משאצל_ג
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

א] בדין משאצל"ג

בעל המאור שבת דף לח עמוד א, וחובל ומבעיר שאינו צריך לגופן אלא לדחות נזק מעליו פלוגתא דר' יהודה ור"ש היא דהיינו משאצל"ג וזו היא שנחלקו בה בהריגת המזיקין בשבת בפ' כל כתבי הקדש וכן הקורע בחמתו למירמא אימתא אאינשי ביתיה הרי הוא כחופר גומא בשדה ואינו צריך אלא לעפרה שאין הצורך בעיקר המלאכה ופלוגתא דר' יהודה ור"ש היא.

חידושי הריטב"א מסכת שבת דף קה עמוד ב, שאין קריעה מלאכה הצריכה לגופה אלא כשקורע על מנת לתפור

ב] חידושי הריטב"א מסכת שבת דף צד עמוד א, וכן במכבה את הנר כחס על השמן או על הפתילה או על הכלים שיש בהם דליקה, אין הנאתו בגופו של כיבוי אלא שנהנה "לסלק נזק" ע"י כיבוי זה, ואינו חייב אלא כשמכבה לעשות פחם שהוא נהנה בפחם עצמו בכבוי זה.

ג] בחי' הרמב"ם לתלמוד דל"א: מבו' דמכבה נר משום שאינו יכול לישב לאורו חשיב מלאכה הצריכה לגופה, וכ"ה בפי' רבינו פרחי', ובל' הרמב"ם בהלכות פ"א ה"ו ג"כ לא נזכר משאצל"ג אלא כחס על הנר השמן והפתילה, ולא הזכיר בשביל שיישן, והשמיט לסוגיית הגמ' בד"ל., והדבר צ"ב מסוגיית הגמ' ד"ל. דמכבה מפני גויים וכו' ובשביל החולה שיישן חשיב כמשאצל"ג, וצ"ע רב בזה.

ואולי חלוק הוא אם אור הנר מפריע לו עצמו או מפריע לחולה, דאם הוא מפריע לו עצמו, הרי כה"ג אינו חפץ כלל באור הנר, וע"כ חשיב מלאכה הצריכה לגופה, ומשא"כ כשהוא מפריע לחולה, הרי הוא עצמו צריך לנר ואינו צריך לכבויו, ואך שהוא צריך שיישן החולה וע"כ הוא מכבהו, ובכה"ג שפיר חשיב כמשאצל"ג, ואכתי צ"ע.

ועיי"ש ברמב"ם דמכבה פתילה להבהבה אין חיובו משום מכבה אלא משום מכה בפטיש, וכלישנא דגמ', וכ"ה בפי' רבינו פרחי', וביראים, ונ' דזה משום דצריכה לגופה דכיבוי אינו בשהוא צריך לתוצאת הכיבוי, אלא בשהוא צריך לגוף זה שיהא הנר כבוי.

ד] בפי' הרמב"ם שם פירש, דטעמא דר' יוסי דבעי' סותר ע"מ לבנות במקומו, הוא משום דהוי זה משאצל"ג, ואף דמשאצל"ג חייב עלי', מ"מ בכה"ג דאי"ז ע"מ לבנות במקומו ה"ה פטור משום דהוי משאצל"ג, עייש"ה.

והדברים צ"ב, דא"כ בהכרח דסותר ע"מ לבנות חשיב כמשאצל"ג וכדעת חכמי ההר שהביא המאירי לקמן דק"ו., וא"כ לדעת ר"ש תיקשי מסתירה דמשכן שהיתה ע"מ לבנות, וכן קשיא גם ע"ד חכמי ההר, וביותר, שהרי לפ"ד הרמב"ם דינא דר' יוסי הוא ע"ד דינא דר"ש דמשאצל"ג פטור עלי', וא"כ אם לר"ש ל"ק מסתירה דמשכן, מ"ט לר' יוסי קשיא מינה, וצ"ע בזה.

ה] בתוס' תלמיד ר"י הזקן דל"א: הק' עפירש"י מהא דמוחק ע"מ לכתוב חייב, ז"ל, במאי קעביד מלאכה בהאי מחיקה דהני אותיות, והני אותיות הי' רוצה שמעולם ל"ה נכתבות, דיותר הי' מעלה אם ל"ה בזה הנייר מעולם שום כתיבה, דומיא דצד נחש ודומיא דאחריני שהזכרתי, עכ"ל.

