א. המכנס חלות עמ להפריש פא מא-ב
קטגוריות: ש_ס / נט טבול יום / טבול יום - הרב אהרן שלוש

**בענין ככרות שנשכו ודעתו להפריש והמסתעף**

פרק א' משנה א' - 'המכנס חלות על מנת להפריש ונשכו בית שמאי אומרים חבור בטבול יום ובית הלל אומרים אינו חבור. מקרצות נושכות זו בזו וככרות נושכות זו בזו האופה חמיטה על גבי חמיטה עד שלא קרמו בתנור וקולית של מים המחולחלת ורתיחת גריסין של פול ראשונה ורתיחת יין חדש רבי יהודה אומר אף של אורז בית שמאי אומרים חבור בטבול יום בית הלל אומרים אינו חבור ומודים בשאר כל הטומאות בין קלות בין חמורות'.

## ענף א' - מברר אם החילוק בין טבול יום לשאר טומאות הוא מדאורייתא או מדרבנן

**א.** יש לדון בכל האופנים שמצאנו שהן חיבור בכל הטומאות ואינן חיבור בחלה, האם החיבור לענין כל הטומאות הוא מדאורייתא ויש קולא בטבו"י שאינו חיבור, או דלמא להיפך בכל הטומאות החיבור מדרבנן ולא החמירו בטבול יום.

החזו"א (טבו"י א' א' ד"ה ונראה) כתב שהחיבור בכל הטומאות מדרבנן דאי נימא שהחיבור מדאורייתא לא יתכן להקל בטבו"י שהרי דין טומאתו מדאורייתא ומהכת"ת שיהיה קולא בטבו"י ובהכרח שכל דין טומאה זו היא מדרבנן ולא החמירו בטבו"י. וכ"כ הערוה"ש סי ק"ע סק"ט.

ובספר יהגה האריה דייק כך מלשון הרמב"ם שכתב (בפ"ז מהל' טומאת אוכלין ה"ח) 'יש דברים שאינם חיבור בטבול יום ואע''פ שהן חיבור בכל הטומאות כו' ומפני מה הקילו בטבול יום מפני שכבר טהר ואינו מחוסר אלא הערב שמש', משמע מדבריו שהוא קולא מדרבנן. אכן שמעתי שאין להוכיח מדברי הרמב"ם דאיהו ס"ל שכל הדין שטבו"י מטמא תרומה הוא מדרבנן ולשיטתו בודאי הוי חומרא דרבנן והקלו בטבו"י.

**ב.** אך בדברי הירושלמי בחלה (פ"ג ה"ה) מוכח שלא כדבריהם, וז"ל הירושלמי 'א"ר אימי איתפלגון רבי יוחנן ורשב"ל רבי יוחנן אמר הנשוך תורה רשב"ל אמר אין הנשוך תורה, רבי חייא בר אבא מחליף שמועתא, בעון קומי ר' יוסי את מה שמעת מרבי יוחנן, אמר לון אנא לא שמעית כלום אלא נפרש מיליהון דרבנן מן מיליהון דתמן תנינן המכניס חלות ע"מ להפריש ונשכו ב"ש אומרים חיבור בטבול יום וב"ה אומרים אינו חיבור, אמר רבי שמעון בן לקיש ממה דתנינן אינו חיבור הדא אמרת שאין חייבים עליו משום טמא אוכל טהור א"ל ר' יוחנן שנייא היא בטבול יום דכתיב ביה טהור וטמא טהור לחולין מבעוד יום ולתרומה עד משתחשך, הוי רבי יוחנן דו אמר דבר שאינו חיבור בטבול יום תורה היא דו אמר שהנשוך תורה, ור"ש בן לקיש דו אמר אינו תורה דו אמר אין הנשוך תורה. והתנינן ואם לאו מביא ד' ריבעין ומשיך אמר רב הושעיה תיפתר שבא מעיסת הנשוך, רבי זעירא בעי או מה פליגין ר"י ורשב"ל בנשוך מאיליו אבל אם השיכו בידו כל עמא מודיי שהשנוך תורה אפי' תימר השיכו בידו היא המחלוקת נאמר ר"ש בן לקיש כדעתיה כו' ע"כ הירושלמי.

