מראה מקומות קפה קפח
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב מאיר קאופמן / קפה קפח

# סוגיא דאמתלא

# גמ' כתובות כ"ב.: ע"ב. טושו"ע סימן קפ"ה

**כתובות כ"ב. - ת"ר האשה כ"ב: ת"ר ובתוס' שם בד"ה חזרה ובמהרש"א שם ובשטמ"ק בד"ה כתב הרשב"א – ת"ר ועיין מאירי לגבי שמואל ובלחו"ש סק"ד**

**כתובות ע"ב. משנה ואלו יוצאות – ולא קוצה לה חלה, תוה"ב ח. מתחילת העמוד עד סוף השער, רמב"ן שבועות ל"ב: בד"ה הא ובר"ן בכתובות ע"ב ריטב"א כתובות בד"ה הא וברא"ה שם שזה מצד הימניה [ועיין חלקת מחוקק קט"ו סק"ד ובנתה"מ כ"ג סק"א תרוה"ד רי"ב חוו"ד סק"ו ש"ש ש"ו פי"ד] שו"ת הרמ"א סימן ב', וסימן ס"ו בסופו, תבואות שור סימן א' סעיף מ' וסקע"ח ובחידושי בכור שור סוף קידושין,**

**א. בגדרי נאמנות דאמתלא והאם זה רק נגד שויא – עיין חוו"ד סק"ה ובש"ש ש"ו פ"ח ועיין שו"ת חמדת שלמה אבן העזר סימן נ"ו [חוץ מסק"ג ד' ובעיקר לראות סק"א ב'] ובדברי יחזקאל סכ"א סק"ה בד"ה וראיתי ועיין קובץ הערות סע"ח סק"ד ה' ובקובץ שיעורים בב"ב אות ת"ח - תי"ב [ועיין אבי עזרי פ"ג מעדות ה"ה]**

**ב. בדין הוחזקה שלא מועיל אמתלא – עיין רשב"א בתוה"ב ח. עיין קושית האחרונים מיור"ד סימן א' ועיין פר"ח שם סק"מ ועיין תבואות שור סעיף מ' שם ובבכור שור סוף קידושין ובתוה"ש כאן סק"ו ובחוו"ד סק"ה בד"ה ולפ"ז ובחמדת שלמה אבן העזר נ"ו סק"ה [יסוד הנידון בטעם שנגד מעשה לא מועיל אמתלא] וביסוד הדין הוחזקה עיין חזו"א אבן העזר קי"ד סק"ז ועיין סד"ט סק"א בד"ה ובאמת**

**ג. בביאור המבואר ברשב"א שאם מועיל אמתלא לא יהיה מלקות – ש"ש ש"ו פ"י בתחילתו דברי יחזקאל סכ"א סק"ג וכן הוא בחמדת שלמה אבן העזר נ"ו סק"ה ועיין ביאור הגר"א סק"ח ובחזו"א אבן העזר ס"כ סקי"ט ונ"ט כ"ד [ועיין חוו"ד סק"ה]**

**ד. בלשון הגמ' בעלה לוקה למה לא כתוב שהיא לוקה – שו"ת הרמ"א ס"ב בכור שור סוף קידושין וכן הוא בביאור הגר"א אבן העזר ס"ג סקי"א**

**ה. בדין אמתלא זה נאמנות או כאילו לא אמר – רעק"א תשובה פ"ה בד"ה אולם יש ובאו"ש הלכות איסו"ב פ"ד ה"י והנפק"מ כגון שבאה להתיר כגון מתי יכולה לטבול ועיין אחיעזר ח"ג סכ"ד סק"א ובחמדת שלמה אבן העזר נ"ו סק"ז שהביא הדברים ובפ"ת בשם החת"ס מבואר שמותר**

**ו. האם מברכת על הטבילה – רב פעלים ח"א ל"ז ועיין חוו"ד סק"ב ויש כאן נידון האם מחויבת טבילה מחמת בעלה שכלפיו היא נדה [ועיין מקש"ז שהאריך במסקנת הגמ' בכריתות]**

**ז. בדברי הרמ"א ששוכבת אצלו – עיין ח' חת"ס על השו"ע [הוצאת פרידמן] ובפרד"ר שפ"ח ד'**

**ח. בדין שאומרת בשם מישהו – עיין רמב"ן שבועות ל"ב: הובא בר"ן בכתובות ע"ב. ועיין שו"ת הרמ"א סימן ס"ו הובא בתוה"ש סק"ח ובגר"ז סק"ט ועיין חוו"ד סק"ו במה שתמה עליו ועיין רא"ה וריטב"א בכתובות בעיקר סברת הרמב"ן ובאבני מילואים מ"ב ה' בד"ה אלא ובחלקת מחוקק קט"ו סק"ד ועיין במלואי חותם שם בהוספות ובנתה"מ כ"ג סק"א ועיין אבי עזרי פכ"ד מאישות הי"א בד"ה ובספר**

**ט. במדת חסידות לא לסמוך על אמתלא – עיין מאירי בכתובות ועיין חת"ס הוא בפ"ת בטעתה בליל הטבילה ועיין לחו"ש סק"ד האם יכול להחמיר ללא הסכמתה**

**סוגיא דאמתלא**

א] מבואר בגמ' שאשה שאמרה שהיא אשת איש ואחרי זה נותנת אמתלא לדבריה שזה היה מחמת שלא רצתה להינשא לאנשים שאינם מהוגנים היא נאמנת וכן מבואר בגמ' שאם היא אמרה שהיא נדה ואחרי זה נתנה אמלא לדבריה היא נאמנת ומבואר בראשונים כגון שהיתה חולה ולא רצתה לשמש עמו או שאמו ואחותו היו עמו וכדו' ובספר התרומה כתב שה"ה אם חשבה שזה היה דם נדה והתברר שזה דם מכה אמנם מבואר ברמב"ם שהיא אומרת שהיא עשתה את זה בצחוק זה לא מועיל מצד שאשה לא רגילה לומר בצחוק שהיא נדה וממילא זה לא אמתלא טובה ומבואר כאן חידוש שאפילו שקיבלנו דבריה לנהוג עמה כמו שאמרה בכל אופן יכולה לחזור בה

והנה מצאנו שמועיל אמתלא על נאמנות של שויא אנפשה חתיכה דאיסורא אמנם יש לדון האם גם בשאר נאמניות מועיל אמתלא ועיין ש"ש ש"ו פ"ח שהביא מחכמי פורבינצא שלגבי נאמנות של אב שקידש את בתו לא מועיל אמתלא דהינו שרק על שויא אנפשיה מועיל אמתלא וביאר שם שזה מצד שכיון שהגיד אינו חוזר ומגיד וזה לא רק הלכה שעדות אלא זה הלכה בכל נאמנות ורק שויא שזה לא דין נאמנות אלא רק כלפיה לכן בזה מועיל אמתלא ועיין חוו"ד קפ"ה סק"ה שכתב דכמו שלגבי עד של שבועה מבואר שיש חסרון של כיון שהגיד ה"ה בכל שאר נאמנויות אמנם עיין ש"ש שכתב דבפשוטו באשה שאומרת שהיא נדה יש כאן נאמנות של ע"א ובכל אופן מבואר שמועיל אמתלא חזינן שאין בזה דין של כיון שהגיד וע"ש וכן הוא ברעק"א של אריאלי אות ה' ששיטת התוס' שע"א נאמן להתיר ולא נאמן לאסור וא"כ באמת כל נאמנותה רק מצד שויא ולכן מועיל אמתלא אמנם לפ"ז לשיטת הראשונים שנאמן גם לאסור מוכח שאמתלא מועיל גם על נאמנות של ע"א וחזינן שאין חסרון של כיון שהגיד ובחזו"א אבן העזר נ"ט כ"ד כתב שאשה ודאי נאמת לאסור עצמה מצד שהיא בעלים על עצמה וכמו שומר ע"ש

ב] אמנם עיין חוו"ד וכן בחזו"א אבן העזר נ"ט כ"ד שהביא משו"ת הר"ן שעד אחד שהעיד מחוץ לבי"ד אפילו שיש לו נאמנות אבל הוא יכול לחזור בו ולפ"ז באמת מצד ע"א ודאי יכלה לחזור בה ולומר שמה שאמרה זה היה שקר ורק שיש כאן עדין הלכה של שויא שמזה אדם לא יכול לחזור בו ולזה מועיל אמתלא לומר שלא התכוין או שזה היה בטעות ולפ"ז באמת אם העדות התקבלה בבי"ד שהוא לא יכול לחזור בו בזה ודאי לא יועיל אמתלא ורק בא"א אני שאין לו נאמנות כיון שזה דבר שבערוה אלא מצד שויא לכן מועיל אמתלא והנה בפשוטו שדין חוזר ומגיד זה רק בבי"ד א"כ ביכיר גם יוכל לחזור בו ורק אם יגיד בבי"ד לא יוכל לחזור בו וכן דן רעק"א בתשובות סימן ק"י ובסוף סימן פ"ה ועיין דברי יחזקאל סימן כ"א סק"ה שדן לומר שכיון שיכיר זה דבר שבערוה שמצד גדרי הדין צריך בי"ד והחשיבה התורה כמו בי"ד לכן יש בזה חסרון של אין חוזר ומגיד ועיין חזו"א שם שדן שאשה שאומרת לבעלה זה כמו בי"ד שיש חסרון שאין חוזר ומגיד ולכן יש ראיה שמועיל אמתלא גם על זה ע"ש אמנם עיין רעק"א סימן ק"י שכתב שפשטות הרמ"א שגם באמרה בבי"ד מועיל לחזור באמתלא מיכיר [והנה בעיקר המבואר שע"א יכול לחזור בו עיין חזו"א הנ"ל וכן בשערי יושר ש"ו פ"ח בד"ה והנה ובפרד"ר במקש"ז כאן דבפשוטו מבואר בר"ן שאין שום הבדל בין עד אחד לשני עידים והר"ן רק כתב שכל שלא אמר בבי"ד הוא לא מדקדק כל כך ואם יאמר דבר שלכן טעה ואמר אחרת או שסתם אמר כי לא נתן משמעות לדבריו ובזה הדין שחל כאן דין שויא אבל כל שאמר בצורה רצינית והדברים התקבלו גם בע"א לא יוכל לחזור בו ולפ"ז צ"ע בשאר מקומות מה הנידון האם יכול לחזור בו]

ג] אמנם עיין שו"ת חמדת שלמה חלק אבן העזר סימן נ"ו סק"ב שכתב שאין כונת חכמי פרובינצא מצד כיון שהגיד אלא שסברתם שכל כח הנאמנות של יכיר זה לומר שקידש את בתו אבל לא לומר שנתגרשה וממילא מה שאמר שקידשה היה לו נאמנות ועל זה אין לה נאמנות משא"כ בע"א כמו שיש לו נאמנות לאסור יש לו נאמנות להתיר ולכן מועיל אמתלא כיון שזה דבר שיש לו נאמנות והנה עיין ק"ש בב"ב אות ת"ח ואילך שנתקשה למה באמת מועיל אמתלא על שויא הרי יש לו נאמנות לחובתו ולא לזכותו והנה בפשוטו הביאור שיש נאמנות של אדם שאמר דבר לבטל את מה שאמר אלא שהאחרונים דנו שאולי זה רק בדבר שאין לזה תורת נאמנות רק כלפי עצמו ולא דבר שזה נאמנות לאחרים ועיין דברי יחזקאל סק"ה שכתב לחלוק על החמדת שלמה מטעם שהדין אמתלא זה שלאדם יש נאמנות על מה שאמר לבאר שזה נאמר מסיבה מסוימת או שזה טעות ולכן זה גם כלפי יכיר ורק מצד כיון שהגיד יתכן שזה מבטל הכח האמתלא והנה ע"ש שהוכיח מהא דיש דיעות שמועיל אמתלא בהודאת בע"ד אפילו שזה נאמנות גמורה ועיין חידושי הגרש"ר כתובות סימן י' שביאר שלכן באמת לא מועיל בהודאת בע"ד אמתלא כיון שזה נאמנות לכולם אמנם עיין ק"ש שם שבאמת דן שמה שמועיל אמתלא זה מצד טענת ברי שאדם כלפי מה שנוגע לו יש לו נאמנות של ברי אמנם בפשוטו אינו כן [וכן לראשונים שעל יכיר מועיל אמתלא אפילו שזה נוגע לאחרים] ובהכרח הביאור כנ"ל מהדברי יחזקאל שכל שאדם אמר דבר יש לו כל ביטול הדבר על ידי אמתלא לולי שיש סברא שאין לו נאמנות אמנם יתכן לחלק כנ"ל ודו"ק בכל זה ועיין אבי עזרי פ"ג מעדות ה"ה שהאריך בכל זה [והנה הדברי יחזקאל הוכיח מהא דללא כיון שהגיד אדם יכל לחזור בו אמנם עיין כתובות י"ח במהר"ם ושאר אחרנים בדעת רמב"ח שהרבה נקטו שבאמת זה היה כמו עדות מוכחשת ולא שהיה בטל העדות הראשונה אמנם פשטות הדברים שם כדברי יחזקאל]

ד] עיין תוה"ב ח. שכתב שכל מה שמועיל אמתלא זה אם היא טמאה מחמת אמירתה אבל אם הוחזקה נדה בשכנותיה על ידי שלבשה בגדי נדה אין לה נאמנות וביאר מצד שכודאי נדה משוינן לה והביא ראיה מזה שבעלה לוקה עליה אלמא כודאי משוינן לה והוסיף להוכיח מהגמ' כתובות ע"ב שהגמ' אומרת שהוא ידע שהיא טמאה על ידי שהוחזקה נדה בשכנותיה חזינן שלא עוזר מה שתאמר אמתלא ובפשוטו הכונה בראיה השניה כמו שביאר הגר"א שמשמע שגם אם תתן עכשיו אמתלא בכל אופן היא תצא ללא כתובה והטעם מצד שעל הוחזקה נדה לא מועיל אמתלא והנה יש לבאר למה באמת על מעשה לא מועיל אמתלא והנה האחרונים הקשו דהשו"ע סימן א' הביא מהתשב"ץ שאם שוחט עשה סימן על כבש שהוא טריפה ואחרי זה אומר שרצה שזה ישאר לו ולכן עשה את זה שזה מועיל בתור אמתלא והקשה הט"ז שהרי זה מעשה ועל מעשה לא מועיל אמתלא וכתב שבאמת זה סתירה אמנם עיין ש"ך ופר"ח שזה רק סברא שאשה לא לובשת בגדי נדות עד כמה שזה לא בטוח אצלה דהינו שזה סברא שזה אמתלא לא טובה אבל לא שיש הלכה שעל מעשה לא מועיל אמתלא והנה צ"ב הרי במקום שטעתה וחשבה שזה דם נדה והתברר שזה מכה זה לא שייך ועיין כו"פ הובא בגר"ז שביאר שלפני שהיא מבררת שזה ודאי דם נדה היא לא תעשה כזה מעשה והנה לפ"ז במקום שהיה לה טעות שלא יכלה לברר וכדו' יועיל אמתלא אפילו אם היה מעשה ואפילו הוחזקה בשכנותיה ועיין פרד"ר במקש"ז שהאריך שכך הוא לשון הרשב"א שלא מועיל אמתלא על אמירתה אבל אם יהיה אמתלא על הלבישה יתכן שיועיל

ה] אמנם עיין תבואות שור סוף סימן א' שכתב שכונת הרשב"א לא סתם מצד שהיה כאן מעשה אלא שהוחזקה נדה שסוקלין על ידי זה חשיב מצב ודאי ומבורר ועל זה לא עוזר רק עידים דהינו שאין הסברא סתם שנגד מעשה לא מועיל אמתלא אלא זה סברא מיוחדת בהוחזקה נדה וכמו שביאר החזו"א סימן קי"ד סק"ז שהתחדש שכל שהתקבל אצל כולם דבר מסוים זה נחשב ודאי ולכן גם אם היה מעשה והדבר לא התקבל אצל כולם שזה כך כגון שסימן על ראש העגל שיתכן שזה מצד שרצה להשאיר לעצמו בזה ודאי יועיל אמתלא ע"ש שהאריך והנה בפשוטו הדבר ודאי נכון שדבר כזה שהוא בגדר ודאי וחשיב כעידים אין נאמנות באמתלא רק שהאחרונים נקטו שיש כאן עוד נידון שכל שזה מעשה אלים זה עצמו סיבה שהאמתלא היא גרועה אמנם באופן של הוחזקה נדה צ"ב מה הנידון וביותר דהטור דן לחלוק על הרמב"ן וצ"ע והנה הרשב"א בסופו הקשה למה על לבישת בגדים לא יועיל אמתלא וביאר מצד שאשה לא תעשה כך ללבוש בגדים של נדה אם באמת זה לא נכון ובפשוטו מבואר שזה לא חסרון בעצם אמנם יתכן שהוא רק בא לבאר למה באמת על ידי לבישת בגדים זה מוחזק אצל אנשים שהיא נדה הרי אולי יש לה אמתלא ולזה ביאר סברתו כנ"ל וכן ביאר בדברי יחזקאל סכ"א ובחמדת שלמה ובשערי יושר ש"ו פ"ח ובחזו"א אבן העזר נ"ט כ"ד וכ' י"ט וצ"ע בזה

