כל הלכות הדלקת הנר מאוחד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רסא וסימן רסג - הדלקת הנר

***הלכות הדלקת הנר***

***[סעיף א] יהא זהיר לעשות נר יפה. ויש מכוונים לעשות שתי פתילות אחד כנגד 'זכור' ואחד כנגד 'שמור'.***

## יסוד הדלקת נר משום עונג שבת או משום כבוד שבת

ובמשנ"ב (ס"ק א) כתב 'הנה עיקר הדלקת הנר הוא חובה משום מצות עונג שבת'. ומבואר שיסוד חיוב הדלקת הנר הוא משום עונג שבת, ובשעה"צ (ס"ק א) ציין לתוס' בשבת (כה, ב ד"ה הדלקת הנר) שכתב דחובה שיסעוד במקום הנר משום עונג.

והנה המשנ"ב העתיק את שיטת התוס' שם, אך רש"י שם (ד"ה חובה) פירש דהדלקת הנר חובה משום דכבוד שבת הוא דאין אכילה חשובה אלא במקום אור, ויל"ע קצת מדוע סתם המשנ"ב כדעת התוס' והשמיט את דברי רש"י.

ובאמת מצינו בזה סתירה בדברי הרמב"ם, דהנה כתב הרמב"ם (פרק ה משבת הלכה א) 'הדלקת נר בשבת אינה רשות אם רצה מדליק ואם רצה אינו מדליק, ולא מצוה שאינו חייב לרדוף אחריה עד שיעשנה כגון עירובי חצרות או נטילת ידיים לאכילה אלא חובה, ואחד אנשים ואחד נשים חייבין להיות בבתיהן נר דלוק בשבת, אפילו אין לו מה יאכל שואל על הפתחים ולוקח שמן ומדליק את הנר שזה בכלל עונג שבת, וחייב לברך קודם הדלקה', ומבואר שדין הדלקת הנר הוא משום עונג שבת.

אמנם במקום אחר (פרק ל הלכה ה) כתב 'וצריך לתקן ביתו מבעוד יום מפני כבוד השבת, ויהיה נר דלוק ושולחן ערוך ומטה מוצעת שכל אלו לכבוד שבת הן', ומזה משמע שמצות הדלקת נר שבת הוא משום כבוד שבת [ובביאור כוונת הרמב"ם דבעינן מיטה מוצעת מצינו במשנ"ב בסימן רפט (ס"ק א) שהכוונה היא למיטה שישן עליה אך בסימן רסב (ס"ק ב) נראה דפירש דהכונה היא למיטה שיושב עליה, וע"ש שטוב שתהיה מוצעת גם המיטה שישן עליה].

ועיין בפרי מגדים (א"א ס"ק ד) שכבר עמד בסתירת דברי הרמב"ם וע"ש שצידד שבאמת יש בהדלקת הנר שתי חובות, משום עונג שבת ומשום כבוד שבת. ואפשר לפרש דבפרק ה מיירי לגבי ברכה דהדלקה שאת הברכה מברכים משום עונג שבת, ומש"כ בפרק ל שצריך שיהא נר דלוק משום כבוד השבת, נראה שאינו דין בהדלקת הנר גופיה, אלא זה דין בצורה של הבית, שלכבוד השבת צריך שיהיה נר דלוק כמו שיהיה שולחן ערוך ומטה מוצעת [ולקמן יתבאר בעז"ה נפק"מ אם חיובו הוא משום כבוד שבת או משום עונג שבת].

## גדר חובת הדלקת הנר

כתבו התוס' (שם ד"ה חובה) שיש שרוצים לומר שאין לברך על הדלקת הנר משום דאיתא בגמרא דהדלקת הנר חובה, ודמי למים אחרונים דקיי"ל שהם 'חובה', ומבואר בגמרא (חולין קה, א) שאין מברכים עליהם. אמנם התוס' שם דחו דבריו דדוקא מים אחרונים אינם טעונים ברכה, משום שבאים להצלה בעלמא.

ובהמשך דברי התוס' שם הביאו טעם נוסף שלא לברך משום שאם הייתה מודלקת ועומדת אין צריך לכבותה ולחזור ולהדליקה, וכוונתם דמוכח מכך שאין חיוב גמור בהדלקת הנר עצמו, אלא צריך שיהיה אור דלוק, ולכן אין מברכים על זה, משום דלא שייך לומר 'וצונו' בדבר שאין חיוב לקיימו בכל אופן. אמנם התוס' דחו סברא זו משום דמצינו בכיסוי הדם (חולין פז, א) דאם כסהו הרוח פטור מלכסות, ומכל מקום אם הוא מכסה בעצמו מברך על הכיסוי. ועוד הוכיחו למ"ד דנולד מהול א"צ להטיף לו דם ברית, ומ"מ כשמל אותו בעצמו מברך על המילה. ומבואר דאף כשיש אופנים שאין חובה לעשות את המצוה, מכל מקום בזמן שעושה את המצוה מברך עליה, וה"נ לגבי הדלקת הנר, דאף שאם יש אור דלוק אינו מחויב להדליק, מ"מ כשאין נר דלוק שייך לברך 'וצונו'.

## החיוב להדליק נר כשהיה נר דלוק

עוד כתבו התוס' שם בסוף דבריהם בשם ר"ת דנראה שאפילו אם היה נר דולק מבעוד יום מחויב לכבותו ולחזור ולהדליקו שוב לכבוד שבת. ומתבאר דדעת ר"ת שיש חיוב להדליק את הנר ולא סגי שיהיה האור דלוק, אך הדעה הראשונה בתוס' ס"ל שאין חיוב להדליק את הנר אלא צריך שיהיה אור בביתו, ואפילו אם היה נר דלוק סגי.

ובאמת בלשון הרמב"ם נראה שאין חיוב במעשה ההדלקה עצמו דכתב (פרק ה הלכה א) וז"ל 'אחד האנשים ואחד הנשים חייבין להיות בבתיהם נר דלוק בשבת', ומשמע דאין חיוב להדליק לכבוד שבת וסגי אם היה דלוק מבעוד יום [ואף דדעת הרמב"ם (שם) שמברכים על הדלקת הנר צ"ל דמברכים אף כשהמצוה היא התוצאה, וכמו שהוכיחו התוס' מכיסוי הדם דאף שהמצוה היא שיהיה הדם מכוסה מכל מקום מברכים על הכיסוי].

ולהלכה מצינו בשו"ע (סעיף ב) שהביא את לשון הרמב"ם דאחד האנשים ואחד הנשים חייבים להיות נר דלוק בבתיהם, ומשמע דנקט שאין חיוב להדליק אלא צריך שיהיה נר דלוק, אמנם הרמ"א לקמן (סעיף ד) פסק להדיא כר"ת שאם היה הנר דלוק מבעוד יום צריך לכבותו ולחזור ולהדליקה לצורך שבת.

## לכבות את אור החשמל בבית קודם ההדלקה

ושמענו מהגרי"ש אלישיב זצ"ל דלפי האמור ראוי שהאשה תדליק לכבוד שבת אף את תאורת החשמל שבבית, משום דיש לחוש שאי אפשר לקיים את מצוות הדלקת הנר ע"י הנרות, דהוי כשרגא בטיהרא, וא"כ צריך שתדליק את אור החשמל לכבוד שבת, ולאחר מכן תדליק את הנרות ותברך.

[והנה יש לדון ביום טוב שחל בערב שבת, איך מותר להדליק את הנר, הרי הנרות לא מועילים כלום, וגם יל"ע איך מקיים חובת הדלקת הנר הא שרגא בטיהרא מאי מהני, וכבר עמד בזה באגרות משה (חלק ה סימן כ אות ל), וכתב שם דכיון דקיי"ל כרבינו תם דצריך להדליק הנרות לכבוד שבת, ולא סגי במה שהיה דלוק ועומד, א"כ לא מהני אור החשמל, דצריך שידליק לכבוד יום טוב. ובשש"כ (פרק מג הערה קעא) ביאר שמכיון שניכר שמדליק לכבוד שבת יש בזה הנאה ושמחה, ומקיים בזה חובת הדלקת הנר].

## הדלקה לכבוד שבת בשאר חדרים

והנה כתב המשנ"ב (ס"ק א) דהדלקת הנר צריך להיות בכל החדרים שהולך שם כדי שלא יכשל בעץ ואבן, ומיהו את הברכה צריך לברך על הנר שבמקום האכילה. ובמשנ"ב לקמן (ס"ק כט) כתב לגבי בחורים ההולכים ללמוד חוץ לביתם שצריכים להדליק נר שבת בחדרם ולברך עליו, וביאר המשנ"ב שאם אוכלים מחוץ לביתם צריכים לברך אפילו במקום השינה. ומבואר שאף במקום השינה יש חיוב הדלקת הנר, ורק לכתחילה נתקנה הברכה במקום האכילה.

ולפי"ז נראה דכיון דקיי"ל דבשביל קיום תקנת הדלקת הנר לא סגי בנר שהיה דלוק מערב שבת, ובעינן הדלקת הנר לכבוד שבת, א"כ אף בשאר חדרי הבית ראוי לכתחילה לכבותם ולחזור ולהדליקם לכבוד שבת. וכך מובא בשו"ת שבט הלוי (חלק ג סימן כד) בשם ר' בנימין זילבר שכתב דמכיון שיש חובה להדליק את הנר בכל החדרים, א"כ צריך לכבות את כל האורות בבית ולחזור ולהדליקם לכבוד שבת.

אמנם השבט הלוי שם כתב שא"צ לכבות את האור בחדרים ולשוב ולהדליקו, כיון שכבר התקיימה תקנת הדלקת הנר במה שהדליק במקום האכילה, והוסיף שעיקר חיוב ההדלקה בשאר חדרי הבית אינו מוסכם, דדעת הכל בו שבשאר החדרים אין חיוב להדליק, וגם במטה משה (סימן תיט) הביא שהמדקדקים נוהגים להדליק את הנר בכל המקומות שיש לחוש שמא יכשל שם בעץ ואבן, ומשמע מלשונו שאינו חיוב גמור אלא רק דקדוק מצוה. עוד כתב שם שיש לצרף את דעת הרמב"ם דסגי שיהיה נר דולק, וא"צ להדליקו לצורך השבת.

ולמעשה נוהגים רוב העולם להקל בזה. אמנם באופן שמעבירים את החשמל בבית למצב גנרטור של שבת, עדיף שהאשה המדליקה תעשה כן, ובכך יוצא שהיא מכבה את האור שבכל החדרים, וחוזרת ומדליקה אותם לכבוד שבת. [אמנם אפשר גם שהבעל ידליק את האור בחדרים, כמבואר בביאור הלכה לקמן (סעיף ו ד"ה בחורים), אך לכתחילה צריך שישמע המדליק את ברכת הדלקת הנר, ומשמע שם דבדיעבד יכול להדליק אפילו אם לא שמע את הברכה, דדמי למי ששולח שליח לבדוק לו חמץ, דקיי"ל לקמן (סימן תלג ס"ק יא) דאף שלכתחילה בעינן שישמע את הברכה בדיעבד יכול לבדוק אפילו אם לא שמע את הברכה כיון שעושין מצוה אחת, ע"ש בביאור הלכה].

## אשה שנמצאת בבית החולים

אמנם נראה שאשה הנמצאת בבית החולים ואינה יכולה להדליק נר, יש להקל בדיעבד שיכולה לכבות ולהדליק את האור הסמוך למיטתה, ולסמוך על כך שבזה היא מקיימת הדלקת נרות [אכן כתב הגרש"ז (שש"כ פרק מג הערה כג) דלכתחילה אין להדליק נרות שבת באור המופעל ע"י חברת חשמל, מכיון שנעשים פעולות בשבת כדי להמשיך את זרימת החשמל, ומשום כך נחשב הדבר שהיא לא מדליקה את הנר, שהרי המשך ההפעלה של התאורה תלויה בעובדי חברת החשמל, ולא חשיב הדלקה שלה, אך נראה שאשה הנמצאת בבית החולים ואין לה אפשרות להדליק נר יכולה לסמוך ולהקל שתדליק את המנורה הסמוכה למיטת ותחזור ותדליקנה לכבוד שבת].

## לעשות נר יפה

מבואר בשו"ע שיהא זהיר לעשות נר יפה, ומבואר במשנ"ב דע"י כך זוכה לבנים ת"ח. ומקור דבריו הוא מהטור, שפירש את המימרא דרב הונא בשבת (כג, ב) דהרגיל בנר הויין ליה בנים תלמידי חכמים, היינו שעושה נר יפה. ובב"ח מבואר ההכרח לכך דמלשון הרגיל בנר הויין לו בנים תלמידי חכמים משמע שאינו חיוב גמור, ודבר זה צ"ע דלהדיא מבואר שם דנר שבת קודם לנר חנוכה, ועל כרחך דנר שבת הוא חיוב גמור, אלא צ"ל שהכוונה בהא דהרגיל בנר הויין ליה בנים ת"ח, היינו שאם יעשה את הנר יפה יזכה לבנים ת"ח.

ומשום כך כתב המשנ"ב (ס"ק ג) דעדיף להקפיד ולעשות נר יפה מאשר לעשות שני נרות כנגד זכור ושמור, כיון שדין זה שצריך לעשות נר יפה מקורו בגמרא דהרגיל בנר הויין לו בנים ת"ח וכנ"ל, ולעשות שתי נרות אינו אלא מנהג בעלמא [ואמנם בביאור הגר"א הביא מקור לדין דבעינן שידליק שתי פתילות מהגמרא בשבת (לג, ב) דכשרשב"י יצא מהמערה ראה איש מחזיק בידו שני הדסים כנגד 'זכור ושמור', אמנם נראה דאין זה מקור מפורש לעניין הדלקת נרות].

## להתפלל אחר ההדלקה

כתב המשנ"ב (ס"ק ב) שראוי שתתפלל האשה אחר שתגמור ההדלקה והברכה, וכתב השעה"צ (ס"ק ג) שמקורו הוא בשם אחרונים, ומצאנו כן במטה משה בשם הרבינו בחיי פרשת יתרו (פרק יט פסוק ג) על הפסוק 'כה תאמר בבית יעקב', וכתב שם 'שהאשה הטובה היא סבה לתורה שהיא יכולה להמשיך את בנה לבית המדרש לפי שהיא מצוייה בבית, והיא מרחמת עליו בכמה מיני געגועין כדי להמשיך אותו אחר למוד התורה מנעוריו, ולכך ראויה האשה להתפלל לשם יתברך בשעת הדלקת הנר של שבת, שהיא מצוה מוטלת עליה, שיתן לה ה' בנים מאירים בתורה, כי התפלה יותר נשמעת בשעת עשיית המצוה, ובזכות נר שבת שהוא אור תזכה לבנים בעלי תורה הנקראת אור שנאמר (משלי ו, כג) 'כי נר מצוה ותורה אור'.

אלא שיל"ע איך מותר לבקש בקשות אחר ההדלקה הרי קיבלה על עצמה שבת בהדלקה, ואסור לבקש צרכים בשבת, ואולי י"ל דלדעת הרבינו בחיי האשה אינה מקבלת שבת בהדלקה [ובהמשך אי"ה יתבאר דעות הראשונים בזה], ויותר נראה שכיון שזה הזמן הקבוע לכך מותר, דדמי לתפילות השבת שמתפללים בשבת שאין לחוש בהם משום שאילת צרכים.

## להדליק נר מנר

איתא במשנ"ב (ס"ק ד) שמותר להדליק מנר לנר בין אם מדליק שנים או יותר, ואין בזה משום ביזוי מצוה, דכולן של מצוה הם. ויל"ע מדוע יש היתר להדליק את הנר השני, הרי הנר השני אינו מחויב מדינא, וצ"ל דחשיב חלק מהמצוה משום שיש בזה תוספת אורה. אך מבואר שם במשנ"ב שאסור להדליק קיסם או נר של חול מנר של שבת, משום ביזוי מצוה. ומסתבר שיש לאסור לחמם את החלק התחתון של הנר כדי להדביקו, ואף ששני הנרות הם לכבוד שבת, כיון שיש בפעולה זו משום ביזוי מצוה, וכ"כ בשם הגרש"ז (שש"כ פרק מג הערה קפז).

ולכאורה יש לדון בזמנינו כשיש תאורה ע"י חשמל אם מותר להדליק נר מנר כיון שאין בנר הנוסף משום תוספת אורה, ונראה שיש להקל בזה כיון שהנר הנוסף עושה שמחה יתירה, וא"כ הוא חלק מהמצוה ואין בזה משום ביזוי מצוה.

## דין קנס אם שכחה להדליק

מבואר ברמ"א דמי ששכחה פעם אחת להדליק מדלקת כל ימיה ג' נרות. ונראה דאף באופן שהיה שם אור בחדר מחמת אור החשמל, קונסים אותה אם היא שכחה להדליק את הנרות, שהרי כמו שנהגו לברך על אותם הנרות, ומשום שיש בזה משום תוספת אורה, הוא הדין שיש לקנוס אותה אם היא לא הדליקה. [ובאופן שכיבתה את החשמל וחזרה והדליקה אותו לצורך השבת, יתכן שיש להקל].

## להוסיף על דבר המכוון

כתב הרמ"א שיכולים להוסיף על ב' נרות, ואף שנתקנו כנגד זכור ושמור, משום שאפשר להוסיף על המכוון.

והנה בשו"ת חתם סופר (או"ח חלק א סימן עה) הקשה מהא דאמרינן בש"ס בפסחים (קג, ב) לגבי ההבדלות שבברכת המבדיל שלא יפחות משלשה ולא יוסיף על ז', וכתבו התוס' (שם קד, א ד"ה ומר) דמשום שנתקן נגד דבר מה אי אפשר להוסיף, וכמו שמצינו במנחות (לט, א) לגבי חוליות שבציצית שלא יפחות מז' ולא יוסיף על י"ג משום שנתקן כנגד ז' רקיעים ועוד ו' אוירים ע"ש. ומוכח דכיון שנתקן כנגד דבר מסוים אי אפשר להוסיף על המכוון.

ובאמת מקור דברי הרמ"א הוא מהמהרי"ל דהוכיח מהא דאיתא במגילה (כא, א) דבשבת קורין לכה"פ ז' קרואים, אבל מוסיפין עליו, ואף שהוא כנגד ז' רואי פני המלך כמבואר שם בגמרא (כג, א), ומזה הוכיח המהרי"ל שאפשר להוסיף על ב' נרות אף על פי שהם כנגד זכור ושמור.

