ראש השנה פרק ג
קטגוריות: ש_ס / טז ראש השנה / ראש השנה - הרב אי_ש סטפנסקי

**ראוהו בי"ד וכל ישראל וכו' הרי זה מעובר**

לדעת הרמב"ם בסוף פ"ג מקה"ח שאפשר לקדש את החדש למפרע הקשה הריטב"א מדוע הרי זה מעובר, הא בי"ד יכולים לקדש ביום ל"א למפרע. וכן הקשה המפרש על הרמב"ם פ"ב ה"ט, עיי"ש מה שחילק ביניהם. ובמנ"ח מצוה ד' אות ו' תירץ דודאי אם רצו בי"ד לקדש למפרע הרשות בידם, אלא דנפק"מ באין רוצים לקדש למפרע, דאי אמרינן אפרסמא מילתא או דחקירת העדים הוי כתחילת דין הוי כקידשו כבר את החודש ושוב אין אחר מעשה בי"ד כלום, וקמ"ל מתני' דלא הוי כקידשו ואם רוצים לעברו הרשות בידם, עיי"ש. ועי' עמק ברכה שנחלק עליו.

**סד"א וכו' איפרסמא לה ולא לעיברוה קמ"ל**

הקשו הרשב"א והר"ן מאי שנא מהא דאמרינן לעיל שאין מאיימין על העדים שלא יעידו שראו את הלבנה משום מחזי כשקרא. ותירצו דהתם אפשר לקבל את העדים ואין מקבלין הרי מחזי כשקרא, אך הכא הכל יודעים שבי"ד לא הספיקו לקדש מבעוד יום ומחמת כן לא קידשוהו, ואין זה מחזי כשקרא. ומבואר דהס"ד בגמ' דמשום מפרסמא מילתא החודש יהיה מקודש משום שמחזי כשקרא, וקמ"ל דהכא לא חיישינן להכי. וצ"ע דהתם משום מחזי כשקרא אין מאיימין על העדים ומקבלין אותם, אך הכא אף אם נחוש למחזי כשקרא איך נעשה שלא כדין ונקדש את החודש למפרע, וצ"ע.

**סד"א תהוי חקירת עדים כתחילת דין קמ"ל וכו' כי חק לישראל הוא משפט וכו'**

הקשה הרשב"א אכתי נגמור הדין ביום ונקדש למפרע, וכמו שלפי הס"ד שאפשר לגמור בלילה הקידוש יהיה למפרע. ותירץ דאם אפשר לגמור בלילה אם כן לא הפסיק בין תחילת הדין לגמר הדין זמן שאין ראוי לקידוש, ולכן נתקדש יום ל', אך אם אי אפשר לגמור בלילה אם כן הפסיק בין תחילת הדין לגמר הדין זמן שאין ראוי לקידוש, ולא נתקדש יום ל' אלא יום ל"א. וביאור דבריו דהיכא דלא הפסיקו זמן שאין ראוי לקידוש הוי הכל המשך אחד ואזלינן בתר תחילת הדין ונתקדש למפרע, דבכה"ג כו"ע מודו להרמב"ם שאפשר לקדש יום ל' למפרע.

ובר"ן תירץ דאם אפשר לגמור דין בלילה הוי כאילו גמר הדין נעשה בתחילתו ביום, דהא אין דנים בלילה, דהכל הולך אחר תחילת הדין, ולכן נתקדש החודש למפרע ביום ל', אך למאי דמסקינן דקה"ח שאני ואי אפשר לגמור הדין בלילה הרי לא אמרינן דגמר הדין אזיל בתר תחילתו, ולכן אי אפשר לקדש יום ל' למפרע.

