שיעור ג קסז א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור ג**

**~ סימן קסז סעיף א ~**

**[סימן קסז] בוצע בפת במקום שנאפה היטב (ובפת דידן יש לבצוע בצד הפת ויחתוך מעט מצד העליון והתחתון).**

### מקום בציעת הפת

וביארו האחרונים (מג"א וט"ז ס"ק ב) דנחלקו השו"ע והרמ"א בדבר זה, דלדעת השו"ע בוצע בתחילה מהמקום שאפוי היטב, ולרמ"א צריך לבצוע בצידי הפת התחתון והעליון.

וביאור פלוגתתם דהנה איתא בסנהדרין (קב, ב) דבעי למישרא המוציא [לבצוע הפת] מהיכא דקרים בישולא, וברש"י (ד"ה מהיכא) הביא בזה ג' פירושים, וז"ל 'ממקום שנקרמין פניה של פת בתנור דהיינו מלמעלה או מסביבות הפת או משוליו אבל באמצע לא, שאם הביאו לפניו פרוסה של לחם לא יהא בוצע ומברך אלא משולי הפת ולא מאמצעיתו. לישנא אחרינא מהיכא דקדים כלומר מהיכא שמקדים לאפות והיינו הך. לישנא אחרינא מהיכא דגמר בישולא ממקום שהלחם אפוי הרבה ולא מאותו מקום שקורין בשו"ל, וראשון נראה' עכ"ל.

וביאר המג"א (ס"ק ב) שנחלקו השו"ע והרמ"א תלויה בגירסאות שברש"י דהשו"ע גרס 'מהיכא דגמר בישולא' היינו ממקום שנגמר בישול הפת וכמו הפירוש האחרון ברש"י, והוא המקום שאפוי היטב, ולפי"ז יכול לבצוע בכל מקום בחלה, רק בא לאפוקי שלא יבצע ממקום שהפת אינה אפויה היטב. אך דעת הרמ"א שיחתוך מצד הפת, מעט מצד העליון ומעט מצד התחתון, וביאר הפמ"ג (א"א שם) דהרמ"א ס"ל כפירוש ראשון ברש"י דגרסינן 'ממקום דקרים בישוליה' היינו ממקום שנאפה בתחילה, אלא שנסתפק מאיזה צד נאפית הפת בתחילה, דמצינו שנחלקו בזה רש"י והריב"א במסכת שבת (כ, א), דדעת רש"י שם (ד"ה מדובקים) דהצד שכלפי האור מתבשל תחילה, אך דעת הריב"א (בתוס' שם) שהצד הדבוק בתנור נאפה בתחילה [וראה בשו"ע (סימן רנד סעיף ה) שהביא דעות בזה אם הפת נאפית בתחילה בצד הפונה לאויר התנור או בצד הדבוק לקרקעית התנור], וס"ל לרמ"א דכיון שיש מחלוקת איזה צד נאפה בתחילה אז מספק יחתוך בשני הצדדים. וכ"כ בביאור הגר"א.

אמנם הפמ"ג (משבצו"ז ס"ק ב) פירש דדעת הרמ"א שהחלק הדבוק לתנור הוא הנאפה ראשון, אך ס"ל שהחלק התחתון של הפת הוא פחות יפה כי בקרקעית התנור יש אפר וסובין, ובזה ביאר הפמ"ג דלהרמ"א צריך לבצוע משני הצדדים, כי מצד אחד עדיף לבצוע מהצד התחתון שהוא יותר אפוי, ומאידך יש לבצוע מהצד העליון שהוא יותר משובח ויפה [וע"ש בפמ"ג דלפי"ז אם אופים פת באופן שאין בתנור אפר וסובין, לכו"ע יבצע מהצד התחתון כי הוא נאפה בתחילה].

