11 בגדרי ברכת הזימון
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / שלשה שאכלו

חוה"מ סוכות תשע"ג

**א**

א] ברכות דמ"ו. עד היכן ברכת הזימון רב נחמן אמר עד נברך ורב ששת אמר עד הזן, והתוס' פירשו, ז"ל, לכן יש לפרש דקאי אדלעיל דקאמר א' מפסיק לב', ובעי נמי עד היכן צריך להמתין עד שיברכו השנים עד נברך, ורב ששת אמר עד שיגמרו הזן ומשם ואילך יכול היחיד לאכול, ולא משום דחשיב ברכת הזן מזימון, דודאי יחיד נמי מתחייב מהזן, אלא משום דכיון דנברך אינה ברכה, אינו אומרה לבדה אלא יגמור עמה גם ברכת הזן שהיא ברכה, עכ"ל.

ולהלן בסוגיין נימא כתנאי, דתני חדא ברהמ"ז ב' וג' ותניא אידך ג' וד' וכו', מאי לאו בהא קמיפלגי, מ"ד ב' וג' קסבר עד הזן, ומ"ד ג' וד' קסבר עד נברך, ופירשו התוס', ז"ל, לכך נראה פירוש של רי"ף דקאי אבנ"א, וה"ק ברכת זימון בב' וג' בנ"א היכא שכל א' אינו יודע כי אם ברכה א', למ"ד ב' וג' קסבר עד הזן, כלומר ברכת הזימון עד הזן שמברך עד סוף הזן דכולה כברכה א' של זימון היא, ולהכי קאמר ב' או ג' וכו', אבל לחצאין אין לברך אם הא' אינו יודע כ"א החצי ברכה, אבל רביעי לא, דנברך לבד לא חשיב ברכה ולכך א"א לחלק לב' נברך והזן וכו', עכ"ל.

ונתחדש בזה, דאין אדם יוצא יד"ח בשמיעת חצי ברכה, וע"כ א"א לחלק ברכה אחת לב' בנ"א, דבעינן שישמע ברכה שלימה.

ב] והנה לקמן בסוגיין, להיכן הוא חוזר, רב זביד משמי' דאביי אמר חוזר לראש, ורבנן אמרי למקום שפסק, והלכתא למקום שפסק, וכתבו התוס', ז"ל, והר"מ מאיבר"א פירש דקאי אג' שאכלו ויצא א' מהם לשוק קוראים לו ומזמנים עליו וכו', להיכן הוא חוזר למקום שפסק דהיינו למר מהזן ואילך ולמר מנברך, עכ"ל.

והנה למ"ד דחוזר לראש, יש ללמוד, דא"צ כל המסובין לצאת יד"ח בשמיעת ברכת הזן מפי המזמן, וקשיא דכיון דברכת נברך וברכת הזן חדא ברכה היא, מ"ט א"צ לצאת יד"ח בברכת הזן מן המזמן, הרי א"א לחלק ברכה א' לב' בנ"א.

וכבר עמד ע"ז בחזו"א סימן ל"ב סק"א, ז"ל, ואר"ז משמי' דאביי חוזר לראש, וצריך לומר גם ברכת הזן, נראה טעמו דאע"ג דאמרו חכמים שאין יוצא בברכת זימון לחוד, שאינה ברכה עד שיסמוך לה ברכת הזן, מ"מ אין חיוב עליו לצאת ידי חובתו, ולא אמרינן כיון דאינו יוצא בברכת הזן, ה"ה כלא שמע וכו', דכיון דל"ה ברכת הזן אלא לתקוני ברכת נברך, כיון שהוא שומעה ומתכוין לתקן בשמיעתו ברכת נברך שפיר נתקנה בשמיעתו, ואף דיכוין שלא לצאת בברכת הזן יד"ח, [ואין לומר כיון דלא יצא לאו שם ברכה עלה כלל לגבי' דידי' ז"א דדוקא במברך בעצמו יש איסור בברכה לבטלה, דלא נתנה רשות לאדם לברך את קונו בברכה אלא כפי מה שקבעו חכמים אבל השומע ועונה אמן, ה"ה עוסק במצוה שמברך את קונו והרי הוא כאומר שאר שירות ותשבחות], וכיון שברכת הזימון שפיר הוי ברכה אף דלא יצא בברכת הזן, צריך שיכוין שלא לצאת כדי שיוכל לגמור כל ברהמ"ז בלי הפסק וכו', עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ג] אמנם צ"ע בזה בד' הב"י, שפירש לדעת התוס', דטעם הא דצריך להפסיק עד הזן, ולא סגי דיפסיק עד נברך, הוא כדי שיהא ניכר שמזמנין עליו וכמש"כ הרא"ש, ועמש"נ בזה בדברינו בסוגיא דעד היכן ברכת הזימון, וצ"ע דמ"ט הוצרך לזה, תיפו"ל דכיון דנברך לחודי' הוי חצי ברכה, א"א לצאת יד"ח בשמיעת חצי ברכה.

ובאמת דילה"ע כן גם בלא דינא דסוגיין דא"א לחלק ברכה לב' בנ"א, דלכאו' הא פשיטא דא"א לצאת יד"ח בחצי ברכה בפנ"ע, וכל נידון הסוגיא הוא בשאומר זה חצי ברכה וזה חצי ברכה, ויחד הוי ברכה שלימה.

ועד"ז צ"ע במש"כ הב"י בסימן קפ"ג, ז"ל, וז"ל ארחות חיים, כתב ה"ר פרץ שיש לכל אחד לברך ברכת המזון אף כשזימנו וכו', ומ"מ לא יתחיל לברך עד שתכלה ברכת הזן וכו', עכ"ל, ומש"כ לא יתחיל לברך עד שתכלה ברכת הזן, היינו משום דסבר דהלכתא כרב ששת וכו', ולפי' התוס' והרא"ש אף לדברי רב ששת יתחיל מיד, עכ"ל, ונת' במק"א דהיינו, דלמש"כ התוס' והרא"ש דגם לרב ששת אין ברכת הזן מכלל ברכת הזימון, והא דצריך להפסיק עד הזן, הוא כדי שיהא ניכר שמזמנין עליו, הרי דבכה"ג שמברך יחד עם המזמן, ושפיר ניכר שמזמנין עליו, א"צ לשמוע ברכת הזן מן המזמן.

וצ"ב דבכה"ג ששומע ברכת הזימון מן המזמן ומברך ברכת הזן בעצמו, היאך הוא יוצא יד"ח, הרי כיון דנברך והזן הוו ברכה אחת, א"א לצאת בשמיעתה אלא כששומעה כולה מאדם א', ושוב מצאתי שכבר עמד ע"ז החזו"א סימן ל' סק"ו.

ד] והנה בד' הב"י בסימן קפ"ג הי' מקום לישב, דכל הא דמבו' בסוגיין דא"א לחלק ברכה א' לב' בנ"א, הוא משום שא"א לצאת ממי שאומר חצי ברכה, אך כל שהמברך אומר ברכה שלימה, מצי השומע לצאת ממנו בחצי ברכה ולהשלים החצי השני בעצמו, וכאשר כ"כ בס' שיח השדה כלל ד' ובקה"י במכילתין סימן י"א,[[2]](#footnote-3) ואשר ע"כ כיון דהמזמן עצמו מברך גם את ברכת הזן, ויש על ברכת הזימון דילי' תורת ברכה, שפיר יוצאין השומעין יד"ח בשמיעתן לברכת נברך בפנ"ע.

אך לכאו' יש להוכיח לא כן מד' הב"י בסימן נ"ט, שכתב במש"כ הרא"ש דברכת יוצר אור וערבית אנו אומרים עם ש"צ בנחת, כי אין אדם יכול לכוין תדיר עם ש"צ בשתיקה, וגם אם היה מכוין לדברי ש"צ בשתיקה ובאמצע הברכה הי' פונה לבו לדברים אחרים הרי הפסיד הכוונה כי הפסיק באמצעיתה, אבל כשאדם קורא בפיו ואף אם קורא מקצתה בלא כוונה יצא, וכשאני מגיע לסוף הברכה אני ממהר לסיים לענות אמן אחר ברכת החזן, וכתב הב"י ע"ז, ז"ל, ונראה שטעמו מפני שהיה רוצה לענות אמן אחר ברכות ק"ש, ולענות אחר ברכות עצמו א"א וכו', ולשתוק לגמרי בכל הברכה ולשמעה מפי ש"צ כדי לענות אחריו אמן הי' חושש שמא באמצע הברכה הי' פונה לבו לדברים אחרים ונמצא שהפסיד הברכה וכו', וכבר היה אפשר לו לעשות בדרך אחרת, שיאמר עם החזן תיבה בתיבה עד שיגיע לחתימה, ואז ישתוק ויענה אחר חתימת החזן אמן, וכמו שכתבו תר"י בפ' שלשה שאכלו שכך נוהג רבו בר"ה ויוהכ"פ, אלא דאיכא למימר שאע"פ שהוא אומר כל הברכה, כל שאינו חותם בפיו, אם באמצע הברכה פנה לבו לדברים אחרים הוי הפסקה, עכ"ל.

