סימן קפט
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים / הערות על סדר טוש_ע

אור ליום ה' ג' ניסן תשע"א

א] הט"ז כתב בתי' בתרא בדעת הטור, דאם מכר ללוקח חפץ המופקד בידו, אין חצירו של הלוקח קונה לו, כיון דרשות הנפקד שהחפץ בתוכה קנוי' למפקיד, ובקצוה"ח האריך בזה, עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

והדברים צע"ג, שהרי להדיא כתב הטור סימן רמ"א, ז"ל, וכתב הרמב"ם וכן הדין בנותן פקדון לחבירו שהי' מופקד בידו קנה מיד בלא קנין, וכ"ה בשו"ע שם ס"א, והרי להדיא דמצי הנפקד לקנות את הפיקדון בקנין חצר.

ב] ומש"כ הט"ז והקצוה"ח דל"מ לזכות בזה בקנין חצר משום שחצר הנפקד קנוי' למפקיד, הנה מצינו בד' רבינו יונה ב"ב דפ"ה., להך דינא שקונה הנפקד את הפיקדון בקנין חצר, ובדבריו מבו' הטעם בזה, ז"ל, ברשות לוקח כיון שקיבל עליו מוכר קנה לוקח וכו', ויש לי לפרש דעיקר הך בבא אתא לאשמועינן דאע"פ שהיו הפירות כבר בפיקדון ברשות הלוקח, כיון שקיבל עליו מוכר למכרן קנה לוקח וכו', אבל וכו' הו"א וכו', ועוד דכיון דכליו וחצרו מושאלין למוכר עד עכשיו הו"א ברשות מוכר קיימי וצריך למימר לי' קני, קמ"ל דכיון שקיבל עליו מוכר לאלתר כלתה שאלת הכלי והחצר וקונין לו ללוקח, עכ"ל, והרי דאף דרשות הנפקד קנוי' למפקיד, מ"מ כל שקיבל עליו מוכר למכור ללוקח, כלתה שאלת רשותו, וע"כ שפיר זכי בזה הלוקח בקנין חצר.

והנה אמנם הקצוה"ח כתב דכיון שחצר של נפקד קנוי למפקיד כ"ז שהוא שלו, אינו נקנה לנפקד בדיבור בעלמא, אך בד' רבינו יונה נראה, דמעיקרא ל"ה שאלת רשות הנפקד, אלא לכל זמן שיהא החפץ ביד הנפקד בעד המפקיד, וע"כ כל שקיבל עליו הנפקד למכור לו, בטלה שאלת רשותו.

ג] ובאמת לכאו' הך דינא ברייתא ערוכה היא בב"ב שם, דתניא התם דברשות הלה המופקדים אצלו לא קנה עד שיקבל עליו או עד שישכור את מקומן, ופירשו הרמב"ן דהא דמהניא קבלה, הוא משום דהנפקד זוכה בחצרו ללוקח, עיי"ש, והרי להדיא דמצי הנפקד לזכות בהחפץ המופקד בקנין חצר, וכ"ה שהוא זוכה בזה לאחרים בקנין חצר, ה"נ הוא זוכה לעצמו, וכבר הוכיח כן המהרי"ט ח"א סימן ס"ה.

ובאמת גם לפי' רשב"ם בב"ב שם שפירש להא דמהניא קבלה, ז"ל, עד שיקבל עליו נפקד במצות מפקיד לייחד לו רשות ללוקח לקנות הפירות באשר הוא שם וכו', עכ"ל, לכאו' ג"כ הוא מוכרח כן, דכ"ה דמצי הנפקד לייחד רשות ללוקח לקנות הפירות, ועי"ז קונה הלוקח את הפירות בקנין חצר, ולא אמרינן דחצרו של המפקיד הוא ול"מ להשאילה ללוקח, אלא כל שנתרצה המפקיד בכך, מצי להשאילה ללוקח, א"כ כ"ש דמצי הנפקד לזכות בה בעצמו, וד' רבותינו הט"ז והקצוה"ח צע"ג.

ד] ובעיקר הך דינא דרשות הנפקד קנוי' למפקיד, אשר המהרי"ט שם נחלק ע"ז, הנה אמנם בד' כמה מקמאי מבו' כן להדיא.

