מ_מ - מי הודיעו
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / הגוזל / מ_מ

**בס''ד**

**מי הודיעו לבעל חיטים שיקנה חיטים לבעל מעות**

**מצינו ד' דרכים בביאור מח' ר' יוחנן ובני מערבא**

א.ר' פרץ בתחילת דבריו כתב דהיה מקום לפרש דכו''ע אית להו סברת מי הודיעו וכו' כשאינו שליח של הקונה, ונח' אם כששינה השליח וקנה שעורים במקום חיטים, האם הרי הוא שלוחו - כשלבסוף הרויחו - ולכן לר' יוחנן אין חסרון של מי הודיעו, ובני מערבא ס''ל שאינו שלוחו ולכן יש חסרון של מי הודיעו, ולפי''ז כו''ע אית להו סברת שליחותיה קא עביד וכי בעל הבית דמי, דהיינו שכיון שהוא שלוחו, אע''פ שדעת המוכר שיקנה השליח, הוי כדעתו שיקנה המשלח משום דידו כיד בעה''ב.

ב. בתוס' נראה - כן כתב הקצוה''ח בסי' קפ''ג סק''ג - דכו''ע אית להו סברת מי הודיעו, ונח' בסברת שליחותיה קעביד וכיד בעה''ב דמי, ר' יוחנן לא ס''ל סברת שליחותיה קעביד וכו' ולכן ע''כ צ''ל דאיירי בברייתא בהודיע השליח שהרי הוא שלוחו של בעה''ב, ורק משום כך קונה בעה''ב אף בחיטים וחיטים, ובני מערבא הקשו דאין נראה להעמיד את הברייתא דווקא כשהודיע השליח למוכר שהוא שליח, ולכן א''א לפרש את הברייתא כר' יוחנן, אלא רק כר' אלעזר, ובחיטים וחיטים א''צ להודיע משום דשליחותיה קעביד וכו'.

ובביאור סברת בני מערבא דשליחותיה קעביד כתב הראב''ד - הובא בשטמ''ק - וז''ל אלא יד בעל הבית ממש היא ובעל הבית זוכה לעצמו דיד שליח שעשה שליחותו כיד בעל הבית הוא עכ''ל, וצ''ב מדוע מדין זכין א''א דידו כיד בעה''ב, ובפרט אם זכיה הוא מטעם שליחות, עי' מה שביאר הברכ''ש ב''ב סי' מ''ו סק''ב וסי' מ''ז סוף סק''א.

ג. בכמה ראשונים נראה דנח' ר' יוחנן ובני מערבא בתרתי, גם בסברת מי הודיעו וכו', וגם בסברת שליחותיה קעביד, בני מערבא ס''ל דיש חסרון דמי הודיעו וכו', ור' יוחנן ס''ל דליכא חסרון, ובני מערבא ס''ל דשליחותיה קעביד הוא סברא דחל הקנין למשלח אע''פ שחשב המוכר להקנות לשליח - עי' חי' הגרשש''ק ב''מ סי' י''ז, ועי' שערי יושר ש''ז פ''ז דפי' בשם הגר''א דהוא מדין יד פועל כיד בעה''ב עי''ש - ור' יוחנן ס''ל דאין נ''ח אם הוא שלוחו או לא.

**ולאופן זה נח' הראשונים בביאור מח' בני מערבא ור' יוחנן**

א. בדברי הרמ''ה - הביאו הטור בסי' קפ''ג - מבואר דנח' האם דעת המוכר להקנות למי שעומד לפניו, או למי שהוא בעל המעות - ואע''פ שקונה במשיכה דעת המוכר להקנות לבעל המעות כ''כ האבנ''מ בסי' ל''ה סקי''א - וכן הוא מסקנת ר' פרץ וכ''ה בתוס' הרא''ש, וכ''כ השטמ''ק בשם הריצב''ש בב''מ דף טז א וז''ל ואפילו למאן דפליג עליה התם היינו כשהלוקח לוקח במעות של אחר משום דאמרינן שדעת המוכר למכור למי שהמעות שלו עכ''ל, ולכא נח' בני מערבא ור' יוחנן במציאות, אך בחי' הגרשש''ק ב''מ סי' י''ז ביאר שנח' בדין עי''ש.

ב. בדברי הרמ''ה בשטמ''ק נראה דנח' בדין, האם כשדעת המקנה להקנות לשליח, ודעת השליח לזכות עבור המשלח קונה המשלח וא''צ את דעת המקנה על כך, או שאינו קונה בלא שדעת המקנה להקנות לו, ואולי נח' אם המקנה פועל את חלות הקנין או הקונה פועלן את החלות וא''צ אלא הסכמת המוכר עי' חי' הגרשש''ק ב''מ סי' י''ז.

ובדברי הקצוה''ח (סי' קפ''ג סק''ב - סק''ד) והמחנ''א הלכ' שלוחין סי' י''ב וסי' י''ז מבואר דכן הוא גם דעת הרא''ש, ועי' חזו''א ב''ק סי' כ''א סקי''ט דנקט שכוונת הרא''ש הוא משום שדעת המוכר להקנות לבעל המעות.

- ועי' בדברי הרא''ש כתב וז''ל ואף על פי שבעל החטים מזכה לשליח החטין **ידו כיד בעל המעות** שהוא מתכוין לזכות עכ''ל, והיה נראה דס''ל דדי בדעת השליח משום דידו כידו, וכלשון רבי אבהו בדעת בני מערבא דבחיטים וחיטים ידו כיד בעה''ב, ור' יוחנן ס''ל דידו כידו גם בזכין ולא רק בשליחות, וא''כ לכו''ע בענין דעת המוכר אלא דע''י דידו כידו הוי כיש דעת מוכר, ונח' אם בזכין אמרינן דידו כידו או לא, אלא שא''א לומר כן, דא''כ מה הוכיח רבי אבהו ממקדיש נכסיו וכו'- .

