שבועת העדות - הרב יעקב סגל
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות

**א) "שבועת העדות"** הנה שבועת העדות היא באופן שנשבע אדם שאינו יודע לחבירו עדות, והגמ' לעיל כ"ה: דנה מה התחדש בשבועת העדות לאחר שיש בתורה שבועת ביטוי עי"ש, ולדעת רב (שם) דס"ל דחייב משום שבועת ביטוי גם היכא שליתא בלהבא נחלקו אביי ורבא האם דאצטריך קרא דשבועת העדות לחייבו במזיד, ורבא ס"ל דדבר שהיה בכלל ויצא לדון בדבר חדש אין בו חיוב משום שבועת ביטוי אלא משום שבועת העדות בלבד. עי"ש, ונחלקו הראשונים שם האם פסולי עדות יש בהם שבועת ביטוי לרבא עי"ש ברש"י וברמב"ן. וברמב"ם פסק דכל שאין בו שבועת העדות חייב משום שבועת ביטוי, ועי"ש בכס"מ ושיטה חדשה שם בסוגיא היא שיטת הרי"ף עי"ש בר"ן ובבעה"מ והרמב"ן [הרחבה אות א].

**ב) יש לדון** האם חיוב שבועת העדות היא מחמת 'המצוה' להעיד, ועיין ברמב"ם רפ"א מהל' עדות ובכס"מ שמשוה חיוב עדות לקרבן שבועה. והקשה בשער המשפט (כ"ח סק"ב בתו"ד) דנשים פטורות מהמצוה להעיד דאין מקבלין עדות בלילה וה"ל מ"ע שהז"ג, והוכיח מזה דאיכא מצוה להעיד מחמת הלאו "לא תעמוד על דם רעך" עי"ש, והנה ברשב"א להלן ל"ה ע"א הביא דברי הירושלמי שכתב שגם בקרובים שייך שבועת העדות בגוונא שהוי מפי עצמו, ומשמע שאי"צ למצוה להעיד דלכאו' בקרובים אין מצוה להעיד. [הרחבה אות ב].

**ג) "באנשים ולא בנשים"**. הקשו האחרונים דמשכחת לה לכאו' שבועת העדות באשה בעדות שהאשה כשרה לה כגון בלהעיד שמת בעלה עיין במל"מ (בהגהות לחינוך פרשת ויקרא) וברעק"א (תשובה קעט) ובש"ש (ש"ז פ"א) ויסוד הדברים דהא דעבד ואשה כשרים בעדות אשה אי"ז בתורת 'עדות' אלא בתורת 'דעות ואומדנא' ונמצא שיש ב' תנאים לשבועת העדות א- שיהיה עדות ב- שתהא העדות מועלת, ועפ"ז ביאר בהגהת בן הנו"ב (תנינא חו"מ סי' י"ח) מ"ט בעי' לב' פסוקים ["והוא עד" ו"אם לא יגיד" עי"ש] ובעיקר הדבר שלאשה אין תורת' עד' עיין בטו"א (ר"ה כב) דמבואר לא כן וכן בגבו"א במכות ה: דיש לאשה תורת עד לענין נמצא אחד מהם קאו"פ ועיין בנתיבות סי' לא סק"י ובעיקר קושית האחורנים עיין בנו"ב שם משכ"ב. [הרחבה אות ג].

**ובעד אחד** שקיבלו בעלי הדינים על עצמן אותו, עיין ברעק"א (שות" קע"ט) אם יתחייב שבועת העדות ועיין בקה"י (סי' כ"ה אות א) משכ"ב. [הרחבה אות ג].

**ד) "ואינן חייבין על שגגתה"** כתב רש"י שהן סבורין שאינן יודעין לו עדות ונשבעו על כך ואח"כ נזכרו ובכה"ג הוי אנוסים ולא נשבעין לשקר, ובראשונים הקשו דמאחר שעכשיו שבועת אמת היא לא שייך למימר בזו 'אנוסין', ועוד הקשו הראשונים מה שדימתה הגמ' להלן ל"א: לסוגיא דלעיל כ"ו ע"א עי"ש, ולכן ביארו דמיירי שהם נשבעו שלא ידעו לו את העדות ונזכרו אח"כ שידעו. ועיין ברשב"א שהביא מהתוספתא דמשמע כפרש"י ועיין ברמב"ן מה שדחה וברשב"א מה שדחק בדברי התוספתא ובר"ן הקשה לפירושי הראשונים הנ"ל דאם השבועה היא שלא זכרו ואח"כ נזכרו שזכרו א"כ הוי נמי שבועת 'ביטוי' כמבואר לעיל (כ"ה ע"ב) ובגמ' להלן ל"א מבואר שבכה"ג ליכא לשבועת ביטוי ולכן ביאר הר"ן כרש"י, ותי' קושית הראשונים על רש"י עי"ש חידוש גדול, ובעיקר מה שנקט הר"ן דהנשבע "לא ידעתי עדות" יש בזה גם שבועת עדות וגם שבועת ביטוי וארכביה אתרי רכשי ואם אם פטור משבועת עדות יהיה חייב משום שבועת ביטוי, עיין ברעק"א (בגליון הרמב"ם פ"א משבועות) דתוס דף כה: פליגי על דבריו עי"ש היטב. [הרחבה אות ד].

**ה) תוד"ה שבועת העדות**. בקו' התוס' עיין בתוס' בב"ק (פ"ח) תי' דעבד הוקש לנשים רק להחמיר ולא להקל, וצ"ב הרי עבד פטור ממ"ע שהזמן גרמא מחמת ההיקש לאשה ועיין בביאור דברי התוס' בנו"ב (מהדורא תניינא חו"מ יא) [ומבואר שם דמסברא גם מי שאינו ישראל היה כשר לעדות] ובתוס' בזבחים (קג) תי' דגבי מצוות הוא דילפי' מהדדי בגז"ש דלה לה, אבל גבי עדות אין שייך למילף דאין תלוי בנאמנות, עי"ש. ועיין במל"מ (פ"י מהל' מלכים ה"ז ד"ה וא"ת) שכתב שבדברים שנשים התמעטו מגזיה"כ [ולא מדין מ"ע שהזמן גרמא] בזה לא הוקשו נשים לעבדים. [הרחבה אות ה].

**ו) "כל כבודה בת מלך פנימה"** היינו שיכולה למסור טענותיה ביד אחר, והביאו הראשונים מהר"י מגא"ש דלמד מכאן דנשים יקרות דאית להו דינא לא מזלזלינן בהו למיתי לבי דינא אלא משדרינן להו ע"י שליח ב"ד, ועיין בראשונים שדחו הראיה מסוגיין, ומ"מ דינא הסכימו לחידושו ולענין אדם מעלמא הנתבע אם יכול לשלוח שליח שיטען את טענותיו, עיין ברשב"א ובריטב"א שהביאו דיש אומרים שרק התובע יכול לשלוח שליח במקומו ולמסור לו את טענותיו אבל הנתבע צריך בעצמו לבא לבי"ד עיין הרחבה בריטבא" בטעם הדבר ועיין בחזו"א סימן ד' חידושים גדולים בזה. [הרחבה אות ו].

**ז) תוד"ה כל כבודה,** כתבו התוס' דאשה חייבת לבא לב"ד דאין עד מפי עד כשר. עי' בחידושי רעק"א שהקשה לשיטת ר"ת דעדות בכתב כשרה א"כ אי"צ להעיד בב"ד אלא תשלח הכתב לבי"ד עי"ש [הרחבה אות ז].

**ח) "מצוה לבע"ד שיעמדו" וכו'.** נחלקו הראשונים אם בדיעבד מהני בישיבה, ובטעם הדבר דמהני בדיעבד עיין בפרישה (סי' יז ובסמ"ע סק"ה) דהדרשא הוי אסמכתא בעלמא. ובגמ' להלן משמע דכשאחד התובעים ת"ח מושיבין גם את השני [עי"ש במהרש"א] וצ"ב אם הוי דין דאורייתא מ"ט מושיבין את השני, ועיין בחידושי הר"ן (סנהדרין יט) משכ"ב. ולדעת הפוסלים בדיעבד לכאו' משמע דהוי פסול בעדות והוי מדיני וסדר העדות, ועי' במנ"ח (מצוה רל"ד) משכ"ב. [הרחבה אות ח].

**א) "שבועת העדות"** הנה שבועת העדות היא באופן שנשבע אדם שאינו יודע לחבירו עדות, ועיין בגמ' לעיל כ"ה: שדנה הגמ' מה התחדש בשבועת העדות לאחר שיש בתורה שבועת ביטוי, ומבואר שם דלר' ישמעאל הסובר בשבועה לשעבר ליכא דין ביטוי, וכן לשיטת שמואל דס"ל דמילתא דליתא ב'להבא' אין חייבין עליה גם ב'לשעבר' ניחא אזי ניחא משום ששבועת העדות ליתא בלהבא. ולדעת רב (שם) דס"ל דחייב משום שבועת ביטוי גם היכא שליתא בלהבא נחלקו אביי ורבא, אביי דאצטריך קרא דשבועת העדות לחייבו במזיד, ורבן קמי דאביי אמרו שבעי' לחייב שתיים היינו שבשוגג יתחייב שתיים [עדות וביטוי] ואמר להם אביי שא"א לומר כן משום דרשינן מקרא 'לאחת מאלה', ורבא אמר דדבר שהיה בכלל ויצא לדון בדבר חדש אין בו חיוב משום שבועת ביטוי אלא משום שבועת העדות בלבד. **וכתב רש"י** (שם) [וכ"ה בר"ן] דנ"מ בין רבא לאביי היא בפסולין לעדות או שלא בב"ד, שלרבא אין בהם שבועת ביטוי, **אמנם הרמב"ן** [והו"ד גם בריטב"א] כתב דנ"מ רק מחוץ לבי"ד, אבל פסולי עדות אינם בדין שבועת העדות כלל והרי הם בכלל שבועת ביטוי, עי"ש. **ופסק הרמב"ם** דכל שאין בו שבועת העדות חייב משום שבועת ביטוי, והקשו עליו דהרי בגמ' אמרינן "הדר ביה אביי מההיא" והרמב"ם פסק כאביי בהא דאמר שבועה שאני יודע לך עדות דפטור דליתא בלאו, **ותי' הכס"מ** דהרמב"ם מפרש הסוגיא כשיטת הרי"ף שקושיית הגמ' היתה רק להו"א דבשוגג חייב תרתי, אבל למסקנא דהתמעט מ"אחת מהנה" דאינו חייב שתים לא מיקרי ישנו בלאו אף לאביי, ואע"ג דאיתיה באופן שפטור משבועת העדות מ"מ בנשבע שהוא יודע באופן שאם היה נשבע איני יודע היה חייב משום שבועת העדות, פטור. ועי"ש ברמב"ן במלחמות מפרש גם דעת הרי"ף כרש"י ע"ש, ועי"ש בר"ן בפירוש דברי הרי"ף. **ובחידושי רמ"ש** מבאר דעת הרמב"ם דס"ל כרבא, והוא ע"פ דברי הר"י מיגאש דמפרש 'דאין לך אלא חידושו' היינו שאינו חייב משום שבועת עדות אלא במזיד, אבל בשוגג חייב משום ביטוי. **והרז"ה** מפרש שם דקושית הגמ' על אביי למה לא ענה על קושית רבנן דהנ"מ מדין שבועת העדות לפטור באומר שבועה שאני יודע לך עדות. **והרמב"ן** הקשה דבלא"ה יש נ"מ במושבע מפי אחרים, ובע"כ דחדא מכמה נ"מ נקט. ועוד דאם אין שום נ"מ בשבועת העדות לא מסתבר דה'שם' של שבועת העדות יפטור משבועת הפיקדון בנשבע שאני יודע.

והנה במתני' תנן "נוהג באנשים ולא בנשים" וכו', **והקשה התפא"י** דמ"מ יתחייבו שבועת ביטוי, היינו לשיטת אביי או לרבא לפי דעת הרמב"ן דבפסולי עדות לא אמרינן אין לך אלא חידושו. וכתב דנ"מ דאנשים חייבים רק בב"ד ונשים אפי' שלא בב"ד, ועוד נ"מ במושבע מפי אחרים. וכן נפק"מ במזיד.

**ב) יש לברר** האם חיוב שבועת העדות היא מחמת 'המצוה' להעיד, **והנה בחת"ס** לעיל כה: כתב דבגונא ששגג באיסור שבועה והזיד במצות העדאה לא מיקרי 'האדם בשבועה' ומשמע דיש שיכות למצות העדאה לחיוב קרבן. וע"ע ברמב"ם רפ"א מהל' עדות ובכס"מ שמשוה חיוב עדות לקרבן שבועה. **והקשה בשער המשפט** (כ"ח סק"ב בתו"ד) דנשים פטורות מהמצוה להעיד דאין מקבלין עדות בלילה וה"ל מ"ע שהז"ג, והוכיח מזה דאיכא מצוה להעיד מחמת הלאו "לא תעמוד על דם רעך" [ע"ש מש"כ בזה מדברי הראשונים בסה"מ ובחינוך] אולם העירו על דבריו דמה שהב"ד לא מקבל עדות בלילה אי"ז משנה את העדות שיהיה מ"ע שהז"ג דהמצוה עצמה זמנה תמיד רק בי"ד לא מקבלים העדות. אולם יעוי' בתוס' מנחות צג: דגם סמיכה הוי מ"ע דהז"ג דתיכף לסמיכה שחיטה ושחיטה אינה אלא ביום, ומבואר דגם אם רק מדין צדדי הז"ג מקרי מ"ע שהז"ג. ואכמ"ל. **והנה ברשב"א** להלן ל"ה ע"א הביא דברי הירושלמי שכתב שגם בקרובים שייך שבועת העדות בגוונא שהוי מפי עצמו, ומשמע שאי"צ למצוה להעיד דלכאו' בקרובים אין מצוה להעיד, **וכן מבואר ברשב"א ר"פ הכונס** (נ"ו ע"א) דקרב אין לו דין להעיד, ועיין במגי"ה לרשב"א שחילק בזה בין מפי עצמו שאי"צ מצוה למפי אחרים דהוא רק אם יש מצוה להעיד, ועיין להלן ל"א בדברי הרשב"א לענין פסולים בזה.

**ג) "באנשים ולא בנשים"** **פרש"י** משום שהיא פסולה לעדות מקרא ד"והוא עד" ומקור הדבר מהתוספתא [הביאה הרשב"א להלן לה.] **אמנם הריטב"א** הביא קרא ד"אם לא יגיד" בראויים להגדה, וכן הגמ' להלן לה. לגבי עד מפי עד, וביומא ע"ד. לגבי משחק בקוביא. **וצ"ב ל"ל** תרי קראי. **הנה באחרונים הקשו** דמשכחת לה לכאו' שבועת העדות באשה בעדות שהאשה כשרה לה כגון בלהעיד שמת בעלה [ובאמת בקרן אורה הוריות ח' כתב דחייבת, אמנם האחרונים נקטו בפשיטות שאינה חייבת] וכל הפסולין נמי נאמנים בה, וכן על הכתובה. **ותירץ המל"מ** (בהגהות לחינוך פרשת ויקרא) **וכן הגרעק"א** (תשובה קעט) דבעינן דווקא שיהא עליו שם עד, **ועיין בש"ש** (ש**"ז** פ"א) דהא דעבד ואשה כשרים בעדות אשה [גם מדרבנן] אי"ז בתורת 'עדות' אלא בתורת 'דעות ואומדנא' ולכן גם מדרבנן אין ע"ז שם עדות. משא"כ איש כשר 'בתורת עד'. [ולכן ע"א מועיל נגד הרבה פסולים, ואילו בפסולים נגד פסולים אזלינן בתר רוב דעות] וצ"ל בדעת הש"ש דגם בעדות סוטה דהנאמנות מדאורייתא יש שני גדרי נאמנות וצ"ב, וע"ע בתירוצו הראשון של הש"ש, ומש"כ ע"ז באחיעזר ח"א סי' ו' אות ו'. **ומ"מ נמצא** שיש ב' תנאים לשבועת העדות א- שיהיה עדות ב- שתהא העדות מועלת, ועפ"ז ביאר בהגהת **בן הנו"ב** (תנינא חו"מ סי' י"ח) דהדין שיהא 'שם עד' ילפינן מ"והוא עד", והדין ש'תועיל עדותו' ילפינן מ"אם לא יגיד", ונ"מ מדין והוא עד לעדות מיתת הבעל דאשה נאמנת רק אין עליה שם עד כשר וכן נ"מ להיפך בעד מפי עד שיש עליו שם עד אלא דעדותו אינה מועלת. אלא שאי"ז עולה יפה בשיטת רש"י שכתב להלן (לא.) שגם בפסולים דרבנן הפסול משום "והוא עד". **ועי' בדבר אברהם** (ח"ב סי' לב אות יד') שתירץ דרש"י מפרש כאן טעמא דמ"ד דברבנן לא חייב משום דרבנן הפקיעו הימנו שם עד עי"ש.

**אכן** בעיקר היסוד שלאשה אין תורת' עד' **עיין בטו"א** (ר"ה כב) שכתב דהא דאשה כשרה בעדות סוטה זה משום שיש עליה שם 'עד' וכן נוקט הגבו"א במכות ה: דיש לאשה תורת עד לענין נמצא אחד מהם קאו"פ [אמנם הנתיבות סי' (?) כתב דאין בה נמצא קאו"פ דאין היא כלל עד]. **ובעיקר קושית המל"מ** מעדות אשה עי' בנו"ב שם דמיישב דאשה כשרה רק מדרבנן ואיש מדאורייתא ע"ש. וכ"ז בדעת הרמב"ם דלומד הנו"ב בדעתו שאיש כשר לעדות אשה מדאורייתא, אבל לדעת תוס' יבמות פח' דגם איש כשר רק מדרבנן, תירץ הנו"ב דמתני' כמאן דאמר דע"א לא מועיל לכתובה עי"ש.

**ובעד אחד** שקיבלו בעלי הדינים על עצמן אותו, **כתב הרעק"א** (שות" קע"ט) דהיה לכאו' אפ"ל שבכה"ג שהוא עד כשר יתחייב שבועת העדות, אלא שהביא מהירושלמי שמבואר להדיא שבכה"ג אינו חייב, וביאר הרעק"א שגבי עדות מיתה שע"א נאמן הוא משום שרבנן האמינוהו אבל לענין ממון אין לו נאמנות כלל אפילו מדרבנן, **וביאר הקה"י** (סי' כ"ה אות א) שכאשר קיבלו עליהם ע"א אי"ז בגדר נאמנות אלא התחייבות לעשות כדברי העד ובדין שבועת העדות בעי' לנאמנות של העד [ועי"ש מה שחילק מדין מדרש כתובה ואכמ"ל].

**ד) "ואינן חייבין על שגגתה"**. כתב רש"י שמיירי שהן סבורין שאינן יודעין לו עדות ונשבעו על כך ואח"כ נזכרו ובכה"ג הוי אנוסים ולא נשבעין לשקר, **והקשו הראשונים** דמאחר שעכשיו שבועת אמת היא לא שייך למימר בזו 'אנוסין', **ועוד הקשו הראשונים** דהגמ' להלן ל"א: מדמה את הדין של המשנה לדברי רב במעשה של רב כהנא ורב אסי לעיל כ"ו ע"א בנשבע על דבר שלא היה באמת [אלא ש'לבך אנסך' עי"ש] והקשתה הגמ' לימא תנינא לרב כהנא ורב אסי ואמרה הגמ' שבאמת דמי להכי אלא שמתני' לא שמעי' לדין זה משום דמתני' קאי על שבועת עדות [דלא כתיב ביה ונעלם] משא"כ התם קאי על שבועת ביטוי דתכיב ביה ונעלם וס"ד כל גווני של נעלם עי"ש. **וביארו בתוס'** להלן לא: **וברשב"א** כאן דמיירי שהם נשבעו שלא ידעו לו את העדות ונזכרו אח"כ שידעו. **ועיין ברשב"א שהביא מהתוספתא** דמשמע כפרש"י "ואיזהו שגגת העדות שהוא פטור... לא היה יודע לו עדות או שהי' יודע ונעלם ממנו בשעה שנשבע פטור", והיינו כפרש"י, **אמנם הרמב"ן** ביאר דכוונת התוספתא שבשעה שנשבע לא היה יודע שראה עדות מעולם או שהיה יודע שראה אבל אינו זכור איך היה מעשה היינו שהוא נשבע על דבר שהוא 'מסופק' וזה אינו נחשב נשבע לשקר, וכ"כ **הריטב"א**. **וברשב"א כתב** שאי"ז מתיישב, ועי"ש שכתב דעיקר מה שאמרו בתוספתא הוא מה שאמרו או שהיה יודע ונעלם ממנו, ומה שאמרו לא היה יודע לו עדות, לאו דוקא עי"ש.

**ועיין בר"ן** שהקשה לפירושי הראשונים הנ"ל דאם השבועה היא שלא זכרו ואח"כ נזכרו שזכרו א"כ הוי נמי שבועת 'ביטוי' כמבואר לעיל (כ"ה ע"ב) "ידעתי ולא ידעתי מחלוקת" וא"כ מה דחתה הגמ' דהתם כתיב ונעלם וכו' הרי סו"ס הכא מפורש חידושו של רב התם בגמ' שפטור בכה"ג על שבועת ביטוי. [ועי"ש במה שרצה לדחות הראיה ודחה הדחיות] **ולכן ביאר הר"ן כרש"י**, ותי' על קושית הראשונים דהכא אע"פ שבשעה שאמרו לא ידענו הרי הם באמת לא ידעו ולא נזכרו אח"כ שטעו באותו זמן אבל מ"מ אם היו מתיישבים בדבר באותו זמן היו נזכרים וממילא חשיב כשבועה לשקר. **ובעיקר קושית הר"ן** ע"ד הראשונים, הנה מבואר בר"ן דהנשבע "לא ידעתי עדות" יש בזה גם שבועת עדות וגם שבועת ביטוי וארכביה אתרי רכשי ואם אם פטור משבועת עדות יהיה חייב משום שבועת ביטוי, **כתב הגרעק"א** (בגליון הרמב"ם פ"א משבועות) דתוס דף כה: פליגי על דבריו עי"ש והיינו דתוס' שם (ד"ה ידעתי ולא ידעתי מחלוקת) כתבו "לאו היינו שבועת העדות דמיירי שא"צ עכשיו לאותה עדות" וכנראה הבין הרעק"א שכוונת התוס' היא לרבא דאמר (שם) דהופקע שבועת העדות מדין שבועת ביטוי א"כ ליכא כלל משום שבועת ביטוי כאן, ועל כך תי' כנ"ל, וא"כ מוכח דפליגי ע"ד הר"ן דס"ל שלא הופקע שבועת העדות מדין שבועת ביטוי. [אבל אם כוונת התוס' להקשות מ"ט דמאן דפטר והרי לכה"פ יהיה חייב מדין שבועת העדות א"כ לא כתוב בתוס'דלא כר"ן].

**ה) תוד"ה שבועת העדות.** הקשו תוס' מ"ט צריך קרא למעט עבד מעדת ולא ילפי' מאשה, **ובתוס' בב"ק** (פ"ח) תי' דעבד הוקש לנשים רק להחמיר ולא להקל, עי"ש, ואע"ג דעבד פטור ממ"ע שהזמן גרמא מחמת ההיקש לאשה ביאור דבר התוס' הוא **כמש"כ הנו"ב** (מהדורא תניינא חו"מ יא) וז"ל "דהתורה כולה לישראל ניתנה ולא שייך לחייב מי שהוא מעם אחר במצות התורה, וא"כ מצד הסברא לא היה עבד חייב בשום מצוה כשם שאין הכותי מחויב בשום מצוה ובא הג"ש לה לה לחייבו במה שהאשה חייבת ומה שאין האשה חייבת אין אנו פוטרין אותו מג"ש לה לה אלא שממילא הוא פטור דמהי תיתי יתחייב. אבל לקבל עדות כתיב בתורה ועמדו שני האנשים ולא כתיב ועמדו שני אנשים מישראל ומצד הסברא גם כותי גם עבד המה כשרים לעדות דבכלל אנשים הם הן אמת שאינם מצווים להעיד ואם לא ירצו להעיד אינם עוברים על אם לא יגיד שהם אינם בכלל מצות אבל אם היו מעידים היו כשרים ובא הכתוב ופסל את הכותי מדכתיב אחיו, ואם אתה בא לגרעו ולפסלו מצד הג"ש לה לה מאשה ע"ז כתבו התוס' דהך ג"ש לא אתי לגרעו אבל לחייבו בשום מצוה שאין האשה חייבת בלא ג"ש אי אפשר לחייבו"עי"ש.

**ובתוס' בזבחים** (קג) תי' דגבי מצוות הוא דילפי' מהדדי בגז"ש דלה לה, אבל גבי עדות אין שייך למילף דאין תלוי בנאמנות דהא משה ואהרן אינם מעידים הילכך היכא דגלי גלי. ונראה ביאור דברי התוס' דהגז"ש לה לה מלמדת שחשיבותם ודרגתם של עבדים הם כמו אשה, ואם כאן היה תלוי בחשיבותם ודרגת נאמנותם ה"נ היה שייך למילף, אבל כיון דגזיה"כ הוא מי כשר לעדות ומי פסול ואין זה תלוי בחשיבות כדחזינן ממשה ואהרון דפסולים לעדות, ממילא ל"ש למילף. **ועיין במל"מ** (פ"י מהל' מלכים ה"ז ד"ה וא"ת) שכתב שבדברים שנשים התמעטו מגזיה"כ [ולא מדין מ"ע שהזמן גרמא] בזה לא הוקשו נשים לעבדים, ולפ"ז מיושב ג"כ. אולם צ"ע דמקושית התוס' הא מוכח שלא כדבריו.

**ו) "כל כבודה בת מלך פנימה"** מבואר בגמ' שבלא הגז"ש היינו אומרים שאשה כשרה לעדות אלא דקרא דקאי על התובע ונתבע ונקט לשון אנשים משום שאין רגילות של האשה לבא לבי"ד, **ועיין בתוס'** שיכולה למסור טענותיה ביד אחר, **והביאו הראשונים מהר"י מגא"ש** דלמד מכאן דנשים יקרות דאית להו דינא לא מזלזלינן בהו למיתי לבי דינא אלא משדרינן להו ע"י שליח ב"ד, ואמר שכן הי' דן רבו הרב אלפסי ז"ל וגם הוא נהג אח"כ כן. **וכתב הרשב"א** דראוי לנהוג כן אחר שהוא והרב אלפסי ז"ל נהגו כן אף על פי שאין מכאן ראיה מוכרחת דהכא כוונת הגמ' שאין דרך אנשים בעלמא לזלזל בנשים להביאן לבי"ד משום כל כבודה בת מלך פנימה, אבל אם ירצה התובע יוכל להכריח את האשה שבא לבי"ד, **וכן הוא בריטב"א**.

**ודנו הראשונים** לענין נתבע בעלמא אם יכול לשלוח שליח שיטען את טענותיו, **עיין ברשב"א ובריטב"א** שהביאו דיש אומרים שרק התובע יכול לשלוח שליח במקומו ולמסור לו את טענותיו אבל הנתבע צריך בעצמו לבא לבי"ד [אא"כ הוא חולה או אשה שאין דרכה בכך או ת"ח שאז ממנים להם שלוחי בי"ד אבל לא הם ממנים בעצמן שליח] והטעם משום שחיישי' שיוסיף טענות אחרות או שיעיז פניו משא"כ הבע"ד בעצמו, **ועיין בריטב"א ביאור נוסף** שהתובע יש לו כח למנות אחר להיות בע"ד על הטענות משא"כ הנתבע, [ועיין **בחזו"א** (חו"מ סי' ד') שכתב שבחד צד עדיף הנתבע ל התובע דמי שתבע ע"י שליח אין בי"ד נזקקים לכפיה והוצאת ממון עד ישבא התובע בפניהם, ומאידך עדיף התובע בכך שיכול לעשות הרשאה והפוך את השליח לבע"ד משא"כ נתבע שא"י לעשות הרשאה]. **ומ"מ כתב הריטב"א** שכתב שרבים מן האחרונים ז"ל כתבו דנתבע ממנה אנטלר ושלוחו כמותו ולפני ה' קרינא ביה, ולא חיישי' שיטען שקר והוכיח כן מירושלמי, עי"ש. **ועיין בחזו"א** (סימן ד אות ב' ג') שכתב שגם לשיטות שס"ל שיכול הנתבע לשלוח שליח מ"מ צריך להוכיח שטענותיו הם טענות הנתבע היינו שיודה התובע בכך שהם טענות הנתבע או שיאמר הנתבע כן בפני עדים, [ובדברי הריטב"א הנ"ל מוכח לכאו' שלא כדבריו] והוסיף החזו"א שאף בכה"ג יש חולקים וסוברים שא"י לעשות שליח והטעם לכך כתב החזו"א שזהו בכלל הדין של צדק צדק תרדוף שהנתבע צריך להיות בבי"ד שע"י יכול יותר להתברר הדבר, ומ"מ מה שממנים לנשים או לת"ח שלוחי בי"ד זהו משום שכיון שכל הדין שהנתבע יבא לבי"ד הוא חלק מחיקור הדין בי"ד עושים כפי יכולתם ויש להם להקל מפניכבוד התורה או טעמים אחרים [כמו נשים יקרות או שהנתבע חולה וכד'] ומ"מ לא הקלו אלא לשלוחי בי"ד ולא לשליח בעלמא, עי"ש.

