32 מנחות דכ_ב דכ_ג
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' כ"ד תמוז תשס"ג

**הערות בסוגיא דמנחות דכ"ב - דכ"ג**

באותיות ד' - ו' נתבארו הדברים בקצרה ולפו"ר

א] א] מנחות דכ"ב., בדינא דעולין אין מבטלין זא"ז, ע' ר"ן נדרים דנ"ב. שפירש הטעם דהוי כדינא דמב"מ לר"י דלא בטל, ואך דלר"י אזלי' בתר דמוי העצם, ולרבנן אזלי' בתר דמוי הדין, עיי"ש מש"כ לפ"ז.

אמנם מד' התוס' נ' דפליגי ע"ז, דהנה התוס' בדכ"ב: ד"ה מכאן, הקשו בהא דיליף מכאן לעולין שאין מבטלין זא"ז, דתיפו"ל משום דאין מצוות מבטלות זא"ז, ותירצו דשמא גבי אכילה שאני, וצ"ב.

ונ' דלדעת הר"ן ל"ק כלל קו' זו, שהרי לדעתו שורש הדין דעולין אין מבטלין זא"ז, הוא משום דאזלי' בתר דמוי הדין, והוי כמב"מ, ונ' פשוט לפ"ז, דאף הא דמצוות אין מבטלות זא"ז נמי הוי מה"ט, דכיון דכולהו מצוות נינהו הוי זה כמב"מ, ועי' חת"ס יו"ד סי' צ"ו שכתב כן, (והר"ן בנדרים דנ"ט: כתב, דאיסורין אין מבטלין זא"ז ע"ד דינא דעולין אין מבטלין זא"ז, והרי בגמ' זבחים דע"ט. מדמי' דין איסורין לדין מצוות, עיי"ש, וא"כ מוכח דגם דינא דמצוות אין מבטלות זא"ז, הוי דומיא דדינא דעולין אין מבטלין זא"ז, אך צ"ע שהר"ן בדנ"ט: לא הזכיר כלל לד' הגמ' בזבחים, וע' להלן סק"ג מש"נ עוד לדון בזה אם כנים הדברים דדינא דמצוות אין מבטלות זא"ז, הוא משום דהוו כמב"מ), ונמצא לפ"ז דכל הך דינא דמצוות אין מבטלות זו את זו, הוי רק מכח דינא דעולין אין מבטלין זא"ז, אשר מזה למדנו דכל דהוי מב"מ בדמוי הדין אי"ז בטל, ומדמי' לזה דה"נ היכא שכולן מצוות נינהו אינן בטלין, וממילא דל"ק כלל דתיפו"ל משום דאין מצוות מבטלות זא"ז, שהרי באמת הוי זה חד דינא עם הא דעולין אין מבטלין זא"ז, וילפי' להא דמצוות אין מבטלות מהא דעולין אין מבטלין.

ומד' התוס' שהק' כן, נ' שדעתם דהא דעולין אין מבטלין זא"ז, הוי זה דין בפנ"ע,[[1]](#footnote-2) דלא נאמר דין ביטול בדהוו המבטל והמתבטל עולין, ואי"ז כלל משום דהוו כמין במינו, אלא הוי זה גזה"כ דעולין אין מבטלין זא"ז, ע' קר"א נדרים דנ"ב שכתב כן, (וע' בשטמ"ק בזבחים דע"ח: בהשמטות, שפירש הטעם דהוי זה חומרא דעולין, ובד' הר"ש שהביא השטמ"ק שם נ' דאף עולין בחולין לא בטלי, ועיי"ש שתמה ע"ז), וזהו שהקשו דתיפו"ל מדינא דמצוות אין מבטלות זא"ז, וז"ב.

ונ' להוכיח כן עוד, דהנה התוס' לקמן דכ"ג. ד"ה שחוטה, כתבו במש"א דהא דמב"מ לא בטל לר"י, היינו היכא דאפשר למיהוי כוותי', וכתבו התוס' דדם הפר ודם השעיר כיון שהי' מעורב בו כאחת ונתן מהן מתנה חשיב דאפשר להיות זה כזה, עכ"ל, והיינו דקשיא להו דהרי א"א לדם הפר להיות כדם השעיר ואיפכא, ותירצו דהתם כיון דאית להו דין מתנה יחדיו, הרי דמכח זה חשיב שדינן אחד.

והנה עיי"ש בקר"א שהעיר ע"ד התוס', דלכאו' י"ל בפשיטות, דדדוקא בדברים המחולקין בדינן כמו נבילה ושחוטה או שירים וטיבלא, בהא קאמר רב חייא דחלוקת דיניהם משוי להו מבשא"מ, אבל דם פר ודם שעיר לר' חייא ג"כ ודאי הוי מב"מ, דאין שום חילוק ביניהם באיזה דבר, עכ"ד, אמנם דעת התוס', דכיון דדם הפר ודם השעיר הוי ב' כפרות חלוקות, ע"כ אף בזה בעי' שיהא אפשר לזה להיות כזה, ואך דהתם שאני וכמש"כ התוס', (ולד' התוס' פשוט, דה"נ מנחת חוטא ומנחת נסכים, חשיבי כמבשא"מ לדעת ר' חייא, וכ"ה בכל ב' מנחות שכפרתן חלוקה, ועמש"נ עוד לפ"ז בדעת התוס', לקמן אות ב' ס"ק ב' וג').

והנה אי נימא דהא דעולין אין מבטלין זא"ז, הוא משום דאזלי' בתר דמוי הדין וחשיב מב"מ, א"כ הרי מבו' להדיא דהגם דדם הפר ודם השעיר הוו ב' כפרות, מ"מ חשיבי דשוין בדינן, ומכח זה חשיבי כמב"מ לרבנן, וא"כ הרי כ"ש דלדעת ר"י יהיו חשובין כמב"מ, שהרי הא דאפשר לנבילה שתהא כשחוטה, ל"מ לחשבו כמב"מ לרבנן, (והיינו משום דמ"מ עתה דיניהם חלוקים), ומ"מ מהני לחשבו כמב"מ לר"מ, (דכיון דר"מ אזיל בתר דמוי העצם, הרי שהגם דלר"ח בעי' נמי שלא יהיו חלוקין בדינן, מהני לזה מה דאפשר לזה להיות כזה), וא"כ כ"ש דעולין דחשיבי כמב"מ לרבנן, חשיבי כמב"מ לר' יהודה.

ומד' התוס' דלא ס"ל כן, מוכח דס"ל דהא דעולין אין מבטלין זא"ז, אי"ז כלל משום דחשיבי כמב"מ, שהרי ס"ל להתוס' דבב' כפרות נפרדות אין מקום לחשבן מכח זה למב"מ, אלא הוי זה דין בפנ"ע דליכא דין ביטול בעולין, וע"כ אין ללמוד מזה כלל דה"נ לדעת ר"י יהיו עולין חשובין כמב"מ, וז"ב, ושו"ר בשיעורי הגר"ד רפופורט שבס' קוב"ע חולין, שכתב לישב קו' התוס' עפ"ד הר"ן, עיי"ש.

ויש לסייע עוד למש"נ דהתוס' פליגי ע"ד הר"ן בזה, מד' התוס' בזבחים דע"ז: סוד"ה הא, ז"ל, וזה אין לפרש דאיברי בע"מ בתמימין לא בטלו מה"ת, דמאיזה טעם לא בטלו, אי משום דאין עולין מבטלין זא"ז, הא בע"מ לאו עולין נינהו, ועוד דאפי' עולין נראה דלרבנן מדאורייתא מבטלין זא"ז בדבר שאינו מתערב וכו', עכ"ל, ומבו' מד' התוס' דהי' מקום לדון דאף איברי בע"מ בתמימין לא בטלי משום דעולין אין מבטלין זא"ז, והנה אי נימא דהא דעולין אין מבטלין זא"ז, הוא משום דהוו כמב"מ, משום דאזלי' בתר דמוי הדין, הרי ל"ש כלל לדון שלא יתבטלו איברי בע"מ בתמימין משום הא דעולין אין מבטלין זא"ז, שהרי בע"מ ותמימין אין דינן שוה, ובע"כ מד' התוס' דהא דעולין אין מבטלין זא"ז, הוי זה דין הנאמר בעולין, שאינן מתבטלין זב"ז, וע"כ הי' מקום לדון משו"ז, שאף לא יתבטלו איברי בע"מ בתמימין, הגם שחלוקין הן זמ"ז בדינן, ואך שכתבו התוס' דבע"מ לאו עולין נינהו, ולי"ב לדינא דעולין אין מבטלין זא"ז.[[2]](#footnote-3)

וגדולה מזו מצינו בד' התוס' פסחים דס"ה. ד"ה שמא, ז"ל וכי פריך והלא דם התמצית מעורב בו ומבטל לי' ברוב, לא פריך מדם הראוי להתקבל ונשפך, דעולין אין מבטלין זא"ז אפי' לרבנן כדאמר בהקומץ רבה, עכ"ל, ועיי"ש במהרש"א שתמה דהא דם פסול הוא ואמאי קרי לי' עולין, עכ"ד, ואולי י"ל בעת' התוס', דאף דם שנשפך קודם קבלה, ל"ה דם פסול, ואך דמחסר קבלה, וע"כ הוי בכלל עולין, ושו"ר כן במקד"ד סי' ט"ז סק"ב, אך צ"ע שהרי לעיל מינה כתבו התוס', דאי"ב איסור להעלות פסולין ע"ג המזבח, והרי דחשיב כדם פסול, ועכ"פ הרי חזי' מזה להדיא דהתוס' פליגי על ד' הר"ן, דלדעת הר"ן ודאי אין מקום לדון בזה כלל משום הא דעולין אין מבטלין זא"ז, כיון דלא שוו כלל בדינן, וז"פ, אמנם באמת בעיקר ד' התוס' הנז', עי' בחזו"א סי' קכ"ד לדס"ה., שפירש דכונתם לפרש מ"ט לא פריך דיתבטל הדם בשאר דם כשר שנשפך אחר קבלה, עיי"ש בדבריו, וכ"נ מד' תוס' הרשב"א, עיי"ש, ולפ"ז אין להביא משם.

ב] ויש להעיר עוד, במש"כ הרמב"ם ספי"א מפסוהמ"ק בנתערבו שירי' בשירי חברתה שלא יקטיר ואם הקטיר הורצה, והרבה מהאחרונים הגיהו בד' הרמב"ם ומחקו תיבת שירי', אך כבר הביאו שכ"ה גם בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם, ופירשו בזה האו"ש שם והמרכה"מ ספ"א משאה"ט, דהיינו משום דהוי כאבדו שירי', משום דנתבטלו בשירי חברתה, ומה שאם הקטיר הורצה, הוא לדעת הרמב"ם לטעמי' דאף באבדו שירי אם הקטיר הורצה, וצ"ל דהגם דילפי' דשירים הוו כקומץ, היינו רק לענין שאין מבטלין את הקומץ, ולא לענין שאין מבטלין שירים אחרים, וי"ל עוד, דכל דינא דעולין אין מבטלין זא"ז, הוי רק לגבי דיני עולין, ולא לגבי דיני אכילה.

ואמנם לכאו' אי"ז כדעת הר"ן, דלהר"ן הרי כ"ה דעולין אין מבטלין זא"ז, ה"נ שירים אין מבטלין זא"ז, כיון שדומין זל"ז בדינן, וז"ב.

עוד ילה"ע, במש"כ הקר"א בסוגיין, דלכאו' הי' נל"פ דהקישא דשירים לקומץ, מהני רק לרבנן, דילפי' דגם לשירים איכא דין עולין, אך לר"י ל"מ ההיקש, שהרי בפועל אי"ז מב"מ, וכתב להעיר ע"ד רש"י ותוס' שלא כתבו כן, וע' גם בכ' הגרי"ז שעמד בזה, אמנם לדעת הר"ן הרי אף לרבנן הא דעולין אין מבטלין זא"ז הוא משום דשוין בדינן, וא"כ אדרבה אי מהני הקישא לרבנן לחשבו כמב"מ, דחשבי' דהשירים שוין בדינן לקומץ, כ"ש דיהני ההיקש לדעת ר"י, דלדידי' עיקר דין מב"מ הוי מכח שווי העצם, ואך דבעי' שיהא גם דימוי בדין, וראיתי בקר"א נדרים שם שרמז להעיר מזה ע"ד הר"ן, דחזי' דלרבנן קומץ ושירים אין מבטלין זא"ז הגם דאין שוין בדינן, ומתחילה חשבתי די"ל, דאדרבה לדעת הר"ן נימא דכל ההיקש הוי רק לדעת ר"י ולא לדעת רבנן, דלרבנן ל"ש ההיקש, כיון דסו"ס אין שוין בדינן, אך העירוני מזבחים דק"י. שנ' להדיא דהוי אף לדעת רבנן.

ג] והנה בסוגיין פרכי' דלר"י מנלי' דמב"מ לא בטל דילמא עד דהוי מב"מ ועולין, וכן לרבנן מנ"ל דעולין לא בטלין דילמא עד דהוי עולין ומב"מ, ונ' דמזה סייעתא להר"ן דדינא דעולין לא בטלי הוא משום דהוי כמב"מ, דאזלי' בתר דמוי הדין, ולפ"ז הרי הי' שפיר מקום לומר דניבעי גם דמוי העצם וגם דמוי הדין, וכמו שמבו' בד' הר"ן בנדרים שם דשייך לצרף זל"ז, וזהו דפרכי' בין לר"י ובין לרבנן, דמנא להו דסגי בדימוי א' מהן, אך שו"ר בקר"א נדרים שם, דאדרבה תמה מסוגיין ע"ד הר"ן, שלדעתו דשייך לצרף דמוי המין ודמוי העצם, מ"ט באמת אין מצריכין ר"י ורבנן לתרוייהו, עיי"ש בדבריו.

אך לדעת הראשונים דדינא דעולין אין מבטלין זא"ז, הוי דין בעולין דלי"ב דין ביטול, ואי"ז כלל משום דחשיבי כמב"מ, צ"ע דא"כ מהיכ"ת דניבעי לתרוייהו.

וצ"ל בזה, דהוא ע"ד הא דחזינן בטבל ויי"נ שהחמירו חכמים שלא יתבטלו, ומ"מ היינו רק במינו, אך בשאינו מינו בטלי, וחזי' דביטול במינו גרע, וע"כ מצינו להחמיר דבדברים החמורים לא יהא דין ביטול במינו, וה"נ הוה מצינו למימר דבעולין החמירה תורה שלא יהא דין ביטול דמין במינו דגרע, וע' בי"מ יו"ד סי' ק"ב, שתמה כן ע"ד הר"ן בנדרים שם, דתמה מ"ט יש לחלק בדשיל"מ בין במינו לבשא"מ, וכתב הר"ן שהטעם בזה הוא משום דמצרפין דמוי הדין לדימוי העצם, וכתב הבי"מ דמי יתן ואדע מ"ט ביי"נ הוי רק במינו, וע' קר"א שם שג"כ רמז להעיר כן, וע' יד"י סי' ס"ט סקס"ג אות י' בזה.

וע' עוד בבי"מ שם וביד"י שם, מה שהשיגו ע"ד הפמ"ג שכתב דלהר"ן היתר בהיתר אינו בטל מדאורייתא במינו, וכן נקט בס' עטרת חכמים או"ח סי' ה', וכתב מה"ט, דמש"כ בשו"ת הר"ן דחמץ קודם פסח בטל, היינו רק בשאינו מינו, (ונדחק לפרש דעובדא דהר"ן בחטים מבוקעות שמערב בשאינן מבוקעות, ל"ח ממש כמב"מ, עיי"ש), וכתבו לתמוה ע"ז, שהרי מדאוריתא ודאי אין מצרפין דמוי ההיתר לדמוי העצם, שהרי בעולין דדמו זל"ז בדינן, אין מתבטלין זב"ז אף שחלוקין במינן, וכמש"א בסוגיין דלרבנן ל"ב שיהיו עולין ומב"מ, וביד"י שם הביא שכבר העיר כן הפמ"ג גופי', ועיי"ש ביד"י מש"כ לבאר בזה.

