21 אאחע_א ב
קטגוריות: ש_ס / מה כריתות / כריתות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ד' ער"ה תשס"ה

במערכה כתב הגרע"א דאף לדעת התוס' מ"מ הוי כולל, וצ"ע, וע' כן בחי' הריטב"א דקי"ג:

**א'**

א] כריתות די"ד. אקדשי' מיגו דאיתוסף איסוה"נ איתוסף בי' נמי איסורא לגבי חלב, ופירש"י איסור הנאה היינו מוסיף דאיתוסף איסורא אחפצא, וכן פירש"י ביבמות דל"ד. דמשום דאיתוסף בי' איסור הנאה חשיב איסור מוסיף, וכדעה זו דמשום תוספת איסוה"נ חשיב איסור מוסיף, (ואף באיסור בב"ח, ושלא כדעת הרמב"ם בפיהמ"ש שמחלק ביניהם, וית' דעתו בעזה"י להלן??), כ"ה דעת הבעה"מ בחולין דק"א. והרמב"ן שם ושם דפ"ט: ודקי"ג., והרשב"א שם דקי"ג: ובתוה"ב בית ג' ש"ד, והריטב"א שם דפ"ט: וביבמות דל"ב: וקידושין דע"ז:, (אך בחולין דק"א: ובדקי"ג: מסיק דל"ח ככל איסור מוסיף), והר"ן שם דפ"ט דקי"ג: ודקט"ז..

אמנם בשטמ"ק בהשמטות הובא ד' התוס' שנשמטו מן הדפוס שכתבו, ז"ל, פי' הר"י דאי"ז איסור מוסיף וכו' כיון דאינה אלא בחתיכה אחת, אלא איסור חמור הוא, וכן מוכח בפרק גיד הנשה דקאמר האוכל גיד הנשה של עולה לוקה ב', וקאמר מאן תנא דאחע"א באיסור כולל לית לי' ואיסור כולל באיסור חמור אית לי', אלמא איסוה"נ של עולה שנוסף על גיד הנשה לא קרי מוסיף אלא איסור חמור וכו', עכ"ל, וזהו גם מש"כ התוס' בע"ב ד"ה נשאת, דאיסור חמור חל שפיר על איסור קל כדפרישית לעיל, והיינו מה שפירשו הכא דהא דמוקדשין חל על חלב הוא משום דהוי חמור, (והאמנם דהכא הוי נמי כולל, אך מזה שלא הזכירה הגמ' לזה, מוכח דאף היכא דאי"ז כוול חל איסור חמור על איסור קל, ע' כן בשטמ"ק שם, וע' עוד בדו"ח הגרע"א חולין דרוש ג', (ונד' גם בחי' הגרע"א יבמות דל"ג ושבועות דכ"ג:) אות ג', שכתב להוכיח כן עוד, דאי נימא דל"ח איסור חמור על איסור קל רק משום דהוי נמי כולל, א"כ מה הוצרכה הגמ' לפרש כלל דהוי זה איסור חמור, הרי איסור כולל חייל אף אם אינו חמור, וכדאמרי' דאיסור טמא חייל על איסור חלב בכולל הגם שאינו חמור מיני'.

והנה משה"ק התוס' ע"ד רש"י מסוגיא דחולין, הנה אמנם עיי"ש בפירש"י בחולין שפי' מש"א איסור כולל באיסור חמור, ז"ל, והיכא דאיסור אחרון אית בי' תרתי כולל ומוסיף כגון עולה או שור הנסקל דמעיקרא וכו' וכשהקדיש חל עליו איסור הקדש לאסרו בהנאה, שאין כאן איסור חל על איסור שמה ששייר הראשון מוסיף השני, וכ"ה דחייל עלי' שם הקדש לאסרו בהנאה על כרחך חל עליו אף באכילה וכו' הואיל וחייל להנאה חייל נמי לאכילה, עכ"ל, והרי דמפרש דמש"א איסור כולל "באיסור חמור" היינו איסור מוסיף, וזה כדעתו בסוגיין דמשום הא דמיתוסף איסור הנאה חשיב איסור מוסיף.

והנה התוס' בחולין שם כתבו דאין לומר דאיסוה"נ חשיב איסור מוסיף, דא"כ אדמייתי הכא ריה"ג וכו' הו"ל לאתויי ר' יוסי דאית לי' בפרק ד' אחין אשת איש ונעשית חמותו נידון משום אשת איש דלית לי' איסור כולל ואמרי' דמודה ר"י באיסור מוסיף, ע"כ, וכבר עמדו בזה דצ"ע מאי קשיא להו, הרי דעת ר' חייא ביבמות דל"ג. דאית לי' לר' יוסי איסור כולל, והא דאמר דאשת איש ונעשית חמותו נידון באשת איש, פירשו התוס' שם דל"ב: דהוא משום דלא אמרי' כולל בב' שמות, (וכ"כ התוס' לקמן ע"ב), והרמב"ן שם כתב דאיירי היכא שאין עוד קרובות שנאסרות עליו, וא"כ ניחא דלא בעי לאתויי ר' יוסי כיון דפליגי בדעתו אם אית לי' איסור כולל, ועוד אי איסוה"נ איסור מוסיף הוא, מאי פריך בסמוך וריה"ג נהי דאיסור כולל לית לי' יבא איסור חמור ויחול על איסור קל, ודילמא לית לי' איסור כולל אפי' באיסור חמור ואיסור מוסיף אית לי' וכו', עכ"ל.

