31. משאצלג
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

פ' תרומה

**בהגדרת משאצל"ג**

**שיטת התוס' בביאור החיסרון בדין משאצל"ג**

א] מבואר במכילתין בכמה דוכתי דנחלקו ר"י ור"ש במשאצל"ג האם חייב או פטור עליה והנה פשטות הלשון שעושה מלאכה ואין לו צורך במלאכה שנעשית והנה זה ניחא החופר גומא ואין צריך אלא לעפרה דהמלאכה זה הגומא שנעשה ובזה אין לו צורך אלא רק בעפר שלקח וכן תולש זרדים בארעיה דחבריה דהמלאכה זה השבח שנעשה בקרקע ובזה אין לו שום ענין וכן מפשיט עור מהבהמה ואין לו צורך בעור דכיון דיסוד המלאכה זה שיש כאן עור מופשט וביצירה זו אין לו שום ענין אמנם הרי מקור דברי ר"ש זה ממוציא מת לרה"ר דהינו שלא רוצה את המת בביתו והרי כאן לכאורא המלאכה זה ההוצאה של המת החוצה וכיון שרוצה שהמת לא יהיה בפנים וזה נעשה על ידי שהמת בחוץ א"כ למה הוי אצל"ג וכן בהורג נחש שלא יזיקנו הרי כדי שלא יזיקנו צריך שהוא ימות וא"כ רוצה את מציאות המלאכה שהבעל חי מת ולמה הוי משאצל"ג

והנה עיין תוס' שכתבו שמשאצל"ג הכוונה שלא עושה לאותו צורך שהיה במשכן והוסיפו כי הצורך שהיה במשכן הוא גוף המלאכה ושורשו והנה היה אפשר לומר שעיקר כוונתם שהצורך קובע מה המלאכה וממילא כל שלא עושה לאותו צורך חשיב שאין לו צורך במלאכה דהינו שכמו שבחופר גומא חשיב שאין לו צורך במלאכה דהינו שביצירה שהיא האיסור כך כאן חשיב שאין לו צורך במלאכה ולפ"ז כונתם דבהוצאה המלאכה מה שזה ברה"ר ובחלק זה אין לו צורך וכן בהורג נחשים המלאכה מה שנוצר כאן בעל חי לשימושו ובדבר זה אין לו צורך וכן בשאר דברים דהינו שהילפותא מהמשכן רק לקבוע מהו היצירה של המלאכה וממילא אפשר להגדיר שהוא לא רוצה את היצירה אמנם א. אין זה במשמעות לשונם שביארו שיסוד החיסרון שזה לא נעשה לאותו צורך שהיה במשכן ב. ועוד שכתבו שחופר גומא לא חפרו לצורך העפר והרי שם וודאי המלאכה הבנין ולא העפר וא"כ וודאי חשיב שאין להם צורך ומה צריך להגיע שבמשכן חפרו לשימוש הרי גם אם במשכן היו חופרים לצורך חול אבל למעשה אין לו צורך במלאכה דהרי וודאי שאין המלאכה יצירת חול אלא בונה ומשמע שאין זה יסוד החיסרון אלא כל החיסרון שלא עושה לאותו צורך שהיה במשכן ג. וכן המשיכו שעושה נקב להוציא ליחה כיון שבמשכן היו עושים להכניס ולהוציא וצ"ב מה הוצרכו לזה הרי מבואר בגמ' שהמלאכה רק אם זה להכניס ולהוציא ממילא חשיב שלא רוצה המלאכה וכן עיין יראים עמוד 282 שכתב מפורש שהוצאה חשיב שיש לו צורך במלאכה כיון שרוצה שזה יהיה בחוץ ואין זה כדוגמאות שאין לו צורך במלאכה שקראה [ד.ועוד יש לדון שבכיבוי לכאורא המלאכה זה לא יצירת פחמים אלא כיבוי והדבר מחודש לומר שלר"ש גדר המלאכה הוא אחר אמנם עיין רש"י קל"ד. וצ"ע]

אלא מוכרח שכונתם שבאמת אין כזה חיסרון כלל מצד שאין לו צורך במלאכה אלא שיש תנאי שיעשה לאותו צורך שהיה במשכן וכן לאותו סוג הנאה שהיה במשכן ורק שהוסיפו שהסיבה לכך כי הצורך נכנס לעצם הגדרת המלאכה לכן שייך לומר שצריך שיעשה לאותו צורך דהינו ששם המלאכה צידה לכזה צורך וכדו' ולפ"ז הכונה צריכה לגופה שיהיה צורך לאותו מטרה שהיה במשכן ולכן האריכו תוס' להגדיר כל מלאכה ומלאכה מה הצורך שהיה במשכן והנה עדין אפש"ל שאפילו ששם האב הוא יצירה לצורך מסוים אבל גם אם עושה לצורך אחר יש כאן החפצא של המלאכה וזה רק תנאי בעלמא אמנם בפשוטו מסתבר שהכונה שכיון שזה נכנס לעצם שם המלאכה ממילא כל שלא עשה לצורך מטרה זו חשיב שלא עשה מלאכה כלל דכל מציאות המלאכה זה עשיה לצורך כמו המשכן ועיין אחיעזר ח"ב ס"ה סק"ז שהביא את שיטת רש"י שבמקלקל בכל אופן יש קלבדר"מ אמנם הוכיח שבמשאצל"ג אין קלבדר"מ וביאר ששם כל שלא עושה לאותו צורך שהיה במשכן חשיב שאין כאן מלאכה כלל וזה כדרך הנ"ל וז"ב

והנה בעיקר פטור משאצל"ג נחלקו הראשונים במקורו דתוס' ע"ה. ועוד דוכתא נקטו שזה מדין מלאכה מחשבת ותוס' ביומא ל"דף נקטו שזה לא מצד מלאכת מחשבת אלא מצד שצריך דומיא דמלאכת המשכן ובפשוטו לתוס' בסוגין שזה רק תנאי שיהיה כמו מלאכת המשכן אין זה ענין למלאכת מחשבת אמנם לנ"ל שיסוד הדין שהשם מלאכה הוא כמו שהיה במשכן יתכן שזה עצמו מצד שחשיבות המלאכה זה לפי תכליתה וצ"ע בזה

**ביסוד החילוק דסילוק מזיק זה לא דומה לצורך שהיה במשכן**

ב]והנה יש לעיין לתוס' למה באמת מניעת נזק חשיב לא כמו במשכן האם מצד שכזה סוג הנאה זה הנאה שונה דהינו שזה לא דבר חיובי אלא רק מניעת נזק או שאין החילוק אם זה סוג הנאה חיובי או מניעה אלא שההבדל אם תועלת המלאכה נעשה בדבר שבו נעשה המלאכה או בדבר אחר ועיין גר"ז שביאר כדרך השניה שהחיסרון שהתועלת לא בדבר שבו נעשה המלאכה אמנם בפשוטו הדבר נסתר מתוס' שהקשו למה קורע בחמתו לא הוי צל"ג והוסיפו לחדש שבמלאכות קלקול צריך תועלת בגוף החפץ שנעשה המלאכה ומשמע שבשאר דברים אינו כן וכן כיון שביארו לענין אצולי טינוף שזה סיבה להחשב סוג דבר שהוא לא דומה למלאכת המשכן א"כ מהיכי תיתי לומר שיש עוד תנאי ולכאורא גם מסברא לא מסתבר כגר"ז כיון שס"ל שאין יסוד החיסרון כי לא צריך את המלאכה אלא שצריך סוג צורך כמו במשכן א"כ מניעת נזק זה סוג צורך אחר אבל עד כמה שזה תועלת חיובית ורק שזה לא בגוף הדבר זה לא סוג תועלת אחרת וצ"ע בזה

