שיעור ט_, בדין מוקצה לצורך יו_ט
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - שיעורי הרב אלעזר מאירוביץ

**שיעור ט'**

**בהיתר מוקצה לצורך אוכל נפש ושמחת יו"ט**

**היתר כיסוי אחר שחיטה**

שנינו בגמ' ז,ב 'והוא דאית ליה דקר נעוץ', שכל היתר השחיטה של המש' הוא בדאיכא דקר נעוץ מבעוד יום ומבואר בגמ' שמצד החפירה הוא מלשאצל"ג ומקלקל והתירו לצורך שמחת יו"ט, כמבואר בתוס', ומ"מ בעינן נמי שיהיה דקר נעוץ כדי שיהיה מוכן מבעוד יום.

ובשיטת התוס' כתב המהרש"א שמה שכתבו שהיתר החפירה הוא מצד שמחת יו"ט הוא למ"ד שההיתר הוא לכתחילה אך למ"ד שכל ההיתר הוא רק בדיעבד ע"כ הוא משום מצוות כיסוי שמתחדשת רק אחר השחיטה [ויש שלמדו לא כך עי' בדברי הפוסקים אך קיימינן בשיטת המהרש"א].

והעולה א"כ לשיטת תוס' שהדקר נעוץ נצרך בשביל ההכנה וכלפי איסור החפירה שמותר בדיעבד הוא מצד היתר מצוות הכיסוי.

ובראשונים ישנה לשיטת רש"י שנראה שהדקר נצרך להתיר את האיסור דרבנן של החפירה ויל"ע בביאור שיטתו, וברשב"א מצאנו שיטה אמצעית שהדקר נצרך להכנה אך אינה הכנה גמורה ובד' י' מוזכר בדבריו שהוא משום החפירה, וגם בביאור שיטתו יש הרבה לבאר ואכ"מ כעת.

וכתבו התוס' בהמשך דבריהם עוד בשם הירושלמי שאע"פ שלכתחילה אסור לשחוט ע"מ לכסות באפר שהוסק ביו"ט משום שהוא מוקצה אך בדיעבד בדשחט מותר לכסות משום מצוות כיסוי. ומקשה הרא"ש מאי שנא שבדינא דהירושלמי מותר לכסות ולא הצריכו דקר נעוץ משום שנדחה איסור מוקצה למצוות כיסוי ואילו בדינא דהמש' לדעת ב"ה שמותר לכסות בדיעבד בדשחט הוא דווקא בדאיכא דקר נעוץ.

**קושיית רע"א בדברי הרא"ש**

ומיישב הרא"ש שבדין המש' יש שני איסורים גם איסור החפירה וגם האיסור מוקצה של העפר ובכה"ג לא נאמר ההיתר של מצוות כיסוי כיוון שאינו דוחה שני איסורים אך גבי אפר שם אין איסור מצד החפירה ורק איסור מוקצה ולכן זה נדחה מכח מצוות כיסוי גם בלי דקר, וכן העתיק לדינא המג"א בסי' תצח'.

ומק' רע"א בגליון השו"ע סי' תצח' שלכאו' גם אחר שיש דקר נעוץ לעולם הוי תרי איסורי, שהרי לשחוט לכתחילה אסור לדעת ב"ה ואף בדאיכא דקר וא"כ אמנם נעשתה הכנה על העפר אך סו"ס הוא עפר מוכן שאסור לכסות בו משום איסור החפירה [ורק אחר שחיטה יהיה מותר מכח מצוות הכיסוי] וא"כ אף שההכנה חלה מ"מ קפץ עליו איסור מוקצה מחמת האיסור שחיטה מכח האיסור חפירה, ולכאו' יש מיגו דאיתקצאי בין השמשות מחמת האיסור חפירה איתקצאי לכולי יומא.

ואמנם לשיטת הרמב"ן בד' ב' שבאיסור שאינו דחייה בידיים ורק איסור שקפץ אין מיגו דאיתקצאי אתי שפיר ולק"מ, אמנם קושיית רע"א עומדת לדעת הר"ן שם שחלק להדיא על הרמב"ן וכן יש ראיות בשיטת תוס'.

ועי' בספר בני ציון שכתב ליישב קושיית רע"א ע"פ שיטת רש"י לקמן לא' שבמוקצה מחמת איסור דרבנן והסתלק האיסור אין מיגו דאיתקצאי וא"כ הכא האיסור של העפר הוא בדרגה של איסור דרבנן שהרי כל מה שאסור לכסות הוא רק מכח איסור החפירה וזה אינו אלא דרבנן דהוי מלשאצל"ג וא"כ ליכא מיגו דאיתקצאי ולעולם קודם שחיטה אסור לכסות אך בדיעבד כבר מותר לכסות ולא נאמר מיגו דאיתקצאי שיהיה העפר אסור לכולי יומא מחמת מה שהיה אסור בכיסוי בתחילת היום.

ואמנם ישוב זה הוא רק לשיטת רש"י שם אך שם התוס' חולקים על רש"י ומעמידים הסוגיא אליבא דר"ש עיי"ש וכן דעת ש"ר לחלוק ע"ד רש"י, וא"כ אכתי קשה קושיית רע"א אם לא נלך בדרכו של הרמב"ן בד' ב' ולא לשיטת רש"י בד' לא'.