ובחתם סופר כתב ליישב שבהבדלות של ברכת המבדיל, וכן חוליות שבציצית, אין סיבה לעשותם אלא רק כנגד אותם דברים, וא"כ אין להוסיף כנגד המכוון, משא"כ בנרות שבת שיש מצוה להרבות בנרות, וא"כ אין לאסור להוסיף נרות מחמת הרמז של 'זכור ושמור'. וכן לגבי מספר הקרואים בקריאת התורה שאם לא היה חשש ביטול מלאכה יכולים לקרות כל היום, א"כ ודאי שלא יאסרו להוסיף על המספר המכוון, וכן לגבי מלכויות זכרונות ושופרות בראש השנה שאפשר להוסיף עליהם, משום שהוא שבחו של מקום וכל המוסיף מוסיפין לו.

ולמעשה יש כמה מנהגים במספר הנרות שמדליקים כמובא במשנ"ב (ס"ק ו), אכן מצינו במאמר מרדכי (ס"ק ב) שכתב דראוי לעשות את שני הנרות של שבת שהם מעיקר הדין, בנפרד משאר הנרות, כדי שיהיה ניכר שהם כנגד 'זכור ושמור'.

***[סעיף ב] אחד האנשים ואחד הנשים חייבים להיות בבתיהם נר דלוק בשבת.***

ומלשון השו"ע משמע שאין חיוב להדליק את הנר לכבוד שבת, אלא צריך שיהיה נר דלוק בביתו, וא"כ סגי בנר שהיה דלוק מבעוד יום. וזה דלא כמש"כ הרמ"א לקמן (סעיף ד) שאם היה הנר דלוק מבעוד יום צריך לכבותו ולחזור ולהדליקו, וכבר הארכנו בזה לעיל בשיעור הקודם (שיעור א).

***[המשך סעיף ב] אפילו אין לו מה יאכל שואל על הפתחים ולוקח שמן ומדליק את הנר שזה בכלל עונג שבת הוא.***

וכתב המשנ"ב (ס"ק ט) דמש"כ השו"ע שאם אין לו מה יאכל שואל על הפתחים, אין הכוונה שאין לו מה לאכול כלל, דבזה מוטב שיחזור על הפתחים כדי לקנות לחם לשבת, שבכך יקיים מצות קידוש וגם עיקר סעודת שבת, אלא כוונת השו"ע דבאופן שאין לו מה לאכול משל עצמו, והוא אוכל מקופת הצדקה, אפילו הכי צריך להשתדל ולחזר על הפתחים כדי שיהיה לו נר לשבת.

## מקור הדין שצריך לחזר על הפתחים לנר שבת

והנה חידוש זה שצריך לחזר על הפתחים כדי שיהיה לו נר לשבת הוא מדברי הרמב"ם (פרק ה משבת הלכה א), וצ"ע מהו מקור דבריו.

ובביאור הגר"א הביא שמקור דבריו הוא מהסוגיא בשבת (כג, ב) דאמר רבא פשיטא לי נר ביתו וקידוש היום נר ביתו עדיף, ובגמרא בפסחים (קה, ב) מבואר דקידוש היום קודם לכבוד היום, וא"כ כ"ש דנר ביתו שעדיף על הקידוש, שהוא קודם לכבוד היום. ולצורך כבוד היום הוכיח הגר"א מהסוגיא בפסחים (קיב, א) דצריך לחזר על הפתחים, דהנה מבואר שם דאמר ר"ע עשה שבתך חול ואל תזדקק לבריות, ותנא דבי אליהו דאף על פי כן עושה הוא דבר מועט בתוך ביתו, ופירש רב פפא דהיינו כסא דהרסנא, ומבואר דאף שאין לו מה לאכול אלא מן התמחוי חייב להכין כסא דהרסנא לכבוד השבת, וא"כ כ"ש שחייב שיהיה נר בביתו אפילו אם הוא אוכל מן התמחוי ע"י שיחזר על הפתחים.

וכ"כ הגר"א לקמן (סימן תרעא סעיף א) על דברי השו"ע שם דאפילו עני המתפרנס מן הצדקה מוכר כסותו ולוקח שמן להדליק נר חנוכה, וכתב הגר"א דמקורו משום דנר חנוכה קודם לקידוש היום כמבואר בשבת (נח, א), וקידוש היום קודם לכבוד היום כנ"ל, וא"כ כיון שמצאנו שאפילו מי שאוכל מהתמחוי חייב בכבוד שבת כ"ש שחייב בנר חנוכה.

## אם צריך לחזר על הפתחים בשביל כבוד שבת

אמנם דברי הגר"א צ"ב דכל דבריו מבוססים על המבואר בגמרא שצריך לחזר על הפתחים בשביל כסא דהרסנא, אך ברמב"ם (פרק ל משבת הלכה ז) מביא את הדין דעשה שבתך חול ואל תזדקק לבריות, ולא הוסיף דצריך לעשות דבר מועט, ומשמע שא"צ לחזר על הפתחים בשביל כסא דהרסנא, וכ"כ המשנ"ב להדיא (סימן רמב ס"ק א) דמי שהשעה דחוקה לו אינו חייב בשלוש סעודות ולא בכסא דהרסנא. וע"ש בשעה"צ (ס"ק ד) דכ"כ הגר"א שם, ותמה דנמצא שיש סתירה בדברי הגר"א בזה, דבביאור הגר"א כאן משמע שחייב בכסא דהרסנא, שהרי מדין זה הוכיח שחייב לחזר על הפתחים בשביל נר שבת.

## מקור נוסף לדברי הרמב"ם

ובאור שמח (על הרמב"ם פרק ה משבת) הביא מקור אחר לדברי הרמב"ם, וכ"כ בתהיל"ד (סימן כה ס"ק ב) שמקור דברי הרמב"ם הוא מהגמרא בפסחים (קיב, א) דמבואר בגמרא דאף שאמרו עשה שבתך חול ואל תזדקק לבריות, מ"מ בד' כוסות צריך לחזר על הפתחים משום פרסומי ניסא, וכיון דקיי"ל (שבת כג, ב) דנר ביתו קודם לנר חנוכה משום שלום בית, אע"ג דבנר חנוכה יש פרסומי ניסא, א"כ כ"ש שצריך לחזר על הפתחים בשביל נר שבת.

## לחזר על הפתחים לשאר מצוות

אכן דבר זה צ"ע דאם למדנו שצריך לחזר על הפתחים לצורך הדלקת נר שבת מכל שכן מנר חנוכה, אם כן מדוע שלא נלמד שבכל המצוות דאורייתא יהיה חייב לחזר על הפתחים, שהרי הם חמורים מהדלקת הנר שהיא תקנתא דרבנן, וכמו שמבואר במשנ"ב (ס"ק יג) דמצוה דאורייתא חמירא מהדלקת הנר, וכן מבואר להדיא בר"ן בשבת (י, א בדפי הרי"ף) דמצוה דאורייתא עדיפא מנר של שבת [ובשלמא אם נאמר שצריך לחזר על הפתחים רק במצוות שיש בהם פרסומא דניסא מובן דרק לצורך ד' כוסות ונר חנוכה שיש בהם משום פרסומי ניסא יצטרך לחזר, וכן מצינו להדיא בהגהות הגרעק"א (בדפוסים החדשים סימן תרעא סעיף א) שכתב דהחמירו בנר חנוכה יותר מכל המצוות משום פרסומי ניסא, ולכן חייב לחזר על הפתחים בשביל כך אפילו שבשאר המצוות אין צריך. אך לפי מה שהתבאר דילפינן מינה גם להדלקת נר שבת צ"ע דנלמד מזה שלכל המצוות צריך לחזר על הפתחים].

והנה מצינו בביאור הלכה לקמן (סימן תרנו ד"ה אפילו) שהסתפק אם צריך לחזר על הפתחים בשביל כל המצוות עשה, כגון ציצית תפילין או לולב, ובספרו אהבת חסד (חלק ב פרק כ אות ג) צידד שא"צ לחזר על הפתחים לשאר מצוות עשה, וא"כ צ"ב מדוע צריך לחזר על הפתחים לצורך הדלקת נר שבת וא"צ לחזר על מצוות עשה.

עוד יל"ע דהנה במשנ"ב (ס"ק ט) הביא את דברי המגן אברהם (ס"ק ד) שפירש את דברי השו"ע דאם אין לו מה יאכל שואל על הפתחים, דאין הכוונה שאין לו מה לאכול כלל, שהרי לא יתכן שנר שבת יהיה עדיף על קידוש, אלא ע"כ דמיירי שיש לו פת, ובדיעבד יכול לקדש עליה. ומבואר דהיה פשוט להמג"א שלא יתכן שנר שבת עדיף על חיוב קידוש, ומשמעות המשנ"ב דאם אין לו פת כלל צריך לחזר על הפתחים כדי שתהיה לו פת, והיינו דמשום חיוב קידוש חייב לחזר על הפתחים וצ"ע מאי שנא משאר המצוות שא"צ לחזר על הפתחים בשביל קיומם. וצ"ע.

## נר ביתו עדיף על נר חנוכה

ובעיקר דברי האו"ש שהוכיח מדברי הגמרא דנר שבת עדיף על נר חנוכה משום שלום ביתו, יש להעיר דלא מצינו ברמב"ם שכתב להדיא דנר שבת עדיף על נר חנוכה, אלא שכתב בסוף הלכות חנוכה (פרק ד הלכה יד) וז"ל 'היה לפניו נר ביתו ונר חנוכה או נר ביתו וקדוש היום נר ביתו קודם משום שלום ביתו שהרי השם נמחק לעשות שלום בין איש לאשתו, גדול השלום שכל התורה ניתנה לעשות שלום בעולם שנאמר (משלי ג) דרכיה דרכי נעם וכל נתיבותיה שלום'. ומשמעות דבריו שפירש מש"כ בגמרא דנר ביתו עדיף על נר חנוכה היינו בסתם נר ביתו של כל השבוע דעדיף על חנוכה, ולא מחמת הדין של הדלקת נרות שבת [אמנם ע"ש ברש"י (ד"ה נר ביתו) שפירש דברי הגמרא על נר שבת, וכן פסק השו"ע בסמוך (סעיף ג)].

***[סעיף ג] הנשים מוזהרות בו יותר מפני שמצויות בבית ועוסקות בצרכי הבית, אם אין ידו משגת לקנות נר לשבת ולקידוש היום נר שבת קודם.***

## כשיש לו כבר נר אחד

וכתב המשנ"ב (ס"ק יד) דאם יש לו כבר נר אחד, יוציא המותר לקידוש או לנר חנוכה. ונראה דכוונת המשנ"ב דסגי בנר אחד היא דווקא באופן שיש לו רק חדר אחד, אך אם יש לו כמה חדרים, ואור הנר אינו מגיע לשם באופן שיש חשש שיתקל שם בעצים ואבנים, צריך שיהיה לו נרות כמספר החדרים הנצרכים.

## הדלקת הנר באשה סומא

כתב המשנ"ב (שם) בשם המג"א (ס"ק ט) דאשה סומא יכולה לברך על נר של שבת, דהיא נהנית גם כן מהמאורות, ומיהו אם בעלה פיקח הוא יברך.

ובטעם הדבר שסומא יכולה לברך נראה דהוא משום שנהנית בכך שאחרים רואים את הנר ועל ידי כך יכולים לעזור לה בהליכתה. וכ"כ החוט שני (פרק פג ס"ק ה). ואמנם נתבאר לעיל בשיעורים (שיעור א) דעיקר התקנה של הדלקת נר שבת הוא בכדי שיהיה אור בשעת האכילה, וכמו שנתבאר במשנ"ב לעיל (ס"ק ב), אך כבר נתבאר שם שיש דין נוסף להדליק נר אף בשאר חדרים כדי שלא יכשל בעץ ואבן, וכשהאשה סומא הרי היא נהנית שלא יכשלו בעץ ואבן, וחייבת בהדלקה אף שלא מתקיים בה עיקר התקנה שיהיה אור בסעודה משום עונג שבת, ולכן אם בעלה עמה, ידליק הוא שהוא מחוייב גם בשביל הסעודה.

ובאופן שהאשה הסומא גרה לבדה ולא מבקרים אותה כלל, כתב החוט שני (שם) שלא תברך, כיון שהיא לא נהנית כלל מהנרות. וכן אם יש שם אשה נוספת שהדליקה כבר נרותיה, אינה יכולה הסומא להדליק, כיון שכל חיובה הוא משום תקלה של עצים ואבנים, ומשום כך לא שייך בה דינא דתוספת אורה.

## ברכה על הדלקה במקום שאינו לצורך סעודה

ומתבאר כאן מדברי המשנ"ב דאפילו שהאשה הסומא אינה נהנית מהאור, מכל מקום היא מברכת על הדלקת הנר, וכן מצינו לקמן (סעיף ו) דבחורים ההולכים ללמוד חוץ לביתם מדליקים נר שבת בחדרם ומברכים עליו, והיינו נמי אפילו שאינם אוכלים שם יכולים לברך על הדלקה זו כמבואר במשנ"ב לקמן (ס"ק כט) [וע"ע לקמן מש"כ בשם המג"א בזה].

והנה בשו"ע לקמן (סימן תרי סעיף ב) מובא שיש מי שאומר שמברך על הדלקת הנר ביום הכיפורים, וכתב הרמ"א דכן המנהג, ולדבריהם מבואר שאף במקום שאין חיוב הדלקה מחמת האכילה, אפילו הכי מברכים על ההדלקה. אמנם בשעה"צ (שם ס"ק ה) הביא את דעת הפוסקים דסבירא להו שאין לברך על הדלקת הנר של יום הכיפורים.

ולכאורה לדעת אותם פוסקים שאין מברכים על הדלקת הנר ביום הכיפורים צ"ע מדוע אשה סומא יכולה לברך הרי בהדלקתה אין צורך אכילה כלל, וכל חיובה הוא מחשש שמא תתקל בעץ ואבן, וא"כ לאותם השיטות דביום הכיפורים אין מברכים, א"כ גם אשה סומא לא תברך.

## תקנת הדלקת הנר בליל יוהכ"פ

והנה בעיקר תקנת הדלקת הנר ביום הכיפורים מבואר במשנה בפסחים (נג, ב) דמקום שנהגו להדליק נר בליל יוהכ"פ מדליקין, ומקום שנהגו שלא להדליק אין מדליקין. ומבואר בגמרא (שם) דשניהן לדבר אחד נתכוונו, דהמנהג להדליק הוא בכדי שימנע מתשמיש, לפי שאסור לשמש לאור הנר, והמנהג שלא להדליק הוא כדי שלא יראה את אשתו ויתאוה לה.

אמנם יש מהפוסקים (הו"ד בשעה"צ ס"ק ה) שסברו שלא מברכים על ההדלקה ביום הכיפורים משום שעל מנהג לא מברכים, ועוד מצינו במרדכי (שבת סימן רעג) טעם נוסף שלא חששו לשלום בית אלא בשבת משום כבוד השבת, ורק על זה תיקנו ברכה. ולפי דעתו מתבאר דבהדלקת נר של יום הכיפורים אין את עיקר התקנה של הדלקת הנר [ומצינו בזה סתירה בשו"ע דהכא (סעיף ה) הביא את הדעה שאין לברך, ולקמן (סימן תרי סעיף ב) הביא שיש לברך].

וטעם דברי השו"ע שנהגו לברך משמע מהשעה"צ (שם) שהוא משום שלדעתם אפשר לברך על מנהג בעלמא, אך במשנ"ב (שם ס"ק ו) ביאר שיש לברך על הדלקת הנר ביום הכיפורים, משום דבמקום שנהגו להדליק שוב ממילא יש עליו חיוב להדליק משום שלום בית, וחיובו ככל שבת, ולכן יש לברך על הדלקה זו.

ולפי זה מיושבת הקושיא דלעיל דבאמת בשבת אפילו במקום שיש רק חשש שיתקל בעץ ואבן יכול לברך, ולכן אשה סומא מברכת, רק דביום הכיפורים אין מברכים על ההדלקה כיון שעיקר החיוב אינו אלא ע"י מנהג, ועל מנהגא לא מברכים, או משום דאין את עיקר החיוב ביום הכיפורים דאין דין דכבוד יום הכיפורים.

וכן מוכח מהא דנתבאר בשו"ע לקמן (שם סעיף א) דביום הכיפורים שחל להיות בשבת לכו"ע חייבים להדליק, וכתב הרמ"א שם דיש לברך על הדלקה זו, ואפילו שאין אכילה ביום הכיפורים מ"מ צריך לברך על הדלקה זו, ומבואר דכיון שבשבת יש את עיקר התקנה של הדלקת הנר מברכים עליו, אפילו אם לא נהנה לצורך אכילה, וא"כ א"ש הא דסומא מברכת אפילו שהדלקתה רק משום שלא יתקל בעץ ואבן.

אכן מצינו במרדכי שמביא בשם סמ"ג (אינו בנמצא לפנינו) שאפילו אם חל יום הכיפורים בשבת, אין מברכים על ההדלקה, כיון שלדעתו כל התקנה הוא משום עונג שבת שיהיה נר דלוק במקום האכילה, וכשאין סעודה אין לברך על הדלקת הנר. ולדבריו יוצא דאשה סומא לא תברך על הדלקת הנר כיון שאין לה צורך סעודה.

והנה מצינו דהקשה המג"א לקמן (ס"ק יג) על הדין שבחורים מדליקים ומברכים שלכאורה הדבר תלוי במה שנחלקו הפוסקים לגבי נר של יום הכיפורים אם מברכים על הדלקתו, דלפי הדעות שמברכים עליו, מובן הטעם שבחורים יכולים לברך על ההדלקה, דאף במקום שאין חיוב הדלקה מחמת האכילה מברכים. אך לדעת הפוסקים דסבירא להו שאין לברך על הדלקת הנר של יום הכיפורים, דהיכא שאין חיוב להדליק במקום האכילה אין מברכים, א"כ מדוע הבחורים מדליקים ומברכים, ותירץ המג"א דמ"מ הכא מברכים דמשתמשים בחדרים לצרכי האכילה.