והנה קו' התוס' מיוסדת על הא דפשיטא להו דבמש"א בגמ' להלן דיבא איסור חמור וכו' ומאי ניהו טומאת הגוף שהרי טומאת הגוף בכרת, ודאי אין לפרש דהוי זה איסור מוסיף, אלא אי"ז רק איסור חמור, וא"כ אי נימא דאיסור הנאה חשיב איסור מוסיף, הרי י"ל דרק באיסור מוסיף מודה ריה"ג, אך באיסור חמור לא מודה, אך הנה בחי' הרמב"ן שם כתב, ז"ל, וטומאת הגוף אטומאת בשר איסור כולל ומוסיף הוא כיון דהוא חייב כרת, עכ"ל, והרי דאף משום תוספת עונש יש לחשבו כאיסור מוסיף, ולפ"ז ניחא דע"כ שפיר פריך דלריה"ג יחול איסור טומאת הגוף על טומאת בשר כיון דהוי איסור כולל ומוסיף, ובכה"ג מודה ריה"ג דחייל איסורא בתרא.

והנה באמת מצינו כן גם בד' רש"י גופי' שם דק"א:, ז"ל, דשבת לגבי יוהכ"פ איסור מוסיף הוא, דאי הוה יוהכ"פ קדים הוה חייב על זדון מלאכה כרת, וכי אתי שבת איתוסף בי' מיתת בי"ד וכו', עכ"ל, והרי דמשום תוספת עונש חשיב נמי כאיסור מוסיף, וא"כ שפיר ניחא דה"נ טומאת הגוף חשיב איסור מוסיף על טומאת בשר, כיון שה"ז מוסיף עונש כרת.

והנה אמנם הגרע"א במערכה שם אות ג' כתב, ז"ל, ממ"ש רש"י דבשבת ויוהכ"פ וכו', והרי בודאי האי דשבת הוי מיתת בי"ד ל"ה מוסיף ממש דהא לא ניתוסף איסור חדש, אלא ודאי דמיקרי חמור וכדאמרי' שם דטומאת הגוף ראוי להיות חמור דהוי בכרת, א"כ מוכח דחמור לחוד ג"כ מהני וגם נשמע משם דעונש חמור מיקרי איסור חמור, עכ"ל, וכך נוטה דעת השעה"מ פי"ז מאיסו"ב בתו"ד, אמנם אחר שזכינו לד' הרמב"ן וש"ר שכתבו להדיא דאף טומאת הגוף חשיב איסור מוסיף משום דאי"ב כרת, א"כ ודאי יל"פ ד' רש"י כפשוטם, וכאשר כן מוכח נמי מדמדמי הגמ' טומאת הגוף על טומאת בשר לאיסור מוקדשין על איסור גיד הנשה, דבזה הרי דעת רש"י דחשיב איסור מוסיף, וכנ"ל, וכ"ה בשאג"א סי' ע' שלדעת רש"י שבת חשיב איסור מוסיף על איסור יוהכ"פ, וע' טעה"מ פי"ז מאיסו"ב שהאריך ג"כ כן, ושו"ר שכ"ה להדיא בתו"ד הריטב"א בחולין שם, דכן פירש"י דמשום דאית בי' כרת איסור מוסיף חשיבא, עיי"ש.

ב] והנה בס' שעה"מ פי"ז מאיסו"ב עמד בזה ע"ד רש"י, דאי נימא דכל דחמור בעונש חשיב איסור מוסיף, א"כ מ"ט זר ששימש בשבת ל"ח איסור מוסיף, וכמש"כ רש"י ביבמות דל"ג. וכדמוכח בסוגיא שם, הרי שבת איסור מוסיף הוא, דמעיקרא משום זרות ל"ה חייב אלא מיתה בידי שמים וכי אתא שבת ניתוסף בי' מיתת בי"ד.

ובספר טעה"מ שם הוסיף להקשות בזה, חדא ממש"א ביבמות דל"ב. דאשת איש ונעשית חמותו נידון באשת איש וכו', והיינו משום דר' יוסי לית לי' איסור כולל, ואי נימא דכל שהאיסור האחרון עונשו גדול משל ראשון חשיב איסור מוסיף, א"כ הרי הו"ל חמותו מוסיף על אשת איש, דחמותו הוי בשריפה ואשת איש בחנק, ועיי"ש שהביא מפי' ריב"ן מכות דכ"ב. דאשת איש ונעשית חמותו חשיב איסור מוסיף משום דניתוסף בעונש, וכתב דט"ס נפלה בדבריו, עיי"ש, ועוד דהא רש"י פי' בכ"ד בהא דהאוכל נבילה ביוהכ"פ דהוי זה איסור כולל ור"ש לית לי' כולל, ואי נימא דכל שהאיסור האחרון עונשו חמור הו"ל מוסיף, א"כ הרי יוהכ"פ הוי איסור מוסיף, דה"ז מוסיף עונש כרת.

ומצאתי שבאמת המאירי בקידושין דע"ז: כתב כן להדיא דאיסור יוהכ"פ חשיב איסור מוסיף על איסור נבילה, משום דה"ז מוסיף עונש כרת, וכבר נת' במק"א שלדבריו ניחא קו' התוס' בקידושין שם ולקמן דכ"ג וש"ר בקידושין שם, דמנלי' להגמ' שם דר"ש לית לי' אף איסור מוסיף, ולד' המאירי א"ש בפשיטות, שהרי אף יוהכ"פ הוי איסור מוסיף, ואפ"ה ס"ל לר"ש דלא חייל, וכבר עמד בזה הטעה"מ שם דאי נימא דיוהכ"פ הוי איסור מוסיף מתישב קו' התוס'.

ועיי"ש בטעה"מ שכתב בדעת רש"י, דרק היכא דמעיקרא ל"ה בי' מיתת בי"ד ועתה איתוסף בי' מיתת בי"ד הוא דחשיב איסור מוסיף, אך משא"כ באשת איש ונעשית חמותו דמעיקרא נמי הי' בי' מיתת בי"ד, וכן בנבילה ביוהכ"פ שלא נתוסף בזה מיתת בי"ד אלא כרת, ל"ח זה איסור מוסיף, עיי"ש מה שפירש הטעם בזה, וע' להלן סק"ד שנתבאר שמד' רש"י מוכח דאף משום דאיתוסף בזה כרת חשיב כאיסור מוסיף.