**ישוב קושיית רע"א בדברי הרא"ש**

ויש לדון ליישב קושיית רע"א באופן אחר. הנה במג"א בסי' תקט' בדין טלטול מוקצה לצורך או"נ ייסד [ויתבאר עוד לקמיה] שאף שטלטול מוקצה הותר אך שימוש במוקצה אסור. ושם מבואר שכשיש תורת כלי על המוקצה מותר גם השימוש לצורך או"נ דכלי שאני ועי' בזה.

והנה אמנם במהרש"א מבואר שההיתר לדינא לכסות אחר שחיטה אינו מכח שמחת יו"ט ולשון התוס' הוא דווקא לב"ש שמתירים לכתחילה אך לב"ה הוא משום מצוות כיסוי. אך נראה שאפשר ללמוד מדברי המג"א כללא בגדרי מוקצה שמוקצה של כלי הוא קיל טפי וכמו שהוא קיל לעניין דחיה לצורך או"נ שמא ה"ה כלפי דחייה מכח מצוות כיסוי, ועי'.

והנה בעיקר סוגיין שמבואר שאפשר להכין עפר שכבר לא יהיה מוקצה, מצאנו בזה סוגיות ערוכות וארוכות בגדרי יחוד כלי בשבת, כגון חריות של דקל ליחדם לישיבה בסוגיא בשבת ד' נ', ושם הגמ' מביאה לסוגיין גבי מכניס אדם מלא קופתו עפר שמהני יחוד להפקיע ממוקצה גם בלי מעשה והגמ' דוחה שדווקא מידי דשייך ביה מעשה בעינן יחוד במעשה ועפר שאני, עיי"ש.

וכדוג', לכאו' נראה שחריות של דקל שיחדם לישיבה באופן שכעת אסורים מחמת איסור כגון שנעשו בסיס למוקצה וכעי"ז האם כעת נידון ככלי כלפי סברת המג"א שיהיה היתר של שימוש לצורך או"נ או שאינו ככלי ויהיה מותר רק בטלטול ולא בשימוש.

ולכאו' נראה שיהיה בזה ההיתר של המג"א שלא בעינן תורת כלי לטומאה אלא חשיבות כלי לעניין מוקצה ועי' בזה.

אם כנים הדברים מעתה יש לדון בסוגיין בעפר שייחד לכיסוי האם נחשב ככלי לעניין דברי המג"א שיהיה מותר אף בשימוש לצורך או"נ או אינו כלי ומותר רק בטלטול.

ואם נאמר שגם עפר נהיה כמו חריות שכל שיחדו לשימוש כבר תורת כלי עליו לעניין דברי המג"א א"כ י"ל שכל דברי הרא"ש שמצוות כיסוי אינה דוחה שני איסורים, גם איסור החפירה וגם איסור מוקצה הוא רק כשדנים על עפר בלי דקר שאז הוא מוקצה גמור ואינו כלי וממילא אסור בשימוש גם לצורך או"נ.

אך קושיית רע"א איירי אחר שיחדו בדקר וכל האיסור הוא רק מחמת שאסור לכסות מחמת שקפץ עליו האיסור כיסוי א"כ כלפי זה הדחייה המסוימת דסוגיין כלל אינה דנה שהרי זה מותר לצורך או"נ שהרי הוי כלי שאף השימוש מותר לצורך או"נ, וזה לפי דעת המג"א דאיכא התירא דשמחת יו"ט כלפי להתיר הכיסוי.

אמנם אפי' לדברי המהרש"א דאין תורת היתר משום שמחת יו"ט להתיר הכסוי, וההיתר הוא דוקא משום מצוות כסוי אבל מ"מ י"ל דמוקצה דתורת כלי הוא קיל טפי מדחזינן שהותר בו אף שימוש לצורך שמחת יו"ט[[1]](#footnote-2), ואין איסור זה מצטרף להני תרי איסורי שימנעו להתיר לכסות, וכל דברי הרא"ש איירי רק באופן שהוא מוקצה מחמת גופו קודם ההכנה ולא מחמת איסור אחר ההכנה ומיושב קושיית רע"א, ודוק' [ואמנם עי' סו"ד לדון שיש משמעות בסוגיא, דעפר לית ליה תורת כלי וא"כ אכתי צ"ע].

**בדין היתר טלטול לצורך או"נ**

וכאמור תוס' מייסדים שהתירו טלטול לצורך או"נ ולכן מותר לסלק אפר לאפות הפשטידה והביאו ראיה מהגמ' לקמן לא' וגם שם חזרו על דבריהם ביסוד זה. ואחר כן הביאו לדברי הירושלמי שהותר לכסות באפר מוקצה אחר שחיטה לצורך מצוות כיסוי.

והקשה במהרש"א בד' ח' והיא היא קושיית הב"י בסי' תקי"ח על דינא דהתוס' [ונשאר שם בצ"ע] א"כ אמאי לא הותר לשחוט לכתחילה באפר כירה שהוסק ביו"ט ורק אם שחט מותר ורק משום מצוות כיסוי ואמאי אינו בכלל ההיתר של טלטול מוקצה לצורך או"נ.

ומיישב המהרש"א שהאי טלטול לצורך כיסוי אינו לצורך או"נ, שהוא לצורך מצוות כיסוי, אך לא לצורך או"נ. והמג"א בסי' תקט' מביא לקושיא זו ומביא לדברי הב"ח שיישב כדברי מהרש"א שהכיסוי אינו לצורך או"נ.