**[המשך סעיף א] ויחתוך פרוסת הבציעה, וצריך לחתוך מעט שאם יאחוז בפרוסה יעלה שאר ככר עמו, שאל"כ חשוב כפרוסה, ויניחנה מחוברת לפת ויתחיל לברך ואחר שסיים הברכה יפרידנה, כדי שתכלה הברכה בעוד שהפת שלם. ולא יבצע פרוסה קטנה, מפני שנראה כצר עין, ולא פרוסה יותר מכביצה, מפני שנראה כרעבתן. הגה: ובשבת לא יחתוך בככר עד אחר הברכה, כדי שיהיו הככרות שלימות. ומ"מ אם שכח וחתך כמו בחול, אינו מזיק. ונראה הא דלא יבצע יותר מכביצה, היינו דוקא בחול ואוכל לבדו, אבל בשבת או שאוכל עם הרבה בני אדם וצריך ליתן מן הפרוסה לכל אחד כזית, מותר לבצוע כפי מה שצריך לו.**

### גדר 'פת שלימה'

התבאר בשו"ע שיחתוך מעט מהפת, אך שתישאר 'שלימה', והגדר בזה דצריך שיחזיק במקום החיתוך ותעלה הככר עמו. ושיעור זה הוא מחודש שהרי אם הככר גדול ומשקלו רב, לא יעלה הככר עמו אפילו בחיתוך קטן, ואם הככר אינו גדול ואינו כבד, הרי הפת תעלה עמו אפילו כשחתך בפת חיתוך משמעותי, ויוצא ששיעור החיתוך תלוי במשקל וגודל הפת.

### חיתוך הפת קודם הברכה

מבואר בשו"ע שצריך לחתוך את פרוסת הבציעה קודם הברכה, ובמשנ"ב (ס"ק ד) ביאר טעם הדבר דכדי שלא יהיה שיהוי בין הברכה לאכילה צריך לחתוך מעט קודם הברכה, כדי שמיד אחר הברכה יוכל לגמור לבצוע ולאכול.

ויש לדון מדוע חששו שלא להפסיק לחיתוך הפת, האם הוא מחמת הזמן שמתארך מחמת חיתוך הפת, או שמשום שצריך למעט במלאכות בין הברכה על הפת לבציעתה. ונראה שנחלקו בזה האחרונים דבפרישה כאן משמע שהאיסור להפסיק הוא מחמת תוספת הזמן שבחיתוך, דבפרישה הקשה מהמבואר לעיל (סימן קסו) שאם מפסיק עד כדי הילוך כ"ב אמות לא חשיב הפסק, ומדוע ההפסק לחיתוך הפת חשיב הפסק, ותירץ דהדין להסמיך את האכילה לברכה חמיר טפי מההפסק בין נט"י לסעודה ע"ש. ומבואר מדבריו שנקט שהאיסור להפסיק בין הברכה לאכילה הוא מחמת עיכוב הזמן, ולכך קשיא ליה שעד זמן של כ"ב אמה לא הוי הפסק.

אמנם בביאור הגר"א משמע שההפסק הוא מחמת שעושה את פעולת החיתוך בינתיים, דכתב שם שאחר החיתוך ישבור את החלה, והיינו שהחיתוך נחשב כמעשה הפסק, ואם שובר את החלה לא חשיב מעשה הפסק גדול [ולכן אם יש לו חלה קטנה א"צ לחתוך אותה קודם הברכה, דממילא תיעשה רק הפעולה של שבירת הפת בלבד]. וכן יש לדקדק מלשון הט"ז (ס"ק טו) שכתב שהחיתוך הוי הפסק, ומשמע שההפסק הוא בפעולת החיתוך.

### לחתוך למסובין קודם שהמברך אוכל מהפת

ויש בזה נפק"מ גדולה למעשה דמדברי הגר"א מתבאר שאסור לעשות שום מעשה בין הברכה לאכילה, ואף אם אינו מתעכב בזמן ע"י פעולה זו. והדבר מצוי בגוונא שיש הרבה מסובים, שבזמן שמחכה לקבל את הפרוסה שלו מבעה"ב אסור לעשות שום מעשה לדעת הגר"א, ואף שאינו מתעכב ע"י המעשה שלו מאכילת הפת, אך לפי הפרישה כיון שאינו מתעכב יותר זמן מחמת פעולתו אין בזה הפסק. ={ועיין לקמן בשיעור? שהסיק להתיר בזה ע"ש}

וכמו כן יש לדון לדעת הגר"א שהבעה"ב יהיה חייב לאכול מפרוסתו בתחילה קודם שחותך לשאר מסובים, כי אם חותך קודם שאוכל הרי הוא עושה מעשה בין הברכה לאכילה. אכן ברמ"א לקמן (סעיף טו) כתב שמותר לתת לכל אחד חלקו קודם שיאכל הוא, ומשמע שמה שמפסיק בין הברכה לאכילה כשמחלק מככרו למסובים אין בזה משום הפסק, אמנם במשנ"ב שם (ס"ק עט) הביא שהט"ז חלק על דברי הרמ"א, וס"ל שקודם יאכל ורק לאחר מכן יתן לשאר מסובין, וכן נוטה דעת המשנ"ב שם.