ולפי דברינו הנ"ל צריך לומר דכוונת המג"א להקשות מדעת המרדכי דס"ל שאין מברכים אפילו ביום הכיפורים שחל בשבת, אך לדעת הסוברים שאין מברכים על נר של יום הכיפורים בחול, אך כשחל בשבת מברכים, לא קשה כלל כיון שיש לחלק בין חיוב הדלקת הנר דשבת, לחיוב הדלקת הנר ביום הכיפורים, ובהדלקת נר בשבת אפילו אם אין סעודה מברכים על ההדלקה.

ובעיקר דברי המרדכי שכתב שאין דין כבוד ביוהכ"פ, ולכן אין חיוב להדליק בו נרות, מצינו בביאור הגר"א (שם) שכתב שיש דין כבוד גם ביוהכ"פ, משום דהפסוק של 'לקדוש היום מכובד' (ישעיהו נח, יג) מיירי ביום כיפור ע"ש.

## ברכה בהדלקה בערב יום הכיפורים שחל בשבת

ולעניין ברכת ההדלקה בערב יום הכיפורים שחל להיות בשבת כתב הרמ"א (לקמן תרי סעיף א) דמברכין להדליק נר של שבת ושל יום הכיפורים, ובביאור הגר"א כתב שלשיטתו כתב כן שצריך להוסיף בברכה דמדליק נר של יום הכיפורים, משום דדעת הרמ"א דמנהגינו לברך על נר של יום הכיפורים, אך לדעת הפוסקים דאין מברכים על נר של יום הכיפורים שחל ביום חול, אין להזכיר יום הכיפורים בברכה.

עוד ציין הגר"א לגמרא בשבת (כד, א) שדנה לגבי יום טוב שחל להיות בשבת המפטיר בנביא במנחה בשבת אם צריך להזכיר של יום טוב, שאילמלא שבת אין נביא במנחה ביום טוב, או דמ"מ מזכירים של יום טוב משום קדושת היום כדרך שמזכיר בשחרית. ובר"ן שם (יב, א מדפי הרי"ף) הביא שנחלקו הראשונים בביאור מסקנת הגמרא שם דדעת הרי"ף והרמב"ם (פרק יב מתפילה הלכה ) דאין מזכירים של יום טוב בהפטרה, אך דעת ר"י ובעל המאור שמזכירים יום טוב בהפטרה [ולמעשה חלוקים המנהגים לגבי ברכת ההפטרה בשבת חוה"מ של סוכות ופסח אם להזכיר של חג בברכה, ועיין משנ"ב סימן תרסג (ס"ק ט) ובשעה"צ (ס"ק ו) ואכמ"ל], ולדעת הראשונים שמזכירים יו"ט בהפטרה של מנחה, ה"ה בהדלקה של שבת יש להזכיר של יו"ט, אך לשיטות הראשונים שאין מזכירים יו"ט בהפטרה, אין להזכיר יו"ט בברכת הדלקת הנר.

אכן נראה דבנידון דידן אין בעיה להוסיף 'ויום הכיפורים' בסוף הברכה, כיון שהוספה זו היא בסוף הברכה, אכן לדעת הנוהגים שביום טוב מברכים קודם ההדלקה [עיין במשנ"ב לקמן (ס"ק כז) שהביא בזה דעות] אין להוסיף סתם בברכה משום הפסק.

## *[סעיף ד] לא יקדים למהר להדליקו בעוד היום גדול שאז אינו ניכר שמדליקו לכבוד שבת וגם לא יאחר. ואם רוצה להדליק נר בעוד היום גדול ולקבל עליו שבת מיד רשאי כי כיון שמקבל עליו שבת מיד אין זו הקדמה ובלבד שיהא מפלג המנחה ולמעלה שהוא שעה ורביע קודם הלילה.*

## הזמן הרגיל להדלקת הנר

מבואר בשו"ע שאם מקדים להדליק נרות, צריך לקבל שבת מיד בהדלקה, אך אם מדליק סמוך לשבת א"צ לקבל שבת מיד בהדלקה. אמנם לא התבאר מהו שיעור הזמן שבו אפשר להדליק ואינו נחשב שמקדים. ושאלה זו מצויה באשה שרוצה להדליק נרות ולהתנות שאינה מקבלת שבת בהדלקתה, משום שבדעתה לעשות מלאכה לאחר ההדלקה, דיש לדון מהו הזמן שבו מותר לה להדליק אף שאינה מקבלת שבת. ונראה דהדבר תלוי בזמן שבו היא רגילה להדליק נרות, ובזמן זה יכולה להדליק נרות אף אם אינה מקבלת על עצמה שבת בהדלקה.

## הדליק לפני הזמן ולא קיבל שבת מיד

כתב המשנ"ב (ס"ק כ) אם הדליק לצורך שבת אף שלא קבל עליו שבת בהדלקתו מ"מ אין צריך לכבותו, אף דלכתחלה לא היה לו להדליק כ"כ מקודם, שאינו ניכר שמדליקין לצורך שבת, מ"מ בדיעבד שפיר דמי.

ובביאור הלכה (ד"ה מבעוד) ציין דמקור דבריו הוא מדברי הגאון רעק"א דפירש מש"כ השו"ע שלא יקדים להדליק דהיינו לכתחילה, אך בדיעבד אפילו אם הדליק קודם יוצא ידי חובתו. אמנם בעולת שבת (ס"ק ד) נקט שמש"כ השו"ע שאין להקדים זה לעיכובא, ואם מדליק קודם לכך לא מהני, וכן הביא הביאוה"ל בשם הדרך החיים. ובמשנ"ב סתם כדעת הרעק"א.

והנה בביאור הלכה (שם) הביא את דברי העולת שבת שאם הדליק קודם פלג המנחה, אפילו אם הדליק לצורך שבת, לא מועילה הדלקתו בדיעבד, וצריך לחזור ולהדליק בברכה. ודבריו צ"ע שהרי דין זה הוא מדברי העולת שבת, וכבר נתבאר דלדעת העולת שבת אם הדליק נרות שלא בסמוך לשבת, אפילו לאחר פלג המנחה, צריך לחזור ולהדליק, אא"כ קיבל שבת מיד, וכל שכן שאם הדליק קודם פלג המנחה אפילו אם הדליקו לכבוד שבת, צריך לחזור ולהדליק שהרי אי אפשר שיקבל עליו שבת בהדלקה שהיא קודם פלג המנחה. אך לדעת המשנ"ב שפסק כהרעק"א דבדיעבד אם לא קיבל שבת מיד מועילה הדלקתו כיון שהדליק לכבוד שבת, נראה דה"ה שאם מדליק קודם זמן פלג המנחה, שפיר דמי וא"צ לחזור ולהדליק, שהרי החיוב לקבל שבת מיד אינה לעיכובא, וא"כ אין נפק"מ מתי מדליק, ובלבד שידליק לכבוד שבת.

וכן יש לדקדק בדברי הרעק"א שכתב על לשון הרמ"א שאם היה הנר דלוק מבעוד היום גדול יכבנו ויחזור וידליקנו, וכתב הרעק"א דלפי דבריו הוא לאו דווקא, שהרי אין הדבר תלוי באיזה זמן הודלק הנר, אלא רק האם הוא הודלק לכבוד שבת או לא, ואם הדליקו לכבוד שבת אפילו זמן גדול קודם השבת, יוצא ידי חובה בדיעבד. ומשמע בדברי הרעק"א שאם הדליקו לכבוד שבת אפילו לפני פלג המנחה, מועילה הדלקתו בדיעבד, ודלא כמסקנת הביאור הלכה.

ומעשה שהיה באשה שטעתה והדליקה נרות לפני פלג המנחה, ונראה שבדיעבד יצאה ידי חובתה, וכמש"כ בשם הרעק"א. אכן לכו"ע לא קיבלה עליה שבת בהדלקה זו, שהרי אי אפשר לקבל שבת קודם לפלג המנחה, ולכן יכולה היא להדליק עוד נר לאחר זמן פלג המנחה, לחוש לדעת העולת שבת והדרך החיים שההדלקה אחר פלג המנחה היא לעיכובא, אך אין לברך על הדלקה זו.

## מהו זמן פלג המנחה

מבואר בשו"ע דאפשר לקבל שבת רק לאחר פלג המנחה שהוא שעה ורביע קודם הלילה. ובמשנ"ב (ס"ק יט) הביא דדעת הלבוש והגר"א דפלג המנחה הוא שעה ורביע קודם השקיעה.

[ואף שמצינו לעיל (סימן רסא) דדעת הב"ח דזמן קבלת שבת הוא כשעתיים לפני שבת, מ"מ דעתו היא רק לשיטת ר"ת דהיינו שעתיים קודם הלילה, אך לדידן אין לקבל שבת קודם פלג].

ובאמת בזמנינו המנהג להדליק זמן רב קודם השקיעה, ואף שלדעת רבינו תם צריך להדליק שעה ורביע קודם הלילה, שהוא בסמיכות לשקיעה שלנו, מכל מקום המנהג לברך אף קודם לכך, וסומכים בזה על דעת הגאונים דפלג המנחה הוא שעה ורביע קודם השקיעה שלנו. [וכן בכל הנידונים העיקר כשיטת הגאונים, ורק לגבי קריאת שמע יש שהחמירו משום דדעת המג"א שבזה יש להחמיר אף לשיטת הגאונים לחשב את השעות מעלות השחר].

***[סעיף ה] כשידליק יברך ברוך אתה ה' אלוקינו מלך העולם אשר קדשנו במצותיו וצונו להדליק נר של שבת אחד האיש ואחד האשה. גם ביום טוב צריך לברך להדליק נר של יום טוב.***

## שכחה להזכיר של שבת

ויש לדון ביום טוב שחל בשבת ושכחה האשה להזכיר את השבת בברכת הדלקת הנר, אם צריכה לחזור ולברך, ובשו"ת התעוררות תשובה (חלק א סימן קיב) צידד שצריך לחזור ולהדליק בברכה את הנר של שבת, מכיון שיש שתי מצוות בהדלקת הנר כשיום טוב חל בשבת, מצוות הדלקת הנר של שבת, ומצוות הדלקת נר של יום טוב (כמבואר במשנ"ב סימן תקיד ס"ק מח), ולכן אם לא הזכיר את שבת בברכתו, צריך לחזור ולהדליק נר לכבוד שבת. אכן נראה דאין צריך לחזור ולהדליק, דמסתבר שהכל מצוה אחת היא, להדליק את הנר ובשבת ויו"ט יש שתי סיבות לחיוב ההדלקה.

## בן חו"ל ביו"ט שני שחל בשבת

והנה הגרש"ז (שש"כ פרק מה הערה סז) הסתפק בבן חו"ל שיו"ט שני של גלויות חל בשבת, ותארח אצל בן ארץ ישראל, אם מועילה ההדלקה של בעל הבית עבורו, או דכיון שאצלו יש חיוב להדליק אף משום יו"ט לא מועילה ההדלקה של בעל הבית. ונראה דלפי מה שביארנו שגם ביום טוב שחל בשבת יש רק מצוה אחת להדליק את הנר, א"כ מסתבר שיכול בן ארץ ישראל להוציא בן חו"ל בהדלקתו.

## *[המשך סעיף ה] יש מי שאומר שמברך קודם ההדלקה ויש מי שאומר שמברך אחר ההדלקה. וכדי שיהא עובר לעשייתו לא יהנה ממנה עד לאחר הברכה ומשימין היד לפני הנר אחר ההדלקה ומברכין ואחר כך מסלקין היד וזה מקרי עובר לעשיה וכן המנהג.*

## ברכה ביו"ט קודם ההדלקה או לאחריו

וכתב המשנ"ב (ס"ק כז) דהטעם לברך אחר ההדלקה הוא דאם תברך הוי כאילו שבת בפירוש ושוב אסורה להדליק. והוסיף דלפי"ז ביו"ט דלא שייך טעם זה, לכולי עלמא תברך ואח"כ תדליק, אך הביא דעת המג"א דלא פלוג ולעולם תדליק ואח"כ תברך.

ומקור דברי המשנ"ב הוא מבנו של הפרישה שהביא בשם אמו שאמרה דביו"ט תברך ואח"כ תדליק כיון שאפשר להדליק אף לאחר שקיבלה על עצמה את היו"ט, אלא שהמג"א (ס"ק יב) חלק על דבריה שאין חכמתה אלא בפלך, ולא פלוג בברכות, וציין למש"כ השו"ע לעיל (סימן קנח סעיף יא) לגבי נטילת ידיים דמשום שפעמים אין ידיו נקיות תיקנו שלעולם מברך אחר הנטילה. ובדגול מרבבה דחה את ראיית המג"א דשאני התם שמברכין תמיד אחר הנטילה משום שנוסח ברכת הנטילה שוה, אך כאן שיש חילוק בנוסח הברכה בין שבת ליום טוב לא שייך לומר לא פלוג. והביא ראיה לכך מברכת הדלקת הנר של חנוכה שמברכים לפני ההדלקה, ולא אמרינן דלא פלוג רבנן בכל ברכות ההדלקה.

ובהגהות הרעק"א הקשה על דברי המג"א דלא שייך הכא לומר לא פלוג, כיון שמעיקרא לא הייתה תקנה שתברך אחר ההדלקה, שהרי באופן שהאשה מתנה שאינה מקבלת שבת בהדלקה, מברכת ואח"כ מדליקה, וא"כ לא שייך לומר בכהאי גוונא לא פלוג.

## אשה שהתנתה לא לקבל שבת או איש המדליק

ויש עוד נפק"מ בנידון זה באופן שהאשה התנתה שאינה מקבלת שבת בהדלקה, או באיש שמדליק שאינו מקבל שבת בהדלקה (כמבואר במשנ"ב לקמן ס"ק מב, וכ"ה לקמן סימן תרעט ס"ק א, אך ע"ש בשעה"צ ס"ק ב די"א שאם האיש מדליק הוא מקבל שבת בהדלקה) דנתבאר ברעק"א הנ"ל דקודם מברכים ואח"כ מדליקים, וכ"כ בביאור הלכה (ד"ה אחר) בשם הדה"ח דכיון שלא מקבלים שבת בהדלקה מברכים לפני ההדלקה, אך לדעת המג"א דאף בזה אמרינן דלא פלוג, ומברך אחר ההדלקה.

## להתנות שאינה מקבלת שבת בהדלקה

אלא שכתב המג"א (ס"ק כ) דלכתחילה אין להתנות שלא מקבלת שבת בהדלקה אלא לצורך, דאל"כ לעולם תברך תחילה ותתנה, אלא על כרחך דלכתחילה יש לחוש לדעת הראשונים שאי אפשר לעשות תנאי.

## מתי מקבלת שבת בהדלקה או בברכה

ויש לדון מהו הזמן שבו האשה מקבלת שבת, אם הוא רק בברכה או מיד בסיום ההדלקה. ונפקא מינה בזה למנהגינו שמדליקין ואחר כך מברכים אם מקבלת שבת מיד בהדלקה, או שמקבלת שבת רק לאחר הברכה.

והנה כתב השו"ע להלן (סעיף י) דלדעת הבה"ג כיון שהדליק נר שלש בת חל עליו שבת ונאסר במלאכה, ועל פי זה נוהגות קצת נשים שאחר שבירכו והדליקו הנרות משליכות לארץ הפתילה שבידן שהדליקו בה ואין מכבות אותה. ובפשטות לשון השו"ע נראה דמיירי שבירכו לפני ההדלקה ולכן היו צריכין להשליך את הפתילה דודאי קיבלה שבת בסוף ההדלקה, אך יתכן לפרש שאפילו אם מברכים אחר ההדלקה צריך להשליך את הפתילה כיון שמקבלות שבת מיד בסוף ההדלקה.

וממש"כ בביאור הגר"א (שם) יש להוכיח שאפילו אם מברכים אחר ההדלקה צריך להשליך את הפתילה, דהביא מקור לדברי הבה"ג מהתוספתא (סוכה פרק ד הלכה יב) דמיד שסיימו לתקוע בחצוצרות יש להשליך את הנר לארץ, וע"כ גם לאותם השיטות דמברכים אחר ההדלקה צריך לפרש דברי התוספתא שיש להשליך בסוף ההדלקה. וא"כ מוכח דבהדלקה עצמה מקבל על עצמו שבת, ולכן אף אם מברך לפני צריך להשליך הפתילה [ואף דשם משמע שמחמת תקיעת החצוצרות היו מקבלים שבת ולכן היו צריכים להשליך, כבר עמד בזה בהגהות מיימונית (פרק ה משבת אות ר), אך הגר"א הביא ראיה זו בשם ספר התרומות, ומוכח שלא ס"ל לדחיה זו].

וכן נראה להוכיח מדברי הרמ"א לקמן (שם) שכתב דהאשה מקבלת שבת בהדלקה, והוסיף שם דעיקר ההדלקה תלויה בנרות שמדליקין על השולחן. ובדרכי משה מבואר יותר דכיון דמקבלת שבת בהדלקה א"כ צריכה להדליק את הנרות שעל השולחן בסוף, משום שאחר שמקבלת שבת אינה יכולה להמשיך ולהדליק שאר נרות. ומבואר מדבריו שמקבלת שבת בהדלקה העיקרית, ומשום כך צריך שתדליק את הנרות שעל השולחן לאחר שאר הנרות.

אכן במשנ"ב (ס"ק מה) ביאר בשם המג"א דכוונת הרמ"א שעיקר ההדלקה בנרות שעל השולחן היינו דעליהם צריך לברך [ויש לדחוק דמשום שזה עיקר ההדלקה, ובזה מקבלת שבת, ראוי לברך על נרות אלו].

ומדברי המג"א (ס"ק יא הובא במשנ"ב ס"ק כא) משמע להיפך דקבלת שבת היא רק בברכה, דהביא בשם מהר"מ דכשיש חופה בערב שבת ומאחרין בה עד אחר שקיעת החמה, והאשה אינה רוצה לקבל שבת לפני החופה פן תצטרך לעשות עוד דבר האסור בשבת, שתדליק את הנר בלא ברכה קודם החופה, ואח"כ בחשיכה תפרוס ידיה ותברך. ומדבריו מבואר דאף שהדלקתה היתה לאחר פלג המנחה וזהו זמן שאפשר לקבל בו שבת, שהרי כתב שאינה רוצה לקבל שבת בהדלקתה, ומ"מ לא קיבלה שבת בהדלקה, משום שהמתינה מלברך עד לאחר החשיכה. ומוכח דאין האשה מקבלת שבת בהדלקה גרידא, אלא רק בברכה. וצ"ע.

