דם במי רגלים א
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / כתמים

אור ליום ועש"ק בשלח י"ב שבט תשס"ו

**א'**

א] נדה דנ"ט:, איבעיא להו איש ואשה עומדין מה לי א"ר מאיר, כי אמר ר"מ בחד ספקא אבל בספק ספקא לא מטמא, או דלמא לא שנא וכו', ור' יוחנן אמר כי קאמר ר"מ בחד ספקא אבל בספק ספקא לא אמר.

והנה בשו"ת הגרע"א סי' ס"ב, כתב להוכיח מהכא, דאף היכא שספק א' אינו שקול וחשיב כודאי, מ"מ בצירוף ספק אחר הוי ספק ספיקא כמו סמוך מעוטא לפלגא, וזה ממש"א ר' יוחנן דכי קאמר ר"מ בחד ספק אבל בס"ס לא, והרי בחד ספק משוי ליה ר"מ לודאי כדאיתא לעיל די"ד: דכי טימא ר"מ משום נדה טימא, ואעפ"כ בצירוף ספק מאיש או מאשה הוי ס"ס, עכ"ד, וכן הוכיחו בסד"ט סי' ק"צ סקט"ו, ובאבנ"ז חו"מ סי' ס"ז,[[1]](#footnote-2) ועמש"כ בזה הבית מאיר בצלעות הבית סי' י"ג.

ולכאו' הדברים צ"ע, שהרי מבו' להדיא בל' הגרע"א שם, דכל מה דיש לדון דיצטרף ספק שאינו שקול לאשוויי ספק ספיקא, הוא רק היכא דאיכא ספק א' שקול, דבזה י"ל דיצטרף ספק אחר לאשוויי ס"ס כמו סמוך מיעוטא לפלגא, וכ"ה מבו' להדיא בסד"ט סי' קפ"ז סקט"ו דכל מה דמצרפי' ספק שאינו שקול הוא רק היכא דספק א' הוא מחצה על מחצה, עיי"ש בדבריו, וא"כ קשיא דמ"ט הכא חשיב ספק ספיקא, הרי לכאו' כ"ה דהספק שמא בא הדם ממקום מ"ר של האשה אינו ספק שקול, ה"נ הספק שמא בא הדם ממקום מ"ר של האיש אינו ספק שקול, דלכאו' איש ואשה שעשו צרכיהם ונמצא דם בספל, הרי דבגונא שיהא הדבר ברור שאין להאשה מכה, וודאי לא בא הדם ממקום מ"ר שלה, וכל הספק הוא אם בא הדם ממקורה, או שבא הדם ממקום מ"ר דהאיש, בדין שתהא טמאה נדה ודאי, דכ"ה דהספק שמא בא הדם ממקום מ"ר דידה אינו ספק השקול, וכמו שפירש"י לעיל די"ד: הטעם בזה משום דחזקת דמים מן המקור, ה"נ הספק שמא בא הדם ממקום מ"ר דידי' אינו ספק השקול, דחזקת דמים ממקור האשה, וא"כ מ"ט חשיב זה ספק ספיקא.

ובאמת כבר עמד בזה בשו"ת משכנו"י יו"ד סי' מ"ב, עיי"ש שכתב דלפום סוגיא דלעיל די"ד: דלר"מ טמאה ודאי, אין להתיר באיש ואשה שעשו צרכיהם משום ס"ס, ואף אם מצרפי' ספק שאינו שקול לספק ספיקא, דהכא גרע דב' הספיקות אינם שקולין, ועיי"ש שכתב מכח זה דהסוגיא דלעיל אתיא כר"ל, ויישב לפ"ז פסקי הרמב"ם, ואכ"מ.

ואמנם מד' רבותינו מבו' דס"ל, דהגם דהספק באשה אם בא הדם ממקורה או ממקום מ"ר אינו ספק השקול, דחזקת הדם שבא ממקורה, מ"מ באיש ואשה שעשו צרכיהם דמספק"ל שמא הדם הוא מן האיש, חשיב שפיר ספק שקול, וכ"ה מבו' להדיא בל' האבנ"ז, וצ"ב הטעם בזה.

ואולי ל"מ חזקת דמים מן המקור להכריע, רק אם ידעינן שבא הדם מן האשה, ומספק"ל מהיכן הוא בא, דע"ז אמרי' דרוב הדם שבאשה הוא מן המקור, אך כאשר הוי הספק שמא בא הדם מן האיש, ע"ז ל"מ חזקת דמים מן המקור, אך מסברא צ"ב בזה, וגם קשיא ע"ז מסוגיא דלעיל די"ד: דמדמי' דין עד שאינו בדוק לדינא דהכא, דלר"מ דס"ל באשה שעושה צרכי' שטמאה נדה, ה"נ בעד שאינו בדוק טמאה נדה, והרי דחזקת דמים מן המקור מהניא אף כאשר מספק"ל שמא בא הדם ממקום אחר, וצ"ע רב בזה.

ב] ובעיקר הוכחת רבותינו מהכא, לכאו' יש מקום לדון, די"ל דלעולם ספיקא דמ"ר הוי ספק גמור, והא דהיכא דליכא אלא חד ספיקא היא טמאה נדה, הוא משום דחזקת דמים מן המקור, והיינו דכיון דאיכא לפנינו מקור העשוי להוציא דם, ע"כ לא מספקינן שמא בא הדם ממקום אחר דלא חזינן שהוא מוציא דם, וזה ע"ד דינא אין ספק מוציא מידי ודאי, וע' נובי"ק סי' מ"ב שהזכיר בתו"ד, דהיכא שיש לאשה מכה שאין ידוע אם מוציאה דם, אין לתלות בה, משום דאין ספק מוציא מידי ודאי.

