זה לא דומה דשם ביחס לדין ברכה ההכרעה היא לפטור אבל כאן זה הכרעה שביחס לדין ברכה זה לא סיבה לפטור ורק הנידון שכיון שביחס למצוה זה סיבה לפטור ממילא לא יברך וצ"ע אמנם בעיקר הנידון יש מקום לדון שכל שלא רוצה להשתמש אם ההכרעה של חזקה ממילא הוא באמת חייב [עיקר הסברא שמעתי בשם הגרד"ל שלכן בספיקות במכירת חמץ ביחס לדרבנן יש להקל ולא אמירנן שהוא מר"ק מדין המוציא מחברו עליו הראיה] אמנם יתכן שזה עצמו שיכול להשתמש אם ההכרעה של חזקה זה סיבה שלא חשיב וציונו

### רשימות

ראיתי לציין עוד סימן י"ד ס"ב שאם תלה הציציות ללא כונה שדעת הרמבם שלא צריך לשמה וגם חשב במחשבתו שיש דיעות שמועיל הוי ס"ס ויכול לברך וכאן החיוב ודאי והנידון האםיוצאים בזה ועיין עוד סימן י"א סק"ו ועיין סימן ל"ב ס"ז בכה,ג לברך ועיין מ"ב ק"ד סקט"ז בספק שהה כדי לגמור את כולה שכתב שאם יש ס"ס חוזר לראש וצ"ע שזה סתירה לשאר דוכתי