אמנם בדעת רש"י י"ל, דבמחיקה אין חיובו על מחיקת האותיות, אלא על הכשר הקלף, עי' ל' הרמב"ם דהמוחק ע"מ לקלקל העור חייב, ונ' שם דהוא משום דחיובו הוא על מקום הכתב, עייש"ה, ול"ד לכיבוי שלהבת שאין חיובו על הכשר הפתילה, אלא על כיבוי השלהבת מן הפתילה, וע"כ חשיב משאצל"ג, משום דאינו רוצה בשלהבת זו כלל.

ו] בתוס' תלמיד ריה"ז שם פירש דמשאצל"ג היינו שאין המלאכה מתקנת להדבר שעושה בו את המלאכה, עיי"ש באורך, וצ"ע דזה הרי הוי צריך לגופו ולגופה, ובגמ' דצ"ד: אמרו דל"ב צריך לגופו ולגופה, אלא אף צריך לגופו לחוד חייב, וע"כ הוא חייב אף בשאין הדבר שהוציא נתקן כלל ע"י מה שהוציאו.

ז] בדעת הטור י"ל, דחובל בחבירו חשיב מלאכה הצריכה לגופה, משום דמשכך חמתו, ול"ד לקורע בחמתו דלא חשיב מלאכה הצריכה לגופה, והטעם בזה, לפמש"כ התוס' בדצ"ד. דבמלאכת קלקול בעי' שיהא צריך לגופו ולגופה, וקורע בחמתו אי"ז צריך לגופה הגם דזה צריך לגופו, אך בחובל י"ל דאי"ז מלאכת קלקול, וע"כ אף אם משכך חמתו הוי זה בכלל משאצל"ג וחייב.

אך בעיקר הדברים צ"ב, דבפשוטו גם חובל חשיב מלאכת קלקול.

אך נ' די"ל בזה בע"א, שהרי התוס' כתבו לעיל שם דקורע בחמתו הוי זה מלאכה הצריכה לגופה, והא דפטור הוא משום דבעי' דומיא דמשכן דהוי זה תיקון בגופו, אך בחובל הרי גם במשכן ל"ה זה לצורך תיקון בגופו, אלא לצורך הפשטת העורות, ואי"ז כלל תיקון בגוף הדבר שניטל נשמתו, וע"כ בזה ל"ב שתהא המלאכה לצורך תיקון בגופה, וע"כ חובל בחמתו חייב, ודו"ק.

וע' בספר מגנזי הגר"ח סימן ו' מש"כ בדעת הטור עפי"ד התוס' בדף צד., וביאר הטעם בזה בע"א, עיי"ש.

אך בעיקר ד' התוס' צ"ב דמ"ט הקורע בחמתו חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, הרי אי"צ לדבר הנקרע.

וכבר הבאנו לעיל סק"א ל' בעה"מ וריטב"א דנר' להדיא דקורע בחמתו לא חשיב כלל כצריכה לגופה, כיון שאין לו צורך בהבגד הקרוע, אלא במעשה הקריעה, וזהו שדנו הראשונים שם בקורע על מת אם חשיב כצריכה לגופה מכח הא דצריך לבגד הקרוע ללבשו, וצ"ב מ"ט פליגי התוס' ע"ז, וכנראה זה לטעמייהו בגדר דין משאצל"ג, אך צ"ב מה ענין זל"ז.

] ולדעת רש"י נ' דאה"נ חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, שהרי נת' בדעת רש"י דכל שדעתו וכונתו למלאכה זו חשיבא מלאכה הצריכה לגופה, וא"כ ודאי דקורע בחמתו ועל מתו הוי מלאכה הצריכה לגופה, ומש"כ רש"י דהוי מלאכה שא"צ לגופה, הוא משום דמקלקל, וכל התיקון הוא מחוץ לגופו, וע"כ כיון שכל חשיבות המלאכה הוא בהצורך החיצוני, חשיב זה כמלאכה שאצל"ג, וע"ד שפירש רש"י בדק"ו.

אך בדעת ש"ר אין לומר כן, דמלבד דלשונם לא מ' כן, גם נ' דלדעתם בדק"ו. הא דלר"ש ל"מ תיקון חיצוני, אי"ז משום פטורא דאצל"ג, אלא דרך דמיון בעלמא.

] בספר נתיבות שלום סימן כ"ד דן בעושה מלאכה שלא לצורך כלל, אם פטור אף לר' יהודה.