והנה עיין תוס' כאן ובסוגיא דלעיל דנקטו שבדין של מכבה את הנר לצורך הפתילה דהוי משאצל"ג מבואר כאן עוד תוספת דין דתוס' כאן נקטו שצריך שהבנין השני יהיה יותר טוב מהראשון ותוס' לעיל נקטו שצריך שהבנין השני נוצר על ידי שהיה הבנין הקודם והוא נסתר וצ"ב מה הוקשה להם ומה זה שונה מהוצאת המת וכמו שהבאינו לעיל מהראשונים שכיון שכל הכיבוי כדי שלא ישרף חשיב כמו מניעת נזק ומשמע שעיקר החיסרון שזה לא בגוף הדבר שבו נעשה המלאכה והוקשה להם שבכיבוי פתילה זה לצורך הדבר שנעשה בו המלאכה וכן ביאר הגר"ז ואולי ס"ל שחשיב דבר חיובי שהדבר היה דלוק ועכשיו הוא מכובה שמציאות זו היא הנצרכת לחפץ ויתכן עוד שמניעה של נזק בדבר שבו נעשה המלאכה זה כמו תועלת חיובית וצ"ע

**בביאור שיטת הרמב"ן וסייעתו**

ג] והנה עיין רמב"ן צ"ד. [וברשב"א ובר"ן ובריטב"א] שכתב שיסוד הדין שצריך שיהיה לו **"צורך והנאה בגופה של מלאכה"** ובמקום שרק רוצה למנוע טומאה או שלא יזיקנו חשיב שאין לו הנאה מגופה של מלאכה והנה מבואר בדבריהם ובפרט בלשון החידושי הר"ן שכדי שיחשב צריכה לגופה צריך שיהיה לו הנאה מגופה של מלאכה ומניעת היזק או טומאה לא חשיב הנאה מגופה של מלאכה וצ"ב כוונתם [והנה בבעל המאור כתב שהריגת בת כהן חשיב שזה רק לבערה מהעולם והוי סילוק נזק וביאר שזה גם סברא בהבערה של העצים לבשל הפתילה ומשמעות דבריו שהכונה על דרך תוס' הנ"ל שאם התועלת היא סילוק מזיק זה סוג תועלת שלא חייבים על זה ולכן אפילו שצריך את המלאכה בכל אופן פטור אמנם עיין רמב"ן שחלק עליו שכיון שרוצה את הבערת העצים לא איכפת לן שזה לצורך סילוק] וכן מפורש בלשון הרמב"ן ושאר הראשונים שהחיסרון שאין לו הנאה בגופה של מלאכה דהינו שהחיסרון שהוא לא צריך את המלאכה

והנה היה אפשר לבאר דהכוונה שמלאכת הוצאה זה מה שהחפץ נמצא במקום אחר ולא מה שהוא לא ברה"ר ומציאות זו שזה המלאכה אין לו ענין וכן בצידה המלאכה זה מה שיש לו בעל חי ניצוד ובמציאות זו אין לו ענין אלא רק שלא יהיה משוחרר וכן בחובל המלאכה מה שיש כאן בעל חי שהוא מציאות חיובית של מת והוא לא צריך מציאות זו אלא רק רוצה שלא יהיה במצב חי אמנם דבר זה לא מסתבר כלל וכמו שהוכחנו לעיל בתוס' וכן לכאורא מוכח מכל הראשונים שנקטו שקורע בחמתו ועל מתו הוי אצל"ג מצד שזה לא הנאה בגופה של מלאכה והרי כאן צריך את המציאות שהבגד קרוע שהרי זה מה שמרגיע כעסו ובזה מקיים המצוה

והנה אפשר לבאר כוונת הראשונים בשני אופנים או שכיון שלא מקבל הנאה חיובית אלא רק מניעת נזק כה"ג דבר זה לא חשיב צורך דצורך בדבר זה רק אם מקבל הנאה חיובית מהדבר ויתכן להוסיף בזה סברא דבכל מקום שרוצה למנוע נזק באמת אין לו צורך בעצם המלאכה אלא צורכו שלא ינזק והמלאכה זה רק היכי תימצי למה שרוצה וכן משמעות לשונות הראשונים עוד אפשר לבאר שכה"ג שזה מניעת נזק חשיב שאין הנאה ישירה מהדבר אלא זה רק גורם הנאה וממילא לא חשיב צורך או אפשר לבאר שעיקר סברתם שצריך שהצורך יהיה במקום שבו נעשה המלאכה ובחפצא שבו נעשה המלאכה דהינו שהצורך במלאכה יהיה לדבר שבו נעשה המלאכה וכל שאין זה נצרך לדבר שבו נעשה המלאכה חשיב שאין לי בזה צורך דחשיבות המלאכה זה לגבי הדבר שבו הוא נעשה והנפק"מ בזה במוציא חפץ לרה"ר מפני הדליקה דאם יסוד הסברא שכל שאין לו הנאה חיובית מהמלאכה חשיב שאין לו צורך א"כ גם כאן חשיב שאין לו צורך שזה יהיה ברה"ר אלא שזה לא ינזק משא"כ אם עיקר הסברא שהתועלת היא לא בדבר שבו נעשה המלאכה א"כ כאן התועלת היא בדבר שבו נעשה המלאכה שהוא לא ניזוק [ובפשוטו לדעת התוס' לעיל שדנים על שם סופו ומוציא כיס לקבל זיבה הוי אצל"ג ה"ה כאן והנה עיין מג"א שכ"ט שעדיף לכבות האש כי זה אצל"ג מאשר להוציא בניו החוצה ועיין תו"ש שהקשה למה זה לא משאצל"ג דהרי כל מה שעושה להצילם מנזק וכתב שכוונת המג"א כי אחרי זה הרי יכניסם לבית אחר אמנם עיין תהל"ד שם שכתב שכה"ג לא הוי אצל"ג] ויתכן דתרויהו איתנהו דכדי שיחשב שיש לו צורך במלאכה צריך שזה יהיה בגוף הדבר שעושה בו מלאכה וכן שיקבל תועלת ישירה מהדבר ולא מניעת נזק

והנה מצאנו בזה דברים מפורשים ביראים הנ"ל שכתב שמוציא מת חשיב שצריך למלאכה רק כיון שהצורך הוא לא לצורך הדבר שבו נעשה מלאכה לכן הוי אצל"ג וכן ע"ש שביאר דמכבה לצורך הנר או השמן הוי אצל"ג דזה לא לצורך הדבר שבו נעשה המלאכה אמנם בכחס על הפתילה שהרי זה לתועלת הדבר שבו נעשה המלאכה בזה ביאר שיסוד המלאכה זה יצירת הפחם ובזה אין לו ענין [ועיקר הדבר עיין רש"י קל"ד.] וכן ביאר בגר"ז סימן רע"ח ועיין תוס' רי"ד קכ"א: ובשיטה לר"ן כ"ט: ובמאירי שם שביאר שבפתילה שאינה צריך להבהבה א"כ המקום שבו מכבה הוא לא עומד להדליק בה וכן אין לו ענין כלל בחלק זה וכל ענינו ששאר הפתילה לא תשרף ומבואר כנ"ל שכל מה שזה אצל"ג כי התועלת לא בחפצא שבו נעשה מלאכה אמנם עיין ריטב"א שכתב מפורש שכיבוי לצורך כלי שנשרף הוי אצל"ג כי לא צריך את הכיבוי כי זה לצורך סילוק נזק וכן הוא בלשון הרשב"א שחשיב שהוא לא צריך את הכיבוי ומשמע כצד הראשון שאין לו צורך שזה יהיה כבוי אלא שהחפץ לא ישרף משא"כ בכונתו לפחם חשיב שרוצה את מציאות הכיבוי שזה יוצר הפחם

