מקוואות - הרב משה אפרים ליברמן
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות

**מסכת מקוואות**

**להלן סדר הלימוד בהיות שששה משניות הראשונות של המס' עוסקים בהל' טהרה ואינו כ"כ מענין שאר המסכת נתחיל בפרק א' משנה ז' [ובעזה"י נשלימו אח"כ] וההשלמה למשנה זו היא בפ"ה מ"ג לכן נלמד ב' המשניות ביחד ולאחר שכבר נכנסנו לעניין הגדרת שם מעיין ומקוה ופסול זוחלין נשלים בפ"ה משניות ד-ו ואח"כ להשלמת העניין נלמד בפ"ה משנה א' וב' [רצוי לדעת שבמשניות כל משנה היא דבר לעצמו והדילוג לא חשוב כ"כ דילוג]**

**פרק א' משנה ז'**

**שיעור טבילת כלים במקוה**

הנה מן התורה לכלים סגי ברביעית מים כדאי' בפסחים יז ע"ב ונזיר לח ע"א והטעם דבעי שיעור רביעית כתב הריב"ש בסי' רצ"ד "טעם שיעור רביעית לכלים משום דפחות משיעור מקוה לא יפול בו לשון מקוה כיון דלא חשיבי" אך מדרבנן בטלוה והצריכו מ' סאה לכלים וע"ש בריב"ש דהיינו כדי שלא לחלק בטבילה

**שיעור טבילת אדם במקוה**

אך אדם שיעורו מ' סאה גם לפני שבטלו רביעית דכלים וכפשוטו הוא מן התורה כדילפי' לה מכל בשרו מים שכל גופו עולה מהם וכ"כ להוכיח בשו"ת הריב"ש שם וכ"כ ר"ת בספר הישר בשו"ת סי' נ"ז וכן מבואר בדברי הרשב"א בתוה"ב ריש שער המים [אך הרשב"א בב"ב כט ע"א משמע שהוא מדין לא פלוג ובקו' דברי סופרים הוכיח מדבריו הגרא"וו שסובר ששיעור מ' סאה הוא מדרבנן אך אינו מוכח כדלהלן] אולם הב"ח ביו"ד סי' ק"כ כתב שדעת הרא"ש ששיעור מ' אינו אלא מדברי סופרים וזאת מפני שכתב הרא"ש הטעם משום לא פלוג ע"ש וכן מבואר להדיא במאירי בריש פ"ז דמקוואות "צריך שתדע דרך הקדמה שאין טבילה אלא במים שכל גוף הנטבל עולה בהן ושיערו חכמים ארבעים סאה לאדם בינוני ומתוך שלא חלקו בשיעורין תקנו במקוה [אף אם] הנטבל עולה בהן כגון קטן ביותר או כלים לא תהא טבילתו טבילה אלא בארבעים סאה [ובדבריו מבואר שלפני שבטלו טבילת כלים ברביעית היה כשר גם אדם בפחות ממ' סאה] ובמעין העמידוה על דין תורה לטבול בו בכל שהוא כל שגוף הנטבל עולה בהן הן אדם והן כלים"

**טעם שיעור מ' סאה במקוה**

הנה יעוי' תו"כ פר' אמור דיליף מובא השמש שאין טהרה לחצאין דמה ביאת שמשו כולה כאחת אף ביאת מים כולה כאחת ויעוי' במשמרת הבית שער השביעי (דיני טבילה) שכתב "ומעולם לא שמענו שבא להם שיעור ארבעים סאה ממקוה מים אלא מובא השמש וטהר כדדרשו בספרא מאי ביאת שמשו כאחת אף כל גופו כאחת ושיערו חכמים דאדם בינוני וכו'" ומבואר שעיקר דין מ' סאה הוא כדי שיהא אדם יכול להיכנס בב"א ושלא יהא טהרה לחצאין אלא שנתנו שיעור אחד כולם וע"ד זה כתבו התוס' בפסחים קט ע"ב דבאמת אדם גבוה יותר מג' אמות והטעם דסגי בג' אמות הוא משום שע"י כניסת האדם למים המים עולים ומכסים את ראשו

אולם יעוי' בריב"ש סי' רצ"ד שאע"פ שמ' סאה לא כתיב בתורה מ"מ הוא כלול בשיעורים הלל"מ וע"ש דשיעור מ' סאה אינו שיעור שגופו נתכסה בהם אלא שיעור שגופו בטל בהם [עי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' ר"ט היינו דבטל בהם חד בתרי ע"ש מה שביאר בזה]

נמצינו למידים שנחלקו הראשונים ביסוד דין שיעור מ' סאה במקוה שלדעת התוס' עיקרו כדי שיתכסה את עצמו אלא שלא נתנו לכל אחד שיעור אחר אלא אמרו שיעור שמתאים לכולם [ומדברי הרא"ה בבדק הבית מצינו חידוש שדין ראוי להתכסות אינו רק דין בשיעור המים אלא גם בצורת המים שבמים רדודים שאין אדם בינוני יכול לטבול בו אינו נחשב מקוה ואפילו אם הוסיף מים שאובים פסול ע"ש] ואילו לפי דעת הריב"ש יש שיעור בכמות המים הנצרך לטהרת אדם

**הטעם שבכלים אין שיעור אחיד לכולם**

והנה הטעם שבכלים ליכא דין שצריך שיעור שכלי בינוני יכול להתכסות בו תלוי במחלו' הנ"ל שלפי התוס' ביאר ר"ת בספר הישר שם שבכלי ליכא שיעור בינוני ולכן ע"כ צריך לשער כל אחד בשיעור המים שהוא מתכסה בו ואילו לדעת הריב"ש הטעם כפשוטו וכמו שכתב שם שרק באדם יש ילפותא דכל בשרו דבעינן שיעור מים שגופו בטל שם משא"כ בכלי ליכא דרשא לזה

**שיעור מ' סאה לאדם במעין**

דעת הראב"ד בבעלי הנפש שער המים שבמעיין ל"צ מ' סאה כיון דקרא דמיניה דרשינן מ' סאה כתיב במקוה ולא ילפי' מיניה למעיין והו"ד ברשב"א בתורת הבית שער המים פרק י"א אולם הרשב"א בתוה"ב שער הטבילה חשש לדעת האומרים שגם אדם במעיין צריך מ' סאה והוכיח כן מגל שנתלש שאם יש בו מ' סאה כשר ושם ע"כ במעיין איירי דאל"כ פסול משום זוחלין [ועי' ט"ז סי' ר"א סק"ו שדחה שאה"נ ל"צ מ' סאה ונקט כך כי זה שיעור שסגי גם לאדם גדול ובש"ך סק"כ ר"ל שאע"פ שמטהר בזוחלין מ"מ צריך מ' סאה כיון שאינו מעיין ממש ואכמ"ל]

ויסוד המחלו' בזה מתבאר מדברי הרא"ה בבד"ה והרשב"א במשמרת הבית שם שהוא תלוי בגדר שיעור מ' סאה במקוה שאם יסודו מדין שיעורים כדברי הריב"ש א"כ ודאי י"ל שרק היכא דגילה גילה ולכן כיון שהמקור הוא במקוה אין לנו מקור לחייב כן גם במעיין אולם לדעת הרשב"א שיסודו מדין אין טבילה לחצאים כיון שלמדנו שהתורה הקפידה שיהא שיעור מים שאדם בינוני מתכסה בו והיינו מ' סאה לכן אין מקום לחלק כיון שגם במעיין בעינן שיהא אדם מתכסה בו וזהו כוונת הרא"ש בהל' מקוואות סוף ס"א "ונראה דברי ר"י כי אין להשיב על ראייה שהביא וגם מסתבר הואיל ושיערו חכמים מי מקוה אמה על אמה ברום שלש אמות מים שכל גופו עולה בהן לא פלוג באדם לשער בכל אחד לפי גופו", והב"ח ביו"ד הבין כוונתו סברא מדרבנן וכנ"ל אך י"ל שכונתו לדברי הרשב"א במשה"ב דכיון שגדר דין מ' סאה הוא משום שלא חילקה התורה בין אדם לאדם ועשה שיעור אחד לכולם סברא זו שייך גם לגבי מעיין. [ובזה יבואר גם דברי הרשב"א בב"ב שכוונתו ללא פלוג מן התורה]

**אם יש חילוק בדין מ' סאה במקוה ממעיין**

הנה מצינו שנחלקו הראשונים בדין הוסיף מים שאובים למעיין כל שהוא האם מועיל גם לטבילת אדם להשיטות דבעי מ' סאה שמדברי הרא"ש בפרק מרובה ס"ג מבואר שרק לכלי דסגי בכל שהוא מועיל השקה ולא לאדם אולם הרא"ש בנדה פרק התינוקת ס"ב לא כ"כ וכן מבואר בר"ש בפ"ה מ"ב שאפילו אם נאמר שאדם במעיין צריך מ' סאה מ"מ כשיש משהו מי מעיין אפשר להוסיף מים שאובים עד ארבעים סאה ולטבול בו דין מ' סאה במעין וצ"ב טעם הדבר וכתב בשערי יושר ש"ג פכ"ז לבאר שחלוק דין מ' סאה במקוה ממעיין שבמקוה הוא שיעור בעצם המקוה שכלפי אדם פחות ממ' סאה אין לו כח טהרה ולכן כדי לעשות השקה בעינן מ' סאה משא"כ במעיין עצם הכח טהרה במעיין הוא בכל שהוא וכל מה דצריך מ' סאה אינו אלא כדי שלא יהא טבילה לחצאים ולא חילקה התורה בין אנשים [והיינו שבעיקר שיעור מ' סאה במקוה יש ב' דינים וצ"ב מנלן לתרווייהו] וממילא לא חסר בכח טהרה של המעיין ושייך השקה במשהו וכ"כ בזכרון שמואל סי' פ' בשם הגר"ח וע"ע בחי' ר' ראובן מקוואות סימן ב'. [אולם בשו"ת משכנות יעקב סי' מ"ה ביאר טעמו של הר"ש דהיינו דכיון שכלפי כלים חשוב מקוה ויש השקה לשאר המים הרי ממילא המים הוכשרו ולא גרע המים מכלים ע"ש] אולם בחזו"א קמא סי' ה' ס"ק י"א ביאר באו"א שכיון שכלפי כלים חשוב שיש כאן כח טהרה במים סגי בזה להשקה להכשיר המים וממילא שוב יש כאן מקוה שלימה גם כלפי אדם

**נידון הראשונים אם ביטלו דין משהו במעיין**

הנה יעוי' ברא"ש מקוואות ס"א שדן אם כשבטלו חז"ל שיעורי רביעית במקוה לכלים האם בטלו אז גם דין משהו לכלים והנה אם נאמר שבמעיין לאדם ליכא שיעור לכאורה צ"ב מדוע שיבטלו הרי עיקר הביטול הוא כדי לחלק כנ"ל מהריב"ש ואם נאמר שגם במעיין צריך שיעור מ' סאה לאדם א"כ מדוע שלא יבטלו מ"ש באמת ממקוה והיה אפשר לומר ששאני מקוה שגם לכלים היה שיעור בכח טהרה מן התורה והיינו רביעית ולכן מדרבנן עשו שיעור אחת משא"כ במעיין שהוא בכל שהוא אך מל' הרא"ש משמע שם שגם במעיין לדעתו בעי שיעור רביית ולא סגי במשהו [דלא כתוס' נזיר לח ע"א] וכבר נסתפק בזה היראים מצוה קצ"ב ועי' תוס' שאנץ עדיות פ"ז. וראיתי לבאר ע"פ דברי הגרשש"ק הנ"ל שאם נאמר שגם לאדם במעיין לא חסר בכח טהרה בכל שהוא ומה שצריך מ' סאה אינו אלא לדין מים שכל גופו עולה בהם י"ל שרק במקוה שלאדם חסר בעיקר כח טהרה השוו מידותיהם ותיקנו גם לכלים מקוה כאדם אבל במעיין שגם לאדם סגי בכח טהרה של כל שהוא ואינו אלא דין בכל גופו עולה בזה תלוי כל דבר לפי מציאותו ואין טעם להצריך בכלי שיעור שכל גופו עולה לאדם.

**פרק א' משנה ז' ופרק ה' משנה ג'. שבת סה ע"ב ובראשונים שם נדרים מ' ע"ב ובראשונים שם**

הנה בביאור משניות אלו רבו הפירושים בדברי רבותינו הראשונים ונעתיקם בקיצור עם ציונים וביאורים

**דעת הר"ש**

**ביאור פ"א מ"ז**

דעת הר"ש שפרק א' מ"ז איירי כשהוסיף מים ואז כל שמוסיף רוב מים לא משנה היכן הוסיף המים, כל המעיין שוב אינו מטהר בזוחלין ומ"מ מטהר במשהו ולכאורה הטעם שאינו מטהר באשבורן אינו חיסרון בזחילה אלא בעצם השם מעיין שע"י שרובו מים נוטפים חל על כינוס המים שם מקוה ולא מעיין [ויש לדון אם הוא מדין ביטול ברוב או מדין רובו ככולו ועי' בזה בשיעורי רבי שמואל מכות עמ' תקס"ג] והטעם דמ"מ מטהר בכל שהוא עי' מה שביאר בחי' ר"ח הלוי בפ"ט מהל' מקוואות בסופו. והנה משמע שרק ברובו מים שאובים פוסל בזוחלים ולא כשיש רק מחצה על מחצה וצ"ב מדוע ולכאורה היינו טעמא דכיון שלא נתבטל מי המעיין ממילא מועיל הטבילה מחמת מי המעיין ומי הנוטפים אינם חוצצים וכ"כ בשיעורי רבי שמואל מכות עמ' תקס"ג אולם עי' באמרי משה סי' א' ס"ק ס"ט שהוכיח שזה אינו ע"ש.

**ביאור פ"ה מ"ג**

ובפ"ה מ"ג איירי באופן שאינו מוסיף מים אלא חופר בקרקע וכגוונא דהתוספתא שהביא בפ"א מ"ז ולכאורה החיסרון במקום החדש הוא חיסרון בשם זחילה והיינו שאינה זחילה טבעית אלא זחילה הבא מחמת מעשה האדם ולפי זה טעם החילוק בזה בין מה שמטהר במשהו ואינו מטהר אלא באשבורן אינו שייך כלל להמבואר בפ"א מ"ז ואילו הר"ש בפ"א מ"ז על התוספתא כתב שהטעם שמטהר במשהו בההיא דתוספתא [שהוא כמשנה בפ"ה מ"ג] הוא כדאמרן במשנה אך במי השילוח [הביאו הלחם ושמלה סק"ב] ר"ל שהטעם שבמקומות החדשים אינו מטהר בזוחלים הוא משום שחסר לו בשם מעיין כיון שחפרו אדם דבעינן מה מעיין בידי אדם [עי' במהרי"ק סי' נ"ו "האי בידי שמים לא קאי אחפירת קרקע אלא אהוויית המים שנתקוו שם בידי שמים] ולפי זה חסר בעיקר השם מעיין ושפיר דימהו לפ"א מ"ז אך צ"ב באמת מדוע מטהר בכל שהוא.

**מתי נאמר הדין של מקומות חדשים**

הנה יעוי' בגידולי טהרה סימן ב' שר"ל שלא אמר הר"ש שבמקומות החדשים אינו מטהר בזוחלים אלא במעיין העשוי כנדל והיינו שיש לו זחילה מועטת ע"ש ודבריו צ"ב שמדברי הר"ש נראה שהגדר של מעיין העשוי כנדל אינו בכלל מחמת שיש לו זחילה מועטת [אמנם בר"ן נדרים מא ע"א כתב להדיא שהגדרת מעיין העשוי כנדל הוא מחמת שאין לו זחילה גדולה ואולי גם הראב"ד שכתב שיש לו רגלים דקות הוא מחמת שאין לו זחילה מועטת] אלא מחמת ריבוי הרגלים

אך לכאורה י"ל כדבריו אך קצת בענין אחר דהנה בתוספתא מובא דין של מקומות חדשים בב' מקומות [וכמו שהביאם הר"ש] בפ"א לגבי מעיין שמימיו מועטים ובפ"ה לגבי מעיין שעשוי כנדל ומשמע לכאורה שבמעיין רגיל ליכא דין זה רק בב' סוגי מעינות אלו וי"ל שבמעיין שמימיו מועטים הטעם כדברי הגידו"ט שכיון שאין לו זחילה גדולה [עי' רמב"ן סה ע"ב שמימיו מועטים הכוונה שהוא עומד ואין לו זחילה ולדעת הר"ש נאמר שיש לו זחילה מועטת] ואילו מעיין העשוי כנדל הטעם משום שיש לו יציאות הרבה [ומדברי הר"ש משמע לכאורה שכל שממשיך זחילת המעיין לא נחשב מקום חדש ומטהר בזוחלין ורק בעושה בריכה לפניו הוא דדינו כמקום חדש ועוד משמע שבמעיין העשוי כנדל אילו היה עושה בריכה רק ביציאה אחת היה דינו כהמשך המעיין ורק בעושה בריכה בכל יציאות המעיין הוא דנחשב כמקומות חדשים ויש לפלפל בביאורו ועי' להלן]

**פרטים בדעת הר"ש**

הנה עי' במי השילוח סימן ב' ס"ק ט"ו שר"ל שכל דברי הר"ש הם רק באינו מטה עיקר המעיין לצד אבל במטה עיקר המעיין לא נחשב כמקום חדש ומטהר בזוחלים ויישב בזה קו' הגידו"ט מהמבואר בברכות נט שהיטו את נהר פרת. ולכאורה לדבריו אם מגדיל מקום הקיים ג"כ נחשב כהמשך המעיין ורק במשאיר עיקר המעיין כמקדם ומוסיף יציאה חדשה זה לא נחשב כמעיין לטהר בזוחלין אך צ"ע שבר"ש מפורש דאיירי בעושה בריכה בסוף יציאת המעיין וי"ל דמה"ט נקטה המשנה הדין במעיין העשוי כנדל שבכה"ג א"א לדון שהוסיף על המעיין העיקרי כיון שיש כמה יציאות והר"ש הוסיף דאיירי שעשה בריכה לכל היציאות שאילו עשה רק לאחד אפשר לקבוע שהמשכה זו היא העיקרית משא"כ לעושה ליותר מא'.

עי' גולת עליות פ"א מ"ז שר"ל בדעת הר"ש שרק במטה המעיין לצד ועושה בריכה יש חיסרון ולא בעושה בריכה במקום זרימת המעיין ע"ש.

**קושיא מפ"ה מ"א**

הנה האחרונים הק' על הר"ש מהמבואר בפ"ה מ"א וכמה תירוצים נאמרו בזה

**א]** הבית מאיר בקו' א' תי' שכל החידוש הוא כלפי משהו ולא כלפי זוחלין וכמדוייק באמת בל' הר"ש וכ"כ בדברי חיים סעיף ח' אך העיר שמדברי הב"י מבואר דלא נקט כן **ב]** והגולת עליות הנ"ל תי' ע"פ דרכו דכאן איירי שלא הטה המשכת המעיין לצד אלא דארך מרוצתו העבירו ע"ג בריכה **ג]** ולפי דברי הגידולי טהרה לק"מ שרק במעין העשוי כנדל חידש כן הר"ש [גם לדברינו הוא כן שרק במעיין שמימיו מועטים וכנדל יש דין זה שבמקומות החדשים אינו מטהר בזוחלים] **ד]** לפי דברי המי השילוח לק"מ דבמטה גוף המעיין מודה הר"ש דנחשב כמעין גמור. **ה]** הבית יצחק יו"ד ח"ב סי' ל"ד תי' דשאני התם שהחפירה כבר היתה ורק העביר המים משא"כ כאן חפר הבור וזהו ע"ד דברי מי השילוח הנ"ל.

**הוסיף קצת מים למעיין**

הנה בהוסיף קצת מים למקום המעיין ומחמת זה נתרחב המעיין נחלקו הב"י והש"ך בסי' ר"א ס"ק י"א לדעת הר"ש ולכאורה אם נאמר שסברת הר"ש הוא שזחילה שלא בא מחמת המעיין אינו מטהר א"כ מה לי אם הכניס רק קצת מים סו"ס אין זה זחילה טבעית של המעיין אמנם יעוי' בדברי חיים סעיף ח' שביאר שאם הכניס רק מיעוט מים אז התבטל המים למעיין וחל גם עליו שם מעיין וממילא נחשב כזחילה הבא מחמת המעיין [עי' ב"י סי' ר"א (עמ' רל"ג) "אבל אי כהר"ן ס"ל דאפילו במקום שלא היה מהלך מתחילה הוא מטהר א"ש דא"כ חשיב כאלו אין נוטפין כלל שנתבטלו בזוחלין שרבו עליהם וא"כ דין הוא שישלימו לשיעור מ' סאה דכיון שרבו זוחלין עליהם הוו להו כזוחלין"] אך לפי זה היה צריך להיות שעכ"פ במחצה על מחצה יהא פסול במקומות החדשים בזוחלים ומדוע בעינן דווקא שיהא רובו נוטפים והיינו כדי שיהפך כולו לנוטפים עי' פי' הרא"ש נדרים מ' ע"א.

**שיטת הראב"ד**

דעת הראב"ד בבעלי הנפש שמה דתנן בפ"א מ"ז שריבה עליו מים מטהר רק באשבורן הוא רק כלפי מקומות החדשים והוא כדין התוספתא וזהו ג"כ המבואר בפ"ה מ"ג והיינו שלדעת הר"ש דין מקומות חדשים נאמרו בחופר באדמה ואילו להראב"ד נאמר במוסיף מים ולדעת הראב"ד י"ל שכל שאינו מוסיף מים אלא עושה פעולות חיצונות לגרום זחילה ע"י צינורות וכדו' יחשב שפיר כמעיין [ועי' בשו"ת נובי"ק יו"ד סי' קל"ו ובחת"ס יו"ד סי' ר"ח]

וכתב הראב"ד דהני מילי כשיש רוב מים שאובים אבל במחצה ומחצה מטהר בזוחלים ומוכח לכאורה לפי זה שהחיסרון במקומות החדשים אינו חיסרון במציאות ששם הגיע הזחילה מחמת המים השאובים ולא זחילה טבעית דא"כ היה לן לפסול זוחלים גם במחצה על מחצה וע"כ שרק כשיש רוב מים שאובים הוא דחל על המעיין שם מקוה אלא שהביטול לא חל על מקומו דשם הוא חשיבותו ואינו נתבטל ורק כלפי מקומות חדשים הוא דמועיל הביטול להחשיבו כמקוה.

בפ"ה מ"ג בסיפא יש דין אחר של מעיין עומד שאינו מטהר בזוחלין כלל ובראב"ד שם מבואר שאין כאן ב' דינים אלא שכל מקום חדש דינו כמעיין עומד ולדעתו כתב הצ"צ שבמרחיב מקום זחילת המעיין מטהר בזוחלים ורק בעושה מקום חדש שנחשב שם כמעיין עומד.

**דעת הרמב"ן**

הרמב"ן שבת סה ע"ב נקט דמה דתנן בפ"א מ"ז מעיין שמימיו מועטים הכוונה למעיין עומד דתנן בפ"ה מ"ג [ותנן לה בתחילה במעלות ואח"כ תנן לגבי דיני מעיין] והדין הוא לדעת הרמב"ן שאינו מטהר אלא באשבורן ומשמע דהיינו אפילו גוף המעיין [ולא כמבואר בתוס' שיש חילוק בין המקומות] ואילו בפרק ה' משנה ג' במעיין העשוי כנדל כיון שהוא זוחל בזה עיקר המעיין וכל מקומות הישנים מטהר זוחלים ומקומות החדשים מטהר רק באשבורן וביאר הרמב"ן הטעם שכיון שהזחילה נעשה ע"י הנוטפים אין זחילה כזו מטהרת אולם מבואר במשנה שרק ברבה עליו מים שאובים אמרי' כן אבל במחצה על מחצה לא והיינו שבאמת הוספת מים למעיין הגורם זחילה אינו באמת סיבה להחשיב הזחילה מחמת הנוטפים כיון שעיקר הזחילה אינו אלא מחמת חדירת מים מן המעיין והעלאת המים רק מאפשר לזחילה להמשיך ואילו היה מכניס אבנים להעלות המים ודאי היה נחשב כמעיין גמור ורק ע"י ריבוי מי הנוטפים אע"פ שלא נתבטל שם המעיין כיון שהוא בגומת המעיין כדלהלן מ"מ כלפי הזחילה אנו דנים עליו שם זחילת נוטפים

**דעת הרמב"ם**

אולם הרמב"ם אף שבעיקר פירוש המשנה לומד כהרמב"ן [עי' גולת עליות] מ"מ חולק על הרמב"ן בתרתי חדא שלגבי מעיין עומד ס"ל שעיקר המעיין מטהר גם בזוחלים ורק המשכת המעיין שנוצר ע"י הנוטפים הוא דאינו מטהר בזוחלים וכן ס"ל שבמעיין העשוי כנדל אפילו ריבה עליו מים הרי הוא כמו שהיה ואפילו במקומות החדשים ולא ס"ל כהתוס' וכש"כ הכס"מ ולכאורה היינו משום שלדעת הרמב"ם אין החיסרון בגוף בזחילה אלא בעיקר השם מעיין שרק כלפי מקום שהמעיין זוחל שם מחמת עצמו הוא דנחשב למעין ולא למקום שרק ע"י הנוטפים נזחלו לשם [וגם זה תלוי ברוב נטפים וכנ"ל דבלא"ה הו"ל כמכניס שם מים שעיקר הזחילה נעשה ע"י המעיין והאבנים גרמא בעלמא קא עביד].

**רבו נוטפים על הזוחלין**

הנה בנדרים מ' ע"ב מבואר שעם רבו נוטפים על הזוחלין הרי הוא פסול והק' הראשונים ממה דתנן בפ"ה מ"ג שריבה מים במעיין העשוי כנדל הרי הוא כמו שהיה ולדעת הר"ש לק"מ דשם מיירי באינו מוסיף מים והראב"ד בבעלי הנפש תי' דשם רק מקום היש מטהר בזוחלין ולא מקומות חדשים וכמבואר בתוס' ואילו הגמ' בנדרים מיירי במקומות חדשים אולם לרמב"ם יש בזה שיטה חדשה.

**חילוק בין גומת המעיין להמשכה**

דעי' רמב"ן שבת סה ור"ן נדרים מא שכתבו בדעת הרמב"ם שהוא מחלק בזה בין רבו נטפים בתוך גומת המעיין לרבו נוטפין בנהר שהוא המשכת המעיין ויסוד החילוק בין גומת המעיין למקום המשכת המעיין יסודו ע"פ המבואר ברמב"ם בכמה דוכתי דגוף המעיין הוא מקום נביעתו מן הקרקע שזהו הגדרת מעיין ואילו מים הנמשכים אינו גוף המעיין ואינו אלא מדין נטפל למעיין ע"י חיבור של שפופרת הנוד [ולדעת הרמב"ם זהו דין זוחלין שנתחדש במעיין כמו שיבואר לקמן] ומצינו שהחופר לד המעיין נחשב כמעין ואילו החופר ליד נמשך מן המעיין כנהר אינו נחשב למעיין [ועי' מהרי"ט ח"ב סו"ס י"ח ובגידו"ט ס"ב מש"כ בזה] ועי' בשו"ת משכנות יעקב יו"ד סי' ס"ה שביאר שהחופר ליד מעיין כיון שהמים היוצאים לתוך הגומא מגיעים לגוף המעיין הרי הם נטפלים ונחשבים כחלק מן המעיין משא"כ החופר ליד נהר שאינו גוף המעיין ואינו אלא מחובר למעיין ע"י שפוה"נ בכה"ג הנטפל אליו כיון שאין לו חיבור של שפוה"נ אינו נחשב כחלק מן המעיין.

ולכן אם ריבה מים לתוך גומת המעיין ששם הוא מקום הנביעה מן הקרקע ונחשב המעין בעצמו אפילו ריבה עליו מים נחשב הכל כמעיין וכש"כ הרשב"א שבת סה ע"ב "וכיון שהוא נותן בתוך עיקר המעיין עצמו הרי כל המים נחשבים כמי המעיין" והיינו שכיון שהם נמצאים בגוף מעיין חל עליהם שם מי מעיין אבל בריבה בנהר דשם אינו גוף המעיין ואינו אלא משום שנטפל למעיין וכיון דעיקר סיבת שמו הוא משום דמי המעיין נמשכים שם כל שריבה מי נוטפים פקע מיניה עיקר שם מעיין

**דעת רבי פינחס אחי הרא"ה**

עי' ריטב"א נדרים מ' ע"ב שהביא מהרא"ה בשם אחיו דמה דתנן בפ"א מ"ז ריבה עליו אין הכוונה שהכניס הרבה מים שאובים עד שהם הרוב אלא הכוונה שהוסיף קצת [הרמב"ן בשבת סה ע"ב ותמה עליו שא"כ מדוע נאמר ריבה אולם הריטב"א כתב שאדרבה זה מדויק בל' ריבה ע"ש] ואפ"ה מקומות החדשים אינם מטהרים בזוחלים והטעם משום מראית עין שנראה לאנשים שזה כולו מן הנוטפים כיון שנתרבה ע"י הוספת הנוטפים וכדבריו כתב נמי המהרי"ק בשורש קט"ו אך בדבריו אינו מבואר שאיסורו בכה"ג רק מדרבנן. אלא שכתב בנידון שם לאסור נמי משום מראית עין ע"ש [ועי' רי"ו שכתב ומ"מ יש לחוש לאותן הנהרות שרבין מימי גשמים ורבים כ"כ שיוצאין המים לגדותיו שלא תטבול האשה באותן גדותיו שאפילו שבכל מרוצת המים יודע בודאי שרבו הזוחלים על הנוטפים מ"מ מילוי גדותיו הוא מן הנוטפים"]

**מדוע אינו מטהר בזוחלין משום השקה**

עי' בתרומת הדשן סי' רנ"ד שהק' מדוע ברבו נוטפים אינו מטהר בזוחלים הרי מ"ש ממקוה שהוסיף בה מים שאובים אפילו אלף סאים בב"א כשר מדין זריעה ומדוע שלא נימא כן גם לגבי זוחלין במעין ובאמת בריטב"א בנדרים מ' ע"ב ושבת סה ע"ב כתב דמהאי טעמא דין זה שאם רבו נוטפים אינו מטהר אלא באשבורן הוא רק מדרבנן

וע"ש שכתב ליישב בב' אופנים דאם נאמר שעיקר דין מים שאובים הם רק מדרבנן א"כ י"ל שבאמת מה"ת אינו מועיל כלל השקה וכ"כ הב"ח בסי' ר"א וכבר קדמם הריטב"א בנדרים שם ועוד תי' שעיקר דין השקה מועיל רק לחיסרון של שאובן דע"י שמתחבר לקרקע פקע ממנו שם מים שנשאבו שפסולו מחמת תפיסת יד אדם אבל לתת לו שם מי מעיין לא מהני כלל השקה אולם הט"ז בסי' ר"א סק"ג תמה [חדא מסברא ודבריו צ"ב עי' אמרי משה סי' א' ס"ק י"ט ועוד] שהרי למדנו בפ"ה מ"ג שאם ריבה נוטפים במעיין הרי הוא כמו שהיה והיינו עכ"פ במקום הראשון וע"כ מדין השקה הוא הרי אדרבה מבואר דמועיל השקה גם לתת לו שם מעיין לגבי זוחלים ועל קושיית התרוה"ד תי' ע"פ שיטת הראב"ד דעיקר דין המשנה שאינו מטהר בזוחלים הוא במקום החדש ומדין מעיין עומד הוא וא"כ לא שייך כלל בזה השקה כיון דחיסרון זה איכא במעיין גופא [ולכאורה צ"ב הרי מצינו שרק ברובו נוטפים איכא חיסרון זו וא"כ אם היה מועיל לזה השקה לא היה נחשב כרובו נוטפים]

ועי' בחיבור לטהרה כלל א' ס"ק כ"ו "ולענ"ד הנה הא דנוטפין אין מטהרין בזחילה וכמו שכתב הר"א ממיץ בספר יראים וא"כ אף אם נחשבין הנוטפין כזרועין היינו שגם הן דין מעין עליהם אבל אכתי אינן אלא כמו מעין עומד שאינו זוחל מטבעו וכבר כתבי לעיל ס"ד לדעת כמה פוסקים דאף במעין עומד ובמקום גומת המעיין עצמו אם עשה זוחל אין מטהר בזחילה כיון שטבעו של המעיין להיות עומד וא"כ גם בנוטפין גם אם יחשבו כמעין אכתי אין זה דרכם להיות זוחלין ואינו אלא כמעין עומד". וכה"ג כתב בדברי חיים סעיף ח'. [אך עי' לעיל בדעת הרמב"ם שהחיסרון במעיין עומד אינו אלא כלפי המשכת המעיין] וכבר קדמם הרי"ד בתשובותיו סי' ט"ו וז"ל, "הכי נמי כשנפלו למעיין לא פסלוהו אלא הרי הוא כדינו לטהר בכל שהו אבל תורת זוחלין לא נוכל ליתן עליו שאין המים מטהרים אלא כדרך מנהגן ותולדותן ואין מנהגו ותולדת מי גשמים להיות זוחלין ואע"פ שמתבטלין לתוך המעיין נהי דמתבטלין שלא יהיו פסולין אבל לא שנתן להן תורת מעיין לטהר בזוחלין שהרי אין דרכן בכך והיאך תוכל לשנות תולדותן ע"י ראשון בטל".

**פרק ה' משנה ד'**

עי' פרה פ"ח מ"ח ובמפרשי המשנה

**דעת הרמב"ם**

מדברי הרמב"ם בפירוש המשנה מבואר שהמחלו' הוא לגבי מים חיים אבל לכו"ע נחשב כמעיין מ"מ לדעת ר' יוסי נקט הרמב"ם שכל הימים גוף הים דינו כמעיין והיינו שמטהר אפילו לזבים מ"מ הזוחלים ממנו והיינו האמות המושכות ממנו שאינו גוף המעיין אלא נטפל לו [כן מבואר ברמב"ם בפירוש המשנה שזהו הפירוש של זוחלין כההיא דפ"ה מ"ה ואין הכוונה לזוחל לאפוקי אשבורן שלדעת הרמב"ם לא מצינו לקרוא להיפוך של אשבורן זוחלים אלא בעינן אשבורן או לא והיינו שעיקר דין אשבורן אינו פסול זוחלים אלא מתנאי המקוה דבעינן אשבורן וכל דליכא אשבורן אינו נחשב כלל כמקוה [עי' בשיעורי רבי שמואל מכות עמ' תקס"ג] ויש דין נוסף שמעיין הנמשך ממנו כמוה כי כך דרכו משא"כ במקוה הנמשך ממנו אינו כמוה וכדי שיחול עליו שם מקוה בעינן שיהא בו בעצמו שם מקוה אולם מדברי הכס"מ מבואר שנקט שזוחלים ברמב"ם כאן הכוונה לאפוקי אשבורן וצ"ע] בזה דינו חלוק שאע"פ שגם היא כמעיין מ"מ אינו נחשב כמים חיים ועי' הטעם בחזו"א פרה סי' י"ג ס"ק י"ג "אבל הנגר מהים אין זה מים חיים שחיות המים של ים בים הם ומה שנשפך מהם במאורע אינו ים" וע"ע לחם ושלמה סק"כ.

**דעת הר"ש**

בטעמו של ר' יוסי ביארו רש"י שבת קט ע"א והר"ש בפרה שם שאע"פ שהים מצד עצמם אינם מעיין ואינם מים נובעים ולכן פסול למי חטאת דאינם מים חיים מ"מ כיון שנחלים זוחלים לתוכו וע"י זה הם זוחלים [וכ"כ המאירי בפירושו כאן שע"י שנכנסים מים זוחלים לים ממילא גם עצמם נזחלים] שפיר מטהרים בזוחלים כיון שכך דרכו והתוס' בשבת שם כתבו דטעמא משום דכל שעה הולכים ושבים מכאן ולכאן והוי זוחלים אולם יעוי' בתוס' בכורות נה ע"ב שנקט שמי הים נחשב כאשבורן [וכפשוטו מפורש כן במכות ד' ע"א ועי' חיבור לטהרה כלל ב' סעיף ל"ח מש"כ ליישב בב' אופנים] ועי' חיבור לטהרה כלל ב' סעיף ל"ט שכתב לבאר מחלו' רש"י ותוס' בדין זחילה במקוה ואינו יוצא לחוץ שדעת התוס' שגם זה נחשב כזחילה ולכן כתבו שזה לחוד שמי הים שבים והולכים הוא טעם להיקרא זוחלים ואילו לדעת רש"י מה שזוחלים לחוץ נחשב זחילה [אך בעיקר זחילת הנחלים בים מצינו לכאורה מחלו' רש"י והאבן עזרא בקהלת פ"א פסוק ז' וע"ע ברש"י בכורות ט' ע"א ד"ה בי בליעי]

והנה בעיקר דין זחילה בתוך המקוה נחלקו המי השילוח פ"ב סק"ח עם הדברי חיים סעיף ה' דע"ש שכתב "אפילו היה זוחל לתוך בור או מערה ועומד בתוכו ואינו יוצא לחוץ מהמערה והבור נקרא זוחל בשעת זחילתו לתוכן", וחילו מדברי הריב"ש בסי' רצ"ב שלא התיר אלא משום שמאליו הם שבים למקוה אבל בלא"ה היה אסור אע"פ שהוא בתוך המקוה [עי' חיבור לטהרה שדן אם סגי במה שמאליו הם שבים או דבעינן שיהא יציאת המים מחמת מכריח שבהפסקת המכריח ממילא חוזר ונפק"מ לגל שנתלש ע"ש] והמי שילוח חולק עליו ויסוד הנידון אם יש פסול במים מה שהם נעים או שעיקרו חיסרון בשם מקוה שהוא קיבוץ מים כל שאינם נחים כאן אבל בנקבצים במקום אחד אע"פ שנעים לא איכפת לן.

והנה יעוי' בחזו"א מקואות תנינא ס"ח סק"ז שכתב שכל שיש כינוס של מים אע"פ שנע ממקום למקום בתוך אותו כינוס ודאי לא נחשב זוחלים ואינו שייך כלל לדברי הריב"ש ולכאורה הכוונה שהריב"ש איירי ביוצא חוץ ממקום כינוס המים ולזה צריך סברא חדשה של מאליו הם שבים ולכאורה מוכרח כן ממה שהריב"ש לא הוכיח סברתו מכל טובל במקוה דע"כ המים זוחלים וע"כ כנ"ל [אולם עי' בגידולי טהרה גבא סק"ה שהוכיח מהריב"ש שכל שאינו יוצא לחוץ לא נחשב זחילה וצ"ע]

והנה עי' בשו"ת דובב מישרים ח"א סי' ס"ט שתמה על המי השילוח מדברי תוס' בשבת הנ"ל [ובחזו"א קמא סי' ה' ס"ק ט"ו תמה על התוס' שודאי זחילה במקומו לא נחשב זחילה] אך באמת מדברי התוס' בשבת אין הכרח לא כדבריו דהנה ע"ש מי השילוח שהוכיח כשיטתו "ועוד ראיה למאן דס"ל כל הימים כמקוה ואין מטהרין אלא באשבורן או למאן דס"ל דהים הגדול כמקוה ופשיטא דכמה נהרות שופכין לתוך הים והמקרא אומר כל הנחלים הולכים אל הים אלא ודאי כמ"ש", ונראה בכוונתו שאע"פ שהראשונים כתבו שהים זוחל אין כוונתו שנחשב זוחל לגבי פסול זוחלים אלא לגבי הנידון אם נחשב כמקוה או כמעיין שדרכו בזוחל בזה חידש ר' יוסי דכיון דסו"ס אין דרכו לנוח אלא לנוע חשוב שפיר כדרכו לזחול אבל לא מצינו שמה"ט נחשב כזוחל ולמאן דבעי אשבורן פסול הים וכ"כ בחי' ר' גדליה מקוואות סימן י"ב [אולם בבית מאיר קו' ג' סעיף נ"ז נקט שאין הכי נמי הים כשר רק באופן של אשבורן וכן צידד החזו"א קמא ס"ח ס"ק י"א] וז"ל המאירי חגיגה יט ע"א "וכן יש שואלין אחר שהים כמקוה היאך מטהרים דרך זחילה ומפרשין בו שאין זה נקרא זחילה שכך דרך הים להתנועע בעצמה והואיל וגבול שם לים חק בל יעברנו אין זה נקרא זחילה" וע"ע בשו"ת או"ז סי' תשע"ג בסופו. ובתפא"י פ"ו בועז סק"ד. וע"ע בשו"ת דברי יציב יו"ד סי' קי"ג אריכות בעניין זה.

**הימים אם הם נובעים**

הנה נחלקו במשנה אם מי הים נחשב מים חיים ואם מטהרים בזוחלים וראוי לבאר האם מי הים הם מים נובעים ויעוי' ברא"ש בנדרים מ' ע"א שכתב להוכיח שמעיין מטהר גם באשבורן ממה שלר"מ מי הים מטהר רק באשבורן הרי שאע"פ שמי הים מקורו ממעיין אפ"ה מטהרים באשבורן וכ"כ בספר האשכול סי' נ"ט ומבואר דנקטו שמי הים הם מים נובעים [ועי' תפא"י פ"ה ס"ק ל"ה שאפילו ים הגדול יש לו מעיינות מתחתיו] וכפשוטו כן מפורש בחולין סז ע"א שימים ונחלים הם מים נובעים אולם ע"ש במאירי שביאר שאין הכוונה לנובעים כפשוטו אלא שהם נמשכים אינם עומדים במקומם והיינו שלדעתו אין מי הים מים נובעים וכ"כ בפשיטות התוס' בשבת קט ע"א [ועי' משנ"א פרה פ"ח מ"ח שבאמת תמה על התוס' מהגמ' בחולין הנ"ל]

**הטעם מדוע ים נחשב למעיין**

הנה לדעת הרא"ש מתבאר היטב הטעם מדוע לולא הדרשא שהכתוב קרא לים מקוה היה הים מטהר בוחלים ונחשב מים חיים אבל לדעת התוס' שאינם מים נובעים במה נחשב הים מים חיים וצ"ל שהתוס' אינו מפרש כהתרגום ומים חיים אין הכוונה מים נובעים אלא מים שנמצאים במקור חיותם ויש לזה ב' דרגות יש כאלו שיוצאים מן האדמה מקור נביעתם ויש כאלו שרק עומדים ע"ג האדמה אבל לא נתקבצו אח"כ ממק"א אלא שם נוצרו מששת ימי בראשית וזה הוא הים ומן הסברא היה נראה שכולם נחשבים מים חיים ולדעת ר"מ ור' יוסי בא הכתוב של מקוה מים לגלות שדרגא זו של הים אינו נחשב למים חיים אלא דבעינן מים שיוצאים מן האדמה שזה נחשב יותר שנמצאים במקור חיותם

ולעניין זחילה נחלקו ר"מ ור"י שלר"מ בא הכתוב לגלות שאינו מעיין כלל אבל לדעת ר"י כיון דסו"ס יש לו תכונת המעיין של זוחל שהרי זהו הטעם שהתורה התירה מעיין בזוחל לכן כלפי זה עדיין יש לו שם מעיין

נמצינו למידים מחלו' הראשונים בגדר שם מעיין שלדעת הרא"ש יסודו מים הנובעים ואילו לדעת התוס' היינו מים הנמצאים במקור חיותם.

**גשמים שנכנס למעיין מה דינם**

הנה יעוי' בפרה בפ"ח מ"ט מים המכזבים פסולים עי' בר"ש דהיינו משום דבעינן מים חיים וכל שפוסק לא נחשב מים חיים אולם הר"ן נדרים מ' ע"ב ביאר דחיישינן שמא מי גשמים הן ואין מטהרין בזוחלין אלא באשבורן ומבואר בדעת הר"ש שלא איכפת לן מה שבא מחמת הגשמים ועי' בר"ש במשנה שם שהביא תוספתא דמעיין שהיה רבה בימות הגשמים ומתמעט בימות החמה כשר ותמה בשו"ת צמח צדק יו"ד סי' קס"ז הרי אם מתמעט בימות החמה ע"כ שריבויו בימות הגשמים מחמת הגשם הם ומדוע שלא נחוש שנא ירבו הנוטפים וע"ש שתי' "אלא נראה לומר כיון שהמי גשמים אין יורדים במים שהמעיין מקלח אלא שנבלעים תחלה בארץ ודרך עובי העפר הארץ נמשכים בגידי המעיין אזי גם הם עצמן כהשמעיין מקלח מימיו חשובים מים חיים דפי' מים חיים היינו המקלחין מתוך עובי הארץ והם מבועא דמיא הם נקרא מים חיים דתרגם מים חיים מי מבוע היינו נביעה לאפוקי מי גשמים ומי תמציות וכיון שאלו המים באו דרך נביעה נקראו מים חיים וכאילו אין בהם תערובת מי גשמים כלל", ועי' באבן העזרא קהלת פ"א פסוק ז' "ומימי המעיינים מהגשם וכל הנחלים יצאו מהמעיינים הלא תראה כי בשנת בצורת ייבשו רובי המעיינות וכתוב ויבש הנחל כי לא היה גשם בארץ", אולם עי' בשו"ת הרא"ש כלל ל"א סי' י"א "וכן מי באר המים חיים נביעתו הוא מגידי האדמה המתפשטין לכאן ולכאן דרך תחת הקרקע ואף גם זאת שאף בזמן החום והשרב שהגידין נצמתים ואין במימיהם מספיק למלאות הבאר מ"מ לא אפס לחלוחית הגידים ומים נשאר בהם אלא שהן מועטים ואינן מספיקין למלאות הבאר מ"מ כשבאין עליהם מים הן ממי גשמים הן ממים שנשפכו לתוך הבאר האחרת והוסיפו מהם מים מעצמם" ומבואר לכאורה שחולק על האבן עזרא וס"ל כדמשמע בר"ן בנדרים.

הנה הטעם לחלק בין ים הגדול לשאר ימים מתבאר מדברי הר"ן שבת קט ע"א שהוא גזה"כ.

**משנה ה'**

**הזוחלין כמעיין**

עי' בר"מ ור"ש דקאי על הנהרות ותמה במשנ"א דממנ"פ אם הם נובעים הרי הם מעיין מממש ומה הפירוש שהם כמו מעיין ואם אינם נובעים למה באמת דינם כמעיין אך כבר נתבאר לעיל בדעת הרמב"ם שהתחדש כאן שאע"פ שגוף המעיין אינו אלא גומת המעיין מ"מ כל זוחלין שנמשך מן המעיין דינו כמעיין [ולדעת המשכנות יעקב בעינן חיבור של שפופרת הנוד אבל בגולת עליות כאן צידד דאולי ל"צ ע"ש]

**האם נהרות חשיבי מים חיים**

הנה יעוי' ברמב"ם בפ"ו מהל' פרה ה"י שכל הנהרות פסולים למי חטאת והראב"ד בהשגות חולק עליו. ועי' בצמח צדק שביאר דעת הרמב"ם "כי יש מקור ומעיין ונהר שהמעיין נמשך מן המקור ומן המעיין נמשך הנהר וכו' והמעיין לקרבתו אל המקור מוצא מים חיים חשוב יותר מן הנהר ולכן לענין קידוש מי חטאת פסק הרמב"ם שבכל הנהרות פסולין לקדש מי חטאת והוא מהתוס' וכו'". אולם באבי עזרי בהל' פרה שם נקט שטעמו של הרמב"ם משום שמקורו של נהרות מים הגדול ופסולים למי חטאת כדין ים הגדול ע"ש שהוכיח ממה שהוצרך הרמב"ם בהי"ג טעם לפסול ד' נהרות וע"כ דשאני ד' אלו שאין מקורם מים הגדול ע"ש וכה"ג כתב הנצי"ב בשו"ת משיב דבר ח"ב ס"מ.

**הנוטפין כמקוה**

הנה לדעת הרמב"ם הכוונה שאע"פ שהם נוטפין מן המעיין כיון שהם נוטפין טיף טיף בלי רצף אינו חשוב כחלק מן המעיין ולכן דינם כמקוה [ובחי' ר"ח הלוי פ"ט ה"ט ביאר דהיינו משום דנפסקו מן המעיין ודינו כגל שנתלש שפקע ממנו שם מעין והיינו דלא כדעת המהרי"ק שגל שנתלש חשוב כמעיין שהמהרי"ק ס"ל שכל שזוחל חשוב כמעיין עצמו ואין חשיבותו מחמת החיבור למעיין וכלשונו בסי' קט"ו "אבל היכא דאכתי לא נייחי מיא באשבורן אלא עדיין חיים וזוחלין מכח נביעת המעיין כי הכא אע"ג שהופסקו מהמעיין מ"מ שם מעיין עליהם עדיין מצד עצמם כיון דאכתי חיים וזוחלין ולא פקע חיותם מינייהו" וע"ע בגליונות חזו"א מה שביאר בפסול של נוטפין] ולדעתו יש לו כל דיני מקוה שצריך מ' סאה באשבורן וכש"כ בפ"ט הל' י"ג אולם הראב"ד בבעלי הנפש [אולם בפירושו לעדיות פ"ז מ"ג לא כ"כ כדלהלן] כתב שהחיסרון של נוטפים הוא משום שאינם זוחלים על הקרקע אלא נעקרו מן הקרקע שהוא מקום חיותם והם באויר ולכן דומים הם למי גשמים ולדעתו אינו חסרון בשם מעיין אלא בשם מים חיים אבל עדיין מעיין גמור ואינם צריכים אשבורן ולכאורה ה"ה שא"צ מ' סאה [ועי' בתשובות ופסקים (העתיקו הרב בוקוולד בבעלי הנפש בהערה) שהוכיח כפירושו ודלא כהרמב"ם מנוטפים שעשאן זוחלים ע"ש]

**פירוש הר"ש**

והר"ש פירש שהכוונה למי גשמים ועי' משנה אחרונה שא"כ הרי זה מקוה ממש ומהו החידוש של המשנה ומהו כמקוה וכבר הק' כן הרא"ש בפירושיו ועי' בראב"ד בפירושו לעדיות "והנוטפין דהיינו מי גשמים אע"פ שיש שם אגם והם מושכין והולכין הרי הם כמקוה ופסולין", דהיה אפשר לומר כיון שכך דרכו לזחול חשוב לגבי זחילה כמעיין [ובראב"ד מבואר שיש חידוש גם לפסלו למי חטאת] ועי' גולת עליות "גם י"ל דהייתי אומר דמקוה מים האמור בתורה היינו אם כבר נחו המי גשמים במקום אחד אבל אם בעת נטיפתן מעננים זחלו למרחוק יטהרו בזחילתן דהרי גם מי גשמים אם נבלעו בקרקע ונבעו מתחת לארץ הם מי מעיין"

**העיד ר' צדוק על הזוחלין שרבו על נוטפין**

כתב הר"ש שזה פשוט שאין נהר נפסל בכמה טיפות והחידוש הוא רק באופן שאין כדי טבילה לולא הנוטפין אפ"ה כשר והנה הטעם שבאמת לא נפסל הנהר מכמה טיפות אם נאמר משום שנתבטל ברוב ונהפכו כחלק מן הנהר א"כ אין לחלק אם יש שם שיעור או לא ואין לומר דכשאין בו שיעור א"כ ל"ש השקה משא"כ כשיש בו שיעור שהרי דעת הר"ש לעיל במ"ב שאפילו אם צריך שיעור מ' סאה לאדם במעיין מ"מ להשקה סגי בכל דהו עי' לעיל וע"כ דכוונתו דכל שיש שיעור אז גם בלי דין השקה וגם בלי ביטול אפשר לטבול בו וצ"ע הרי סו"ס כעת טובל בנוטפים

**מין במינו אינו חוצץ**

וצ"ל דמין במינו אינו חוצץ ונחשב כטובל בכולו ועי' בשיעורי ר' שמואל מכות אות קפ"ו שהוכיח כן מדברי רש"י במכות ד' ע"א ע"ש ועי' מה שהעיר בזה האמרי משה סימן א' אות ס"ט מדברי הריטב"א מכות ד' ע"א אך לכאורה יש לחלק שמים שמעל הכלי אין החיסרון רק משום חציצה אלא שבכה"ג אין תוך הכלי נחשב כנטבל בהם [ול' חציצה של הריטב"א אינו מדין חציצה אלא מציאות של חציצה]

**אם משלים למ' סאה או שיתכסה**

והנה הר"ש במ"ב הסתפק אם מעין לאדם בעי מ' סאה או דסגי בכל שגופו מתכסה ולכאורה אם נאמר דסגי בגופו מתכסה א"כ עדיין דברי הר"ש צ"ע דכיון שעיקר השיעור הוא משהו ואינו אלא היכ"ת דבעינן שיוכל לטבול בו בב"א הרי לזה סגי גם בנוטפים שיפזר המים באופן שיוכל לטבול באותו כל שהוא ועי בחזו"א קמא סי' ו' סק"ז שצ"ל שהר"ש קאי לפי הצד דבעי מ' סאה במעין אולם העירו שבספר האשכול בסי' נ' כתב בפשיטות שאדם במעין ל"צ מ' סאה ואפ"ה הביא לדברי הר"ש אלו "כלומר אע"ג שאנו צריכים לנוטפים שהזוחלין לא מספיקים לכסות כל הגוף מ"מ כשרים בזחילה ובכל שהוא" וצ"ל שגם שיעור מה שכל גופו עולה בהם הוא שיעור ואינו רק היכ"ת שיוכל לטבול והנה עי בחיבור לטהרה כלל א' סעיף י"א ס"ק כ"ו שר"ל שכוונת הר"ש שיש מ' סאה אבל אין בו כדי להתכסות ולהנ"ל א"א לומר כן.

**תי' הר"ן על קושיית הר"ש**

ועי' בר"ן נדרים מא ע"א שכתב דר' צדוק בא לחדש שאע"פ שבריבה מים במעיין אינו מטהר במקומות החדשים בזוחלין מ"מ הני מילי ברוב מי גשמים אבל בריבה עם קצת מי גשמים כשר אפילו מקומות החדשים וכבר הובא לעיל שדעת המהרי"ק שבאמת פסול בכה"ג ונחלקו הב"י והש"ך בדעת הר"ש דעי' בש"ך בסי' ר"א ס"ק י"ז שממה שלא תי' הר"ש כתי' הרא"ש מוכח דס"ל כמהרי"ק שבאמת פסול בכה"ג.

**דין מחצה על מחצה**

נחלקו הראשונים בדין מחצה על מחצה דהנה הק' הראשונים שלכאורה יש סתירה בדין מחצה על מחצה שמלישנא דראב"צ משמע דרק ברבו הזוחלין אבל מחצה על מחצה פסולים ואילו ממה שאמרו בשבת סה שמא ירבו הנטפין על הזוחלין משמע דמחצה על מחצה כשרים ודעת הרשב"א דמחצה על מחצה פסול ומה שאמרו שמא ירבו היינו כיון דא"א לצמצם כל מחצה נחשב כרבו ודעת הרמב"ם שם שיש לחלק בין זוחלין שבאו על הנוטפין לבין נוטפין שבאו על הזוחלין [דמה שבמקומו חשוב טפי ע"ע ע"ז עג ע"א] ודעת הראב"ד בבעה"נ שבעלמא סגי במחצה על מחצה ורק לגבי מים חיים בעינן רוב זוחלין

והנה אם נאמר דסגי במחצה על מחצה מבואר שעיקר הקפידא הוא שהזוחלין לא יתבטלו בנוטפין [עי' ברא"ש נדרים מ' ע"א] אבל כל שלא מתבטל שפיר דמי וצ"ע הרי טובל גם בנוטפין והיה אפשר לומר דמין במינו אינו חוצץ אך י"ל שגם בלי זה מועיל שעיקר חסרונו של נוטפין הוא משום שלא נוצר כינוס מים ע"י מים זוחלין במקוה [אבל בעצם המים אין שום פסול] ומעין שדרכו בזחילה מטהר בלי כינוס וא"כ כל שיש כאן מעין שלא התבטל שפיר מצטרף למעין גם הנוטפין.

ולדעת האומרים דבעינן רבו הזוחלין כפשוטו הוא משום דבעינן ביטול ברוב אך עי' בשיעורי הגרש"ר מכות עמ' תקס"ד די"ל שאינו מדין ביטול ברוב [שזה י"ל שאינו מועיל ליתן דינים חדשים] אלא הוא מדין רובו ככולו דחל שם מעיין על כולו ע"ש עוד מה שהאריך בזה.

**נוטפין שעשאן זוחלין**

הרמב"ם ע"פ דרכו ביאר שהכוונה שאם היה נוטפין מן המעיין יכול ע"י תחבולה לעשותם ולהכשירם והנה יעוי' בראב"ד "ועוד דקאמר סיפא ונוטפין שעשאן זוחלין ואלו נפסקין היאך יכול להכשירן להיות כמעיין אע"פ שנותן תחת טיפין דבר שילכו עליו אלא ודאי נוטפין אפילו מקלחין וטיפין הטורדין זו אחר זו ואינם פוסקים ודאי כמקלחין ואע"פ כן נקראו נוטפין וצריכין להזחילן ע"ג שום דבר אפילו ע"ג קנה או מקל ומשום סיפא תנא רישא נוטפים דאפילו [נוטפין] שהזחילן חזרו להיות כמעין וכ"ש מקלחין" וצ"ע לדעת הרמב"ם היאך אפשר להזחילו לאחר שכבר נפסק מן המעיין ועי' בגליונות שלדעת הרמב"ם אין חיסרון בנפסק מן המעיין ורק בטיפין אין לו צורת מעיין [וכ"מ בל' הרא"ש "כיון שאינן זוחלין אלא יורדים בהפסק" ול"מ בלשונו שהכוונה משום שנפסק מן המעין אלא חסרונם שאינם זוחלין ואינו דומה למעיין] ושפיר מועיל להזחילו להחזירו צורת מעיין.

**פירוש הר"ש**

לדעת הר"ש הכוונה שאם הנוטפין המכונסים התחילו לזחול ע"י שנפרף כותלי הבור הרי הוא פסול ואם סתמו בדבר המקבל טומאה נחלקו תנאי ומתחילה כתב הרא"ש בסי' י"א שכוונת הר"ש לפסול אפילו כשיש מ' סאה שאינם זוחלים מ"מ כיון דסו"ס טובל הוא במים העליונים הזוחלים הרי הוא פסול [ומבואר שאילו טובל רק במים התחתונים ודאי מותר ועי' להלן] ואח"כ צידד הרא"ש דהר"ש איירי באופן שהסדק למטה ממ' סאה וליכא שיעור של מים עומדים [ומשמעות דבריו שעיקר הטעם לשנות הפירוש הוא מחמת דין הויות ע"י טומאה ולא מחמת עיקר דין זוחלין והיינו שאפילו אם נאמר שכל שטובל במים זוחלין יש לפסול אפילו כשיש שיעור מ"מ אין להחשיבו כנתהוה ע"י דבר המקבל טומאה כל שיש שיעור מקוה דשם זה עיקר השם מקוה נאמר ולא על ריבוי המים] אבל כשיש מ' סאה של מים עומדים כשר אפילו בטובל במים העליונים והטעם לזה כתב בלחם ושמלה ס"ק פ"ו דהוא משום השקה [עי' חי' רבי ראובן סימן ו' שדבר זה תלוי אם פסול זוחלין הוא פסול במקוה או פסול בטבילה ע"ש] אך אינו ברור כלל שמועיל לזה השקה וכמו שכבר הובא לעיל מדברי התרוה"ד שרק לגבי פסול שאובים מועיל השקה ובשו"ת אמרי יושר ח"א סי' ק"ל העיר עוד דלכאורה כל הצד שיועיל השקה לזוחלין הוא במחובר למעיין הזוחל אבל מה יועיל במחובר למקוה הכנוס אך באמת משמעות התשב"ץ ח"א סי' י"ז שגם בלי השקה אלא עיקר החיסרון של זוחלין הוא משום דמקוה צריך כינוס מים ומים זוחלין אינם מייצרים כינוס אבל כל שיש כבר כינוס של מ' סאה לא איכפת לן שיש מים זוחלין הנה אמנם בדעת הרמב"ם משמע שזהו גדר הפסול של זוחלין שהרי כתב בפ"ט הי"ח "לפי שאין מטבילין בזוחלין ק"ו באויר", ומבואר שהחיסרון בזוחלין הוא משום שחסר בכינוס מים ולכן כתב שאם בזוחל ע"ג קרקע לא חשוב כנוס ק"ו באויר לא חשוב כינוס וע"ע בשו"ת אבני נזר יו"ד סי' רע"א ורע"ה ובשו"ת חלקת יואב יו"ד סי' ל"ב שהביאו דברי התרגום על מקוה מים "בית כנישות מיא", ע"ש.

אך בדעת הר"ש מוכרח שאין זה גדר הפסול של זוחלין שהרי מדבריו בפ"ה מ"ב מבואר שחרדלית של גשמים שיש בו מים סאה אפשר להשיקו לבור מים שאובים ולטהרו וכבר תמה המהרי"ט ח"ב יו"ד סי' י"ח היאך אפשר להשיק במי גשמים זוחלים וע"כ שלדעתו זוחלין אינו חיסרון בכינוס מים אלא במעשה טבילה ויותר מזה מצינו בדברי המהרי"ק שורש קנ"ו שכל שאינו טובל בזוחלין מצטרף הזוחלין להשלים המ' סאה וכן משמע דעת הר"ש לק' משנה ו' [עי' אמרי משה סי' א' אות י"ד] וע"ע חי' רבי ראובן סי' ו'.

הנה לפי צד השני ברא"ש בדעת הר"ש שכל שהסדק למטה ממ' כשר ודאי כשר לטבול גם למעלה במים הזוחלים שהרי גם לפירוש הראשון כל הפסול היה כשטובל במים העליונים וע"כ בזה פליג צד הב' וס"ל שגם בכה"ג כשר וכ"כ בלחם ושמלה ס"ק פ"ז [אך העיר א"כ מה הוכיח הרא"ש מאמה העוברת דילמא שם מרכין את ראשו המקום שאינו זוחל וע"ש דצ"ל שע"י כניסת האמה לבור הרי הוא דוחק כל המים הכל זוחל וצ"ע שהחלק שאינו יוצא לחוץ ורק זז במקומו אינו נחשב כזוחל ועוד העיר בבן אריה שמה שאינו זוחל מחמת עצמו אלא שמים אחרים דוחפים אותו לא נחשב זחילה אך מצינו נגד ב' סברות אלו ברש"י שבת קט ע"א בנהרות וביאר במאירי במקואות שמי הנחלים מזחילין מי הנהר וחשוב זוחלין] אולם בשו"ת מהרי"ק שורש קנ"ו נקט שלדעת הרא"ש אינו כשר אלא כשטובל במים העומדים

**דעת הרשב"א**

הנה מדברי כולם נלמד שכל שהסדק למעלה ממ' סאה וטובל במים התחתונים ודאי כשר אולם יעוי' ברשב"א בשער המים שער השני "ולא משום שלא יחסרו המים מארבעים סאה קאמר אלא אפילו יהא שם ארבעים או אפילו כמה לפי שנעשו כלן זוחלין וכדקתני נוטפין שעשאן זוחלין דאלמא טעמא משום זחילה", וצ"ב כוונתו היאך נעשה כולם זוחלין כשהסדק למלעה מ' סאה ועי' אמרי' משה סימן א' אות י"ב "ואולי דכיון דהמים הי' מתחילה באשבורן ונחשבין כגוף אחד וע"י הסדק התחילו לזחול למעלה מקרי זחילה על כל המים משום דכל המים דלמטה נחשבים כא' עם העליונים" [ועי' מעיל צדקה סי' ל"ט שבאמת גם במעיין לא כל המים זוחלין אלא חלק העליון דמה שהוא בגומא אינו זוחלין ואפ"ה נחשב כולו זוחל ע"ש]

**ניכר זחילתן**

כתב הרשב"א שם דלא נחשב זחילה אלא בזחילה ניכרת ובטעם הדבר כתב "דכיון שיוצאין כל כך עד שתראה זחילתן דנין אותו כזוחל ממש", והיינו שכל תזוזה של המים אינו מחשבם כזוחלין אלא כשהוא זוחל ממש דומיא דמעיין [וכש"כ הרא"ש] וכשהוא ניכר זחילתן סימן שיהא כאן זחילה גדולה והוכיח הרשב"א חדא "שהרי קרקע חלחולי מחלחלא ומטפטפת ונבלעין מעט מעט במקומם ואפ"ה כשר הנה לכאורה היה אפשר לומר שראיתו מכל בור של מים שהמציאות מוכיחה שבלי סיד או טיט ודאי הקרקע בולע [וז"ל החת"ס בשו"ת יו"ד סי' רי"א לאחר שהביא דברי הרשב"א אלו "הנה דין דנבלעים בקרקע הוא מסברא דאל"כ אין מקוה כשר ויש להסביר עוד דהא הבורות שאינם מסויידים בסיד בולעים מה שבתוכו כמבואר מלשון רש"י במשנה גת בעוטה יע"ש ובקרא כתיב אך מעיין ובור מקוה מים וילפינן מה מעיין בידי שמים אף מקוה בידי שמים למעוטי ממלא בכתף וא"כ לכל הפחות אין לומר דמיירי דוקא בבור סיד בידי אדם וסתם בור שאינו מסוייד מאבד מימיו ואפ"ה כשר"] אולם בשו"ת תשב"ץ ח"א סי' י"ז נקט שכוונתו ע"פ המבואר בגמ' חגיגה כב ע"א וצ"ע הרי ר"י הוכיח משם דמעיין צריך מ' סאה דחלחולי מחלחלא במעיין הוא וכ"כ להעיר בגידולי טהרה סימן ח' אך יעוי' ביאור הגר"א סי' ר"א סק"ו שתמה ע"ד ר"י אלו [ועי' בעצי ברושים סי' נ"א שאדרבה ממה שר"ת חיפש ראיות לזה שמעיין צריך מ' סאה ולא הביא ראיה זו (והעתיק דבריו הרשב"א מבואר דס"ל כהגר"א)] וע"ע בשו"ת משיב דבר ח"ב ס"מ שהאריך בזה.

