41 דעת הרמב_ם בדין נטל_פ ונבילה שא_ר לגר
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

אור ליום ה' נר א' דחנוכה תשע"ד

**א**

א] ע"ז דס"ז:, והתניא אחד נטל"פ וכו' אסור, דברי ר"מ, ר"ש אומר לשבח אסור ולפגם מותר, מ"ט דר"מ גמר מגיעולי גויים גיעולי גויים לאו נטל"פ הוא ואסר רחמנא, ה"נ לא שנא, ואידך כדר"ה ברי' דר"ח דא"ר הונא ברי' דר"ח לא אסרה תורה אלא קדירה בת יומא דלאו לפגם הוא, ואידך קדירה בת יומא נמי א"א דלא פגמה פורתא, ור"ש מ"ט, דתניא לא תאכלו כל נבלה לגר אשר בשעריך, כל הראויה לגר קרוי' נבילה שאין ראוי' לגר אינה קרוי' נבלה, ור"מ ההוא למעוטי סרוחה מעיקרא, ור"ש סרוחה מעיקרא לא צריכא מיעוטא עפרא בעלמא הוא.

ובפשוטו מבו' מזה, דעיקר הא דנטל"פ מותר, הוא משום דהו"ל כנבילה שא"ר לגר דאינה קרוי' נבילה, ולפ"ז הרי דממש"א לקמן בסוגיין דנטל"פ מותר אף בכלה"כ, מוכח דדינא דנבילה שא"ר לגר דאינה קרוי' נבילה, הוא אף בכלה"כ, הגם דלא כתיב בהו אכילה וה"ה אסורין באכילה אף שלכד"א, מ"מ כל שאין ראויין לגר ה"ה אסורין, ועי' בחוו"ד סימן ק"ג סק"ב שהוכיח כן.

ב] והנה כתב הרמב"ם בפי"ד ממאכ"א ה"י, ז"ל, כל האוכלין האסורין אינו חייב עליהם עד שיאכל אותן דרך הנאה חוץ מבב"ח וכלה"כ וכו', כיצד הרי שהמחה את החלב וגמעו כשהוא חם עד שנכוה גרונו ממנו, או שאכל חלב חי, או שעירב דברים מרים וכו' ואכלן כשהן מרין, או שאכל אוכל האסור אחר שהסריח והבאיש ובטל מאוכל אדם ה"ז פטור, ואם עירב דבר מר בתוך קדרה של בב"ח או ביין כלה"כ ואכלו חייב, עכ"ל.

והנה ממה שכלל הרמב"ם לדין אכל אוכל אסור אחר שהסריח והבאיש ובטל מאוכל אדם, בכלל האופנים דפטור מדינא דשלכד"א, מבו' בפשוטו דכל הא דנבילה שא"ר לגר אינה קרוי' נבילה, הוא רק בשאר איסורין דאין חייבין עליהן שלכד"א, אך בבב"ח וכלה"כ דחייבין עליהן אף שלכד"א, לי"ב לדינא דנבילה שא"ר לגר אינה קרוי' נבילה.

ובחי' הגר"ח פט"ו ממאכ"א עמד ע"ז, ועיי"ש שכתב לפרש בזה, דאע"ג דתרי דינים הם, דדין אינו ראוי לגר הוי היתר בעצם החפצא, וילפינן לה מקרא דנבלה שא"ר לגר אינה קרוי' נבילה, וצ"ל דדעת הרמב"ם היא דבאיסוה"נ ליכא כל דין אינו ראוי לגר, וכל היתר דין אינו ראוי לגר הוא רק היכא דהוי חלות דין של אכילה לבד, וגם י"ל בדעת הרמב"ם, דאף דהך דינא דאינו ראוי לגר הוי היתר בגוף החפצא, מ"מ יסוד דינו הוא דין היתר אכילה, דאינו אסור באכילה, ובב"ח וכלה"כ דחייב בשלכד"א ממילא לא שייך גבייהו כל הדין דאינו ראוי לגר.

