מז              יא
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**מי שבא וכו'.** מה ס"ד שנאמינו. עי' קרן אורה.

**ועי' ברא"ש** דהא דמהני עדות ששמעו שנתגיר בב"ד אחר קאי אליבא דר"י, אבל לרבנן בעינן ראיה גמורה. ועי' בק"נ ובק"א.

**נאמן אתה לפסול עצמך.** עי' בראשנים שנאסר בבת ישראל. ועי' בק"א ובבי"מ סי יב ד"ה ואך.

**תוד"ה נאמן**. עי' ברמב"ן בביאור דברי הרב אב"ד. ובשו"ת רע"א רכא סק"ג. ובשער"י ש"ו פי"ג.

**תוד"ה ואין אתה.** עי' בקובה"ע סי' מא סק"א. ובחזו"א קלד.

**ומודעין אותו מקצת מצות.** עי' בנמוק"י שהביא דעת הרמב"ם שקבלת מצות אינה לעיכובא. ודלא כתוס' לעיל מה: ועי' בחמדת שלמה הובא באחיעזר יב ד"ה ואך

**נשתיירו בו ציצין המעכבין.** עי' ביה"ל ח"ב סי' מז סק"ז.

**האם מילה קודמת לטבילה**. נחלקו בזה התוס' והרמב"ן. ועי' בריטב"א. ובדעת הרמב"ן עי' בק"א ובאחיעזר יו"ד כט. והאריך בזה בקה"י סי' לו.

**ומודעין אותו עון**. עי' רש"י. ותוס' ע"ז עא: וערובין סב.

**תוד"ה במקום.** עי' בקובה"ע סי' לט משכ"ב.

**ת"ר מי שבא ואמר גר אונכי וכו'.** ת"ל אתך במוחזק לך. כתבו התוס' דאיירי כשהוחזק לן שהוא גוי, דאם לא הוחזק ודאי נאמן מיגו שהיה יכול לומר ישראל אני. וע"כ איירי כשהוחזק לן שהוא גוי, וא"כ צריך ביאור מה החידוש שאינו נאמן, מהכ"ת שיהא נאמן מ"ש משאר עדויות דע"א אין נאמן. והנה בריטב"א כתב כדברי התוס' אך מטעם אחר, דאיירי בהוחזק כגוי, דאל"כ נאמן משום דמילתא דעבידא לאגלוי הוא. ועפי"ז כתב בקרן אורה דזה גופא הקמ"ל דאף שהוחזק שהוא גוי מ"מ כיון דמילתא דעבידי לאגלוי הוא, ס"ד שנאמינו קמ"ל קרא דבעינן ראיה. ושורש החשש הוא שמא משקר הוא ואינו גר, ולכך איכא חילוק בין אר"י לחו"ל. דבאר"י יש לו סיבה לומר שהוא גר, וכן מדקדק בלשון רש"י שכתב בד"ה צריך 'שמא גבעוני מהול הוא ומשום וכו', דהיינו דשמא אינו גר כלל, ולא כתב דשמא נתגייר בינו לבין עצמו דלא מהני. והוסיף בזה דלכך סגי באר"י בראיה של עדים שאומרים שמענו שנתגייר ביי"ד פלוני דאף שאין כאן עדות גמורה אפ"ה מהני משום דהוא עבידי לאגלויי,

וכן דייק בנוב"י מהדו"ק אהע"ז סי' נה דאיירי דוקא שמזכירין שם הבי"ד שאז הוי עבידי לאגלוי.

ועי' בקובה"ע סי לח סקי"ד שדן מדוע אינו נאמן משום שבידו להתגייר, ואפשר דכיון דהוי ע"י מילה ובבי"ד אינו חשוב כבידו.

והנה כתב ברא"ש סי' לד שכתב דהא דאמרינן דסגי שיביא עדים שיאמרו ששמעו שנתגייר בבי"ד פלוני, מהני דוקא לר"י דבחו"ל נאמן בלא ראיה, ולכך מהני באר"י גם בעדות זו אף דהוי כעין עד מפי עד, אבל לרבנן דבעינן ראיה בין באר"י ובין בחו"ל, אינו נאמן בעדות זו, אלא בעינן עדים שראו שנתגייר. ובקרבן נתנאל ובקרן אורה תמהו בזה מנלן לעשות פלוגתא חדשה. חדא האם בעינן ראיה בחו"ל, ועוד האם מהני עדות זו. וכתב בקרן אורה דלפי הנ"ל שכל החשש לר"י שמא באר"י משקר הוא, אף דהוי מילתא דעבידא לאגלוי, מ"מ קמ"ל קרא דבעינן עדות, ולכך שפיר י"ל דסגי בעדות קלושה זו, אבל רבנן לא סברי כלל לחשש משקר, משום דמילתא דעבידא לאגלויי הוא, אלא כל החשש שמא נתגייר בינו לבין עצמו שלא עלתה לו גירותו, ולזה בעינן עדות גמורה. ע"ש. ועי' בחזו"א קיז סק"ט.