והנה במש"כ הב"י דכל שאינו חותם בפיו, אם באמצע הברכה פנה לבו לדברים הוי הפסקה, הגם שאת תחילת הברכה אמר בעצמו, לכאו' הוא משום דא"א לצאת יד"ח מחצה באמירה בעצמו ומחצה בשמיעה, ובע"כ יש עליו לצאת בכל הברכה מן הש"צ,[[3]](#footnote-4) וע"כ כל שבאמצע פנה לבו לדברים אחרים הוי הפסקה. [[4]](#footnote-5)

ולמדנו לפ"ז מד' הב"י, דגם כשהמברך מברך ברכה שלימה ויש עלי' תורת ברכה, א"א לצאת יד"ח בשמיעת מקצתה, ולפ"ז הדק"ל, דהיאך יוצאין המסובין יד"ח כששומעין ברכת הזימון מפי המזמן ומברכין ברכת הזן בעצמן.

ה] אמנם העירוני דאכתי יש לישב לד' הב"י בסימן קפ"ג, די"ל דמש"כ דלדעת תוס' והרא"ש אף לד' רב ששת יתחיל מיד, אין כונתו דלדעתם א"צ כלל לשמוע ברכת הזן מן המזמן כמו שנקט בדעתו בחזו"א סימן ל' סק"ו, אלא כונתו דמש"כ רבינו פרץ דלא יברך בעצמו ברכת הזן, הוא רק לדעת רש"י דיחיד אינו מברך ברכת הזן, אך לדעת התוס' והרא"ש דיחיד מברך ברכת הזן, הרי דהגם דבמקום זימון בע"כ יש על כל המסובין לשמוע ברכת הזן מן המזמן, דאל"כ לא יצאו יד"ח בברכת הזימון, דאין יוצאין יד"ח בשמיעת חצי ברכה, מ"מ שפיר הן מברכין בעצמן ברכת הזן, ומהני מה שהן שומעין ברכת הזן מפי המזמן, דעי"ז הן יוצאין יד"ח בברכת הזימון, והיינו או כמש"כ החזו"א בסימן ל"ב סק"א דכל ששומע כל הברכה מן המברך, ה"ה יוצא יד"ח במקצתה, או דלעולם הן יוצאין גם בברכת הזן מן המזמן, וע"ד ד' הב"י בסימן נ"ט דאף כשהוא מברך בעצמו, ה"ה יוצא בשמיעתו מן הש"צ, וכנ"ל.

ואמנם יש שנקטו, דממש"כ הב"י בסימן קצ"ג ובסימן קצ"ה דא"צ לשמוע מפי המזמן אלא את ברכת הזימון, מוכח דא"צ לשמוע ממנו את ברכת הזן, - אך לכאו' אין מקור לזה מדבריו, דעיקר דבריו שם הם לאפוקי דא"צ לשמוע את כל ברהמ"ז, ודלא כמש"כ בדרכי משה שם, אך לעולם י"ל דצריך לשמוע את ברכת הזן, שהרי כתב דצריך לשמוע את ברכת הזימון, וע"כ לדעת רב ששת דעד היכן ברכת הזימון עד הזן, ה"ה צריך לשמוע מן המזמן עד הזן, וכ"ה מבו' בד' המג"א סימן קצ"ג סק"ד והמ"ב בסימן קצ"ה סק"י, שפירשו לד' השו"ע דצריך לשמוע את ברכת הזימון, דלדעת הסוברים דברכת הזימון היא עד הזן, ה"ה צריך לשמוע עד הזן, עיי"ש, אך בד' המ"ב סימן קצ"ג סקי"ז לא מ' כן, וצ"ע.

אמנם שו"ר בס' יד הקטנה סק"י שנקט בד' הב"י סימן קצ"ג דא"צ לשמוע ברכת הזן, עיי"ש, ונ' דמקורו לזה, הוא לפ"ד הב"י בסימן ר' דלדעת תוס' והרא"ש גם לדעת רב ששת אין ברכת הזן בכלל ברכת הזימון, וממילא דמש"כ הב"י בסימן קצ"ג ובסימן קצ"ה דא"צ לשמוע אלא את ברכת הזימון, מתפרש דא"צ לשמוע את ברכת הזן, וע"כ נקט היד הקטנה שם, דגם דעת הרמ"א בסימן קצ"ה היא כן דא"צ לשמוע את ברכת הזן, ודלא כמש"כ המ"ב שם, ואי נימא הכי הרי הדק"ל, דהיאך יוצאין המסובין יד"ח כששומעין ברכת הזימון מפי המזמן ומברכין ברכת הזן בעצמן.

**ב**

ו] ונראה בזה, בהקדם, דהנה מד' החזו"א שהבאנו לעיל סק"ב מבו' שנקט דצריכין כל המסובין לצאת יד"ח בברכת הזימון מדינא דשומע כעונה,[[5]](#footnote-6) וכ"ה גם בדבריו בסימן ל' סק"ב, ז"ל, ומיהו נראה עיקר כדעת האחרונים ז"ל שכתבו דלר"ש צריך שישמעו המסובין מפי המברך ברכת הזן וכו', והלכך לרב ששת כיון דאין ברכת נברך חשובה ברכה עד שיאמר גם ברכת הזן, אם המסובין לא ישמעו כ"א ברכת נברך הוי כשומעין חצי ברכה, עכ"ל, והרי דצריכין המסובין לצאת יד"ח בשמיעת ברכת נברך, וע"כ כל שאינם שומעין ברכת הזן, אין יוצאין יד"ח, דא"א לצאת יד"ח בשמיעת חצי ברכה.[[6]](#footnote-7)

אמנם הנה ז"ל רבינו אברהם בן הרמב"ם בס' המספיק לעובדי ד' עמ' 227, ומצוה וכו' מברכים ברכת הזימון לפני ברהמ"ז וכו', יוצא אפוא שברכת מזון היא מעין התפלה, אם אדם אוכל ביחידות מברך יחיד כמו שמתפלל יחיד לעצמו, ואם אוכלת קבוצה מברך אחד ממנה בקול והשאר שומעים, כפי שש"צ אומר בקול בתפילת צבור, "והזימון מעין הקדיש" וכו', עכ"ל.

והנה לפ"מ שדימה הר"א ז"ל ברכת הזימון לקדיש, נראה דכ"ה דבקדיש פשוט דא"צ כל הציבור לומר בעצמן את הקדיש, דנימא דכשאומר א' מהן קדיש יוצאין בזה כולן יד"ח מדינא דשומע כעונה, ה"נ בזימון א"צ כל המסובין לומר בעצמן את ברכת הזימון, דנימא דכשאומר א' מהן את ברכת הזימון יוצאין בזה כולן יד"ח מדינא דשומע כעונה, אלא זהו עיקר דין ברכת הזימון, שיהא א' מברך והכל שומעין ועונין ע"ז ברוך וכו', ובזה מתקיים דין ברכת הזימון.[[7]](#footnote-8)

ויש להוסיף, דהנה הר"א ז"ל שם כתב, דמה שנקראת ברכה זו ברכת הזימון, הוא גם מפני שעניינה הכנת השומעים וזימונם לקיום כוונת לבם לברכה, עכ"ד, וכ"ה בד' כמה מקמאי בריש פירקין,[[8]](#footnote-9) ולפ"ז הרי ודאי מסתברא מילתא דא"צ כל המסובין לומר את ברכת הזימון בעצמן וכשאומרה א' מהן יוצאין כולן יד"ח מדין שומע כעונה, אלא אדרבה עיקר דין ברכה זו הוא שיהא א' מברך ומזמן את האחרים לברכה, ואין מוטל כלל על כולן לומר לברכה זו, וז"ב,[[9]](#footnote-10) ויש להוסיף, דבגונא שאינו אומר נברך אלא אומר ברכו, לכאו' אין טעם כלל לומר דצריך לחשוב שכל המסובין אמרו לברכה זו מדינא דשומע כעונה, ועמש"נ להלן ענף ו' בד' הלבוש בזה.

ז] ומצינו כן בד' המ"ב בתרי דוכתי, חדא הוא במש"כ הביאוה"ל בסו"ס קצ"ט, בדין חרש, ז"ל, לכאו' פשוט וכו' אבל הוא אין נכון לכתחילה שיהיה הוא המזמן להוציא אחרים בבהמ"ז, דהא קי"ל בסימן קפ"ה ס"ב דלכתחלה צריך להשמיע לאזנו, וא"כ אף דשומע כעונה מ"מ הם לא עדיפא מדידי' בעצמו ונשאר אצלם הברכות בדבור לבד בלא שמיעה לאזנים וכו', והנה בזמן שהיו המזמנין מוציאין בבהמ"ז בודאי דהכי הוא, אך כהיום שאין מוציאין בבהמ"ז כלל וכ"א מברך לעצמו והמזמן אומר רק נברך לבד, אפשר דיש להקל בזה שיהי' הוא אף מזמן לכתחלה וכו', משא"כ הכא שהעונים שאומרים ברוך שאכלנו וכו' הלא משמיעים לאזניהם, ומה איכפת לן אם מי שאומר נברך אינו יכול להשמיע לאזנו, וצ"ע, עכ"ל.

ונ' מזה דפשיטא לי' דאין האומר נברך מוציא את האחרים מדין שומע כעונה, וע"כ לא איכפת לן שהוא אינו יכול להשמיע לאזניו, - ומה שהניח בצ"ע, נראה דהוא משום די"ל דכל שאינו שומע, הוי זה גריעותא בברכת הזימון דילי' דאינה אלא ברכה דבדיעבד, וכיון שמתקיים דין הזימון דידהו, במה שהוא אומר את ברכת הזימון, ע"כ כל שהוא אינו משמיע לאזניו, אף הן אין יוצאין אלא בדיעבד, ובדבריו שם נראה דנסתפק גם בהא דלכתחילה אין כדאי שיהי' ש"צ, די"ל דהוא משום דהוי זה גריעותא בתפילתו, ואין הציבור יוצאין בחובת חזרת הש"צ אלא בדיעבד.