ובתירוץ הגמ' דילפינן מחק לישראל הוא דאף גמר דין צריך להיות ביום נראה הביאור הוא דין תחילת הדין ובין סוף הדין הוקש למשפט, וגמר דין בפ"ע צריך יום. אך אין הכונה שכל ההיקש למשפט הוא בגמר הדין או דדין קה"ח מתחיל בקביעת בי"ד ואין משמעות לתחילת הדין, דאם כן מדוע לא סגי בע"א לקה"ח הא לעיל כב: ילפינן דבעי תרי עדים ממשפט.

והנה מבואר בסוגיין דקבלת עדות נחשבת כתחילת דין ובדיני ממונות אפשר לגמור את הדין בלילה על סמך קבלת עדות ביום. ועי' מש"כ בסוף פ"ק דסנהדרין מחלוקת ראשונים האם קבלת עדות של דיני נפשות צריכה בי"ד של כ"ג או דסגי לזה בי"ד של שלשה, דדיני בי"ד לא נאמרו בקבלת עדות אלא בעיקר הדין, וקצת יל"ע דאם אין צריך דיני בי"ד מדוע חשיב תחילת דין, הא הוי הקדמה לדין ואין זה חלק מהדין.

**כגון שראוהו בלילה**

הר"ן כאן כתב ג' טעמים מדוע אין עד המעיד נעשה דיין, א, גזיה"כ הוא, דכתיב ועמדו שני האנשים לפני ד', אלמא בעינן עמידת עדים לפני דיינים ולא שהם עצמם יהיו הדיינים. ב, בכה"ג שהם הדיינים לא יקבלו הזמה על עצמם, ובעינן עדות שאתה יכול להזימה. ואף לפי הצד בירושלמי שעדים הקרובים לדיינים כשרים, ויקבלו הזמה ע"י בי"ד אחר, הכא אין לומר כן דאם יזימו את העדים נתברר למפרע שהדיינים היו פסולים ולא היה כאן גמר דין, ואי אפשר לתת להם עונש כאשר זמם. [מבואר בר"ן להדיא דאף בקה"ח בעינן שיתקיים עונש כאשר זמם ולא סגי במה שיש אפשרות שהעדות תתבטל, ודלא כמש"כ בשיעורי הגרש"ר ריש מס' מכות]. ג, ילפינן מביום הנחילו את בניו דבעינן הפלת נחלות בפני בי"ד ביום, דאם יפיל בלילה יצטרכו עדים שיעידו בפני בי"ד ביום.

והנה בראו ביום שפיר מהני אף שאין כאן ועמדו לפני ד', ואין כאן עדות שאתה יכול להזימה, דהיכא שהעדות מתקיימת ע"י ראיית המעשה אין לתנאי עדות כלל.

**תוד"ה ראוהו, מאי פריך בגמ' ולא תהא שמיעה וכו'**

עי' מהרש"א שתמה מדוע הוצרכו לזה, תיפו"ל דאי ליכא שהות איך יעמדו שנים ויעידו בפני בי"ד.

**תוד"ה עד, וסוגיא דהכא כמאן דאמר וכו'**

הקשה הר"ן דהתם פליגי אמוראי בזה, ולמ"ד דמהתורה בעינן ג' מומחין מאי קמ"ל מתני'. ותירץ דס"ד דמהני יחיד מומחה כמו בהתרת נדרים, קמ"ל. ותירוצו צ"ע דהא קה"ח הוקש למשפט ולא להיתר נדרים, ומה"ת דמהני יחיד מומחה. [אפשר דנקטו חז"ל דהוקש רק לענין דיני עדים ולא לענין דיני דיינים, וצ"ע].

