תפירה שאינה של קיימא ובהיתר כסוי הכלים אם מהני בתפירה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

צ"ב מ"ט ליכא בתפירה היתר דכיסוי הכלים, כמו שאסרו בחוט שבבית יד, דלכאו' הוי ככיסוי הכלים, הגם דאי"ז לצורך הלבישה אלא לצורך הפשיטה, בשגם אחר שפושט ה"ה צריך להרפות גם לצורך הלבישה שאח"ז, וגם בזוג של מנעלים לכאו' הי' לנו להתיר מדין כיסוי הכלים, ואמנם בזוג של מנעלים י"ל דזה תלוי בגדר ההיתר דכיסוי הכלים, אם הוא משום דאי"ז מתאחד יחד, דזה שייך גם התם, אך אם הוא משום דגם כשהן נפרדים חזינן לזה כדבר אחד, ל"ש זה בזוג של מנעלים, ודו"ק.

ועד"ז חזינן גם בפותח בית הצואר שפירש הרמב"ם דטעם האיסור משום קורע, ולא התירו משום כיסוי הכלים, וג"ז הוא רק לדרך החזו"א.

ונ' הטעם בזה, דהנה באמת צ"ב במגופה שאמרו בפ' במה טומנין שטעם ההיתר הוא משום דאינו חיבור, ולא הוזכר שטעם ההיתר הוא משום כיסוי הכלים.

אך נ' דכל דהוי חיבור גמור וכדבר אחד לי"ב היתר דכיסוי הכלים, ומה"ט בבית שנפחת ליכא היתר דכיסוי הכלים, וז"פ, וכל התירא דכיסוי הכלים הוא רק בשאי"ז דבר אחד ממש, ואשר זהו שאמרו בגמ' דבית הצואר הוי חיבור גמור דתפירה דהוי דבר א' ממש ובזה ל"מ מידי התירא דכיסוי הכלים, ורק במגופה שאינה חיבור גמור הוא דמהני התירא דכיסוי הכלים, ודו"ק.

שוב נתבוננתי דיל"פ בזה בע"א, דהנה בגמ' דמ"ח: מייתי' ברייתא דשלל של כובסין ובגד של כלאים חיבור לטומאה ואינו חיבור להזאה, ומבו' בסוגיא שם דאי"ז חיבור אלא מדרבנן.

ולגבי תפירה, הרי לדעת הסוברים דתפירה שאינה של קיימא חייבין עלי', ה"ה חייב, וכן לגבי כלאים, הרי כל בגד של כלאים עוברין עליו משום כלאים אף שאי"ז חיבור, וצ"ב הגדר בזה.

ונ' הגדר בזה, דלגבי טומאה והזאה תלי אם הוי בגד אחד או ב' בגדים, וע"כ כל שאי"ז עתיד להתקיים יחד, ואין משמשין זע"ז, לא חשיבי כבגד אחד.

אך לגבי חיוב תפירה לא תלי כלל אם הוי בגד א' או ב' בגדים, אלא החיוב הוא על חיבור הבגדים זל"ז, ובין אם נעשים עי"ז בגד א' ובין אם אינם נעשין בגד א' ה"ה חייב על חיבורן.

וכן לגבי כלאים ל"ב שיהיו בגד א', אלא כל דהוו הצמר והפשתים "יחדיו" שהן מחוברין זל"ז, הוי זה כלאים.

וזהו שדימה הריטב"א במכות ד"ג: דין תפירה לדין כלאים, דכל שהוא חיבור לגבי כלאים, ומחוברין הן זל"ז, יש בו גם משום קורע ותופר.

ונ' דלגבי בנין אין החיוב על חיבור ב' דברים זל"ז, אלא החיוב הוא על יצירת הדבר, וע"כ אינו חייב רק אם נעשו עי"ז כלי א' וכיו"ב, אך כל שהן ב' כלים המחוברין אינו חייב ע"ז.

ועיקר הך מילתא דחיוב בונה ל"ש כלל לחיבור, הוא מהא דיש בנין בקרקע ברפוי ואף דליכא חיבור כלל, דמ"מ כיון שה"ז משמש עם הקרקע וטפל לקרקע חשיב כחלק מן הקרקע והוי זה בנין, הגם דלי"ב חיבור.

