כללי המלאכות - הרב משה אפרים ליברמן
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות

**קובץ ציונים והערות**

**על ל"ט מלאכות שבת**

**נערך בחמלת ה' עלי**

**משה אפרים בלאאמו"ר הגרא"ח ליברמן**

**תוכן עניינים**

**מלאכת זורע עמ' 3**

**מלאכת חורש עמ' 5**

**מלאכת קוצר עמ' 8**

**מלאכת מעמר עמ' 11**

**מלאכת דש עמ' 13**

**סחיטה עמ' 16**

**מלאכת בורר עמ' 20**

**מלאכת טוחן עמ' 27**

**מלאכת מחתך עמ' 31**

**מלאכת גוזז עמ' 33**

**מלאכת קושר ומתיר עמ' 37**

**מלאכת תופר עמ' 44**

**מלאכת שוחט עמ' 49**

**מלאכת משרטט עמ' 51**

**מלאכת מפשיט עמ' 52**

**מלאכת מעבד עמ' 54**

**מלאכת ממחק עמ' 56**

**מלאכת בונה ח"א עמ' 58**

**מלאכת בונה ח"ב דיני אהל עמ' 73**

**מלאכת מכה בפטיש עמ' 83**

**מלאכת כותב ומוחק עמ' 87**

**מלאכת צובע עמ' 103**

**מלאכת מלבן עמ' 107**

**מלאכת לש עמ' 115**

**מלאכת מבעיר עמ' 125**

**מלאכת מכבה עמ' 127**

**מלאכת צד עמ' 128**

**מלאכת קורע עמ' 140**

**מלאכה שאינה צריכה לגופה עמ' 146**

**מקלקל בחבורה עמ' 150**

**דבר שאינו מתכוון עמ' 154**

**מתעסק עמ' 162**

**מלאכת זורע**

**זורע במשכן**

עי' תוס' חולין פח ע"ב (ד"ה אלא) שנסתפק אם היה המדבר ראוי לזריעה ועי' רש"י קידושין לח (ד"ה בכניסתן) שבמדבר לא זרעו ועי' פנ"י עה ע"א "כדאשכחן בזורע וחורש דמסתמא לא היו זורעין וחורשין אותן סממנין שהיו צריכין למשכן אלא שהיו מצוי בידן אפ"ה כיון דשייך זריעה וחרישה באותן מינין חייב", וכ"כ בחי' חת"ס עד ע"א (ד"ה שכן) אולם בנשמ"א כלל ט' סק"ב הביא מהירושלמי שהיו חורשין במדבר וע"ש שמדבר סיני היה ראוי לזריעה ועי' אגלי טל בפתיחה סק"א שהאריך טובא בהאי ענינא

**הזורע והזומר והנוטע והמבריך והמרכיב כולן מלאכה אחת הן**

עי' פירש"י דזומר הוא תולדה ובתוס (ד"ה משום) משמע שכולם חוץ מזורע ונוטע הוה תולדה [ועי' מש"כ לדחות באגלי טל מלאכת זורע אות ג'] וברמב"ם פ"ז מהל' שבת ה"ג שכולם אבות וכ"כ באו"ז סי' נ"ד ועי' חי' הריטב"א הח' מחלו' הראשונים בענין זה

הנה לענין שביעית עי' מוע"ק ג' ע"א רש"י שבת סח ע"א (ד"ה אית ביה) ריטב"א מוע"ק שם רמב"ם שמיטה ויובל פ"א ה"ג וצ"ע מ"ש שבת משביעית ובשו"ת ר' בצלאל אשכנזי סי' ל"ח (ל"ט) ר"ל שאין הבדל שגם לענין שבת כתב הרמב"ם שהוא כעין אבות [שיש אבות ויש מעין אבות כש"כ הרמב"ם פ"ז שגגות ה"ז ודיניהם שונה מאב ממש וכמבואר ברמב"ם שם הל' ח' לענין שבת כגופין ע"ש וכן לדעת ר"א דמחייב אתולדה במקום אב ה"ה דחייב אמעין אב במקום אב עי' פיהמ"ש קאפח ריש כלל גדול אך עי' בפירושו למשנה ב'] וכיון שהם מעין מלאכה אחת ולא מלאכה אחת ממש קראו הרמב"ם ז"ל לענין שביעית תולדות דכיון שאינו דומה לגמרי לזורע אינו חייב בה בשביעית וע"ש מה שהאריך בזה ובספר עזרת ישראל פרק כלל גדול ר"ל דשאני שבת משביעית דשבת האיסור על האדם שישבות ולכן כל שפועל אותו הדבר חשוב זורע אבל בשביעית עיקר הדין שהשדה ישבות ולכן אינו דומה השתתפות האדמה בזורע מהשתתפות האדמה הזומר ע"ש ובאגלי טל זורע סק"ב אות ד' ר"ל דשאני שבת דמלאכת מחשבת ולכן מהני מחשבתו לאשוויי מלאכה אחת ע"ש

**תולדות זורע בשאר איסורים**

עי' מוצל מאש סי' נ"א שנסתפק לענין זורע בנחל איתן אם חייב אתולדות ועי' שעה"מ פ"י רוצח ה"ט ביאור ספיקו דרק בשבת שהאיסור הוא איסור מלאכה שייך תולדות משא"כ בנחל איתן שהאיסור הוא עצם המעשה [ואף שגם לענין שבת בענין למילף תולדות מקרא עי' שיטמ"ק ריש ב"ק בשם מהר"י כץ דהיינו כדי שלא נאמר דבענין דוקא מה שהיה במשכן ועי' שו"ת אבני נזר או"ח סי' רכ"ו שכן מוכח ממה דאיכא תולדות ביו"ט אע"ג דליכא קרא ע"ש] ועי' תוס' בכורות כה ע"א [והטעם לחייב על תולדות בנחל איתן היינו משום דכתיב לא יעבוד וכל עבודה בכלל ע"ש שעה"מ ובמנ"ח מצוה תקל"א ועי' ערוך לנר מכות כב ע"א שר"ל אם חרישה ושאר עבודות חייב בנחל איתן תלוי במחלו' ר' יאשי' ור' יונתן ועי' נחל איתן סי' ט"ז אות ח' אך ע"ש בשעה"מ שהוכיח ממה שהוצרכו למעט בשביעית תולדות מוכח שבעלמא חייב אולם די"ל דשאני שמיטה דכתיב ושבתה הארץ לכן הייתי אומר שתולדות בכלל]

אמנם לענין מנכש מבואר במוע"ק ב' ע"ב שחייב משום זורע בכלאים אע"פ שאין זה אלא תולדה וכמבואר באו"ז סי' נ"ד ובשעה"מ שגגות פ"ז ה"ו אולם באגלי טל מלאכת זורע ס"ק י"ב ר"ל שהוא אב ע"ש

**זומר חייב משום נוטע והנוטע והמבריך והמרכיב חייב משום זורע**

עי' פירש"י ולדבריו צ"ב דא"כ חייב זומר חייב משום זורע ועי' ריטב"א הח' [ועי' לעיל עא ע"א קצירה גוררת קצירה וכו' ודו"ק] ובתוס' נקטו דחידוש הברייתא לענין התראה ונסתפקו אם צריך להתרות משום האב [ועי' מנ"ח מצוה ל"ב שאף לדעת התוס' מוע"ק ב' ע"ב שצריך להתרות בשם האיסור מ"מ למה לא סגי לומר לא תעשה כל מלאכה ואמנם עי' בתוס' רי"ד לק' קלח ע"א דלמ"ד הבערה לחלק יצאת הו"ל הל"ט מלאכות כשמות מחולקים וכחלב ודם ושפיר צריך להתרות בשם האיסור וכן מצינו בחי' רבינו דוד פסחים מז ע"ב דיו"ט למ"ד שאין בו חילוק מלאכות ודאי שא"צ להתרות בשם המלאכה וסגי בלהתרות בלאו ע"ש ובשערי שמועות להגרמ"ש שפירא ז"ל ריש ב"ק ציין לזה כריתות יט שנחלקו ר"א ור"י אם בעינן ידיעת חטא ע"ש המלאכה ומבואר דלא סגי לדעת שעשה מלאכה] ולענין מה שנקטו התוס' שגם לר"א צריך להתרות אתולדה משום האב עי' רמב"ן לק' צו ע"ב ותוס' רבינו פרץ ריש ב"ק שלר"א שחייב אתולדה במקום האב הרי שיש לו שם מלאכה לעצמה א"כ ה"ה שמתרים לה בשם התולדה

**גדר מלאכת זורע**

הנה לענין מלאכת אופה מבואר להדיא לעיל ד' ע"א שהאפייה הוא חלק מן המלאכה ואם הוריד הבצק לפני שנאפה אינו חייב חטאת ויש לעיין לענין זורע האם המלאכה מה שנזרע או פעולת הזריעה ועי' רש"ש על משנה שר"ל שאם לקט הזרעים קודם שנשרש פטור ולמדו ממלאכת אופה וכן האריך בזה המהר"ם חביב בשו"ת קול גדול סי' ע"ה [בהוצאה חדשה שו"ת מהר"ם חביב (חו"מ) סי' ר"פ] הנה לדבריהם ודאי שאינו צריך שישריש בשבת דא"כ כמעט לא שייך לעבור על מלאכת זורע [אמנם עי' הלכות קטנות ח"ב סי' ל"ו] וע"כ כל שיצא ממעשיו השרשה חייב עליה וא"כ גם באופה הדין כן דסגי במה שנאפה בימות החול אך כבר תמה ע"ז באפיקי ים ח"ב סי' ד' ענף ג' מהמבואר לעיל ד' ע"א שהאפייה הוא חלק מן המלאכה וא"כ ע"כ צריך להיות בשבת וכ"כ במנ"ח במצוה רח"צ ול"ב שע"כ חלוק בזה זורע מאופה שאפייה עיקר המלאכה מה שנאפה אח"כ משא"כ בזריעה המלאכה הוא עצם הנחת הזרעים בקרקע וטעם החילוק כתב בהלכות קטנות ח"א סי' רס"ו וז"ל, "מסתברא דמבשל ואופה עדיין גמרו בידי אדם שצריך להגיס בקדירה ולחתות בגחלים אבל בזורע הכל בידי שמים", ע"כ. ועי' בדבריו בח"ב סי' ל"ו וע"ע אגלי טל מלאכת זורע אות ח' וכ"ב שביתת השבת מלאכת זורע אות ט' שו"ת הר צבי או"ח ח"א סי' קכ"ז-ח וסי' ר"ט דבר אברהם ח"א סי' כ"ג אות ה-ו

אולם כל זה כשכוונתו לזריעה אבל כשכוונתו להטמינם באדמה ויוציא אותם לפני זמן השרשה אין בזה משום מלאכת זורע כש"כ במגן אבות ובשו"ת משכנות יעקב סי' קט"ז ובאגלי טל מלאכת זורע ס"ק ט"ז אולם במנחת חינוך מצוה ל"ב מלאכת זורע אות א' נקט שחייב גם בזורע ע"מ להגביה ע"ש

**שורה זרעים במים**

עי' רמב"ם פ"ח ה"ב דשורה חיטים ושעורים במים חייב חטאת ובמגיד משנה וכס"מ שמקורו בזבחים צד ע"ב והאחרונים תמהו דשם מפורש להיפוך ועי' מג"א סי' של"ו ס"ק י"ב מש"כ בזה ועי' משכנות יעקב סי' קט"ז שר"ל שמקור דברי הרמב"ם משבת יח ע"ב ע"ש רש"י ד"ה גיגית וכ"כ בבית מאיר סי' של"ו [ועי' אגלי טל מלאכת זורע ס"ק י"ז] אולם עי' שו"ת הרמב"ם סי' תס"ד המועתק בפירוש קדמון למצרים שמפורש שמקורו מזבחים וע"ש מה שביאר ראייתו וע"ש דהיינו משום דעי"ז נוחים לזריעה וזה חלק ממלאכת הזריעה ע"ש ובמנ"ח מצוה ל"ב מלאכת זורע ביאר בזה באופן אחר ע"ש

וע"ש ברמב"ם שמשמע שרק השורה לזמן מרובה עד שמתנפח חייב ולהכי נקט לשון שורה וכוון לדבריו בשו"ת הרדב"ז סי' אלף תרי"א (ח"ד סי' רמ"ח) ובמג"א סי' של"ו ס"ק י"ב כתב דאינו חייב אלא כששורה לזמן ארוך כחצי יום אמנם בחיי אדם כלל י"א סעיף ב' חולק ע"ז דכל שכוונתו להצמיח חייב מיד [ובשעה"צ סי' של"ו ס"ק מ"ו ר"ל שגם המג"א מודה לזה וכ"כ בתהלה לדוד סק"ח] אבל כשאין כוונתו להצמיח מותר לשרותו בשבת וע"ש בנשמ"א סק"א

**לחפות הזרעים**

עי' מגן אבות שר"ל שעיקר מלאכת זורע ליכא אלא כשמכסה הזרעים וחילו מהמבו' בדף מט ע"ב ובתוד"ה מקצת וכן נקט הנשמ"א כלל י"א סק"א אולם עי' באגלי טל מלאכת זורע סק"ז שהוכיח ממה דאמרי תנא בא"י וכו' שחייב משום זורע גם כשאינו מכסה הזרעים ע"ש [עי' בחזו"א כלאים סי' ב' סק"ח הוכיח שזרע ראוי להשריש גם כשאינו מחפהו] אך גם המכסה הזרעים חשוב מלאכת זורע וכמבואר במכות כא ע"ב ועי' רמב"ם פ"א כלאים ה"ב ובמנ"ח מצוה שכ"ו לענין שביעית וגם חורש לכסות הזרע חשוב מלאכת זורע וכש"כ רש"י פסחים מז ע"ב (ד"ה ושביעית) [ומדברי רש"י משמע שהוא תולדה ותמה ע"ז בשעה"מ בהל' רוצח שהרי לענין שביעית ליכא חיוב לתולדות ועי' חזו"א שביעית סי' י"ח סק"ב שר"ל שכוונת רש"י שהוא אב] ועי' מנ"ח מלאכת חורש.

**משקה מים לזרעים**

עי' סוגיא דמוע"ק ב' ע"ב מחלו' רבה ור' יוסף אם חייב משום זורע או חורש וע"ש בתוס' ביאור המחלו' וכ"כ באו"ז סי' נ"ד ובביאור קו' הגמ' מזומר וצריך לעצים ע"ש בתוס' דחזינן משם דלא אזלי' בתר מחשבה או דמיון המעשה ואין הקושיא מצד שחייב תרתי [וע"ש מהרש"א] ולדבריהם מבואר שטעם שפטור לר"י על חרישה אינו משום דאין לחייב תרתי אלא משום דלא אזלי' בתר מעשיו אלא בתר מחשבתו ומהאי טעמא גם באופן שא"א לחייב מנכש משום חורש ככלאים שאין חיוב חורש אפ"ה לרבה יהיה פטור ועוד יותר מבואר באו"ז שם דאפילו כשליכא זרעים בשדה דלא שייך כלל לדון משקה מים משום זורע אפ"ה לר"י פטור [אולם בחזו"א שביעית סי' י"ח סק"ב נקט דבכה"ג גם ר"י מודה דחייב משום חורש] ובריטב"א ביאר מחלוקתם באו"א וביאר קו' הש"ס דלמה גם בנידו"ד לא יתחייב תרתי וע"ש למה הוא רק קשיא ואינו תיובתא ודבריו צ"ב מקו' הש"ס מכלאים ועי' מש"כ באגלי טל מלאכת זורע ס"ק י"ב אולם באו"ז שם הוכיח שגם לר"י אינו אלא תולדה ע"ש וע"ש אור שמח פ"ז מהל' שבת ה"ד עוד ביאור למה אינו תיובתא ובמג"א סי' של"ו סק"ה הביא דקי"ל דחייב בין משום זורע ובין משום חורש וע"ש שעה"צ ס"ק י"ח

**חיוב מנכש**

מחלו' רבה ור"י במנכש במוע"ק ב' ע"ב מתני' שבת קג ע"א וע"כ דב' מיני מנכש עי' קר"א עג ע"ב ובכס"מ פ"ח שבת ה"ב ועי' מנ"ח מצוה רמ"ה [ועי' נובי"ת או"ח סי' ל"א]

**אמר רב כהנא זומר וצריך לעצים חייב שתים**

עי' בתוס' שבעצים לא מיקרי קוצר אלא בצריך לעצים ומשמע שבשאר דברים א"צ לכוון למה שנקצר ועי' נשמ"א כלל י"א סק"ב שכן מבואר בהמשך הגמ' שלענין אספסתא וסילקא לא אמרו וצריך להם וכן משמע להדיא ברמב"ם ועי' מהרש"א סנהדרין כו ע"א אולם ברש"י ותוס' מוע"ק ב' ע"ב מבואר שבכל דבר הדין כן וכן כתב במאירי כאן ובשיטה לר"ן לק' צד ע"ב ועי' נשמ"א שם שכתב עוד דרק במכוון להצמיח צריך לכוון לעצים והוכיח כן מעירובין ק' ע"ב ועי' מש"כ לדחות באמרי בינה דיני שבת סי' ל"ב

ועי' רמב"ם פ"ח הל' שבת ה"ב דמשמע דרק כשמכוון להצמיח חייב משום נוטע אולם בתוס' מוע"ק ב' ע"ב לא נקט כן ע"ש

**בגדר זורע לענין כלאים**

עי' חזו"א כלאים סי' ב' סק"ד וסי' ג' ס"ק י"ג ובמעדני ארץ כלאים פ"א ה"א ובכרם ציון חלק ח' בדברי הגרצ"פ פראנק ז"ל אריכות דברים בזה ובאפיקי ים ח"ב סי' ד' אות א'

**מלאכת חורש**

**חרישה לאחר זריעה**

ברמב"ם השמיט זריעה דלאחר חרישה ועי' מנ"ח מלאכת חורש שר"ל שהרמב"ם למד שאין בזה חידוש אולם במלאכת זורע ר"ל שהרמב"ם סובר שלא קי"ל כן ואין חיוב חורש אלא לפני הזריעה ע"ש

**יסוד מלאכת חורש**

עי' מוע"ק ב' ע"ב שהוא לרפויי ארעא וכ"כ רש"י בסוגיין ד"ה מלאכה אחת אולם עי' רמב"ם פ"ח ה"א שיסודו יפוי ארעא וע"ש פ"ז ה"ב וז"ל הר"ח "אסיקנא כל אלו משום חרישה **כל שהיא ליפות הקרקע** בשדה חייב משום חורש" ועי' ירושלמי המובא בר"ח ובאו"ז סי' נ"ד וכן מוכח לק' פא ע"ב אלא דילמא נקיט מעילאי ושדא לתתאי" ע"ש [ועי' אגלי טל מלאכת חורש סק"ט] וע"כ שגם רש"י מודה דלא בעינן דווקא ריפוי ארעא וכל תיקון לזריעה חשוב זורע [וז"ל ר"י מלוניל "בשדה היינו חורש העפר שמלאו בו הוא רפוי וטוב לזריעה ועוד שהשווה הקרקע להיות נזרע עם השדה", ע"כ.]

ועי' לק' קג ע"א שלכאו' מצינו שיש חיוב יפוי ארעא מדין חורש וכ"כ להוכיח משם התוס' במוע"ק יג ע"א ד"ה נטייבה אך בחי' הרמב"ן קיא ע"א שר"ל שעיקר החיוב משום קוצר ויפוי ארעא מועלת רק להחשיב שיעור קטן [אך חזר בו מכח דברי התוספתא שמפורש שיש חיוב של ריפוי ארעא מדין חורש] וכן האריך בזה המנחת חינוך קוצר סק"ו [וצ"ע למה מיאנו בזה התוס' במוע"ק הנ"ל וי"ל שכיון שמלאכת קוצר הוא בנקצר אינו מועיל יפוי הארעא להחשיב שיעור קטן ועי' ביה"ל סי' ש"מ ס"א (ד"ה חייב)]

**ניכוש וקירסום**

עי' מתני' לק' קג ע"א דניכוש וקירסום חייב וע"ש פירש"י שמקרסם הוא כזומר ומשמע שהוא תולדות חורש [ועי' מנ"ח מלאכת חורש שהק' דלכאו' הרי הוא תולדות זורע] אולם ברמב"ם פ"ח ה"א פי' שקאי על קרסום עשבים ועושהו ליפות הקרקע ולא רעים מבין טובים וע"ש מאירי ובתשובת ר"א בן הרמב"ם המובא באגלי טל מלאכת חורש סק"ח [וכדבריו כתב נמי בפירוש קדמון ממצרים פ"ח ה"א] וע"ש מה שביאר בזה ומבואר שאף שבמוע"ק ב' ע"ב לא חייבו מנכש משום חורש אלא משום שיש בו ריפוי ארעא צ"ל דשם אינו מתקן הקרקע רק בזה משא"כ בקרסום עשבים כיון שהזרעים מכחישים הקרקע לכן חשוב חורש גם בלי ריפוי ארעא

**חרישה ע"י בהמה**

עי' מכות כא ע"ב שהחורש בבהמתו חייב משום חורש ולא משום מחמר וצ"ב וכבר תמה הגרע"א בתשובות חדשות סו"ס ח' למה אין בזה משום שנים שעשו ועי' רמב"ם פ"כ מהל' שבת ה"ב שאיסורו נלמד מלא תעשה כל מלאכה אתה וגו' ובהמתך", ועי' חי' הרמב"ן לק' קנג ע"ב שחולק ע"ז "אלא שצריך טעם לדבר וכו'", ובספר המצוות שורש י"ד (עמ' קצ"ח הוצאת פרנקל) "שאילו בחורש בבהמתו מלאכת עצמו היא ובהמתו עמו ככלי ביד האומן כגון הגרזן ביד החוצב בו והמשור ביד מניפו וכו'", ועי' אגלי טל מלאכת חורש סק"א ובאפיקי ים ח"ב סי' ד' ענף ב' ובחזו"א סי' ל"ו סק"ב

**גדר בית ושדה לענין חרישה**

עי' או"ז סי' נ"ה שהוכיח מפסחים מז ע"ב שבצונמא שאינו ראוי לזריעה ליכא איסור חורש [כבר העירו שלכאו' י"ל דכוונת הש"ס משום דבצונמא לא שייך איסור כלאים כיון שע"כ ליכא זרעים] ולענין קרקע שאינו עומד לזריעה עי' מג"א סי' תקכ"ו סק"י ע"פ המבואר לק' פא ע"ב שאינו חייב אלא בשדה ניר וע"ש מור וקציעה שחולק בזה ע"ש ועי' ביה"ל סי' שי"ב סעיף ט' (ד"ה שדה). ועי' פנ"י בד"ה בגמ' מכדי וז"ל, "אבל כשחורש במקום שאינו ראוי לזריעה כגון בצונמא או שחורש שלא לצורך זריעה אלא לאשויי גומות אינו חייב אלא משום בונה", ע"כ.

ועי' מג"א סי' רמ"ד סק"ח שהנוטל זבל מהרחוב חייב משום בונה מדין נטילת גבשושית בבית [וע"ש מחצה"ש "וברחוב שהוא לתקן יש לו דין בית" ובעיקר דברי המג"א עי' נשמ"א כלל מ' סק"א שדן שלכאו' אינו חייב אלא בגבשושית המחובר לקרקע ע"ש] ומבואר שכל שאינו עומד לחרישה אלא לשימוש וכדו' הרי יש לו דין בית וחשוב תיקון בלקיחת הגבשושית אולם יש נפק"מ אם חיובו משום בונה או חורש דעי' במלחמות פרק כל הכלים דכיבוד בית ליכא חיוב חטאת לרבנן אע"פ שמילא גומא עם עפר עי"ז כיון שלא הדקו יפה ביד וברגל שמלאכתו מתקיימת ע"ש ולכאו' בחורש שיסודו ריפוי ארעא חייב בכה"ג וכ"כ באגלי טל מלאכת חורש ס"ק כ"ב אות ה' וכן כתב בשביתת השבת סק"ג ע"פ הירושלמי ע"ש

אולם עי' ר"ן לעיל לט ע"א שכתב להוכיח שבקמח ליכא איסור עשיית גומא וכבר הוכיח מזה המג"א סי' תצ"ח ס"ק ל"ב שבעפר תלוש יש איסור חפירת גומא וכן משמע בביצה ח' ע"ב שגם באפר כירה תלוש שייך איסור עשיית גומא אך עי' ביצה ח' ע"א שמפורש שעפר שהכינו מותר לקחת ממנו בשבת ויו"ט ואין בזה איסור עשיית גומא וכבר הק' שם הפנ"י סתירת ב' הסוגיות ע"ש

**חופר גומא טעם חיובו**

ברש"י ובמאירי שחיובו משום דמרפי ארעא [ומדברי המאירי המובא בסמוך משמע שריפוי ארעא הוא בעפר שמוציא ולא בעפר שנשאר וכן מסתבר וז"ל ר"י מלוניל, "והחופר בסכין ומניח עפר במקומו", וכ"כ בשיטה לר"ן ומשמע שחיוב חופר אינו אלא בממלא הגומא עם עפר רפוי] ומבואר ברש"י לעיל מו ע"ב שאינו אלא תולדה וברמב"ם פ"ז ה"ב מבואר שהוא אב ולא מטעם ריפוי ארעא וכנ"ל ועי' או"ז סי' נ"ה שהביא מהירושלמי שאינו אלא תולדה הנה עי' לק' קג ע"א החורש כל שהוא וכו' למאי חזי חזי לביזרא דקרא ופירש"י דהיינו הגומא להכניס הזרע ושם מבואר שהוא אב והיה במשכן ולכאו' מאחר שלהשוות קרקע חשוב חורש והיינו דלתועלת הזריעה צריך קרקע שוה למה יש בחופר גומא משום חורש וצ"ל שחופר גומא גדול שאינו ראוי להכניס בו זרע אין חיובו אלא משום ריפוי ארעא וזה תולדה אבל עשיית גומא להכניס בו זרע חייב גם בלי ריפוי ארעא דיסוד מלאכת חרישה היינו הכנה לזריעה [ומסתמא במשכן היה גם חרישה וגם עשיית גומא רק כיון שענינו אחד חשוב כאב א' כנוטע וזורע אולם עי' פסקי ריא"ז שחורץ היינו עושה חריץ כדי לנטוע בו נטיעה וא"כ מבואר שגם זה אינו אלא תולדה] ועי' אגלי טל חורש סק"ו שרקבשדה העומדת לגומות חייב בעשיית הגומא וכ"כ בשביתת השבת סק"י

הנה עי' ביצה ח' ע"א דמבואר דשייך בעפר תיחוח עשיית גומא וע"ש בתוס' דהיינו כשהקרקע סביבו קשה ולכאו' לרש"י כיון שלא עשה בזה קרקע רפויה אין בזה חרישה אלא בגומא קטנה הראוי לזריעה ועי' פנ"י ביצה ח' ע"א מה שהאריך בדעת רש"י בזה.

**חופר גומא ואי"צ אלא לעפרה**

עי' רש"י כאן ובביצה ח' ע"א שגם בשדה פטור אולם במ"מ וכס"מ פ"א הי"ז כתבו שרק בבית חייב וכן כתבו התוס' פסחים מז ע"ב (ד"ה כתישה) [ועי' אגלי טל מלאכת חורש סק"ז ובאבני נזר סי' ע"ז ועי' תוס' ביצה ח' ע"א (ד"ה ואינו) שכתב שחופר גומא ואינו צריך אלא לעפרה פטור משום מלאכה שא"צ לגופה ולכאו' צ"ל דמיירי בשדה שאינו מקלקל (וע"ש קרבן נתנאל אות נ')] וז"ל המאירי "החופר גומא בשבת ואינו צריך אלא לעפרה כגון לכסות בו צואה פטור עליה שאם בשדה אין כאן חרישה **שהרי נוטל העפר והולך לו**" ומשמע לכאו' בכוונתו דכיון דיסוד חיוב חפירת גומא הוא משום ריפוי ארעא וכנ"ל לכן הרי זה שייך רק לגבי העפר שהוציא וז"ל ר"י מלוניל, "ולא דמי לחורץ האמור למעלה דהתם מנח העפר סביבות החריץ ומכשירם לזריעה אבל הכא הרי מן העפר עושה שאר צרכיו", [וע"ש בדבריו לעיל וז"ל, "וחורץ נמי ראוי לזרוע על העפר שמוציא ומניחו סביבות החריץ", ע"כ.] וא"כ אינו חייב אלא במשאיר שם העפר אולם להמבואר לעיל מדף קג ע"א בעושה גומא קטנה שאפשר לזרוע שם יהיה חייב בשדה גם כשאינו צריך אלא לעפרה [למ"ד דחייב במלאכה שא"צ לגופה]

כתב התרומת הדשן סי' ס"ד שחופר גומא וא"צ לא לעפרה ולא לגומא חייב ותמה ע"ז המג"א סי' שי"ד סק"ה ולהמבואר במאירי ור"י מלוניל יש לחלק בזה בין בית לשדה ודו"ק

**טעם הפטור בחופר גומא וא"צ אלא לעפרה**

עי' רש"י ביצה ח' ע"א דטעם הפטור מדין מקלקל אולם עי' תוס' רי"ד לק' קו ע"א שר"ל שאינו פטור מדין מקלקל אלא דכל שאין לו צורך בגומא לא חשוב מלאכה כלל וכיסודו של המגיד משנה בפי"ב ה"ב מהל' שבת וכ"כ בחזו"א סי' נ"א ס"ק ט"ז ובאבני נזר או"ח סי' ע"ז הק' ע"ז ממה שאמרו בחגיגה י' ע"ב דטעם הפטור משום מלאכת מחשבת ולכאו' התירוץ הוא שגם יסוד זה של המגיד משנה אינו נלמד אלא ממלאכת מחשבת כי הרי סו"ס עשה המלאכה. [אולם הרמב"ם נקט בפי"א ה"ח שבכה"ג מותר לכתחילה (והא שלענין מצרף כתב הרמב"ם בפי"ב ה"ב שאסור מדרבנן ע"ש בלח"מ) ובחופר גומא מבואר שפטור אבל אסור ועי' חזו"א הנ"ל (לכאו' למש"כ התוס' דטעם הפטור משום מלאכה שאצל"ג ודאי דעכ"פ אסור מדרבנן) וברמב"ם פ"א הי"ז מפורש שחופר גומא אין פטורו אלא משום מקלקל]

**מלקט עצים תלושים**

עי' לק' קג המלקט עצים ובפירש"י "וקצצו מן המחובר" ובתוס' מוע"ק יג ע"א ד"ה נטייבה אך עי' מוע"ק י' ע"ב ואמר רבא האי מאן דזכי זיכי וכו'" ועי' מה שהאריך בזה בשביתת השבת חורש ס"ק י"ב וע"ש מכתב הגרצ"פ פראנק ז"ל ובס"ק ט"ו

**מלאכת קוצר**

**גדר המלאכה – הסוגיות בש"ס**

עי' חולין קכז ע"ב תאנים שצמקו באיביהן מטמאין טומאת אוכלין והתולש ממנה בשבת חייב חטאת וכו' אי דיבשו הן ועוקציהן פשיטא וכו' ועי' פירש"י שם ובתוס' לק' קנ ע"ב (ד"ה במחובר) אולם עי' ברמב"ם פ"ח מהל' שבת ה"ד [ומשמע שגם יבשו הן ועוקציהן חייב וכ"כ בדעתו בפמ"ג סי' של"ו א"א סק"א ועי' מנ"ח מלאכת קוצר]

ומשמע שמלאכת קוצר אינו תלוי ביניקה וגם התוס' שחולק כתבו משום שאינו נחשב כמחוברועי' זכר יצחק ח"ב סי' מ"ו ודבר אברהם ח"א סי' כ"ד וסי' כ"ה שהאריך טובא בהאי ענינא

עירובין ק' ע"ב הא נתרי פירי וכו' ועי' פירש"י שם ובתוס' לק' קנ ע"ב ועי' מג"א סי' של"ו סק"א שנקט בדעת הרמב"ם שגם ביבש האילן חייב וכבר העירו עליו בחמד משה נשמ"א כלל י"ב סק"ב ומנחת חינוך שאינו מוכח בד' הר"ם [ובטעם החילוק ביאר בדבר אברהם ח"א סי' כ"ד דחיבור אילן לארץ אינו אלא ע"י יניקה משא"כ החיבור הפרי לעץ הוא חיבור טבעי וא"צ יניקה] ובנשמ"א רצה לשנות הגירסא ברמב"ם וע"פ התוס' בעוקצין פ"ב [ועי' שינוי נוסחאות ברמב"ם פרנקל שכ"כ מהר"י קורקוס וחזו"א]

לק' צה ע"א והרודה חלות דבש בשבת חייב חטאת ומבואר שלדעת ר"א שכוורת דינו כמחובר לקרקע חייב משום קוצר אף שאין בזה משום יניקה

רש"י לק' צה ע"א (ד"ה מפרק) שיש מפרשים דחיוב חולב משום קוצר [וכן הוא בירושלמי פרק כלל גדול סוף ה"ב] והק' רש"י דהחלב אינו מחובר אלא פקיד ועקיר ומבואר שגם כשאין יניקה שייך מלאכת קוצר

ירושלמי מובא ברמב"ן ורשב"א לק' קז ע"ב שהמוציא דגים מן הים חייב משום קוצר אע"פ שאין בזה משום פסיקת היניקה וגם אינו מחובר שם וע"כ עיקר מלאכת קוצר הוא לקחת דבר ממקום חיותו ולדעת רש"י יש תנאי שיהיה מחובר ולירושלמי לא צריך חיבור

לק' פא ע"ב היה (פרפיסא) מונח ע"ג קרקע והניחו ע"ג יתידות מיחייב משום תולש עי' רש"י ותוס' שע"כ אין בזה אלא איסור דרבנן וע"ש הגהת אשר"י "אע"ג דמונח ע"ג יתידות יונק מן הקרקע קצת הילכך מדאו' אין חייב משום תולש", ועי' תוס' שם ובגיטין ז' ע"ב שכתבו שטעם הפטור משום דחשוב כמחובר ע"ש [עי' פסקי הרי"ד "ודווקא לסלק העציץ מע"ג קרקע יש בו משום תולש אבל אם היה מונח ע"ג יתידות מותר לטלטלו ולשומו ע"ג שלחנו ואין שם לא משום תולש ולא משם נוטע", וצ"ב כיון שהניחו ע"ג השלחן הרי הפסיק יניקתו לגמרי ולמה אין בזה משום תולש] ועי' רמב"ם פ"ח ה"ד שחייב חטאת [וע"ש מ"מ וכס"מ ולח"מ] ועי' או"ז סי' נ"ז וז"ל, "ומה שהק' דאי חייב ממש לצורך היכי שרו רבנן איסור סקילה לא דמי האי לצרור שעלו בו עשבים שמותר לקנח בו שכיון שהוא מחזירו לקרקע למקום גדילתו לאו תולש הוא ואע"ג דהתולש דבר שהוא מחובר אפי' החזירו חייב היינו היכא שהי' מחובר גמור וכשמחזירו לשם נוטע לכתחילה הוא אבל זה שאינו מחובר גמור כשהוא מגביהו אינו תולש גמור אא"כ קובעו במק"א שמיעט את יניקתו כך פי' ריב"א", וע"ש שנסתפק אם גם בעציץ שאינו נקוב אמר כן הריב"א ע"ש

ועי' מאירי שם ובתלמוד המערב אמרו הנותן וכו' ועי' תהלה לדוד סי' של"ו סק"ו

לק' נ' ע"ב הטומן לפת וצנונות תחת הגפן וכו' וניטלין בשבת ע"ש תוס' ועי' מעשרות פ"ה מ"ב "בצלים משהשרישו בעלייה וכו'" וע"ש בירושלמי סוף ה"א "ערימה של בצלים שהשרישה התולש מהן בשבת פטור ואינו רוצה בהשרשתן א"ל ר"ש בן לקיש מאי איכפלה שבת גבי מעשרות וכו'", ע"ש. [וע"ש בר"ש בשם הירושלמי] ומבואר בשו"ת הרא"ש כלל ב' סעיף ד' שגם ברישא חשוב כזרוע בקרקע ואפ"ה לא חשוב תולש מן התורה והיינו כיון שאינו כדרך הזרעים ואינו רוצה בהשרשתו לא חשוב כמחובר אע"פ שיש בזה יניקה [ובסיפא חשוב מחובר אע"פ שאינו רצונו בהשרשה וכש"כ במג"א סי' של"ו ס"ק י"ד] אולם בביאור הגר"א יו"ד סי' רצ"ד ס"ק ס"ג חולק על הרא"ש וס"ל שדינו כעציץ שאינו נקוב וממילא פטור על תלישתו בשבת ועי' שביתת השבת מלאכת קוצר ס"ק ל"ט [ולפי זה יש לבאר למה גזרו חז"ל לא לעקור זרעים המכוסים בקרקע גם לפני השרשתן שלא יבוא לעקור לאחר שהושרשו ולא גזרו כן באינם מכוסים בעפר כש"כ המשנ"ב שי"א ס"ק כ"ז וסי' של"ו סק"מ ודו"ק.]

לק' קז ע"ב-קח ע"א אמר אביי האי מאן דתלש פיטרא מאונא וכו' התם לאו היינו רביתיה וכו' וע"ש פי' הר"ח "עשב בעציב שאינו נקוב כתלוש דמי ועי' שו"ת הרא"ש כלל ב' סי' ד' "ואין דרך לזרוע בעציץ שאינו נקוב בתלוש הילכך הוי כתלוש לכל מילי",

תוס' שבועות מג ע"א (ד"ה כבצורות) שאע"ג שי"א שענבים העומדות להבצר כבצורות אפ"ה חייב בשבת כיון שכך הוה במשכן ומבואר דלא סגי בפסיקת היניקה להתחייב על קוצר

עי' בבא מציעא נו ע"ב בעי רבא חטי וזרען בקרקע אי כמאן דשדא בכדא וכו' עי' נשמ"א כלל ס"ה סק"א שנקט שספק זו שייך גם לענין שבת אך הפוסקים לא נקטו כן ע"ש

עוד ציונים עי' או"ש פי"ד מאכ"א הי"ד בהגה"ה שהק' למה אינו חייב על מיעוט יניקה מ"ש מכיבוי שחייב גם על מיעוט השלהבת (עי' פנ"י ביצה כב ע"א שנחלקו תוס' והרמב"ם עם יש בזה חיוב חטאת) [הדמיון צ"ב שבקוצר המלאכה ביחס לצמח וכל שעדיין יונק לא מיקרי מלאכה עי' משכנות יעקב סי' קי"ג משא"כ בכיבוי כל משהו מהשלהבת חשוב כיבוי]

**עי' מאירי** לק' בסמוך (ד"ה יש שואלים) ולענין השמועה י"מ וכו' ועי' שביתת השבת פתיחה למלאכת דש אות ה' סוף ד"ה אמנם

**תולש תולדות קוצר**

עי' רש"י ד"ה תולש שתולש תולדה דקוצר וכתב הלח"מ פ"ח ה"ג שקוצר בכלי ותולש ביד [ועי' אגלי טל מלאכת קוצר סק"ג שדבר שדרכו לתלוש הוה אב וכ"כ בכתבי הגרי"ז בכורות כה ע"א] ומצינו כה"ג בחולין קלז ע"א לענין פאה "תולש מנין" ופירש"י שהיינו ביד ועי' רש"י ביצה ג' ע"א ד"ה ויתלוש

תולש בפיו עי' רש"י סוכה לז ע"ב בכור שור בסוגיין מג"א של"ו ס"ק י"א מצל מאש סי' מ"ח נשמ"א כלל י"ב סק"א וע"ש שבתוספתא פ"י הי"א מפורש לפטור [ועי' מש"כ ליישב בדעת רש"י הטללי אורות עמ' ק"ד וכדבריו כתב באגלי טל מלאכת קוצר ס"ק כ"ט]

**קוצר בדבר שאינו גידולי קרקע**

עי' לק' קז ע"ב וחי' הרמב"ן ורשב"א שם ותוס' בכורות כה ע"א ובדעת הרמב"ם עי' מנ"ח מלאכת קוצר [ועי' מנ"ח מלאכת קוצר דלר"מ וירושלמי חייב בשוחט משום קוצר והק' ע"ז דא"כ ביו"ט נתיר קצירה מדין מתוך [ואכמ"ל] אולם עי' בדבריו במלאכת גוזז שכתב דלא שייך קוצר אלא בקוצר דבר הנטפל לגוף אבל לא בחותך חלק מן הגוף כחותך בשר ע"ש וכ"כ בדבר אברהם ח"א סי' כ"ג אות א' ובשוחט יש להוסיף עוד טעם שקוצר היינו להפרידו ממקום חיותו ולא להוציא הנשמה ודו"ק]

**מלאכת מעמר**

**גדר המלאכה**

עי' רמב"ם פ"ח ה"ו "המקבץ דבילה ועשה ממנה עגול וכו' עד שנתקבצו גוף אחד הרי זה תולדות מעמר", ועי' שו"ת מהר"ח או"ז סי' רי"ד שמבואר מדברי הרמב"ם שמלאכת מעמר שייך רק בקושר השבלים ביחד שעשאם גוף א' [וכ"כ במרכבת המשנה ומה שהק' באגלי טל מלאכת מעמר סק"ד אות ד' כבר יישבו המהר"ח או"ז שם] עי' מאירי במתני' וז"ל "ד' המעמר והוא שמאסף העמרים אחר שהניחום הקוצרים במקומם וצוברם במקום אחד וקושרם והוא הדין אם אסף שבלים אחת אחת ועשה מהן עמרים", ומבואר שרק באסיפת עמרים התנה שצריך לקושרם אבל לא באסיפת שבלים ועי' שביתת השבת סק"ג דהיינו משום שכיון שכבר עמרם אין עימור אחר עימור אם לא עשה בהם קשירה [ועי' אגלי טל מלאכת מעמר סק"א] ולפי זה י"ל שגם ברמב"ם רק לעניין פירות בביתו שכבר עימרם הוצרך לעשותם גוף א' אבל באסיפת עצים וכדו' ממקום גידולם לא צריך קשירה וכ"מ בפירוש המשניות קג ע"א ועי' נשמ"א כלל י"ג סק"א.

**עימור שלא ממקום גידולו**

עי' תוס' ביצה לא ע"א (ד"ה מן) שאין עימור אלא ממקום גידולו כדמוכח בפרק כלל גדול וע"ש ר"ן לד ע"א דהיינו מדאמרי' האי מאן דכניף מילחא **ממלחתא** [אך בר"ן שם בדף לא ע"א נקט שהתירו מעמר ביו"ט ועי' אגלי טל סק"ב אותיות ה-ו] וכן מבואר בביצה שם שמותר לאסוף עצים מקרפף אפי' מן המפוזר [ובמנ"ח מלאכת מעמר ר"ל בדעת הרמב"ם טעם אחר שאין עימור אלא באוכלים וע"ש מש"כ בדברי רש"י לק' צו ע"ב ומש"כ לדחות בשביתת השבת מעמר סק"ז] וכ"כ להוכיח בסמ"ג, ובכס"מ פ"ח ה"ו הביא מהרמ"ך להוכיח גם מביצה יג ע"ב ע"ש. וכן מבו' לק קמג ע"ב עי' לק'

**טעם הדין ובדין אין עימור אחר עימור**

ובטעם הדבר מצינו במאירי משום שאין דרך עימור בכך אלא ממקום גידולו [ועי' מעשה הרוקח המובא בקטע הבאה] ועי' ריטב"א הח' "אבל זה שכבר היה כנוס בקרפף ונתפזר אין בו משום מעמר", ומשמע שעיקר הטעם שאין עימור שלא במקום גידולו היינו משום שכבר נתעמר ואין עימור אחר עימור [ואם הביא עצים אחד אחד לביתו ועימרם שם שפיר יתחייב לפי זה] ועי' תוס' רי"ד שהוכיח כן מלק' קמג ע"ב וז"ל, "אי קשיא א"כ נתפזרו לו פירות בשדה או בחצר וליקטן יתחייב משום מעמר (ולק' קמג מבואר שאין איסורו אלא משום עובדא דחול) תשובה אין מעמר אלא בשעת תלישתו מן הקרקע שזה הוא תחילת ליקוטו אבל פירות שנלקטו כבר ועכשיו נתפזרו אין זה מעמר", עכ"ל. [ולכאו' צ"ב דכיון שבטלה לגמרי עימור הראשון הו"ל כנצטנן לגמרי בבישול שיש בישול אחר בישול וכן בבישול מתכת (ועי' חזו"א סי' נ"ז ד"ה ענין) י"ל דשאני עימור שעצם האסיפה אין לו חשיבות והשם מלאכה הוא מהיותו חלק מסדר עבודת השדה ולכן לאחר שכבר נתעמר וכבר הגיע לשלב זה שוב לא חשוב כחלק מעבודת השדה ועי' אגלי טל סק"ב אות ח' מה שביאר בזה וע"ע בשביתת השבת כללי מלאכות שבת ד"ה ולענין מעמר (עמ' יד ע"ב) שביאר באו"א ע"פ דברי רש"י ביצה יג ע"ב וע"ע בדבריו במלאכת מעמר סק"ז ד"ה שוב מצאתי]

**אופן שחייב גם שלא במקום גידולו**

הנה מדברי הכס"מ בשם הרמ"ך מבואר שגם בעיגולי דבילה אין עימור אלא במקום גידולו אולם עי' רמב"ם פכ"א הי"א "המדבק פירות עד שיעשו גוף אחד חייב משום מעמר לפיכך מי שנתפזרו לו פירות בחצירו וכו'", ומשמע דחייב אף שלא ממקום גידולו וכבר עמד ע"ז בהגהת הרמ"ך שם ועי' שו"ע הרב סי' ש"מ סעיף ט"ו וע"ש משנ"ב ס"ק ל"ח בשם מעשה רוקח [הועתק לשונו בשביתת השבת מעמר סק"ז] דשאני בזה שדרכו לעמר גם שלא ממקום גידולו ולדברי הריטב"א י"ל שכיון שעשאם גוף א' והוא מוסיף על עימור הראשון אין בזה משום אין עימור אחר עימור ועי' בנשמ"א כלל י"ג סק"א ע"ש [אולם במנ"ח נקט שהרמב"ם לא ס"ל שצריך מקום גידולו ועי' בשלטי גיבורים אות ב' ובא"ר סי' ש"מ ס"ק י"ח]

**עימור בלי כוונת עימור**

ועי' מאירי שר"ל שיש עימור שלא במקום גידולו מ"מ ה"מ כשמכוון לעמר וכ"כ בספר הבתים ועי' בשו"ת מהר"ח או"ז וז"ל, "אבל קיסמין שבחצר שאינו מקבצם אלא כדי להדליקם לאלתר ואינו מקבצם אלא שטורח לו להדליק כל קיסם או לזרוק כל קיסם לבדו למדורה ולא בשביל תיקון הקסמים ושמירתם מקבצם אין זה מעמר", ע"כ [ועי' שעה"צ סי' תק"א ס"ק י"ד] ועי' מגן אבות מלאכת מעמר וז"ל, "ואפשר דלא מקרי מעמר אלא ביש צורך בעימור זה כמו בשבלים דהרוח מפזרתן כ"ז שאינן מכונסים וכיוצא בזה בפירות קטנים וכו'".

**עימור שלא בגידולי קרקע**

ברי"ף הטעם שאין **דרך** עימור אלא בגידולי קרקע [ועי' בנשמ"א כלל י"ז סק"ב] ולענין הלכה אם קי"ל כרבא או כאביי עי' ר"ח וברמב"ם פ"ח ה"ו או"ז סי' נ"ז שו"ע סי' ש"מ סעיף ט' וע"ש מג"א ס"ק ט"ו

**אם יש איסור דרבנן**

עי' טור סי' ש"מ שגם לדידן אסור עכ"פ מדרבנן לקבץ מלח ממילחתא ובמש"כ שם ב"י מקור הדין ועי' קרבן נתנאל סק"ד שביאר באו"א ועי' שו"ת רע"א סי' כ' שנסתפק אם החמירו רק במלח או בכל דבר שאינו גידולי קרקע ע"ש אך שלא ממקום גידולו לכאו' לא החמירו אפילו בגידולי קרקע וכמבואר לק קמג ע"ב אולם עי' בראב"ד בכתוב שם ביצה כא ע"ב "א"נ לא על הטלטול וכו' שהיה בזה כעין מעמר" ועי' אור זרוע סי' נ"ז שהביא מהרא"ם להחמיר אפילו בביצים שלא במקום גידולם ועי' שביתת השבת שביראים שלפנינו לא כתב אלא פירות ולא ביצים וע"ש בשם האדר"ת ז"ל אך עכ"פ לענין פירות מבואר לאסור וצ"ע הנ"ל ומהמבואר בביצה לא ע"א שמביאים עצים מן הקרפף.

**עוד ציונים**

מלח אי חשוב גידולי קרקע עי' תוי"ט מעשר שני פ"א משנה ג' ובתוס' רע"א ולענין מלח גס עי' פמ"ג ש"מ משב"ז סק"ה וע"ע שביתת השבת סק"ו

מעמר באיגוד הד' מינים עי' אגלי טל סק"ד אות ד' ושביתת השבת סק"י

**מלאכת דש**

**האי מאן דשדא פיסא**

רש"י נקט שמה שפורק התמרים מן הדקל חשוב מפרק ובראשונים הק' דא"כ כל קוצר יתחייב משום מפרק וצ"ב למה באמת לא יתחייב ובשיטה לר"ן ביאר משום דאין דישה במחובר וכ"כ במאירי [ועי' מנ"ח מלאכת דש דצ"ב טעם הדבר ועי' קטע הבאה] ובריטב"א נראה משום דדש היינו רק מפסולת המכסה האוכל ולא מה שמחובר וכן כתב המאירי [עי' תוס' ורמב"ן שפירשו באו"א מרש"י אך ברמב"ן נראה שגם לפירושו מפרק התמרים מהמכבדות רק שהוא בתלוש ולא במחובר ובתוס' כתבו שקאי על הקליפה ולכאו' נחלקו במחלו' הנ"ל] וכן הוא ל' רש"י לק' עד ע"א ד"ה וליחשב וכ"כ במאירי כאן "שאין מפרק אלא המוציא דבר ממקום שנסתר שם ומפרישו ממנו",

**פסולת שאינו מכסה האוכל**

ובעיקר נידון זה עי' פמ"ג בפתיחה לסי' ש"כ שהוכיח כן מהרמ"א בסי' של"ו סעיף ח' יחור של אילן שנפשח וכו' ולמה אין בזה משום מפרק ועי' שו"ע הרב סי' ש"ה סעיף כ"ח [אך לפי זה דברי הרמ"א תלויים במחלו' רש"י ותוס' וכבר העיר בזה המנ"ח ועי' מש"כ הפמ"ג סי' של"ו א"א ס"ק י"א וצ"ב ועי' מנחת פתים סי' של"ו שכתב להוכיח כדברי הרמ"א מסוכה לג ע"ב "הדס שעלו בו ענבים" ע"ש] ועי' אגלי טל מלאכת דש סק"ב אות ד' ושביתת השבת פתיחה למלאכת דש אות ה' מש"כ לדחות וע"ש אריכות דברים בעניין זה

ועי' רש"י ד"ה והמנפט וכתב באגלי טל הנ"ל שמכאן מוכח שא"צ שהפסולת תכסה האוכל ועי' מש"כ לדחות בשביתת השבת שם

**אוכל המכוסה בפסולת ואינו מחובר**

עי' ט"ז סי' שי"ט סק"ד ובלבושי שרד ושו"ע הרב שיש חילוק בין ניתקו ללא ניתקו [וע"ש ביה"ל ד"ה בשינוי שמסתימת הגמ' משמע שאין לחלק בזה] וע"ש פמ"ג שביאר באו"א ולדבריו יש בזה משום דש רק אם לא פתח השרביטים ע"ש ועי' אגלי טל דש ס"ק ט"ו שהק ממה שמצינו שחולב חייב משום מפרק אע"פ שאינו מחובר וע"ש מש"כ בזה ועי' א"ר סי' שי"ט ס"ק י"א בשם מהרי"ל שרק במכוסה ואינו מחובר יש מפרק אבל אם הפסולת גם מחובר אינו מפרק [ועי' פמ"ג ריש סי' ש"כ בא"א ד"ה עוד רגע אדבר] ועי' אגלי טל דש ס"ק ט"ו אותיות י-י"ג מש"כ בזה

**גדר המלאכה**

עי' ר"ח "הדש הוא המפרק הפסולת המחוברת באוכל ומכינתן לברירה", וז"ל התוס' (ד"ה מפרק) "ולא דמי לדש שנשתנה", ומבואר שיסוד מלאכת דש הוא לגמור שם האוכל של הפרי ע"י שמפריד ממנו הפסולת המחוברת אליו ועי' שביתת השבת פתיחה למלאכת דש אות ב' בשם ספר פאר עץ חיים שבזה חלוק דש מבורר שדש חשוב תיקון אוכל משא"כ בורר רק מכינו לאכילה ע"ש [וי"ל דסדר מלאכת דישה הוא אחרי שכבר נקצר ויש ע"ז שם אוכל אלא שאינו אוכל גמור כיון שמחובר אליו הפסולת בזה אם מוריד הפסולת וגומר השם אוכל חשוב דש אבל בעודו בעץ שאינו אוכל כלל אם תולשו והורידו עי"ז גם הפסולת אינו חשוב כדש] ולפי זה אינו שייך מלאכת בורר אלא במעורב ואינו מחובר [אך מצינו דעת ר"ת בסי' ש"כ סעיף ה' לאסור סחיטת בוסר משום בורר ע"ש ביה"ל וכן מצינו בראשונים לק' קמד ע"ב בשם ר"ת שחולב חייב משום בורר וכבר עמד בזה בשביתת השבת דש ס"ק ס"ח]

**המנפץ מחלו' הראשונים**

עי' פירש"י ובר"ח ולכאו' נחלקו אם הורדת העפר חשוב מפרק ועי' לק' קמה ע"א מחלו' רב ושמואל עם ר' יוחנן אם יש בסחיטת שלקות משום מפרק ופירש"י כיון שלא גדל בגופו [ועי' שביתת השבת דש ס"ק י"ז] ועי' אגלי טל דש ס"ק י"ג שרק עפר שנדבק לו בהיותו מחובר ע"ש

ועי' רמב"ם פ"ט הי"ב מנ"ח מלאכת מנפץ

**טעם איסור חולב**

רש"י לק' צה ע"א כתב שחיוב חולב משום דש [ולפי זה ע"כ או שפוסק כר"י דיש דישה שלא בגידולי קרקע או שבהמה נחשבת גידולי קרקע וצ"ע מדברי רש"י ד"ה המנפט ועי' לק'] ולא כי"א משום קוצר [וכדעת הירושלמי פ"ז סוף ה"ב] ובתוס' בשם ר"ת משום ממחק [היינו מכח הקושיא שאין דישה אלא בגידולי קרקע אבל בסחיטת פירות מודה שחיובו משום סוחט וכמבו' ברשב"א לק' צה ע"א (ועי' מהר"ם) ועי' אשי ישראל שלפי זה צ"ע למה השיעור כגרוגרת, ובמה שהק' התוס' ממה שחילקו לק' בין חולב לקדרה לקערה ע"ש מלחמות בשם שו"ת הרי"ף וא"ש] ועי' רשב"א כתובות ס' ע"א שי"א שחיובו מדין גוזז וכן הביא המאירי כאן ובדף קמד ע"ב וביראים כתב שהוא תולדה דטוחן ועי' רשב"א לק' קמד ע"ב בדעת ר"ת שיש לחייב משום בורר [ועי' שביתת השבת דש ס"ק ס"ח שהאריך בכל השיטות ע"ש]

**בדין אין דישה אלא בגידולי קרקע**

עי' לק' עה מחלו' ר"י ורבנן ותוס' בסוגיין ורמב"ן ורשב"א לק' צה ע"א ועי' רמב"ם פ"ח ה"ז ובמגיד משנה [אך לענין קוצר נקט הרשב"א לק' קז ע"ב שגם הרמב"ם מודה דלא חשוב כגידולי קרקע ועי' דבר אברהם סי' כ"ד דהיינו משום דבקוצר בעינן קרקע ממש] ותשובת ר"א בן הרמב"ם סי' י"ח [הובא בספר שביתת השבת בתחילתו] ועי' רש"י ד"ה והמנפט ובאו"ז סי' נ"ח [ובטל אורות האחרון ר"ל שכוונת רש"י שרק בגידולי קרקע יש גרעינים] ובחי' חת"ס [שיש לחלק בין הבהמה לחלב היוצאת ממנה] ובמגן אבות לר"מ בנעט ז"ל

**מלאכת זורה**

עי' ב"ק ס' ע"א "כי אמרי' זורה ורוח מסייעתו ה"מ לענין שבת וכו'", וע"ש ברא"ש ועי' רמ"א סי' שי"ט סעיף י"ז "הרוקק ברוח וכו'" מג"א סי' תמ"ו סק"ב שו"ת רע"א סי' כ' ובנשמת אדם כלל ט"ו סק"א [ועי' מגן אבות מלאכת טוחן שביתת השבת זורה ס"ק ט"ו ובאבי עזרי פ"ח הי"א] ובביאור הלכה שם בשם האלפי מנשה אולם עי' מנ"ח שהזורה ביד שחיובו מדין בורר ולא מדין זורה אינו חייב ברוח מסייעתו שרק במלאכת זורה נתחדש שמהני רוח מסייעתו ע"ש. ועי' אבן העוזר סי' שכ"ח ובהגהת חת"ס לסי' רנ"ב מג"א סק"כ שנחלקו בזה אם זורה ורוח מסייעתו הוא יסוד לכל מלאכת שבת [וע"ע אבי עזרי הנ"ל].

**זורה ע"י ניפוח וכדו'**

עי' רש"י עג ע"א דזורה היינו ברחת ולכאו' המנפח בפיו חשוב עכ"פ תולדה וכתולש בקוצר וכדו' ועי' ר"ח "וכן אם נטל וכו' וניפח בה ברוח פיו וכו'", ועי' עירובין ל' ע"ב מנפח אדם בית הפרס ועי' ערוך השלחן סי' שי"ט סעיף כ"ו שמותר לנפח בפיו להפריד המוץ [וכן מבואר בירושלמי הנ"ל שגם רוקק בפיו חייב ועי' שביתת השבת זורה סק"ה בשם הגרצ"פ ז"ל דשאני רוקק שכך דרכו].

**מפרק בקולף פירות**

1. וליחשב נמי כותש ובפירש"י (ברמב"ן וריטב"א הביאו בשם רש"י באו"א)
2. עי' ירושלמי פ"ז ה"ב "הדא איתתא וכו' כד מפרכייא בראשייא משום דשה", וע"ש פני משה
3. ועי' לק' ע"ב רש"י ד"ה ואי חייטיה וכו' "מפשיט ליכא וכו' ושם בר"ח "קילפם חייב משום דש",
4. מתני' קכב ע"ב "קורנס לפצע בו אגוזים" [ובפמ"ג ריש סי' ש"כ בא"א הו"ד שם בהגהת רע"א הק' למה אין בזה משום מפרק]
5. עי' תוס' ביצה יג ע"ב (ד"ה ואם) "והכא מיירי וכו'", ועי' מג"א סי' שי"ט סק"ח שכתב ע"פ דברי התוס' דקילוף קטניות משרביטם אינו חשוב דש ותמה שם בהגהות רע"א מרש"י הנ"ל בכותש וכן הק' בפמ"ג ריש סי' ש"כ בא"א ועי' מש"כ בזה בביאור הלכה סו"ס שכ"א [דשאני קולף ביד שאינו מלאכה ודבריו צ"ב טובא שהרי ביד לא מצינו דחשוב שינוי וא"כ עכ"פ יחשב תולדה וכ"כ בשו"ע הרב סי' תק"י קו"א סק"א ועי' אגלי טל דש ס"ק י"א (ומה שאמרו בבכורות כד ע"ב דתולש לאו היינו גוזז בפשוטו היינו משום שתולש השערות מעיקרם ולא משום שעושהו בידו עי' ביה"ל סי' תצ"ח סעיף י"ב ד"ה בידו) ועכ"פ יהיה אסור דרבנן עי' לק' צד ע"ב מי איכא מידי וכו' ואמנם מצאנו כן לענין בורר עי' ב"י סי' שכ"א סעיף ח' בשם השבלי הלקט]
6. עי' שו"ע סי' שי"ט סעיף ו' אין מוללין וכו' ולכן אסור לפרק האגוזים וכו' [הטעם שאין במלילה מלאכת דש (לדעת רש"י ביצה יב ע"ב וע"ש שעה"צ ס"ק י"א בדעת הר"ח) עי' שו"ע הרב סי' תק"י קו"א סק"א אך דבר זה לכאו' שייך בקליפה הירוקה של אגוז ועי' מה שביאר באגלי טל מלאכת דש ס"ק כ"ח אות ט']
7. עי' רמ"א סי' שכ"א סעיף י"ט אסור לקלוף שומים ובצלים כשקולף להניח אבל לאכול לאלתר שרי ועי' פמ"ג סי' שי"ט משב"ז סק"ד למה אין בזה משום מפרק [כיון שקליפה דקה היא בטלה לפרי וע"ש לפי זה יש לעיין בשומים שיש ב' קליפות והקליפה החיצונה לא בטלה]

אמנם עי' ספר התרומה סי' ר"כ שמה שחייב בקולף משום דש אינו אלא בעושהו לצורך אחר זמן וכן מבואר בשו"ת הרשב"א ח"ד סי' ע"ה וכן מבואר בדרכי משה סי' תרי"א סק"ב והיינו שגם בדש יש היתר של לאלתר כבורר וצ"ע מכתובות ס' ע"א דיונק חשוב מפרק אף שהוא לאלתר וכן ממולל מלילות שהותר רק בשינוי אף לאלתר ועי' אגלי טל סק"ג שדבר שדרכו להוריד בשעת אכילה ומורידו בשעת אכילה מותרת [וע"ש דמה"ט מותר להוריד ענבים מאשכול סמוך לאכילתו והיינו משום דיסוד מלאכת דש הוא גמר השם האוכל וכנ"ל בשם התוס' ור"ח ולכן דבר שדרכו לעשות בשעת אכילה ועושהו בשעת אכילה אינו מוגדר כתיקון האוכל אלא כמעשה אכילה]

ובפשוטו יסוד הדברים מבואר בסוגיא דביצה הנ"ל שהרי אמרו המקלף שעורין מקלף אחת אחת ואוכל ואם קלף ונתן לתוך חיקו חייב ורצינו לומר שה"ה לשבת והיינו שבלי נתינה לתוך ידו מותר פירש"י הטעם שהוא כלאחר יד ואין הכוונה לשינוי שאין בזה שינוי בגוף המעשה דישה וע"כ שהוא חשוב מעשה אכילה ולא מעשה תיקון האוכל ומהאי טעמא נמי לא קובע למעשרות וע"ז רצתה הגמ' שעכ"פ בהכניסה לידו יהיה חייב דאב חשוב שפיר כתיקון האוכל וכמו שחזינן שקובע למעשרות וע"ז תירצה הגמ' דשאני שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה וכל שעושהו לצורך אכילתו לאלתר לעולם חשוב כמעשה אכילה וכש"כ בפי' הר"ח שבת עד ע"א [וזה דלא כביה"ל שהבין שכוונת הגמ' מצד שעושה בידו ומותר אפילו לצורך אחר זמן אם לא מצד מלאכת בורר]

ובמגן אבות כתב לחלק בין קולף הקליפה (הפסולת) מהגרעין ממוציא הגרעין מהקליפה ככותש (ועי' שביתת השבת פתיחה למלאכת דש אות ד') ובאגלי טל מלאכת דש סק"ו אות ג' שר"ל ששאני שעורים שאינו מקלף אלא הקליפה החיצונה ולכן כיון שעדיין נשאר עליו הקליפה הפנימית אין בזה משום מלאכת דש ע"ש (ועי' מה שהק' עליו בשביתת השבת פתיחה למלאכת דש אות ב') ועי' שביתת השבת דש סק"ו

**הזורה הבורר המרקד**

החילוק בין הני ג' מלאכות כתב רש"י עג ע"א שזורה ברחת בורר ביד ומרקד בנפה ובתוס' רי"ד לק' קלח ע"א הק' ע"ז דחזינן שבורר ביד מיקרי שינוי וא"כ ודאי שלא היה במשכן (ועי' רש"י ד"ה פטור "אבל ביד לא דמי לבורר כלל", עי' לק' ולכאו' מה שחילקו התוס' בין פסולת מרובה לאוכל מרובה אינו אלא לענין בורר ביד ולא בכלי וק"ל) וברש"י לק' עה ע"ב כתב דזורה בקשין בורר בצרורות ומרקד בקמח [והובא ב' פירושי רש"י בחי' הריטב"א]

**סחיטה**

**מדף קמד ע"א בסוף העמוד דתניא סוחטין**

**עד דף קמה ע"א סוף העמוד ואין עד מפי עד וכו'**

**איסור סחיטה בשאר פירות**

דעת רש"י (בד"ה כר"ח) והתוס' שכל הפירות אסור לסחטם לצורך המשקה שלהם משום דאחשבינהו [ומדברי רש"י שכתב "ומחייב" משמע שאיסורו מה"ת וכ"כ בנשמ"א כלל י"ד סק"ב אך בשו"ע הרב סי' ש"כ ס"א לא כ"כ וע"ש תהלה לדוד סק"ב ולכאו' צ"ע להמבואר ברש"י לק' קמה ע"א ד"ה ד"ת שטעם הפטור בשאר מי פירות הוא משום דשאר דריכות לאו אורחייהו ולכן לא חשוב מלאכה וא"כ מה לי דאחשבינהו וע"ש נשמ"א וצ"ב ובאגלי טל דש ס"ק י"ז אות ו' כתב שכונת רש"י שכיון שלאו אורחיה לכן איו משקה וצ"ב] ודעת רמב"ן רשב"א ור"ן שרק ברימונים וכדו' שיש כאלו שסוחטים לשתייה מהני מחשבתו אבל בלא"ה בטלה דעתו. [וע"ע לק' בד"ה דבר תורה]

עי' בהשלמה שי"ל שגם רש"י מודה שלר"ח מותר וכ"כ הב"י בסי' ש"כ והובא בביה"ל סי' ש"כ סעיף א' אולם בתוס' יט ע"א (ד"ה השום) מבואר שנקט כן לדינא ע"ש

ועי' בתוס' רי"ד כתב שטעם היתר לסחוט פרישים ועוזרדין הוא מדין שינוי והיינו משום שהוא שינוי גמור וכמו שמצינו שהתירו למלול אע"פ שהוא תולדה דדש כיון שעושהו בשינוי. אולם לק' קמה מבואר מדבריו שמעלת זו"ע משום השם משקה.

עי' בב"י בשם שבלי הלקט בשם ר"י בן הר' בנימין דגם עוזרדין הותרו רק בקערה ע"מ לערב לאוכל והיינו לכאו' דאז ליכא אחשבינהו כיון שלמתק אוכלא עבידא וכ"כ בפמ"ג.

**סוחט אדם אשכול של ענבים-בדין משקה הבאה לאוכל**

עי' שו"ת מהרי"ט ח"א סו"ס ע"ו שרק דבר שעדיין לא חל עליו שם משקה מועיל מה שסוחטו לתוך אוכל שלא יחול עליו שם משקה ומי פירות בעודם בתוך הפרי אין להם שם משקה אלא אוכל כמבואר במתני' סוף מכשירין [ועי' חזו"א מכשירין סי' ח' סק"א]

ועי' פסחים לג ע"ג שנחלקו ר' חסדא ור' יוחנן לענין מי פירות כשעודם בפרי אי מיפקד פקיד או מבלע בליעי ובאבן העוזר קמה ע"א כתב שלמ"ד שמי פירות מיפקד פקיד הו"ל משקה בעודו בתוך הפרי וא"כ ע"כ דשמואל אזיל בשיטת ר' חסדא תלמידו אולם ברש"י פסחים שם מבואר שגם לר"ח אינו משקה בפנים ועי' קה"י סי' נ"ד

**פרטי דין קערה וקדרה**

עי' רש"י שמבואר שההבדל בין קדרה לקערה הוא במוכח מילתא ועי' תוס' רי"ד [שנקט בדעת רש"י שאפי' אם עדיין אין אוכל בתבשיל מותר] ובמאירי [נקט ברש"י להיפוך שבקערה אסור אפי' אם יש אוכל] ועי' שו"ת רדב"ז סי' תרפ"ו [שנקט שמעיקר הדין גם בסוחט לתוך קדרה ריקנית ע"מ להכניס בה אוכל מותר ואינו אסור אלא מדרבנן וכ"כ בפמ"ג סי' ש"כ משב"ז סק"ה וא"א סק"י שאיסורו רק מדין מראית עין (וע"ש שהעיר שא"כ בתותים ורימונים היה לן להתיר בחדרי חדרים)] ועי' ביה"ל סי' ש"כ סעיף א' [ועי' ר"י מלוניל "ואפי' יש בה אוכל כלי שני הוא ואין מתערב עם האוכל היטב] ובחזו"א סי' נ"ה סק"ו נקט שאיסורו מה"ת

ועי' מאירי כל בו מאורות ובאוהל מועד בשם הראב"ד דרק ענבים שעומדים לאכילה הותר לסחוט לתוך הקדירה והובא ב"י [וע"כ אין טעמו מדין משקין שזבו שהרי קי"ל בזיתים וענבים שאסור ביצאו מהם גם בהכניסם לאוכלים וע"כ דשאני סוחט לתוך אוכלים כש"כ הרשב"א ריש ביצה וגם מקו' הראשונים מבו' שלא הבינו כן] וע"ש שהק' עליו וצ"ב

**מדברי רבינו נלמוד חולב אדם -ביו"ט או בשבת**

עי' תוס' בשם ר"ת שבשבת אסור משום דש או בורר [עי' שינוי לשונות בראשונים באו"ז סי' נ"ח חי' הרשב"א ריב"ש סי' קכ"א] ובראשונים הביאו בשם ר"ת דכ"כ אין לסחוט בוסר בשבת אפילו לתוך קדרה מה"ט [ונפק"מ אם מותר לאלתר עי' סי' ש"כ ס"ה וט"ז ומג"א שם ועי' מהרש"א ובאבן העוזר ובנשמ"א כלל י"ד סק"ג ובביה"ל שם ד"ה לאכול והטעם שלא יהיה בזה משום בורר עי' ביה"ל סי' שי"ט ס"ד ד"ה ובורר] וברי"ף [ועי' מלחמות שאין טעמו משום מוקצה אלא משום מלאכת דש כיון שהבהמה פסולת ומבואר ברמב"ן שגם ביו"ט חשוב פסולת אלא שדש הותר ביו"ט ולמשקין אסור כתב הרמב"ן או משום נולד או משום גזירת משקין שזבו ובשו"ת הרי"ף סי' שי"ב כתב הטעם משום דמלאכת משקין לא הותר ביו"ט ולשונו משמע שעצם המלאכה לא הותר ולא רק מדין משקין שזבו ועי' שו"ת אבני נזר סי' רכ"ו שביאר דהיינו דיצירת אוכלים לא הותר ביו"ט כש"כ הרמב"ן פ"ג דביצה בטעם איסור צידה ותלישת פירות (וע"ע שבילי דוד כללי מלאכת אוכ"נ אות כ"א) אולם בר"ן כתב שביו"ט אינו דש כיון שהבהמה ראוי לאכילה אך בעז העומדת לחליבה ולא לאכילה נקטו הביאור הגר"א והגרע"א ריש סי' תק"ה שאז אסור גם ביו"ט משום מפרק אולם מדברי הראשונים משמע שאין איסורו בזה אלא משום מוקצה ועי' שעה"צ שם סק"א]

**דעת הרמב"ם בפ"ח ה"י**

הרמב"ם אסר מדרבנן לחלוב לתוך אוכלים בשבת [והובא במג"א סי' ש"ה ס"ק י"ב] ובמ"מ כתב שדעתו כדעת הרי"ף וכ"כ באו"ז סי' נ"ח [ועי' שו"ע הרב סי' ש"ה סעיף כ"ח] ותמה בחזו"א סי' נ"ו סק"א למה אינו אסור מה"ת וצידד לומר שהוא מדין מוקצה וכדבריו כתב באורחות חיים ובכל בו וע"ש עוד טעם מדין אולודי אוכלא ובביה"ל ריש סי' תק"ה ביאר דעת ה"ה שס"ל להר"מ שפטור מחטאת משום דחשוב שינוי ובתהלה לדוד סק"ו נקט דכיון שהבהמה ראויה לאכילה ואינו אלא אריה דרביעה עליה לכן לא חשוב כפסולת אלא מדרבנן, ע"ש.

**שיטת הר"ח דלא קי"ל כר' חסדא**

עי' ר"ח לק' קמה שהאריך להוכיח דלא קי"ל כר"ח ודבריו מקושי ההבנה וכמו שכבר תמה עליו הרי"ף ועי' בשו"ת משכנות יעקב סי' קי"ב [שראיית הר"ח מיונק היינו שזה חשוב כמשקה הבא לאוכל וראייתו מר' יוחנן הוא ממה שחייב בשלקות אע"פ שהמשקה חשוב כאוכל ושמואל רק אוסר מדרבנן ומשום שפעם היה משקה וכש"כ המג"א] ובאבן העוזר ובמנחת ברוך סי' פ"א [שמשקין שהיו עליהם שם משקין לפני שנכנס לאוכל לא יפקע מהם שם משקין ע"י שסוחטם לתוך מאכל ולכן בדברי ר"י בשלקות ודאי שאין לחלק בין לקערה לקדרה (והיינו אע"פ שבהיות המשקים בלועים בתוך השלקות היה עליהם שם אוכל מ"מ כשחזר וסוחטו חוזר להיות משקין וע"ש מש"כ בדעת הרי"ף) וא"כ מדדימהו לזו"ע משמע שגם שם אין לחלק וע"ש שהשו"ע חשש לחלק זה של הר"ח ולא במה שפסק כר"י החולק על שמואל] אבי עזרי פ"ח ה"י [עיקר ההיתר לסחוט לתוך קדרה היינו משום אוכלא דאיפרת וזה שייך רק בדבר שהוא מגופו ולא בדבר שחוץ לגופו דבזה סו"ס הרי מפרק דבר מדבר]

**סחיטת כבשים-טעם ההיתר**

עי' פירש"י משום שאינו יוצא מגופן ובתוס' הק' מלעיל קמא ע"א עי' תוס' קיא ע"ב בשם פירש"י דמיירי בשמן ולכן אין לפרש שחיובו משום מלבן אך ברמב"ן שם נקט שגם בשמן שייך מלבן וכ"כ לדחות המאירי בסוגיין

**ג' ביאורים בדעת רש"י**

ועי' רמב"ן ושיטה לר"ן קיא ע"א שכתבו שסחיטה בבגד ע"כ אינו מטעם מפרק אלא משום מלבן שהרי קי"ל שאין דישה אלא בגידולי קרקע וצ"ע שהרי יין או שמן בבגד פשטן וכדו' חשוב שפיר גידולי קרקע [עי' פמ"ג פתיחה לסי' ש"כ] וע"כ שכוונתם שרק חיבור טבעי של גידולי קרקע חשוב דש וכדברי רש"י ז"ל

ובאבן העוזר ר"ל בכוונת רש"י שכיון שהמשקין לא גדל בתוכן נמצא שהוו משקין גמורים ואין בזה משום דש כיון דמעיקרא משקין והשתא משקין וכדחזינן בדברי התוס' לעיל עג ע"ב שמה שחייב בחולב משום דש הוא משום שבעודו בדדי הבהמה אינו משקה וע"ש שיישב ע"פ זה קו' התוס' דשאני התם שהוא פסולת גמור ע"ש בכל דבריו

ובנשמ"א כלל י"ד סק"ב ר"ל בכוונת רש"י ששאני כבשים שהמשקה כנוס בהם ככנוס בתוך כלי ולכן אין בהם משום מפרק ואינו דומה למשקה תוך בגד שנבלע בתוכו וכ"כ במאירי [ועי' שביתת השבת דש ס"ק ל"ה במכתבו של הגרצ"פ ז"ל]

**שיטת התוס' ודעימיה**

בתוס' ורשב"א כתבו טעם ההיתר משום דרב לטעמו שאין חייב אלא אלא זיתים וענבים בלבד שרק הם משקין ועי' תוס' כתובות ו' ע"א שמשקין שבתוך הכבשים הוא אוכלא דאיפרת והיינו שאע"פ שכבש הפירות ביין מ"מ כשנכנסו לפרי נעשה כחלק מהפרי ופקע מיניה שם יין [עי' נשמ"א כלל י"ד סק"ב ועי' אגלי טל דש ס"ק י"ז אות ה' שכיון שמעורב בו טעם האוכל גם כשסוחטם לא חזר להיות משקין]

**ונפק"מ** בין שי' רש"י לתוס'עי' או"ז סי' נ"ח לענין בשר שנבלע בו מרק או פת ששרה ביין שלרש"י ודאי אין בזה חיוב חטאת כיון שהמשקין לא גדל בתוכו [לדידן דלא קי"ל כר"י] אבל לתוס' אינו דומה לכבשים ששם ע"י שנכבש בתוכו וקיבל טעמו נעשה כמוהו ופקע מיניה שם אוכל משא"כ בפת ששרה ביין עדיין יש ע"ז שם משקה עי' נזיר לז ע"א (ועי' תוס' זבחים קט ע"א ד"ה עולה ואכמ"ל) וכמבואר בדברי המהרש"ל המובא במג"א סק"ד אולם עי' משנ"ב סי' ש"כ ס"ק י"א שנקט שלמצוץ פת ששרה ביין לא עדיף משלקות וצ"ע

**סחיטה בגידולי קרקע**

עי' פמ"ג פתיחה לסי' ש"כ בא"א שהכל תלוי בפסולת ולכן מים שנכנס לבגד מפשטן וכדו' יש בזה משום מפרק וכן מבואר בר"ת בספר הישר סי' רפ"ג שכתב דטעם הסובר שיש סחיטה בשמן בשיער היינו משום דסובר דיש דישה שלא בגידולי קרקע [דאדם לא חשוב גידולי קרקע ועי' ט"ז סו"ס של"ו] אע"פ שהשמן הוא גידולי קרקע אך עי' לעיל מה שהובא מהרמב"ן ושיטה לר"ן לעיל קיא ע"א ולפי זה יש לפרש כן גם דעת ר"ת

**ושלקות בין לגופן בין למימיהן מותר**

עי' פירש"י משום דחשיבי אוכל ועי' פסקי הרי"ד דהיינו משום שאדם טובל בו פתו [ועי' מג"א סי' ש"כ סק"א] ואע"ג שנבלע שם מים מ"מ ע"י שנתבשל ביחד פקע מיניה שם משקין [אולם בתוס' רי"ד נקט בדעת ר"י שמחייב חטאת היינו משום ששלקות בלעו משקים גמורים וצ"ע במה נחלקו עם רב ושמואל]

**בדעת שמואל שהחמיר בזה מדרבנן**

עי' רשב"א שכבשים ושלקות דינם כתותים ורימונים אבל שאר פירות לכו"ע מותר אפילו לר"י וכ"כ בטעם חומרת שלקות בעולת שבת סק"כ אך לפי מה שכתב רש"י בטעם רב משום דחשוב אוכל צ"ב במה חולק שמואל ועי' מג"א סי' ש"כ סק"ט דשאני התם שהיה משקה לפני שנכנס לכו"ש ולכן אף שמדאו' פקע מיניה השם משקה מ"מ מדרבנן אסרו ועי' בב"י בשם הגהת סמ"ק

**דבר תורה אינו חייב אלא על דריסת זיתים וענבים לבד**

נאמרו בזה ג' טעמים

1. ברש"י הטעם משום שאינו אורחיה [ולכן ס"ל שכבשים היה חייב לולא שאינו יוצא מגופם כיון שאורחיה לסוחטם להוציא מימיהם] ובדף קמד ע"א כתב התוס' רי"ד שסחיטת שאר משקין חשוב שינוי ואינו נראה שדומה לפירש"י ששם דימהו למלילה שהוא כלאחר יד וצ"ב כוונתו ואילו רש"י כתב סברא בעיקר המלאכה שאין זה צורת המלאכה
2. בתוס' ורא"ש ורשב"א כתבו הטעם משום שאינו משקה [עי' פמ"ג סי' ש"כ בפתיחה בא"א שנקט דבעינן א' מז' משקין וע"ע בתשובה לגאון הנדפס בסוף שיטה לר"ן אך בחזו"א סי' נ"ה סק"ד נקט שאינו תלוי בז' משקין ע"ש] והוה כמפריד אוכל מאוכל ולכאו' לפי זה בתותים ורימונים שאיסורו משום אחשבינהו וחשוב כמשקה י"ל שאיסורו מה"ת [והרי גם לענין טומאה מה שאין לשאר מי פירות שם משקה אינו אלא משום דבטלה דעתו וכמבואר בתוספתא הובא בר"ש פ"ג דטהרות מ"ב] אך בראשונים מבואר שאין איסורו אלא מדרבנן וכן מפורש ברמב"ם בפרק כ"א הי"ב ועי' שו"ע סי' ש"כ סעיף שמה שמועלת מחשבתו אינו אלא מדרבנן ומדאו' אמרי' בטלה דעתו
3. בפמ"ג סי' ש"כ בפתיחה בא"א ר"ל ע"פ המבואר בא"ר סי' שי"ט ס"ק י"ח שרק אוכל שאינו מחובר לפסולת המכסהו חשוב דש והיינו שכל שמחובר עמו הרי הוא כגוף א' והוה כמפריד חתיכה ואינו דש וא"כ רק במי פירות שמיפקד פקיד שייך מפרק ולא במיבלע בלע [וכ"כ במנ"ח מלאכת דש] וע"ש שר"ל שרק זיתים וענבים מיפקד פקיד אבל שאר מי פירות מיבלע בליעי [וצ"ע שהרי גם ר"ח שסובר שגם זו"ע מיבלע בליעי מודה שאסור לסחוט בשבת] וכדבריו כתב נמי המאירי בסוגיין [וע"ש שביאר ע"פ זה למה אין סחיטה בכבשים דהיינו שבזה המשקה בלוע בתוכם ולא כנוס ע"ש]

**סחיטת כבשים ושלקות לגופם-טעם ההיתר**

נאמרו בזה כמה טעמים בראשונים

1. עי' תוס' כתובות ו' ע"א שלדעת הערוך טעם ההיתר הוא משום פס"ר דלא ניחא ליה ולפי זה לא הותר אלא באינו מתכוון לסחוט מימיו וכ"מ בשו"ת הריב"ש סי' שצ"ד וכן כתב לדייק באגלי טל דש ס"ק כ"ז אות ג' מלשון הרמב"ם בפרק כ"א הי"ג "אם לרכך גופן" אבל כל שמתכוון להוציא המשקה אסור ועי' תהלה לדוד סק"י שכן מבואר ברמב"ם פ"ח ה"ח שחובל באדם חייב משום מפרק אע"פ שאינו צריך לדם היוצא ע"ש
2. תוס' בכתובות שם נקט שהוא רק בכבשים כיון שהוא אוכלא דאיפרת ולכן אע"פ שמדרבנן אסרו אינו אלא במתכוון בצריך למשקה שבזה גזרו אטו זיתים וענבים
3. תוס' לעיל עג ע"ב כתבו שכל שאינו צריך למשקה הנסחט אינו דומה לדש וכ"כ הרמב"ן לעיל קיא ע"א
4. דעת הרשב"א בדף קי"א מבואר שרק כשהולך לאיבוד לא חשוב דש אבל לא סגי בזה שאינו צריך למשקין ואילו בכבשים משמע שאפילו לתוך קערה מותר וכן מפורש ברשב"א בסוגיין וצ"ל כש"כ באגלי טל דש ס"ק י"ז אות ה' שכל איסורו משום דאחשבינהו וכתותים ורימונים וכל שסוחטו לגופן ליכא אחשבינהו

**יש לעיין** למה אין איסור בסחיטת שלקות מדין בורר עי' פמ"ג במשב"ז סק"ו וכן ראיתי להעיר למה אין בסחיטת לימוניש [בסי' ש"כ סעיף ו'] איסור מדין בורר מחמת קליפתו וכמו שכל קילוף פירות חשוב בורר.

**מלאכת בורר**

**הסוגיות בגמ'**

**שבת עד ע"א-ע"ב**

**קלח ע"א משום מאי מתרי'**

**קלט ע"ב מתני' נותנין מים עד (כולל) קמ ע"א מתני' אין שורין**

**ביצה יג ע"ב המולל מלילות של חטים וכו'**

**תוכן העניינים**

**גדר המלאכה**

**ברירת ב' מיני אוכלים**

**ברירת חתיכת מאכל לפניו**

**טעם ההיתר לברור בידיו**

**בורר לתוך חיקו**

**איסור קנון ותמחוי**

**גדר כלי לעניין בורר**

**טעם היתר אוכל מפסולת**

**בירר רק מקצת התערובת**

**גדר תערובת לאיסור בורר**

**מה נחשב הנברר**

**לברור פסולת מתוך אוכל לאלתר**

**גדר לאלתר**

**ברירה במין אחד**

**בורר פסולת מתוך אוכל ודעתו לאכול הפסולת**

**לק' קלט: תרגמה זעירי בין הגיתות**

**ברירה בפסולת שאינו מעכב אכילת האוכל**

**אוכל האסור באכילה אי חשוב כפסולת**

**ברירה בפסולת שהוא גוף א' עם האוכל**

**לק' שם ונותנין ביצה במסננת**

**בורר פסולת מפסולת**

**לק' קמ. אין שורין את הכרשינין ולא שפין אותן**

**גדר המלאכה**

עי' בעה"מ ריש האורג שמלאכת בורר חשוב מלאכה שאצל"ג ואפ"ה חייב עלה ובחי' הרמב"ן שם קו ע"ב כתב דחשוב כצריכה לגופה ועי' ביה"ל סי' שי"ט סעיף ג' (ד"ה לאכול) בשם הישועות יעקב [ומבואר שעיקר המלאכה הוא עצם המעשה הפרדה ולא תיקון האוכל ולכן לא דן בזה אלא משום מלאכה שאצל"ג אבל לדעת התוס' צה ע"א שמלאכה הצל"ג היא הצורך שהיה במשכן א"כ אם בברירת אוכל מפסולת מוגדר כתיקון האוכל הרי שזה גוף המלאכה וא"א לחייב כשאין תיקון זה וע"ע לק' בד"ה תרגמה זעירי בשם רש"י ובד"ה ונותנין ביצה (ואולי מה"ט הוצרך התוס' לומר דבב' מיני אוכל חשוב א' כפסולת והיינו מש"ה חשוב שא' מתיפה ודו"ק) אולם בנשמ"א כלל כ"ט סק"א ובאחיעזר ח"ב סי' ה' אות ז' נקטו שרק לר"ש בענין דומיא דמשכן ועי' ביה"ל סי' ש"מ סעיף י"ד (ד"ה ולא) ואכמ"ל]

**ברירת ב' מיני אוכלים**

עי' ירושלמי פ"ז ה"ב "בירר אוכלים מתוך אוכלים וכו'", ועי' תוס' ד"ה היו לפניו [ברש"י כתב דלא גרסי' שני אך לק' לא כתב כן ובריטב"א כתב בטעם רש"י משום דמבואר בסוגיין דיש פסולת וי"ל דרש"י סובר כרמב"ם וא"כ בעצם החיוב מודה רש"י וע"ע חי' חת"ס ובפמ"ג משב"ז סק"ב] וברא"ש ועי' ב"י סי' שי"ט סעיף ג' "ואין לזה טעם אלא א"כ נאמר וכו'", ומבואר שעיקר השם ברירה אינו אלא אוכל מפסולת [ועי' מאירי השלמה ומאורות שפירשו הגמ' בב' מיני אוכלים שאחד חי ואחד מבושל ע"ש] אולם עי' רמב"ם פ"ח הי"ג שחייב על עצם ברירת ב' מיני האוכלים.

**נפק"מ בגדר איסור ברירת ב' מיני אוכל**

1. אם לאלתר יכול לברור איזה שרוצה עי' ביה"ל סי' שי"ט סעיף ג' (ד"ה ומניח)
2. וכן נפק"מ לענין אם מותר לברור ב' מיני אוכלים כשרוצה שניהם אלאחר זמן עי' פמ"ג סי' שי"ט משב"ז סק"ב [ועי' ראש יוסף בסוגיין דנידון זה תלוי במחלו' תוס' והרמב"ם] וביה"ל שם (ד"ה היו) [עי' בסמוך] ועי' תוספתא פי"ז ה"ו "בדק אלו לעצמן ואלו לעצמן וכו' הרי זה חייב", [והובא בחי' הרמב"ן לק' קמג ע"ב]
3. וכן נפק"מ אם בורר ב' מיני אוכלים לאכול שניהם באותו סעודה אם מותר לברור בנפה וכברה עי' מנורה הטהורה סק"ה.
4. ונפק"מ נמי כשאינו רוצה האוכל לצורך אכילה אלא לצורך לגוון אוכל אחר וכדו' עי' שי"ט סעיף ט"ז ובדברי הב"ח (המובא שם במג"א ס"ק ט"ז) שם [דברי הביה"ל באות הקודם בדחיית דברי הפמ"ג צ"ב דלהדיא מבואר בב"ח כסברתו ונמצינו למדים שלדבריהם הכרעת השו"ע כדעת התוס' גם לקולא ועי' רמב"ם שפירש הך דחלמון וחלבון באו"א]

**ברירת חתיכת מאכל שלפניו**

עי' רמב"ן בסוגיין ועי' ביה"ל סי' שי"ט סעיף ד' (ד"ה הבורר) מה שהוכיח מדבריו ועי' שביתת השבת בורר סק"ג בשם ספר פני ארי החי וע"ש סק"כ [שכוונת הרמב"ן בחתיכה שבפיו שהוא כבר באמצע אכילתו (מה שהביא שם סק"כ מדברי הרמב"ן לק' קמב ע"ב ע"ש הגהת הגרא"ז ז"ל דמיירי ביו"ט) אך ממה שדימהו הרמב"ן לפחות מכשיעור משמע שכל שיש לפניו שיעור נגיסה אחת ודאי שיכול לברור ממנו הפסולת] וע"ש ביה"ל שהוכיח בשו"ת הרא"ש שלא ס"ל כן אולם בשו"ת מהריט"ץ סי' ר"ג בדברי מהר"י אבואלעפייא כתב לדחות דשאני התם דהוה בכלי (עי' בית מאיר סי' שי"ט סעיף ט"ז) וכמו שאסרו בנפה וכברה סמוך לאכילה אפילו בבורר אוכל מפסולת ה"נ אסור אפילו בחתיכה שרוצה לאכול.

ועי' פמ"ג סי' שכ"א א"א סק"ל שנקט בדעת הרא"ש הנ"ל שכל מיד לפה ליכא בורר אפילו בפסולת מאוכל וע"ש שעה"צ ס"ק צ"ח שתמה עליו.

**טעם ההיתר לברור בידו**

עי' תוס' רי"ד לק' קלח ע"א מפני שהוא שינוי וכן כתב בספרו ספר המכריע סי' כ"ג וברש"י (ד"ה פטור) "אבל ביד לא דמי לבורר כלל", [ובישוב דברי רש"י ממש"כ במתני' עי' אגלי טל בורר סק"א דיש לחלק בין פסולת מתוך אוכל לבין אוכל מתוך פסולת] ועי' ב"י סי' שכ"א סעיף ח' שהביא שבלי הלקט בשם הרי"ד "ביד דהוי שינוי גמור מותר לכתחילה", (והא דחייב בבורר ביד כשאינו לאלתר עי' משנ"ב סק"ט שכשבורר לאוצר הדרך לברור אפילו ביד וכ"כ בספר המכריע סי' כ"ג וז"ל, "שגם ביד דרך העולם הוא לברור ולהניח לאוצר שכן אדם שיש לו דבר מועט בוררו יד על יד והילכך חייב חטאת", וצ"ב. ובקרית מלך רב פ"ז הי"ב כתב דרק שינוי גמור או ב' שינויים אע"פ שאינם שינויים גמורים פוטרים ע"ש והו"ד בשביתת השבת בורר סק"ב) ועי' ביאור הלכה סי' שכ"א סי"ב (ד"ה מידי) "והטעם כתב הפמ"ג דכמו בבורר דרך אכילה הוא כשבורר בידו לאכול לאלתר ה"נ בעניננו דרך אכילה הוא אפילו כשמחתך בסכין לאכול לאלתר דדרך אכילה הוא בסכין", [ופשטות טעם ההיתר אינו מדין שינוי אלא מדין מעשה אכילה וכש"כ הרמב"ן לענין אוכל מתוך פסולת והיינו שגדר מעשה בורר הוא תיקון אוכל והכנתו והכשרתו לאכילה וכל שעוסק באכילת הפירות ולא להכינו לאוצר אינו מוגדר כתיקון המאכל אלא כהכנת מעשה אכילה אלא דכ"ז כשאינו מעשה בורר גמור (אף שאינו חשוב כלאחר יד) יכול הוא להתפרש כמעשה אכילה אבל בנפה וכברה שהוא עיקר המעשה בורר חשוב ממילא כתיקון אוכל וע"ע בסמוך בד"ה איסור קנון ותמחוי]

**אופן שאסור גם בידו**

עי' מג"א סי' ש"כ סק"ז שלדעת ר"ת שסחיטת בוסר אסור מדין בורר אסור אפילו כדי לאכול לאלתר דטעם היתר בורר לאלתר הוא משום שאינו חשוב מלאכה כיון שהוא דרך אכילה אבל בסחיטה שע"כ חשוב כיצירת האוכל ע"כ חשוב מלאכה [ע"ש מחצה"ש שהביא סיוע לזה מיונק שאסור אפילו כדי לאכול לאלתר] אולם בט"ז שם סק"ד חולק ע"ז

**בורר בידו לתוך חיקו**

עי' ביצה יג ע"ב "המולל מלילות של חיטים מנפח על יד על יד ואוכל ואם נפח ונתן לתוך חיקו חייב אמר ר"א וכן לשבת", והנה לענין מעשרות עיקר הקובע מה שנותן לתוך חיקו [ומה שקילוף תלוי בידו ע"ש מגיני שלמה וחזו"א מעשרות ס"ד ס"ק ט"ז] וברמב"ן ובר"ן הוכיחו מכאן שלא הותר לברור אלא לאלתר ומשמע שגדרי לאלתר תלוי בקביעות למעשרות ורק ברירה ע"מ להכניס לפיו מותרת [אולם ע"ש שיטמ"ק בשם התוס' שרק לחיקו אסור אבל לתוך כוס מותר ומשמע שאינו גדר של לאלתר אלא של חשיבות המלאכה] ואמנם עי' ב"י סי' שי"ט ס"ג שכתב שכל שבורר בידו לאכול לאלתר לא איכפת לן באיזה מקום מניחו ע"ש וצ"ע מסוגיא הנ"ל

[והנה דעת הרשב"א בעבודת הקודש שער א' אות כ"ג שלא הותר ברירה ביו"ט גם לב"ה אלא ע"מ לאכול לאלתר ואפ"ה מבואר בביצה יד ע"ב שמותר לברור לחיקו ומבואר שחיקו חשוב לאלתר אולם בב"ח סי' שי"ט נקט שחיקו האמור במשנה שם לא קאי על מקום הנחת הפירות לאחר הברירה אלא על עצם המעשה ברירה ודלא כהב"י שם וכ"כ בתולדות יעקב בביצה שם ועי' בכ"ז באגלי טל זורה סק"י וע"ש בשם מנורה הטהורה דאיסור חיקו מדרבנן שמיחזי לצורך בו ביום ולא לאלתר]

ובספר המכריע סי' כ"ג כתב שאיסור חיקו ע"כ לצורך לאחר זמן שאילו לאלתר ודאי מותר

**איסור קינון ותמחוי**

בחי' הרמב"ן מבואר שקנון ותמחוי לבו ביום חייב חטאת וכ"כ בר"ן וכן משמע במגיד משנה פ"ח הי"ב וכן פסק המשנ"ב בסי' שי"ט סק"ט ובביה"ל סי' תק"י ס"ב (ד"ה אם רוצה) אולם מדברי הרמב"ם בפ"ח הי"ב משמע שקנון ותמחוי לעולם אינו חייב חטאת והיינו משום שנחשב כשינוי וכ"כ בדעתו בחי' ר"מ קזיס ובאגלי טל בורר סק"א אות ב' וכ"כ בראש יוסף ביצה יד ע"ב [ויש בזה נפק"מ גדולה לגבי עיקר הבנת טעם ההיתר לברור בידו שע"פ שיטת הרמב"ם ביאר בר"מ קזיס דהיינו שיסוד איסור בורר הוא ניקוי האוכל והכשרתו ואילו אם לוקחם לאכילה הרי אין בזה מעשה ניקוי כלל וחשוב רק כמעשה לקיחה לאכילה וע"ש שאפילו אינו אוכלו מיד ממש הו"ל כמניחו על השלחן לצורך אכילתו בסעודה משא"כ בבורר בנפה הרי ע"כ אינו מוגדר כלקיחה כאכילה אלא כמעשה בורר וקנון ותמחוי ג"כ ע"כ הוא מעשה בורר ואפ"ה פטור כיון שהוא שלא כדרך אבל לדעת הרמב"ן ודעימיה צ"ל שכל שמברר לצורך אכילתו אינו מוגדר למלאכה אלא בנפה וכברה שהוא מעשה ברירה גמור]

**גדר כלי לענין בורר**

עי' מג"א סי' שי"ט ס"ק ט"ו לענין לשפוך מכלי וע"ש שעה"צ בשם חיי אדם כלל ט"ז סעיף ט' ועי' משנ"ב שם ס"ק ס"ב ובשעה"צ ס"ק נ"ח מדברי הנשמ"א כלל פ"ב סק"ב ובמשנ"ב ס"ק ס"ו [ועי' שו"ת אגרו"מ או"ח ח"א סי' קכ"ד טעם היתר שימוש בסכין ועי' שו"ת מחזה אליהו סי' נ"א]

**טעם היתר אוכל מפסולת**

תוס' ד"ה בורר משום דחשוב שינוי [והטעם שלא הותר בכלי אוכל מתוך פסולת כתב המשנ"ב בפתיחה לסי' שי"ט שבכלי דרך ברירה הוא בין פסולת מתוך אוכל ובין אוכל מתוך פסולת ע"ש] וכ"כ בר"ן (ד"ה ונמצא) ובב"י סי' שי"ט "וטעמא משום דעיקר בורר פסולת מתוך אוכל", וכ"כ במשנ"ב בפתיחה לסי' שי"ט. אולם ברמב"ן וריטב"א כתבו משום שחשוב דרך אכילה ולכן לא חשוב בורר וז"ל הר"ח "מ"ט דמלאכת מחשבת אסרה תורה והאי לאו מלאכת מחשבת היא דלא קא מכוון במלאכה אלא לאכילה בלבד", (עי' חזו"א סי' ס"א סק"א ד"ה ומש"כ הט"ז) וכ"כ במג"א סי' ש"כ סק"ז ועי' ביאור הלכה סו"ס שכ"א (ד"ה לקלף) בשם המאמר מדרכי בטעם ההיתר לקלוף פירות אף שהוא פסולת מתוך אוכל [ועי' חזו"א סי' נ"ד סק"ב ועי' אריכות דברים בזה בשביתת השבת בורר סק"ב] ובסי' שי"ט סעיף ד' (ד"ה מתוך) "שייך בעניננו מה שהביא המג"א וכו' ואף שדחה המג"א דבר זה וכו'", ע"ש [ועי' חזו"א סי' נ"ד סק"ג-ד]

**באוכל מרובה מן הפסולת**

דעת התוס' (ד"ה בורר) שבפסולת מרובה מן האוכל דרך ברירה הוא לקחת האוכל ולכן לא הותר לברור אלא הפסולת וע"ש שהק' מסוגית הש"ס בביצה יד ע"ב [עי' נשמ"א כלל ט"ז סק"ב מש"כ ליישב] ועי' תוס' ביצה שם מה שתירצו [ולכאו' תמוה שהרי גם לתי' הש"ס צ"ע דכיון שיש יותר טרחה בברירת הפסולת לכאו' הדרך לקחת האוכל ומשמע דעיקר תלוי ברוב ולא במה יותר קל וצ"ע] ועי' רמב"ן לק' קמד ע"ב ובשו"ת הריב"ש סי' קכ"א שהביאו בשם התוס' הטעם שאסור לחלוב לתוך קדרה בשבת היינו משום שחשוב כבורר אוכל מתוך פסולת והפסולת מרובה ועי' נשמ"א כלל י"ד סק"ג שכוונתם שכיון שהפסולת מרובה הרי דרכו לברור האוכל מהפסולת ואסור אפילו לאלתר [וצ"ב שבחולב ודאי הדרך להוציא האוכל גם בלי שהפסולת מרובה] ועי' ביאור הגר"א סעיף ד' שלדעת השו"ע שפירוש כהרמב"ם בגמ' ביצה יד ע"ב מוכח דלא קי"ל כהתוס' בזה

**בירר רק קצת מן התערובת**

עי' ירושלמי מובא באור זרוע סי' נ"ט "אמר ר' יודן יש וכו'", [והובא בפמ"ג סי' ש"מ א"א ס"ק י"ח ובביה"ל שם ס"א ד"ה ומלקט ובנשמ"א כלל ט"ז סק"ג] ועי' אגלי טל מלאכת זורה סק"א אות ה' שר"ל שנחלקו בזה הבבלי וירושלמי וע"ש סברת המחלו' אך לכאו' כל זה במוציא הפסולת מן האוכל שיש לומר שכל שנשאר פסולת לא תיקן כלום אבל במוציא כל הפסולת עם קצת אוכל הרי תיקן כל הנשאר אולם עי' ט"ז סי' שי"ט ס"ק י"ג שמותר להוציא זבוב עם מוציא קצת משקה עמו וע"ש פמ"ג משב"ז ס"ק י"ג שהיינו משום שלא בירר כל האוכל ועי' פמ"ג בא"א ס"ק ט"ז שהסוחט פרי ואינו סוחט כל המשקה אין בזה משום מלאכת בורר ועי' משנ"ב סי' תק"ד סק"כ שמותר לברור חתיכות מצה בקמח (ביו"ט) עם יוציא עמו קצת קמח ועי' חזו"א ריש סי' נ"ג ובסי' נ"ד סק"ג שתמה על זה וע"ש מש"כ בזה

**גדר תערובת לאיסור בורר**

עי' תרומת הדשן סי' נ"ז "אמנם נראה דמאד היה כנגד סברת הלב וכו'", ביה"ל סי' שי"ט סעיף ג' (ד"ה לאכול) "וכדמשמע לשון הרמב"ם וכו'", מג"א סי' שי"ט סוף ס"ק ט"ו ובסי' תק"י ס"ק י"ג וסי' ת"ק ס"ק י"ב

**מה נחשב הנברר**

עי' לק' קל"ח מה דרכו של בורר נוטל אוכל ומניח פסולת ועי' מחלו' תוס' עד ע"א (ד"ה בורר) עם תוס' ביצה יד ע"ב [ומובא בחי' הריטב"א כאן] בתי' הראשון האם הכוונה לאוכל מתוך פסולת או פסולת מתוך אוכל.

**ההבדל שבין משמר לבורר בנפה וכברה**

מה דרכו של מרקד פסולת מלמעלה ואוכל מלמטה וברש"י "משא"כ בבורר קטנית שהפסולת למטה ולדעת התוס' עד ע"א הנ"ל מבואר שברירת נפה וכברה חשוב אוכל מתוך הפסולת אע"פ שהפסולת למטה ולא דמו למשמר יין שהפסולת למעלה וחשוב אוכל מתוך הפסולת [עי' בשו"ת מהריט"ץ סי' ר"ג שביאר וז"ל, "והשימור הוא בורר אוכל מתוך פסולת הא כיצד האדם נותן את היין במסננת כדי לברור ולקחת האוכל שהוא היין ולוקח הפסולת בתוך המשמרת נמצא שהאדם בורר האוכל שהוא היין והמשמרת קולטת ולקחת הפסולת"] ועי' אגלי טל סק"ה דשאני משמר שאינו אוחז הכלי בידו משא"כ בבורר קטניות [וע"ש שכ"כ המהרש"ל בביאורו על הסמ"ג שהבורר קטניות שהאוכל נשאר בידו חשוב אוכל מתוך פסולת וכן מבואר במשנ"ב בפתיחה לסי' שי"ט] אולם עי' ט"ז סי' תק"ו סק"ג שכתב שבמקרד חשוב אוכל מתוך פסולת כיון שהאוכל יורד למטה אע"פ שאוחז הכלי בידו

**לשפוך פסולת מכוס יין שבידו**

וע"ש באגלי טל שמזה סיוע למש"כ הגר"ז בסידורו שלשפוך פסולת מכוס שבידו חשוב אוכל מתוך הפסולת ולא כמבואר במג"א סי' שי"ט ס"ק ט"ו ובמשנ"ב ס"ק נ"ה לענין שופך שומן מהכלי דחשוב פסולת מתוך אוכל [ולכאו' יש לחלק דשאני שופך פסולת שזורק הפסולת ונמצא שעושה מעשה לסלק הפסולת ובכה"ג לא איכפת לן שמחזיק האוכל ואינו דומה לכברה שהברירה נעשית מאיליו לכן תלוי מה אוחז בידו וכן מוכח ממה שמבואר בסי' ש"כ ט"ז סק"ד ומג"א סק"ז שסחיטת בוסר חשוב אוכל מתוך פסולת ועי' תהלה לדוד ס"ק כ"א]

**לברור פסולת מתוך אוכל לאלתר**

דעת הר"ח לאסור והביאו הרמב"ן ועי' חי' הריטב"א בשם התוס' שנקט שמותר [ובדעת התוס' בסוגיין עי' ביה"ל סעיף ג' (ד"ה ומניח) שנסתפק בזה ועי' בדבריו בסעיף ד' ד"ה מתוך ועי' לק'] ועי' ספר המכריע סי' כ"ג שהאריך להוכיח שמותר וכן דעת הרשב"א בעבודת הקודש בית מועד סי' ח' ועי' ט"ז סי' תק"י סק"ג וכן מבואר דעת הטור בסי' שי"ט (עי' נשמ"א כלל ט"ז סק"א)

**המקור בסוגיא**

בחי' הר"ן כתב ממימרא דחזקיה בתורמוסים שמסתמא מיירי אפילו לאלתר [ועי' ביה"ל סעיף ד' ד"ה מתוך שכתב שבדעת התוס' מוכח דמיירי לצורך לאחר זמן ע"ש ולולא דבריו יש לחלק דרק ברב ביבי שנקט הש"ס לספק בדעתו כתבו התוס' שע"כ מיירי לאחר זמן שלא מצינו מי שיסבור לאסור לאלתר אבל בחזקיה לא כתבו הש"ס בתורת ספק למעשה רק בתורת קושיא לימא קסבר הרי לא מצינו שיטה כזאת וק"ל] ובישוב דעת החולקים עי' נשמ"א כלל ט"ז סק"א

ובחי' הריטב"א מבואר שהמקור לאסור מדברי רב המנונא דעד כאן לא פליגי אלא באוקימתא בברייתא ולא בדין וכ"כ בשיטה לר"ן בשם הרא"ה [ועי' מהריט"ץ סי' ר"ג שדן בזה בארוכה מהו המקור לאסור פסולת מתוך אוכל]

**גדר לאלתר**

מצינו ג' שיטות בראשונים בשיעור לאלתר עי' ריטב"א ד"ה אבל פסולת "כשנוטל האוכל לאוכלו אינו נראה כבורר אלא שנוטל מה שהוא רוצה לתת לפיו", וכ"כ בהגהת המרדכי מובא בב"י

ובר"ח כתב להוכיח מהירושלמי שכל שמיסב באותו סעודה אע"פ שלא יאכלנו מיד בתחילת הסעודה חשוב לאלתר [וכבר תמה בתוספת ירושלים מובא בביה"ל שבירושלמי משמע להדיא שרק מיד ממש מותר]

וברבינו ירוחם שכל שבורר לפני הסעודה אפילו כמה שעות מותר וע"ש ב"י שמדברי הרמב"ם משמע לחלק בזה בין אוכל מתוך פסולת לבין מינים והובא במג"א סק"ו [ולכאו' כ"ז הרמב"ם לשיטתו בגדר איסור ברירת ב' מינים אבל להרמ"א שפסק כתוס' דאותו שאינו רוצה חשוב פסולת לכאו' אין לחלק] ועי' ביה"ל ס"ג (ד"ה שברר)

**סמוך להכנתו ולא לשימושו**

עי' רש"י לק' עד ע"ב ד"ה חייב "בירר יפות הרי זה בורר", ועי' נשמ"א כלל ט"ז סוף סק"ג שהק' דהו"ל אוכל בפסולת לאלתר, ומבואר שעשיית כלי לא חשוב לאלתר אלא השימוש [וכ"כ בשו"ת מחזה אליהו סי' נ' להוכיח מדברי המשנ"ב סי' שכ"א סק"ה לגבי חתיכת הבצלים סמוך לעשיית הביצים] אך מדברי הפמ"ג בסי' שכ"א משב"ז סק"י ל"מ כן ע"ש [וע"ע מנ"ח בורר מש"כ בדברי רש"י] ולענין לברור לפני בישול המאכל אי חשוב לאלתר עי' מאמר מרדכי סי' תק"ו סק"ב שנקט שלא חשוב לאלתר [אך ע"ש שלדעת הרשב"א מוכח דחשוב לאלתר] ועי' באגלי טל בורר סק"ט [וע"ש סק"א אות ט"ו שצידד דדבר שאינו ראוי לאכילה לא חשוב לאלתר]

שיעור לאלתר עי' משנ"ב סי' שכ"א ס"ק מ"ה זמן יציאת בית הכנסת ואגלי טל סק"ט

ואם יש לו הרבה דברים להכין מבואר בשעה"צ סי' תרי"א סק"ט שאפשר להכין גם לפני חצי שעה [ועי' נחלת אליהו הערות וחידושי דינים אות ס"ג בשם החזו"א ז"ל שאסר לו להכין בישיבתו הביצים בשבת לפני חצי שעה אף שהיה צריך לזה זמן רב אך ע"ש טעמו שאין קשר בין א' לחבירו ולכן ביחס לכל א' אין צורך להרבה זמן ע"ש]

**ברירה לצורך אחרים**

[לענין לברור לצורך אחרים עי' תוס' (ד"ה בורר ומניח) ובב"י סי' שי"ט ועי' שו"ת מהריט"ץ סי' ר"ג שהוכיח שמותר ממעשה דרב ביבי ע"ש. ומהר"י אבואלעפייא שם הוכיח אדרבה ממש"כ רש"י בד"ה ושדא קמייהו דלא ס"ל כתוס' וע"ש שחילק בזה בין לפני האחרים לשלא בפניהם ומהריט"ץ ענה לו שאדרבה לדבריו עכ"פ למה הוצרך רש"י לומר ובשטוח זה נפרש וכו' (עי' מהרש"א) וע"כ שקס"ד שרב ביבי יש לו שיטה מחודשת שגם אוכל מפסולת אסור ורש"י מיאן בפי' התוס' שהרי הו"ל לברר האוכל לאחר שהגיעו ר' אמי ור' אסי שאין מדרך המוסר להביא האוכל עם הפסולת ועי' מהרש"א]

**ברירה במין אחד**

עי' תוס' קלד ע"א (ד"ה הכא) [ובביאור דברי התוס' עי' חמד משה סי' שי"ט סק"ג (שהסובין ראוי לאכול רק ע"י הדחק ואסור מדרבנן כקניבת ירק) שו"ע הרב שם סעיף כ"א (שהסובין אוכל גמור ואפ"ה כיון שבוררן ע"מ להשליך הסובין אסור מדרבנן)] עי' מגיד משנה פ"א מהל' שביתת עשור ה"ג ובתרוה"ד סי' נ"ז הובא ברמ"א סי' שי"ט סעיף ג' מג"א שם סק"ה וס"ק ט"ז [מש"כ לענין כל סוחט אינו חייב משום בורר כבר נתבאר לעיל טעם אחר ע"פ הר"ח וע"ע פמ"ג א"א ס"ק ט"ז טעם אחר] וסי' תס"ו סק"ח וסי' ת"ק ס"ק י"ב וסי' תק"ד סק"ט ועי' ט"ז סק"ב [ובתוספת שבת סק"י תמה עליו מדברי ה"ה הנ"ל אך לכאו' בדעת הרמב"ם שלית ליה סברת התוס' שמה שאינו רוצה חשוב פסולת ודאי דבעינן ב' מינים ובמין אחד לא שייך בורר וכל טעם הט"ז אינו אלא משום דקי"ל כדעת התוס' שברירת ב' מיני אוכל איסורו מדין אוכל מתוך הפסולת וכמפורש בדבריו ולכן ס"ל שגם במין א' שייך טעם זה ואף שדין הרמב"ם בהל' שביתת עשור הנ"ל הובא בשו"ע בסי' תרי"א סעיף ב' וע"ש מג"א סק"ב הרי כבר כתב הפמ"ג שלדעת התוס' אין לאסור לברור מין אוכל מחבירו אלא א"כ רצונו לאכול א' עכשיו אבל לברר ב' מינים אלאחר זמן לא שייך להחשיב א' מהם הפסולת ואף שהביה"ל חלק עליו אינו אלא משום שחשש לשיטת הרמב"ם הנ"ל וא"כ בקניבת ירק ממנ"פ מותר ומיושב היטב שיטת הט"ז (ועי' פמ"ג משב"ז סק"ב) והדברים מתבארים מתוך דברי הט"ז בס"ק י"ב שכתב שהטעם שמותר לברר החלמון מהחלבון הוא משום שהם מין א' ואע"פ שיש איסור בורר גם במין א' מ"מ בזה ודאי אין הטעם אלא כש"כ התוס' משום שנעשה פסולת ולכן באין דעתו לאוכלו ל"ש לומר כן] ועי' רש"י לק' עד ע"ד ד"ה שבע "ובורר הצרורות הגסים מתוכן הרי שתים" וע"ש בד"ה חייב "בירר יפות הרי זה בורר", ומשמע שגם במין א' שייך בורר ועי' נשמ"א כלל ט"ז סק"ג ובמנ"ח בורר אות ה' וח' ובאגלי טל בורר ס"ק י"ז אות א'

**גדר מין אחד**

מדברי התרוה"ד וה"ה לא שמענו אלא מין א' ממש [וי"ל לדעת התוס' דכיון דבעינן שיחול על מין השני שם פסולת לכן במין אחד לא שייך לחול על השני שם פסולת כיון שרוצה לאכול מאותו המין] אולם מדברי התוס' הנ"ל מבואר שאף במה שחשוב ב' מינים לענין תערובות אפ"ה לענין ברירה חשוב מין אחד וכן מבואר במג"א הנ"ל ועי' מחצית השקל סי' שי"ט ס"ק ט"ו דהיינו כל שנוצר עמו חשוב מין אחד וטעם הדבר צ"ב

**אופנים שמצאנו ברירה במין א'**

עי' מג"א סי' שי"ט סק"ה שבלח יש בורר גם במין א' וע"ש מחצה"ש ובשו"ע הרב סעיף כ"ה טעם הדבר כיון שבלח מתערב לגמרי חשוב תערובת גם ב' מינים והיינו כיון שהוא ברירה חשובה שמברר תערובת גמור חשוב בורר גם במין א' ועי' פמ"ג משב"ז סק"ב שנסתפק עם במין אחד מותר לברור גם בנפה וכברה [ובפשוטו תמוה כיון שאין זה תערובת לא שייך בזה ברירה גם בכלי וכבר תמה עליו בתהלה לדוד סק"א ומשמע כנ"ל שגם במין א' שייך ברירה] ועי' תוספת שבת סי' שי"ט ס"ק ל"א שר"ל שמה ששייך בורר בלח גם במין א' אינו אלא כשאינו ראוי לאכול אלא ע"י הדחק אבל כשראוי לאכול לגמרי גם בלח אין ברירה במין אחד וכ"כ בנשמ"א כלל פ"ב סק"ב [והוכיחו כן מדברי המג"א בס"ק ט"ז לענין חלבון וחלמון וע"ש מחצה"ש שפי' באו"א.]