**דף כו ע"א**

**כל השופרות כשרים חוץ משל פרה מפני שנקרא קרן**

ר' יוסי הבין בדברי חכמים דעצם הדבר שנקרא קרן הוי חיסרון, ולכן הקשה דאף של איל נקרא קרן. והשיבו חכמים דאם נקרא קרן ונקרא שופר לית לן בה, ורק דבר שנקרא קרן ולא נקרא שופר פסול, אך מודו חכמים שדבר שלא נקרא לא קרן ולא שופר בסתמא הוא כשר, דכולם בכלל שופר, דהא קרן של יעל לא מצינו שנקרא שופר ומכל מקום כשר. וכן מה שהקשו תוס' מקרן של ראם, דמצינו שנקרא קרן ולא נקרא שופר ולכן חכמים יפסלוהו. ומבואר מתוס' שלפי ר' יהודה קרן של ראם כשר לשופר, ואין צריך קרן של חיה טהורה.

**חוטא בל יתנאה**

פירש רש"י דשופר אף שאין בו משום חוטא בל יקריב וחוטא בל יתנאה כיון דלזכרון אתי חשיב כבגדי כ"ג שלפני ולפנים. ומשמע דלא כמש"כ תוס' דמתנאה בקול תקיעתו, דהמצוה היא לשמוע את קול השופר, דבאמת הנוי הוא בעיקר הקרן ולא בקול ומכל מקום חשיב מתנאה כיון שלזכרון אתי.

**דף כו ע"ב**

**שופר של ר"ה של יעל פשוט וכו'**

ג' חילוקים איכא בין ר"ה לתעניות, א, ר"ה בעינן פשוט או כפוף כפי שיתבאר להלן, ב, ר"ה דהוי יו"ט תוקעים בשל זהב משא"כ בתענית דאינו יו"ט סגי בשל כסף, ג, מצות היום בשופר ולכן שופר מאריך ושופר באמצע משא"כ בתעניות. והנה לגבי פשוט וכפוף איכא ג' שיטות, לת"ק בר"ה אמרינן כמה דפשיט וילפינן יובל מיניה בגז"ש, ובתעניות עבדינן בכפוף להיכר. לר' יוסי בר"ה אמרינן כמה דכייף וביוה"כ כמה דפשיט ולא ילפינן גז"ש להא מילתא כיון דתליא בסברא כמש"כ תוס'. ובתעניות לא איירי ר' יוסי כלל, אפשר דדומה לר"ה ואפשר דדומה ליוה"כ. וללוי בר"ה אמרינן כמה דכייף וילפינן יוה"כ מיניה בגז"ש, ובתעניות עבדינן בשל פשיט להיכר.

**דף כז ע"א**

**שופר שנסדק ודפקו פסול**

כתבו הפוסקים בפשיטות דנסדק היינו מעבר לעבר בכל העובי, דאם נסדק חלק מהעובי הרי אפילו גרדו והעמידו על גלדו כשר.

רש"י פירש דהו"ל כשני שופרות, והקשו הראשונים דאם כן איירי בנחתך לגמרי לשנים, שנסדק משני צדדיו, והיינו דיבק שברי שופרות. ותירץ הרא"ש בדעת רש"י דשברי שופרות דסיפא איירי בדיבק כמה עיגולי שופר זה לזה להאריכו, והכא איירי בחתיכה אחת לכל ארכו, דהקול עובר דרך חתיכה אחת בכל צד, ותנא זו ואצ"ל זו.

הראשונים כולם נקטו דאפילו נסדק בצד אחד פסול, ואין זה משום ב' שופרות דהא כולו שופר אחד, אלא דלשון שופר הוא שופפרת, דהיינו דבר עגול, וכאשר נסדק כולו אינו עגול וחסר בעיקר שם שופר, (כן כתב משנ"ב בשם לבוש). ונקטו הראשונים שמעיקר הדין אין לפסול אלא כאשר נסדק לכל ארכו, אך אם נשאר מעט מחובר בסופו שפיר חשיב שופר, אלא דנחלקו האם אמרינן סופו ליסדק כולו, ויתבאר להלן.