והיינו דכ"ה דס"ל לר"ש דבעי' מלאכה הצריכה לגופה, ה"נ ס"ל לר' יהודה דבעי' מלאכה הצריכה, ואך דלדידי' ל"ב שתהא צריכה "לגופה", אלא אף אם היא צריכה לצורך אחר הויא מלאכת מחשבת, וזה כמש"כ הראשונים בדק"ו דלר' יהודה מהני אף תיקון שמחוץ לגופה של מלאכה, אך אם לי"ב צורך כלל אי"ז מלאכת מחשבת, ואף באופן שלא יהא זה קלקול ה"ה פטור.

ועיי"ש שהביא ד' הר"ן בדק"ו. דמלאכה ללא צורך הויא מלאכה של שטות ופטור עלי'.

אך נ' שמכוון הר"ן הוא משום פטורא דמקלקל, שהרי לדעת הר"ן שם גם לדעת ר"ש ל"ב שתעשה המלאכה לצורך מסוים, אלא רק אם יש לו צורך אחר ה"ז מטפיל המלאכה אליו, וע"כ הוא דמיפטר, ולפ"ז הי' בדין דאם אין לו צורך כלל יהא חייב גם לר"ש, ואך דהוי זה בכלל מקלקל דפטור, וגם בחבורה והבערה דמקלקל חייב, היינו משום דגזה"כ שיהא חשוב זה כמלאכת מחשבת, אך מקלקל גמור שהוא מלאכה של שטות ל"ש לחשבו כמלאכת מחשבת, אך לעולם י"ל דאם יש במלאכה זו תיקון, הגם שהוא אינו נצרך לזה, מ"מ ה"ה חייב, ולדעת הר"ן גופי' גם לר"ש יהא חייב בכה"ג, דליכא פטורא כלל בעושה מלאכה שלא לצורך.

ול' רש"י דל"א: נ' דלר' יהודה נמי בעי' מלאכה הצריכה, ואך דמהני גם צורך שחוץ לגופה, וכ"נ גם בל' הרשב"א בדק"ו. ובב"ק דל"ד: דגם לר' יהודה בעי' מלאכה הצריכה, ואך דמהני גם צורך שחוץ לגופה, אך יתכן מאד שכונתו רק משום דין מקלקל, עייש"ה, וצ"ע.

ואי נימא דגם לר' יהודה בעי' צורך, הרי נתחדש בחופר גומא וא"צ אלא לעפרה, דהגם דהצורך שיש לו אינו שייך כלל למלאכה, ולגבי מקלקל כתבו האחרונים דמה"ט הוא דחשיבא עשיית הגומא מקלקל, הגם שהוא מתקן בעפר, מ"מ סגי בזה לחשבה כמלאכה הצריכה, ואפשר דהראשונים בכ"ד שהקשו מ"ט בחופר גומא וא"צ אלא לעפרה הוי מקלקל, ולא תירצו בפשיטות דאין התיקון כלל מכח המלאכה, הוא משום דס"ל דכ"ה דמהני צורך העפר לחשוב המלאכה כמלאכה הצריכה, ה"נ בדין שיועיל לחשבו כמלאכה הצריכה לגופה.

ויל"ד עוד בזה, שהראשונים הק' היאך מחייב ר"א בחובל ומבעיר שלא לצורך כלל, הרי בעי' צריכה לגופה, ונ' מדבריהם דרק לר"ש לטעמי' קשיא להו, אך לר' יהודה ניחא, ולכאו' הרי בחובל ומבעיר אי"ז כלל מלאכה הצריכה, ומ' מזה דלר' יהודה ל"ב כלל מלאכה הצריכה, אך י"ל דהגם דבעי' מלאכה הצריכה, מ"מ סגי במה שרצונו להזיק את חבירו דחשיב כמלאכה הצריכה, ואך דלא חשיב שהתועלת היא מגוף המלאכה, וע"כ הוי זה מלאכה שאצל"ג, וצ"ע בזה.

] בספר נתיבות שלום סימן כ"ה דן בדין העושה מלאכה הנחוצה לו ואך שאינו מתכוין לצורך זה אם חשיב כמלאכה הצריכה לגופה או לא.