וכ"ה מבו' גם במש"כ בשעה"צ סימן ר"א סקט"ז, במש"כ בשו"ע שם דצריך לחזר שיתנו לו כוס של ברכה לברך, והוא משום דהוא המזמן ומוציא אחרים יד"ח, וכתב השעה"צ, ז"ל, ובזמנינו שכל א' וא' מברך לעצמו איני יודע אם שייך דין זה, ואולי מה שעונים ברוך שאכלנו וכו' לא נחשב זה רק כעניית אמן, והמזמן הוא חשוב עיקר המברך, וצ"ע, עכ"ל.

ומבו' מדבריו, דאין המזמן מוציא את השומעין באמירת נברך וכו', וזהו שנסתפק דלא עדיף איהו מינייהו, ונראה דגם מה שנסתפק דשמא מה שעונים ברוך שאכלנו וכו' לא נחשב זה רק כעניית אמן, והמזמן הוא חשוב עיקר המברך, אין נראה דכונתו שהוא מוציאן באמירת נברך וכו', אלא כונתו די"ל דעיקר ברכת הזימון מתקיימת באמירת נברך, והשומעין אין דינם אלא לענות על ברכת הזימון, ובזה הן יוצאין יד"ח זימון, ולהלן סקי"ט נת' דמד' תר"י נראה דעניית ברוך וכו' הויא דומיא דעניית אמן, וע"כ חשיב הוא כעיקר המברך.

**ג**

ח] ולפ"ז נראה, דמש"א בסוגיין דא"א לחלק ברכת הזימון וברכת הזן לב' בנ"א, משום דא"א לחלק ברכה אחת לב' בנ"א, אי"ז משום כל המסובין, שהרי הם אינם צריכים לצאת כלל מדין שומע כעונה בברכת הזימון, אלא בברכת הזן לחודה, וכל הא דא"א לחלקם לב' בנ"א, הוא משום המזמן עצמו, שהוא אומר את ברכת הזימון, אשר אין עלי' תורת ברכה אלא בצירוף ברכת הזן, וע"כ ל"מ שיאמר את ברכת הזימון בעצמו ויצא בברכת הזן בשמיעתו מאחר, דהויא הברכה חצי' באמירה וחצי' בשמיעה וזה ל"מ.[[10]](#footnote-11)

ט] ולפ"ז יל"פ בפשוטו טעמא דמ"ד דחוזר לראש ולא יצא יד"ח בברכת הזן, ואפ"ה הוא יוצא יד"ח זימון, דהגם דברכת הזימון בפנ"ע הויא חצי ברכה, מ"מ כיון דל"ב לחשוב שבירכו כל המסובין ברכה זו, אלא יוצאין כולן יד"ח זימון במה שמברך המזמן ברכה זו והן שומעין, ע"כ כיון דלגבי המזמן יש ע"ז תורת ברכה שהוא מברך גם את ברכת הזן, שפיר דמי, ומה"ט נקטו האחרונים דגם לאידך מ"ד דחוזר למקום שפסק, ל"ב שיצאו כולם יד"ח בברכת הזן, וכמש"נ לעיל סק"ב בהערה.

ואשר ע"כ הוצרך הב"י לפרש דהא דצריך לשמוע עד הזן, הוא משום היכר, דבלא זה שפיר הי' סגי שישמע עד נברך, הגם דהוי זה חצי ברכה, וע"כ נמי י"ל לדעתו דכשמברכין כולן יחד וניכר שמזמנין עליהן, א"צ לשמוע ברכת הזן מן המזמן, ויוצאין כל המסובין יד"ח זימון, אף שלא שמעו אלא חצי ברכה.

**ד**

י] בשו"ע סימן קצ"ג סוף ס"א מבו', דמי שלא שמע את ברכת הזימון, לא יצא יד"ח זימון כלל, [[11]](#footnote-12) ובמ"ב שם סקי"ז מבו' דה"נ הוא במי שלא שמע ברכת הזן, לדעת הפוסקים כרב ששת, ועי' לעיל סק"ה במש"נ לדון בדעת מרן הב"י אם צריך לשמוע ברכת הזן.

ופשוט לפ"ז, דמש"כ במ"ב סימן קצ"ה סקי"ז, ז"ל, ובדיעבד אם לא שמע דברי המזמן שאמר נברך רק שמע להעונים שעונים ברוך שאכלנו משלו וכו', מותר ג"כ לענות עמהם ביחד, עכ"ל, לאו היינו דבכה"ג יצא יד"ח זימון, שהרי הך דינא דכל שלא שמע את ברכת הזימון לא יצא יד"ח, אמור גם כשיש שלשה ועשרה ששומעין את ברכת הזימון, (שהרי איירי ברבים מסובין שאין "כולם" יכולין לשמוע ברכת הזימון), אלא בכה"ג הוא רשאי לענות עמהן אף שאינו יוצא יד"ח זימון, דומיא דבא ומצאן מברכין דעונה עמהן, וז"ב.

יא] והנה למש"נ לעיל ענף ב' דל"ב שיצאו כל המסובין בברכת הזימון מדינא דשומע כעונה, נראה דהא דלא יצא כשלא שמע את ברכת הזימון, היינו משום דקיום דינא דברכת הזימון הוא במה שהמזמן מברך וכל המסובין שומעין, וע"כ כל שאינו שומע לברכת הזימון, לא יצא יד"ח.

יב] והנה כתב הרמ"א בסימן קצ"ט ס"י, ז"ל, וחרש ושוטה אם מכוונים ומבינים מצטרפין לזמון, אף על פי שאין החרש שומע הברכה, עכ"ל, וצ"ע דכיון דמי שאינו שומע את ברכת הזימון לא יצא יד"ח, היאך מתקיים דין זימון בחרש שאינו שומע את ברכת הזימון.

ובפשוטו הי' נראה, דבאמת אין החרש עצמו יוצא יד"ח זימון, ומ"מ הוא מצטרף לזימון, והאחרים שמזמנין עליו יוצאין יד"ח זימון.

אך ילה"ע לפ"ז בד' הביאוה"ל שם שדן אם נכון לכתחילה שיהא הוא עצמו המזמן, עיי"ש, ואי נימא דכשאחר מזמן אין החרש עצמו יוצא יד"ח זימון, א"כ מה"ט הי' ראוי ליתן להחרש עצמו לזמן, כדי שיצא הוא יד"ח זימון, ואין לומר דכיון שאין בידו לשמוע ולצאת ידי זימון, לא נתחייב כלל בזימון, ורק הוא מצטרף לאחרים לחייבן בזימון, דא"כ היאך יש בידו לברך ברכת הזימון ולהוציאן, הרי הוא אינו מחויב בדבר.

ושמא י"ל בזה, דכל הא דמי שלא שמע לא יצא יד"ח זימון, הוא רק במי שיש בידו לשמוע, אך מי שאין בידו לשמוע, יוצא יד"ח זימון אף שאינו שומע, וזה ניחא למש"נ דא"צ לצאת יד"ח זימון בשומע כעונה, וכל הא דצריכין המסובין לשמוע את ברכת הזימון, הוא משום דזהו אופן קיום ברכת הזימון, דהמזמן מברך וכל המסובין שומעין, ולפ"ז יש מקום לומר דכ"ז הוא במי שבידו לשמוע, דאינו מצורף לברכת הזימון אלא כשהוא שומע את הברכה, אך חרש שאין בידו לשמוע, ה"ה מצטרף לברכת הזימון אף שאינו שומע, וצ"ע בזה.

יג] וע"פ האמור יש מקום לדון בדבר השאלה בסעודות גדולות שא"א שישמעו כל המסובין את ברכת הזימון ואת ברכת הזן, אם אריך שיברך המזמן את ברכת הזימון במגביר קול, וזה אי נימא דלא חשיב זה כשמיעת קול המברך לצאת יד"ח, שאין הדבר מוכרע, דבמנחת שלמה ח"א סימן ט' הביא מהחזו"א שנסתפק בזה, ובאג"מ או"ח ח"ב סימן ק"ח נקט לעיקר דחשיב כשמיעת קול המברך, ונראה בטעמם, דאף שבאמת אין שומע את קול המברך עצמו, מ"מ בדיני התורה דנים לזה כשמיעת הברכה עצמה, ואכמ"ל, ויש להסתפק אם בדין שמיעת ברכת הזימון סגי בשמיעה זו.

ולפמש"נ נראה, דהאמנם לפ"מ שנקט החזו"א דצריכין כל המסובין לצאת יד"ח ברכת הזימון מדינא דשומע כעונה, הרי דכיון דשמיעה זו לא חשיבא כשמיעת קול המברך עצמו, אין יוצאין המסובין יד"ח זימון, אך לפמש"נ להוכיח מכ"ד דל"ב שיצאו יד"ח זימון מדינא דשומע כעונה, והא דבעינן שישמעו את הזימון, הוא משום דזהו צורת זימון שהוא מברך ברכת הזימון ומזמין את כל המסובין לברך והן שומעין, שפיר יש מקום לומר דלזה סגי גם בשמיעה זו, והיינו דכ"ה שדנו החזו"א והאג"מ דחשיב כשמיעת קולו ממש גם לצאת יד"ח, הרי דהגם דנימא לא כן, מ"מ י"ל דלגבי דינא דשמיעת ברכת הזימון סגי בזה, ודו"ק, וכבר דן בזה בשו"ת שבט הלוי ח"י סימן מ', עיי"ש.