וכתבו תוס' וכל שכן דבק שברי שופרות אלא זו ואצ"ל זו קתני, א"נ יותר סופו להפרד כשנסדק מצד אחד ודבקו משום עשה שופר אחד של חתיכות והוי שם שופר עליו טפי קמ"ל. ונראה שנחלקו ב' התירוצים מדוע לאחר שדבקו אכתי אין עליו שם שופר, דתירוץ קמא נקט שאם קודם לכן אין שם שופר אין הדבק מועיל לזה כלל, דע"י הדבק לא יחזור שם שופר לקדמותו, ולכן אין חידוש בשברי שופרות טפי מנסדק. אך בתירוץ שני נקטו שהדבק מחזיר שם שופר אלא דאכתי סופו להסדק, ולכן כתבו לחלק דבנסדק סופו להסדק טפי. ונפק"מ בין התירוצים באופן שיעשה הדבק שלא יוכל להסדק, כגון שקשרו הרבה וכדו'.

נחלקו הראשונים מה הדין כשלא נסדק כולו, שיטת תוס' והרשב"א דכשר, ומשמע אף בלא דבק כלל, דכל שנשאר קצת יש עליו שם שופר לכל ארכו, ולא חיישינן שמא יסדק כולו. שיטת הראב"ד בדרשה לר"ה והר"ן בשם הרב ר' יהונתן דאפילו נסדק מעט פסול משום שע"י התקיעות סופו להתבקע כולו. והם נקטו דאפילו דבקו לא מהני, אך כתב הר"ן שאם הדקו הרבה בחוט או במשיחה כשר, שהרי החוט מעמידו שלא יתבקע. ושיטת הרא"ש דנסדק אפילו מעט פסול וכנ"ל, אך דבק שפיר מהני אא"כ נסדק כולו מצד לצד. ושיטת המגיד משנה שאם נסדק רובו פסול משום שרובו ככולו, ואם נסדק מיעוטו כשר. ומשמע דברובו לא מהני דבק, אך השו"ע כתב דלפי שיטה זו מהני דבק אא"כ נסדק כולו. ותמה בזה הפמ"ג, דהא נסדק רובו הוי בכלל מתני' דשופר שנסדק ודבקו פסול, ואין זה משום שסופו להסדק.

הרא"ש כתב בשם הרמב"ן שדבק לא מהני כלל כיון דהו"ל שלא במינו, ואפילו ניקב אי אפשר לסותמו בדבק, ולכן כתב שדבקו דמתני' היינו שחימם את השופר עצמו עד שנדבקו חלקיו זה לזה. וכתב הרא"ש דבמציאות אי אפשר שידבק ע"י חום בלא דבק. ולכן כתב דבניקב כיון שסותם הנקב וממלאו בדבק שפיר חשיב שלא במינו, אך בנסדק כיון שמחבר חלקיו זה לזה ואין הדבק ניכר בין הסדקים, לא חשיב שלא במינו, ושפיר מהני.

ובערוך השולחן הקשה מה החיסרון בנסדק מעט או רובו משום שסופו להסדק כולו, הא לא קיי"ל כר' שמעון דכל העומד ליזרק כזרוק דמי, ולכן כתב דכל הפסול הוא דרבנן. אך לגבי סכך כתב השו"ע תרכ"ט סי"ב שאם עתיד להייבש וליפול בתוך ימי החג דנים אותו השתא כאויר שפוסל בג"ט ולא כסכך פסול שפוסל בד"ט, ובשער הציון שם הביא מחלוקת ראשונים אם דין זה דאורייתא או דרבנן. ונראה לחלק דכל העומד ליזרק פליגי רבנן על ר' שמעון משום שעכשיו לא זרק כלל, והדין מתחיל רק לאחר הפעולה, אך לגבי סכך כבר עכשיו אין על זה שם סכך או שם שופר משום שאינו מתקיים, וכן לגבי נט"י דנו הפוסקים שאם נסדק הכלי הרי הוא פסול אף שמחזיק רביעית לפי שסופו להסדק כולו, והיינו דכבר עכשיו אין עליו שם כלי.

