8. סוגיא דזורע
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

בס"ד

תשרי ע"ג

**סוגיא דזורע**

**ביאור מחלוקת המנח"ח והרש"ש בהגדרת מלאכת זורע**

א]בעיקר מלאכת זורע הנה אין הזרע משריש אלא לאחר כמה ימים שזה לאחר שבת ולכן מפורש במ"ב סימן של"ו סק"מ דאין בזה איסור קוצר דעדין אינו מחובר באדמה ועיין גמ' בב"מ נ"ו: שזה כמאן דמנח בכדא ובכל אופן הדבר אסור ובהכרח שהאיסור הוא מעשה הזריעה אמנם יש לדון בהוציא הזרע קודם שהשריש האם תיקן האיסור או לא וכן יש לדון בזרע מתחילה על דעת להוציאו קודם שהשריש האם יש בזה איסור והנה לענין אופה מבואר בגמ' ד. מפורש שאם ירדה הפת קודם שיאפה לא יעבור איסור ועיין רש"ש ע"ג. שדימה המלאכות ונקט שגם לענין זורע אם יעקור הזרע קודם שישריש לא יעבור איסור וכן למד מזורע שכמו ששם אפילו שזה משריש לאחר השבת חייב ה"ה אם הדבר יאפה לאחר שבת הוא יתחייב על זה וכן האריך בחלקת יואב סימן י' אמנם עיין מנח"ח מצוה רצ"ח סקי"ד וכן במלאכת זורע שכתב שחלוק מלאכת אופה ממלאכת זורע דבזריעה המלאכה היא עצם ההכנסה של הגרעין באדמה וממילא לא איכפת לן אם זה נשרש לאחר שבת וכן לא יעזור אם יוציא הזרע קודם שזה יושרש משא"כ במלאכת אופה המלאכה מה שזה נאפה וזה מתיחס לבן אדם כיון שזה נעשה מכוחו ולכן אם יוציא קודם שזה יאפה אין כאן מלאכה כיון שכל המעשה מלאכה מה שזה נאפה בסוף וכן אם זה יאפה לאחר שבת אין בזה איסור כיון שהאיסור מה שמתיחס אליו מה שנאפה וכאן האפיה היא לאחר שבת

ועיין אגלי טל סק"ח שגם נקט לענין זורע כסברת המנח"ח שהמלאכה היא בעצם הזריעה והוכיח דבר זה מהא דמבואר בחינוך שאם אדם זרע כלאים הוא מיד לוקה ועיין שביתת השבת סק"ט שהוכיח דבר זה מהא דנוטע בשבת מבואר בגמ' נידון האם קונסים אותו לאחר שבת או לא ולא הוזכר שחייב לעקור כדי שלא יעבור איסור ובהכרח שבעצם הזריעה גם קודם שהשריש הוא עבר איסור אמנם נקט שכל זה אם מלכתחילה הניח הדבר על דעת זריעה אמנם אם הניח על דעת לעקור לפני שישריש כה"ג אין בזה איסור והוכיח דבר זה מהא דמבואר בתוס' שאם הניח בצלים בתור שמירה אין בזה איסור קוצר וכן הוא בשו"ת משכנות יעקב סימן קט"ז והנה יש שם ראשונים שזה רק אם זרע שלא כדרך זריעה אמנם בפשוטו יש לחלק שלענין קוצר וודאי כל שלא השריש בקרקע הרי זה כמונח בכדא ולא חשיב קוצר וגם אם הניח בכוונת זריעה אין בהוצאת הדבר איסור קוצר אלא מדרבנן כמבואר במ"ב של"ו סק"מ אמנם זהו המעשה שהתורה אסרה וזה מעשה זריעה אפילו אם לא עושה בתור זריעה וכן הוא במנח"ח וכנ"ל