### לעשות מלאכה בין הברכה לאכילת הפת

ובעיקר מה שנתבאר לפי דברי הגר"א והט"ז דאסור להפסיק במעשה כל דהו בין הברכה לאכילה, הנה כבר מצינו בכמה מקומות שאם הפסיק בין ברכה למצוה ועשה מעשה אחר דהוי הפסק דהנה כתב רש"י בעירובין (נ, א ד"ה והרי) לגבי ספק מעשר בהמה, דסומך על שתיהן מספק, וכתב רש"י שנראה שלא יברך על סמיכה זו, כי אם יתברר שהבהמה הראשונה שסמך עליה לא הייתה צריכה סמיכה, הרי סמיכה זו מפסיקה בין הברכה לסמיכת הבהמה השניה ולכך לא יברך מספק ע"ש, ומוכח דמעשה סמיכה בין הברכה למצו החשיב הפסק, ואפילו בדיעבד לא חלה ברכתו.

וכעין זה מצינו בריטב"א בראש השנה (לד, א ד"ה אם שח) דכתב שאם בירך על תקיעת שופר, ותקע תקיעה שאינה כשירה הוי הפסק בין הברכה לתקיעה וצריך לחזור ולברך, ומבואר שאף שלא דיבר כלל אלא רק עשה מעשה תקיעה בין הברכה לקיום המצוה צריך לחזור ולברך.

### הפסק בתקיעות

אך יל"ע לפי"ז איך יוצאים לדידן בברכות על התקיעות הרי מספקא לן מהי התרועה האמורה בתורה, ומספק אנו תוקעים תשר"ת תש"ת ותר"ת כמבואר לקמן (סימן תקצ סעיף ב), והשתא אם תקיעה נחשבת כהפסק, הרי שאם התקיעות הנכונות הם תש"ת או תר"ת הרי יש הפסק בין הברכה לתקיעות. ואולי י"ל דאנן קיי"ל שלא כהריטב"א דבדיעבד אם הפסיק בין הברכה לעשיית המצוה ע"י שעשה מעשה תו לא חשיב הפסק. ויותר נראה דאנן קיי"ל דכהאי גוונא לא חשיב הפסק כלל דכיון שצריך לעשות את אותו המעשה מספק לא הוי הפסק.

וראיה לדבר ממש"כ המג"א (סימן רעא ס"ק לב והובא במשנ"ב שם ס"ק עח) שאם קידש על הכוס והוא סבור שיש שם יין, ונמצא חומץ או מים, שאם היה בדעתו לשתות עוד יין אין צריך לחזור ולברך בפה"ג, ואפילו שנמצא שמפסיק בין ברכת הגפן לשתיית היין בברכת הקידוש, לא חשיב הפסק, דכיון שהוא היה סבור שהוא עושה קידוש על היין לא חשיב הפסק. וה"נ בענייננו דכל שהוא סבור שצריך לתקוע תקיעה זו לא חשיב כהפסק. ומכל מקום נראה לדינא שאם תקע תקיעה פסולה אין צריך לחזור ולברך.

### אם חיתוך הפת נחשב כהפסק גמור

והנה מבואר ברמ"א בסמוך שבשבת לא יחתוך בככר עד לאחר הברכה, והקשה הט"ז (ס"ק ג) דכיון שבשבת יכול לבצוע את הפת אחר הברכה, מוכח דלא הוי הפסק, וא"כ מאי טעמא שהצריכו בחול לחתוך קודם הברכה, וביאר הט"ז שבחול עושין כן על הצד היותר טוב, היינו דעדיף למעט בהפסק, אף שמדינא הפסק זה אינו מעכב.

