ח - סימן שי_ח ס_ד
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## יסוד דינא דאין בישול אחר בישול

א] ביסוד הדין דאין בישול אחר בישול נסתפק הצל"ח בשבת קמ"ה ב' אם היינו דבדבר מבושל לא שייך בו כלל בישול, או היינו דאף דשייך בו בישול מ"מ אין חייבין ע"ז בשבת כיון שכבר נתבשל, (ומשום דאי"ז מלאכת מחשבת כיון דא"צ להבישול השני או משום דאי"ז דומיא דמלאכת המשכן), וכתב דבזה תלי דין בישול אחר בישול בבשר בחלב, עיי"ש, וכ"כ הבינת אדם בהל' או"ה סימן מ"ח (ד"ה ואמנם).

ולכאו' יש להוכיח לזה ממש"כ היראים בסימן ער"ד ללמוד להא דיש בישול אחר אפיה מהא דאין יוצאין ברקיק המבושל ומהא דחלוט שחזר ואפאו חשיב כלחם, ואי נימא דהא דאין בישול אחר בישול הוא דין מסוים במלאכת שבת, הרי דאף דלענין תורת לחם מצינו דיש בישול אחר אפיה ויש אפיה אחר בישול, אין ללמוד מזה דחייבין ע"ז בשבת, וצ"ע.

## בישול אחר בישול בדבר שנתבשל כמאב"ד

ב] הביאוה"ל הכא (ד"ה אפי' בעודו רותח) הביא פלוגתת הראשונים בהא דאין בישול אחר בישול, דדעת הרמב"ם ודעימיה דרק דבר שהיה מבושל כל צרכו אין חייבין על בישולו אך דבר שלא נתבשל אלא כמאב"ד חייבין על בישולו, וכן פסק השו"ע, ודעת הרמב"ן ודעימיה דכל שנתבשל כמאב"ד אין חייבין על בישולו.

והברכ"י באות ג' כתב לדון אם חייבין על בישול דפירות הנאכלין חיין, וכתב דדעת רובא מרבוותא דפירות הנאכלין חיין דמי למאכל בן דרוסאי, ותליא בהפלוגתא אם דבר שנתבשל כמאב"ד חייבין על בישולו, - וצ"ב דפירות הנאכלין חיין הרי אינם מבושלין כלל, ומ"ט לא יהיו חייבין על בישולן, ואי נימא דמ"מ כיון שהם ראויין לאכילה אף בלא הבישול אין חייבין על בישולן, א"כ הדין נותן דלכו"ע לא יתחייבו על בישולן, דגם לדעת הסוברים דכל שלא נתבשל כל צרכו חייבין על בישולו הוא משום דאינו ראוי למאכל אלא ע"י הדחק, אך פירות הנאכלין חיין דראויין למאכל לגמרי מ"ט יתחייב על בישולן.

ויש ללמוד מדבריו דיסוד הפלוגתא אם חייבין על בישול דבר שנתבשל כמאב"ד, תליא ביסוד דינא דאין בישול אחר בישול, דלדעת הרמב"ם ודעימיה הוא משום דכבר הוא מבושל ואין על הבישול השני תורת בישול כלל, וע"כ כל שלא נתבשל אלא כמאב"ד ויש על השני תורת בישול חייבין עליו, אך לדעת הרמב"ן ודעימיה אף דיש על הבישול השני תורת בישול מ"מ כיון דכבר הוא ראוי לאכילה קודם הבישול אין חייבין על בישולו, וע"כ תלי בזה דין בישול דפירות הנאכלין חיין, דלדעת הרמב"ם ודעימיה דהא דאין בישול אחר בישול הוא משום דכבר הוא מבושל ואין על הבישול השני תורת בישול כלל, אי"ז שייך כלל בפירות הנאכלין חיין שאינם מבושלין כלל ויש על הבישול השני תורת בישול, אך לדעת הרמב"ן ודעימיה דהא דאין בישול אחר בישול הוא משום דכל שראוי לאכילה קודם הבישול אין חייבין על בישולו, הרי דה"נ בפירות הנאכלין חיין דהן ראויין לאכילה קודם הבישול אין חייבין על בישולן.[[1]](#footnote-2)