והנה עיין שביתת השבת סק"ט שהביא מהמר"מ חביב בספרו קול גדול שכתב גם כרש"ש שאם יעקור הזרע לא יתחיב והנה צ"ע גדר הדברים שאין לומר שחייב על מה שזה משריש שהרי זה לא בשבת ובהכרח שהזריעה היא המעשה איסור וא"כ למה דוקא אם נשרש בסוף ועיין אגלי טל שם שביאר על פי סברת הנימוק"י שכל התוצאות של המעשה נחשב שנעשו בפעולה הראשונה ולכן חייב מיתה ולא נחשב אנוס וכן לכן מותר להדליק נר בערב שבת ולפ"ז ה"ה כאן דאם בסוף מכח מעשה הזריעה נשרש הדבר באדמה עשית הדבר מתיחס לפעולה הראשונה וזה סיבה לחייב עוד יתכן שגם לדבריו האיסור הוא מעשה ההנחה שזה המעשה זריעה אלא שיש תנאי שאין לזה שם של מעשה זריעה או אפיה רק אם זה זרע או אפה והנה להבנה זו וודאי שיש מקום לחלק בין זורע למבשל דזורע עצם הנתינה בקרקע זה מעשה זריעה משא"כ מבשל ודאי יתכן שהמעשה בישול זה מה שזה מתבשל

והנה בפשוטו איכא נפק"מ בין הטעמים במקום שיעשה פעולה של זריקת חץ שיזרע את זה לאחר שבת או שזה יגיע לאש לאחר שבת דכאן אם כהבנה הראשונה גם כה"ג יתחייב משא"כ אם כהבנה השניה שכל החיוב כי חשיב מעשה זריעה ובישול א"כ וודאי מסתבר שכל זה עצם הזריעה או עצם ההנחה על האש אבל לא אם סופו להיזרע או סופו להתבשל ועיין בזה לקמן מהאגלי טל

והנה היה מסתבר שכל הסברא לדון שהאיסור זה מעשה הבישול בתחילתו זה רק כאן שהמלאכה נעשית בסופו אבל מלאכה שדרכה שנעשית מיד בזה לא נתחדש להחשיב שיש כאן מעשה עבירה בתחילתו אמנם עיין חלקת יואב דנקט שבמוסיף שמן לנר שזה מבעיר או לוקח שזה מכבה גם אם הכיבוי יהיה במוצאי שבת או שהוספת זמן ההדלקה יהיה אחרי שבת יתחיב על זה ולכאורא זה רק אם הסברא מצד הנימוקי יוסף שתמיד שנים כאילו הכל מונח בעשיה הראשונה אבל אם מצד שזה שם המלאכה א"כ כאן זה לא שייך ועיין האיר יוסף שהביא טל אורות דנסתפק בשולה דג ויבש בו כסלע אחרי שבת האם חייב או פטור והביא דבמאירי כתובות ו. לענין שריפת בת כהן שאם נתן הפתילה בערב שבת ויצאה נשמתה במוצאי שבת שאינו חייב

והנה לדעת המנח"ח צ"ב מה הקובע ובאיזה מלאכות דנים שמה שנוצר זה מעשה המלאכה ובאיזה דנים שהמעשה הוא המעשה מלאכה והנה זה וודאי מלאכות שדרכם שנעשה בצורה של מעשה גמור כגון הוצאה בזה וודאי שאם יזרוק חץ לא נימא שכבר בתחילה עשה האיסור דכאן לא נתחדש אלא עשיה גמורה שלו אמנם במלאכות שדרכם שהוא לא מיד צ"ע דמאי שנא זורע ממבשל ועיין חידושי מהר"ם קזיס שבת ד. דהאריך בזה וביאר דיש מלאכות כגון זורע דמעשה האדם נגמר בזה שהניח באדמה משא"כ במבשל הרבה פעמים עדין צריך להוסיף אש או להגיס וממילא זה סברא לדון שהמלאכה עדין לא נעשית וע"ש שנסתפק במולח העור שחייב משום מעבד האם בהוריד המלח תיקן האיסור או לא ע"ש