**תוד"ה במוחזק לך**. שי' התוס' והריטב"א ושא"ר דכל שלא הוחזק לן שהוא גוי נאמן לומר גר אני. וכתבו התוס' דהטעם משום מיגו וכו', והוסיפו עוד טעם 'דבכל מקום נמי איכא רובא, דרוב הבאים וכו'. יל"ע בגדר רוב זה.

ועוד הביאו התוס' ראיה משמעתין דא"ל ר"י וכו'. כוונתם דהך מעשה שאמר לר"י נתגירתי וכו' איירי שלא ידענו שהוא ישראל מפי עדים אלא על פיו, ואפ"ה אינו נאמן לפסול בניו, הרי שלגבי עצמו אם לא היה אומר שנתגיר בינו לבין עצמו היה נאמן. ותמה בזה בקרן אורה דבגמ' איכא למימר דאף שלא הוי עדים שהוא ישראל, מ"מ מיירי שהוחזק לפנינו שהוא ישראל. וע"ש. וכתב שבאמת איירי בהוחזקו, וזה גופא חידוש התוס' שבהוחזקו נאמן גם לגבי בניו באופן שלא ידענו מעולם שהוא עכו"ם. ועי' בערל"נ.

ובחזו"א שם סק"ז ביאר באופ"א דס"ל לתוס' דהך מעשה מיירי דכשבא לפנינו אמר שנתגיר כדין, ואח"כ אמר דהגירות היתה שלא כדין, וכיון כשבר הוחזק שנתגיר כדין אינו נאמן לגבי הבנים.

**בביאור מח' רב נחמן ב"י ורבינא**

**מעשה באחד שבא וכו'**, א"ל נאמן אתה לפסול עצמך וא"א נאמן לפסול בניך. ופריך הא ר"י סבר דאב נאמן לפסול בנו, ומשני רנב"י דלדבריך עכו"ם אתה וכו', ורבינא אמר יש לך בנים וכו'. היינו דלרבינא באמת נאמן לפסול בניו מדין יכיר.

וצ"ב אמאי נאמן על הבנים מדין יכיר סו"ס לצד דהוא עכו"ם, הרי אין עדות לעכו"ם. וצ"ל דרבינא סבר דממ"נ הבן פסול, דאם הוא ישראל הרי שפיר איכא לדין יכיר שנאמן לפסול, ואי עכו"ם הוא הרי ממילא בנו כמותו אף בלא דין יכיר, ולכך נאמן לפסול בנו. ולפי"ז עולה דנחלקו אם נאמן לפסול ע"י ממ"נ. [אלא דסברא זו צ"ב דאף שהוא ישראל מ"מ אינו נאמן לומר דבנו עכו"ם כיון שהוא עצמו ישראל. וצ"ע. ועי' בחזו"א סי' ב' סקי"א ובפרי יצחק ח"ב סי' לח].

ואין להק' דא"כ בכל מקום דאמרינן לדבריך רשע אתה ואין עדות לרשע, נמי נימא דממנ"פ יהא פסול, כגון פלוני רבעני לרצוני, דסבר רב יוסף דאינו מצטרף עם אחר להרוג הרובע, דלדבריו רשע הוא ואין עדות לרשע, נימא דאם הוא אמת שהוא רשע, הרי המעשה אמת, ואם אינו אמת הרי אינו רשע, ויהא נאמן.

וצ"ל דברשע איכא ב' פסולים, חדא חשש משקר, ועוד דאפי' אומר אמת איכא פסול הגוף מגזה"כ שאינו נאמן, ולכך אף לצד שהמעשה אמת א"א לקבל הדברים, דאין ע"ז דין עדות. ולכך כיון שצריך לקבל דין עדות על הרובע, ולדבריו רשע הוא לכך אין כאן עדות. אבל לגבי פסול בן, הרי הנידון תלוי במציאות אם הוא עכו"ם, לכך שייך לומר דממ"נ הוא פסול.