עוד הוכיח הרשב"א ממקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשה על גבן וכו' ומבואר שאילו נמדד ונמצא כשר אע"פ שנחסר כשר ומדוע אינו זוחל וע"כ כיון שאין זחילתו ניכרת אינו נחשב כזוחל ובגידולי טהרה ס"ח כתב לדחות די"ל דאיירי במעיין ומצינו שקראו למעיין מקוה

**ב' אופני זחילה שאינה ניכרת**

והנה הרשב"א שם כתב להתיר בב' אופנים בין אם המים נבלעים בקרקע ובין אם יש נקב קטן שאין הזחילה נראית ועי' גידולי טהרה ס"ח "ולפי זה מקוה שמימיו נבלעין בקרקע מעט מעט בין מלמעלה בין מן הצדדין כשר דזה לא מיקרי זחילה אלא בליעה והיינו רביתייהו וכו' אבל אם יש נקב או סדק ממש והמים פורשים ממקום למקום דרך יציאה בזה יש חילוק בין זחילה הנראית לשאינה נראית", ומבואר דהרשב"א חידש ב' דינים אך תמוה דא"כ הרשב"א לא הוכיח הדין של נקב ואין הזחילה נראית וכבר תמה ע"ז הגידולי טהרה והחת"ס בשו"ת יו"ד סי' רי"א

**גדר זחילה ניכרת**

עי' בגידולי טהרה שדן מהו גדר זחילה הניכרת האם הכוונה שניכרת במים התזוזה או שניכר הנקב ורואים יציאת המים ובחזו"א יו"ד סי' ק"מ סק"ד נקט כצד הראשון "ואף לדעת הרשב"א כל שאין העין רואה את תנועת המים ליציאתן לתוך הכתלים חשיב זחילה שאינה נכרת" [וע"ע בשו"ת דברי מלכיאל ח"ג סי' ס"ד]

**שיטת הרא"ש וראיותיו**

הנה הרא"ש בעצמו חולק על הר"ש לגמרי ולדעתו לא הוזכר במשנה כלל דין זוחלין והוכיח שמים היוצאים מסדקים אינם משווים מי המקוה לזוחלין ויסוד שיטתו שרק מים בדרך זחילתן פסולים אבל מכונסים שיש להם זחילה לא חשוב זוחלין ויש שכתבו לבאר שנחלקו ביסוד דין זוחלין אם יסודו משום שחסר מקום אז מובן שיטת הרא"ש או דמים זוחלין פסולים לטבילה או למקוה ואז מובן שיטת הר"ש.

והרא"ש הביא ב' ראיות לשיטתו חדא מגודר בכלים שאע"פ שלא הניח ביניהם טיט כשר אע"פ שודאי יוצא מים דרך הסדקים [וע"ע ראב"ד עדיות פ"ז מ"ג] וכן מצינו בחרדלית של גשמים שיש לפניו עוגל של מ' סאה כשר אע"פ שהחרדלית של גשמים עוברת דרכו ומזחילו וביאר הטעם שלא מיעט רחמנא אלא "דומיא דמעיין שכולו זוחל הולך".

**דעת הרא"ש בנקב במקוה**

כפשוטו מבואר ברא"ש דלדעת ליכא שום פסול בנקב במקוה וכש"כ בפסקיו שראה א' מן המחברים שהחמיר בנסדק א' מכותלי המקוה ע"פ פירש הר"ש ומבואר שלדבריו ליכא חומרא זו ועוד הרי הרא"ש הוכיח דלא כפירוש הר"ש מגודר בכלים ושם הרי הסדק הוא עד למטה וא"כ לא ישאר מים סאה אולם יעוי' בטור סי' ר"א סעיף נ' שהביא בשם הרא"ש שבנסדק המקוה אם לא ישאר מ' סאה הרי זה פסול וכתב בביאור הגר"א סק"צ שאף שהרא"ש סתר פירוש הר"ש מ"מ מסברא ס"ל להרא"ש לפסול כל שלא ישאר מ' סאה ועי' בשו"ת עצי ברושים סוף סי' נ' שר"ל שטעם הפסול בנקב למטה ממ' אינו מדין זחילה אלא משום דכל העומד לצאת כאילו יצאו דמי וחסר ליה שיעורא [וע"ע בדבריו בסו"ס נ"ב] וא"כ בגודר בכלים כיון שיכנס עוד לא חסר שיעורא אך בשו"ע בסעיף נ' הובא דעת הרא"ש שאם יחסר מ' סאה פסול וכתב הטעם משום זוחלין.

**דין זחילה שאינה ניכרת לדעת הרא"ש**

ועי' ביאור הגר"א ס"ק צ"ו שלדעת הרא"ש שהפסול רק כשלא ישאר מ' סאה אז יש לפסול אפילו בזחילה שאינה ניכרת וצ"ב ובעצי ברושים הנ"ל ביאר ע"פ דרכו כיון שאינו מחמת פסול זחילה אלא משום שעומד לצאת ועי' בשו"ת שערי ציון ח"ג סי' כ"ו שהאריך בתשובתו למרן הגר"ח ז"ל לפקפק על מה שהחמירו בבריסק לחוש לדברי הגר"א אלו שיש לאסור כל זחילה במקוה שע"כ ט"ס יש בדברי הגר"א ע"ש.

**אפילו זב וזבה**

לדעת הראשונים הכוונה אע"פ שהזב מזחיל המים על ידו כשר ואלו הרמב"ם פירש שאפילו הזב וזבה יכולים לטבול במקוה זו ולשיטת קאי דנוטפין הכוונה מי מעיין ולכן שייך להכשיר לזב משא"כ לדעת הרא"ש והר"ש דאיירי במי גשמים עי' חת"ס יו"ד סי' קצ"ט וע"ש מדוע הרמב"ם ראה לפרש כן ודלא כהראשונים.

**ר"י אומר כל דבר שהוא מקבל טומאה אין מזחילין בו**

**הויה על ידי דבר המקבל טומאה**

לדעת הר"ש מבואר כאן שאם יש סדק במקוה וסותמו בדבר המקבל טומאה חשוב הויה ע"י דבר המקבל טומאה ופסול והרא"ש תמה ע"ז דכיון שהמים נמצאים ואין הדבר המקבל טומאה רק מונע הזחילה אין זה נחשב כהויה ע"י דבר המקבל טומאה [ועי' בשו"ת נובי"ת יו"ד סי' קל"ז שגם הר"ש מודה באופן שהמקוה לא נפרץ אלא שחושש שמא יבלע המים באדמה ולא ישאר שיעור ומניח שם דבר המקבל טומאה כיון שאין כאן פסול זוחלין ורק מונע לעתיד שלא יחסר בזה לכו"ע לא חשוב הויה ע"י דבר המקבל טומאה וע"ע בשו"ת חת"ס יו"ד סי' ר"ד] ולכן פירש הרא"ש שנטופין שעשאן זוחלין היינו שהעביר המים ממקום למקום ובזה בעינו הויה ע"י דבר המקבל טומאה אולם בשו"ת הרי"ד ס"א (עמ' ל"ד) כתב להיפוך שרק באופן של הר"ש שבשעת הטבילה הרי המקוה נשען על הדבר המקבל טומאה הרי זה נפסל משום הויה בדבר המקבל טומאה ולא באופן של הרא"ש

**שיעור מים הפוסלים בדין דבר המק"ט**

עי' בתורת הבית לרשב"א שג' לוגין שנזחלו למקוה ע"י דבר המקב"ט פוסלים את המקוה אולם הראב"ד בבעלי הנפש כתב דרק ברוב מים פוסלים הויה ע"י דבר המקב"ט ועי' לחם ושמלה ס"ק פ"ג שהבי שנחלקו בזה המי השילוח סק"ה עם גידולי טהרה נחל ל"ב [ע"ש מש"כ לדחות דברי הרשב"א ומה שהעיר עליו הלחם ושמלה]

**הוכחת הרא"ש והדחייה**

והנה הרא"ש הוכיח כדבריו מגודר בכלים טמאים שכשר אע"פ שמונע הזחילה בכלים טמאים ועי' בהגהת מרדכי דצ"ל דמתני' אתי' כר' יהודה דלית ליה פסול בסותם בדבר המקבל טומאה

**דעת הרמב"ם**

ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' קצ"ט שמחמת קושיא זו הוכיח הרמב"ם שכל הפסול של הויה בדבר המקבל טומאה אינו אלא לגבי מים חיים וכש"כ הב"י בסי' ר"א [סעיף מח עמ' רפ"ד בהוצאת מכון י--ם] ועי' בשו"ת הרא"ש כלל ל"א סימן ז' שצידד שכל הפסול של הויה בדבר המקבל טומאה הוא רק במעיין ולא במקוה וכתב שכן נוטה דעת הרמב"ם וכ"ה דעת היראים הביאו המרדכי [ע"ש בשו"ת חת"ס אות ב'] והסברא בזה כתב הרא"ש דשאני מעין דבעינן מים חיים ואסור שיעשה ע"י מעשה אדם ועי' מש"כ בזה בחי' ר"ח הלוי פ"ט ה"ט ד"ה אכן עדיין צ"ע.

**בדין דבר המקבל טומאה מדרבנן**

הנה הרמב"ם ע"פ דרכו דזב ודזבה קאי על יורד וטובל פירש דמקל הוא דבר המקבל טומאה ואילו הרא"ש ור"ש נקטו שהכוונה שהזב מחזיק המקל ולעניין הלכה בעיקר פירוש המשנה ובא בשו"ע ב' הפירושים שבסעיף י"ד הובא דעת הרמב"ם ובסעיף מ"ח הובא דעת הרא"ש אך בדין מקל והיינו דבר המקבל טומאה מדרבנן בסעיף י"ד החמיר ובסעיף מ"ח היקל וצ"ע ותמה בזה הדברי חמודות הביאו הש"ך שם ס"ק ק"ד ועי' בית מאיר בקו' א' ועי' מש"כ בזה בשו"ת חת"ס יו"ד סי' קצ"ט וכדבריו כתב נמי הלחם ושמלה ס"ק פ"ד.

**השקה למי שהובא ע"י מקבל טומאה**

עי' ברא"ש סימן י"ב שמים שהובאו למקוה ע"י דבר המקב"ט אם הם מחוברים למי מקוה או מי מעיין הוכשרו בהשקה ועי' ב"י סי' ר"א סעיף מ"ט שמדברי הרשב"א בתשובה ח"ג סי' רכ"ח נראה שלא מהני לזה השקה הנה בתרוה"ד סי' רנ"ד ר"ל בדעת הרא"ש שרק בשאובים דפסולו מחמת שהמים תלושים הוא דמהני השקה ולא לדבר אחר וא"כ צ"ע היאך מועיל להויתו בטומאה ועי' אמרי משה סי' א' אות ל"ח וע"ש מש"כ בזה וע"ע ש"ך סי' ר"א ס"ק ק"ה מה שהביא מהפרישה שהשקה בהויתו בדבר המקב"ט אינו מועיל אלא כל זמן שהם מחוברים.

**גל שנתלש**

הנה ראוי לבאר מהו הפירוש שנתלש האם הכוונה שנתלש לגמרי ואינו מחובר כלל לים או שמ"מ בצד אחד מחובר לים ורק שראשו נתלש מן הים ועי' במאירי חגיגה יט ע"ב שנקט בפשיטות שראשו אחד מחובר לים וא"כ לדעת האומרים שהים דינו כמעיין גם גל דינו כמעיין והנה יעוי' בתוספתא המובא בר"ש פ"ד מ"ד דגל בעינן שיהא ב' ראשיו נוגעות בארץ ולכאורה צורה זו שב' ראשיו נוגעות בארץ ויש לגל כיפה שייך רק בעדיין לא נתלש מן הים אבל בנתלש והולך למרחוק קשה לצייר שישאר לגל צורת קשת

אולם עי' בשו"ת מהרי"ק שורש קט"ו שנקט שהגל נתלש לגמרי מן המעיין וע"פ זה תמה מדוע הגל מטהר בזוחלין והוכיח מכאן שמעיין הנובע אפילו אם נפסק מקורו כל זמן שהוא נובע וזוחל עדיין שם מעיין עליו מחמת עצמו [ועי' בש"ך סי' ר"א סק"ל שהסכים עמו שזה הטעם בגל שנתלש אך מה שרצה להוכיח מכאן דה"ה כל מעין שנפסק חלק עליו ע"ש]

**דין גל שנתלש מן המקוה**

הנה מדברי התוס' בחגיגה יט ע"א מבואר דמתני' דגל שנתלש א"ש גם לשיטת ר"מ שים דינו כמקוה ואינו מטהר בזוחלין ולכאורה צ"ע הרי הגל זוחל ובאמת יעוי' ברא"ש הל' מקוואות סימן י"ג שכתב שע"כ סתם מתני' דגל שנתלש אתיא כר' יוסי שהים מטהר בזוחלין וצ"ע דעת התוס' ועי' במאירי שם שעמד בזה וביאר "ומפרשין בו שאין זה נקרא זחילה שכך דרך הים להתנועע בעצמה והואיל וגבול שם לים חק בל יעברנהו אין זה נקרא זחילה", ולכאורה זה א"ש רק לדעת המאירי שהגל עדיין מחובר לים.

אך בעיקר הקושיא עי' בספר האשכול סי' נ' שכתב "והא דמטהר גל הבא מן המקוה כיון דאכתי לאו זוחל הוא וכשבא על האדם הוא מחובר יפה ומשם נופל לגומא והוא באשבורן", ועי' בחזו"א תנינא סימן ט' סק"א שביאר "דכח הדחיפה מחזיק את המים שלא יפוצו עד שינוחו על הארץ ואם הוא עובר על האדם דרך מרוצתו חשיב אשבורן" וע"ש מש"כ בזה.

ועי' בראב"ד בפי' לעדיות פ"ה מ"ב שביאר הטעם שכשר גל שנתלש "כי הגל שנתלש משוך במקום האשבורן ובא ממקום טהרה וסופו נופל במקום האשבורן", והיינו ע"ד האשכון דהכא במ"ע שנופל לתוך בור שהוא אשבורן אך לדעתו אפשר לטבול אפילו לפני שהגיע לבור דכיון שסופו ליפול במקום אשבורן והגיע ממקום אשבורן עדיין שם אשבורן עליו.

**ויש בו מ' סאה**

עי' ב"ח אות י"א שהק' כיון דים דינו כמעיין מדוע הצריכו מ' סאה [והט"ז סק"ו ר"ל שאין הכי נמי א"צ מ' סאה מ"מ בעינן שיתכסה כל גופו ובאדם בינוני הוא מ' סאה וכה"ג כתב המאירי חגיגה יט ע"ב אך זה י"ל בדברי המשנה אבל הרמב"ם שהעתיק בפ"ט הי"ז "אם יש בו מ' סאה הרי אלו טהורין משמע דבעי מ' סאה] ותי' שים דינו כמעיין רק לגבי זוחלין ולא לגבי השיעור אולם ר"ת באמת הוכיח מכאן שגם מעיין צריך מ' סאה לאדם

ועי' בש"ך ס"ק קכ"ג שכתב באופן אחר שבגל שנתלש כיון שאינו ממש מעיין לא נשאר עליו דיני מעיין אלא לגבי זחילה ולא לגבי שיעורו והיינו משום דלגבי זחילה יש לו טבע המעיין לזחול משא"כ לגבי השיעור בעינן מעיין ממש [וכ"ז דלא כשיטת הגר"א שמים זוחלין לא שייך בהו צירוף של מ' סאה]

**דברי הריב"ש בתשובה**

עי' בריב"ש סי' רצ"ב בדין מקוה שהמים יוצאים מן המקוה בעת הטבילה וחוזרים אח"כ שמותר לטבול בו ואינו נחשב שחסר שיעור וגם אין בזה משום זוחלין ומבואר מדבריו שכל מה שהוצרך לחדש שאינו נחשב כזוחלין הוא רק כלפי המים שיוצאו מן במקוה לגבי לטבול שם מחטים אבל לגבי גוף האדם הטובל במקוה פשוט שאין בזה שאובים וצ"ב.

וראוי להבין מדוע יש לדונו כזוחלין הרי בשעת הטבילה אין המים בתנועה כי כל זמן שהאדם בתוכו אין המים חוזרים ועי' בחזו"א תנינא ס"ד סק"ב שעמד בזה ולכאורה הביאור הוא דכיון דיסוד החיסרון של זוחלין הוא משום דחסר ה"בית כנישות מיא" כנ"ל ולכן כל שאין המים במקומם ומיד כשיצא הטובל יחזור המים למקומם יש להחשיבו כמים שאין להם מקום והרי הם כזוחלין וי"ל שזה שייך רק כלפי הכלי שטובל למעלה אבל כלפי האדם בעצמו שיציאת המים נגרם ע"י טבילתו נמצא שאדרבה זהו מקום המים בעת טבילתו ולא נחשב כלל כמים שלא במקומם

לזה חידש הריב"ש שגם כלפי הכלי חשוב אשבורן דכיון שהמים היו במקוה [משמע אילו היה שופך מים במקום המדרון והיה זוחל לתוך המקוה היה נחשב כזוחלים ורק המים שהיו במקוה ויצאו לא נחשב זוחלין] ועומדים לחזור חשוב כאילו הם במקומם הראשון [בגדר יציאה ע"מ לחזור ל"ש יציאה] ושפיר יש להם מקום

**אם המים אינם חוזרים למקוה**

ואם המים אינם חוזרים למקוה כתב הריב"ש דיש לפסול מתרי טעמי חדא דכיון שהמים שיצאו זוחלין הם אינם כשרים למקוה ואינם יכולים להשלים השיעור [דלא כמהרי"ק דלהלן] ועוד שכיון שהם זוחלין הו"ל כקטפרס דאינו חיבור [הנה לשון הריב"ש הוא "וגם שעירוב מקואות צריך שהמים המערבין שני המקואות הם מערבין אותו בהשקט", ומשמע קצת שרק בחיבור בין ב' מקואות איכא תנאי זה אבל כשכל המים ביחד אלא שהם זוחלין ליכא לחיסרון זו והביאור הוא ע"פ מה שכתב הרש"ש חולין לא ע"ב לדייק מדברי הר"ש בטבו"י שכל החיסרון של קטפרס אינו אלא לגבי לחבר ב' מים אבל כלפי עצמו חשוב שפיר חיבור וע"ע להלן אולם בביאור הגר"א לא כ"כ עי' להלן] וע"ש שהביא לזה מש"כ הרמב"ם בפ"ח ג' גומות בנחל האמצעית יש מ' ולשנים אחרים רק כ' ושטף של גשמים עובר בתוך הנחל אין זה עירוב שאין המים הזוחלין מתערבין [אולם עי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' ר"ט "וסברא גדולה היא היאך יערבו ויכשירו מים שאינם ראוים לטהר בהם בשלמא אי הם מי מעיין שמטהרים בזוחלים א"נ מי גשמים שעמדו שהם ראוים לטהר בהם נהי דשיעורא לית בהו מ"מ מערבים וגורמים טהרה אבל אם הם מי גשמים ונזחלים באופן שאפילו היו הם בעצמם ארבעים אינם ראוים לטבול בהם איך יערבו הם המקוואות להכשירם"]

**דברי הגר"א שלא שייך צירוף בזוחלין**

כתב בביאור הגר"א בסי' ר"א סק"ו דמהא דגל מטהר בזוחלין מוכח דא"כ שיעור לטבילת אדם במעיין שאם היה צריך שיעור לאדם במעיין לא היה יכול לטבול בזוחלין דקטפרס אינו חיבור והטעם שמעיין מטהר בזוחלין הוא משום דאין צריך שיעור ע"ש וכ"כ בס"ק צ"ג הנה משמעות לשונו של הגר"א הוא שליכא כלל פסול של זוחלין ואינו אלא משום חיסרון שיעור אך כבר תמהו ע"ז מהמבואר בפ"א מ"ז שבריבה מים שאובים הרי הוא כמעיין לטהר בכל שהוא ואינו מטהר אלא באשבורן הרי להדיא [לולא דברי הר"ן בנדרים מא ע"א שהוא יחידאה בזה] שאע"פ שמטהר בכל שהוא יש פסול של זוחלין ובאמת שגם בדברי הריב"ש גופא מפורש שיש ב' חסרונות אחד של זוחלין וגם של חיסרון שיעור [אך בדברי הריב"ש נתבאר שי"ל שרק לצרף ב' מקואות יש חיסרון של קטפרס] וצ"ל שגם הגר"א לא התכוון לזה.

**כל מקום שיש בו מ' סאה**

עי' תפא"י שהמשנה בא לחדש שאף שאין המ' סאה מכונס יחד ג' אמות גובה על אמה שהאדם יכול לטבול בו כדרכו אלא המים מרודדים והאדם צריך להשתטח כדי לטבול שאפ"ה כשר כל שיש בו מ' סאה

**מטבילין בחריצין**

צ"ב מה החידוש ועי' משנ"א שביאר ע"ד התפא"י הנ"ל וע"ש שמדברי הר"ש לק' פ"ו מ"ב משמע שהמעורבת בבקעה קאי נמי על חריצין

**חרדלית**

כתב הר"ש ואפילו אין מתחילתן ועד סופן כי אם מ' סאה וצ"ב מהו הרבותא בזה ועוד צ"ב לפי מה שהוכיח הרש"ש בחולין לא מדברי הר"ש בטבו"י שכלפי הקטפרס עצמו יש חיבור א"כ לכאורה מדוע יש חיסרון של קטפרס כלפי החרדלית אך י"ל לפי המבואר בראב"ד בפי' לעדיות שכאן היה בו לפניו בור שנכנס שם המים וא"כ י"ל שהחרדלית עצמו לא היה בו מ' סאה ובעינן חיבור גם למים שבבור וזהו כוונת הר"ש שב"ש מכשירים אפילו כשאין מתחילתן ועד סופן אלא מ' סאה והיינו דלכן בעינן לצרף גם המים שבבור

בעיקר מש"כ הר"ש שדעת ב"ש להכשיר זוחלין עי' בפי' הראב"ד שם דבעלמא מודה ב"ש ושאני הכא דסופו לירד למקום אשבורן.

**כעת נלמד פרק ד' משנה ה' והוא דיני נקב בכלי והוא כהקדמה לפרק ה' משנה א-ב**

**פרק ד' משנה ה'**

**השוקת שבסלע**

עי' ברא"ש דהיינו שחקקו לאחר שקבעו דבכה"ג אין תורת כלי עליו כדאי' בפר המוכר את הבית אולם עי' בתשובת ופסקים להראב"ד שכתב "והאי לאו כלי הוא שהרי מן הסלע עצמו חקקו ומה שאמרו בב"ב שקבעו ולבסוף חקקו אינו כלי נהי דאינה פוסלת משום דשאובה דרבנן אבל לענין הזאה ומילוי וקידוש ולכל דבר כלי הוא דכל תלש ולבסוף חיברו כתלוש דמי ע"ש וכ"כ התוס' רי"ד שבת טז ע"ב ודעת הרא"ש צ"ע ועי' בטור סי' ר"א דמשמע להדיא שמותר לטבול בכלי שקבעו ולבסוף חקקו וכ"כ הש"ך שם ס"ק כ"א וכבר תמה עליהם בשו"ת נובי"ת יו"ד סי' קמ"ב שזהו נגד גמ' מפורשת בב"ב שם וכן תמה בשו"ת רע"א סי' ל"ט ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' קצ"ח מה שהאריך בזה להצדיק דברי הטור ובפ"ת סי' ר"א סק"ז מה שהעתיק בזה וע"ע בכתבי הגר"ח מס' פרה מש"כ ליישב בזה ובקה"י טהרות סי' נ"ג וע"ע בחזו"א תנינא ס"ב ס"ק י"ג אריכות דברים בזה.

**ניקבה מלמטה או מן הצד**

עי' בר"ש שהביא מה שהביא מן התוספתא וביאר שיש ג' דינים שאם הנקב למטה השיעור הוא בכל שהוא ואם הנקב הוא מן הצד למטה שאינו מקבל מים מתחת לנקב שיעורו בשפופרת הנוד [עי' בחזו"א תנינא סימן ו' ס"ק ט"ז שכתב לחדש שרק בקבעו בקרקע צריך שיעור כשפה"נ ע"ש] ואם הוא למעלה שמקבל מים למטה מן הנקב אינו מועיל אפילו כשפופרת הנוד והנה משמע שלמטה בכל שהוא סגי במוציא משקה [עי' ב"י סי' ר"א סעיף מ' ויובא להלן] ואע"פ שבהל' ביטול כלי בעינן כונס משקה [בכלי העומד למשקה] שאני הל' שאובים שאינו תלוי בשם כלי אלא אם ראוי לקבל וכל שאין הכלי מקבל אינו נחשב שאובים [אבל לעניין פרה מבואר ברא"ש בפרה פ"ה מ"ז שתלוי בביטול כלי והיינו למטה במוציא משקה ובמן הצד אפילו כשהוא למעלה רק מה שלמטה מן הנקב חשוב תוך הכלי] וכן למטה מן הצד אע"פ שיש בו כונס משקה ובטל ממנו שם כלי בעומד למשקה אפ"ה כיון שאינו על עיקר המקבל של הכלי ואפשר לקבל ע"י סמרטוט וכדו' עדיין חשוב בית קיבול אם לא שיש שיעור של שפופרת הנוד וצ"ב גדר שיעור זה וכפשוטו גדר השיעור הוא דכמו דחזינן לגבי חיבור מקואות דתלוי בשיעור זה וכבר הוכיח בחי' מרן רי"ז הלוי שאינו שיעור בחיבור המים אלא בביטול המחיצה והיינו שכדי להחשיב המים שבצד זה כאילו הם בצד השני בעינן נקב גדול במחיצה שמפקיעו מתורת מקבל לעצמו ולכן גם לגבי שאובים להפקיע מן הכלי תורת מקבל תלוי בשיעור שפופרת הנוד. [ועי' במשנ"א שהוא גזירה דרבנן ע"ש]

ואם הנקב הוא למעלה אפילו כשיש לו נקב גדול ולא חשוב כלי עכ"פ מה שלמעלה מן הנקב לגבי שאובים כל מה שנכנס בכלי חשוב שאובים אפילו מה שלמעלה כיון דסו"ס המים הוא בתוך כלי קיבול אע"פ שהחלק של למעלה מן הנקב לא חשוב כלי [עי' או"ח סי' קנ"ט]

**ביאורו של מרן הגרי"ז**

ועי' בחי' מרן רי"ז הלוי הל' מקוואות שכתב לבאר סברת הר"ש דכאן אינו כלל מדין ביטול כלי אלא משום דבעינן מים שבקרקע וכש"כ בחי' ר"ח הלוי [צ"ע דהגר"ח כתב כן לגבי טבילה בקרקע ואילו הר"ש איירי לגבי שאובים ועוד שהגר"ח נקט שכל שהכלי ע"ג הקרקע בטל ממנו שם כלי ממילא חשוב מים שבקרקע] ולכן כל שהנקב למטה חשוב שהמים על הנקב וכעל הקרקע דמי וכמבואר בשיטת הרמב"ם במתני' דפרה במים שעל הפקק [הדברים צ"ב דשם לא מבעיא לדעת הר"ש ליכא מקור לזה אלא אפילו לדעת הרמב"ם היינו רק ביש סמרטוט ונחשב כמונח ע"ג הפקק ולא משום הנקב וכש"כ בשו"ת נובי"ת יו"ד סי' קמ"ב שלדעת הרמב"ם אילו לא פקקו לא היה מזיק הנקב ועוד יש להעיר דמפורש כתב הר"ש בפ"ה מ"ב בההיא דתלמי דטעם הנקב הוא לבטלו מתורת כלי] אבל בנקב שעל הצד שאין המים מונחים עליו יש שיעור אחר של שפופרת הנוד ויסוד השיעור בזה ע"פ מה שביאר שם ששיעור שפופרת הנוד אינו שיעור בחיבור המים אלא בנקב המבטל המחיצה וכל שיש בצדי הכלי נקב בשפופרת הנוד שוב אינו נחשב כמים שבכלי אלא כאילו כל המים בקרקע [וצ"ע חדא א"כ מדוע רק כשהנקב מן הצד למטה מועיל שיעור זה ולא במקבל ממנו ולמטה ועוד דעיקר דינא דשפופרת הנוד הוא רק ע"י החיבור למי הים נחשב כחלק ממי הים וכלשון קדשו של הגר"ח ולא בנקב בלי חיבור למים אחרים]

**דעת תוס' בתמורה יב ע"ב**

אולם התוס' תמורה יב ע"ב כתבו שנקב למטה אינו בכל שהוא אלא במוציא משקה וכ"כ הסמ"ק ובמהרי"ק שורש קנ"ה הביאם הב"י בסי' ר"א סעיף מ' [וכן הוא לשון השואל בשו"ת הרא"ש הנוספות סי' נ"ה] וכתב שם הב"י שלפי זה שהנקב תלוי בדין ביטול כלי א"כ גם בנקב מן הצד לא יצטרכו שיעור שפופרת הנוד כל שאין שיעור כלי למטה ממנו [לפי השיעור המבואר בחולין נה ע"א] וכתב דאולי אה"נ ורק חששו שמא לא יקפיד על מיקום הנקב ולכן לא הקילו אלא בשולי הכלי [ועי' חזו"א תנינא סי' ח' סק"ט מש"כ בזה] וע"ע לחם ושמלה סק"ע.

**דעת הרשב"א**

אולם דעת הרשב"א שאם הוא מן הצד למטה שיעורו בכל שהוא ואם הוא למעלה שיעורו בשפופרת הנוד והיינו שלדידיה כל שאינו מקבל כלל אינו חשוב כלי לגבי שאובים בכל גווני אפילו בנקב כל דהו אבל במן הצד למעלה שמקבל למטה מן הנקב בעינן שיהא בו נקב גדול כשיעור חיבור מקוואות שזה מפקיעו לגמרי מלהיחשב מקבל וכנ"ל.

**דעת הרמב"ם**

מדברי הרמב"ם בפ"ו ה"ג משמע לכאורה שלדעתו כל נקב לעניין שאובים תלוי בשפופרת הנוד והיינו כל הג' נקבים בין בשוליו ובין מן הצד למטה ובין מן הצד למעלה [כ"כ הב"י בסי' ר"א בדעתו אולם בגידולי טהרה סימן ד' נקט שכוונת הרמב"ם בשפופרת הנוד רק אדסמיך ליה והיינו מן הצד ועדיין לא נתבאר לדידיה אם יש חילוק בנקב מן הצד בין למעלה ללמטה ועי' בבית אליהו סי' כ"ז סק"א מש"כ בזה] וצ"ע היאך יפרש המשנה דמשמע להדיא דבעינן שלא יקבל ממנו למטה ועי' בית מאיר בקו' ג' סעיף ז' ועי' בחסדי דוד שביאר "ה"ק כל שא"י לקבל מים בכל צדדיה כלומר בכל מקום שהן הילכך ל"ש הנקב למטה ל"ש מצדה אע"ג דהשתא יכולה לקבל למטה הואיל ואי מהפכת לה על צדה יצאו המים דרך הנקב בטלה מתורת כלי".

והיינו דהרמב"ם מפרש דכיצד אדסמיך ליה קאי וצ"ע מהמבואר ביבמות טו ע"א דכיצד קאי על עירוב מקוואות ועי' ב"י שביאר בב' אופנים ובמאירי כתב שדין נקב לעניין שאובים ודין עירוב מקוואות ששיעורו שפופרת הנוד מחד טעמא הוא ולכן הביאו מזה על זה ולכאורה הסברא כנ"ל וע"ע בחי' מרן רי"ז הלוי מש"כ בדעת הרמב"ם.

**נקב בכדי טהרתו**

הנה כתב הרמב"ם בפ"ו ה"ד דכל שניקב כשיעור טהרתו טובלים בו [וכפשוטו הכוונה לנקב המטהרו מטומאתו אולם בחס"ד פ"ד ה"ז נקט שהכוונה לנקב המטהרו משאובים והיינו שפה"נ] ומבואר בסמ"ג שמקורו של הרמב"ם הוא מן התוס' וביאר הב"י דהיינו מקסטילון וביאר הר"מ דמה שאמר ראב"י שהורתי ברומי לטהרה אין הכוונה שהורה לטהר בכמלא מחט אלא הכוונה שהורה שהכל תלוי בשיעור טהרתו [ובביאור הגר"א כתב שהרמב"ם גרס "כדי טהרתו" במקום "לטהרתו"] והק' הב"י ממש"כ הרמב"ם בהל' ג' שהכל תלוי בשפופרת הנוד דמשמע אפילו כלי חרס ששיעור טהרתו הוא כזית [ובמיוחד למשקים בכונס משקה] ותי' בג' אופנים **א'** שבה"ד איירי שניקבו לפני שחיברו לארץ ולכן בזה סגי בביטול שם כלי דכיון שאינו כלי ונתחבר לארץ נעשה כקרקע שאין בו משום שאובים אבל בה"ג איירי שנתחבר לקרקע בעודו כלי שבכה"ג אין החיבור לקרקע מפקיעו משם כלי וכמבואר בב"ב סו ע"א כיון שכבר חל שם כלי בעודו תלוש ולכן בזה בעינן לנקב גדול שיפקיע ממנו השם מקבל והיינו כשפופרת הנוד **ב'** שהלכה ג' איירי בכלי אבנים שאינם מקבלים טומאה ולכן לא שייך בהו כדי טהרתו [צ"ב טובא דשיעור כדי טהרתו אינו מחמת הטהרה אלא משום שזה מפקיעו משם כלי וא"כ מה לי שהכלי אינו מקבל טומאה וכתב החזו"א תנינא ס"ב סק"ב "ואין זה מספיק דסו"ס אין משתמשין בה"] **ג'** כיון דשוקת שבסלע כשר בלי נקב גזרו שוקת שהוא כלי אטו שוקת שבסלע ולא הכשירו אלא בנקב גדול של שפופרת שהוא ניכר ולא יבואו לטעות

הנה לפי דעת הב"י שמקורו של הרמב"ם הוא מן התוס' ע"כ שאין לחלק בזה בין שאובים לבין לטבול בתוכו שהרי בתוס' איירי לעניין שאובים וא"כ גם הרמב"ם איירי לעניין שניהם ובאמת שכן מפורש ברמב"ם שרק בפקק את הנקב בסיד ובנין אינו פוסל אבל בסיד לבד כתב שפוסל את המקוה ולא רק שאינו יכול לטבול בו

**קבעו בארץ**

לדעת הרמב"ם בעינן שיקבענו בארץ כדי להכשירו או לסתום הנקב בסיד וצרורות שהוא ג"כ כמעשה בנין והטעם כתב הב"י בסי' ר"א והנובי"ת יו"ד סי' קמ"ב שאף שיש בו נקב כדי טהרתו עדיין נחשב כשיורי כלי ולכן בעינן קביעה בארץ או לעשות מעשה בנין כדי להפקיעו לגמרי משם כלי אך מדברי הגר"ח בספרו פ"ו ה"ד מבואר שהטעם משום שכדי לטבול בתוך כלי לא סגי שאינו כלי אלא בעינן שיהא מים בקרקע ולכן בעינן שיקבענו בארץ אך צ"ע שמדברי הרמב"ם מבואר שהך תנאי של קבעו בארץ הוא גם לגבי פסול שאובים וכנ"ל. [וע"ע בשו"ת הגרע"א סי' מ' ד"ה ואף די"ל דהחילוק]

**בשפופרת הנוד האם צריך קבעו בארץ**

הנה הב"י הק' כיון שלרמב"ם מועיל נקב בכדי טהרתו מדוע בשוקת צריך נקב בשפופרת הנוד הרי תיפו"ל בנקב כמוציא זית וכתב בביאור הגר"א סק"ל דשאני התם דליכא קביעה בארץ ולכן בעינן שפופרת הנוד ומבואר שלדעת הגר"א כל שיש נקב כשפופרת הנוד ל"צ חיבור לארץ אולם עי' בשו"ת הגרע"א סימן מ' "ואלו לשיטת הרמב"ם נ"ל דאפילו נקב כשפה"נ בעי קבעו בארץ דמתני' (פ"ד מ"ה) כמה יהא בנקב כשפה"נ קאי אשוקת בסלע דקבוע בארץ אבל בנקב לחוד לא מצינו דמהני כשפה"נ", ולכאורה נחלקו הב"י והגר"א אם שוקת שהיתה כלי וחיברה בסיד נחשב כקבעו בארץ והיינו שלדעת הגר"א בעינן קברו בארץ להיחשב קבעו בארץ.

**פרטי דין סתימה לרמב"ם**

ברמב"ם מבואר שאם לא קבעו בארץ יש אפשרות אחרת להכשיר ע"י בסיד וצרורות דזה נחשב כמעשה בנין [עי' חזו"א תנינא ס"ב סק"ב "ואינו מובן כי לא בנאו נמי כבר בטל מתורת כלי ואפ"ה פוסל כדין כלי גללים כיון שמקבל המים עד שיזובו כי סתם ליה בחמר ולבנים מאי הוי הלא אדרבה החזיק את קיבולו"] אבל סתם בסיד וגפתית פוסל אלא א"כ קבעו בארץ ובביאור הגר"א סק"ל נקט שלדעת הרמב"ם אין חילוק בין סיד וצרורות לסיד גפתית אם נחשב סתימה וכדעת שאר הראשונים אלא אם נחשב כמעשה בנין והחזו"א תנינא ס"ב סק"ב דן בזה האם לדעת הרמב"ם סיד וגפתית נחשב סתימה וע"ע בדבריו תנינא ס"ז סק"ז ובשו"ת רע"א סימן מ' נקט שכל מה דמהני קבעו בארץ הוא רק משום שסיד וגפתית לא נחשב כסתימה וכ"ה בשו"ת נובי"ת יו"ד סי' קמ"ב [ושם נקט שחוץ מזפת לא שייך כלל סתימה וע"ש בחזו"א מש"כ בזה] ובבית אליהו סי' כ"ז ציין להמבואר בפרה פ"ה מ"ז דנחשב כסתימה וע"כ מה דמועיל קבעו בארץ הוא מחמת עצם הקביעה בעצמו שעשאו בו מעשה קרקע אך תמה א"כ הו"ל ככלי שלם שקבעו בארץ שאינו מבטל השם כלי וע"ש מש"כ ליישב.

**שידה ותיבה שבים**

בפרק ו' מ"ה תנן השידה תיבה שבים כשיש בו נקב כשפופרת הנאד טובלים בו והביאו הרמב"ם בפ"ו ה"ח והק' הב"י מדוע לא הצריכו בזה נקב המטהרו וכבר תמה הגרע"א בסי' מ' על קושיית הב"י דשאני התם דיש חיבור של שפה"נ לים וא"צ כלל לבטל השם כלי וכן תמה בבית מאיר בקו' ג' וע"ע בחי' הגר"ח שהאריך בזה.

**דעת הגידולי טהרה**

אולם הגידולי טהרה בסימן ד' חולק על הב"י ולדעתו יש חילוק גדול בין הלכה ג' להלכה ד' שה"ג איירי בהל' שאובים ובזה ס"ל להרמב"ם שתלוי בשפופרת הנוד ואילו לענין לטבול בתוכו ושלא יהא בזה פסולא דטבילה בכלים ס"ל להרמב"ם דהכל תלוי בביטול שם כלי והיינו בכדי טהרתו ומקורו של הרמב"ם אינו מהתוס' אלא מהירושלמי שכתבו שבים שעשה שלמה ניקבו כמוציא רמון כדי שלא יהא עליו שם כלי כדי שיוכלו לטבול בתוכו.

נמצינו למידים שנחלקו הב"י והגידולי טהרה בדעת הרמב"ם שלדעת הב"י שיטת הרמב"ם שהכל תלוי בכדי טהרתו בין לגבי שאובים ובין לגבי לטבול בתוכו ורק באבן או בניקב לאחר שנתחבר או בשוקת תלוי בשפופרת הנוד ואילו לדעת הגידולי טהרה מחלק הרמב"ם בין שאובים לטבילה בכלים ששאובים תלוי בשפופרת הנוד ואילו לטבול בתוכו תלוי בכדי טהרתו.

**למלאות מקוה עם כלי שיש בו נקב**

עי' בטור סי' ר"א סעיף מ' שהביא מאביו הרא"ש דאע"פ שמעיקר הדין מותר למלאות מקוה עם כלי שיש בו נקב כל שהוא בשוליו מ"מ אין להקל בזה למעשה לכתחילה והב"י בסעיף ז' [עמ' רמ"א] העיר שלא מצא כן בשו"ת הרא"ש שבידו וגם אינו מובן כלל למה החמיר בזה מאחר שכך מוכח מסוגיית הש"ס והתוספא ועי' ביאור הגר"א ס"ק ל"א שביאר שכוונת הרא"ש לחשוש לתנא דתוספתא דס"ל שגם נקב בשוליו הוא בשפה"נ שכך הוא פשטות המשנה אולם היום שזכינו לתשובת הרא"ש הזה בתשובות הנוספות [בהוצאת מכון י-ם] סי' נ"ה ושם מפורש שאין זה טעמו אלא שלא מלא לבו להתיר בכלי דודאי בשוקת ותלמי דמפורש במשנה ותוספתא להתיר שפיר יש להקל לכתחילה רק לדמות זה מילוי ע"י כלי בזה החמיר לכתחילה וכנראה מפני איזה גזירה דרבנן או למיגדר מילתא.

**טבילה בכלי שיש בו נקב למטה**

הנה לפי המבואר למעלה לדעת הר"ש והרא"ש כל כלי שיש בו נקב למטה בשוליו אפשר לטבול בתוכו וכן מפורש ברא"ש בסוף סי' ח' שאפשר לטבול בתוך גיגית שיש בו נקב למטה אולם בשו"ת הרא"ש בכלל ל"א סימן א' כתב לגבי כלי שיש בו נקב "אבל בתוכה אין טובלין כדתנן ריש פ"ה דמקואות מעין שהעבירו כשר חוצה לה אבל בתוכה אין טובלין", וצ"ב כוונתו דשם איירי בלי נקב ומשום גזירה שמא לא יהא חיבור של שפה"נ וכתב הב"י "ואפשר לומר דטעמו בתשובה הוא לומר דכי היכי דגזרו שלא לטבול בתוך הכלי המחובר למקוה או מעין גזרה דילמא אתי למיטבל בכלי שיש בו מ' סאה בלא חיבור הכי נמי איכא למיגזר שלא יטבול בתוך כלי ע"י נקב כל שהוא מלמטה דכיון דלא מינכר חיישינן דילמא אתי למיטבל ביה בלא נקב כלל", ולפי זה מה שהוכיח מהמשנה דשוקת הוא רק שאין להוכיח ממה שמותר חוצה לה דמותר גם בתוכה דהרי חזינן שם שגזרו שם על המים שבתוך השוקת משום שאובים ואפ"ה התירו כשיצא וא"כ הגם שמצינו שמועיל נקב כל שהוא י"ל שמ"מ בתוכו החמירו יותר ועדיין נחשב כשאובים משום גזירה.

**דעת הראב"ד**

מדברי הראב"ד מבואר שלגבי שאובים מודה להרמב"ם [לדעת הב"י] שהכל תלוי בכדי טהרתו ורק לגבי לטבול בתוכו חולק וס"ל שאינו מועיל שום נקב ובעינן דוקא חיבור למקוה אך עי' בחזו"א תנינא סי' ב' סק"ג די"ל שבנקב כמוציא רמון מודה ע"ש [וצ"ע מה שהק' הב"י על הראב"ד מדוע שלא יקשה לנפשיה הרי עדיין כלי הוא כיון שראוי ליחוד וצ"ע הרי לראב"ד אינו תלוי כלל בביטול כלי אלא בחיבור למקוה] ומקורו מדין שידה ותיבה שבים בפ"ו מ"ה והנה מדברי הר"ש שם מבואר שמחלו' חכמים ור"י בשידה הוא האם הוא דומה לעוקת במשנה א' שם ולא מדין ביטול כלים קאתינן עלה וא"כ י"ל דשם איירי שאין לו שיעור מ' סאה ולכן בעינן חיבור למקוה וכל אחד לפי שיעורו אבל באופן שיש שיעור מים וחיסרון מצד שהוא כלי י"ל דמועיל ניקוב כדי טהרתו

ועי' בחי' הגר"ח שנקט דכוונת הראב"ד להוכיח מר"י הוא דבעינן לבטלו מתורת כלי ושיעור ביטול כלי תלוי ברוב או בד' ומה שחולקים רבנן אינו אלא שלדעתם לא צריך ביטול כלי וסגי בחיבור מקואות אבל בשיעור ביטול כלי לא מצינו שנחלקו רבנן אר"י ובחזו"א תנינא סי' ב' סק"ג נקט שטעמו של ר"י דבעינן עירוב גדול של ד'

**פרק ה' משנה א'**

**טעם פסול טבילה בכלים**

ראוי להקדים עיקר הפסול של טבילה בכלים דכתבו הראשונים דאפילו אם נאמר שפסול שאובים הוא מדרבנן מ"מ טבילה בכלים הוא מן התורה שמדברי הרשב"א בביצה יז ע"ב מבואר להדיא שהוא משום שאובין ["וכיון דטעמא משום זריעה איכא למשמע דה"ה לענין טבילה לטבול בתוכן בעודן בתוך הכלי שהוא משיקן לתוכו עלתה לו טבילה ואין כאן משום מים שאובים אלא הרי הן כאלו לא נשאבו וכו'"] וכן מבואר ברא"ש ב"ק פרק ז' סימן ג' ובריטב"א מכות ד' ע"א והיינו דאע"פ דשאובין י"ל שהוא מדרבנן אבל בשעה שהם בכלי לכו"ע פסולו מן התורה וכן מבואר ברבינו יואל שהביא הב"י בסי' ר"א עמ' רמ"ו וע"ע ביאור הגר"א ס"ק ל"ד מה שהביא בזה מדברי הירושלמי ביומא אולם מדברי הרשב"א בשער המים שער ג' משמע שיש פסול של טבילה בכלים שכתב לבאר מדוע מועיל השקה לטבילה בכלים "שכל שנקוב כשפופרת הנוד הרי המים שבמקוה מחוברין למים שבכלי והרי הוא טובל במים שחוץ לכלי" וכן האריך בזה בחי' ר"ח הלוי שפסול טבילה בכלים הוא משום דבעינן טבילה ע"ג קרקע וע"כ מה דמועיל השקה משום דנחשב כמים שע"ג הקרקע וכה"ג כתב בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' נ"ג וע"ע בלחם ושמלה סי' ר"א ס"ק כ"ג מה שהביא בנידון זה אם פסול כלים מחמת שאובים.

**מעין שהעבירו על גבי השוקת**

עי' ברמב"ם ורא"ש שהדין המשנה הוא שאם כל המים עברו בתוך השוקת הו"ל שאובן ואם חלק עבר דרך השפה ממילא כל המים כשרים שמאחר שהחלק שעבר על השפה לא נעשו שאובים ממילא המשהו הזה מטהר את כל המים בהשקה ומדברי הרמב"ם מבואר שממילא דין כל המים כמעיין ובחי' ר"ח הלוי הוכיח מזה שמועיל השקה לעשותו כמעיין וכבר הובא לעיל מדברי התרומת הדשן שמפ"א מ"ז [מדין רבו נוטפין על הזוחלין] משמע שאין השקה מועלת רק לחיסרון של שאובים וע"ש מה שיש לדחות. [ועיקר הנידון הוא אם יסוד השקה הוא מדין זרועים וכש"כ הרא"ש או יסודו מדין נטפל למקוה עי' בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' נ"ג]

ועי' בבעלי הנפש ס"ב הי"ח שהוכיח מכאן שגם שאובים שהמשיכוה פסול והרז"ה באות ג' דחה שרק בהתקבץ בתוך מקוה כשר בשאובים שהמשיכוה ולא במעיין שממשכים לנבוע אחר השוקת.

**דעת הר"ש**

אולם מדברי הר"ש מבואר שביאר המשנה באופן אחר [כן מבואר ממש"כ הר"ש "כל שהוא חוץ לשוקת ע"ג שפתה כשר" וכן מבואר ממש"כ במשנה ב' כמו שיבואר להלן וכ"כ הב"י בדעתו אולם בשו"ת אבקת רוכל סי' נ"א נכנע הב"י לדברי מהר"י טייטיאסק ועיקר חילו מן הקושיא מן התוס' דלהלן ואינו ברור כלל היאך דחה דברי הר"ש והיאך דחה דברי הרשב"א הברורים מ"מ בשו"ת מהרש"ך ח"ב סי' רכ"ה ובשו"ת מהר"י בן לה ח"ג ס"ע ובלחם ושמלה סק"ל כתבו שדברי הב"י ברורים דלא כמהרי"ט] וכן מבואר להדיא בשו"ת הרשב"א ח"ג סי' רכ"ח שלדעתו החילוק בין עבר על השפה הוא שכל שנשאר כל המים בשוקת הרי הם פסולים אבל אם עבר על השפה היינו שיצאו מצד השני של השוקת ממתי שיצאו מן הכלי הרי הם כשרים אפילו אם כל המים עברו דרך השוקת וצ"ב היאך הם כשרים כיון שהמים שבתוך השוקת הם פסולים מי הכשירם כשיצאו ועוד מצינו בתוס' הביאו הר"ש שבתלמי אמרי' כיון שנכנסו לתלמי אע"פ שיצאו לבריכה כל המים פסולים ולא אמרי' דלאחר שיצאו מן התלמי חזרו ונתכשרו

ועי' בשו"ת הרא"ש כלל ל' סימן ד' [דעת הרא"ש צ"ב שבפירושיו למתני' וכן בפסקיו סי' ט' מפורש שלמד כהרמב"ם שכל שלא עבר ע"ג שפה גם המים שיצאו מן השוקת פסולים ואילו בתשובותיו כלל ל' סימן ב' וסימן ד' מפורש כדברי הר"ש ועמד בזה במשכנות יעקב סי' מ"ה] שביאר בזה שודאי כל שחל עליו שם שאובים על המים כשנכנס לכלי שוב אין חיבור למים היוצאים למעיין ופסולים אבל במעין שהעבירו ע"ג שוקת גם כשהמים נכנסו לשוקת לא חלה עליהם שם שאובים כיון שהם מחוברין למעיין ואינו אלא דין דרבנן [עי' להלן] שאין טובלים בתוך הכלי ולכן כשהמים יוצאים מן הכלי כשרים הם ולא ביאר הרא"ש מדוע בתלמי לא אמרי' כן אך הדבר מבואר בסמ"ג מ"ע רמ"ח בשם ר' אלחנן [ועי' בריטב"א מכות ד' ע"א] דיש הבדל אם כל המעיין נכנס לכלי שאז החמירו יותר דנראה כאלו מקומו בכלי ובכה"ג נתנו לו דין שאובים משא"כ בשוקת שרק העביר המשך המעיין דרך כלי בכה"ג אע"פ שאין טובין בו מ"מ לא חל על המים דין שאובים וע"ע בשו"ת משכנות יעקב יו"ד סי' מ"ה [אך דברי הרשב"א בתשובה עדיין לא יתיישבו ע"פ זה דגם בדבריו איירי בכה"ג שכל המעיין עובר דרך הכלי והרי הוא ממש כתלמי והיאך הכשירו נגד התוס' אם לא שנאמר שלדעתו המשנה חולק על התוס' וסמי ברייתא מלפני המשנה]

**דעת הרשב"א לחלק בין יש בו מ' סאה**

[בעיקר דברי הרשב"א עי' מש"כ בחזו"א תנינא ס"ב סק"ה] עי' בשו"ת הרשב"א ח"ג סי' רכ"ח שנקט דכל מה שפסלו המים שבתוך השוקת הוא רק בכה"ג שאין שם מ' סאה עד המעיין ומבואר בדבריו שגם לגבי כלים כתב כ וכבר תמה המהר"י בן לב שלגבי כלים אין שום מעליותא של מ' סאה ועי' במשכנות יעקב סי' מ"ה שביאר שבדין השקה מצינו ב' דינים חדא מדין זריעה וחדא מדין המחובר למקוה הרי הוא כמקוה והנה בהעביר עיין ע"ג כלי לא שייך כלל לפסול מצד שאובים שהרי עיקר פסול שאובים הוא משום מים תלושין וכל שהמשך המעיין הם מעולם לא נתלשו ואינם שאובים אך יש לדון משום אין טובלים בכלים וכיון שכן ההשקה הנצרך כאן הוא הדין שני של המחובר למקוה ולזה בעינן מקוה גמורה והיינו מקוה המטהר גם האדם ולכן רק אם יש שם מ' סאה הוא דאפשר לטהר ולהכשיר המים שבתוך השוקת כמחובר למקוה ולהכשירו. וע"ע לחם ושמלה סק"ל

**ר"ש במשנה ב'**

**וקשה בלא נקיבה וכו'**

**דאפילו מעיין שריבה עליו וכו'** צ"ב מהו ואפילו הרי אדרבה במרבה בגוף המעיין יותר פשוט שיועיל השקה והנה יעוי' בראב"ד בבעלי הנפש (עמ' קמ"ג) "למדנו מענין השוקת שהמעין שהעבירו מתוך הכלי אף ע"פ שנמשך ויוצא ממנו ועדיין המעיין מושך כתחילתו דינו כשאוב לגמרי", ומבואר שהיה צד לומר שכיון שגוף המעיין ממשיך אחר הכלי נחשב הכל כמעיין ולא חל עליו תורת שאובין ונראה שעל זה כתב הר"ש שאפילו מעיין שריבה וכו' והיינו דכמו שחזינן במכניס מים שאובין אפילו רוב במעיין נשאר בשם מעין ק"ו שמעיין שהעביר ע"ג כלי שישאר בשם מעיין

נמצינו למידים שבקושיא זו לא הקשה הר"ש שיוכשר מדין השקה אלא שלא יחול כלל שם שאובין מחמת המשך המעיין וכסברא שהראב"ד בא לאפוקי.

**ואפילו בתוך הכלי עצמו שרי לטבול וכו'** והיינו שאילו מצד סברא הראשונה אינו אלא שלא חל על המים שם שאובים כיון שהוא המשך המעיין ונשאר עליו שם המעיין אבל כיון דסו"ס המים בתוך כלי א"א לטבול בו שאין טובלים בכלים ע"ז הוסיף הר"ש שע"ז מ"מ יועיל השקה וכמבואר בחגיגה [עי' חזו"א קמא ס"ה ס"ק י"ג שהעיר הרי המעיין זוחלין וקטפרס אינו חיבור ותי' "וי"ל דשא"ה דהשאובין אשבורן והזוחלין הן מעין שכשרין בזוחלין ושפיר הוי חיבור", וכ"כ סברא זו בגליונות על הגר"ח והגר"ח נקט מטעם אחר דעד כמה שע"י השקה יחול על המים שבשוקת שם מעיין שוב ליכא חיסרון של אין זוחלין חיבור אך זה אינו מוכח וכסברת החזו"א תנינא ס"ב ס"ק י"א שבתוך כלי ע"כ לא יכול להיות אלא מקוה והגר"ח שם מיאן בסברא זו] והטעם ביאר בחי' ר"ח הלוי שע"י השקה נחשב כנמצא מתוך המקוה ולא בתוך הכלי [וז"ל הרשב"א בשער המים שער ג' "שכל שנקוב כשפופרת הנוד הרי המים שבמקוה מחוברין למים שבכלי והרי הוא טובל במים שחוץ לכלי"] וכה"ג כתב בשו"ת אפרים יו"ד סי' נ"ג

והנה יעוי' ברא"ש שכתב ע"ד הר"ש "ונ"ל דלא קשה כלל דכיון דכלי מפסיק בין בריכה למעיין לא מיקרי מחוברים וכו'", ונראה שבא לחלוק על הך יסוד שנקט הר"ש שאפילו בלי השקה יש להכשיר דכיון שהמעיין נמשך אח"כ חשוב כחלק מן המעיין ע"ז כתב הרא"ש שאדרבה כיון שהמעיין עבר ע"ג כלי אין המשך המעיין נחשב מעיין כיון דיש הפסק בינו לגומת המעיין ושוב ממילא א"א להחשיב מים שבכלי כחלק מן המעיין כיון שמה שיוצא מן הכלי אינו מעיין [והר"ש לכאורה סובר שאפילו אם מה שבתוך הכלי אינו מעיין מ"מ ההמשך נחשב מעיין]

אך עדיין אם היה מועיל השקה למים שבכלי שוב היה שפיר נחשב שיש המשך למעיין והיה מה שיוצא מן הכלי חלק מן המעיין לזה כתב הרא"ש שאין הכי נמי מן התורה מועיל מ"מ לא התירו חז"ל השקה בכלי אלא בכה"ג שלאחר השקה יהיה נחשב תוך המקוה אבל לא בכלי מן הצד שגם לאחר ההשקה אינו כחלק מן המקוה.

**והאי תלמי נמי יש בפיו וכו'** עי' בחזו"א קמא סימן ה' ס"ק י"א שתמה "צ"ע דהא מקור המעין לא נתנו בו חכמים שיעור לרחב הנקב וכל מים נובעים הוי מעין וכו' וא"כ כשהתלמי נקוב מב' צדדין ומי המעיין עוברין על ידו לבריכה חשיבי מים היוצאים מן התלמי מי מעין כיון שהתלמי נקוב מלמטה שאינו כלי אבל כשאינו נקוב המים שבתוכו שאובין", לכאורה י"ל שכוונת הר"ש דכיון דלא איירי בנקב המטהרו אלא בנקב כל דהו שלגבי שאובין סגי לבטלו בשם מקבל מ"מ סו"ס כלי הוא וממילא אינו נחשב ממש כהמשך המעיין וצריך לחיבור של שפופרת הנוד אבל אילו היה בכלי נקב המטהרו י"ל שהרי הם כשברי כלים שאינם חולקים מקום לעצמם וע"ע בחזו"א שם סק"ט [ושו"ר שכ"כ בתורת המים פ"ד מ"ה עמ' קנ"ז והוכיח מזה שלדעת הר"ש אין טובלים בכלי נקוב מן התורה כיון שגם אחר הנקב עדיין נשאר עליו שם כלי ואינו נחשב מים שבקרקע]

**ומהא דתנן לעיל פרק ג' וכו'** היינו דאע"פ שהחרדלית זוחלים ואין טובלים בו מ"מ ס"ל להר"ש דשפיר מועיל להשקה והיינו כדעת המהרי"ט דמים זוחלים מצטרפים לשיעור ואינו אלא פסול במעשה טבילה וכש"כ בחי' ר' ראובן

**ואי הוה אמרי' וכו'** בר"ש צידד לתרץ דאיירי לגבי אדם אם נאמר שאדם צריך מ' סאה גם במעיין וכגון שאין שם מ' סאה דאע"פ שכלפי כלים יש כאן השקה כלפי אדם ליכא וכן תי' הרא"ש בב"ק פ"ז ס"ג אך הר"ש כתב שהוא דבר תמוה שיהא כשר לכלים ופסול לאדם ועי' בשו"ת משכנות יעקב סי' מ"ה שבאמת הוא תמוה דכיון שמעיין שאין בו מ' סאה מטהרים כלים מדוע שלא יטהרו המים להפקיע מהם השם שאובים וממילא יהיו טהורים גם לאדם ועי' בבית אפרים יו"ד סי' נ"ג שביאר שזה תלוי בגדר דין השקה אם יסודו מדין זריעה או יסודו משום שחל שם המקוה והמעיין לנטפלים להם ובדעת הר"ש נקט החזו"א קמא סי' ה' ס"ק י"א שכוונתו לסברת המשכנות יעקב ואילו בזכרון שמואל ס"פ ביאר שלדעת הר"ש מה שצריך מ' סאה לאדם במעיין אינו משום שחסר בכח טהרה ואינו אלא דין במעשה טבילה ע"ש

**ונראה לחלק בין כלים התלושים וכו'** הגרע"א בתשובה ס"מ והבית מאיר נקטו שהכוונה לכלי שמשתמשים בו בדרך קבע או בדרך ארעי אולם יעוי' בל' הרשב"א בשער המים הקצר שער ג' "ובאיזה כלי אמרו בכלי שאינו קבוע בקרקע היו קבוע בקרקע בין כך ובין כך אין טובלים בו"

**לכלים הקבועים שהמעיין נגרר על גבם** **וכו'** עי' בלחם ושמלה סי' קצ"ח ס"ק ל"ב שהעיר שהר"ש פתח בחדא וסים בתרתי האם עיקר החילוק בין תלושים לקבועים או מה שהמעיין נגרר על גבם (דהיינו שהמים נמשכים דרך שם למקום אחר) ועי' בשו"ת הרא"ש כלל ל"א סימן ג' "ופי' ר"ש שהספסל קבוע במקום שהמים נכנסין למקוה", ובסד"ט סי' קצ"ח ס"ק ס"ג שלדעת הרא"ש ליכא איסור רק במעביר המים עליו [וע"ע בשו"ת נובי"ת יו"ד סי' קל"ח] וע"ע חזו"א תנינא ס"ב סק"י.

**דפעמים שקובעים אותם במקום מוצא המים וכו'** עי' בט"ז סי' קצ"ח ס"ק ל"א שבסילון שכולם יש בהם שפופרת לא שייך גזירה זו ועי' סד"ט שם ס"ק ס"ג מה שכתב ע"ד ["נפלאתי מאד על דברים אלו שנראה מדבריו דכוונת הר"ש במ"ש דגזרינן שמא יקבענו במקום מוצא המים ואין שם כשפופרת הנוד ר"ל שלא יהיה בכלי כשפופרת הנוד וזה אינו דא"כ למה נקט הר"ש שמא יקבענו במקום מוצא המים הא בכל מקום שיקבענו איכא הך גזירה ועוד דהא הכא מיירי שהעביר המעיין ע"ג הכלי וא"צ לנקב כלל דודאי איכא חיבור כשפופרת הנוד שהרי המעיין עובר על כל פי הכלי כמו גבי שוקת אלא כך הוא כוונת הר"ש שדרך המעיין במקום מוצא המעיין ממקורו אינו מקלח קלוח רב אלא קלוח דק וקלוש וכו' ומש"ה חיישינן שמא יקבענו במקום מוצא המעיין ושם אין בזרם הקלוח כשפופרת הנוד וכו'] וכדבריו כתב הגידולי טהרה בנחל ס"ק י"א.

**גדר הגזירה לדעת הר"ש**

הנה לדעת הר"ש טעם הגזירה דחששו שלא יהא חיבור של שפה"נ אך מ"מ מבואר שלא פסלו המים אלא כל זמן שהוא בתוך השוקת אבל אם יצאו לחוץ כשרים הם [לפי ביאורו של הב"י בכוונת הר"ש] וצ"ב דעד כמה שאנו דנים כאילו ליכא חיבור נעשו מים שאובים והיאך הוכשר כשיצא מן הכלי אך באמת חזינן בר"ש אם ניקב הכלי כההיא דתלמי כשר אע"פ שבתלמי לא היה מ' סאה ונמצא שצריך החיבור ומדוע לא גזרו ועמד בזה המהרש"ך בח"ב סי' רכ"ה וצ"ל שאע"פ שטעם הגזירה שמא לא יהא חיבור מ"מ גדר הגזירה לא היתה שכאילו ליכא חיבור אלא שהחיבור אינו מועיל לטבילה בתוך הכלי [אך שבטעם הגזירה כתב הר"ש "ונמצאו כל המים העוברים על גביו פסולין" והיינו חששא דשאובין] וכיון שלא חל על המים שם שאובין ממילא לאחר שיצאו שכבר אינם בכלי חזרו לכשרותם והרי חזינן בהמשך דברי הר"ש שהך גזירה שייך גם בכלי שאין בו תוך כספסל אע"פ שלא שייך שם כלל פסול שאובין וע"כ שמשום הך גזירה אסרו טבילה בכלים גם כשיש חיבור.