**ה**

יד] בד' החזו"א בסימן ל' סק"ב שהבאנו לעיל סק"ו מבו', דהא דצריכין המסובין לשמוע ברכת הזן, הוא משום דהן צריכין לצאת בברכת נברך, וכל שאין שומעין ברכת הזן, ל"מ לצאת בברכת נברך שהיא חצי ברכה.

אמנם הנה לעיל ענף ב' נת' להוכיח מכ"ד דא"צ המסובין כלל לצאת יד"ח ברכת הזימון מדין שומע כעונה, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דהן צריכין לשמוע ברכת הזן הוא דין בפנ"ע, והיינו או כדי שיהא היכר שמזמנין עליהן, או משום דברכת הזימון הויא עד הזן וצריך לשמוע את כל ברכת הזימון, ונת' בזה בדברינו בסוגיא דעד היכן ברכת הזימון.

טו] ונראה נפ"מ גדולה לדינא בזה, במש"כ בחזו"א סימן ל"א סק"ב, ז"ל, אינהו נפקי בזימון דידי', כתב הרא"ש דלא גרע מאכל עלה של ירק וכו', ומשמע עוד דהכא [וכן כשמצטרף באכילת ירק] א"צ לשמוע עד הזן, דבאמת איננו בכלל ברכת הזימון, אלא שברכת הזימון בב' היכי דיש להן שלישי המצורף עמהן שיכול לומר ברוך שאכלנו, עכ"ל.[[12]](#footnote-13)

אמנם הנה הגר"ז בסימן קצ"ה כתב בדינא דאוכל ירק, ז"ל, עד היכן הוא הזימון, עד סיום ברכת הזן, שכל המצטרפים לזימון צריכים לכוין ולשמוע ברכה ראשונה מברהמ"ז מפי המזמן כמ"ש בסי' קצ"ג וכו', עכ"ל, והרי דפשיטא לי' דאף האוכל ירק צריך לשמוע ברכת הזן, ואף שהוא אינו מחויב כלל בזימון, וכ"ה מבו' גם בד' החמד משה שהביא השעה"צ סימן קצ"ז סק"י.

ונראה פשוט דהוא תלוי בהנ"ל, דהחזו"א אזיל לטעמי', דס"ל דכל הא דצריכין המסובין לשמוע את ברכת הזן, הוא משום דבלא זה אינם יוצאין יד"ח בברכת הזימון, כיון שלא שמעו אלא חצי ברכה, וע"כ ס"ל דכ"ז הוא במי שחייב בזימון, אך האוכל ירק וכיו"ב שאין חייבין בזימון, א"צ לשמוע את ברכת הזן.

אך בדעת הגר"ז והחמד משה נראה דס"ל, דהא דצריכין המסובין לשמוע את ברכת הזן, הוא דין בפנ"ע וכנ"ל, ולפ"ז מסתברא מילתא דאי"ז רק משום לתא דידהו שיצאו יד"ח זימון, אלא כל שלא שמעו ב' את ברכת הזן מפי המזמן, לא נתקיים דין זימון כלל, דעיקר החפצא דזימון הוא שהוא מזמן ושומעין ב' את הזימון, ומכח זה בעינן שישמעו גם את ברכת הזן, וע"כ שפיר נקטו דאף דהאוכל ירק אינו חייב בזימון, מ"מ אין ב' האוכלי פת יוצאין ידי זימון, אלא בששמע האוכל ירק את ברכת הזימון ואת ברכת הזן.

טז] ועיקר הך מילתא שנת' בדעת הגר"ז והחמד משה דכל שלא שמעו ב' את ברכת הזימון וברכת הזן לא נתקיים עיקר דין הזימון, מצינו כן להדיא בד' הגר"ז סימן קצ"ט ס"י, ז"ל, אבל מדבר ואינו שומע וכו' מצטרפים לזימון וכו', אע"פ שאין החרש שומע ברכת הזימון, בד"א לזימון בעשרה שלדבר שבקדושה אין עניית המיעוט מעכבתם כמ"ש בסי' נ"ה, אבל לזימון בג' צריך שהב' ישמעו מפי המזמן עד סיום ברכת הזן וגם שיענו אחריו ברוך שאכלנו כו' ואם לאו אין כאן זימון כלל, כמ"ש בסי' קצ"ג, עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו, דכל שאין ב' ב' ששומעין את ברכת הזימון ואת ברכת הזן, אין מתקיים עיקר דין הזימון, וע"כ נקט דא"א לזמן כלל על מי שאינו שומע, וז"ב.[[13]](#footnote-14)

והנה אמנם מסתימת ד' המ"ב וש"א שם נראה דס"ל דלא כהגר"ז, אלא מצטרף החרש לזימון דג', אך י"ל דהוא משום דחרש שאינו יכול לשמוע שאני, וכמש"נ לעיל סקי"ב, וצ"ע בזה.

**ו**

יז] בעיקר המבו' בסוגיין דא"א לחלק ברכת הזימון וברכת הזן לב' בנ"א, העירוני דיל"פ בזה בע"א, דהנה ז"ל הלבוש סימן קצ"ח ס"א, אם נכנס כשאמר המברך נברך שאכלנו משלו וכו', עונה אחריו ברוך הוא ומבורך שמו תמיד לעולם ועד, ואין לומר אמן, שאי"ז ברכה אלא הזמנה שמזמן אותם לברך, ואם נכנס כשהאחרים עונים ואומרים ברוך הוא שאכלנו משלו ובטובו חיינו, עונה אחריהם אמן, "שזהו עיקר ברכת הזימון", עכ"ל, והרי דס"ל דמה שאומר המזמן נברך אי"ז כלל מעיקר ברכת הזימון, אלא הוי זה הזמנה שמזמן אותם לברך, ועיקר ברכת הזימון הוא מה שעונים ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, ולפי דבריו פשוט דאין האחרים צריכין לצאת מדין שומע כעונה באמירת נברך וכו'.

והנה אמנם דבריו מחודשים מאד, ומשמעות ל' הגמ' והראשונים בסוגיין נראה להדיא דנברך הוי מכלל ברכת הזימון, וכ"נ מל' הירושלמי שהביאו הראשונים דפריך והרי נברך, דמ"ט ברכת הזן פותחת בברוך, הרי היא סמוכה לברכת נברך, והרי דברכת הזימון היא נברך, וכ"ה להדיא בד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק עמ' 227 דנברך שאכלנו משלו היא עיקר ברכת הזימון.[[14]](#footnote-15)

אך אכתי י"ל דעניית ברוך וכו' היא ברכת הזימון דהמסובין, ולפ"ז י"ל דהא דא"א לחלק ברכת הזימון וברכת הזן לב' בנ"א, אי"ז כלל משום ברכת נברך, דבזה א"צ השומעין לצאת יד"ח מדין שומע כעונה, ולדעת הלבוש הוא פשוט כן וכנ"ל, ולדעתו הרי אין ע"ז תורת ברכה כלל אלא הוא משום עניית ברוך שאכלנו משלו, דהרי בפשוטו איירי בגונא דאין השאר יודעין גם לענות ברוך שאכלנו וכו', וכאשר כ"ה מבו' להדיא בתר"י בסוגיין, ז"ל, והא' אינו יודע אלא נברך שאכלנו משלו וברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, והב' יודע ברכת הזן וכו', עכ"ל, וכ"נ במג"א סימן קצ"ד סק"ג, וכמבו' בפמ"ג ולבו"ש שם, והן צריכין לצאת מן המזמן בעניית ברוך שאכלנו משלו,[[15]](#footnote-16) וכיון דברוך שאכלנו משלו ל"ה ברכה בפנ"ע אלא בצירוף ברכת הזן, ל"מ לצאת בעניית ברוך וכו' מאחד ובברכת הזן מאחר.[[16]](#footnote-17)

יח] אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי באופן הרגיל דזימון היו כל המסובין עונין בעצמן ברוך שאכלנו משלו, ושומעין ברכת הזן מן המזמן, ואי נימא דעניית ברוך שאכלנו משלו היא עיקר ברכת הזימון, ואין ע"ז תורת ברכה אלא בצירוף ברכת הזן, א"כ היאך הן יוצאין בחצי הברכה באמירה ובחצי' בשמיעה.

והנה אמנם הי' מקום לומר דכיון דהמזמן אומר ברכה שלימה, שפיר הן יוצאין יד"ח במקצתה, אך לעיל סק"ד נת' להוכיח מד' הב"י דגם בכה"ג א"א לצאת יד"ח בחצי ברכה, ולפ"ז תיקשי דהיאך יוצאין המסובין בחצי הברכה באמירה ובחצי' בשמיעה.

יט] ונראה דיש ללמוד מזה, דמה שעונים המסובין ברוך שאכלנו משלו וכו', אי"ז כלל מכלל ברכת הזימון, דעיקר ברכת הזימון הוא אמירת נברך שאכלנו משלו, ומה שעונים כל המסובין ברוך וכו' הוא דין עני' בעלמא, דומיא דעניית אמן, וכאשר כ"ה בל' תר"י לקמן בסוגיין, ז"ל, שהנברך שאומר תחלה הוא צווי שאומר לאחרים נברך שאכלנו משלו, והשני שחוזר "אחר שענו האחרים אמן" וכו', עכ"ל, והרי דמה שעונים המסובין ברוך וכו', הוא כעין עניית אמן, ולעיל סקי"ז בהערה נת' דמה"ט דעת המאירי דא"א לצאת יד"ח עני' זו ע"י ששומעה מאחר מדינא דשומע כעונה, עיי"ש.