ג. ובדברי הרשב''א בד''ה ואחיכו נראה כדברי הרא''ש, ובד''ה ואם נפשך, ובד''ה מכלל, נראה כדברי ר' פרץ, וצ''ע.

**דברי הראשונים בענין זה**

א. כהאופן הראשון שנח' אם הוא שלוחו או לא, היה נראה בדברי רש''י שכתב בד''ה הא ר''מ דרק בפחתו אינו שלוחו, ובד''ה מי הודיעו כתב דאף בהותירו אינו שלוחו, והיה מקום לישב דמש''כ רש''י בד''ה ר''מ הוא בדעת ר' יוחנן דס''ל דהוי שלוחו ולכן אין קשה עליו קושיית בני מערבא, ועי' בדברי הרא''ש שכתב 'וגם לא חשיב גזלן מה שהוא משנה ממה שאמר דהא אכתי **חשיב בשמעתין שלוחו** דהא קתני אם הותירו הותירו לאמצע' וכ''כ הנמוק''י בסוגיין - וצ''ב הרי כתב הרא''ש לבאר דליתא לחוכא דבני מערבא משום דדעת השליח לזכות עבורו וא''כ מה הראיה דהוי שלוחו מהא דקתני אם הותירו הותירו לו - אך אין קשה מדוע הוצרך הרא''ש לבאר דקנה משום דכוונת השליח לזכות עבורו, הא כיון דהוי שלוחו א''צ לכך, משום דר' יוחנן נח' על סברת שליחותיה קעביד, ולכן אף כשהוא שלוחו צריך לבאר כיצד זכה המשלח אף כשכוונת המוכר להקנות לשליח -.

אלא שעל דרך זו הקשה ר' פרץ מהו הראיה שלא כר' יוחנן מהברייתא דהקדיש נכסיו דאינו שלוחו כששינה השליח, ואין מוכח אלא סברת שליחותיה קעביד שאף ר' יוחנן מודה בו, וכן קשה מהו קושיית רב שמואל בר ססרטי הא החילוק בין חיטים וחיטים לחיטים ושעורים ברור, וכן קשה מדברי הגמ' להלן 'לימא פליגא דבני מערבא' הרי אף לר' יוחנן בכה''ג יש חסרון של מי הודיעו.

ב. על הדרך של תוס' הקשה הקצוה''ח בסי' קפ''ג סק''ג דאם הודיע השליח שקונה עבור משלחו, הרי הדין דאם שינה השליח בטל המקח ולא קנה השליח, ורק כשלא הודיע לו השליח קנה השליח, עי''ש מש''כ ליישב, עוד יש להקשות על דברי התוס' כנ''ל מדברי הגמ' 'לימא פליא דבני מערבא' ואולי י''ל דהקשו על בני מערבא שאמרו כן בפירוש אע''פ שלא מצינו מי שנח' בזה על בני מערבא, עוד יש להקשות מדברי הגמ' בדף קג א בעובדא דר' כהנא ושאלה הגמ' 'כמאן כבני מערבא' והרי אין מי שנח' על סברתו, ור' יוחנן ס''ל דהברייתא איירי בהודיעו, וכאן הרי לא הודיע המוכר לקונים שהוא של רב כהנא, וגם כאן אינו שלוחו, וא''כ מה קושיית הגמ' כמאן כבני מערבא, הרי כו''ע ס''ל כן, ואולי תוס' לא ס''ל כפרש''י דכוונת הגמ' להקשות, אלא כוונת הגמ' לבאר, והביאו את בני מערבא שאמרו כך להדיא וכנ''ל, אלא אכתי יקשה ממה שהגמ' דחתה ואמרה דאין ראיה לדברי בני מערבא, ומשמע שיש מי שחולק, ועי' בדברי התורת חיים דנקט דאף לדברי מסקנת הגמ' רב אית להו דבני מערבא, ועי' פנ''י.

ג. לדעת הראשונים שנח' בתרתי, והוכיחו בני מערבא את סברתם מהברייתא דהקדיש נכסיו דשליחותיה קעביד, הקשו תוס' היאך מוכח בבריתא דהוא משום שליחותיה קעביד, הא איכא למימר דהוא משום שאין חסרון של מי הודיעו.

ד. ולדעת הראשונים שר' יוחנן נח' על סברת מי הודיעו, משום דסגי בדעת השליח להקנות למשלח אע''פ שדעת המוכר להקנות לשליח, קשה קושיית התוס' מה הראיה מברייתא דהמקדיש נכסיו וכו' שלא כדברי ר' יוחנן, הא הכל תלוי בדעת השליח וכיון שדעת הבעל להקנות לאשתו ובניו נקנה להם אע''פ שאין דעת המוכר להקנות להם, אך אי נח' ר' יוחנן משום דס''ל דדעת המוכר להקנות לבעל המעות ניחא, דהרי התם בעל המעות הוא הבעל, וא''כ כיצד קנתה האשה והבנים, וע''כ משום סברת שליחותיה קעביד, ומוכח כדברי בני מערבא דיש סברא דשליחותיה קעביד וידו כיד בעה''ב, ועי' מה שכתב הקצוה''ח סי' קפ''ג סק''ג ליישב לשיטת הראשונים הנ''ל דר' יוחנן נח' על סברת של מי הודיעו, משום דסגי בדעת השליח דהראייה ממקדיש וכו' הוא כמוש''כ הרא''ש דכיון שהמעות של הבעל אין יכול הבעל לזכות עבור אחר במעות של עצמו, ורק כשהמעות של המשלח יכול לזכות עבורם, ועי' בדברי היש''ש בסוגיין ובקצוה''ח בסק''ד שהקשו על דברי הרא''ש, ועי' מחנ''א שלוחין סי' י''ז, ועי' מש''כ הבית מאיר בסוגיין ליישב, ובדברי הגרשש''ק בב''מ סי' י''ז.

ובדברי הרשב''א בשו''ת ח''ב סי' שס''ט מבואר דלר' יוחנן הסברא במקדיש הוא דכיון שהמעות של הבעל ודעתו לזכות עבור אשתו ובניו, זוכים אשתו ובניו דדעת המוכר להקנות לבעל המעות אל למי שדעת בעל המעות שיקנה - וכן מדוייק בכמה דוכתי ברשב''א בסוגיין בד''ה ומסתברא, ובד''ה מכלל - וצ''ב לדבריו מהו הוכחת רב אבהו.

ה. העולה מהנ''ל דמצינו ג' דרכים בביאור הוכחת ר' אבהו ממקדיש נכסיו, לדברי התוס' מוכח דאף כשלא הודיעו זכה המשלח משום סברת שליחותיה קעביד, לדברי הראשונים שר' יוחנן נח' וס''ל דדעת המוכר להקנות לבעל המעות, במקדיש נכסיו המעות של הבעל וא''כ מוכח דרק משום דשליחותיה קעביד זכה המשלח, לדברי הראשונים דר' יוחנן נח' וס''ל דדי בדעת השליח במקדיש נכסיו שהמעות של השליח לא שייך שיזכה השליח במעות שלו עבור משלחו.

ו. התבאר דכמה ראשונים ס''ל דלא קי'''ל כבני מערבא משום דדעת המוכר להקנות לבעל המעות, ויש לדון האם די בדעת המוכר, או רק כשגם הקונה יתכוון לזכות עבור המשלח יקנה המשלח, ונח' בזה הראשונים, ברשב''א מפורש דצריך גם את דעת השליח, ובדעת המתיבות שהובא ברשב''א מבואר דדי בדעת המוכר עי' להלן.

ז. הא דלא פירשו הראשונים דסברת ר' יוחנן הוא דדעת המוכר להקנות לפי דעת השליח, לכא' הוא מהא דהוכיחו מברייתא דהמקדיש וכו' כבני מערבא, ואי סברת ר' יוחנן כנ''ל הרי גם שם יש לפרש דדעת המוכר להקנות עבור מי שדעת הבעל שיקנה.

ח. בביאור המח' אם אמרינן דשליחותיה קעביד וידו וכו' כתב העונג יו''ט דנח' בגדר שליחות, האם ע''י שליחות הוי השליח כגוף המשלח, או רק כוחו ככח המשלח דבני מערבא ס''ל 'דאף דבעינן שידע ויכוין בעל החיטין למי שקונה אותם. מ"מ סגי במה שמכוין להקנות לשליח משום דשליח דומה ממש למשלח ודמי כמו שמכוין להקנות להמשלח' ור' יוחנן ס''ל 'דלא אמרינן דשליחותו קעביד וידו כיד בעה"ב לענין זה דמחשבת המקנה להקנות להשליח דומה כמו שמחשב להקנות למשלח והטעם כמו שכתבתי משום דאין גופו כגוף המשלח רק שכחו ככח המשלח וכן מוכח ממש"כ התוס' רי"ד בקידושין (דף מ"ג) דלהכי לא מהני שליחות גבי מצות ציצית או תפילין וסוכה ולולב דדבר שהוא חיוב על גופו לא מתקיים ע"י שליח דהוא מחויב לעשותו ואם השליח עושה הרי השליח עשה בגופו ולא גופו של משלח עשה המצוה עיין שם הרי שאין גופו של שליח נעשה ממש כגופו של משלח'.

**נתן לשלוחו מעות לקנות חיטים, ובשעת המקח אמר השליח לעדים שקונה לעצמו.**

א. הרמב''ם בפ''ז מהלכ' מכירה הי''ב כתב הורו מקצת המורים שאם קנה לעצמו במעות חבירו אחר שזקפן עליו מלוה הרי קנה לעצמו, ומקבלין ממנו כשאמר זקפתי אותם המעות על עצמי במלוה, ואני אומר שאין דין זה דין אמת, אלא המקח של משלח כמו שיתבאר בדין העסק עכ''ל, כתב הרמ''א בסי' קפ''ג סעי' ג אם אמר השליח לפני עדים שחוזר בשליחותו י"א דקנה לעצמו (המגיד פ"ז דמכירה ומרדכי פ' הגוזל קמא), וי"א דבכל ענין הוא של המשלח (ר' ירוחם נכ"ז ח"א וב"י סי' קע"ו שתי הדעות) עכ''ל, ובסוגיין נח' בזה הרשב''א עם המתיבות.

ב. לכא' דין זה תלוי במח' הראשונים בביאור דברי ר' יוחנן, לדברי התוס' אין המשלח יכול לקנותו כשלא הודיע למוכר אף כשהוא שלוחו של המוכר וכ''ש כאן שאינו עושה את שליחותו, לדברי הראשונים דקונה המשלח משום דדעת השליח לזכות עבור משלחו, כאן שאין דעתו לזכות עבור משלחו ודאי לא קנה המשלח, ולדברי הראשונים דקונה המשלח משום דדעת המוכר להקנות לבעל המעות יש לדון מי בעל המעות כדלהלן אות ג'.

ג. כתב הנתה''מ בסק''ד טעם ב' הדיעות, דמאן דס"ל דקנה לעצמו, ס"ל דכיון דנעשה גזלן על המעות ועמדו ברשותו לענין אונסין, נעשה בעל המעות, וכיון דדעת המוכר להקנות לבעל המעות, וכיון דהשליח כבר גזל המעות, הוי השליח בעל המעות וקנאו השליח. ומאן דס"ל דהמשלח קונה, ס"ל דאף דנעשה גזלן על המעות, מ"מ נהי דקנה ליה לענין חיוב אונסין מחמת שנעשה גזלן, מ"מ גוף המעות לא נעשה של השליח, והמעות של המשלח.

ד. צ''ב כיצד זוכה המשלח במשיכת השליח, הא השליח אינו מושך עבורו, תי' הנתה''מ דקונה ע''י קנין מעות, ולא ביטלו חז''ל קנין מעות היכא דלא שייך חשש נשרפו חיטך בעליה עי''ש, ועי' בנתה''מ בסק''ה דכתב די''ל דאף ע''י כסף חל, ולא תקנו רבנן אלא שיכול לחזור בו, וכיון שנה המשלח בקנין כסף, אין השליח יכול לחזור אלא רק המשלח עי''ש, ומבואר בדבריו דלקנין כסף א''צ דין שליחות, ויכול המוכר ליטול את המעות ולהקנות למשלח אף כשאין כלל דעת השליח, וא''כ יהני אף כששלח גוי לקנות עבורו, וכ''כ המחנ''א בשלוחין סי' ט''ו להוכיח מסוגיין עי''ש, עי' בדברי החזו''א ב''ק סי' כ''א סק''ב שכתב דלעולם לא זכה המשלח, אלא שמכיון שאין דעת המוכר להקנות לשליח, לא זכה השליח, וכשיבא השליח למשלחו יוכל המשלח למשוך ולזכות בו, דהוי כאמר לו המוכר לך משוך וקני בזה שמסרו להשליח ועי''ש, ובדברי הרשב''א בשם המתיבות נראה דזכה המשלח, דכתב הרשב''א דהמתיבות פי' כך את התוספתא, ובתוספתא נראה דזכה המשלח מיד ולא רק כשבא לידו עי''ש.

ה. בביאור הגר''א סי' קפ''ג סק''ז נראה שזכה המשלח במשיכת השליח אע''פ שלא התכוון לזכות עבורו, מדין ידו כיד בעה''ב עי''ש - ואע''פ שנח' בני מערבא ור' יוחנן גם בסברת שליחותיה קעביד, ואולי סבר הגר''א דבזה קי''ל כבני מערבא, ועי' להלן באופן ז' -.

ו. הרשב''א כתב דאע''פ שאם השליח התכוון לקנות לעצמו קנה לעצמו, כשהתכוון עבור אחר שאינו משלחו קנה המשלח, והוכיח כן מדברי הגמ' בב''מ עי''ש, וביאר הרשב''א דאין כוונת המוכר להקנות אלא או לשליח או לבעל המעות, ולכא' מבואר בדבריו דקונה המשלח אע''פ שאין דעת השליח להקנות לו, וצ''ב כנ''ל כיצד זכה המשלח, ולכא' צ''ל כדברי הנתה''מ הנ''ל, אך לכא' בדברי הרשב''א א''א לומר כן, דהרי הרשב''א כתב דדעת המקנה להקנות לבעל המעות, ואפילו הכי הוצרך לומר דלא קי''ל כבני מערבא משום שדעת השליח להקנות למשלח, ומבואר דלא די בדעת המוכר, ולכן לכא' צ''ל דדעת השליח שאם לא יחול כפי דעתו, שלכל הפחות יחול עבור משלחו.

ז. אלא שיש לדחות דהנה יש לדון במה נחלק הרשב''א על דברי המתיבות, דהנה המתיבות נקט דדעת המוכר להקנות למשלח, וזכה המשלח אף כשהתכוון השליח לזכות לעצמו, והרשב''א הוכיח מדברי ר''מ דזוכה השליח כשהתכוון לקנות לעצמו, ויש לדון האם סברת הרשב''א משום שלא די בדעת המוכר, וצריך גם את דעת השליח לזכות עבור המשלח, או''ד דס''ל דדעת המוכר להקנות או לשליח או לבעל המעות, ותלוי בדעתו של השליח, ולכא' ע''כ צ''ל דדעת המוכר להקנות לשליח דאל''כ כיצד יקנה בע''כ של המוכר, וא''כ אין ראיה מדברי הרשב''א דלא די בכוונת המוכר, ואולי מוכח דדי בכוונת המוכר כנ''ל אות ו', והא דהוצרך הרשב''א לומר דלא קי''ל כבני מערבא משום דדעת השליח לזכות עבור משלחו, הוא משום דמוכח בסוגיין דצריך את דעת השליח, וכשדעת השליח לזכות לעצמו קנאו כמבואר בדברי ר''מ, וע''כ דדעת המוכר להקנות לשליח כשכוונת השליח לזכות לעצמו.

ח. כתב המחנ''א על הרמב''ם בפ''ז מהלכ' מכירה הי''ב דאין דעת המורים שהובא ברמב''ם כדעת הרשב''א, דהוזכר ברמב''ם דדעת המורים שאם זקפן במלוה קנה לעצמו, וברשב''א מבואר שאף בלא זקפן, אלא שכוונת המוכר להקנות לשליח כשכוונת השליח לקנות לעצמו, ולדעת המורים אין כוונת המוכר לכך, אלא שכשזקפן במלוה נעשה בכך גזלן - משא''כ כשלא זקפן אין נעשה גזלן במה שהתכוון לקנות עבור עצמו מכיון שלא מהני מחשבתו וזוכה בו המשלח, ומה שחושב לעכבו לעצמו לא מהני להחשיבו לגזלן מכיון ששומר אינו נעשה גזלן בלא חסרון - וכשקנה במעות חיטים קנאם בשינוי, דהיינו דקנה המשלח, ומיניה קנה הגזלן ע''י שינוי, ולפי''ז א''צ לפרש דקנה השליח משום שדעת המוכר להקנות לבעל המעות והוא נחשב בעל המעות משום שאוקמא רחמנא ברשותיה לענין אונסין, וכן בדברי הרשב''א הנ''ל לכא' מבואר דהטעם שזוכה השליח כשהתכוון לקנות לעצמו, אינו משום שהוא נחשב בעל המעות משום שהוא ברשותו לענין אונסין, אלא שדעת המוכר להקנות לו וכנ''ל - השו''ע בסי' קפ''ג כתב וז''ל שליח שקנה לעצמו במעות המשלח, אף על פי שזקפן עליו במלוה, המקח של משלח עכ''ל, ומשמע שבזקפן היה יותר סיבה לקנות וכדברי המחנ''א, אולם הפרישה כתב על דברי הטור שהעתיק את דברי הרמב''ם בשם המורים וז''ל וכל שכן אם לא זקפה אלא שלח בם יד ושינה ממה שצוה אותו דהוה עליהן גזלן וקנה בשינוי ואם הותירו הותירו לו -.

ט. כתוב בגליון רעק''א: נ"ב במ"ל כתב עיין בספר פ"מ ח"א סי' ע"ט דנראה מדבריו דאם ידע המוכר שהוא שליח דקנה המשלח לכ"ע ואף שאמר השליח בפני עדים שרוצה השליח לקנות לעצמו עכ''ל, ולכא' לדברי המחנ''א הרי זה תלוי במח' הרשב''א עם המורים, דלדברי הרשב''א שקטנה רק משום שדעת המוכר להקנות לשליח, כשיודע שהוא שליח דעתו להקנות למשלח, אך לדעת המורים שקנאו בשינוי מהמשלח אף כאן יקנה השליח.

**בדברי הרשב''א דזוכה השליח כשהתכוון לקנות לעצמו**

א. לדעת הרשב''א שקונה השליח, צ''ב היאך קנה השליח כשהתכווין לגזול ולקנות לעצמו, הא המעות אינם שלו, וכמו שאמר ר' יוחנן שאין הגזלן יכול להקדישו משום שאינו שלו, ולדעת ר''מ שקונה לשון הגמ' דסבר ר''מ שינוי קונה, וצ''ב היכן יש שינוי, ובהפלאה כתב דהמעות השתנו לחיטים וא''כ אכתי קשה לראשונים הנ''ל מדוע קונה השליח אף כשלא שינה, אלא שלכא' מוכח מדברי הרשב''א בג' מקומות שאין כוונת הגמ' לשינוי מעשה, דהנה כתב הרשב''א בתי' הראשון שאף לר''מ אם התכוון הגזלן לקנות עבור המשלח קנה המשלח אף כששינה וקנה שעורים במקום חיטים - אם הרוויחו - ואי נימא דיש כאן שינוי מעשה מדוע לא קנאו השליח ככל גזלן שקונה בשינוי, ולר''מ קונה הצבע אף כשאין מתכווין לקנות - כמבואר בגמ' דהצבע נחשב לשוגג, וכל מש''כ הרשב''א דהשליח מתכווין לקנות לעצמו אינו אלא בשליח שקונה דבר אחר ממה ששלחו המשלח, אך אין בצבע שצבעו בצבע אחר אין ראיה שבא לגוזלו ולקנותו, ודברי הרמב''ן בב''מ דף עח ב ע''כ אינם אלא בס''ד דלית ליה לר''מ דמשנה מדעת בעה''ב נקרא גזלן - וא''כ ע''כ כוונת הגמ' דשינוי קונה הוא דשינוי מדעת בעה''ב הוי גזלן וקונה כשדין הגזלן לקנות, וכ''כ הפנ''י בסוגיין וכן מבואר בדברי הגר''ח בשיעורי ר' חיים בסוגיין, וכ''כ החזו''א והאבן האזל, וא''כ צ''ב היאך קונה הגזלן בלא שינוי, והיה מקום לומר דקונה בקנין משיכה, ולא בקנין כסף, אלא שלכא' אין המוכר מוכן להקנות לו אם אין הכסף שנותן לו שייך לו, ואינו מוכן למכור לו בהקפה - עי' חזו''א ב''ק סי' כ''א סוף סק''א - ועי' מש''כ החזו''א בסי' כ''א סק''ב בישוב קושיה זו.

ב. עוד יש להוכיח מדברי הרשב''א שאין כוונת הגמ' לשינוי קונה ממש''כ הרשב''א וז''ל ופחתו דברייתא בתרייתא דאוקי כר"י דלא קני להו בהאי שינוי דלאו שינוי גמור הוא לדידיה אלא כשינוי דצבע עכ''ל, ובדף צה א כתב הרשב''א דלר''י שינוי קונה, והא דבצבע אינו קונה הוא משום שאינו נעשה גזלן כשמשנה מדעת בעה''ב, וא''כ כיצד כתב כאן דלר''י אינו קנו בשינוי משום שאינו שינוי גמור, הא אף בשינוי גמור אינו קונה כשאינו גזלן, וע''כ שינוי קונה כאן הכוונה שינוי מדעת בעה''ב, ובשינוי שאינו גמור מדעת בעה''ב אינו נעשה גזלן לר''י, ובלאו הכי ע''כ כך צ''ל לפי מש''כ הרשב''א שם שר''י סובר ששינוי קונה, ולא נח' אלא על מה שאמר ר''מ דמעביר ע''ד בעה''ב נקרא גזלן, וא''כ מה כוונת הגמ' כאן שחר''י שינוי אינו קונה, וע''כ הכוונה דשינוי מדעת בעה''ב אינו קונה.

ג. עוד יש להוכיח ממש''כ הרשב''א דמוכח בסוגיין שלא כדברי המתיבות, אלא שאם השליח מתכוון לקנות לעצמו קונה לעצמו, ואי לר''מ קונה לעצמו מדין שינוי, א''כ רק כששינה מחיטים לשעורים קונה לעצמו, ולא כשלא שינה השליח, וכיצד הוכיח הרשב''א דאף כשלא שינה קונה לעצמו.

ד. כתב בספר התרומות שער מ''ד ח''ד אות נ''ג וז''ל ותניא אידך הותירו לאמצע ... ואוקימנא להך ברייתא כדרבי יהודה דאמר לא קני לה **בשנוי מעשה** אלא כל המשנה ידו על התחתונה עכ''ל, ונראה בדבריו דכוונת הגמ' ששינוי מעשה אינו קונה, ויש לפרש בדבריו כמוש''כ הגר''א בסי' ש''ו סק''ח דכוונת הגמ' דר''י קנס שכל המשנה ידו על התחתונה, וקנס שלא יקנה בשינוי, ולכן גם בברייתא קנס שלא יקנה מכח מה שנקרא גזלן מכח דין מעביר וכו' דאף לר''י מעביר ע''ד בעה''ב נקרא גזלן אלא שקנס שלא ירויח בשינויו, ולעולם אין כוונת הגמ' שגם כאן יש שינוי מעשה.

ה. ובדברי המחנ''א על הרמב''ם בפ''ז מהלכ' מכירה הי''ב נראה כדברי ההפלאה, דכתב דאם השליח מתכווין לזקוף את המעות במלוה, נעשה בכך גזלן, ואח''כ קנאם בשינוי, ולכא' כוונתו דכשקנה בהם חיטים הרי זה שינוי ממעות לחיטים, ואפי' כשאמר לו לקנות חיטים, הוי כאמר לו לשנות את הגזילה דקונה בשינוי, ונמצא שאין השינוי בכך שקנה שעורים במקום חיטים אלא במה שנהפכו המעות לחיטים או שעורים, וכוונת הגמ' דלר''מ דנעשה גזלן מכח מעביר וכו' קונה בשינוי, ולר''י שאינו נעשה גזלן אינו קונה בשינוי, אך כשהתכווין לזקוף במלוה לכו''ע נעשה גזלן ואף לר''י קונה בשינוי, ולפי''ז יש לדחות את הראיה השלישית מדברי הרשב''א שכתב שמוכח מסוגיין שגם לר''י קונה כשהתכווין לגזול אף כשלא שינה דאין כוונת הגמ' לשינוי מעשה, דהתבאר דאף כשלא שינה שייך שינוי מעשה.

ו. אלא שיש להוכיח מדברי הרשב''א הנ''ל דאף כשנעשה גזלן אינו קונה כשקנאה בהם חיטים, וכן מבואר להדיא בשו''ת ח''ב סי' שס''ט שאין החלפת המעות בחיטים נחשב שינוי בכדי לקנות - בלא יאוש - דכתב הרשב''א שאם שלח יד השליח בהכל, ואח''כ נתעסק בו והריוח אם לא התכוון לזכות לעצמו לא קנה וז''ל דנהי דלאונסין קאי ברשותי' למקניה לא קאי ברשותיה. וכן אפילו הגביהו כדי לשלוח יד בכלהו ואפילו חסרו ולא נשתנה בידו אפילו ידעו בעלים ונתייאשו ולאחר יאוש נתייקר אינו זוכה בו **דיאוש ושינוי רשות או יאוש ושינוי הגוף** בעינן ואף על גב דקאי ברשותי' לענין אונסין עכ''ל, ומבואר בדברי הרשב''א שאין בקניית דבר שינוי מעשה.

**סיכום הדינים**

**א. נתן לשלוחו מעות לקנות חיטים, ובשעת המקח אמר השליח לעדים שקונה לעצמו.**

התבאר לעיל שנח' בזה הרשב''א והמתיבות, והרמב''ם והמורים.

**ב. נתן לשלוחו מעות לקנות חיטים, ובשעת המקח אמר למוכר שקונה לעצמו.**

א. י''ל דאף לשיטות שאם אמר לעדים שקונה לעצמו זכה המשלח, כל זה רק משום שדעת המוכר להקנות לבעל המעות, אך כשאמר למוכר שקונה לעצמו דעת המוכר להקנות לשליח, אך י''ל דבכל גוונא דעתו להקנות לבעל המעות, ולכא' כ''כ הרשב''א בד''ה מכלל דלר' יוחנן דעתו להקנות לבעל המעות אף כשאומר לו שקונה לאחר עי''ש.