**גדר הגזירה לדעת הרא"ש**

אולם הרא"ש תי' קושיית הר"ש באופן אחר שחז"ל גזרו לפסול טבילה בכלים שמא יבואו להכשיר טבילה בכלי שיש בו מ' סאה ואין לו חיבור למקוה ובג' אופנים לא גזרו או כשכלי החיצון שקוע בתוך המקוה או כשידה ותיבה שבים שהים מקיפם או כשמביא הכלים למקוה כדי להשיקם כההיא דעריבה (תוס' ריש פ"ה)

**לטבול בכלי שיש בו נקב**

הנה לגבי לטבול בכלי שיש בו נקב מצינו סתירה בדברי הרא"ש שבפסקיו סו"ס ח' נקט שאפשר לטבול ואילו בתשובה כלל ל"א סוף סימן א' נקט שאין טובלים בו [ועמד בזה הב"י בסי' ר"א עי' לעיל] ובישוב הסתירה כתבו לבאר בזה [עי' בית אליהו ותורת המים] שדבר זה תלוי במחלו' הרא"ש והר"ש וכיון שהרא"ש בתשובה שם קאי בשיטת הר"ש לכן נקט שם שאין טובלים בכלי והיינו שנחלקו הר"ש והרא"ש בדין מים שהעבירו ע"ג השוקת אם המים היוצאים ממנו כשר שהר"ש מכשיר והרא"ש פוסל ולכאורה טעם המחלו' שלדעת הר"ש עיקר גדר הגזירה אינו שנעשה שאובים אלא מדין טבילה בכלים שאין טובלים על הכלי מגזירת שמא לא יהא שפופרת הנוד וכיון שכן לאחר שעבר המים הכלי טובלים בו שמעולם לא נעשו שאובין ואינו אלא דין במעשה טבילה לא לטבול על הכלי ומאידך אפילו כשאין לכלי תוך כגון ספסל או כלי נקוב ג"כ גזרו בו כי סו"ס יש עליו שם כלי וגזרו חז"ל לא לטבול על כלים

משא"כ לדעת הרא"ש עיקר הגזירה הוא מלתא דשאובים ולכן כיון שמחמת החשש שלא יהא חיבור לכלי פסלו המים ונעשו שאובים ממילא גם לאחר שיצאו המים מן הכלי נשארו בפסולם כיון שהם שאובים אבל כשאין לכלי תוך או שיש בו נקב שאינו שאובים ליכא פסול לטבול בו ובתשובה קאי בדעת הר"ש ולכן נקט שגם בלי נקוב יש לאסור [אך עדיין צ"ע מקורו של הרא"ש ממשנה א' הרי לכאורה כלי נקוב דינו כספסל ולכן כמו שגזר ר' יוסי על ספסל גזר נמי על כלי נקוב וכש"כ הבית מאיר אבל לדעת ר' יהודה שלא גזר בספסל לא גזר נמי בבכלי נקוב וא"כ עיקר הראיה הוא ממשנה ב' ולא משנה א']. אולם כתב הדרכי משה סי' ר"א ס"ק י"ב שאפילו לפי הרא"ש בתשובה כשיש נקב כמוציא רמון שפקע מנו שם כלי לגמרי מודה שטובלים בו וכדבריו מבואר להדיא ברא"ש ב"ק פ"ז ס"ג [ועי' חזו"א קמא ס"ה סק"י] ועי' בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' נ"ג

**ואי לאו דמתני' דע"ג שפה** היינו הר"ש לשיטתו שחוצה לה הכוונה דלאחר שיוצא מן השוקת כשר הרי ע"כ זהו מצד החיבור למעיין וא"כ ע"כ יש בשוקת שפה"נ [עי' ב"י]

**הייתי יכול להעמיד דבכי האי גוונא דווקא וכו'**

צ"ע מה יועיל לתרץ משנה דשוקת הרי עדיין קשה התוספתא של תלמי שהוכיח הר"ש דאיירי שיש כשפה"נ מהא דמועיל ניקב

**דבכי האי גוונא דוקא וכו'** לכאורה הכוונה דאיירי דליכא שפה"נ אך צ"ע דמהו בכה"ג הרי עיקר התי' דאיירי דליכא בפי השוקת שפה"נ [ועי' דברים מחודשים בבית אליהו סי' כ"ח אות ד' וע"פ זה יישב גם קושיא הקודמת]

**ויתכן דהיינו טעמא נמי דר' יוסי וכו'** כפשוטו משמע שמאותו גזירה שפסלו מים שבשוקת פסל ר"י מים ע"ג הספסל וכן מבואר בשו"ת הרא"ש כלל ל"א סימן ג' אולם יעוי' בבית מאיר בקו' ב' שביאר שכוונת הר"ש לדמות רק כלפי החילוק בין קבוע לאינו קבוע אבל בעיקר הגזירה ל"ש לדמות דגזירת שוקת ליכא אלא במעיין ואילו גזירת מרחצאות הוא במקוה

**תי' הרא"ה על קושיית הר"ש**

יעוי' בחי' הריטב"א מכות ד' ע"א ובשיטמ"ק ביצה יז ע"ב בשם הרא"ה שכתב לתרץ קושיית הר"ש מדוע לא מהני השקה למים שבשוקת די"ל שלא מהני השקה ממעיין למקוה דהו"ל מין בשאינו מינו [בחזו"א תנינא ס"ב ס"ק י"א צידד לומר שטעמו של הרא"ה הוא משום דאיירי במעין זוחל וזוחלים אינו חיבור למקוה וכיון שהמים לתוך הכלי אינו יכול להיות מעיין בהיותם לתוך כלי (עי' בחי' ר"ח הלוי שמיאן בסברא זה) וכיון שהוא רק מקוה אין הזוחלים מטהרו אולם עי' גליונות שהעיר על הגר"ח שר"ל כעין זה בדעת הרמב"ם "מיהו עיקר דברי הגאון ק' שהרי המים השוטפים עד השוקת הן מעין ואין זוחלין חסרון בהם והן מחוברין למים שבשוקת שהן אשבורן" אך בעיקר דבריו הרי מפורש בשיטמ"ק בביצה שטעמו של הרא"ה משום דב' מינים הם ולא משום דזוחלים אינו חיבור] ומבואר שלדעת הרא"ה אפילו אם היה מועיל השקה לא היה נהפך להיות מעיין שכל שהוא בכלי והוא תלוש הרי זה מפקיעו מלהיות מעין ויותר ממקוה אינו יכול להיות [וכסברא זו כתב בחי' ר"ח הלוי] אבל בדעת הר"ש הרי נתבאר שנשאר שם מעיין וגם הרא"ש אינו חולק עליו בזה אם היה השקה למים שבכלי וכנ"ל וכ"כ הש"ך בסי' ר"א ס"ק ל"ג שמים שבתוך הכלי והיוצאים שם מעין עליהם ומטהרים בזוחלים ע"ש

אך יקשה על הרא"ה קושיית הש"ך מדוע בהעבירו ע"ג שפה מטהר בזוחלין הרי כבר אינו מעיין ויש שכתבו שיפרש כביאורו של המאירי שהעבירו ע"ג שפה הכווונה שהכלי היה מלא לכן המים של המעיין לא נכנסו לתוך הכלי אלא עליו ובכה"ג שפיר נשאר עליו שם מעיין או די"ל דעצם זה שחלק מן המעיין לא נכנס לכלי שוב לא נחשב שהמעיין תוך הכלי אלא חלק עבר על כלי ובכה"ג שפיר נשאר עליו שם מעיין [עי' רמב"ן ב"ב סה ע"ה "וי"א דהתם שרוב המים נכנסין ונאספין לתוך הכלי צריך מוציא רמון להוציא מדין כלי לגמרי"]

**העבירו ע"ג כלים או ע"ג הספסל**

בביאור דעת ר"י שמעיין שהעבירו ע"ג הספסל נעשה מקוה עי' בביאור הגר"א על המשנה "דכיון שגזרו שלא יטבול על גבי ספסל הוי כמו שדבר פסול מפסיק ביניהם", אולם מדברי הט"ז בס"ק כ"ג מבואר שגם לולא פסול הספסל פקע מן המשך המעיין דין מעיין כיון דיש ספסל מפסיק ומעיקר הדין היה צריך להיות שעכ"פ כלפי מים שעל הספסל יועיל חיבורו למקוה מ"מ מדרבנן פסלו גזירה שמא יטבול בכלי.

**הויה ע"י דבר המקבל טומאה**

עי' בתוי"ט שהטעם שלא נפסלו משום הויה ע"י דבר המקבל טומאה היינו משום דמיירי באופן שגם בלאו הכלים היו המים עוברים והגרע"א שם בתוס' רע"א והש"ך בסי' ר"א ס"ק ל"ו כתבו שמטעם אחר ל"ש בזה פסולל הויה ע"י דבר המק"ט כיון דמתכשר ע"י השקה

אולם בלחם ושמלה סי' קצח ס"ק ל"ב ר"ל שהעבירו ע"ג כלי לר"י טעם שפסול למעיין הוא באמת מחמת שהויתו ע"י דבר המקבל טומאה וכן מבואר בשו"ת מהר"ם פאדאווה סי' ל"א ובסי' ר"א ס"ק ל"ט נקט דהיינו אפילו כשהיה עובר בלא"ה והטעם שמשנה א' בשוקת ליכא פסול הויה ע"י דבר המק"ט כתב הלחם ושמלה סי' ר"א ס"ק ל"א דהיינו משום דאיירי בשוקת שהוא אבן ואינו מקבל טומאה וכן מבואר בספר האשכול

וכה"ג כתב בחי' ר"ח הלוי וביאר דכיון שכל מה שנחשב כמעין הוא מחמת חיבורו למעין וכדעת הרמב"ם שגל שנתלש אינו מעיין לכן נחשב שחיבורו ע"י דבר המק"ט והחזו"א בגליונות תמה "ואין חיסרון מחמת שדבר המק"ט גורם חיבורו דיותר מפסול ליכא ובא החיבור מכשירו", אולם בשו"ע סעיף מ"ט הובא מחלו' אם על פסול הוי' ע"י מק"ט מועיל חיבור למקוה אך החזו"א בתנינא סימן ג' ס"ק י"ח נקט שאין בזה מחלו' דע"כ לכו"ע מועיל השקה לפסול הוי' ע"י מק"ט כדמוכח ממה שטובלים כלי בתוך כלי ע"ש עוד הוכיח כן החזו"א בגליונות מהעבירו ע"ג שפה דלא נפסל משום הוי' ע"י מק"ט וראיהזו הוא רק נגד הגר"ח שנקט דשוקת דמשנה א' איירי במק"ט אבל כבר נתבאר מהלחם ושמלה והאשכול דשפיר י"ל דאיירי באבן שאינו מק"ט.

וע"ש עוד בגליונות חזו"א "ועוד דאין הכלים גורמים כלל להמים שיבואו דבלא הכלים ג"כ יבואו המים", וע"ע חזו"א תנינא סי' ח' סק"ב.

**ובלבד שלא יטבול ע"ג ספסל**

מדברי הר"ש נראה שרק ר' יוסי סובר שאין טובלים ע"ג הספסל ולדעת הגר"א אדרבה בזה לוי עיקר שיטת ר' יוסי שנעשה המים כמקוה כיון שיש מפסיק בינו למעיין אולם בשו"ת מהר"ם פאדואה סי' ל"א כתב שודאי גם ר' יהודה מודה לזה.

**אם גזרו גם בכלי נקוב**

הנה עי' ב"י סי' קצ"ח שדן לדעת הרמב"ם שפירוש כלים הוא אחורי כלים האם גם בזה גדר ר"י או רק בספסל גזר אבל לא באחורי כלי שניכר שהפכו ולא יבואו ע"י זה להתיר כלי כדרכו ולעניין כלי נקוב נקט הבית מאיר בקו' ב' שלפי' הר"ש דכלים היינו כלים נקובים ג"כ גזר ר"י וכ"כ החזו"א תנינא ס"ב סק"ג בכוונת הראב"ד וע"ע שם סק"ח.

**טבילה בכלים כשיש חיבור למעיין**

יעוי' בחגיגה כב ע"א דמבואר דמטבילין כלי בתוך כלי כל שיש בפיו כשפופרת הנוד ומבואר שאע"פ שאין טובלים בכלים מ"מ כל שמחובר למעיין ולמקוה מטבילין בו כן הוכיחו הראשונים מיהו מצינו ראשונים שנראה מדבריהם שאין השקה מועלת לטהר מים שאובין בכלי מעיקר הדין [עי' בדעת הראב"ד בשו"ת מנח"י ח"ו סי' פ"ק ובלנפש תדרשנו הערה ל"ה ול"ט\* ובשו"ת הרי"ד סי' ט"ו] ואפ"ה טובלים כלי בתוך כלי ועי' בראבי"ה סי' תתק"צ "וקשיא לי יואל הלוי הא דאמרי' בחגיגה דמטבילין כלי בתוך כלי היכא שפיו של חיצון כשפה"נ וכו' וי"ל התם משום שהכלי שקוע ממש במקוה הילכך הרי הוא כמקוה עצמו לטבול בו בעוד שהמים קוו וקיימי", וכה"ג כתב בביאור הגר"א בס"ק ל"ד לדחות קו' הר"ש מההיא דחגיגה ע"ש וע"ע ברמב"ן ב"ב סה ע"ב דשאני כלי בתוך כלי שע"י החיבור לא חל מעולם שם שאובין אך עדיין צ"ע מדברי התוס' הביאו הרא"ש עריבה שהיא מלאה כלים ומדברי הרא"ש משמע שאינו שקוע בתוך המים רק חיבור מן הצד אך במאירי בפ"ו מ"ה נקט שהוא עריבה שקועה במים אלא שהיא סגורה מלמעלה

**העבירו ע"ג בריכה והפסיקו**

בראב"ד בבעלי הנפש מבואר דאיירי בבריכה ריקנית ונתמלאה ע"י המעיין ואפ"ה רק כשהמים מחוברים למעיין יש להם תורת מעיין ומשמע דלפני שפסק המעיין כשרים גם לזבים דחשיבי מים חיים והנה מדברי הר"ש שכתב פסול לזבים "שכבר פסק חיותם" משמע דלפני שפסקו היה להם חיות והיינו משום דפירש כדברי הראב"ד דאיירי בבריכה ריקנית ונמצא שמתחילה היו מים אלו מים נובעים [וכ"כ לדייק בלחם ושמלה ס"ק ל"ה ובחזו"א תנינא ס"ב ס"ק י"ד] ומשמע שעכ"פ לעניין זוחלין נשאר בהכשירו בחזר והמשיכו וצ"ע מדברי הר"ש במ"ג שהממשיך מעיין למקומות חדשים אינו מטהר בזוחלין והבית מאיר רצה לדייק מדברי הר"ש שבאמת רק לעני כל שהוא יש לו שם מעיין אך הק' מהב"י שלא כ"כ וכן צ"ע כנ"ל דממה שאמרו פסול לזבים משמע שמטהר בזוחלין ועי' לחם ושמלה ס"ק ל"ה.

**בבריכה מלאה**

אך הב"י דייק בדעת הר"ש להיפוך ממש"כ הר"ש "שאין מי הבריכה" ומשמע שהיה בריכה מלאה ומבואר לפי זה שאע"פ שהשקה למעין אינו הופכו למעיין מ"מ כל זמן שהוא מחובר נעשה כמעיין אך כדי שלא יקשה מפרת דמבואר שאם ירבו הנוטפין על הזוחלין אינו מטהר בזוחלין צ"ל שכל זה כשהמעיין עומד לעצמו והנוטפין מושקין אליו אבל בפרת חששו לשמא ירבו כיון דשם הנוטפים הם במקום המעיין וכש"כ הפרישה ועי' לחם ושמלה ס"ק ל"ה.

הנה אם מיירי בבריכה מלאה צ"ע מה שאמרו חזר והמשיכו פסול לזבים הרי זה היה אפשר לאשמעינן בהמשכה ראשונה וע"ש בלחם ושמלה מש"כ בזה.

**כשהמעיין רק נוגע בבריכה**

כתב המעיל צדקה סי' ל"ט "והא דמהני החיבור להמעיין לטהר המקוה בזוחלין היינו כשיורד קילוח המעייין לתוך המקוה והמעיין זוחל אבל אם המעיין עומד ואינו זוחל או שזוחל למקום אחר ומי המקוה נוגעים רק להמעיין אינו חיבור לטהר המקוה לטהר בזוחל כי אם לזה מועיל לעניין פסול שאיבה ולטהר בכל שהוא",

**שיטת הרמב"ם**

ברמב"ם בפ"ט ה"ט מבואר שאיירי בבריכה מלאה [אולם הב"י פקפק בזה מאחר שברמב"ם בפירוש המשנה מבואר דאיירי בבריכה ריקנית אך באמת גם ברמב"ם בפירוש המשנה יש לפרש דאיירי בריכה מלאה וכש"כ בלחם ושמלה ס"ק ל"ה אות ג'] ומבואר בדבריו שפירוש המשנה הוא כך שאם מי המעיין נכנסים לבריכה ונשארים שם שאינם יוצאים בצד השני [שזהו הפירוש בוהפסיקו שהפסיקו ביציאתו] פקע ממנו שם מעיין ומשמע שאין הטעם משום שמעיין שנעצר בבריכה פקע ממנו שם מעיין דא"כ מדוע כתב דאיירי בבריכה מלאה אלא שכדי להטפיל אליו בריכת המים להיחשב כחלק מן המעיין בעינן שהמעיין ימשיך אח"כ ואז הבריכה מובלע בתוכו אבל בפסק המעיין בבריכה אינו אלא נגיעה של סוף המעיין עם תחילת הבריכה והשקה בעלמא אינו מועיל במעיין לאשוויי המקוה כמעיין [ובבית אליהו סי' ל"ה ביאר קצת באו"א "מ"מ כיון דבכניסתו לבריכה הרי כאילו ניתק מהמעיין המקלח עד הבריכה ונעשה חטיבה אחת עם מי הבריכה וכיון דמעורב שם עם הנוטפים אין לו כחל משוך אחריו את הנוטפים אלא אדרבה כיון דרובו נוטפין כאילו כולו נוטפין"]

אבל אם המים יוצאים מן הבריכה בצד השני חשוב שפיר כמעיין אלא שאינו נחשב כמים חיים ופסול לזבים.

**שיטת המהרי"ק בדין מעיין שנפסק ממקור**

עי' בשו"ת מהרי"ק סי' קנ"ו שכתב שלדעת האומרים דאיירי בריכה מלאה י"ל שאילו היה בריכה ריקנית היה נחשב כמעיין אפילו הפסיקו המעיין מן הבריכה דכל מעין נחשב כמעיין מחמת עצמו בלי מה שמחובר לדבר אחר ולכן מה לי הפסיקו משאר המעיין אולם עי' חי' ר"ח הלוי שבדעת הרמב"ם מוכח שכל מה שהמשך המעיין נחשב כמעיין אינו מחמת טפילותו וחיבורו למעיין ולכן ס"ל שגל שנתלש לא נחשב כמעיין כיון שנפסק ממקור המעיין

**דעת הרשב"א**

כתב הרשב"א בשער המים סוף שער י"א "המעין מטהר אפילו בזוחלין בד"א בזמן שלא הפסיק זחילתו מן המעיין הפסיקוהו מן המעיין הרי הוא כמים נוטפים לכל דבריו" ודייק מזה הדרכי משה שדעת הרשב"א שכל שנפסק חיבורו למעין אפילו כשעדיין זוחל לא חשוב מעיין וצ"ע א"כ מדוע תנן שהעבירו ע"ג בריכה והפסיקו הרי גם בלא"ה לא חשוב מעיין ולא משמע שהרשב"א העמיד המשנה במלאה ואילו בריקנית אפילו בלי בריכה אינו מעיין דכפשוטו הרשב"א בשער המים העתיק המשנה ולא חידוש מדיליה

**כדי לעמוד על עיקר פסול שאובים כדאי ללמוד כל הפרק במהירות לפני שנכנסים לעומק הענין**

**בגדר פסול שאובין**

יעוי' תו"כ שמיני "אילו אמר מקוה מים יהיה טהור יכול אפילו מילא בכתיפו ועשה מקוה בתחילה יהיה טהור ת"ל מעין מה מעין בידי שמים אף מקוה בידי שמים אימה מעין שאין בו תפיסת ידי אדם אף מקוה שאין בו תפיסת ידי אדם יצא המניח קנקנים בראש הגג לנגבן ונתמלאו מים ת"ל בור אי מה בור יכול אף בור שבספינה יהא טהור ת"ל מעין מה מעין שעיקרו בקרקע אף מקוה שעיקרו בקרקע"

והנה בעיקר דין שאובים יש ב' דינים חדא דין כולו שאוב ונחלקו בזה הראשונים אם פסולו מן התורה או מדרבנן ויש דין נוסף של ג' לוגין מים שאובים שבזה ודאי פסולו רק מדרבנן [רק לר"ת פסולו מה"ת באופן שנתנו מתחילה כדלהן] ובב' דינים אלו יש לדון מהו גדרו של שאובים דהנה בדין הראשון שמקורו מההיא דתו"כ הנ"ל [בין אם הוא מדאורייתא בין אם הוא מדרבנן מ"מ יש לו אסמכתא מההיא קרא] בפשטות משמע שאין פסולו מחמת שנתקבל בכלי אלא מחמת שיש בו תפיסת ידי אדם וכדילפי' מדומיא דמעין דבעינן שיהא נעשה בידי שמים [ולהלן יבואר נחלקו אם בעינן שיהא נעשה בידי שמים או דעיקרו תלוי במה שלא נעשה בידי אדם] אך בגדר דין זה מצינו שנחלקו הראשונים דיעוי' בראב"ד בספר בעלי נפש סימן ג' ה"ג שכתב "כי בודאי כל שאובה מדרבנן היא מיהו דוקא באותם שבאו מאיליהם למקוה אע"פ שבאו מתוך כלים דכיון דממילא אתו בידי שמים הוא דומיא דמעין דהא כלי לא כתיב באוריתא [וע"ע בשו"ת הרי"ד סימן א'] אלא כל ממילא בידי שמים הוא וכשר מן התורה" [אך למעשה דעת הראב"ד למסקנא שגם פסול זה אינו אלא מדרבנן] וכן דעת הרשב"א בשער המים שער ה' והיינו שכלי אינו מעלה ומוריד כלל לדין שאובים אלא דעיקר פסולו הוא ביציתרת המקוה מים דכמו דמעיין נעשה בידי שמים כמו כן בעינן שהמקוה יעשה בידי שמים וכל שמילוי המקוה נעשה בידי אדם אין זה דומיא דמעיין ופסול.

**פסול ג"ל אם תלוי בשם שאובים**

אך בפסול של ג"ל מים שאובין יש בזה חילוקי מהדורות בראב"ד אם זה תלוי בשאובים או שגם באינו שאוב אלא שבא בידי אדם הוא פוסל בג"ל ולמסקנא דעת הראב"ד דכדי לפסול בג' לוגין בעינן דוקא שיהא שאובים אבל מה שהוא בא בידים אינו פוסל המקוה בג"ל אולם דעת הרשב"א שם שגם לפסול בג"ל סגי במה שנעשה בידי אדם אע"פ שאינו שאוב.

**דעת הראשונים שהפסול דאורייתא היא שאובים**

אך מצינו בראשונים דמבואר להדיא בדבריהם שנקטו שהפסול שאיבה מן התורה אינו תלוי בנעשה בידי אדם אלא במה שנשאבו דיעוי' בר"ש בפ"ה מ"ג שדן אם פסול שאובים מדאורייתא או מדרבנן ומבואר בדבריו שאם שאובים מן התורה אז גם במים שעבר צינור שחקקו ולבסוף קבעו פסול מן התורה אע"פ שהמקוה לא נעשה בידי אדם ורק נשאבו בכלי וכן מבואר ברשב"ם ב"ב סו ע"א וכן משמע שם בתוס' בשם ר"ת וכן מבואר ברא"ש הל' מקוואות סימן א' שמים שנכנסו למקוה ספק דרך הצינור ספק דרך המכתשת פסול מן התורה למ"ד שאובים דאורייתא אע"פ דשם לא נעשה בידי אדם.

**אם לדבריהם יש גם פסול של בא בידי אדם**

וצ"ע לדבריהם קושיית הראב"ד דאטו כלי כתיב בקרא וע' בלחם ושמלה סי' ר"א ס"ק ט"ז אות ד' [ונראה לפע"ד דס"ל להנך פוסקים כמ"ש המרדכי פ"ב דשבועות בשם רבינו יואל הלוי וכו' דהא דדרשינן בת"כ אי בור יכול אפילו בור ספינה יהא טהור ת"ל מעין מה מעין עיקקרו בקרקע אף בור עיקרו בקרקע פי' דכשאינו בקרקע אלא בכלי פסול משום שאובין (ולא משום כלי) וכתב עוד וז"ל ובממלא על כתפו ליכא לפרושי דהא כבר מעטי' ברישא דברייתא עכ"ל והרי מוכח דאפילו נשאבו ממילא להכלי פסולים מדאורייתא משום שאובין",] ולפי דבריו יוצא שלכו"ע יש פסול של נעשה בידי אדם ועיקר המחלו' הוא אם יש גם פסול של שאובים

**דעת הרא"ש דליכא רק פסול שאובים**

אך מדברי הרא"ש בתשובה המובא בטור סי' ר"א סעיף מ' [והוא בתשובות הנוספות במהדורת מכון י-ם סי' נ"ה] מבואר להדיא שמעיקר הדין היה אפשר למלאות מקוה בכלי נקוב [ומה שהחמיר לזה למעשה משמע שאינו אלא למיגדר מילתא שאולי חז"ל גזרו בזה וכדו' ולא מחמת פסול נעשה בידי אדם] הרי שלדעתו כל שליכא משום פסול שאובים אין בו שום פסול אע"פ שנעשה בידי אדם ובאמת כבר צעק הרשב"א [בשער המים שער ה' ובתשובות מיוחסות סי' רל"א] על דעת המתירים למלאות מקוה בכלי נקוב הרי נהי דשאובים ליכא מ"מ פסול משום דנעשה בידי אדם [אף שמצינו שהשו"ע בסי' ר"א העתיק לדברי הטור בשם הרא"ש בסעיף מ' אע"ג דפסק בסעיף ל"ט כדברי הרשב"א בסעיף ל"ט וכבר תמהו בזה הט"ז שם ס"ק מ"ז והש"ך ס"ק מ"ו וע"ש שכתב לדחוק בזה ומשמע א"כ שדברי הרא"ש אינם סותרים לשיטת הרשב"א שהרי ודאי שמקורו של הב"י הוא מהרא"ש שהרי הרשב"א להדיא אסר בזה ולדברינו הרי הרא"ש הוא שיטה אחרת וא"א להוכיח מדבריו כלום כלפי שיטת הרשב"א מ"מ אף שכן דעת הב"י מ"מ ודאי סתימת הרא"ש משמע להתיר בכל גווני ולא רק באופן שיש המשכה וכדברי הט"ז שם] וא"כ הדרא קושיא הנ"ל לדוכתא דאטו כלי כתיב בקרא.

**גדר פסול שאובין**

ואמנם מצינו מחלו' הראשונים בגדר פסול שאובים דהנה יעוי' בפ"ב מ"ז המניח קנקנים בראש הגג לנגבן וכו' ומבואר שאפילו לר' יהושע יש איסור לערות ובר"ש כת"י הביא לפרש שכיון דמיירי בהניח לנגבן לכן לא נעשו שאובים בזה שנתמלאו הכלים כיון שלא הניח שם ע"ד למלאות והיינו משום דחסר בהם תפיסת ידי אדם והיינו דעיקר הפסול של שאובים אינו בזה שהמים כנוסים בתוך כלי אלא בזה שיש תפיסת ידי אדם על כינוס מים אלו וזה אינו תלוי אם יצירת המקוה נעשה בפעולת האדם אלא אם יש לו תפיסת יד אדם על הכינוס וכל שהכינוס נעשה בתפיסת ידי אדם לא יועיל לשופכו למקוה דנחשב כהמשך לכינוס הראשון שיש בו תפיסת ידי אדם אם לא שיעשה המשכה ולכן ס"ל לר"י שאם יגביה הכלי כדי לערות ע"י הגבהת המים יחשב כתפיסת יד אדם במים ע"י שיש לו תפיסה על הכינוס ותמה ע"ז הראשון שזה אינו שליכא כלל פסול של תפיסת ידי אדם שהרי הניח קנקנים לנגבן מבואר בתו"כ דנחשב שפיר כתפיסת ידי אדם ואפ"ה כשר

אולם כפירוש זה מבואר ברמב"ם בפירוש המשנה וברא"ש וכ"ה ברע"ב [ומדברי הרע"ב נראה שגרס בסיפר דתו"כ דטעם הפסול בבור שבספינה הוא משום דבעינן שלא יהא תפיסת ידי אדם והיינו דרגא זו של תפסת ידי אדם פוסל] ועל קו' הר"ש עי' מש"כ הרא"ש שיש דרגות של תפיסת ידי אדם ומבואר שלדעת הרמב"ם והרא"ש יסוד הפסול של שאובים הוא תפיסת ידי אדם והיינו כינוס מים שיש בו תפיסת יד אדם ואילו לדעת הר"ש אין זה גדר שאובים ויש לעיין מהו הגדר לפי דעתו ולכאורה צ"ל שלפי דעת הר"ש גדר פסול שאובים הוא משום תלושים [וכש"כ הר"ש בלשונו כמה פעמים וכ"ה בתרומת הדשן סי' רנ"ד] והיינו דבעינן דומיא דמעיין שהמים מחוברים לכדור הארץ ואינם אצל האדם וכל שכונס בכלי לדעת נתלשו המים מן הארץ ונמסר לאדם אבל כל שנתמלאו שלא לדעת אין זה נחשב תלישה וכל שהתלישה נעשה ממילא לא יועיל מעשה הגבהה לאסרו דסו"ס אינו עושה בזה מעשה תלישה אך אם יחשיב השאיבה בזה שפיר יועיל להחשיב המים כתלושים וכש"כ הר"ש בביאור האיסור של ובלבד שלא יערה

**ביאור דברי התו"כ לפי הרא"ש**

הנה בתו"כ מבואר דילפי' מבור שאין צורך שיהא מקום החזקת המים נעשה בידי אדם כמעיין אלא גם בור אע"פ שיש בו תפיסת יד אדם כשר ולכן כל שהניח הקנקנים על הגג לנגבן ונתמלאו מים כשר ולפי הראב"ד היינו משום שלא נחשב תפיסת ידי אדם כיון שלא הניח כלי כדי למלאותם אבל לדעת הרא"ש שפסולו מדין שאובים צ"ל שכדי להיחשב מים תלושים בעינן שישתלשו לדעת שתפיסת ידי אדם הוא דמשווהו לתלושים ולא המציאות שנשאבו בכלי.

**סוף דברי התו"כ**

בתו"כ איתא "אי מה בור יכול אף בור שבספינה יהא טהור ת"ל מעין מה מעין שעיקרו בקרקע אף מקוה שעיקרו בקרקע" ולכאורה צ"ע לדעת הרא"ש שיש פסול שאיבה מדוע ס"ד להכשיר בור שבספינה וצ"ל דאיירי באופן שנתמלאו שלא לדעת אך עדיין צ"ע דלכאורה כל שטובל בתוכו ממילא נחשב כמחשיבו ויש לפסלו כדין עירה במשנה ז' שלדעת הר"ש פסולו משום שהחשיב השאיבה וצ"ל דנפק"מ בנפל למקוה שלא לדעת ונתחדש בקרא שאפ"ה פסול משום שאין טובלים בכלים ויש לבאר בתרי גווני או שהוא דין חדש של אין טבילה בכלי או שכל מה שתלישה שלא לדעת אינו פוסל היינו לעניין אם אח"כ מחזירו לקרקע ששוב לא חשוב תלושים אבל כל זמן שהוא בתוך הכלי חשוב מים תלושים גם בנתלשו שלא לדעת.

**אופנים שנחלקו הראשונים בטעם פסולו**

הנה במשנה ו' איתא שמים שנמשכו מתוך טיט שבידיו פוסל המקוה בג"ל וכן מבואר בתוספתא הובא בר"ש שם לגבי מים שבראשו ומים שבסגוס שפוסלים המקוה בג"ל וכן מבואר בפ"ו מ"ד לגבי ספוג ובפ"ז מ"ו בכר וכסת ובכל הנהו נחלקו הראשונים בטעם פסולם שהרשב"א בשער המים שער ה' נקט שכל הני פסולם מדין תפיסת ידי אדם שאע"פ שאינו שאובים פוסלים המקוה בג"ל וזהו לשיטתו שלפסול מקוה בג"ל ל"צ דוקא שאובים אלא גם מים הנעשה בידי אדם פוסל בג"ל אולם דעת הראב"ד שלפסול בג"ל בעינן דוקא שאובים ולכן כתב דצ"ל דכל הני מיירי באופן שהמים כבר נשאבו בכלי ע"ש אולם כבר הביא הרשב"א שם דעת הר"ש שלדעתו נפסל מחמת שאובים אע"פ שלא נתמלאו בכלי דנשאבו בטיט שבתוך ידיו ועי' חזו"א קמא סי' ו' סק"א דאע"פ שאין לך כלי נקוב גדול מזה [וכה"ג הק' הרשב"א במיוחסות סי' רל"א] אפ"ה נחשב שאובים דשאובים אינו תלוי בשם כלי לגבי טומאה וטהרה אלא במקבל [וכמו שחזינן גם להיפוך שנקב קטן כמוציא משקה מפקיע משם מקבל לגבי שאובים אע"פ שלטומאה בעינן כונס משקה וכנ"ל]

הנה בפ"ב מ"ז הביא הר"ש תוספתא "וכן היה ר' יוסי אומר זילף בידיו וברגליו ג' לוגין למקוה פסול", והנה לדעת הראב"ד איירי כאן במים שכבר נשאבו בכלי וכמו שכתב בבעלי הנפש ולרשב"א פסולו מדין בא בידי אדם וכמו שכתב בשער מים אך לדעת הר"ש צ"ע ובאמת הט"ז בסי' ר"א ס"ק כ"ח נקט שלדעת הר"ש צ"ל כהראב"ד דכל הני משניות וברייתות איירי במים שכבר נשאבו בכלי אך כבר הובא לעיל מדברי הרשב"א לגבי טיט שלא כתב כן בדעת הר"ש וע"ע בחזו"א תנינא ס"ג סק"ט שהעיר שודאי מסתימת דברי הר"ש בהני משניות לא משמע דאיירי בנשאבו בכלי ע"ש ובב"י ר"ל בדעת הרמב"ם שודאי ניתז בידיו ורגליו כשר אלא דכאן מיירי "שנטל בידיו ורגליו ג' לוגין והטילן למקוה", והיינו מה שהובא בשו"ע סעיף ט"ו שזרקם בחפניו [וע"ש ביאור הגר"א] [וצ"ב היאך לוקחם ברגליו] אך מדברי הר"ש אינו נראה כן וצ"ע וצ"ל שלדעת הר"ש כיון דפסולו של שאובים הוא מחמת שנתלשו ולא מה שנשאבו בכלי דווקא ולכן כל שהאדם תולשו מן הקרקע כזילף בידיו ורגליו שהאדם תלש המים מן הקרקע אע"פ שלא הכניסו לתוך ידיו נחשב כשאובים

**מדוע עירה אינו כמו זילף**

אך צ"ע דא"כ מדוע בפ"ב מ"ז במה דאסר ר' יהושע לערות נתקשה הר"ש מדוע הרי כיון שנשאבו שלא לדעת הרי אינם שאובים ומפסול בא בידי אדם [שהראב"ד במהדורא קמא (עי' ציון 20) ביאר כן המשנה] לא ס"ל להר"ש והוצרך לתרץ דכיון שעירה המים הרי החשיבם וממילא דינם כנשאבו לדעת [וכ"כ הראב"ד בבעלי הנפש במהדורא בתרא] ולכאורה מ"ש מזילף בידיו ורגליו שמודה הר"ש דנחשבו כשאובין אע"פ שאינם בכלי ובאמת בתוספתא הביאו הר"ש דימם אהדדי.

**עירה בלי הגבהה**

והיה אפשר לומר דנחלקו הראשונים בביאור החילוק בין כפה לעירה שהרמב"ם והרא"ש למדו שכפה היינו לערות במקומו בלי להגביהם ואילו לערות היינו להגביהם ולערותם [והיינו לשיטתם שהטעם שאמרו "ובלבד שלא יערה" הוא משום שע"י זה נעשה תפיסת ידי אדם ולכן עיקרו תלוי בהגבהה] אולם הר"ש ביאר כפה באופן אחר שהוא מדין המשכה ולדעתו י"ל שעירה כולל גם עירה בלי הגבהה ובכה"ג הוא דתמה הר"ש מדוע פוסל כיון שבכה"ג אינו דומה לזילף כיון שלא שינה מקום המים וכ"כ בתורת המים אך לכאורה אין לומר כן שהרי בתוספתא הביאו הר"ש אי' שלר' יהושע אף יטה ובלבד שלא יטול ויערה ומבואר שלא יערה היינו להגביה ולערות והיינו דכיון שהיתר להטות הוא במקומו שע"י זה יש המשכה ע"כ ובלבד שלא יערה היינו שלא יגביה וילך למקוה וישפכם למקוה וממילא יש בזה הגבהה ועוד דהרי הר"ש בפירוש הראשון היה נחית לפרש דאיירי בהגבהה וזהו טעם איסור ובלבד שלא יערה ומבואר שלפי הפירוש הב' א"א לפרש כן והיינו שגם אם יגביה לא יחשב תלישה והגר"א פוגל שליט"א ר"ל בזה דכיון שהמים כבר נתלשו ע"י הכלי אלא שהיה שלא לדעת שוב א"א לתלושו אלא ע"י הכלי שאין תלישה אחר תלישה ורק במחשיב תלישת הכלי יפסל.

**ב' אופנים של בא בידי אדם**

הנה לדעת האומרים שזילף בידיו ורגליו פסול משום שבא בידי אדם מבואר בתוספתא שעם הקרקע אינו פוסל ולכאורה היינו משום המשכה ולכאורה בשלמא לפסול שאובים שייך המשכה שפקע ממנו שם תלושים וחזר ונתחבר לקרקע עולם אבל לפסול בא בידי אדם הרי עדיין נחשב כבא בידי אדם ועי' בשו"ת גינת ורדים כלל ד' סימן ד' שהביא מחכמי וינציאה "דבהמשכה פסק כח גברא ובשעת נפילת המים לא יבואו מידי בשר ודם", וכתב החת"ס ביו"ד סי' ר' שאין זה מדין המשכה ולא בעי לזה ג' טפחים אלא הרי זה כההיא דזבחים כה לגבי פסול הויה בדבר המקבל טומאה שכל שלא הגיע ממש מן הדבר טמא לא נפסל וא"כ ה"ה לגבי הפסול של בא בידי אדם ולכאורה צ"ע הרי שאני הכא דזילף המים בכח ונמצא שהטעם שנחשב בא בידי אדם אינו משום שבאו מתוך ידיו כההיא דטיט במשנה ו' [עי' היטב ברשב"א בשער המים שער ה'] אלא משום שזילף בכח וא"כ מה שייך בזה המשכה להחשיבו כלא הגיע בידיו

**הוכחה דשם איירי שלא בא בכוחו לתוך המקוה**

אך יעוי' בר"ש שגם הוא ז"ל נקט שהיתר "עם הקרקע" בתוספתא הוא מדין המשכה ולכאורה צ"ב דכיון דכל הפסול לפי דעתו הוא משום מים תלושים כל שלא הגביהם מן הקרקע אינו שאובין כלל ומדוע צריך להגיע להיתר המשכה וצ"ל דכאן איירי שלא זילף בכח לתוך המקוה אלא זילף למעלה ונפל על הקרקע ומשם הלך למקוה וכיון שנתלשו צריך להכשירו מדין המשכה וכמו כן לדעת הראב"ד כיון שכבר פסק כחו שוב אינו נחשב כבא בידי אדם. [ולפי זה לכאורה גם בהויה בטהרה היה אפשר לומר שתלוי שאם בא בכח מאדם טמא יש לפסול אפילו בהפסק וכל מה שהכשירו בזבחים הוא בלי כח רק בעבר דרך דבר מקבל טומאה אולם בחזו"א תנינא סי' ג' ס"ק י"ז נקט שיש חילוק לדינא בזה בין הויה בטמאה לבין בא בידי אדם ע"ש וכ"כ בפשיטות הקה"י טהרות סי' נ"ז שבכה"ג לא יפסל מחמת הויה בדבר המקבל טומאה] ולפי זה אם זילף המים לתוך המקוה יפסל אף שלא הגביהם כלל מעל הקרקע אולם החזו"א בתנינא סימן ג' ס"ק י"ז לא כתב כן וכדבריו מבואר לכאורה בש"ך סק"נ וצ"ע.

**בא בידי אדם שלא בכוונה**

הנה בבא בידי אדם שלא בכוונה מצינו שנחלקו הראשונים דבתוספתא הובא בר"ש פ"ב מ"ז שלגיון העובר ממקום למקום וכן בהמה העוברת ממקום למקום וזילפו בידיהם ורגליהן ג' לוגין למקוה כשר ודעת הראב"ד דרישא איירי באדם שלא בכוונה ולא נחשב בכה"ג בא בידי אדם ואילו דעת הרשב"א בשער המים שער ה' דגם לגיון איירי בבהמה ומבואר דאילו בידי אדם אפילו שלא בכוונה פסול ולכאורה היה נראה פשוט דכל הנידון בזה הוא באופן שנחשב בא בידי אדם ע"י כוחו והיינו שלא בא ישיר מידיו למקוה או שלא נכנס כלל לתוך ידיו אלא שע"י פעולתו נעשה המקוה דבכה"ג י"ל דבעינן תורת מעשה ושלא בכוונה לא נחשב כמעשיו אבל באופן שבא מידיו למקוה וכההיא דטיט שליכא כלל מעשיו אלא עצם מה שהגיע מידיו למקוה חשוב הויה בידי אדם בכה"ג לא איכפת לן אם בא שלא בכוונה או בכוונה כיון שעיקרו מחמת שבא מידיו ולא משום מעשיו אולם בט"ז סי' ר"א ס"ק כ"ז לא כתב כן וגם בש"ך שם ס"ק מ"ו נקט שבכוונה הפכית לא נחשב בא בידי אדם אפילו כשבא מתוך ידיו ועי' בקה"י סי' מ"ז מה שביאר סברת הש"ך וצ"ע. [וע"ע ב"ח עמ' רנ"ד "וי"ל כיון דתלש את הטיט והבדילו מן המקוה והניחו בצד המקוה בענין שיהיו נמשכין ג' לוגין מן הטיט למקוה הרי זה כאילו בכוונה הפיל מידיו הג' לוגין למקוב ופוסל" וע"ע בית מאיר בקו' ג' סעיף מ' מש"כ על דברי הש"ך הנ"ל וצ"ע בכ"ז]

**כח שני אם נחשב בא בידי אדם**

יש לעיין בעיקר פסול בא בידי אדם אם עיקרו שיהא דומיא דמעיין שבא בידי שמים או דהוא ילפותא לפסול בא בידי אדם ונפק"מ בכח שני באדם וכדו' שליכא מעשה האדם אבל סו"ס לא נעשה בידי שמים ועי' בדבר אברהם ח"ג סוף סי' י"ג דפשיטא ליה דכח שני לא נחשב כבא בידי אדם והמקוה כשרה וע"ע בשו"ת מהרי"ט ח"ב יו"ד סי' י"ז אולם בשו"ת ברכת חיים סי' ע"ה כתב לדייק מדברי הט"ז ר"א ס"ק מ"ז דבעינן שיהא בידי שמים ולא סגי במה שלא בא בידי אדם ולכן כתב לפסול כח שני ע"ש.

ולענין הסרת מונע כבידקא דמיא אם נחשב נעשה בידי אדם דעת החת"ס בשו"ת יו"ד סי' רי"ד להכשיר ובשו"ת ערוגת הבשם יו"ד סי' ר"ט הק' מאו"ח סי' קנ"ט ס"ט לגבי נטילת ידים שהסרת מונע נחשב בא בידי אדם ואם נאמר כדברי הברכת חים ודאי שיש לפסול

**שאובים מן התורה או מדרבנן**

כתב הר"ש שאפילו אם נאמר שפסול שאובים הוא מדרבנן מ"מ יש לפסלו מדין הויה בדבר המקבל טומאה ולכן כל הנידון אם שאובים הוא דאורייתא או דרבנן הוא רק בממלא בכלי גללים [שאילו מצד האדם הממלא דעת הר"ש שאין לפסול עי' בקה"י סי' נ"ז] וצ"ע בדעת שאר הראשונים שלא חילקו בזה ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' קצ"ח אות ט' ואולם מצינו ברא"ש כלל ל"א סימן ז' שדעת הרמב"ם שפסול הויה בטומאה ליכא אלא במעין וכתב בלחם ושמלה ס"ק ט"ז אות ה' שכן צ"ל בדעת כל הראשונים דס"ל דשאובים דרבנן

ועי' במי השילוח סימן ג' בפתיחה שר"ל שאיירי באופן שלא זרקו לתוך אויר המקוה ממש אלא מרחוק דכיון שעבר דרך אויר אינו נפסל מדין הויה בדבר המקבל טומאה כדאי' בזבחים כה ע"ב ובלחם ושמלה ס"ק ט"ז אות ה' העיר ע"ז אך בקה"י סי' נ"ז ר"ל דכיון דלא חשוב מקוה עד שירד לקרקע המקוה חשוב כמפסיק אויר ולכן לא שייך בזה פסול הויה בדבר המקבל טומאה [אך לעיל הערנו די"ל שכל שבא מכחו לא איכפת לן במפסיק אויר וכן משמע במעדני יו"ט על הרא"ש הל' מקוואות ס"ב אות מ']

**אם מן התורה בעינן רוב שיעור או כל השיעור**

כתב הר"ש שאם נאמר שכולו שאוב פסול מן התורה מ"מ א"צ שיהא כל השיעור ממים שאינם שאובין אלא דסגי ברובו מים שאינם שאובים וכתב הטעם שמיעוט מים השאובים בטלים ברוב אולם בשו"ת הרי"ד כתב שודאי לא שייך בזה ביטול ברוב כי בדבר הצריך שיעור לא יועיל ביטל ברוב להשלים השיעור ולכן לדעתו בעינן מ' סאה מים שאינם שאובים וכ"כ הריטב"א ב"ב סו ע"א בדעת הרשב"ם שם אך באמת הרא"ש לא כתב מטעם ביטול ברוב אלא כל שיש רוב כשר סגי ועי' בזכר יצחק ח"א סי' נ"ו שביאר שהוא מדין רובו ככולו [וכ"כ בברכת שמואל יבמות סי' כ"א] וע"פ הנתבאר לעיל מדברי הראב"ד שגדר פסול מים שאובים אינו פסול במים אלא בחלות שם מקוה דבעינן מקוה הנעשה בידי שמים ולא הנעשה בידי אדם ולכן כדי לקבל שם מקוה הנעשה בידי אדם סגי ברוב ומדין רובו ככולו ע"ש אך כבר נתבאר שגעת הר"ש והרא"ש אינו כן ולדעתו יש פסול של שאובים

**ביטול ברוב על מי פירות**

אך עי' יבמות פב ע"ב שאם יש במקוה רוב מים כשרים כשר המקוה וע"ש פירש"י דהיינו אפילו אם המיעוט הם מי פירות אפ"ה משלימין לשיעור מקוה וכ"כ שם התוס' רמב"ן רשב"א וריטב"א ומבואר להדיא שהמיעוט נתבטל לרוב ונעשו ע"י הביטול כשרים למקוה. [ועי' מש"כ לדחות באו"ש פט"ו מאכ"א ה"י ועי' יד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג אות כ' ועי' בשו"ת בנין עולם יו"ד סי' נ"ו שכתב שמדעת האומרים דכולו שאוב פסול מן התורה ואפ"ה סגי ברוב מים שאינם שאובים מכחד ביטול ברוב משלים השיעור ע"ש וע"ע בשו"ת ערוגת הבשם יו"ד סי' צ"ז] אך בשו"ת הרי"ד סי' ס"ב כתב בפשיטות שאין מי פירות מצטרפים להשלים שיעור מ' סאה דמקוה וכ"ה בתוס' שם ועי' ברכ"ש יבמות סי' כ"א מש"כ לבאר בזה.

**מדוע פסול מן התורה לאחר שיעור רביעית**

האחרונים [עי' משכנות יעקב יו"ד סי' מ"ה לחם ושמלה ס"ק מ"א ודברי חיים סעיף כ"א] תמהו היאך שייך לומר שכל דליכא רוב מים כשרים פוסל מים שאובים מן התורה הרי לאחר שיש רביעית מים כשרים שוב מדין השקה הוכשרו כל המים ועי' במי השילוח בסוף פתיחה שאה"נ פסולו רק מדרבנן מ"מ לאחר שרבנן בטלו עשו אותה כדאורייתא והחמירו בספיקו אך בעיקר הקושיא כבר עמד בשו"ת הרי"ד סי' ס"ב וע"ש שכתב לחדש שאין להכשיר אחר השקה יותר ממה שהיה כשר לפני זה ורק במ' סאה דחשוב מקוה שלם מועיל השקה לכל דבר ע"ש.

**שיטת ר"ת**

דעת ר"ת בספר הישר בסי' תרע"א שג"ל מים שאובים פוסלים מן התורה את המקוה כל שהיה בתחילה [וגדר בתחילה מהו עי' בלחם ושמלה ס"ק ט"ז אות ב' שמדברי ר"ת בספר הישר משמע דסגי ברביעית שלא יחשב בתחילה ואילו מהרי"ק בשורש נ"ו מבואר שצריך להיות יותר מים כשרים מהשאובים כדי שהמים השאובים יתבטלו ברוב] והוכיח כן מהא דמצינו שהחמיר ר"א ברביעית בתחילה ואין טעם להחמיר בתחילה יותר מבסוף אם לא שתחילתו הוא מן התורה.

הנה לדבריו ע"כ אין גדר הפסול של מים שאובים פסול במים כיון שהרי אין צורך למקוה במים אלו אלא שהוא פסול בשם מקוה וכל שתחילת המקוה נעשה במים שאובין והיינו שיעור ג' לוגים שיש לו חשיבות מקוה כיון שיש בו שיעור רחיצת אדם כמבואר בשבת יד ע"א חשוב שאר המים כתוספת למקוה זה וחל שם שאובים על כל המקוה ולדבריו אפילו אם יש שיעור מקוה בלעדי השאובים אפ"ה פסול מן התורה

**משנה ד'**

**מה נחשב תחילה**

רביעית מים שאובים בתחילה וכו' הנה בדברי הר"ש אינו ברור מה נחשב תחילה שמתחילה כתב דהיינו שאין בו מים כלל ואח"כ כתב דרק ביש בו מים מרובים לא נחשב תחילה ומדברי ר"ת בספר הישר סי' תרע"א משמע שכל שיש בו רביעית מים כשרים שוב לא נחשב תחילה ואילו מדברי הגהת אשר"י בב"ב משמע שכל שליכא כ"א סוף נחשב תחילה ומדברי המהרי"ק שורש נ"ו משמע שהוא תלוי כלפי שיעור המים שאובים שמכניס שכדי שיחשב תחילה צריך שלא יהא רוב כנגדו עי' לחם ושמלה ס"ק ט"ז אות ב'

**טעם חומרת מים שאובים בתחילה**

הנה בדעת ר"ת כבר נתבאר שחומרת מים תחילה הוא מה"ת [ובזה לא פליגי ר"א וחכמים וכל הנידון אינו אלא אם שיעורו ברביעית או בג' לוגין] וטעם החומרא משום שעיקר השם מקוה בנוי על מים הראשונים שהיו שם והיינו כשיש נידון על הכינוס מים שיש כאן אם נעשה בידי אדם או דנעשה בידי שמים אפשר לומר דתלוי מי הוא הרוב אך יש לומר נמי שמי שהתחיל הכינוס הגדרת הכינוס נגרר אחריו [ולכאורה זה א"ש לשיטת ר"ת שהשיעור של תחילה היינו לפני שיש שם רביעית והיינו שהוא תחילת הכינוס אך לדעת הגהת אשרי דתלוי ברוב הראשון צ"ע לומר שכיון שעיקר שם המקוה תלוי ברוב לכן כל מה שנמצא בכ"א הראשון קבועים שם המקוה דמעלת רוב איכא רק ברוב מתוך כולו אבל ברוב לחוד ליכא כלום וממילא מדרבנן יש לומר שכן החשיבו אבל מדאורייתא אינו נראה כן]

אמנם עי' בר"ן ע"ז עג ע"א (לה ע"א) שביאר הטעם שכל שהדבר עומד במקומו חשוב יותר מן הדבר הבא עליו וזהו כלפי דין ביטול ברוב ע"ש בדבריו ולדבריו מסתבר כמהרי"ק שכל שנפל המים שאובים לשיעור שנתבטלו ליכא מעלת תחילה

**התוספתא של גיסטרא נלמד בעזה"י בפרק ו'**

**משנה ה'**

ואם לאו פסול וכו' והיינו מדין ג"ל שאובין וצ"ע הרי כדי לפסול בג"ל אם מגיע מג' כלים בעינן שיתחיל השני עד שלא פסק הראשון ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' רט"ז "וי"ל הגומא גדולה שהיא המקוה שבתוכו הג' גממיות היא המחברם עושה אותם כלי אחד ופשוט דבכלי א' שיש בתוכו ג' תוכיות העשויות לקבלה ושפך ממנו למקוה שאין משגיחין אי פסק תוך אחד קודם שהתחיל השני כיון שהכלי גדול מצרפם", והחזו"א תנינא סימן ד' סק"ט ר"ל שכל מה דג' כלים מחלקים הוא רק בנפל לרוב מים ונתבטלו ולא בנפל למקוה ריק שלא נתבטלו אך בליקוטים סימן ז' סק"א פקפק בזה וגם בלא"ה אינו ברור בג' גומות דנחשב תחילה כיון שכלפי הגומא הגדולה שהוא כינוס המים לא התערבו בו השאובים עד שמגיע מי הגומא הגדולה לגומות

**מדוע פסול מספק**

אם ידוע וכו' צ"ע הרי פסול ג' לוגין ודאי אינו מן התורה ומדוע צריך שיהא ידוע להכשיר הרי לכאורה יש להכשיר גם מספק ועמד בזה הרא"ש ריש הל' מקוואות והוכיח מזה שפסול שאובים הוא מה"ת וצ"ע הרי ג"ל באמצע לכו"ע אינו אלא מדרבנן ועי' תוי"ט שהוסיף בדברי הרא"ש דהיינו אם יש ספק שנפל ג"ל לפני שנתמלא רוב המקוה פסול והיינו כדעת הגהת אשר"י דבעינן רוב מקוה כשרה כדי שלא יחשב תחילה [אינו ברור אם לדעת ר"ת שפוסל מה"ת שייך לומר כן וכנ"ל] אך צ"ע דבמשנה מפורש דבעינן שיהא ידוע שהיה מ' סאה קודם שהגיע לג' גומות ועמד בזה הרש"ש וכפשוטו צ"ל שאע"פ שהוא דרבנן מ"מ החמירו יותר בספק זה כיון שיש בו אופן שיש בו איסור תורה.

ר"ש אומר עי' טעמו בביאורי הגר"א ובחזו"א קמא סי' ב' סק"א

**משנה ו'**

המסנק את הטיט וכו' [עי' ראב"ד פ"ג ה"ד דאיירי בטיט העבה דאילו טיט הנרוק אינו פוסל אפילו היו בכלי] נחלקו הראשונים בביאור המשנה שלדעת הר"ש יסוד הפסול הוא מדין שאובים ואע"פ שלא התקבל בתוך כלי כתב הרשב"א בשער המים שער ה' דנעשה בידו שאובים בתוך הטיט והיינו כש"כ הרא"ש הל' מקוואות סי' ב' כתב שממסנק את הטיט מוכח שכל מים שבחפניו נחשבים שאובים הרי דלא הטיט משווהו שאובים אלא חפניו וכן מבואר בב"י סי' ר"א (עמ' רנ"ח) אולם מדברי החזו"א בקמא סימן ו' סק"א משמע שלמד שטיט סגוס ובגד וספוג אע"פ שהם כלים נקובים מ"מ כיון שזהו כדרך קבלתם חשוב ככלי לעשותו שאובים והדברים צ"ב בשלמא לגבי ספוג אפשר לומר כן אבל בסגוס ובגד היאך אפשר לומר כן וע"כ דבטיט ידיו עושהו שאובים וגבי סגוס ובגד עי' להלן.

והחילוק בין הרישא לסיפא הוא שלצדדין היינו בתוך המקוה עצמה ואילו תולש היינו חוץ למקוה והיינו משום שכל שלא תלש הטיט חוץ למקוה אע"פ שהוא בתוך ידיו לא נחשב כשאוב ואינו דומה למים שבכלי שאפילו בתוך המקוה י"ל דנחשב כשאוב [עי' להלן מחלו' הראשונים בעניין זה] דסו"ס כנוסים הם בכלי אבל בתוך טיט רק מה שתלשו מן המקוה הוא דמשווהו שאוב [ועי' חזו"א קמא ס"ג סק"ג דהיינו אפילו כשליכא במקוה מ' סאה דליכא השקה]

אולם הראב"ד והרשב"א למדו דפסול המשנה הוא משום דנעשה בידי אדם והיינו כיון שהמים זבו מתוך ידיו לתוך המקוה [עי' לעיל מה שהובא מהב"ח דאיירי שהתכוון להוצאת המים וע"ש מה שהערנו בזה] והחילוק בין רישא לסיפא דבצדדין היינו ג"כ חוץ למים אלא שהמים נמשכו ע"ג קרקע וכיון דפסק כחו לא נחשב כנעשה בידי אדם והסיפא איירי שנפלו מיד למקוה דנחשב נעשה בידי אדם

עי' בהגהת הרז"ה על הראב"ד ס"ב ה"ב עמ' קל"ה דבמסנק הטיט כיון שלא נעשו שאובים בתוך כלי מועיל בהו המשכה אפילו בכולה וביאר החת"ס בשו"ת יו"ד סי' ר' דבכה"ג כיון דפסולו רק משום דנעשה בידי אדם כל שיש הפסק בין ידו לבין המקוה שוב לא נחשב כנעשה בידי אדם כההיא דזבחים כה ע"ב ואין זה מדין המשכה ולכן לא צריך ג' טפחים אלא הפסק כל דהו. [וביארו ע"פ זה הוכחת הרז"ה מכאן דמועיל המשכת כולה דכיון שלא תנן דבעי שיעור להמשכה ע"כ אינו מדין המשכה ומילא ה"ה דאפשר להתיר בהמשכת כולו]

**מים שבשערו ובתוך סגוס חשובים שאובים**

עי' בתוספתא שמים שבראשו ומים בסגוס חשובים שאובים ויש לעיין מדוע נחשבים שאובים האם מה שהם בלועים בתוך שערו וסגוס חשוב כנתקבלו בכלי או דילמא מה שהאדם מחזיק הסגוס והאדם שערו מחשיבו כשאובין ונפק"מ אם מים יכנסו לסגוס המונח ע"ג קרקע האם יחשבו כמים שאובים ומדברי הרא"ש בסימן ב' משמע להדיא שעצם מה שנכנסו לסגוס משווהו שאובים וכבר תמה בקה"י סימן מ"ט הרי חזינן דבעינן כלי להיחשב שאובים כדמצינו ברא"ש בסי' ה' דבעינן עשוי לקבלה וכדרך קבלתו והגר"א פוגל שליט"א ר"ל שבתוך כלי בעינן שיהא לו שם כלי אבל בבלועים בתוכו סגי בכל דבר אפילו כשאין לו שם כלי.

ואמנם לדעת הראב"ד והרשב"א טעם הפסול בראשו ובסגוס הוא משום דהמקוה נעשה בידי אדם והיינו בסגוס משום שזב מתוך הסגוס שהיה בתוך ידו וכן בראשו

**האם מים הזבים מראשו פסול**

והנה יעוי' בתוספתא שחילק בין היה מים בראשו למים בתוך סגוס שבמים שבסגוס כתב שאפילו בזבו מאליו פוסל [אולם עי' בש"ך סו"ס מ"ו מה שהביא מהרוקח ועי' לחם ושמלה ס"ק מ"ה אות ב' שהכוונה שהוציאו המים ע"י סחיטה] ואילו בראשו נקט שסחטו מראשו וי"ל דאורחא דמילתא שמן שערותיו צריך לסחוט וכ"כ בחסדי דוד אך מדברי הגר"א בס"ק מ"ח משמע שעיקר הפסול מחמת הסחיטה [ועי' ביאור הגר"א לתוספתא] וי"ל באופן שאין כאן עשייה חיובית של האדם ורק דבא מתוך ידו כההיא דמסנק את הטיט שכתב הרשב"א בשער המים שהתחדש בזה שבא בידי אדם חשוב גם כשרק בא מתוך ידיו בזה בא מראשו לא נחשב כנעשה בידי אדם שרק מידיו פוסל ולא שאר חלקי גופו.

**דעת הראב"ד במהדורא בתרא**

הנה דעת הראב"ד במהדורא בתרא דאע"פ שיש פסול במקוה הנעשה בידי אדם מ"מ פסול של ג"ל ליכא בזה דנעשה בידי אדם אינו פסול במים אלא בכינוס המים וזה שייך רק ברובו משא"כ פסול שאובים ולכן פירש דהמשנה והתוס' איירי כשהיה מים שאובים בכלי [והחידוש שלא נחשב כהמשכה ע"ש]

ר"ש מכשיר מפני שלא נתכוון לשאוב צ"ע לדעת האומרים (הרשב"א והראב"ד במהדורא קמא) שפסול המשנה הוא משום בא בידי אדם ולא משום שאובין א"כ מה לי שלא נתכוון לשאוב סו"ס הגיע המים מידיו למקוה ועי' בהגהת על הבעלי נפש בס"ג ה"ד הערה י' מש"כ לבאר בזה בשם הגר"ש אוירבך זצוק"ל

וביותר יש לתמוה לדעת הראב"ד במהדורא בתרא דמתני' מיירי שכבר נשאב בכלי א"כ מה מועיל מה שלא נתכוון לשאוב בתלישת הטיט ועי' בהערה הנ"ל מה שצידד ליישב בזה.

**ביאור שיטת ר' שמעון**

ור"ש מכשיר שלא נתכוון לשאוב עי' ראבי"ה סי' תתקפ"ט דקי"ל כר"ש כדקי"ל בשוכח מים תחת הצינור שלא נחשב כשאובים אך הרמב"ם כתב דלא קי"ל כר"ש ולדעתו צ"ל ששאני הכא שידע שיתמלא אע"פ שלא התכוון לזה פס"ר הוא ועי' משנה אחרונה. וע"ע בית מאיר בקו' ג' סעיף מ' מש"כ ביאור שיטת חכמים וצ"ב.

**פירוש ב' של הר"ש בתוספתא**

בר"ש כתב עוד לפרש דין שער בראשו ועי' בדברי חיים שכתב לבאר כוונתו ע"פ המבואר לק' פ"ו מ"ד הספוג והדלי שהיו בהם ג"ל לא פסלוהו והטעם משום דמים בלועים שאינן בעין אין פוסלים בג"ל ולזה רצה הר"ש לומר שלא רק שאינם פוסלים אלא גם מצטרפים כדחזינן מרגליו נוגעות במים וע"ז מסיק דלא דמי דודאי שאובין אין מצטרפין להשלים שיעור מקוה וברגליו של ראשון נוגעות לא נעשו המים שאובין מעולם שלא נעקרו מהמקוה.

**כלי נקוב וניצוק למקוה**

בשו"ע סעיף מ' הובא דברי הרא"ש שאפשר לנקות המקוה עם כלי נקוב דאפילו אם יחזור ויפול לא יחשבו שאובים ותמה שם הט"ז ס"ק מ"ז נהי דשאובים ליכא מ"מ נחשב שהמקוה נעשה בידי אדם והיינו דאפילו שהאדם אינו פועל באופן חיובי כל שבא מתוך ידו למקוה נחשב כנעשה בידי אדם כההיא דסגוס ותי' דשאני כלי נקוב דכיון שיש נצוק ממנו למקוה נחשב שמעולם לא פירש מן המקוה וממילא אינו נחשה שהמקוה נעשה בידי אדם ולפי זה כתב הט"ז דצ"ל דסגוס איירי שאינו מנטף [ולכאורה זהו ע"ד הרוקח שיוצא ע"י סחיטה ועי' בחזו"א ליקוטים סימן ה' סק"ב] ובחזו"א תנינא סימן ג' ס"ק י"א נקט שניצוק חיבור הוא סיבה מדוע שלא יחשבו שאובים אך כבר העיר בקה"י סי' מ"ט שמדברי הרא"ש מקור שיטה זו מפורש הטעם משום שיש בו נקב ואינו כלי [וכן תמה הבית מאיר בקו' ג' סעיף מ'] וע"ש שביאר שרק לבא בידי אדם מועיל הניצוק ולא לשאובים [אך אמת כבר נתבאר דפשטות לא ס"ל להרא"ש כלל פסול של בא בידי אדם]

**דעת הש"ך דהיפוך כוונה עדיף**

בש"ך ס"ק מ"ו תי' על קושיית ט"ז הנ"ל דשאני מנקה המקוה דלא ניחא ליה שיפול למקוה ולא רק שאינו מתכוון ועי' בקה"י סי' מ"ט מש"כ בזה.

**משנה ז'**

**הר"ש כת"י רמב"ם ורא"ש**

הר"ש בכת"י הביא לפרש שאיירי דווקא בלנגבן דאין בו תפיסת יד אדם ולכן מותר לכו"ע לשבור ורק לערות אסור דכיון שמגביה הרי ממילא יש בו תפיסת ידי אדם ותמה ע"ז שבתו"כ מבואר שלנגבן חשוב תפיסת יד אדם ואפ"ה כשר וא"כ מה יוסיף ההגבה אולם הרמב"ם ורא"ש פירשו כן וביארו שלנגבן יש בו קצת תפיסת ידי אדם וממילא כשר אך ס"ל לר"א שמה"ט אין לעשות המקוה ממים אלו לבד שלא התירה התורה במים אלו לעשות כל המקוה [ולפי זה ליכא הקפדה במים הראשונים וכדעת הר"ש אלא דעיקרו שיהא בתערובת קצת מים לי תפיסת יד אדם] ואפילו ע"י תערובת רק שישבר ולא שיכפה שהוא קצת תפיסת ידי אדם ובצירוף מה שהניחם לנגבן יחשב כתפיסת ידי אדם גמור ור"י ס"ל דאינו נחשב כלל כתפיסת ולכן לא איכפת לן שכופה ורק להגביה ולערות פוסל דאז נחשב כתפיסת ידי אדם.

**שיטת הר"ש**

ודעת הר"ש שלנגבן לאו דווקא כי בין כך חשוב שאובים משום שע"י שאחשבינהו להשתמש במים הרי החשיב הקואת המים ול' הר"ש שכתב כיון דעירה לבור אחשובי אחשבינהו לאו דוקא שגם בלי העירה אחשבינהו כדחזינן דכפה בעינן להיתר המשכה אולם יעוי' בהגהת לנפש תדרשנו על הראב"ד ס"ג ה"ח הערה כ"ה שר"ל שלדעת הראב"ד רק בעירה אמרי' כן ע"ש בדבריו.