אמנם אף אי נימא כן בד' רש"י, אכתי תיקשי טובא בדעת הרמב"ן דס"ל להדיא דטומאת הגוף חשיב מוסיף על טומאת בשר משום דה"ז מוסיף עונש כרת, והרי דאף משום תוספת עונש בידי שמים חשיב מוסיף, וא"כ מאי קשיא לי' להרמב"ן בקידושין דע"ז: מנלי' דר"ש לי"ל איסור מוסיף, דילמא ע"כ לא אמר ר"ש בנבילה ביוהכ"פ אלא איסור כולל אבל איסור מוסיף אית לי', עיי"ש בדבריו, וקשיא שהרי לדעתו בדין שנחשוב איסור יוהכ"פ כאיסור מוסיף, משום דה"ז מוסיף חיוב כרת.

אך מהא דאשת איש ונעשית חמותו דלא חשיב מוסיף, נ' די"ל דכיון דאף מעיקרא הוה בי' מיתת בי"ד, הגם דמשום חמותו איכא שריפה דחמירא טפי, לא חשבי' לה מכח זה כאיסור מוסיף, דרק היכא דאיכא מין עונש אחר הוא דחשיב איסור מוסיף.

ג] והנה בדבר קו' השעה"מ מ"ט איסור שבת ל"ח איסור מוסיף על איסור זרות, שמעתי לישב בזה בפשיטות, ע"פ מש"א בסוגיא דחולין, דפריך דיבא איסור חמור יחול על איסור קל ומאי ניהו טומאת הגוף שהרי טומאת הגוף בכרת, ומשני רב אשי מאן לימא לן דטומאת הגוף חמירא דילמא טומאת בשר חמירא דלית לי' טהרה במקוה.

והנה בס' טעה"מ שם הק', דאי נימא דמשום דמיתוסף כרת חשיב איסור מוסיף, א"כ מה משני ר"א דדילמא טומאת בשר חמירא דיש לה טהרה במקוה, מאי מועיל לן זאת סוכ"ס הא מוסיף הוי לענין זה שנתוסף עליו עונש כרת, בשלמא אי מצד חמור נגע בו שפיר מתרץ דכיון דיש לטומאת בשר חומרא אחריתי מיקרי שוה בשוה, אבל אי הוי מוסיף מה בכך שיש לטומאת בשר חומרא אחריתא, הא עכ"פ נתוסף בו דבר חדש מה שלא הי' בראשונה, וכמש"כ התוס' בכ"ד דאיסור מוסיף חייל אף בקל על חמור, ועיי"ש שמכח זה הכריח כדבריו בדעת רש"י דמשום איסור כרת ל"ח כאיסור מוסיף.

אמנם הנה הרי בד' הרמב"ן בחולין שם מפורש דמשום דאיתוסף איסור כרת חשיב איסור מוסיף, וכמו שהבאנו לעיל, וא"כ תיקשי קו' הטעה"מ דמה מהני הא דאיכא לטומאת בשר חומרא אחריתי, הרי עכ"פ איתוסף בי' איסור כרת, וכדחזי' בעלמא דאיסור מוסיף חייל אף בקל על חמור.

ונ' דצ"ל בזה, דשאני היכא דהוי האיסור השני איסור מוסיף על אנשים אחרים, דבזה הגם דלהאיסור הראשון איכא חומרא אחריתי, מ"מ אי"ז מפקיע מאיסור זה שם "איסור מוסיף", דכלפי אדם זה שהוא מוסיף ליכא חומרא בהאיסור הראשון, שהרי הוא אינו אסור כלל מחמת האיסור הראשון, ומשא"כ הכא דהא דחשיב איסור מוסיף הוא משום תוספת איסור כרת, אשר אין בזה תוספת איסור, אלא חשיב מוסיף משום חומרתו, ואשר ע"כ כל דהאיסור הראשון נמי אי"ב חומרא לא חשיב האיסור השני כאיסור מוסיף.[[1]](#footnote-2)

ויש להוסיף עוד, דאף היכא דהאיסור השני מוסיף איסור הנאה, חשיב איסור מוסיף, אף אם האיסור הראשון אי"ב חומרא אחריתי, ומוכח כן מהא דאמרי' דמוקדשין חשיב איסור מוסיף משום דמוסיף איסור הנאה, והרי לקמן דכ"ג: אמרי' דמוקדשין על חלב חשיב קל על חמור משום דחלב הוי בכרת ומוקדשים הוי במיתה בידי שמים, וא"כ תיקשי דמ"ט חשיב מוקדשין איסור מוסיף על חלב, הרי לחלב איכא חומרא אחריתי דאית בי' כרת, ובע"כ דכיון דמשום מוקדשין איתוסף איסורא אחרינא דהנאה דבזה ליכא חומרא לחלב על מוקדשין, ע"כ חשיב שפיר איסור מוסיף, ול"ד לטומאת הגוף על טומאת בשר, דבזה כל מה דיש לנו לחשבו כאיסור מוסיף הוא משום דה"ז מוסיף בהך איסורא גופי' עונש כרת, ובזה כל דמאידך איכא בהטומאת בשר חומרא דלי"ל טהרה במקוה, ל"ח טומאת הגוף לאיסור מוסיף.

ומעתה מתישב היטב הא דאיסור שבת ל"ח מוסיף על איסור זרות, משום הא שה"ז מוסיף חיוב מיתת בי"ד, שהרי מאידך איסור זרות חמור טפי מאיסור שבת שלא הותר אצל עבודה, ומשא"כ איסור שבת שהותר לעבודה, וכמש"כ כן התוס' ביבמות דל"ג: דאיסור שבת על איסור עבודה חשיב איסור קל לפי שהותר במקדש, וע"כ לא חשיב איסור שבת לאיסור מוסיף.