אמנם בהגהות החת"ס על השו"ע ביאר שאם מפסיק בחול כדי לחתוך הוי הפסק גמור, דכיון שיכול לחתוך לפני הברכה הרי החיתוך אינו מוכרח מצרכי הסעודה וחשיב הפסק, אך בשבת שאי אפשר לחתוך לפני הברכה משום שצריך שיהיה לחם משנה, הרי הוא מצרכי הסעודה שא"א לעשות קודם לכן ולא הוי הפסק. ועולה שלדעת החת"ס מה שמפסיק כדי לחתוך את הפת חשיב הפסק גמור, אך לדעת הט"ז אינו הפסק גמור.

### חיתוך או סימון הפת קודם הברכה בשבת

כתב הרמ"א שבשבת לא יחתוך כלל, וביאר המשנ"ב (ס"ק י) דה"ה ביו"ט לא יחתוך כלל, והטעם בזה דכיון שיש לחוש שתחתך הפת לגמרי ולא יהיה לו לחם משנה, עדיף שלא יחתוך כלל. ובמשנ"ב בהלכות שבת (סימן רעד ס"ק ה) הביא בשם המג"א שהמדקדקים רגילים לרשום בסכין קודם הברכה. אך יל"ע איך שרי לעשות כן בשבת ומדוע אין בזה משום איסור רושם, שהרי הוא מסמן בחיתוך זה שידע היכן לחתוך, וראה בשו"ע לקמן (סימן שמ סעיף ה) דמותר לסמן בציפורן על הספר לסימן כיון שזה אינו מתקיים, אך ע"ש בביאור הלכה (ד"ה מותר) שהביא דיש מחמירין בזה. וצ"ע.

והנה בתוס' בברכות (לט, ב ד"ה והלכתא) הביא מהירושלמי שאין מברכין על הפת אלא בשעה שהוא פורס, והיינו שאם יפרוס קודם הברכה יש לחוש שהפת תיפול מידיו ולא יוכל לאכול פת אחרת כיון שלא בצע עליה. וכתב שם הצל"ח (ברכות לט, ב) דאף שלא קיי"ל כהירושלמי, ולכן נהגו לחתוך מעט את הפת קודם הברכה בחול, אך בשבת שנהגו לא לחתוך קודם הברכה, עדיף שלא יסמן כלל, דיש לחוש לדברי הירושלמי שאם בסוף לא יאכל מאותו מקום שסימן יצטרך לחזור ולברך, כיון שדעתו הייתה לאכול דווקא במקום זה, והביאו בתהיל"ד (סימן רעד ס"ק א) [וע"ש שבדיעבד א"צ לברך שוב, אף אם לא אוכל מאותו מקום שחתך], ועל פי דבריו יש הנוהגים שלא לסמן כלל את הפת בשבת.

### לתת לכל אחד מהמסובים כזית

כתב הרמ"א 'דכשאוכל עם הרבה בני אדם צריך ליתן מן הפרוסה לכל אחד כזית'. והטעם שצריך לתת לכל אחד כזית, ביאר המשנ"ב (ס"ק טו) שהוא כדי שלא יהיה נראה צר עין, עוד הביא בשם יש אומרים (והוא מהמג"א ס"ק ז) דבלאו האי טעמא ג"כ טוב הוא לכתחלה שיאכל אדם כזית בעת ברכת המוציא, ולא יפסיק בין הברכה עד שיאכל כזית. [ועי' פמ"ג שם שביאר בתחילה שהוא משום דילפינן לברכה לפני האכילה מברכהמ"ז שאחר האכילה ושם בעינן כזית, אך ע"ש שדחה סברא זו].

ובמג"א הוכיח דבריו ממש"כ השו"ע בהלכות פסח (סימן תעה סעיף א) שכשבוצע בליל הסדר על ב' מצות צריך לאכול כזית מכל אחד ואחד, ותמהו למה צריך לאכול כזית מהמצה שבירך עליה המוציא, ולדברי המג"א א"ש דיש דין לאכול כזית מהפת של ברכה [ובאמת צ"ע על המשנ"ב שם (ס"ק ט) שהאריך למה צריך כזית להמוציא בליל הסדר, ולא ציין דלפי המג"א כאן א"ש].

ובביאור דברי המג"א כתב הדגול מרבבה שאם אוכל פחות מכזית פת לא נחשב שהתחיל באכילה, וכיון שלא התחיל עדיין באכילת הפת אז הוא לא פוטר את הפת שהוא אוכל אחר כך, והוא חידוש גדול.