ועיי"ש שהק' ע"ז ממש"כ הרמב"ם שם פט"ו ה"ל דנטל"פ מותר אף בבב"ח וכלה"כ, והרי בסוגיין מבו' דכל הך היתרא דנטל"פ הוא משום דנבילה שא"ר לגר אינה קרוי' נבילה, ומאחר דס"ל להרמב"ם דבבב"ח וכלה"כ גם באינה ראוי' לגר אסור, א"כ הרי ל"ש גם הך דינא דנטל"פ מותר, עיי"ש מש"כ בזה.

ג] אמנם בחוו"ד שם כתב, דאדרבה ממש"כ הרמב"ם בסו"ד דאם עירב דבר מר בתוך קדירה של בב"ח או ביין כלה"כ ואכלו חייב, והניח חלוקה דנסרח, ולא כתב סתם אבל בבב"ח וכלה"כ חייב בכ"ז, ש"מ דס"ל דאפי' בבב"ח וכלה"כ מותר היכא דנסרח האיסור, משום דהוא דין בפנ"ע דנבילה שא"ר לגר אינה קרוי' נבילה, ומה"ט הוא דנטל"פ מותר אף בב"ח וכלה"כ, וכן צידד הפמ"ג בשפ"ד סימן ק"ג סוסק"ד.

אך לא נתפרש בדבריהם, דא"כ מ"ט כלל הרמב"ם להא דאכל אוכל האסור אחר דבטל מאוכל אדם דפטור, בכלל שאר גווני דהמחה את החלב או שאכל חלב חי או שעירב דברים מרים, והרי ב' דינים חלוקין הם, דהא דפטור בהמחה את החלב וכו' הוא מדינא דשלכד"א, והא דפטור בהסריח ובטל מאכילת אדם, הוא מדינא דנבילה שאינה ראוי' לגר דאינה קרוי' נבילה, - ועי' בחזו"א או"ח סימן קט"ז סק"ג מש"כ בזה, וצ"ע.

**ב**

ד] ונראה לדון בזה, דהנה הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין כתב, ז"ל, ואומרו שנפל לתוך הגריסין, אם היו גריסין רותחין הוא אשר הוא פוגם מתחילה ועד סוף וכו', ומה שקוראת המשנה שאין בהנאתו בנו"ט, ר"ל שאין הנאה בו אם נמצא בו אותו הטעם הוא אשר יקראהו התלמוד נטל"פ וכו', ויש בזה ד' חלקים. החלק הא' שיתערב דבר בדבר ויפסידהו וכו' וזה הוא הנקרא פוגם מתחילה ועד סוף וכו', והחלק הג' שישביח טעמו מיד ואם יישאר זמן יפסידהו וכו' וזה הוא הנקרא השביח ולבסוף פגם, והחלק הד' שיפסידו מיד ואם ארך הזמן ישביח וכו' וזה נקרא פוגם מעיקרא, אמנם פוגם מתחילה ועד סוף הרי אין מה לדבר בו שהוא מותר בכל האיסורים, ומשביח מתחילה ועד סוף אין מה לדבר שהוא אסור. וב' החלקים הנותרים לא התבאר בתלמוד איזה מהם אסור ואיזה מהם מותר, ולפיכך שניהם אסורים, עכ"ל.

ובביאור הגר"א סימן צ"ח סק"ד כתב ע"ד הרמב"ם, ז"ל, אלא דהרמב"ם מפרש פוגם מעיקרא היינו פגם ולבסוף השביח כמ"ש בפי' שם והחלק הד' שמפסידו לפי שעה וברוב הימים משביחו כו' וזה נקרא פוגם מעיקרו, אמנם פוגם מתחלה ועד סוף אצ"ל שהוא מותר כו', ומפרש דעולא ס"ל כרשב"ל בירושלמי ור"י אם אומר בשניהם מחלוקת הוא כשיטתו, בירושלמי ומתני' לכ"ע כר"מ דבפוגם לגמרי ליכא למ"ד דאסור, וכמ"ש בפי' אמנם פוגם מתחלה כו' כנ"ל וכו', ופסק כר' יוחנן, ואף אם אומר דוקא בפוגם מעיקרא מחלוקת י"ל דמתני' ר"מ היא, ובפי' הרמב"ם ט"ס שכתב ושני חלקים הנשארים כו' דהא השביח בתחלה נתבאר בגמ' שאסור ועוד שאמר איזה מהן כו' דמשמע דיש סברא ג"כ דפוגם לבסוף קל מהשביח לבסוף וזה ליכא למ"ד דר' יוחנן לא קאמר אלא בין וכו', וצ"ל החלק הד' לא נתברר כו' דאם אומר בין בזו כו' ע"כ קי"ל כר"מ ושניהם אסורין ואם אומר דפוגם מעיקרא לבד מחלוקת וכמו שנפשט בגמ' שם אין ידוע אם הלכה כר"מ או כר"ש וכו', עכ"ל, ועי' גם בלח"מ פט"ו ממאכ"א הכ"ח שכתב כעי"ז בדעת הרמב"ם, אך בפר"ח ובפר"ת סימן ק"ג סק"ח ובפר"ת שם סק"ה פירשו ד' הרמב"ם בפיהמ"ש בע"א, עיי"ש.