ובשו"ת שבט הלוי ח"ח סי' קל"ג אות ז' כתב דהחוש מוכיח שאין סופו להסדק ע"י התקיעות, ומכל מקום פסלוהו משום ששופר דק מאוד העשוי כמין גלד סופו להסדק ע"י התקיעות, ולא חילקו חכמים בדבר. ולפי דבריו בשופר רגיל ודאי פסול רק מדרבנן.

וכל זה בנסדק לארכו, אך נסדק לרחבו אם נסדק מיעוט הקיפו כשר, ואם נסדק רוב הקיפו, אם נשאר שיעור תקיעה עד הסדק כשר, דאפשר לדון אחרי הסדק כמאן דליתיה, ואפילו מעכב את התקיעה כיון שכל הקולות כשרים בשופר. אך אם לא נשאר שיעור תקיעה פסול אפילו דבקו. ונחלקו הפוסקים בנשאר שיעור תקיעה אך שלא לצד פיו, דאם דיינינן כמאן דליתיה נמצא שלא תקע בשופר שיש בו שיעור אלא בשופר הקצר. או שמא כיון שתוקע נמי לתוך השופר שיש בו שיעור אין השופר הקצר חוצץ, דמין במינו אינו חוצץ.

והנה לדעת רש"י דנסדק היינו נחתך לגמרי, צריך לבאר נמי נסדק לרחבו באופן שנחתך לגמרי מצד לצד, והקשה הרש"ש דאם כן מה מועיל שיש שיעור תקיעה לצד פיו, הא קיי"ל דאם הוסיף עליו כל שהוא פסול ואפילו במינו. ובדעת רש"י על כרחיך צ"ל דהוסיף עליו במינו היינו משופר אחר, אך אם נחתך השופר והחזיר חלקיו לא חשיב הוסיף עליו.

**דיבק שברי שופרות פסול**

ביארו תוס' ג' אופנים מדוע פסול, א, אין שם שופר. ולפי"ז בהדביק עיגולים זה על זה לכאורה בכל אחד מהם אין חיסרון בשם שופר. ב, כתיב והעברת, וכיון שעשוי מכמה שופרות אין זה דרך העברתו. ולפי"ז בדאיכא שיעור שופר באחד מהם והוא לצד פיו לכאורה אין לפסול, שהרי תוקע בשופר אחד דרך העברתו. ג, שנים וג' שופרות, וחיסרון זה הוא אפילו ביותר משיעור שופר ואפילו בעיגולים. וכתבו תוס' דאפילו לפי"ז אין קשיא כלום, וביאר מהרש"א דהיה מקום להקשות דלא הוי דומיא דנסדק דהחיסרון הוא משום שם שופר. וביאורו דחוק קצת בתוס', דאם כן לפי הפירוש של והעברת נמי לא הוי דומיא דנסדק, ובתוס' לא משמע כן.

**דף כז ע"ב**

**ציפהו זהב מבפנים וכו'**

בפנים פסול משום שהתקיעה בזהב, (וצ"ע האם אפילו מעט מאוד זהב פוסל או דיש לזה שיעור, וכן צ"ע בהכניס שם מינו האם פוסל או דוקא זהב חוצץ).

מבחוץ אם מעכב את התקיעה פסול אינו מעכב כשר. ואם ציפהו בעובי, במקום הנחת פה פסול, שלא במקום הנחת פה כשר. והקשו הראשונים מהו שלא במקום הנחת פה, אם בעביו שבצד שני, הא פסול משום הוסיף עליו כל שהוא. ואם על גבי השופר מבחוץ מדוע לא מחלק אם מעכב את התקיעה. ונאמרו בזה ג' שיטות ראשונים.

שיטת תוס' דאיירי בעובי שבצד שני, ואינו פוסל ביותר משיעור תקיעה.