**חזקיה אמר הבורר תורמסין וכו'**

**בורר פסולת מתוך אוכל ודעתו לאכול הפסולת**

כבר הובא לעיל מחלו' הראשונים בטעם היתר אוכל מפסולת י"א מטעם שאינו דרך ברירה ואז שפיר י"ל שתלוי בשם פסולת אבל ברמב"ן מבואר שתלוי אם לוקחו לאכילה או לא וא"כ תמוה דמה לי שיש על התורמוסים שם פסולת סו"ס לוקחו לאכילה וחשוב שפיר מעשה אכילה ועי' חי הר"מ קזיס שביאר שאיסור בורר בתורמוסים אינו מצד ברירת התורמוסים שלוקח אלא מצד התורמוסים שנשאר שכיון שהם נחשבים אוכל ביחס למה שלקח חשוב כמנקה התורמוסים שנשאר ע"י מה שלקח התורמוסים שחשובים כפסולת וע"פ זה יישב דעת הטור שס"ל שמותר לברור פסולת מתוך אוכל לאלתר שכיון שהברירה בתורמוסים שנשאר זה אינו לאלתר וע"ש שא"כ צ"ע בדעת הרמב"ן ור"ן שהוכיחו מחזקי' כהר"ח [ולכאו' בכה"ג שחיובו מצד תיקון האוכל ולא מצד הוצאת הפסולת כל שנשאר הפסולת באוכל לא תיקן כלום וסתימת הדברים ל"מ כן וצ"ע]

ועצם הסברא מבואר בדברי הירושלמי פ"ז ה"ב "והתני ובלבד שלא יבור את כל המין" ופי' בקרבן העדה "ומ"ט אלא דכשבורר כל המין ניכר הברירה במין הנשאר וזהו ודאי אסור שהרי אינו אוכלו עתה והו"ל כבורר ומניח",

ועי' ביה"ל סי' שי"ט סעיף ד' ד"ה מתוך שהמוציא עצמות מדג עם ימצצם אין בזה משום בורר פסולת מתוך אוכל וצ"ע מכאן דמבואר שאע"פ שמתכונן לאוכלו [וכמבואר בריטב"א] ואפ"ה כיון שיש עליה שם פסולת אסור לבוררו ועי' שש"כ פ"ג הערה י"ג בשם הגרשז"א ז"ל שאין לברור פסולת מתוך אוכל ליתן לבהמתו אע"פ שיאכילם מיד וע"ש מש"כ בדברי המשנ"ב הנ"ל [וע"ש תיקונים ומילואים].

**תרגמה זעירי בין הגיתות**

**ברירה בפסולת שאינו מעכב אכילת האוכל**

ופירש"י "ושותין אותן בשמריהם הלכך אין כאן תיקון [והיינו שכיון שאפשר לשתות היין בתורת יין בלי הוצאת השמרים לא חשוב כתיקון האוכל ואינו דומה לברירת ב' מינים שאע"פ שיכול לאכול שתיהם ביחד מ"מ בתורת מין א' א"א בלי ברירה ועי' ביה"ל סי' שי"ט סעיף ה' שאפשר שלאיסטניס אסור לברור אע"פ שכו"ע שתו בלי ברירה ואם תלוי במברר או למי שנתברר לו עי' ביה"ל סי' ש"ב ס"א ד"ה והוא] ומשמע שגדר מלאכת בורר הוא תיקון האוכל ואינו רק שיהיה מלאכה הצל"ג

ועי' פמ"ג סי' שכ"א א"א סק"ל [מובא שם בשעה"צ ס"ק צ"ז] שלפי זה אין בקולף תפוחים משום בורר כיון שדרך העולם לאכול עם קליפתו

**אוכל האסור באכילה אי חשוב כפסולת**

עי' חיי אדם כלל ט"ז סעיף ח' שנסתפק במשקין שיש בו תולעים שאינו רוצה לאוכלם רק מחמת איסורם אי חשוב פסולת וע"ש בנשמ"א סק"ה שהביא מה שנחלקו הראשונים לענין חולב בשבת אם נאסר מדין בורר כיון שהבהמה אינו ראוי לאכילה בשבת או שאינו אלא אריא דרביעא עלה ע"ש (ונ.ב. וי"א שגם האוסרים אינו אלא מדרבנן עי' שעה"צ סי' ש"ה ס"ק ס"ו ובתהלה לדוד שם ס"ק ט"ז) [ולולא דבריו יש לחלק טובא ביניהם שבחולב הוא מין א' ורק משום שהוא פסולת גמור שייך ברירה ולכן י"ל שאיסור אינו משווהו כפסולת אבל כאן הרי הוא פבסולת ורק כל שאינו מעכב אכילת האוכל לא חשוב תיקון האוכל אבל כשיש איסור ומונע האכילה שפיר י"ל דחשוב בורר לכו"ע] ועי' מג"א סי' תק"י ס"ק י"ב לענין ניקור הגיד ועי' שביתת השבת בורר ס"ק כ"ב שהעיר עוד מדברי המג"א סי' תמ"ו סק"ח

**ברירה בפסולת שהוא גוף א' עם האוכל**

וברמב"ם פ"ח הי"ד פי' הטעם "שעדיין לא נפרשו השמרים מן היין יפה יפה וכל היין כגוף א'", ועי' יש"ש פ"ק דביצה סי' מ"ב מובא במג"א סי' תק"י סק"ד וט"ז סק"ג ועי' ביה"ל סי' שי"ט סעיף ד' (ד"ה מתוך) ובמשנ"ב ס"ק כ"ד

**ונותנין ביצה במסננת תני ר' יעקב לפי שאין עושין אותה אלא לגוון**

עי' טור סי' שי"ט שהוסיף לבאר משום ששניהם אוכלים וצ"ע שגם מיני אוכלים יש בורר

וע"ש בב"ח שכתב לבאר דבב' מיני אוכלים ליכא בורר רק ברוצה לאכול מהם והיינו שעי"ז נהי' השני לפסולת וכש"כ התוס'

ובמג"א ס"ק ט"ז הק' שחלמון וחלמון מין א' הוא וא"כ בלא"ה אין בו בורר וע"ש מה שתי' וע"ש מחצה"ש ובט"ז הוכיח מזה לדבריו שבמין א' שייך ברירה רק שבזה מודה דבעינן שם פסולת וכסברת הב"ח

**בורר פסולת מפסולת**

ובביה"ל בסעיף ג' ד"ה היו שכיון ששניהם אינם מיועדים לאכילה לא שייך בזה מלאכת בורר כיון שאינו אף א' מהם לאכילה והיינו שאין איסור לברור פסולת מפסולת ועי' בענין זה בפמ"ג משב"ז סק"י ובשביתת השבת מלאכת מרקד ס"ק כ"ג [ומשמע שמלאכת בורר הוא תיקון האוכל ולא רק מעשה הפרדה ועי' לעיל]

**אין שורין את הכרשינין ולא שפין אותן**

ופירש"י משום בורר ועי' ביה"ל סי' שי"ט ס"ח שר"ל שיש בזה חיוב חטאת אך עי' ירושלמי פ"ז ה"ב שמשמע להדיא שלא חשוב בורר כדרכו ועי' חידושי המאירי ביצה יד ע"ב

ועי' שו"ת אגרו"מ ח"א סי' קכ"ה שר"ל שרק להניח הפירות במים הוא דרך בורר אבל לא לשוטפם במים וע"ש שכן מוכח ממה שמותר להדיח כוסות לצורך שבת עי' שבת קיח ע"א

**מלאכת טוחן**

**א"ר פפא האי מאן דפרים סילקא**

**טחינה באוכל הראוי לאכילה**

עי' ברש"י שמחתך סלק [עי' רא"ש בשם הר"ח אולם בר"ח הובא פי' זה על סלית סילתי וע"ש קרבן נתנאל וכבר העיר בשו"ת משכנות יעקב סי' קי"ד מלק' קיט ע"א "רב חסדא פרים סילקא"] וברא"ש תמה ע"ז מה שייך טחינה באוכלים וכתבו התוס' שרק בסילקא שייך טחינה ועי' חי' הריטב"א ושיטה לר"ן בשם הרא"ה דהיינו משום שאינו ראוי לאכילה כשהוא חי ועדיין מחוסר הכשר אחר וכ"כ בתוס' רי"ד לק' קכח ע"א ובראש יוסף ביאר דהיינו משום שצריך החיתוך כדי לכבוש או לבשל אבל לחתוך ירק שראוי לאכילה אין כאן תוכן מלאכת טוחן שלא שינה האוכל ע"י טחינתו כיון שאין הטחינה משמעותי לאוכל [ובאגלי טל טוחן ס"ק י"ז ביאר דהיינו טעמא שכל שכבר הגיע לעיקר אכילתן ל"ש מלאכת טוחן והיינו שטוחן הוא הכשרת האוכל וכל שהוא כבר אוכל גמור ל"ש מלאכת טוחן] ועי' ירושלמי פ"ז ה"ב "כהן דשחק תומא וכו' כד שחיק במדוכתה משום טוחן" ומבואר שגם חותך שום שראוי לאכילה חי חייב משום טוחן.

**שיטת הרמב"ם**

ועי' רמב"ם פ"ז ה"ה "כיצד המחתך את הירק מעט לבשלו", וכ"כ בפרק כ"א הי"ח [אולם בט"ז סי' שכ"ד סק"ה נקט דכוונת הרמב"ם שחותך לבשלו בערב ונמצא שאינו לצורך לאלתר ועי' בדברי השואל בשו"ת הרשב"א ח"ד סי' ע"ה] וע"ש כס"מ שאפשר שלדעת הרמב"ם אפי' אם ראוי לאכול חי כל שחותך ע"ד לבשלו חייב משום טוחן [והיינו שכלפי התיקון של בישול עדיין עדיין חסר לו תיקון ולכן שייך עדיין מלאכת טוחן] ומש"כ הרמב"ם בפכ"א שאין טחינה בפירות [שתמה עליו ה"ה ובשו"ת הרשב"א ובאו"ז] עי' ספר הבתים וז"ל "יראה לי שדעתו לומר שאין טחינה בדבר הנפרד אוכל מאוכל לשון זה נגזר מאוכל דאיפרת ואינו דומה למחתך ירק שזה צריך לו כדי לבשל ולא דמי לריסוק השחת וחרובין מפני שאינן נאכלין בלי ריסוק" ע"כ. [בספר הבתים הובא זה בשיבוש ובאגלי טל טוחן ס"ק י"ז אות ג' העתיקו כנוסח זה מספר מעשה רקח]

ובדעת הרמב"ם בחותך ירק דק דק של ע"ד לבשלו עי' כס"מ שם שצידד לומר בדעת הרמב"ם שאפילו איסור דרבנן ליכא ובחזו"א סי' נ"ז תמה ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפרק כ"א הי"ג לעניין שחיקת הריפות ע"ש

**חילוק בזה בין גידולי קרקע לאינו גידולי קרקע**

ועי' תרומת הדשן סי' נ"ו ומתבאר מדבריו טעמא דמילתא דיסוד מלאכת טוחן הוא לשנות גוף גדול לגופים קטנים ולהכשירו עי"ז למלאכתו וכסממנים בממשכן שע"י טחינתם הוכשר יותר להתבשל אבל פרי הראוי לאכילה טחינתו אינו מכשירו יותר לאכילה רק שהוא יותר קל לאכילה והוה כתחילת מעשה לעיסה וכל שהיה יכול לעשות כן ע"י לעיסה אין זה מוגדר אלא כתחילת לעיסה ולא כתיקון הדבר אך ע"ש שאם אינו ראוי ללעיסה כלל אלא אם יחתכנו לחתיכות קטנות שפיר י"ל שזה מוגדר כתיקון האוכל כיון שאינו ראוי כלל בלי החיתוך וע"ש שר"ל שאפי' הראשונים שמחמירים בכל חיתוך פירות היינו רק בגידולי קרקע כיון ששייך במינו עיקר טחינה כחיטים

אולם בתוס' קיד ע"ב ד"ה אלא משמע שבכל ירק שייך טחינה אם עושה חתיכות קטנות וכן מתבאר מדברי רש"י קכח ע"א ד"ה שלא יקטום וע"ש תוס' רי"ד

**שיטת רבינו חננאל**

עי' ר"ח "פי' כעין כתישה ולא כעין חיתוך חייב משום טוחן" וכ"כ בערוך [ועי' בפי' הר"י מלוניל מה שהק' על פי' הר"ח בהך דסלית סילתא ולדברי הר"ח אלו א"ש] ועי' או"ז סי' ס' דהיינו משום דלא מיקרי טוחן אלא בעושה דק דק וכ"כ בשם הרמב"ם בפכ"א הי"ח [וצ"ע למה לא התנה כן בפ"ז ובפ"ח] אך ז"ל ספר הבתים "יש מן הגדולים שכתב שלא אמרו בחתך ירק אלא בחתך דק דק כעין קמח ויש מי שאמור אפי' חתיכות גסות וכן נראה דעת הר"ם", אולם עי' ר"ח בסמוך ד"ה מאן דעביד חלתא "דקדק הקנים חייב משום טוחן" ומבואר שגם כשאינו כקמח חייב עליו משום טוחן ועי' שביתת השבת כללי טוחן סק"ב דשאני התם שבלי החיתוך לא חזו למילתיה [ועי' אגרו"מ או"ח ח"ד סי' ע"ד טוחן אות ב' שאין ללמוד מכאן לאסור לחתוך פרוסת מלפפון דק וכדו' ע"ש].

**לחתוך ירק למי שיכול לאוכלו כך**

עי' מג"א סי' שכ"א ס"ק י"ד שלא נאסר לחתוך ירקות אלא למי שאינו יכול לאוכלו כך וע"ש בביה"ל שתמה עליו ועי' חזו"א סי' נ"ז (ד"ה והנה וד"ה אבל)שר"ל שכוונת המג"א באופן שטוחנו ע"ד לאוכלו לאלתר ע"שאולם בפמ"ג שם כתב להדיא שכוונת המג"א להתיר אפילו לאחר זמן

**אמר רב מנשה האי מאן דסלית סלתי**

עי' פירש"י עצים דקים להבעיר האש ועי' רא"ש ביצה פ"ד סי' ד' "אבל עצים של הסקה וכו' כדאמר בפרק כלל גדול האי מאן דסלית וכו'", וכ"כ בר"ן שם (יז ע"ב ד"ה ומקשו) ועי' או"ז סי' ס' שהק' דחיוב טוחן שייך רק בחותך דק דק כדחזינן שמותר לשבור קש או תבן לחצות בו שיניו ולהריח בו ועי' ר"ן ביצה יז ע"ב אגלי טל מלאכת טוחן ס"ק י"ז ועי' רש"י ד"ה חייב י"א עשאן דקות מאחת שתים או שלש הרי זה טוחן

ובר"ח וברי"ף פירשו אלו עצי דקלים וכו' וכשמפרק אותן נימים יוצא מביניהן כמין קמח דק", ועי' מאירי שתמה שאין זה אלא כפותח שק של קמח ולמה יש בזה משום טוחן

**כשאינו צריך לדבר הנטחן**

וע"ש שתמה עוד דטוחן אינו שייך אלא כשצריך לדבר הנטחן ועי' רמב"ם פ"ח וכן הנוסר עצים ליהנות בנסורת שלהן", וכתב בטל אורות שדעת הרמב"ם שאין חיוב טוחן אלא בצריך לדבר הנטחן [אך ע"ש בלח"מ שפי' באו"א] וכ"כ בט"ז סי' ש"ב סק"ו שטוחן דינו כדש שאינו חייב אלא בטוחן לצורך הדבר הנטחן [ודברי התוס' שבת שם צ"ע אך בדעת הרמב"ם נתבאר כבר לענין דש שסגי שרוצה שיצא הדם אע"פ שאין לו צורך בהם] וכן כתב בשיטה לר"ן והוכיח כן מהא דמסתת האבן אינו חייב משום טוחן [אך ע"ש שתי' עוד שטוחן אינו אלא במכלה עיקר הדבר אבל אם עיקר הדבר קיים ואינו מסתת אלא ליפותה אין בזה משום טוחן]

ועי' רש"י (בד"ה אי חייטיה) שכשאינו צריך לדבר הנטחן אינו פטור אלא משום מלאכה שאצל"ג, ע"ש.

**לק' קנה ע"א אין מרסקין לא את השחת**

**ריסוק פירות**

מבואר שם בסוגיא שאיסורו או משום אשווי אוכלא או משום דמטרח באוכלא לא טרחינן ומשמע שריסוק אוכל אינו חשוב טוחן ועי' תוספתא שבת פט"ו הי"ג "אין כותשין את המלח וכו' אין מרסקין דבילה וגרוגרות וחרובין לפני זקנים בשבת וכו' ומשמע שאיסורו משום טוחן [דקי"ל אשווי אוכלא משווינן אפי' לבהמה כ"ש לאדם ואטרוחי לאדם ודאי טרחינן וכן אין לחלק בזה בין בכלי לבין ביד הכלי] אולם בשו"ע סי' שכ"א סעיף י"ב העתיק התוספתא דאסור לחתוך אך ע"ש במג"א ס"ק י"ד שאינו נכון ומוכח בתוס' שהכוונה לריסוק [ובביאור הגר"א העיר מדברי רש"י שבת קנה שפי' ריסוק חיתוך] ועי' חזו"א סי' נ"ז שודאי ריסוק פירות יש בזה חיוב חטאת והא דאי' לק' קנה צ"ל דמיירי בחתיכות גדולות קצת שאין עליהם שם טוחן או דמיירי שאינם נפרכים לרסיסים רק נעשים רך וזה אינו טחינה [עי' אגרו"מ או"ח ח"ד סי' ע"ד שמה"ט לא שייך טוחן בריסוק בננות שלעולם מתחבר לגוף א' ואינו נראה כהרבה חתיכות וע"ש שתמה על החזו"א שם שלא נקט כן] אולם בביאור הגר"א סעיף י"ב כתב דמיירי לצורך לאלתר לכן אין בזה משום טוחן וצ"ע מדברי הרמב"ם פכ"א הי"ח שאסר ריסוק שחת לבהמה משום שנראה כטוחן [ועי' לק' ד"ה טוחן ע"ד לאכול לאלתר]

**אין טחינה אחר טחינה**

עי' ר"ן ובאו"ז סי' ס' ובשו"ת הרשב"א ח"ד סי' ע"ה מחלו' הראשונים אם יש טחינה בפת

**קושיות על דין זה**

1. עי' ירושלמי פ"ז ה"ב (נ' ע"ב) "ההן דשחק מלח וחסף (חרס) פלפלין חייב משום טוחן" והרי חרס עשוי בעפר שפעם היה מפורר [עי' אגלי טל ס"ק כ"א]
2. עי' שו"ע סי' ש"ב סעיף ז' אין לשפשף טיט יבש מבגדו משום טוחן וע"ש הגהת הגרע"א שהרי אין טוחן אחר טוחן וכן הק' בספר טל אורות (עמ' קס"א)
3. עי' שו"ת הריב"ש סי' קפ"ד שמבואר שיש בגרירת גבינה משום טוחן [ועי' שו"ע סי' תק"ד סעיף ג'] וצ"ע שהרי הגבינה לא נוצר גוש א' ואין טחינה אחר טחינה וכבר עמד בזה הפמ"ג סי' שכ"א א"א ס"ק י"ב ובסי' תק"ד משב"ז סק"א

**טעם הדין**

בפמ"ג סי' שכ"א משב"ז סק"י שחיוב טוחן רק במפרר גוף אחד בתולדה וכ"כ בחזו"א סי' נ"ז

אך ברמ"א סי' תק"ד סעיף ג' משמע שהוא דין מיוחד באוכלים [וע"ש הגהת רע"א] והיינו שכל הטחינה ע"י שמכשירו לאכילה וכל שכבר הוכשר לאכילה אין בזה משום מלאכת טוחן [ועי' שלום יהודה סי' י"ד ובהוצאה ישנה סי' ס']

ועי' משנה למלך פ"א הל' חמץ ומצה ה"ג בדברי המגיה (בעל הילקוט מעם לועז) שהמפרר מצה עד שעושהו קמח יש בזה משום מלאכת טוחן

ועי' שביתת השבת כללי טוחן סק"ז שעיקר טעם שאין טחינה אחר טחינה הוא משום שעדיין ניכר טחינה הראשונה אבל כל שלא ניכר טחינה ראשונה יש טוחן אחר טוחן וכבישול אחר בישול בחימום מתכת וע"ש שביאר עפ"ז דברי המל"מ הנ"ל ועי' שעה"צ סי' תק"ד סק"ה שהביא מהחכמת מנוח ביצה יד ע"א שהחילוק בין גוש מלח הנעשה בידי שמים לגוש מלח הנעשה בידי אדם הוא באיכות החיבור ומבואר כנ"ל

**טוחן ע"ד לאכול לאלתר**

עי' שו"ת הרשב"א ח"ד סי' ע"ה שהתיר לאלתר כמו בורר ועי' שלטי גיבורים שתמה בזה היאך הותר מלאכה לצורך אכילה ובשו"ת הריב"ש סי' קפ"ד שאסור בכלי המיוחד לכך כמו שאסור בנפה וכברה

עי' פמ"ג סי' שכ"א משב"ז סק"י שתבלין הבא למתק אוכל אחר אין בזה היתר לש טוחן לאלתר וכ"כ בשו"ע הרב סעיף י"ב ועי' שעה"צ סק"ל [ועי' חיי אדם כלל פ"ג סעיף ד']

**קושיות על דין זה**

1. לק' קיט ע"א "רב חסדא פרים סילקא" ומבואר שבשבת עצמו לא הותר לעשותו כן הק' בשו"ת משכנות יעקב סי' קי"ד
2. עי' תוס' בשבת פט"ו הי"ג שמשמע שגם **לפני** הזקנים אסור לטחון כן הק' במשכנות יעקב הנ"ל אך מדברי הביאור הגר"א בסעיף י"ב מתבאר שמה שאסרו ריסוק לפני הזקנים היינו כשאינו לצורך לאלתר [וכ"כ לדינא באגרו"מ או"ח ח"ד סי' ע"ד עמ' קמ"א]
3. עי' ביצה ז' ע"ב שאסור לכתוש עפר קשה לצורך כיסוי הדם אע"פ שהוא לצורך שימוש מיידי כן הק' באגלי טל טוחן ס"ק כ"ז
4. לק' קלג ע"א אם לא שחק מע"ש לועס בשיניו ונותן ופירש"י ותוס' דכמה דאפשר לשנויי משנינן ועי' מג"א סי' שכ"א ס"ק י"ב שהוכיח מכאן דלעיסה נמי מלאכה היא ולכאו' הרי משתמש בו לאלתר כן הק' באגלי טל שם [ואולם לכאו' היה אפשר לומר שכל מה שהיקל הרשב"א לטחון לצורך לאלתר היינו בדבר שאינו בעצם תיקון האוכל והוא רק מיקל על הלעיסה לכן י"ל שגם להאוסרים והיינו משום דחשוב שפיר כתיקון האוכל מ"מ בעושהו לפני אכילתו חשוב שפיר רק כתחילת לעיסה ולא כתיקון האוכל אבל בכותש עפר קשה ומכשירו לכיסוי שהוא תיקון בעצם החפצא לא יועיל שימושו לאלתר להפקיע ממנו השם מלאכה וי"ל שגם בריסוק חשוב כתיקון האוכל ולא רק כמיקל על הלעיסה ולכאו' מבואר כן בדברי המג"א סי' שכ"א ס"ק י"ד שנקט שאע"פ שחיתוך בשר מותר גם לזקנים מפני שאינו גידולי קרקע אבל ריסוקו אסור אפילו שאינו גידולי קרקע ולכאו' היינו משום שחשוב כמשנה האוכל למאכל אחר ולא רק כמיקל על הלעיסה וא"כ גם בריסוק לא יועיל לאלתר וכ"כ בחזו"א סי' נ"ז שבריסוק אסור גם לאלתר]

**טחינה שלא בגידולי קרקע**

עי' תרומת הדשן סי' נ"ו ומבואר שגם כשאינו גידולי קרקע שייך טוחן ורק שהוא יותר קיל לענין אוכלים ולכן צידד שבדבר שאינו ראוי לאכילה אפי' לכוס יש טחינה גם בבשר [ועי' חזו"א סו"ס נ"ז "מש"כ בתה"ד דאין טחינה אלא בג"ק אין כוונתו ממש כעין שאמרו בעימור וכו' אלא כוונתו באוכלא דוקא וכו' ע"ש] אך עי' סי' שכ"א סעיף ט' ובט"ז מג"א ובביאור הגר"א שנחלקו אם למעשה נקט כן התרוה"ד ע"ש אך י"ל דשאני התם שראוי לכלבים ולשאר חיות דמשמע שאינו חוזר בו מעיקר דבריו שאין טחינה אלא בגידולי קרקע הוא רק לענין אוכלים ע"ש ועי' שו"ת רע"א ס"כ

**טוחן ביד**

רש"י קכח (ד"ה שלא יקטום) שאין איסור טוחן ביד ועי' ב"י סי' שכ"א שנסתפק אם לדעת רש"י יש איסור דרבנן ועי' טל אורות שתמה בזה (עמ' קנ"ח) למה שלא יהא אסור מה"ת ועי' טור סי' תק"א "אבל לשברם ביד יראה מפירוש רש"י שמותר וכו'", וע"ש ב"י "איני יודע מאיזה לשון של רש"י דייק הכי", ועי' יש"ש פ"ד דביצה ס"ז שכוונת הטור לרש"י הנ"ל ועי' טל אורות שם וע"ש בטור שדעת הרא"ש אינו כן והיינו דהרא"ש לשיטתו שס"ל במידי דאוכל ליכא טוחן ולכן לא קשיא מדף קכח אולם ביש"ש שם נקט שלכו"ע ליכא אב מלאכה אלא בכלי [ועי' תוס' שבת סי' ש"ב ס"ק כ"ו]

**מלאכת מחתך**

**הסוגיות בגמ'**

**עד ע"ב אמר רב אשי אי קפיד אמשחא**

**שם קוטם חייב משום מחתך**

**עה ע"ב המגרד ראשי כלונסות**

**שם המסתת את האבן ובתוס'**

**קכה ע"ב גזירה שמא יקטום ובפירש"י**

**קמו ע"ב גובתא רב אסר וכו' ועי' שו"ע הרב סי' שי"ד סעיף ט'**

**ביצה לג ע"ב לחצוץ בו שיניו וברמב"ם פ' י"א ה"ז**

**גדר המלאכה**

עי' רמב"ם פי"א מהל' שבת ה"ז "המחתך מן העור כדי לעשות קמיע חייב והוא שיתכוין למדת ארכו ומדת רחבו ויחתוך בכוונה שהיא מלאכה", מבואר שהאב מלאכה הוא רק בחותך לפי מדה בין ארכו ובין רחבו ובחותך רק מצד א' הוא תולדה כמבו' בהמשך דברי הרמב"ם

ועי' תשובת ר"א בן הרמב"ם המובא בספר מעשה רוקח והעתיקו בטל אורות עמ' שס"ד [ולתועלת הלומדים נעתיק לשונו "יש להקשות אמאי המסתת את האבן אינו חייב משום מחתך ותי' רבינו הרא"ם ז"ל (הר"י מיגאש) דלא מחייב משום מחתך אלא דלא קעביד מלאכה בגוף אותו דבר שצריך לו אלא קוצץ ממנו חתיכות ומרחיקן מעל העור שצריך לו אבל הגוף העור שצריך לו לא קעביד מעשה לאפוקי מסתת האבן שהוא עושה מלאכה בגוף האבן וחופר בה ומשוה פניה כדי שתהא נכונה לעשות עליה אבנים אחרות בבנין שאינו חייב אלא משום מכה בפטיש ונפק"מ שאם אותה האבן נכונה ופניה שוות ויש לה קרנות יוצאות לכאן ולכאן וסיתת אותה האבן בשבת שהוא חייב משום מחתך דדמי למחתך מן העור כמו שאמרנו ועל דרך זה מפרש המגרר ראשי כלונסאות של ארז שחתך ראשיהן והרחיקן ולא עשה מלאכה בכלונסאות גופן", עכ"ל.]

**מחתך במקום מסוים בהקפדה אבל בלי צורך למדה**

בגמ' אי' שהקוטם קנה חייב משום מחתך ופירש"י דקפיד לחתוך עד מקום שהוא ראוי להניחו בכר וכסת", ומשמע שאע"פ שאין צריך למדה מסוימת כיון שחותך חלק מסוים דוקא חשוב מחתך וכן מתבאר מדברי הכפות תמרים בסוכה לג ע"ב שכתב שהקוטם ענבים מהדס ביו"ט חייב משום מחתך אע"פ שאינו צריך למדה והיינו משום דיסוד מלאכת מחתך אינו קשור למידה אלא דיסודו מה שמתקנו ע"י חתיכתו וזה שייך כשצריך מדה מסוימת ולכן חשוב החיתוך כעשיית הדבר וכן כשצריך לחלק מסוים של הדבר [ומהאי טעמא יש לדון נמי בפתיחת בקבוקים משום מחתך אע"פ שאינו צריך למדה מסוימת מ"מ הרי רוצה לחלק מסוים מן הפקק שהרי החלק התחתון מפריע בשימוש הפקק]

**מחתך לצורך מדה אבל לא לצורך תיקון הדבר**

עי' ביה"ל סי' שכ"ב ס"ה (ד"ה אחד) "אבל באמת אם הוא מקפיד על המדה כגון שחברו מבקש שיתן לו מעצי בשמים שלו והוא קוטם איזה שעור ממנו כדי לתן לו", [ומשמע שנקט שגדר מלאכת מחתך הוא עצם מעשה חיתוך ההקפדה למדה מסוימת יש בזה חשיבות מלאכה ולא תיקון דבר הנחתך] ועי' חי"א כלל ל"ו ס"ב לענין חיתוך בד למסחר

**חיתוך כדי להשוותו**

עי' לק' עה ע"ב המרגד ראשי כלונסות בשבת חייב משום מחתך ופירש"י "שיהו ראשיהן שוין וחדין", ומבואר שגם בכה"ג שאינו צריך מדה מסוים רק שמקפיד שיהיה שוה ולכן מקפיד על המדה חשוב מחתך וצ"ע מהמבואר ברש"י בסוגיין ד"ה חייב י"א "חתך לאחר אריגתה כדי להשוותם הרי זה מכה בפטיש כדאמרי' לק' (עה ע"ב) האי מאן דשקיל אקופי מגלימי חייב משום מכה בפטיש", וצ"ע למה אין בזה מחתך וצ"ל דשאני התם שאינו מקפיד על מדתו רק עיקר רצונו שלא יצא מן הבגד ועי'.

אולם עי' בירושלמי פ"ז ה"ב (נא ע"א בסופו) "כד מקטעא בנימייא משום מחתכת", ופירש בק"ע "כשחותכים הנימין היוצאין", אולם ע"ש בירושלמי (נב ע"א) קריעה בבגדים וחיתוך בעורות דריעה בבגדים באמצע וחיתוך בעורות מן הצד", ומשמע שדעת הירושלמי שעיקר מלאכת מחתך דומה למלאכת קורע ואינו דוקא בחותך למדה.

**לק' עה ע"ב המסתת את האבן**

ע"ש בתוס' שהק' למה אין בזה משום מחתך ולכן פירשו דמיירי שעושה רק שירטוטין ויפוי אך עי' פירש"י לעיל קב ע"ב שפי' שמרבה האבן ומתקנה ועי' מאירי "אלא שעיקר הדבר שאחר שנחצבה והושוית למדתם אין בה עוד משום מחתך שהרי נעשה הכל", ומבואר שכל שהמדה כבר נעשית אף שעדיין צריך לתקן הריבוע ולהחליקו אין בזה משום חיתוך.

**כשאינו צריך לדבר הנחתך**

לק' עה ע"ב המגרד ראשי כלונסות בשבת חייב משום מחתך ועי' תוס' ד"ה והמסתת ובשיטה לר"ן ומאירי ומבואר שחייב גם כשאינו צריך לדבר הנחתך אולם עי' בפירוש קדמון למצרים פ"י הי"ח שפטור בכה"ג וכ"כ בשו"ת דרכי נועם סי' י"ג וכבר תמה עליהם בטל אורות (עמ' שס"ד) מסוגיא הנ"ל

**ביצה לג ע"ב ואם קטמו לחצוץ בו שיניו וכו'**

עי' פירש"י שחיובו משום תקון כלי והיינו מכה בפטיש אבל הרמב"ם פי"א ה"ז כתב שחיובו משום מחתך ועי' ביה"ל סי' שכ"ב ס"ה (ד"ה אחד) דהיינו שרוצה להשוותו יפה כדי שיהיה טוב לחצוץ בו שיניו אולם בנשמ"א כלל ל"ו סק"א פי' שהוא ארוך יותר מדאי ומקצרו ע"ש וצ"ב שלכאו' אינו מקפיד בזה על שיעור מדוייק ועי' לק'

**מחתך באוכלין**

עי' רמב"ם פי"א מהל' שבת הל' ז-ח ובמנ"ח מוסך השבת אות ל"ג וחיי אדם כלל ל"ו משנ"ב סי' שכ"ב ס"ק י"ב [ומשמע שגדר המלאכה היא יצירת הדבר החתוך ולא עצם המעשה חיתוך ולכן במאכל בהמה שאינו עומד לקיום אין לו חשיבות תיקון כלי וצ"ע מדברי הביה"ל הנ"ל]

**מחתך ביד**

נשמ"א כלל ל"ו סק"א וביה"ל סי' שכ"ב סעיף ה' ד"ה אחד קשים

**אמר רב אשי אי קפיד אמשחתא חייב משום מחתך**

מבואר שכל שאינו מקפיד על המדה אע"פ שרוצה שיהיו קטנים כל שאינו מקפיד על מדה מדוייקת אין בזה משום מחתך ועי' לק' קכה ע"ב גזירה שמא יקטום וברש"י ועי' נשמ"א כלל ל"ו סק"א

**איסור דרבנן**

עי' רמב"ם פי"א ה"ז "אבל אם חתך דרך הפסד או בלא כונה למדתו אלא כמתעסק או כמשחק הרי זה פטור", ומשמע שפטור אבל אסור והיינו שכל שחותך במקום מסוים בכוונה אף שאינו מכוון למדה אסור עכ"פ מדרבנן [וא"כ אף אם לא נחשוב פתיחת בקבוק כמחתך מ"מ יהיה אסור עכ"פ מדרבנן כיון שמקפיד למקום מסוים וכ"כ בחוט שני] אבל כשאינו מקפיד לחתוך במקום מסוים מותר לכתחילה וכש"כ הסמ"ק במצוה רפ"ב

**ביאור ברש"י ד"ה והמורטו**

במה שכתב רש"י ומשליך הקנה עי' ריטב"א שהק' דא"כ הו"ל מלאכה שאל"ג [וכן הק' בהגהת הסמ"ק סי' רפ"ב וכ"כ בפסקי הרי"ד] ולכן נראה לפרש כש"כ רש"י בד"ה משום מחתך ע"ש ועי' נשמ"א כלל ל"ד סק"ב שיישב סתירת ב' דברי רש"י

**מלאכת גוזז**

**הסוגיות בגמ'**

**עד ע"ב הגוזז את הצמר וכו'**

**בכורות כד ע"ב-כה ע"א**

**לק' צד ע"ב מתני' הנוטל ובגמ'**

**אמר רבב"ח אמר ר"י הטווה צמר וכו' אחת משום גוזז**

עי' רא"ש סי' ו' "ואע"ג דתולש צמר ביד קאמר רב כהנא וכו' [ומבואר שפי' דברי רבב"ח בתולש הצמר אח"כ בידיו] ועי' חי' הגר"א הנדפס ברמב"ם הוצאת פרנקל פ"ט ה"ז "ר"ל שהטויה יהיה כמו גוזז מחמת שלא יגדל עוד או אולי הפירוש שאף שגוזז אח"כ מחמת שטוה קודם אין דרך גזיזה בכך לדעת רב כהנא",

עי' רמב"ם פ"ט ה"ז הטווה את הצמר מן החי פטור וכו' ומשמע שדוקא מן החי חשוב שלא כדרך [אך לפי' הראשון של הגר"א י"ל שאדרבה בגוזז מן המת לא היה ס"ד לחייב משום גוזז]

**תנו רבנן התולש את הכנף וכו'**

**גדר המלאכה - ותולש מן המת**

עי' רש"י על הרי"ף דמיירי בתולש מן החי [וכ"כ ביראים סי' רע"ד ובאו"ז סי' ס"ג אות ב'] ועי' מאירי שחולק דבירושלמי פ"ז ה"ב ובתוספתא פ"ט ה"א מבואר שגם בתולש מן המתה חייב [והובא ברמב"ן פ"ג דבכורות ובסוגיין] ועי' טל אורות שרש"י ג"כ מודה לזה רק שפירש כן משום שמשמע שרק בעוף חייב ולא בבהמה וזהו רק בתולש מחיים אבל בתולש לאחר מיתה גם בהמה חייב עי' לק' [וכ"כ בדבר אברהם ח"א סי' כ"ד אות ט']

אולם עי' תוס' ע"ז כו ע"א (ד"ה סבר) שגדר מלאכת גוזז הוא עקירת דבר מגידולו ולכן נקט דעובר לאחר שכלו חדשיו ופסק גידולו אינו חייב משום גוזז ומשמע שלדעתו הגוזז מן המתה אינו חייב משום גוזז [ועי' אגלי טל גוזז סק"ב אות ה' מש"כ לבאר מנין לתוס' לחלוק על התוספתא] וכן מתבאר מדברי הגר"א הנ"ל בדעת הרמב"ם שלהפסיק יניקת השער חשוב גוזז אך ברמב"ם פ"ט ה"ז כתב להדיא שגוזז המת חייב

**גוזז כנף מן העוף**

עי' רמב"ם פ"ט ה"ז ומשמע שרק תולש כנף חייב אבל גוזז כנף פטור ועי' מנ"ח שהאריך בזה ועי' תוספתא פ"ט ה"א שמבואר שחייב ועי' אגלי טל מלאכת גוזז סק"א

**בכורות כד ע"ב**

**תולש לאו היינו גוזז**

בעיקר החילוק בין תולש לגוזז עי' רא"ש בסוגיין סי' ו' "ואע"ג דתולש צמר **ביד**" משמע שתולש בכלי מיקרי דרך גזיזה בכך והרי זה כמו שחילקו לק' צד ע"ב לענין נטילת צפרניו בין יד לכלי וכ"מ ברמב"ן בסוגיין וז"ל "דהא אורחיה הוא לתלוש **ביד** דבר מגידולי ולאו אורחי' דגזיזה אלא **בכלי**"וכ"כ במג"א סי' תצ"ח ס"ק כ"ג וכן מתבאר מדברי הריב"ש סי' שצ"ד שתלישת שער במסרק יש בו משום גוזז (ועי' שו"ת מהר"ם שיק או"ח ס"ח) אך ע"ש ביה"ל (ד"ה בידו) שהעיר מדברי הטור יו"ד סי' ש"ח שמשמע שכל שתולשו מעיקרו אפילו בכלי חשוב תולש ואינו גוזז וכן האריך בזה בדבר אברהם ח"א סי' כ"ד אות י' [ולפי זה אינו שייך כלל למה שנחלקו ר"א ורבנן לק' צד ע"ב ומיושב קו' הביה"ל על הר"ח בסי' ש"מ סעיף א' ד"ה בין ביד] וכן פשיטא ליה להאגלי טל מלאכת גוזז סוף ס"ק י"ד אך עי' בשו"ת אבני נזר או"ח סי' קנ"ה.

**ותולש לאו היינו גוזז וביום טוב היינו טעמא דשרי דהוה ליה עוקר דבר מגידולו כלאחר יד**

מבואר שתולש אינו גוזז בכלל ולא רק כלאחר יד [וכ"כ בחזו"א בכורות סי' כ"א סק"ז] ואילו עוקר דבר מגידולו אינו אלא כלאחר יד ולפי מש"כ הביה"ל בסי' תצ"ח הנ"ל שאין החסרון בתלישה מחמת שהוא ביד אלא משום שתולשו מעיקרו מבואר היטב החילוק והנה בטעם שאין דרך תלישה בשער כתב המשנ"ב סי' ש"מ סק"ה ובביה"ל (ד"ה וחייב) שמחיים דכאיב ליה לבהמה אין הדרך אלא בגזיזה [וצ"ע דמסתבר שגם לעוף כאיב ליה תלישת כנפיו] אך בדבר אברהם ח"א סי' כ"ד אות י' כתב שגזיזה בצמר וכדו' מחיים שרוצה שיעשו חליפין הדרך לגוזזו ולא לתולשו מן השורש משא"כ בכנף שאינו עושה חליפין ולפי זה מבואר שביחס למלאכת גוזז הרי בתלישה חסר בעיקר צורת המלאכה משא"כ לענין קוצר שאינו אלא שינוי

**דעת הרמב"ן במסקנת הגמ'**

עי' רמב"ן בהלכות בכורות וחי' שבת שמסקנת הש"ס שתולש אינו חייב משום עוקר דבר מגידולו וצ"ע דלהדיא מבואר הטעם בגמ' משום כלאחר יד ואמנם יש מהדורות ברמב"ן שלא כתוב בגמ' עוקר דבר מגידולו כלאחר יד אך מ"מ עדיין לא שמענו לפטור ומדברי הרמב"ן מתבאר ב' ראייות לזה חדא מדחייב בתולש הכנף וכו' רק שלש ולא ארבע [וע"ש שכתב "ואין לומר דחייב תרתי ונקט גוזז שחייב גם לאחר מיתה "דחדא תולדה לשני אבות ליכא", ועי' אור שמח פ"ז ה"ד שהוכיח כן ממוע"ק ב' ע"ב וע"ש מה שביאר בזה וצ"ע ממשמר שלרבה לשיטת הרמב"ן לעיל ע"א חייב גם משום בורר וגם משום מרקד] ועוד מדפטרו תולש הצמר בבהמה משום שינוי ע"כ שאינו חייב משום קוצר שלענין קוצר היינו כדרכו וצ"ב דסו"ס אין הדרך לתלוש צמר מחיים ולכאו' הביאור בדברי הרמב"ן ע"פ ב' הנחות הנ"ל א) שהחסרון של תולש הוא משום שתולשו מעיקרו ב) וממילא מה שתולש אינו גוזז אינו משום שינוי אלא משום שחסר בעיקר המלאכה ולכן י"ל שמה שאין הדרך לתלוש מחיים לא סגי להחשיבו כשינוי אך מדברי הרמב"ן מבואר היפך ב' דברים הנ"ל שבחי' לשבת מפורש שעיקר החסרון של תולש הוא משום שהוא ביד ובהל' בכורות מבואר שתולש אינו גוזז היינו מדין כלאחר יד וכההיא דנוטל צפרניו בידיו [ועי' מש"כ לדחות בדבר אברהם ח"א סי' כ"ד אות י'] ובדבריו צ"ל שגדר שינוי במלאכה תלוי בעיקר המלאכה וכש"כ בשו"ת הר צבי או"ח ח"ב סי' פ"א שלענין קוצר כיון שעיקרו גם ביד [אף שהוא רק תולדה] לכן אפילו אם נזדמן אופן שביד אינו כאורחיה חשוב כדרכו ומצינו כה"ג להיפוך ברמב"ן לק' צה ע"א שחולב ביד חשוב מפרק כלאחר אע"פ שלענין חולב הרי הוא כדרכו אפ"ה כיון שלגבי עיקר מלאכת דש הוה ביד שלא כדרך חשוב גם חולב שלא כדרך.

**שאני כנף דהיינו אורחיה**

לפי דברי הדבר אברהם הנ"ל מבואר החידוש שאע"פ שחסר בעיקר צורת המלאכה מ"מ ע"י שזהו הדרך גזיזתו חל עליה שם גוזז וכן משמע בירושלמי פ"ז ה"ב "תלישתה היא גזיזתה" ובזה מבואר מש"כ רש"י בבכורות שבעוף אין דרך לגזוז והיינו דרק מהאי טעמא חייב על תלישת הכנף

**תולש מן הבהמה לאחר מיתה**

עי' בירושלמי פ"ז ה"ב "תדע לך שהוא כן דתני תלש מן המתה חייב תלישתה זו היא גזיזתה" ולכאו' מתה קאי על בהמה וכן מבואר להדיא בפי' רבינו חננאל בסוגיין וכן משמע ברמב"ם פ"ט ה"ז שהביא חיוב לאחר מיתה רק בבהמה ועי' ר"ן על הרי"ף ביצה ד' ע"א שגרס בירושלמי בהמה המתה ועי' חי' הריטב"א בסוגיין וכ"כ לדינא בט"ז סו"ס של"ו ועי' ביאור הלכה סי' ש"מ ס"א (ד"ה וחיב) אך מדברי הרמב"ן בסוגיין ובבכורות מבואר שמתה קאי על עוף (ועי' מהרי"ט אלגזי שם אות מ' השני) וכ"כ בשיטה לר"ן [וצ"ב דבעוף גם מחיים חייב בתולש]

**[תולש מעוף לאחר בישול אם עובר משום גוזז** עי' דעת תורה סי' ש"מ בשם שו"ת זית רענן שהחמיר בזה וע"ש בשם האדרת בקו' עובר אורח שחולק שלאחר בישול אינו עור אלא בשר והרי הוא מאכל ואין בו משום חיוב גוזז**]**

**אלא לעולם וכו' וביו"ט היינו טעמא דשרי דהוה ליה עוקר דבר מגידולו כלאחר יד**

בתוס' פירשו דעוקר דבר מגידולו היינו גוזז [ועי' תוס' ע"ז כו ע"א] והק' ע"פ זה על קו' הש"ס מתולש כנף דדלמא שאני שבת שחייב על תולדה משא"כ בתלישת צמר מבכור ולכאו' לפי דברי התוס' מפורש כן בגמ' לעיל כד ע"ב שאע"פ דתולש אינו גוזז מ"מ בשבת חשוב עוקר דבר מגידולו ועי' אגלי טל מלאכת גוזז סק"ז

**שאני כנף דהיינו אורחיה**

עי' רמב"ם פ"ט ה"ז דמ"מ אינו אלא תולדה אולם במאירי שבת עג ע"א משמע שהוא אב ועי' שמות כה-ד ושש ועיזים ופירש"י דהיינו נוצה של עזים וברשב"ם פירש דהיינו שער עזים ועי' חולין קלז שנוצה של עזים דרכו בתלישה ועי' תוס' שבת כז ע"א (ד"ה ונוצה) שהשער אין דרכו בתלישה [וכבר העיר בשעה"מ פ"ג מהל' יו"ט ה"ג על סתימת הפוסקים לענין תלישת נוצת העזים ועי' ביה"ל סי' תצ"ח סעיף י"ג (ד"ה לא ימרוט)] וא"כ לדעת רש"י היה תלישה במשכן משא"כ לרשב"ם.

כתב הט"ז סוף סי' של"ו שהתולש צמר מבגד חייב משום תולש וביד אהרן תמה שהרי רק בכנף הוה אורחיה בתלישה וכבר תמהו עליו שרק מחיים אין דרך תלישה בצמר עי' ביה"ל סי' ש"מ (ד"ה וחיב) אך עי' מהריט"א פ"ג דבכורות אות מ' שנקט בדעת הרמב"ן כהיד אהרן

**צד ע"ב**

**הנוטל צפרניו זו בזו וכו' וחכמים אוסרים משום שבות**

[עי' מור וקציעה סי' ש"מ שגם הנוטל בסם אינו חייב חטאת וכן דעת הדובב מישרים ח"א סי' ע"ח דחשוב כנוטל ביד וכבר האריכו לפלפל בזה דלכאו' בכה"ג היינו אורחיה]

עי' ביה"ל סי' ש"מ סעיף א' (ד"ה אפילו) שהתולש שיער א' לבן ביד חייב חטאת דבזה הוה אורחיה ע"ש.

**מחלו' ביד אבל בכלי חייב - גוזז וא"צ לשער אי חשוב מלאכה שאצל"ג**

עי' תוס' (ד"ה אבל) שהגוזז צפרניו חשוב אינה צריכה לגופה אך ברמב"ן קו ע"ב כתב דהו"ל צריכה לגופה כיון שמכוון ליפות את עצמו וז"ל, "וכבר דמיתי זה לגוזז ונוטל שערו וצפרניו דבין לתקן גופו ולייפות עצמו ובין לצורך השער והגיזה כולן מלאכה הצריכה לגופה היא מפני שהכל דבר אחד והנטילה היא עצמה המלאכה",

ובשו"ת הריב"ש סי' שצ"ד כתב בזה ביאור אחר וז"ל, "אבל גזיזה היתה במשכן שלא לצורך הצמר והשער רק לצורך העור כגון בעורות תחשים [עי' קרבן נתנאל פרק המצניע אות ט' ועי' סדרי טהרה סי' קצ"ח ס"ק ל"ט שתמה בזה שע"פ המבואר ברש"י עג ע"א (ד"ה ממחקו) הורידו השער ע"י מיחוק ולא ע"י גזיזה וכן תמה בהגהת חת"ס לסי' ש"ג מג"א ס"ק כ"ב ועי' נשמ"א כלל כ"א סק"ג מש"כ ליישב] ועל כן חייב כל שהוא לצורך גופו אע"פ שאינו צריך לשער ומלאכה הצריכה לגופה היא", [צ"ע מה לי שהיתה כך במשכן סו"ס הרי אינה צריכה לגופה כיון שהיא מלאכת סילוק אמנם עי' תוס' צד ע"א (ד"ה ור"ש) שגדר צריכה לגופה היינו לצורך שהיה במשכן] והיינו שיש ב' אופני מלאכת גוזז א' בצריך לדבר הנגזז וא' בצריך ליפות המקום דתרוייהו היו במשכן. [ז"ל החת"ס יו"ד סי' צ"ב "וכיוצא בזה בגוזז והשער הולך לאיבוד רק לפנות מקום העור לענין גיזה בקדשים חייב משום גוזז ובשבת פטור משום דלא הוה במקדש וכו' ע"ש] ועי' בספר הקובץ פ"ז מהל' שבת מש"כ לבאר בדברי הריב"ש. ועי' ביה"ל סי' ש"מ שהאריך בסיכום שיטת הראשונים בזה

[בגוזז לצורך פינוי מקום שחיטה גם הרמב"ן מודה דחשוב מלאכה שאצל"ג כמבו' בדבריו בבכורות שם [ועי' סדרי טהרה שם] ובגוזז לצורך חציצה בטבילה נקט בסדרי טהרה שם דחשוב ג"כ אינה צריכה לגופה ובנשמ"א שם חולק ע"ש]

**האם גוזז חייב נמי משום ממחק**

עי' רש"י לעיל עג ע"א ד"ה ממחקו "מגרר שערו" ועי' הגהת חת"ס ריש סי' ש"מ שכל הגוזז שערו או צפרניו ליפות המקום חייב לדעת התוס' שלענין ממחק חשוב צריכה לגופה אולם עי' רמב"ם פי"א מהל' שבת ה"ה "ואיזה הוא מוחק זה המעביר שיער או הצמר מעל העור **אחר מיתה** עד שיחליק וכו' ומבואר שרק לאחר מיתה יש בגזיזת שיער משום ממחק ובחמדת ישראל (לבעל הכלי חמדה) ביאר שבבעל חי אין מלאכתו מתקיימת שחוזר וצומח לכן אין בזה משום מלאכת ממחק ע"ש

**וכמה מלא פי הזוג**

עי' שו"ת חת"ס או"ח סי' קנ"ד שאע"פ ששיעור זה נאמר לענין מספר השערות מ"מ ע"כ צריך שיהיה גובהם וגדלם כדי שינטל בזוג.

עי' דבר אברהם ח"א סי' כ"ד אות ז' שביאר דשיעור ב' שערות אינו בכמות הנקצר אלא שיעור במעשה גזיזה וכדמצינו לענין נזיר בתוס' נזיר מב ע"א (ד"ה נזיר) דב' שערות אית בהו שיעור גילוח ולכן ה"ה לענין מלאכת שבת פחות מב' שערות לא חשוב מעשה תספורת.

הנה במה דאי' ומודים חכמים לר"א במלקט לבנות מתוך שחורות שאפי' א' חייב הקשה בביה"ל סי' ש"מ סעיף א' (ד"ה חייב) לדעת הסוברים שאינו חייב אלא בצריך לשיער מה מועיל שמתיפה גופו ע"י לקיחת שער א' סו"ס הרי אין לו אלא שערה א' שאינו חשוב אולם להנ"ל ניחא שמצד השער גם א' חשוב ורק שגזיזה שערה א' חשוב שלא כדרך המסתפרים ולכן בשיער לבן שהדרך לגזוז גם שערה א' שפיר חייב.

ועי' ביה"ל שם (ד"ה ומלקט) שהסתפק ביש לו כמה שערות לבנות אם חייב בגזיזת שער א' וע"ש מה שדימהו למלאכת בורר וצ"ב ולכאו' לפי"ד הדבר אברהם אין עיקר הדבר תלוי במה שיש תיקון לגוף אלא להחשיב המעשה גזיזה לדרך המסתפרין ולכן י"ל שכל גזיזה בשער לבן חשוב מעשה גילוח שהדרך להוריד אפילו א' ודו"ק.

**תניא רשב"א אומר צפורן שפירש רובה וכו' ביד מותר**

עי' פירש"י שע"י שפירשה רובה קרובין הן לינתק ועי' ב"י יו"ד סי' קצ"ח סעיף כ"ב (עמ' קצ"ד במכון י-ם ד"ה ועוד י"ל) "אבל כשפירשה רובה כבר אינה נחשבת מהגוף", ועי' ביה"ל סי' שכ"ח סעיף כ"ח (ד"ה כדי) בשם הפמ"ג משב"ז ס"ק כ"א שה"ה המפיס שחין ועושה פה אין בו חיוב גוזז דהוה כפרשה רובה שכבר אינו יונק מהגוף וע"ש שדעת התוס' שבת ס"ק מ"ז אינו כן

ועי' עירובין קג ע"א שהחותך יבלת יבש בשבת אינו חייב ועי' משנ"ב סי' ש"מ סק"ו דכיון שהיא יבשה עומדת להתפרך לבסוף מעצמה

**גוזז מאדם מת**

עי' תרומת הדשן סי' פ"ב שגוזז מאדם מת אינו מלאכה כלל ועי' יש"ש פ"ק דביצה סי' י"א שתמה בזה הרי מבואר בירושלמי ותוספתא שגוזז גם מן המתה חייב משום גוזז ובמג"א סי' תקכ"ו ס"ק י"א תי' דשאני הכא שא"צ לשער כלל וע"ש חמד משה שתמה הרי הרמב"ם סובר שמלאכה שאצל"ג חייב וע"ש מחצה"ש מה שכתב ליישב וצ"ע וכבר העיר באמרי בינה דיני יו"ט סי' ל"ב שמדברי הרמב"ן בבכורות מוכח שחייב גם לאחר מיתה ע"ש

**המל אי חייב משום גוזז**

עי' שיטמ"ק כתובות ה' ע"ב (ד"ה דם) שמה שהוצרכו להתיר מילה בשבת היינו משום מלאכת גוזז [וכ"כ בחי' חת"ס לק' קו ע"א] וצ"ע בהא דמבואר בשבת שמותר למול נפל כי ממנ"פ אינו אלא כמחתך בשר הרי חייב משום גוזז גם במת [ועי' דבר אברהם ח"א סי' כ"ג שהאריך בזה] ועי' מג"א סי' תקכ"ו ס"ק י"א שהוכיח מכאן שאין גזיזה במת כשאינו צריך לדבר הנגזז ע"ש.

והנה בעיקר מש"כ בשיטמ"ק דיש במילה משום גוזז תמה בדבר אברהם וז"ל, "דלכאו' הסברא נותנת דאין חיוב גוזז וקוצר אלא כשגוזז וקוצר מאיזה גוף דבר שאינו חלק ממנו אלא צומח ממנו או נטפל אליו וכו' אבל התולש חתיכה וחלק מאיזה גוף ומקטינו דבר שאינו עומד ליקצץ כלל לא שייך ביה גוזז וכו' ואולי ס"ל להשיטמ"ק כיון דערלה זו חייבת במילה ועומדת ליקצץ לא מיחשבא כבר כחלק מן הגוף [וככל דבריו כתב נמי במנ"ח מלאכת גוזז וכ"כ בפשיטות במרכבת המשנה פ"ט ה"ח ומהאי טעמא נקט שם שאין בחתיכת יבלת אפי' לחה משום גוזז (עי' עירובין קג ע"א וברמב"ם פ"ט ה"ח) וע"ע תהלה לדוד סי' שכ"ח סק"ג שכתב דמהאי טעמא אין בהוצאת שן משום גוזז וע"ע בדבריו שם ס"ק מ"ח ובסי' ש"מ סק"ב וע"ע שו"ת אבני נזר או"ח סי' קל"א] וע"ש שצידד ליישב עפ"ז קו' הנ"ל על השיטמ"ק ע"ש.

**מלאכת קושר - ומתיר**

**הסוגיות** = **שבת עד ע"ב הקושר והמתיר**

**קיא ע"ב מתני' ואלו קשרים-קיב ע"א אביי הוה קאי וכו'**

**ירושלמי פ"ז ה"ב (נא ע"ב)**

**קיב ע"ב ונודות-קיג ע"א אמר ר"י אמר שמואל כלי קיואי**

**מח ע"א מתירין בית הצואר בשבת**

**קנז ע"ב וקשרו את המקידה בגמי (מאירי)**

**עירובין צז ע"א והשתא דתני (מלחמות רשב"א ריטב"א)**

**קב ע"ב קושרין נימא-קג ע"א לא גזרינן (רבינו יונתן)**

**(קה ע"א היכא קאי (רבינו יונתן))**

**ביצה לא ע"ב שבכלים מתיר ומפקיע וחותך**

**תוכן העניינים**

**גדר המלאכה**

**גמ' ההוא קושר ע"מ להתיר הוא**

**בדברי הירושלמי כאן-קשר שהוא ספק קיימא**

**קשר הנעשה מאיליו**

**קשר שנעשה שלא ע"י הבעלים**

**הטעם דבעינן קשר של קיימא**

**קשר שעומד להתירו אבל החיבור ישאר**

**קשר שאינו של קיימא בתפילין**

**דאי מתרמי ליה תרי חוטי-מתיר ע"מ לקשור**

**ר"מ אומר כל קשר שהוא יכול להתירו**

**ג' דיני קשרים לדעת רש"י ורא"ש**

**פרטי דיני קשר של קיימא**

**קשר שאינו של קיימא שהחליט להשאירו**

**שיטת היראים קשר שיתכן שיחליט להשאירו**

**לא צריכא דאית ליה תרי דשי**

**שיטת רי"ף ורמב"ם בג' דיני קשרים**

**גדר מעשה אומן**

**בדאושכפי-עשיית קשר א' בראש החוט**

**קשר ב' ראשי החוט זה בזה**

**קושר במאכל בהמה**

**לא יהא קושרו אלא עונבו**

**קשר א' אי חשוב קשר**

**עניבה ע"ג קשר**

**כריכה וקשירה**

**התם חבל דעלמא הכא חבל גרדי**

**מתירין בית הצואר בשבת**

**קשירה לדבר מצוה**

**שיטת הרמב"ם בפותל חבלים**

**גדר המלאכה**

יסוד מלאכת קושר יש לעיין אם עיקרו עשיית קשר או חיבור ב' דברים ע"י קשר [ודומה לתופר ובביאור החילוק בינו לתופר עי' לק' מלאכת תופר] ואמנם אף שלהצד שיסודו חיבור מ"מ צריך לחברו ע"י קשר מ"מ יש לחקור בכל ההגבלות של המלאכה אם יסודו מחמת חסרון חיבור או משום שחסר בשם קשר ובפשוטו ממה שחייב בעשיית קשר א' בראש החוט משמע שעיקר החיוב על עצם עשיית הקשר ועי' לק' דיחוי האחרונים בזה ומאידך ממה שחייב הרמב"ם פותל חבלים מדין תולדה דקושר משמע שעיקר המלאכה הוא החיבור.

**גמ' ההוא קושר ע"מ להתיר הוא**

מבואר דפשיטא ליה להש"ס דקשר שמצד עצמו יכול להתקיים כל שדעתו להתירו לא שמיה קשר ועי' בסמוך.

**בדברי הירושלמי כאן-קשר שהוא ספק קיימא**

עי' ירושלמי פ"ז ה"ב (נא ע"ב) "ולא לשעה היתה אמר ר' יוסה מכיון שהיו חונין ונוסעין ע"פ הדיבור כמי שהוא לעולם" מבואר דאע"פ שלא היה ברור להם שישארו באותו מקום אפ"ה כיון שלא היה ברור להם שלא ישארו באותו מקום נחשב כקשר של קיימא והיינו שכדי לבטל קשר צריך דעת להתירו ולא דבעינן דעת לא להתירו ולכן בספק אסור ["וז"ל המרדכי "אמר רבא כעין שקושר ביתדות אהלים אלא האי קשר ע"מ להתיר הוא מכאן נראה דאין נקרא קשר של קיימא בשעתיד להתירה שהרי היו חונים במדבר שנה או שנתיים אף כי יש לדחות דשאני התם דכתיב בהו ע"פ ה' יסעו ולא היו יודעים אם יפרקוהו היום או מחר ולהכי לא מקרי קשר של קיימא אכן כאשר נראה למבין עכ"ל ואולי נסתפק בדין הנ"ל. ועי' או"ז ס"ז שהביא לדברי הירושלמי וכתב "כלומר הואיל ולא היה בדעתם להתיר עד שיאמר הקב"ה הרי היא שיבטלו שם לעולם", וצ"ב אך עדיין יש להוכיח כן מהמשך דברי הירושלמי אר"פ מתופרי יריעות למדו נפסק היה קושרו וכו' אף שהיה ספק שמא יופסק עוד פעם ויתירו]

**[קשר הנעשה מאיליו-** עי' חיי אדם כלל כ"ו סעיף ב' שאם הדרך לעשות עניבה ונקשר שלא בכוונה מותר לפותחו אפי' כשאינו ע"ד להתירו באותו יום ובהגהת רע"א סי' י"א על המג"א ס"ק י"ג מבואר לא כן שאפילו אם נאמר קשר עליון בציצית לאו דאורייתא מ"מ כל שנקשר מאיליו אסור לפותחו ולכאו' תלוי בהנ"ל אם בעינן דעת להתיר או דעת שישאר לעולם (אך באופן של הגרע"א שיש איסור כלאים וע"כ צריך להתירו עדיין צ"ע) =**קשר שנעשה שלא ע"י הבעלים** ועוד י"ל נפק"מ אם מי שאינו הבעלים קשר קשר של קיימא אם שייך בזה אין אדם אוסר ועי' חיי אדם סעיף ד' שנקט דשייך (ועי' שו"ת מהרי"ל דיסקין קו"א סי' ה' אות ל"ה) ולכאו' תלוי בהנ"ל (וכמו שנחלקו הגרע"א והאבי עזרי לענין חזרה)]

=ולענין ספק בקשר העשוי לזמן עי' לקמן=

**הטעם דבעינן קשר של קיימא**

"אמר ר' יוסה כיון שהבטיחן הקב"ה שהוא מכניסן לארץ כמי שהוא לשעה", ומבואר דמהאי טעמא אי אפשר ללמוד מלאכת קושר מקשירת היריעות ביתדות אולם ע"ש בירושלמי (נב ע"ב) לענין מלאכת בונה דשפיר אפשר ללמוד מבניית המשכן וע"ש "הדא אמרה בנין לשעה בנין" ועי' טל אורות עמ' רמ"א דאע"פ שבכל מלאכת שבת בענין מלאכת המתקיימת מ"מ בקושר יש דין מיוחד שלא יהיה בדעת האדם לסותרו [ועי' שו"ת חת"ס או"ח סי' ע"ב ובשביתת השבת בפתיחה דיני מלאכה שאינו לקיום] והביאור בזה הוא ע"פ מש"כ במרכבת המשנה פ"י מהל' שבת ה"ט שיסוד מלאכות קושר אינו על עצם עשיית קשר אלא על חיבור ב' דברים ע"י קשר [והחילוק בינו לתופר הוא שתופר הוא בלי אמצעי אלא שב' הדברים נהיו א' ממש ע"י חוט או דבק משא"כ קושר יסודו לחבר ב' דברים ע"י קשר עי' לק' במלאכת תופר] ולכן כיון שיסוד המלאכה לחבר ב' דברים כל שאינו ע"ד להשאירו חסר בחיבור [ובמלאכת תופר נחלקו הראשונים אם צריך שיהיה ע"ד לקיום עי' רמ"א סי' שי"ז והיינו משום דשם י"ל דכיון שנעשה כאחד ממש ע"י התפירה לא סגי במחשבת הסתירה להפקיע השם חיבור] אך בבית מאיר סי' שי"ז נקט שגם בקושר לא איכפת לן בזה שדעתו לסותרו ועיקר הדין קשר של קיימא הוא דקשר שמצד תשמישו אינו עומד לקיום לא חשוב קשר וא"כ י"ל שאין החסרון בחיסור אלא בעצם השם קשר ועי' דברי יחזקאל סי' ד' אות ו' שנקט שאין דין מיוחד במלאכת קושר של דעתו לקיום ע"ש [ומצאנו בשו"ת רמ"א סי' קי"ט שכתב המצא בחודי דפי ספר אין בו משום ממוחק וכותב כיון שהכתב אינו מתקיים כיון שעומד לפותחו ולסוגרו והיינו כיון שזה דרך תשמישו]

**קשר שעומד להתיר הקשר אבל החיבור ישאר**

דא"ר יוסי מאורגי יריעות למדו מה טעמא וכו' יש לתמוה כיון שבסוף התיר הקשר נמצא שלא היה קשר של קיימא וצ"ע. [ובהאיר יוסף ר"ל ע"פ הנ"ל שיסוד הדין קשר של קיימא אינו בגוף הקשר אלא בחיבור ב' הדברים וא"כ כל שהחיבור ישאר אע"פ שהקשר יותר חשוב שפיר כקשר של קיימא, ע"ש. וכן הובא בשם הגרנ"ק שליט"א]

**קשר של תפילין**

עי' תוס' מנחות לה ע"ב (ד"ה משעת) שר"ת הוכיח שא"צ להתיר ולקשור התפילין כל יום מהמבואר בעירובין צז ע"א שקשר של תפילין חשוב קשר של קיימא ובהגהת מרדכי פ"ק דחולין כתב לדחות "מיהו נ"ל דראיית ר"ת אינה ראיה דאע"ג דלאו קשר הוא אסור לקושרו בשבת דרחמנא קרייה קשר וכן מצינו וכו'", ע"ש. ועי' מנ"ח אות כ"א בשם טעם המלך [ולכאו' להנ"ל יש לחלק שעשיית קשר בשבת אינו עיקר המלאכה אלא חיבור ב' דברים ע"י הקשר וא"כ באינו עושה ע"ד לקיימו לא חסר בשם קשר ורק בחיבור שנוצר ע"י הקשר ולזה לא מהני מה שקראו הכתוב קשר וכבר העיר בזה באבני נזר או"ח סי' קפ"ג וע"ש דמוכח מדעת המרדכי שקשירה שאינה של קיימא חסר בעיקר השם קשר ולא בחיבור וע"פ זה כתב לחדש שם שלדידן דלית לן כר' אלי' קשר שאינה של קיימא בתפילין לא חשוב קשר וא"כ המשתמש בתפלין של חבירו ומתירו וקושרו ע"ד להתירו לא יצא י"ח ע"ש (ועי' רשב"א עירובין צז ע"א שדן אם קשר שאינו של קיימא קשר לתפילין) ועי' במנחת שלמה תנינא ס"א]

**דאי מתרמי ליה תרי חוטי**

**מתיר ע"מ לקשור**

עי' תוס' לעיל עג ע"א (ד"ה הקושר) שהוכיח מפי' רש"י כאן דחייב במתיר גם כשאינו ע"מ לקשור ועי' תוי"ט ד"ה והמתיר ובתוס' רע"א שם ועי' רא"ש ס"ב וסי' ו' שאה"נ למסקנא צריך ע"מ לקשור דומיא דמשכן ועי' ביה"ל סי' שי"ז ס"א (ד"ה דינו) שנתקשה בעיקר הספק דמ"ש מקורע דאע"פ שבמשכן היה ע"מ לתפור אפ"ה לא בענין דוקא ע"מ לתפור וסגי בכל תיקון כקורע על מתו ובדעת התוס' מוכח שהנידון לא היה משום דומיא דמשכן אלא בעיקר הגדרת המלאכה אם מתיר יש לה שם מלאכה לעצמה או שמצד עצמה אין לה חשיבות מלאכה מחמת שהוא רק סילוק הקשר וע"כ דיסודה מחמת הכשרת החוט לקשר הבא

ועי' חי' הריטב"א שלפירש"י גם למסקנא אינו ע"מ לקשור כיון שאינו חוזר וקושרו במקומו (ועי' טל אורות עמ' רנה) ועי' רש"י ריש אלו קשרים "כדי לקצרן או להרחיבן", [ובטל אורות עמ' רנ"ד "ופירושו ודאי שכך דלפעמים קושרין את המכמורות כדי לקצרן ופעמים היו מתירין כדי להרחיבן".]

**קיא ע"ב**

**ר"מ אומר כל קשר שהוא יכול להתירו וכו'**

[עי' שיטה לר"ן "דכיון דיכול להתירה בידו אחת גלי אדעתיה שאינו רוצה שיהא של קיימא"]

עי' פיהמ"ש וברע"ב דלא קי"ל כר"מ וכ"כ ביש"ש יבמות פי"ב סי' ו' אולם בפסקי הרי"ד ושיטה לר"ן כתבו להוכיח דקי"ל כר"מ מדלא קי"ל דעניבה הוה קשר ובסוגיין מבואר שעניבה חמור יותר וכן מתבאר מדברי הרמב"ן במלחמות עירובין צז ע"א [וע"ש שקשר מרופה דינו כקשר לזמן ולר"י יתחייב בזה נמי ע"ש] ובחי' הרשב"א והריטב"א שם ועי' ב"י בשם שבלי הלקט שהעתיק דברי ר"מ לדינא וע"ש דרכי משה סק"ב שתמה עליו דלא קי"ל כר"מ ועי' קרבן נתנאל סק"ג ובביה"ל ס"א (ד"ה הקושר)

[ובביאור שיטת הרמב"ם והרע"ב נר' שהחסרון של עניבה יש לבאר בתרי ענפי או משום דחסר בחיבור של ב' הדברים דכיון שע"י משיכת החוט ניתר הקשר הו"ל כשטר ושוברו עמו או שהחסרון הוא בשם קשר דהוה כחצי קשר כיון שהשאיר חוט חוץ לקשר שיוכל למושכו ונפק"מ בזה בקשר שיש ע"ג עניבה שאם החסרון הוא בחיבור ע"י ששוברו עמו א"כ גם בכה"ג לא שמיה חיבור אבל אם החסרון הוא בשם קשר א"כ בזה כיון שיש קשר א' למטה וכל החסרון הוא משום שאינו מתקיים שפיר מהני העניבה כדי שיחשב כקשר המתקיים (ועי' לק' שנחלקו בזה הראשונים) וי"ל בדעת הרמב"ם שר"מ ס"ל שעיקר החסרון הוא משום שיכול למושכו בידו אחת ולכן חסר בחיבור וא"כ כ"ש בקשר מרופה אבל לדידן החסרון בעניבה הוא משום שאין ע"ז שם קשר (עי' לק' בשם היש"ש משום שאינו דומה למקדש אך צ"ע כיון שלרמב"ם גם פותל חבלים חייב משום תולדה דקושר א"כ גם עניבה עכ"פ יהיה תולדה וי"ל) ולכן שפיר י"ל דבקשר מרופה חייב וא"כ להלכה דקי"ל דקשר ע"ג עניבה חייב קי"ל ממילא כשיטת הרמב"ם והרע"ב]

**הכי קאמר יש קשרים וכו'**

לדעת רש"י ורא"ש יש כאן ג' שיעורים בדיני קשר -שיטת רי"ף ורמב"ם עי' לק'-

1. קשר של קיימא והיינו שאין לו זמן מסוים שצריך להתירו וי"א שכל שהוא ליותר מחודש חשוב של קיימא =**פרטי דין קשר של קיימא**= **1)** נחלקו האחרונים אם הגדר של קשר של קיימא תלוי בדעת הקושר או מצד תשמיש הקשר עי' הגהת רע"א סי' שי"ז ס"א (במה שהק' מעירובין קג ע"א שלמה לא יעשו קשר ויהיה דעתו להתיר לאחר שבת ועי' רבינו יונתן שם) פמ"ג משב"ז סק"א א"א סק"ג סק"ו וסק"כ מנ"ח מלאכת קושר (לענין קשר של ציצית) בית מאיר ובביה"ל ס"א ד"ה הקושר [וז"ל היראים "כל קשר שהוא טוב בעיני הקושר שיתקיים לעולם הוי קשר",] ובקשר שאין הדרך להשאירו וכגון קושר דלי בחבל דגרדי ודעת הקושר להשאירו כתב בחי' הריטב"א שבטלה דעתו אצל כל אדם **2)** קשר לצורך כמה ימים ואח"כ אין לו צורך בזה אך ישאירו לעולם עי' רש"י סוכה לג ע"ב (ד"ה הותר אגדו אולם ע"ש חי' חת"ס מה שכתב לבאר השמטת הרמב"ם לדין זה) שו"ת ריב"ש סי' קכ"ב ועי' שו"ת מהרי"ל דיסקין קו"א ס"ה אות ל"ה שרצה להוכיח ממה שהותר לקשור חוט השני על השעיר ביו"כ ע"ש **3)** קשר שאין דעתו להתירו אבל החוט יתפורר עי' מגיד משנה פ"י ה"ג "ומ"ש שאינו של קיימא שהרי הוא חבל של גמי ג"כ מתמיה שאין קשר של קיימא תלוי באיכות החבל אלא במהות הקשר ולמה שקושרין אותו", ועי' רש"י לק' קנז ע"ב (ד"ה בגמי) "ולהכי נקט גמי וכו' דמנתק כשיבש", וע"ש רש"ש ועי' בית מאיר סי' שי"ז ד"ה סעיף הנ"ל בסוגריים ומ"ש שאינו של קיימא וכו' ובאבני נזר סי' קע"ח אות י' וסי' ר"י.
2. קשר לזמן והיינו כל שבדעתו להתירו בזמן מסוים [י"א דהיינו יותר מיום א' (עי' פמ"ג א"א סק"ב דהיינו יותר מכ"ד שעות אולם בשו"ת מהר"ח או"ז סי' רט"ו מבואר שהקושר בשבת, למוצאי שבת חשוב יותר מיום ע"ש) וי"א יותר מז' ימים עי' רמ"א סי' שי"ז ס"א ובט"ז סק"א] עי' מלחמות עירובין צז ע"א שקשר מרופה דינו כקשר לזמן
3. קשר שדרכו להתירו ביומו =קשר שאין רגילות שיפתחו אותו היום דוקא אבל אינו ודאי שלא יתירוהו היום דעת הט"ז סק"ב דאינו חשוב קשר של קיימא [וצ"ע מלשונו בסוף סק"ה ועי' תהלה לדוד סק"ב] וכ"כ בשו"ע הרב סעיף א' ובשביתת השבת בפתיחה מעשה חושב סק"ה הוכיח דלא כדבריהם מדברי המרדכי המובא לעיל ואולם בשו"ע הרב סעיף א' מבואר דחלוק בזה קשר לעולם שבזה גם ספק אסור לבין קשר לזמן שבזה אדרבה כל שיש צד שיתיר ביומו מותר ע"ש ובאבני נזר סי' קפ"א אות י"א [ועי' לק' מחלו' לבוש וט"ז לענין קשר הכובסים ודו"ק] והעירו עוד מדברי רש"י ד"ה בדחומרתא "ופעמים שמתקיים".

**קשר שאינו של קיימא שהחליט להשאירו**

בפשוטו אינו עובר בזה על דאורייתא כיון שבשעת הקשר לא היה ע"ד להתקיים ורק מדרבנן אסור כדלק' מהיראים אך עי' פמ"ג א"א סק"ו "וי"ל כל שלפעמים מבטלו כי כן הדרך אסור מן התורה" (ועי' בא"א סק"כ ושעה"צ ס"ק כ"ב) ובשו"ת מהר"ח או"ז סי' רט"ו "ומ"מ שמא יכול כאן לבוא לידי איסורא דאורייתא שלא ימצאו בעליהן לעולם ולא יחוש להתיר קשרם לעולם" וברבינו יונתן עירובין (סוף לה ע"א מדפי הרי"ף) "אבל קשירה דאפשר שיבוא בה לידי חיוב חטאת אפילו באמצע כינור דזימנין דשביק לה התם זמן ארוך והוי קשר של קיימא", (וע"ש פירש"י)

ולעניין אם יש בכה"ג איסור מן התורה להתיר הקשר עי' אבני נזר סי' קפ"א שר"ל דכיון שלא חל שם קשר של קיימא רק ע"י מחשבה לכן אתו מחשבת התרה ומבטל מחשבה ושוב ליכא איסור להתירו ע"ש

**שיטת היראים**

דעת היראים שהג' דינים הם כך **1)** העושה ע"ד לקיים לעולם אסור מן התורה **2)** דבר שהדרך גם להשאירו לעולם אע"פ שהוא עושהו ע"ד להתירו אסור מדרבנן שמא ימלך וישאירו לעולם [ואע"פ שלא אמרי' בזה איגלאי מילתא למפרע שעבר על דאורייתא (עי' לעיל) מ"מ כיון דסו"ס נעשה על ידו קשר של קיימא אסרוהו מדרבנן] **3)** ואם דבר שאין הדבר להשאירו לעולם אע"פ שמשאירו לל' יום ויותר מותר לכתחילה.

**לא צריכא דאית ליה תרי דשי**

עי' פירש"י וכיון דלא ידעי הי מנייהו וכו' ועי' שיטה לר"ן קמ"ל "דלא אלא אמרי' פעמים מתיר זו ופעמים מתיר זו ואין בא' מהם קשר של קיימא כלל", וצ"ב השו"ט בזה דהרי מיירי בבעל החלוק היודע דרך קשירתה והתרתה ועי' ר"י מלוניל דס"ד לגזור שמא יבטלנו אך ל' רש"י ל"מ כן ועי' ביה"ל ריש סי' שי"ז "וכאשר תעיין היטב וכו'",

**מנעל אמנעל לא קשיא וכו'**

עי' ברי"ף ורמב"ם שהחילוק בין הני מנעלים שא' מעשה אומן וא' מעשה הדיוט וא' אינו של קיימא - ולדבריהם יוצא ג' דינים

1. מעשה אומן וקשר של קיימא חייב חטאת =**גדר מעשה אומן -אם זה הגדרה בקשר או בעושה הקשר-** עי' ביאור הגר"א שהמקור להצריך מעשה אומן הוא מדתנן קשר הספנין ולא אמר הספינות ומשמע שיש הבדל מי עושה הקשר והיינו שקשר אומן הוא קשר הנעשה באימון ידים (ועי' ביה"ל ס"א ד"ה או שקשר) ועי' כס"מ פ"י ה"א בשם הרמ"ך שנתקשה בטעם חומרת מעשה אומן כל שאין הבדל בקשר וע"ש מרכבת המשנה שודאי יש הבדל בחוזק הקשר והיינו שאינו יכול להנתק מאליו ועי' שלטי גיבורים מובא בדרכי משה סי' שי"ז סק"א שכתב שקשר אומן היינו קשר אמיץ ועי' ביה"ל ס"א (ד"ה הקושר) דהיינו קשר שלא יהיה ניתר מעצמו וכנ"ל [יש לעיין לפי זה למה עניבה המהודק אינו חשוב מעשה אומן (עי' שו"ע סי' שי"ז סעיף ה') כיון שאינו ניתר מאיליו וי"ל] אולם עי' מש"כ בערוך השלחן סי' שי"ז סעיף י' ובסי' רמ"ב סעיף מ"ב שחומרת קשר אומן הוא משום שמצריך אומנות ע"ש **-קשר א' בראש החוט-** עי' משנ"ב ס"ק ט"ו ובביה"ל שם שנקט בכוונת הרמ"א בסעיף א' שקשר א' בראש החוט חשוב קשר אומן אולם כל האחרונים לא נקטו כן עי' מנ"ח מלאכת תופר נשמ"א כלל כ"ח סק"א מהריק"ו פ"י מהל' כלאים הכ"ד שו"ת חוות יאיר סי' קמ"ג אבני נזר סי' קפ"ח טל אורות עמ' ר"נ. [עי' מנ"ח שהק' לדעת הרמב"ם מהמבואר בשבת קלא שקשר ציצית חייב חטאת אף שלכאו' אין בזה מעשה אומן ע"ש]
2. מעשה הדיוט וקשר של קיימא או מעשה אומן וקשר שאינו של קיימא פטור אבל אסור - [ועי' לק' בשם מהר"י קורקוס שהני ב' איסורים אינם דומים להדדי] ועי' רבינו חננאל בטעם איסור קשר חומרתא בסנדל. [וצ"ע לדעתם ממעשה דר' יהודה דמדאמר אביי חייב חטאת ע"כ דמיירי בדאושכפי וכש"כ רש"י וא"כ מבואר שכל שאינו של קיימא כלל מותר לכתחילה וצ"ל שכיון שאינו לקיימא שוב בהכרח לא עשהו קשר אומן וכש"כ בתשובת מהריק"ו שאין הדרך לעשות קשר שאינו של קיימא מעשה אומן (וע"ש דמה"ט לא הביא הרמב"ם דוגמא לאיסור ע"ש) וכ"מ בפי' הר"ח]
3. מעשה הדיוט ואינו של קיימא מותר לכתחילה = לדעת הרי"ף ורמב"ם אין מקור לדרגא אמצעית בקשר שהוא מקצת קיימא כרש"י וכ"כ בפמ"ג משב"ז סק"א וסק"ה ובשעה"צ סק"ו ובביה"ל ס"א (ד"ה שאינו) אולם בט"ז סק"א לא משמע כן ועי' בית מאיר סו"ס שי"ז שעמד בזה [ועי' ר"ח שמנעל דרבנן היה של קיימא] ועי' בשלטי גיבורים שנקט להדיא שגם לרמב"ם אסור בקשר לזמן ועי' רע"ב פי"א מ"א ובתוס' רע"א שנחלקו בזה.

**בדאושכפי - עשיית קשר בראש החוט**

עי' פירש"י "קושר קשר בתוכו שלא תוכל לצאת" ומבואר שחייב משום קשר גם כשאינו מחבר ב' דברים ביחד רק עושה קשר בראש החוט כדי לעבותו שלא יצא מן הנקב [אף שמצינו קשר בראש חוט השזור כדי לחבר כל הפתילים עי' סי' י"א סעיף י"ד אבל כאן אין זו כוונתו] וכן נפסק ברמ"א סי' שי"ז ס"א ועי' מרכבת המשנה פ"י ה"ט שכתב שעיקר מלאכת קושר הוא לחבר ב' דברים ולכן כתב "ועי' ירושלמי פ' כלל גדול נראה משם דלא שייך קשירה בתפירה אלא א"כ קשר שני צדדי החוטין להדדי אבל הקושר צד א' מכאן וצד א' מכאן אין זה מלאכת קשירה", אולם בספרו שלחן עצי שיטים מלאכת קושר הוסיף בזה וז"ל "מיהו הא ודאי דאם עושה קשר א' בראשו שלא ינתק מן הבגד חייב משום משום קושר שהרי ע"י קשירה זו מחבר החוט לבגד", וכ"כ באבני נזר סי' ק"פ אות ב'. אך לפי זה חייב רק בקושר החוט מב' צדדיו שלא יוכל לצאת מן הבגד ולא משמע כן וגם זה חידוש גדול שחשוב קושר כיון שהקשר רק גרם שאין החוט יכול לצאת מחמת עובי הקשר ולא מחמת עצם הקשר ועי' דברי יחזקאל סי' ד' אות ו' וז"ל, "דז"א דמלאכת קשירה אינה דוקא במחבר שני חלקים ביחד דהרי קושר חבל א' באמצע נמי חשיב קושר כמבואר בפרק אלו קשרים".

**קשר ב' ראשי החוט זה בזה**

עי' אבני נזר סי' ק"פ שנסתפק אם קושר ב' ראשי החוט זה בזה אם חייב דכיון שיסוד מלאכת קושר הוא לחבר ב' דברים י"ל שכיון שכבר מחוברים מצד א' אין בקשירתם משום מלאכת קושר וע"ש שהוכיח ממה שהקושר קשר של תפילין חייב חטאת כמבואר בעירובין צז ע"א וצ"ע דשאני התם שקושר הרצועה לבית ומהאי טעמא אין להוכיח מקיטרא דקטרא בזממא דשם נקשר החבל לראש הבהמה ועי' אור שמח פ"י ה"ח מש"כ לענין גודלת.

**א"ל שקול גמי לח דחזו למאכל בהמה**

עי' רמב"ם פ"י מהל' שבת ה"ד "כל שראוי למאכל בהמה מותר לקשור אותו בשבת", [ועי' שו"ע סי' שכ"ד סעיף ד' וברמ"א שם בית מאיר ותוס' שבת וע"ש בהגהת רע"א] עי' כפות תמרים סוכה לג ע"ב שהק' למה לדעת הרמב"ם אסור לקשור עם עלי לולב הרי הם ראויים למאכל בהמה ועי' חיי אדם כלל כ"ו סעיף ח' שלא כתב כן הרמב"ם רק בגמי לח וכיוצא בו דכשיתייבש ינתק ע"ש ועי' מאירי קנז ע"ב "וגדולי הרבנים פירשו בקשירה זו שלא נעשית בגמי לח אלא מפני שראוי למאכל בהמה ואינו מבטלו לשם עד שיהא הקשר עושהו קשר של קיימא",

**קיג ע"א**

**לא יהא קושרו אלא עונבו**

עי' רא"ש יבמות פי"ב סי' ד' "ונהגו האידנא לקושרו בקשר גמור דקי"ל דעניבה לאו קשירה היא לענין שבת", וע"ש יש"ש סי' ו' שחולק דשאני שבת דבעינן דומיא דמשכן [וע"ש קרבן נתנאל אות ס' וע"ע ביאור הגר"א אבהע"ז סי' קס"ט ס"ק צ"ט וק"א] ולענין לולב מצינו שעניבה אינו קשר עי' סוכה לג ע"ב וכן לענין תפילין עי' שעה"צ סי' ש"א ס"ק קצ"ו [ועי' ביה"ל סוף סי' ל"ב ד"ה ויעשה]

**קשר א' אי חשוב קשר**

ביראים כתב להוכיח מלק' דקשר א' לא חשוב של קיימא ובעינן דווקא ב' קשרים זה על זה וצ"ב הנידון דפשוט שקר א' אין לו קיום כלל ועי' חי' הריטב"א לק' קה ע"ב שכתב לחלוק עליו "דלעולם קשר א' של קיימא הוי קשר", וצ"ב ועי' חזו"א סי' ג' ס"ק י"ב שר"ל דמיירי בעושה קשר בראש חוט א' ומכניס חוט השני לתוך הקשר ע"ש

ועי' רש"י לעיל נד ע"א (ד"ה בתכיפה) שקשר א' חשוב תכיפה אחת ולא שמיה חיבור ואם כבר היה קשור קשר א' לפני שבת ועשה קשר נוסף דנו האחרונים אם יש בזה חיוב חטאת עי' ארצה"ח סי' י"ג שו"ת מהרש"ם ח"ו סי' ל"ד [ונפק"מ להדק קשר התחתון בציצית כשנתרפה ובפשוטו דבר זה תלוי אם חיוב קושר הוא על עצם הקשר אז ודאי חייב דלא גרע קשר הב' מקשר בראש החוט שחייב גם בא' אבל אם חיובו מחמת החיבור א"כ כיון שהחיבור נעשה ע"י ב' הקשרים ביחד יש לדון לפטור]

**עניבה ע"ג קשר**

לענין עניבה שע"ג קשר עי' שו"ע סי' שי"ז סעיף ה' ע"ש לבוש דמשמע דעניבה ע"ג קשר אינו כלום וכן מבואר שם בביאור הגר"א [וז"ל "דקשר א' לאו כלום כמ"ש ס"א" (אך מה שציין לס"א צ"ב דמשם אין להוכיח אלא שאינו קשר אומן) וכ"כ בביאור הגר"א אבהע"ז סי' קס"ט ס"ק צ"ט] וכ"מ במקור הדברים בדרכי משה סק"ג דנוהגים כהאגור ולא כמרדכי אולם ע"ש בט"ז סק"ז ומג"א ס"ק ט"ו שנקטו דעניבה ע"ג קשר שמיה קשר ורק שאינו מעשה אומן [ועי' לעיל ד"ה ר"מ אומר. מה שכתבנו לבאר טעם המחלו'] ועי' בר"י מלוניל קיא ע"ב שנקט שעניבה שנחלקו בה ר"י ורבנן היינו עניבה ע"ג קשר.

**כריכה וקשירה**

עי' לעיל נד ע"א "והכי קאמר ובלבד שלא יכרוך ויקשור" וע"ש פירש"י ובב"י יו"ד סי' ש' סעיף ז' דכריכה וקשירה חשוב כב' תכיפות וכן מבואר במרדכי סי' שמ"א ועי' שנות אליהו פ"ה מ"א שפי' באו"א

עי' סוכה לג ע"ב שאגד לולב צריך קשירה האסורה בשבת וע"ש מרדכי סי' תשמ"ח שדעת רא"ם שצריך ב' קשרים אך ראבי"ה כתב דסגי בקשר א' ולכורכו סביב (והובא שם בהג"א סי' י"ב) וע"ע רמ"א סי' תרנ"א ס"א ובביאור הגר"א שם.

**התם חבל דעלמא הכא חבל גרדי**

עי' רמב"ם פ"י ה"ג דמשמע שהחילוק מצד הל' מוקצה וכבר תמה עליו בה"ה וע"ש חי' הגר"א (בהוצאת פרנקל) שגם הרמב"ם מודה לפירש"י רק כתב בדרך אגב שאינו מוקצה וכ"כ בתשובת הר"י קורקוס [בסוף שו"ת חיים שאל (מהחיד"א) מהדורות הישנות בקו' חידושי סופרים סי' ח'] וע"ש דע"כ לומר כן דמהיכ"ת יהיה חבל גרדי יותר ראוי לטלטול מסתם חבל אדרבה איפכא מסתברא ע"ש

**מח ע"א**

**מתירין בית הצואר בשבת**

עי' שו"ע סי' שי"ז סעיף ג' וע"ש משנ"ב ס"ק כ"א מחלו' לבוש וט"ז בטעם הדבר ומבואר דעת הלבוש שאע"פ שאינו עשוי להתיר ביומו לא חשוב קשר של קיימא [ועי' שו"ת מהרי"ל דיסקין הנ"ל שר"ל שעיקר הצורך של הקשר הוא לכיבוס ולכן אף שמשאירו אח"כ מותר, ובאופן אחר ר"ל דכיון שאינו בעלים לא איכפת לן בדעתו ע"ש ובחוט שני ח"ב פרק ל"ד ר"ל שקשר שאינו לצורך לחברם דאדרבה מפריע בשימוש הבגד ורק לצורך כיבוס ל"ש קשר ובשש"כ פרק ט' הערה נ"ח הביא מהגרשז"א ז"ל שקשר שאינו עומד לקושרו עוד פעם והוא רק כדי להביא לבית בעליו אין בו איסור דרבנן של מקצת קיימא ע"ש] וז"ל הלבוש שאינו קשר של קיימא שלא קשרו הכובס שיתקיים זמן רב רק עד שיקחנו ממנו", וי"ל שכונתו שאילו יבואו הבעלים מיד יתירו הקשר מיד ולכן חשוב שפיר כאינו של קיימא כיון שיכול להיות שהבעלים יבואו מיד וכ"כ בשלחן עצי שיטים מלאכת קושר [עי' לעיל] וכבר הק' השע"ש שא"כ הט"ז סתר משנתו ועי' מש"כ בתהלה לדוד סק"י.

**קנז ע"ב**

**וקשרו את המקידה בגמי**

עי' רמב"ם פ"י ה"ו שמותר לקשור קשר שאינו של קיימא לצורך דבר מצוה וע"ש ה"ה שמקורו מסוגיין [ועי' ביה"ל סעיף ה' (ד"ה עניבה) שהק' דכיון דמיירי בגמי שהוא מאכל בהמה הרי לדעת הרמב"ם אין בזה איסור קשירה ע"ש ועי' בית מאיר סי' שי"ז שר"ל שלדעת רש"י שם ליכא מקור להתיר ע"ש] עי' מאמר מרדכי סי' שי"ז סק"ה שכמו שהתיר רמב"ם מעשה אומן באינו של קיימא יש להתיר נמי הדיוט בקיימא ועי' מעשה רוקח פ"י ה"ח בשם הרמ"ע מפאנו וכן מבואר במלחמות עירובין צז ע"א אולם עי' ערוך לנר סוכה לג ע"ב שהק' למה לא הותר לקשור לצורך איגוד ד' מינים ביו"ט קשר של קיימא במעשה הדיוט לדעת הרמב"ם כיון שאינו אלא מדרבנן אולם עי' בתשובת הר"י קורקוס [בסוף שו"ת חיים שאל (מהחיד"א) מהדורות הישנות בקו' חידושי סופרים סי' ז'] שחלוק האיסור דרבנן של קשר שאינו של קיימא מהאיסור דרבנן בקשר הדיוט ע"ש שדייק ל' הרמב"ם שלענין מעשה הדיוט כתב (בהל' א') פטור ולענין אינו של קיימא כתב (בהל' ב') אסור וא"כ י"ל שלא התיר הרמב"ם אלא מעשה אומן באינו קיימא (ועי' פמ"ג א"א סק"ב שג"כ נקט כן אבל מטעם אחר כיון שיכול לחשוב להתירו במוצאי שבת ע"ש).

**ביצה לא ע"ב**

**שבכלים מתיר ומפקיע וחותך -שיטת הרמב"ם בפותל חבלים-**

עי' רמב"ם פ"י ה"ח הפותל חבלים הרי זה תולדות קושר [מבואר שעיקר מלאכת קושר אינו עשם הקשר אלא החיבור שנוצר ע"י הקושר ולכן אף שפותל אינו עושה קשר מ"מ חשוב כתולדה שעושה חיבור ע"י מה שפותל] ועי' שו"ע סי' שי"ד סעיף ז' "חותמות שבכלים וכו' או להתיר קליעתו וכו", וע"ש הגהת הגרע"א דלכאו' לדעת הרמב"ם הנ"ל שהביאו להלכה המג"א בסו"ס שי"ז חייבים בזה משום מתיר וע"ש ביה"ל שהרמב"ם יפרש "מפקיע" דהיינו מנתק וקורע ולא להתיר וכבר העירו דמ"מ על המג"א שהעתיק שיטת הרמב"ם לדינא עדיין צ"ע ועי' חזו"א סי' נ"א ס"ק י"ג

[יש שדנו ע"פ שיטת הרמב"ם הנ"ל לאסור לפתוח ולסגור לחם וכדו' ע"י חוט ברזל ועי' שבט הלוי ח"ח סי' נ"ה וח"י סי' ס"א]

**בדברי הירושלמי**

עי' ירושלמי פ"ז ה"ב (נ"א ע"א) "ההן דעביד חבלין ההן דעביד ממזר חייב משום טווה", ומבואר שאין חיוב פותל חבלים משום קושר אלא משום טווה אך כבר כתב באו"ז סי' ס"ג אות ו' דמהבבלי צה ע"א שאמרו גודלת משום בונה ולא אמרו טווה משמע דלא כהירושלמי וכבר ביארו שטווה היינו בפותל נימין עד שנהי' חוט א' ממש משא"כ קושר היינו בשנשאר כמה חוטים אלא שקשורים ע"י השזירה

ועי' או"ש פ"י ה"ח שהעיר למה אין בגודלת משום קושר לדעת הרמב"ם וע"ש שתי' שכיון שמחוברים כבר לראשו אין בתוספת גידולם משום קושר ועי' לעיל בשם האבני נזר.

**מלאכת תופר**

**הסוגיות עד ע"ב התופר שתי תפירות וכו'**

**כלאים פ"ט מ"י ר"ש ורא"ש [שם ובנדה הל' כלאי בגדים סי' י"ז]**

**שבת עה ע"א המותח חוט של תפירה**

**והתופר שתי תפירות**

**אמר רבב"ח אמר ר"י והוא שקשרן**

**קשירה להחזיק התפירה**

עי' ראשונים שהק' שא"כ בכל תופר יתחייב נמי משום קושר [ועי' רמב"ן שאין לומר דאה"נ דחייב בכל תופר גם משום קושר דא"כ אין זה מלאכה לעצמה והיינו דמשמע שיש ל"ט מלאכות נפרדות ששייך כל א' לעצמו ועי' חזו"א סי' ג ס"ק י"ב ד"ה מש"כ] וכמה תירוצים נאמרו בזה **א)** הרמב"ן ריטב"א ושיטה לר"ן תירצו שעשה עניבה שאינו חשוב קשירה לענין חיוב דלא קי"ל כר"י **ב)** ובחי' הר"ן הביא מהיראים שהוכיח מכאן שאינו חייב על מלאכת קושר אלא בקושר קשר על קשר אבל בקשר א' אינו מתקיים וצ"ע שאם אינו יתקיים לא יתחייב נמי משום תופר וז"ל האו"ז סי' ס"ז "פי' אפילו בקשר שאינו של קיימא דבדבר קל מעמיד התפירות", וכ"כ בראביה סי' ר"ו. ועי' אבני נזר סי' ק"פ אות ו' [אך לכאו' עיקר נידון היראים צ"ב מה ס"ד לחייב על קשר א' והרי לכאו' אינו מתקיים כלל ועי' ל' הריטב"א לק' קה ע"ב שגם קשר א' חשוב של קיימא רק שאינו חייב משום קושר ע"ש וצ"ב ועי' חזו"א או"ח סי' ג' ס"ק י"ב [וביו"ד סי' רי"ז סק"ט] שר"ל דמיירי שעושה קשר בראש חוט א' ומכניס חוט השני לתוך הנקב ולכן בכה"ג שיש כבר ב' תפירות שפיר מתקיים ע"י קשר א', ע"ש.]

**ג)** בריטב"א הח' תי' שקשירה שבאה להעמיד התפירה אינו חייב עליה משום קושר ועי' תוי"ט (ד"ה אבות) שהביא כן מהב"י סי' שי"ז [ע"ש תו"ח שליתא כן בב"י] ועפ"ז הק' על הא דמבואר לעיל דחייב בעשיית חלתא משום תופר וקושר ועי' מש"כ ליישב בשו"ת חת"ס או"ח סי' א'. [ועי' אבני נזר סי' ק"פ שר"ל שרק בקשר בסוף החוט שחיובו אינו מצד עצם הקשר שהרי מלאכת קשירה אינו עשיית קשרים אלא לחבר דברים ע"י הקשירה וא"כ בקושר החוט בעצמו ע"כ חיובו רק מחמת שמחזיק התפירה וא"כ א"א לחייב תרתי ע"ש ועי' בסמוך בשם המרכבת המשנה]

**ד)** ועי' מאירי במשנה וברע"ב שם שאה"נ בתופר ב' תפירות שאינו חייב בלי קשירה חייב תרתי [עי' תוספת שבת סי' ש"מ ס"ק ט"ו דהיינו דלשיטתם קשר א' כיון שאינו מתקיים לא מהני גם לחיוב תופר] ולענין קו' הראשונים עי' שנות אליהו שתי' ע"פ מה שכתב הרמב"ם פ"י ה"ט שהתופר ג' תפירות אינו צריך לקשר [וכ"כ בחי' הריטב"א לק' קה ע"ב ועי' פמ"ג סי' ש"מ א"א ס"ק י"א דהיינו גם אם כבר היה בבגד כמה תפירות והוסיף עוד ב' שחייב בלי קשירה] וא"כ שייך להתחייב על תופר בלי קושר וכ"כ במאירי שם [ועי' ביאור הגר"א יו"ד סי' ש' סק"ה]

[עי' רמב"ם פ"ט ה"י התופר ב' תפירות חייב והוא שקשר ראשי החוט מכאן ומכאן כדי שתעמוד התפירה ולא תשמט ומבואר שקושר כל חוט לעצמו (וכש"כ בשו"ת חות יאיר סי' קמ"ג ובראש יוסף בסוגיין) ובזה לכאו' לא שייך דברי היראים וכש"כ הר"ן אולם עי' מנ"ח אות כ"ג שהרמב"ם לשיטתו שרק קשר אומן חייב וכ"כ בנשמ"א כלל כ"ח סק"א ובטל אורות עמ' ר"נ ובאבני נזר סי' קפ"ח אולם עי' רמ"א סי' שי"ז ס"א "אבל אם עשה קשר בראש א' של חוט או משיחה דינו כב' קשרים", וע"ש משנ"ב ס"ק ט"ו דהו"ל מעשה אומן וע"ש ביה"ל אולם במרכבת המשנה פ"ט ה"י נקט שאין חיוב קושר בקושר סוף החוט בעצמו שיסוד מלאכת תופר הוא לחבר ב' דברים ולכן חיובו רק משום תופר ועי' טל אורות שם]

**תפירה שלא ע"ד להתקיים**

**ה)** ובריטב"א תי' עוד "כגון שקשרן ע"מ להתיר אחרי כן דמשום קשירה ליכא אבל משום תפירה איכא כיון שמתקיימת עכשיו", ועי' טל אורות עמ' רס"ב שמשמע מכאן שתפירה אינו דומה לקשירה וא"צ דעתו להתקיים ועי' שו"ת מהר"ח או"ז סי' רט"ו שהק' למה לא תי' היראים כתי' הריטב"א הנ"ל וכתב שע"כ דס"ל שגם משום תופר לא יתחייב בכה"ג כיון שאינו של קיימא ועי' מרדכי סי' תנ"ז מחלו' ראשונים אם בתפירה צריך של קיימא [ועי' לק' שגם הראבי"ה שמיקל בזה הוא רק בסוג תפירה כזה שתשמישו הוא ע"י תפירה לזמן ע"ש] ועי' רמ"א סי' שי"ז סעיף ג' [וראיית רבינו יואל מסוגיין צ"ב דכאן מיירי באינו יכול להתקיים וכבר עמד בזה בגינת ורדים או"ח כלל ג' סי' י"ז ועי' טל אורות עמ' רס"ג שראייתו ממה שבמשכן היה ע"ד להתקיים] אולם עי' אבני נזר סי' ק"פ אות ח' שי"ל שקושר ע"מ להתיר הקשר ולהמשיך לתפור עי' רש"י לק' קג ע"ב (ד"ה שם משמעון) ולכן חשוב שפיר תפירה של קיימא.

**מחלו' ראשונים בביאור הסוגיא לעיל מח ע"א**

עי' לעיל מח ע"א "אמר רב יהודה אמר רב הפותח בית הצואר וכו' זה חיבור וזה אינו חיבור" ועי' פירש"י ובריטב"א מכות ג' ע"ב בשם ר"ת ובחי' רבינו פרחי' בשם ר"א בן הרמב"ם ומבואר דנחלקו אם תפירה שאינו של קיימא חשוב חיבור ועי' ראבי"ה סי' ר"ו דס"ל דאינו חשוב חיבור והביא מקורו מפירש"י הנ"ל ומבואר מדברי הראבי"ה שדינו כקושר [ולעניין קושר כבר כתבו הבית מאיר והביה"ל שאינו תלוי בדעתו אלא באופן השימוש בקשר הוא הוא באופן של חיבור גמור או באופן שעומד להתירו ועי' לק' בד"ה המותח חוט שכן מבואר בראבי"ה ע"ש] ועי' שו"ע סי' רנ"ט סעיף ז' ובביאור הגר"א ובסי' שי"ד סעיף י' ובביאור הגר"א ומבואר שגם בבנין דינו כקשירה וכן תפירה ועי' מג"א סי' ש"מ ס"ק י"ח בדפים שנדבקו שלא בכוונה וכתב שמותר להפרידם ודימהו להמבואר בסי' שי"ד הנ"ל.

