ביסוד דין פר העל_ד, ובפלוגתת רש_י והרמב_ם בזה
קטגוריות: ש_ס / לח הוריות / הוריות עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ד' ה' ניסן תשע"ב

**עיקרי הדברים נתבארו בס"ד בניסן תשנ"ח והועתקו לכאן**

א] הוריות ד"ב., דבעי רמב"ח הורו בי"ד שחלב מותר ונתחלף לו בשומן ואכלו מהו וכו', בפלוגתא רב אמר פטור ור' יוחנן אמר חייב וכו', אמר רבא מודה רב שאינו משלים לרוב ציבור מ"ט אמר קרא בשגגה עד שיהיו כולם בשגגה אחת.

ויעו"ש בפירש"י שפירש דרב ור"י אזלי כמ"ד יחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור, ונחלקו אם בכה"ג חשיב כעשה בהוראת בי"ד, אמנם מד' הרמב"ם פי"ג משגגות ה"ה מבו' דמפרש לה אף לפ"מ דקי"ל דיחיד שעשה בהוראת בי"ד חייב, ובכגון שעשו רוב ציבור ע"פ הבי"ד, ומלבדם הי' אחד שנתחלף לו חלב בשומן ואכלו, ובזה פליגי רב ור"י אם ה"ה מתחייב, ועי' בגל' הגרע"א שם שפירש כן בדעתו, וכ"ה בבאר שבע, ועיי"ש בבאר שבע שעמד ע"ד רש"י שלא פירשה בכה"ג, דתיתי אף כהלכתא דיחיד שעשה בהוראת בי"ד חייב.

עוד צ"ע בד' הרמב"ם שם שכתב, ז"ל, וכן אם לא ידע שטעו ונתכוון לאכול שומן וחלב ואכל חלב הקיבה שהתירוהו והוא לא ידע שהוא חלב קיבה, ה"ז חייב מפני שאכילתו מפני שגגתו לא מפני ההוראה, ואינו מצטרף למנין השוגגים על פיהם שנאמר לכל העם בשגגה, עד שתהיה שגגה אחת לכל, עכ"ל, וכבר הק' הגרע"א שם, דמאי איצטריך לאשמועינן דאינו מצטרף, הרי כיון דכבר פסק דאינו נגרר כ"ש דאינו משלים, דבזה גם רב מודה, וביותר דנקט הלימוד מקרא עד שתהי' שגגה לכל א', דזה אמרינן לרב, אבל לר' יוחנן הא בלא"ה כיון דלא מיקרי תלה בבי"ד, ממילא אין שייכות לצירוף להשלים, עכ"ד.

ב] והנה בעיקר ד' רש"י שפירשה דאתיא כמ"ד דיחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור, ולא ניח"ל לפרושי כד' הרמב"ם דאתיא אף כמ"ד דיחיד שעשה בהוראת בי"ד חייב, וכגון שעשו רוב ציבור ע"פ הבי"ד, ומלבדם הי' אחד שנתחלף לו חלב בשומן ואכלו, נראה בטעמו, דכיון דאף רב מודה דאינו משלים לרוב ציבור, והרי דאף שחטאו הם והוא, ל"ה מכלל הציבור, ע"כ ודאי דאף בגוונא דאיכא רוב ציבור שעשו ע"פ הבי"ד, אין הוא מכלל הציבור, ול"ה אלא כיחיד שעשה בהוראת בי"ד, אמנם מד' הרמב"ם מבו' לא כן, וצ"ב הטעם בזה, וגם צ"ב יסוד פלוגתת רש"י והרמב"ם בזה.

ג] עוד מצינו דפליגי רש"י והרמב"ם, דהנה לקמן ד"ה. ילפי' מקרא דאם ידעו שהורו וטעו מה הורו, אין חייבין, ומשמעות ד' רש"י שם דאף דאין חייבין פר, מ"מ לא מיחייבי כאו"א בקרבן יחיד, אמנם הרמב"ם בפי"ד משגגות ה"ד כתב, דבכה"ג חייבין העושין בפני עצמן, וכ"כ המאירי שם, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

ד] ונראה לבאר בזה, דהנה בפירש"י במתניתין לקמן ד"ז: כתב, ז"ל, אין ב"ד חייבין קרבן אלא על העלם דבר עם שגגת מעשה וכן המשיח, וצבור הוא דכי עבדי בשגגת מעשה לחודיה מייתו כל חד וחד כשבה או שעירה דדיניהם כיחידים "דכיון דלא עשו ע"פ ב"ד מחלקי כולהו מהדדי והוו יחידים" ויחידים חייבין בשגגת מעשה, אבל משיח בשגגת מעשה לחודיה פטור מכלום וכו', עכ"ל.