שיטת הרא"ש דאיירי על גבי השופר, וסמוך לתחילת התקיעה דהיינו במיעוט הטפח הראשון לא חיישינן לעיכוב התקיעה, דאין זה מצוי. וכתב בשם ר' יונה שאפילו מעכב את התקיעה כשר כיון דהוי שינוי מועט, ונחלק עליו דאין להכשיר כולי האי, אלא דבסתמא אין לחוש לכך. (המשנ"ב כתב דרק משהו סמוך לתחילת השופר כשר, וברא"ש משמע עד חצי טפח כשר).

שיטת הר"ן דאיירי הכל בעובי השופר, אלא דמקום הנחת פה הוא צד פנימי של העובי המקום שמכניס פיו לתוכו, ושלא במקום הנחת פה הוא צד החיצון של העובי עצמו. ועי' משנ"ב דיש לעובי השופר ב' חודין, א' נוטה כלפי פנים וא' כלפי חוץ, והעובי העליון שנוטה כלפי חוץ כשר.

ונראה שנחלקו הרא"ש והר"ן בתרתי, שלפי הרא"ש כל עובי השופר שלצד פיו פסול, דהוי בכלל מקום הנחת פה, ורק על גבי השופר כשר. ואילו לפי הר"ן על גבי השופר פסול היכא דיש לחוש שמעכב את התקיעה, ורק העובי העליון כשר. וצ"ע מדוע לא הוי בכלל הוסיף עליו כל שהוא. ואולי משום שהוא באלכסון, ורק בהוסיף בצד הרחב פסול, וצ"ע.

**נתן שופר בתוך שופר וכו' ואם קול חיצון שמע לא יצא**

פירש רש"י דמחיצת הפנימי מפסקת התקיעה, ותוס' פי' שהקול יוצא בין חיצון לפנימי והו"ל ב' שופרות, הרא"ש והר"ן פי' דאי אפשר ששמע קול חיצון ולא קול פנימי, וכיון דתוקע לב' שופרות הו"ל ב' וג' שופרות. ונראה לבאר פלוגתתם, דהרא"ש והר"ן נקטו שאם תוקע בבת אחת לב' שופרות הרי זה פסול, וכ"כ המשנ"ב ס"ק פ"א, שמדבריהם נלמד שאם תקע בשני שופרות ממש לא יצא. ואף שאם שמע מב' אנשים בבת אחת יצא ולא שייך בזה תרי קלי לא משתמעי, מכל מקום במעשה אחד של תקיעה חשיב ב' שופרות ולא יצא. (היה מקום לחלק דרק שופר בתוך שופר חשיב מעשה אחד של תקיעה בב' שופרות, אך שופר א' בימין בפיו ושופר אחר בשמאל פיו הו"ל כב' אנשים).

ונראה שרש"י ותוס' פליגי על זה וסברי שאין בזה חיסרון של ב' שופרות, כיון שכל שופר עשוי לחודו. ובביאור פלוגתתם י"ל דרש"י ותוס' סוברים שב' וג' שופרות הוי פסול בשופר, והיכא דכל שופר הוא אחד אין טעם לפסול כלל. אך הרא"ש והר"ן סוברים דהוי פסול בתקיעה, דאין לתקוע לב' וג' שופרות, ולכן אם במעשה אחד תוקע בב' שופרות נמי פסול. וצ"ע מדוע סתם המשנ"ב האי דינא, ולא תלה בפלוגתא הנ"ל.

ובטעם הפסול פירש רש"י דמחיצת הפנימי מפסקת, ותוס' פירשו דהקול יוצא מבין החיצון לפנימי. ונראה דפליגי בגדר מעשה התקיעה של החיצון, דרש"י נקט שהתקיעה היא בחלל החיצון מסביב ואין בזה חיסרון של ב' שופרות אלא שהפנימי מפסיק באמצע התקיעה. אך התוס' נקטו שהתקיעה היא בין ב' השופרות, והוא שופר החיצון, ושפיר חשיב ב' וג' שופרות שהרי בכל מקום משתמש לב' צדדי השופר בב' שופרות, בפנימי ובחיצון.