ויש להביא מקור לזה, מהא דמדמי הגמ' לעיל די"ד: דין עד שאינו בדוק לדינא דאשה שעושה צרכי' ומצאה דם, ואם הא דמטמא ר"מ הכא הוא משום שאין הספק שקול, א"כ מאי מדמי לזה דין עד שאינו בדוק, ומהיכ"ת דדרגת הספק התם שוה לדרגת הספק הכא, ובע"כ דהא דמטמא ר"מ הכא הוא משום דחזקת דמים מן המקור, וכמו שפירש"י שם, והיינו דכיון דאיכא לפנינו מקור העשוי להוציא דם, לא מספקינן במילי אחריני, וע"כ שפיר מדמי' דין עד שאינו בדוק לזה, דה"נ התם לא מספקינן שמא בא הדם מעלמא.

אמנם י"ל, דאף אי נימא דטעמא דר"מ הוא משום דאין הספק שקול, אך הוי זה משום דחזקת דמים מן המקור, דהוי זה כרובא דליתא קמן, ור' יוסי דפליג ס"ל דליכא רוב שדם הנמצא בא מן המקור, וע"כ שפיר מדמינן דמה"ט לדעת ר"מ אף בעד שאינו בדוק טמאה נדה, דאיכא רוב שבא הדם מן המקור, ועי' עוד בסד"ט סי' ק"צ סקס"ד מה שפירש להא דמדמי הגמ' זל"ז, וע' גם בחוו"ד שם סקכ"ד, ואכ"מ.

ולפ"ז שפיר י"ל, דע"כ היכא דאיכא ספק ספיקא שפיר מהני, ול"ד לספק שאינו שקול שאינו מצטרף לספק ספיקא, שהרי הכא הוו הספיקות שקולים, ואך דכל דליכא אלא חד ספיקא לא תלינן בי', כיון דאיכא לפנינו מקור העשוי להוציא דם, ואין ספק מוציא מידי ודאי, אך ספק ספיקא שפיר מהני להוציא מידי ודאי זה, וע"כ כל דאיכא ספק ספיקא ה"ה טהורה.

ג] והנה לעיל די"ח. אמר ר' יוחנן דבג' מקומות הלכו בו חכמים אחר הרוב ועשאום כודאי, ופרכי' עלה ותו ליכא וכו', ובתוס' שם ד"ה ותו ליכא הקשו, ז"ל, וא"ת והא איכא הא דתנן לקמן בפ' האשה איש ואשה שעשו צרכיהם בספל ונמצא בו דם ר"ש מטמא שחזקת דמים מן האשה, עכ"ל.

ומבו' בד' התוס' דטעמא דר"ש דמטמא משום דחזקת דמים מן האשה, היינו משום דאיכא רוב שבא הדם ממקורה, וזה להדיא כמו שנקטו הסד"ט והגרע"א דטעמא דמטמאינן לה בודאי, הוא משום דאין הספק שקול, ואיכא רוב המכריע שבא הדם ממקורה, דאי נימא כמש"נ דהא דמטמאינן לה הוא משום דהמקור עשוי להוציא דם, וע"כ לא מספקינן להדם במילי אחריני, הרי ל"ק כלל קו' התוס', שהרי אין הטעם כלל משום דאזלי' בתר רוב.

אמנם באמת נ' לדון בזה, דכל ד' התוס' הם לדעת ר"ש, אך לדעת ר"מ מודו התוס' דהא דטמאה נדה הוא משום דלא מספקינן להדם במילי אחריני, וכמש"נ.[[2]](#footnote-3)

והטעם בזה הוא, שהרי ר"מ ור"ש פליגי בתרתי, חדא דר"מ אינו מטמא באשה יושבת ומזנקת, ור"ש מטמא אף ביושבת ומזנקת, ועוד דר"מ אינו מטמא באיש ואשה דאיכא ספק ספיקא, ור"ש מטמא אף באיש ואשה.

ויל"פ דטעם ב' הפלוגתות בזה הוא, דר"מ דמטמא הוא משום דהמקור עשוי להוציא דם ולא מספקינן שמא בא הדם ממקום אחר, וע"כ כ"ז הוא בעומדת או ביושבת ושותתת דאיכא למימר דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, וע"כ אין לנו להסתפק כלל שמא בא הדם ממקום אחר, אך משא"כ ביושבת ומזנקת דלא הדור מ"ר, הרי דמהא דלא חזאי קודם הטלת המ"ר, ודאי יש להסתפק שבא הדם ממקום מ"ר, וע"כ מטהר בזה ר"מ, והא דס"ל לר"ש דאף בכה"ג היא טמאה, הוא משום דאיהו ס"ל דאיכא רוב שבא הדם ממקורה, וכיון דאיכא רוב המכריע שבא הדם ממקורה, ל"מ הא דאיכא ריעותא מדלא חזאי קודם הטלת המ"ר, לבטל הכרעת הרוב, וע"כ אף בכה"ג אזלי' בתר הרוב ומטמאינן לה.

ולכאו' נ' דהיינו מכח הרוב אמרי' דאיתרמי ובא הדם בשעת הטלת מ"ר, אך אולי יל"פ דמכח הרוב אמרי' דאף דיושבת היא אפ"ה הדור מ"ר למקור ואייתו דם, אך אי"ז מתישב, דכיון דביושבת לא שכיח דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, לכאו' ליכא בזה רוב כלל, שהרי בד' התוס' שם בסוף דבריהם מוכח דהא דרוב דמים מן המקור הוי זה רובא דליתא קמן, ולפ"ז הרי ביושבת דלא שכיח דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, ליכא כלל רוב להכריע שאירע כן, וע"כ נמי, אם הוי ס"ל להתוס' כדעת רש"י דאין דרך שיצא דם המקור עם המ"ר, לכאו' ל"ה שייך למימר דמטמא ר"ש משום דרוב דמים מן האשה, שהרי בשעת הטלת מ"ר ליכא כלל רובא דליתא קמן שיבא הדם מן המקור, ואך דהתוס' לטעמייהו דלעולם דרך הוא שיצא דם כדרכו בשעת הטלת מ"ר, ואך דמהא דלא נמצא הדם קודם לכן תלינן שבא מכח המ"ר, וע"ז פליג ר"ש וס"ל דכיון דרוב דמים מן המקור, תלינן דאיתרמויי איתרמי ובא הדם בשעת הטלת מ"ר, וצ"ע בזה.