ג] אך בד' השעה"צ בס"ק קי"ד שכתב בפשיטות דפירות הנאכלין חיים חייבין על בישולן, מבו' דלא תליא בהפלוגתא אם דבר שנתבשל כמאב"ד יש בו משום בישול, והיינו משום דאף להסוברים דאין בו משום בישול, היינו משום דכבר יש בו להתיקון דבישול ואין בישול אחר בישול, אך פירות הנאכלין חיים דאין בהן להתיקון דבישול, חייבין על בישולם.

## בישול אחר בישול בלח

ד] נחלקו הראשונים אם יש בישול אחר בישול בלח שנצטנן, דדעת הרא"ש בפ' במה מדליקין סימן י"א דיש בו בישול, וכ"כ הריטב"א שם ל"ט א' בשם התוס' והסמ"ק בסימן רפ"ב, וכ"כ הטור והשו"ע הכא, - אך הריטב"א שם נחלק ע"ז דליכא נפ"מ בין דבר יבש לדבר לח, וכ"כ הר"ן שם מ"ז ב' דכל שבא בחמין מלפני השבת אע"פ שהוא צונן גמור שורין אותו בחמין בשבת ואין הפרש בין מים מבושלין למבושל אחר, וכ"כ הב"י הכא בדעת הרמב"ם והרשב"א, וכ"כ הרמ"א בסט"ו בשם יש מקילין.

ובטעם הסוברים דבדבר לח יש בישול אחר בישול ול"ד לדבר יבש דאין בישול אחר בישול, כתב בתשו' מהר"ם שיק או"ח סו"ס קל"ב דהוא משום דבדבר לח חייבין על חימומו וכל שנצטנן בטל הבישול לגמרי וע"כ כל שחזר וחיממו חייב, ומשא"כ בדבר יבש דאין חייבין אלא על מה שהוא מוכשר לאכילה ע"י הבישול הרי דאף אם נצטנן אכתי הבישול קיים וע"כ אין חייבין על בישולו, ועד"ז כתב החזו"א בסימן ל"ז סקי"ג (סוד"ה סימן שי"ח) ובסימן נ' סק"ט (סוד"ה ויש לעי'), וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג באש"א סימן רנ"ד סק"א.

ויש להסתפק בביאורו אם היינו דכיון דבדבר לח חייבין על חימומו ע"כ אף דכבר הוא מבושל חייבין על מה שמחממו, דכל הא דאין בישול אחר בישול הוא משום דכל דהוא מבושל אין על הבישול השני תורת בישול, אך בדבר לח שחייבין על חימומו הרי דאף דכבר הוא מבושל מ"מ כל שמחממו יש ע"ז תורת בישול, - או היינו דבדבר לח דעיקר בישולו הוא חימומו הרי דכל שנצטנן בטל בישולו והוי כדבר שאינו מבושל, וע"כ חייבין על בישולו.

ה] ויש ללמוד לזה ממש"כ הפמ"ג שם לצדד דכל הא דיש בישול אחר בישול בלח הוא רק במים ויין ושמן שאין האש פועל בו להכשיר כ"כ דנאכל חי ג"כ והבישול הוא החימום, הלכך כל שנצטנן יש בו בישול, משא"כ שומן אווז ומוהל הבשר שא"א לאכול כי אם ע"י בישול תו אף אם נצטנן אין בו בישול, (וכתב דסתימת הפוסקים לא משמע כן), ומבו' להדיא בדבריו דכל הא דיש בישול אחר בישול בלח שנצטנן הוא משום דכל שנצטנן פקע בישולו לגמרי ואין עליו תורת מבושל, וע"כ הוא דבשומן אווז וכו' דלא פקע בישולם כשנצטננו, אין חייבין על חימומם.