ומבו' להדיא מד' רש"י, דביסוד הדין שוה דין ציבור לדין משיח, דכ"ה דדינא דמשיח הוא דכל שעשה בשגגת מעשה בלא העלם דבר פטור אף מקרבן יחיד, וילפי' לה לקמן די"א. מקראי, והיינו דתורת משיח שעליו מפקיעו מחיוב קרבן יחיד, ה"נ הוי הדין בציבור, דתורת ציבור שעליהן מפקיעתן מחיוב קרבן יחיד, והא דציבור שעשהו בשגגת מעשה בלא העלם דבר מביאין כל א' חטאת יחיד, הוא משום דכל שלא עשו ע"פ בי"ד לאו ציבור נינהו, דהמצרפן לציבור הוא מה שעשו ע"פ בי"ד.

אמנם הנה ז"ל הרמב"ם פי"ב משגגות ה"א, כל דבר וכו', הרי בי"ד חייבין להביא קרבן חטאת וכו' ושאר העם פטורין מן הקרבן ואע"פ שהם העושין "מפני שתלו בבי"ד", עכ"ל, ומבו' בדבריו, דמה דהציבור פטורין מקרבן יחיד, הוא משום שתלו בבי"ד.

ולפ"ז הרי נמצא לדעתו, דהא דהציבור חייבין בשגגת מעשה בלא העלם דבר, א"צ למש"כ רש"י דהוו כיחידים, אלא אף אי נימא דמצטרפי להדדי ותורת ציבור עליהן, מ"מ מיחייבי, דתורת ציבור שעליהן ל"מ לפטרן מקרבן יחיד, ורק כשעשו ע"פ בי"ד הוא דמיפטרי מקרבן יחיד, משום שתלו בבי"ד, אך כל שלא עשו ע"פ בי"ד, ה"ה חייבין בקרבן יחיד, וז"ב.

ה] ולפ"ז נראה ברור דזהו טעם פלוגתייהו בלא ידעו בי"ד מה הורו, אם חייבין הציבור בקרבן יחיד, דלדעת רש"י דתורת ציבור שעליהן פוטרתן מקרבן יחיד, דומיא דמשיח דאינו חייב בשגגת מעשה בלא העלם דבר, ואך דכל שלא עשו ע"פ בי"ד ה"ה כיחידין, הרי דבכה"ג דעשו ע"פ בי"ד, ורק דשכחו בי"ד מה הורו, הרי דהגם דהבי"ד לא מיחייבי, מ"מ גם אינהו מיפטרי, שהרי תורת ציבור עליהן כיון שעשו ע"פ בי"ד.

אך לדעת הרמב"ם דתורת ציבור שעליהן אינה פוטרתן מקרבן יחיד, ורק משום דתלו בבי"ד מיפטרי, הרי דבכה"ג דלא ידעו בי"ד מה הורו ואין בי"ד חייבין בקרבן, חייבין הציבור בקרבן יחיד, דהגם דתורת ציבור עליהן, מ"מ כיון דבי"ד גופייהו לא מיחייבי, לא מיפטרי הציבור מקרבן יחיד, דכל הא דציבור פטורין מקרבן יחיד מפני שתלו בבי"ד, הוא רק משום דבי"ד מיחייבי קרבן על הוראתם, וכיון שחטאו הציבור מכח הוראת בי"ד שנתחייבו בי"ד עלי' קרבן, אין הציבור חייבין בקרבן יחיד, ובזה הוא דחלוק ציבור שתלו בבי"ד מיחיד שתלה בבי"ד, דיחיד שתלה בבי"ד חייב משום דאין בי"ד חייבין על הוראתן, וציבור שתלו בבי"ד פטורין משום דחייבין בי"ד על הוראתן, אך כל שאין בי"ד מתחייבין על הוראתן, שפיר חייבין הציבור בקרבן יחיד, דכל שאין הבי"ד מתחייבין על הוראתן, הו"ל הציבור שעשו על פיהן כיחיד שעשה בהוראת בי"ד דקי"ל דחייב, וז"ב.