### תיקון והשלמה לשיעור בשבוע שעבר:

## ברכה בהדלקה בערב יום הכיפורים שחל בשבת

לעניין ברכת ההדלקה בערב יום הכיפורים שחל להיות בשבת כתב הרמ"א (לקמן תרי סעיף א) דמברכין להדליק נר של שבת ושל יום הכיפורים, ובביאור הגר"א כתב שלשיטתו כתב כן דדעת הרמ"א דמנהגינו לברך על נר של יום הכיפורים כשחל ביום חול, ולכן צריך להוסיף בברכה דמדליק נר של יום הכיפורים, אך לדעת הפוסקים דאין מברכים על נר של יום הכיפורים שחל ביום חול, אין להזכיר יום הכיפורים בברכה.

עוד ציין הגר"א לגמרא בשבת (כד, א) שדנה לגבי יום טוב שחל להיות בשבת המפטיר בנביא במנחה בשבת אם צריך להזכיר של יום טוב, שאילמלא שבת אין נביא במנחה ביום טוב, או דמ"מ מזכירים של יום טוב משום קדושת היום כדרך שמזכיר בשחרית. ובר"ן שם (יב, א מדפי הרי"ף) הביא שנחלקו הראשונים בביאור מסקנת הגמרא שם דדעת הרי"ף והרמב"ם (פרק יב מתפילה הלכה ) דאין מזכירים של יום טוב בהפטרה, אך דעת ר"י ובעל המאור שמזכירים יום טוב בהפטרה [ולמעשה חלוקים המנהגים לגבי ברכת ההפטרה בשבת חוה"מ של סוכות ופסח אם להזכיר של חג בברכה, ועיין משנ"ב סימן תרסג (ס"ק ט) ובשעה"צ (ס"ק ו) ואכמ"ל], ולדעת הראשונים שמזכירים יו"ט בהפטרה של מנחה, ה"ה בהדלקה של שבת יש להזכיר של יו"ט, אך לשיטות הראשונים שאין מזכירים יו"ט בהפטרה, אין להזכיר יו"ט בברכת הדלקת הנר.

אכן נראה דבנידון דידן דמיירי בברכת הדלקת הנר אין בעיה להוסיף 'ויום הכיפורים' בסוף הברכה, כיון שהוספה זו היא בסוף הברכה, אכן לדעת הנוהגים שביום טוב מברכים קודם ההדלקה [עיין במשנ"ב לקמן (ס"ק כז) שהביא בזה דעות] אין להוסיף סתם בברכה משום הפסק.

## הדלקת הנר בחופה שבערב שבת

כתב המג"א (ס"ק יא) בשם מהר"מ דכשיש חופה בערב שבת ומאחרין בה עד אחר שקיעת החמה, והאשה אינה רוצה לקבל שבת לפני החופה פן תצטרך לעשות עוד דבר האסור בשבת, שתדליק את הנר בלא ברכה קודם החופה, ואח"כ בחשיכה תפרוס ידיה ותברך.

### לברך על נר דלוק ועומד

ובמג"א (שם והובא במשנ"ב ס"ק כא) תמה על דבריו איך אפשר לברך 'להדליק נר של שבת' היכא שהיא דלוקה ועומדת. ולכאורה נראה דכוונת המג"א דלא שייך לברך על נר שהוא דלוק ועומד כיון שלא שייך ברכה אלא כשעושה מעשה הדלקה [וכמו שמצינו בכמה מקומות שלא תיקנו ברכה על קיום מצוה שאין בה מעשה, כמבואר לקמן בהמשך השיעור].

ובמחצית השקל (שם) פירש את דברי המג"א, דכיון דמבואר ברמ"א (לקמן סעיף ד) שאם היה הנר דלוק ועומד מערב שבת צריך לכבותו ולחזור ולהדליקו לכבוד שבת, הרי מוכח שאין מצוה בכך שיהיה אור בבית, אלא יש מצוה בהדלקה עצמה, ולכן אי אפשר לברך בדלוקה ועומדת [ועיין לעיל בשיעורים (שיעור א) שמדברי כמה ראשונים משמע דס"ל דהמצוה היא שיהיה אור בביתו ואין מצוה בהדלקה עצמה].

והנה מצינו בביאור הלכה (ד"ה כשידליק) שכתב לגבי אשה ששכחה לברך על ההדלקה דמשמע מהאליה רבה (ס"ק י) שיש להקל שתברך אפילו בדלוקה ועומדת כל זמן שיש היתר להדליק. ומבואר דס"ל למשנ"ב שאין חסרון לברך על דלוקה ועומדת, אלא צ"ל שכוונת המג"א שאי אפשר לברך בדלוקה ועומדת, משום שלא שייך לברך 'להדליק נר של שבת' בזמן שאסור בהדלקה, ולכן כתב הביאור הלכה שאם שכחה לברך על ההדלקה ונזכרה קודם שתחשך בזמן שיש היתר להדליק יכולה לברך בדיעבד [ואף שקיבלה שבת בהדלקה, וממילא אסור לה להדליק נרות באותו הזמן, צ"ל שהכוונה שאי אפשר לברך 'וצונו להדליק' בזמן שאסור לכו"ע להדליק, אך כשקיבלה שבת בהדלקה, נאסר לאותה אשה לעשות מלאכה, אך יש אחרים שיכולים להדליק].

ובעיקר דברי הביאוה"ל שסמך בדיעבד שאפשר לברך בדלוקה ועומדת, צ"ע דלגבי נר חנוכה מצינו במשנ"ב לקמן (סימן תרעו ס"ק ד) שכתב שאם שכח לברך על הדלקת נרות חנוכה, ונזכר לאחר שהדליק את כל הנרות, אין לו לברך ברכת 'להדליק', משום דאין לברך על דלוקה ועומדת. ואולי י"ל דנר חנוכה שאני דההדלקה עצמה היא המצווה, וכבתה אין זקוק לה, ולכן לא שייך לברך על ההדלקה בנר שכבר דלוק, אך בנר שבת המצוה מתקיימת בכל זמן שהנר דולק.

## להדליק על ידי גוי

במג"א (שם) הביא בשם המהר"ם לגבי חופה שבערב שבת, שיכולה האשה לומר לגוי שידליק בעבורה את הנר. ועיין במג"א דמיירי כשאמר לעכו"ם להדליק בין השמשות. ובהגהות הרעק"א (הובא במשנ"ב שם) הקשה על דבריהם דמדוע אפשר לברך על ההדלקה שנעשית ע"י גוי הרי אין שליחות לגוי, וכמו שמצינו לגבי טבילת כלים שכתב הט"ז (יור"ד סימן קכ ס"ק יז) דאף שמבואר שם שאפשר להטביל כלי ע"י גוי, מכל מקום אי אפשר לברך על טבילה זו.

ומבואר דדעת המג"א דשייך ברכה אפילו היכא שהעכו"ם מדליק עבור הישראל, אך הרעק"א סבר שאי אפשר לברך על הדלקת העכו"ם. ומצינו שנחלקו כעין זה לגבי מצוות ביעור בערב פסח שכתב המג"א (סימן תמו ס"ק ב) שבערב פסח שחל בשבת יכול לבער את החמץ ע"י גוי, אם יודע שהגוי יעשה את הביעור כראוי, והרעק"א שם הקשה על דבריו שאי אפשר לקיים את מצוות הביעור ע"י גוי.

ודבר זה מצוי למעשה באשה שיש לה עובד זר וכדו', ואינה יכולה להדליק את הנר בעצמה, אם יכולה לברך על ההדלקה להדליק את הנר ע"י הגוי. והדבר תלוי בפלוגתת האחרונים הנ"ל, דלדעת המג"א אפשר ע"י גוי, ולרעק"א אינה יכולה לברך.

## אמירה לעכו"ם שידליק את הנר

במשנ"ב הביא את עצתו של המהר"ם שהובא במג"א (שם) שיכולה האשה לומר לאינו יהודי שידליק עבורה את הנר. והטעם שיכולה לומר לו להדליק אפילו שאמירה לעכו"ם אסורה משום שבות, משום דלא גזרו שבות בבין השמשות, וכמבואר בסימן רסא (סעף א).

[וע"ש במשנ"ב (שם ס"ק יז) דמבואר שאפילו אם קיבל קבלת שבת דרבים, משום דלא גרע מבין השמשות, אך שאר שבותים אסור אחר קבלת שבת דרבים].

והנה מבואר בביאור הלכה לקמן (סימן תקכז ד"ה ספק) שאשה שמקבלת שבת בהדלקה חשיב כקבלת שבת דרבים, וא"כ אף אשה שהדליקה נרות יכולה לומר לנכרי לעשות מלאכה, אך שאר שבותין אסור. אמנם מבואר במשנ"ב שם (ס"ק ד) שאשה שהדליקה נרות ונזכרה שלא עשתה עירוב תבשילין, דנראה מהמשנ"ב שהיא עצמה, יכולה לעשות עירוב תבשילין, ואף דבערב שבת מצינו שלא התירו שאר שבותין אחר ההדלקה, מבואר שם בביאה"ל דהדלקת הנר של יום טוב קיל טפי והוי כקבלת יחיד, ולכן מותר לעשות שבותים אחריה.

ואמנם צ"ע לפי מנהגינו שהאשה מברכת ברכת שהחיינו בהדלקה, איך התירו לה לעשות שבותין אחר שהדליקה נרות, הרי משמע בסוגיא בעירובין (מ, ב) שברכת הזמן הרי היא כקבלת קדושת יום טוב ע"י תפילה וא"כ לפי"ז אפילו שבות יש לאסור, וצ"ל דדעת המשנ"ב שגם תפילת ערבית של יחיד, לא חשיב כקבלת שבת של רבים, ואינו נאסר בכל השבותים, וכמו שהוכיח שם בשער הציון (ס"ק ט) מדברי המרדכי, אך ע"ש בשעה"צ שהביא שהגר"ז פסק להחמיר דתפילת מעריב אפילו ביחידות חשיב כקבלת שבת של רבים.

## תנאי שלא תקבל שבת בהדלקה

והנה במשנ"ב (ס"ק כא) הביא דמסקי האחרונים עצה אחרת לחופה שהיתה בערב שבת, לפי מה דקיימא לן דיכולה להברך ולהתנות שאינה מקבלת שבת בהדלקה אם יש צורך בכך, והכא נמי חשיב שיש צורך בכך ותדליק ותברך קודם שהולכת לחופה. ואמנם המג"א והמהר"ם לא הביאו את הפתרון הזה, ונראה דס"ל שאין לעשות תנאי זה לכתחילה וכמו שמבואר במג"א בכמה מקומות בסימן זה (עיין ס"ק כ). אך במשנ"ב נקט שמועיל תנאי.

אכן מצינו במשנ"ב (ס"ק מג) שכתב שצריך שתתפלל מנחה קודם הדלקת נרות כיון שהיא מקבלת שבת בהדלקה, והוסיף שאם הזמן קצר עדיף שתדליק נרות מיד, ולא תתפלל מנחה ואז תתפלל ערבית שתים, מאשר תכנס ח"ו בספק חילול שבת. וצ"ע מדוע לא כתב המשנ"ב עצה פשוטה שתדליק מיד ותעשה תנאי שאינה מקבלת שבת בהדלקה. ומבואר זה דלדעת המשנ"ב עדיף שתפסיד תפילת מנחה בזמנה ושלא תעשה תנאי שאינה מבלת שבת בהדלקה. וצ"ע.

## כשממנה שליח להדלקה מי מברך

במשנ"ב (שם) הביא בתוך דבריו בשם הדרך החיים שאם ישראל ממנה את ישראל חבירו להדליק נר של שבת בעבורו אז יברך השליח המדליק ולא המשלח. עוד מצינו במשנ"ב לגבי נר חנוכה (לקמן סימן תרעה ס"ק ט) דאם ממנה שליח שידליק נר חנוכה עבורו אז השליח מברך, רק צריך שיעמוד שם המשלח וישמע את הברכה. אמנם הבן איש חי (שנה א פרשת וישב סעיף ו) כתב שאם מינה שליח להדליק עבורו נר חנוכה אז המשלח מדליק, ונראה מדבריו דה"ה לנר שבת שהמשלח מברך.

ובשו"ת הרעק"א (מהדו"ק תשובה ט) הביא מהברכי יוסף (אורח חיים סימן יט) שאין מברכים אלא על מצוה שיש בה מעשה, אך אין מברכים על מצוה שאין בה מעשה [וע"ש שכתב דמשום כך אין מברכים על מזוזה בכניסתו לביתו דאין בזה מעשה], ומשום האי טעמא נראה שכתב המשנ"ב שהשליח מברך, שהרי המשלח אינו עושה מעשה.

## למנות שליח להדלקת נר חנוכה ונר שבת

והנה בב"ח (סוף סימן תרעו והו"ד במג"א שם ס"ק ד) כתב שאשה יכולה למנות שליח שידליק בעבורה נר חנוכה, והיינו רק באופן שהאשה תהיה שם בזמן ההדלקה, אך אינו יכול לעשות כן אם האשה אינה שם, משום דהמצוה מוטלת על גוף האדם. ובפשטות נראה שכוונתו דהוי כמו מצוות שבגופו שלא שייך לעשותם ע"י שליח, משום שחייב להדליק את הנר בעצמו, או לכל הפחות להיות שם בשעת ההדלקה.

אמנם בשבות יצחק (נר שבת פרק י ס"ק א) הביא בשם הגריש"א שאם נוסע ליום אחד מימי החנוכה צריך להדליק בביתו באותו היום, ויכול למנות שליח להדלקה זו, אך צריך שיברך בביתו על ההדלקה ויכוין לפטור את ההדלקה בבית חבירו. וכתב שם דאף שכתב הב"ח דהדלקת הנר הוי מצוות שבגופו, הכוונה היא רק שהשליח אינו רשאי לברך על ההדלקה אם המשלח אינו נמצא שם, אבל קיום המצוה עצמה יכול להיעשות על ידי השליח אפילו בלא המשלח.

אכן מדברי הב"ח נראה דחשיב כמצוות שבגופו וצריך שיהיה המשלח בזמן ההדלקה בשביל עצם קיום המצוה, וכמו שנתבאר לעיל.

ונראה דיש לדון כעין זה גם לגבי נר שבת, דהנה מצינו במשנ"ב (ס"ק ל) שכתב על הירידים שמתאכסנים שם הרבה בעלי בתים החדר אחד, ואין בעל הבית עמהם בחדרם דישתתפו כולם בנר, ואחד מדליק את הנר ומברך, ויכוין להוציא את כולם בברכתו. ומשמע שצריך שכולם ישמעו את הברכה ולא סגי שידליק אחד ויברך ויוציא את השאר ידי חובתם, ועל כרחך צ"ל דנר שבת דמי לנר חנוכה דמשום דהוי כשליחות בגופו, אי אפשר למנות שליח להדליק בעבורו אלא אם כן המשלח נמצא שם בשעת ההדלקה.

## ברכת שהחיינו בהדלקה

כתב המשנ"ב (ס"ק כג) דאין צריך לברך זמן על ההדלקה, מיהו במקום שנהגו אין למחות בידן. ולמעשה מנהג העולם לברך ברכת שהחיינו בהדלקה, וכך הובא בארחות רבינו (חלק ב עמוד ק) שהנשים מברכות.

ואמנם מובא בארחות רבינו שם שאם אלמן מדליק נר יום טוב, לא יברך שהחיינו בהדלקה כיון שתיקנו לברך שהחיינו בקידוש על היין. ונראה דה"ה באופן שנשים עושות קידוש בעצמם שעדיף שלא יברכו שהחיינו בהדלקה כיון שדעתה לברך בקידוש [ויש שנוהגים שבליל הסדר כל אחד מהמסובים עושה קידוש לעצמו, ולפי"ז צריכות הנשים שלא לברך שהחיינו בהדלקת הנר, ועיין בסמוך דיש שנהגו בליל הסדר להדליק הנר סמוך לסעודה].

## זמן ההדלקה ביום טוב

ולגבי זמן ההדלקה בכל יו"ט, המנהג אצל רבים הוא שהאשה מברכת מבעוד יום, ובן הפרישה כתב בשם אמו (בסוף ההקדמה לטור יורה דעה) דהטעם לכך הוא דכמו שמצינו בערב שבת שיש מצווה להדליק את הנר מבעוד יום כי זה הכבוד שבת, ה"ה בנר של יום טוב דצריך להיכנס ליום טוב כשהנר דולק. ועד כתב שכיון שההדלקה היא מלאכת הבערה ביו"ט עדיף לעשותה בחול.

אמנם לגבי הדלקת הנר בערב פסח, יש אומרים דכיון שנוהגות הנשים לומר שהחיינו בהדלקה ולפטור בזה את כל מצוות היום, א"כ בערב פסח שאי אפשר לעשות את מצוות היום מבעוד יום (כמבואר בסימן תעב סעיף א, וע"ש במשנ"ב ס"ק ד) צריך שתדליק אחר שתחשך כדי לפטור בשהחיינו את כל מצוות היום.

ולמעשה מנהגינו שלעולם תדליק מבעוד יום, ואפילו בערב פסח, דכיון שנתבאר (בשיעורים הקודמים) שצריך לכבות ולהדליק את אור החשמל לכבוד שבת או יום טוב, ואת זה אי אפשר להדליק אלא מבעוד יום, עדיף שתדליק מבעוד יום כדי לצאת ידי חובה בברכה גם על הדלקת החשמל.

**[סעיף ו] בחורים ההולכים ללמוד חוץ לביתם צריכים להדליק נר שבת בחדרם ולברך עליו אבל מי שהוא אצל אשתו אין צריך להדליק בחדרו ולברך עליו לפי שאשתו מברכת בשבילו.**

## שני טעמים לחיוב הדלקת הנר

בביאור הלכה (ד"ה בחורים) ביאר דסעיף זה מיירי במי שאשתו מדלקת עליו בביתו, אך מחויב להדליק נר בחדרו אף שאינו אוכל שם, משום חשש שיכשל בעצים ואבנים. אמנם אם אין לו חדר לעצמו, אינו מחויב בהדלקה, משום שכל חיובו הוא בשביל שלא יכשל בעץ ואבן, וכיון שיש אורה בבית זה אין צריך להדליק כיון שאשתו מדלקת עליו בביתו. ומתבאר שיש שני סיבות לחייב בהדלקת הנר, משום החובת גברא שיש מצוה על כל איש מישראל להדליק נר לשבת, ומשום חשש שיתקל בעץ ואבן, ואת החובת גברא יוצא יד"ח ע"י הדלקת אשתו, אך במקום שיש חשש שיתקל בעץ ואבן מחויב להדליק מהטעמים הנזכרים.