ומק' שם המג"א על דבריהם שהרי עד כמה שאסור לכסות אסור לשחוט וא"כ היתר הכיסוי וודאי נידון כצורך או"נ כדי להתיר את השחיטה שהיא וודאי צורך או"נ. [ודומה לכאו' לסוגיא לקמן ששייך התירו סופן משום תחילתן, ועי'. [ומצאנו עוד כעי"ז בדברי רע"א בדף י' גבי עור בהמה שהתירו לטלטלו לפני הדורסן דאי לאו הכי ממנע ולא שחיט וע"ש].

ובדרישה בדרך אחד דחה שהכיסוי אמנם נצרך לשחיטה אך הוא בכלל מכשירי או"נ שאפשר לעשותן מאתמול. ועי' בבאה"ל סי' תקז' ס"ז באורך שמבואר שלא חש לזה והתיר מכשירי או"נ שאפשר לעשותן מאתמול לגבי איסור מוקצה.

ומק' המג"א עוד שם 'וע"ק הא קיי"ל שאם שחט מותר לכסות בו כמ"ש סי' תצח' אע"פ שהיה אפשר לאכול בלא כיסוי'.

ונראה כוונתו כמו שהקשה הקרני ראם על דברי המהרש"א שעד כמה שהכיסוי מצד עצמו אחר ששחט מותר משום מצוות כיסוי וא"כ כל האיסור הוא על השחיטה שאסור לשחוט כדי שלא להכנס לאיסור טלטול מוקצה, וזה שפיר חשיב צורך או"נ ועי' בזה.

ויעוי' בפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט ח"ב ובקהילת יעקב [להנתיבות] בסי' תקט' שביארו כוונת המהרש"א והב"ח שמה שאסרו לשחוט ולכסות משום שאף אם נאמר שהכיסוי הוא לצורך או"נ אך סו"ס הוי רק מכשירי או"נ, ואף שקיי"ל שגם מכשירי או"נ דוחים את היו"ט כוונתם לכאו' שחשיב מכשירים שאפשר לעשותן מאתמולשבכה"ג אינם דוחים[[2]](#footnote-3).

וכאמור הבאה"ל בתקז' סעי' ז' כתב להיתר במכשירים באיסור מוקצה אף שאפשר לעשותן מאתמול ולא זכר להנך פוסקים דסברי שהוא אסור בביאור דברי המהרש"א והב"ח.

והמבואר בדבריהם שההיתר של מוקצה לצורך או"נ נגדר בגדרי ההיתר של מלאכת או"נ ביו"ט ואינו היתר נפרד אלא הוא מישך שייך לעיקר היתר המלאכה ביו"ט לצורך או"נ.

וכמו שמכשירים בשאר מלאכות שהותרו ביו"ט אם אפשר לעשותן מאתמול אסור לעשותן ביו"ט ה"ה היתר מוקצה ביו"ט אם זה מכשירי או"נ והיה אפשר מאתמול אסור ביו"ט, ודוק'.

ונראה שהקהלת יעקב אזיל בזה לשיטתו שביאר שגדר ההיתר של מוקצה לצורך או"נ הוא משום שאיסור מוקצה משום הוצאה נאסר [שלא יבואו להוציא ולטלטל בשבת ויו"ט] וכיוון שהוצאה הותרה ביו"ט ממילא גם מוקצה הותר ביו"ט.

ועי' בדבריו דאיכא נמי לדינא דמתוך שהותרה לצורך הותרה נמי שלא לצורך גבי טלטול מוקצה משום שמחת יו"ט. וכ"כ בספרו בית יעקב בכתובות ד' ז' [ויעוי' ברש"י בד' לא, ב ד"ה א"ר זירא ביו"ט שכך נראה בפשטות כוונתו, עיי"ש אלא שיש לדחות].

**סתירת דברי המהרש"א**

ויעוי' בשער המלך בהל' יו"ט ובפמ"ג שם ובבי"מ שעמדו שיש סתירה לכאו' בדברי המהרש"א, שהנה על קושיית הב"י לעיל יישב המג"א שלעולם כל מה שהותר מוקצה לצורך או"נ הוא דווקא טלטול מוקצה אך שימוש במוקצה לא הותר.

והמהרש"א גופיה בד' לג,א על הגמ' שם גבי אין סומכין את הקדירה בבקעת הוכיח במישור מהגמ' ליסוד דברי המג"א.

וא"כ צ"ע אמאי כאן הקשה שיהיה היתר לכסות באפר שהוא נולד הרי כיסוי חשיב לכאו' כשימוש כמש"כ המג"א וא"כ אינו בכלל ההיתר וכמו שהוכיח המהרש"א לקמיה[[3]](#footnote-4).

וכעי"ז יל"ע בשיטת הב"י שנשאר בצ"ע על עיקר דברי התוס', וכי נחלק הב"י על כללא דהמג"א והמהרש"א בדף לג' והרי המהרש"א ד' לג' הביא ראיה לזה מגמ', ולא מסתבר שדעת הב"י לחלוק על עיקר הכלל של המהרש"א[[4]](#footnote-5), ועי'.