ואשר ע"כ שפיר יוצאין המסובין יד"ח בענייתם, ויד"ח ברכת הזן בשמיעתם, הגם דא"א לצאת יד"ח ברכה באמירת חצי' ושמיעת חצי', דעניית ברוך וכו' אינה כלל חדא ברכה עם ברכת הזן, ואין ע"ז תורת ברכה כלל, וז"ב.

כ] ובעיקר נידון זה אם מה שעונים השומעין ברוך וכו', הוי מכלל עיקר ברכת הזימון, או אי"ז אלא דין עני' בעלמא, יש להוסיף, דהנה יש שפירשו דמה שאומר המזמן נברך שאכלנו משלו, הוא התראה והזמנה לברכת הזימון, שיאמרו ברוך שאכלנו וכו', ולפ"ז ודאי דמה שעונים השומעין ברוך וכו' הוא מעיקר ברכת הזימון.

אך כמדומה דפשטות הדברים הוא דמה שאומר המזמן נברך שאכלנו משלו, קאי על ברהמ"ז, ויש ללמוד כן גם ממש"כ בס' המאורות לקמן ד"נ. בשם הראב"ד, דהא דאין זימון למפרע, הוא משום דאיך יאמרו נברך וכבר בירכו, והרי דמה שמתרה המזמן נברך, קאי על ברהמ"ז, וכל שכבר בירכו ברהמ"ז לא שייכא התראה זו,[[17]](#footnote-18) ולכאו' הוא מוכרח כן לטעמי' בכתוב שם בסוגיא דעד היכן ברכת הזימון, דס"ל דאין המזמן חוזר ואומר ברוך וכו', אלא מסיים ובטובו חיינו, ולפ"ז בע"כ דמה שאומר "נברך" שאכלנו משלו, קאי על ברהמ"ז, ודו"ק, ויש ללמוד כן גם ממש"כ בחי' הרשב"א לקמן דמ"ח., ז"ל, דודאי מדקאמר נברך משמע דאיהו נמי נפיק ידי חובתי' באותה ברכה, עכ"ל, ולהדיא דאמירת נברך קיימא על ברהמ"ז, וכ"ה מבו' בד' השעה"צ סימן קצ"ג סק"כ.

אך העירוני דמד' הראב"ד בכתוב שם בסוגיא דלהיכן הוא חוזר, נראה להדיא דעניית המסובין ברוך וכו', הויא מעיקר הזימון, עייש"ה בדבריו, וצ"ע. - ועי' עוד בד' השעה"צ בסו"ס ר"א שנראה שנסתפק בזה אם מתקיים דין ברכת הזימון דכל המסובים במה שעונים ברוך וכו', או דעיקר ברכת הזימון הוא במה שאומר המזמן נברך וכו', ומה שעונים המסובין ברוך וכו' אי"ז אלא דין עני' בעלמא, ונת' בזה לעיל סק"ז, וצ"ע בכ"ז.

כא] שוב נתבוננתי דבד' המג"א נראה דעניית המסובין ברוך וכו' הויא ברכת הזימון דידהו, דהנה ז"ל המג"א בר"ס קצ"ב, כתב של"ה שהמסובין יענו אמן אחר שסיים המזמן ברוך שאכלנו וכו', ול"נ דלפי מ"ש הרב"י ססי' ר' דברכת הזימון עד נברך צריכין לענות אמן, ולרמ"א שם א"צ לענות אמן וכן המנהג, אבל מדברי רמ"א בהג"ה סי' קצ"ח משמע דעונין אמן דמדמי לי' לכל הברכות, עכ"ל.

ונ' כונתו, דממש"א בגמ' דעונין ע"ז אמן אין להוכיח, די"ל דהוא כדי להצטרף עם ענייתם, ואי"ז מדין עניית אמן דעלמא, אך ממש"כ הרמ"א דכן בכל הברכות שאדם שומע חייב לענות אמן, מבו' דמה שעונין ע"ז אמן הוא מדינא דעניית אמן אחר ברכה, ועי' להלן סקכ"ג מש"נ לפרש עוד בזה.

והנה ד' הרמ"א בסימן קצ"ח לא קיימי כלל על עניית אמן על ברכת המזמן ברוך שאכלנו וכו', אלא על עניית אמן על ברכת המסובין ברוך שאכלנו וכו', ומזה למד המג"א דה"נ לדעתו יש לענות אמן אחר שסיים המזמן ברוך שאכלנו.

והנה אי נימא דמה שעונים המסובין ברוך שאכלנו וכו', אי"ז כלל מברכת הזימון, אלא הוי זה עני' בעלמא, הרי דאין מזה מקור דאף אם ברכת הזימון עד הזן צריך לענות אמן אחר המברך כשמסיים ברוך שאכלנו וכו', דלעולם י"ל דא"צ לענות ע"ז אמן משום דעדיין לא סיים הברכה, ומה שעונין אמן אחר המסובין שעונים ברוך שאכלנו וכו', הוא משום דענייתם זו היא עומדת לעצמה, ואינה חלק מברכת הזן, דכיון דאין ענייתם מברכת הזימון, ודאי דאינה חלק מברכת הזן.

ומד' המג"א דלמד מד' הרמ"א, דכ"ה דעונים אמן אחר שאומרים המסובין ברוך וכו', ה"נ עונים אמן כשסיים המברך ברוך שאכלנו וכו', מבו' לכאו' דס"ל דמה שאומרים המסובין ברוך וכו', הוי זה ברכת הזימון דידהו, וע"כ כ"ה דעונים ע"ז אמן אף דקי"ל דברכת הזימון עד הזן, ועי' בדברינו בסוגיא דעד היכן ברכת הזימון ענף ג', מש"נ הטעם בזה, ה"נ יש לענות אמן כשסיים המברך ברוך שאכלנו וכו', וצ"ע בזה.

**ז**

כב] כתב בשו"ע סימן קצ"ח, ג' שאכלו והם מברכין ונכנס א' שלא אכל, אם נכנס כשאומר המברך נברך שאכלנו משלו עונה אחריו ברוך וכו', ואם נכנס כשאחרים עונים ברוך שאכלנו משלו עונה אחריהם אמן וכו', עכ"ל.

וכתב במ"ב שם סק"ד, ז"ל, עונה אחריהן אמן ככל הברכות שאדם שומע מפי ישראל שצריך לענות אמן אחריו, ואם שמע אח"כ מפי המזמן כשחזר ואמר ברוך שאכלנו משלו וכו' צריך לענות עוד הפעם אמן ככל הברכות שאדם שומע מפי אחד וחזר ושמע אותה הברכה מפי השני, עכ"ל.

אמנם הנה הגר"ז שם ס"א כתב, ז"ל, ואם וכו' יענה אחריהם אמן, "ושוב אינו עונה אחר ברוך שאכלנו שחוזר המברך", עכ"ל, וצ"ב כמש"כ המ"ב דמ"ש מכל הברכות דאף אם שמע מפי א' וענה אחריו אמן, מ"מ כשחזר ושמע אותה ברכה מפי אחר עונה אחריו אמן.

כג] אמנם הנה באמת גם לד' המ"ב חזינן דל"ד לשאר ברכות, שהרי כתב המ"ב בסימן קצ"ב סק"ג דהמנהג דאין המסובין עצמן עונין אמן אחר המברך שחוזר ואומר ברוך וכו', והרי דל"ד לשאר ברכות, דהמברך ברכה ומיד אח"כ בירך חבירו ברכה זו, עונה אחריו אמן, אמנם י"ל דמה שאינם עונין אמן הוא כדי שיבינו וישמעו, וכמש"כ הלבוש שהביא המג"א שם, אך המג"א כתב ע"ז דזה דוחק.[[18]](#footnote-19)

ובפשוטו הטעם בזה הוא לפמש"נ לעיל ענף ו', דמה שאומרים המסובין ברוך שאכלנו וכו', אי"ז מכלל ברכת הזימון, אלא הוא עני' בעלמא דעונין אחר המברך, ולפ"ז נראה, דע"כ המסובין עצמן שכבר ענו ברוך שאכלנו על ברכת המזמן, א"צ לחזור ולענות אמן על עניית המזמן עצמו, שכבר ענו אמן על עיקר הברכה.

ולפ"ז י"ל, דמה"ט גם מי שענה אמן אחר עניית המסובין, א"צ לחזור ולענות אמן אחר עניית המברך, ול"ד לכל הברכות דכשחוזר ושומע הברכה חוזר ועונה אמן, דשאני הכא דהוי הכל עני' על אותה ברכה, וע"כ כל שכבר ענה אמן על עני' זו אינו חוזר ועונה אמן, ודו"ק.