וחזינן כן בד' הראשונים שדימו דין בנין לדין טומאה, והוא במש"כ הראשונים דכל שההדיוט יכול להחזירו לי"ב משום בנין, ונ' דלגבי קשירה ותפירה ליכא נפ"מ בזה, דהגם דההדיוט יכול להחזירו ושייכי זל"ז, סו"ס אינם מחוברין עכשיו, והוא מחברן, וה"ה חייב משום תופר וקושר, ורק בחיוב בונה שאינו על החיבור, אלא על יצירת הדבר, הרי דבזה חשיב שהדבר קיים כל שההדיוט יכול להחזירו.

ועד"ז מצינו גם בדין כותב, דנקט הרמ"א דב' חצאי אותיות המרוחקות זמ"ז חשיבי ככתיבה ואינו חייב על קירובן, והיינו משום דגם באותיות הוי החיוב על יצירת האותיות, ובזה י"ל דאף דרחוקין זמ"ז חשיב דהאות קיימת וע"כ אינו חייב על חיבור חלקי האות זל"ז.

ולפ"ז ניחא בפשיטות הא דל"ש התירא דכיסוי הכלים בתפירה וקשירה ול"ד לבונה, והרי הרמ"א התיר גם בכותב מה"ט וא"כ מ"ט לא נתיר מה"ט בתפירה וקשירה, אך להנ"ל הוא פשוט, דבתפירה וקשירה דהחיוב הוא על חיבור דברים זל"ז, ל"ש כל עיקר ההיתר, דהגם שדרכו לחבר ולהפריד, שפיר יש לחייבו על כל עשיית חיבור, ורק לגבי בנין וכתיבה דהחיוב הוא על יצירת הכלי ועל יצירת האות, בזה הוא דאמרי' דכל שעשוי לפתוח ולסגור לא חשיב שיוצר כלי ואות בסגירתו, שהכלי והאות היו קיימין גם קודם לכן, ודו"ק היטב.

ומה"ט ניחא גם לדרך החזו"א דהתירא דכיסוי הכלים הוא משום שאין מתאחדין זע"ז, דכ"ז הוא רק בבנין דבעי' ליצור דבר א', ומשא"כ בתפירה וקשירה הגם שלא נתאחדו זע"ז, מ"מ כיון שחיברן זל"ז ה"ה חייב, וז"פ.

ומש"נ דבתופר וקושר החיוב הוא על החיבור ולא על עשייתן לבגד א', נ' דהוא פשוט כן, שהרי האורג בגד לי"ב משום תופר, הגם דהוי זה בגד א', וכן התופר לי"ב משום קושר, והיינו משום דהחיוב הוא על עשיית החיבור, ומשום קושר אינו חייב אלא על חיבור דרך קשירה ודדמי לה, ומשום תופר אינו חייב אלא על חיבור דרך תפירה וכיו"ב.

ובאורג מסתבר דאין החיוב על החיבור, אלא על יצירת בגד ויריעה, דומיא דבונה, ואשר זמש"כ התוס' בדצ"ד: דכל שאינו עתיד להתקיים לי"ב משום אורג, ול"ד לתפירה לזמן שחייבין עלי', דלחיוב אורג בעי' שיהא בגד א' ממש, וזה רק במתקיים, ומשא"כ לענין בונה סגי בדרגה פחותה של איחוד, וע"כ הגודלת חייבת משום בונה, ודו"ק.

וכ"ז הוא לדעת הסוברים דחייבין על תפירה שאינה של קיימא, ומפרשים לההיא דפותח בית הצואר בשתפרוהו אחר עשייתו, אך לדעת רש"י דפירש דבבית הצואר איירי בשהי' כן מתחילת עשייתו, יל"פ דאה"נ כל דל"ה חיבור גמור וחשיב כחד, לי"ב משום תופר וקורע, ולפ"ז לדעתו יש להתיר להתיר זוג המנעלים התפורין זע"ז, משום דלא חשיבי כחיבור לגבי טומאה, וה"נ אינם חיבור לענין שבת, וזה אף אי נימא דכל תפירה שאינה של קיימא אסורה.