וביארו בזה הפמ"ג והבי"מ שהמהרש"א ס"ל שטלטול העפר למצוות כיסוי אינו בכלל שימוש במוקצה שנאסר אלא הוא בכלל טלטול מוקצה שהיה צריך להיות מותר לצורך או"נ וע"ז הוצרך המהרש"א ליישב שאינו בכלל ההיתר של או"נ [או כי אינו או"נ או כמו שביארו שהוא בכלל מכשירי או"נ].

וביארו בזה שכיוון שמצוות לאו להנות ניתנו א"כ אינו נידון כנהנה ומשתמש במוקצה שהרי כל השימוש הוא לצורך מצוות כיסוי.

ועל פניו דבריהם צב"ר מאי שייטא להאי כללא גבן שהרי סו"ס משתמש במוקצה ואם היינו דנים שאסר להנות מן המוקצה אז היה מקום לדון מצד האי כללא אך סו"ס כאן דנים האם הוא מטלטל או משתמש, ועי' בזה.

באופן שדעת המג"א מתבארת כפשוטו שכיסוי עפר הוא בכלל שימוש במוקצה ובזה יישב קושיית הב"י שלכן לא הותר לכסות בו לכתחילה ולא ס"ל לחילוק הבי"מ והפמ"ג בדעת המהרש"א, ואמנם דברי הפמ"ג צ"ב כאמור, ויתבאר.

**ביאור החילוק בין טלטול למוקצה לשימוש במוקצה**

ובהקדם יש לבאר עיקר גדר ההיתר של מוקצה לצורך או"נ ולפי"ז את החילוק שחילקו המג"א והמהרש"א שההיתר נאמר רק גבי טלטול מוקצה ולא גבי שימוש במוקצה. יש שביארו כאמור לעיל בשם הקהילת יעקב שכיוון שאיסור מוקצה הוא מדין הוצאה והוצאה הותרה לצורך יו"ט ה"ה מוקצה.

אך גם בלי הדמיון להוצאה אפשר שגדר ההיתר הוא מצד שמוקצה הוא מעין מלאכה והוי מלאכה שהותרה לצורך יו"ט כשאר מלאכות [וכאמור שאפשר שלכן יהיה תלוי בגדרי היתר מלאכת או"נ ביו"ט].

אך מבארים כמה מרבותינו[[5]](#footnote-6) שלעולם באיסור מוקצה יש שני גדרים, יש איסור טלטול מוקצה והוא מלתא דהוצאה, אך יש פרשה אחרת שהיא אכילת מוקצה שהוא נסמך מקרא ד'והכינו', ומ"מ אכילת מוקצה הוא כמו אכילת מאכלות אסורות בשבת ויו"ט שהוא עוד אופן של איסור במוקצה, ועי' בגר"ז.

ודנו ששימוש במוקצה נידון בכלל אכילת מוקצה, שלעולם שימוש במוקצה היינו אכילתו. וממילא כל מה ששייך לדון היתר במוקצה היינו בגדר מוקצה שהוא מעין מלאכה שאז הותר לצורך או"נ כאמור, אך הפרשה הנוספת של אכילת מוקצה שאין ענינה כלל מצד המלאכה שבזה בה פשוט שלא שייך ההיתר לצורך יו"ט, שלעולם הוא היתר במלאכה, ודוק'.

וא"כ ה"ה שימוש במוקצה שנידון כאכילה אינו בכלל ההיתר לצורך יו"ט. וכ"ז מבואר להדיא בדברי המהרש"א בד' לג' שכתב ליסוד זה, ששימוש במוקצה היינו אכילתו ואכילת מוקצה לא הותרה לצורך יו"ט. ועיי"ש שמרחיב שגם לדעת רב שסובר שמוקצה אסור רק באכילה ולא בטלטול, יאסור גם בשימוש כי שימוש בכלל אכילה.

**ביאור נוסף בגדר היתר מוקצה לצורך או"נ**

אך נראה לבנות דרך אחרת בהיתר מוקצה לצורך או"נ וממילא ביאור החילוק בין שימוש וטלטול באיסור מוקצה.

יעוי' בלשון התוס' שכתבו שהתירו מוקצה לצורך או"נ ושמחת יו"ט, והיה נראה יותר שיש היתר מיוחד לגבי איסור מוקצה שהתירו איסור לצורת או"נ, ולא מחמת שהוא כעין מלאכה שהותרה כשאר מלאכות אלא הוא היתר במסוים גבי איסור מוקצה, ועי'.

ויעוי' במג"א שמביא לדברי היש"ש שלא כל מוקצה הותר לצורך או"נ, ונראה שמתבאר ע"ד דברי התוס' בד' ט' שהוכיחו שביצה שאינה כ"כ בכלל שמחת יו"ט אינה בכלל ההיתר של ב"ש שהתירו איסור דרבנן לצורך שמחת יו"ט עיי"ש.

ונראה שכן כוונת היש"ש שלעולם יש חילוקי דרגות בצורך של האו"נ ושמחת יו"ט וממילא לא כל דרגה הותרה במוקצה, ועי'. ואמנם המג"א חולק, אך אפשר שאינו חולק על עיקר החילוק אלא על הפרטים שס"ל שגם דרגה זו של היש"ש הוי בכלל ההיתר, עיי"ש.

ומ"מ נראה שלעולם מוקצה לא הותר מלתא דמלאכה אלא היתר בעצם לדחות האיסור לצורך יו"ט. ונפק"מ בין הדרכים, שהנה כתב רע"א בגמ' בשבת קמב' בתוה"ד בשיטת תוס' שם שבההיתר של מוקצה לצורך יו"ט, אם אפשר לטלטל בדרך היתר לא הותר, והיינו שההיתר הוא בגדר דחויה ולא בגדר הותרה.