ה] והנה לדרך זו בדעת הרמב"ם נמצא, דאף דר"מ ס"ל דנבילה שא"ר לגר קרוי' נבילה, מ"מ כל דפוגם מתחילה ועד סוף שרי.

ויל"פ הטעם בזה בתרי גווני, חדא, דבכה"ג הו"ל כסרוחה מעיקרא דשרי, ועי' בנובי"ק יו"ד סימן כ"ו שכתב לעיקר הך מילתא, דאף אם לא שרינן אלא בסרוחה מעיקרא, י"ל דנטל"פ שרי, עיי"ש, ועוד, דבכה"ג ה"ז מותר מסברא, דלא חשיבא נתינת טעם זו, כיון שהיא פוגמת.

ו] והנה דעת עולא בסוגיין דמחלוקת שהשביח ולבסוף פגם אבל פגם מעיקרא דברי הכל מותר, וכתבו התוס' דצ"ל לעולא דלא פליגי ר"מ ור"ש בקראי דלעיל דנבלה דא"כ לא הוי מיסתבר לחלק בין השביח ולבסוף פגם לפגם מעיקרו אלא בסברא פליגי, עכ"ד.

אמנם למש"נ בדעת הרמב"ם, נראה דגם לדעת עולא פליגי ר"מ ור"ש בקראי דנבילה, והא דבפגם מעיקרא לכו"ע מותר, הוא משום דהו"ל כסרוחה מעיקרא דשרי, או משום דמסברא אין נתינת טעם זו אוסרת, ולא פליגי אלא בהשביח ולבסוף פגם, דדמי לנבילה שהיתה ראוי' מעיקרא והסריחה, דר"מ אסר ור"ש שרי.

ז] ועד"ז נראה גם לדעת ר' יוחנן דבפוגם מעיקרא מחלוקת, ולדעת הרמב"ם היינו בפגם ולבסוף השביח, אך בפגם מתחילה ועד סוף מודה ר"מ דמותר, ונראה דגם לפ"ז הוי פלוגתא דר"מ ור"ש בדינא דנבילה שאינה ראוי' לגר, דר"מ ס"ל דנבילה שא"ר לגר אסורה, וכל הא דנטל"פ מותר הוא משום דלא חשיבא נתינת טעם זו, וע"כ כל שפגם ולבסוף השביח דעכשיו חשיבא נתינת טעם זו, ה"ז אסור, אך ר"ש ס"ל דנבילה שא"ר לגר מותרת, וע"כ אף כל שפגם בתחילה ופקע תורת נבילה מיני', ה"ז מותר אף דחזר והשביח.

וזה מתישב היטב לדרך בתרא שנתבאר דהא דשרי ר"מ בפוגם מתחילה ועד סוף הוא מסברא משום דלא חשיבא נתינת טעם זו, אך לדרך קמא שנתבאר דהא דשרי ר"מ בפוגם מתחילה ועד סוף הוא משום דהו"ל כסרוחה מעיקרא, צ"ב הא דבפגם ולבסוף השביח תלי בדינא דנבילה שא"ר לגר.

**ג**

ח] והנה לפמש"כ הגר"א דהרמב"ם נסתפק אם הלכה כר"מ או כר"ש, ומספק אסר בפגם ולבסוף השביח, הרי נמצא דגם דין נבילה שאינה ראוי' לגר לא הוכרע אם קי"ל כר"מ דאסור או קי"ל כר"ש דשרי.