ו] והנה לקמן ד"ד: תנן, דהורו בי"ד מזידין ועשו הקהל שוגגין מביאין כשבה ושעירה, ובפירש"י שם פירש הטעם בזה, ז"ל, דל"ה הוראה מעליא דאם כל עדת ישראל ישגו כתיב דבעינן שוגגין בבי"ד והכא הו"ל שגגת מעשה בלא הוראה, ומביאין כל א' מן הקהל כשבה או שעירה דכיחידין דמו, עכ"ל.

אמנם הרמב"ם בפי"ג משגגות ה"ו פירש הטעם בזה, ז"ל, בי"ד פטורין מן הקרבן מפני שהן מזידין, וכל אחד ואחד מן העושים על פיהם חייב קרבן בפני עצמו מפני שהוא שוגג, עכ"ל, והרי דהא דבי"ד פטורין, אי"ז כפירש"י דהוא משום דל"ה הוראה מעליא, אלא הוא משום דלחיוב קרבן בעינן שגגה, וכיון דהוו מזידין פטירי מן הקרבן.

ז] עוד פליגי רש"י והרמב"ם, בהא דתנן התם שוגגין ועשו מזידין פטורין, ובפירש"י שם פירש הטעם בזה, ז"ל, דמזיד לאו בר קרבן הוא, עכ"ל, ומשמע בדבריו דגם הא דלי"ב לחיוב פר העלם דבר, הוא משום דמזיד לאו בר קרבן הוא, וכ"ה מבו' בדבריו בגמ' שם ד"ה טעמא, עיי"ש, וכ"ה להדיא בפי' ר"ח שם, ז"ל, פטורין מלהביא פר דמזיד לאו בר קרבן הוא, עכ"ל.

אמנם הרמב"ם בפי"ג משגגות ה"ו פירש הטעם בזה, ז"ל, בי"ד פטורין שהרי לא עשו הקהל מפני הוראתן שהטעתם, וכל העושים פטורין מן הקרבן מפני שמזידין הם שהרי ידעו שטעו ושאין ראוי לעשות, עכ"ל, והרי דהא דלי"ב לחיוב פר העלם דבר, הוא רק משום שלא עשו הקהל מפני הוראתם, ולא משום דמזיד לאו בר קרבן הוא, וכ"ה גם בפיהמ"ש במתניתין לקמן, (וצע"ק בל' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן רפ"ב), וצ"ב פלוגתת רש"י והרמב"ם בזה.

ח] ונראה ברור בביאור הפלוגתא בזה, דאזלי לטעמייהו דפליגי ביסוד החיוב דפר העלם דבר של ציבור, אם הוי חיובא דציבור, או הוי חיובא דבי"ד, וכמו שיתבאר.

דהנה ז"ל הרמב"ם פי"ב משגגות ה"א, הרי בי"ד חייבין להביא קרבן חטאת על שגגתן בהוראה, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ם פעמים רבות בהלכות אלו דבי"ד חייבין, ועיי"ש בכס"מ שכתב, דאף שהציבור מביאין, מ"מ כתב הרמב"ם דבי"ד חייבין, דמה שמביאין הציבור בשביל בי"ד הן מביאין, וכ"כ מהר"י קורקוס בספי"ב, ועיי"ש במרכה"מ מש"כ בזה, וכ"ה גם בל' הרמב"ם בהקדמה לפיהמ"ש למכילתין, דבי"ד חייבין קרבן בגלל שגגתן בהוראה, ואע"פ שהם לא עשו כלום לפי שהם אמנם חייבים הקרבן על שבני האדם עשו בהוראתם, עכ"ל.

אמנם בד' רש"י נ' דפליג ע"ז, דהנה בפירש"י לקמן ד"ז. כתב דהא דקתני דאין בי"ד חייבין, ולא קתני דאין ציבור חייבין, סתמא כר"מ דאמר לעיל בפ"ק בי"ד מביאין על ידן והן פטורין, עכ"ל, והנה לדעת הרמב"ם הרי מתפרש היטב לישנא דאין בי"ד חייבין אף למ"ד דהציבור מביאין, דהרי אף לדידי' הוי חובת הבי"ד, והרי הרמב"ם כתב בכ"ד ללישנא דבי"ד חייבין, ובע"כ מד' רש"י דפליג ע"ד הרמב"ם, וס"ל דעיקר חיוב דפר העלם דבר הוי חובת הציבור.