**תופר מדרבנן**

מצינו ג' שיטות מתי יש איסור דרבנן עי' קרבן נתנאל אות נ' שנקט שכל שעשה ב' תכיפות אף שלא קשרם אסור עכ"פ מדרבנן אולם בגינת ורדים ח"ג כלל י"ט נקט שאין בו איסור אפילו מדרבנן ולכאו' דבר זה תלוי במחלו' רא"ש והרמב"ם המובא לק' אם גם לעניין כלאים בענין קשירה והיינו אם חסר בכל החיבור בלי קשר או שהוא דין במלאכת מחשבת אולם בטל אורות ע' רס"ז-ח הוכיח ממה דתנן בפ"ט דכלאים דהשומט בשבת תכיפה אחת פטור משמע דעכ"פ אסור מדרבנן והיינו דגם תכיפה אחת חשוב תפירה מדרבנן.

**מתני' כלאים פ"ט מ"י** **"התוכף תכיפה אחת אינה חיבור ואין בה משום כלאים והשומטה בשבת פטור עשה שני ראשיה לצד אחד חבור ויש בה משום כלאים והשומטה בשבת חייב ר"י אומר עד שישלש"**.

**התוכף תכיפה אחת** עי' פי' הרא"ש שהתוכף תכיפה א' היינו אפילו בקשר ראשיהן אפ"ה לא חשוב חיבור ונתקשה בטעמו של דבר [ובפרישה יו"ד סי' ש' סק"י כתב הטעם משום שאין הדרך לחבר כן ב' בגדים ע"ש ועי' ט"ז מה שביאר בזה] ודעת הרמב"ם פ"י מהל' כלאים הכ"ד שאם קשר ב' הראשים בשפת הבגד חשוב חיבור וזהו פי' מה שנאמר במשנה עשה שני ראשיה וכו' [כ"כ בדעתו המהריק"ו ולפי זה אין מפורש במשנה מה דינו של ב' תכיפות אלא שמדוייק דמהני מדתנן דתכיפה א' אינו חיבור ש"מ דב' הוי חיבור אך בביאור הגר"א כתב שהוא כ"ש מעשה ב' ראשיה וצ"ב אולם בב"ח יו"ד סי' ש' ס"ל שהרמב"ם מפרש המשנה כשאר הראשונים] אך יעוי' במג"א סי' י"א ס"ק י"ג שאם עשה ב' קשרים בסופו לכו"ע חשוב חיבור וכדמוכח ממה שהוצרכו להתיר כלאים בציצית וכדאמרי' במנחות לט משום דקשר עליון דאו' וכ"כ בפרישה יו"ד סי' ש' סק"י ובשו"ת חות יאיר סי' קמ"ג [ועי' דגול מרבבה יו"ד סי' ש' סעיף ב'] ועי' ארצות החיים סי' י"א ס"ק ט"ו שה"ה לעניין שבת ודבריו מחודשים דבשבת בעינן תפירה וליכא.

[בעיקר פירוש תכיפה אחת עי' חידושים המיוחסים לרשב"א מנחות לט ע"א שתחיבת המחט מצד לצד לא חשוב תכיפה אלא א"כ עשה עכ"פ קשר א' ע"ש]

**עשה שני ראשיה** עי' ר"ש ורא"ש דהיינו רק כשקשר ראשי החוטים וכדאמרי' בשבת עד ע"ב אך מסתימת הרמב"ם פ"י הכ"ד משמע שאינו צריך לקשור וע"ש מהר"י קורקוס שחלוק ביסוד הדין של ב' תפירות ממה שצריך לקשור שפחות מב' תפירות לא חשוב תפירה כלל והיינו שאם יעשה תפר א' ויקשור ב' הראשים אז אין התפירה מחזיק הבגד אלא הקשרים משא"כ בב' תכיפות כל שאינו מתפרק מוחזק ע"י התפירה אלא שכל זמן שאין לו קשר הרי הוא נסתר מאליו וזה ס"ל להרמב"ם שהוא דין מיוחד בשבת דבענין מלאכה המתקיימת [וכ"כ הט"ז ביו"ד סי' ש' סק"ג] ודעת הרא"ש שאם אינו מתקיים לא חשוב חיבור כלל [ועי' לק' קג ע"ב במשנה ובמה שנחלקו רש"י ורמב"ם ומבואר שנחלקו אם יש דין מיוחד במלאכת שבת של מלאכתו מתקיימת] אולם דעת הב"ח שגם להרמב"ם צריך לקשור אלא דסגי לקשור כל ראש חוט לעצמו [וכש"כ הרמב"ם בהל' שבת] וא"צ לקשור ב' ראשי החוט ביחד

ומבואר דלכו"ע אינו מועיל תוכף תכיפה אחת ומחבר ב' ראשי החוט כל א' בעצמו [וגם הרא"ש לא נתקשה בזה] ועי' לק'

**ר' יהודה אומר עד שישלש** עי' רא"ש כלאים שם שהק' שהיאך אפשר לקושרם בכה"ג ומבואר דפשיטא ליה דלקשור כל ראש חוט לעצמו לא חשוב כלום וע"ש משנה אחרונה ובראש יוסף בסוגיין. הנה ברמב"ם פ"י מהל' שבת כתב שאם עשה ג' תפירות אין צריך לקשר ולכאו' מקורו מדברי ר"י אך עי' ראש יוסף שלפי דעת הט"ז שלדעת הרמב"ם א"צ לקשר לת"ק הרי דכלאים חלוק משבת וא"כ אולי גם לר"י כן [אולם במהריק"ו כתב שמקור הרמב"ם מר"י אף שלמד כהט"ז ע"ש]

**גדר המלאכה-החילוק בין תופר לקושר**

עי' רמב"ם פ"י הי"א המדבק ניירות או עורות בקולן של סופרים וכיוצא בו הר"ז תולדות תופר וע"ש במרכבת המשנה דהיינו שכל המחבר ב' דברים ע"י גוף שלישי חשוב תופר ולא קושר ובשו"ת אגרו"מ או"ח ח"ב סי' פ"ד כתב שכל המחבר ב' דברים עד שנהיה לא' ממש חשוב תופר משא"כ בקושר ולכן סגירת כפתור אינו דומה לתופר רק לקושר וע"ש שהק' ממה שכתב הרמב"ם פ"י ה"ח שהפותל חבלים חייב משום קושר ולמה אינו תופר וע"ש שצ"ל דמלאכת תופר הוא רק אם כדי להפרידם צריך לקרוע ע"ש [ואע"פ שכל שלא קשר ראשי החוטים כגון בעושה ג' תפירות הרי אינו צריך לקרוע מ"מ סוג החיבור הוא כזה שבדרך כלל מצריך קריעה] וכ"כ בערוך השלחן סי' שי"ז סעיף י"ח ["ואם תשאל דא"כ קושר ותופר אחת הם דהא גם קושר מחבר הדברים זל"ז דאינו כן דחיבור דקשר ראוי להתירו ולהשיבו לקדמותו משא"כ בתופר ומדבק שכשירצה להשיבם לקדמותם בהכרח לקלקלם ולקרוע זה מזה משא"ר בקושר".]

ועי' מחזה אלי' סי' ע' אות ח' שגם המרכבת המשנה התכוון לחילוק האגרו"מ שחיבור ע"י דבר שלישי חזק יותר והביאו לזה דברי המג"א בסי' י"א ס"ק י"ג שהתולה ציצית בשבת בב' נקבים חייב משום תופר אע"פ שאינו ע"י דבר שלישי

הנה עיקר השאלה מה בין תופר לקושר הוא רק להבנת המרכבת המשנה שקושר היינו חיבור אך אם נאמר שיסוד המלאכה הוא עצם עשיית הקשר כמובן שאינו דומה כלל

**[כפתורים סקוטש וכדו'** וע"פ זה יתבאר למה אין בסגירת כפתורים וסטוקש וריץ רץ משום תופר כיון שניכר שאינם באים לעשותם כאחד אלא ע"ד לפותחו ולסוגרו וכבר מצינו בתרומת הדשן סי' רצ"ו הובא בב"י יו"ד סי' ש' ושם ברמ"א סעיף ג' יסוד לחילוק זה (ובשבט הלוי ח"ח סי' ס"א חשש לענין הכנסת ביטנה במעיל לימים רבים ע"י רוכסן משום תופר ע"ש)]

**דיבוק ניירות**

עי' רמב"ם פ"י הי"א המדבק ניירות או עורות בקולן של ספרים וכיוצא בזה הרי זה תולדות תופר וכן המפרק וכו' והובא בשו"ע סי' ש"מ סעיף י"ד וע"ש מג"א ס"ק י"ח שאם נדבק הדפין מאיליו מותר לפותחו כיון שלא נעשה ע"ד קיום וע"ש שדימהו להמבואר בסי' שי"ד סעיף י' וע"ש ביאור הגר"א שציין לסי' שי"ז סעיף ג' ולפי זה אין להתירו בפני ע"ה [ובשו"ת צי"ץ אליעזר חלק ט"ז סי' ו' ר"ל שבזה כו"ע מודו להתיר כיון שאינו עשוי לקיום כלל ע"ש.]

**דיבוק דברים קשים**

עי' מנ"ח מלאכת קורע שרק בדברים רכים חייב על דיבוקם משום תופר ולא בדברים קשים אולם בביה"ל סי' ש"מ סעיף י"ד (ד"ה הרי) הוכיח דלא כדבריו ממה שחייב על תופר בעשיית חלתא ועי' חוט שני שדחה דמיירי בקנים רכים וע"ש שמהאי טעמא גם רך על קשה ליכא איסור ואיסור הדבקת מודעה על קיר אינו אלא משום בונה.

**שיעור המלאכה**

יש לעיין בעושה תכיפה אחת אם חשוב חצי שיעור או שחסר בעיקר המלאכה והנה לעניין כלאים מצינו שלכו"ע העושה תכיפה אחת לא חשוב חיבור אע"פ שקושר ב' ראשי החוט והיינו אע"פ שלא נאמר דין חיבור של תופר בכלאים דגם חיבור של קשירה מהני לכלאים עי' רמב"ם פ"י ה"ד וע"כ שאיכות החיבור של תכיפה אחת לא סגי להחשיבו לחיבור [ורק בקושר ב' ראשיהם מן הצד חשוב כב' תכיפות לרמב"ם] אולם לעניין שבת י"ל שיש עוד חסרון בתכיפה אחת דבעינן חיבור של תפירה והיינו שעצם התפירה יחזיק הבגד ולא הקשרים ולכן רק ע"י ב' תכיפות חשוב שתפירה מחזיק הבגד [והקשירה אח"כ אינו אלא להחזיק התפירה] אבל בתכיפה אחת אין שום חיבור בלי הקשרים [ועי' מהרי"קו פ"י מהל' כלאים הכ"ד המובא לעיל]

**ב' פעמים תכיפה אחת**

ונפק"מ בעושה פעמיים ב' תכיפות וקושר כל ראשי חוט בעצמו אם חשוב תפיר דלעניין כלאים פשוט דמהני אך לעניין שבת תלוי בספק הנ"ל ועי' מנ"ח שפשיטא ליה שגם לעניין שבת חשוב תפירה בכה"ג אלא שנסתפק אם בעינן ב' התפירות במק"א או שיכול לעשותו בב' מקומות בבגד ע"ש ועי' הגהת הראמ"ה לעיל עג ע"א ובמגן אבות המובא במנ"ח מלאכת ב' בתי נירין שאין בתכיפה אחת משום חצי שיעור אך גם לדבריהם מוכח שיש דין נוסף מכלאים וכנ"ל ועי' משנ"ב סי' ש"מ ס"ק מ"ב לענין מדבק ניירות שהשיעור כשיעור ב' תפירות ומבואר שנקט ששיעור ב' תפירות הוא בכמות הנתפר בבגד ולא בחשיבות של התפר וצ"ע אולם במנ"ח מלאכת תופר כתב שהשיעור בדבק הוא כל שראוי להתקיים

**המותח חוט של תפירה**

עי' פירש"י [עי' חיי אדם כלל כ"ח סעיף ב' "המותח חוט של תפירה דהיינו דבר שדרכו לכפלו בקמטים ע"י חוט ונפרד קצת ומושך החוט ומהדקו חייב משום תופר] ועי' רמב"ם פ"י ה"ט שחחיב משום שהוא מצרכי התפירה ונחלקו בהבנת דבריו ה"ה שם עם הב"י בסי' ש"מ ועי' נשמ"א כלל כ"ח סק"ב ובא"ר ס"ק י"ד ועי' טל אורות שהעיר מדברי הירושלמי פ"ז ה"ב דמבואר דלא כהב"י

**אם בענין קשירה לאחר המתיחה**

עי' שיטה לר"ן שי"א שצריך לקשור אחר המתיחה ולא נהיר ועי' ב"י סי' ש"מ ס"ו בשם המרדכי שצריך לקשור

**הידוק שרוכי נעליים**

עי' מרדכי סי' שס"ח שאסור להדק החוט הנמצא בבתי זרועותיהם מדין מותח חוט של תפירה [ואע"פ שהכל כבר א' מ"מ הכופל בגד ותופרו ודאי חייב] והובא בשו"ע סי' ש"מ סעיף ז' ובטעם ההיתר ע"י ב"י בשם הרי"ד והיינו דיסוד מלאכת תפירה הוא לעשותם א' וכנ"ל ולכן כל שצורתם מוכחת עליה שעשויה לפתיחה ולסגירה הו"ל ככפתורים וכדו' שאינו תופר אבל כל שאין נקבים לא איכפת לן שדעתו לפותחם.

**ההיתר בנקבים עגולים**

ע"ש במרדכי שאם יש נקבים עגולים תפורים סביבם מותר למתוח החוט וכ"ה בשו"ע סי' ש"מ סעיף ז' אך ע"ש מג"א ס"ק י"ב שאם נמלך לפעמים להניחה כך לעולם אסור גם בכה"ג ומקורו בב"י בשם היראים וע"ש בשו"ע הרב סעיף י"ג דהיינו טעמא שבתפירה של קיימא לא מהני נקבים עגולים [עי' יראים שחוששני לו מחטאת ועי' גינת ורדים ח"ג סי' י"ז-י"ט מחלו' עם זה מה"ת או מדרבנן] וצריך לחלק בין זה לקרסים שגם אם משאירו לעולם אינו חשוב כתופר.

**החולקים על המרדכי**

אולם עי' מרדכי סי' תס"א שהביא דעת הראבי"ה סי' ר"ו להתיר הידוק החוט סביב זרועותיהם [וז"ל, "אלא היינו טעמא שבתפירה שעיקר תקונו להתפר בלי פירוד ועתה כשנפרד ומהדקו כבתחילה ומכוין למתוח החוט להתקיים וכו' שכל תפירה ענינה להיות כל שעה מהודקת משא"כ במקטורן ובמנעל שלנו שמהדקו לפי שעה", ומשמע שלא מפני שדעתו להתירו אלא שעיקר השימוש בתפירה זו הוא ע"ד לפותחו ולא לעשות הבגד א' אלא לצורך לבישתו וכן מבואר בשיטה לר"ן "שהרי עשוי הוא להדק ולהרחיב ולאו בגד תפור מיקרי"] וכ"כ בשיטה לר"ן ובמאירי ובאו"ז סי' ס"ז [עי' בדרכי משה שהעתיק לדברי הראבי"ה הנ"ל וכתב שנהגו להקל בזה וכש"כ בסי' שי"ז והיינו בכל תפירה שאינו של קיימא וכבר תמה בתוס' שבת סי' ש"מ ס"ק ט"ז למה לא השיג כאן הרמ"א על המחבר וכמו שהשיג בסי' שי"ז ועי' חזו"א סי' קנ"ו השמטות לסי' ש"מ ועי' תהלה לדוד סי' ש"מ סק"ו שר"ל דרק בקורע הקיל הרמ"א כיון דהוה קורע שלא ע"מ לתפור וכש"כ הב"י בסי' שי"ז אך עי' ביה"ל סי' ש"מ סעיף י"ד (ד"ה ולא) שתמה ע"ד הב"י ולפי המבואר לעיל בסמוך שלא התיר הראבי"ה אלא כשחזותו מוכיח עליו שהוא עשוי ע"ד להתירו יש ליישב ודו"ק]

**חיבור בגדים ע"י מחט**

עי' קרבן נתנאל פ"ז אות נ' שלחבר בגד בבגד ע"י תחיבת מחט חשוב תופר [ושם נקט שאינו חשוב של קיימא ובחזו"א סי' קנ"ו בהשמטות לסי' ש"מ כתב דכיון שעשוי מברזל אינו צריך קשירה שהרי מתקיים] וכבר האריכו טובא בשאילתה דא בשו"ת גינת ורדים ח"ג כלל י"ז-י"ט [וע"ש שנחלקו המחבר הר"א עם השואל הר"ש נאוי עם חשוב דרך תפירה ע"י מחט שהרי ודאי לא בעינן חוט שהרי גם מדבק ניירות חייב חטאת] ובטל אורות עמ' ר"ס-רס"ח [עי' רמב"ם פ"ט הט"ו העושה את הלבד הרי זה תולדות טווה והק' מהר"י חגיז למה אין בזה משום מלאכת תופר ותי' בטל אורות עמ' רס"ו דלא שייך מלאכת תופר אלא במחבר ע"י חוט ושאני מדבק ניירות שזהו הוא עיקר תפירתם וא"כ ה"ה במחבר ע"י מחט פטור] ובחזו"א שם תמה בעיקר הנידון בזה שתחיבת מחט להידוק לפי שעה דומה לחיבור קרסים שאין בה שמץ של תפירה שחזותו מוכיח עליו שאינו אלא חיבור לפי שעה [וע"ש שבסי' ש"א וש"ג מוכח שאין בתחיבת מחט שום איסור]

**מלאכת שוחט**

**גדר המלאכה**

עי' לק' קז ע"ב שהשולה דג מן הים כיון שיבש בו כסלע חייב אע"פ שעדיין לא מת ויש לעיין אם חיובו על עצם המכת מות שאף שעדיין לא מת כבר עבר על מלאכת חובל שמלאכת חובל אינו להפוך חי למת אלא להוציא חיותו ומכת מות חשוב כמוציא חיותו או שעיקר החיוב הוא להמית ורק ע"י שיבש בו כסלע ודאי ימות [ויסוד הנידון בזה הוא אם חיוב חובל הוא על נפעל מה שעשהו מת או על עצם נטילת כח החיות ועי' לק'] ונפק"מ לכאו' אם הוציאו מן המים בשבת ויבש בו כסלע אך לבסוף מת רק לאחר השבת או שבא אחר והרגו [ועי' תהלה לדוד סי' שט"ז סק" ט] ועי' תוס' (ד"ה הצד) שכתב שעל צידת חלזון ליכא חיוב משום נטילת נשמה כיון שהחלזון מקרב מיתתו (ועי' אגלי טל מלאכת אופה ס"ק מ"א אות ג') ולכאו' אם כבר נתחייב בשעה שיבש בו כסלע א"כ מה לי שהוא קירב מיתתו וכ"כ להוכיח בטל אורות עמ' ר"צ [ועי' חי' הגרע"א לק' קו ע"א (על תוד"ה חוץ מחובל) מה שהקשו לו בשיטת ר"ת וקושייתו תלויה בספק זו וכבר העיר בזה בחזו"א סי' ס"ב ס"ק כ"ה]

**העושה בע"ח לטריפה**

ועי' מנ"ח אות כ"ט שנקט ע"פ דברי הגמ' הנ"ל שהעושה בע"ח לטריפה חייב משום נטילת נשמה אע"פ שכפשוטו לא מת באותו יום

**בא אחר והרגו אם השני חייב**

הנה גם אם נאמר שחייב הראשון שהוציאו מן המים אע"פ שבא אחר והרגו עדיין יש לדון אם גם השני חייב די"ל דסו"ס כעת הוא חי והשני חייב או דילמא כיון שכבר יש לו מכת מות הו"ל כגברא קטילא ועי' פמ"ג סי' שט"ז משב"ז סק"ה שכתב שההורג מפרכסת חייב עליו [וע"פ זה דן בסי' תרכ"א א"א סק"ד אם מותר לגמור שחיטת ב' הסימנים בשחיטת קרבן בשבת (ועי' יומא טו ע"א)] ועי' פסחים עג ע"א שההורג טריפה חייב ועי' רשב"א ותוס' רי"ד לק' קלו ע"א והרי לדעת המנ"ח גם הראשון שעשהו טרפה חייב ועי' טל אורות עמ' ש"ב שכתב להוכיח מדברי התוס' הנ"ל לעניין חלזון שהשני חייב והיינו שאם נאמר שכבר חשוב גברא קטילא ע"י מכת הראשון מה איכפת לן שהשני קירב מיתתו ולמה פטור הראשון. ועי' מנ"ח אות כ"ט ועי' קר"א קז ע"ב שנסתפק בזה לענין יבש בו כסלע ובא אחר והרגו ע"ש

**גדר החיוב בהוצאת דם**

עי' תוס' שאין חיובו משום חלישות הבע"ח אלא משום הוצאת הדם [ועי' ר"מ קזיס שחיובו משום הוצאת הנשמה מהדם וע"ש בהערת המהדיר שהעיר דא"כ אין מקום לחלק בין מיפקד פקיד אולם עי' לק' בשם רש"י בכתובות] אולם עי' חי' הריטב"א שבחלזון כיון שאינו בעל אברים אלא כולו גוף אטום ליכא משום נטילת נשמה אלא בנוטל נשמתו לגמרי ובשיטה לר"ן לק' קז ע"א הוסיף לבאר "אבל שאר שרצים שהם בעלי אברים איכא משום נטילת נשמה שבאותו מקום שהוא מחליש אותו אבר או אותו מקום שנוטל ממנו הדם", ועי' ל' רמב"ן ורשב"א קז ע"א "וחייב משום נטילת נשמה שבאותו מקום כי הדם הוא הנפש", [ויסוד הנידון בזה אם חיוב חובל הוא מצד הנפעל בבע"ח או עצם לקיחת כח החיות]

ועי' מרכבת המשנה פ"א מהל' שבת סוף ה"א "כגון שחובל באדם לרפואה שמקלקל את הדם היוצא ומה שמתקן את גוף הנחבל לא חשוב תיקון דעיקר מלאכה הוא בדם דפי' חובל הוא הוצאת הדם", ועי' בעה"מ סוף האורג "וכיון שיש שום תיקון אע"ג שאינו בגוף הבהמה החבולה אלא בדם",

**דם מיפקד פקיד**

עי' כתובות ה' ע"ה שעל דם דמיפקד פקיד ליכא חיוב משום נטילת נשמה ופירש"י "ואינו נבלע בדופני הרחם להיות יציאתו ע"י חבורה אלא שהפתח נעול בפניו ופותחין לו יוצא", ומבואר דיסוד חיוב הוצאת הדם הוא מחמת המעשה חבלה שעשה והוצאת הדם בלי מעשה חבלה אינו מחייב אולם ע"ש חי' הריטב"א שפי' באו"א וז"ל, "וכי הוי הדם פקיד לא חשיבא נטילת נשמה שאין הדם ההוא אלא כנוס בעלמא ואינו עושה שום חיות במקומו ודומיא דאילים מאדמים בעינן שהדם הוא מחובר", ע"כ.

**מלאכה שאצל"ג**

עי' תוס' (ד"ה כי היכי) שהוצאת הדם במילה חשוב צריכה לגופה כיון שהמלאכה הוא עצם הוצאת הדם ולא חלישות האשה וצ"ב בשלמא הוצאת הדם במילה יש צורך בעצם הוצאת הדם משום הטפת דם ברית עי' רש"י לק' קלד ע"א (ד"ה לכרכי) אבל במציצה לכאו' אינו אלא הסרת מזיק ובתוס' כתובות ה' ע"ב מבואר שגם זה חשוב צריכה לגופה [ועי' מג"א סי' שט"ז ס"ק ט"ו ובפמ"ג] ועי' בית יעקב שם שעמד בזה ור"ל כמו שכתב הריב"ש סי' שצ"ד שגוזז שער לצורך החלקת העור חשוב צריכה לגופה כיון שהגוף נשבח ע"י הורדת השער וא"כ ה"ה במציצה כיון שהגוף הבריא ע"י הוצאת הדם ועי' אמרי בינה דיני שבת סי' ל"ב שהעיר שדעת התוס' שגוזז כשאינו צריך לשער פטור אולם י"ל דשאני גוזז שהמלאכה בנגזז דומיא דמשכן משא"כ בחבלה המלאכה בעצם הוצאת הדם ושפיר חשוב צריכה לגופה

**ריבוי בשיעורים בשחיטה**

עי' מנ"ח מצוה שנקט שהשוחט בשבת בהמה גדולה לצורך חולה שיש בה סכנה ויכול לשחוט קטנה הרי זה ריבוי בשיעורים ותלוי במחלו' הראשונים אם עבר בזה על דאו' והיינו שיסוד חיוב נטילת נשמה הוא במה שמשווהו למת וכל חתיכה נוספת שעשה מת יש תוספת מלאכה אולם עי' אור שמח פי"ח ה"א שחולק שאין בזה משום ריבוי בשיעורים דמזה דחזינן דליכא שיעור גרוגרת וכדו' בבע"ח שמת מוכח שעיקר חיוב נטילת נשמה אינו על מה שעושהו מת אלא על עצם נטילת הנשמה ולכן אין לחלק בין בהמה גדולה לקטנה [ואמנם יש לדון שלהשיטות שגם לאחר ששחט רוב שנים ומפרכסת עדיין חייב המכהו א"כ בבהמה גדולה יוצא אחר השחיטה יותר דם וחייב על כל טיפת דם שיוצא] ועי' אמרי משה סי' ל' אות י"ג בהג"ה שריבוי בשיעורים נאמר רק במקום שנאמר שיעור ולא בנטילת נשמה שאין שיעור ע"ש וע"ע שו"ת רב פעלים או"ח ח"א סי' כ"א שהאריך בזה

**שיטת הרמב"ם בחובל**

עי' רמב"ם פ"ח מהל' שבת הל' ז-ט שחיוב חובל אינו משום נטילת נשמה [עי' לח"מ ה"ט דהיינו משום שלא הוציא כל חיותו ועי' אמרי בינה סי' ל"ב שר"ל מדלדעת הרמב"ם חייב תרתי] אלא משום מפרק תולדה דדש ועי' רע"א שתמה א"כ למה כל שוחט אינו חייב משום מפרק [ואף שכתבו התוס' לעיל עג ע"ג דאינו חייב משום דש אלא כשצריך לדבר הנסחט מפשטות דברי הרמב"ם בהל' ז-ח משמע שכל שאינו מתכוון להזיק חייב ועי' שביתת השבת דש אותיות צ"ז-צ"ח ובתהלה לדוד סי' ש"כ סק"י ובחזו"א סי' נ"ה סק"ה] ועי' פנ"י ביצה יב ע"א שתי' שלגבי הדם הוא מקלקל ועי' רמב"ם בפיהמ"ש חולין יד ע"א

ועוד הקשה הפמ"ג בפתיחה לסי' ש"כ והובא במנ"ח מלאכת דש לדעת הרמב"ם מהמבואר לק' קלה ע"א שמילה במת אין בו חיוב בשבת ולכאו' למה לא יתחייב גם משום מפרק דשייך גם במת [עי' ביה"ל סי' שט"ז סעיף ח' ד"ה והחובל]

**מלאכת משרטט**

**גדר המלאכה**

ברש"י (ד"ה ועייל) כתב שבמקדש היו משרטטין לפני החתיכה ונמצא ששרטוט הוא מכשיר למלאכת מחתך אולם ברמב"ם פי"א מהל' שבת הי"ז כתב ששרטוט הוא מכשיר למלאכת כותב [וכ"כ להדיא בפירוש המשנה ולכאו' היינו שלמד שבמקדש היו משרטטין על הקרשים לפני כתיבת ב' האותיות אך בירושלמי פ"ז ה"ב (נב ע"א) מבואר להדיא כפירש"י ובקרית ספר פי"א נקט שגם הרמב"ם שמלאכת שרטוט נלמד ממה שבמקדש היו משרטטין על העור וכ"כ במנ"ח וצ"ע] ועי' רמב"ם שם שגם לשיטתו חייב עכ"פ מדין תולדה במשרטט כדי לחתוך ועי' שעה"צ סי' ש"מ ס"ק נ"ד "ומסתברא דרש"י מודה להרמב"ם בשרטוט דכתיבה דגם זה הוא בכלל משרטט דאף שבמשכן היה בעור כדי לחתוך אחר זה ה"ה כל שרטוט שעושה כדי לכוין ע"י זה הפעלה שיעשה אח"כ", וכ"כ בשו"ע הרב סי' ש"מ סעיף י"א שגם לרש"י במשרטט לצורך כתיבה הוה תולדות משרטט

**שרטוט שאינו מתקיים**

בכל מלאכות שבת בענין מלאכתו מתקיימת אך בשרטוט י"ל כיון שאינו אלא הכנה לכתיבה או לחיתוך י"ל דלא בענין מתקיים אולם בערוך השלחן בסי' שכ"א סעיף כ"א פשיטא ליה דבעינן מתקיימת

**מלאכת מפשיט**

**גדר המלאכה**

עי' רש"י לעיל עד ע"ב שהפשט לא מצינו אלא בעור אבל הקולף קנים אינו חייב משום מפשיט [אולם באוצר הגאונים בחלק התשובות הובא תשובת הגאונים שא' מי"ג חטאות בעשיית חלתא הוא מפשיט וכמו שביאר שם "קלפן ונטל קרומיות שלהן חייב משום מפשיט] ועי' רש"י קיז ע"א שעיקר מלאכת מפשיט הוא רק בצריך לעור אבל כשאינו צריך לעור אינו דומיא דמשכן [ועי' ריב"ש סי' שצ"ד] והיינו שעיקר מלאכת מפשיט הוא יצירת העור שעד עכשיו היה חלק מן הבשר וההפשטה הוא תחילת המלאכה כדי להפכו לעור מעובד [וז"ל הנפש חיה יו"ד סי' י"ב "אך הנה גוף המלאכה דמפשיט במשנה לא נתברר מאיזה צד הוי מלאכה אם מצד העור ואם מצד הבשר שמפשיט העור מהבשר וראוי לאכול הבשר דכן נראה לשון המשנה הצד צבי השוחטו והמפשיטו המולחו נראה דכל אלו המלאכות לתיקון הבשר אך ממאי דמתרץ כאן הגמ' דלא קבעי ליה לעור מבואר דהמלאכה הוי משום עור",] ולכן רק בעור שייך דבר זה. ועי' יראים "מפשיט לא מחייב מדאורייתא אלא א"כ מפשיט מאותו ענין שיהא העור ראוי שכן דרך המפשיטים וכן היה הפשט הבהמות במשכן".

**שיעורו**

עי' רמב"ם פי"א ה"ה ששיעורו לעשות קמיע וע"ש ה"ה ועי' מנ"ח אות ל' שהק' דלעניין הוצאה חילקו בין עור יבש לעור לח [ועי' ירושלמי פ"ח ה"ג אית תניי תני כדי ליתן על הקמיע מאן דאמר כדי לעשות קמיע בהין רכיכה ומאן דאמר כדי ליתן על הקמיע בהין קשיא]

**חצי שיעור**

עי' לק' קיז ע"א "דשקיל ליה בברזי" ועי' תוס' ד"ה דשקיל ועי' שו"ת נפש חיה יו"ד סי' י"ב שהק' חותנו הגאון מקוטנא למה אין בזה משום איסור חצי שיעור וע"ש מש"כ בזה ועי' תוס' יומא לה ע"א "עוד יש לפרש דשקיל ליה בחתיכות קטנות כ"כ שאין בהם באחת מהן לעשות קמיע הלכך לא חשוב עור ואין זה הפשט", והיינו שאיסור הפשט הוא עשיית עור הראוי לשימוש וכל שאין העור ראוי לשימוש [גם מחמת קטנותו] חסר בעיקר מלאכת מפשיט ולא רק בשיעור [ועי' משנ"ב סי' שכ"ז ס"ק ט"ז]

**מפשיט עור בשר מבושל**

עי' ערוה"ש סי' שכ"א סעיף כ"ו ["ויראה לי דגם הפשטת עור עוף ועור דג הוי אב מלאכה דלהדיא אמרי' בשבת קח ע"א שיש להן עורות ואין לומר דלפי זה אחר הבישול ג"כ יהיה אסור לפשוט העור מאליהם ולאוכלה וזהו מעשים בכל יום שבעת האכילה מי שאוהב העור פושטה מעט מעט ואוכלה די"ל דבעת אכילה לא שייכא הפשטה כמו מלאכת הברירה שאינה בעת האכילה דקיי"ל בורר אוכל ואוכל בסי' שי"ט וה"נ אפשר בהפשטה ועוד דלאחר בישול הוויין כבשר אבל קודם בישול נ"ל דאפילו באלו שעורותיהן כבשרן לענין טומאה מ"מ לענין הפשטה בשבת הוה אב מלאכה", עכ"ל.] אולם להמבואר לעיל דבמלאכת עיבוד הוא רק בעור הראוי לשימוש פשוט דליכא עיבוד בעור מבושל

**מתי מתחייב בהפשטה**

עי' נפש חיה יו"ד סי' י"ב שנסתפק במלאכת מפשיט אם נתחייב מיד שהתחיל להפשיט שיעור קמיע או שאינו חייב כל זמן שמחובר לבהמה ע"ש מש"כ בזה.

**קולף דוכסוסטוס**

ועי' רמב"ם פי"א ה"ו "המפרק דוכסוסטוס מעל הקלף הרי זה תולדות מפשיט וחייב", הרי שעיקר המלאכה הוא יצירת העור ואינו שייך לבשר כלל [ועי' נשמ"א כלל כ"ט סק"ב למה אין בזה מלאכת קורע]

**מלאכה שאצל"ג**

המפשיט שלא לצורך העור אי פטורו מדין מלאכה שאצל"ג עי' לק' קיז ע"א וברש"י ובריטב"א הח' ובמאירי.

**מפשיט משום גוזז ומפרק**

עי' אגלי טל מלאכת גוזז סק"ב אות ז' שהעיר למה אין בכל מפשיט משום גוזז וכבר הובא במלאכת גוזז מאחרונים שהמוריד חלק מהגוף שאין הדרך להוריד מחיים לא חשוב גוזז כמו שחותך בשר אינו גוזז

ועי' אגלי טל מלאכת דש ס"ק כ"ד אות ז' שהעיר למה אין מפשיט חייב נמי משום מפרק.

**מלאכת מעבד**

**גדר המלאכה**

כתב הרמב"ם בפירוש המשנה "וענין העבוד הוא חזוק הדברים הרכים כדי שלא ימהרו להתקלקל", ועי' רש"י לק' קח ע"ב (ד"ה והלא) "מפני שהוא כמעבד מתקן את האוכל הנתון לתוכו כדי שיתקיים".

**שיעורו**

עי' מנ"ח דשיעור מעבד לעניין שבת הוא כפי השיעור הזמן שלוקח להעור להיות מעובד המובא בה"ה בפ"ו מהל' מאכ"א ה"י וכן נקט בשעה"מ פ"ג מהל' יו"ט ה"ד ועפ"ז הק' מה שדנו לאסור מליחת קרבנות בשבת מדין מעבד והרי אינו משההו שיעור מליחה אולם עי' חי' הר"מ קזיס לעיל ד' ע"א שנסתפק במניח מלח על העור האם חייב מיד אפילו אם בא אחר וניפץ המלח.

**חיוב מולח עור**

"היינו מולח והיינו מעבד וכו' אפיק חד מינייהו" בעיקר חיוב מולח העור עי' רמב"ם פי"א ה"ה "שהמליחה מין עיבוד הוא" והיינו כדאי' לק' עט ע"א "חיפה דמליח ולא קמיח" וגם שלב זה חשוב עיבוד אולם ברש"י (ד"ה היינו מולח) כתב "אטו מליחה לאו צורך עיבוד" ועי' מנ"ח שאע"פ שבמלח לבד לא נתעבד העור מ"מ חייב משום צרכי העיבוד והוו כהגסה וכ"כ שו"ע הרב סי' שכ"א סעיף ב' ולפי זה צ"ע מה שאמרו אפיק חד מינייהו משמע דתרוויהו כהדדי וכ"כ בר"ח "ושני במתני' המולחו והמשרטטו" והרי לפי דברי רש"י יוצא שעיקר המלאכה הוא מעבד.

**עיבוד באוכלים**

במחלו' רבה בר רב הונא ורבא עי' רמב"ם שפסק כרבא אולם ברשב"א בתורת הבית שער ג' ריש בית ג' שפסק כרבה כרבה בר ר"ה ועי' א"ר סי' שכ"א סק"ט. עי' ר"ן סוף ע"ז שאע"פ שאין עיבוד באוכלים מ"מ חייב מדין מבשל כיון דמליח כרותח ועי' נובי"ת או"ח סי' כ"ג [הובא בשע"ת סי' שי"ח סק"ג (ה)].

**אוכלים שאינם ראויים לאכילה**

עי' ר"ן ביצה ה' ע"ב "דמולח מידי דשייך ביה עיבוד כגון חלבים דלאו אוכלין גמורין הן יש בו משום מעבד" עי' המיוחס לרשב"א מנחות כא ע"א "דכיון דקרבן תמיד במוסף של שבת היה כליל ואינו נאכל דלאו כעיבוד באוכלין דמי מאחר שאינו נאכל", [ועי' שעה"מ פ"ג מהל' יו"ט ה"ד] ועי' חכם צבי סי' צ"ב שמחלו' רב ושמואל אם יש צובע בשוחט הוא אם יש צביעה באוכל שאסור באכילה ועי' מה שתמה עליו בשואל ומשיב מהדורא תליתאה ח"א סי' של"ה

**טעם הדבר**

עי' ערוך השלחן סי' שכ"א סעיף כ"ט "דעיבוד לא שייך אלא בעורות דבר המתקיים לאורך ימים ולא במאכלים", אך כבר העירו ממה שדנו הראשונים לעניין חלבים שיש בו מליחה כיון שאינו אוכל גמור ומשמע שעצם השם האוכל מפקיע חשיבות התיקון של המלאכה ועי' חי' חת"ס לעיל ע"א "ולפ"ז דוקא אין מליחה לאוכלין כשמשמש מעשה אוכלין אבל לאורחא דאין המליחה לתיקון להטעים המאכל אלא לקיים הבשר עד שעת האוכל ומעשה עור בעלמא משמש ויש בו משום מליחה", וע"ע קה"י סי' מ'.

**איסור מדרבנן**

עי' לק' קח ע"א "אין עושין הילמי בשבת" וע"ש פירש"י שאיסורו משום עיבוד והיינו דאע"פ שאין עיבוד באוכלים מ"מ מדרבנן אסרו וכ"כ הר"ן בפ"ק דחולין (ד' ע"א מדפי הרי"ף) [ועי' רש"י ביצה יז ע"ב (ד"ה ואם הערים) ובגליון הש"ס] ועי' ב"י סי' שכ"א ס"ה מתשובת הגאונים אולם בהגהת סמ"ק סי' רפ"ב "ומסיק רבא דאין עיבוד באוכלים ומ"מ מצינו איסור מליחת אוכלין דרבנן שלא לעשות כמעשה חול" וכ"כ בסמ"ג לאווין סי' ס"ה ועי' רמב"ם פכ"ב ה"י שאיסורו משום שנראה כעושה מלאכה ממלאכת הבישול [ועי' תוי"ט פי"ד משנה ב']

**מליחה בקרבנות**

עי' מל"מ פי"א מהל' שבת ה"ה שהביא מה דאי' במנחות כא ע"א "תקריב מלח ואפילו בשבת" דלכאו' איזה איסור יש במליחת קרבנות בשבת והרי אין עיבוד באוכלים וע"ש בשם חי' הרשב"א מנחות שם [ועל תי' הב' תמה המהרש"ם ח"ד סי' צ"ג שמליחה אינו מעכב וכש"כ הרמב"ם פ"ה איסו"מ] ובשעה"מ פ"ג מהל' יו"ט ה"ד וברע"א הביא משו"ת מהר"ם רוטנבורג שנקפ"מ שמותר להעביר המלח דרך רה"ר וגם שמותר להקטיר המלח [ובשפ"א מנחות כא ע"א העיר דדבר זה תלוי במחלו' ר"ן ורשב"א אם ריבוי בשיעורים בשבת אסור מה"ת או מדרבנן אולם בעולת שלמה שם כתב שלכו"ע כשאינו ראוי כהעיקר לא שייך ריבוי בשיעורים ועי' קו"ש ביצה שם ואכמ"ל] ובשעה"מ פ"ה מהל' חמץ ומצה ר"ל ע"פ דברי הר"ן סוף ע"ז דמולח אוכל אע"פ שאינו חייב משום עיבוד מ"מ חייב משום בישול ע"ש ובאמרי בינה דיני שבת סי' כ"א ר"ל שחיובו משום מכה בפטיש ומנ"ח מלאכת דש דן שכל מולח חייב משום מפרק וכ"כ בראש יוסף בסוגיין ובשו"מ מהדו"ד ח"ב סי' קפ"ה כתב משום בורר

**מלאכת ממחק [ממרח]**

**גדר המלאכה**

יסוד מלאכת ממחק הוא להחליק משטח וכש"כ רש"י ד"ה השף אולם עי' רמב"ם פי"א ה"ו "וכן השף בידו על העור המתוח בין העמודים חייב משום מוחק", וע"ש בפי' קדמון ממצרים "רבינו נטה לדעת רבינו האי הגאון ז"ל וזהה נוסח דבריו יעשה לקלפים ד' עצים ויפתח הקלף ביניהם קשור לכל צד ויסירו קליפתו ויעשה קלף ויקרו העצים ההם העמודים ומי שקנח הקלף יום שבת והוא בין העמודים חייב משום מוחק לפי שהקלף יפול מה שהיה בו משיפויו וטינופו וכאלו מחק הדבר שהיה בו", ע"כ. ועי' רבינו חננאל לק' קמט ע"א "ודמיא להא דאמרי' בכלל גדול דשף בין העמודים חיב משום מוחק שדומה למוחק כתב", ומשמע שמלאכת ממחק יסוד ע"י שמוחק הטינוף ועי"ז מחליקו אבל המחליק בלי למחוק הטינוף אינו מלאכת ממחק

**מהו האב ומהו התולדה**

בהא דשף בין העמודים פי' הר"ח דהיינו דשף העור על העמוד והק' הר"ן דא"כ זהו ממחק ממש ולמה אמרו משום ממחק ועי' קרבן נתנאל אות פ' "ולק"מ דממחק דמתני' היינו שמסיר השער וכן פירש"י ורמב"ם בפירוש המשניות ושף העור גופה על גבי העמודים חייב משום ממחק", והיינו כשמוריד דבר אחר הרי הוא אב וכשמוריד מגוף הדבר אינו אלא תולדה.

**הסרת לכלוך חיצוני עם חלק מהכלי**

עי' לק' קמא ע"א אמר ר' ינאי מגררין מנעל חדש אבל לא ישן" ופירש"י "שקולפו והוי ממחק" [וכן כתב בשו"ע סי' ש"ב סעיף ח' וע"ש ביה"ל (ד"ה אין מגרדין) שלדעת הרמב"ם איסורו משום ליבון ע"ש] וצ"ב הרי העור כבר חלק ומה מוסיף במה שמוריד קליפת העור [עי' תהלה לדוד סי' ש"כ סק"כ "ואפשר דבדבר שפניו חלק והוא ממחקו אין ממחק ממחק אחר ממחק"] ועי' קצות השלחן סי' קמ"ו אות ל"ב [וז"ל, "ונראה בזה דגדר ממחק הוא כשעושה פעולה בגוף העור שמחליקו או שמסיר הצמר המחובר מטבעו לעור והוי כעור עצמו אבל המסיר מהעור גוף אחר שנדבק להעור שעי"ז מחליק העור מ"מ כיון שהחסרון לא הי' בגוף העור רק מחמת הדבר הנדבק עליו לא הוי תקון בגוף העור ואינו ממחק וזה דוקא במסיר הטיט הדבוק עליו לבד אבל אם ע"י גרירת הטיט הוא גורר גם קצת מן העור הוה ממחק כיון שהעור לא הי' חלק מקודם מפני הטיט שעליו וע"י גרירת הטיט שהוא פסיק רישא לגרור קצת מן העור נעשה חלק הוי ממחק", ע"ש] ודבריו מחודשים.

**איסור שפשוף כלי כסף**

עי' לעיל נ' ע"א "בכל חפין את הכלים חוץ מכלי כסף בגרתקון", ופירש"י ושאר הראשונים משום מלאכת ממחק [וצ"ע כנ"ל הרי מחליק מה שכבר חלק ועי' קצות השלחן הנ"ל וכן בכלי כסף החיוב הוא משום דע"י גרירת הלכלוך גורר גם הכסף עצמו" ובחוט שני פרק י"ד כתב משום דטבע כלי כסף דנעשה חריצים ועוד דלאחר שכבר התחיל לגרד כבר אינו חלק ע"ש] אולם ברמב"ם פכ"ג ה"ז כתב משום מכה בפטיש ועי' מרכבת המשנה פ"ז ה"ה שדעת הרמב"ם שאין ממחק אלא בעור ולא בכלים והעירו ממרח רטיה שאינו בעור, [ואמנם לדעת הרמב"ם שיסוד מלאכת ממחק הוא ע"י שמוחק טינוף מהדבר הרי בחותך גוף הכלי לא מצינו מלאכת ממחק]

**השחזת סכין**

עי' משנ"ב סי' שכ"ג סק"מ שהביא מהפמ"ג שאסור להשחיז סכין בשבת משום דדומה לממחק ומשמע דממחק מדאורייתא ליכא בזה וצ"ב. וי"ל כשאין פגימות ומשחיזו כדי שיהא חד ליכא בזה משום ממחק [עי' תהלה לדוד סי' שכ"ג סוף ס"ק י"ז "הסרת חלודה צ"ע אם יש בזה משום ממחק או טוחן",]

**מחליק קרקע הבית**

"השף בין העמודים בשבת חייב משום ממחק" עי' פירש"י ובתוס' כתבו ולא נהירא ועי' רמב"ן שביאר דבזה חיובו משום בונה וחורש ולא משום ממחק והיינו שתיקון בקרקע הרי הוא בונה וחורש ולא ממחק. ועי' קרבן נתנאל אות פ' "וי"ל דבבית חייב משום בונה אם היה גומא וטממה אבל בענין זה כיון דלא היה גומא אין בו איסור אלא משום ממחק",

**ממחק שלא לצורך תיקון הדבר כלצורך לנוי וכדומה**

"המסתת את האבן בשבת חייב משום מכה בפטיש" ועי' תוס' "אבל משום מחתך וממחק וכו' ועי' רש"י ד"ה מסתת "לאחר שנעקרה מן ההר מחליקה" ועי' מאירי "ודין ממחק אין כאן שאין הכוונה בה להחליקה להיות תשמיש שלה נוח לו כעניין ממרח רטיה" וכעי"ז בשיטה לר"ן "ומשום ממחק נמי ליכא דהא אינו אלא כדי ליפותה ואין בזה צורך כלל ואנן בענין דומיא דממחק עור דמשכן דאית ביה צורך", והיינו כל שממחק לנוי ולא לתועלת שימוש או תיקון הדבר אין בזה משום ממרח [ועי' תהלה לדוד סי' שכ"ו סק"כ "ונחזי אנן דלכאורה חיוב ממחק אינו אלא כשצריך למה שנחלק פניו דומיא דממחק את העור אבל כשצריך למה שנתמחק אינו אלא מלאכה שאצל"ג ואפשר דדמי לזומר וא"צ לעצים דאף לר"י פטור וכו' ע"ש.] ועי' מג"א סי' שכ"א ס"ק כ"ט "ומותר למרח התפוחים שישובו גם למקום הריקן" וע"ש ביה"ל (ד"ה תבוא) "ואף שהוא פסיק רישא וכו'", ועי' קצות השלחן סי' קמ"ו ס"ק י"ב וי"ל באופן אחר דס"ל לסמ"ק דכל עצם האיסור למרח התפוחים הוא דוקא כשמתכוין לשם מירוח ליפות המאכל אז הוה שם ממרח עליה אבל באינו מתכוין ליפות המאכל אלא לשימם במקום שאין שם אינו בגדר מלאכת ממרח כלל ומותר וכמ"ש הה"ה גבי מכבה גחלת וכו'",

**מירוח שאין בו תיקון**

עי' לק' קכא ע"ב "דאמר רב יהודה רוק דורסו לפי תומו" ופירש"י "שאין מתכוין למרח" ועי' מג"א סי' שט"ז ס"ק כ"ד "וצ"ע דליתסר משום מירוח עצמו וי,ל דממרח לא שייך אלא כשכוונתו שיתמרח דבר ע"ג חבירו אבל הכא רוצה שיבלע בקרקע", ומבואר שבעצם שייך מירוח גם ברוק וכ"כ שם בפמ"ג אף שאין שום תיקון ברוק המרוח

**מירוח בסבון**

עי' משנ"ב סי' שכ"ו סק"ל "ועי' בספר תפארת ישראל שכתב דבבורית שלנו שהיא רכה לכו"ע אסור משום ממחק" ועי' קצות השלחן סי' קמ"ו אות כ' "אבל הרוחץ בבורית אפילו הבורית היא רכה לא עביד מירוח דהבורית היא חלקה לפני הרחיצה כמו לאחר הרחיצה" [עי' שו"ת אגרו"מ או"ח ח"א סי' קי"ג "ואף בבורית שהוא לח כמים אף שהרבה נוהגים להתיר אין ברור לי כ"כ ההיתר מכיון שנעשה מזה המולינעס ומתפשט יותר מכפי שהוא ע"י הרחיצה וא"כ ניכר שעדיין יש בזה קצת ממחק לא כשאר דברים לחים כמים", ועי' קובץ תשובות ח"א סי' ל"ח שהביא דבריו וכתב "והדברים צ"ע וביאור וקשה לרדת לסו"ד אך כפי האמור כבר התירו את הדבר",] ובאות ל"ב כתב "אבל הרוחץ בבורית אין לחייבו משום ממחק מכמה טעמים וכו' ב) ע"י מחיקת הבורית לא נעשה שום תיקון דמה לי בורית חלקה או אינה חלקה" ע"ש.

**מירוח בדבר נוזלי**

עי' לק' קמו ע"ב מישחא [פירש"י שמן עב] רב אסר ושמואל שרי מאן דאסור גזרי' אטו שעוה ומבואר שרק בשעוה שייך מירוח ולא בשמן עב ועי' משנ"ב סי' שכ"ז ס"ק ט"ז שהמושח מנעל עם שמן לא עבר על ממרח משא"כ במושח במשחת נעליים מוצק

**ממחק באוכלים**

עי' מרדכי סי' שס"ב "מכאן אומר העולם שאותם טרטר"ש של תפוחים מותר להחליקם ואין בהם משום ממחק שאין עיבוד באוכלים אבל מ"מ אין זו ראיה דנוכל לומר דהא דקאמר הכא אין עיבוד באוכלין היינו מדאורייתא אבל מדרבנן יש עיבוד וכו' אכן מ"מ יש להתיר משום דנאכלות כמו שהן בלא חליקה והמחמיר תבוא עליו ברכה" ועי' רמ"א סי' שכ"א סעיף י"ט ובביה"ל ד"ה במאכל ועי' קצות השלחן סי' קמ"ו ס"ק י"א שהיינו דרק מאכל שהדרך למורחו יש איסור ממרח מדרבנן

**מלאכת בונה-חלק א'**

**בנין בקרקע ובכלים**

**קב ע"ב מתני' הבונה - קג ע"א דהיינו גמר מלאכה**

**קכב ע"ב ת"ר דלת של שידה-שמא יתקע**

**מז ע"א לוי בר שמואל וכו' - שם ע"ב אם היה רפוי מותר**

**ביצה יא ע"ב ב"ש אומרים אין מסלקין**

**קמו ע"א מתני' שובר אדם - שם ע"ב מטמא כל סביביו**

**מח ע"א אמר רב יהודה אמר רב הפותח-שם ע"ב אינו חיבור**

**ביצה לא ע"ב אמר שמואל חותמות שבקרקע וכו'**

**ביצה לג ע"ב אמר ר' יהודה אוכלי וכו' - במוסתקי**

**עירובין לד ע"ב מתני' נתנו במגדל - לה ע"א לצורך תשמישן**

**גדר המלאכה**

עי' רמב"ם פ"ז ה"ו "שכל המקבץ חלק אל חלק ודבק הכל עד שיעשו גוף אחד הרי זה דומה לבנין" וצ"ע דגם החוקק באבן ועושה מערה חייב משום בונה ועי' אבן האזל פ"י הי"ז שבונה כולל ב' דברים עשיית בנין וגם חיבור חלקים ולכן כל שיש לו שניהם הרי הוא אב וכשיש א' מהם הרי הוא תולדה ע"ש [ולכאו' אין בזה ב' תכונות שונות אלא דיסוד מלאכת בונה הוא יצירת הדבר ויש בזה ב' אופנים או ע"י עשיית בנין או ע"י חיבור ב' דברים שנהי' א' ממש ומצינו שגם ע"י חיבור ב' דברים אינו אלא כשיוצר כלי וכש"כ המג"א סי' שי"ד סק"י וכן לענין מגבן כתב בסי' ש"מ ס"ק י"ז שהיינו רק כשמתכוון ליפותו ולהשוותו] ולפי זה חוקק במערה אינו אלא תולדה ועי' קה"י סי' ל"ז שר"ל שהוא אב ע"ש

**זה הכלל כל העושה מלאכה ומלאכתו מתקיימת בשבת חייב**

**מלאכה שאינה מתקיימת**

עי' פירש"י שהכוונה שיש מקיימין כן ואין מוסיפין עליה ועי' לק' קג ע"ב שלאו דוקא שאין מוסיפים כלל אלא שגם עשייה בשלבים שמיה עשייה ע"ש [עי' מנחות נז ע"א שס"ד דגמ' שקודח היינו כמה נקבים קטנים ועי"ז עושה חור גדול ומבואר שחיובו על עשיית החורים הקטנים לפני שעושה החור הגדול ומדין צירוף (בעיקר דימוי הש"ס לצלייה ע"ש בכתבי הגרי"ז ובשפ"א מה שתמהו בזה) ולכאו' הרי דעתו להוסיף ואולי זה נחשב כשלב אחר] ועי' פסקי הרי"ד שחולק על פירש"י ועיקרו תלוי במה שאין סותרין בנין הראשון אלא שמוסיפין על הקיים וברמב"ם בפ"ט הי"ג [לדעת ה"ה שם] למד שכוונת המשנה שיהא למלאכתו קיום שלא יהא נסתר מאליו וכמו שמצינו לענין כתיבה [ומבואר מדבריו דסגי במתקיים בשבת ועי' שעה"צ סי' ש"ג ס"ק ס"ח וע"ע סי' שי"ד ס"י] וכ"כ בחי' הריטב"א.

**תיקון תלוש לצורך בנין**

בהא דס"ל לרב דחייב במסתת משום בונה כתב המאירי "שכל שהוא מתאר את האבן ומיפה אותה לצורך בנין בנין הוא", [ולפירש"י שרק עושה חריצים ליפותו ואינו נצרך לעצם הבנין יש בזה חידוש שחייב משום בונה] וכן כתב בפסקי הרי"ד שהחוצב אבן מן ההר לצורך בנין חייב משום בונה ע"ש. אולם עי' חת"ס שכתב שרק באבן המחובר לקרקע חייב כשמייפהו לבנין ע"ש ובאבני נזר סי' רי"א ס"ק כ"ח ר"ל שבזה נחלקו רב ושמואל אם תיקון בתלוש לצורך בנין חשוב בנין בקרקע או בכלים וקי"ל כשמואל, ע"ש.

**אחד נותן את האבן ואחד נותן את הטיט**

**בנין עראי**

ולענין אם יש חיוב מדרבנן על נתינת אבנים לבד בלי טיט עי' ביצה לב ע"ב דמבואר דצידוד אבנים גם בלי טיט אסור מדרבנן מדין בנין עראי [ועי' ביה"ל ריש סי' שט"ו שנתקשה הלא קי"ל שאין איסור מחיצות עראי כשאינו בא להתיר ועי' לק'] ועי' רמב"ם פ"ד מהל' יו"ט הי"ד שאסור לסדר עצים זו ע"ג זו משום בנין עראי

ועי' ריטב"א עירובין לד ע"ב שה"ה שאסור לסותרו מדרבנן [ומה שהתיר ר"מ בביצה לא ע"ב ע"ש שיטמ"ק דמיירי בפתח האהל] ועי' באבני נזר סי' רי"ד.

**פתח העשוי להכניס ולהוציא**

מקור הדין הוא לק' קמ"ו ע"א בנקב בלול של תרנגולים ובתוס' לעיל מח ע"א כתבו שגם פותח בית הצואר שחיובו משום מכה בפטיש הוא רק משום שעשוי להכניס ולהוציא וכ"כ בחי' הר"ן שם, ובתוס' כתובות ו' ע"ב (ד"ה אם) כתבו לענין מפיס מורסא שחיובו משום בנין שאין חייב אלא משום שעשוי להכניס ולהוציא וכ"כ במאירי בסוגיין ומדברי הרמב"ם משמע שהתנאי של להכניס ולהוציא נאמר רק לענין מכה בפטיש וכ"כ בדעתו במרכבת המשנה פ"י הי"ד ובפמ"ג סי' שי"ד א"א סק"ג [והיינו דלבנין סגי בכל תיקון שהוא משא"כ במכה בפטיש שחיובו מחמת גמר כל שאין בזה השימוש של כניסה ויציאה עדיין אין בזה גמר]

**טעם הדין וגדרו**

ובעיקר דין זה עי' שעה"צ סי' שי"ד סק"ט ["נראה דרק אכלים קאי דהנקב שעושה להם יש עליהם שם פתח כדאי' בגמ' ולכן בעינן שיהא עשוי להכניס ולהוציא דומיא דפתח אבל בשארי דברים לא בענין רק שיהיה דרכו של אותו דבר לעשות בו נקב כזה לאיזה תשמיש" ועי' מג"א סי' שי"ד סק"ג בשם מהרשד"ם שהעושה נקב בקרקע הבית כדי שיצא המים חייב משום בונה אע"פ שאינו עשוי להכניס ולהוציא] ועי' חזו"א סי' נ"א סק"י ["וי"ל כיון דכל כלי אינו ראוי לשימוש אלא אם יש לו פתח להכניס ולהוציא ואם עשה עוד פתח לחד מינייהו פתחא רבא עיקר ופתח לחד מינייהו אינו מתייחס לגוף הכלי אלא זהו שימוש לפי שעה להכניס או להוציא",] וצ"ע מהנ"ל.

ועי' במהרש"א בתוד"ה לול שמבואר שלחייב מחמת מכה בפטיש אי"צ תנאי של להכניס ולהוציא [אולם לענין חבית לק' קמו ע"א מצינו שפתח שאינו להכניס ולהוציא פטור אפי' ממכה בפטיש אך י"ל שהרי ע"כ לית ליה להמהרש"א סברת החזו"א שהרי שמואל אינו חולק במציאות וע"כ שס"ל שאור והבל אין בו ממש ולא חשוב להכניס ולהוציא אבל השימוש הנצרך שפיר מתקיים בזה וע"כ שיש דין ששם פתח ליכא אלא בעשוי להכניס ולהוציא ולדבריו י"ל שסברת החזו"א הוא גם בלי דין זה ולכן בחבית פטור מכח סברת החזו"א ורק בלול שייך לחייבו משום מכה בפטיש גם בלי תורת פתח כיון שסו"ס גמר מלאכת הלול] וע"ש מהרש"ל שחולק.

**בנין וסתירה בכלים**

הראיות אם יש אופנים שכו"ע מודה שיש בנין בכלים

1. מסוגיין ממה דמחייב רב במעייל שופתא בקופינא דמרא משום בונה אע"פ שהוא כלי [וברבינו חננאל כתב שנחלקו רב ושמואל אם יש בנין בכלים (ועי' שיטה לר"ן "אבל בעיקר דינא מודה ליה דיש בנין בכלים דאי לא ליפלג בשאר כלים דעלמא",) וביראים כתב שאין כוונת רב שחייב משום בונה אלא דזה נחשב לבונה ואף שאין חייב משום בונה כיון דאין בנין בכלים מ"מ שוב אינו חייב משום מכה בפטיש]
2. וכן ממה שחייב לעיל מז ע"א במחזיר מטה של טרסיים דחייב חטאת בתקע [וברש"י שם כתב שחיובו משום מכה בפטיש וצ"ע למה מיאנו תוס' בזה ועי' לק' במלאכת מכה בפטיש]
3. עי' יראים שהוכיח שאין בנין וסתירה בכלים ממה שמותר להסיק בכלים ביו"ט [במג"א סי' תק"א ס"ק י"ג דחה שביו"ט מותר אע"פ שיש בו מלאכה כמו שמותר להבעיר ובביאור הגר"א ריש סי' שי"ד כתב לדחות דהו"ל גרמא וכש"כ רש"י עד ע"ב וע"ע אור שמח פכ"ג ה"ב]

**שיטת האשונים בבנין בכלים**

מצינו כמה שיטות הראשונים בדין בנין בכלים

1. דעת רש"י (ביצה יא ע"ב לעיל מז ע"א עד ע"ב) והיראים (סי' רע"ד) שאין בנין בכלים בכל ענין וכל מה שמצינו חיוב בעשיית כלי הוא משום מכה בפטיש וכש"כ רש"י בביצה יא ע"ב [אולם ביראים כתב שמעשה שמוגדר כבנין אע"פ שאינו חייב משום בונה מ"מ הרי זה מפקיעו מלהיות מכה בפטיש]
2. דעת התוס' קב ע"ב שמה שאמרו אין בנין בכלים היינו כשאינו צריך חיזוק ואומנות אבל כל בנין המצריך גבורה ואומנות חשוב בנין גם בכלים ולכן התוקע בכלי חייב משום בונה וביאור דבריהם עי' שו"ע הרב סי' שי"ג סעיף י"ט דכל שאינו צריך גבורה ואומנות הרי הוא חיבור רפוי ובקל סותרו ולכן לא חשוב כבנין גמור ומדברי האבני נזר סי' # מתבאר שכל מעשה של גבורה ואומנות חשיבה ולכן חשוב בנין גם בכלים [ע"ש דלכן החוקק קב בבקעת חשוב בונה כיון שהדבר כרוך באומנות ע"ש ולכאו' י"ל נפק"מ לענין סתירת כלי המחובר בתקיעה שלדעת השו"ע הרב יתחייב משא"כ להאבני נזר כיון שסתירה אינו כרוך בגבורה ואומנות אך י"ל דסו"ס הרי הוא סותר חיבור הנעשה בגבורה ואומנות = והנה מצינו מחלו' הטל אורות עם המג"א בסי' תק"א ס"ק י"ג השובר כלי של פרקים המחובר ברפוי אם חשוב סתירה בכלים או לא ע"ש] ועי' רא"ש פ"ג דעירובין סי' ה' שהעושה פתח לכלי חייב משום בונה כיון שהוא תיקון גמור ועי' בסמוך [ועי' אבני נזר סי' רי"א ס"ק י"ב ובחזו"א סי' נ"א סק"א]
3. דעת הרמב"ן רשב"ן ור"ן שרק בנין בכלים נתמעטו ממלאכת בונה אבל לא עשיית כלים שכל העושה כלי מתחילתו חשוב בונה ולכן כתבו שכלי של פרקים כיון שצריך אומן להחזירו חשוב כנתבטל ממנו שם כלי וחייב עליו משום בונה [ובב"י סי' שי"ד מבואר שנפק"מ בין תוס' להר"ן הוא לענין אם יש סתירה בכלים וצ"ב ועי' מש"כ לבאר באגרו"מ או"ח ח"א סי' קכ"ב ענף ה'] ולכאו' לשיטתם א"א לחייב המחזיר דלת שידה משום בונה כיון שעיקר הכלי קיים וע"כ חיובו משום מכה בפטיש וכ"כ ברשב"א בעבודת הקדש אך ברמב"ן (קב ע"ב) ור"ן (קכב ע"ב) כתבו שחיובו משום בונה וע"כ שכל תוספת בחלקי הכלי חשוב בנין כלי וכן מצינו בריטב"א שכתב כדברי הרמב"ן ואפ"ה כתב שנקב בלול שאינו מחובר לקרקע חייב משום בונה וכן סתימת חור בקרש שדינו כתלוש חייב משום בונה.
4. עי' רמב"ם פ"י הי"ג "וכן העושה כלי אדמה וכו' הרי זה תולדות בונה וחייב", ועי' מנ"ח שהק' למה כתב הרמב"ם דוקא כלי אדמה ועי' באבן האזל הי"ז שר"ל שלדעת הרמב"ם כיון שאין בנין בכלים לכן החוקק קב בבקעת פטור ומה שמצינו בדף עד ע"ב חיוב בונה בעשיית כלי היינו רק בעשיית כלי מאדמה שהיא נעשית ע"י חיבור חלקי אדמה להדדי וחיובו בזה משום תוקע עץ בעץ.

**עשיית פתח ושבירת פותחת [מנעול]**

עי' רא"ש פ"ג דעירובין סי' ה' שכתב דעשיית פתח בחבית חיובו משום בנין שכל תיקון גמור בכלי חשוב בונה ומבואר שאע"פ שאינו בנין כלי אלא בנין בכלי אפ"ה ס"ל שיש בנין בכלים וכן כתב שם שהשובר פותחת אפילו בכלים חשוב סתירה כיון שהוא סתירה גמורה וכ"כ שם התוס' ומבואר ג"כ כנ"ל שאע"פ שאינו שובר עיקר הכלי אלא המנעול אפ"ה חשוב סתירה גמורה ועי' סמ"ג ל"ת ס"ה שהביא מחלו' הראשונים אם מותר לשבור פותחת של כלים וביאר בשו"ת מהר"ח או"ז סי' ק"ל שטעם המתירים כיון שהפותחת אינו עיקר הכלי והתיבה חשובה כלי גם בלי הפותחת לכן כמו שתיקון מנעול חשוב בנין **ב**כלים ופטור כמו כן סתירתו ע"ש [ובפשוטו גם השו"ע בסי' שי"ד סעיף ז' שהביא מחלו' הראשונים בדין שבירת הפותחת וכתב להקל לענין עכו"ם אין זה אלא בפותחת ולא בשבירת כלי גמור אולם בשו"ע הרב סעיף י"ז ובמשנ"ב ס"ק ל"ו לא נקטו כן ע"ש]

**בנין באוכלים-מגבן**

עי' פנ"י שבת צה ["נ"ל ברור דהא דאמרי' הכא בשמעתין המגבן חייב משום בונה היינו דוקא דמגבן כדי ליבשם ולהצניען לזמן מרובה או למכרן בכה"ג דבכה"ג צריך לעשותן ולתקנן כעין בנין כדי שיתקיים ולא יתפרק אבל במגבן כדי לאכלה לאלתר באותו היום נראה דלא דמי לבנין כלל"] מג"א סי' ש"מ ס"ק י"ז [וצ"ל דלא מקרי בונה אלא כשמכוין ליפותו ולהשוותו" ועי' חיי אדם כלל ל"ט סעיף א' ועי' שו"ת עטרת חכמים או"ח סי' ו' שהק' כיון שהחיוב הוא מחמת חיבור חלקים וכש"כ הרמב"ם א"כ למה לי מכוון ליפותו אולם כבר נתבאר לעיל שחיבור חלקים אינו אלא כשמייצר דבר אבל פשוט שאין עיקר האיסור מה שמכוון ליפותו אלא חיבור החלקים ולכן אף אם נחמיר כהקיצור שלחן ערוך שלא לעשות כדורים מסלט ביצים מ"מ מגלידה אין שום איסור כיון שהחיבור נעשה לפני שבת ודברי השבט הלוי בח"ו סי' ל"ב צ"ע אך לשיטתו אזיל בח"ג סי' נ"ה ובח"ז סי' מ"א שגם עשיית קרח וג'ל חשוב בונה ולאו דוקא כשמחבר חלקי דברים ע"ש]

ועי' שו"ת עטרת חכמים או"ח סי' ו' למה אין בחיתוך גבינה משום סותר ובפשוטו התי' שאין החותך מפריד החיבור וכמו שהחותך חתיכת עץ אינו חייב משום סותר

עי' ריטב"א קב ע"ב שאין מגבן חייב חטאת שאין בנין באוכלים ובחי' רשב"א שם הוכיח ממגבן שבנין גמור יש גם בכלים

עי' מקור חיים קיצו"ה סי' ש"כ סעיף ט' שהעושה כדורי שלג בשבת חייב משום בונה ועי' מג"א סי' ש"כ ס"ק ט"ו לענין ריסוק קרח שמה שמותר לרסקו הוא מדין שובר אדם את החבית והיינו משום דאין בנין בכלים וא"כ בקרח של ים אסור לשבור ע"ש ובאבן העוזר סי' שס"ג כתב שאין בשבירת קרח משום סותר כיון שאינו עשוי לקיום [וע"ש שדימהו לדף של תנור שבסי' שי"ד סעיף י' ולכאו' אינו דומה ממש דשם התירו מדין דלת ואילו קרח התירו משום שנמס מאליו]

**שיטת הרמב"ם בנקב בלול של תרנגולים**

עי' רמב"ם פ"י הי"ד דהעושה פתח בלול חייב משום בונה ובפכ"ג ה"א כתב משום בונה ובפ"י הט"ז כתב שכל חור אפילו בבנין חייב משום מכה בפטיש וכבר עמד בזה הכס"מ בהי"ד ועי' מג"א סי' שי"ד סק"ג וכבר העירו עליו בתוס' שבת סק"ה ובמחצה"ש שעדיין לא יתיישב בזה הלכה ט"ז וע"ש לח"מ שר"ל שאה"נ דחייב תרתי ובמרכבת המשנה כתב דזה אינו דא"כ על כל אורג וזורע יתחייב תרתי וע"כ שעל פעולה א' א"א לחייב תרתי וע"ש שהוכיח מהירושלמי שמכה בפטיש אינו אלא כשליכא מלאכה אחרת "ר"י ור"ל עבדין בהדא פירקא תלת שנין ופלוג אפקין מיניה ארבעין חסר אחת תולדין על כל חדא וחדא מן דאשכחן מיסמוך סמכין הא דלא אשכחן מיסמך עבדוני' משום מכה בפטיש [ומתבאר מדברי הירושלמי שהסיבה לאסור תולדה אינו מפני שדומה לאב אלא כיון שמהותו מלאכה ע"כ מלאכה היא ורק צריך למצוא מקור לאוסרו ועי' שבות יצחק על חשמל פי"ז שציין לזה מש"כ בשו"ת אגרו"מ שחשמל ע"כ מלאכה היא וצריך לעיין איזה מלאכה הוא וע"ע אורחות שבת ח"א א' בירורי הלכה ס"א ולפי זה יש לדחות ראיית המרכה"מ כיון שאיירי כאן בדבר שאינו באמת דומה למכה בפטיש ואינו אלא מפני שאין לו אב אחר לדמותו] ועי' שביתת השבת דין גרם מלאכה אות ב'

ועי' פי' קדמון למצרים בפכ"ג שכתב "נקב שבלול וכו' כבר הקדמנו שבמלאכת שבת הולכים אחר מחשבת העושה לפיכך העושה נקב בלול של תרנגולים אם נתכוין שיהא עשוי כדי להכניס האורה ולהוציא ההבל חייב משום מכה בפטיש שזה גמר מלאכת הלול ואם נתכוין להוציא האורה בלבד חייב משום בונה כמו שכתב הוא ז"ל בפירוש ואם נתכוון להוציא ההבל בלבד פטור" ועי' טל אורות עמ' שצח-ט שתמה ממש"כ הרמב"ם בפכ"ג שכל שאינו להכניס ולהוציא פטור הרי מפורש שגם בעשוי להכניס פטור ועי' בפתח הדביר שביאר ע"פ מש"כ המג"א הנ"ל דבפכ"ג מיירי בלול שאינו מחובר לקרקע ולכן לא סגי בבנין כל דהו ובזה פטור גם בעשוי להכניס ולהוציא ואילו בפ"י מיירי בבנין ובחור קטן שאינו אלא להכניס ואפ"ה חייב משום בונה ובהט"ז מיירי בחור גדול ולחייבו מדין פתח

**מנפח בכלי זכוכית**

עי' שיטה לר"ן עג ע"א דמיירי בניפוח שני ולכן חיובו משום מכה בפטיש ולא משום בונה וכ"כ במרכבת המשנה פ"י הט"ז שמיירי שיש כבר תואר כלי ומיושב קו' תוס' לעיל עה ע"ב

**קכב ע"ב – מז ע"א**

**אין בנין בכלים ואין סתירה בכלים וגזירה שמא יתקע**

**בנין בקרקע אם צריך תקיעה**

מבואר דחלוק איסור החזרת דלת בכלים מקרקע דבקרקע איסורו בעצם החזרה גם בלי תקיעה ואילו בכלים אינו חייב אלא בתקיעה וכן מפורש בעירובין קב ע"ב וכ"כ ברמב"ן ור"ן לעיל מז ע"ב וכן משמע ברמב"ם פ"י הי"ד אולם ברמב"ם בפכ"ב הכ"ה כתב דאיסור החזרת דלתות במחובר לקרקע אינו אלא משום חשש תקיעה וע"ש ה"ה שעמד בזה ועי' ב"י סי' ש"ח סעיף ט' שר"ל דשאני מחובר לקרקע שאינו קרקע ממש [וצ"ע דא"כ היאך חילקו לעניין נטילתן בין לול לשידה וכו' ועי' במאמר מרדכי סק"י ובחי' חת"ס קכב ע"ב] ועי' מרכבת המשנה דנידון זה תלוי בתלוש ולבסוף חברו אי דינו כתלוש או כמחובר ושאני דלת בור ודות שחיובו מדין אהל ע"ש [ועי' פלפולא חריפתא ב"ק על מש"כ הרא"ש בפ"ז סי' י"ז שמותר ליטול צרור מן הכותל בשבת כתב באות ז' וז"ל, "דתלוש ולבסוף חברו לא נאסר מדאורייתא", ועי' בתהלה לדוד סי' שי"ב סק"ד וסי' שי"ג סק"ג] אולם בב"ח שם נקט דדעת הרמב"ם שהחזרת דלת גם בקרקע צריך תקיעה. וכבר תמה עליו בתהלה לדוד סי' שי"ג ס"ק י"ג מההיא דערובין הנ"ל ובמאירי קכב ע"א כתב בדעת הרמב"ם שאם לא תקע אינו בנין מפני שהוא עראי ע"ש. ועי' מלחמות קב ע"ב שגם למ"ד יש בנין בכלים מ"מ להחזיר ברפוי אינו אסור אלא מדרבנן וא"כ אולי זהו כוונת הרמב"ם [עי' שו"ע סי' ש"ח סעיף ט' ובמג"א ס"ק כ"ב ובט"ז סי' שי"ג סק"ה חזו"א סי' נ' סק"י]

**יסוד חיוב תקיעה-גדר חיוב בנין בכלים**

וביסוד חיוב בתקיעה ברש"י פירש משום מכה בפטיש, [דס"ל שאין בנין בכלים בכלל] ובר"ן בפי' הב' וברמב"ן קב ע"ב פירשו משום בנין הנה בעיקר מה שמצאנו לפעמים בנין בכלים מצינו ב' מהלכים בראשונים שבתוס' קב ע"ב כתבו דבנין גמור איכא גם בכלים ולכן תקיעה המצריך גבורה ואומנות חשוב בנין גמור וחייב גם בכלים וכ"כ הסמ"ג בל"ת ס"ה אולם ברמב"ן ור"ן כתבו שרק בנין בכלים לא חשוב בנין אבל עשיית כלי מתחילתו חשוב בנין ולכן כל כלי שהתפרק וצריך אומן להחזירו פקע מיניה שם כלי וחשוב כעשיית כלי מתחילתו ומהאי טעמא חייב בתקיעה ע"ש ולפי זה כלי שלתשמישו אין שום צורך בהידוק אז גם אם יהדקו יהיה פטור אליבא דרמב"ן ור"ן כיון שא"א לומר דפקע מיניה שם כלי [ועי' ר"ח לק' קלח "ומסתברא דהאי מטה של פרסיים לא יתכן לו להחזירה אלא אם יתקע וכו' ע"ש] משא"כ לדעת התוס' סו"ס הרי עשה מעשה חשוב של בנין [כל שמוסיף בחיזוק הכלי וי"ל] ובאופן שתקיעתו אינו כרוך בגבורה ואומנות וכגון בכוסות העשוים בחריצים בזה גם לתוס' פטור כיון דליכא גבורה ואומנות אבל לדעת רש"י שחיובו משום מכה בפטיש שפיר חייב גם כה"ג וכבר כתב כן האלי' רבה סי' שי"ג סק"ח ועי' ירושלמי פי"ב ה"א (סח ע"ב) תני תקועים וכו' ובמפרשים. [אולם באבני נזר סי' רי"א אות א' כתב שלדעת רש"י ליכא חיוב בתקיעה אלא בחברו ביתדות ע"ש]

**דעת הרמב"ם בטעם איסור חזרת פרקי כלים**

ברמב"ם פכ"ב הכ"ה מבואר שאיסור החזרת פרקי כלים הוא משום דמיחזי כבונה ועי' ב"ח סי' ש"ח סעיף ט' דדעת הרמב"ם שבכלים אפילו יתקע ליכא איסורא דאורייתא [ועי' מג"א סי' ש"ח ס"ק כ"א שנחלק בזה עם העו"ש וע"ש ס"ק ל"ב] וכבר תמה עליו במאמר מרדכי שם מדברי הרמב"ם בפ"י הי"ג.

**חיבור של הברגה**

עי' ט"ז סי' שי"ג סק"ז ובמג"א ס"ק י"ב מש"כ לענין הברגת כוס בשבת [ועי' שעה"צ ס"ק ל"ב שלדעת המג"א יש בזה חיוב חטאת ולדעת הט"ז אינו אלא מדרבנן ולפי זה אין להתיר להשנות גובה שטנדר ע"י בורג אולם בשו"ת שבט הלוי ח"ו סי' ל"ב כתב להתיר כיון שהברגה אינו מכניס דבר תוך דבר רק מהדקו ע"ש] ועי' מאמר מרדכי סי' שי"ג ס"ק י"א שפשיטא ליה שבלי תקיעה ליכא חיוב חטאת גם אם זה בחוזק [עי' חזו"א סי' נ' סק"ט שנקט שחיבור ב' חוטי חשמל דינו כתקיעה אע"פ שלכאו' לא עדיף מהברגה וכבר העיר עליו הגרשז"א ז"ל במכתבו הנדפס במנחת שלמה תנינא סי' כ"ה שאין בזה גבורה ואומנות] ולכן ר"ל שגם מדרבנן לא יהיה בזה איסור כיון שאין בזה חשש תקיעה אך הסיק להחמיר בזה משום שיטת הרמב"ם שאסור מדרבנן גם בלי חשש תקיעה אלא משום דמחזי כבונה ע"ש

**חשש תקיעה במחזיר ברפוי**

מבואר בגמ' שלדעת רשב"ג מותר להחזיר ברפוי גם באופן שבתקיעה יש חיוב חטאת ובתוס' משמע שיש בזה ב' דרגות רפוי ומהודק וברמב"ן כתב שיש ג' דרגות רפוי מהודק [ותקיעה והיינו שתקיעה הוא במסמרים או מה שמצריך גבורה ואומנות]

**להחזיר ברפוי דבר שאין דרכו ברפוי**

במה שהותר להחזיר ברפוי צ"ע מכמה מקומות שאסרו להחזיר ולא התירו ברפוי ובתוס' מח ע"א (ד"ה הא) ובמאירי מז ע"א בשם הראב"ד כתבו להוכיח מזה שמה שהתירו להחזיר ברפוי הוא רק כלי כזה שדרכו ברפוי וכ"כ הרשב"א בעבודת הקודש שער ג' ס"ג מסברא ובמלחמות ה' ריש הבונה ועי' רבינו חננאל לק' קלח ע"א.

1. קכב ע"א אסרו להחזיר דלת שידה תיבה ומגדל משום חשש תקיעה ולא התירו ברפוי [ואמנם דהיה אפשר לומר שהתוס' כתבו כן לשיטתו שיש רק ב' דרגות רפוי ומהודק וא"כ ע"כ מה שאסרו להחזיר דלת שדה היינו ברפוי אבל לדעת הרמב"ן ודעימיה שיש ג' דרגות י"ל שלא אסרו אלא במהודק אבל אה"נ שמותר ברפוי וכ"כ בחזו"א סי' נ' סק"י] אך מדברי הרמב"ם בפרק כ"ב הכ"ד-כ"ה משמע שרק בהחזרת כלי מפרקים שנאסרה משום דמיחזי כבונה הותר ברפוי ולא בהחזרת דלת שנאסרה מחשש תקיעה ע"ש
2. קלח ע"ב כירה שנשמטה אחת מירכותיה דאסרו לטלטלו מחשש תקיעה [ולפי זה כירה שדרכו ברפוי מותר לטלטלו כיון שיכול להחזירו ברפוי וכ"כ במשנ"ב סי' ש"ח ס"ק ע"ב (וע"ש ביה"ל ד"ה גם. אם זה תלוי בבעלים או בדרך המקום) וכאן לכאו' אין לדחות כנ"ל אות הקודם שהרי אם היה מותר ברפוי לא שייך לאוסרו בטלטול דא"כ הרי לא שייך היתר ברפוי ובחזו"א סי' נ' סק"י ר"ל שבמחזיר ברפוי כיון שעוסק להחזיר רפוי לא חיישינן אבל בטלטול בעלמא חיישינן שמא ישכח ע"ש]
3. מה ע"ב לדעת ר' יוחנן אסור לטלטל מנורה של חוליות בשבת כיון שיכול ליפול ויחזירנה ונמצא עושה כלי ומבואר שלא הותר ברפוי וע"כ היינו משום שדרכו במהודק ועי' משנ"ב סי' רע"ט ס"ק כ"ב שאם דרכה להיות רפויה מותר לטלטלה ע"ש [אמנם עי' תוס' ד"ה דחוליות ועי']

ועי' ב"י שכתב לדייק מל' הרמב"ם [ולדבריו יוצא שזהו פירש רפוי הנאמר בגמ' אבל בראשונים הנ"ל מבואר שהוא תנאי נוסף ועיקר כוונת הגמ' להחזרת רפוי] ומדברי הטור כנ"ל שלא הותר אלא בדרכו ברפוי וכ"כ ברמ"א לדינא ועי' חזו"א סי' נ' סק"י מש"כ בזה

**להחזיר פרקים שאין דרכו בהידוק כלל**

עי' טור סי' שי"ג סעיף ו' מה שנחלק עם הר"מ מרוטנבורק לעניין כוס של פרקים וע"ש משנ"ב ס"ק מ"ה שדעת הטור דמה שהותר להחזיר ברפוי אינו דווקא בכלי שדרכו לעולם רק ברפוי אלא גם כלי שדרכו בהידוק קצת שכל שאין דרכו כלל לעשות בתקיעה שיהיה חיוב חטאת מותר ברפוי [ע"ש שעה"צ סק"ל שכ"כ ע"פ הט"ז ונתקשה עפ"ז בל' הטור שכתב שמותר בכל ענין ולכאו' ממש"כ הב"י לדייק מהטור שלא הותר אלא בדרכו ברפוי משמע כדברי הט"ז ובאמת בחזו"א תמה על הב"י שודאי הטור התיר בכוס של פרקים אפילו במהודק] ובשו"ע הרב סעיף כ"א כתב שמותר בכה"ג גם בהידוק קצת [ולדבריו צ"ע מתי נאמר הדין של רפוי כיון שגם ברפוי לא הותר אלא בדרכו ברפוי ועי' תהלה לדוד ס"ק י"ז] ועי' לבושי שרד שביאר באופן אחר ע"ש.

**קנה של סיידין לא יחזיר ואם החזיר פטור**

עי' פירש"י שאין זה גמרו שהרי צריך לחזור ולפרקו תמיד [והיינו סברא מיוחדת במלאכת מכה בפטיש ולשיטתו שאין בנין בכלים, וצ"ע מ"ש ממטה של טרסיים שאע"פ שעומד לפרקו חשוב גמר מלאכה אך באמת אינו דומה דבקנה של סיידין גוף השימוש מצריך לפעמים להאריכו ולפעמים לקצרו משא"כ במטה של טרסיים הרי בפירוקו סותר המטה ופשוט ועי' חזו"א סי' נ' סק"ט] ועי' ירושלמי פי"ב ה"א (סח ע"ב) קנה של ציידין למה הוא פטור וכו' א"ר שמואל בר יודן כאן לשעה וכו'", ע"ש. וברמב"ן ור"ן מבואר דמיירי ברפוי ולכן אין בזה חיוב אבל במהודק חייב.

**ביצה יא ע"ב**

**קמ"ל התירו סופן משום תחילתן**

עי' בתוס' שטעם האיסור לולא התירו סופן וכו' משום גזירה שמא יתקע ולפי זה ליכא איסור בסילוקן וכמבואר בשבת קכב ע"ב [ועי' מהר"ם] אולם ברש"י לעיל י' ע"א (ד"ה אף) כתב שאיסורו משום טרחה דלא צריך וא"כ גם לסלק אסור וכן מבואר ברש"י ד"ה דאין [ועי' מש"כ בשעה"צ סי' תקי"ט סק"ד וע"ע ראש יוסף אולם בפנ"י נקט שליכא טרחה בסילוק תריסים ע"ש] ובמאירי כתב טעם אחר לאיסור החזרת תריסים משום דמיחזי כבונה ומהאי טעמא נקט שגם אסור לסלק התריסין שלא לצורך יו"ט ע"ש וכן כתב במאורות שאסור לסלק שלא לצורך ובתוס' רי"ד נקט דקמ"ל דמיירי בבנין בקרקע ויש איסור דאורייתא במן הצד ולכן אסרו גם באמצע וע"ש דה"ה שאסור לסלק וכ"כ בפסקי ריא"ז [ועי' יש"ש סי' ל"ג ובפנ"י]

**אמר רשב"א מודים ב"ש וב"ה שמסלקין**

עי' פנ"י שנסתפק אם טעמו משום דס"ל שגם ב"ש ס"ל אין בנין בכלים [ולא כלק' כב ע"א] או דכיון דמיירי מבאמצע מודה שמותר לצורך שמחת יו"ט

**כי פליגי בשיש להן ציר באמצע**

**טעם הפטור בציר באמצע**

הנה בטעם החילוק בין ציר באמצע לציר מן הצד מצינו כמה מהלכים בראשונים דעי' בתוס' רי"ד שנקט שציר מן הצד הוא דלת שאינו מוציאו ומחזירו רק סובבו על ציריו ולכן חייב חטאת על חזירתו משא"כ באמצע כיון שמוציאו ומחזירו כל העת אין בזה איסור מצד עצמו והיינו אפילו אם יתקע רק שגזרו בו אטו מן הצד ובר"ן וברא"ה נקטו שבאמצע אינו בר תקיעה ולכן ל"ש לאוסרו גזירה שמא יתקע וכ"כ בפנ"י ועי' ראש יוסף אולם ברשב"א בעבודת הקודש שער א' סי"ב כתב שאם יתקע יתחייב חטאת ועי' ביה"ל סי' תקי"ט סעיף א' (ד"ה אסור) שלדבריו הטעם שלא גזרו מחמת עצמו היינו משום שאינו מצוי כלל לתקוע [וע"ש שדימהו למש"כ הרשב"א בטעם קולת החזרת מנורה של פרקים שלא גזרו בו ביו"ט אע"פ שבציר מן הצד גזרו (ובה"ה פ"ד הי"ג כתב דשאני התם שמצוי טובא לתקוע ובביאור הגר"א סי' תקי"ט סעיף ב' כתב דשאני מנורה שהחזרה נצרך ליו"ט משא"כ החזרת תריסים אינו אלא מפני תחילתן) דשאני מנורה שאין הדרך לתקוע אך לכאו' אינו דומה ממש דשם התירו רק ביו"ט ולא בשבת וכמבואר ברשב"א משא"כ בנידו"ד מותר גם בשבת] ולפי זה זכינו לדין שכל שליכא חשש תקיעה ליכא איסור גם בהידוק וצ"ע מהמבואר בט"ז סי' שי"ג סק"ז שהברגה אינו חשוב תקיעה ומ"מ אסור מדרבנן אף שלכאו' ליכא שם חשש תקיעה וע"ש מאמר מרדכי ואולי לא התיר הרשב"א אלא ברפוי ואינו רפוי או דשאני כאן שיש סיבה חיובית לא לתקוע כש"כ המלחמות וצ"ע.

**שיטת הרי"ף בדעת ר' יוחנן**

עי' מלחמות ובחי' הרשב"א לעיל י' ע"א שכתבו ליישב דעת הרי"ף שלא הביא דברי ר"י שם דמוחלפת השיטה וביאר בב' אופנים או שר"י פירש מתני' דמיירי במן הצד ולכן הק' דודאי מדרבנן אסור נטילתן והחזרתן [והיינו דמן הצד ודאי מיירי בתקוע או עכ"פ מצוי טובא לתוקעו וכש"כ ה"ה ובזה ודאי גזרו גם על נטילתם] וע"כ דנחלקו ב"ש וב"ה אם מתירים לשמחת יו"ט ועוד פי' שר' יוחנן לשיטתו סובר שיש בנין בכלים ולכן גם באמצע אסור מעיקר הדין שגם בלי תקיעה חייב חטאת כל שמחזירו כל צרכו ע"ש [ומבואר שאע"פ שלענין לגזור אטו תקיעה אמרי' שאינו מצוי כלל ולא גזרי' אבל לענין הידוק בלי תקיעה גזרי' אע"פ שהדרך הוא ברפוי וכמפורש שם במלחמות]

**דין רפוי ואינו רפוי**

עי' חי' הרשב"א לעיל י' ע"א שאע"פ שגם בשבת התירו ברפוי מ"מ כאן מיירי ברפוי ואינו רפוי שבשת אסור וביו"ט הקילו בציר באמצע וע"ש שבציר מן הצד אסור להחזיר אפילו ברפוי אולם בעבודת הקודש כתב שמותר להחזירן ברפוי ע"ש

**מר סבר גזרינן ציר באמצע אטו מן הצד**

עי' חי' הרשב"א ובר"ן שב"ש לטעמייהו דס"ל דיש בנין בכלים ולכן לשיטתו אינו גזירה לגזירה [ועי' פנ"י] ולכאו' צ"ע כיון דמיירי ברפוי ואינו רפוי וכש"כ הרשב"א לעיל א"כ גם במן הצד אינו חייב בכה"ג אלא אם יהדק ועדיין הוה גזירה לגזירה ואם נאמר שבקרקע חייב גם ברפוי ואינו רפוי א"כ למה כתב הרשב"א והמלחמות שבאמצע אף לב"ש אין בה חיוב משום שהוא רפוי והרי לב"ש יש בנין בקרקע ובאמת משמע מדבריהם שלמאן דס"ל יש בנין בכלים לא צריך להגיע באמצע לגזירה אטו מן הצד אלא איסורו משום גזירה אטו יהדק באמצע גופה וצ"ע.

**קמו ע"א**

**שובר אדם את החבית וכו'**

בכל שבירת חבית יש לדון משום ג' דברים א) סתירת החבית ע"י ששוברו ב) עשיית פתח בכלי [שאיסורו מדאו' בעשוי להכניס ולהוציא ומדרבנן גם בלהוציא לבד] ג) עשיית כלי הראוי לשימוש והיינו דכל זמן שהיה סתום לא היה בר שימוש [ובזה חייב גם בלי תורת פתח אלא על תיקון עצם הכלי]

**למה אין בשבירת חבית משום סתירה**

מצינו בזה כמה טעמים בראשונים **א)** עי' תוס' עירובין לד ע"ב שטעם ההיתר לשבור חבית ואין לאוסרו משום סותר הוא משום שאין בנין וסתירה בכלים אך הק' שהרי בנין גמור יש גם בכלים ולכן כתב שע"כ צ"ל דמיירי בחבית העשוי ממוסתקי [כן כתב גם הרא"ש ואמנם בדברי התוס' והרא"ש היה אפשר לומר שאין כוונתם להקשות מצד סותר שע"ז י"ל כדברי הר"ן בדעת רש"י שהתירו מקלקל לצורך שבת ועיקר כוונתם מצד גזירה דלמא יכוון לעשות כלי אך מדברי התוס' לעיל קב ע"ב מפורש שכוונתם מצד סתירה וכן מפורש במרדכי עירובין סי' תפ"ח וכ"כ החזו"א סי' נ"א סק"ד להוכיח ממה שאסרו בעירובין לה ע"א (ד"ה בעי) לשבור פותחת של כלי אע"פ דשם ליכא גזירה דלמא יעשה כלי.] וזה לא חשוב סתירה גמורה וכ"כ בטור סי' שי"ד וברשב"א ביצה לג ע"ב מבואר שלא הותר לשבור אלא במקום הדבוק בזפת וכן משמע בלבוש סי' שי"ד ס"א וע"ש פמ"ג משב"ז סק"א משנ"ב סק"ד ובחזו"א סי' נ"א סק"ו

**ב)** בר"ן כתב דמיירי בכלי שאין בו מ' סאה ואין בנין וסתירה בכלים ועי' ב"י סי' שי"ד שהק' שהרי התוס' הוכיח ממעייל שופתא בקופינא דמרא דבין וסתירה גמורה יש גם בכלים וע"ש שכתב שהר"ן יתרץ דרק בכלי שנתפרק וצריך אומן בחזרתו נחשב כעושה כלי ואינו בנין בכלים רק עושה כלי מקרי וצ"ע דגם סותר כלי יתחייב מטעם זה וכבר עמד בזה בפמ"ג שם משב"ז סק"א ובתהלה לדוד סק"א [ועי' מה שביאר בשו"ת אגרו"מ או"ח ח"א סי' קכ"ב ענףה'**]**

**ג)** עי' ריטב"א בסוגיין ובעירובין לה ע"א ששבירת חבית הוא סותר שלא ע"מ לבנות [היינו כיון שהיא עשוי' מחרס ואין לה תקנה אבל מגדל של עץ חשוב ע"מ לבנות כיון שדעתו לחזור ולבנותו] ואין בזה אלא איסור דרבנן לכן כיון דלעין יפה מכוין ודומה למקלקל שרי בשלא נתכוין לעשות כלי", [עי' ב"ח חו"מ סי' רע"ד שאע"ג שהתירו טלטול אבנים לצורך כבוד הבריות לא התירו סתירת אהל אע"ג דליכא איסורא דאורייתא כיון שאינו ע"מ לבנות מ"מ שם סתירה איכא דאית ביה איסורא דאורייתא ע"ש וכבר העיר בטל אורות שמדברי הריטב"א מבואר שלא כדבריו ועי' בית מאיר סי' תרל"ח שר"ל שסותר שלא ע"מ לבנות אסור מה"ת כאיסור חצי שיעור ע"ש] וברש"י כתב הטעם משום שאין במקלקל איסור בשבת [ושבירת החבית חשוב קלקול אף שעי"ז יכול לאכול הגרוגרות עי' ביה"ל סי' ש"מ סעיף י"ד ד"ה הנייר] והק' הר"ן שהרי עכ"פ מדרבנן אסור ותי' שלצורך שבת התירו [ועי' מג"א סי' שי"ד סק"א שהר"ן בעצמו אינו סובר כן וע"ש פמ"ג א"א סק"א ומשב"ז סק"א אולם להמבואר ברשב"א וריטב"א בסוגיין שרש"י לא בא ליישב למה אין בזה משום סותר אלא למה אינו אסור משום עשיית פתח א"ש דברי הר"ן וא"צ להגהת הפמ"ג]וכ"כ במאיריאולם דברי רש"י צ"ע שהרי לדעת רש"י ליכא בנין וסתירה וכלים וא"כ ליכא אפילו מקלקל וכבר תמה בזה החת"ס וחזו"א סי' נ"א סק"ח וצידדו לומר שאה"נ ליכא מלאכה כלל וזהו כוונת רש"י [ובאבני נזר סי' רי"ב הוכיח כן מהמבואר בפ"ק דביצה שנחלקו ב"ש וב"ה אם הותר מקלקל לצורך שמחת יו"ט ומשמע דלצורך שבת ודאי לא הותר ובאגרו"מ או"ח ח"א סי' קכ"ב ענף א' הוכיח מרש"י עירובין לה ע"א שלא התירו לסתור אהל אף שהוא מקלקל לצורך שבת ע"ש וכבר העיר משם הר"ן ז"ל] אולם ברש"י ביצה יא ע"ב (ד"ה דאין) מבואר שעכ"פ מדרבנן יש בנין בכלים [ע"ש בראש יוסף אולם ע"ש פנ"י ובמגיני שלמה שם ט' ע"ב ועי' בתוס' ושאר ראשונים שפירשו שם באו"א] וכ"כ באו"ז הל' ערב שבת סי' כ"ט ובלבוש סי' תקי"ט. ולהלכה עי' ביה"ל סי' שי"ד סעיף א' (ד"ה אסור) שאין לסמוך על פי' הר"ן בדעת רש"י.

**ד)** בשיטה לר"ן כתב דהו"ל החבית כקליפי אגוזים ורמונים והיינו שכמו שאין בשבירת קליפת אגוז משום סותר כלי שע"י שהקליפה נטפל לפרי אין על הקליפה שם כלי כמו כן החבית בטל לגרוגרות ע"ש וכ"כ במאירי עירובין לד ע"ב [ועצם הסברא מובא להלכה בסי' שי"ד סעיף ח' בשם הכל בו שחותלות של תמרים וגרוגרות מותר לסותרם דהוה כסותר אגוזים ושקדים ליטול האוכל שבתוכם, אולם ע"ש בפמ"ג א"א ס"ק י"ג דרק חותלות של תמרים שאינו עשוי לבית קיבול אלא להתבשל לכן הוה כשומר לפרי ואינו ככלי וע"ש ס"ק י"ד ובשו"ע הרב סעיף י"ח כתב שרק בכלי רעועה כחותלות אמרי' שהוא נטפל לפרי ובאגרו"מ או"ח ח"א סי' קכ"ב ענף ט' ר"ל שכל כלי שאינו עומד לתשמיש חוזר אלא להחזיק הפרי כל זמן שהוא בתוכו הו"ל כטפל לאוכל ואין ע"ז שם כלי וע"פ זה צידד להתיר שבירת כל הני קופסאות שימורים ושקיות ניילון שאינם עומדים לשימוש חוזר ע"ש וכ"כ בתהלה לדוד סי' שי"ד ס"ק י"ג] וכן מצינו בירושלמי פ"ז ה"ב (נא ע"ב) שדימה חותלות של תמרים למה שהותר לשבור חבית להוציא הגרוגרות ע"ש.

**ה)** בחזו"א סי' נ"א סק"ד כתב לבאר "וע"כ דבכלים לא חייל שם בנין אלא במעשה גמורה ה"נ בסתירה דרך שבירה להוציא מה שבתוכה לא חייל שם מלאכה על זה בכלים",

**אם מתני' מיירי בחבית מוסתקי**

ברשב"א בחי' מבואר שגם בחבית שלימה מותר לשבור וכן הוא סתימת הרי"ף והרמב"ם [עי' קרבן נתנאל אות ה'] ועי' חזו"א סי' נ"א סק"ה שתמה שנהי שלענין סתירה י"ל דס"ל שאין בנין בכלים מ"מ הרי מצד הגזירה שמא יתכוון לעשות כלי היה להם לאסור בכלי שלם אך כבר כתב בקרבן נתנאל שזה ל"ק וכש"כ הר"ן בביצה שעשיית פתח ע"י שבירה חשוב שלא כדרך ואין בו אלא שבות לרבנן ע"ש אך לדעת הרשב"א [עי' לק'] שלמד שהקו' אינו מצד גזירה אלא משום תיקון כלי מדרבנן עדיין צ"ע וצ"ל שכיון שאין בנין בכלים פשוט שבלי כוונה לא אסרו

**עשיית פתח**

הטעם שלא גזרו בשבירת הכלי אטו שמא יתכוון לעשות פתח כמו שגזרו בעשיית קיסם לר"א להריח בו בתוס' עירובין לד ע"ב כתבו דמיירי במוסתקי [טעם ההיתר בזה עי' לק'] ובר"ן ביצה לג ע"ב כתב שדרך שבירה גם במכוון לפתח אינו אלא מדרבנן [עי' בסמוך] ובסמוך הובא מהריטב"א מכות ג' ע"ב שכיון שהמגופה אינו חיבור נמצא שכבר יש לכלי פתח שוב אין בעשיית פתח נוסף משום מכה בפטיש [אך על דבריו לכאו' צ"ע מהסוגיא דביצה דמשמע דעכ"פ לר"א יש חיוב חטאת במכוון לעשות פה].

**הטעם שאין בשבירת כלי משום עשיית כלי הראוי לשימוש**

עי' חזו"א סי' נ"א ס"ק י"א "קופסאות של שמן או של דגים העשוין מטסי ברזל ורצופין מכל צד וחותכין בסכין את הטס שעל הפתח נראה דלא דמי כהסרת המגופה דשרי דהכא מרוצף באבר ובבדיל והוי כחיבור עיקר הכלי ומיהו משום סתירת כלי ליכא כאן שאין כאן סותר כלל שהפתיחה תיקון וסתום מכל צד לאו כלי הוא וכשעושה לו פתח נעשה כלי", והיינו דבמתני' שיש מגופה על החבית וקי"ל לעיל מח ע"ב שמגופה לא שמיה חיבור לכן כבר יש לכלי פתח ואף שיש לחייב על פתח נוסף מ"מ דרך שבירה אינו תיקון אלא סתירה משא"כ בכלי סתום שע"כ צריך הכלי פתח לכן כל שבירה חשוב תיקון שכעת הכלי ראוי לשימוש חוזר [באבן ישראל ח"ז סי' ט"ז השיג ע"ז דמפורש בכלים פכ"ג מ"א דהכדור והאמום ובית התפלה שהם סגורים מכל צד חשוב כלי ומקבל טומאה. אולם לכאו' אין זה השגה דעיקר כוונת החזו"א שבכלי סתום כל שבירה חשוב תיקון כיון שהוא נצרך לכלי גם היה ע"ז שם כלי מקודם וכבר העיר בזה בספר מגילת ספר סי' י"ד] (אולם עיקר יסודו של החזו"א אינו ברור עי' לק' ד"ה מה בין)

**ובלבד שלא יתכוון לעשות כלי**

וצ"ב שאע"פ שאינו מתכוין לעשות פתח הרי סו"ס בשבירתו עשה פתח ומדברי הרשב"א בחידושיו מתבאר שהבין [דברי הרשב"א כפשוטו תמוהים מה שהק' על מש"כ רש"י מקלקל מההיא דביצה וכן מה שכתב דע"כ צ"ל דמיירי במוסתקי שהרי שם מודים חכמים שאסור משום שבות וגם קושייתו בדברי ר' יהודה דמפשח וכו' תמוה טובא ומוכח מכ"ז שהנושא של הרשב"א לא היה מצד סותר אלא מצד עשיית כלי וזהו גם הנושא של הסוגיא בביצה לדעתו עי' לק'] שרש"י בא ליישב שאלה זו שכל ששוברו הרי הוא מקלקל ורק במצמצם ליפות השבירה אין בזה משום מקלקל ובשם התוס' תירצו דמיירי במוסתקי ולכן צריך פתח חשוב לאשווי ליה לבנין והרשב"א תי' ע"ז שאין בנין וסתירה בכלים ובחי' הריטב"א תי' דכיון שגם במתכוון אינו אלא תיקון כלאחר יד לכן לא אסרו באינו מתכוון אך ברש"י בביצה לג ע"ב נקט שכל הצד לאסור בשובר הוא משום גזירה אטו מכוון והיינו משום דכמו שבקיסם בלי כוונה ליכא מלאכה וכמו שביאר ה"ה שבכלי שאינו חשוב בלי שיש לו כוונה לעשיית הכלי ל"ש מלאכה ה"ה בעשיית פתח ורש"י של מקלקל בא ליישב למה אין בזה משום סותר.

**אם יש איסור דאורייתא במכוון לעשות פתח**

בביצה לג ע"ב מבואר שאם יתכוון לעשות כלי יתחייב חטאת [עכ"פ אליבא דר"א ועי' לק'] וצ"ע דבהמשך הסוגיא מבואר שנקב בחבית חשוב אינו עשוי להכניס ולהוציא ואין איסורו ובפשוטו חלוק שבירה מנקב דשובר עושה פתח גדול ולכן במכוון לפתח הו"ל להכניס ולהוציא משא"כ בנקב קטן ובחזו"א סי' נ"א סק"ב כתב שגזרי' דלמא יעשה נקב גדול [ואולי כוונתו כנ"ל] ובפמ"ג סי' שי"ד משב"ז סק"א כתב דשאני שובר ומצמצם שיהיה כלי בכך אין חיובו על עשיית פתח אלא עשיית כלי ולכן א"צ תורת פתח [צ"ב כיון שמגופה אינו חיבור הרי כבר הוא כלי ואין חיובו אלא על עשיית פתח] אולם בט"ז סק"א נקט שהשובר ומכוון לעשות אין איסורו מה"ת וכבר תמה עליו הפמ"ג מהש"ס בביצה הנ"ל

**כוונת כלי היינו פתח נאה או רק כוונה**

הנה עי' תוס' עירובין לד ע"ב שנקטו שאם יתכוון לעשות כלי חייב חטאת גם לרבנן שפוטרים מחטאת בעשיית קיסם דשאני קיסם שעושהו כלאחר יד והיינו שנקטו שנתכוון לעשות כלי אינו רק בכוונה בעלמא באותה מעשה שבירה אלא שיצמצם לייפות הנקב וכמו שכתבו בביצה לג ע"ב וכן מבואר בדברי רש"י ומאירי שבת קמו ע"א וברשב"א בעבודת הקודש [העתקנו לשונו לעיל] אולם בר"ן ביצה שם כתב שכיון שעושהו בדרך שבירה לרבנן אין בזה אלא שבות והיינו דס"ל שבלבד שלא יתכוון היינו שיעשה אותו מעשה בכוונת פתח וכ"כ בקרבן נתנאל בסוגיין אות ה' [בחזו"א סי' נ"א סק"ח כתב שע"כ אין כוונת המשנה שלא ייפה השבירה ויעשה פה יפה דא"כ היאך הקשו מזה בביצה לג ע"ב על ר"א של קיסם הרי שאני הכא שצריך לעשות מעשה אחר אך י"ל שאדרבה מה אם קיסם שקוטמו להריח יש לחוש שיקטמנו לחצוץ בו כ"ש במי ששובר לפתוח החבית שיש לחשוש שירצה לעשות פתח העומד לימים רבים]

**איזה איסור יש בעשית פתח**

כפשוטו כיון דקי"ל דאין בנין בכלים לכן החיוב בזה ע"כ אינו אלא מכה בפטיש אולם מדברי הרא"ש בעירובין פ"ג סי' ה' מבואר שהחיוב בעשיית פתח הוא משום בונה וע"ש שכשעושה כל הכלי או תיקון גמור חייב גם בכלים משום בונה

**שבירת חבית יותר ממ' סאה**

עי' ר"ן שלא הותר לשבור אלא כלי קטן אבל לא כלי גדול ועי' חי' הרשב"א עירובין לד ע"ב כתב דאין השיעור של גדול וקטן תלוי במחזיק מ' סאה אולם ברמ"א סי' שי"ד ס"א נפסק ע"פ התרוה"ד שהדבר תלוי במחזיק מ' סאה ועי' בעבודת הקודש שאפילו בכלים גדולים כל שהוא מוסתקי אין בזה איסור סתירה [והובא בביאור הלכה שם ד"ה שאינה]

**ואין נוקבים מגופה של חבית וחכמים מתירין**

**טעם היתר עשיית נקב**

עי' תוס' לעיל מח ע"ב שטעם היתר עשיית נקב הוא משום שמגופה אינו חיבור [עי' מה שביאר בשו"ע הרב סי' שי"ד סעיף י"ד] וצ"ע דא"כ למה לדעת ר' הונא אסור לעשות נקב בצד ובחזו"א סי' נ"א סק"י ר"ל שאיסור עשיית נקב מן הצד הוא מגזירה שנראה כעושה נקב בחבית אך ברש"י ביאר שהחילוק בין למעלה למן הצד הוא בכוונת פתח וע"ש בחזו"א שרש"י לשיטתו חולק על תוס' מח ע"ב ומדברי המג"א סי' שי"ד סק"ח מתבאר דבעינן תרתי לטיבותא חדא שיהיה במקום שאין הדרך לעשות פתח וגם שאינו חשוב פתח מחמת שמגופה אינה חיבור וע"ש בפמ"ג א"א סק"ח וכ"כ בשו"ע הרב סעיף י"ד אולם בט"ז סק"ו לא נקט כן ע"ש

**למה ליכא איסור סתירה על מגופה**

וצ"ע למה אינו אסור משום סתירת המגופה [ועי' מאירי שמגופה היא חרס שלא נאפה בתנור ואולי דינו כמוסתקי] ועי' חזו"א סי' נ"א ס"ק י"א ["דלא מצינו איסור בשבירת מגופה דזהו בכלל אין סתירה בכלים כדין מפקיע וחותך ואע"ג דכתבו התוס' דפותחת של מתכת אסור לשברה התם נעשה להיות קבועה בכלי תמיד והו"ל שבירת הכלי אבל הכא נעשה רק לפקק ועושה רק בשביל להוציא מה שבתוך הבקבוק שרי ועוד דכיון דלבשה על הבקבוק בטלה מתורת כלי שעומדת לשבירה", [ועי' מנחת שלמה קמא סי' צ"א ס"ק י"ב ותנינא סי' ל"ב למה אין בזה משום עשיית כלי] ולפי זה לא מצינו היתר לעשות נקב בפקקים שלנו כדי להתיר לפותחו כרגיל דסברא ראשונה לא שייך כיון שאינו פותחו כדי לאכול מה שבתוכה וסברא שני' לא שייך דפקק שלנו אינו עומד לשבירה ולכן שפיר יש בנקיבתו משום סותר]

**מביא אדם חבית של יין ומתיז ראשה בסייף**

דעת הפרישה סק"ה דמותר בזה אפילו בכלי גמור שאינו מוסתקי אולם במג"א סק"ז כתב שלא הותר אלא במוסתקי [לעניין גזירה שלא יכוון לעשות כלי כתב בחזו"א סי' נ"א סק"ג דלא שייך במתיז ראש החבית או בכלי המכיל משקים ע"ש ומ"מ משום סתירה איכא ע"ש סק"ד]

מח ע"ב

**מה בין זה למגופת חבית**

עי' פירש"י שהכוונה שהיאך התיר רשב"ג להתיז ראש חבית ובתוס' ורמב"ן הק' דשאני התם שלעין יפה קמכוון ולא לשם פתח וכמבואר בדף קמו ע"א שזהו טעם ההיתר ועוד דמה תי' הש"ס שמגופה אינו חיבור הרי שם שובר גוף החבית ועי' ריטב"א מכות ג' ע"ב שכתב לבאר דעת רש"י דנהי ששובר גוף החבית מ"מ ע"י שכבר יש לכלי פתח שוב אין בעשיית עוד פתח משום מכה בפטיש שהרי הכלי כבר נגמר ולכן אף שמדרבנן אסרו לכוון לעשות פתח מ"מ כשאינו מכוון אלא לעין יפה התירו אבל אם היה אסור מן התורה כשעושה פתח לא היו מתירים באינו מתכוון גזירה אטו מתכוון [ולכאו' היה אפשר לתרץ בפשיטות דעת רש"י שאילו היה מגופה חיבור נמצא שלא היה לכלי שום פתח ובכה"ג גם ע"י שבירה אע"פ שאינו מכוון לפתח יש בזה משום תיקון כלי וכנ"ל מהחזו"א ומשמע לכאו' מכל הראשונים שלא ס"ל כסברת החזו"א והיינו שגם כלי סתום כל שפותחו דרך שבירה אין בזה משום תיקון כלי]

ע"ש ריטב"א ורמב"ן שהביאו מר"ת שפירש באופן אחר דמיירי בתופר בית הצואר ע"י חוט לאחר שכבר נפתח כדרך שעושים מכבסי בגדים וחייב משום פתיחתו משום מכה בפטיש ע"ש אך אינו מבואר לפי זה למה באמת חלוק חיבור של תפירה לחיבור של מגופה בטיט ועי' מעשה רוקח שהביא מש"כ רבינו אברהם בן הרמב"ם בשם הרמב"ם "ופריק רבא זה חבור כו' כלומר תפירת מטלית זו עם בית הצואר חבור יפה הוא שכן דרך כל החייטים ואפילו היתה דרך ארעי ואינה מתקיימת כ"כ שלא תתן דבריך לשיעורין אבל חיבור המגופה לחבית אינו חיבור כלל שאין חיבור החרס חיבור אלא א"כ נשרף ונהי' כולו גוף שוה", והיינו שחיבור ע"י תפירת חוט היא צורה של קבע משא"כ חיבור של טיט [ועי' חזו"א סי' נ"א סק"ד "ומסיק דמ"מ הן חיבור טפי ממגופה כיון דדרכו לפתוח בית הצואר ולהניח החוטין תלויין",]

**בהא דמגופה לא חשוב חיבור**

בהא דמגופה לא חשוב חיבור פירש"י כיון שלהנטל עומדת ועי' לק' קמו ע"ב שמה שמותר לנקב נקב ישן היינו רק כשהסתימה עשויה לשמר אבל לחזק לא [עי' חזו"א סי' נ"א ס"ק י"ז דמעיקר הדין הכל מותר ואינו אלא חומרא מדרבנן] ומשמע לכאו' דהיינו אפילו באין דעתו לפותחו ועי' משנ"ב סי' שי"ד ס"ק י"ג אולם עי' שם בשו"ע סעיף ג' די"א דבשל עץ אין להתיר לפתוח הסתימה וע"ש ביאור הגר"א דהיינו משום שאינו עומד ליטלו וציין לרש"י הנ"ל אולם ע"ש משנ"ב ס"ק י"ט שיש חולקים על דין זה

**היתר סתירת דף הסותם פי התנור**

ועי' מרדכי סי' שס"ב שמכאן יש להתיר לסתור סתימת פי התנור ועי' תרומת הדשן סי' ס"ה שכתב שלאו דוקא בכלים אלא דגם במחובר לקרקע יש להתיר והוא ע"פ מש"כ רש"י בעירובין לה ע"א שאין בחיתוך חותמות שבקרקע איסור סתירה מן התורה כיון שאינו אלא כפתיחת דלת בעלמא וא"כ נהי דשם אסור עכ"פ מדרבנן שאני התם דנעשה קצת לקיום אבל בנידו"ד שאינו עשוי לקיום כלל מותר אפילו מדרבנן [ומשמע לכאו' מדבריו ומדברי הגר"א בסי' רנ"ט סעיף ז' שאין כוונתו שאה"נ היתר של נטילת מגופה אינו קשור כלל ומצינו היתר חדש ע"פ רש"י בעירובין אלא דעיקר ההיתר הוא משום דמגופה אינו חיבור אלא שאין להקשות ע"ז מחותמות שבקרקע שאע"פ שעומד לינטל מ"מ יש בזה סתירה ע"ז הביא מרש"י שאינו סתירה אלא מדרבנן אבל אה"נ מדאו' חשוב כפתיחת דלת והיינו משום שנעשה ע"ד ליטלו ואינו חיבור (ז"ל החזו"א סי' קנ"ו לסי' שי"ג ולא דמי לדלת וכיסוי כלים שכל עיקרן להתחלפות מסתימה לפתיחה ומפתיחה לסתימה") אלא שבקרקע החמירו מדרבנן בנעשה לכמה ימים אבל בלא נעשה לקיום כלל אז מהני סברת מגופה אינו חיבור גם לענין קרקע,] עי' סי' שי"ז ס"ג מחלו' לענין תפירה שאינו של קיימא וע"ש ביאור הגר"א שהמחלו' תלוי' בהבנת איסור הפקעת החבל בחותמות שבקרקע ולפי זה לדעת השו"ע בסי' שי"ד ס"י להתיר סתימת פי התנור א"כ הו"ל להתיר נמי לעניין תפירה ולא משמע לחלק בין להתיר באותו יום לכמה ימים שהרי דעת האוסרים לענין תפירה כתבו שאין לחלק בתופר בין של קיימא לאינו של קיימא אך לכאו' עיקר המחלו' לעניין תפירה תלוי במחלו' רש"י ור"ת בהא דבית הצואר חשוב חיבור עי' לעיל וא"כ לענין חיבור טיט לכו"ע יש להתיר וכן מצינו במג"א סי' ש"מ ס"ק י"ח שהתיר להתיר דפים שנדבקו ממילא ע"פ המבואר בסי' שי"ד ס"י אף שלענין תפירה אינו ברור להתיר והיינו כנ"ל שחיבור דבק דומה למגופה ולא לתפירה בחוט.