חדא הוא בד' רבינו יונה שהבאנו, שכתב להדיא דכליו וחצרו מושאלין למוכר עד עכשיו, ועוד מבו' כן בדבריו שפירש בטעם הא דברשות הלה המופקדין אצלו לא קנה עד שיקבל עליו, ז"ל, ועוד מטעם אחר קונה כיון שקיבל עליו הנפקד,לפי שכלתה שאלת רשותו שהיתה מושאלת עד עתה לראשון וכיון שהוא מתרצה שיהיו שם פירות אלו מונחים בשביל הלוקח, ה"ז חזקה לשאלת רשותו ללוקח, עכ"ל.

וכ"ה פשטות ד' רשב"ם שם דס"ל דאף ברשות מוכר מהניא קבלה, והראשונים שם תמהו ע"ז, ובפשוטו צל"פ ד' רשב"ם כמשמעות דבריו, דהא דמהניא קבלה דהמוכר, הוא משום שעי"ז זוכה הלוקח בשאלת מקום הפיקדון, ותו הוא זוכה בפיקדון בקנין חצר, וכ"נ להדיא ממש"כ רשב"ם שם, ז"ל, דסתם מוכר כשמוכר רוצה הוא לפנות את ביתו, הלכך קתני התם הגבהה והוצאה, דאינו חפץ להשאיל ולא להשכיר רשותו, עכ"ל, והרי דקבלה דהמוכר היינו שהוא משאיל רשותו, וכ"ה במאירי שם, ז"ל, ולדעת רבים אף ברשות מוכר קבלה זו מועלת, שהשאלה כשכירות כמו שביארנו, עכ"ל, ועי' בדברינו בדין חצר יב, מש"נ עפי"ז לישב קו' הראשונים ע"ד רשב"ם מכ"ד.

וכ"ה להדיא בד' הר"י מיגש שם, ז"ל, וא"ת היכי ס"ד מעיקרא וכו' אלמא כליו של לוקח ברשות שאינה של שניהם אלא לאדם א' קניא, והא בהדיא ברשות הלה המופקדין אצלו לא קני עד שיגביהנה או עד שיוציאנה מרשותו אלמא כלי של לוקח ברשות שאינה של שניהם אלא לאדם אחר לא קניא, לא דמי רשות שאינה של שניהם אלא לאדם אחר לרשות הלה המופקדין אצלו וכו', אבל רשות הלה המופקדין אצלו וכיון שהשאיל בעל חצר מקום למוכר להניח שם פקדונו נמצא אותו מקום קנוי למוכר וכרשותו דמי ומש"ה לא קנה עד שיגביהנה או עד שיוציאנה מרשותו, תדע דהא גבי רשות מוכר קתני לה אלמא דינה כדין מוכר, עכ"ל.

ועיקר הך מילתא דמצי זכי אדם בשאלת חצר ע"י שמונחים שם כליו, נ' כן גם בד' הר"י מיגש שם דפ"ה:, בההיא דהי' בעלה מוכר קלתות, ובדבריו שם בסוף הסוגיא מבו', דבכה"ג מצי לזכות גם ע"י החצר, ול"ב לזכיית הכלי, עיי"ש, ובפשוטו הא דזכי בשאלה בכה"ג, הוא ע"י הקלתה המונחת שם, ולפ"ז מחודש בד' הר"י מיגש, דמצי זכי בחצר אף ע"י הנחת קלתה של המוכר, המונחת שם לצרכו, וזה כמש"נ בדברינו בדין חצר יב בדעת רשב"ם, אך יל"פ בד' הרי"מ שהיא זוכה במקום הקלתה בההיא הנאה, וכ"נ בד' רבינו יונה שם, עיי"ש.

ועי' עוד בחי' הרמב"ן שם, ז"ל, וא"ת השתא דקא סלקא דעתך מאי חצר שאינה של שניהם שאינה של אחד מהם ואין להם רשות בה כלל היינו רשות הלה המופקדין אצלו, לא תטעי בהא דחצר שאינה של שניהם שהניח שם מוכר פירותיו שלא ברשות ואין בעל החצר תופס אותם פירות ברשותו של מוכר או חצר שאינה משתמרת לבעלים שאינה קונה ויד שניהם שוה בחצר, אבל רשות הלה המופקדין אצלו תפיס להו מכח מוכר וכאלו הם מונחין בביתו של מוכר דמי שיד נפקד שלו כידו הוא, עכ"ל, ויש להסתפק אם כונתו משום דרשות הנפקד מושאלת למפקיד, או דכונתו דכיון שהנפקד תופס הפירות בעד המפקיד, חשיב כאילו הן מונחין ביד המפקיד.