וטעם ההכשר לדעת הר"ש ביכפה ושבירה הוא מדין המשכה ונחלקו ר"א ור"י בדין שאובים שהמשיכוה כולה אם כשר ולכן מצריך ר"א ימות הגשמים דאל"כ אין תועלת מהשבירה ועוד מחמיר ר"א לשיטתו דרביעית בתחילה פוסל חושש שמא בשבירה לפני שישבר יפול מן הכלי רביעית ויפסול המקוה. אך לא נתברר מדוע חולק ר"א על היתר כפייה ומצריך שבירה ועמד בזה החזו"א קמא סימן ד' סק"א.

ומה שאסור לערות הוא משום דליכא המשכה והיינו דאיירי שמערה לתוך הבור והעיר במשנה אחרונה דמי קתני לתוך הבור ועי' בבית אליהו מש"כ לחדש בזה.

**שיטת הרשב"א**

יעוי' ברשב"א בשער המים שער ה' שהביא קושיית הר"ש מדוע יש איסור לערות הרי איירי בהעלם לנגבם ותי' דנהי דשאובים ליכא מ"מ יש פסול של הויה בידי אדם ובשער ז' ביאר בשיטת ר' אליעזר שאם עונת גשמים היינו דממילא לא חשוב כלנגבן ויש בו פסול שאובין וממילא בעינן שיהא במקוה מעט מים והיינו רוב מקוה כ"א סאה [והביאו גם הריב"ש סי' קכ"ה] ונראה בכוונתו דבפסול של הויה בידי אדם לכו"ע כשר בהמשיכוה כולה וכמבואר בראב"ד בבעלי הנפש כיון שאין התירו מדין המשכה אלא משום דפסק כוחו וכש"כ הגינת ורדים ולכן צ"ע טעמו של ר"א דבעינן רבייה והמשכה לזה ביאר דכוונת ר"א בעונת גשמים דהיינו דנחשבים שאובים ממש אבל עדיין קשה בדברי ר"י שאמר בין כך ובין כך והיינו אפילו שלא בשעת עונת גשמים ואינם שאובים אפ"ה אסור לערות שמדוע אסור לזה תי' שזה פסולו משום הויה בידי אדם

הנה הטעם דנחשבים שאובים אע"פ שהניחם לנגבן היינו משום שהניחם בעונת גשמים ולדעת שאר הראשונים לא איכפת לן דהניחם בשעת עונת גשמים דכיון שהניחם לנגבן והיינו כמו שביאר הלחם ושמלה בלחם ס"ק קס"ב שהוא חשב שיתנגבו לפני ירידת הגשמים לכן נחשב כנשאבו של לדעת ולדעת הרשב"א מבואר דכיון שידע שיכול להיות שיתמלאו נחשב מילוי לדעת והיינו שלא נתכוון לזה סגי בידיעתו לאשוויי שאובים [ובחי' הגר"א במשנה ח' משמע שנחלקו בזה ר"י ור"א אם ידיעה בלי כוונה עושה שאובים ע"ש]

**טעם היתר שבירה**

הנה מבואר בר"ש שגם שבירת כלי בתוך הבור נחשב המשכה וצ"ע דבעינן המשכה ע"ג קרקע ג' טפחים ועי' חזו"א תנינא סי' ח' ס"ק י"ג ולכאורה הביאור בזה דבאמת צ"ע מהו הטעם לפסול שאובים בשלמא בתוך הכלי שפיר נחשב מים שיש בהם תפיסת ידי אדם אבל כל שהחזירו לקרקע הרי ממילא חזרו להיות מים שבקרקע וע"כ שכיון שלקח הכינוס מים שבכלי והכניסו לקרקע נשאר עדיין בשמו הראשון וכל שלא הגיע מן הכלי או שעבר דרך קרקע ג' טפחים או שבא בשברי כלי אינו חשוב כהמשך מכינוס הראשון

ולכאורה היה אפשר לומר שרק לדעת הר"ש שהפסול הוא משום שאובים מועיל שבירה תוך הבור אבל לדעת הרשב"א שהפסול משום הויה בידי אדם היה אפשר לומר דבעינן המשכה חוץ למקוה דאל"כ גם שבירת הכלי יחשב כבא בידי אדם וכן משמע לכאורה בל' הרשב"א בשער ה' אך א"א לומר כן דמפורש במשנה ח' וט' דמועיל שבירת כלי גם בתוך הבור וצ"ל כדברי החת"ס ביו"ד סי' רי"ד דבידקא דמיא לא חשוב הויה בידי אדם וצריך לדחוק ל' הרשב"א בשער המים ועי' חזו"א קמא ס"ד סק"א ובתנינא ס"ח ס"ק י"ג ובסי' ג' ס"ק י"ז.

**בר"ש וקצת תימא וכו'** צ"ב מדוע הוצרך הר"ש להוכיח שכשר בלנגבן מההיא דשבת הרי כבר הביא בתחילת דבריו מההיא דתו"כ דנלגבן נלמד מדומיא דבור דכשר וממילא אין כאן קצת תימא אלא סתירה גמורה וע"ע חזו"א קמא סימן ד' סק"ג.

**משנה ח'**

**הסייד ששכח עציץ בבור**

עי' ברא"ש שביאר ע"פ דרכו דכאן מודה ר"י דנחשב קצת תפיסת ידי אדם ולכן אסר לכפות וכן מצריך שיהא קצת מים בבור [פרט זה אינו מפורש ברא"ש אך כ"כ הב"י אך מקורו צ"ב ועי' משנה אחרונה וחזו"א תנינא ס"ח ס"ק י"א] והטעם שחשוב יותר תפיסת ידי אדם כתב הב"י כיון שהיה לו דעת לקבל טיט נחשב יותר לדעת של קבלה ועי' בדברי חמודות אות כ"ח דהיינו משום שהמים מועיל לטיט אך בחזו"א תנינא ס"ח ס"ק י"א תמה ע"ז וביאר באו"א דשאני הכא דידע שהעציץ יכול להישקע לתוך המים וע"ש דלפי זה אם נתמלאו מי גשמים בכה"ג דינו כמשנה ז' שמותר לכפות לר' יהושע ודלא כלבוש שהביא הש"ך בס"ק צ"ה.

**אם היה המים צפין על גביו כל שהו** ופירש הר"ש שלא נשאבו המים ומבואר לפי זה שמים שנמצאים בכלי בתוך המים אינם נחשבים שאובים גם בלי דין השקה דכאן הרי אינם מחוברים לשיעור מקוה כדמוכח בסיפא ואפ"ה אינם חשובים שאובים ועי' בחזו"א תנינא סימן ד' ס"ק י"ח ועי' ברמב"ן ב"ב סה ע"ב "ויש שדוחין דהתם כיון שלא נתלשו ולא נשאבו מעולם כשרין", אולם עי' בריטב"א מכות ד' ע"א "ואין הפרש בזה בין שהם שאובין מן הנהר עצמו בין שנשאבו מבחוץ דסו"ס שאובין הם", וע"ע בתורת הבית להרשב"א שער המים שער ג' דבעינן שיהא במים מ' סאה חוץ ממים שבכלי וזהו ע"ד שיטת הריטב"א [אולם החזו"א תנינא סימן ג' סק"ב נקט בדעת הרשב"א שאפילו בלא נעשה שאובים מ"מ אינם משלימים שיעור המקוה ע"ש] וי"ל שזה תלוי בגדר פסול שאובים שלדעת הר"ש דיסודו מדין מים תלושים י"ל דבכה"ג נחשב שמעולם לא נתלש.

**טעמו של ר' יהושע**

ר' יהושע אומר בין כך ובין כך ישבר בטעמו של ר' יהושע עי' ב"י שהעתיק מהרא"ש שלדעת ר"י אפילו אם אין המים צפין ע"ג לא חשיבי שאובים כיון שמחוברים למקוה וכ"ה בט"ז ס"ק נ"ב וצ"ב במה הוא מחובר למקוה וברא"ש מבואר הטעם כיון שהוא שוכח לא נחשב תפיסת ידי אדם

**משנה ט'**

**תוספתא**

**ר' יוסי אומר זילף בידיו וברגליו ג' לוגין למקוה פסול**

מצינו לכאורה ד' מהלכים בראשונים בביאור הפסול לדעת הרא"ש הל' מקואות ס"ב משמע דאיירי בממלא בחפניו [וצ"ב הפירוש ברגליו] וכ"כ הב"י בדעת הרמב"ם והחידוש שגם החפניים עושה שאובים כאילו נשאבו בכלי ולדעת הרשב"א טעם הפסול משום דבא בידי אדם ולדעת הראב"ד דבפסול של בא בידי אדם ליכא פסול ג"ל איירי הכא שהיה שם מים שכבר נשאבו בכלי והחידוש הוא דלא נחשב כהמשכה ומדברי הר"ש משמע שעצם הזילוף ע"י אדם מחשיבו כשאובים והיינו לדעתו שגדר פסול שאובין הוא משום דהמים תלושים

**הולכין עם הקרקע כשר**

בר"ש מבואר דטעם ההיתר הא משום המשכה ולכאורה אם מתחילה הלכו עם הקרקע מעולם לא נתלש ומדוע צריך המשכה אך ל' הר"ש הוא "שמערה חוץ למקוה והם נמשכים למקוה" ומשמע שמתחילה זילף ולא הגיע למקוה אלא נפל על הקרקע ומשם נכנסו למקוה ולכן כבר נתלשו וצריך המשכה ולדעת הרשב"א והראב"ד במהדורא קמא שהפסול משום דנעשה בידי אדם היה אפשר לומר ג"כ כנ"ל אך לדבריו אין ההיתר מדין המשכה אלא משום דפסק כחו אולם יעוי' ברמ"א סעיף ט"ו "ואם העביר ג' לוגין בידיו וכו'" ומבואר דאיירי בהעביר בידיו ואפ"ה כשר ואמנם כתב שם הש"ך בסק"נ דהיינו כשמעולם לא הגביהו מן הקרקע ועי' לחם ושמלה ס"ק מ"ו שתמה שמה לי שהגביה הרי אפילו בהגביה יש להכשיר מדין המשכה וע"ש שר"ל שיש השמטה ברמ"א ועל זה קאי הש"ך ע"ש ועכ"פ מבואר בש"ך דבכה"ג לא נחשב כלל כנעשה בידי אדם אע"פ שהאדם מעביר בידיו ועי' בשו"ת אגרו"מ יו"ד ח"א סי' ק"כ ענף ה' שביאר "כיון שכל העת מחובר ממש לקרקע לא נחשב דחייתו והולכתו רק כמסייע בעלמא שכשר למקוה", [אולם הב"ח אות כ"ה נקט בדעת הטור דהעביר ע"ג קרקע מדין המשכה הוא וכשר רק ברבייה ע"ש] אולם בלחם ושמלה ס"ק מ"ה אות ד' נקט שהוא גם כן מדין המשכה אלא דקיל יותר כיון דמעולם לא הוגבה מן הקרקע וצ"ב דאם העבירו נחשב כמעשה בידי אדם איזה המשכה יש כאן אך בל' הרמ"א משמע להדיא כדבריו שההיתר מטעם המשכה וצ"ע.

**לגיון העובר ממקום למקום**

בביאור החילוק בין הלכה הקודמת נחלקו הראשונים שהרשב"א בשער המים נקט דהלכה זו איירי בבהמה והיינו ב' הבבות ומש"ה כשר דמעשה של בהמה נחשב נעשה בידי שמים והראב"ד בבעלי הנפש כתב דאיירי שלא בכוונה ולדעתו הויה ע"י אדם שלא בכוונה נחשב שפיר דומיא דמעין [ועי' בב"ח אות כ"א דנקט מדיוק דברי הרשב"א במיוחסות סי' רל"א שכל שלא עשה בכוונה אין בזה פסול של בא בידי אדם והש"ך בס"ק מ"ו העיר עליו שמדבריו מבואר להיפוך מ"מ כתב הש"ך שבכוונה הפכית מודה הרשב"א שאינו נחשב בידי אדם עי' הביאור בקה"י סי' מ"ט וע"ע בט"ז ס"ק כ"ז] והר"ש בתי' הראשון כתב דאיירי בהעבירו ע"ג קרקע ומבואר לפי דבריו שגם בבהמה פסול כל שזילף שלא ע"ג קרקע אך לדעת הר"ש אין הפסול מטעם הויה בידי אדם כי הר"ש אינו סובר מפסול זה אלא הפסול משום שאובים והיינו משום שנתלשו אולם יעוי' ברמ"א סעיף ט"ו וסעיף ל"ט שהביא מהר"ש שהפסול של בא בידי אדם נאמרה גם ע"י בהמה שלא בכוונה וצ"ב.

**פרק ג'**

**משנה א'**

**שני מקוואות שאין בהן מ' סאה**

עי' ברש"ש שיש לפרש דהכוונה שאין בשניהם יחד מ' הסאה ונצאו כשנניהם נתערבו יש ג"ל בפחות ממ' סאה ואפ"ה כשר כיון שכבר נתבטל הג"ל דג"ל אינו פוסל אלא בנפל מכלי א' או באופן שלא הפסיק הראשון עד שהתחיל השני אולם מל' הרמב"ם והשו"ע מבואר שהכוונה שאין בכל אחת מ' סאה ומשמע דא"כ תרוויהו ביחד יש מ' סאה ועי' באליהו רבה דלפי זה לאו דוקא נקטו הטעם משום שלא נקרא עליה שם פסול שכאן בלא"ה כשר דכיון דיש בשניהם ביחד מ' סאה כשר ויש לעיין מדוע כשר הרי כשנתערבו המ' סאה ביחד בב"א נתערבו גם הג' לוגים של שאובים ומשמע שדעת הגר"א דבכה"ג א"א לפסול משום ג' לוגים וכ"כ בשו"ת אבני נזר יו"ד סי' רפ"ז אות ד' אך עי' בחזו"א תנינא סי' ד' סק"ו שהוכיח מלעיל פ"ב מ"ה שבב"א פסול ע"ש וכ"כ בקמא ס"ב סק"א. ועי' בשו"ת מבי"ט ח"ב סי' ל"ו שכ"כ בדעת הרמב"ם שרק במקוה שכבר יש בו מ' סאה אינו פוסל ג' לוגים אבל בב"א פוסל ע"ש.

והנה ביאור הטעם שלא חל עליהם שם פסול כתב המשנה אחרונה דהיינו שכשהיה בתוך כ' סאה נתבטל כיון שלא היה ג' לוגים ולא אמרי' בזה חוזר וניעור כי פחות מג' לוגים אינו כלל איסור שלא גזרו חז"ל אלא על ג' לוגים וזה הכוונה שלא חל עליהם שם פסול אך עי' לחם ושמלה ס"ק מ"ח שהעיר שמהו החידוש בב' מקוואות שהוא כשר והרי אפילו במקוה אחת שנפל ג"ל בב' פעמים ופסק הראשון לפני שהתחיל השני פסול ועי' משנה אחרונה דכאן מיירי שלא הפסיק הראשון עד ששפך השני אך העיר בלחם ושמלה שבב' מקואת פשוט דלא גרע מהפסיק ועכ"פ אין כאן חידוש דין אלא היכ"ת של פסק אך י"ל ע"פ שיטת הראב"ד שבנופל מכלי אחד אפילו פסק יש צירוף ובב' מקואות ליכא צירוף.

וע"ש שר"ל דכאן איירי באמת שגם שני המקואות ביחד ליכא מ' סאה וכנ"ל מהרש"ש אך העיר שמל' הרמב"ם והשו"ע משמע כדברי הגר"א וצ"ב מדוע באמת נקטו הרמב"ם והו"ע בכה"ג ומשמע לכאורה מדבריהם וע"ע חזו"א קמא ס"ב סק"ב ובתורת זרעים עמ' ק"ג.

**ורבי יהושע מכשיר**

הנה כו"ע מודה שג"ל פוסל המקוה ואינו רק שלא מצטרף אלא שנחלקו אם כשחסר הג"ל עדיין בפסולו עומד והיה אפשר לומר שלדעת ר' יהושע הפסול לא חל בגוף המים אלא בהקוואה זו שהקוואה נקרא ע"ש הג"ל וא"כ כל שנחסר מהג"ל ממילא הדר לכשרותו ורבנן סוברים שחל פסול על המים וממילא גם אם נחסר מהג"ל עדיין בפסולו עומד.

**הקושיא מתמורה יב ע"א**

הנה יעוי' בתמורה יב ע"א דתנן דאין השאובין פוסלים אלא לפי חשבון והק' הראשונים מדוע שלא נימא חענ"ן ומצינו כמה תי' בראשונים הרא"ה בבד"ה הוכיח מזה שרק בדרך בישול שייך חענ"ן הרשב"א בתו"ה הביא מהתוס' שהוכיח מכאן כדעת רבינו אפרים שרק בבשר וחלב יש חענ"ן והר"ן חולין סוף פ"ח הביא לתרף דשאני שאובים דרבנן שהקילו והרמב"ן שם קח ע"ב תי' שבאמת מתני' שם קאי כדעת ר' יהושע דמתני' דלית ליה חענ"ן ואנן קי"ל כחכמים דס"ל חענ"ן וכבר תמה הר"ן על כל דברי הראשונים הנ"ל שמבואר בגמ' שמה שאמרו אין מים שאובים פוסלים אלא לפי חשבון קאי על דין אחר לגמרי והיינו שפוסל לפי חשבון כלים דביותר מג' כלים אינו פוסל והמשנה לא איירי כלל בדין חענ"ן [ומש"כ הגידולי טהרה בנחל ס"ק כ"ג צ"ע שמש"כ דמבואר בכל הראשונים דדינא דסעיף מ"ד הוא ק"ו מדין רבייה והמשכה צ"ב שאמנם הכס"מ בפ"ד ה"ח צידד לומר כן ומסברא אינו מובן אך אח"כ חזר בו וכתב להיפוך שלראב"י באמת בעינן רבייה והמשכה ומה שבסעיף מ"ד המשיכו כולו כשר הוא כדעת רבין אמר ר"י ודלא כראב"י]

**ע"כ אין פסולו של חכמים מדין חענ"ן**

ועי' בשו"ת נפש חיה יו"ד סי' ס"ז שכתב לבאר דלכאורה צ"ע מדוע לא הביאו הני קדמונים כדברי הרמב"ן שבמשנה דידן מפורש בדעת חכמים שאומרים חענ"ן וע"כ דס"ל להנ קדמונים כסברת הר"ן דשאני שאובים דאינו שייך לחענ"ן שזהו מעיקר תקנת ג"ל שהג"ל פוסל גם המים ואפילו מוסיף כל מימות העולם ישאר בפסולו והוסיף עוד דהרי בדין חענ"ן כתב הש"ך בסי' ק"ה ס"ק י"ז שאם יצילחו להוציא לגמרי האיסור מן ההיתר יחזור להתירו וא"כ בג"ל כיון שפחות מג"ל חשוב היתר הרי ביצא קורטוב הרי נפרד האיסור לגמרי ושוב ליכא חענ"ן [ויש להוסיף מה שמבואר ברמב"ם פ"ד ה"ח דמה שאמרו שאובים שהמשיכוה כולה כשרה היינו במים שנפסלו מג"ל שע"ז מועיל המשכה בכולו וא"צ רביייה והמשכה ולכאורה הרי סגי בזה להמשיך רק השאובין שבו וממילא נחשב כהוציא האיסור ושוב פקע האיסור מים הכשרים וע"כ דפסול כל המים אינו מדין חענ"ן אלא מעיקר תקנת ג"ל] וע"כ שזהו מעיקר תקנת ג"ל שכל המים נפסלו

ומה שהוכיחו הקדמונים ממתני' דתמורה הוא לפי מה שצידד הגמ' לבאר דאיירי במים שאובים שהמשיכוה ובכה"ג ליכא לתקנת ג"ל מ"מ בעינן רבייה והרי הוא כשאר איסורים הניתרים ברוב ואפ"ה תנן במתני' שאינם פוסלים אלא לפי חשבון הרי להדיא דליכא דין חענ"ן במים שאובים

והנה יעוי' בתשב"ץ ח"א סימן י"ט שהביא מדברי הר"מ בפירוש המשנה "וכשיהיה מקוה שיש בו ל"ח במשל ונפלו בו סאתים מים שאובין והיו בין הכל מ' סאה והוא שיעור מקוה המקוה פסול בלא ספק ואמנם לא נאמר שאלו המים כולם חזרו במדרגת מים שאובין עד שאם נתמעטו ונשאר מהם ג' לוגין מים ואח"כ ירדו גשמים אליו עד שנשלם שיעור מ' סאה שהוא מקוה שלם פסול וכו' ואז יהיה פסול לפי שיש בו מחשבון מים שאובין ג' לוגין וזהו פירוש לפי חשבון בזאת הכונה", ותמה עליו התשב"ץ שבגמ' בתמורה מפורש שאין זה כונת המשנה בלפי חשבון אלא לפי חשבון כלים

**עד שיצא ממנו מילואו ועוד**

צ"ע כיון שלדעת חכמים כל המים הבאים עליו נפסלים מה יועיל מה שיצא מנו מילואו ועוד הרי גם המים החדשים נפסלים ועי' בתשב"ץ ח"א סי' י"ט שביאר שאנו דנים כל מה שיצאו כאילו יצאו לפני שנכנסו החדשים ועי' בבית שלמה יו"ד ח"ג סי' מ"ו שר"ל שכוונתו שכיון שהמים הכשרים דחו הפסולים וסופו לצאת הכל הו"ל כסופו להתפשט האיסור דלא אמרי' חענ"ן ועי' בשו"ת נפש חיה יו"ד סי' ס"ז שביאר ע"פ מה מש"כ הש"ך סי' ר"א ס"ק נ"ז שלא הותר במוציא מילואו ועוד אלא ביצאו המים מאליו ולא במוציא בידים וצ"ב וכתב לבאר שהכוונה שבמוציא בידים הרי המים נחו שם וממילא כבר נפסלו אבל ביורד שם לבד ומוציאו המים הרי מעולם לא נחו המים ונכנסו באופן שסופו להוציא המי שאובים וממילא לא נפסלו [אך ל' האגודה ל"מ כן ועי' בחזו"א תנינא ס"ה סק"ו שביאר כוונת האגודה "וטעמם דדוקא בנתמלא המקוה ושוטף תלינן שהוחלפו השאובין שאין הדבר ניכר כ"כ מי הן היוצאין וי"ל שהאחרונים דוחין את הראשונים אבל כשדולה בכלי אין לתלות שדלה הפסולין"] ועי' בחזו"א תנינא ס"ה סק"ב ביאר שזה קולא מיוחדת על חליפי המים ע"ש

עי' משנה אחרונה שכתב לבאר שמה שחכמים ס"ל שהכל נפסל הוא חומרא בעלמא מגדר מילתא שלא יטבלו בשאובים ולכן סגי במה שנפסל המים שהיה שם בעת נפילה הראשונה [וע"ש שדן מה הדין בנפל למקוה ג"ל בתחילה האם פוסל מים שיפלו אח"כ] ובנפש חיה סי' ס"ז הוכיח שגם המים שנופלים אח"כ נפסלו דאל"כ למה לי מילואו ועוד תיפו"ל שיש מ' סאה מהכשרים ע"ש אך יש לדחות שכל זמן שיש הג"ל ודאי הכל פסול שבזה גם ר"י מודה וכל הנידון לאחר שיצאו הג"ל

**ג"ל מהתערובת נפלו למק"א**

הנה לדעת חכמים שכל המים פסולים ואפילו אם נחסר מן הג"ל יש לעיין האם נעשו כשאובים גמורים ויפסלו ג"ל מתערובת אלו למים אחרים ועי' בגידולי טהרה נחל ס"ק כ"ג שלפי דרכו כתב שרק הרמב"ן הוא יחידאה בזה שלדעתו שייך בזה חענ"ן ופוסל שלא לפי חשבון אבל לדעת שאר הראשונים ודאי לא נפסלו ואינו אוסר תערובת ועי' לחם ושמלה ס"ק מ"ט שכתב לאסור בזה מפשטות ל' הרמב"ם בפ"ה ה"א שכתב "נפסל הכל ונעשה שאוב" ולכאורה כן מבואר להדיא בדברי הרמב"ם בפ"ד ה"ח שכתב שהמשיכוה כולה כשרה איירי כגון שכבר נפסל בג"ל ומבואר שצריך לזה דין המשכה כדי להכשיר המים שכבר נפסלו. [והטעם שמועיל לזה המשכה עי' בישועת דוד ח"ד סי' י"ח מש"כ לבאר בזה]

הנה יעוי' בתוספתא שתי בריכות של ארבעים וכו' שאני אומר שלמו וכו' וצ"ע כיון שתחילה נפלו לתוך מקוה הראשונה נמצא שכבר נפסל מקוה ראשונה ושוב מה מועיל שליכא ג' לוגין ממים השאובים הרי כבר נפסלו כל המים ומוכח לכאורה שמים שנפסלו בג"ל אינם חוזרים ופוסלים בג"ל אולם יעוי' בחזו"א קמא ס"ב סק"ג שהראשונה מעולם לא נפסל מחמת הג"ל כיון שרק עבר דרכה ולא שהה שם שעה אחת ויש שכתבו לדחות שבלא"ה כבר כתב הר"ש דהתוספתא קאי בדעת ר' יהושע.

**ביאור התוספתא**

"שאני אומר שלמו ארבעים סאה" צ"ע נהי דליכא ג"ל מ"מ הרי גם פחות מג"ל אינו מצטרף להשלים שיעור מקוה כלק' פ"ז ועי' חזו"א ס"ב סק"ג שתי' "שאני הכא דלא נפלו מכלי למקוה אלא בצדה ואח"כ נפתקו לבריכה זו", וע"ע באבני נזר יו"ד סי' רע"ז שכתב ליישב באופן מחודש ע"ש.

"ונפתקו ובאו לחבירו כשר" בגידולי טהרה ס"ק כ"ג שהכוונה שכל הכ' סאה עבר לכ' השניים וקמ"ל כיון שנתערבו ג"ל בב"א עם מ' סאה כשר [עי' בדבריו בס"ק י"ח] ואם נחלק המחיצה שנשאר במקומו בזה גם לר' יהושע פסול ובלחם ושמלה ביאר כדבריו בהך דנפתקו אך ר' יהושע לשיטתו כש"כ הר"ש ולכן אינו פוסל אלא לפי חשבון משא"כ לדעת ר' יוסי ומה שאמר ר"י אם ניטלה המחיצה פסול אינו ציור נוסף אלא לבאר שכל שנתערב ע"י נטילת המחיצה יש לפסול ואין להכשיר אלא אם נתערב מתחילה ע"י הג"ל.

הנה כל זה לפי מה שנקטו דנפתקו פירושו שנתערבו לגמרי אולם עי' במאירי שכתב "ונתפקו ובאו מהם לחבירו ר"ל מקצתן" וכ"כ החזו"א קמא ס"ב סק"ד ולשיטתו שנקט שם בסק"ב דבבאו בב"א פסול.

**אבל רואה אני את דברי ר' יהושע וכו'**

גירסת הר"ש שיש בו מ' סאה וצ"ב מה החידוש אולם לפנינו הגירסא שאין בו ועי' בלחם ושמלה ס"ק מ"ט מה שביאר בזה.

**משנה ג'**

**עד שיתחשב**

עי' ראב"ד בעלי הנפש ס"ג ה"ו מש"כ לחלק בין משנה וב' דקתני עד שיצא מילואו ואילו כאן תני עד שיתחשב ועי' מש"כ בדבריו הש"ך בס"ק נ"ו ובחזו"א תנינא ס"ה סק"ו.

**משנה ד'**

**מכלי אחד וכו'**

צ"ב מה שייר צירוף מכלי אחד ועי' בא"ר שהכוונה כצרצור שנופל מהרבה מקומות ואפ"ה מצטרף ואמנם דהיה אפשר לומר ע"פ המבואר בראב"ד בבעלי הנפש ס"ג ה"ו שמכלי אחד מצטרף אפילו בכמה פעמים והיינו דלא כב' כלים דבעינן שיתחיל השני לפני שפסק הראשון ועי' ביאור הגר"א סק"נ שכדברי הראב"ד משמע במשנה [ובעיקר דברי הראב"ד תמה בגולת עליות דא"כ נימא כן גם בט' קבין לבעל קרי וזה לא ניתן להיאמר ע"ש]

ועי' חזו"א תנינא ס"ד סק"ט שכתב שדברי הראב"ד הם אפילו כשאין בכל שפיכה לוג ומ"מ בעינן שיהא כל המים בתוך הכלי אבל בחוזר וממלא חשוב כב' כלים [וכ"כ בגולת עליות] וע"ש שדן באופן שכבר הניח הכלי וחוזר ומגביהו האם נחשב כב' כלים.

**משנים ושלשה**

הנה יש לעיין בביאור הטעם דאינו מצטרף מד' כלים מדוע בעינן כלל צירוף [מדברי המהרי"ק בשורש נ"ו מבואר שגם לר"ת שג"ל מתחילה פוסל מה"ת תלוי בדין צירוף ע"ש] וי"ל דבלא"ה בטל ברוב או די"ל דבעינן כינוס של ג"ל שיש בו שיעור רחיצה כדי לפסול כל הקואה והיינו משום שהקוואה נקראת ע"ש הג"ל וכל שליכא ג"ל ביחד אינו הקוואה אחת ועי' להלן בזה.

**נפל פחות מלוג**

עי' רש"י בתמורה יב ע"ב דמבואר שאינו מצטרף אלא בנופל מכל כלי לוג וכן מבואר בבעלי הנפש להראב"ד וברשב"א בשער המים ועי' בגולת עליות דלא סגי במה שיש בכל כלי לוג אלא דבעינן שישפך מכל כלי לוג [ועי' ב"י עמ' רנ"ה מה שצידד לדחות בכוונת רש"י] ולפי זה ליכא כלל דין של צירוף ג' כלים ועיקרו דבעינן לפחות לוג ולכאורה מעלת לוג אינו משום שלוג הוא דבר חשוב שהרי מצינו בט' קבין מצטרף בג' כלים ומשמע א"כ שעיקרו תלוי במה שהוא שליש הכמות ששליש הכמות יחסי הוא שיעור חשוב לצרפו אולם יעוי' בראב"ד בעלי הנפש "ואני תמה על בעל קרי למה אמרו בו שנים ושלשה כלים ולא ארבעה ואפשר מפני שאין פחות מג' קבין נראין כטבילת הגוף ומש"ה אינם חשובין להצטרף".

**אבל אם נתכוין לרבות**

עי' ברמב"ם שהכוונה על מי המקוה והיינו שמתכוין להרבות המים אולם בתוי"ט הביא ממהר"ם שעל הג' לוגין קאי שבשעה שהתחיל להטיל הג"ל היה בדעתו להטיל ג"ל [עי' חזו"א ליקוטים סימן ה' במוסגר דלא סגי במה שיודע אלא דבעינן שיהא לדעתו] וכ"כ הראב"ד בבעלי הנפש ס"ג ה"ו [וכ"מ לכאורה בדברי הרשב"א בשער המים שער ו' וע"ש דמבואר מדבריו שאם היה דעתו לרבות בין ב' לג' ובין א' לב' לא פסק ג"כ מועיל ואמנם דבריו בקצר משמע שפירש כהרמב"ם ועי' בית אליהו סימן כ' אות ו' שלדעת הרשב"א יש ב' דינים שדעתו לרבות של המשנה הוא כפירוש הרמב"ם וזה מועיל אפילו על קורטוב ואילו דעתו לרבות של הראב"ד הוא מסברא ומועיל רק לצרף הלוגים ע"ש] וכן נקט הטור הנה לפי דבריהם הסברא בזה הוא דבכה"ג מתאחד הג"ל אפילו כשלא נפלו ברצף והיינו דיש ב' אופנים לצרף הג"ל או ע"י התחיל עד שלא פסק או ע"י דעתו מתחילה על כל הג"ל אבל לדעת הרמב"ם צ"ב הסברא ובגולת עליות נקט שהוא גזירה דרבנן מאחר שרצה להשלים המקוה עם מים אלו גזרו עליו לפסול כולו ולפי זה אינו שייך כלל לדין צירוף אלא דבכה"ג פסלו אפילו בלי צירוף.

אולם בביאור הגר"א על המשניות ביאר הטעם בדעתו לרבות שאוסר שהוא משום דעיקר הטעם דבעי' צירוף לג"ל הוא כדי שלא יתבטל ברוב וכל שמתכוין לרבות כיון דניחא ליה באותו משהו לא בטיל. אך זה תלוי בהנ"ל אם טעם הצירוף כדי שלא יתבטל.

**השופך מד' כלים למקוה ריק**

יש לעיין השופך מד' כלים למקוה ריק האם מצטרף או לא ומן הסברא ודאי מצטרף כיון שכעת יש ביחד ג"ל לפני הגעת מי המקוה וכ"כ החזו"א בתנינא ס"ד סק"ט "ונראה דדוקא בסוף אין פוסל בהפסק אבל בתחילה פוסל אפילו בהפסק דכשבאו פחות מלוג על המים לא גזרו [הואיל] וכבר נתבטל ברוב [וכ"כ הטעם באבני נזר יו"ד סי' רפ"ז סק"ב] אבל בתחילה כיון שיש כאן ג"ל שאובין מצטרפין" אולם בליקוטים ס"ה וסימן ז' נקט שאין לחלק ע"ש ועי' בספר תורת המים סי' כ"ו שכתב לבאר בזה דהנה בעיקר דין שאובין נתחדש שאע"פ שלכאורה היה מן הראוי שיפקע השם שאובין ותלושים לאחר ששפכם לתוך הקרקע אפ"ה נשאר עדיין כמים תלושים ומים שבכלים ונמצא א"כ דעיקר פסולו הוא מחמת שבתלוש היה כינוס הפוסל אבל מה שהשאובים הם מכונסים בקרקע המקוה אין זה סיבה לפסול דאדרבה זהו כינוס הכשר למקוה.

**פרק ד'**

**משנה א'**

**אחד המניח ואחד השוכח**

כתב הטור בסי' ר"א סעיף מ"א "המניח כלים תחת הצינור לקבל מימיו שיפלו מהם לתוך המקוה וכו' אבל אם לא נתקשרו וכו' מבואר בטור שגם בשעת פיזור עבים עניח הכלי כדי לקבל המים שיפלו למקוה ואפ"ה לא נחשב כשאובים מדעת ומשמע דהיינו טעמא משום דכדי לפסול משום שאובין בעינן תפיסת ידי אדם ולכן בעינן שהמילוי יעשה על ידו ורק בהניח הכלי במקום שסוף המים לבוא חשוב כנעשה המילוי על ידו

אולם לכאורה מדברי רש"י בשבת משמע שבשעת פיזור עבים אינו חושב כלל על הגשם ולכן נעשה המילוי שלא מדעת אבל המניח תחת הצינור בשעת פיזור עבים שיתמלא י"ל שחשוב מילוי לדעת [אך הב"י הביא דברי רש"י על הטור ומשמע דלא פליגי] ועי' ביאור הגר"א ס"ק ע"ה שכבר עמד על מחלו' זה.

**דין שוכח במעין**

עי' ש"ך ס"ק צ"ב שבמעיין לא שייך דינא דשוכח כיון שהכל נמצא במקום שבהכרח עובר ממילא חשוב כלדעת ומשמע שאע"פ שאין רצונו לזה כיון שיודע שיכנסו המים חשוב כלדעת [ועי' דברי חיים סעיף ל"ג] וכבר נתבאר לעיל שכן מבואר ברשב"א בשער המים שער ז'.

**האם מותר לכפות**

הנה לדעת הרא"ש התבאר שרק במניח לנגבן מתיר ר"י לכפות כיון שלדעתו לא חשוב כלל תפיסת ידי אדם אבל בסייד שהשאיר הכלי בבור מודה ר"י שאסור לכפות כיון שיש קצת תפיסת ידי אדם כיון שהיה בדעתו ישאבו ממי המקוה משא"כ כאן ששכח הרי בטל מחשבתו הראשונה לגמרי.

**משנה ב'**

**אם יש לה ליזבז**

עי' בר"ש שרק ביש בה לבזבזים מד' רוחותיה פוסל ולא ביש לה מג' אולם הב"י הביא מהרוקח שגם בג' לבזבזים פוסל וראוי לבאר הנידון בזה שהרי באופן הפשוט הרי בכה"ג אינו מקבל כלום ואין לך כלי נקוב גדול מזה ולא שייך כלל שיחשב שאובים ועי' חי' רא"ל מאלין סי' ע"ג עמ' ר"ה מה שביאר בזה. [וע"ש סי' ע"א "ועיקר החילוק בין שלש רוחות לארבע רוחות הנאמר במקואות הוא בכלי הנעשה סתמא דכלי הנעשה מגופף מארבע רוחות בעשייתה זו של ארבע לבזבזים מיקרי שעומדת לקבלה אף שאין זה עיקר תשמישה אבל ארבע דפנות גופא מיקרי עשוי לקבלה מצד המציאות של סתמא אבל טבלא של שלש רוחות אין זה בעשייתה שתהא עומדת לקבלה וכו' והרוקח פליג וס"ל דאף טבלא של שלש רוחות הוי עומדת לקבלה"]

**פוסלת את המקוה**

כתב הרשב"א בשער המים שער ה' דמתרי טעמי צ"ל דכאן מיירי שהניח הכלי כדי לקבל המים חדא דאל"כ הו"ל כדין השוכח דלא נעשו שאובין ועוד שאפילו כלי העשוי לקבל פירות כל שאינו עשוי לקבל מים אינו פוסל את המים משום שאובין [ולכאורה יש נפק"מ ביניהם באופן שיודע שיכנסו להם מים ולא התכוון לזה שאילו מצד דין שוכח ליכא כמו שנתבאר לעיל מדברי הרשב"א שהניח לנגבן בשעת קישור עבים פוסל אע"פ שאינו מתכוון לקבל המים דאדרבה הניחם לנגבן כיון דסו"ס יודע שיכול לרדת גשם אבל בכלי שאינו עשוי לקבלת מים לא יחשב שאובים דסו"ס לא התכוון לקבל] והוכיח כן הרשב"א ממה ששק אינו פוסל משום שאובין [וצ"ב הראיה דשם אינו מקבל מים מחמת נקביו] וכ"כ במאירי [ועיקר יסוד זה דבעינן נעשה לקבלה כתב ג"כ הראב"ד בבעלי הנפש סימן ד']

וע"פ זה ביאר הרשב"א מה דתנן בתוספתא נתנה לידוח אינו פוסל ואילו במשנה תנן זקפה לידוח [ועי' מש"כ בזה במאירי בב' אופנים ובחזו"א קמא ס"ה סק"ג] ולהנ"ל א"ש דהמשנה מיירי באופן שנתנה לקבל המים דחוץ מה שרצה שהמים ישטוף הלכלוך רצה שהמים יכנס דרכו למקוה ואילו בתוס' איירי שאינו רוצה רק לשטפו וכיון שאינו עשוי לקבלה אינו פוסל משום שאובים [ומשמע שאילו מצד שוכח חשוב שאובים והיינו כנ"ל כיון שידע שיכנסו המים אע"פ שלא התכוון לקבלה]

**הויה בדבר המקבל טומאה**

אולם הרא"ש כתב דע"כ במשנה הטבלא לא הועיל להעביר המים למקוה דא"כ היה פסול אפילו בזקפה לידוח משום הויתו ע"י דבר המקבל טומאה ועי' בחזו"א תנינא סימן ח' סק"ב שנתקשה בדברי הרא"ש וע"ש שר"ל שכל דברי הרא"ש הוא בכלי שאינו מקבל ונמצא שכל מה שנחשב הויה בדבר המקבל טומאה הוא מחמת העברת המים דרכו וע"ז מועיל מה שבין כך היה עובר דלא נחשב הויה בדבר המקבל טומאה אבל בכלי שיש בו קיבול ונמצא שקיבוץ המים נעשה ע"י דבר המקבל טומאה בזה לא יועיל מה שבין כך היו המים נכנסים למקוה כדי להכשירו דסו"ס כעת קיבוץ המים נעשה ע"י הדבר המקבל טומאה ובזה מתיישב מש"כ הר"ש בפ"ב שיש לפסול כל שאובין מדין הויה בדבר המקבל טומאה וכבר הובא לעיל לדון בזה הרי מבואר בזבחים כה ע"ב [עי' רא"ש הל' מקוואות סימן י"ב ובלחם ושמלה סוף ס"ק ל"ט ובשו"ת שבסו"ס מנחת יעקב ס"ג] שכל שיש אויר בין הכלי למקוה כשר וא"כ בשפיכה מכלי למקוה יש בדרך כלל אויר [דרק בשופך לתוך אויר המחיצות נחשב כאין אויר ביניהם עי' מי השילוח ריש סימן ג'] וא"כ אמאי תפסל אך להנ"ל א"ש שדברי הגמ' בזבחים שאויר מכשיר אינו אלא בעבר כלי שאין לו קיבול אבל כל שיש לכלי קיבול נחשב הויה בדבר המקבל טומאה בכל גווני.

ובעיקר דברי הרא"ש עי' בלחם ושמלה ס"ק ל"ט שלדעת הרמב"ם שפסול הויה בדבר במק"ט ליכא אלא במעין ליכא להוכחת הרא"ש וא"כ לדעתו י"ל שפסול בכל גווני.

**זקפה לידוח**

בר"ש כתב הטעם משום שאינו עומד בדרך קבלתה והיינו שאפילו אם מקבל קצת מ"מ כדי לפסול משום שאובים בעינן שהכלי יעמוד בדרך קבלתה אך הב"ח באות ל"ז כתב שהכוונה שהניחו על צד השני שאין לו שום לבזבז דאילו זקפהה על הצד שיש לה לבזבז כיון שהמים עוברים הלבזבז נעשו שאובים ע"ש. [ועי' בחי' רא"ל מאלין ח"ב סי' ע"א]

הנה יעוי' ל' הרמב"ם בפ"ו ה"ה שכתב הטעם "שהרי לא עשאה לקבל" וכתב בשלטי גיבורים ב"ב סה ע"ב [לה ע"ב מדפי הרי"ף] שמשמע מדבריו שרק בכלי שאינו עשוי לקבל ובעינן המחשבת קיבול כדי לאשוויי לשאובים ע"ז מועיל מה שזקפה לידוח שאינו נחשב כנעשה לקבל אבל בכלי העומד לקבלת מים אינו מועיל זקפה לידוח [אולם בשיירי כנה"ג סי' ר"א סק"ל חולק על השלט"ג ולדעתו גם הרמב"ם מפרש כהר"ש]

**משנה ג'**

**החוטט בצינור לקבל צרורות**

עי' בר"ש דבחקקו ולבסוף קבעו איירי דבלא"ה אינו כלי אולם מדברי הרמב"ם בפירוש המשנה משמע דסגי במה שחקק הצינור בתלוש אע"פ שחטט בו במחובר עי' ב"י סי' ר"א סעיך ל"ו [אלא דע"ש שבספר היד חזר בו] והאריך בזה באו"ש פ"ו מהל' מקואות ה"ו וכן מבואר בתוס' ב"ק סז ע"א ד"ה צנור [עי' הו"צ בש"ס עוז והדר אות ג'] ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' ר"א שכן מבואר במרדכי קידושין רמז תק"ס ועי' בחי' ר' לייב סימן ע"ד שביאר הטעם שהרמב"ם חזר בו בספרו הוא משום שטעמו של הרמב"ם בפירוש המשנה הוא משום שפשוטי כלי עץ מקבל טומאה עכ"פ מדרבנן ולכן נחשב כהיה עליו שם כלי בתלוש [אע"פ שלגבי שאובים אינו פוסל] אבל בספר היד חזר בו דס"ל דפשוטו כלי עץ טהורים אפילו מדרבנן ולכן לא נחשב כהיה לו שם כלי בתלוש [וע"ש בחת"ס מש"כ לבאר דברי הרמב"ם בפירוש המשנה גם אם ליכא טומאה בפשוטו כלי עץ] אבל בכלי מתכת שגם פשוטיהם טמאים שם לכו"ע סגי במה שהיה לו שם כלי בתלוש אפילו שלא היה מקבל ע"ש.

**מדוע לא נחשב כלי הנעשה לשמש קרקע**

הנה על מש"כ הר"ש דכאן איירי בחטטו ולבסוף קבעו עי' משנה אחרונה שהק' דכיון שהכלי נעשה לשמש במחובר אינו מקבל טומאה וא"כ מדוע פוסל משום שאיבה ואין לומר שאע"פ שאינו כלי לקבלת טומאה מ"מ לגבי שאיבה פוסל דהא חזינן שבקבעו ואח"כ אינו פוסל משום שאיבה וע"כ דאינו נחשב ככלי קיבול אלא כחריץ שבקרקע וכ"כ בלחם ושמלה ס"ק ס"ו אך לכאורה יש לחלק שבקבוע בקרקע נחשב חריץ בקרקע משא"כ בנעשה לשמש הקרקע במציאות יש בו קיבול ואינו אלא שע"פ דין לא חשוב כלי וזה אינו מועיל לשאיבה וכ"כ בשו"ת נובי"ת יו"ד סי' ק"ט וע"ע חי' רא"ל מאלין ח"ב סי' ע"ב.

**לקבל צרורות**

עי' בר"ש דהיינו שמקבל הצרורות כדי שלא יעכב הילך המים וכ"כ הרמב"ם ומבואר שאע"פ שאין לו צורך בצרורות אלא למנוע הילוך המים חשוב כלי קיבול ועי' במשנה אחרונה שהעיר מהמבואר ברש"י שבת סו גבי קב הקיטע דמה שמקבל בו שוקו לא נחשב כלי קיבול כיון שאינו עשי לטלטלו על ידו ותי' דשאובים שאני

אולם יעוי' בראב"ד בבעלי הנפש שביאר שהוא עשוי לקבל העפר כדי להחזירם לגגו וכתב החת"ס בשו"ת סוף סימן רי"ד דהיינו משום שלדעתו קבלת צרורות המעכב ההילוך לא נחשב עשוי לקבל.

**בשל עץ כל שהן**

בטעם החילוק בין עץ לשל חרס עי' בט"ז ס"ק מ"ד דשל עץ כיון שראוי לחקוק בו יותר הוה כאילו חקק כבר וכ"כ בפרישה ס"ק מ"ב ובחיבור לטהרה כלל ד' אות י' העיר דלכאורה זה תלוי במחלו' ר"מ וחכמים אם חוקקים להשלים ועי' בחזו"א תנינא ס"ז ס"ק י"א שכונת הט"ז לסברת הגהת מרדכי סוף קידושין שבכלי עץ המים יתחלחלו עד שיתרחב לקבל רביעית ואע"ג דהשתא אינו מקבל רביעית מ"מ ניחא ליה בקבלת מימיו כדי שיתרחב הנקב.

אולם יעוי' בדברי הראב"ד בתשובות ופסקים [העתיקו בהגהת לנפש תדרשנו על בעל הנפש סימן ג' הערה כ"ז] "וטעם ההפרש הזה נ"ל מפני שפירש הכתוב תוך לכלי חרס ולא פירש לכלי עץ אלא מהקישא דשק ילפי' דבעינן ביה בית קיבול הילכך לגבי כלי חרס לא חשוב בית קיבול עד שיהא בו כדי רביעית ובכלי עץ כל שהוא".

אולם יעוי' בר"ש כאן ובמס' כלים פ"ב מ"ב שהק' מהמבואר שם דבדקין שבכלי חרס חשיב כלי בכדי סיכת קטן שהוא פחות מרביעית ותי' [במס' כלים] דלקבל צרורות שאני ולכאורה הכוונה שאינו כ"כ עשוי לקבלה כיון שאין לו צורך בצרורות ואינו אלא למנוע הילוך המים ובכה"ג צריך קיבול גדול ובגולת עליות תי' דשאני הכא שעיקר הכלי אינו עומד לקבלה ורק החקק עומד לקבלה לכן צריך שיעור גדול ועכ"פ כל זה דלא כהראב"ד שזה שיעור בכלי חרס דצריך רביעית לחשיבות תוך.

ולגבי צנורות משאר מינים עי' באחרונים שדנו בזה [שו"ת חת"ס יו"ד סי' ר"א חזו"א תנינא ס"ז ס"ק י"א] ולכאורה הדבר תלוי בטעמי הדין.

**האם כל הצינור עושה שאובים**

הנה בעיקר מה דמבואר במשנה שכל שיש לצינור בית קיבול נעשו המים שאובים יש לעיין הרי לכאורה רק החקק חשוב בית קיבול וכן משמע ברא"ש הל' מקקואות סימן ו' "ומים העוברים על הגומא הוו שאובין" וכ"כ בתשב"ץ ח"ב סי' נ"ו "מפני שהמים קודם שירדו למקוה הם נעשים שאובים באותו בית קבול" ועי' בש"ך ס"ק ע"ז שהק' דא"כ ליתכשר בהמשכה כיון שמגיעים למקוה דרך שאר הצינור שאין להם שם מקוה ותי' דכאן מיירי שבא להביא מים למקוה שאין שם רוב מים כשרים דשאיבה שהמשיכוהו אינו כשר אלא ברבייה אך עי' בחזו"א קמא ס"ה סק"ג שתמה הרי המים העוברים על החקק מועטים הם ונמצא דרוב מן הכשר.

ועי' בנקה"כ שחזר בו וכתב ע"פ לשון הטור "נעשו כולו על ידה כלי וכל המים שעוברים עליו חשובין שאובין" ומבואר שע"י החקק נחשב הכל ככלי קיבול [וע"ש בב"ח ובשלטי גיבורים ב"ב לה ע"ב] אך הדברים צ"ב מדוע שיחשב כולו ככלי קיבול ועי' באבני נזר יו"ד סי' ר"פ שר"ל שאין הכוונה שנעשה כל הצינור כבית קיבול לעשות שאובים אלא שודאי עיקר הכלי קיבול אינו אלא הגומא אלא כדי שלא יקשה קו' הש"ך שיחשב כהמשכה לזה תי' הטור דמ"מ שאר הכלי לא עדיף מאחורי כלים דאע"פ שאינו עושה שאובים מ"מ אינו מועיל להמשכה וכדבריו כתב נמי בגידולי טהרה נחל סק"ל אך בביאור דברי הטור כתב שכוונתו דשאר הכלי נחשב ככלי לגבי קבלת טומאה ופוסל מדין הויה בדבר המקבל טומאה או לעניין שאם לאחר שקבעו בקרקע המשיך לחטוט בכולו נחשב כחטטו ולבסוף קבעו כיון שהיה לו שם כלי בתלוש.

הנה במשנה תנן ירד לתוכו עפר ונכבש כשר ומשמע בשו"ע סעיף ל"ו דהיינו משום דאז נתבטל שם כלי קיבול כיון שהוא סתימה גמורה ועי' ברמב"ן ב"ב סה ע"ב שדעת היראים דבעינן שיבטלו בידים ולכאורה אם בעינן שהמים יכנסו לגומא כי להיפסל א"כ גם בלי שנחשב כסתימה סו"ס לא נכנס לכלי ולא נעשו שאובין וי"ל דאיירי בכלי שצריך קיבול רביעית ונסתם חצי שעדיין מקבל.

**היו צרורות מתחלחלים לתוכו**

עי' מרדכי קידושין סי' תק"ס שכתב "ואם היו המים מתחלחלים בתוכו פסול בכל שהו" וביאר בשו"ת חת"ס יו"ד סי' ר"א שגרס במתני' מים מתחלחלים והפירוש שכל שנתחלחלו מים ועשו נקב נחשב ככלי קיבול והר' שמעיה שם חולק עליו אך גם הוא גורס כהמרדכי אלא שלדעתו מים מתחלחלים הוא המשך מתחילת המשנה שאם עשה בעץ כל שהוא ומים מתחלחלים לגמור הנקב הרי זה פוסל וכתב החת"ס דקשה להלום דבריו בל' המשנה

**סילון שהוא צר מכאן ומכאן**

עי' בפירוש המשנה להרמב"ם שמבואר מכאן יסוד גדול שאפילו כשיש לו כלי קיבול כל שלא נעשה לקבלה אינו עושה שאובין ועי' ב"י [עמ' ע"ר] שתמה לפי זה על מה שכתב בהגהת מרדכי סוף קידושין שצינור שנרקב ונעשה בו חטטים פוסל משום שאבה הרי כיון שלא נעשו לקבלה אינו נחשב כלי קיבול לגבי שאובים וכמבואר במתני' וע"ש מה שצידד ליישב דעתו ואמנם בדברי חיים סעיף ל"ה ר"ל שכל מה שהתיר הב"י הוא בנעשה מאליו או ע"י אדם למטרה מסוימת כההיא דסילון רחב [שנעשה לצורך המים שיעברו או לנוי כש"כ הראב"ד והתשב"ץ] אבל בנעשה בידי אדם שלא למטרה מסוימת חשוב כלי קיבול ופוסל וכ"כ הרב השואל בשו"ת בית שלמה יו"ד ח"ג סי' ס"ו [וע"ע מהרש"ם ח"ג ס"ע] אולם בשו"ת תשב"ץ ח"ב סי' נ"ו מפורש שגם בנעשה ע"י אדם שלא בכוונה כשר כיון שלא נעשה לקבלה ע"ש.

נעשה מאליו וניחא ליה

הנה במרדכי שם הובא דעת ר' שמעיה שבבית קיבול שנעשה מאליו אפילו בניחא ליה לא חשוב כלי ותמה ע"ז החת"ס בשו"ת יו"ד סי' ר"א מדוע לא סגי במה שניחא ליה וכן תמה החזו"א תנינא ס"ז ס"ק י"ג וע"ש שכל שלא ניחא ליה לא צריך להגיע לדין שכלי שלא נעשה לקבלה לא חשוב כלי אלא תיפו"ל משום דין שוכח וכ"כ בשו"ת תשב"ץ ח"ב סי' נ"ו אך לכאורה להנתבאר מדברי הרשב"א בשער ז' כל שיודע שיכנסו שם מים נחשב כמניח ולא כשוכח ולכן בעינן דווקא לדין לא נעשה לקבלה.

ועי' בבית שלמה יו"ד ח"ג סי' ס"ו שר"ל שגם ר' שמעיה מודה בניחא ליה דנעשה כלי מכאן ולהבא ועיקר דבריו לומר שלא נעשה למפרע כלי וע"ע בתשורת ש"י מהדו"ת סי' ר"ב.

**סילון כפוף**

הנה יעוי' ברמב"ם בפ"ח ה"ז שכתב "שאין הסילונות פוסלין את המקוה" והק' הראב"ד מדברי התוס' דקתני ואם היה הסילון כפוף כל שהוא פוסלו ואף דמצינו במשנת כלים שאפילו בכפוף כל שאינו עשוי לקבלה טהור הני מילי לגבי טומאה אבל לגבי שאובים כל שראוי לקבלה פוסל ותמה עליו הכס"מ ממשנתינו דסילון רחב באמצע אינו פוסל וע"כ לומר דהתוס' מיירי כשעשאו כפוף ע"ד לקבל ואמנם באמת הראב"ד בעצמו בבעלי הנפש ס"ד ה"ב כתב שאינו פוסל משום שאובים אלא בכלי שעשוי לקבלה אך בס"ג הי"א לאחר שהביא דין המשנה של סילון רחב באמצע שמותר כיון של נעשה לקבלה כתב "אבל אם נכפף הסילון מעט ההוא ודאי פוסל שלכך נכפף כדי לקבל והכי אי' בתוס' מקואות פ"ה ה"ד" ולכאורה זה סותר מש"כ בהשגות. ובחי' רא"ל מאלין סי' ע"ג הוסיף לתמוה שאם דעת הראב"ד דיש לפסול אפילו בלא נעשה לקבלה [ומתני' דסילון רחב יישב כמו שצידד הב"י לדעת המרדכי שבכה"ג אינו יכול לקבל ע"ש] א"כ מדוע לא השיג הראב"ד על הרמב"ם בפ"ו ה"ב

**ביאור הגידולי טהרה**

ועי' בגידולי טהרה בתשובה סימן ט' דצ"ל דאיירי באופן שעיקר תשמישו להוליך המים אך לפעמים משמש גם לקבלת מים ולעניין טומאה אזלינן בתר רוב תשמישו משא"כ לגבי שאובים דסגי גם בתשמיש עראי וכה"ג כתב בקה"י טהרות סימן נ"ד [וע"ע בהגהת לנפש תדרשנו על הבעלי נפש אות ל"ב]

**ביאור העצי ברושים**

ועי' חי' רא"ל מאלין שם שכתב שהוא דוחק גדול ולכן כתב לפרש שהראב"ד בא לחדש שבשאובין התחדש סוג חדש של עשוי לקבל שסילון כפוף אף שלא נעשו שהמים ישארו שם אבל כדי לעבור למק"א מ"מ כעשה הכיפוף כדי שמה שהמים יתעכבו שם יגרום שע"י זה יכנסו למקוה נחשב כעשוי לקבלה לגבי דין שאובים [ויסוד דבריו בשו"ת עצי ברושים (להגר"ש הכהן מוילנא) ס"נ עמ' 92. ובחי' רא"ל שם סי' ע"א העתיק את לשונו]

**ביאור הגר"ח**

ועי' בחי' ר"ח הלוי פ"ו ה"ד שביאר דעת הראב"ד שאע"פ שכדי לפסול שאובין בעינן שיהא נעשה לקבלה אבל כדי לטבול בתוכו יש לפסול כל כלי דסו"ס אנו נחשב מים שבקרקע וע"ש גליונות החז"א.

**ביאור הגר"א בהיתר סילון רחב**

הנה אמנם בעיקר ההיתר של סילון שהוא רחב באמצע כתב הגר"א בא"ר שהיתר הוא רק מן הצד אבל בקרקע הצינור כל שעשאו בידים אע"פ שלא לשם קבלה הרי זה פוסל ועי' בחי' רא"ל מאלין סי' ע"א עמ' קצה מש"כ בביאור דבריו.

**משנה ד'**

**מים שאובים ומי גשמים שנתערבו בחצר**

הנה נחלקו הראשונים בביאור דינא דמתני' דבר"ש הנדפס נקט שהוא תנא שלישי לא ראב"י ולא רבנן ולדעתו לא הותר המשכה אפילו ברבייה אלא בנתערבו מים לפני כניסתו למקוה ודעת הרא"ש שזהו שיטת ראב"י לפני חזרתו ומעלת נתערבו כפשוטו הוא צירוף של המשכה וביטול ברוב לפני כניסתו למקוה אך מדברי החזו"א קמא ס"ב סק"א וס"ה סק"ג מבואר שאינו כל מדין המשכה אלא סגי מה שנתבטל ברוב חוץ למקוה

והר"ש בכת"י נקט דמתני' ראב"י הוא דס"ל דרבייה והמשכה כשר אלא דהמשנה איירי כשאין במקוה כ"א סאה ולכאורה לפי דבריו נתערבו לאו דווקא ואינו אלא היכ"ת שיהא רבייה הנה כל זה לפי דעת הר"ש דס"ל לעיל פ"ב מ"ט [כמו שמוכח לפי פירושו שם] שאין צריך שיהא דווקא רבייה לפני ההמשכה אולם הכס"מ בפ"ד ה"ח נקט בדעת הרמב"ם דבעינן רבייה קודם ולכן ביאר דכאן איירי שלא היה כ"א סאה במקוה ולכן לא הותר אלא באופן שנתערב חוץ למקוה ומדברי הכס"מ משמע דלא סגי ברבייה והמשכה אלא דבעינן רוב מקוה והיינו כ"א סאה וכבר דן בזה הלחם ושמלה ס"ק ע"ה וע"ש מה שהוכיח משו"ת תשב"ץ ח"ג סי"ב

**האם המי גשמים נפסלו בתערובת השאובים לפני המקוה**

ויעוי' במשנה אחרונה שלא צריך נתערבו כדי להכשיר אלא דרבותא קמ"ל שאע"פ שכבר נתערבו השאובין במי גשמים ונפסלו אפ"ה הוכשרו בהמשכה ולכאורה יש לומר שזה תלוי האם זוחלים חשוב מי מקוה ורק שא"א לטבול בו או שאינו מי מקוה כלל ונפק"מ אם אפשר להשיק למים זוחלים אשר נחלקו בזה המהרי"ק ומהרי"ט ועי' בחזו"א קמא סי' ו' סק"ט "נראה דמים זוחלין אינם נפסלים בג' לוגין שאין כאן מקוה וכשחוזר וגודרן חשיב המשכה וכשר".

**האם בעינן רוב כשיש שיעור מקוה**

יעוי' בראב"ד בבעלי הנפש ס"א ה"ה שכתב שמקוה שיש בו שיעור לא נפסל אפילו ברוב שאובים והק' ממתני' דמשמע שבכל גווני מחצה על מחצה פסול ותי' "ועוד אפילו תימא דאיכא שיעור מקוה מן הכשר אכתי לאו בהכשר מקוה נינהו עד דנחתי לקרקע המערה ", ולכאורה זה תלוי במחלו' מהרי"ק ומהרי"ט הנ"ל.

**שאובין שהמשיכוה כולה**

עי' תמורה יב ע"ב שלדעת רבין אמר ר"י שאובין שהמשיכוה כולה כשרה ונחלקו הראשונים בביאור שיטתו שהר"ש והרשב"א נקטו וכן הוא משמעות דברי הרי"ף בשבועות שלדעת רבין אפשר לעשות מקוה רק עם שאובין ע"י המשכה והתוס' בתמורה התקשה בזה מאד ולכן ביאר כדרכו של השאלתות שרבין וראב"י לא פליגי דראב"י איירי לצרף השאובין ולזה בעינן רבייה ואילו רבין איירי לעניין שלא יפסול המקוה והיינו שאפילו אם המשיך למקוה מ' סאה יכול אח"כ להכשירו ע"י מי גשמים

נמצינו למידים מדברי השאלתות קולא דאפילו באופן שלא הותר ברביייה והמשכה אין המים שאובים פוסלים וא"כ לכאורה לדעת הרמב"ם [וכן פסק הרמ"א בסעיף מ"ד] שלראב"י בעינן רביייה לפני המשכה מ"מ אם יוקדם השאובים לא יופסלו המי גשמים וכן צידד הגרע"א בהגהותיו על הש"ך ס"ק צ"ט וע"ש ט"ז ס"ק נ"ה שנחלקו בזה עם הפרישה ס"ק מ"ח.

**ביאורו של הרמב"ם**

אך הרמב"ם אף שג"כ נקט שרבן וראב"י לא פליגי מ"מ ביאר באו"א שמה שאמרו שאובים שהמשיכוה כולה כשרה היינו באופן שהכניס י"ט סאים שאובים לתוך כ"א סאה מי גשמים בלי המשכה ונפסל כולה שמועיל ע"ז המשכה והיינו שימשוך כל המקוה למק"א ונחשב המשכה לכולה כיון שגם המי גשמים כבר נפסלו ע"י דין ג"ל. [והכס"מ בפירוש הראשון נקט שמצד אחד דין זה יותר פשוט מרבייה והמשכה כיון דכאן המשיך כל המקוה והדברים סתומים] ודעת הש"ך בס"ק צ"ט שלדעת הרמב"ם דבעינן רבייה ואח"כ המשכה ה"ה בנתערבו במק"א וממשיך כולו בעינן שיתערבו מיעוט מים שאובים לתוך מי גשמים מרובים אך החזו"א בתנינא סי' ד' ס"ק ט"ו חולק ע"ש.

**רוב שיעור מקוה ואינו רוב המקוה**

הרמב"ם בפ"ד ה"ח כתב ששאובים שהמשיכוה כשרה כל שיש רוב שיעור מקוה אפילו כשאין רוב מי גשמים והיינו אפילו אם לכ"א סאה המשיף אלף סאים וכ"כ בשו"ע סעיף מ"ד [י"ל החידוש בזה אפילו אם המשיך בב"א שאילו בשאובים גמורים אם היה מכניס למקוה שיש כ"א סאה י"ט בהמשכה וס' בלי המשכה בב"א י"ל שהוא פוסל כיון דלא שייך בזה השקה אבל בהמשכה כשרה] והיינו שאין טעם ההיתר מדין ביטול ברוב אלא דבעינן מתחילה רוב שיעור מקוה לקבוע שהקוואת המים הוא ממי גשמים ושוב לא איכפת לן כמה מים שאובים נכנסים אפילו אלף סאים ולכאורה לפי זה אם רוב הראשון לא היה מי גשמים שוב לא יועיל אפילו מכניס מ' סאה מי גשמים וזה כדעת הט"ז אך י"ל שזה רק כשרוצה להשתמש במי שאובים אבל כשאינו רוצה להשתמש בהם ל"צ רוב הראשון של מי גשמים וכדעת הגרע"א.

**רבייה והמשכה ונחסר מן המקוה**

הנה יש לעיין בהכשיר מקוה ע"י רבייה והמשכה ואח"כ נחסר מן המקוה האם יכול להוסיף מים בהמשכה או שמותר רק לפי חשבון ועי' בכתבי הגרי"ז תמורה יב ע"א שנקט שכמו שאפשר להשיק מקוה אחרת למקוה שהותר ע"י רבייה והמשכה כמו כן השאובים של אותה המקוה הותר בהשקה וכדבריו מבואר בתשב"ץ ח"ג סי' י"ב אך שם כתב דהני מילי לדעת שאר הראשונים אבל לדעת הראב"ד שמקוה שיש בו מ' סאה והכניס בו מים שאובים ואח"כ נחסר פסול ה"ה כשהוכשר ברבייה והמשכה ועי' בשו"ת אגרו"מ יו"ד ח"א סי' קי"ט מש"כ להעיר בזה.