**באיסור הפקעת חותמות שבקרקע**

עי' ביצה לא ע"ב אמר שמואל חותמות שבקרקע מתיר אבל אינו מפקיע וחותך ופירש"י שמותר להתיר כיון שאינו של קיימא ומבואר דאפ"ה אסור להפקיע ומשמע שגם בנין שאינו של קיימא אסור לסתור ועי' תרומת הדשן סי' ס"ה שכתב שאע"פ שמתיר הקשר תמיד אבל הדלת קבוע שם איזה זמן והיינו שאין החילוק בין להתיר בין להפקיע אלא בין מתיר הצד שעומד לפתוח כל יום בין להפקיע הצד שעומד לזמן מה [ומבואר שנקט שהאיסור סתירה בהפקעת החבל הוא מצד החיבור של הדלת לבור וכן מפורש בשו"ע הרב סי' שי"ד סעיף י"ז] ובפמ"ג סי' שי"ז א"א סק"ב כתב שמיירי שדעתו להתירו למוצאי שבת דלענין קשר חשוב אינו של קיימא ואילו לענין בנין חשוב של קיימא ואסור עכ"פ מדרבנן. [אך בתרומת הדשן כתב שהמקור לחלק בבנין בין עומד להתיר ללא עומד הוא ממה שמצינו כן לענין קושר וכ"כ בביאור הגר"א סי' שי"ד ס"י] ובביאור הגר"א סי' שי"ז סעיף ג' כתב שהאיסור מצד סתירת החבל ולא מצד חיבור הדלת לבור וזה הרי אין בדעתו להפקיע ע"ש

**חיבור מתחילתו שעומד להפקיעו**

הנה בהא שכתב רש"י שהטעם שמגופה לא חשוב חיבור היינו משום שעומד ליטלו לכאו' י"ל דלא סגי בזה אלא כיון שהיה פעם פתוח לכן סתימה זמנית לא שמיה סתימה אבל בעשאו מתחלה אינו מועיל אולם עי' ביצה לב ע"א אלפסין חרניות טהורות באהל המת וטמאות במשא הזב וע"ש בתוס' בשם ר"ת דאלפסנים חרניות ההינו שיש להם תוך אלא שהם מכוסות מלמעלה ועומדות ליפתח ועי' בפי' הראב"ד בעדיות פ"ב מ"ה וז"ל "ר' אליעזר בר צדוק אומר אך במשא הזב טהורות מפני שלא נגמרה מלאכתן כלומר שעדיין לא נחתכו אבל ת"ק סבר תחיכה לאו חסרון מעשה הוא דהו"ל כמגופת חביות", ומבואר דאע"פ שמעולם לא נחתך כיון שיש כאן דבר מסוים שעומד ליחתך לא חשוב חיבור משא"כ בפתח בית הצואר דליכא דבר מסוים [ועפ"ז י"ל שגם פקקי הברגה אע"פ שחותך הטבעת ומכשירו להיות כלי הראוי לשימוש חוזר לא חשוב עשית כלי שהטבעת בהיותו חלק מסוים העומד להנטל לא חשוב חיבור והו"ל כנטילת מגופה מחבית שמותרת בשבת וכ"כ במנחת שלמה תנינא סי' ל"ב ובאבן ישראל ח"ט סי' כ"א כתב להתיר כל שיש לו פקק אחר בביתו ע"פ המבואר בסוכה לג ע"ב דבדאית ליה הושענה אחרינא לא חשוב תיקון ולכאו' אינן דומה כלל דשאני התם שאינו תיקון בעצם רק ביחס למצוה ולכן כשאין לו צורך בזה לא חשוב תיקון משא"כ פקק הרי זה תיקונו והוא כלי הנצרך לכולם]

**בנין לשעה**

בנין קבוע שדעת הבונה לסותרו יש לעיין האם חייב ע"ז משום בונה ואמנם יש בזה כמה דרגות ואופנים וכלהלן

1. המניח אבן ע"ג גדר של אבנים שמבואר בדף קב ע"ב דחייב משום בונה בשורה העליונה פשוט שאינו חייב אינו כשבטלו שם שהרי לא חיברו וכל הבנין הוא מה שהוא חלק מהגדר וזהו רק בביטלו לשם [עי' תוס' לעיל מד ע"ב]
2. הנה לכו"ע מותר לפתוח דלת ולסוגרה בשבת ואין בזה משום בונה וסותר והנה בדלת הקבוע על ציריו ודאי שמותר לפותחו ולסוגרו אפילו אם נועלו ואין בזה משום בונה וסותר וכש"כ הב"י סי' תקי"ט סעיף א' "והא דאסרי' וכו'", והרמ"א סי' תרכ"ו סעיף ג' לענין גג הקבוע בצירים וטעמא דמילתא כתב בלבוש סי' תקי"ט סעיף א' "דבטלות הן אגב הבית ואין כאן לא בנין ולא סתירה", וכ"כ בשו"ת נובי"ת או"ח סי' ל' (ד"ה עוד יש לדון) "כי עיקר הבית או הבור ודות עומד וזה דלת שלו ובטל אליו", ובחזו"א סי' נ"ב סק"ו כתב "ומ"מ כיון שהוא גוף א' וכן דרך תשמישו וכו' והיינו נמי טעמא דמתירין לפתוח דלת הגג שעל הסוכה ולסתום בעת הגשם", ובדלת שאינו קבוע על ציריו אך אינו מחובר שם רק מניחו ג"כ מותר דרק בדלת מוקצה או אלמנה שאינו עשוי לכניסה תדיר ואין בה תיקוני דלת אסור מדרבנן בעירובין קא ע"א והיינו ע"פ המבואר באות א' שכל שאינו מבטלו אינו חיבור ואינו בנין [ועי' חזו"א סי' ס"א סק"א "וכתבו להתיר דהוי כדלת עשוי לפתוח ולנעול נראה דלא דמי לבנין דהתם עיקר שם בנין הוא קביעות והמניח אבן ואין מבטלו לאו כלום ואם מבטלו חייב משום בונה וע"ע בדבריו בסי' קנ"ו לסי' שי"ג. אך מצינו ברש"י לק' קכו ע"א לעניין נגר המונח דחייב חטאת אע"פ שאינו מבטלו ע"ש בתוס' ולק' בדיני אהל ומ"מ מבואר שע"י קשירה מותר וביאר רש"י דהיינו טעמא "דכיון דקשור בו מיוחד ועומד הוא לכך וכבר נבנה בנין זה מבעוד יום",]
3. אך דלת שמחברו במסמרים או בצירים אע"פ שמורידו כל יום חייב חטאת וכמבואר בביצה יא ע"ב [ועי' לבוש סי' תקי"ט. וסברת רש"י הנ"ל ל"ש בזה שכיון שמחוסר תקיעה לא חשוב שכבר נבנה מבעוד יום] וצ"ע מ"ש מדף של התנור שמותר להורידו כיון שקבעו ע"ד להורידו [אך לדעת ר"ת בדף מח ע"ב ודעימיה י"ל שחיבור של צירים דינו כפותח בית הצואר אך לדעת רש"י צ"ע] ועי' אבני נזר סי' רי"א ס"ק כ"ה דמיירי שקבוע בהידוק וצריך אומן לפרקו [צ"ב דלכאו' רק תקיעה מצריך גבורה ואומנות] והיתר דלת אינו אלא ברפוי אולם בשו"ע הרב סי' שי"ג סעיף כ' מצינו שכל שעשוי לפתוח ביומו מותר אפילו תקוע בחוזק וכ"כ לענין ברזא בסי' שי"ד סעיף ו' במוסגר אולם עי' פמ"ג סי' שי"ד משב"ז סק"ט שר"ל שגם באינו נעשה לקיום לא התירו אלא סתירה גרוע [וע"ש תהלה לדוד אות ו'] [עי' סי' שי"ג ט"ז סק"ז ובמג"א ס"ק י"ב שמותר להבריג כיסוי כלים ואין בזה איסור כי עיקר תשמישו ע"י פירוק ובט"ז כתב כן לעניין גמר מלאכה שאינו חשוב מכה בפטיש כיון שתשמישו ע"י פירוק ובמג"א כתב כן גם לענין בונה אך ע"ש לבו"ש דהיינו בכלים שאינו חייב אלא בעשיית כלי מתחילה]
4. הבונה בנין גמור ע"מ לפרקו עי' ירושלמי בסוגיין שהוכיח מהמשכן שבנין לשעה הוה בנין שהרי בנהו ע"ד לפורקו [ומה שמבואר בביצה לב ע"ב דבנין עראי ל"ש בנין כפשוטו היינו שאין לו קיום מחמת עצמו ולא משום דעתו וכש"כ בשביתת השבת ודלא כתפארת ישראת בכלכלת השבת ואבני נזר סי' רי"א ס"ק י"ט] אולם עי' שו"ת חת"ס או"ח סי' ע"ב שכתב שדעת הבבלי אינו כן דהרי אמרי' לעיל לא ע"ב דכיון שע"פ ה' יחנו הוה כסותר ע"מ לבנות במקומו והרי מבואר בירושלמי דמאן דאית ליה הך סברא חשוב בנין המשכן בנין לעולם [וצ"ב דשם הפי' או כש"כ בר"ח שיתכן שיאמר להם הקב"ה לחזור לאותו מקום או כפי' האריז"ל שע"פ ה' הוא מקומו וא"כ אין זה סותר כלל מה שהבטיחן הקב"ה להכניסם לארץ ועי' או"ש פ"י מהל' שבת הי"ב] אולם כבר תמהו ממה דאיתא לעיל עד ע"ב לענין קושר דקשר של המשכן חשוב קשר לזמן משום שהבטיחן הקב"ה להכנס לארץ [עי' או"ש שם ובשביתת השבת דיני מלאכה שאינה לקיום] אך באמת מצינו שחלוק הנידון של בנין לשעה מהנידון של קשר של קיימא שבקשר אע"פ שהיה במשכן ע"מ להתיר א"א ללמוד משם והוצרכו למצוא קשר אחר במשכן משא"כ לעניין בונה ועי' קובץ תשובות ח"ג סי' ס' שביאר שבקשר כל שאינו ע"מ להתקיים לעולם אינו קשר וחסר בעיקר המלאכה והיינו שחסר בעיקר החיבור ולא מהני מה שהיה במשכן משא"כ בבונה אין הנידון מצד בנין לעולם אלא אם בענין קבע או ארעי וזה תלוי מה היה במשכן (ועי' דברי יחזקאל סי' ד' בהג"ה שהק' שגם במשכן היה בנין לעולם בקרש שנפל בו דרנא ולהנ"ל ניחא) ועפ"ז ביאר דרק לענין בונה מהני סברת ע"פ יחנו דחשוב כבנין קבע ואינו עראי וכמבואר נמי בעירובין נה אבל לענין קושר דבענין קשר של קיימא בזה לא מהני מה שע"פ יחנו דסו"ס כיון שהבטיחן הקב"ה שיכניסן לארץ אינו קשר לעולם ע"ש.

ולכאו' צ"ע שהרי מצינו מחזיר מטה של טרסיים שחייב חטאת אם תקע ולכמה ראשונים חיובו משום בנין אע"פ שהדרך לפרקו וכש"כ רש"י וכן במנורה של חוליות ועי' אבני נזר סי' רי"א אות כ' שר"ל שבנין לשעה שצריך אומנות וגבורה כדי לפרקו חשוב כבנין לעולם כיון שהסתירה הוא התחדשות [וע"ש שהק' מסתירת דף התנור בסי' שי"ד סעיף י' וכתב "וצ"ל דמ"מ בקל יכול לסתור הטיט" ויש לדון בקושיתו דשאני התם שהתירו מדין פתיחת דלת ולא משום בנין לזמן ועי' לק' מש"כ בזה] אולם לעיל אות ג' מה שהובא מהשו"ע הרב דלא ס"ל כן.

אך צ"ע מהמבואר בביצה יא ע"ב שמחזיר תריסי חנויות חייב חטאת אע"פ שאינו של קיימא ושם מיירי בלי תקיעה ול"ש תי' האבני נזר וכבר תמה בזה בשו"ת עטרת חכמים או"ח סי' ו' ואולי י"ל שכיון שעיקר הבנין הוא קבע ומוסיף דלת בצורת קבע אינו מועיל דעתו להפקיע ממנו השם קבע או י"ל ע"פ המבואר בסוכה כט ע"א שפקק החלון חשוב כביטלו אע"פ שדרכו להסירו משם כיון שבאופן כללי הפקק שייך לחלון וא"כ נהי שבלי חיבור הרי זה חשוב עראי כדחזינן בפקק החלון מ"מ בחיברו חשוב קבע

**ביצה לג ע"ב**

**בקשין אמאי לא מ"ש מהא דתנן שובר אדם וכו'**

**ולית ליה לר"א הא דתנן שובר אדם וכו'**

עי' פירש"י שהנידון הוא אם גזרו אינו מתכוון לעשות כלי אטו מתכוון [ועי' אור זרוע סי' ע"ח אות י"ב מ"ש מכל אינו מתכוון שלא גזרו אטו מתכוון] אולם מדברי הרשב"א בחי' כאן ובשבת קמו ע"א מתבאר שהנידון הוא אם זה אסור מדין תיקון מנא [ואולי דהיינו כיון שעושהו קיסם שראוי לחצוץ בו אע"פ שאין כוונתו לזה אסור מדרבנן ולכן הק' לפי פירש"י ששובר אדם חשוב מקלקל א"כ אינו דומה ללחצוץ בו שיניו וכן מתבאר ממה שכתבו בשם התוס' דע"כ צריך לאוקים מתני' במוסתקי שהרי גם רבנן לא התירו לחצוץ בו שיניו ומ"ש דכאן התירו לכתחילה וצ"ע דהרי אינו מכוון לעשות כלי והו"ל כלהריח בו שמותר לחכמים וע"כ כל שהוא מוסתקי אע"פ שעושה פתח בדרך שבירה מ"מ חשוב עושה כלי ולכן אע"פ שאינו כדרך מ"מ אסור מדרבנן וכן מתבאר ממה שהק' הרשב"א מדברי ר' יהודה בביצה שם על דברי התוס' וכבר תמה בדבריהם החזו"א סי' נ"א סק"ו וע"ש חזו"א סק"ה "ואפילו אם נפרש דהא דר"א אוסר להריח אינו משום גזירה דלמא יקטום לחצוץ שיניו אלא כיון דמחמיר בקטימה מחמיר אף להריח" ועכ"פ לדעת הרשב"א אין לנו מקור מסוגיין דאם מכוון לעשות פה שאיסורו מה"ת וי"ל שאיסורו רק מדרבנן וכ"מ בעבודת הקודש ש"ב ס"ז וז"ל "ובלבד שלא יעשה פה יפה **שנראה כעושה כלי** וכו' ולמה התירו לעשות כן מפני שאין בנין וסתירה בכלים קטנים",]

**אמר ר' אשי כי תניא ההיא במוסתקי**

מצינו ג' מהלכים בראשונים בזה **א)** ברש"י ביצה לג ע"ב כתב דכיון שהיא רעועה ליכא למיגזר בה שמא יתכוין לעשות כלי ובתוס' שם נקטו דכוונתם דכיון שהוא כלי רעועה ושביר יחוס עליה ולא יצמצם לעשות פה יפה [והיינו שנקטו דמה שאסרו לכוון לעשות כלי אינו מצד המחשבה לבד אלא שלא יכוונו לייפות השבירה ועי' לעיל] **ב)** תוס' בשבת קמו ע"א כתבו דכיון שהוא כלי רעועה לא חייס עליו ואין חשש שירצה לעשות עמו שימוש חוזר ובודאי לא יתכוון לעשות פה  **ג)** תוס' בביצה לג ע"ב בשם הר"י כתבו שע"י שהיא כלי רעועה אין בזה תיקון כלי והיינו שאפילו אם יכוונו לעשות פה אין בזה איסור דאורייתא [אבל מדרבנן ודאי נאסר וכדתנן במתני' ובלבד שלא יתכוין לעשות כלי ולכאו' צ"ב הרי אפילו העושה קיסם חייב חטאת משום עשיית כלי אע"פ שהוא כלי רעועה מאד וא"כ למה יגרע כלי מוסתקי וצ"ל דשאני הכא שאינו עושה כלי ורק עושה לו פתח ולכן בכלי רעועה אין לזה חשיבות ולפי זה לדברי החזו"א בכלי סתום לא יועיל מוסתקי] ועפ"ז כתבו התוס' בעירובין לד ע"ב שגם איסור סתירה ליכא בכלי מוסתקי כיון שהוא כלי רעועה לכן חשוב כמנא תבירא [אבל לפי' רש"י ותוס' הנ"ל שעיקר מעלת מוסתקי אינו אלא לעניין שלא חיישינן שמא יעשהו כלי אין לנו מקור לומר שגם לענין סתירה מועלת סברא זו וא"כ להלכה שקי"ל כסברת ר"י שע"י שהוא מוסתקי ליכא איסור סתירה וכמבואר בטור סי' שי"ד א"כ ע"כ דקי"ל דגם אם יכוון לעשות פה אין בזה אלא איסור דרבנן אולם במשנ"ב סי' שי"ד סק"ו לא כתב כן ועי' חזו"א סי' נ"א סק"ז אך באמת עי' רא"ש ערובין שהביא לפירש"י אף שלכאו' מיירי לענין סותר ועי' אגרו"מ שר"ל דאדרבא שהרי כבר תמה בביאור הגר"א שמשמע בגמ' שרק משום גזירה הוצרכו לאוקים במוסתקי ולא משום סתירה (ועי' חזו"א סי' נ"א סק"ב) ולכן ביאר שלעניין סתירה לכו"ע מועיל וצריך מוסתקי וכל השו"ט של הגמ' היה לענין הגזירה שמא יכוון לעשות כלי]

**טעם היתר סתירת כלי מוסתקי**

הנה בטעם היתר סתירת כלי מוסתקי כתב הלבוש בסי' שי"ד "אם נשברה ודיבק שבריה בזפת אין הדיבוק הזה דיבוק גמור ואינו בנין ממש ואם יחזור וישבור אותו דיבוק ג"כ אינו שבירה גמורה", ועי' פמ"ג שם משב"ז סק"א שמשמע מדברי הלבוש שלא הותר לשבור אלא במשום חיבור הזפת [וכן מבואר בחי' הרשב"א ביצה לג ע"ב] וע"ש שחלק דמאחר שאינו חיבור גמור שוב מותר לשבור בכל מקום [ועכ"פ חזינן שיסוד ההיתר הוא משום דכיון שחיבור השברים אינו חיבור גמור חשוב כמנא תבירא וכש"כ החזו"א סי' נ"א סק"ב וע"ש סק"ד "שאין חיבור חתיכות חיבור" וא"כ אין לנו לדמות לזה כלל כלי בחומר רעועה או כלי שאין בה חשיבות והדרך לזורקו לפח אח"כ והרי ממה שהוצרכו להתיר חותלות של תמרים מטעם שבירת אגוזים משמע שמטעם מוסתקי אין להתיר אלא דבאמת יש לדון להתיר שבירתם מדין חותלות של תמרים וכש"כ לעיל]

**מלאכת בונה חלק ב'**

**דיני אהל**

**קכה ע"ב ובתוס' וראשונים**

**קלז ע"ב מתני' ר"א אומר-קלח ע"ב דלא מימתחא פורתא**

**קלט ע"ב ובכפיפה מצרית-אכוליה כובא אסור**

**מג ע"ב מת המוטל בחמה**

**ביצה לב ע"ב ואין מקיפין - לג ע"א וכן בחביתא**

**קכה ע"ב**

**גדר חיוב אהל**

**למה הוי רק תולדה**

העושה אהל חייב משום תולדות בונה והטעם שאינו בונה ממש באבן האזל פ"י מהל' שבת נקט דמיירי כשאינו עושהו ע"י חיבור חלקים ולכן חסר לו בתכונת האב של בונה ובקה"י סי' ל"ז נקט שעיקר האב של בונה הוא במחברו לקרקע ועשיית אהל הוא גם כשאינו מחברו לקרקע לכן אף אהל קבע אינו אלא תולדה ע"ש וע"ע פנ"י סוכה טז ע"ב.

**גדר החיוב**

עי' בשו"ת נובי"ת או"ח סי' ל' שאע"פ שתנן בפ"ח דאהלות שטלית המנפנפת אינו מביא ואינו חוצץ מפני הטומאה מ"מ חייב עליה משום אהל שהחסרון בטלית המנפנפת אינו בעצם החפצא דאהל אלא במעשה אהלה והיינו שכיון שהאהל אינו קבוע על המקום לא נחשב כמאהיל על דבר ומקום זה אבל לא חסר בעיקר השם אהל [וכ"כ בחי' ר"ח הלוי פי"א ה"ה מהל' טו"מ] ולכן לענין שבת סגי במה שיש עליו שם אהל [ומהאי טעמא אסר השימוש במטריה בשבת ע"ש] אולם בשו"ע הרב סי' שט"ו סעיף ג' נקט שעיקר חיוב עשיית אהל הוא על עשיית הרשות [ועי' לק']

**איסור אהל עראי**

עי' רמב"ם פכ"ב מהל' שבת הכ"ז שאיסור אהל עראי מגזירה שלא יעשה אהל קבע [עי' תוס' קכו ע"ב דאיסורו משום דדמי לבנין] ועי' ביאור הגר"א סי' שט"ו סעיף ט' וע"ש בפמ"ג משב"ז סק"ח שכתב דאהל עראי יסודו משום דנראה כבנין ומה"ט התירו אהל עראי פחות מטפח ולא אסרו מדין חצי שיעור כיון שאינו נראה כבנין ובחי' חת"ס החדש כתב דתרוייהו איתנהו בהו שאסרו אהל עראי משום גזירה ומשום מיחזי כבונה וע"ש דמה"ט החמירו יותר באהל עראי מבנין עראי עי' לק'

**גדר האהל בפקק החלון**

עי' סוכה כח ע"א שצידד הגמ' לומר דרק בפקק שמבטל ליה לחלון אוסר ר"א משום תוספת אהל [וחשוב עראי כיון שפותחו וסוגרו] ופירש"י דלכן חשוב כחלק מן הכותל ומשמע דטעמו של ר"א הוא שאיסור תוספת אינו מחמת עצמו אלא בהיותו חלק מתחילת אהל ועי' לק'

**איסור מחיצה מן הצד =מחיצה המתרת**

בדין עשיית מחיצה עראי מצינו מחלו' בראשונים שדעת רש"י שאין איסור עשיית מחיצה כלל אפילו במחיצה המתרת [וכמו שהוכיח בר"ן ולפי זה ל' רש"י לצניעות אינו מדוייק ועי' פמ"ג סי' שי"ג א"א סק"א וסי' שט"ו משב"ז סק"א ובאו"ז סי' ע"ח ובחת"ס ר"ל שכוונת רש"י לצורך צניעות היינו הל' צניעות וכההיא דרמ"א סי' שט"ו ס"א] ועי' מגיני שלמה שאף שמצינו שעשיית מחיצות לסוכה חשוב אהל עראי עי' עירובין מד ע"א היינו משום שיש שם גג והגג אינו מועיל בלי המחיצות נמצא שעשיית המחיצות משלים עשיית הגג ובכה"ג מודה רש"י ע"ש.

**דעת הראשונים שאוסרים מחיצה המתרת**

אולם דעת שאר הראשונים שאף שמחיצה בעלמא שאינו עושה רשות אין בה עשיית אהל מ"מ כשעושה רשות יש בה איסור עשיית אהל עראי וז"ל ר"ת בספר הישר "וחדא הוא בין מן הצד ובין מלמעלה היכא דמן הצד משוי ליה רשותא או סוכה", והיינו שכמו שעשיית גג להגן חשיבה אהל ה"ה עשיית מחיצות לאשוויי רשות חשיבה אהל [אך כשאין בעשייתו שום חלות דין וכגון המקיף בתוך רה"ר אף שבפועל עשה רשות מ"מ אין בזה חשיבות עשיית אהל כיון שאין בזה נפק"מ לדינא] וע"ש שהק' [וכן הק' בחי' הרשב"א והריטב"א] דאמאי אסור לעשות מחיצה שלישית בסוכה לרבנן הרי עיקר האיסור אינו אלא עשיית הרשות והוא ביחס להיקף הכללי וא"כ כבר התחיל המחיצה מבעוד יום ואין זה אלא תוספת וע"ש שתי' דאדרבה כיון שעיקר האהל הוא התורת רשות דסוכה לכן כל דליכא ג' מחיצות ליכא תחילה של מחיצה

**טעם ר"א שאוסר פקק החלון**

ולפי דברי ר"ת ודעימיה גם לר"א שאוסר תוספת לא מצינו לאסור מחיצה שאינו מתרת כיון שאינו דומה לאהל כלל וכן מפורש בחי' הריטב"א כאן ובעירובין מד ע"א ומה שאסר ר"א פקק החלון עי' קרבן נתנאל אות ש' דהיינו משום שעיקר המחיצה היה להתיר לכן תוספת אסור לדעת ר"א וכמו שאוסר דופן רביעית בסוכה.

**שיטת האור זרוע באיסור מחיצה**

אולם יעוי' באור זרוע סי' ע"ח אות ו' "אבל היכא שהוא בא לעשות מן הצד כעין מחיצה דומיא דפקק אם הוא מתכוין לבנין כגון להתיר בית או חצר בטלטול או לבנין הבית", וכו' ומבואר שטעם איסור פקק לר"א משום שנתכוין לבנין והיינו כמו שביאר לפני זה משום שהוא בנין קבע ומשמע שטעם איסור בעשיית מחיצה המתרת אינו משום עשיית הרשות או דכל מחיצה שבא להתיר הוה כבנין [וא"כ לכאו' אין איסורו משום אהל וצ"ע]

**ב' נפק"מ בין האו"ז לר"ת**

ולכאו' יש ב' נפק"מ בין ר"ת להאו"ז שלדעת ר"ת לא מצינו מחיצה מתרת אלא כשעושה רשות וגם כל שחסר במה שנצרך להתיר חשוב עשייה מתחילה אולם לדעת האו"ז כל שפועל היתר אע"פ שאינו רשות חשוב כבנין וכן י"ל דמה"ט כל שהתחיל המחיצה חשוב תוספת אע"פ שעדיין אין מה שנצרך להתיר

**ולענין הלכה** נר' דקי"ל כדעת האו"ז דהנהעי' במג"א סי' שי"ג סק"א שסתימת חלון טפח שלא יעבור טומאה חשוב תוספת וע"ש פמ"ג שהעיר שלכאו' כיון שהטפח נצרך להתיר חשוב כעשייה מתחילה וכן העיר בהא דמבואר בב"י שבדינו של המהר"ם בסי' שט"ו ס"א מועיל טפח בגובה המחיצה אע"פ שאין בזה שום התחלת היתר ע"ש פמ"ג בסי' שט"ו משב"ז סק"א וע"ש א"א סק"ג ובסי' שי"ג א"א סק"א וכן מצינו איסור מחיצה המתרת גם כשאינו עושה רשות והיינו כדעת האו"ז וכנ"ל [אולם בשו"ע הרב סי' שט"ו סעיף ג' נקט שטעם מחיצה המתרת הוא משום שעושה רשות וכדברי ר"ת אולם מדברי המשנ"ב בסק"ד לא משמע הכי]

**פרטי דיני מחיצה המתרת**

1. עי' ט"ז סי' תקי"ד סק"ב שכל שיכול להגיע להיתר הנצרך גם בלי מחיצה כאיסור תשמיש לפני הנר שיכול לכפות עליו כלי וכדו' שאע"פ שכעת צריך מחיצה מ"מ לא חשוב מחיצה המתרת והו"ד בשעה"צ ס"ק י"ג אך עי' חזו"א סי' נ"ב ס"ק י"ד שתמה ע"ד הט"ז [ולכאו' לדברי השו"ע הרב אינו מובן]
2. עי' אפיקי מגינים סי' מ"ג שבמקום שמעיקר הדין א"צ מחיצה ורק שמחמיר על עצמו לא חשוב מחיצה המתרת [ועפ"ז נתקשה בדברי המהר"ם שהרי לא מצינו איסור להשתין לפני ספרים וכש"כ נמי הנשמ"א כלל מ"ד סק"ה אך מדברי הנשמ"א משמע שגם מה שהחמיר המהר"ם בעשיית המחיצה לפני שבת היה חומרא בעלמא] אולם בריטב"א בסוגיין ובעירובין צד ע"א מבואר דחשוב מחיצה המתרת [ולכאו' זה תלוי במחלו' הנ"ל]
3. במרדכי סי' שי"א [הובא ברמ"א סי' שט"ו ס"א] מבואר שמחיצה להיתר תשמיש לפני ספרים חשוב מחיצה המתרת אע"פ שאין צורך לעשיית רשות אלא למחיצה המפסקת בינו לספרים וכמחיצת כלאים וכמבואר בפמ"ג סי' שט"ו משב"ז סק"א [ולכן נקט שמחיצת טפח מהני והרי לחלק רשות דעת המג"א סי' פ"ז סק"ד שצריך עומד מרובה והרי לפני ספרים ע"כ אינו צריך דא"כ היינו רשות אחרת שמועיל אפילו לס"ת אולם בפמ"ג בא"א סק"ג צידד דבעי מחיצת ד' טפחים ע"ש]
4. עי' מג"א סי' שי"ג סק"א שמחיצה הסותמת חלון בין אוהל המת לבית אחר לא חשוב מחיצה המתרת כיון שהיא רק מונעת הטומאה וע"ש פמ"ג שצ"ב הסברא בזה [הנה עיקר העברת טומאה מבית לבית דרך חלון עי' פתח האוהל כלל ב' סי' א' שנסתפק אם יסודו שנעשה כאהל א' או שהוא דין העברת טומאה ועפ"ז יש לפלפל בזה]
5. עי' מאמר מרדכי סי' שט"ו סק"ב שדעת המהרי"ל שגם מחיצה לפני הנר שלא יכבה חשוב מחיצה המתרת.
6. דעת כמה אחרונים (חמד משה מאמר מרדכי) שהעושה מחיצה לפני הנר אע"פ שיכול להועיל גם מדין כיסוי מ"מ חשוב מחיצה המתרת [וזה אינו מובן להבנת הגר"ז שהרי כל מחיצה בפועל עושה רשות וע"כ האיסור רק כשמכוון להרשות]
7. עי' סי' ת"מ סעיף ב' ובמשנ"ב ס"ק י"ד שאסור לעשות מחיצה ביו"ט לפני החמץ אע"פ שיסוד ההיתר של עשיית מחיצה לפני החמץ אינו כלל משום עשיית רשות אלא דיסודו משום היכר וככפיית כלי ואפ"ה חשוב כמחיצה המתרת.

**טעמו של ר"א באיסור תוספת**

עי' רש"י דאע"פ דליכא איסור במחיצת עראי מ"מ אסר ר"א פקק החלון משום דבנין קבוע ועי' בר"ן ורשב"א דהיינו דכל מחיצה שאסור לעשותה מתחילה אסר ר"א להוסיף עליו [והיינו שר"א מודה לרבנן שא"א לאסור תוספת מחמת עצמו ורק דס"ל שאיסור תוספת בהיותו חלק מעיקר המחיצה חשוב כממשיך עשיית עיקר המחיצה ועי' לעיל מההיא דסוכה כח ע"א].

**אופן שמחיצת עראי האסורה**

עי' ביצה לב ע"ב שצידוד אבנים אע"פ שהיא עראי הותר רק לצורך כבוד הבריות ועי' ביה"ל ריש סי' שט"ו שתמה הרי מחיצה שאינה מתרת מותרת לדעת חכמים [עי' לעיל שנחלקו בזה הראשונים אם גם בעשיית מחיצה מתחילה מותר] וע"ש שצידד לומר שבסוג מחיצה שדרכו להיות קבע כבנין אבנים החמירו גם במחיצה ויסוד הסברא כתב כבר בשו"ע הרב סי' שט"ו סעיף י"ז ועי' תהלה לדוד סי' שי"ב סק"ו וע"ש עוד בביה"ל מש"כ בזה.

**קל"ז ע"ב**

**איסור תליית משמרת**

טעם איסור תליית משמרת ברש"י כתב שאין איסורו מדין אהל אלא משום עובדא דחול ובראשונים שרש"י הוכיח כן מלק' קלט ע"ב שמותר להערים לתלות משמרת לרימונים וברמב"ן חולק מכח קו' הש"ס לעיל על ר"א ועי' מש"כ על ההיא דרימונים ומה שהק' הרשב"א [וע"ש מה שהביא מרבינו יונה ומה שהוסיף הרשב"א על דבריו דבעי ג' מחיצות צ"ב מתי' הב' שכתב שם הרשב"א בדבריו וכן בהמשך דבריו נקט הרשב"א מכח גוד שא"צ מחיצות ובבית מאיר ר"ל שהרשב"א חזר בו וצ"ב] ומה שתי' בחי' הר"ן

עי' ברמב"ם שיסוד איסור עובדא דחול הוא שמא יבוא לשמר [עי' שו"ת הרמב"ם סי' ש"ו שכן הדין בכל עובדא דחול שאיסורו משום גזירה שמא יבוא לדאו' ועי' פמ"ג סי' ש"ו א"א ס"ק ט"ז שהאריך בזה שיש ב' סוגי עובדא דחול ועי' מחזה אליהו סי' ע"ב] והטעם שאינו אסור מעיקר הדין כתב במג"א סי' שט"ו ס"ק י"א כיון דליכא מחיצות [אולם עי' פמ"ג משב"ז סק"ט שהעיר ע"פ דברי הב"ח שהנחת הכלי במקומו חשוב כעשיית מחיצות] אך עי' נתיב חיים שהעיר מהל' יו"ט דשם לא שייך לגזור שמא יבוא לשמר כיון שמותר לשמר ביו"ט וע"ש מש"כ לבאר בזה ועי' טור ושו"ע שכתבו שהאיסור משום אהל והא דאי' בגמ' הטעם משום עובדא דחול עי' ביאור הגר"א שעיקר איסור אהל עראי הוא מהאי טעמא [ובשיטה לר"ן כתב "אלא משום דלא שייך בהא אפילו אהל עראי אסמכוה אעובדא דחול ומשום דררא דאיסור אהל"] ובשו"ע הרב סעיף י"ד כתב שאע"פ שאין מחיצות מ"מ אסרו משום זלזול השבת.

**גדר אוהל עראי**

בגדר אהל עראי יש לעיין האם העראי הוא מצד הזמן או מצד איכות האהל ועי' רא"ש עירובין פ"י סי' ט"ו ["התם כיון שדלת של מוקצה הוא ושל פרצה לאו תוספת אהל עראי הוא אלא קבע שאין עשוי לפתוח אלא לזמנים רחוקים לפי שאין דרך כניסתו עליהם" וכ"כ בשאר ראשונים שם והובא לדינא בשו"ע סי' שי"ג סעיף ג'] ומבואר שקבע ועראי תלוי בזמן עמידתו אך משמע שרק כשלא נפתח אלא לזמנים רחוקים לא חשוב אהל עראי וכ"כ לדייק מדבריו בשו"ת עטרת חכמים או"ח סי' ו' אך בתוס' שבת סי' שי"ג סק"ט צידד לומר שהשיעור של דרכו לפתוח תמיד הוא כהשיעור הנאמר בסי' שי"ז לענין קשר של קיימא אך כתב דיותר נראה שכל שנכנס פעם בל' יום חשוב דרך לפותחו תמיד והובא בביה"ל (ד"ה שאין) אולם לענין גג מצינו בפמ"ג סי' שט"ו א"א סק"א שכתב שאהל הבנוי לח' וט' ימים חשוב קבע וע"ש שאינו ברור מהו השיעור [ומה"ט צידד לומר שם ובסי' תרכ"ו א"א סק"ח שלהניח סכך על סוכה ביו"ט יש בה איסור תורה] וע"ש שעה"צ סק"י דכמה ימים חשוב קבע.

**שיטת הרי"ף בדין בטלית כפולה**

אולם מצינו שנחלקו הראשונים לענין טלית כפולה שדעת הרי"ף שכל שיש בגגה טפח חייב חטאת [וכ"כ בר"ח אך בתחילת הסוגיא כתב שכילה דפטור אבל אסור מיירי ביש בגגה טפח ועי' מש"כ בביאור הלכה ס"ח ד"ה שאין] ואילו דעת הרא"ש בסי' ב' שגם אם יש טפח אינו אסור אלא מדרבנן ואדרבה כשליכא טפח פטור ומותר [וע"ש שהוכיח כן מכילת חתנים שהוא יותר קבע מטלית כפולה ומותרת מפחות מטפח ועי' רמב"ם פכ"ב ה"ל דשאני כילת חתנים שמתוקן לכך וכ"כ שם בר"ן ועי' שו"ת נובי"ת או"ח סי' ל'] ועי' פמ"ג סי' שט"ו משב"ז סק"ח שהרי"ף והרא"ש נחלקו במציאות מהו פירושא דכילה אם עומד זמן רב או לא וכ"כ בחזו"א סי' נ"ב סק"ד שודאי הרי"ף מיירי בעושה לזמן קבוע וצ"ע שהרי עיקר המחלו' הרי"ף והרא"ש הוא בטלית כפולה ומנלן שנחלקו נמי לענין כילה וע"כ שנחלקו בדין וכן נקט בשו"ת נובי"ת או"ח סי' ל' שדעת הרי"ף שכל שיש גג טפח חשוב אהל קבע גם בנעשה לזמן קצר וציין לדבריו השעה"צ בס"ק ל"ט וכן מתבאר מדברי הביה"ל סעיף י"ב (ד"ה ותעשה) ובסעיף ח' (ד"ה שאין) [וע"ש בנוב"י שהק' מעירובין קב ע"א שמותר להוסיף על גג שעשוי כבר טפח ולכאו' להרי"ף הו"ל מוסיף על אהל קבע וע"ש שתי' דכל שאינו עושה המחיצות חשוב עראי וצ"ב] ובשו"ע הרב סעיף ט"ו ג"כ נקט שהרמב"ם החמיר באינו קבוע אך ע"ש סעיף י"ז שביאר שאינו אלא מדרבנן כיון שנטוי בצורת אהל קבע לכן חיישינן שמא ימלך להשאירו ע"ש.

ומדברי העטרת חכמים שם מבואר שנקט שהמחלו' הוא בדרגת ארעי כזה והיינו שיסוד עראי וקבע אינו תלוי רק בזמן עמידתו אלא גם באיכותו ולכן נחלקו בטלית קשור אם יש לזה חשיבות של קבע

**גג בלי חיבור אם חשוב אהל קבע**

עי' פמ"ג סי' שט"ו א"א סק"א שצידד דלהניח סכך על סוכה חשוב אהל קבע והיינו כש"כ במשב"ז סק"ח שגם בלי חיבור חשוב קבע [והובא דבריו במשנ"ב סי' תרכ"ו סק"כ אולם בסי' תרל"ז סק"א הביא בפשיטות להתיר ע"י גוי אך ע"ש דמקורו בשו"ת באר יצחק סי"ג ושם מבואר נימוקו לסמוך על שיטת התוס' שבת צה ע"א שבנין ביו"ט אינו אלא מדרבנן ולכן הו"ל שבות דשבות במקום מצוה וצירף לזה נמי שיטת העיטור ע"ש אולם בביה"ל סי' תרל"ז (ד"ה עושה) העתיק מהמאמר מרדכי דפשיטא ליה שאינו אלא אהל עראי] אולם בשו"ת עטרת חכמים או"ח סי' ו' פשיטא ליה דבלי חיבור אינו חייב חטאת וכן מבואר בבית מאיר סי' שט"ו.

**אהל לזמן מדין בנין עראי**

מצינו בירושלמי נידון אם בנין לשעה שמיה בנין ובפשוטו באהל אינו שייך לאותו נידון אלא דלכו"ע כל שאינו אלא לשעה שמיה אהל עראי וחסר בעיקר שם אהל אולם בשו"ת חת"ס או"ח סי' ע"ב נקט שהעושה אהל לשעה מתלי תלי בדברי הירושלמי הנ"ל אם בנין לשעה שמיה בנין [ולדבריו ע"כ עיקר הדין של בנין עראי וקבע הוא באיכות האהל ולא בזמן עמידתו אולם בחי' חת"ס הח' קכה ע"ב מפורש שעראי וקבע תלי אם ביטלו למקומו או לא ע"ש] ועי' פנ"י סוכה טז ע"ב "דעיקר החילוק שבין בנין לאהל היינו דל' בנין שייך בבנין קבוע שמתקיים לימים רבים משא"כ אהל לגבי בנין הוי בנין עראי אלא דאפ"ה חייב משום תולדה דבונה כיון שדרך אהל בכך",

**תוספת אוהל**

באהל קבוע איסורו מה"ת עי' פמ"ג סי' שט"ו א"א סק"א ועי' נובי"ת או"ח סי' ל' אולם בקרבן נתנאל סק"ה כתב ששייר טפח מועיל גם לאהל קבע וצ"ע

שיעור אוהל באוהל עראי דשוב חשוב תוספת מבואר בעירובין קב שהוא שיעור טפח והיינו משום שאין אוהל פחות מטפח ומן הצד ג"כ י"ל דמהני טפח משום דטפח חשוב מחיצה אך בב"י מבואר שבעשה לפני שבת תחילת מחיצה מלמעלה למטה בשיעור טפח לכל רוחב המחיצה חשוב השאר כתוספת וצ"ב כיון שאין לזה שם מחיצה כלל וכבר נתקשה בזה בתוס' שבת סי' שט"ו סק"ו עי' ביה"ל סעיף א' ד"ה שהיה

**דיני אהל = גג ומחיצות**

בתוס' ביצה לב ע"ב הוכיח שאינו חייב על עשיית גג אלא כשיש גם מחיצות ממה שמותר להניח דף של שלחן על רגליו וממה שהותר להחזיר קדרה על גבי כירה [ועי' ביאור הגר"א סי' תק"ב שכתב להוכיח שצריך מחיצות ממה שפטור מלמעלה למטה [ויש לבאר בתרי אנפי או משום שאם לא צריך מחיצה נמצא שכבר עבר מיד כשאוחז בגג אך בזה כבר העיר בתהלה לדוד מהמבואר לעיל מג ע"ב שהאוחז גג לא חשוב אהל וע"כ שכוונתו שעד כמה שהגג לבד חשוב אהל חשוב שפיר כדרך בנין גם במניח קודם הגג אך גם זה צ"ע דכיון שצריך ע"כ עמודים וכנ"ל גם זה גורם שלא יחשב כדרך בנין וכש"כ בבית מאיר סי' שט"ו וצ"ע]

ובמס' שבת הוכיחו התוס' דלא סגי במה שיש מחיצות אלא דבעינן שיעשה המחיצות בשבת וברשב"א הוכיח מגוד דא"צ למחיצות לשם אהל והקושיא מהנחת השלחן תי' הרשב"א באופן אחר דלשם אהל בעינן שישתמש באויר שתחתיו והיינו שאע"פ שאינו צריך האהל להגן על המקום מ"מ כל שמשתמש בו כגון להניח סנדלים חשוב עשיית אהל [ועי' בית מאיר שהק' דלכאו' גם שלחן משתמשים בחלל להניח שם רגליו וצ"ל שאינו אלא אגב השימוש בשלחן למעלה]

**עשיית מחיצות ע"י העברתם ממקום למקום**

עי' ב"ח סי' שט"ו שהמעביר כלי ממקום למקום חשוב כעושה מחיצה וכ"כ המשנ"ב ס"ק מ"ח בשם הפמ"ג (משב"ז סק"ד וס"ק י"א) וצ"ב כיון שיש לכלי קרקע נמצא שביחס למקום שהמחיצות מקיפות לא חידש שום מחיצה ע"י טלטולם ממקום למקום ועי' בחזו"א סק"י וי"ד שחולק ע"ד הב"ח ע"ש.

**עשיית גג על אהל רחב**

עי' תוס' ביצה לג ע"א שהוכיח ממה שאסרו לכסות כובא עם פרונקא אע"פ שאינו עושה כעת המחיצות שבאהל רחב אסור גם כשאינו עושה כעת המחיצות ועי' חזו"א סי' נ"ב סק"י [וז"ל, "דסברת תוס' דבגדול אסור דכיון דהמחיצות רחוקות זו מזו כשעושה הגג הוי כעושה גם המחיצות דע"י הגג משתתפות המחיצות לחטיבה אחת ולשימוש אחד", ע"ש]

**גג העשוי להגנה מצל**

בגג העשוי להגין מן הצל הוכיח הרא"ש בביצה פ"ד סי' י"א שא"צ לעשות המחיצות ממה שבעירובין קב ע"א אסרו הנחת מחצלת להגן מן החמה אע"פ שלא עשה המחיצות בשבת [אך מזה אין להוכיח אלא שאנו צריך לעשות המחיצות בשבת אבל י"ל שצריך שיהיה מחיצות ועי' תוס' שבת מג ע"ב (ד"ה ופורסין) ובבית מאיר סי' שט"ו] וכן הוכיחו מסיאנא שלדעת הרבה ראשונים נאסר מדין אהל אע"פ שאין שם מחיצות וכתב המשנ"ב בסי' שט"ו סק"כ שלאו דוקא להגן מן החמה אלא ה"ה בעושה כדי שיוכל להשתמש שם [ואינו דומה למשתמש תחתיו דלעיל שהשימוש אינו מחמת הגג] ומהאי טעמא כתב בשעה"צ ס"ק ל"ה שעשיית חופה בשבת אסורה אע"פ שאינו להגן מן החמה [אולם בנובי"ת או"ח ס"ל כתב דכיון שאינו אלא לכבוד אינו נחשב כעושה לשם אהל] ועי' חזו"א סי' נ"ב סק"ט שהק' מהנחת פרונקא על כובא קלט ע"ב שמבואר בתוס' ביצה לג ע"א שאינו נחשב לכוונת אהל [אולם לכאו' יסוד עשיית אהל הוא על עשיית מקום מוגן ולא על מעשה הגנה וכל שאין מקום אלא כולו מלא ביין ליכא עשיית משום מוגן ועי' בגן המלך אות נ"ד (הובא בהגהת רע"א) שכיון שלא אסרו אפילו בעושה מחיצות אלא במשתמש באויר שתחתיו לכן רק בחבית של יין שצריכים האויר שבין היין להכיסוי חשוב כמשתמש באויר שתחתיו ע"ש והיינו דאע"פ שצריך הכיסוי להגנה מפני זבובים וכדו' מ"מ עיקר השם אהל הוא על עשיית מקום והיינו על אויר הפנוי ושם אין לו ענין בהגנה ואינו דומה להגנה לאדם כסיאנא שאסור אע"פ שאינו צריך להגן על מקום אלא על האדם דאדם שאינו קבוע במקום מתייחס ההגנה למקום ולא לאדם]

**אבל מטה וכסא טרסקל**

עי' פירש"י ועי' שו"ת נובי"ת או"ח סי' ל' שנקט לדעת רש"י דליכא היתר של עביד וקאי ועיקר ההיתר הוא משום שאינו עשוי אלא לצורך על גביו וזהו מש"כ רש"י "אלא ליתובא בעלמא" וסברת עביד וקאי הוא לעניין שלא נגזור שמא יתקע אולם לדעת התוס' א"א לומר כן ובתוס' מפורש שאילו היה עשוי מב' חלקים היה בזה איסור אהל וע"כ שנתחדש כאן היתר של עביד וקאי שבכה"ג חסר בעיקר עשיית אהל אך עי' שו"ע הרב סעיף י"ג שלא התירו בעביד וקאי אלא בכה"ג שאין כוונתו לעשיית אהל [ויש לבאר דבכה"ג צריך מחיצות לאהל ונמצא שעיקר האהל בנוי מגג ומחיצות ולכן בעביד וקאי חסר בבנין האהל] אך בפמ"ג א"א סק"ח ובבית מאיר ובחזו"א סי' נ"ב סק"ו נקטו שמותר בכה"ג גם במכוון לאהל [ולכן דנו להתיר פתיחת מטרי' מה"ט ע"ש] וטעם ההיתר ע"ש חזו"א "ומ"מ כיון שהוא גוף א' וכן דרך תשמישו אין כאן אהל", וע"ש שדימהו לפתיחת דלת הסובבת על צירים.

ועי' רמב"ם פכ"ב הכ"ח מש"כ בטעם היתר כסא וטרסקל ועי' ביה"ל סעיף ח' (ד"ה טפח) מש"כ בדעתו.

**טלית כפולה לא יעשה**

עי' פירש"י וצ"ב למה בענין מחיצות כיון שנעשה להגן וברש"י ביצה לג ע"א (ד"ה וכן ביעתא) משמע שאפילו כשאינו להגן לא צריך מחיצות.

**היה כרוך עליה חוט או משיחה**

פירש"י "וכרך עליה חוט למשכה בו" וברמב"ם פכ"ב הכ"ט "טלית כפולה שהיו עליה חוטין שהיא תלויה בהם מערב שבת" וכן מתבאר מפירוש הר"ח לק' בע"ב לעניין גוד בכיסנא ע"ש [ולכאו' היינו משום שע"י שמתוקן כבר לתלייה חסר בעשיית אהל אולם עי' בחזו"א סי' נ"ב סק"ג] ועי' שו"ע סי' שט"ו סעיף י' שהעתיק ל' הרמב"ם [אך בט"ז סק"י פירש כרש"י וכ"כ במשנ"ב ס"ק ל"ז וצ"ע שלענין פרוכת ע"כ הפירוש הוא כהרמב"ם עי' משנ"ב ס"ק מ"ג ועי' חזו"א סי' נ"ב סק"ג] ועי' פמ"ג סי' שט"ו א"א ס"ק ט"ו שלדעת הרמב"ם טעם היתר חוט ומשיחה הוא להיכרא בעלמא.

**חוט ומשיחה במחיצה המתרת**

עי' מג"א ס"ק ט"ו שהוכיח מדברי ה"ה שחוט ומשיחה לא מהני למחיצה המתרת וע"ש פמ"ג שאולי דעת ה"ה כרשב"א ודעמיה שתוספת המתרת חשוב כעשייב מתחילה אבל לדידן שגם במתרת מועיל תוספת לכאו' גם חוט ומשיחה יועיל ועי' תוס' שבת ס"ק י"ט שג"כ תמה ע"ד המג"א שודאי מהני חוט ומשיחה גם למחיצה המתרת.

**חוט ומשיחה אם בעי נמי טפח פרוס**

עי' תוס' שנסתפק אם בעי נמי טפח פרוס וצ"ע דבעירובין קב מבואר דסגי בטפח פרוס בלי חוט ומשיחה וכבר הק' כן הרשב"א ועי' חזו"א סי' נ"ב סק"ג שר"ל שתוס' יפרש חוט ומשיחה כרמב"ם שצד א' קשור וא"כ י"ל שגם בעירובין מיירי בחוט ומשיחה ע"ש

**חוט ומשיחה לכילה שיש בגגה טפח**

לדעת הרי"ף ור"ח שכילה שיש בגגה טפח חייב חטאת בפשוטו אינו מועיל חוט ומשיחה כ"ש למש"כ בפמ"ג שחוט הוא רק הכירא בעלמא אולם בביה"ל סעיף ח' (ד"ה שאין) נקט שלדעת ר"ח רי"ף ורמב"ם אע"פ שס"ל שכשיש בגגו טפח חייב חטאת מ"מ מועיל חוט ומשיחה ששוב אין בו חיוב חטאת והיינו שע"י שיש חוט ומשיחה לתלותו בו הו"ל כדלת. (ולכאו' היינו לטעמייהו בגדר חוט ומשיחה) [ע"ש שהוכיח כן מסתירת דברי הר"ח לענין כילה שיש בה טפח אם חייב חטאת]

**חוט ומשיחה לכילת חתנים**

כילת חתנים שיש בגגה טפח כתב הב"י והב"ח שלדעת הרי"ף ורמב"ם לא מהני חוט ומשיחה אולם בשלטי גיבורים צידד שמהני וזה יתבאר ע"פ מש"כ הפמ"ג דסברת מתוקנת לכך מועיל לעשותו אהל עראי ושוב ממילא מהני חוט ומשיחה.

**חזינא להו לכילי דבי רב הונא**

**סתירת אהל שהותר לפורסו**

עי' תוס' שצידדו דמיירי שהיה עליהם חוט ומשיחה מערב שבת וצ"ע למה לא נאסר מדין סתירת אהל עראי ומבואר שכיון שהיה מותר לבנותו התירו גם לסותרו ועי' שו"ע סעיף י' ובשעה"צ ס"ק מ"ו אך עי' שו"ע הרב סעיף ט"ז שאהל שהותר לבנותו מחמת שהיה טפח מבעוד יום אסור לסתור טפח הראשון אולם בחזו"א סי' נ"ב סק"ז צידד שהתוס' נסתפקו בדין זה ע"ש. [ממש"כ רש"י "אלמא מותר לפורקה וה"נ מותר לנטותה", משמע שההיתר לפורקה אינו תוצאה מההיתר לנטותה]

**וילון מותר לנטותו**

עי' פירש"י דה"ט דמחיצה בלי גג מותר ורש"י בעירובין קב ע"א כתב הטעם משום דלא קביעא דדרכו לינתן ולהסתלק ולכאו' י"ל שרש"י בסוגיין דן מצד דיני אהל ורש"י עירובין מצד דיני בנין בקרקע אולם עי' ב"י סו"ס שט"ו דמאחר שלא פירש כן רש"י כאן ע"כ דאין כוונת רש"י שאסור באין דרכו לינטל אלא דכיון שאינו מונע מלעבור חשוב בכל אופן כלא קביעא ולכן התיר לתלות וילון אפילו ע"ד להשאירו ותמה בחזו"א סי' נ"ב ס"ק י"ג דנהי דאהל ליכא מ"מ כיון שמבטלו שם הרי זה בונה ממש [וצ"ל שכיון שנעשה לשימוש הבית ולא כחלק מן הבית לא חשוב בונה וכמניח תמונה על הקיר עי' אורחות שבת ומגילת ספר]

**שיטת הר"ח ורמב"ם**

בר"ח מבואר שההיתר לתלות וילון אינו אלא כשיש עליו חוטים [והיינו כשיטתו שחוט ומשיחה אינו כדי למשוך אותו כפירש"י אלא כדי לתלות אותו] וכן הוא משמעות הרמב"ם בפכ"ב ה"ל וכש"כ המשנ"ב בס"ק ל"ט ולא כה"ה שם ולדבריהם מבואר שאסור לעשות מחיצה גם כשאינה מתרת [אך לכאו' צ"ע שהרי לחכמים מותר תוספת וצ"ל שמיירי בסותם את כל הרוח ולית ליה סברת ר"ת ודעימיה דזה חשוב רק כתוספת]

**כילת חתנים**

לדעת הרי"ף שלא הותר טלית כפולה אפילו בשאין גג טפח אלא בחוט ומשיחה הק' הרא"ש מ"ש מכילת חתנים ותי' הרמב"ם דשאני התם שמתוקן לכך ובפשוטו זהו סברא בדרבנן אולם בפמ"ג משב"ז סק"ח ובא"א ס"ק ט"ז כתב שמה"ט חשוב אהל עראי ע"ש.

**לא אמרן אלא שאין בגגה טפח**

מבואר שאהל שאין בה טפח לא שמיה אהל ומותרת וכן מבואר לק' בסמוך שסיאנא אינה אסורה אלא כשיש בגגה טפח אולם עי' ביה"ל סעיף ח' (ד"ה כל) שנקט בדעת הרמב"ם שאהל עראי אסורה גם בגג שאין גו טפח ובאמת הרמב"ם ז"ל בפכ"ב הל"א השמיט לגבי סיאנא דבעינן טפח אולם בשו"ת הרדב"ז סי' אלף ת"נ כתב שודאי גם הרמב"ם מודה דבעינן טפח בסיאנא וכש"כ לעיל דאהל הוא טפח ע"ש וצ"ע

**ולא אמרן אלא דלא נחית מפוריא טפח**

עי' פירש"י "ההוא טפח הוה קיר לאהל והמטה נעשית לו גג" ועי' שו"ע הרב סעיף י"ח שביאר "מ"מ כיון שיש שם אהל על קיר טפח זה שהוא מכלל הכילה העשויה להגן הרי יש כאן אהל עם גג", [ומה"ט כתבו הראשונים שאם הסדין לא פרסו לשם אהל לא איכפת לו שיוצא מן המטה טפח אך בט"ז סק"ח הוכיח מדברי ראשונים אלו יסוד גדול שכל שעיקרו אינו אהל אין על מה שיוצא ממנו תורת אהל וצ"ב] אולם עי' ברא"ש ס"ב "כגון לאחר שכלה השיפוע של הטלית יורד ממנו בשוה בלא שיפוע ברוחב טפח", וכ"כ הטור בסי' שט"ו ולכאו' להסברו של רש"י לא בענין דוקא שירד בשוה בלי שיפוע [ועי' קרבן נתנאל אות ח' וצ"ע] ועי' בתוס' שבת ס"ק כ"א שביאר "הטעם דכיון שהיא משולשת מן המטה טפח בזקיפה לאחר כלות השיפוע הו"ל האי טפח מחיצה וכל השיפוע נחשב לגג והוי אהל ממש", וכ"כ במשנ"ב ס"ק מ"ב.

**האי סיאנה שרי**

עי' מחלו' רש"י ותוס' אם איסורו מדין אהל ועי' בית מאיר סי' שט"ו "לכן נלע"ד דטעם רש"י ז"ל וכו' דמה אוהל קבוע נח על טבור הארץ וכו'" [אולם בשעה"צ סי' ש"א ס"ק קפ"ז כתב בטעם רש"י משום שהוא דרך לבישה וכ"כ בחזו"א סי' נ"ב סק"ב וע"ע נובי"ת או"ח ס"ל ד"ה והנה אמינא ועי' פמ"ג סי' ש"א] ועי' רמב"ם פכ"ב הל"א "ואם הוציא מן הבגדים סביב לראשו או כנגד פניו כמו אהל והיה מהודק על ראשו וכו'", ועי' בית מאיר שם "וע"כ לא אסרו בסיינא דעכ"פ מונח על ראש האדם העומד על הארץ ונח עליו וכדמדויק בל' הרמב"ם וכו' [ועי' חזו"א סי' נ"ב סק"ב אולם בנובי"ת או"ח ס"ל כתב "ועוד כי נלע"ד טעם הרמב"ם בזה שאם אינו מהודק על ראשו הרוח מפילו ואין נחשב אפילו אהל עראי",]

**כובע שלבשו או עשאו מלפני שבת**

עי' ט"ז סי' ש"א ס"ק כ"ז שלדעת ר"ת שאסור מדין אהל אינו אלא להלבישו אבל כל שלבוש בו אין איסור ללכת עמו [ויש לבאר בתרי אנפי או מדין כסא וטרסקל ולא כשו"ע הרב שבנעשה להגן אינו מועיל או כנוב"י שעיקר איסור אהל הוא ביחס לגוף האהל ולא ליצירת המקום] ובשו"ת מהרשד"ם ס"ד הק' דלמה סיאנא אסור מ"ש ממטה כסא וטרסקל שמותר כיון שאהל כבר עשוי וע"ש דמה"ט כתב הרמב"ם ואם הוציא מן הבגדים סביב לראשו וכו' דרק כשעשהו בשבת אסור דבלא"ה הו"ל ככסא וטרסקל ע"ש וצ"ע שהמניח דף ע"ג קונדיסין אסור ולא חשוב עשוי וא"כ גוף האדם חשוב כקונדס המחזיק הגג ואינו דומה לטרסקל

**גוד בכיסנא מותר לנטותה**

פירש"י דמה דאי' לעיל לאסור היינו כשלא היה מתוקן בכיסנין ובשיטה לר"ן כתב דלעיל מיירי באדם אחד ובטעם ההיתר כתב רבינו ירוחם [מובא בב"י סו"ס שט"ו] "דכיון דמתוקן ברצועותיו שכבר התחיל מערב שבת לעשותו אהל מותר לנטותו בשבת דאינו אלא כמוסיף אהל עראי", ולפי זה י"ל שטעם איסור באדם אחד כיון שמותחו נמצא שביחס למיתוח הרי הוא עשייה מתחילה ובחזו"א סי' נ"ב סק"א הוציא מכאן יסוד גדול שגם לדעת התוס' שעשיית אהל בלי מחיצות מותרת היינו רק בלי מיתוח אבל במיתוח אסור וזהו איסורו דגוד [ודבריו א"ש לכאו' רק לשיטה לר"ן]

**שיעור מחיצות**

עי' תוס' קלח ע"ב שא"צ מחיצות י' [וכבר תמה בביה"ל על התוס' שבת שהצריך מחיצות עשרה וכן נקט בשו"ת מהרשד"ם סי' ד' ועי' מש"כ ליישב בחזו"א סי' נ"ב סק"ט] ודעת הנובי"ת או"ח סי' ל' דסגי באוהל טפח אולם בפוסקים בסי' תק"ב שדנו בדין לבוד מפורש דבענין מגיעות לארץ וכן הוא לשון התוס' וכבר העיר עליו בשו"ת חת"ס או"ח סי' ע"ב. [ובעיקר הנידון אם אמרי לבוד בכלים עי' בפמ"ג סי' שט"ו משב"ז סק"ד כתב סברא נוספת להקל כשאינו מגיע לארץ ע"פ סברת הט"ז שרק ע"י המחיצות חשוב ראוי לשימוש ולזה לא מהני לבוד ע"ש]

**קלט ע"ב**

**אמר רב האי פרונקא**

עי' רש"י שאיסורו מדין אהל ועי' תוס' ביצה לג ע"א (ד"ה מלמטה) דאע"ג שלא עשה מחיצה מ"מ כיון שהוא רחב הרבה חשוב אהל גם בלי עשיית מחיצות ובט"ז ס"ק י"א העיר מדברי הטור שאסר אפילו בחבית וע"ש שר"ל דשאני משקין שבלי הגג אין תועלת במחיצות ולכן ע"י עשיית הגג חשוב גם כעשיית המחיצות וע"ש שר"ל שרק בכיסוי שאינו מיוחד לכך ככיסוי פרונקא אסרו [אך משמע מדבריו שבעושה גם המחיצות אסור גם בכה"ג וא"כ לסברת הב"ח שהנחת כלי חשוב עשיית מחיצות מותר רק במקומו] וע"ש נתיב חיים שתמה מלעיל מח ע"א שהדרך לכסות כובא עם פרונקא [וז"ל השיטה לר"ן לעיל קלז ע"ב "ודוקא אהל שעשוי כעין דרך קביעות וכמגין למה שתחתיו והיינו פריסת סודר אפלגא דכובא דשרי דלאו דרך קביעות הוא ואינו מגין אמה שתחתיו וכו' והילכך מותר ליתן בגד ע"פ הכלי לשעתו דלאו דרך קביעות וכו'",] ועי' מג"א סק"ו שג"כ אסר גם במיוחד לכך ועי' שו"ע הרב סעיף י"ט שר"ל שכל שעשו בכיסוי תיקון לייחדו לכיסוי כמגופת חבית ודאי אין בזה משום עשיית אהל.

**הטעם שמותר על חצי הכובא**

עי' רשב"א שהק' לדעת התוס' שטעמו משום אהל א"כ למה התירו בפלגא דכובא ועי' שו"ע הרב סעיף י"ט שביאר דכיון שאין כאן עשיית מחיצות ואיסורו רק מכח דמחזי כאהל ע"י שרחב הרבה מה"ט אין לאסור אלא במכסה כולה ובפמ"ג משב"ז ס"ק י"א ביאר ע"פ דברי הט"ז הנ"ל שכל שאינו מכסה כולה לא מהני מידי הכיסוי כיון שעדיין יכול ליפול לתוכו דברים ע"ש

**ביצה לב ע"ב**

**חומרת עשיית אוהל עראי מבנין עראי.**

"אמר ר"נ אבנים של בית הכסא מותר לצדדן ביו"ט איתיביה וכו'", ע"ש כל הסוגיא ומשמע שעיקר החילוק למסקנא בין אבנים לחביות שבאבנים יש צורך של כבוד הבריות משא"כ בחביות אולם עי' ב"י סי' רנ"ט סעיף ו' שהביא משבלי הלקט שכמו שהתירו צידוד אבנים לבית הכסא ה"ה שהתירו צידוד אבנים לצורך הטמנה ביו"ט [והובא בשו"ע שם בשם ויש מתירים וע"ש משנ"ב ס"ק י"ח שכן המנהג] וצ"ע א"כ החילוק בין אבנים לחביות אולם ע"ש מג"א סק"י שכל שיכול להטמין בלי אבנים אין להשתמש באבנים והיינו כיון שאין זה אלא בגדר דחויה ע"ש פמ"ג וא"כ י"ל דשאני חביות שיכול לעשותו באופן המותר ע"י שעושהו מלמעלה למטה ועי' מג"א סי' שי"ב סק"י שכתב שלא הותר לצורך בית הכסא אלא צידוד אבנים ולא עשיית אהל וע"ש מחצה"ש דהיינו משום שיכול לעשותו באופן המותר כנ"ל [אולם היה מקום לחלק בין ההיא דסי' שי"ב לההיא דסי' רנ"ט דבסי' רנ"ט יכול להטמין בדבר אחר ולא ישתמש באבנים כלל אבל בסי' שי"ב שע"כ צריך לעשות אהל לצורך כבוד הבריות מי יימר שהטריחו לעשותו שלא כדרך] וטעם חומרת אהל על בנין עראי עי' אבני נזר סי' ר"כ [ועי' חי' חת"ס הוצאה חדשה דף קכה המבוא לעיל]

ובעיקר דברי המג"א בסי' שי"ב ע"ש א"ר מאמר מרדכי ותוס' שבת שחלקו עליו מכח סוגיית הש"ס בביצה שלמסקנא אין חילוק בין אהל לבנין אולם עי' במאירי ביצה שם "והקפת חביות אע"ג דאיכא צורך אוכל נפש התם איכא אהלא בשפיתת הקדרה עליהן", ומבואר שגם למסקנא נשאר החילוק בין אהל עראי שהיא חמורה יותר מבנין עראי

**האי מדורתא למעלה למטה**

**כשדרכו מלמטה למעלה**

עי' חיי אדם כלל מ"ב סעיף ד' שכתב שאסור להחזיר מגירה לשולחן כשיש בו חלל טפח משום עשיית אהל והובא במשנ"ב סי' שט"ו ס"ק מ"ח וע"ש בשעה"צ בשם הקיצור שו"ע שהעיר שהרי זה מלמטה למעלה ותי' השעה"צ כיון שדרכו בכך אסור גם בכה"ג וכבר מצינו נידון זה ברשב"א שבת קלח לגבי משמרת ע"ש [אך בעיקר דברי החי"א תמה בחזו"א סי' נ"ב ס"ק י"ד שכיון שאינו עושה אלא המחיצות אין לאסור. אך יש לומר שנהי שהגג היה אהל לפני הכנסת המגירה אבל כיון שע"י הכנסת המגירה עושה שהגג יאהיל על מקום אחר נמצא כעושה רשות אחר]

**עשיית גג שלא בכוונת אהלה**

עי' רש"י ביצה לג ע"א שהעושה גג ואינו מכוון להגנה למה שתחתיו איסורה תלויה במחלו' ר' יהודה ור' שמעון בדבר שאינו מתכוון וע"ש בתוס' שנחלק עליו שכיון שנתכוון להנחת הגג חשוב שפיר מתכוון [ומבואר מדבריהם שלעיקר הענין מודו לסברת רש"י שכל שאינו מתכוון להנפעל חסר באינו מתכוון וכמו שהוכיחו מתוס' כתובות ו' ע"א ועוד מקומות רק שטענו שהאיסור דרבנן אינו על הנפעל אלא על עצם מעשה עשיית אהל וא"כ לענין הדאורייתא מודו לרש"י] ולכאו' צ"ע דבלא"ה הרי הוא פסיק רישא וכבר עמד בזה עולת שבת סי' תק"ב סק"ב ועי' אור זרוע סי' ע"ח אות ח' [וז"ל, "ומשום פס"ר ליכא למיסר לר"ש דהא לא ניחא ליה בההוא אהל ותו דאין כאן אהל גמור ואינה מלאכה ולא שייך בה פס"ר",] ובתוספת שבת סי' שט"ו סק"ט כתב שבעשיית אהל לא חשוב מלאכה אא"כ מכוון לזה דומיא דמש"כ ה"ה בתיקון כלי ע"ש ועי' במחצה"ש על המג"א סק"ט שמדברי רש"י שדן לחייב לשי' ר' יהודה מוכח שלא כדבריו אך מצינו כזה במאירי לק' קג ע"א ועי' קה"י סי' ב'.

**הורדת אבן מבנין**

עי' ביצה ל' ע"ב "מ"ש מן הסוכה דלא דקא סתר אהלא מן הסמוך לה נמי קא סתר אהלא", ופירש"י "דכיון דבטליה לגבי סכך כל פורתא דשקיל מיניה סתירה הוא",

ועי' רא"ש ב"ק פ"ז סי' י"ז "ואפילו ליטול צרור מן הכותל מותר ואפילו בשבת", וע"ש יש"ש סי' מ' תקנה ז' "ונראה דוקא בנטילת צרור בעלמא אבל אם לקח צרור גדול או שהגדר דק הוא וימצא כשנוטל הצרור אז יהיה אח"כ נקב", ועי' מג"א סי' שי"ב סק"ה

**מג ע"ב**

**אוהל המוחזק בידו אם חשוב אהל**

מת המוטל בחמה וכו', עי' שו"ת חת"ס או"ח סי' ע"ב שהוכיח מכאן שאהל המוחזק ע"י אדם אינו נחשב אפילו אהל עראי ועי' תהלה לדוד סי' שט"ו סק"ז ועי' לעיל מה שהובא בדין סיאנא

ועי' לק' קלח ע"ב אמר רב ל"ש אלא באדם א' וכו' ועי' ברמב"ם פכ"ב הל"ב ובמשנ"ב ס"ק מ"ד "כלומר דבשעה שעוסק בתלייתה דרך הוא שמתקפלת מעט מרחבה ואם יהיה הכפל טפח הו"ל אהל", חזו"א סי' נ"ב סק"ה "ותמוה מאד וכו'"

[ועי' תהלה לדוד סי' שט"ו סק"ט שמהאי טעמא מותר לפרוס הטלית בשמחת תורה בשעת קריאת התורה]

**מלאכת מכה בפטיש**

**קב ע"ב –קג ע"א**

**מח ע"א**

**עה ע"ב**

**גדר המלאכה**

עי' רש"י ד"ה המכה בפטיש "ומבדיל מן ההר קצת וכו' ועי' מאירי לק' קד ע"ב "לא נאמרה מכה בפטיש אלא במלאכה שנשלמה כולה כגון שחצב אבן בהר ונתפרקה כלה מסביבותיה ונמצא שנשלמה מלאכת האבן אלא שלא נפלה וזה מכה בפטיש ומפילה", וצ"ב כיון שכל האבן כבר חוצבה איזה מלאכה יש בהפלתה ועי' אגרו"מ או"ח ח"א סי' קכ"ב ענף ב' ["שוודאי אין במעשיו שום חשיבות מלאכה שהרי הוא כבר אבן תלוש המונח שם אבל מכיון שכן עושין חוצבי אבן ואין מחשיבין מלאכתן לגמורה בלא זה הרי נעשה בהכאה זו גמר על מה שנעשה כבר להחשיבה מלאכה שנגמרה",] [ז"ל המאירי עג ע"א "**ל"ח** המכה בפטיש ובכללו כל גמר מלאכה שזו היא דרך האומנים כשגומרים מלאכתם מעיינים בה אם נשאר בה דבר מועט להשלים תיקונו ומתקן בקורנוס שבידו לעגלה או להרחיבה וכל שהוא גמר מלאכה באיזה ענין נתחייב מתולדות מכה בפטיש",]

**מכה בפטיש בעשיית מקצת צורה וחריץ**

עי' רש"י בהא דחייב שמואל מסתת משום מכה בפטיש שעל כל חריץ חייב אע"פ שלא גמר וז"ל, "גמר מלאכה הוא שבמקום שחרץ חריץ זה לא יחרוץ עוד", וצ"ב דסו"ס הכלי לא נגמר ועי' אגרו"מ שם שביאר ע"פ הנ"ל שמכה בפטיש אינו דוקא בגמר הכלי אלא כל פעולה שעל ידיה יש חשיבות גמר לחלק המלאכה שכבר נעשית חשוב מכה בפטיש.

ונמצינו למידים לפי זה שיש ב' סוגי מכה בפטיש **א)** גמר על המלאכה שכבר נעשית ולזה צריך ב' תנאים חדא שההתחלה יהיה מלאכה מל"ט מלאכות וב' שהגמר יהיה נצרך לכלי וכמ"כ רש"י ור"ן שהצר צורה מיירי בלי שהדרך לציירו ולכן בכה"ג לא חשיבי אצל האומנים כגמר עד שיעשו גם החריץ והצורה ולזה לא צריך כל החריץ והצורה אלא כל חלק מחריץ גומר מקומו **ב)** כל יצירת דבר חייב נמי משום מכה בפטיש ולכן העושה כלי חייב משום מכה בפטיש ובזה ודאי אינו חייב אלא כשגומרו כיון שעיקר המלאכה הוא היצירה אך בזה לא בענין שאצלו יהיה נגמר וכדחזינן דחק קפיזא בקבא שאצלו אינו נגמר [ואינו מקבל טומאת כלים עי' חולין כה ע"א] אפ"ה כיון שמצד עצם הכלי יש כאן יצירה חייב עליו משום מכה בפטיש ולזה לא בענין שיהיה שייך לא' מל"ט מלאכות דעצם היצירה הוא המלאכה.

**שיטת הרמב"ם ז"ל**

עי' רמב"ם פ"י הי"ז "המפיס שחין בשבת כדי להרחיב פי המכה כדרך שהרופאין עושין שהן מתכוונין ברפואה להרחיב פי המכה הרי זה חייב משום מכה בפטיש שזו היא מלאכת הרופא" וע"ש כס"מ בשם הגהת הרמ"ך תימא מאי מכה בפטיש שייך בזה והלא אין זה גמר מלאכה", ועי' אבן האזל פ"י שר"ל בדעת הרמב"ם שעיקר מלאכת מכה בפטיש אינו גמר מלאכה רק מלאכת אומן, וגמר מלאכה אינו אלא תולדה דמכה בפטיש ולכן המפיס שחין חייב משום שהיא מלאכת הרופאים והיינו מלאכת אומן אולם עי' שו"ע הרב סי' שכ"ח סעיף ל"ב ["המפיס מורסא בשבת ה"ז חייב משום מכה בפטיש מפני שהוא מתקן לה פתח וכל המתקן פתח לשום דבר תלוש חייב משום תיקון כלי "ומה לי תיקון כלי ומה לי תיקון מכה", ע"ש] ועי' ערוך השלחן סי' שי"ג סעיף ט'.

**העושה א' מל"ט מלאכות אם חייב נמי משום מכה בפטיש**

צ"ע למה כל העושה מל"ט מלאכות אינו חייב משום מכה בפטיש ועי' ירושלמי פ"ז ה"ב (מד ע"א) ר"י ור"ל עבדין הוו בהדא פרקא תלת שנין ופלוג אפקין מיניה ארבעין חסר אחת תולדין על כל חדא וחדא מן דאשכחן מיסמוך סמכין הא דלא אשכחן מיסמך עבדוני' משום מכה בפטיש ע"כ. ומבואר שמלאכת מכה בפטיש הוא רק כשאינו מלאכה אחרת וכן מבואר בר"ח עה ע"ב לענין הצר צורה ["ואי ההיא צורה אית בה אותיות דמיקרו חייב משום כותב ואי לאו חייב משום מכה בפטיש", וצ"ע לצה צורה שאין בה אותיות אינו חייב משום כותב עי' רמב"ם פי"א הי"ז ואכ"מ]

ועי' מאירי קד ע"ב (ד"ה אע"פ) "אבל באלו לא נשלם הספר והבגד עדיין וכל שהוא עושה לצורך השלמה אינו מכה בפטיש שאם לא כן אף המלאכות שתחלתן וסופן בא כאחד כגון קצירה וכיוצא בה היה ראוי להתחייב בה משום מכה בפטיש" [ועי' אמרי בינה דיני שבת סי' כ"ט מה שהאריך בדבריו] ועי' יראים סי' רע"ד "שאינו נקרא מכה בפטיש אלא בדבר שאינו מחוסר בנין שהכאת הפטיש הוא לאחר גמר בנין", [אך צ"ע בדברי היראים שהרי כתב שמה שאמר רב דלול של תרנגולים חייב משום בונה אין הכוונה שחייב משום בונה שהרי אין בנין בכלים אלא שכיון שהמעשה מוגדר כמעשה בנין אף שפטור עליו מ"מ כבר הופקע מעשה זו ממכה בפטיש וא"כ צ"ע שכל מחזיר מטה של טרסיים יהיה פטור מהאי טעמא ובטל אורות עמ' ת"ז הק' כה"ג במה שחייב בפותח בית הצואר משום מכה בפטיש הרי לכאו' הו"ל מעשה בנין] וע"ע נפש חיה סי' ל"ט.

**מכה בקורנס על הסדן**

עי' רש"י לעיל עג ע"א שפי' מכה בפטיש היינו שמכה בקורנס על הסדן להחליקו בגמר מלאכה והראשונים הק' בזה ג' קושיות **א)** ע"ש חי' הריטב"א שהק' דזה רק לרשב"ג אבל לרבנן פטור ועי' רש"ש וחת"ס בסוגיין שרש"י גרס במתני' בדברי רשב"ג בשעת מלאכה (ולא כרי"ף בשעת גמר מלאכה) וס"ל שבשעת גמר מלאכה כו"ע מודו **ב)** בר"ן הק' דמדאמר רשב"ג אף המכה משמע שעד עכשיו לא דברו על מכה בקורנס **ג)** בחי' הרמב"ן שם הק' דאיזה מלאכה יש בהכאת הפטיש על הסדין שאין זה אלא כלומד אומנות שלא חשוב מכה בפטיש [לכאו' הא שלא פירש הרמב"ן שהמלאכה הוא עצם תיקון הפטיש דא"כ מה לי בסוף מלאכה ומה לי באמצעה וע"כ שכיון שכך דרך תשמיש הפטיש אינו חשוב כגמר מלאכה וא"כ גם בסופו אין המלאכה מחמת תיקון הפטיש ואמנם ראיתי לבאר דשאני בגמר המלאכה שאינו בשעת השימוש ואז כבר חשוב כתיקון הפטיש ולא רק כדרך תשמישו]

**חיוב במצדד**

בתוס' כתבו שע"כ אין בזה חיוב מכה בפטיש למאי דמסקינן דמיירי בתתאה כיון שאינו גמר מלאכת הבנין אולם ברמב"ם כתב שחיובו משום מכה בפטיש ועי' ערוך השלחן סי' שי"ג סעיף י' שתמה בזה ["ואף אם נאמר דיסוד הבנין נחשב בפ"ע הלא ביסוד עצמו ג"כ נצרך הרבה אבנים כמובן ואין באבן אחד גמר מלאכה וצע"ג",]

**מכה בפטיש במסתת**

**עשיית חלק מגמר מלאכה**

עי' פירש"י "גמר מלאכה הוא שבמקום שחרץ חריץ זה לא יחרוץ עוד", ועי' לק' קג ע"ב הצר בכלי צורה כל שהוא וע"ש פירש"י כל שהוא מן הצורה [וכ"כ הרמב"ם פ"י הט"ז] והיינו מטעם הנ"ל שבמקום שצירר לא יצייר עוד אולם עי' מאירי עה ע"ב ["ולא סוף דבר בהשלמת הצורה אלא אף בהתחלתה וכמו שאמרו במס' זו הצר צורה כל שהוא שכל שהוא גמר מלאכה אין הגמר נעשיה בפעם אחת לבד שאף הכאה בפטיש הוא מכה וחוזר ומכה", וע"ע בדבריו לק' קג ע"ב] ומבואר בזה ביאור אחר שאע"פ שאינו גומר המלאכת כל חלק מהגמר חשוב מכה בפטיש וכ"כ להוכיח מכאן הביאור הלכה בסי' ש"ב סעיף ב' (ד"ה הלוקט) אך לכאו' העושה מקצת מנקב של תרנגולים לא יתחייב משום מכה בפטיש שכל שלא גמרו אינו גמר ורק בצר צורה שיסודו גימור הכלי ואינו חלק מעצם עשיית הכלי לכן חשוב כל חלק כגמר הכלי.

**מכה בפטיש בנעשה אליו**

עי' רש"י עד ע"ב (ד"ה תנור) שבעשיית חבית ליכא משום מכה בפטיש "דמאיליה נגמרה מלאכתו", [ועי' ביאור הגר"א סי' שי"ג אות ד' שכתב כן נמי לענין סתירה שהסקת כלים לא חשוב סתירה כיון שאינו אלא גורם בעלמא] ועי' מנ"ח מלאכת אופה שאינו דומה לבישול שחייב גם בלא נגמר מיד כיון שכך היה במשכן וזהו דרך בישול [עי' שו"ת הר צבי או"ח סי' קמ"ח] אך ע"ש שהק' מדברי הרא"ש בביצה דחיסום כלי חרס חייב משום מכה בפטיש אע"פ שאינו נעשית מיד אולם בשו"ת מהרש"ם ח"ו סי' ל"ה ובקצות השלחן סי' ק"ל ר"ל בכוונת רש"י ע"פ דבר המאירי לק' קד ע"ב שעשיית עיקר הדבר לא חשוב מכה בפטיש רק הגומרו ע"ש [ובשם הגרשז"א ז"ל הובא דשאני אפייה ובישול שהמלאכה מתחיל מיד משא"כ מכה בפטיש אינו אלא על הגמר ולכן חשוב רק כגורם כיון שלא התחיל המלאכה מיד ולכן אין קשר ישיר למלאכה למעשיו ואינו דומה לחיסום שהוא מלאכת הגמר ולכן מתחיל מיד המלאכה ועי' טל הרים (בסוף הר צבי) מלאכת מכה בפטיש]

**מכה בפטיש באוכלים**

עי' ירושלמי פ"ז ה"ב (מט ע"א) ההן דשחק תומא וכו' גמר מלאכתן משום מכה בפטיש", [והובא בשו"ת הרשב"א ח"ד סי' ע"ד] ומבואר שיש מכה בפטיש באוכלין וכ"כ הלבוש בסי' שי"ח סעיף ד' שכל דבר קשה שאינו ראוי לאכילה בלי שרייה חייב על שרייתם משום מכה בפטיש וכ"כ שם בפמ"ג א"א ס"ק ט"ז ובנשמ"א כלל כ' סק"ה [וע"ש דהיינו אפילו שורהו בצונן] אך ע"ש בביה"ל סעיף ד' (ד"ה קולייס) שתמה ע"ד שלא מצינו מכה בפטיש באוכלים וע"ע בנפש חיה סו"ס ל"ט ובמנ"ח אות כ"ז ובשביתת השבת בדין מלאכה שאינה לקיום אות ג' ועי' אמרי בינה דיני שבת סי' כ"א.

**למה מבשל אינו עובר על מכה בפטיש**

להצד שיש מכה בפטיש באוכלים הק' א"כ למה כל מבשל אינו חייב משום מכה בפטיש וכן מבשל בתולדות חמה ובישול לאחר מאכל בן דרוסאי עי' אמרי בינה סי' כ"א שכתב ע"פ המאירי לק' קד ע"ב אך העיר שהרבה ראשונים חולקים ע"ד המאירי ולכן כתב לבאר ע"פ דברי רש"י לעיל עד ע"ב שכיון שנעשה מאליו אינו חייב משום מכה בפטיש וכ"כ בשו"ת באר יצחק סי' י"ג ענף ח', ובנשמ"א כלל כ' סק"ה כתב כיון שראוי לאכול ע"י הדחק גם בלי בישול [עי' שו"ת מהרש"ם ח"א סי' קס"ד] וכבר העיר בקצות השלחן סי' ק"ל שהרבה מאכלים אינם ראויים לאכול חי וגם עיקר מלאכת מכה בפטיש הוא על עשיית הגמר לאחר שהעיקר כבר עשוי וע"ע קה"י סי' מ"א.

**תיקון מנא בדיני מצוות**

עי' ר"ן פ"ג דסוכה [טז ע"א] דלדעת ר"י שלולב צריך אגד אסור לאגדם ביו"ט דכיון שלא מתכשר אלא בהכי איגודו חשוב תיקון מנא ובמג"א סי' שי"ז סק"כ כתב עפ"ז דה"ה שהתולה ציצית בבגדו חשוב תיקון מנא ועי' מג"א סי' תרל"ז סק"ד ובלבושי שרד ובפמ"ג שם שאין להכשיר סוכה ביו"ט גם בלי עשיית מלאכה משום תיקון מנא ע"ש ובשו"ת הגרע"א תנינא סי' י"א כתב עפ"ז שאם נטף שעוה על ספר תורה אפילו אם נאמר דלא חשוב מוחק מ"מ כיון שהס"ת אינו כשר לקרות בו כל זמן שהשעוה עליה חשוב הורדת השעוה תיקון מנא ע"ש [ולכאו' יש לחלק מנידון הר"ן מתרי טעמי חדא שהס"ת כבר איתכשר וא"כ י"ל שאין מכה בפטיש אחרי שכבר נגמר (עי' לק') ועוד שעד כמה שאין זה מוחק כיון שהשעוה נידון כדבר אחר וא"כ אין הס"ת פסול בחפצא והוא רק חסרון טכני שא"א לקרות בו וא"כ לכאורה אין זה תיקון מנא.]

**מח ע"א**

**רב חסדא שרא לאהדורי אודרא לבי סדיא בשבתא וכו'**

**מכה בפטיש בכלי שכבר נגמר**

"לא קשיא הא בחדתי הא בעתיקי", עי' ברש"י שאיסורו משום מכה בפטיש [ועי' בשעה"צ סי' ש"מ ס"ק ס"ח שכן דעת רוב ראשונים דלא כרמב"ם שאיסורו מגזירה שמא יתפור וע"ש בשעה"צ שאיסורו מה"ת אולם בראש יוסף כתב שאינו אלא מדרבנן ע"ש וע"ע חי' הריטב"א] ומבואר שאע"פ שהכנסת המוכין בכרית חשוב מכה בפטיש [עי' ב"י סו"ס שי"ז בשם תשובה אשכנזית דהיינו כגון שמבטלו שם וע"ש מג"א סק"ז] מ"מ כל שכבר הניח מוכין לתוך הכרית אע"פ שהוציאו שוב לא חשוב מכה בפטיש ומשמע דלא שייך מכה בפטיש אחרי שכבר נגמר אך זה אינו דעי' משנ"ב סי' שי"ז ס"ק י"ח שהביא מהא"ר לענין האיסור להניח בתחילה שרוכין במנעליו בשבת שנלמד מדין מוכין דאף שהותר להחזיר אם כבר היו בתוכו, מ"מ היינו רק השרוכין הישנים אבל אסור להניח שרוכין חדשים, ופשוט שאין האיסור מחמת התיקון מנא דהשרוכין אלא מחמת הנעליים, דע"י שמניח שרוכים חדשים פנים חדשות באו לכאן וחשיב נתינה בתחילה, [בשו"ת מנח"י ח"ו סי' ל', כתב להוכיח כדברי הא"ר הנ"ל מדברי הר"ן בסוגיין ודבריו צ"ע דבר"ן אינו מבו' דבכרית השניה היה פעם מוכין ועיקר כוונתו לומר שהמוכין אינו מוקצה כיון שכבר היו בכרית אחר.] וא"כ מצינו שגם בהנחת מוכין בכרית יש מכה בפטיש אחר מכה בפטיש ורק להחזיר אותם המוכין חשוב כמטה של פרקים שהדיוט יכול להחזירו שאינו חשוב כעשיית כלי מחדש ועדיין שם כלי עליו גם לאחר פירוקו.

**[המשך להנ"ל] מתירין בית הצואר בשבת אבל לא פותחין**

עי' ריטב"א מכות ג' ע"ב ["והנכון כמו שפי' ר"ת ז"ל דהא דרב לאו בפותח פתח חדש לגמרי אלא שכבר נפתח בחול אלא שסגרו אותו ע"י תפירת חוט או בגד באמצעיתו כדרך שעושין מכבסי הבגדים וכו' ופתח בשבת אותו חוט או אותו בגד חייב חטאת משום גמר כלי"] שגם בתופרו אחר שנגמר פחיתחו חשוב מכה בפטיש אולם עי' ב"י סי' שי"ז בשם רי"ו ["וכן אם הוא פתוח וחזר ותפרו כמו שעושין האומנין שתופרין אותו עד שגמרו מלאכתן אסור לפותחו ולהתיר אותה תפירה",] וע"ש מג"א ס"ק י"א בשם היש"ש שרק קשירת האומן אוסר ולא בנקשר מאליו אח"כ וע"ש משנ"ב ס"ק כ"ג ["והטעם אפשר דכשקשרו האומן בשעת מלאכה יש בזה משום מכה בפטיש כשחותכו ומנתקו אח"כ דהוא גמר מלאכה אבל שאר קשירות שנקשרו אחר שכבר נגמר הבגד אין שייך בזה משום מכה בפטיש כשמנתקו אח"כ", וכ"כ שם בשו"ע הרב סעיף ו' ע"ש] וצ"ל שאינו דומה למוכין שבלי המוכין חסר בעיקר השם כלי ולכן בהוציאו המוכין פקע מיניה שם כלי ושייך לגומרו פעם נוספת. ועי' תהלה לדוד סי' שי"ז סק"ח-ט

**מח ע"ב**

**[המשך להנ"ל] א"ל רבא זה חיבור וזה אינו חיבור**

עי' הגהת מרדכי סי' תנ"ז שהביא מהיראים לבאר כוונת רבא ותוכן דבריו שכלי שכבר נגמר א"א להתחייב עליו משום מכה בפטיש ע"ש וצ"ע שהרי לעיל מז ע"א אי' שמחזיר מטה של טרסיים חייב חטאת ולדעת היראים שאין בנין בכלים ע"כ חיובו משום מכה בפטיש וצ"ל דשאני התם שפירק הכלי וחשוב כעשייה מתחילה משא"כ במגופה שאינו אלא כיסוי לכלי הקיים

**עה ע"ב**

**א"ר יהודה האי מאן דשקיל אקופי מגלימא וכו'**

עי' טור סי' ש"ב שאינו חייב אלא כשמקפיד לא ללובשו בלי הורדתם והיינו דרק כשמקפיד על הורדתם חשוב כגמר מלאכת הבגד וחייב משום מכה בפטיש ועי' לק' קמז המנער טליתו בשבת חייב חטאת וכו' והוא דקפיד וכו' ועי' רמב"ם פ"י הי"ח שחיובו משום מכה בפטיש (ולא כרש"י וראב"ד שחיובו משום כיבוס) אולם עי' רמב"ם שם שחילק בין מקפיד דסוגיין למקפיד דמנער טליתו דלעניין סוגיין כתב כל שאינו מורידו דרך מתעסק אלא כוונתו ליפות הבגד חשוב מכה בפטיש [וכש"כ הב"י סי' ש"ב] ואילו לעניין מנער טליתו אינו חייב אלא כשמקפיד לא ללובשו בלי ניעור ועי' פמ"ג סי' ש"ב משב"ז סק"א ["והחילוק בין לוקט יבלת דעביד מעשה בידים כל דקפיד ומסיר בכוונה אף שהוא לובשו כך הוה גמר ומכה בפטיש משא"כ בניעור שאין עושה מעשה כ"כ כל שאינו מקפיד ללובשו אף מותר" ועי' משנ"ב סק"י] ובעיקר הקפידא עי' ביה"ל סי' ש"ב ס"א (ד"ה והוא) שדן אם תלוי במנער או בבעל הבגד ע"ש [אמנם דהיה מקום לחלק בזה בין מלאכת כיבוס למכה בפטיש]

**רבה ור' זירא דאמרו תרוייהו וכו'**

**מכה בפטיש כשתחילתה לא היתה מלאכה**

יש לעיין אם בענין דווקא גמר ממלאכת שבת או שכל גמר יצירה חייב ועי' בנפש חי' סי' ל"ט שצידד לומר שמלאכת מכה בפטיש הוא רק בגומר א' מל"ט מלאכות וע"ש שהעיר שבירושלמי לא משמע כן וכן ע"ש שלרש"י שאין בנין בכלים ומ"מ חייב משום מכה בפטיש מבואר דלא כנ"ל וע"ע קה"י סי' מ"א שמ"מ יש נפק"מ בין גומר מלאכה לאינו גומר מלאכה ע"ש

**מלאכת כותב - ומוחק**

קג ע"א מתני'-קד ע"א גופא א"ר חסדא

קד ע"ב מתני' הכותב

עה ע"ב והכותב שתי אותיות

גיטין יט ע"א

כ' ע"א

**קג ע"א**

**הכותב שתי אותיות**

**שיעור ב' אותיות**

עי' פירש"י לעיל עה ע"ב (ד"ה כתב) ששיעור ב' אותיות נלמד מקרשי המשכן [ולשיטתו למד דמה שאמרו לק' בסמוך דב' אותיות נלמד מאחת היינו רק באופן שהתכוון לכתוב תיבה גדולה עי' לק' וברש"י משמע שלמדו מב' אותיות על ב' קרשים ועי' קרית ספר פי"א דזה חשוב שפיר נהגים זה בזה אע"פ שאינם סמוכים אהדדי כיון שכך הם נקראים אולם ברמב"ם בפירוש המשנה נקט דילפי' מב' אותיות על קרש א'] ועי' רא"ש פ"ז סי' ט' שכתב שמחיקת אות במשכן היה מכתיבה שעל הקרשים [ולכן חייב במחיקת אות א' משא"כ כותב שהיה ע"י זיווג האותיות לכן לא היה בפחות מב' (ועי' אבני נזר סי' ר"י אות י')] ובשו"ת הרמ"א סי' קי"ט לא נקט כן [וז"ל, "דאין לומר מדבעינן ב' אותיות ש"מ דבמשכן ב' אותיות היו דזה אינו דהשיעורין לא למדו ממשכן רק ענין המלאכה וכו' וע"ש שהמקור הוא מהדרשא דאחת דלק' והיינו שב' אותיות שיש להם משמעות יש להם חשיבות כתב (דזה נחשב מתקיים במקום אחר) ומבואר שגם להלכה דלא בעינן משמעות לב' אותיות עי' לק' מ"מ חשיבות ב' אותיות הוא משום ששייך בהם משמעות וכן משמע ממה שלר"א שמחייב א' על האריג חייב על אות א' ולכאו' שאני א' על האריג או זה עוקר וזה מניח (המבואר בכריתות יט ע"ב) שיש בזה גמר מלאכה אבל באות שכל א' הוא דבר לעצמו רק שצריך שיעור גדול לכאו' גם לר"א יתחייב רק על ב' וע"כ כנ"ל ובזה מבואר דין נהגין זה בזה אע"פ שאין צריך משמעות בפועל ועי' לק' ועדיין צ"ב] וברמב"ם בפהימ"ש מבואר שהיה כתיבה במשכן חוץ מהקרשים [וכתיבה בקרשים לא היה אלא רושם] והיינו בציץ וחושן או מכתיבת תשבונות עי' אבני נזר סי' קצ"ט אות י' [וע"ש סי' ר"ז אות ג' שכן מוכח ביראים שכתב שעיקר כותב הוא בדיו ע"ג קלף והיינו ע"כ מכתיבת חשבונות]

**חיוב על ב' אותיות שאין להם משמעות**

הנה יש לעיין ביסוד חיוב ב' אותיות אם זה היכ"ת שיהיה להם משמעות או שיש שיעור של ב' אותיות והנה ברש"י פירוש שחייב על א"א אע"פ שאין להם משמעות ועי' לק' שכן דעת הרמב"ם והמאירי אולם בשנות אליהו פירש שרק גג חייב וכן פשיטא ליה בנובי"ת או"ח סי' ל"ג שחיוב ב' אותיות בשבת אינו אלא א"כ יש להם משמעות אך לכאו' גם לדבריהם אין זה כל הטעם דפטור באות אחת שהרי המשלים תיבה אינו חייב רק לר"א אע"פ שיש לכתיבתו משמעות וע"כ שיש דין נוסף של שיעור [וי"ל שכותב אות א' בלי משמעות אינו אפילו חצי שיעור אבל משלים תיבה בכתיבת אות א' חשוב שפיר חצי שיעור ועי' לק']

**אות אחת חצי שיעור**

ולעניין כתיבת אות אחת משמע בתוס' קד ע"ב (ד"ה נתכוין) שאין בזה איסור חצי שיעור ע"ש רש"ש וכ"מ ברי"ו ועי' משנ"ב סי' ש"מ ס"ק כ"ב, שנקט שיש בזה איסור חצי שיעור וכ"כ שם בשו"ע הרב סעיף ד', ועי' לק' קה ע"א שידיעה אחר אות אחת חשוב ידיעה לחצי שיעור ועי' מאירי לעיל ג' ע"ב [אך בירושלמי פי"ב ה"ו קראו חצי מלאכה ועי' תוצאות חיים סי' ח' אות ב' ואבני נזר סי' קפ"ז אות ז'] וכן מבואר במאירי לק' קד ע"ב שמוחק אות וכותב אות מצטרף לשיעור שלם ועי' הגהת ראמ"ה על התוס' עג ע"א ובמגן אבות מלאכות אורג שכל השיעורים שנאמרו במתני' ליכא איסור חצי שיעור [וכבר האריכו בזה מדברי התוספתא פ"ד דביצה ה"ב, והתו"כ פר' אחרי פ"ז ובפי' הר"ש שם, ובחי' הרמב"ן שבת צד ע"ב, וע"ע שו"ת אבני נזר או"ח סי' ר"א.] ועי' שו"ת הרמ"א סי' קי"ט וט"ז סק"ב שכותב חצי אות דומה לכותב אות א' [ועי' אבני נזר סי' קפ"ז אות ח'] ועי' ט"ז סי' ש"מ סק"ד שנקט שרושם א' אין בו איסור תורה ועי' פמ"ג שם משב"ז שמשמע מדבריו שכתיבת אות א' ע"י עכו"ם חשוב שבות דשבות ע"ש. [ויש בזה נפק"מ אם הכותב אות א' ואח"כ נמלך וכתב אות נוסף אם חייב ועי' חזון יחזקאל פי"ב ה"ז ובאבני נזר סי' קפ"ז אות ו']

**חיבור ב' חלקי אות**

עי' שו"ת הרמ"א סי' קי"ט וט"ז סי' ש"מ סק"ב שכתבו להתיר בזה ודעת הלבוש סי' ש"מ שיש בזה חיוב חטאת [ולעניין ב' חלקי דף קרוע עי' שו"ת אגרו"מ יו"ד ח"ב סי' קל"ה שאם ניכר צורת האות מחצי א' אין איסור לכו"ע לקרבם ולכאו' ביאור דבריו שכאן ליכא מעשה כתיבה וע"כ שאיסורו מדין תיקון האות וכל שניכר ליכא תיקון] ועי' מאמר מרדכי סק"ה דהיינו משום דאינו דומה קירוב ב' אותיות לקירוב ב' חלקי האות

**חיבור ב' אותיות לתבה**

עי' שו"ת הרמ"א וט"ז הנ"ל שכיון שכותב ב' אותיות שאינם נהגים זה בזה חייב כל שאינו מחוסר אלא מעשה קריבה הרי שקריבה לאו מילתא היא לכן המקרב ב' האותיות ועושה מזה תיבה אין בזה איסור כותב ולדעת המאמר מדרכי מבואר שגם הלבוש מודה בזה ורק בב' חלקי אותיות חולק והיינו דכיון שאיסור כותב הוא גם כשאינו כותב תיבה לכן כל שהאותיות כתובות לא מצינו איסור על עשיית תיבה ועי' לק'.

**כתיבת אות בלי רקע**

עי' יראים שעיקר מלאכת כותב הוא בדיו ע"ג קלף ומשמע שהקלף נכנס לעיקר המלאכה והעושה צורת אות מחתיכת כסף אינו מלאכת כותב ועי' נובי"ק או"ח ס"א שכתב שהיה מן הראוי לאסור להתיר קשר של תפילין מן מוחק את השם ועי' צפנת פענח פ"ו מהל' יסוה"ת ה"ו שהוכיח מעירובין צז ע"א שמותר לקשור צורת אותיות ברצועות תפילין בשבת ואין בזה משום מלאכת כותב [ועי' מחזה אליהו סי' ס"ט שהעיר לפי דברי הגרי"ז פ"ג מהל' תפילין הט"ז לדעת הרמב"ם שאין עליהם תורת אות והוא רק צורת הקשר] ובשו"ת מהרי"ל דיסקין קו"א אות קס"ח פשיטא ליה שאות שאינה כתובה על קלף אינו אות [ולכן כתב שהקולף אותיות השם מקלף עובר משום מוחק את שם ע"ש אך יש לומר דשאני דמלאכת מחשבת ולא בענין תורת אות וכש"כ הראשונים לעניין חק תוכות] ועי' אור שמח פ"ג מהל' תפילין ה"א [וז"ל, "דנתבונן נא אם יקשור אדם בשבת תמונת אותיות בעור האם יתחייב משום כותב אם יתרו בו משום כותב ודאי דאינו חייב דלאו דרך כתיבה בכך וגדולה מזו אמרו בטוה על העיזים וכו'] ויש בזה נפק"מ אם מותר לשחק במשחקי הרכבה כשעושה בזה צורות ועי' מחזה אליהו סי' ס"ט.

**מחבר אותיות קיימות לנייר**

עי' מג"א סי' ש"מ סק"י שמשמע בגיטין שהתוחב אותיות של כסף ע"ג בגד חשוב כתב וא"כ אפשר דגם בשבת אסור וכבר תמהו דלכאו' בגיטין מבואר להיפוך ועי' תוס' שבת ס"ק י"ד ונשמ"א כלל ל"ז סק"ב וע"ש שהעיר מדברי הרמ"א הנ"ל שכל שהאותיות כתובות כבר קירוב האותיות אינו כלום וכן העיר במנ"ח כותב אות ז' ומדבריו מבואר שאות בלי רקע שמיה אות ועיקר חיובו על עשיית התיבה [ולכן כתב "ועוד די"ל דדוקא אגט דהקפידא היא שיהיה מבואר ענין הגט אבל לענין שבת י"ל דדוקא על הכתיבה חייב אבל מה שמחבר האותיות לא מיקרי כתב", והיינו שבגט יש כתיבה על יצירת התוכן משא"כ בשבת] אולם עי' דברי יחזקאל ס"ד אות ו' שהכותב אותיות לבד בלי קלף ליכא חיוב כלל ולכן אין זה קריבה בעלמא אלא עשיית האות [אך עי' נשמ"א שם שדייק מדברי המג"א שאין בזה אלא ספק איסור אבל ודאי שאין בזה חיוב חטאת ועי' אגרו"מ או"ח ח"א סי' קל"ה]

**משתי סמניות**

עי' פירש"י שהכוונה לסוגי הדיו אולם מדברי הירושלמי שכתב שב' סמניות אתיא רק לר' יוסי שחייב ברושם ע"כ שלא פי' כן אלא כפי' רבינו האי המובא ברשב"א וכפי' הרמב"ם בפירוש המשנה [וכ"כ בביה"ל סי' ש"ו סעיף י"א] אך מהבבלי מבואר שלית ליה דב' סמניות אתיא כר' יוסי וכש"כ הביה"ל סי' ש"מ סעיף ד' (ד"ה במשקין) ולכן פירש"י באו"א. [וטעם החיוב בסמניות לדידן עי' לק'].

**בכל לשון חייב**

עי' ירושלמי פי"ב ה"ג "מהו בכל לשון אפי' אלף אלפא", ובאו"ז סי' ע"ו נקט שכוונת הירושלמי לפרש דבכל לשון היינו לשון יוני אבל שאר לשונות פטור כיון שאינם כתב ע"ש [ובנובי"ת או"ח סי' ל"ג ר"ל שלדעת האו"ז בכל לשון הכוונה בכל לשון בגופן שלנו ולא כפירש"י והרמב"ם אולם לפנינו באו"ז מבואר שלא נקט כן ובעיקר חידושו של הנוב"י שהכותב באשורית מהני מה שהוא תיבה בלשון אחר עי' דברי יחזקאל שהאריך בזה] ובאפיקי ים ח"ב סי' ד' ענף ה' ר"ל שכוונת הירושלמי שאפילו כתב א' לסימן בב' לשונות כזה **א A** אפ"ה חייב ע"ש. ובעיקר דברי האו"ז עי' מה שהאריך המג"א סי' ש"מ סק"י והביה"ל בסי' ש"ו סעיף י"א.