ומה"ט פליגי נמי בדין איש ואשה שעשו צרכיהם אם יש להתיר משום ספק ספיקא, דלר"מ דמטמא באשה לחודה משום דהמקור עשוי להוציא דם ולא מספקינן שמא בא הדם ממקום אחר, וע"ד דינא דאין ספק מוציא מידי ודאי, הרי דכל דאיכא ספק ספיקא שבא הדם ממקום אחר, ה"ז מוציא מידי ודאי זה, אך לר"ש דמטמא משום דאיכא רוב שבא הדם מן המקור, הרי דליכא כלל ספק ספיקא, שהרי אין הספיקות שקולין, דאיכא הכרעת רוב כנגד כל ספק וספק, וע"כ מטמא ר"ש אף בכה"ג.

ויל"פ לדעת התוס', דזמש"א בסוגיין, דכיון דא"ר שמעון חזקת דמים מן האשה ל"ש עומדין ול"ש יושבין, והיינו דכיון דאיכא רוב שהדם בא מן האשה, אין לחלק בין האופנים, דבכל גווני מהניא הכרעת הרוב להכריע שבא הדם מן המקור.

ד] ויש להוסיף בזה, דלפמש"נ נמצא, דהגם שאמרו בגמ' לעיל די"ד: דלר"מ דס"ל הכא שטמאה נדה, ה"נ בדקה בעד שאינו בדוק ומצאה דם טמאה נדה, מ"מ לר"ש דס"ל הכא שטמאה נדה, שפיר י"ל דבבדקה בעד שאינו בדוק לא תהא טמאה נדה, דהא דמטמא ר"ש הכא הוא משום דאיכא רוב שבא הדם מן המקור, וי"ל דה"ט ל"ש בעד שאינו בדוק, דהתם ליכא רוב שבא הדם מן המקור, שהרי לא ידעי' מה אירע בהעד, ויתכן שניתז עליו דם מעלמא, וליכא רוב כנגד זה, ורק הכא דכל הספק הוא שמא בא הדם ממקום מ"ר דהאיש או דהאשה, הרי דע"ז אמרי' דיותר מצוי שיבא הדם מן המקור, וע"כ איכא רובא דליתא קמן שבא הדם מן המקור ולא ממקום מ"ר.

ונ' מקור למש"נ, דהנה אי נימא דאף הא דמטמא ר"מ הוא משום דאיכא רוב שבא הדם מן המקור, הרי בע"כ דאף טעמא דר"מ ודרבי דבדקה בעד שאינו בדוק ומצאה דם טמאה נדה, הוא משום דאיכא רוב שבא הדם מן המקור, שהרי הגמ' מדמי זל"ז, ולפ"ז תיקשי דמ"ט לא חשיב ר' יוחנן בכלל המקומות שהלכו אחר הרוב ועשאום כודאי, להא דבדקה בעד שאינו בדוק דטמאה נדה ושורפין עלי' את התרומה, דע"ז אין לישב כמו שתירצו התוס' לעיל די"ח. על דינא דהכא, דשאני הכא דמסייע חזקת האדם לרוב, והיינו כמש"כ בתוס' הרא"ש שם דאיכא חזקת אדם שהוא בחזקת שאינו רואה, אך בעד שאינו בדוק ליכא לטעם זה, ובע"כ דטעמא דמאן דמטמא בעד שאינו בדוק, אי"ז כלל משום הכרעת הרוב, אלא הוא משום דהמקור עשוי להוציא דם, וע"כ לא מספקינן כלל שבא הדם מעלמא, וע"כ אי"ז שייך כלל למימרא דר' יוחנן.

אך יש לדחות, לפ"מ שתירצו התוס' לעיל די"ח בסוף דבריהם, על הא דלא חשיב לדינא דר"פ הרואה כתם, דבמגעות והסיטות הלך אחר הרוב, דהוא משום דהא דהתם שורפין הוא משום דרוב דמים באין מן המקור דחשיב בג' דברים, ולפ"ז ניחא דע"כ לא חשיב להא דעד שאינו בדוק, אך הרי התוס' בתחילת דבריהם לא ס"ל כן, שהרי הקשו דמ"ט לא חשיב לדינא דר"ש, וכן הק' התוס' הרא"ש שם, ותי' בע"א, ולדידי' תיקשי מ"ט לא חשיב לדינא דעד שאינו בדוק, ובע"כ כמש"נ, דהתם אי"ז כלל משום רוב.

**ב'**

ה] שם, בעיקר הך מילתא, דבאיש ואשה שעשו צרכיהם חשיב דאיכא ספק ספיקא, דספק בא מן האיש, ואפי' בא מן האשה ספק בא ממקום מ"ר, צ"ב בזה.