ונ' לדעתו דגם למ"ד דבי"ד מביאין, אין חובת הקרבן על שגגת ההוראה, אלא הוי חובת הקרבן על חטא הציבור, ואך דבי"ד מחוייבין בקרבן על חטא הציבור, ויתכן דלא רק דהקרבן הוי על חטא הציבור, אלא דהוי עיקר חובת הקרבן חובת הציבור, ורק דהבי"ד מביאין בשביל חובת הציבור, וכלישנא דגמ' ד"ב: ול' רש"י ד"ז. דבי"ד מביאין "על ידיהן" פר.

ט] ולפ"ז מתבאר היטב פלוגתייהו בטעם דינא דהורו מזידין ועשו שוגגין, דלהרמב"ם לטעמי' דחיוב פר העלם דבר הוא חיובא דבי"ד על שגגתן בהוראה, הרי דכ"ה דבכל חטא אין חייבין חטאת אלא בשוגג, ה"נ בחטא זה דהוראה, לא מיחייבי בי"ד בקרבן אלא כשהן שוגגין.

אך לרש"י לטעמי' דחיוב פר העלם דבר הוא חיובא דציבור, ואף למ"ד דבי"ד מביאין הוי חיובן על חטא הציבור, ל"ב כלל שיהי' לבי"ד בהוראתן תורת שגגה הנצרכת לחיוב קרבן, שהרי אין חיוב הפר חיובא דידהו על הוראתן, אלא הוי חיובא דהציבור על חטאן, וע"כ הוצרך לפרש דהא דהורו מזידין ועשו שוגגין מביאין כשבה ושעירה, הוא משום דכל דהורו מזידין ל"ה הוראה מעליא, וע"כ לי"ב לחיובא דפר העלם דבר, כיון דהוי שגגת מעשה בלא העלם דבר, וע"כ נמי חייבין בכשבה או שעירה, דכיון שעשו שלא ע"פ הוראת בי"ד, הו"ל כיחידין.

ומצאתי הדברים מפורשים כן כמש"נ בדעת הרמב"ם, בד' המאירי שם, ז"ל, מזידים ועשו שוגגין, בי"ד פטורים מן הקרבן, ואע"פ שמשל צבור הי' בא, הואיל ולשם בית דין הי' בא, פטורים, שהרי מזידין הם ואין מקום לקרבן הבא על שמם, עכ"ל, וזה להדיא כמש"נ בדעת הרמב"ם, ובמאירי בריש פירקין, ז"ל, ובי"ד חייבין ר"ל הציבור על ידן, עכ"ל, ומת' ג"כ כנ"ל.

י] ובזה מתבאר גם פלוגתייהו בטעם הא דהורו שוגגין ועשו מזידין פטורין מפר העלם דבר, דלרש"י לטעמי' דפר העלם דבר הוי חובת הציבור, ואף למ"ד דבי"ד מביאין, ה"ה מביאין את הקרבן על חטא הציבור, ע"כ כל שעשו הציבור מזידין אינם מביאין פר, דמזיד לאו בר קרבן הוא.

אך הרמב"ם לטעמי' דפר העלם דבר הוי חובת בי"ד על שגגת ההוראה, הרי הי' בדין דכל שהיו הבי"ד שוגגין בהוראתן, יהיו חייבין בפר, וע"כ הוצרך לפרש דהא דהורו שוגגין ועשו מזידין אינם חייבין בפר, הוא משום דלא עשו מפני הוראתן, ועי' גם במאירי שם שפירש כד' הרמב"ם, ולטעמי' דס"ל כדעת הרמב"ם דחיובא דפר הוי חיובא דבי"ד, וכמו שפירש שם דמה"ט הוא דמזידין ועשו שוגגין אין מביאין פר, וכמש"נ לעיל סק"ט.[[1]](#footnote-2)

יא] ולפ"ז נמצא, דגם בד' הר"ח שפירש דטעם הא דשוגגין ועשו מזידין פטורין ואין מביאין פר, הוא משום דמזיד לאו בר קרבן הוא, מבו' דס"ל כדעת רש"י דעיקר חיובא דפר הוא על חטא הציבור, וע"כ כל שעשו הציבור מזידין לי"ב לחיוב קרבן.