ד] והנה עי' בקר"א נדרים שם, שכתב דסברת הר"ן לא שייכא למאן דס"ל דמצוות בטילות זו בזו, דלדידי' חזי' דהגם דשוו בדינן מ"מ אי' בזה דין ביטול, ובע"כ דהא דעולין אין מבטלין זא"ז הוי מגזה"כ.

אך נ' די"ל בזה, דמ"ד דמצוות מבטלות זא"ז, הוא משום דל"ח כלל שדומין בדינן, שכל מצוה ומצוה הוי דין בפנ"ע, ול"ד לעולין, דבכולן הוי דינן לזרקן ולהקטירן, אך משא"כ במצוה שאי"ז דין בהחפצא שיאכל, אלא הוי זה דין על הגברא לאכול מצה ולאכול מרור, הרי דל"ח כלל שדומין זל"ז, דבזה מתקיים מצות מצה ובזה מתקיים מצות מרור, ועד"ז הוא גם באיסורים, דדעת ר"ל דמבטלין זא"ז, והיינו משום דאיסור פיגול הוי דין לעצמו, ואיסור נותר הוי דין לעצמו.

אך צ"ע בזה בד' הר"ן בנדרים דנ"ט: שכתב דאיסורים אין מבטלין זא"ז משום שהן שוין זל"ז, ואיירי התם גם באיסורין חלוקין כטבל ושביעית, וצ"ע בזה, גם צ"ע שלא הזכיר הר"ן לפלוגתא דאמוראי בזבחים דע"ח. ודע"ט. אם איסורין מבטלין זא"ז, ואולי שאני ד' הר"ן בנדרים שם, שכבר נת' במקומו עפי"ד הגרע"א שם, שלא דן הר"ן שם שיתבטל האיסור שעל הבטל, דזה הוי דשיל"מ, אלא דן הר"ן שיחול על הבטל דין שביעית דהמבטל, וממילא יפקע ממנו חיוב הפרשת תרומת מעשר, וי"ל דע"כ ל"ד זה לסוגיא דזבחים, אך אכתי אי"ז מישב, דהגם דנימא דדינא דסוגיא דזבחים דאיסורין אין מבטלין זע"ז, ל"ש בנידון דהר"ן, מ"מ אכתי קשיא להיפך, דמ"ט לא נדון בההיא דזבחים, משום ה"ט דהר"ן דהם שוין זל"ז, ומ"ט דר"ל דס"ל דאיסורין מבטלין זא"ז, ואם ס"ל לר"ל דכיון דהוו ב' איסורים, ל"ש בהו ה"ט, א"כ הי' לו להר"ן להזכיר שדבריו הם שלא כדעת ר"ל בזבחים, וצ"ע בזה.

ויש להעיר עוד, דגם למ"ד דמצוות אין מבטלות זא"ז, לכאו' אין לפרש לדעת הר"ן שהטעם הוא משום דהן שוין בדינן, שהרי מבו' בד' הר"ן בפסחים, דבדינא דביטול במצוות, יש לחלק בין מי שכבר קיים למצוה זו ולדידי' כבר ליכא מצוה, למי שעדין לא קיים מצוה זו והוי זה לדידי' מצוה, וכבר נת' בדברינו בזבחים דע"ח. בנידון ביטול במצוות סק"ב, דאי נימא דהא דמצוות אין מבטלות זא"ז, הוא משום דהוי כמב"מ, לכאו' אין מקום לחלק בזה, אך י"ל בזה, למש"נ בדברינו שם, דלדעת הר"ן, הנידון דביטול במצה ומרור, ל"ה גל גוף המצה ועל גוף המרור, שהרי אכתי טעמם ניכר, אלא הוי הביטול משום דבעי' שלא יהא אכילה אחרת עם אכילת המצוה, ולפ"ז שפיר ה"ז תלוי אם באכילה זו הוא מקיים מצוה או לא, וצ"ע עוד בזה.

ב] א] תוס' דכ"ב. ד"ה והן, ועוד נתערב קומצה בשירי' דקתני סיפא דאם הקטיר עלתה לבעלים וכו', עיי"ש בכל קו' התוס'.

והנה עי' בשטמ"ק אות י"ז ואות י"ח ולק' דכ"ג: אות י"ב, ונ' דלדבריו ל"ק כל קו' התוס', והיינו דבאמת איכא בזה ב' נידונים חלוקין, דהנידון בסוגיין אינו שיתבטל הסולת בסולת, שהרי מב"מ אינו בטל, אלא הוי הנידון שיתבטל השמן דחברתה בסולת דידה, וע"ז ל"מ דינא דמב"מ אינו בטל, וכמש"א בגמ' לקמן דכ"ג. דסלק את מינו כמי שאינו ושאינו מינו רבה עליו ומבטלו, וע"ז אמרי' דל"ש ביטול זה רק בשאין בלילתן שוה, אך בשבלילתן שוה ל"ש לדון משום ביטול השמן בהסולת, והיינו או כמש"כ התוס' לעיל ד"ה שזו, דאע"פ שבולעות זמ"ז, לא חשיב לא ריבה שמנה ולא חיסר שמנה ולא מיפסלא, או כמו שדנו התוס' הכא לומר דכל שבלילתן שוה אינן בולעות זמ"ז, וצ"ב.

אך הנידון בסוגיא דלקמן דכ"ג: הוא, דהגם דבבלילתן שוה אין לדון משום ביטול השמן בהסולת, מ"מ יש לנו לדון שיתבטל הסולת בהסולת, ובזה ל"מ מידי מה דבלילתן שוה, דזה הוי טעם כלפי ביטול השמן בהסולת, דכיון שבלילתן שוה ל"ח יתור וחיסור בהשמן, או שכה"ג אי"ז בולע, אך אי"ז טעם כלל כד דייני' שיתבטל הסולת בהסולת, שביטול זה הרי אינו כלל מכח שבולע זמ"ז, אלא מכח שמעורב ואינו ניכר, וז"פ.

וניחא בזה כל קו' התוס', דמשה"ק בהא דמשני התם דנאמרה הקטרה בקומץ, דלמ"ל האי שנויא הא אמרי' דבלילתן שוה ואין בולעות זמ"ז, א"ש היטב להנ"ל, דהא דבלילתן שוה אינו טעם כלל שלא יתבטל הסולת בהסולת.

וכן משה"ק התוס' דגז"ש דר"ז אליבא דר"י נמי מסיק לה, ומשמע דאין הקומץ מבטל חבירו אפי' קומץ דמנחת חוטא וקומץ דמנחת נדבה אע"פ שזה חרב וזה בלול, ומכח זה כתבו דלק' דכ"ג. לא גרסי' דאיערב קומץ דמנחת חוטא בקומץ דמנחת נדבה, כיון דשום קומץ אין מבטל חבירו לר"י, דאי משכחת חד קומץ דמבטל לא תתקיים גז"ש, ותמהו דמנלן לר"י דלא יבטלו זא"ז כיון דבלעי מהדדי, ע"כ, והנה בפירש"י לקמן דכ"ג. מבו' דגריס בגמ' דאיערב בקומץ דמנחת נדבה, ותיקשי לדידי' קו' התוס'.

אך לפי הנ"ל א"ש בפשוטו, דלעולם לגבי דין ביטול דסולת בסולת, אין מתבטל כלל קומץ בקומץ, ואף קומץ דמנחת חוטא בקומץ דמנחת נדבה, ואך דבזה איכא דין ביטול מכח ששמן במנחת נדבה בטל בהמנחת חוטא, וזמש"א לקמן דכ"ג. דאיערב קומץ דמנחת חוטא בקומץ דמנחת נדבה, והיינו דהגם שאין הקומץ מבטל להקומץ דהוי מב"מ, מ"מ השמן דהנדבה בטל בהקומץ דמנחת חוטא, אך מ"מ שפיר מצי יליף מגז"ש דאין שירים מבטלין קומץ, כ"ה דאין קומץ מבטל קומץ, כיון שלעולם אין קומץ מבטל קומץ, ואך שבקומץ דחוטא וקומץ דנדבה, הגם שאין הקומץ מבטל להקומץ, מ"מ השמן דנדבה בטל בהקומץ דחוטא, ואמנם דזה ל"ש כלל לנידון הגמ' בקומץ ושירים, שהרי התם לא דייני' כלל שיהא ביטול על השמן, שהרי איירי בשבלילתן שוה, (דבזה אין לדון משום ביטול על השמן, וכנ"ל), ולא דייני' רק שיהא ביטול על הסולת, וע"ז שפיר ילפי' מקומץ, דלעולם אין קומץ מבטל את חבירו, ומתישב נמי משה"ק התוס' דמנלי' לר"י דלא יבטלו זא"ז כיון דבלעי מהדדי, אך להנ"ל הרי אה"נ מודה ר"י דבכה"ג בטל השמן בהקומץ, ואך דמ"מ אין בטל הקומץ דנדבה בקומץ דחוטא, כיון דהוו מב"מ, ולענין זה ליכא נפ"מ כלל במה דבלעי אהדדי.

וכן משה"ק התוס' דלמאי דמסקי' מגז"ש דר"ז ואליבא דר"י, א"כ מנחת נסכים וקומץ נמי לא ליבטלו זא"ז, אך להנ"ל א"ש, דלעולם י"ל דקומץ ומנחת נסכים אין מבטלין זא"ז, ואך דמ"מ איכא בזה ביטול משום שנבלע השמן דהנסכים בהקומץ, וע"ז ליכא למילף כלל מהקישא דקומץ לשירים, כיון דאף קומץ מבטל את שמן דחבירו, וכדאמרי' בגמ' לקמן דכ"ג., דקומץ שמנחת חוטא מבטל לשמן דנדבה, וכ"ז ברור.

ואמנם בדעת התוס' שהק' לכל הקו' הנ"ל, נ' מוכרח שדעתם דאין לדון כלל משום ביטול הסולת בסולת, אלא רק משום ביטול השמן, וצ"ב הטעם בזה, וע' בס' קדושת יו"ט מה שביאר בזה, ועיי"ש גם מה שישב, במה דקשיא ע"ז מד' התוס' לעיל ד"ה והן בולעות (הא'), שהביאו מד' רש"י דהביטול הוי על הסולת, וכתב שם דברישא באמת יש לדון משום ביטול גם על הסולת, עיי"ש בזה, (אך ילה"ע על עיקר דבריו, שדעת התוס' דביטול דיבש ל"מ כלל לגבי מנחה, שהרי התוס' בדכ"ב: נ' דלא פסיקא להו הך מילתא דהביטול במנחות איירי בלח, ורק כתבו כן למה שפירש ר"ת דביבש לא אמר ר"י).

ב] והנה צ"ע מנא להו להתוס' לחדש כן, דאין לנו לדון משום ביטול הסולת בסולת, וע' בזה בס' קדושת יו"ט.

אמנם נראה, דהנה התוס' כתבו דבקומץ ומנחת נסכים ס"ל לר"י דמבטלין זא"ז, דע"ז ליכא לגז"ש דהקטרה הקטרה, ונת' לעיל מד' השטמ"ק די"ל בזה, דהא דס"ל לר"י דקומץ ומנחת נסכים מבטלין זא"ז, הוא משום בליעת השמן, דזה הוי מבשא"מ, אך אה"נ לעולם י"ל שאם נבא לדון משום תערובת הסולת בסולת, אין קומץ ומנחת נסכים בטלים זב"ז.

והנה באמת דלפ"ז מוכרח מיני' ובי' דאף בקומץ ומנחת נסכים ס"ל לר"י דאין מבטלין זא"ז, דאי נימא דל"ח כמב"מ כיון שאין כפרתן שוה, הרי נמצא דאין אנו צריכין לדון בזה משום הא דבלע הקומץ להשמן דמנחת נסכים, אלא אף אם הי' בלילתן שוה נמי הי' לנו לדון בזה משום שנתבטל הסולת דזה בזה, ובמתני' הרי תנן דהא דפוסל ר"י הוא רק משום שהן בולעין זמ"ז, ובע"כ מזה דס"ל לר"י דאף קומץ ומנחת נסכים לא בטלי זב"ז, וע"כ אין לפסול בזה רק משום שהשמן דהנסכים בטל בהקומץ.

ובטעמא דמילתא דאין הקומץ והמנחת נסכים בטלין זב"ז, הגם דבפשוטו ל"מ ע"ז הקישא דר"ז, וכמש"כ התוס', נ' פשוט דהוא משום דתרויי' עולין וקריבין ע"ג המזבח, וע"כ ודאי הוו בכלל מב"מ לר"י, דרק בנבילה ושחוטה וכן בקומץ ושירים דחלוקין בדיניהן, הוא דיש לנו לדון אם אפשר לזה להיות כזה, או דילפי' מהקישא דשירים לקומץ, אך משא"כ קומץ ומנחת נסכים דמו זל"ז בדינן, וע"כ הוו מב"מ מעליא, וא"צ כלל שיהא אפשר לזה להיות כזה, וז"פ.

ואמנם דלהתוס' לטעמיייהו אין לומר כן, שהרי כבר הבאנו לעיל ד' התוס' לקמן דכ"ג. שעמדו דבדם הפר ודם השעיר מ"ט הוי כמב"מ לר' חייא, והרי דאף דהוי דינן שוה, מ"מ כיון דהוי ב' כפרות חלוקות ל"ח כמב"מ לר' חייא, וה"נ קומץ ומנחת נסכים ל"ה כמב"מ לר' חייא.

ונ' לפ"ז, דמזה הוא שהוכיחו התוס' שיטתם דאין לנו לדון כלל משום ביטול הסולת בסולת, דאי נימא דיש לנו לדון גם משום ביטול הסולת, ודכל מה שאי"ז בטל הוי משום דהוי זה מב"מ, א"כ הרי דבקומץ ומנחת נסכים דאי"ז מב"מ לדעת ר' חייא, הי' בדין שיתבטלו זב"ז, ול"ה בעינן להא דבולעין זמ"ז, ובע"כ מוכח מזה דלא דייני' כלל משום ביטול הסולת, וכל הנידון הוא רק משום ביטול השמן, וע"כ הא דפוסל ר"י בקומץ ומנחת נסכים, הוי זה רק משום שבולעין זמ"ז.

ג] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה למה שנקטו התוס' דהא דלר' חייא הוו דם הפר ודם השעיר מב"מ, הוי רק משום דמערבן ונותן מהן מתנה אחת, ולפ"ז הרי נמצא דמנחת חוטא ומנחת נסכים לא חשיבי כמב"מ, הרי דילה"ע לפ"ז בהא דפריך בגמ' דכ"ב: דכי בלעי זמ"ז מאי הוי מב"מ הוא, ואמר רבא דקסבר ר"י כל שהוא מב"מ ודבר אחר סלק וכו', ולכאו' לפי המבו' א"צ לזה, שהרי אף השמן ושמן ל"ה מב"מ, כיון שדינן חלוק.

וראיתי בס' קדושת יו"ט שעמד בכעי"ז, וכתב דאה"נ רבא דהוצרך לתרץ דסלק, הוא משום דפליג אדר' חייא וס"ל דאף היכא דא"א לי' למיהוי כוותי' הוי מב"מ ולא בטל, אך באמת לדעת ר' חייא דס"ל דכל היכא דא"א לו להיות כוותי', הוי כמבשא"מ ומודה ר"י דבטל, ל"ק כלל ול"ב לשנויא דאמרי' סלק, וצע"ק לפ"ז, מ"ט לא הוכיחו התוס' בדכ"ב: מזה, דאיכא מאן דפליג אדר' חייא.