חדא, דהניחא אילו הי' ידוע לנו שיש להאיש ולהאשה מכה העלולה להוציא דם בשעת הטלת מ"ר, שפיר ניחא דאיכא ספק ספיקא, אך כיון שאין ידוע לנו כלל שיש להם מכה, ומן הדין אין לנו להסתפק כלל שמא יש להם מכה, וע"כ סתם דם הנמצא טמא ודאי, ולא מספקינן לי' כלל במכה, ואך דכיון שנמצא הדם בשעת הטלת מ"ר, ה"ז מספקינו שמא בא הדם ממקום מ"ר, והיינו לדעת רש"י משום שאין דרך המקור להוציא דם בשעת הטלת מ"ר, ולדעת התוס' הוא מדלא חזיא קודם עשיית צרכי', הרי לכאו' לפ"ז אין כאן אלא ספק א', האם הדור מ"ר למקור ואייתו דם, ותו אין לנו כלל להסתפק שבא הדם ממקום מ"ר דהאיש או דהאשה, או לא הדור מ"ר למקור אלא בא הדם ממקום מ"ר של האיש או של האשה, ומ"ט חשיב זה ספק ספיקא, וכמדומני דבספר פרד"ר עמד בכעי"ז.

אמנם זה קשיא טפי לדעת רש"י, דהא דמספקינן שמא יש מכה, הוא משום שאין דרך המקור להוציא דם בשעת הטלת מ"ר, אך לדעת התוס' דהא דמספקינן שמא יש מכה הוא מדלא חזיא קודם עשיית צרכי', וע"כ מסתברא דבא הדם ממקום מ"ר, הרי דלפ"ז י"ל, דבאיש ואשה שעשו צרכיהם, יש לנו ב' טעמים לפרש מ"ט בא הדם בשעה זו, די"ל דבא ממקום מ"ר דהאיש, וי"ל דבא ממקום מ"ר דהאשה, וע"כ שפיר חשיב זה ספק ספיקא, וצ"ע עוד בזה.

ו] עוד צ"ב, דמ"ט חשיב זה ספק ספיקא, ולא נימא דהוי כשם אונס חד הוא, דעיקר הספק הוא אם בא הדם מן המקור או בא ממכה, ודמי להא דבעד שאינו בדוק לא נימא דהוי ספק ספיקא, דאיכא כמה מקומות שיכול לבא הדם מהם, והיינו משום דהכל הוי ספק א', אם בא הדם מן המקור או בא מעלמא, וה"נ הכא דכוותה.

וע' בסי' קפ"ז בש"ך סקכ"ב שהק' כן ע"ד הרמ"א דחשיב ספק ספיקא, לספק בא מן הצדדין, וספק בא מן המכה שבמקור, ובסי' ק"צ בש"ך סקמ"ה הק' כן על פסק השו"ע שם דבבדקה בעד שאינו בדוק וטחתו ביריכה, איכא ספק ספיקא, דספק הי' על העד מקודם, וספק בא על העד מיריכה, וע' באחרונים שם מש"כ לישב בזה, אך אי"ז מישב לדינא דהכא, דהפליתי שם כתב דחשיב ספק ספיקא, כיון דאיכא נפ"מ בההיתר בין ב' הספיקות, עיי"ש, וזה ל"ש הכא, והסד"ט סי' ק"צ סקס"ד כתב ע"ד השו"ע שם, די"ל דאין ההיתר משום דינא דספק ספיקא, אלא משום דאיכא ב' צדדים להקל, אך כ"ז ל"ש אלא התם דכל האיסור אינו אלא מדרבנן, אך הכא שבחד ספיקא אסורה מדאורייתא, אין לפרש כן.

והנה אמנם הפליתי סי' ק"צ סק"ב הק' כן על משה"ק הכס"מ מ"ט כתמים אסורין, הרי איכא ספק ספיקא, ספק מעלמא וספק מן העלי', והק' הפליתי דהרי הוי הכל משם א', דמ"ש מעלמא או מעלי', הכל ספק א' אי דם נדה או דם טהור, ומה לי' דם חוטמה או דם עלי', ועיי"ש שכתב דכאן חזקת אשה דהעמד אשה בחזקת טהרה מסייע, עד שבעבור זה היא טהורה מה"ת, א"כ בכל ס"ס דעלמא אפי' ס"ס כל דהו מתירין, דהא חזקה מסייע לה, עכ"ד, אמנם לכאו' הכא אין לישב כן, שכל דבריו הם משום דהתם היא טהורה מה"ת משום חזקת טהרה, ורק מדרבנן מטמאינן לה, וע"כ מתירין אפי' בס"ס כל דהו, אך הכא דבספק א' מטמא ר"מ מדאורייתא ולא מוקמי' לה בחזקת טהרה, לכאו' אין להתיר אלא בספק ספיקא גמור.

אמנם שו"ר בבית מאיר בצלעות הבית סי' י"ג שעמד בקו' זו, דמ"ט באיש ואשה מטהר ר"מ משום ספק ספיקא, הרי הוו ב' הספיקות משם א', ומתרץ דכיון דאיכא חזקת היתר, ע"כ מהני אף ספק ספיקא כי האי, דעי"ז הוי עכ"פ כפלגא ופלגא ומוקמי' לה בחזקת טהרה, עיי"ש, ועיי"ש שבזה דחה הוכחת הסד"ט מסוגיין (שהבאנו לעיל סק"א) דאף ספק שאינו שקול מצטרף לספק ספיקא, דהכא ל"ב שיהא ספק ספיקא גמור, אך מד' הסד"ט והגרע"א שהוכיחו כן, מבו' דס"ל דהכא הוי ספק ספיקא גמור, וכן מבו' מד' הנוב"י והש"ש שהבאנו להלן סק"ז.

וי"ל עד"ז, למש"נ לעיל סק"ב, דיל"פ דטעמא דר"מ הוא דכיון דאיכא לפנינו מקור העשוי להוציא דם, ע"כ לא מספקינן שמא בא הדם ממק"א דלא חזינן שהוא מוציא דם, וע"ד דינא דאין ספק מוציא מידי ודאי, ונת' לפ"ז דמה"ט ס"ל לר' יוחנן דהיכא דאיכא ספק ספיקא מודה ר"מ, משום דרק ספק א' אינו מוציא מידי ודאי זה, אך דספק ספיקא שפיר מהני להוציא מידי ודאי זה, ולפ"ז י"ל, דל"ב בזה לספק ספיקא גמור, אלא כל היכא דהוי זה ספק אלים, ה"ז מועיל לספקינו שבא הדם ממקום אחר, וע"כ הגם דהוי זה משם א' ול"ח כספק ספיקא, מ"מ כיון דאיכא ב' צדדי היתר, יש לנו לדון שבא הדם משם ומטהרינן לה.