ויעוי' בדברי הר"ן לקמן בסוגיא של ריבוי בשיעורים שכתב שמלאכת או"נ הוי בגדר הותרה, והגר"ז ביאר שגם אם אפשר בעניין אחר אין איסור ואין חובה להדר בזה, ואפשר לעבור על מלאכת או"נ שהותרה ביו"ט.

ולדוגמא שמותר לעבור ברה"ר ולעבור על איסור הוצאה וטלטול ברה"ר אף שאפשר בדרך היתר להביא דרך רה"י שהרי הוא מצד מלאכת או"נ שהותרה ביו"ט.

ומעתה אם גדר ההיתר במוקצה לצורך יו"ט הוא בגדרי היתר מלאכת או"נ היה נראה שאמור להיות בגדר הותרה, ומוכח שהוא היתר מצד עצמו לדחות איסור מוקצה לצורך יו"ט ואתי שפיר דברי רע"א להוכיח מתוס' שבאפשר בעניין אחד הוא אסור.

ומצאנו עוד שביארו בזה ליישב את הגמ' בד' ד' שמוקצה ביו"ט שחל בער"ש אסור אף שמטלטל לצורך שבת, והוא אף למ"ד שצרכי שבת נעשים ביו"ט [דהוי קדושה אחת כמו שפירש רש"י בפסחים] ולכאו' אם היתר מוקצה הוא מצד היתר מלאכה א"כ כמו שמלאכה הותרה ה"ה מוקצה.

והוכיח בזה הגרש"ר בזכרון שמואל שמוכח שהיתר מוקצה הוא היתר מיוחד לצורך יו"ט משום שמחת יו"ט ולא מצד גדרי מלאכת או"נ, וממילא ניחא דהותר רק לצורך יו"ט אך לצורך שבת הוא אסור ואף שצרכי שבת נעשים ביו"ט.

**ביאור החילוק בין היתר טלטול מוקצה לאיסור שימוש במוקצה**

אם כנים הדברים שהיתר מיוחד על איסור מוקצה שנינו ומשום שמחת יו"ט, א"כ אפשר שיש חילוקי דרגות באיזה דרגה של איסור מוקצה הקילו.

שהנה באיסור מוקצה למדנו שיש כמה דרגות, שלעולם גדר האיסור הוא מצד "ההתעסקות" במוקצה, [וכדחזינן דאף נגיעה לצורך המוקצה נאסרה לדעת התרוה"ד]. ובזה יש דרגות, יש איסור טלטול ויש דרגה חמורה של התעסקות גמורה במוקצה והיינו שימוש במוקצה.

וא"כ היה נראה שגדר החילוק בין טלטול לשימוש הוא, שבהיתר מוקצה לצורך או"נ לא התירו אלא דרגת התעסקות במוקצה של טלטול אך הדרגה החמורה של שימוש שהוא התעסקות גמורה במוקצה זה אינו בכלל ההיתר [ואולי אף טלטול לצורך שימוש נאסר, יעוי' בצל"ח בד' ד' ע"א ודבריו מתבארים להאמור].

אך לעולם אין החילוק ע"ד דברי המהרש"א ששימוש הוא בכלל אכילת מוקצה ואכילה לא הותרה וכמו שביארו הגר"ז ועוד שאכילה הוא פרשה אחרת לגמרי של איסור ולא שייך כלל בהיתר או"נ ושימוש הוא באותה פרשה של אכילה מוקצה.

ולהאמור לעולם שני האיסורים הם מפרשת טלטול מוקצה אלא יש דרגות באיסור ודרגת שימוש לא הותרה.

והן אמנם שכנים דברי האחרונים שוודאי יש שני פרשיות באיסור מוקצה ואכילת מוקצה שאני והוא גדר אחר של איסור וודאי לא הותר לצורך או"נ. אך הדימיון לומר ששימוש נידון כאכילה, נראה שבזה יש מקום לנוד מדבריהם ולבאר אחרת, וכאמור.

וכלפי הנפק"מ שכתב מהרש"א שלדעת רב שרק אכילה אסורה במוקצה ולא טלטול נראה ששימוש יהיה בכלל טלטול לקולא ולא בכלל אכילה לחומרא. ובאמת נמצא כן מפורש בתוס' בשבת ד' יט, ב על כרכי דזוזי ששימוש אינו כאכילה לדעת רב, עיי"ש וזה דלא כדברי מהרש"א.

[ובאמת נראה שאין היתר של מלאכת או"נ כלפי מוקצה, כי מוקצה אינו אסור משום מלאכה].

**ביאור מח' המג"א והמהרש"א אם כיסוי נידון כשימוש במוקצה**

והעולה מעתה ששני תירוצים נאמרו על קושיית הב"י אמאי אין היתר כיסוי באפר מוקצה מדין מוקצה שנדחה לצורך יו"ט, המהרש"א תירץ שאינו צורך או"נ והמג"א תירץ שנידון כשימוש.

וכאמור, לא רק שכ"א תירץ אחרת אלא גם כ"א חולק על התירוץ של השני שלמהרש"א כיסוי אינו נידון בכלל שימוש ולכן לא יישב כדברי המג"א והמג"א לא תירץ כהמהרש"א שלעולם כיסוי חשיב צורך או"נ.