**אמר ר' יוסי לא חייבו שתי אותיות אלא משום רושם**

עי' פירש"י דהיינו דגם ב' רשימות חייב וכמבואר לק' ע"ב אולם ברמב"ם בפיהמ"ש כתב שכוונתו שכותב ב' אותיות שאינם תיבה חיובו משום רושם ולא משום כותב ונפק"מ שאם כותב תיבה של ב' אותיות ובהעלם א' כתב ב' אותיות שאינם תיבה חייב שתים [וצ"ב מנין לנו מהמשכן ב' מלאכות ובדברי יחזקאל ס"ד ביאר שהרי כתבו על הקרשים מא' עד כ' ולכן **יד** היה תיבה והשאר לא היה אלא ב' אותיות נמצא ב' מלאכות ע"ש וצ"ב כיון ש**יד** לא כתבו בתורת תיבה אינו אלא כרושם וצ"ל שהיה בכתיבת החושן וציץ כש"כ באבני נזר סי' קצ"ט אות י']

**לענין הלכה בדין רושם**

עי' רמב"ם פי"א הי"ז שכתב דרושם צורות תולדות כותב וע"ש ה"ה דהיינו כפי מה שכתב בפירוש המשנה דכו"ע מודו לחיוב רושם וכל הנידון אם זה אב או תולדה אך מדבריו משמע שם שרק צורות חשיבי רושם ולא ב' אותיות שאינם תיבה ועי' ביה"ל סי' ש"מ סעיף ה' (ד"ה מותר) שתמה בדברי ה"ה דבודאי לדינא לא קי"ל כר"י ע"ש

**לעניין הלכה אינו ברור כלל אם קי"ל ברושם וגם מה נכלל בזה ונציין כמה ענינים בזה**

1. בחיוב סמניות מבואר בירושלמי שחיובו מדין רושם אך דעת הבבלי שסמניות אינו רק לר"י [עי' ביה"ל סי' ש"מ סעיף ד' סוף ד"ה במשקין] א"כ לדעת ר' האי המבואר ברשב"א וברמב"ם לכאו' ע"כ שגם רבנן מודו לחיוב רושם [וכ"מ במג"א סי' ש"מ סק"י] אולם בביה"ל שם כתב דהטעם דמודו רבנן בסמניות הוא משום דסימנים הוה כמו אותיות
2. עי' בית שמואל אבעה"ז סי' קכ"ה סק"ג דלענין שבת ודאי חייב על חק תוכות דלא גרע מרושם [ובשו"ת רע"א תנינא סי' ל"ו תמה דהא לא קי"ל כר"י שחייב משום רושם ועי' לק' ל' הרוקח המובא בחיי אדם הל' יו"ט] ובראשונים מבואר בזה טעם אחר עי' לק'.
3. עי' מג"א סי' שכ"ג סק"ה שהעושה נקב לסימן אסור משום רושם [ועי' א"ר סי' ש"ז ס"ק ל"א נשמ"א כלל ל"ח סק"א].
4. עי' מג"א סי' ש"מ סק"י שתמה על האו"ז שפטר כותב בשאר לשונות דהרי אפילו כותב ב' סמניות חייב ובנובי"ת סי' ל"ג נתקשה בכוונתו ועי' דברי יחזקאל שכוונתו שאפילו רושם חייב וא"כ כ"ש שאר לשונות.
5. עי' ט"ז סי' ש"מ סק"ד שלא חייב הרמב"ם ברושם אלא ב' רשמים שמסמנים ביחד דבר אחד כמו "יא" על קרשי המשכן אבל הכותב ב' סימנים על ב' דברים נפרדים אינו חייב. אך עי' תוי"ט שעיקר החידוש של סמניות הוא שאע"פ שכל א' הוא סימן לעצמו אפ"ה חייב [וע"ש חי' מהרי"ח וצ"ע שהעלים עין מדברי התוס' קג ע"ב].
6. עי' בביה"ל סי' ש"מ סעיף ה' (ד"ה מותר) שהק' אם הרמב"ם מחייב ברושם למה פוטר באא הרי לא גרע מרושם וכ"כ בשנות אליהו וברש"ש [ויש לעיין הרי גם חיוב רושם אינו אלא כשזה מסמן לאיזה דבר ועי' אפיקי ים ח"ב סי' ד' ענף ה'].

**חיוב עשיית צורות וגדר מלאכת כותב**

עי' ירושלמי פ"ז ה"ב הצר צורה הראשון חייב משום כותב והשני חייב משום צובע", וכ"כ ברמב"ם פי"א הי"ז שהרושם ציורים חייב משום כותב וצ"ב למה רק הראשון חייב משום כותב ולא השני ועי' לעיל עה ע"ב שהצר צורה בכלי חייב משום מכה בפטיש ומשמע שאינו חייב משום כותב וצ"ב וע"ש ר"ח "ואי ההיא צורה אית בה אותיות דמיקרו חייב משום כותב ואי לאו חייב משום מכה בפטיש", וצ"ב שגם על עשיית צורות חייב משום כותב ועי' ביה"ל סי' ש"מ סעיף ד' (ד"ה במשקין) וז"ל, "משא"כ בעניננו איירי שעשה רק רושם של הצורה מתחלה כדי שידע ויבין הצובע ע"י זה אח"כ מה לצבוע ודומה לכותב שכותב אותיות שמורה האות על איזה דבר", ומבואר שעיקר מלאכת כתיבה הוא לכתוב דבר שמורה על איזה דבר ובזה אין הבדל בין אות לצורה אך כשאין כוונתו שיהא מורה על איזה דבר כצובע על הכלי צורה נאה שהוא כדי ליפות הכלי ולא שיראו צורה יפה אין בזה מלאכת כותב [ורק ברושם צורה כדי לצבוע עליה חשוב כותב שהוא גם לסמן מקום הצביעה וכ"מ ברמב"ם שלא כתב שלצייר צורה אסור אלא **לרשום** צורה ודו"ק] ועי' חזו"א סי' ס"א (ד"ה אמנם) "ויותר נראה דצורה על הלחם לא חייל עלי' שם צורה אלא דזהו תמונת הפת", וע"ע קה"י סי' מ'

**עשיית צורות על אוכל**

עי' פסחים לז ע"א שמבואר שמצד איסור מלאכת כותב ומוחק אין איסור לעשות סריקין המצויירין ולאוכלם ביו"ט [במג"א סי' ש"מ סק"ו הביא משו"ת ר"ש הלוי לחלק בין אם האותיות מגוף האוכל או מונחים עליו והסברא צ"ב כמו שתמה החזו"א סי' ס"א שהעושה כן בשבת ודאי חייב חטאת ובדגול מרבבה שם כתב בטעם ההיתר ע"פ מש"כ המג"א סי' שי"ד שבדרבנן אם אינו מתכוון וכלאחר יד ומקלקל מותר גם בפס"ר ע"ש ולפי זה יש להתיר נמי לקלוף ביצים הכתובים עליהם אותיות או לעשן ביו"ט גם כשנמחק האותיות (אם לא מצד מלאכת הבערה שאינו שוה לכל נפש) וע"ש חזו"א] וכן מצינו בביצה כח ע"א שמותר לחתוך הבשר בצורת משולש ביו"ט ועי' שו"ת שבות יעקב ח"ב סי' כ"ו שנקט שאע"פ שיש בזה משום כותב מ"מ הותר מדין צורך יו"ט [ומהאי טעמא כתב להתיר גם כתיבת אותיות] וכבר תמה עליו בשעה"צ סי' ת"ק סק"כ שודאי לא הותר כתיבה לצורך אוכל נפש ע"ש [ובמאירי ביצה שם ובא"ר בשם המהרי"ל כתבו להדיא שאסור לסמן באותיות] ועי' חיי אדם כלל צ"ב סעיף ג' [וז"ל, וז"ל רוקח סימן ר"פ יש חוקקין עץ אחד בחקיקה צורה או עוף אחד אע"ג דלענין גט קיי"ל וכתב ולא וחקק אבל ביו"ט אסור לא מבעיא לר"י דמחייב משום רושם אלא לדברי הכל לא גרע מקומוס וקנקנתום ובאבק דרכים שאסור וכו' עכ"ל (הרוקח) ולפי זה אסור לעשות "לעקך" בדפוס שיש בו איזה ציור ונ"ל דאפילו ביד אסור לעשות לעשות מן העיסה כמין צורת עוף או שאר צורה", ע"כ. ועי' מחזה אליהו סי' ס"ט שלפי זה יש לאסור לשחק במשחקי הרכבה כיש להם צורות]

ולכאו' להמבואר בביה"ל הנ"ל שגדר כותב הוא כשמורה על איזה דבר יש להבדיל בין עושה צורה על דבר כדי שיראו הציור לבין חותך הבשר בצורת משולש וכדו' כדי שיהיה לבשר צורה יפה ואינו בא להורות לשום דבר משא"כ העושה בצק בצורת עוף כוונתו שיהיו מהציור וזה אסור משום כותב.

**שם משמעון**

**כותב ב' אותיות ויש להם משמעות בשפה אחרת**

מבואר שאע"פ שהניקוד של שם אינו כהניקוד של שמעון ונמצא שלא התכוון כלל לכתוב שם אפ"ה כיון שאפשר לקרוא שם חייב ולכאו' לפי ה"ה הכותב בלשה"ק ויש לזה משמעות בשפה אחרת שיהיה חייב וכ"כ בנובי"ת או"ח סי' ל"ג ועי' מאירי לק' קד ע"ב שהכותב זז חייב אע"פ שבאותיות דומות אינו חייב אלא בתבה שגם זה הוא תבה בל' תרגום. אולם במרכבת המשנה פי"א נקט שהכותב בלשה"ק ויש לו פירוש בתרגום אינו חייב ועי' אבני נזר סי ר' שביאר דשאני לשה"ק שהוא לשון בעצם [עי' ביאור הלכה סי' ס"ב סעיף ב' (ד"ה יכול)] משא"כ שאר לשונות וע"ע דברי יחזקאל סי' ד' מש"כ בזה.

**אלא אשמאל אמאי הא אין דרך כתיבה בכך**

עי' ב"י ריש סי' ל"ב שהביא מספר התרומה שגם בכותב סת"ם פסול בימין ואין לומר דשאני שבת דבעינן מלאכת מחשבת שא"כ מצינו שהכותב סת"ם בשבת לא יתחייב חטאת וזה לא יתכן [עי' מנ"ח שהעיר דאולי בכה"ג נאמר מיגו דהוה כתב לענין סת"ם הוה כתב לענין שבת ולכאו' אינו דומה דכאן החסרון אינו בשם כתב אלא משום שאינו כדרך ומה יועיל לזה מיגו ועי' אפיקי ים ח"ב ס"ד ענף ה'] ועי' באבן העזר סי' קכ"ג חלקת מחוקק סק"ה שדייק מדברי הרמ"א שם שהכותב גט בשמאל כשר והעיר עליו בב"ש מדברי התרומה הנ"ל ע"ש. ועי' חיי אדם כלל ט' סעיף ב' שכל המלאכות חייב בשמאל חוץ מכותב [ולדברי הספר התרומה מבואר היטב שגם בכותב אינו מדין מלאכות מחשבת] אולם עי' א"ר סי' ש"מ ס"ק י"א שצידד לפטור מוחק בשמאל כמו כותב בשמאל ע"ש ועי' אבני נזר סי' ר"ט אות ט' שתמה עליו.

**הא מני ר' יוסי היא**

צ"ב כיון שכתיבה בשמאל הוא שלא כדרך מה לי שחיובו משום רושם ועי' רבינו חננאל (לק' קג ע"ב נדפס קד ע"א למטה) ["הא דר' יוסי דאמר משום רושם פשוטה היא ומקום שנתכוין לרשום ולא לכתוב חייב וכו'] ומשמע שלא חייב ר' יוסי בשמאל אלא כאינו מתכוין אלא לרשום וכ"כ בכוונתו בדברי יחזקאל סי' ד' [וז"ל הרמב"ם בפיהמ"ש "אבל כתיבת שמאל אינו אלא רושם לא כותב ולא משמע כהר"ח] ולכאו' הביאור ע"פ המבואר בדברי הרמב"ן פ"ג דבכורות שהדרך נקבע ע"פ האב ולא במעשה שעושה [ועי' קה"י סי' מ"א] ויש בזה נפק"מ לשיטת הרמב"ם שרבנן מודו שרושם חייב משום תולדה שלא יתחייב בשמאל בכותב ב' אותיות כיון שאדרבה האב הוא כותב ואין דרכו בשמאל וכ"כ במנ"ח ובאו"ש וע"ש שדן לענין רושם בשמאל.

**ועשה אחת יכול עד שיכתוב כל השם וכו'**

מצינו ב' מהלכים בעיקר הסוגיא

1. בשיטה לר"ן לעיל עה ע"ב כתב בשם הרשב"א שכל הנידון בזה הוא רק במי שרצה לכתוב שם גדול וכתב רק מקצת בזה יש אומרים דבעינן שיהיה עכ"פ שם קטן דבלא"ה אין בזה מלאכת מחשבת אבל בכותב ב' אותיות גם אא חייב וכן נקט הרש"ש והביה"ל (סי' ש"מ סעיף ד' ד"ה במשקין) בדעת רש"י במתני' [אך הגרע"א לא נקט כן וכתב שע"כ צ"ל שרש"י סבר דסתם מתני' משמע בכל גוונא וחולק בזה על הברייתא וכ"כ המאירי ע"ש ועי' לק' שיש ראיה גדולה להבנה זו בדעת רש"י] וכן האריך בזה הטל אורות עמ' שע"ג [ומבואר מדבריהם שגם מה שנחלקו תנאי בכותב ב' אותיות משם אחד אינו אלא במתכוון לכתוב שם גדול וצ"ב דבפשוטו עיקר החסרון של שם א' הוא משום שחסר בב' אותיות וחשוב כאות א' אבל עד כמה שחשוב כב' אותיות וכל החסרון אינו אלא משום מלאכת מחשבת כל שמתקיימת במקום אחר מה לי משם א' ומה לי מב' שמות] ולפי זה יצא שכל שחשב לכתוב נפתלי וכתב "נפ" שאינו תיבה בשום מקום לכו"ע פטור בזה כיון שחסר במלאכת מחשבת וכ"כ רש"י בסנהדרין סב ע"א
2. במאירי בסוגיין ובשו"ת הרמ"א סי' קי"ט והגרע"א נקטו שנידון הסוגיא אינו תלוי כלל במה שחישב לכתוב שם גדול אלא שהוא נושא כללי בכותב ב' אותיות בשבת ולכל השיטות בברייתא צריך שיהיה הב' אותיות תיבה במק"א והיינו אפילו כשלא היה בדעתו לכתוב תיבה גדולה [וכן נקט בפשיטות בנובי"ת או"ח סי' ל"ג גם בדעת תנא דמתני' ע"ש] אך ע"ש במאירי שנקט שלדעת תנא דמתני' דסתם לחייב בכל ב' אותיות משמע שאין צריך תיבה ולשיטתו כתב המאירי שגם הרוצה לכתוב אריוך וכתב "אר" חייב

**דעת הירושלמי והכרעת הרמב"ם**

עי' ירושלמי פי"ב שלדעת ר' יהודה כותב אות כפולה והוא שם חייב וכותב ב' אותיות פטור כל שאינו שם ולדעת רבנן כותב אות כפולה פטור בכל גווני וב' אותיות חייב בכל גוונא ועי' רמב"ם פי"א ה"ט שפסק שב' אותיות חייב בכל גוונא ובהל' י' כתב שכותב אות כפולה והוא תיבה חייב וצ"ע שהוא דלא כמאן [ועי' מרכבה"מ שר"ל שהרמב"ם מפרש דשם וב' שמות של המשנה היינו תיבה א' או ב' תיבות ע"ש אך במאירי מבואר שלא נקט כן] ועי' מאירי.

**אמר ר' חסדא זאת אומרת סתום ועשאו פתוח כשר**

במה דאמרי' הוא דאמר כי האי תנא עי' חי' הגרע"א שהק' דר"ח הוכיח כן מדברי ר"י ולמה צריך עוד תנא אולם עי' רמב"ם בפירוש המשנה "ואע"פ שמ"ם שם סתומה וזאת פתוחה לא נחוש אלא הלשון", ועי' בחי' הגרע"א שתמה בזה שהוא נגד הגמ' אך מ"מ משמע שיש ביאור אחר בדברי ר"י דלא כר"ח [ושו"ר בשפ"א] וצ"ע.

**כתב במשקין וכו' ובכל דבר שאינו מתקיים**

עי' בתוספתא שבת פי"ב ה"ו דה"ה דצריך לכתוב דווקא על דבר המתקיים וכ"כ הרמב"ם פי"א הט"ו ויש לעיין בכל זה אם זה מעיקר השם כתב או מדין מלאכה המתקיימת ועי' לק'

**דין כתב המתקיים לעניין גט**

עי' גיטין יט ע"א לענין גט שאין כותבין אלא בדבר של קיימא וע"ש בתוספתא גיטין פ"ב ה"ה דה"ה שאין כותבין אלא על דבר של קיימא [והובא שם בתוס' כא ע"ב ד"ה על] אולם עי' ה"ה פ"ד מהל' גירושין ה"ז שנקט בדעת הרמב"ם שעלה של זית אינו מתקיים ואפ"ה כשר לגט ואינו דומה לשבת והרמב"ם לא סמך על התוס' כיון שלא הוזכר גמ' [וצ"ב דגם לענין שבת לא הוזכר התוס' בגמ' והרמב"ם סמך עליו וצ"ע ועי' ביאור הגר"א אבהע"ז סי' קכ"ד אות ז' "שמעתי ולא אבין כמה תוספתות שהביא הרמב"ם שלא הוזכרו בגמ' וע"ע או"ש פ"א מהל' גירושין ה"ו ד"ה והנה בספרי]

ומבואר א"כ לדעת ה"ה שיש דין מיוחד במלאכת שבת דבענין כתיבה של קיימא [אך עי' פר"ח אבהע"ז סי' קכ"ד סעיף ב' שדעת רוב פוסקים אינו כן וכל שאינו על דבר של קיימא חסר בעיקר הכתב ע"ש. אך עי' בספרי דדריש לה מספר וא"כ י"ל שגם לדעת הפוסקים בשבת דליכא דין ספר אינו אלא מדין מלאכה של קיימא] אך צ"ע מהמבואר ברמב"ם בהט"ו שאינו חייב במוחק אלא במוחק כתב המתקיים שנכתב על דבר המתקיים ומשמע שכל שליכא ב' תנאים אלו חסר בשם כתב. ועי' בבית שמואל סי' קכ"ה סק"ו שנקט בדעת הרמב"ם שבגט לא בענין כתב המתקיים אלא אלא כל שהוא לשעה שמיה כתב ועי' דברי יחזקאל ס"ד שהאריך בזה.

**שיעור המתקיימת**

ומתבאר לפי הבנת ה"ה בדעת הרמב"ם שחלוק ביסוד הדין אינו מתקיים מצד הכתב מאינו מתקיים מצד הנייר שכתב שאינו מתקיים מצד הדיו חסר בעיקר השם כתב ואילו כתיבה על דבר שאינו מתקיים אינו אלא מדין מלאכה המתקיימת בשבת

ולכאו' יש בזה נפק"מ לדינא דעי' רמב"ם פ"ט הי"ג שהצובע בצבע שאינו מתקיים פטור "וכל שאין מלאכתו מתקיימת בשבת פטור" ועי' שעה"צ סי' ש"ג ס"ק ס"ח שמשמע מדברי הרמב"ם דסגי במה שמתקיימת בשבת [עי' חוט שני שדן אם הכוונה לכ"ד שעות או עד סוף השבת מזמן הכתיבה והעיר שא"כ הכותב בכתב שאינו מתקיים דקה לפני סוף השבת יתחיייב] ולכאו' כ"ז בדין מתקיימת המיוחד של מלאכת שבת אבל בדין מתקיים שנאמר גם בגט מהיכ"ת שיהיה תלוי בשבת [וצבע שאינו מתקיים אינו דומה לכתב שאינו מתקיים שבכתיבה יש תורת כתב אם דיניה משא"כ בצובע ופשוט]אולם עי' רשב"א לק' קטו ע"ב ["וי"ל דמקיימי קצת עד שדרכן של בני אדם לכתוב בהן דברים שאינן עשוין לקיימן לעולם אלא זמן א' כספרי הזכרונות וכיוצא בהן והלכך לענין שבת מלאכת מחשבת היא", והובא בביה"ל סי' ש"מ סעיף ד' ד"ה במשקין] ומבואר שגם מצד מלאכת מחשבת לא חשוב מתקיים אלא לזמן מה ולא סגי בשבת לחוד וכבר העיר מזה בשו"ת מנחת שלמה קמא סי' צ"א אות י"א [ועי' מנחת יצחק ח"ז סי' י"ג-ט"ו].

**דיו לח**

עי' מרדכי גיטין סי' ש"מ שאין למסור הגט עד שיתייבש הדיו משום דדיו לח הו"ל כתב שאינו מתקיים [הובא בחלקת מחוקק אבעה"ז סי' קכ"ד ס"ק כ"ד ועי' מנ"ח מלאכת כותב דלפי זה בשבת אינו חייב עד שמתייבש] ומבואר שאע"פ שכל שאינו נוגע בכתב הרי הוא מתקיים מ"מ כיון שבכל נגיעה בעלמא אין לכתב קיום חשוב אינו מתקיים ועי' מנ"ח מלאכת צובע

**רושם ע"ג עור**

עי' ירושלמי פי"ב ה"ד הרושם על העור כתבנית כתב פטור [עי' תוספתא פי"ב ה"ו] וכ"כ ברמב"ם פי"א הט"ז אולם לענין גט כתב רמב"ם בפ"ד מהל' גירושין ה"ז שחשוב כתב וע"ש בה"ה שכתב שרושם ע"ג עור דינו ככותב בדבר המתקיים על דבר שאינו מתקיים שדעת הרמב"ם דחשוב כתב ועי' שו"ת תורת אמת סי' ל' דהיינו מפני שרושם מפני עצמו מתקיים ורק על העור אינו מתקיים ע"ש ועי' גט פשוט סי' קכ"ה ס"ק י"ט. אולם בפירוש קדמון פי"א הט"ז מבואר שפטור רושם אינו משום אינו מתקיים אלא משום שאינו דרך כתיבה ועי' נשמ"א כלל ל"ח סק"א.

**נתכוון לכתוב חי"ת וכתב ב' זיינין**

עי' תוס' שהק' מ"ש מנתכוון לזרוק ב' וזרק ארבע [הנה למאי דמסקינן לעיל צז ע"ב שגם בנתכוון לזרוק ד' וזרק שמונה פטור ע"כ אינו דומה לשם וע"כ עיקר הקושיא למאי דמשמע לעיל עג ע"א במחלו' אבי ורבא שנחלקו רק כשלא היה דעת לזרוק ד' ומשום שפחות מד' לא שמיה זריקה ע"ש פירש"י אך לכאו' אינו דומה דשאני אות א' שהוא דבר שלם ורק חסר בשיעור משא"כ זריקה ברה"ר שפחות מזריקת ד' אמות לא חשוב יציאה מרשות]

ועי' מהרש"א שהעיר שלכאו' כיון דכל כותב חי"ת כותב מתחילה ב' זיינין הרי זה ככותב שם משמעון וכ"כ במרכה"מ פי"א ה"י ואמנם לכאו' שאני הכא שלאחר שמוסיף גגו של חי"ת ליכא הב' זיינין ועי' אבני נזר סי' ר"ב

**הכותב על בשרו חייב**

**כותב ע"ד למוחקו**

עי' רמב"ם פי"א הט"ז "אע"פ שחמימות בשרו מעברת הכתב לאחר זמן הרי זה דומה לכתב שנמחק", והיינו שהכתב מצד עצמו היה מתקיים אילו היה חותך ידו ובפשוטו מבואר מכאן שהכותב ע"מ למוחקו חשוב שפיר מתקיים אולם עי' דברי יחזקאל סי' ד' סוף אות ו'

ועי' שו"ת רמ"א סי' קי"ט שהתיר לפתוח ספר שכתוב אותיות על חודי הדפים משום שהוא כתב שאינו מתקיים ועי' אבני נזר סי' ר"י שדעת הרמ"א שאינו מתקיים מחמת דעתו חשוב אינו מתקיים אולם עי' חזו"א סי' ס"א דשאני התם שזהו דרך תשמישו.

**ואין נהגין זה בזה**

עי' פירש"י "ונקרין זה עם זה" [וז"ל המאירי "נקראים מן והגית בו יומם ולילה",] ועי' שנות אליהו שהכותב בב' כותלי הבית אינו חייב אלא כשכתבו בפנים ולא בחוץ דאז אינם נקראים ביחד, ועי' ביה"ל סי' ש"מ סעיף ד' (ד"ה במשקין) שנסתפק אם כותב אות א' על השני' אם חשוב נהגין. ומבואר שלהתחייב על ב' אותיות לא סגי בכתיבת ב' אותיות אלא דבעינן שיהיו נקראים ביחד וצ"ע דלכאו' זה א"ש רק אם נאמר דבענין שהב' אותיות יהיה להם משמעות ועי' לעיל.

עי' ביה"ל סי' ש"ו סעיף י"א שר"ל בדעת הירושלמי שאם היה כתוב ב' אלפין בב' מקומות וליד כל א' כתב אות ב' חשוב נהגין זה בזה [שהדין נהגין אינו מצד המעשה כתיבה אלא בחשיבות של ב' אותיות ועי' לעיל] וע"ע שפ"א.

**כתב אות א' נוטריקון**

עי' תוס' לעיל קג ע"ב (ד"ה בגלטורי) שלדעת חכמים הפוטרים ג' בכותב ב' אותיות בנוטריקון פטור ולכאו' הביאור ע"פ מש"כ הט"ז סי' ש"מ סק"ד שאינו חייב בכותב ב' רשימות אלא כששניהם מסמנים לדבר א' אבל בלא"ה אין קשר בין שניהם וחשוב כפעמים א' ולא כב' וא"כ לכאו' ה"ה בב' נוטריקון אולם מסימת דברי הרמב"ם פי"א הי"ג משמע שחייב בב' ע"ש ובשפ"א.

**כתב אות אחת בטבריה ואחת בציפורי**

נאמרו כאן ד' פירושים א) ברש"י ושיטה לר"ן ועוד שכתב על ב' מגילות [ברש"י כתב בסופו ועי מ"מ פי"א הי"ג בדעת הרמב"ם שגם באמצע חייב כיון שיכול לקפלו אולם ברש"י מיירי בלוח ולא בקלף] וכיון שיכול לקרבו חשוב נהגין זה בזה ב) ברשב"א פירש שכתב בטבריה אות על מגילה ולקח אותה מגילה וציפורי וכתב אות נוספת וחייב כיון שאינו מחוסר קריבה שכבר הביאו לציפורי [ובפשוטו צ"ב דמה לי מקום הכתיבה הרי סו"ה האותיות כתובות ביחד ועכ"פ מבואר דעת הרשב"א שמחוסר קריבה כמחוסר מעשה דמי] ג) פירוש ר' האי מובא ברשב"א וריטב"א [וגם לדבריו מבואר שכל שבמקומום אין קשר בין האותיות אינו חשוב כתיבה] ד) פירוש רבינו חננאל

**כתיבה הוא אלא שמחוסר קריבה**

עי' שו"ת הרמ"א סי' קי"ט דה"ה שהמקרב ב' אותיות ועושה מזה תיבה אינו חייב כיון שכבר היה כתוב קודם לכן והוסיף שאפילו במקרב ב' חצאי אותיות דאות א' לגבי שבת כחצי אות דמי וכ"כ בט"ז סי' ש"מ סק"ב ולכאו' גם הלבוש שחולק ע"ז אינו אחא בב' חצאי אותיות אבל באותיות שלימות י"ל שכו"ע מודו

**להשלים שאני**

עי' פירש"י אות אחרונה של כ"ד ספרים [עי' ביה"ל סי' ש"מ דלאו דוקא אות האחרון ה"ה המתקן באמצע] ועי' מנ"ח דשאר ספרים אין חשיבות למספר אותיותיהם ולק' ד"ה רבא כתב רש"י משום תיקון דאל תשכון ואמנם דעת הרמב"ם פ"ז הי"ב מס"ת דליכא איסור אל תשכון אלא בס"ת וע"ש ההגהת מיימוני אות י' וכן דעת הר"י מיגאש מובא בשיטמ"ק כתובות יט ע"ב [ועי' מנ"ח] ועי' ביאור הגר"א יו"ד סי' רע"ט שאפילו בגמ' ופוסקים יש איסור אל תשכון

**כגון שנטלו לגגו של חי"ת ועשאו שני זיינין**

פירש"י כגון שהספר צריך לכך ועי' מנ"ח שתמה בזה דכיון שיש כאן כתיבת ב' אותיות למה בענין דווקא שהספר צריך לכך ועי' דברי יחזקאל ס"ד שר"ל שדעת רש"י אע"פ שפי' במתני' שחייב גם בכותב "אא" מ"מ לדינא קי"ל כברייתא [זה תלוי במחלו' רע"א ורש"ש בדעת רש"י עי' לעיל] שאינו חייב אלא כשיש משמעות וזז אע"פ שבל' תרגום יש לזה משמעות כיון שכוונתו לכתוב לשון הקודש לא מהני ע"ש. [ובמשנת ר' אהרן גיטין ס"כ ר"ל שיש ב' אופני מלאכת כתיבה א' ע"י מעשה כתיבה ולזה חייב כל שעשה ב' אותיות ויש אופן של כתיבה מדין מלאכת מחשבת וכחק תוכות וכדברי הר"ן ובכה"ג שחיובו מדין מלאכת מחשבת אינו חייב אלא כשיש תועלת בכתיבתו והיינו שהספר צריך לכך ע"ש]

**חיוב מוחק בזה**

עי' ירושלמי שהנוטל גגו של חי"ת וכן בעשה מדל"ת רי"ש חייב משום מוחק ומשום כותב ובפשוטו אין החיוב על מחיקת הגג ומדין טשטוש דיו כיון שאינו כותב במקומו אלא על מחיקת כללות האות ח' [וכן מוכח ממה שחייב הירושלמי גם בעשה מרי"ש דלת שאינו מוחק כלום רק מוסיף הריבוע עי' אפיקי ים ח"ב סי' ד' ענף ה'] כיון שמה שנשאר הם זיינים נמצא שהח' נמחק לגמרי [וזה תלוי אם יש חיוב מיוחד על מחיקת אותיות או שעיקרו מדין הכשרת מקום לכתיבה עי' לק' ועי' ב"י יו"ד סי' רע"ו בתשובת הר"י אכסנדרי ז"ל "וכן ממה שאמרו בפרק הבונה כגון שנטלו לגגו של חי"ת ועשאו שני זיינין או כגון שנטלו לגגו של דלי"ת ועשאו רי"ש למדנו שהמוחק מקצת אות עד שהוציא מתמונה הראשונה ועשאה אות אחרת נקרא מגיה וכאילו מחק כל אות הראשונה וכו'",ולכאו' כוונתו שאילו לא היה חשוב מוחק אות הראשונה לא היה חייב שום כותב] ובמאירי כתב שהחיוב בתיקן ד' לר' הוא משום שמחק אות וכתב אות ומצטרפי לחייב על ב' [עי' טל אורות עמ' שפ"א שנסתפק אם דברי המאירי נאמרו בכל מלאכות שבת או רק בכותב ומוחק ועי' אפיקי ים ח"ב סי' ד' ענף ט' שהאריך בעיקר העניין של צירוף ב' חצאי מלאכות] אך פשטות דעת הבבלי אינו כן וכדחזינן במחק גגו של חי"ת שאינו חייב תרתי

**חק תוכות לעניין שבת**

עי' חי' הרשב"א שהוכיח מכאן שאין זה חשוב חק תוכות מדחייב לענין שבת [עי' בית שמואל אבעה"ז סי' קכ"ה סק"ג דשבת ודאי חייב על חק תוכות שהרי אפילו רושם חייב ועי' שו"ת חת"ס או"ח סי' קע"ח שעיקר ראית הרשב"א הוא מסתימת הש"ס דמשמע אפילו כתבו בס"ת] ועי' ר"ן שדחה דשאני שבת דמלאכת מחשבת בעי ולא איכפת לן בחק תוכות ["שהרי אפילו מוחק ע"מ לכתוב חייב" והיינו דיסוד מלאכת מוחק הוא הכנה לכתיבה עי' רא"ש לעיל פ"ז סי' ט' אולם בחוט שני בשעה"צ אות כ"ד כתב שכוונת הר"ן לחייב עכ"פ מדין מוחק ול"מ כן] וכ"כ במרדכי גיטין סי' שד"מ וכבר תמהו במנ"ח ובבית מאיר אבהע"ז סי' קכ"ה דנהי דליכא ראיה מח' מ"מ מנטל תגו של דלת מוכח כן דהתם ע"כ כשר לספר שהרי אינו אלא אות א' וע"כ כפירש"י שתיקן בזה הספר ועי' פמ"ג סי' ל"ב משב"ז ס"ק ט"ז שתמה על השו"ע שריש ועשאו דל"ת חשוב חק תוכות ולכאו' זהו נגד סוגיין אך ברש"י ביאר משום אל תשכון ולא משום כשרות הספר וע"ש פמ"ג שלזה לא צריך תורת כתב [וע"ש שמחלו' רשב"א והשו"ע תלוי במחלו' הראשונים אם יש אל תשכון בשאר ספרים ע"ש אבל ס"ת לא מהני תיקון כל שאינו מכשירו לקריאה עי' שו"ת רע"א תנינא סי' ל"ו] ועי' שו"ת רע"א סי' כ"א מה שביאר בזה.

**ביאור המחלו' רשב"א ור"ן**

ובעיקר המחלו' רשב"א ור"ן עי' ישועות יעקב סי' ל"ב בדברי נכד המחבר שר"ל שנחלקו אם החסרון בחק תוכות הוא בעצם הכתב או רק במעשה כתיבה שאם חסר בעצם הכתב א"א לומר מלאכת מחשבת שהרי לא חישב לעשות א' מל"ט מלאכות ועי' בית מאיר אבהע"ז סי' קכ"ה [ועיקר הנידון אם חק תוכות חשוב כתב נפק"מ נמי לעניין אם חשוב כתב ע"ג כתב עי' בית מאיר אבהע"ז סי' קכ"ה ולענין מחיקת שם ה' עי' תורת גיטין גיטין יט ע"א, ועי' שו"ת רע"א סי' כ"א שלדעת הר"ן שמועיל חק תוכות משום מלאכת מחשבת כ"ש שמועיל מה"ט אות בלי זיון ולכאו' לדברי הישועות אינו דומה שחק תוכות חסר רק במעשה כתיבה משא"כ בלי זיון חסר בצורת האות] ועכ"פ מבואר שגם לדעת הרשב"א לא צריך מעשה כתיבה לחייב משום כותב וסגי בפעולה של יצירת אות.

**כגון שנטל לגגו של חי"ת**

עי' מחלו' רש"י ותוס' מנחות כט ע"ב בצורת ח' והתוס' שם הוכיחו מכאן כפיר"ת ועי' דרכי נעם ס"א שכוונתו שלפירש"י לא נטל כל גגו של חי"ת רק שורה באמצע וכ"כ בשו"ת רע"א סי' כ"א [ועי' שו"ת רע"א מהדו"ת סי' ל"ו בשם הנ"י] ועי' ל' הרמב"ם (פי"א הי"ג) "שחלק גג החי"ת" ובמרדכי בהל' קטנות רמז תתקנ"ג מבואר הראייה שלר"ת א"ש שע"י מחיקת החטוטרות נעשה ב' זיינים משא"כ לפירש"י [וע"ע הגהת מיימוני פ"א מהל' תפילין אות ח'] ובצאן קדשים שם כתב דאדרבה לרש"י מתיישב יותר מדאמרו ועשאו ולא ונעשו.

**אם נעשה הזיון נמי**

עי' לק' בסמוך הא דלא בעי זיוני ועי' שלטי גיבורים בשם ריא"ז דמיירי שעלו בידו הזיינין מזויינין בזיונין שלהם וכ"כ במרדכי בהל' קטנות רמז תתקנ"ג "דאימא ע"י מחיקת הסכין איתרמי שעשה זיונין", ועי' לק' מדברי הספר התרומה והגרע"א.

**כגון שנטלו לתגו של דל"ת ועשאו רי"ש**

עי' פירש"י שחשוב תיקון משום אל תשכון באהליך וצ"ע למה לא פירש מצד תיקון כשרות הספר ובישועות יעקב סי' ל"ב בדברי נכד המחבר דמבואר דעת רש"י דזה חשוב חק תוכות ושאני שבת דמלאכת מחשבת ועי' שו"ת חת"ס או"ח סי' קע"ח שדחה דדעת רש"י שספר שחסר אות כשר ועי' שו"ת רע"א סי' כ"א שעדיין קשה למה פירשה רש"י רק כאן ולא מקודם

**הא דבעי זיוני הא דלא בעי זיוני**

הנה נחלקו הראשונים אם הזיון מעכב שדעת הרמב"ם פ"ה מהל' תפילין ה"ג שאינו פוסל [ומחלו' נעוצה בביאור מה שנאמר בשבת פט ע"א בשעה שעלה משה למרום מצאו להקב"ה שהוא קושר כתרים לאותיות וע"ש פירש"י דקאי על תגים של שעטנ"ז ג"ץ וא"כ משמע שאינם מגוף האות וז"ל התשב"ץ ח"א ס"ה "וכ"ש שאין צריכות אותיות שעטנ"ז ג"ץ זיונין שאפילו ספר תורה לא מצינו שיהיו צריכות זיונין אלא מפני שעלה משה למרום ומצא להקב"ה שהיה קושר כתרים לאותיות כדאי' בהקומץ רבה אבל בגיטין אין לנו", אולם במרדכי בהלכות קטנות סי' תתקנ"ג כתב דמיירי בתגים גדולים אבל שעטנ"ז ג"ץ היא מגוף האות] ודעת הטור באו"ח סי' ל"ו שהזיון מעכב ועי' מחלו' הראשונים בספר התרומה סי' קי"ד

ועי' שלטי גיבורים שמוכח מכאן שהתגים הם מגוף האות ומעכבי אך הק' דא"כ בנטל גגו של ח' היאך חייב הרי לא זיין ועי' ספר התרומה סי' קי"ד שעיקר הדבר תלוי בדעתו שאם דעתו לזיינם פטור משום מלאכת מחשבת [ויש לדון בזה שכל שחסר בעיקר האות לא גרע מכתב שם משמעון דחשוב שפיר מלאכת מחשבת אע"פ שלא נעשה מחשבתו לגמרי ועי' שו"ת שער אפרים סי' פ"א ובמשנת ר' אהרן גיטין ס"כ ר"ל שבחק תוכות שעיקר חיובו רק משום מלאכת מחשבת בענין שיעשה מחשבתו לגמרי ע"ש ועי' קה"י סי' מ"ח שהעיר מ"ש מחק קפיזא בקבא וצריך לחלק בכל זה דסו"ס הזיונין משנים צורת גוף האות] אבל כשאין בדעתו לזיינם גם אם האות צריך זיוני חייב ועי' שו"ת הגרע"א סי' כ"א דלא מיבעיא לדעת השו"ע סי' ל"ו סעיף ג' שזיון אינו מעכב דודאי חייב עליו אלא אפילו לדעת האומרים שזיון מעכב האות מ"מ אינו חסר בעיקר צורת האות ורק מעכב כשרותו ולענין שבת חייב בלי זה [וע"ש דלפי זה אם נאמר שזיון מעכב ע"כ לא מיירי לעיל בספר תורה] ובמרדכי שם כתב לדחות דמיירי דאיתרמי שעשה זיון ובשו"ת שער אפרים סי' פ"א כתב שמל' הגמ' שאמרו ועשאו ב' זיינין ולא אמרו ונעשה משמע שלא נעשה ממילא אלא שעשה בו תגים.

אך עי' פי' הר"ח שביאר סוגיין באו"א, והרמב"ם השמיט כל הסוגיא ועי' חזון יחזקאל פי"ב ה"ח שר"ל שהרמב"ם פירוש זיוני מל' זיינים והכוונה שכשהיה צריך לב' זיינים חייב משום דנעשה מחשבתו ע"ש.

**עה ע"ב**

**מחק אות גדולה וכו'**

עי' רא"ש שהביא מתוספתא שלאו מוחק אות חייב אלא ה"ה מוחק טשטוש דיו וע"ש שביאר שאע"פ שבמשכן היה מחיקת אותיות מ"מ אות שנכתב בטעות דינו כטשטוש דיו הנה עי' רמב"ם פי"א הט"ו "וכן אין המוחק חייב עד שימחוק כתב העומד מעל דבר העומד", וצ"ב כיון דחייב גם על טשטוש דיו [וכמו שפסק הרמב"ם פי"א ה"ט] א"כ למה צריך מחיקת אות הקיים ועי' פמ"ג סי' ש"מ א"א ס"ז שעמד בזה וע"ש שביאר שיש ב' אופני מלאכת כותב **א)** מוחק ב' אותיות ובזה לא בעינן ע"מ לכתוב וסגי בזה שהוא מתקן כגון מוחק שטר חוב **ב)** מוחק טשטוש דיו שבזה עיקר חיובו על הכשרת המקום לכתיבה ולא סגי במה שיש בזה תיקון אלא דבענין ע"מ למחוק דווקא ולכן בכה"ג שחיובו על מחיקת אותיות כגון במוחק ע"מ לתקן בזה אין חיובו אלא במוחק אותיות והיינו כתב המתקיים מע"ג דבר המתקיים [אבל מדברי הרא"ש שכתב שאות שנכתב בטעות הו"ל כטשטוש דיו משמע שאין הבדל של אות לטשטוש דיו]

**דעת הקרית ספר חיי אדם והמשנ"ב**

אולם עי' רמב"ם פי"א ה"ט "נפלה דיו ע"ג ספר ומחק אותה וכו' אם יש במקומה כדי לכתוב שתי אותיות חייב", ודייק הנשמ"א כלל ל"ח סק"א שלא כתב ע"מ לכתוב דמשמע כל שראוי לכתוב חייב והיינו משום דסגי בתיקון אחר ולא בענין ע"מ לכתוב דווקא כל שעכ"פ ראוי לכתוב וכ"כ בקרית ספר [וע"ש שמה שכתב הרמב"ם בכתיבת ב' אותיות דבעינם ע"מ לכתוב היינו משום דבלא"ה הרי הוא מקלקל משא"כ במחיקת דיו כל שראוי לכתוב שם ב' אותיות יש בזה תיקון] וכן נקט בדעת הרמב"ם בפירוש קדמון למצרים שם ומבואר שגם במחיקת טשטוש דיו לא בענין ע"מ לכתוב וכן מבואר בביה"ל סעיף ג' (ד"ה שעל הקלף) שהמוריד שעוה מע"ג אותיות חייב משום מוחק אע"פ שאין זה ע"מ לכתוב כיון שהוא ע"מ לתקן ומבואר שגם מוחק טשטוש דיו א"צ ע"מ לכתוב.

**ויש במקומה לכתוב שתים**

עי' שיטה לר"ן דהיינו אותיות בינונית מאותה כתב שכתב כגון מחק א' אשורית בענין שיהא מקום לכתוב ב' אלפין אשורית ולא סגי בב' יודין [וצ"ב כיון שאפילו מוחק טשטוש דיו חייב מה איכפת לן מה היה כתוב שם והלא עיקר חיובו מחמת מחשבתו לכתוב ולכאו' תלוי במה שכוונתו לכתוב במקום הזה ב' אותיות] ועי' מאירי ובמנ"ח

**מוחק ע"מ לכתוב**

חיוב מוחק אינו אלא בע"מ לכתוב ומצינו בזה כמה נידונים

1. המוחק ע"מ למחוק אותם האותיות שהיו כתובים עי' טל אורות עמ' שכ"ח שהביא לזה דברי התוס' קו ע"א (ד"ה חוץ) דבענין שיהיה יותר טוב ממה שהיה לפני המחיקה [וכ"כ בהגהת מהרש"ל על סמ"ג לאוין מצוה ס"ה] אך העיר מדברי הלבוש בסי' ש"מ לעניין כתב בחודי הדפים שנקט שזה נחשב מוחק ע"מ לכתוב אע"פ שכותב אותם האותיות, ע"ש.
2. מוחק ע"מ לתקן בפמ"ג סי' ש"מ א"א סק"ז נקט שהמוחק ע"מ לתקן ג"כ חייב אע"פ שאינו ע"מ לכתוב ועי' לעיל בשם פירוש קדמון ונשמ"א ועי' ביה"ל סעיף ג' (ד"ה המוחק) שחיזק דבריו [ולעיל הובא שיש לחלק בזה בין מוחק אותיות למוחק טשטוש דיו] ועי' לק' קמח ע"ב שאסור למנות אורחיו מן הכתב וע"ש בגמ' די"א שאיסורו משום שמא ימחוק וע"ש חי' הריטב"א שאע"פ שאין זה אלא איסורא דרבנן שהרי אינו מוחק ע"מ לכתוב מ"מ גזרו ע"ש אולם באבני נזר סי' ר"ו כתב דכיון שיש לו תיקון במחיקה שלא יזמין מי שאינו רוצה חשוב כמוחק ע"מ לתקן. אולם בחזון יחזקאל פי"ב ה"ז הוכיח מהתוספתא שאמרו שיש חומר בכותב ממוחק כשהוא ע"מ לקלקל וע"כ שיש בזה תיקון דאל"כ גם כותב פטור אך ע"ש שהעיר מדברי הרמב"ם מדברי הרמב"ם פי"א הי"ז "וכן המוחק את הרשום לתקן הרי זה תולדות מוחק", ומבואר שלא בעינן ע"מ לכתוב וע"ש דשאני התם שהמחיקה מתקן הרשום לכן חשוב שפיר כע"מ לכתוב ע"ש.
3. מוחק אות א' ע"מ לכתוב אות להשלים ספר עי' פמ"ג סי' ש"מ משב"ז סק"א שחייב וכ"כ באבני נזר סי' ר"ה
4. מוחק ע"מ לכתוב במקום אחר עי' רמב"ם פי"א ה"ט המוחק ע"מ לכתוב **במקום המחק"** וכ"כ בפ"א הי"ח ועי' ביה"ל סי' ש"מ סעיף ד' (ד"ה במשקין) שמקורו מסותר דבעינן ע"מ לבנות במקומו [אך שיטת הרמב"ם אינו ברור בזה שבפ"י הט"ו סתם שכל סותר ע"מ לבנות חייב עי' ראש יוסף לעיל לא ע"ב אולם באבני נזר סי' ק"ד אות ה' כתב שסמך עמש"כ בפ"א ע"ש].ולעיל הובא מהירושלמי שהמתקן רי"ש לדל"ת חייב משום מוחק אע"פ שאינו במקומו.
5. מוחק ע"מ לכתוב כתב שאינו מתקיים עי' אבני נזר סי' ר"ט אות י"ג שיש לחלק בזה בין מוחק טשטוש למוחק אותיות.
6. מוחק ע"מ לכתוב בשמאל עי' אפיקי ים ח"ב סי' ד' ענף ה' שדן בזה וע"ש בהשמטות שהביא מבנו שד"ז תלוי אם בעינן ע"מ למחוק דוקא או דסגי בע"מ לתקן עי' ביה"ל סי' ש"מ סעיף ג' (ד"ה המוחק) ועי' אילת השחר שגם המוחק ע"מ לכתוב כתב בשאר לשונות לדעת האו"ז תלוי בספק זה
7. מוחק שעוה שנפלו ע"ג אותיות עי' פירוש קדמון למצרים פי"א ה"ט שחייב משום מוחק שהרי הוא מוחק ע"מ לתקן [ע"ש דהוו כפותח בית הצואר דחייב משום קורע והיינו לדעת הרמב"ם אך עי' ב"י סי' שי"ז בדעת שאר הראשונים שחייב משום מכה בפטיש ולא משום קורע כיון שאינו ע"מ לתפור עי' ריטב"א מכות ג' ע"ב ועי' ביה"ל סי' ש"מ סעיף י"ד (ד"ה ולא)] וכ"כ בב"ח סי' ש"מ ובפמ"ג משב"ז סק"א חולק כיון שאינו ע"מ לכתוב ועי' ביה"ל סי' ש"מ סעיף ג' (ד"ה שלא) שביאר דעת הב"ח דמ"מ חשוב מוחק ע"מ לתקן [ועי' לעיל שנחלקו הפמ"ג והביה"ל אם במוחק טשטוש יש איסור בעע"מ לתקן]
8. עי' פמ"ג סי' ש"מ משב"ז סק"א לקח טבלא שחורה ולבנה או להיפוך והכשירה לכתוב עליו ב' אותיות חייב משום מוחק דיסוד מוחק הוא הכשרת מקום לכתיבה.
9. מדרבנן אסור נמי שלא ע"מ לכתוב ויש לעיין במוחק שלא שייך ע"מ לכתוב כגון שע"י המחיקה מפסיד גם הנייר ובשו"ת אבן ישראל [ח"ח סי' כ"ט וח"ט סי' כ"ג] ר"ל שכל שמאבד גם מקום הכתב אין בזה איסור אולם מסתימת הרמ"א והאחרונים לגבי אכילה עוגה בכתובה עליה אותיות מבואר דלא כדבריו וכן נקט הקיצור שו"ע סי' צ"ח סעיף ל"ב בדעת הפמ"ג [סי' תקי"א משב"ז סק"ב ותקי"ד א"א סק"ד] שהמעשן סיגרי' חשוב מוחק על האותיות ע"ש [אך לכאו' יש להתיר בזה מטעם שכתב הדגול מרבבה דפס"ר דלא ניחא ליה בג' דרבנן מותר ועי' שו"ת יד יצחק ח"ג סי' קי"ג] וע"ע אור שמח פכ"ג מהל' שבת ה"ב [ולכאו' יש לחלק בזה בין מוחק אותיות למוחק טשטוש דיו]

**מוחק טשטוש דיו על בשרו**

כתב החיי אדם הל' נטילת ידים כלל מ' סעיף ח' שאסור למחוק פחם מידיו משום מוחק וע"ש נשמ"א סק"ב שהרי אפילו מוחק טשטוש דיו חייב ואע"פ שאינו ע"מ למחוק מ"מ שבות איכא ועי' טל אורות עמ' שלא-ב שהביא כן משו"ת פרי הארץ שג"כ נקט שיש בזה משום מוחק [אך היה אפשר לומר שכיון שעיקר חיוב מחיקת טשטוש דיו הוא משום הכשרת הכתיבה לכן י"ל שמקום שאינו עומד לכתיבה לא נאסר וכ"כ בקצוה"ש סי' קמ"ד סק"י]

**גיטין יט ע"א**

**איתמר המעביר דיו ע"ג סיקרא**

עי' נימוקי יוסף בהל' ס"ת ["כלומר שזרק זהב על כתב השמות שנכתבו בדיו אפ"ה פסול **דס"ל כתב העליון כתב הוא** ומבטל התחתון לפי שהוא מוחקו ואסור לקרות בו", והובא בב"י או"ח סי' ל"ב סעיף ג'] ומבואר שרק ע"י שכתב העליון כתב הוא דמוחק כתב התחתון אולם עי' שו"ת נובי"ק אבהע"ז סי' פ"ה שהטעם שדיו ע"ג סיקרא חשוב כתב הוא משום שע"י שדיו העליון מוחק כתב התחתון שוב ממילא חשוב העליון כתב והיינו שכל דיו ע"ג דיו כל שאינו מוחק התחתון אינו אלא כצובע התחתון [ועי' שו"ת נובי"ת יו"ד סי' קפ"א בתשובת בן המחבר מה שביאר בדברי הנ"י הנ"ל] אבל להיפוך אינו מוכח והיינו שיכול להיות שדיו העליון מוחק כתב התחתון ומ"מ אינו כתב וכמבואר בשו"ת תשב"ץ ח"א סי' קכ"ז שגם למאי דחשש ר"י לומר שדיו ע"ג סיקרא אינו כתב מ"מ חשוב מוחק לכתב התחתון ע"ש [ועי' לק' שכן מבואר בדעת הרמב"ם ז"ל] ועי' בכתבי הגר"ח ז"ל שדן בזה

**דיו ע"ד דיו**

עי' תשב"ץ ח"ג סי' קצ"ג שאין להעביר קולמוס על שם ה' משום מוחק את ה' ומבואר שדיו ע"ג דיו חשוב מוחק וצ"ב הרי בשבת אינו חייב ע"ז ועי' תשובת ר' אליעזר סי' י"ב הג"ה ב' דבשבת אינו חייב אלא במוחק ע"מ לכתוב ועי' כתבי הגר"ח ז"ל אולם עי' תשב"ץ ח"א סי' קכ"ז שכתב שאין להוכיח שמותר למחוק שם שנכתב שלא בקדושה ממה שהותר להעביר קולמוס על שם שנכתב שלא בקדושה שהרי מסקי' שדיו ע"ג דיו ל"ח כתב [ואף שמתקן בכתיבה ב' ובכה"ג כתבו התוס' דחשוב כתב העליון כתב י"ל דמ"מ אינו חשוב מוחק ורק מתקן כתב התחתון וכ"כ בשו"ת שבט סופר יו"ד סי' פ"ו או שדעתו כרמב"ן וכדלהלן] וצ"ע שסתר משנתו [ומצינו בזה ב' מהלכים **א)** בשו"ת בנין ציון (מבעל הערוך לנר) סי' צ"ו כתב שדעת התשב"ץ כדעת הרמב"ן שלדעת ראב"י חשוב דיו ע"ג דיו כתב לשאר דיני תורה וס"ל כר"ח שחיישינן לשיטת ראב"י לכן לענין להוכיח להקל ע"פ שהוא כתב א"א ומצד שני חוששין שהוא כתב ויש בה משום מוחק וכן משמע בברכי יוסף סי' ל"ב הובא בשערי תשובה ס"ק י"ט **ב)** בשו"ת בית יצחק יו"ד ח"ב סי' ק"ב ר"ל דבח"ג מיירי שנתיישן כ"כ עד שנתאדם ושוב הו"ל כדיו ע"ג סיקרא ע"ש] וע"ע כתבי הגר"ח

אך עי' גיטין נד ע"ב שמבואר שגם ס"ת שספק אם כתב שמותיו לשמה מותר להעביר עליו קולמוס ומבואר להדיא שאין בדיו ע"ג דיו משום מוחק וכמו שהוכיח משם הישועות יעקב אבעה"ז סי' קכ"ה סק"ו ועי' אור שמח פ"א מהל' תפילין הט"ו ובשו"ת חכמת שלמה בסו"ס הר המור (להגר"מ בנעט) סי' י"א כתב דנהי אנן לא מהימנינן ליה מ"מ אדם נאמן לגבי עצמו ואיהו בעצמו יכול להעביר קולמוס ועוד פי' כיון שבידו לתקנו ורוצה לתקנו אף שאנן לא יהבינן ליה בדין שלא יפסיד שכרו וכ"כ בשו"ת גבעת פנחס (לבעל הפלא"ה ז"ל) או"ח סי' מ"ד [ועי' שב יעקב סי' נ"ד שהק' למה אינו מוחקו לגמרי והרי לזה ודאי אינו נאמן וע"כ כנ"ל]

**[חציצה בדיו ע"ג דיו**

עי' נובי"ק או"ח ס"א שדן למה כל כותב דיו ע"ג דיו אינו פסול משום חציצה [והיינו בין בס"ת שיש דין כתיבה ע"ג קלף וכן בגט שיש דין ספר] וע"ש שכתב שכיון שבא לנאותו בטל עליון לתחתון דכל לנאותו אינו חוצץ וצ"ע א"כ בתחתון שלא לשמה אם נעשה אות חדשה הרי אינו על הקלף [אם נאמר שגם בלשמה אינו מוחק התחתון וחשוב אות א' עם התחתון א"ש] ובשו"ת בית שלמה סי' ז' כתב הטעם משום דמין במינו אינו חוצץ (וצ"ע מדיו ע"ג סיקרא) אך עי' שו"ת טוב טעם ודעת מהדו"ק סי' רמ"ה שמין במינו אינו חוצץ מהני רק כשיש דין חציצה ולא כשצריך להיות על הקלף וגם אויר פוסל ויסוד דבריו בדרשת הרמב"ן לר"ה בציפה השופר זהב וע"ע אבני נזר או"ח סי' תל"ב מדברי הרמב"ן פ"ג דבכורות [ולעניין קושיית המהרש"ם בח"ד סי' קל"ט מהמבואר בר"ה כז ע"ב עי' פמ"ג סי' תקפ"ו משב"ז ס"ק י"ז ודו"ק] ובשו"ת גבעת פנחס (לבעל הפלאה) או"ח סי' מ"ד כתב לתרץ שכיון שמבטל הדיו התחתון לעולם לקלף בטל אליו והוו כמוה ואינו חוצץ וע"ש ביו"ד סי' נ"ו ועי' שו"ת חת"ס יו"ד רנ"ובשם הגר"ש קלוגר.ובשו"ת מהר"ם שיק יו"ד סי' רנ"ו פסל למעשה דיו ע"ג סיקרא בסת"ם מדין חציצה ושאניגט שאינו צריך לכותבו אלא על דבר המתקיים ולכן גם סיקרא חשוב דבר המתקיים וצ"ע שמה שצריך בגט לכותבו על דבר המתקיים נלמד מספר וכדאי' בספרי.**]**

**דיו ע"ג חקיקה**

עי' רמ"א אבעה"ז סי' קכ"ה סעיף ד' שי"א שיש להקפיד לא לכתוב בקולמוס של ברזל שלא לבוא לידי חקיקה וע"ש לבוש סעיף כ"ב שטעם החומרא משום דכתיב וכתב ולא כתב ע"ג כתב ועי' גט פשוט ס"ק ט"ו [הובא בפתחי תשובה שם סק"ה] שתמה בזה מדברי התרומת הדשן סי' מ"ח שמותר להעביר קולמוס על ספר תורה ותפילין שנמחקו קצת אותיות ותיבות ע"ש וכן מבואר בסי' קל"א ס"ה שי"א דמהני העברת קולמוס על גט שנכתב שלא לשמה ע"ש ולכאו' יש לחלק דשאני חקיקה וכתיבה בדיו דב' מיני כתבים הם משא"כ בדיו ע"ג דיו דנעשה ככתב א'

**סיקרא ע"ג דיו אמרי לה חייב וכו'**

עי' פירש"י שאינו מקלקל כ"כ שהרי כתבו ניכר וצ"ב דסו"ס אינו מתקן ועי' תוס' הרא"ש ["ומתוך פירש"י משמע דחשיב מוחק ע"מ לכתוב כיון דכתבו ניכר (וכ"כ בחי' הריטב"א מכת"י) ומ"מ לא מחייב גם משום כותב כיון שהתחתון חשוב יותר מן העליון"] ומבואר שמצד הל' כותב ודאי גם כתב העליון חשוב כתב [ולענין גט יהיה דינו כדיו ע"ג סיקרא] ולכן חשוב כמוחק ע"מ לכתוב אבל להתחייב עליו משום כותב אינו חייב כיון דסו"ס לא תיקן כלום בכתיבה זו [אך לכאו' עדיין צ"ב דסו"ס לא תיקן כלום והרי כתבו האחרונים שהמוחק ב' אותיות לכתוב אותם האותיות פטור כיון שאין בזה שום תיקון כ"ש בנידו"ד ואמנם דנו האחרונים אם במלאכת שבת סגי בזה שאינו מקלקל או שצריך לתקן ועי' עונג יו"ט סי' מ"ד שמסברא נראה כל שאינו מקלקל סגי אך מדברי התוס' ב"ק לד ע"ב מבואר דבענין תיקון, ועכ"פ מבואר מזה דמה דבענין מוחק ע"מ לכתוב אינו כדי שלא יהיה מקלקל וכש"כ האבני נזר בדעת רש"י דא"כ למה ליה הראשונים לומר דחשוב מוחק ע"מ לכתוב והרי בין כך אין זה הסברא למה אינו מקלקל]

**בסיקרא**

כפשוטו הגריעותא בסיקרא הוא משום שהוא צבע אדום אולם עי' טל אורות עמ' שפ"ד שר"ל ע"פ המבואר בשבת קטו ע"ב שסיקרא אינו כתב המתקיימת וע"ש חי' הרשב"א שאע"פ כן לענין שבת חשוב כתב של קיימא כיון שמתקיימת לקצת זמן.

**וכי מפני שאנו מדמין נעשה מעשה**

עי' פירש"י שלא אמר לעיל חייב אלא מספק עי' לעיל שהובא מהתשב"ץ שכל הספק הוא לעניין כותב ולא מוחק ע"ש ולפי זה כתב בס"ת דיו ועליו סיקרא וחזר וכתב עליו דיו י"ל שהוא פסול כיון שכתב התחתון נמחק וכתב העליון אינו כתב אולם בביה"ל סי' ל"ב סעיף ג' (ד"ה עפרות לא נקט כן ע"ש) [ועי' כתבי הגר"ח החדש במעשה שאירעה בבריסק שחתמו העדים לשמה והעבירו קולמוס שלא לשמה ורצו להכשיר ע"י שיעבירו עוד פעם קולמוס לשמה וממנ"פ כשר ואמר הגר"ח שזה אינו שודאי שכתב התחתון אינו כתב וספק אם העליון כתב ע"ש אולם בשו"ת מהר"ם שיק יו"ד סי' רנ"ז כתב בנידון שקטן העביר קולמוס על כתב שנכתב בכשרות שיועיל לעבור ע"ז בקולמוס דממנ"פ כשר]

אולם ברמב"ם חילק בזה בין גט לשבת דלעניין שבת כתב בפי"א הט"ז שחייב חטאת ואילו לענין גט פסק שהוא ספק ועי' חי' חת"ס שביאר דעתו דשאני שבת דמלאכת מחשבת ואע"פ שאין לזה תורת כתב מ"מ כל שתיקן במעשיו חייב [ועי' טל אורות עמ' שפ"ג בשם ספר בני יעקב] אך לכאו' צ"ע שאם אינו כתב וחיובו רק על תיקונו א"כ למה ודאי חייב על מוחק הרי ליכא כתב עליון למחוק התחתון ומוכח כדברי התשב"ץ שמחיקת כתב התחתון אינו ע"י כתב העליון

[עי' ירושלמי פ"ב דגיטין ה"ג שהובא נידון זה דדיו ע"ג סיקרא לעניין גט ואמר ר' יוחנן ע"ז "מפני שאנן עוסקין בהילכות שבת אנו מתירין את אשת איש", וכבר העירו דמשמע מזה כפי' הרמב"ם ולא כרש"י וע"פ זה מבואר מה שאמרו לעיל שם שהכותב על קלף באופן שאינו ניכר ואח"כ שופך דיו וניכר בכתב דחייב עליו בשבת ממה שחייב בדיו ע"ג סיקרא והיינו כנ"ל שדיו ע"ג סיקרא לא חשוב כתב ועיקר חיובו משום תיקון כתב התחתון עי' דברי יחזקאל סי' ד' וע"ע משנת ר' אהרן גיטין ס"כ]

**עדים שאין יודעים לחתום**

עי' תוס' לעיל ט' ע"ב מה שהק' על פירש"י וע"ש תורת גיטין שמדבריהם מוכח שגם במרחיב כתב העליון מכתב התחתון אינו חשוב כתב [וכ"כ בחי' לסי' ק"ל ס"ק ט"ז] וצ"ב הרי לא צריך תורת אות דגם לצייר כוורא חשוב חתימה כדלק' לו ע"א וכבר עמד בזה בחזו"א אבעה"ז סי' צ"ו סק"א ועי' תומים סי' מ"ה סק"ד שכל הדיון בזה הוא לגבי גיטין דבענין וכתב אבל בשאר שטרות דלא איברי סהדי אלא לשקרא לא איכפת לן בכתב ע"ג כתב דסו"ס יש כאן עדות אולם בקצוה"ח סי' מ"ח סק"ב נקט שגם בחתימת שאר שטרות יש הדין של כתב ע"ג כתב

**דיו ע"ד אבר**

מבואר שהמעביר דיו ע"ג כתב שאינו מתקיים לא חשוב כתב ע"ג כתב ובכה"ג ודאי דכתב העליון חשוב כתב ועי' פמ"ג סי' ל"ב משב"ז ס"ק ט"ו שצידד לענין סת"ם שסיקרא פסול גביה שהכותב דיו ע"ג סיקרא חשוב שפיר כתב וכ"כ בא"א ס"ק ל"ח וכן צידד בשו"ת רעק"א [מהדורת המאור ח"ד סי' ו' וע"ש שדן נמי בדיו שנשפך על הדף אם לכתוב עליו חשוב כתב ע"ג כתב] אולם בא"ר שם סק"ה לא נקט כן וכדבריו מפורש בתשב"ץ ח"א סי' קכ"ז [ועי' תהלה לדוד סי' ל"ב סק"א] ועי' שו"ת חת"ס יו"ד סי' רנ"ו

ולענין חק תוכות מבואר בספר התרומה ובמרדכי שחשוב כתב ע"ג כתב ובבית מאיר אבהע"ז סי' קכ"ה תמה בזה דכיון דחק תוכות אינו חשוב כתב מ"ש מדיו ע"ג אבר [ועי' בית שלמה סי' ז' שהאריך בזה אך עי' לעיל שנחלקו הראשונים אם חק תוכות אינו כתב]

**כ' ע"א**

**אמר ר' חסדא גט שכתבו שלא לשמה וכו'**

עי' תוס' לעיל יט ע"א שהק' ממה שאמרו שם דדיו ע"ג דיו לא חשוב כתיבה ותירצו דשאני הכא דכתב העליון נכתב לשמה ולא התחתון ולכן חשוב כתב העליון כתב ואה"נ בכה"ג חייב נמי בשבת

**ביאור דברי התוס'**

ובביאור תי' התוס' יש לומר בתרי אנפי **א)** שהסיבה דדיו ע"ג דיו אינו כתב הוא משום שאין אנו רואים כתב העליון ככתב חדש אלא כצובע כתב התחתון אך כל שיש תוספת באות העליון ממילא הוה כתב לעצמו ולפי זה ה"ה שי"ל דבכה"ג חייב נמי משום מוחק דכל שהעליון הוא כתב לעצמו ממילא נמחק כתב התחתון עי' לעיל וכן מתבאר מדברי התרומת הדשן סי' מ"ח [ומדבריו מתבאר שנחלקו בזה התוס' והספר התרומה עי' בסמוך וכ"כ בגט פשוט סי' קכ"ה ס"ק ל"ג שלדעת התוס' מועיל העברת קולמוס גם לחק תוכות ע"ש] ובשו"ת זרע אמת ח"א סי' ז' **ב)** י"ל שודאי בכל אופן אין דיו ע"ג דיו אות חדש אלא דעדיין יכול להמשיך כתיבת האות לענין להכניס בה לשמה [וז"ל הישועות יעקב סי' ל"ב ס"ק ט"ו והנה בזה נראה דאפשר לומר הא דמהני כתב ע"ג כתב באם נכתב מתחילה שלא לשמה אף דבגוף הענין אין הכתב השני עושה פעולה משום כיון דכבר נכתב ע"י הכותב וגם הכתב הנכתב כעת על הכתב הראשון הוא ג"כ כתב גמור א"כ כשמתערבים שני הכתבים הם כאחד ואף שהראשון לא נכתב לשמה הרי מ"מ יש בכתיבות האות הזה לשמה והרי עינינו רואות שדרך הכותב שממלא האות כמה פעמים בדיו וכל זמן שלא נגמר ועדיין עוסק בכתיבתו מחשב לשמה"] ולפי זה צ"ל שגם לעניין שבת מהני תיקון זה אע"פ שאינו כותב אות [שנתקשה בזה בשו"ת ר' משולם איגרא או"ח סי' ו'] וכצד זה מבואר בספר התרומה שכתב שהעברת קולמוס אינו מועיל לעניין חק תוכות והיינו שאינו ככותב אות חדש ממש [ובחזו"א אבעה"ז סי' קמ"ז לדף יט א' ביאר קצת באו"א דחשוב ככותב אות עבה ועיבוי האות הוא כאילו חלק מן האות נכתב לשמה ולשמה סגי בזה הנה עי' רמ"א אהע"ז סי' קכ"ה סעיף ד' שאם כתב תחילת האות חק תוכות וגמרו בחק יריכות שפיר דמי והרד"ך חולק ע"ז כמובא שם בפר"ח ובמג"א סי' ל"ב ס"ק כ"ג ולענין לשמה דעת הגט פשוט ס"ק ל"ח שגם בזה נחלקו והישועות יעקב סק"ג כתב שבזה כו"ע מודו דלא מהני ע"ש ועי' דרכי משה אבעה"ז סי' קל"א סק"ד אך אינו שייך לנידוד"ד דשם הסברא דהכל הולך אחר החיתום וכש"כ בגט פשוט ע"ש]

**צביעת דיו ע"ג דיו**

עי' מג"א סי' ל"ג סק"ז במי שצבע תפילין שלא לשמה שיכול להעביר עליו קולמוס לשמה ומהני וכדיעה ב' בשו"ע אבעה"ז סי' קל"א ס"ה [ע"ש דגול מרבבה והגרע"א ואע"פ שגם לראב"י אינו מן המובחר היינו משום מנומר וזה לא שייך בנידו"ד וע"ש פמ"ג ולבושי שרד] ולכאו' כ"ז אם נאמר דדיו ע"ד דיו רק מתקן כתב התחתון אבל אם הוא כתב חדש י"ל דרק בכותב אות חשוב כתב חדש אבל בצביעה שיסודו לשנות צבע העור כל שכבר צבעו אין צביעה ע"ג צביעה

**קושית המהרש"א**

עי' מהרש"א שהק' דא"כ בעדים שאין יודעים לחתום יועיל גם בדיו ע"ג דיו וכבר הק' כן בתוס' הרא"ש וע"ש שתי' דשאני בעדים שעיקר כתב התחתון אינו אלא לצורך העליון לכן א"א לראות שכתב העליון בא לתקן התחתון [והיינו שהדין שאין כתב ע"ג כתב הוא גם כשיש בכתב העליון תוספת על כתב התחתון רק כתב עליון שבא לתקן התחתון אפשר לראותו כהמשך מכתיבת כתב התחתון] וכ"כ בפנ"י ועי' מה שכתב לתרץ בחי' הגרע"א, ובמהר"ם שי"ף ובתורת גיטין כתבו לתרץ כיסוד הנ"ל בביאור הב' בתוס' שאין העברת קולמוס מועיל אלא לענין לשמה ולא לייצר אות חדש ועי' תורת גיטין סי' קל"א סק"ד, ובריטב"א כת"י תי' דשאני עדות שאין התוספת בגוף האות.

עי' בית מאיר אבעה"ז סי' קכ"ה שהעיר שלכאו' על אות חק תוכות לכו"ע היה צריך להועיל להעביר קולמוס וכדמצינו בכתב שאינו מתקיים מועיל העברת קולמוס כיון שאין התחתון כתב [וחסרון דחק תוכות אינו רק חסרון במעשה כתיבה אלא הוא חסרון בעיקר השם כתב וכמבואר בדברי הרשב"א שבת קד ע"ב עי' לעיל] אולם כבר נתבאר לעיל שי"א שרק בכתב שאינו מתקיים אמרי' כן ע"ש

**דיו ע"ד דיו אי חשוב מוחק לתחתון**

הנה בדיו ע"ג דיו כשמתקן בכתב העליון אם חשוב מוחק על כתב התחתון לכאו' תלוי בב' ביאורים בדברי התוס' הנ"ל ועי' בשו"ת תועפות ראם (לבעל קרני ראם) יו"ד סי' מ"א שהאריך בזה ופשיטא ליה שודאי אין בזה משום מוחק ובמשנת חכמים פ"ג מהל' יסודי התורה פשיטא ליה דחשוב ג"כ מוחק ועי' תורת גיטין סי' קכ"ה סק"ד ובשו"ת אבני נזר סי' ר"ד.

**כתב לשמה והעביר קולמוס שלא לשמה**

עי' בפמ"ג סי' ל"ב משב"ז ס"ק ט"ו שאם כתב תפילין לשמה והעביר עליו קולמוס שלא לשמה באנו למחלו' ב' הדעות המובא בשו"ע אבהע"ז סי' קל"א סעיף ה' ובגידולי הקדש סי' רע"א ס"ק י"ז העיר דשאני התם שהוסיף לשמה וכש"כ התוס' אבל הכא אדרבה התחתון היה לשמה ולא השני' ולכו"ע אין כתב העליון כתב

**[בדיני קדושת ומחיקת ה'**

שם שנכתב שלא בקדושה עי' תשב"ץ ח"א סי' קכ"ז שאין בו איסור מחיקת ה' ובש"ך יו"ד סי' רע"ו ס"ק י"ב דהיינו רק בע"מ לתקנו ועי' מחנה אפרים בחי' לטור יו"ד שכל שידע שכותב שם ה' יש בו קדושה אבל ברצה לכתוב יהודה אינו קדוש וכ"כ במשנת חכמים פ"ג מהל' יסודי התורה ובשו"ת חוות יאיר סי' ט"ז ובחזו"א ידים סי' ח' ס"ק י"ח ואו"ש פ"א תפילין הט"ו (ומיושב עפ"ז קו' הפמ"ג באו"ח סי' ל"ב משב"ז סק"ב)

בדין מוחק ע"מ לתקן עי' תשובת הר"י אכסנדרי בב"י יו"ד סי' רע"ו שאסור (ועי' שו"ת חת"ס יו"ד סי' רס"ד ורס"ז) אולם במשנת חכמים פ"ג מהל' יסודי התורה ר"ל שמחיקה שהוא בעצמו התיקון כו"ע מודו להתיר ע"ש ובשו"ת בית יצחק יו"ד ח"ב סי' ק"ג נתקשה עפ"ז בדברי הב"י באו"ח סי' ל"ב מש"כ בדברי הנ"י בזרק זהב ע"ג שם ה' שנכתב בדיו שאסור להורידו משום מחיקת ה' ע"ש. (אך עי' פמ"ג שם משב"ז סק"ב שגם הב"י לא כתב שהוא מוחק ממש רק כמוחק)

בעניין מחיקת חק תוכות עי' תורת גיטין יט ע"א שנסתפק בזה וכבר הביאו מדברי הרמ"ע מפאנו סי' ל"ו לאסור בזה ועי' שו"ת נטע שעשועים יו"ד סי' ל"ו שאיסור מחיקת ה' שנלמד מלא תעשון אינו תלוי בשם כתב וע"ש מה שכתב לחלק בין שם שנכתב שלא לשמה אולם באו"ש פ"א מהל' תפילין הט"ו נקט שאיסור מחיקת ה' תלוי בקדושת האות ע"ש ובמשנת חכמים פ"ג יסודי התורה כתב שלא גרע מאותיות רקומות המובא מתשובת הרמב"ם בב"י סי' רע"ו ועי' שבות יעקב סי' נה דפשיטא ליה שמותר ונימוקו כיון דבענין לקדש ה' א"א לקדשו בלי מעשה כתיבה ועי' שו"ת חוות יאיר סי' ט"ז]

**העברת קולמוס על חק תוכות**

עי' ספר התרומה או"ז ומרדכי שהעברת קולמוס מהני לעניין לשמה משום שהוא כתב אבל לא לעניין חק תוכות שאינו כתב ובבית מאיר אבעה"ז סי' קכ"ה ובישועות יעקב שם סק"ו העירו דאדרבה כיון שאינו כתב הו"ל כדיו ע"ג אבר שכתב העליון כתב וכבר העירו שי"ל שח"ת חשוב כתב רק שחסר במעשה כתיבה ועי' לעיל לעניין מחיקת ה' בח"ת

**דעת הרמב"ן וריטב"א**

עי' רמב"ן וריטב"א שכתבו ליישב קושיית התוס' באו"א דשאני שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה ומבואר לפי זה שנחלקו ר"ח וראב"י בתרתי.

**דבעינא זה קלי ואנוהו**

אם זה למצוה או לעכב עי' מהרש"א שבת קד ע"ב שו"ת רע"א מהדו"ק סי' ע' בית שלמה סי' ו' [ובשו"ת חכמת שלמה ר"ל דכיון שאין השם המובחר שוב אינו בא לנאותו ולכן חוצץ כתב התחתון ופסול] ועי' חי' חת"ס שר"ל שמעכב.

הנה בטעם שאינו מהודר עי' מג"א סי' ל"ג סק"ז דהיינו משום מנומר וכ"כ הגרע"א בשו"ת סי' ע' אך הפמ"ג והלבושי שרד לא נקטו כן ע"ש ואמנם עי' קרית ספר פ"א מהל' תפילין וז"ל, "נראה דבעינן אזכרות לשמן משום זה קלי ואנוהו כדמשמע בפ"ב דגיטין אבל מדאורייתא לא פסלי וכו'",

**[בענין כתב סתר אי חשוב כתב**

עי' שבת קד ע"ב שהכותב במי עפצא חייב עליה בשבת וכן אי' בגיטין יט ע"א לעניין גט וע"ש בע"ב שהכותב במי עפצים על קלף שאינו עפוץ מתחילתו הוא ניכר ואח"כ הכתב נבלע ואינו ניכר וע"ש דאמרי' "וכי פלט מאי הוה השתא הוא דפלט" ופירש"י "וכשהיו בלועות לא היה כותב", ומבואר שרק כשהכתב ניכר יש לה תורת כתב [וכ"כ בבית שמואל אבעה"ז סי' קל"ה סק"ו ובט"ז סק"ו אולם בחי' הריטב"א כתב שזהו ספק אם חשוב כתב בעודו בלוע וכ"כ בלבוש שם סעיף ד' והגרע"א כתב שלפי המסקנא י"ל דחשוב שפיר כתב ע"ש] ולכאו' צ"ע דא"כ היאך חשוב מי עפצא כתב והרי הוא כתב שאינו מתקיים ועי' פר"ח אבהע"ז סי' קכ"ה סק"א שעמד בזה ורצה לסייע לדברי הב"ח שבגט כל שרישומו ניכר בשעתו אע"פ שאח"כ אינו מתקיים חשוב כתב אך צ"ע דגם לעניין שבת מצינו דחשוב כתב אע"פ דשם ודאי בעי כתב המתקיים וכש"כ הרמב"ם מכח מתני' לעיל קב ע"ב ולכן ביאר הפר"ח דשאני מי עפצא דמיקרי שפיר כתב המתקיים כיון דפלטי ע"י מיא דנרא ע"ש והנה עי' פר"ח שם סוף סק"ו שכתב שהכותב במי עפצא ואחרי שנבלעו שפך עליהם מיא דנרא להפליטם אינו חשוב כתב דכתיב הכותב ולא השופך ע"ש וצ"ע דא"כ האיך חשוב כתב המתקיים כיון שלאחר שנבלע גם אחר הפלטתו אינו כתב וצ"ל שכל שהכתב יהיה ניכר אע"פ שלא יהיה לזה תורת כתב חשוב מתקיים [ויש לדון ע"פ זה שגם כתב של מחשב חשוב כתב המתקיים אע"פ שאחרי כמה דקות הכתב נעלם מן המסך כיון שע"י לחיצת כפתור אפשר להחזירו, ויש לחלק. עוד יש לדון במחשב דהוו ככותב ע"ג בשרו דחשוב כתב המתקיים אע"פ שחום בשרו מעבירו לאחר זמן ובחוט שני פ"כ כתב בזה באו"א ע"ש]

אולם עי' מאירי שכתב שבדיקת מיא דנרא כתב גמור הוא וכ"כ להוכיח באבני נזר או"ח סי' ר"ג ובאבעה"ז סי' שע"ו מכח קו' פר"ח הנ"ל שאל"כ הו"ל כתב שאינו מתקיים

הנה עי' ירושלמי פי"ב שבת ה"ד (ע' ע"ב) וכתב ולא השופך א"ר חייא בר בא אילין בני מדינחא ערומין סגין כד חד מנהון בעי משלחה מילה מסטריקון לחבריה הוא כתב במי מילין וההן דמקבל כתבייא הוא שופך דיו שאין בה עפץ והוא קולט מקום הכתב עשה כן בשבת מאי ר"י ורשב"ל תרווייהון אמרין והוא שכתב דיו ע"ג דיו וסיקרא ע"ג סיקרא אבל אם כתב דיו ע"ג סיקרא וסיקרא ע"ג דיו חייב", ומשמע מדברי הירושלמי שפשיטא ליה דכתב התחתון הוו כתב וכל הנידון הוא רק משום כתב ע"ג כתב ולכן הביאו שפיר מדיו ע"ג סיקרא [ועי' מחזה אליהו סי' ס"ה שהוכיח מכאן דכתב סתר הוו כתב וע"ש שנקט עפ"ז שאפילו כתב שלא היה ניכר מעולם חשוב כתב ולכאו' גם אם זהו כוונת הירושלמי מ"מ י"ל שהיינו רק כשהיה עליו שם כתב כשהיה ניכר ושו"ר בשו"ת רבבות אפרים ח"ג שהביא כן מהגרשז"א ז"ל] וצ"ב דבפשוטו נידון הירושלמי הוא מצד מה שאמרו שהכותב ולא השופך האם זה נאמר גם בשבת וא"כ אין להוכיח כלום מחיוב דיו ע"ג סיקרא ועוד צ"ע דמשמע דמיא דנרא אינו כותב כתב חדש רק מפליט כתב הישן

ועי' משנת ר' אהרן גיטין סי' כ' ודברי יחזקאל סי' ד' אות י"ז שביארו כוונת הירושלמי ע"פ המבואר ברמב"ם שאע"פ שהכותב דיו ע"ג סיקרא בשבת חייב חטאת מ"מ בגט אינו מהני והיינו משום שאין לו לדיו העליון תורת כתב ואפ"ה חייב בשבת משום שמתקן בזה כתב התחתון ולשבת סגי בכל תיקון בכתב וא"כ ה"ה שהשופך מיא דנרא על הקלף להוציא כתב שנבלע אע"פ שלעניין גט אינו כתב כיון דהכותב ולא השופך מ"מ לעניין שפיר חייב וכמו שחייב בדיו ע"ג סיקרא

עי' פמ"ג סי' ש"מ משב"ז סק"ג "ואותן הכותבים דבר סתר בנייר עם החלב שנחלב ולא נתבשל עדיין ונבלע בנייר ואין רישומו ניכר וכשבא לחבירו נותן אותו אצל האש ושלהבת ומתחמם וניכר הכתב ההוא (עי' ירושלמי כעין זה) אם עשה כן בשבת בשבת י"ל דחיוב חטאת ליכא מ"מ מדרבנן אסור דדומה לכותב", וצ"ב מ"ש משופך ע"ג מיא דנרא שחייב כמבואר בירושלמי ועי' הר צבי יו"ד סי' ר"ל שר"ל שכוונת הפמ"ג כיון שעשהו ע"י האש אינו חשוב כמעשיו וכדעת המג"א סי' רנ"ב וכמו שביאר שם החת"ס שרק אופה חייב אע"פ שאינו עושהו בידים כיון שכך היה במשכן ע"ש אולם הר"ש גודמן שליט"א ר"ל בזה שהמציאות במיא דנרא הוא שאינו מפליט כתב הישן אלא כותב כתב חדש אלא שע"י שהקלף אינו מעובד עם עפצים לכן רק מקום כתיבת האותיות קולטים הכתב ולכן חשוב כותב משא"כ בשורף החלב ועי"ז ניכר הכתב רק לפי זה אינו מובן ספק הירושלמי ומהו הקשר לדיו ע"ג סיקרא]

**מלאכת צובע**

**עה ע"א שוחט משום מאי חייב**

**צד ע"ה במשנה**

**צה ע"א כוחלת משום צובעת עד ת"ר**

**יח ע"ב**

**יסוד המלאכה -ההבדל בין כותב לצובע-**

עי' ירושלמי פ"ז ה"ב (נא ע"א) "הצר צורה הראשון חייב משום כותב והשני חייב משום צובע", בפשוטו החילוק שבין כותב לצובע הוא שכותב עיקרו יצירת האות או הציור ואין הנייר משמש אלא כרקע לכתיבת האות משא"כ בצובע עיקר המלאכה הוא שינוי צבע של הנייר [ועי' קצוה"ש סי' קמ"ו סק"כ דמה"ט אינו חייב משום צובע אלא כשהצבע נדבק לדבר הנצבע משא"כ בכותב ועי' חי' הר"ן צה ע"א כוחלת משום כותבת "כתבו בתוס' דמשום צובעת גרסי' דלא שייכא כתיבה אלא במידי דהוי מטעם רושם שכן במשכן רושמין על הקרשים כדי לעמוד על סדרן הלכך משום צובעת גרסינן",] ומהאי טעמא אינו חייב הכותב אותיות בשבת משום צובע וכ"כ באגלי טל מלאכת לש סק"ט אות ט' ועי' קה"י סי' מ' [אולם בבית יצחק אבעה"ז ח"ב במפתחות לסי' א' אות ה' כתב דמיירי שאין בב' אותיות שיעור צביעה]

ועי' חי' חת"ס כתובות ה' ע"א [וז"ל, "ויש לעיין אמאי לא מחייב הכא משום צביעה דניחא ליה לצבוע הסדינים בדם לראות שהיא בתולה שהרי לכך מכניסים מפה ושושבינים ועדיף מבית השחיטה דניחא ליה דליתווס כי היכי דליחזי אינשי ולזבני מכאן נראה דלא שייך צביעה אלא כשהוא לצורך דבר הנצבע כגון בית השחיטה שעי"ז יראו שנשחט היום א"כ ע"י הצביעה נתרפא הבשר משא"כ צביעת הסדין איננו לצורך הסדין אלא אדרבה לכלוך הוא לו רק לפרסם שהיא בתולה וזה לא מיקרי צובע", ויש בזה חידוש שצובע בית השחיטה חשוב תיקון דבר הנצבע אע"פ שהתיקון אינו מצד חזותו אלא כדי להודיע שנשחט היום] ועי' שו"ת קרן לדוד או"ח סי' ק"ב ["דע"כ לא מחייב משום צובע אלא דומיא דצובע צמר שרוצה להעביר הצבע על הצמר וכדו' אבל כשאינו מקפיד על הצמר שיצטבע כלל רק שיכיר הצורה אין זה בגדר צובע",] וצ"ע בכל זה דנהי שאין כוונתו לצבוע הרי סו"ס הוא פס"ר אך בכותב אות י"ל שהשם אות מפקיעו מלהיות צובע כיון שע"י שהוא אות ע"כ אינו חלק מן הנייר אבל בדם בתולים צ"ב אך עי' לק' שכל החשיבות של צובע אינו אלא בצריך לכך.

אמנם עי' צל"ח פסחים סז ובאמרי בינה דיני יו"ט ס"ה שהזורק דם ע"ג מזבח חשוב צובע [אך העיר שם דכיון שאינו אלא דרך לכלוך הרי זה תלוי במחלו' הרדב"ז והמג"א סו"ס ש"כ] ועי' חגיגה ח' ע"א שביו"ט א"א לעשר מעשר בהמה מפני סקרתא ופירש"י שצובעו ומשמע שחיובו משום צובע ולא משום רושם [אולם עי' ל' הרמב"ם בפכ"ג מהל' שבת הי"ד] וכן מבואר ברוקח סי' ע' וצ"ב דבזה אין כוונתו לצבוע הבהמה אלא לסימן בעלמא ולכאו' יותר דומה לרושם של קרשי המשכן.

**המקור לצביעה במשכן**

עי' ירושלמי פ"ז ה"ב (נא ע"א) מה צביעה היתה במשכן שהיו משרבטין בבהמה בעורות אלים מאדמים וצ"ב למה לא הביאו מצביעת התכלת ועי' נשמ"א כלל ט' סק"ג מה שכתב לבאר בזה [ועי' שו"ת בית אפרים סי' כ"ב "ודברי הירושלמי צריך לפרש בדוחק דבעי להשמיענו דאף כה"ג שמשרבט בבהמה צובע מיקרי",]

**דברי הרמב"ן בסוחט**

עי' חי' הרמב"ן שבת קיא ע"א שהסוחט בגד ממימיו הרי הוא תולדות צובע ועי' כס"מ פ"ט הי"א שנתקשה בביאור דבריו ועי' מש"כ לבאר בשו"ת אבני נזר סי' קנ"ט סק"כ [בשו"ת בסוף אגלי טל סי' ג' סק"כ]

**צביעה על דבר שאין דרכו בכך [צביעה באוכלים]**

עי' יראים סי' קע"ד דאע"פ שאסור לצבוע גם באופן שהוא מקלקל מ"מ לצבוע ידיו ופניו אין בו איסור כיון שהוא דבר שאין הדרך לצבוע וכ"כ בשמו באו"ז סי' ס"ג אות ה' ובשבלי הלקט סי' פ"ו הוסיף בשמו דמהאי טעמא גם אין איסור לצבוע פתו במשקין כיון שאין הדרך לצבוע פתו והובא בב"י סו"ס ש"כ [ומבואר שליכא הפקעה על אוכלים ממלאכת צובע רק שבדרך כלל צביעת אוכלים מותרת משום שאין הדרך לצובעו אבל אה"נ דבר שהדרך לצובעו יהיה בזה חיוב חטאת ועי' נשמ"א כלל כ"ד סק"ג ועי' שאילת יעב"ץ ח"א סי' מ"ד מ"מ המכניס כרכום באוכל י"ל שאין בה איסור כיון שעיקר כוונתו לטעם ולא לצבע וע"ש מה שדן בזה] וביאור הדבר למה אינו חשוב צובע אלא בדבר שדרכו לצבוע כתב השו"ע הרב סי' ש"ב קו"א סק"א "וחזותא לאו מילתא היא אא"כ דרך העולם להחשיב חזותא זו כי עיקר חזותא היא למראה עיני הבריות ואם אין מביט אל מראהו מחמת גריעותו איו כאן חזותא ולא עשה ולא כלום".

עי' לעיל צה ע"א שאסור לאשה להעביר סרק על פניה משום צובע ועי' מג"א סי' ש"כ ס"ק כ"ה בשם היראים דהיינו דוקא אשה משום שדרכה לצובעה [עי' שעה"צ סי' ש"ג ס"ק ס"ה דמ"מ מותרת האשה לאכול תותים ורימונים אע"פ שנצבע עי"ז שפתיה כיון שגם לאשה אין דרך צביעה בכך ויש לעיין בזמנינו] ומשמע שאיש מותר לצבוע פניו גם בכוונת צביעה כיון שאין הדרך לצובעו וכ"כ בקצוה"ש סי' קמ"ו סק"כ אולם באגרו"מ או"ח ח"ה לסי' ש"ג מג"א ס"ק כ"ה צידד שאסור ע"ש

**צביעה בדבר שאינו ממין הצובעים**

עי' דרכי משה סי' ש"כ שכתב להוכיח שאין צביעה באוכלים ממתני' לק' קלט ע"ב שנותנין ביצה במסננת של חרדל וע"ש פירש"י שהוא כדי לתת מראה לחרדל ועי' נשמ"א כלל כ"ד סק"ג דיש לדחות דשאני התם שאינו ממין הצובעים כלל וצ"ב דכל שהמאכל דרכו לצובעו בזה מה לי שאין זה ממין הצובעים.

**צביעה דרך לכלוך**

עי' יראים סי' קע"ד שהאוכל תותים ורימונים יש לו להזהר מלנגב ידיו במפה משום צובע והובא בשו"ע סי' ש"כ סעיף כ' ועי' שו"ת הרדב"ז ח"ד סי' קל"א שטעם ההיתר הוא משום שזהו דרך לכלוך ובמג"א ס"ק כ"ד העיר עליו ממה דקי"ל בסי' ש"ב ס"י דיש אוסרים כיבוס דרך לכלוך כ"ש צביעה ע"ש [ולכאו' יש להעיר בהכ"ש של המג"א דלסברת השו"ע הרב הנ"ל י"ל שלענין כיבוס סו"ס הרי ניקה הבגד וכולם רוצים בגד נקי משא"כ לכלוך מפה עם צבע אין לו חשיבות כלל] ועי' שו"ת חכם צבי החדשות סי' י' וקכ"ז [צויין בהגהת רע"א סי' ש"כ] שהוכיח מכתובות ז' שמותר לבעול ביאה ראשונה בשבת ולהניח שם מפה אע"פ שנצבע מהדם וע"כ דשאני התם שהוא דרך לכלוך [ועי' לעיל מה שהובא מהחת"ס] אולם עי' פמ"ג סי' ר"פ משב"ז סק"ב [הובא בביה"ל שם] שאין לקנח במפה דם בתולים לדעת האוסרים צביעה בדרך לכלוך.

**צובע במאי ניחא ליה**

עי' מנ"ח (צובע ט"ו) שהק' דהא רב ס"ל דמלאכה שאצל"ג חייב עלה וא"כ מה לי שלא ניחא ליה ועי' נשמ"א כלל כ"ד סק"א שביאר דכוונת רב משום שאין דרך צביעה בכך והוו כצובע פתו דודאי פטור וכ"כ בתוס' שבת סי' ש"כ ס"ק מ"א שהצובע דבר שאין דרכו לצבוע ודאי פטור [עי' לעיל] ובשו"ע הרב סי' ש"ב קו"א סק"א ביאר שמלאכת צביעה שאינו אלא חזותא בעלמא לכן כל שאין לו צורך בדבר חסר בעיקר המלאכה [וז"ל "כי עיקר חזותא היא למראה עיני הבריות ואם אין מביט אל מראהו מחמת גריעותו איו כאן חזותא ולא עשה ולא כלום]

לעניין שוחט לצורך ביתו עי' טל אורות עמ' רכ"ו דפשוט שאינו חייב עליו אולם באבני נזר סי' קע"ה סק"ג לא נקט כן ע"ש

**שיטת רש"י שהחובל בח' שרצים חייב משום צובע**

עי' רש"י לק' קז ע"א שהחובל בשרץ חייב משום צובע וע"ש רשב"א וריטב"א שהק' שמבואר בסוגיין שרק באופן שניחא ליה בצביעה חייב משום צובע אך י"ל דשאני בשר שאין דרכו לצבוע ולכן הוצרך לטעמו של רב אבל עור שהדרך לצובעו לכן חייב למאן דמחייב במלאכה שאצל"ג אולם לדעת האו"ז דגם שוחט חייב משום צובע העור ולא הבשר אין לתרץ כן ושו"ר שכ"כ באבני נזר סי' קע"ג אות ג' [עי' שיטמ"ק כתובות ה' ע"ב שהק' על רש"י הנ"ל שא"כ היאך חילקו בין דם מפקד פקיד או חיבורי מיחבר הרי סו"ס צובע ותי' "ובקונטריסין מצאתי שתי' שדעת רש"י ז"ל שאין שייך צביעה אלא בדבר שיש בו טורח ואומנות כגון העושה חבורה שיש בו טורח אבל כשהוא מפקד פקיד אין בו טורח ואע"פ שדם חלזון דמפקד פקיד וחייב משום צובע היינו משום דדם חלזון אע"פ שהוא מפקד פקיד יש בו אומנות שצריך להוציאו והוא בחיים כי אז הוא יותר טוב", ע"כ. (עי' שו"ת מהרי"א סי' ע"ז שזהו מה"ת אבל מדרבנן אסור בכל גוונא) וצ"ב.]

עי' שו"ת בית אפרים סי' כ"ב שטעם החילוק בין ח' שרצים לאידך לעניין צובע הוא ששאר שרצים כיון שהחבורה חוזרת הו"ל צביעה שאינה מתקיימת

**צביעה באוכלין**

צ"ע היאך חייב שוחט משום צובע הרי קי"ל דאין צביעה באוכלים ועי' תוס' רי"ד דבצביעה אין לחלק בין אוכלים לשאר מטלטלין ומה"ט חייב בשוחט משום צובע אע"פ שהוא אוכל [וע"ש שכתב כמו דיש עיבוד באוכלים וצ"ב דהרי קי"ל שאין עיבוד באוכלים ועי' חת"ס שר"ל שרב קי"ל כדעת רבה בר ר' הונא שיש עיבוד באוכלים (ועי' מג"א סי' שכ"א סק"ז שנחלקו הרמב"ם והרשב"א היאך קי"ל לדינא) וע"ש שמבואר בגמ' שגם לדידיה היינו רק דקא בעי לה לאורחא והיינו שתיקון באוכל לצורך אכילתו לא חשוב מלאכה אבל תיקון שלא לצורך אכילתו ס"ל למ"ד זה דחשוב מלאכה וא"כ גם הצובע לצורך מכירתו יהיה תלוי במחלו' זה] אולם בב"י סי' ש"כ הביא בשם היראים שאין צביעה באוכלים [אולם כבר נתבאר לעיל שעיקר טעמו משום שאין דרך צביעה באוכלים וא"כ אוכל שדרכו בכך שפיר חייב] ובשו"ת חכם צבי סי' צ"ב כתב לדחות דשאני בשר שאסור באכילה ואין בו תורת אוכל ובטל אורות רל"ב הק' שהרי מדאו' מותר לאוכלו ואין איסור מעשה שבת רק מדרבנן [ועי' שעה"מ פ"ג מהל' יו"ט ה"ד שהוכיח מדברי הראשונים בביצה לענין עיבוד באוכלים שבשר האסור באכילה כבשר נבילה אין בה משום עיבוד באוכלים ע"ש ובאבני נזר סי' קע"ג אות ב' הבין שכוונתו כיון שאינו בא לתקן לאכילה רק להשביחו למכירה] ועי' פמ"ג סי' ש"כ א"א ס"ק כ"ה שהצובע יי"ש או מי דבש לצורך מכירתם י"ל דחייב כיון שאינו לצורך אכילה והוו דומיא דשוחט והיינו דמה שאמרו אין צביעה באוכלים היינו כשמתקנו לאכילה ולא לצורך מכירה וכ"כ בטל אורות עמ' רל"א ועי' קה"י ס"מ.

ועי' ביה"ל סו"ס ש"כ דלפי מש"כ האו"ז שהשוחט צובע העור של בית השחיטה פשוט שאין בזה משום אין צביעה באוכלים ע"ש.

**צביעה שאינה מתקיימת**

עי' רמב"ם פ"ט מהל' שבת הי"ג שאינו חייב משום צובע אלא בצבע המתקיים והנה לעניין העברת סרק על פני אשה עי' ב"י סי' ש"ג שנחלקו הרמב"ם והסמ"ג אם חיובו מה"ת או רק מדרבנן ובנשמ"א כלל כ"ד סק"א נקט שמחלו' נעוצה בזה אם בעינן צביעה המתקיימת ובמנ"ח מלאכת צובע הק' על הנשמ"א דכיון שמתקיים זמן מה חשוב שפיר מתקיימת וכי צריך שיתקיים לעולם וכן באבני נזר סי' קע"ג סק"ז תמה ע"ד הנשמ"א דמי הגיד לו נביאות זו שהצבע אינו מתקיים והלא מ"ש מכותב ע"ג העור דחשוב מתקיים [ולכאו' יש לחלק בפשיטות שהרי מבואר ברמב"ם שכתב ע"ג העור נמחק לאחר זמן ואפ"ה חשוב כתב המתקיים כיון שהכתב מחמת עצמו מתקיימת וי"ל דזה מהני רק לעניין מלאכת כותב שעיקרו יצירת האות משא"כ צובע שעיקרו לשנות חזותו של הנצבע א"כ כל שהצבע מעבירו לשעתו לא חשוב צבע המתקיים ופשוט]

עי' נשמ"א כלל כ"ד סק"ג שהצובע אוכלים ע"מ לאוכלו לאלתר חשוב כצבע שאינו מתקיים ועי' קצוה"ש סי' קמ"ו סק"כ שזהו נמי כוונת הפמ"ג סי' ש"מ א"א סק"ה שכתב ע"ג עוגה חשוב אינו מתקיים וצ"ב

**צה ע"א**

**וכן הכוחלת וכו' ר"א מחייב וחכמים אוסרין**

ועי' בגמ' שחיובו משום צובע אולם הרמב"ם בפכ"ג הי"ב כתב שאיסורו מדין כותב וכ"כ במאירי ובסמ"ג לאווין ס"ה [ועי' שלטי גיבורים הגהת מהרש"ל על הסמ"ג ונשמ"א כלל כ"ד סק"א שע"כ היה לרמב"ם גירסא אחרת] ובסברת הרמב"ם שכוחלת חשוב כותב ולא צובע ע"ש מהרש"ל "אבל כוחלת אינו מעניין צביעה כלל אלא לתקן את העינים שעושה ציור כעין כתיבה סביב העינים",

**אשה לא תעביר סרק על פניה**

עי' רמב"ם פכ"ב הכ"ג שאין בזה אלא איסור דרבנן אולם בסמ"ג לאווין ס"ה מבואר שאסור מה"ת [והובא מחלקותם בב"י סי' ש"ג והטעם שלרמב"ם וסמ"ג אינו צובע עי' נשמ"א שם די"ל שאין בה שיעור ועי' קצוה"ש סי' קמ"ו סק"כ שתמה ששיעור צביעות חוט אינו אלא בצובע צמר ולא בצביעת העין ע"ש]

והנה לעניין כוחלת שלדעת ר"א חייב משום צובע [כותב] לרבנן אין בזה אלא איסור דרבנן והטעם עי' משנ"ב סי' ש"ג ס"ק ע"ט שאין צביעה מדאורייתא על עור האדם ומדברי המגן אבות נראה דהיינו כמו שאין צביעה באוכלים [וכ"כ בשו"ת מהר"ם בריסק ח"א סי' כ"ג] ובנשמ"א כלל כ"ד סק"א כתב דטעמו של חכמים משום שאינו צביעה המקיימת [ובמהרש"ל שם כתב "אף שאינו שוה לגמרי שגבי עורות הוא דבר המתקיים משא"כ בנדון זה גבי צבע שהאדם צובע ועושה קלסתרו ואינו מעניין צביעה ממש אלא מעניין יפוי והידור", ובטל אורות הקדמון כתב "כשאדם צובע קלסתר פניו אינו מעניין צביעה ממש רק שהוא מעניין יפוי ותיקון ההוד", ולכאו' כוונתם שאין הכוונה לשנות צבע הפנים אלא להוסיף צבע מבחוץ ועי' קצוה"ש סי' קמ"ו סק"כ "אבל צביעה אין הפעולה עצם הצביעה אלא בדבר הנצבע שהוא מקבל הצבע והפנים של האשה אינו בר צביעה שיעמוד ויתקיים דסו"ס א"א בלי לרחוץ הפנים לפחות פ"א ביום בשחרית וסוף הצבע לעבור ע"י הרחיצה ע"כ לא הוי צביעה", ע"ש.]

**[ויש בכל זה נפק"מ** לעניין אם מותרת האשה להניח אבקה על פניה באופן שאינו מתקיים שהרי לעניין כותב קי"ל בסי' ש"מ סעיף ה' שכתב דרבנן מותר באינו מתקיים וא"כ י"ל כן גם לעניין צובע אך אם כל מה שסרק הוא דרבנן אינו אלא משום שאינו מתקיים ל"ש היתר זה]

**יח ע"א**

**עושה עין הצבע אם חייב משום צובע**

עי' רמב"ם פ"ט הי"ד "העושה עין הצבע הרי זה תולדות צובע", וע"ש השגת הראב"ד שצביעת המים שאינו לצורך עצמם אלא לצורך לצבוע אחרים אינו חייב משום צובע ועי' חכם צבי סי' צ"ב שדעת הרמב"ם שההכנה לצביעה ג"כ חלק ממלאכת הצביעה ועי' ה"ה שלדעת הרמב"ם ה"ה נתינת מים לדיו חשוב צובע ובאגלי טל מלאכת לש סק"ט אות ט' העיר שכיון שהכותב בדיו אינו חייב משום צובע לכן עשיית דיו העומד לכתיבה ג"כ אינו חייב משום צובע [ועי' אבן האזל פ"ח הט"ז שהעיר דא"כ למה לא הביא הרמב"ם הכניס דיו לתוך המים ע"ש].

**וניחוש שמא מגיס בה**

עי' תוס' שחיובו בהגסה משום צובע וכ"כ הרא"ש בפ"ג סי' י"א שכל שמגיס הרי הוא מכניס הסממנין בצמר [וכ"כ במהרש"ל והב"ח סי' רנ"ב בדעת רש"י ע"ש ועי' משנ"ב סי' שי"ח ס"ק קט"ז] ומשמע שאע"פ שכבר נצבע כל שמוסיף בהקלטת הצבע חייב משום צובע [עי' לק' בדין צבע ע"ג צבע ונידון דידן דומה לכהה ועשאו עזה] ועי' ר"ן שאע"ג שלענין בישול כל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי ליכא משום בישול ומגיס פטור מ"מ בצמר ליורה "כיון שכן דרך הצבעים להגיס בו אע"ג שקלטו העין תמיד כדי שלא יחרכו", ועי' פמ"ג סי' רנ"ב משב"ז סק"א שחיובו משום צובע "כי הוא ממלאכת הצביעה שלא יחרוך הצמר הלכך אף שקלט העין אסור", וכ"כ בשעה"צ סי' שי"ח ס"ק קל"ח [אך מריהטת הר"ן משמע שכוונתו משום בישול וכמו שהעיר בפמ"ג שם]

**צבע ע"ג צבע**

יש לעיין אם חייב בשבת בצבע ע"ג צבע ועי' אבני נזר סי' קע"ב שי"ל שאפילו מאן דמחייב בכתב ע"ג כתב היינו בכותב שחיובו משון חידוש האות משא"כ בצובע שחיובו על תיקון הצמר [ולכן אף באופן שיתקן בצבע הב' וכאופן המג"א סי' ל"ג סק"ז מ"מ לא יחשב כצובע] ועי' משנ"ב סי' שכ"ז ס"ק י"ב שאסור למרוח משחת נעליים להשחיר מנעליו ויש בזה חשש צביעה ע"ש שעה"צ ולכאו' הרי הוא צובע ממש אולם עי' תשורת ש"י סי' שכ"ח שכמו שלענין כותב כתב בשו"ת נובי"ק אבהע"ז סי' פ"ה שכתב ע"ג כתב ל"ח כתב אע"פ שמשחיר כתב התחתון ה"ה לעניין צובע אולם עי' מג"א סי' ש"כ ס"ק כ"ה וסי' שכ"ח ס"ק נ"ב שאף המתירים לנגב במפה ידיו המלוכלכות עם מי תותים מ"מ בבגד אדום ודאי אסור [ובא"ר סי' ש"כ ס"ק כ"ד הניח דברי המג"א בצ"ע ועי' מור וקציעה סו"ס שכ"ח "וצל"ע דהא ודאי לא מחייב משום צובע בצבע ע"ג צבע דלא אהני מידי ולא מחשבת היא **אלא דווקא** **אם היתה כהה ועשאה עזה**", אולם בספר אהל מועד דרך ט' נתיב ט' מצינו להיפוך שבבגד לבן אסור ובאדום אסור ע"ש]

**מלאכת מלבן**

שבת קמז ע"א אמר ר"ה המנער טליתו

שבת קמ ע"א בעא מיניה מהו לכסכוסי

שבת קמא ע"א אמר ר"כ טיט שע"ג בגדו

זבחים צד ע"א-ע"ב

שבת קיא ע"א האי מסוכרייא דנזייתא ובראשונים

כתובות ו' ע"א האי מסוכרייא דנזייתא ובראשונים

ביצה יח נדה שאין לה בגדים מערמת וטובלת ובראשונים

יומא עז ע"ב ההולך להקביל וכו' ובראשונים

שבת קלט ע"ב ומסננין את היין בסודרין ובראשונים

**גדר המלאכה**

עי' ירושלמי פ"ז ה"ב (נא ע"א) "המלבנו, ההין דמגפר עאל מני נחבלין אליקה" [זה שהוא מגפר בגפרית בכלל המלבן הוא (פני משה)] וכה"ג בב"ק צג ע"ב "הא דכבריה כברויי" ופירש"י "בגפרית להתלבן יפה", ועי' מתני' יז ע"ב "ב"ש אומרים אין נותנין אונין של פשתן לתוך התנור אלא כדי שיהבילו מבעוד יום" ועי' תוס' שאיסורו מדין מלבן והיינו שעיקר גדר מלאכת מלבן הוא כמשמעו לחזק צבע הבגד ואינו דוקא בניקוי מלכלוך [עי' לעיל קמ ע"א שאסור לשפשף בגד כדי להצהיל ליבונו ונפסק בסי' ש"ב סעיף ה' ומבואר שאינו אלא נראה כמלבן ויש לעיין למה אינו מלבן ממש וצ"ל שאין בליבון הזה חשיבות]

**כיבוס חשוב תולדה או אב**

והנה עי' רמב"ם פ"ט הי"א שמכבס בגד אינו אלא תולדה ומשמע שהאב אינו אלא כשעושה שינוי בעצם צבע הבגד כמלבן פשתן באור וכדו' והסרת לכלוך חיצוני אינו אלא תולדה [אך עי' באבני נזר סי' קס"ה שביאר באו"א למה מכבס בגד אינו אלא תולדה ע"ש.]

אולם דעת רש"י לעיל עג ע"א שעיקר מלאכת מלבן הוא המלבן צמר בנהר ולכן כתב בזבחים צד ע"א שכיבוס בגד הרי הוא אב מלאכה.