והביא שם ד' הגרע"א בגהש"ס דל"א: דכל דיש לו צורך ה"ז אסור אף שאינו מתכוין, ותמה ע"ד רש"י שם, וכ"כ הגרע"א בגהש"ס בדע"ג:, וכתב שכד' הגרע"א כ"ה גם בל' הרשב"א בעירובין דל"ד:, ז"ל, ומסתברא דמיירי בארעא דיליה וגזירה שמא יקטום במתכוין כמו שפירשנו וכיון שהוא מתקן ובארעא דידי', "אע"פ שא"צ עכשיו לאותה מלאכה חייב עלי'" וכו', עכ"ל, וכ"כ הרשב"א שם דל"ה., ז"ל, דבעי מרי וחציני, קשיא לי הכא נמי שבות בעלמא הוא דמשאצל"ג היא כחופר גומא וא"צ אלא לעפרה, ומסתברא דהכא בארעא דיליה דמתקן וחייב אע"פ שאינו צריך עכשיו לאותו תיקון, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א והר"ן בב' מקומות אלו.

אמנם באמת יש להסתפק אם אכן כונתם דכל דיש לו צורך ה"ז אסור אף שהוא אין דעתו כלל ע"ז, או דכיון דהוי זה פס"ר חשיב כמתכוין, וכמבו' בתוס' יומא דל"ה. ובמאירי שבת דקי"ז. וכדלהלן, והגרע"א בלשונו שם הדגיש להא דהוי פס"ר, וי"ל דהוצרך לזה לא רק כדי שלא יהא בזה פטורא דדשא"מ אלא גם כדי שלא יהא בזה פטורא דמשאצל"ג.

עוד הביא שם ל' החזו"א סימן נ"א סקי"ד, דמבו' דכל שעתיד לשמוח ע"ז חשיב צריכה לגופה הגם שאין דעתו כלל ע"ז, עיי"ש.

אמנם הנה ז"ל התוס' יומא דל"ה., והובא בנת"ש שם, ומשמע הא בארעא דידיה חייב חטאת ואע"ג דאין מתכוין לייפות קרקע חייב כיון דהוי פסיק רישיה ונהנה הוא ולא דמי לחותה את הגחלים להתחמם בהן והובערו מאליהן דהוי משאצל"ג וכו', שאין נהנה כלל בהבערה זו שבלא תוספת הבערה יש כל כך גחלים שיוכל להתחמם בהן וא"כ בברור לא נתכוון להבעיר, אבל בההיא דהבונה כיון שהוא נהנה אנן סהדי שהוא מתכוין לייפות, עכ"ל, והרי להדיא דבעי' שיהא דעתו לכך, ואך דכל דהוי פס"ר אנן סהדי שדעתו וכונתו לכך, ובס' נת"ש שם הביא עוד ל' בעה"מ ר"פ נוטל שנראה כן שאינו חייב אא"כ מתכוין לשם צורך זה, עיי"ש.

וכ"ה במאירי שבת דקי"ז, ז"ל, ושמא תאמר ומה ענין פסיק רישיה בדבר המתכוין ואין כאן אלא טעם משאצל"ג, אף הוא כך דעתו לומר והלא אף כשאין מתכוין שמותר, בפס"ר מיהא אסור, ואף בזו על כרחך אף הוא עושה לצורך גופו שהרי בודאי צריך הוא לעורו, עד שתירץ לו שהוא מראה ומגלה דעתו שאינו רוצה בו, עכ"ל, והרי להדיא דאין אסור אלא בשמתכוין לצורך זה, ואך דכל דהוי פס"ר, הרי דכ"ה דלי"ב לפטורא דאינו מתכוין, לי"ב נמי לפטורא דמשאצל"ג, דחשיב כעושה לצורך זה ג"כ.

ולפ"ד התוס' יל"ד במה שדקדק הגרע"א מפירש"י דל"א: דאף בפס"ר אינו אסור אא"כ מתכוין לשם צורך זה, אך לפ"ד התוס' דהא דבפס"ר אסור הוא משום דאנן סהדי שכונתו לכך, שמא יל"פ כן בל' רש"י.