**פרטי דין המשכה**

הנה נחלקו הראשונים על מה עושים המשכה שדעת היראים [הובא במרדכי סי' תשמ"ה] דבעינן קרקע הראוי לבלוע שע"י זה מתבטלים לקרקע ופקע מיניה שם שאובים [ועי' תרוה"ד סי' רנ"ח] ואילו ברמב"ם בפ"ד ה"ח כתב שאפשר להמשיך ע"ג סילון ודעת הראב"ד בבעלי הנפש סימן ג' שאע"פ שא"צ קרקע הראויה לבלוע מ"מ בעינן ע"ג קרקע אבל ע"ג כלי אפילו שאינו פוסל משום שאובים מ"מ אינו מועיל להמשכה. [ועי' בכתבי הגרי"ז תמורה יב ע"ב מש"כ בביאור מחלותם]

וכן נחלקו הראשונים בשיעור ההמשכה שדעת הרשב"א ח"ה סי' ס' דאין לה שיעור וכן צידד מתחילה שו"ת התשב"ץ ח"א סי' מ"ט אך דעת הגהת הסמ"ק סי' רצ"ד אות ב' בשם ר"י שצריך המשכה ע"ג קרקע ג' טפחים שבזה יצא משיעור לבוד [ועי' בתשב"ץ שם שאע"פ שלא שייך לבוד אלא במחיצות כבר הורה זקן] וכ"כ הריב"ש סו"ס פ"ג אולם ברש"י תמורה יב ע"א כתב שהמשכה צריך לשפוך למרחוק ועי' ב"ח אות מ"ח שהוא יותר מג' טפחים וע"ש מש"כ בגדר שיעור זה וכדבריו הביא בתשב"ץ שם בשם ספר המנהגות.

**אם המשכה מועיל לשאובים דאורייתא**

הנה יעוי' ברמב"ן ב"ב סה ע"ב שלדעת הרי"ף ששאובין שהמשיכוה כולה כשרה ע"כ היינו משום שלדעתו עיקר פסול שאובים אינו מן התורה אולם התוס' שם סו ע"ב נקטו שגם לפסול שאובים מן התורה מועיל המשכה ועי' בכתבי הגרי"ז תמורה יב שכתב לבאר בזה שאם נאמר ששאובים הוא פסול מן התורה שמים שנשאבו בכלי פסולים למקוה א"כ ע"כ ע"י ההמשכה פקע מיניהו שם שאובים וזה רק ע"ד שיטת היראים שהמשיכם ע"ג קרקע הראויה לבלוע שנתבטלו לקרקע [אולם בתוס' ב"ב מפורש שמועיל גם בקרקע שאינה ראויה לבלוע ע"ש] ובזה אין שום צורך שיהא ג' טפחים ואם נאמר ששאובים הוא דרבנן ופסלו רק כשהגיע ישר מהכלי וממילא מועיל המשכה שלא נחשב שהגיע ישר מן הכלי ממילא בעי ג' וע"ש דלכן אם יהיה בקרקע ג' טפחים ומשהו יהא ראוי לבלוע יצאו בזה כל השיטות [ועי' בחי' הגרי"ד שכן נהגו בבריסק]

**המשכה דכלי שבור**

הנה נתבאר לעיל בפ"ב מ"ז דבא מכלי שבור נחשב המשכה אע"פ שלא עבר על קרקע שהיא ראויה לבלוע וצ"ל דעיקר הצורך להמשכה הוא משום שעדיין מתייחס כינוס המים להכינוס שהיה בכלי ולכן נחב עדיין שאובים וכדי לבטלו בעינן שיבלע בקרקע אבל כל שנשבר הכלי והמים באים מכלי שבור א"צ כלל להמשכה ועי' בחזו"א תנינא ס"ח ס"ק י"ג דלפי זה מה שצריך המשכה ג' טפחים אינו אלא בלא נח באשבורן לפני שנכנס לבור המקוה אבל בנח לפני המקוה א"צ ג' טפחים [וע"ש שכתב ע"פ זה לדחות התשב"ץ דלא בעי ג' טפחים].

הנה יעוי' בשו"ת הרי"ד ס"א מש"כ בשם הריבמ"צ בגדר ההיתר של המשכה "כיון דעבד בהו מעשה ששפכן לארץ נפקו להו מתורת שאובין דמעשה מבטל מידי מעשה".

**המשכה תוך מחיצות המקוה**

כתב הר"ש פ"ב מ"ג "וההיא דפסחים דבקרקע טהורין דחזו להטביל מחטין וצנוריות משום דאי אפשר בלא המשכה דכי נפלו מיא ארצפה מימשכי אילך ואילך והו"ל כשאיבה שהמשיכוה כולה טהורה" ועי' בכתבי הגרי"ז תמורה יב ע"א "א"כ צ"ע דתמיד בג' לוגין בתחילה להוי המשכה במקוה גופא", אמנם יעוי' בחזו"א תנינא ס"ח סק"ז שהמים הזוחלים תוך מחיצות המקוה כל שנשאר במקומו כקליפת השום לא נחשב כזוחל ע"ש [ועי' חזו"א תנינא ס"י ס"ק י"ב] וא"כ י"ל שגם לעניין המשכה יש לחלק בין זוחל לתוך המחיצות ונשאר קליפת השום לזוחל במקום שאין מחיצות.

**נבלע בתוך הקרקע עצמה אם צריך להגיע לדין המשכה**

הנה יעוי' ברא"ש בתשובה כלל ל"א סימן י"א שמבואר מדבריו שאפילו נבלע בקרקע ונכנסו לגידי האדמה לא חשוב אלא המשכה ובעינן ממילא רבייה של מי גשמים.

**פרק ו'**

**משנה א'**

**חוררי המערה וסדקי המערה**

כפשוטו הטעם דהני מצטרפים בלי שפופרת הנאד היינו משום שהם טפלים למקוה וכש"כ הש"ך בס"ק קכ"ה ועי' מהר"ם מרוטנברג שדימהו לדין חורי רה"י כרה"י וי"ל בב' אופנים די"ל כש"כ בחי' מרן רי"ז הלוי הל' מקוואות שמצד עיקר דין חיבורי מקוואות סגי בכל שהוא ומה שצריך שפופרת הנאד אינו אלא מחמת ביטול המחיצה וכאן שאינו נחשב כמקום לעצמו א"צ ביטול המחיצה ולכן סגי בנגיעה כל שהוא [עי' חזו"א תנינא סימן ט' סק"ו דהיינו טופח ע"מ להטפיח] וי"ל ע"פ מש"כ הגר"ח בהל' טו"א שבחוררי המערה א"צ כלל לדין עירובי מקואות כיון שנחשב ממש כחלק מן המקוה מ"מ חיבור בעי דבלא חיבור אע"פ שליכא מחיצה ביניהם לא נחשבים כמקוה אחת.

**דברי הגר"ח בפרוץ במילואו**

אולם יעוי' הגר"ח על הש"ס שביאר הטעם שכל מקוה ליד מקוה נגד הנקב ל"צ שיעור של שפופרת הנאד כי הוא פרוץ במילואו והינו דכל שיעורא דשפה"נ אינו אלא לגבי המים שבצדדים וע"פ זה ביאר דבמעיין דליכא שיעור מ' סאה סגי בכל נקב <ולכאורה לפי זה בכל מקוה אם סגי במים שכנגד הנקב להשלים שיעור המקוה לא יצטרכו שיעור של שפה"נ וצ"ע> [ועי' בחזו"א תנינא ס"ד סק"ד שנקט שבמקוה ליד מקוה אם יש נגד הנקב ג"ל פוסל ע"ש] וא"כ בסדקי המערה שהוא רק סדק וכולו נגד הנקב א"צ שיעור שפופרת הנאד [אולם בעוקת המערה באינה מעמדת שדינו כסדקי המערה כש"כ הרא"ש ל"ש דברי הגר"ח] עי' ביאור הגר"א סי' ר"א ס"ק צ"ז שכתב המקור דמהני הקשה למקוה שאין בו כשיעור מסדקי המערה ולכאורה לפי הבנת הש"ך ליכא מכאן מקור.

**אם המים שבסדקי משלימים השיעור**

ועי' בחזו"א קמא סימן ז' סק"א שדן אם בעינן מ' סאה במקוה חוץ מהמים שבתוך סדקי המערה והיינו די"ל כיון שיסודו מדין נטפל למקוה אינו אלא כשיש למקוה שיעור שלם והוא נטפל אליו ולא כשצריך שיחשב כמקום לעצמו ושיצטרף להשלים שיעור המקוה ובדבר אברהם ח"א סי' י"ח אות ד' כתב שלדעתו הדבר פשוט שמצטרפים אך כיון שלא ראה מדברים בזה הניח בצ"ע אמנם מצינו בבועז ובמשנה אחרונה לק' פ"ז מ"ז שנקט בפשיטות שמצטרפים שביארו מה דתנן שם שכבש המים בחבילי זמורות מועיל שהחידוש בזה הוא שאע"פ שהמים נכנסים לבין העצים משלים השיעור כדין חוררי המערה ע"ש וע"ע חזו"א תנינא ס"ט ס"ק י"ב.

**דעת הראב"ד דבעלמא בעי רביעית מים וכאן ל"צ**

ואמנם מדברי הראב"ד בבעלי הנפש סימן ג' הי"ט מצינו שבחורי המערה עדיף מכל חיבור של שפופרת הנאד שבכל מקוה ליד מקוה שמתחבר ע"י שפופרת הנאד בעינן שיהיה בכל מקוה לפחות רביעית שיחול ע"ז שם מקוה משא"כ בחורי המערה נחשב כחד מקוה ממש ול"צ בחורים אפילו רביעית ע"ש

**עוקת המערה**

כתב ר"ש "ונהי דלאו כלי הוא מ"מ אין נחשב כמקוה וכו' צ"ב מאי שייטי לכאן כלי ולכאורה כוונתו ע"פ המבואר במתני' לק' מ"ה שלדעת ר"י בכלי צריך ד' טפחים כדי לחבר ולרבנן שפופרת הנאד הרי בכלי צריך חיבור יותר גדול להתחבר למקוה אבל מה שאינו כלי סגי בפחות לזה כתב שעוקת המערה אע"פ שאינו כלי חשוב כמקום לעצמו וצריך שפופרת הנאד או י"ל דכוונתו שאע"פ שאינו כלי וא"כ היה מקום להחשיבו כחלק מן המקוה אולם בבית אליהו יצא לחדש חידוש גדול בדעת הרא"ש והר"ש דעוקת שבמערה אינו ראוי למקוה כיון שאינו בידי אדם לזה כתבו שאע"פ שאינו כלי אפ"ה אינו ראוי למקוה ואינו מועיל אלא מדין חדש של כל מעורב למקוה כמקוה ולכן הוצרכו הר"ש והרא"ש לפרש דעוקה היינו שוקת שבסלע ולא יכלו לפרש חפירה שאז לא היה צריך להגיע לדין חדש של כל המעורב למקוה כמקוה.

**אבל אם אינה מעמדת את עצמה**

עי' בר"ש ורא"ש שביארו ע"פ דרכם דעוקת המערה הוא שוקת שבסלע ליד המקוה והכוונה שאם אפשר למלאות המערה בלי שיכנס מים לעוקה ממילא יש שם מקוה למערה בלי שיתחבר לעוקה ממילא נחשב כב' מקומות ובעי' חיבור של שפופרת הנאד משא"כ אם א"א לחול שם מקוה על המערה בלי שיתחבר לעוקה נחשב כסדקי המערה וסגי בחיבור כל שהוא [עי' בחזו"א קמא ס"ז סק"א שהעיר מדוע עדיף שוקת משאר מקוה ליד מקוה וע"ע תנינא ס"ט סק"ט ועי' בבית אליהו מה שביאר בזה ע"פ דרכו]

**פירוש הרמב"ם**

עי' בפירוש הרמב"ם שנקט ע"פ דרכו דעוקת המערה הוא מתחת המערה ולכן פירש שהכונה באינה מעמדת היינו שאילו יטבול אדם בתוך המקוה יפול תקרת העוקה [לכאורה זה נמדד באדם בינוני ויש לעיין מהו הדין לטבילת כלים ומה הדין בעשו מן צד ספסל לשת עליו בתוך המקוה] ומבואר ברמב"ם דמ"מ צריך חיבור מים ועי' בחי' ר"ח הלוי הל' טו"א דהיינו שנהי שהמחיצה לא חשוב מחיצה מ"מ גם כשליכא מחיצה בעינן חיבור בין המים

עי' בתוספתא פ"ה ה"א הביאו הר"ש פ"ה מ"ו שנחלקו ר"י ורבנן בג' גממיות ובפרסת רגלי החמור אם צריך שפה"נ [כפשוטו מיירי במים צפין על גביו ובכה"ג לא בעינן שפה"נ כלק' מ"ט ואפילו ברוחב לדעת הר"ש בפ"ח טהרות מ"ט לא בעינן ב' אצבעות אלא בנפרצו ועי' להלן] או דדינו כעוקת המערה דתלוי במעמדת וכבר העיר החזו"א קמא ס"ז סק"ב דלכאורה זה א"ש רק לפירוש הר"ש ולא לפירוש הרמב"ם. אולם בחיבור לטהרהכלל ג' סעיף ח' נקט שגם במן הצד שייך דברי הרמב"ם של אינה מעמדת מ"מ להלכה ס"ל להרמב"ם לחלק בזה ולכן פסק כר"י רק בעוקת שהוא תחתיו ולא בגממיות שהוא מן הצד

**משנה ב'**

**דלי שהוא מלא כלים**

עי' בר"ש שהביא מחגיגה כב ע"א שאם כלי החיצון הוא טמא כיון דכלפי עצמו לא צריך שפופרת הנאד כמו כן כלפי כלים שבתוכו א"צ ועי' בב"ח (עמ' רמ"ז) שביאר "והיינו טעמא דחשבינן דגם כלי הפנימי הוא נטבל בתוך המקוה ממה נפשך דאם שניהם טמאים חשבינן להו כאילו היה הכל כלי אחד", והיינו דכלפי כלי הנטבל אין המים שבתוכו נחשב מים שבכלים אלא אדרבה הכלי נטבל בתוך מים שבקרקע כמו כן לגבי הכלי שבתוך כלי החיצון נחשב ככלי אחד ושניהם נטבלים ביחד במים שבכלים

אך ברש"י שם ביאר הטעם דכטומאתו כן טהרתו והסברא צ"ב וכמו שתמה המשנה אחרונה וביאר הגר"א פוגל שליט"א שהכוונה דכמו שלגבי טומאה אינו חלוק תוכו מגבו והיינו שע"י נגיעת טומאה מגבו נטמא גם תוכו גם לגבי טהרה אינו נחשב כב' מקומות חלוקים ולכן בבא לטהר כמו שמים שעל גב הכלי אינו נפרד ממים שבמקוה כמו כן המים שבתוך הכלי [עי' ביאור הגר"א ביו"ד סי' ק"כ סק"ז ומש"כ עליו בפרדס רימונים סי' קצ"ח ט"ז ס"ק ל"ז] אינו נפרד ממים שבמקוה ושוב אמרי' מיגו דמועיל לכלי עצמו שאינו נחשב כמקום בפני עצמו מועיל נמי לכלים שבתוכו להיחשב כתוך המקוה

אולם הט"ז סי' ר"א ס"ק י"ז ביאר כוונת רש"י "דכי היכי דהטומאה לא ירדה אלא דרך שם הכי נמי נכנסת הטהרה דרך שם", והיינו בכלי חרס שאינו מטמא מגבו ונמצא שעיקר כניסתו דרך פיו וכיון שהטומאה נכנסו דרך פיו אע"פ שאין לו שפה"נ לכן נחשב כפתח ופירצה לגבי טהרה גם כשאין לו שפה"נ אך כבר תמה המשנה אחרונה דמה נאמר בכלי שטף דמקבל טומאה גם מגבו וכן הק' בשיירי טהרה להגר"מ אריק

ובמי השילוח בפתיחה לסימן ו' כתב הטעם שהוא כדין סדקי המערה שכל מקום שאינו חולק מקום לעצמו א"צ אלא חיבור כל דהו וא"כ המכניס כלי כדי לטבלו במקוה אינו חולק מקום לעצמו שאדרבה מביאו כדי להכניסו לתוך המקוה ממילא מהני גם לכליו שבתוכו [וז"ל החזו"א או"ח סי' קכ"ט לדף כב "אפשר דטעמא דמהני טבילה לכלי שאין בפיו כשפה"נ דכלי לא חייץ בין מים למים כיון דלא מבטל לה וכעין דאמרי' בריש סוכה בכרים וכסתות בסוכה אלא דהכא בעינן שיהא משמש בכלי לצורך טבילתה אז היא כתשמישי המקוה ולא חייצא בין מים למים והיינו נמי טעמא דסלקא טבילה גם למה שבתוכה כיון דבאותה שעה לא חייצא".]

**נפק"מ ביניהם**

והנפק"מ בין ב' הסברות הוא בהיה החיצון טמא בטומאה דרבנן שלסברת המי השילוח הכל תלוי בדעתו ולא איכפת לן שאינו אלא מדרבנן וכ"כ להדיא במי השילוח שם משא"כ לסברא הראשונה הכל תלוי במיגו בפועל א"כ בעינן טומאה דאורייתא [וכבר דן בזה הטו"א בחגיגה שם וע"ע לחם ושמלה לחם ס"ק נ"ד] ועי' בקו' אחרון לשיירי טהרה לפ"ו מ"ב שדן באופן שכלי החיצון נמוך מכלי הפנימי דנמצא שלכלי החיצון כבר נטהר לפני שנגמר טבילת כלי הפנימי דלכאורה בכה"ג לא שייך מיגו אך גם זה תלוי בב' מהלכים וכ"כ מפורש במי השילוח שם דלדבריו גם בכה"ג מועיל ע"ש.

ובשם הגרד"ל שליט"א הובא שמ"מ לכו"ע לא בעינן טבילה מטומאה שגם כשהחיצון צריך טבילה משום שהוא כלי חדש ג"כ מועיל המיגו של החיצון

**למה צריך מיגו**

הנה מה שצריך להגיע למיגו הוא כדי שיחשב טבילה במקוה והיינו בין מחמת חיסרון שיעור ובין מחמת שאין טבילה בכלים אבל משום שאובים ל"צ להגיע למיגו שגם בכלי טהור כל זמן שלא פירש מן המקוה לא חשוב שאובים כמבואר בפרק ב' משנה ו' וצ"ע על התוס' רי"ד בחגיגה שם שנקט שהטעם שצריך להגיע למיגו הוא להוריד הפסול שאובים [ועיקר דבריו לחלק בין כלי טמא לכלי טהור לגבי פסול שאובים לפי סברת מי השילוח והחזו"א מבואר היטב אך לשונו משמע שאין הטעם תלוי בכוונתו אלא מחמת הדין שצריך שהמים יכנסו לכלי] וכה"ג צ"ע בדברי הריטב"א מכות ד' ע"א שכתב שאין לחלק בין נשאבו מקודם לבין נשאבו בכניסתו למקוה והרי מוכח חילוק זה ממשנה הנ"ל [אך הראבי"ה סי' תתק"צ נקט שאין השקה מועיל למים שבכלי מ"מ כשהכלי שקוע בתוך המים אז מהני דאז המים בטלים לתוך מי המקוה ויש לפרש כן במשנה הנ"ל מ"מ כך הוא בכל טבילת כלי בתוך כלי] ועי' חזו"א קמא ס"ג סק"ג ובתנינא ס"ד סק"ח.

**דין כלי שפיו למעלה ופיו מן הצד**

עי' בתוספתא פ"ה הביאו הר"ש לק' מ"ה שבטובל כלי בתוך כלי מה שצריך בפי הכלי שפה"נ אינו אלא אם פי כלי החיצון נוטה לצד אבל אם פי כלי החיצון הוא למעלה ודעת ר"ש דאיירי בכלי טהור ואפ"ה בכלי למעלה ל"צ שפה"נ ועי' בר"ש טהרות פ"ח מ"ט דהיינו כדין מים צפין על גביו כמו שמצינו בב' מקוואות שבצפין על גביו סגי בקליפת השום וא"צ שפה"נ אולם הרמב"ם נקט שחילוק התוספתא הוא רק בכלי טמא וצ"ב ממנ"פ אם יש מיגו מדוע שלא יועיל בפיו מן הצד ועי' תוס' רי"ד חגיגה כב ע"א שבפיו מן הצד הכוונה שלא הכניס כל כלי החיצון בפנים וממילא ליכא מיגו וכ"כ בדעת הרמב"ם בחזו"א תנינא ס"ג סק"ג ובדב"א ח"א סי' י"ח אות ג' אך מסתימת ל' הרמב"ם ל"מ כן.

ועי' בלבוש סעיף ט' שביאר "שכיון שהטהו על צדו גלה בדעתו דאין כוונתו לטהר אותם אלא ע"י שפעת המים שיבואו שמה מן הצד ושפעת מים אי אפשר אם לא יהא פיו רחב כשפה"נ", וע"ש דמה"ט גם כלי החיצון לא נטהר והש"ך בס"ק כ"ח הביאו וכתב שהוא מגומגם וע"ש מש"כ בשם אביו לבאר באופן אחר

**משנה ג'**

**המקואות טהורין**

**מדוע לא נפסל מחמת הויה בטומאה**

והיינו מדין השקה ועי' במשנה אחרונה שהעיר דלדעת האומרים שגם במקוה בעינן הויתו בטהרה לכאורה כאן שעיקר הכשרת השאובים נעשה ע"י אדם הטובל הו"ל הויתו בטומאה ועי' במי השילוח ס"ה ס"ק כ"א שהוכיח מכאן שפסול הויה בטומאה נאמרה רק בהוית המים והיינו ביצירת ההקוואה אבל במה שמכשירם ליכא שום פסול וכ"כ בגידולי טהרה גבא ס"ק ס"ח ובחזו"א תנינא סימן ח' סק"ג ואע"פ שמצינו במשנה שמניעת זחילה ע"י דבר המקבל טומאה חשוב הויה בדבר המקבל טומאה צ"ל דשאני פסול זוחלים שפסולו מחמת דחסר בהקוואה ונמצא שמניעת הזחילה היא היא הקוואתם

אך לכאורה עיקר דבריהם צ"ע מהמבואר ברא"ש ורשב"א המובא להלן במשנה ח' במטהר מקוה העליון מן התחתון שאם הסילון מקבל טומאה חשוב הויה בדבר המקבל טומאה הרי שגם השקה בדבר המקבל טומאה פוסל משום הויה בדבר המקבל טומאה.

ועי' בשמלה ס"ק ק' מש"כ ליישב ע"פ דברי הט"ז בס"ק ע"ג ולכאורה יש לחלק דשם ההויה הוא מצד הבאת המים ובזה כתב הט"ז סברתו ולא בנידון דידן דהויה מצד הכשרת המים

**האם השקה לשאובים מועיל גם לאחר שהופסק**

משמע שגם השאוב נשאר בהכשרו וצ"ע מכאן לדעת רבינו ירוחם דס"ל דהכשרת שאובין ע"י השקה אינו מועיל אלא כל זמן שיש ההשקה ובאמת כבר הוכיח כן הרא"ש בכלל ל"א סימן ב' ממתני' ועי' בגידולי טהרה סימן י' שכתב לדחות ע"פ מה שביאר בשו"ת הריב"ש סי' רצ"ה שכוונת התנא "שכשרים לטבול בהן יחד ג' אנשים כמשפט הראשון", אך צ"ע מה החידוש בזה ועי' אמרי משה סי' א' ס"ק ס"ג ובמשנה ראשונה מבואר שפירש שמה דתנא המקוואות כשרים הוא הקדמה להמשך המשנה "והטובלין טהורין", והכוונה באמת רק לאותה טבילה.

**מדוע לא נפסל בג"ל**

עי' בר"ש שהעיר שמדוע לא נפסל הכשרים בג"ל דאולי הוקדם השאובים לפני שהתחבר מ' סאה הכשרים [ועי' ריב"ש סי' רצ"ה די"ל דכשר מדין ספק מים שאובים] ותי' חדא שעיקר הפסול של ג"ל אינו אלא לאחר שנכנס הג"ל לתוך המקוה אבל נגיעה מן הצד אינו פוסל [כן ביאר בשו"ת הריב"ש סי' רצ"ה ומקור הדברים לק' משנה י'] ונמצא שרק לאחר שיוצאים מן המקוה וחוזרים המים למקומם הוא דיש לחוש לג"ל ואז כבר התחברו ב' הכשרים ועוד תי' כדלהלן [וברא"ש הביא תי' הב' דלהלן כתדע לתי' הראשון ודבריו צ"ב]

**היה שאוב באמצע המקואות כמו שהן**

עי' בר"ש שביאר הטעם מדוע לא נפסלו ב' המקואות בג"ל כיון שנטהר בהמשכה ברבייה לפני שנכנס למקוה [בט"ז ס"ק ס"ט כתב דמה דלא סגי בהמשכה הוא באופן דליכא ג' טפחים שיעור המשכה] וכבר תמהו מנלן שיש רוב ועי' פרישה שביאר [ע"פ מה שביאר דבריו בשו"ת חת"ס יו"ד סי' ר"ט] דכיון דאיירי שיש מחיצות סביב ג' המקוואות כש"כ הריב"ש בסי' רצ"ב דאל"כ הו"ל זוחלין וא"כ נמצא שבאמצעי השאוב המים מתפצלים לב' הצדדים ואילו הכשרים בכל צד כולם נכנסים לזה שבצדו ממילא יש רוב מים כשרים נגד מים השאובים ובא"ר ביאר באו"א שכיון שכל החשש הוא לאחר שהמים חוזרים למקומו דאילו כשהוא למעלה אינו אלא נגיעה מן הצד לכן בזה ודאי כלפי הכשרים ודאי שרוב המים הוא מעצמו ולא ממה שבא לו מן השאוב ולכן הוכשרו ברבייה והמשכה.

ועי' בט"ז ס"ק ס"ט שהק' על תי' הפרישה ממש"כ הר"ש שגם בדברי התוספתא דאיירי בב' מקוואות שייך תי' זה ולדברי הפרישה אין לומר כן אך תי' של הא"ר שייך גם בזה. וע"ש בט"ז מש"כ בזה ומה שביאר בדבריו החזו"א תנינא ס"ד סק"ז.

ואמנם עי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' ר"ט שמדברי הרמב"ם בפירוש המשנה משמע שבאמת כולם נפסלו [וצ"ע ל' המשנה המקוואות כמו שהיו ע"ש חזו"א ועי' בתו"ח גירסא אחרת במשנה] וכ"כ הש"ך בס"ק נ"ב וע"ש דגול מרבבה שתמה בדברי הש"ך.

**הכשרת שאובין ע"י המשכה**

הנה ממתני' מוכח ששאובים הוכשרו ע"י השקה אך בדעת הראב"ד כתבו להוכיח דס"ל שאין השקה מועלת להכשיר שאובים עי' לנפש תדרשנו על בעלי הנפש סימן ג' הערה לט\* וצ"ע ממתני' וע"ש מה שהביא משו"ת הרי"ד סי' ט"ו שרק בחיבור של שפה"נ לא מהני אבל בזריעת כולו ברוחבו בב"א מועיל שפיר ע"ש ועי' בשו"ת כת"ס יו"ד סי' צ"ט שהאריך בזה שיש חילוק בין השקה לזריעה

**היה שאוב באמצע**

מבואר שאע"פ שע"י השאובים מתחברים ב' הכשרים אינו מועיל ועי' באמרי משה סימן א' אות ב' ובדבר אברהם ח"א סי' י"ח אות ג'. [וז"ל החזו"א בתנינא ס"ד סק"ז "ואם השאוב באמצע המים השוכנים ע"ג השאוב לעולם אינם מתכשרים דכיון דתחתיהם מקוה שאוב חשיבי גם הן על השאוב", והיינו שאין לומר שנתערב הרבה מים ממקואות הכשרים ע"ג השאובים וטהר מחמת זה לזה חידש החזו"א שמים השוכנים על השאוב כשאוב דמי]

**מדוע אין כאן פסול של זחילה**

הנה בעיקר מה דמבואר דג' מקוואות של כ' כשרים כשנתחברו ע"י המעשה טבילה יש לעיין מדוע לא נפסל משום זוחלים הנה כעין קושיא זו הק' הריב"ש על מה דתנן בפ"ז שמחט שהיא נתונה על מעלות מקוה היה מוליך ומביא מים כיון שעבר עליו הגל טהורה דצ"ע מדוע לא נפסל משום זוחלין והוכיח מזה שכל שזוחל מחמת מעשה האדם וכשיפסיק האדם לדחות המים יחזור למקומו אינו נחשב כזוחלים ועי' ביאור הגר"א סי' ר"א ס"ק צ"ג שכתב שזהו נמי טעמא דמתני' מדוע אין בזה משום זוחלין וכן מבואר בש"ך ס"ק ק"כ

אך לכאורה דברי הגר"א והש"ך צ"ב דבג' מקוואות מהיכ"ת המים חוזרים למקומם הרי מסתמא מתערבים ומקצת חוזר לכאן ומקצת לכאן ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' ר"ט דפשיטא ליה דבמתני' ל"ש סברת הריב"ש וז"ל "אע"ג שאלו מים המתערבים בשפת כותל המפסיק אינם שבים למקורם מ"מ נגיעת מים במים לא הוי זחילה", ועי' באמרי משה סי' א' אות ט"ז שביאר "וע"כ משום דכל יש כתלים המעכבים אף כשאין המים מגיעים להכתלים ל"מ זוחלין וכו' ואולי דהך דטובלין טהורים איירי שהכתלים שמבחוץ קרובין באופן שהמים היוצאים הג' מקואות נוגעים להכתלים שמבחוץ ולכן אף שהמים היוצאים לא ישובו למקום שיצאו ל"מ זוחלין דנעשה הכל מקוה אחת ע"י הכתלים שמבחוץ", דהיינו שכל שנחשב כמקוה אחת לא חשוב זוחלין דזחילה במקום אחת לא חשוב זחילה וכן נקט החזו"א בליקוטים סימן ו' סק"א-ב שהטעם בג' מקוואות כיון שנזחלים במקוה אחת ממקום למקום והמקור מדברי הש"ך בסק"ל ועי' במי השילוח

אך באמת אינו ברור שג' המקוואות חשיבי כמקוה אחת ע"י המים כקליפת השום דצפין על גבן דיעוי' בחזו"א תנינא ס"ד סק"ז שהוכיח שע"כ אינו נחשב כחדא מקוה מה שנעשה כאחד בשעת הטבילה דאל"כ מדוע נחשב כג"ל שבא מן הצד כמבואר בר"ש וריב"ש הרי זה דומה לג' גומות דתנן בפ"ב מ"ה וע"כ דשאני התם דכיון שהוא חיבור לפי שעה לא נעשה למקוה אחת

והנה נתבאר לעיל שהריב"ש הוכיח שיטתו ממחט הנתונה על גב מעלות המקוה ועי' אמרי משה סי' א' ס"ק ט"ז שהעיר דאם זו הוכחה א"כ יש להוכיח מכל הטובל במקוה שיש בו מעלות ממה שהמים עולים על המעלות ואפ"ה לא חשוב כטובל בזוחלים [אך לפי מש"כ לעיל שכלפי אדם הטובל לא חשוב זוחלין לק"מ] וע"כ דכל בתוך מחיצות לא נחשב כזוחלין

אך באמת בעיקר הזחילה בהנך ג' מקוואות ובמחט הנתונה על גב המעלה יש לדון הזחילה מב' טעמים חדא בדרך הליכתם וב' בדרך חזרתם והיינו שכשנכנס למקוה הרי המים עוברים על גדותיו ומתחברים למקוה השני ואז המים זוחלין מתוך המקוה לעל גביו ואף אם ישאר במקוה כמה דקות יפסק הזחילה וינוחו המים מ"מ לא כתוב שצריך לחכות וישנה נמי זחילה מן השפה של המקוה לתוך המקוה והיינו כמו שביאר החזו"א תנינא ס"ד סק"ב דאע"פ שכעת אינם זוחלין כיון שהאדם בתוך המקוה ומונע חזרתן מ"מ הו"ל כמעמיד זחילה ע"י דבר המקבל טומאה כההיא דפ"ה מ"ה לדעת הר"ש וכה"ג יש לדון במחט הנתונה ע"ג מעלות המקוה ומבואר מדברי החזו"א בקמא ס"ג ס"ק י"א שכלפי זחילתם מן המקוה למעלה וכן בההיא דג' מקוואות מה שזוחל מן הבור לשפה של הבור לא שייך כלל לדון משום זחילה דהרי זה כזוחל ממקום למקום באותו מקוה אבל כלפי חזרתם בזה שפיר יש לדון משום זחילה וכש"כ החזו"א בתנינא ס"ח סק"ז "נראה דמים הזוחלין בבריכה ארוכה מאד אע"ג דיש לבריכה ד' מחיצות מקרי זוחלין אם לא ישארו במקום שהוא טובל מים כקליפת השום" לזה כתב החזו"א בקמא שם שבמחט לא נחשב חזירתם זוחלין "דכיון שניתן במים כח המרוץ ע"ג המעלה בדחית האדם ברגע זה חשוב אשבורן" והיינו שכעת יש להם מניעה מלחזור וחשיבי אשבורן לרגע זו

**ב' תנאים של הריב"ש**

והנה הריב"ש כתב הטעם שאינו נחשב זוחלים "כיון שמן המקוה באו ואליו הם שבים אלא שנתפחו בהכרח מחמת אדם או דבר אחר שבתוך המקוה" ומבואר שכתב ב' תנאים חדא שחוזר למקוה וב' שסיבת היציאה הוא מכח דבר שבתוך המקוה ועי' בש"ך ס"ק ק"כ שמה שהצריך הריב"ש שיחזור למקוה אינו אלא כשיש מ' סאה מצומצם אבל ביש יותר ממ' סאה א"צ שיחזור אלא דכיון שבא מחמת הטובל לא חשוב זוחלין וכתב שכן משמע מדברי הריב"ש ועי' בלחם ושמלה ס"ק פ"ח שהעיר שאין לזה שום משמעות מדברי הריב"ש וע"ש שחולק על הש"ך בזה וכן הרבה לתמוה על הש"ך בחזו"א תנינא ס"ט סק"ח. ולדעת הש"ך הטובל במקוה מלאה שיש בה ס' סאה וכשטובל מתמלא הבור על גדותיו ונשפך מן המים חוצה לו הרי זה פסול לדעת הי"א שברמ"א סעיף נ' וכ"כ להחמיר בשו"ת תשב"ץ ח"ג סי' ל"ה הביאו שם הלחם ושמלה ומי השילוח ס"ב סק"ו וע"ש במי השילוח מה שכתב לבאר מאין הוציא הש"ך להקל בזה. [אך לעיל הוכחנו מדברי הריב"ש שכל הנידון היה כלפי לטבול כלי במקום שהמים יצאו אבל כלפי אדם הטובל שהמים יצאו מכחו ודאי שאינו נחשב כזוחלים וע"ש מש"כ לבאר בזה]

**זחילה ע"י דבר חיצוני**

עי' בספר ישועת כהן סימן י"ח סק"ה "על דבר שאיבת מי המקוה ע"י צינור בתכונת גישתא ובת גישתא מטו משמיה דמרן [החזו"א] ז"ל דלא חשיבי המים שבמקוה זוחלין והו"ל כשואב בדלי והנידון אף להמקילים דזחילה מעל מ"ם סאה אינה פוסלת דהכא הבת גישתא יורדת עד שולי המקוה כדי שיצאו כל מי המקוה על ידה ולאחר שממלאים מים דרך נקב שבגג הגישתא ובת גישתא המים ממשיכים לעלות מאליהם וכבר טמון כאן כוח להוציא את כל מימי המקוה והנידון בזה הוא שיקול הדעת דהלא בכלים הקבועים בגלגל ודולים מים מן המקוה פשיטא דל"ח זוחלין וגישתא גרע אבל י"ל דלא נפסד האשבורן בכך דאין הם זוחלין מעצמם ולפיכך טובלין במקוה בשעה שהמים יוצאין ע"י הגישתא", ואין זה שייך להטובל במקוה וע"י זה מזחיל המים דשם מציאות האדם במקוה גורם שמחמת חוסר מקום זוחלים המים וחשוב כמחמת עצמם ואינו דומה לגישתא שיש כח המושך המים

**חוזר אליו אבל לא יצא מחמת מעשה בגוף המקוה**

ומדברי הרמ"א בסעיף נ' [וע"ש ביאור הגר"א] משמע שבאין בו אלא מ' סאה הוא תלוי רק במה שחוזר אליו ולא במה שיצא ע"י הטובל ועיקר הסברא בזה מבואר בריב"ש שם "אבל המים הנתפחין חוץ לגומא מחמת טבילתו הרי הן בשעת טבילה כאלו הן במקוה שהרי ישובו אליו בסור המכריח", והיינו שהפסול של זוחלין הוא משום שאין למים מקום וחסר בשם כינוס מים הנצרך למקוה ובכה"ג שעיקר מקומם במקוה ורק גורם חיצוני הוציאו וכשיוסר הגורם החיצוני יוחזר למקומו חשוב שפיר חלק מכינוס המים של המקוה

**ונעתיק כאן מש"כ לעיל**

**ו**הנה בעיקר דין זחילה בתוך המקוה נחלקו המי השילוח פ"ב סק"ח עם הדברי חיים סעיף ה' דע"ש שכתב "אפילו היה זוחל לתוך בור או מערה ועומד בתוכו ואינו יוצא לחוץ מהמערה והבור נקרא זוחל בשעת זחילתו לתוכן", וחילו מדברי הריב"ש בסי' רצ"ב שלא התיר אלא משום שמאליו הם שבים למקוה אבל בלא"ה היה אסור אע"פ שהוא בתוך המקוה [עי' חיבור לטהרה שדן אם סגי במה שמאליו הם שבים או דבעינן שיהא יציאת המים מחמת מכריח שבהפסקת המכריח ממילא חוזר ונפק"מ לגל שנתלש ע"ש] והמי שילוח חולק עליו ויסוד הנידון אם יש פסול במים מה שהם נעים או שעיקרו חיסרון בשם מקוה שהוא קיבוץ מים כל שאינם נחים כאן אבל בנקבצים במקום אחד אע"פ שנעים לא איכפת לן.

והנה יעוי' בחזו"א מקואות תנינא ס"ח סק"ז שכתב שכל שיש כינוס של מים אע"פ שנע ממקום למקום בתוך אותו כינוס ודאי לא נחשב זוחלים ואינו שייך כלל לדברי הריב"ש ולכאורה הכוונה שהריב"ש איירי ביוצא חוץ ממקום כינוס המים ולזה צריך סברא חדשה של מאליו הם שבים ולכאורה מוכרח כן ממה שהריב"ש לא הוכיח סברתו מכל טובל במקוה דע"כ המים זוחלים וע"כ כנ"ל [אולם עי' בגידולי טהרה גבא סק"ה שהוכיח מהריב"ש שכל שאינו יוצא לחוץ לא נחשב זחילה וצ"ע]

**משנה ד'**

**הספוג והדלי**

נחלקו הר"ש והרמב"ם בטעם הדין שלר"ש היינו משום שליכא ג' לוגין בעין שחלקו בלוע בדופני הכלי ואילו לדעת הרמב"ם והרא"ש הטעם משום שהמים שבתוך הכלי אפילו כשהם מחוברים למקוה ע"י שפה"נ לא חשוב אלא כמקוה ליד מקוה ואינו פוסל בג"ל ועי' בחזו"א קמא ס"ד ס"ק י"א האם הר"ש חולק לדינא על הרמב"ם.

**משנה ה'**

**ר' יהודה אומר בכלי גדול ד' טפחים**

הנה יעוי' ברמב"ם בפ"ו ה"ד שכתב שחבית גדולה אפשר לטבול בתוכו כל שנקבו נקב המטהר [הרמב"ם לא התיר אלא בקבעו בארץ וא"כ קו' הראב"ד צ"ב] והק' הראב"ד ממתני' דמבואר שכדי לטבול בתוך שידה ותיבה נחלקו ר"י ורבנן אם סגי רובו או שפופרת הנאד אבל פחות מזה בכדי טהרתו לא מועיל אפילו לרבנן וצ"ב היאך הוכיח מדברי ר"י הרי רבנן חולקים ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' רט"ו שביאר דהרי ר"י ודאי מודה בעלמא דסגי בשפופרת הנאד וע"כ דשאני טבילה בתוך כלי דבעי ד' טפחים ואפילו רבנן שחולקים לא מצינו שיתירו בפחות משפופרת הנאד והיינו דכמו דשיעורא דר"י של ד' טפחים אינו משום חיבור מקוואות אלא לבטל שם בלי כמו כן שיעורא דרבנן ובגידולי טהרה סימן ד' ביאר באו"א שכוונת הראב"ד שחזינן בר"י שמצריך ד' שאע"פ שיש בו נקב כדי טהרתו לא מועיל וע"כ שלטבול בכלי אינו מועיל כלל אלא ע"י חבור למקוה וכמו כן רבנן אינם חולקים אלא משום חיבור של שפופרת הנאד למקוה

והיינו שלדעת החת"ס שיעורו של ר"י וחכמים הוא מדין ביטול כלי ואילו לדעת הגידולי טהרה מחלקותם הוא בדין עירוב מקואות ועי' בחי' ר"ח הלוי הל' מקואות שנקט שבזה גופא נחלקו ר"י ורבנן אם צריכים לדין ביטול כלי והיינו ד' טפחים או דסגי בדין עירוב מקואות והיינו שפופרת הנאד אבל לכו"ע דין ביטול כלי הוא בד' טפחים ולא בכדי טהרתו.

ומבואר מדברי הראב"ד שאילו היה מועיל נקב כדי טהרתו בפחות משפופרת הנאד היה מועיל גם בשידה שבים והיינו משום שנקט הראב"ד דכאן מיירי שהיה בשידה מ' סאה ולא היה צריך החיבור אלא מדין טבילה בכלים

ועי' בב"י שהק' על הרמב"ם שכיון שלדעתו צריך כדי טהרתו כדי לטבול בכלי מדוע בשידה ותיבה סגי בשפופרת הנאד ולא צריך כדי טהרתו דהיינו מוציא רמון וכבר תמה הגרע"א בתשובה מ' דשאני מתני' דמועיל מדין עירוב מקואות שבכה"ג לא איכפת לן דנשאר כלי

**אם היה שק או קופה מטבילין בהם**

**שיטת הראבי"ה**

עי' ראבי"ה סי' תתקפ"ח שהוכיח מכאן שהרבה נקבים דקים מצטרפים לשפופרת הנאד [בבית מאיר בקו' ג' העיר דמי לא מיירי בכלי קטן שאפילו בצירוף כל הנקבים ליכא שפה"נ] ומה דאי' בחגיגה שמקוה שחילקו בסל וגרגותני אינו מועיל היינו משום דהתם מיירי דליכא מקוה שלום ובעינן לצרף ב' חצי מקואות לעשות שיעור שלם ומדברי הראבי"ה משמע שגם בשופרת הנאד בנקב אחד גדול לא מהני לצרף ב' חצאי מקוואות [ומה שמבואר במשנה ג' דמצטרף הינו בעולה על המחיצה ולא מצינו כשעובר דרך פירצה במחיצה] אולם הב"י לא נקט כן בדעתו ועי' בית מאיר בקו' ג' סעיף נ"ב ובגידולי טהרה בשו"ת סי' י"א ובלחם ושמלה ס"ק ל"ו צ"ו

והסברא בדעת הב"י עי' דבר אברהם ח"א סו"ס יח שי"ל שבדין נקב שפופרת הנאד יש ב' חלקים חדא דבעינן נקב שפופרת הנאד לשבור המחיצה ובעינן שיעור חיבור במים של שפופרת הנאד [לדעת הר"י בתוס' גיטין טז ע"א] והנה כבר כתב הגר"ח בהל' טו"א שיש חיבור למקוה ויש עירוב מקוה דהיינו בב' חצאי מקוה בעי עירוב ולא סגי בחיבור וי"ל ששבירת המחיצה צריך רק בעירוב והרבה נקבים קטנים ל"ח ביטול המחיצה ומועיל רק לכמות המים.

וע"ש בראבי"ה שהק' ממה שאמרו שארעא חלחולי מחלחלא דלכאורה שם הכוונה מחמת חיבורו לנהר ולים ושם הרי יש בו שיעור מקוה וע"ש שדחה דודאי אינו מועיל חיבור למקום רחוק דעינים רואים דליכא מם ביניהם אלא הכוונה לבור ליד בור וכמתני' דלעיל משנה ג' [עי' בית מאיר שתמה על הראבי"ה וכנראה לא ראה דבריו בפנים] דבכה"ג מחמת סמיכותם ודאי חלחולי מחלחלא ואפ"ה אינו מועיל והיינו משום שאין בכל אחד כשיעור

**שיטת הר"ש**

ועי' בר"ש שביאר טעם היתר טבילה בשק וקופה באו"א דכיון שהוא מלא נקבים ואינו מקבל מים כלל לכן המים בטלים אגב המקוה [בחכם צבי סימן מ' צידד לחלק בזה בין עשוי חומר שהמים חודרים גוף הכלי לבין עשוי מחומר שאין המים חודרים אלא דרך הנקבים ע"ש ועי' חזו"א תנינא ס"ט סק"ד] ומה דמקוה שחילקו בסל וגרגותני פסול כי נעשו כב' מקואות וע"ש חכם צבי דהיינו דלא הוכשר שק וקופה אלא כשהמים מקיפים אותו דאז הכלי בטל למים לא כשחילקו בו המקוה וכן צידד בלבו"ש חי' דינים אות ר"ו וכן משמע בפסקי הרי"ד חגיגיה כב ע"א או שהטעם שבחילקו כוונתו לחלקו לב' מקואות משא"כ במכניס סל לתוך המקוה שאין כוונתו לחלקו ומדברי הבית מאיר בסעיף נ"ב משמע שהוא פסול דרבנן מחמת דנראה כב' מקוואות [ומשמעות דבריו שהטעם שבסל וגרגותני כשר היינו כשאינם עולים מן המים אך יעוי' בחזו"א קמא ס"ז סק"ה שהוכיח בדברי הר"ש דאיירי שפי הסל חוץ מן המים ואולי אין כוונת הבית מאיר לזה שרק במחלק המקוה בעי עכ"פ שיהא שפתו חוץ למים כדי שיהא נראה כב' מקוואות] ובחזו"א תנינא ס"ט סק"ג ביאר שיש חילוק בין כלים קבועים לכלים שאינם קבועים ולדעת החזו"א גם במים מקיפים אינו מועיל כשהוא קבוע [ומצוי מאד במקוואות של כלים]

והנה כל הני חילוקים אין להם רמז בדברי רבותינו הראשונים והנה יעוי' רש"י בחגיגה שהעמיד הא שמקוה שחילקו בסל וגרגותני באין בשום אחד כשיעור ומשמע שאילו היה בא' כשיעור היה מועיל [אולם באמת מדברי רש"י שם כא ע"ב משמע שעיקר דין חיבור שפופרת הנאד אינו אלא כשאחד מלא ואחד חסר וכש"כ לדייק מדבריו הראבי"ה בסי' תתקפ"ח ונמצא שעיקר דין סל וגרגותני בא לאפוקי שאינו מועיל מדין דנחשב ממש כאחד אבל חיבור של שפופרת הנאד י"ל דשפיר יש גם בסל וגרגותני] אך כבר הק' ע"ז ממש"כ רש"י בהא דארעא חלחולי מחלחלא שאיירי במחובר לנהר ולים ושם ודאי יש שיעור מ' סאה ועי' בבית אליהו שר"ל שודאי עיקר החילוק בין מקוה שחילקו לסל וגרגותני הוא שכאן יש מ' סאה חוץ ממים שבסל ובחילקו ליכא והיינו שהביטול לא מהני כ"כ להשלים השיעור והארעא חילחולי מחלחלא ליכא כלל נידון של ביטול כיון דב' מקומות נינהו מ"מ עדיין היה מקום לומר דנחשב כחיבור מחמת ריבוי הנקבים ולזה הוכיח רבא שאינו מועיל מדין חיבור ורק מדין ביטול ולכן צריך שיהא בא' מהם כשיעור

**מה נחשב כשק וקופה**

והנה בעיקר הגדרת שק וקופה כתב שם החזו"א "ונראה לדעתם דוקא בכל הכלי נקוב ואינו מחזיק כלל אבל אם רוב הכלי שלם אלא מיעוטו מלא נקבים אינו בכלל שק", ואין הכוונה דבעינן שיהא פרוץ מרובה מן העומד שהרי ארעא חלחולא מחלחלא אינו רובו נקבים אלא הכוונה דרובו עשוי מדבר שאינו מקבל כלל [אולם בדעת הראבי"ה שמועיל מדין צירוף נקבים כתב בגידולי טהרה בשו"ת סי' י"א בסופו שבעינן שיהא פרוץ מרובה על העומד כדי לצרף הנקבים ע"ש]

והנה בשו"ע סעיף נ"ב הובא דינו של המרדכי דמועיל צירוף נקבים עכ"פ כשאחד שלם וכבר תמה הלבו"ש בחי' דינים יו"ד אות ר"ו ובח"צ סימן מ' שהראבי"ה הוא שיטה יחידאה נגד כל הראשונים

**היו נתונים תחת הצינור**

עי' ר"ש דהיינו משום דלא חשיבי מים שבתוך שק וקופה מים שאובים וכפשוטו הטעם דכיון שאינו מקבלי מים כלל לא נחשב כלל כנמצאים תוך הכלי אך לפי זה אם יעמיד הכלי ע"ג קרקע באופן שהמים לא יצאו מן הכלי יהיו שאובים אולם הרשב"א בשער המים שער ה' ביאר הטעם דכל כלי שאינו עשוי לקבל מים אפילו אם עשוי לקבל פירות ויש לו שם כלי אינו חשוב כלי לעניין שאובים ועי' כה"ג בתוספתא ידים פ"א ה"ו הביאו שם הר"ש פ"א מ"ב לגבי כלי לנטילת ידים.

**משנה ו'**

**גיסטרא שבמקוה**

עי' בר"ש ומשמע מדבריו דליכא כלל נגיעה בין מים שבכלי למי מקוה ואפ"ה כשר שאין הגיסטרא חשוב מקבל מחמת עצמו אולם עי' בחזו"א קמא ס"ז סק"ו שר"ל דהיינו רק בנשאבו ממי המקוה ועדיין הכלי שם אבל אם נשאבו ממק"א נשארו שאובין גם לאחר שמכניס הגיסטרא חציו לתוך המקוה

אך בעיקר מה דמבואר בר"ש שגם בלי שום נגיעה אפשר לטבול בכלי עי' חי' ר"ח הלוי הל' טו"א שכתב בדעת הרמב"ם במשנה דלעיל דאין מעמדת עצמה שאפילו כשאינו נחשב למקום בפנ"ע אינו מצטרף למקוה בלי חיבור במים ובאמת הרמב"ם בפירוש המשנה ביאור מתני' באו"א

ועי' חזו"א שם "ואע"ג דגסטרא פוסל את המקוה כדתנן פ"ד מ"ה או מן הצד ואינה יכולה לקבל מים כל שהו נא יכולה לקבל פוסל וכו' מ"מ אם היא בתוך המקוה אין המים שבתוכה מתיחסין אליה אלא למקוה והיא רק כצרורות השטים במים ולא חשיבא לחלק בין מים למים".

**אבל טמאין הן אגב כלי חרס**

מבואר דאע"פ שהמים בתוך הגיסטרא אינם נחשבים ככינוס לעצמו אלא בטלים הם למי המקוה מ"מ אינם נחשבים מחוברים לקרקע דרק ע"י המגע והחיבור למי המקוה נחשבים כמחוברים לקרקע והחזו"א שם תמה ע"ז "ומיהו תימא לפר"ש כיון דמטבילין בה כש"כ דאין המים שבתוכה טמאין דקרינן בו אך מעין ובור מקוה מים יהיה טהור" וכן הק' המשנה אחרונה

עי' בר"ש דהיינו אם היה הגיסטרא טמא ותמה הרש"ש דגם בגיסטרא טהור ממילא יטמא מכלים הטמאים שבא לטבלם בגיסטרא.

והנה ממה שכתב הר"ש "ניטמאו מים שבתוכה "וטימאו את הכלים" משמע שאפשר לטבול במים הטמאים אלא שחוזר ונטמאים ממים הטמאים הנה יעוי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' רי"ג שכתב שהמקור שמי מקוה אינם מקבלים טומאה הוא ממה שמטהרים אחרים דלא יתכן שמים טמאים יטהרו אחרים וע"ע בכה"ג בשו"ת הרי"ד סי' א' [ועי' צל"ח פסחים יז ע"ב אות ק"ג שאפילו לדעת המכשירים במקוה הנעשה הוייתם בטומאה היינו רק בכלי שראוי לקבל טומאה אבל במשקים טמאים לכו"ע פסול דזה הויה בטומאה ממש ע"ש] ולדברי הר"ש מבואר במתני' דלא כדבריהם [וע"ע בגולת עליות]

**פירוש הרא"ש**

עי' ברא"ש שפירוש דין גיסטרא באו"א דאיירי שהכלי שבור למעלה ומקום השבר אינו שוה ומי המקוה נכנסים דרך שבר הכלי ולכן הכלי טהור שנטהרו במים המחוברים למקוה אבל לאחר שמעלה הכלי בתוך אויר הכל למעלה מי המקוה נטמאו המים שנדבקו בכלי מאויר כלי חרס

ועי' בחזו"א שם דע"כ מיירי ביש בפגימות שפה"נ וא"כ היאך מטמא מאויר כלי חרס הא תנן בפ"ד דכלים מ"ג דאם יש בין החדודים כזית אינו מטמא באויר ולכאורה כזית הוא פחות מכשפה"נ ולכאורה אם איירי שיש שפה"נ א"כ מאי קמ"ל [ומש"כ בתפארת ישראל יכין אות ל"ז צ"ב דשם איירי בלי חיבור למקוה ובעינן לבטולי מתורת כלי משא"כ כאן] ולכאורה היה אפשר לומר שהרא"ש מודה לסברת הרא"ש גיסטרא עדיף שבטלי למקוה אלא דס"ל דבעינן חיבור בין המים וכסברת הגר"ח ז"ל ולכן ל"צ שיעור שפה"נ אך בביאורי הגר"א מפורש דבעינן שפה"נ. וע"ע בבועז אות ז' מש"כ בזה

**פירוש הרמב"ם**

ועי' ברמב"ם שפירש ע"ד הרא"ש אך כתב "ונתמלאת מים משוליה", וכתב המלאכת שלמה שהכוונה שיש סדק בשוליה שהמים נכנסים בה ובגליון המשניות הובא מהחזון נחום שתמה ע"ז שגיסטרא טהור אפילו בנקב כמוציא משקה כ"ש בכונס משקה ועכ"פ מבואר ברמב"ם שבנקב כל דהו סגי

וכן מבואר ברמב"ם שהכלי טהור רק בנגע שחלק מן הכלי חרס שהוא למעלה מן המים ולא נטמא מחמת אוירו וצ"ב וכה"ג הק' על התוי"ט על הר"ש בהמשך המשנה ושם כתב החס"ד שלהיות באויר חשוב נגיעה אבל משינוי לשון הרמב"ם בין הרישא לסיפא משמע דבדוקא נקט וצ"ע

**מעיין שהוא יוצא מן התנור**

הטעם שידיו טמאות כתב הר"ש שאע"פ שנטבלו במקוה חזרו ונטמאו בנגיעתם בשפתי התנור ועי' בתוי"ט שתמה מדוע צריך לנגוע בשפתי התנור הרי נטמא מאוירו ועי' חס"ד שאה"נ נגיעה הכוונה להיות באוירו אולם בחסד לאברהם כתב דס"ל להר"ש שהמים מבטלין האויר ולכן צריך נגיעה אולם עי' בא"ר "וידיו טמאות ואפילו המים צפין ע"ג שהידים עצמן נטמאו מאויר כ"ח אע"פ שהמים טהורין שאין המים שבתוך התנור מבטל אויר התנור".

**אם היו על גביו רום ידיו**

הנה לדעת הר"ש מבואר בפשיטות מדוע ברישא סגי במים צפין על גביו ואילו כאן צריך רום ידיו דברישא עיקרו רק לחבר המים וכאן צריך שיעור מים שיכול לטבול בוהם ידיו אבל לדעת הרא"ש צ"ב מ"ש ועי' משנה אחרונה שביאר בטו"ט אך א"כ צ"ב לאידך גיסא מדוע צריך מים צפין על גבה הרי סגי במה שכל הכלי מלא מים ועמד בזה הרש"ש וע"ש שמדברי הרמב"ם נראה דבאמת ל"צ ברישא שיהא מים צפין על גביו ע"ש.

**משנה ז'**

**עירוב מקוואות כשפופרת הנוד וכו'**

הר"ש כתב דהיינו מקוה חסר בצד מקוה שלם או ב' מקואות חסרים אולם הרא"ש פירש שהכוונה למקוה שאוב בצד מקוה שאוב ולמדנו כאן ג' אופנים של חיבורי מקוואות ועי' בחי' ר"ח הלוי הל' טו"א שחלוקים הם בעיקר גדרם שלחבר ב' חצאי מקואות בעינן עירוב מקוואות והיינו דבעינן שב' כינוסי המים יחשב ככינוס אחד ובזה נאמר שיעורא דשפה"נ [אך לכאורה מדברי הראב"ד המובא לעיל במשנה א' משמע שלא נעשה ככינוס אחת ממש ולכן צריך שיעור רביעית בכל אחת] ואילו במקוה שאוב ליד מקוה כשרה א"צ עירוב מקוואות אלא סגי בחיבור מקואות והיינו דעיקר טהרת השאובים הוא ע"י שהתחבר למקוה וחל עליהם שם מקוה דהמחובר למקוה הרי הוא כמוה דע"י שחל עליהם שם מקוה פקע מהם פסול שאיבה ולדבריו לא צריך שיעור שפה"נ בחיבור של הפקעת שאובין ע"ש

אך כבר הובא לעיל מדברי הבית אפרים שיש לבאר דין השקה בשאובים בב' אופנים די"ל כדברי הגר"ח שיסודו מדין המחובר למקוה הרי הוא כמוה וי"ל כמבואר בתרומת הדשן שכיון שפסול שאובים הוא מחמת שהמים נחשבים כתלושים כל שהתחברו למקוה נעשו מחוברים ופקע ממנו שם שאובים וע"ש שבזה תלוי מחלו' הרא"ש ורבינו ירוחם אם השקה מועלת רק בעת חיבורו או גם אח"כ ע"ש

ובעיקר דברי הגר"ח לכאורה במחובר מקוה שלם למקוה חסר ג"כ לא צריך להגיע לדין עירוב מקואות וסגי במה שהחסר למקוה למקוה שלם וא"כ לא יצטרך לזה שיעור שפה"נ ויצטרך לשיעור טופח ע"מ להטפיח וכבר העיר בזה החזו"א בגליונות שם ועי' בחי' ר' שמואל גיטין סימן י"ז שר"ל דשאני טבילת אדם שיש דין במעשה טבילה שיהא במ' סאה ולכן לזה לא יועיל דין חיבור למקוה וע"ש מה שהביא ממרן הגרי"ז ז"ל.

**טופח ע"מ להטפיח חיבור**

עי' תוס' גיטין טז ע"א שהק' בשם ר"ת שהיאך אמרו שם דלר"י טופח ע"מ להטפיח חיבור הרי מצינו דעירוב מקואות בעינן שפופרת הנאד ולכאורה צ"ע דלק' במשנה ט' איתא דבנפרצו זה לתוך זה סגי בקליפת השום וא"כ עד שאנו שואלים מר"י של טופח ע"מ להטפיח לשיעור שפה"נ נשאל סתירה בין ב' המשניות וע"כ דשאני נפרצו שהמים עוברים על גבי המחיצה ולכן לא בעי שפה"נ וא"כ מה הק' מרגליו נוגעות במים ובאמת יעוי' בשו"ת הריב"ש סי' רצ"ב שהביא בשם הר"ש [בר"ש לפנינו ליתא עי' להלן] שג' שיעורים יש בדבר שאם המים עוברים דרך נקב בתוך הכותל צריך שפה"נ ואם עוברים דרך פירצה ע"ג בכותל בעינן קליפת השום ובליכא מחיצה כלל כההיא דרגליו נוגעות במים סגי בטופח ע"מ להטפיח וצ"ב קו' ר"ת וצ"ל שלפי הס"ד של ר"ת שהשיעור של שפה"נ הוא שיעור במים יסוד החילוק בין נפרצו לשאר נקב שכל שבאמת מכונסים יחד צריך פחות חיבור ביניהם ולכן בנפרצו שהמים עוברים על המחיצה ונחשבים ממילא ככינוס אחת סגי בקליפת השום אבל בעובר דרך נקב של הכותל שנשאר ב' כינוסי מים צריך חיבור גדול ולזה ס"ל לר"ת שברגליו נוגעות במים כיון שאינו כינוס אחד אע"פ דליכא מחיצה ביניהם חשוב כמחבר ב' כינוסים דצריך חיבור גדול של שפה"נ

ולזה תי' ר"ת שהשיעור של שפה"נ אינו במים אלא במחיצה וממילא פשוט שברגליו נוגעות שליכא מחיצה ל"צ אלא השיעור בחיבור המים שהוא טופח ע"מ להטפיח ומה דמבואר במשנה ט' דבעי קליפת השום צ"ל כמו שצידד התוס' הרא"ש בגיטין שם שהוא חד שיעורא וכ"כ הריב"ש שם בדעת ר"ת

הנה מבואר שלדעת ר"ת חשוב נקב אפילו שלא במקום המים וא"כ לכאורה מדוע על גבי הכותל לא נחשב כנקב גדול [עי' חזו"א קמא ס"ג סק"ז] והפשוט דבעינן נקב במחיצה והיינו שאף במקום המחיצה יש מעבר למים וזה מועיל לשבור כח המחיצה החוצצת בין ב' המקואות אבל מה שעל המחיצה אינו כלום ולפי זה אם יש מחיצה בין ב' המקוואות גבוה יותר משאר המחיצות ויש נקב בתוכו ג"כ יועיל להיחשב כפירצה במחיצה אולם יעוי' בחזו"א תנינא ס"ט סק"ז שר"ל שרק נקב שבתוך חלל המקוה נחשב כפירצה במחיצה והיינו כשיש מחיצות בכל צדיו ובתוך אותו חלל יש נקב במחיצה החוצצת בין ב' המקוואות הוא דחשוב כפירצה במחיצה.

קושיית הר"י על ר"ת

הנה הר"י הק' על ר"ת ב' קושיות [עי' מהרש"ל מה שהעתיק ל' התוס' ביבמות] חדא דכמו שאמרו בנפרצו דבעי קלה"ש על רוחב ב' אצבעות ושם ודאי הכוונה לשיעור במים ולא בנקב [אמנם הר"ש כתב שגם זה שיעור רק בפירצה ויש לעיין מדוע הר"י מיאן בזה] וא"כ גם בלא נפרצו דבעי שפה"נ על שפה"נ הוא שיעור במים ולא רק בנקב ועוד דכיון שבנפרצו בעינן שיעור מים ברוחב שפה"נ ודאי שבכל נקב ג"כ בעי עכ"פ רוחב שפה"נ ורק ברום סגי בטעל"ט [והיינו דאע"פ שבגובה סגי בטעל"ט מה שצריך ברוחב שפה"נ אינו מדין שיעור במים אלא דבעינן לצרף הרבה מי המקוה ושיעור הרבה הוא ברוחב ב' אצבעות כן ביאר הגר"א פוגל שליט"א] וכיון שכן כשאמרו דבעי נקב שפה"נ אין הכוונה רק הנקב ואילו המים סגי בשיעור טעל"ט שא"כ היה סגי במשהו כיון שנקב עגול וכדי שיהא מים ברוחב שפה"נ בעי חצי נקב מלא וע"כ כשאמרו סתם שפה"נ הכוונה מלא מים

**דעת הר"י**

הנה ר"ת חידש לפי דרכו ששפופרת הנאד אינו שיעור במים אלא בנקב ולכן סגי בנקב שרובו למעלה מן המים כל שיש מקצתו במים שיש בו טופח ע"מ להטפיח והר"י חולק עליו ולדעתו לא סגי בנקב חוץ למים ובעינן שיהא כל הנקב מלא מים ונחלקו האחרונים בביאור דעתו שלדעת המשנה אחרונה במשנה ז' והדב"א ח"א סי' י"ח היינו משום שלדעתו שיעור של שפה"נ הוא שיעור במים [ולדעת הדב"א יש ב' דינים גם שיעור בנקב וגם שיעור במים ע"ש] ואילו לדעת מרן רי"ז הלוי מודה ר"י שעיקר שיעור שפה"נ הוא בנקב אלא שלדעתו נקב שאינו במקום המים אינו מועיל לעשות פירצה בכותל המקוה ע"ש אך לכאורה מכל קו' הר"י מוכח ששיעור שפה"נ הוא שיעור במים כמו שברום קלה"ש על רוחב שפה"נ הוא שיעור במים אך מדברי הגרי"ז מבואר שגם מה דבנפרצו בעי רוחב של שפה"נ אינו שיעור במים אלא בפירצה וזה תמוה דהרי מפורש בקו' הר"י על ר"ת שהוא שיעור במים ואדרבה הר"ש חידש לתרץ שהוא שיעור בפירצה

הנה מדברי ר"י מבואר שלאחר שחולק על ר"ת וס"ל שנקב מלא מים בעינן ממילא נפל תירוצו של ר"ת ולכאורה דבר זה תלוי במחלו' אחרונים הנ"ל שהרי עיקר תירוצו של ר"ת היה דמאחר ששיעור שפה"נ הוא במחיצה ל"ש דבר זה ברגליו נוגעות במים וא"כ לפי דעת הגרי"ז תי' זה שייך גם לדעת ר"י דנהי שלדעתו בעינן נקב מלא מים מ"מ ביחס לתי' ר"ת אינו חולק ר"י וא"כ צ"ב מדוע מיאן ר"י בתי' ר"ת ומוכרח לכאורה כדעת המשנה אחרונה שלדעת ר"י שיעור שפה"נ הוא שיעור במים ממילא קושית ר"ת הדרא לדוכתא אך באמת בתוס' הרא"ש מבואר שר"י נשאר עם תי' ר"ת גם לאחר שחולק עליו וס"ל דנקב מלא מים בעינן וזהו לכאורה מוכרח כדברי הגרי"ז.