והנה עיין ראשונים שנקטו שתיקון שלא בגופה של מלאכה תלוי במחלוקת של ר"י ור"ש דלר"ש שצריך צורך בגופה של מלאכה ה"ה צריך תיקון בגוף המלאכה ובפשוטו מבואר שיסוד החיסרון במשאצל"ג שהצורך של המלאכה לא לגוף הדבר שבו נעשה המלאכה ועין היטב בלשון הרמב"ן שם

והנה עיין בעל המאור שכתב שמילה והבערת בת כהן כיון שזה למטרה לסלק הערלה או הרשעים מהעולם חשיב אינה צריכה לגופה ועיין רמב"ן שחלק עליו והביא ראיה מבורר וזורה שאפילו שזה לסלק הפסולת בכל אופן נחשב צריכה לגופה וכן הוכיח מאקופי גלימי שחשיב צריכה לגופה ולכאורא כונתו שהבין דכונת הבעל המאור שחשיב שהמלאכה נעשית רק בערלה ולא בגוף ובזה הרי אין תיקון אלא בגוף ולזה חלק שחשיב שהמלאכה נעשית בגוף הנשאר שלקחו ממנו הערלה וכן באקופי גלימי וכן בגוזז חשיב שנעשה המלאכה בגוף הקיים שהוא מתוקן ומשמעות הדברים שהנידון האם התועלת בדבר שבו נעשה המלאכה דהינו שוודאי שנצרך גם חלק זה

**הנפק"מ בין שיטת הרמב"ן לתוס'**

ד]והנה העולה מהנ"ל דנחלקו הראשונים ביסוד החיסרון דמשאצל"ג דלרמב"ן יסוד החיסרון כי זה נחשב שהוא לא צריך את המלאכה וביארנו או כי זה סוג הנאה של סילוק נזק שזה לא נחשב צורך או כי התועלת לא בגוף הדבר שבו נעשה מלאכה אמנם לתוס' יסוד החיסרון שצריך שהתועלת שיש לו פה זה סוג תועלת לא כמו שהיה במשכן והנה תוס' השיטה היחידה שלא כתבו שדין תיקון שלא בגופה של מלאכה תלוי בר"י ור"ש וזה א"ש לשיטתם שאין מעלה בזה שהתועלת בגופה של מלאכה אלא רק ההבדל בסוג התועלת ולכאורא יש לדון בכמה דברים בסוגין שתלוי בזה

א.עיין תוס' לקמן ק"ו. דמוציא מר לחפור בו קבר חשיב אינה צריכה לגופה כיון שהמטרה הסופית סילוק המת והוכיחו דבר זה מהדין של זב בכיס שלו אמנם עיין יראים שחלק על זה וכתב שוודאי שמוציא מיטה להוציא מת חשיב צריכה לגופה וכן מבואר מדברי הרמב"ן הובא בב"י סימן שי"א שאסור להוציא מת אם ככר ותינוק שחשיב צל"ג לגבי הככר והפמ"ג תמה על זה הרי כל התועלת כדי לסלק המת ובפשוטו רק לתוס' שצריך תועלת כמו במשכן שייך לומר שכאן זה לא תועלת כמו במשכן שזה רק לסילוק נזק אמנם לרמב"ן שזה רק סברא שחשיב שאין לו צורך במלאכה א"כ כאן שיש לו במר שימוש חיובי וכן זה בגוף הדבר וודאי חשיב צריכה לגופה

ובעיקר ראיית התוס' מכיס של זב עיין תוס' בסוגין שהוסיפו שכיון שיכול לשבת במקום אחד ובפשוטו כוונתם שכל שהסיבה שמוציא כי יוצא החוצה ולא כי רוצה להוציא הוי משאצל"ג והקשה האגלי טל דהרי מפורש במשנה שיש אוכל אכילה אחת וחייב עליו משום חמשה חטאות אם היה אוכל ויצא בפיו ועיין יראים שמשמע שביאר שרק כאן שזה כבר לבוש עליו דנים שהתועלת שגופו נקי או שיודע מנין זיבותיו כבר קיים וממילא חשיב שאין לו תועלת בהוצאה

ב. עיין משנה צ. שמוציא ריח רע חייב ועיין ר"ח וכן ברנ"ג לעיל י"ב. שכתבו שזה גם אליבא דר"ש כיון שחשיב שהבית מקולקל והוא מתקנו משא"כ במוציא מת למנוע טומאה אמנם הראשונים חלקו וביארו שמדובר שמוציא דבר שיש בו ריח רע לשימוש והנה סברת הרנ"ג לכאורא זה רק שיך אליבא דתוס' שהנידון האם זה דומיא דמלאכת המשכן א"כ כאן שזה צורך חיובי זה דומיא דמלאכת המשכן אבל לראשונים שיסוד החיסרון שכל שזה לא תיקון בגוף הדבר חשיב שאין לו צורך א"כ גם כאן חשיב שאין לו צורך במלאכה ובין אם הנידון שזה תיקון בחפץ שבו נעשה המלאכה ובין אם הנידון שזה תועלת אקיפית ודו"ק וכן בפתיחת מעטפה דהפר"ח דן שזה מלאכה דאוריתא רק לתוס' יש מקום לדון שחשיב תועלת חיובית שיש לו החפץ אבל לרמב"ן וודאי חשיב שזה לא תועלת בגופה של מלאכה

ג. עיין מג"א שכ"ח שנקט שמותר לקלח חלב לאוזני אדם שיש לו כאב באוזן ועיין תהלה לדוד סק"ס שהקשה שזה ממש שימוש בחלב לגופו וכתב שכיון שזה רפוואה סגולית חשיב שאין לו שימוש ובפשוטו זה רק סברא לתוס' שצריך דומיא דמלאכת המשכן יתכן שזה סוג שימוש אחר אבל לראשונים שעיקר הנידון האם חשיב שיש לו צורך במלאכה א"כ כאן ודאי חשיב שיש לו צורך במלאכה ועיין כפות תמרים שכתב שחותך ראש בהמה לשחק לתוס' הוי אצל"ג משא"כ לראשונים דהינו שגם זה סוג שימוש אחר אמנם חשיב שיש לו צורך בגופה של מלאכה והדברים מחודשים

ד.עיין תוס' שביארו שמפיס מורסא יש כאן פתח שעשוי להכניס ולהוציא אבל כיון שאין לו ענין להכניס ולהוציא זה לא כמו המשכן שעשוי להכניס ולהוציא ובפשוטו כל זה שייך לתוס' שצריך כונה לאותו צורך שהיה במשכן אבל לראשונים שצריך שיהיה לו צורך בגופה של מלאכה הרי כאן יש לו צורך בנקב ומשתמש בו ולכאורא צ"ל שיבארו כקה"י סימן ב' שהמלאכה כאן זה בנין המורסא וכאן אין לו ענין בבנין זה וממילא זה כמו חופר גומא שאין לו שום צורך במלאכה שנעשית וצ"ע

ה.הנשמת אדם וכן המנח"ח נקטו שכל קורע שלא על מנת לתפור דמבואר ברמב"ם שחייב זה תלוי בר"י ור"ש ולכאורא זה על דרך תוס' שצריך דומיא דמלאכת המשכן ולכן כאן חשיב למטרה אחרת אבל לראשונים שזה רק היכי תימצי שזה יחשב שלא צריך את גוף המלאכה א"כ כאן שזה עצמו תיקון ודאי שחשיב שצריך את גוף המלאכה ובבה"ל הקשה מתוס' שכתבו שדבר מצוה חשיב צל"ג והנה יתכן שתוס' צ"ד. חולקים על זה ויתכן עוד שיש כאן סברא מיוחדת שצורך מצוה זה צורך חשוב כמו במשכן וכלשון התוס"ר