ד] ובזה נ' לישב ד' הרמב"ן בקידושין, דפשיטא לי' דיוהכ"פ ל"ח איסור מוסיף על איסור נבילה, הגם שה"ז מוסיף חיוב כרת, אך לפי המבו' נ' פשוט, דהגם דאיסור יוהכ"פ מוסיף חיוב כרת, מ"מ מאידך איסור נבילה חמור שהוא אסור לעולם, וע"כ ל"ח יוהכ"פ כאיסור מוסיף.

אמנם הנה דעת רש"י לא נתישבה בזה, שהרי להדיא כתב רש"י בחולין שם דק"א: דיוהכ"פ חשיב חמור על נבילה, ז"ל, ואע"ג דלר"ש נמי שמעינן בעלמא דלי"ל כולל וכו', אפ"ה אליבי' ל"מ לאוקמה, דהא אף באיסור חמור אית לי' דלא חייל, דהא יוהכ"פ כרת ונבילה לאו בעלמא הוא, ואפ"ה לא חייל ותנא דלעיל סבר דבאיסור חמור אמרי' כולל, עכ"ל, והרי להדיא דיוהכ"פ חשיב איסור חמור, הגם שאין איסורו אלא ביומו ואילו נבילה אסורה לעולם.

ומד' רש"י אלו מוכח דיוהכ"פ על נבילה חשיב מוסיף, ודלא כמש"כ הטעה"מ דאי"ז אלא איסור חמור בעלמא, דאם אי"ז חשוב מוסיף, א"כ הדרא קו' רש"י לדוכתה, דמ"ט לא מוקי לה כר"ש, דהגם דר"ש אית לי' דאיסור כולל באיסור חמור לא חייל, אך הרי בגיד הנשה של עולה ושל שור הנסקל הוי זה איסור כולל ואיסור מוסיף, לדעת רש"י דמשום דאיתוסף איסור הנאה חשיב איסור מוסיף, ובזה שפיר י"ל דמודה ר"ש דחייל איסור בתרא, ובע"כ מזה דאף איסור יוהכ"פ חשיב איסור מוסיף על איסור נבילה, ומהא דס"ל לר"ש דלא חייל איסור יוהכ"פ על איסור נבילה, ש"מ דאף בדהוי איסור כולל ואיסור מוסיף לא חייל, וז"ב.

ולפ"ז שוב צ"ע במה שפירש"י דנבילה ביוהכ"פ הוי איסור כולל ופליגי רבנן ור"ש אם אחע"א באיסור כולל, והרי לדעתו הוי זה איסור מוסיף, וכמו שהבאנו המפורש בדבריו בחולין.

ונ' ברור בזה, דהנה אמנם בטעה"מ שם כתב דרש"י פירש בכ"מ דנבילה ביוהכ"פ הוי זה כולל, אמנם באמת לא נמצא כן בד' רש"י אלא בשבועות דכ"ד, אך בשאר דוכתי (פסחים דל"ו. קידושין דע"ז: ולקמן דכ"ג.) לא פירש"י כן, ואדרבה מסוגיא דקידושין ודלקמן דכ"ג. נ' דהוי זה מוסיף, מדמייתי' מינה דר"ש לית לי' נמי איסור מוסיף , וכמו שעמדו בזה התוס' שם וש"ר בקידושין, ע' מה שהבאנו בזה בדברינו ב???, ונ' דרש"י התם לטעמי' אזיל, דיעו"ש בדבריו ד"ה טמא שאכל חלב, ז"ל, משנולדה הבהמה נאסר חלבה, אקדשה מיגו דחל איסור מוקדשין אבשר ועור חייל נמי אחלב, הרי כולל, עכ"ל, והתוס' שם עמדו ע"ז, שהרי בסוגיין אמרו דאקדשה מיגו דאיתוסף בה איסור הנאה איתוסף בה איסור אכילה, ותירצו דהתם נמי איסור כולל הוא ולא קרי לי' מוסיף אלא משום שהוא חמור על קל, עכ"ד, אך בדעת רש"י גופי' אכתי קשיא, שהרי בכל דוכתי פירש"י דמשום תוספת איסור הנאה חשיב זה איסור מוסיף, וא"כ מ"ט התם פירש דאי"ז אלא איסור כולל, וכבר תמה בזה השאג"א בסו"ס ע"ו שד' רש"י סותרין זא"ז, וע' ערול"נ בסוגיין בזה, ועכ"פ איך שנישב ד' רש"י בשבועות, כבר ניחא מה שפירש"י שם דיוהכ"פ ל"ח אלא איסור כולל, דהרי רש"י אזיל התם דאף משום תוספת הנאה ל"ח איסור מוסיף, וא"כ ה"נ משום תוספת עונש ל"ח איסור מוסיף.

ומצאנו שעמד בזה בחי' הגרע"א שם מכת"י תלמיד ע"ד רש"י, דמ"ט יוהכ"פ חשיב חמור הרי מאידך נבילה חמורה שאסורה לעולם, וכתב לישב דאפשר דגם יוהכ"פ לעולם באיסורו עומד, ומחר מותר היינו דליכא יוהכ"פ, אבל לעולם יום שנקרא יוהכ"פ אסור, ומיקרי איסור שאין לו היתר, עכ"ל, אך בדעת הרמב"ן י"ל דפליג ע"ז, וס"ל דיוהכ"פ על נבילה ל"ח איסור מוסיף, משום דמאידך נבילה חמורה שאסורה לעולם, וכמש"נ.