**תי' ר"י**

בתי' הראשון תי' דמה שאמרו טלה"ט חיבור אתיא רק כר"י ואילו לחכמים בעי' שפה"נ וצ"ע הרי גם לר"י צריך שפה"נ כמפורש במשנה ט' וכמו שהעיר הר"ש בפ"ח טהרות מ"ט והיה אפשר לומר שכל הוכחת ר"י דלא כר"ת הוא מכח שיטת חכמים וא"כ י"ל שכונתו שבדעת ר"י מודה הוא דשפה"נ הוא רק שיעור מחיצה ולא במים ורק בדעת חכמים חולק וס"ל ששיעור שפה"נ הוא שיעור במים אך לא משמע כן בדבריו

**תי' הר"ש על קו' הר"י**

הנה הר"י [בתוס' יבמות טו ע"א וגיטין טז ע"א] הק' על דעת ר"ת שכיון דמבואר במקוואות פ"ו מ"ט דבעינן ברוחב ב' אצבעות א"כ בנקב עגול לא סגי בטופח ע"מ להטפיח אלא בעינן נקב חצי מלא [הקושיא אינה ברורה דאימא דאין הכי נמי והנפק"מ של טופח ע"מ להטפיח יהיה בנקב מרובע הרי ליכא משנה שאמר השיעור טופח ע"מ להטפיח שהרי ר"י אמר כן ברגליו נוגעות ובלי נקב כלל וא"כ איזה משמעות יש דאפילו בנקב עגול סגי בטופח ע"מ להטפיח וצ"ב] ועי' בר"ש פ"ח טהרות מ"ט שכתב לתרץ דגם השיעור של ב' אצבעות אינו שיעור במים אלא בפירצה והיינו דשם לא איירי בעובר ע"ג הכותל אלא נפרצו ואדרבה בעובר ע"ג הכותל מבואר בפרה פ"ה מ"ח דלא צריך ב' אצבעות ע"ש [ולדעתו מבואר שיש בקליפת השום ב' שיעורים חדא שיעור בפירצה, בפירצה שע"ג הכותל וזהו גם לשיטת ר' יהודה והוא גם שיעור במים לרבנן בכל חיבור במים]

**רשב"ג אומר כל שהוא מבריית המים**

עי' בתוי"ט דלכאורה נחלקו רשב"ג ות"ק בזה גופא אם אפשר לטבול ביבחושין אדומים והיינו שהטעם שהוא חוצץ לת"ק הוא משום שאינו כשר לטבילה אך תמה על דברי הרמב"ם שפסק כת"ק שיבחושים אדומים חוצצים בנקב אע"ג דפסק שאפשר לטבול ביבחושים אדומים ומסברא הדבר צ"ה היאך יתכן שהוא כשר לטבילה ומ"מ הוא חוצץ ועי' במשנה אחרונה שר"ל שסברת ת"ק דבעינן נקב מלא מים וביחשובין אדומים ורשב"ג ס"ל כדעת ר"ת שעיקרו תלוי בנקב

ובכתבי הגרי"ז זבחים כב ע"א כתב שאדרבה סברת הת"ק פשוטה דכדי לחבר בעינן טופח ע"מ להטפיח ולזה צריך מים דוקא עוד כתב די"ל שגם מים היו סותמים את הנקב אילו היו עומדים במק"א וע"ע משנה אחרונה וכה"ג כתב בגידולי טהרה גבא ס"ק ס"ד. וע"ע בספר אהל יצחק גיטין טז ע"א בדברי הגרי"ד ז"ל

ועי' במג"א סי' קס"ב ס"ק י"ז שכתב ליישב שמה שטובלים ביבחושים האדומים אינו אלא בריסקן ומתני' דנחלקו אם חוצץ הוא בלי ריסקם ועי' מש"כ בזה החזו"א יו"ד סי' צ"ד סק"א במכתב

**משנה ח'**

**מביא סילון של חרס או סילון של אבר**

עי' בשו"ת הרשב"א ח"ג סי' רכ"ח שכתב דע"כ מיירי בסילון המחובר לקרקע או בנעשה לקרקע דאל"כ היה פוסל מדין הויה בדבר המקבל טומאה אך הרא"ש בהל' מקוואות סימן י"ב כתב שנטהר ע"י השקה ומשמע דנחלקו הרא"ש והרשב"א אם מועיל השקה לפסול הויה בדבר המקבל טומאה והק' באמרי משה סימן א' הרי מבואר בר"ש שכל שאובין [כשלא נעשה ע"י כלי גללים] יש בו נמי הפסול של הויה בדבר המקבל טומאה וא"כ להרשב"א היאך מועיל השקה לשאובים הרי יש בו נמי הפסול של הויה בדבר המקבל טומאה [אך שיטת הר"ש אינו מוכרח וכש"כ הפוסקים] וע"ש שר"ל דבעלמא מודה הרשב"א דמועיל השקה לפסול הויה ושאני הכא דהשקה גופא נעשה ע"י דבר המקבל טומאה עוד כתב די"ל ע"פ המבואר בפ"ה מ"ב ובפ"ו מ"ג דא"א לעשות השקה ע"י מים שאובין והיינו שכל שבאמצע ההשקה יש מים שאובים הרי זה מפסיק את החיבור והרי בסילון כלפי המים בתוך הסילון ודאי א"א לטבול כיון שהויתו ע"י כלי המקבל טומאה וא"כ י"ל דשוב לא יועיל השקה גם לטהר המים שבמקוה העליונה כיון שמים שאינם ראויים לטבילה מפסיקים ביניהם ולדעת הרא"ש נצטרך לחלק כש"כ הב"י שרק מים שאובים שהפסול בגוף המים חשוב כמפסיק ולא בהויתו בטומאה שהוא פסול במקוה ולא במים

**ומשיקו אפילו כשעורה**

עי' ברש"י שהק' דאפילו ר"י דמיקל לא סגי ליה בלי טופח ע"מ להטפיח והוסיף הר"ש "וגבי כותל קתני הכא בסיפא וכו' לכאורה צ"ב הרי דיני כותל לדעת הר"ש הוא או בנקב בכותל דבעי שפה"נ או בפירצה ע"ג הכותל דבעי כקליפת השום אפילו לר"י אבל בצפין ע"ג סגי לר"י בטופח ע"מ להטפיח ולכאורה סוגיין דומה לצפין על גביו כיון שהוא מעל גבי המחיצה וא"כ מה הוסיף הר"ש בזה שהביא דיני פירצה בכותל אולם מצינו בכמה אחרונים [לחם ושמלה ס"ק צ"ז גולת עליות ומקוה ישראל] שנקטו שיש לחלק בזה בין סילון שיש לו גג לסילון פתוח שסילון פתוח דומה באמת לצפין על גביו אבל סילון מכוסה מלעלה דיני כנקב בכותל וא"כ י"ל שהתחיל הר"ש להקשות מר"י אפילו אם נאמר דאיירי בסילון פתוח ולזה הוסיף דכפשוטו איירי בסילון סגור כסילונות דעלמא וממילא דומה לנקב בתוך הכותל אך הסברא בזה צ"ב מדוע לחלק בין סילון סגור לפתוח הרי סו"ס אינו מגיע דרך נקב בכותל אלא מעל המחיצה

אך היה אפשר לומר בזה דיעוי' ברשב"א בשער המים שער י' שהק' שמצד אחד אנו רואים במשנה ט' דעירוב מקואות בשפופרת הנאד וגם בנפרצו זה לתוך זה בעינן עכ"פ קליפת השום ברוחב שפה"נ ואילו במתני' מבואר דסגי במשיקו כשערה עוד הק' ממה דס"ל לר"י דטופח ע"מ להטפיח חיבור והיינו ברגליו נוגעות במים כמו שאמרו בגיטין טז ע"א ומבואר שמסברא דין סילון ודין רגליו נוגעות דומות לנקב בכותל ולכאורה צ"ל בזה כמו שנתבאר לעיל שהחילוק בין צפין ע"ג לבין פירצה בכותל הוא שבצפין ע"ג כיון שלמעלה אין מחיצה ביניהם נחשב ממילא ככינוס אחד של מים ולכן א"צ שיעור של עירוב מקוואות משא"כ בנקב בכותל דנשאר ב' כינוסים ורק העירוב מחברם בעינן שיעור עירוב ולזה ס"ל להרשב"א שגם רגליו נוגעות וגם סילון אינו נחשב כינוס אחת שמה שהביא המים ממקוה הרחוקה ע"י סילון אינו מגדירו ככינוס אחת ובעינן לדין חיבור מקוואות [והרשב"א תי' בזה מר"ת ששיעור שפה"נ אינו כלל שיעור בחיבור אלא בנקב וא"כ ברגליו נוגעות וסילון סגי בעירוב המים טופח ע"מ להטפיח] ובזה יתבאר היטב כוונת הר"ש שמתחילה הק' שפחות מטופח ע"מ להטפיח לא יכול להיות ולזה הוסיף שבאמת דינו כנקב בכותל שלפחות בעי קליפת השום.

ולכאורה יש לעיין מדוע הק' הר"ש רק מהשיעור שעורה שהוא פחות מטופח ע"מ להטפיח ועי' בריב"ש סי' רצ"ב שתי' שהוא אותו שיעור וכ"כ הרשב"א שם ולכאורה קשה נמי מהרוחב שפה"נ [והיינו לפי הבנת הר"ש והרשב"א שסילון אינו נחשב כצפין על גביו שלדעת הר"ש סגי בכל שהו] שבסילון מבואר דסגי בכל שהו וי"ל שמה שצריך שפה"נ הוא רק כשיש ברוחב המים יותר משפה"נ אבל כאן שכל החיבור במקום הסילון אינו אלא משהו זה ממילא נחשב כמחובר בכולו וא"צ שפה"נ.

**דעת הרא"ש דסגי כשיש שיעור בתחילה**

ומשיקו אפילו כשעורה הר"ש תמה היאך מועיל שיעור קטן כזה ועי' בפירוש הרא"ש שביאר שמתחילה עושה שיהא כשפה"נ [מבואר דעתו שהעירוב ע"י צינור דינו כנקב באמצע המצריך שפה"נ ועי' לעיל די"א שיש בזה נפק"מ בין צינור פתוח לבין צינור סגור] וכל שהתחבר כבר סגי אח"כ בכשעורה

והנה בביאור הדבר י"ל שכל שהוא שיירים משפה"נ דינו כשפה"נ וי"ל שכל שהתחברו ב' כינוסים בשפה"נ חשוב ככינוס אחד ושוב ממילא סגי בחיבור כל דהו כשאר הנמצאים במקוה אחת אך י"ל שהטעם ששיירים של חיבור שפה"נ נחשב כשפה"נ [ויש בזה נפק"מ אם בעינן שהשעורה יהיה שיירים מהשפה"נ או דסגי גם חיבור שעורה במקו"א] והנה כיסוד זה כתב נמי הפנ"י גיטין טז ע"א והבית אפרים יו"ד סי' נ"ג והם כתבו ליישב ע"פ זה מה שהק' הראשונים הסתירה שמצינו טופח ע"מ להטפיח חיבור ומאידך מצינו דעירוב מקוואות שפה"נ די"ל ע"פ הנ"ל דשאני תחילת חיבור להמשך החיבור והנה שם איירי ברגליו נוגעות ולכאורה זה תלוי בב' הצדדים דשם תחילת החיבור שהמים היו בתוך המקוה אינו גורם שיחשב המים שעל גופו לאחר שיצא מן המקוה ורגליו נוגעות שיחשב ככינוס אחת.

**משנה ט'**

נפרצו זה לתוך זה עי' בר"ש טהרות פ"ח מ"ט שבנפרצו מודה גם ר"י דצריך כקליפת השום אבל במים צפין על גביו בזה פליגי ר"י וחכמים שלר"י סגי בטופח ע"מ להטפיח ואילו לחכמים צריך

**משנה י'**

**בזמן שהוא באמצע פוסל**

עי' בר"ש דהיינו משום שהמים גדורים ע"ג הכלי ונחשב ע"י זה כאילו כל המים כנוסים בכלי ונעשו שאובים וכפשוטו שייך זה רק כשיש כאן כלי קיבול וע"י מה שגדורים נחשב כאילו הם בתוכו אבל בכלי שאין בו בית קיבול לא שייך לומר כן וכ"כ בפשיטות החזו"א ליקוטים סימן ז' סק"ד ותמה מאד על השו"ת דברי חיים יו"ד סי' מ"ה שנקט דשייך דינא במתני' בכל כלי אפילו כשאין לו תוך ע"ש.

ולפי זה החילוק בין באמצע למן הצד הוא שבאמצע נחשב שהמים גדורים על גביו ואילו מן הצד אין המים גדורים ע"ג הכלי ולכאורה לשיטה זו עיקר החילוק בין באמצע למן הצד הוא בין שוליו לבין כותלי המקוה והיינו דעיקר מעמיד המים הוא קרקע המקוה ולכן כדי להיחשב גדורים על גביו בעינן שהקרקע שהוא עיקר מחזיק המים יהא נסמך על גבי כלים וכן מבואר בחזו"א קמא ס"ג סק"ד שכל שוליו נחשב כאמצע [אולם התפא"י לא נקט כן ע"ש באריכת דבריו]

הנה לפי הר"ש אין פסול המשנה כלל מדין ג"ל ואפילו כשאין בתוך האביק ג"ל יש לפסול וכש"כ בלחם ושמלה לחם ס"ק צ"א וכ"כ בחזו"א קמא ס"ג סק"ו כי אדרבה כל מי המקוה נחשבים ע"י זה כשאובים אפילו כשיש כבר מ' סאה [במשנה אחרונה כתב דפסול המשנה רק בליכא מ' סאה ולכאורה זהו ע"ד שיטת הרמב"ם ולכן כתב נמי דבעינן ג"ל באביק] וא"כ מה דאמרו במן הצד דהו"ל כמקוה סמוך למקוה בא לבאר שאפילו אם במקרה יש ג' לוגין יש להכשיר ומשמע א"כ שבאמצע כל שאין לפסלו מדין גדורים על גביו כגון שמקבל רביעית לחכמים בכה"ג שוב אין לפסלו גם מדין ג"ל [אולם דזה תלוי במחלו' התפא"י והחזו"א דלהלן אם חכמים באו להחמיר או להקל ע"ש] ולכאורה צ"ע מדברי הר"ש לעיל מ"ד דמבואר שמים שבתוך כלי בתוך המקוה פוסלים משום ג"ל [עי' חזו"א קמא ס"ד ס"ק י"א] ורק הבלועים אינם מצטרפים [ועי' חזו"א קמא ס"ג סק"ה] וצריך לחלק בין כלי שהוא בתוך המקוה שנחשב כחלק מן המקוה לבין אביק שהוא בקרקע מתחת למקוה

ויש לסייע לחילוק זה דהנה בפ"ב מ"ח איתא **אם היה המים צפין על גביו כל שהו** ופירש הר"ש שלא נשאבו המים ומבואר לפי זה שמים שנמצאים בכלי בתוך המים אינם נחשבים שאובים גם בלי דין השקה דכאן הרי אינם מחוברים לשיעור מקוה כדמוכח בסיפא ואפ"ה אינם חשובים שאובים ועי' בחזו"א תנינא סימן ד' ס"ק י"ח וא"כ מדוע במן הצד צריך להגיע להיתר של מקוה ליד מקוה הרי לא נפסק מן המקוה וצ"ל כנ"ל שרק בכלי בתוך חל נמצא שהמים שבאבל המקוה שלולא הכלי היה בתוך המקוה נחשב כחלק מן המקוה משא"כ באביק שלולא האביק היה בתוך בקרקע אינו נחשב כלא פירש מן המקוה אך יעוי' בחזו"א תנינא ס"ד סק"ד שנקט שבאמת גם כאן שייך דינא דפ"ב מ"ח הנ"ל ולכן כתב דע"כ מיירי באופן שהמים נכנסים לאביק לפני שנכנסים המים למקוה דנמצא שמים שבאביק מעולם לא היו במקוה ע"ש.

אולם הרמב"ם ביאר באו"א דטעם המשנה משום פסול ג"ל דכל שהאביק באמצע נחשב שהשאובין מעורבין עם מי המקוה ופוסל בג"ל משא"כ כשהמים הם בצד הרי זה כמקוה ליד מקוה ולפי זה מבואר שלדעת הרמב"ם אדרבה בכלי בתוך המקוה דעתו שאינו פוסל דהו"ל כמקוה ליד מקוה ואילו באביק ס"ל שפוסל בג"ל וצ"ל שאביק הקבוע שם נחשב כחלק מן המקוה משא"כ בכלי שבמקרה נמצא בתוך המקוה ועי' חזו"א תנינא ס"ד סק"ד "אבל הדלי אינו מתבטל לגבי מקוה ועתיד לפנותו בכל שעה" ואמנם י"ל שכדי להיחשב באמצע בעינן שמי המקוה מקיפים את האביק דאז נחשב מים באביק כתוך המקוה משא"כ כשאינו אלא בצד אפילו בשוליו וכן מתבאר מתוך דברי הש"ך בס"ק נ"ב וע"ש בדגול מרבבה וכן מבואר שם בגידולי טהרה נחל סק"כ

**מן הצד כשר**

עי' חזו"א קמא ס"ג סק"ד שתמה שאם מונח על צדו אין המים הנכנסים שם שאובים דהו"ל כזקפה לידוח ואין לומר דאה"נ וזהו טעם הכשירו שהרי מפורש במשנה דהמים שבתוכו שאובים ורק משום מקוה סמוך למקוה אינו פוסל המקוה בג"ל [ועי' בתפא"י בועז סק"כ שהוכיח מזה כדבריו שמן הצד פירושו בשולי המקוה בצדיו] וכתב החזו"א דע"כ איירי במונח הכלי על שוליו

**וחכמים אומרים אם מקבלת האמבטי רביעית וכו'**

עי' חזו"א קמא ס"ג סק"ד "ולרבנן כל שלא נשאר מן האביק ולמטה רביעית חשיב כקרקע" והיינו שלדעתו חכמים באו להחמיר שאפילו במן הצד פוסל כל שאינו מקבל רביעית אולם בתפא"י אות פ' נקט שחכמים באו להקל ולהכשיר באביק באמצע כל שפי האביק מוגבה קצת מקרקע המקוה ויש רביעית במקוה שאינו גדור ע"ג האביק

**משנה י"א**

**אם יש כנגד הנקב**

נחלקו הראשונים מהו כנגד הנקב שמדברי הרא"ש מבואר שהיינו כל כנגד הנקב עד הכותל כנגדו ואילו מדברי הרע"ב משמע [וברמב"ם בפירוש המשנה בתרגום הנדפס] שהכוונה למה שבתוך גוף הנקב שזה נחשב כפרוץ במילואו למקוה ואינו מקוה ליד מקוה אלא כמקוה אחת דמי [ובזה מבואר שנתנו שיעור לנקב דאילו לדעת הרא"ש אין שיעור לנקב אלא הכל תלוי בגודל המקוה אך גם לדעת הרע"ב צ"ב מה בא לאשמעונין בזה ועי' באליה רבה להגר"א ובגידולי טהרה נחל ס"ק כ"ב ביאר שבא לחדש שאע"פ שטפח של המ' סאה הם שוחקות לחומרא והיה מן הדין שכלפי הג' לוגין נחשוב עצבות לחומרא קמ"ל שלא שעכ"פ בדין ג"ל כנגד הנקב בעינן ג' לוגין משיעור הגדול] ובר"ש כת"י מבואר שגם המים העלונים מצטרפים ומבואר נמי שאין שיעור לנקב אולם בגידולי טהרה נחל ס"ק כ"ב נקט שאינו מסתבר שבנקב כל דהוא יפסל המקוה אך לא כתב בזה שיעור ע"ש.

**ר"א אומר אפילו וכו' שלא אמרו אלא ג' לוגין שנפלו**

עי' בר"ש שר"א לטעמיה שחולק בתוס' המובא בר"ש פ"ב מ"ד בגיסטרא ולכאורה דשאני התם דבעינן לדינא דמים גדורים ובזה חולק ר"א אבל מה זה שייך לדינא ג"ל כנגד הנקב שהנידון אם נחשב כמרוה סמוך למקוה או כחד מקוה וכבר עמד בזה החזו"א קמא ס"ג סק"ו והנה יעוי' בתוס' המובא בר"ש שם שהובא טעמו של ר"א "שאין המים שאובין פוסלין את המקוה עד שיפלו לתוכו", וצ"ב הרי עיקר הטעם דלית ליה הפסול של מים גדורים ואמנם יעוי' בר"ש שביאר "ור"א מכשיר כיון דבנפילתן למקוה לא היו שאובין", ומשמע שבאמת מודה ר"א לעיקר הסברא שע"י שהמים גדורים על גבי כלי יש סיבה להחשיבם כשאובין אלא שלדעת כל מים שנכנסו למקוב בכשרות אינו נפסל מצד שאובין אח"כ וע"פ זה ביאר הגר"א פוגל שליט"א די"ל דהנה נחלקו ר"י וחכמים אם יש חענ"ן במקוה והיינו אם כל המים נפסל מחמת הג"ל או רק מחמת התערובת והנה בג"ל נגד הנקב י"ל שא"א להחשיבו כחלק הן הכינוס ואין פסולו אלא מחמת הפסול שחל במים ע"י השאובין וזה לית ליה לר"א כיון שלר"א כל שנכנס כמים שאובין לא נהפך לשאובין אח"כ ודו"ק.

**פרק ז'**

**משנה א'**

**אלו מעלין ולא פוסלין**

עי' סוכה יט ע"ב "טיט הנרוק יוכיח שמצטרף לארבעים סאה והטובל בו לא עלתה לו טבילה" ופירש"י "דהכי תנן במס' מקוואות אלו מעלין ולא פוסלין השלג והברד והכפור והגליד וכו' ומעלין היינו משלימין אשלומי אין בפני עצמו לא", ומבואר לכאורה לדעת רש"י שכל מה שנשנה כאן במשנה אינו אלא להשלים המקוה אבל אין עושים בו המקוה והיינו משום שאין עליהם שם מים ומ"מ כיון דברייתו מן המים מועיל להשלים ולהגדיל נפח המקוה [ועי' רש"י שבת קמד ע"ב "משום דכל דבר שאין עושין ממנו מקוה שאינו מים או שלג או ברד וכו'" ומשמע לכאורה שמברד ושלג עושין מקוה לכתחילה ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' ר' שר"ל שהכוונה לאחר שהופשר וכ"כ בתשובת הגר"ד מקארלין בסו"ס יד דוד ח"א ס"ג והחידוש שלא נימא שכיון שעשה המקוה כשהיה פסול נשאר בפסולו גם לאחר שהופשר כמו דס"ל לר"י שדן לפני ר"ע]

אולם לדעת התוס' בסוכה שם כוונת הגמ' שם שבטיט הנרוק אין טובלין בו כלל ומקורו ממתני' לעיל פ"ב מ"י וכ"כ הר"ש שם ולפי זה אין לנו מקור שמה שאמרו מעלין היינו רק להשלים ובאמת מדברי הרא"ש בהל' מקוואות משמע שעושין מקוה לכתחילה מן השלג גם לדעת ת"ק אך הש"ך בסי' ר"א ס"ק ע"א צידד שלא התיר הרא"ש אלא לאחר שהופשר וכ"כ הגר"ד קארלין בתשובה הנ"ל.

**אלו מעלין ולא פוסלין**

בפשטות כוונת המשנה בשלג וברד שאובים שמעלין ולא פוסלים [וכמתני' דלק' אלו פוסלים דאיירי בשאובים] וכבר העיר הראב"ד דא"כ כבר תנא במעלין שאין להם פסול שאובים ולמה הוצרך להוסיף שאין פוסלים וכתב דהפי' ואצ"ל שאין פוסלים ועכ"פ מבואר במתני' שליכא פסול שאובים בשלג וצ"ב מדוע ועי' בראב"ד בבעלי הנפש שביאר בזה בתרי טעמי [ע"ש שינוי מהדורות] א' די"ל דבאמת שייך בהו שאובים אלא דכיון דשאובים במקצת המקוה אינו אלא גזירה דרבנן אטו כולה בדבר שאין עושים מקוה לכתחילה ליכא גזירה זו וכשר אפילו בשאובין [ולכאורה משמע לפי זה שאפילו שאחר שיופשר אין עושים בו מקוה לכתחילה דאל"כ הדר הגזירה למקומה ויש לדחות ועי' להלן] ב' י"ל שרק מים גזרו משום שאובין מדרשא דומיא דמעיין אבל מה שאינו מים לא גזרו והיינו דכיון שאין עושין ממנו לכתחילה מקוה פירושו שאינו מים ואינו אלא שמועיל להשלים וא"כ אינו מים לגבי שאובים וכה"ג כתב הר"ש לגבי טיט הנרוק "נחשב מים לעניין מקוה [והיינו להשלים] ואין נחשב מים להפסל בשאיבה" [ויש לעיין מדוע כתב כן רק בטיט וי"ל שלדעתו דס"ל כתוס' סוכה יט ע"ב א"כ שאר המנויים במשנה הו"ל כמים גמורים ומה שאינו פוסל בשאובים צ"ל כסברת הלחם ושמלה דלהלן וזה לא שייך בטיט הנרוק ודו"ק]

אך לדעת הרא"ש דמשמע מפשטות דבריו ששלג מועיל לפני שהופשר אפילו בכל המקוה ואפילו שאוב הרי דשלג חשוב כמים גמורים לגבי הכשר מקוה א"כ אמאי אין בהם פסול שאובים ועי' לחם ושמלה ס"ק ס"ב אות א' שר"ל דלא שאובין אלא במים שצריך הכלי כדי שיחזיקו אבל שלג מחזיק את עצמו גם בלי הכלי ולכן לא נחשב כשאוב וכ"כ החזו"א תנינא ס"ו סק"ד [הביאו האחיעזר ח"ג סי' ל"ג] [אולם החזו"א שם סק"ג נקט בדעת הרא"ש מחמת קושיא זו כדעת הש"ך שלא הכשיר הרא"ש בשלג בעין אלא להשלים והיינו שבאמת אין השלג כמים וכ"כ הגר"ד מקרלין הנ"ל או דאיירי באינו נופל להדיא במקוה וכשר מדין המשכה וצ"ע לפרש כן בדברי הרא"ש וע"ע בחזו"א ליקוטים ס"א] אך צ"ע בטיט הנרוק וגם בשלג יש בהתחיל להפשיר ועוד צ"ע הרי תיפו"ל משום שנעשה בידי אדם ואפילו בלא הובא בכלי [ואמנם להנתבאר בריש מקוואות דעת הרא"ש והרא"ש שאין כזה פסול של נעשה בידי אדם אבל למה שנקטו הפוסקים לפסול בזה צ"ע] ול' הרא"ש הוא שרק במים יש דין שאובין ואינו משמע כלל שכוונתו מצד שהוא נוזלי ועי' בחת"ס יו"ד סי' רי"ג מש"כ ליישב בזה ועי' משנת רבי אהרן סי' כ"ט בסופו מה שהאריך לתמוה על דבריו

ועי' בהשגת הרז"ה על הראב"ד שלדעתו לא הכשירו שלג אלא כשאינו שאובין וצ"ע היאך יפרש דברי הת"ק מעלין ואין פוסלין וע"ש בגליון הגרע"א שביאר שכל דברי הרז"ה לא נאמרו אלא אלא לדעת אנשי מידבא שלדעתם אפשר לעשות מקוה לכתחילה בשלג שהראב"ד מחמת הקושיא היאך הכשירו בשאובין הוצרך לפרש שלא הכשירו אלא לאחר שהופשרו דפנים חדשות באו לכאן והרז"ה חולק שבאמת לדעת אנשי מידבא שלג כמים גמורים חשובים [אולם הגר"ד מקארלין בתשובתו נקט שגם הרז"ה לא הכשיר שלג אלא לאחר שהופשר ולכן ברישא דמתני' דמיירי בשלג בעין ורק להשלים מודה דכשר בשאובים ע"ש ובאמת שכ"כ הש"ך בס"ק ע"א] ובאמת א"א לעשות המקוה בשאובין אבל לדעת ת"ק שאין עושים מהם מקוה לכתחילה ורק משלימים הרי שאינו מים א"כ שפיר אינו נפסל בשאיבה אולם במשנת רבי אהרן יו"ד סי' כ"ט ר"ל שהרז"ה יפרש שאין פוסלים כראב"ד והיינו שאצ"ל שפוסלים ולכאורה הכוונה שמעלין לא קאי על מים שאובין וגם אין פוסלים לא קאי על מים שאובין וצ"ב הס"ד ששלג יפסול מקוה אך באמת הראב"ד מפרש דאדרבה גם מעלין קאי על שאובין ולכן נתקשה לו דא"צ שיכתוב דאין פוסלים ודברי ר' אהרן צ"ע.

**שלג לאחר שהופשר לדעת ת"ק**

כתב הראב"ד [בשינוי מהדורות מס' 25 א'] "אבל לא כל המקוה ולא אפילו מחצה ממנו אין טובלין בו ואפילו כשיתפשר ויהיה מים הואיל ובשעת נפילה לא היה ראוי לטבילה", ומבואר לכאורה מדברי הראב"ד שלדעת חכמים אין עושין מקוה משלג אפילו לאחר שהופשר וכטעמא דאמר שם לדעת ר"י [בשינוי מהדורות מס' 24] "וטעמא דבשעת נפילה אוכל קא חשיב ליה", ולית ליה סברת פנים חדשות וכ"כ לדינא לדעת הראב"ד הגרע"א בהגהותיו לשו"ע אולם החת"ס ביו"ד סי' רי"ג נקט שלדעת הראב"ד כשר לאחר שהופשר אפילו כולו שלג וכ"כ בשו"ת משנת רבי אהרן יו"ד סי' כ"ט וע"ש מש"כ לבאר בכוונת הראב"ד במש"כ "ואפילו כשיתפשר",

**השלג והברד**

הנה מדברי תנא קמא משמע ששלג אינו מועיל אלא להשלים וכמו שכתבו לדייק מכאן בסוכה יט ע"ב לגבי טיט הנרוק שמעלין אין אבל אין עושים מתחילה והיינו משום ששלג אינו נחשב כמים [עי' נדה יז דשלג אינו כאוכל ואינו כמשקה] ולכן מהני רק להשלים ולהגדיל נפח המים של המקוה והיינו כשיש רוב מים אולם מדברי הרא"ש משמע לכאורה שאפילו כולו שלג כשר אך הש"ך בס"ק ע"א צידד שגם הרא"ש מודה שפסול [ועי' חזו"א תנינא ס"ו סק"ג] ועי' בשו"ת על מקוואות בסו"ס יד דוד על הל' קידושין ח"א סימן ג' שביאר כן דברי הרא"ש ע"ש

הנה בראב"ד מבואר שגם לדעתו שלא התיר אנשי מידבא אלא לאחר שהופשר מ"מ בת"ק שמתיר רק להשלים היינו אפילו בעודו שלג ויש לעיין מה הדין לאחר שהופשר האם כשר אפילו בעשה מקוה ברובו שלג ופשטות בשינוי מהדורות הראב"ד מפורש לפסול בזה והיינו טעמא דכיון שנכנס במקוה בעודו דבר שאין עושים ממנו מקוה לכתחילה שוב אין להכשיר וכ"כ בדעתו הגרע"א [ואינו מוכח שהוא גזירה דרבנן אטו לא הופשר די"ל שהוא סברא בשם כינוס המים ואולי מדרבנן] אולם במשנת רבי אהרן יו"ד סי' כ"ט ביאר דברי הראב"ד באו"א וכדבריו מבואר בשו"ת חת"ס יו"ד סימן ר'

**ולא פוסלין**

עי' ברא"ש הל' מקוואות סי' י"ח שהכוונה שאין פוסלים משום שאובים שאין פסול שאובים אלא במים וסיים הרא"ש שאפילו עשה כל המקוה בשלג שהובא בכלים כשר וכפשוטו מבואר ברא"ש שכולו שאובין כשר והנה יעוי' בראב"ד בבעלי הנפש שהק' מדוע שלא יפסלו משום שאובין או בא בידי אדם [ע"ש שינוי בין המהדורות בנוסח הקושיא] ותי' שבדבר שאין עושים בו מקוה מתחילה לא גזרו שאובין כיון דשאובין במקצתה אינו אלא גזרה דרבנן שמא יעשו כולה שאוב ובדבר שפסול לכתחילה א"א שיעשה כולה שאוב ולכן לא גזרו [ועי' שינוי מהדורות נו"א] והק' ע"ז הראב"ד דמה נאמר לדעת אנשי מידבא שמכשירין לעשות כולו שלג ומשמע אפילו שאוב ותי' הראב"ד דאנשי מידבא לא הכשירו אלא לאחר שיופשר דאז פנים חדשות באו לכאן כיון דשלג כמו שהיא אינו נחשב כמים והרז"ה חולק ולדעתו לאנשי מידבא כשר שלג אפילו לפני שהופשר ולכן ע"כ צ"ל שבאמת לאנשי מידבא א"א להביא השלג בכלים אולם לדעת ת"ק שמכשיר שלג רק להשלים והיינו שאינו מים ממש ומועיל רק להגדיל נפח המים בזה מודה הרז"ה שאינו פוסל שאובין וכש"כ הגרע"א בגליון הרז"ה כמבואר במשנה שאין פוסלין אך לדעת הרא"ש שמכשיר כולו שאוב בשלג בעין צ"ע

ועי' בר"ש שכתב לגבי טיט הנרוק שהוא מים לגבי להשלים ואינו מים לגבי שאובין וצ"ב מדוע לא כתב כן לגבי שאר הדברים וי"ל שלדעתו שאר הדברים כשר גם למקוה לכתחילה שרק לשיטת רש"י בסוכה יט ע"ב מוכח דמתני' איירי רק בהשלמה והר"ש לעיל פ"ב מ"י ס"ל כתוס' בסוכה שם וא"כ ל"ש סברא זו אלא בטיט הנרוק וי"ל שאדרבה בשאר דברים שהם גושים ל"ש כלל מציאות של שאובים ורק טיט הנרוק שהוא נוזלי הוצרך הר"ש לסברא מיוחדת

**הוכחת הראב"ד מהתוס'**

הנה יעוי' בראב"ד בעלי הנפש שהוכיח מהתוס' דטיט הנירוק ליכא שאובין וצ"ב דדילמא מיירי התם שיש שיעור במקוה וממילא הותר מדין השקה ובאמת יעוי' רמב"ן ב"ב סה ע"ב שכתב להוכיח מדברי התוס' [סתם ולא פירש איזה תוס' ובאפיקי מים ר"ל שכוונתו לתוס' זו] שהשקה מועלת לשאובין וצ"ל שראב"ד לשיטתו שאין השקה מועלת לשאובין ועכ"פ לפי זה מיושב דעת הרז"ה שלדעתו י"ל דמועיל השקה לשאובין וא"צ לדברי הלחם ושמלה ס"ק ס"ה אות ה' ומיושב קו' החזו"א תנינא ג-ד על הרשב"א שס"ל שאין מים שבכלי מצטרפים לשיעור מקוה דכאן מיירי שיש שיעור במקוה.

**מקוה שאוב שהגליד**

עי' תוספתא טהרות פ"ב מ"ג מקוה שאוב שהגליד טהור משום מים שאובים נמחה כשר להקוות עליו הנה כפשוטו הטעם מדוע רק כשהגלידה כשרה להקוות עליה הוא משום שא"א לטבול בחתיכת קרח וע"כ בעינן שיהא נימוח וכ"כ בשו"ת חת"ס יו"ד סימן ר' אך לפי זה אם רוצה להוסיף בו מים שאובין יכול להוסיף גם בעוד קפוא כיון שכבר יש שיעור מקוה מצד הקרח אולם יעוי' בגידולי טהרה סי' י"ב שכתב שמקוה שהגליד אין עליו שם מקוה מים כיון שאינו ראוי לטבילה ורק לאחר שנימוח הוא דחל עליו שם מקוה ולכן אם נותן שם שאובין לפני שנימוח פסול הנה לכאורה דבריו מחודשים כיון שאין בזה אלא חסרון טכני אך יעוי' במג"א סי' קס"ב ס"ק י"ז שכתב לבאר מדוע יבחושים אדומים חוצצים בנקב אע"פ שהם עצמם כשרים למקוה כיון שאינם כשרים אלא לאחר טחינתם דאם לא ריסקן לא מיקרי טבילה כלל ולכאורה זהו רק חיסרון במעשה טבילה אבל עדיין אין בזה לגרום שיחצצו כיון שסו"ס מצד עצמם כשרים הם ומבואר שכל שאינו ראוי לטבילה לא חל עליו שם מקוה מים וחוצץ

הנה בעיקר דברי התוס' עי' בראב"ד תשובות ופסקים [הועתק בליקוטי פי' הראב"ד בסוף בעלי הנפש של הרב בוקוולד] שממה שאמרו להקוות מבואר שא"א לעשות ממנו מקוה ורק שאינו פוסל המקוה והטעם "מפני שהוחזק למקוה פסול בתחילה",

**משנה ז'**

**שמעתתא דגוד אחית ואסיק**

עי' בר"ש שהביא התוספתא שג' גממיות שבאמצעי יש מ' סאה ובעליונה ותחתונה יש כ' סאה לדעת ר"מ מטבילין בכולם משום דס"ל גוד אחית וגוד אסיק ור"י ס"ל דמטבילים רק בתחתונה דגוד אחית אית ליה ואילו גוד אסיק לית ליה וחכמים ס"ל שאין טובלים לא בעליונה ולא בתחתונה וכפשוטו היינו משום דלית ליה לא גוד אחית ולא גוד אחית וכש"כ הר"ש וע"ע להלן

ובעיקר גדר הדין דגוד אסיק עי' בדבר אברהם ח"א סי' י"ח דהיינו כדין אחית ואסיק במחיצות שמורידים המים העליונים כאילו הם למטה וכן בגוד אסיק מעלים המים וכן מבואר מדברי הטו"א חגיגה שם וכ"מ בפנ"י בגיטין טז ע"א וע"ע בדברי הט"ז בסי' ר"א ס"ק מ"ז שמים שבכלי ע"י חיבורו למקוה לא חשוב שאובין מדין גו"א דנחשב כאילו אינו בכלי אלא בתוך המקוה.

אולם יעוי' בחזו"א תנינא ס"ד סק"א "והאי גוד אחית וגוד אסיק אינו אלא לישנא בעלמא ואינו כמו גוד אחית וגוד אסיק המוזכר במחיצות בעלמא דהכא אין זוחלין חיבור" וע"ש שנקט דעיקר דין גוד אחית הוא מחמת שסופן לירד שם ממילא נחשב כחיבור בין העליון לתחתון ומאן דאית ליה נמי גוד אסיק היינו דכיון שהעליון נחשב כחלק מן התחתון ממילא גם התחתון נחשב כחלק מן העליון

**שיטת חכמים בתוספתא**

יעוי' בר"ש שהביא מתוס' שדעת חכמים שאין טובלים אלא באמצעית וכפשוטו הטעם משום דלית להו גו"א כלל וכש"כ הר"ש אולם יעוי' ברמב"ם בפ"ח מהל' מקוואות ה"ח שביאר טעמם של חכמים "שאין המים הנזחלים מערבין אלא א"כ עמדו", וע"ש כס"מ שעמד בזה מדוע לא פירש כפשוטו ותי' "וצ"ל דהיא היא דמאי זה טעם אין המים הנזחלים מערבין את המקוואות משום דלית ליה גוד אסיק", ולבסוף מסיק הכס"מ שהרמב"ם ס"ל דלא פליגי כלל בגו"א ועיקר המחלו' אם מים הנזחלים מערבים ומדברי הריב"ש סי' רצ"ב מבואר שכונת הרמב"ם משום קטפרס אינו חיבור דכיון שלית ליה גו"א ממילא אמרי' קטפרס אינו חיבור ולדבריו מבואר שאילו היה אומרים גו"א לא איכפת לן דקטפרס אינו חיבור וכ"כ בדברי חיים במתני' כאן. [וכן מבואר בריב"ש שם שתי' על קו' הראשונים היאך אמרו אין קטפרס חיבור הרי חזינן דגו"א חיבור שקטפרס אינו חיבור קאי על העליונה ומבואר שעיקר הקושיא מחשבון ולא מסברא והיינו כנ"ל שבמקום גו"א ליכא כלל חיסרון שקטפרס חיבור]

ואמנם אם נאמר שאין כוונת הרמב"ם לגו"א אלא לסברא חדשה שאין הנזחלים מערבים עי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' ר"ט שביאר "וסברא גדולה היא איך יערבו ויכשירו מים שאינם ראוים לטהר בהם", [וע"פ זה ביאר הטעם מדוע מעין מחבר גם בזוחלים וכש"כ הש"ך בס"ק קכ"ט אולם ע"ש בסי' ר"ח שביאר באו"א שמים זוחלים אינם מערבים בין ב' מקוואות אבל לחברם לזוחלים מהני ובמעין שא"צ שיעור סגי לחברו אליו ע"ש] ועי' בדבר אברהם ח"א סי' י"ח שזהו כהמבואר בפ"ו מ"ג שא"א לחבר בין מקוואות ע"י מים שאובים שכל שאינו ראוי למקוה מפסיק וכ"כ באמרי משה ס"א אות ב'.

וטעמם של ר"י ור"מ דכיון דאית להם גו"א ממילא נחשב כאילו כל המקוה העליונה הוא למטה וליכא כלל זוחלים המפסיקים ע"ש בדב"א ולפי זה א"ש שודאי טעמם של חכמים משום דלית להו גו"א מ"מ עדיין תיפו"ל שיש חיבור ביניהם לזה אמרו שאין הזוחלין מערבין [אולם בתוי"ט פ"ג מ"ב נקט שהרמב"ם ס"ל גו"א ואפ"ה ס"ל שאין הזוחלים מערבים וזהו שיטת חכמים] אך צ"ע מדוע לא כתב הרמב"ם הטעם משום קטפרס אינו חיבור וע"ש בחת"ס שביאר ע"פ המבואר ברמב"ם בהל' טו"א פ"ז ה"ה שכל מה שאמרו שקטפרס אינו חיבור אינו אלא בטופח ע"מ להטפיח אבל כשיש שפע מים גם קטפרס חשוב חיבור [עי' חזו"א תנינא ס"י ס"ק י"ב] וא"כ באמת יש כאן ב' חלקי מים יש המים המובלעים על פני הקרקע שאינם נזחלים אבל להם יש חסרון של קטפרס [דגם קטפרס שאינו נזחל פוסל עי' להלן] ואילו שפע המים שאין להם חסרון של קטפרס יש להן חיסרון של אין הנזחלים מערבים

**ביאור קו' הראשונים הרי יש חכמים דתוס'**

יש לעיין בעיקר קושיית התוס' הרי יש תנא דתוס' דלא ס"ל גו"א ולדבריו א"ש דס"ל קטפרס חיבור וע"ש מהרם מש"כ בזה ובפנ"י דחה דבריו ובשו"ת כת"ס יו"ד סי' צ"ו ר"ל שדוחק להעמיד סתם משנה כרבנן דתוס' שלא מופיע בש"ס בשום מקום

**האם קטפרס סותר דין גוד אחית**

הנה יעוי' תוס' בגיטין טו ע"א שהק' דהיאך מועיל לר"י ור"מ גו"א וגו"א הרי אמרי' דקטפרס אינו חיבור ובביאור הקושיא יש לומר בב' אופנים שי"ל שהוא קושיא בדין והיינו שעד כמה שקטפרס אינו חיבור לא יועיל כלל גוד אחית וי"ל שהוא קושיא בחשבון שאם אומרים גו"א מתי נוגע הדין דקטפרס אינו חיבור [ועי' בעניין זה בחי' ר' ראובן ס"ט] ולכאורה ממה שלא תי' התוס' דנפק"מ לר"י בעליונה משמע שהוא קושיא בדין ולא בחשבון ובאמת שמיניה וביה בתוס' מוכח כן שהרי התוס' תי' דשאני חיבור למקוה שלם ואם קושייתם היה בחשבון א"כ תי' הוא לומר שאין גו"א בחצאי מקוה וא"כ קושייתם מרגליו נוגעות הוא על עצם יסוד זה דחזינן שיש גו"א גם בב' חצאי מקוה ואין הקושיא מחמת קטפרס ואילו התוס' הק' מקטפרס

והטעם שגוד אחית אינו פוטר הבעיא של קטפרס י"ל שאע"פ שלאחר גו"א א"צ חיבור ביניהם כיון שהם ביחד ממש מ"מ כדי לומר גוד אחית בעינן שיהא חיבור ביניהם וכש"כ השיח יצחק בחגיגה יט ע"ב ולכן כיון שקטפרס אינו נחשב לחיבור א"א כלל לומר גוד אחית [והיה מקום לומר שחיבור כל דהו יש בקטפרס וסגי לגרום דין גו"א לזה הוסיפו התוס' דמשמע שאין קטפרס חיבור כלל ועי' תוס' הרא"ש דהיינו מה שדימהו לניצוק ומשקה טופח שאינו חיבור כלל] וי"ל באו"א שגם אחרי גו"א בעינן לחיבור דנהי דנחשב ככל המים במקום אחד מ"מ בעינן חיבור בין המים ובחי' ר"ח הלוי הל' טו"א מבואר שאפילו אם נאמר שאשבורן א"צ חיבור מ"מ קטפרס אחרי גוד אחית ודאי צריך חיבור ע"ש

ובביאור מעלת מקוה שלם כתב בברכת שמואל גיטין סי' כ"ח דהיינו ע"פ מש"כ בחי' ר"ח הלוי הל' טו"א שבב' חצאי מקוה בעינן לדין עירוב משא"כ בחיבור למקוה שלם סגי בדין חיבור וכ"כ באבן ישראל גיטין שם ובעוד ספרים אך צ"ב כיון דקטפרס אינו חיבור מה לי חיבור ומה לי עירוב ועי' באמרי משה ס"א אות ו' שר"ל שלחבר למקוה שלם ל"צ חיבור וסגי בנגיעה אולם מדברי הרמב"ן בע"ז עב ע"ב מבואר סברא אחרת דז"ל "אבל למקוה שלם הואיל וחשיב, כל שהוא מצרפן", ומבואר שהטעם הוא שלמקוה שלם שהוא דבר חשוב סגי בחיבור כל דהוא ולזה סגי גם קטפרס

**מעלת סופן ליפול**

עוד הק' התוס' מרגליו של ראשון נוגעות במים שלר' יהודה אמרי' גו"א אע"פ דליכא מקוה שלם ותי' דשאני התם דסופן לירד למקוה [עי' בהערות הגריש"א חגיגיה יט ע"ב שהק' הרי ודאי אין כל השיעור סופן לירד ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' ר"י שר"ל שטעמם של חכמים דחולקים על ר"י הוא משום שאינו ברור דסופן לירד שיתייבש ע"ש] ועי' שיח יצחק שבל' התוס' משמע שהוא כלל נוסף אך מדברי הר"ש בפ"ח טהרות מ"ט משמע שהוא המשך לסברא הקודמת שע"י דסופן ליפול למקוה נחשב כמקוה שלם וכ"כ ברכת שמואל גיטין סי' כ"ט ובאבן ישראל מס' גיטין שם ובחזו"א קמא ס"ג סק"א וכ"כ להדיא בתוס' ר' יהודה מפאריש ע"ז שם "ותי' דכיון שהמים שבראשו עתידין ליפול אם ישהה שם חשיב מקוה" אך לכאורה א"א לומר כן שהרי בתוס' מבואר שגם לגבי יין נסך שייך מעלת סופן לירד הרי שעצם מה דסופן לירד הוא יותר סיבה לחיבור וכש"כ הר"ש שם בהמשך לשונו. [אך גם ר"י מפאריש שם הביא לחדש שבניצוק ל"מ עומד ליפול וצ"ע]

ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' ר"י "ומריש הו"א דזה שייך לר"י דגוד אחית דמורידין העליון למטה הואיל וסופו לירד כירוד דמי אבל למ"ד גוד אסיק לא שייך לומר הואיל וסופו לירד התחתון כאילו כבר עלה זה לא נאמר וא"כ ר"מ דס"ל גוד אסיק ע"כ דס"ל קטפרס חיבור", אך ע"ש שהכריח שגם לר"מ שייך סברא זו ע"ש. ובביאור המעלה של סופן ליפול עי' באמרי משה ס"א אות י"ז שביאר "דרק כשהמים מתפזרין אינו חיבור אבל כשמתכנסים לאשבורן לא מיקרי קטפרס והוי חיבור גם למעלה",

ועי' ראבי"ה סי' תתקפ"ח שכתב מה שקטפרס אינו חיבור הוא רק לטבול למעלה מן הקטפרס אבל למטה שפיר דמי כדחזינן בג' גממיות שלכו"ע טובלים בתחתונה "וטעמא משום שסוף המים לרדת שם כולם",

**אם קטפרס חיבור מדוע צריך גו"א**

הנה לדעת התוס' שבסופן לירד ליכא חיסרון של קטפרס א"כ צ"ע מה לי דר"י לית ליה גו"א הרי סו"ס יש חיבור ביניהם ובאמת עי' פנ"י גיטין טז ע"א שביאור מש"כ הרמב"ם שטעמם של חכמים בתוס' שטובלים רק באמצעית הוא משום שאין הנזחלים מערבים ולכאורה תיפו"ל דלית להו דגו"א חיבור וע"ש שביאור שמה לי דגו"א חיבור הרי סו"ס יש חיבור ביניהם ועיקר גו"א לאלומי חיבורם מקרקע שוה אבל עכ"פ לא גרע מקרקע שוה ולכן הוצרך הרמב"ם לבאר מדוע גרע מקרקע שוה וע"ע בחזו"א תנינא ס"ד סק"א אולם בשו"ת נפש חיה יו"ד סי' ס"ה בקו' גולת עליות כתב שקרקע שוה עדיף דנחשב ככינוס אחת משא"כ בב' גבהים ולכן אינו מועיל חיבור דבעינן שיהא כינוס אחת ולזה בעינן גו"א להחשיב המים העליונים כאילו הם תוך המקוה התחתונה. [ועי' אמרי משה ס"א אות י"ז] ובי' ר' ראובן ס"ט ר"ל דמאחר שאין הזוחלים מערבים ממילא אינו מועיל מה דקטפרס חיבור דסו"ס אין הזוחלים שאינם ראויים למקוה מפסיקים ולזה צריך לדין גו"א שנחשב כאילו כולו למטה וממילא ליכא הפסק [וכש"כ נמי בדב"א ח"א סי' י"ח אות י']

**דברי הרמב"ן בע"ז**

עי' ברמב"ן ע"ז עב ע"ב שכתב דלפי רש"י שפירש קטפרס אינו חיבור לעניין מקוה שלם וחסר צ"ל דקאי כר"י ולגבי עליונה ולכאורה משמע מזה שלדעת הרמב"ן קטפרס אינו סותר לדין גו"א ולכן ליכא קושיא על מה שמכשיר ר"י התחתונה וכ"כ בחי' ר' ראובן ס"ט אולם בהמשך כתב הרמב"ן שכפשוטו נפרש המשנה דקטפרס אינו חיבור בב' מקוואות חסרים שאז בכל אופן אינו חיבור שרק במקוה שלם ס"ל לר"מ שמועיל גו"א וגו"א דמקוה שלם חשוב סגי בחיבור כל דהו והיינו גם חיבור של קטפרס ומשמע שיש חיסרון של קטפרס ורק במשוה שלם מועיל חיבור כל דהו

וע"ש שהמשך דבריו כתב הרמב"ן "ולר' יהודה דוקא בעתיד ליפול משום גוד אחית", ומשמע שגם לר"י לא אמרי' גו"א אלא למקוה שלם [וצ"ל לדעתו דרגליו נוגעות חשוב מקוה שלם ולא מחמת הסברא של עתיד ליפול אלא כסברת הפנ"י גיטין טז ע"א שכיון שהיה במקוה ועדיין לא פירש נחשב כמקוה שלם] ואפ"ה זהו רק בצירוף סברא נוספת של עומד ליפול [אינו ברור מדוע בג' גממיות עתיד ליפול הרי החרדלית עוברת עליו אבל גוף הגממיות אינם זזים ממקומם] ומדבריו משמע שאין זה סברא בקטפרס אלא שזהו עיקר מעלת גוד אחית יותר מגוד אסיק שבגוד אחית עתיד ליפול וכ"כ שם לעיל "דוקא בשאינו עתיד ליפול אבל עתיד ליפול חיבור דאמרי' גוד אחית".

**במקום גו"א סגי בטוע"ל**

כתבו התוס' שר"י ג"כ מודו דעירוב מקוואות שיעורו בשפופרת הנאד ושאני רגליו נוגעות שיש גו"א והיינו שע"י גו"א נחשב הכל ככינוס אחת וכעת בעי רק חיבור ולזה סגי בחיבור של טופח ע"מ להטפיח עי' חי' ר"ח הלוי הל' טו"א ובחי' ר' ראובן ס"ט

**קטפרס בשאובין**

הנה יעוי' בר"ש בפ"ו מ"ח שהק' על מאי דתנן דמטהרין העליון מן התחתון הלא לכאורה אין קטפרס חיבור [היינו לדעת חכמים דלית ליה גו"א] ותי' די"ל דשאני שאובין שהקילו בו ובאחרונים כתבו ליישב ע"פ זה שיטת הרמב"ם שפסק דינא דמשנה זו ואילו ברגליו נוגעות קי"ל כחכמים וכן בג' גממית ולהנ"ל א"ש שרק בשאובין הקילו [עי' משנה אחרונה פנ"י גיטין שם ועי' בשו"ת כת"ס יו"ד סי' צ"ו שהעיר שמדברי הרמב"ם בפירוש המשנה משמע דאיירי במקוה חסירה] ועיקר הדברים מצינו נמי בבעלי הנפש ס"ב הי"ב בביאור התוס' שהובא בר"ש כאן "עודהו הראשון במים אחד ממלא בכתף ונותן לתוכו וטהור" ופירש הראב"ד שכלפי פסול שאובין סומכים על חיבור של קטפרס וגו"א וע"ע חזו"א תנינא ס"ג ס"ק י"ב וע"ש שבזה מבואר סתם משנה לעיל פ"ג מ"ב וצ"ע מדוע לא פירש כן הר"ש.

ובשו"ת נפש חיה יו"ד סי' ס"ה ר"ל שאפילו אם נאמר דשאובין מה"ת מ"מ למאי דכתב החת"ס סי' ר"ח שמעיקר הדין קי"ל גוד אחית רק גוד אסיק לית לן א"כ נהי דבעלמא להכשיר העליון בעינן גוד אסיק זהו רק בחסר שיעור שאם נאמר גוד אחית כאילו המקוה למטה א"א לטבול בו למעלה אבל לגבי שאובין לדעת הרא"ש שהשקה לרגע מועיל א"כ שפיר מועיל גוד אחית שלרגע אחד נאמר גוד אחית כאילו הוא למטה וע"י זה פקע ממנו שם שאובין ושוב ממילא אפשר לטבול בו גם למעלה כיון דשוב א"צ לגו"א.

**שיטת הר"י שקטפרס אינו חיבור לעניין השקה**

התוס' כתבו בשם ר"י שעיקר המשנה דקטפרס אינו חיבור לעניין השקה נאמרה ולא לעניין עירוב מקוואות וכתבו הטעם "אבל לעניין השקה אימא דלא הוי חיבור אפילו לר"י כמו במקוה בקרקע שוה דליכא גוד אחית", ומשמע דכוונתם שרק ע"י גוד אחית סובר ר"י שלא איכפת לן בקטפרס שכל שע"י גו"א נחשב כל המים בכינוס אחת שוב א"צ לדין חיבור לאשוויי למקוה וכמו שביאר הנפש חיה שכל שהמים מכונסים ביחד א"צ תורת חיבור אבל השקה אינו תלוי בכינוס אחת אלא בדין חיבור והו"ל כאילו ליכא גו"א דשם ודאי לכו"ע קטפרס אינו חיבור [ובח' ר' מיכל פיינשטיין ז"ל (עמ' ק"צ) הוסיף לבאר בזה שבטומאה בעי ע"י החיבור להיחשב כגוף אחד משא"כ במקוה סגי מה שהם ביחד ומה שנתמעט קטפרס הוא רק דלא נחשב כגוף אחד אבל מחוברים ביחד חשיבי שפיר] אולם מדברי הר"ש טהרות פ"ג מ"ב מבואר שלהשקה א"צ חיבור כלל וסגי בנגיעה ולכן שלג אע"פ שאינו חיבור זה לזה להשקה מועיל כמבואר שם בתוס' ועי' אמרי משה ס"א אות ה'.

**דין סגוס**

בר"ש מבואר שסגוס אתיא רק כר"י אבל לת"ק האדם טמא כיון דלית ליה גו"א אולם הראב"ד בבעלי הנפש ס"ב סי"ג נתספק בזה וברמב"ם בפ"ח הי"ב אע"פ שפסק כת"ק בסגוס פסק להכשיר המקוה וביאר הריב"ש דחיבור דסגוס יותר טוב והכס"מ תמה טובא בדברי הריב"ש מה לי כמה מים יש והכס"מ כתב חדא שהגבהת הסגוס אינו כ"כ קטפרס ועוד י"ל שברגליו נוגעות יש חיסרון שמתייבש חלקי הגוף וליכא חיבור ולפי זה ס"ל להרמב"ם שקטפרס חיבור ושאני גממיות דשם יש חסרון אחר של אין הזוחלים מערבים

**שיטת הרמב"ם**

נחלקו האחרונים בשיטת הרמב"ם דהנה בפ"ג מ"ב מבואר במשנה שהתחתון מטהר העליון ופירש הר"ש מדין גו"א והרמב"ם השמיטו והכס"מ נקט דהיינו משום דלא ס"ל גוד אסיק ובפ"ו מ"ח מבואר דמטהרין העליון מן התחתון ופירש הר"ש שאע"פ שהוא קטפרס מ"מ בשאובין דרבנן הקילו והרמב"ם העתיקו לדינא בג' גממיות בתוס' הובא דעת חכמים שרק האמצעית כשרה וביאר הר"ש הטעם משום דלית ליה גו"א והרמב"ם הביאו אך ביאר הטעם משום שאין הזוחלים מערבים וכן במתני' איתא ברגליו של ראשון נוגעות במים שלדעת הת"ק השני טמא ופסק כן הרמב"ם.

ודעת התוי"ט בפ"ג מ"ב שהרמב"ם ס"ל גו"א ולכן העתיק פ"ו מ"ח ומה שלא העתיק פ"ג מ"ב אינו דיוק ומה שפסל בג' גממיות היינו משום סברא חדשה של אין הזוחלים מערבים שע"ז אינו מועיל גו"א וברגליו נוגעות היינו משום שיש לחשוש שמקצתו כבר התייבש ונמצא דליכא חיבור ולכן בסגוס שיש הרבה מים ואין לחשוש לזה פסק שיש חיבור והיינו מדין גוד אחית.

**הגדרת קטפרס**

עי' רש"י גיטין טז ע"א שקטפרס הוא "הר משופע שמדרונו משופע הרבה", וכ"כ בחולין לא ע"ב ובחגיגה יט ע"א וכ"כ הב"י בסי' ר"א סעיף נ"ד "י"ל שאין אותו שיפוע נקרא קטפרס אלא כשהוא משופע ביותר", [באמרי משה ס"א אות ו' ר"ל שלא נחשב קטפרס אלא כשמינכר השיפוע וא"כ כלפי מקום קטן בשיפוע ל"ח קטפרס ע"ש] אולם מדברי המאירי גיטין שם משמע שכל שאינו בשוה נחשב קטפרס ועי' ל' הריב"ש סי' רצ"ב "וידוע שאין המקוה מטהר בזוחלין אלא באשבורן וגם שערוב מקואות צריך שהמים המערבין שני המקואות הם מערבין אותם בהשקט בעומדם במקומם הטבעי שזהו אשבורן לא בהיותם זוחלין שזהו נקרא קטפרס", ועי' בשו"ת כת"ס יו"ד סי' צ"ו שמשמע מדבריו שקטפרס אינו תלוי דווקא במקום מדרון ושיפוע אלא עיקרו תלוי אם עומד במקומו הטבעי או שזוחל [וכ"כ בחיבור לטהרה כלל ג' סעיף י"א] והביא שכן מבואר ברבינו יונה ברכות [מא ע"א מדפי הרי"ף] "דהא קי"ל דהנצוק והקטפרס אינן חיבור דלעולם אם המים באין במורד ממעלה למטה או שבאין בקילוח אפילו לא יבואו במדרון לא הוו חיבור שאינו נקרא עירוב מקוואות אלא כשהמים מתערבין בנחת מזה לזה" וע"ש כת"ס שהעיר מדוע התוס' בג' גממיות נקט עליונה ותחתונה הרי גם בג' בשוה כל שחרדלית עוברת ומחברם חשוב קטפרס כיון שזוחל וע"ש דאין הכי נמי ולרבותא דר"י ור"מ נקטה

ועי' בר"ש פ"ג מ"א שבב' מקוואות שא' לא גבוה כולי האי מהשניה לא חשוב קטפרס וזהו ע"ד שיטת רש"י הנ"ל ועי' מש"כ בזה בגידולי טהרה נחל ס"ק מ"ה

**פסול זוחלין**

ולפי דברי הריב"ש ורבינו יונה כל זוחלין פסול מדין קטפרס משא"כ לדעת שאר הראשונים [עי' חזו"א קמא סי' ג' ס"ק י"א] ועי' ביאור הגר"א סק"ו וצ"ג שכתב ע"פ דברי הריב"ש שכל הפסול זוחלין הוא מחמת קטפרס אינו חיבור ומזה הוכיח שבמעין א"צ מ' סאה לאדם דאל"כ היאך יש חיבור למ' סאה [עי' אמרי משה ס"א אות א' דיש לדחות דאע"פ שאין קטפרס חיבור מ"מ נגיעה יש וזה סגי להחשיבו כטובל במ' סאה כיון שאין השיעור מחמת המקוה אלא מחמת המעשה טבילה] והנה מדברי הר"ש בפ"ה מ"ב מבואר שחרדלית של גשמים שיש בו מ' סאה מטהר מקוה שאובין בהשקה וזהו לשיטתו שקטפרס אינו אלא במדרון אבל לדעת הגר"א הרי ליכא מ' סאה ועי' אמרי משה ס"א אות ג'.