ומאידך לגבי קשר ג"כ מוכח דל"מ התירא דכיסוי הכלים, ודלא כמג"ס, וזה מוכח ממפתח חלוקה דבעי' להתיר משום שאי"ז של קיימא, וכן מוכח ממנעלים של רבנן דנמי הוי ככיסוי הכלים לפמש"כ הראשונים שהיו פושטין אותן בשבת, אא"כ נימא דחשיב דאי"ז לצורך השימוש, ואי"ז נראה כלל.

וכן הוכיחו מרש"י ביצה דל"א: דמתיר חותמות שבכלים רק משום דהוי קשר שאינו של קיימא, והרי דאם הוי קשר של קיימא אסור הגם דהוי זה כמו כיסוי הכלים, אך י"ל דהתם קשירת החבל א"צ להתירה, אלא לצורך פתיחת הכלי, אך לא לצורך החבל עצמו, ובזה ל"ש התירא דכיסוי הכלים.

וצל"פ דהוא משום דבקשר ל"ב כלל שיעשה לדבר א', אלא אף ב' דברים המחוברים הוי זה קשר, וע"כ ל"ש בזה התירא דכיסוי הכלים.

וצ"ב במג"א סימן ש"מ שדימה דין דפים שנדבקו לדין כיסוי הכלים.

ועיקר הך מילתא דתפירה הוי חיבור גמור ודלא כקשירה, כ"ה מבו' ברבינו ירוחם שהביא הרמ"א בסימן שי"ז שבהתרת תפירה יש גם משום מכב"פ, ובניתוק קשירה אין משום מכב"פ רק אם א"א להתירו, והרי דכל דאפשר להתירו אין בו משום מכב"פ משום שאי"ז חיבור גמור, ול"ד לתפירה דהוי חיבור גמור.

ואמנם צ"ע דאם בקשירה שא"א להתירה יש משום מכב"פ, הרי מוכח דיש בה משום חיבור גמור, וא"כ מ"ט אין התרתה אסורה משום קורע, ואולי באמת ה"ז אסור גם משום קורע, ורק בבית הצואר דבלא"ה לא אסרו משום קורע, וצ"ב הטעם, ומש"כ הביאוה"ל בסימן ש"מ דקריעה שהיא תיקון אינה אסורה, צ"ע דא"כ מ"ט אסור להפריד זוג של מנעלים זמ"ז, ואולי התם שאני שאי"ז תיקון מנא, וע"כ יש בזה משום קורע, וצ"ע, ובזה הוצרכנו לאסור משום מכב"פ, ואמנם לפ"ז יהא הדין דגם קשר שאינו של קיימא שא"א אלא לנתקו יהא אסור לנתקו מדין קורע, להסוברים דאסור לנתק תפירה שאינה של קיימא, וזה לא מצינו, וצ"ע בזה.

ל' הריטב"א במכות ד"ג: מבו' דכל דהוי חיבור לענין כלאים הוי חיבור לענין מכה בפטיש, ושאני מגופה דגם ל"ה חיבור לענין כלאים, ולפ"ז בדין דקשירה דהויא חיבור לענין כלאים יהא בה משום מכב"פ, ותיקשי דא"כ מ"ט מתירין בית הצואר, ואם דעתו כראבי"ה דקשר שאינו של קיימא לי"ב משום כלאים, ניחא, דע"כ שרי להתיר בית הצואר דהוי זה קשר שאינו של קיימא, אך אולי זה ראי' למש"נ להלן דהתרת הקשירה לא חזינן לה כיצירה חדשה, אלא כביטול הקשר.

ויל"ע בזה בל' הריטב"א בדמ"ח. דבתחילת דבריו מ' דאף את החוט הקשור לא שרי אלא להתיר ולא להפקיע, אך בסו"ד נ' דאיירי רק לגבי תפור, אך חוט הקשור אין איסור להפקיעו, וצ"ע רב בזה.

ואם כנים הדברים יתכן דגם קשר שאינו של קיימא אסור להפקיעו משום איסור קורע, ורק להתירו מותר דאי"ז מעשה קריעה, ויל"פ כן ד' מהרש"ל שהביא מג"א בסימן שי"ד, אך המ"ב נ' שפירש דטעמו משום איסור מתיר, וצ"ע בזה.

יש מקום לדון, דאף אם הי' איסור קורע בניתוק קשירה, מ"מ בהתרת קשירה אי"ז מעשה קריעה כלל, וגדולה מזו מצינו דחותמות שבקרקע שרי להתיר, ומ"מ כתב הארחות חיים דלהפקיע אסור מה"ת, וגם לדעת רש"י מ' בסוגיא דביצה דיש מקום לומר דהוא דאורייתא, וע' ביאוה"ל שדן כן לדעת התוס', וצ"ע כיון דשרי להתיר מכח דאי"ז קשר של קיימא, א"כ מה סתירה יש בזה, ואי נפרש דהסתירה היא על החותמות עצמן ניחא, אך בל' הראשונים מבו' דהסתירה היא על חיבור הכיסוי לקרקע, וכ"ה בגר"ז, ודלא כערוה"ש, וצ"ב א"כ כיון דשרי להתיר והרי דלא חזינן להו כמחוברים זל"ז, א"כ מ"ט יהא אסור להפקיע ולחתוך, ובע"כ דהדין חלוק, וצ"ע בזה.

א] ומצינו הדברים מפורשים בד' ראבי"ה סימן ר"ז, ז"ל, וה"מ שהתכיפות והקשירה "דעתו שיהיו תמיד יחדיו", אבל לפי שעה אי נמי לג' וד' ימים ל"ה חיבור לא לענין שבת ולא לענין כלאים, שהמשנה דכלאים דימתם לענין חיבור, ואמרינן בפרק אלו קשרים היתר רצועות מנעל וסנדל וכו' ותניא אידך מותר לכתחלה וכו', לא קשיא וכו' מותר לכתחלה בדבני מחוזא וכו'. וכדין התירן כך דין קשירתן, הלכך מותר להכניס צילצל של צמר בתוך המצנפת של פשתן כדרך שהנשים עושות אע"פ שקושרת, ושמעתי מזדנזדין בדבר, ולכן הרחבתי ופירשתי, והא דתנן בתוספתא דכלאים חלוק של צמר שנפרם ופרפו בחוט אם תפרן אסור, כגון ש(לא יכול)להתקיים פרפו וכו', עכ"ל.

ומפורש בד' ראבי"ה, דבכל גוונא שדעתו שתהא התפירה לפי שעה, הגם שהתפירה היא במקום הראוי להתקיים לעולם, מ"מ ל"ה זה חיבור, ומדמי לה לדין קשר, דכל שדעתו להתירו לי"ב איסורא.

וכ"ה בשו"ת מהר"ח או"ז סימן רכ"ב, ז"ל, התופר ב' תפירות אמר ר' יוחנן והוא שקשרם, וכתב רבינו אבא מארי זצוק"ל וכן כתב בס' המצות שמדקדק רבינו אליעזר ממיץ למה אין תופר ב' תפירות חייב גם משום קושר שהרי אינו מתחייב אא"כ קושר, ופוסק מכאן שאינו נקרא קשר של קיימא אא"כ עשה קשר על גבי קשר, ואיני מבין למה לא נעמיד כגון שצריך להתיר קיום הקשר והתפירה שמשום קשר לא יתחייב ומשום תפירה יתחייב, אלא ש"מ דגם משום תפירה לא יתחייב כה"ג, עכ"ל, והרי דבכל גוונא דחשיב קשר שאינו של קיימא ואינו חייב משום קושר, אף אינו חייב משום תופר.

ובדעת היראים בזה, יל"ע ממש"כ היראים במ' ער"ד, ז"ל, ואותם שיש נקבים וחבלים בבגדיהם והחבלים קבועים ומהדקים אותם חושש אני לו מחטאת ואינו דומה למתיחת חבלים או רצועות שהודקו בצוארו [שלשם] סופו להרפותו ולהוציא את ראשו ואם חבלי בגדים מהודקים שאינו יכול לצאת אלא בהרפותו מותרים כחבלי הידוק צואר ואם חבלי הידוק רחבים שמוציא ראשו בעודם מהודקים ונמלך פעמים להניחם כן לעולם אסור כחוט של תפירה, עכ"ל.

והנה לפ"ז הרי מבו', דכל הא דתפירה שאינה של קיימא אסור לקורעה, הוא רק ? דחשיב חיבור, אך אם הוי מין חיבור שאינו גמור, דומיא דמגופה המחוברת בטיט, אף לי"ב משום קורע, ולפ"ז אין לאסור בפתיחת שקיות המודבקות הדבקה קלה בפתחן, או בפתיחת וסגירת טיטולים, וז"פ.

אמנם כ"ז הוא לפי פי' הרמב"ם, אך לפי' ש"ר שפירשו דהאיסור בפותח בית הצואר הוא משום מכה בפטיש, הרי לא מצינו דהיכא דאי"ז חיבור גמור שרי, אלא לענין מכה בפטיש, אך לענין קורע י"ל דגם בכה"ג אסור, אך מ"מ אין מקור מהא דהתם דנו לאסור משום קורע, דה"נ בכל תפירה של קיימא אסור, די"ל דדוקא התם אסור משום דהוי זה חיבור גמור, ודו"ק.

אך מד' הרמ"א בסימן שי"ז נ' דהדינים דומים זל"ז, וכ"נ גם מד' ראבי"ה ודעימי' שלמדו להתיר מסוגיא דהתם לפי פירושם, ודו"ק.

לפי' הרמב"ן בסוגיא דמ"ח. אין מקור לאסור בתפירה שאינה של קיימא, דלהרמב"ן איירי שתופרין דבר של קיימא, ועושין בו נקב, וליכא בזה כלל תפירה שאינה של קיימא.

בד' הגוו"ר מבו' דההיתר בקרסים אי"ז משום דקרסים לא חשיבי חיבור, שהרי במשכן הי' החיבור ע"י קרסים וכתיב בקרא והי' המשכן אחד, אלא הטעם הוא משום דהקרסים כבר קיימים ועומדים לחיבור זה, וע"כ הוי כמחובר וקאי ולא חשיב כחידוש חיבור, וע"כ נקט דאף אם עושה כן לעולם שרי, ואי"ז אלא איסור דרבנן, עייש"ה, ולעיל מינה כתב ע"ד התרוה"ד שאם אפשר לנתק בלא לקרוע הבגד אי"ז חיבור, משום דהוי כתכיפה אחת שאינו חיבור, וזה חידוש שהרי חיבור הקרסים מתקיים היטב, וצ"ע בזה.

אך אי"ז מתישב כלל בל' פסקי הרי"ד, שמבו' להדיא דההיתר הוא משום דאינו רוצה בהידוקו וע"כ ל"ה תופר, גם מבו' שם דאיירי אף בשמכניס החוט בשבת, ובכה"ג ק' לומר דעביד וקאי, ועי' בל' פסקי ריא"ז דמ' קצת דההיתר הוא משום שאי"ז דרך תפירה, אך יתכן מאד שכונתו רק על הא דשרי אף כשהפתיל הוא מחובר במחט ומכניס מחט עם הפתיל, עיי"ש, ובפסקי ריא"ז לא נזכר דאם עושה כן ע"מ להתקיים אסור, אך בפסקי רי"ד מבו' כן להדיא, וצ"ב צירוף הטעמים וכמו שעמד הגוו"ר, והיינו דהרי"ד בתחילת דבריו כתב דלא חשיב תופר אלא בשרוצה בהידוקו וכו', ושוב כתב לאסור גם בתפירה ליום א' דמה לי תפירה לזמן מועט או לזמן מרובה.

ובעיקר דבריו, יש להעיר לד' תרוה"ד סימן רצ"ו שכתב דחיבור שע"י קרסים ולולאות לא חשיב חיבור לענין כלאים, וכתב ע"ז, ז"ל, ואע"ג דכתיב והבאת את הקרסים בלולאות וחברת את האהל וגו', אלמא מיקרי חיבור ע"י קרסים. איכא למימר שהיו עשויין בענין זה שלא ישמטו כלל אם לא על ידי מעשה, כגון שהיו כופפים ראשי הקרס לגמרי לצידן השנית וכו', עכ"ל.

במה שהוכיח הגוו"ר מאותות הכובסין, יש מקום לדון דריקמה שעל בגד שאני, דרק היכא שהתפירה באה לחבר דבר אחר, הוא דתפירה שאינה של קיימא ל"ה חיבור, אך היכא שבאנו לחבר את החוט עצמו י"ל דאף תפירה שאינה של קיימא אסורה, וצ"ע.