ויש להוסיף בזה, די"ל דמה שעונין אמן אחר עניית המסובין ברוך שאכלנו וכו', אי"ז משום הברוך שאכלנו גופי', דהרי אי"ז ברכה כלל, אלא היינו דכיון דהברוך שאכלנו הוא עני' על ברכת המזמן, הרי דכשעונה אמן ע"ז, הוי זה עני' על ברכת המזמן, ולפ"ז מבו' בפשיטות דאין מקום לענות ב' פעמים, אך בל' הרמ"א בסימן קצ"ח דדימה עניית אמן זו לכל הברכות שעונין אחריהן אמן, לא משמע כן.[[19]](#footnote-20)

ושוב מצאתי הדברים מפורשים כן בד' הגר"ז בסימן קצ"ב ס"ג, ז"ל, וי"א שלא אמרו לענות אחר ברוך שאכלנו אלא באחד מן השוק שנכנס אצל חבורה כשעונין ברוך שאכלנו והוא שומע מן המסובין ולא אחר ברוך שאכלנו של המברך, וכן כשבא אצלם בשעה שאומר המברך נברך שאכלנו א"צ לענות אחר ברוך שאכלנו של המסובין אלא די במה שעונה ברוך ומבורך אחר נברך של המברך כמו שיתבאר בסי' קצ"ח, "ואע"פ שהשומע ברכה אחת ב' פעמים חייב לענות ב' פעמים, מ"מ כיון שברוך שאכלנו היא עני' על נברך והוא ענה כבר אחר נברך מה שראוי לו לענות שוב א"צ לענות אחר ענייתם" וכו', עכ"ל.

כד] והנה בשו"ע שם כתב עוד, וה"ה אם הי' שם כשגמרו מלאכול ולא אכל עמהם, כך הוא עונה אחר המברך ואחר העונים, ובמ"ב שם סק"ז כתב, ר"ל אף שאמר מתחלה עם המסובין ברוך ומבורך וכו', צריך לענות לבסוף אמן ג"כ אחר העונים, עכ"ל.

אמנם הנה הפר"ח שם כתב, ז"ל, מ"ש שצריך לענות אמן אחר העונים הם דברי תימה, דדוקא כשלא הי' שם ולא ענה ברוך ומבורך עונה, אבל כשהוא שם וענה ברוך ומבורך למה צריך לענות אמן, ויש לדחוק ולומר דה"ק או אחר העונים אמן היכא דאיתי' ולא ענה ברוך ומבורך, ודו"ק, עכ"ל, ומש"כ בשעה"צ שם דהפר"ח כתב דאף שענה מתחילה צריך לענות לבסוף אמן, ט"ס הוא.

ובביאור דבריו נראה ע"ד שנת' לעיל, דכל שהוא שם וענה ברוך ומבורך, שכבר ענה על ברכת הזימון עצמה, א"צ לענות אמן אחר עניית המסובין, והיינו או משום דכל שענה אמן אחר עיקר הברכה, א"צ לענות אמן אחר העני', או משום דכל מה שעונין אמן על העני', הוא משום דהוי זה כעני' על הברכה, וע"כ כל שענה על הברכה עצמה א"צ לענות על העני'.

**ח**

כה] ואמנם בעיקר מש"נ דהא דאין המסובין עונין אמן אחר שחוזר המברך ואומר ברוך וכו', וגם מש"כ הגר"ז דמי שנכנס וענה אמן אחר עניית המסובין אינו חוזר ועונה אמן אחר עניית המברך, הוא משום דמה שעונים ברוך שאכלנו וכו' אי"ז ברכה אלא הוי זה עני' בעלמא, לכאו' יש לפקפק בזה.

דהנה אף שנתבאר דעניית המסובין ברוך שאכלנו וכו', אי"ז מכלל ברכת הזימון, אלא הוא דין עני' בעלמא, ונראה דה"נ מה שחוזר המברך ואומר ברוך שאכלנו משלו הוי זה עני' על ברכתו, והראשונים לקמן ד"נ. למדו מזה לברכו, שחוזר המברך עצמו ואומר ברוך ד' המבורך, מ"מ מה שאומר המזמן ובטובו חיינו נראה דהוי מכלל עיקר ברכת הזימון, וכאשר כ"ה בל' תר"י בסוגיין, כשהם ג' צריך שיאמרו נברך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, עכ"ל, ונראה להדיא דזהו עיקרו של ברכת הזימון, וכן מ' גם בל' רש"י בד"ה ומ"ד, ז"ל, וכשהם שלשה הם מוסיפים נברך עד ובטובו חיינו, עכ"ל.[[20]](#footnote-21)

ויש ללמוד כן מד' הרמב"ן במלחמות בסוגיא דלהיכן הוא חוזר, ז"ל, לפיכך שאלו, כיון שבאמצע זימון שהוא אמצע ברכה מפסיק, שמא צריך הוא לחזור לראש כדי לאומרה על הסדר, ואמר רב זביד משמי' דאביי דהפסקה היא וצריך לחזור לראש, אי משום דס"ל שהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש וס"ל דברכת זימון מלתא באפה נפשה ולא בעי כדי לגמור כולהו ברכות, אי משום שכך תקנו חכמים שיהא המברך חוזר ואומרה על הסדר כשם שהעונין גומרין אותה על הסדר בלא הפסק וכו', עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו, דברכת הזימון היא נברך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, וע"כ כל שהפסיק באמצע י"ל דצריך לחזור ולומר נברך, וזהו שכתב דהוא או משום דשהה כדי לגמור את כולה,[[21]](#footnote-22) או משום דצריך לאמרה על הסדר כשם שהעונין גומרין אותה על הסדר, והיינו דכשם שהעונים אומרים ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו בלא הפסק, כך הוא צריך לומר נברך שאכלנו משלו ובטובו חיינו בלא הפסק.

כו] והנה כתב תר"י בסוגיין, ז"ל, כשפוסק הא' בעבור השנים יכול לחזור לאכילתו כשיתחיל המברך לומר ברכת הזן, עכ"ל, והנה בד' תר"י בסוגיא דלהיכן הוא חוזר מבו' דהמברך אומר ברוך שאכלנו וכו' אחר המסובין,[[22]](#footnote-23) ולפ"ז הרי דממש"כ תר"י דאין יכול לחזור לאכילתו אלא כשיתחיל המברך לברך ברכת הזן, מבו' דה"ה צריך להמתין עד שיחזור המברך ויאמר ברוך וכו',[[23]](#footnote-24) ולכאו' זהו גם מכוון ל' השו"ע בסימן ר' דצריך להפסיק עד שיאמר ברוך שאכלנו וכו', דהיינו עד שיאמר המזמן, וכ"כ הלבוש שם.

וזה מתפרש היטב למש"נ מדבריו דעיקר ברכת הזימון היא נברך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, וע"כ הוא צריך להפסיק עד שיסיים המזמן את ברכת הזימון באמירת ובטובו חיינו.

ויל"ד בדעת הרא"ה, דס"ל דכלל א"צ לשמוע את ברכת הזימון, ורק את נברך צריך לשמוע, כדי לענות ע"ז ברוך, אך את אמירתו ברוך וכו' א"צ כלל לשמוע, אף שהיא חלק מברכת הזימון, וצ"ע.

כז] והנה לפמש"נ דמה שאומר המברך ובטובו חיינו הוא מעיקר ברכת הזימון, לכאו' לא א"ש מש"נ לעיל דהא דאין עונין אמן אחר המברך שחוזר ואומר ברוך שאכלנו ומשלו ובטובו חיינו, הוא משום דכבר ענו על ברכת הזימון עצמה, שהרי גם מה שאומר ובטובו חיינו הוי מכלל עיקר ברכת הזימון, וא"כ בדין דיענו ע"ז אמן, וצ"ע בזה.

1. ועיי"ש שכתב דטעמא דרבנן דאמרי למקום שפסק, הוא משום דס"ל דלא נתקנה ברכת הזימון אלא א"כ כל הג' המזמנין יסמכו לה ברכת הזן ויפקו בה יד"ח, דדוקא הברכה שיוצא בה יד"ח דהוי עלה תורת ברכה מתקנת ברכת הזימון, והלכך על אותו שעונה להן מן השוק לשמוע ברכת הזן מפי המברך ולצאת בה וכו', והלכך כשהוא חוזר, חוזר למקום שפסק וכו', עכ"ל, וכתב עוד, ז"ל, ונראה לפי' זה כיון דקיי"ל דחוזר למקום שפסק, א"כ גם בא' המפסיק לשנים, צריך לצאת יד"ח ברכת הזן, ואם חזר ואכל ומברך אחר אכילתו, צריך לומר גם ברכת הזן בשביל מה שאכל אח"כ, אבל אם לא אכל אח"כ, אף שהיה דעתו לאכול, א"צ לברך ברכת הזן, דלא כמש"כ ב"י בשם הר"י, וכ"מ בביאור הגר"א וכו', עכ"ל, ועיי"ש שכתב דרבינו יונה שכתב דאם דעתו לאכול עוד מסתמא לא יצא בברכת הזן, הוא משום דמפרש כפי' קמא דתוס', דלפ"ז אין מקור דצריך שיצאו כולם יד"ח בברכת הזן, וע"כ ס"ל דאם דעתו לאכול עוד אז מסתמא אינו יוצא וחוזר לראש וכו', עיי"ש בכל דבריו.

   אך כבר עמד החזו"א בסו"ד, דבד' האחרונים מבו' דגם לדעת הרא"ש והטור אינו יוצא יד"ח בברכת הזן כשדעתו לאכול אח"כ, והרי דס"ל דגם לדעתם א"צ שיצאו כל המסובין בברכת הזן מן המזמן. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שהוכיח כן מד' הגרע"א במהדו"ק סימן ז', שתמה עליו החזו"א סימן כ"ט סק"ו. - וכ"ה מבו' גם בד' הגרע"א לעיל ד"כ: שפירש בד' ההג"א, דכשאשה מוציאה איש בברהמ"ז, אומר האיש ברית ותורה בעצמו, ויוצא יד"ח עיקר הברכה בשמיעתו, ויד"ח ברית ותורה באמירתו.