וכ"ה מבו' גם בד' החזו"א בסימן נ' שם דכל הא דיש בישול אחר בישול במים הוא משום דכשנצטננו בטל מינייהו תורת מבושל, ועיי"ש שכתב דטעמא דהסוברים דאין בישול אחר בישול במים, הוא משום דמים מבושלין ג"כ חלוקין ממים חיים ולא בטל מינייהו תורת מבושל, (וכתב לפ"ז דבמחמם את המתכת לכו"ע יש בישול אחר בישול, משום דכבר שבה לטבע הראשון לגמרי ובטל מינה תורת מבושל).

ו] ובזה מתפרש מש"כ הרמ"א בסט"ו דנהגו להקל בבישול אחר בישול אם לא נצטנן לגמרי, והמנחת כהן בשער ב' פ"ב כתב דמדינא אין מקום לחלק בזה אלא דנהגו כדעת הסוברים דאין בישול אחר בישול בדבר לח, אלא שהחמירו לאסור אם נצטנן לגמרי, וכ"כ הפמ"ג באש"א סקי"ט והחזו"א בסימן ל"ז סקי"ג (ד"ה וכתב הרמ"א) וסוסקל"א.

אך בד' המג"א בסימן רנ"ג סקל"ז והגר"ז שם סכ"ה והמ"ב שם סקצ"ה ובשעה"צ סקצ"ו מבו' דכל שנצטנן לגמרי יש בו משום בישול מדאורייתא ואפ"ה כל שלא נצטנן לגמרי שרי (אף דכבר אין היד סולדת בו), וזה צ"ב דכיון דמים שאין היד סולדת בהן וחיממם חייב, מ"ט אם כבר נתבשלו מעיקרא ונצטננו וכבר אין היד סולדת בהן אין חייבין על חימומן.

ונראה דזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דכל הא דיש בישול אחר בישול בלח שנצטנן, הוא משום דכל שנצטנן בטל בישולו והוי כדבר שאינו מבושל, וע"כ שפיר י"ל דכל שלא נצטנן לגמרי ועדיין בישולו הראשון קיים במקצת, לא בטל תורת מבושל מיניה, וע"כ אין חייבין על בישולו, (ועד"ז כתב האג"ט במלאכת אופה סקי"ד בהשמטות).

ז] וכ"ה מבו' גם בגל' הגרע"א למג"א סימן רנ"ג סקמ"א דהא דאין בישול אחר בישול בלח שלא נצטנן לגמרי הוא משום דלא פקע שם מבושל מיניה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאם נצטנן לגמרי ואח"כ הורתח מעט אסור לגמור בישולו, משום דכבר בטל הבישול הראשון ממנו ומה שהורתח מעט הוי דבר חדש ואסור לגמור בישולו, - אך כתב שם לדון דמ"מ בשומן שקרוש שנתבשל ונצטנן בעודו קרוש ואחר שהרתיח מעט נימוח י"ל דמותר לבשלו, והיינו משום דכ"ז שהוא קרוש לא בטל שם מבושל ממנו, וכשנימוח ונעשה לח ג"כ לא בטל שם מבושל ממנו כיון דכבר הוא רותח קצת, וע"כ אין בו משום בישול, (וכל דבריו מתפרשים רק לדרך זו דהא דביבש אין בישול אחר בישול ובלח יש בישול אחר בישול הוא משום דביבש שנצטנן לא בטל שם מבושל מיניה ובלח שנצטנן בטל שם מבושל מיניה).