אמנם מצינו כמה ראשונים שכתבו להדיא דכל שאין כונתו לשם הצורך חשיב כמשאצל"ג, דהנה ז"ל היראים מ' ער"ד, פי' משאצל"ג דפליגי בה ר"ש ור"י הכי הוא א"צ ומתכוון לגוף אותו דבר שגורם להקרות מלאכה כגון חס על הנר דאמרינן בבמה מדליקין ר' יהודה מחייב ור"ש פוטר, שהרי הכבוי הוא מלאכה וכוונתו וצורכו אינה לכבוי אלא לחוס על הנר שהרי תשמיש הגחלת גורם לכבוי להקרות מלאכה ולתשמיש הגחלת "אינו מתכוין" בכבותו אלא לחוס על הנר, ואפי' היה מתכוין לדבר הנקרא מלאכה אם אינו צריך לגופה באותו דבר שעושה בו מלאכה פטר ר"ש כדתנן בהמצניע המוציא כזית מן המת ר"ש פוטר שהרי ההוצאה שהיא מלאכה נעשית באותו דבר שאינו צריך להשתמש בו, דר"ש תרתי בעי שתהא כוונתו לדבר הנקרא מלאכה וגם צריך להשתמש בגוף אותו דבר שהמלאכה נעשית בו, הלכך המוציא מת לקוברו אע"פ שמתכוין למלאכת ההוצאה אחרי שאינו צריך להשתמש במת שהמלאכה נעשית בו פטור, וחס על הנר "אע"פ שצריך בפתילה שהמלאכה נעשית בו אחרי שאין כוונתו לתשמיש גחלת הפתילה שגורמת להקרות מלאכה אלא לחייסת הנר פטר ר"ש" אבל המוציא מטה להוציא המת ומוציא מר לחפור בו מחייב ר"ש שהרי מתכוין להוצאה וגם צריך למטה ולמרא שהמלאכה נעשית בהן, עכ"ל.

ומבו' בד' היראים, דאיכא תרי גווני בפטורא דמשאצל"ג, דאיכא גוונא שהגם שהוא צריך לדבר שנעשית המלאכה בו, וחשיב דהמלאכה היא צריכה לו, מ"מ כיון שאינו מתכוין לצורך זה שמחשיב המלאכה כמלאכה, ה"ה פטור, ואיכא גווני שהוא מתכוין לעיקר המלאכה כמוציא את המת שהוא מתכוין להוצאתו, ואך דכיון שאי"ז צריך לו ה"ה פטור.

אך לא נתברר לי אם ד' היראים הם ענין לנידו"ד, שהרי בד' היראים שם בהמש"ד מבו', דגם בפתילה שצריך להבהבה אין החיוב משום כיבוי אלא משום תיקון כלי, וכ"כ גם בפי' רבינו פרחי', ובספר פירושי הרמב"ם לתלמוד, וא"כ נמצא דמכבה את הנר אינו צריך כלל לכיבוי, ומש"כ היראים דהגם דהוא צריך מ"מ פטור משום שאינו מתכוין, נ' דהוא משום דמפרש דענין צריכה לגופה הוא שהוא צריך לדבר שנעשית בו המלאכה וכדעת רש"י, וע"כ כל שהוא צריך לפתילה שנעשית בה המלאכה הי' בדין לחשבו כמלאכה הצריכה לגופה, וע"ז הוא שכתב דמ"מ כיון שאינו מתכוין לתיקון דהויא המלאכה מחמתו חשיב כאינה צריכה לגופה, אך לעולם י"ל דאם הי' לו צורך בתיקון זה, הי' חשיב כמלאכה הצריכה לגופה אף שלא נתכוין להדיא לזה, וצ"ע בזה.

ובפסקי רי"ד בדף ל"א: כתב להדיא דאף בפתילה שצריך להבהבה אינו חייב רק אם נתכוין לכך, עייש"ה.

ואמנם ד' הרי"ד צ"ב, שהרי דעתו בר"פ ח' שרצים, דכל מלאכה הנצרכת לעלמא חשיב מלאכה הצריכה לגופה אף אם הוא אינו צריך לה, וא"כ פתילה הצריך להבהבה, אף אם הוא לא נתכוין לכך, מ"ט אי"ז בכלל מלאכה הצריכה לגופה.

ואולי י"ל, דבפתילה שצריך להבהבה אי"ז צורך גמור, וע"כ דמי לשאר שקצים ורמשים שאין במינם ניצוד, שאינו חייב אלא בשצדן לצורך ואל"כ הוי זה משאצל"ג, וכמו שפירש הרי"ד שם, וצ"ע בזה.

וידידי הרנ"כ ר"ל בזה בע"א, דהנה עוד צ"ע ע"ד הרי"ד שם, דסותרים דבריו למה שפירש בפסקי רי"ד דק"ג. דעביד בארעא דחברי' פטור משום משאצל"ג, הגם דהיא מלאכה שיש בה צורך לעלמא, ועיי"ש בריטב"א שבאמת כתב מה"ט דאין לפטור בזה משום משאצל"ג, אך הרי"ד שם פטר משום משאצל"ג, וצ"ע מ"ש ממש"כ בר"פ ח' שרצים.