ומצינו חילוק בדינים בין שני סוגי ההדלקות, דהנה כתב המשנ"ב כאן (ס"ק ל) שאותם הבחורים המדליקים חוץ לביתם, צריכים לעשות נרות ארוכים שידלקו עד שיבואו לביתם בלילה, ובלאו הכי הוי ברכה לבטלה. והיינו דכיון שכל חיובו הוא בשביל שלא יכשל בעצים ואבנים, אם לא יהנה מאור הנרות הוי ברכה לבטלה. אך במשנ"ב לקמן (ס"ק מא) מבואר דאם אוכל בביתו ומדליק במקום האכילה, אף אם הנרות אינם דולקים עד החשיכה ואינו נהנה מאורם, לא הוי ברכה לבטלה. והטעם משום שחיובו הוא להדליק נר משום כבוד שבת אף אם יש אור מבחוץ יצא ידי חובתו.

## ברכה בפני עצמה או לשמוע מאחר

כתב המשנ"ב (ס"ק ל) על הירידים שתאכסנים הרבה בעלי בתים בחדר אחד ואין הבעל הבית עמהם בחדר בחדרם, חל עליהם חובת הדלקה בברכה אפילו אם נשיהם מדליקין בביתם, על כן ישתתפו כולם וידליק אחד ויברך ויכוין להוציא כולם בברכתו, וגם הם יכונו לצאת בברכתו. ומתבאר דצריך אחד לברך וכולם שומעין ויוצאים ידי חובתם.

ובאחרונים הקשו מהמבואר בשו"ע בסמוך (סעיף ח) דשניים או שלושה בעלי בתים שאוכלים במקום אחד יש אומרים שכל אחד מברך על מנורה שלו, ויש מגמגם בדבר ונכון ליזהר בספק ברכות ולא יברך אלא אחד. וברמ"א שם כתב דאנו אין נוהגין כן, אלא כדעה הראשונה שכל אחד מברך על המנורה שלו. ולפי"ז צ"ע מדוע סתם כאן המשנ"ב דאחד מברך וכולם יוצאים בברכתו, ומ"ש מהמבואר ברמ"א שכולם מברכים.

ובקצות השולחן (סימן עד בבדי השולחן ס"ק כב) עמד בזה וכתב דצ"ל דהא דירידים מיירי שלא אכלו שם, ומה שנתבאר בסעיף ח דכל אחד מברך לעצמו מיירי כשמדליקים במקום האכילה. עוד תירץ דבסעיף ח מיירי שאשתו עמו באותו מקום, ואינה מדלקת עליו בביתו, ולכן יכול לברך כדי שלא לבטל ברכת הדלקת הנר, אך כאן מיירי שאשתו מדלקת עליו, ולכן אינו מברך בעצמו אלא שומע הברכה מאחר. וכוונתו בשתי התירוצים דהכא שמדליק רק משום עץ ואבן, אינו מברך בעצמו אלא שומע הברכה מאחר.

ובשבות יצחק (דיני נר שבת פרק יד) כתב תירוץ נוסף דמש"כ המשנ"ב שאחד מברך ומוציא את כולם מיירי כשאינם חלוקים בעיסתם, אך בסעיף ח מיירי כשחלוקים בעיסתם ולכך כתב הרמ"א שם שכל אחד צריך לברך לעצמו, דדמי לנר חנוכה שמבואר בביאור הלכה לקמן (סימן תרעז ד"ה עמו) בשם כמה פוסקים שאם חלוקים בעיסתם כל אחד מחוייב להדליק בעצמו.

אכן תירוצים אלו צ"ע דכיון דמיירי במקום שאין חובת גברא להדליק, וכל חיובו הוא בשביל שיהיה אור, א"כ מדוע צריכים בכלל שיהיה שם בזמן ההדלקה וישמע את הברכה, הרי כאן א"צ המדליק להיות שליח של כולם ולהוציא אותם בהדלקה, וצריך רק למנוע את החשש שיתקל עץ ואבן, ולכאורה אפילו אם הדליקו קוף מהני. וצ"ב.

ובאמת נראה דקושיא מעיקרא לא קשה דהנה מקור דברי המשנ"ב הוא מהעולת שבת (ריש ס"ק ד) ושם פירש את דברי השו"ע בסעיף ח שכתב שלא יברך אלא אחד דהכוונה שאחד יברך והשאר יצאו יד"ח בהדלקתו, וא"כ אין סתירה בדבר לפי שהעולת שבת שכתב שהאחד מברך והשאר שומעין היינו בדעת המחבר, ובאמת לדעת הרמ"א כל אחד מברך לעצמו.

## ההלכה למעשה במקום שיש כמה שמדליקים

ולעניין הלכה נוהגות הנשים לסמוך על דברי הרמ"א שאפילו אם יש נשים נוספות במקום ההדלקה מ"מ מברכות בעצמן על ההדלקה, ואפילו במקום שאינן מחולקות בעיסה, וכגון בשמחות וכדומה, נוהגות לברך בעצמן וכנ"ל. אמנם אם יש כמה אנשים המחויבים במקום אחד נוהגים שאחד מברך והשאר יוצאים יד"ח בברכתו.

ויש שכתבו שאם אשה מתארחת בבית בעה"ב עדיף שתדליק במקום שישנים שם, דשם ודאי יכולה לברך בפני עצמה, כיון שיש חיוב להדליק כדי שלא יתקל בעץ ואבן. אמנם בזמנינו לכאורה יש לחוש שאין צורך להדליק בחדרים, דכיון שיש אור מבחוץ אין חיוב הדלקה, שהרי אין חשש שיתקל בעץ ואבן [ולכאורה אפילו אם מחשיך את החדר לא מהני להחיל עליו חיוב הדלקה שהרי החדר מצד עצמו מואר]. אכן מצינו במהרי"ל החדשות (סימן מה ס"ק ד) שכתב שאפשר לאטום את החלון ולהחשיך את החדר לגמרי, ואז מתחייב לכו"ע בהדלקת הנר ויכול לברך על הדלקה זו.

ונראה דבאופן שמחשיך את החדר בשביל להדליק לא יחזור ויאיר את החדר מיד לאחר ההדלקה, דיש לחוש שברכתו תהיה לבטלה, אלא יש להמתין עד אחר כניסת שבת, כשיהיה לו הנאה קצת מהנר הדלוק.

**[סעיף ז] אורח שאין לו חדר מיוחד וגם אין מדליקים עליו בביתו, צריך להשתתף בפרוטה.**

ומבואר במשנ"ב (ס"ק לג) דגם בחורים צריכים להשתתף והיינו דווקא כשאוכל בפני עצמו, אך אם הוא סמוך על שולחן בעל הבית הרי הוא בכלל בני ביתו. אמנם לקמן בסימן תרעו (ס"ק ד) לגבי הדלקת נר חנוכה מבואר שסמוך של שולחן בעה"ב היינו דווקא בסמוך עליו בקביעות, ובשפה הגריש"א שמענו שהשיעור הוא שיהיה שם שלושים יום.

## הדלקת הנר במשפחה המתארחת

והנה מנהג העולם שזוג המתארח אצל אחרים בשבת שהאשה מדלקת בפני עצמה ואינם משתתפים בפרוטה. ולכאורה נראה דטעם המנהג, דכיון שיש להם חדר בפני עצמם חשיב שהבית שלהם, ולכן יש להם חובת הדלקה.

אמנם דבר זה צ"ע בסברא, שהרי אם אדם שאינו נשוי מתארח אצל אחרים אמרינן שמשתתף בפרוטה ויוצא בהדלקה של בעל הבית, ומדוע אם אשתו נמצאת איתו נעשה כבעל הבית בפני עצמו שמחוייב בהדלקה.

ועוד צ"ע בעניין זה דהנה דעת הגרי"ש שאשה אינה מוציאה את הבעל בהדלקה אלא רק כשמדליקה בביתה, שאז מקיימת בהדלקה את החיוב של נר איש וביתו, אך אם מדליקה במקום אחר, וכגון אשה שמדליקה בבית החולים או בבית הוריה, אינה מוציאה את הבעל ידי חובתו, דאין זה נר איש וביתו.

ולפי"ז יש לעיין כשמשפחה מתארחת ומדליקה האשה נרות היאך מוציאה את בעלה ידי חובתו, הרי הדלקה זו אינה בביתם. אמנם במדלקת במקום שינה אז מסתבר שחשיב ביתו ומוציאה את בעלה יד"ח בהדלקה.

אבל באופן שיש להם גם ילדים בגיל מצוות, שישנים בחדר אחר, והאשה מדליקה במקום השינה שלה, צ"ע היאך אותם ילדים יוצאים בהדלקה של אמם כיון שאינה מדליקה עליהם בביתם. ולכאורה נראה שיש לחוש שיקנו בפרוטה או ע"י קנין אחר חלק מהשמן כדי אורח שמשתתף בפרוטה. וצ"ע.

ואין לומר שהבעל והילדים יוצאים ידי חובתם בהדלקת הבעל הבית משום דסמוכים הם על שולחנו, דא"כ צ"ע מדוע האשה מדליקה ואינה סומכת על הברכה של בעל הבית. ועוד דלא חשיב סמוך על שולחנו אלא רק אם סמוך על שולחנו בקביעות, כמו שמבואר במשנ"ב לקמן בהלכות חנוכה (סימן תרעז ס"ד ד) שמי שאינו סמוך על שולחן בעל הבית אינו יכול לצאת ממנו בהדלקה אלא רק אם משתתתף בפרוטה.

והנה יש לדון את כל הנידון הנ"ל אף בנר חנוכה, דאם בן נשוי מתארח אצל הוריו בשבת חנוכה שאינו צריך להדליק נר בפני עצמו, כיון שיכול לצאת בהדלקת הבעל הבית. אמנם לפי מנהגינו ע"פ הרמ"א (סימן תרעא סעיף ב) שהמהדרין מן המהדרין מדליק כל אחד בפני עצמו א"כ בלא"ה גם האורח מדליק בפני עצמו.

[והנה מצינו לעניין נר חנוכה שהמתארח אצל בעל הבית ומשתתף בפריטי צריך להוסיף שמן עבורו, אמנם לעניין נר שבת לא מצינו שצריך להוסיף. וביארו האחרונים דרק שם מחוייב להוסיף משום חשדא, אך כאן סגי בכך שקונה חלק מהשמן].

### [סעיף י] וי"א שאם מתנה קודם שמדליקה שאינה מקבלת שבת עד שיאמר החזן ברכו מועיל.

## קבלת שבת ב'ברכו'

ומשמעות השו"ע שאף לשיטה זו שיכולה להתנות שאינה מקבלת שבת בהדלקה, היינו רק עד 'ברכו', אך לא מועיל תנאי שאינה מקבלת שבת ב'ברכו'.

ויל"ע מדברי השו"ע לקמן (סעיף יא) שכתב שאם התפלל של שבת מבעוד יום חל עליו קדושת שבת, ואפילו אם אומר שאינו רוצה לקבל שבת, וביאר שם המשנ"ב (ס"ק נ) דאף שבהדלקה יש אומרים דמהני תנאי, תפילה שאני שמכיון שהזכיר קדושת השבת לא מהני תנאי. ומשמע שדווקא אם מתפלל שאז מזכיר בתפילה קדושת שבת לא מהני תנאי, אך אם יתנה שאינו מקבל שבת ב'ברכו' מהני תנאו, כיון שלא הזכיר שבת בהדיא.

וכבר עמד בזה בהגהות הרעק"א כאן והביא את דברי התוס' דקבלת שבת אינה תלויה בהדלקת הנר אלא בתפילה, ופירש הבית יוסף דהיינו תחילת ערבית שהוא 'ברכו', ומשמע שברכו מהני מדין תפילת מעריב וא"כ אי אפשר לעשות תנאי שלא מקבל שבת ב'ברכו', אך הביא שם דמלשון הבית יוסף משמע דרק אם הזכיר שבת להדיא אי אפשר לעשותו חול, אך אם אמר רק 'ברכו' תליא בשיטות הפוסקים (בסעיף י) אם מהני תנאי בהדלקה, והעלה בצ"ע.

[ובדרישה (ס"ק ב) כתב לחלק דיחיד מקבל על עצמו שבת רק לאחר שהתפלל תפילת ערבית שהזכיר בה שבת להדיא, אך בציבור סגי בכך שיאמרו כולם 'ברכו', שאז כולם פורשים ממלאכה ומהני מדין קבלת שבת של ציבור].

## מנהג קבלת שבת בזמנינו

והנה כתב המשנ"ב (ס"ק נח) דקבלת שבת היא באמירת ברכו או באמירת 'מזמור שיר' כל מקום לפי מנהגו. ויש לדון אם באמירת 'מזמור שיר' חשיב כמזכיר של שבת בהדיא ואפשר להתנות שאינו מקבל בזה שבת, או דרק בתפילה הוי הזכרת שבת בהדיא. וכן יש לדון לפמש"כ המשנ"ב לעיל (סימן רסא ס"ק ל) בשם ספר דרך חכמה דהוא הדין במקומות שנוהגים לומר 'לכה דודי' ומסיימין 'בואי כלה' דהוי קבלת שבת ממש, ויש לדון אף בזה אי חשיב כמזכיר שבת בהדיא.

## מנהג ניחום אבלים אחר קבלת שבת

אכן נראה שהמנהג בארץ ישראל דאף שאומרים 'לכה דודי' אינם מקבלים שבת עד שאומרים 'מזמור שיר', שהרי נהגו שהאבל נכנס לבית הכנסת קודם 'מזמור שיר', כדי שינחמו אותו, והרי אסור לומר לאבלים בשבת 'המקום ינחם' [עיין בשו"ע לקמן סימן רפז (סעיף א) דמותר לנחם אבלים בשבת, אך אסור לומר לו כדרך שאומר לו בחול, וביאר שם המשנ"ב (ס"ק ג) שבשבת צריך לומר לו 'שבת היא מלנחם ונחמה קרובה לבוא', ועוד מבואר במשנ"ב (שם) דאחר 'מזמור שיר' אסור לשמש להכריז צאו כנגד האבל, דהוי כאבילות בפרהסיא] ומהמנהג שהשמש מכריז אחר אמירת 'בואי כלה' וקודם 'מזמור שיר', מוכח שלא מקבלים שבת עד 'מזמור שיר', ואף שכבר אמרו 'בואי כלה'.

[ואף אם אומרים 'מזמור שיר' אחרי שקיעה, הרי מותר לנחם בין השמשות, כיון דהוי שבות בין השמשות, והתירו לעשות שבותים לצורך מצוה כמבואר לעיל (סימן רסא סעיף א). אך אחר קבלת שבת דציבור חמיר טפי מביה"ש ואסור בשבותים כמבואר בשו"ע שם (סעיף ד), ולכן אחר 'מזמור שיר' אסור לנחם אבלים כדרך שאומר בחול.]

**[המשך סעיף י] ועיקר ההדלקה תלויה בנרות שמדליקין על השולחן, אבל לא בשאר הנרות שבבית.**

## קבלת שבת בהדלקה או בברכה

ובפשטות נראה לבאר את דברי הרמ"א דס"ל שבזמן שהאשה מדליקה נרות מקבלת על עצמה את קדושת השבת. ולכן כתב כאן שלפי דעת הבה"ג המובאת בשו"ע שהאשה מקבלת שבת בהדלקה, היינו בעיקר ההדלקה שזה הדלקת הנר שבשולחן, ולפי"ז צריך שידליק את הנרות שעל השולחן אחרונים, דאחר ההדלקה חל עליו קדושת השבת. וכך נראה שפירש השו"ע הרב (סעיף ז) את דברי הרמ"א. וכן משמע בדרכי משה כאן. ולפי"ז מוכח מדברי הרמ"א שהאשה מקבלת שבת בהדלקה עצמה, ולא בברכת ההדלקה.

אמנם המשנ"ב (ס"ק מה) פירש דברי הרמ"א שעיקר ההדלקה היא בנרות שבבית, היינו שיברך עליהם ולא על שאר הנרות. ולפי"ז אין להוכיח מדברי הרמ"א, ואפשר שמקבלת שבת רק בברכת ההדלקה.

וכבר הארכנו בזה בשיעורים לעיל (שיעור ג) דיש אחרונים דס"ל שמקבלת שבת רק בברכת הדלקת הנר, אך הוכחנו שם מהגר"א דמקבלת שבת כבר בהדלקה. וכן יש להוכיח מהשו"ע לקמן (סעיף יד) לגבי טעו ביום המעונן והתפללו ערבית, דהביא השו"ע שיש אומרים שאותם שהדליקו נרות אסורים בעשיית מלאכה ושאר אנשי הבית מותרים. וביאר שם המשנ"ב (ס"ק נו) הטעם בזה דקבלה שע"י הדלקה עדיפא, דאית בה מעשה. ומוכח דעל כרחך האשה מקבלת שבת במעשה ההדלקה ולא בברכה, דמשום כך נחשב שמקבלת ע"י מעשה ועדיפא טפי על מי שקיבל עליו בפה.

ולעיל בשיעורים (שם) כתבנו דיש בזה נפק"מ דלפי"ז אפילו נשים הנוהגות לברך אחר ההדלקה, צריכות להשליך מידם את הפתילה קודם הברכה, לפי שמיד כשגמרו להדליק חל עליהם קדושת השבת.

**[המשך סעיף י]** **וצריך להניח הנרות במקום שמדליקין, ולא להניח במקום זה ולהדליק במקום אחר.**

## להזיז את הנרות אחר ההדלקה

ובמשנ"ב (ס"ק מח) הביא שנחלקו האחרונים דדעת המגן אברהם (ס"ק כג) דהאיסור להזיז את הנרות ממקומם הוא דווקא כשהדליק במקום שלא משתמשים בו דאין שם חיוב הדלקה, והעבירו למקום המחויב, דבזה לא מהני הדלקתו משום דהדלקה עושה מצוה, אבל אם הדליק בבית במקום שמשתמשים בו, מותר לטלטל הנרות ולהניחם במקום אחר דכל הבית הוי מקומם. אך דעת הלבוש שאסור להזיז את הנרות אפילו אם מטלטלו בתוך אותו מקום המחויב בהדלקה, ובמשנ"ב הכריע דיש להקל בזה במקום צורך.

