ט - בגדרי צורך המועד
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

**סימן ט**

**בגדרי צורך המועד**

**א**

א] **מו"ק ט' ב',** ועושה אשה תכשיטי' וכו', יתיב ר"ה בר חיננא קמי' דרב חסדא ויתיב וקאמר לא שנו אלא ילדה אבל זקנה לא, א"ל האלהים אפי' אמך ואפי' אימא דאימך ואפי' עומדת על קברה דאמרי אינשי בת שיתין כבת שית לקל טבלא רהטא.

**ובטעם** הס"ד דזקנה אסורה לעשות תכשיטי' במועד, כתב בפירש"י הנד' ובפי' רגמ"ה דהיינו דלא הותר אלא בילדה דדרכה בכך ולהכי הו"ל שמחה במועד, אבל זקנה דאין דרכה בכך לא, ועד"ז כתב בפי' הר"ש בן היתום דזקינות אינן צריכות, ואם עושות הו"ל שלא לצורך וחוטאות, ומבו' דאף דרצונה בכך, מ"מ כיון שאין הדרך לעשות כן אי"ז חשוב כצורך המועד להתיר עשיית מלאכה, ואף לפ"מ דמסקינן דשרי, הוא רק משום דגם זקנה דרכה בכך, (וכמו שאמרו דבת שיתין וכו' לקל טבלא רהטא), וכ"כ בפי' ר"ש בן היתום דאף זקנה צריכה לכך, וכ"כ בס' שמה"כ פ"ג הערה 12.

ב] **אך** נראה דיש לדחות, דהנה הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב דהא דעושה אשה תכשיטי' במועד הוא אף במעשה אומן משום שעשו קישוט הגוף כאוכ"נ, וע"כ שרי אף במלאכת אומן, וכ"כ הריטב"א בסוגיין דהא דעושה כדרכה ובלא שינוי ובטירחא רבה הוא משום דהוא צורך הגוף וכעין אוכ"נ, והביאו הביאוה"ל בסימן תקמ"ו ס"ה (ד"ה כל תכשיטי'), וכ"כ המאירי לקמן י"ט א'.

**ולפ"ז** י"ל דבזה הוא שאמרו דלא שנו אלא ילדה אבל זקנה לא, דהא שרי אף במעשה אומן וכו' משום דחשיב כצורך אוכ"נ, הוא רק בילדה שדרכה בכך, אך בזקנה שאין דרכה בכך אי"ז חשוב כצורך אוכ"נ, ואין ללמוד מזה דכל שאין דרכה בכך לא חשיב כלל כצורך המועד ואסור אף במעשה הדיוט.

ג] **אמנם** הנה המו"ק בסימן תקמ"ו כתב דבקטנה שאינה ראוי' לנישואין אין להקל אלא בתכשיטין שאין בהן סרך מלאכה, ועד"ז כתב הערוה"ש שם ס"ז דהאיש אסור לו מיני תכשיטין במה שיש בהן מלאכה, ומבו' מדבריהם דבהני גווני לא חשבינן לה כצורך המועד אף להתיר מלאכה במעשה הדיוט, - ולכאו' היינו דלא חשיב כצורך המועד להתיר מלאכה, אלא בכה"ג שדרך לעשות מלאכה משום צורך זה, אך כל שאין הדרך לעשות מלאכה משום צורך זה, אף שאדם זה חפץ בכך, לי"ב להתירא דצורך המועד, וצ"ע.

**ב**

ד] **ולעיל** ח' ב' תנן דעושין נברכת במועד, ובפירש"י שם כתב דהיינו דעושין נברכת הכובסין, וכ"כ התוס' שם בפי' קמא והר"י מלוניל והר"ן שם, והערוך בע' בקיע והרי"צ גאות בהל' חוה"מ.

**אך** הרמב"ן בהל' חוה"מ תמה ע"ז, ז"ל, ואין דבריהם מחוורין אצלי שזו המלאכה אינה לצורך המועד שנתיר לעשות מקום המחמצן והמנדיאן ואפשר לכבס בלא ב' הבריכות הללו, ולא התירו מלאכה ובנין קבוע כדי שיעשו בהן מלאכה שצריכה קצת למועד, וכ"ש במקום שאפשר, עכ"ל, ועד"ז הק' תלמיד הרי"מ, ז"ל, דאטו משום הני דלא שכיחי לישתרי למטרח כולי האי ולקבוע מקום כיבוסו, עכ"ל.