**ניקוי בגד צבוע**

ולענין ניקוי מלכלוך עי' ב"ח סי' ש"ב דלאו דוקא בגד לבן אלא דגם המנקה בגד צבוע חייב ודלא כדעת המהרש"ל [ועי' פמ"ג סי' ש"כ משב"ז ס"ק י"ב] ועי' אבני נזר סי' קנ"ז סק"א שהעיר שכן מבואר מדברי הרמב"ם פ"ט ה"י שגם המכבס בגד שני חייב וכ"כ במנ"ח מלאכת מלבן (י"ג) אולם להמבואר לעיל שמלבן בה"י אינו ע"י כיבוס אלא שמחזק צבעו הלבן ע"י גפרית וכדו' צ"ל דשני היינו כמו שביאר במעשה רוקח שמלבן הצמר לפני שצובעו כדי שיקבל הצבע

**החילוק בין צובע למלבן**

ויש לעיין המחזק הצבע של בגד אדום האם הוא חייב משום מלבן והנה לכאו' החילוק בין צובע למלבן הוא שמלבן מחזק הצבע הקיים בגוף הבגד בלי להוסיף צבע מבחוץ ואילו צובע מוסיף צבע מבחוץ וא"כ במחזק צבע של בגד ע"י הוספת צבע בין לבן ובין אדום אינו חשוב מלבן אבל אם יש מציאות לחזק צבע אדום וכדו' ע"י האור וכדו' בלי להוסיף צבע מבחוץ לכאו' יחשב כמלבן

**דעת הירושלמי בגדר מלבן**

אולם עי' ירושלמי שם "הדא איתתא דשרקא אפה" [האי איתתא דמעברת סרק על פניה כדי ללבן בשרה (קרבן העדה)] ומבואר שגם להוסיף צבע מבחוץ חשוב כמלבן לדעת הירושלמי ועי' נשמ"א כלל ט' סק"ג שר"ל בדעת הירושלמי שכל הצובע בגד כולו בצבע א' אין חיובו משום צובע אלא משום מלבן "דמ"ש מלבן או שאר צבע" ע"ש. ועי' בירושלמי שם המאדם אודם בשפה חייב משום צובע והיינו כיון שאינו צובע אלא השפה.

**[שיטת הרמב"ן שסוחט חייב משום צובע**

עי' רמב"ן קיא ע"ב שסוחט בגד חייב משום צובע ומלבן וכבר נתקשה בכס"מ פ"ט הי"א דלמא ארכיב אתרי ריכשי צובע ומלבן ועי' שיטה לר"ן שם דמים הוא מלבן ובמשקה צבוע הוא צובע ע"ש ועי' ריטב"א כתובות ו' ע"א ועי' שביתת השבת דש ס"ק צ"ד שזהו כוונת הרמב"ן ובשבט הלוי ח"א סי' צ"ז וח"ז סי' מ"ג ר"ל שהמכבס בגד לבן חשוב מלבן והמכבס בגד צבוע חשוב צובע ע"ש]

**קמז ע"א**

**המנער טליתו בשבת חייב חטאת וכו'**

**כיבוס בלי מים**

רש"י פירש שמוריד עפר מהבגד וחיובו משום מלבן עי' ראשונים [תוס' רא"ש רשב"א ור"ן] שכתבו שאין בניעור בגד מעפר משום מלבן ועי' שלטי גיבורים שתמה מהמבואר לעיל קמ ע"א שהמרכך בגד כדי להצהיל צבעו אסור משום מלבן הרי שכל אולודי חיורא חשוב מלבן וא"כ היאך אפשר לומר שניעור מעפר לא חשוב מנער [אולם היה אפשר לומר שריכוך בגדים הוא איסור מיוחד של אולודי חיוורא ואין זה כלל לכל הוספת ליבון בבגד] ועי' ביה"ל סי' ש"ב ס"א (ד"ה י"א) שתי' דשאני התם שמכסכס הבגד וזה חשוב כמעשה כיבוס בכל אופן ועפ"ז חידש שלהוריד עפר ע"י כסכוס גם הרא"ש מודה לאסור אולם בטעם שאין בניעור עפר משום כיבוס ביאר בחי' הריטב"א דהיינו שאין כיבוס בלי מים והיינו שכל הורדת לכלוך אין דרך כיבוסו אלא במים אבל בודאי מצינו מלבן בלי מים וכאניצי פשתן שמתלבן באש והיינו כשאינו ליבון של הסרת לכלוך לא מצינו תנאי של מים וא"כ גם ריכוך בגד לצורך אולודי חיוורא שייך שפיר בלי מים.

**שיטת רש"י בדין כיבוס בלי מים**

והנה בדעת רש"י תמה הגרע"א שלכאו' סתר משנתו ממש"כ לעיל קמ"א ע"א שגירור עפר מבגד לא חשוב מלבן כיון שאינו ע"י מים ועי' שעה"צ סי' ש"ב ס"ק מ"א שכתב ליישב שודאי אין תנאי במלאכת מלבן שאינו חייב אלא במים אלא שבטיט על בגדו כל שאינו משתמש במים ע"כ ישאר רושם הטיט ולכן אין בזה משום מלבן.

ולכאו' יש לבאר בזה בתרי אנפי **א)** חדא שכיון שישאר רושם נמצא שלא הוריד רק הטיט שאינו נבלע בבגד וזה לא חשוב כיבוס וכלק' ורק ע"י המים יורד מה שנבלע בבגד [ובזה גופא יש לבאר בתרי אנפי או משום שהטיט העליון אינו נבלע מבגד או משום שכיון שכל תועלת הרחיצה הוא להחזיר חזותו של הבגד לכן כל שנשאר רושם לא עשה כלום ועי' ביה"ל סי' ש"ב ס"א (סוד"ה עליה)] **ב)** יש לומר שכיון שאין הטיט יורד לגמרי אלא ע"י מים נמצא שאין דרך כיבוס אלא במים ולכן אינו חשוב כדרך כיבוס במגרד בלי מים משא"כ עפר שיורד בלי מים חשוב שפיר כדרך כיבוסו. ויש בזה נפק"מ אם מגרד הטיט עד שלא ישאר אפילו רושם אם חשוב מלבן שלסברא א' שפיר יתחייב משא"כ לסברא ב' ועי' ביה"ל סי' ש"ב סעיף א' (ד"ה דהוי) דפשיטא ליה שחייב בכה"ג חטאת אך ע"ש שדעת הט"ז אינו כן

וע"ע מש"כ ליישב בדמשק אליעזר סי' ש"ב ס"ק י"ז שעיקר כיבוס הוא רק במים ובזה חייב גם כשאין כוונתו ללבן אבל בלי מים אינו כיבוס אלא בשכוונתו ללבן ע"ש

**כיבוס שייך רק בדבר הנבלע לתוך הבגד**

עי' משנ"ב סי' ש"ב סק"ה דניעור העפר היינו מעפר ואבק הנבלע בו ועי' רמ"א שם סעיף א' אבל מותר להסיר הנוצות מן הבגד בשבת וע"ש משנ"ב סק"ח בשם הלבוש שאין הנוצות תחובין בבגד כמו המים והאפר אלא עומדין מלמעלה, [ועי' ביה"ל שם (ד"ה מן הטל) דמה"ט מותר לנער שלג כשלא התחיל לנמס ע"ש] והיינו שמלאכת כיבוס חשוב רק כשמוציא לכלוך הנבלע בבגד ומהאי טעמא ליכא ברחיצת כלי משום מלבן כיון שאין הלכלוך בתוכו אולם עי' מג"א סק"ד הביא מספר זכרונות לאסור בזה

אמנם מדברי ביאור הגר"א משמע שטעם היתר נוצות הוא משום דמלאכת מלבן הוא לתקן חזות הבגד ולכן רק הסרת אבק מבגד שהאבק כיהה מראה הבגד חשוב מלבן אבל נוצות שאינו מטשטש מראה הבגד וניכר כדבר חיצוני אין בו משום מלבן ועי' שו"ע הרב סי' ש"ב סעיף ג' "אבל מותר להסיר הנוצות מן הבגד שאין הנוצה **דבוקה** בבגד כמו האבק והעפר ואין הסרתה דומה לכיבוס כלל", והיינו שרק עפר שדבוק בבגד חשוב כחלק מהבגד ומטשטש חזות הבגד

**והוא דקפיד עלייהו**

הנה בכל ליבון לא שמענו דבעינן שיהיה מקפיד עליה ועי' לבוש סי' ש"ב סעיף א' שכתב בטעם החילוק "שאין זה כיבוס גמור לאוסרו בכל ענין אלא דומה לכיבוס", ולכאו' היה אפשר לבאר שכיון שאינו מכבס במים נמצא שמעשה כיבוס ליכא ועיקר הליבון בזה אינו אלא ע"י שמחזק חזות הבגד ולכן בזה בעינן שיקפיד לא ללבוש הבגד בלי ניעור שרק אז מוגדר כלכלוך בגוף הבגד ולא כלכלוך חיצוני ועי' פסקי ריא"ז שביאר טעם ההיתר באינו מקפיד "שאינו מתכוון ללבנו אלא כאדם המקנח ליכלוך שעל בגדיו", ועי' ביה"ל סי' ש"ב סעיף א' ( סוף ד"ה עלה) שהביא מבה"ג שגם קילוף תבשיל שנפל על בגדו תלוי במקפיד ע"ש

ועי' ביה"ל סי' ש"ב ס"א (ד"ה עליה) שצידד דכל שאין בעל הבגד מקפיד אף שהמנער מקפיד אין בזה משום מלבן דקביעות בגד שאינו מתוקן נקבע ע"י בעל הבגד וכל שהבגד לא חסר תיקון לא שייך מלאכת מלבן

**פי' הראשונים שמנער הבגד מטל שעליו**

עי' תוס' ושא"ר שפירשו שניעור מעפר אינו חשוב כיבוס ולכן פירשו שמנער הבגד מטל שעליו ועי' פמ"ג סי' ש"ב א"א סק"ב שאין איסורו מדין סחיטה אלא מדין כיבוס והיינו שאינו סוחט המים שבבלוע בבגד רק מנער מה שנמצא על הבגד וכיון שזה מטשטש חזות הבגד חשוב כיבוס כל שמקפיד עליו [אבל סחיטה שהיא כיבוס גמור ודאי לא איכפת לן שאינו מקפיד] אולם בביאור הגר"א שם נקט שאיסורו מדין סוחט וצ"ב דא"כ מה לי שאינו מקפיד ועי' חי' הרשב"א שביאר טעם דין מקפיד "ולמאן דקפיד הוי פס"ר ולמאן דלא קפיד ליכא אלא דבר שאינו מתכוין שאינו כבוס גמור", וצ"ב.

**דברי הכל בו לנער בגד שנפל למים**

הנה עי' רמ"א שם שהביא מהכל בו שאם נפל בגד לתוך מים כל שהוא בגד חדש אסור לנערו אפי' שאינו שחור ומבואר שם שאיסורו מדין סוחט וצ"ב כנ"ל כיון שע"כ סוחט מה לי שאינו מקפיד וע"ש פמ"ג דאם אינו מקפיד אינו סוחט כיון שאינו מתכוין וצ"ב ועי' שו"ע הרב סעיף ב' שביאר שאם אינו מקפיד מותר מדין אינו מתכוין אבל אם מקפיד הרי הוא כפסיק רישא שקרוב לודאי שיסחטו המים ממנו בניעורו וממה שסיים הרשב"א שאינו כבוס גמור לא משמע כדברי הגר"ז. [אך לכאו' בדברי הכל בו ע"כ צ"ל שאין המקפיד מחשיבו ככיבוס שהרי ההקפדה הוא כדי שלא יתקצר הבגד ולא מחמת חזות הבגד] ויש שפי' כוונת הרשב"א מדין פס"ר דלא ניחא ליה אך צ"ע שגם באינו מקפיד י"ל דשפיר ניחא ליה.

זבחים צד ע"א-ע"ב

**ומי איכא למאן דאמר עור לאו בר כיבוס הוא**

**כיבוס עור אם הוא מה"ת**

מבואר שהגמ' דימתה השם כיבוס של דם חטאת ובגד מנוגע לחיוב בשבת ומשמע א"כ שיש חיוב חטאת במכבס עור בשבת עכ"פ ברכים ועי' רמב"ם פ"ט מהל' שבת הי"א שכתב שאין סחיטה בעור וכ"כ הרמ"א סי' תקכ"ו ס"א [וכ"כ בכל בו סי' ל"א ובאהל מועד ומשמע שם שמקורם ממה דמצינו לעיל קכח ע"ב שאין סחיטה בשיער וכ"כ בביה"ל סי' ש"ב סעיף ט' (ד"ה אסור) ועי' לק'] וכבר תמה בזה בנשמ"א כלל כ"ב סק"ד ובמנ"ח שכיון דמבואר בסוגיין שיש כיבוס בעור למה שלא יהיה סחיטה בעור וע"ש במנ"ח שצ"ל שס"ל להר"מ שאע"פ שיש כיבוס בעור מ"מ סחיטה ליכא ובביה"ל שם הוסיף שגם לענין שער מוכח שיש בו כיבוס ואפ"ה חזינן שסחיטה אין להם.

אולם עי' מאירי שבת קמא ע"ב "ואף בשל עור כיבוסו אסור משום סחיטה ואע"פ שאין בו ליבון שמא יבוא לסחוט דבר שיש בו משום ליבון אלא שהשכשוך מותר כמו שהתבאר בזבחים פרק דם חטאת", ומבואר שאין איסור כיבוס בבגד עור אלא מדרבנן וכ"כ בשו"ע הרב סי' ש"ב סעיף י"ט ובמרכבת המשנה בכ"ב הי"ח ועי' אבני נזר סי' קנ"ז שביאר דיסוד מלאכת כיבוס הוא להוציא הבלוע וזהו נידון הסוגיא אם עור בולע אבל בשבת צריך עוד דבר כדי שיתחייב על כיבוסו והיינו שהלכלוך יטשטש מראה הבגד דאל"כ למה אינו חייב על הגעלת כלים משום כיבוס וזה י"ל דליכא בעור וא"כ אע"פ שחשוב כיבוס בכל התורה מ"מ בשבת אין בה חיוב, אבל מ"מ אסור מדרבנן כיון דסו"ס עושה מעשה כיבוס.

**כיבוס בשער**

עי' מנ"ח מלאכת מלבן (י"ג) שכתב להוכיח שיש כיבוס בשער מהמבואר במשנה צג ע"ב דשק חשוב בר כיבוס והרי כתבו התוס' שבת כז ע"א (ד"ה ונוצה) דשק עשוי משער ע"ש [וכ"כ להוכיח בביה"ל סי' ש"ב ס"ט (ד"ה אסור)] וא"כ צ"ע מהמבואר בשבת קכח ע"ב ששער אין בו סחיטה ופירש"י משום ששער אינו בולע ע"ש אולם כבר כתבו לחלק שנהי דשער עצמו אינו בולע מ"מ בגד הארוג משער חשוב שפיר בר כיבוס ע"י שהלכלוך נכנס לבין האריגה [עי' שבט הלוי ח"א סי' צ"ז אות ג' ובאור לציון ח"ב פרק כ"ד שאלה ו']

**כל כיבוס דלית ליה כיסכוס ל"ש כיבוס**

[יסוד כיסכוס היינו להוציא הבלוע ע"י השפשוף בו עי' אבן האזל פ"ט הי"א וע"ש חילוק בין עור לבגד שרק בגד שאפשר להוציא כל הלכלוך ויתלבן חייב כבר על מקצתו]

ובסמוך אמרי' שגם שרייה חשוב כיבוס וא"כ לכאו' אין מעליותא בכיסכוס רק בבגדי עור אך עי' תוס' שבת סי' שי"ט ס"ק י"ט שכתב שאע"פ שמצינו בסוכה מ' ע"א שיין ראוי לכיבוס מ"מ אינו מלבן ולכן השורה בגד ביין אינו חייב ע"ש ומשמע שיש ב' גדרים במלאכת כיבוס יש אופן שעושה מעשה כיבוס גמור והיינו בכיסכוס ואז חייב גם ביין שגם יין מוציא הלכלוך אלא שמשאיר ריח ומראה של יין אבל שרייה שאינו מעשה כיבוס וכל חיובו הוא משום שפועל ליבון בבגד בזה ולכן יין שאינו מלבן הבגד אינו חייב עליו [ובשו"ת ערוגת הבושם ס"פ מלאכת מלבן ר"ל שכיבוס בלי שפשוף אינו אלא תולדה ע"ש]

**מעשה כיבוס בבגד נקי**

והיה אפשר לומר עוד נפק"מ במכבס בגד נקי לגמרי שמצד ליבון ודאי אין לחייב כיון שלא פעל שום ליבון אבל במשפשף היה אפשר לומר דחשוב מעשה כיבוס אף שאינו מוכרח כלל שכיון שאינו מוציא שום לכלוך י"ל שאינו מעשה כיבוס כלל

**להלכה אם בענין כיסכוס**

עי' שו"ע סי' ש"ב סעיף ט' שאין איסור לכבס מנעל אלא א"כ משפשף וע"ש ביה"ל (ד"ה אבל) שנתקשה בהשמטת הרי"ף והרמב"ם דין זה שכיבוס בלי כיסכוס אינו כיבוס וע"ש שר"ל שמדרבנן חשוב כיבוס גם בלי כיסכוס ורק שכשוך מותר והיינו שאינו נוגע כלל בבגד ורק שופך עליו מים ועי' העמק שאלה שאילתא פ"ח אות כ"א שלגי' דידן דגרסי' שכשוך אין אבל כיבוס לא גם כיבוס בלי כיסכוס חשוב כיבוס וע"ש שחיובו מן התורה.

**אי ברכים וכדברי הכל וכו'**

מבואר שלדעת חכמים ליכא איסור כיבוס גם בשבת בעור קשה ולענין הלכה נחלקו הראשונים אם קי"ל כת"ק או כאחרים דעי' שאילתות שאילתא פ"ח שפסק כאחרים מכח דברי רבא לק' שלא חילק בין רך לקשה אולם הרמב"ם בפ"ח מהל' מעשה הקרבנות פסק כת"ק שרק עור הרך בר כיבוס הוא וכבר תמה שם בלח"מ למה בהל' שבת לא חילק הרמב"ם בין רך לקשה ועי' מנ"ח שצ"ל שהרמב"ם הוכיח מדברי רבא שעכ"פ מדרבנן יש איסור גם בקשים וכ"כ במרכבת המשנה פכ"ב הי"ח ובביה"ל סי' ש"ב סעיף ט' (ד"ה אבל) אולם עי' העמק שאלה שם אות כ"ב שר"ל שדעת הרמב"ם שקשים חייב חטאת [והיינו להשיטות שיש כיבוס בעור ד"ת] ושאני דם חטאת שעיקרו להוציא הבלוע ועור הקשה אינו בולע אבל לענין שבת כל שעושה בו מעשה כיבוס חייב [רק אי בעי כיסכוס גם זה לא שייך בעור קשה אבל למאי דמסקינן דסגי בכיבוס וכנ"ל גם בעור קשה חייב ע"ש אות כ"א]

**בגד שרייתו זהו כיבוסו**

עי' שעה"מ פכ"ב מהל' שבת הי"ח שהק' מהמבואר בביצה יח ע"א שלא אסר ר' יוסף טבילת כלים במקוה בשבת אלא משום גזירה דשמא יסחוט ולכאו' למה לא אסרו משום שרייה [להני ראשונים דשייך שרייה גם בליכא דבר טינוף וכבר הק' כן הרמב"ן] וכן הק' משבת קלט ע"ב דאמר זעירי שמותר ליתן מים צלולים במסננת וע"ש שר"ל דרב יוסף וזעירי פליגי ארבא ולית להו דשרייתו זהו כיבוסו ועי' נשמ"א כלל כ"ב סק"ד שתמה על השמטת הרמב"ם והרי"ף דין שרייתו זהו כיבוסו וע"ש שר"ל שמכח קושיות הנ"ל ועוד, ס"ל להרי"ף והרמב"ם דשאר אמוראי פליגי ארבא ולא קיי"ל כוותיה ע"ש וכ"כ במרכבת המשנה פכ"ב הי"ח.

**שיטת הרמב"ם שאין סחיטה בעור**

**אם יש איסור סחיטה בדבר שאין חייב על שרייתו**

כבר הובא דעת הרמב"ם בפ"ט הי"א שאין סחיטה בעור ורבים התקשו למצוא מקור לדברי הרמב"ם ז"ל ועי' חזו"א סי' נ"ו סק"ה שמקורו ממה דאי' בסוגיין שאין כיבוס בעור אלא בכיסכוס והנה ז"ל הרמב"ן כתובות ו' ע"א "ולא עוד אלא דשרייה גופא אסירא דאמרי' בפרק חטאת העוף בזבחים שרייתו זהו כיבוסו אלמא אי איכא ביין ושמן משום סחיטה אסור לשרות הסודרין ביין", ומשמע לכאו' מדברי הרמב"ן ששרייה וסחיטה תלויים זה בזה והיינו דכיון שסחיטת הבגד חשוב כיבוס לכן גם שריית הבגד שהוא תחילת הכיבוס של הסחיטה כבר חשוב כמעשה כיבוס וא"כ עור שאין לו שרייה ע"כ משום שאין לו סחיטה

**סחיטה בשאר משקין**

עי' יראים סי' רע"ד שנקט שאע"פ שיין ושאר משקין אין להם שרייה מ"מ סחיטה יש להם ולכאו' זה סותר להנ"ל אך יש לחלק דשאני יין שבהכנסתו מלכלך הבגד א"א להחשיבו במעשה כיבוס, אולם מצינו בבגד שאין עליו לכלוך אף שהושחר שאין חייבים על שרייתו לדעת כמה ראשונים מ"מ חייב על סחיטתו וכמפורש בדברי הראשונים

**קושיות מכמה דוכתא על דין שרייתו זהו כיבוסו**

מצינו כמה קושיות שהק' הראשונים על דין שרייתו זהו כיבוסו

1. ביצה יח ע"א שנדה שאין לה בגדים מערמת וטובלת עם בגדיה וצ"ע הרי יש בשרייה משום כיבוס [רשב"א ר"ן שם ותוס' שבת קי"א ע"ב]
2. ביצה שם ר' יוסף אסר טבילת כלים בשבת משום גזירה שמא יסחוט ולא משום איסור שרייה
3. יומא עז ע"ב ההולך להקביל פני רבו מותר לעבור בנהר וצ"ע כנ"ל [תוס' ישנים ור"ן שם רא"ש פ"ח ס"ד]
4. שבת קלט ע"ב מסננין את היין בסודרין ועוד אי' שם אמר זעירי נותן אדם יין צלול ומים צלולין לתוך המשמרת וצ"ע כנ"ל.
5. שבת קמז ע"א מבואר שמותר להסתפג באלונתית בשבת ואין בזה איסור שרייה

ובתי' הני קושיות מצינו כמה מהלכים בראשונים

**א)**

**לא חשוב שרייה ככיבוס רק כשיש טינוף**

**כיבוס מלכלוך וכיבוס ללבן הבגד**

יש ראשונים שתי' שלא אמרי' שרייתו זהו כיבוסו אלא כשיש ע"ז טיפת דם וכדו' אבל כל שאין ע"ז לכלוך אע"פ שהושחר מרוב השימוש לא אמרי' שרייתו זהו כיבוסו וז"ל האו"ז סי' נ"ט "אבל אם אינו מלוכלך אינו מתלבן עד שיסחוט" ועי' פמ"ג סי' ש"כ משב"ז ס"ק י"ב שר"ל דמה שאין כיבוס בשאר משקין היינו רק כשאין עליו לכלוך משא"כ כשיש עליו לכלוך אסור דהוה ליבון מלכלוך ומשמע שיש ב' אופני כיבוס והיינו כשיש טינוף על הבגד עצם הורדת הלכלוך חשוב כיבוס ולכן אע"פ שיין אינו מלבן הבגד מ"מ הלכלוך ירד משא"כ כשאין לכלוך בזה עיקר ליבונו מה שמחזיר צבע הבגד ולכן כל שנשאר מראה היין לא שמיה כיבוס וא"כ גם בנידו"ד אין השרייה מלבנו לגמרי ולכן אין בזה משום מכבס [וז"ל האגור סי' תע"ו כתב בספר התרומות אי ליכא טינוף על הבגד אין נתינת מים בבגד קרוי **כיבוס** ואינו אסור אלא שמא יסחוט דהוי **ליבון**", וז"ל ספר התרומה סי' רמ"ד "לא היא התם דאיכא טינוף דוקא שייך כבוס בנתינת מים עליו וגם מתכוין לכך להעביר הטנוף אבל גבי נדה הטובלת בבגדיה וכו' אפי' הן שחורין מחמת שהם ישנים לא שייך בהו כיבוס וגם אדרבא מלוכלכין יותר בשרייתן",]

אולם עי' מרדכי ברכות סי' ר"ו שכתב "שרייתו זהו כיבוסו זהו דוקא שיש עליו מעט טנוף אבל כשהבגד כולו מלוכלך או כולו לבן אין זה כבוס וליבון אלא לכלוך ושרי", [הובא בב"י סי' ש"ב] ומבואר שאין החילוק בין טינוף להושחר אלא לבין טינוף במקצתו לטינוף בכולו [ואולי הביאור שבלכלוך במקום א' השרייה מועיל שיתפשט בכל הבגד ואינו ניכר כ"כ משא"כ בהושחר כל הבגד אינו מועיל השרייה עד שיסחוט ממנו המים המלוכלים]

**שרייה בבגד נקי ומכובס**

להמבואר ברא"ש ודעימיה שבגד נקי כולל נמי בגד שהושחר משמושו י"ל שבבגד נקי ומכובס לכו"ע לא שייך שרייה [ואפי' כיבוס גמור ועי' לק'] אולם עי' שו"ע הרב סי' ש"ב סעיף כ"א שכתב ששרייתו זהו כיבוסו נאמר אפילו בבגד נקי לגמרי ודבריו צ"ב וכבר תמה עליו בשו"ת אבני נזר סי' קנ"ט סק"י אך גם בדברי הפמ"ג סי' ש"ב משב"ז סק"ו וא"א ס"ק כ"ד מבו' שלדעת האוסרים שרייה גם בבגד נקי היינו אפילו אם הבגד נקי ומכובס ועי' ביה"ל סי' ש"ב ס"י (ד"ה דלא) וכן מבוארבמחצה"ש סי' תקכ"ו סק"ה ובמשנ"ב ס"ק י"ד.

**שרייה בבגד שאין בו טינוף ודעתו לנקותו**

עי' א"ר סי' ש"א ס"ק ע"ז שלא הותר כשאין לכלוך אלא כשאין כוונתו לכיבוס אבל כשכוונתו לכיבוס אסור בכל גווני והו"ד במשנ"ב סי' ש"ב ס"ק מ"ו [וכ"מ בב"י בשם הגה"מ בטעם איסור קינוח בבגד שיש עליו צואה עי' לק']

**ב)**

**שרייה דרך לכלוך**

עוד תי' הראשוניםשכל שהוא בדרך לכלוך לא אמרי' שהוא חשוב כיבוס וז"ל התוס' כאן (ד"ה מקנחה) "ויותר מתלכלכים בגדים כשנכנסה בנהר לבושה ממה שמתכבסין", והנה מצינו בראשונים שאין כיבוס ביין [עי' לק' דברי הראשונים בזה] ומבואר הטעם כיון שהיין מלכלך הבגד בריח ומראה והיינו שאע"פ שהלכלוך שהיה בבגד התכבס מ"מ כיון שסו"ס הבגד לא התלבן אין בזה משום כיבוס בשבת וא"כ למה לענין דרך לכלוך נחלקו הראשונים וגם להלכה אינו ברור היאך קי"ל בזה ועוד צ"ב שמסתימת הראשונים ודאי משמע שהותר לנגב ידיו במגבת אפילו כשאין ידיו מלוכלכות [אמנם עי' שו"ת מהר"ם מרוטנברג (דפוס פראג) סי' תקי"א [מובא במג"א סי' ש"ב ס"ק כ"ו] שלא חשוב דרך לכלוך אלא כשידיו מלוכלכות ועי' משנ"ב ס"ק נ"א שדרך לכלוך היינו שידיו מטונפות ומטנף בהם את המפה (ועי' אבני נזר סי' קנ"ט אות י"ז)] וז"ל הרא"ש פ"ח יומא ס"ד ואין זה דרך נקיון וליבון אלא **רוב** פעמים מתלכלכין במים", ובתוס ישנים שם "ואין שרייה זו דרך נקיון וליבון גם אינו מתכוין לנקות ולהסיר הטינוף ע"י מים **ופעמים** שמתלכלך עוד בכך", ועי' רשב"א ביצה יח ע"א ומשמע שאין כוונתם שמשום שאדרבה מתלכלך באמת אין בזה שום נקיון וכיבוס אלא דמהאי טעמא לא חל ע"ז שם מעשה כיבוס

**כיבוס בשופכים**

עי' ב"י סי' ש"ב שדן אם מותר ליטול ידיו ע"ג בגד שנפל עליו מי רגלים שי"ל שכיון שאין הדרך לכבס בשופכים הו"ל כדרך לכלוך ומבואר שאע"פ שהמים נקיים מ"מ כיון שאין הדרך לכבס בזה חסר בזה בצורת כביסה אך ע"ש שמסתימת הפוסקים משמע שכיון שחזו לכיבוס שפיר חשוב דרך נקיון [ועי' פמ"ג א"א ס"ק כ"ו שמשמע מזה שאם המים עכורים אין בזה משום כיבוס ולכאו' היינו יין אדום המבואר בסי' שי"ט וש"כ]

**ניגוב דרך לכלוך על צואה**

ע"ש ברמ"א שאם הבגד נתלכלך בצואה אסור להעבירו גם בדרך לכלוך וביאר המשנ"ב "דהבגד היה מלוכלך יותר מקודם ועתה מעבירו משא"כ מי רגלים אינו מאיס כל כך" [ומקורו בלבושי שרד אולם במחצית השקל ביאר ע"פ דברי האו"ז המובא בב"י דשאני צואה שכוונתו לנקות הבגד] ומבואר שכל שמוריד לכלוך גדול לא מהני סברת דרך לכלוך וצ"ב

**לקנח ידיו על בגד שיש מי רגלים**

עי' תוס' שבת קיא ע"ב שדעת ר"ת שכיון שלא נאסר שרייה דרך לכלוך לכן תינוק שלכלך בגדי אמו מותר לה ליטול ידיה ולקנח על בגדה כיון שהוא דרך לכלוך [וביארו הראשונים [אורחות חיים ס"צ סמ"ק רפ"ב סמ"ג סי' ס"ה] דהיינו טעמא דכיון שאין מעביר המי רגלים לבדם אלא מעביר מים אחרים עמהם חשוב דרך לכלוך וצ"ב] וחלק עליו ר"י "שהרי היא מתכוונת לטהר הלכלוך ודרך רחיצה וליבון הויא זה הקינוח" והיינו שאין הדבר מוגדר כדרך לכלוך אלא כשאין כוונתו לנקות הבגד ובאו"ז סי' ס"ג כתב "הואיל ואינו מתכוין לצחצוח הבגד אלא לטהרה בעלמא" והיינו שכיון שאינו רוצה בנקיון הבגד אלא בהסרת המי רגלים אין זה חשוב מעשה כיבוס ומהאי טעמא כתב לאסור לקנח להוריד הצואה דזה מתכוין לצחצוח ע"ש ובב"ח סי' ש"ב ביאר דכיון שאין כווונתה להוריד המי רגלים אלא לבטלם במקומום אין בזה כוונת נקיון

**ג)**

**שרייה בלי כוונת נקיון**

עי' סמ"ג לאוין סי' ס"ה שכתב "וכן מקנח ידיו במפה שאינו מתכוין ללבן ואין שם רק מעט מים ואינו אלא דרך לכלוך", ועי' ב"ח סי' ש"ב שמבואר בסמ"ג ג' טעמים וטעם הראשון הוא שכל שאינו כוונתו לליבון לא חשוב מלאכה וכ"כ באו"ז סי' ס"ג בשם הריב"א [והובא ב"י סי' ש"ב] ובביאור הגר"א בסי' ש"ב סעיף ט' שכתב שכן דעת הרמב"ם וכ"כ בסי' שי"ט סעיף י' וביאר שם טעם הדבר ע"פ מש"כ ה"ה בפי"ב שיש מלאכות שאין להם חשיבות כל שאין דעתו עליו [ועי' שביתת השבת בכללי דבר שאינו מתכוין סעיפים ד-ה]

אך מדברי הסמ"ג משמע שאינו אלא בצירוף שהוא דבר מועט ועי' שו"ע הרב סי' ש"ב קו"א סק"א [שביאר וז"ל, "מ"מ כיון שהוא אינו מתכוין לליבון כלל וליבון זה מחמת עצמו אינו חשוב לכלום כיון שהוא דבר מועט ואין דרך כלל להחשיב ליבון משהו בבגד גדול ואיסור הליבון הוא משום חזותא וחזותא לאו מילתא היא אלא א"כ דרך העולם להחשיב חזותא זו",]

**כיבוס בגד שאין אדם מחשיב נקיונו**

עי' טור סי' שי"ט שאין איסור ליבון כיון שהיא עשויה לכך ואין אדם חושש על ליבונה, ועי"ש מג"א ס"ק י"א שנתקשה בזה מה לי שהיא עשויה לכך סו"ס שרייתו זהו כיבוסו וע"ש תוס' שבת ס"ק י"ט שביאר ע"פ דעת הריב"א הנ"ל שלא אמרי' שרייתו זהו כיבוסו כשאינו מתכוין לנקותו [והובא בביה"ל שם (ד"ה משום)] וכ"כ בשו"ע הרב סי' ש"כ סעיף י"ג [ובסי' ש"ב קו"א סק"א וע"ש שאע"פ שאין בזה דבר מועט מ"מ כיון שאין ליבונה חשוב לשום אדם הו"ל כדבר מועט]

**ד)**

**שרייה בבגדי צמר**

עי' טור סי' ש"ב בשם הר"מ מרוטנבורג דלא אמרי' שרייתו זהו כיבוסו אלא בבגדי פשתן [והיינו משום שקלים לכבסם וכדאי' במוע"ק יח ע"א ועי' ביאור הגר"א סי' ש"ב סעיף ה'] וכ"כ הרשב"א ביצה יח ע"א בשם ר"ת ובתוס' ישנים יומא עז ע"ב

**ה)**

**שרייה במעט מים**

עי' יראים שבמים מועטים אין לחוש לשרייה והוכיח כן ממה שהותר להסתפג באלונתית בשבת [ושאר הקו' דוחה דמיירי בבגדי עור עי' תו"י יומא עז ע"ב ובביאור הגר"א] ועי' שו"ע סי' ש"ב סעיף י' הרוחץ ידיו טוב לנגבם בכח זו בזו וכו' ועי' ב"י שטעם הדבר הוא משום שחשש לשרייה

**שרייה בשאר משקין**

עי' תוס' כתובות ו' ע"א שהביא מר"ת דלא שייך סחיטת ליבון אלא במים ולא בשאר משקין "דכל דבר המלכך את בולעו כגון יין ושכר ושמן לא שייך ליבון" וברמב"ן שם "משום דיין ושמן לא מיבעיא חוורי דלא מחוורי אלא לכלוכי נמי מלכלכי", ובספר התרומה סי' רמ"ד כתב הטעם דאכתי צריך לנקותו במים משום חזותא וריחא [והיינו דאע"פ שהלכלוך יוצא ע"י יין מ"מ כיון שאע"כ עדיין צריך לנקותו ע"י מים להוציא הריח וצבע היין אין זה דרך כיבוס] וכן נפסק בשו"ע סי' שי"ט סעיף י' אולם עי' ר"ן סו"פ שמונה שרצים (מא ע"א) שהוכיח מסוכה מ' ע"א שגם יין מלבן וכ"כ ברמב"ן ועי' ט"ז סי' ש"כ ס"ק י"ב שר"ל שרק יין אדום אינו מלבן משא"כ יין לבן ע"ש [לכאו' סברת התרומה מריח היין שייך נמי בלבן] ובתוס' שבת סי' שי"ט ס"ק י"ט כתב שאע"פ שיין מכבס מ"מ אינו מלבן ועיקר האיסור תלוי בליבון [והיינו שאע"פ שהלכלוך יוצא מ"מ הבגד אינו מתלבן מחמת מראה היין].

**דעת הראשונים שיש סחיטה בשאר משקין**

עי' יראים סי' קע"ד שאע"פ ששרייה ליכא בשאר משקין מ"מ סחיטה איכא [והובא בשעה"צ סי' שי"ט ס"ק כ"ט] וכ"כ תוס' בשבת קיא ע"ב שאע"פ שע"י הסחיטה אינו יכול לנקותו מריחו וחזותו מ"מ אסור לסחוט כיון שע"י הסחיטה הבגד מתלבן קצת

ועי' פמ"ג סי' ש"כ משב"ז ס"ק י"ב שר"ל דמה שאין כיבוס בשאר משקין היינו רק כשאין עליו לכלוך משא"כ כשיש עליו לכלוך אסור דהוה ליבון מלכלוך

עי' פמ"ג סי' ש"ב א"א ס"ק כ"ו שנסתפק אם אמרי' במים עכורים שרייתו זהו כיבוסו ולכאו' דינו כיין אדום

**גדר איסור סחיטה**

עי' רמב"ם פ"ט הי"א שגדר איסור סוחט הוא שהוא מצרכי הכיבוס כמו שמגיס הוא מצרכי הבישול [והיינו שאינו מעשה כיבוס מצד עצמו רק גומר המעשה כיבוס ע"י הוצאת המים המלוכלכים ובאבן האזל פ"ט כתב שכוונת הרמב"ם אע"פ שעדיין אינו מוציא כל הלכלוך ע"ש] ועי' אבני נזר סי' קנ"ט אותיות י"ט-כ ר"ל שנחלקו הרמב"ם והרמב"ן ביסוד איסור סוחט שלדעת הרמב"ם היינו משום שהמים בלע כל הלכלוך שהיה בבגד וע"י סחיטת המים נגמר נקיון הבגד משא"כ לדעת הרמב"ן יסוד חיובו משום שהמים שבתוך הבגד מטשטשים מראה הבגד ולכן ע"י שסוחט הבגד חוזר מראה הבגד וחשוב ליבון [לכאו' זהו ניעור טל המבואר בשבת קמז ע"א ושם רק בחדתי ואוכמי וצ"ע] וע"ש דנפק"מ בסוחט בגד נקי [מדברי המחצית השקל סי' תקכ"ו מג"א סק"ה ובמשנ"ב ס"ק י"ד ובשעה"צ מבואר שאין סחיטה על בגד נקי ומכובס] ויש בזה נפק"מ נמי בבגד שנמצא בתוך מים אם שייך איסור סחיטה כיון שמיד שיוצאים מים אלו נכנסים אחרים שלכאו' לדעת הרמב"ם שפיר חייב משא"כ לדעת הרמב"ן [אולם בשבט הלוי ח"ז סי' ק"ב לא כ"כ ע"ש וע"ש שש"כ פי"ב סעיף י"א]

**כיבוס באדם**

עי' קכח ע"ב שהגמ' דנה אם יש סחיטה בשער ודעת ר"ת ודעימיה שהנידון מצד מלאכת דש [שאין מלבן בשמן] אולם מדברי הרמב"ם בפ"ט הי"א מבואר שנקט שהנידון הוא מצד מלאכת מלבן ועי' ביה"ל סי' ש"ב סעיף ט' (ד"ה אסור) שתמה ממה דאי' בשבת נ' ע"א שמותר לחוף ראשו לולא החשש של נשירת שערות ואין בזה חשש כיבוס [ועי' שו"ע סי' שכ"ו סעיף ט' משנ"ב ס"ק כ"ה] ועי' שבלי הלקט סו"ס ק"י [וז"ל, "וגאון א' השיב הרוחצין במי נהר בשבת לא מצינו בשום מקום שאסור לשפשף שאין מלאכת כיבוס בבעלי חיים ולא נאסרה רחיצה אלא בחמין", ועי' טל אורות (עמ' רכ"ד) שהעיר שמדברי המרדכי בכירה ל"מ כן שכתב "שבצונן מותר להשתטף פי' לשפוך מים על איבריו אבל רחיצה לא שרי אפילו בצונן וכו' כל שהוא להקר בלא שפשוף מותר" ע"ש.

**מלאכת לש**

**יח ע"א**

**קנה ע"ב-קנו ע"א**

**קמ ע"א**

**זבחים צד ע"ב**

**ביצה לב ע"ב**

**יח ע"א**

**מאן תנא נתינת מים לדיו זו היא שרייתן**

**גיבול בדיו**

בעשיית דיו מצינו ברמב"ם פ"א מהל' תפילין ה"ד שיש ב' שלבים שמתחילה מגבלים עשן של שמנים וגובלים אותו בשרף האילן ומעט דבש ומיבשים אותו [וכעין זה ברש"י לק' כג ע"א בשם תשובת הגאונים] ואח"כ כשרוצים להשתמש בדיו שורין החתיכות דיו במי עפצים עד שנהי' לדיו ע"ש והנה משנתינו מיירי ע"כ בשלב ב' וכש"כ במרכבת המשנה פ"ח הט"ז ששלב הראשון אין בה שרייה וגם אין בה מים וכן כתב מפורש בספר התרומה הל' ס"ת סי' קצ"ה ["מאן תנא נתינת מים לדיו זהו שרייתו משמע שקודם נתינת מים הוא קרוי דיו ואין זה בשל עפצים כי אם בדיו שלנו שהוא יבש ונותנין עמו מים לאחר כן לעשותו לח"] ובפסקי הרי"ד לעיל יז ע"ב ["פי' שורין דיו יבש במים והוא נימוח במים ומשחירן וכותבין באותן המים"] ובמאירי ["שהדיו כשנתנו העפצים שחוקים לתוך המים עם שאר הסמנים הידועים אצלם הושחרו מיד ונעשית המלאכה לגמרי"] ובריבב"ן ע"ש [ועי' בחי' הריטב"א] ומבואר ששריית דבר יבש במים עד שנימוח חשוב לש וז"ל היראים סי' רע"ד "לא לישת קמח לבד נקראת לישה אלא כל שדרך להמחותו במים ע"י משקין נקראת לישה" וכן מצינו בריטב"א ותוס' רי"ד לק' קנה ע"ב שהשורה אפר במים ליתן טעם במים [לכאו' היינו ע"י שנימוח שם] להשתמש בו כסבון חשוב לש וע"ע בסמוך

**שרייה בבלילה רכה**

אך צ"ע דהרי מבואר לק' קנו ע"א שבלילה רכה לא חשוב לישה מה"ת ועי' שביתת השבת פתיחה למלאכת לש אות י"ט דצ"ל דשאני התם דדרכה בעבה לכן חשוב בלילה רכה שינוי אבל במקום שצריך שיתן הדבר טעם במים במים אדרבה עיקר דרכה בבלילה רכה ע"ש.

**לישה במשכן**

המקור לאיסור לישה במשכן מבואר ברש"י לק' מט ע"ב ובדף עג ע"א הוא ממה שלשו במשכן הסממנים ולכאו' צ"ע שבזה לא היה אלא שרייה אבל לא גיבלו לעשות ממנו עיסה אך לדעת אביי שמודה ריב"י בדבר שאינו בר גיבול שחייב בנתינת מים א"ש אבל לדעת ר' יוסף צ"ע ועי' מגן אבות מלאכת לש ובאגלי טל ס"ק י"ד שר"ל שהלישה במשכן נלמד ממה שגיבלו הסממנים כדי לייבשו [עי' רש"י לעיל כג ע"א ד"ה לגבל וברמב"ם פ"א מהל' תפילין ה"ד וכנ"ל] אולם עי' פירוש קדמון למצרים פ"ז ה"א "כלל המלאכות י"א במלאכת הפת והם מן החרישה עד האפייה וכו' וכתב רבינו האי גאון ז"ל שאלו הי"א מלאכות ישנן בקרבן תמיד בכל יום ובחביתי כה"ג ובמילואים וכו'", ולדבריו מתבאר שילפי' מלישת הקמח של הקרבנות.

**שיטת התוס' רי"ד**

אך עי' פסקי הרי"ד בסוגיין ובתוס' רי"ד לק' קנה ע"ב שכתב שאע"פ שבמשכן עיקר הלישה היה בדיו שאינו בר גיבול מ"מ בקמח ס"ל לריבר"י שאינו חייב עד שיגבל שהטעם להצריך גיבול הוא משום שזהו דרכו ולכן בדיו שאינו אלא עירוב נחלקו ר"י ואביי אם מצריך ריבר"י גיבול כיון שהעירוב כבר נעשה בהכנסת המים אבל בקמח לכו"ע מצריך ריבר"י גיבול כיון שזהו דרך לישתה [ולשיטתו אזיל שגדר בר גיבול היינו דבר שדרכו לגבל עי' לק']

**גדר המלאכה**

**לישה בזרע פשתן**

עי' זבחים צד ע"ב שהזורע פשתן במים חייב משום לש ופירש"י שם דכיון שהזרעונים נדבקים זה בזה חשוב לש ומבואר שגדר מלאכת לש היינו לחבר ב' דברים נפרדים ע"י דבר לח ועוד מצינו שם שבשלחים אע"פ שיש להם רירי ליכא משום לש כיון שהם דברים גדולים ועי' פרישה סי' ש"מ "ונראה דדוקא נקט זרע קטן כי הני חייב משום לש משום דנתלין אהדדי כמו עיסה וכו'", ע"ש. ועי' ל' תשובת הרמב"ם המועתק בפי' קדמון פ"ח ה"ב "חייב משום לש מפני שהם מתערבים ונתלין רצוני לומר לדקות גרגיריהם וחלקיותם והתערבם בהיותם במים", ומבואר שרק בדברים קטנים המתחברים חשוב כדבר א' לענין לש ועי' ט"ז סי' שכ"א ס"ק י"ב שכל שאינו חותך הירקות דק דק לא שייך בזה גיבול [והובא במשנ"ב ס"ק ס"ח]

**מהו האב ומהו התולדה**

עי' רמב"ם פ"ח הט"ז שהמגבל את העפר הרי זה תולדת לש וצ"ב למה הוה תולדה ועי' שביתת השבת פתיחה אות י"ד שלישת קמח ושריית דיו פועלים חיבור ע"י שמשתנה הדבר גוש לגמרי שינוי שאינו חוזר לברייתו אבל עפר אע"פ שהוא בר גיבול מ"מ לאחר שנתייבש מהמים הרי הוא חוזר לקדמותו [עי' שעה"צ סי' תק"ז ס"ק נ"ז וס' שלאחר שנתייבש שייך בו עוד פעם גיבול] ולכן אינו אלא תולדה, ע"ש.

**לישה בדבר המדביק באופן חיצוני**

ואמנם יש לעיין אם להיות תולדה סגי בכל חיבור או דילמא בעינן שעכ"פ ישתנה הדבר גוש ע"י המים ונפק"מ במחבר ב' גושים ע"י דבש וכדו' ועי' פמ"ג סי' שכ"א משב"ז ס"ק י"ב שמלאכת לש אינו דוקא במים אלא גם בדבש ושמן אוז [בשו"ת האלף לך שלמה סי' קל"ט שרק בז' משקין איכא חיוב לש ובאגלי טל לש ס"ק י"ג ר"ל שכיון שמי פירות אינו חיבור לא חשוב לש אך מסיק שאינו כן דסו"ס הרי הוא גוש א' ע"ש] והובא במשנ"ב סק"נ וכ"כ בביאור הלכה סי' שי"ט סעיף י"ז (ד"ה שנותנין) שהנותן דבש לתוך שומשמין לדעת רבי חשוב גיבול [אך בפמ"ג שם כתב שכל שלא נדבק בשיעור גרוגרת ליכא שיעור לחייב] ומבואר דעתם שכל חיבור חשוב לש אע"פ שאינו אלא חיבור חיצוני אך עי' שביתת השבת פתיחה אות ד' שכתב להוכיח ממה שיש דברים שלא חשיבי בר גיבול ואם נאמר שסגי במדביק חיצוני הרי כל דבר יחשב בר גיבול ["ולמדנו מזה דלא מיקרי בר גיבול רק דבר המתמסמס ומתרכך במים כקמח וזרע פשתן אבל דבר שמצד עצמו אינו מתדבק אע"פ שע"י הנוסף עליו מבחוץ מתדבק לא נקרא בר גיבול",] ושם אות ו' ["וע"כ דבהא אפי' ריב"י מודה אחרי דעביד רירי מתערבים ונתלים זה בזה ונעשים כגוש א' ע"י שרייתן במים משא"כ כשנותן שומשמים בדבש אין מתמעכין השומשמים עי"ז וע"כ אין חייב בנתינה בעלמא",]

**לישה בלי הרכבת משקה**

עי' שביתת השבת בפתיחה למלא' לש אות ח' שדן אם יש חיוב לש בלי הרכבת משקה "אבל ליבי אומר לי שלכאו' י"ל דענין לש הוא דוקא היכי שמתחברים ע"י אמצעי כמו מים ומשקים אחרים דכן הי' במשכן". אולם מצינו בירושלמי שהמגבן חשוב כלש אע"פ שאינו אלא מחבר חתיכות הקום לאחר שסיננם מהנסיובי חלב ועי' לק'

**דילול דבר גוש אם חשוב מלאכת לש**

עי' ביה"ל סי' שכ"א סעיף ט"ו (ד"ה יכול) שעיסה שנילושה אין בהוספת מים כדי לדללה משום מלאכת לש "אבל בזה הוא להיפוך ע"י המיחוי במים הוא מפריד את החלקים שנדבקו על ידי לישה", ועי' חזו"א סי' נ"ח סק"ז ["וה"ה הנותן בתחילה פת במשקה עד שנתרכך וגובלו יש בו משום לש וכן בתבשיל ואמנם אם אינו מגבל אין על שרייה שם לש לא בפת ולא בתבשיל שהמשקה גורם פירוד ולא דיבוק]

**גדר גיבול בשריית דיו**

אולם כבר נתבאר לעיל שבסוגיין מבואר ששריית דיו במים חשוב לש אע"פ שאין כאן גושים המתחברים זה בזה אלא אדרבה גושי הדיו נימוחים במים עד שנעשה דיו הראוי לכתיבה והבאנו מדברי היראים שזהו עיקר מלאכת לש ומשמע לכאו' שאין מלאכת לישה חיבור ב' דברים יבשים אלא ההתמזגות של המים עם הדבר גוש לייצר דבר חדש כדיו ועיסה אך לכאו' מזרע פשתן במים מוכח שאינו כן דשם אין המים מחברים אותם רק גורמים להפרשת הרירי חשוב לש אמנם עי' משנ"ב סי' של"ו ס"ק נ"א "ודע דכל זה בזרעונים שאין נבללים במים אבל בזרעונים שמתערבים ונתלים זה בזה במים כמו כרשינין וכיוצא בזה שמתרככין ונימוכין שם והמים מתעבים בסיבתם ונעשים כמים שבעיסה או קמח בלולים בתוכה אסור לשרותן לבהמתו משום לש כדלק' ש"מ סעיף ב'", [היינו דין זרע פשתן הנ"ל] ומשמע שזהו גם המציאות בזרע פשתן.

**לישה בחיבור עיסות וירקות אהדדי**

ונמצא לפי זה שעיקר מלאכת לש הוא יצירת העיסה והדיו ולא חיבור הקמח ולכן פשוט שהמדבק ב' עיסות זה בזה אינו מעניניא דמלאכת לש אולם צ"ע במה שמצינו בט"ז סי' שכ"א ס"ק י"ב שלהכניס משקין לתוך ירקות החתוכות דק דק חשוב לש [והובא במשנ"ב ס"ק ס"ח] אך באמת עי' חזו"א סי' נ"ח סק"ד שכתב שלישת ירקות ע"כ אינו אלא מדרבנן [וז"ל, "י"ל דבעירוב לא חשוב לש מן הדין וכו' וגרע מאפר דטבעו להתערב עם המים ונעשה כטיט הנרוק ואע"ג שאין להם דיבוק זה בזה אבל הן נמשכין בתכיפות ע"י המים אבל הירק הנידוק אינו נרוק אלא א' א'", וזה טעם אחר מדברינו] ועי' שו"ת נפש חי' סי' ל"ט שכתב שרק בדיו וסממנים שייך לש שהם נמחים בתוך המים אבל אם נשאר חתיכות אע"פ שהכניס מים אינו מעניין לש כלל [ועי' מכתבי תורה סי' נ"א שגדר לישה הוא הרכבה מזגית ולא שכונית ע"ש] ועי' שביתת השבת בפתיחה אות כ' ["אך מ"ש לאסור בצנון ואוגרקעס החתוכים לחתיכות דקות לא ידעתי מה שייך שם לישה שאין נבללים עם המשקה אא"כ הם מרוסקים הרבה",].

**להוסיף מים לדבר שכבר נילוש**

עי' בתרומת הדשן סי' נ"ג שעיסה שכבר נילושה אין איסור להוסיף בה מים בשבת וכ"כ הט"ז סי' שכ"א ס"ק י"ג ומבואר שאע"פ שהמים מתמזגין עם הדבר גוש אין בזה לישה כל שאינו פועל שינוי בדבר הגוש.

**לישה בליחת הפרי עי' לק' קמ ע"א**

**גדר מלאכת לש תלוי במחלו' רבי ורברב"י**

אך לדעת הרמב"ם שפסק דלאו בר גיבול לריבר"י אינו חשוב לש ואילו לרבי חשוב לש [כמבואר בברייתא דגיבול אפר לפירושו של ה"ה] עי' מרכבת המשנה פ"ח הט"ז שנחלקו רבי וריבר"י ביסוד מלאכת לש שלדעת רבי יסודו שריית דבר גוש במים ואילו לדעת ריבר"י יסוד מלאכת לש הוא גיבולו ואיחוד הנפרדים וכ"כ האגלי טל לש ס"ק ט' אות י"ג שלדעת רבי יסוד המלאכה הוא הרכבת קמח ומים ולדעת ריבר"י יסודו מה שנעשה לגוף א' ע"ש [עי' משנ"ב סי' ת"ס סק"ד שדעת רבי אינו שייך למלאכת שבת אלא בכל דיני לישה בתורה ע"ש לענין לשמה במצות]. ולפי זה למאי דקי"ל כריבר"י עיקר מלאכת לש הוא איחוד גושים נפרדים [והיה אפשר לומר שההיא דזרע פשתן אתיא רק לריבר"י]

**חיוב לש במקטף ועורך**

עי' ירושלמי פ"ז ה"ב (נ' ע"ב) הלש והמקטף והעורך כולהן משום לש ועי' ביה"ל סי' שכ"א סעיף י"ד (ד"ה אין) "והינו משום שע"י העריכה מתיפה הלישה יותר", [ולכאו' אם עיקר מלאכת לש הוא חיבור א"כ הקמח כבר נתחבר ואין עריכתה תוספת בחיבורה אבל אם המלאכה הוא יצירת העיסה גם העריכה הוא מענין המלאכה] ועי' אגלי טל מלאכת לש סק"ו שר"ל שלא קי"ל כדברי הירושלמי ע"ש טעמו.

**ביאור שיטת רבי דנתינת מים חשוב גיבול**

בחי' הריטב"א ותוס' רי"ד לק' קנו ע"א מתבאר שבדבר שאינו שייך בו גיבול גם רבי מודה שאין חיוב בנתינת המים והיינו לכאו' משום דלכו"ע עיקר חיוב גיבול הוא על התמזגות המים עם הקמח ורק רבי סובר שכל שהתחיל בהתמזגותם חשוב כבר תחילת המלאכה וחייב כבר על חלק זה משום לש ולכן כל שאינו בר גיבול אין נתינת המים תחילת הגיבול ופטור גם רבי אולם לכאו' הרמב"ם חולק ע"ז שלדעתו אפר לדעת ריב"י כיון שלאו בר גיבול פטור לגמרי ואפ"ה לרבי חייב חטאת כמפורש בברייתא והיינו שלרבי עצם נתינת המים חשוב גיבול ולכן כל דבר חשוב בר גיבול לעניין זה [ועי' מרכבת המשנה פ"ח הט"ז שיסוד מחלו' רבי וריבר"י לדעת הרמב"ם הוא אם מלאכת לש הוא שריית דבר גוש במים או גיבולו] אולם בביה"ל סי' שכ"א סעיף י"ד (סוד"ה שמא) פשיטא לדעת הרמב"ם שגם לרבי ליכא במורסן חיוב חטאת כיון שאינו בר גיבול וצ"ע מה בין אפר למורסן וצ"ע [ועי' שביתת השבת פתיחה אות כ"א ולכאו' מדברי התרומת הדשן משמע שגם בדיו לרבי פטור דע"ש שלאחר שהביא שי' התרומה דקי"ל כרבי הוסיף להביא דברי התוס' בביצה שמידי דלאו בר גיבול שייך ביה יותר נתינת מים זהו גיבולו ולכאו' הרי לדעת התרומה דקי"ל כרבי אין בזה נידון אם חייב חטאת בנתינת המים ומשמע כדברי הביה"ל וצ"ע (ומדבריו כאן מבואר שהבין בכוונת התוס' כהחזו"א שכוונתם רק לומר שלאו בר גיבול אינו יותר קל ולא לפסוק כאביי ולכן הוצרכו להביא דברי התרומה וכן משמע מהמשך דבריהם שכתב "**אפי'** הם דברים שאינם שאינם בני גיבול לפי ספר התרומה וכו' ומבואר שגם באינו בני גיבול צריך להגיע לספר התרומה ולפי זה מבואר שגם חרדל מיקרי לאו בר גיבול (וכ"כ בחזו"א סי' נ"ח סק"ד אולם בסק"א לא ברירא ליה ע"ש) ואפ"ה הוצרך לספר התרומה ודו"ק)]

**חיוב גיבול אליבא דרבי**

עי' ביה"ל סי' שכ"א סעיף ד' (ד"ה אין מגבלין) שפשוט שגם לרבי אף שמחייב בנתינת מים מ"מ מודה שיש חיוב גם על גיבולו וחילו מדברי הירושלמי שחייב על עריכה וקיטוף א"כ כ"ש גיבולו [עי' חזו"א סי' נ"ח סק"ה שכתב לפקפק בהוכחה זו ע"ש] אך הק' ע"ז מהמבואר ברא"ש פ"ד דביצה שבאפר לאחר שהכניס בה מים מותר לגבל אליבא דרבי וכתב שע"כ לחלק בין בר גיבול לאינו בר גיבול שבאינו בר גיבול של"ש כלל לגבל ועיקר חיובו הוא על עירובו לכן כיון שלרבי חשוב כמעורב כבר משעת נתינת מים א"כ שוב אין תוספת בעירובו ע"י מקל וכדו' [וכן מוכח מדברי הגמ' שרק באפר יש היתר זה ולא בעפר וכ"כ בביה"ל סי' תק"ז סעיף ז' (ד"ה אבל) ומש"כ השעה"צ סי' שכ"ד סק"ט שיש במורסן איסור גיבול גם לרבי היינו לפי מה שנקט שם בביה"ל (ד"ה אין) שמורסן חשוב בר גיבול וע"ש חמד משה] וכ"כ באגלי טל מלאכת לש סק"ד [ומה שמבואר בתרומת הדשן סי' נ"ג שבחרדל ודעימיה לרבי ליכא איסור בגיבול היינו משום שחרדל אינו בר גיבול ואיהו ז"ל לית ליה כדברי ה"ה שקי"ל כאביי עי' לק']

**סברת ר' יוסי בר' יהודה**

לדעת התוס' ודעימיה שלר' יוסף שריב"י חולק בין בבר גיבול ובין בלאו בר גיבול ובתרווייהו אינו חייב אלא א"כ גיבלו ע"כ אין מחלו' יסודי בין רבי וריב"י ביסוד מלאכת לש אלא שנחלקו אם מתחייב כבר מתחילת המלאכה אולם לדעת הרמב"ם שלדעת ריב"י פטור על לאו בר גיבול ולרבי חייב ע"כ יש כאן מחלו' יסודי וז"ל החזו"א סי' נ"ח סק"ג "ודעת הר"מ דרב יוסף סבר טעמא דריבר"י דפוטר דס"ל שאין לש אלא המדבק את הנפרדים אבל עירוב אינו לש" [וכבר הובא לעיל בזה מהמרכבת המשנה ע"ש].

**מאן תנא נתינת מים לדיו וכו'**

ברמב"ם פ"ח הט"ז פסק כר' יוסי בר יהודה ואפ"ה הביא בפ"ג ה"ב למתני' וצ"ע שלדעת ריב"י ליכא בזה חידוש שמותר שהרי גם לב"ש מותר ולדעת הרמב"ם בדיו שאינו בר גיבול מותר לשרות אפילו לכתחילה בשבת ועי' לח"מ שם בפ"ח שביאר ע"פ מש"כ ה"ה בפ"ט הי"ד שלדעת הרמב"ם החיוב בשריית דיו הוא משום צובע ועי' קרבן נתנאל פ"ד דביצה אות ג'

**נתן המים מערב שבת וגיבל בשבת אם חייב לריבר"י**

עי' אגלי טל סק"ב שצידד לומר שלא מחייב ריב"י אלא כשנתן א' המים והוא גיבלו אבל בלא"ה פטור מדין שנים שעשאוהו וע"ש שהוכיח כן ממה שבלילה רכה מהני שינוי באופן נתינת המים וכבר העיר בתרומת הדשן סי' נ"ג שלדעת ריבר"י לא סגי בזה כיון שעיקר המלאכה הוא הגיבול אולם כבר כתב דרישה סי' שכ"א דלא קי"ל כן וסגי בשינוי דנתינת המים וצ"ב למה וע"כ כנ"ל שגם לריבר"י נתינת המים הוא חלק מן המלאכה וע"ש מה שביאר בזה אך עי' בשביתת השבת לש ס"ק ט"ו שהעיר מדברי השיטה לר"ן יח ע"א דמשמע שהנותן מים לדיו בע"ש ומערבו בשבת חייב לריבר"י ע"ש וכה"ג העיר בשבט הלוי ח"ג סי' נ' מדברי המאירי יז ע"ב ע"ש [אך לכאו' כל דברי האגלי טל לרמב"ם שלריבר"י צריך חיבור אבל לדעת הס"ד שלרבי יתחייב בגיבול דיו הרי שאינו צריך דיבוק ועיקר סברת ריבר"י שצריך עירוב גמור כש"כ התוס' רי"ד א"כ בזה מודה האגלי טל שחייב על העירוב לבד ע"ש היטב בדבריו]

**שיעור גיבול לחיוב**

ועי' שביתת השבת מלאכת לש בפתיחה ששיעור גיבול הוא כשנעשה גוש א' גם לפני גמר גיבולו [ואם בא אחר וגמרו גם הוא חייב ע"ש וכמו שמצינו להני ראשונים שמחייבים על קירוב בישולו לאחר מאכל ב"ד וכדמצינו בירושלמי שגם על עריכה וקיטוף חייב משום לש ועי' לעיל שהובא מחלו' הביה"ל והחזו"א בזה]. ועי' רמב"ן לק' קנה ע"ב שגיבול מורסן לתרנגולים דסגי בהו בגיבול כל דהו חייב כבר בזה ומשמע שמה שצריך לגבל כל צרכו הוא מדין שינוי ע"ש

**אבל דיו דלאו בר גיבול הוא אימא ליחייב**

**גדר לאו בר גיבול**

עי' ריטב"א לק' קנה דלאו בר גיבל פירושו שאין הדרך ללושו ולעשותו עיסה ולכן שרייתו הוא גמר מלאכתו ומה"ט כתב לעיל כג ע"א שאע"פ דאמרי' בסוגיין דדיו אינו בר גיבול מ"מ לפעמים עושים גיבול וכ"כ בפסקי הרי"ד כאן אולם בתוס' (ד"ה אבל) כתבו שגיבול באינו בר גיבול אינו אלא עירוב והיינו שאינו ראוי לגיבול [ולכן לא תירצו על קושייתם מדיו כתי' הריטב"א] וכלשון הרמב"ם בפכ"א הל"ד לעניין מורסן וכ"כ בפירוש המשנה באהלות פ"ב מ"ב [וז"ל, "אבל מי שנגע בזאת העיסה טהור לפי שחלקיו נבדלין קצתן מקצתן והלישה לא יועילהו ולא ישימהו גוף א' וזהו כמו שאמר בש"ס אפר לאו בר גיבול הוא ולזה לא יחשב עירובו לישה",] ובפי' קדמון למצרים פ"ח הט"ז [כל דבר שיתגבל ולא יתפרד חייב על גיבולו משום לש ואם אינו מתגבל היטב אלא מתפרד כאפר וחול גם אינו חייב עליו",]

**ביאור סברת אביי**

להבנת הריטב"א הנ"ל לכאו' סברת אביי דעיקר הטעם דבעי גיבול לדעת ריבר"י הוא משום מלאכת מחשבת ולכן בדבר שאין הדרך לגבלו לא שייך טעם זה משא"כ לסברת תוס' ודעימיה היינו שכיון שאין כאן גיבול אלא עירוב לכו"ע חשוב נתינת המים כעירוב עי' חזו"א סי' נ"ח סק"ג [וז"ל "ולזה אמר אביי דבדיו ואפר שאין בהם גיבול גמור אלא עירוב יפה יפה בזה לא יפטור ריבר"י נתינת מים כיון דהשתא נמי קעריב וכשמגבל נמי אינו אלא עירוב"]

**דבר המתדבק בלי לישה**

עי' זבחים צד ע"ב שהשורה זרע פשתן במים חייב משום לש כיון דאית להו רירא ומדבקי אהדדי ועי' עולת שבת סי' שכ"א דלכאו' זה אתיא שפיר רק אליבא דרבי שנתינת מים לקמח היינו גיבולו אבל לדעת ריב"י למה חייב כיון שלא גיבלו וצ"ע על כל הפוסקים שהביא להך גמ' אע"פ שפוסקים כריב"י ע"ש ועי' פמ"ג שם משב"ז ס"ק י"ב שכתב לתרץ "ואפשר זרע פשתן הדיבוק בהו יכול ליקח בידיו ונעשית גוש חייב משום לש משא"כ בקמח במים כל זמן דלא לש אין דיבוקו עולה יפה ואין ניקח בידו", [וכ"כ בטל אורות עמ' עמ' קסט-קע והובא בשביתת השבת בפתיחה למלא' לש] ועי' ביצה לב ע"ב שטיט סביב הנהר מותר לגבלו ביו"ט דחשוב כמגובל אע"פ שלא גיבלו

**מחלו' הפוסקים אם קי"ל כאביי**

בתוס' רי"ד וריטב"א לק' קנה ע"ב כתבו דקי"ל כאביי ונימוקם עמם שלאביי א"ש שאין סתירה בין סתמא דפ"ק לסתמא דפרק בתרא וכ"כ ה"ה בפ"ג מהל' יו"ט ה"י בדעת הראב"ד (בפ"ח מהל' שבת הט"ז) וכ"כ הפמ"ג בסי' שכ"א א"א ס"ק י"ט ובביה"ל סי' שכ"ד ס"ג (ד"ה אין) אולם בנשמ"א כלל י"ט סק"א ר"ל בדעת הב"י שאין כוונת הראב"ד לפסוק כאביי אלא להוכיח שעכ"פ לאו בר גיבול אינו יותר קל וכ"כ בחזו"א סי' נ"ו סק"ג וסי' נ"ח סק"א וכן מבו' מדברי התרומת הדשן סי' נ"ג.

**לישה בדבר שאינו בר גיבול**

בסוגיין נחלקו ר' יוסף ואביי בדבר שאינו בר גיבול אם מודה ריב"י שחייב על נתינת מים אולם עי' ביצה לב ע"ב שאין איסור לישה בקיטמא ופירש"י משום שאינו בר גיבול וכ"כ הרמב"ם בפ"ח הט"ז שאין גיבול באפר וע"ש ה"ה שהרמב"ם דחה דברי אביי מכח סוגיית הש"ס לק' קנה ע"ב דמבואר דכשאינו בר גיבול פטור לגמרי אליבא דריב"י ע"ש [ועי' שלום יהודה ס"ח שביאר מקור הרמב"ם מסוגיית הש"ס לק' קנה ע"ב ע"ש]

**לישה אחר לישה**

עי' ט"ז סי' שכ"א ס"ק י"א שמבואר מדבריו דשייך מלאכת לש בקמח מצה ומבואר שיש לישה אחר לישה ע"ש תהלה לדוד סק"כ ועי' שביתת השבת בפתיחה למלא' לש אות ג' ועי' אגלי טל לש ס"ק י"ד לענין שלב הב' של דיו למה אין בזה משום לישה אחר לישה [אך לכאו' שאני התם שהוא סוג אחר של לישה עי' לעיל]

אך אם כבר נילוש במים אין איסור להוסיף מים כמו שהובא לעיל מהתרומת הדשן כיון שאין בהוספת המים גדר לש כיון שכבר נדבק גושי הקמח אהדדי אולם עי' חזו"א בסי' נ"ח סוף סק"ט שצידד לעניין ריסוק בננה שכיון שעדיין לא נילוש אע"פ שנילוש בלחות של עצמו כיון שאין זה גדר לש חייב במוסיף בה מים וצ"ע דסו"ס אינו פועל כלום בחיבור חתיכות הבננה ע"י הוספת המים

**לישה בדבר שנתבשל**

עי' שו"ע סי' שכ"א סעיף י"ט שמותר לגמור שחיקת הריפות ובשו"ת הרמב"ם סי' ש"ה (מהדורת בלאו) מבואר שגם לטרוף מותר ונתקשה בב"ח ובמג"א ס"ק כ"ח בטעם ההיתר וע"ש ט"ז ס"ק י"ד ובחזו"א סי' נ"ח סק"ט כתב לבאר טעם הרמב"ם שבישולו פקע ממנו שם לישה כיון שע"י הבישול נוחה ללוש אין שם מלאכה על לישתה ועי' ביה"ל סי' שכ"א סעיף י"ד (ד"ה שמא) דפשוט שהנותן רוטב בתוך תבשיל אין בזה משום לש וחשוב רק כתיקון אוכל [ומשמע מדבריו שטעם הדבר שיסוד מלאכת לש הוא יצירת דבר המגובל וכל שהאוכל כבר מוכן לאכילה ורק בשעת האוכל דרך להכניס רוטב להטעימו אין בזה גדר לש]

**קנה ע"ב**

**ואמר לי ר"י בר יהודה וכו'**

יש לעיין נהי שלריב"י ליכא בזה חיוב חטאת מ"מ אסור מדרבנן [וכדמשמע ממה שאמר ריב"י אינו **חייב** עד וכו'] ועי' ה"ה בפ"ח הט"ז שמזה הוכיח הרמב"ם שאין האיסור גיבול במורסן אלא מדרבנן ולדעת החולקים [הראב"ד ודעימיה] עי' ב"י סי' שכ"ד שצ"ל שכשיש בדבר צורך היום וכמורסן לצורך בהמה הקילו חז"ל ובט"ז שם סק"א חולק על עיקר הדיוק בדברי ריב"י וס"ל שאין איסור דרבנן בנתינת מים לקמח ע"ש ובמאירי לעיל יח ע"א כתב דשאני מורסן שאין גיבולו גיבול כ"כ לכן לא אסרו נתינת מים [דעיקר איסור נתינת מים הוא שמא יבוא לגבל ע"ש] או משום צורך התרנגולים התירו ע"ש.

**ריב"י אומר נותנין מים למורסן**

ולעיל יח ע"א נחלקו ר' יוסף ואביי באינו בר גיבול אם חולק ריב"י על רבי ועי' חי' הרמב"ן שלאביי י"ל דכוונת הגמ' להוכיח שמורסן חשוב בר גיבול אולם ברש"י קנו ע"א (ד"ה רבי יוסי) לא כ"כ ועי' תוס' לעיל יח ע"א דשאני מורסן שהוא יותר בר גיבול מדיו ואפר ובמאירי כתב שלעיל אינו בר גיבול פירושו שאינו מחוסר גיבול ואילו בסוגיין פירושו שא"א לגבלו [וע"ש דמ"מ אם גיבלו חייב] אולם בה"ה פ"ח הט"ז שמסוגיין אידחי סברת אביי ע"ש

**אם יש בגיבול מורסן חיוב חטאת**

עי' חי' הריטב"א ותוס' רי"ד שכתבו לדייק ממה דתניא אין נותנין מים למורסן משמע שחיוב ליכא והיינו טעמא כיון שמעולם אין הדרך לעשות ממנו עיסה [ומשמע לכאו' לפי זה שחיוב נתינת לרבי הוא משום שהוא תחילת הגיבול] והיינו דשאני דיו לעיל יח ע"א שעיקר התועלת נעשה משרייתו וזהו גמר מלאכתו חייב בזה כמו שהיה במשכן אבל במורסן שמכניס בו מים כדי לגבלו נמצא שמצד שרייתו א"א לחייבו ומצד גיבולו ג"כ א"א לחייב כיון שאין הדרך לעשות ממנו עיסה [אך בתוס לעיל יח ע"א גרס ריבר"י אומר אינו חייב עד שיגבל]

**ת"ר אין גובלין את הקלי**

עי' רמב"ן ובה"ה פכ"א הל"ג דת"ק הוא רבי ולדבריו צ"ל שגובלין לאו דוקא והכוונה נתינת מים אולם עי' נשמ"א כלל י"ט סק"ד שר"ל בדעת המג"א שגובלין היינו הגיבול ותרי תנאי אליבא דריבר"י אם מותר ע"י שינוי [עי' אגלי טל לש ס"ק ט"ו אות ב' שנתקשה למה כינו ריבר"י בי"א הרי אמרו בהוריות יג ע"ב שקנסו לר"נ לקרותו י"א וא"כ מה חטא ריבר"י ע"ש ולהנ"ל ניחא] ובביאור מחלוקתם עי' שלום יהודה סי' ח' שר"ל שנחלקו אם בלאו בר גיבול חייב כשגיבלו ע"ש.

**על יד על יד**

עי' ברי"ף דהיינו מעט מעט [עי' פמ"ג סי' שכ"א משב"ז ס"ק י"ב דהיינו מעט מה שאוכל באותה סעודה ומבואר שא"צ פחות משיעור גרוגרת וכ"כ נשמ"א כלל י"ט סק"א ובמשנ"ב ס"ק נ"ד ובביה"ל ד"ה שמא]

הנה בביאור ההיתר דשינוי שמגבל מעט מעט מצינו כמה מהלכים בראשונים ואחרונים דהנה עי' בתוס' שבת סי' שכ"א ס"ק כ"ח שלכן מותר כיון שאפילו יגבל קמח לא יהיה בזה איסור תורה ועי' נשמ"א כלל י"ט סק"א שתמה בזה טובא "וכי מותר לאפות פחות מכשיעור", וביותר שכאן משמע שמותר ללוש גם יותר מגרוגרת כל שהוא חלק ממה שהכין וכנ"ל

**שיטת הרמב"ן**

ועי' ברמב"ן שביאר שינוי דע"י ע"י "אע"פ שהוא מגבל כל צרכו אין דרך גיבול בכך שאין דרכו אלא במרובה ומבואר כיון שאין דרך לגבל אלא מרובה לכן חשוב גיבול ע"י ע"י שינוי ואינו דומה לבורר חצי שיעור [ ועי' שביתת השבת לש ס"ק ל"ה שביאר בטוטו"ד ועי' חזו"א סי' נ"ח סק"א ונראה דשתיתא לא דמי לקמח שאינו נאכל בלא אפי' ופעמים שאדם לש ואופה שיעור מועט אבל קלי הנאכל אין אדם טורח לעשות שתיתא בשיעור מועט ואפשר שטורחו מרובה לדקדק להעמידו על אפנו הראוי ודברים אלו משתנים לפי מקומות והזמנים וצריך לדקדק למעשה אם אין דרכו אלא במרובה", וצ"ע דא"כ למה דן הרמב"ן בטעם שלא הותר מורסן לבהמה בשינוי דמעל יד על יד תיפו"ל שבזה אין דרכו במרובה כיון שאינו ראוי לאכילה בלי הגיבול]

**שיטת החיי אדם**

וע"ש שר"ל שדעת הרי"ף כרמב"ם שבקמח קלי ליכא איסור לש מה"ת ומה"ט הקילו בשינוי כל דהו כעל יד על יד אבל לדעות הפוסקים שבקמח קלי יש איסור לש ע"כ יפרשו כפירש"י שע"י ע"י היינו כלאחר יד ע"ש

**שיטת הביאור הלכה**

ועי' ביה"ל (ד"ה שמא יבוא) שזה אינו שע"י ע"י ודאי פירושו מעט וכמפורש ברש"י ביצה וע"ז ולכן כתב ליישב קו' החיי אדם דשאני קלי שלכו"ע אין בזה איסור תורה שכיון שכבר הוכן לבישול ע"י יבושו בתנור שוב אין בזה איסור לישה מה"ת דהו"ל כתיקון אוכל בעלמא [עי' שלום יהודה ס"ח שנתקשה בסברת הביה"ל "ומה בכך דכבר נאפה עכ"פ עושה מעשה לישה והוה איסורא דאורייתא ומה דכתב דהוה תיקון מאכל הרי גם שום וחרדל הוה תיקון מאכל",] ולכן הקילו חז"ל בעל יד על יד ועי' חזו"א סי' נ"ח סק"ז שהק' ממה שדן הרמב"ן להתיר גיבול מורסן מעט מעט ושם לישה גמורה היא

**שיטת הריטב"א**

עי' חי' הריטב"א שנקט שעל יד על יד היינו שעושה קצת ואוכלהו [ועפ"ז נקט שגם לבהמות מותר על יד על יד רק שכיון שצריך הרבה הוצרכו לשינוי אחר ודלא כרמב"ן דשינוי שע"י ע"י אינו מועיל לבהמות] ועי' שביתת השבת לש ס"ק ל"ה שר"ל בכוונת ע"פ סברת ר"ח לעיל עד ע"א שהעושה פחות מכשיעור ואוכלו לא חשוב דרך מלאכה אלא דרך אכילה [וכבר צידד כן הביה"ל שר"ח לשיטתו אלא שדחהו מכח מה שהביא הפוסקים דברי ר"ח לדינא וכתב ע"ז בשביתת השבת שלק"מ שהרי הרי"ף והרמב"ם שפסקו שבלאו בר גיבול ליכא חיוב חטאת בלא"ה א"ש כש"כ הנשמ"א]

**דברי החזו"א בזה**

ועי' עולת שבת סי' שכ"א ס"ק כ"ג "כלומר שמתחלה כשמערב המים מותר לערב הרבה ביחד אלא אח"כ בלישה צריך לעשות שינוי וללוש מעט מעט ולא הכל ביחד", ועי' חזו"א סי' נ"ח סק"א שר"ל דמה"ט חשוב שינוי "שאין זה כדרך מלאכתה וגם אין כל החלקים שוין בבלילתן כיון שנוטל מעט מעט קודם שגבלן בכלי הראשון",

**שינוי דעל יד על יד לדעת רבי**

בפשוטו מבואר בסוגיא דלא מהני ועי' חזו"א סי' נ"ח סק"א שביאר טעמו אך בב"ח סי' שכ"א משמע דמהני וכבר תמה עליו בטל אורות עמ' קע"ה

**בלילה רכה** עי' חזו"א סק"ט שמיירי שאכתי הוא גוש ולא נוזל אבל בנוזל אינו לש כלל [ועי' משנ"ב סי' שכ"ג ס"ק ל"ח] וע"ש דמהאי טעמא הני אבקות אוכל שנמסות במים שאינו אלא כמים עכורים אין בזה חשש לישה אולם כבר הובא לעיל מדברי השביתת השבת שמשריית דיו ואפר מוכח שכל שדרכו בבלילה רכה חשוב לש וא"כ הני אבקות לכאו' חשוב לישה גמורה וכן העושה עיסה לעוגה בלילה רכה דחשוה לישה מה"ת וצ"ע.

שיעור בלילה רכה ועבה עי' שביתת השבת ס"ק ל"ו שאפילו כשאינו עומד לשתי' כל שאינו קשה כ"כ שיתהוה גוש א' חשוה רכה ע"ש.

עי' ט"ז סי' שכ"א ס"ק י"ב שבלאו בר גיבול ליכא היתר בבלילה רכה ע"ש

יסוד השינוי דשתי וערב עי' ברמב"ן כיון שאינו מגבל כל צרכו יש בזה שינוי ולכן בתרנגול שמספיק להם בזה לא חשוב שינוי ע"ש.

**קמ ע"א**

**איתמר חרדל שלשו מערב שבת**

מצינו כמה שיטות בראשונים בדין זה

**שיטת הרי"ף והרא"ש**

עי' בספר התרומה סי' ר"כ שמתחילה צידד לומר שמותר ליתן מים בחרדל שלשו מבעו"י ואינו דומה למורסן דהתם דמי ללש טפי ובחי' הריטב"א ביאר דבריו דהיינו שמורסן הוא לח מתחילתו משא"כ חרדל והיינו דכיון שחרדל יש לו לחות טבעי שיש בכוחו לחברו הרי הוא מופקע ממלאכת לש והנה מסתימת דברי הרי"ף והרא"ש מבואר דס"ל שמותר להכניס מים לחרדל בשבת גם כשלא הכניס מבעוד יום [עי' טור סי' שכ"א סעיף ט"ז] ולכאו' טעמם כסברת הסה"ת הנ"ל

**מהו הל' חרדל שלשו**

ולדבריהם צ"ע מה שאמרו חרדל שלשו כיון דמיירי שלא נתן בו מים מבעוד יום ועי' דרישה סי' שכ"א סק"ד "אלא חרדל דרכו לאספו לאחר הכתישה בקיבוץ א' ונקרא לישה" [ועי' פמ"ג משב"ז ס"ק י"ג] ועי' תהלה לדוד ס"ק כ"א שהוכיח מזה שלישה בליחת עצמו חשוב לש ואסורה בשבת ולכן הוצרך לעשות הקיבוץ לפני השבת [אך ע"ש ס"ק כ"ט שכיון שיסוד מלא' לש הוא קיבוץ נפרדים לא שייך זה אלא בחרדל וכדו' שהוא עשוי מהרב גרגירים אבל המרסק פרי כיון שאין כאן חיבור נפרדים אינו שייך למלא' לש ע"ש.]

**שיטת הרמב"ם לדעת הביאור הלכה**

עי' ביה"ל בסעיף ט"ו (ד"ה יכול) שתמה לדעת הראשונים שמותר להכניס מים בשבת ולשנות בעירובו דהיאך הותר מלאכה דאורייתא בשינוי כל דהוא כזה וע"ש דדוחק לומר כדברי הפמ"ג הנ"ל שנילוש כבר במי עצמו [אך לכאו' לפי מש"כ התהל"ד להוכיח שלש בליחת עצמו חשוב לש וזהו חרדל שלשו א"כ כבר הוא נילוש ואין חיוב על הוספת מים בדבר הנילוש כש"כ בתרוה"ד סי' נ"ג] ועי' רמב"ם פ"ח הי"ד חרדל שלשו מערב שבת למחר ממחה ושותה בין ביד בין בכלי", [ברמב"ם פרנקל ליתא תיבת ושותה] וכתב בביה"ל שמבואר בדעת הרמב"ם שעיקר תועלת העירוב הוא להמחותו כדי שיהא ראוי לשתייה והיינו דמיירי שכבר הכניס מים לפני שבת ולשו לעיסה עבה ובשבת מכניס עוד מים כדי להמחותו שיהיה רכה מאד שיוכל לשתותו ולכן אין בזה משום לש דאדרבה הרי מפרידו ואיסורו רק מדרבנן משום מיחזי כלש [ועי' חזו"א סי' נ"ח סק"ח] והחזו"א סי' נ"ח סק"ד ר"ל שלישה ירקות אינו אלא מדרבנן כיון שירק הנידוק אינו נרוק אלא אחד אחד ע"ש

**נמצינו למידים** ג' סיבות למה אין בלישת חרדל איסור תורה או משום שכבר נילוש במי עצמו (פמ"ג) או משום דמיירי שכבר נילוש לגמרי לפני השבת (ביה"ל ברמב"ם) או משום דירק אינו מתחבר ואין בו משום לישה (חזו"א)

**שיטת הספר התרומה ודעימיה**

עי' ירושלמי פ"ז ה"ב (מט ע"א) "ההן דשחק תומא וכו' כד שחיק במדוכתא משום טוחן כד יהיב משקין משום (דש) [לש]" וכתב בספר התרומה דלפי זה צ"ל דמה שהיתר הבבלי להכניס מים לערב החרדל אינו אלא כשהכניס המים לחרדל מלפני השבת וכתב בתרומת הדשן סי' נ"ג דטעמו של הספר התרומה משום דפסק כרבי שנתינת מים הוא גיבולו לכן סגי בנתינת מים מבעוד שכבר גיבלו ושוב מהני מה שמשנה בעירובו בשבת ע"י שאינו טורף אבל אם נותן מים בשבת לא יועיל לשנות בעירובו שכבר נתחייב בנתינת המים אבל לדעת הרי"ף ודעימיה שפוסקים כריב"י מותר להכניס מים בשבת כיון שמשנה בעירובו שהוא גיבולו ע"ש [אולם בב"ח סי' שכ"א כתב בזה באופן אחר שלדעת הרי"ף שנתינת מים אינו כלום ע"כ לא מהני מה שנותן מים לפני שבת דעירובו בשבת היא גיבולו וע"כ צ"ל שהבבלי חולק על הירושלמי וס"ל שאין לש בחרדל ושום שריסקו] אך עי' באו"ז סי' ס"א שפסק כריב"י ואפ"ה דן אם הבבלי מסכים לירושלמי וכבר העיר בזה בשביתת השבת מלא' לש אות ל"ח [וביראים סי' רע"ד פסק כרבי ואפ"ה פסק להתיר הכנסת מים לחרדל כסתימת הבבלי]

**שיטת התוס' רי"ד**

עי' תוס' רי"ד שרק אם נילוש החרדל לפני שבת הותר לערבו עם מים בשבת אבל אסור ללושו בשבת ובפסקי הרי"ד הוסיף שאינו דומה לשחליים ושום שכל שריסקן לפני שבת מותר ללושם בשבת דחרדל הוה לישה חשובה [והו"ד בשלטי גיבורים בשם הריא"ז ובב"י סי' שכ"א בשם השבלי הלקט] וכ"כ הלבוש [סי' שכ"א סעיף ט"ו] שחרדל אסור ללושו בשבת דבר גיבול הוא משא"כ שום ושחליים

**לישה בתמצית עצמו**

ולכאו' לפי דברי הפמ"ג הנ"ל יוצא שנחלקו ספר התרומה ודעימיה והרי"ף ודעימיה בדין לישה ע"י תמצית עצמו אם חשוב לש ולכאו' יש בזה ב' נפק"מ חדא אם מותר להוסיף מים לאחר שכבר נילוש בתמצית עצמו וכנ"ל ועוד אם מותר לרסק פרי שיש בו לחלוחית אם יש בזה משום לש ועי' בדברי הב"ח בסי' רנ"ב (אות ט' ד"ה על כן) מבואר שיש בזה משום לש [וז"ל, "אבל בסי' שכ"א לא מיירי דריסקן להוציא מהן משקין אלא לרסקן ולערבן ולעשותן כמין דייסא ולאוכלן בעינייהו ומשום דהוי כלש או טוחן נגעו בהן ולכן כתב דין זה דוקא גבי שום ובוסר ומלילות משום דאין בהן כונס משקה אלא לחלוחית שבגופן וכשמרסקן ומערבן נעשו מאכל עב כעין דייסא וכו' ע"ש. ועי' תהלה לדוד סי' רנ"ב ] והיינו כדעת הרי"ף אולם עי' חזו"א סי' נ"ח סק"ח שדן בזה וצידד לומר דאין צורת לישה אלא בנותן משקה מבחוץ וע"ש בסוף סק"ט דמה"ט אסור להוסיף משקה לבננה מרוסק והיינו לשיטתו שפטור לישת חרדל מטעם אחר הוא. [אך צ"ב כיון שהבננה כבר מחוברת ע"י לחות עצמה לכאו' שוב לא שייך להתחייב על הוספת מים משום לש] ועי' ראבי"ה סי' רצ"ט שלא אמרו בירושלמי בשוחק שום שבהכנסת מים חייב משום לש [כנראה שהיה לו גי' אחרת בירושלמי] כיון שאין הדרך להכניס בו מים כיון שמעצמן פולטין מים ע"ש. ומשמע שע"ז ליכא חיוב משום לש.

**מגבן חייב משום לש**

עי' ירושלמי פ"ז ה"ב (נב ע"ב) המגבן והמחבץ חייב משום לש ועי' שבת קלד ע"א א"ל אביי לר"י מהו לגבן א"ל אסור מ"ש מלישה ופירש"י האי נמי ללישה דמיא וכ"כ שם להדיא ברבינו חננאל ועי' נשמת אדם כלל צ"ג סוף סק"א שמה דקי"ל בשבת צה ע"א שמבן חייב משום בונה אינו סתירה לדברי הירושלמי ע"ש ומבואר שהמדביק גושים נפרדים גם בלי להוסיף מים מבחוץ חייב משום לש וכבר עמד בזה בשביתת השבת בפתיחה אות ח'.

**גיבול בדבש**

עי' שלטי גיבורים בשם ריא"ז "ול"נ שאין לחלק ביניהם אלא גם השום צריך לתת בהן משקה מע"ש ולא התירו בשבת אלא דבש בחרדל ופול וגריסין", ובטל אורות (עמ' קס"ט) תמה עליו דהרי גם בדבש שייך גיבול כמפורש בתוספתא פי"ג הי"ב "נותנין שומשמין ואגוזין לתוך הדבש ובלבד שלא יגבל", ועי' שביתת השבת פתיחה אות ו' דלק"מ דנהי שאם גיבול חשוב גיבול אבל נתינת דבש לתוך שומשמין גם לרבי פטור כיון שדבש עב אינו מתערב עד שיטרפנו בכח ועי' פמ"ג סי' שכ"א משב"ז ס"ק י"ב "ודבש קרוש אף לרבי אין חיוב חטאת דלש כגרוגרת בעינן ובמים נכנס בקמח משא"כ דבש קרוש", אולם הביה"ל בסי' שיט סעיף י"ז (ד"ה שנותנין) נקט שנתינת דבש לאגוזים לדעת רבי חייב משום לש, ע"ש.

**ולא יטרוף**

בתרומת הדשן סי' נ"ג מבואר שטעם איסור לטרוף הוא משום שיש בזה משום מלאכת לישה וע"י שמערבו בשינוי מותר אך לכאו' ממה שאסרו לטרוף גם במכניס פול וגריסין לתוך שום אף שבודאי אין בזה משום לש ע"כ שיש איסור עצמי לטרוף וז"ל השיטה לר"ן קלט ע"ב "ולא דמי לחרדל דאסור לטרוף כדרכו משום דחרדל הדבש והחרדל כולם דברים עבים ומיחזי כגיבול ובפמ"ג סי' שכ"א א"א ס"ק כ"ד "אסור לטרוף כל דבר שנראה כלש כשעושה עב", ועי' שלטי גיבורים בשם הריא"ז "אבל לטרוף אותן יפה ולסננן אסור שזה טורח יותר ואומנות גדולה ותקון גדול הוא זה והרי נאסר לטרוף אפילו בחרדל הנילוש כבר", [והובא במג"א סי' שכ"א ס"ק כ"ה]

ועי' שביתת השבת לש ס"ק ל"ח שהעיר מלעיל קלד ע"א שאסור לטרוף שמן ויין ביחד ע"ש.

**מלאכת מבעיר**

**גדר המלאכה**

יש לעיין בגדר מלאכת מבעיר אם יסודו יצירת האש או כליון העץ ועי' שו"ע הרב סי' תצ"ה סעיף ב' שכתב שמלאכת מבעיר הוא הוצאת האש ולא הכילוי וע"ש קו"א סק"ב שהוכיח כן מדברי הרמב"ם פי"ב מהל' שבת ה"א "המחמם את הברזל כדי לצרפו במים הרי זה תולדות מבעיר וחייב", וע"ש ה"ה "שכל דבר שהוא עצמו נעשה אור ושורף אינו ראוי לומר המבשל אלא מבעיר", והוכיח כן נמי ממה שמצינו שהמדליק נר חייב משום מבעיר אף שאין שם אפר וכן מדברי התוס' בשבת קו ע"א (ד"ה בחובל) שדן למה מבעיר וצריך לכלבו חשוב מלאכה הצל"ג ואם נאמר שהחיוב על עשיית האפר פשוט דזה נחשב צריכה לגופה ועי' שו"ת אבני נזר או"ח סי' רל"ח שתמה על ב' ראייות של הגר"ז שבנר אע"פ שאין אפר מ"מ ודאי שהשמן נכלה וכן ראייתו מדברי התוס' צ"ע שהאפר הוא החלק שלא נכלה אבל מה שנכלה שפיר אין לו צורך בזה ובישוב דעת הגר"ז כתבו האחרונים [עי' קונטרס גרם המעלות שבסו"ס יבין דעת להגר"י מקוטנא אות קכ"ב, החשמל לאור ההלכה להגרש"א יודלביץ ז"ל, מאורי אש להגרשז"א ז"ל במילואים לפרק ג' ענף ה' נדפס כעת בתוס' אור שם] שדעת הגר"ז שמלאכת שבת בענין מלאכת מחשבת וע"כ יש בזה יצירה ולכן הכליון לאפס ודאי שאינו המלאכה וכל הנידון שלו היה רק אם יצירת האפר היא המלאכה או יצירת האש ע"ש. [ועי' רש"י קו ע"א שכל מבעיר מקלקל הוא אצל העצים וע"ש חי' הרמב"ן והר"ן]

הנה עי' מלחמות ביצה כג ע"א שנקט בביאור גירסת הרי"ף בשבת קלד ע"א שהמניח בשמים ע"ג גחלים או הצולה בשר ע"ג גחלים אע"פ שהבשמים מתחילתם מכבים האש ואח"כ נאחזים באש ונשרפים ונמצא שיש בזה כיבוי והבערה אפ"ה אינו חשוב מלאכה שהכיבוי אינו אלא לזמן שסופו לחזור לקדמותו וכיון שכיבוי אין כאן הבערה אין כאן ועי' א"ר סי' תקי"א סק"ז שתמה למה אין בזה משום הבערה והנה לדעת האבני נזר שהכליון הוא המלאכה ודאי צ"ע אך לדעת הגר"ז י"ל שכיון שהאש היה והכיבוי לא היה לזמן וכעת חוזר לקדמותו אין זה אלא החזרת האש הישנה ולא חשוב יצירת האש.

**אש המכלה אבל אינו הופכו לאש**

עי' ביצה כג ע"א שהמניח בשמים ע"ג גחלת של מתכת אין בזה מלאכה דאורייתא של מבעיר וע"ש פירש"י דהיינו משום דחשוב מבעיר כלאחר יד אולם בחי' הרא"ה ובשיטמ"ק ביארו שאע"פ שהבשמים כלים כיון שאינם הופכים להיות אש אין בזה משום מבעיר ומשמע שלדעת רש"י כל שהאש מכלה הבשמים אע"פ שלא הפכו להיות אש חשוב מבעיר והיינו לכאו' כשיטת האבני נזר ועי'.

**מדליק נר גדול אם חשוב ריבוי בשיעורים**

הנה לענין בישול ודאי שיש תוספת איסור בכל גרוגרת וגרוגרת שמתבשל אך במניחו ביחד אינו אלא ריבוי בשיעורים [לפי דעת המחנה ישראל פרק ל"א בהג"ה שגם בעושהו באיסור יש גדר של ריבוי בשיעורים ולא כדעת הארץ צבי סי' ע"ה והר צבי או"ח סי' קע"ז שרק בעושהו בהיתר נאמר דין ריבוי בשיעורים ואכ"מ והנה בעיקר גדר ריבוי בשיעורים כתב האגלי טל מלאכת זורע סק"ט שלא נאמר אלא בנעשה המלאכה בבת אחת אך כבר העיר ע"ז בשו"ת ארץ צבי סי' ע"ה מכל בישול קדרה שודאי אינו מתבשל הכל ביחד ואפ"ה חשוב ריבוי בשיעורים] ויש לעיין לענין מדליק נר אם חשוב מרבה באיסור ע"י שמדליק נר גדול או לא ועי' אור שמח פי"ח מהל' שבת שכל מלאכה שלא נאמר בה שיעור אין בזה גדר ריבוי בשיעורים ע"ש ועי' בחלקת יואב סי' י' ובאבני נזר סי' מ"ח ולכאו' דבר זה תלוי בחקירה הנ"ל.

**מוסיף שמן בנר**

עי' ביצה כב ע"א שהמוסיף שמן בנר חייב משום מבעיר ועי' רא"ש שם שכתב מה שחייב מסתפק משום מכבה הוא משום הגרם כיבוי של אח"כ והוכיח כן ממה שמוסיף שמן חייב משום מבעיר ועי' בגדי יו"ט (להגר"ש קלוגר) סי' תקי"ד שלכאו' צ"ע דכיון ששפך השמן למעלה הרי זה מתבער מיד וא"כ שפיר חייב משום מבעיר ובחלקת יואב מהדו"ת סי' י"ג ואמרי בינה דיני יו"ט סי' י"ט הוסיפו דקי"ל דיש בילה בלח ונמצא שמיד נכלה קצת מהשמן שהכניס ושו"ת כת"ס או"ח סי' נ"ה ועי' שו"ת אבני נזר או"ח סי' מ"ח אות י"ז שמוכח מכאן כשיטת הגר"ז שגדר מלאכת מבעיר הוא יצירת האש ולכן כיון שהאש דלק בכל אופן אע"פ שכעת דולק ע"י השמן שהכניס כיון שהיה דולק בכל אופן אין זה חשוב מלאכה וע"ש שדימהו לכתב ע"ג כתב ועי' מנחת שלמה קמא סי' צ"א אות י' שהאריך בהך יסוד ע"ש אבל אם יסוד מלאכת מבעיר הוא כליון השמן ודאי שיתחייב כיון שכעת השמן שהכניס נכלה.

**מלאכת מכבה**

**גדר המלאכה**

עי' שבת מב ע"א שמבואר שמלאכת מכבה לא שייך אלא במכבה גחלת של עץ ולא במכבה גחלת של מתכת [אך ע"ש בראשונים בשם רבינו האי] ובביאור החילוק כתב רש"י בדף קלד ע"א שאני גחלת של מתכת שאינו עושה פחם ומשמע שעיקר מלאכת הכיבוי הוא עשיית הפחם [אך צ"ע שא"כ שפתילה שכבר הבהבה לא יחשב כיבוי ובשבת לא ע"ב מבואר שלר"י שמחייב במלאכה שאצל"ג מחייב גם בזה ואולי גם שם יש תוספת פחם רק שאין לו בזה צורך] ובמג"א סי' של"ד ס"ק ל"ה כתב דשאני מתכת שאינו שורף לכן ליכא בזה כיבוי ומקורו בלבוש ע"ש ובשו"ע הרב סי' תק"י סעיף ח' הבין שאינו חולק על פירש"י ועי' שו"ת קרן לדוד או"ח סי' פ' שביאר שיסוד מלאכת כיבוי הוא למנוע כליון החפץ ע"י האש וכל שאינו שורף ואינו נעשה פחם אינו חייב משום מכבה [עי' מרכה"מ פ"י מהל' שבת הכ"ד שגדר מלאכת מכבה הוא ביטול האש וכבונה וסותר ותופר וקורע (עי' שבת לא ע"ב וברש"י) וא"כ הנ"ל א"ש לדעת האבני נזר שמבעיר הוא הכליון] ועי' רבינו פרחיה מב ע"א "עיקר דבר זה כי כל דבר שתחילתו אש וכשיכבה ישתנה לדבר אחר כגון גחלת של עץ שקודם כיבויה היא אש וכשתכבה תשתנה לדבר אחר ותיעשה פחם זה הוא הכיבוי האסור מדאורייתא אבל גחלת של מתכת שתחלתה מתכת וכשתכבה היא מתכת כשהיתה בתחילה אין כיבויה מן התורה לפי שאין זה כיבוי שאין גוף האש נתלית בברזל אלא ברזל חם היה עכשיו ועכשיו אחר הכיבוי הוא ברזל צונן", ועי' ביראים מצוה רע"ד שכתב דטעם שאין כיבוי בגחלת של מתכת דבענין דומיא דמשכן שהיה בגחלת של עץ ע"ש. [ובאחרונים דנו אם יש כיבוי בגז כיון דאין עשיית פחם אבל מצד שני יש כאן כיבוי אש המכלה]

**טעם איסור להסתפק משמן שבנר**

עי' ביצה כב ע"א שהמסתפק משמן שבנר חייב משום מכבה וע"ש בתוס' דטעמא משום דע"י לקיחת השמן מכהה נרו [ועי' פנ"י די"ל שזה רק איסור דרבנן ובחזו"א סי' ל"ח צידד שהוא מה"ת וכ"מ ממה שכתב התוס' שע"כ אינו מצד גורם כיון שגם בשבת ליכא בזה חיוב אך ע"ש בחזו"א שדחו] ועי' שו"ת כת"ס או"ח סי' נ"ה דצ"ע א"כ למה חייב במוסיף שמן בנר והרי מבואר במג"א בהל' חנוכה שבתוספת שמן בנר אין הנר דולק יותר טוב ודבריו צ"ע שאם במיעוט השמן מכהה אורו ע"כ בריבוי השמן מבהיק אורו ועיקר הבנת הכת"ס צ"ע שטעם הכיבוי במסתפק משמן שבנר אינו משום שממעט השמן אלא מפני שמרחיק השמן מהפתילה כמבואר בתוס' שבת קכ ע"ב (ד"ה פותח) [וכן הוא בשו"ע הרב סי' תקי"ד סעיף ו'] והאי טעמא שייך בין לענין מכבה ובין לענין מבעיר וכמפורש בתוס' שם.

**דעת הרא"ש בזה**

וע"ש רא"ש שהק' על התוס' ממה שאסור להשתמש בנר שיש שפופרת המטפטף לתוכו שמן גזירה שמא יסתפק ממנו והרי בזה ליכא שום מכהה אורו ולכן ביאר שאע"פ שבעלמא גרמא מותר במלאכת שבת בזה שעושה מעשה בגוף האור או השמן אסור [ועי' יש"ש והגהת רע"א סי' של"ד ובשו"ע הרב סי' תקי"ד קו"א סק"ב שלדעת הרא"ש איסורו מה"ת אך בחזו"א סי' ל"ח האריך שאינו אלא מדרבנן ע"ש] ועי' כת"ס או"ח סי' נ"ה ובאחיעזר ח"ג סי' ס' שכוונת הרא"ש ליסוד כללי בדיני גרמא ע"ש ולפי זה פשוט שכל שרק גרם שיכבה בחול או שבא הרוח וכיבהו לפני שהשמן נגמר נמצא שלא גרם שום כיבוי בשבת וכ"כ להתיר בשו"ת בתי כהונה ח"א סי' י"ח ע"פ דברי הרא"ש וכ"כ באמרי בינה דיני יו"ט סי' י"ט [ועי' שו"ת מים חיים להפרי חדש סי' ט' ומה שפלפל בדעתו בספר שרשי הים ח"א בדין כיבוי ביו"ט] אך יעוי' ברא"ש שכתב שלא הותר להוציא פתילה מן הנר אפילו ע"ד להניחו בנר אחר כי מיד שמוציאו חשוב כמכבה ועי' חמד משה סי' תקי"ד סק"א דהיינו כיון שלקח הפתילה מן השמן חשוב כמכבה וכמסתפק משמן שבנר ומבואר שאע"פ שלבסוף לא נגרם מזה כיבוי מ"מ אסור לדעת הרא"ש וכבר עמד בזה בשרשי הים ח"א בדין כיבוי ביו"ט ובשפ"א ביצה שם אולם במשנ"ב סי' תקי"ד ס"ק ט"ז נקט שטעם הרא"ש באיסור הוצאת הפתילה הוא ע"פ סברת התוס' משום שמכהה אורו ע"ש [ועי' הגהת רע"א סי' של"ד שמבואר שגם הרא"ש מודה לסברת התוס' רק דעתו להוסיף סברא]

**מלאכת צד**

**שבת קו ע"א-ביצה כג ע"ב**

**שבת קז ע"א-ע"ב**

**שבת מג ע"א-ביצה לו ע"א**

**שבת יז ע"ב**

**גדר המלאכה**

עי' חי' הר"מ קזיס ריש פ"ק דשבת שאע"פ שהוצאה חשוב מלאכה גרועה כיון שלא נשתנה שום דבר מ"מ צידה חשוב שפיר נשתנה כיון שמתחילה היה חפשי ברשות עצמו וכעת הרי הוא ניצוד תחת שליטת אדם ע"ש ומבואר שיסוד מלאכת צידה אינו להכניס הבע"ח תחת שליטתו אלא להפוך הבע"ח מבע"ח חפשי לבע"ח ניצוד [וז"ל החזו"א סי' נ' סק"ג "דשם צידה הוא ההבאה אותו למקום מצומצם ולשלול ממנו את החפש לטיול למקום שירצה", אך בסי' נ"ב ס"ק ט"ו מבואר בדבריו שלא חשוב צידה אלא במכניסו תחת שליטתו וצ"ל שזהו תנאי נוסף ועי' לק'] אולם עי' אבני נזר סי' קפ"ט סק"ז "אבל צידה אין שום שינוי בגוף החי' רק אצל האדם שנעשה ברשותו", [ולק' הובא מהגרשש"ק כתובות ס"ד שמלאכת צידה אין בה שום תוצאה ועיקרו עצם המעשה צידה ע"ש]

**שבת קו ע"א,ע"ב' – ביצה כג ע"ב,כד ע"א**

**ר' יהודה אומר הצד צפור למגדול וכו'**

**אם מעלת מגדול כי אין חלונות**

עי' פירש"י שהטעם שהמכניס צפור לבית אינו חייב הוא משום שיוצא דרך חלונות ועי' רש"ש שתמה שבגמ' מוכח שטעמו משום שנשמט לזויות ולכן עדיין לא חשוב ניצוד ועומד ומצינו בזה ב' מהלכים באחרונים

**ביאור מחלו' ר"י ורבנן**

1. עי' ב"ח סי' שט"ז שר"ל דדבר זה תלוי במחלו' ר"י ורבנן שנחלקו בהכניס צבי לגינה אם חייב וסברת מחלקותם שלדעת ר"י עיקר צידה תלוי אם יכול לברוח ולרבנן עיקרו תלוי אם מחוסר צידה וכדאמר רשב"ג (אך עי' רש"י בביצה שנסתפק אם רבנן ס"ל כרשב"ג ע"ש מהרש"א) [והיינו שאע"פ שגם לרבנן פטור על ביבר שאינו מקורה שכל שיכול לברוח בנקל לא חשוב ניצוד כלל אלא כשיש רק חלונות חשוב שפיר ניצוד אפילו כשיכול לברוח (אך בכוורת מפורש לעיל מג ע"א שכל שיש חלון לא חשוב ניצוד וצ"ל דשאני דבורים שחלון נחשב כאינו מקורה אך באמת שם לר"י קאי אמנם עי' תוס' ביצה לו ע"ב שכתבו שכשיש בכוורת חור קטן שאינו מוכח שיצא משם תלוי במחלו' ר"י ור"ש בדבר שאינו מתכוון ע"ש) ונמצינו למידים לדעת ר"י עיקר שם צידה הוא מה ששלל מהבע"ח החפשיות ולכן כיון שהוא יכול לברוח חסר בשם צידה אבל לרבנן עיקר צידה הוא מה שהבע"ח הוא תחת ידו ולכן כיון ששמו במקום שקל לתופסו כל זמן שלא ברח חשוב צידה] ולדבריו תי' הגמ' אתיא רק אליבא דרבנן שלר"י אין מעליותא בציפור דרור אך בחי' המאירי מבואר שלא כדבריו וכן עי' או"ז הל' יו"ט סי' שנ"ב ובשיטה לר"ן שבת קו ע"ב דלא משמע כדברי הב"ח ע"ש. ועי' ר"י מלוניל שכתב בטעמו של ר"י לפטור צבי לגינה "שגם משם קשה לתופסו" ומבואר דלא כהב"ח.
2. עי' פנ"י ביצה שם שביאר דדבר זה תלוי במשא ומתן של הסוגיא שבהו"א נקטו שעיקר צידה תלוי אם המקום סגור או ולא איכפת לן בגודל המקום וע"כ החילוק בין מגדל לבית הוא אם יש חלונות אבל לאחר שחדית לן הגמ' שרק ציפור דרור אינו ניצוד בבית ע"כ החילוק הוא מצד יכול להשמט ולא מצד החלונות ע"ש וע"ש שמחת יו"ט.

**(ביצה כג ע"ב) אין צדין דגים מן הביברים ביו"ט**

משמע שגם באופן שבחיות ועופות חשוב כבר כניצוד ועומד מ"מ בדגים אסור לצודם וכ"כ בראב"ד בהשגות פ"ב מהל' יו"ט ה"ז [וכ"כ הרשב"א בעבודת הקודש שער א' ס"ט] וע"ש הטעם דשאני דגים הואיל ומכוסים מן העין ועי' ב"י סי' תצ"ז דהכוונה דמה"ט נשמטים לצדדים ולא חשיבי ניצודים ועומדים אע"פ שאין צריך למצודה [וצ"ב] ובט"ז סק"א כתב שכוונת הראב"ד משום איסור מוקצה ע"ש וביש"ש ס"ב ר"ל שאיסור צידת דגים הוא משום קוצר וכמבואר בירושלמי [והחזיק בדבריו הפנ"י שם וכבר קדמם בכל בו הל' יו"ט סי' נ"ח] ועי' מג"א סי' תצ"ז סק"ו שתמה ע"ד [מש"כ שם בשם היש"ש שלא שייך צידה בדגים כיון שלא היה במשכן צ"ב מאין ראה כן ביש"ש וכבר עמד בזה בפמ"ג שם ובאבני נזר סי' קפ"ט אך עי' תוס' שבת עה ע"א (ד"ה הצד) וע"ש פנ"י]

ובדעת הרמב"ם כתב ה"ה שלדעתו רשב"ג חולק על ת"ק וס"ל שהכל תלוי באם צריך מצודה וא"כ אין לחלק בין דגים לחיות ועופות [והיינו שרשב"ג פליג על ת"ק בתרתי חדא לקולא וחדא לחומרא וכש"כ שם בראש יוסף שלעניין דגים חולק שלדעת ת"ק לא חשיבי לעולם כניצודים ולדעת רשב"ג כל שא"צ מצודה חשיבי ניצודים ולענין חיות ועופות פליג שלת"ק תלוי בביבר קטן וגדול ולא במצודה (וכמו שצידד רש"י ביצה ד"ה השתא) ואילו לדעת רשב"ג תלוי הכל בצריך למצודה וצ"ב סברת המחלו'] וע"ש בלח"מ שתמה מדברי אביי שנקט דלא פליג וע"ש מה שתי' ובביאור הגר"א סי' תצ"ז כתב על תירוצו שהם תמוהים

**צידת דגים מתיבה**

עי' משנ"ב סי' תצ"ז ס"ק י"ד "וש מי שאומר דדוקא בביבר ובאמת המים שעכ"פ הדגים הם בקרקע מקום חיותם מה שא"כ כשהם מונחים בכלי לא שייך בהו צידה ואפילו צריך להביא מצודה שרי", ע"כ.

