רשימות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / בהמה המקשה

א] קו' הגר"א לדעת הכל בו דאף אם נולד ה"ה אסור, א"כ הרי משכח"ל לאבעיא דר' ירמי' בכה"ג, ומאי פריך דאי דאזיל אבן פקועה מעלייתא.

לדעת הב"ח הט"ז והש"ך דבן פקועה הבא על בהמה מעלייתא יש לולד תקנה בשחיטת אמו, א"כ הרי בכה"ג משכח"ל האיבעיא אם הוא אסור משום שנולד מאבר היוצא, ואם איסור אבר היוצא הוא משום חיסרון שחיטה ניחא, דכה"ג שניתר בשחיטת אמו אין מקום לאסרו, אך אם הוא איסור בפנ"ע, או דגם ל"מ לו שחיטה אחרת, צ"ע.

עוד הק' הפליתי י"ד ב', דמ"ט לא מוקמי' לה בשנולד מטריפה, לדעת הב"ח והש"ך דלא מהני לו שחיטת עצמו להתירו.

אך י"ל דגם בכה"ג אותו הולד אין לו תקנה, דהגם דשייכא בי' שחיטה להתירו לאכילה, מ"מ כיון שלגבי לטהר מידי נבילה, א"צ שחיטה רק מצד אמו, הרי דע"ז ל"מ לו שחיטה.

א] בטעם הא דטריפה מעכב בשחיטתה ומדמינן לה לבהמה טמאה, ול"ד לשור הנסקל דבפשוטו אי"ז מעכב בשחיטתו, אך בחי' הר"ן שלהי סנהדרין מבו' דגם בבהמת עיר הנדחת אין שחיטתה מתירתה באכילה, נ' דהוא משום דשאני איסור טריפה דהוא כהגבלה בהיתר בהמה, דלא כל בהמה הותרה באכילה, אלא רק בהמה טהורה שאינה טריפה ושנשחטה כהלכתה, אך בהמה טמאה או טריפה או נבילה אסורה, וכיון דבהמה זו לא הותרה באכילה, ע"כ אין שחיטתה מתירתה לאכילה, ול"ד לשור הנסקל, דהויא בהמה שהותרה לאכילה, ואך דאריא דאיסורא רביע עלה.

והתוס' בדק"ג. כתבו דאיסור טריפה אינו חל עד שיצא לאויר העולם, דומיא דאיסור חלב, ואילו שאר איסורים ודאי יחולו אף קודם שיצא לאויר העולם, והיינו משום דרק איסורא דטריפה שהוא דמין בהמה זו אסורה, הרי דכל שלא יצא לאויר העולם ועדין ל"ה בהמה לעצמו, אינו נאסר, ומשא"כ באיסור אחר, וז"פ.

דעת רבינו יואל שהובא בראבי"ה סימן אלף צ"ו דטריפה אינו ניתר בשחיטת אמו, ול"ד לעובר מת שניתר בשחיטת אמו, ועיי"ש שכתב דבן ח' חי ניתר אף אם הוא טריפה, כיון שהוא כמת ול"ש בו טרפות, ונ' בביאורו, דעובר מת כל איסורו הוא משום דליכא עלי' היתר שחיטה, וכל דחייל עלי' היתר שחיטה דאמו ה"ה מותר, אך משא"כ טריפה הוי איסור בפנ"ע שהבהמה אסורה אף בשנשחטה, וע"ז ל"מ היתר שחיטת אמו, אך אם כל איסור טריפה הוא משום דהוי כמתה במקצת ול"ש בה שחיטה, אין מקום לומר כן, דכיון דאף עובר מת ניתר בשחיטת אמו, כ"ש עובר טריפה.

ואכתי צ"ע, שהרי שחיטה מתרת אף חלב וגיד, וא"כ מ"ט לא תתיר לאיסור טריפה, והישוב לזה מבו' בראבי"ה שם דהחלב מותר מקרא דחלב ושתי הכליות האמור באשם, וגידו מותר משום דהוי כבשר והוי בכלל כל בבהמה תאכלו, עכ"ד, ולא נתפרש בדבריו, מ"ש גיד דמותר מכל בבהמה תאכלו, מטריפה שלא הותר מכח זה, והעירוני דשמא כונתו, דמכל בבהמה ילפי' דכל שהותרה העובר עצמו הותר כל מה שבתוכו, אך את העובר עצמו לא ילפי' להתיר כשהוא אסור מהך קרא, וצ"ע, גם צ"ע מה הוצרך לגבי חלב לטעמא אחרינא, ומ"ש מגיד דשרי.

ובבכור שור כתב בביאור ד' ראבי"ה, דבעובר מת הוי כאבר מאברי אמו, אך בעובר בן ט' חי בעי' שתחול עליו השחיטה, וכל שהוא טריפה אינו ניתר בשחיטה, אך אי"ז מתישב במה שעמד ראבי"ה שם דמ"ט בן ח' טריפה שרי, וכתב דהוא כמת ול"ש בו טרפות, ובדוחק י"ל שזהו גופא כונתו.

ועמש"נ במק"א דבד' הב"י מבו' דטעמא דהרמב"ם דבן ט' חי חלבו אסור, הוא משום דבבן ט' חי התירו הוא מכח דחיילא השחיטה עליו, וע"כ כ"ה שאם הי' שוחט אותו עצמו ל"ה מותר החלב, ה"נ כששוחט את אמו, ומשא"כ בבן ט' מת ובבן ח' חי, דהתירו הוא משום דהוי כאבר מאברי אמו, ניתר אף החלב.