**נאמן אתה לפסול עצמך** וא"א נאמן לפסול בניך. עי' בתוס' דהא דנאמן לפסול עצמו אינו משום דפלגינן דיבורא, אלא משום דשוויא אנפשיה חד"א, וכתב הריטב"א והתוס' לעיל כה: ד"ה לימא דנאסר ע"י זה בבת ישראל. ותמהו ע"ז באחרונים ק"א ועוד הרי לדבריו עכו"ם הוא, ומאי איסור יש לו בבת ישראל, ולבת ישראל מותר דהרי כלפיה אינו נאמן וודאי ישראל הוא. ועי' בק"א, ושאלה זו הק' בעל החמדת שלמה לבית מאיר. והשיב לו בתשו"ת בית מאיר יב ד"ה ואך 'ומדוע לא הביט מר על עיקר לשונם בענין זה, דלא אמרו אנפשיה אלא דשוויה נפשיה חד"א', דהיינו דשויי נפשיה חתיכת איסור גם לאחרים, והוא ממאי דקי"ל דאדם נאמן על שלו להיתר וכ"ש לאיסור וכו'. דהיינו דחידש דכמו שהוא יכול לאסור דבר שהוא תח"י, כך יכול לאסור את עצמו לכל העולם, וע"ע בשערי יושר ש"ו פ"ד.

**בעינן פלגינן**

**אמר רנב"י ה"ק לדבריך עכו"ם אתה ואין עדות לעכו"ם.** וכתבו התוס' דהא דנאמן לגבי עצמו הוא משום דשויא נפשיה חד"א. ויש כאן ב' תמיהות.

**א**. באור גדול סי ב' ובעוד אחרונים תמהו בזה מאד, אמאי אמרינן דאינו נאמן משום דלדבריך עכו"ם אתה, הרי אפי' אם לעכו"ם יש עדות ונאמן לפסול את בנו מדין יכיר, מ"מ הכא כיון שהאב אינו פסול, שהרי לדידן הוא ישראל, [ורק על עצמו נאמן מדין שויא], איך יפסל בנו להחשב כעכו"ם הרי אביו ישראל, ופסול עכו"ם שייך רק אם אביו עכו"ם כמבואר בתוס' דס"ל עכו"ם הבא על ב"י הולד ממזר, וא"כ איך שייך שיהא נאמן לפסול בניו.

**ב.** תוד"ה נאמן אתה וכו'. וא"ת הכי דמי וכו'. וי"ל דקסבר כר"ע דהולד ממזר. ובראשנים תי' בשם הרב אב"ד ז"ל דמיירי דגם האם היתה גיורת, ובאו שניהם לפני ר"י ואמרו נתגיירנו בינם לבין עצמם, דממילא אף הבן הוי עכו"ם, ובזה א"ל ר"י נאמן וכו'.

אך הרמב"ן הק' ע"ז דא"כ הכל תלוי בגירותה של האשה, והרי אב אינו נאמן לפסול את האשה, ובשביל לומר שהולד גוי צ"ל שהאשה גויה, וגם האשה אינה נאמנת לפסול את בנה, וא"כ אכתי מ"ט בעינן להטעם דלדבריך עכו"ם אתה, תפ"ל דאפי' ישראל אינו נאמן לומר זה בן שפחה הוא כיון שאינו נאמן לפסול האם, וכיון שהאשה כשרה ממילא גם הבן כשר.

ותי' דכיון דעל עצמה נאמנת היא מדין שויא אנפשיה חתיכא דאיסורא, וא"כ שפיר הוי ס"ד לפסול הבנים כיון שהיא נאמנת על עצמה, והאב נאמן על הבנים מדין יכיר, ומצטרפים דיבור שלו על בנו עם דיבורה על עצמה, ויהא הבן פסול ממ"נ.

ואינו מובן דסו"ס הרי האם כשרה היא, ורק כלפי עצמה אסורה מדין שא"נ חד"א, אבל עכ"פ לגבי בנה ודאי דכשרה היא, וא"כ הדרא קל"ד איך ס"ד שיפסל מחמת אמירת האב מדין יכיר, כיון דאמו כשרה.

וכבר עמד בזה הגר"ש איגר בשו"ת רע"א קמא רכא סק"ג וכתב דהא דהיה האב נאמן על בניו, לולי הטעם דלדבריך עכו"ם אתה, היינו מדין פלגינן דיבורא, דלגבי הבן נתנה התורה נאמנות לפסול, ולא לגבי האם. [אלא דאם היא לא היתה אומרת שנתגיירה בינה לבין עצמה, לא היה נאמן לגבי בנה, דאפשר שחזרה וטבלה בפני ג'. ע"ש]. ודומה להא דאמרינן בגיטין דעבד שהביא גיטו וכתוב בו כל נכסיי קנויין לך, נאמן לגבי עצמו ואינו נאמן לגבי הנכסים.