ו.עיין סוגיא דמוחק דהבאינו לדון דמחיקה יסודה ביטול הכתב ומקור לזה מהרוקח שגם לאכול עוגה אם אותיות יש איסור ויש לעיין א"כ כל מוחק זה אצל"ג כיון שהמלאכה זה ביטול הכתב והתועלת זה בנייר ולדעת תוס' א"ש שכיון שכך היה במשכן ממילא אין בזה חיסרון אמנם לדעת הרמב"ן שצריך צורך בגופה של מלאכה א"כ למה כאן זה מלאכה ולכאורא מוכרח מזה שיסוד המלאכה זה הכשרת מקום לכתיבה או לקחת שטח שיש עליו כתב ולמוחקו ולכן חשיב צל"ג אמנם יתכן עוד שהנייר והכתב חשיבי כדבר אחד וכל שיש לו תועלת בנייר חשיב שהמלאכה נעשה בנייר והתועלת בגופה של מלאכה וצ"ע

ז.שיטת תוס' שגוזז לצורך תיקון הגוף הוי משאצל"ג והרמב"ן חלק על זה ומבואר בדבריו שטעמו כי המלאכה זה הפרדת הדברים וממילא שני הדברים חשיבי גופה של מלאכה אמנם תוס' לשיטתם זה לא סיבה דכיון דבמשכן עשו לצורך הצמר ממילא כל שזה לא לצורך הצמר אין זה דומיא דמלאכת המשכן אפילו שהמלאכה זה הפרדה והא צריך את זה אמנם המג"א הביא את הריב"ש שגם במשכן עשו לצורך העורות וממילא גם לצורך העור הוי צריכה לגופה ואין הכוונה שיש כאן שני מלאכות אלא הכוונה שוודאי שהמלאכה זה ההפרדה ולצורך שני המטרות הנ"ל הוי מלאכה אמנם בריב"ש מבואר שכונתו כרמב"ן ורק ביאר למה מגדירים שזה המלאכה ולא יצירת הצמר כמו מפשיט וביאר כיון שכך היה במשכן

ח.עיין שו"ת מהרי"ק ס' קל"ז שעכו"ם שאמר לישראל שקול אספסתא ושדי לנהרא [דהינו שגם לגוי אין צורך] הוי משאצל"ג ועיין ס' נתיבות שלום שהביא מהחו"י ס' קפ"ג ומהחת"ס חו"מ ס' קצ"ד ומהפמ"ג שכ"ח מ"ז סק"ד דה"ה אם העכו"ם יאמר לו לעשות דבר לתועלתו הוי אצל"ג כיון שלישראל אין שום ענין אלא להינצל מהמיתה אמנם מהמהרי"ק חזינן לא כך וכן הביא שם מהמרכבת המשנה ולכאורא לרמב"ן כה"ג כיון שמה שהעכו"ם לא הורגהו ממחמת התיקון שנעשה א"כ אפילו שהסיבה שהישראל רוצה התיקון כדי שלא יהרגהו אבל כל מטרתו לעשות היצירה האסורה וחשיב שיש לו צורך בגופה של מלאכה וכנ"ל לענין מוציא מרא לחפור קבר דהרי רוצה שיהיה היצירה לעכו"ם ורק לתוס' דאזלינן מצד השימוש בפועל וכיון שזה לצורך הצלה הוי אצל"ג וצ"ע בזה

**ביאור שיטת רש"י**

ז] עיין רש"י צ"ג: שביאר משאצל"ג כל מלאכה שאינה אלא לסלקה מעליו הוי משאצל"ג דברצונו לא באה לו וכו' עכ"ל ומבואר לשון רש"י שיסוד הפטור כי לא רוצה את המלאכה וביאר הטעם כי היה מעדיף שלא יצטרך צורך זה והנה עיין תוס' בביאורם השני שביארו כפשוטו שכל מלאכה שנעשית בגלל סיבה שלא היה רוצה שזה יקרה הוי אצל"ג ותמהו על זה דא"כ גם נפל דרנא יהיה אצל"ג והרשב"א הוסיף להקשות מכל קוצר שהיה מעדיף שזה לא יהיה מחובר [וצ"ע הרי כאן כדי שיהיה לו את זה צריך בתחילה שזה יהיה מחובר שזה גודל] אמנם רש"י הוסיף דאינה אלא לסלקה מעליו וביארו תוס' בביאור הראשון דרק במקום שכל ההנאה זה הנאת סילוק כה"ג עוזר הסברא של ברצונו לא באה לו אבל איפה שזה הנאה חיובית לא שייך סברא זו דעכשיו שזה קרה לו הוא רוצה המלאכה כי זה נותן לו דבר חיובי והקשו על זה מקורע בחמתו שיש לו כאן תועלת חיובי ובזה אין את הפטור

ועיין כפות תמרים סוכה ל"ג: שכתב לבאר שרש"י ס"ל כרמב"ן שיסוד החיסרון בלסלקה שזה לא תיקון בגופה של מלאכה אלא שס"ל שזה לא פטור בעצם אלא שביחס לכזה דבר עוזר הסברא דברצונו לא באה לו דהינו שרק אם היה מעדיף שלא יצטרך חשיב שאין לו צורך במלאכה אבל בפתילה שרצה המצב הקודם שזה מעמיד הפתילה כה"ג חשיב מלאכה הצריכה

ה. עיין תוס' צ"ד: שנקטו שגוזז לצורך יפוי הגוף הוי אצל"ג אמנם הרמב"ן בחידושיו חלק על זה וביאר שבין אם זה לצורך השער ובין אם זה לצורך הגוף הוי צריכה לגופה ובפשוטו תוכן דבריו כמו שביאר הקה"י שיסוד המלאכה זה ההפרדה וממילא כל שיש תועלת באחד מהם חשיב שיש תועלת בגופה של מלאכה ולכן זה לא כמו קוצר או דש ששם המלאכה זה לא הפרדה אלא רק בדבר הנקצר או בדבר הנידוש והנה בפשוטו תוס' לשיטתם גם אם גדר המלאכה זה מלאכת הפרדה בכל אופן אבל צריך שזה יעשה לצורך שזה היה במשכן ועיין מג"א סוף סימן ש"ג שהביא את הריב"ש שבמשכן גזזו הצמר גם לצורך העורות לכן תמיד חייב והנה הריב"ש שם רק בא לבאר מנין קים להו לחז"ל שגדר המלאכה הוא הפרדה וזה לא כמו מפשיט אבל מפורש בדבריו שהטעם שזה לא משאצל"ג כי שניהם זה גוף המלאכה אמנם המג"א כתב שממילא זה סברא גם לתוס' והנה אם כונת תוס' שזה מגדיר את המלאכה לכאורא לא יתכן שבאותה מלאכה יש שני מלאכתו תיקון העור ותיקון הצמר אלא בהכרח שוודאי שהמלאכה זה ההפרדה כרמב"ן רק בדין שצריך לעשות דומיא דמלאכת המשכן בזה כל שהיה שני מטרות בשניהם חייבים

והנה יש להוכיח דגם לתוס' המלאכה היא ההפרדה דעיין תוס' במכות שכתבו על הגמ' שבמלקט לבנות מתוך שחורות חייב באחת זה רק לר"י שמשאצל"ג חייב עלייה והנה אם המלאכה זה תיקון הצמר א"כ לכאורא אין סברא שזה יוסיף בחשיבות לר"י יותר מר"ש ורק אם המלאכה זה ההפרדה א"ש אם לא דנימא שחלוק גדר המלאכה לר"י מר"ש