ולפ"ז נראה, דלעולם דינא דנבילה שא"ר לגר דאינה קרוי' נבילה, הוא דין בפנ"ע ואינו שייך כלל לדינא דשלכד"א, ומה שכלל הרמב"ם לפטורא דאכל אוכל האסור שהסריח בכלל דינא דשלכד"א, הוא משום דמספק"ל דילמא קי"ל כר"מ דנבילה שא"ר לגר אינה קרוי' נבילה, וע"כ כתב הרמב"ם דפטורו הוא משום דהוי שלכד"א, דבזה כו"ע מודו, וכמש"כ החוו"ד שם, דכל פלוגתא דר"מ ור"ש הוא רק כשחזר והשביחו, אך בעודו פגום לכו"ע פטור מדינא דשלכד"א.

ט] ובזה מתישב היטב מה שדקדקו הפמ"ג והחוו"ד מד' הרמב"ם שכתב בסו"ד דאם עירב דבר מר בתוך קדירה של בב"ח או ביין כלה"כ ואכלו חייב, והניח חלוקה דנסרח, ולא כתב סתם אבל בבב"ח וכלה"כ חייב בכ"ז, ומאידך ממה שכלל הרמב"ם לדין נסרח בכלל דינא דשלכד"א נראה דחד דינא הוא ובבב"ח וכלה"כ דחייב אף שלכד"א ה"ה חייב אף בכה"ג.

ולמש"נ ניחא, דהגם דבבב"ח וכלה"כ חייב אף שלכד"א, מ"מ להצד דקי"ל כר"ש דנבילה שא"ר לגר שריא, אף בבב"ח וכלה"כ שנפסלו מאכילת אדם שרי, דדינא דנבילה שא"ר לגר מותרת, אינו שייך כלל לדינא דשלכד"א, והוא אף בבב"ח וכלה"כ, וכמש"כ החוו"ד, ומאידך להצד דקי"ל כר"מ דנבילה שא"ר לגר אסורה, וכל הא דאכל אוכל שנפסל מאכילת אדם פטור הוא משום דהו"ל שלכד"א, הרי דבבב"ח וכלה"כ ה"ה חייב אף כשנפסלו מאכילת אדם, וכיון שלא הוכרע הדין בזה, ע"כ לא כתב הרמב"ם לחייב בכה"ג, ומאידך הא דבשאר איסורין פטור בכה"ג, כתב הרמב"ם דהוא מדינא דשלכד"א, דמכח דין זה הוא פטור בודאי.

י] ועיקר הך מילתא שנת' בדעת הרמב"ם, דמש"כ דפטור על דבר האסור שנפסל מאכילת אדם, מדינא דשלכד"א, הוא משום דלא קי"ל לפטורא דנבילה שא"ר לגר, מצאתי שכבר כתב כן בנובי"ק יו"ד סימן כ"ו, - ואך דהנוב"י כתב לפ"ז דלא קי"ל כלל לפטורא דנבילה שא"ר לגר, אך לפמש"נ מד' הגר"א והלח"מ הוא משום דלא הוכרע הדין בפלוגתא דנבילה שא"ר לגר.

ואך דיש להעיר ע"ז, דא"כ מ"ט לא הביא הרמב"ם לדינא דנבילה הסרוחה מעיקרא דמותרת, - דהניחא אי נימא דהרמב"ם פסק כדעת ר"ש דנבילה שאינה ראוי' לגר מותרת, ליכא נפ"מ בין נבילה הסרוחה מעיקרא לנבילה שהיתה ראוי' ונפסלה, אך לדרך זו דהרמב"ם לא הכריע כדעת ר"ש דנבילה שאינה ראוי' לגר מותרת, ומש"כ דפטור הוא מדינא דשלכד"א, מ"ט לא כתב הרמב"ם דאם היתה הנבילה סרוחה מעיקרא ה"ה מותרת, ונפ"מ דהיא מותרת אף אם השביחה אח"כ.