וכתבו האחרונים דאינו דומה כלל לפלגינן דיבורא. דשורש מחלוקת ר"י ורבא לעיל כה: בפלוני רבעני לרצוני, כיון דמעיד על עצמו שהוא רשע האם אפשר לקבל את דבריו כלפי הרובע, דר"י סבר כיון דלדבריו רשע הוא אין כאן עדות, ולרבא עבדינן פלגינן דיבורא ומקבלין דבריו על הרובע ולא על עצמו. ומבואר שם בגמ' להדיא דאם רשע היה נאמן לעדות אשה, נאמן אף למ"ד דלא פלגינן, והטעם הוא משום דלכו"ע עבדינן פלגינן נאמנות, דאף דאינו נאמן לומר שהרג כיון שנעשה רשע, מ"מ נאמן לגבי להתיר את אשתו. והיינו דבמעשה אחד הנוגע לב' ענינים שייך לומר דנאמן לענין זה ולא לענין זה. דומיא לעד מיתה דנאמן לגבי להתיר האשה, ומ"מ אינו נאמן לגבי נחלה, שאין הבנים יכולין לירש, הרי דאף ששניהם תלוים במציאות מיתת הבעל, מ"מ כיון ששני דינים נפרדים, אפשר לקבל דבריו לגבי זה ולא לגבי זה.

אמנם כ"ז הוא בב' דינים נפרדים, אבל הכא דפסול האב שהוא גוי הוא פוסל את בנו [בשי' התוס' שהולד ממזר], ולשי' הרב אב"ד דפסול האם היא הפוסלת הבן, הרי דשורש הפסול הוא בתולדה, דכל שהאב גוי גם בנו ממזר, וכן כשהאם גויה גם בנה גוי, א"כ מה שייך לומר שלגבי הבן נאמן ולא לגבי עצמו, וכן מה שייך לומר דאף שאין נאמן לפסול את אשתו יכול לפסול הבן, סו"ס כל הפסול שלהם הוא פסול דורות, ואם האב אינו פסול והאם אינה פסולה לא שייך שהבנים יהו פסולים.

וראיה לדבר זה מהא דכתבו התוס' דלרבינא דכיון שאינו נאמן על הבני בנים ממילא אינו נאמן גם על הבנים, והטעם בזה דכיון דהפסול הוא פסול בתולדה, דאם יפסלו הבנים בהכרח שגם הבני בנים יפסלו, וכיון דלגביהן לא האמינה לו תורה, לכך אינו נאמן כלל, הרי דכל שהוא פסול בתולדה לא אמרינן דנאמן לגבי הבנים ולא לגבי הני בנים. וכן מבואר בתוס' לעיל כה: ד"ה לימא שכתבו 'ועוד דאם נאמן לפסול עצמו איך יתכן שיהו בניו כשרים', והיינו כנ"ל דבכה"ג א"א לחלק. ועי' בקובה"ע סי' כא.

וכן כתב להדיא ברמ"ה חו"מ רעט דהאומר על בנו עבדי הוא אינו נאמן, אא"כ לא הוחזקה אמו בישראל, אולם אם הוחזקה אינו נאמן לפסול בנו מדין יכיר כיון שאינו נאמן על האם לפסלה ולומר דשפחה היא. וציין שם בביאור הגר"א דמקורו מסוגין דכיון שאינו נאמן לפסול הבני בנים לכך אינו נאמן גם לגבי הבנים, כיון דאם יפסלו הבנים ממילא גם הבני בנים יפסלו וע"ז הוא לא נאמן.

וא"כ הדרא קושיא דאם אינו נאמן על עצמו אלא מדין שויא וכו', א"כ מדוע בעינן לטעמא דלדבריך עכו"ם אתה ואין עדות לעכו"ם, הרי אפי' אם הוא ישראל אינו נאמן לפסול בניו אם הוא עצמו אינו נפסל. וכמו"כ מה תי' הרמב"ן שהיא גם שויא אנפשא וכו' שהיא אסורה, מה מעלה יש שהיא אסורה מדין שויא, סו"ס כיון שכשרה היא והוא אינו נאמן לפסול את אשתו, ממילא אינו נאמן לומר על הבנים שהם פסולים. וצ"ע.