**בדין שורה חיטים במים**

ב]והנה כתב הרמב"ם שהשורה חיטים במים חייב עליהם מצד זורע ועיין מג"א דהקשה דהגמ' בזבחים מביאה מימרא של רבא שהנותן זרע פשתן במים חייב והגמ' שואלת א"כ גם חיטי ושערי והגמ' מבארת שהחיוב מצד לש שזה רק בפשתן ובפשוטו מבואר שמצד זורע אי אפשר לחייב וכתב המג"א ליישב שמצד זורע זה רק אם מניח עד חצי יום שזה מתרכך משא"כ מצד לש חייב מיד והנה פשטות לשון המג"א שגם אם הניח על דעת להשאיר את זה במים שזה יתרכך אינו חייב עד שזה יתרכך ויחשב שזה נזרע אמנם עיין נשמת אדם ומשכנות יעקב ואגלי טל שכתבו שזה וודאי שאם מניח על דעת שזה ישאר עד שישריש חייב מיד וגם אם יוציא קודם אלא שאם מניח על דעת שיוציא קודם שזה יתרכך כה"ג מצד זורע אינו חייב ומצד לש הוא חייב אמנם המנח"ח כתב לחדש שנתינת זרע במים אין זה מעשה זריעה וכה"ג באמת אינו מתחייב אלא כשזה משריש ובאמת רק אם זה יעשה בשבת הוא חייב וע"ש שכתב שלפ"ז בכל זורע אם זה השריש בשבת יתחייב שתים אחד מצד הזריעה ואחד מצד ההשרשה וכן חידש לענין כלאים שיתחיב שתים אלא שבעלמא ההשרשה לוקח זמן וזה רק לאחר שבת וממילא אין סיבה לחייב אבל כאן שזה תוך כמה שעות מתרכך ומתחיל להיזרע ממילא שייך שיתחייב בשבת וע"ש שהוכיח מהא דלגבי שביעית מצאנו שאסור לזרוע קודם שביעית שזה יושרש בשביעית [אמנם בפשוטו יש לחלק דשם המצוה היא על שביתת קרקע לכן זה אסור משא"כ כאן שהאיסור מצד העשיה של הבן אדם ובזה יתכן שאין זה מתיחס לבן אדם] ועיין פ' קדמון ממצרים הודפס ברמב"ם פרנקל שהביא שו"ת הרמב"ם שביאר מפורש כפשטות המג"א שכאן כתב השורה שזה הרבה זמן שרק מתי שזה מתרכך הוא חייב ואם נימא בעלמא כמנח"ח בהכרח כאן הביאור כנ"ל שכה"ג חשיב שזה לא מעשה זריעה ורק ההשרשה חשיבה מעשה זריעה

והנה יש לדון לנ"ל במקום שההשרשה תעשה בשבת הבאה האם זה אסור כמו אם זה ישריש בשבת או שכיון שזה שבת אחרת אין קשר בין שבת לשבת וביחס לכל שבת אין כאן איסור ועיין אגלי טל סקכ"ד שכתב בזורע בעציץ נקוב והעלים מתפשטים לחוץ אם זה בשבת אחרת חייב משום זורע דהינו שמתיחס אליו פעולת היציאה וגם אם זה נעשה בשבת אחרת זה אסור אמנם א"כ הנוטע בשבת יתחייב לעקור שמא ההשרשה תהיה בשבת הבאה ולא משמע אלא שיש כאן נידון של קנס אמנם יתכן לנטות מהמנחת חינוך ולדון שמה שזה משריש אין כאן תוספת איסור וכמו שהאריך בחלקת יואב ע"ש ורק אם בתחילה לא היה מעשה זריעה יש כאן אחרי זה מעשה זריעה