### לאכול כזית בשאר מאכלים

ויש להסתפק לדעת המג"א שיש דין לאכול כזית מיד אחר הברכה, האם זה דין דווקא בברכה על הפת, או שגם בפת הבאה בכיסנין צריך לאכול כזית מיד לאחר הברכה בלא הפסק, ואם לא יאכל כזית לא יפטור את מה שיאכל אחר כך [ומעשה שהיה שהמשגיח הגר"י לוינשטיין זצ"ל הסתפק בזה, והחמיר על עצמו שלא להפסיק עד שאכל כזית מפת הבאה בכיסנין]. וכמו כן יש להסתפק אפילו על שאר ברכות הנהנין אם יש דין שלא להפסיק עד שיאכל כזית, ושאם יאכל פחות מכזית לא יפטור את מה שיאכל אח"כ לדעת המג"א. וצ"ע לדינא.

[ואין להוכיח מהא דברכת בפה"א שמברך על הכרפס פוטרת את אכילת המרור, ואף שאינו אוכל כזית מהכרפס, ומוכח שא"צ אכילה של כזית לפטור את מה שאוכל אחר כך. אך אין משם ראיה כיון שלדעת הרבה פוסקים צריך לאכול כזית בכרפס (כמבואר בביאור הלכה סימן תעג סעיף ו) ולדעתם לק"מ, וגם דעת כמה ראשונים שהמצה פוטרת את המרור ואכמ"ל].

### טעם נוסף לאכול כזית מן הפת

ונראה שיש טעם נוסף להקפיד לאכול כזית פת תחילת הסעודה דהנה מצינו במשנ"ב (סימן קעז ס"ק ג) דאם אינו רוצה לאכול פת לרעבונו, אלא אוכל מעט פת כדי לפטור את שאר המאכלים שהאחרונים הסתפקו האם הפת פוטרת את שאר המאכלים, כיון שלא שייך לומר שהם נטפלים להפת כיון שלא היה חפץ באכילתו, או דכיון שבפועל הוא אכל כזית הרי הוא פוטר שאר מאכלים. וסיים המשנ"ב דכ"ש שכשאכל רק פחות מכזית שאינו פוטר שאר מאכלים.

ונחלקו האחרונים בביאור כוונת המשנ"ב שיש שפירשו דכוונת המשנ"ב דכל שכן פחות מכזית היינו שאם אוכל פחות מכזית שלא לשובעו דאינו פוטר את שאר המאכלים שבאים מחמת הסעודה, אך אם אוכל לשובע אפילו פחות מכזית, הרי זה פוטר שאר מאכלים וכך מטו מהגריש"א (בספר וזאת הברכה פרק ח הערה 7), אך יש שפירשו שאפילו אם מתכוין לשבוע באכילתו, מכל מקום אם אוכל פחות מכזית אינו פוטר שאר מאכלים, וכ"כ האגרו"מ (או"ח חלק ד סימן מא).

והשתא לפי דעת האגרות משה יש סיבה נוספת לאכול כזית פת בתחילה כדי שיפטור את שאר המאכלים שאוכל בתוך הסעודה.

**הדינים העולים:**

1. לדעת השו"ע צריך לבצוע מהמקום שאפוי הכי יפה, ולרמ"א צריך לבצוע את הפת מלמטה ומלמעלה מספק מה נאפה בתחילה, וי"א דהספק מה עדיף נאפה תחילה או נקי.
2. פת שלימה היא כל שאוחז במקום הפרוסה ועולה עמו גם שאר הפת.
3. בחול יש לחתוך הפת קודם הברכה, ובשבת יש שמסמנים מקום החיתוך, וי"א שעדיף לא לסמן כלל.
4. אסור לעשות מלאכה בין הברכה לאכילה, וי"א שבדיעבד אם הפסיק צריך לחזור ולברך וספק ברכות להקל.
5. יש לתת לכל אחד מהמסובים כזית מהפת, ולא יפסיק עד שיאכל כזית. אמנם דעת הדגול מרבבה שהוא לעיכובא, אבל במשנ"ב נראה שהחמיר בזה רק לכתחילה.
6. כשאוכל פת הבאה בכיסנין או שאר מאכלים צ"ע אם יש להקפיד לא להפסיק עד שיאכל כזית.