הרי מבואר בדברי ר' יוחנן שנשיכה היא מדאורייתא וכל הקולא של משנתינו הוא לגבי טבול יום שיש בו קולא שנאמר בו טהור לחולין מבעו"י ולתרומה משתחשך.

עוד יש להוכיח מדברי הירושלמי, שהדין של הרישא שהמכנס חלות ע"מ להפריש לא הוי חיבור, הוא רק בטבול יום אבל בשאר טומאות הוי חיבור, ונחלקו בזה הר"ש והרמב"ם במשנתינו ובירושלמי מוכח כדעת הרמב"ם, וכבר עמד בזה המהרי"ט אלגאזי.

אמנם בדעת ר"ל יש לפרש בשני אופנים, חדא שר"ל סובר שהמכנס חלות ע"מ להפריש אינו חיבור לכל הטומאות ומזה הוכיח שנשיכה דרבנן ור"י השיב לו שזה דין בטבול שהתורה הקילה בו, וכך ביאר המהרי"ט אלגאזי.

עוד יש לפרש שר"ל סובר ג"כ שאינו חיבור רק לענין טבול יום אלא דסבר כסברת החזו"א שאם החיבור בכל הטומאות מדאורייתא לא מסתבר שיש קולא בטבול יום ובהכרח שהחיבור של נשיכה הוא מדרבנן ור"י השיב לו שיש סברא להקל בטבו"י [וכ"נ באו"ש פ"ז מבכורים הי"א].

ועכ"פ למאי דקי"ל כר' יוחנן מוכח שהחיבור בכל הטומאות הוא מדאורייתא ודלא כדברי החזו"א. וכה"ק בספר יהגה האריה.

וצריך לבאר לפי"ז מה שהקשה החזו"א איך הקלו בטבול יום שבע"מ להפריש לא הוי חיבור הרי מדאורייתא הוי חיבור בכל דיני התורה ומהכת"ת שטבו"י חלוק משאר דינים לגבי דרגת החיבור וצ"ע.

**ג.** ובאר בספר משנת טהרות, דהנה הרמב"ן בשבועות דף י"א: הקשה בהא דאמרי' שבשר נבילה מצטרף עם בצק לקבלת טומאת אוכלין שהרי הבשר שבע ליה טומאה ואם נוגע הטומאה בבשר איך יטמא הבצק, והוכיח מהגמ' במנחות דף כ"ד. שאם הצטרף בשר טמא עם בשר שלא נטמא ונגעה טומאה בבשר הטמא מהו מי אמרי' שבע ליה טומאה.

ותירץ דהתם מיירי שנגעה הטומאה בבשר ששבע ליה טומאה ואילו הכא הטומאה נגעה בבצק. ועוד תירץ דהכא שהבשר והבצק נוגעים זה בה נחשבים כדבר אחד אבל התם מיירי בצירוף כלי.

וביאר הקוה"ע (סי' י"ט ובקוב"ש פסחים אות קפ"ו) ששני התרוצים נחלקו בגדר הדין של שני אוכלים המחוברים אם נוגע באחד מהם נטמא חברו, שהתירוץ השני סובר שגדר הדין שנגיעה במקצת מהאוכל נחשב כמגע בכולו כיון ששניהם מחוברים ומש"ה אפי' שנגע באוכל שאינו יכול לקבל טומאה דשבע ליה טומאה נטמא האוכל השני שיש לו דין קבלת טומאה כיון שנחשב שנגע ישירות באוכל השני, אבל התירוץ הראשון סובר שבאמת כשנגע במקצת נחשב נגיעה רק במקום המגע אלא שהדין טומאה חל בכל האוכל כיון שהוא אוכל אחד והטומאה מתפשטת בכולו, ולכך כתב הרמב"ן שכל זה כשנגע במקום הראוי לקבל טומאה אבל אם נגע באוכל ששבע ליה טומאה שלא חל בו הקבלת טומאה לא נטמא אף האוכל השני דאין בו נגיעה.