אמנם בעיקר הדבר י"ל, דשפיר חשיב הכא ספק ספיקא גמור, משום דהכא מתחילה מספקינן שמא כלל לא בא הדם מן האשה, והדר מספקינן שאף אם בא הדם מן האשה שמא בא ממקום מ"ר, וכאשר כ"ה בל' רש"י, ובלא"ה בע"כ לומר שיש לנו לדון הספק ספיקא כן, דאל"כ ל"מ משום שאינו מתהפך, וכמש"נ להלן סק"ז בהערה, וי"ל דמה"ט ל"ח הכל כשם א', דהוי כספק על וכו' דחשיב ספק ספיקא.

אך אכתי תיקשי במש"כ הרשב"א בתשובות החדשות סימן ?, דאף היכא ? חשיב ספק ספיקא?, ושמא גם התם י"ל, דמעיקרא מספקינן שמא לא בא הדם כלל עם המ"ר, אלא בא עם הרעי, ותו מספקינן שאף אם בא עם המ"ר, שמא לא בא מן המקור ע"י דהדור מ"ר למקור ואייתו דם אלא בא ממכה שבמקום מ"ר, וע"כ ל"ח כשם א', וצ"ע בזה.

**ג'**

ז] שם, איבעיא להו איש ואשה יושבין מה לי א"ר שמעון, כי אמר רבי שמעון וכו' אבל בספק ספקא לא אמר או דלמא ל"ש, ת"ש כיון דא"ר שמעון חזקת דמים מן האשה ל"ש עומדין ולא שנא יושבין.

והנה בשו"ת נובי"ק יו"ד סי' נ"ה כתב, ז"ל, וראיתי לרום מעלתו לחזק קושיא זו והביא ראיה מכללי ס"ס דהיכא דספק אחד הוא כודאי אי אפשר לצרפו לס"ס. ולענ"ד אין צורך להביא ראיה ממקום אחר והרי הדבר מפורש בדף נ"ט ע"ב דמדאמר ר"ש חזקת דמים מן האשה אפילו ס"ס ויושבת ג"כ מטמאה, עכ"ל, והיינו דמהכא מוכח דכל שספק א' אינו שקול, אינו מצטרף לספק ספיקא, וכן הוכיח הש"ש ש"א פי"ח, והעוניו"ט סי' פ"ז, וע' אבנ"ז חו"מ סי' ס"ז מש"כ לדחות.[[3]](#footnote-4)

ומבו' מד' רבותינו, שפירשו דמש"א ר"ש דחזקת דמים מן האשה, אשר מכח זה אמרי' בגמ' דמטמא אף באיש ואשה יושבין, הוי זה במסוים כלפי הספק שמא בא הדם מן האיש, וע"ז הוא דאמר ר"ש דחזקת דמים מן האשה ולא מן האיש, וע"כ אין להסתפק שבא הדם מן האיש, אך כלפי הספק שמא בא הדם ממקום מ"ר דהאשה, ל"מ כלל הא דחזקת דמים מן האשה, וזהו מה שהוכיחו דאף דספק זה הוא שקול, מ"מ אין מצטרף הספק שמא בא הדם מן האיש, כיון שספק זה אינו שקול.

ואמנם צ"ב בזה, דמה טעם יש לחלק בין הספק שמא בא הדם מן האיש, לבין הספק שמא בא הדם ממקום מ"ר דהאשה, שהרי חזקת דמים מן האשה, היינו מן המקור, וע"כ כ"ה דמכח חזקה זו אמרי' שלא בא הדם מן האיש, ה"נ נימא מכח זה שלא בא הדם ממקום מ"ר דהאשה, ובד' הגרע"א והסד"ט שהבאנו לעיל סק"א מבו' בדעת ר"מ להיפך, דהספק שמא בא הדם ממקום מ"ר דהאשה אינו ספק שקול, והספק שמא בא הדם מן האיש הוא ספק השקול, וג"ז צ"ב, עמש"נ שם.

עוד העירוני בזה, מהא דאיבעיא להו אשה יושבת מה לי אמר ר"ש, ואם כל עיקר ד' ר"ש הם שאין להסתפק שבא הדם מן האיש, וע"כ יש לטמאות אף באיש ואשה יושבין דספק דמן האיש אינו מצטרף לספק ספיקא, א"כ מהיכ"ת להסתפק שמא מטמא ר"ש אף באשה יושבת, הרי הא דמטהר ר"מ באשה יושבת הוא משום דביושבת תלינן שבא הדם ממקום מ"ר דילה, ומהיכ"ת יחלוק ר"ש ע"ז, הרי אי"ז שייך כלל להא דמטמא באיש ואשה עומדין, דהוא משום דספיקא דהאיש אינו מצטרף לספק ספיקא, ובע"כ דהא דמטמא ר"ש באיש ואשה, הוא משום דאלים לי' חזקת דמים מן האשה, דמה"ט אין לטהר אף בדאיכא ספק ספיקא לטהר, וע"כ מיבעיא לן שמא ה"נ ס"ל דמכח הא דחזקת דמים מן האשה אין לטהר אף באשה יושבת, וי"ל.

ח] אמנם הנה כד' רבותינו נ' מפירש"י, ז"ל, ת"ש מדקתני' חזקה אלמא לא מספקא דם "באיש" כלל, עכ"ל, ומ' דל"מ הך חזקה אלא כלפי הספק שמא בא הדם מן האיש.