ועיי"ש שכתב עוד לפ"ז, די"ל דאה"נ ר' חייא לי"ל הא דסלק, כיון דלדידי' ליכא ראי' לזה ממתני', ויש לציין לד' התוס' בע"ז דנ"ו: ד"ה אבל, שכתבו דרב הונא דהתם לי"ל סלק, (ולכאו' קשיא טובא, דהיאך אפ"ל דלי"ל סלק, הרי מוכח כן ממתני' דילן דאמרי' סלק, וכמש"א בסוגיין, אך להנ"ל ניחא, דלדעת ר' חייא ליכא כלל ראי' ממתני' דאמרי' סלק, וע"כ שפיר י"ל דר"ה ס"ל כר' חייא, אשר לדידי' ליכא ראי' דאמרי' סלק).

ובזה כתב שם לישב מה דקשיא טובא לדעת התוס' שפירשו דנידון הסוגיא בדכ"ג: הוא משום ביטול השמן, דא"כ מ"ט פרכי' מינה רק לד' ר' חייא דבעי' שיהא אפשר לו להיות כוותי', הרי בלא"ה תיקשי, שהרי יש להשמן להתבטל בסולת, וזה ל"ה כלל מב"מ, וכתב בזה הקדושת יו"ט לפי הנ"ל, די"ל דהנך אמוראי לא ס"ל כלל להא דסלק, וע"כ ליכא למיפרך שיתבטל השמן בהסולת, דכיון דהשמן בהשמן הוי מב"מ ולא בטל, תו דייני' לכל השמן כחדא, ואין הסולת מבטלו, ולא ס"ל למימר סלק, דמכח זה דייני' על השמן הנבלע לבדו, אשר הוא בטל בהסולת, וע"כ פרכי' מינה רק לר' חייא, דלדידי' בדין דאף השמן יצטרף לבטל להשמן הנבלע, דחשיב כמבשא"מ, כיון דא"א לו להיות כמותו, עיי"ש בדבריו, ועיי"ש מש"כ עוד לישב קו' זו, וצ"ע בזה.

ג] א] בפירש"י דכ"ג: ד"ה לימא, ז"ל, ומהאי דלא מבטל לי' טיבלא לשירים ותיהוי כריבה סלתה, ל"מ למיפרך לרב חנינא דנימא מהכא דבתר מבטל אזלינן, דאי בתר בטל אזלינן שירים מי הוו טיבלא, דאי נמי בתר בטל אזלינן וטיבלא מבטל לשירים, ל"ה ריבה סלתה, דבטל כמאן דליתי' דמי ולא מבטל לי', עכ"ל, והתוס' לעיל דכ"ב.ד"ה והן, הקשו דסותר מה שפירש במשנה, דכל שבולע הקומץ משמן מנחת נסכין הו"ל ריבה שמנה, דמה"ט לא יחשב נמי ריבה שמנה, וצ"ע בזה בדעת רש"י.

והנה אמנם בשטמ"ק לעיל דכ"ג. אות ב' וג', הביא גי' אחרת בפירש"י במתני', ז"ל, פסולה, פי' הקומץ של מנחת ישראל, לפי שבלע הקומץ ממנחת נסכים, ורבה שמן דמנחת נסכים על הקומץ ומבטלו, והוי מנחה שלא הוקטר קומצה ופסולה, אבל מנחת נסכים כשרה, דל"ה כריבה שמנה,[[3]](#footnote-4) כיון דשלא מדעת עירבו בטל וכמאן דליתא, עכ"ל,[[4]](#footnote-5) וע' בפי' הרע"ב שג"כ פירש כן למתני', (וכנ' הי' כן בפירש"י שלפניו), ועיי"ש בתויו"ט ובתורע"א, והרי שפירש"י כן גם לגבי שמן, דל"ח ריבה שמנה כיון שלא מדעת עירבו בטל וכמאן דליתא, אך לפירש"י שלפנינו דפירש דחשיב ריבה שמנה, צ"ע דמ"ש מהא דלא חשיב ריבה סלתה, וע' שפ"א שדן לומר, שלא כתב כן רש"י בדכ"ג: רק בהא דלא מקשה כן משום דהי' אפשר לישב כן, אך לפי מסקנת הגמ' תו א"צ לחדש סברא זו, וע' בקר"א מה שיישב סתירת ד' רש"י.

והנה עי' בעוניו"ט סי' ד', שפירש דטעמא דרש"י דלא חשיב ריבה סלתה, הוא משום דל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, וע"כ ל"מ לחשבו בכלל המנחה, וע"כ ל"ה ריבה סלתה, ובדעת התוס' דפליגי, כתב שם דס"ל דמהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, וע"כ הוי כריבה סלתה, ועיי"ש בהערה מש"כ לפ"ז לישב סתירת ד' רש"י, די"ל דרק לר"י דמב"מ לא בטל, הרי שהגם דהיכא דא"א לו להיות כוותי' ה"ז בטל, מ"מ ל"ה ביטול מעליא, ול"מ ליתן דינים על המיעוט, עיי"ש, וע' גם בשו"ת בנין עולם סי' נ"ו, אבנ"ז או"ח סי' תפ"ג, סק"ד יד"י סי' צ"ט סקכ"ה, וחי' הגרש"ש ב"מ סי' ז' סק"י שפירשו עד"ז ד' רש"י, ודנו אם יש להוכיח מכאן לעלמא דל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, עיי"ש בדבריהם, וכעי"ז כתב החזו"א בסי' כ"ט סק"ז, ז"ל, ונראה דר"ל דל"מ כח הביטול אלא לשלול כחו ולחשוב את המיעוט כחסר, אבל לא למחשב כריבה, דבכל מקום שהן הן לעצמן, עכ"ל.

והנה לפי דבריהם מתפרשים ד' רש"י, דקשיא לי' דמכח הביטול יהא הסולת הבטל בכלל הסולת דהמנחה, וממילא יהא זה כריבה סלתה, וע"ז יישב רש"י דל"מ ע"ז הביטול לחשוב הסולת הבטל כחלק מהמנחה, וע"כ ל"ה זה בכלל ריבה סלתה, ודעת התוס' דפליגי ע"ז, פירש העוניו"ט דהוא משום דס"ל דמהני הביטול לחשוב הסולת הבטל כחלק מהמנחה.

ב] והנה אמנם צ"ב רב בזה, שהרי אף ריבה סולת דחולין פסול, וא"כ אף דל"מ הביטול לחשוב הסולת הבטל כחלק מהמנחה, מ"מ מי גרע זה מסולת דחולין דפסל, ואף אי נימא דסולת דחולין לא פסל, ואי"ז במשמע, דא"כ היאך משכח"ל ריבה סלתה, הרי לא חייל קדושה על יותר משיעור המנחה, והו"ל כריבה סולת דחולין, מ"מ הרי בריבה שמנה אמרי' לעיל די"א. דפוסל אף בריבה שמן דחולין, וא"כ מהו שדנו התוס' דנימא בזה דכמאן דליתא דמי ול"ח ריבה שמנה, הרי אפי' שמן דחולין פסל, ומה גרע שמן זה שנתבטל משמן דחולין, וע' חזו"א שם שעמד בזה על סולת, דמה גרע מסולת דחולין, ועיי"ש מש"כ בזה.

וצ"ל בזה, דהנה ל' פירש"י שהביא השטמ"ק במתניתין הוא, דל"ה כריבה שמנה "כיון דשלא מדעת עירבו" וכו', והרי דאי עירבו מדעת הי' חשוב כריבה שמנה, ונ' שהטעם בזה, דאי עירבו מדעת הרי אף שמן וסולת דחולין פסול, כיון שמביא מנחה שמרובה שמנה וסלתה, וא"כ ה"נ פוסל מה שריבה בשמן וסולת זה שנתבטלו, אך משא"כ אי עירבו שלא מדעת, י"ל דבכה"ג אין פוסל שמן וסולת דחולין, דכיון שנתערבו שלא מדעת, יש לנו לדון דהמנחה הויא כשיעורה, והשמן והסולת שנתערבו אינם כלל בכלל המנחה, שהרי אין דעתו להביאן בכלל המנחה, וע"כ בכה"ג ל"ח ריבה שמנה וסלתה, ואמנם דכ"ז ל"מ רק אילו נתערב שמן וסולת דחולין, אך אילו נתערב שמן וסולת דידה, ודאי הוי זה ריבה שמנה וסלתה, ואף שנתערב שלא מדעת, דכיון דהוי זה שמן וסולת דידה, הרי דממילא חשיב זה דהמנחה גופה הויא יותר משיעורה, וע"ז הוא שכתב רש"י דהבטל כמאן דליתא דמי, ול"ה מכלל המנחה, וע"כ שפיר דמי לשמן וסולת דחולין שאינן פוסלין בשעירב שלא מדעת.

ג] אמנם באמת בל' התוס' נ' להדיא, דהא דס"ל לרש"י דל"ח כריבה סלתה, אי"ז משום דל"מ הביטול לחשבו כסולת דהמנחה, וע"כ ל"ח כריבה סלתה, אלא היינו להיפך, שהגם שהי' לנו לחשבו כריבה סלתה, מ"מ מהני הביטול לחשבו כמאן דליתא, וממילא דליכא בזה רבוי סולת, כיון דהיתר בטל וכמאן דליתא דמי, וכ"ה גם בל' פירש"י שהביא השטמ"ק שם באות ב' ואות ג', ויותר מזה הוא מפורש בשטמ"ק שם אות י"ז, שהק' דכיון שהוא בטל, מ"ט חשיב כקומץ יתר, ותי' דל"מ הביטול לחשבו כמאן דליתא כלל, עכ"ד, והרי שהנידון הוא אי מהני הביטול לחשבו כמאן דליתא.

ונ' דהפי' בזה הוא, דכיון שנתערב בזה שלא מדעת, הרי היינו דעיקר המנחה הוי העישרון סולת, וע"כ אף שנתערב בה עוד סולת, ל"מ לפסול להמנחה משום ריבה סלתה, דה"ה בטל בתערובת ולא חשיב דאיכא תוספת על המנחה, כיון דהתוספת בטלה במנחה וכמאן דליתא דמי.

ואמנם דמבו' בפירש"י שהביא השטמ"ק במתניתין, דכ"ז הוא בשנתערב שלא מדעת, דבכה"ג בטל הסולת והשמן שנתערב וחשיב כמאן דליתא, אך כל שעירבו מדעת אין לנו לחשבו כמאן דליתא, כיון דאדרבה אף זה הוי בכלל המנחה דילי', וה"ז כמו שבהסולת דהמנחה גופי' לא אמרי' שבטל מקצתו ברובו וחסר משיעורו, וכן לא אמרי' שהשמן דהמנחה גופי' בטל בהסולת והוי חזר שמנה, והיינו משום דהוי הכל בכלל המנחה, ואי"ז ב' דברים הסותרים שמבטלין זא"ז, אלא אדרבה הוו דבר א' המעורב, וה"נ אילו עירב מדעת עוד סולת, ודעתו להוסיף על שיעור המנחה, אי"ז בטל כלל, וע"כ אילו ריבה מדעת סולת ושמן דחולין, הוי ריבה סלתה וריבה שמנה ופסול, ורק בכה"ג שנתערב שלא מדעת, הוא דאמרי' דבטל כמאן דליתא ול"ח ריבה סלתה וריבה שמנה.

ואמנם דזהו מחודש מאד דמהני ע"ז דין ביטול, דעיקר דין ביטול מצינו לבטל דינים שעל החפצא, אך הכא הרי לא אתי' לבטל הדינים שעל הסולת, שהרי ליכא כלל דין פסול על הסולת, ואך דכל שנתרבה הסולת מיפסלא המנחה משום ריבה סלתה, ואתינן למימר דע"ז הוא דמהני דין ביטול דהסולת הנוסף בטל, ולא יחשב כריבה סלתה, וזה לא מצינו דיהני דין ביטול על כה"ג, דהרי סו"ס במציאות איכא במנחה סולת טפי מעישרון.

ונ"פ דבזה הוא דפליגי רש"י ותוס', דרש"י ס"ל דגם ע"ז מהני ביטול לחשוב להנוסף כמאן דליתא, וממילא דל"ח כלל כריבה סלתה, ויל"פ דהיינו משום דשורש דין ביטול הוא דהמיעוט בטל בתערובת וחשוב כמאן דליתא, ומכח זה הוא דבטל דינו, (וזהו שורש הדין דדברים החשובים אינן בטלין, וי"א דאיכא אנפי דמדאורייתא אינן בטלין, עמש"נ בזה בדברינו בדין קבוע שאינו ניכר סק"ב, ועיי"ש שנת' עוד, דז"ב מש"כ הראשונים דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע משום שה"ה בטל, והיינו דכיון דהוא בטל בתערובת, לי"ל חשיבות דקבוע דכמע"מ דמי), וע"כ מהני זה דאף חשוב כמאן דליתא ול"ה ריבה סלתה, (ואולי יל"פ עוד, לפמש"כ האחרונים, דדין ביטול הוא משום דאין כח להמיעוט לסתור ולבטל דין הרוב, וע"כ כיון שהכא המיעוט בא לפסול הרוב, אין בכחו לפסלו, אלא ה"ה בטל, וצ"ב בזה), אך התוס' ס"ל דע"ז ל"מ ביטול כלל, דמ"מ כיון דאיכא במנחה זו סולת יותר מכשיעור, מיפסלא המנחה.

ד] והנה ע' בשפ"א שכתב לישב קו' התוס' בסתירת ד' רש"י, דהגם דבגונא דבטלי השירים בטבל ל"ה בכלל ריבה סלתה כיון דבטל וכמאן דליתא דמי, מ"מ בגונא דבטל השמן דהנסכים בקומץ שפיר הוי בכלל ריבה שמנה, והיינו משום דמב"מ הרי לא בטיל, ואף דאמרי' סלק וכו', מ"מ אין בטל השמן רק לגבי הסולת, אך לגבי השמן דהוי מינו י"ל דאינו בטל, וע"כ חשיב ריבה שמנה.

וי"ל בזה על דרכו, דכיון דהא דל"ח כיתר סלתה הוא משום דמהני הביטול לחשבו כמאן דליתא, הרי י"ל דל"ש כן הכא, דכיון דהשמן דהנסכים והשמן דהקומץ הוו מב"מ ואינו בטל, אשר באמת מכח זה הי' ראוי לומר שלא יתבטל השמן בהקומץ, כיון דכל השמן יחד אינו בטל בהקומץ, ואך דנתחדש בדין ביטול דאמרי' סלק, ודייני' על השמן דהנסכים לחודי' ואיהו בטל בתערובת, אך י"ל דל"מ זה רק לבטל ממנו לדיניו, דכיון דאילו נסלק להמינו הי' שאינו מינו רבה עליו ומבטלו, ע"כ אף השתא דאיכא גם להמינו מ"מ בטל ממנו דינו, אך כד דייני' לגבי ריבה שמנה, ובעי' למימר דהוי השמן כמאן דליתי', הרי שכיון דהשתא איכא בתערובת גם להשמן דהקומץ דהוי מב"מ עם השמן דהנסכים, הרי דודאי דבפועל אין השמן דהנסכים בטל בתערובת, אלא ה"ה מצטרף להשמן דהקומץ ואינו בטל, וע"כ חשיב שפיר כריבה שמנה, דהגם דדיניו בטלין ממנו, מכח הא דאלמלי המינו הי' הוא כמאן דליתא והי' בטל, אך מ"מ השתא דאיכא בהתערובת גם למינו, אין מציאותו בטלה, וע"כ חשיב שפיר כריבה שמנה.

וע' מש"נ עוד בישוב דעת רש"י, בדברינו לקמן דע"ט: סק"???.

ד] א] דכ"ב: תוד"ה ור"י סבר, עיי"ש בכ"ד התוס'.