**ורמינהו ביברין של חיות**

**הצד מבית גדול שאינו חשוב בתוכו כניצוד ועומד אם חייב חטאת**

עי' פנ"י ביצה שם שהק' למה לא הק' ב' משניות אהדדי שבמתני' תנן שעוף אינו ניצוד רק במגדל ואילו במשנה בביצה מבואר שגם בביבר חשוב כבר כניצוד וע"ש שר"ל שמן הסברא היה אפשר לומר שאע"פ שלא חשוב העוף כניצוד אלא במכניסו לתוך מגדול מ"מ הצד עוף מתוך בית אינו חייב שסו"ס כבר חשוב העוף קצת כתחת ידו ואינה צידה גמורה [וכן צידד לדינא הערוך השלחן סי' שט"ז סעיף ה' ובסי' תצ"ז סעיף ב' הוכיח כן מש"כ הרמב"ם בפ"ב מהל' יו"ט לאסור במחוסר צידה רק משום מוקצה ולא משום צידה וע"כ שבכה"ג ליכא איסור צידה מה"ת] ורק מכח מה שהוכרחו לתרץ חיה אחיה מבואר שצד לתוכו וצד מתוכו תלויים זה בזה אך ע"ש שלמסקנא י"ל שאינם תלויים זה בזה ודלא כדברי התוס' שם ע"ש [וע"ש עוד ב' תירוצים נוספים]

**הא בביבר מקורה הא בביבר שאינו מקורה**

**שו"ט בסוגיין אם בעינן דוקא ביבר קטן**

צ"ע למה לא חילקה הש"ס גם בעופות בין ביבר גדול לביבר קטן ועי' בתוס' ביצה (ד"ה שאומר) שאה"נ לפי המסקנא גם בעופות יש לחלק בין ביבר קטן לגדול ולא צריכים להחילוק של מקורה לאינו מקורה [ע"ש מהרש"א] ומבואר שהיה כאן שקלא וטריא בגמ' אם יש לחלק בין ביבר קטן לגדול והיינו שס"ד לומר שגם במקום שצריך תחבולות כדי לתופסו מ"מ כבר חשוב ניצוד ועומד כיון דסו"ס אחר התחבולות יצליח לצודו ולפי זה החסרון של צפור דרור הוא כפירש"י שיודעת להשמט והיינו שלא יצליח כלל לתופסו גם ע"י מצודה ולפי זה למסקנא שמחלקים בין ביבר קטן וגדול יש לומר שכבר אין לאוקים מתני' רק בצפור דרור אלא גם בכל עוף כיון שבבית עדיין מחוסר צידה לא חשוב ניצוד ועומד וכבר האריך בזה הפנ"י והשמחת יו"ט (להגאון מפלוצק ז"ל) בביצה שם ליישב השמטת הרמב"ם אוקימתא דציפור דרור ע"ש [וע"ע בהשמטת הרמב"ם בב"ח סי' שט"ז ובמג"א סי' תצ"ז סק"ט]

**י"א שבעוף אין לחלק בין ביבר קטן לגדול**

אולם עי' במג"א סי' תצ"ז סק"ט שהביא משו"ת משאת בנימין ס"ח שכתב לחלק שרק לענין חי' חילקו בין ביבר קטן לגדול משא"כ בעוף כל שאינו צפור דרור חייב בכל ביבר אע"פ שהוא גדול [ועי' פמ"ג סי' שט"ז א"א סק"ב שכן משמע בר"ן ביצה שם] וע"ש במג"א שתמה ע"ד דמנלן לחלק בין חי' ועוף והביא סיוע לדבריו מדברי התוס' הנ"ל ע"ש ועי' צל"ח שכתב להוכיח כדברי המשאת בנימין וע"ש שביאר "דעופות כל שהן בביבר מקורה ורואין שא"א להם לפרוח החוצה לגמרי מקבלין מרות יותר מחיות ואינן נשמטין אנה ואנה ולכן אפילו בביבר גדול מותר לצודן", [ועי' בסמוך מה שהובא מהרשב"א לחלק בין עופות לחיות וע"ש הסברת הדברים]

**הא בביבר מקורה הא בביבר שאינו מקורה**

**אם יש לחלק גם בחיה בין מקורה לאינה מקורה**

עי' חי' הרע"א שתמה שהרי לעניין חיה אין לחלק בין מקורה לאינו מקורה וא"כ אם חיה אינה ניצדת בביבר כ"ש עוף וע"כ שגם זה תלוי במחלו' ר"י ורבנן וא"כ אינו תלוי כלל במקורה ע"ש אמנם מה שנקט הגרע"א שלעניין חיה שאינו יכול לפרוח אין לחלק בין מקורה לאינה מקורה מבואר בירושלמי דלא כדבריו דעי' ירושלמי פ"ג דביצה שכתבו לחלק לדעת רבנן שצבי לחצר חשוב צידה היינו רק בחצר מקורה אלא שהק' ע"ז ממה שחייבו חכמים גם בגינה וגינה ע"כ אינה מקורה ועי' בראש יוסף ביצה שם שנתקשה בדברי הירושלמי היאך אפשר לחלק בחי' בין מקורה לאינה מקורה אך לכאו' הרי כבר כתב הב"ח שהטעם שפוטר ר' יהודה צבי לגינה הוא משום שיכול לברוח וע"כ הכוונה מפני שאינה מקורה.

**רשב"ג אומר לא כל הביברין שוין**

עי' ביצה שם היכי דמי מחוסר צידה וע"ש פירש"י דהיינו כאותם ג' שיעורים של ר' אשי אולם התוס' שם כתבו דשיעורו של ר' אשי מיירי בחיות ושל ר' יוסף בעופות וע"ש חי' הרשב"א דהיינו שלעניין חיה כל שאינו מגיע בריצה אחת אע"פ שאינו צריך למצודה חשוב כאינו ניצוד משא"כ לענין עוף תלוי הכל בצריך למצודה [ובטעם הדבר י"ל שעוף שיכול לעוף לשמים והוא מופקע לגמרי מתפיסת יד אדם לכן כל שהביאו למצב שכבר אינו צריך מצודה חשוב שפיר כניצוד ועומד משא"כ לעניין חיה] ועי' הגהת אשרי שהביא מאו"ז שר"י חולק על ר' אשי [וכן צידד שם הרשב"א בדעת הרי"ף] שלדעת ר' אשי כל שהביבר קטן חשוב ניצוד אע"פ שצריך תחבולות לתופסו משא"כ לר' יוסף ע"ש.

הנה עי' ברמב"ם שבהל' שבת פ"י הי"ט העתיק שיעורו ר' אשי ובהל' יו"ט פ"ב ה"ז העתיק שיעורו של ר' יוסף וע"ש ה"ה שדעת הרמב"ם שתרוייהו חדא שיעורא נינהו [וכ"כ בביה"ל סי' שט"ז סעיף א' (ד"ה שהם)] אך צ"ב א"כ למה שינה לשונו בין הל' יו"ט לשבת ועי' רמב"ם שם בהל' יו"ט שכתב שכל שצריך להביא מצודה הרי הוא מוקצה ואין צדין אותו ביו"ט וכבר דייק הפנ"י ביצה כג ע"ב בדעת הרמב"ם שעיקר האיסור הצידה הוא משום מוקצה ועי' מרכבת המשנה פ"י מהל' שבת הי"ט שר"ל שדעת הרמב"ם שצידה מותרת ביו"ט ועיקר איסורו אינו אלא משום מוקצה ולכן אינו תלוי בגדר מחוסר צידה שבהל' שבת [אך צ"ע ל' הרמב"ם ביברים גדולים וכן צ"ע שבמשנה נאמר דברי רשב"ג ביו"ט ושבת באותו הל'] וכ"כ בעמק ברכה [אך נתבאר לעיל מדברי הרשב"א והאו"ז ששיעורו של ר' יוסף הוא שיעור קטן יותר משיעורו של ר' אשי וא"כ י"ל שגם לדעת הרמב"ם צידה אסורה ביו"ט רק שעדיין אסור עכ"פ מדרבנן מדין מוקצה] ועי' לעיל מה שהובא מהערוך השלחן סי' תצ"ז סעיף ב' ביאור אחר בדברי הרמב"ם ז"ל.

**כל היכא רהיט בתריה ומטי בחד שיחייא**

עי' ריטב"א דהיינו שעומד באמצע הביבר ובחד כפיפה מגיע אליו וכן פירש"י בביצה [עי' שמחת יו"ט שם שתמה לפי זה היאך צידד רש"י לומר דרבנן פליגי ארשב"ג ובביבר קטן עדיין צריך להביא מצודה דלכאו' כל שתופסו בכפיפה אחת הרי א"צ מצודה ע"ש] אולם עי' רשב"א ביצה שהביא מר"ח דהיינו כל שתופסו בריצה אחת ואינו צריך לפוש בינתיים וכ"כ ה"ה בפ"י מהל' שבת הי"ט.

**כל היכא דנפיל טולא דכתלים אהדדי**

עי' תוס' שהיה להם שיעור ועי' ריטב"א דהיינו ד' אמות ועי' או"ז הל' יו"ט סי' שנ"ב דהיינו מרוב קטנו וקיצורו והיינו שהוא שיעור בין לאורך ובין לרוחב אולם בפסקי הריא"ז מבואר שהוא שיעור רק לרוחב אבל באורך לא איכפת לן וכ"כ במרכבת המשנה פ"י מהל' שבת ה"כ שגם בארוך הרבה כל שהוא צר חשוב ניצוד ועומד ועי' משנ"ב סי' תצ"ז ס"ק י"ד ובשעה"צ ס"ק כ"ו.

**גדר השיעור**

הנה יש לעיין בגדר הדין של ניצוד ועומד ע"י שא"צ מצודה האם הכוונה שכל בע"ח שקל לתופסו הרי הוא מוקע מצידה או שגדר הדבר הוא שכיון שהוא כבר נמצא בבית שקל לתופסו משם הרי סגירתו בביתו חשוב כמקום צידה ועי' מג"א סי' שט"ז סק"ז שנקט בדעת הרמ"א שהסוגר תיבה שיש בה זבובים יש חילוק אם התיבה גדולה וקטנה ושיעור קטנה היינו אם היה אדם עומד בתוכה לא היה יכול לתופסה בחד שחיה [וז"ל החזו"א סי' נ"ב ס"ק ט"ו "ומ"מ בעינן שתהא הכורת קטנה שאם היה אדם בתוכה היה מגיעם דאל"כ לאו שם צידה עליהם"] ומבואר שאע"פ שבפועל אין שם אדם וא"א לתופסו אפ"ה חשוב כניצוד ע"י שנמצא במקום שקל לתופסו

**ב' דינים בניצוד ועומד**

ונמצינו למידים לפי זה שעיקר השיעור של הבא מצודה אינו כדי שיהא קל לתופסו אלא להגדיר המקום כמקום צידה אך מצינו לק' שחיגר וזקן חשוב כניצוד ועומד מפני שקל לתופסו אע"פ שאינו נמצא במקום שמונע ממנו ההליכה והיינו דשם שאינו יכול ללכת מהר ולכן קל לתופסו הרי בע"ח זה מופקע מצידה משא"כ בחי' שנמצאת בתוך בביבר שהחיה מצד עצמה בר צידה הוא לכן בזה בענין שיהא כבר ניצוד להפקיע ממנו הצידה. אולם עי' ט"ז סי' שט"ז סק"ב שכתב שהרי"ף לא הביא ברייתא דישן וסומא משום דסמך על הכלל דהבא מצודה ולהנ"ל ב' דינים נפרדים נינהו.

**איסור דרבנן בביבר גדול שאומרים הבא מצודה**

מבואר שאע"פ שמדאו' אינו חייב אלא במכניס החי' למקום קטן ששוב אין צריך מצודה לצודו מ"מ מדרבנן אסור וי"ל שהיינו מדרבנן כל שלקח מהחי' החפשיות שלו אף שעדיין אינו תחת ידו מ"מ חשוב צידה אך עי' ביה"ל סי' שט"ז סעיף א' (ד"ה שהם) שצידד לומר שאם הכניס צבי לטרקלין גדול ולא סגר הדלת פטור אבל אסור אך ע"ש שבאינו במינו ניצוד י"ל שאסור רק כשאינו יכול לברוח [עי' פמ"ג סי' שט"ז א"א סק"ז שלדעת רמ"א ליכא איסור באין במינו ניצוד להכניס למקום שעדיין מחוסר צידה אולם בשעה"צ ס"ק י"ח נקט דהיינו רק באינו מתכוון].

**והא אווזין ותרנגולין וכו'**

עי' תוס' קו ע"ב וכג ע"ב שהק' שכיון שפטור אבל אסור מהו הקושיא ממתני' שמנלן ממתני' שאיסורו מה"ת וע"ש חי' המאירי שמה שאסרו באווזין ותרנגולין היינו רק כשצדם ע"י מצודה א"נ דשאני יו"ט שמחמת שמחת יו"ט יש להתיר וכ"כ בחי' הרמב"ן שבת קו ע"ב ומדבריו מבואר שגם בשבת היה לן להתיר לצורך אלא שאין בזה צורך [וכ"כ ביש"ש סי' ג' (אך בשו"ת מהרש"ל סי' י' נקט שאין לחלק באיסור צידה דרבנן בין יו"ט לשבת) ובפנ"י העיר שא"כ מצינו היתר לקצור ביו"ט ע"י שינוי וכזה תמה בקרבן נתנאל סק"ח וי"ל ואכמ"ל]

עי' מתני' שבת קז ע"א "חיה ועוף שברשותו הצדן פטור" ומשמע דפטור אבל אסור וכן צידד בהגהת מיימוני פ"י מהל' שבת וכן פסק הרמ"א סי' שט"ז סעיף י"ב והיינו דאע"ג דלענין יו"ט קי"ל כהרא"ש שמותר לצוד אווזין ותרנגולין שבביתו כדאיפסק בסי' תצ"ז סעיף ו' שאני יו"ט משום שמחת יו"ט וכנ"ל אולם דעת המחבר שאין בזה איסור וע"ש ביאור הגר"א דהיינו שפטור דמתני' הוא פטור ומותר

אך בביאור הגר"א כתב לחלק בין אווזין ותרנגולין דלא עבידי לרבויי לבין שאר חיה ועוף דעבידי לרבויי ועי' ביה"ל (ד"ה לצוד) שנתקשה טובא בדברי הגר"א ע"ש

ועי' מאירי קז ע"א "וי"א שלא נאמרה משנה זו אלא בעוף וחיה המדבריים שגדלו ברשותו אבל התרנגולים ואווזים ושאר הבייתיים אף מרה"ר לבית מותר",

ועי' נשמ"א כלל ל' סק"ב שבהמה וחיה שאינה זזה כלל כשאדם מתקרב אליה מותר לכתחילה ומה שנשמט קצת אסור מדרבנן ע"ש

**הללו באין לכלובן בערב**

עי' אבני נזר סי' קצ"א סק"ז שר"ל שכמו שמצינו שע"י שבאים לכלובם בערב חשיבי כניצודים ועומדים ה"ה הפורס מצודה באופן שבודאי יצוד חיה כבר עבר על איסור גם אם יפרק המצודה לפני שיבוא החי' אלא שכתב שיש לחלק דשם כבר היו בכלובן והיו ניצודים ולכן לא פקע ממנו ביציאתן כיון דדעתם לחזור משא"כ בנידו"ד ע"ש ולכאו' בלא"ה יש לחלק שנהי דחשוב כבר כניצוד ועומד אבל לחייב אותו על מעשה צידה א"א.

**הללו באין לכלובן בערב ומזונותן עליך**

עי' תוס' רי"ד שביאר דכל שאין מזונותן עליך לא באו לכולן אלא בלילה משא"כ במזונותן עליך גם ביום יכול לתופן כשבאים לאכול ובאבני נזר סי' ק"צ ס"ק י"ג ביאר שכל שאין מזונותן עליך אין הכרח שיגיע גם בלילה לכלובן ע"ש.

**שבת קו ע"ב**

**חיגר זקן וחולה פטור**

משמע דמיירי גם ביכול ללכת כסתם זקן אלא שאינו יכול לרוץ [אך לגבי האיסור דרבנן מבואר במשנ"ב סי' שט"ז סק"ט דהיינו אפילו כשאינה יכולה לזוז ממקומה ויש לעיין מדברי החי"א המובא במשנ"ב ס"ק נ"ז] ומבואר שכל בעל חי שאין צריך מצודה לצודו אפילו כשאין זה מחמת שהוא כבר ניצוד אלא משום שהוא זקן וחיגר ואינו יכול ללכת מהר לא חשוב צידהועי' רש"י חגיגה יא ע"א שפי' דחומט היינו שבלול והק' עליו בתוס' רי"ד שא"כ היאך חייב עליה משום צידה [דהרי חומט הוא א' מהח' שרצים דתנן הצדן חייב] "שהוא ניצוד ועומד ואינו יכול לזוז כ"א מעט ביותר", והיינו כזקן וחיגר

**הא בחולה מחמת אובצנא**

עי' פירש"י שחולה מחמת אובצנא פטור דכיון שאינו יכול לזוז ממקומו ניצוד ועומד הוא [עי' נשמ"א כלל ל' סק"ג שהוכיח ממה שחילקו בין אישתא לאובצנא ולא בין יכול לזוז לאינו יכול לזוז שגם כשאינו יכול לזוז מחמת אישתא חייב לדעת רש"י אולם בט"ז סק"ב ל"מ כן ועי' ב"ח] אולם עי' ה"ה פ"י הכ"ב שהביא מפי' ר"ח [כבר העיר בביה"ל בסעיף ב' (ד"ה או חולה) שאצלנו בר"ח קז ע"א מבואר כפירש"י] שפירש להיפוך שאובצנא היינו כגון שהיו עייפים מחמת כלב או מחמת דבר אחר הרי זה חייב ועי' ביה"ל סעיף ב' (ד"ה או חולה) שמדברי הב"י משמע שלדעת הר"ח חייב בחולה מחמת אובצנא אע"פ שאינו יכול לזוז ממקומו ותמה ע"ז דמ"ש מחיגר וחולה ומדברי הנשמ"א כלל ל' סק"ג מבואר שהחילוק הוא שחיגר וזקן זהו טבעם ולכן חשיבי כמין שאינו מחוסר צידה משא"כ חולה מחמת עייפות סיבה חיצונית היא וכיון שלאחר זמן יוכלו ללכת לא חשיבי כניצודים ועומדים

**דעת הרמב"ם בזה**

וע"ש ה"ה שמכאן מקור לדברי הרמב"ם שכתב "המשלח כלבים כדי שיצודו צבאים וכו' וברח הצבי מפני הכלב והיה הוא רודף אחר הצבי או שעמד בפניו והבהילו עד שהגיע הכלב ותפשו הרי זה תולדת הצד וחייב", וצ"ב כוונתו [ולכאו' כוונתו שאילו היה עייפות חשוב ניצוד ועומד היה כבר ניצוד לפני תפיסת הכלב וא"כ א"א לחייב כאן משום צידה שהרי מצד מה שרץ אחריו פטור וכמו שצידד הביה"ל אך עדיין צ"ב חדא דמנלן דהבהילו הכוונה מחמת עייפות עי' מרכה"מ פ"י הכ"ב ועי' פמ"ג סי' שט"ז משב"ז סק"ב וא"א סק"ד ועוד עדיין אין לנו מקור שחייב האדם בצידה שנעשית בשיתוף הכלב. וי"ל שאה"נ אין כוונת ה"ה שזהו מקור הרמב"ם רק שלדעת רש"י לא שייך דין זה]

**אדם שצד בשיתוף בעל חי**

ובעיקר דברי הרמב"ם עי' מג"א סי' שט"ז סק"ד שמבואר מדברי הרמב"ם שרק אם האדם השתתף בצידה חייב אבל השולח כלבים לצוד אינו חשוב מעשיו ועי' אבן העוזר סי' שכ"ח שכתב להוכיח מדברי הרמב"ם נגד המג"א בסי' רנ"ב סק"כ שכתב שהמכינס חיטין לריחים של מים אינו עבר באיסור תורה כיון שנעשה ממילא דהא חזינן כאן בדברי הרמב"ם לענין צידה שאע"פ שהאדם לא צדו אלא ע"י הכלב חייב עליו והוי כזורה ורוח מסייעו שחייב עליו בשבת משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה ועי' הגהת חת"ס סי' רנ"ב שדחה דבריו וז"ל, "ומ"ש מצד צבי לק"מ כיון דהצבי רץ מפני הכלב שרודפו האדם העומד לפניו וגדר דרכו הוא הצד בידים כצבי בבית ואדם יושב על הפתח דחייב משום צד". [וכדבריו כתב בספר קובץ פ"י הכ"ב שדין הנ"ל דומה לנועל ביתו לפני הצבי ע"ש] ועי' אמרי בינה דיני שבת סי' כ"ז שכתב דכל דבר שדרכו ע"י כוחו וזהו צורת המלאכה ודאי חייב עלה בשבת ולכן אין ראיית האבן העוזר מצד צבי קושיא ע"ד המג"א דשאני צידה שזהו הדרך לצוד ע"י כלבים ע"ש וכה"ג כתב השעה"צ סי' שט"ז ס"ק י"ג.

**הא בחולה מחמת אובצנא**

**לגרום לבע"ח שלא יכול לזוז**

עי' פירש"י עייפות שאינו יכול לזוז ממקומו ניצוד ועומד הוא עי' ביה"ל סי' שט"ז סעיף ב' (ד"ה או חולה) שנסתפק במי שרדף אחר חיה עד שעשהו עיף שאינו יכול לזוז ממקומו האם חייב ע"ז משום צידה אע"פ שלא תפסו בידו ועי' סנהדרין קא ע"א "ולוחשין לחישת נחשים ועקרבים בשבת" וע"ש פירש"י שאין בזה משום צידה [עי' באר שבע שם שתמה פשיטא שאין בזה צידה שהרי מותר לצוד נחש בשבת כדי שלא יזיקנו ועי' א"ר סי' שכ"ח ס"ק נ"ד] ולכאו' זה תלוי בספק הביה"ל הנ"ל אולם עי' משנ"ב סי' שכ"ח ס"ק קמ"ג שטעם ההיתר כיון שאינה צידה טבעית ועי' קה"י ב"ק סי' מ"ה.

**צידה שאינה מתקיימת**

מבואר מדברי הביה"ל שכל הצד לפטור ברץ אחר חי' עד שמעייף אותו הוא משום שכל שאינו לוקחו מלעצמו אינו כדרך צידה ולכאו' תיפו"ל שאינה צידה המתקיימת ואינה דומה לדינא דאובצנא בגמ' דשם לעניין שכבר ניצוד ועומד לזה שפיר מהני מה שסו"ס כעת היא ניצוד ועומד אבל לא לחייב משום צידה. אך לעיל הובא מדברי הב"ח בסי' שט"ז שלדעת חכמים הצד צבי לגינה חייב אע"פ שיכול לברוח כיון שכל זמן שלא ברח קל לתופסו הרי דלא בענין צידה המתקיימת.

**וחכמים אומרים וכו' וכל שאין במינו ניצוד פטור**

**טעם הפטור באין במינו ניצוד**

עי' מתני' לק' קז ע"א "ושאר שקצים ורמשים החובל בהן פטור הצדן לצורך חייב שלא לצורך פטור", ופירש"י דאין במינו ניצוד והויא מלאכה שאצל"ג וע"ש תוס' שהק' דמאן דפוטר באין במינו ניצוד היינו אפילו בצדם לצורך הרי שאין טעמו משום דאין מלאכה שאצל"ג אלא שלא נאמרה צידה אלא במינו ניצוד ועי' אבני נזר סי' קפ"ט סק"ז שביאר דהיינו טעמא דיסוד מלאכת צידה הוא להכניס בע"ח בשליטתו וכל שאין תועלת בגוף הבע"ח אע"פ שצדו כדי שלא יזיק וכדו' אינו חשוב שיש לו משהו תחת ידו ואין לו חשיבות צידה.

וכדעת רש"י כתב ג"כ בתוס' רי"ד וע"ש שביאר למה בח' שרצים חייב אף באינו צריך לה כיון דאוקימנא לה למתני' כר"ש היינו דכיון שדרך העולם לצוד לצורך הני שרצים חשוב מלאכה חשובה ואינו פטור אלא א"כ עושה מלאכה שאין הדרך לעשות לצורך זה וגם הוא אינו עושה לצורך זה ולכן חלוק בזה מינו ניצוד לאין מינו ניצוד ע"ש.

**גדר במינו ניצוד**

**חגבים וגזין**

עי' ברש"י שחגבים וגזין בהיותם מין הנאכלים חשיבי במינן ניצוד וכן משמע ממה שאמרו בסמוך שהצד חגבין בשעת הטל חייב [עי' נשמ"א כלל ל' סק"ד ובביה"ל סעיף ג' (ד"ה אין במינו) הוסיף שכן מוכח בירושלמי ע"ש. והנה ברש"י כתב שהם מינים טהורים אולם בריא"ז ור"י מלוניל נקטו שגזין הוא מין טמא כפשטות הסוגיא בכורות ז' ע"ב (עי' מל"מ פ"א מהל' מאכ"א הכ"א ובב"ח סי' שט"ז ובנשמ"א שם) ואפ"ה חשוב במינו ניצוד והיינו דסגי מה שנכרים אוכלים אותם אך עי' ביה"ל שם שמהירושלמי משמע שבאמת חלוק חגבים מגזין ע"ש] משא"כ צירעין ויתושים שאינן לצורך אולם ברמב"ם פ"י כ"ד כתב שכל אלו אין במינם ניצוד ועי' אבני נזר סי' קפ"ט סק"כ שאע"פ שראויים לאכילה צ"ל שאין אדם טורח לצודם

**צידה בדבורים**

ולענין דבורים כפשוטו מבואר לעיל מג ע"ב שאין במינו ניצוד [עי' לק' בדברי הב"י בזה] וצ"ע הרי ניצודים הם לצורך הדבש ועי' חמד משה סי' שט"ז שר"ל דלא חשוב במינו ניצוד אלא דבר שדרכו לפרוס מצודה לצודו ברוב המין אבל מה שהדרך לצוד באקראי בעלמא אף לאיזה צורך לא חשוב במינו ניצוד ע"ש [עי' חיי אדם כלל ל' סעיף ז' לענין צידת עכברים] ובאבני נזר סי' קפ"ט ס"ק כ"א כתב כיון שע"כ צריך להניחם לצאת בימות החמה על פני השדה למצוץ בזרעים ע"כ אין הדרך לצודן לצורך וצ"ב ובא"ר סי' שט"ז ס"ק י"א נקט שלדעת רש"י גם דבורים חשיבי במינם ניצוד וכבר הק' הב"ח סי' שט"ז על רש"י מדבורים וע"ש חמד משה.

**צידה בנחש**

ועי' ביה"ל סי' שט"ז סעיף ז' (ד"ה נחשים) שר"ל שנחש חשוב אין במינו ניצוד אע"פ שהדרך לצודו לרפואה כיון שאינו אלא לפעמים שהרי גם זבובין ויתושין צודים לפעמים לרפואה ע"ש

**צידה באדם**

ולענין צידת אדם עי' מנחות סד ע"א ובתוס' (ד"ה להעלות) דמשמע שיש צידה באדם וכ"כ להוכיח מדבריהם בספר הקובץ פ"י הכ"ב אך כבר תמה בחמדת ישראל שלכאו' אדם חשוב אין במינו ניצוד ובאבי עזרי פ"א מהל' יו"ט ה"י הוכיח ע"כ שאין באדם משום צידה דאל"כ היה צריך להיות פטור מדין ריבוי בשיעורים [ויש לפלפל בזה ואכ"מ] ועי' שש"כ פרק כ"ז הערה קי"ב.

**הצד חגבים בשעת הטל פטור**

עי' פירש"י עיניהם מתעוורות והרי הן ניצודין ועומדין" וצ"ע דלעיל תניא שהצד סומא חייב ועי' ביה"ל סי' שט"ז סעיף ב' (ד"ה הצד) שהוכיח מכאן שיש מינין שכשמתעוורין לא עבידי לרבויי ע"ש

**אם היו מקלחות ובאות פטור**

פירש"י הרבה ביחד שהן מזומנות ליקח [ועי' ברבינו חננאל שפי' באו"א] וצ"ב הרי ליכא שום חגב דחשוב כבר כניצוד ועומד ואין לומר שמתנאי מעשה צידה שיהיה ע"י תחבולה שהרי הנועל דלת לפני צבי חייב אע"פ שאין צריך תחבולות [ומה אמרו שצידה תלוי בהביא מצודה הוא רק להגדיר אינו ניצוד ועומד] ועי' אבני נזר סי' קצ"א סק"ו.

**הצד ארי בשבת אינו חייב עד שיכניסנו לגורזקי שלו**

עי' פירש"י דהיינו שכשכועס משחית והולך ולפי זה החיוב בגוזרקי ששם אינו משחית וכ"כ הט"ז סי' שט"ז סק"ג אולם עי' רמב"ם פ"י מהל' שבת הי"ט שכל שהכניס בע"ח לחדר ועדיין צריך למצודה לתופסו לא חשוב צידה "**ולפיכך** הצד ארי אינו חייב עד שיכניסנו לכיפה שלו" וצ"ב מהו הלפיכך וכבר עמד בזה הפמ"ג סי' שט"ז א"א סק"ו ומשמע לכאו' דכוונת שמהא שהכניסו לבית גדול אינו חשוב צידה מבואר שהחי' אינו חפשי אלא דבעינן שיהיה תחת ידו וכל שעדיין מחוסר צידה אינו תחת ידו ומה"ט ארי' אע"פ שהכניסו לבית קטן כיון שאינו יכול לקחתו משם ע"כ אינו תחת ידו אלא כשהוא נמצא בגוזרקי שלו שאז זה גופא חשוב שהוא תחת ידו וכשנ"ת לק' [בדברי הספר התרומה לגבי צידת זבובים] בדעת הב"י ע"ש ועי' ריא"ז "אבל אם תפשו בידו אין זו צידה שהרי אינו יכול לכובשו"

**ישב הראשון על הפתח ומילאהו ובא השני וכו'**

עי' תוס' יו"ט ["אע"פ שעמד הראשון והלך לו כלומר לפנים אל תוך הבית דאלת"ה היאך אפשר שהשני ימלא מקומו של הראשון מבלי תת תחלה מקום פנוי מאין יושב ואז הצבי אינו ניצוד ונמצא כשהשני חוזר אח"כ וממלא הפתח הוא צודו להצבי ולמה יהיה פטור",] אולם במג"א סי' שט"ז ס"ק י"א שתמה עליו דאטו מי שיש לו תרנגולת בביתו ונפתחה הפתח שיהא אסור לסוגרו וע"כ כיון שכבר היה ניצוד ולא נתבטל לגמרי צידה הראשונה אין זה כצידה מחדש אלא כמחזיק צידה הישנה [ועי' פמ"ג א"א סק"י שהביא סיוע לדבריו מדברי רש"י ועי' ביה"ל בשם הנה שלום שגם המג"א לא התיר אלא במכוון לשמור ביתו וע"ש שאין זה מעיקר הדין אלא מדרבנן דמיחלפא בצידה גמורה] ועי' א"ר ס"ק ט"ז שבתוספתא פי"ג ה"ג מפורש כדברי התוי"ט ובחמד משה תמה על המג"א ממתני' דמשמע דגם במילאהו הראשון אין השני פטור אלא אלא כשישב בצדו לפני שעמד הראשון ע"ש אך עי' בשש"כ פי"ג הערה קכ"ח שהביא מהגרשז"א ז"ל שר"ל שבפותח ונועל הדלת כשאין החיה מרגשת מותר לכו"ע ודבריו מחודשים.

**הא למה זה דומה לנועל את ביתו לשומרו וכו'**

עי' רמב"ן שביאר בב' אופנים ועכ"פ מבואר שעיקר הנידון אינו מצד ישיבתו אח"כ לאחר שעמד הראשון שזה אינו אינו מעשה [וז"ל ר"י מלוניל "ואע"פ שמהנהו קצת שאם ילך לו הראשון יכול לברוח משם אפ"ה פטור הראשון שאין לנו לחייבו בשביל שאינו זז משם כיון שבשעת ישיבתו לא צד אותו כלל",] ועיקר הנידון הוא אם תחילת ישיבתו חשוב כמעשה צידה ולפי' הראשון היינו מצד התוספת שמירה ולפי' הב' עכ"פ לעניין אם ניתק הקשר ועי' רשב"א שכתב (לפי' הב') "אין אומרים לזה שיפתח ביתו כדי שיצא הצבי לפי שבשעה שנעל בהיתר נעל לשמור מה שבתוכו", ועי' ביה"ל סי' שט"ז סעיף ו' (ד"ה ישב) שמבואר מדברי הרשב"א שכל שישב באיסור מחויב לעמוד ע"ש ויש לעיין אם זה נאמר גם במי שנעל ביתו באיסור או רק במי שישב שם באיסור והיינו שכיון שהיה איסור בתחילת ישיבתו גם המשך השהייה חשוב כמעשה.

**נועל ביתו לשמור חפציו וצבי ניצוד ממילא**

אי' בירושלמי "ר' יוסא בר' בון בשם ר' חונא הי' צבי רץ כדרכו ונתכוון לנעול בעדו ונעל בעדו ובעד הצבי מותר ראה תינוק מבעבע בנהר ונתכוון להעלות נחיל של דגים עמו מותר",

ועי' רשב"א שהוכיח מדברי הירושלמי שמותר לנעול ביתו לשמור ביתו אע"פ שיש צבי בתוכו ויודע שהוא ניצוד ע"י נעילת הדלת וע"ש דהיינו אפילו אם נתכוון נמי שיהא הצבי ניצוד בתוכו כל שאין כוונתו רק לזה [אולם בצרור החיים לא התיר אלא כשאינו מתכוון לזה] ע"ש ועי' ר"ן שתמה על דבריו

1. דלא מיבעיא בנתכוון לצוד דודאי אסור הוא דכי מפני שצריך לנעול ביתו נתיר לו מלאכה דאורייתא
2. אלא אפילו כשאינו מתכוון כיון שהוא פס"ר ודאי אסור [אך כבר נתבאר לעיל שאינו ברור לאסור בצידה פס"ר ע"ש]
3. ועוד הק' האחרונים מגמ' מפורשת לעיל מג ע"א שמפורש שאסור לפרוס מחצלת ע"ג כורת כשמכוון לצוד אע"פ שכוונתו לשמור החלות דבש שבתוכה ובביצה לו ע"א מבואר שאפילו כשיש רק פס"ר אסור [עי' פמ"ג א"א ס"ק י"א שבכוורת עיקר כוונתו לצורך הדבורים ולכן אסור ע"ש ועי' לק' בדברי החמדת שלמה ולדבריו לק"מ ובחזון יחזקאל פי"ג ה"ו תי' דשאני התם שיכול לא לכסות החלונות ונמצא שכיסוי החלונות אינו אלא לצורך צידתם].
4. עי' אהבת חסד פ"ז נתיב החסד סק"ב שהק' מסוגיא דפסחים דשטיחת אבידה לצורכו ולצורכה אסורה למאן דס"ל לא אפשר וקמכוון אסור ע"ש [ועי' עונג יו"ט סי' כ"ב שהרשב"א לא כתב כן אלא לענין מלאכת שבת] ובשעה"צ ס"ק ל"ג ר"ל מכח זה שגם הרשב"א לא היתר אלא כשעיקר כוונתו לשמירת ביתו, ע"ש. [ובמגילת ספר ס"א אות י"ט הביא לזה מש"כ בתרומת הדשן סי' ס"ו (הובא ברמ"א סי' רנ"ג סעיף ה') שכל שאין עיקר כוונתו לזה אלא כוונה משנית חשוב כדבר שאינו מכוון ואין דינו אלא כפס"ר וע"ש ט"ז ס"ק י"ח]

ולכן כתב הר"ן שודאי לא התיר הירושלמי אלא כשאינו יודע שיש שם צבי ומה שדימהו לפיקוח נפש אינו דמיון בסברא אלא בדין ע"ש.

**שיטת הר"ן שבמקום פיקוח נפש מותר גם לכוון לדבר הרשות**

[והטעם להתיר בפיקוח נפש כתב הר"ן "והטעם מפני שהוא מלאכת מצוה וחובה היא עליו לפיכך אע"פ שהוא מתכוין עם אותה מלאכה למלאכה אחרת שהיא אסורה בשבת התירו חכמים כדי שלא ימנע בשום עניין מפקוח נפש וכו'", [עי' אמרי בינה דיני שבת סי' י"ז שע"כ מיירי באופן שאי אפשר לא לצוד הדגים וא"כ אין הנידון אלא מצד הכוונה שע"כ אין בזה אלא איסור דרבנן לכן **התירו חכמים כדי שלא ימנע וכו'** (וע"ע באבי עזרי פ"א מהל' יו"ט ה"י) אולם בחי' הגרשש"ק כתובות ס"ד נקט דמיירי כשיכול לא לצוד הדגים ע"ש] וע"ע שעה"צ סי' שכ"ח ס"ק י"ז שהביא מחלו' הראשונים בעיקר דברי הר"ן אם מותר לכוון נמי לדבר הרשות, ע"ש.

**ביאור עיקר דברי הרשב"א**

עי' שלטי גיבורים מה שכתב ע"ד הרשב"א שהוא יסוד כללי בדיני פס"ר ["והשתא לדברי הרשב"א נמצינו למידים דאע"ג דקי"ל דפס"ר אסור היינו דוקא שבאותו מעשה דעביד פס"ר אינו מתכוין ואינו עושה דבר היתר עמו אבל אם באותו הפס"ר שעושה עושה ג"כ דבר היתר עמו ויתכוין גם לדבר היתר אז אפילו עביד פס"ר ומכוין גם לו שרי",] ועי' מרכה"מ פ"א מהל' שבת ה"א ובחי' הגרשש"ק כתובות ס"ד שתמהו ע"ד ["ודבריו מכוסין ממני הלא הבועל בשבת מכוון רק לבעילה וכן גורר ספסל וכל דוכתא כן ולא יצוייר כמעט שיעשה אדם מעשה בלי שום כוונה לאיזה מטרה ואינני עומד כעת בענין זה למצוא זכות להמתיק דברי השה"ג",] ולכאו' כוונת השה"ג שאינו דומה לגורר ספסל שמעשה גרירת הספסל היא היא מעשה חפירה ואין כאן ב' מעשים נפרדים משא"כ בנעילת ביתו אין מעשה סגירת דלת בית בעצם מעשה צידה ואינו אלא מצד המקרה ולכן חשוב כעושה ב' דברים נפרדים ולכן דנים עיר המעשה כשמירת הבית ולא כמעשה צידה [וז"ל העונג יו"ט סי' כ"ב "ונ"ל דדעת הרשב"א ז"ל דפס"ר אינו אסור אלא משום דהמעשה שהוא עושה עכשיו א"א להעשות בלי מלאכה שאסרה תורה לעשות בשבת כמו הפוסק ראש העוף א"א לפסוק ראש בלי מלאכת נטילת נשמה או הגורר מטה כסא וספסל א"א לעשות גרירה בלתי אם יהא באפשרו לעשות חריץ שהיא מלאכה אסורה אבל הכא גבי נעילת בית שהוא עושה אין בה סרך מלאכה רק מחמת שנכנס הצבי בתוכו נעשה בנעילה מלאכת צידה להכי כיון שהוא מכוין לנעילה לצורכו לא איכפת לן במה שמכוין גם לצוד דכיון דנעילה אין בו מלאכה והוא מכוין לנעילה לא איכפת לן בכוונתו לצוד דהוי כוונה לצוד בלי מעשה צידה דמעשה נעילתו שהוא עושה רמינן ליה אנעילת בית ולא על צידת צבי וכו'", וכזה כתב בחזון יחזקאל פי"ג ה"ו] ועי' שביתת השבת שהייה והטמנה באר רחובות ס"ק ס"ג ["נ"ל דהנהו כולהו שאני דההיתר והאיסור הם ב' מיני פעולות לפיכך מדמתכוין לפעולת איסור אסור משא"כ בנועל לשמור הבית ומתכוין נמי לנעול בעד הצבי בפעולת האיסור פתיכא ביה ג"כ ענין היתר דשמירה אחת עולה לכאן ולכאן"] ובשו"ת ראש ברזל ס"א ["ונראה דכוונת השלטי גיבורים כך הוא דלא אמרי' פס"ר אלא היכא שאותה המלאכה דהוי פס"ר אינה נעשית עם דבר היתר מאותה המלאכה עצמה דהיינו כמו מסוכיירא דנזייתא דהמלאכה דהוי פס"ר הוא סחיטה ואינה נעשה עם דבר היתר ג"כ ממלאכת הסחיטה אבל גבי צידת צבי המלאכה היא שמירת צבי ונמצא שעם המלאכה האסורה עצמה נעשה ג"כ ממנה מלאכה מותרת דהיינו שמירת הבית", ע"ש]

ועי' שו"ת חמדת שלמה או"ח סי' כ"ב ["ע"כ נ"ל לומר בכוונת הירושלמי דע"כ לא ס"ל במכוון למלאכת היתר עם מלאכת איסור פטור רק היכא דמלאכת ההיתר מוטל עליו לעשות כגון שצריך לנעול ביתו לשמרו שהוא דבר ידוע ודרך כל אדם לשמור ביתו וע"כ אף אם מכוון ג"כ לשמור הצבי הוי מלאכת צידת הצבי טפל לשמירת הבית דודאי עיקר המלאכה מהנעילה הוא רק לשמירת הבית וכן בפורש מצודה להעלות תינוק ודגים הואיל ופרישת מצודה מוטל עליו ע"כ להעלות התינוק ע"כ עיקר פרושת המצודה הוא לשם התינוק וע"כ אף אם מכוון לצידת דגים ג"כ אפ"ה פטור משא"כ בחופר גומא דאין הדבר גלוי וניכר שכוונתו לשם הוצאת העפר דנימא שעשיית הגומא הוי טפילה להוצאת העפר ע"כ לא הוי עשיית הגומא טפילה", (נ"ב עי' חי' הר"ן בדף קו ע"א שנקט שעיקר טעם הפטור מלאכה שאצל"ג לר"ש הוא משום שעשיית הגומא נעשית טפילה להוצאת העפר ע"ש)]

ורבינו בעל החפץ חיים בספרו מחנה ישראל פל"א בהג"ה הבין שיטת הרשב"א שיסודו ע"פ מה דס"ל בביצה יז ע"א שריבוי בשיעורים לית בה איסור אפילו בפיקוח נפש [ולאפוקי משיטת ר"ן שם שרק ביו"ט שמלאכת אוכ"נ הותרה בהשייך היתרא דריבוי בשיעורים] וזהו טעם ההיתר במכניס מצודה לים להציל תינוק אע"פ שמעלה עמו דגים וכן לנעול את ביתו אע"פ שצד בזה צבי ע"ש ודבריו צ"ב [וז"ל הארץ צבי (להגאון מקוזיקלוב ר"מ יח"ל) סי' ע"ה "ראייתו תמוה ביותר דאיך נימא דהרשב"א משום ריבוי שיעור קאתי עלה כיון דבנעילת ביתו בלעדי הצבי ליכא צידה כלל דמה ששומר שאר חפצים שבבית ליכא צידה רק בצבי שהוא בע"ח וע"כ ל"ח ריבוי שיעור אלא כשגם המקצת של היתר הוא מלאכה כגון המבשל לצורך אוכ"נ ביו"ט או לחשיב"ס דגם הבישול לחולה חשוב מלאכה רק שמותר אז חשוב ריבוי שיעור לתוס' ורשב"א משא"כ בנועל ביתו דלולא הצבי אין בנעילה זו צידה כלל א"כ כל הצידה הוא רק בצבי הא למה זה דומה להיוצא בש"ק לבוש במלבושיו ומוציא גם משא דפשיטא דל"ח ריבוי שיעור אף שמוציא גם מלבושיו כיון דבמלבושיו שלבוש בהם אין בהם מלאכת הוצאה א"כ עיקר הוצאה הוא רק בהמשא שמוציא ואין זה ריבוי שיעור ואל"כ כל מלאכת הוצאה ונצטערתי מאד על גאון וצדיק כמוהו שבכל ספריו היקרים דבריו מסולאים בפז וכאן לא חש לקמחי' לכתוב דבר זר כזה",]

**דעת האחרונים שדברי הרשב"א אינו אלא בצידה**

וע"ש בחי' הגרשש"ק שרצה לומר בכוונת הרשב"א ע"פ מה שיסד שם דיסוד מלאכת צידה אינו התוצאה מה שהפך הבע"ח לניצוד אלא עצם המשה צידה ולכן כל שאי אפשר להגדיר המעשה כמעשה צידה בהיותו בעצם מעשה שמירת ביתו לא חל ע"ז שם צידה [ועי' מרכבת המשנה פ"י הכ"ג]

[ועי' אבן האזל פ"א מהל' שבת ה"ה סוף אות א' שר"ל שלכו"ע כמו בעצים לא חשוב קצרה כשאינו צריך לדבר הנקצר ה"ה בצידה ועיקר מחלו' הרשב"א ודעימיה באופן שאינו מכוון לצידת הצבי אבל ניחא ליה בדיעבד בזה ודבריו צ"ע חדא שהרשב"א התיר להדיא לכוון לצוד הצבי ועוד הרי צידת נחש שלא יזיק כפשוטו אינו אלא מלאכה שאצל"ג]

**קז ע"א**

**הצד נחש בשבת אם מתעסק בו שלא ישכנו פטור**

עי' לק' ע"ב דדין זה אתיא כר"ש דמלאכה שאצל"ג פטור עליה אך עי' בתוס' לעיל ג' ע"א (ד"ה הצד) שנתקשה בזה בסתירת שיטת שמואל ועי' רמב"ם פ"י הכ"ה שאע"פ שפסק כר"י במלאכה שאצל"ג מ"מ הביא הך דינא דצד נחש וע"ש ה"ה בהי"ז שביאר "וכן צידת הנחש שאינו צד כדרכו אלא מתעסק בו", ועי' בחמד משה שהבין שכוונת ה"ה מפני שצד שלא כדרך ומדין כלאחר יד וז"ל, "וכיון למ"ש הרמב"ם סוף פ"י כיצד הוא עושה כופה כלי עליהם או מקיף עליהם או קושרן עכ"ל ותמה ע"ז "ולא ידענא איזה צידה כדרכן יהי' להן וכי מה שכופה עליהן כלי לאו צידה גמורה היא וכו'" ע"ש.

אולם עי' יראים סי' רע"ד שג"כ הק' דשמואל אדשמואל ותי' "אך שמואל ס"ל דכל צידה שאינה אלא להבריח את ההיזק ממנו לא מיקריא צידה", ועי' בדברי הספר הבתים המובא בה"ה שם ומשמע בא"ר ס"ק י"ח שזהו נמי כוונת ה"ה ובאמת ה"ה כתב דטעמא משום דחשוב מתעסק והיינו להבריח ממנו המזיק ולא לצודו וצ"ב שהרי הדרך שמונע ממנו ההיזק הוא ע"י שצדו וא"כ איזה מתעסק יש כאן ולכאו' הכוונה שיסוד מלאכת צידה הוא הכנסת הבע"ח לרשותו וכל שעיקרו להבריח ההיזק ולא להכניסו תחת רשותו ולקחתו לתשמישו חשוב כמתעסק לגבי מה שיש לו הנחש תחת ידו ועי' ביה"ל סי' שי"ט סעיף ג' (ד"ה לאכול) שהביא לסברת ה"ה גם לענין מלאכת בורר ע"ש.

הנה היה מקום לחלק בין צד נחש שמתקרב לנושכו לצד נחש שלא יוכל להזיק שבאופן הראשון עיקרו לסלקו מעליו ולא לצודו ולכן חשוב מתעסק אך עי' שו"ע הרב סי' שט"ז סעיף י"ז שאפילו כשאין הנחש רץ אחריו אלא רוצה לכוף עליו את הכלי כדי שלא יוכל להזיק מותר גם לדעת הרמב"ם [בתוס' שבת סי' שכ"ח ס"ק ע"ה כתב לאסור בכה"ג אך משמע דהיינו בדרבנן מתי התירו מלאכה שאצל"ג]

[ע"ע בסמוך עוד תי' בדעת הרמב"ם שס"ל שנחש חשוב אין במינו ניצוד]

**ביאור הגר"ח הלוי בענין זה**

ובחי' ר"ח הלוי ר"ל בדעת הרמב"ם דס"ל כשיטת הערוך דפס"ר דלא ניחא ליה פטור עליה ["וא"כ הא נמצא דאין מתכוין כלל לצוד רק להציל עצמו בלבד] ועי' גליונות החזו"א שתמה ע"ז למה חשוב אינו מתכוין ["ויותר תימא בצד נחש שלא יזיק דאי צידה שלא יזיק ג"כ צידה היא אין כאן חסרון כוונה",ובסי' נ' סק"ג כתב "דשם צידה הוא ההבאה אותו למקום מצומצם ולשלול ממנו את החפש לטיול למקום שירצה והרי כיון לכך וזה שאינו צריך לעצמותו הוא קובע לו בדין משאצל"ג", ועי' קה"י ס"ב] וצ"ל כנ"ל שעיקר המלאכה הוא השליטה על הבע"ח ולזה אינו מתכוון

**הצד נחש וכו' אם לרפואה חייב**

**נחש אי חשוב במינו ניצוד**

הרמב"ם השמיט דין זה וכבר עמד בזה בחמד משה ועי' ביה"ל סי' שט"ז סעיף ז' (ד"ה נחשים) שר"ל בדעת הרמב"ם דנחש חשוב אין במינו ניצוד ומה דתנן שהצד נחש לרפואה אתיא כמ"ד שאין במינו ניצוד חייב ועי' מג"א ס"ק י"ב שג"כ כתב שנחש חשוב אין במינו ניצוד [אולם בתוס' שבת ס"ק י"ג מחצה"ש ולבושי שרד הגיהו במג"א] וע"ש פמ"ג שנקט שדעתו כדעת רש"י שכל שאין במינו ניצוד אינו פטור אלא כשצדו שלא לצורך ולפי זה עדיין צ"ע מנחש לרפואה.

עי' שו"ע סי' שט"ז סעיף ח' שהצד שאר שרצים שלא לצורך או סתם פטור אבל אסור ולהרמב"ם חייב וע"ש בהגהת הגרע"א שתמה דכיון דטעם החילוק בין ח' שרצים לשאר שרצים הוא הוא ששאר שרצים דרכן להזיק וכש"כ הר"ן א"כ גם להרמב"ם אין בזה חיוב וכש"כ לעניין צידת נחש [ומה שלא התירו בזה לכתחילה כנחש עי' ביה"ל סי' שט"ז סעיף ח' (ד"ה או סתם)] ועי' ביה"ל (ד"ה ולהרמב"ם) שתי' שלא התיר הרמב"ם צידת נחש אלא באופן שמתכוון להבריח דזה חשוב כמתעסק ואינו חשוב מלאכה משא"כ הצד שלא לצורך אע"פ שהוא מזיק כיון שאין כוונתו להוריד הנזק מעליו אין זה חשוב כמתעסק.

**קז ע"ב**

**והרי פרעוש דפרה ורבה ותניא הצד פרעוש בשבת**

**צידה בדבר שאינו בע"ח**

מבואר לכאו' שדבר שאין חייבין על הריגתו אינו חייב ג"כ על צידתו דצידה נאמר רק בבע"ח וכל שחסר לו החיות לענין נטילת נשמה (עי' ר"ן פ"ק ה' ע"א-ב) לא חשוב בע"ח גם לענין צידה אמנם עי' אגלי טל מלאכת בורר אות י"א סק"ב בהג"ה שצידד שהצד דגים מתים מתוך הנהר דחייב משום צידה

**הריגת בע"ח אי חשוב צידה**

עי' ראבי"ה סי' קצ"ד (עמ' 236) "והא דפריך אילימא ר' יהודה הא אמר מלאכה שאצל"ג חייב (שבת קכא ע"ב) היינו משום צידה שכשנהרגים הרי הם ניצודים", ומבואר שהריגת מזיק חשוב מעשה צידה וע"ע אור שמח פי"א ה"א ולכאו' צ"ע שהרי זה כצידה דבר שאין בו רוח חיים.

**שבת מג ע"א – ביצה לו ע"א**

**פורסין מחצלת ע"ג כוורת דבורים בשבת וכו' ובלבד שלא יתכוון לצוד**

**פסיק רישא בצידת דברים**

בביצה מקשה הש"ס שמה מועיל שאינו מתכוון לצוד אפילו לר"ש שמתיר אינו מתכוון הרי מודה ר"ש בפס"ר ואמנם מדברי התוס' שם (ד"ה אלא) מבואר שלא גרסו כן בגמ' וכ"כ במהרש"א ועי' בטור בסי' שט"ז שמבואר דעתו להתיר צידה גם בפס"ר והטעם בזה עי' חי' הגרשש"ק כתובות סי' ד' שכל שאינו עושה מעשה צידה בגוף הדבר הניצוד כגול הסוגר דלת ביתו הרי בכל התורה כולה אינה אלא גרמא וע"כ דהו"ל כזורה ורוח מסייעתו שחייב בשבת אך מבואר בב"ק ס' ע"א הטעם משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה וא"כ זה שייך רק כשמכוון לצידה וכ"כ בשו"ת חלקת יואב סי' י"א בהג"ה

[ע"ש בתוס' שכתבו דמיירי שיש חור קטן שיש אפשרות שיצא אבל אינו בטוח שיראה אותו לצאת ממנו ולכן תלוי במחלו' ר"י ור"ש בדבר שאינו מתכוון כיון שאינו פס"ר וצ"ב דממנ"פ אם הדרגא הזאת של ניצוד חשוב צידה הרי הוא פס"ר ואם האפשרות לצאת מפקיע השם ניצוד הרי גם לר"י ליכא חיוב כיון שלא צדו ומשמע לכאו' שמצד עצם המצב חשוב צידה אלא שאם בסוף יצא התברר שלא היה צידה ולכן כל שלא יצא חייב לר"י ואילו ר"ש פטור כיון שאינו פס"ר]

**דברי הספר תרומה בסגירת קופסא שיש בה זבובים**

עי' ריטב"א קו ע"ב שהביא מספר התרומה שאסר לסגור תיבה של אוכלים בזמן שיש בה זבובים מכח סוגיין ואע"פ שאין במינו ניצוד אסור עכ"פ מדרבנן אע"פ שהיא מלאכה שאלצ"ג וגם הוא פס"ר דלא ניחא ליה ע"ש ועי' טור סי' שט"ז שכתב לחלוק עליו מתרי טעמי

1. חדא שכוורת שאני שהיא קטנה והדבורים ניצודים שם משא"כ זבובים בתיבה כיון שאם יפתח התיבה ליקח הזבובים יברחו לכן לא חשוב צידה (וכ"כ באגור סי' תע"א) [כתב החזו"א סי' נ"ב ס"ק ט"ו "נראה כונתו ז"ל דלא מיקרי צידה אלא בשהכניסם תחת ידו ויכול לשלוט בהן אבל הכא בזמן שהתיבה נעולה אינן תחת ידו ואם יפתח יברחו ואינן נתונים תחת ידו"]

עי' בב"י שהק' על חילוק הטור שא"כ גם אנו נחלק בין תיבה קטנה לגדולה וא"כ נתת דבריך לשיעורים [ובט"ז סק"ג ביאר כוונת הטור שזבובים הם קטנים ומכל תיבה יכולים לברוח בפתיחתו משא"כ דבורים שהם גדולים וממלאים הכוורת לכן אף שלא יוכל לתפוס את כולם כשיפתח הכוורת מ"מ יוכל לתפוס כמה ע"ש וצ"ע כיון שאינו יכול לתפוס דבורה מסוימת אין כאן דבורה שניצוד ועומד והיה אפשר לומר שעיקר הצידה הוא מה שהכניס הדבורים לתוך הכוורת ורק שיש תנאי שלא חשוב צידה אלא א"כ הוא ברשותו (וכמו שהבאנו לעיל מדברי החזו"א) וע"ז סגי מה שיכול לתפוס כמה וע"ע לעיל] וכתב הב"י שלולא דברי הטור היה מחלק באופן אחר דשאני דבורים דכוורת היא מקום שניצודים שם והוה כמכניס ארי לגרזקי שלו שהוא חיוב משא"כ זבובים בתיבה [עי' ט"ז סק"ג שתמה ע"ד הב"י דמעלת גרזקי לארי' היינו משום אינו משחית והולך וכפירש"י וא"כ בזבובים גם תיבה חשוב גרזקי אולם עי' שו"ע הרב סעיף ה' "ואף שיש מקילין בזבובים במקום שאם יפתח הכלי ליטלם משם יברחו מ"מ כאן נקרא צידה גמורה מה שהדבורים נצודים בכוורת שלא יוכלו לצאת ממנה אע"פ שהוא לא יוכל ליטלם משם בידיו מפני שהכוורת היא מקום צידתן שדרכן להיות בכוורת והרי זה דומה לצד ארי והכניסו בכיפה שלו שאף שאינו יכול ליטלו משם בידיו שלא יברח חייב מפני שזהו מקום צידתו", ועי' חזו"א סי' נ"ב ס"ק ט"ו "ולא דמי לכוורת דרצון הבעלים שיהיו בכורת ויעשו דובשנן והילכך כניסתן לכורת זהו צידה שלהם",] עוד כתב הב"י די"ל דשאני זבובים שאין במינו ניצוד ולכן הקילו בפס"ר דלא ניחא ליה [וכבר תמהו עליו מגמ' מפורשת בביצה שם שגם דבורים אין במינן ניצוד ע"ש מהרש"א בב"ח וט"ז סק"ג ועי' א"ר ס"ק י"א ובצל"ח ביצה שם שהב"י יפרש מה שאמרו קמ"ל היינו דחשיבי במינו ניצוד וכ"כ בשעה"צ ס"ק ט"ו וכבר פי' כן בחי' הרא"ה ביצה שם וצ"ע דל' הגמ' ל"מ כן וכדהעיר שם במהר"ם שי"ף ועוד דא"כ מפורש שבאין במינו ניצוד מותר ומהו נידון הב"י (ועי' פמ"ג משב"ז סק"ג שלדעת הערוך דפס"ר דלא ניחא מותר ע"כ יפרש כן ע"ש) וע"ע חמד משה מש"כ ליישב]

1. ועוד הרי התירו בכורת כל שאינו מתכוון לצידה והרי בנידו"ד אינו מתכוון לצוד ועי' ב"י שתמה שכל שהוא פס"ר ודאי לא בעינן שיתכוון לצוד וכמפורש בביצה שם ועי' ב"ח שיש בזה מחלו' הסוגיות שבשבת לא אמרו כן ועליה סמך הטור והטעם משום שהוא פס"ר דלא ניחא ליה ע"ש [עי' ט"ז סק"ג שר"ל שגם הטור לא התכוון להתיר כשרואה בתיבה זבובים ורק כתב שאין צריך לדקדק והיינו משום דאז אינו פס"ר ועי' הגהת הגרע"א יו"ד סי' פ"ז סעיף ו' שכתב שלכאו' יש לחלק בין פס"ר דלהבא דפס"ר דלשעבר דזה דינו כסק איסור ועי' חי' הגרשש"ק כתובות סי' ד' שהאריך בסברת הדבר אולם עי' ביה"ל שט"ז סעיף ג' (ד"ה ולכן) שהוכיח מדברי הרמב"ן במלחמות כדברי הט"ז (ועי' שו"ע הרב סי' רע"ז קו"א סק"א ובאבני נזר סי' רנ"א.) ובחזו"א סי' נ"ב ס"ק ט"ו ר"ל דכוונת הטור דאפילו אם נאמר שיוכל לתפוס חלק מן הזבובים כשיפתח מ"מ אינו צידה ודאית והרי אינו מתכוון לזה, ע"ש.] ועי' לעיל מה שנתבאר מהגרשש"ק שי"ל שליכא איסור פס"ר בצידה שאינה עושה מעשה בגוף הדבר הניצוד.

**שבת יז ע"ב**

**אין פורסין מצודות חיה ועופות ודגים אלא כדי שיצודו מבעוד יום**

**החיוב בפריסת מצודה בשבת**

עי' תוס' (ד"ה אין) שהפורש מצודה בשבת אינו חייב חטאת שאינו יודע אם יצוד אם לאו ועי' פמ"ג סי' שט"ז א"א סק"ט שמבואר מדברי התוס' שאילו יודע ודאי שיכנס א' כגון שיש שם הרבה חיות חייב וכבר תמה בזה במנ"ח מה לי שיודע שיכנס סו"ס הוא לא צדו ועי' שו"ת בית אפרים או"ח ס"כ שהוכיח מש"כ התוס' בד"ה אלא שגם באופן שודאי יצוד בו לאחר זמן אין בו חיוב חטאת ועי' בשו"ת הר צבי בקו' טל הרים מלאכת צד ר"ל שכוונת התוס' שכיון שאין הכרח מצד הפריסה שתכנס שם חי' ורק החי' נכנסת שם מבחירתה אין זה חלק ממעשיו ולכן גם אם ודאי יכנס א' פטור ע"ש ועי' חזו"א סי' ל"ח סק"א שר"ל שכיון שזהו דרך צידה לשום מצודה הו"ל כאפייה ובישול שחשוב מלאכה גם כשנעשה ממילא וכוונת התוס' שאינו ברור שיכנס וא"כ אינו ודאי שיתחייב ולא היה לן לגזור ע"ש

עי' מג"א סי' רנ"ב סק"כ שהוכיח מדברי התוס' כאן שיש חיוב במלאכת שבת גם בדדבר שאתי ממילא וכוונתו או כדברי הפמ"ג או לדברי החזו"א אבל לדברי ההר צבי ליכא ראיה.

**מלאכת קורע**

**גדר המלאכה**

**קריעה בדבר שעשוי מגוש א'**

עי' שו"ע סי' ש"מ סעיף י"ג "ואין שוברין את הנייר מפני שהוא מתקן כלי", וצ"ע למה לא נאסר מדין קורע ועי' נשמ"א כלל כ"ט סק"ב שעמד בזה וכתב לתרץ "וצ"ל דלא נקרא קורע אלא בדבר שנתחבר ע"י אריגה או תפירה בבגד או ע"י דבק כמ"ש המפרק ניירות דבוקין דחייב משום קורע משא"כ בנייר ואפשר דנייר שבזמניהם שהיו מעשבים ל"ש קריעה וצ"ע", וכ"כ בשו"ע הרב סעיף י"ז [ע"ש שהסביר עפ"ז מה דתניא בתוספתא קורע אדם עור שעל פני החבית ע"ש אך עיקר הסברא בזה צ"ב] אולם בביה"ל (ד"ה אין) חולק ע"ז וס"ל שגם בקורע גוף א' שייך מלאכת קורע [וע"ש דמקורו דמבואר להדיא בירושלמי שגם בעור שייך קריעה "וכבר רצה לומר כן הנשמ"א ודחה זה מכח הירושלמי הזה", ודבריו תמוהים מאד נמשהנשמ"א דן לפטור עורות ממלאכת קורע בכל אופן אפילו בנעשה מב' חתיכות וע"ז הוכיח מהירושלמי שזה אינו אבל אין מקור מהירושלמי שגם בחתיכה אחת של עור חייב ע"ש היטב בדבריו שנשאר למסקנא עם יסוד דבריו דלעיל]

**קריעה המתקנת רק חלק הנקרע**

ולכן כתב לתרץ דלא שייך מלאכת קורע כי אם כשקורע איזה דבר באמצע והוא צריך לתיקון שניהם והיינו כמו שביאר באבן האזל פ"א מהל' שבת ה"ז שיסוד מלאכת קורע אינו עצם המעשה קריעה אלא יצירת ב' חתיכות ולכן בעינן תיקון בב' החתיכות. [אך לכאו' עדיין יש לאסור מדרבנן ככל קורע שלא ע"מ לתפור וכבר עמד בזה בקצות השלחן] ועי' שלטי גיבורים שהביא מריא"ז "קורע ע"מ שלא לתפור ויש לו צורך באותה קריעה כגון וכו' או שצריך לתקן לעצמו בגד קרוע כגון שצריך לתקן לכל אדם בגד הראוי לו הרי זה חייב על קריעתו",ולכאו' כוונתו שקורע חתיכת בד מבגד ארוך להתאימו למידתו דחשוב קורע ודלא כדברי הביה"ל [אך בטל אורות הבין כוונתו שקורע בבגד זה ע"מ לתפור בבגד אחר].

**קריעה שהיא עצמה תיקון אם חשוב קורע**

ברמב"ן וריטב"א במכות ג' ע"ב הק' למה כל פותח בית הצואר אינו חייב משום קורע וע"ש מה שתירצו והובא לק' ובביה"ל סי' ש"מ סעיף י"ד (ד"ה ולא) ר"ל שמלאכת קורע הגדרתו מעשה סתירה והשחתה לבגד ולכן פתיחת בית הצואר שאינו השחתה אלא תיקונו של הבגד אינו מוגדר כמלאכת קורע ויסוד הסברא כבר כתב בעולת שבת סי' שי"ז ס"ק ט"ו וז"ל, "והכא היינו טעמא משום דכל מאי שהוא לתיקון הבגד וצורך עשייתו אינו בכלל קורע ודו"ק", (ועי' מג"א סי' שי"ז סק"י "דלא כע"ש") [ולכאו' לפי זה גם במלאכת סותר הפורץ פתח בבית אינו חשוב סותר וכ"כ באפיקי ים ח"ב ס"ד ענף ו' ועי' אבן האזל פ"א מהל' שבת הי"ח "והא דפתיחת חלון חשיבא בנין ולא סתירה צ"ל דסותר לא הוי אלא בהכנה לבנין וע"מ לבנות אבל היכי דהסתירה עצמה היא שלמות הבנין ולא יצטרך לתיקון עוד חשיבא בנין", אולם בביאורי מהרש"ל על הסמ"ג כתב שהסותר מעט מן הכותל כדי שיהיה חלון חשוב סותר וכיון שיש בזה תיקון לא בעינן ע"מ לבנות ע"ש] ועי' חזו"א סי' ס"א סק"ב "דכל שהקריעה בנין לא הוי בכלל הקורע הנמנה בל"ט מלאכות", [וע"ש דמה"ט הפותח אגרת בשבת אינו חייב משום קורע]

**קורע ע"מ לתפור במקומו**

עי' לעיל לא ע"ב שנחלקו ר' יהודה ור' יוסי אם בענין סותר ע"מ לבנות במקומו וע"ש בריטב"א דה"ה בקורע בעינן ע"מ לתפור במקומו "דבהא הוא דהויא מלאכה חשובה", [ועי' ריטב"א עה ע"ב שגם לעניין מתיר פשיטא ליה דבעינן ע"מ לקשור במקומו] וכ"כ שם מאירי וביאר "אף בסותר ע"מ לבנות במקום אחר באותן אבנים שלענין סתירה זו מיהא מקלקל הוא", ועי' טל אורות עמ' רע"ב-ג שהאריך בזה

ועי' רמב"ם פ"א מהל' שבת הי"ח שנקט דלעניין סותר ומוחק בענין ע"מ לתקן במקומו [כ"כ האחרונים בדעתו עי' מנ"ח מלאכת סותר אבני נזר סי' ק"ד אות ה' ביה"ל סי' ש"מ סעיף ד' (סוף ד"ה במשקין) אך עי' ראש יוסף שבת לא ע"ב] ואילו לעניין כיבוי פסק בפ"א ה"ז שא"צ ע"מ לתקן במקומו ועי' קרית מלך רב [לבנו של המחנה אפרים] שביאר בדעת הרמב"ם דבעינן א' משתים או שהתיקון בא בשעת הקלקול וככיבוי או שהוא ע"מ לבנות במקומו כסותר ע"מ לבנות וקורע ע"מ לתפור [ועי' אמרי בינה דיני שבת סי' ל"ב ד"ה ונראה].

**בגדר האיסור דרבנן בקורע שלא ע"מ לתפור**

עי' מג"א סי' שי"ד ס"ק י"ד דפסיקת תלוש שאין בה תיקון היתר גמור הוא ועי' פמ"ג א"א סוף סי' שי"ז שהק' מ"ש מכל קורע שלא ע"מ לתפור שיש בה איסור דרבן וכמבואר במתני' וע"ש שר"ל "והא דקורע להפסידה אסור או בקורע בגד שמפסיד כלי או אף פחות מג' על ג' דלאו כלי הוא י"ל קורע כדי לתפור שתי תפירות דהוה מלאכה אלא שמקלקל פטור ואסור משא"כ קורע חוט א' לשתים היתר גמור הוא", [עי' תהלה לדוד סי' שי"ד סק"ט ועי' בא"א סי' שי"ז סק"ט שכתב דקורע שלא ע"מ לתפור ואין בו כדי לתפור שתי תפירות היתר גמור הוא",] ובביה"ל סי' שי"ד סעיף ח' (ד"ה חותלות) כתב "דאין שייך שם זה אלא בקריעת הבגד דשייך בו קורע ע"מ לתפור ולהכי גזרו רבנן אפילו בשלא ע"מ לתפור משא"כ בזה", [וכה"ג מצינו בחי' הריטב"א לק' לעניין סותר שאין אפשרות לבנות וכ"כ באבני נזר סי' רי"א ס"ק ט"ו לעניין היתר הסקה בכלים ביו"ט ואין בהם משום סתירה ובתהלה לדוד סי' שי"ט סק"ל כתב דמה"ט מותר לחתוך גבינה ואין בה משום סותר כיון דלא שייך בזה ע"מ לבנות ע"ש אך לעניין מוחק מבואר בסי' ש"מ סעיף ג' ובמשנ"ב ס"ק י"ז שיש איסור אע"פ שאינו שייך לכתוב.] ועי' שביתת השבת (דיני קורע שלא ע"מ לתפור עמ' יב) שר"ל שמלאכת קורע לא נאמר אלא בבגד או בעור שיש חשיבות לקריעה או באופן שיש אומנות בעצם המעשה קריעה כמפרק ניירות ע"ש בדבריו.

**[כלאים פ"ט משנה י']**

**והשומטה בשבת פטור וכו' והשומטה בשבת חייב**

מבואר מכאן ב' דברים

1. שלא חשוב קריעה בבגד אלא בדרגת החיבור של כלאים, ולענין קורע תפירה שאינה של קיימא עי' תוס' שבת סי' ש"מ ס"ק כ"ג שנסתפק בקורע מתוך המלל או מתוך הסולמות אי חשוב קורע וכדמצינו ביו"ד סי' ש"מ סעיף כ' שהקורע מתוך המלל לא יצא [ועי' ר"י מלוניל מוע"ק כו ע"ב דהיינו טעמא דכיון שהוא תפירה שאינו של קיימא הרי הוא כקרוע ועומד] אך עי' פמ"ג סי' ש"ב א"א סק"ה שנקט לענין שלל של כובסין שהיה צריך להיות קורע ע"ש
2. שגם הוצאת חוט שהבגד תפור בו חשוב קורע אע"פ שאינו קורעו והנה עי' רמב"ם פ"ט ה"י בביאור מלאכת בוצע והשגת הראב"ד וע"ש ה"ה "י"ל שאינו דומה קורע החוטין עצמן וחותך אחת לשנים לזה שאינו חותכן אלא מפריד האריג", [ועי' אגרו"מ או"ח ח"ב סי' פ"ד]

**קורע התפירה ולא הבגד אי חשוב קורע**

עי' שו"ע סי' ש"מ סעיף י"ד "המפרק נירות דבוקים או עורות דבוקים וכו' הרי זה תולדת קורע וחייב", וע"ש משנ"ב ס"ק מ"ד מהתוס' שבת "וכ"ש בקורע בבגד במקום התפירה לאיזה תועלת דחייב", אולם עי' פמ"ג סי' שי"ז א"א ס"ק י"א שכתב לבאר למה הפותח בית הצואר שתפרו אומן אינו חייב משום מלאכת קורע "מ"מ י"ל לא הוי דומיא דמשכן שקורעין ביריעה גופא משא"כ בזה", [עי' מרכבת המשנה פ"י הכ"ד "דעינינו הרואות דכל מלאכה שחייבין על עשייתה חייבין ג"כ על ביטולה כמו וכו' תופר וקורע וכו'",]

**בגדר הדין שצריך ע"מ לתפור**

עי' רש"י עג ע"א (ד"ה על מנת) שכתב שטעם הדין דבעינן ע"מ לתפור הוא משום דשלא ע"מ לתפור לא היה במשכן [בשפ"א כתב שכוונת רש"י דמה"ט אינו אב אבל ודאי עכ"פ לא גרע מתולדה אבל מתני' דידן אבות קתני ע"ש (ועי' ביה"ל סי' ש"מ סעיף ג' ד"ה המוחק) ועי' אפיקי ים ח"ב סי' ד' ענף ו' מה שביאר למה אינו תולדה] אולם ברש"י לא ע"ב (ד"ה לעולם) כתב שפטורו מדין מקלקל ונפק"מ בכל זה בקורע ע"מ לתקן ואינו ע"מ לתפור וכבר עמד בזה באחיעזר ח"ב סי' ה'.

**י"ל דדבר זה אם בענין דוקא ע"מ לתפור תלוי במחלו' ר"י ור"ש**

וע"ש שר"ל שדבר זה אם בענין דוקא ע"מ לתפור או גם שאר תיקון מועיל תלוי במחלו' ר"י ור"ש במלאכה שאצל"ג וע"פ מה שכתבו התוס' לק' צד ע"א שיסוד מחלו' ר"י ור"ש הוא אם בענין בזה דומיא דמשכן ע"ש וכבר כתב כן הנשמ"א כלל כ"ט סק"א והמנ"ח ובחי' חת"ס עג ע"א ובהג' ראמ"ה שם [עי' לק' שאינו ברור שזהו כוונת התוס' דיש דין דבענין שיהיה דומיא דמשכן ע"ש] וכה"ג כתב הבית מאיר סי' תרל"ח לענין סותר שלא ע"מ לבנות ע"ש [וע"ש שר"ל שסותר שלא ע"מ לבנות אסור מה"ת כדין חצי שיעור ע"ש]

אך דבריהם צ"ע דבפשוטו רש"י אינו סובר כסברת התוס' לק' צד ע"א ועוד העיר בביה"ל סי' ש"מ סעיף י"ד (ד"ה ולא) שבסוגיין כתב רש"י טעם הפטור לר"ש בקורע בחמתו משום דחשוב מלאכה שאצל"ג וכמוציא המת לקוברו ומשמע שפטורו כמוציא מת לקוברו שפי' רש"י משום שברצונו לא היה באה לו ולא משום שחסר בע"מ לתפור [אך בחי' הריטב"א קה ע"ב כתב בשם רש"י שטעם הפטור בקורע על מתו משום דלא חשוב מלאכה הצל"ג אלא בקורע ע"מ לתפור] וע"ש מש"כ לדחות בכוונת רש"י עג ע"א שע"מ לתפור הכוונה ע"מ לתקן.

**ביאור דברי התוס' עג ע"ב**

עי' תוס' לעיל עג ע"ב (ד"ה וצריך) שכתבו שהזומר וא"צ לעצים פטור גם למאן דמחייב במלאכה שאצל"ג שכל שאינו צריך לעצים חסר בעיקר המלאכה ודימהו התוס' לקורע דבעינן ע"מ לתפור וע"ש גליון הש"ס שתמה מקורע על מתו ובחמתו דחייב וכן הק' בחי' חת"ס שם עג ע"א ועי' הג' ראמ"ה שכוונת התוס' להוכיח מהא דלא סגי במה שיכול לתפור הקרע אלא דבענין דוקא שיקרע ע"מ לתפור [ואין כוונת התוס' דבעינן דוקא התיקון של תפירה] וה"ה בעצים לא סגי במה שיש לו עצים אלא צריך לכוון לזה [והיינו דמלאכה שהוא מעשה שבירה וקלקול אינה מוגדרת כמלאכת תיקון אלא בזה שכוונתו עי"ז להגיע לתיקון ולא סגי במה שיכול].

**ספיקת התוס' אם בעינן במתיר ע"מ לקשור**

עי' תוס' עג ע"א (ד"ה הקושר) שנסתפק אם בענין במתיר ע"מ לקשור וכתב הגרע"א שע"כ אין כוונתם להסתפק באופן שהוא מקלקל דזה ודאי פטור ועוד שא"כ אין להוכיח כלום מפירש"י דאיהו ז"ל מיירי כשיש בזה תיקון וע"כ שנסתפקו בגדר מלאכת מתיר אם יסודו ע"מ לקשור או לא וע"ש שתמה ע"ז שהרי גם בקורע דבעינן ע"מ לתפור חזינן שה"ה כל תיקון סגי וכקורע על מתו וכן תמה בזה בביה"ל סי' שי"ז סעיף א' (ד"ה דינו) ע"ש.

ולכאו' כוונת התוס' להסתפק ביסוד מלאכת מתיר אם גדר המלאכה הוא העדר הקשר ולכן כל שיש תיקון בהתרה חייב או דילמא שהעדר לא חשוב מלאכה ועיקר המלאכה הוא הכשרת החוט לקשירה נוספת אך י"ל שאין צריך דוקא ע"מ לקשור די"ל גם הכשרתו לשאר תשמיש כגון הגדלת החוט ע"י התרת הקשר ג"כ חשוב מלאכה וא"כ גם במלאכת קורע נאמר שעיקר הגבלה של ע"מ לתפור אינו דשאר תיקון לא מהני אלא שיסוד המלאכה אינו עצם הקריעה אלא יצירת ב' קרעים המוכשרים לתפירה וה"ה כשיש תיקון אחר כגון אבל שמצוה לו לילך עם בגד קרוע ג"כ חשוב ג"כ תועלת בגוף הבגד וזהו נמי כוונת התוס' לענין זומר וצריך לעצים שהוכיח שעיקר מלאכת קצירה אינו עצם פעולת הקצירה אלא יצירת דבר הנקצר.

ויסוד הדברים כבר רמז בביה"ל סי' ש"מ סעיף י"ד (ד"ה ולא) וכן האריך לבאר באבן האזל פ"א מהל' שבת ה"ז אות ה' ע"ש

**בעיקר הגדר דע"מ לתפור אם בענין שיעשהו אדעתא דהכי**

לעיל הובא מראמ"ה בביאור דברי התוס' לעיל עג ע"ב דלא סגי ביכול לתופרו אלא דבעינן שיעשהו על דעת לתופרו אך כבר העיר באבני נזר סי' קפ"ו מדברי הלבוש סי' ש"מ [המובא בט"ז שם סק"ב] שהפותח ספר שכתובים אותיות על חודי הדפים חייב חטאת מדין מוחק ע"מ לתפור ועי' תוס' שבת סק"ח שהביא משו"ת חות יאיר סי' ט"ז שהעיר שאינו פותח ע"מ לכתוב בסגירתו אלא עיקר פתיחתו אינו אלא כדי לעיין בספר ועוד העיר בטל אורות על הלבוש שאם צריך ע"מ לכתוב היינו שהמחיקה מכשיר הכתיבה והיינו רק כשיש עדיפות בכתיבה השני' ע"ש ומבו' ע"כ דעת הלבוש [והרמ"א בתשובה סי' קי"ט] שכל שיש אפשרות לכתוב אע"פ שאין זו סיבת הכתיבה חשוב שפיר כמוחק ע"מ למחוק [וע"ש שכן משמע דברי התוס' גיטין יט ע"א והביאו לזה נמי דברי הריטב"א לק' קמו ע"א שכל סתירת מגדל הראוי לתקנו חשוב סותר ע"מ לבנות וע"ע לעיל נז ע"א מחלו' הריטב"א והאו"ז סי' פ"ד אות א' באשה הסותרת קליעתה אם חשוב ע"מ לבנות] וא"כ ה"ה די"ל כן לענין קורע אך בביה"ל שם דחה זה שהרי קי"ל שאל אביו ואמו אסור לתפור הבגד אלא למלול וס"ל להביה"ל דזה לא חשוב ע"מ לתפור ועי' קה"י סי' ל"ו.

**נפק"מ אם פטורו מדין מקלקל או משום שאינו ע"מ לתפור**

עי' אחיעזר ח"ב סי' ה' שיש נפק"מ לפי מש"כ רש"י ב"ק לה ע"א שמקלקל חשוב כחייבי מיתות שוגגין דבקורע שלא ע"מ לתפור חסר בעיקר המלאכה.

ובאפיקי ים ח"ב ס"ד ענף ו' ר"ל נפק"מ לענין איסור דרבנן במקלקל שכל שהוא קורע שלא ע"מ לתפור וגם מקלקל י"ל שאין בזה איסור דרבנן ע"ש מרש"י ביצה לד ע"א ובגליון הש"ס.

**חיוב פותח בית הצואר**

עי' לעיל מח ע"א שהפותח בית הצואר בשבת חייב חטאת ופשטות הסוגיא מבואר שחיובו משום מכה בפטיש והק' הריטב"א מכות ג' ע"ב למה אינו חייב משום קורע ותי' משום דבעינן קורע ע"מ לתפור וכ"כ שם בחי' הרמב"ן וכ"כ הב"י בסי' שי"ז אולם ברמב"ם פ"י מהל' ה"י נראה [היינו מדקבעו במלאכת קורע אך עי' חזו"א סי' נ"א סק"ד שכתב שאין מזה הכרע אלא דכיון שיש בו פעולת קורע קבעו שם וע"ע בדבריו סי' ס"א אולם בחי' רבינו פרחיה לעיל מח ע"א הביא בשם הרמב"ם שחיובו משום קורע ע"ש] שחיובו הוא באמת מדין קורע [ועי' מנ"ח מלאכת קורע מש"כ ליישב לדעתו הסוגיא בדף מח ע"א] וכבר תמה הגרע"א על דברי הב"י ודעימיה מהקורע על מתו ועי' ביה"ל סי' ש"מ סעיף י"ד (ד"ה ולא) שר"ל טעם אחר למה הפותח בית הצואר אין בו משום קורע שיסוד מלאכת קורע הוא סתירת הבגד ולכן קריעה שהוא מתקן הבגד אין עליו שם קורע [לכאו' לפי מש"כ הביה"ל שם סעיף י"ג (ד"ה אין) שבעינן תיקון בב' החתיכות לכאו' פשוט למה ליכא בפותח בית הצואר משום קורע]

**קורע ע"מ לתפור ואינו יותר טוב ממה שהיה קודם לכן**

עי' תוס' קו ע"א (ד"ה חוץ) שכתבו שכל מקלקל ע"מ לתקן בענין שהתיקון יהיה כבר בעת התיקון ושאני קורע ע"מ לתפור שהקלקול גורם לתיקון יותר טוב והיינו דלכן חשוב שהקלקול גופא הוא תחילת התיקון וכש"כ המאירי לעיל כט ע"ב (ד"ה ותדע) אך התוס' כתבו כן רק לדעת ר"ת ועי' ט"ז סי' שי"ג סק"ה שהמוציא חלון בשבת חייב חטאת מדין סותר אע"פ שבנין השני אינו יותר טוב ועי' שו"ע הרב סי' רע"ח סעיף ב' שנקט שנחלקו בזה הראשונים ובסי' שי"ג סעיף י"ז נקט שהעיקר לדינא שא"צ שיהיה יותר טוב.

ועי' הגהת מהרש"ל על הסמ"ג מלאכת קורע "קורע שנפל בה דרנא אבל לא נפל ביה דרנא אין נקרא תיקון אפילו ע"מ להתפירה דבשלמא המוחק ע"מ לכתוב מוחק אלו ב' אותיות ע"מ לכתוב ב' אותיות אחרות משא"כ כאן", והיינו דרק כשהבגד מצריך תיקון אפשר לראות בקריעה מעשה תיקון

**באיזה חומרים יש קורע**

עי' ירושלמי פ"ז ה"ב (נב ע"א) "קריעה בעורות באילין רככיא וחיתוך בבגדים באילין ליבדייא", וע"ש פני משה שדבר עב אינו שייך קריעה אלא חיתוך ואילו בדבר רך שייך מלאכת קורע אך בתופר בחוטים ב' דברים קשים י"ל שיש בקריעת החוטים שם קורע ועי' מנ"ח סוף מלאכת קורע שלא שייך בזה קורע ע"ש

**קורע נייר העוטף חבילה כדי להגיע למה שבתוכה**

עי' פר"ח יו"ד סי' קי"ח ס"ק י"ח שכתב שלקרוע הנייר החותם התנור חשוב כמתקן אע"פ שאינו ע"מ לתפור כיון שעי"ז יוכל לפתוח התנור ומקורו מדברי הרמב"ם בקריעת ניירות בפ"י הי"א וחובל בחבירו בפ"ח ה"ח וכבר תמה בטל אורות (מלאכת קורע עמ' רע"ג מלאכת מוחק עמ' ש"נ) על דבריו מסוגיין לפירש"י ודעימיה דמבואר שכל תיקון שאינו בגוף הדבר לדעת ר"ש לא חשוב תיקון והרמב"ם לשיטתו אזיל שפסק כר"י וע"ש שתמה על הפר"ח שבסי' תצ"ח כתב שהעיקר לדינא כר"ש שמלאכה שאצל"ג פטור ע"ש [ובשו"ת קנה בושם ח"א סי' כ"ב רצה לבאר סברת הפר"ח גם לדידן ודבריו צ"ע חוץ מעצם סברתו הרי להדיא בפר"ח שמקורו מדברי הרמב"ם וא"כ אין להוכיח מדבריו כלל אליבא דר"ש]

ועי' פמ"ג סי' רנ"ג משב"ז ס"ק י"ח שנידון הפר"ח תלוי בדין מלאכה שאצל"ג [ועי' פמ"ג סי' של"ד א"א ס"ק ל"א ומשב"ז סק"כ שהרמ"א לא הכריע בדין מלאכה שאצל"ג ע"ש] ועי בפמ"ג סי' שי"ד א"א ס"ק י"א שהק' שלדעת הרמב"ם שקורע בחמתו חייב ה"ה לשבור חבית כדי לאכול הגרוגרות היה צריך להתחייב [וע"ע פמ"ג סי' שי"ד משב"ז סק"א (ד"ה ואגב)] וכן הק' בטל אורות שם על עיקר דברי הפר"ח מהמבואר לק' קמו ע"א שמותר לשבור חבית בשבת כדי להגיע לאוכל שבתוכה ופירש"י כיון שאינה אלא מקלקל הרי שאע"פ שעי"ז יכול להגיע למה שבתוכה חשוב מקלקל [ואין לחלק בזה בין דבר העומד לשימוש חד פעמי לדבר העומד לשימוש רב פעמיוע"פ מש"כ הראשונים לק' קו ע"א שכל שדרך תשמישו כך לא חשוב קלקול שהם כתבו כן לענין שריפת עצים שמשתמש בעיקר השריפה ורק שיש בזה הפסד העצים לכן מהני סברא זו שכך הוא דרך הנאתו אבל במעשה קריעה של קלקול אע"פ שכך הוא דרכו סו"ס אין לו בזה שום שימוש ופשוט]

ובשו"ת אבני נזר סי' רי"א ס"ק ט"ו נקט שהמבעיר כלים כדי לבשל עליהם דיש בזה משום סותר דאורייתא למאן דס"ל שא"צ ע"מ לבנות וסגי בע"מ לתקן ממילא הו"ל כקורע על מתו דחייב אליבא דר"י ע"ש.

**אם זה תלוי במחלו' ר"י ור"ש**

ובנשמ"א כלל כ"ט סק"ב ר"ל שגם לדעת רמב"ם יפטור בנידון הפר"ח ואינו דומה לקורע על מתו ["שהרי עכ"פ קריעת הנייר הוא קלקול בנייר שלא ע"מ לתקן ואינו דומה לקורע על מתו ובחמתו לרמב"ם דחייב דהתם הקריעה גופה היא תיקון אבל הכא א"צ לקריעה זו כלל ומקלקל הנייר",] וכסברתו מבואר בבעה"מ לק' קו ע"א שחובל וצריך לכלבו פטור גם לר"י כיון שבעצם החבלה ליכא שום תיקון ע"ש. אך בביה"ל סי' ש"מ סעיף י"ג (ד"ה הנייר) העיר עליו ממה שחייב לר"י במכבה את הנר מפני שחס על השמן וכיבוי חשוב כמקלקל וכמבואר לעיל לא ע"ב אע"פ שזה חשוב כיבוי בנר ותיקון בשמן [וע"ש בביה"ל ד"ה אין, אך לכאו' יש לחלק דהתם סו"ס יש תועלת במעשה כיבוי שהוא מעשה הצלה על השמן אבל קריעת הנייר אין בזה שום מעשה תיקון רק היכ"ת להשתמש במה שפנים לכן א"א להגדירו כמעשה תיקון]

**שיעור קורע**

עי' מתני לעיל עג ע"א קורע ע"מ לתפור ב' תפירות וכבר הובא לעיל די"א שעיקר דין ע"מ לתפור הוא רק שלא יהא מקלקל ולכאו' לפי זה אין כאן שיעור ב' תפירות רק היכ"ת שיהיה תועלת מקריעתו אך עי' רע"א בגליון הרמב"ם שאם היה בגד קרוע והשלים הקרע לשיעור ב' תפירות אינו חייב וכ"כ במנ"ח במלאכת קורע [ועי' שפ"א עג ע"א שנסתפק בזה] והיינו שיש שיעור בעצם הקריעה ואינו רק היכ"ת שיוכל לתקנו

ולכאו' לפי זה גם באופן שחייב בקריעתו מחמת תיקון אחר ולא ע"מ לתקן כקורע בחמתו לא יתחייב אלא בשיעור קריעה של ב' תפירות וכ"כ שם במנ"ח אך בביה"ל סי' ש"מ סעיף י"ד .(ד"ה וחייב) נסתפק בזה ועי' אפיקי ים ח"ב סי' ד' ענף ה' (ד"ה ולפי"ז) [והיינו שכל שחיובו מחמת הכשר התפירה צריך לעשות כל שיעור המלאכה אבל כשיש תיקון אחר אינו שייך כלל לשיעור ב' תפירות]

**שיעור קורע בקורע על מתו**

עי' ביה"ל שם דפשיטא ליה שקורע על מתו לא סגי ליה בטפח כיון שלא יצא ידי חובת קריעה בפחות מזה וכ"כ במנ"ח [אך לדעת הרמב"ם שחיובו משום שנתיישבה דעתו ולא משום קיום המצוה כתב שם המנ"ח דסגי בב' תפירות] אולם באור שמח פ"א מהל' מילה הי"ד כתב דסגי ליה בב' תפירות ["דהיכי שמתכוין לעשות מלאכה שבמלאכתו יבוא תיקון חייב דזה נקרא מלאכת מחשבת ואפילו לא גמר מלאכתו הרי כוון לגומרה ולעשות מלאכה שבעצמותה יהא תיקון בודאי חייב דהוי מקלקל ע"מ לקלקל וכו'",] וכסברתו מצינו בחי' רע"א חולין יד ע"א במערכה אות ו' לענין תחילת שחיטה בדעת הרמב"ם שלא חשוב מקלקל כיון שהוא ע"מ לתקן ע"ש אך אינו דומה לשם דכאן י"ל שעיקר השיעור קורע הוא לפי תיקונו ולא מדין מקלקל ופשוט.

ועי' שנות אליהו פ"ז שקורע תפירה אחת ויש במקומו לתפור שנים חייב ע"ש וצ"ב הרי תפירה אחת היינו תחיבה א' ומה שייך שיש במקומו שתים ועוד צ"ב הרי אין חיוב קורע על קריעת חוט התפירה אלא על הבגד וב' תפירות הוא שיעור בעלמא.

**קורע על מתו למה אינו מקלקל**

**ההבדל שבין קורע על מתו למילה**

עי' תוס' (ד"ה הא) דקורע על מתו לא חשוב מקלקל ואע"פ שמילה חשוב מקלקל לדעת ר"ש אע"פ שיש שם צורך מצוה דשאני התם שהתיקון בא לבסוף ועי' מרכבת המשנה פ"א מהל' שבת ה"א שתמה בזה למה חשוב קורע על מתו התיקון בא מיד ["דבר זה קשה להולמו שהרי שיעור קריעה טפח וא"כ כל כמה דקרע פחות מטפח חשיב מקלקל כל כמה דשייר פורתא לתשלום טפח ואמאי קבעית לחייבו על משהו בתרא והוא פחות מכשיעור ב' תפירות (והיינו דגם בקורע על מתו שיעורו ב' תפירות עי' לעיל) אם לא שנאמר דכיון שמתקן חייב אפורתא בתרא אע"ג דה"ל פחות מכשיעור שתי תפירות דומיא דהפותח בית הצואר בשבת דחייב בכל שהוא א"נ במניח סכין ארוך טפח על הבגד וקורע בב"א",] וז"ל הראבי"ה סי' קצ"ד "אבל במילה אין תיקונו כלל עד שיגמור לגמרי שהרי חוזר על ציצים המעכבים את המילה ובתחלת מילה נעשית חבורה [עי' שו"ת הגרע"א סי' קע"ד שהוכיח מלק' קלג ע"ב שגם תחילת המילה חשוב תיקון כיון שעשה התחלה שראוי לגומרה וכ"כ בשאג"א סי' נ"ב, ע"ש. ועי' מגן אבות עה ע"א] ודומה לחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו ואע"פ שגם בקריעה שיעורו טפח ההיא מדרבנן ואסמכוהו אקרא ויחזק וגו' דאין אחיזה פחותה מטפח ומיהו לגבי שבת לא אפשר משום האי טעמא", [ודבריו צ"ב שגם עיקר החובת קריעה אינו אלא מדרבנן] ועי' תוס' הרא"ש לק' קו ע"א (ד"ה את"ל) "ומילה נמי נהי שבא התיקון בשעת הקלקול כיון שאין כאן תיקון אלא לצורך מצוה חשיב כאילו התיקון בא לאחר מכאן", [וצ"ע דא"כ גם קורע על מתו יחשב כאילו התיקון לאחר מכאן כיון שאינו אלא לצורך מצוה] ועי' תוס' קו ע"א (ד"ה מדאצטרך) שהריגת בית דין חשוב שהתיקון בא בשעת המלאכה וע"ש תוס' הרא"ש "דאותה הריגה הויא תיקון יותר כיון דמקיים בה מצות בי"ד", ע"ש. [ועי' בית הלוי ח"א סי' י"ד]

**מלאכה שאינה צריכה לגופה**

**גדרו**

[עי' בדף עג ע"ב שהחופר גומא ואינו צריך אלא לעפרה חשוב מלאכה שאינה צריכה לגופה ומבואר שיסוד הדין מלאכה שאצל"ג לכו"ע הוא כל העושה מלאכה ואין לו צורך בגוף המלאכה אך במוציא מת לקוברו וכדו' שיש לו תועלת מעצם במלאכה אך אינו לצורך גוף החפץ והוא רק לסלקו מעליו בזה דנו הראשונים למה חשוב מלאכה שאצל"ג וכבר כתב כן הרז"ה קו ע"א שיש ב' אופני מלאכה שאצל"ג מוציא מת וחופר גומא ע"ש]

**שיטת רש"י**

עי' צג ע"ב שלר"ש פטור על הוצאת המת מדין מלאכה שאצל"ג וע"ש ברש"י צג ע"ב שכל מלאכת סילוק חשוב אינה צריכה לגופה דברצונו לא היה בא לו ולא היה צריך לו ועי' מגיני שלמה ["נראה מדבריו דס"ל דכל דבר שהוא עושה כדי לסלק הדבר המזיקו ומיד שנסתלק המזיק לא איכפת ליה אם יחזור לקדמותו מקרי אצל"ג אבל אם נסתלק המזיק והמלאכה ניחא ליה עדיין אע"ג דברצונו לא באה לו מתחילה מ"מ כיון דעתה אין כאן דבר המזיקו ואפ"ה ניחא ליה מלאכה זו מיקרי צ"ל", ע"ש ובמרכבת המשנה פ"א ה"א חולק על דבריו שגם קורע בחמתו למרמי אימתא ניחא ליה שיהיה הבגד קרוע שיהיה ההפסד קיים ויהיה אימה ע"ש בכל דבריו] אמנם עי' רש"י עג ע"ב (ד"ה מתקן) דמשמע שגם איהו ז"ל מפרש שהחסרון בהוצאת המת הוא משום שאין לו צורך בגוף המלאכה כיון שאינו אלא לסלק הטומאה [ונראה לבאר (ולמדתיה מדברי המרכבת המשנה בפ"א מהל' שבת ה"א) שמצינו שמלאכת סילוק חשוב מלאכה לכו"ע כל שפועל דבר חיובי כזורה ובורר לרמב"ן וחפירת בור לכו"ע (עי' לק') ולכן אילו היה הנאה חיובית מהוצאת המת מן החדר היה חשוב צריכה לגופה אע"פ שאינו אלא ע"י סילוק ולזה כתב רש"י שהמבחן לזה הוא כשברצונו לא היה בא לו סימן שאין לו הנאה חיובית ממלאכתו ואינו אלא לסלק דבר המפריע ולהחזיר המצב למה שהיה קודם]

**שיטת הרמב"ן רשב"א ובעה"מ**

ברמב"ן ורשב"א צד ע"א וברז"ה קו ע"א כתבו שכל מלאכת סילוק חשוב אינה צריכה לגופה והיינו שיסוד הדין מלאכה שאצל"ג אינו קשור ליסוד המלאכה אלא עיקרו שיעשה מלאכה לצורך חיובי ולא לצורך שלילי [ברז"ה מבואר שטעם צריכה לגופה משום דדמי למשכן בענין, ולכן בורר וזורה שגם במשכן לא היו צריכות לגופן, חייב גם באינה צריכה לגופן, ע"ש. ועי' חי' הרשב"א ב"ק לד ע"ב] ואמנם מצינו כמה אופנים שנראה כמלאכת סילוק ומ"מ חשוב מלאכה הצל"ג וכלהלן [והנה באופן שעיקר המלאכה הוא היצירה כחופר גומא לצורך הגומא ודאי חשוב הנאה חיובית אע"פ שהוא ע"י הסרת העפר כי עיקר החסרון במלאכת סילוק הוא שאין לו צורך חיובי במלאכה].

**נוטל צפרניו ושעריו לצורך יפוי הגוף**

עי' תוס' צד ע"ב (ד"ה אבל) שכתבו שהנוטל צפרניו כל שאין צריך להם חשוב מלאכה שאינה צריכה לגופה אך הרמב"ן לק' קו ע"א כתב דחשוב שפיר מלאכה הצריכה לגופה וז"ל, "וכבר דמיתי זה לגוזז ונוטל שערו וצפרניו דבין לתקן גופו ולייפות עצמו ובין לצורך השער והגיזה כולן מלאכה הצריכה לגופה היא מפני שהכל דבר אחד ונטילה היא עצמה המלאכה", והיינו שכל שהמלאכה היא עצם המעשה נטילה מהני מה שהגוף נתייפה ע"י לקיחת השער להחשיבה כמלאכה הצל"ג והיינו שאין כאן הנאה שלילית אלא הנאה חיובית וכן אם יש לו צורך מהשער חשוב עי"ז כמלאכה הצל"ג [עי' שו"ת ריב"ש סי' שצ"ד שג"כ נקט כהרמב"ן אך בדבריו יש תוספת שהטעם שאנו קובעים שמלאכת גוזז הוא עצם הנטילה ולא יצירת שער גזוז היינו משום שבמשכן מצינו גזיזה בין לצורך השער ובין לצורך העור וע"ש דמה"ט במלאכת מפשיט שלא מצינו במשכן אלא לצורך העור ממילא המלאכה הוא הכשרת העור ולצורך אחר חשוב אינה צריכה לגופה ע"ש.]

**בורר זורה ומרקד**

ברמב"ן לק' קו ע"א כתב שהזורה ובורר חשוב מלאכה הצריכה לגופה אולם בבעה"מ שם חולק דכיון שהוא מלאכת סילוק להוציא הפסולת חשוב כאינה צריכה לגופה וצ"ב דעת הרמב"ן וממה שדימהו הרמב"ן לגוזז ליפוי השער משמע שכוונתו דכיון שיש תיקון לאוכל ע"י הסרת הפסולת אע"פ שאין זה עצם המלאכה אלא מעשה הסרת הפסולת מ"מ מהני תועלת זו להחשיבה הנאה חיובית וכש"כ הביה"ל סי' שי"ט בשם הישועות יעקב [וז"ל המאירי קו ע"א "ומטעם זה נקראים זורה ובורר מלאכה הצריכה לגופה אע"פ שאין הכוונה אלא לדחיית המוץ בזורה והפסולת והצרורות בבורר מפני שהוא מתקנה על מנהג העולם ואין אומרים אין זה אלא הסרת נזק שאין אומרים כן במה ששתיהן נבראין יחד כגון המוץ והתבואה".] ונראה שלעיקר הסברא מודה הרז"ה אלא דס"ל שעירוב של אוכל ופסולת אינם מפסידים ממנו השם אוכל ולכן אין כאן שום תועלת חיובית אבל לענין דש שהפסולת מחובר לאוכל חשוב שפיר צריכה לגופה אע"פ שאינו אלא הסרת פסולת דבזה ודאי חשוב הנאה חיובית ע"י שמתקן ומכשיר האוכל לאכילה ונראה דמה"ט גם לענין מרקד שהוא הסרת הסובין מהקמח מודה הרז"ה ודו"ק.

**מילה**

גם לענין מילה נחלקו הרמב"ן והרז"ה אי חשוב כמלאכה הצריכה לגופה והיינו שאע"פ שיסודו הסרת הערלה מ"מ כיון שזהו נותן לתינוק שם מהול חשוב שפיר הנאה חיובית [אך בחי' הר"ן תמה ע"ז שאם חשוב הנאה חיובית יחשב נמי תיקון ועד כמה שאתה רואה התיקון כדבר צדדי שוב א"א לראותו כמלאכה הצל"ג ע"ש]

**הוצאת מת שיש לו ריח רע**

עי' רבינו ניסים יב ע"א ורבינו חננאל צה ע"ב שכתבו שהמוציא מת שיש בו ריח רע חשוב שפיר מלאכה הצל"ג ומקורו מדברי הירושלמי ע"ש ועי' מאירי צג ע"ב שביאר "ואע"פ שהוצאת ריח רע מלאכה שאינה צריכה לגופה איפשר הואיל וכבר הוא מקבל ההיזק צריך הוא לגופה", והיינו כנ"ל שעי"ז חשוב כמתקן החדר וחשוב שפיר הנאה חיובית.

**שיטת התוס'**

דעת התוס' שצריכה לגופה הכוונה לאותה צורך שהיו עושים המלאכה במשכן וכל שעושה המלאכה לצורך אחר חשוב מלאכה שאצל"ג. ויש לבאר דברי התוס' בתרי אנפי.

1. שדין מלאכה הצריכה לגופה אינו קשור לכלל לשם המלאכה אלא דבעינן שיהא דומה להצורך שהיה במשכן [ומה שקורים לזה צריכה **לגופה** היינו משום שהצורך שהיה במשכן היא עיקר ושורש המלאכה אך אין זה עיקר הדין (ועי' מרכבת המשנה פ"א ה"א "גם גוף ל' משאצל"ג משמעותו דלא כפירושם דלפי פירושם היינו מלאכה שאיננה דומיא דמשכן",)] ועפ"ז כתב הכפות תמרים סוכה לג ע"ב שלדעת התוס' השוחט עוף כדי לשחק בראשו חשוב אינו צריכה לגופה כיון שבמשכן שחטו לצורך העורות ועי' חי' הגרנ"ט כתובות סי' כ"ג שלדעת התוס' השוחט כדי להוציא דמה חשוב אינה צריכה לגופה כיון שבמשכן לא עשו לצורך זה אך כבר תמה עליהם באמרי בינה דיני שבת סי' ל' ממה שכתבו התוס' שקריעה לצורך מצוה חשוב צריכה לגופה אע"פ שלא היה לאותה צורך שהיה במשכן [ועי' ל' התוס' הרא"ש קו ע"א "מיהו הכשר המצוה משוי להו צריכה לגופה",]

ועי' תוס' שאנץ המובא בתוס' הרא"ש לעיל יב ע"א שהמוציא דבר לצורך מלאכה שאינה צריכה לגופה פטור דכל כה"ג לא הוה במשכן ע"ש ולכאו' בזה לא חסר במלאכה מחשבת וע"כ שיש דין שיהיה דומה למשכן.

[בהמשך כתבו התוס' שמפיס מורסא חשוב אינו דומה למשכן משום שאין הפתח עשוי להכניס ולהוציא ובמשכן היה הפתחים עשויים להכניס ולהוציא ומשמע שיש חסרון בעיקר הפתח מפני מפני שאינו עשוי להכניס ולהוציא וזה תלוי במחלו' ר"י ור"ש אם בעינן דומיא דמשכן אך עיקר דבריהם צ"ב טובא שהרי מפיס מורסא הוא תולדות מכה בפטיש ולא נלמד כלל מהפתחים שבמשכן]

1. אולם עי' תוס' חגיגה י' ע"ב (ד"ה מלאכת) ["לכן נראה להר"י לפרש שאינו צריך לעיקר שורש האיסור כגון הכא שאינו צריך לגומא שהיא המלאכה וכו' ולא דמו למלאכת המשכן שהיו צריכים לעיקר המלאכה",] ומבואר מדבריהם שאין עיקר הדין שצריך לעשות לאותו צורך שהיה במשכן אלא שאותו צורך שהיה במשכן מגדיר המלאכה מהו ושוב ממילא מדין מלאכת מחשבת בענין לעשות המלאכה לצורך גוף המלאכה [ולפי"ז א"ש שגם לדעת התוס' ילפי' מלאכה שאצל"ג מדין מלאכת מחשבת וכש"כ התוס' בכמה דוכתי ולא סגי במה שהיה במשכן ועי' פנ"י לעיל צד ע"א שנתקשה בזה ע"ש. וכ"ז דלא כש"כ האחרונים לתלות הנידון בקורע ע"מ לתקן שאינו ע"מ לתפור במחלו' ר"י ור"ש אליביה דהתוס' ע"ש]

**שיטת התוס' רי"ד והריטב"א**

עי' תוס' רי"ד קז ע"ב שכתב שכל שהיא מלאכה חשובה לכולם מודה ר"ש שחייב עליה אע"פ שלא עשתה לצורך גופה וכן מתבאר מדברי הריטב"א קג ע"א ע"ש

**צרכי מצוה אי חשובה צריכה לגופה**

עי' תוס' קה ע"ב שקורע על מתו חשוב מלאכה הצריכה לגופה כיון שהיא מצוה והרי חזינן שמילה חשוב צריכה לגופה והוא ע"כ מצד המצוה והיינו התוס' לטעמיה שס"ל לעיל צד ע"ב שגוזז וא"צ לצרפנים חשוב כאצל"ג וא"כ צ"ע למה מילה חשוב צריכה לגופה וע"כ הוכיחו מזה יסוד שמצוה מחשיבו כצריכה לגופה וצ"ב סו"ס אינו דומיא דמשכן

**המקור לפטור מלאכה שאצל"ג**

התוס' בכמה דוכתי כתב ע"פ הסוגיא דחגיגה י' ע"ב שמקורו מדין מלאכת מחשבת וכ"כ בחי' הרמב"ן קו ע"א [אע"פ שאינו מפורש שם בגמ' חגיגה ע"ש] אולם התוס' יומא לד ע"ב נקטו שמקורו מדין דומיא דמשכן ולא מדין מלאכת מחשבת וכ"כ הרז"ה קו ע"א [ולכן לדעתו אלו מלאכות שגם במשכן היו אצל"ג גם לר"ש חייב עלייהו כשאינו צריך לגופן] ועי' בית יעקב כתובות ה' ע"ב שחלוק ביסוד אם ילפי' מלאכה שאצל"ג ממלאכת מחשבת או אם ילפי' לה מדין דומיא דמשכן שאם ילפי' לה ממלאכת מחשבת אינו אלא תנאי לחיוב משא"כ מדין דומיא דמשכן חסר בעיקר המלאכה ויש בזה נפק"מ לדין קלב"מ מדין חייבי מיתות שוגגין לדעת רש"י ב"ק לה ע"א.

**חובל לרפואה אי חשוב מלאכה הצריכה לגופה**

עי' מג"א סי' שט"ז ס"ק ט"ו שהחובל לרפואה חשוב מלאכה הצריכה לגופה [והביאו המשנ"ב סק"ל] וע"ש פמ"ג ["ולא דמי להוצאת המת דהוה מלאכה שאצל"ג משא"כ חובל לרפואה רוצה עתה בחבלה זו להתרפאות",] והנה עי' תוס' לעיל עה ע"א (ד"ה כי היכי) שהוצאת הדם במילה חשוב צריכה לגופה כיון שהמלאכה הוא עצם הוצאת הדם ולא חלישות האשה וצ"ב בשלמא הוצאת הדם במילה יש צורך בעצם הוצאת הדם משום הטפת דם ברית עי' רש"י לק' קלד ע"א (ד"ה לכרכי) אבל במציצה לכאו' אינו אלא הסרת מזיק ובתוס' כתובות ה' ע"ב מבואר שגם זה חשוב צריכה לגופה ועי' בית יעקב שם שעמד בזה ור"ל כמו שכתב הריב"ש סי' שצ"ד שגוזז שער לצורך החלקת העור חשוב צריכה לגופה כיון שהגוף נשבח ע"י הורדת השער וא"כ ה"ה במציצה כיון שהגוף הבריא ע"י הוצאת הדם ועי' אמרי בינה דיני שבת סי' ל"ב שהעיר שדעת התוס' שגוזז כשאינו צריך לשער פטור אולם י"ל דשאני גוזז שהמלאכה בנגזז דומיא דמשכן משא"כ בחבלה המלאכה בעצם הוצאת הדם ושפיר חשוב צריכה לגופה. [עי' חי' הרמב"ן "שדימה מלאכת חובל למלאכת גוזז שהנטילה עצמה היא המלאכה ולא בדבר הנגזז ולכאו' ע"כ לומר כן ולא שהמלאכה היא מה שפעל בבע"ח שאין לו חיות שהרי המוציא דם אין חיובו על חולשת הבע"ח אלא על עצם הוצאת הדם וכמו שהוכיח התוס' וא"כ אין כלל נפעל בבעה"ח ועיקר החיוב על עצם הפעולה של נטילת נשמה] ובמרכבת המשנה פ"א ה"א פשיטא ליה שמקיז לרפואה לא חשוב צריכה לרפואה [ולשיטתו קאי שם שמלאכת חובל הוא מה שממית הדם שמוציא ע"ש בכל דבריו]

**חובל ע"מ לנקום בחבירו אי חשוב מלאכה הצל"ג**

עי' תוס' קו ע"א (ד"ה בחובל) דפשיטא להו שהחובל ואינו צורך לכלבו חשוב מלאכה שאצל"ג וכ"כ בחי' הרמב"ן [אך לדעת ר' אבהו ר"ל שכיון שהחשיבה התורה מקלקל בחבורה כמתקן לכן חשוב הקלקול צריכה לגופה] ומבואר בדבריו דטעם הדבר אינו משום דקלקול לא שמיה צורך שהרי גם בחובל לצורך כלבו חשוב מקלקל וכן חופר בור ע"מ שיכשלו בה בני אדם חשוב מקלקל ואפ"ה חשיבי צריכה לגופה [וז"ל הריא"ז ונראה בעיני שאף בשאר מלאכות אם קילקל ויש לו צורך באותו הקלקול כגון שקטם נטיעה גדולה להסיקה תחת תבשילו הרי זה חייב",] רק דעיקר הטעם שרצון לקלקל לא חשיבה צורך אולם ביש"ש ב"ק פ"ח סי' כ"ג כתב שהחובל כדי לנקום בחבירו חשוב מלאכה הצל"ג [והביאו המג"א סי' רע"ח]

**העושה מלאכה בלי צורך אם חשוב מלאכה שאצל"ג**

עי' תרומת הדשן סי' ס"ד שהחופר גומא ואינו צריך לא לעפרה ולא לגומא חייב גם לר"ש והביאו המג"א סי' שי"ד סק"ה ותמה עליו וע"ש ט"ז סק"ב שהגיה בדברי התרומת הדשן אך כבר העיר בישועת דוד שלפי המבואר בדברי הר"ן בסוגיין שיסוד הפטור של מלאכה שאצל"ג הוא משום כוונתו לצורך אחר ע"ש א"כ באינה צריך לעפרה שפיר יתחייב.