וכ"ה מתבאר להדיא בפירש"י לעיל ד"ה מה לי א"ר שמעון, ז"ל, מי אמרי' כי א"ר שמעון בעומדת דכיון דעומדת אפי' איכא איש בהדה מטמא, דכיון דאמר ר"ש חזקת דמים מן האשה אין כאן "ספק ספיקא" אבל יושבת וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא דמכח הא דחזקת דמים מן האשה בטל הספק שמא בא הדם מן האיש, וע"כ ליכא "ספק ספיקא", אך כלפי הספק שמא בא הדם מן ממקום מ"ר דהאשה ל"מ הא דחזקת דמים מן האשה, וצ"ב.

ח] אמנם מד' ש"ר נ' להוכיח דפליגי בזה, וס"ל דהא דחזקת דמים מן האשה מהני גם כנגד הספק שמא בא הדם ממקום מ"ר דהאשה, דהנה בחי' הרמב"ן בסוגיין, ז"ל, הא דאיבעיא לן יושבת מה לי א"ר שמעון, קשיא ותיפשוט ליה ממתני' כדאמרינן בסמוך כיון דאמר ר"ש חזקת דמים מן האשה לא שנא עומדת ולא שנא יושבת וכו', עכ"ל, וכן הק' בחי' הרשב"א והר"ן.

והנה אי נימא דכל הא דחזקת דמים מן האשה, ל"מ אלא כלפי הספק שמא בא הדם מן האיש, ולא כלפי הספק שמא בא הדם ממקום מ"ר דהאשה, ומש"א בגמ' דכיון דאמר ר"ש חזקת דמים מן האשה ל"ש עומדת ול"ש יושבת, היינו דכ"ה דמטמא באשה יושבת לחודה, ה"נ מטמא באיש ואשה יושבין, דספיקא דהאיש ל"ה ספק כלל ואינו מצטרף לספק ספיקא, א"כ הרי ל"ק כלל קו' הראשונים, שהרי כלל א"א ללמוד ממש"א ר"ש דחזקת דמים מן האשה, לטמאות באשה יושבת, שהרי באשה יושבת אנו דנים לטהר משום דתלינן שבא הדם ממקום מ"ר דהאשה, וע"ז ל"מ כלל הא דחזקת דמים מן האשה.

ומבו' להדיא מד' הראשונים, דמכח הא דחזקת דמים מן האשה, אף אין לנו להסתפק שבא הדם ממקום מ"ר דהאשה, ואשר זהו משה"ק דא"כ נפשוט מינה דאף באשה יושבת מטמא ר"ש, כיון דס"ל דבכל גווני חזקת דמים מן האשה, וע"כ אף באשה יושבת אין להסתפק שבא הדם ממקום מ"ר דהאשה, וז"ב.

י] ונ' דיש להוכיח כן גם מד' התוס', וזה ממש"כ התוס' בד"ה מדלא קאמר, ז"ל, וא"ת אדרבה מדלא קאמר ר"מ ור"ש מטמאין ש"מ שר"מ מטהר, וי"ל דלא הוה מצי למיתני הכי, דהא מסיק דחזקת דמים מן האשה ומהא מסיק לקמן דר"ש מטמא אפילו באיש ואשה יושבים, ור"מ מטהר אפילו באשה יושבת, עכ"ל.

והנה אי נימא דהא דחזקת דמים מן האשה ל"מ אלא כלפי הספק שמא בא הדם מן האיש, אשר לפ"ז נמצא דהא דמטמא ר"ש באיש ואשה יושבין, אינו נכלל כלל במש"א דחזקת הדם מן האשה, שהרי אילו הי' מטהר ר"ש באשה יושבת, ל"ה מהני ע"ז כלל הא דחזקת הדם מן האשה, דזה ל"מ אלא כלפי הספק שמא בא הדם מן האיש, ולא כלפי הספק שמא בא הדם ממקום מ"ר דהאשה, ואך דכיון דשמעינן בברייתא דמטמא ר"ש באשה יושבת, תו אמרי' דאף באיש ואשה יושבין מטמא, משום דספיקא דאיש ל"ח ספק כלל כיון דחזקת הדמים מן האשה, אך מ"מ בד' ר"ש במתניתין כלל לא נתפרש הך מילתא דמטמאינן אף באשה יושבת, וא"כ שפיר הו"מ למיתני ר"מ ור"ש מטמאין, שהרי מש"א דחזקת דמים מן האשה מתישב שפיר גם לדעת ר"מ, דהגם דמטהר באשה יושבת, הרי היינו משום הספק שמא בא הדם ממקום מ"ר דילה, אשר ע"ז ל"מ כלל הא דחזקת הדמים מן האשה, ובע"כ מד' התוס' דמכח הא דחזקת דמים מן האשה, אף לא מספקינן שמא בא הדם ממקום מ"ר דהאשה, ואף באשה יושבת, ואשר זמש"כ דמה"ט ל"ה מצי למיתני ר"מ ור"ש מטמאין, וז"ב.

**ד',**

יא] בעיקר הא דמטמא ר"ש אף באשה יושבת ואף באיש ואשה יושבין, יש להסתפק אם היינו דהגם דס"ל דהא שבא הדם עם המ"ר הוי זה ריעותא שמא יש לה מכה, לפירש"י משום שאין דרך דם המקור לצאת עם מ"ר, ולתוס' מהא שלא ראתה קודם עשיית צרכי', מ"מ אלים לי' הא דחזקת דמים מן האשה, וע"כ ס"ל דאף בכה"ג מטמאינן, או דנימא דר"ש פליג על עיקר הך ריעותא, וס"ל דאף שבא הדם עם המ"ר, שפיר תלינן שבא הדם מן המקור כדרכו, ולא מספקינן כלל שמא יש לה מכה, ודמי לכל דם הנמצא דלא מספקינן כלל שמא יש לה מכה, וע"כ היא טמאה, אך לכאו' אי"ז במשמעות לישנא דר"ש.