וכתב בשערי יושר ש"ו פי"ג לחדש דהא דאמרינן דבתולדה לא פלגינן נאמנות משום דהוי סתירה בדין, כ"ז הוא רק אם בא לפסול לומר דהבן עבד ממש, וע"כ דאם הבן עבד אמו שפחה, בכה"ג אמרינן דכיון שאינו נאמן לגבי האם ממילא אינו נאמן גם לגבי הבן, אבל הכא בסוגין שהוא עצמו פסול מדין שויא, [אף דלא הוי נאמנות גמורה לגביו, אלא הנהגה בלבד שינהג כפי שהעיד על עצמו], מ"מ הא דנאמן לפסול את בנו אין הכונה שיפסול אותו מדין יכיר שיהא גוי ודאי, אלא רק שמדין יכיר יפסול את בנו כמהו שיהא אסור בבת ישראל לחומרא כמהו, דעד כמה שאצלו נאסר מדין שויא יהי גם אצל הבן, [והוא חידוש גדול, דבפשיטות דין יכיר הוא רק על דבר שהוא נאמן בזה].

והוכיח כן מדברי הרמב"ם פט"ו מאיסו"ב הט"ז 'והאומר על עצמו שהוא ממזר נאמן לאסור עצמו בבת ישראל, ואסור בממזרת עד שיודע ודאי שהוא ממזר, ובנו כמהו, ואם יש לו בני בנים אינו נאמן וכו', הרי דאף דנאמן לגבי בנו מדין יכיר, מ"מ יהא בנו רק כמהו, דהוא ממזר רק לחומרא.

ולפי"ז ניחא דודאי אפי' אם לעכו"ם היה דין יכיר לא היה נאמן לומר שבנו עכו"ם, משום דדפסול עכו"ם הוא פסול בתולדה, ואם הוא אינו עכו"ם גם בנו לא יהיה עכו"ם, אלא דמ"מ כיון שהוא עצמו נאמן לפסול עצמו מדין שויא לחומרא, נאמן גם לפסול בנו כמהו. וזה גם כוונת הרמב"ן דאחר שהאם פסולה עצמה מדין שויא, שוב יכול האב לפסול את בנו כמותה, [דודאי להתירו בשפחה אינו יכול כיון שהאם אינה פסולה אלא מדין שויא, אבל עד כמה שהאם פסולה שוב הוא נאמן גם על בנו]. וע"ע במשנת רבי אהרן סי' כב וחי' הגרש"ר זצ"ל ב"ב סי' לא סק"ח.

**בדיני יכיר**

**בעיקר דברי הרמב"ן** והנ"י הק' הגאון רש"א בתשו' רכא סק"ג דמבואר דהא דאינו נאמן משום דלדבריך עכו"ם אתה, והנה בשלמא לדברי התוס' דאיירי שאמו ישראלית, ובא לפסול הבנים מחמת שהוא עצמו עכו"ם, שפיר קאמר לו לדבריך עכו"ם אתה ועכו"ם אינו נאמן מדין יכיר, אבל לדברי הרב אב"ד יש כאן ב' עדויות, חדא שאמר על עצמו שהוא עכו"ם כיון שנתגיר שלא כדין, וע"ז נאמן רק מדין שויא, אבל לדידן הוא ישראל ואינו פוסל בת ישראל ובת כהן, והא דבעינן לפסול הבנים הוא מחמת שאמם נוכרית, וא"כ מה איכפת לן שהוא משקר ואומר שהוא עכו"ם, הרי לדידן הוא ישראל ויש לו נאמנות של יכיר והוא אומר שבניו מנכרית.

ותי' דבאמת אינו נאמן מדיני יכיר לומר שבנו עכו"ם ע"י שנולד לנכרית, משום דבכה"ג שוב אינו בנו כלל, ואף שבנאמנות יכיר נאמן לומר זה אינו בני, היינו רק שיכול לסלקו מתורת בנו וממילא ממזר הוא, אבל כשאומר שאינו בנו אכתי הוא לא עכו"ם, ורק ע"י שמוסיף שאמו נכרית, א"כ כיון דלדבריו הוא אינו אביו שוב אינו נאמן לומר שהוא עכו"ם, ולכך אמרינן דאחר שאמר שגם הוא עכו"ם וגם בנו עכו"ם, ולעכו"ם יש יחס דבאמות הלך אחר הזכר, וא"כ שוב יהיה נאמן לפסול בנו מדין יכיר, וע"ז אמרינן דאין עדות לעכו"ם.

ועולה מדבריו חידוש דדין יכיר תלוי בשם אב לענין יחס, ולא במציאות דכיון שהוא מולידו האמינתו תורה.