והנה הרמב"ן בתירוץ השני חילק בין חיבור גמור לצירוף כלי, ויוצא לפי"ז שיש חילוק בין שני גדרי חיבורים אלו שבחיבור גמור הגדר שנגיעה במקצת נחשב נגיעה בכולו אבל בצירוף כלי לא נחשב נגיעה בכולו ומה שנטמא כולו הוא משום שהטומאה מתפשטת בכולו ולכן צריך שיגע בחלק הטמא.

ומעתה י"ל שאף החיבור של ככרות שנשכו ודעתו להפרישן אינו חיבור גמור אלא הוא כמו חיבור של צירוף כלי, ולכך בטבול יום אין חיבור זה, והטעם שדוקא בטומאה גמורה מתפשטת הטומאה בכל האוכל אפי' שהטומאה נגעה במקצתו אבל בטבול יום שהוא פסול בעלמא ואינו טומאה י"ל שלא שייך בזה כלל הדין של התפשטות הטומאה, ומה שבעלמא נטמא כל האוכל כשנגעה בטומאה במקצתו משום שבחיבור כמו נחשב נגיעה בכולו כמבואר ברמב"ן.

אך הקשה שלפי"ז יוצא שצירוף כלי שאינו חיבור גמור לא יועיל בטבול יום, והרי מפורש במנחות דף כ"ד. שצירוף כלי מחבר אף לגבי טבול יום. וע"ש. ועי' בספר ציוני דעת שהביא בשם הגרח"י שרייבר שליט"א בספרו משק גבים שתירץ קושיא זו.

# עוד בדברי הירושלמי

**ד.** והנה הקשה המהרי"ט אלגאזי (חלה אות י"ח סק"ו) איך ר"ל הוכיח מהמשנה שנשיכה מדרבנן הרי במשנה מיירי שמכנס חלות ע"מ להפריש ודלמא כל נשיכה היא מדאורייתא ורק ע"מ להפריש אינו חיבור. ועוד הקשה איך ר"ל יפרנס את הסיפא שבמקרצות הוי חיבור לכל הטומאות ומוכח שנשוך הוא חיבור דאורייתא.

וכתב המהרי"ט אלגאזי שבהכרח שכל דברי ר"ל שנשיכה דרבנן הוא רק בע"מ להפריש אבל בנשיכה שלא ע"מ להפריש הוי חיבור מדאורייתא, וזהו הטעם בסיפא דהוי חיבור בכל הטומאות כיון דלא מיירי בע"מ להפריש כמש"כ הרא"ש. ולפי"ז מובן הוכחת ר"ל שנשיכה ע"מ להפריש אינו חיבור מדאורייתא [ואין להקשות דאם מיירי בע"מ להפריש מאי שייכא לנשיכה הרי גם בעיסה גמורה לא הוי חיבור אם דעתו להפריש, זה אינו דהאחרונים הוכיחו מהתוספתא שבעיסה גמורה הוי חיבור אפי' שדעתו להפריש].

וצ"ע דבירושלמי משמע שמחלוקתם בכל נשוך האם הוא דאורייתא או דרבנן ולא הוזכר דמיירי דע"מ להפריש אלא בהוכחה ממשנתינו ובתחילת הירושלמי משמע דמיירי בכל נשוך.

**ה.** ולכך נראה שבאמת לדעת ר"ל כל נשיכה היא מדרבנן ובע"מ להפריש לא הוי חיבור אפי' מדרבנן, ומה שר"ל הוכיח ממשנתינו לנשיכה אע"ג שבמשנה מיירי בע"מ להפריש דס"ל לר"ל שכל הסברא של ע"מ להפריש היא רק לגבי חיוב דרבנן שאם נשיכה דרבנן לא חייבוהו כשדעתו להפריש אבל עד כמה שנשיכה הייתה חיבור דאורייתא לא היה מועיל הסברא של ע"מ להפריש, וזהו שהוכיח ר"ל ממשנתינו שע"מ להפריש אינו חיבור דמוכח שכל נשיכה דרבנן.

ולפי"ז ניחא הסיפא של מקרצות דהוי חיבור כיון שנשיכה בלא ע"מ להפריש הוי חיבור דרבנן כמו לגבי חלה.