ו] והנה הרשב"א בתחילה הוכיח שלא מועיל אמתלא מזה שהוא לוקה ובפשוטו הכונה שנקט שנאמנות שאפשר לבטלה על ידי אמתלא לא לוקים על זה ועיין חמדת שלמה סימן נ"ו שהקשה שהרי כתב הרמב"ם פט"ז מעדות שהאיסור בעד אחד יוחזק ולוקים על זה והרי שם בפשוטו מועיל אמתלא כיון שהעיד חוץ לבי"ד וכמבואר בר"ן וכנ"ל שבעד אחד מועיל אמתלא ועיין שם וכן בדברי יחזקאל סימן כ"א סק"ג ובחזו"א אבן העזר נ"ט כ"ד וסימן כ' סקי"ט שביארו שזה ודאי בנאמנות גמורה וודאי זה סיבה למלקות אמנם כאן הרי לא מדובר שאמרה אלא שלבשה בגדי נדות ומכח ראיה אנו מוכיחים שהיא נדה ועד כמה שזה לא ראיה ברורה כי יתכן שזה מסיבה אחרת א"כ אי אפשר לתת מלקות אלא בהכרח שזה ראיה ברורה ולכן לא מועיל אמתלא ובדעת הטור צ"ל שזה ודאי שזה לא שכיח שתעשה כזה דבר ולכן חשיב רוב להלקות לפי זה אבל אם תאמר האמתלא יש לה נאמנות ובפרט אם היה לה טעות רק שזה דבר לא שכיח וצ"ע אמנם החוו"ד סק"ה הביא משו"ת הרמ"א שנקט שכונת הרשב"א כפשוטו שכל נאמנות שהיא לא מוחלטת ואפשר לבטלה לא לוקים על זה וכתב שכל הרמב"ם שאיסור בעד אחד יוחזק ולוקים על זה באמת זה רק בהעיד בבי"ד שהוא לא יכול לחזור בו וכן נקט באחיעזר אבן העזר ס"ו סק"ו והוסיף שסברת הרמב"ם שיש מלקות מצד שהוא נאמן כשנים וזה רק בבי"ד ועד כשר ולפי זה באשה אף פעם לא יהיה מלקות ובש"ש ש"ו פ"י כתב שכל הרמב"ם של יוחזק זה רק אם זה בגדר הוחזקה נדה בשכנותיה ובאמת לא אחרי עדות העד אמנם כל האחרונים חלקו עליו שזה מטעם נאמנות העד וגם מיד לוקה

ז] והנה בעיקר הקושיא מטבח שהרי היה שם מעשה עיין חוו"ד שכתב שהסברא של הוחזקה שזה לא רק דין של שויא אלא שזה ידיעה ועל זה לא מועיל אמתלא ולפ"ז כתב שטבח שאומר שזה טריפה זה רק נאמנות גם כלפי אחרים מדין בעלים בגדר שויא ולכן על זה מועיל אמתלא ועיין פליתי סק"ב שכתב שכל החסרון של מעשה זה לגבי מי שיש לו שויא אבל לגבי אחרים זה לא חסרון ולפ"ז כתב שכל התשב"ץ זה מועיל לגבי אחרים ולא לגבי עצמו ע"ש ועיין פרד"ר שדחה דבריו

ח] לשון הגמ' זה הוחזקה נדה בשכנותיה בעלה לוקה עליה משום נדה וצ"ב למה לא אמרו היא לוקה ועיין שו"ת הרמ"א סימן ב' שדן שהיא עצמה כיון שטוענת ברי שהיא לא נדה היא נאמנת לגבי עצמה אמנם עיין בכור שור סוף קידושין וכן הוא בביאור הגר"א ס"ג שהביאו מהרמב"ם שאם אדם אומר שהוא כהן לגבי עצמו הוא נאמן ללקות ולא לגבי אחרים ובפשוטו שדין שויא זה סיבה למלקות [אמנם לא למיתה וכבר ביאורו האחרונים שגם יוחזק של ע"א זה לא למיתה דשם זה תלוי במציאות ולא רק מחמת האיסור שממילא זה תולדה] ולפ"ז כתב שלגבי היא עצמה זה פשיטא ולא צריך הוחזקה נדה בשכנותיה ורק לגבי אחרים צריך להוחזקה נדה וכן הוא ביאור הגר"א סימן ג' סקי"ר והנה כאן הרי יש דין של הוחזק אמנם הכונה שזה פחות חידוש דחזינן שאדם לגבי עצמו נאמן תמיד

ט] עיין שו"ת הרמ"א ס"ב שדן באשה שהחזיקה עצמה בטמאה כדי שלא ידעו שהיא מעוברת ויהיה לה עין הרע ואמרה את זה לבעלה בתחילתה ודן הרמ"א שכיון שהוחזקה נדה בשכנותיה לא מועיל אמתלא וע"ש שדן לחלוק על הרמב"ן ושהדין של סוקלין ושורפין על החזקות זה רק כשלא הוחזקה על ידי עצמה אבל אם הוחזקה על ידי עצמה מועיל אמתלא ע"ש ובסופו כתב שגם הרמב"ן שכתב זה רק סברא ביחס ללבישת בגדים שזה לא סיבה כיון שיכולה רק לומר בדיבור אבל כאן שלא היה לה אפשרות אלא על ידי שתוחזק בשכנותיה ודאי שמועיל אמתלא אפילו בכה"ג ועיין ט"ז שתמה מה צריך לכל זה תיפו"ל שלפני שהוחזקה אמרה לבעלה הכל וכה"ג ודאי שזה יועיל ועיין ש"ך שביאר שכונת הרמ"א שגם במקרה שלא אמרה לבעלה קודם בכל אופן זה יועיל

ועיין חוו"ד שביאר שמצד מה שאמר לה יכולה לבוא רק בסתר אבל ביחס לעולם וודאי היא בגדר נדה ולא יועיל מה שיספק אחרי זה שאמרה לו מראש משא"כ כלפי הבעל עצמו בסתר בזה טעם הר"ן שכיון שהוא יודע האמת זה ודאי יועיל והנה באמת מבואר ברמ"א שעיקר נידונו האם בסתר יכולה לחיות עמו כדרך וביאר החו"ד שיתכן שהרמ"א נקט שכל שכלפי אחרים הוא אסור ממילא גם בסתר זה אסור ולכן הוצרך לכל זה אמנם ע"ש שהביא דבגמ' בכריתות מבואר שאמרו לו עידים אכלת חלב והא יודע שזה לא נכון הוא יכול בסתר לעדות כדבריו וממילא גם כאן כל ששניהם יודעים האמת ודאי יכולים לנהוג כדבריהם והנה עיין שו"ת רב פעלים סימן ל"א שדן האם בשויא שלא נאמנת מברכת על הטבילה וכתב שזה כמו כל המקומות שגזרו משום מראית העין שצריך לברך על הטבילה אמנם לנ"ל כאן זה לא שיך וכמבואר באחרונים שכאן למי שידע האמת אין כאן צד איסור כלל ולכן בסתר מותר להם וא"כ ודאי שלא תברך אם לא שנימא שכל שהוא לא יודע כיון שהוא צריך לנהוג איסור וטובלת כדי להיות מותר לו זה סיבה לברכה אמנם בפשוטו זה ודאי לא סיבה לברכה וז"ב והנה יתכן שבפהרסיא יש איסור משום מראית העין ולא רק מצד שיתנו לה מלקות ואם זה איסור גמור יש לדון שיש דין ברכה מצד מראית העין אמנם בפשוטו אין כזה איסור וכמו שהאריך כאן המקש"ז

והנה עיין ט"ז שכתב בדין סוקלים על החזקות שאם לפני זה יאמר לפני עידים שזה לא בנה ודאי שזה יועיל דהינו אפילו שמה שמוחזק זה כעדות ברורה אבל אם קודם ההחזקה מגלה שהולך ליצור החזקה לא נכונה כיון שאמרה כבר קודם ההחזקה זה ודאי יועיל

י] בעיקר מה שחילק הרמב"ן שבהוחזקה נדה לא מועיל אמתלא עיין ט"ז סק"ב שהביא מהמהר"ל שזה סברא שכל שגילתה את זה לאחרים בזה חמיר שלא מועיל אמתלא וכתב הט"ז שלפי זה אם אמרה בפני רבים לא יועיל אמתלא ובתוה"ש תמה עליו שהרי בגמ' בכתובות מדובר שהיתה אומרת לכולם שנישאת וא"כ זה לפני רבים אמנם בפשוטו סברת המהר"ל מצד שאת האמתלא אחרי זה לא תגלה לפני כולם וממילא יחשדו בהם שהם בועלי נדות אבל באמרה אשת איש אני יכולה אחרי זה לפרסם שזה לא כך ובכו"פ הוסיף שלא יהי שם רע דיתכן שבעלה מת או גירש אותה ע"ש ועיין חוו"ד

י"א] עיין כו"פ שדן שאמתלא זה לא שיש נאמנות אלא שזה מספק הכל וממילא אם היא היתה בחזקת טהורה היא נשארת בחזקתה ואם היתה בחזקת טמאה היא נשארת בטומאתה ולפ"ז אם היתה טמאה והנידון האם טבלה לזה לא יועיל אמתלא והנה עיקר הדבר כן דיק המהרש"א מתוס' כתובות קי"ח ועיין רעק"א סימן פ"ה ובאחיעזר ח"ג סכ"ד אמנם בשו"ת חת"ס דן בטעתה בליל הטבילה ונקט שמועיל אמתלא ועיין או"ש פ"ד ה"י שנקט שגם כה"ג מועיל אמתלא דהינו שיסוד הדין אמתלא שנאמן לבטל הדיבור הראשון לגמרי וממילא כל שנאמן בדיבור השני זה מועיל ובחמדת שלמה סק"ז החמיר בזה ויסוד הנידון בתוס' יבמות קי"ח. האם מה שלא מועיל שם אמתלא מטעם הנ"ל או שזה לא אמתלא טובה

י"ב] בגמ' מבואר ששמואל לא עביד בנפשיה מעשה ועיין ב"י שהרי"ף העתיק את זה לומר שמידת חסידות להחמיר בזה ועיין לחו"ש דמשמע שיכול להחמיר אפילו לבטל מצות עונתה ועיין חת"ס אבן העזר סימן ע"ח ועיין מאירי שכל זה באמתלא גרועה אבל באמתלא טובה שאין בה שום חסרון זה לא כך ועיין חת"ס שאם טעתה בליל טבילה אחד כיון שיתכן שיצרה תקפםה יש מקום להחמיר וצ"ע

י"ג] עיין ראשונים שדנו בביאור הגמ' בכתובות כ"ב דשמואל דן לגבי נדה שיש שביארו שהיה צד שלא צריך אמתלא וצ"ב הטעם ועיין מהרש"א שיש לה נאמנות של מיגו שיכולה לטבול ובפשוטו לפ"ז מבואר שלא מועיל מיגו ועיין חוו"ד שהכריע כן לדינא שכל שהיה שויא וחזרה אם אמתלא לא טובה לא מועיל מיגו ובשטמ"ק ביארו הראשונים שהיה צד לומר שכיון שבקלות יכולה לטבול ממילא ודאי לא משקרת אמנם הראשונים ביארו ששמואל הסתפק שלא יועיל אמתלא וצ"ב למה שיותר חמור נדה מא"א והראשונים ביארו מצד שכאן הרי יכולה לחכות ולטבול קמ"ל שלא צריך וברשב,א דןשזה לא אמתלא טובה דיכלה לומר לו מפורש שהיא חולה עכשיו וכדו' ובחוו"ד ורעק"א דנו שהיה צד שרק על שויא מועיל אמתלא ולא על נאמנות של ע"א וכאן יש נאמנות של ע"א ומה שמועיל אמתלא או שגם נגד ע"א מועיל או שכאן זה לאסור אין ע"א או שזה חוץ לבי"ד ויכול לחזור בו ממילא אין נידון מצד ע"א

י"ד] עיין רמב"ן שבועות ל"ב שכתב שקיבל מרבותיו שכל שאדם מעיד ששמע ממשיהו אחר אם הוא מכחישו מי שאמרו בשמו נאמן ולמד מסוגין דהגמ' אומרת שמאכילתו אינו מעושר והגמ' שואלת מנא ידע והגמ' אומרת כגון שאמרה שפלוני תיקן לי את הכרי והלכו ושאלו אותו והתברר שזה שקר ומשמע שיש לסמוך על מה שהוא אומר שהוא לא עשה את זה אמנם הרא"ש והרשב"א בכתובות הביאו מהירושלמי שדוקא אם יש עידים שהוא לא עישר כגון שהוא לא היה באותו מקום אבל ללא זה היא לא מפסידה כתובתה אמנם הרא"ש בשבועות הביא את הרמב"ן וכתב הב"י שכל מה שהרא"ש חלק לגבי להפסידה ממון אבל לגבי איסור הוא מסכים לרמב"ן אמנם הדבר צ"ע שעד כמה שאין ראיה דהגמ' מדברת בעידים א"כ אין מקור לחידוש ויתכן שמסברא זה כך וצ"ב הסברא בזה וברא"ה והריטב"א כתוב שזה מצד שהיא האמינה לו וא"כ צ"ב לחלק בין איסור לממון ואולי זה סברא לבטל את מה שאמרה שאין לאדם כח לומר דבר שמישהו אחר עשה עד כמה שהוא מכחיש אבל לא שזה ודאי לא נכון ועיין שו"ת הרמ"א סימן ס"ו שנקט שדבר זה מחלוקת ובדרבנן יש להקל ועיין תוה"ש שכאן מדובר גם על כתם ובהכרח שרק בדרבנן קל כגון גבינת עכו"ם יש להקל ולא בכל דרבנן והכו"פ כתב שכאן הכונה כתם ראיה גמורה

ט"ו והנה עיין חלקת מחוקק סימן קט"ו סק"ד שכל זה אם אומרת פלוני אמר לי שתיקן הכרי אבל אם אומרת שראתה שהוא תיקן את הכרי בזה אין סיבה שהוא יהיה נאמן יותר ממנה ולכאורא הסברא שרק עד כמה שכל מה שיש כאן היתר כי הוא אמר לה א"כ כל ידיעתה מכח מה שהוא יודע כל שמעמיד שלו לא ידוע כן ממילא בטל הכל אבל אם זה מכח מעשה שראתה זה אחרת ועיין אבנ"מ מ"ב סק"ה שנקט שגם כה"ג הוא נאמן כיון שמספרת שהוא עשה המעשה ונאמן לומר שלא עשה וע"ש שהביא מהתרוה"ד שאם עד מעיד שראה קידושין בפני עידים והם מכחישים שלדעת הרמב"ן הוא לא נאמן והאבנ"מ דן שכאן שהם לא עושים כלום אלא זה מציאות שראו אין סיבה שהוא יהיה נאמן דהינו שבעשה הפרשה כיון שכל חלות ההיתר כי הוא עשה משהו יש לו בזה נאמנות משא"כ מה שהוא ראה זה לא עשיה שלו והנה בעיקר הסתירה ברא"ש עיין במילואי חותם שכתב שלחלקת מחוקק יש לדון שלגבי ההיתר שזה מכח מה שהוא תיקן בפועל בזה הוא נאמן שלא תיקן אבל לגבי שתחשב עוברת על דת זה מחמת שהוא לא אמר לה ואת זה הרי טוענת שהיא ראתה את האמירה וזה כמו שראתה שמפריש ולפ"ז מהרמב"ן מבואר דלא כחלקת מחוקק וצ"ע בפרט זה

ט"ז] והנה מבואר בשו"ע סכ"ג שאם דיין דן ד"ת ופסק באחד מבעלי דינים שזכה בקרקע לאחר יצאו מלפניו הוא לא נאמן ועיין קצוה"ח שהקשה הרי הנידון אומר שהדין זיכה לו וממילא הדין צריך להיות נאמן שלא זיכה לו וכתב שעדין הנידון נאמן לומר שלא זיכה לחברו ובנתה"מ שם כתב שכל הסברא רק באיסורים שכל שהנאמנות היא מכח ששמע ממישהו בזה הנאמנות של הראשון עדיפה אבל לגבי ממון שאין שום נאמנות בזה ודאי לא יעור מה שהדין אומר שאמר אחרת וממילא מעמידים על החזקה או שנשאר כאן הטענות בעל דינים ומה שלגבי כתובה מבואר ברמב"ן שעוזר מה שהחכם טוען דשם הממון זה תולדה מהאיסור ובאמת יתכן שבתור טענה אין את סברת הרמב"ן אלא זה רק הלכה וכן הוא באבי עזרי הלכות אישות פכ"ד הי"ד בד"ה ובספר שדן שכלפי טענות אין את סברת הרמב"ן