**קטפרס במעין**

עי' חזו"א קמא סימן ג' ס"ק י"א שדן אם במעיין יש פסול קטפרס דלכאורה להמבואר בראשונים שאינו פסול זוחלין אלא שחסר בחיבור כיון שגם במעין צריך לטבול במ' סאה לאדם א"כ צריך חיבור ובר"ש פ"ד מ"ד נקט בפשיטות שגם במעין יש פסול קטפרס

מ"מ לדעת הריב"ש והגר"א שכל זוחלין הוא קטפרס עי' אמרי משה ס"א אות ד' וח' שי"ל שבמעיין מודו שלא נחשב קטפרס כיון שזהו הליכתו הטבעית ע"ש

**קטפרס שאינו זוחל**

יעוי' בשו"ת דברי חיים יו"ד ח"ב סי' פ"ח שכתב לחדש שהפסול של קטפרס הוא אפילו באינו זוחל ובעל הנפש חיה ביו"ד סי' ס"ה חולק ע"ש

**אם קטפרס חיבור לגבי עצמו**

עי' רש"י חולין לא ע"ב ד"ה חרדלית ומשמע מדבריו שאם יש במדרון עצמו מ' סאה שפיר הוי חיבור שהחיסרון של קטפרס אינו אלא לחבר דבר אחר אבל כלפי עצמו חשוב חיבור וכ"כ הרש"ש שם בדעת התוס' וע"ש שכן מבואר מדברי הר"ש בטבול יום פ"ב מ"ז

**ביאור דברי הריב"ש בשו"ת סי' רצ"ב**

**ואף חוץ לגומת המקוה במקום שמגיעין המים וכו'** ומבואר שכלפי אדם הטובל לא היה לו צד שהוא נידון כזוחלין ואין לומר דהיינו משום שזחילה שנעשה ע"י מעשה הטבילה כלפי אדם הטובל לא נחשב כזחילה שהרי באינו משופע כלפי פנים כתב בהמשך שגם אדם הטובל לא יצא משום זוחלין

ולכאורה ביאור דבריו שעיקר הזחילה הנאמר כאן צ"ב שהרי בשעה שהאדם בתוך המקוה אין זחילה וכל המים בהשקט ומדוע נחשב כזחילה וכבר עמד בזה החזו"א ולכאורה ביאור הדברים שעיקר דין זחילה אינו מחמת עצם תזוזת המים אלא מה שחסר בהקוואת המים שאין למים מקום וכדמצינו ברמב"ם שמים באויר חשוב זוחלין מחמת שאין להם מקום ולכן מים אלו שנמצאים חוץ למקוה אינו אלא אדם הדוחפם במה שנמצא במקו החשיבי כאין להם מקוה כיון שאין זה מקום הטבעי ודינם כזוחלים ולכן כלפי אדם הטובל א"א לומר שהמים אין להם מקום כי אדרבה זה צורת המקוה שנתפח ע"י האדם והמים עולים למקום המשופע ורק כלפי לטבול כלי למעלה הוצרך לחידושו [ומשמעות דבריו שגם כלפי כלי בתוך בור הטבילה לא היה צריך לחידושו ויש לפלפל בזה]

ולזה חידש שגם כלפי כלי אחר למעלה אינו חשוב זוחלים משום "שהרי הן בשעת טבילה כאלו הן במקוה שהרי ישובו אליו בסור המכריח", ומבואר מדברי הריב"ש שהוא בגדר גוד אסיק שהרי כתב להוכיח כדבריו ממה שברגליו נוגעות ליכא חיסרון של זחילה אע,פ שהמים על גופו זוחלין וע"כ כיון דסופן ליפול במקוה חשוב כאילו הן במקוה ואפילו רבנן אינם חולקים אלא משום דלית להם טופח ע"מ להטפיח חיבור וע"ז כתב שאם נאמר שטעמם שרבנן החולקים ברגליו הוא נוגעות הוא משום דלית להו גו"א א"כ לכאורה ראיה דלא כדבריו והיינו דאע"פ שבעובדא של הריב"ש ליכא גו"א מ"מ יסוד גו"א הוא כדברי הרמב"ן בע"ז דע"י דסופו ליפול [אע"פ שבמציאות אינו סופו ליפול מ"מ כל למעלה כלפי למטה נחשב דסופו ליפול כיון שבלי מעכב היה אמור ליפול כדמוכח ממה שנקט הרמב"ן שגם בג' גממיות סופו ליפול אע"פ שרק חרדלית של גשמים עבורת ביניהם] שנחשב כאילו הוא למטה וסברת הריב"ש הוא דבאופן שבא משם וסופו לחזור לשם בכה"ג זה גוד אחית ממש גם בלי ההילכתא דגו"א והיינו כל' הריב"ש "שהרי הן בשעת טבילה כאלו הן במקוה" לזה חילק הריב"ש דיש לחלק שברגליו נוגעות סו"ס כעת הוא בגוף האדם

והנה הריב"ש בהמשך מבואר שבכל זוחלים יש חיסרון נוסף של קטפרס ולכן כשאין המים חוזרים למקוה חוץ מהפסול של זוחלים יש גם חיסרון צירוף במ' סאה כיון דקטפרס אינו חיבור ולכאורה צ"ע א"כ מה מועיל בסברת משם באו ואליו הם שבים דליכא ל"ח זוחלים מ"מ קטפרס אינו חיבור ובעינן מ' סאה אך להמבואר א"ש שעיקר סברת מאליו הם שבים הוא בגדר גו"א ובמקום שיש גו"א לא איכפת לן שקטפרס אינו חיבור וכמבואר משיטת ר"י [והרי לדעת הריב"ש מוכח שלא שר"י לית ליה קטפרס אינו חיבור אלא שבמקום גו"א לא שייך הדין שקטפרס אינו חיבור וכש"כ בחי' רבי ראובן ס"ט]

הנה בעיקר הוכחת הריב"ש מרגליו נוגעות תי' המהרי"ק בשורש קנ"ו שזוחלין אינו פסול אלא במעשה טבילה אבל יכול להשלים השיעור מקוה ועי' בספר אפיקי מים פ"ז שהביא מהגרד"ל שליט"א להק' שהיאך דנו בחגיגה יט ע"א להתיר לטבול מחטין בראשו הרי שם טובל בזוחלין ממש ולכאורה י"ל שלא מצינו אלא שמים שבגופו זוחלין אבל אולי המים שבראשו אינם זוחלים

כתב הש"ך בסי' ר"א ס"ק ק"כ שהטובל במקוה שיש שם הרבה יותר ממ' סאה וע"י טבילתו המים יוצאים וזוחלים אין בזה פסול ואפילו לשיטת הרשב"א שכשלמעלה זוחל נחשב כולו זוחל בכה"ג שנעשה ע"י הטובל לא אמרי' כן והחזו"א בתנינא ס"ט סק"ח הבין שכוונת הש"ך אפילו כשזוחל תוך המ' סאה אך לכאורה סברת הש"ך הוא סברא מסוימת בשיטת הרשב"א דיסוד שיטת הרשב"א הוא שאע"פ שרק מים העליונים זוחלים מ"מ זה נותן שם זחילה על כל המים שהקוואה זו זוחלת ולזה כתב הש"ך שכיון שהזחילה נעשה ע"י הטבילה אע"פ שהמים הזוחלים סו"ס זוחלים נינהו מ"מ לתת לכל המקוה למקוה זוחלת מחמת זה א"א כיון שאינו מצד עצם מציאות המים ואינו אלא מחמת השימוש במקוה במעשה טבילה אולם ע"ש חזו"א שהביא מהמרדכי שמפורש דלא כדברי הש"ך ע"ש.

**משנה ב'**

**שמעתתא דנתן סאה ונטל סאה**

**עי' יבמות פב ע"ב**

הנה ברש"י ביאר שהמקשן הבין שטעמו של ר"י אינו מדין שאני אומר אלא שכך הדין בכל דרבנן שלא אסרו אלא כשהוא בעין אבל כשהוא בתערובת לא גזרו ושיעור תערובת הוא מחצה על מחצה ומבואר בגמ' שתערובת מי פירות במקוה איסורו דרבנן והיינו מדין ביטול ברוב ואם נאמר שליכא דין חוזר וניעור א"ש בפשיטות והיינו שאע"פ שמדרבנן לא סמכו על ביטול ברוב במי פירות שהרי א"א לעשות מקוה ברוב מים ומיעוט מי פירות מ"מ כל שהיה מקוה שלם אז שפיר סמכו על מה שהמיעוט מי פירות נתבטלו כדי להכשיר המקוה מ"מ אם נתרבה המי פירות פסלו מדרבנן כש"כ בתוס' הרא"ש שמדרבנן פסלו מקוה שיש בו רוב מי פירות וע"ע תוס' ב"ק ק' ע"ב ולכן כיון שאיסורו רק מדרבנן מועיל גם מחצה על מחצה

הנה התוס' נקטו שמדאורייתא חוזר וניעור ולכן הק' שבמחצה מי פירות פסול מה"ת ותי' דאיירי במחטין שמה"ת כשר ברביעית וצ"ב הרי סו"ס מדרבנן צריך שיעור של מ' סאה ולזה צריך ההשלמה של המי פירות וכיון שחוזר וניעור הרי אין המי פירות משלימים המקוה ומדברי המהרש"א במהדו"ב ובישרש יעקב מבואר דהיינו טעמא שמן התורה אפילו אם אומרים חוזר וניעור היינו רק כשיש רוב אבל לא במחצה על מחצה וע"ע בפלתי סי' צ"ט ס"ק י"ב אולם ביד יהודה סי' צ"ט ס"ק כ"ה (ד"ה עוד בא עמ' סח בהוצ"ח) האריך לחלוק ע"ז שגם במחצה על מחצה אמרי' חוזר וניעור ועי' בקו"ש חולין אות ל"ו ובשערי יושר ש"ג פ"י ולכאורה י"ל שהטעם שמדאורייתא אומרים חוזר וניעור אינו משום שליכא רוב המבטל אלא הטעם משום שכל הביטול הוא עד כמה שהוא בתערובת וכל שנעשה מחצה על מחצה כבר לא חשוב תערובת [דלא כאחרונים הנ"ל] וא"כ אם כלפי דיני רבנן אנו דנים גם מחצה על מחצה כתערובת א"כ כלפי הדין דרבנן ליכא חוזר וניעור וממילא יכול המי פירות להשלים השיעור מקוה הנצרך מדרבנן

הריטב"א נקט שגם בס"ד ידעו דבעינן שאני אומר אלא דס"ד שגם בנתן סאה ונטל סאה שייך לומר שאני אומר דאפשר לתלות שלקח מן המי פירות הצפים למעלה מחמת שעבים יותר ואמנם לדעת הראשונים שנקטו דסוגיין איירי בשאובין [עי' להלן] ל"ש תי' הריטב"א ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' רי"ד שהם ס"ל דאמרי' שאני אומר אפילו בכה"ג ותלינן שיצאו חצי חצי ע"ש

**ביאור שיטת רש"י**

רש"י כתב דאיירי בפסול שאובין וצ"ע הרי רש"י כתב מתחילה דאיירי במי פירות ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' רי"ד שאע"פ דאיירי בפסול מי פירות מחמת זה כשר שכבר נתבטל ברוב אלא דמ"מ נשאר עליו פסול שאובין כיון שבאו ע"י אדם והשקה אינו מועיל להם דסו"ס מי פירות נינהו ע"ש

**שיטת הרמב"ם**

עי' רמב"ם פ"ד ה"ז שנקט דמה שאמרו נתן סאה ונטל סאה כשר עד רובו קאי על מים שאובין אבל יותר מרובו פסול ועי' ברא"ש הל' מקואות ס"א שתמה עליו ממה שכתב בעצמו שם בה"ו [והוא משנה לעיל פ"ו מ"ח] שמקוה שיש בו ארבעים סאה והיה ממלא בכלי ונתן לתוכו עד שרבו המים וירדו למקוה התחתון מ' סאה התחתון כשר הרי שאע"פ שבמקוה התחתון ליכא יותר מחצי מים שאובים אפ"ה כשר וכתב הכס"מ שיש לומר שלדעת הרמב"ם הפסול של נטל סאה ביותר מרובו הוא מחמת מראית העין שנראה לאנשים שנטלו הכשרים והכניס תחתם השאובין וציין שכבר כתב סברא זו הרמב"ן בב"ב סה ע"ב [וכ"כ שם בחי' הרשב"א והר"ן] ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' רי"ד שמדבריו שם משמע שלא גזרו אלא בעושה האדם ב' הפעולות גם נתן וגם נטל ע"ש

**שיטת הראב"ד**

הראב"ד בסימן א' ה"ה ובס"ג ה"ו מבואר שס"ל שנתן סאה ונטל סאה נאמר במים שאובין ואינו כשר אלא עד רובו אך מדבריו בס"ג ה"ו מבואר שחולק על הרמב"ם שהכס"מ נקט בדעת הרמב"ם שהוא משום מראית עין ולכן בממלא בכתף לתוך העליון כשר כיון שאין בזה מראית עין אבל הראב"ד שם נתקשה באמת מדוע כשר בממלא כתף והוכיח מזה דסגי במחצה על מחצה וא"צ רוב ולכן ממלא בכתף יש מחצה על מחצה [ובדעת הרמב"ם אין לתרץ כן עי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' רי"ד] ולדעת הראב"ד י"ל שפסול מעיקר הדין והרי בעלי הנפש מפורש שגם בנחסר המקוה מאליו שייך פסולא דנתן סאה ונטל סאה [אולם בחזו"א ליקוטים ס"ג סק"ג נקט שגם דעת הראב"ד שאיסורו רק משום מראית העין (וע"ע חזו"א סימן ג' סק"ז)]

והנה יעוי' בראב"ד בעלי הנפש ס"א ה"ה שכתב שהמוסיף מים שאובין למקוה לא פסלוה ויש בזה חילוק בין המהדורות אם דווקא מיעוט או אפילו ברוב מים שאובין נגד המקוה [עי' רשב"א במשמרת הבית תחילת שער המים שהזכיר בדרך אגב שיטת הראב"ד שברוב מים שאובין נפסל המקוה וכן הביאו בשו"ת ח"א סי' תתי"ח] והטעם להכשיר הוא משום דילפי' מקרא דמקוה דומיא דמעין דכמו שמעין פשוט שאינו נפסל מחמת ריבוי מי שאובין דהשם מעין לא יפקע ע"י ריבוי המים דסו"ס מציאותו מעיין כמו כן במקוה אין ריבוי המי שאובין מפקיע ממנו השם מקוה ובמהדורא אחת ס"ל שאינו דומה למעין ובמקוה באמת ריבוי מי השאובין יפקיע השם מקוה ומבואר עכ"פ שלעת הראב"ד ליכא לדין השקה ופשוט שהמים שאובים נשארו בפוסלם וכל הנידון הוא אם זה פוסל המקוה והטעם שכשר לטבול י"ל משום שכיון שיש שיעור מקוה נחשב כטובל בתוך המ' סאה כשרים ואין המים שאובים חוצצים ועי' אמרי משה ס"א אות נ"ג. אך מדברי הרשב"א בשער המים שער ז' משמע שלדעתו הטעם מדוע שבמוסיף מים שאובין למקוה שהמקוה כשר הוא רק משום שהמים השאובין נכשרו ע"י מי המקוה.

וא"כ לדעת הראב"ד שאין השקה למים שאובין מבואר היטב שבנתן סאה ונטל סאה יהא פסול מעיקר הדין כיון שמעולם לא הוכשרו המים השאובים ועי' בשו"ת תשב"ץ ח"א סימן י"ז שמבואר שהטעם לחלוק על הראב"ד הוא משום שהמים השאובים נזרעים בתוך המקוה [וכ"כ הטעם הרשב"א בשער המים שער ז'] ומבואר שלדעת הראב"ד לא מהני הזריעה להכשיר המים. וא"כ בנתן סאה ונטל סאה איסורו מן הדין וכ"כ בגידולי טהרה נחל סק"ט וכבר האריך בכל זה בזר זהב על האיסור והיתר סי' נ"ח ס"ק כ"ח ע"ש [ובעיקר שיטת הראב"ד בזה ע"ע הגהות לנפש תדרשנו על בעלי הנפש ס"ג הערה ל"ט\*] וע"ע אמרי משה ס"א אות מ"ט.

וטעם ההכשר עד רוב אינו אלא מדין ביטול ברוב ולכאורה לפי זה אין להכשיר אלא כשיש עכ"פ רוב מים כשרים בכל התערובת וא"כ בהכניס מ"א סאה שאובין במקוה של מ' סאה יהא פסול בנטל סאה אחת לחוד כיון דשוב ליכא רוב התערובת במים כשרים וכ"כ בפשיטות בגידולי טהרה נחל סק"ט אך מדברי הראב"ד בס"א ה"ה ל"מ כן וע"ש בהגהת לנפש תדרשנו הערה י"ט וע"ע בסימן ד' הערה ג'.

**חילוק בין השקה לזריעה**

עי' בש"ך סי' ר"א ס"ק מ"א שהביא שמדברי רבינו ירוחם משמע שהשופך מים למקוה מלא והלך משם למקוה חסר יש להחמיר לפוסלו ובס"ק קי"ב הביא הש"ך שרבינו ירוחם כתב שנסתפקו המפרשים האם מקוה שאוב שהשיקו למקוה כשרה ואח"כ הפסיק ההשקה האם המקוה השואב חוזר לפסולו ובשו"ת נובי"ת יו"ד סי' קמ"א תמה היאך כתב הש"ך בס"ק מ"א שמשמע מדבריו שיש אוסרים הרי בס"ק קי"ב הביא שהוא מפורש ברבינו ירוחם ועוד תמה דעיקר דברי רבינו ירוחם תמוהים מפ"ו מ"ג וע"ע בשו"ת חת"ס יו"ד סי' רי"ב שהביא לשו"ת הנוב"י וכתב שמחמת זה לית דחש לדברי רבינו ירוחם אולם מדברי רבינו ירוחם עצמו מוכח שיש חילוק בין ב' הדינים דאל"כ למה לא הביא מפורש דעת החולקים בנידון הש"ך ס"ק מ"א ועי' בשו"ת כת"ס יו"ד סי' צ"ט ובשו"ת דברי מלכיאל ח"ב סי' ס"ו אות כ' ובשו"ת אגרו"מ יו"ד ח"ב סי' צ"ד שיש לחלק טובא בין דברי הש"ך בס"ק מ"א לס"ק קי"ב שבס"ק קי"ב איירי בדין השקה ובזה הביא רבינו ירוחם שיש חולקים וסוברים שההיתר של השקה הוא רק כל זמן שההשקה קיים אבל בנידון של ס"ק מ"א שם איירי בדין זריעה ובזה יש להקל יותר כי מים השאובין נכנסו למקוה ונעשה כאחד מהם ובכה"ג מודו האוסרים בס"ק קי"ב שיש להתיר. אך לפי המבואר בדעת הראב"ד שהוא סובר אפילו בזריעה ליכא היתר למים שאובים

ועכ"פ לפי הנתבאר מבואר שכדי לחשוש לשיטת הראב"ד צריך לחשוש לשיטה זו שאינו מועיל השקה וזריעה למים שאובין וצ"ע שלגבי חומרת רי"ו התבאר מדברי החת"ס דלית דחש ליה לרי"ו וכ"מ בנוב"י וגם הש"ך לא כתב אלא שטוב להחמיר לכתחילה ואילו בס"ק ס"ג לגבי חומרת הראב"ד בנתן סאה ונטל סאה כתב הש"ך שאין ראוי להכניס עצמו במחלוקת ומשמע שהוא לא רק טוב וצ"ל כש"כ בקו' נתן סאה בסו"ס בעלי הנפש להרב בוקוואלד שליט"א בשם הגר"ד לנדו שליט"א שלא חשש הש"ך לדעת הראב"ד אלא בצירוף שיטת הרמב"ם דחיישינן למראית עין והיינו שלשיטת הראב"ד לחוד אין אנו חוששים כי אין אנו נקטים לדינא שלא מועיל השקה לשאובים ובזה מבואר מה שהדברי חיים בחו"מ סי' ל"ז והבית שלמה יו"ד ח"ב סי' פ"ה [הובא בקו' הנ"ל עמ' רל"ו] כתבו שכדי לצאת מחשש נתן סאה ונטל סאה יעשו השקה לרגע כל זמן שנראה שניטל רוב וכפשוטו לדעת הראב"ד אין שום תועלת מהשקה לרגע אך להנ"ל א"ש שאע"פ שלהראב"ד בעצמו אין תועלת מ" להלכה יש תועלת.

הנה יעוי' בראב"ד בעלי הנפש ס"ג ה"ג שהוכיח מהסוגיא דיבמות הנ"ל שפסול מים שאובים אפילו ברובו שאוב אינו אלא דרבנן ולכאורה היינו משום שדעתו שמן התורה אמרי' חור וניעור ולכן א"א שטעם ההיתר הוא מדין קמא קמא בטל וע"כ שאיסורו רק מדרבנן ולכן מדרבנן יש להכשיר אפילו במחצה

**התי' לפרק ו' מ"ח ממלא בכתף**

הנה הקושיא הגדולה על שיטת הראשונים שבשאובין פסול בנתן סאה ונטל סאה הוא מפ"ו מ"ח מלא בכתף ונתבאר שלדעת הרמב"ם שאיסורו רק ממראית עין לק"מ עכש"כ הכס"מ אך לדעת הראב"ד שאיסורו מעיקר הדין צ"ע והראב"ד עמד בזה ותי' דקי"ל כלישנא קמא ביבמות פב ע"ב דסגי במחצה על מחצה ושם יש מחצה על מחצה אבל לגבי מהדורות בראב"ד סובר שמחצה על מחצה אסור א"כ הדרא קושיא לדוכתא והחזו"א ליקוטים ס"ג סק"ג הוכיח שע"כ גם לדעת הראב"ד איסורו רק משום מראית העין ועי' לנפש תדרשנו הערה כ"ב מה שהביא מהרשב"א והמאירי בשם הראב"ד לתרץ קושיא זו ומה שביאר בכוונתו דאיירי שעדיין מחובר ב' המקוואות וכן מבואר בשו"ת הרי"ד סי' ס"ב (עמ' ש"י).

**כמה פעמים יכול ליתן ליטול סאה**

עי' שו"ע סי' ר"א סעיף כ"ד שנתן סאה ונטל סאה הוא עד י"ט פעמים ותמה הגרש"א בשו"ת הגרע"א סי' רכ"א סעיף י"ט מדוע רק עד י"ט פעמים הרי כיון שהמים שנוטל הוא בתערובת יכול לעשות עוד פעמים וע"ע ר"ש תרומות פ"ה מ"ז

**הלכה למעשה במנהג בעשיית מקואות והבעיות השכיחות [נלקט מעיקר מהספר קנין דעה מהגר"י שרייבר שליט"א חתנו של הגר"מ שטרנבוך שליט"א]**

הנה לעניין הלכה כתב הש"ך בסי' ר"א ס"ג שראוי לחוש לשיטת הראב"ד שנתן סאה ונטל סאה במים שאובין אינו כשר אלא עד רובו וכ"כ בגידולי טהרה נחל ס"ק כ"ו משכנות יעקב סי' מ"ו מנח"י ח"ט סי' סי' צ"ה אך הרבה אחרונים כתבו שא"צ להחמיר בזה עי' ישועת יעקב סי' ר"א ס"ק כ"ב אגרו"מ יו"ד ח"א סי' קי"ד משנת ר' אהרן יו"ד סי' כ"ו ועי' בתשובות והנהגות ח"ה סי' רס"ט שחומרא זו לא נהגו בו רבותינו והוא חומרא חדשה שהתחיל בזמן האחרון ע"ש.

ועכ"פ אם נחוש לשיטת הראב"ד נוצר בעיא בכל עשיית מקוה אם עושה רק בור השקה שאז אחר הרבה טבילות מתחלפים המים ונמצא שבור השקה כבר אין רובו מי גשמים ולדעת הראב"ד פסול ומחמת זה נהגו לעשות בור זריעה והיינו שממלאים בור מי גשמים

**ונפרט הבעיות שיכול להיות בבור זריעה והבעיות שיכול להיות בבור השקה**

הנה כבר נתבאר שנחלקו הרמב"ם והראב"ד בפסול של נתן סאה ונטל סאה ביותר מרובו שלדעת הרמב"ם [לפי הכס"מ] אין איסורו אלא משום מראית עין ולכן אין האיסור אלא כשנוטל ביד אבל בממלא בכתף והמים יוצאים למקוה אחרת אין בזה פסול כמפורש במשנה וכתב החת"ס בסי' רי"ד שי"ל שאין לאסור אלא באופן שגם הנתינה וגם הנטילה הוא בידים וכן צידד החזו"א בליקוטים ס"ג ואילו לדעת הראב"ד כפשוטו איסורו מעיקר הדין וכש"כ בגידולי טהרה ובשו"ת דברי חיים חו"מ סו"ס ל"ז [וע"ע שו"ת מהרש"ם ח"א סי' מ"ד] ולכן אסור בכל גווני אולם לדעת החזו"א בליקוטים ס"ג סק"ג גם לדעת הראב"ד להלכה אין איסורו אלא משום מראית העין וכן מבואר בשו"ת בית שלמה יו"ד ח"ב סי' נ"ט אך יש מחלו' ביניהם באופן שהמים הכשרים יוצאים לבד ע"י שנבלעים בקרקע וכדו' שלדעת הרמב"ם כשר ולדעת הראב"ד פסול אבל בממלא שאובין לתוך מקוה כשרה ונשפך לבור אחר כשר ונתבאר שלהלכה מוכרח שאין אנו חוששים לשיטת הראב"ד אלא בצירוף שיטת הרמב"ם וממילא אין לאסור אלא כשיש חשש מראית העין

והנה כשיש בבור הזריעה מ' סאה מים כשרים ואח"כ ממלא בו מים שאובין ועובר על גדותיו עד שממלא בור הטבילה הרי זה ממש כהמבואר במתני' פ"ו מ"ח דממלא בכתף שלפי הרמב"ם מותר כיון שאין בזה חשש מראית העין לפי פשטות הראב"ד אסור והמשנה לא התיר אלא במחצה על מחצה או בזמן שנחשבים כמקוה אחת ואילו לדעת החזו"א גם לדעת הראב"ד מותר ועי' בחזו"א ליקוטים ס"ג סק"א שזהו הדרך הראוי לעשות מקוה עם בור זריעה [ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' ר"ג וסי' רי"ב שכן נהג בעירו] וכתב שיעשו הנקב מבור הזריעה לבור הטבילה גבוה יותר מהברז [ע"ש דמי הברז נחשב שאובין אע"פ שהצינורות אינם כלי מ"מ המים עוברים דרך שעון שיש בו בית קיבול אבל אם 'השאובין נמשכו על הקרקע יש לצדד להקל] שמקלח מים לבור הזריעה דאל"כ יש בזה חשש זוחלין [(וצ"ע בשו"ת חת"ס שם דלא חשש לזה אולי סובר שמקוה מטהר זוחלים משאיבתם) ואמנם נחלקו הראשונים אם זוחלים יכולים לטהר שאובין וכמו כן אם יכולים לקבל היתר השקה והיינו אם פסול זוחלין הוא חיסרון בעיקר השם מקוה או רק פסול במעשה טבילה שדעת הר"ש מבואר שזוחלין מטהר אשבורן (אולם הגידולי טהרה נחל סק"ל דחה ההוכחה מדברי הר"ש) ואילו לדעת הרמב"ם אין על זוחלין שם מקוה ולעניין הלכה נחלקו הפוסקים שהש"ך בס"ק נ"ה הביא דברי הר"ש שגם זוחלין מטהר שאובין אך הלחם ושמלה סק"נ ומהר"ם שיק סי' קצ"ח ובית שלמה ח"ב סי' פ"ו פסקו שאין זוחלין מטהרים שאובים ודעת החזו"א (עי' תנינא ס"ג ס"ק י"ב וס"ד ס"ק י"א) שזה תלוי אם שאובים דאורייתא או דרבנן ולכן אף דקי"ל שפסול מה"ת מ"מ לאחר המשכה אינו אלא מדרבנן ולכן לאחר המשכה מועיל זוחלין להשקה] אבל אם הנקב למעלה נמצא שבעת שנכנס מי הברז לבור הזריעה הם בתוך מחיצות ממילא אינם נחשבים כזוחלים ונטהרו מיד בזריעתם

**זחילה בבור זריעה**

אך יש מקום לדון שכיון שהמים העליונים זוחלין ממילא נחשב שכולו זוחל וכדעת הרשב"א אולם יעוי' בשו"ת מהר"ם שיק יו"ד סי' קצ"ח שא"כ תיקשי על משנה מפורשת בפ"ו מ"ח שממלאין בכתף ונטהר וע"כ לומר שזוחלין מטהר שאובין [מש"כ הבית שלמה יו"ד ח"ב סי' פ"ו דהמשנה מיירי באופן שנח באשבורן לפני שירד למטה כבר תמה עליו באמרי יושר ח"א סי' צ"ד שאם יורד ע"כ שאין המקוה העליונה מכילו וא"כ מתחילה הוא זוחל אך בשו"ת הר צבי יו"ד סי' קע"ד כתב די"ל שהיה הסילונות סגורים בשעת המילוי ואח"כ פתחם ע"ש]

בשו"ת הר צבי יו"ד סי' קע"ד העיר שאם מי הברז יורדים למטה ע"י צינור וכדו' הרי ע"י זה הם מזחילים כל המים שכל המים עולים ע"י זה לכיון הנקב וחשיבי זחילה לכל הדעות [בקנין דעה העיר שבכל טבילה דוחף המים וא"כ היאך הכשירו הפוסקים אשבורן למטה הרי ממילא בשעת הטבילה כולם זוחלים וי"ל דהיינו טעמא משום שהדחיפה למעלה אינו אותו הסיבה שיוצא לחוץ שהדחיפה למעלה רק מניח המים במקום שיש נקב ושוב ממילא יוצאים מחמת הנקב ואולי אין זה נחשב כזוחלים ובקנין דעה שם העיר עוד שמה שהתירו פעם באוצר זריעה י"ל דשם הכניסו המים עם דליים ולא היה זחילה גדולה אבל היום שנזרם ע"י צינור עם לחץ גדול בכה"ג י"ל דלכו"ע נחשב כולו כזוחל ע"ש] [בעיקר הענין של זחילה מאשבורן לאשבורן מצינו כמה שיטות דעי' בשו"ת בית שלמה ח"ב יו"ד סי' נ"א שהביא מחלו' הגר"א לאנדא והגר"ש קלוגר אם זחילה בין מקוה למקוה ויש שפה"נ ביניהם חשוב זחילה די"ל כיון שיש שפה"נ וחשוב כהקוואה אחחת הו"ל כזוחל באותו מקוה שאינו כלום [וכ"כ בפשיטות בשו"ת משנת רבי אהרן יו"ד סי' כ"ו אות י'] והגרש"ק שם צידד שאפילו כשאין בנקב שפה"נ לא חשוב זחילה וכן דן בזה החזו"א קמא ס"ז סק"ז ועי' בדבריו בלקוטים סימן ו']

**אוצר זריעה עם פקק**

וכדי לצאת מחשש זה הציע הגרצ"פ שיעשו אוצר הזריעה גדול מאד ויהא סגור באופן שיתמלא אוצר הזריעה ולא ישפך מיד לבור הטבילה ורק לאחר שנכנס המים יפתחו הסילונות לבור הטבילה ונמצא שמים השאובין הוכשרו באשבורן אך אף שזה פתרון לחשש זחילה מ"מ יש בזה חשש נ"ס ונ"ס כיון שלפי מה שביאר החזו"א הטעם בממלא ליכא משום נ"ס ונ"ס היינו משום שהמים הולכים מיד למטה ונראה כאילו השאובין שהכניס יורדים למטה וזה לא שייך עם בור הזריעה סגור. וכן יש חשש זו בכל אוצר זריעה שעושים עם פקק לנקב

**הויה בידי אדם**

וכן יש גם חשש של הויה ע"י אדם בהוצאת הפקק שאמנם לדעת החת"ס בסי' רי"ד אין בזה משום הויא בידי כיון שהוא רק הסרת מונע וכ"כ הגר"ד מקרלין בסו"ס ח"א יד דוד סימן ז' אולם בישועת מלכו סימן מ"ו ובאבני נזר יו"ד סי' רע"ד סק"ט נקטו שיש בזה משום הויא בידי אדם לכן עושים המשכת ג' טפחים לפני כניסת המים לבור הטבילה

**לעשות ב' אוצרות זריעה**

ויש העושים ב' אוצרות זריעה חדא של אשבורן וחדא זוחלין והיינו שממלאים מים באוצר הסגורה ואח"כ פותחים הנקב ויוצאים משם לאוצר הפתוחה והרווחנו בזה שאין חשש זוחלין וכעת כל הנידון הוא חששא של נ"ס ונ"ס ובזה הרווחנו עכ"פ להמתירים זריעה בזוחלים או לאומרים שרק מים העליונים נחשב זוחלים

**היתר אוצר זריעה אינו לפי הראב"ד שהפסול מדינא**

אולם לסמוך על בור זריעה לחוד הוא רק כפי הבנת החזו"א בראב"ד שאיסורו משום מראית העין אבל לפי פשטות המבואר בראב"ד שהוא מעיקר הדין ומה"ט חוששים אפילו בנבלעו בקרקע שלפי הרמב"ם שהוא משום מראית עין אין לאסור וא"כ כל שיש נתן סאה ונטל סאה יש לאסור ולכן יש שהעדיפו לעשות נמי בור השקה אך החזו"א התנגד לזה מב' טעמים חדא שאינם מרוויחים כלום ועוד שמפסידים וכדלהלן. וע"ע בכתבי קה"י מקוואות סימן מ' מה שהאריך לבאר הטעם להקל בזה.

**בור השקה**

הנה אלו שעושים בור השקה היינו שממלאים בור עם מי גשמים ואח"כ ממלאים בור הטבילה עם מים שאובין ומשיקם עם מי הגשמים שבבור השקה ומשאירים הנקב פתוח לחוש לשיטת רבינו ירוחם שהשקה אינה מועלת אלא בזמן ההשקה [ונתבאר שעיקר שיטת הראב"ד בנוי ע"ז שאינו מועיל השקה לשאובין כשאינו מושק ואף שהראב"ד בעצמו סובר שאינו מועיל השקה כלל מ"מ שיטתו אינו בנוי ע"ז שגם לדעת רי"ו מתבאר שיטתו מ"מ נתבאר שלהלכה י"ל שאין חוששים להראב"ד לגמרי אלא בצירוף הרמב"ם כנ"ל] וכתב החזו"א בליקוטים ס"ג סק"ד שאינם מרוויחים כלום שהרי אם נחשוש לשיטת הראב"ד [היינו לא רק לרמב"ם דבעינן נתן ונטל אלא דנחשוש גם לראב"ד] לא יצאנו מהחשש ע"י בור השקה כיון שהמים מתחלפים ולאחר כמה ימים כבר בור ההשקה נפסל לדעת הראב"ד [בתשובות והנהגות ח"ג סי' רע"ב כתב שבעל הדברי יואל אמר לו שיש לדון בזה שאולי פסולו של הראב"ד אינו אלא משום מראית עין וזה שייך רק בממלא בכתף שדוחף המים בחוץ אבל בטובל ונתחלף המים בזה אינו מתעסק כלל בהחלפתם בכה"ג יש לנהכשיר גם לראב"ד] ויש בזה גם הפסד שכיון שאין מחליפים בור ההשקה לכן מים העומדים מזוהמין ומתערבין במים שבבור הטבילה "והרי אנו משדתלין על הנקיון וההידור כראוי לעושי מצוה ואיך נפסידם בידים", [עי' מעשה איש ח"ד עמ' ק-קא ובספר בירור הלכה על הל' מקוואות עמ' רע"ז] וכן מצוי שהבלן מלט בור ההשקה עם נפט וכדו' לבטל הסירחון ובהמשך הזמן מתרבה הנפט על המים וכן יכול להיות מכשול שהבלן ימלא בור ההשקה עם מים שאובין וכן לפעמים משיקין ב' מקוואות לבור השקה אחד ויכול להיות ששניהם יהיו פתוחים ונמצא שהמים שבראשון זוחלין בשעת טבילה דרך בור השקה למקוה השני

**בור השקה עם פקק**

ואם יעשו בור השקה עם פקק ויפתחו רק לרגע אחת אז יש לחשוש שלא יסגרו טוב וישאר פתח קטן שאין בו שפה"נ ושוב ממילא יחשב המים זוחלין וכמו שצידד החזו"א ליקוטים סימן ו' סק"ב ושלא כדעת הבית שלמה יו"ד סימן נ' שכל מתחת גובה המים לא נחשב כזחילה.

**הרווח מאוצר השקה פתוח**

הנה אלו שעושים בור השקה פתוח שלפי מש"כ החזו"א אינם מרוויחים כלום מחמת התחלפות המים מ"מ מרווחים אין חשש זחילה שהיה בזריעה אך אם יש לו גם זריעה באשבורן אין צורך ברווח זה אך יש רווח שלא יהא חשש ג' לוגין מים שאובין בבור או ג' לוגין הויה בידי אדם מחמת הסרת הפקק וכדו'.

**פתרונות לחשש התחלפות המים בבור השקה**

אך יש כמה אופנים שהציעו למנוע חשש התחלפות המים בבור השקה עי' בקו' שבסו"ס בעלי הנפש להרב בוקוואלד שליט"א.

**מקוה של כ"א סאה**

יש מקוואות שמחמירים להכניס בבור הטבילה כ"א סאה ואח"כ מכניסים מים דרך אוצר הזריעה ונמצא שיש כאן היתר של רבייה והמשכה וכתב המועדים וזמנים דמ"מ צריך להקפיד להכניס השאובין בהפסקים שאם יכניס הרבה יחד יותר מהמי גשמים יתבטלו המי גשמים ברוב אך זה אינו ברור שכבר נתבאר לעיל שי"ל שכל שיש רוב שיעור מקוה ממילא נקבע הקוואת המים ע"ש המי גשמים ומותר אפילו במוסיף אלף סאים בב"א [אולם בקנין דעה נקט שודאי פסול בב"א ואין להוכיח כלם מדברי הרמב"ם בזה כיון שפעם היה הכנסת המים בדליים ולכן להכניס הרבה מים בב"א לא היה מצוי ע"ש].

**שמעתתא דשינוי מראה**

הנה בעיקר פסול שינוי מראה יש לבאר בב' אופנים יש לבאר שמי מקוה אינם כשרים אלא כשיש להם מראה של מים אבל מקוה שיש להם מראה של דבר אחר פוסל המקוה והטעם לפי זה להכשיר במי מבעים יש לבאר בתרי אנפי י"ל כש"כ בשו"ת משכנות יעקב יו"ד סי' מ"ו דנחשב כסיבה חיצונית אבל גוף צבע המים לא השתנה ולפי זה אם מחמת עשן נשתנה צבע המים יהיה פסול וי"ל כש"כ בשיעורי ר' שמואל מכות אות קפ"א שכל שאין כאן דבר אחר נחשב כמים צבועים ונמצא שיש כאן מבע המים ורק כשיש לו דבר אחר וצבע מתייחס להדבר אחר ממילא נחשב כאין כאן צבע המים

ויש לבאר באופן אחר דפסול שינוי מראה אינו כלל מחמת השינוי מראה אלא מחמת המי פירות שנתערבו שם אלא דע"י השינוי מראה נחשב שיש כאן מי פירות ויש לבאר דבר זה בתרי אנפי דהנה יעוי' ברמב"ן רשב"א וריטב"א יבמות פב ע"ב שנקטו שנתן סאה ונטל סאה במי פירות כשר מה"ת עד שישתנה מראה המקוה מחמת המי פירות ומבואר שלאחר שנשתנה פסולו מן התורה והיינו משום שטעם היתר הוא מדין ביטול ברוב וכל שניכר ע"י המראה אין לו ביטול ברוב והוא כש"כ רש"י בזבחים עט ע"א על מה שאמרו שם אמרו רבנן בחזותא דהכוונה שמקוה נפסל בשינוי מראה והיינו שלולא השינוי מראה היה מתבטל ברוב [ולא הייתי אומר חוזר וניעור] וע"י השינוי מראה נחשב כניכר וכמו שבמאכלות אסורות תלוי בטעמא [ע"ע פמ"ג יו"ד סי' ק' משב"ז סק"א] אך כל זה כשאין שיעור במקוה ובעינן לביטול ברוב אבל כשיש שיעור מקוה עדיין אין בזה כדי לפסול המקוה [בשו"ת בית שלמה יו"ד סי' קע"א כתב להוכיח מדברי הרמב"ן שפסול שינוי מראה היא מדאורייתא וכ"כ המהרש"ם ח"א סי' קכ"ב וכבר השיג עליו הגר"מ אריק בשיירי טהרה דשם איירי דליכא שיעור מקוה ובעינן המי פירות לצרפם לשיעור ובשו"ת מהרש"ם ח"ג סימן י"א כתב שאין סברא לחלק וצ"ב כוונתו] וי"ל בתרי אנפי די"ל כש"כ בשיעורי רבי שמואל שם דכיון שיש שם מי פירות הרי הם חוצצים בין המים לגופו ונמצא שאינו טובל במים ולכן בעינן ביטול ברוב להכשיר המקוה וממילא מועיל השינוי מראה לבטל הביטול ברוב או די"ל שעכ"פ מדרבנן ע"י החזותא חל שם הכינוס ע"ש מי פירות ועי' בתו"כ שמיני פרשתא ט' ה"ד דמקוה מים בא למעט מקוה שאר מים והיינו מקוה שנכניסו בה מי פירות ונשתנה מראיו ומבואר שגדר הפסול הוא משום דבעינן מקוה מים וע"י שיש למקוה חזותא של משקים נחשב כמקוה של משקים [ועי' בשו"ת בית שלמה יו"ד ח"ב סי' ס"א שביאר ע"פ זה מה שאמרו בשבת קמד ע"ב שרק דבר שאין עושים ממנו מקוה פוסל בשינוי מראה כיון שיסוד הפסול דלא נחשב כמקוה מים אלא מקוה מאותו דבר שעשה השינוי מראה וע"ש שחידש ע"פ זה שמים שאובין שנשתנה מראיתם אינו פוסל את המקוה כיון שהוא דבר שעושין ממנו מקוה לכתחילה נשאר שם מקוה מים] ועי' בקרית ספר פ"ז מקוואות שכתב "מקוה של שאר משקין פסול כדכתיב מקוה מים ודרשינן בתו"כ ולא מקוה שאר של משקין וכו' ופיסול מקוה בשינוי מראה נראה דהוי דאורייתא דאף ע"ג דבמים איכא רובא לא בטיל דם ברובא כיון דמראית הכל דם וכדאמרי גבי דם זריקה פרק שני דהל' פסוה"ק", ומבואר דסברא זו שחל מחמת המראה שם מקוה שאר משקים הוא פסול דאורייתא וכן מבואר בשיטמ"ק זבחים עח ע"א בהשמטות אולם בראב"ד בעלי הנפש ס"ב ה"ד כתב להדיא שהפסול אינו אלא דרבנן [וכ"כ בפשיטות בגידולי טהרה ריש סי' ר"א] ודרשא דתו"כ צ"ל שהוא אסמכתא בעלמא וטעם הפסול שלא יאמרו שטובלים במקוה שכולה מי פירות

**מחלו' ר"ח ור"פ אם רק משקין פוסלים**

עי' שבת קמד ע"ב שנחלקו ר"פ ור"ח בטעם הדין שתרדין שסחטן ונתן למקוה פוסלים את המקוה שלדעת ר"פ היינו משום דע"י דאחשבינהו חל עליהם שם משקה ואילו לדעת ר"ח היינו משום שכל דבר שאין עושין ממנו מקוה לכתחילה פוסל את המקוה בשינוי מראה ומבואר שלדעת ר"פ רק משקים פוסלים את המקוה בשינוי מראה וצ"ב טובא הטעם בזה [ועי' זכר יצחק ח"א סי' נ"ח] ועי' בשיטה לר"ן שם שכתב שלדעת ר"פ אין משקים פוסלים בשינוי מראה אלא כשאין המקוה מלא דאע"פ ששאובין בעי' ג"ל מי פירות פוסלים בשינוי מראה אבל במקוה מלא אינו פוסל ולדעת ר"ח הכל תלוי בשינוי מראה ופוסל אפילו במקוה מלא ונראה ביאור דבריו שיסוד המחלו' ר"פ ור"ח הוא בב' צדדים הנ"ל בגדר הפסול של שינוי מראה והיינו שלדעת ר"פ יסוד הפסול של שינוי מראה אינו מחמת עצם השינוי מראה אלא משום שהקוואת המים נקראת ע"ש המי פירות ולזה אמר כמו ששאובין פוסלים במ' סאה הראשונים שע"י זה חל שם הכינוס בצירוף השאובין אבל לאחר מ' סאה אינם פוסלים גם בלי דין השקה [עי' שיירי טהרה ולהנ"ל מיושב קושייתו ודו"ק] כמו כן במי פירות אם נפלו לפני שיש מ' סאה במקוה ושינה מראה המקוה ע"י זה חל שם הקוואת המים גם על המי פירות ופוסל המקוה אבל לאחר שכבר יש מ' סאה כבר נקבע שם ההקוואה על המ' הראשונים ושוב אינו פוסל בנפל מי פירות אפילו בשינוי מראה [בשיירי טהרה תמה ממתני' דמפורש שגם בהיה מ' סאה פוסל וי"ל שהיה בו מ' סאה אין הכוונה שנפל לתוך מ' סאה אלא דעכשיו יש בו מ' סאה והיינו כגון שלאחר שנפל המי פירות ירד קצת גשמים ונתמלא למ' סאה] ולכן לדעת ר"פ אינו פוסל אלא כשיש משקים שיש להם חשיבות להתמודד נגד המים לקבוע שם ההקוואה אבל מי פירות שדינם כזיעה אינם עומדים במקום המים לקבוע ההקוואה על שמם

ודעת ר"ח שעיקר הפסול של שינוי מראה הוא מחמת עצם השינוי מראה וכדברי הגרש"ר אלא דאין בהם ממש אינו נחשב כשינוי מראה אלא כמים צבועים ולכן לדעת א"צ כלל שיהא לזה שם משקים אלא כל שאינו כשר למקוה פוסל המקוה בשינוי מראה.

**הדיח בו סלי זיתים וענבים**

יש לעיין מדוע הדחת סלי זיתים וענבים לא נחשב ממש הרי קצת ממש יש שם ומה החילוק בין רב למעט ועי' בשו"ת דברי מלכיאל ח"ד סי' ע"ו מש"כ לבאר בזה.

יש לעיין בהדיח בו סלי זיתים וענבים ושינו מראיו ואח"כ נפל יין שהיה ג"כ משנה את מראיו האם פוסל בכה"ג עי' בשיירי טהרה שדן בזה וע"ש שדימה לדין רואים בזבחים עח

**צבע גוש ונימוח**

לעניין נפל במקוה גוש צבע ונימוח עי' ראש יוסף חולין קו ע"א שג"כ אינו פוסל בשינוי מראה שצבע אינו אלא מים צבועים כיון שאין לו צבע עצמית ועי' מהרש"ג ח"א יו"ד סי' פ' שהאריך בזה שרק בנשתנה מחמת משקה אחר פוסל כש"כ הרמב"ם ולא בנשתנה מחמת גוש. ויסוד הדברים ע"פ הנ"ל שיסוד שינוי מראה שהתעורבת נקבע ע"פ המראה וזה שייך רק במשקה שיש לו צבע עצמית שזה מתנגד למים ולא במים צבועים שהצבע אינו נוזלי אלא מחמת המים שבו אך במהרש"ם ח"ג סי' י"ג וערך ש"י סי' ר"א סעיף כ"ט החמירו בזה ע"ש

**הטעם דמים שיש בו מראה יין אינו פוסל בשאובין**

**מי הצבע פוסלין אותו בג' לוגין** וכו' יעוי' מכות ג' ע"ב אמר ר"י אמר רב ג' לוגין מים שנפל לתוכן קורטוב של יין ומראיהן כמראה היין ונפל למקוה לא פסלוהו הנה לעניין פסול של שינוי מראה כתב הראב"ד בבעלי הנפש ס"ב ה"ח דמדלא קאמר ושינו מראיו למראה יין משמע שכדי לפסול בשינוי מראה א"צ לשנות המראה ליין וסגי במה שאין לו מראה מים [בשיירי טהרה העיר כיון שלדעת הראב"ד הוא גזירה שיאמרו שטובלים במקוה שכולו יין א"כ עיקר הפסול מחמת שיש לו מראה יין ולא משום שאינו לו מראה מים וצ"ל שגם לראב"ד פסולו רק ביש לו קצת ממראה היין וכדמשמע להדיא מדבריו בפסקים ותשובות שהעתקנו להלן אלא דסגי בקצת מראה יין ועי' בדברי האגרו"מ יו"ד ח"א סי' ק"כ ענף ז' מש"כ בזה] אולם בחזו"א תנינא ס"ה ס"ק י"ב העיר שמדברי התוס' בחולין פז ע"א לא נראה כדברי הראב"ד דשם מבואר דכל שדיהה מראהו ואין לו מראה יין בטל הוא אך זה תלוי בגדר הפסול של שינוי מראה שאם נאמר שעיקר תלוי במה שאין לו מראה מים אינו תלוי כלל בשם.

וכתב בשו"ת בית שלמה יו"ד ח"ב סי' נ"ז שלפי דיוקו של הראב"ד לגבי להציל מפסול ג"ל יש לדייק להיפוך שממה שאמרו כאן "ומראיהן כמראה היין", משמע שרק בכה"ג מציל וכ"כ הרב השואל בשו"ת חסד לאברהם יו"ד סי' ס"ה אבל החסד לאברהם חולק ע"ז שודאי כל שיש בו משום שינוי מראה חשוב כדבר שאין עושה ממנו מקוה ואינו פוסל בשאובין ומה דאמרו ומראיהן כמראה היין הוא לאפוקעי שאם יחזרו למראה המים יחזור ויפסל ע"ש וע"ע שיירי טהרה במתני'.

**רק ע"י שנשתנה למראה היין חשוב יין**

ועי' זכר יצחק סי' נ"ו שנקט כדעת הבית שלמה וביאר שכדי לפסול בשינוי מראה עיקרו מה שחסר במראה המים משא"כ כדי שלא יפסול בג"ל בעינן שיחול עליהם שם היין ולכן בעינן שיהא מראיהם כמראה היין. וכה"ג כתב בשו"ת אבני נזר יו"ד סי' רפ"א וע"ש שכתב שכל מה שאמרו דפסול שינוי מראה הוא רק מדרבנן היינו בלא נשתנה למראה היין ורק נשתנה מראה המים אבל בנשתנה למראה היין חשוב כיין ממש ופסול מן התורה וכן צידד בשיירי טהרה אך כתב שודאי סתימת הראב"ד אינו נראה כן.

**מתקיף לה ר"כ וכי מה בין זה למי צבע וכו' א"ל רבא התם מיא דציבעא מיקרי וכו'** מדברי הרשב"א בשער המים שער ט' משמע שסברת רבא הוא אותו הסברא לחלק בין יין ומי צבע לגבי שינוי מראה לפסול המקוה ועי' חסד לאברהם שביאר "וזה כוונת הש"ס התם מיא דציבעא מיקרי דע"כ אם באנו לדון על המשקה אנו צריכים לקרות בשם מים דאין כאן משקה אחרת מערוב בהם דצבע אינו משקה אבל הכא חמרא מזיגא מיקרי ושפיר קורין כל המשקה ע"ש משקה היין המעורב במים והואיל ויין אינם פוסלים המקוה גם המים המעורבים בו אינם פוסלים דחזרו כולן יין כל שנשתנו מראיתו ממה שהיה", אך לפי זה תמה בשו"ת בית שלמה יו"ד ח"ב סי' נ"ז שא"כ מאי ס"ד דר"כ להקשות הרי החילוק מוכח מיניה וביה במשנה וכן הק' החזו"א קמא ס"ח סק"ז אולם יעוי' בראב"ד בבעלי הנפש ס"ב ה"ז שכתב "למדנו מכאן שאין שינוי מראה פוסל עד שיתערב בו גוף המשקה והוא משנה את מראיו וכו' וכן מי הצבע אין בהם כי אם שריית הסממנין בלבד, ופוסלין בשלשת לוגין משום דמיא דציבעא מקרי", ומשמע מדבריו דב' דינים הם שאילו כלפי פסול שינוי מראה תלוי הכל אם נפל בתוכו מגוף המשקה ואילו לגבי פסול שאובין תלוי אם מיקרי מיא דציבעא או חמרא מזיגא וכן מבואר בריטב"א שסברת מיא דציבעא מקרי הוא שאע"פ שמעיקר הדין היה צריך להיות מותר גם במי צבע מ"מ גזרו חז"ל ופסלו דכיון שקורין לה מי צבע לכן אם יכשירוהו יחשבו שגם מים שאובים אינם פוסלים [ועי' רמב"ן חולין כו ע"א] ומבואר לפי זה שטעם החילוק בין מי צבע ליין לגבי פסול שינוי מראה סברא אחרת היא ועי' בשיעורי רבי שמואל במכות שביאר ע"פ הנ"ל שלגבי שינוי מראה הפסול הוא משום שאין זה צבע המים וא"כ החילוק בין מי צבע ליין ברור שביין יש כאן צבע של יין אבל במי צבע אין כאן דבר אחר וא"כ הצבע הוא של המים שלאחר שנשתנה מראה המים זהו צבעם אבל לגבי פסול ג"ל אין לחלק בזה דמה לי למי שייך המראה וע"כ שחז"ל הקילו שכל שאינו נראה כמים אין לו פסול ג"ל וא"כ גם במי צבע סו"ס לאינשי נראה כמי צבע ולא כמים וע"ז ענה רבא דמ"מ סו"ס קרי ליה אינשי מים צבועים ושפיר יש לגזור ולפי זה לכאורה אינו תלוי כלל אם נפל גופו של משקה אלא עיקרו תלוי בשמו

הנה יעוי' עירובין כט ע"ב "א"ר זירא אמר שמואל שכר מערבין בו ופוסל את המקוה בג"ל מתקיף לה ר"כ פשיטא וכי מה בין זה למי צבע וכו' אמרי התם מיא דציבעא מיקרי הכא שיכרא איקרי" ומבואר דשכר אע"פ שאין לו שם מים אפ"ה פוסל המקוה וע"ש בתוס' ד"ה הכא שאינו דומה לחמרא מזיגא דשאני שכר דכל עיקרו אינו אלא מים וע"ש מהר"ם דהיינו דביין יש בו מן היין אבל בשכר אינו אלא טעם היוצא אבל אין בו מגוף התמרים ולכאורה מפורש בזה כדברי החסד לאברהם אלא דלכאורה אדרבה לפי דברי החסד לאברהם סברת מיא דציבעא מיקרי הוא משום שאין ממש הצבע א"כ גם בשכר הוא כן וע"כ צ"ל כדברי הבית שלמה שאדרבה נתחדש כאן בדברי שמואל תנאי נוסף להציל מג"ל שאפילו באינו קרוי מי שכר מ"מ בעינן נמי שיהא מגוף המשקה בתוכו [אך בחסד לאברהם הק' ע"ז דא"כ מדוע לא תי' כן במכות על הקושיא מ"ש יין ממיא דציבעא ולכאורה מאי חזית שתי' זה עדיף]

אך לנכון העיר הגר"א פוגל שליט"א שיש לפרש כוונת התוס' באו"א שעיקר החילוק בין מיא דציבעא לחמרא מזיגא הוא כדברי הבית שלמה דהכל תלוי במה שקוראים אותו ולזה כתבו התוס' ששכר כיון שכל מציאותו מים נמצא שהשם שכר ג"כ מורה על מים ובתי' הב' תי' התוס' שכדי להציל בעינן שם פרי ולא בעינן שם מים כדעי לאסור.

**ימתין עד שירד גשמים**

משמע שאם הכניס מים עד שלא ירד גשמים פוסל בגל וכ"כ הר"ש וכן משמע בל' השו"ע בסי' ר"א סעיף כ"ה וצ"ב הרי בתוספתא המובא בר"ש במשנה ד' מפורש שג"ל אינו פוסל כשיש שינוי מראה ועמד בזה החזו"א קמא ס"ח סק"ט ועי' גידולי טהרה נחל ס"ק כ"ז שתי' בב' אופנים א' שרק בג"ל הקילו ולא במים מרובים [לכאורה היינו משהו יותר מג"ל וכבר תמה בזה בספר מקוה מים שלא מצינו חילוק בשום מקום בין ג"ל ליותר מג"ל] ועוד תי' דשאני הכא דמשתמש בשאובין כדי להכשיר המקוה ובכה"ג חשיבי לפסול [וכה"ג כתב בשו"ת אגרו"מ יו"ד ח"א סי' ק"כ ענף ז' ע"ש סברתו]

**ביאור הלחם ושמלה**

עי' בלחם ושמלה ס"ק נ"ח שהעיר מדוע תנן ימתין עד שירד גשמים ויחזיר מראיו למראה המים הרי לכאורה סגי שירד גשמים עד שיתמלא למ' סאה ושוב יכול למלאות בכתף וכתב להוכיח מזה שרק כשכבר היה ע"ז שם מקוה שוב לא נפסל אח"כ בג"ל אע"פ שנשתנה מראיו אבל אם מעולם לא היה עליו שם מקוה אפילו כשיש שם מ' סאה נפסל בג"ל ובעינן שירד גשמים עד שיחזיר מראהו למראה המים אולם לפי המבואר לעיל מדברי השיטה לר"ן שבת קמד ע"ב מבואר שאדרבה זהו גופא כוונת המשנה שאם ירדו לתוך המקוה כמה סאים והשלימו למ' סאה שוב יכול למלאות בכתף וכ"כ לדינא החזו"א תנינא ס"ה ס"ק י"ג.

**היו בו ארבעים סאה ממלא בכתף**

**השקה למים שיש להם שינוי מראה**

מבואר שאע"פ שהמקוה אינה כשרה כיון שנשתנה מראהו אפ"ה לא נפסל בהכנסת השאובים ויש בזה ב' נידונים חדא מדין פסול ג"ל וב' מדין פסול רוב שאובין והנה יעוי' ברא"ש ב"ק ריש מרובה שהוכיח מכאן שמקוה שלימה אינו נפסל בשאובין והטעם ביאר משום שהוכשר בהשקה גם הראב"ד בבעלי הנפש ס"א ס"ה הוכיח מכאן שאין מקוה שלם נפסל בשאובין אך הטעם כתב באו"א דהוא משום שמקוה שלם נלמד דומיא דמעין שאינו נפסל בשאובין והיינו דלשיטתו קאי שלית ליה השקה על שאובין אלא עצם הכינוס נקבע ע"ש המ' סאה ולא ע"ש השאובין שניתוספו שם

הנה כל זה כתבו לבאר מדוע אינו נפסל ברוב שאובין אבל מה שאינו נפסל בג"ל ע"כ טעם אחר יש בזה שהרי בתוס' מובא בר"ש במ"ד מבואר שגם כשאין בו מ' סאה אינו נפסל בג"ל והטעם כתב הראב"ד בתשובות ופסקים "והטעם לזאת הפיסקא כולה כיון שנשתנה למראה יין כאילו הוא יין [וכ"ה לשון הראב"ד בהשגות בפ"ז וצ"ע שהרי לדעת הראב"ד סגי בכל שינוי מראה אע"פ שלא נשתנה למראה היין וא"כ היאך חל עליו שם יין ע"י השינוי מראה וצ"ל שגם לראב"ד לא סגי בשינוי כל דהו רק בקיבל קצת מראה יין אע"פ שאינו מראה יין גמור פוסל] אם הוא חסר אינו נפסל בשלושת לוגין שכיון שלא פסלו בשעת נפילתם שוב אין פוסלים" וכה"ג כתב בזכר יצחק שם בטעם הב' [אלא שהוא כתב בנוסח אחר דכל מים שפסולים למקוה שבעה לה פסול וא"א לפסלו בפסול נוסף ולא כתב כדברי הראב"ד כיון שלדעתו רק בנשתנה למראה יין חשוב כיין וכש"כ בסי' נ"ו] ועוד כתב שכיון שעם נפילת השאובין נשתנו מראיהם שוב אינם פוסלים בשינוי מראה וכ"כ החזו"א קמא ס"ח סק"ט [ועי' בדבריו בתנינא ס"ה ס"ק י"ג שגם בג"ל האחרון שמחזיר המים למראהו הרי רק טיפה אחת עושהו ובזה ליכא שיעור ג"ל לפסול ושוב כבר נפגש במקוה כשרה שמכשיר השאובין] אך ע"ש זכר יצחק שאם נאמר שכדי ששינוי מראה יכשיר שאובין צריך שיהא מראה יין ממש א"א לבאר כן ע"ש

אך לכאורה כל זה לגבי פסול ג"ל אבל לגבי רוב ליכא לסברא זו דשעת נפילה ואמנם לא מצינו שיתכשר ברוב שאובים אלא במקוה שלם וכמתני' והטעם שאינו נפסל לפי הרא"ש הוא מדין השקה ולכאורה צ"ב איזה השקה יש כאן כיון שהמקוה נפסל מחמת שינוי מראה ועי' זכר יצחק ח"א סי' נ"ט שר"ל שפסול שינוי מראה הוא פסול לגבי טבילה ולא בגוף המקוה ולכן יכול להכשיר השאובין בהשקה וכה"ג כתב בשו"ת אגרו"מ יו"ד ח"א סי' ק"כ ענף ז' דפסול שינוי מראה הוא בשם המקוה ולא בגוף המים ולהשקה סגי במים ע"ש וכבר העיר שם הזכר יצחק דלכאורה הדברים מפורשים בתוס' המובא בר"ש במ"ד לפי גירסת הגר"א שמקוה שמקצתו מים ומקצתו נשתנה למראה היין אינו נפסל בג"ל אולם היה אפשר לפרש בעניין אחר ע"פ הנתבאר לעיל מדברי הר"ן שלאחר מ' סאה לא נפסל בג"ל כיון שכבר נקבע ההקוואה ואין הג"ל שאחרי מ' קובע ההקוואה [ומדברי הזכר יצחק נראה שרמז לצד זה אך כתב שמדברי הרא"ש בב"ק נראה שהטעם הוא מדין השקה אך באמת ברא"ש כתב כתב שא"צ שום ראיה שאינו פוסל כיון דיש השקה אבל עדיין י"ל שיש סיבה נוספת מדוע שאינו פוסל]

ובאמת שמדברי התוספתא שם כמעט מפורש להיפוך דשם אי' דהשקה אינה מועלת במקום היין ועמד בזה הזכר יצחק שם וכן הוכיח משם החזו"א תנינא ס"ה ס"ק י"ג והיה אפשר לומר שיש ב' אופני שינוי מראה שאם רק איבד המראה של מים וכגוונא דמתני' [וכש"כ הראב"ד] בזה אינו אלא פסול לטבילה אבל עדיין מכשיר בהשקה אבל התוס' איירי ביין והיינו שנשתנה לגמרי למראה יין שבכה"ג חל עליו שם יין ופקע מיניה שם מקוה ובכה"ג לא שייך השקה.

אולם יעוי"ש בחזו"א שביאר שודאי כל זמן שנשתנו מראה המים אין עליו שם מקוה ואינו יכול להכשיר בהשקה אלא שלאחר שחזר מראה המים בב"א יש כאן מקוה כשירה עם רוב מים שאובין ולדעת הרא"ש המקוה מכשרת השאובין ולדעת הראב"ד שוב אינה נפסלת משאובין.

**שיטת ר"מ**

בתו"כ שמיני ט-ד מבואר שר"מ חולק על ר"י ולדעתו מים צבועים פוסלים את המקוה ובטעם הפסול כתב הראב"ד שם שרק במים שאובין שנתערבו בצבע פוסל ר"מ שאע"פ שאין בהם ג"ל פוסל ע"י המראה ויסוד הדברים מבואר בירושלמי פ"ב ערלה ה"ג שטעמו של ר"מ הוא "משום שאיבה ניכרת", וע"ש פני משה "דהואיל והשינוי מראה ניכר פוסל בשאיבה אפילו אין בהם ג' לוגין שהוא שיעור הפוסל בשאיבה". [אך מל' הראב"ד משמע שפסולו מדין שינוי מראה ולא משום שאובין ורק ע"י השאובין יש פסול שינוי מראה וצ"ב]

**פסול שינוי מראה בנטילת ידים**

הדיח בו סלי זיתים וסלי ענבים ושנו את מראיו כשר עי' במס' ידים פ"א מ"ד "מים הראשונים אם הדיח בהם את הכלי פסולים לידים וצ"ב מ"ש ועמד בזה הראב"ד בתמים דעים סימן ס"ו [העתיקו בלנפש תדרשנו סימן ב' הערה י"ט] וע"ש שהעיר עוד דחזינן שבנט"י כשר ליטול ביין הרי שאין פסול שינוי מראה שיש במקוה וע"ש שר"ל דשם פסולו מדין ביטול חשיבותו אבל מקוה שלם אין לפסול משום כך ולכן צריך להגיע לפסול שינוי מראה

**מקוה שנשתנה מראיו מחמת עצמו**

כתב הרמב"ם בפ"ז מהל' מקוואות הי"ב "מקוה שנשתנה מראה מימיו מחמת עצמן ולא נפל לו דבר הרי זה כשר", וכתב הב"י דמקורו ממתני' שאם הדיח בו סלי זיתים וענבים אינם פוסלים כ"ש שנשתנה מחמת עצמו אינו פוסל אולם הפמ"ג במשב"ז ריש סי' ק"ס כתב שמקורו ממתני' בפרה לגבי מי חטאת וכן משמע לכאורה מה שחילקם הרמב"ם והביאם בסוף ההלכות אך צ"ע מדוע באמת א"א ללמדו מהדחת סלי זיתים וענבים והנה יעוי' בשו"ת משכנות יעקב יו"ד סי' מ"ו שנקט שמים שנשתנו מראיתם מחמת עשן וכדו' פסולים למקוה וע"ש שכתב "ומה שהק' מהא דמי צבע אין פוסלים בשינוי מראה נראה לתרץ דהתם המים עצמם לא נשתנו כלל רק דמי צבע שנפל לתוכן גורם לשנות וציבעא ליה בהו ממשא אבל נתאכמו ע"י האור המים של המקוה עצמה נשתנו ע"י האור", ולפי סברתו מבואר היטב שיש כאן ב' דינים יש מים שנשתנו מחמת דבר אחר שאינם פוסלים אלא כשיש בהם ממש ויש דין נוסף שאפילו בנשתנה גוף המים אינם פוסלים כשלא נפל בתוכו דבר שיש בו ממש.

**שינוי מראה במעיין**

כתב הראב"ד בבעלי הנפש שמעיין אינו נפסל בשינוי מראה [ולכאורה כן הוא לפי המקור בתו"כ שהוא דין במקוה מים] וכתב שאפילו מקוה שהמשיך לתוכו מעיין כשר אפילו כשיש לו שינוי מראה והביאו הרשב"א בשער המים שער י"א אולם עי' בהגהת הגרע"א לבעלי הנפש שמדברי התוס' במכות ד' ע"א מבואר שמים שנשתנו מחמת מראה יין כל דין מי פירות יש להם וממילא אינו נכשר בחיבור למעיין.

הנה מה הותר בחיבור למעיין אינו מדין השקה דהשקה אינו מועיל לשינוי מראה וכמבואר בתוס' המובא בר"ש אלא משום דחל עליו שם מעין וכש"כ הגרש"ק בקנאת סופרים וע"ש דמה"ט אם הפסיק ממנו המעין חוזר לפסולו. והרי מבואר בתוספתא שחבית שנפל לים פוסל בשינוי מראה אע"פ שמעיין אינו נפסל בשינוי מראה ועי' אמרי יושר ח"א סי' ק"ל שאע"פ שים הגדול דינו דמעיין מ"מ אינו מועיל השקה שרק לשינוי מראה מועיל ולא למי פירות וע"כ דשאני המשכיך לתוכו מעיין דנעשה הכל כמעיין.

**משנה ד'**

**לא יטבול בו** עי' ברמב"ם בפ"ז ה"ט דמבואר בדבריו שכל שטובל במקום המים טבילתו טבילה ורק לכתחילה לא יטבול בו אבל הטובל במקום שנשתנה אין טבילתו טבילה [וכבר תמה עליו הראב"ד שבתוספתא מפורש שגם במים המים אין טבילתו טבילה] ובשיעורי הגרש"ר במכות ר"ל שלדעת הרמב"ם עיקר פסול שינוי מראה אינו אלא מחמת חציצה ולכן עיקר פסולו בטובל במקום המים ולדברי הזכר יצחק שהוא פסול בטבילה ולא בגוף המים ג"כ א"ש שמצטרף עכ"פ להשלים השיעור כדין זוחלין לדעת הר"ש.

