מראי מקומות מ
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / השולח - הרב משה יפהן

**מראי מקומות מ. 6**

**עבד שנשא בת חורין בפני רבו יצא לחירות.** רש"י פי' דהוא מדין אומדנא אמנם הרן ע"ב פי' דהוא מדין הודאת בע"ד וכן פי' הריטב"א שם. והנה בגליון הגמ' גרס ולא עוד אלא שכופין את רבו וכותב לו גט שחרור. וכן גרס הרי"ף והנה לרש"י יל"ע מדוע צריך גט שחרור, ובאמת לרש"י יתכן דלא גרסו כן בגמ' אמנם לר"ן דהוא מדין הודאה מובן מדוע צריך גט שחרור דהרי הודאת בעל דין מהני רק על הממון ועיין רא"ש. שכתב דהוי דרבנן. אמנם הרמ"ה כתב דהאומדנא מהני רק לגבי ממון ולא לגבי איסור וצ"ע. ועיין בחי' כת"ס.

**א"ל ר"י וכו' כותב שטר אירוסין וחכ"א אינה מקודשת.** משמע דשאלת הגמ' היא מחכמים דההלכה כמותם. דמבואר דאינה מקודשת והבינה הגמ' דהיינו משום שאין אומדנא שהיא משוחררת. וקשה לרבי. והנה יש לעיין דבשלמא לדעת רש"י אם נאמר דלא גרסינן לעיל דצריך שטר שחרור והטעם דמהני הוא משום אומדנא ה"נ מהני משום אומדנא. וכן לפי הרא"ש לעיל שהצריך גט שחרור רק מדרבנן גם מובן. דמדאוריתא היא מקודשת. אמנם לפי הר"ן דסבר דצריך גט שחרור מעיקר הדין משום שההודאת בע"ד היא רק על הממון אז פשיטא שאינה מקודשת דהרי לא פקע הקנין איסור רק הקנין ממון. ויל"ע לפי מה שייסד רש"י לעיל לט: ד"ה אורעה כל הפרשה דיש שתי מיני שפחה חרופה יש שפחה חרופה שהיא חציה שפחה וחציה בת חורין המאורסת לעבד עברי ויש שפחה שהיא לגמרי שפחה אבל פקע הקנין ממון שלה שגם תופס בה קידושין. והנה יש לעיין האם הקידושין תופסין רק לעבד עברי או כל אחד מישראל יכול לקדשה קידושי שפחה חרופה אלא דרק עברי למעשה יכול לבוא עליה אבל הקידושין תופסין לכל אחד ואם נאמר דהקידושין תופסין לכל אחד יובן דהגמ' הקשתה דאם פקע הקנין ממון אם כן יתפסו בה עכ"פ קידושי שפחה חרופה. ובגמ' מבואר דלא תפסי בה קידושין כלל.

**שם.** ועיין רמב"ם פ"ח הי"ז שפי' בזה שיטה אחרת. וז"ל עבד שהשיאו רבו ב"ח וכו' מכאן אני אומר שהשמחרר עבדו בכל לשון וכו' כופין אותו לכתוב גט שחרור. ומשמע מלשונו דאין זה משום אומדנא אלא משום שגילה על ידי מעשה שדעתו לשחררו לכן כייפינן ליה לכתוב גט שחרור. וצ"ב. ועיין בחזו"א סי' קמ"ז סק"ו שביאר דהוא מדין נודר לצדקה. ולפי הרמב"ם גם תיקשי מאד המשך דברי הגמ' מה הקושיא מחכמים. ועיין עוד ברמב"ם הלכות נחלות פ"ד ה"ו ובגירושין פ"י הי"ו והלכות עבדים פ"ט ה"א. **מי שאמר בשעת מיתתו וכו' כופין את היורשין וכו'.** מבואר בדברי רב דימי דהטעם דכופין את היורשין לשחררה זהו משום שע"י שאמר על ישתעבדו בה פקע הקנין ממון. ולכן מכריחים את היורשין לשחררה וכן מבואר להלן ברש"י ד"ה והא כי אתא דכיוון דאמר על ישתעבדו בה פקע ליה ממונא מיניה ומשמע דהוא מחיים. ומבואר בגמ' דגם לחולקין על רב דימי אם אמר לשון שחרור אז הם מודים וכפשוטו היינו גדר הדבר דכשאמר לשון שחרור פקע ממונא משא"כ אם אמר לשון אל ישתעבדו לחודיה דהיינו דציווה רק שלא ישתעבדו אבל לא עשה הפקעת ממון. והנה צ"ב בטעם הדבר. מדוע פקע ממוניה. ועיין ברשב"א לעיל לח. דביאר דכוונת השכ"מ הוא להפקיר את הקנין ממון ומדין מפקיר עבדו אתינן עליה. וכן כתב המחנ"א הלכות זכיה ומתנה סי' כט. בכוונת התוס' שם**.** ובטעם הדבר מדוע כייפינן ליה לכתוב גט שחרור. מצינו ב' פי' בזה או משום שיש בזה מצווה לקיים דברי המת דהיינו דהוא הפקיר את השפחה וגם ציוה לבניו לשחררה. ובפנ"י כתב דיש יסוד כל מקום שפקע הקנין ממון כופין את האדון לשחררו מדין כופין על מידת סדום. והנה יש לחקור המפקיר עבדו ועדיין לא כתב לו גט שחרור האם עובר על הלאו של לעולם בהם תעבודו. ולכאורה כן דאם לא כן מדוע ר"א כתב גט שחרור לעבדו כדי לצרפו במנין היה קודם צריך להפקירו ובזה לא עבר על הלאו ואז לכתוב גט שחרור. דזה וודאי אין איסור אחרי שפקע הקנין ממון. ולכאורה כאן הוא עבר על האיסור של לעולם בהם תעבודו ומכל מקום היורשין שרק כותבין גט שחרור אינם עוברים על האיסור ויש להם מצווה לקיים דברי המת. וכן נראה כאן בתוס' ד"ה אותו. ועיין ריטב"א. **אמנם עיין בתוס' לעיל לח.** דנראה מדבריו באופן אחר. דבאופן שאמר שחררו זה חל מדין מצוה לקיים דברי המת. והוקשה לתוס' דהרי לא חל הציוי במקום שציוה על האיסור ונראה מתי התוס' דמונח שני ציווים א. ציוי אחד שלא ישתעבדו וזה אינו כנגד הלעולם בהם תעבודו דהרי הם נשארו בעלים. ולאחר שאינם רשאים לעבוד בה ממילא חל הציוי השני שחייב לכתוב לה גט שחרור. וכיוון שאינם רשאים להשתמש בה הגם שהולדות שלהם. מכל מקום אין בזה לעולם בהם תעבודו והרי חל להם החיוב לכתוב לה גט שחרור. ויל"ע בזה.