   כ"ה מבו' מד' המ"ב בסימן קפ"ג סקכ"ו, ז"ל, ותלוי בזה דאם לא גמר המברך עדיין את הברכה חוזרין המסובין ומברכין בעצמן ממקום שפסקו לשמוע לדברי המברך וכו', עכ"ל, ותיקשי דהיאך הן יוצאין יד"ח בכה"ג, הרי הוי חצי הברכה בשמיעה וחצי' באמירה, ובע"כ דכיון דהמברך בירך ברכה שלימה, שפיר מהני. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונתחדש בדבריו, דאף דהוא יוצא יד"ח כל הברכה בשמיעתו מן הש"צ, מ"מ ה"ה רשאי לברך בב"א גם בעצמו, ולי"ב משום ברכה לבטלה, - אך הגרע"א במהדו"ק סימן ז' נקט דבכה"ג יש בזה משום ברכה לבטלה, עיי"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך יש לדחות, דאף אם הוא יכול לברך תחילת הברכה בעצמו, ולצאת בחתימתה מן הש"צ, מ"מ בכה"ג אינו רשאי לענות ע"ז אמן, דהו"ל כעונה אמן אחר ברכותיו, ורק אם הוא יוצא בכל הברכה מן הש"צ ה"ה רשאי לענות אמן, וע"כ כיון שרצה הרא"ש לענות אמן וכמש"כ הב"י לעיל מינה, חשש דשמא יפנה לבו לדברים אחרים והוי הפסקה, ואינו יוצא יד"ח אלא בצירוף מה שבירך בעצמו, ואינו רשאי לענות ע"ז אמן. - אך משמעות ד' הב"י דכיון דהוי הפסקה, אינו יוצא יד"ח כלל. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה הפר"ח בסימן קכ"ד, ז"ל, וכל שאינו שומע אינו יוצא יד"ח אף שעונה אמן וכו', וכן מוכח מהא דגרסינן בפ' ג' שאכלו וכו' וכתב רש"י משום דאוושי וכו' ואין קול המברך נשמע, ואי כדברי הרב ז"ל מה בכך הלא היו יכולין לכוין בברכות ע"י הנפת סודרין וכו' ובהכי היו יוצאין יד"ח, וכ"ש כפי מש"כ הוא ז"ל בסימן קצ"ג דלברכת הזימון קאמר שלא היו יכולין לשמוע וכו', עכ"ל, ויש להסתפק אם יש ללמוד מדבריו דהמסובין יוצאין בברכת הזימון מדינא דשומע כעונה, וע"כ דימה דין שמיעת ברכת הזימון לדין שמיעה לצאת יד"ח, דכל שלא שמע אינו יוצא יד"ח אף שענה אמן, או דנימא דאדרבה ממש"כ דכ"ש לפ"ד הב"י דלברכת הזימון קאמר, יש ללמוד דלצאת יד"ח ברכת הזימון ל"ב לדינא דשומע כעונה, וע"כ הוי זה כ"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והי' מקום לפרש עוד לפי דרך זו, דהא דיוצאין כל המסובין בברכת הזימון, ל"ב לזה לדינא דשומע כעונה, אלא ע"י דהן עונין ע"ז ברוך שאכלנו משלו ה"ה יוצאין יד"ח, ע"ד דינא דהעונה אמן ה"ה כמברך, וכ"נ מד' הפר"ח בסימן קכ"ד שהבאנו לעיל בהערה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להוסיף, דממש"כ הפוסקים בכ"ד דמי שאינו מחויב אינו יכול להוציא בברכת הזימון, אין להביא ראי' כלל שהן צריכין לצאת מדין שומע כעונה, אלא היינו דכיון דחובת הציבור היא שיאמר א' מהן ברכת הזימון, ל"מ להוציאן, וזה כמש"כ המ"ב בסימן נ"ה בשם הפר"ח בסימן ס"ט דקטן ל"מ להוצאן בקדיש, והפר"ח כתב שם דהוא משום דאינו מחויב ול"מ להוציאן. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומצינו כן גם בד' הבב"י בסימן קצ"ט, ז"ל, אבל בזימון בעינן דעתא שהרי המזמן אומר לחביריו שיזדמנו לברך וכל שיש ביניהם מי שאין בו דעת לא שייך זימון, עכ"ל, והרי דעיקר החפצא דברכת הזימון הוא קריאה לחבריו שיזדמנו לברך, וע"כ ל"ש שיצטרף לזימון מי שאינו בן דעת. [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם העירני הרמ"א בזה, ממש"כ הרא"ש בסימן י"ב, ז"ל, ופירש"י מיבע"ל אליבא דרב ששת דאמר ברכת הזימון עד הזן וכו' להיכן הוא חוזר לברך, רב חסדא אומר חוזר לראש לתחלת הזן שהרי נתחייב בזימון שהרי הוקבע לג' וכו', מה שפירש אליבא דרב ששת ולא פירש אליבא דרב נחמן, משום דמסתבר דלא מחייב לומר נברך אע"פ שכבר נתחייב בזימון דאינה ברכה ליחיד, עכ"ל.

   והנה אי נימא דאין כל המסובין צריכין לצאת יד"ח מדין שומע כעונה בברכת נברך, מעיקרא מה דן הרא"ש דמ"ט לא פירש"י אליבא דרב נחמן ודחוזר לברכת נברך, הרי ברכת נברך אינה כלל ברכה המוטלת על כולם לאמרה, וכל עיקר דינה הוא שיאמרה המזמן וישמעו המסובין.

   אך נראה די"ל דזהו גופא מש"כ הרא"ש לישב דברכת נברך אינה ברכה ליחיד, והיינו דכל עיקר החפצא דברכה זו היא התראה לאחרים שיברכו, ואין כל א' מן החבורה מחויב לברך ברכה זו בעצמו, וע"כ פשיטא דא"צ זה שפסק אכילתו לחזור ולומר נברך, וז"ב. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולפ"ז מוכח, דלא כמש"כ בקונט' פותח דברים שהביא בקה"י סימן י"א דכל הא דא"א לחלק ברכה לב' בנ"א, היינו משום דא"א לצאת חצי בשמיעה מזה וחצי בשמיעה מזה, אך כל שמברך בעצמו חצי ושומע חצי שפיר דמי, ועי' גם בחזו"א סימן ל' סק"ב שדן מתחילה לומר כן, ושוב דחה לזה, שהרי לפמש"נ גם מש"א בסוגיין דא"א לחלק ברכת הזימון וברכת הזן לב' בנ"א, אי"ז משום דאין השומעין יוצאין יד"ח הברכה בשמיעתה מב' בנ"א, אלא משום המזמן עצמו דל"מ לברך חצי בעצמו וחצי לשמוע מאחר, והרי דל"מ לברך בעצמו חצי ולשמוע חצי מאחר, ז"ב.