י"ז] והנה עיין שו"ת הרמ"א סימן ס"ו שדן בשמעון שראובן תיקון לו החמאה ומכר החמאה בחזקת כשר וראובן מכחיש שמעולם לא תיקן החמאה וכתב הרמ"א ששמעון נאמן מצד מיגו שיכל לומר שהוא תיקנה ועוד שהוא בעלים ויש לו נאמנות יותר והקשה מהרמב"ן שאדם שאומר בשם מישהו אחר שהוא יכול להכחיש ולגבי איסור הרא"ש הסכים עמו וכתב שרק בטבל שזה בחזקת איסור כה"ג הוא נאמן או במקום שזה נגד בעלים ועיין חוו"ד סק"ו שתמה הרי הרמב"ן דיבר על כתם ושם היא בעלים על זה וע"ש שכתב שכונת הרמ"א שבטבל אם אומרת שראתה שהוא תיקן כה"ג לולא שזה בחזקת איסור או שיש בעלים הוא נאמן כיון שהיא עצמה מעידה על ההיתר אפילו שאומרת שזה נעשה על ידו אבל בכתם הרי היא לא יודעת ההלכה וכל מה שמתירה כי החכם אמר שזה מותר בזה ודאי שהרמב"ן אמר שהוא נאמן והנה הנתה"מ סכ"ג כתב שלפי מה שכתב כאן מיושב ועיין אמרי בינה כ"ט שכתב שהכונה שבפסק בי"ד שהנידונים ראו הפסק זה כמו שראה שהפריש שזה לא תלוי ברמב"ן אלא שזה תלוי בשודא דדיני האם זה חלות שחל או שמגלה מה האמת וצ"ע והנה גם לדברי החו"ד משמע ברמ"א שלולי שהוא בעלים יש נאמנות יותר למי שהפריש וצ"ע הטעם ואולי באמת כונתו שבאמת הדבר נשאר בחזקתו וצ"ע

י"ח] עיין רמ"א שהביא שו"ת מהרי"ו שאם באה ושוכבת אצלו זה מועיל וכתב הש"ך שודאי שהוא חיב לשאול אותה רק הכונה שלא צריך לפרוש ממנה מיד ועיין חוו"ד שהכוונה שכך אסור לאדם לשאול את אשתו אולי את מותרת אם בתחילה אמרה לו שאסור אבל כאן יכול לשאולה וצ"ע שודאי שאם נוהגת היתר נגד מה שאמר לו מותר לשאול אותה וצ"ע ומשמע שיכול להישאר במטה עד שעונה לו ועיין חת"ס [שו"ע פרידמן] שכתב שודאי שצריך דיבור וללא זה זה לא מועיל ורק כאן שגם כשאמרה שזה אסור הוא אמר לה שזה רק כדי להתחמק ממנו בזה אם באה אליו זה על דעת האמתלא שאמר לה בתחילה והוא כבר בתחילה לא קיבל את דברים וגם בזה חידש הש"ך שמה שיכול לברר צריך לברר ובפרד"ר ביאר שמה שבאה ושוכבת אצלו זה כמו שאומרת שהיא טהורה ובאמת כל שיודע שיש אמתלא וממילא זה הביאור במה שאמרה טהורה זה מותר רק עד כמה שאפשר לברר צריך לברר ואם באמת צריך להקיצה ולא יכול יהיה מותר לשכב אצלה ע"ש

# סוגיא דמראות הדמים

**משנה י"ט. עד סוף הפרק [יש ללמוד מה שנוגע למראות הדמים] טושו"ע קפ"ח ס"א**

**א. עמוק דיהה ופסק הלכה - עיין רמב"ן ורשב"א ורא"ש ופסק הלכה ועיין תוה"ב בית ז' תחילת שער א'**

**ב. המקור שהיום מחמירים בכל מראה - ברמב"ן פ"ג ה"ג וברא"ש בסוגין ראב"ד שער הפרישה הכ"א ועיין ב"י סימן קפ"ג שהביא מהרי"ף שבועות ג: המקור שאנו לא מחלקים בדם ועיין רמב"ם פי"א ה"ג וי"ב ועיין גר"ז סק"א וסק"ב ובאבני נזר רכ"ב סק"ו העמיד שזה מחלוקת**

**ג. בגדר החומרא של היום – סד"ט סק"ח ועיין בית מאיר בתשובתו בתו"ד בינת אדם שער איסור והיתר אות ח' סקי"ג בד"ה ולפי זה ומהרש"ם ח"ג סרי"ד בתחילת דבריו ועיין אבני נזר הנ"ל [והאריך בזה בקנה בושם ח"א ס"ע]**

**ד. גדר ד' מיני דמים – בינת אדם שער איסור והיתר אות ח' סקי"ג בד"ה והנה, חזו"א ק"ז סק"ו תוס"ר כ. בד"ה בכולן הובא באו"ש פ"ה ה"ט צ"צ האחרון יור"ד סימן קכ"ד**

**ד,ב. וכולן אין בודקין אלא על מטלית לבנה – חזו"א ק"ז ז' ובהגהות חשק שלמה**

**ה. שחור שלקה האם זה תוך הגוף או לאחר יציאתו - ערל"נ עיין מה שהקשה על רש"י צמח צדק קכ"ה מנח"ש תנינא ע"ג וע"ב אות כ"ו ועיין ב"ח בד"ה ואשה [ובחכם צבי סימן מ"ו]**

**ו. האם שאר מראות דמים זה חומר אחר - תורי"ד כב. מקור מקומו טמא חינוך ק"ז ובמנח"ח אות ד' [ונפק"מ באשה שתקח תרופה להפוך הדם לצבע אחר]**

**ז. מראה לבן ביציאה מהרחם – עיין ב"ח ונו"כ ועיין אגרות משה ח"ב סימן ע' עד ד"ה ומה שאוסר**

**ח. מראה שנשתנה ביציאתו – עיין מהר"ח או"ז סס"ז ב"ח בד,ה אשה [ועיין שו"ת הב"ח פ"ד ד"ה אכן] ש"ך ט"ז כו"פ קפ"ח סק"א שמלה סק"ג חכ"צ סמ"ו בד"ה וראיתי כו"ח סימן ס"ה סד"ט סק"ב חכמ"א קי"א ס"ב בית מאיר אבני נזר רכ"ה סק"א – י"ג וע"ש סקמ"ב עד מ"ה ועיין אגר"מ הנ"ל [ועיין עוד שו"ת נחלת דוד סימן י"ג]**

**ט. מראה שעוה היום – מאירי במשנה תר"י ברכות כ"ב. מדפי הרי"ף בד"ה שאפילו בתחילתו הובא בב"י סוף סימן קפ"ג בד"ה כתב הר"ן ועיין ד"ח אצלינו אות כ"ד ובפרד"ר שפ"ח ד' דן שחרדל זה צבע אחר, ריטב"א בד"ה ירוק רע"ב פ"ב מ"ז בסופו פ"ת סק"ב ועיין ב"י שביאר למה אין כאן הגזירה של נוטה לאדום [ועיין שו"ת הרשב"א ח"ג רנ"ח שדבש זה כמראה כרכומי]**

**י. הפסק טהרה בצהוב – חכמ"א קי"ז ס"ט מנח"ש תנינא ע"ב כ"ו אגרות משה ח"ג סוף סימן נ"ה בד"ה והנה יש**

**י"א. מראה חום – סד"ט ב' וסוף סק"ח ק"צ סוף ס"ק נ"ב לחו"ש ב' שאילת יעבץ ח"א מ"ד פרד"ר שפ"ח א' חכמ"א קי"א א' בית מאיר**

**י"ב. האם יודעים להבחין שזה צבע – סד"ט ק"צ סקמ"ו**

**י"ג. בענין צורת ראית המראות היום – תוה"ש וסד"ט סק"א**

### סוגיא דמראות הדמים

א] מבואר במשנה שחמשה דמים טמאים ומבואר בגמ' שיש פסוק דמיה דמיה שזה ארבע ושחור אסור מצד שזה אדום שלקה ומבואר בגמ' שב"ש אוסרים גם מימי תלתן ומימי צלי ומבואר בגמ' או דלא דורשים הפסוק שרק ד' מיני דמים או שהם סוברים שזה שחור שלקה ומבואר בגמ' שת"ק ס"ל לתלות עוד מבואר בגמ' שהירוק נחלקו תנאים האם זה טמא והגמ' מבארת כנ"ל או שלא דורש דמיה או שס"ל שזה אדום שלקה ועיין תוס' שכתבו שלא הכונה לית ליה אלא הכונה שיש לו פסוק אחר לרבות את זה וצ"ב למה תוס' לא כתבו את זה על ב"ש ועיין מהרש"ל דבב"ש אפשר לומר שס"ל שדמיה משמע כל אדמימות אבל עקביא הרי משמע שמתיר מימי תלתן ומימי צלי ובזה בהכרח שהוא דורש דמיה ולכן הוקשה לתוס' והנה צ"ב הרי ב"ש משמע שלא אסרו ירוק ועד כמה שאוסרים כל מראה אדום למה לא אסרו את זה וצ"ל שירוק באמת זה סוג אחר של אדום ומסברא ללא ריבוי אינו מוכרח שזה בכלל אדום ואין זה דומה למי צלי ותלתן שיש בזה אדמימות קלה וכמבואר בב"י שלכן היום לא אוסרים ירוק עיין לקמן

ב] והנה לענין הלכה רוב הראשונים הסכימו שהלכה כרבנן דעקביא שזה טהור ולא שזה ספק דהרי במשנה בעדיות מבואר שזה טהור וכן סתמא דגמ' בפרק שלישי אמנם לגבי מימי צלי ותלתן הרמב"ן נקט שבזה הלכה כת"ק שתולין אמנם הרא"ש והרמב"ם פסקו כרבנן שזה מותר והנה מה זה ירוק התוס' ורוב הראשונים כתבו שזה כשעוה וצבע הזהב אבל ירוק ככרתי דהינו מה שנקרא היום ירוק זה ודאי לא בכלל דם אמנם עיין מאירי שנקט שירוק הכונה ככרתי ואדרבא דן שירוק כאתרוג זה בכלל כקרן כרכום ע"ש והנה היום אוסרים כל מראה שנוטה לאדום וא"כ יש מקום לומר שבכלל זה גם ירוק שכמו שאנו אוסרים גם דבר שהוא לא בכלל מראה דמים ה"ה את זה דהרי חזינן שיש בו צד אדמימות שלכן עקביא אסרו לחד צד בגמ' וכן הוא ברע"ב סוף הפרק ובמאירי אמנם רוב הראשונים התירו את זה ועיין ב"י שאין בזה נטיה לאדמומית כלל ולכאורא הביאור שזה רק צבע דומה לצבע אדום אבל אין בו אדמימות כלל ואין זה דומה למימי בשר שיש בזה אדמימות קלה והנה לשון הגמ' בברכות פ' אין עומדין שבנות ישראל החמירו על עצמו שאפילו רואות טיפת דם כחרדל יושבות ז' נקיים ועיין תר"י [כ"ב. מדפי הרי"ף שהביא שיש שביארו שהכונה צבע חרדל וכתב שלא יתכן שהרי זה אסור מעיקר הדין ועיין ד"ח בסוגין אות כ"ב שתה שחרדל זה לכאורא צהוב אמנם כתב שאין להקל בזה כיון שתר"י החמיר בזה ועיין פרד"ר ד' שכתב שגם הב"י הביאו בסוף סימן קפ"ג ללא חולק אמנם צ"ב כוונתו והנה השל"ה הביא דהמהרש"ל החמיר כעקביא וכתב שראוי לבעל נפש להחמיר בזה אמנם הסד"ט כתב שהמנהג בכל מקום להקל בזה

ג] והנה החכמ"א החמיר בזה לגבי הפסק טהרה ומשמעות דבריו שכיון שיש כאן מחלוקת ממילא במקום שיש לה חזקת טהרה יש להקל אמנם במקום שהיא בחזקת טומאה אין להקל וצ"ב שלכאורא בספיקא דדינא לא שיך חזקה כלל אלא רק חזקת דין וממילא בז' נקיים אין חזקת דין וא"כ צריך להחמיר גם תוך ז' נקיים אמנם יתכן שיש סוגי ספיקות שאם אין חזקה אפשר להכריע כצד שזה מותר וכל שזה נגד חזקה אין בכולו להכריע שזה כך וצ"ע

ד] והנה מבואר במשנתינו שיש חמשה מיני דמים ומבואר במשנה בדיוק מהו הגון המדובר עומד מבואר במשנה לגבי שחור שעמוק מכאן טמא ודיהה מכאן טהור ורש"י ביאר שעמוק זה יותר חזק ודיהה זה יותר חלש וכן הסכימו הראשונים והביאו מרבינו שמואל שנקט שעמוק הכונה יותר בהיר ודיהה הכונה יותר חזק ומקורו מהגמ' דמבואר שענבה היא עמוק וזית ועורב וזפת זה דיהה והרי המציאות הפוכה וכתבו הראשונים שכיון שזית עורב וזפת מבהיק לכן זה נחשב פחות שחור ועיין תוס"ר שהביא לבאר מר"ח ששניהם זה פחות רק עמוק זה דרגא פחות ודייה זה דרגת יותר פחות והנה הרמב"ן הקשה מהא דלגמ' יש צד שעמוק מכאן טמא ודיהה מכאן טהור ולרשב"ם הכונה במזוג שאם יש בו יותר מים הוא טמא ואם יש בו פחות מים הוא טהור ואיך זה יתכן הרי ודאי שכמה שיש יותר מים זה יותר דומה לדם וצ"ב למה הקשה דוקא מיין מזוג ונראה שכאן זה לא גוון אחר אלא בהכרח אותו צבע ממש וכל ההבדל זה בחולשתו והנה דבריו צ"ב הרי חזינן שעמוק מקרן כרום טמא ודיהה מאדום שזה יותר חזק זה טהור ולכאורא מבואר ברמב"ן שזה גונים שונים ולכן כאן שזה אותו גון באמת תמיד זה יהיה טמא ועיין לקמן

ה] מבואר בגמ' דיש מ"ד שכולן עמוק מכאן טמא ודיהה מכאן טהור ויש מ"ד שזה רק שחור אבל כולם גם דיהה מנו טמא ויש מ"ד שכולם גם עמוק טהור ויש מ"ד שכולם זה כמו שחור חוץ ממזג שגם עמוק ממנו טהור והנה יש לדון האם הד' סוגים המובאים במשנה זה דרגות באדמימות או שזה ד' סוגי אדמימות ועיין חזו"א ק"ז סק"ו ובבינת אדם שער איסור והיתר סי"ג בד"ה והנה ובצמח צדק סימן קכ"ד שאם זה יותר חזק מה שיך לומר עמוק מכאן טמא ודיהה מכאן טהור הרי דיהה של אדום זה יותר חזק מקרן כרכום א"כ זה עמוק של קרן כרכום ומכח זה חידשו שבאמת אין ההבדלים בחוזק האדום אלא הבדל בסוג האדום שזה ד' סוגי אדמימות אמנם עיין תוס"ר על הגליון שנתקשה בזה ומשמע מדבריו שנקט שבאמת הכל זה דרגות באדמימות ובכל אופן ההבדל בין אחד לשני זה כמה דרגות ובדרגות האמצע דרגא אחת זה נקרא עמוק והא טמא ודרגא יותר זה כבר מתיחס לעליון ממנו וזה טהור מצד שזה דיהה דדיהה וע"ש שכמו שהגמ' אומרת שדיהיה דדיהה טהור ה"ה עמוק דעמוק טהור והכונה כנ"ל ולכאורא כן מבואר בגמ' ששואלת שאם עמוק מכאן טמא ודיהה מכאן טמא א"כ למה יש את השיעורים ואם נימא שיש כאן ד' גונים א"כ באו למעט שאר גונים אלא בהכרח שהכל זה גובה באדמימות ועיין רש"י בד"ה עמוק מכאן טהור שכתב וז"ל שאם זה העמיק עוד עד שזה הגיע לדרגא של מה שעליו הוא טמא הרי מפורש כנ"ל אמנם עיין אות ד' דמשמע ברמב"ן כאחרונים הנ"ל

ו] והנה בפשוטו ודאי שהד' דמים של המשנה הם לפי סדר אדמימותם למבואר ברש"י וכן הוא בלשונו שכתב מראה שלמעלה ממנו ובפשוטו זה לפי סדר המשנה והנה יש לדון האם מימי בשר צלי ומימי תלתן זה פחות אדום והנה אם נימא שיש כאן ד' סוגי אדום א"כ יתכן שהוא יותר אדום רק הוא סוג שונה אמנם אם נימא שכל המשנה זה ד' דרגות א"כ מסתבר שהוא פחות והנה עד כמה שהטעם של ב"ש כי לא דורשים דמיה א"כ כל השלבים שבאמצע ולא דוקא מראה זה רק שבאו לומר שגם דרגא פחות מיין מזוג שזה הכי חלש בכל אופן זה אסור והנה עיין רמב"ן שכתב ועכשיו שבטלו רואי דמים אוסרים כל שיש בו מראה אדמימות ואפילו כמימי בשר צלי ומבואר שנקט שזה הכי חלש [ואינו מוכרח דכונתו אפילו גוון אחר] והנה לפ"ז יש בידינו לראות איך נראה בשר צלי או מימי תלתן ומה שהרבה יותר בהיר זה וודאי בכלל ההיתר רק ודאי שזה יהיה אסור רק שזה מגדר דרבנן ולא שיש כאן ספק דאוריתא אמנם אם יש כאן כמה סוגים א"כ יתכן שהדרגא של דיהה של קרן כרכום או של ימי אדמה הוא מאוד חלש שהרי אנו לא יודעים מה הצבע שם ויתכן שהמשנה זה סוגים וזה לא לפי גובה הצבע וצ"ע בזה