והנה בתוס' חד קמאי פי' הסוגיא דמיירי שהוא ובניו נתגיירו ומעיד על עצמו ובניו שנתגירו שלא כדין, דבלא"ה בניו כשרים כמו שהק' התוס'. ולכאו' הרי בגוונא ששניהם נתגירו שוב אינו אב כלל, דגר שנתגיר כתינוק שנולד הוא, וא"כ אין לו נאמנות של יכיר, ואף שלפי דבריו שהוא עכו"ם גם הם בנים שלו, דלעכו"ם יש יחס, מ"מ כיון שעד עכשיו אנו מחזיקים אותו כאינו בנו, לאו כל כמיניה לפסול אדם מן השוק בפסולי עכו"ם. אלא מוכח דנאמנות יכיר אינו תלוי בדין אב לענין יחוס, אלא כל שהוא מולידו האמינתו תורה, ולכך יכול לפסול ולומר דעכו"ם הוא.

**יכיר כשיש לבנו אשה.**

רבינא אמר נאמן אתה לפסול בניך וא"א נאמן לפסול בני בניך. תניא נמי הכי וכו', כתבו התוס' דכיון שיש לו בני בנים אינו נאמן גם לגבי הבנים, וכתב בקובה"ע מא סק"א מסתבר דה"ה דאם יש אשה לבנו, כיון שע"י שיפסול את בנו גם אשתו תפסל משום דנפסלה בביאתו, והרי ע"ז הוא לא נאמן מדין יכיר, לכך גם בנו לא יפסל. והק' שם בקובה"ע הא כתבו התוס' לעיל בפי' אחד דמנין שנאמן ביכיר אפי' לומר שזה הבן ממזר, היינו משום דנאמן אפי' על תינוק בן בנים גדולים, והיינו דחזינן דבכל ענין האמינו תורה, וא"כ גם הכא נימא דבכל ענין האמינה תורה. ועי' בחזו"א קלד לדף מז.

ובעיקר דברי הגמ' לא קטן ממש וכו', מצינו שנחלקו בזה בירושלמי פ"ד מקידושין ה"ז אי זהו גדול [שאינו נאמן] רב זעירא אמר כל שיש לו [לבן] אשה ובנים, ר' אבהו אמר כל שיש לו [לבן] אשה, הרי דלרב זעירא רק שיש לו אשה ובנים אינו נאמן, אבל כשאין לו בנים נאמן אף שהוא פוסל את אשתו. ודלא כרב אבהו.

ובביאור הסברא לחלק בין לפסול הבני בנים שאינו נאמן, ולפסול אשה נאמן, כתב בחי' הגרש"ר ב"ב שם דהך מ"ד סבר דבכח נאמנות של האב שפוסל את בנו מונח גם חלות פסול על הדורות ואינו פסול דממילא, אלא דנתחדש בפ' יכיר שנאמן אדם על בנו ונאמן גם לפוסל את זרעו, אלא דכ"ז הוא על הבני בנים שיולדו מכאן ולהבא, אבל על הבני בנים שקיימים אנו נאמן, וכיון שאינו נאמן על הבני בנים שוב גם לא נאמן לגבי הבנים דלא שייך פלגינן כנ"ל, משא"כ בפסול האשה, הרי הא דפוסל אשתו בביאתו, זהו מהדין הכללי דכל פסולי קהל פוסלים בביאתם, ואינו שייך לפסולו של הבועל כלל, ופסולו הוא רק היכי תימצי שעי"ז חשובה האשה שנבעלה לפסול, וא"כ שוב עולה שהוא מעיד על שני דינים נפרדים, ושייך לומר פלגינן הנאמנות ונאמן לגבי בנו ולא לגבי אשתו.

**תוד"ה והלכתא וכו',** ולא כפר"ת דאין הל' כר"י אלא כשפוסל ע"י הכרת הבכור. צ"ב רב בדברי ר"ת דמשמע מדבריו דר"י ורבנן נחלקו בתרתי, חדא כשפוסל ע"י הכרת הבכור, ועוד כשפוסל בלא הכרת הבכור, וס"ל לר"ת דהל' כר"י רק במקום שפוסל ע"י הכרת הבכור. ודבר זה מנלן, ועי' בשו"ת רע"א קמא סי' קכח.

והנה בתוס' לעיל ד"ה כך כתבו ב' פרושים מהיכן ילפינן שנאמן לפסול בנו, רבי אליהו מפרי"ש מפרש דיליף לה מבן השנואה, וי"מ דמשמע דאפי' תינוק בין הבנים. ואפשר דר"ת סבר דבעינן לתרוויה, דמקרא דבן השנואה יליף דיכול לפסול אפי' בלא הכרת הבכור, אבל אכתי לא הוי ידעינן שיש לו כח לפסול גם כשאינו פוסל במישרים אלא ע"י הכרת הבכור, ולכך בעינן לתינוק בן הבנים. ואי הוי כתיב רק רק תינוק בן הבנים הו"א דכל כוחו לפסול הוא מכח הנאמנות להכרת הבכור, אבל לפסול במישרים מנין.

