מראי מקומות ברכות רב  יג-סוף
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב יהושע ננקסקי

**ברכות ר"ב יג-סוף**

**סי"ג**

**★**באגוז בדבש מברך עליו העץ דהאגוז הוא העיקר והדבש מוגדר טפל.

יל"ע אי הטעם מפני שהוא ציפוי, וא"כ בכל ציפוי יהיה מוגדר טפל.

או מפני שהדבש בא להטעים את האגוז וגם אם הוא יהיה פנימי וכדומה הוא מוגדר טפל [כמו כל דיני טפל ועיקר].

או מפני שהוא **דק** [וגם אם זה יהיה מילוי **דק** יהיה מוגדר טפל].

ועי' שו"ת שבט הלוי [ח"ו כד, ח"ז כז-ו].

וע"ע ב"פרי תואר" [יור"ד קיג-יד] דדג מטוגן בקמח וניתן הקמח לטעם הקמח עיקר עיש"ה, הרי דגם ציפוי וגם דק יכול להחשב.

**סי"ד**

**★**"מברך עליו שהכל".

"ואע"ג דע"י הדבש נתקן הפרי וטוב לאוכלו מ"מ כיון שהוי רק עדיין ונאכל רך עדין ונאכל ביחד עם קליפתו אינו מברך עליו אלא שהכל דלא נטעי ליה אדעתא למיכל כשהם רכים בקליפתן אלא לאכול הפרי עצמה כשיתבשלו" [ב"י].

ועדיין צ"ב דה"ז פשוט דכה"ג שיאכל אגוז הנ"ל לבדו עם הדבש יברך העץ, וכנ"ל, וא"כ הכא שאוכלו בקליפתו מאי אכפ"ל, וצ"ל דהיות ועיקר אכילתו היא הקליפה שאני.

**סט"ו**

**★**גבי סוכר עיין רמב"ם [פ"ח-ה] מה שנחלק עם הגאונים, ועי"ש בכס"מ.

וע"ע תוס' [לו: ד"ה ברטיבא].

לדינא מברך על סוכר שהכל, ובדיעבד אם בירך פה"ע או פה"א יצא [משנ"ב וביאו"ה].

ויל"ע שעומד לפניו דבר שברכתו העץ או האדמה וסוכר, כיצד ינהג. אפי' שתמיד צריך להקדים עץ ואדמה לשהכל, שאני הכא דאם יברך על העץ קודם נכנס לספק האם הסוכר נפטר, ולכן עדיף שיברך על הסוכר שהכל ואח"כ עץ ואדמה [אליהו רבא רב-כ, כה"ח רב-קו].

ועי' שו"ת כת"ס [כב] כשיש לפניו דבר שהוא מסופק בברכתו דאין מועיל שיפטרנו ע"י סוכר, דהסוכר עצמו ספק.

וע"ע במשנ"ב [קסח-סה] שדן גבי שתיית קפה בסעודה שיותר טוב שיברך "על מעט צוקער ברכת שהכל להוציא הקאווי".

וע"ע ביאו"ה [קעד-ב] ד"ה "יין פוטר".

**★**בדברי הביאו"ה שסוכר שהכל "כיון דאינו ניכר לעין אדם שמפרי או מירק פלוני יצא דבר זה שהרי הוא עכשיו **כחתיכת מלח**".

יל"ע מה עיקר הטעם, האם הטעם חשיבא ריסוק גדול ביותר, וגם הרמב"ם מודה [ועדיף מפובידלו].

או מפני שמוגדר דבר אחר [חתיכת מלח].

**★**גבי **סוכר ענבים** דנו שגם בדיעבד לא יצא בברכת בפה"ע היות וענבים כלל לא עומדים עבור זה, ולא דמי לסוכר שמיוצר מקני סוכר או מסלק שעומד לכך.

ויש שאמרו שעשוי מדברים סינטטים ואין בו שום דבר טבעי, ויש לברר את המציאות.

**סט"ז**

**★**"על פלפל וזנגביל יבשים וכו' אינו מברך עליהם כלום".

ומיירי שאוכלו בפנ"ע [משב"ז יד, משנ"ב עט].

ועיין ב"לבוש" [טז] "שאין דרך אכילתן בכך ואין הנאה באכילתן".

ואולי בא לבאר מאי אכפ"ל דאין דרך הרי הוא אכל, וע"ז ענה דלא מוגדר הנאה.

והאחרונים הקשו לדעת הרמב"ם דהאוכל שמן בפנ"ע מברך שהכל אפילו שמזיק, א"כ ה"ה הכא אמאי לא יברך כלל.

וצ"ל דשמן יש הנאה רק מזיק, ובזה ס"ל לרמב"ם דמברך עכ"פ שהכל דאסור להנות מהעולם בלא ברכה, משא"כ הכא לא חשיב הנאה.

וע"ע ב"נהר שלום" [יז] דלכן הרמב"ם מוסיף "שאינם נקראין אוכל **אלא תבלין**".

**★**עיין ב"י מה שהביא בשם שו"ת הרשב"א גבי פלפלין רטובין.

וע"ע בט"ז [רד-ד], וביד אפרים שם.

וע"ע באבן העזר.

**סי"ז**

**★**על קנילה [והוא קנמון] מברך בפה"א.

וצ"ל דאפי' שעיקרו תבלין עדיף מזנגביל [סט"ז] דיותר נאכל בפנ"ע.

**סי"ח**

**★**"על פלפלים רטובים אדמה".

עיין ב"י, ועי' בגר"א דפליג, וכן הוא בחידושי הרא"ה.

**★**ואם אינם יודע מה הוא מברך שהכל.

ואם הוא דבר שיכול לפוטרו בתוך הסעודה עדיף טפי [שע"ת כח, משנ"ב רד-ס].