וי"ל בזה עפי"ד היראים הנז', דמבו' דאיכא תרי גווני, ומבו' בדבריו דבהוצאה חשיב שנתכוין למלאכה, והתם לא מיפטר אלא משום דאין לו צורך, ומשא"כ בכיבוי חשיב דלא נתכוין כלל למלאכה.

אשר לפ"ז י"ל, דכל מש"כ הרי"ד בר"פ ח' שרצים, הוא רק משום שנתכוין לצידה, והתם אין לפטרו אלא בשאין צורך בצידה זו, ובזה הוא שכתב הרי"ד דכל שהיא נצרכת לעלמא ל"מ מה שהוא אינו צריך לזה, אך במזרד זרדין שאין כונתו כלל ליפוי הקרקע, התם יש לפטור משום משאצל"ג גם אם יש בזה צורך לעלמא, ולפ"ז ה"נ בכיבוי פתילה שכתב היראים דאינו מתכוין כלל להתיקון שמחמתו חשיבא כמלאכה, ע"כ חשיב משאצל"ג אף בשהוא דבר הנצרך לעלמא, עכ"ד.

אך שו"ר דלכאו' אי"ז מתישב בד' הרי"ד לקמן ר"פ נוטל, ז"ל, רבא כר"ש ס"ל כו', כתב ריב"ם זצק"ל וגבי כיס שבצואר המת נמי פטור דהוי הוצאה שא"צ לגופה דלהוצאת הכיס א"צ, אבל כשתלוי בחי צריך להוציאה לטייל בו הקטן שלא יבכה וצריכה לגופה, ואינו נ"ל כלל שהרי הוכחתי לעיל בר"פ ח' שרצים דכל מידי דחשיב לעלמא אע"פ שהיא א"צ לו מלאכה הצריכה לגופה היא, וכיס נמי חשוב לעלמא והיאך יפטור בזה ר"ש, עכ"ל, והנה התם הרי לא נתכוין כלל להוצאת הכיס, ואפ"ה חשיב זה כמלאכה הצריכה לגופה, כיון דהוי דבר החשוב לעלמא, וצ"ע בזה.

ובתוס' ר"פ ח' שרצים כתבו דשאר שקצים ורמשים אף אם צדן סתם חייב, דסתמייהו ניצודין לצורך עורן, ובס' נת"ש שם כתב דק' לצייר מצב של סתמא שאין לך אדם שאין לו תכלית בעשייתו, עיי"ש מש"כ לדחוק בזה, אך נ' מכוון ד' התוס', דאף אם צדן לצורך אחר, מ"מ כל שאין כונתו להדיא להשליכן, ה"ז עומד שישתמש בהן, וע"כ חשיב זה כמלאכה הצריכה לגופה, ומבו' לפ"ז בד' התוס' דכל מלאכה הצריכה לו חשיבא מלאכה הצריכה לגופה אף בשלא צד לשם צורך זה, אך יל"פ דהיינו רק משום דהוי זה פס"ר שיהא בזה את צרכו, וע"כ חשיב כמתכוין לצורך, וכמש"כ התוס' ביומא והמאירי, וז"פ.

אמנם הראשונים ר"פ ח' שרצים חילקו בע"א, דבשאר שקצים ורמשים שמזיקין מצוי שצדים אותם שלא לצורך, ומשא"כ בח' שרצים, והרי שדעתם דגם בח' שרצים אם הי' צד אותם לצורך אחר הי' פטור, ושלא כדעת התוס', אך י"ל דפליגי במציאות ע"ד התוס', וס"ל דהרבה בנ"א אין להן צורך בעור השרצים, וע"כ כל שלא צד אותם להדיא לצורך הוי זה מלאכה שא"צ לגופה.

ובעיקר פלוגתת תוס' וש"ר שם, צ"ע בד' הפוסקים שנראה שהרכיבו ב' השיטות יחד, ואכמ"ל.