וכ"ה מבו' גם ממש"כ ר"ח ברישא דמתניתין שם, ז"ל, שמעינן דכל היכא דל"ה הוראה ועשו הקהל, כל א' מן העושים מביא כשבה או שעירה, עכ"ל, ומבו' דמפרש דהא דבהורו מזידין ועשו שוגגין מביאין כשבה או שעירה, הוא כד' רש"י דכל שהורו מזידין לאו הוראה היא, והוי שגגת מעשה בלא העלם דבר, ודלא כמו שפירש הרמב"ם דהוא משום דמזיד לאו בר קרבן הוא.

יב] ויש להוסיף, דלמש"נ לעיל סק"ד בדעת רש"י, דכל דתורת ציבור להן מיפטרי מקרבן יחיד, וכל הא דבשגגת מעשה בלא העלם דבר חייבין בקרבן יחיד, הוא משום דכל דלא עשו ע"פ הוראת בי"ד מחלקי מהדדי והוו כיחידים, נראה דמוכרח הוא דהא דמזידין ועשו שוגגין לא מיחייבי פר, הוא משום דלאו הוראה מעליא היא, דאם הי' הטעם כמו שפירש הרמב"ם דמזידין לאו בני קרבן נינהו, הרי מ"מ הי' בדין שיהיו פטורין מקרבן יחיד, דכיון דעשו ע"פ בי"ד ותורת ציבור להן, לי"ב לחיובא דקרבן יחיד, ובע"כ דכל שהורו מזידין לא חשיבא כלל כהוראה, וע"כ הן חייבין בקרבן יחיד, משום דכל דליכא הוראת בי"ד, מחלקי מהדדי והוו כיחידים.

אך הרמב"ם לטעמי' שפיר פירש דהא דאין מביאין פר הוא משום דהן מזידין, ומ"מ מיחייבי הציבור בקרבן יחיד, ומשום דכל פטור הציבור מקרבן יחיד הוא משום שתלו בבי"ד, ונתחייבו בי"ד על הוראתן, וע"כ בבי"ד מזידין דלא נתחייבו על הוראתן, מיחייבי הציבור בקרבן יחיד, דדמי להיכא דלא ידעו בי"ד מה הורו, דחייבין הציבור בקרבן יחיד, וכמש"נ לעיל סק"ה הטעם בזה.[[2]](#footnote-3)

ואמנם דאכתי צ"ע בזה לדעת הרמב"ם, דכ"ז ניחא לפ"מ דקי"ל דיחיד שעשה בהוראת בי"ד חייב, ולא מיפטרי ציבור שתלו בבי"ד, אלא משום דמיחייבי בי"ד על הוראתן, אך למ"ד דיחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור, אשר מתניתין בריש פירקין אתיא כוותי', הרי דאי נימא כמבו' בד' הרמב"ם דהוראת בי"ד מזידין תורת הוראה עלי', וכל הא דמיפטרי מפר העלם דבר, הוא משום דהן מזידין ולאו בני קרבן נינהו, תיקשי דמ"ט הציבור מביאין כשבה או שעירה, הרי עשו בהוראת בי"ד, ואף דבי"ד לא מיחייבי ע"ז בקרבן, מ"מ הו"ל ככל יחיד שעשה בהוראת בי"ד דפטור, וצע"ג.

יג] ונראה עוד לפ"ז, דיסוד פלוגתת רש"י והרמב"ם שנת' לעיל ס"ק ד' ה' בשכחו בי"ד מה הורו אם חייבין הציבור בקרבן יחיד, תליא בפי' מתניתין דלקמן, דהנה בפי' ר"ח בריש מכילתין כתב, ז"ל, דכל דבי"ד פטורין קרבן יחיד איכא, ועיקר ד"ז תמצא באותה ששנינו הורו בי"ד שוגגין ועשו כל הקהל שוגגין, עכ"ל, והיינו דמהך מתניתין נלמד דין זה דכל דמיפטרי בי"ד, מיחייבי הציבור בקרבן יחיד, וכ"ה בפיר"ח במתניתין שם, ז"ל שמעי' דכל היכא דל"ה הוראה ועשו הקהל כל אחד מן העושין מביא כשבה או שעירה, עכ"ל.