**ד**

יא] ולפ"ז מתישב היטב הא דנטל"פ מותר אף בבב"ח ובכלה"כ, והיינו משום דהא דקי"ל דנטל"פ פטור, אי"ז כלל משום דינא דנבילה שא"ר לגר, אלא הוא משום דלא חשיבא נתינת טעם זו, וע"כ ה"ז מותר אף בבב"ח וכלה"כ.

יב] וניחא נמי מש"א בסוגיין דגם דינא דר"ש דנטל"פ שרי הוא אף בכלה"כ, הגם דהא דשרי ר"ש בנטל"פ הוא מדינא דנבילה שא"ר לגר, והיינו משום דהתירא דנבילה שא"ר לגר הוא אף בכלה"כ, וכל מש"כ הרמב"ם דפטורא דאוכל שנפסל מאכילת אדם הוא מדינא דשלכד"א, דלפ"ז בכלה"כ דחייבין עליהן שלכד"א ליכא לפטור זה, הוא רק להצד דנבילה שא"ר לגר אסורה, וכמש"נ.

**ה**

יג] אמנם בעיקר דרך זו בדעת הרמב"ם דמודה ר"מ בפוגם מתחילה ועד סוף דמותר, צ"ע מסוגיית הגמ' דאמרינן דטעמא דר"מ דיליף מגיעולי גוים דגיעולי גוים לאו נטל"פ הוא ואסר רחמנא ה"נ לא שנא, והנה הרי גיעולי גוים הוי פוגם מתחילה ועד סוף, ואפ"ה ס"ל לר"מ דאסירי, ושמא י"ל דכיון דאחר שהבלע מתערב בתבשיל אין פגמו ניכר, חשיב כפגם ולבסוף השביח, אך גם לפ"ז אי"ז מתישב לדעת עולא דלא אסר ר"מ אלא בהשביח ולבסוף פגם.

ונראה דזהו טעמא דהרמב"ם שכתב בפי"ז ממאכ"א ה"ב דלא אסרה תורה אלא קדירה בת יומה, והרי דאף דלא הוכרע הדין בפלוגתא דר"מ ור"ש, מ"מ קדירה שאינה בת יומה מותרת, משום דהוי פוגם מתחילה ועד סוף, - אך צ"ע ע"ז מסוגיית הגמ', וכנ"ל.

יד] ושמא י"ל בזה בדרך רחוק, דהנה בגמ' אמרינן דר"מ יליף מגיעולי גוים וכו', ואידך וכו' לא אסרה תורה אלא קדירה בת יומא דלא לפגם הוא, ואידך קדירה בת יומא נמי א"א דלא פגמה פורתא, ובפשוטו מכוון הגמ' הוא, דר"מ ס"ל דכיון דקדירה בת יומא א"א דלא פגמה פורתא, ע"כ יש ללמוד מזה דנטל"פ אסור, ובאמת אף קדירה שאינה בת יומא אסורה, ומש"א ר"ה ברי' דר"ח דלא אסרה תורה אלא קדירה בת יומא, הוא דלא כר"מ.

אך שמא יל"פ בזה, דהא דלא אסרה תורה אלא קדירה בת יומא הוא לכו"ע, ור"מ נמי מודה בזה, דכל הא דס"ל דנטל"פ אסור הוא רק בפגם ולבסוף השביח או השביח ולבסוף פגם, אך בקדריה שאינה בת יומא דפוגם מתחילה ועד סוף מותרת.

והא דקדירה בת יומא אסורה, אף דפגמה פורתא, והרי מודה ר"מ דפוגם מתחילה ועד סוף מותר, י"ל דהוא משום דהא דפוגם מתחילה ועד סוף מותר מסברא, הוא רק בפגם גמור ולא בפגם מועט, ואך דס"ל לר"מ דאי נימא דנבילה שא"ר לגר אינה קרוי' נבילה, יש להתיר אף בפגם מועט, דכיון דאין לו הנאה מן הטעם, חשיב כנבילה שאינה ראוי' לגר, וכמש"כ הר"ן, וזהו שהוכיח ר"מ מדינא דגיעולי גוים, דנבילה שא"ר לגר אסורה, וכל הא דפוגם מתחילה ועד סוף מותר, הוא מסברא, וע"כ קדירה בת יומא דפגמה מועט, אסורה, ואכתי צ"ע רב בזה.