והנה התוס' הביאו מה שפירש ר"ת דדינא דר"י דמב"מ לא בטל הוי רק בדבר לח המתערב יפה וכו', וה"נ הדין שחידש ר"ת דאף תרומה אוסרת במינה במשהו, הוי רק בדבר לח המתערב, ושוב חזר בו ר"ת דודאי אין חילוק בין לח ליבש וכו', עכ"ד התוס'.

והנה ע' בחק נתן זבחים דע"ג., שפירש דלפי חזרת ר"ת, הרי דה"נ בדינא דר"י דמב"מ לא בטל, הוי זה אף בדבר יבש, וע' גם בעולת שלמה שם שנקט כן.

אמנם צ"ע ע"ז מד' התוס', שהרי התוס' הק' בתחילת דבריהם בהא דס"ל לר"י דמב"מ לא בטל, מהא דנפלו ונתפצעו דמשמע בסוגיא דגיטין דלר"י מדאוריתא ברובא בטיל, וכן מהא דמוכח בפרק נוטל דבכל תרומה נמי מודה ר"י שעולה בא' ומאה, ומזה הוכיחו דלא אמר ר"י ביבש, ואח"כ כשהביאו התוס' דר"ת חזר בו, לא פירשו במה נתישב משה"ק מהנך דוכתי, ונ' מזה דלא חזר בו ר"ת רק בדינא דתרומה אוסרת במשהו, אך בדינא דר"י קאי ר"ת בדעתו דהוי זה רק בלח.

אמנם אי נימא כמו שנקטו האחרונים הנז', דחזר בו ר"ת גם ממש"א דדינא דר"י הוי רק בלח, צ"ל דמכוון התוס', דע"ד מה שתירץ ר"ת דל"ח מב"מ כיון דא"א לו להיות כמותו, ה"נ נתרץ על הקו' הנ"ל.

והנה משה"ק מנפלו ונתפצעו, מתישב היטב לפ"ז, דבזה א"א למבטל להיות כבטל, וגם א"א לבטל להיות כמבטל, דל"מ למימר דלכי מסרח יהא מותר, שהרי הוי איסוה"נ, ואיסוה"נ אינן מותרין עשאינן ראויין לגר, שהרי אפי' אפרן אסור, וע' מה שהבאנו בפרט זה להלן אות ז' סק"ג.

אך צ"ע, דלכאו' משה"ק מההיא דפרק נוטל דאמר ר"י מעלין את המדומע בא' ומאה, לא נתישב בזה, דלמ"ד דבתר בטל אזלי', הרי התם אפשר לבטל להיות כמבטל, דהרי לכי מסרחא שריא, ואולי יש לדחוק דאיירי במשקי תרומה, שכתבו התוס' דבזה א"א לבטל להיות כבטל, דלכי מסרח אין שם משקה עליו, אך אכתי קיימא קו' התוס' בזבחים דע"ג., בהא דאמר ר"י בבריתא דליטרא קציעות שאי"ז בטל, משום דדבר שבמנין לא בטל, ותיפו"ל דלדידי' מב"מ לא בטל, ווהנה הרי התם איירי באוכלי תרומה, ושפיר אפשר לבטל להיות כמבטל, אך זה ניחא אי נפרש דמש"כ התוס' דבמשקי תרומה א"א לבטל להיות כמבטל, אין כונתם בדוקא במשקין כמו שפירש הצ"ק, אלא ה"ה באוכלי תרומה, וכמו שנקטו כן העול"ש והגרי"ז, ועמש"נ לדון בזה להלן אות ז' סק"א, ולפ"ז א"ש.

ויש להעיר מד' התוס' זבחים דע"ז: דפשיט"ל דבעולין הוי רק בלח דומיא דמב"מ לר"י, ונ' מזה שלא חזר בו ר"ת מפרט זה, אך מאידך צ"ע מד' התוס' לקמן דכ"ג. שהעמידוה ביבש, ולכאו' סתרי לדבריהם בדכ"ב: ובע"כ צל"פ דאזלי למה שחזר בו ר"ת, ונ' מזה שחזר בו גם כלפי דינא דר"י, וצ"ע בזה.

ב] ע' תוס' יבמות דפ"ב. דלכאו' מבו' מדבריהם דהא דרק בלח אמר ר"י דלא בטל, אי"ז משום דדין ביטול דלח שאני, שהרי כתבו דבמנחות צ"ל דמתרככין ובולעין טעם זמ"ז, והרי אין הנידון כלל על ביטול הטעם, ובע"כ דכל שמשפיע זא"ז בטעמו ה"ז מתאחד טפי ואינו מבטלו, אך בחי' הרשב"א חולין דצ"ז. לכאו' מפורש לא כן, עיי"ש דהגם דיש רוטב וכו', מ"מ ביטול החתיכה בחתיכות הוי כיבש ביבש, וכ"נ בד' הראב"ד באיסור משהו, עיי"ש, אך באמת אי"ז סותר זל"ז כלל, דבנידון דהרשב"א הרי הוי זה ב' תערובות נפרדות, וע"כ הגם דחתיכת האיסור נותנת טעם בשאר החתיכות, מ"מ איכא בה ביטול דיבש ביבש, ומשא"כ בד' התוס' ביבמות דהוי זה חדא תערובת, וז"פ.

ויש לציין לד' השטמ"ק בביצה דל"ח:, שכתב אהא דנבילה ושחוטה, דאע"ג דמודה ר"י דיבש ביבש בטיל, הכא מיירי כגון שהנבילה והשחוטה לחה, וי"מ דשאני טומאה כיון דמחמת מגע אתינן בה דינו כלח בלח, עכ"ל, וצ"ב רב.

ועמש"נ במק"א באורך בגדר הדין דמב"מ לא בטל, ויל"ד בענין זה לפ"ז.

ג] בעיקר הנידון אי דינא דר"י הוי אף ביבש, ע' בזה בחי' הרמב"ן חולין דק"ט. שנסתפק בזה, ודן שם לומר, דאף אי נימא דאף ביבש ס"ל לר"י דלא בטל, מ"מ י"ל דבתרומה גזה"כ הוא שבטלה במאה, עיי"ש בכ"ד בזה.

והנה הרבה מהאחרונים העירו ע"ד הר"ן בנדרים דהא דדשיל"מ לא בטל הוא משום דהוי כמב"מ, כיון דדמי בדינו, דא"כ מ"ט אף בדבר יבש אינו בטל, ויש שכתבו דאה"נ בדבר יבש הוי הטעם משום דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, והאריכו בזה דאה"נ יש בזה ב' דינים, (וכדחזי' בריש ביצה דספיקא דרבנן אסור בדשיל"מ, הגם דל"ש בה טעמא דהר"ן), ואכמ"ל בזה, ומכבר ראיתי בשו"ת נוב"י, שכתב דאה"נ דעת הר"ן דדינא דמב"מ לא בטל הוי אף ביבש, וכתב שלא נז' בשום מקום בד' הר"ן דדינא דר"י הוי רק בדבר לח.

ה] א] עי' שו"ת הרשב"א ח"א סי' רע"ב, שבפשוטו כתב שם דכל דינא דל"מ דין ביטול לטומאת משא, הוי רק לר"י דמב"מ לא בטל, וע' יבין דעת סי' צ"ט סקי"א משה"ק על דבריו מכל הסוגיא דבכורות, ועיי"ש מש"כ לישב, אך אכתי אין מיושב הא דפריך התם דבאפר מקלה שנתערב יטמא במשא, והתם הרי לא מצינו דהוי כר' יהודה, וגם אינו מובן, שהרי הא דטומאת משא לא בטלה, מבו' בסוגיא שם דהוא משום דטומאה כמאן דאיתא דמי, והרי הך דינא דטומאה כמאן דאיתא דמי הויא אף לדעת רבנן ואף בביטול דמבשא"מ, וכמבו' בסוגיא בדכ"ב. שם בדין ציר, וא"כ מ"ט נימא דהא דמטמא במשא הוי רק לדעת ר"י, וי"ל, וכן אין מובן מה שתמה הרשב"א על השואל, שביטל כל דין ביטול ברוב, שהרי הוי זה סברא מסוימת בטומאת משא דלא בטלה, משום דטומאה כמאן דאיתא דמי.

ואמנם עיי"ש בסי' רפ"ד, שמבו' ד' הרשב"א דכל הא דאזלי' בתר דיני בטל ומבטל הוי רק לגבי טומאה ולא לגבי אכילה, דהתם אזלי' בתר שמא וטעמא, וצ"ב הגדר בזה, דמ"ט דיני טומאה לא תליין בשמא, ושו"ר מש"כ בזה הגאון בעל מג"ש ונד' בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' ס"ה, וכנ' הדרך בזה, היא עפ"מ שחזי' בגמ' דלענין דם קדשים הא דמב"מ לא בטל לר"י תלוי בחזותא, וצ"ע דהניחא לאביי דבתר טעמא אזלי' יש להבין דבדם אזלי' בתר חזותא, אך לרבא דבתר שמא אזלי', מ"ט ניזיל בדם בתר חזותא, ובע"כ דכל דין שמא וטעמא הוי רק באיסורי מאכלות, וצ"ב, ויל"פ דזריקה בדם דהוי מכח המראה ע"כ ודאי דתליא במראה, ול"ד לאיסורי מאכלות שהוי עיקר האיסור מכח הטעם, (ומשמעות הדברים בחולין דפ"ז:, דדם דלי"ל מראה דם אין לו תורת דם), אך אי זה הטעם אי"ז שייך לנידו"ד, וצ"ע בזה, (ויש להעיר עוד דלכאו' אין לומר דפלוגתת אביי ורבא הויא רק באיסורי מאכלות, שהרי מצי' בתוס' יבמות דפ"ב., דלרבא דבתר שמא אזלינן, אין קמח חיטים של חבירו בטל בקמח שעורים שלו, לבטל זכות הממון דחבירו, כיון דשוו בשמא, וע' גם בד' הגרע"א בשו"ת סי' קפ"ט ור"ט וח"ג סי' ס"א, שכתב דצמר גמלים וצמר רחלים, חשיב מב"מ לדעת רבא, כיון דשוו בשמא, וע' בזה גם באמ"ב דיני פסח סי' י"ז), וע' בשטמ"ק בדכ"ג: שנקט דגם לגבי מנחות הוו מב"מ משום דתואר א' להם, וצ"ב, ובד' רש"י דכ"ג: מבו' להדיא, דהא דנבילה ושחוטה הוי מב"מ אי"ז משום חזותא, אלא זה הוי משום דשניהם מין בשר, וצ"ע עוד בזה.

ונ' ברור, ושו"ר שכפה"נ נקט כן בתשובת המג"ש הנז', דע"ז הי' כל נידון הרשב"א בסי' רע"ב, והיינו דהוה מ' להו דרק לגבי טומאת מגע ה"ז בטל ולא לגבי אכילה, דכ"ה לישנא דריב"ח דבטל רק למגע, ומ' דלאכילה לא נתבטל, וכמש"כ שם השואל דאף לאכילה לא נתבטל, ומזה בא להוכיח דל"מ ביטול דרוב ביבש להתיר באכילה, וע"ז הוא דקאי הרשב"א בתשובתו, וע' גם בל' השואל בסי' רפ"ד, שכתב דריב"ח אמר שאינו בטל לענין משא ולענין אכילה, ונ' כמש"נ, וע"ז תמה הרשב"א טובא ומבו' היטב ד' הרשב"א, ולפ"ז אה"נ לגבי טומאת משא לא איירי הרשב"א כלל, ובל' הרשב"א לא נז' כלל דין משא, ובסי' רפ"ד כתב הרשב"א דלרבנן בטל בין לענין מגע ובין לענין אכילה, ולא הזכיר דאף לענין משא בטל, ונ' מזה דודאי הא דמטמאת במשא הוי אף לדעת רבנן, ומשום דטומאה כמאן דאיתא דמי.

ב] ולפ"ז מתישבים הרבה מקו' התוס' דמכ"ד חזינן דלא כר' חייא, וע' פר"ח שם שכתב כן בישוב מש"א בחתיכת נבילה דמב"מ לא בטל, דאי"ז סותר לדר' חייא, ויל"ד לפרש כן גם בד' רש"י שיישב לר"ח ממתני' דדם קדשים, ועיי"ש בשטמ"ק מה שהביא נוס"א מפירש"י, ולא קשיא לי' משאר דוכתי, וצריך עוד לעיין בזה.

וצל"פ לפ"ז הא דלגבי מצה מתובלת מדמי' לה לדינא דרב חייא, הגם דהוי דיני אכילה, והא דמדמי' דיני מנחות לזה, צ"ל דהתם נמי דיני הקרבה לא תליין בשמא ובטעמא, וצ"ע כעת, ושוב מצאתי בבי"מ יו"ד סי' ק"א ס"ו, שתמה כן ע"ד הפליתי שם סק"ו, שכתב בתו"ד נמי דכ"ד ר' חייא הוו רק לגבי טומאה, ועיי"ש בבי"מ שכתב עוד, דזהו נגד כל ד' התוס' בדכ"ב:, וזה כמש"כ לעיל דלדברי הרשב"א מתישב כל קו' התוס'.

ואולי יל"פ לפ"ז הא דמייתי' ממצה מתובלת דצ"ע דהוי מבשא"מ, וע' מקו"ח סי' תנ"ג סק"א שתמה בזה, וע' קדושת יו"ט עול"ש וחזו"א שכתבו עפ"ד תוס' ביצה, אך התוס' שם לא ברירא להו ד"ז, וע' גם ר"ן נדרים דנ"ב., וגם צ"ע אם יש לדמותו למים ומלח שזהו עיקר תיקון העיסה, גם יש לפקפק בעיקר דרך זו, שהרי כבר כתב הפר"ח ביו"ד סי' צ"ח סקכ"ו ובסי' ק"ב סק"ה, דמוכח מכ"ד דכל מש"כ הראשונים דהוי זה כמב"מ, היינו רק לגבי דינא דדשיל"מ, אך לגבי דינא דמב"מ לא בטל, ולגבי כל האוסרים במשהו במב"מ, ל"ח זה כמב"מ, (וע' גם ביש"ש חולין פ"ח סי' פ"ח הביאו הב"ח ביו"ד סי' ק"ב, וע' גם במנחת יעקב כלל ע"ד סק"ה), אך באמת בד' הרמב"ן בהלכות נדרים והרשב"א מפורש דחשיב כמב"מ גם לדינא דר' יהודה דמב"מ לא בטיל.

ומצאתי בעזה"י בשטמ"ק החדש בכורות דכ"ב: שהביא בשם ר"י, דאף דהוי מבשא"מ בשמא ובטעמא מ"מ לר"ח חשיב מב"מ, ושוב אחז"ר מצאתי גם בראבי"ה סי' תתק"ו בתו"ד, ז"ל, ונ"ל דרב חסדא עדיפא מדאביי ורבא בפ' בתרא דע"ז דפליגי אי בתר שמא אזלי' או בתר טעמא, דאינהו לא חיישי אפשר למיהוי כוותיה אפי' שוה לו בשמא ובטעמא, דומי' דנבילה ושחוטה ושני מנחות דפריך להו, וכן נמי אם משונה בטעמא ובשמא לא חיישי', מדפריך לרב חסדא מתיבלה בקצח, ובסברא בעלמא פליגי, עכ"ל, וזה צ"ע טובא דא"כ כל איסורים יהיו חשובים מב"מ מכח זה, ואמנם יל"ד אם באיסורים חשבי' דהבטל יכול להיות כמבטל, ע' היטב בתוס' דכ"ב: ואכ"מ.