ה] **ובביאור** דבריהם נראה דאי"ז משום דהיא טירחא מרובה ואין ראוי להתיר טירחא זו משום צורך מועט,[[1]](#footnote-1) אלא הוא כמש"כ הרמב"ן בתחילת דבריו דאין דאין המלאכה לצורך המועד, והיינו דכיון דהוי מלאכה ובנין קבוע והוי עיקר התועלת בעשייתו לאחר המועד, ואין לו במועד אלא צורך קצת, לא חזינן לה כמלאכה שהיא לצורך המועד, אלא חזינן לה כעשי' לאחר המועד, וע"כ ה"ז אסור.[[2]](#footnote-2)

**והך** מילתא דיש חומר במלאכה הקיימת גם לאחר המועד, מצינו סמך לזה ממש"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ, ז"ל, ובנין הריחים וכו' מפני שהן מכשירין לאוכ"נ הותרו אע"פ שיש בהן מלאכת אומן "והוא נהנה בהם אף לאחר המועד," עכ"ל.[[3]](#footnote-3)

ו] **ועד"ז** נראה במש"כ המג"א בסימן תקמ"א סק"ח דתינוק שנולד בחג אסור לעשות לו בגדים חדשים במועד למול אותו, דליכא משום כבוד אביו דיכול לכרכו בשיראין, והפמ"ג שם כתב דהיינו דאי"ז חשוב צורך המועד הואיל ויכול לכורכו בשיראין, ובסימן תקמ"ד סק"ב הוסיף דמה"ט אסור אף לעשות בגד במעשה הדיוט, משום דאפשר לכרכו בשיראין, ואין צורך המועד כלל,[[4]](#footnote-4) וכ"כ המ"ב בסימן תקמ"א סקי"ג.

**ונראה** פשוט דלאו היינו דלא מיקרי כלל צורך המועד, שהרי ודאי דמותר להוציא בגד ביו"ט מרשות לרשות כדי להלביש את התינוק, אף שאפשר לכרכו בשיראין, אלא היינו דכיון דתפירת בגד עיקרה הוא לצורך אחר המועד, ע"כ כל דאי"ז צורך המועד גמור, חזינן לה כעשי' שהיא לאחר המועד.

**אך** בזה יש לפרש עוד, דכיון דאי"ז צורך גמור דאפשר לכרכו בשיראין, ע"כ אין ראוי לצורך זה לטרוח טירחא זו דתפירת בגד, וע"כ לי"ב להתירא דצורך המועד, ומשא"כ בהוצאת בגד מרשות לרשות דהיא טירחא הראוי' לצורך זה.

ז] **ועד"ז** נראה גם במש"כ הרא"ש בסימן י"ט דהא דמותר לתקן צפרני הסוס בחוה"מ הוא באדם שרגיל ברכיבה ולא למוד ללכת ברגליו וצריך לרכוב לצורך המועד, וכ"כ הטוש"ע בסימן תקל"ו ס"א, ומבו' דאף דיש לו טירחא לילך ברגליו ויש לו תועלת מרכיבתו על הסוס, מ"מ לא חשיב כצורך המועד להתיר.

**וגם** בזה מסתברא מילתא דלאו היינו דלא חשיב זה כלל כצורך המועד, אלא היינו דאי"ז מועיל להתיר לתקן צפרני הסוס, והטעם בזה י"ל ע"ד הנ"ל והיינו או משום משום דנטילת הצפרנים ושאר תיקון צרכי רכיבה, היא תיקון קבוע דקיים גם אחר המועד, וע"כ כל שהצורך בכך במועד אינו צורך גמור, חשבינן לה כמלאכה הנעשית לצורך אחר המועד, או משום דטירחא זו דתיקון צפרני הסוס וכו' אינה ראוי' לצורך זה שאינו צורך גמור, וע"כ לי"ב להתירא דצורך המועד.[[5]](#footnote-5)

ח] **ועד"ז** הוא גם במש"כ בחי' תלמיד הרי"מ לקמן י"ד א' בדין מי שגילח קודם הרגל דכיון דקי"ל דאין גידול שער פחות מל' יום אין לנו להתיר לו שיגלה בתוך המועד כיון שאין ל' יום משגילח, ובפשוטו מכוון דבריו הוא דחשיב כגילוח שלא לצורך המועד, וכ"כ בתשו' נובי"ק או"ח סימן י"ג.[[6]](#footnote-6)

**ולמש"נ** מסתברא מילתא דלאו היינו דאי"ז צורך המועד כלל, אלא היינו דאי"ז מועיל להתיר גילוח, משום דעיקר התועלת בגילוח הוא אחר המועד, שאלמלי הגילוח הי' גדל שערו הרבה, וכיון דבמועד ליכא צורך גמור בגילוח חשבינן לה כגילוח לצורך אחר המועד.