והנה צ"ע עוד בדברי הירושלמי שאם ר"ל מדמה את טומאה לחלה א"כ כמו שלגבי טומאה לא הוי חיבור אפי' מדרבנן ה"נ בחלה לא יתחייב בחלה כלל ומ"ט הנשוך חייב בחלה מדרבנן. ולפמש"כ י"ל שבאמת דין חלה הוי ממש כמו טומאה שבע"מ להפריש לא הוי חיבור אפי' מדרבנן ועיקר הוכחת ר"ל הייתה שמזה שע"מ להפריש אינו חייב מוכח שכל חיבור של נשיכה הוא מדרבנן.

אך באמת בירושלמי בפ"ד דחלה מבואר שיש חילוק בין חלה לטבול יום לגבי ע"מ להפריש ובחלה חייב מדרבנן אפי' בע"מ להפריש. וצ"ל שתקנו לגבי חלה חיוב אפי' בע"מ להפריש.

והנה בדעת ר' יוחנן שהשיב לר"ל דשאני טבול יום דכתיב ביה טהור, בפשטות י"ל דס"ל שלגבי טבול יום כל נשיכה היא מדרבנן וממילא הע"מ להפריש לא הוי חיבור כלל. [ולא מסתבר לומר שר"י חידש שלגבי טבול יום יש סברא שע"מ להפריש יפטור אפי' אם הנשיכה של טבו"י היא דאורייתא].

ולפי"ז יוצא חידוש שכל החיבור במכנס חלות שלא ע"מ להפריש דמשנה ב' הוא רק חיבור דרבנן.

## ענף ב' - במח' הר"ש והרמב"ם אם ברישא לא הוי חבור בכל הטומאות או רק בטבו"י

**א.** נחלקו הראשונים בביאור המשנה, שיטת הר"ש והרע"ב שבחלות נושכות זו בזו לא הוי חיבור כלל בין בטבול יום ובין בשאר טומאות ולהכי לא כייל חלות בהדיה מקרצות וככרות דהתם יש חילוק בין טבול יום לשאר טומאות.

ושיטת הרמב"ם והגר"א שאף בחלות הוי חיבור בשאר טומאות ורק בטבול יום אינו חיבור. ומה שהמשנה לא כתבה חלות ביחד עם מקרצות וככרות, ביאר הגר"א שיש חילוק ביניהם באופן שכינסם שלא ע"מ להפריש שבחלות הוי חיבור משא"כ במקרצות אינם חיבור כלל אפי' בשלא ע"מ להפריש, ודייק הגר"א מהא דלא קתני במשנה ב' מקרצות דמשמע שבהם אינו חיבור אף כשאין דעתו להפריש.

ובטעם החילוק ביאר המשנה אחרונה שחלות מיירי בחלה קטנה שקיבל מישראל שהפריש מעיסתו ובזה בסתמא דעתו לחברם ולעשות עיסה אחת והוי חיבור ודוקא כשדעתו להפריש לא הוי חיבור משא"כ מקרצות וככרות [שהם לחמניות וחלות שלנו] אף בסתמא אין דעתו לחברם ולעשות עסה אחת לכך לא הוי חיבור אף בסתמא.

ויש לדון לדעת הר"ש האם הוא מסכים לחילוק של הגר"א שבמקרצות לא הוי חיבור בטבו"י אף בשאין דעתו להפריש, או שהוא חולק עליו לדינא אף במקרצות, ומה שהקשה הגר"א ממשנה ב' יש לחלק בין סתמא לע"מ שלא להפריש כמש"כ המשנ"א. ולכאו' מזה שהר"ש לא תירץ כמו הגר"א משמע שאין חילוק בין חלות למקרצות ועי' בסמוך.

**ב.** והנה הקשה התוי"ט על שיטת הר"ש מאי שנא חלות שאינו חבור אף בשאר טומאות ממקרצות שהוא חבור בשאר טומאות ורק בטבו"י אינו חבור.