**ומודעים אותו מקצת מצות קלות וחמורות.** ומבואר בגמ' בע"ב דבשעת הטבילה מודעין אותו שוב. ועי' ברש"י דהשתא ע"י הטבילה נכנס וכו' הלכך בשעת טבילת מצוה צריך לקבל עליו עול מצות. משמע דהמודעים לו מקצת מצות דקודם המילה הוא רק כדי להפחידו ושיחזור בו, אבל עיקר קבלת המצות הוא רק בשעת טבילה.

ועי' ברמב"ם פי"ג מאיסו"ב ה"ד 'וכן לדורות כשירצה להכנס ולהסתופף תחת כנפי השכינה ויקבל עליו עול תורה צריך מילה וטבילה והרצאת דמים', משמע מלשונו דאין דין קבלת מצות כמו דין מילה וטבילה, אלא דזה עצם הגירות דבא להכנס תחת כנפי השכינה, ומעשה הגירות הוא ע"י המילה והטבילה. ובהלי"ז כתב 'גר שמל ולא בדקו אחריו או שלא הודיעוהו המצוות וענשן ומל וטבל בפני ג' וכו' יצא מכלל עכו"ם וחוששין לו וכו', וכתב המ"מ דחזינן דאין הודעת מצות מעכבת בדיעבד. וכן הביא הריטב"א והנמוק"י הכא.

וכתב ע"ז בחמדת שלמה [הובא באחיעזר יב ד"ה ואך ח"ג כו אות ד] דיש כאן ב' ענינים. חדא להודיעו מקצת מצות וענשן בכדי שיפרוש, וע"ז ס"ל לרמב"ם דאינו מעכב בדיעבד, ועוד איכא קבלת מצות שהיא עצם הרצון להכנס תחת כנפי השכינה וזה ודאי מעכב.

ועי' בתוס' לעיל מה: שנקטו דהא דבעינן ג' משום משפט היינו קבלת מצות, ולדבריהם ודאי דקבלת מצות מעכבת משום שהיא מעשה הגירות. וכן משמע בתו' חד קמאי שם.

**מז:**

**נשתיירו בו ציצין המעכבין וכו'.** ומבואר בגמ' דעל ציצין שאינם מעכבין אינו חוזר. איתא בשבת קלג: מילה כל זמן שעוסק בה חוזר בין ציצין המעכבין ובין על ציצין שאין מעכבין, פירש, על ציצין המעכבין חוזר, ועל ציצין שאין מעכבין אינו חוזר.

ונחלקו הרמב"ם והטור האם מיירי בשבת או בחול. דעת הטור יו"ד רסד דמיירי בשבת שכיון שפירש לא ניתנה שבת לידחות משום ציצין שאין מעכבין, אבל בחול חוזר גם על ציצין שאין מעכבין, אך הרמב"ם פ"ב ממילה ה"ד כתב דגם בחול אם פירש אינו חוזר. [ובביאור מחלקתם אם אפשר לקיים הידור מצוה לאחר שכבר קיים המצוה. ועי' בחי' מרן רי"ז הלוי הל' חנוכה שהאריך בזה], והביא הביה"ל ח"ב סי' מז סק"ז קושיא בשם גדול אחד לדעת הטור, דהרי מילת גר אינה דוחה שבת, ובודאי מיירי שמלו בחול, ואפ"ה כשנשתיירו ציצין שאין מעכבין אין חוזרין ומלין. וביותר קשה מהדברי הטור עצמו שפסק ביו"ד רסח דאם נשתיירו ציצין המעכבין חוזר, משמע דעל ציצין שאין מעכבין אינו חוזר, אפי' דאיירי בחול. ותי' שם דמבואר בגמ' דהא דממהרין להטבילו לאחר המילה הוא משום שהויי מצוה לא משהינן, ולכך ס"ל לטור דמשום הידור מצוה לא משהינן למצוה עצמה שהיא הטבילה והגירות. ולפי"ז אחר שנתגייר שוב חוזר למול הציצין משום הידור מצוה, כמו בכל ישראל. וזה דחוק מאד בדברי הטור דהו"ל לפרש דלאחר הטבילה חוזר. ובדבר אברהם ח"ב סי' כה כתב ביותר דבמילת גירות אינה מצוה, דאין מצוה להתגיר, ולכך ליכא דין דזה קלי ואנוהו. ודבריו צ"ב דהרמב"ן כתב לעיל מו. ד"ה מסוריה דעבד מברך בשעת טבילה, דמקיים מצוה שנכנס לקדושת ישראל, וא"כ כ"ש גר עצמו. וכן נקט להדיא הש"ך יו"ד רסו סקי"ח דאיכא מצוה בגירות. וכן משמע מדברי הגמ' דאמרינן דאין להשהות טבילה, משום דשיהוי מצוה לא משהינן. יש לפלפל בזה.