**ג. נתן לשלוחו מעות לקנות חיטים, ובשעת המקח אמר למוכר שקונה לעצמו, ואף המוכר אמר שמקנה לשליח.**

ברשב''א הנ'''ל לכא' מבואר דתלוי בדעת המוכר, אך י''א דאף בכה''ג קונה המשלח, משום שהמעות קונות לבעל במעות, ואינו תלוי בדעת המוכר - עי' אוסף חדו''ת להגר''א קוטלר זצ''ל בענין עבד כנעני -.

**ד. באופן שידע המוכר שהוא שליח והתכוון המוכר להקנות למשלח, והשליח חשב לקנות לעצמו**

א. לכא' השליח ודאי אינו קונה בע''כ של המוכר, והמשלח יקנה לפי דברי הנתה''מ הנ''ל, ולדברי החזו''א יקנה רק כשיבאו החיטים לרשותו.

ב. ולדברי המחנ''א - הנ''ל באופן א' אות ח' - אם התכוון השליח לזקוף את המעות בהלוואה יקנה השליח.

**ה. נתן לשלוחו מעות לקנות חיטים, וחשב לקנות עבור המשלח, והמוכר חשב להקנות לשליח.**

א. בדברי הרא''ש בסוגיין מבואר דבזה נח' בני מערבא ור' יוחנן, וקי''ל כר' יוחנן, ואף על פי שבעל החטים מזכה לשליח, כיון שדעת השליח לזכות עבור בעל המעות זכה המשלח ולא בעינן שידע בעל החטין שהוא זוכה לבעל המעות.

ב. ולדברי הראשונים דר' יוחנן נח' משום דס''ל דדעת המוכר להקנות לבעל המעות, א''כ כשחשב להדיא להקנות לשליח לא יקנה בעל המעות, ורק לדברי בני מערבא דס''ל סברת שליחותיה קעביד וכיד בעה''ב דמי יזכה המשלח.

**ו. נתן לשלוחו מעות לקנות חיטים, וחשב השליח לקנות עבור אדם אחר.**

א. כתב הרשב''א דבכה''ג אין זוכה האחר, דאין דעת המוכר שיזכה אלא או בעל המעות או השליח.

ב. ולכא' לדברי הרא''ש היה נראה שזוכה האחר, דהרי ביאר את סברת ר' יוחנן דאע''פ שדעת המוכר להקנות לשליח זכה בעל המעות ע''י כוונת השליח לזכות עבורו.

ג. הרשב''א הוכיח כדבריו מהגמ' בב''מ דף עד א, ולדברי הרא''ש צ''ל כדפירש שם הריטב''א בשם הרמב''ן דלא איירי דקנה בפירוש עבור אחר, אך בקנה בפירוש עבור אחד קנה רק הוא, ולכא' גם בדברי הריטב''א בשם הרמב''ן נראה כדברי הרא''ש, אלא שאין הכרח דס''ל כסברת הרא''ש דדי בכוונת השליח, אלא י''ל דס''ל דדעת המוכר להקנות למי שדעת השליח לזכות עבורו.

**ז. נתן לשלוחו מעות לקנות חיטים, והשליח מסרו לשליח אחר ואמר לו לקנות חיטים, ולא אמר לו שהוא שליח של הראשון**

א. כתב המחנ''א שלוחין סי' י''ז דדין זה תלוי במח' בני מערבא ור' יוחנן, דלדברי בני מערבא דס''ל דשליחותיה קעביד וידו כידו אף כאן י''ל כן, משא''כ לר' יוחנן דלא ס''ל כן.

ב. ולדעת ר' יוחנן לכא' דין זה תלוי במח' הראשונים בסברת ר' יוחנן דלא ס''ל מסברת מי הודיעו, האם הוא משום שדעת השליח לזכות עבור משלחו, או משום שדעת המוכר להקנות לבעל המעות, דבשליח שעשה שליח אין כוונת השליח לזכות עבור המשלח הראשון אלא עבור משלחו.

ג. ולראשונים דקנה המשלח משום דדעת המוכר להקנות לבעל המעות, אכתי יש לדון דבעינן גם דעת השליח לזכות במשיכתו עבור המשלח, ודבר זה תלוי במה שהתבאר לעיל באופן א' אות ד'.

**ח. קנה השליח במעות שלו חיטים עבור המשלח, ולא אמר למוכר שקונה עבור משלחו.**

א. לכא' דבר זה תלוי במח' הראשונים אם לר' יוחנן קנה המשלח משום שדעתו של המוכר להקנות לבעל המעות, וא''כ כאן שבעל המעות הוא השליח לא יקנה המשלח, ולדעת הראשונים שקנה המשלח משום דסגי בדעת השליח לקנות עבורו יקנה המשלח, וכן הוא לכא' בדברי הב''י והדרכ''מ עי' אות ב'.

ב. הב''י בסי' קפ''ג הביא מר' ירוחם דלא קנה המשלח אף כשאמר בפני עדים שקונה עבור משלחו, ובב''י ובדרכ''מ כתבו שברא''ש נראה שקנה המשלח, והמחנ''א הלכ' שלוחין סי' י''ח, והש''ך והקצוה''ח שם, כתבו דדברי הרא''ש אינם אלא כשקנה במעות של המשלח, אך כשקונה השליח במעות שלו לכו''ע לא קנה המשלח כשאין המוכר מתכווין להקנות לו, מכיון שאין ביד השליח להקנות מעותיו למשלח שלא ע''י אחר.

ג. המחנ''א שם הביא ראשונים שנח' על הרא''ש וס''ל דקנה המשלח ע''י זכיית השליח.