ז] מבואר בראשונים שהיום שבטלו רואי דמים אסור כל מראה אדום וכל מראה שחור וצ"ב איפה מבואר תקנה זו בש"ס והנה עיין רי"ף שבועות ג: שכתב שזה בכלל הגמ' של אתקין רבי בשדות ובכלל דברי ר' זירא שהרואה טיפת דם כחרדל תישב עליו ז' נקיים ועיין תר"י שהביא כזה פירות שחרדל זה בא לרבות שגם צבע זה אסור ולכאורא הכונה אדום מאוד בהיר ותמה שזה אסור מעיקר הדין וכן עיין רמב"ן בהלכות פ"ג שכתב שכבר גזרו עליהן בזמן הזה ומשמע שיש כאן תקנה דרבנן ועיין רמב"ם פי"א ה"ג שכתב וז"ל וגזרו שיהיו כל ימי האשה כימי זיבתה ויהיה כל דם שתראה ספק דם זיבות אמנם עיין רא"ש סוף פרקין שכתב ובדורות הללו אין בקי להבדיל בין דם לדם ואפילו בימי חכמי הש"ס היו שהיו נמנעים מלראות דמים כ"ש היום שאין לטהר אלא מראה לבן וירוק עכ"ד ומבואר שאין כאן תקנה דרבנן אלא זה דבר שמחיוב כיון שאפילו אמוראים שלבם כאולם כל שכן אנו שלא נבדיל בין דם לדם והגדיר הרא"ש שכל אדום ושחור אסור אם לא שזה לבן וירוק וכן משמע בר"ן וכן הוא באו"ז סימן שמ"ז ועיין גר"ז סק"ב שכתב וז"ל גזירת חכמים האחרונים מחכמי הגמרא או גזירת הגאונים שלאחר הגמ' ולכאורא נסתפק כנ"ל אמנם דבריו שם לגבי שחור שנקט שאנו יודעים ברור מה זה דיהה דדיהה ע"ש אמנם לגבי אדום אפילו כמראה בשר צלי כתב בסק"א שכיון שחכמי הגמ' לא סמכו על חכמתם להבחין באדום כל שכן אנחנו ולכן כל צד אדמימות אסור דהינו שבאדום נקט שזה בגדר ספק דאוריתא ולא חומרא דהינו שאדם לא יכול לומר אני מכיר שזה אדום שמותר והנה אם זה לא תקנה דרבנן אלא כיון שהם לא ראו באמת יש מקום להתיר בשחור אם ברור שזה מותר רק הגר"ז הוסיף שמא יבוא אחד לטהר מראה טמא דהינו שבלשונות הראשונים מפורש שאסרו כל שחור וביאר שיש כאן תקנה חדשה שמי שלא יודע יחליף הדברים ועיין לקמן

ח] והנה עיין בינת אדם שער איסור והיתר סי"ב שהקשה שכאן אסרו כל הנוטה לאדום ושחור ולגבי טריפות לא מצאנו כך אלא השאירו שרק שחור גמור זה אסור ובפשוטו צריך לחלק בין לאו לכרת וצ"ב הרי בפשוטו אין הבדל וכל שגזרו על חשש איסור של כרת גזרו גם על לאו וכתב שזה במקום שרבנן באים לתקן אבל כאן לא היה תקנה דרבנן אלא שהראשונים הבינו שכך ראוי לנהוג וממילא אמרו את זה רק על כרת שזה מסור לכול ולא בלאו של טריפות במקום הפסד מרובה וכדו' ע"ש והנה עיין סד"ט סק"ח שהביא משו"ת בית יעקב לגבי קרטין שנאבד שיש כאן ס"ס ספק האם בכלל זה צבע אסור דאנו הרי לא יודעים מה הדם האסור וספק אולי זה לא דם שזה לא נימוח וע"ש שכתב שכיון שרוב דמים טמאים ממילא כל שאנו לא יודעים מהו זה נחשב ודאי דם ועיין אבני נזר רכ"ב ו' שכל מה ששיך לדון שיש כאן ס"ס אם לא היה תקנה דרבנן אלא שבאמת יש לנו ספק איזה דם זה אבל לדעת הרמב"ן דיש כאן תקנה דרבנן א"כ יש כאן ודאי איסור ולא שייך לצרף את זה לס"ס וכן עיין בית מאיר סימן קפ"ח [בד"ה תשובה ס: מדפה"ס סוף העמוד] שכיון שיש כאן תקנה דרבנן להחמיר מספק זה נחשב ודאי איסור והנה היה מקום לדון שביש לנו ספק הוי ספק האם זה יצא מהגוף או ספק אם זה בכלל הדין דרבנן א"כ הוי ספק דרבנן וכן דן בשו"ת מהרש"ם אמנם בפשוטו זה לא שייך דהרי שורש התקנה שנדון את זה כדאוריתא שהרי זה כל התקנה שלא נבחין בין דם לדם ואם נימא שבאמת זה בגדר איסור דרבנן שספיקו להקל א"כ מה כתב הרמב"ן שהיום אין מה ללמוד דהכל אסור אבל יש נפק"מ מה זה רק מגדר דרבנן שנגיד בזה ספק דרבנן לקולא ואין סוף נפק"מ בזה אלא ודאי כנ"ל כבר האריך בזה בקנה בושם סימן ע' ע"ש

ט] עיין שאילת יעבץ סימן מ"ד שדן לגבי צבע חום וכתב שמצד האדמימות שבו וודאי שזה פחות ממימי בשר צלי שגם בזה אנו ודאי יודעים איך זה נראה רק שאנו מחמירים שמא יבאו לטעות [דהינו נקט דלא כגר"ז שזה בגדר ספק גמור אלא שזה רק הרחקה] וממילא חידש שכאן שאין לו דמיון לאדמימות זה מותר ודימה לשעוה שזה מראה הזהב שזה הרבה יותר דומה לאדום והנה בפשוטו דבריו צ"ב שהרי הראשונים כתבו שאסור כל מראה אדום אמנם הנה שעוה מבואר בב"י שיסוד ההיתר זה מצד שאין בו שום אדמימות דהינו שהוא רק צבע דומה לצבע אדום אבל זה גוון אחר לגמרי ונקט השאילת יעבץ שגם חום שייך דלון שזה גוון אחר לגמרי מהאדום וממילא מצד האדום אין לאוסרו אמנם עיין בית מאיר שכתב שמראה זה יש בו או אדמימות או שחרות דהינו שנקט שכאן זה לא צבע אחר שיש בו דמיון לאדום אלא זה נחשב צבע אדום וביותר דיתכן שזה בכלל מימי אדמה וכבר השיג בלחם ושמלה שאנו רואים שהוא מהול מאדום ושחור וא"כ זה אדום אלא שלקה

וע"ש בשאילת יעבץ שהוסיף שאפילו שנקט שזה נוטה לשחור כתב שכיון שבשחור דיהה מכאן טהור ממילא בזה אין חומרא של הגמ' ע"ש ודבריו פלא שהרי מפורש ברמב"ן ובכל הראשונים שגם שחור אסור וכלשון השו"ע ואפילו שהרא"ש לא הזכיר שחור אבל וודאי שזה בכלל כיון שכתב שרק לבן וירוק מותר ועיין בית מאיר שכבר תמה בזה והוסיף שהתרוה"ד דן לאסור אפרו ובזה התיר הש"ך כיון שזה באמת סוג צבע אחר אבל נוטה לשחור ודאי אסור ועיין פרד"ר שפ"ח א' שכבר תמה מכל הראשונים וכתב שאין הלכה כשאילת יעבץ שודאי שנוטה לשחור אסור ועיין חכמת אדם כלל קי"א שכתב שודאי שנוטה לשחור אסור רק הסכים עמו שזה לא נוטה לשחור ולא לאדום ויש שכתבו שכיון ברור שרק שחור כדיו אסור ממילא גם שהחמירו אין צורך להחמיר כמו באדום שכל אדמימות אסור אלא רק שחרות בהירה אבל שזה לא שחרות גמורה בזה יש להתיר ולכן חום כהה לא אוסרים בתור נוטה לשחור

י] מבואר בגמ' שרק חמשה מיני דמים טמאים והנה בפשוטו הכל יוצא מהרחם רק שחידשה התורה שאין טומאה רק לצבע מסוים אמנם עיין חינוך ובתוס' רי"ד כ"ב. שכתבו שזה יוצא ממקום אחר וצ"ע שהגמ' דנה הרי שללא מיעוט של דמיה זה היה אסור וכבר תמה כן במנחת חינוך והנה יש לעיין האם הכונה שהדם שנוצר בתור החומר של הדם זה אסור ומה שנוצר בתור חומר אחר זה מותר ולפ"ז גם אם ישנו הדם על ידי כדורים שלא יהיה אדום זה אסור או שודאי יש הלכה שזה יוצר כאדום ואם אותו חומר נוצר ללא צבע אדום אפילו שזה החומר שמצד הטבע הוא אדום אין בו איסור ויתכן עוד שגם אם הוא נוצר אדום אבל התורה אמרה שחומר זה לא אוסר אלא אם הוא יצא אדום ולכן גם אם הוא נשתנה לאחר יציאתו והוא לא אדום הוא לא אוסר

י"א] והנה הגמ' אומרת על שחור אדום הוא אלא שלקה תנ"ה שחור כחרת עמוק מכאן טמא דיהה מכאן אפילו ככחול טהור ושחור זה לא מתחילתו הוא משחיר אלא משנעקר הוא משחיר משל לדם המכה לכשנעקר הוא משחיר וכתב רש"י לכשנעקר מהגוף ומבואר שאין הכונה כשזה נעקר תוך הגוף אלא שזה נעקר מהגוף והנה בערוך לנר הבין שכוונת רש"י על שחור של המשנה והבין שהכונה לאחר שזה יוצא מהגוף לאויר העולם והקשה שבעד בדיקה הרי הרגע זה יצא אמנם יתכן שהכונה שבזמן שזה עמד בבית החיצון זה השתנה אמנם הנה רש"י הד"ה לכשנעקר ומבואר שרק על מכה אחר את זה שכל זמן שזה לא יצא מהגוף זה תוך הגוף וזה לא משחיר אבל יתכן שדם נדה משחיר כבר בתוך הרחם והרי כותלי בית הרחם לא מוקמי דם ואם בדקה ולא היה כלום ורגע אחרי זה בדקה ומצאה דם שודאי זה יצא עכשיו וכי זה הספיק להתיבש וללקות והנה בלשון הב"ח מפורש שנקט שגם דם נדה רק מתי שזה נעקר מהגוף הוא לוקה והנה מבואר בגמ' ששחור אסור מצד שזה אדום שלקה ומבואר בגמ' שזה ודאי וצ"ע וכי לא יתכן שזה קרה תוך הגוף והרי מבואר בגמ' שזה ודאי ויתכן שקים להו לחז"ל שזה לא קורה תוך הגוף וכיון שרוב דמים טמאים לא מסתבר שמתחילת יצירתו זה כך והנה נחלקו על שעוה וצ"ב הרי רואים כל הרבה מראות שעוה וכי כולם התערבו חוץ לגוף ויתכן שזה וודאי שזה תערובת רק זה עצמו הנידון האם זה התערב לאחר היציאה או תוך הגוף וצ"ע והנה לפעמים צבע חום ניכר שזה תערובת והנה אם נימא שרק בנתערב חוץ לגוף יש לדון שכיון שחז"ל לא כתבו לאיסור בהכרח שזה נתערב בגוף ומותר אבל אם גם אז אסור קשה מאוד להקל שהרי ניכר שזה תערובת והרי צבע חום הוא ודאי מאדום אם צבע אחר וצ"ע והגר"נ קושפיץ מטעם הנ"ל מחמיר מאוד בצבע חום

והנה עיין ב"ח שהביא שאשה שהיתה כמה שעות במרחץ ויוצא אחרי זה מראה לבן הוא טמא מצד שיש לו קבלה שהשהיה במרחץ משנה את צבע הדם מאדום ללבן ועיין צ"צ סימן קכ"ה סק"ד שכתב שהרי לאחר שיצא זה לא עמד הרבה ובהכרח שזה דהה תוך הגוף ולפ"ז מבואר שנקט שגם תוך הגוף אם זה משתנה זה טמא וכתב שבאמת יתכן שלכן לא נוהגים כב"ח מצד שלא איכפת לן מה שזה השתנה תוך הגוף

י"ב] עוד כתב הב"ח לדון במראה שבזמן שהוא יצא הוא היה לבן ואחרי זה בקצותיו הוא נהיה אדום וכתב שזה אסור מצד שחזינן בגמ' שיש מושג שמראה אסור לוקה וא"כ הוא גם יכול ללקות ללבן וכל שבסוף זה אדום תולים שמראש זה היה אדום והנה בלשונו משמע שמדבר במראה שבזמן יציאתו הוא היה ירוק ורק בזה כתב שרבנן מודים לעקביא אבל אם זה יהיה לבן זה לא שייך אמנם כל האחרונים נקטו שזה גם מתי שזה היה לבן והנה לשונו אחרי זה יצא מהגוף ומשמע שהכונה למקום המטמא אם לא שנדחוק שהכונה שזה נעקר ממקורו וכמו שנראה דס"ל לגבי מראה עב כנ"ל והנה הב"ח חידש שגם צריך לחכות ולראות שזה לא יאדים והאחרונים חלקו עליו שלא צריך לחוש לזה אמנם עיין שו"ת בית דוד סימן י"ג שאם יודעת שכך דרכה צריכה לחכות שזה יתיבש ועיין שו"ת חכם צבי סימן מ"ו שכתב שזה מותר מצד שתולים שזה מהתחברות לאויר קרה ולא שזה אדום שלקה

י"ג] ועיין אבני נזר רכ"ה שכל זה אם זה פעם אחת אבל יודעת שתמיד זה אצלה כך ודאי שלא יכולה לתלות שזה מהאויר וע"ש עוד שכתב שזה לא דרכי נועם שבתחילה אמרנו לה שהיא מותרת ואחרי זה אנו אומרים לה שהיא אסורה ובביאור כונתו בחוו"ד משמע שנקט שזה סיבה לקבוע שהאיסור של אדום רק אם ביציאתו זה היה אדום ולא אם זה נהיה אחרי זה אדום ולפ"ז גם אם באמת זה לא מחמת האויר אמנם בכו"ח סימן ס"ה ובשאר אחרונים משמע שזה רק סיבה שכך המציאות אבל אם נדה שזה לא כך באמת הוא לא יתיר ועיין רעק"א שדן שלא שיך כאן דרכי נועם שהרי יכולה לחכות ועוד ששם הנידון שיחול איסור לאחר זמן מכח שנולד אח אבל כאן זה מראה שמראש היה כאן דם רק שזה היה מכוסה בלבנינות וברגע שהלבנינות הלכה רואים את האדום והנה בשו"ת מהר"ח או"ז מבואר שבמראה שנהיה כולו אדום זה אסור שתולים שהוא לקה ומבואר שזה לא נאסר בעצם אלא רק מצד שתולים שהאדמימות היתה ביציאה מהרחם וכתב האבני נזר שכאן שזה רק בשולים זה לא שייך אלא וודאי שזה הטבע שהחלק הסמיך הולך לצדדים והצטברותו נחשבת לאדום ועיין אבני נזר שהצד לאסור שכיון שזה מונח בעצם טיבעו שזה יקרה זה כאילו נחשב שזה יצא אדום מהרחם ע"ש שדימה לחת"ס לגבי דיו שאם נונח בזה שהוא יאדים שכבר עכשיו זה לא דיו ובלשון רעק"א שזה אדום רק שהסמיכות הלבן מכסה אותו דהינו שיש כאן ממש צבע אדום דהינו שמה שזה מעורב בדבר אחר ולא רואים את האדמימות אין הכונה שזה לא אדום אלא זה אדום מכוסה ולפ"ז כל תערובת זה סיבה לאסור אם לא דנימא שרק כאן שזה מונח בטבעו שזה יפרד ולפ"ז גם אם יקפיא מיד שלא ילך לצדדים זה אסור רק שלא יודע מזה ועיין מעיל צדקה סימן כ' שכתב המציאות שהצבע הסמיך נדחה לצדדים

י"ד] בעיקר הנידון של מראה חום הנה מצד אחד לא הוזכר שצבע זה אסור מצד שני לא הוזכר להיתר רק מראה לבן וירוק והרי זה מראה מאוד שכיח ולמה לא הזכירו זה ומשמע קצת שזה בכלל אדום או שחור כמבואר בבית מאיר והנה יש שדנו שצבע חום הוא צבע אדום בעצם ועיין רשי עה"ת בפסוק חום בכשבים שזה צבע אדום ועיין גמ' סוכה ל"ה: שהאינא סומקא רש"י ביאר כדרך הנקלפים בפירות והמציאות שזה חום ג) עי' בכורות ו' א' גבי חמור שילדה סוס דפירש רש"י דסתם סוסים אדומים, והרי סתם סוס הוא חום. ד) ב"ב פ"ד א' מבואר לגבי חיטין שחמתיות דסומקי נינהו, והרי המציאות דשהייתם בחמה עושה אותם לחום ולא לאדום. ה) עי' בית יוסף או"ח תרמ"ה "אבל אצלנו נמצא הרבה פעמים כמין דבר אדום בלולב מצד פניו שהוא מחבר שני הוצים אלו ונראה כל ראש הלולב כאילו הוא עץ אחד בלי שום פירוד" והרי אנו רואין בעיננו שהוא חום ולא אדום. ועי' רש"י גיטין ס"ט א' ד"ה וסומקא דלולבא "דבר אדום הגדל בלולב". עוד יש להעיר דדם לאחר שמתיבש הרבה פעמים נהפך לחום ולא הזהירו על זה ואם נימא שחום אסור פשוט שלא הזהירו על זה אבל אם זה צבע מותר א"כ המכשול גדול בזה וצ"ע בכל זה

# בסוגיא הוראת חכם ואשה

**א. בביאור ספק הגמ' האם אשה רואה - עיין סוגית הגמ' כ: במעשה דילתא ובביאור הסוגיא עיין רש"י ורשב"א בסוגין ובמהרש"א ועיין ריטב"א ובתוה"ב ב. וברמב"ן ועיין סד"ט סק"ג ובמקש"ז סק"ד ועיין בינת אדם ה' ובשו"ת מהר"י ויל סכ"ה בד"ה ועל הנשים ועיין מחצית השקל ז' לענין היא בעצמה**

**ב. האם היום אשה מורה לעצמה – בינת אדם ה' ודברי חיים יור"ד ח"ב ספ"א [ועיין בית שלמה מהד"ב סי"ד]**

**ב. אם אשה אומרת זה שהוא כזה טיהר לי חכם - תוה"ש סק"א ועיין מקש"ז סוף סק"ד**

**ג. במעשה דרבי – עיין מהרש"א ובריטב"א ועיין סד"ט ק"צ סוף סקצ"ג ובפ"ת סק"א ועיין חכמ"א קי"א ס"ב**

**ד. אדם רואה לעצמו – ר"ש נגעים פ"ב מ"ה חכ"א ק"ט ס"ו בינת אדם ג' ובשפתי לוי סק"ז ועיין פרד"ר שפ"ח ז' ועיין מאירי**

**ה. האם יש הדין של בהמה שהורה בה חכם במראות – פ"ת סק"א בשם חת"ס סימן קמ"ט [ועיין רמ"א קט"ז ס"ז ובש"ך סק"ח]**

**ו. בדין ראית מראות בלילה – תוה"ש סק"א ובפ"ת**

### בדיני חכם שהורה

**א. עיקרי הדברים - עיין גמ' ע"ז ז. ובתוס' שם וברא"ש ובר"ן וריטב"א ומאירי שם ובהוריות ג. בד"ה גדולי המפרשים, וברמב"ן חולין מ"ד [ובתוס' חולין מ"ד:] ועיין ריטב"א בסוגין מרדכי חולין תרי"א**

**ב. פסק הלכה - דרכי משה יור"ד רמ"ה סק"ז מד"ה כתב הר"ן עד ד"ה כתב הנימוק"י, ורמ"א יור"ד רמ"ב סל"א ובש"ך שם עיין ש"ך חו"מ סכ"ה סקי"ד אות י"ד שחזר בו ממה שכתב כאן חכמ"א ק"ד ס"ו ש"ך קיצור כללי או"ה אות א' [נמצא סוף סימן רמ"ב]**

**ג. בדין אגמריה סמיך - עיין שו"ת משכנות יעקב יור"ד סימן ס"א**

**ד. בדין טעה בשיקול הדעת האם הוא עצמו יכול לחזור בו – עיין ש"ך ובפנים מאירות ח"א ס"ב מד"ה ועתה אכתוב עד ד"ה ועתה באתי [ובסוף הדברים ככלא דמילתא] וכן הוא בתומים כ"ה סקי"ג ע"ש שהאריך הובא בקצרה באמרי בינה דינים ל"ג ועיין חזו"א סנהדרין סט"ז סק"י ד"ה שם וד"ה אם**

**ה. שויא חתיכה דאיסורא האם צריך שאלוהו והאם זה אנפשיה - ריב"ש שע"ט בד"ה ומה בתוך הדברים עיין משיב דבר ח"ב ס"ט ד"ה הן הגיע שכתב ששויא זה גם אם לא שאלוהו [ועיין רשב"א חולין מ"ד: ד"ה ולא כן לגבי חתיכה אחרת וכן הוא בריטב"א בסוגין] עיין שו"ת הגר"א גורדון סימן כ"ח אות ו'**

**ו. האם צריך נתפשטה הוראתו – ט"ז סקי"ח ובנקוה"כ ש"ך סקנ"ב ובגר"א סקע"ז**

**ז. בדין חכם שהתיר אין חברו רשאי לאסור – עיין תוס' ר"א בע"ז או או"ז סימן ק"ג ושו"ת הרדב"ז ח"א שס"ב חכ"צ סימן נ"ג בתחילת הדברים**

**בדין חכם שהורה**

א] הגמ' מסתפקת האם אשה רואה מראות לעצמה עיין סד"ט סק"ג שהאריך דבתוה"ב וברשב"א מבואר שזה ודאי כיון שיש לאשה ע"א נאמן באיסורים ממילא ודאי שהיא נאמנת לומר שכזה הראתי לחכם והתיר לי ולא צריכה לשאול האם זה דומה או לא ואין לחוש שהיא טועה בדמינות וכל נידון הגמ' רק אם יש חכם שרואה המראה ואצלו זה בגדר ספק לכן אין היא יכול לפשוט הספק ולמד שזה בכלל תירוץ הגמ' שאני התם דליתיה רק דשם הגמ' בתחילה הבינה שכיון שאומרת שהיה שאלה וזה ספק א"כ ללא אמירתה הינו אוסרים את זה ולכן הגמ' דנה לדמות ועונה שכל שאין שום ריעותא לפנינו ודאי אפשר לסמוך עליה אמנם עיין רש"י דמפורש שהסברא שזה לא נמצא שכיון שאי אפשר להראות למישהו אחר לכן זה כה"ג סומכים עליה ומבואר שלכתחילה לא סומכים עליה גם ללא ריעותא ובפשוטו מצד שיכולה לטעות בדמינות ובבינת אדם ה' כתב שזה לא דוקא באשה אלא גם באיש שכל שהוא עצמו לא יודע הכלל מה מותר ומה אסור וסתם אומר מה אמרו לו כה"ג אי אפשר לסמוך על זה ועיין רמב"ן שהקשה מה הגמ' מוכיחה מילתא שאדרבא מזה שבאה לשאול סימן שלא נאמנת ומבואר שהבין כרש"י שלצד זה בגמ' א"ש שאלה כי לא יכולה לסמוך על עצמה ועיין אחרונים שיש להחמיר כרש"י

ב] והנה רש"י העמיד הספק כאומרת לחברתה וצ"ע למה לא העמיד הספק לגבי עצמה ועיין מהרש"א שביאר מצד שאדם לא רואה לעצמו ועיין פרד"ר שתמה שא"כ מה הגמ' מוכיחה מאשה שיכולה לומר שאיבדה הרי זה ביחס לעצמה ולכאורא צ"ל דהסברא שלא יכולה לראות לעצמה זה ודאי רק סברא כי יכולה לשאול אמנם הנידון שלא יכולה לדמות זה סברא בעצם ובפרד"ר מקש"ז ד' ביאר שכלפי עצמה יש לה הפה שאסר וכל הנידון לגבי חברתה ובאמת גם לגבי עצמה אם לא יודעת ורק צריכה לומר שזה כמו אחר כה"ג באמת זה בכלל ספק הגמ' אמנם עיין ש"ך שכתב שנאמנת לומר על מראה מסוים שחכם התיר לה ועיין מחצית השקל מצד שבזה אין לה לטעות ומבואר שגם כלפי עצמה אין לה נאמנות ועיין פרד"ר שאפילו אם מעיקר הדין יש נאמנות אבל כיון שאפשר בקל לטעות ודאי שכדאי שהיא תשאל ולא תסמוך על עצמה והנה יש גמ' לעיל י"ג: שהיתה אשה שהיתה מורה לאחרים ועיין פרד"ר שצ"ל שבדקו וראו שהיא לא טועה והסמיכו אותה לכך ועיין מהר"י וייל סימן כ"ה שכתב שגם מה שהגמ' אומרת שנאמנת בליתיה זה רק בנוגע לעצמה ולא בנוגע לאחרים אמנם בפשוטו מבואר ברש"י לא כך ועיין בינת אדם

ג] עיין בינת אדם סימן ה' שכתב שכל הגמ' שאשה לא יכולה לראות זה בזמנם שהיו מטהרים אדום אבל היום שאסור כל אדום וכל שחור בזה כל אשה יכולה לראות וכתב שאפילו יכולה להכריע בספק שיש לחברתה ואפילו אם לחכם יש ספק דבזה עונה מה רואה עכשיו אדמימות ומה לא ודבריו צ"ע דחזינן כמה יש לחכמים להורות ולהחליט מה אסור ומה מותר ורק אם אוסרים הכל יש מקום לדבריו והנה כל הפוסקים העתיקו את דין הגמ' ומשמע שלא כדבריו רק אם נימא שהגמ' זה תקנה מיוחדת יש מקום לומר שאצלינו שכל הנידון האם זה בכלל הנוטה לאדום בזה יכולה להכריע וצ"ע ועיין דברי חיים ח"ב ספ"א לגבי חכם שאסר ואחרי זה חכם התיר שהיום לא שיך נידון אלא מה שלרוב בני אדם נראה אדום זה אסור ועיין בית שלמה ח"ב סי"ד לגבי חום שדן דין חכם שהורה והוסיף שהיום לא שיך מסורת ותמיד הנידון של גמירות דעת איך זה נראה ובדברי חיים נראה שזה נחשב נידון של מציאות ובזה לא שייך חכם שהורה וצ"ע בכל זה

ד] עיין תוה"ש שדן באשה שמביאה דם ואומרת שחכם טיהר לה ומביאה דם אחר ואומרת שזה כזה האם היא נאמנת דכאן הרי אנו רואים שהיא לא טועה בדמיונות וכתב שכל שזה לפנינו לא סומכים עליה ודיק כך מזה שהגמ' לא העמידה כך את ילתא וצ"ע הרי יש לה נאמנות לומר מה היה ועד כמה שאנו רואים שזה דומה למה שלא תהיה נאמנת לומר שהחכם טיהר לה את הראשון והפרד"ר חלק עליו ודחה הדיוק ע"ש

ה] מבואר כאן בכל הראשונים שאדם יכול להראות מראות של עצמו ולכן תמהו למה ילתא הראתה למישהו אחר ולא היא עצמה שאלה אותו אמנם עיין מאירי שהביא צד שאדם לא נאמן למה שנוגע לעצמו ועיין חכמ"א ק"ט שהביא את הר"ש בנגעים פ"ב מ"ה שאם זה נגד אתחזק הוא לא נאמן ולפ"ז כתב שהוא לא יכול לפסוק לגבי הטבילה והנה רוב הנידונים זה חציצה דרבנן ויש לדון האם בזה גם יש את חומרת הר"ש ובפרט אם מעיקר הדין ספק דרבנן לקולא גם כנגד חזקה ורק כאן מחמירים דהינו שהחקה הוא לא סיבת איסור א"כ יתכן שהיא נאמנת ורק אם זה שאלה לעיכובא מדאוריתא בזה אין לה לסמוך עליו וסתימת הראשונים כאן כולם שהתירו ולא חילוק שתמיד מותר ובחכמ"א כתב שגם לגבי הפסק אין לאדם נאמנות לעצמו אמנם צ"ע שהרי כתבו הראשונים שזה לא נקרה נגד אתחזק שאינה בחזקת שתאה רואה כל שעה

ו] עיין פ"ת שהביא מהחת"ס שדן דהנה מבואר בגמ' שיחזקאל לא אכל מבהמה שהורה בה חכם דהינו שלא רצה לסמוך על הכרעה ומבואר בש"ך קט"ז שזה הלכה בכל התורה כולה ונקט החת"ס שזה גם במראות ודן האם יכול להחמיר על חשבון שיעבוד של אשתו וכתב שעל דעת זה נישאת לו אמנם לגבי יוצא לדרך ביום הוסת במהרש"ל דן שלא יכול להחמיר על חשבונה עיין קפ"ד בתוה"ש וצ"ב הגדרים בזה והנה כל הדין של הורה בה חכם אם צריך להגיע להוראה עכשיו אבל אם זה דבר פשוט שהוא לא יודע בזה הוא לא שיך ויתכן שההוראות שלנו זה שאין כאן מה להורות והכל לפי הענין

ז] עיין סוגית הגמ' במעשה דרבי והנה ברש"י מבואר שהגמ' בתחילה הבינה שבלילה נסתפק וביום ראה שזה טהור ואחרי זה מעצמו טימא שמא בלילה זה היה יותר גרוע והגמ' שואלת שהרי אין לדין אלא מה שעיניו רואות ואין לחוש אולי כשזה היה לח זה היה אסור והגמ' דוחה שבלילה הוא טימא וביום הוא טיהור ואחרי זה שראה שזה השתנה הוא טימא ועיין מהרש"א שהקשה למה רש"י שינה וביאר שבתחילת הסוגיא הוא אחרי זה לא ראה את זה דלכאורא גם אם הוא ראה את זה ונראה לו טמא אבל כיון שבתחילה זה נראה לו טהור זה טהור וע"ש שביאר שבאמת כך הוא הדין רק שאם בתחילה לא הכריע אין סיבה לומר שאחרי זה ראה שזה טמא אלא הסיבה לחזור בו רק מצד שראית היום לא יכול להכריע כיון שבלילה זה נראה ספק אבל למסקנא שבתחילה הכריע לטמא ואחרי זה ראה שזה טהור ואמר שזה טעות בזה בהכרח הסיבה לחזור כי ראה שזה משתנה והנה מבואר חידוש שגם אם רואה שביום זה משתנה משעה לשעה אבל אין לומר שזה השתנה מאז היציאה עד שראה וזה כמו נאבד העד אמנם זה ודאי שאם השואל אומר שזה השתנה מאז שראה המראה זה אסור דלגבי החלק שדהה זה כמו אבד העד ועיין סד"ט הובא בחכמת אדם כלל קי"א ב' שנקט שדין הגמ' שבלילה זה ספק שייך גם היום אבל דין הגמ' שבלילה היה נראה טמא וביום נראה טהור בזה יש להחמיר ולטמא וצ"ב הרי המציאות שגם היום מאוד מצוי שבלילה מחמת החושך וכדו' זה נראה אחרת מביום ואולי הכונה שבמקום שראה והיה נראה לו שאין סיבה לטעות בזה אין לדמות היום לחמשה מראות טמאים אמנם אם יחזור ויראה בלילה וזה יראה לו אסור בזה ודאי יש לטהר

אמנם עיין ריטב"א שביאר שבתחילת הסוגיא הגמ' הבינה שאחרי זה ראה שזה נהיה טמא ולפ"ז מבואר שגם כה"ג אם בתחילה היה מסתפק זה היה טוב ולכאורא זה כחכם צבי וכן הוא במאירי אמנם יתכן שזה רק בזמנם שטיהרו שאר מראות דמים ממילא ודאי שההתיבשות סיבה לטומאה אבל היום זה לא שייך ועיין הגהות חשק שלמה

**בדין חכם שהורה**

ח] מבואר בגמ' שחכם שאסר אינו רשאי להתיר וכתבו הראשונים שבטעה בדבר משנה ודאי שהוא יכול להתיר ומשמע שגם ללא שהחבר יחזור בו אלא כיון שהוא חייב לחזור בו מהוראתו וזה בגדר הוראת טעות ולגבי טעה בשיקול הדעת בפשוטו הוא לא יכול להורות שלא כדבריו אמנם אם סוגין דעלמא דלא כמותו בזה תוס' בע"ז נקטו שהוא יכול וכן פסק הש"ך ביור"ד אמנם בחו"מ הכריע שהר"ן זה בסברת ר"ח אבל הלכה כר"ש שגם זה מותר והנה הגמ' בסוגין בסוף אומרת שמה שהוא סמך עליה כיון שהיה לו מסורת ולא כי סמך עליה ונחלקו הראשונים בכונת הגמ' יש שביארו שזה רק סברא ביחס שיכול לסמוך עליה רק ביחס לדין של חכם שהורה אמנם הרשב"א נקט מסברא שאם באמת ללא שאמרה לו היה כאן איסור חכם שהורה לא יכול לסמוך עליה ולכן ביאר שכונת הגמ' שכל שחוזר מחמת גמריה יכול להתיר מה שחברו אסור והנה המשכנות יעקב כתב שזה רק במקום שהוא צריך לחזור בו מחמת המסורת אבל במקום שיכול לחלוק על מסורת רבותיו בזה לא עוזר מה שיש לו מסורת וצ"ב הרי כל שאם היה יודע הידיעה שיש לו לא היה מורה מבואר בראשונים שזה כמו טעה בדבר משנה ולכאורא בהכרח הכונה שאפילו שהוא יכול לחלוק על המסורת שיש לו אבל אם זה מצב שביחס לסתם אדם יש לו לעשות כמסורת שיש לו ולא כדעת החכם האוסר זה סיבה שיוכל להורות שלא כאוסר

ט] והנה הש"ך נקט שבטעה בשיקול הדעת שלא יכול להורות שלא כמותו זה אפילו אם החכם חוזר בו דכיון שהוראתו זה לא טעות ורק עכשיו הוא השתכנע כמו השני נשאר התורת הוראה הקודמת אמנם בפנים מאירות חלק שאם הוא חוזר בו זה כמו טעה בדבר משנה שהרי אומר שלא ירד לעומק הדבר ורק מתי שזה תרי תנאי ותרי אמוראי וחזר בו והחליט כצד אחד אבל נשאר תנא שאומר אחרת בזה שיך לדון שהוא לא טעה והוראתו נשארת הוראה ועיין פלתי סימן כ"ה סקי"ג שגם תמה מה שיך לומר שאדם שאמר דבר ועכשיו רואה שטעה מסברא שלא יוכל לחזור בו אמנם בפשוטו אדם שאמר דבר ועכשיו חושב אחרת זה כמו חכם אחר אבל זה לא אומר שהסברא הראשונה אין לה מקום ואם באמת עכשיו טענו טענה שהוא לא חשב עליה בזה כתב החזו"א סנהדרין ט"ז שזה כמו טעה בדבר משנה

י] והנה עיין ר"ן שכתב לחלוק על אבות העולם וכתב שזה מצד כבודו של חכם וכתב שלפ"ז מי שיותר גדול יכול לחלוק עליו וכן אם הראשון חזר בו ודאי יכול לחלוק עליו וכן אם הוא הורה כבר לא כמוהו בזה חלה הוראתו ועיין רש"י בנדה שביאר מצד כבודו של חכם אמנם דעת הראשונים שזה מצד שויא חתיכה דאיסוריה ולכן חלקו על הר"ן בכל הנקודות האלו והנה הש"ך אפילו שנקט דלא כר"ן ולכאורא מצד שהאיסור מצד שויא אבל הביא את הראשונים שאם הוא גדול ממנו הוא יכול לחלוק עליו והביא מקור מהר"ן וצ"ב מה זה קשור לדידן שזה מצד שויא והנה בעיקר הדין שויא בריב"ש סימן שע"ט הובא ברדב"ז סמן שס"ב שזה שויא אנפשיה ומשמע שזה קבלה על עצמו ולפ"ז זה לא עוזר ביחס למישהו אחר [וכן הוא בנימוק"י בע"ז] אמנם עיין משיב דבר ושו"ת הגרש"א והגר"א גורדון שבכל הראשונים לא הוזכר אנפשיה אלא חלה הוראתו וכן מוכח מתוס' שהקשו שיצאו שיפורא ואסר ואחרים התירו והקשו איך אפשר והרי שם הוראה היתה לא שישאלו אותם ומשמע שהוראה חלה לא מצד ששאל אמנם בפשוטו אם יש שאלה לאדם פרטי אין לחכם אחר זכות להורות ורק דבר שהיה ציבורי ומוטל על חכמי המקום לומר את דעתם חשיב שויא ונפק"מ שאדם לאיכול לשאול רב ולהגיד לפני זה לעצמו שלא מקבל את הוראת החכם

והנה בעיקר הדין שויא עיין ריטב"א בנדה וברשב"א בחולין מ"ד שזה רק ביחס לחתיכה שהורה אבל לגבי בהמה אחרת וודאי שמותר ומשמע שגם אם היה הוראה לגבי הדין אבל כל המושג שחל ההוראה זה ביחס לחפצא מסוים ולא ביחס לעצם השאלה ובמאירי בהוריות משמע שאם זה מצד כבודו של חכם גם כה"ג זה סיבה לאסור

י"א]והנה בראשונים משמע שחכם שהתיר חברו רשאי לאסור וכן הוא בתוס' בע"ז אמנם הרא"ש הביא ירושלמי שאינו רשאי לאסור והנה בפשוטו זה מצד כבודו של חכם אמנם צ"ע הרי אם הדין לא כך למה אינו רשאי לאסור ולכאורא צ"ל שהכונה שכל שלא אוסר מותר לעשות כמתיר שהרי השואל לא יודע מה ההלכה אמנם עיין לשון תוס' ר"א והאו"ז שכתבו שזה מצד שחלה הוראתו ולכאורא הכונה שכיון שזה ההוראה הראשונה ממילא כלפי מי שלא יודע כך דין ההנהגה וזה על דרך המבואר בריטב"א שאפילו שבדאוריתא הולך אחר הגדול אבל לגבי החתיכה ששאל הקטן יכול לעשות כמוהו אמנם עיין ביאור הגר"א סקע"ז שכתב שהדין של חכם שהתיר זה רק אם כבר חלה הוראתו דהינו שהכונה הוראה שהתקבלה בציבור ובט"ז כתב שכבר נאכל חלק משא"כ בחכם שאסר עצם זה שהוא הורה זה מספיק וכן הוא בחכם צבי סימן נ"ג וצ"ב הגדרים בזה והנה בפשוטו כל הראשונים שאמרו מצד שויא זה לא שיך הפוך וכן דיק השלטי הגבורים שזה דלא כרא"ש אמנם רעק"א הביא שיש הבדל שמצד שויא גם אם יורה הפוך זה לא יעזור אבל מצד כבודו של חכם זה רק דין לכתחילה אבל אם יורה הפוך זה מותר

י"ב] לשון הגמ' הנשאל לחכם ואסר לא ישאל לחכם ויתיר ומשמעות הגמ' שגם אסור לשאול והקשו הראשונים איך מבואר בגמ' ששאלו אחד ואחרי זה שאלו אחר ועיין תוס' שהביא מר"ת שזה ודאי שהוא יכול לשאול רק שהוא צריך לומר לו שפלוני אסר לו ומטרתו ששואלו שאולי שדבר אם השני ויחזירו אמנם עיין רמב"ן בחולין דנקט שיש בזה איסור לשאול וכתב שבגמ' ששאלו באמת הגמ' יכלה לשאול ולומר שזה אסור אמנם הביא שיש מי שאומר שאם אומר לו שפלוני אסר לי זה מותר מצד שאולי יחזירו בדבר משנה והרמב"ן דחה שאם יש כזה צד אז אי אפשר לומר לא ישאל לחם ויתיר הרי בדבר משנה הוא לא יתיר אלא בהכרח שכאן אין כזה צד ומשמע ברמב"ן שיש איסור לשאול אפילו שהוא לא יתיר ואולי זה מצד כבודו של חכם וצ"ע

י"ג] מבואר בגמ' בחולין מ"ד שאם החכם הראשון הסתפק אפילו שהורה להחמיר מספק בזה החכם השני יכול להורות שלא כמוהו וכן לכאורא מתי שהשני מתיר כי הראשון חש בעיניו לא חשיב חלה הוראתו ועיין שו"ת הרדב"ז ח"ג תס"ו שכתב שכל הדין שחכם שאסר זה רק בהגיע להוראה עוד כתב שגם למי שחולק אסור לאכול וצ"ע הרי הוא יודע ודאי שזה טעות וצ"ל שהכונה שגם הוא יודע שאולי זה אסור רק שמצד כללי ההוראה דעתו להתיר אבל אם הוא משוכנע זה לא שייך וע"ש שנקט שאם האוסר חזר בו הוי כטעה בדבר משנה וזה כסברת הפנים מאירות ועיין שלטי הגבורים שכל שיש רב במקומו כל הוראה של מישהו אחר אין לה כח הוראה והרב יכול להתיר ועיין מהרש"ם ח"ד סימן צ"ד בסופו שהביא מהגר"ש קלוגר שלאחר מותו של האוסר אפשר להתיר אם זה מצד כבודו

# ראתה דם בשפופרת ובחתיכה

**גמ' כ"א: ת"ר המפלת חתיכה – כ"ב. בעא מיניה רבה**

**א. בביאור סוגין – מצאנו כמה שיטות א. עיין שיטת רש"י ובמה שהעיר עליו בחידוד הלכות ב. שיטת תוס' ועיין מהרש"א ג. שיטת הרמב"ן ד.שיטת הרשב"א ה. שיטת הרא"ש בשם הר"ש ועיין חזו"א סימן ק"ט סק"א -ג שהאריך בביאור השיטות**

**ב. ביאור שיטת הר"ש – עיין ב"י ד"מ ובב"ח ובט"ז ובנוב"י נ"ח ועיין מעדני יו"ט סק"א מה שהקשה מהגמ' מ"א: ועיין ב"ח ועיין חת"ס קמ"ה בד"ה גם שישב הדברים ועיין כו"פ מה שביאר בכונת הב"י ועיין טורי כסף שהאריך בביאור השיטות ועיין גר"ז בכל הסעיף ועיין חת"ס קמ"ה עד ד"ה אך מה שהאריך בביאור כל דברי הר"ש**

**ג. האם לרא"ש יש היתר ברואה כדרכה דרך השפופרת – חוו"ד סק"ג גר"ז סק"ח ועיין מנחת שלמה תנינא סימן ע"ב סק"י – ט"ו ובהא דצריך שפופרת דקה עיין מכתב מהחזו"א בחזו"א ע"ס הדף**

**ד. עיין רשב"א ור"ן תחילת פ' הרואה כתם בדין הרגשה ושפופרת אם זה שני דינים ועיין סד"ט ק"צ סק"א ועיין חת"ס סימן קע"א בד"ה עוד רגע ועיין גר"ז קפ"ג קו"א סק"ב בד"ה אבל ובהגה שם ועיין פרד"ר סוף הפתיחה**

**ה. האם דין הר"ש נכון לשאר הראשונים – עיין ש"ך וב"ח ועיין גר"ז במוסגר שדן שכולם מודים**

**ו. מקום עמידת השפופרת – חת"ס קע"א בתחילתו בד"ה הנה**

**ה. בדין הפרפל – עיין כו"פ והסכים עמו בחת"ס קמ"ה ועיין גר"ז שדן שכולם מודים ועיין נוב"י נ"ח ועיין חזו"א סימן פ"א בסופו מד"ה בנו"ב [ועיין ד"ח ס"ג בסופו שדן שאם זה ממש בחוץ אין כאן נגיעת בשר שיחול טומאה]**

**ו. בדין מכה בעורקים בזמן הוסת – עיין ש"ך וב"ח שהיתר סוגין זה לא בזמן הוסת ועיין ט"ז ועיין חזו"א פ"א בד"ה אבל ובד"ה אמנם ובד"ה כ' הט"ז וצ"ב איך דבריו מתאים אם החולקים על הר"ש [אמנם עיין בחזו"א ח"ח מכתב לדר' טאוב שלא התיר דבר זה וכן הוא בכו"פ שרק מכה בבשר הרחם לא מטמא]**

# אי אפשר לפתיחת הקבר ללא דם

**גמ' כ"א. אלא אמר רב נחמן – ע"ב לישנא אחרינא טושו"ע ס"ג וסוף ס"ו**

**א. בפסק הלכה – עיין רא"ש ס"א וברמב"ם פ"ה הי"ג ובהשגות הראב"ד**

**ב. בהא דלא חישינן שיצא דם טהור – ראב"ד שער הוסתות ס"א אות כ"א וברז"ה אות י' שו"ת רעק"א קנ"ח בד"ה גם ובד"ה ובהכי או"ש פ"ה**

**ג. בדין פתיחה חיצונית – תפארת למשה נוב"י תנינא ק"כ בסופו וסתר דבריו בתשובה מאהבה קט"ז בינת אדם כ"ג חזו"א סימן פ"ג**

**ד. יושבת על המשבר – סד"ט קצ"ד סקכ"ה בשם הנחלת שבעה ועיין חוו"ד שם סק"א ובכו"פ ובתשובה מאהבה קט"ז ובאגרות משה ח"ב ע"ו**

**ה. מה שיעור הפתיחה – טושו"ע קצ"ד ס"ב תוס' כ"ב: לגבי קליפות ראב"ד בעה"נ שעה"פ ס"א אות י"ד – י"ח רז"ה אות ב' ג' רא"ש ס"א עיין ב"י ובאגר"מ יור"ד פ"ט ובביאור הגר"א סקכ"ג שפתי לוי י"ב**

**ו. מהו המקום של פתיחת הקבר – פרד"ר מקש"ז ו' ועיין מנח"ש תנינא סימן ע"ב אות ל"ה ל"ו ל"ז ל"ח ל"ט [יש בזה אריכות מה נחשב המקום המטמא ועיין שו"ת הב"ח החדשות ל"ד ל"ה]**

**ז. פתיחת הקבר במסולקת דמים – רעק"א ק"צ סק"ב**

# דיני שריה ומיעוך

**משנה ר"פ המפלת כ"ב. בעא מיניה ריב"ח - ע"ב המפלת כמין בהמה**

**רא"ש ס"ג תוד"ה אם נימוחו תוה"ב ב. ובבד"ה שם ח' הרשב"א רז"ה שער הפרישה אות ד' טושו"ע סעיף ד' ה' ו' ועיין בינת אדם ו' בתחילתו ובסופו ובכלל קי"א ס"ד**

**נ"ב. כדאי לראות את כל הגמ' עד כ"ב: חוץ מהנדיון של רואה קרי בקיסם שזה סוגיא שלא קשורה לנידונינו**

**רואה דם בשפופרת**

א] הגמ' מביאה מחלוקת ר"א ורבנן ובתחילה מבארת שנחלקו האם יש מיעוט של חתיכה ושפופרת שלר"א יש מיעוט ולרבנן אין מיעוט רק שזה לא דם נדה ויש בזה נפק"מ בדם שמחוץ לחתיכה שלר"א זה טמא ולרבנן שזה לא דם נדה זה טהור ועיין תוס' שהגמ' הבינה שנחלקו ביחס לדרשא שזה עיקר דברי ר"א ומה שהגמ' אמרה נפק"מ לסדקים זה מסברא דאל"כ מה נפק"מ ביניהם ובדחית הגמ' אביי אומר שנחלקו האם דרכה של אשה לראות דם בחתיכה עיין רש"י שנקט שלכו"ע יש מיעוט של שפופרת וזה ודאי לא סיבה למעט פאלי אפלויי ולכן לר"א זה טמא ולרבנן זה לא דם נדה ולכן זה טהור ולפ"ז כונת הגמ' שאין דרכה של אשה לראות דם שלכן תולים שזה דם נדה ולרבנן הדרך לראות דם אחר וממילא תולים שזה לא דם נדה והקשו הראשונים שאין זה כמשמעות הגמ' לעיל בביאור דרכה של אשה והנה רבא אומר שלכו"ע אין דרכה וצ"ע שר"א אמר מפורש שהמיעוט מצד בבשרה ולא מצד שזה לא דם נדה וכבר תמה בזה החזו"א אמנם עיין חידוד הלכות שכתב שכאן צריך לבאר שהכונה שאין לזה טומאת נדה וכן דיק ברש"י

ב] ועיין תוס' שביארו שכונת הגמ' שאם יש בשר בצורה של שפופרת ת"ק ס"ל שדרכה של אשה לראות דם בחתיכה דהינו שבכזו צורה דרכה לראות ולכן זה טמא לרבנן אין דרכה לראות בכה"ג ולכן גם בכה"ג זה טהור אבל אם פלאי פלויי לכו"ע זה טמא וברשב"א ביאר שהכונה שר"א ס"ל שדרכה של אשה לראות דם בחתיכה ובכל אופן זה סיבה לטהר כי יש כאן חציצה אמנם רבנן ס"ל שיש מיעוט של שפופרת אבל כאן זה מין במינו זה לא חוצץ אבל כיון שאין דרכה לראות דם נדה לכן הוא טהורה דהינו דהגמ' כאן כסברת הגמ' לעיל שבחתיכה שזה דרך האשה לראות זה סיבה לטמא וכאן זה טהור כי זה לא דם נדה וברמב"ן כתב שמה שהגמ' אומרת דרכה של אשה לראות דם בחתיכה זה הולך על רבנן והכונה שאם יש דם אגור היא טמאה ורק דם רגיל זה דם חתיכה ור"א ס"ל שאין דרכה של אשה ולכן דם שמגיע בחתיכה גם אם הוא אגור הוא טהור אמנם עיין רא"ש שהביא מהר"ש שביאר שר"א סבר דרכה של אשה לראות דם בחתיכה וממילא למה התורה מיעטה מצד דיש דין נגיעה ולפ"ז אם זה יגע יהיה טמא ורבנן ס"ל שאין דרכה של אשה וזה סיבת המיעוט ולכן גם אם זה יגע בגופה כגון בסדקים אבל כיון שזה שלא כדרך ראיה לכן זה סיבה לטהר

והנה עיין גר"ז שהאריך שאם רואה כדרכה רק דרך שפופרת האם יש ההיתר וכתב שלר"ש שכל המיעוט כי זה ראיה שלא כהרגלה א"כ כל שסיבת הראיה היא סיבה רגילה מה שבפועל רואה דרך השפופרת זה לא חיסרון אמנם לראשונים שזה מצד חציצה ולא מצד שזה לא דרך א"כ גם בכה"ג היא תהיה טהורה אמנם עיין מנחת שלמה תנינא בקונטרס על נדה שכתב שמסברא גם ברואה כדרכה דרך שפופרת זה עצמו שאין דרך אשה לראות כך חשיב שלא כדרך ראיה וכסתימת הפוסקים

ג] והנה עיין רא"ש שהביא מעשה מהר"ש שנפל חתיכה מהמקור וטיהר את זה לשיטתו דהינו שהיה שם דם בסדקי החתיכה ובכל אופן טיהר את זה והנה מבואר באחרונים שלרש"י זה טמא וצ"ע הרי גם לרש"י אין זה דם נדה אלא דם חתיכה ועיין חוו"ד שביאר שרש"י דיבר בסתם חתיכה שנוצרה ברחם אבל כאן שזה חתיכת בשר מהרחם בזה ודאי שזה דם נדה וכל שזה נוגע אין לטהר והנה הטעם שזה תלוי בראשונים דלרש"י שפלאי פלוי הרי טמא לרבנן וכל ההיתר כי זה לא דם נדה וכאן שזה דן נדה הוא טמא

והנה עיין ב"י שכתב שזה דוקא אם אין דם על החתיכה אבל אם יש דם על החתיכה היא ודאי אסורה והב"ח כתב שאם בתחילה בדקה ולא היה דם ואחרי זה נהיה דם תולים שזה יצא מהחתיכה אבל כל שהיה בתחילה דם ודאי חוששים שדם זה יצא ביחד אם החתיכה ואין עליו סיבת היתר ועיין פרד"ר שיתכן שהב"י מודה לב"ח רק הוא דיבר שבתחילה לא בדקה וראתה שאין דם על החתיכה ועיין ב"י שהוסיף שאפילו שתולים במכה זה מהצדדים אבל לא מכה במקור והרמ"א השיג עליו שהרי תולים גם מכה שבמקור כמבואר בסימן קפ"ז ועיין טורי כסף שדן שכאן שזה ודאי דם נדה רק הנידון האם זה טהור או טמא אין חזקה ע"ש ובפלתי ביאר שתמיד הכונה שיש מכה בבשר במקום שזה לא מוציא דם נדה אבל כאן שהמכה במקום צנורות דם הנדה אין לטהר

ועיין ט"ז שהבין בכונת הד"מ שמה שנתלש חתיכה מהמקור זה נחשב מכה שזה סיבה לראית דם והקשה עליו א"כ מה זה קשור לנידון הר"ש הרי יש כאן תליה שיש לה מכה וע"ש שביאר שהדם שנשפך אם החתיכה זה גם בכלל ההיתר ולכן גם דם שהוא ודאי דם נדה הוא מותר ועיין חוו"ד שנפק"מ גם בזמן וסתה שאין להתיר מצד דם מכה בכל אופן נתיר כה"ג וצ"ע שהרי הש"ך והב"ח נקטו שלא טיהר הר"ש בזמן וסתה ובאמת יתכן שכאן אין להתיר מצד דם מכה דאדרבא מסתבר שזה דם החתיכה שהוא דם נדה ויתכן שמדובר שניכר על הדם שזה לא כצבע של הדם מכה שהיה בתחילה ועיין חדרי דעה בטורי כסף שביאר שכונת הד"מ שכאן אפשר לתלות שזה דם שהיה בחתיכה ויצא החוצה ואין הכונה לתלות בדם מכה אחר ובאמת כל סיבת טהרתו בגלל המיעוט של שלא כדרך ראיה וע"ש וכן בגר"ז משמע שנקטו בדעת הט"ז שגם דם שהיה על החתיכה ויצא יחד עמו אבל כיון שסיבת יציאתו לווץ זה מה שהחתיכה יוצאת זה עצמו נחשב כבר בכל המיעוט של ראיה שלא כדרך

והנה הב"י הקשה הרי אי אפשר לפתיחת הקבר ללא דם וכתב לגבי שפופרת שהיא צריכה להיות דקה וכן לגבי חתיכה שהיא מאוד קטנה ועיין חוו"ד שתמה בשפופרת דודאי שזה גורם שיצא דם אבל הדם יוצא בתוך השפופרת ואין סיבה לטמא ועיין גר"ז שביאר לשיטתו שעד כמה שגורם הראיה הוא רגיל זה לא סיבה לטהר אמנם לפשטות הדברים שזה עצמו שזה יוצא תוך שפופרת זה נחשב שלא כדרך ראיה א"כ לכאורא טענת החוו"ד נכונה ולגבי הקושיא מחתיכה ע"ש שכתב שכשנפתח המקור להוציא החתיכה זה גורם להוצאת דם גם ללא החתיכה ע"ש והגר"ז כתב שסתימת הדברים שמדובר בכל חתיכה והביאור כנ"ל שכיון שגורם הראיה זה החתיכה לכן זה סיבה לטהר שגם מה שיצא מחמת זה הוא בכלל ההיתר של חתיכה

והנה במה שהש"ך והב"ח נקטו שכיון שלרש"י זה אסור יש להחמיר עיין גר"ז שיתכן שרש"י גם מודה שכאן שזה שלא כדרך ראיה זה ודאי אסור וכל מה שרש"י חלק דמה שנמצא בבקעים זה לא מחסר בדרך ראיה שיתכן שהרחם הוא סיבה להוצאת דם זה אבל כאן שכל סיבת היציאה בגלל החתיכה שנעקרה מהמקור יתכן שבזה כו"ע מדים שהיא טהורה ועיין חזו"א סוף סימן פ"א

ד] והנה עיין כו"פ שיצא לבאר שמדובר בר"ש שהיה צניחת רחם והדם יצא כדרכו אבל כיון שהרחם לא במקומו זה נחשב שלא כדרך ראיה והנוב"י חלק שמנ"ל שזה לא דרך ראיה הרי הראיה רגיל רק שהרחם לא במקומו ועיין חזו"א סוף סימן פ"א שבאמת אם יצא דם רק בזמן הוסת זה יהיה טמא אבל כיון שזה מוציא דם כל הזמן חזינן שזה מחמת מה שהרחם לא במקומו ולכן זה טהור ועיין חזו"א סוף סימן פ"א וכן בגר"ז שכתבו שבמקרה זה יתכן שכולם מודים שזה לא דרך ראיה וזה סיבה לטהר והנה לשון הגמ' אין דרך אשה לראות דם בחתיכה אמנם אם זה רק חסרון של חציצה א"כ כאן זה לא שייך והנה צ"ב עוד דהיה מקום לומר כיון שהדם מטמא בזה שעובר מבין השנים ולחוץ וכאן זה היה הרי אז בפנים ולא היה סיבת טומאה א"כ כל הטומאה מתי שזה יוצא מהרחם ואין כאן נגיעת בשר וצ"ל שכל שזה עדין בפנים אין עיקר היציאה מהמקור סיבה לטומאה אבל כל שהמקור בחוץ עצם היציאה היא סיבה לטומאה וצ"ע

ה] הגמ' תחילת פרק הרואה כתם אומרת שלומדים מהפסוק בשרה שצריך שתרגיש בבשרה וגם שדם בחתיכה לא מטמא ועיין ר"ן שביאר ששניהם החיסרון מצד שאין הרגשה ועיין סד"ט ק"צ סק"א שהקשה שא"כ שיהיה טמא מדרבנן ובפשוטו צ"ל כמבואר בחת"ס סוף קע"א שכיון שזה לא שכיח לא גזרו על זה והנה עיין גר"ז קפ"ח שאם הרגשה זה זיבת דבר לח א"ש שלא מרגישים כשיש שפופרת או חתיכה אבל אם זה פתיחת פי המקור למה שהשפופרת תעשה שלא ירגישו ונקט שבאמת הר"ן ס"ל שזה רק זיבת דבר לח אמנם קפ"ג סק"ב כתב שאם מכניסה שפופרת עמוק בתוך המקור גם לא מרגישה פתיחת פי המקור אמנם עיין חת"ס סוף סימן קע"א שביאר שיסוד הדין הרגשה שזה יהיה ראיה שמחמת הגוף דהינו התעוררות הגוף ודם בשפופרת זה מחמת שהשפופרת לקחה הדם ולא מחמת התעוררות הגוף להוציא דם אמנם זה רק אם כגר"ז שבזמן הוסת שפופרת זה טמא אבל אם נימא שכל שהיה חציצה וזה שלא כדרך הוא בכלל הטהרה לא שיך לומר כנ"ל

והנה עיין רשב"א שהקשה שהרי בגמ' מבואר שאם דרכה של אשה לראות דם בחתיכה היא טמאה ולא מטהרים מצד שלא הרגישה והנה הביאור כמבואר בחידוד הלכות שהרגשת החתיכה זה נחשב הרגשת הדם ויתכן לומר שזה תלוי אחד בשני ועיין פרד"ר בפתיחה בסופו שכתב שהמיעוט של הרגשה מצד שזה שלא כדרך וזה גם המיעוט של דם בחתיכה וכן הוא בבית מאיר בצלעות הבית סימן י"ג

### בסוגיא דפתיחת הקבר

א] נחלקו תנאים האם יש פתיחת הקבר ללא דם ורוב הראשונים פסקו שקי"ל לחומרא מכח הגמ' לקמן ס"ו. אמנם דעת הרמב"ם להקל בזה והשו"ע פסק בזה להחמיר והנה בשיעור פתיחת הקבר עיין רשב"א ורא"ש שהביאו מהשאילתות שלמד מהגמ' בכריתות שזה רק בשיעור של נפל דהינו לאחר מ' יום אבל קודם אין לזה דין פתיחת הקבר אמנם הרא"ש חלק על זה ונקט שגם לפני זה חשיב שיעור של פתיחת הקבר אמנם עיין תוס' ורא"ש שלמדו מהא דהגמ' לא שאלה על כמין שערה או קליפה שיאסר מצד פתיחת קבר דבשיעור מאוד קטן אין פתיחת הקבר אמנם לא נתבאר מה השיעור והראב"ד הביא שיש שלמדו שזה שיעור של פיקה דמבואר באהלות ודחה דאנו לא יודעים כמה זה ועוד דשם זה רק לגבי שזה נחשב כאילו הוא יצא ויש כאן טומאת אוהל אבל לגבי סוגין יתכן שכבר לפני זה יש החזקה של אין פתיחת הקבר ללא דם אמנם בביאור הגר"א הביא השיעור כפיקה והנה הטור כתב שחתיכה קטנה אין פתיחת הקבר כמו שפופרת שזה דק ועיין ב"י שזה דק שבדקים דהינו שיותר מזה אין לנו שום הכרח

ב] והנה עיין רא"ש שכתב שהגמ' של חתיכה שדנה האם זה דם או לא זה לא נפק"מ מצד שזה אסור מצד שאין פתיחת הקבר ללא דם אבל נפק"מ לשפופרת וצ"ב כוונתו הרי גם בשפופרת יש פתיחת הקבר ועיין ב"י שכפי שנראה ביאר שכונת הרא"ש ששפופרת זה קטן משא"כ חתיכה זה גדול ועיין טור שכתב אבל שאם יהיה חתיכה קטנה באמת זה מותר ולפ"ז תמה הב"י למה הרא"ש לא כתב כן ועיין ב"ח שסתם חתיכה שמקיפה דם בפנים זה גדולה אמנם עיין חזו"א שביאר שכאן שזה פתיחת חיצונית אין על זה האיסור של פתיחת הקבר שרק בפתיחה פנימית זה גורם ליציאת דם אבל לא לפתיחה חצונית אלא שלפ"ז צ"כ כונת הטור כמו שפופרת וצ"ל שרק הביא את המציאות שמשמע דומיא דהכי וכל זה דוחק ובנוב"י נקט שזה אסור גם בחיצונית והתפארת למשה תמה על הב"י שלכאורא בחיצונית אין פתיחת הקבר

ג] האחרונים הביאו מהנחלת שבעה דאם אשה ישבה על המשבר היא נאסרת דכיון דמבואר בגמ' שבת קכ"ט שמחללים שבת מאז פתיחת הקבר והגמ' אומרת שמאז שלא יכולה ללכת חשיב פתיחת הקבר ממילא זה גם סיבה שזה יאסר אותה [דהינו שיש שני אפשרויות או שלא יכולה ללכת כמבואר במשנה באהלות או שיש לה צירים חזקים] ועיין סד"ט סקכ"ה וכן הוא בפלתי שכל זה אם לבסוף ילדה אבל עד כמה שבסוף לא ילדה התברר שזה היה סתם צירים אבל לא היה כאן פתיחת הקבר אמנם עיין חוו"ד קצ"ד סק"א שכתב שכל הדין פתיחת הקבר זה רק להוציא משהו אבל כאן שזה לא הוציא בזה אין דין פתיחת הקבר אמנם כל זה אם נקוט דלא כנוב"י לעיל שפתיחה חיצונית גם אוסרת וכן הוא בתשובה מאהבה קט"ז בשם הנוב"י ושם הוסיף שאפילו שכתוב בגמ' שגם בהפילה רוח זה כך כי יצא משהו אבל לא בלא יצא כלום וע"ש שדן עוד דבלא הרגישה כלל שאין כאן טומאה דאוריתא דהרי זה ללא הרגשה בזה אפשר להקל כדעת הרמב"ם ומבואר חידוש שגם מתי שיש הכרעה שודאי יצא בכל אופן צריך הרגשה ובפשוטו התושבה הנ"ל סותרת למה שכתב בסימן ק"כ שגם פתיחת חיצונית אוסרת ועיין אגרות משה ח"ב סע"ו דכתב דלטעם החוו"ד צריכה בדיקה דהרי היה כאן פתיחה וזה ודאי ריעותא משא,כ לכו"פ שהתברר שלא היה כלום היא מותרת ולכאורא גם נפק"מ במקום שהרופא אמר שכשמתחיל הצירים נוצרת לאט לאט פתיחה שלסד"ט זה אסור ולכאורא אפילו אם יפסיקו הצירים אמנם התרחבות רגילה שמשך העיבור אין לזה שום משמעות על פתיחת הרחם

ד] בעיקר הדין שאין פתיחת הקבר ללא דם עיין ראב"ד שביאר מצד שרוב דמים טמאים דאל"כ מנ"ל שיצא דם טמא אולי יצא דם טהור ומזה הוכיח שרוב דמים טמאים ושאין לחוש בכל אשה בזמן הזה שאולי בתחילה זה היה דם טהור לגבי וסתות אמנם הרז"ה חלק וכתב שכונת הגמ' שאין פתיחת הקבר ללא דם טמא ועיין או"ש פ"ה מאיסו"ב שאם כן כל שיש מראה טהור נימא שהיה פתיחת הקבר ויצא דבר טמא וצ"ל שמה שיוצא דבר נוזלי זה לא בגדר פתיחה ועיין רעק"א סימן קנ"ח שאם היה פתיחת הקבר ומוצאים מראה טהור לראב"ד תהיה מותרת שכיון שיודעים שהיה יציאה של דם טהור כבר אין סיבה לומר שיצאה גם דם טמא אבל לרז"ה היא תהיה אסורה

והנה מבואר בתרוה"ד שאשה שהרגישה פתיחת פי המקור אסורה אבל אם מצאה מראה טהור היא מותרת והנה לראב"ד שרוב דמים טמאים א"ש שאסורה שתולים שמסתמא יצא דם טהור אבל לרז"ה יש צד שאולי יצא דם טהור אמנם יתכן שזה ודאי ריעותא בחזקה וכל דבריו שאין לסמוך על זה לקולא ועיין או"ש שלדעת הרז"ה לא נימא שיש כאן הדין שאין פתיחת הקבר ללא דם דא"כ גם במצאה טהורה תהיה אסורה דכאן יתכן שזה פתיחה מאוד קטנה ואין זה סיבה להוציא דם ואין זה דומה לסוגין

ה] עיין מנחת שלמה סקל"ה ואילך שדן מה המקום פתיחת הקבר האם זה בפי המקור החיצוני או הפנימי והנה בתפארת למשה הוכיח שמבחוץ זה לא אוסר דא"כ כל בדיקה או שמש שיאסור ומבואר שנקט שבאמת בבדיקה מגיעים למקום שהוא פתיחת הקבר אמנם עיין פרד"ר מקש"ז סק"ו שתמה שהמקום של הבדיקה ושמש אפילו אם זה נוגע בפי המקור אבל זה ודאי לא נכנס לשם דהינו שאם נקטו שפתיחת הקבר זה במקום החלות טומאה שזה בין השינים ובפשוטו זה ודאי לא כך אלא שיש לדון האם זה בפי הפנימי או בחיצוני והנה לב"ח שנקט שבכל בדיקה ושמש נכנסים לתוך פה המקור החיצוני בזה בהכרח שהאוסר זה הפנימי אם לא שנגיד שפתיחה חיצונית זה לא אוסר אמנם בפשוטו לא שייך בצורה רגילה להיכנס לפי המקור ותמוה מה שהקשו האחרונים והמנחת שלמה נקט שהעיקר זה פתיחת הפה החיצון והנה האחרונים דנו במילדת שפתחה הקבר ובפשוטו שם זה רק בפה החיצון ולא הפנימי ונהגו להחמיר בזה והדבר נוגע בפתיחה על ידי מכשיר חיצוני או לפעמים עושים בדיקה על ידי הכנסת קיסם שם ויש שהקילו עד אצבע אמנם מהגרש"צ שמעתי שכל שהיה הרחבה יותר מכנסיה פשוטה יש לחוש לפתיחת הקבר

ו] עיין תוה"ש תחילת ק"צ דמשמע שנקט שבמסולקות דמים גם בפתיחת הקבר אינה נאסרת דאז הרי לא מצוי דם טמא אמנם בנוב"י סימן ק"כ נקט שגם אז היא נאסרת כמו שהביא רעק"א שם בגליון ויש שנקטו שבפתיחה חיצונית שסיבת האיסור מצד שהדם שנמצא שם יטמא ממילא בזמן שהיא מסולקת שאין שם דם אין סיבה לאסור וצ"ע בזה

# דין דם יבש ומיעוך

**משנה ר"פ המפלת, כ"ב. בעא מיניה ריב"ח - ע"ב המפלת כמין בהמה גמ' נ"ד: יבש מעיקרא מנלן וכו'**

**א. בדין דם יבש - רא"ש ס"ג תוד"ה אם נימוחו תוה"ב ב. ובבד"ה שם, ח' הרשב"א רז"ה שער הפרישה אות ד' טושו"ע סעיף ד' ה' ו' ועיין ש"ך סקי"ז מה שהוכיח מהגמ' [ולכאורא יש כאן נידון האם סיבת ההיתר כי הוא יבש או כי הוא בריה] ועיין חידוד הלכות מה שהוכיח מתוס' ובנימוקי הגרי"ב ועיין מהרש"א על קושית תוס' ועיין בינת אדם ו' בד"ה ועלה בדין אבד הקליפה שתלוי בראשונים הנ"ל**

**ב. בדין קרטין – חכמ"א קי"א ס"ד -ז ועיין בינת אדם ו' בסופו בד"ה ועוד ועיין סד"ט סק"ח ובחת"ס תשובה קנ"ט קע"ו**

**ג. מה נחשב נימוח – בינת אדם ו' בד"ה תשובה**

**ד. בענין נאמנות הרופאים – שו"ת הרא"ש ב' י"ח ובתוס"ר כאן ועיין סד"ט סק"ה ובחוו"ד כאן ועיין ב"י קצא ובד"מ שם**

**ה. בדין דם אם החתיכה - עיין ב"י סוף הסימן ועיין ט"ז סק"ז ועיין חוו"ד סק"ו ובגר"ז סקכ"ב**

**דם יבש ומיעוך**

א] הגמ' מסתפקת דם יבש האם יש בו טומאת נדה והגמ' מביאה ראיה מהמשנה לקמן שדם נדה מטמא יבש והגמ' דוחה דשם לח ונעשה יבש והספק על יבש מעיקרו ועיין רשב"א שהגמ' בתחילה הבינה שמדובר גם על יבש מעיקרו וכמבואר בגמ' לקמן והגמ' דוחה שאפשר לומר שמדובר על לח ונעשה יבש והגמ' מוכיחה מהמשנה דמבואר דהמפלת כמין קליפה תטיל למים ואם נימוחו טמאה חזינן שדם יבש מעיקרו טמא והגמ' שואלת שא"כ מה הבדל אם נימוחו או לא והגמ' דוחה דשם זה סברא שכל שזה לא נימוח זה ראיה שזה בריה והנה עיין תוס' שתמהו מה הגמ' מוכיחה מהמשנה הרי בגמ' לקמן מבואר דגם דבר שמטמא רק לח אבל אם שורים אותו והוא חוזר לקדמותו חשיב לח וא"כ מהמשנה מוכח הפוך דרק לח מטמא וכתבו לישב דהצד שיבש לא מטמא מצד שכתוב כי יזוב א"כ מה שזה נימוח זה לא סיבה שיחול טומאה ובהכרח שכאן אין מיעוט זה וממילא גם יבש גמור צריך להיטמאות וברשב"א כתב לישב דכל הסברא בגמ' לקמן שכיון שכבר חל על זה תורת דם ותורת נבילה בזה כל שהוא חוזר לקדמותו לא פקע מזה שם דם אבל כאן שבזמן חלות הטומאה זה יבש בזה וודאי שאם יבש אין לו שם דם אין סיבה שיחול טומאה והנה יש כאן חידוש דהרי נבילה שלא התרבה יבש הביאור שכל השם נבילה זה בלח וכן הוא בזובו וכדו' וא"כ אם אומרים שאם זה נימוח חשיב לח ממילא ה"ה אצלינו אמנם מצאנו דברים שאם כבר חל לא פוקע אבל זה לא סיבה לחול וכן הוא בחזו"א

ב] והנה צ"ב מה הגמ' שואלת אי הכי דמשמע שאם יבש לא מטמא א"ש דהינו שבודקים האם זה יבש או לא וצ"ב הרי ביארנו שכאן צריך לח גמור וא"כ המשנה בין כה צ"ב ועיין תוס"ר שביאר שהיה מקום לומר לא כמו שפשט אלא לנקוט שכאן ביבש מעיקרו כל שהוא יכול לימוח חשיב לח אבל באמת יבש טהור אבל למה דנקט מסברא לא כך א"כ צ"ב מה החילוק ולזה עונה לו שיש כאן נידון אחר שאולי זה בריה וברשב"א ביאר שהיה אפשר לבאר שההבדל שכל שזה נימוח בכזה זמן זה סיבה לתלות שזה היה לח ביציאתו ונתיבש אבל עד כמה שנוקטים שתמיד זה מטמא א"כ מה הבדיקה והגמ' עונה שזה לא בריה

ג] והנה הראב"ד כתב שדם יבש מטמא ורק כמין קליפה או עפר או יבחושין תולים שזה בריה ועיין רשב"א שרק בצורה כזו שמראיתה מראה שזה לא דם נדה בזה כל שזה לא נימוח סומכים על סימן זה אבל כל שמצד מראיתו אין סיבה שזה לא יראה דם נדה בזה אין לסמוך על מה שזה לא נימוח שזה לא דם נדה דודאי יתכן דם יבש שלא נימוח דהינו שהוא יבש מתחילתו ועיין בינת אדם ו' שהאריך מלשון הרשב"א שכיון שרוב חתיכות זה בריה לכן כל שלא נימוח תולים שזה כמו הרוב אמנם הרז"ה חולק ונקט שגם בחתיכה רגילה כל שזה לא נימוח זה מותר ובטעם הדבר בפשוטו הביאור מצד שגם אז זה ראיה שזה בריה דהינו שזה דבר לא מצוי שדם לא נימוח וכיון שיתכן שזה חתיכה תולים שזה חתיכה וכן מבואר ברא"ה ב: שנקט שמה שהגמ' אומרת שדם יבש מטמא ומשמע גם ביבש מעיקרו זה בחתיכה גדולה ע"ש אמנם ברא"ש ובמשמרת הבית וכן משמע בריטב"א שהבינו בכונת הרז"ה להשיג שכל שזה כל כך יבש שהוא לא מתיבש בזה לא חשיב דם אלא חשיב בריה ולכאורא הלשון בריה זה מושאל שכה"ג אין לו שם של דם ועיין רא"ש שהקשה דבמשנה לקמן הרי מבואר שיש חילוק בין רוקו לדם הנדה והרי שם מבואר שהשיעור אם זה נימוח ואם נימא דבדם יבש תמיד זה כך א"כ מה החילוק ותירץ שיש הבדל בזמן השריה וצ"ב דכאן זה היתר דזה לא דם אבל אם זה היה דם ויבש בזה בדם נדה זה תמיד טמא ומשמע כנ"ל שיש אופן שלא חל טומאה כלל אמנם יתכן שהבין דמה שזה ראיה בכל דם כי לא יתכן דם שלא נימוח ולכן הקשה הרי המשנה אמרה דם יבש שזה יותר ממעת לעת אמנם לכאורא היה מקום לומר שלא מצוי שזה לא נימוח ולכן תולים שזה לא דם אבל באמת יתכן כזו מציאות

ד] והנה עיין ש"ך וגר"א שכתבו שמלשון הגמ' אי הכי מבואר כראב"ד ובפשוטו כונתם דמבואר דלפי הפשיטות של הגמ' באמת יבש גם יותר מזה טמא וצ"ב הרי כל סברת הרז"ה דזה בריה וזה כתירוץ הגמ' דהינו שודאי בתחילה הבינה הגמ' שתמיד זה טמא אבל לאחר שהגמ' אומרת סברא של בריה זה סברא גם בחתיכה קטנה אמנם אם נימא שהבינו שבאמת גם לצד זה של הגמ' שיבש טמא אבל ביבש בכזו דרגא טהור א"כ מכון הגמ' אי הכי מה ההבדל אם זה נימוח והגמ' עונה שבלא נימוח זה לא דם אלא יש לו דין אחר וא"כ לא מתאים אי הכי דהרי הגמ' מחלקת אותו חילוק ועדין צ"ב כוונתם ועיין ערוך לנר ועיין אבי עזרי דהאריך בדברים מחודשים וכמדומה שאין זה כונת הראשונים

ה] והנה הגמ' מסתפקת מה שיעור השריה כיון שלקמן מבואר שזה מעת לעת ואולי כאן שזה דם וזה יותר רך זה אחרת והקשו התוס' הרי לקמן כתוב דם הנדה ועיין מהרש"א שביאר שכונתם שחזינן שדם יכול להישאר קשה אינו נימוח מעת לעת והקשה שא"כ למה תוס' רק הקשו מחמת סוגין דהגמ' דנה שדם זה רכיך הרי היו צריכים להקשות דשם חזינן שאין ראיה אפילו יותר מעת לעת ואמרינן שזה דם וכאן מבואר לא כך וע"ש מה שישב ועיין חידוד הלכות דכתב דמוכח דס"ל כרז"ה דאל"כ לא קשה דרק כאן שזה נידון של בריה בזה כל שהוא לא נימוח אמרינן שמסתמא זה בריה אבל שם מדובר שזה לא בריה ובזה באמת גם אם זה לא נימוח אומרים שזה דם אמנם לכאורא גם לרז"ה זה מצד שבכל דם תולים שזה בריה אבל אם זה ודאי דם שם תמיד זה אסור ומשמע שנקטו שסברת הרז"ה שזה לא יתכן שזה לא נימוח וזה ראיה מוכרחת ולפ"ז אין הבדל יבש מעיקרו או לא וא"ש קושית התוס' אמנם עיין נימוקי הגרי"ב שביאר שאדרבא תוס' ס"ל כראב"ד רק שהוקשה להם שכיון דמבואר בגמ' לקמן שדם יכול להתיבש שלא יבש אפילו במעת לעת וא"כ למה כאן מספיק מה שרגע אחד זה לא נמס ע"ש

והנה במשנה לקמן נ"ד: מבואר שדם הנדה ומת מטמא יבש אבל הזוב והניע והרוק ונבילה מטמא רק לח והגמ' שואלת מנ"ל שדם מטמא יבש והגמ' מביאה פסוק יהיה בהויתו יהא והגמ' שואלת שזה מקור ללח ונעה יבש יבש מעיקרא מנ"ל ותו הא דתנן המפלת כמין קליפת תטיל במים מנ"ל והגמ' עונה יהיה ריבויא היא והרז"ה למד שאין ריבוי רק על כזה דרגא ולא על יותר אמנם הרשב"א דחה דעד כמה דמרבים יבש אין שום סברא לחלק כמה הוא יבש ורק בקליפה שזה ראיה שזה בריה יש חילוק והנה בעיקר קושית הגמ' עיין תוס' שתמהו מה הגמ' שואלת מהמשנה הרי זה אותו שאלה ששאלנו מקודם שיבש מיעקרא מנ"ל וכתבו שהכונה שגם אם נדחה שהמשנה לא דיברה רק על לח ונעשה יבש אבל עדין יש מקור שגם יבש מעיקרא מהדין של המפלת כמין קליפה עוד תירצו התוס' שהגמ' דנה שזה סוג יבש שזה משונה זה יותר מחודש מהמבואר במשנה

והנה עיין תוס' שהקשו על רשב"ג שאומר שזה תלוי במיעוך על ידי הדחק שלמה לא אמר את זה לקמן ועיין חידוד הלכות שהקשה דשם זה נידון האם יש לו תורת יבש או לח אבל כאן זה נידון האם זה בריה או לא ויתכן שרק ביחס לבריה צריך כזו דרגא של נימוח וצ"ע

ה] עיין סוגית הגמ' בדין בדיקת פושרים ועיין ראשונים שהאריכו מה זה פושרים ועיין ריטב"א שזה כלל גדול כחמימות הרוק אמנם כאן מדובר לאחר שזה יצא מהפה ופלא על כל אלו שבודקים תוך הפה לגבי גזירת מרחצאות בשבת שזה כמה מעלות יותר והחכמת אדם כתב שהיום אין לסמוך על זה אמנם כל הראשונים סתמו בזה חוץ מהרמב"ן שלא העתיק הבידקה בפושרין והנה מבואר שרשב"ג אומר אם נימוח דהינו שזה ודאי טהור אם לא נימוח אבל גם אם נימוח לת"ק יתכן שזה לא דם אמנם עיין מ"מ שהביא ראשונים שרשב"ג מחמיר אמנם הרמ"א פסק להקל שכל שממעכים בצפורן ולא נימוח זה מותר ועיין בינת אדם ו' שהביא מהבית מאיר שגם אם זה נהיה כדונג חשיב נימוח והוא חלק שרק אם נימוח ממש ע"ש

ו] האחרונים דנו לענין קרטין שקשה למעוך אותם ומאידך אין לזה את הצורה של עפר ולראב"ד לא יועיל מיעוך וכן נקט השו"ע לעיקר אמנם עיין סד"ט שהביא מהשבות יעקב שיש ס"ס ספק מעלמא ספק שזה לא נימוח ויש כאן חידוש שלא הוי שם ספק חדא והחת"ס סימן קנ"ט כתב שכאן זה ספק אם היה הרגשה וביחס לדאוריתא יש כאן ס"ס וביחס לדרבנן יש כאן ספק נימוח ולפעמים יש גם צד מעלמא וצ"ב בגדרי ס"ס ועיין חכמ"א שבשחור הקיל גם בג' ימים ראשונים ובאדום לא הקיל אלא אלא לאחר ג' ימים חוץ משעת הדחק ובחת"ס היקל תמיד

ז] מבואר בגמ' ששאלו לרופאים וחכמים אמרו לבדוק עיין שו"ת הרא"ש כלל ב' י"ח שהקשה הרי תמיד סומכים על הרופאים ולמה צריך לבדוק והניח בקושיא ועיין תוס"ר בסוגין שכתב שכונתם שאולי יש מכה במקור וצריך לבדוק את זה והנה הב"י סימן קצ"א הוכיח מסוגין שמועיל נאמנות הרופאים ועין ד"מ שתמה עליו שהרי כאן לא סמכו על הרופאים אלא אמרו לבדוק ועיין סד"ט סק"ה שכתב בשם המהר"ם שחכמים בדקו האם הרופאים צדקו שאיפה שאפשר לבדוק צריך לבדוק ולא לסמוך עליהם ועיין שם שהביא מהחכם צבי שהקשה שאם לא סמכו על הרופאים מה הגמ' צריכה להזכיר דבריהם וע"ש כל זה קשה לרז"ה שתמיד מיעוך זה סימן אבל אם זה רק בכמין קליפות א"כ היו צריכים בזה לרופאים מה נחשב דבר לא מצוי שבזה יש לסמוך על המיעוך וע"ש שהאריך

ח] עיין ב"י שכל מה שמטהרים אם לא יצא דם אם הקליפות דדם נדה אין לו שיעור ועיין ט"ז שהקשה מה זה שונה מהר"ש שגם דם שיוצא אם החתיכה מותר ותירץ שכאן זה מראה שהחתיכות זה גם דם אמנם לכאורא שם כל הטהרה כי זה דם שיצא מהחתיכה אבל כאן זה לא כך ומבואר שנקט שהסברא שהחתיכה הוציאה הדם זה גם על דם חיצוני שנדבק עליה וכן הוכיח שם הפרי דיעה מדבריו כאן ועיין אחרונים שהקשו שעד כמה שיש קליפה שזה ראיה שיש מכה ממילא אפשר לתלות בזה את הדם שיצא יחד ועיין פ"ת שדן שבאמת אם בדקו ויודעים ודאי שיש מכה אחרי יש לטהר גם דם שיוצא יחד והנה הרמ"א כתב שאין לטהר בשעת הוסת והש"ך תמה שכאן לא שיך וכי לעולם לא תראה אמנם הביאו שכונתו שלא מועיל מה שהוחזקה שיש לה מכה אלא צריך לבדוק בנפרד בזמן הוסת כן ביאר בתוה"ש אמנם עיין כו"פ דעדין קשה על הרמ"א שכיון שאין כאן הדין לעולם לא תראה למה לא להקל ביום הוסת לסמוך שזה מכה והפ"ת כתב שנפק"מ לדם שיוצא יחד שבזה אין להתיר ביום הוסת שזה דם רגיל וכי לעולם לא תראה ועיין חוו"ד,

ט] עיין גר"ז סקכ"ב שהקשה למה אם יוצא דם ביחד זה טמא שנתלה שיש לה מכה ותירץ כתב שקליפה זה גלד וזה מכה שכבר נתרפאת ואין סיבה שתוציא דם יחד עמה והנה ברמ"א מבואר שצריך לבדוק את כולם וצ"ב למה לא מועיל לבדוק חלק דחזינן שיש גלדים ואחרי זה זה כבר תליה ואולי זה בגדר אפשר לברר