**הפכו ותקע בו לא יצא אר"פ לא תימא דהפכיה וכו'**

הרא"ש הביא ב' דעות האם בהפכיה ככתונא ודאי פסול, וכן הוא בירושלמי, או שמא ודאי כשר, כיון שהוא תוקע בצד הקצר והוי שפיר דרך העברתו. והביא ירושלמי דתוקע בצד הקצר וסמך לדבר מן המצר קראתי קה. וכן כתב הרמ"א סעי' י"ב דלא רק הרחיב את הקצר וקיצר את הרחב פסול אלא אף בתקע בצד הרחב פסול. ופי' המשנ"ב דהכל מטעם והעברת, והירושלמי מייתי רק סמך לדבר. [ולפי"ז הרחיב את הקצר וקיצר את הרחב ותקע בצד הרחב, דהשתא הוי שפיר דרך העברתו יצא, אף שאין כאן מן המצר].

**ניקב וסתמו בין במינו וכו'**

רש"י פי' דכולהו איירי באינו מעכב את התקיעה, וכן דעת הרמב"ם. ולפי"ז צ"ל דמתני' דמכשר באינו מעכב כר' נתן לל"ק בסתמו במינו ונשתייר רובו, ולל"ב או במינו או שלא במינו ונשתייר רובו, אך לת"ק פסול בכל אופן ואפילו אינו מעכב וסתמו במינו ולא נשתייר רובו. והנה ר"ח פסק כר' נתן וכן כתב הרא"ש, ולהחמיר כל"ק. ולפי"ז להלכה כדי להכשיר סתימת נקב בעינן ג' תנאים, אינו מעכב סתמו במינו ונשתייר רובו. אך תוס' והרא"ש נקטו דמתני' אתיא אף כת"ק, דכל הברייתא איירי במעכב את התקיעה, ת"ק פסל כל אופן שמעכב כסתם משנה, ור' נתן פסל רק באינו מינו, ולפי"ז להלכה אם אינו מעכב הרי זה כשר בכל גוונא, ואם מעכב בעינן תרתי לטיבותא מינו ולא נשתייר רובו. והובאו ב' הדעות להלכה.

עוד דנו התוס' מה הכונה מעכב ואינו מעכב, האם קודם הסתימה או אחר הסתימה, ונראה מדבריהם דנפק"מ לב' הצדדים, דלפי הירושלמי אם מעכב קודם הסתימה והסתימה החזירתו לכמו שהיתה חשיב מעכב ופסול, כיון שהסתימה מסייעת לקול השופר, ומאידך אם קודם הסתימה אינו מעכב ורק ע"י הסתימה נשתנה קולו חשיב אינו מעכב וכשר. [צריך לבאר דשינוי לטובה, דהיינו להחזירו לכמו שהיתה, חשיב סיוע לקול השופר, אך שינוי לגריעותא כגון שהסתימה אינה שוה ומחמת כן אין הקול יוצא שפיר לא חשיב סיוע וכשר]. ולפי הבבלי הוא להפך, דאם קודם הסתימה נשתנה קולו וע"י הסתימה חזר לכמות שהיתה לא חשיב מעכב, כיון שעכשיו קול השופר הוא קול רגיל והסתימה רק הורידה את חיסרון הנקב. אך אם אחר הסתימה נשתנה קולו ואף לגריעותא חשיב שקול השופר דהשתא יוצא ע"י הסתימה והוי מעכב ופסול. ולכן משכח"ל שפיר לא נשתייר רובו ומכל מקום אינו מעכב את הסתימה, דלאחר הסתימה חזר לכמו שהיתה, אך לפי הירושלמי לא משכח"ל כה"ג, דלא יתכן שקודם הסתימה לא נשתייר רובו ועדיין לא נשתנה קולו ע"י הנקב.