והנה במשנ"ב לקמן בהלכות חנוכה (סימן תרעה ס"ק ו) הביא בפשטות את דברי הפוסקים שאפילו אם הדליק את הנר בסמוך לפתח, ומניחו שם במקום החיוב אפ"ה יש ליזהר שלא לטלטלם עד שיושלם שיעור ההדלקה של חצי שעה, והביא דיש מהאחרונים שמקילין בזה אך לכתחילה בודאי יש להחמיר בזה, ע"ש, ומשמע שנטה שם להחמיר בזה, וצ"ב מדוע לעניין שבת היקל יותר. ונראה דמשום דחביבה מצוה בשעתה החמיר המשנ"ב כדעת הלבוש דאין להזיז הנרות ממקומן כלל.

ומש"כ המשנ"ב שיש להקל במקום צורך לטלטל את הנרות אחר ההדלקה, צ"ע דהא לקמן (סעיף יד) מבואר בשו"ע שאם טעו ביום המעונן והדליקו נר, יש אומרים שאסור ליגע בו, אפילו אחר שלא קיבל עליו שבת, והטעם מבואר במשנ"ב (ס"ק נז) דכיון שהוקצה הנר לבעלים הוקצה לכל, ואסור אפילו ליגע בו דחיישינן שמא ישתמש בו. ולפי"ז צ"ע מה שהיקל המשנ"ב כאן במקום צורך להקל לטלטל את הנרות ממקומן, הרי יש לחוש שמא ישתמש בנר וצ"ע [אכן במקום מצוה יש להקל כמבואר במשנ"ב (שם) דבזה לא גזרו שמא יטלטלו].

## להזיז את הנרות שאינם של ברכה

ובחוט שני (פרק פג ס"ק טו) כתב שהאיסור להזיז את הנר ממקומו הוא דווקא את הנרות שברכו עליהם, אך את שאר הנרות מותר, ונראה כוונתו שרק את הנר האחד המחויב אסור להזיז אך את שאר הנרות מותר. ודבריו צ"ע קצת שהרי מבואר במשנ"ב לעיל (ס"ק ד) דמותר להדליק מנר לנר אפילו אם מדליק שנים או יותר דכולן של מצוה הן, וכמבואר בביאור הלכה שם (סעיף א ד"ה שתי) דכל מה דמתוסף אור יש בו יותר שלום בית ושמחה יתירה, ומבואר שבהכל מתקיימת מצוות הדלקת הנר בשווה, וא"כ צ"ע מדוע שיהיה מותר לטלטל את שאר הנרות טפי מהנר הראשון, הרי המצוה מתקיימת בכל הנרות. אכן נראה שנר שהדליקו בשאר החדרים, יש להקל טפי להזיזו אחר ההדלקה כיון שאינו חיוב גמור כמקום האכילה.

## להזיז נרות של אשה אחרת לצורך ההדלקה

ודבר זה מצוי בשמחות וכדו' שהרבה נשים מדליקות נרות במקום אחד, שכשבאים נשים נוספות להדליק צריך להיזהר שלא להזיז את הנרות שכבר דולקות ממקומם. אכן אם אין מקום אחר להדליק יש להקל, שהרי במקום צורך מצוה כתב המשנ"ב שאפשר להקל. ואמנם בשבת השאלה היא רק בזמן שבין הדלקת הנרות עד החשיכה, שהרי בשבת בלאו הכי אסור לטלטל את הנר, אך ביו"ט השאלה מצויה יותר כיון שמותר להזיז נר ביום טוב, אך את הנר שהודלק לכבוד יו"ט אסור להזיז אלא רק בהיתרים הנ"ל.

### [סעיף יא] אף על פי שלא התפללו הקהל עדיין אם קדם היחיד והתפלל של שבת מבעוד יום חל עליו קבלת שבת ואסור בעשיית מלאכה ואפילו אם אומר שאינו רוצה לקבל שבת.

## חילוק בין קבלת שבת באמירה לבין קבלה בתפילה

ולעיל בסימן רסא (סעיף ד) מבואר דאחר עניית 'ברכו' אף על פי שעדיין יום אין מערבין ואין טומנין, משום שקיבל עליו שבת, ולדידן הוי 'מזמור שיר' כעניית 'ברכו' דידהו. וע"ש במשנ"ב (ס"ק כח) דה"ה דכל השבותים שהותרו בין השמשות, לאחר קבלת שבת אסור לעשותם. והקשו האחרונים מדברי השו"ע לקמן (סימן שצג סעיף ב) רשהביא דמותר לערב עירובי חצירות ושיתופי מבואות בבין השמשות ואפילו אם כבר קיבל עליו תוספת שבת, והביא שיש אוסרים, ומשמע שמצדד להתיר.

וכבר עמד בזה בביאור הלכה (סוף סימן רסא ד"ה אין מערבין) והביא בשם כמה אחרונים לחלק דשם איירי ביחיד שקיבל עליו שבת ולכן יש דעות שיכול לערב עירובי חצירות ושיתופי מבואות, אך כאן מיירי בקבלת ציבור דחמיר טפי. ובדגול מרבבה (שם והובא גם בשערי תשובה ס"ק א) חילק דהכא כשאמר ברכו ובזה מקבל עליו קדושת השבת ממש, אך לקמן בסימן שצג מיירי שמקבל על עצמו תוספת שבת, ובזה מקבל עליו רק את המצוות עשה, וחל עליו רק איסור מלאכה, ולכן לעניין שבות יש להקל טפי.

ומצינו באחרונים עוד חילוק בין שני האופנים בקבלת השבת הנזכרים שכתבו (שו"ת זרע אמת חלק ג סימן כג) שאף שאשה שקיבלה שבת בהדלקה אינה יכולה להתפלל מנחה כמבואר במשנ"ב (ס"ק מג), מ"מ אחר קבלת יחיד אפשר להתפלל מנחה כיון שמקבל עליו רק את האיסור מלאכה וכנ"ל.

## [סעיף יב] אם רוב הקהל קבלו עליהם שבת המיעוט נמשכים אחריהם בעל כרחם.

ובמשנ"ב (ס"ק נא) כתב שאם רוב הקהל אינו נמצא בבית הכנסת אין נמשכין אחר המיעוט, וכן בעיר שיש בה בתי כנסיות הרבה אין אחת נמשכת אחרי חברתה, ואפילו אם באחת רוב. אבל אם עושה מנין בביתו אפילו אם המנין קבוע בטל אצל הרוב.

## חילוק בין מנין קבוע לבית כנסת של ציבור

ויל"ע מה החילוק בין מנין המתקיים בביתו בקביעות, שהציבור לא נמשך אחריו, לבין בית הכנסת של ציבור שהקהל נמשכים אחריהם בעל כרחם. ונראה דבית הכנסת היינו במקום שיש קהילה מסודרת, שבזה הם נחשבים כקבוצה בפני עצמה, אך אם יש מנין אפילו קבוע, שאינו כמקום כינוס לרבים אין הציבור נמשכים אחריו.

## קבלו שבת בבית הכנסת הקבוע שלו

כתב המחצית השקל (ס"ק כד) שאם היה רגיל להתפלל בבית הכנסת מסויים ושם כבר קיבלו שבת הריהו נטפל לאותו הציבור וחל עליו קדושת השבת. ונראה שהקביעות היא לפי הבית כנסת שרגיל להתפלל בו בשבת ולא לפי המקום שמתפלל בו בימות החול.

ובמשנ"ב כאן לא הביא את דבריו, אך מצינו בשעה"צ לקמן (סימן תקנא ס"ק נו) לגבי סעודה שלישית בשבת 'חזון', שאסרו לאכול בשר בתשעת הימים, וכתב המשנ"ב שם (ס"ק נו) שאחר שהוציאו הקהל את השבת צריך להפסיק מלאכול בשר, ובשעה"צ (ס"ק נו) כתב שאם יש שני בתי כנסת בעיר הוא נגרר לפי הביהכנ"ס שבו הוא מתפלל באופן קבוע, ומוכח מכאן כדברי המחצה"ש הנ"ל שמקבל עליו שבת לפי הביהכנ"ס שלו.

## בית הכנסת עם כמה מניינים

ובבית הכנסת שיש בו כמה מניינים, מסתבר שאם יש לו קביעות להתפלל במנין מסוים הוא מקבל את השבת לפי הזמן שאותו מנין מקבלים שבת, אך אם אינו קבוע באף מנין נראה שהוא נמשך אחר הרוב.

## מקבלים שבת מוקדם מחמת הנוחות

ובאגרות משה (חלק ג סימן לח) כתב שיש להסתפק במקום שהרוב רגילים לקבל שבת מוקדם רק מחמת הנוחות ולא לכוונת מצוה דתוספת שבת דשמא אין הציבור נמשכים אחריו, דלא מצינו שהציבור נמשכים אחר הרוב אלא רק באופן שקיבלו עליהם תוספת שבת בשביל מצוה דתוספת שבת. אמנם בשבט הלוי (חלק ז סימן לה) תמה על דבריו מנא לן לחלק בזה, וכיון שקיבלו עליהם שבת כדין אין חילוק מהי הסיבה שהם קיבלו עליהם שבת והרבים נגררים אחריהם.

## אם האשה ובני הבית נאסרים בקבלת שבת של הבעל

הפוסקים דנו אם אשה נאסרת בעשיית מלאכה מחמת קבלת השבת של בעלה, ובאגרות משה (שם) נקט בפשיטות שהבעל אינו יכול לאסור את אשתו בעשיית מלאכה, וכמו שאינו יכול לאסור אותה בנדרים שהוא נודר. אמנם בשבט הלוי (שם) כתב שאשתו ואף בני ביתו מקבלים שבת ע"י קבלת שבת של הבעל, וכתב דפשוט הוא דהא אשתו כגופו ונמשכת אחריו מראיות שא"צ להעלותם על הכתב, וצ"ע מהו מקורו [ולכאורה כן נראה מסתימת דברי המשנ"ב (בסימן תקנא) שהובא לעיל לגבי איסור אכילת בשר בסעודה שלישית בשבוע שחל בו תשעה באב, דמשמע שהוא דין לכל בני הבית].

**[סעיף יג] אדם שבא לעיר בערב שבת וכבר קבלו אנשי העיר עליהם שבת אף על פי שעדיין היום גדול אם היו עליו מעות או שום חפץ מניחו ליפול.**

## טלטול הכיס לחדר

ובמשנ"ב (ס"ק נב) פירש שהולך לחדר ומניחו ליפול שם להצניעו, וציין למה שנתבאר בסימן רסו סעיף יב דכשמגיע עם המעות יכול לטלטל את המעות עד לחדר.

והנה במשנ"ב לקמן שם (ס"ק לה) הביא דבאמת פשטות דברי הרמ"א שאם שכח כיסו עליו יכול לטלטלו לחדרו, אך הגר"א החמיר בזה. ובביאור הלכה שם (ד"ה יכול) הביא שהדרך החיים הכריע בזה שרק בכיס התירו לטלטל לחדר באופן ששכח שם המעות דלא נעשה בסיס לדבר האסור, ובמשנ"ב שם משמע שצידד להלכה כדברי הדרך החיים. אכן דעת החזו"א (סימן מט ס"ק י) שאסור לטלטל את הכיס אפילו אם הוא טלטול מן הצד, כיון שמטלטלו לצורך המעות שלא יפסדו והוי טלטול מן הצד לצורך דבר האסור.

ומבואר דדעת המשנ"ב דטלטול הכיס הוי טלטול מן הצד, אך אם מטלטל את המוקצה בידו כגון שמטלטל המעות בידו חייב לשומטן מיד, וא"כ צ"ע דהכא הביא המשנ"ב את דברי המג"א שפירש את לשון השו"ע שאפילו אם המעות בידו יכול לטלטל לחדר, ולפי דברי הדרך החיים אפשר לפרש דברי השו"ע כפשוטם דמיירי במעות שאינם בכיס שמשום כך צריך לשומטן מיד [ומה שהביא המשנ"ב פירוש זה הוא מהמג"א כאן (ס"ק כה) שדעת המג"א לקמן (רסו ס"ק יט) שאף במוקצה גמור התירו להמשיך ולטלטל], וצ"ע.

אכן לפי דברי החזו"א הנ"ל שאסור לטלטל אפילו את הכיס שיש בתוכו מעות, יש לבאר לשון השו"ע כפשוטם דמניחו ליפול מיד אפילו אם המעות בתוך הכיס, כיון שאסור לטלטל כיס דהוי טלטול מן הצד לצורך דבר האסור ולכן שומטו מיד.

**[סעיף יד] אם ביום המעונן טעו צבור וחשבו שחשיכה והדליקו נרות והתפללו תפלת ערבית של שבת ואח"כ נתפזרו העבים וזרחה חמה, א"צ לחזור ולהתפלל ערבית אם כשהתפללו היה מפלג המנחה ולמעלה ואם יחיד הוא שטעה בכך צריך הוא לחזור ולהתפלל תפלת ערבית ולעניין עשיית מלאכה בין ציבור בין יחיד מותרים דקבלת שבת היתה בטעות.**

## תפילה בטעות

ומבואר במשנ"ב (ס"ק נה) דאם התפללו מעריב קודם החשיכה הוי תפילה בטעות ולא שמה תפילה. ולכאורה צ"ע מדוע חשיב תפילה בטעות, הרי נחלקו רבי יהודה וחכמים אם זמן תפילת מעריב הוא כבר מפלג המנחה או רק מתחילת הלילה, וקיי"ל דעביד כמר עביד ודעביד כמר עביד (סימן רלג סעיף א), וא"כ אפשר להתפלל אפילו מבעוד יום ולסמוך על דעת ר' יהודה שאפשר להתפלל אחר החשיכה.

והנה העולת שבת (ס"ק ט והובא בביאור הלכה כאן ד"ה ואם יחיד) כתב דהכא מיירי באופן שהתפלל מנחה אחר פלג המנחה וא"כ ע"כ סבר כרבנן שזמן מנחה הוא עד הלילה, ובאופן זה אינו יכול להתפלל מעריב קודם הלילה דהוי כתרתי דסתרי, אך המשנ"ב (ס"ק נה) ביאר דמיירי הכא אפילו באופן שהתפלל מנחה מוקדם, שיכול לכתחילה להתפלל מעריב בפלג המנחה כדעת רבי יהודה, מכל מקום כיון שרצה להתפלל מעריב כדעת רבנן הוי תפילה בטעות ולא עולה לו לשם תפילה.

והוסיף המשנ"ב (שם) דהוא הדין בימות החול, שאם התפלל מעריב מבעוד יום, וסבר שכבר שקעה השמש ונתברר שעדיין לא שקעה, צריך לחזור ולהתפלל מעריב כיון שרצה להתפלל כדעת רבנן והוי תפילה בטעות.

**[המשך סעיף יד] וי"א שאותם שהדליקו נרות אסורים בעשיית מלאכה ושאר אנשי הבית מותרין.**

## קבלת שבת בטעות

וביאר המשנ"ב (ס"ק נו) דהדלקה הוי קבלה ע"י מעשה וחמיר טפי. ובעולת שבת (ס"ק ט) תמה על דברי השו"ע שהרי התבאר לעיל (סעיף יא) דאף שבהדלקה אפשר לעשות תנאי שאינו מקבל שבת בהדלקה, מ"מ אם מתפלל ערבית נאסר במלאכה ואפילו אם אומר שאינו רוצה לקבל שבת, ומוכח דקבלה שעל ידי תפילה חמירא טפי.

ובביאור הלכה (ד"ה ויש אומרים) הביא שיש ליישב לפי מה שכתב הגר"א בביאורו דטעם היש אומרים דבאמת קבלה בטעות הוי קבלה, ולכן אם הדליק נרות, אסורים בעשיית מלאכה, רק דשאני תפילה דתפלה בטעות לא חשיבא תפילה כלל ואפילו בציבור לא הוי תפלה ומכל מקום לא מטרחינן לחזור ולהתפלל [וזהו חידוש גדול שאע"פ שנחשב כאילו לא התפללו כלל, אינם צריכים לחזור]. והוסיף הביאוה"ל דלפי זה אם מקבל עליו שבת ב'מזמור שיר' או בסתם קבלה בעל פה הוי כקבלה שע"י הדלקת נרות, ואפילו אם מקבל בטעות הוי קבלה.

ולעניין הלכה הנה במשנ"ב (ס"ק נו) הביא בשם כמה מגדולי הפוסקים דקבלת ציבור בטעות אפילו רק ע"י תפילה הוי קבלה, רק שבזה אין המיעוט נמשך בזה אחר הרוב, וסיים המשנ"ב דקשה להקל נגד אלו הפוסקים. ולפי"ז בכל קבלה בטעות יש להחמיר לכתחילה שמי שקיבל עליו לא יעשה מלאכה, בין אם קיבל ע"י מעשה ובין אם קיבל ע"י תפלה.

**[סעיף טו] מי ששהה להתפלל מנחה בערב שבת עד שקבלו הקהל שבת יתפלל מנחה באותה בית הכנסת אלא ילך חוץ לאותו בית הכנסת ויתפלל תפלה של חול והוא שלא קבל שבת עמהם אבל אם ענה וקבל שבת עמהם אינו יכול להתפלל תפלת חול אלא יתפלל ערבית שתים.**

## תפלת מנחה אחר קבלת שבת

והנה הבאנו בשיעור הקודם (שיעור ו) דמבואר בדברי הביאור הלכה לעיל (סימן רסא ד"ה אין מערבין) שיש חילוק בין קבלת יחיד לקבלת ציבור, ונתבאר החילוק דבקבלת שבת של יחיד אינו אלא קבלת איסור מלאכה ושאר שבותים מותרים, אך קבלת שבת של ציבור הוי קבלת קדושת השבת ממש.

ולפי"ז צ"ב דכיון דהכא היתה קבלת שבת של ציבור היאך אפשר להתפלל מנחה אחר שקיבלו הציבור שבת, והרי הוי קבלת קדושת השבת ממש.

ובחיי אדם (כלל לג סעיף ד) כתב ליישב דכיון שאפשר להתפלל תפלה של חול בשבת, וכמו שמצינו בשו"ע (סימן רסח סעיף ב) שמי שטעה והתחיל להתפלל תפלה של חול גומר את אותה ברכה שנזכר בה ואינו מפסיק, לכן אפשר להקל ולהתפלל מנחה אף אם כבר קיבל עליו שבת.