**ז) תוד"ה כל כבודה,** כתבו התוס' דאשה חייבת לבא לב"ד דאין עד מפי עד כשר. **עי' בחידושי רעק"א** שהקשה לשיטת ר"ת דעדות בכתב כשרה א"כ אי"צ להעיד בב"ד אלא תשלח הכתב לבי"ד. ותי' הגרעק"א דבכתבה שלא בב"ד יש חסרון נוסף דבעינן עדות בפני הבע"ד, וא"כ בע"כ צריכה ללכת לב"ד. ומאי דאיתא בלשון ר"ת 'שולח' אדם עדותו לבי"ד, היינו כמש"כ התומים בסי' כח' דזה מדרבנן למאי דתקנו דבעדיו רדופין לילך למדינת הים מותר שלא בפני בי"ד. אמנם הנתיבות (כ"ח סק"ו) חולק על התומים עי"ש [עי"ש הנדון אם מה דבעי' בפני בע"ד הוא משום שלא יעיז או דין בהלכות הבי"ד]. **ועיין עוד בשו"ת חת"ס** (סימן מה) ובחידושיו בסוגיין שכתב שגם לר"ת מדאו' פסול מפי כתבם משום הדרישה והחקירה ונפק"מ רק לזמן הזה דבטלו את הדו"ח, ותוס' קאי על עיקר הד"ת [והעירו דא"כ מ"ט ממעטים אילם הרי א"א בדו"ח ואי נימא דשייך דו"ח גם בכתב א"כ הדרא קושיא לדוכתא דנימא כן גם באשה] ועיין עוד בחת"ס בתי' ראשון שהוכיח שהפס' של ועמדו ב' הנאשים קאי על בפניהם].

**ח) "מצוה לבע"ד שיעמדו" וכו'.** ובגמ' להלן מבואר שיש דין לעדים שיעמדו והמקור מקרא דועמדו או מקרא דויעמוד העם על משה, עי"ש. **ונחלקו הראשונים** אם בדיעבד מהני בישיבה, והוכיחו מהא דבת"ח מהני ביושב ש"מ דכשר בדיעבד והביאו עוד ראיה מירושלמי ע"ש. **ועיין בפרישה** (סי' יז ובסמ"ע סק"ה) דהא דמהני ישיבת עדים דיעבד משום דהדרשא הוי אסמכתא בעלמא. [ובתומים שם העיר דלא משמע כן בראשונים] **ועיין בריב"ש** (סי' רס"ו) שכתב דהא דדיין בישיבה הוא אסמכתא בעלמא דומשמע כסמ"ע [אע"פ שהסמ"ע מיירי על העדים].

**והנה** בגמ' להלן משמע דכשאחד התובעים ת"ח מושיבין גם את השני [עי"ש במהרש"א] וצ"ב אם הוי דין דאורייתא מ"ט מושיבין את השני, **ועיין בחידושי הר"ן** (סנהדרין יט) שביאר דכל הדין עמידה משום כבוד ב"ד והם יכולים למחול ע"ש. ולדעת הפוסלים בדיעבד לכאו' משמע דהוי פסול בעדות והוי מדיני וסדר העדות, **ועי' במנ"ח** (מצוה רל"ד) שדן אם מהני שיקבלו עליהם עדים בישיבה [כמו שמהני בקיבל עליו קאו"פ] וכתב לתלות זאת בהך פלוגתא, דאם בישיבה פסול אלמא דהוי 'פסלות' מהני קבלה כמו בקיבל קאו"פ, אבל להסוברים דכשר בדיעבד הוי משום כבוד שמים ולא מהני קיבלו עליהו [אמנם אם קיבלו עליהן עדים פסולים או דיינים פסולים נוקט שם המנ"ח דא"צ לעמוד דאי"ז כלל עדות לב"ד.] ומבואר דהוי בגדר פסול. ועי' במרדכי שרק בסמוכים צריך לעמוד, ועי' בזה בתומים ובקצה"ח סי' יז' סק"א.

**ל' ע"א המשך**

**ט) תוד"ה שאם.** נחלקו הראשונים האם בעלי הדינים צריכים לעמוד בזמן העדות דחשיב כלפיהם גמר דין, עיין בתוס' ובר"ן וריטב"א ועיין הפרישה (יז סק"ב) שדן שכלפי הבע"ד הוי תחילת דין ולכן אינו כשר אלא ביום כמבואר בר"ה כה: ועיין בחת"ס (אבע"ז ב' סי' סה') [הרחבה אות ט].

**ל' ע"ב**

**א) כבוד אשת חבר.** מבואר שיש חיוב לכבד אשת חבר בקימה וכו', ועיין ברש"י שהחיוב גם לאח"מ ובמנ"ח (רנ"ז) תמה מדוע לא הזכירו הרמב"ם והשו"ע דין זה, ונחלקו הראשונים אם החיוב הוא מדאורייתא או מדרבנן. ונשנו ג' דעות אי הוי תמיד דאו' או תמיד דרבנ או שמחיי הבעל דאו' ולאח"מ דרבנן עיין בתוס' וברמב"ן ובריטב"א ובפשטות הראשונים נראה שדין כבוד אשת החבר הוא דין בכבוד החבר אלא שיש לדון אם זה גם לאח"מ או שלאח"מ הוא דין בכבוד האשת חבר עצמה מדרבנן ונפק"מ למחילתה ועיין בשדי חמד (מערכת ה"א כללים אות קמ) ובמנ"ח (שם) (יו"ד סי' רמ"ד ג) הביא מהאר"י הק' זי"ע דבכלל ליכא קימה לפני אשת חבר, וצ"ע מסוגיין.[הרחבה אות יב].

**ב) "דיתיב כמאן דשרי מסאנא".** עיין בש"ך (יז סק"ד).שבכה"ג מקרי גם עמידה [לכבוד אשת חבר] וגם ישיבה מדין דיין. ועיין ברמ"א (סי' יז ס"א) ובסמ"ע שכתב שאם גם הדיינים וגם העדים נסמכים בפ"א אסור דממ"נ חד מהם לא עביד כדינא, עי"ש [הרחבה אות יג].

**ג) תוד"ה והאמר.** עיין מהרש"א דכתב שלא יכל להושיב את שניהם משום שבגמ"ד אין מושיבין את הע"ה אמנם בר"ן בסנהדרין יט. מפורש דמושיבין את שניהם גם בגמר דין עי"ש.

**ד) האי צורבא מדרבנן וכו'.** מבואר בגמ' שצורבא מדרבנן אי"צ להעיד במקום שהוא זלזול בכבודו, והטעם משום כבוד הבריות' ובבהמשך הגמ' מבואר טעם משום כבוד ההתורה ולכאו' הוא טעם אחר וצ"ב מ"ט בעי' לב' הטעמים, ועוד צ"ב דמבואר בגמ' להלן שעשה של כבוד התורה דוחה עשה של ועמדו וכו' אלא שדוחה רק בממונות ולא באיסורים וצ"ב דסו"ס הוי עשה ועשה ומ"ט לא דוחה. והנה נחלקו הראשונים האם בהשבת אבידה זקן ואינה לפי כבודו הוי רק חכם או כל זקן שאינה לפי כבודו מאיזה סיבה, ועיין הכא בריטב"א שהוכיח מסוגיין שדוקא חכם שאל"כ מ"ט דימתה הגמ' לצורבא מדרבנן הכא, אלא שקשה דבכלאים לכאו' אינו דוקא בחכם וגם לכך דימתה הגמ' ועמד בכ"ז בפרי יצחק (חלק א סימן נב) באריכות גדולה ועי"ש משכ"ב. [הרחבה אות טו]

**ה) "עשה דכבוד תורה עדיף"** בפשטות כוונת הגמ' דעשה חמורה דוחה לעשה קלה והקשו האחרונים מסוגיא בכתובות (מ, א) דמוכח שעשה שאפשר לבטלה ע"י מחילה אפילו לא מחל לא אלים לדחות לל"ת, ולפ"ז מ"ט דוחה עשה דכבוד תורה לעשה דועמדו, והא קי"ל (קידושין לב, א) הרב שמחל על כבודו כבודו מחול. עיין שער המשפט (י"ז סק"א) טורי אבן (מגילה כח) שאגת אריה חדשות (סי' י"ב) פרי יצחק (שם) [הרחבה אות טז]**.**

**ו) בתוד"ה אבל.** במש"כ התוס' דמלך מעיד ג"כ במקום איסורא.**הק**שה החת"ס דא"כ משכח"ל קרבן שבועת העדות במלך בעדות אשה ולהלן לא ע"א מבואר דאין קרבן. ועיין בשו"ת חת"ס (חו"מ סי' לא) משכ"ב.

**ט) תוד"ה שאם.** מבואר שלכ"ע העדים עומדים בזמן הגדת העדות דהוי כגמר דין, ובעלי הדינים עומדים בזמן גמר הדין, **ויש לברר** האם בעלי הדינים צריכים לעמוד בזמן העדות האם חשיב כלפיהם גמר דין, **ובתוס'** מבואר דעדות הוי כתחילת דין, אכן כמה **ראשונים** ס"ל דהבע"ד צריכין לעמוד גם בשעת העדות [עי' ר"ן וריטב"א כאן, ובתוס' בסנהדרין בחד תירוצא]. **והנה הפרישה** (יז סק"ב) חילק בין הבע"ד לעדים לענין העדות אי חשיבא גמר דין וביאר בזה מאי דמבואר בר"ה כה: דקבלת עדות כתחילת דין דמיא ואין כשר אלא ביום אע"פ שגמ"ד כשר בלילה, והיינו משום דכלפי הב"ד הוי תחילת דין. **ובשיטת הסוברים** שגם כלפי הבע"ד הוי גמר דין וא"כ צ"ב מ"ט בעי' דוקא ביום, עיין בהמגיה בטור שהביא בזה דברי **החת"ס** (אבע"ז ב' סי' סה') דכל שברגע אחד בא התחילה והסוף הוי גם תחילת דין וגם סוף דין ואזלינן לחומרא ע"ש. ועי' בפלפולא חריפתא ב"ב קי"ד.

**י) תוד"ה למישרי.** מה שהביאו הא דעשה דכבוד התורה עדיף מכתובות, צ"ע דזו גמ' ערוכה להלן בע"ב, וכבר העיר בזה הפילפולא חריפתא. ועי' בפורת יוסף שיישב. ועי' בריטב"א ובתומים סי' יז' ובנתיה"מ שם.

**ל' ע"ב**

**יא) אמר רב הונא וכו'. עיין ברמב"ם** (פכ"א ה"ג) שהביא על הדין של עמידת העדים את הפס' העדים ד"ועמדו" [כמו שאמר עולא] ועל הבע"ד קרא דויעמוד [כל"ק]. **ועיין ברעק"א** שדן דמאחר שחזי' בל"ב דכיון דהעדים כגמ"ד דמי וילפינן בע"ד מעדים, א"כ ה"ה לל"ק ילפינן עדים מבע"ד [מקרא דויעמוד העם על משה] ולפ"ז הגז"ש ד'שני' מיותר עי"ש.

**יב) כבוד אשת חבר.** בגמ' בסוגיין מבואר שיש חיוב לכבד אשת חבר, **וברש"י** מבואר שדין זה הוא גם לאחר מיתת החבר, שהעמיד רש"י את המעשה הכא לאחר מיתת החבר, [ו**במנ"ח** (רנ"ז מצות כבוד חכמים) תמה מדוע לא הזכירו הרמב"ם והשו"ע דין זה]. **ודנו הראשונים** האם החיוב הוא מדאורייתא או מדרבנן. **בתוס'** מבואר דבחיי בעלה יש בה עשה של כבוד התורה אבל לאחר מיתת בעלה הסתפקו התוס' אם יש בה עשה דאורייתא או לא. [וכתבו דבשיטת רש"י שהעמיד לאח"מ משום שבכה"ג אינו דין מדאורייתא וכ"כ בשו"ת שאילת יעב"ץ (ח"ב סי' קלה)] **וברמב"ן** ר"ל מתחילה שאין דין כבוד מדאורייתא לאשת חבר, והקשה ע"ז מסוגיא בכתובות שמבואר שגם לקרובו של חבר יש דין כבוד מהתו'. **ועיין בריטב"א** שכתב שדין כבוד אשת חבר וקרוביו אינו אלא מדרבנן. **ובמה שנתספקו התוס'** [והרמב"ן] האם לאחר מיתה יש כבוד אשת חבר יש לדון דלכאו' דין כבוד אשת חבר האם הוא מדין 'אשתו כגופו' וא"כ הנדון הוא האם לאחר מיתה יש דין אשתו כגפו או לא משופ שפקע שארות לאחר"מ **ועיין בקו"ש** (ב"ב אות תכ) שהקשה "מ"ש לאחר מיתה מלאחר גירושין, וצ"ל הטעם, משום דלאחר מיתה לא פקע שאירות. ומ"מ אפשר דאין אומרין בכה"ג א"ח ה"ה כחבר", **ובריטב"א נראה** הטעם משום שאין בזיון לחבר אם עומדת אלמנתו בגמר דין היינו שהחילוק הוא מסברא שלאחר מיתה אין בזה בזיון לת"ח. **ועיין בט"ז** (יו"ד רמ"ב י"ד) שהביא מתשובת מהר"מ מינץ (הקדמון) דמוכח דאיכא עשה דכבוד התורה גם לאחר מיתת בעלה רק אם נשאה אח"כ לע"ה ליכא כה"ת, עי"ש. **ומדברי הריטב"א הנ"ל** מבואר שהדין כבוד לאשת חבר הוא דין בכבוד החבר, **וכ"ה ברמב"ן** שכתב בתי' ראשון "דאין כאן בזיון לחבר אם בשעת גמר דין עומדת אשתו" ונפק"מ בזה לענין מחילה, דלכאו' לפי הראשונים הנ"ל לא תועיל מחילת האשת חבר על כבודה [וכ"ה בקרובי החבר דמבואר שיש דין לכבדם ופשוט שהוא דין בכבוד החבר ולא מהני מחילה] אמנם ראיתי מי שהביא **משדי חמד** (מערכת ה"א כללים אות קמ) שהטעם לכבוד אשת חבר לאחר מיתה הוא משום שע"י שנטרה לגברייהו וכו' נעשית התורה שלה וזהו כבודה ולא כבוד בעלה עי"ש, ולפ" לכאו' נפק"מ בכה"ג שתלאחר מיתת בעלה תוכל למחול על כבודה [ובאמת י"ל שבקרוב הת"ח לא שייך ד"ז וא"כ לא יהיה דין לכבדם לאח"מ וכן מבואר **בנתה"מ** סימן ? לענין כבוד קרובי הת"ח להקדימם לדין שכ"ז הוא דוקא בחיי הת"ח ולא לאחר מיתתו] **אמנם יעוין במנ"ח** (שם) שנקט לדבר פשוט שאין האשה יכול למחול על כבודה גם לאחר מיתת בעלה וראיתו ממה שלא מחלה הכא אשתו של רב הונא על כבודה, וראיתו צ"ע דלכאו' אינה מחויבת לכך ומ"מ לסברתו של השדי חמד לכאו' יכולה למחול על כבודה וצ"ע לדינא [דמדברי הריטב"א משמע שגם לאח"מ הוא משום כבוד בעלה]. [עוד העירו דלכאו' יהיה חבר חייב לקום בפני אשתו לסברת השדי חמד] ועיין בפ"ת (יו"ד סי' רמ"ד ס"ק א') ובברכי יוסף (שם) ובט"ז (יו"ד סי' רמ"ב ס"ק י"ד), ובברכי יוסף שם מביא מהאר"י הק' זי"ע דבכלל ליכא קימה לפני אשת חבר, וצ"ע מסוגיין. [הנה העירו דמסוגיין ראיה לכאו' שיש חיוב לקום גם מפני ת"ח סומא שאינו מרגיש שקמים מפניו דדין אשת חבר בפשטות אינו באופן שבעלה מרגיש בזה וענין הכיבוד הוא מדין כבוד בעלה וצ"ע. ועיין ברכי יוסף (יורה דעה סימן רמד) שהביא מהשער אפרים סי' ע"ח שיש חיוב לקום וכ"ה בגנת ורדים י"ד כלל ד' סי' ב'. ובגנת ורדים הביא ראיה מהירושלמי דפ"ג דבכורים (ה"ג) שהקדוש ברוך הוא קם לפני הת"ח אף שאינם מרגישים וכו', ובבר ע"ש. ואינה ראיה כלל, דפירוש הירושלמי הוא שכביכול עמד מפני אברהם אבינו, כמ"ש הרב יפה מראהט. ומה י יוסף שם דחה הראיה עי"ש, ו"מ כתב שהקם בפני ת"ח סומא שכרו אתו.

**יג) "דיתיב כמאן דשרי מסאנא".** היינו דבשחיה מקרי גם עמידה [לכבוד אשת חבר] וגם ישיבה מדין דיין. **כ"כ הש"ך** (יז סק"ד). **וברמ"א** (סי' יז ס"א) כתב דעמידה ע"י סמיכה מקרי שפיר עמידה, **והסמ"ע** הקשה דלהלן סי' כ"ח מבואר דלגבי דיינין מיקרי עמידה ע"י סמיכה כישיבה. וצ"ל דאזלינן הכא להכא וקולא. וכתב הסמ"ע מיהו אם גם הדיינים וגם העדים נסמכים בפ"א אסור דממ"נ חד מהם לא עביד כדינא, עכ"ד. אמנם הש"ך הנ"ל הביא בשם הב"ח דמכשיר דיש לזה גם דין עמידה וגם דין ישיבה כמו ביתיב כמאן דשרי מסאנא. ובתומים וכן בהגהות הח"צ על הט"ז דחו דלענין עדים ודיינים דילפינן מויעמוד העם על משה צריך שיהא ניכר חילוק בין העדים לדיינים שהם עומדים והם יושבים ולכן לא מועיל אם שניהם באותו מצב. [ובעיקר דין סמיכה עי' במג"א סי' קמא', ובמה שדן הגרעק"א סימן יז].

**יד) תוד"ה והאמר.** 'שלא רצה להושיבה שלא לסתום טענת בעל דינה'. **והקשה מהרש"א** דלותיב לתרוייהו כדאיתא בגמ' להלן. ותי' דהא דלהלן הוא דווקא בתחילת דין אבל בגמ"ד אין מושיבין את הע"ה. היינו דבתחילת דין אין מצוה לעמוד, אבל בגמ"ד דהוי עשה אין דחיה אלא לת"ח. **אמנם בר"ן** בסנהדרין יט. מפורש דמושיבין את שניהם משום דב"ד מוחלים אף לע"ה ע"ש. ויל"ע מעובדא דרבי ימר ומר זוטרא דאותיב לכולהו, ומוכח כהר"ן [ועיין בגי' הרי"ף[ וצ"ע. ועי' בתומים סי' יז' סק"ד שדן מה דעת השו"ע בזה.

**טו) האי צורבא מדרבנן וכו'.** מבואר בגמ' שצורבא מדרבנן אי"צ להעיד במקום שהוא זלזול בכבודו, אלא שזהו דוקא בדיני ממונות ולא בדיני איסורים. ובפשטות הגמ' הפטור הוא דוקא ל"צורבא מדרבנן" היינו תלמיד חכם ולא לכל מי שהוא בזיון בשבילו מסיבות אחרות, **ולפ"ז כתב הריטב"א** דה"ה גבי השבת אבידה בדין זקן ואינה לפי כבודו שזהו דוקא בצורבא מדרבנן ולא כל מי שאינו לפי כבודו. **ועיין בשו"ת פרי יצחק** (חלק א סימן נב) שהביא שיטת הראשונים דס"ל כריטב"א והשיטות דפליגי [שיטת הרמב"ם ועוד] וס"ל שזקן ואינה לפי כבודו הוא ג"כ במי שאינו לפי כבודו מסיבות אחרות. **ותמה הפרי יצחק** על השיטות דזקן ואינה לפי כבודו דהוא רק בחכם דבגמ' מבואר דהוא מדין 'כבוד הבריות' וממה שדימתה הגמ' לדין לפשוט כלאים בשוק, ואי"ז שייך לכאו' לדין כבוד התורה של זקן, **ועוד הקשה** דאי נימא דוהתעלמת מיירי דוקא בזקן שהוא חכם ומשום כבוד תורתו דחי לה, א"כ קשה למה איצטריך קרא ע"ז תיפוק ליה משום דהאי עשה והאי עשה עשה דכבוד תורה עדיף, וכמבואר בגמ' להלן דת"ח מעיד מיושב ומשום דעשה חמורה דכבוד תורה דוחה לעשה דועמדו, ואף דאין עשה חמורה דוחה לל"ת ועשה הקלין, מ"מ קשה דאין עשה דאבידה דוחה לעשה דכבוד תורה, **אלא** שאם לא נימא כריטב"א אלא כשיטת הרמב"ם והר"ן דזקן ואינו לפ"כ המבואר גבי אבידה הוא לאו בדוקא חכם א"כ יקשה מראית הריטב"א שדימתה את הנדון בהשבת אבידה לדין הגמ' בעדות שהוא בודאי רק בצורבא מדרבנן, **ועוד הקשה** מהו שאמרי' שאיסור אינו דוחה הרי עשה דכבוד התורה מ"ט שלא ידחה עדות באיסורים, **ועוד הקשה** דלכאו' מאידך גיסא יל"ע שלא ידחה עשה דכבוד התורה גם עשה קל של ועמדו ב' האנשים דבפשטות עשה דכבוד התורה אינו שעל הת"ח עצמו אלא לאחרים לנהוג בו כבוד ולא הוא על עצמו וגם אם יש לו דין לנהוג בעצמו כבוד מ"מ בפשטות אם לא עשה כן אינו מבטל מצות עשה, וא"כ מ"ט דחי לעשה מפורש של ועמדו האנשים, **וביאר הפרי יצחק** צ"ל דכל דברי הגמ' הכא מוסבים על ענין כבוד הבריות ולא על מצות כבוד התורה, אלא שהטעם לכבוד הבריות יכול להיות מכמה סיבות יש שכבוד הבריות הוא 'בעצם' כמו בכלאים שלהיות ערום ברחוב העיר זהו בעצמו חסרון בכבוד הבריות, אבל בענין של דין הרי כבוד הריות תלוי בכבוד התורה דמאחר שהוא חסרון בכבוד התורה לכן הוי חסרון בכבוד הבריות ובזה יש חילוקי דינים בין דחיה של איסורים לממונות וכו', ובענין זה נחלקו הראשונים גבי השבת אבידה האם כבוד הבריות תלוי בכבוד התורה [כשיטת הריטב"א וסיעתו] או שהוא תלוי בכבוד הבריות דעלמא כאדם חשוב דעלמא [רמב"ם וסיעתו] עי"ש בפרי יצחק שהאריך הרבה בזה.

**טז) "עשה דכבוד תורה עדיף"** בפשטות כוונת הגמ' דעשה חמורה דוחה לעשה קלה כמו עשה שיש בו כרת (פסחים נט) או עשה דרבים (ברכות מז) **והקשו האחרונים** [עיין **שער המשפט** (י"ז סק"א) **טורי אבן** (מגילה כח) **שאגת אריה חדשות** (סי' י"ב)]מהא דאיתא בגמ' בכתובות (מ, א) "היכי אמרינן ניתי עשה ונדחי ל"ת כגון מילה בצרעת כו' אכל הכא אי אמרה דלא בעינא מי איתיה לעשה כלל" והיינו שעשה שאפשר לבטלה ע"י מחילה אפילו לא מחל לא אלים לדחות לל"ת, ולפ"ז ה"נ אמאי דוחה עשה דכבוד תורה לעשה דועמדו, והא קי"ל (קידושין לב, א) הרב שמחל על כבודו כבודו מחול, [ובאמת בתומים (סי' כח) כתב שלפנים משורת הדין מצוה שימחול על כבודו ויעיד, וכמו שאמר דוד ונקלתי עוד מזאת והייתי שפל בעיני, וע"ע בפ"ת סי' כח' סקט"ו] **ויש שרצו** להוכיח מכאן שעשה שועמדו האנשים אי"ז אלא אסמכתא בעלמא כשיטת הסמ"ע סי"ז אכן בתומים (סי' י"ז סק"א) והכיח שהוי עשה גמור, **ובטורי אבן** כתב ע"פ הריב"ש בתשובה (סי' ר"כ) בשם הראב"ד דאע"ג דהרב שמחל על כבודו כבודו מחול, היינו במידי דלית ביה בזיון, אלא באותן דברים שחייב אדם לנהוג כבוד לרבו כגון לעמוד מפניו וכיוצא בזה יכול למחול, אבל על בזיונו אינו יכול למחול, **ובפרי יצחק** (שם) הקשה שתלוי ד"ז במחלוקת הראשונים האם יכול הזקן להשיב אבידה לפנים משורת הדין ושיטת הרמב"ם והשו"ע (סי' רס"ג) שיכול לעשות כן לפנים משורת הדדין וא"כ ה"ה הכא יכול למחול, עי"ש. **ועוד כתב בטורי אבן** שעדיף עשה חמור לדחות עשה קל מעשה דוחה ל"ת והראיה שעשה חמור דוחה לעשה קל גם לא בעידנא משא"כ עשה שאינו דוחה ל"ת אא"כ הוא בעידנא וממילא ה"ה שיכול לדחות עשה חמור לעשה קל גם במקום שאיתא במחילה, עי"ש. ובפרי יצחק תמה עליו בהרחבה וביאר דהכא אין הנדון מדין עשה דוהה עשה אלא מדין כבוד הבריות כמבואר בהערה דלעיל עי"ש.

**יז) אין עצה וכו'.** כתב **הרמ"א** (סי' כח' ס"ה) בשם רבינו ירוחם דבממון שאין ת"ח צריך לבא ולהעיד, הב"ד שולחים לו אנשים שיעידו בפניהם. [ע"ש בפוסקים בדין עד מפי עד] וקשה דא"כ גם באיסורים ל"ש טעמא דאין עצה ואין תבונה, שהרי סוף סוף יעיד בפני שלוחי בי"ד. ועיין בחידושי הבית מאיר דף לא משכ"ב.

**יח) בתוד"ה אבל.** במש"כ התוס' דמלך מעיד ג"כ במקום איסורא.**והקשה החת"ס** דא"כ משכח"ל קרבן שבועת העדות במלך בעדות אשה [ולהלן לא ע"א מבואר דאין קרבן]. **ובשו"ת חת"ס** (חו"מ סי' לא) תירץ דלדין שבועת העדות בעינן שיהיה לתובע זכות תביעה, ובמלך כיון דמצד הממונות א"צ להעיד אין תביעה, ורק משום חובותו כלפי שמיא צריך להעיד.

בא"ד. בענין כלאים והחילוק בין קו"ע ושו"ת אכמ"ל, ועיין ברמ"א (יו"ד ש"ג) דהא דלובש כלאים בשוק פושטן הוא דווקא אם ידוע לו עצמו. אבל אם רואה חבירו שלובש בשוגג כלאים א"צ להודיעו בשוק אלא יחכה שיגיע לביתו. והשאג"א סי' נח כתב שתלוי הדבר בשני תירוצי התוס', ועי' בפרי יצחק סימן נ"ג ובקה"י סי' כ"ו בהרחבה מדבריו ומדברי הרא"ו בקונטרסדברי סופרים שביאר יסוד הדין חלוק קו"ע משו"ת. עי"ש.

**ל"א ע"א**

**א) "אמר רב פפא לאפוקי מלך"** כתב רש"י שהעמידה הוי בזיון וברש"י בסנהדרין (י"ח ב) גבי כה"ג כתב שמה שבא להעיד הוא בזיון וצ"ב מ"ט לא כתב כמלך, ועיין בבית מאיר משכ"ב. ובריטב"א כתב משום דבזיון לילך להעיד. ובפרי יצחק (סי' נב) תמה על רש"י דמ"מ ישב בפני ב"ד, ועיין בר"ן בסנהדרין יט, משמע דלא ישב משום דאין שם עשה דכבוד תורה עדיף, ועיין ברש"ש ובר"ח (על גליון הגמ' יומא ע"ד) דמלך פסול לעדות כדכתיב בית דוד דינו לבקר משפט ואין עד נעשה דיין ועי' בדבר אברהם ח"ב סי' לב, ובקה"י סי' כה. [הרחבה אות יט]

**ב) כתב הרמב"ם** (שגגות פ"י) דמשכח"ל קרבן שבועת העדות במלך, וצ"ע מהכא, וע"ק שסותר עצמו ממה שפסק (פ"ג ממלכים) שמלך אינו מעיד. וכן גם בפ"י משבועות דאינו חייב קרבן שבועת העדות ועיין בש"ש (ז' א') ובמנ"ח (קכג) ובקה"י.

ובעיקר דברי הרמב"ם דגם אם העיד אין עדותו מועלת תמה המנ"ח (מ' קכג) הרי מה שלא מעיד הוא רק משום כבוד מלכות, אבל מ"טפסול בדיעבד. ועי' בכס"מ הלכות שגגות ובתוס' יוה"כ (יומא עד) ובדב"א סי' לב ובקה"י. [הרחבה אות כ].

**ג) "משחק בקוביא"** בתוס' משמע דעצם מה דמהני מדאו' זה מחייב. [ועי' בדב"א ח"ב סי' לב בשיטת הירושלמי דאפי' קרובים חייבים] והרשב"א תמה דלא מסתבר לחייב אם לא מהני העדות וחידש דפסולים דרבנן מהניא עדותן לתפיסה ועוד תי' מועלת עדותו שיתבייש ותלוי בדין גורם לממון ותמה מדין שכנגדו חשוד עי"ש. והענין גורם לממון עיין היטב באבי עזרי סוף הלכות שבועות. [הרחבה אות כא].