**טבילה קודם מילה**

ומטבילין אותו מיד, כתבו התוס' משמע דמילה קודמת לטבילה. והטעם כתב בריטב"א דאם לא מל הוי כטובל ושרץ בידו. והק' התוס' מהא דאמר בהערל גבי מעוברת שנתגירה בנה אי"צ טבילה, [אפי' למ"ד דעובר לאו ירך אמו, ומשום דטבילת האם מהני לולד כאילו הוא טבל, ולא הוי חציצה משום דהיינו רביתיה], הרי דמהני טבילה קודם מילה, ואור"י דשאני התם דלא חזי למילה. והביאור כמוש"כ הריטב"א דכיון שאינו ראוי הוי כאשה דנעשה גר ע"י טבילה לחוד. ולפי"ז הולד הוא ישראל גמור, וצריך למולו לא משום גירות אלא ככל ישראל. ויש בזה הרבה נפק"מ. אי בעינן ביום השמיני ואם דוחה שבת ועוד.

אך הרמב"ן למד ממעוברת דמהני טבילה קודם מילה, ולפי"ז הו"ל האי עובר כגר שטבל ולא מל, וגירותו נגמר אח"כ כשיולד וימול. ועי' ברשב"א.

ובאחרונים [זכר יצחק סי' ג' ועוד] רצו לתלות האם מילה הוי מעשה הגירות עצמו, או שהוא כהכשר לגירות ולסלק הערלה המעכבת מהגירות, דאם הוא ממעשה הגירות א"כ מה נפק"מ מה עושה קודם, [וזה להיפך ממש"כ לעיל לבאר מדוע לרמב"ן מהני מילה דבני לוי שמלו בשביל המצוה. וודאי יתכן שגם לצד זה אין שייך טבילה כל זמן שהוא ערל]. אבל לתוס' הוי כהכשר לסלק הערלה, וא"כ לא מהני טבילה קודם משום דהוי כטובל ושרץ בידו.

אך מ"מ הק' בק"א מהא דתנן בבכורות מו. מעוברת שנתגירה בנה חייב בפדיון הבן, ואם כל שעדין לא נולד חייב במילה, א"כ עדין הוא עכו"ם ואיך יתכן שיהא חייב בפדיון, דאם אביו ישראל אין הבן מתיחס אחריו אלא כמותה. ובאחיעזר יו"ד כט הק' עוד ממכילתין צז: שני אחים תאומים כשהורתן שלא בקדושה ולדתן בקדושה חייבים משום אשת אח, דהא אחין מן האם הם, ואי ס"ד דעדין הם כגרים שטבלו ולא מלו ועכו"ם הם, א"כ אח"כ שוב הם כגרים שנתגירו וכקטן שנולד דמי ואין להם אחוה.

ועי' בזה באמרי משה סי' כז סק"ו ובזכר יצחק סי' ל' ובגרנ"ט כתובת יא והאריך בזה בקה"י סי' לו.

**ומודעין אותו עון וכו'.** פרש"י ד"ה ולא ניתן דאינו בחזרה אלא נהרג, דגבי ישראל כתיב וכו', אבל ב"נ וכו'. משמע מרש"י דב"נ נהרג משום שלא ניתן להשבון, ולכאו' הוא ב' טעמים, חדא דלא נתחדש בהם שניתן להשבה, ועוד שאזהרתן זו היא מיתתן. וצ"ב. ובתוס' ערובין סב. כתבו בדעת רש"י דהא דפטור מהשבה הוא משום קלבד"מ, דכיון שנתחייבו מיתה משו"ה פטורין מהשבה. והק' בזה דלא מצינו קמלבד"מ בעכו"ם. ולכך פי' דהא דב"נ נהרג על פחות מפרוטה ולא ניתן להשבון, היינו בגזל מישראל, דכיון שישראל מוחל משו"ה אינו חייב בהשבה, אבל מיתה חייב. אבל באמת בגוזל מעכו"ם יהיה חייב גם מיתה וגם השבה. ועי' בע"ז עא: