יב (ב) - בהא דמהלך כעומד הוי הנחה ול_ה כעמד לכתף
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

אור ליום ה' כ"ב תמוז תשע"ה

**א**

א] שבת ד"ה:, ת"ר המוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו חייב, ובן עזאי פוטר, בשלמא בן עזאי קסבר מהלך כעומד דמי וכו', ופירש"י, ז"ל, ובן עזאי פוטר, כדמפרש קסבר מהלך כעומד דמי, ונמצא נעקר מרה"י ומונח בסטיו, ועוקר מסטיו ומניח ברה"ר, עכ"ל.

והנה בחי' הרשב"א כתובות דל"א: כתב, ז"ל, א"נ י"ל דלא אמר בן עזאי אלא במהלך ברה"י א"נ במקו"פ, אבל במעביר ברה"ר לא אמר בן עזאי, "דלא עדיף מעומד לכתף", כן תירץ הראב"ד ז"ל, עכ"ל, והיינו דהגם דמהלך הוי כעומד, מ"מ כיון שעמידתו היא לצורך ההילוך, לא עדיפא עמידה זו מעומד לכתף, דאף דהוי עומד ממש, מ"מ כיון שעמידתו היא לכתף לא חשיבא כהנחה, וע"כ ל"מ הא דמהלך כעומד אלא ברה"י או במקו"פ.[[1]](#footnote-2)

ב] אך הנה בד' ש"ר שדנו לדעת בן עזאי היכי משכח"ל מעביר ד' אמות דחייב, והביאו כן מירושלמי, הרי מבו' דהגם דלדידן עמד לכץ, לא חשיב כהנחה, מ"מ מהלך כעומד לבן עזאי עדיף וחשיב כהנחה, ובחי' הרמב"ן והריטב"א בסוגיין כתבו דמהלך כעומד לפוש דמי, - וצ"ב הטעם בזה, דאף דמהלך הוי כעומד, מ"מ מי עדיפא עמידה זו מעמידה גמורה דאם עמד לכתף לא חשיבא כהנחה, ומהו שכתבו הראשונים דמהלך כעומד לפוש דמי, וכבר תמהו כן האחרונים.

ואין לומר דבאמת בן עזאי פליג על רבנן בתרתי, חדא דס"ל דמהלך כעומד, ועוד דס"ל דעמד לכתף חשיב כהנחה, דמלבד דתיקשי דא"כ מנלן דרבנן פליגי על בן עזאי בהא מילתא וס"ל דעמד לכתף ל"ה הנחה, הרי הא דמחייבי במעביר דרך סטיו הוא משום דס"ל דמהלך ל"ה כלל כעומד, אך בעומד ממש מנלן דס"ל לרבנן דאם עמד לכתף אי"ז הנחה, - גם יש להוכיח לא כן ממה שנסתפק ריב"א לדעת בן עזאי כיון דבד' אמות ברה"ר לא אמר מהלך כעומד דמי אע"ג דבעלמא כעומד דמי, אם חייב לדידי' אפי' עמד "לפוש" תוך ד' אמות אם לאו, והרי דאם עמד לכתף פשיטא לי' דחייב, ואי נימא דבן עזאי פליג עוד על רבנן וס"ל דעמד לכתף הויא הנחה, א"כ יש להסתפק לדידי' אף בשעמד לכתף בתוך ד' אם חייב.

**ב**

ג] ובפשוטו הי' מקום לומר בזה, לפמש"נ בסימן י"ב (א)? בדעת הריטב"א ודעימי', דהא דמהלך כעומד היינו דבכל זמן הילוכו הוי כמונח, כיון שהוא עומד על רגל אחת, עיי"ש, - ולפ"ז י"ל, דע"כ ל"ש בזה כלל דינא דעמד לכתף, דכל הא דעמד לכתף ל"ה כמונח, הוא רק משום דבשעה שהולך ל"ה כמונח, ובזה הוא דאמרינן דאף כשהוא עומד, חזינן לי' כבאמצע הילוכו, וע"כ הוי דינו כמו בשעת הליכתו, דל"ה כמונח, ואין עמידתו לכתף מועלת להפסיק את עקירתו, אך לדעת בן עזאי דאף בשעת הליכתו הו"ל כמונח, ל"ש כלל דינא דעמד לכתף, דמה יועיל דהוא באמצע הילוכו, הרי גם בשעת הילוכו הו"ל כמונח.[[2]](#footnote-3)

ד] ויש להוסיף בזה, דהנה בחזו"א סימן ס"ב סק"ד כתב, בדין הנחת חפץ ע"ג קרקע לכתף, ז"ל, ומיהו בהניח לכתף חוץ לד"א ודאי חייב, דכיון דהוריד סמוך לקרקע תוך ג"ט חשיב כמונח אפי' דרך הילוכו, כדאמר פ' א' דבמעביר א"צ הנחה ע"ג משהו, עכ"ל, - והיינו דכיון דמעביר בתוך ג' חייב אף שהוא באמצע ההילוך, כ"ש דאם הניח החפץ ע"ג קרקע ממש דהוי כמונח, אף דהוי הנחה זו לכתף, ועמש"נ לפרש בזה בסימן י"א (ב) סקי"א.

אמנם לפמש"נ יש מקום לדון בזה, דיש מקום לומר דאף דהמעביר בתוך ג' הוי כמונח, מ"מ אם הניח חפץ ע"ג קרקע לכתף ל"ה כמונח, - והטעם בזה הוא משום דבמניח חפץ ע"ג קרקע לכתף, כיון דבשעת הילוכו ל"ה כמונח, שהרי הוא מוליכו למעלה מג', ע"כ אף כשהניחו ע"ג קרקע לכתף, אי"ז מועיל להפסיק את עקירתו ולחשבו כמונח, וע"כ ל"ד למעביר בתוך ג' דהוי כמונח, דהתם הרי גם בשעת הילוכו הו"ל כמונח, ול"ש בזה דינא דעמד לכתף כלל.

ה] והנה אמנם לפ"ז הדין נותן, דכל הא דמעביר בתוך ג' הוי כמונח, הוא רק כשכל העברתו היא בתוך ג', אך כשהוא מעביר למעלה מג' ובאמצע העברתו השפיל ידו מעט לתוך ג', ודעתו לחזור ולהגבי' את ידו ולהעביר למעלה מג', ל"ה כמונח, דהנחה זו דבתוך ג', הו"ל כהנחה לכתף.

אך הנה באמת זה נסתר ממש"כ התוס' לקמן ד"פ. לפרש למש"א התם שהעבירה דרך עלי', דקמ"ל דאפי' גבוה מן הקרקע ג"ט חייב, כיון דהוי תוך ג' לחצי גרוגרת המונחת ע"ג קרקע, עכ"ד, והנה הרי בכה"ג הויא כל העברתו למעלה מג', ואפ"ה חשבינן למה שעבר בתוך ג' כהנחה, ומזה מוכח כמש"כ החזו"א דהנחה דמעביר תוך ג' הוי הנחה לחייב, אף אם הויא לכתף, וז"ב.

**ג**

ו] והנה אמנם במש"נ לישב להא דמהלך הוי כעומד ולא חשיב כעמד לכתף, דהוא משום דגם בשעת הליכתו הוי כמונח, הנה באמת אי"ז מתישב מכמה טעמים, חדא, דכ"ז ניחא לדעת הריטב"א ודעימי' דמהלך הוי כעומד בכל שעת הילוכו, אך לדעת רש"י ודעימי' דס"ל דהא דמהלך כעומד היינו שעקירת הפסיעה הויא עקירה והנחת רגלו הוי הנחה, ועמש"נ בדעתם בסימן י"ב (א) ?, הרי דכיון דבשעת הילוכו, ל"ה כמונח, הי' לנו לחשוב להנחת רגלו כעמידה לכתף דאינה הנחה.

ז] עוד יש להעיר בזה, דהנה לדרך זו נמצא, דכל הא דמהלך הוי כעומד, הוא רק בגונא דחשבינן לי' כעומד בכל הילוכו, אך בגונא שהוא מהלך ע"י קפיצה, הרי דכיון דבשעת קפיצתו לא חשבינן לי' כעומד, ממילא דגם בשעה שהוא עומד, לא חשבינן לה כהנחה, דהו"ל כעמד לכתף.

ובאבנ"ז סימן רנ"ח כתב כן מטעם אחר, עיי"ש שכתב דהא דמהלך הוי כעומד ול"ה כעמד לכתף, הוא משום דכל הא דעמד לכתף ל"ה כמונח, הייינו רק אם כבר הי' עקור, דאינו נעשה למונח ע"י עמידה לכתף, אף במהלך דהוי מתחילתו כמונח, ל"מ הא דהו"ל לכתף לחשבו כעקירה, וכתב דלפ"ז אם קפץ בתחילת הילוכו וכבר אינו כמונח, תו אף כשעמד הו"ל כעמד לכתף דאי"ז הנחה, ולפי דבריו סגי במה שקפץ פעם אחת, דתו הוי כל הליכתו כעמד לכתף, דאי"ז הנחה, אך להדרך שנת' לעיל, בעינן שיהא כל הילוכו בקפיצה, - ועיי"ש שכתב לפרש לפ"ז מש"א בירושלמי דמשכח"ל מעביר ד' אמות בקופץ, דבפשוטו היינו שקפץ ד' אמת בב"א, אך לפי הנ"ל סגי במה שקפץ בתחילת ד' אמות, ותו אף כשעמד הו"ל כעמד לכתף ול"ה כמונח, ולמש"נ בעינן שיקפוץ כל ד' אמות, אך ל"ב שיהא כל הד' אמות בקפיצה אחת, אלא אף אם קופץ מעט וחוזר וקופץ וכו', ל"ה כמונח.

אמנם הנה בתוס' הרא"ש בסוגיין כתב דבירושלמי משני דמשכח"ל בקופץ מתחילת ד' לסוף ד', והרי להדיא דלא משכח"ל אלא בשקופץ קפיצה אחת מתחילת ד' לסוף ד', ובלא"ה אינו חייב דהו"ל כמונח, והרי דאף בכה"ג שהילוכו הוא בקפיצה, לא אמרינן דעמידתו היא כעמידה לכתף ואינה הנחה.

ח] וביותר צ"ע בזה, דאם כל הא דמהלך הוי כעומד ולא חשיב כעומד לכתף, הוא משום דבכל שעת הילוכו הוי כמונח, או כמש"כ האבנ"ז דהוא משום דכל דינא דעמד לכתף הוא רק כשכבר הי' עקור, הרי דלפ"ז הדין נותן, דכל הא דמהלך כעומד, הוא רק במהלך כדרכו, אך כל שהוא רץ, ל"ה כעומד, שהרי באמצע ריצתו הוו ב' רגליו באויר, ובשעה זו ודאי ל"ה כמונח, וא"כ תו גם בשעת עמידתו, הו"ל כעמד לכתף דאינה הנחה, וא"כ מ"ט הוצרכו בירושלמי להעמידה בקופץ, דהוא מילתא דלא שכיחא, והרמב"ן והרשב"א כתבו דבירושלמי לא משני ע"ז, ולכאו' הוא משום דלא ניח"ל להעמידה בקופץ דהוא מילתא דלא שכיחא, ולא העמידוה ברץ ברה"ר דהוא מילתא דשכיחא טובא.

אמנם באמת יש מקום לדון בזה, דהאמנם לפ"ד האבנ"ז דכל הא דמהלך ל"ה כעמד לכתף, הוא משום שלא הי' רגע א' עקור, הרי דלפ"ז ודאי דכל שהוא רץ ברה"ר, כיון שבשעה שב' רגליו באויר ל"ה כמונח, תו אח"כ ל"מ עמידתו לחשבו כמונח, - אך למש"נ דהא דמהלך ל"ה כעמד לכתף, הוא משום דגם בשעת הליכתו הוי כמונח, וע"כ ל"מ הא דהוי באמצע הליכתו להפקיע את הנחתו, הרי דלפ"ז י"ל, דאף דבאמצע ריצתו הוו ב' רגליו באויר, מ"מ אי"ז עיקר הילוכו, וע"כ ליכא בזה לדינא דעמד לכתף, ודו"ק.

**ד**

ט] והנה אמנם נראה, דלדעת הריטב"א ודעימי' דמהלך הוי כעומד בכל שעת הילוכו, הרי דמעיקרא ל"ק כלל דמ"ט עדיף מהלך מעמד לכתף דל"ה כמונח, וזה כמש"כ בשיעורי הגר"נ סימן ו', דלבן עזאי דמהלך כעומד, ל"ש כל עיקר דינא דעמד לכתף ל"ה הנחה, שהרי הא דעמד לכתף ל"ה הנחה הוא משום דהוי כמהלך, וכמש"כ הרמב"ם בפי"ג משבת ה"י, וכ"ה בפי' ר"ח בסוגיין, ולבן עזאי הרי מהלך גופי' כעומד דמי, עכ"ד.[[3]](#footnote-4)

והביאור בזה, דהנה לדעה זו הרי עיקר פלוגתא דבן עזאי ורבנן היא, דבן עזאי ס"ל דכיון שהוא עומד אף על רגלו אחת הוי כמונח, ורבנן ס"ל, דאף שהוא עומד על רגלו אחת והוי זה עמידה מעליא, מ"מ כיון שהוא מהלך, ה"ז מפקיע תורת הנחה מעמידתו, דאדם המהלך ונייד לא חשיב כמונח אפי' כשהוא עומד על רגלו.

ואשר ע"כ לדעת בן עזאי ל"ש לדון כלל דתהא עמידה זו כעמד לכתף דל"ה כמונח, דכיון דהא דעמד לכתף ל"ה כמונח הוא משום דהו"ל כמהלך, והיינו דאף שהוא עומד, מ"מ חשבינן דעדיין הוא עסוק בהילוכו, והו"ל כמהלך, ע"כ ל"ש עיקר דינא דעמד לכתף ל"ה הנחה, רק לדעת רבנן דס"ל דהילוך מפקיע ומבטל תורת הנחה מעמידתו, וע"כ ה"נ בעמד לכתף דחשיב דעדיין הוא עסוק בהילוכו והוי כמהלך, ה"ז מבטל תורת הנחה מעמידתו, אך לדעת בן עזאי דאף מהלך גמור אינו מבטל תורת הנחה מעמידתו ע"ג רגלו, כ"ש דעמד לכתף דכמהלך דמי אינו מבטל תורת הנחה מעמידתו, וזה כמש"נ בסימן י"א (ב) סק"ח, דכל הנחה המועלת אף כשהוא מהלך, ל"ש בה דין עמד לכתף.[[4]](#footnote-5)

י] אמנם לדעת רש"י ודעימי', שנת' בסימן י"ב (א) סק"? בדעתם דגם לדעת בן עזאי מהני ההילוך להפקיע תורת הנחה מעמידתו, והא דכשמניח רגלו אחת חשיב כעומד, הוא משום דחשיב דבשעה זו אינו מהלך גמור, - הרי שפיר יש מקום לדון דאף דבשעה זו אינו מהלך גמור, מ"מ כיון שהוא עוסק בהילוכו, הו"ל כמהלך גמור, דומיא דעמד לכתף, דאף דהוא עומד עמידה גמורה, מ"מ כיון שהוא עדיין עוסק בהילוכו חשבינן לה כמהלך, וזהו מש"כ הרשב"א בשם הראב"ד דמהלך כעומד הו"ל כעמד לכתף.

ובדעת ש"ר דפליגי ע"ז וס"ל דמהלך כעומד חשיב כהנחה גמורה, ול"ד לעמד לכתף, נראה דס"ל, דכל עיקר דינא דעמד לכתף לא חשיב כמונח, הוא רק לדעת רבנן, דס"ל דמהלך לאו כעומד, והרי דאף דכשהוא מניח את רגלו אחת, אינו מהלך בכל גופו ממש, מ"מ כיון שהוא עסוק בהילוכו חשבינן לה כמהלך, וע"כ ה"נ בעמד לכתף, חשבינן דעדיין הוא עסוק בהילוכו, והו"ל כמהלך, אך לדעת בן עזאי דס"ל דכשהוא מניח את רגלו אחת הוי כעומד, כיון שאינו מהלך בכל גופו ממש, והרי דס"ל דלא סגי במה שהוא עסוק בהילוכו לחשבו כמהלך, הרי דכ"ש דעמד לכתף ל"ה כמהלך.

והנה דרך זו היא ע"ד מש"כ בס' חפץ השם בסוגיין דעיקר פלוגתא דרבנן ובן עזאי היא בדין עמד לכתף, - ואך דלפמש"נ לאו היינו דהא דס"ל לרבנן דמהלך ל"ה כעומד הוא משום דהו"ל כעמד לכתף, אלא הוא להיפך, דלרבנן דס"ל דמהלך ל"ה כעומד, משום שהוא עסוק בהילוכו, הרי דמה"ט גם עמד לכתף ל"ה כעומד, אך לבן עזאי דכשהוא מניח רגלו אחת הוי כעומד ול"מ מה דהוא עוסק בהילוכו לחשבו כמהלך, כ"ש דעמד לכתף ל"ה כמהלך.

ונמצא לפמש"נ, דלדעת הריטב"א ודעימי' מודה בן עזאי דעמד לכתף כמהלך דמי, ואך דבמהלך גופי' ס"ל דכעומד דמי ול"מ הילוכו להפקיע תורת הנחה מעמידתו, אך לדעת רש"י ודעימי' פליג בן עזאי וס"ל דעמד לכתף ל"ה כמהלך, כיון דאף מהלך גמור לא חשיב כמהלך אלא כשהוא מהלך בכל גופו, וכשהניח רגלו אחת לא חשיב כמהלך, אף שהוא עסוק בהילוך, וה"נ עמד לכתף לא חשיב כמהלך.

יא] ולפמש"נ נמצא, דאף דלדעת בן עזאי עמד לכתף הוי כמונח, כ"ז הוא בהני גווני דאמרינן בהו מהלך כעומד, אך בתוך ד' אמות דמודה בן עזאי דלא אמרינן מהלך כעומד, משום דהלכתא גמירי לה, או משום דהוי באותה הרשות, גם עמד לכתף ל"ה הנחה, - והיינו דלא מיבעיא למש"נ בדעת הריטב"א דמודה בן עזאי דעמד לכתף כמהלך, ואך דס"ל דאף מהלך כעומד, הרי ודאי דבהני גווני דמהלך לאו כעומד, גם עמד לכתף ל"ה כמונח, - אלא אף למש"נ בדעת רש"י דבן עזאי פליג אהך דינא דעמד לכתף כמהלך, הרי כ"ז הוא משום דלדידי' ל"מ מה שהוא עסוק בהילוכו לחשבו כמהלך, אך בתוך ד' אמות דמהני מה שהוא עסוק בהילוכו לחשבו כמהלך, וע"כ ל"ה מהלך כעומד, אף עמד לכתף ל"ה כמונח.

ולפ"ז ניחא מה שנסתפקו התוס' לדעת בן עזאי אם חייב אף כשעמד לפוש בתוך ד', ומבו' דאם עמד לכתף בתוך ד' ודאי דהוא חייב, והיינו משום דבתוך ד' אמות דל"מ הנחה דמהלך כעומד, אף ל"מ הנחה דעמד לכתף, וז"ב.

? למש"נ זהו מש"כ הריטב"א דלבן עזאי מהלך כעומד לפוש דמי, והיינו דלבן עזאי דאין ההילוך מפקיע תורת הליכה מעמידתו, הוי כעומד לפוש שאינו מהלך כלל דחשיב כהנחה.

1. והא דמהניא הנחה זו במקו"פ, בפשוטו צ"ל דהוא משום דאף עמידה לכתף מפסקת במקו"פ, ודלא כמש"כ רש"י בסוגיין ד"ה חייב, דכל שלא עמד בסטיו "לפוש", ה"ה חייב, וי"ל דרש"י לטעמי' אזיל, דבדבריו בד"ה בן עזאי ולקמן דצ"א: ד"ה מלאכתו בב"א, נראה דכל הא דהנחה במקו"פ באמצע מלאכתו פוטרת, הוא רק כשהיא מבטלת לעקירה הראשונה, ונת' בזה בסימן י' (א) סקט"ז, עיי"ש, וע"כ ודאי דהנחה לכתף במקו"פ אינה פוטרת, כיון שאין הנחה זו מבטלת לעקירה הראשונה, אך לא נתפרש מ"ט מהניא הנחה זו ברה"י, לחייבו על מה שחזר ועקר, אף כשעקירתו הראשונה היתה ע"מ להצניע, הרי עמידה לכתף ל"מ בזה, וכמבו' בסוגיא דכתובות שם.