**בחידוש הרשב"א** דמהא דמהני העדות תפיסה סגי בזה לחייב קרבן שבועת העדות, הקשה הש"ש (ז' ג') מהא דמבואר להלן לג דבמעיד על חיוב שיש עליו קלב"מ אין קרבן שבועה, והרי גם שם מהני תפיסה ועי"ש מה שתי' ובאבנ"מ סי' צו ובדבר אברהם (ח"ב סי' לב אות י') ובקה"י. ובטעם הדבר דמהני תפיסה עיין היטב באו"ש פי' מעדות ובדב"א (באות ו') [הרחבה אות כב].

**ד) בגמ' ביומא (עד.)** דנה אם שבועה חלה על איסור דרבנן [גבי נשבע לבטל המצוה עי"ש], והביאה הגמ' ראיה מסוגיין דמשחק בקוביא פטור משבועת העדות ודחתה הגמ' "דלמא התם דכתיב אם לא יגיד" עי"ש יצ"ב מה הנדון בגמ' עיין ברעק"א (סי' קע"ט) וגם צ"ע מדוע הדמ' הביאה ראיה ממחלוקת הרי יש ראיה הפוכה ממ"ד חייב ועי"ש ברש"ש ובדב"א ח"ב סי' לב' [הרחבה אות כג]

**ה) מר סבר דון מינה ומינה**. עיין רש"ש.

**יט) "אמר רב פפא לאפוקי מלך"** ובטעם הדבר **פרש"י** משום שאם יעמוד בפני ב"ד הוי בזיון וכתיב שום תשים עליך מלך שתהא אימתו עליך. **ובחי' בית מאיר** הביא שבספר אור הישר הקשה מ"ט לא פירש רש"י דהבזיון הוא עצם הביאה לב"ד, ויש שתי' משום שהבי"ד יכול לבוא אליו, ועי"ש בב"מ מה שהקשה ע"ז. והביא הב"מ **מרש"י בסנהדרין** (י"ח ב) גבי כה"ג "זילותא היא לגבי כה"ג ליתי ולאסהודי לבע"ד" והיינו שעצם מה שבא להעיד הוא הזילותא, וא"כ צ"ע למה במלך פי' באופן אחר. **וביאר הבי"מ,** דהא דהוי בזיון ללכת לב"ד הוא רק אם הוא ת"ח, אבל ע"ה לא הוי בזיון ללכת לב"ד, אבל לעמוד הוי בזיון, אלא דאם הוא ת"ח עשה דכבוד תורה עדיף, ולכן במלך ממ"נ לא יעיד, אם הוא ת"ח גנאי הוא ללכת, ואם הוא ע"ה אין גנאי ללכת אבל יש גנאי לשבת. ולכן גבי כה"ג דסתמא הוא ת"ח כתב רש"י דהגנאי הוא ללכת, וגבי מלך הגנאי הוא לשבת. **ועיין בריטב"א ובר"י מגא"ש** שפירשו שגם במלך הטעם משום דבזיון לילך להעיד. **ועיין בפרי יצחק** (סי' נב) שתמה על רש"י דמ"מ ישב בפני ב"ד, **אמנם בר"ן** בסנהדרין יט, משמע דלא ישב משום דאין שם עשה דכבוד תורה עדיף, ועיין **ברש"ש** שזה תלוי בב' תירוצי תוס' לעיף ד"ה עשה, [אמנם יעו"ש בר"ן שכתב דמ"מ ב"ד צריכין למחול על כבודם ושמעון בן שטח שלא כדין עשה, ולפ"ז א"א לפרש כרש"י. ואמנם קשה למה היה צריך לבוא לדין עבדו, הרי גם על הביאור לב"ד נימא שום תשים עליך מלך כמו על עדות, וי"ל דאם בא לצורכו משום דינו אי"ז בזיון].

**ובר"ח** (על גליון הגמ' יומא ע"ד) כתב דמלך פסול לעדות כדכתיב בית דוד דינו לבקר משפט ואין עד נעשה דיין עכ"ל. ועי' משכ"ב **בדבר אברהם** ח"ב סי' לב, **ובקה"י** סי' כה.

**כ) כתב הרמב"ם** (שגגות פ"י) דמשכח"ל קרבן שבועת העדות במלך, וצ"ע מהכא, **וגם ברמב"ם** עצמו הוי סתירה שפסק (פ"ג ממלכים) שמלך אינו מעיד. וגם בפ"י משבועות פסק דמלך אין חייב קרבן שבועת העדות "שאילו העידו אין מחייבין בעדותן ממון" עי"ש. ובישוב הסתירה **עי' בש"ש** (ז' א') דבדיני נפשות מלך מעיד משום דאין עצה ומשכח"ל נ"מ בממון לגבי הירושה, **ובמנ"ח** (קכג) כתב נ"מ בעדות אשה. **והקה"י** תי' ע"פ הר"ח המובא לעיל דכל הפטור משום דינו לבוקר משפט, ואין עד נעשה דיין, אבל באיסורים שהוא הוראת איסור והיתר ולא משפט אין חסרון זה.

**ובעיקר** דברי הרמב"ם שכתב דגם אם העיד אין עדותו מועלת **תמה המנ"ח** (מ' קכג) הרי מה שלא מעיד הוא רק משום כבוד מלכות, אבל מהיכי תיתי לפסול בדיעבד. **ועי' בכס"מ** הלכות שגגות שכתב דהרמב"ם מחלק בין מלכי ב"ד למלכי ישראל, ותמה עליו **בתוס' יוה"כ** (יומא עד) דחילוק זה איתא בסנהדרין יט לגבי "דן ודנין אותו" וזה מתקנה דרבנן משום מעשה דינאי, אבל הא דלא מעיד מוכח בסוגיין דהוא דאורייתא וא"כ אין לחלק בזה בין מלכי ישראל למלכי ב"ד, וכן בכס"מ פ"ג ה"ז ממלכים מדייק מהרמב"ם דמלכי ב"ד נמי אינן מעידין. אולם יעוי' במאירי בהוריות ז' שכתב כהכס"מ דמלכי ב"ד מעידין. וצ"ע מסוגיין. **ועי' בדב"א** סי' לב. **ועיין בקה"י** שכתב ע"פ הר"ח הנ"ל דאין עד נעשה דיין ולכן פסול בדיעבד, וברמב"ם פ"ג ממלכים ופי' מעדות משמע דפסולו של מלך להעיד הוא מדרבנן, פי' הקה"י דזה בעדות איסורים ורק במלכי ישראל משום מעשה דינאי. ועי' בדב"א שמבאר באופן אחר.

**כא) "משחק בקוביא"** בדעת ר"פ דמשחק בקוביא חייב כיון דמדאורייתא מחזא חזיא, **עי' בתוס'** שכתבו דאזלינן בתר דרבנן לחומרא ולא לקולא, ומשמע דכל שמדאורייתא מהניא עדותו אע"פ שמדרבנן לא מהני מידי מ"מ חייב. [ועי' בדב"א ח"ב סי' לב שהבין בדברי הירושלמי המובא ברשב"א דף לה דאפי' קרובים חייבים קרבן שבועה"ע אע"פ שלא מהניא עדותן לכלום, ושם צ"ע דהרי גם מדאורייתא לא מהני, אמנם הבנת הדב"א צ"ע מהרשב"א כאן דפשיטא ליה דלא מתחייבים אם לא מהני מידי, ובע"כ הרשב"א דף לה מיירי בקיבל עליו קאו"פ, וכמו שכתב במראה הפנים על הירושלמי, עי"ש]. **והרשב"א הקשה** דלא מסתבר לחייב אם לא מהני העדות מידי, **ולכן חידש** דפסולים דרבנן מהניא עדותן לענין דאם תפס לא מפקינן מיניה. עוד תירץ דפסול עדות ג"כ מועלת עדותו שיתבייש הלה ויודה, אלא דזה תלוי בפלוגתא דע"א בשבועה אם גורם לממון כממון דמי ובזה פליגי ר"פ ורב אחא בר יעקב. ושוב הקשה הרשב"א הא חזינן דבשכנגדו חשוד והתובע לא חשוד אין חיוב שבועה דמי יימר דמשתבע, וא"כ כ"ש כאן דאין מבקלין עדותו כלל.

**ובמה** שהקשה משכנגדו, **יעוי' ברש"י** להלן ל"ב ב' דהמי יימר דמשתבע הוי כגורם לממון ותלוי בפלוגתא דגורם לממון, וא"כ א"א לומר שהקשה על הפירוש השני [דהרי לפירוש השני באמת זה תלוי בהך פלוגתא], ובזרע אברהם סי' ל"ד כתב דגם תירוץ הראשון של הרשב"א רק למ"ד גורם לממון כממון, ולפ"ז לק"מ קושית הרשב"א, ובע"כ לומר חדא מתרתי, או דהרשב"א לומר דלא כרש"י דמי יימר דמשתבע פטור לכו"ע [ול"ד לשבועת הנתבע דשם אם לא יעשה כלום ישלם, משא"כ כאן אם לא ישבע התובע לא יטול], או דקושיתו לפירוש הראשון דסובר דלפירוש הראשון לכו"ע חייב, ואי"ז תלוי בדין גורם לממון, [ופירוש זה דוחק דמשמע שהרשב"א הקשה לשני הפירושים]. **ובאבי עזרי** סוף הלכות שבועות כתב דכל הפלוגתא בגורם לממון אינה מצד שיש צד שיפטר, אלא סברת הפוטר הוא דכיון שלא הוי חיוב ממון, אלא רק חיוב שבועה שממילא אם לא ישבע יהיה חיוב ממון נצמח ממנו, אין ע"ז קרבן שבועת העדות, וכתב דלפ"ז כאן שמועיל תפיסה א"ש לכו"ע. [ותמוה דלכאו' זו גופא קושית הרשב"א בסוף שג"ז תלוי בפלוגתא]. **ובאבי עזרי הביא דברי הגר"א** בחו"מ סי' צ"ב סק"כ, שהוכיח מדין שכנגדו דמעיקר הדין אין חייב ורק רבנן תקנו שבועה והבין האבי עזרי כוונת הגר"א דאם מדאורייתא יש דין מתוך הרי מהני תפיסה וא"כ יתחייב כמש"כ הרשב"א, אמנם י"ל בכוונת הגר"א כמש"כ התומים שם סק"י דהקושיא לר"פ דאם מדאורייתא מהני אע"ג דמדרבנן לא מהני חייב קרבן שבועה, א"כ גם בחשוד נימא כן.

**כב) בחידוש הרשב"א** דמהא דמהני העדות תפיסה סגי בזה לחייב קרבן שבועת העדות, [וי"ל דבזה גופא נחלק רב אחא בר יעקב אמנם בנחל יצחק סי' לד כתב דהמחלוקת האם מהני תפיסה ע"ש, ועי' בדבר אברהם סי' לב] **הקשה הש"ש** (ז' ג') מהא דמבואר להלן לג דבמעיד על חיוב שיש עליו קלב"מ אין קרבן שבועה, והרי גם שם מהני תפיסה (כמש"כ רש"י ב"מ צא א'). **ותירץ** דרק הכא שמעיקר הדין מדאורייתא נאמנים לומר ויש ע"ז תורת עדות, ורק דמדרבנן אין נ"מ בעדות, לזה סגי בנ"מ של תפיסה, אבל בקלב"מ שכל עיקרה של עדות רק לתפיסה לא מקרי זאת עדות לחייב ע"ז קרבן שבועת העדות. וע"ש ובאבנ"מ סי' צו משה"ק ע"ז ומלואי שמעתתא בהרחבה שם ואכמ"ל. **ובדבר אברהם** (ח"ב סי' לב אות י') כתב ליישב דהנה הרשב"א הקשה על פירושו השני דהחיוב משום דשמא הלה יודה, דא"כ למה בקרובים אין קרבן שבועת העדות, ותירץ דקרובים אינם במצות הגדה, ולפ"ז י"ל דה"נ במקום שבעדות מועילה רק לתפיסה אינו חייב להעיד, משא"כ בפסולין מדרבנן חייבים להעיד כיון דמדאורייתא מהני עדותן. [ודבריו צ"ע לכאו', דמ"מ בתר הדרבנן למה לא נפקע חיוב העדות, ויש לבאר דהיכא דמעיקר הדין לא מהני אלא לתפיסה נמצא דאין העדות כל חיוב גמור, משא"כ כאן דעכ"פ נשתייר מהנאמנות על חיוב גמור נ"מ לתפיסה, וע"ע בקה"י].

**ועיין באו"ש** פי' מעדות שהטעם דבעדות פסולים מהני תפיסה הוא משום דדמי לגזל דדבריהם דאין מוציאין כדאיתא להלן מא' א' דמה"ט בשבועת היסת אי לא נשבע א"צ לשלם. והדב"א (באות ו') כתב דלא נ"ל דברים אלו. ונראה לדון בזה, דבמציאת קטן עצם הזכיה מדרבנן, וכן בשבועת היסת החיוב תשלומין אם אינו נשבע אי"ז מחמת בירור, אלא שהטילו חיוב להשבע או לשלם ונמצא דעיקר החוב הוא דרבנן [ואכמ"ל] משא"כ בפסולי עדות דרבנן דרבנן פסלו רק את "הבירור" וממילא מעיקר הדין צריך לשלם.

**כג)** **בגמ' ביומא** (עד.) דנה אם שבועה חלה על איסור דרבנן [גבי נשבע לבטל המצוה עי"ש], והביאה הגמ' ראיה מסוגיין דמשחק בקוביא פטור משבועת העדות אלמא דרבנן פוטר מהדאורייתא, ודחתה הגמ' "דלמא התם דכתיב אם לא יגיד" ופרש"י דבעינן הגדה המועלת. **ולכאו' צ"ב** מה ההו"א, ולכאו' הנדון הוא האם ע"י הדרבנן נחשב ל'עד' וקרינן ביה והוא עד או לא. ולפ"ז למסקנא לכו"ע יש עליו שם עד אלא שמ"מ לא מהני עדותו. אמנם הגרעק"א (סי' קע"ט) נוקט דהמחלוקת היא אם מדרבנן הפקיעו שם עד, ומיירי במעיד שמת בעלה, דבזה עדותו מועלת, [אמנם כבר כתב הגרעק"א דביומא לא משמע כן, ועכ"פ להו"א יתכן לפרש כן] אולם צ"ע להו"א ביומא דאדרבה ליתי ראיה ממ"ד דמשחק בקוביא חייב אלמא דרבנן לא מפקיע דאורייתא ומאי פריך ממחלוקת. [ועי"ש ברש"ש ועי' בדב"א ח"ב סי' לב'. וא"נ דגם בהו"א סברה הגמ' דהנידון משום דאין העדות מועלת, [ומאן דמחייב סבר דמהני תפיסה כמש"כ הרשב"א] אע"פ שמדאו' מועלת א"כ מוכח שאזלי' בתר התועלת מדרבנן ודחתה הגמ' שבעי' שיועיל בפועל עי"ש בריטב"א.

**כד) מר סבר דון מינה ומינה**. **הקשה הרש"ש** א"כ גם נשים ופסו"ע יתחייבו במושבע מפני עצמו, ולכאו' י"ל דודאי בעינן "והוא עד" דזו עיקר הפרשה ו"א למילף ממק"א דין שונה, ורק צורת השבועה איכא למילף.

**ל"א ע"ב**

**א) תוד"ה מההיא.** "שבועת ביטוי תוכיח שעשה בו נשים כאנשים ופטר בו מושבע מפי אחרים", מבואר בתוס' שבשבועת ביטוי היה שייך מושבע מפי אחרים, ועיין ברשב"א בב"ק (נ"ו א).[הרחבה אות כה]

**ב) היכי דמי שגגתה אם זדון העדות וכו'.** עיין לעיל כו: ובתוס' ובמהרש"א שם.

**ג) במשנה. "או שאמרו אין אנו יודעין לך עדות משביע אני עליכם**" וכו'. עיין ברמב"ן דמיירי חוץ לבי"ד והר"ן תמה על כך ונקט דמיירי בבי"ד ואין בזה חוזר ומגיד, ועי"ש ב' טעמים מ"ט לא הוי חוזר ומגיד [הרחבה אות כז]

**ד)** **הקשו הראשונים** למה נקטה המשנה אמר אמן, והרי אפי' מושבע מפי אחרים חייב, ועיין בתוס' וברמב"ן וברשב"א ועיין בחזו"א בביאור הדברים וע"ע בר"י מגא"ש ביאור בקושית הראשונים הנ"ל. ועיין היטב בקושית הרשב"א על הרמב"ן ובחזו"א (סי' ו' סק"ה) בישוב הקושיא. [הרחבה אות כח].

**ה) ברש"י ד"ה הואיל.** עיין היטב בדברי רש"י בחילוק בסיפא בין השביע חמש פעמים בב"ד להשביע חוץ לב"ד, ובביאור דברי רש"י עיין בנתיבות (כט ג') ובחזו"א (סי' ו' סק"ג) [הרחבה אות כט].

וב**ריטב"א** כתב דלשיטת הרמב"ם דגם שתיקה הרי היא ככפירה א"ש דהרי כבר כפר ושוב אין יכולין לחזור ולהודות. וקשה דמה בכך "דאינו נאמן" לומר 'איני יודע' משום חוזר ומגיד, והרי בפועל לא מעיד ומפסיד להלה [הרחבה אות כט].

**ו) "אר"ש מה טעם" וכו'.** בהא דאמר ר"ש דאם כפר בב"ד אינו יכול להעיד, פירשו רוב הראשונים דהטעם משום דאין חוזר ומגיד. אמנם הר"ן שדעתו דבאומר איני יודע חוזר ומגיד פירש באופן אחר, דכיון שנשבע שלא יודע אם אור שם אח"כ יודע אני אינו נאמן דאין אדם משים עצמו רשע. אלא דלפ"ז תמוה טובה למה בכפרו מחוץ לב"ד אמר רש"י דיכולים לעיד והרי נשבעו לשקר ואין אדם משים עצמו רשע, ועיין בריבט"א שעמד בזה ותי' ב' תירוצים ועיין בקה"י (סימן כז) שהקשה על דבריו וביארם.

**ועיין היטב בהקצה"ח** (כח ח') שהביא דבעבודת הגרשוני ובתומים דנו בכך גם בלא דברי הר"ן והריטב"א, ועי"ש כמה ביאורים. ועיין בנתה"מ ובמשובב ובחזו"א (חו"מ ס"ו) [הרחבה אות ל].

**כה) תוד"ה מההיא.** "שבועת ביטוי תוכיח שעשה בו נשים כאנשים ופטר בו מושבע מפי אחרים", מבואר בתוס' שבשבועת ביטוי היה שייך מושבע מפי אחרים, **ועיין ברשב"א בב"ק** (נ"ו א) דמבואר דמושבע מפי אחרים שייך רק אם יש לו תביעה על השני, דאל"כ אין שייכות בין השבעת המשביע לבין הנשבע, [ועי"ש בתוס' שתירצו קושית הרשב"א באופן אחר]. [ובעיקר המבואר בסוגיא דילפינן מק"ו לחייב קרבן, עי' בגה"ש שהקשה מהריטב"א במכות שהביא פלוגתא בזה. ועי' בתוספתא פ"ג שיש מחלוקת תנאים בזה, ועי' באבי עזרי ה' שבועות משכ"ב].

**כו) היכי דמי שגגתה אם זדון העדות וכו'.** לעיל כו' ב' מקשה אברייתא דהאדם בשבועה פרט לאנוס, דהיכי משכח"ל שבועת בטוי לשעבר, אי דידע מזיד הוא אי דלא ידע אנוס הוא. ומשני באומר יודע אני ששבועה זו אסורה ואיני יודע שחייבין עליה קרבן, ובתוס' הקשו למה הקשה כן אברייתא לקשי אמתניתין דידן, עי"ש בתירוצם ובמהרש"א משכ"ב.

**כז) במשנה. "או שאמרו אין אנו יודעין לך עדות משביע אני עליכם**" וכו'. **כתב הרמב"ן** דע"כ מיירי שאמרו אין אנו יודעין מחוץ לב"ד, דאם אמרו זאת בב"ד שוב אין חוזרין ומגידין וא"כ בשעת השבועה כבר פסולין הן לעדות ולא יתחייבו קרבן, אע"כ דאמרו זאת חוץ לב"ד, ולרבנן צ"ל דאח"כ כפרו ב"ד, ולר"מ סגי בכפירה חוץ לב"ד. **והר"ן הקשה** דלא משמע דכפרו אח"כ בב"ד וא"כ לא אתיא כרבנן, וגם כר"מ לא אתיא דלא משמע דמיירי דוקא חוץ לב"ד, **ולכן מפרש** דלא השיאתם תורה עון באין אנו יודעים אלא בתר אלה, ואע"ג דאמרינן עדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן בב"ד ואין חוזרין ומגידין, שאני התם דכבר נגמר עדותן אבל בע"פ אין עדותן נגמר אלא בתר השבעת תובע [הנה לכאו' כוונת הר"ן היא רק כלפי אמירת איני יודע ולא בגוונא שמעידים בפירוש וא"כ צ"ב מה הקשה משטר ששם יש עדות ול"ש לומר דדרכם להישמט וצ"ע ואולי הכוונה היא דבשטר נמי מצאנו שאם לא פרטו שהיה תנאי וכד' חשיב עדות וחוזר ומגיד עי"ש], עוד כתב הר"ן דאיני יודע אי"ז כלל הגדת עדות ואין בזה דין אין חוזר ומגיד, עי"ש.

**כח)** **הקשו הראשונים** למה נקטה המשנה אמר אמן, והרי אפי' מושבע מפי אחרים חייב, עי' בתוס' וש"ר. **וכתבו תוס'** דנקט אמן כדי לקצר וה"ה אם אמרו אין אנו יודעין עדות, ומשמע דבשתיקה פטור, וכן מפורש ברש"י. **והרשב"א** ביאר בדברי רש"י דאמן לאו דוקא אלא שהראו שמקבלין ע"ע את השבועה. **והרמב"ן** הקשה דבמקבל את השבועה הוי כעונה אמן, ואין נ"מ אם אמר אמן או הן וכיו"ב, וכמש"כ הרמב"ם פ"ב ה"א משבועות.**וביאר החזו"א** (סי' ו') דזה מדין ידות שבועה, **ותירץ הרמב"ן** דמיירי שהשיב אין אני יודע דבכה"ג לא חשיב כמקבל שבועה אלא ככופר וחייב. **אמנם הרמב"ן** עצמו סובר שאפי' בשתיקה חייב [מיהו באמר איני מקבל ודאי פטור, ש"ך סי' כח סק"ג וכ"ה מפורש בלשון רמב"ן] **והקשה הרשב"א** א"כ למה האריך התנא לומר "אין אנו יודעין" ואח"כ משביע, לימא דהוא מעיקרא השביעם שיבואו ויעידו ואמרו אמן, אבל לדברי רש"י א"ש, דרק מפני שאמרו קודם בעינן אמן, אבל אם לא היו מקדימים גם רש"י מודה דשתיקה כקבלה. ובריטב"א ל"מ כן, שכתב להוכיח כרש"י מהא דלא אשתמיט בשום דוכתא לומר דחייב בשתיקה. **ובישוב** קושית הרשב"א על הרמב"ן כתב **החזו"א** (סי' ו' סק"ה) עפי"מ שנקטו אחרונים דיש ב' סוגי שבועות בשבועת העדות א) שבועה שאינו יודע. ב) שנשבע שאם יודע יעיד, ובשבועה זו עבירת השבועה הוא רק בשבא לב"ד וכפר, והנה קושית הרשב"א היא שנעמיד באופן השני [דאם לא אמרו מתחילה שאינם יודעים אין הדרך שישביעם שאינם יודעים אלא רק שיבואו ויעידו וכלשון הרשב"א] ובזה י"ל דפשיטא שצריך ב"ד ולא הוצרכה המשנה להשמיענו אלא באופן הראשון שג"כ צריך כפירה בב"ד.

**וישוב נוסף** על קושית הראשונים למה נקט אמן מבואר בר"י מיגש וכ"ה ברמב"ם פ"ט ופ"י משבועות, דבמושבע מפי אחרים גם השבועה עצמה צריכה להיות בב"ד [ולא רק הכפירה] וכיוןד המשנה מיירי מחוץ לב"ד [כמש"כ הרמב"ן] לכן בע"כ דאמר אמן, דאל"כ לא מהני מידי מה שהשביעוהו אחרים. ויעו"ע בר"י מיגש שמחלק בין עונה אמן לנשבע בפיו, דבעונה אמן לא מתחייב חוץ לב"ד אף לר"מ, ורק בנשבע בפיו אז מתחייב לר"מ מחוץ לב"ד, ולרבנן הסתפק הרי"מ אם מתחייב כשכפר אח"כ בב"ד או אפי' כשכפר יהיה פטור דכבר נגמרה השבועה קודם והיה זה מחוץ לב"ד.

**וברמב"ן** כתב דהא דקתני מושבע מפי עצמו הוא לרבותא דסיפא דאפי' במושבע מפי עצמו בעינן שלא יודה בב"ד, והיינו דאע"ג דר"מ מחייב אף בכפירה חוץ לב"ד היינו דוקא בלא בא כלל אבל בהודה פטור. ולא דמי לפקדון שאפי' חזר והודה חייב דבעדות חוץ לב"ד כפירת דברים בעלמא הוא. וכ"כ תוס' הרא"ש ועוד ראשונים. **וצ"ב** דא"כ למה אם לא הודה חייב. **ובחזו"א** כתב דעיקר העבירה כמה שע"י כפירתו משתמט, וא"כ אם בסוף העיד הוי רק באיחור זמן, משא"כ בפקדון בכל שעה אצלו ולא מתקן את העבר.

**כט) ברש"י ד"ה הואיל.** הנה בחילוק בסיפא בין השביע חמש פעמים בב"ד להשביע חוץ לב"ד, כתב רש"י דמיירי אפי' בשתקו והוקשה לרש"י א"כ למה בב"ד אין יכולין לחזור ולהודות, **וכתב הריטב"א דלשיטת הרמב"ם** דגם שתיקה הרי היא ככפירה א"ש דהרי כבר כפר ושוב אין יכולין לחזור ולהודות. אמנם רש"י כתב דבכל שתיקה יש ספק אם הוי כפירה או הודאה, ובב"ד יש ממ"נ דאם הוי כפירה א"א לחזור בהם דאין חוזר ומגיד ואם אינן כופרים הרי הן מושבעין ועומדין ומה זה שבועה על שבועה. **ובריטב"א** כתב דאם הודה אין יכולין לחזור ולכפור דהוי חוזר ומגיד.אמנם צ"ע דמה בכך "דאינו נאמן" לומר 'איני יודע' משום חוזר ומגיד, והרי בפועל לא מעיד ומפסיד להלה, ומשמע לכאו' דסובר הריטב"א שכל שכפירתו אינה שוללת שיחזור ויעיד אינו חייב. והנה בריטב"א בכתובות (יח:) הביא הריטב"א י"א דהמקור שאין חוזר ומגיד הוא מהא דיש קרבן שבועת העדות ואם יכול לחזור ולהגיד היה פטור. אמנם הריטבא חולק ע"ז וסובר דסגי בכפירה גרידא. וצ"ע מדברי הריטב"א הנ"ל.

בביאור דברי רש"י **עיין בנתיבות** (כט ג') ובחזו"א (סי' ו' סק"ג) ביאר דברי רש"י דבאמת א"א לחייב חמש חטאות על כפירה אחת, ובע"כ כל צד החיוב הוא שיש כפירה נפרדת על כל שבועה [אבל בתחילה הודה ולבסוף כפר, אע"פ שכופר על חמש א"א לחייבו חמש, וזו כוונת רש"י "ומה זו שבועה על שבועה", היינו לא מדין אין שבועה חלה על שבועה אלא דרבוי השבועות לא סיבה לחייבו בחטאות חלוקות אא"כ התרבו הכפירות] וא"כ אם זה בב"ד א"א לחייבו דאין חוזר ומגיד. והוסיף החזו"א דלכאו' הרי אם מודה היה נאמן וא"כ עדיין כשר לעדות, אמנם זה אינו, דאם היה מודה היינו מקבלים אותו מחמת שתולים שבאמת הודה, אבל השתא אגלאי מילתא שכפר, ואע"פ שאם היה משקר שהודה היינו מקבלים עדותו מ"מ עתה ידוע לנו שכלפי שמיא היה פסול גם קודם. ומבואר מדברי החזו"א שאין באמת ספק, אלא אם הודה בפועל נקטינן שכבר קודם הודה, ואם כפר תלינן דמלכתחילה כפר, אמנם בהג"א מבואר דאף אם הודה אחר שתיקה ה"ז פסול דשמא כפר ואין חוזר ומגיד, ומשמע דמה שאומר לבסוף אינו מברר מה היה בתחילה, ולפ"ז לכאו' גם בכפר לא מתברר מה היה בתחילה [ודוחק לחלק בין הודה לכפר ונימא דיותר נוטה שכפר וע"ז מהניא הוכחה].