ויש להעיר עוד בענין זה, ממשמעות התוס' בשבת דמ"ב., דכל דבר שאינו מתכוין הוי גם משאצל"ג, ולכאו' הרי בהרבה מן האופנים ניח"ל בפעולת האיסור, וכיון דניח"ל בכך א"כ מ"ט חשיב משאצל"ג, ולדעת הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי, הרי בכל אופן שאסרו משום פס"ר הוא משום דניח"ל, ומ"מ אם אי"ז פס"ר ה"ז מותר משום דשא"מ, ונ' מזה דס"ל דכל שאינו מתכוין לכך הוי זה משאצל"ג, והגם דאם הוי פס"ר ה"ז אסור, היינו משום דכה"ג חשיב כמתכוין לצורך זה, אך בשאי"ז פס"ר ול"ה כמתכוין, יש לפטרו גם משום משאצל"ג, ולפ"ז מש"כ התוס' שם דלא אסרו חכמים כיון שגם אם הי' מתכוין הי' זה משאצל"ג, אי"ז בדוקא, שהרי בגווני דניח"ל בזה, הרי אם הי' מתכוין הי' זה מלאכה הצריכה לגופה, אלא כונתם דלא אסרו אלא היכא שכל ההיתר הוא משום שאינו מתכוין, אך אם ההיתר משום משאצל"ג, דגם אם הי' מתכוין והי' זה משאצל"ג הי' פטור, לא גזרו בזה.

] בספר נתיבות שלום סימן כ"ז, הביא מה שדנו האחרונים בדין עושה מלאכה מחמת היראה אם חשיב כמשאצל"ג, והאחרונים הביאו דעת המהרי"ק שורש קל"ז דחשיב כמשאצל"ג, וכן נקטו גם הפנ"י בשבת דע"ב:, והחות יאיר סימן קפ"ג, והפמ"ג סימן שכ"ח מש"ז ד', וחת"ס ח"ה סימן קצ"ד, ועיי"ש שהאריך בזה.

והעירוני דכמדומה שבד' מהרי"ק נ' להיפך, דהנה ז"ל מהרי"ק שם, ודאי שיש ליישב דרבותא אשמעינן למינקט איסור שבת וכן למינקט בכהאי גוונא דשקול אספסתא וכו'. דאע"ג דהויא מלאכה שאין צריכה לגופא וליכא איסורא כ"א מדרבנן אפ"ה יהרג "בשדי לנהרא" וכו', והשתא א"ש דלא מצי למינקט שאר איסור דהתם לא שייך לחלק משום משאצל"ג וכו', וכן דלא מצי למנקט דמיחלל עליה שבתא וכו', דהוה משמע דמיחלל מדאורייתא ואילו הכא בדלא מחלל מדאורייתא עסיק ואפ"ה יהרג "בשדי לנהרא" וכו', עכ"ל.

ונ' להדיא בדבריו, דכל מש"כ דחשיב זה כמשאצל"ג הוא רק בדאמר לו הגוי קטול אספסתא ושדי לנהרא, שאין להגוי צורך באספסתא, והגם שיש לישראל צורך בקצירת האספסתא לינצל מן הגוי, אי"ז חשוב כמלאכה הצריכה לגופה, אך אם אמר לו קטול אספסתא ושדי לחיותא, נ' להדיא דחשיב כמלאכה הצריכה לגופה, ומה"ט הוא דנקט שדי לנהרא, והרי דכיון שהמלאכה נעשית לצורך שימוש, הגם שהוא אינו חפץ בשימוש זה אלא עושה כן מיראת הגוי, חשיב זה כמלאכה הצריכה לגופה.

ובד' החת"ס שהביא שם מבו' דאף אם עושה המלאכה משום איבה חשיב כמשאצל"ג, ועיי"ש בס' נתיבות שלום שהניח לזה בצ"ע, דאטו נימא דגם בעושה מחמת קנס ממון חשיב כמשאצל"ג.

אך באמת בד' החת"ס שם מבו', דהא דחשיב כמשאצל"ג, הוא דומיא דעביד בארעא דחברי', דמבו' דהגם דהמלאכה מביאה תועלת לחבירו, מ"מ הוי זה משאצל"ג כיון שהוא אין לו צורך בזה, וה"נ בעושה מחמת איבה כיון שאין לו רצון כלל בתוצאת המלאכה, חשיב זה כמלאכה הצריכה לגופה.

ועיי"ש בנת"ש שם שהק' ע"ז, דמ"ש מפועל העושה מלאכה לצורך בעה"ב, דלא חשיב זה משאצל"ג, הגם שאין לו צורך כלל בתוצאה אלא עושה כן לקבל שכרו.