והנה עיין רש"י שבת ע"ד: דכתב דהמניח חבית בתנור שיתקשה אין לחייבו מצד מכה בפטיש כיון שזה לא נעשה מיד אלא זה לוקח זמן ועיין מנח"ח מלאכת אופה שהקשה שהרי כל אופה ומבשל זה לא נעשה מיד אלא לאחר זמן ובכל אופן חייב וע"ש שביאר שכל מלאכה חייבים לפי דרך המלאכה ולכן מבשל שדרך המלאכה שמניחים על האש וזה מתבשל לכן חייבים גם אם זה לאחר זמן משא"כ מכה בפטיש תמיד המלאכה מידית ולכן אם זה לא היה מיד אין זה מלאכה ועיין מג"א סימן רנ"ב שהמניח חיטים ברחים של מים וזה לא נטחן אלא בכח שני אין בזה איסור דאוריתא והאחרונים הקשו מה זה שונה מזורה ורוח מסיעתו ותירץ החת"ס והנתיב חיים שם שכל דבר זה לפי דרך המלאכה שהיה במשכן וזורה שהדרך שרוח מסיעתו לכן חייב משא"כ טוחן שבעלמא זה מעשה גמור של הבן אדם א"כ בזה לא נתחדש שגם אם סיוע כח אחר יחשב מעשה מלאכה ולפ"ז צ"ע איך שייך לחיב בזורע מצד מה שמשריש אחרי זה וכגון בשורה חיטים הרי בעלמא מלאכת זורע זה מעשה שנעשה מידי

והנה יש ראשונים שחלקו על רש"י עיין ברבינו חננאל וכן עיין רא"ש בביצה שהמניח רעפים על האש שזה מתלבן עובר משום מכה בפטיש חזינן שגם לענין מכה בפטיש אם זה לא נהיה מיד חייבים על זה ויתכן שזה גם שיטת הרמב"ם אמנם יתכן עוד דאדרבא כיון שכל זורע כך הדרך שזה מושרש לאחר זמן א"כ כך זה המלאכה ולכן חיבים על זה אמנם יש לדון שרק במקום שזה מכלל האיסור של התורה אבל כאן הרי בעלמא זה מושרש אחרי שבת ואין זה מכלל האיסור של התורה וצ"ע ואם כחלקת יואב לעיל א"כ וודאי שזה מותר

והנה יש לעיין בנותן הזרעים במים למאכל בהמה שכה"ג מבואר במג"א שמותר כי היא תאכל לפני שזה ישריש מה הדין אם יש ספק האם היא תאכל או לא והנה לרש"ש בכל זורע כה"ג לכאורא זה ספק איסור אמנם לאחרונים שאם עושה על דעת שזה ישריש חייב מיד יש לדון בכה"ג ולכאורא או שזה וודאי מעשה זריעה או שזה לא מעשה זריעה אמנם עיין גר"ז שכתב שגם זה ספק זה דבר שאינו מתכוין וכיון שזה לא פסיק רישיה לכן זה מותר ולמנח"ח שכל המעשה זריעה הוא כשזה מתחיל להשריש א"כ לכאורא שיך לדון שזה דבר שאינו מתכוין כיון שלא ברור שיעשה כאן מעשה זריעה אמנם עדין צ"ע שלגבי בישול הרי מבואר שאם הניח דבר על האש על דעת להורידו קודם שזה יתבשל ושכח יש בזה איסור ולא הוי דבר שאינו מתכוין כיון שחשב לעשות הדבר שמכוחו יעשה המלאכה וצ"ל שדוקא שם כי הוא רוצה הבישול חשיב מתכוין אבל כאן שלא מעונין בזריעה חשיב דבר שאינו מתכת

ועיין אגלי טל מבשל סקמ"ה דנקט שזה נחשב מתכוין ובמג"א שי"ח סקל"ז מבואר שרק בניחא ליה אסור אמנם לכאורא כל זה אם כל האיסור בזמן שזה מתבשל ולא ברור שיהיה כאן מעשה בישול אמנם אם המעשה זריעה כאן הוא בתחילה הדבר יותר מחודש שחשיב דבר שאינו מתכוין