ואפשר לומר שהמהרש"א והמג"א לשיטתם אזלי, שהנה בדעת המהרש"א ביאר הפמ"ג שמה שכיסוי אינו נידון כצורך או"נ ושמחת יו"ט הוא בגלל שנידון רק כמכשירי או"נ, וא"כ מוכח שגדר ההיתר של מוקצה לצורך יו"ט נגדר בגדרי היתר מלאכת או"נ, כמו שנתבאר.

ומעתה החילוק ששימוש שאני ע"כ משום ששימוש הוא פרשה אחרת לגמרי שאינה שייכת לאיסור מלאכה של מוקצה, משום ששימוש במוקצה היינו אכילתו, ולכן לא הותר לצורך יו"ט.

וא"כ כבר יש מקום להבין דברי הפמ"ג בנק' השנית של המהרש"א אמאי כיסוי אינו כשימוש, שלעולם שימוש של מצווה אינו בכלל זה. דכיון דמצוות לאו להנות נתנו שפיר ניחא דלענין האי שימוש לא אמרינן דהיינו אכילתו, ואף שאכתי אינו מוכרח מ"מ יש מקום לסברא זו לדרך זו.

אך בדעת המג"א נראה כאמור שיש היתר מסוים של מוקצה לצורך יו"ט וממילא גם כיסוי הוא בכלל זה ולא איכפת לן שהוא רק כמכשירים שלעולם כל מוקצה שנצרך לצורך או"נ נדחה. והחילוק גבי שימוש אין הכרח לומר שזה בגלל שהוי פרשה אחרת ובפשוטו הוא רמה חמורה יותר של פרשת טלטול שלא הותרה לצורך יו"ט.

ובאמת יש ראיה ברורה בדעת המג"א, שהנה הב"י והרמ"א פסקו שטלטול אפר מוקצה חמיר טפי מדקר נעוץ ואם יש שניהם לפניו יעדיף טלטול אפר מוקצה, ורע"א דן להוכיח כן מהסוגיא מיניה וביה, אך המג"א חולק שלעולם טלטול מוקצה קיל טפי ויעדיף לטלטל האפר מלעשות חפירה של כיסוי בעפר שהוא מלאצל"ג, וראייתו שמוקצה קיל ממה שמצאנו בתוס' שהתירו מוקצה לצורך או"נ משא"כ במלאצל"ג.

ולכאו' קשיא טובא הרי המג"א דן על איסור שימוש במוקצה דהיינו כיסוי, אי קיל מאיסור מלאכה, ובסי' תקט' הוכיח דשימוש אינו בכלל ההיתר של מוקצה לצורך או"נ דאי לאו היה מותר לכתחילה, וא"כ מה הראיה שמוקצה קיל הרי זה רק גבי טלטול מוקצה ולא גבי שימוש במוקצה.

ולדברי האחרונים היא קושיא עצומה שהרי שימוש במוקצה הוא פרשה נפרדת כעין אכילת איסור וע"ז דנים בכיסוי אפר ששימושו היינו אכילתו, כאמור, וא"כ מה שמצאנו היתר טלטול מצד האיסור מלאכה שבמוקצה אינו ראיה כלל לאיסור אכילה ושימוש במוקצה וז"ב.

וע"כ מוכח במג"א כדברינו לעיל לדרכו שלעולם גם שימוש וגם טלטול מוקצה שניהם מאותה פרשה של התעסקות במוקצה.

וכל כוונת המג"א רק להביא ראיה שעצם איסור מוקצה קיל טפי ביו"ט שהרי מצאנו שהותר ביו"ט, ואמנם רק הדרגה הפחותה שלו שהיא טלטול הותרה אך מ"מ זה מגלה על עיקר האיסור ואף על הדרגה החמורה יותר של התעסקות שזה ע"י שימוש, ודוק' היטיב.

וממילא לגדר זה נראה ברור שאין כלל מקום לסברת הפמ"ג שכיסוי אינו נידון כשימוש כיוון שמצוות לאו להנות ניתנו שאינו שייך כלל לזה, דמ"מ הוא התעסקות של שימוש, ומאי שיאטייה להא דלאו להנות נתנו, ודו"ק בזה שלצד זה הוא מוכרח היטיב.

אלא שלדברי המהרש"א שמוקצה הותר מדין מלאכה כשאר היתר או"נ, ושימוש נאסר משום דשימוש במוקצה היינו אכילתו ואכילת מוקצה היא גדר איסור שונה כמאכלות אסורות, א"כ אפשר שרק אכילת אדם להנאתו נאסר משום איסור שימוש, אך שימוש שאינו לצורך אדם אינו נידון כמו אכילה, ונאסר דוקא משום איסור טלטול, ועי' בזה.

**בקושיית רע"א גבי הכנה באפר**

כתב השו"ע סעי' ט"ו 'אפר שהוסק ביו"ט אסור לשחוט כדי לכסות בו אך כל שהוא חם וראוי לצלות בו ביצה מותר לכסות בו', וכתב במג"א שאז עומד למלאכתו הראשונה. והקשה רע"א שם שהרי קיי"ל בסי' תקב,ג שעצים שהוכנו להסקה הוי מוקצה לשאר תשמישים ואסור לסמוך בהם והיא סברת הגמ' לקמן לג,א שלא ניתנו עצים אלא להסקה.