וכנראה צריך לחלק בין היכא שרצון עושה המלאכה לעשות עבור חבירו, דכה"ג כיון שה"ז נצרך לחבירו חשיב זה כמלאכה הצריכה לגופה, לבין היכא שאינו עושה כן אלא מחמת האונס, דרק היכא שרצונו לעשות ע"ד חבירו, הוי עשייתו על דעת חבירו, וכיון שה"ז נצרך לחבירו חשיב זה כמלאכה הצריכה לגופה, ומשא"כ באונס, ואכתי צ"ב.

ומשה"ק שם עוד מעושה מלאכה כדי להתרפאות, לכאו' לק"מ, דהתם יש לו הנאה מגופה של מלאכה שהוא מתרפא עי"ז, וה"ה צריך למלאכה, ומשא"כ בעושה משום אונס אין לו צורך וענין כלל בתוצאת המלאכה, אלא כל עשייתו היא לינצל מן האונס, וע"כ הוי זה משאצל"ג, ועיי"ש שהביא מחלקת יואב כעי"ז, ומש"כ לדחותו צ"ב.

] התוס' בדצ"ד. כתבו דהא דבעי' בכיבוי ע"מ לעשות פחמין, הוא משום שזה הי' במשכן, ועיי"ש שכתבו עפי"ז דהגם דבכל המלאכות סגי בצריך לגופו, מ"מ במקלקלין בעי' שיהא צריך לגופו ולגופה דומיא דמשכן, וכתבו דכיבוי כדי שלא יקדיחו הסמנין לא הי' במשכן כי היו זהירים וכו', עכ"ד.

אמנם הנה בפירש"י דע"ג. כתב, ז"ל, מכבה ומבעיר, באש שתחת הדוד של סממנין, עכ"ל, ומבו' להדיא דגם מלאכת מכבה היתה במשכן באש שכיבוי האש שתחת הדוד של סממנין, דאם מלאכת כיבוי היתה בכיבוי לצורך פחמין, מ"ט לא פירש לזה רש"י, כ"ה דפירש שם לכל אבות מלאכות היכן היו במשכן, וז"ב.

ואמנם צ"ע, שהרי המכבה את האש כדי שלא תשרוף פטור משום משאצל"ג, ולדעת רש"י הרי זה הכיבוי שהי' במשכן, והיאך יתכן דהכיבוי שהי' במשכן הוי משאצל"ג.

והנה אמנם מצינו כן בד' חכמי ההר שהביא המאירי בדק"ו. דקורע ע"מ לתפור ומוחק ע"מ לכתוב וסותר ע"מ לבנות הוו משאצל"ג, והגם שזה הי' במשכן, אך זה מחודש טובא, ובפשוטו אם אסרינן למלאכות מכח הא שהיו במשכן, בע"כ דבמשכן לא היו באופן שאצל"ג, וכ"ה להדיא בלשונות הראשונים, ואמנם מצינו בד' היראים דסותר ע"מ לבנות ל"ה אלא תולדה, הגם דזה מלאכת סתירה שהי' במשכן, והיינו משום דס"ל דממשכן ילפי' דסתירה הויא מלאכה, וכלפי אב ותולדה אזלי' בתר עיקר חשיבות הסתירה, וצ"ע.

ונ' ברור דרש"י לטעמי' אזיל, דס"ל דכל הא דכיבוי הוי משאצל"ג הוא משום שברצונו לא בא לעולם, והיינו דהגם דמעיקרא הי' צריך לאש זו, מ"מ לצורך זה שעתה הוא מכבה הי' ניח"ל דלא הי' השלהבת מעולם, אשר לפ"ז נ"פ דבמכבה האש שתחת הסממנין כדי שלא יקדיחו, חשיב שפיר כמלאכה הצריכה לגופה, שהרי הי' צריך לאש זו לצורך בישול סממנים אלו, וכיון שמתחילה הי' צריך להדליקה ולכבותה לצורך הסממנים, חשיב גם הכיבוי כמלאכה הצריכה לגופה, וז"ב.

ומזה מקור נאמן למש"נ במק"א בביאור ד' רש"י, ודלא כאותם המפרשים דכוונת רש"י הוא כד' בעה"מ ורמב"ן וש"ר.

אך ילה"ע ע"ז מל' רש"י ד"ל. דאין לך כיבוי הצריך לגופו אלא כדי לעשות פחמין או להבהב פתילה, ולפמש"נ הרי איכא עוד גוונא דכיבוי הצריך לגופו וכאשר כן הי' במשכן, וצ"ע בזה.