**ל) "אר"ש מה טעם" וכו'.** בהא דאמר ר"ש דאם כפר בב"ד אינו יכול להעיד, פירשו רוב הראשונים דהטעם משום דאין חוזר ומגיד. **אמנם הר"ן** שדעתו דבאומר איני יודע חוזר ומגיד פירש באופן אחר, דכיון שנשבע שלא יודע אם אור שם אח"כ יודע אני אינו נאמן דאין אדם משים עצמו רשע. אלא דלפ"ז תמוה טובה למה בכפרו מחוץ לב"ד אמר רש"י דיכולים לעיד והרי נשבעו לשקר ואין אדם משים עצמו רשע, וכבר עמד בזה הריטב"א ותירץ בב' אופנים א- "וי"ל דלאו ברשיעי עסקינן שיאמרו עתה בבית דין שנשבעו לשקר אלא שיאמרו שהיו שכוחים באותה שעה ונזכרו דבהא ודאי נאמנין", ב- "עוד י"ל דאפילו אומרים עכשיו בשקר נשבענו פלגינן דיבורא ומהימנינן להו בגופה של עדות ואין נאמנין לומר שנשבעו על שקר דהא תרי ענייני נינהו ובתרי גופי פלגינן דיבורא...ואם כפר בבית דין אף על פי שחזר והודה ונשבע חוץ לבית דין אינו נאמן דכיון שהגיד בבית דין שוב אינו חוזר ומגיד". ועיין בקה"י (סימן כז) שכתב להעיר בדברי הריטב"א דאם יכול לטעון ננכרתי וכד' מאי שנא לענין חוס=זר ומגיד בפני בי"ד שאינו יכול לומר כן ולא יהיה בכה"ג פסול של חוזר ומגיד, וביאר הקה"י שהחילוק הוא דבגוונא של חוץ לבי"ד אנו באיפ לפסול לאת ההגדה שניה מדין שבועת שקר ובכה"ג הוי פסול בגברא וא"א לפוסלו אא"כ ידוע לנו שהוא שיקר בודאות ולכן אינו נפסל שאפשר ששכח וכד', אבל בפני בי"ד שהנדון לפוסלו הוא מדין חוזר ומגיד א"כ אין על ההגדה חזקה שהיא טובה או לא ובפשטות אנו רואין כאן חוזר ומגיד ואינו נאמן לומר שחכחתי דלא יהיה חוזר ומגיד עי"ש.

**והנה הקצה"ח** (כח ח') הביא **דבעבודת הגרשוני ובתומים** דנו בכך גם בלא דברי הר"ן והריטב"א, אלא כקושיא בפנ"ע למה ברישא יכול להעיד אחר שנשבע לשקר והרי נפסל כבר לעדות, ואע"ג דאם מודה לא עובר על שבועת העדות, מ"מ עובר על שבועת ביטוי, או שבועת שקר. [הגרע"א כתב שבועת ביטוי, ובתומים כתב או שבועת ביטוי או שבועת שקר] **וכתב התומים** דאם מיירי במושבע מפי אחרים א"ש, דכיון דהודה בב"ד א"כ לא עבר על איסור דהרי בשבועת בטוי לא התחדש דין מושבע מפי אחרים. **עוד כתב התומים** דמיירי הכא בהשביעם שאם יודעים שיבואו ויעידו ויאמרו אמן, ובכה"ג חייבים רק אם כופרים בב"ד, דבחוץ לב"ד אין כאן כלל כפירה דהרי רק קיבלו על עצמם לבוא ולהעיד ובאמת הרי העידו בסוף, ורק אם כופרים בב"ד אז הוא דעוברים על השבועה. **ובחזו"א** (חו"מ ס"ו) כתב לדון בעיקר מש"כ התומים דבנשבע שיבוא ויעיד אפשר לחייבו על חמש שבועות, דיתכן דכיון דאין שבועה חלה על שבועה לא חיילא שבועה שניה, ונהי דבשבועה ראשונה ג"כ חידוש הוא שחלה שבועה על מצוה, שאני שבועה ראשונה דבהכי חייבה תורה, אבל לא מצינו מקור לחייבו על כל שבועה ושבועה וי"ל דפטור כשם שבבטוי אינו חייב בנשבע להבא על כל שבועה. **עוד כתב החזו"א** (סק"ז) לדון בעיקר ההנחה דיש שבועת העדות באופן שנשבע שיבוא ויעיד. דנהי דכך הוא לשון המשנה ל"ג א' וכן משמע להלן ל"ה א', י"ל דהכוונה דמטיל אני עליכם בשבועה בעינן מניעתכם מלהעיד, אבל הכוונה אם תכפרו לי ידיעתכם שהרי אם יודה שיודע כבר יכפוהו ב"ד להעיד וע"ש שכן דעתו נוטה מכמה הוכחות.

**ובקצה"ח** כתב ליישב דבנשבע מחוץ לב"ד יכול לטעון שוגג הייתי, אבל בנשבע בב"ד שגם אם היה שוגג עבר על אם לא יגיד אינו נאמן לומר שהיה שוגג, [ע"ש שהאריך דמי שעבר עבירה אינו נאמן לומר שהיה שוגג, אבל אם להצד שהיה בשוגג אי"ז כלל עבירה נאמן לומר שהיה שוגג], **ובחי' רמ"ש ובקה"י** תמהו דגם באם לא יגיד אי"ז איסור כלל אם לא זוכר את השבועה דכל החיוב להעיד את מה שהוא יודע, ונראה כוונת הקצה"ח עפמש"כ הר"ן בריש פרקין דאם יתאמץ יזכר, ובכה"ג י"ל דחייב באם לא יגיד ומ"מ השבועה אינה שבועת שקר. וכתב הקצה"ח דהקשה אחיו דמ"מ העד שיודע בעצמו שלא שכח וכלפי שמיא גליא שנפסל להעיד א"כ אסור לו להעיד כמש"כ החו"י. ותירץ דכיון דאין מלקות בשבועת העדות [עי' להלן ל"ז א'] אין נפסל מדאורייתא לעדות, ולגבי דרבנן אינו נפסל עד שיכריזו עליו ומה שבפני ב"ד אינו יכול לחזור כתב הר"ן משום דאינו משים עצמו רשע, דאינו נאמן על "מעשה רשע" לכן ב"ד לא יקבלו דבריו.**ובנתה"מ** הקשה דמה שאין אדם שעבר עבירה נאמן לומר מזיד הייתי הוא משום שהיה לו להיזהר דאדם מועד לעולם דהא מטעם זה שוגג חייב כפרה, אבל בעדות ששכח ואינו עושה איסו ודאי אינו נאמן. **ובמשובב** כתב ע"ז דלאו זהו הטעם דאפי' אם טוען שהיה אנוס ג"כ אינו נאמן אע"פ של"ש בזה אדם מועד לעולם וגם א"צ כפרה, אלא הטעם משום שאם יש עבירה לפנינו לא מאמינים לו בשום התנצלות. **עוד הקשה הנתיבות** דגם מחוץ לב"ד עובר באם לא יגיד כמשסרב לבוא ע"פ שבועה, [עיין אמרי בינה עדות סי' ח'].

**לא) עיין במרדכי** שהביא בשם ר' מנחם שאם הטילו חרם שיעידו והעידו חוץ לב"ד ואח"כ באו להעיד בב"ד הפוך מקבלים עדותם. **והקשה** הרי נפסלו לעדות לכה"פ מדרבנן וכאן ל"ש לומר שוגג היינו. ותירץ דפלגינן דבורא הואיל ואינו נאמן לומד ששיקר וממילא תלינן שהיה שוגג, [משא"כ אם באו עדים לא תולים ששגג כיון שידוע לנו האיסור ולא פלגינן]. **והר"ן שחולק** וסובר דלא פלגינן היכא שצריך להוסיף פרט שהיה אנוס ותלוי בפלוגתת הראשונים בכתובות יח' ב' (ע"ש בתוס') אם בכה"ג פלגינן. **והנתה"מ** דחה דכיון דממ"נ ידעינן ששיקר לא פלגינן דהוי כידוע לנו ששיקר או בראשונה או בשניה ואין קיום לעדות השניה אא"כ נאמר ששיקר בראשונה. **ועיין לעיל** מדברי הריטב"א.

***דף לב ע"א***

**א) "עד שישמעו מפי התובע"** למדנו בגמ' שדין שבועת העדות היא רק בגוונא שתובעין אותו להעיד, וברמב"ם (פ"א מעדות) מבואר שהמצוה להעיד בדיני ממונות היא רק אם תובע אותו, והמקור מסוגיין וצ"ב מ"ט לא חייב להעיד מחמת האיסור של לא תעמוד על דם רעיך ומחמת מצוה של השבת אבידה, ועיין בזה בשער משפט (סימן כחס ק"ב) [הרחבה אות לב]

**ב) דאי לא תימא הכי גבי פקדון** **וכו'**. עיין ברשב"א (לקמן לג.) ובר"י מיגאש (לד.) דמבואר שגם בפקדון בעינן שיתבע אותו ויאמר לו תן לי פקדון שיש לי בידך, ועיין באבי עזרי (פ"ז ה"ג) ובחזו"י בשם הגר"ח [הרחבה אות לג].

**ג) רש"י ד"ה טובא הוי.** "אין שניהם יכולים לומר שש תיבות הללו בשעור זה", משמע דהשעור קבוע ולא לפי דבורו דהשתא. ועי' בדברי יחזקאל (כז אות כ') הרחבה בענין זה.

**ד) בהתחילו תכ"ד והמשיכו אחר כ"ד.** עיין בתוס' ובראשונים בביאור דברי הגמ'. ועיין בריטב"א דבמשנה כתב שבתכ"ד משכח"ל כפירה והודאה ובגמ' כתב דבכמה שבועות שבב"ד אין יכול לחזור בו דהוי אחר כ"ד [הרחבה אות לו].

**ה) "מר סבר ע"א כי אתא לממונא אתא".** עי' ברש"י דס"ל למ"ד זה דע"א מוציא ממון. והר"י מיגש מפרש דחשבינן ליה לממון הואיל וראוי להצטרף עם אחר להוציא ממון חשבינן ליה דאתי לממונא. ובביאור דברי הרשב"א עיין באבי עזרי (פ"ח ה"ח משבועות) ועי"ש שיסד דאם עיקר העדות היא על ממון לא איכפת לן במה שיכול להיפטר ואי"ז נחשב גורם לממון, והנה בב"ק ק"ה מבואר דגנב שכפר ואמר שהוא שומר חייב קרבן שבועת הפקדון משום דפוטר עצמו בגניבה ואבידה, והקשה הרעק"א למה לא מקרי גורם לממון שמא לא יגנב, ולהנ"ל א"ש. ועי"ש בשטמ"ק. בשם תוספות הרא"ש [הרחבה אות לז].

**ו) בדין דבר הגורם לממון.** עי' בריטב"א וברשב"א שאין דין זה שייך להא דבעלמא אם דיינינן דינא דגרמי, אלא כאן הוי נידון פרטי בהלכות שבועת העדות וברשב"א דריש לה מקרא עי"ש. וברמב"ן בדד"ג כתב דאע"ג דבשבועת העדות לכו"ע גורם דגורם פטור מ"מ בדד"ג חייב משום "דמי שדיה שני דברים הללו ועירבן חייב משום כלאים". ועיו בקצה"ח (סי' שפ"ו סק"ג) מה שהביא מהראב"ד [הרחבה אות לח].

***דף לב ע"ב***

**א) "ולימא ליה מי יימר דמשתבע".** ידוע מה שנחלקו הראשונים אם עד המסייע פוטר משבועה [עי' רא"ש ריש ב"מ], ולסוברים דפוטר משבועה, דנו אם פטור גם משבועת הנוטלים, ובתשובות מיימוניות לספר משפטים סי' סא נקט דפוטר, ועפ"ז הקשה למה כאן אין העד פוטר. ועי"ש מה שתי' ועיין בתוס' הרא"ש ה=בסוגיין ובעיקר מה דפוטר הע"א המסייע משבועה יל"ע דאין העד יכול לעשות ב' פעולות ועיין בשו"ת הרא"ש כלל יא המובא בש"ך סי' צ"ב סק"ח וע"ע בש"ך סי' פ"ז סקל"ה ובחזו"א (חו"מ ט' יט) [הרחבה אות לט].

**הקשו הראשונים** בע"א במיתת הבעל הרי צריכה האשה לישבע כדי ליטול כתובתה ומאן יימר דמשתבע.ועיין במאירי ובתוס' הרא"ש. והגרע"א כתב ע"ז ב' תירוצים. ועוד דן דכיון דמדאורייתא א"צ שבועה ממילא חייב קרבן שבועה מחמת הדאורייתא ודחה תי' זה ועיין בחת"ס (תחו"מ סי' ע"ה) ובאבי עזרי (סוף שבועות) [הרחבה אות מ].

**ב) הקצה"ח** סי' צ"ב סק"ב הקשה לשיטת המרדכי שיכול שכנגדו לקבל ע"ע שבועת חשוד, א"כ בשניהם חשודין עדין יכול הנתבע לקבל ע"ע שבועת התובע ויצטרך להישבע וא"כ גם למסקנא תקשה קושית הגמ' מי יימר דמשתבע. [הרחבה אות מא].

**לב) "עד שישמעו מפי התובע"** למדנו בגמ' שדין שבועת העדות היא רק בגוונא שתובעין אותו להעיד, ובעיקר דין עדות כתב **הרמב"ם** (פ"א מעדות) שהמצוה להעיד בדיני ממונות היא רק אם תובע אותו, ומקור הדברים הם מסוגיא להלן ל"ה ע"א "א"ר אלעזר אם לו יגיד כתיב אם לו לא יגיד ונשא עונו ואם לאחר לא יגיד פטור" עי"ש, אלא שהתם קאי על דין שבועת העדות כבסוגיין דחיוב השבועה הוא רק אם איכא תובע, אבל הרמב"ם כתב כן על כל הדין להעיד שאינו אלא א"כ תובע והיינו שכיון שאם אינו תובע אינו חייב קרבן הרי שאינו בכלל נשיאת עון וממילא שאינו חייב להעיד, **ותמה השער משפט** (סימן כחס ק"ב) מהא דאיתא בספרא (תו"כ קדושים פ"ד ה"ח) והביאו הרמב"ם במנין המצות לאוין רצ"ז והרא"ה בספר החינוך מצוה רל"ז והגהות מיימוני בפ"א מהלכ' רוצח (ע"ש אות ג') על הפסוק דלא תעמוד על דם ריעך מנין שאם אתה יודע לו עדות שאין אתה רשאי לשתוק עליו ת"ל לא תעמוד על דם ריעך, ועי"ש שכתב למוכח מכאן דלא תעמוד על דם ריעך בדיני ממונות הוא אסמכתא בעלמא, וכן משמע בר"פ הכונס (נו, א) דפריך דאורייתא הוא אם לא יגיד, וכן במתני' דפרק אחד דיני ממונות (לח, ב) מייתי קרא דאם לא יגיד ולא הוזכר הלימוד דלא תעמוד על דם רעך לענין חיוב עדות, אלא שכתב דיש להוכיח דחיוב עדות הוא מטעם הלאו דלא תעמוד על דם ריעך, מכך שנשים פטורות רק מקרא מיוחד ולכאו' מצות עשה שהזמן גרמא היא וע"כ דאיכא לאו [ועיין לעיל אות ? מה שדחינו ראיתו]. **והביא עוד השער משפט** משאלתות דר"א גאון בפרשת ויקרא (שאילתא ס"ט) שכתב "אילתא דאלו מאן דידע בסהדותא דחברי' מחייב למיזל ואסהודי ליה ואי לא מסהיד קאי באיסורא שנאמר ונפש כי תחטא והדר ושמעה קול אלה אלמא כי לא שמע שבועה נמי קאים בחטא, ותניא מנין שאם אתה יודע לו עדות שאין אתה רשאי לשתוק עליו ת"ל ולא תעמוד על דם ריעך". עוד הוכיח השער משפט מדברי ספר החינוך שיש חיוב להעיד גם ע"י תביעה של בי"ד עי"ש. **ויש לדון עוד** שחיוב עדות הוא מדין השבת אבידה, **עיין בשער משפט** דמשמע לו מדברי הטור והשו"ע דבלא תביעת הבעל דין אינו חייב להעיד אף מדרבנן, והקשה ע"ז מדברי **שו"ת הרא"ש** כלל צ"ט סי' ו' דמבואר שבהגדת הדין יש מצות השבת אבידה. ואמאי גרע חיוב עדות להעיד בלי תביעת הבעל דין דהוי נמי השבת אבידה, עי"ש. **ועיין בנתה"מ** (כ"ח סק"א) שכתב שמדאורייתא יש חיוב עדות מדין השבת אבידה, ולפ"ז לכאו' הוא דין גם בלא תביעה. ועיין בקצה"ח (שם סק"ג) שכתב במקבלים עליהם בע"ד עד שהדין הוא שאע"פ שאינו חייב להעיד מטעם "והוא עד" אבל מ"מ חייב להעיד משום מצות השבת אבידה.

**לג) דאי לא תימא הכי גבי פקדון** **וכו'**. **עיין ברשב"א** (לקמן לג.) שמחלק בין שבועת העדות לשבועת הפקדון באופן שיש עדים שיכולים להעיד, דבפקדון חייב משום וכחש כל דהו. **ובר"י מיגאש** (לד.) כתב דגם בפקדון בעינן שיתבע אותו ויאמר לו תן לי פקדון שיש לי בידך אבל אם נשבע קודם שתבע אותו פטור. וצ"ע מסוגיין. **וכתב האבי עזרי** (פ"ז ה"ג) דהכא ממעטינן רק שא"צ לתבוע בפיו, אבל בעינן לכה"פ שיהיה רץ אחריו, ורק זה מקרי וכחש, וכ"ה מלשון הרמב"ם פ"ז ה"ה גבי פקדון "כיצד כגון שקדם ואמר למה אתה הולך אחרי", ובזה ביאר דברי הרמב"ם שכתב דיכול לישבע לשלוחי, אלמא אם נשבע בלא שלוחו פטור. **וכן כתב החזו"י** שלפני כיובל שנים דיבר בזה עם מרן הגר"ח ז"ל ואמר כן בביאור הר"י מיגאש, והוסיף בביאורו דאם ליכא גלוי דעת דתובע אי"ז מוגדר "כפירה" דדילמא לא איכפת ליה מהממון, אבל מ"מ סגי בגלוי דעת, וכן למי שאינו שלוחו א"צ להאמין ולא מקרי כפירה, עי"ש.

**לד) ואי ס"ד בב"ד מי מחייב. עי' בתוס'** שהקשו דמשכח"ל בשבועה שאין אנו יודעים שיש לך ביד פלוני חטים ושעורים וכוסמין. עי' חי' חת"ס מה שתי' ע"פ מש"כ התוס' לעיל כה' ב' עי"ש. וע"ע בתומים ונתיבות סי' כט דהקשו דמשכח"ל באופן שאמר בתחילה איני זוכר ואח"כ יכול לחזור בו, ע"ש משכ"ב.

**לה) רש"י ד"ה טובא הוי.** "אין שניהם יכולים לומר שש תיבות הללו בשעור זה", משמע דהשעור קבוע ולא לפי דבורו דהשתא. ועי' **בדברי יחזקאל** (כז אות כ') הוכחה דלא אזלינן בתר דבור בינוני שלו אלא בתר דבור בינוני דעלמא. [ולגבי תפילה בשהה לגמור את כולה משערין באותה תפלה. כמבואר סי' קד]

**לו) בהתחילו תכ"ד והמשיכו אחר כ"ד. עיין בתוס'** מה שהקשו ותי' דיכול הראשון לחזור תוכ"ד של דיבורו של השני. ועיין ברמב"ן ושא"ר שהקשו מאי ס"ד של הגמ' דלכאו' תי' הגמ' פשוט וכתבו דהגמ' דנא שלא בתורת קושיא אלא כבירור הדין עי"ש בהרחבה. והנה **עיין בריטב"א** שא"א להעמיד הא דחייבים על כאו"א בב"ד וכגון שהשביען תכ"ד, דאמריתו שבועה שאין אתם יודעים לי עדות הוי טפי מכ"ד. ומוכח דאף שהתחיל תכ"ד לא מהני. **אולם הרמב"ן והרשב"א** במשנה כתבו לדון שבאמרו איננו יודעים והשביעם מיירי בב"ד וכגון שהשביען תכ"ד ויכלו לחזור בהם, אלמא הוי תכ"ד. **וכתב בדבר"י** (סי' כז אות יד) דסברת הרמב"ן היא או משום דכיון דהתחיל תכ"ד נחשב לתכ"ד. או דהטעם משום דיכול לחזור בו כ"ז שנשבעים אותו דחשיב כעסוקין בענין העדות. אמנם צ"ע דהריטב"א סותר א"ע, דבמשנה כתב שבתכ"ד משכח"ל כפירה והודאה ובגמ' כתב דבכמה שבועות שבב"ד אין יכול לחזור בו דהוי אחר כ"ד.

**לז) "מר סבר ע"א כי אתא לממונא אתא".** עי' ברש"י דס"ל למ"ד זה דע"א מוציא ממון. **והרשב"א הביא שהר"י מיגש** מפרש דחשבינן ליה לממון הואיל וראוי להצטרף עם אחר להוציא ממון חשבינן ליה דאתי לממונא. **וביאר באבי עזרי** (פ"ח ה"ח משבועות) שזהו הוכחה ממה שיכול להצטרף שגם כשהוא לחוד הוי עדות על ממון רק דלא סגי בהכי ואפשר לסלקו בשבועה, ואידך מ"ד (וכן למסקנא) ס"ל דעיקר נאמנותו על שבועה ורק דאם לא נשבע חייב לשלם ע"י הימנעותו משבועה וא"כ אין עיקר העדות על ממון. **וכתב** האבי עזרי דמזה מוכח דאם עיקר העדות היא על ממון לא איכפת לן במה שיכול להיפטר, ורק אם יסוד החיוב הוא משום שיכול להיגרם הפסד ממון [ולא שהעדות גופא היא על הפסד ממון] אז הוא דאמרינן דתלוי בגורם לממון.

אמנם בדברי הרשב"א שפירש בהמשך הסוגיא דקושיית הגמ' היתה דלא יתכן ד"מצטרף" הוי סיבה לחייב דהא עידי קנוי פטורין אף שראויין להצטרף. ובעדות קנוי ל"ש כלל סברת האבי עזרי מבואר שהרשב"א לא פירש כן דברי הר"י מיגש. אלא כוונת הר"י מיגש כלשונו, דכיון דחזי לאצטרופי דחזינן דעיקר עדותו אתיא לממון כדי להצטרף דסגי בזה לחייבו כיון דעדותו עלולה להצטרף לחיוב ממון. [ברם צ"ב דלפ"ז מוכח דאף ספק הפסד ממון מחייב].

**ובזה מיישב האבי עזרי קושיית הגרע"א**. בהא דמבואר בב"ק ק"ה דגנב שכפר ואמר שהוא שומר חייב קרבן שבועת הפקדון משום דפוטר עצמו בגניבה ואבידה, וקשה למה לא מקרי גורם לממון שמא לא יגנב [והיינו דדימה הגרע"א שבועת העדות לשבועת הפקדון]. ותירץ האבי עזרי דשם הוי עדות וכפירה על ממון גמור היינו על "חיוב אחריות" של גנבה ואבדה, ואף שיתכן שלא יצא מזה נ"מ אם לא יגנב מ"מ הוי כפירת ממון. משא"כ בע"א לשבועה עיקר העדות על שבועה והממון בא ממילא וזה תלוי בדין דבר הגורם לממון. **אמנם בתוספות הרא"ש** בשיטמ"ק ב"ק שם, שכתב באחר שתבע את חבירו שמצא את אבידתו, והעדים כפרו שאינם יודעים עדות זו, דמקרי גורם לממון הואיל ויתכן שיטען שנאנסו ויפטר אפי' אחר עדות העדים. [ושאר הראשונים פירשו שם באופן אחר] ומוכח דאפי' שעדותו על ממון כיון דאין ההפסד ברור מקרי גורם לממון, ובר"פ שם למד בדעת רש"י כדעת הרא"ש, וחלק ע"ז דא"כ כל שבועה דפקדון לאו שבועה היא דילמא נשבע שנאנסה. [נראה דקושייתו משבועת העדות על פקדון], ולכן מפרש דמיירי שם בע"א ולכן תלוי בדין אדם למאן, עכ"פ מבואר דנחלקו תוס' הרא"ש ותוס' ר"פ אם כשיכול לטעון נאנסו יש חיוב שבועת העדות. וע"ע בר"ן ס"פ שבועת בדיינין (כ"ד ב' בדפי הרי"ף) במלוה על המשכון דדעת הרמב"ן שכ"ז שהמשכון ביד המלוה א"צ לפרוע, ועי' שנשבע אינו ברשותי צריך לפרוע, ומ"מ נחשב תביעת ממון הואיל ועיקר חיובו קיים ורק דיכול לעכב עד שיחזיר המשכון. והקשה הר"ן כיון דתלוי חיובו בשבועת המלוה הוי דבר הגורם לממון כמו שמבואר בסוגיין בע"ב. והנראה בדעת הרמב"ן כדעת ר"פ דכיון דעצם החיוב קיים רק דמעכב עד שיחזיר המשכון הוי ממון גמור והר"ן סובר כתוס' הרא"ש בב"ק. ודו"ק. ויתכן דהתוס' הרא"ש מפרש כאן כרש"י ולפ"ז ליתא לסברת האבי עזרי.

**לח) בדין דבר הגורם לממון.** עי' בריטב"א וברשב"א שאין דין זה שייך להא דבעלמא אם דיינינן דינא דגרמי, אלא כאן הוי נידון פרטי בהלכות שבועת העדות וברשב"א דריש לה מקרא "אם לא יגיד לא אמרתי אלא במקום שזה מגיד וזה מתחייב" כדדרשינן לעיל, וה"נ דרשינן לא אמרתי אלא שמתחייב ולא גורם. **וברמב"ן בדד"ג** כתב דאע"ג דבשבועת העדות לכו"ע גורם דגורם פטור [כדאיתא בגמ' בעדי קנוי] מ"מ בדד"ג חייב [כגון שורף שטרו של חבירו ע"י גרמי] דבשבועה"ע הוא גזה"כ "ומי שדיה שני דברים הללו ועירבן חייב משום כלאים" [לשון הרמב"ן]. **אמנם בקצה"ח** (סי' שפ"ו סק"ג) הביא **מהראב"ד** דפוטר גרמי דגרמי ע"פ סוגייתנו וכ"כ בשו"ת מהר"ם בר ברוך סי' תתמ"ד. ובפשטות משמע דהם למדו דסוגיין מישך שייכא בדין הכללי דגרמי, **והנה יעוי' ברש"ש** שכתב דכאן אי"ז הנידון של דד"ג דשם אפי' בודאי הוי דד"ג, וכן גם בודאי הוי רק גרמא ולא על גורם לממון, ומצינו בש"ס דברים באותו לשון והכוונה לענינים שונים. אולם מכל נידון הראשונים הנ"ל מבואר להדיא דלא כוותיה [דרק דנו אם כאן הנידון "דנחשב כממון" הוא דומה לשם, אבל עצם הגדת "גורם לממון" שוה בשתי הסוגיות].

***דף לב ע"ב***

**לט) ולימא ליה מי יימר דמשתבע.** נחלקו הראשונים אם עד המסייע פוטר משבועה [עי' רא"ש ריש ב"מ], ולסוברים דפוטר משבועה, דנו אם פטור גם משבועת הנוטלים, ובתשובות מיימוניות לספר משפטים סי' סא נקט דפוטר, ועפ"ז הקשה למה כאן אין העד פוטר. ותירץ דכיון דאין לחשוד שום אפשרות ליפטר אם נימא דאין שכנגדו צריך לישבע הוי העד קם לממון [משא"כ בנסכא דר"א דמעיקרא יכל לטעון לא חטפי], וכ"כ בתוס' הרא"ש כאן. ובפשטות כוונתו דיש לעד פסול של "קם לממון" וא"כ קשה למה בשניהן חשודין נאמן העד הרי ג"כ אין לו אפשרות להיפטר והוי קם לממון. ועיין בביאור הגר"א (סי' פז סקכ"ה) שהעתיק רק תחילת דברי מהר"ם "דא"כ נפיק ממונא כל שעתא" [והשמיט הא דכתב מהר"ם דהו"ל קם לממון] ובעיקר מה דפוטר הע"א המסייע משבועה יל"ע דאין העש יכול לעשות ב' פעולות ועיין בשו"ת הרא"ש כלל יא (מובא בש"ך סי' צ"ב סק"ח) וע"ע בש"ך סי' פ"ז סקל"ה שכתב סברא זו ובקצה"ח סקט"ז הקשה עליו מהתשובות מיימוניות הנ"ל. ועיין בכ"ז בחזו"א (חו"מ ט' יט).