   וראיתי לפרש ד' הראב"ד בע"א, והוא עפי"מ שאמרו בירושלמי דאיכא מ"ד דטעמא דבן עזאי הוא מכח דינא דקלוטה, ואמרינן עלה, א"ר אבין, רבי ובן עזאי ור"ע שלשתן אמרו דבר א', רבי עבד אויר מחיצות כממשן, בן עזאי עביד אויר כרמלית כממשה, ר"ע עביד אויר רה"ר כממשה, ומ' דהיינו דרבי אית לי' דרק אויר מחיצות הוי כממשן, ובן עזאי אית לי' דגם אויר כרמלית, ור"ע אית לי' דגם אויר רה"ר, - ולפ"ז י"ל, דאף למ"ד דטעמא דבן עזאי הוא משום דמהלך כעומד, מ"מ כיון שאי"ז הנחה גמורה, שהרי לא עדיפא עמידה זו מעמידה לכתף, ע"כ כל הא דמהניא הנחה זו, היינו מדינא דקלוטה, והיינו דאף דבקליטה בעלמא לא אמרינן דכמי שהונחה, מ"מ בקליטה זו דמהלך, הוי כמי שהונחה, ואשר ע"כ כ"ז הוא ברה"י או במקו"פ, דהוי אוירן כממשן, אך ברה"ר דאין אוירו כממשו, ל"מ קליטה זו לחשבו כמונח. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז י"ל במשה"ק האבנ"ז בסימן רנ"ח סק"ה בהא דקלוטה לר"ע חשיב כהנחה, ובהא דמעביר תוך ג' חשיב כהנחה, דמ"ט עדיף מעמד לכתף דל"ה הנחה, ועד"ז קשיא גם בהא דמגרר הוי כמונח, ובהא דמתגלגל הוי כמונח לדעת רש"י, דמ"ט עדיף מעמד לכתף דל"ה כהנחה, ועמש"נ בזה בסימן י"א (א) סקי"א, אך להנ"ל י"ל דכיון דאף בזמן הילוכו הוי כמונח, ל"ש בזה דין עמד לכתף כלל, - ואמנם הנה לפ"ז כל הא דכל הני גווני חשיבי כהנחה, הוא רק כשכל הילוכו הוא במצב זה, אך להלן סק"ה נת' להוכיח, דהא דמעביר תוך ג' הוי כמונח, הוא אף היכא שעיקר העברתו היא למעלה מג', ובע"כ דטעם אחר יש בזה, וכמש"כ בסימן י"א (א) שם. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להוסיף בזה מש"כ הרמב"ם פ"ו מחובל ומזיק ה"ח, ז"ל, הי' בעל הקורה ראשון ובעל החבית אחרון ונשברה חבית בקורה פטור, ואם עמד בעל הקורה לנוח מכובד משאו חייב, ואם הזהיר לבעל החבית ואמר לו עמוד פטור, עמד לתקן משאו עליו "ה"ז כמהלך" ופטור ואע"פ שלא הזהיר לבעל החבית שהרי הוא טרוד בדרכו, עכ"ל, ומ' בל' הרמב"ם, דטעם החילוק בין עמד לפוש לעמד לכתף, הוא דבעמד לפוש שאינו כמהלך אין לו רשות לכך, ומוטל עליו להזהיר את בעל החבית, ומשא"כ בעמד לכתף דהוי כמהלך, יש לו רשות לכך, וע"כ הוא דאין מוטל עליו להזהיר את בעל החבית, - והנה הגם שרחוק לדמות דינא דהתם לדינא דסוגיין, מ"מ יתכן דלדעת הרמב"ם שורש הדין חד הוא, דכל שעמד לכתף חשיב שהוא עוסק עדין בהילוכו והוי כמהלך. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונמצא לפ"ז, דלדעת הריטב"א ודעימי' אין מקום לדון כלל בהא דס"ל לבן עזאי דמהלך כעומד דמי, דמ"ט ל"ה כעמד לכתף דל"ה עמידה, - והיינו, דכיון דהא דעמד לכתף ל"ה הנחה הוא משום דכמהלך דמי, הרי דבמהלך גמור אינו מוסיף כלום מה דהוי כעמד לכתף, שהרי בלא"ה הוי מהלך, ואם ס"ל לבן עזאי דאע"פ דהוי מהלך מ"מ אי"ז מבטל תורת הנחה מעמידתו, לא יועיל מידי מה דעמידתו הויא ע"מ לכתף. [↑](#footnote-ref-5)