ומבואר שההכנה מועילה רק למה שהוכן אליו להדיא ולא לשאר דברים, וממילא צ"ע שאמנם לצלות את הביצה הוא מעין מלאכה הראשונה אך איך זה מתיר לכסות באותו אפר הרי הכנת העצים מעיקרא היא להסקה וה"ה האפר ולא מהני לשאר דברים.

וקושיא זו כבר הקשה הרשב"א בחי' ד' לג' וכתב ליישב שלעולם כל מה שלא ניתנו עצים אלא להסקה הוא דווקא באופן של שימוש שסותר את השימוש שאליהם עמדו וכגון עצים שסומך בהם הרי באותה שעה אינו יכול להסיקם ולזה אין הכנה. אך בכיסוי באפר, הכיסוי אינו סותר להכנה שאליה עמדו העצים והאפר ולעולם גם במקום הכיסוי יכול לצלות ביצה, עיי"ש.

ואמנם צ"ע לדינא שלכאו' לא קייל כתירוץ זה של הרשב"א שהרי בסי' תקב' נפסק בפשוטו שלא נתנו עצים אלא להסקה ולא נאמרו חילוקים בזה שתלוי דווקא באופן של הרשב"א, וא"כ קושיית רע"א לכאו' במקומה עומדת.

**תירוץ הבני ציון לקושיית רע"א**

ובבני ציון סי' טז' יצא לחדש שכל דברי הגמ' שלא ניתנו עצים אלא להסקה היינו דווקא כלפי איסור אכילה ושימוש במוקצה אך לא כלפי איסור טלטול מוקצה, ועיי"ש שדימה לסברת התוס' בשבת מו' לענין חזי לשאר בנ"א דהוה מוקצה מאכילה ולא מטלטול ויל"ע בדמיון זה.

ולהאמור הנה נח' המהרש"א והמג"א האם האיסור כיסוי נידון כשימוש במוקצה או כטלטול מוקצה, ונפק"מ בתירוץ הבני ציון שאם נאמר כדברי המג"א שכיסוי הוי שימוש אכתי קשיא קושיית רע"א אך למהרש"א שאינו נידון כשימוש יש מקום לתירוץ הבני ציון, ועי'.

ומ"מ הנה הבני ציון מעמיד שלעולם כיסוי אינו בכלל שימוש אלא טלטול מוקצה ובזה ל"א לא ניתנו עצים אלא להסקה. אך לכאו' יש ראיה מהגמ' לא כך, שהרי מבואר בגמ' ח,ב שהכנה לוודאי אינה הכנה לספק, ולכאו' הוא מחמת דינא דהגמ' לקמן לג' שלא ניתנו עצים אלא להסקה שההכנה מועילה רק למה שהוכן אליו וממילא אם הוכן לוודאי לא הוכן לספק, ועי'.

וא"כ חדא מתרתי מבואר בגמ', או שכיסוי נידון כשימוש וכדברי המג"א ולכן הוי בכלל לא ניתנו עצים אלא להסקה לדרכו של הבני ציון, או שכיסוי נידון כטלטול אך אז יהיה מוכח שהכלל של לא ניתנו עצים אלא להסקה נאמר גם גבי טלטול מוקצה ולא רק גבי שימוש במוקצה ודוק' היטיב.

באופן שדברי הבני ציון לכאו' נדחים מהגמ' מיניה וביה והדרא קושיית רע"א לדוכתא.

**בגדר עפר ככלי לדינא דהמג"א**

והנה דנו בריש דברינו לדעת המג"א שכלי מוקצה קיל טפי וגביה הותר אף שימוש לצורך יו"ט, האם עפר שיחדו הוי בכלל כלי לעניין זה וכמו חריות של דקל שיחדם לישיבה שמסתבר שהוי בכלל דברי המג"א, ובהכי דנו לעיל ליישב קושיית רע"א.

אך להאמור הנה מוכח בגמ' לא כך, שהרי כתבו הראשונים לקמן לג' שהכלל של לא ניתנו עצים אלא להסקה, שהכנה מועילה רק למה שהוכן אליו, הוא רק גבי מידי שאינו כלי אך הכנה בכלי מהני לכל שאר שימושים אף למה שלא הוכן אליו.

וא"כ כיון שהגמ' דידן כללא את הכלל של לא ניתנו עצים גם גבי אפר, שהוא הסיבה שמוכן לוודאי אינו מוכן לספק כאמור, א"כ מוכח שעפר אינו בכלל כלי, שאם היה בכלל כלי לא היה ביה להך כללא כמבואר בראשונים לקמן, ודוק'.

**ביאור שיטת החזו"א בדין מוכן לוודאי אינו מוכן לספק**

ואמנם כל דברינו הם עד כמה שנאמר שמוכן לוודאי אינו מוכן לספק הוא מישך שייך לכללא דהגמ' לקמן שלא ניתנו עצים אלא להסקה, וכאמור.

וכן באמת ביאר בתחילה בחזו"א סי' מג' סק"ו, אך עיי"ש שהקשה לר"ת דס"ל דלא נתנו עצים אלא להסקה הוא מגזירה יו"ט אטו שבת, ופליג ר"ת האי כללא דמידי דאין לו תורת כלי, לא הותר אלא למה שהוכן דא"כ איך יפרנס ר"ת לסוגיין דמוכן לודאי אינו מוכן לספק, [אלא"כ נימא דבהא פליג רמי בריה דרב ייבא ועי' שעה"צ סי' תצח' שנקט דאף הסוברים דרמי בריה דרב ייבא פליג הוא משום דדעתו נמי לספק].