**מ) בהא דאמרינן בגמ' מי יימר דמשתבע,** **הקשו הראשונים ד**א"כ בע"א במיתת הבעל הרי צריכה האשה לישבע כדי ליטול כתובתה [דהנפרעת מנכסי יתומים לא תטול אלא בשבועה] ומאן יימר דמשתבע.ועיין במאירי שכתב או דפטרה משבועה או דבהתפיסה פטורה משבועה. עוד כתב: ואני אומר שבדבר זה אין לומר מי יימר דמשתבעת שלא ניתנה כתובה לגבות מחיים והדבר קרוב לודאי שלא נפטרה ולא באה השבועה אלא מצד נכסי היתומים אבל החוב הרי הוא כדבר ברור. [נראה דזה ע"ד האבי עזרי, אלא דאם היה ספק אמיתי בפירעון לא מקרי שיש כאן עדות על חיוב ממון שהרי אם נפרעה פקע לו חיוב הממון, אבל אחר שאנו אוחזים מעיקר הדין שיש כאן ממון אע"ג דבפועל לא תגבה משום תקנת נכסי יתומים בזה סגי לחייבו בקרבן שבועה]. והתוס' הרא"ש תירץ בשם מהר"ם דהעדות נ"מ למזונות שבחיו אינה גובה אלא בשבועה, ואם מעיד שמתה גובה בלא שבועה, ע"ש בארוכה בכל דבריו ואכמ"ל.

**והגרע"א** כתב דיש ע"ז ב' תירוצים. או דמיירי בדאמר לה נקי נדר נקי שבועה וכמ"ד דאף היורשים לא משביעים [עי' כתובות פ"ז] או דכאן הרי מוקמינן בדתפסה (דאל"כ אין נשבעין על הקרקעות) ויש שיטות בראשונים דאם תפסה תו א"צ שבועה. (עי' ש"ך סי' פ"ז כ"ז) עוד כתב הגרע"א דלכאו' יש ליישב דכיון דמדאורייתא א"צ שבועה ממילא חייב קרבן שבועה מחמת הדאורייתא [וכמש"כ התוס' ל"א א' דאזלינן לחומרא] אמנם דחה הגרע"א דכיון דכל נאמנות העד מדרבנן א"כ ממ"נ כלפי דרבנן מחוסר שבועה וכלפי דאורייתא אינו נאמן כלל. ובחת"ס (תחו"מ סי' ע"ה) כתב דאין לתרץ כתירוץ הגרע"א דאחר תפיסה אין מוציאין, דהא הטעם דאין מוציאין משום דכיון דחיוב השבועה דרבנן הוי כגזל דרבנן שאין מוציאין [עי' לקמן מ"א דתלתה זאת הגמ' בפלוגתא דר' יוסי ורבנן אם בגזל דדבריהם מוציאין מידו] וא"כ כאן ממ"נ אם כלפי דאורייתא הרי אינו נאמן כלל, וכיון דכל נאמנותו מדרבנן א"כ גם גזל דרבנן מוציאין מידו הואיל וכל זכיית הממון היא רק מדרבנן. ובאבי עזרי (סוף שבועות) נחלק ע"ז, דאין אומרין בכה"ג ממ"נ על התפיסה, דאחר שהעד נאמן דנים על הממון כאילו ברור שמת וא"כ מועלת התפיסה. וכתב החת"ס דבע"כ צ"ל דמיירי בחשודה דא"צ לישבע ונוטלת בלא שבועה, והגם דהגמ' לא פירשה זאת כאן אלא רק בשכנגדו, מ"מ גם כאן צריך לפרש כן, וע"ש בארוכה. ובאבי עזרי מיישב דבמקום שהעדות על חיוב ממון ורק דאפשר להיפטר ע"י טענה צדדית חייב בקרבן שבועה, ורק בע"א בממון שעיקר עדותו לשבועה שם בעינן שיהיה חיוב ממון ודאי.

**מא) הקצה"ח** סי' צ"ב סק"ב הקשה לשיטת המרדכי שיכול שכנגדו לקבל ע"ע שבועת חשוד, א"כ בשניהם חשודין עדין יכול הנתבע לקבל ע"ע שבועת התובע ויצטרך להישבע וא"כ גם למסקנא תקשה קושית הגמ' מי יימר דמשתבע. ובנחל יצחק (שם) תירץ דכל הסברא מי יימר דמשתבע היינו מפני שלרוב נמנעים אף משבועת אמת, אבל בחשוד שכבר ראינו שנשבע א"כ מסתבר דגם כעת ישבע וא"כ הוי הפסד ממון ודאי.

**ל"ב ע"ב המשך**

**ג) "הכל מודים בעד מיתה"** עיין שהעד לא יכול לחזור בו אחר שאמר לאשה ועיין בר"ן (בתשובה סי' מז) דעד אשה שהעיד חוץ לב"ד יכול לחזור ולהגיד ועיין ברע"א (ח"ח אבהע"ז סי' ו') [הרחבה אות מב].

**ד)** "**ש"מ משביע עידי קרקע חייב".** פרש"י שכתובה אינה נגבית אלא מן הקרקע. וצ"ב דהרי גם שט"ח שגובה בין ממקרקעי בין ממטלטלי מקרי קרקע, ועיין ברע"א (תשובה קנג) ובקצה"ח סי' לט סק"א בשם אחיו ובדבר אברהם (ח"ב סי' לב) משכ"ב [הרחבה אות מד].

**ה) בריטב"א** (קידושין ס"ה ב) הוכיח מסוגיין דלרבנן דר"מ אפי' מחיים לא משעתבדא מטלטלין לכתובה, עי"ש. ודבריו תמוהים לכאו' שהרי הכא מיירי לאח"מ, ועיין באבנ"מ (ק' א') [ודבריו צ"ע עי"ש במגיה זצ"ל] ובקוה"ע (סי' כא) ובדבר אברהם (ח"ב סי' לב אות ד') [הרחבה אות מד].

**ו) בעיקר הדבר** דמחמת זה שכתובה נגבת מהקרקע הוי עדי קרקע, בפשטות ה"ה על שיעבוד קרקע, אמנם יעוין ברעק"א (שם) שדן שם בעיקר הדבר אם שיעבוד קרקע חשיב שבועה על קרקע, דדין זה הוא מחלוקת אמוראים עי"ש, ויל"ע בכפירה על קרקע ומטלטלין אם חשיב כקרקע או כמטלטלין ועיין בהגר"ח (הלכות שבועות) דחילק בין כפירה לתביעה, ועיין בהפלאה (סי' צו) כתב דשעבוד הגוף הוא גם על המטלטלין וע"ע בחזו"א (לקוטים סי' כד לדף לב) [הרחבה אות מה].

**ז) "וחזר אחד מהם והודה תכ"ד"**. רש"י מפורש תכ"ד של עצמו, ועי' בראשונים שגירסת הרי"ף שהכופר הראשון חוזר בו תכ"ד של כפירת השני. וע"ע בראשונים ועיין היטב בריטב"א [הרחבה אות מו].

***דף לג ע"א***

**א) "הא קיימא שניה"** פרש"י מה הפסידוהו הראשונים, ועיין בתוס' מה שהקשו מסוגיא להלן, ועיין היטב ברשב"א והתוס' הרא"ש במה שחילקו עדות לפקדון. [הרחבה אות מז].

**ב) "קרובין בנשותיהן"**. רש"י כתב דהעדים קרובים זל"ז בנשותיהן, ור"ח מפרש שהיו קרובים לבע"ד. ועיין ברמב"ן ובריטב"א [הרחבה אות מח]

**ג) בביאור ההו"א בגוססין,** שיטת ר"ח ורש"י דההו"א שגוסס כמת. אמנם מדברי הרמב"ם (פ"י הט"ו) נראה שהס"ד שאין כאן הפסד כיון שעוד מעט ימותו.

**מב) "הכל מודים בעד מיתה" הקשה הריטב"א** לשיטות דהאשה נאמנת דאחרי שהעד חזר בו שוב ע"פ האמת אסורה האשה שהרי אינה יודעת האמת, והעד שהיא מסתמנת עליו חזר בו, וא"כ גם בב"ד אחר אסורה לינשא, **ותירץ** דכיון שהוא כשר חוץ לב"ד שוב אינו חוזר ומגיד. **אמנם דעת הר"ן** (בתשובה סי' מז) דעד אשה שהעיד חוץ לב"ד יכול לחזור ולהגיד ולפ"ז הדק"ל, **ותירץ הגרע"א** (ח"ח אבהע"ז סי' ו') דשאני הכא שהעד לא חוזר בו אלא אומר לא אמרתי כן מעולם, אבל אם חוזר בו ואומר שקרתי באמת האשה אסורה.

מג) **הכל מודים בעד מיתה שהוא חייב. עיין ברשב"א ובר"ן** דמכאן מוכח שאפשר להשביע עד אפי' שלא ידוע שהוא יודע עדות. **ועיין בביאור הגר"א** סי' כח סקי"ג דמתשובת הרשב"א שכתב דאין יכול להשביע חברו בע"כ אלא אם לא יגיד, נראה דחולק על הרשב"א דילן. עי"ש.

**מד)** "**ש"מ משביע עידי קרקע חייב".** פרש"י שכתובה אינה נגבית אלא מן הקרקע. **והגרע"א** (תשובה קנג) תמה דהרי גם שט"ח שגובה בין ממקרקעי בין ממטלטלי מקרי קרקע, כדאיתא ב"מ ד' ב' וכתובות פ"ז ב'. וכתב דאולי רש"י בא לאפוקי דדילמא נעמיד בשאין לה קרקע, ולזה כתב דבכה"ג אין גובה כלל. **ובקצה"ח** סי' לט סק"א הקשה בשם אחיו לשיטת הרשב"א דמדאורייתא משתעבדי מטלטלי א"כ מאי פריך הרי מדאורייתא גובין גם לאח"מ ממטלטלין, ולר"פ לעיל לא' א' הרי אזלינן בתר דאורייתא. [לכאו' קושייתו רק לשיטת התוס' לא' א' דאזלינן בתר דאורייתא, אבל הרשב"א הצריך שם שיהיה נ"מ מהעדות, וכתב נ"מ לתפיסה או דהוי גורם לממון ולכאו' כאן ל"ש זאת]. **ותירץ** דע"א נאמן רק מדרבנן וא"כ ממ"נ מדאורייתא אינו עד ומדרבנן מהני רק על קרקע ע"ש, **ועי' בדבר אברהם** משכ"ב [דהכא בעי' נפקמ" לממון וסו"ס לא מהני לגבות מדרבנן ולא דמי לנדון אם חשיב עדות מדאורייתא].

**הנה בריטב"א** (קידושין ס"ה ב) הוכיח מסוגיין דלרבנן דר"מ אפי' מחיים לא משעתבדא מטלטלין לכתובה, עי"ש. ודבריו תמוהים לכאו' שהרי הכא מיירי לאח"מ, **ובאבנ"מ** (ק' א') כתב דנה הטעם שע"א נאמן על כתבוה הוא הוא כמבואר ביבמות קטז' ב' משום מדרש כתובה. וכיון דחיוב הכתובה תלוי בהיתר נשואין א"כ אפי' אם האמת שלא מת ג"כ מגיע לה כתובה וממילא הכא כיון שאפשר שאנו דנים שהוא חי א"כ אילו היה הדין שמחיים א"א לגבות מטלטלים א"כ לא היה זה כפירת קרקע לחוד, וע"כ שלרבנן גם מחיים אינו גובה מטלטלין. **ובקוה"ע** (סי' כא) הקשה ע"ז דאם הוי תנאי בעלמא ודאי אין ע"ז קרבן שבועה, וכמש"כ הראשונים דף לג' ב' דאין קרבן אם החיוב על תנאי שיהיה עדות ע"ש, אלא הא דנאמן משום דהחיוב כתובה תולדה מההיתר נשואין וא"א לעשות פלגינן בזה. ובמגיה לאבני מלואיםמ הקשה שלגבי האשה ודאי א"א לדון שהוא חי דהוי תרתי דסתרי עי"ש, **ועי' בדבר אברהם** (ח"ב סי' לב אות ד') מה שיישב דברי הריטב"א בדרך פלפול. [והעירו ליישב ד' הריטב"א ע"ד האבני מלואים באופן שונה, דהנה קימ"ל שהע"א שאומר שמת לא מועיל לירושה, וממילא י"ל שאע"פ שכלפי הכתובה אנו נוקטים שמת אבל מ"מ אין היורשים נחשבים מוחזקים בממון זה ואי"ז מטלטלי דיתמי כמו בסוגיא בכתובות שממון שצריך עליו שבועה אי"ז נחשב ברשות היתומים דסו"ס אינם מוחזקים בו ואשה גובה ממנו, ואם הכא אינה גובה ע"כ שגם מחיים אינה גובה ממטלטלין].

**מה) בעיקר הדבר** דמחמת זה שכתובה נגבת מהקרקע הוי עדי קרקע, בפשטות ה"ה על שיעבוד קרקע, **אמנם יעוין ברעק"א** (שם) שדן שם בעיקר הדבר אם שיעבוד קרקע חשיב שבועה על קרקע, דדין זה הוא מחלוקת אמוראים עי"ש, והוכיח מדברי ר"פ גופיה דף לז' ב' דהוא ס"ל דכיון שחייב גם מטלטלין אי"ז שעבוד קרקע ולכן חייב. [ובזה תירץ הגרע"א קושית תוד"ה ש"מ, למה לא הקשו כן על עד סוטה, וי"ל דשם מיירי מחיים ולרוב פוסקים נדוניא שאינה כעין נגבית גם ממטלטלין כמש"כ הר"ן ר"פ אע"פ וא"כ לא הוי כקרקע משא"כ לאח"מ נגבה רק מקרקע ככל חוב דעלמא]. **והנה ברמב"ם** לא העתיק התנאי שיהיה מטלטלין אלא רק בעד מיתה ולא בעד סוטה, **עי' בלח"מ** דצ"ל דקאי גם על סוטה כמש"כ תוס', **אמנם הגר"ח** (הלכות שבועות) מחלק דמחיים כיון שיש כאן עדות על גוף החוב ושעבוד הגוף של הכתובה, **ועיין בהפלאה** (סי' צו) כתב דשעבוד הגוף הוא גם על המטלטלין, א"כ כפירת עדות שעבוד הגוף מחייבת קרבן, ורק לאח"מ שאין שעבוד הגוף הוא דתלוי מה תגבה בפועל. **וע"ע בחזו"א** (לקוטים סי' כד לדף לב) משכ"ב. וע"ע בחי' הגר"ח פט"ז הכ"ה מאישות.

**מו) "וחזר אחד מהם והודה תכ"ד"**. רש"י מפורש תכ"ד של עצמו, ועי' בראשונים שגירסת הרי"ף שהכופר הראשון חוזר בו תכ"ד של כפירת השני. **והנה תוס'** הקשו דלעיל שמעינן דין כפירה והודאה נמי, וכתב **מהרש"ל דהר"ן** מתרץ (וכן שאר ראשונים) דקמ"ל שיכול לחזור אף תכ"ד דשני, **ומהרש"א** כתב דלדעת תוס' גם דין זה שמעינן מרישא כמו שתירץ ר"י בע"א בתוד"ה בתוך. ושאר הראשונים סברי כתירוץ ראשון שבריטב"א דטעם החיוב הואיל ופתיכא סהדותייהו ואע"ג דבפועל לא הפסידו אין כאן טענת פטור דלא בעינן "הוונת הפסד" אלא הוי זה הגדרה בעדות שעל זה חייבים קרבן שבועה וכיון דכולם השתתפו בעדות כולם חייבים, ויסוד זה מבואר בתוס' הרא"ש בשם מהר"ם (בד"ה ה"מ). אלא שלפ"ז דברי הריטב"א סתרי אהדדי דלעיל כתב כדברי התוס', כן הקשה המגיה על הריטב"א, ואמנם המדקדק בריטב"א יראה שבע"א לא כתב דיכול לחזור תכ"ד של חבירו, אלא רק תכ"ד של עצמו, ונמצא דעם כפירת חבירו חלה כפירה דידיה.

***דף לג ע"א***

**מז) "הא קיימא שניה"** **פרש"י** מה הפסידוהו הראשונים. ועי' בתוס' לב' א' ד"ה הכל שאם יש ספק אם העדות האחרת תועיל חייבים [התוס' כתבו כן גבי בדיקת המים], ועייין בתוס' הרא"ש לב' ב' בזה. ובתוס' כאן כתבו דמיירי בשהעדים לפנינו ובזה כו"ע מודים שפטור וכ"ה הדין בשבועת הפקדון, והסוגיא דדף ל"ז מיירי באין העדים לפנינו ובזה פסקינן דלא כרבה וחייב בין בפקדון ובין בעדות. **והרשב"א והתוס' הרא"ש** חילקו בין עדות לפקדון [ואין נ"מ אם מצויין לפנינו] דבפקדון סגי בכפירה ע"ד, משא"כ כאן בעינן כפירה גמורה וכל שיש עדים לא הוי כפירה גמורה, **ועיין בתוס' הרא"ש** שחילק דשבועת העדות יסוד חיובה הוא ההפסד של זה התובע את העדים, משא"כ שבועת הפקדון יסודה בשבועת שקר הלכך אפי' בכפירה דברים חייב.

**מח) "קרובין בנשותיהן"**. **רש"י** כתב דהעדים קרובים זל"ז בנשותיהן, **ור"ח** מפרש שהיו קרובים לבע"ד. **וכתבו הרמב"ן והריטב"א** דלרש"י גוססות לאו דוקא דה"ה כשאחת גוססת לפי הס"ד דהוי כמתה א"כ כת השניה ראויה להעיר וא"צ לומר ששתיהן גוססות. **אמנם לר"ח** אם רק אחת גוססת עדין העד שאין אשתו גוססת אינו ראוי להעיד, ויהיה הדין דהראשון מכת ראשונה פטור כיון שבזמן שהעיד עדיין היו ב' עדים ואין לומר שיהיה חייב הואיל ולא חזר בו בשעת כפירת חבירו. [והיינו דחיוב הכפירה נידון כפי שעת הכפירה ולא משום ההימנעות מהחזרה]. אמנם לדעת רש"י עד לחוד כשר ומ"מ כת ראשונה חייבת חזינן דגם הראשון חייב אע"פ שמעיקרא יש כאן ג' עדים כשרים, וצ"ל הטעם דהראשון חייב משום שלא חזר בו.

**מט) בביאור ההו"א בגוססין,** עי' **ר"ח** "וכיון שהן גוססות כאילו מתו כבר וכת השניה כשרין לעדות הן" משמע דההו"א שגוסס כמת, וכ"מ בלשונות **רש"י** ד"ה למיתה וד"ה קמ"ל. **אמנם מדברי הרמב"ם** (פ"י הט"ו) נראה שהס"ד שאין כאן הפסד כיון שעוד מעט ימותו "ואע"פ שבמהרה יהיו עתה ראויין כשימותו אלו הגוססות".

**ל"ג ע"א - המשך**

**ד) מתני' "ושאנס איש פלוני".** מבואר בגמ' דעל קנס פטור והחיוב משום הבושת ופגם, ועיין בתיו"ט דאתיא דלא כר"ש דס"ל בפרק שבועת הפקדון דלא שביק איניש מידי דקיץ ותבע מידי דלא קיץ ועיין ברעק"א [הרחבה אות נ**]**

**ה) "אבעיא להו משביע עדי קנס מהו".** בביאור ספק הגמ' עיין היטב בר"י מגא"ש ויש לדון בדבריו בכמה פנים. ועיין בלשון הרמב"ם (שבועות פ"ט) שנראה מדבריון גדר חדש בביאור ספק הגמ'. [הרחבה אות נא].

**הקשו האחרונים** דמאחר שתלוי הדין שעדי קנס אינם מחייבים בכך שאם מודה מפטר א"כ לפי מאי דקימ"ל שמודה בקנס ואח"כ באו עדים חייב אם בהודאתו לא חייב עצמו בכלום א"כ מ"ט הכא בעדים על חצי נזק שההודאה אינה מחייבת בכלום יהיה פטור. ועיין באבי עזרי (הלכות גניבה) שהרחיב בזה וע"ע בנו"ב (תנינא כג) מה שיסד עפ"ז [הרחבה אות נא].

**ל"ג ע"ב**

**א) שאני כהן וכו'.** עי' ברש"ש.

**ב) בבא בהרשאה.** עי' ברשב"א וברמב"ן ובחזו"א חו"מ סי' א' באריכות בכל הענין. ובמש"כ הרשב"א דאפשר למכור דבר שאינו ברשותו, עי' קצה"ח סי' קכ"ג, וברע"א בשו"ע חו"מ סי' ר"י.

**ג) "מנין שאין הכתוב מדבר אלא בתביעת ממון".** יש להקשות מ"ט בעי' ללימוד על כך הרי י"ל בפשטות דבדבר שאינו ממון אין תובע ובשבועת העדות ליכא חיוב אא"כ איכא תובע כדדרשינן להלן ל"ה א'. ועיין באבי עזרי (פ"א ה"א מעדות) [הרחבה אות נד].

**נ) מתני' "ושאנס איש פלוני".** מבואר בגמ' דעל קנס פטור והחיוב משום הבושת ופגם, **כתב בתיו"ט** דלפ"ז הא דתנן דסתם תביעה כוללת גם תביעה על הבושת ופגם לא אתיא כר"ש דס"ל פרק שבועת הפקדון דלא שביק איניש מידי דקיץ ותבע מידי דלא קיץ ועיקר תביעתו על הקנס לחוד. **אמנם הגרע"א** ציין **לריטב"א** כאן שמחלק דשאני נתבע מעדים, דבעדים כיון דאינו רוצה להטריחם בה לב"ד מסתמא תובע מלכתחילה שיעידו על הכל. **והרש"ש כתב** לחדש דבשבועות העדות אי"צ תביעה על הממון, אלא סגי כתביעת עדות שיש ממנה נ"מ לממון.

**נא) "אבעיא להו משביע עדי קנס מהו".** בביאור ספק הגמ' **כתב הר"י מגא"ש** בזה"ל "מי אמרינן כיון דאלו מודה הנתבע היה פטור לאו עדות הוא דקא כפרי ליה דאילו הוה אית ליה ממון ממש גבי נתבע לא היה מיפטר בהודאתו ומדאיפטר בהודאתו כמאן דלית ליה גבי' מידי דמי... אלא חיוב בעלמא הוא או דילמא כל זמן דלא אודי ממונא אית ליה גביה ואף על גב דקנס הוא מכל מקום תביעת ממון דקנס הוא וכפירת עדות ממון הוא" **והיה מקום לבאר** בדבריו דהספק הוא האם יש חיוב של ממון בקנס גם קודם שנפסק הדין בבי"ד וכד' או"ד שכיון שאי מודה מפטר הרי שאין חיוב ממון קודם שנפסק הדין בבי"ד, אלא שצד זה קשה לומר כיון שקימ"ל בכמה מקומות [עיין כתובות ל"ד ועוד] שקודם שנפסק הדין אין חיוב ממון. **וביאור דבריו** הוא שהספק הוא האם חיוב קנס הוא כשאר חיובי ממון שגדר הדבר הוא שיש לתובע ממון אצל הנתבע [כעין ממוני גבך] או"ד דשאני חיוב קנס דאינו תביעת ממוני גבך אלא תביעת חיוב לשלם ממון בעלמא וממילא אי"ז תביעת ממון לענין שבועת העדות, **אלא שיש לדון** בדבריו האם הספק הוא כלפי חיוב קנס בעלמא והנפק"מ היא לגבי שבועת העדות או שהספק הוא במסוים לגבי שבועת העדות היינו שזה ברור שאין בקנס תביעת ממוני גבך אלא תביעת חוב בעלמא והספק אלא שמ"מ יש בתביעה זו נפק"מ לממון והספק הוא האם חשיב תביעה זו 'תביעת ממון' לענין שבועת שבועת העדות. **ועיין בלשון הרמב"ם** (שבועות פ"ט) "וכן המשביע עדי קנס וכפרו פטורין משבועת העדות, מפני שאם קדם הנתבע והודה בקנס יפטר מלשלם ואף על פי שבאו העדים אחר כן והעידו, נמצאו העדים לא חייבו זה בעדותן לבדה אלא עדותן עם כפירת הנתבע היא המחייבת אותן" ומשמע ברמב"ם טעם אחר והוא שלא סגי בחיוב העדים אלא בעי' גם להודאה בקנס ולדבריו ביאור הגמ' הוא שאי"ז נחשב ממון כיון שלא העדים הם המחייבים את הממון.

**הנה הקשו האחרונים** (לח"מ ועוד) דמאחר שתלוי הדין שעדי קנס אינם מחייבים בכך שאם מודה מפטר א"כ לפי מאי דקימ"ל שמודה בקנס ואח"כ באו עדים חייב אם בהודאתו לא חייב עצמו בכלום א"כ מ"ט הכא בעדים על חצי נזק שההודאה אינה מחייבת בכלום יהיה פטור. ועל עיקר סוגיין אפ"ל דלק"מ דסוגיין כרב הונא דאף פוטר עצמו מכלום נפטר מקנס וכ"כ חזו"א (שם סק"ח) אבל לשיטת הרמב"ם שפסק שפוטר עצמו מכלום חייב קשה כיצד פסק כאן שהעדים אינם חייבים שבועת העדות, דלכאו' ממנ"פ, דאם מחייב עצמו א"כ יהיו חייבים שבועת העדות מחמת הממון ואם פוטר עצמו מכלום לא יהיו חייבים מחמת הקנס. **והנה** לדברי הר"י מגא"ש י"ל בפשטות שהדין של אי מודה מיפטר הוא רק סימן שאי"ז עדות ממון ע"פ הביאורים דלעיל, **ועיין באבי עזרי** (הלכות גניבה) שהרחיב בזה והביא דברי הדברי יחזקאל עי"ש. אבל לשיטת הרמב"ם קשה לומר כן שהרי כתב הרמב"ם שהטעם הוא משום שאין בהודאתם לחוד חיוב אלא בעי' לצירוף של הודאתו. **והראוני בנו"ב** (תנינא כג) שתי' דס"ל לרמב"ם שאפשר להיות מועד ע"פ עצמו וא"כ משכחת לה שהודאה בחצי נזק מחייבת אותו היינו שעושה אותו מועד ועי"ש שפליג בזה ע"ד המהרש"ל.

**נב) שאני כהן וכו'.** עי' ברש"ש שכתב דיש נפק"מ למתנות כהונה עי"ש ההכי תמצי שיש תובע על כך.

**נג) בבא בהרשאה.** **עי' ברשב"א וברמב"ן ובחזו"א** חו"מ סי' א' באריכות בכל הענין. ובמש"כ הרשב"א דאפשר למכור דבר שאינו ברשותו, עי' קצה"ח סי' קכ"ג, וברע"א בשו"ע חו"מ סי' ר"י.

**נד) "מנין שאין הכתוב מדבר אלא בתביעת ממון".** **יש להקשות** מ"ט בעי' ללימוד על כך הרי י"ל בפשטות דבדבר שאינו ממון אין תובע ובשבועת העדות ליכא חיוב אא"כ איכא תובע [כדדרשינן להלן ל"ה א' אם לוא יגיד, אם לו לא יגיד],  **ועיין באבי עזרי** (פ"א ה"א מעדות) הביא שגדול אחד תירץ דבנפשות א"צ תביעה ע"ש, עוד תירץ דמיירי באופן שהעדים לזכותו דהרוצח תובע שיבואו ויפטרוהו ממיתה. עוד כתב שם דאולי גואל הדם הוא נקרא תובע. ועיין בתוי"ט על מתני' דדף לה דמבואר דכל דבר שאין ב"ד יורדין לנכסיו לא מקרי תביעת ממון.

**ל"ג ע"ב המשך**

**ד) תוד"ה ונאמר.** עי' רש"ש. בזכר יצחק (ח"א סי' יג) שתירץ קו' התוס'.

**ה) "ראיה בלא ידיעה... יבואו פלוני ופלוני ויעידו" וכו'**. כתב **רש"י** "ואני פורע לך" ובפשטות כוונתו דזו התחייבות לשלם אף אם לא הוי אמת, ועיין היטב בקושית הרשב"א והריטב"א על רש"י. ועיין בקו"ה(סימן כא) כיצד הבין בקושיתם ובפשטות כוונתם להקשות שאי"ז ראיה אלא ידיעה, אלא שצ"ע צה הקשו מקנס דלכאו' אי"ז קנס אלא התחייבות ממון בעלמא. והראשונים פליגי על רש"י וס"ל שהחיוב הוא מדין הוחזק כפרן, והנה בסוגית הוחזק כפרן במקום שאין חזקת חיוב יל"ע האם הטעם הוא משום הודאת בע"ד או משום שיש בכח טענה להוציא ממון ממי שאינו משיב תשובה, ומהראשונים הכא יש להוכיח לנדון זה. [הרחבה אות נו]

**ו) עיין** בריטב"א שהביא מהירושלמי שנחלק על הבבלי אם יש הוחזק כפרן כה"ג בעדי קנס וצ"ב במחלוקתם ועיין בחידושי רמ"ש.

**ל"ד ע"א**

**א) בפלוגתת רב אחא ורבנן,** תוס' (ד"ה דאי) מבואר שאין לחלק בין ממון לנפשות עי"ש אמנם ביד רמה (סנהדרין לז) כתב דבממון נחלקו באופן שיש אומדנא ולא בירור גמור, ובנפשות נחלקו במקום שברור הדבר לגמרי וצ"ב מנ"ל ליד רמה להמציא ב' פלוגתות, ועי' בקוב"ש (ח"ב סי' לח) ובאחיעזר חלק אבהע"ז ע"ז סי' כה. [הרחבה אות נח]

**ב) בעיקר הדין דלא מהני אומדנא.** עיין ברעק"א (תשובה קז בסופה) במו"מ בין הגרע"א להר"י וויל, וביאור הדברים יעוין בברכ"ש (ב"מ סי"ג) בשם הגר"ח ואכמ"ל. ובשו"ת מהרי"ק (סי' קכט) הקשה מ"ש הכא דלא אזלינן בתר אומדנא ובכמה מקומות בש"ס אזלינן בתר אומדנא. ועיין בקו"ש (סוף פרק מי שמת) הקשה מ"ש מאומדנא באחריות ט"ס ומ"ש ממשה ואהרן שאינם נאמנים, [הרחבה אות נט]

**נה) תוד"ה ונאמר. עי' רש"ש**. ו**בזכר יצחק** (ח"א סי' יג) שתירץ דהא דבעינן יחוד כלי הוא לא תנאי בחיוב אלא דגדר דין כופר בפקדון הוא שנעשה גזלן, ובעינן כלי כדי שיהיה גזלן, משא"כ בשבועת העדות דבין כך אין גזילה וכל החיוב הוא על גרם ההפסד וא"כ אי"צ יחוד כלי.