**בדין נותן חיטים לתרנגולים**

ג]והנה השו"ע סימן של"ו הביא מהיראים שאסור לתת חיטים לתרנגולים במקום שהקרקע לחה שזה יכול להשריש אמנם אם מביא להם כמות שזה יגמר ביום יומים וזה לא ישריש מותר והאחרונים הבינו שיש כאן צד איסור דאוריתא והנה הניחא לשיטות שצריך שישריש בסוף מובן שעוזר מה שהם יאכלו את זה שממילא זה לא ישריש וגם לנשמת אדם שאם מתחילה מניח על דעת לעקור אין זה זורע א"כ גם כאן אין זה זורע אבל לדעת המנח"ח צ"ע וצ"ל שכאן שרק זורק לפניהם כדי שיאכלו אין למעשהו שם מעשה זריעה אלא שלפ"ז כה"ג כל החיוב מצד מה שזה משריש והרי זה לאחר שבת וצ"ל שכאן זה גדר אמצעי שאם מניח על דעת שזה ישריש חשיב מעשה זריעה ובאמת האיסור מיד אבל אם מניח על דעת שיקח מיד אין זה מעשה זריעה

והנה המ"ב נקט בלשונו שמתחיב למפרע וכן הוא באחרונים אמנם עיין לשון היראים שזה תולדה דרבנן ומבואר שאין כאן מלאכה דאוריתא ויתכן שזה כמגן אבות שללא כיסוי אין זה זריעה דאוריתא אמנם האחרונים חלקו עליו ויתכן שכיון שזה לא מעשה זריעה בעצם וההשרשה היא לאחר שבת לכן אין בזה איסור דאוריתא ורק איסור דרבנן עוד יתכן כמו שדן הנשמת אדם שכה"ג שזה לא זריעה ממש אם לא עושה בכוונת זריעה אין זה נחשב זריעה כלל

אמנם עיין אגלי טל סקכ"ה שביאר שרק כה"ג שעוד לא ירד גשם ורק כשירד גשם יחשב שנעשה מעשה זריעה לכן זה דרבנן ולכאורא זה דוחק בלשון היראים שמדובר בכה"ג וכן המ"ב העתיק שהמקום כבר עכשיו לח ולא שאחרי זה ירד גשמים ואז יחשב כאן מעשה זריעה

**בגדר חיוב דבישול**

ד]והנה בעיקר מה שהבאינו בתחילה דיש אחרונים שנקטו שאופה זה כמו זורע ואם יאפה גם אחרי שבת חייב וכן מתחייב למפרע בזמן שהניח על גבי האש הנה עיין רעק"א ח"ה סי"ג [הובא ברעק"א החדש כתובות ג.] שכתב שלמ"ד לאו הניתן להזהרת מיתת בי"ד אי אפשר להלקות בנותן פת בתנור קודם שזה נאפה דשמא יוציא וזה לא יאפה ומבואר שנקט שעד כמה שיאפה בסוף כבר עבר העבירה בתחילה ועיין אבני נזר סימן מ"ח שהביא מספר הישר לר"ת מצוה שס"א שדימה הדין ברירה לאופה בשבת שתלוי אם יאפה בסוף ומשמע מזה גם שהמלאכה היא בעצם ההנחה והנה בפשוטו זה צ"ע דהרי בגמ' מבואר שאם הוא נזכר לפני שזה נאפה הוא פטור שזה לא סופו במזיד ועד כמה שגם אם זה נאפה אחרי שבת הוא חייב א"כ מצידו המעשה עבירה הוא מה שהניח על האש א"כ מה יעזור שיזכר קודם שזה נאפה ועיין אגלי טל דנראה שנקט שכיון שיש תנאי שיאפה בסוף ורק אז חשיב מלאכה א"כ זה גם חיסרון בדין סופו בשגגה והדבר צ"ע מסברא

והנה המ"ב סימן תקכ"ז כתב לענין שבת אחרי יו"ט שצריך להיזהר להניח בצורה שיתבשל בשבת ומשמע שאם יתבשל ביו"ט יש כאן איסור ומבואר כרש"ש אמנם יתכן כוונתו דיש חשש שיתבשל ברגע האחרון של יו"ט וזה לא ראוי לשימוש אז ולא שהחשש שיתבשל ביו"ט ועיין מ"ב סימן רנ"ב לענין נותן חיטים ברחיים של מים שדן האם חייב על מה שנופל אחרי זה וכתב לדמות לאופה והנה בטוחן וודאי שהמלאכה היא ברגע שזה נטחן ומבואר שדימה לאופה ומבואר שס"ל כמנח"ח