ולכן ביאר החזו"א שלעולם אף שהוכן לוודאי ולא לספק מ"מ כל דאית ליה הכנה מיהא לחד מילתא הוא מותר לטלטל לכל מילי.

ואמנם ביאור הדין המבואר בגמ' הוא, משום שכל שמכסה הספק הרי כבר א"א לכסות את הוודאי, שהרי א"א לכסות באותו עפר וממילא כל דאזיל לכסות את הספק הוי כזרק לאשפה לענין ההכנה לודאי וכל ההכנה של הוודאי בטילה שהרי א"א לכסות שוב באותו דם וע"כ מיניה וביה מונח בזה שאין הכנה לוודאי יכולה להועיל גם לספק.

שהרי כיון דהכנתו ודעתו היא רק לודאי הלא כל שבא לכסות לספק, בטלה הכנת העפר והוי אינו מוכן כלל, וכעין מוכן לאדם אי אינו מוכן לבהמה, דאף שכל דמוכן לאדם שרי לטלטלו לכל מילי אך אחר שכבר אינו מוכן לאדם בטלה הכנתו עיי"ש היטיב[[6]](#footnote-7).

ומ"מ אי נימא כדרכו של החזו"א א"כ לק"מ בתירוץ הבני ציון, שלעולם אפשר לומר כדבריו בישוב קושיית רע"א שכל הדין של לא ניתנו עצים אלא להסקה קאי גבי שימוש ולא גבי טלטול, וגבי סוגיין חשיב טלטול כדרכו של המהרש"א ואין סתירה לזה מדברי הגמ'.

וא"כ אזלה לה נמי הדחייה למה שדנו ליישב קושיית רע"א שעפר נידון ככלי ודנו לדחות שמוכח בגמ' שאינו כלי שהרי הוא בכלל לא ניתנו עצים וזה אינו בכלי, כאמור.

אך לדברי החזו"א שאינו שייך כלל לגמ' לקמן אין ראיה שעפר שיחדו אינו ככלי ויש מקום לריש דברינו בישוב קושיית רע"א, ודוק'.

**הדינים העולים**

א. **טלטול מוקצה הותר לצורך אוכל נפש אך שימוש במוקצה לא הותר לצורך אוכ"נ ושמחת יו"ט, ונח' המהרש"א והמג"א בדין שימוש של מצווה, האם הוא בכלל שימוש או בכלל טלטול.**

**ב. מידי דאית ליה תורת כלי אית ביה היתר טלטול לצורך שמחת יו"ט אף לעניין שימוש, ויל"ע לענין עפר שהכינו ואית עליה דין מוקצה מחמת איסור אי חשיב כלי לעני"ז.**

ג. **דעת הקהילת יעקב שיש היתר של מתוך שהותרה לצורך הותרה נמי שלא לצורך גבי היתר מוקצה לצורך יו"ט שלעולם גדרו כגדר הוצאה ביו"ט, ותוך דברינו דנו להוכיח שיש גדר אחר בהיתר זה ולא יהיה מקור לחידוש דין זה.**

**ד. נתבאר תוה"ד מדברי רע"א להוכיח מהתוס' בשבת שהיתר מוקצה לצורך או"נ הוא בגדר דחויה ולא הותרה ואם אפשר בעניין אחר צריך לעשות באופן המותר. ונתבאר שלכאו' לדעת הרבה אחרונים שגדר ההיתר הוא בגדרי מלאכת או"נ היה להיות בגדר הותרה כשאר מלאכת או"נ.**

**ב. כתב הבני ציון דלא ניתנו עצים אלא להסקה הוא דוקא לענין שימוש ולא לענין טלטול אכן להלכה הלא הגר"ז בסי' תקב' והחזו"א כתבו לא כך.**

1. ודוגמת דברי המג"א שהוכיח דמוקצה קיל ממלאכה דרבנן מדהותר במקום אוכ"נ שמחת יו"ט. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואף שיש לעי' אם נחשב בכה"ג אפשר לעשותן מאתמול שאמנם את האיסור שבכיסוי היה אפשר לעשות שלא יהיה איסור אך את גוף מעשה הכיסוי א"א לעשות מאתמול ועי'. [↑](#footnote-ref-3)
3. ודחוק לומר שעדיפא מיניה קמשני. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם במג"א סי' תקט' האריך בראיות ליסוד דידיה ולכאו' לא ציין לדברי מהרש"א וראייתו הברורה מהגמ' וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. יעוי' שם בקהילת יעקב ובחת"ס ריש ביצה ובגר"ז בסי' תקט'. ועי' בדברי הגרע"א בתשו' ה' דאיסור אכילת מוקצה הוא כמאכלות אסורות [↑](#footnote-ref-6)
6. אך עי' בחזו"א שהעיר ע"ז דלא מהני למהווי מוקצה בזרק כלי באמצע שבת, ומיהו מסופקני בזה די"ל דזרקה לאשפה באמצע שבת לא הוי מוקצה הוא אך בכלי גמור, ולא במה שאינו אלא כלי מתורת יחוד שבזרק בטל היחוד ודו"ק ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-7)