1. אך שו"ר בנשמ"א כלל ק"י סק"א שפירש דהוא משום דיש בזה טירחא, ופירש כן במש"כ המג"א בסימן תקמ"ה סקכ"ו דכל מה שמותר לכתוב במועד, מותר לעשות קולמוס ודיו, ול"ד להא דקי"ל דאסור לחפור נברכת הכובסין, דשאני תיקון הקולמוס דליכא כ"כ מלאכה, ובע"כ דכונתו דהוא משום דלי"ב טירחא כ"כ, שהרי ודאי דיש בו מלאכה, דהמתקן קולמוס והשורה דיו בשבת חייב. [↑](#footnote-ref-1)
2. ויתכן דהוא בצירוף הא דודאי דמה שעושה נברכת הוא רק משום שהוא צריך לה גם לאחר המועד, דאם ל"ה צריך אלא להכיבוס שמכבס במועד, ודאי דל"ה טורח ועושה נברכת, וע"כ הוא דחזינן לה כעשי' לאחר המועד, ואמנם כ"ז הוא משום דליכא במועד אלא צורך קצת, אך אם הי' הי' במועד צורך הרבה, הי' מותר לבנות נברכת אף דעיקר מה שטורח בכך הוא משום שהוא צריך לה גם לאחר המועד. [↑](#footnote-ref-2)
3. ומצינו עד"ז בד' הרשב"א והר"ן בשבת ק"ל א' דאף למ"ד דמכשירי מילה דוחין את השבת מ"מ כל שיכול להביא כלי דרך רה"ר לא הותר לעשות כלי, דהבאת כלי היא לצורך מילה, אבל עשיית כלי אינו לצורך מילה בלבד אלא אף לעשיית כלי, ועד"ז כתב הרמב"ן שם, והרי דכיון דעשיית כלי עיקרה הוא לצורך הכלי העומד אף לאחר המילה, ע"כ לא הותרה אלא כשא"א בע"א, דבכה"ג חזינן לה כמכשירי מילה, אך כל שאפשר בע"א לא חזינן לה כמכשירי מילה, אלא כיצירת כלי. [↑](#footnote-ref-3)
4. צע"ג, דבמקור הדברים בתשו' ריב"ש סימן רכ"ו מבו' להדיא דכל הא דאסור לעשות בגד הוא כשעושה כדרכו ע"י אומן, ומשום דלא הותרה מלאכה מפני צורך המועד ע"י אומן אלא לצורך אוכ"נ, אך במעשה הדיוט שרי, ומש"כ הריב"ש לה"ט דאפשר בשיראין הוא דמה"ט אין להתיר משום כבוד הבריות דאבי הבן, וכתב שם עוד כמה טעמים בזה, וחדא מינייהו הוא שהרי אפשר ע"י הדיוט או באומן מעשה הדיוט, וזה כנ"ל דמודה דשרי במעשה הדיוט או שיעשה אומן בשינוי, וכ"כ הא"ר בסו"ס תקמ"א דבד' הריב"ש משמע דע"י שינוי מותר. [↑](#footnote-ref-4)
5. אך יש להעיר בזה, דבד' הב"י בר"ס תקל"ו והמ"ב שם סק"ב משמע להדיא דכל שיכול לילך ברגליו הי' מקום לאסור גם את הרכיבה עצמה, וכל הא דשרי הוא משום דרכיבה מותרת גם שלא לצורך המועד, ולדעת התוס' דרכיבה שלא לצורך המועד אסורה, יש לאסור גם בכה"ג שלמוד לילך ברגליו, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
6. אך בס' שמה"כ סימן כ"ג כתב לפרש לד' תלמיד הרי"מ דהיינו משום דאף אותם דלא שייך בהו טעם הגזירה, לא הוציאום מכלל האיסור והתירום בגילוח אלא משום הצורך, וכמש"נ בסימן ?, וכיון דאין גידול שער פחות מל' יום, לא הוציאוהו מכלל האיסור, והוא אסור בתגלחת מכח גזירת גילוח. [↑](#footnote-ref-6)