**נו) "ראיה בלא ידיעה... יבואו פלוני ופלוני ויעידו" וכו'**. כתב **רש"י** "ואני פורע לך" והבינו הראשונים דזו התחייבות לשלם אף אם לא הוי אמת. **ועיין בריטב"א וברשב"א** ובפשטות נתכוונו להקשות על פירוש רש"י דבהכ"ג אי"ז עדוות של ראיה אלא עדות ידיעה משום שמעידים שהוא חייב היינו על קקיום התנאי עי"ש היטב, **אכן בקו"ה** (סימן כא) הביא מחכם אחד שהוכיח שחיוב כתובה התלוי במיתת הבעל אינו בגדר תנאי בעלמא שא"כ לא היה חייב שבועת העדות על כך וכתב הקו"ה "והגע עצמך, אם ראובן חייב עצמו במנה לשמעון ע"מ שיעיד לוי בבי"ד, ודאי לא יתחייב לוי בקרבן שבועה אם לא העיד, אף שבזה הפסיד לראובן מנה, דאין לחייב את העד אלא היכא שהיה נאמן בתורת עדות, אבל לא בכה"ג שהיה ראובן זוכה במנה מתורת קיום התנאי ולא מתורת עדות" וכתב הקו"ה שזוהי כוונת הראשונים כאן להקשות על רש"י עי"ש, **אכן בפשטות** נראה שכוונת הראשונים למש"כ לעיל שאי"ז עדות ראיה אלא עדוות ידיעה. **עוד הקשו הראשונים** דא"כ גם בקנס יהיה חייב בכה"ג ואילו לקמן מבואר שבכנס בכה"ג פטור. ובתוס' הרא"ש ובריטב"א כתבו דבקנס לא יתחייב בכה"ג דאין משלם ע"פ עצמו, והדברים צ"ב שהרי הוי התחייבות ואי"ז ע"פ עצמו. ונראה דכוונתם שאם מודה על קנס רוצה "לחייב עצמו בקנס כאילו הודה על קנס" וכיון שבקנס פטור בהודאתו גם אינו מחייב את עצמו. וצ"ע. [אמנם בעיקר קושית הראושנים צ"ב דאם בכה"ג הוי התחייבות א"כ אי"ז קנס אלא ממון, ולא מצינו א"כ "בקנס" עדות ראיה בלא ידיעה וצ"ע, ואולי הבינו הראשונים ברש"י שאי"ז התחייבות גרידא אלא שכוונתו שאם יעידו העדים הוא יודה שכך היה, וא"כ בקנס יש לזה דיני קנס]. **ותירצו הראשונים** דהחיוב משום הוחזק כפרן, והיינו דאין כאן התחייבות אלא מתחייב משום ששיקר בתביעה זו, וכתב הריטב"א דלפ"ז מוכח דבקנס לא מתחייב ע"י הוחזק כפרן כגון שאמר לא אנסתי אשה מעולם ובאו עדים ואמרו שאנס בפניהם אשה ואינם יודעים מי היא, דלא משלם, דג"ז מקרי ע"פ עצמו. **והנה** להלן ל"ד ע"ב בסוגית הוחזק כפרן דנו האם הטעם הוא משום הודאת בע"ד [שאם עבר בצד עמוד פלוני הוא מחייב את עצמו או שעצם מה שהוחזק כפרן זהו סיבת החיוב [גם בלא חזקת חיוב] ומשום שיש בכח טענה להוציא ממון ממי שאינו משיב תשובה [ובמקו"א החרבנו בזה] והכא יוכח כן משיות הראשונים הנ"ל שהרי הוחזק כפרן דהכא אי"ז מדין 'הודאה' שא"כ לא היה זה עדות ראיה אלא ידיעה ולא היה בתשובת ישוב על קושיתם על רש"י. **אכן עיין ברעק"א** בדו"ח ח"ב במכתבים בסוף הספר (בהוצאת אריאלי סוף אות א' בסוגיין). **והנה** אי נימא שהוחזק כפרן הוא מדין הודאה, יקשה ממש"כ **הרמב"ם** (פ"ט משבועות ה"ד) דמודה בקנס פטור הואיל ולא העדים לחוד חיבוהו אלא העדתם עם כפירת הנתבע היא מחייבת, וא"כ ה"נ בעינן להודאת הנתבע כדי לחיב והרי גם כאן יכול לחזור בו עד שיבואו העדים מדין חוזר מפטור לפטור, ודמי ממש לקנס דבעינן לאחר כדי שהעדים יחייבו. ועי' בהגהות הגרמש"ש זצ"ל על הר"י מיגש כאן שהעיר בזה.

**ועיין** בריטב"א שהביא מ**הירושלמי** (פ"ד ה"ה) "ידיעה בלא ראיה היאך עבידא תן לי מאתים זוז שיש לי בידך אין לך בידי כלום, ולא הודית לי בפני פלוני ופלוני, יאמרו ואני נותן" ומוכח מזה דבקנס בכה"ג חייב, וחולק על הירושלמי על גמ' דידן, עי"ש. ועיין **בחידושי רמ"ש** מה שביאר מחלוקתם ותלה הנדון בננדון האחר והוא האם פוטר עצמו מכלום חייב.

**נז) מבואר** בסוגיין דעידי הודאה הוי ידיעה בלא ראיה, **ויש שהוכיחו** מזה דהודאת בע"ד היא נאמנות ולא התחייבות, דאם הוי התחייבות הרי ראו המעשה והויא עדי ראיה. (עי' קצה"ח סי' לד הפלוגתא בגדר הודאת בע"ד, ועי' באיה"ש כאן שהוכיח מסוגיין]. ואמר הג"א בלוך שליט"א דאי"ז ראיה דזה ברור שגם למי שס"ל דהוי התחייבות אם יבואו עדים אח"כ שהאמת כהודאתו בודאי לא ישלם פעם נוספת, אלא הביאור הוא דרק להצד דמשקר כהודאתו אז הוא דמתחייב, ואם האמת כדבריו חייב מצד האמת, וכשמחייבין אותו ע"פ ההודאה חייב משום ממ"נ או מצד האמת או מצד ההתחייבות. ומעתה אין מכאן ראיה, דהגם דהודאת בע"ד היא התחייבות מ"מ יש כאן צד של ידיעה אם האמת כדבריו, ועיין.

**נח) בפלוגתת רב אחא ורבנן,** תוס' (ד"ה דאי) הביאו דבגמ' בסנהדרין מחלקים בין ממון לנפשות וכתבו תוס' דסוגיין לא סברה כן וגם בסנהדרין אמרינן כן רק בהו"א מכח הכרח. וכ"כ עוד הרבה ראשונים. **אמנם ביד רמה** (סנהדרין לז) כתב דהפלוגתא בממון הוא באופן שיש רק אומדנא ואין בירור גמור, ואילו בנפשות בכה"ג לא מהני אף לרב אחא, ובמקום שברור הדבר לגמרי [כמו בנשיכה מאחוריו] מהני בממון לכו"ע, ובנפשות תלוי ברב אחא ורבנן. ומבואר מזה דבתרתי פליגי רב אחא ורבנן [היינו בממון כשהוי רק אומדנא, ובנפשות בדבר ברור] ובזה מיושבות ב' קושיות התוס' [מה שהקשו סתירה בין הסוגיות, התירוץ דבאמת יש חילוק בין ממון לנפשות, אלא דעכ"פ בעובדא דשמעון בן שטח הוי בירור גמור ושם מועיל לרב אחא גם בנפשות, ומה שהקשו דמשכח"ל בנפשות בעלתה נשיכה על ראשו לרבנן, מתורץ ביסוד הרמ"ה דלרבנן בנפשות אף זה לא מועיל]. **אולם צ"ע** מנ"ל ליד רמה להמציא ב' פלוגתות, **ועי' בקוב"ש** (ח"ב סי' לח) שעמד בזה. ועי' באחיעזר חלק אבהע"ז ע"ז סי' כה.

**נט) בעיקר הדין דלא מהני אומדנא. עיין ברעק"א** (תשובה קז בסופה) במו"מ בין הגרע"א להר"י וויל, **וביאור הדברים** יעוין **בברכ"ש** (ב"מ סי"ג) בשם **הגר"ח** ואכמ"ל. והעולה מדברי הגרע"א דהחסרון משום גזה"כ דבעינן עדים ולכן באומדנא לא הוי עדות, **אמנם החזו"א** (אבהע"ז סי ?) הקשה דא"כ גם בנשיכה על ראשו לא יהני, והברכ"ש הביא מהגר"ח בזה מקרי עדות ממש [ומ"מ מבואר בתוס' דהוי רק עדות ידיעה, אבל עדות מיהא מקרי] ולכן מבאר החזו"א דהחסרון באומדנא מפני שאין הדבר ברור ואין הולכין אחר הרוב בזה. אכן בתוס' (סנהדרין ל"ז:) מבואר דהא דלא מהני אומד הוא מקרא דע"פ שנים עדים, ומשמע קצת כרעק"א, **ובשו"ת מהרי"ק** (סי' קכט) הקשה מ"ש הכא דלא אזלינן בתר אומדנא ובכמה מקומות בש"ס אזלינן בתר אומדנא. ותירץ דהדבר תלוי אם עיקר המעשה ידוע רק ע"פ אומדנא, או דעיקר המעשר ידוע והאומדנא רק על הדעת ע"ש. **ובקו"ש** (סוף פרק מי שמת) הקשה מ"ש מאומדנא באחריות ט"ס שעיקר האחריות ידועה ע"פ האומדנא. **ובקו"ש** הקשה מ"ש ממשה ואהרן שאינם נאמנים, וי"ל דהתם הוי ממש הוכחה מבחוץ דאין כלל אומדנא על העובדא ורק דכדי לומר שלא שיקרו ויזיל בתר אומדנא, זה לא אמרינן. [וגדר הדבר הוא דאומדנא הוא בגדר 'פשטות' אבל א"א לחדש על סמך זה עובדות אחרות, וצ"ע].**ועי' בשו"ת הרא"ש** (קז) שכתב דאומדנא בדעת בנ"א הוא תקנת חז"ל כדי שלא יריבו ולהשכין שלום ולפ"ז נראה דלא קשה מאומדנות שבש"ס.

***דף לד ע"ב***

צח) תוד"ה אתו. מדברי תוס' כתירוצם משמע כמש"כ באות פט דהחיוב מדין הודאת בע"ד ולא משום שאיבד את זכות טענתו. וביאור תירוץ התוס' דכל הדיוק מדבריו שהוא מודה שאם לא כדבריו הוא חייב, זה דוקא כשסיפר טעם לפטור, ומשמע דלולא טעם זה חייב. אבל כשכופר כל המאה וזה דרך הכפירה ולא הוסיף לתלות דבריו בהכחשת עובדות נוספות, אין הוכחה מדבריו שרוצה לומר שאם לוה חמישים לוה גם מאה. ובקושיית התוס' יל"פ בתרי אנפי. יל"פ דתוס' דלמדו הסוגיא מדין הוחזק כפרן של כל הש"ס (וכדעת הר"י מיגש אות פט) וע"ז הקשו דא"כ גם בחמשין נימא דהוחזק כפרן, וע"כ כיון שאין הכפירה באותו ממון אינו חייב א"כ גם הכא לא יהא הוחזק כפרן, וע"ז תירצו דהכא לאו מדין הוחזק כפרן הוא אלא מדין הודאה.

ועוד יל"פ דתוס' פירשו כבר בקושייתם דהכא מדין הודא הוא אלא דקשיא להו דגם בכופר הכל ועדים מעידים על נ' נימא דיש הודאה שאם לוה נ' לוה מאה.

ולפירוש קמא יש הוכחה מקושיית תוס' מו דבעצם היה אפשר לחייב מדין הוחזק כפרן, וההסבר בזה כמשנ"ת באות צ', וכן פי' הגר"ר שמואלביץ שליט"א, ועי' בש"ך סי' עט סק שהקשה למה בכופר הכל ועדים מעידים על חמישים לא חייב מדין הוחזק כפרן ותירץ דמממון לממון לא אמרינן הוחזק כפרן ומוכח מקושייתו דע"י הוחזק כפרן צריך לשלם אף בספק הלואה ולא רק בספק פרעון ודלא כמש"כ בקו"ש בחזקת.

ולדעת הר"י מיגש בסוגיין דטעם החיוב משום דנראה שמחמת העדים מחליף את טענותיו, והיינו דמאבד את הזכות טענה וממילא מתחייב ע"פ תביעת השני, א"כ י"ל דקושיית תוס' מעיקרא ל"ק ולא מידי, דעל החמישים שלא העידו הרי אינו משנה את טענתו וממשיך לטעון כמקודם.

צט) כתב הר"י מיגש דבאומר לא עברתי בצד עמוד זה מעולם (להלכה דיכול לומר לא לויתי גם אם יבואו עדים) יכול לטעון פרעתי, וצ"ע למה כאן ל"ש דינא דכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי, והיה בדבריו מונח ג"כ כפירה על החוב ולא גרע מאומר סתם להד"מ בלי להוסיף שלא עבר בצד עמוד זה (מהרג"כ שליט"א).

ק) עי' בב"ח סי' עט דכל מאי דבאומר להד"ם חייב ע"פ העדים הוא רק כשהלה אמר מנה מניתיך, אבל אם תבע סתם חייב אתה לי ואמר להד"ם, בזה גם אם יבואו עדים שמנה מנה לא יתחייב דאפשר לפרש את הלהד"ם על כך שלא חייב לו ואין כאן הכחשת המעשה.

קא) עי' במהרש"א שהוכיח מתוס' דבכל ק"ו יש לדון גם במה מצינו, ובאמת יל"ע למה בעינן למדת "ק"ו" תיפו"ל משום במה מצינו, ועי' משכ"ב הסמ"ג בספרו שושנת העמקים כלל א'.

[[והנה הא דמבואר דליתא בלהבא ב'ידעתי ולא ידעתי' פרש"י משום דנשבע לבטל את המצוה הוא. ובמהרש"א הקשה ד'לא אדע' תיפו"ל דלא הוי כלל בידו על הלהבא, ומה צריך להא דהוי נשבע לבטל את המצוה, ותירץ דאפשר לפרש דבריו 'דבר שאני יודע היום לא אדע ולא אגיד' וזה הוי לבטל מצוה. ואפשר לפרש דנשבע שישכח את העדות שיודע היום (ע"י שיאכל דברים הקשים לשכחה), ומשמע דחיוב ההגדה אינו רק להעיד אלא גם לדאוג שיוכל להעיד. ובטעם הדבר יש לומר עפמש"כ הרמב"ם בשם הספרי דהיודע עדות ממון לחבירו חייב להעיד לו מדין לא תעמוד על דם רעך, וחיוב לא תעמוד הוא גם לדאוג שיוכל להציל. אמנם לכאו' קודם שתבעו להעיד ליכא חיוב כלל דמנליה שיכפור לו. אמנם בתוס' הרא"ש ובריטב"א מפרשים כקושית מהרש"א משום דלא הוי בידו. וע"ש בתוס' שכתבו דלא ידעתי אי"ז שבועת העדות דמיירי שא"צ עתה לאותה עדות. וצ"ב דלפ"ז ל"ש טעמו של רש"י דבכה"ג גם בעתיד אין מצות 'אם לא יגיד', ובע"כ דיפרשו כתוס' הרא"ש וריטב"א].

כח) תוד"ה עשה. בתירוץ קמא דד"נ נכשות חמירי, עי' בתומים (סי' יז סק"ג) דזה רק חומרא דרבנן דאילו מדאורייתא מהיכי תיתי לחלק והרי המקור לדין ועמדו הוא מדיני ממונות, וכן מוכח מהסוגיא בזבחים טז ע"ש.

ועי' במנ"ח מ' רלד שהקשה דבינאי הוי זה דיני ממונות, שהרי בנפשות הוא על עבדו של ינאי וינאי עמד רק מדין "בעלים" וזה הוי ממון, ע"ש משכ"ב, ועי' ברע"א שו"ת סי' קד.

כט) לא מנין לדייק שלא יעשה סניגרון לדבריו עי' רש"י, והרמב"ם מפרש דלא יעשה סניגרון לדבריו של אחד מהבע"ד. ועי' בפרישה ובסמ"ע (סי' יז סקי"ח) שני פירושים בלשון הרמב"ם.

ל) עד שיודע בחבירו שהוא גזלן וכו', כתב הש"ך סי' לד דלכאו' צ"ע למה לא יעיד והרי כן הוא האמת, והיה אפשר לפרש דלכתחילה לא יחתום על שטר וכיו"ב, אבל אם ראה עדות למה לא יוציע האמת לאור. אמנם ברש"י וברמב"ם מפורש דאפי' בכה"ג לא יעיד. וכתב הש"ך דבע"כ מיירי באופן שלחלות הדבר בעינן שני עדים (כגון קידושין או לגבות ממשעבדי) ונמצא שבאמת אין כאן חלות, והדבר צ"ע דא"כ גם לדבריו אין כאן עדות ומ"צ פסוק ע"ז, עוד כתב הש"ך לבאר דכיון שנמצא אחד קאו"פ עדות כולן בטלה נמצא שגם עדותו בטלה ולכן לא יעיד. והקשה האו"ת (באורים סק"א) דעכ"פ למה לא יעיד להוציא האמת לאור אפי' שהוא עצמו פסול. ועוד הקשה הרי כיון שהשני משקר לא היה עמו בשעת עדות וא"כ ליכא דין נמצא אחד קאו"פ בכה"ג. לכן מפרש התומים דגזה"כ הוא ואין להרהר בטעמים. (ועי' במהרש"א בחדושי אגדות משכ"ב).

ובשע"י (ש"ז פ"א) כתב בזה דהא דיש כח לדין לכפות הבע"ד הוא רק ע"י שמעידים בפניו וזה נותן לו כח כפיה, (ע"ש ראיותיו) וא"כ בעדים פסולים אע"פ שהדין אמת מ"מ הכפיה שלא כדין.

לא) ועי' בפ"ת סק"א בשם החו"י, דצ"ע לדינא אם ראובן מבקש מלוי שיעיד לו נגד שמעון עדות אמת רק שלוי יודע דפסול הוא מחמת נגיעה או קורבה או עבירה רק שהב"ד לא ידעו אם רשאי להעיד, וכתב דצריך להעיד ובפרט ברשע שאין נאמן לומר שהוא רשע, לכן אם לא יגיד עובר )צ"ע דא"כ משכח"ל שבוה"ע בפסולין וי"ל). והקשה החו"י והרי ק"ו הוא מהאיסור דהכא דמדבר שקר תרחק, וכתב דע"כ לפרש דהכוונה כאן שלא יחתום על שטר. (וזה כביאור של הש"ך דלא כרש"י ורמב"ם וצ"ע). ובאו"ת סי' כ"ח אורים סק"ג כתב לחלק דבקרוב ודאי לא יעיד, אבל ברשע דאינו נפסל ע"פ עצמו ועוד דכל החשש משום שקר, וכן בנגיעה דהוי רק חשש משקר למה לא יעיד, ובנתיבות הסכים לדין דבקורבה לא יעיד ובעבירה יעיד, אך בנוגע כתב דלא יעיד. [והטעם דדמי להא דלקמן מנין לשלשה שנושין מנה באחד וכו' עכ"ד, והיינו דחלוק דין הבע"ד מדין אדם מן השוק, כ"ז בכוונת הנתיבות] וצ"ע דהכל שלכ"ד הרש"י והרמב"ם, וגם התומים כאן הרי כתב דגזה"כ הוא, וצ"ע. ועי' ברבינו יונה ב"ב מג ב' ויש לפלפל, ועי' חזו"א חו"מ לקוטים סי' כ"א לדף מג סק"א.

לב) מנין לתלמיד כו' ורואה זכות לעני וחובה לעשיר. כתב המהרש"א דה"ה בזכות לעשיר וחובה לעני, אמנם בט"ז סי' י' חולק ע"ז בשם מהר"ל מפראג ע"ש. מנין שלא יאמר אכפרנו בב"ד ואודה לו חוץ לב"ד כדי שלא אתחייב לו שבועה וכו'. בפ"ת סי' עה סק"א הביא חוי' שהקשה הרי השבועה היא שבועת שוא שהרי יודע הוא שאינו חייב יותר ממנה, וא"כ למה לא יכפור. ותירץ דכיון דלפי ידיעת הדיין הדין הוא לחייבו שבועה לא הוי שבועת שוא. [והנה כאן מיירי שמגלגל עליו שבועות אחרות של אמת, כמש"כ התוס', וא"כ לפ"ז יש מקום לומר דמה"ט לא מקרי שבועת שוא].

לג) אחד לבוש סמרטוטין ואחד לבוש אצטלית וכו' לבוש כמותו או הלבישנו כמותך עי' פ"ת סי' יז סק"א שנחלקו רבני ישעיה והריא"ז אם כשהעני הוא התובע האם מחייבים את הנתבע העשיר להלביש כמוהו.

לד) מנין לדיין שלא ישמע דברי בע"ד קודם שיבוא בע"ד חבירו. עי' פ"ת (סי' יז סק"ח) פלוגתא אם הוא דאורייתא, ואם בדיעבד נפסל מלדון עי"ז.

פח) תוד"ה ונאמר. עי' רש"ש. ועי' בזכר יצחק ח"א סי' יג שמתרץ קושית תוס' דהא דבעינן יחוד כלי הוא לא תנאי בחיוב אאל דגדר דין כופר בפקדון הוא שנעשה גזלן, ובעינן כלי כדי שיהיה גזלן, משא"כ בשבועת העדות דבין כך אין גזילה והחיוב על גרם ההפסד שוב אין טעם לה צריך כלי.

פט) ראיה בלא ידיעה כיצד מנה הודיתה לי בפני פלוני ופלוני יבואו פלוני ופלוני ויעידו וכו', כתב רש"י "ואני פורע לך" והבינו הראשונים דזו התחייבות לשלם אף אם לא הוי אמת. והקשו דא"כ דאין העדים מעידים על חיובו אלא ע"י שמעידים נוצר החיוב. [ובקוה"ע סי' כא' הקשה דמ"ש ממדרש כתובה, ועי' משכ"ב אות ד' ואות עג'].

עוד הקשו דא"כ גם בקנס יהיה חייב בכה"ג ובתוס' הרא"ש כתב דבקנס לא יתחייב בכה"ג דאין משלם ע"פ עצמו, וצ"ע הרי הוי התחייבות וכמשה"ק הראשונים. ונראה דאם הוי ממון מחייב עצמו בממון, אבל אם מודה על קנס רוצה "לחייב עצמו בקנס כאילו הודה על קנס" וכיון שבקנס פטור בהודאתו גם אינו מחייב את עצמו. אמנם בעיקר קושית הראושנים שמעתי לתמוה טובא בדבריהם דאם בכה"ג הוי התחייבות א"כ אי"ז קנס אלא ממון, ולא מצינו א"כ "בקנס" עדות ראיה בלא ידיעה וצ"ע. ותירצו הראשונים דהחיוב משום הוחזק כפרן, והיינו דאין כאן התחייבות אלא מתחייב משום ששיקר בתביעה זו, וכתב הריטב"א דלפ"ז מוכח דבקנס לא מתחייב ע"י הוחזק כפרן כגון שאמר לא אנסתי אשה מעולם ובאו עדים ואמרו שאנס בפניהם אשה ואינם יודעים מי היא, דלא משלם, דג"ז מקרי ע"פ עצמו.

והנה הרשב"א בתשובה ח"ג סי' קי' (מובא בקצה"ח סי' שז' וברע"א כתובות לו'] כתב דאע"פ שיכול לומר החזרתי הגנבה ולהיפטר מקנס כאשר אינו טוען כן לא מקרי מודה בקנס, וא"כ צ"ב למה בהוחזק כפרן מקרי הודאה, וחזינן מזה דגדר דין הוחזק כפרן הוי כהודאה כאילו מודה שאם אכן יבואו עדים הוא חייב, וכן מבואר ברע"א בדו"ח ח"ב במכתבים בסוף הספר. (בחי' וע"א החדש – בסוגיין אות א').

אמנם מדברי רש"י ל"ד ב' בריש העמוד שכתב דבכה"ג נעשה כפרן ואינו נאמן עוד בשבועה, משמע דהוי רק חסרון בטענתו ולא נחשב כהודאת בע"ד, ומשמע דאם יבואו עדים יהיה נאמן שלא לוה, וצ"ע דא"כ למה לא חייב בכה"ג בקנס.

גם בר"י מיגש בסוף הסוגיא מבואר דלא נחשב כהודאה, אלא משום דידיעה מילתא דלא הדר ביה ממימרא קמא וקא הדר טען טענה אחריתא אלא משום דהא אכחשו ליה סהדרי בהאי מימרא קמא עכ"ל ומבואר דהוי חסרון בדיני טענות ולא הודאת בע"ד, וא"כ צ"ב למה לא מהני בקנס, וצ"ל דס"ל דלא כהרשב"א בתשובה אלא שכל שבא החיוב על פיו פטור מקנס. ובעיקר הסוגיא יל"ע גם לפירוש קמא דהוי הודאה, דמ"ש ממש"כ הרמב"ם פ"ט משבועות ה"ד דמודה בקנס פטור הואיל ולא העדים לחוד חיבוהו אלא העדתם עם כפירת הנתבע היא מחייבת, וא"כ ה"נ בעינן להודאת הנתבע כדי לחיב והרי גם כאן יכול לחזור בו עד שיבואו העדים מדין חוזר מפטור לפטור, ודמי ממש לקנס דבעינן לאחר כדי שהעדים יחייבו. ועי' בהגהות הגרמש"ש זצ"ל על הר"י מיגש כאן שהעיר בזה.

צ) ובעיקר הדין דבהוחזק כפרן בכה"ג משלם צ"ע מ"ט, ועי' בשער משפט סי' עט באריכות בדין הוחזק כפרן דמה שאינו נאמן לטעון פרוע או מטעם דאנן סהדי שלא יפרע בלא עדים או דאינו נאמן בטענתו והוי כאינו יודע עם פרעתיך, וכ"כ קוב"ש בחזקת, ושני טעמים אלו לא שייכים כאן, ולפי' ראשון דהוי כאן הודאת בע"ד, א"ש, אבל לפירוש שני צ"ע.

וצ"ל דעצם תביעת השני סיבה לחייב לשלם כל שלא השיב לו, [ועי' בתוס' רפ"ב דכתובות, ובשו"ת אג"מ תחו"מ סי' כג' תשובה להגא"מ שך זצ"ל בזה], וע"ע בזה באות צז'.

צא) מבואר בסוגיא דעידי הודאה הוי ידיעה בלא ראיה, ויש שהוכיחו מזה דהודאת בע"ד היא נאמנות ולא התחייבות, דאם הוי התחייבות הרי ראו המעשה והויא עדי ראיה. (עי' קצה"ח סי' לד הפלוגתא בגדר הודאת בע"ד, ועי' באיה"ש כאן שהוכיח מסוגיין].

ולענ"ד אין ראיה, דיל"ע להסובר דהוי התחייבות, אטו אם יבואו עדים אח"כ שהאמת כהודאתו ישלם שנים, חדא משנום ההולאה האמיתית ועוד משום התחייבות. ישתקע הדבר ולא יאמר, אלא הביאור הוא דרק להצד דמשקר כהודאתו אז הוא דמתחייב, ואם האמת כדבריו חייב מצד האמת, וכשמחייבין אותו ע"פ ההודאה חייב משום ממ"נ או מצד האמת או מצד ההתחייבות.

ומעתה אין מכאן ראיה, דהגם דהודאת בע"ד היא התחייבות מ"מ יש כאן צד של ידיעה – אם האמת כדבריו.

***דף לד ע"א***

צב) שכן תבעיה וכפריה, כתב רש"י שבאין ע"י טענה וכפירה, ובר"י מיגש מבואר שצריך תובע, וצ"ע מהמפורש לעיל ל"ב א' דשאני פקדון מעדות בזה. ונתבאר באות נד.

צג) בפלוגתת רב אחא ורבנן, התוס' הביאו דבגמ' בסנהדרין מחלקים בין ממון לנפשות וכתבו תוס' דסוגיין לא סברה כן וגם בסנהדרין אמרינן כן רק בהו"א מכח הכרח. וכ"כ עוד הרבה ראשונים.