ה] אמנם מד' הרבה מהראשונים בסוגיא דכליו של לוקח ברשות מוכר, שנקטו דאף בשהי' בעלה מוכר קלתות ואף בשאמר לו זיל קני, היינו רק דכה"ג מצי זכי בכליו, אך אין הרשות עצמה קונה לו, שאין שאלה נקנית עי"ז, נ' בפשוטו דפליגי וס"ל דאין רשות הנפקד קנוי' למפקיד, שהרי ס"ל שאין שאלה נקנית ע"י העמדת החפץ שם.

אך יש לדחות כמש"כ הנתיה"מ בפתיחה לסימן ר', דאף דרשות הנפקד קנוי' למפקיד, מ"מ ל"מ זה שיזכה עי"ז בקנין חצר, עיי"ש בדבריו.

ו] ובימי חרפי נתבאר לפרש בזה ד' התוס' בסוגיא שם, ז"ל, כגון שהיה בעלה מוכר קלתות, וא"ת נהי דנותן לה רשות ומשאילה מ"מ הא בעי חזקה וכו', ותירץ ריב"א דאע"ג דאין המקום קנוי לה דכיון דיש לה רשות להביא קלתה שם קני לה קלתה דכליו של אדם קונה לו בכל מקום שיש לו רשות להניח כמו גבי סימטא אע"פ שאין סימטא קנוי לו מ"מ הכלי עצמו קונה לו, עכ"ל, והנה בפשוטו מבו' בדבריהם דאין לה זכות כלל במקום, אלא דכיון שהבעלים נותן לה רשות להניח שם קני לה קלתה.

אך צ"ע בזה, שהרי לעולם בכליו של לוקח ברשות מוכר נותן לו המוכר רשות להניח שם כליו, ואפ"ה מיבע"ל שמא אינם קונים לו, וא"כ אם גם בבעלה מוכר קלתות לית לה אלא רשות בעלמא להניח שם קלתה, מ"ט בזה פשיטא לן דקלתה זוכה לה.

וביותר צ"ע, דאי"ז מתישב עם מה שפירשו האחרונים בד' התוס' שם לעיל מינה, דהא דמיבע"ל בדין כליו של לוקח ברשות מוכר, הוא משום דשמא המוכר משאיל לו מקום, ופירשו האחרונים דלאו היינו דמספק"ל בהא גופא אם המוכר משאיל לו מקום, אלא מספק"ל אם מהני מה שהמוכר נותן לו רשות להניחו שם, ואי נימא דגם בבעלה מוכר קלתות לית לה זכות שאלה במקום זה, אלא נתינת רשות בעלמא, א"כ מ"ש מכל כליו של לוקח ברשות מוכר דמיבע"ל דלא קנה אף שיש לו רשות להניחו שם.

ונתבאר לישב בזה עפי"ד הנתיה"מ, והיינו, דכל מש"כ התוס' דאין הרשות קנוי' לה משום דבעי חזקה, היינו דלית לה קנין שאלה גמור בגוף הקרקע, אך מ"מ ה"ה זוכה ע"י נתינת הקלתה שם בזכות שימוש בקרקע, והגם דל"מ זה שתחשב הרשות עצמה כחצרה לקנות לה, מ"מ מכח זה ה"ה קונה בכלי', כיון שיש לה זכות להניחן שם, ול"ד לכל כליו של לוקח ברשות מוכר, דהגם דהמוכר מתרצה שיניחם שם, מ"מ אין לו זכות בגוף הקרקע להניחם שם, וע"כ מיבע"ל שמא אינם קונים לו.

1. והנה הב"י והב"ח עמדו ע"ז מהא דתניא בב"ב דפ"ה. דברשות לוקח כיון שקיבל עליו מוכר קנה לוקח, והרי שקונה לו רשותו ולא אמרינן שהיא רשות המפקיד, ולכאו' י"ל לפ"מ שפירש רשב"ם שם, ז"ל, ברשות לוקח, שהביא המוכר תבואתו למכור בבית לוקח, עכ"ל, וכמדומה דבכה"ג לא חשיב זה כלל כפיקדון, ואין הרשות קנוי' למוכר.

   שו"ר באולם המשפט שכבר עמד ע"ז, אלא שנקט דגם בכה"ג הוי זה כפיקדון, ורק דכשנגמר המקח הוי ככלה זמן הפיקדון והדרא רשותא למרי', עיי"ש, אך לכאו' מסתבר טפי דבכה"ג אין הרשות קנוי' לו כלל, ומקור לזה יש להביא, מהא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, ולא אמרינן דהוי זה כפיקדון ויהא מקום הכלי קנוי ללוקח, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)