ה] ולפי המבואר בדעת רש"י דמשום תוספת עונש חשיב איסור מוסיף, שמעתי לישב היטב ד' רש"י התמוהים לקמן די"ד:, דאמרי' מאי איסור מוסיף איכא הכא היכא שעבר זקן ונשאה, דאיכא ברא לסבא מיגו דאיתוסף איסורא לגבי ברי' איתוסף איסורא לגבי דידי', ופירש"י דאת לי' ברא לסבא ואחיו של זה הוא, דמיגו דאיתוסף איסורא אההוא ברא משום אשת אב איתוסף נמי אהאי, עכ"ל, וכבר תמה השטמ"ק בהשמטות אות י', דהיאך חייל על ההוא ברא איסור אשת אב, הרי כבר הי' אסור מעיקרא משום אשת אח, ומ"ט חייל איסור אשת אב על איסור אשת אח.

ועיי"ש בשטמ"ק שפירש דמש"א איכא ברא ל"סבא" היינו לאביו של זקן, ואיתוסף על בן זה איסור משום אשת אח, וע' עוד בפיהמ"ש להרמב"ם שפירש דאיירי שאותו הבן הוא קטן, שעליו יחולו כשיגדיל ב' האיסורים בב"א, ובמהדו"ב חזר בו הרמב"ם וכתב דכל ל' זה הוא מרבנן סבוראי, אלא חשיב איסור מוסיף משום דנוסף איסור על אחיו של זקן, עיי"ש, וע' ברה"ז שפירש כן גם ד' רש"י, אך סתימת ד' רש"י אין נ' דאיירי בכה"ג.

ולפי הנ"ל א"ש היטב, דאיסור אשת אב חשיב שפיר איסור מוסיף על איסור אשת אח, שהרי הוא מוסיף חיוב סקילה ומשום אשת אח לא הי' עליו אלא חיוב כרת, וע"כ שפיר חייל על אחיו של זה איסור אשת אב, ומשא"כ על בועל זה ל"מ חייל איסור אשת אב מכח הא שה"ז מוסיף חיוב סקילה, שהרי כבר איכא עליו חיוב סקילה משום כלתו, וז"ב בדעת רש"י.

שו"ר שכבר כתב כן בהגהות הרד"ל בדי"ד: בישוב ד' רש"י.

**ב'**

ו] בדעת התוס' ודעימייהו דמשום דאיתוסף איסוה"נ לא חשיב כאיסור מוסיף, צ"ב הטעם בזה.

והנה ל' התוס' שהביא השטמ"ק בסוגיין הוא, דאי"ז איסור מוסיף וכו' כיון דאינה אלא בחתיכה אחת, וצ"ב המכוון בזה, הרי כל איסור מוסיף הוי בחתיכה אחת.

ובתוס' הרא"ש חולין דק"א. פירש הטעם בזה, ז"ל, לא מיקרי איסור מוסיף כיון דלא איתוסף איסור בגיד למי שהי' מותר לו תחילה, עכ"ל, והיינו דל"ח מוסיף רק היכא שהאכילה שכבר היתה אסורה עליו נאסרת עתה על אדם אחר ומיגו שנאסרת על אדם אחר נאסרת אף על זה, ומשא"כ בתוספת איסור הנאה דנוסף עתה איסור על פעולה אחרת, ל"ח זה איסור מוסיף.

ויש לבאר עוד בזה, ואפשר שלזה כיון הרא"ש, שהרי עיקר החילוק בין איסור מוסיף לאיסור כולל, אמר רבא בשבועות דכ"ד:, דמאן דלית לי' איסור כולל, הוא משום דכי אמר איסור מוסיף בחדא חתיכה בב' חתיכות לא אמר, ולפ"ז י"ל דלא חשיב חתיכה אחת, רק אם נאסר על אחר אותו שימוש שאנו באים לאסור על זה, אך כד אתינן לומר שמכח שנאסרה הנאת הדבר יאסר אף אכילתו חשיב זה כב' חתיכות, דאכילת הדבר והנאה ממנו תרי מילי נינהו.

ואולי יל"פ כן מכוון התוס' בסוגיין, דזהו מש"כ דאי"ז איסור מוסיף וכו' דאי"ז אלא בחתיכה אחת, ואין כונתם דבאיסוה"נ כיון דאי"ז אלא בחתיכה אחת ל"ח מוסיף, אלא כונתם להיפך דכיון דאיסור מוסיף אי"ז אלא בחתיכה אחת, ע"כ משום תוספת איסור הנאה ל"ח כאיסור מוסיף, דזה הוי כב' חתיכות, וכנ"ל.

ויתבאר בזה ד' הגרע"א במערכה אות ו', ז"ל, וההיא דאקדשי' מיגו דאיתוסף איסוה"נ, היינו דהוי כמו כולל מיגו דחל לענין הנאה חל נמי לענין אכילה, עכ"ל, והרי דפשיטא לי' דאף לדעת התוס' דמשום תוספת איסוה"נ ל"ח איסור מוסיף, מ"מ חשיב זה איסור כולל, ובפשוטו צ"ב דכ"ה דלא חשיב איסור מוסיף משום שלא נוסף בהאיסור אכילה, א"כ מה"ט גם לא יהא חשוב כאיסור כולל, כיון שאי"ז כולל איסורי אכילה, אך לפמש"נ הוא מבו' היטב, דהא דלא חשיב איסור מוסיף הוא משום דה"ז כחתיכה אחרת, וע"כ מה"ט חשיב כאיסור כולל, דכל היכא דחייל איסורא על חתיכה אחרת הוי זה איסור כולל.

וע' בחי' הריטב"א חולין דקי"ג: דמסיק דאיסור מוסיף דמשום תוספת איסוה"נ לא עדיף מאיסור כולל, ול"ד לאיסור מוסיף דאיתוסף בי' איסור גברי דחשיב מאיסור כולל, ונ' בביאורו ע"פ הנ"ל, דהרי הא דאיסור מוסיף עדיף מאיסור כולל הוא משום דנוסף באותה חתיכה, וכמש"א רבא בשבועות דכ"ד: וכנ"ל, ואשר ע"כ רק היכא שנאסרה פעולה זו על אחרים ה"ז עדיף מאיסור כולל, אך היכא שנאסרה פעולה אחרת עליו לא עדיף זה מאיסור כולל, וכן מש"כ הריטב"א שם דאף משום תוספת עונש כרת לא עדיף מאיסור כולל, נ' דג"ז הוא מה"ט, דחשיב זה כב' חתיכות, דהמעליותא דאיסור מוסיף הוא היכא שנאסר עתה על אחרים הפעולה שהיתה אסורה מתחילה עליו, אך היכא שנוסף תוספת חומר בפעולה זו שלא הי' חומר זה מתחילה, דמי זה לתוספת איסור על חתיכה אחרת.

