יורה דעה קי - ציונים והערות לסעיף ו_2
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / איסור והיתר - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**ציונים והערות לסעיף ו'**

הקדמה: בסעיף ו' ישנן כמה נקודות חשובות. הנושא ה"רישמי" של הסעיף הוא הגזירה דרבנן של שמא יקח מן הקבוע. אך נכנסו בו גם כמה יסודות בנושא של קבוע ופרישה. וכפי שיבואר להלן בס"ד.

**בגדרי קבוע ופירש**

**א, בטלה קביעות כולם.**

עי' **רשב"א [תוה"ב ב"ד ש"ב ל.]** (וראה שם שלא נקט זה בתור חידוש אלא בתור דבר פשוט בתוך דבריו), שאף שבפירש לפנינו מן הקבוע לא אזלינן בתר רובא, היינו דווקא כאשר השאר נשארו קבועים במקומם. אבל כאשר פירשה כל התערובת ממקומה, וכעת אין קביעות בכלל, אזלינן בתר רובא אף כאשר היתה הפרישה לפנינו. ומובאים הדברים **בב"י [ס"ה ד"ה ומ"ש ולפיכך, לקראת סוה"ד].**

והנה עי' בגמ' **יומא [פ"ד: "למה לי דאפילו" וכו' – "הא דפרוש מקצתייהו"]**, ומבואר שם שבעיקרון, אף לגבי פיקו"נ אמרינן כל דפריש מרובא פריש ואזלינן בתר רובא. אלא שישנם מקרים שאף שלגבי כל דיני כל התורה נלך בהם אחר הרוב, לגבי פיקו"נ נגדירם כקבוע ולא נלך בהם אחר הרוב. ועיי"ש פירש"י ותוס' מה שביארו בזה. אבל עי' **רא"ש שם [פ"ח סימן ט"ו]**, שביאר שלגבי פיקו"נ (כאשר היו תשעה גויים וישראל אחד ונפלה מפולת על אחד ולא ידוע מי), אם נשארו חלק מהאנשים במקומם, נחשב קבוע, אף שהאדם עצמו פרש. ורק אם פירשו כל האנשים ממקומם, אזי אזלינן בתר רובא גם לגבי פיקו"נ [ומקור פירוש זה הוא ברמב"ם שם]. ועי' **ביאוהגר"א [על הרמ"א סעיף ו']** שכתב שגמ' זו היא מקור חידוש הרשב"א שכאשר בטלה קביעות כולם אזלינן בתר רובא אף בפירש בפנינו (וצריך להבין הקשר בין פיקו"נ לפירש בפנינו). ועי' **תוס' שאנץ ותוהרא"ש [פסחים ט':]** שהקשו כיצד רוצה הגמ' בזבחים להתיר את הבהמות על ידי כבישה, הלא הפרישה היא בפנינו. וביארו שכיון שבטלה קביעות כל הבהמות, מותר אף בפירש בפנינו. והרי זה ממש כדברי הרשב"א הנ"ל, וממילא ייתכן שהגמ' בזבחים היא היא מקור הרשב"א.

עי' **ש"ך סקל"ז** שדין זה של ביטול הקביעות הוא אף כאשר זזו כל הבהמות יחדיו למקום אחר. ועי' ביאוהגר"א הנ"ל, שייתכן שהיינו דווקא לדעת הרא"ש, אבל לדעת הרשב"א צריך דווקא שיתפזרו כל אחד למקום אחר.

והנה דין זה דהרשב"א לא נפסק להדיא בשו"ע ורמ"א, אבל עי' **ש"ך סקל"ה** שפסקו, ועי' ביאוהגר"א הנ"ל שיש לכוון בדברי הרמ"א כאן, חידוש זה.

**ב, פירש מחצה.**

עי' ש"ך [סקל"ד] שציטט את לשון הרשב"א במשה"ב ובתוה"ק, במקומות שאזלינן בתר רובא, היינו מחמת ש"כל דפריש מרובא פריש, ואיסורא בתוך רובא אישתאר". והיינו שצריך לסמוך גם על סברת איסורא ברובא אישתאר. וכתב הש"ך שלפי"ז כאשר פירשו חמישה מתוך העשרה בבת אחת, הרי הם אסורים דלא שייך לומר איסורא ברובא איתא. ולכאורה התחדש כאן בדברי הרשב"א חידוש רב שצריך למצוא את מקורו, שמדרבנן, לעולם אין לסמוך על כל דפריש מרובא פריש, אלא במקרה שקיימת בו גם סברת איסורא ברובא איתיה. ולפי"ז, הא דרצתה הגמ' בזבחים להתיר על ידי כבישה, היינו רק משום שלאחר הכבישה תהיה פרישה נוספת, או ששם מיירי שהתפזרו הבהמות כל אחת למקום אחר. ועי' לקמן במה שהתבאר בס"ד בדברי הרמ"א.