וזהו שכתב הב"י דלדעת הרמב"ם אם חותך חלב מבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, ואי נימא דיסוד דינא דהרמב"ם הוא משום דכבר נאסר החלב ואינו ניתר בשחיטת אמו, א"כ גם בחותך חלב לא הי' ניתר, ובע"כ דכל הא דאינו ניתר הוא רק כד בעינן שתחול השחיטה עליו, אך בתולש מבן ט' חי, דהתם הרי אף כשאינו חלב א"א לומר דהתירו הוא מכח מה שהעובר עצמו נשחט, דזה אינו טעם להתיר את האבר, ובע"כ דכל שתלש מבן ט' חי, הדר הוי הנתלש כאבר מאברי האם, וע"כ אף אם הוא חלב ה"ה מותר, וכ"ז מבו' היטב במשב"ז שם, עיי"ש.

בד' הרמב"ם פ"ה ממאכ"א הי"א נ' להדיא דעובר "מת" שהוציא ידו ואח"כ מתה אמו, הוי האבר אבר מן החי, ובמקו"צ שם הביאו מס' שאילת דוד שהרמב"ם למד כן מסוגיא דע"ג: דבעי לפרש מש"א דמיתה עושה ניפול ושחיטה אינה עושה ניפול באבר דעובר, אך השאילת דוד שם נ' שפירשה בעובר חי, וצ"ב.

ונ' הטעם בזה, לפמש"כ בעה"מ דאבר דעובר מת אינו מטמא, משום דהעובר עצמו חשיב כחי, והאבר הוי כאבר המדולדל, וכיון דהוי כאבר המדולדל, הרי שכל שמתה אמו והמיתה אינה חלה אלא על העובר ולא על האבר, שהרי האבר הוי מת כבר קודם לכן, ה"ה אסור משום אבמה"ח, דומיא דאבר המדולדל דמיתה עושה ניפול, אשר היינו כמש"כ רגמ"ה דאינו נכלל במיתתה, וע"כ הוי אבמה"ח, וה"נ הכא דכוותה.

א] בזכר יצחק סימן ל"ה כתב דהרמב"ם פסק דולד הבן פקועה אסור מן הדין, דכל היתר הבן פקועה הוא משום דחשיב כשחוט, ולא משום שהוא ניתר בלא שחיטה, וע"כ ולדו דאינו שחוט אסור, ובזה הוא דתלי דין חלבו, דאם כל ההיתר הוא משום דחשיב כשחוט, אין להתיר חלבו, אך אם הוי היתר בפנ"ע מכל בבהמה תאכלו אף חלבו מותר.

ועיי"ש שהביא מתו"כ שמיני פר' ב' ה"י דס"ד דלא יהא מותר בשחיטת אמו רק בן ט' חי, שאילו נולד יהא מותר, אך ב' ח' חי או בן ט' מת לא יהא מותר, וצ"ע דזה להיפך מדעת ר"מ דבן ט' חי אסור ובן ט' מת או בן ח' חי מותר, וכתב דבתו"כ ס"ל דחלבו אסור, משום דכל ההיתר הוא דחשיב דנשחט העובר, וע"כ ס"ד דרק בן ט' חי דשייכא בו שחיטה הוא דמותר.

ועיי"ש שכתב דלדעת ש"ר, באמת ב' דינים נשנו בזה, דבבן ט' חי ל"ש להתיר משום כל בבהמה תאכלו, כיון דעדין לא חל האיסור, ומצאנו כן גם בבכור שור בביאור ד' הרמב"ם בהל' אבות הטומאות, דשחיטת טריפה ל"מ לטהר, רק בעובר מת, אך בעובר חי, כיון שעדין אינו מטמא, ל"ש שתטהרו שחיטת הטריפה, עיי"ש, ובזה גדר ההיתר הוא משום דהוי כשחוט, אך בבן ט' מת או בן ח' חי, ל"ש לחשבו כשחוט, אלא הוי זה היתר דכל בבהמה תאכלו, וזהו דילפי' בתו"כ מקרא, ומזה הוא שנלמד דגם חלבו מותר מכל בבהמה תאכלו, עכ"ד.

ובאמת בל' הראב"ד בתו"כ שם מ' דטעם הס"ד דבן ט' מת ובן ח' חי לא יהיו ניתרין, הוא משום שכשנולדו הוו נבילה, ול"ש שתתיר השחיטה לאיסור נבילה, והיינו דבבן ט' חי מהניא שחיטת אמו לחשבו כשחוט ותו ל"ה נבילה כלל, אך בבן ט' מת ובן ח' חי, אף אם תחול עליהם השחיטה, ל"מ זה להפקיע תורת נבילה מינייהו, וכיון דהוו נבילה, ס"ד דל"מ שחיטת האם להתיר לאיסור הנבילה,

ועיי"ש בתו"כ דבעי' להך קרא גם לרבות להיתר ולד קדשים, ופירש הראב"ד דהוא משום דאית בי' איסור מוקדשין, והנה גיר' שלפנינו וכ"ה גיר' הראב"ד, דג"ז הוא רק בבן ט' מת או בן ח' חי, ולפ"ד הזכר יצחק הוא מבו' היטב, דבבן ט' חי דחשיב כנשחט הוא עצמו, שפיר מועיל זה גם במוקדשין, שנתקיים בו שחיטה, אך בבן ט' מת ובן ח' חי, דל"ש בו שחיטה, הי' בדין דבמוקדשין יהא על הולד איסור מוקדשין.

אך גיר' הגר"א שם דבמוקדשין בעי' לקרא גם בבן ט' חי, והיינו כמש"נ, דכל הא דבבן ט' חי פשיטא טפי דשרי, הוא משום דע"י שחלה השחיטה, ל"ה נבילה כלל, אך במוקדשין דבעי' שתחול השחיטה להתירו, ס"ד דזה ל"מ, ודו"ק.