והנה הבה"ל סימן ש"מ הביא מהרמב"ן שגוזז נוצה של תרנגול במקום שחיטה הוי אצל"ג וביאר הבה"ל שזה גם לרמב"ן כיון שאין כאן תיקון בגוף הבהמה וצ"ע שכיון שלר"י חייב חזינן שיש כאן סיבה לחייב וא"כ גם לר"ש הרי יש לו צורך בגופה של מלאכה דיש כאן תועלת ישירה וכן זה בגוף הדבר שנעשה בו המלאכה ואולי זה כמו תיקון של מצוה שחשיב שאין כאן שום תיקון בחפץ שנעשה בו מלאכה ויתכן עוד שכאן שבמציאות חשיב שהמעשה נעשה בנוצות לא חשיב מעשה בגוף רק אם זה תיקון בגוף וכדלקמן בביאור הבה"ל לענין בורר וצ"ע

ה.עיין בה"ל שהביא להקשות שכל בורר זה משאצל"ג ותירץ שחשיב שהאוכל מקולקל והישועות יעקב נקט שבשני מיני אוכלים זה לא שייך והבה"ל חלק עליו אמנם הוסיף דבתערובת שכבות כה"ג זה ודאי לא קלקול ואם יוציא הפסולת הוי משאצל"ג עכ"ד והנה בעיקר קושיתו לתוס' שהגדר שצריך דומיא דמשכן א"כ כאן שזה התועלת שזה נעשה במשכן א"כ חשיב צריכה לגופה וכל קושייתו שייכת לרמב"ן שצריך תועלת בגופה של מלאכה והנה ישובו שדנים שהאוכל מקולקל וממילא יש כאן תיקון חיובי וכן חשיב שהמעשה נעשה באוכל שזה גופה של מלאכה וצ"ב א"כ בתערובת שכבות אם יש כאן סיבה למלאכה שדנים שזה מקולקל א"כ הוי צל"ג ואם לא דנים שזה מקולקל אין כאן סיבה למלאכה ויתכן שבאמת נקט שהמלאכה זה ההפרדה אלא שנקט שכל שאין הדבר בגדר מקולקל א"כ המעשה מתיחס רק לדבר שבו נעשה המלאכה וכמו שהבין הרמב"ן בדברי הבעל המאור לעיל ולכן יש חילוק אם עושה המעשה באוכל או בפסולת ועיין לעיל מה שביארנו לעיל ברמב"ן לענין גוזז נוצה של תרנגולת לצורך שחיטה

והנה בבעל המאור מבואר שבורר וזורה זה אצל"ג אמנם מבואר שמרקד זה צל"ג דשם המעשה הוא באוכל ויתכן דס"ל כבה"ל הנ"ל שתמיד זה לא קלקול וממילא המעשה מתיחס רק למה שמוציא ואין זה דומה לאקופי גלימי ויתכן עוד דס"ל דהגדר בבורר דמעשה המלאכה הוא ברירת הפסולת דהינו שאת מה שמוציא הוא בורר מהתערובת וכמו שביאר האגלי טל שלכן מוציא פסולת אם אוכל ס"ל לט"ז שאין בזה איסור בורר

פ' תרומה

**כתיבה ראשונה**

**בהגדרת משאצל"ג**

**שיטת הרמב"ן בגדר הפטור דמשאצל"ג**

א] מבואר במכילתין בכמה דוכתי דנחלקו ר"י ור"ש במשאצל"ג האם חייב או פטור עליה והנה פשטות הלשון שעושה מלאכה ואין לו צורך במלאכה שנעשית והנה זה ניחא החופר גומא ואין צריך אלא לעפרה דהמלאכה זה הגומא שנעשה ובזה אין לו צורך אלא רק בעפר שלקח וכן תולש זרדים בארעיה דחבריה דהמלאכה זה השבח שנעשה בקרקע ובזה אין לו שום ענין וכן מפשיט עור מהבהמה ואין לו צורך בעור דכיון דיסוד המלאכה זה שיש כאן עור מופשט וביצירה זו אין לו שום ענין אמנם הרי מקור דברי ר"ש זה ממוציא מת לרה"ר דהינו שלא רוצה את המת בביתו והרי כאן לכאורא המלאכה זה ההוצאה של המת החוצה וכיון שרוצה שהמת לא יהיה בפנים וזה נעשה על ידי שהמת בחוץ א"כ למה הוי אצל"ג וכן בהורג נחש שלא יזיקנו הרי כדי שלא יזיקנו צריך שהוא ימות וא"כ רוצה את מציאות המלאכה שהבעל חי מת ולמה הוי משאצל"ג

ותירצו בזה הראשונים שכל שהתועלת שהוא מקבל זה מניעת היזק או מניעת טומאה חשיב משאצל"ג והנה היה מקום לבאר שהכונה שכזה סוג הנאה אין לו חשיבות של הנאה וממילא חשיב כמו שאין לו צורך במלאכה ובפשוטו כן הוא דעת בעל המאור שכתב ששריפת בת כהן זה אצל"ג אפילו שעכשיו מבעיר אש כדי להשתמש אבל כיון שסוף המטרה זה לסלק מזיק חשיב אצל"ג אמנם הרמב"ן חלק עליו וכתב שכה"ג זה וודאי צריכה לגופה כיון שהוא יוצר אש ומשתמש באש ומה איכפת לן לאיזה מטרה רוצה את האש וכן עיין בלשון הרמב"ן וסיעתו צ"ד. שביאר מפורש שיסוד החיסרון שכה"ג חשיב שאין לו הנאה בגופה של מלאכה דהינו לא שזה סוג דבר שהוא לא צורך אלא שזה לא נחשב שיש לו צורך בגוף המלאכה וכדלקמן [אמנם עיין לקמן שבתוס' מבואר על דרך הבעל המאור]

והנה עיין רמב"ן צ"ד. [וברשב"א ובר"ן ובריטב"א] שכתב שיסוד הדין שצריך שיהיה לו **"צורך והנאה בגופה של מלאכה"** ובמקום שרק רוצה למנוע טומאה או שלא יזיקנו חשיב שאין לו הנאה מגופה של מלאכה והנה מבואר בדבריהם ובפרט בלשון החידושי הר"ן שכדי שיחשב צריכה לגופה צריך שיהיה לו הנאה מגופה של מלאכה ומניעת היזק או טומאה לא חשיב הנאה מגופה של מלאכה וצ"ב כוונתם

והנה היה אפשר לבאר דהכונה שמלאכת הוצאה זה מה שהחפץ נמצא במקום אחר ולא מה שהוא לא ברה"ר ומציאות זו שזה המלאכה אין לו ענין וכן בצידה המלאכה זה מה שיש לו בעל חי ניצוד ובמציאות זו אין לו ענין אלא רק שלא יהיה משוחרר וכן בחובל המלאכה מה שיש כאן בעל חי שהוא מציאות חיובית של מת והוא לא צריך מציאות זו אלא רק רוצה שלא יהיה במצב חי אמנם דבר זה לא מסתבר כלל דלא שייך לחלק המלאכה לשתים שכיון שהמציאות שהוא לא בפנים חייב להעשות על ידי שהוא בחוץ ממילא חשיב שצריך את המלאכה וכן בחובל כיון שהמציאות שהוא לא יזיק זה על ידי שהוא מת ממילא חשיב שיש לו צורך בזה ועוד דהראשונים כולם הדגישו שההנאה היא לא מגוף המלאכה ולא סתם שאין לו צורך במלאכה ועיין יראים מצוה רע"ד עמוד 282 שכתב מפורש שכה"ג בהוצאה חשיב שצריך את המלאכה ואין זה דומה למקום שקורה מלאכה ואין לו צורך בדבר זה וכן לכאורא מוכח מכל הראשונים שנקטו שקורע בחמתו ועל מתו הוי אצל"ג מצד שזה לא הנאה בגופה של מלאכה והרי כאן צריך את המציאות שהבגד קרוע שהרי זה מה שמרגיע כעסו ובזה מקיים המצוה