ויש לפשוט ספק זה, ממשה"ק התוס' ותוס' הרא"ש לעיל די"ח., דמ"ט לא חשיב ר' יוחנן בכלל הדברים שהלכו בהן אחר הרוב ועשאום כודאי, להא דר"ש דמטמא משום דחזקת דמים מן האשה, עיי"ש, והנה אם הא דמטמא ר"ש הוא משום דס"ל דאף שבא הדם עם המ"ר אי"ז כלל ריעותא להסתפק שמא יש לה מכה, וע"כ הוי ככל דם הנמצא דלא מספקינן כלל שמא יש לה מכה, הרי לפ"ז לא מצינו הכא כלל שהלכו אחר הרוב, שהרי לית לן כלל ספק שמא יש לה מכה, וכ"ה דל"ה מצי ר' יוחנן לאתויי להא דכל דם הנמצא טמא, ולא מספקינן לי' במכה, ובע"כ מד' התוס' דלעולם מודה ר"ש דמה שבא הדם עם המ"ר הוי זה ריעותא להסתפק שמא יש לה מכה, ואפ"ה מטמא ר"ש משום דרוב דמים מן האשה, וז"ב.

אמנם מד' הר"ן נ' להוכיח דפליג בזה, דהנה בחי' הר"ן בסוגיין ובשו"ת סי' נ"ט, כתב דטעמא דר"מ דחייש דילמא הדור מ"ר למקור ואייתו דם, הוא משום דאזיל לטעמי' דחיישי' למיעוטא, ובחידוד הלכות הק', דאם אין לטמאות רק משום דחיישי' למיעוטא, א"כ תיקשי דמ"ט דר"ש דמטמא בכל גווני, הרי לא מצינו דר"ש חייש למיעוטא.

ויש להוסיף בזה, דהנה אמנם ביבמות דס"ז איכא תרי לישני אם חייש ר"ש למיעוטא, אך לפ"ד הר"ן לעיל דמ"ד. בדעת ר' יוסי דהתם דהגם דלא חיישי' למיעוטא, מ"מ התם לא חשיב מיעוטא, הרי ודאי דאף מש"א בל"ב דר"ש חייש למיעוטא היינו להך מיעוט, וכמש"נ במק"א בד' הריטב"א שם, ולפ"ז ודאי תיקשי דמ"ט דר"ש הכא דמטמא.

ובע"כ מזה בדעת הר"ן, דר"ש פליג על עיקר הא דביאת הדם עם המ"ר הוי ריעותא שמא יש לה מכה, אלא ס"ל דשפיר יתכן שיבא דם מן המקור כדרכו ביחד עם המ"ר, וע"כ הוא דמטמא, ומה"ט מטמא ר"ש אף באשה יושבת, הגם דל"ש בה הא דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, וכל ד' הר"ן הם לדעת ר"מ, דמטהר באשה יושבת, והרי דס"ל דאין דרך שיבא דם המקור כדרכו עם המ"ר, וע"כ מטהר ביושבת דל"ש למימר דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, ורק בעומדת הוא דמטמא משום דאמרי' דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, אשר זה אינו אלא מיעוטא בעלמא, ואזיל ר"מ לטעמי' דחייש למיעוטא.

אמנם אכתי תיקשי לפ"ז, שהרי איבע"ל בגמ' באשה יושבת מה לי אמר ר"ש, ולצד הספק דמטהר ר"ש באשה יושבת, הרי בע"כ דמודה דאין דרך שיבא דם מן המקור כדרכו עם המ"ר, וכן לצד הספק בגמ' דבאיש ואשה יושבין מטהר ר"ש, הרי בע"כ דמודה דאין דרך שיבא דם כדרכו, דאל"כ הרי ליכא כלל ספק ספיקא, שהרי אין לנו לחוש כלל שיש להם מכה,, ותיקשי דא"כ מ"ט מטמא באשה עומדת, הרי איהו לא חייש למיעוטא, וצ"ע בזה.

יב] עוד יש להסתפק אי נימא כמש"נ בדעת התוס' דמודה ר"ש דהא שבא הדם עם המ"ר הוי זה ריעותא שמא יש לה מכה, ואפ"ה מטמא כיון דאלים לי' חזקת דמים מן האשה, ויש להסתפק לפ"ז בטעמאא דמטמא ר"ש אף באשה יושבת.

דהנה הא דמטהר ר"מ באשה יושבת, הוא משום דבזה ליכא למימר דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, כיון דנפיק הדם בקילוח ולא דחיקא, ויש להסתפק בטעמא דר"ש דפליג ומטמא בזה, אם הוא משום דאיכא צד רחוק דאף ביושבת הדור מ"ר למקור ואייתו דם, וע"כ מהני הא דחזקת דמים מן האשה להכריע כן, או דהוא משום דס"ל דמכח הא דחזקת דמים מן האשה אמרי' דבא הדם מן המקור כדרכו.

ועמש"נ לעיל סק"ג לדון, דלדעת התוס' לעיל די"ח., דטעמא דר"ש הוא משום הכרעת הרוב, דרוב דמים מן האשה, ומבו' שם בד' התוס' דהך רובא הוא רובא דליתא קמן דרוב דמים היוצאין מן האשה הם מן המקור, לכאו' בע"כ לפרש דטעמא דר"ש הוא משום דמכח הרוב תלינן שיצא הדם כדרכו, ואיתרמויי איתרמי שיצא בשעת הטלת מ"ר, דאי נימא דטעמא דר"ש הוא משום דאף ביושבת אמרי' דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, הרי לכאו' ע"ז ל"מ הרוב כלל, שהרי אינו מצוי כלל ביושבת שיחזרו מ"ר למקור, אך אם רוב הדמים הוא רובא דאיתא קמן, שפיר י"ל, דמכח רוב זה יש לנו לומר דהדור מ"ר למקור ואייתו דם.