והוכיחו תוס' דהבבלי פליג על הירושלמי דמעכב ואינו מעכב תלוי לאחר הסתימה, דלפי לישנא בתרא על כרחיך מתני' באינו מינו, ומהא דמפליג בין מעכב לאינו מעכב ולא מפליג בין נשתייר ללא נשתייר, והרי בלא נשתייר על כרחיך מעכב, על כרחיך דאין שייכות ביניהם ויתכן לא נשתייר ואינו מעכב וכן יתכן נשתייר ואינו מעכב, והיינו משום דמעכב ואינו מעכב הוא לאחר הסתימה. (וזה בין לרש"י והרמב"ם דברייתא באינו מעכב ובין לשיטתם דברייתא במעכב).

ולכו"ע נקב בלא סתימה אפילו מעכב את התקיעה פסול, דכל הקולות כשרים בשופר. והרמ"א כתב להחמיר בנקבים, דיש כמה ראשונים שמחמירים בזה, ונקטו הפוסקים דהיינו אפילו הנקב לאחר שיעור שופר, ונסתפק הפמ"ג ברובו שלם בלא נקבים, עי' ביאור הלכה. וכתב המשנ"ב דהיינו דוקא בנשתנה קולו מחמת כן. מיהו המנהג להחמיר לכתחילה בכל נקב ובודקין את השופר עם מים שלא יטפטף. וכתב בשבט הלוי דהוא עפ"י הפסיקתא דמה שופרו של הקב"ה שלם אף שופר שלנו שלם.

**היה קולו דק או צרוד כשר שכל הקולות כשרים**

יש מחמירין עפ"י מהרי"ל דסקין שאם התקיעה התחילה בקול אחד והמשיכה בקול אחר לחזור ולתקוע, דבעינן לכתחילה קול אחד. ונקטו הפוסקים דהוי חומרא בעלמא, דמעיקר הדין כל הקולות כשרים בשופר ואף ב' סוגי קולות בתקיעה אחת. [שמעתי דחיישינן לנראה כשברים, כיון שהקול נשבר באמצע לקול אחר].

**קדחו ותקע בו יצא אמר ר' אשי שקדחו בזכרותו**

כתב המשנ"ב דאין זה בכלל ב' שופרות כיון שהוא דבוק מתחילתו, ואה"נ אם הוציאו ונקב בו והחזירו הרי הוא פסול.

**אבל אותן העומדין בבור יצאו**

ואע"פ שהתוקע עצמו אינו יכול לצאת שהרי אינו שומע קול תקיעה אלא קול הברה, ובתקיעה בלא שמיעה לא יוצאים ידי חובה כלל, מכל מקום יכול להוציא אחרים ידי חובתן.

הרא"ש כתב ביאור מחודש בגמ' שבכל אופן שנמצא מחוץ לבור לא יצא ובכל אופן שנמצא מחוץ לבור יצא, דאל"ה נתת דבריך לשיעורין עיי"ש, ולפי"ז ר' הונא מבאר את המשנה דאם שמע קול הברה פירושו שהיה מחוץ לבור ואם שמע קול שופר פירושו שהיה בתוך הבור.

**דף כח ע"א**

**כי קאמר רבה בתוקע ועולה לנפשיה**

בגמ' מבואר דס"ד שבאמצע התקיעה שומע קול הברה ופסול קמ"ל, ויל"ע האם הקמ"ל הוא דלא חיישינן להכי, או שמא סגי בתחילה וסוף ולא איכפת לן אם באמצע שמע קול הברה. ונראה דנפק"מ נמי לענין לא כיון לבו, דאם לא כיון לצאת בתחילת התקיעה או בסופה לא יצא, דבעינן כולהו תקיעה בחיובא. וכן באמצע תקיעה אם יש בזה פסול בעינן לכוין בכל התקיעה מתחילה ועד סופה.