והנה אפשר לבאר כוונת הראשונים בשני אופנים או שכיון שלא מקבל הנאה חיובית אלא רק מניעת נזק כה"ג דבר זה לא חשיב צורך דצורך בדבר זה רק אם מקבל הנאה חיובית מהדבר ויתכן להוסיף בזה סברא דבכל מקום שרוצה למנוע נזק באמת אין לו צורך בעצם המלאכה אלא צורכו שלא ינזק והמלאכה זה רק היכי תימצי למה שרוצה וכן משמעות לשונות הראשונים עוד אפשר לבאר שכה"ג שזה מניעת נזק חשיב שאין הנאה ישירה מהדבר אלא זה רק גורם הנאה וממילא לא חשיב צורך או אפשר לבאר שעיקר סברתם שצריך שהצורך יהיה במקום שבו נעשה המלאכה ובחפצא שבו נעשה המלאכה דהינו שהצורך במלאכה יהיה לדבר שבו נעשה המלאכה וכל שאין זה נצרך לדבר שבו נעשה המלאכה חשיב שאין לי בזה צורך דחשיבות המלאכה זה לגבי הדבר שבו הוא נעשה והנפק"מ בזה במוציא חפץ לרה"ר מפני הדליקה דאם יסוד הסברא שכל שאין לו הנאה חיובית מהמלאכה חשיב שאין לו צורך א"כ גם כאן חשיב שאין לו צורך שזה יהיה ברה"ר אלא שזה לא ינזק משא"כ אם עיקר הסברא שהתועלת היא לא בדבר שבו נעשה המלאכה א"כ כאן התועלת היא בדבר שבו נעשה המלאכה שהוא לא ניזוק ויתכן דתרויהו איתנהו דכדי שיחשב שיש לו צורך במלאכה צריך שזה יהיה בגוף הדבר שעושה בו מלאכה וכן שיקבל תועלת ישירה מהדבר ולא מניעת נזק

והנה מצאנו בזה דברים מפורשים ביראים הנ"ל שכתב שמוציא מת חשיב שצריך למלאכה רק כיון שהצורך הוא לא לצורך הדבר שבו נעשה מלאכה לכן הוי אצל"ג וכן ע"ש שביאר דמכבה לצורך הנר או השמן הוי אצל"ג דזה לא לצורך הדבר שבו נעשה המלאכה אמנם בכחס על הפתילה שהרי זה לתועלת הדבר שבו נעשה המלאכה בזה ביאר שיסוד המלאכה זה יצירת הפחם ובזה אין לו ענין [ועיקר הדבר עיין רש"י קל"ד.] וכן ביאר בגר"ז סימן רע"ח ועיין תוס' רי"ד קכ"א: ובשיטה לר"ן כ"ט: ובמאירי שם שביאר שבפתילה שאינה צריך להבהבה א"כ המקום שבו מכבה הוא לא עומד להדליק בה וכן אין לו ענין כלל בחלק זה וכל ענינו ששאר הפתילה לא תשרף ומבואר כנ"ל שכל מה שזה אצל"ג כי התועלת לא בחפצא שבו נעשה מלאכה אמנם עיין ריטב"א שכתב מפורש שכיבוי לצורך כלי שנשרף הוי אצל"ג כי לא צריך את הכיבוי כי זה לצורך סילוק נזק וכן הוא בלשון הרשב"א שחשיב שהוא לא צריך את הכיבוי ומשמע כצד הראשון שאין לו צורך שזה יהיה כבוי אלא שהחפץ לא ישרף משא"כ בכונתו לפחם חשיב שרוצה את מציאות הכיבוי שזה יוצר הפחם

והנה עיין ראשונים שנקטו שתיקון שלא בגופה של מלאכה תלוי במחלוקת של ר"י ור"ש דלר"ש שצריך צורך בגופה של מלאכה ה"ה צריך תיקון בגוף המלאכה ובפשוטו מבואר שיסוד החיסרון במשאצל"ג שהצורך של המלאכה לא לגוף הדבר שבו נעשה המלאכה

והנה עיין בעל המאור שכתב שמילה והבערת בת כהן כיון שזה למטרה לסלק הערלה או הרשעים מהעולם חשיב אינה צריכה לגופה ועיין רמב"ן שחלק עליו והביא ראיה מבורר וזורה שאפילו שזה לסלק הפסולת בכל אופן נחשב צריכה לגופה וכן הוכיח מאקופי גלימי שחשיב צריכה לגופה ולכאורא כונתו שהבין דכונת הבעל המאור שחשיב שהמלאכה נעשית רק בערלה ולא בגוף ובזה הרי אין תיקון אלא בגוף ולזה חלק שחשיב שהמלאכה נעשית בגוף הנשאר שלקחו ממנו הערלה וכן באקופי גלימי וכן בגוזז חשיב שנעשה המלאכה בגוף הקיים שהוא מתוקן ומשמעות הדברים שהנידון האם התועלת בדבר שבו נעשה המלאכה דהינו שוודאי שנצרך גם חלק זה

**ביאור שיטת התוס'**

ב]והנה עיין תוס' שכתבו שמשאצל"ג הכוונה שלא עושה לאותו צורך שהיה במשכן והוסיפו כי הצורך שהיה במשכן הוא גוף המלאכה ושורשו והנה היה אפשר לומר שעיקר כוונתם שהצורך קובע מה המלאכה וממילא כל שלא עושה לאותו צורך חשיב שאין לו צורך במלאכה ויסוד הסברא כדרך הראשונים כי אין לו צורך במלאכה אמנם אין זה במשמעות לשונם שביארו שיסוד החיסרון שזה לא נעשה לאותו צורך שהיה במשכן ועוד שכתבו שחופר גומא לא חפרו לצורך העפר והרי שם וודאי המלאכה הבנין ולא העפר וא"כ וודאי חשיב שאין להם צורך ומשמע שאין זה יסוד החיסרון אלא כל החיסרון שלא עושה לאותו צורך שהיה במשכן וכן המשיכו שעושה נקב להוציא ליחה כיון שבמשכן היו עושים להכניס ולהוציא וצ"ב מה הוצרכו לזה הרי מבואר בגמ' שהמלאכה רק אם זה להכניס ולהוציא ממילא חשיב שלא רוצה המלאכה אלא מוכרח שכונתם שיש תנאי שיעשה לאותו צורך שהיה במשכן וכן לאותו סוג הנאה שהיה במשכן ורק שהוסיפו שהסיבה לכך כי הצורך נכנס לעצם הגדרת המלאכה לכן שייך לומר שצריך שיעשה לאותו צורך דהינו ששם המלאכה צידה לכזה צורך וכדו'