ולהנ"ל י"ל דל"ק מכל איסורים, דבהו לא אזלי' כלל בתר דיני הבטל והמבטל, ודו"ק, אך אכתי אי"ז מתישב, וכגון הא דדם בדם לא בטל, שפירש"י הטעם משום דכשילין יצא מקדושתו, וא"כ מ"ט דם בטל במים, והרי לכשילין יצא מקדושתו, ואפשר לו להיות כמותו בדינו, (וי"ל דמ"מ חלוק דינו משום איסור דם, וצ"ע בזה, וג"ז תלוי במש"נ להלן אות ז' סק"ג, בדבר שיש עליו ב' דינים, דכלפי א' מהן הוי מב"מ וכלפי א' הוי מבשא"מ, וצ"ע כעת), ועד"ז ילה"ע מכ"ד, וצ"ע.

ו] א] בביאור ד' הרמב"ם ספ"א משאה"ט, נ' ע"ד ד' הר"ן פ"ג דע"ז, והיינו דה"נ בטומאה ליכא דין ביטול, ורק כיון דהבטל אפשר לו להיות כמבטל והמבטל א"א לו להיות כבטל, ע"כ גובר המבטל על הבטל, ועי' קר"א שכתב כעי"ז, וי"ל דמקורו מירושלמי דתרומות פ"ה, ע' שע"י ועוד.

ובביאור ד' הר"ן בע"ז שהביא מסוגיין, שמעתי לפרש דאזיל לטעמי' דעיקר הדין דמבשא"מ לא בטל הוא משום שה"ה מחזקו, ואינו סתירה לו, וזהו סברת ר"ח, דאם אפשר למבטל להיות כבטל, אין המבטל סותר כ"כ לבטל, וע"כ אינו מבטלו אלא אדרבה מחזקו, וזה ע"ד סברת הר"ן בדין זוז"ג, וע' נחלת ברוך סי' ט' מה שתמה טובא על דמוי הר"ן לסוגיין, וע' בשע"י ש"ג פכ"ה מה שביאר ד' הר"ן, והדברים נראים דוחק בפי' ד' הר"ן.

ע' סוג' דביצה דל"ח: דפרכי' מנבילה בשחוטה, ותמה מהרש"א מ"ט לא פרכי' מכל איסורים, ומה שתי' צ"ע כמשה"ק קרני ראם שם, וע' בשטמ"ק שם מש"כ בזה, ועי' גם בקובץ ראשונים עמ"ס ביצה, ויל"ד בזה לפי המבו' בד' הרשב"א דאי"ז בטל לגמרי, והוי רק ביטול לענין טומאת מגע, ויל"ד גם לדברי הרמב"ם דהתם הביטול הוי מכח שנבטל אפשר לו להיות כמבטל והמבטל א"א לו להיות כבטל, וצ"ב.

ב] ובעיקר ד' הרמב"ם דהשיג הראב"ד דקי"ל כרבנן דמב"מ בטל, ע' כס"מ שם דטומאה שאני, וכן מצאתי במאירי ביצה דל"ח: עיי"ש דבטומאה אין מב"מ בטל.

ובזה ניחא מה שלא הביא הרמב"ם דינא דשחוטה בנבילה, די"ל דפרט זה הוי רק למ"ד דמב"מ לא בטל, דהאמנם ליכא ביטול לבטל דיני טומאה, אך ביטול ליתן דיני טומאה שפיר איכא, ודו"ק, וע' באחרונים שציינו בסהמ"פ בזה, וצ"ע כעת.

ז] א] בדינא דאפשר לבטל להיות כמבטל, ע' עולת שלמה בדכ"ב: ובזבחים דע"ג, שכתב דבאיסורי מאכלות ל"ש לומר דאפשר לו להיות כמותו, כיון דהא דכשאינו ראוי פקע איסורו היינו משום דל"ש עליו איסור אכילה כיון שאינו אוכל, אך אי"ז הגבלה באיסורו, ופירש דזהו מש"כ התוס' דמשקי תרומה א"א לבטל להיות כמבטל, דלכי מסרחי אין שם משקה עליהם, וע' צ"ק שפירש דבריהם דל"ד לנבילה דאפשר לבטל להיות כמבטל, דשאני אוכלין ממשקין, אך העול"ש פירש דהיינו, דחלוק טומאת נבילה, מאיסורי מאכלות, (וע' בכ' הגרי"ז שפירש ד' התוס' באופ"א, דתרומה שאני, ונ' מדבריו דפירש דבתרומה ליכא להתירא דשאינו ראוי לגר, וכנר' היינו משום דהוי איסורה מכח קדושתה, ול"ד לשאר איסורי מאכלות, ועיי"ש שכתב, דאף די"ל דבתרומה כל שאינה ראוי' לאכילה פקע קדושתה, מ"מ ל"ח מכח זה דאפשר לו להיות כמותו, עיי"ש הטעם בזה, ואכמ"ל).

אך אין מ' כן מד' התוס', דלפ"ז הרי נמצא דבאיסור נבילה וכה"ג א"א לבטל להיות כמבטל, וא"כ מהו שכתבו התוס' בהנך דוכתי דיש מהם דהוו גם דלא כר' חנינא, הרי לכאו' כל המקומות לא אתיין כרב חנינא, עיי"ש.

אך בד' ר"ת בספה"י סי' תש"ט, נ' לבאר ע"ד העול"ש, ז"ל, ועוד ק"ל כמה משניות ממב"מ ולא מצית למיזל לא בתר בטל ולא בתר מבטל, ובהקומץ רבה איכא מתנייתא דלא אזלא בתר בטל ומבטל, אע"ג דאמרי' התם לכי מסרחא פרח שם נבילה מינה והויא כשחוטה, ותו אמרי' לכי מעפשא, ל"מ למימר לכי מירקבי לכי מתייבשי, גבי תרומה בטבל וגבי מי רגלים ורוק במי רגלים ורוק, דא"כ יכולין להיות כבטל ומבטל, דמסרחא דמעפשא שם בשר ומצה עליהן, שאינה ראוי' ואינה ראוי' לצאת יד"ח, עכ"ל.

והנה ל' ספה"י צריך תיקון, אך מ"מ נ' שעיקר דבריו הם, דרק בההיא דנבילה לכי מסרחא, ובההיא דמצה לכי מעפשא, הוא דאמרי' דאפשר לבטל למיהוי כמבטל, ומשום דאף אחר דמסרחא ומעפשא, אין בטל עיקר שמו ממנו, והיינו דהחפצא דטומאת נבילה הוי על בשר, ואף אחר דמסרחא איכא ע"ז שם בשר, ואך דפקעה טומאתו ממנו, משום דבעי' שתהא נבילה הראוי' לגר, והחפצא דמצה הוי אף אחר דמעפשא, ואך שכיון שאינו ראוי לאכילה, אין יוצאין בזה יד"ח מצה, וע"כ חשיב שפיר דאפשר לבטל להיות כמבטל, כיון שאפשר לו להיות כמבטל, אף שאכתי הוי זה החפצא שעלי' חייל הדין, ומשא"כ בתרומה דלכי מירקבא אי"ז כלל החפצא דחייל עליו תרומה, וכן במי רגלים דלכי מייבשי לי"ל כלל תורת מעיינות, ואי"ז כלל החפצא הראוי לחול עליו טומאה, ע"כ אין לנו לחשוב בזה דאפשר לבטל להיות כמבטל, וז"ב.

ב] וע' בי"מ יו"ד סי' ק"א סק"ו, דהעיר דאפשר לשחוטה שתהא נבילה ע"י דין חנ"נ להסוברים דהוי דאורייתא, וכן י"ל דאפשר להיות נבילה, ע"י דין טכ"ע להסוברים שנאסר אף ההיתר, וי"ל דבזה ל"ח כלל שנאסר גוף הדבר ורק טעמו הוא האסור, ואכמ"ל בזה, וכתב די"ל דל"מ אפשר להתהפך ע"י מעשה אדם, עוד כתב די"ל דלגבי טומאה לא אמרי' חנ"נ, אך בד' התוס' בדכ"ב: מבו', דגם לענין איסור א"א לשחוטה להיות כנבילה, עיי"ש במש"כ דההיא דחולין ד"ק. הוי דלא כר' חסדא, ושוב הביא דבס' בשמים ראש דן בזה דאפשר לבטל להיות כמבטל ע"י חנ"נ, וע' עוד בזה בספר מנח"ב סי' ס"ט.

והנה יל"ד עוד, דל"ח דאפשר לו להיות כמותו ע"י חנ"נ, כיון דהאיסור השתא אסור באיסור עצמי, ואיסור עצמי ואיסור חנ"נ לא שוו זל"ז, אך אכתי לא נתישב בזה מה שהביאו התוס' בדכ"ב: מחולין ד"ק., דהתם אף האיסור המתבטל הוי רק מכח חנ"נ, עיי"ש, וכמדומה שראיתי לא' מן האחרונים שהעיר בזה.

והנה עד"ז עמד בהג' ציון ירושלים לירושלמי פ"ה דתרומות, במש"כ התוס' דא"א לחולין מתוקנין להיות תרומה, דהרי אפשר להם להיות תרומה ע"י תשלומי תרומה, וע' גם בכ' הגרי"ז בזה, ובהגה' מהרש"ם כ' די"ל בזה, שהרי תשלומי תרומה הוי רק בשוגג, ואין בידו להיות שוגג, וגם בזה י"ל כמש"כ הבי"מ דל"מ מה שאפשר לו להיות כמותו ע"י מעשה אדם.

וטפי י"ל בזה, דכל הא דאפשר לו להיות כמותו, הוי זה הגבלה בדינו, שאינו דין עולמי, וזל"ש בהנך גוני, שדינן הוא דין עולמי, ואך שאפשר לחדש בהן דין אחר, וז"פ, וע' בכתבי הגרי"ז כעי"ז, ומשה"ק שם מחולין מתוקנין, לכאו' ל"ק כ"כ, דהתם אי"ז התחדשות דין אחר.

ויש להוכיח כן, ממש"כ התוס' להלן דמההיא דביצה מוכח דסתמא דהש"ס דלא כר' חסדא, והיינו ממש"א שם בנתערב קב של חבירו בי' קבין שלו, דלר' יהודה דמב"מ לא בטיל לא בטלה זכות חבירו, והוכיחו התוס' מהתם דתסמא דגמ' דלא כר' חסדא, וצ"ב מ"ט התם א"א למבטל שיהא כבטל, הרי אפשר לו להקנות הי' קבים לחבירו, ואולי יל"פ שהטעם בזה הוא משום שאי"ז תלוי בו, וביד חבירו שלא להתרצות לזכות בזה.

ונ' דמזה מוכח כמש"נ, דכל הא דאפשר לו להיות כמותו, היינו רק בגונא שדינו אינו דין עולמי, אך בההיא דביצה דמה דהשתא אין הי' קבין של חבירו הוי זה דין עולמי, הרי שהגם דיכול חבירו לזכות בזה, ל"ח דאפשר לי' להיות כוותי', ויש להסתפק אם מה"ט חשיב התם נמי שא"א לבטל להיות כמבטל, או דנימא דכ"ה שיהא חשוב התם דאפשר לבטל להיות כמבטל, סגי במה שאפשר שתיפקע זכות חבירו, (ול"ב להא שאפשר שיזכה הוא בזה, שהרי ביטול זכות חבירו אינו כלל מכח שהי' קבין הוו שלו, דאף בנתערב קב דחבירו בי' קבין דהפקר בטלה זכות חבירו), וי"ל דזה שפיר חשיב דאפשר שיפקע זכותו בהקב שלו, אך שו"ר בצ"ק שפירש במש"כ התוס' שם שנ' שיש מהנך שהבאתי דלא כר' חייא, דהיינו ההיא דביצה, והרי שנקט דהתם אף א"א לבטל להיות כמבטל, וצ"ע בזה.

והעירוני דיש להוכיח כן עוד, מעיקר הא דאמרי' בסוגיא דכ"ג: דשירים וקומץ א"א להם להיות טבל, ודשירים וקומץ א"א לזה להיות כזה, וילה"ע דהרי שפיר אפשר לישאל על המנחה, ולשוב ולהקדישה ושפיר מצי למיהוי טבל, ולמיהוי קומץ או שירים, והרי מבו' בפירשב"ם ב"ב דק"כ: דאף אחר שחיטה בחוץ מצי לישאל עלי', ולכאו' ה"נ מצי לישאל על מנחה אחר קמיצה, אך אולי זה גרע שכבר נתקיים דינו, ומשו"ז א"א לישאל עליו, וצריך בדיקה בזה, ומוכח מזה כמש"נ, דל"ח דאפשר לי' למיהוי כוותי', בגונא דאפשר לו להיות כן ע"י התחדשות דין, וע"כ ל"ח התם דאפשר לו להיות כמותו, כיון דל"מ למיהוי כוותי' רק ע"י שישוב ויקדישנו, אשר זה הוי התחדשות.

אך בד' הירושלמי פ"ה דתרומות, כפי שפירש שם בביאור הגר"א ובפנ"מ, מבו' דדבר טהור אפשר לו להיות כטמא, דאפשר לו לקבל טומאה, וזה דלא כסברא זו, אך בלא"ה י"ל דלהירושלמי דינא דר"ח לא אתיא כלל לר"י, אלא היינו כמש"נ לעיל בד' הרמב"ם דבעי' שלא יסתור דין המבטל לדין הבטל כ"כ, ולזה מהני מה דאף הטהור יכול ליטמאות, שמכח זה אינו סותר כ"כ לדין הטמא, וצ"ע בזה.

ג] יש להסתפק, היכא דאיכא בהמתבטל כמה דינים, אשר אינו יכול להיות כהמבטל רק בחלק מהן, אם בכה"ג בטל לגמרי, כיון דהוי כמבשא"מ מכח הדינים שא"א לו להיות כוותי', או דאף בכה"ג אינו בטל כלפי הדינים דאפשר לו להיות כוותי'.

ויש להעיר בזה ממה שפירש"י דדם קדשים לא בטל, כיון דכשילין יצא מקדושתו, וצ"ע דהרי אף אחר שילין הוי דינו דעלה לא ירד, וע' בהג' מהרש"ם ע"ד התוס' בדכ"ב:, שנ' שהוקשה לו שהרי אף אחר שילין אכתי אי"ב איסור קודש, וכמבו' בכריתות דכ"ג:, ודן לומר דדם דלי"ב איסור נותר, פקע קדושתו לגמרי כשנעשה נותר, והיינו דכל מה דבשר נותר הוי אכתי קודש ואי"ב מעילה, הוא רק משום דאיכא עלי' איסור נותר מכח ההקדש, אך צ"ע דודאי לא פקע קדושתו לגמרי, שהרי דינו דאם עלה לא ירד.

וחזינן דאע"פ שא"א לו להיות לגמרי כוותי', מ"מ כיון דלגבי דין הכשרו לזריקה מצי למיהוי כוותי', הרי שלגבי זה הוי כמב"מ ולא בטל, אך צ"ע, דאי נימא דאף כשלן נשתייר בו איסור קודש, הרי נמצא דלגבי זה הוי מבשא"מ ובטל ממנו דיני קודש, וא"כ היאך שייך שיהא בו הכשר זריקה הגם שפקע ממנו דיני קודש, (וי"ל שהרי ע"י ביטול לא פקע דינו לגמרי, שהרי אם הוכר חוזר לדינו, וע"כ לגבי הדינים שלא בטלו חשבי' לי' דאף הוי קודש, וצ"ב בזה).