**אמר אמימר המפקיר עבדו אין לו תקנה וכו'. עיין בחת"ס ד"ה דאמימר.** דתמה הרי כל עצמו של גט אשה הוא רק להפקיעאת האיסור ואיך יעלה על הדעת לומר דגט שחרור לא יפקיע את האיסור. והיינו דמבואר מאמימר דהגט מועיל רק באופן שיש קנין ממון אמנם אם יש קנין איסור לחודיה לא מועיל הגט שחרור. ותמה החת"ס אמאי. הרי בגט אישה כן מהני על האיסור. **ונראה לבאר באופן זה**. דיסוד הגט של אשה הוא מתיר על האישות להתירה לאחרים. אמנם יסוד הדין דגט של עבד הוא יסודו דין הקנאה שהוא מעמיד את העבד להיות אדון לעצמו. וממילא סבר אמימר דכל הדין של הקנאה הוא רק בבעלות על ממון וכמו באשה שלא מקנה אותה לאחר או לעצמה וכן בעלות לכפרה על קרבן לא ניתן להקנות כך בעלות על איסור לא ניתן להקנות וכל זמן שיש גם ממון אז האיסור נגרר בתר הממון וכמו שיכול להקנות את כל העבד לאחר דהיינו הממון והאיסור ביחד דהאיסור משועבד לממון וכמו שראינו בתורי"ד לעיל דבעל הקנין איסור אינו יכול לכתוב גט על הקנין איסור כשאחר הוא בעלים על קנין הממון. כך הוא יכול ליתן גט שחרור לאיסור ולממון כאחד דהיינו שהוא משליט את העבד על עצמו. והוא מקנה לו את העבדות וממילא הוא משתחרר וכל דין זה הוא רק כשיש ממון אמנם כשיש הפקר. והיינו שהעמיד את העבד לזכיית הכל והעבד זכה בממון ממילא פקע הממון ונשאר האיסור אצל האדון אינו יכול לכתוב גט שחרור דכיוון דאין זה בעלות של ממון אלא רק לענין איסור אינו יכול להקנותה לעבד וממילא אין לו תקנה. והנה יש לעיין מה סברו הלישנא בתרא דיכול לכתוב גט שחרור על האיסור ויתכן דהם סברו דגט שחרור אין זה הקנאה אלא חפצא של שחרור והפקעה של האדנות וממילא יכול לעשותו גם על האיסור. **תוס' ד"ה אותו**. ואין נראה וכו' מאי קמ"ל פשיטא. וניתן ליישב את רש"י כפשיטות דרש"י סבר דבאופן זה עדיין יכול לישא את בת מינו והא דכופין לשחררה זהו משום שלא שכיחא . ומכל מקום יש בזה רבותא טפי.  **יש להקשות על אמימר.** לט: נתייאשתי מפלוני עבדי אין לו תקנה אלא בשטר. וכן לעיל ברבי שמעון כסף גומר בה ומכל מקום מהני גט שחרור. יוצא בשין ועין שאיכא חד תנא דצריך גט שחרור ומבואר כמה שיטות תנאים דמהני גט שחרור על איסור לחודיה. ולכאורה יש לדון דסברת אמימר היא דווקא בהפקר וצ"ע הטעם עיין בזה..