אך דבריו צ"ע דא"כ מדוע מבואר בשו"ע שצריך ללכת לבית הכנסת אחר, הרי יכול להתפלל מנחה באותו בית כנסת שאין בזה סתירה לשבת כלל. ועוד קשה דא"כ מדוע כתב השו"ע שאם קיבל שבת עם הציבור אינו יכול להתפלל מנחה, הרי אפשר להתפלל תפלת מנחה של חול בשבת, וצ"ע.

## תפלת מנחה אחר 'ברכו'

אם בא לבית הכנסת סמוך לקבלת הציבור שבת מתחיל להתפלל מנחה ואף על פי שבעודו מתפלל יקבלו הציבור שבת אין בכך כלום הואיל והתחיל בהתר. וכתב המשנ"ב (ס"ק סב) דכשבא להתפלל מנחה לא ימתין עד שיענה 'ברכו' דאם יענה שוב לא יוכל להתפלל אחר כך מנחה. ומשמע שאם ענה ברכו שוב אינו יכול להתפלל מנחה אפילו אם לא היה בכוונתו לקבל בזה שבת.

והנה בהגהות הרעק"א (כאן) מבואר שאם מכוין להדיא שאינו מקבל על עצמו שבת בברכו, אף אם יענה 'ברכו' לא יחול עליו שבת. וכ"כ באגרות משה (חלק ג סימן לז). ומשמע בדבריהם שאם עונה בסתמא הרי מקבל עליו שבת ואינו יכול להתפלל מנחה, וצ"ע מדוע בסתמא מקבל עליו שבת הא כיון שצריך להתפלל מנחה ודאי אין בדעתו לקבל שבת כלל, ורק עונה 'ברכו' עם הציבור. וצ"ע.

**[סעיף טו] מי ששהה להתפלל מנחה בערב שבת עד שקבלו הקהל שבת יתפלל מנחה באותה בית הכנסת אלא ילך חוץ לאותו בית הכנסת ויתפלל תפלה של חול והוא שלא קבל שבת עמהם אבל אם ענה וקבל שבת עמהם אינו יכול להתפלל תפלת חול אלא יתפלל ערבית שתים.**

סעיף זה כבר נתבאר בשיעור הקודם. ויש להוסיף דמבואר בפמ"ג (א"א ס"ק כח) שאם יוצא לעזרת נשים, דינו כחוץ לבית הכנסת ויכול להתפלל תפלה של חול.

## תפלת מנחה בזמן תפלת ערבית

והנה מצינו כאן שיש דין לא להתפלל תפילת חול יחד עם הציבור שמתפללים מנחה, ואמנם לגבי תפילת מנחה ביום חול מבואר במשנ"ב (סימן רלו ס"ק יא) שאין איסור להתפלל מנחה יחד עם הציבור שמתפללים מעריב, וכתב שם במשנ"ב דאדרבה עדיף לעשות כך, אם אחר כך יהיה לו מנין נוסף לערבית, דבכך מרויח שמתפלל תפילת המנחה עם הציבור.

ויש להוסיף בזה דמבואר ברמ"א ביורה דעה (סימן קצו סעיף א) לגבי הפסק טהרה, די"א שאם התפללו הקהל ערבית ועוד היום גדול, אינה יכולה לבדוק או ללבוש לבנים ולהתחיל ולמנות מיום המחרת, מאחר דהקהל כבר עשו אותו לילה, וסיים הרמ"א דנוהגין לכתחילה להיזהר בזה שתעשה הפסק טהרה לפני שהציבור מתפללים מעריב, ומוכח שאף לגבי יום חול שייך דין זה, שכשהציבור מתפללים מעריב מתחיל היום הבא, וא"כ יש להקשות מדוע התירו להתפלל מנחה בחול בזמן שהציבור מתפללים ערבית.

ומצאנו שכבר עמד בזה במגן אברהם לעיל (סימן רלו ס"ק ג) וכתב שגם בחול לא ימתין להתפלל מנחה יחד עם הציבור שמתפללים ערבית הוי כתרתי דסתרי, וציין לדברי השו"ע אצלינו דצריך להתפלל מעריב חוץ לבית הכנסת. אכן עדיין צריך ליישב לפי מש"כ המשנ"ב שם (ס"ק יא) שהכריע דלא כדברי המגן אברהם שחלוק יום חול מערב שבת וכנ"ל וצ"ב מאי שנא.

ובאגרות משה (חלק ג סימן לז) כתב ליישב דרק בתפילת מנחה של ערב שבת צריך לצאת מהבית כנסת כיון שתפילת חול לא שייכת בשבת דנוסח הברכה שונה, אך תפילת מנחה שווה לתפילת מעריב אלא רק זמניהם שונים וא"כ אין בזה תרתי דסתרי, ועיי"ש מה שביאר דברי המג"א.

## תפלת תשלומין לפני תפלת שבת

כתב המשנ"ב (ס"ק סא) דמש"כ השו"ע שאם קיבל שבת קודם שהתפלל מנחה דמתפלל מעריב שתים היינו שמתפלל קודם מעריב ואח"כ את תפילת התשלומין, ואם היפך בדיעבד יצא. וציין לדברי הפרי מגדים בסימן קח (משבצו"ז ס"ק ח). והנה שם בדברי הפמ"ג מבואר דנסתפק שמא לכתחילה צריכה להתפלל קודם תפילה של תשלומין ורק אחר כך להתפלל מעריב של שבת, משום דכיון שזה עדיין יום י"ל דאין זה תפילת תשלומין.

ובביאור דבריו הנה מצינו בסימן קח (סעיף א) דבמקום שצריך להתפלל תפלת תשלומין צריך להתפלל קודם את התפילה המחוייבת ואח"כ להתפלל את תפלת התשלומין, ואם היפך והתפלל קודם תפלת תשלומין, דהיינו שהיה בדעתו להתפלל תפלת תשלומין או שגילה דעתו להדיא שדעתו להתפלל תפלת התשלומין תחילה (ע"ש במשנ"ב ס"ק ז), לא יצא ידי תפלה של תשלומין. וכאן היקל המשנ"ב שאפילו אם התפלל את התפלה הראשונה וכיון שהיא תהיה לשם תשלומין בדיעבד יצא ידי חובתו.

ועוד מצינו במשנ"ב לעיל (סימן קח ס"ק כה) דאף שפסק השו"ע שם (סעיף ט) שאם לא התפלל מנחה בערב שבת מתפלל ערבית של שבת שתיים, מ"מ בדיעבד אם התפלל תפילה של חול להשלמה יצא ידי חובתו. ולפי"ז יוצא שאם מתפלל של חול תחילה לשם תשלומין, מהני בדיעבד, דתפלה של חול מועילה בדיעבד, וגם תפלה של תשלומין בערב שבת שמתפלל קודם לתפלת החובה מועילה בדיעבד, וכ"ש הכא שהוא מבעוד יום.

ולפי זה נראה דאשה שהדליקה נרות ולא התנתה שאינה מקבלת שבת בהדלקתה ולאחר מכן טעתה והתפללה תפלת מנחה של חול, דלפי דברינו יוצא שבדיעבד מועילה תפלתה ואינה צריכה לחזור ולהתפלל ערבית שתיים.

**[סעיף טז] אם בא לבהכ"נ סמוך לקבלת הצבור שבת מתחיל להתפלל מנחה ואף על פי שבעודו מתפלל יקבלו הצבור שבת אין בכך כלום הואיל והתחיל בהיתר.**

## לסיים מנחה אחר שקיבלו הציבור שבת

וכתב המשנ"ב (ס"ק סג) דאף על פי שהיה יודע שלא יוכל אפילו חצי התפילה קודם 'ברכו', מכל מקום מקרי התחיל בהיתר. והנה אף דמצינו שאם התחיל תפלת מנחה, ובאמצע תפילתו שקעה החמה, מבואר במשנ"ב לעיל (סימן רלג ס"ק יד) דלכתחילה צריך שיגמור תפילתו בעוד שלא נתכסה השמש מעינינו, והוסיף דבדיעבד יוכל לסמוך על דעת המקלים להתפלל אחר שקיעה, עד רבע שעה קודם צאת הכוכבים. אך דעת החזו"א (סוף ספר אמרי יושר אות צד) שאפילו בדיעבד יש להחמיר שלא להתפלל אחר השקיעה, ואם התחיל להתפלל ושקעה החמה צריך להפסיק תפילתו. אלא דמ"מ הכא אף שקיבלו הקהל שבת שרי להמשיך בתפילתו, כיון שאיסור זה להתפלל תפילה של חול אצל המתפללים תפילה של שבת הוא רק חומרא בעלמא.

**[סעיף יז] י"א שמי שקבל עליו שבת קודם שחשכה מותר לומר לישראל חבירו לעשות לו מלאכה.**

## אין איסור אמירה כשלחבירו מותר

ומקור דברי השו"ע הוא מדברי הרשב"א בשבת (קנא, א) דנתבאר שם בגמרא שמותר לאדם לומר לחבירו שמור לי פירות שבתחומך ואני אשמור פירות שבתחומי, וביאר הרשב"א שם דאין בזה איסור דכיון שהוא מותר לישראל חבירו לשמרן אין באמירתו כלום, וכתב שם דלפי זה נראה דישראל שקיבל עליו שבת קודם שחשיכה מותר לו לומר לישראל חבירו לעשות לו מלאכה פלונית הואיל והיא נעשית בהיתר לעושה אותה.

אכן הר"ן (סד, ב מדפי הרי"ף) תמה על דברי הרשב"א דשאני התם שאם יש שם בורגנין הוא עצמו שומר, וא"כ אינו אומר לחבירו לעשות מעשה שבת, משא"כ בערב שבת שלאחר שהוא נאסר במלאכה הוי בשבילו כמעשה שבת. ובבית יוסף כאן תמה על דברי הר"ן דשפיר דמי לבורגנין, דכמו שבבורגנין שרי משום שהיה יכול לעשות בורגנין, הכא נמי יכול שלא לקבל שבת. ובב"ח שם פירש את דברי הר"ן דטעם ההיתר בבורגנין הוא משום שאפשר שהגוי יעשה בעצמו בורגנין בשבת ואז יוכל ללכת לשם, אך אחר שקיבל שבת לעולם לא יוכל להתיר את קבלתו. ומבואר דנחלקו הראשונים האם מותר לומר לחבירו לעשות מלאכה במקום שלחבירו מותר לעשות את אותה מלאכה. וכן הוא לשון המשנ"ב כאן (ס"ק סד) שביאר את דברי השו"ע שהתיר לומר לישראל חבירו לעשות מלאכה בשבילו דכיון שלחבירו מותר אין בזה איסור אמירה.

## לא קיבל עליו שבת לענין אחרים

והנה הט"ז (ס"ק ג) הביא מהלבוש שביאר את דברי הרשב"א באופן אחר דהטעם שמותר לומר לישראל חבירו לעשות לו מלאכה אחר שקיבל עליו שבת, הוא משום דכל מה שקיבל עליו הוא כנדר, ואמרינן שקיבל שבת רק לגבי עצמו אך לגבי אמירה לאחרים לא קיבל. וע"ש שכתב דלפי זה ההיתר הוא רק בערב שבת, אך במוצאי שבת אסור לומר לישראל חבירו שיעשה מלאכה בשבילו כיון שא"א לחלק בין איסור מלאכה לאיסור אמירה.

והנה מבואר בדבריו חידוש גדול דקבלת שבת היא כמו נדר, ואפשר לחלק בקבלה ולומר שקיבל איסור אחד ולא לגבי איסור אחר, וא"כ ה"ה שיוכל לחלק בקבלת המלאכות, כגון שמקבל על עצמו איסור בורר ולא מבשל וכדומה. ובאמת מצינו כן גם לגבי קבלת צום תשעה באב דמבואר במשנ"ב לקמן (סימן תקנג ס"ק ב) דלדעת הב"ח והגר"א אם מקבל עליו התענית בלב, הוי קבלה ואסור באכילה ושתיה, אך כתב המשנ"ב שם דמ"מ מותר בנעילת הסנדל, וביאר השעה"צ (שם ס"ק ג) דכיון שהוא עדיין לא חלץ מנעליו הוי ליה כאילו התנה שאת האיסור הזה אינו מקבל על עצמו. ומבואר כנ"ל דאפשר שיקבל עליו את התענית לעניין אכילה ושתיה אף שאינו מקבל את שאר האיסורים. וכן משמע גם כן לעניין קבלת תוספת יום הכיפורים שהביא המשנ"ב לקמן (סימן תרח ס"ק יב) דהמנהג שאחר שסיים את הסעודה מפסקת מסתמא מקבל עליו את הצום, אא"כ מתנה שאינו מקבל עליו את הצום, ומשמע שם שלא נאסר במלאכה ונעילת הסנדל, ומוכח כנ"ל שאפשר לקבל את קדושת יוהכ"פ לגבי חלק מהקדושות שלו.

## יכול לישאל על הקבלה

ובט"ז (שם וע"ש בט"ז דלפי גירסתו בדברי הלבוש נראה שאין חידוש בדברי הלבוש, אך לפנינו בלבוש מבואר כן) הביא מגליון הלבוש שכתב פירוש אחר דהטעם שמותר לישראל לומר לחבירו שיעשה מלאכה אחר החשיכה הוא משום שיכול להישאל על הקבלת שבת שלו וממילא דמי ממש לאומר לחבירו שישמור פירות שבתחומו דשרי משום שיכול לעשות בורגנין, וה"נ שרי דיכול לישאל על הקבלה.

והנה הרעק"א לעיל (סימן רסא סעיף ב) הביא את דברי הלבוש הנ"ל דיכול לישאל על מה שקיבל שבת, והביא שהאליה רבה (ס"ק לח) חלק על דבריו. וברעק"א שם ציין למש"כ על דברי המג"א (סימן רנג ס"ק כו) דשם מבואר שאם קיבל עליו שבת ב'ברכו' אינו אסור אלא מדרבנן, והקשה הרעק"א שם שהרי תוספת שבת דאורייתא, וביאר הרעק"א דאם מקדים לקבל שבת קודם הזמן המחוייב הרי הקבלת שבת אינה אלא נדר, ורק הקבלת שבת המחוייבת הוי דאורייתא. ונראה כוונתו דכיון שע"י הקבלה לא חל שבת אלא מדרבנן, יכול לישאל על קבלה זו.

והנה מצינו בפרי מגדים לעיל (סימן רסא א"א ס"ק ח-ט) שאם קיבל שבת בתוך זמן של כדי הילוך ד' מילין קודם הלילה, חל עליו איסור שבת מדאורייתא, ואם קיבל שבת קודם לכן הוא דרבנן. ולפי"ז יוצא שאי אפשר לישאל אלא אם קיבל שבת קודם שיעבור הזמן של הילוך ד' מילין, אך לאחר זמן זה הרי הוא אסור מדאורייתא ואינו יכול להישאל על כך.

## להלכה אם אפשר לישאל

ובעיקר דברי הלבוש שאם קיבל עליו שבת יכול להישאל על קבלתו, נראה מסתימת הפוסקים דלא ס"ל כן, וכן משמע להדיא ממש"כ השו"ע לעיל (סעיף טו) שאם קיבל שבת עם הציבור יתפלל ערבית שתים, ואם היה יכול לישאל על קבלתו מדוע לא אמרינן ליה שישאל על קבלתו ויוכל להתפלל מנחה בזמנה [ואין לומר דהטעם שסתמו בזה משום דאסור להתיר את הנדר בשבת, דהא שרי להתיר נדרים לצורך מצוה כמבואר במשנ"ב לקמן (סימן שמא סעיף א)] וצ"ע מה שהקילו כמה פוסקים (עיין שבות יצחק סימן יז בשם הגריש"א) שאם קיבל שבת ושכח להתפלל מנחה שיכול להישאל על קבלתו ולהתפלל מנחה בזמנה.

ובאמת כל זה נפקא מינה רק בקבלת שבת של ציבר דבזה אינו יכול להתפלל מנחה, ויש לדון אם יכול להישאל על קבלתו, אך אם קיבל קבלת שבת ביחיד אינו צריך לישאל, דבלאו הכי יכול להתפלל מנחה.

## אמירה לישראל אחר ביום טוב שני וביוה"כ שני

והנה לקמן בהלכות יום הכיפורים (סימן תרכד סעיף ד) כתב הרמ"א שיש מחמירים על עצמם ונוהגים לעשות שני ימים יום הכיפורים, ובמשנ"ב (שם ס"ק טז) כתב שאסור להן ליהנות ממלאכה שעשה ישראל אחר בעבורם, ואע"ג דהכא לגבי ערב שבת מצינו שמותר לומר לישראל אחר כיון שאינו אסור במלאכה, משום דשאני התם דאותם המחמירים שיום כיפור השני אסור בעשיית מלאכה הרי זה אסור גם לישראל האחר, משא"כ כשהיחיד קיבל שבת דמותר לחבירו לעשות מלאכה .

ויש לדון אם מותר לבן חו"ל לומר לבן ארץ ישראל ביו"ט שני לעשות עבורו מלאכה דלכאורה בזה יהיה מותר דדמי למי שקיבל עליו שבת דשרי כיון שלישראל האחר מותר לעשות מלאכה באותו הזמן, אכן יש לצדד שיהיה אסור, דלא גרע מדין אמירה לעכו"ם שאסור לומר לגוי לעשות מלאכה אף שאין עליו איסור מלאכה באותו הזמן.

## השלמה לשיעור הקודם - סוף סימן רסג

## ספק אם חייב לומר 'רצה'

כתב המשנ"ב (ס"ק סז) שאם אוכל סעודה והגיע מוצאי שבת, ובאמצע סעודתו אמר 'המבדיל בין קודש לחול' דצריך עיון אם יכול אחר כך לומר 'רצה והחליצנו' בברכת המזון, כיון שעשהו מתחילה לחול. והביאו בשם הגריש"א (בספר וזאת הברכה פרק טו עמ' 145) שמכיון שיש בזה ספק לא יאמר 'רצה' מספק וישתדל לשמוע 'רצה' מאחר.