ויל"ד עוד עד"ז, בדין איסורי הנאה שנתערבו בהיתר, דהנה הרי באיסוה"נ א"א לו למיהוי כוותי', שהרי ליכא להתירא דשאינו ראוי' לגר באיסוה"נ, וכמש"כ כן המנח"ב בכ"ד להוכיח שהרי אף אפרן אסור, הגם דאינו ראוי לגר, וביבי"ד סי' ק"ג הביא כן ממל"מ הל' מאכ"א, ולא מצאתי כן במל"מ, (ושו"מ כן במל"מ אבל פי"ד הכ"א, וע' מה שצינו שם בסהמ"פ), וע' חוו"ד ר"ס ק"ג שנ' דעתו דאף באיסוה"נ כל דהוי אינו ראוי לגר שרי לגמרי, וזה צ"ע רב דמה גרע מאפר, ומצאתי באמ"ב דיני פסח סי' ז', שעמד ע"ד החוו"ד בזה, (ואולי ס"ל דכל דנשתנה הדבר עצמו גרע טפי, ואפר ל"ח הדבר עצמו אלא כיוצא מן האיסור, אך בפשוטו האפר ג"כ חשיב כנשתנה הדבר עצמו), והנה החזו"א באו"ח כתב, דאף באיסוה"נ כל שנעשו אינו ראוי לגר לי"ב איסור אכילה, ולא נשתייר בהו רק איסור הנאה, ואין האכילה אסורה רק מכח ההנאה שבה, ולפ"ז יל"ד באיסוה"נ שנתערבו בהיתר, דהאיסוה"נ בטל, שהרי א"א לו להיות כוותי', ויל"ד אם ישתייר בו איסור אכילה, שהרי בזה אפשר לו להיות כוותי' והוי מב"מ ולא בטל, או דנימא דבטל ממנו גם האיסור אכילה, וצ"ע בזה.

וע' לעיל אות ד' סק"א, שנת' לדון לפרש בד' התוס', דבההיא דנפלו ונתפצעו א"א לו להיות כוותי', משום דבאיסוה"נ לא שרי כשנעשה אינו ראוי לגר, אך אי נימא דהאיסור אכילה אינו בטל, א"א לפרש כן.

ויש להעיר עוד בזה, מד' הרשב"א שהבאנו לעיל אות ה', שדעתו דהא דאמר רב חייא דאף לר"י כל שא"א לו להיות כוותי' בטל, הוי זה רק לגבי טומאה ולא לגבי איסור, וחזי' להדיא דהגם דלגבי טומאה הוי כמבשא"מ, מ"מ לגבי איסור דהוי כמב"מ אינו בטל, ולכאו' ה"נ הכא דכוותה.

ולכאו' יש לדמות נידו"ז, למה שנחלקו האחרונים בדין דבר שיש עליו ב' איסורים והא' יש לו מתירין, די"א דבכה"ג בטל אף איסור זה, וי"א שאינו בטל, ונחלקו בזה התפל"מ והצ"צ, וע' בהגרע"א בכ"ד שהאריך בזה, וראיתי שכתבו בזה, דלדעת הר"ן דהא דדשיל"מ לא בטל הוא משום דהוי כמב"מ, הרי שכיון דאיכא עלי' איסור א' שאין לו מתירין והוי כמבשא"מ, ממילא בטל אף האיסור השני שי"ל מתירין, אך נ' ברור שאי"ז מוכח כלל, דגם לדעת הר"ן י"ל דכלפי הדין דאין לו מתירין הוי כמבשא"מ, וכלפי הדין דיש לו מתירין הוי כמב"מ ולא בטל, ויש להוכיח כן, שהרי הר"ן פירש דהא דעולין לא בטלי לרבנן, הוא משום דהוי כמב"מ, כיון דאזלי בתר דמוי הדין, וא"כ אטו נימא דעולין שנתערבו זב"ז, שיש על א' מהן איסור מסוים, ומכח זה הוו כמבשא"מ, אטו יתבטל מיניהו גם דין העולין שלהן, כיון דהוי זה כמבשא"מ ובטל, הרי ודאי אי"ז כן, והיינו משום דכד דייני' שיהא ביטול כלפי דין העולין הוו מב"מ, וה"נ דכוותה.

ח] א] במש"כ התוס' דאיכא לאוקמי הא דטבל אינו בטלה, בשנפל טבל הטבול לתרומה לתוך טבל שאינו טבול לתרומה, דהוי מב"מ כיון דשם טבל על שניהם, הנה צ"ע רב בזה, שהרי אף אם הי' הדין דטבל בטל, הרי כל הנפ"מ בביטול זה הוי רק אחר שהפריש על הטבל המבטל ממקום אחר, וא"כ בכה"ג מ"ט באמת אי"ז מתבטל, הרי אחר שהפריש עליו ממקום אחר ונעשה חולין, תו כבר אי"ז מב"מ, ומ"ט לא יחול עתה ביטול, ואף שבשעת הנפילה ל"ח ביטול כיון דהוי מב"מ, מ"מ מ"ט לא יחול אח"כ ביטול ע"ז, כשכבר אינו מב"מ, וע' בשיעורי הגר"ד רפופורט, שנד' בספר קובץ ענינים לחולין, שעמד בזה.

ובמש"כ התוס' עוד, דמשכח"ל בנפל לחולין מתוקנין בעוד התרומה ביד בעלים דמצי לאיתשולי עלה, ולכאו' גם בזה ילה"ע, דמ"מ אחר שנתן התרומה לכהן דתו ל"מ לאיתשולי עלה, ממילא כבר הוי מבשא"מ, ומ"ט לא יתבטל, אך י"ל דאה"נ, וכל הנפ"מ בהא דאין בטבל בטל, הוא שכ"ז שלא נתן התרומה לכהן, אסורה התערובת מפני הטבל שבתוכה, אך אחר שיתן התרומה לכהן, י"ל דאה"נ שריא התערובת.

ב] ולכאו' יש ללמוד מזה דבר חדש, דהגם דבעלמא אף היכא דל"ח ביטול בשעת התערובת, מ"מ מצי להתבטל אח"כ, וכמש"א בגיטין דנ"ד., דנפלו ונתפצעו בדוגג יעלו, (לדעת ר"י ור"ש דלא קנסו שוגג אטו מזיד), והרי שאף דבשעה שנתערבו ל"ח ביטול מפני חשיבותן, מ"מ אח"כ כשנתפצעו ואבד חשיבותן, שפיר חייל עליהו ביטול, מ"מ לגבי דינא דמב"מ לא בטל, הרי שכל שהיו בשעת התערובת מב"מ. תו אף שאח"כ כבר אינן מב"מ, אכתי איכא להתערובת שם תערובת דמב"מ, וע"כ אי"ז בטל, וצ"ע רב לבאר הטעם בזה.[[5]](#footnote-6)

ועיי"ש בשיעורי הגרד"ר, שהביא שמצינו כן עוד בד' התוס' חולין ד"ק., דהיכא דבשעת התערובת הי' זה מב"מ, תו אף אם אח"כ נעשה לי"ל חשיבות דמב"מ, מ"מ אי"ז בטל, אך נ' שאי"ז מוכח כלל, עייש"ה, ועיי"ש שכתב שהטעם בזה הוא משום דלר"י ל"מ חייל ביטול אחר שעת התערובת, ופליג בזה אדרבנן, וצ"ב בכונתו דמהיכ"ת דפליגי בזה ר"י ורבנן, והרי בנפלו ונתפצעו מודה ר"י דה"ז בטל, ולמש"נ צ"ל דבהא דמב"מ לא בטל, כל שבשעת התערובת הי' לזה שם מב"מ, ה"ה מתאחדים יחד, וע"כ ל"מ חייל ע"ז ביטול לאח"ז כשנעשו מבשא"מ, וצ"ב בזה.

וע' עוד באחיעזר ח"ב סי' י"ד, מה שהביא מד' כמה אחרונים, דכל דהוי דשיל"מ, הגם דע"י התערובת אין לו מתירין, מ"מ כבר אינו בטל, והיינו בכגון טבל שנתערב בחולין, דצ"ע רב שהרי אחר דנתערב כבר א"א להתירו מדאורייתא, שהרי א"א להפריש עליו אלא מטבל דרבנן, וכמו שעמדו בזה הברוך טעם שער התערובת דשיל"מ פ"א, (ומש"כ שם בעל הד"ח בהגה"ה לא הבנתי), מנ"ח מ' רפ"ד, ומרחשת ח"א סי' נ"ב, ועוד),[[6]](#footnote-7) וכתב שם דז"ש רק לדעת הר"ן דהא דדשיל"מ לא בטל הוא משום דהוי כמב"מ, וע' גם במרחשת שם שכתב כן, ועיי"ש שר"ל דרש"י והר"ן מודו זל"ז, וזה ע"ד המבואר דכל דהוי מב"מ בזמן התערובת שוב אף דהוי מבשא"מ אי"ז בטל, אך האחיעזר שם דחה לזה, עיי"ש.

ג] וי"ל עוד בזה, עפ"מ שמצאתי דבר חדש באו"ז ע"ז פ"ה סי' ע"ר, דהנה עיי"ש שדן אי היתר בהיתר בטיל, כדון שנתערב חמץ קודם הפסח בדבר שאינו חמץ בששים, והביא שפירש ר"י דבטל, והוכיח כן ממתני' דצמר גמלים וצמר רחלים שטרפן זא"ז, דאם רוב מן הגמלים מותר, והא התם דצמר גמלים וצמר רחלים מותרין זב"ז ואפ"ה מבטלין זא"ז, ה"נ הגם שחמץ ושאינו חמץ קודם הפסח מותרין באכילה, אפ"ה נתבטל החמץ בדבר שאינו חמץ ומותר לאכלו בפסח, וכתב האו"ז שדן לפני רבינו שמחה מההיא דפ' הקומץ רבה דיליף ר"י מקרא דדם הפר ודם השעיר דמב"מ אינו בטל, ואם איתא שאין שייך ביטול היתר בהיתר אלא דוקא איסור בהיתר, היכי יליף מינה ר"י למב"מ איסור בהיתר שאינו בטל, הרי י"ל דשאני הכא דהיתר בהיתר הוא, דשניהם היתר למזבח ול"ש ביטול היתר בהיתר וכו', ועוד הביא לו ראי' מפ' התערובות, דלר"ל איסורין מבטלין זא"ז, ואם איסורין מבטלין זא"ז, ה"ה היתר את ההיתר, דמה לי איסור ואיסור מה לי היתר והיתר,[[7]](#footnote-8) ועוד דנתי לפני רבינו שמחה, אילו כהן טהור שנתערבה לו תרומה טהורה בחולין ואח"כ נטמא, וכי לא היתה מותרת לו אחרי שהי' בחולין כדי לבטל את התרומה, ואע"פ שבשעה שנתערבה היתה מותרת לו, ואמר לי הן, ואמרתי לו א"כ זה דומה ממש לחמץ שנתערב בשאינו חמץ ואח"כ בא הפסח,[[8]](#footnote-9) ואמר לי שאני הכא דא"א דליכא כהן טמא בעולם בשעה שנתערבה התרומה, עכ"ד, וכעי"ז כתב האו"ז גם בפ"ב דע"ז סי' קע"ה קע"ו.

והנה מה שהביא האו"ז מכהן שנתערבה לו תרומה וכו', בפשוטו הוא תמוה מאד, שהרי לכאו' כל מה שדנו הראשונים בדין חמץ שנתערב קודם פסח, ע' תמים דעים סי' ל"ו (תשו' ופסקים סי' קי"ז), או"ז הל' פסחים רנ"ו (פי' הר"ש מפלייש), מרדכי פ' כל שעה סי' תקנ"ד, שו"ת הר"ן סי' נ"ז ונ"ט, הוא כמפורש בדבריהם, משום דחמץ בזמנו במשהו, וע"כ בפסח עצמו א"א לו להתבטל, וע"כ יש לנו לדון אם נתבטל קודם פסח, ובשו"ת הר"ן דן בזה מטעם אחר, דאם חמץ קודם פסח בטיל, מותר לבטלו לכתחילה, ואין בזה משום מבטל איסור לכתחילה, כיון שעדין אינו איסור, אך אי לא בטיל, ול"ח הביטול רק בזמן איסורו, הרי שהוי בכלל מבטל איסור לכתחילה,[[9]](#footnote-10) אך משא"כ בההיא דתרומה, הרי דאף אי נימא דהיתר בהיתר לא בטיל, ולא בטלה התרומה מעיקרא, הרי מ"מ אחר שנטמא הכהן וכבר הוי זה איסור לגבי, מ"ט לא יחול הביטול.

ויש ללמוד מד' האו"ז, דס"ל דכללא הוא בתערובת, דכל דלא חייל הביטול בשעת התערובת, ל"מ חייל אח"כ ביטול, וצ"ל דל"ד לנפלו ונתפצעו דשרי, דהתם נשתנה מצב התערובת, ומשא"כ הכא שלא נשתנה כלום בתערובת, ואשר ע"כ אילו הי' הדין שאין התרומה בטלה קודם שנטמא הכהן, אף לא היתה בטלה אח"כ.

ד] ונ' דכ"ה מוכח גם ממה שדן האו"ז בחמץ שנתערב קודם פסח אי שרי לאכלו בפסח, או דהיתר בהיתר לא בטל, והנה הביא האו"ז נידון זה בשם הר"י, ולעיל מינה בסי' רס"ז נ' שדעת הר"י דהעיקר לדינא דחמץ בפסח גופי' ג"כ בטל בס', וצ"ע דא"כ מה לי דאין בחמץ בטל קודם הפסח, הרי אף בפסח גופי' מצי בטל, כיון שאף בפסח בטל חמץ בס', וגם צריך בדיקה בדעת האו"ז, אי בער"פ בטל החמץ בס', דאי נימא שה"ה בטל בס', הרי אין לדון דמשום הא דהיתר בהיתר לא בטל ל"ח הביטול עד זמן איסורו, וע"כ אוסר במשהו, שהרי בער"פ כבר הוי היתר באיסור, ושפיר מצי לחול עליו ביטול, (וכמש"כ כן הר"ש מפלייש באו"ז הל' פסחים סי' רנ"ו), ובע"כ שדעתו דכל שלא נתבטל בזמן התערובת, תו ל"מ בטל לאח"ז, וע"כ אי אין החמץ בטל בשעת שנתערב קודם פסח, אף לא יתבטל אח"כ, וז"ב בדעתו.

ונ' לפ"ז, דגם מה שהביא האו"ז להוכיח דהיתר בהיתר בטיל, מההיא דצמר גמלים וצמר רחלים שטרפן זב"ז,[[10]](#footnote-11) אשר עמד בזה המקו"ח בסי' תמ"ז סק"ח, דמנא להו דחייל הביטול מיד, ושמא ל"ח הביטול רק אחר שחיברו עם פשתן דכבר הוי איסור בהיתר, והחזו"א באו"ח סי' קי"ט סק"ד, כתב מכח זה, דאה"נ אין ראי' משם, אלא הוא סמך בעלמא, וצ"ע, אך להנ"ל, הרי דעת האו"ז דכל דל"ח הביטול בתחילת התערובת, ל"מ חייל ביטול לאחר זמן, וע"כ שפיר הוכיח, דמחזי' דבצמר גמלים וצמר רחלים ה"ז בטל, בע"כ דהיתר בהיתר בטל, דאי ל"ה חייל ביטול בשעת תערובתן, ל"ה חל ביטול אף אח"כ כשחיברן עם פשתן.

אמנם לדעת ש"ר דפליגי ע"ד האו"ז, וס"ל דאף היכא דל"ח ביטול בשעת התערובת מצי חייל ביטול אח"כ, צ"ל דהא דמייתו ראי' מצמר גמלים וצמר רחלים הוא משום דס"ל דהתם ל"ש שיתבטל אחר שחיברו עם הפשתן, וע' מה שפירשו הטעם בזה, המקו"ח שם, אמ"ב דיני פסח סי י"ז, יד"י סי' ס"ט סקס"ג אות ג', ושע"י ש"ג פכ"א, והוא מפורש כן בד' הר"ן בתשובה, שהוכיח מזה דלא אמרי' חוזר וניעור, והרי להדיא דאחר שחיברו עם פשתן ל"ש בזה ביטול, ואדרבה הי' לנו לומר שיהא זה חו"נ, וכ"ה גם בסה"ת סי' נ"ה, ובפי' הר"ש מפלייש שבאו"ז פסחים סי' רנ"ו, ועיי"ש בלשונם מה שיש ללמוד ממנו בטעם הא דכשעירבו עם פשתן ל"ש בו ביטול, ויש להעיר לד' הגר"א באו"ח סי' תמ"ז, שכתב בדעת הסוברים דחמץ אינו בטל קודם פסח, דליכא ראי' מצמר גמלים, דהתם מצי חייל הביטול אחר שעירבו עם פשתן, עיי"ש.