והנה יש לעיין לתוס' למה באמת מניעת נזק חשיב לא כמו במשכן האם מצד שכזה סוג הנאה זה הנאה שונה או שזה גם על דרך היראים הנ"ל שכל שזה לא תועלת בגוף הדבר שנעשה בו מלאכה זה לא דומה למה שהיה במשכן ועיין גר"ז שנראה שביאר דבריהם על דרך היראים אמנם לכאורא זה נסתר מדברי התוס' שהקשו למה קורע בחמתו פטור וכוונתם שהרי כאן יש תועלת חיובית וזה כמו במשכן וחידשו שבמלאכת מקלקלים צריך שהתועלת יהיה בגוף הדבר שנעשה בו מלאכה ומבואר שעיקר החילוק אם זה סוג תועלת חיובית או מניעת נזק ולכאורא גם מסברא לא מסתבר כגר"ז כיון שס"ל שאין יסוד החיסרון כי לא צריך את המלאכה אלא שצריך סוג צורך כמו במשכן א"כ מניעת נזק זה סוג צורך אחר אבל עד כמה שזה תועלת חיובית ורק שזה לא בגוף הדבר זה לא סוג תועלת אחרת וצ"ע בזה

והנה עיין תוס' כאן ובסוגיא דלעיל דנקטו שבדין של מכבה את הנר לצורך הפתילה דהוי משאצל"ג מבואר כאן עוד תוספת דין דתוס' כאן נקטו שצריך שהבנין השני יהיה יותר טוב מהראשון ותוס' לעיל נקטו שצריך שהבנין השני נוצר על ידי שהיה הבנין הקודם והוא נסתר וצ"ב מה הוקשה להם ומה זה שונה מהוצאת המת וכמו שהבאינו לעיל מהראשונים שכיון שכל הכיבוי כדי שלא ישרף חשיב כמו מניעת נזק ומשמע שעיקר החיסרון שזה לא בגוף הדבר שבו נעשה המלאכה והוקשה להם שבכיבוי פתילה זה לצורך הדבר שנעשה בו המלאכה וכן ביאר הגר"ז ואולי ס"ל שחשיב דבר חיובי שהדבר היה דלוק ועכשיו הוא מכובה שמציאות זו היא הנצרכת לחפץ וצ"ע

והנה הבאינו לעיל דהראשונים כתבו שהנידון של מקלקל בחבורה תלוי בנידון של משאצל"ג מצד שזה לא תיקון בגופה של מלאכה אמנם תוס' לא ביארו כך ולנ"ל א"ש דלתוס' אין שום חילוק אם זה הנאה בגופה של מלאכה אלא איזה סוג הנאה נוצר כאן

**הנפק"מ בין שיטת הרמב"ן לתוס'**

ג]והנה העולה מהנ"ל דנחלקו הראשונים ביסוד החיסרון דמשאצל"ג דלרמב"ן יסוד החיסרון כי זה נחשב שהוא לא צריך את המלאכה וביארנו או כי זה סוג הנאה של סילוק נזק שזה לא נחשב צורך או כי התועלת לא בגוף הדבר שבו נעשה מלאכה אמנם לתוס' יסוד החיסרון שצריך שהתועלת שיש לו פה זה סוג תועלת כמו שהיה במשכן ולכאורא יש לדון בכמה דברים בסוגין שתלוי בזה

א.עיין תוס' לקמן ק"ו. דמוציא מר לחפור בו קבר חשיב אינה צריכה לגופה כיון שהמטרה הסופית סילוק המת והוכיחו דבר זה מהדין של זב בכיס שלו אמנם עיין יראים שחלק על זה וכתב שוודאי שמוציא מיטה להוציא מת חשיב צריכה לגופה וכן מבואר מדברי הרמב"ן הובא בב"י סימן שי"א שאסור להוציא מת אם ככר ותינוק שחשיב צל"ג לגבי הככר והפמ"ג תמה על זה הרי כל התועלת כדי לסלק המת ובפשוטו רק לתוס' שצריך תועלת כמו במשכן שייך לומר שכאן זה לא תועלת כמו במשכן שזה רק לסילוק נזק אמנם לרמב"ן שזה רק סברא שחשיב שאין לו צורך במלאכה א"כ כאן שיש לו במר שימוש חיובי וכן זה בגוף הדבר וודאי חשיב צריכה לגופה

ובעיקר ראיית התוס' מכיס של זב עיין תוס' בסוגין שהוסיפו שכיון שיכול לשבת במקום אחד ובפשוטו כוונתם שכל שהסיבה שמוציא כי יוצא החוצה ולא כי רוצה להוציא הוי משאצל"ג והקשה האגלי טל דהרי מפורש במשנה שיש אוכל אכילה אחת וחייב עליו משום חמשה חטאות אם היה אוכל ויצא בפיו ועיין יראים שמשמע שביאר שרק כאן שזה כבר לבוש עליו דנים שהתועלת שגופו נקי או שיודע מנין זיבותיו כבר קיים וממילא חשיב שאין לו תועלת בהוצאה

ב. עיין משנה צ. שמוציא ריח רע חייב ועיין ר"ח וכן ברנ"ג לעיל י"ב. שכתבו שזה גם אליבא דר"ש כיון שחשיב שהבית מקולקל והוא מתקנו משא,כ במוציא מת למנוע טומאה אמנם הראשונים חלקו וביארו שמדובר שמוציא דבר שיש בו ריח רע לשימוש והנה סברת הרנ"ג לכאורא זה רק שיך אליבא דתוס' שהנידון האם זה דומיא דמלאכת המשכן א"כ כאן שזה צורך חיובי זה דומיא דמלאכת המשכן אבל לראשונים שיסוד החיסרון שכל שזה לא תיקון בגוף הדבר חשיב שאין לו צורך א"כ גם כאן חשיב שאין לו צורך במלאכה ובין אם הנידון שזה תיקון בחפץ שבו נעשה המלאכה ובין אם הנידון שזה תועלת אקיפית ודו"ק

ג. עיין מג"א שכ"ח שנקט שמותר לקלח חלב לאוזני אדם שיש לו כאב באוזן ועיין תהלה לדוד סק"ס שהקשה שזה ממש שימוש בחלב לגופו וכתב שכיון שזה רפוואה סגולית חשיב שאין לו שימוש ובפשוטו זה רק סברא לתוס' שצריך דומיא דמלאכת המשכן יתכן שזה סוג שימוש אחר אבל לראשונים שעיקר הנידון האם חשיב שיש לו צורך במלאכה א"כ כאן ודאי חשיב שיש לו צורך במלאכה ועיין כפות תמרים שכתב שחותך ראש בהמה לשחק לתוס' הוי אצל"ג משא"כ לראשונים דהינו שגם זה סוג שימוש אחר אמנם חשיב ששי לו צורלך בגופה של מלאכה והדברים מחודשים

ד.עיין תוס' צ"ד: שנקטו שגוזז לצורך יפוי הגוף הוי אצל"ג אמנם הרמב"ן בחידושיו חלק על זה וביאר שבין אם זה לצורך השער ובין אם זה לצורך הגוף הוי צריכה לגופה ובפשוטו תוכן דבריו כמו שביאר הקה"י שיסוד המלאכה זה ההפרדה וממילא כל שיש תועלת באחד מהם חשיב שיש תועלת בגופה של מלאכה ולכן זה לא כמו קוצר או דש ששם המלאכה זה לא הפרדה אלא רק בדבר הנקצר או בדבר הנידוש והנה בפשוטו תוס' לשיטתם גם אם גדר המלאכה זה מלאכת הפרדה בכל אופן אבל צריך שזה יעשה לצורך שזה היה במשכן ועיין מג"א סוף סימן ש"ג שהביא את הריב"ש שבמשכן גזזו הצמר גם לצורך העורות לכן תמיד חייב והנה הריב"ש שם רק בא לבאר מנין קים להו לחז"ל שגדר המלאכה הוא הפרדה וזה לא כמו מפשיט אבל מפורש בדבריו שהטעם שזה לא משאצל"ג כי שניהם זה גוף המלאכה אמנם המג"א כתב שממילא זה סברא גם לתוס' והנה אם כונת תוס' שזה מגדיר את המלאכה לכאורא לא יתכן שבאותה מלאכה יש שני מלאכתו תיקון העור ותיקון הצמר אלא בהכרח שוודאי שהמלאכה זה ההפרדה כרמב"ן רק בדין שצריך לעשות דומיא דמלאכת המשכן בזה כל שהיה שני מטרות בשניהם חייבים