אמנם ביד רמ"ה סנהדרין לז כתב דהפלוגתא בממון הוא באופן שיש רק אומדנא ואין בירור גמור, ואילו בנפשות בכה"ג לא מהני אף לרב אחא, ובמקום שברור הדבר לגמרי (כמו בנשיכה מאחוריו) מהני בממון לכו"ע, ובנפשות תלוי ברב אחא ורבנן. ומבואר מזה דבתרתי פליגי רב אחא ורבנן (בממון כשהוי רק אומדנא ובנפשות בדבר ברור] ובזה מיושבות ב' קושיות התוס' [מה שהקשו סתירה בין הסוגיות – התירוץ דבאמת יש חילוק בין ממון לנפשות, אלא דעכ"פ בעובדא דשמעון בן שטח הוי בירור גמור ושם מועיל לרב אחא גם בנפשות, ומה שהקשו דמשכח"ל בנפשות בעלתה נשיכה על ראשו לרבנן, מתורץ ביסוד הרמ"ה דלרבנן בנפשות אף זה לא מועיל].

אולם צ"ע מנ"ל להרמ"ה להמציא ב' פלוגתות, ועי' בקוב"ש ח"ב סי' לח' שעמד בזה, אמנם נראה הביאור בזה עפ"מ שכתב הרמב"ם בסה"מ ל"ת רצ (הביאו הקו"ש שם) דילפינן מקרא דונקי וצדיק אל תהרוג שלא לסמוך על אומדנא כגון עובדא דשמעון בן שטח בנפשות, וע"ש ברמב"ן שהקשה דגם בממון לא מהני ומה צריך פסוק בנפשות (והקר"ש רוצה ליישב דקרא אתי רק לאסופי לאו ע"ז] אמנם הן הן הדברים, דהרמב"ם סובר כהרמ"ה דיש פסוק להחמיר בד"נ יותר מממונות, ולכן עולין חד דרגא בנפשות, ולרבנן לא מהני אף אומדנא ברורה שמועיל בממון (כגון עובדא דשמעון בן שטח) ואילו לרב אחא רק אומדנא לא ברורה [שלשיטתו מועלת בממון] היא שנתמעטה בנפשות, אבל אומדנא ברורה כשמעון בן שטח מועלת אף בנפשות וא"ש דהמקור לדברי הרמ"ה הוא מהפסוק שהביא הרמב"ם שמזה מוכח דנפשות חמור בחד דרגא מממון וממילא בפלוגתת דממון.

וכן מבואטר ברמב"ם פכ"ד מסנהדרין דבממון מהני אומדנא ברורה, ובפ"כ כתב דבנפשות לא מהני אומדנא, ועי' באחיעזר חלק אבהע"ז ע"ז סי' כה שמבואר כנ"ל. (וע"ע באגרו"מ חיו"ד סי' כ"ד מש"כ בדברי הרמב"פ פכ"ד].

צד) ובעיקר הדין דלא מהני אומדנא, עי' ברע"א תשובה קז' בסופה דברים עמוקים בזה במו"מ בין הגרע"א להר"י וויל, וביאור הדברים יעוי' בברכ"ש ב"מ סי' י"ג בשם הגר"ח ואכמ"ל.

והעולה מדברי הגרע"א דהחסרון משום גזה"כ דבעינן עדים באומדנא לא הוי עדות, אמנם החזו"א אבהע"ז סי' הקשה דא"כ גם בנשיכה על ראשו לא יהני, והברכ"ש הביא מהגר"ח בזה מקרי עדות ממש [ומ"מ מבואר בתוס' דהוי רק עדות ידיעה, אבל עדות מיהא מקרי] ולכן מבאר החזו"א דהחסרון באומדנא מפני שאין הדבר ברור ואין הולכין אחר הרוב בזה.

ואמנם בתוס' סנהדרין ל"ז ב' מבואר דהא דלא מהני אומד הוא מקרא דע"פ שנים עדים, ומשמע כהגרע"א, (ויש לדחות דהתם קיימי על הסוגיא בסנהדרין דיש חילוק בין ממון לנפשות וע"ז בעינן קרא, וכן קרא דמייתי הרמב"ם בסה"מ הוא רק על נפשות, ועי' בראשונים כאן שפירשו דהפסוק שהביא שמעון בן שטח לא קאי על דין אומדנא אלא על דין ע"א ודלא כתוס'.

ובשו"ת מהרי"ק סי' קכט הקשה מ"ש הכא דלא אזלינן בתר אומדנא ובכמה מקומות בש"ס אזלינן בתר אומדנא. ותירץ דהדבר תלוי אם עיקר המעשה ידוע רק ע"פ אומדנא, או דעיקר המעשר ידוע והאומדנא רק על הדעת ע"ש. ובקו"ש סוף פרק מי שמת וכן בח"ב סי' לח הקשה מ"ש מאומדנא באחריות ט"ס שעיקר האחריות ידועה ע"פ האומדנא.

ואולי יל"פ דאומדנא במחשבה הוי האומדנא על עצם הנידון, שכם מסתבר שירצה ויחליט, אבל בעובדא דשמעון בן שטח הוי הוכחה ממעשה צדדי ולא מעצם הדבר.

ובקו"ש הקשה מ"ש ממשה ואהרן שאינם נאמנים, וי"ל דהתם הוי ממש הוכחה מבחוץ דאין כלל אומדנא על העובדא ורק דכדי לומר שלא שיקרו ויזיל בתר אומדנא, זה לא אמרינן. (וגדר הדבר דאומדנא הוא בגדר פשטות והסתברות אבל א"א לחדש על סמך זה עובדות אחרות).

ועי' בשו"ת הרא"ש סי' קז' שכתב דאומדנא בדעת בנ"א הוא תקנת חז"ל כדי שלא יריבו ולהשכין שלום ולפ"ז נראה דלא קשה מאומדנות שבש"ס.

צה) עי' באו"ש פ"ד מעדות שכתב ליישב קושית התוס' על סוגייתנו, דהכא מיירי לא לענין נפשות כפשוטו, אלא לענין להכניס לכיפר (עי' סנהדרין פ"א ב' דעדות מיוחדת מהני לזה) דדינו כממון ואין סתירה לפ"ז בין סוגיתנו לסוגיא דשבועות.

צו) ש"מ קסבר המשביע עדי קנס פטור דאי ס"ד חייב נהי דידיעה בלא ראיה אשכחן. עי' ריטב"א כגון שנכנסה לבית בתולה ויצאת בעולה, וצ"ע הרי הוי רק אומדנא והגמ' מסתפקת אם ס"ל כר' אחא. וצ"ל דהוי כמו שעלתה לו נשיכה בראשו שבזה גם חכמים מודים. אכן צ"ע דילמא מוכת עץ נעשית שם. ועי' ברע"א.

צז) ראיה בלא ידיעה מי לא בעי מידת נכרית בעל או בת ישראל וכו'. כתב הריטב"א לעיל דגם אם הודה שלא אנס מעולם ובאו ואמרו שאנס אשה ולא יודעים מי היא לא מחייבין אותו מדין הוחזק כפרן דזה הוי כהודאת בע"ד, ועי' משכ"ב באות פט.

אמנם הביא הריטב"א ירושלמי אנסת ופתית את בתי והוא אומר לא אנסתי ולא פתיתי מימי ועדים מעידין אותו שאנס ופיתה ולית לן ידעין אי כרתי אי איתתא אוחרי. וכתב הריטב"א דאם מפרש הירושלמי דמיירי מדין הוחזק כפרן (ולא מדין בהתחייבות כדעת רש"י אות פט) מוכח דהירושלמי חולק על הבבלי וסובר דכה"ג חייב ולא מקרי מודה בקנס, והטעם משמע מלשון הריטב"א דהוי "הודאה הבאה מתוך כפירה" ובהודאה כזו שהוא לא בא לחייב עצמו לא נפטר, [ויתכן דבסברא כעין פוטר עצמו מכלום, וכאן עדיף מינה שכופר לגמרי וכו"ע מודו דלא נפטר עי"ז ולא עוד אלא דבכה"ג מתחייב ע"פ עצמו שו"ר בחי' רמ"ש משכ"ב ע"ש].

והרה"ג ר' גרשון כהאן שליט"א אמר שלולא דברי הריטב"א יש מקום לחלק דבגמ' מיירי שלא ידוע אם חל כלל חיוב קנס דדילמא היא נכרית או בעולה, אבל בירושלמי מיירי שהעדים יודעים שבעל באופן המחייב, רק לא יודעים מי האשה ונמצא שהודאתו לא על עיקר החיוב אלא רק למי מחויב, ויתכן דזה מקרי ראיה וידיעה, וחייבין על זה קרבן שבועה גם להבבלי.

***דף לד ע"ב***

צח) תוד"ה אתו. מדברי תוס' כתירוצם משמע כמש"כ באות פט דהחיוב מדין הודאת בע"ד ולא משום שאיבד את זכות טענתו. וביאור תירוץ התוס' דכל הדיוק מדבריו שהוא מודה שאם לא כדבריו הוא חייב, זה דוקא כשסיפר טעם לפטור, ומשמע דלולא טעם זה חייב. אבל כשכופר כל המאה וזה דרך הכפירה ולא הוסיף לתלות דבריו בהכחשת עובדות נוספות, אין הוכחה מדבריו שרוצה לומר שאם לוה חמישים לוה גם מאה. ובקושיית התוס' יל"פ בתרי אנפי. יל"פ דתוס' דלמדו הסוגיא מדין הוחזק כפרן של כל הש"ס (וכדעת הר"י מיגש אות פט) וע"ז הקשו דא"כ גם בחמשין נימא דהוחזק כפרן, וע"כ כיון שאין הכפירה באותו ממון אינו חייב א"כ גם הכא לא יהא הוחזק כפרן, וע"ז תירצו דהכא לאו מדין הוחזק כפרן הוא אלא מדין הודאה.

ועוד יל"פ דתוס' פירשו כבר בקושייתם דהכא מדין הודא הוא אלא דקשיא להו דגם בכופר הכל ועדים מעידים על נ' נימא דיש הודאה שאם לוה נ' לוה מאה.

ולפירוש קמא יש הוכחה מקושיית תוס' מו דבעצם היה אפשר לחייב מדין הוחזק כפרן, וההסבר בזה כמשנ"ת באות צ', וכן פי' הגר"ר שמואלביץ שליט"א, ועי' בש"ך סי' עט סק שהקשה למה בכופר הכל ועדים מעידים על חמישים לא חייב מדין הוחזק כפרן ותירץ דמממון לממון לא אמרינן הוחזק כפרן ומוכח מקושייתו דע"י הוחזק כפרן צריך לשלם אף בספק הלואה ולא רק בספק פרעון ודלא כמש"כ בקו"ש בחזקת.

ולדעת הר"י מיגש בסוגיין דטעם החיוב משום דנראה שמחמת העדים מחליף את טענותיו, והיינו דמאבד את הזכות טענה וממילא מתחייב ע"פ תביעת השני, א"כ י"ל דקושיית תוס' מעיקרא ל"ק ולא מידי, דעל החמישים שלא העידו הרי אינו משנה את טענתו וממשיך לטעון כמקודם.

צט) כתב הר"י מיגש דבאומר לא עברתי בצד עמוד זה מעולם (להלכה דיכול לומר לא לויתי גם אם יבואו עדים) יכול לטעון פרעתי, וצ"ע למה כאן ל"ש דינא דכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי, והיה בדבריו מונח ג"כ כפירה על החוב ולא גרע מאומר סתם להד"מ בלי להוסיף שלא עבר בצד עמוד זה (מהרג"כ שליט"א).

ק) עי' בב"ח סי' עט דכל מאי דבאומר להד"ם חייב ע"פ העדים הוא רק כשהלה אמר מנה מניתיך, אבל אם תבע סתם חייב אתה לי ואמר להד"ם, בזה גם אם יבואו עדים שמנה מנה לא יתחייב דאפשר לפרש את הלהד"ם על כך שלא חייב לו ואין כאן הכחשת המעשה.

קא) עי' במהרש"א שהוכיח מתוס' דבכל ק"ו יש לדון גם במה מצינו, ובאמת יל"ע למה בעינן למדת "ק"ו" תיפו"ל משום במה מצינו, ועי' משכ"ב הסמ"ג בספרו שושנת העמקים כלל א'.

***דף לה ע"א***

קב) שאמר איש פלוני ליתן לי מאתים זוז ולא נתן, ע' תוי"ט דאפי' אם הוא עני והוי נדרי צדקה כיון שאין ב"ד יורדין לנכסיו אין בזה קרבן שבועה. ועי' ברש"ש משכ"ב. ולכאו' אפי' אם יורדין לנכסיו אי"ז אלא מטעם מצוה ואי"ז תביעה של התובע וא"כ ל"ש בזה קרבן שבועה, חדא דאין כאן תובע ועוד דאי"ז ממון, ואמנם בנדרי צדקה יתכן דיש שעבוד נכסים עי' קצה"ח סי' לט ויתכן עוד דהדין דשארית ישראל לא יעשו עולה הוי דין ממוני (ונתבאר בב"ב קכ"ג ב') ויש לפלפל.

קג) שקדמה שבועה לעדות. עי' בחזו"א חו"מ סי' ו' דק"ה שהוכיח מכאן דשייך שבועת העדות להבא, דהרי כל החסרון כאן רק משום דקדמה לעדות, אבל אחר העדות מהני, וכאן הרי בע"כ השבועה שתבוא ותעדני. ושם בסק"ז דחה דהכא קבלת השבועה שלא ישקר בו כשידע עדות, ע"ש. וע' ברע"א על המשניות אות לג שהקשה עמש"כ הרמב"ם דמיירי בשאמרו אמן דא"כ נשבעו שיעידו לו אח"כ והיה כשבועת בטוי ולולי דברי הרמב"ם הייתי מפרש דהוא השביע אותם לכשתדעו והם לא השיבו כלל ואחר שעה ראו עדות ואח"כ תבע אותם הלא השבעתיכם ועתה באו והעידוני ואמרו אין אנו יודעים לך עדות עכ"ל. והדברים צ"ב, ובפרט שהגרע"א באות כז נוקט דשייך שבועה להבא. וע' בתפארת ירושלים על משניות מש"כ בדברי הגרע"א.

קד) עמד בביה"נ וכו'. עי' בר"ן שלהסוברים דמהני השבעה אף בטענת שמא צריך לומר דבבכ"נ גרע מהשבעת ספק דהוי כמשביע רק את מי שיודע ולא את השאר, ואם באמת משביע את כולם חייב ע"ש. וע"ע בגר"א סי' כח ס"ק י"ג משהק' סתירה בדברי הרשב"א בזה, ונתבאר לעיל אות

וע"ע בר"ן גירסת הרי"ף דבעינן שיצביע על העדים שרוצה להשביע ולא סגי בעומד לידם.

קה) היה אחד מהם קאו"פ. התוס' כתבו דהרבותא אפי' שיש שלשה. וצ"ע דגם זה שמעינן במכות דנמצא אחד קאו"פ עדותן בטלה. (וכן הקשה הרמב"ן כאן, ומבואר בדבריו דאפי' בע"א לא הוי) וראיתי באיה"ש דהרבותא לתוס' דאע"פ שבראיה לחוד לא נפסלים (לדעת תוס' מכות ו' א') מ"מ כיון שביקשו להעיד יחד ואם יעידו כן יפסלו שוב אין חיוב קרבן.

והראשונים ביארו דהרבותא כאן בקיבלו עלייהו, ונתבאר בריש הפרק.

קו) שלח ביד עבדו. עי' ברמב"ם ובלח"מ וברע"א.

קז) משבעני עליכם בשבועה האמורה בתךורה. הרשב"א הוכיח מכאן דא"צ שם בשבועה, דאם צריך שם תו ל"צ לפרש בשבועה האמורה בתורה דהרי סגי בשם לחוד, אמנם הריטב"א מפרש דכשאומר בשבועה האמורה בתורה הוי כאילו פירש א השם שהרי בתורה כתוב גם שם. וכן כתב הרשב"א בנדרים דשמא יש לתרץ כך, והביא ראיה לזה מהמשנה נדרים י"ג הנודר בתורה וכמה שכתוב בה דבריו קיימין כאילו אמר בפירוש ככר זה כקרבן שכתוב בתורה. ובדברי יחזקאל סי' כט כתב דמה שלא ברור לרשב"א תירוץ זה, משום דיש לחלק בין "כקרבן" בנדר ל"שם" בשבועה, דהדין לומר כקרבן הוא רק תנאי בלשון הנדר, אבל שבועה בשם, השם הוא עיקר השבועה (נראה דר"ל דיסוד האיסור להזכיר את השם על שקר, ובזה י"ל דצריך להזכיר להדיא את השם. והרמב"ן ל"ו א' הסתפק שמא שבועה בלא שם מהני מדין ידות, והצד דלא מהני ידות ביאר הדבר"י ע"פ הנ"ל דהשם הוא עיקר השבועה].

ובדעת אביי דמפרש אוסרכם אני בשבועה, פרש"י מזכיר את השם כאחד מלשונות הללו, ופירש הרשב"א בדברי רש"י שאינו מזכיר כלל תיבת "שבועה" אלא מצוה אני עליכם בשם. ולפ"ז מבואר דאין חיוב שבועת העדות אלא בשם. והרשב"א הקשה דהא לדעת רב יהודה א"צ שם, וא"כ מנין שאבי חולק ע"ז, אמנם להריטב"א מיושב דרב יהודה ג"כ מצריך שם אלא דבאומר בשבועה האמורה בתורה כאילו הזכיר את השם.

קח) ויסוד המחלוקת הוא לדעת רבנן הסוברים דא"צ שם המפורש, האם בעינן מיהא כנוי או דא"צ כלל שם. ובאמת צ"ב מנין להצריך שם, ובראב"ד פ"ב מהלכות שבועות ה"ב דילפינן אלה אלה מסוטה. והר"ן תמה עליו דגז"ש זו רק רב חנינא בר אידי סובר ולא רבנן דהילכתא כוותייהו, ובלח"מ כתב דהכוונה לא לגז"ש, אלא כיון דרבנן לומדים דאלה היא שבועה משבועת סוטה, ממילא ילפינן ג"כ שצריך שם. ומ"מ לא דמי לגמרי דבסוטה צריך שם המפורש וכאן סגי בכנוי. והדברים צ"ב, ונראה לבאר עפמש"כ הדבר"י דהשם הוא מהות השבועה, וא"כ ילפינן מסוטה שאין שבועה אלא בשם, אבל מה שצריך שם המיוחד ולא כנויים אי"ז ממהות השבועה וזאת לא ילפינן מהגלוי מילתא דדילמא דין מסוים הוא בסוטה. (ואמנם מהרשב"א ריש נדרים נראה שהבין דלהראב"ד יש גז"ש ממש, ומ"מ לא הקשה עליו וצ"ע].

ולפי האמור נראה לחדש דאף לדברי הרשב"א דלא מהני לומר במה שכתוב בתורה היכא דבעינן שם, מ"מ אם מזכיר כנוי ואח"כ אומר ג"כ כמו שכתוב בתורה מהני, דלגבי עצם השבועה סגי בכנוי, ולדין שם המיוחד סגי באומר במה שכתוב בתורה.

אמנם יש לפקפק בזה עפ"מ שנתבאר דהדין המיוחד בשם הוא החילול השם, א"כ יתכן דגם החומר שיש בשם המפורש הוא בחילול השם וא"כ צריך לפרש גם את השם המפורש ולא סגי באומר במש"כ בתורה.

קט) השיטות בשם בשבועה: הר"ן כאן בשם הרא"ה והרשב"א דבכל שבועות א"צ שם. והרשב"א בתשובה תתמה, וכ"כ הטור סי' רלז בשם הרא"ש דבלי שם מהני מדין ידות. (והרמב"ן מסופק בזה בדף לו) ועי' בפרישה ובב"ח (סי' רלז) שדעתם דיש קרבן שבועה, אכן הפרישה מביא שדעת רבן (מהרש"ל) דאין קרבן שבועה (כנראה כן בכל ידות דנתחדשו לאיסורא ולא לשבועה).

ודעת הרמב"ם דבלי שם ליכא כלל קרבן ומלקות ומ"מ איסורא איכא (הר"ן כתב דאסור מדברי קבלה מקרא דויואל שאול, ובקרי"ס כתב דהוא הלמ"מ, ובמחנ"א שבועות סי' ג' כתב דהוא מדרבנן).

והראב"ד מחלק בין עדות ופקדון לבטוי, ונתבאר לעיל ודעת ר"ת לחלק בין מושבע מפי עצמו למושבע מפי אחרים (עי' בזה בב"ח סי' רלז, ובמחנ"א שבועות סי' ג', ובחת"ס ריש נדרים, ובנצי"ב המובא בחי' מרן רי"ז הלוי במכתבים, ובדברי יחזקאל סי' כט בביאור שיטת ר"ת].

קי) בשבע שמות שאינם נמחקים. עי' בכס"מ פ"ו מיסוה"ת וז"ל ברייתא סוף שבועת העדות אלו הן שמות שאין נמחקין כגון א"ל אמליך א"להים אל"יכם אה"יה א"ד וי"ה שד"י צב"אות אל"ים וגירסא נכונה ואשמעינן דו"ה דאלו"ה והי"ם דאל"ים וה"י דאל"הי הוו מעצם השם ולא דמו לכ"ם דאל"יכם דאינו מעצם השם אלא דהשם קדשו. ואע"ג דאשמועינן דהי"ם מאלי"ם הוי מעצם השם מ"מ אצריך לאשמועינן בה"י דאל"הי דאיכא למימר כיון דאל"הי הוא סמוך לעולם הוי ה"י דידיה ככ"ם דאלי"כם וטעמא דלא דמי לכ"ם דאלי"כם היינו משום דכיון דאשכחן ה"י שהוא מעצם השם באל"הים כל היכא דאשכחן אל"הי הוי קדוש מעצמו משא"כ בכ"ם דאלי"כם. ונראה שלא היה בגירסת רבנו אהי"ה אשר אהי"ה. ומש"כ רבנו שהם שבעה שמות ובפרטן אתה מוצא שמונה, היינו משום דא"ד וי"ה שם אחד – ולא דמו לא"ל אל"וה דהכא א"ד הוא נקרא אף שנכתב י"ה. ובנוסחא אחרת מספרי רבנו מצאתי שלא היה כתוב אל"הי ולפי אותה גירסא הוו שפיר שבעה שמות.

ובנוסחא שנדפסה בונציה כתוב: ושבעה שמות הן השם הנכתב יו"ד ה"א וא"ו ה"א והוא השם המפורש או הנכתב אדנ"י ואל"וה ואל"ים וא"היה וש"די וצ"באות ונוסחא נכונה היא דמני שם אהי"ה בכלל השבעה שמות ואין אנו צריכין להידחק למנות שם ההוי"ה ואדנות באחד. ושפיר עבד דלא מנה א"ל ולא אל"הי משום דבכלל אלו"ה ואל"ים הוו אלא דאכתי קשה אמאי אצטריך למכתב אל"וה הא בכלל אל"ים הוא עכ"ל הכס"מ.

והגר"א (סי' רעו סקי"ט) כתב דלפי הגירסא שגם אה"יה הוא שם, לפ"ז לא גורסים באמת אלו"ה דהוא בכלל אלקים אלא דזהו בלשון יחיד וזה בלשון רבים כמו אדון האדונים והחילוק ביניהם הוא השגחה והנהגה בכלל או בפרט ולא מנה שם י"ק דהוא נכלל ג"כ בשם העצם, ואע"ג שמנה שם א"ל לפי שהוא שרש אחרים שהוא לשון חוזק כמו "יש לאל ידי" אבל שם י"ק הוא ג"כ משם העצם משמש על הוי"ה וקיום ולכן לא מצינו במקום אחר. אבל לפי תרגומו י"ק הוא שם היראה.

ונראה שזהו פלוגתת רשב"נ ור"א בירושלמי (פ"ב דחגיגה) [בקרא דבי בק"ה השם צור עולמים – האם הוא שם או לשון ב"א צעקה ע"ש] ובגמ' שלנו אמרינן כר"א [במנחות כט דרשינן בי"ק ברא העוה"ז בה"א ובעוה"ב ביו"ד].

קיא) ובמש"כ הכס"מ דא"ד והוי"ה הם שם אחד, עי' ברמב"ם פ"ב ה"ז מע"ז שמגדף חייב רק בשם א"ד, ויש מי שאומר שאינו חייב אלא על שם הוי"ה ואני אומר שעל שניהם הוא נסקל. ועי' חי' מרן רי"ז הלוי שביאר בדעת הרמב"ם דכיון דשם א"ד הוא ה"קריאה" של שם הויה, וכדאיתא בחז"ל "לא כשם שאני נכתב אני נקרא" וכו' ממילא מקרי זה שם הויה, והחולקים סוברים דרק אם יש "כתיב" הוי"ה אז הא"ד הוא "קראה" של ההוי"ה אבל כשמגדף וממציא מעצמו אין הא"ד קריאת שם הויה. ועכ"פ ע"פ סברתו מובן היטב סברת הכס"מ דא"ד והוי"ה שם אחד.

ובעיקר דברי הרמב"ם משמע דהשיטה הראשונה סוברת דרק בשם א"ד חייב, וזה צ"ב, ושמעתי לבאר דס"ל דכיון ששם הוי"ה אין לו קריאה, נמצא דא"א לאמרו אלא ע"י א"ד ולכן חייב רק בכה"ג והרמב"ם ס"ל דנהי דבזה"ז אין לנו לאומרו בשם הוי"ה מ"מ אם אמרו ודאי הוי שם המיוחד. ובתוד"ה בפר"ח מבואר דשם א"ד הוי שם המיוחד טפי מצ"באות וכתב הגרע"א דזה כדעת הרמב"ם שא"ד הוא כשם הוי"ה.

קיב) תוד"ה בא"ד. בפשטות קושייתם איך שרי לתנא לומר שם זה, ותירצו דאין מתכוון לשם רק ללמד דיני הדם, וע"ע בתוס' ה' א' ע"ז י"ח א' וכוונתם כנ"ל.

ומש"כ בתפא"י שקושייתם דהשבועה לא תועיל משום אי עביד לא מהני תמוה טובא, וגם התירוץ אינו מובן לפ"ד ע"ש.

***דף לה ע"ב***

קיג) בנשבע בשמים ובארץ. כתב הרמב"ם פי"ב משבועות ה"ג דאף בנתכוון לשם מי שבראם לא הוי שבועה וכ"כ המאירי בסוגיין וכן פסק השו"ע (רל"ז ו') ולא חל כלל. ודעת הראב"ד דבנתכוון לשם מי שבראם איסורא איכא ומלקות ליכא.

ובמחנ"א (שבועות סי' ג') הקשה למה גרע זה משבועה בלא שם דלדעת הרמב"ם פ"ב איסורא איכא, ולדעת הראב"ד אפי' קרבן איכא. ותירץ שם בהג"ה דהוי כאין פיו ולבו שוין דמשמעות שמים וארץ משמע שמים וארץ ממש. אמנם בחכמ"א כלל צג כתב שבאמת אם אמר "נשבע אני" אסור גם באמר בשמים ובארץ משום לשון שבועה, והרמב"ם מיירי שאמר רק בשמים ובארץ בלי להזכיר "שבועה".

ובעיקר פירוש המחנ"א הקשה הברכ"ש (נדרים סי' ה') דאם השמים וארץ מקלקל למה איכא להראב"ד איסורא כשמכוין למי שבשמים ובארץ. ולכן מפרש דלהראב"ד הא דחייב קרבן בלא שם הוא מדין ידות וכאן שפירש ליכא ידות אולם ביד שאול כתב דלהראב"ד באמת יש קרבן בבטוי, ומש"כ דאין קרבן היינו רק בעדות ופקדון שבהם אין קרבן בלא שם להראב"ד.

קיד) בדין נטפלין לאחריהם, כתב הרמב"ם (פ"ו ה"ג מיסוה"ת) דאין על מחיקתן מלקות אלא רק מכת מרדות, והרבה אחרונים נקטו דהוי רק דרבנן (ט"ז סי' רע"ו סק"ז, ועי' בספר המפתח) ויש שנקטו דהוא דאורייתא אך מ"מ אי"ז לאו גמור (חת"ס חיו"ד סי רסג).

וע"ע בשו"ת חת"ס חיו"ד סי' רס אם כתב בטעות א"ל"הינו במקום אל"היכם, ודן אם מי הוי כמקדש פסולים דלא חל או דהוי ככ"ש שמקדשין אף מה שאינו ראוי.

ובהא הנטפל לפניו מותר למחוק, דעת היראים דזה רק בשם שעל ידות הכלי כיון דאי"ז מקומו משו"ה אינו מקדש אלא השם עצמו. וכתב הגרע"א (בשו"ע סי' רעו) דזה תלוי בשני פירושי רש"י ערכין ו' בדין שם שלא במקומו ע"ש.

ובספר המפתח דן לאוצר המלך שדן בכתב הנטפל לפניו אחר שכתב את השם אם בכה"ג מתקדש.

***דף לו ע"א***

קטו) לאו שבועה הן שבועה. כתבו תוס' דאי"ז שבועה ממש אלא קצת עונש יש בדבר. אולם הרשב"א הוכיח מכאן דיש שבועה בלא שם, ומוכח דנקט דהוי שבועה גמורה.

ועי' ברמב"ן שדן במה שמועיל בלי שם הוא מדין ידות, ועי' בריטב"א כאן שכ"כ, אולם משמע מלשונו דאף בלא החסרון של "שם" בעינן לדין ידות בעצם הלשון "לאו לאו" מועיל רק מדין יד ובמש"כ התוס' דהוי רק איסור, עי' במהרש"ל שמשוה זאת לרמב"ם דשבועה בלא שם אין קרבן ומלקות, ויל"פ עוד אם נאמר דבידות אין קרבן (כדעת מהרש"ל בפרישה סי' רלז), אמנם מלשון תוס' משמע דאין כלל לאו דאורייתא, אלא רק ענין לקיים דבריו וצ"ע.