ונ' לפ"ז, דכיון דדין זה נלמד ממשנתינו, הרי דלדעת רש"י דטעמא דהך דינא הוא משום דכל שהורו מזידין ל"ה הוראה מעליא, אין ללמוד מזה דאף היכא דאיכא הוראה מעליא, מ"מ כל דליכא חיוב פר, חייבין בכשבה או שעירה, אך להרמב"ם דאף בהורו מזידין חשיבי כהוראה, ומ"מ מיפטרי בי"ד משום דהוו מזידין, יש ללמוד מזה דאף בדאיכא הוראה מ"מ כל דמיפטרי בי"ד, מיחייבי בקרבן יחיד, וזהו שנחלקו רש"י והרמב"ם אם בשכחו בי"ד מה הורו, חייבין הציבור בקרבן יחיד, וכמש"נ.

יד] ונראה עוד, דב' פלוגתות רש"י והרמב"ם שנתבארו, חדא, דלרש"י פר העלם דבר הוי חובת ציבור על חטאן, ולהרמב"ם הוי חובת בי"ד על שגגת ההוראה, והב', דלרש"י כל דתורת ציבור עליהן מיפטרי מקרבן יחיד, ולהרמב"ם פטורן מקרבן יחיד הוא משום דתלו בבי"ד, תליין זב"ז, וכמו שיתבאר.

דהנה הרי קי"ל דיחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור, והרי דאף שהוא עושה ע"פ בי"ד, מ"מ לא מיפטר מן הקרבן, וע"כ פירש"י דהא דציבור מיפטרי מקרבן יחיד, אי"ז משום שעשו ע"פ בי"ד, דכ"ה דיחיד לא מיפטר מכח זה, גם ציבור לא מיפטרי מכח זה, אלא הוא דין בפנ"ע, דציבור אין חייבין בכשבה ושעירה אלא בפר, ודומיא דמשיח.

אמנם לדעת הרמב"ם אין לפרש כן, שהרי לדעתו ל"ד ציבור למשיח, דרק במשיח הוא דאמרינן דאפקי' רחמנא מחיובא דיחיד ורמי עלי' חיוב פר, אך בציבור אאל"כ, דהרי הפר ל"ה חובת הציבור אלא חובת הבי"ד, וכיון דלא אפקינהו רחמנא לחיוב אחר, א"א לומר דהופקעו

1. והנה הי' מקום לומר, דגם מה דרש"י לא פירש כד' הרמב"ם דאין חייבין בפר משום שלא עשו ע"פ הוראתן, הוא לטעמי', והיינו דרק לדעת הרמב"ם דחיובא דפר הוי חובת בי"ד על שגגת ההוראה, והייינו דמיחייבי על שהטעו להציבור, הרי דכל שידעו הציבור שטעו בי"ד לא מיחייבי בי"ד, וכל' הרמב"ם שלא עשו מפני הוראתן "שהטעתן", אך לדעת רש"י י"ל דל"ב שיַטעו בי"ד להציבור, אלא כל שעשו הציבור ע"פ הוראת בי"ד, חשיבי כציבור וחייבין בפר, וע"כ י"ל דאף בעשו מזידין חשיב דעשו ע"פ בי"ד הגם דידעו דטעו בי"ד, ואי נימא כן נמצא, דלהא דפטירי מכשבה ושעירה א"צ להא דמזיד לאו בר קרבן הוא, דבלא"ה יש לפטרן כיון דהוו ציבור וציבור מיפטרי מקרבן יחיד, ול"ב להא דמזיד לאו בר קרבן הוא, אלא להא דפטירי מפר, ומדוקדק ל' הר"ח שם.

   אך נראה ברור דאי"ז כן, דודאי דכל דידעו דטעו בי"ד ועשו מזידין, לא חשיב כלל דעשו ע"פ בי"ד ולא חשיבי כציבור, וכן מוכרח מסוגיית הגמ' שם דאתינן למידק מינה דשוגג דומיא דמזיד חייב, עייש"ה ודו"ק, ומה שפירשו רש"י והר"ח הטעם משום דמזיד לאו בר קרבן הוא, הוא משום דזה הוי טעמא דעדיפא, דכלל לי"ב לחובת קרבן, וגם דכיון דבלא"ה בעינן לה"ט דמשו"ז לא מיחייבי בקרבן יחיד, ע"כ נקטו לטעם זה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם באמת צ"ע בזה בדעת הרמב"ם, [↑](#footnote-ref-3)