ה] ועפמש"נ מד' האו"ז ניחא, דע"כ כל היכא דבשעת התערובת הי' זה מב"מ ולא בטיל, תו ל"מ בטיל אח"כ, משום דכל היכא דל"ח ביטול בשעת התערובת, ל"מ חייל ביטול אח"כ.

אמנם מד' אינך ראשונים שלא דנו בחמץ שנתערב קודם פסח, רק משום הא דחמץ בזמנו במשהו, מבו' להדיא דפליגי ע"ד האו"ז, וס"ל דאף היכא שלא חייל ביטול בזמן התערובת, מצי חייל ביטול לאח"ז, שהרי מבו' בדבריהם דאי ל"ה החמץ אוסר במשהו, ל"ה כלל מקום לדון, והגם שבזמן התערובת לא נתבטל, מ"מ ה"ה מתבטל בפסח.

ולדעתם צ"ב, מ"ט לענין מב"מ שאני, וכל היכא שבשעת התערובת הי' זה מב"מ, תו אף שאח"כ כבר אי"ז מב"מ, מ"מ לא בטיל, וצ"ע בזה.

ט] דכ"ג:, בשטמ"ק אות א' ואות ט"ז, הביא מד' רש"י, דמישב מתני' דאין דם מבטל דם גם לדעת רב חסדא, ז"ל, תריץ דר"י לא אמר אין דם מבטל דם אלא כשדם בקדשים רוב על החולין, וה"ק לא מבטל לי' וכו', ול"ה זריקה דדם חי' לא בטל, עכ"ל, והשטמ"ק תמה ע"ז, דהגם דלא בטיל, מ"מ יש בילה וראוי לזריקה, דלא גרע מדם שנתערב במים.

ונ' בדעת רש"י, דהנה התוס' בזבחים דע"ז: ד"ה בדם, הקשו דדם בהמה וחי' היכי זריק להו למזבח, נהי דאמר רואין כאילו הם מים וכו', מ"מ מים גמורים ל"ה ולא בטל ממנו שם חולין, ועיי"ש בחי' בית מאיר שעמד, שמבו' בד' התוס' דברישא דמתני' ל"ה קשיא להו שיהא אסור לזרוק, ודן שם לפרש הטעם בתרי אנפי, הא', דמים שנתערבו בדם, כיון שיש להם מראית דם, חייל עליהו הכשר לזריקה, והב', דכלל ליכא איסור לזרוק מים ע"ג המזבח, וכמש"כ התוס' בפסחים דס"ה., וע"ש מה שהאריך בזה.

ועכ"פ לפ"ז מתישבים היטב ד' רש"י, דהאמנם בדם שנתערב במים, איירי מתני' בדהוי הרוב מים, ובזה הוי הדין דאם יש בו מראית דם כשר, משום דלא בטל הדם, וממילא דשפיר מותר לזרקו, אך בסיפא דנתערב בדם בהמה או בדם החי', איירי בשרובו דם כשר, ומ"מ אסור לזרוק מכח תערובת דדם בהמה וחי', ולרבנן הדין דרואין את הדם הכשר כאילו הוא מים, ואילו לא הי' מראית הדם הפסול ניכרת בו, בטל הדם הפסול, ומותר לזרוק, אך ר"י פליג דאין דם מבטל דם, ולא בטל הדם הפסול ואסור לזרוק התערובת, כיון שמעורב בה דם פסול, וז"ב בדעת רש"י.

והנה בהא דתנן במתני' שם במציעתא, דנתערב ביין רואין אותו כאילו הוא מים, הנה מד' התוס' הנז' נ', דגם בזה ל"ה קשיא להו שיהא איסור לזרקו ע"ג המזבח, דרק על דם בהמה וחי' הוה קשיא להו, והנה לפ"ז, הרי דלמש"נ בד' רש"י, צל"פ דאיירי דומיא דרישא, דהיין הוי רוב, ובזה הוי הדין דרואין את היין כאילו הוא מים, ואילו הי' מראית הדם הכשר ניכר בו אינו בטל, וזורקין את התערובת ע"ג המזבח, ונמצא לפ"ז דרואין דמציעתא ורואין דסיפא אין מתפרשים בחד גוונא, דרואין דמציעתא היינו דרואין את היין, ורואין דסיפא היינו דרואין את הדם הכשר, וצ"ע בזה.

אמנם באמת למה שפירש הבי"מ שם דהא דל"ה קשיא להו על מים, הוא משום שקיבלו מראית דם והוו כדם כשר, ומשא"כ בדם שנתערב, שלא קיבל מראה דם, הנה לפ"ז לכאו' גם ביין שמראהו דומה לדם, יש לדון לאסור לזרקו, (אך אין מ' כן מד' התוס', שלא הקשו רק על דם בהמה וחי', ולא קשיא להו על יין), ולפ"ז ניחא, דיל"פ דגם במציעתא איירי דהרוב דם, וקאי הרואין על הדם, אך באמת אין לומר כן כלל, שהרי להדיא מפרשי' בזבחים דע"ח:, דמש"א דנתערב ביין רואין אותו כאילו הוא מים, מתפרש דרואין את הדם כאילו הוא מים, עיי"ש, (ולמש"נ בד' רש"י, מוכח מזה, דאין איסור לזרוק יין ע"ג המזבח, וע"כ ל"ב כלל לבטל היין, אלא ביע 'רק שלא יתבטל הדם ביין, וז"ב).

י] שם, נאמר הקטרה בקומץ ונאמר הקטרה בשירים וכו', והנה צ"ע דהרי השתא אי"ז לא קומץ ולא שירים אלא טבל, וע' שטמ"ק בזה דטבל הוי קומץ ושירים, וצ"ב, וע' בכתבי הגרי"ז שעמד ע"ז.

וי"ל בזה, דכל מה שדנו בגמ' דתליא בפלוגתא דר' חסדא ור' חנינא, הוא רק משום דהטבל אינו עומד כולו להיות שירים אלא יהא ממנו גם קומץ, וכן אינו עומד להיות כולו קומץ, אלא יהא ממנו גם שירים, וע"כ לא חשיב שדין המבטל והבטל שוין, וע"כ אף שאפשר לטבל להיות שירים, ואפשר לו להיות קומץ, מ"מ ה"ז תלוי בפלוגתא דר' חסדא ור' חנינא, אי בדבר דאפשר לו להיות כוותי' אזלי' בתר בטל או בתר מבטל, אך כל שודאי יהא כוותי', ליכא נפ"מ כלל אי הבטל יהא כוותי' או המבטל יהא כוותי'.

וראי' לזה, שהרי הר"ן בנדרים דנ"ב. פירש דטעמא דדשיל"מ, הוא משום דדומין זל"ז בדינן, כיון שהאיסור עומד להיות היתר, ולכאו' זה תליא בפלוגתא דר' חסדא ור' חנינא, דלר' חסדא הרי אף לדעת ר"י ל"מ מה דהבטל יהא כמבטל, אלא בעי' שהמבטל יהא כבטל, ובע"כ דהיכא שדין בטל להיות כמבטל, ודאי דלכו"ע חשיב דדומין בהתירן, והגם דבדין דשיל"מ הוי זה דין דרבנן, אך לר"י דעיקר דין מב"מ תלוי בשמא ובחזותא, ואך דבעי' שיהא דמוי בדין, ודאי דסגי לזה במה דדין הבטל להיות כמבטל.

אך יש להעיר בזה, למש"כ בס' בית מאיר סי' ק"ב סק"א, דד' הר"ן הויין רק כר' חנינא ולא כר' חסדא, וצ"ע בזה, ויש להוסיף, שבדברינו ניחא משה"ק הבי"מ שם ע"ד הר"ן, דמהו שאמרו בסוגיין דלמאן אילימא לרבנן הא אמרי מב"מ בטל, הרי אף לרבנן י"ל דכיון דסוף הנבילה להיות שחוטה אי"ז בטל מפני דמוי ההיתר, והוי זה כדשיל"מ דלא בטל, (ואך שנחלקו ר' חנינא ור' חסדא אי בתר בטל אזלי' או בתר מבטל), ונ' למש"נ, דלרבנן ודאי ל"ח כמב"מ מפני שיווי ההיתר, רק היכא שדין הבטל להיות כמבטל, ומשא"כ בנבילה ושחוטה, הרי ליכא דין בהנבילה שסופה להיות היתר, ורק שכ"ה במציאות שהיא מסרחת, וזה ל"מ למחשבי' כמב"מ לדעת רבנן, גם י"ל, דכיון דבצורתה עכשיו א"א לה להיות כהמבטל, ודאי אין לחשבה כמב"מ לרבנן, ורק לר"י דאזיל בתר דמוי העצם, הרי שהגם דבעי' נמי שיהא דמוי בדין, סגי לזה במה דלכי מסרחא פקעה טומאתה מינה.

ולפ"ז הרי דאחר שלמדנו מקרא דקומץ ושירים הוו מב"מ, ממילא דודאי דטבל ושירים וטבל וקומץ הוו מב"מ, כיון שדין הטבל ליעשות ממנו קומץ ושירים, והרי שירים וקומץ הוו מב"מ זע"ז, וז"ב.

1. ועתה נ' להוכיח כן גם מד' מהר"ם מר"ב, בשו"ת ד"ב ח"א סי' נ"ט, שכתב בתו"ד ז"ל, דאמר התם ר"א, הניתנין למעלה שנתערבו בניתנין למטה וכו' ומוקי לה וכו' ויהיב למעלה שיעור תחתונים ועוד עליונים עלו לו, הא לאו הכי לא עלו דחיישי' דלמא נתן מן התחתונים כיון דאין בילה, אלמא אע"ג דעליונים רובא תלינן דילמא לא יהיב אלא מתחתונים, דאע"ג די"ל דשאני התם דלהכי אין המועטים בטלין ברוב דעולין אין מבטלין זא"ז, "מ"מ כיון דמועטים אינם בטלין כ"ש המרובין אינם בטלין", אלא טעמא כיון דיש תקנה וכו' לא שרי דחיישי' שמא יהיב הכל מן התחתונים אע"ג דמיעוטא נינהו וכו', עכ"ל, וצ"ב מה שדחה דאין לפרש הטעם משום דעולין אין מבטלין זא"ז, דכיון שמועטים אינם בטלין כ"ש המרובין אינם בטלין.

   ונ' דיל"פ בזה, דכל הא דעולין אין מבטלין זא"ז, הוא רק כאשר אתינן לבטל ממנו דיני המתבטל, דבזה הוא דאמרי' דדיני עולין דהמיעוט אינם בטלין ע"י עולין אחרים, אך הכא דלא אתי' לבטל דיני המיעוט, אלא ליתן דין העולין דהרוב על המיעוט, הרי שבזה אמרי' דאדרבה, אם מיעוט דעולין חשיב שאין דיניו בטלין, כ"ש דהרוב דעולין חשיב דלא נדון להמיעוט בפנ"ע, אלא נדון על הכל דיני הרוב, ואשר ע"כ ל"ש בזה דינא דעולין אין מבטלין זא"ז.

   ואמנם פשוט דכ"ז ל"ש רק אי נימא דהא דעולין אין מבטלין זא"ז, דינא הוא שדיני עולין אינן מתבטלין ע"י עולין, אך לדעת הר"ן דהטעם הוא משום מב"מ, הרי שמה"ט ודאי ל"ש ביטול אף כד דייני' ליתן דיני הרוב על המיעוט, ומוכח לפ"ז דהמהר"ם מר"ב פליג על הר"ן בזה, וז"ב. - יום א' א' דר"ח אדר תשס"ד [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להוסיף עוד בזה, דהנה התוס' שם כתבו דנראה דבדבר שאינו מתערב עולין מבטלין זא"ז, דומיא דמב"מ לר"י שכשאינו מתערב ה"ז בטל, ומבו' מדבריהם דלא פסיקא להו הך מילתא בבירור, וחזי' כן גם מד' התוס' בסוגיין דכ"ב: ובזבחים דע"ג.שהוצרכו לפרש לההיא דב' מנחות דאיירי בדבר לח, רק מכח הא דמוקי לה בגמ' כר"י, והרי דאי הוה מוק"ל רק כרבנן ל"ה קשיא להו, ובע"כ היינו משום די"ל דאף דדינא דמב"מ לר'"י הוי רק בלח, מ"מ דינא דעולין אין מבטלין זא"ז לרבנן הוי אפי' בדבר יבש, ונ' דלדעת הר"ן אין מקום לחלק בזה, שהרי דינא דמב"מ לא בטיל לר"י, ודינא דעולין אין מבטלין זא"ז לרבנן הוי מחד דינא, ואין מקום לחלק ביניהם, וע' בחי' הגרע"א נדרים דנ"ב, והוא משו"ת ח"א סי' ר"ח, שכתב כן דאין מקום לחלק ולומר דמב"מ לר"י בטל בדבר יבש, ועולין לרבנן אין בטלין אף בדבר יבש, ורק לדעת התוס' דהוו ב' דינים חלוקים יש מקום לחלק ביניהם, ואך שכתבו התוס' בזבחים דע"ז: דמסתבר דאף לרבנן עולין מבטלין זא"ז בדבר יבש, דכ"ה דלר"י לא ילפי' מקרא דדם הפר רק דומיא דקרא דקאי בדבר המתערב, וכמו שפירשו התוס' שם בדע"ג. שזהו הטעם דלא אמר ר"י רק בדבר לח המתערב, ה"נ לרבנן לא ילפי' מקרא דדם הפר דעולין אין מבטלין זא"ז רק בדבר לח המתערב, אף שיש מקום בסברא לחלק בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ב היכן יש בזה רבוי שמן, הרי השמן דהקומץ אינו בטל כלל בהשמן דהמנחת נסכים, דהוי זה מב"מ, ואולי כונת רש"י, דאחר שבטל הקומץ בהשמן דהנסכים, תו הדר הקומץ ומבטל לי' לשמנו, וצ"ב בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה לגי' זו דהביטול במתני' הוא דבקומץ בטל בסולת, צ"ב בהא דפרכי' בגמ' דכ"ב:דכי בולעות זו מזו מאי הוי מב"מ הוא, וצ"ב דהניחא אי הביטול במתני' הוא שבטל השמן דהמנחת נסכים בהקומץ, הרי דע"ז שפיר פרכי' דמב"מ הוא, והיינו דכיון דהשמן שבמנחת נסכים הוי מב"מ עם השמן שבקומץ, יש לנו לדון על כל השמן יחד, ול"מ הסולת לבטלו, וע"ז משני רבא דאמרי' סלק, והיינו דדייני' על השמן דהמנחת נסכים לבדו, וה"ה מתבטל ע"י הקומץ, אך לפי' זה דהביטול במתני' הוי דהקומץ בטל בהשמן דהמנחת נסכים, צ"ב דמאי פריך דמב"מ הוא, הרי הקומץ ל"ה מב"מ עם השמן, ומ"ט לא יבטלנו השמן.

   ונ' דלפי' זה צל"פ דהא דפריך דמב"מ הוא, היינו דכיון דהשמן דהקומץ והשמן דהמנחת נסכים הוי מב"מ, ול"מ השמן דמנחת נסכים לבטל להשמן דהקומץ, הרי דמכח זה יש לנו לומר דאף הסולת דהקומץ לא יתבטל, דדייני' לכל הקומץ כחדא, ואינו בטל בהשמן דהמנחת נסכים, כיון דבכלל הקומץ הוי השמן שאינו בטל בהשמן דהנסכים דהוי מב"מ, וע"ז משני רבא דאמרי' סלק, ודייני' על הסולת דהקומץ לבדו, ושפיר יש בכח השמן דהנסכים לבטלו.