אך משמעות ד' התוס' בכ"ד דמשום תוספת איסוה"נ אף ל"ח כאיסור כולל, ואי"ז אלא איסור חמור, וצל"פ הטעם דאף איסור כולל לא חשיב אלא היכא שנאסרה עליו פעולה זו בחתיכות אחרות, אך בתוספת איסור הנאה שלא ניתוסף עליו איסור אלא בפעולה אחרת, ל"ח זה אף איסור כולל.

ז] והנה בס' קובץ שמועות בחולין שם אות נ', הק' ע"ד התוס' דמשום תוספת איסוה"נ ל"ח איסור מוסיף משום דלא איתוסף איסור אגברי, דא"כ מ"ט אמרי' בסוגיין דהו"ל נותר מיגו דאיתוסף איסורא לגבי מזבח איתוסף בי' לגבי הדיוט, והרי כאן אינו מוסיף גברי, אלא שמעיקרא הי' אסור לאדם לאכלו ועכשיו ניתוסף בי' איסור להקריבו, ואפ"ה מיקרי מוסיף, ומ"ש איתוסף איסור הנאה מאיתוסף איסור הקרבה, ועיי"ש שכתב דאפשר דכיון דהאיסור להקריבו אינו משום לתא של האדם המקריב, אלא משום שנותר מתועב לגבי מזבח, חשיב שפיר כמוסיף גברי, עכ"ד, ולכאו' כונתו דהוא משום דהאיסור לגבוה נמי חשיב כאיסור אכילה, דאכילת מזבח שמה אכילה, דאם אי"ז כאיסור אכילה, ל"מ מידי מה שנוסף איסור על אחרים, שהרי מה שתוספת איסוה"נ ל"ח מוסיף, אין הטעם בזה משום שלא נוסף איסור על אחרים אלא על עצמו, שהרי אדרבה מה דאיתוסף איסור עליו עדיף טפי מתוספת על אחרים, אלא הטעם הוא משום שנאסרה עליו פעולה אחרת, ולא נוסף איסור על אחרים בפעולה זו, ואשר ע"כ צ"ל דאף האיסור למזבח הוי כאיסור אכילה, וע"כ שפיר חשיב שנאסר על אחר פעולה זו.[[2]](#footnote-3)

ואולי יש לומר עוד בזה, די"ל דהאמנם משום הא דאסור להקריב נותר לגבוה ככל פסוהמ"ק שאסורין להקריב לא הי' לנו לחשוב נותר לאיסור מוסיף, דזה ל"ח כאיסור אכילה, אלא הוי זה איסור הקרבה, אלא הא דחשיב איסור מוסיף הוא משום דמלבד הא דאסור להקריב נותר מאיסורא דפסוהמ"ק, עוד איכא בזה איסור נוסף שה"ז אסור לגבוה משום ממשקה ישראל, ואיסורא דממשקה ישראל י"ל דכל עיקר איסורו הוא איסור אכילה לגבוה, וכאשר כן משמע בחולין ד"צ: דאמר רב חסדא אהא דאמר רב הונא דגיד הנשה של עולה חולצו לתפוח משום ממשקה ישראל, מרי דיכי מי כתיב על כן "לא יאכל" המזבח על כן לא יאכלו בנ"י כתיב, ונ' מזה דאיסורא דממשקה ישראל הוי דומיא דאיסורא להדיוט דהוי זה איסור אכילה, וזהו דאמר ר"ח דמדכתיב על כן לא יאכלו בני ישראל ש"מ דהכא אין האיסור אכילה אלא לבני ישראל ולא לגבוה, ומשום איסור זה הוא דחשיב נותר איסור מוסיף.

ויש להוסיף בזה מש"כ בקונט' זכור לאברהם לדו"ז הגרא"צ קמאי זצ"ל סי' כ"ו סק"ו להוכיח מד' חי' הרשב"א במנחות דאיסורא דממשקה ישראל הוא רק בזריקה והקטרה שהם אכילת מזבח, אבל קמיצה וקידוש קומץ לא אסירי, דלא אסיר אלא דומיא דאכילת הדיוט, ועיי"ש שהוסיף דמ"מ כל היכא שיהא אסור לאכילת מזבח, הרי שמכח זה גם אסור הקמיצה, ורק היכא דבשעת אכילת מזבח יהא שרי, אין לאסור הקמיצה מצ"ע, וכן הביאו מס' זרע אברהם סי' י"ז סקי"ב, וזה מתאים עם מש"נ.

והנה אמנם הי' מקום לדון דמשום הא דאיתוסף איסורא לגבוה משום ממשקה ישראל אין לנו לחשבו כאיסור מוסיף, שהרי כל האיסור לגבוה הוי בתוצאה מן האיסור להדיוט, אך הרי בד' התוס' בחולין ד"צ. סוד"ה קדשים מפורש דמשום הא דאיתוסף איסור לגבוה משום ממשקה ישראל חשיב איסור מוסיף, ולפ"ז שפיר קיימי דברינו דיל"פ דהא דנותר חשיב מוסיף, הוא משום איסורא דממשקה ישראל.