**ג, שניים אחרונים**

עי' בדברי הטור שבבהמות שמתירים על ידי פרישה, את השניים האחרונים אין להתיר, כיון שכבר לא פירשו מהרוב. ומבואר שהמתיר הוא הפרישה בפועל מהרוב. ופסק הרמ"א לדברי הטור אלו.

**ד, דברי הרמ"א**

הרמ"א מתיר כאשר פירשו כל הבהמות יחדיו, ומבואר בדברי הרמ"א שלאחר פרישתם כולם יחד, צריך עוד פרישה. ועי' בבדה"ש שהיינו משום שפירשו כולם למקום אחד, ואף שבטלה על ידי זה קביעותם, עדיין א"א לומר איסורא ברובא איתא, ועל כן צריך עוד פרישה. וביתר פשיטות נראה שגם לולי דין קבוע, בשביל עצם דין הלך אחר הרוב צריך פרישה בדווקא ואחרת הוה תערובת וצריך להגיע לדין ביטול ברוב. אמנם יש לדון האם פרישה זו צריכה להיות דווקא ממילא, או שיכולה להיות בלקיחה בידיים. ועי' בבדה"ש שנקט שצריכה להיות דווקא ממילא. וצ"ע מקורו וסברתו. ויש לבאר שכל שהוא עצמו המפריש – הרי מוגדר שמתייחס לכל התערובת ולוקח ממנה אחד, ושוב אין כאן דין של כל דפריש אלא של תערובת. ורק כאשר הפרישה היתה ממילא והיא זאת שגרמה לדון על הבהמה הפרושה, מוגדר שהנידון הוא רק עליה ולא על כל התערובת ושייך לומר בה כל דפריש.

אלא דצ"ע מהגמ' בזבחים שמבואר בה שלולי דין קבוע היה אפשר למשוך ולעשות כל דפריש.

**גזירת שמא יקח מן הקבוע**

**מתי גזרינן ומתי לא**

עי' בגמ' **זבחים ע"ג:** שאף כאשר מעיקר הדין אפשר ללכת אחרי הרוב, ישנה גזירה שמא יקח מהקבוע. ועי' תוה"ב הארוך שהובא בב"י שהאריך בשני מהלכים מהר"י ומר"ת אימתי גזרינן ואימתי לא, ופסק להקל כשיטת ר"ת, שגוזרים רק היכא שהוא גורם את הפרישה, וכן פסק השו"ע כאן.

אמנם עי' **פר"ח כאן (סקכ"ו)** שדעת ר"ת עצמו אינה ברורה, כיון שהוא התיר אף להפריש בידיים, ועיי"ש במה שהביא מדברי התוס' והרא"ש בדעת ר"ת. [ועי' **משב"ז ז'** מה שהאריך בזה.]

ועי' **דרכי משה** (**אות ה'**) שהביא את הסתירות בדעת הטור, וכתב בשם חמיו מהלך חדש, שכל שבטלה קביעות כולם לא גזרינן. ושוב כתב שחילוק זה מפורש ברשב"א (הנ"ל, לגבי ביטול הקביעות), וכן פסק הרמ"א כאן בסעיף. ועי' בב"ח שתמה על הרמ"א, ועי' בש"ך (סקל"ז) שכתב לחלק בזה בין דעת הרשב"א שלדידיה ודאי ההיתר נכון לבין דעת הרא"ש והטור, שלדידהו הוא חידוש. (ודוק היטב שלכאורה יש כאן עירוב של שני נושאים. דהרשב"א כתב שביטול הקביעות של כולם מועיל רק להלכות קבוע, שאף בפירש בפנינו אפשר ללכת אחר הרוב. אך מעולם לא הוזכר בדבריו שמועיל זה לגבי הגזירה. ועי' בב"ח שלכאורה כלולה טענה זו בקושייתו. ועי' רעק"א כאן על דברי הש"ך.) ועי' **ט"ז סק"ז** מה שכתב בזה.

**להלכה**

והנה השו"ע פסק כדברי הרשב"א והרמ"א לא חלק. אך עי' ש"ך וט"ז בשם מהרש"ל ותו"ח שנקטינן להחמיר שאף כאשר לא הפריש בידיים, כל שבמקומו אין האיסור ניכר, גזרינן שמא ייקח מהקבוע. ועי' לבושי עז שהעיר שאם כן בטלה תורת הליכה אחר הרוב בהרבה מהמקרים, והקשה שם מכמה מקרים המבוארים בפוסקים שהלכו אחר הרוב אף במקרים שאין האיסור ניכר במקומו, וצ"ע אמאי לא חשו לגזירה שמא יקח מהקבוע.

**קודם שנולד הספק**

עי' ב"י בשם הרשב"א שנקט בדעת הר"י שאף בלקיחה קודם שנולד הספק שייכת הגזירה. אך הב"י הביא שברא"ש מבואר להדיא לא כך. וכן נקטינן, שאף שקיי"ל שגוזרים בכל מקרה שאין האיסור ניכר במקומו, אם לקח קודם שנולד הספק לא גזרינן, כמבואר זה ב**ש"ך סקל"ג.**