**תוספתא מקוה שאין בו ארבעים סאה ונפל לתוכו וכו'** כתב החזו"א תנינא ס"ה ס"ק י"ג שמשמע שרק בנשתנה ואח"כ נפל לא נפסל אבל אם נפל ואח"כ נפסל פסול אולם בבית שלמה יו"ד ח"א סי' קע"א וח"ב סי' נ"ז כתב להתיר בזה ועי' בשו"ת מהרש"ם ח"ג סי' י"א שג"כ נקט להתיר בזה וע"ש שדימהו למקוה שאובין שהגליד שכשר אח"כ כשנפשר דפנים חדשות באו לכאן וע"ש שהביא מהרבה אחרונים שדיברו בעניין זה. [עי' גידולי טהרה גבא ס"ק ל"ט שכתב שאע"פ שהכשיר התוס' ג"ל שנפל למים שנשתנו מראיהם מ"מ אם נפל ג"ל ובב"א נשתנו מראה פסול ע"ש הטעם ומבואר דפשיטא ליה שאם נפל מקודם הג"ל ואח"כ נשתנו מראהו נשאר בפסולו]

**ולא עוד אלא אפילו חזרו מראיו** וכו' צ"ב מה התחדש בולא עודוהנה עי' בראב"ד בהשגות פ"ז שנקט שגם היין מצטרף למ' סאה ע"ש מש"כ בטעם הדבר ומה שביאר בכוונתו בגולת עליות אולם דעת הר"ש שאינו מצטרף וכש"כ הב"י ועי' בגידולי טהרה נחל ס"ק כ"ח שלכאורה מדברי התוס' שכתב "ולא עוד", משמע כדברי הראב"ד דלכאורה מה הוסיף בולא עוד וע"כ דברישא אשמעינן דאינו פוסל ובסיפא אשמעינן שהיין מצטרף אך כתב שגם להר"ש יש ליישב שבא להוסיף דמ"מ המים שאובים מצטרפים להשלים [עי' חזו"א קמא ס"ח סק"ט שהוכיח שאינם מצטרפים אך לפי מש"כ הגידולי טהרה בנחל ס"ק כ"ז אינו ראיה] א"נ בא להוסיף שאפילו אם חזר למראה מים לפני שיש בו מ' סאה אפ"ה אינו פסול וכ"כ בחזו"א קמא ס"ח סק"י

**היה שאוב והשיקו השיק במקום היין**

הנה לדעת הר"ש דרישא איירי בלא שינה את מראיו משמע שגם כאן לא שינה את מראיו וכ"כ הגידולי טהרה גבא ס"ק ל"ח דכיון שנפל הרבה במקום אחד ולא נתערב אין טובלים בו ובחיבור לטהרה כלל ב' ס"ק ק"ו ר"ל דכיון דהמים קוו וקיימא והיין נמצא במק"א א"א לטבול שם כההיא דמכות אך ע"ש שנתקשה לפי זה בדינא דרישא וע"ש מש"כ בזה

**השיק במקום היין לא טיהר** עי' חזו"א תנינא ס"ו סק"ד שדן אם עכ"פ טיהרו משאובין ונפק"מ אם אח"כ מילא בכתף וכתב שמשמע שלא טיהר כלל ועי' חיבור לטהרה כלל ב' סעיף ל"ה שדן בזה

**מכות ד' ע"א**

**אמר ר"י אמר רב חבית מלאה מים שנפלה לים הגדול וכו'** הראשונים הק' דהיאך חוששין למים שאובין הרי מקוה שיש בו מ' סאה שוב אינו נפסל בשאובין כיון שהושקו למקוה וכתב הריטב"א שמחמת קושיא זו פירש רש"י שלא עלתה לו טבילה הוא לאו דוקא ועיקר הטעם משום בא ראשו ורובו במים שאובין אך תמה הריטב"א שממנ"פ אם השאובין ראויים למקוה ע"י השקה מדוע נחשב שאובין לגבי בא ראשו ורובו במים שאובין וצ"ל בדעת רש"י כש"כ בשו"ת חות יאיר סימן ק"י שאע"פ שהוכשרו לטבילה ע"י השקה מ"מ עדיין נחשבים כשאובין לפסול משום הבא ראשו ורובו וביאור הדברים כתבו בשיעורי הגרש"ר מכות אות קפ"ד ובקה"י טהרות סי' נ"ה שבעיקר דין השקה יש לחקור אם גדרו דכל המחובר למקוה חל עליו שם מקוה או דמועיל מדין זריעה והיינו דכיון דפסול שאובין הוא מחמת שהם תלושים כל שנתחברו ע"י השקה פקע ממנו השם שאובים וכש"כ בתרומת הדשן ע"פ הרא"ש בב"ק פרק מרובה וכבר נתבאר לעיל משו"ת בית אפרים שבזה תלוי מחלו' הרא"ש ורבינו ירוחם אם השקה מועלת לשאובין גם לאחר שפסק חיבורם שאם נאמר שע"י שנתחברו למקוה נזרעו ושוב אינו נחשב כמים תלושים א"כ גם לאחר שנפסק חיבורם סו"ס כבר אינם מים תלושים אבל אם נאמר שיסוד דין השקה משום שכל המחובר למקוה הרי הוא כמוה אין זה מועיל אלא כל זמן שהוא מחובר למקוה ולא לאחר שנפסק

ונמצא לפי זה שנחלקו הראשונים אפילו בשעת השקתם אם פקע מהם השם שאובין או שעדיין שאובין הם אלא דאפ"ה כשרים הם מחמת חיבורם למקוה וי"ל שדעת רש"י כרי"ו שהשקה אינה מפקעת השם שאובין וא"כ נהי שאפשר לטבול בהם מ"מ סו"ס שאובים הם ויש בהם גזירת הבא ראשו ורובו במים שאובין אך הגרש"ר נתקשה בזה כיון שהמים ראויים למקוה היאך אפשר לומר שגזרו עליהם משום הבא ראשו ורובו במים שאובין אך עי' בקה"י שהביא מהמאירי והפנ"י שכאן באמת שייך הגזירה כיון דסו"ס שאובין נינהו יאמרו שאפשר לטבול בשאובים ע"ש

אך הגרש"ר ר"ל באופן אחר ע"פ המבואר ברשב"ם ב"ב סו ע"א שהטעם שמקוה שלם אינו נפסל בשאובין הוא מדין קמא קמא בטל ומבואר שמטעם השקה לא הוכשר [וכבר נתבאר בדעת הראב"ד בבעלי הנפש שהטעם משום דמקוה מים דומיא דמעיין ואינו נפסל בשאובין אבל השקה לשאובין לית ליה] והטעם שאפשר לטבול במים הוא שהכינוס נקרא ע"ש המ' כשרים ונמצא שטבל במקוה כשר [הגרש"ר כתב משום דמינו במינו אינו חוצץ והעיר ע"ז הגרא"פ שליט"א שזה שייך רק במסובב מכל צדדיו וגם מלמעלה עם מים כשרים ולא במים שאובין ליד מים כשרים וכדו' וצ"ע] אבל המים השאובין מצד עצמם באמת אינם ראויים לטבילה והביא שכ"כ הגרי"ל דיסקין ז"ל בתורת האהל וע"ש שהוכיח שאין ההשקה מפקיע השם שאובין מהמבואר בפסחים לד ע"ב דמי החג שנטמאו השיקן ואח"כ הקדישם מועיל והרי שם בעינן דוקא שיהא נשאבים מן המעיין ואם נאמר שהשקה מפקיע השאיבה הרי ממילא פסול הוא לניסוך ע"ש

**דעת ר' משה הדרשן**

אולם הראשונים הביאו מר' משה הדרשן שכתב תשובה אחרת על הקושיא מדוע ליכא דין השקה בחבית שנפל לים הגדול שכיון שמי החבית מתוקים ומי הים הגדול מתוקים אינם מתערבים זה עם זה הנה מלשונו משמע שבא לבאר מדוע אין כשר מדין ביטול [וכ"כ בערוך לנר ותמה דעדיין תקשה מדוע ליכא השקה אך אח"כ כתב שכנראה מועיל סברא זו גם לגבי השקה ע"ש] אולם בספר האשכול סימן נ"ח מפורש שבא ליישב מדוע לא נטהר בהשקה [ומה שכתב לשונות של ביטול בקה"י סי' נ"ה כתב שבא ליישב ב' קושיות גם השקה וגם ביטול אך לשונו לא משמע כן אלא גם השקה נקראת בלשון ביטול] וביאור דבריו כתב בקה"י שרק מים שבני עירוב נינהו אע"פ שלא נתערבו אלא בחיבור של שפה"נ מהני חיבורם להחשיבם כחלק מן המקוה אבל מים שאינם בני עירוב שזה מים מתוקים וזה מים מלוחים ואין טבעם להתערב בכה"ג גם כשיש חיבור ביניהם לא נחשב כהשקה

וע"ש בקה"י שביאר ע"ד זה שיטת הרמב"ם דגרס בברייתא שאיירי במים ומבואר שאין טבילתו טבילה דמה"ט נטמא המים ונטמא הככר וצ"ע מדוע ליכא השקה וע"כ צ"ל משום סברת ר' משה הדרשן וכ"כ בערוך לנר ובשו"ת בית יצחק יו"ד ח"ב סי' י"ג [וע"ש שביאר שמשמע מדברי ר' משה הדרשן שהשקה מדין ביטול קאתינן עלה ע"ש] אולם יעוי' בכס"מ פ"ו מהל' מקוואות ה"ד שהק' לדעת הרמב"ם מ"ש מכל שאובין שנפלו למקוה שהוכשר בהשקה אע"פ דמקוה קוו וקיימי ותי' דיש לחלק בין דרך שפיכה לדרך נפילה [דרך נפילה היינו שהחבית נפל למקוה ואח"כ נסדק ונשפך למקוה שהמים באים בלי כח ולדבריו כל ג"ל שנפל למקוה יפסול את מקומו] ודבריו צ"ב מדוע אין בזה השקה וכבר תמה עליו החות יאיר סי' ק"י.

**משנה ה'**

**ג' לוגין מים שנפלו** עי מכות ד' ע"א שיש גירסאות במשנה י"ג כמו שלפנינו וי"ג ג"ל חסר קורטוב ולגי' שלפנינו מבואר שלת"ק אפילו כשיש שיעור שלם אפ"ה מהני המראה יין להכשירו וא"כ זהו ע"ד שיטת ריב"נ שהולך אחרי המראה כן מבואר ברש"י חולין כו ע"א אולם הרמב"ן שם כתב די"ל שאינו מדין שינוי מראה אלא מאחר שאינו נראה כיין לא גזרו פסול ג"ל.

**ר' יוחנן בן נורי אומר הכל הולך אחר המראה** והיינו אם יש ג"ל חסר קורטוב והשלימו בחלב ומראהו כמראה המים פוסל ומתבאר מדברי הרמב"ן חולין כו ע"א שאין הכוונה שכל דבר נקבע ע"פ מראהו והיינו לו יצוייר יין שיש לו מראה מים לא יחשב מים לפסול אלא כשיש מים וחלב והחלב קיבל המראה של המים ע"י זה נקבע שם המים על כולו אך פשוט דכל זה כשהחלב היו שאובין אבל בחלב שאינו שאובין אפילו יחשב כמים ע"י שיש לו המראה של המים מ"מ סו"ס אין ג"ל שאובין [אבל בג"ל שאובין חסר קורטוב והשלימו במים כשרים בלא"ה אינו פוסל כיון שהמראה מים יש לו בעצמו ולא מחמת המים שאובין]

כפשוטו היה אפשר לומר שמה שרנב"י הולך אחר המראה אינו אלא מדרבנן ואע"ג שבחולין כו ע"א אמרי' שלדעת רנב"י אינו ניקח בכסף מעשר מה"ט י"ל דהיינו לחומרא אבל להקל לא מצינו שלרנב"י הולך אחר המראה אולם מדברי הרמב"ן שם משמע שלרנב"י גם מה שתמד שהחמיץ ניקח בכסף מעשר הוא משום שהולכין אחר המראה.

בסוגיא בחולין שם בדברי התוס' כה ע"ב מבואר שתמד גם לפני שהחמיץ יש להם טעם יין ומש"כ בדף כו ע"א שאין להם טעם יין ביאר החזו"א שאין להם טעם יין גמור אך פשטות הסוגיא משמע שתמד יש להם טעם ומראה מים וכ"כ שם במאירי והרמב"ם בפירוש משנה כתב שיש להם צבע יין בלי טעם יין ועי' מש"כ בזה בשו"ת דברי מלכיאל ח"א סי' נ"ו.

**דין המים שבתמד שהחמיץ**

הנה יעוי' עירובין כז ע"ב "ובשכר מלמד שלוקחין תמד משהחמיץ", ומדברי רש"י שם ד"ה ואי כתב שכר. מבואר שמה שמותר לשלם על המים שבתוך התמד הוא מדין הבלעה וכ"מ בתוס' יומא עו ע"ב אולם התוס' בחולין כו ע"א (ד"ה רבא) כתבו שאינו מדין הבלעה אלא משום שהמים נהפך ליין והנה יעוי' בריטב"א עירובין כט ע"ב שנקט שתמד שהחמיץ פוסל בג' לוגין מים שאובין שיש בו [ועי' שו"ת דברי מלכיאל ח"א סי' נ"ו שתמה מלעיל משנה ב' שמקוה שנפל בה סאה תמד משהחמיץ אינו פוסל אע"פ שבסאה תמד יש יותר מג"ל שאובין וע"ש שתי' דמתני' איירי ברמא תלתא ואתי ד' דדינו כיין גמור] ומה שחילקו בין תמד שהחמיץ לתמד שלא החמיץ היינו לצרף היין שבו שבלא החמיץ מצטרך לג"ל גם היין שבו משא"כ בתמד שהחמיץ וזהו ע"ד שיטת רש"י [וכ"מ בריטב"א שם כז ע"ב] שהמים בתמד שהחמיץ נשאר עליו שם מים ונקנה בהבלעה ממילא פוסל הוא את המקוה.

ולפי זה מה שאמרו בסוגיא דחולין כו ע"א שמה שתמד שלא החמיץ דינו כמים הוא משום דינא של ריב"נ דהכל הולך אחר המראה אין זה כלפי המים שזה גם בהחמיץ דינו כמים אלא הוא כלפי היין דכיון שטעמו וחזותא מיא ממילא חל עליו שם מים ועי' דברי מלכיאל ח"א סי' נ"ו שהאריך בזה.

**מי גבים שתה טמא וכו'**

הנה בביאור דין זה מצינו כמה מהלכים בראשונים שמדברי הראב"ד בהשגות מבואר דכיון דרביעית יש לו שיעור מקוה מה"ת לכלים ממילא אינו מקבל טומאה אבל להשקה בעינן מ' סאה ואע"פ שמשמע בסחים יז ע"ב שרק משקי בי מטבחיא דכן צ"ל כש"כ בשיעורי רבי שמואל במכות דשם איירי בשאובין ובזה הקילו רק בבית המקדש אבל במים כשרים למקוה נחשב בכל מקום למקוה לגבי זה שאינו מקבל טומאה ולגבי דין השקה ביטלו חז"ל השם מקוה ובעינן שיהא בו מ' סאה

ולפי זה עיקר הדין שמים מחוברים לקרקע אינם מקבלים טומאה הוא ע"י השם מקוה וכן הביא במשנה אחרונה מדברי רש"י על התורה והיינו שמים נחשבים מחוברים לקרקע רק ע"י שיש להם שם מקוה

אולם הרא"ש בסוף פ"ח דטהרות נקט שיש ב' דינים יש דין של מים מחוברים ולזה א"צ שום שיעור אבל זה ליכא אלא במים שהגיע שם שלא ע"י כלים ויש דין של מי מקוה ולזה בעינן שיהא בו שיעור מקוה ולכן הגמ' בפסחים דמבואר דרק בית המקדש טהור איירי במים שהגיע לשם בכלי ואינם מחוברים וטהרתן רק ע"י השם מקוה ולכן בעינן שיהא בהם שיעור מקוה ולכן ברביעית שמדרבנן ביטלו מיניה השם מקוה אינו טהור אלא בבית המקדש וסוגיין איירי במים שהגיעו בלי כלי ולכן א"צ שם מקוה אך כל זה לגבי טהרת המים אבל לגבי השקה צ"ל שאינו מדין חיבור לקרקע אלא מדין חיבור למקוה דחל עליו שם מקוה וכש"כ בחי' ר"ח הלוי [אך צ"ע דפשטות דברי הרא"ש בב"ק משמע שהשקה מדין חיבור לקרקע הוא וכש"כ בתרומת הדשן]

ודעת הרמב"ם

**קירצה שפתותיה כאילו לא טבלה**

עי' בר"ש שהביא בזה ב' פירושים דלפי פירוש א' הכוונה שאחזה שפתותיה זה בזה והיינו דלא השאירה פיה פתוח ולא יכלה מים להיכנס לפיה הרי זה כאילו טבלה והיינו משום דבית הסתרים אע"פ שאינו צריך ביאת מים מ"מ צריך שיהא ראוי לביאת מים וכל שפיה פתוח נחשב כאינו ראוי לביאת מים משא"כ בפיה פתוח נחשב כראוי לביאת מים כיון שאם ישאר במקוה הרבה זמן יכנס המים לגמרי [ולפי זה י"ל דבשיניים ל"ש דין זה ועי' לחם ושמלה סי' קצ"ח ס"ק כ"ט] עי' ראב"ד בבעלי הנפש ריש דיני חציצה שהק' על פירוש זה "ואם איתא דבעינן פה פתוח ממש הא בעינן נמי ביאת מים בתוך הפה" וצ"ל כנ"ל שהכוונה שפתוח קצת באופן שהמים יכולים לחדור דרך הסדק ברבות הזמן

עוד פירש הר"ש דקרצה היינו שדחקה שפתותיה זו בזו וע"י זה מתכסה מקום הגלוי בשפתיה אבל מצד ראוי לביאת מים סובר הר"ש שאינו אלא ילפותא שפוסל שם חציצה וכש"כ הסדרי טהרה סי' קצ"ח ס"ק כ"ג [עיקר דין ראוי לביאת מים נחלקו הראשונים בקידושין כה ע"ב אם הוא מדאורייתא או דרבנן]

**להיות שקועה בתוך המים = מסובב במים**

הנה יש לעיין במה נחשב האדם בתוך המים די"ל דבעינן שיהא מסובב במים מכל 6 צדדיו או די"ל דסגי בזה שנמצא במקום כינוס המים והטעם שנחשב במקום הכינוס אע"פ שבמקומו ליכא מים היינו כיון שלולא שהיה שם היו המים נופלים לשם נמצא שהוא נמצא במקום המים הנה עי' במרדכי פ"ד דשבת שהביא מרבינו שמחה שאין לטבול בשלג כיון שאין טובלים בכיפין וכתב החזו"א תנינא ס"ו סק"ג "ר"ל השלג שעל ראשו אם עומד בפני עצמו אף אם יסיר ראשו מתחתיהן חשיבי כיפה ולא דמי למים שעל ראשו דהתם המים על ראשו ושוכנים על ראשו אבל השלג שוכן בפ"ע באויר" ומבואר שלדעת רבינו שמריה שטובלים בשלג לית ליה סברא זו וי"ל שזהו רק כשיש גם שלג למעלה בכה"ג נחשב האדם תוך הכינוס של השלג גם כשאינו מחזיק השלג אבל באופן שלא יהא מסובב בשלג י"ל שגם רבינו שמריה יודה שאינו כלום.

הנה יעוי' חולין עג ע"א דידות הכלים העומדים לחתוך לדעת חכמם מטביל עד מקום המדה והיינו משום שאינו נחשב כחלק מן הכלי משום דעומד לחתוך והק' התוס' דמ"מ יש כאן חציצה ומיעוט המקפיד הוא ותי' דאיירי בשל חוליות והנה ע"ש במאירי שהביא דעת הרמב"ם שסגי להכניס במים רק עד מקום המדה והביא שהראב"ד תמה עליו "שהרי חיבורו מ"מ חוצץ שהרי היתר על השיעור שהוא דבק עמו הו"ל כמי שהיה עליו טיט או זפת ואע"פ שהוא במיעוט שאינו מקפיד שאינו חוצץ מ"מ החציצה מיהא צריך לשקעו במים ומתוך כך פירשו שצריך לשקעו כולו במים אלא שעד מקום מדה תורת טבילה עליו וחציצה פוסלת בו אבל מה שבדעתו לקוץ אין עליו תורת טבילה ואין חציצה פוסלת בו" ומבואר דעת הראב"ד שכדי להיחשב טבילה צריך להיות שקוע במים והיינו מסובב במים גם למעלה ולכן צריך לשקוע כל הבית יד במקוה אך צ"ע אם הרמב"ם וגם התוס' שהק' רק מדין חציצה אם חולקים על יסוד זה ועי' אבי עזרי מקוואות פ"ב הט"ו שעמד בזה.

והנה עי' באבני נזר רסז סק"ה שעמד בזה מדוע כשר בידות הכלים הרי אינו מסובב למעלה במים וכתב שסגי במה שרוב צדדיו מסובב במים וכתב בשו"ת ארץ צבי ח"א סי' פ"ט "ולפי זה אם משכחת ששטח העליון של ראשו יהא שוה להמים שבסביביו ולא יצא כלל לחוץ אף אם נגוב לגמרי ממים טבילתו כשרה אפילו מדרבנן וא"כ מי שעומד ע"ג קרקע ומעין של מ' סאה עוברת עליו אף שתחתית רגליו נשארים נגובים עלתה לו טבילה", ודבריו צ"ע דמפורש ברשב"א ורא"ה בית ז' שער ז' שהטעם שרגליו של אדם במקוה נחשב כבתוך המקוה הוא משום דמים מקדמים ע"ש וכ"ה בשו"ע סי' קצ"ח סעיף ל' [וכבר תמה כן בספר טהרת התורה להגר"ס ערלנגר זצ"ל עמ' רנ"ד]

ובאגרו"מ יו"ד ח"א סי' נ"ח כתב "ולא קשה לפ"ז גם מה שלא נכנס כולו במים דזה נחשב כולו במים כיון דאם היה חותך היותר היו המים מכסים שם", וכה"ג כתב בשו"ת צמח צדק יו"ד סי' קנ"ח "וצ"ל כיון שהיה מקום החתך תוך המים רק שמחמת העודף לא יכלו המים לבוא עליו ממעל הו"ל כטובל כולו תוך המים והחשש רק משום חציצה" ודבריהם מחודשים.

הנה במה דתנן במשנה ב' שאם חבירתה אוחזת בה הטבילה פסולה כתב מהר"י ברונא שהטעם הוא משום מיעוט המקפיד וע"פ זה כתב הט"ז בסי' קצ"ח ס"ק כ"ז שיש להקל ברפוי כיון שאין הנידון אלא בדרבנן אולם יעוי' בחזו"א בתשובות וחידושים סי' תרנ"ח שלכאורה באופן שחבירתה אינה נמצאת בתוך המים עמה נמצא שאין מקום האחיזה שקועה במים ואין טבילה מה"ת וע"ע במנח"י ח"ב סי' ע"ב אות ח' שלכאורה מוכרח מהט"ז ודעימיה שאינם סוברים דבעי שיהא האדם מסובב במים וע"ש מש"כ בזה.

והנה עי' בטור סי' קצ"ח דאין טובלים לחצאים והב"י הביא דילפי' לה מדכתיב ובא השמש וטהר מה ביאת שמשו כולה כאחת אף טבילה כולה כאחת ויש לעיין דלכאורה תיפו"ל משום דבעי שישקיע בתוך המים ובטובל לחצאים צד אחד אינו מסובב במים ולכאורה י"ל כדברי המאירי הנ"ל שודאי צריך להשקיע כל הגוף במים בב"א והנידון רק אם בעי תורת טבילה ונפק"מ לגבי דיני חציצה.

כתב החזו"א בשו"ת וחידושים סימן תרנ"ח שביד חבירתה אוחזת בה חסר בטבילה מה"ת כיון שכל שכנגד יד חבירתה אינו מסובב במים וגם בלי דין חציצה פסול ורק אם חבירתה כולה בתוך המים הפסול הוא מדין חציצה

**בעינן מים נוגעים בכל גופו**

הנה עי' בתוס' מובא בר"ש פ"ג מ"ד שאבעבועות של מים אין טובלים בהם ומבואר שאע"פ שהאדם כולו מוקף במים כל שהמים אינם נוגעים בו לא חשוב טבילה ולכאורה היינו כש"כ החזו"א יו"ד סי' צ"ד סק"א שהתורה קראה לטבילה רחיצה וממילא בעינן שהמים יגעו בגופו ולא סגי בזה שמוקף במים

וע"ש בחזו"א שדן אם אפשר לטבול כשעל ראשו עור הדג שברייתו מן המים וכתב "ועוד דכיון דע"כ ישאר בבשרה ובשערה מקומות יבשים שאין עור הדג נוגע בהם נמצא שלא באה כולה במים וכו' ובשלמא כשיש על ראשה דבר שאינה מקפדת אז נחשב פני החציצה כבשרה ממש וכשהמים עוברין על החציצה חשיב כמים עוברין על בשרה", [עי' מנחת שלמה ח"ב סי' ע"ה סק"א "לענ"ד צ"ע מהא דאיכא דס"ל דמהני טבילה במקוה שכולה שלג גם לפני שנימוח ואף שרבו החולקים ואוסרים מ"מ לא ראיתי שהזכירו טעם זה שהשלג אינו מקיף כל שער ושער מכל צדדיו אך אפשר דוקא בכה"ג שאם ישהה הרבה בתוך המקוה יוכלו לנגוע בכל הצדדים רק אז אפשר דקרינן ביה ורחץ כל בשרו במים משא"כ בכה"ג שהשער מכוסה יפה בעור של דג ואין המים יכולים כלל לנגוע בהן אך אין זה כ"כ מסתבר וצ"ע"] אך יש לעיין כשיש בכה"ג רק במיעוט הגוף האם פסולו מה"ת או מדרבנן ודבר זה תלוי בגדר הדין של מיעוט המקפיד וכדלהלן

**הטעם שמיעוט המקפיד אינו חוצץ**

הנה יעוי' בסדרי טהרה סי' קצ"ח סק"א שכתב שהטעם שמיעוט המקפיד אינו חוצץ מן התורה הוא משום שע"י שאינו אלא על מקצת גופו בטילה הוא לגופו וכ"כ בשו"ת זכרון יוסף סימן י' המובא בסדרי טהרה סי' קצ"ח ס"ק כ"ג אולם הדברים צ"ב מדוע מה שהם רק על מקצת גופו יגרום שיתבטלו לגופו עי' הר צבי סי' קנ"ט וק"ס ויעי' חזו"א יו"ד סי' צ"ה סק"ג שביאר באו"א וז"ל "וטעם מיעוט המקפיד שאינו חוצץ אינו מצד ביטול הזפת לגוף אלא שאינו חשוב לחוץ ולהבדיל בין גופו לבין המים וכיון שכולו תוך המים ורובו נוגע במים החשיבתו תורה טבילה" ועי' באשר לשלמה טהרות סי' ס"ז שביאר "ונראה בזה דהנה בהא דלגבי טבילה נאמרה הלכתא דרק רובו ומקפיד חוצץ ואילו בכל דוכתא גם במיעוט הוי חציצה יתכן דהוא משום דבטבילה הדין חציצה אינו בכל משהו של הטובל אלא שהטובל בכללותו צריך שלא יהיה חציצה בינו למים וכל שיש חציצה רק במיעוטו לא חשוב שיש חציצה בינו למים אבל כשהחציצה ברובו חשיב שיש דבר החוצץ בינו למים" ועי' או"ש פ"ד מהל' איסו"ב ה"ח ד"ה ויש להבין שכתב שהוא מדין רובו ככולו וע"ע באגרו"מ יו"ד ח"א סי' צ"ח.

ויש לבאר שיסוד הדין שסגי ברובו בלי חציצה הוא משום שעיקר דין ביאת מים על רובו נאמר שאמנם צריך מעשה רחיצה אבל מדין רובו ככולו נחשב כרחיצה בכולו ע"י רחיצה במקצתו ונמצא שאין הרובו ככולו בחציצה אלא במעשה רחיצה וממילא במיעוט לא איכפת לן בחציצה ולפי זה מה"ת כשיש מקצת מקום בגוף שאין בו מים בלי תורת חציצה גם יהא כשר כיון שסגי בביאת מים ברובו

**מקצת מקום בגוף אינו ראוי לביאת מים**

הנה יעוי' בשו"ת זכרון יוסף יו"ד סימן י' כתב שיש ב' דינים דין חציצה ודין ביאת מים ובדין חציצה נאמרה הלכה של רובו המקפיד והיינו משום שכל שליכא רובו המקפיד בין כשיש מיעוט המקפיד או שיש רובו שאינו מקפיד הרי זה בטל לגופו ונחשב כיש כאן ביאת מים כיון שנעשה כחלק מגופו אבל כשיש מקום בגוף שאינו ראוי לביאת הרי זה מעכב הטבילה אפילו במקצת גופו דהרי זה כמניח חלק מגופו חוץ למקוה שודאי מעכב הטבילה מן התורה וכן בקפצה ידה כיון שאין כאן חציצה אלא מקצת מקום בגוף שאינו ראוי לטבילה הרי זה פוסל מה"ת וכן נקט החזו"א ביו"ד סי' צ"ה סק"ב שאשה שאינה עומדת כדרכה בשעת טבילה הרי זה פסול מה"ת כיון שיש חלקים בגופה שאינו ראוי לביאת מים אולם שם בסק"ג חזר בו החזו"א והיינו דכל דברי הזכרון יוסף לטעמו דס"ל שמיעוט שאינו מקפיד מטעם ביטול ולפי זה באמת צריך ביאת מים לכל הגוף ולכן באופן שליכא ביאת מים פסול מה"ת אבל לפי מש"כ החזו"א שמיעוט שאינו מקפיד אינו מדין ביטול א"כ חזינן שסגי במה שיש ביאת מים לרוב הגוף א"כ גם בקפצה ידה אין הפסול אלא מדרבנן.

**טבילה בשלג**

עי' מרדכי פ"ד דשבת שהביא דעת ר' שמריה שאפשר לטבול בשלג שאינו מופשר ודעת רבינו שמחה שא"א כיון שאין כל השלג העולה למ' סאה נוגעין בגופה ועי' בחזו"א תנינא ס"ו סק"ג "ונראה כונתו ז"ל נהי דמן הדין המקוה כשר מ"מ אי אפשר שהשלג יגע בכל בשרה בב"א שהרי שלג כשכובשין אותו נשאר גומא ואינו חוזר וכשהאדם נכנס בו ודאי נשארו הרבה גומות שמפסיק אויר בין גופו לשלג ואם נשאר אויר במקום אחד כל שהו פסול", ומשמע דלכאורה דנחלקו ר' שמריה ורבינו שמחה אם בעינן שכל המים יגעו בגופו אולם עי' בדברי הבדי השלחן הנדפס בקובץ צהר (קובץ ז' עמוד רל"ד) שלפי ביאור החזו"א צ"ע מש"כ המרדכי דבעינן שיגע כל המ' סאה באדם שאינו תלוי במ' סאה אלא במים שמסביב לגופו ולכן ר"ל שהכוונה ע"פ המבואר בנדה יז ע"א ששלג אינו חיבור זה לזה ונמצא שליכא מ' סאה במק"א ובאמת שתמה האמרי משה בסי' א' בטעם המכשירים טבילה בשלג הרי אינו חיבור זה לזה ע"ש.

ולפי זה מבואר שלכו"ע א"צ נגיעת גופו במים והבדי השלחן ר"ל דסגי ברובו נוגע במים והיינו כנ"ל ממה דחזינן שמיעוט המקפיד כשר אך העיר שעכ"פ מדרבנן דמיעוט המקפיד פסול לכאורה בעינן נגיעה במים בכל גופו ולכאורה זה אינו שגם במיעוט המקפיד יש עכ"פ נגיעה ע"י דבר אחר אלא שיש חציצה ולזה מועיל מה שרובו בלי חציצה אבל במקום שליכא כלל נגיעת מים פוסל אפילו במשהו וצ"ע

**טעם שכשר רובו שאינו מקפיד**

הנה הטעם שחציצה שאינו מקפיד עליו אינו חוצץ כתב רש"י בעירובין ד' ע"ב שהוא משום דנחשב כגופו ועי' בחזו"א סי' צ"ד סק"א "ובשלמא כשיש על ראשה דבר שאינה מקפדת אז נחשב פני החציצה כבשרה ממש וכשהמים עוברין על החציצה חשיב כמים עוברין על בשרה", וכה"ג כתב בשו"ת אמרי יושר ח"א סי' קצ"ז "ואם הוא דבר שאינו חוצץ נתבטל אגב גופה וכשהמים באין על זה הוי כאילו באין על גופה".

ועי' דברי יחזקאל בסוף ספרו [הוצאת מישור] בענין חציצה שלכאורה כל זה שייך רק באופן שמבטלו שם לעולם אבל בדעתו להורידו לאחר זמן א"א לומר דבטל ונעשה כגופו והנה יעוי' בשבת קכ ע"א בחי' הר"ן שמבואר שיש נידון בגמ' אם דיו על בשרו וגמי מהודק לבשרו חשוב מיעוט המקפיד וביאר בדברי יחזקאל שנחלקו בגדר דין מקפיד אם בעינן ביטול לעולם או דסגי מה שאינו מקפיד בשעת הטבילה וע"ש שנחלקו בזה הראשונים לדינא [ועי' להלן] ועכ"פ לפי הראשונים דס"ל שסגי במה שאינו מקפיד בשעת טבילה ע"כ אינו מדין ביטול אלא שכך נאמרה ההילכתא שחציצה שאינו מקפיד עליו אינו חוצץ ובמקפיד רק ברובו

ויש בזה נפק"מ דע"ש בדברי יחזקאל שאם יסודו מדין ביטול אין זה שייך אלא בדבר המחובר ומהודק לגופו אבל בדבר המונח על גופו ואינו מחובר א"א לומר שבטל לגופו והנה בשו"ת מהר"י ברונא סי' ק"ז כתב שהטעם שחבירתה אוחז בה חוצצת הוא מדין מיעוט המקפיד ולכאורה בכה"ג ל"ש ביטול לגופו ואפ"ה הוצרך מהר"י ברונא לדין מקפיד וכן במשנה אחרונה נתקשה מדוע נחשה אוחז בידות הכלים מיעוט המקפיד ע"ש

הנה עכ"פ מבואר ב' אופנים בביאור הדין דדבר שאינו מקפיד אינו חוצץ דלפי רש"י הוא משום דבטל לגופו ולפי זה לכאורה לא רק שאינו חוצץ אלא דנחשב כיש כאן ביאת מים אבל לפי מהלך הב' שנאמרה הלכה שדבר שאינו מקפיד אינו חוצץ יוצא שאינו חוצץ אבל סו"ס ביאת מים ליכא

והנה עי' יבמות עח ע"ב שרק ברובו אינו חוצץ אבל בכולו חוצץ ומדברי הפנים יפות בפר' וזאת הברכה מבואר שהוא כלל בכל הל' חציצה שכל שהוא בכולו אין לדון משום חציצה [וכן מבואר בסדרי טהרה סי' קצ"ח ס"ק נ"ב ובהגהת החשק שלמה במחצה"ש ריש סי' קצ"ח] והיינו שאם יש קצת שליכא חציצה ויש התחלה של טבילה וכדו' אז אמרי' שגם בחלק שאין טבילה ממש מ"מ ע"י שלא מקפיד אינו חוצץ אבל כשכולו בחציצה שלא היה התחלת טבילה אין כאן נידון של חציצה אולם בחי' מרן רי"ז הלוי הל' מקוואות ביאר באופן אחר דיש דין של ביאת מים והיינו שהמים יגעו בגופו ולכן נהי שדבר שאינו מקפיד אינו חוצץ מ"מ ביאת מים ליכא אבל כשיש חלק בלי חציצה סגי בביאת מים במקצתו להיחשב כביאת מים בכולו [עי' מש"כ באשר לשלמה טהרות סי' ס"ז בגדר הדברים] ולכאורה זהו ע"ד שיטה הב' שדבר שאינו מקפיד עליו אינו מדין ביטול ואינו אלא שאינו חוצץ וא"כ סו"ס ביאת מים ליכא אבל לשיטת רש"י שבדבר שאינו מקפיד עליו בטל לגופו ונעשה כגופו לכאורה יש כאן גם ביאת מים.

**גדר מיעוט לענין מקפיד וכן באינו מקפיד מדרבנן**

הנה יש לעיין אם דין מיעוט לגבי מקפיד או מדרבנן באינו מקפיד תלוי ברוב ומיעוט הגוף או רוב ומיעוט מקום הצריך טבילה וכפשוטו תלוי בב' צדדים הנ"ל וכבר נחלקו בזה השבות יעקב והסדרי טהרה סי' קצ"ח ס"ק נ"ב לגבי מה שצריך שיהא רגליו של הכהן על רצפת העזרה האם רוב ומיעוט לגבי חציצה תלוי ברוב הגוף או רוב הרגלים וע"ע בקה"י טהרות סי' נ"ח וכן הבדי השלחן במאמרו בצהר חלק ז' [והגר"א פוגל שליט"א אמר נפק"מ לדעת רבינו משולם שאפשר לטבול לחצאין במעין מה הדין אם אם בשעת טבילת חצי יהיה בחלק הנכנס למים רק מיעוט ואילו כלפי הגוף יש רוב וכן בחצי השני דלכאורה זה תלוי בספק זו]

**כשחלק מן החציצה חוץ למים**

מדברי השיירי המנחה [נדפס במנחת פתים הוצ"ח בשו"ת יו"ד שבסו"ס מנחת פתים סי' י"ג] משמע שיש נפק"מ גדולה בין מיעוטו המקפיד לרובו שאינו מקפיד דרובו שאינו מקפיד שהוא משום שבטל לגופו בעינן שהדבר החוצץ יהיה בתוך המים [וכ"כ החזו"א בתשובות וכתבים סי' תרנ"ח ובמנחת יצחק ח"ב סי' ע"ב אות ז'] ואילו במיעוט שאינו מקפיד שהוא מדין רובו ככולו לא בעינן שיהא בתוך המים ולכאורה זהו ע"ד הנתבאר שטעם מיעוט המקפיד אינו מדין ביטול אלא משום דסגי ביאת מים לרוב הגוף וא"כ גם אם החציצה חוץ למים ולא נחשב שהיה ביאת מים באותו מקום כשר

**טבילה באבעבועות**

הנה כבר הובא לעיל מהתוס' שאבעבועות של מים אין טובלים בהם ומבואר שאע"פ שהאדם כולו מוקף במים כל שהמים אינם נוגעים בו לא חשוב טבילה וא"כ כלפי מקום בית הסתרים באמת חסר ביאת המים ולא רק שיש חציצה דחציצה היינו שיש נגיעה במים ע"י דבר אחר אלא שיש פסול של חציצה ובזה יש כללים מה חוצץ אבל בית הסתרים הוא כמו באבעבועות אלא דילפי' שרק מקום גלוי צריך נגיעה במים ולא מקום סתר אבל מ"מ בעי שיהא ראוי לביאת מים ולזה נחלקו ב' הלשונות בר"ש האם הכוונה דבעי שיהא שם אפשרות לכניסת המים או שאינו אלא לימוד שיש פסול חציצה

ועכ"פ לפי לישנא קמא שיש דין בבית הסתרים שיהא ראוי לביאת מים והיינו שכדי שלא יחשב הבית הסתרים כבתוך אבעבועא בעינן שיהא עכ"פ ראוי לכניסת המים וא"כ בקרצה שפתותיה שאינו ראוי לביאת מים נחשב כטובל בתוך אבעבועות שודאי פסול מה"ת.

**מין במינו אינו חוצץ**

הנה יעוי' בתפארת ישראל פי"ג זבחים שהק' מדוע מעוברת חשוב חציצה לולא סברת היינו רביתא תיפוק ליה דמין במינו אינו חוצץ ותי' דמין במינו אינו חוצץ היינו דליכא חציצה אבל סו"ס נגיעת מים ליכא [כדמצינו כה"ג ברמב"ן בהל' בכורות לגבי פטר רחם וכן בדרשה לר"ה לגבי שופר עי' קביעת מזוזה כהלכתה פי"ג הערה 3] הנה לכאורה זהו ע"ד הנתבאר בשיטת רש"י דצריך ביאת מים לכל הגוף ורק ע"י ביטול נחשב כגופה וממילא איכא ביאת מים [וע"ע בדברי יחזקאל בסוף הספר בענין חציצה (ב)] אבל לפי מהלך הגרי"ז הרי סגי בביאת מים במקצת דאפילו ברובו המקפיד אינו אלא שליכא חציצה

והנה מצינו במתני' בקפצה ידה וקרצה שפתותיה שגם במיעוט הגוף יש חיסרון של חציצה בגופו ובזה ישאר קושיית התפא"י דנימא מין במינו אינו חוצץ אך באמת להמבואר בזכרון יוסף שגם במיעוט המקפיד מועיל מדין ביטול א"ש שמה שאינו מועיל כלום ורק מדין ביטול מועיל אך לדעת האשר לשלמה הנ"ל צ"ע וע"ש שכתב דצ"ל ע"פ מש"כ התוס' בסוכה לז ע"א שכל שאין דרכו בכך גם מין במינו חוצץ ע"ש ובשו"ת גבעת פנחס [לבעל ההפלאה] סי' נ"ו כתב דמין במינו אינו חוצץ מדין ביטול קאתינן עלה וא"כ זה לא שייך באופן דשניהם צריכים טבילה ועי' באבני נזר יו"ד סי' רס"ו אות י"ח בהגה"ה מה שהעיר עליו ולכאורה יש להעיר נמי מהאוחז באדם שחוצץ אע"פ שהאדם האוחז א"צ טבילה מדוע לא נימא מין במינו אינו חוצץ.

**מיעוט שאינו מקפיד דלא שייך ענין ביטול**

הנה יעוי' בר"ש סוף מקוואות שכתב דקרצה שפתותיה אינו מחמת חציצה דלא שייך בזה קפידא באשה יותר מבאיש והיינו דלעיל מיניה הביא שחציצה בבית הסתרים אינו חוצץ אלא באשה נשואה המקפדת ע"ז כדי שלא תתגנה על בעלה וזה לא שייך בקרצה שפתותיה וצ"ב מה שייך בכלל העניין של אינה מקפדת כלפי דיבוק שפתים דלכאורה כל המעלה של אינה מקפדת הוא דממילא מתבטל הוא לגופא וא"כ בשפתים דלא שייך שאחד יתבטל לשני לא יועיל כלל מה שאינה מקפדת אמנם יעוי' במהר"י ברונא סי' ק"ז שכתב שהטעם שהאוחז באדם וכלים ומטבלין טמאים הוא משום שהוא מיעוט המקפיד וצ"ב כנ"ל דלכאורה גם באינו מקפיד סו"ס לא שייך שם ענין ביטול [ועי' גולת עליות פ"ח מ"ה פיסקא ג' שנקט באמת דשם פסול הטבילה מה"ת מה"ט כיון דלא שייך ענין ביטול ע"ש] וע"ע משנה אחרונה שהק' מדוע האוחז בכלים חוצץ הרי ודאי אינו מקפיד כי הוא עומד לזה וצ"ב כנ"ל.

**ואם הדיח ידיו במים טהורין ר"ש אומר ירפה**

נחלקו הראשונים אם ר"ש בא להחמיר או להקל שהרשב"א בתורת הבית בית ז' שער ז' הביא מהרמב"ן [בהל' נדה פ"ט הט"ו וכ"כ הרמב"ם בפירוש המשנה] שלדעת ת"ק מועיל רק להדיח אבל להרפות אינו מועיל מגזירה שמא יהדק [בט"ז מבואר שהוא גזירה על איסור דרבנן ובפרדס רימונים מקשה זהב ס"ק כ"ח תמה דלא גזרו בזה גזירה לגזירה ולכן ביאר שביד חבירתה ל"ש ביטול וממילא חוצץ מן התורה וכבר הארכנו לעיל בזה] ובא ר"ש להקל שלא גזרינן בריפוי ותמה ע"ז הרשב"א דמצינו בכמה מקומות שמועיל להרפות ותי' הרא"ה שרק במחזיק אדם במקוה שיש חשש כדי שלא יפול יהדק אבל בעלמא לא גזרינן והק' הרשב"א במשמה"ב דמה יענה לאוחז בכלים [וצ"ב שהרשב"א בעצמו כתב שגם בכלים יש לחשוש שמא יפלו מדיו ולכן מחזיקם בכח].

והרא"ה הוכיח שלכו"ע מועיל להדיח ידיו שהרי מה שקרקע המקוה אינו חוצץ ברגליו אינו אלא משום דמים מקדמים והרי זה כהדיח והרשב"א דחה דשאני התם דיש טופח ע"מ להטפיח חיבור משא"כ באוחז בידיו הדרך להחזיק בחוזק באופן שליכא חיבור וחכמים חולקים ולדעתם לא חיישינן לזה שאין הדרך גם באדם וכלים להחזיק בכח עד כדי שלא יהא טופח חיבור והיינו שלדעת הרשב"א בעומד ע"ג קרקע ליכא כובד כל כך ונשאר שיעור חיבור משא"כ במחזיק ביד חבירו שלא יפול שנחלקו חכמים ור"ש אם הדרך לאחוז בכח [ועי' ט"ז סי' קצ"ח ס"ק כ"ז] וע"ע בפרדס רימונים במקשה זהב סק"ל.

והנה בעיקר דין מים מקדמין נחלקו הפוסקים אם צריך דווקא מי מקוה או דסגי גם במים תלושים ועי' בט"ז סק"ל דאם יש טופח ע"מ להטפיח הרי יש חיבור וא"צ מי מקוה ואם יש כובד וליכא חיבור אז צריך היתר מיוחד של מים מקדמים דנחשב תוך מקוה ע"י שהגיע שם מי המקוה [עי' מטה יונתן סי' ק"כ ס"ב] ועי' בדברי הט"ז בסי' ק"כ סק"ד באריכות דבריו שזהו החילוק בין מים מקדמים שהוא מי מקוה לבין הדחת ידיו שהוא מים תלושים ולפי זה לכאורה אין להשוות כלל מים מקדמים לדין אוחז ידיו וא"כ צ"ע דימוי הרא"ה ומדוע לא דחה כן הרשב"א וצ"ע.

והרשב"א חולק על הרמב"ן ולדעתו אדרבה ר"ש מחמיר שלדעת ת"ק א"צ לרפות דמועיל מדיח ואילו ר"ש חולק על להדיח ומצריך לרפות

**שיעור הנצרך לחיבור**

ברשב"א בתורת הבית מבואר דשיעור החיבור הוא טופח ע"מ להטפיח (עי' ש"ך סי' קצ"ח ס"ק ל"ח) וכ"כ בפשיטות הט"ז בסי' ק"כ סק"ד "והלכה רווחת היא דמשקה טופח כדי להטפיח מועלת לחבר למקוה כשרה", ועי' פרדס רימונים סי' קצ"ח מקשה זהב ס"ק כ"ח "הלכה רווחת זו איני יודע מה היא", וע"ש שכתב דאדרבה בסוגיא דגיטין מבואר שלחכמים בעינן שפה"נ רק בליכא כותל כלל סגי בטופח ע"מ להטפיח [אינו ברור למה כאן נחשב כאיכא כותל] ועי' בחזו"א קמא ס"ח ס"ק י"ד שהק' על עיקר דין מים מקדמין "יש לעיין הא עירוב מקואות כשפה"נ וכו' וי"ל דהכא חשיבא כחוררי המערה וסדקי המערה וכו' מיהו קשה נהי דלא בעינן שפה"נ מ"מ בעינן כקליפת השום כש"כ הר"ש סוף פ"ח דטהרות דלא קי"ל כר"י דאמר גיטין טז ע"א טופח ע"מ להטפיח חבור ואפשר דהכא דעושה דרך טבילתו ואינו מפסיקו אלא לצורך הטבילה סגי במים טופחים ואפילו ליכא טופח להטפיח וכו' אבל לא יתכן טעם זה בפ"ח מ"ה בהדיחה ידה במים".

עי' בט"ז סי' קצ"ח ס"ק כ"ז שנקט שלדעת הרמב"ן כל שהדיח ידיו מועיל אפילו מהדקם בכח דאל"כ נגזור שמא יהדקם בכח [ודחה הגרע"א דכיון שלא גזרו אלא באוחז שמא מחמת ביעתותא יהדק י"ל דאין לחשוש אלא להידוק בינוני ולא להידוק בכח אבל אם יהדק בכח באמת יחצוץ] משא"כ לדעת הרשב"א ובט"ז סי' ק"כ סק"ד ביאר טעמו של הרשב"א דכיון שאיירי במים תלושים בעי חיבור גמור ויש לעיין מהו טעמו של הרמב"ן שאפילו אם מחזיק בכח והמים תלושים אפ"ה מועיל הרי בעינן טופח חיבור וליכא.

**פרק ט' משנה א'**

**אלו חוצצין באדם וכו'**

עי' שבת נז ע"א בבעיא דתיכי חלילתא שהביא רש"י פי' רבותיו דבתיכי מטונפין כיון שהאשה מקפדת עליו הרי זה פוסל הטבילה אפילו כשהם רפויים ואין בזה חציצה [בפרישה סי' קצ"ח סק"ז נקט שאינו פסולו מדין מפקדת אלא משום דממילא מירתתא ולא טבלה שפיר ע"ש] ומבואר ברש"י שלפי זה מה דאי' דברובו המקפיד חוצץ הכוונה למקפיד שיהא עליו פוסל הטבילה וחוצץ הוא לאו דווקא [ורש"י הק' דא"כ היאך חולק ר"ה בריה דר"י דארוג אינו חוצץ והיינו מום שנכנס מים הרי סו"ס מקפדת ועי' ב"י ריש סי' קצ"ח שבזה גופא פליגי אם מקפיד הוא מחמת דלא עיילי מיא או עצם זה שמקפדת שלא תהא עליה וכ"כ שם במהרש"א] ומשמע א"כ שהוא דין דאורייתא ועי' ב"י שהכל תלוי במה שמקפדת עליו בשעה שרוחצות ואינו תלוי אם מקפדת בשעת טבילה [אולם בבית מאיר נקט שהדבר תלוי מה שמקפדת בשעת טבילה ע"ש בשם הלבוש אך ע"ש בית מאיר שביאר דברי רבותיו באו"א] ועי' בזכר יצחק סי' ס"א שביאר דהיינו טעמא משום דגדר מעשה טבילה הוא מעשה רחיצה וכדכתיב "ורחץ את בשרו במים" וכל מה שנמצא עליו באופן שאין הדרך לרחוץ בו אפילו כשנכנס שם מים חסר ב"ורחץ". [אך גם רבותיו מודים שיש דין חציצה ממש כמו בשירים ונזמים אוצצין חוצצין דשם אינה מקפדת אלא בשעת לישה ולכן פוסל רק מדין חציצה אך תמה בבית מאיר היכן מצינו ב' דינים בדין מקפדת]

ועי' בסדרי טהרה סי' קצ"ח ס"ק י"ג ובבית מאיר שתמהו מהמבואר בביצה יח ע"א שנדה מערמת וטובלת בבגדיה ולכאורה ודאי נחשב מקפיד כלפי בגדיה וא"כ לדעת רבותיו של רש"י אפילו שאינם מהודקים מ"מ בעינן ורחץ וליכא והסד"ט ר"ל דאיירי בבגדים פחותים ובלויים אך זה דוחק גדול וכש"כ הגולת עליות [ובודאי מסתימת השו"ע ודאי ל"מ כן] וע"ש שר"ל דשם איירי באינו מכסה רוב גופה ובכה"ג אינו פוסל וכש"כ נמי המרומי שדה בשבת שם אך גם זה נסתר מסתימת השו"ע ועי' זכר יצחק סי' ס"א שביאר שרק דבר שהדרך להקפיד עליו להוריד בשעת הטבילה מחמת הרחיצה שזה מפריע לרחיצה כתיכי מטונפין אבל מה שמקפיד להוריד הבגדים שלא ירטבו זה לא נחשב כמקפיד להפקיע השם רחיצה ע"ש

אך דבריו צ"ע דברא"ש מבואר שגם מוזהבים חוצצין כיון שמיטנפים מחמת המים ולכן אשה מקפדת להסירו לפני שנכנסת למים הרי שגם הקפדה מחמת קלקול הבגד חשוב כמקפיד.

**חציצה בשער**

בענין חציצה בשער נחלקו הראשונים אם השער נחשב כחלק מן הגוף וחציצה ברוב השער דינו כחציצה במקצת הגוף או שהשער נידון כמקום לעצמו וחציצה ברוב השער חשוב כחציצה ברוב גופו עי' רמב"ם בפ"# ה# שנחלק בזה עם הגאונים ובביאור שיטת הרמב"ם כתב בחי' מרן רי"ז דאע"פ שהתרבה שער דצריך טבילה כמו גופו מ"מ כיון דבכל התורה כולה שער אינו כגופו לכן כלפי רוב נידון השער כדבר בפנ"ע והאשר לשלמה ביאר ע"פ דרכו דעיקר טעם חציצה ברובו הוא משום שנידון החציצה הוא כלפי האדם בכללותו ולא כלפי כל משהו לעצמו ואם רובו בלי חציצה ע"י רובו ככולו נחשב כבלי חציצה וכיון שהשער אינו דבר אחד עם הגוף לכן יש לו רוב לעצמו ועי' באבי עזרי שהביא שמרן הגר"ח הק' דא"כ מדוע לא נימא שכל שער נידון לעצמו וע"ש מש"כ לתרץ

עי' בתפארת למשה שכתב לחדש שלדעת הגאונים שהשער נידון לעצמו אין כל השער נידון לעצמו אלא כל קיבוץ שער הוא נידון לעצמו [וע"ש שכתב דלפי זה גם צפורן הנלמד מאת בשרו הטפל לבשרו כל צפורן הוא נידון לעצמו ורוב צפורן אחד הוא חציצה מה"ת] ועי' אבני נזר יו"ד סי' רנ"ד רנ"ט רס"ח

ולכאורה יש לעיין דמשמע ששער שיש בו נימא חשוב כחציצה ואם רוב השערות נחשה כרובו עם חציצה ולכאורה צ"ע שרק מקצת השער יש בו חציצה ועמד בזה השפ"א בסוכה ו' ע"ב ובעירובין ד' ע"ב

**חציצה שאינו עומד ליטלו**

עי' בשבת טו ע"ב ואלו חוצצין בכלים הזפת והמור בכלי זכוכית ופירש"י "בכלי זכוכית שהן חלקין ואין אדם מקפיד על טיט ודבר אחר הנדבק לפי שנופל מאיליו והני הוא דמדבקי טובא וקפיד עלייהו", ומבואר דדבר שאינו מקפיד עליו כיון שנופל מאליו לא חשוב מקפיד ולכאורה היינו טעמא דכיון שהוא ליכלוך לכן מצד עצמו אינו חשוב ובטל הוא לכלי ורק בעומד ליטלו הרי זה מפקיע וכל שאין דעתו ליטלו נשאר בביטולו וע"ע אבני נזר יו"ד סי' רס"ט.

ועי' בשפ"א עירובין ד' ע"ב שדן בשערות קשורים ומקפיד על השער אך אינו עומד ליטלו או להתיר הקשר האם דינו כמקפיד דבעלמא י"ל שמקפיד הוא מחמת דממילא עומד ליטול הוא ע"ש. אך יעוי' בשו"ת אמרי יושר ח"ב סי' פ"ב שממה שבכתוב שם על בשרו חוצץ מבואר שאע"פ שאסור למוחקו מחמת מחיקת ה' כיון שמצטער ממנו ורוצה להורידו חשוב מקפיד עליו

**גדר מקפיד בחציצה**

כתב הרא"ש במקוואות סי' כ"ו וברשב"א בתוה"ב ש"ז ב"ז מהראב"ד שטבעת חוצצת בטבילה דנחשב כמקפידה עליו כיון שבשעת לישה דרכה להוריד הטבעת ומבואר שכל שדרכה להקפיד עליו אפילו שכעת אינה מקפידה חשוב מקפיד ועי' בשו"ת זכרון יוסף יו"ד סי' י' שהעיר מכמה מקומות דחזינן שבדבר שאינה מקפידה עכשיו אע"פ שמקפיד לאחר זמן אינו חשוב מקפיד כגון בצבעי ושוחט אינו נחשב כמקפיד אע"פ שודאי בשבת רוחץ הוא ומנקה ידיו הרי דכל שעכשיו אינו מקפיד סגי וכן עובר נחשב אינו מקפיד אע"פ שבהגיע זמן הלידה ודאי מקפיד וע"כ דשאני טבעת דשייך גם עכשיו שיקפיד שאם יזדמן לו עכשיו לישה תקפיד אבל דבר שלפי המצב של עכשיו ליכא שום קפידא לא חשוב מקפיד אף עם כשיעבור הזמן יהיה מקפיד ועי' בדברי יחזקאל בסוף ספרו בעניני חציציה שהאריך בזה וע"ש שר"ל שנחלקו בזה אמוראי בשבת קכ ע"א לפי המבואר שם בריטב"א וע"ע בשו"ת צמח צדק יו"ד סי' קנ"ח

והנה יעוי' בתוס' חולין עג ע"א שהק' דהיאך אפשר לטבול ידות הכלי עד המדה כשדעתו לחתכו הרי סו"ס יש חציצה בינו לבין המים ותי' "וניחא לי דמקפיד עליו היינו שקשה עליו כשעומד שם בשעת טבילה ולפיכך חוצץ אבל כאן ניחא ליה שיעמוד שם עד שעת קציצה", ומבואר שעיקר הגדרת מקפיד הוא ביחס לשעת הטבילה

מקפיד לזמן ר"ן חולין עג ע"א דברי יחזקאל צמח צדק קנ"ח

דברי מלכיאל ח"ב סי' נ"ט

תוס' הרא"ש עירובין ד' ע"ב בפסוק לחוד הייתי אומר שרק כולו חוצץ וצ"ע לגרי"ז

סדרי טהרה שגם בלי ריבוי על שער היה צריך שכל השער יכנס למים

דבר המשמש לגוף ומקפדת להסיר האם חוצץ עי' אמרי יושר ח"ב סי' פ"ב

**משנה ג'**

**אלו שאין חוצצין וכו' ובית הסתרים באיש ר"א אומר אחד האיש ואחד האשה כל המקפיד עליו חוצץ ושאין מקפיד עליו אין חוצץ** עי' בתורת הבית בית ז' שער ז' (לב ע"ב) שלדעת ת"ק הכל תלוי בדרך להקפיד ולכן לדעתם רק אשה נשואה שהדרך לרוב בני אדם להקפיד אסור בכל גווני אפילו היא אינה מקפדת אבל איש או פנויה שאין הדרך להקפיד אע"פ שהוא והיא מקפידים בטלה דעתם ואינו חוצץ

הנה כתב הטור בסי' קצ"ח שכל שדרך רוב העולם להקפיד לא איכפת לן באשה פרטית זו אם מפקדת או לא דאמרי' בטלה דעתה אצל רוב העולם אך הב"י כתב להסתפק מהו הדין באופן הפוך שדרך רוב העולם לא להקפיד אך היא מקפדת האם נחשב כמקפיד או שגם בזה אמרי' בטלה דעתה אצל רוב העולם [והנה היה אפשר לומר שהטעם שמועיל הפקדה הוא משום דסו"ס דעתה להורידה וכדי שיחשב מיעוט המקפיד בעינן ב' דברים חדא שיתבטל שנחשב כחלק ממנה ועוד שלא יהא דעתה להורידה וכל שמקפדת ודעתה להורידה אע"פ שבטל לגופה מחמת דעת רוב העולם מ"מ סו"ס במציאות דעתה להרידה אך כבר נתבאר שיש אופנים של מקפדת ואין דעתה להורידה ומשמע שגם בזה נסתפק הב"י] וע"ש שכתב דלכאורה נחלקו בזה הרמב"ם והרשב"א שהרשב"א בתוה"ב מבואר להדיא שאינו תלוי כלל בדעת הטובלת ואילו מדברי הרמב"ם בדין נימא אחת מבואר שאע"פ שרוב העולם אינם מקפידים על נימא אחת מ"מ אם הטובלת מקפדת הרי זה חוצצת ולפי המבואר ברשב"א בתוה"ב הארוך הנ"ל נחלקו בזה תנאי במתני'

הנה ע"ש ב"י שצידד בדעת הרמב"ם שחולק על עיקר דברי הטור ולדעתו אינו תלוי כלל ברוב עולם והכל תלוי בדעת האשה הטובלת ועי' בסדרי טהרה סק"ה שתמה עליו דא"כ אתיא הרמב"ם כדעת ר"א והרי הרמב"ם פסק כחכמים ע"ש

עכ"פ נתבאר שטעם החילוק בין איש לאשה וכן בין נשואה לפנויה [המבואר בתוס' מובא בר"ש סוף פ"ח] הוא מטעם שכך הוא דרך הנשים ולכן כל שהיא אשה נשואה לא איכפת לן במה שהיא אינה מקפדת והנה יעוי' בב"י (עמ' קפ"ב) שכתב להעיר מדוע העתיק הרמב"ם דין איש ופנויה שלהם אינו חוצץ הרי בזמנינו אינו נוגע [עי' הגהת הגרע"א על הט"ז שתמה דשפיר נוגע לטבילת גרים אולם הגרש"ק ז"ל בספרו שיירי טהרה (עי' בשו"ת יביע אומר חלק י"א יו"ד סי' כ"ו ועי' במאמרו של הגר"י יוסף שליט"א בקובץ בית אהרן וישראל בגליון המאתיים שהאריך בזה) ר"ל שחז"ל לא גזרו דין מיעוט המקפיד בטבילת גר אולם פשטות הגמ' ביבמות מו ע"א משמע שפוסל וכן משמע בשו"ע] וכתב הב"ח לתרץ "ואפשר דרבינו אתא לאשמועינן דאפילו באשה דומיא דאיש ודפנויה שאינה מקפדת דלבה בטוח הוא בבעלה שלא תתגנה עליו אפ"ה חוצץ כיון דדרך רוב הנשים להקפיד", ולכאורה דבריו סתומים דכיון שטעם שנשים נשואות מקפידות הוא מחשש שמא תתגנה על בעלה ואצלה לא שייך טעם זה מה שייך לומר בטלה דעתה ולכאורה אשה נשואה שנפרדה מבעלה הכי נאמר שבטלה דעתה וחוצץ ואמנם בל' הב"ח היה אפשר להבין שאין הטעם שבאמת יודעת בבעלה שהוא סוג אחר והיא לא תתגנה עליו ואינו אלא שלבה בטוח בו וא"כ בזה גופא בטלה דעתה שרוב הנשים אין הדרך לקחת הסיכון אולם יעוי' בט"ז סק"י שהעתיק דברי הב"ח באופן שאפילו בנשואה שיודעת בבעלה שאינו מקפיד אפ"ה חוצץ וזה צ"ב כנ"ל ואין לומר דלא פלוג חז"ל דהרי חזינן בב"י להלן (עמ' קצ"א) שגם כלות נחשבות כנשואות לגבי קפידא התלוי בשמא תתגנה על בעלה והיינו לכאורה כלה הטובלת לקראת נישואיה הרי שאע"פ שאין לה שם נשואה מ"מצ סו"ס דרך הנשים במצה להקפיד

והכי נאמר שגם כלה שיודעת שבעלה אינו מקפיד ע"ז נאמר לא פלוג ודאי שלא וכי היה בזה ב' דינים וצ"ע.

**משנה ד'**

עי' בר"ש שנסתפק בביאור הא דדבר לח אינו חוצץ האם הטעם שבמציאות אינו חוצץ או דילמא הטעם משום משום שאינו מקפיד ומצינו שנחלקו בזה הראשונים שדעת הרא"ם הובא במרדכי פ"ב דשבועות דהטעם משום שאינו מקפיד ואילו בשם רש"י הביא שם דהטעם דמים מחלחלים דרך הלח וכ"ה בתוס' זבחים עח

והנה יעוי' בזבחים לה ע"א דאמרי' שבעזרה היה הדם עד ארכבותיהם של כהנים ומקשי' דיש בזה חציצה ותי' דדבר לח אינו חוצץ כדתניא הדיו והדם וכו' יבשים חוצצין ולחים אינם חוצצין ועי' בדברי יחזקאל דלכאורה ב' הטעמים הנ"ל לא שייכים כאן דמים מחלחלים ודאי לא שייך כאן וגם סברת אינו מקפיד לא שייך שהרי רק במה שנדבק על רגל הכהן שייך להפקיע החציצה ע"י מה שאינו מקפיד אבל מה שנדבק על הרצפה מה יועיל שאינו מקפיד שלא יחשב כחציצה על הרצפה והיינו כש"כ הסד"ט סי' קצ"ח ס"ק נ"ב שמה שעל גופו אינו חוצץ מחמת שבטל לגופו אבל היאך יתבטל לגופו מה שמונח ע"ג הרצפה

ואמנם יעוי' ביראים מצוה כ"ו שכתב הטעם שהדם אינו חוצץ "בטל הדם לרגלו והוי כאילו אין דבר בין רגלו לרצפה ולהכי לא הוי חציצה", ולכאורה צ"ל דכל דבר לח נחשב ממילא כמונח על רגלו ולא על הרצפה ושפיר בטל לגופו ובחזו"א סי' צ"ד סק"ח כתב "ובפשוטו משמע דהבשר נוגע ברצפה אף דרך הדם וכמו שהמים נוגעים בבשר דרך הדם", וצ"ב ועי' בדברי יחזקאל שר"ל שמה שאמרו בזבחים שדבר לח אינו חוצץ אינו שייך להמבואר לגבי טבילה אלא יסודו בהל' חציצה שדבר לח אינו לו תורת חציצה ובטבילה אינו מועיל דמה לי שאינו חוצץ סו"ס ביאת מים ליכא וכדברי התפא"י לגבי מין במינו ובהגהת חשק שלמה על המחצה"ש ריש סימן קצ"ח כתב באו"א קצת שמה שאמרו שם דלח אינו חוצץ היינו בין ב' גושים וכתב הדברי יחזקאל שמה שדימו לחציצה במקוה אינו אלא דוגמא בעלמא ואינו מטעם אחת וצ"ע.