**מתכוון לעשייה ואין בו צורך**

עי' תוס' פסחים סה ע"א שהעושה מלאכה בכוונה אלא שאין בו צורך בזה כמשווה גומות ואין לו בזה צורך חשוב מלאכה שאצל"ג וע"ש גליון הש"ס שנתקשה טובא בדין זה ע"ש.

**טעמו של ר' יהודה**

עי' רש"י לא ע"ב "דמשום אין צריכה לגופה לא מיפטר הואיל וצריכה לדבר אחר מלאכת מחשבת הוא", ומבואר שגם לר"י צריך מלאכת מחשבת רק דס"ל שאין צריך צורך בגוף המלאכה וסגי במה שיש לו צורך במעשה מלאכה ומהאי טעמא לר' יהודה סגי תיקון בדבר חיצוני עי' לק'.

**מוציא מרא כדי לקבור מת**

בתוס' קו ע"א כתבו שהמוציא מרא לקבור מת חשוב אינה צריכה לגופה דהיינו שאע"פ שיש לו צורך בגוף המרא כדי לחפור קבר מ"מ כיון שתכלית הסופי אינה צריכה לגופה חשוב כאינה צריכה לגופה [עי' אבני נזר סי' רכ"ח אות י"ז שתוס' סתרו משנתם ממש"כ לעיל צד ע"א] וכ"כ בתוס' שאנץ בתוס' הרא"ש לעיל יב ע"א וכ"כ בבעה"מ לק' קו ע"א שאע"פ שיש לו צורך בבישול הפתילה בשריפת בת כהן כיון שעיקרו לצורך מלאכת סילוק לא חשוב צריכה לגופה אולם דעת הרמב"ן אינו כן שכתב שהמבשל פתילה כדי לשרוף בת כהן שזינתה חשוב שפיר צריכה לגופה וכ"כ במאירי ["ואף בישול פתילה בדרך זה הוא ונמצאת הבערתו תקון והנאה לצורך גופו שעשה מהן מלאכתו הצריכה לו וכו' מ"מ בשעת הבישול אין כאן מצוה אלא הנאת הגוף לעשות מלאכה הצריכה לו", אך ע"ש בהמשך דבריו שצידד שבאמת לא חשוב בישול הפתילה תיקון ע"ש]

[לדעת הראשונים שגדר מלאכה שאצל"ג בהוצאת המת הוא משום מלאכת סילוק מובן שיטת התוס' ודעימיה דכיון שהוצאת המרא הוא תחילת עבודת הוצאת המת וכמו שהוצאת המת לא חשוב צורך כמו כן הוצאת המרא לחפור לא חשוב צורך עי' חי' הרמב"ן שהחופר בור כדי שיכשלו בה בני אדם חשוב מלאכה הצריכה לגופה ונראה שאינו דוקא לשיטתו כיון שבזה הרי הוא מעמיד בור לאורך ימים ואינו חשוב כתחילת המעשה סילוק ופשוט]

**מוציא ככר להתיר טלטול המת**

עי' רמב"ן בתורת האדם שאין להוציא מת לרה"ר ע"י ככר למעט בטלטול מוקצה כיון שיש בזה איסור דאורייתא של הוצאה הובא ב"י סי' שי"א וע"ש פמ"ג משב"ז שתמה ע"ז ["אלא דקשה לר"ש גם הוצאת הככר מלאכה שאצל"ג הוא דלא ניחא ליה בכך וניחא ליה שיהיה חי",] ועיקר קושייתו להבנת רש"י אך להרמב"ן הרי אין כאן מלאכת סילוק והרי זה דומה למוציא מרא לקבור המת.

**חליבה לצורך סילוק רוח רע**

עי' מג"א סי' שכ"ח ס"ק מ"א שמותר לאשה להוציא חלב לצורך מי שנשף בו רוח רע וזהו תרופתו כל שמצטער מאד שאין זה אלא מלאכה שאצל"ג והובא שם במשנ"ב ס"ק קי"ג ועי' תוס' שבת ס"ק נ"ט שתמה ע"ז "ואנכי לא ידעתי אם גם זה מיקרי מלאכה שאצ"ל א"כ צריכה לגופה מהו", אך לדעת התוס' א"ש כיון שעיקר התועלת הוא רק לסלק הרוח רע

**מלאכה שאינה צריך לגופה אבל ניחא ליה בה**

עי' לק' קג ע"א ובתוס' יומא לה ע"א שביאר דכיון דניחא ליה אנן סהדי שהוא מכוון לזה ועי' בעה"מ ריש פרק נוטל וע"ע גליון הש"ס לא ע"ב ועג ע"ב

**מלאכה הנעשית לצורך הצלה מיסורין**

עי' שו"ת מהרי"ק סי' קל"ז שהעושה מלאכה מיראת היסורין חשוב מלאכה שאצל"ג וכן פשיטא ליה להפנ"י שבת עב ע"ב וכ"כ בחוות יאיר סי' קפ"ג ובפמ"ג סי' שכ"ח משב"ז סק"ד אך במרכבת המשנה פ"א מהל' שבת ה"א פשיטא ליה דחשוב מלאכה הצריכה לגופה ע"ש.

**סוגיא דמקלקל בחבורה**

**דבר שאין בו קלקול ולא תיקון**

עי' חגיגה י' ע"ב שמקלקל פטור במלאכת שבת מדין מלאכת מחשבת ויש לעיין בדבר שאין בו לא קלקול ולא תיקון אם חייב בה במלאכת שבת והנה התוס' (ד"ה בחובל) כתבו שהשורף עצים כדי לבשל איסורי הנאה בחשבו שיוכל לכלבו חשוב מקלקל ועי' מהר"ם שיף סנהדרן פד ע"ב דהיינו דאע"פ שאין בה קלקול שהרי איסורי הנאה לא שווה כלום מ"מ סו"ס תיקון ליכא [ועי' אמרי בינה דיני שבת ס"ל מש"כ לדחות וע"ע עונג יו"ט סי' מ"ד] ועי' רש"י גיטין יט ע"א (ד"ה מקלקל) "לא הוה מקלקל כל כך", ומשמע שאע"פ שאין בו תיקון כל שאינו מקלקל כל כך חייב וע"ש בתוס' ועי' קה"י סי' מ"ד שהביא מהחזו"א להוכיח מקו' הגמ' לעיל עה ע"ב צובע במאי ניחא ליה שכל שאינו מתקן אינו חייב אולם לעיל במלאכת צובע הובא מהשו"ע הרב סי' ש"ב קו"א סק"ב שזה סברא מיוחדת במלאכת צובע שבלי צורך לצבע אין לזה חשיבות מלאכה ע"ש

ועי' מרכבת המשנה פ"א מהל' שבת ה"א שדן במי שעושה מלאכה בלי שום צורך אם חייב עלה וע"ש שכתב לחלק בזה בין מלאכה שיסודו תיקון כבונה וכדו' שכל שאינו מקלקל שפיר דמי כיון שבעצם יש כאן תיקון לבין מלאכה שיסודו קלקול ובזה כל שאין צד תיקון במעשיו אין בזה חיוב. [ועי' מנ"ח מצוה רח"צ שכתב שהזורע כלאים אע"פ שאסורה בהנאה אינו חשוב מקלקל כי רק דבר שהוא קלקול והשחתה חשוב מקלקל אבל מה שמתקן כפי מנהגו של עולם אע"פ שהיא אסורה חשוב מתקן ע"ש ואע"פ שלענין מבעיר בעצים כתבו התוס' שבאיסורי הנאה חשוב מתקן וע"כ כיון ששריפה הוא בעצם קלקול ורק אם בסוף יצא לו מזה תועלת חשוב מתקן ודו"ק]

**ההבדל בין מקלקל למלאכה שאצל"ג**

עי' בתוס' (ד"ה בחובל) שכתבו שהשורף עצים כדי לבשל איסורי הנאה בחשבו שהוא היתר מצד אחד חשוב מקלקל כיון דסו"ס לא יצא לו שום תועלת משריפת העצים אבל מ"מ חשוב מלאכה שצריכה לגופה והיינו שמקלקל הוא הגדרה בעצם המלאכה עם היא מלאכת תיקון או לו ולכן אינו תלוי בדעתו אלא בעצם משא"כ מלאכה שאצל"ג הוא בדעת האדם ולכן סגי במה שחשב שצריך כליון העצים וכה"ג מצינו במגן אבות שאפילו לדעת התוס' ב"ק לה ע"א שמקלקל אין פטור של חייבי מיתות שוגגין מ"מ מלאכה שאצל"ג יש לו והיינו שמקלקל חסר בעיקר השם מלאכה שאינה מלאכת תיקון משא"כ מלאכה שאצל"ג אינו אלא תנאי במחשבתו [ואולי בזה יתיישב קו' התוס' למה לעניין חבורה פטרי' מקלקל ולא מלאכה שאצל"ג]

**מקלקל בחבורה**

**התלייה במחלו' דמלאכה שאצל"ג**

שיטת רש"י ושאר הראשונים חוץ מתוס' שמחלו' ר"י ור"ש במקלקל בחבורה בנויה ע"מ שנחלקו במלאכה שאצל"ג והיינו שהרי לכו"ע בענין מלאכת מחשבת ואפ"ה לדעת ר"י מתקיים זה במה שיש לו צורך במעשה אע"פ שאין לו צורך במלאכה א"כ ה"ה שלדעת ר"י סגי במה שיש לו תועלת של תיקון במעשה אע"פ שעצם המלאכה אין בה תיקון [אך לכאו' היה אפשר לחלק בזה שמצינו בתוס' שמקלקל תלוי במה שהוא בעצם ואילו מלאכה שאצל"ג תלוי בכוונתו וכנ"ל וא"כ י"ל שמקלקל לכו"ע תלוי בעצם המלאכה אי חשוב מלאכת תיקון משא"כ מלאכה הצל"ג סגי במה שיש לו צורך בעשייתו] אך דעת התוס' שאינם תלויים בזה ולשיטתם כתבו בכריתות כ' ע"ב שאפשר לסבור כר"ש במקלקל בחבורה וכר"י במלאכה שאצל"ג ולדעת שאר הראשונים צ"ע בסוגיא שם וכבר העיר כן הגרע"א בתוס' רע"א במשניות פי"ז.

**חופר גומא ואינו צריך אלא לעפרא חשוב מקלקל גם לר"י**

צ"ע לר"י שמהני תיקון בדבר אחר למה אמרו לעיל עג ע"ב שהחופר גומא ואינו צריך אלא לעפרא חשוב מקלקל לר"י ופטור אך כבר כתב הבעה"מ שחופר גומא אינו דומה כלל שהתם הגומא אינו שייך כלל להוצאת העפר והתם ודאי לא חשוב ע"י התועלת שיש לו בעפר למלאכת תיקון [ובמאירי הוסיף בזה דברים שבחובל לא שייך הוצאת הדם בלי חבלה באדם לכן חשוב שהכל חלק ממלאכת התיקון משא"כ בחופר גומא יכול לקחת עפר ממק"א נמצא שאין עשיית הגומא שייך כלל להוצאת העפר] ועי' מגן אבות מלאכת חורש ובמנ"ח.

ובתוס' רי"ד תי' שהחופר גומא ואין לה צורך בה לא חשוב בונה כלל ואין פטורו מדין מקלקל וכ"כ החזו"א סי' נ"א ס"ק ט"ז

**מלאכה שאצל"ג בחבורה**

עי' תוס' שהוכיחו מכמה סוגיות שבמלאכה שאצל"ג אפילו בחבורה פוטר ר"ש ועי' ראבי"ה סי' קצ"ד שנחלק בדין זה עם אביו רבינו יואל וע"ש שדחה כל הסוגיות המתנגדות לזה ועי' תוס' רי"ד בסוגיין ולק' קכא ע"ב. ובטעם הדין נתקשו התוס' כיון דתרוייהו מדין מלאכת מחשבת ועי' תוס' יומא לד ע"ב שכתבו שמלאכה שאצל"ג לא נלמד ממלאכת מחשבת אלא משום דבעינן דומיא דמשכן ע"ש

**דעת רש"י בזה**

בדעת רש"י נקטו התוס' סנהדרין פד ע"ב שס"ל מלאכה שאצל"ג חייב גם לר"ש בחובל ומבעיר [ע"ש מהר"ם שיף] ועי' חי' החת"ס עה ע"א שביאר ע"פ זה מש"כ רש"י לעיל עה ע"א שלר"ש יש חילוק בין פס"ר דלא איכפת ליה לפס"ר דלא ניחא ליה [שנתקשו התוס' שם בשיטתו] והיינו דבעלמא דמלאכה שאצל"ג פטור סגי בלא איכפת ליה אבל בחובל שמלאכה שאצל"ג חייב אינו פטור אלא בפס"ר דלא ניחא ליה דבזה פטור בלי דין מלאכת מחשבת אלא משום שאינו דומה למשכן ע"ש [וכ"כ בשו"ת הר המור להגר"מ בנעט סי' כ"ד, ובראבי"ה סי' קצ"ד כתב ליישב דעת רש"י שיש לחלק בזה בין שיטת ר"י לשיטת ר"ש ע"ש]

אולם לכאו' מדברי רש"י אין הכרח לזה שעיקר כוונת רש"י רק שאי אפשר להתחשב עם התיקון שחוץ לגופה דלר"ש אין לזה תוספת חיוב אבל ודאי שבצריך לכלבה חשוב צריכה לגופה אלא שדינו כמקלקל ועי' מרכבת המשנה פ"א מהל' שבת ה"א שהאריך בזה.

**דעת הבעל המאור**

דעת הבעה"מ צ"ב שכתב שמילה חשוב אצל"ג ולבסוף כתב שגם חובל ומבעיר פטור כשאינו צריך לגופה אך לכאו' מש"כ "לפי שהדם בא מכח חבלת הבהמה וכו' משא"כ בחופר גומא וכו'", דלכאו' צ"ב הרי הביה"מ מבאר כעת החידוש בחובל ומבעיר למה חשוב תיקון קצת וא"כ מהו הקושיא מחופר גומא ומשמע לכאו' דכוונתו לעניין מלאכה שאצל"ג שחשוב קצת כצל"ג עכ"פ לדעת ר' יוחנן.

**מדאיצטרך רחמנא למישרא מילה הא חובל בעלמא חייב**

**מלאכת גוזז ומפרק הנעשה ע"י מעשה חבלה**

עי' חת"ס כתובות ה' ע"ב שהק' דמנלן מקלקל בחבורה חייב הרי במילה ישנו נמי מלאכת גוזז וכש"כ השיטמ"ק כתובות שם ולדעת הרמב"ם איכא נמי משום מפרק וע"ש שר"ל שמה שמרבינן מקלקל לחובל אין הכוונה דוקא למלאכת נטילת נשמה אלא דמעשה חבלה מופקע מדין מקלקל לכל מלאכה שתהיה. ולפי זה לדעת הרמב"ם כל מפרק ודש ליכא חיוב במקלקל אולם באגלי טל מלאכת דש ס"ק י"ז אות י"ז לא נקט כן. [ועי' ישועות יעקב סי' שט"ז סק"ו וסי' ש"כ סק"ח]

ועי' תוס' כתובות שם (ד"ה דם) שחיפש מקור שיש במילה איסור חבורה ותמה שם בפנ"י שהרי בסוגיין מבואר להדיא שיש במילה משום חבורה וע"ש בית יעקב שצידד לתרץ כדברי החת"ס הנ"ל אך סיים שהוא דוחק ע"ש.

**חובל בצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו**

**תיקון שאינו בשעת הקלקול**

התוס' כתבו בשם ר"ת שהטעם שלדעת ר"י אין חובל וצריך לכלבו חשוב מתקן כיון שאין התיקון בשעת הקלקול וצ"ב כיון שעיקר מלאכת חובל הוא הוצאת הדם שפיר חשוב התיקון בשעת הקלקול ועי' בתוס' הרא"ש שביאר "דלאחר חבורה נופל הדם לארץ וראוי לכלבים", וצ"ב [אך עי' ספר הישר סי' ר"צ שמבואר שעיקר סברתו אם התיקון מגופו של הדבר והיינו דמלאכה שהיא בעצמותה קלקול כדי להפוך אותה למלאכת תיקון לא יועיל מה שלבסוף יצא לו מזה תועלת אלא דבעינן שעצם המעשה יוגדר כמלאכת תיקון והיינו כשיש לו תיקון בעצם המעשה כגון קורע בחמתו אבל בחובל שעצם החבלה אינו מעשה תיקון אלא שמאפשר לו ליתן דם לכלבו בשלמא אם היה מוצץ הדם היה מועיל זה להפוך המעשה למלאכת תיקון אבל כל שאינו אלא היכ"ת ליתן לכלבו נשאר על החבלה שם מעשה קלקול]

עי' ר"ן חולין יד ע"א שכל שוחט בשבת אין חיובו על תחילת השחיטה שאז הוא מקלקל וחיובו בא רק בגמר שחיטתו [אך בדעתו צידד הגרע"א בח"ו שאינו אלא לעניין להיות מומר וכ"כ בשו"ת חת"ס יו"ד סי' י"ד] וכ"כ התוס' חולין כט ע"ב אולם הרמב"ם בפירוש המשנה בחולין שם כתב שנעשה מומר מתחילת השחיטה ועי' חי' רע"א במערכה אות ח' שר"ל דדבר זה תלוי ב' תירוצי התוס' בטעם חיוב שוחט אם משום שהתיקון בא מיד או משום שהדרך לשחוט שלצד זה חייב מיד משום שהוא מקלקל ע"מ לתקן. ועי' נתיבות סי' ש"נ סק"א שתמה טובא ע"ד התוס' חדא דמ"ש מכל מקלקל ע"מ לתקן כגון קורע ע"מ לתפור [עי' תוס' שכתבו שרק משום שהתיקון יותר טוב ממה שהיה קודם חשוב תיקון] ועוד דמ"ש ממילה דמבואר לק' קלג ע"ג שגם חלק ממילה חשוב תיקון ע"ש ועי' מש"כ בזה באור שמח פ"א מהל' מילה הי"ד.

**כלאחר יד בחובל ומבעיר**

עי' אגלי טל מלאכת דש ס"ק י"ז אות ל"ד שהעיר דלהמבואר בחלקת מחוקק סי' קכג שטעם הפטור כלאחר יד במלאכת שבת הוא מדין מלאכת מחשבת א"כ יתחייב בחובל ומבעיר גם כלאחר יד ועי' בהערת הגר"ד לנדוי שליט"א בסו"ס קרית מלך רב סי' כ"ד שהעיר מדברי הספר התרומה המובא בב"י או"ח סי' ל"ב שהשוחט כלאחר יד פטור הרי שגם בחובל איכא פטור דכלאחר יד אך עי' נתיבות שלום סי' מ"ב סק"א די"ל דספר התרומה לשיטתו שכותב בשמאל אינו חשוב כתב גם בסת"ם ע"ש.

**החבלה שבמילה**

עי' חי' מהר"ל מפראג שנקט שהחבלה שבמילה הוא הוצאת הדם [וז"ל, "דהא כל מילה מלאכה שאצל"ג דא"צ החבלה כלל רק המילה לגלות הגיד אבל לא צריך לחבלה וא"ת דצריך לדם ברית הא קי"ל דא"צ להטיף ממנו דם ברית ועוד דמ"מ לא צריך לנטילת נפש של התינוק רק לדם היא צריך" (אולם בתוס' כתובות ה' ע"ב כתבו שכיון שיסוד מלאכת חובל אינו מה שמחליש הנחבל אלא עצם פעולת נטילת נשמה לכן כל שיש לו צורך בהוצאת הדם חשוב צריכה לגופה ועי' בית מאיר שבת צד ע"א)] אולם עי' בעה"מ "וכן עיקר החבלה היא בערלה ואין שם שום תיקון אלא קלקול והתיקון שהוא באיש לא חשוב לר"ש", ועי' אבני נזר סי' קצ"ח אות ח' שמבואר מדברי הבעה"מ שהחלבה שבמילה הוא כריתת הערלה ולא הוצאת הדם ["ובמילה אין עיקר כוונתו להוציא דם דבמל ממש ס"ל שאין חיוב להוציא הגם שמשמע בההיא דהצצתי בו ולא הי' בו דם ברית דמצוה להטיף דם ברית מ"מ אין חיוב ואין עיקר כוונתו לכך"]

**החבלה בהוצאת דם**

[בעיקר מלאכת חובל בהוצאת הדם כתב המרכבת המשנה בפ"א מהל' שבת ה"א דהיינו שלוקח החיות מן הדם וצ"ב דבפשוטו אין בדם חיות אדרבה היא נותן חיות לגוף האדם וכבר העיר בזה בחי' הגרנ"ט כתובות סי' כ"ג ועי' בעה"מ "אין החבלה בדם אלא בבשר" ולכאו' כוונתו שהחבלה הוא בבשר שחסר לו הדם ולא בעצם הדם]

**מה לי מבשל פתילה מה לי לבשל סמנין**

עי' בעה"מ "דעיקר ההבערה שהיא בבת כהן אין בה לעצמה אלא קלקול", מבואר שמלאכת הבערה בשריפת בת כהן הוא בהכנסת האבר לגופה ואמנם עי' אבני נזר סי' רכ"ט סק"א "דאין לומר כלל דשריפת האיש חשיב מבעיר דאין בני מעיו נעשין גחלת אלא שנחמרו", [עי' ביצה כג ע"א בחי' הרא"ה ושיטמ"ק שבשמים הכלים ע"ג גחלת של מתכת אין בו משום הבערה כיון שאינם נשרפים אולם ברש"י שם ושאר ראשונים מבואר שיש בזה משום הבערה ע"ש]

**ציונים בדברי התרומת הדשן סי' רס"ה**

"איכא למימר דהאב אע"פ דהיה אומר וכו' א"א הוא שלא יכוין לכך"

עיקר החילוק בין אחר לאב הוא ע"פ שיטת הערוך דפס"ר דלא ניחא ליה מותר וגדר החילוק בין ניחא ליה ללא ניחא ליה מבואר בתרוה"ד דהיינו דע"כ מכוון לזה משא"כ כשלא איכפת ליה

"אלא דהחלול שבת פס"ר הוא"

מבואר שלגבי החילול שבת ליכא כוונה ואין בזה אלא פס"ר ואם נאמר שהחילול הוא כריתת הערלה לכאו' שתיהם מכוונים וע"כ שהחילול הוא הוצאת הדם ואינו מכוון לזה וכש"כ המהר"ל כנ"ל [ואף שיש מצוה בהטפת דם י"ל דאין זה עיקר כוונתו ועי' לק'] אך א"כ צ"ע למה חשוב מילה מתקן לדעת ר"י הרי התיקון הוא בהעדר הערלה ולא בדם ועי' הערות הגר"ד לנדוי שליט"א בסו"ס קרית מלך רב סי' כ"ד מה שביאר בזה ["וע"כ צ"ל דגדר הדין בזה דכל כה"ג אף דלא מיתבעי יציאת הדם למצוה ולתיקון מ"מ כיון דכך הוא אורחא דמילתא דהדם בא עם מעשה המילה מיחשב הכל כחד מעשה וחשבינן תיקון המילה כתיקון למלאכה דיציאת הדם אף דאין התיקון אלא בהסרת הערלה",]

ולגבי חילול שבת נמי אע"ג דבעינן מלאכת מחשבת ואפי' פס"ר פטור מה"ת וכו'",

בתוס' קג ע"א כתבו דהיינו משום מלאכת שאצל"ג ואם כוונתו כן אין זה מתאים לדעת תוס' ודעימיה שגם בחובל ומבעיר פטור מלאכה שאצל"ג ועי' ביאור הגר"א סי' של"א סעיף י' ומדברי הביה"ל סי' שכ"ח סעיף ג' (ד"ה ומצטער) משמע שהבין שהכוונה אף אם נחייב בפס"ר שלא ניחא ליה מ"מ בשבת פטור משום מלאכת מחשבת וכסברת הרא"ש פי"ד ס"ט ובחובל למבעיר דלא בענין מלאכת מחשבת חייב

ועכ"פ יהיה מבואר לפי זה דחשוב שפיר מלאכה הצל"ג וצ"ב כיון שאינו מכוון להוצאת הדם והמצוה הוא בכריתת ערלה והחבלה הוא בדם לכאו' אין כאן מלאכה הצל"ג [ועי' לעיל מה שהובא מהגרד"ל לעניין תיקון וע"ש שדן לעניין מלאכה הצל"ג]

"אע"כ סובר רש"י דמש"ה חשיבה מילה תיקון משום דע"י כך נעשה התינוק ישראל שלום"

יש לבאר דבריו בתרי אנפי 1) שהמלאכה הוא משום מכה בפטיש דומיא דמיעוט ענביו [וסובר שם שהוא מדאורייתא כדעת המרדכי סוכה סי' תרמ"ז ועי' מנ"ח שדן לענין מכה בפטיש במילה] וכ"כ במרכבת המשנה בפ"א ה"א ולכן אחר שאינו מכוון לזה ולא איכפת ליה בתיקון זה מותר 2) עיקר המלאכה הוא מצד חבלה אלא דהתיקון הוא בזה שעשאה ישראל שלום ועי' שו"ת הר המור להגר"מ בנעט סי' כ"ד שתמה בזה "ובעיקר סברת התה"ד צ"ע מנ"ל הא דצריך שיתכוון דוקא להתיקון כיון דמ"מ התיקון נעשה ואיהו עכ"פ מכוון לגוף המלאכה מנ"ל הא דבעינן שיתכוון דוקא להתיקון ודו"ק וצ"ע" ועי' בסמוך.

"ופס"ר לגביה לענין תיקון גברא אע"ג דעיקר כוונה למצוה"

צ"ב דלכאו' אין זה פס"ר אלא מכוון ממש אולם עי' תרומת הדשן סי' ס"ו שנקט שכל שאין עיקר כוונתו לזה אע"פ שמכוון נמי לזה חשוב כאינו מתכוון ואין איסורו אלא מדין פס"ר.

"אבל אחר דלא איכפת ליה בתיקון התינוק כההיא דפרק הבונה"

צ"ע בין אם נאמר ששם מדין מלאכה שאצל"ג ובין אם נאמר משום פס"ר דלא ניחא ליה אינו מיישב מה שהעיר לעיל דמל' הטור נראה שלגבי האב חשוב פס"ר משא"כ לגבי אחר דלא חשוב פס"ר ומשמע לכאו' שהבין התרוה"ד שכוונת הש"ס שתיקון כזה למי שאינו מחשיבו אינו חשוב כלום וזהו נמי טעם ההיתר לאחר למול כיון שאין לו חשיבות בתיקון זה אך הדברים צ"ב כיון שלגבי התינוק חשוב תיקון מה לי שלמוהל אין לו חשיבות [והגרד"ל דן שם במצרף כלי של אחר אם אזלי' בתר הבעלים או בתר עושה המלאכה]

בעיקר הבנת התרומת הדשן בדברי ר' אלעזר הלוי עי' שאג"א סוף סי' נ"ט שנקט שודאי גם אחר עושה מלאכה אלא שהאב הוא חמור יותר כיון שהוא פס"ר וצ"ב

**דבר שאינו מתכוון ופסיק רישא**

**מחלו' ר"י ור"ש בשבת**

הנה עיקר המחלו' ר"י ור"ש בדבר שאינו מתכוון אינו בשבת אלא בכל התורה כולה וכדמצינו לעניין כלאים ודעת התוס' ביומא לד ע"ב ועוד מקומות שלעניין שבת גם ר"י מודה שאינו מתכוון מותר מה"ת דבעינן מלאכת מחשבת וליכא וכ"כ רש"י קכא ע"ב ובריב"ש סי' שצ"ד וכ"כ בשו"ת ר"א בן הרמב"ם סי' י"ט [אך שם כתב הטעם כיון שאינו אלא ספק לכן לא חשוב מלאכת מחשבת וצ"ב דבמתכוון חייב אע"פ שאינו אלא ספק] אך דעת הריטב"א יומא שם ובשבת מא ע"ב ודף קכא ע"ב שלר"י גם בשבת חייב חטאת כדמוכח בכריתות כ' ע"ב וכן דעת הרמב"ן עה ע"א והרשב"א כתובות ה' ע"ב [ע"ש שהבין שלדעת התוס' גם בכל התורה אין ר"י אוסר אלא מדרבנן ועי' רע"א במערכה י' על יומא אות ה' שר"ל שנחלקו בזה אמוראי אם לדעת ר"י בכל התורה איסורו מה"ת או מדרבנן] וכן מבו' לכאו' דעת הערוך שלשיטתו אין לדחות ראיית הראשונים מכריתות כ' ע"ב.

עי' רא"ש פי"ד סי' ט' שהביא דעת השאלתות דלא קי"ל כר"ש לעניין דבר שאינו מתכוון אלא בשבת ולא בכל התורה [ודבריו צ"ב דכיון שר"ש ס"ל כן בכל התורה מנלן שיש לו היתר מיוחד לעניין שבת אך עי' מש"כ בחי' חת"ס כתובות ו' ע"א לבאר בדעתו שכוונתו למלאכה שאצל"ג ע"ש]

עי' חי' ר"ן סנהדרין פד ע"ב (כידוע אין מחברו רבינו ניסים עי' ידיעות נכבדות ריש קובץ הערות) שלא הותר דבר שאינו מתכוון באיסור מיתה אלא בחייבי לאווין ושאני שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה (ע"ש תוד"ה ור"ש).

**גדר דבר שאינו מתכוון**

עי' כס"מ פ"א מהל' שבת ה"ז שהביא מר' אברהם בנו של הרמב"ם בשם אביו בביאור החילוק שבין אינו מתכוון למלאכה שאצל"ג דדבר שאינו מתכוון היינו שאינו מתכוון לעשות כלל המלאכה ואילו מלאכה שאצל"ג היינו שמתכוון לעשותו אלא שלא לצורך תכליתה [וז"ל הריטב"א לק' קלג ע"א "דדבר שאינו מתכוון הוא כגון גורר אדם מטה וספסל דאיכא תרתי גרירה וחריץ ואפשר לגרירה בלי חריץ ומלאכה שאצל"ג הוא דליכא אלא חדא וכו' אלא שאינו מתכוון לאיסור", וע"ע בדבריו קיז ע"א] ועי' מרכבת המשנה פ"א מהל' שבת ה"א שהק' שלפי הגדרה זו החותך ראש העוף כדי לשחק בו דומה יותר למלאכה שאצל"ג מלדבר שאינו מתכוון.

**חומרת דבר שאינו מתכוון על מלאכה שאצל"ג**

כפשוטו כוונת הר"א בן הרמב"ם לומר חומרת מלאכה שאצל"ג על דבר שאינו מתכוון וכן מבואר בשו"ת מהר"ם אלשאר סי' ק"ד אולם במחצה"ש סי' רע"ח ובערוך השלחן סי' רמ"ב סעיף י"ח נקטו בכוונת הר"א בן הרמב"ם שיש במלאכה שאצל"ג קולא על דבר שאינו מתכוון וביארו דהיינו משום שמלאכה שאצל"ג חשוב כהיפוך כוונה ע"ש.

ולכאו' מצינו ג' אופנים של אינו מתכוון א) בב' מעשים כגורר כסא וספסל שיש כאן גרירת כסא וגם עשיית חריץ ב) מעשה ותוצאה ומתכוון למעשה ולא לתוצאה כהורדת ענבי הדס ותולש עולשין שמכוון לפעולת התלישה ולא לתוצאה של יפוי הקרקע וכן קציצת בהרת לדעת הרשב"א (ולפי זה לכאו' גם חופר גומא ואינה צריכה אלא לעפרה חשוב כאינו מתכוון וכ"כ בתהלה לדוד סי' רע"ח סק"ד וע"ש דלפי זה לדעת הערוך ליכא איסור במלאכה שאצל"ג אלא באופן דניחא ליה וכציור המובא בתוס' לעיל מא ע"ב ע"ש) ג) עשיית מעשה שיש בה ב' שמות ומתכוון לשם א' ולא לשני' קציצית בהרת לדעת הריטב"א.

הנה כמה אופנים שיש לדון למה נחשב אינו מתכוון

1. עי' תוס' כתובות ו' ע"א שמפיס מורסא חשוב אינו מתכוון כשאינו מתכוון לעשות פתח וכבר תמה שם הגרע"א שכל שמכוון לנקב אע"פ שאינו צריך לפתח אינו אלא מלאכה שאצל"ג ולכאו' כיון שאינו מכוון לתוצאה והיינו השם פתח דומה לענבים ותולש עולשין [ועי' מש"כ בזה הגרמ"י לפקוביץ ז"ל בסוף חי' ר' שלמה ח"ב ועי' חי' ר' שלמה כתובות ס"ג שר"ל שרק לגבי כל התורה חשוב כאינו מתכוון אבל לא לגבי הדין מלאכת מחשבת ועי' ריטב"א לק' קלג ע"א הנ"ל וע"ע קה"י כתובות ס"ה]
2. עי' לק' קלג ע"א שהמל במקום בהרת חשוב כאינו מתכוון [אך ע"ש שיטה לר"ן שרק אביי לשיטתו נקטה כן הגמ' ע"ש] וע"ש חי' הרשב"א שתמה דלמה חשוב אינו מתכוון הרי מתכוון לקציצה ומה לי שאינו מתכוון לטהר ואין זה אלא מלאכה שאצל"ג ותי' שעיקר האיסור לטהר הנגע ולא עצם הקציצה ולכן חשוב דבר שאינו מתכוון אצל הטהרה והיינו שאינו מכוון לתוצאה וע"ש שפ"א שתמה שהרי גם נגעים טהורים אסור לקצוץ ושם ל"ש טהרה. [ועי' חי' הגרי"פ לרס"ג ל"ת קל"ו שר"ל דדעת הרשב"א כתוס' רי"ד שרק מהד' מראות יש איסור קציצה ובזה חשוב מטהר כיון שמונע עי"ז האפשרות של טומאה אך עי' רש"י שמבו' כדברי הרשב"א שהאיסור לטהר ואיהו ז"ל סובר שאפי' בוהק אסור לקצוץ והגרא"י לפקוביץ שליט"א בשלמי יוסף סי' תע"ו תי' באופן נפלא ע"פ מה שיסד המנ"ח במצוה תקפ"ד שיש ב' דינים בקציצת בהרת א' קציצת נגע ואפי' נגע טהור ובזה אינו אסור אלא כשקוצץ כולו ועוד יש איסור לטהר הנגע והוא אפי' במקצת הנגע (ועי' אפיקי ים ח"ג סי' כ"א) וא"כ במילה בבהרת דע"כ מיירי במקצתו שהרי ראשי אברים אינם מטמאים בנגעים וע"כ דמיירי לענין פשיון וכש"כ בתפארת ישראל וא"כ בכה"ג שאינו קוצץ כל הנגע אין איסורו אלא כשמטהר הנגע] וע"ש חי' הריטב"א שר"ל שבשאר איסורי תורה כל מלאכה שאצל"ג חשוב אינו מתכוון וע"ש בשם הרא"ה שכיון שהבהרת אינו על כל עובי הבשר נמצא שהורדת הערלה והורדת הבהרת חשיבי כב' מעשים נפרדים וחשוב אינו מתכוון והיינו דכל שיש בא' מה שאין בשני אף שהוא בכלל מאתים מנה כבר נחשב כב' מעשים ודינו כאינו מתכוון
3. עי' לק' קיז ע"א שהמפשיט עור ולא בעי ליה לעור חשוב אינו מתכוון ותמה שם הגרע"א דלכאו' הו"ל מלאכה שאצל"ג ולא אינו מתכוון [ואמנם עי' מאירי שבאמת פי' שכוונת הש"ס למלאכה שאצל"ג ע"ש אך מדברי הערוך ושאר הראשונים מבואר שלא פירשו כן וצ"ל כיון שגדר מלאכת מפשיט הוא יצירת עור ולא תיקון הבשר לכן כל שמתעסק בהורדת העור לצורך תיקון הבשר חשוב כאינו מתכוין לגבי יצירת העור וז"ל הריב"ש סי' שצ"ד "דהא התם עור נפסד שהוא עיקר ההפשטה דהא חושבינן ליה דבר שאינו מתכוון משום דלא בעי ליה לעור ולא מכוין להפשטה בשביל העור אע"פ שמכוין להפשיט בשביל הבשר והיינו משום דלא דמי להפשט אילים דמשכן", ועי' חי' הריטב"א "ודבר שאינו מתכוון הוא העוסק במלאכת היתר ועושה עמו מלאכת איסור ואיפשר לזה בלי זה וכו' משא"כ בזו דאיפשר להוצאת אימורים בלא הפשטה ועיקר מעשהו ועסקו הוא הוצאת האימורים",]
4. עי' סוכה לג ע"ב שהתולש ענבי הדס ואינו מתכוון להכשירו דינו כאינו מתכוון וצ"ע כיון שמלאכה הוא הורדת הענב שהוא הוא המעשה תיקון חשוב שפיר מתכוין ורק דהוה מלאכה שאצל"ג וצ"ל דכיון שעיקר המלאכה הוא התוצאה והיינו יצירת ההדס חשוב שפיר כאינו מתכוון.
5. עי' רש"י ביצה לג ע"א שעשיית אהל ע"י מטה או ביצים חשוב אינו מתכוון ותלוי במחלו' ר"י ור"ש וצ"ב שהרי מתכוון לפעולת עשיית האהל ואינו אלא מלאכה שאצל"ג וע"כ כיון שהאיסור הוא התוצאה השם אהל כיון שאינו מתכוון לזה שפיר חשוב כאינו מתכוון [אך באמת הו"ל פס"ר ועי' בתוספת שבת סי' שט"ו סק"ט שכתב שבעשיית אהל לא חשוב מלאכה אא"כ מכוון לזה דומיא דמש"כ ה"ה בתיקון כלי ע"ש ועי' במחצה"ש על המג"א סק"ט שמדברי רש"י שדן לחייב לשי' ר' יהודה מוכח שלא כדבריו אך עי' לק' שמצינו כן במאירי קג ע"א ע"ש].
6. עי' תוס' כתובות ו' ע"א שנקט שהסוחט כבשים לגופן ואינו צריך למשקין היוצא מהם פטורו מדין פס"ר דלא ניחא ליה וצ"ב שהרי מתכוון להוציא המשקה ואינו אלא מלאכה שאצל"ג ועי' אגלי טל מלאכת דש ס"ק כ"ז שר"ל דמיירי שמגלגלו לרככו ואינו מכוון כלל להוציא המים אלא שהוא פס"ר, ע"ש. [אך עי' האיר יוסף סי' קמ"ב שתמה על עיקר דברי התוס' והרי המתיר בכבשים הוא רב ורב הרי סובר כר' יהודה בדבר שאינו מתכוון ולדידיה ודאי דפס"ר דלא ניחא ליה אסור עכ"פ מדרבנן ולכן ר"ל שכוונת התוס' שע"כ הטעם שמיקל הערוך בפס"ר דלא ניחא ליה ומותר אפילו מדרבנן ואינו דומה למלאכה שאצל"ג היינו משום זה גופא דאינו ניחא ליה א"כ גם מלאכה שאצל"ג אם לא ניחא ליה יהיה מותר גם מדרבנן ע"ש].
7. עי' בכורות כה ע"א "וסבר ר' יוסי בן המשולם דבר שאינו מתכוין אסור והתניא וכו' גוזז במספרים ואינו חושש", ופירש"י אלמא משום דאינו מתכוין לשום גיזה אלא לתקן שרי", וצ"ב שהרי מתכוון שפיר למעשה גיזה וע"ש בתוס' (ד"ה גוזז) ועי' בית הלוי ח"א ס"א אות ה' שר"ל שרש"י לשיטתו בביצה לג ע"א שעשיית אהל בלי כוונת אהל חשוב כאינו מתכוון [ולכאו' אינו דומה דשם יש חלות שם אהל וחשוב כתוצאה משא"כ בגוזז] אך צ"ע דלכאו' הוה פס"ר ועי' אבן האזל פ"א מהל' מעילה ה"ז שאינו חייב אלא בצריך לשיער ולכן אינו פס"ר וכ"כ בשפ"א שכל שאינו גוזז לאיזה צורך אינו בכלל גוזז בקדשים ולכן בגוזז ללא צורך אינו חשוב איסור.

**טעם פטור אינו מתכוון**

לדעת ר"ש שפוטר בכל התורה ע"כ אינו מדין מלאכת מחשבת אלא שהוא חסרון בעיקר המעשה [עי' מקור חיים בהל' פסח בפתיחה לסי' תל"א שרק בדבר שאיסורו במעשה נאמרה דין אינו מתכוון ולכם באיסור בל יראה ליכא פטור אינו מתכוון (ועי' שו"ת רע"א ס"ח) וכבר ביארו שזהו נמי טעם חיוב מתעסק בחלבים ועריות שעיקר האיסור אינו המעשה ויש לזה סמך ממה שזה מהני נמי לעניין מצוות צריכות כוונה ותמה בזה בקה"י שבת סי' ל"ה] ועי' שערי יושר שער ג' פרק כ"ה (עמ' רס"ה-ו) שביאר שכל שאינו מתכוון לחרישה לא חל על גרירת ספסל שם מלאכת חרישה אלא שם העתקת הספסל ממקום למקום וע"י פס"ר חל בע"כ על המעשה מחמת עצמו שם חרישה ובחזו"א סי' נ' סק"א ובחי' ר' שמואל כתובות ס"ז ביארו שכל שאינו מתכוון אין המעשה מתייחס אליו דהו"ל כנעשה מאליו ע"ש. [עי' חי' ר' שלמה יבמות סי' ה' שגדר מחלו' ר"י ור"ש אם אזלי' בתר העשייה או הכוונה קובע וע"ש דלכן גם בחשיבות לבישת כלאים הוא תלוי במחלו' ר"י ור"ש וזה א"ש רק להבנת הגרשש"ק אבל אם הגדר שאינו מתכוון כאילו נעשה מאיליו א"כ בהגדרת עצם המעשה לא מצינו מחלו']

עי' ריב"ש סי' שצ"ד שביאר דעת הרמב"ם פכ"א ה"ג שסובר שאסור לכבד את הקרקע שמא ישוה גומות אף דלכאו' אינו פס"ר וא"כ לר"ש מותר כשאר אינו מתכוין "ונראה שהיתה כונת הרב לומר שהמכבד מכוין ליפות קרקע הבית ולתקנה ואע"פ שהכבוד לאו פס"ר מ"מ הכונה שיש לו ביפוי הבית ובתיקונו חשיבא כונה לענין השואת גומות" ועי' אגלי טל מלאכת חורש אות כ"ב ס"ק ט"ו שנתקשה בדבריו ועי' שו"ע הרב סי' רע"ז קו"א סק"א שביאר דברי הרמב"ם באו"א.

**עיקר כוונתו לדבר אחר**

עי' תרומת הדשן סי' ס"ד שנקט דכל שעיקר כוונתו לדבר אחר אע"פ שמכוון נמי לזה דינו כאינו מתכוון ועי' ט"ז סי' רנ"ג ס"ק י"ח שחולק עליו

**הטעם שלר"ש מותר באינו מתכוון גם לכתחילה**

לכאו' הטעם שהתיר ר"ש אינו מתכוון אפילו מדרבנן ואילו מלאכה שאצל"ג אסור מדרבנן היינו משום דכל מה שמותר רק מדין מלאכת מחשבת אסור עכ"פ מדרבנן [וכמו שביארו התוס' יומא לה ע"א דכל מה שאסור בשאר איסורין גזרו שבת אטו שאר איסורים] וראיה לזה שהרי לדעת התוס' גם ר"י מודה שליכא איסור תורה בשבת באינו נמתכוון וע"כ שכיון שהוא רק מדין מלאכת מחשבת אסור עכ"פ מדרבנן אולם עי' בתוס' כתובות ו' ע"א שהביא שיטת הערוך שפס"ר דלא ניחא מותר והתוס' דחו שיטתם די"ל שעכ"פ אסור מדרבנן כמו מלאכה שאצל"ג [עי' לק'] וצ"ב דכיון שפס"ר דלא ניחא אין לו דין ניחא ליה הרי זה כשאר אינו מתכוון שמותר לר"ש ועי' אבן האזל פ"א מהל' שבת ה"ז שצ"ל שדעת התוס' שהטעם להקל באינו מתכוון כיון שאינו אלא ספק אם יעשה מלאכה ולכן בפס"ר דלא ניחא הו"ל לאסור [וכן מוכח בדעת השאלתות הנ"ל, ויש לעיין מהו דעת הערוך האם לדעתו כן תלוי באינו מתכוון או שהלא ניחא הוא הסיבה ועי' לעיל בשם האיר יוסף]

**דבר שאינו מתכוון שעושה בידים**

עי' לק' קמא ע"ב וסך כל גופו שמן ומתעגל ע"ג קטבליא ואינו חושש ועי' בעה"מ דלדידן דקי"ל כר"ש מותר אפילו שיעור לעבדו [ועי' שביתת השבת כללי דשא"מ ופס"ר סק"ז שתמה הרי הוא פס"ר וע"ש מש"כ בזה] וע"ש מלחמות ור"ן שהביאו מהראב"ד שחולק "ואין זה כדבר שאינו מתכוון אלא כעושה בידים", וצ"ב

**גדר דין פסיק רישא**

עי' רש"י זבחים צא ע"ב שכל שיכול לזלף טיפין דקים ולא יכבה האש אע"פ שכעת זילף טיפים גסים אינו חשוב פס"ר וצ"ב ועי' ראבי"ה סי' קצ"ד שכתב בדעת רש"י שפס"ר היינו רק מעשה שמכריח להטפיל אליה פעולה זאת אבל כל שיכול לעשותו באופן אחר לא חשוב פס"ר וכ"כ בשלטי גיבורים סוף פרק האורג ועי' מרכבת המשנה פ"א מהל' שבת ה"א שהאריך להוכיח שכן הוא נמי שיטת הרמב"ם ז"ל [וע"ש שביאר "נמצא כיון שההיתר א"א לו לעשות בשום אופן בלא האיסור הרי כשמתכוון לעשות ההיתר הו"ל כאלו מתכוון לעשות האיסור ומקרי דבר שמתכוון והיינו טעמא דפס"ר ובכוונה תליא מילתא דכל כוונה שהיא פס"ר הו"ל כאילו מתכוון לעשות האיסור", ע"ש. אך באבן האזל פ"א ה"ז סוף אות א' ביאר דברי רש"י באו"א ע"ש] הנה עי' רש"י כתובות ה' ע"ב (ד"ה או כר"ש) שכתב דכיון דיש הבקיאים בהטייה לא חשוב פס"ר וצ"ב דלא מיירי בבקי ומשמע לכאו' דכיון שמעשה ביאה אינו מכריח חבורה שוב לא חשוב פס"ר וכנ"ל אך לכאו' אינו דומה כיון שלמי שאינו בקי לא שייך בלי חבורה ומבואר כן להדיא שם ו' ע"ב וע"ש ברש"י (ד"ה רוב) ובריב"ש סי' שצ"ד נקט שדעת רש"י שרק לבקיאים מותר לבעול (והשואל בשו"ת ר"א בן הרמב"ם נקט דכיון דפס"ר איסורו רק מדרבנן התירו לכולם משום הרוב) וע"ש חי' הריטב"א. ובדף ה' ע"ב כתב הריטב"א דכוונת רש"י דכיון דיש מציאות של הטייה לכן גם במי שאינו בקי בהטייה אין ודאי שיעשה חבורה ע"ש.

**סברת החיוב בפס"ר**

ז"ל הריטב"א יומא לד ע"ב "ומשום דמודה ר"ש בפס"ר ולא ימות שהוא אסור מן התורה דמתכוון הוא חשוב", ועי' שערי יושר ש"ג פכ"ה שע"כ שאין הכוונה כיון שיודע שמצינו מחלו' תנאים צה ע"א במכבד אי חשוב פס"ר והרי לא נחלקו בידיעת האדם וע"כ שעיקר הכוונה דכיון שמכוון למעשה זו ומעשה זו בהכרח גורר אחריו עוד מעשה חשוב ככוונה גם למעשה השני' ועי' שו"ת ר"א בן הרמב"ם סי' י"ט ["דמאחר שהוא ידע שהאיסור יעשה בודאי ושמחשבתו אינה נעשית אלא בעשיית המלאכה הרי חישב לעשות המלאכה ולפיכך חייב חטאת ומלאכת מחשבת קרינן ביה כגון האי דפסיק רישיה של עוף אע"פ שאין סוף כוונתו למיתה הואיל והוא יודע שהמות בא בחתיכת ראש העוף וחישב לחתוך ראשו הרי חושב למיתה וחייב חטאת",]

עי' תוס' הרא"ש בפסחים כה ע"ב שגם לדעת המתיר שם באי אפשר וקמכוון לא הותר אלא כשאין בדבר פס"ר וצ"ע מה שייך פס"ר כשמותר גם במכוון [וע"ש פנ"י בדברי התוס'] ועי' בנתיבות שלום סי' ב' אות ב' מה שביאר בזה.

**ספק פס"ר בשבת ובכל התורה**

לפי הנ"ל בספק פס"ר כיון שלהצד שהוא פס"ר הרי המעשה בהכרח גורר אחריו מעשה זו לכן הו"ל ספק דאורייתא וכ"כ בשו"ע הרב סי' רע"ז בקו"א סק"א [והא דכל גרירת ספסל לא חשוב ספק פס"ר אע"פ שהסיבה שיצא חריץ תלוי בקושי של העפר וצורת הגרירה ונמצא שאם בסוף נעשה חריץ בהכרח שעשה הגרירה באופן שע"כ יהיה חריץ נמצא שהוא ספק פס"ר (והיינו אפילו שאינו תלוי במעשיו אלא בכובד החפץ ורכות הקרקע) וע"כ צ"ל שכיון שמעשה גרירה אינו מעשה מוגדר והוא תלוי בהרבה דברים שאינו נראית לעין לכן מוגדר שמעשה גרירה באופן כללי אינו מכריח חריץ וכ"כ במנחת שלמה סי' י' ועי' אבן האזל פ"א ה"ז סוף אות א' מש"כ לעניין זילוף יין ע"ג האישים שחשוב ספק פס"ר וי"ל] אך עי' ט"ז סי' שט"ז סק"ג שנקט שגם ספק פס"ר דינו כאינו פס"ר אע"פ שהוא ספק דלשעבר ועי' ביה"ל סי' שט"ז שהוכיח כן נמי מדברי המלחמות מא ע"ב [ובשערי יושר שם ר"ל שכל שמחמת הני ספיקות כבר אינו מוגדר אצל בני אדם כמתעסק גם במעשה הנגררת לא חשיבא פס"ר אבל כשידוע לכולם רק לו אינו ידוע ודאי חשוב פס"ר ע"ש] ועי' הגהת רע"א יו"ד סי' פ"ז סעיף ו' שנקט דה"ה לענין בשר וחלב הדין כן ועי' אבן האזל פ"א מהל' שבת ה"ז שיש לחלק בזה בין שבת לשאר איסורי תורה שרק בשבת שפטורו מדין מלאכת מחשבת חשוב כאינו פס"ר משא"כ בכל התורה כולה דינו כספק פס"ר וספיקו להחמיר והיינו דאינו מתכוון דכל התורה התירו דאינו נחשב כמעשיו וע"י פס"ר חשוב בהכרח כחלק מן הפס"ק וא"כ בספק פס"ר ספיקו לחומרא אבל בשבת כל שאינו יודע לא חשוב פס"ר וכ"כ בשביתת השבת יז ע"ב ובחי' ר' שמואל כתובות סי' ז' ע"ש שהאריך בזה.

[עי' אבני נזר סי' סי' ק"ס שגם ספיקא דרבוותא דינו כספק פס"ר ומותר לדעת הט"ז ודבריו מחודשים מאד.]

**ודאי יעשה איסור אך אינו מבורר איזה**

עי' אבני נזר סי' רל"ו דפשיטא ליה שבאופן שאינו מתכוון אך בודאי יעשה איסור אך אינו פס"ר איזה איסור יעשה שאינו חשוב פס"ר אולם בשו"ת מהרי"ל דיסקין פסקים סי' ו' דן בזה ע"ש ולצד זה מבואר שגדר פס"ר אינו שע"י זה מוגדר המעשה כחלק ממעשה העיקרי ונעשה ממילא בכוונה אלא שכל אינו מתכוון שיש ודאי איסור לא הותר

**ודאי שיעשה המעשה וספק אם יהיה בזה איסור**

ויש לעיין בציור הפוך שהמעשה ודאי יעשה וספק אם יהיה בזה איסור ועי' הגהת הגרע"א יו"ד סי' פ"ז סעיף ו' שמתבאר מדבריו שהחותה בגחלים לצורך חימום החדר ויש על התנור סיר שספק אם יש בתוכו בשר בחלב או לא [ע"ש דנקט דמיירי לעניין בליעות שבתוך דופני הקדרה וע"ש ש"ך ס"ק י"ח, וזה רק חומרא בעלמא וכמבואר שם ברמ"א וע"ש פמ"ג שפ"ד ס"ק י"ח דהיינו משום שבבלע ליכא איסור בישול בשר וחלב וכ"כ בשו"ת רע"א סי' ר"ז וע"ע ברע"א סעיף א' ע"פ השערי דורא שכל שכבר נתבשלו ליכא איסור בב"ח אע"פ שבב"ח יש בישול אחר בישול עי' פלתי ס"ק י"ג וע"ע שו"ת חת"ס יו"ד סי' צ"ה שביאר הטעם שמותר מעיקר הדין באופן אחר] דחשוב כספק פס"ר (ומותר להני שמתירים בספק פס"ר דלשעבר) ומבואר שאע"פ שלגבי עצם הבישול חשוב פס"ר כיון שלגבי האיסור אינו פס"ר הרי זה ספק פס"ר ולכאו' זהו כסברת המהרי"ל דיסקין.

**דרגת הודאי ליחשב פס"ר**

עי' ריטב"א כתובות ה' ע"ב שכל שאינו ודאי לא חשוב פס"ר [וע"ש חי' הרשב"א] וכ"כ בחי' ליומא לד ע"ב ועי' מהרש"א לק' קכ ע"ב (ד"ה בא"ד ועוד) שנחלק בזה הברייתא ורב שם אך ע"ש במאירי שרב אינו אוסר מעיקר הדין ["שמאחר שהוא אוסר בכל שאינו מתכוין כל שהוא פס"ר אף כל שהוא בקרוב לפס"ר ושהדבר מצוי נקרא העושה פורץ גדר וראוי לקללה] ועי' אגלי טל מלאכת חורש אות כ'

**פס"ר במלאכה שנעשית מאיליה**

עי' לק' קמ ע"א ואין שולין את הכרשינין וכו' אבל נותן לתוך הכברה וכו' אבל נוטל הוא בכברה ונותן לתוך האיבוס וע"ש ברש"י דהיינו כר"ש שמתיר אינו מתכוון ועי' ביה"ל סי' שי"ט סעיף ח' (ד"ה אע"פ) שמדברי רש"י משמע שמותר רק כשאינו פס"ר ולא כדמשמע בר"ן ועי' נשמ"א כלל י"ח סק"ב שמותר אע"פ שהוא פס"ר ["וא"ל דהא הוה פס"ר וז"א דדוקא במקום שעושה מלאכה כגון משקה מים לזרעים וכיוצא בו דהוא עושה המלאכה רק שאינו מכוון לפעולתה משא"כ הכא שאינו מרקד כלל אלא שנוטל בכברה ולכן אף שנוטל דרך נקבי הנפה אין לחוש דמלאכת מחשבת אסרה תורה"] וצ"ל שהטעם שתלוי במחלו' ר"י ור"ש הוא ע"פ דברי המאירי קג ע"א וצ"ע ועי' תוס' רע"א פ"כ אות קס"ב מה שהביא מהר"ש, ע"ש.

**פסיק רישא דלא ניחא ליה**

עי' תוס' כתובות ו' ע"א שהביאו דעת הערוך שאע"פ שמודה ר"ש בפס"ר מ"מ כשלא ניחא מותר ומבואר מדבריו ב' חידושים חדא שפס"ר דלא ניחא ליה אין דינו כפס"ר ואין בו איסור דאורייתא ועוד דגם מדרבנן אינו אסור אע"פ שאסרו מלאכה שאצל"ג [והתוס' בכתובות מודו לעיקר יסוד דברי הערוך רק חולקים שעכ"פ אסור מדרבנן (עי' רע"א לעיל עג ע"ב) והתוס' ביומא חולקים על עיקר דבריהם אלא דבשבת פטור בלא"ה מדין מלאכה שאצל"ג] והביא לזה הרבה ראייות ונביא בקיצור ראיותיו ודחיית הראשונים

1. עי' זבחים צא ע"ב שלדעת ר"ש המזלף יין ע"ג אש המזבח הו"ל דבר שאינו מתכון ואין בזה משום איסור כיבוי וצ"ע הרי הוא פס"ר וע"כ דפס"ר דלא ניחא ליה מותר דחיית הראשונים 1) ע"ש פירש"י שרק בטיפות גסות יש בפס"ר ולא בדקות ולכן כיון שיכול לזלף דקות אינו פס"ר [ועי' לעיל מה שנתבאר בדעת רש"י] והרשב"א כתובות שם כתב דמיירי שמזלף טיפין טיפין דליכא פס"ר וכ"כ התוס' קג ע"א [ועי' חת"ס כתובות שם דדעת הערוך שאינו יוצא אלא בשפיכה רבה ] 2) בתוס' קג ע"א וברא"ש פי"ב ס"א כתבו שיש לדחות שאינו פס"ר כיון שיכול ליפול על האברים או על עצי מערכה [ודבריו צ"ב שהרי מבואר להדיא בזבחים שם דצריך לזלף ע"ג האש וזהו לאישים ועי' חת"ס כתובות ו' ע"א שר"ל בכוונת הרא"ש שודאי מודה הרא"ש שהאש צריך לשרוף היין רק דמהני לזלפו על האברים ואח"כ יבוא האש וישרפנו ובכה"ג אינו פס"ר והערוך ס"ל שאין זה אלא כגרם הקטרה ואינו יוצא יד"ח ע"ש] 3) תוס' בכתובות כתבו שאע"פ שיש להוכיח מכאן שליכא איסור תורה מ"מ י"ל שאסור מדרבנן ושאני התם שלצורך מצוה לא גזרו.
2. עי' סוכה לג ע"ב שלדעת ר"ש מותר להוריד ענבים מהדס אע"פ שהוא מכשירו עי"ז וצ"ע הרי זה פס"ר וע"כ דפס"ר דלא ניחא ליה מותר דחיית הראשונים 1) עי' רמב"ן ור"ן סוף שמונה שרצים שכתבו שתיקון הושענה אינו תיקון בעצם ורק ביחס לצורך המצוה ולכן כל שיש לו הושענה אחריתי ואינו מתכוון לתיקון זה הו"ל כמוריד ענבי הדס בפסח דודאי לא חשוב תיקון וצ"ע דא"כ גם לר"י נתיר וכבר הק' כן התוס' קג ע"א אולם עי' תוס' כתובות שם והרא"ש פי"ב ס"א הוסיפו דאע"פ שאם לבסוף היה צריך לו התברר למפרע שעשה תיקון מ"מ אינו ברור שיצטרך לו ולכן לא חשוב פס"ר אך במאירי קג ע"א ביאר באופן אחר "והטעם שר' יהודה עושה שאין מתכוון כמתכוון והרי הוא מתכוון להכשיר", וצ"ב. ועי' קה"י סי' ב' ובחי' ר' שמואל כתובות ס' ז' אות ה' 2) וע"ש בתוס' שדחו עוד דדלמא אסור עכ"פ מדרבנן ושאני התם לצורך מצוה [וצ"ב כיון דאית ליה אחריתי ואינו מתכוון לזה איזה צורך מצוה יש כאן] 3) עי' רשב"א כתובות שם שדחה כיון שאין בתיקון ההדס אלא מלאכה דרבנן [עי' הגהת הגרע"א סי' שי"ד מג"א סק"ה ובסי' תרמ"ו ט"ז סק"ו ובמרדכי ריש פ"ג דסוכה] לכן כשאינה נהנה בזה הקילו וכ"כ תוס' קג ע"א.
3. עי' שבת כט ע"ב מוכרי כסות מוכרין כדרכן ובלבד שלא יתכוין בחמה בפני החמה וכו' וצ"ע שהרי יש בזה פס"ר וע"כ דפס"ר דלא ניחא ליה מותר [ועי' ב"ח יו"ד סי' ש"א אות ד'] דחיית הראשונים עי' רמב"ן ור"ן סוף שמונה שרצים והרשב"א כתובות שלא אסרה תורה מלבוש בכלאים אלא כשסתמו להנאה אבל כל שאין לו הנאה ממנו אינו מלבוש אלא משאוי [עי' ב"י יו"ד סי' ש"א שלדעת הרמב"ם תנאי זה נאמר רק בהעלאה ולא בלבישה ועי' בית הלוי ח"א ס"א אות ו' ויסוד הדברים שחלוק העלאה מלבישה שזהו איסורו בלבישה וזה איסורו בהנאה כבר כתב בשו"ת ר"א בן הרמב"ם סי' י"ט] והיינו שבזה אינו מתכוון מגדיר עצם המעשה שאינו לבישה אלא משאוי ולכן לא שייך פס"ר [לעניין לבישה לפטור מן המכס נמי מבואר שתלוי בגדרי אינו מתכוון ותמה חוות יאיר סי' קפ"ח ובמרכבת המשנה פ"י מהל' כלאים הי"ח שאין זה אינו מתכוון אלא מלאכה שאצל"ג וי"ל שנושא על כתיפו יותר פשוט שכוונה מגדירו כדבר אחר] וגם בזה צ"ע א"כ למה זה תלוי במחלו' ר"י ור"ש בדין אינו מתכוון וכבר תמה בזה הגרע"א [ועי' חי' ר' שלמה יבמות ס"ה "אבל לר"י דהכונה אינה חשיבא כלל בכה"ת אין סברא דהכונה תעשה את העלאה ללבישה ואם התורה מחייבת על העלאה גם בלתי כונה אסורה"]

אולם עי' בר"ן חולין (לב ע"א) שהק' דהרי הוא פס"ר לעניין הנאה ותי' דלעניין הנאה לא שייך פס"ר [וז"ל, "דכיון דלא מיכוין לה לא חשבינן לה מידי", ומשמע דסברתו שכל שאינו מכוון לההנאה אין להנאה זו חשיבות ואינו חשוב כנהנה וכן מבואר להדיא במהר"ם חלאווה פסחים כה ע"ב "מ"מ כל שאינו מכוון אין הריח גמור ואינו נרגש על תכליתו הלכך לא חשיב פס"ר", ועי' חזו"א יו"ד סי' ל"ה סק"ג וצ"ע א"כ למה זה שייך למחלו' ר"י ור"ש וי"ל. אך התוס' פסחים כה ע"ב והריטב"א שבת כט ע"ב ובע"ז סו ע"ב נקטו שגם בהנאה יש פס"ר ע"ש. ועי' טו"א ר"ה כח ע"א שתמה על דברי הר"ן מהמבואר שם שהנודר מן המעיין אסור לטבול בו בימות החמה בפני שנהנה אע"פ שאינו מתכוון וע"כ משום פס"ר ועי' מש"כ ליישב בשערי יושר שער ג' פרק כ"ה ולהנ"ל יש מקום ליישבו שאין סברת הר"ן בכל הנאה וק"ל וע"ע חי' חת"ס נדרים טו ע"א] ויש לעיין אם אין סתירה בין הני ב' דברי הר"ן [אולם י"ל ע"פ דברי הביה"ל הנ"ל שיש איסור הנאה של כלאים חוץ מאיסור לבישה וא"כ נהי דאינו מתכוון ולא חל על לבישתו שם לבישה מ"מ סו"ס נהנה וע"ז תי שבהנאה ליכא פס"ר]

1. עי' יומא לד ע"ב שמותר להכניס עששית של ברזל לתוך המים ואין בה משום מצרף כיון שאינו מתכוון אע"פ שהוא פס"ר וע"כ דפס"ר דלא ניחא ליה מותר דחיית הראשונים 1) עי' רמב"ן ור"ן סוף שמונה שרצים דהסוגיא התם לפי הס"ד דאביי שחולק ר"ש גם בפס"ר 2) עי' ה"ה פי"ב מהל' שבת ה"ב שצירוף אינו תיקון גמור בכלי לכן כל שאינו מתכוון אין בזה מלאכה כלל ואין ראוי לומר בזה פס"ר ע"ש [ומדבריו שם מבואר שגם לר"י הדין כן ובספר מים חיים להפר"ח כתב הבנה מחודשת בדברי ה"ה שפס"ר שייך רק כשמכוון לעשות מלאכה ולא כשמכוון לעשות דבר המותר ועי' אמרי בינה דיני שבת סי' כ"ט שהק' עליו מכמה דוכתי]
2. עי' שבת קיז ע"א דשקיל ליה בברזי ומשמע דאע"פ שיש בזה פס"ר מתיר ר"ש וע"כ משום דפס"ר דלא ניחא ליה מותר דחיית הראשונים1) עי' רא"ש פי"ב ס"א שדחה ע"פ פירש"י שם שהיתרו משום שאינו כדרך הפשט 2) ועוד תי' שבמוריד בברזא ליכא שיעור קמיעה 3) עי' ריטב"א קג ע"א שכל ששקיל בברזא הו"ל מקלקל גמור וכשאינו מתכוון הרי הוא היתר גמור אך ע"ש פי' רבינו חננאל שם "פי' ברזי נקבים וה"ק מאן דמבזע ליה כשהוא מפשיטו מוכחא מילתא דלא בעי ליה לעור ולא דמי לפס"ר ולא ימות", וכן פי' בערוך [ועי' חת"ס כתובות ו' ע"א דמבואר מכאן שלדעת הערוך צריך לעשותו באופן שיהיה ניכר לכל דלא ניחא ליה].
3. עי' לעיל קג ע"א לא צריכא דעביד בארעא דחבריה ומבואר שאע"פ שהוא פס"ר כיון שלא ניחא ליה מותר דחיית הראשונים 1) ע"ש בתוס' שהתירו מדין מלאכה שאצל"ג [אבל אי היה ניחא ליה היה חשוב צריכה לגופה עי' גליון הש"ס לעיל לא ע"ב ועג ע"ב] ולא מדין אינו מתכוון וכ"כ ברמב"ן ור"ן סוף שמונה שרצים [בריטב"א קג ע"א תמה למה חשוב מלאכה שאצל"ג הרי זה כחורש בבהמותיו כדי ליגע בהמותיו דודאי חשוב צריכה לגופה והיינו כשיטת התוס' רי"ד קז ע"ב שגדר צריכה לגופה אינו תלוי בעושה המלאכה אלא בעשייה חשוב שיש לרוב אנשים צורך בזה] 2) ברמב"ן קיא ע"א צידד שיפוי הקרקע אינו המלאכה רק הקצירה [וכ"כ במנ"ח במלאכת קוצר] ורק שהצורך ליפות הקרקע מחשיבו לעניין השיעור ולכן כל שאין לו בזה צורך לא חשוב וחסר בשיעור וכ"כ בשו"ת ר"א בן הרמב"ם סי' י"ט ועי' חי' הריטב"א קג ע"א 3) עי' רא"ש פי"ב ה"א שי"ל שאה"נ שאסור לכתחילה רק שאינו חייב חטאת 4) עי' שיטה לר"ן
4. עי' לק' קלג ע"א דמוהל שאינו אבי הבן שקוצץ בהרת במילה חשוב אינו מתכוון אע"פ שהוא פס"ר וע"כ משום דפס"ר דלא ניחא מותר דחיית הראשונים עי' רא"ש פי"ב ה"א שדחה דשם קאי אביי לפי הס"ד שר"ש חולק גם בפס"ר.

**קושיות על הערוך**

עי' תוס' כתובות שם שהק' על הערוך שלדבריו למה הוצרכו להיתר מיוחד במפיס מורסא דבעלמא מלאכה שאצל"ג אסור עכ"פ מדרבנן תיפו"ל דהו"ל פס"ר דלא ניחא דמותר אפילו מדרבנן [והרי מפורש בשבת קז ע"ב שמפיס מורסא אתיא רק אליבא דר"ש ועי' חי' ר' שלמה כתובות ס' ג'] ועי' רשב"א כתובות שם שאה"נ התירו מדין דבר שאינו מתכוון שמטעם מלאכה שאצל"ג אין להתירו שהרי לא מצינו להתיר מלאכה שאצל"ג במקום צער [עי' תוס' לק' קלה ע"א (ד"ה מפני) ועי' בית מאיר סי' שכ"ח סעיף ל"ז ("ועכ"ז א"י ליישב דעתם ממה דשרי הפסת מורסא דהא נמי הוי מלאכהת שבות דהיינו מלאכה שאצל"ג ומשום צער שרי ואולי נאמר דשבות זה דמלאכה שאצל"ג קילה זולת גבי כיבוי משום דיש כיבוי דאורייתא",)] ועי' חי' ר"ח הלוי הל' שבת שר"ל בדעת הרמב"ם שאה"נ בכה"ג מותר מדין פס"ר דלא ניחא ליה וע"ש מה שביאר למה הוצרך הש"ס להתיר מדין מלאכה שאצל"ג.

ועי' לק' קכ ע"ב דמבואר שאסור לפתוח דלת לפני נר כשיש פס"ר שיכבה ועי' חזו"א סי' נ' סק"ה שלדעת הערוך צ"ע דלכאו' הרי הוא פס"ר דלא ניחא ליה.

**סברת הערוך**

עי' ריטב"א קג ע"א שתמה בדברי הערוך דמה לי דלא ניחא סו"ס הרי הוא פס"ר ["ומיהו תמיהא מילתא טובא כל היכא דפס"ר ולא ימות מאיזה טעם יתיר ר"ש משום דלא ניחא ליה דהא טעמא דתלמודא דמודה ר"ש היינו משום דכיון דלא סגיא דלא איתעבד מלאכה הרי הוא כאלו נתכוון ומלאכת מחשבת הוא וא"כ מה לי אי ניחא ליה או לא ניחא ליה",] ועי' חזו"א סי' נ' סק"א ["וע"כ הא דאסור פ"ר הוא משום דחשוב כיש כאן גם כונה כיון דפעולתו ודאית וס"ל להערוך דזה דוקא בדניחא ליה חשוב כאילו יש כאן כונה אבל בלא ניחא ליה ולא איכוין אין כאן פעולת אדם כלל אף בפ"ר",] ועי' קו"ש כתובות אות י"ח דדבר זה תלוי בטעם פס"ר אם הטעם שע"י שהוא יוצא ממילא ממעשיו לכן הכוונה שיש לעיקר המעשה מתייחס גם לו א"כ חשוב כמכוון וגם בלא ניחא ליה חייב אבל אם נאמר שרק ע"י שהוא פס"ר חשוב כמכוון זהו רק בניחא ליה

**דברי הערוך בכל התורה או בשבת**

עי' רא"ש פי"ד ס"ט ובר"ן שם (מ' ע"ב) שדברי הערוך אינו אלא בשבת דבענין מלאכת מחשבת ולא בכל התורה כולה [וע"ש שהוכיח כן מזבחים צא ע"ב וראייתו תמוה שהביא ראייה מהמקשן ועוד שהרא"ש בעצמו בפרק הבונה הביא דברי הערוך להוכיח משם שיטתו וכמו שתמה מהר"ל מפראג הובא בקרבן נתנאל שם ועי' מג"א סי' ש"כ סק"כ מש"כ ליישב וע"ש מחצה"ש ועי' צל"ח שבת מב ע"א שודאי אין כונת הרא"ש שזהו דעת הערוך אלא דגם מי שרוצה לסמוך על סברת הערוך אינו אלא בשבת ועי' בבית מאיר שם סעיף י"ח וע"ע חת"ס כתובות ו' ע"א מש"כ בכוונת הרא"ש.]

ועי' חי' הרמב"ן כתובות ו' ע"א וז"ל, "הו"ל כדבר שאינו מתכוין ושרי דמלאכת שבת מסורה ללב שהרי מלאכת מחשבת אסרה תורה", וצ"ע שבהמשך מביא הרמב"ן שהערוך כתב כן גם בשאר איסורי תורה כקציצת בהרת.

**דברי ר"ח הלוי בדעת הרמב"ם**

עי' חי' ר"ח הלוי פ"י מהל' שבת הי"ז שר"ל להיפוך מסברת הרא"ש שלענין מלאכת מחשבת שתלוי בידיעתו כל שהוא פס"ר הרי יודע שיעשה המלאכה וחשוב מלאכת מחשבת אע"פ שאינו רוצה ומכוון לזה אבל בכל התורה שפטורו מדין דבעינן כוונה ורצון כל שהוא פס"ר דלא ניחא לא חשוב כוונה [ע"ש דמה"ט יש נפק"מ בין ר"י ור"ש באינו מתכוון בדאורייתא אע"פ שר"י מודה בשבת דאינו מתכוון פטור].

**חילוק בין פס"ר דלא איכפת ליה ללא ניחא ליה**

עי' מאירי עה ע"א "ולא אמרו מודה ר"ש בפס"ר אלא במקום שאע"פ שאינו מתכוין למלאכה הנמשכת ממעשיו מ"מ אינו מתכוין להפכה אבל זה שהוא מתכוין אין בה דין פס"ר", וכ"כ בדף קג ע"א ע"ש. ועי' חת"ס קג ע"א שר"ל דדעת רש"י דפס"ר דלא איכפת ליה חייב משא"כ בלא ניחא ליה לכן בדף קג פי' לא איכפת דשם פטורו משום מלאכה שאצל"ג וכש"כ התוס' ובדף עה ע"א דמיירי בחובל שלדעת רש"י חייב במלאכה שאצל"ג כתב דלא ניחא ליה ובזה חשוב כאינו מתכוון.

**[פס"ר בהנאה**

עי' ש"ך יו"ד סי' קמ"ב ס"ק ל"ד שכל שנכנס במקום שיש ריח אסור לא חשוב פס"ר כיון שיכול לאטום נחיריו ובחכמת אדם כלל פ"ז סעיף ט"ז הבין דהיינו דצריך בפועל לאטום נחיריו ועי' בחפץ חיים הל' לשה"ר כלל ו' בהגה"ה לס"ק י"ד שתמה עליו וביאר דכיון שעיקר האיסור מצד הליכתו לשם והיינו שעצם הרחת הריח הו"ל כדבר ממילא ואין בה איסור ועיקר האיסור הוא המעשה לקיחת הנאה והיינו ההליכה לשם לכן כל שיכול לאטום נחיריו ליכא פס"ר מצד ההליכה וכדבריו מבואר בשו"ת ר"א בן הרמב"ם סי' י"ט ע"ש]

**פס"ר בדרבנן ובדלא ניחא ליה**

עי' תרומת הדשן סי' ס"ד שבדרבנן ליכא איסור פס"ר ובמג"א סי' שי"ד סק"ה האריך לחלוק עליו ועי' שעה"צ סי' שט"ז ס"ק כ"א

ולעניין פס"ר דלא ניחא ליה בדרבנן עי' פמ"ג סי' שי"ד א"א סק"ה, ועי' בסי' ש"כ א"א סק"כ שכתב להוכיח שגם בזה לא סמכינן על הערוך וכ"כ בסי' של"ז משב"ז סק"ג אך בסי' ש"א משב"ז ס"ק י"ב כתב להקל עכ"פ בפס"ר דלא ניחא ליה ולא בלא איכפת ליה וכ"כ בסי' שט"ז א"א סק"ט [הביאו שם בביאור הלכה (ד"ה ויש מקילים)]

**ניחא ליה במעשה ולא בתוצאה**

עי' שעה"צ סי' שכ"א סק"ע שהמכסה מי רגלים עם מעט חול ואפר חשוב פס"ר דניחא ליה דניחא ליה שיבלע המי רגלים בתוך האפר והחול כדי שלא יהא מינכר ומבואר שאין לו צורך בהגיבול כל שניחא ליה במעשה של הכנסת המים לתוך החול חשוב ניחא ליה במלאכה [ועי' מגילת ספר סי' י' אות ו']

**מתעסק**

**שבת עב ע"ב - עג ע"א**

**כריתות יט ע"א – כ' ע"א**

**סנהדרין סב ע"ב**

**פסחים לג ע"א**

**שבועות יט ע"א**

**ב"ק כו ע"א**

**שבת עה ע"א**

**גדר פטור מתעסק**

**אם יסודו משום חסרון בעשיית המעשה או משום לתא דאונס**

בעיקר פטור מתעסק יש לבאר בתרי אנפי או משום חסרון בהתייחסות המעשה וכעין שמצינו לעניין דבר שאינו מתכוון (עי' לק') או שעיקרו חסרון בשוגג ודינו כאונס ונציין כמה מקומות שמצינו להוכיח נידון זו.

1. עי' תוס' סנהדרין פה ע"א (ד"ה ור"ש) שהוכיחו שמודה ר"י לפטור אינו מתכוון בשבת שהרי אפילו מתעסק שאינו מתכוון למלאכה פטור בשבת משום מלאכת מחשבת כ"ש אינו מתכוון והיינו שאם במקום שמכוון לעשות המעשה ומשום שמתכוון לעשות מעשה היתר חשוב כמתעסק וחסר בשם עושה כ"ש באינו מתכוון לעשותו כלל וע"ש חי' הגרע"א [במערכה אות י"ח] שתמה "דמתעסק עדיף דלדעתו דהוא תלוש אין כאן מציאות איסור אבל אינו מכוון כגון גורר דיודע דיתעבד חריץ אסור", ולכאו' הערתו לפי ההבנה שפטורו דמתעסק משום חסרון שוגג. [ויש לעיין לדעת הני ראשונים שסוברים שר"י חולק על ר"ש גם לעניין שבת ואפ"ה מתיר מתעסק הרי ע"כ כסברת הגרע"א וי"ל]
2. עי' ראש השנה כח ע"ב שהשומע קול שופר וחשב שהוא קול חמור לא יצא אפילו למ"ד מצוות אין צריכות כוונה והיינו משום דחשוב כמתעסק (וע"ש בר"ן בשם הרא"ה לעניין רצה לאכול בשר ואכל מצה) ובמצוות אין עניין באונס ושוגג וע"כ שהוא חסרון בעשיית האדם.
3. עי' תוס' כריתות יט ע"ב שנתקשה למה כל שוגג אינו מתעסק ותי' דשאני התם שטעה בדבר שכולם יודעים שאינו ולכאו' סברא זו מתאים יותר אם גדר מתעסק הוא חסרון בשגגה.
4. עי' שו"ת רע"א ס"ח שנקט שמתעסק אינו פטור אלא מקרבן אבל חשוב שגגת עבירה (בעיקר העניין עי' לק') ותמה עליו האגלי טל מלאכת קוצר ס"ק כ"ד אות י"ב דמ"ש משנים שעשו מלאכה שג"כ ילפי' מאותו פסוק מבעשותה ואינו אלא איסור שבות ועי' אחיעזר ח"ב סי' נ' אות ו' שתי' "שאני התם דנתמעט מבעשותה באיכות המלאכה וכמו"כ בשבת דבעינן מלאכת מחשבת אבל בזה דאין חסרון באיכות המעשה רק מצד השוגג, נתמעט רק לענין קרבן אבל מ"מ הוה שוגג", ע"ש. והיינו כדעת הגרע"א הנ"ל שפטור מתעסק הוא מלתא דאונס ולא שחסר באיכות העשייה.
5. עי' מקור חיים סי' תל"א שכתב דדינא דאינו מתכוון ומתעסק לא שייך אלא כשיש דין מעשה ולכן כתב שבאיסור בל יראה לא שייך פטור מתעסק [והרבה אחרונים ביארו דמה"ט חייב בחלבים ועריות גם במתעסק כיון שנהנה והיינו משום שאין החיוב על המעשה עי לק'] אולם הגרע"א בסי' ח' כתב שהוא דוחק ומהאי טעמא נקט שם שגם על איסור שהייה בטומאה במקדש נאמר פטור מתעסק [וכבר העיר בחלקת יואב או"ח ס"ז ובחזו"א הוריות סי' ט"ו סק"ט דשאני התם דליכא מעשה איסור] וכן נקט העמודי אור סי' כ' לענין איסור בל יראה ולכאו' דעתם שפטור מתעסק אינו מחמת חסרון בשם עושה אלא מלתא דאונס.
6. בראשונים מבואר השוואה בין מתעסק לדבר שאינו מתכוון לעניין שכן נהנה ומשמע שגדר מתעסק הוא כדבר שאינו מתכוון שחסר בשם עושה כ"כ להוכיח בקו"ש פסחים אות רי"ז.
7. עי' או"ש פ"א מהל' שבת ה"ח "והיינו טעמא דבנתכוין לשומן אילו היתה החתיכה שמן כפי כוונתו אין בו כלל דררא דאיסור אכילה ולא הו"ל למירמי אנפשיה ולאזדהורי ביה משא"כ במילה דאטו אין על התינוק דררא דאיסורא של מלאכת איסור וכו' והו"ל לאזדהורי ולמירמי אנפשי' ולכן הוי בגדר שגגה ולא בגדר מתעסק וכו'", ע"ש. וכזה כתב החזו"א הוריות סי' ט"ז ס"ק ט'

**השוואה בין פטור מתעסק לדבר שאינו מתכוון**

עי' רמב"ן וריטב"א ור"ן ע"ז סו ע"ב שכתבו שאע"פ שאינו מתכוון מותר מ"מ כשנהנה אסור כדמצינו לעניין מתעסק שכן נהנה ועי' פנ"י פסחים כה ע"ב (ד"ה איתמר) שכתב דלכאו' יש לחלק שרק במתעסק נאמר דין שכן נהנה אבל לא באינו מתכוון אבל לכאו' אם נאמר שמתעסק ואינו מתכוון תרוייהו משום חסרון ביחס המעשה אליו מובן היטב הדמיון ועי' אריכות בקו"ש ח"ב סי' כ"ג

**למה כל מתעסק אינו פטור מטעם אינו מתכוון**

עי' מגיני שלמה עה ע"א ["דמתעסק הוי היכא דנתכוין לד"א או להגביה תלוש או לחתוך ולא עשאה ועשה מלאכה אחרת וכו' וא"כ דבר זה יש סברא לחייב יותר מדבר שאינו מתכוון דהתם אותו דבר שנתכוון עשה ונעשה מלאכה אחרת עמה ממילא ע"י אותה המלאכה שהוא מכוון בה ועיקר עשייתו היא המלאכה שנתכוין בה אבל מתעסק אינו עושה כ"א מלאכה אחרת וס"ד כיון שהוא עושה מלאכה זו לבדה הוי מלאכת מחשבת שהרי הוא מחשבלעשות מלאכה זו אלא שהוא טועה וסבור שהיא הראשונה"] ועי' אבני נזר סי' ר"נ ובקו"ש ח"ב סי' כ"ג שכתבו באופן אחר דחשוב כפס"ר דלשעבר, ע"ש.

**אם מתעסק מותר מן התורה**

עי' שו"ת רע"א מהדו"ק ס"ח שמתעסק אינו פטור אלא מחיוב חטאת אבל חשוב כעבירה בשוגג ורק בשבת פטור ומותר משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה ומצינו באחרונים כמה קושיות וראיות לדברי הגרע"א.

1. עי' שו"ת ר"ש איגר סי' כ' שהק' השואל מקו' התוס' בסנהדרין סב ע"ב דלמה לי מלאכת מחשבת לפטור מתעסק תיפו"ל מבה הרי מצד בה עדיין איכא שגגת עבירה ע"ש
2. עי' רמב"ם פ"א מהל' איסו"ב הי"ב שגם לעניין חייבי לאווין שייך חומרא שכן נהנה ותמה בראב"ד הרי בחייבי לאווין בין כך ליכא קרבן וע"ש כס"מ שנפק"מ לעניין חיוב לשמים וכבר תמה מכאן האור שמח פ"א מהל' גירושין הי"ז על הגרע"א דמבואר שבעלמא פטור במתעסק אפילו מחיוב לשמים אולם במשנת ר' אהרן שבת סי' י"א דחה שהרמב"ם מיירי במתעסק שאין כוונתו לכך וכמבואר בהל' שגגות פ"ב ה"ז ובזה ודאי פטור לגמרי וע"ע אבי עזרי שם ואחיעזר ח"ב סי' נ' אות ז'.
3. כבר הובא לעיל מה שהק' בזה האגלי טל מ"ש משנים שעשו שנלמד מבעשותה שפטור לגמרי וע"ש מה שהובא מהאחיעזר.
4. בשם הגר"ח מבריסק ז"ל הובא להקשות ממה שמתעסק אינו יוצא בעשיית מצוה וכמבואר בר"ה כח ע"ב הרי שאינו רק פטור בקרבן אלא הפקעה בעיקר עשיית המעשה. וכן הק' בקו"ש פסחים אות רט"ו.
5. עי' מנחות לז ע"ב שמבואר שהמוציא בגד וחשב שהוא דרך מלבוש יש בו איסור תורה ואין בזה היתר של כבוד הבריות וצ"ע דלכאו' הוה מתעסק ועי' אגלי טל מלאכת אופה ס"ק ל"ג אות ג' דמוכח מכאן כדברי הגרע"א שיש איסור תורה במתעסק.

**דין מתעסק אליבא דר' יהושע בכריתות יט ע"א**

עי' כריתות יט ע"א שנחלקו ר"י ור"א אם צריך ידיעת חטא לחיוב חטאת ור"י יליף לה מבה ואמרי' בגמ' שלדעת ר"א דרשי' מבה פטור מתעסק אמנם במשנה מבואר שגם לר"י פטור מתעסק ואדרבה ר"י מיקל יותר ומפשטות המשנה משמע שמאותו הטעם שמצריך ר"י ידיעת החטא ה"ה שפוטר מתעסק וכן פירש"י שם ומה"ט דעת ר"י כמו שלעניין ידיעת החטא פטור בספק ענבים ספק תאנים ה"ה לעניין כוונת החטא בשעת העשייה אולם דעת רש"י בגמ' וכן דעת התוס' רא"ש סנהדרין סב ע"ב וכן מבואר בתוס' שבת עב ע"ב (ד"ה נתכוין) [וכ"כ במהרש"א סנהדרין סב ע"ב בדעת התוס' עג ע"א ד"ה אלא ועי' לק'] שלדעת ר"י לא ילפי' מבה פטור מתעסק ומה שר"י פוטר מתעסק הוא מדין מלאכת מחשבת. [אך קושיית רש"י שם צ"ב שהק' דלמה לי בה תיפו"ל ממלאכת מחשבת הרי נפק"מ לעניין שאר איסורי תורה ועי' רש"י פסחים לג ע"א (ד"ה תאמר)]

**תמיהות ע"ד התוס'**

וצ"ע דא"כ יש ב' מחלו' בין ר"י לר"א שאינם קשורים להדדי ועי' פנ"י שבת עב ע"ב שתמה עוד על דעת התוס' דא"כ מה תמה ר"ש במתני' א"כ למה נאמר בה פרט למתעסק כיון שלדעת ר"י ילפי' לה ממלאכת מחשבת ולא מבה [אולם קושיא זו קשה נמי לדעת רש"י לפי ב' אוקימתות אחרונות לק' כ' ע"א]

ובמשנת ר' אהרן שבת סי' י"א תמה עוד שבכריתות יט ע"ב תמהו על שמואל שפוטר מתעסק מדין מלאכת מחשבת שלפי דבריו היה צריך להיות פטור גם במתעסק במין א' ואילו במתני' מבואר דלכו"ע אינו פטור אלא במתעסק בב' מינים והרי אם טעמו של ר' יהושע במשנה הוא מדין מלאכת מחשבת היאך אפשר להקשות על שמואל וצ"ע, ע"ש. אך מצינו ברש"י סתירה בכוונת קו' הש"ס על שמואל שבד"ה אפי' מבואר שמטעם מלאכת מחשבת ראוי לפטור אפילו במין א' ואילו בד"ה אבל משמע שעיקר הקושיא מסתימת לשונו של שמואל.

**החילוק שבין דין מתעסק הנלמד מבה מדין מלאכת מחשבת**

עי' רש"י כריתות יט ע"א (ד"ה מבעי) שמאן שפוטר מתעסק מבה אינו סובר הטעם דמלאכת מחשבת ומאן דסובר הטעם דמלאכת מחשבת אינו דורש מבה אך בתוס' נקטו דלא פליגי ולכן נתקשו למה לי ב' טעמים ובסנהדרין סב ע"ב (ד"ה להגביה) כתבו לבאר בב' אופנים א' שבמלאכת מחשבת התחדש שאפילו כשנהנה ממלאכת שבת ולא שייך פטורא דבה מ"מ בשבת פטור משום מלאכת מחשבת [בחת"ס ובראש יוסף שבת עב ע"ב נקטו דהיינו באופן שנהנה מהמלאכה כגון שע"י בליעתו נעשה הנחה וכדו' אולם באחיעזר ח"ג סי' נ"ז אות ד' נקט דכל שנעשה תיקון במלאכתו חשוב נהנה ע"ש ועי' לק']

עוד תי' דמבה ילפי' מתעסק בהיתר באותה חתיכה וממלאכת מחשבת ילפי' מתעסק באיסור בב' חתיכות ויש לעיין אם זה דין א' ורק מקורות שונים או דילמא שב' גדרים ניהו והיינו שמבה נלמד חסרון בשגגה ולכן תלוי באיסור והיתר ואילו מתעסק דשבת יסודו משום דחסרון בעשייה ולכן גם מאיסור לאיסור חשוב מתעסק.

**באיזה איסורים נאמר פטור מתעסק**

עי' פסחים לג ע"א שבמעילה אין פטור של מתעסק ובתוס' רא"ש ר"פ ושאנ"ץ כתבו דהיינו משום שכן נהנה אבל ברש"י כתב "דוחטאה בשגגה כל דהו כתיב ולא כתב בה מיעוטא כדכתיב בשבת מלאכת מחשבת וכו'", ומבואר שבמקום שאין מקור לפטור מתעסק חייב גם מתעסק ולפי זה כתב בעמודי אור ס"כ אות י"ב דבשאר לאווין שאינו חייבי חטאת ליכא פטור של מתעסק [ומהאי טעמא נקט שליכא פטור מתעסק באיסור בל יראה] ועפ"ז העיר בקו"ש ח"ב סי' כ"ג והשואל באחיעזר ח"ב סי' נ' אות ו' במה שדן הגרע"א לפטור מתעסק באיסור כלאים וע"ש מש"כ בזה.

עי' כריתות יט ע"ב מתעסק דמאי אי דחלבים ועריות וכו' ע"ש וצ"ב למה לא מוקים לה בשאר לאווין כשחוטי חוץ וכדו' ועי' פנ"י שבת עב ע"ב שצידד לומר שע"כ הפסוק מיירי בשבת כדרשא דאחת מהנה ע"ש [ועי' אחיעזר ח"ג סי' נ"ז אות ז'] אולם עי' רמב"ם בהל' שגגות שלא הביא לפטור מתעסק בשבת אלא מדין מלאכת מחשבת וא"כ בשאר לאווין ליכא קרא [והרי דעת רש"י בכריתות יט ע"א שלר"י דקי"ל כוותיה לא ילפי' מתעסק מבה אלא ממלאכת מחשבת] ובפ"א מהל' איסו"ב הי"ב שחייב מתעסק בחלבים ועריות לא הביא טעם החיוב משום שכן נהנה [אך צ"ע דשם מיירי גם באינו מתכוון ועי' בפ"ד מהל' מאכ"א הי"ב שהביא טעם דשכן נהנה] וכן מפורש ברמב"ם בפירוש המשנה בכריתות שרק בשבת פטור מדין מלאכת מחשבת ועי אבי עזרי באיסו"ב שהאריך בזה.

**נתכוון להגביה את התלוש וחתך את המחובר**

**דעת רש"י**

ברש"י פי' דהיינו שנתכוון להגביה תלוש זה וחתך מחובר אחר ומחלו' אביי ורבא הוא ג"כ בב' חתיכות אבל בחתיכה אחת מבואר בדבריו בכריתות יט ע"ב (ד"ה מתעסק) ובשבועות יט ע"א (ד"ה פרט) דדינו כשוגג ולא כמתעסק [אולם באבן האזל פ"א מהל' שבת ה"ח ר"ל שרש"י בשבועות כתב כן רק אליבא דשמואל דיליף מתעסק ממלאכת מחשבת ולן בכה"ג לא חסר במלאכת מחשבת וכש"כ התוס' אבל לדעת אביי ורבא מודה רש"י שגם בנמצא שהוא מחובר פטור ע"ש אך מדברי רש"י בשבועות לא נראה כן. ועי' אחיעזר ח"ג סי' נ"ז אות ה' שרש"י הוכרח לפרש כן לשיטתו שאומר מותר חשוב אונס ע"ש] ולעניין מתעסק בב' חתיכות של איסור מבואר ברש"י כריתות יט ע"ב (ד"ה אפילו) שנחלקו בזה אביי ורבא ושמואל שרק לדעת שמואל שיליף מתעסק ממלאכת מחשבת פוטר בזה ע"ש [והתוס' הק' ע"ז מלק' צז ע"ה נתכוון לזרוק ד' וזרק שמונה ועי' מש"כ לתרץ בלח"מ פ"א מהל' שבת ה"י ובתוס' בכריתות יט ע"ב הוסיף להקשות בזה מהברייתא המובא בכריתות כ' ע"א בב' נרות אך הרמב"ם גרס שם חייב אבל לרש"י דגרס פטור צ"ע ועי' מגיני שלמה שע"פ רש"י יט ע"א בגמ' מבואר שדברי שמואל תלויים במחלו' ר"א ור"י וא"כ יוצא שאביי ורבא כר"א ושמואל כר"י וא"כ אותה הברייתא אתיא כר"י ע"ש.]

ולכאו' לדעת רש"י צ"ע מבליעת רוק דאביי דבשלמא ברבא פירש"י דמיירי בב' חתיכות אבל באביי לא משמע כן אולם בצל"ח פי' דגם שם מיירי בב' חתיכות בפיו ע"ש [וע"ש שר"ל דמהאי טעמא דעת רבא להוכיח מהברייתא דלא כאביי דס"ל לרבא דבב' חתיכות וגם לא נתכוון לאכילה לא מהני טעמא דשכן נהנה ע"ש] ועי' לק'. וכן צ"ע מסבור רה"י ונמצא רה"ר דלכאו' דומה לחתיכה א' [ועי' תוס' הרא"ש שמבואר שנקט שאה"נ שגם רש"י מודה שחתיכה אחת א' חשוב מתעסק וזהו החידוש בנוסף בדוגמא של רה"י ורה"ר אך כבר נתבאר שדעת רש"י אינו כן] ועי' בסמוך בשם הפמ"ג

**דעת הרמב"ם**

הנה הרמב"ם לא הביא כלל דרשא דבה לפטור מתעסק ובכל המקומות שפטר מתעסק לא הביא אלא דין מלאכת מחשבת [אך מדבריו בפירוש המשנה מבואר שזה נסמך על דרשא של "בה" וכפשטות דברי הגמ' בכריתות יט ע"ב] וא"כ ע"כ מחלו' אביי ורבא אינו באותה חתיכה דאז חשוב שפיר מלאכת מחשבת וכש"כ התוס' וע"כ שפירש כמו שפירש רש"י [וכ"כ בדעתו בחי' החת"ס השלם] ועי' רמב"ם פ"א מהל' שבת ה"ח ובפ"ז שגגות הי"א שפסק כרבא שנתכוון לחתוך תלוש וחתך מחובר פטור [עי' ה"ה בהל' שבת שעיקר הפירוש שנמצא שהיא מחובר וצ"ע] ובפ"ב שם ה"ז כתב לפטור רק בנתכוון להגביה התלוש והחתך את המחובר [וע"ש כס"מ] ועי' צל"ח וראש יוסף שבת עב ע"ב שביארו שדעת הרמב"ם כפירש"י שרק בב' חתיכות חשוב מתעסק אך בנתכוון להגביה את התלוש דעת הרמב"ם שגם באותה חתיכה חשוב מתעסק וע"ש ראש יוסף דמה"ט גם בסבור שהוא רה"י ונמצא רה"ר חשוב מתעסק ["י"ל דהתם כסבור רה"י א"כ אין כאן דררא דהוצאה כלל וכמעט קרוב לפלס נתכוין להגביה",]

ולעניין ב' חתיכות של איסור מבואר ברמב"ם שכל שהוא ב' מינים והיינו אפילו תאנים שחורות ולבנות חשוב מתעסק

**דעת התוס' רמב"ן וריטב"א**

אולם בתוס' רמב"ן וריטב"א פירשו דמיירי בנמצא שהוא מחובר שאילו בב' חתיכות פטור אפילו בנתכוון לחתוך כמבואר בכריתות יט ע"ב לדעת שמואל והוסיף הריטב"א שמסתימת הש"ס לא מצינו מי שפליג על שמואל.

**ב' גירסאות בכריתות**

בכריתות יט ע"ב ישנה ב' גירסאות א) אי מתעסק בשבת ולגי' זו היא חלק מהקושיא והיינו דלא צריך לזה בה דילפי' לה ממלאכת מחשבת וא"כ מבואר שאביי ורבא מדין בה וכש"כ התוס' בסוגיין [אך התוס' בשבועות גרס אלא ואפ"ה כתב כדבריו ע"ש] ב) אלא מתעסק בשבת כגי' רש"י ולפי זה הוא תי', ומבואר א"כ שאביי ורבא מדין מלאכת מחשבת ואין הבדל בין מלאכת מחשבת לבה

**גדר מתעסק באותה חתיכה לדעת התוס'**

ומבואר לדעת התוס' שכל שחשב שהוא היתר כגון שחשב שהוא שומן ואכלו חשוב מתעסק ולא שוגג וצ"ב לפי זה למה כל אומר מותר אינו מתעסק ועי' תוס' כריתות יט ע"ב שעמדו בזה ותי' דשאני התם שכו"ע ידעי שהוא איסור ופטור מתעסק נאמר רק שכחושב שהוא דבר שהוא באמת מותר

והנה עי' תוס' שבת עג ע"א (ד"ה אלא) שנקטו שהשוחט בהמת קדשים בחוץ בחשבו שהוא חולין חשוב מתעסק [ואף שתחילת דברי התוס' לא משמע כן עי' מהרש"א סנהדרין סב ע"ב מה שביאר בזה ועי' שו"ת רע"א ס"ח מש"כ עליו אך גם איהו מודה למהרש"א שמבואר בתוס' דין הנ"ל ע"ש. אולם המנחת ברוך סי' י' ובאבן האזל סוף כרך ב' קדשים ר"ל שכוונת התוס' ששוחט בהמה וחשב שהוא כבר שחוט וע"ע מש"כ בביאור דברי התוס' התפארת שמואל על המהרש"א שם ובחזו"א הוריות סי' ט"ו סק"ט ועי' לק'] והיינו ע"פ דבריהם בכריתות הנ"ל והגרע"א בס"ח נקט ע"פ זה שכל העלם מקדש חשוב מתעסק כיון שחשב שהוא בית חול.

ועי' מנחת ברוך סי' י' שתמה דמ"ש ממי שעשה מלאכה בשבת וחשב שהוא יום חול ועוד עי' תוס' פסחים עג ע"א (ד"ה לדברי) שהשוחט זבח זה וחושב שהוא אחר חשוב מתעסק דשבת ותלוי בדין מקלקל בחבורה והרי לכאו' כיון שחשב שהוא דבר המותר לשחוט הו"ל מתעסק דכל התורה שפטור גם בחובל

**ביאור המנחת ברוך**

וע"ש שביאר דמתעסק הוא רק כשמכוון לעשות דבר שאין על זה איסור בשום מקום כמעשה חתיכה שמותר גם במחובר כל שאינו מפסיק היניקה ואינה דומה לשוחט קדשים וסבר שהוא חולין שמעשה שחיטה אינו מעשה היתר בכל אופן וע"ש שנדחק באכל חלב בחשבו שהוא שומן דכיון דיש להם טעמים נפרדים נחשב שאכילת שומן מותר בכל גוונא ועי' חזו"א הוריות סי' ט"ו סק"ט שזה דוחק גדול וקרוב הדבר שאין חלוקין בטעמן כלל וגם בדברי התוס' בכריתות משמע שכלל טעות חשוב מתעסק.

**גדר מתעסק בהיתר**

ולעניין קושית המנחת ברוך מכסבור שהוא חול לכאו' הרי בעיקר מתעסק בהיתר מצינו ברש"י כריתות כ' ע"א (ד"ה אלא) דה"ה מתכוון למלאכה אחרת פטור וכ"כ הרמב"ם בפ"א מהל' שבת ה"ט [ע"ש ברמב"ם שעשה ק"ו מטעה לאיסור קל לחמור ולכאו' זה מתאים יותר אם גדר פטור מתעסק הוא משום קרוב לאונס] ומבואר א"כ שעיקר גדר מתעסק הוא כל שהמעשה שחשב לעשות מוגדר כדבר אחר והיינו או מעשה של היתר או מלאכה אחרת וכן מצינו שמעשה של היתר שאינו מגדיר המעשה כמעשה אחרת אסור כדמצינו במילת ב' תינוקות דכיון דגם מילת שמיני חשוב חובל בשבת אע"פ שהותרה אינו מגדירו כדבר אחר וא"כ כסבור שהוא יום חול אינו אלא טעות בדין אך עדיין צ"ע בנתחלף לו בהמת קדשים בחולין למה חשוב טעות במעשה ובקה"י שבת סי' ל"ד ר"ל שעיקרו תלוי אם נתחלף בין ב' חפצים שעינו הטעתו לבין שזכרונו הטעהו ולפי זה ע"כ מיירי שחשב שהוא בהמת חולין אחר ולא טעה וחשב שאינו קדוש אך עי' בחזו"א הוריות סי' ט"ו סק"ט שלא נקט כן.

**מי שהיה לו ב' תינוקות וכו' ושכח ומל את של א' השבת בשבת וכו' [כריתות יט ע"ב]**

מבואר שכל הפטור בזה אינו אלא מדין מלאכת מחשבת ולכן בחובל חייב [עי' תוס' כתובות ו' ע"א שדבר שאינו מתכוון שאינו נלמד ממלאכת מחשבת פטור גם בחובל] וצ"ע לפי מה שכתבו התוס' סנהדרין סב ע"ב שמתעסק בהיתר ועשה איסור נלמד מבה א"כ לכאו' בנידו"ד פטור גם מדין בה וכבר תמה בזה הגרע"א ובשטמ"ק בהשמטות כתב שכיון שגם בזמנו בשבת חשוב חבלה אלא שהותרה לא חשוב היתר גמור [עי' עמודי אור סי' כ' ובאחיעזר ח"ג סי' נ"ז שהאריכו ביסוד זה] ולכאו' לפי זה צ"ל דמיירי בנתחלף לו תינוק בתינוק וכש"כ ברש"י דאל"כ אינו מתעסק כלל אך בשיטמ"ק לא כ"כ ודבריו צ"ב.

**תמיהה על הרמב"ם בדין זה**

ועי' רמב"ם פ"ב מהל' שגגות ה"ח שפסק בהך דב' תינוקות שחייב חטאת וצ"ע שהרי דעת הרמב"ם שמקלקל בחבורה פטור. אך הרמב"ם שפסק בפ"א מהל' שבת ה"י שמתעסק בין ב' חתיכות איסור לא חשוב מתעסק א"ש. אולם בעמודי אור ס"כ העיר שכיון שהרמב"ם מודה שמתכוון ללקוט תאנים שחורים ולקט לבנות פטור ודאי שב' תינוקות לא גרע מזה וכ"כ בחמדת שלמה או"ח ס"כ

**מתעסק בחלבים ועריות שכן נהנה**

עיקר הסברא בזה עי' אתוון דאוריתא סי' כ"ד שר"ל הביאור שרק באיסור שיש בה מעשה יש פטור של מתעסק [וכמו שהובא לעיל מהמקור חיים] ובאיסור שיש הנאה עיקר האיסור הוא עצם ההנאה וכיון שאינו מעשה אין בזה פטור מתעסק אולם כבר העיר במנחת ברוך סי' י"א מדברי התוס' סנהדרין סב ע"ב שגם במלאכת שבת יש פטור סברא שכן נהנה אע"פ ששם אין החיוב על ההנאה ועי' רש"י שם שכתב דבנהנה חשוב כמתכוון וצ"ב ועי' קה"י סי' ל"ה מה שכתב לבאר בזה ובאבן האזל פ"א מהל' שבת ה"ח ביאר שעיקר החסרון של מתעסק הוא שהמעשה אינו שייך אליו וכאילו נעשה מאיליו אבל כל שקיבל גופו ההנאה [תוצאת המעשה] א"א לדון שהמעשה אינו שייך אליו ע"ש.

**באיזה הנאות אמרי' כן**

עי' ר"ן רמב"ן וריטב"א ע"ז סו ע"ב שבהנאת ריח ליכא דין של שכן נהנה ועי' במשנת ר' אהרן שבת סי' י"א שלעניין הנאת לבישה ע"כ ליכא דין שכן נהנה דכיון שמבואר ברמב"ם שהכלל דשכן נהנה גם באינו מתכוון נאמר והרי בכלאים ודאי פטור באינו מתכוון ועי' מאירי סנהדרין סב ע"ב שכתב לעניין אינו מתכוון דכלאים "שהנאת כסות וריח אינה הנאה שיש בה ממש כחלבים ועריות".

ובדברי הגמ' בפסחים לג ע"א לכאו' צ"ע הרי שאני חלבים ועריות שכן נהנה וכבר הק' כן בתוס' הרשב"א תוס' ר"פ ותוס' הרא"ש [וע"ש פנ"י שכאן אינו נהנה מאיסור יותר מהיתר וכבר תמה שם הגרע"א מ"ש מנתכוון לפני' ובא על אשת איש] ותי' דאה"נ אבל סו"ס כיון דשייך במעילה חיוב דליכא בשבת פירכא היא ע"ש אולם דזה דלא כפירש"י שיליף לה מקרא חיוב במעילה ויש אחרונים שהוכיחו מכאן שרק הנאת אכילה חשוב נהנה לעניין מתעסק וכדרי הראשונים עי' תורת רפאל ח"ב סי' כ"ו אמרי בינה דיני שבת סי' י' [והק' מכאן על הגרע"א בסי' ח'] אור שמח פט"ו מאכ"א קו"ש ח"ב סי' כ"ג ויש שכתבו דשאני מעילה שאינו חייב עד שיפגום לכן אין החיוב על ההנאה לחוד עי' מנחת ברוך סי' י"א ועי' אור שמח פ"א מהל' שבת ה"ח (ד"ה עוד י"ל) ועי' חזו"א סי' קכד לדף לג ע"א

**הסברא לחלק בזה**

לכאו' לביאורו של האתוון דאו' שאיסור הנאה אין צריך מעשה ולא שייך פטור מתעסק צ"ע מה לי שהנאת ריח אינו הנאה גמורה כהנאת אכילה סו"ס איסורו אינו תלוי במעשה ומשמע כביאורו של האבן האזל שכל שנהנה וקיבל המעשה א"א לא לייחס אליו הפעולה ולכן י"ל שרק בהנאה גמורה אמרי' כן.

**כריתות יט ע"ב**

**כגון שאבד מלקט מלבו**

בפשוטו היה אפשר לומר שהרי עיקר דינו ר"י במתני' הוא מדין בה כמבואר ברש"י במתני' ורק שהק' הגמ' על שמואל דמ"מ תיפו"ל מדין מלאכת מחשבת וע"ז תי' דמיירי דאבד מלקט בלבו דבזה שוב אין חסרון דמלאכת מחשבת וע"כ שהיתרו מדין בה ולכן רק בב' מינים שייך פטור זה אך בהמשך הגמ' מבואר שגם במין א' שייך פטור באבד מלקט מלבו ומשמע שאבד מלקט חסר במלאכת מחשבת אלא שהוא בצירוף שינוי גדול כב' מינים ועי' אבני נזר סי' רנ"ה.

**עה ע"א**

**מתעסק הוא אצל נטילת נשמה**

עי' תוס' שאין הכוונה למתעסק שאין בחובל ומבעיר ליכא פטור מתעסק וכבר תמה בחי' חת"ס שכאן שלא התכוון כלל לנטילת נשמה הרי הוא בכלל מתעסק הנלמד מבה ופטור גם בחובל ועי' רבינו חננאל ורבינו ניסים גאון שנקטו שהכוונה למתעסק וכן הוכיח במגיני שלמה בדעת רש"י ממש"כ שהפטור מדין מלאכת מחשבת והרי אינו מתכוון לר"ש לא נלמד משם וצ"ע דא"כ מה לי שהוא פס"ר וכמו שהק' התוס' ואם נאמר שע"י שהוא פס"ר ע"כ יודע מזה ואינו מתעסק א"כ מה זה שייך לדברי אביי ורבא.