והנה יש להוכיח דגם לתוס' המלאכה היא ההפרדה דעיין תוס' במכות שכתבו על הגמ' שבמלקט לבנות מתוך שחורות חייב באחת זה רק לר"י שמשאצל"ג חייב עלייה והנה אם המלאכה זה תיקון הצמר א"כ לכאורא אין סברא שזה יוסיף בחשיבות לר"י יותר מר"ש ורק אם המלאכה זה ההפרדה א"ש אם לא דנימא שחלוק גדר המלאכה לר"י מר"ש

והנה הבה"ל סימן ש"מ הביא מהרמב"ן שגוזז נוצה של תרנגול במקום שחיטה הוי אצל"ג וביאר הבה"ל שזה גם לרמב"ן כיון שאין כאן תיקון בגוף הבהמה וצ"ע שכיון שלר"י חייב חזינן שיש כאן סיבה לחייב וא"כ גם לר"ש הרי יש לו צורך בגופה של מלאכה דיש כאן תועלת ישירה וכן זה בגוף הדבר שנעשה בו המלאכה ואולי זה כמו תיקון של מצוה שחשיב שאין כאן שום תיקון בחפץ שנעשה בו מלאכה ויתכן עוד שכאן שבמציאות חשיב שהמעשה נעשה בנוצות לא חשיב מעשה בגוף רק אם זה תיקון בגוף וכדלקמן בביאור הבה"ל לענין בורר וצ"ע

ה.עיין בה"ל שהביא להקשות שכל בורר זה משאצל"ג ותירץ שחשיב שהאוכל מקולקל והישועות יעקב נקט שבשני מיני אוכלים זה לא שייך והבה"ל חלק עליו אמנם הוסיף דבתערובת שכבות כה"ג זה ודאי לא קלקול ואם יוציא הפסולת הוי משאצל"ג עכ"ד והנה בעיקר קושיתו לתוס' שהגדר שצריך דומיא דמשכן א"כ כאן שזה התועלת שזה נעשה במשכן א"כ חשיב צריכה לגופה וכל קושייתו שייכת לרמב"ן שצריך תועלת בגופה של מלאכה והנה ישובו שדנים שהאוכל מקולקל וממילא יש כאן תיקון חיובי וכן חשיב שהמעשה נעשה באוכל שזה גופה של מלאכה וצ"ב א"כ בתערובת שכבות אם יש כאן סיבה למלאכה שדנים שזה מקולקל א"כ הוי צל"ג ואם לא דנים שזה מקולקל אין כאן סיבה למלאכה ויתכן שבאמת נקט שהמלאכה זה ההפרדה אלא שנקט שכל שאין הדבר בגדר מקולקל א"כ המעשה מתיחס רק לדבר שבו נעשה המלאכה וכמו שהבין הרמב"ן בדברי הבעל המאור לעיל ולכן יש חילוק אם עושה המעשה באוכל או בפסולת ועיין לעיל מה שביארנו לעיל ברמב"ן לענין גוזז נוצה של תרנגולת לצורך שחיטה

והנה בבעל המאור מבואר שבורר וזורה זה אצל"ג אמנם מבואר שמרקד זה צל"ג דשם המעשה הוא באוכל ויתכן דס"ל כבה"ל הנ"ל שתמיד זה לא קלקול וממילא המעשה מתיחס רק למה שמוציא ואין זה דומה לאקופי גלימי ויתכן עוד דס"ל דהגדר בבורר דמעשה המלאכה הוא ברירת הפסולת דהינו שאת מה שמוציא הוא בורר מהתערובת וכמו שביאר האגלי טל שלכן מוציא פסולת אם אוכל ס"ל לט"ז שאין בזה איסור בורר

ו.עיין סוגיא דמוחק דהבאינו לדון דמחיקה יסודה ביטול הכתב ומקור לזה מהרוקח שגם לאכול עוגה אם אותיות יש איסור ויש לעיין א"כ כל מוחק זה אצל"ג כיון שהמלאכה זה ביטול הכתב והתועלת זה בנייר ולדעת תוס' א"ש שכיון שכך היה במשכן ממילא אין בזה חיסרון אמנם לדעת הרמב"ן שצריך צורך בגופה של מלאכה א"כ למה כאן זה מלאכה ולכאורא מוכרח מזה שיסוד המלאכה זה הכשרת מקום לכתיבה או לקחת שטח שיש עליו כצב ולמוחקו ולכן חשיב צל"ג אמנם יתכן עוד שהנייר והכתב חשיבי כדבר אחד וכל שיש לו תועלת בנייר חשיב שהמלאכה נעשה בנייר והתועלת בגופה של מלאכה וצ"ע

ז.עיין תוס' שביארו שמפיס מורסא יש כאן פתח שעשוי להכניס ולהוציא אבל כיון שאין לו ענין להכניס ולהוציא זה לא כמו המשכן שעשוי להכניס ולהוציא ובפשוטו כל זה שייך לתוס' שצריך כונה לאותו צורך שהיה במשכן אבל לראשונים שצריך שיהיה לו צורך בגופה של מלאכה הרי כאן יש לו צורך בנקב ומשתמש בו ולכאורא צ"ל שיבארו כקה"י סימן ב' שהמלאכה כאן זה בנין המורסא וכאן אין לו ענין בבנין זה וממילא זה כמו חופר גומא שאין לו שום צורך במלאכה שנעשית וצ"ע

**ביאור שיטת רש"י**

ז]עיין רש"י צ"ג: שביאר משאצל"ג כל מלאכה שאינה אלא לסלקה מעליו הוי משאצל"ג דברצונו לא באה לו וכו' עכ"ל ומבואר לשון רש"י שיסוד הפטור כי לא רוצה את המלאכה וביאר הטעם כי היה מעדיף שלא יצטרך צורך זה והנה עיין תוס' בביאורם השני שביארו כפשוטו שכל מלאכה שנעשית בגלל סיבה שלא היה רוצה שזה יקרה הוי אצל"ג ותמהו על זה דא"כ גם נפל דרנא יהיה אצל"ג והרשב"א הוסיף להקשות מכל קוצר שהיה מעדיף שזה לא יהיה מחובר [וצ"ע הרי כאן כדי שיהיה לו את זה צריך בתחילה שזה יהיה מחובר שזה גודל] אמנם רש"י הוסיף דאינה אלא לסלקה מעליו וביארו תוס' בביאור הראשון דרק במקום שכל ההנאה זה הנאת סילוק כה"ג עוזר הסברא של ברצונו לא באה לו אבל איפה שזה הנאה חיובית לא שייך סברא זו דעכשיו שזה קרה לו הוא רוצה המלאכה כי זה נותן לו דבר חיובי והקשו על זה מקורע בחמתו שיש לו כאן תועלת חיובי ובזה אין את הפטור

ועיין כפות תמרים סוכה ל"ג: שכתב לבאר שרש"י ס"ל כרמב"ן שיסוד החיסרון בלסלקה שזה לא תיקון בגופה של מלאכה אלא שס"ל שזה לא פטור בעצם אלא שביחס לכזה דבר עוזר הסברא דברצונו לא באה לו דהינו שרק אם היה מעדיף שלא יצטרך חשיב שאין לו צורך במלאכה אבל בפתילה שרצה המצב הקודם שזה מעמיד הפתילה כה"ג חשיב מלאכה הצריכה