ויש להוסיף עוד בזה, דהנה המהרש"א בחולין שם עמד ע"ד התוס' דמשום איסורא דממשקה ישראל חשיב איסור מוסיף, והק' ע"ז המהרש"א, שהרי אם יהא גיד דקדשים מותר לאכילה להדיוט שרי נמי לגבוה ומיקרי שפיר ממשקה ישראל מן המותר לישראל, עיי"ש, וכבר כתב בס' קובה"ע שזה תלוי בהנידון אם איסורא דממשקה ישראל הוא דמכח מה שה"ז אסור להדיוט ה"ז נאסר לגבוה, או היינו דכ"ה שאסרתו תורה להדיוט ה"נ הוא אסור לגבוה, דהמהרש"א נקט דהאיסור לגבוה הוי מכח האיסור להדיוט, וע"כ אילו ל"ה חייל איסור גיד להדיוט אף ל"ה זה אסור לגבוה, אך בדעת התוס' י"ל דס"ל דהאיסור לגבוה אינו מכח האיסור להדיוט, אלא דכ"ה שאסרתו תורה להדיוט אף אסרתו לגבוה, וכאשר כן מ' ממש"א ר"ח מי כתיב על כן לא יאכל המזבח, על כן לא יאכלו בנ"י כתיב, וכבר עמדו האחרונים דנ' מזה דאיסורא דממשקה ישראל היינו שאין האיסור רק להדיוט אלא גם לגבוה, וע"כ אף אם ל"ה חל האיסור להדיוט נמי הי' זה אסור לגבוה, וחשיב שפיר איסור מוסיף.

ולפמש"נ הדברים מתאימים, שהרי מש"נ דאיסורא דממשקה ישראל הוי איסור אכילה לגבוה, נ' דכ"ז י"ל רק אם איסורא דממשקה ישראל הוא דכ"ה שאסרתו תורה להדיוט ה"נ אסרתו לגבוה, וע"כ כ"ה דהאיסור להדיוט הוי איסור אכילה, ה"נ לגבוה אסרתו תורה באכילה, אך אי נימא דהאיסור לגבוה הוי בתוצאה מן האיסור להדיוט, הרי מסתבר דהיינו דדבר האסור להדיוט ה"ז מאוס ופסול להקרבה, ואי"ז איסור במסוים על אכילה, ואשר ע"כ להתוס' לטעמייהו דס"ל דאיסורא דממשקה ישראל הוא דכ"ה שאסרתו תורה להדיוט אסרתו אף לגבוה, ע"כ שפיר חשיב זה איסור מוסיף, ול"ד לאיסור הנאה דל"ח מוסיף, דשאני האיסור לגבוה דהוי נמי איסור אכילה, וע"כ חשיב שפיר כאיסור מוסיף.

ח] עוד ראיתי להעיר בזה ע"ד התוס', ממש"א בקידושין דע"ז: דגרושה שנעשית חללה חייל עלי' איסור חללה, משום דמעיקרא הויא שריא למיכל בתרומה הו"ל חללה מיגו דאיתוסף איסורא למיכל בתרומה איתוסף איסורא לגבי כה"ג, והרי דחשיב איסור מוסיף אף שנאסרה בפעולה אחרת, וצ"ע דמ"ש מתוספת איסוה"נ דלא חשיב מוסיף.

ונ' די"ל בזה, דהנה הרי אמרו התם עוד, אלא זונה מאי איסור מוסיף אית בה אמר ר"ח ב"ר קטינא הואיל ושם זנות פוסל בישראל, ופירש"י ה"נ אע"ג דהאי זנות לאו תחת בעלה הוא, מיהו שם זנות אשכחן בי' מוסיף בעלמא, עכ"ל, וכבר עמד בזה המקנה שם דלא מצינו מוסיף כזה, שהרי עתה אי"ז מוסיף כלל, ואף די"ל דל"ד למש"כ הרמב"ם דבאיסור מוסיף בעי' שיהיו האנשים שנוסף עליהם האיסור בעולם, ולכאו' כ"ש הכא ל"ח איסור מוסיף, אך ע"ז י"ל דל"ד, דכל ד' הרמב"ם הם באיסורי עריות, שהאיסור השני בעצמותו אינו מוסיף על הראשון, (שהרי כ"ה שהאיסור השני אוסר על אחרים, ה"נ שייך שיהא האיסור הראשון על אחרים, אם אך תהא אשת אחיהם וכל כה"ג), ול"ד להכא דשם זונה פוסל לישראל ושם אלמנה גרושה וחללה אינו פוסל כלל לישראל, וע"כ י"ל דחשיב מוסיף אף היכא שאינם בעולם, אך אף דל"ד לד' הרמב"ם מ"מ מסברא אי"ז מוסיף כלל, שהרי זנות זו שאינה תחת בעלה אינה אוסרת כלל לישראל, ובע"כ צ"ל דאין מכוון הגמ' כלל דהוי זה איסור מוסיף, אלא הוי זה איסור חמור, דזנות חמור משום דשם זנות פוסל לישראל, וע' כן בקובה"ע סי' ל"ב.

אמנם הנה ל' הריטב"א שם נ' דחשיב ממש איסור מוסיף, אך נ' דל"ד הוא אלא כונתו דמכח שה"ז מוסיף לישראל חשיב זה איסור חמור, ונ' כן להדיא ממש"כ הריטב"א שם בהמשך הסוגיא, ז"ל, איכא למימר דאע"ג דליכא בהבערה אלא לאו כיון דאיסורא משום שבת שם שבת אחד הוא והוה איסור חמור שהוא בסקילה ולפיכך חייל אכל מילי, "וכי הא דאמרינן לעיל הואיל ושם זנות פוסל בישראל", וכדאמרינן נמי בסמוך מהו דתימא איסור כהונה שאני, דמשום איסור כהונה להוו חמורין כל לאוין דאית בה, עכ"ל, והרי להדיא דאי"ז אלא איסור חמור.