**ט. כשאמר לו המשלח לקנות עבורו במעות של השליח, ולא אמר השליח למוכר שקונה עבור משלחו**

הקצוה''ח בסק''ד חילק בין היכא דשלחו המשלח לקנות במעות של השליח, להיכא דלא אמר לו, דכשאמר לו שיקנה הו"ל המשלח בעל המעות דהו"ל כמאן דאוזפינהו כיון דעל פיו הוציא והמשלח צריך להחזיר לו המעות ואינו אלא הלואה והו"ל המשלח בעל המעות ממש, משא''כ בדברי ר' ירוחם אין מדובר שאמר לו שיקנה לו.

**י. נתן השליח מעותיו של המשלח לקנות עבור המשלח, ולפני המשיכה חזר בו ואמר בפני עדים שקונה במשיכתו לעצמו**

א. לכא' מכיון שמעות אינם קונות לא קנה המשלח, אמנם כתב הנתה''מ בסי' קפ''ג סק''ד דהכא דלא שייך טעם דנשרפו חיטיך בעליה כסף קונה, עוד כתב שם בסק''ה דהתקנה היתה שיכול הקונה לחזור בו, אך כל היכא שלא חזר בו מעות קונות, וא''כ כיון שכבר זכה המשלח ע''י קנין כסף, רק המשלח שקנאו יכול לחזור בו ולא השליח.

ב. הטור הביא מהרמ''ה שאינו יכול לחזור בו, אך כתב הרמ''ה שאם מודיע למוכר שקונה לעצמו בשעת המשיכה נקנה לשליח, ולכא' הביאור הוא דאף המוכר יכול לחזור בו, ולכן כשהתכוון המוכר להקנות במשיכה לשליח קנה השליח.

ג. כשקנה השליח במעות שלו עבור המשלח, וחזר בו לפני המשיכה, כתב הרמ''ה דיכול לחזור בו, וביארו הקצוה''ח והנתה''מ דכשקונה עבור המשלח במעות שלו הוי כהלואה למשלח, ואינו נעשה הלואה לפני שמשך עי''ש.

**יא. שלח שליח לקנות לו בהקפה, ולא הודיע השליח למוכר שמושך עבור משלחו.**

א. לכא' דין זה תלוי במח' הראשונים אם לא קי''ל כבני מערבא משום שדעת השליח לזכות עבור המשלח, וא''כ אף כאן יקנה המשלח, או שלא קי''ל כבני מערבא משום דדעת המוכר להקנות לבעל המעות, וכאן שאין מעות לא יזכה המשלח.

ב. אך כתב המחנ''א שלוחין סי' י''ב דלכו''ע לא יזכה המשלח, משום דלא הוי שלוחו של בעל הממון, ורק כשנתן לו מעות המשלח הוא בעל הממון עי''ש.

**יב. נתן מעות לשלוחו לקנות לו חיטים וקנה שעורים, והתכווין לקנות לעצמו**

א. מבואר בגמ' דלר''מ קנה לעצמו, וכתב הרשב''א דכשמתכוון לקנות לעצמו אף לר''י קנה השליח.

ב. הנתה''מ בסי' קפ''ג סק''ד ביאר את דברי הרשב''א דאף לשיטות שכשהתכווין השליח לקנות לעצמו זוכה המשלח, משום שדעת המוכר להקנות לבעל המעות, עי' לעיל אות א' כל זה אינו אלא כשלא שינה, אך כששינה אף לר''י כשהתכווין לגזול קונה ע''י ששינה, ורק כשאינו מתכווין לגזול נח' ר''מ ור''י.

ג. הרמב''ם בפ''ז מהלכ' מכירה הי''ב כתב הורו מקצת המורים שאם קנה לעצמו במעות חבירו אחר שזקפן עליו מלוה הרי קנה לעצמו, ומקבלין ממנו כשאמר זקפתי אותם המעות על עצמי במלוה, ואני אומר שאין דין זה דין אמת, אלא המקח של משלח כמו שיתבאר בדין העסק עכ''ל, וכתב החזו''א יו''ד סי' ע''ז סק''א דהרמב''ם לא נח' אלא בלא שינה, אך אם שינה ואמר לעדים שקונה לעצמו קנה לעצמו עי''ש.

ד. הרשב''א הוכיח מסוגיין שלא כדעת המתיבות - עי' לעיל אות א' - מהא דלר''מ קונה השליח, הנתה''מ סי' קפ''ג סק''ד והחזו''א ב''ק סי' כ''א סק''ב תי' שיש לחלק בין היכא דשינה השליח דקונה לעצמו אף לדעת ר''י, להיכא דלא שינה דקונה המשלח עי''ש.

**יג. נתן מעות לשלוחו לקנות חיטים, ושינה השליח וקנה דבר אחר לגמרי, ומחמת כן לא זכה המשלח אף לר''י, אך השליח לא התכווין לקנות לעצמו, האם בטל המקח, או קנה השליח.**

א. לכא' תלוי בספיקת התוס' בד''ה מי הודיעו - ועי' בדברי החזו''א ב''ק סי' כ''א סק''א בביאור הספק - והרמב''ם פסק בפ''ב מהלכ' שלוחין ה''ד דקנה השליח, ועי' מחנ''א שלוחין סי' ט''ז.

ב. לכא' מוכח מדברי ר''מ דקונה השליח, אך כתב הקצוה''ח בסי' קפ''ג סק''א די''ל דרק לר''מ שנעשה גזלן קונה בשינוי, משא''כ לר''י שאינו קונה בשינוי מדעת בעה''ב אף כשלא קנה המשלח לא קנה השליח, ולדברי הרשב''א דלר''מ מכווין לקנות לעצמו אין ראיה דקונה אף היכא שאין כוונתו לקנות לעצמו.