אכן טעם החילוק מפורש ברא"ש [וכך תירץ הרש"ש מדנפשיה את קושיית התוי"ט] שבחלות מיירי ע"מ להפריש ולכך אינו חיבור כלל אפי' בשאר טומאות משא"כ במקרצות דמיירי בסתמא אינו חיבור רק בטבול יום אבל בשאר טומאות הוי חיבור.

והקשה המשנה אחרונה שא"כ למה המשנה חילקה בין חלות למקרצות הרי עיקר החילוק הוא אם דעתו להפריש או בסתמא שאין דעתו להפריש והו"ל לפלוגי בין דעתו להפריש או לא.

ונראה מזה שהר"ש מודה לחילוק של הגר"א שבמקרצות לא הוי חיבור אף בע"מ שלא להפריש, ולכך המשנה לא יכולה לחלק בין ע"מ להפריש לשלא ע"מ להפריש, שהרי במקרצות אף שלא ע"מ להפריש אינו חבור בטבול יום ואילו בחלות הוי חבור, ולכן המשנה חלקה בין חלות למקרצות. ומה שהר"ש לא תירץ כמו הגר"א שהמשנה לא כתבה ביחד משום שיש חילוק ביניהם בשלא ע"מ להפריש, י"ל שהר"ש הקשה למה המשנה לא כתבה המכנס חלות ע"מ להפריש או מקרצות בסתמא כו' [וגם הגר"א כתב אח"כ עוד תירוץ משמע דלא פסיקא ליה שזה מתרץ], וע"ז תירץ הר"ש שיש חילוק ביניהם לענין שאר טומאות ולכן המשנה לא כללה אותם ביחד. (אבל אי נימא שהר"ש חולק על הרא"ש וסובר שבמקרצות מיירי בסתמא ולכך לא הוי חבור בטבו"י א"כ הוי מצי לפלוגי בין ע"מ להפריש לסתמא בין בחלות ובין במקרצות).

**ג.** יוצא ג' דינים לדעת הר"ש, א) בע"מ להפריש אינו חיבור כלל בין בחלות ובין במקרצות, ב) במקרצות אף שלא ע"מ להפריש אינו חיבור רק בטבול יום וחבור בשאר טומאה, ג) בחלות שלא ע"מ להפריש הוי חיבור.

ולפי הצד השני שכתבנו בר"ש יוצא ג' דינים אחרים, א) ע"מ להפריש אינו חיבור כלל, ב) בסתמא אינו חיבור רק בטבול יום וחבור בשאר טומאות, ג) ע"מ שלא להפריש הוי חיבור לגמרי. ולפי"ז אין חילוק כלל בין חלות למקרצות בכל הג' דינים.

## ענף ג' - בדברי הירושלמי שמחלק בין טומאה לחלה, וביסוד האחרונים שבחיבור גמור אפי' שע"מ להפריש הוי חיבור

**א.** בירושלמי ריש פרק ד' דחלה איתא יש דברים שהם חבור בחלה ואינן חבור בטבול יום חבור בטבול יום ואינן חבור בחלה, חיבור בחלה דתנינן ובזמן שהן של אשה אחת מין במינו חייב ושלא במינו פטור, ואינו חיבור בטבול יום דתנינן תמן המכנס חלות ע"מ להפריש ונשכו ב"ש אמרו חיבור בטבול יום וב"ה אינו חיבור. חבור בטבול יום דתנינן תמן בשר הקדש שקרם עליו הקיפה הא שאר כל הקיפה חבור ואין סופו לחתכו ואינן חייבין בחלה דאמר ר"י עושה עיסה ע"מ לחלקה בצק פטורה מן החלה'.

דברי הירושלמי צ"ב, דמבואר בדבריו שטבול יום וחלה הם דבר והיפוכו שיש קולא בזה וקולא בזה, ואינו מובן מהו טעם החילוק בין בחלה ובין בטבול יום. חדא אינו מובן למה לגבי חלה המכנס ע"מ להפריש הוי חיבור [כמו שהוכיח הירושלמי מאשה שעושה מין במינו דחייב בחלה], ומאי שנא מנחתום שעשה עיסה ע"מ לחלק שפטורה מחלה וכמו שהביא זאת הירושלמי בסיפא.