ולפ"ז י"ל, דה"נ במש"א בגמ' דאיסור זונה הוי מוסיף על איסור אלמנה וגרושה, אף התם אין מכוון הגמ' לאיסור מוסיף, אלא היינו דאיסור חללה חמיר מאיסור גרושה, כיון שהוא אוסר בתרומה, והך תנא אית לי' אחע"א באיסור חמור, וכדחזי' מהא דס"ל דאיסור זונה חייל על שאר איסורי כהונה מכח הא ששם זנות פוסל בישראל, אשר מכח זה חשיב איסור זונה לאיסור חמור, וכנ"ל.

**ג'**

ט] והנה ז"ל הרמב"ם בפיהמ"ש במתניתין, ויש בדברינו אלה נקודה נפלאה נעיר עלי', לפי שהיא מפתח לענינים אחרים נוסף למה שיש בה מדייוק העיון, והיא, מן הידוע שבשר בחלב אסור בהנאה, והחלב דרך משל מותר בהנאה, ואם בשל החֵלֶב בחָלָב מה טעם לא יחול אסור בשר בחלב על אסור חלב, והוא הדין בנבלה, בהיותו אסור מוסיף כמו שאמרנו כאן בחלב הקדשים וחייבנו על אכילתו מעילה מחמת שנוסף בו אסור הנאה, והתשובה לכך שבשר בחלב לא נאסר בהנאה אלא מחמת שאסר הכתוב אכילתו לפי הכלל שבארנו שכל שנאסר באכילה נאסר ליהנות בו עד שיפרוט לך הכתוב, ואין בו פסוק האוסר אכילתו ופסוק האוסר ליהנות בו, אלא שני הדברים יחד הם אסור בשר בחלב, וכיון שאמרנו אאחע"א ולפיכך לא יחול אסור בשר בחלב על אסור נבלה, הרי לא יהא אסור בהנאה אלא יהא מותר בהנאה, והאוכלו לוקה משום נבלה, וירד אסור בב"ח לגמרי לפי שלא חל, אבל הי' מקום להקשות ויהיה דומה לחלב הקדשים אלו אמרנו שהוא אסור בהנאה כדרך שאמרנו בקדשים והאוכלו אינו חייב משום בשר בחלב אז הי' מקום להקשות, ואין הדבר כן, אלא אנו אומרים שלא נאסר בשר בחלב זה בהנאה, הלא תראה שבמשנה נאמר שבשר בהמה טמאה מותר לבשל ומותר בהנאה וכבר נתבאר זה במקומו, והבן ענין זה כי הוא מקום טעות, ועליו תדון בכל הדומה לו, עכ"ל.

1. ויש לציין בזה לד' הריטב"א בחולין שם, שהביא להקשות דאי נימא דמשום תוספת איסוה"נ חשיב איסור מוסיף, א"כ מה פריך לקמן דקי"ג: דלשמואל דאיסור בב"ח חייל על איסור נבילה, דמ"ט ס"ל דאין איסור טומאת הגוף חל על טומאת תרומה, ומאי קושיא הרי שאני בב"ח דהוי איסור מוסיף, דה"ז מוסיף איסוה"נ, ועמד בזה גם הרמב"ן שם בדקי"ג:, וכתב דצ"ל דס"ל לסוגיא דהתם דמאן דלית לי' כולל לית לי' מוסיף, וכתב לתרץ די"ל דהתם קס"ד דטומאת הגוף נמי כיון דאית בי' כרת איסור מוסיף חשיבא וכדפירש"י לקמן, ולא משגחי' לטומאת בשר דלית לי' טהרה במקוה, עכ"ד, ופשוט דהרמב"ן בדקי"ג: שהק' כן, ולא תירץ דטומאת הגוף חשיב איסור מוסיף משום שה"ז מוסיף חיוב כרת, הוא משום דמאידך טומאת בשר חמורה דלית לה טהרה במקוה, וכמש"א כן בסוגיא דק"א., ולא ניח"ל לומר דסוגיא דדקי"ג: פליגא ע"ז, ויל"פ דטעם הסוגיא דהתם הוא משום דהוי כשאר איסור מוסיף, דחשיב שפיר איסור מוסיף אף אם להאיסור הראשון איכא חומרא אחריתי על האיסור השני, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולכאו' יש להביא סמך לזה, ממש"כ התוס' יבמות דל"ב: דאיסור מוסיף הוא אף כשאין השמות שוין כדמוכח בפ' אמרו לו וכו', ולכאו' מ"ט לא הוכיחו ממתני' דילן המובאת שם דל"ד. דחייל נותר על חלב, אשר היינו משום שנוסף איסור לגבוה, והרי דאף דהוי זה שם אחר חשיב זה איסור מוסיף, ובע"כ דהאיסור לגבוה הוי שם א' עם האיסור להדיוט.

   אמנם באמת נ' שאין להוכיח מזה, שהרי כבר כתבו השעה"מ בפי"ז מאיסו"ב והגרע"א במערכה דכל מש"כ התוס' דאיסור כולל בב' שמות לא אמרינן, היינו רק לדעת ר' יוסי, אך ת"ק דפליג עלי' ס"ל דאמרי' איסור כולל אף בב' שמות, וע"כ מה שהוכיחו התוס' ממתני' דפרק אמרו לו דאיסור מוסיף אמרי' אף בב' שמות, היינו משום דהתם במתני' אמר ר' יוסי דאם עבר זקן ונשאה וכו', ומ' דמודה לעיקר דינא דמתני', וכ"כ התוס' להלן ע"ב דלא תני במתני' רק איסורי דמודה בהו ר' יוסי, ובע"כ דאף לדעת ר' יוסי אמרי' איסור מוסיף בב' שמות, אך מהא דחייל איסור נותר על חלב אין להוכיח דאף לדעת ר' יוסי חייל איסור מוסיף בב' שמות, שהרי הך מתני' לאו ר' יוסי היא, שהרי למ"ד דלית לי' לר' יוסי איסור כולל, ודאי לא אתיא הך מתני' כר' יוסי. [↑](#footnote-ref-3)