אמנם הנה תניא בתוספתא במכילתין ספ"ז דדם היוצא עם הרעי טהור, ונת' במק"א? דמכוון התוספתא הוא, דדם היוצא עם הרעי לכו"ע טהור, והטעם בזה הוא דאף מ"ד דמטמא בדם היוצא עם מ"ר, הוא משום דאמרי' דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, אך בדם היוצא עם הרעי דל"ש למימר הכי, לכו"ע טהור.

ולפ"ז הרי מוכח דאף הא דמטמא ר"ש ביושבת הוא משום דמכח הא דחזקת דמים מן האשה תלינן דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, דאי נימא דהא דמטמא הוא משום דמכח הא דחזקת דמים מן האשה תלינן שיצא הדם מן המקור כדרכו, א"כ הרי מה"ט הי' לו לטמאות אף בדם הבא עם הרעי, וצ"ע בזה.

1. ובעוניו"ט סי' פ"ז הביא בשם הגרע"א שהוכיח דחשיב ספק ספיקא בכה"ג, מהא דהכא חשיב ספק ספיקא, הגם דהספק שמא בא מן האיש אינו ספק שקול, וכמו שאמר ר"ש במתניתין דחזקת הדמים מן האשה, עיי"ש בדבריו, ודבריו צ"ע דהגרע"א לא הוכיח מכח הא דהספק שמא בא מן האיש אינו ספק שקול, אלא מכח דהספק שמא בא ממקום מ"ר דהאשה אינו ספק שקול.

   ובעיקר מש"כ העוניו"ט דהספק שמא בא מן האיש אינו ספק שקול וכמש"א ר"ש דחזקת דמים מן האשה, הנה דבריו מיוסדים על מה שפירש דמכוון ר"ש הוא במסוים כלפי הספק שמא בא מן האיש, דכנגד ספק זה איכא רוב דחזקת דמים מן האשה, ועמש"נ בפרט זה באורך להלן סק"ז ואילך, אמנם לכאו' בפשוטו י"ל דר"מ פליג על ר"ש בזה, וס"ל דהספק שמא בא מן האיש ספק גמור הוא, וע"כ שפיר הוא מצטרף לספק ספיקא, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומדוקדק בזה שלא הקשו התוס' אלא דאיכא להא דר"ש, אך לא הקשו דאיכא להא דר"מ דמטמא ברישא דמתניתין, ובפשוטו צ"ל בזה, דניח"ל להתוס' להקשות מד' ר"ש, דפירש לטעמא דחזקת דמים מן האשה, אשר מזה מ' דהוי זה ודאי ושורפין ע"ז את התרומה, וע"כ לא הקשו מד' ר"מ דיתכן דאי"ז ודאי ואין שורפין ע"ז את התרומה, אך אי"ז מתישב כ"כ, שהרי ודאי אף הא דמטמא ר"מ הוי בודאי ושורפין ע"ז את התרומה, שהרי בגמ' לעיל די"ד. אמרי' דר"מ דמטמא נדה בעד שאינו בדוק אזיל לטעמי' בדין דם הנמצא במ"ר, והתם הרי עיקר הפלוגתא אם טמאה נדה או טמאה כתם, הוא אם שורפין ע"ז תרומה, ובע"כ דאף בהא דמטמא ר"מ בדם הנמצא במ"ר הוי זה טומאת ודאי לשרוף עלי' את התרומה, אך מ"מ י"ל דניח"ל להתוס' להקשות מד' ר"ש המפורשים טפי דהוי זה טומאת ודאי, אך למש"נ א"צ לזה, אלא אין להקשות כלל מד' ר"מ שהרי הא דמטמא ר"מ אי"ז כלל משום הכרעת רוב, וע"כ לא הקשו התוס' אלא מד' ר"מ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולכאו' י"ל בזה, דאף אם ספק שאינו שקול מצטרף לספק ספיקא, היינו דוקא היכא שהוא הספק השני, דבכה"ג הספק הראשון הוי כפלגא ופלגא, ומצטרף אליו הספק השני דסמוך מיעוטא לפלגא, אך היכא דספק זה בע"כ הוא הספק הראשון, הרי דכיון שהוא בפנ"ע הוי מיעוט ובטל ספק זה, תו לא מצרפי' לי' ספק אחר לאשוויי ספק ספיקא, ולפ"ז י"ל דהכא הרי בע"כ הספק הראשון הוא שמא הוא מן האיש, והדר מספקינן דאף אם הוא מן האשה שמא אינו מן המקור, וכאשר כ"ה בל' רש"י, ומתרי טעמי, חדא שהרי א"א להתחיל להסתפק על הצד שהוא מן האשה שמא אינו מן המקור, דא"כ היאך נימא דאפי' את"ל שהוא מן המקור שמא הוא מן האיש, וע"כ בע"כ להסתפק תחילה שמא אינו כלל מן האשה, והא דחשיב ספק ספיקא אף שאינו מתהפך, הוא משום דהכא ראוי להתחיל ולהסתפק שמא אינו כלל מן האשה, ודמי לספק על וכו' דל"ב שיהא מתהפך, וגם כל הא דחשיב ספק ספיקא ולא חשבי' לי' כשם א', נת' לעיל סק"ו דהוא משום דמתחילה מספקינן שמא לא בא הדם כלל מן האשה, ודמי לספק על וכו', דחשיב ספק ספיקא ול"ה כשם א', ועכ"פ כיון שכן הרי י"ל דמה"ט הוא דכל שהספק שמא אינו מן האשה ל"ה ספק השקול, לא חשיב ספק ספיקא. [↑](#footnote-ref-4)