וכן קשה החילוק לגבי טבול יום ועמד בזה החזון נחום, דהירושלמי הוכיח מהמשנה של קיפה (שהוא רוטב שקרש] דהוי חיבור אפי' שדעתו לחממו ולהפרידו ולא התבאר בדבריו מהו החילוק ממשנתינו שהמכנס חלות ע"מ להפריש לא הוי חיבור ומדוע בקיפה הוי חיבור.

**ב.** ומצאנו בביאור הגר"א (סי' שכ"ו סק"ז) שביאר את טעם החילוק בין נחתום שעשה עיסה ע"מ לחלק שפטורה מחלה לבין אשה שמקפדת שחייב בחלה, והוכיח מזה שכל דין ע"מ לחלק הוא רק כשדעתו לחלק לנשים אחרות אבל אם דעתו לחלק לבני ביתו לא נחשב ע"מ לחלק וזהו טעם החילוק של הירושלמי שאשה שעושה בשביל לחלק לבני ביתה חייבת בחלה ואילו נחתום שעושה ע"מ לחלק לאחרים פטור מחלה. ולפי"ז עולה שהירושלמי חידש שלגבי טבול יום אם דעתו לחלק אפי' לעצמו לא הוי חיבור בטבול יום וכמו שהוכיח כן ממשנתינו.

**ג.** ועדיין לא התבאר בזה מהו טעם החילוק לגבי טבול יום שאם דעתו להפריש לא הוי חיבור ואילו הקיפה הוי חיבור.

ומוכח מזה כמו שכתבו כמה אחרונים [מקדש דוד סי' מ"ד סק"א ומשנה אחרונה כאן], שכל דין ע"מ להפריש הוא רק במכנס חלות ונשכו זה בזה שאינו חיבור גמור אלא של נשיכה אבל בעיסה אחת ממש לא מועיל דעתו להפריש בשביל להפרידה כיון שבמציאות היא דבר אחד, ולכך בקיפה שהוא רוטב שקרש לא מועיל שדעתו לחממו ולהפרידו. וכך ביאר בס' יהגה האריה את דברי הירושלמי.[[1]](#footnote-1)

והוכיחו האחרונים יסוד זה גם מדברי התוספתא (בריש פרק ב') שעיסה שקרא לה שם חלה בצפונה או בדרומה הוי חיבור [מדין יד], ומוכח שאע"פ שבודאי דעתו להפריש את החלה מהעיסה מ"מ הוי חיבור ומשום שהוא דבר אחד ממש. [ובפשטות הוכחתם מסברא שנחשב דעתו להפריש שהרי בודאי דעתו להוציא את החלה ממנה, וביותר יש להוכיח מהא דאיתא בסיפא שאם ניטלה חלתה מתוכה וחזרה לתוכה אינו חיבור וביאר הגר"א שהוא כמו המכנס חלות ע"מ להפריש דלא הוי חיבור, ובהכרח לומר שמה שברישא הוי חיבור משום שהוא עיסה אחת. והעירו שבערוך השולחן ביאר שהטעם בסיפא דמיירי שלא נשכו ולכך לא הוי חיבור ובאמת לא נחשב ע"מ להפריש וברישא החידוש שלא נימא הואיל והם וזה חלה וזה חולין נחשב כב' עיסות ולפי"ז ליכא ראיה מהתוספתא].

**ד.** נמצינו למדים שלגבי טבול יום יש קולא וחומרא לגבי החיבור, שבשתי עיסות שנשכו ודעתו להפריש לא הוי חיבור אפי' שאין דעתו לחלקם לאחרים אלא לעצמו, ומאידך בדבר אחד ממש אפי' אם דעתו להפרישו נחשב חיבור. ולגבי חלה הוא להיפך שאם דעתו להפרישו לעצמו נחשב חיבור וכל הדין ע"מ לחלק הוא רק כשדעתו לחלק לאחרים ומאידך יש בו קולא שאף בדבר אחד מועילה בו הדעתו לחלק.