## בישול אחר בישול במים שבכלי שני

ח] בעליות דרבינו יונה ב"ב י"ט א' כתב דמכשלה גדולה תחת יד קצת העם שטומנין קומקום של מים חמין ליתן לתוך הקדירה בשבת כשהתבשיל מצטמק, ופעמים שהאחד אין היד סולדת בו והאחד סולדת בו ומתבשל זב"ז ונמצאו מבשלים בשבת, ואפי' אם שניהם היד סולדת בהן איכא למ"ד בירושלמי דעירוי אינו ככלי ראשון וכשמערין המים לאלתר שיצאו מן הכלי אף על פי שהן רותחין פסק כח רתיחתן מלבשל כדין כלי שני שאינו מבשל ומתבשלין בתוך כלי ראשון ומים מבושלין אם פסקה רתיחתן יש בהם משום בישול, וכ"כ רבינו יונה באגרת התשובה, והביאו הר"ן בשבת מ"ז ב'.

ונתחדש בד' רבינו יונה דאף דעדיין היד סולדת במים, מ"מ כיון דכשהם בכלי שני פסק כח רתיחתן מלבשל, יש בהן משום בישול כשנתנן בכלי ראשון, וצ"ב דמה לי דכשהם בכלי שני פסק כח רתיחתן מלבשל, והרי כיון דהיד סולדת בהן לא בטל בישולן, וא"כ מ"ט יש בהן משום בישול.

והמנחת שלמה בח"ב סימן כ' אות א' כתב לפרש הטעם בזה, דכיון דכשהן בכלי שני אין בהן כח לבשל וכשנותנם בכלי ראשון יש בהן לבשל, ע"כ כשנתנם מכלי שני לכלי ראשון חייב ע"ז שנתן במים כח בישול דג"ז חשיב כבישול..

אך יש להעיר בזה, דמלבד דצ"ב דמנ"ל עיקר הך מילתא דנתינת כח מבשל חשיבא כבישול, גם לכאו' אי"ז מתישב במש"כ רבינו ירוחם בנתיב י"ב ח"ג בשם רבינו יונה דאינו חייב בכה"ג אלא כשמצטמק ויפה לו, (וכ"ה מוכרח מאיבעיא דגמ' לעיל ל"ח ב' בפינה ממיחם למיחם, ואכמ"ל), ואם נתינת כח מבשל חשיבא כבישול, מ"ט לא יהא חייב אלא במצטמק ויפה לו.

ט] וע"כ נראה דטעם החיוב בזה, הוא משום דכ"ה דמים שניתנו בכלי שני אין מבשלין למה שניתן בתוכן, ה"נ הן עצמן פסק בישולן (דמים אינם מתבשלין אלא בכלי ראשון), וע"כ אסור ליתנם בכלי ראשון, משום דדבר לח שפסק בישולו אסור לשוב ולבשלו, וזהו שכתב רבינו יונה שם דכשמערין המים פסק כח רתיחתן מלבשל כדין כלי שני שאינו מבשל "ומתבשלין בתוך כלי ראשון", והיינו דכשפסק כח רתיחתן מלבשל פסק בישולן ואח"כ הן חוזרין ומתבשלין בתוך כלי ראשון, (ומה"ט הוא דכ"ז שהן בכלי ראשון והיד סולדת בהן מותר להחזירן ע"ג האש, דהיינו משום דבישול מים הוא כשהיד סולדת בהן וכמו שאמרו בשבת מ' ב', וע"כ כ"ז שהיד סולדת בהן אכתי בישולן קיים).

1. ולפ"ד הברכ"י נמצא, דמש"כ היראים בסימן ער"ד דיש בישול אחר צליה ויש צליה אחר בישול, הוא רק לטעמיה שם דס"ל דרק דבר שנתבשל כל צרכו אין חייבין על בישולו אך כל שלא נתבשל כל צרכו חייבין על בישולו אף שכבר נתבשל כמאב"ד והוא ראוי לאכילה, דלדעת הסוברים דכל שנתבשל כמאב"ד אין חייבין על בישולו משום דכבר הוא ראוי לאכילה קודם הבישול, כ"ש דאין בישול אחר צליה ואין צליה אחר בישול, (דלא עדיף בישול אחר צליה וצליה אחר בישול, מפירות הנאכלין חיין דאין בהן משום בישול). [↑](#footnote-ref-2)