במאי דאמרינן אמן בו קבלת דברים, עי' ברש"י ובגליון הש"ס ועי' קה"י סי' שכתב דמיירי בקציצה כגון סכום שכירות וכיו"ב דע"ז הוי האמן כהסכמה וקבלת דברים, ולזה קורא רש"י תנאי היינו התנאים שבהם נתקשרו.

קטז) בדין מגדף דפליגי ר"מ וחכמים, והנה לדעת חכמים צריך דוקא שם המפורש [ונתבאר באות פלוגתת ראשונים אם הוא א"ד או י"ק או שניהם] אולם יעוי' ברמב"ם פ"ב מע"ז ה"ז דכ"ז בשם המתברך, אבל בשם המברך [דנוסח המגדף יכה יוסי את יוסי, והשני צריך שם המיוחד, אבל הראשון] סגי באחד משבעה שמות שאינם נמחקים. ובכס"מ הביא שהרמב"ה (איגרות סי' יג) סובר דכשם שהמתברך הוא שם המיוחדת כך גם המברך, [והגרע"א הביא מהתו"ח דמקורו של הרמב"ם דבקרא דינוקב שם ה' פרט הכתוב שם ה' דהיינו מיוחד, אבל הא דמברך בשם דנפקא לן בנקבו שם יומת שם לא כתיב שם ה'].

ובמקלקל אביו דילפינן לה מבנקבו (עי' בתוס' שהקשו איך דרשינן גם שיברך בשם וגם לאביו ואמו, וברש"י סנהדרין כתב דבאמת ר' מנחם בר יוסי שמצריך שם במקלל אביו לית ליה דצריך המגדף שיקלל שם בשם, אולם הרמב"ם פסק כתרוייהו, ועי' בלח"מ פ"ה ה"ב מממרים, שכתב דתרתי שמעת מינה מהך קרא, דהו"מ למיכתב בנקבו יומת, ומדכתיב בנקבו שם יומת ש"מ תרתי] כתב הרמב"ם (פ"ב ה"ה) אינו חייב סקילה עד שיקללם בשם מן השמות המיוחדין, אבל אם קללם בכנוי פטור מן הסקילה, וצ"ע דפתח דבריו משמע דבעינן שם המיוחד, ובסוף דבריו פטר רק בכנויים, ויעו"ש ברדב"ז דשם המיוחדת היינו אחד מז' שמות שאינם נמחקים, וכמו שכ"ה דעת הרמב"ם במגדף דהשם המברך הוא בשמות שאינם נמחקים, וכ"כ המנ"ח מ' רס.

אמנם ברש"י סנהדרין ס"ו כתב דבשבע שמות שאין נמחקין פטור כמו בכנויין, וכ"כ הש"ך ס' יו"ד סי' רמ"א [ועיין בספר המפתח כמה אחרונים שדברי הש"ך רק לדעת רש"י אבל להרמב"ם חייב על שבע השמות].

וברמב"ם בפיה"מ כאן מפרש דלחכמים חייב בז' שמות, ונראה דאזיל לשיטתו דשם המברך במגדף, וכן שם במקלל אביו ואמו סגי באחד מז' שמות, ונקט הרמב"ם דשם שם דמגדף הנזכר במשנה הוא בשם המברך דומיא דשם דמקלל אביו ואמו. [ובתוס' בע"ב מבואר דרבנן פטרי אף בא"לים].

אלא שצ"ע מהברייתא המובאת בגמ' דמיירי לגבי השם המתברך ומשמע דבהכי איירי מתניתין. אמנם נראה דאין זה קושיא, דאמנם הברייתא מיירי על שם המתברך, אבל מינה שמעינן דר"מ דמרבה מקרא דאיש כי יקלל אלקיו כנויים בשם המתברך ה"ה דמרבה על שם המברך, ורבנן דלא מדבר ס"ל דשם המברך צ"ל דוקא באחד משבע שמות שאינם נמחקים, והש"ס מייתי ברייתא זו דמיירי במתברך למילף מינה על שם המברך.

והנה ברש"י סנהדרין נ"ו כתב דמקרא דאיש כי יקלל אלקיו ילפינן על שם א-לקים שאפשר לקלל בו, ולכאו' לפ"ז אין מקור בשם המברך שיועיל לר"מ אף כנויים – ומנין לר"מ לחלוק על רבנן. [וכנראה לרש"י אין סברא לחלק בין שבע שמות לכנויים אבל לרמב"ם הרי לרבנן יש חילוק ומה המקור לר"מ] וצ"ל דלא ילפינן מ"אלקיו" דזה רק סיפור דברים, אבל הדרשא רק מיתורא.

***דף לו ע"ב***

קיז) בסוגיית מכלל הן אתה שומע לאו, מסקנת הסוגיא לשיטת רש"י דר"מ ס"ל דאי אתה שומע לאו, והכא מקרי איסורא דאית ביה ממונא, דעדות העדים נ"מ לממון.

ותוס' פי' הגירסא לעולם לא תיפוך, והכא הוי איסור, (והטעם משום דשבועת העדים לכשעצמה אין בה ממון, כ"כ מהרש"א, והסבראת מבוארת בראשונים) ופי' תוס' טעמא דרבנן משום דבעו שם המפורש (וזה דלא כרמב"ם באות קטז שמחייב גם לרבנן בשמות שאינם נמחקים) ועי' מהרש"א שפירש דהך פלוגתא דמגדף ומקלל אביו ס"ל לסוגייתנו דזה גם במקלל חבירו ובעדות ודלא כסוגיא בע"א, ע"ש.

והרמב"ן פירש דטעמא דרבנן משום דבעינן קרא כדכתיב "ושמעה קול אלה" ובמכלל לא הוי קול אלה. והסכים לזה הרשב"א – אמנם הריטב"א [בע"א] הקשה דהא גם גבי נדר כתיב לאסור איסר על נפשו ככל היוצא מפיו יעשה, ואפ"ה מהני מכלל לאו אף שלא אמר במפורש "איסר". (יל"ע דילמא הסוגיא בנדרים דמהני מכלל לאו בנדר כר"מ דגם כאן סובר דמהני מכלל לאו אף דכתיב ושמעה קול אלה).

ועי' בקו"ש ב"ב אות תלז, דהגר"ח ביאר דלכו"ע מכלל לאו מובן שרוצה בהן, רק הפלוגתא אם זה נכלל בלשון או רק הוכחה שכך רצונו, (והקו"ש הוכיח דהוא פלוגתת ראשונים אם באמת למ"ד דלא שמעינן לאו הוי ספק בעיקר רצונו או דהוי רק חסרון בלשון. ועכ"פ מבואר דאם אתה שומע לאו נכלל זאת בדבריו, וזו קושיית הריטב"א דא"כ גם באלה מהני מכלל הן אתה שומע לאו.

עוד תירץ הרמב"ן דלרבנן כשאומר יברככה משמע דאם לא יעיד לא יברככה ולא יקללך.

ומבואר דבאלה גרידא סגי בשבועת העדות, ובתוס' בע"א תמהו מנין אלה בלא שבועה, ועי' מהרש"א שהתוס' לא גרסו בגמ' "אלה שאין עמה שבועה כאלה שיש עמה שבועה", ובריטב"א כתב דלעיל דרשינן קול אלה לאלה שאין עמה שבועה.

**ל"ו ע"ב**

**א) רש"י ד"ה בפני "ואח"כ הודה".** **צ"ב** מ"ט לא כתב רש"י שאח"כ באו עדים, **ועיין בתוי"ט** דמשום דרבה פוטר בכה"ג דהכופר בממון שיש עליו עדים פטור. ועי"ש דאם יש עדים צריך לומר דמיירי שאין לו קרקע דאל"כ הוי שעבוד קרקעות, אבל בהודה אין חייב קרקע. [וצ"ב דסו"ס תביעת התובע היתה שיודה ולא שיביא עדים שהוא חייב]. ועיין **במהרש"א וברש"ש ובפורת יוסף** [מה שיישב שיטת המהרש"א] .

**ב) "וחייב על זדון השבועה".** מבואר (כריתות ט' א) דילפינן לה תחטא תחטא משבועת העדות. **"ואינו חייב על שגגתה גרידתא"**. **כתבו הראשונים** דאנוס הוא, והיינו מדין האדם בשבועה. **ועי' ברא"ש** (שטמ"ק ב"ק) שכתב דמהאדם בשבועה לא פטרינן אלא מקרבן, אבל הפטור מחומש נלמד מקרא "על גזילו הוא מוסיף חומש ולא על גזל אביו" ומיירי בפקדון ואינו משלם חומש כי לא ידע, והחילוק בין קרבן לחומש **כתב בספר ענפי ארז** ע"פ דברי הגרי"ז דחיוב קרבן הוא על השבועה וחיוב חומש הוא על הגזילה ולכן פטורי דשבועה לא פוטרים מחומש. **אמנם י בתוס'** כ"ו א' שכתבו דבהאדם בשבועה פטור גם מעונש וגם מקרבן ובריטב"א מבאר דסברא הוא דמחמת אונס פטור לגמרי. וא"כ צ"ב למה על חומש לא נפטור. ועוד י"ל בדעת הרא"ש ע"פ מה שמוכח ברא"ש סוכה (פ"ג ס"ל) דגזלן באונס חייב [שכתב דמתנה ע"מ להחזיר ונאנס החפץ הו"ל גזלן למפרע] ולכן סד"א דכאן יהיה חייב אפי' באונס.

**ג) "אמר לו תן לי פקדוני" וכו'.** לעיל בדף ל"ב מבואר דאמר לאו דוקא וא"צ תביעה. והובא שם **דדעת הר"י מיגש** דנהי דא"צ שיתבע בפיו מ"מ צריך לכה"פ רץ אחריו. **ועי' בתוי"ט** כאן דנהי דא"צ שיתבע, מ"מ בעינן שהשבועה תהיה דוקא בפני חבירו וכדכתיב וכחש בעמיתו, ומדייק כן מהרמב"ם פ"ז שכתב דבעינן שלוחו, והנה הכס"מ דסגי בשליח בלא הרשאה ושאני בזה שבועת העדות משבועת הפקדון, אמנם התוי"ט נוקט דבעינן הרשאה.**ובאבי עזרי** כתב בדעת הרמב"ם שמה שמצריך שלוחו הוא כדי שתהיה תביעה וכשי' הר"י מיגש דאף בשבועת הפקדון צריך תביעה אלא דשאני משבועת העדות דהכא סגי ברץ אחריו

**ד) "משלם בשת ופגם ע"פ עצמו".** מכאן הקשה המ"מ על הרמב"ם (חובל ומזיק ופ"א מטונ"ט) דנזק הוי קנס ואין משלם ע"פ עצמו, **ובאו"ש ואבהא"ז** מחלקים דבעלמא דאין אדם עומד למכירה התשלום הוא קנס אבל אשה שיכולה למימסר נפשה למנוול ומוכה שחין בתשלום בזה הוי הפגם ממון.

**ה) "אמר לו עבדו הפלת את שני" וכו'.** משמע במשנה שהפטור משום דאי מודה מיפטר וקשה הרי עבד הוקש לקרקע ופטור על שבועתו, א"כ תיפו"ל מה"ט. **וכעי"ז הקשו תוס'** (כתובות מ"ב א' ד"ה הפלת) על הברייתא שם, ותירצו דהך ברייתא ס"ל דחייב על עבדים, אמנם במשנתנו א"א לתרץ כן דיעוי' להלן ל"ז ב' בגמ' דדנה איך סברה מתניתין בעבדים ע"ש. **ובקצוה"ח** (צ"ה סק"ח) הקשה זאת על הרמב"ם שסובר דאין נשבעים על העבדים ובכ"ז כתב דטעם הפטור משום דהוי קנס. ותירץ דהרמב"ם סובר דב"ח לא הוקש לקרקע וא"כ כאן הוי תביעת בן חורין עי"ש.

**ז) בגמ' בב"מ** (מ"ח) מבואר דבעינן יחוד כלי בהלואה ועושק, **ועי"ש ברמב"ן ושאר ראשונים** שנחלקו אם הכוונה דבל"ז לא חייב אשם, או דרק פטור מהשבת הכלי בעין אבל חייב אשם, **ובזכר יצחק** סי' י"ג כתב דהנידון משום דחיוב שבועת הפקדון הוא על הגזילה, וחוב י"ל דאינו נגזל דאין דבר בעין שניתן להיגזל, והכופר במלוה אינו גזלן, לכן צריך יחוד כלי, והסוברים דא"צ יחוד כלי סוברים דמלוה נגזלת. [בענין גזילת מלוה, עי' רש"י סנהדרין ב' א' גזילות כופר בפקדון דמשלח בו יד הוי גזלן וכו' אבל לוה ולא שילם לא מקרי גזלן דמלוה להוצאה ניתנה, ועי' רש"י גיטין ל"ו ב' "לאמר רבנן דתשמט ונמצא הלוה גזלן על פיהם". ועי' ירושלמי פ"י ה"א דשביעית מלוה ונעשית כפרנית ולפי גירסת הגר"א מבואר דנעשה גזלן וצריך לשלם עידית, ועי' חי' ר' שמואל סנהדרין סי' א' בזה]. **והנה בתוס'** לעיל הקשו מ"ט לא נלמד שגם בשבועת העדות בעי' יחוד כלי משבבועת הפקדון, וא"נ דיש חילוק דבפקדון בעי' משום הגזילה ולא משום עצם השבועה א"ש החילוק, **אמנם בתוס' הרא"ש** לעיל ל"ג א' מחלק בין שבועת העדות לשבועת הפקדון לגבי אם יש עדים מזומנים להעיד, דבשבועת העדות פטור דחיובם על ההפסד, אבל בשבועת הפקדון חייב החיוב על השבועת שקר. **והנה לדברי הגרי"ז** דחיוב קרבן הוא על שבועת השקר וחיוב חומש הוא על הגזילה כל מה שצריך יחוד [להסוברים דמיירי לגבי עיקר חיוב שבועת הפקדון] הוא רק לחומש שבא על הגזילה ולא לאשם, ואילו רש"י מפרש דקאי על האשם. אמנם י"ל דרש"י לשיטתו שלא מחלק בין חומש לאשם ועיין.

ובעיקר דין יחוד כלי אם הוי כמשכון או שהוי ממש של התובע עיין בתוס' בכתובות מ"ב ובתוס' בב"מ שם מה שנחלקו בזה ועיין בקוטרס השיעבוד להגררש"ש סימן א' מה שכתב בזה.

**דף ל"ז ע"א**

**ח) "הזיד בשבועת הפקדון והתרו בו מהו".** **בראשונים** דנו למה לא מבעי ליה בשבועת העדות. ורש"י כתב דמי יודע שהם יודעים לו עדות, **ובמהרש"א** הביא להקשות דהא משכח"ל שעדים שיודעים שהללו ראו את העדות מעידין בהם, ותירץ דבכה"ג פטור דיש עדים מזומנים להעיד. אלא שהקשה דא"כ גם בשבועת הפקדון לא משכח"ל דאם המתרים יודעים הוי עדים בפנינו ואם אינם יודעים הוי התראת ספק לרש"י. עי"ש. **ובתומים** (צ"ב סק"א) תירץ דמש"כ תוס' דבעינן "עדים קמן" היינו בב"ד, וא"כ בזה חלוק עדות מפקדון דבפקדון אי"צ ב"ד משא"כ בעדות, עי"ש.

**והנה** בתוס' כתבו דבשבועת העדות יכולין לומר שכחתי. וצ"ע למה בשבועת הפקדון א"א לומר שכחתי, **ובתומים** (שם) כתב דרק בעדות דלא רמי עליה יכול לומר שכחתי, אבל בפקדון של חבירו רמיא ליה למדבר ול"ש ביה שכחה כלל. **ובריטב"א** כתב "אבל בפקדון שבאו כשהפקיד לו והוא בא לישבע שלא הפקיד לו כלל יכולין הם לומר לו שלא ישבע דבשקרא ודאי משתבע". וומשמע מלשונו שהוא צריך לשמוע לעדים ויש לו ידיעה ע"פ דבריהם. ובמש"כ התוס' דיכולין לומר שכחנו, בברכת הזבח כריתות י"ב הביא קושית מה"ר ליב זונץ דבגמ' בכריתות שם אמרינן דעדים שאמרו לעדים אחרים בשקר נשבעתם על עדות פטורים מקרבן שבועה שיכולים לומר לא להעיד נתכוונו. [ע"ש בשטמ"ק אות ב' בשם תוס' הרא"ש שתמה ע"ז איזה כוונה צריך, ועי' בתו"י שם שמכאן אמר רבי וכן דן הלכה למעשה שעדים ששמעו הדבר מפי מעלי מעשה אך לא נתכוונו להעיד ולא הובאו שם לשום עדות אין בעדותן כלום אם באים אח"כ לפני ב"ד.] וקשה למה לא אמרו דיכולים לומר שכחנו. ועי' משכ"ב התומים (צ"ב א') והקצה"ח (כ"ח ח').

**ט) "הזיד בשבועת הפקדון והתרו ביה",** מבואר ג' צדדים, או דלוקה, או מביא קרבן, או תרוייהו. והנה הצד הפשוט דמייתי תרוייהו דמה יפטרנו. וצריך להבין הצדדים האחרים. ועיין בריטב"א שהביא קושית ריב"א אמאי פטורין הכא מקרבן מעילה משום דקלב"מ הא אמר בהמצניע המוציא אוכלין בכלי שגג באוכלין והזיד בכלי חייב על האוכלין חטאת ועל הכלי סקילה אלמא קלב"מ לא פטר מקרבן. ותירץ כיון דפטר מקרן וחומש פטר נמי מקרבן שאין אשם מעילות בא אלא כשיש קרן וחומש. ועי' בקה"י (סי' כ"ח) שביאר בדברי הריטב"א דאין כוונתו דכיון דקרבן לכפרה אתי אינו נפטר ע"י קלב"מ, דא"כ יקשה דנימא קלב"מ איפכא דכיון דמוכרח להביא קרבן יפטר ממלקות דהא א"א לחייבו אלא משום רשעה אחת, אלא בע"כ כוונתו דקרבן לא מקרי כלל "רשעה" כיון דאינו מסור לב"ד ואין בו דין קלב"מ לא לפטור ולא להיפטר. אולם המחנה לוי הקשה דכמו שכתבו התוס' בפסחים דע"י שנפטר מחומש אין אשם מעילות, כמו"כ נימא כאן דהחומש יפקע ע"י הקלב"מ וממילא יפטר מאשם גזילות. ובקה"י תירץ דהחומש כיון שאינו מעכב לא פוטר מקרבן, והתוס' בפסחים פטרו רק מחמת שפטור מהקרן, אבל כאן הרי נתחייב בקרן עוד קודם השבועה ואין ע"ז קלב"מ ושפיר מחייב אשם. ובחזו"א (חו"מ סי' ו' סק"ב) פירש הצד דמביא קרבן משום דהתורה נתקה כאן ממלקות לקרבן. והצד דלוקה ואינו מביא קרבן נראה משום דלא חייבה התורה גם עונש וגם כפרה על אותו הדבר ולכן יש רק עונש ולא כפרה, ולשון מהרש"א דלא מצינו דלעביד בה הני תרתי קרבן ומלקות.

**הרמב"ם** (פ"ז ה"ח) פסק בסוגיין דמביא קרבן ואינו לוקה, וכתב הלח"מ דזה מוכח מהוכחת הגמ' "תאמר בשבועת הפקדון דאינו לוקה" דמפרשינן או דמביא קרבן ואינו לוקה או דאינו לוקה לחודיה אלא גם מביא קרבן, ועכ"פ מוכח שמביא קרבן. ובר"י מיגש כתב טעם אחר לפסק וז"ל: וכיון דלא איפשיטא אע"ג דאיכא עדים ואתרו ביה קרבן מייתי מילקא לא לקי דלית לן לאפטורי מקרבן דכתיב בהדיא ולחיוביה מלקות מספיקא, והדברים צ"ב דהרי בין הקרבן ובין המלקות הם ספק ומ"ש דמספק מחייבינן ליה בקרבן ופטרינן ממלקות.

**י) "אמר להו וכו' כפירת דברים הוא".** ביסוד פלוגתת רבה ורב כהנא, הנה בגמ' בע"ב ר' יוחנן אמר הכופר בממון שיש עליו עדים חייב בשטר פטור. אר"פ מ"ט דר"י עדים עבידי דמייתי שטר הא מנח. א"ל רב הונא בריה דר"י שטרא נמי עביד דמירכס. ומשמע דהחולקים על רבה ס"ל דלא הוי כפירת דברים דגם בעדים אין בטחון שמא ימותו וכן בשטר. **וכן מבואר ברמב"ם** סוף פ"ח "ואע"פ שכשיבואו העדים יתחייב לשלם ונמצא שלא הועילה לו כפירתו הרי הועילה עתה ושמא לא יבואו העדים או יבואו ולא תתקיים עדותן או יפסלו ולפיכך חייב". **ובתוס' לעיל** ל"ג א' מבואר דגם למאי דלא קי"ל כרבה מ"מ כ"ז כשאין העדים לפנינו אבל אם הם לפנינו פטור, וזה א"ש ע"פ סברא הנ"ל דבכה"ג אין חשש שימותו [ועי' בלח"מ פ"י הט"ו לגבי החשש שלא תתקיים עדותן ויפסלו]. **אמנם מדברי הריטב"א והר"י מיגש** לא משמע כן, שהם הקשו מ"ש כפירת דברים דרבה [בכופר בממון שיש עליו עדים] דמסקינן דחייב, ומ"ש באומר לויתי ולא לויתי בעדים דהתם קי"ל דפטור. וביארו בזה, שכיון שאילו הודה בו היה חייב גם בלא עדים חשיב כפירה, ולא אמרו כפירת דברים אלא בדבר שאפי' הודה בו לא היה חייב, א"נ בשמודה בחיובו וכופר בדבר אחר וכו'. ומבואר דטעם החיוב משום דסו"ס הוא מצידו כפר ואע"ג דכשיבואו עדים ישלם מ"מ כפירה דהות הות. ולפ"ד הריטב"א [וכעי"ז הר"י מיגש] אין מקום לחלק כדברי התוס' ל"ג א' בין עדים קמן לליתנייהו קמן, ובאמת הריטב"א לעיל ל"ג לא תירץ כתוס' אלא כתב דגם בשבועת העדות תלוי בפלוגתת רבה ורב כהנא וסתם סוגיא דהתם כרבה. וברשב"א לעיל (ל"ג) מחלק באיכא עדים בין שבועת העדות לשבועת הפקדון, דבפקדון שחייב בכיחש כל דהו חייב אפי' דאיכא עדים, [ולשון הרשב"א שם בקושיתו דחייב אפי' בכפירת דברים] משא"כ בשבועת העדות אינו חייב אלא על הפסד הממון וביש עדים אין הפסד, ומשמע כדברי הריטב"א והר"י מיגש.ובתוס' הרא"ש ל"ג א' כתב דשבועת העדות חיובה על ההפסד ושבועת הפקדון חיובה על השבועת שקר ולכן חייב אפי' דאיכא עדים, ומבואר ג"כ דאין החיוב משום שיתכן שיהיה ממון אלא דחיובו על השקר אפי' דהוי כפירת דברים. וזה ג"כ כריטב"א והר"י מיגש.

**יא) בקושית רבה** מכלל דכי לא אתרר ביה ואיכא עדים מחייב, **הביא הרמב"ן** קושית הרב אב ב"ד ז"ל דמשכח"ל שהתרו בו עדים שהיו קרובין למפקיד ורחוקים לנפקד וא"כ על החפץ אינם נאמנים אכל על השבועת שקר נאמנים. וכתב הרמב"ן דיתכן שכיון שמונח בעדותם שהפקדון של פלוני לא פלגינן דבורא דבפסול קורבא לא פלגינן אלא אמרינן עדות שבטלה [ורק במעיד על עצמו דאין ע"ז שם עד פלגינן] ועי' בריטב"א שהביא דעת הסוברים דפלגינן אפי' בקרובים, וכתב עוד דהכא א"צ כלל לפלגינן שאין תכלית עדותם על הממון אלא רק להתרות בו על העבירה ולסלקו מן השבועה, וכ"ש אם ההתראה היתה מחוץ לב"ד ע"ש. וכתב בקושית רבה היתה דמשמע דהבעיא היתה בסתמא ואפי' שיש עדים כשרים ג"כ חייב קרבן וע"ז הקשה רבה. ועיין ברעק"א שהקשה דמשכח"ל באופן שהעדים ראו ההפקדה והיו אז פסולי עדות ועתה בזמן השבועה נתרחקו, דלהעיד על הממון הוו פסולי עדות, אבל להעיד על השבועה כתב הגרע"א דנראה לו דאי"ז תחילתו בפסול, דהגם שמה שאומרים ששיקר בשבועה [ידיעתם ששיקר הוא מכח ידיעת ההפקדה שהיתה בזמן פסלותם] מ"מ עיקר עדותם היא על שבועת השקר שנשבע כשהיו כשרים וזהו "המעשה" שעליו מעידים, ומה שידעתם שהוא שקר מכח ידיעת פסולת אי"ז פוסל את העדות. והניח בצ"ע לדינא אם כה"ג יש תחב"פ.

יב) "פרט למודה לאחד מן האחין" ומוקמי' בגמ' דאמרי ליה מתרוינן יזפת ואמר להו לא מחד מנייכו יזפי דהו"ל כפירת דברים בעלמא. ולכאו' צ"ע מ"ט הוי כפירת דברים לשני ומה בכך שנתן מתנה לראשון ואמר שלוה ממנו הכל**. ובריטב"א** כתב שאין כאן כפירת הפסד ממון לגבי תובע כיון דתרוייהו מודו אהדדי דמתרוייהו יזיף. והיינו שכיון דע"י הודאת ראובן יקבל שמעון את חלקו לכן הוי כפירת דברים. **וברשב"א** כתב דכיון דשותפין נינהו כל חד וחד כבעל הממון ומינה איכא למשמע דתרי שותפי או תרי אחי דהלוו כ"א כבעל כל הממון ויכול לתבוע כל החוב ואין הלוה יכול לומר לאו בע"ד דידי את עכ"ל. ומבואר דכיון דבאמת יכול לפרוע כל החוב לאחד מן הדין, ממילא אי"ז כפירה שהרי זהו דינא לשלם לאחד. ולפ"ז יש לדון שגם אם אם ראובן מכחיש ואומר ממני לחוד יזיף ג"כ פטור הואיל ומחזיר כדין שזכות ראובן לתבוע הכל, ודלא כריטב"א, **ובירושלמי** [הובא בראשונים כאן] איתא פרט למכחש באחד מן האחין או באחד מן השותפין, אר"י הוה אמר שנים שלוו מאחד אע"ג דלא כתבן ארבאין ואחראין זל"ז ערבאין ואחראין זל"ז. **ומפרש הרמב"ן** דהפטור במכחש באחד מן האחין משום דמיירי בשתבע רק אחד, וסובר הירושלמי שא"א לאחד לחוד לתבוע אלא רק שניהם. [הטעם כתב הש"ך סי' ע"ז סקכ"ה שמא לאו שותפין הן. והחזו"א חו"מ סי' כ' הקשה דכאן משמע דידעינן שהם שותפין ולכן מפרש דתלינן שנתנו בתורת שלישות שתהא יד שניהם בממון]. ולכן אין תביעתו תביעה, ופטור. **והקשה הרמב"ן** הרי א"צ תביעה בשבועת הפקדון [ולדברי הר"י מיגש דף ל"ד דצריך תביעה כל דהו מיושב, ומוכח דהרמב"ן חולק על הר"י מיגש] ותירץ דכיון שנשבע שאין לו בידו כלום וזה אמת שכ"ז שלא בא חבירו אינו חייב לו כלום לכן פטור, דלאחד לחוד אין כלום. ומזה למד הירושלמי דה"ה בשני לווין האומדנא שהלוה לשניהם הכל לכן שניהם חייבים. **והביא הרמב"ן שהרב אב"ד** מפרש הירושלמי להיפך, דמזה שמכחש באחד פטור דהוי כפירת דברים ש"מ שחבירו יכול לתבוע כל החוב ולכן הראשון פטור, [ומזה למדים שכשם שכ"א יכול לתבוע כל החוב כך בשני לווין כ"א חייב לפרוע כל החוב]. **אלא שהקשה הרמב"ן** (והובא ברא"ש) דודאי אם אחד מהם יכול לתבוע הכל כיון שקדם זה ותבע נפטר הלה משניהם בשבועה, דכיון שתבעו זה ונשבע הלה לא הפקדת לי אין חבירו יכול לתבוע אלא בחלקו ועיין באבי עזרי [פ"ח משבועות].

**יג) תוד"ה פרט,** כוונתם דאם אומר פרעתי גם אם יבואו עדים שלוה לא יתחייב וא"כ הוי כפירה גמורה וחייב קרבן שבועה. כ"כ בתוס' הרא"ש [וצ"ל דכוונתו רק על מלוה בעדים לא על מלוה בשטר].ומה שהוצרכו תוס' לדין "כאומר לא פרעתי" משום דבלא"ה אם יבואו העדים יכול לטעון פרעתי ואין ברור שיחייבוהו העדים ממון ולא הוי כפירת דברים. [ואף ש"טענתו" לא לויתי תתבטל, מ"מ כיון שלא בטולה "כפירתו" דיכול לכפור מטענה אחרת צא מקרי כפירת דברים]