   ובזה ניחא מה שעמדו התוס' בדכ"ג. ובחולין דק"ח., ע"ד רש"י בחולין שם, שפי' מש"א דאמר רבא קסבר ר"י דסלק וכו', היינו מש"א רבא בפ' גיה"נ, והתוס' כתבו דראוי לפרש דהיינו מש"א רבא בסוגיין, אך לפי המבו' בד' פירש"י שבכת"י, ניחא דא"א כלל לפרש שהמכוון הוא לד' רבא בסוגיין, שהרי דין סלק בסוגיין הוי ענין אחר מדין סלק בחולין, דהתם הנידון הוא בשנתערב דבר איסור במינו ובמין אחר דהיתר, ואמרי' סלק, דהגם דהמינו אין בכחו לבטלו, מ"מ האינו מינו מבטלו, והכא הנידון הוא בשנתערב ב' מינים דמנחה, במינו של א' מהן, ואמרי' סלק, דהגם דמקצת המנחה אינה בטלה כיון דהויא מב"מ עם המבטל, מ"מ מקצת המנחה דהויא מבשא"מ שפיר בטלה, ונמצא דב' ענינים הם, וע"כ הוכרח רש"י לפרש דד' רבא, הם מש"א רבא בפ' גיה"נ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומצינו עד"ז להיפך, היכא שבשעת התערובת הי' זה מבשא"מ, ואח"כ נעשה זה למב"מ, והוא בע"ז דס"ו., בחמרא לתוך חלא, דלרבא הוי מבשא"מ משום דריחי' חלא וטעמי' חמרא חמרא, והגם דאחר שנפל היין לתוך החומץ, מחמיץ היין עצמו, מ"מ ה"ז בטל, וחזינן דאע"פ שאחר שעת התערובת הוי זה מב"מ, מ"מ ה"ז בטל, וזה ניחא למש"נ דלגבי שם מב"מ אזלי' בתר שעת התערובת, וצ"ב.

   אמנם באמת י"ל, דהתם הטעם הוא משום דאין חוזר וניעור, וגם להסוברים דאמרי' חו"נ, היינו רק היכא שנוסף על התערובת, או עכ"פ היכא שבישלן ונתנו טעם זב"ז, אך כל היכא דהתערובת קאי בעינא לא אמרי' חו"נ, ע' תמ"ד להראב"ד סי' ל"ו שכתב כן, ואף להסוברים דבחמץ שנתבטל קודם פסח אמרי' חו"נ, כבר נת' במק"א דהתם שאני, דאי"ז מטעם חו"נ, אלא משום דשורש דינא דחמץ במשהו, אינו שחמץ בפסח לא בטיל, אלא היינו שהגם שהוא בטיל מ"מ ה"ז אוסר במשהו, שהחמירו חכמים שלא להתיר מכח ביטול, וע"כ אף היכא שכבר בטל קודם הפסח, מ"מ בפסח החמירו חכמים שלא להתיר מכח הביטול, וע"כ אף הרשב"א דס"ל דבעלמא לא אמרי' חו"נ בשלא הגיע לשיעור נתינת טעם, ס"ל דבחמב"פ אמרי' חו"נ, וע' מקו"ח סי' תמ"ז סק"ח, ויד"י סי' ס"ט סקס"ג אות י"ח, ואכ"מ.

   ואמנם באמת מד' רש"י בע"ז שם, משמע דבעי' שקודם התערובת יהא זה מב"מ, אך היכא שבשעת התערובת נעשה זה למב"מ ה"ז בטל, וזה צ"ע, דמ"ט ניבעי שיהא מב"מ קודם התערובת, וע' יד"י סי' ק"ב סק"ז שכתב דהתם גרע, דאם מכח התערובת נעשה זה למב"מ, אי"ז טעם להפקיע הביטול, שאדרבה נתגבר כח המבטל על הבטל עד שעשאו כמותו לגמרי, עכ"ד, וצ"ב בזה מסברא, וצ"ע כעת. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם בד' הרשב"א בנדרים דנ"ח. ותוס' רא"ש ור"ן שם, ותוס' שאנץ ותוס' הרא"ש ב"מ דנ"ג., והרמב"ן הרשב"א והריטב"א בע"ז דע"ג: מפורש דהא דטבל חשיב יש לו מתירין, הוא משם הא דאחר התערובת יכול להפריש עליו מטבל דרבנן, ולא משום הא שהי' יכול להפריש עליו קודם התערובת, וע' גם בשו"ת ספה"י לר"ת סי' נ"ה אות ב'.

   ונ' דיש ללמוד מזה, כמש"נ לדון במק"א עפי"ד התוס' ביבמות דפ"ט:, דבמפריש מעציץ שאינו נקוב על הנקוב, חיילא ההפרשה מדרבנן והותר הנקוב, ואך דכיון דמדאורייתא שאינו נקוב פטור, הרי שבדינים דאורייתא ה"ז אסור, אך בדינים דרבנן חייל ע"ז הפרשה וה"ז מותר, אך בד' רש"י ביבמות שם, ובד' ריב"ן שהביאו התוס' שם, מבו' דאי"ז כן, אלא אף מדרבנן לא חיילא ההפרשה, וכ"נ מד' רש"י קידושין דמ"ו:, וכן מבו' מד' הר"ש והרא"ש דמאי ספ"ה, עי' היטב בדבריהם, ואשר ע"כ שפיר חשיב טבל שנתערב דשיל"מ, כיון שמדרבנן אפשר להתיר לאיסורו, ודו"ק.

   ועיקר ד"ז נ' ללמוד, גם מהדין המבואר במנחות דל"א. דמהני להפריש מטבל שנתערב על דמאי, וצ"ב, שהרי איסור דמאי הוי מכח ספק שמא לא עישרוהו, וא"כ היאך יתוקן הדמאי ע"י שיפרישו עליו מטבל דרבנן, שהרי ממ"נ, אם הדמאי אינו מעושר, הרי ל"ח מה שהפרישו עליו מטבל דרבנן, דהוי זה מן הפטור על החיוב, ואם הדמאי הוי מעושר, הרי א"צ כלל להפריש עליו, וא"כ מה הועילו חכמים בתקנתם, וע' בזה בספר תורת זרעים, ובמכתב החזו"א שם, ונ' ללמוד מזה דבשו"ע דרבנן שפיר חיילא הפרשת שאינו נקוב על הנקוב, ואשר ע"כ בדמאי דכל החשש הוי רק מדרבנן, שפיר סגי בהא שיתקנו בתיקון דמהני כלפי דינים דרבנן.

   ועיקר מושג זה, דגם בדבר האסור מדאורייתא שייך לומר דבשו"ע דרבנן ה"ה מותר, מצינו כן בכ"ד, וחדא מיניהו הוא בכו"ח הגרע"א סי' ל"ד, שכתב שם דאף דכל דלא נודע לא מיקרי ביטול, מ"מ אם נודע איסור אחר ובטל, תו בטל אף איסור זה שלא נודע, וכתב דנראה דאף אם נודע רק איסור דרבנן, מ"מ כיון שהוצרכנו לביטול מדרבנן מיקרי שם ביטול עליו גם לגבי איסור דאורייתא, והוסיף עוד דכיון דהנפ"מ בזה הוא במה דקודם שנודע הסירו הנוצות והוי חהר"ל, וע"כ בעינן להא דחייל הביטול מעיקרא, ע"כ י"ל, דכיון דהא דחהר"ל לא בטל הוא רק דרבנן, א"כ י"ל דלגבי דאורייתא גם עתה בטל, ולגבי דרבנן מיקרי נודע מקודם, עכ"ד, והרי דאף אם מעיקרא לא חייל ביטול להאיסור דאורייתא, מ"מ כיון דלגבי דרבנן מיקרי נודע, א"כ חייל הביטול להתיר איסור זה מדרבנן, והיינו דבשו"ע דרבנן ה"ז בטל. [↑](#footnote-ref-7)
7. וצ"ב דהרי בגמ' שם דע"ט. נחלקו בזה, ודעת ר"א דאין איסורין מבטלין זא"ז, וא"כ אי מדמי' דין איסור באיסור לדין היתר בהיתר, נמצא דלר"א היתר בהיתר לא בטיל, ואי"ז במשמע ד' האו"ז שהדברים תליין בפלוגתא, אך י"ל שלא דימה האו"ז רק דאם אף איסור באיסור בטל, כ"ש היתר בהיתר, אך להיפך שפיר מצינו למימר, דאף דאיסור באיסור לא בטל, מ"מ היתר בהיתר בטל, והיינו כמש"כ הראב"ד בתמ"ד סי' ל"ו, ז"ל, שאין היתרין דומין לאיסורין, כי איך איסור יבטל איסור ויחזור היתר, אבל היתר מבטל היתר להיות הכל היתר, עכ"ל, ועמש"נ בזה בזבחים דע"ח. [↑](#footnote-ref-8)
8. וצ"ב, דלכאו' שורש הנידון אי היתר בהיתר בטיל, הוא משום שאינן סותרין זל"ז, דאין לפרש שהנידון הוא משום דל"ש שיתבטלו דיניו ממנו, אחר שאכתי היתר הוא, דא"כ מה הוכיח האו"ז מהא דאיסורין מבטלין זא"ז, הרי התם שפיר שייך ביטול, וא"כ הרי בתרומה וחולין, לכאו' ודאי דחשיבי דסותרין זל"ז, וצ"ל דכיון דלגבי אכילת הכהן אינן סותרין זל"ז, ל"ה חל ביטול ע"ז, ועיקר הדברים מחודשים, דהגם דחייל ביטול לגבי ישראל, מ"מ אי נימא דהיתר בהיתר לא בטיל, ל"ה חל הביטול לגבי כהן. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך לדעתו אין לדון בזה מכח הא דחמץ בפסח במשהו, שהרי דעתו שם דחמץ בע"פ בטל בס', וממילא דאף אי היתר בהיתר לא בטיל, מ"מ ה"ה בטל בע"פ שכבר הוי איסור, וכ"ה להדיא באו"ז הל' פסחים סי' רנ"ו בפי' הר"ש מפלייש, שאף אי היתר בהיתר לא בטיל, מ"מ ה"ז בטל אחר ד' שעות שהי' היתר באיסור, וע' עטרת חכמים או"ח סי' ה', אמ"ב דיני פסח סי' י"ז, יד"י סי' ס"ט סקס"ג, ושערי ישר, שפירשו כן לד' הר"ן, וזה שלא כד' המקו"ח סי' תמ"ז, ואכ"מ, אך הראשונים שדנו דמשום הא דהיתר בהיתר לא בטיל, לא יחול ביטול בפסח, כיון שאוסר במשהו, צ"ל דס"ל דאף בע"פ אוסר החמץ במשהו, וכמש"כ כן העטרת חכמים שם, ועיי"ש שהביא ד' מהרי"ל בסי' קפ"ו שתמה בזה ע"ד ראבי"ה, עיי"ש.

   אמנם מד' הגר"א בסי' תמ"ז, שפירש דטעם הסוברים דחמץ שבטל קודם פסח חוזר וניעור בפסח, הוא או משום דחו"נ, או כמש"כ ראבי"ה, משום דמעיקרא לא בטיל, והנה הרי בשו"ע לעיל מינה פסק דחמץ בע"פ הוי בס', ולא הביא הגר"א שם דעה החולקת ע"ז, ואפ"ה פי' דיל"ד לאסור משום שלא נתבטל קודם הפסח, ונ' מזה, שדעת הגר"א בביאור ד' ראבי"ה, דאף דבע"פ ה"ה בטל בס', מ"מ אי ל"מ ביטול קודם זמן האיסור, הרי שנמצא דאיסורא דחמץ בפסח דבכרת לא בטיל, וע"כ שפיר יש לאסרו בפסח.

   ונ' הבי' בזה, דהנה יעו"ש בראבי"ה פסחים סי' ת"כ, והוא מרבינו יואל, עיי"ש במגי', שפי' דהא דלא בטיל קודם פסח, הוא כמש"א בנדרים דע"ו. דל"מ טבילה לכלי קודם שנטמא, ונ' מזה, שלא דן רבינו יואל כלל מכח דהיתר ג"כ בטיל, שהרי אם הי' הנידון ע"ז, ליכא לאתויי כלל מהתם, וז"ב, ונ' דהוא משום דס"ל דזה ל"מ מידי, דהגם דההיתר בטיל, מ"מ איסור החמץ לא נתבטל מעולם, וע"כ שפיר יש לאסרו בפסח, אלא נידון רבינו יואל הי' דשמא גם איסור החמץ בטל קודם פסח, ובכה"ג שכבר בטל האיסור קודם פסח, לא גזרו רבנן, עיי"ש בדבריו שמפורש כן, וע"ז כתב דל"מ חייל ביטול על איסור החמץ, קודם שנאסר, וע"כ ממילא הוה פשיט"ל דכשיבא הפסח יש לאסור, כיון שמעולם לא נתבטל איסורא דחמץ בפסח, ולפ"ז הרי דאף דבער"פ בטל החמץ בס', אך מ"מ ל"מ חייל ביטול על איסור החמץ דפסח שהוא בכרת, וע"כ שפיר יש לאסרו בפסח במשהו, כיון שמעולם לא נתבטל איסור זה.

   ובאמת שיש ללמוד כן עוד מד' רבינו יואל שם, דעיי"ש שכתב דיש ללמוד כן, מהא בשביעית, הגם דלאכילה ה"ה בטלה בנו"ט, מ"מ בהגיע זמן הביעור ה"ה אוסרת בכ"ש, והנה הרי התם ל"ה היתר בהיתר, וכבר חייל ביטול על השביעית לאכילה, ואפ"ה ס"ל לרבינו יואל דלגבי דין ביעור ל"ח עלי' ביטול, וע"כ בהגיע זמן הביעור היא אוסרת במשהו, וה"נ דכוותה.

   ואמנם בד' הר"ש מפלייש הנז', מפורש דפליג ע"ז, וס"ל דאי חמץ בטל בע"פ בס' אין לדון כלל, ונ' דזה תליא בביאור שורש הנידון בזה, דהר"ש מפליש פי' הנידון בזה, משום דל"מ חייל ביטול על היתר בהיתר, דהתירא לא בטיל, או משום שאין סותרין זל"ז, וע"כ בע"פ שכבר ה"ז אסור, שפיר חייל ע"ז ביטול, ותו אינו חוזר וניעור בפסח, אך רבינו יואל פירש הנידון, דהגם דהתירא בטיל, מ"מ איסור החמץ לא נתבטל מעולם, וע"כ הוא אוסר במשהו, וע"כ לדעתו ל"מ מידי מה שבע"פ נתבטל בס', דמ"מ איסורא דחמץ בתוך הפסח לא נתבטל מעולם, וז"ב. [↑](#footnote-ref-10)
10. וע' בשו"ת מהר"ח או"ז סי' י"ז, שו"ת מהרי"ל קפ"ו, ופר"ח תמ"ז סק"ד, מה שתמהו על הראי' מצמר גמלים וצמר רחלים, דהתם כבר השתא איכא ע"ז שם איסור עם פשתן, ומשא"כ בחמץ קודם פסח, ועיי"ש במהרי"ל מש"כ עוד טעם אחר שהוא העיקר, וכ"נ במהר"מ חלאוה פסחים ד"ל:, וע' מה שבי' בזה האמ"ב דיני פסח סי' י"ז, וע' חת"ס או"ח סי' ק"ז שהאריך בזה, וע' יד"י ס"ט סקס"ג ושע"י ש"ג, מש"כ לבאר ד' הראשונים שדימו זל"ז, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-11)