ולכאורה צ"ע דמצינו לעיל (סימן קפח סעיף י) דאומרים 'רצה' מספק, דקיי"ל שאם היה אוכל ויצא שבת, מזכיר של שבת בברכת המזון, דאזלינן בתר תחילת הסעודה, וע"ש במשנ"ב (ס"ק לג) שהביא דנחלקו הראשונים בזה האם חייב להזכיר 'רצה' כשמברך ברכת המזון אחר שיצאה השבת, ובביאור הלכה שם (ד"ה מזכיר) הביא מדברי המג"א בסימן רעא (ס"ק יד) שהקשה דדברי השו"ע סותרים עצמן, דבסימן קפח פסק דאזלינן בתר תחילת הסעודה, ואילו בסימן רעא (סעיף ו) פסק שאם התחיל סעודתו בערב שבת וסיימה בשבת, צריך להזכיר של שבת בברכת המזון, וביאר המג"א דהמחבר הסתפק אי אזלינן בתר תחילת הסעודה או בתר סוף הסעודה וס"ל דמספק צריך להזכיר, כי אין קפידא אם מזכיר שלא לצורך. והשתא צ"ע דברי הגריש"א שאם אמר 'המבדיל בין קודש לחול' לא יאמר 'רצה' מספק, דהכא מבואר דיש לומר מספק.

ונראה דכוונתו דכיון שהתחיל סעודתו מבעוד יום, ובזה נחלקו הראשונים אם צריך להזכיר 'רצה' וכנ"ל, ויש גם ספק נוסף אם שייך לומר 'רצה' אחר שאמר 'המבדיל', וא"כ הוי ספק ספיקא ולכן לא יברך.

## מחלוקת ר"ת והגאונים

כתב השו"ע (סימן רסא סעיף ב) יש אומרים שצריך להוסיף מחול על הקודש, וזמן תוספת זה הוא מתחילת השקיעה שאין השמש נראית על הארץ עד זמן בין השמשות, והזמן הזה שהוא שלשת מילין ורביע רצה לעשותו כולו תוספת עושה, רצה לעשות ממנו מקצת עושה, ובלבד שיוסיף איזה זמן שיהיה ודאי יום מחול על הקודש. ושיעור זמן בין השמשות הוא שלשת רבעי מיל שהם מהלך אלף וחמש מאות אמות קודם הלילה.

וביאר במשנ"ב (ס"ק כ וכג) דהמחבר כאן פסק כשיטת ר"ת (שבת לה, א ד"ה תרי תילתי) ולשיטתו ישנם שתי שקיעות, השקיעה הראשונה היא בזמן שגלגל החמה מתכסה מעינינו, והשקיעה השניה היא כדי הילוך ג' מילין ורביע אחר שקיעה ראשונה שהוא י"ג שעות ומחצה קודם צאת הכוכבים, ויוצא שצאת הכוכבים שהוא ודאי לילה הוא אחר ע"ב דקות אחר השקיעה הראשונה. וזה מה שכתב השו"ע דאפשר לקבל תוספת שבת מזמן שקיעה ראשונה, שהוא עדיין יום ובזה מקיים דין תוספת שבת.

אך דעת הגאונים (הובא בשו"ת מהר"ם אלשקר סימן צו ובביאור הלכה ד"ה מתחילת השקיעה) שבשקיעה הראשונה היינו מזמן שהשמש מתכסה מעינינו מתחיל זמן בין השמשות, ואחר זמן הילוך שלשת רבעי מיל מתחיל הלילה [וזמן הילוך שלשת רבעי מיל הוא שלוש עשרה וחצי דקות, ולדעת הרמב"ם (הובא בשעה"צ ס"ק כא) דכדי הילוך מיל היינו עשרים וארבע דקות, הוא שמונה עשרה דקות], ובביאור הלכה (שם) הביא שלפי"ז יש מחלוקת תנאים בזה דלדעת רבי יהודה מתחיל הלילה כשנגמר זמן הילוך שלשת רבעי מיל, ולדעת רבי יוסי הוא בזמן שיוצאין שלשה כוכבים בינוניים בפועל [ולדידן שאין אנו בקיאין בכוכבים בינוניים צריך שיראו שלשה כוכבים קטנים], ואף שהוא לאחר זמן זה של הילוך שלשת רבעי מיל. וע"ש בביאור הלכה שהביא דדעת הגר"א ועוד פוסקים להכריע בזה כדעת הגאונים ששקיעת החמה היא כשמתכסה גלגל החמה מעינינו.

## אם מנכים את ההרים במערב

יש לדון מתי הוא זמן השקיעה שמתכסה השמש לעינינו, ואי מחשבים לפי הזמן הנראה בפועל או בניכוי ההרים.

כתב בשו"ע הרב (פסקי הסידור סדר הכנסת שבת) וז"ל 'מאד מאד צריך ליזהר בהדלקת נרות להדליק קודם שקיעת החמה שקיעה הנראית דהיינו בעוד השמש זורח בראשי האילנות בשדה בארץ המישור שאין שום הר במערב או בראשי גגים הגבוהים בעיר ולא לעשות אח"כ שום מלאכה כלל כדי להוסיף מחול על הקדש מעט כי אחר סילוק וביאת האור מראשי האילנות וגגים הגבוהים בכמו ד' חלקי ששים משעה (שקורין מינוטין) אזי היא שקיעה האמיתית שהוא סילוק וביאת האור מראשי ההרים הגבוהים שבא"י'. ומבואר שנקט כדעת הגאונים דהשקיעה היא בזמן שמתכסה השמש, וכתב דהשקיעה האמיתית הוא סילוק האור מראשי ההרים הגבוהים שבארץ ישראל.

ובעיקר מש"כ שבודקים זמן שקיעה הנראית במקום שאין שם הרים ממערב, נראה דס"ל שאם יש הרים במערב אין דנים את השקיעה לפי הזמן שהשמש מתכסה מאחורי ההרים, אלא לפי הזמן שהשמש מתכסה במישור בניכוי אותם ההרים. וכן דעת האגרות משה (אורח חיים תשובה צז) שאף במקום שיש הר המסתיר את השמש לא חשיב שקיעת החמה אלא בזמן שהשמש שוקעת בניכוי ההרים.

## זמן שקיעת החמה לפי ההרים הגבוהים

וביסוד דין זה הנה בגמרא בשבת (קיח, א) שאמר רבי יוסי יהא חלקי ממכניסי שבת בטבריא וממוציאי שבת בציפורי, ובפשטות נראה דאותם שמכניסים את השבת בטבריא מכניסים אותה לפני מי שנמצא בציפורי, ולכן רצה להכניס את השבת בטבריא ששם השבת נכנסת יותר מוקדם, ולהוציא אותה בציפורי ששם השבת יוצאת מאוחר יותר.

אמנם ברש"י (שם ד"ה ממכניסי) פירש דרצה להיות ממכניסי השבת בטבריא שהיא עמוקה ומחשכת מבעוד יום וסבורים שחשכה. ומבואר ברש"י דאדרבה מדינא לא נעשה לילה עד שתשקע השמש בציפורי שבראשית ההר, אלא שהיו כולם פורשים ממלאכה מוקדם מחשש שכבר החשיך אפילו שאינם צריכים מדינא.

וכן מבואר שם בפירוש הרב ניסים גאון שמי שקיבל עליו שבת בטבריא הרי עשה סייג לעצמו והוא משובח ומעולה, וגם בדבריו מבואר שזמן קבלת שבת הוא רק לאחר ששקעה השמש בציפורי.

אמנם בשו"ת הר"י מיגאש (סימן מה) ביאר את דברי הגמרא כפשוטם דבאמת השבת בציפורי נכנסת אחרי כניסת השבת בטבריא, ורבי יוסי קיבל את השבת בטבריא כדי שיחול עליו שבת מוקדם יותר מאשר אנשי ציפורי, ולפי דבריו יוצא שבכל מקום ומקום יהיה זמן שקיעת החמה לפי הזמן שהשמש מתכסה באותו המקום [אכן לגבי צאת השבת נראה ברור שאין הפרש בזמן בין טבריא לציפורי, שהרי זמן יציאת הכוכבים אינה תלויה בגובה ההר אלא בבהירות הרקיע, ולגבי זה בוודאי כוונת רבי יוסי שרוצה להוציא את השבת בציפורי, אינה משום שבציפורי השבת יוצאת יותר מאוחר, אלא משום שהיו מחמירים על עצמם לעשות תוספת שבת כיון שהרקיע עדיין האיר מעט].

אכן דעת רוב הראשונים שזמן שקיעת החמה בטבריא הוא בזמן ששוקעת השמש בציפורי, וכמו שנתבאר בדברי השו"ע הרב שהובאו לעיל דעיקר שקיעת החמה הוא בזמן סילוק האור מראשי ההרים הגבוהים.

## מחשבים לפי ההר הגבוה

אכן עדיין יש להסתפק לפי אלו הרים מחשבים את השקיעה בבקעה שבזמן שבאותם הרים השמש מתכסה נאמר שזה זמן השקיעה בבקעה, והנה בדברי השו"ע הרב שהובאו לעיל מבואר שזמן השקיעה הוא בזמן שמסתלק האור מראשי ההרים הגבוהים בארץ ישראל. אמנם מצינו בברכי יוסף (סימן שלא ס"ק ז) שנקט דדנים לפי המקום הגבוה שבאותה העיר.

והנה הובא לעיל דדעת רוב הראשונים שזמן השקיעה בטבריא הוא כשהשמש שוקעת בציפורי, ומבואר דאף שיש מרחק בין טבריא לציפורי, מכל מקום מחשבים את השקיעה לפי הזמן שהשמש שוקעת בציפורי. ועיין בדברי הר"י מיגאש (שהובא לעיל) שכתב שהמרחק בין ציפורי לטבריא הם בתוך תחום שבת [אך בהגהות המהר"י פערלא על הרס"ג (מנין העונשים עונש ג) שהביא מהירושלמי בתענית (פרק ד הלכה ה) שהמרחק בין טבריא לציפורי הוא שמונה עשר מיל, וצ"ע], ולדבריו הראיה דאזלינן בתר השקיעה בגובה ההר הוא רק אם ההר הוא בתוך תחום שבת.

והנה רוב לוחות הזמנים שבארץ ישראל מבוססים על שיטתו של הרב טיקוצ'ינסקי (בספרו בין השמשות) שמחשבים את השקיעה לפי המקום הגבוה בעיר, וכשיטת הברכי יוסף שהובאה לעיל [ועיין בסוף הלוח 'עיתים לבינה' שהביאו מהגריש"א שלא מחשבים כהמקום הכי גבוה אלא ע"פ המקומות הגבוהים שבעיר]. אמנם נראה שיש מקום לחוש לחומרא שאם העיר גדולה, אז אין מחשבים לפי המקום הגבוה בעיר אלא לפי ההר הגבוה הסמוך.

## זמן השקיעה בשכונת 'נווה יעקב'

ולעניין זמן השקיעה בשכונת נווה יעקב הנה מצאנו שבהר הגבוה שסמוך לשכונת פסגת זאב השמש מתכסה כדקה לפני הזמן הכתוב בלוח. ועוד ראינו במקומות שונים בשכונה שהשמש מתכסה בין חמש דקות לאחד עשרה דקות לפני הזמן המופיע בלוח, ובמקומות הנמוכים בשכונה לפעמים השמש מתכסה קרוב לחצי שעה לפני זמן השקיעה המצויינת בלוחות השנה. ועכ"פ לדעת הברכי יוסף שמנהג ירושלים לחשב לפי המקום הגבוה בעיר, אפשר לסמוך על השקיעה כמקום הגבוה שבאיזור שלנו.

## תינוק שנולד 3 דקות לפני השקיעה

ולעניין חישוב השקיעה לקביעת יום הברית יש מסורת מהגאון ר' שמואל סלנט שהיה תינוק שנולד שלוש דקות לפני השקיעה, והורה לעשות את הברית למחרת. ושמא חשש שבמקום הלידה השמש מתכסה מעט קודם לפני ההרים הגבוהים שעל פיהם נקבע בזמן בלוח, וכן מצינו מפורש בארחות רבינו (חלק ג עמוד קנא) שהביא את דעת הגאון ר' שמואל סלנט שילד שנולד שלוש עד ארבעה רגעים לפני השקיעה, שיעשו את הברית ביום שלמחרת משום שבירושלים השמש לא נראית אז והוי כמו בין השמשות.

עוד יש לפרש שחשש שמא המילדת לא מדייקת בזמן הלידה או שמא השעונים אינם מדוייקים. ועוד יש לחוש בזה לדעת הגרא"ז מלצר (הובא באבן האזל הלכות קריאת שמע) שלדעתו יש לחשב את השקיעה בהר כאילו אותו המקום היה מישור, וזה יוצא כמה דקות לפני השקיעה הנראית, משום שבגובה ההר רואים את השמש עוד מספר דקות אחר המישור.

וכן שמענו להדיא הלכה למעשה בשם מרן הגריש"א לגבי תינוק שנולד שתי דקות לפני השקיעה, והורה מרן לעשות את הברית בביום למחרת.

ולעניין הפסק טהרה שבזה אין חשש של טעות המילדת רוב המורים כדעת הברכי יוסף הנ"ל לסמוך על השקיעה במקום הגבוה בעיר, ומ"מ ראוי להחמיר לעשותו זמן מועט קודם השקיעה, אך נראה שאם נעשה ההפס"ט עד דקה קודם השקיעה יש להחשיבו כלשעבר, ובתוך דקה שלפני השקיעה נראה דיש להחמיר.

## זמן המחויב לתוספת שבת

והנה מדברי הראשונים הנ"ל שביארו את כוונת רבי יוסי שרצה לקבל שבת בטבריא היינו משום דשם היו מקבלים שבת קודם הזמן משום תוספת שבת, א"כ יש להוכיח שהזמן הראוי לתוספת שבת הוא מהזמן שהחמה מסתלקת מעינינו. ובאמת דבר זה צ"ע דלא מסתבר שיהיה חילוק בזמן קבלת השבת בעיר הבנויה במורד ההר בין רחוב לרחוב. אכן יש לומר דבאמת בכל מקום זמן התוספת שבת הוא כשהשמש נעלמת מהמקום הגבוה באותה העיר [וכעין מה שהבאנו לעיל מדברי הברכ"י], אלא שטבריא וציפורי נחשבים כשתי ערים, ולכן זמן התוספת שבת בטבריא אינו תלוי בזמן שהשמש מתכסה בציפורי [אך מכל מקום השקיעה נקבעת לפי הזמן שהשמש שוקעת בציפורי].

אמנם יש לדחות דיתכן שאין דין לקבל תוספת שבת מזמן שהשמש מתכסה, ורק שרבי יוסי החמיר למידת חסידות בעלמא לקבל שבת קודם הזמן המחוייב.

## משך זמן תוספת שבת

יש לדון מהו משך הזמן של התוספת שבת המחוייבת, וכמה זמן קודם השבת צריך לקבל שבת. ובביאור הלכה (ד"ה איזה) הוכיח מדברי התוס' בראש השנה (ט, א ד"ה ורבי עקיבא) דתוספת שבת היא פחות מכדי הילוך שלשת רבעי מיל [שהוא כשלוש עשרה וחצי דקות ולדעת הרמב"ם שמונה עשרה דקות], דהתוס' הקשו על הנאמר בגמרא שם שבספק חשיכה בשבת אין מדליקים את הנר, והקשו התוס' דבלאו הכי יהיה אסור להדליק את הנר משום שיש זמן תוספת שבת, ותירצו התוס' דמשום תוספת שבת לא נאסר כל זמן בין השמשות, אלא רק זמן מועט יותר, והטעם שנאסר לכל בין השמשות הוא משום דספיקו אסור. ומוכח דזמן התוספת שבת המחוייבת הוא פחות מזמן בין השמשות שהוא זמן הילוך שלשת רבעי מיל.

והנה הבאנו לעיל את דברי הגר"ז (בסידורו) דתוספת שבת הוא מזמן שהחמה בראשי האילנות והוא ארבע דקות קודם השקיעה הנראית, ומוכח דלדעתו סגי בארבע דקות לזמן תוספת שבת. וכן נקט באבני נזר (אורח חיים סימן תצח) שלדעת הגר"ז סגי באותם ארבע דקות זה הזמן של תוספת שבת. אמנם יתכן ששיערו כך רק ברוסיה שכך הוא הזמן של חמה בראשי אילנות במקום הנ"ל.

אכן יש להוכיח מדברי המשנ"ב שסגי בתוספת של שתי דקות בלבד, דהמשנ"ב כאן (ס"ק כג) הביא דמי שמחמיר על עצמו ופורש עצמו ממלאכה חצי שעה או על כל פנים שליש שעה קודם שקיעה אשרי לו, דהוא יוצא בזה ידי שיטת כל הראשונים. ובשעה"צ (שם ס"ק כא) ביאר שבזה אתי שפיר אפילו לפי שיטת רבי אליעזר ממיץ (היראים סימן רעד) שלדעתו זמן בין השמשות הוא כדי הילוך שלשת רבעי מיל קודם השקיעה הנראית, ולדעתו מתחיל בין השמשות כשלוש עשרה וחצי דקות קודם השקיעה, והוסיף השעה"צ דאפילו לפי דעת הרמב"ם דכדי הילוך מיל היינו עשרים וארבע דקות, ולדעתו הילוך שלשת רבעי מיל היינו שמונה עשרה דקות, ומכל מקום אם פורש שליש שעה קודם השקיעה, דהיינו עשרים דקות סגי. ויוצא שאף אם יש לחוש שזמן בין השמשות מתחיל שמונה עשרה דקות קודם הלילה, אם מקבל שבת עשרים דקות קודם השקיעה סגי, ומוכח שמספיק שיהיה רק שתי דקות זמן של תוספת שבת.

אך יש לדחות דכיון ששיטת היראים זה חומרא בעלמא א"צ להחמיר ולעשות תוספת שבת יותר משתי דקות. ובאגרות משה (חלק א תשובה צו) הביא שנהג בעצמו לנסוע במכונית כ-13 דקות לפני שקיעה וכתב שבזה יש זמן מספיק לתוספת שבת, ומכל מקום סיים שם שמחשש שיבואו לידי קלקול הוא הפסיק ממנהג זה ע"ש.

אכן נראה למעשה שמי שיפרוש ממלאכה כעשרים דקות קודם השקיעה הרי ירוויח בזה גם את החשש שמא יש לחשב את השקיעה לפי הזמן של כיסוי הרים וכמו שנתבאר לעיל, וגם מקיים דין תוספת שבת לכל הדעות.