[ובעיקר הוכחת ירושלמי שבחלה אין פטור של ע"מ להפריש, עי' בחזון נחום שהקשה דהא המשנה בחלה מיירי באשה שאינה מקפדת ולכך לא הוי חיבור ואם מקפדת הוי חיבור כדאיתא בירושלמי שם וא"כ יוצא שחלה דמיא ממש לטבול יום וצ"ע].

**ה.** ויש להסתפק בדברי הירושלמי שחילק בין טבול יום לחלה, האם עיקר החילוק הוא בין טבול יום לשאר דיני התורה ולפ"ז לגבי כל הטומאות הוי חיבור או שעיקר החידוש הוא בחלה דהוי חיבור ולגבי שאר הטומאות לא הוי חיבור. ולכאו' בזה נחלקו הר"ש והרמב"ם הנ"ל בפירוש דברי הירושלמי ודו"ק.

## ענף ד' - בדין חולין ותרומה המחוברים זל"ז ונגע טבו"י בחולין

**א.** 'קולית של מים המחולחלת'. הרמב"ם והר"ש (במסקנתו) מפרשים שהקולית היא רתיחת המים על הלחם של תרומה ואם המים חלולים ונגעה בהם לא נטמא התרומה. ובתחלה פירש הר"ש שגורסים שלמים ומיירי בעצם של ירך של שלמים שנטמא בטבול יום ונקט שלמים משום דלא משכחת לה בהמה של תרומה.

והקשה הרש"ש שהרי לא שייך מים של תרומה ואיך טבול יום מטמא מים של חולין. וכתב דמיירי במים של ניסוך המים.

אכן הרמב"ם ביאר דמיירי כשנוגע במים שע"ג לחם של תרומה. וביאר החזו"א (טבו"י א' ג') שהוקשה לרמב"ם קושיית הרש"ש שאין מים של תרומה ולכך ביאר דמיירי במים שע"ג לחם של תרומה.

אכן צ"ב למה הנוגע במים נטמא האוכל הרי המים אינם של תרומה.

וכתב החזו"א שמוכח מכאן שאם חולין מחוברים לתרומה ונגע טבול יום בחולין פסל את התרומה אע"פ שהחולין עצמם לא נפסלים.

ובספר יהגה האריה (סוף פרה) הוכיח ג"כ יסוד זה ממשנתינו ומעוד מקומות, וביאר שהתרומה נטמאת מדין יד כיון שהחולין מועילים לתרומה ונחשב כיד, והוכיח מזה שדין יד אינו דוקא כשהיא בית אחיזה של האוכל אלא רק מועילה לאוכל נחשב יד.

**ב.** אמנם נראה שבדברי הרא"ש מוכח שלא כדבריו, דהרא"ש הקשה על הפירוש הראשון שאם הטומאה מדין שומר לא הוי דומיא דשאר הדברים וכתב שלפי הרמב"ם ניחא שדין זה שייך לאחריני, ומוכח מדבריו שהחיבור אינו מדין יד או שומר אלא כשני אוכלין המחוברים.

ונראה להוכיח מזה ששני אוכלין המחוברים זה לזה ונגע במקצת נטמא הכל כיון שנחשב נגיעה בכולו וכל מה שצריך להגיע לחידוש של יד ושומר הוא בדבר שאינו ראוי לאכילה שבזה נחשב כנגיעה בדבר רק מדין שומר או יד אבל אוכלין גמורים שמחוברים נחשב נגיעה בכולו כיון שהוא כדבר אחד.

**ג.** אך צ"ע בעיקר יסוד זה מדברי הרמב"ן, דהנה הרמב"ן בשבועות דף י"א: הקשה בהא דאמרי' שבשר נבילה מצטרף עם בצק לקבלת טומאת אוכלין שהרי הבשר שבע ליה טומאה ואם נוגע הטומאה בבשר איך יטמא הבצק, והוכיח מהגמ' במנחות דף כ"ד. שאם הצטרף בשר טמא עם בשר שלא נטמא ונגעה טומאה בבשר הטמא מהו מי אמרי' שבע ליה טומאה.

ותירץ דהתם מיירי שנגעה הטומאה בבשר ששבע ליה טומאה ואילו הכא הטומאה נגעה בבצק. ועוד תירץ דהכא שהבשר והבצק נוגעים זה בה נחשבים כדבר אחד אבל התם מיירי בצירוף כלי.

וביאר הקוה"ע (סי' י"ט ובקוב"ש פסחים אות קפ"ו) ששני התרוצים נחלקו בגדר הדין של שני אוכלים המחוברים אם נוגע באחד מהם נטמא חברו, שהתירוץ השני סובר שגדר הדין שנגיעה במקצת מהאוכל נחשב כמגע בכולו כיון ששניהם מחוברים ומש"ה אפי' שנגע באוכל שאינו יכול לקבל טומאה דשבע ליה טומאה נטמא האוכל השני שיש לו דין קבלת טומאה כיון שנחשב שנגע ישירות באוכל השני, אבל התירוץ הראשון סובר שבאמת כשנגע במקצת נחשב נגיעה רק במקום המגע אלא שהדין טומאה חל בכל האוכל כיון שהוא אוכל אחד, ולכך כתב הרמב"ן שכל זה כשנגע במקום הראוי לקבל טומאה אבל אם נגע באוכל ששבע ליה טומאה שלא חל בו הקבלת טומאה לא נטמא אף האוכל השני דאין בו נגיעה.

ומעתה צ"ע מאי שנא מבשר חולין ותרומה שמחוברים זע"ז שאם נגע בחולין נטמא התרומה כמו שהוכחנו ממשנתינו.

וי"ל שהרמב"ן יחלוק על דין זה ויפרש את המשנה בקולית של שלמים. ומה שהוכיחו מהתוספתא לגבי מפריש חלה בצפונו י"ל דהתם כיון שהוא דבר אחד ממש מודה הרמב"ן שנחשב נגיעה בכולו אבל בחיבור של נשיכה ס"ל שהוא רק משום שכל האוכל מקבל דין טומאה אחד ולכך צריך שיגע בדבר המקבל טומאה.

**ד.** וביאר בספר משנת טהרות שאפשר לומר ששני התרוצים של הרמב"ן סוברים שהגדר בדין נגיעה במקצת שנחשב נגיעה בכולו, ומה שאם נגע בבשר ששבע ליה טומאה לא נטמא האוכל המחובר לו משום שהגדר בדין שבע ליה טומאה הוא שלא נחשב במגע ואינו חסרון רק בקבלת טומאה אלא בעצם הנגיעה, והראיה לזה ממש"כ התוס' במנחות דף כ"ה ובעירובין שאוכל שנטמא מחמת עצמו אין בו חסרון של שבע ליה טומאה והקשה החזו"א (כלים ל"א א') מה הטעם בזה הרי סו"ס אינו יכול לקבל טומאה וע"ש מש"כ, ומוכח מזה שהחסרון של שבע ליה טומאה הוא שלא נחשב מגע טומאה ולכך כשנגע בעצמו אין חסרון זה. (וע"ע משנת טהרות כלים פכ"ו מי"ד שהאריך ביסוד זה). וזהו הטעם של הרמב"ן שאם נגע בבשר ששבע ליה טומאה לא נטמא הבשר השני דבכה"ג לא אמרי' שנחשב נגיעה בכולו כיון שדבר ששבע ליה טומאה לא חשיב נגיעה ביה כלל.

ולפי"ז מיושב שלגבי בשר חולין ותרומה שמחוברים ונגע בחולין נטמא התרומה דחשיב נגיעה בשניהם אבל דבר ששבע ליה טומאה לא נחשב נגיעה כלל.

1. ובנוסח אחר י"ל שלגבי המכנס חלות אין דעתו שיהיו מחוברים כלל אפי' בשעה זו משא"כ בנחתום שעשה עיסה ע"מ לחלק רצונו שיהיה מחובר עכשיו אלא שדעתו לחלקה אחרי זה ולכך בזה הוי חיבור בטבול יום. ואע"פ שבקיפה מיירי שקרש מעצמו י"ל שניחא ליה בצורה זו שעכשיו יהיה קרוש. [↑](#footnote-ref-1)