    ויל"ע אם מוכח ג"כ דל"מ לצאת חצי בשמיעה וחצי באמירה, גם כששומע ממברך שבירך ברכה שלימה ויש עלי' תורת ברכה, דהרי ברכת הזן יש עלי' תורת ברכה בפנ"ע, ואפ"ה ל"מ לצאת יד"ח ברכת הזימון באמירה וברכת הזן בשמיעה. - אך יתכן, דהגם דברכת הזן יש עלי' תורת ברכה בפנ"ע בהל' ברהמ"ז, מ"מ בתורת ברכת הזימון הויא חצי ברכה, וע"כ ל"מ, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ופירש כן לדינא דבי ריש גלותא, ואמנם בלא ד' השו"ע הי' מקום לומר דאף אם אי"ז מעכב בקיום מצות זימון, מ"מ כיון דלכתחילה הן צריכין לשמוע, עדיף טפי ליחלק, וכאשר עד"ז מצינו לפ"ד הדרכי משה שם, דנקט דאף אם אין יכולין לשמוע כל ברהמ"ז מפי המזמן, עדיף טפי ליחלק, וכן פסקו המג"א והדה"ח, והמ"ב שם לא נחלק ע"ז, אלא משום דלא ברירא הך מילתא דצריכין לשמוע כל ברהמ"ז מפי המזמן, אך בד' השו"ע מפורש דכל שלא שמעו ברכת הזימון לא יצאו יד"ח זימון. [↑](#footnote-ref-12)
12. ומבו' שם, דבדבריו בסימן ל' נקט לא כן, אלא נקט דהאוכל ירק נמי חייב בזימון, וע"כ הוא צריך לשמוע ברכת הזן, ונראה דמה"ט הוא שכתב בסימן ל' סקי"ג, ז"ל, ובס' מ"ב שם נראה דאפי' ברכת זימון לחוד אין מברך אלא האוכל פת ואפי' לר"נ דברכת זימון עד נברך, ומיהו אינו לעיכובא לר"נ דברכת זימון עד נברך וכו', רק לכתחילה המזמן מברך כל בה"מ להוציא כל המסובין, ולזה אמר שיהי' אחד מאוכלי פת ולא יברך האוכל ירק בשבילן, עכ"ל, והיינו משום דס"ל דאף האוכל ירק חייב בזימון, וע"כ מצי לברך ברכת הזימון ולהוציא את כל המסובין, אך לפ"מ שחזר בו ומסיק דאין האוכל ירק חייב בזימון, ודאי דאינו יכול להוציא בברכת הזימון את אוכלי הפת שהן חייבין בזימון, וז"ב. [↑](#footnote-ref-13)
13. וכן נראה גם ממש"כ הגר"ז בסימן ר' ס"א, ז"ל, ואם לאו הוא לא יצא ידי חובת זימון אבל הם מזמנין עליו בין עונה בין אינו עונה כל שהוא עומד שם "ושומע" ויכול לענות, עכ"ל, וכ"ה במ"ב שם סק"ג, ומ' דאף הם אינם יוצאין ידי זימון, אלא בשהוא שומע ברכת הזימון, וזה כנ"ל, ואמנם התם הן יוצאין אף שלא ענה עמהן, ואילו בסימן קצ"ט כתב הגר"ז דאלם אינו מצטרף לזימון דג' כיון שאינו עונה עמהן, אך הישוב לזה מבו' בד' הגר"ז בסימן ר' כל הא דיוצאין אף שלא ענה עמהן, הוא משום דהוא יכול לענות, וע"כ באלם דאינו יכול לענות, אינם יוצאין יד"ח זימון, אך יל"פ דהתם הוא מטעמא אחרינא, דאם אינו שומע ואינו יכול לענות, לאו כל כמינייהו לזמן עליו. [↑](#footnote-ref-14)
14. ומה שהנכנס אינו עונה אמן אחר אמירת נברך, נראה דממ"נ, אי נימא דמה שעונים ברוך וכו', אי"ז מכלל עיקר ברכת הזימון, אלא הוי זה עני' על ברכת הזימון, וכמש"נ להלן ענף ו', הרי דכיון שהוא עונה ברוך ומבורך וכו', ה"ז עדיף טפי, וא"צ לענות אמן, ואי נימא דגם מה שעונים ברוך וכו' הוי מכלל ברכת הזימון, הרי נמצא דברכת המזמן אינה נשלמת עד שאומר ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, וכאשר כן נראה בל' רש"י בדמ"ו. ד"ה ולמ"ד, עיי"ש, וע"כ אין לענות אמן אחר שאומר נברך וכו', דהוי זה באמצע הברכה. - שו"ר בד' המג"א בר"ס קצ"ב דמבו' דברכת המזמן נשלמת כשאומר ברוך וכו', וע"כ צריך לענות עלי' אמן, ולדעת הסוברים דברכת הזימון היא עד הזן, א"צ לענות ע"ז אמן, דעדיין לא נשלמה הברכה, והעיר ע"ז מד' הרמ"א בסימן קצ"ח דנראה דיש לענות ע"ז אמן, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז הרי ודאי דמה"ט א"צ לענות אמן אחר אמירת נברך, דבזה לכו"ע עדיין לא נשלמה הברכה. [↑](#footnote-ref-15)
15. ונתחדש בזה, דשייך לצאת יד"ח עניית ברוך שאכלנו וכו' בשמיעתה מאחר מדינא דשומע כעונה, אך העיר הרמ"א דבד' המאירי מבו' לא כן, שכתב לעיל דמ"ה:, ז"ל, וכן יש מי שמפרש וכו', שכל שמזמנין עליו אם יענה יענה ואם לא יענה אנו אין לנו אלא שקורין לו ומזמנין עליו וכו', שהרי הגע עצמך שהוא ע"ה ואינו יודע לענות ודאי מזמנין עליו, הכא נמי לא שנא, עכ"ל, והנה אי נימא דשייך לצאת יד"ח עניית ברוך וכו' מדינא דשומע כעונה, הרי אין להוכיח ממה שמזמנין על ע"ה דאי"ז לעיכובא שיענה על ברכת הזימון, שהרי אף הע"ה מצי לענות על ברכת הזימון ע"י שמיעתו מאחר, מדינא דשומע כעונה, ומוכח מד' המאירי דא"א לצאת יד"ח עניית ברוך וכו' מדינא דשומע כעונה, והטעם בזה נראה לפמש"נ להלן סקי"א דעיקר דין עניית ברוך וכו', הוא דומיא דעניית אמן, וע"י שעונים ברוך וכו' ה"ה מקיימים את דברי המזמן, וע"כ כל שאינו עונה כן בעצמו אלא שומע לזה מאחר, לאו מידי הוא, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-16)
16. ומה"ט גם אין להוכיח דצריכין השומעין לצאת יד"ח ברכת הזימון מדין שומע כעונה, ממה שדנו הפוסקים בסימן קצ"ט, דאם אין האשה מבינה ברכת הזימון, א"א להוציאה בכך, והרי דצריך המזמן להוציא את שאר המסובין בברכת הזימון, דהתם נמי אין האשה עונה כלל, והוא מוציאה גם באמירת ברוך שאכלנו, כמבו' בד' הגר"א שם דאיירי באשה שאינה יודעת לברך כלל, וע"כ כל שאינה מבינה, י"ל דאינו יוצאת יד"ח בכך, אך למש"כ בשע"ת שם בתי' בתרא דהיא מברכת לעצמה, לכאו' ה"נ היא עונה ברוך וכו' בעצמה, ולא א"ש.

    וי"ל עוד, דאף דא"צ להוציא את המסובין באמירת נברך, הא מיהא דצריכין המסובין לשמוע את אמירת המזמן, וע"כ לדעת הסוברים דאין שומע יוצא כשאינו מבין, גם אין מתקיים בזה הך דינא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך צ"ע בזה, דהנה בד' הראב"ד שם מבו' דמה"ט הוא דכשקדמו ב' ובירכו א"א לזמן, משום שאין הזימון נמסר ליחיד לא בל' נברך ולא בל' ברכו, ובס' המכתם שם מבו', דמה"ט גם כשקדם א' ובירך, א"א לזמן בלא ברכו אלא בל' נברך, אך כבר נת' במק"א דבד' שאר קמאי מצינו טעמים אחרים בזה, ומבו' דביסוד הדין הי' שייך שיתקיים דין זימון אף שכבר קדמו ב' ובירכו, וצ"ע דאם התראת הנברך היא שיברכו ברהמ"ז, מאי שייכא התראה זו כשכבר בירכו, וי"ל. [↑](#footnote-ref-18)
18. אך מש"כ המג"א שם דאין עונין אמן משום דברכת הזימון עד הזן, והוי זה באמצע הברכה, אי"ז מתישב בדעת המ"ב, דא"כ גם זה שנכנס לא הי' עונה ע"ז אמן. [↑](#footnote-ref-19)
19. ויל"פ דזהו מה שהביא המג"א בריש סימן קצ"ב מד' הרמ"א אלו, עמש"נ בזה לעיל סקכ"א, והיינו דבדינא דגמ' דעונה אחריהן אמן, י"ל דהוא משום דעי"ז הוי כעונה אמן על ברכת המזמן עצמה, וזהו שהביא המג"א דמד' הרמ"א מבו' דעניית האמן היא על הברוך שאכלנו עצמו, ולא על ברכת נברך דהמזמן, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-20)
20. ויש להוסיף, דהנה ז"ל הראב"ד בכתוב שם בסוגיא דלהיכן הוא חוזר, ולולי שהמנהג מעכב עלי הייתי אומר דמ"ד חוזר לראש הוא מה שאנו עושים שהוא חוזר ואומר ברוך שאכלנו משלו, ומ"ד למקום שפסק, ר"ל שמשלים עמהם ואומר להם ובטובו חיינו ואינו חוזר ואומר ברוך שאכלנו משלו וכו', גם הדעת נותנת שכן הוא מצטרף עמהם בזמון, ולמנהג שאנו נוהגין כבר נשאר המברך לבדו ואי"ז יחדיו, עכ"ל, ולפי דבריו מתבאר להדיא, דעיקר ברכת הזימון היא נברך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, וכל מה שחוזר ואומר ברוך שאכלנו משלו, הוא משום שצריך לחזור לראש. [↑](#footnote-ref-21)
21. והיינו דשהה כדי אמירת ה' תיבות, ואף דברכת הזימון היא ח' תיבות, אך כיון שעיקרה הוא נברך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, ומה שחוזר ואומר ברוך שאכלנו משלו אי"ז מעיקר הברכה, וכנ"ל, אלא הוי זה עני' כעניית המסובין, ע"כ כל ששהה כדי לומר ה' תיבות חוזר לראש.

    ויש להוסיף בזה, דהרי חזינן דלהך מ"ד חוזר ואומר נברך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, ואינו אומר כלל ברוך שאכלנו משלו, כאשר כ"ה להדיא בד' תוס' ותר"י, והרי דעיקר ברכת הזימון אינה אלא נברך שאכלנו משלו ובטובו חיינו.

    ונ' דמה"ט הוא שאמרו בגמ' שם דחוזר "לראש", הגם דאף לאידך מ"ד אומר ברוך שאכלנו משלו, וכל הפלוגתא היא אם אומר נברך או ברוך, ולהנ"ל נראה, דבאמת לאידך מ"ד עיקר דינו הוא לחזור לבטובו חיינו, והא דאומר ברוך שאכלנו משלו הוא מדין עני', אך אינו חוזר על ברכת הזימון, אך להך מ"ד דחוזר לראש, צריך הוא לחזור לתחילת הברכה שהיא נברך שאכלנו משלו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-22)
22. ולפי' הרמב"ן במלחמות שם בטעם הא דחוזר לראש, הוא מוכרח כן מן הגמ' דאינו חוזר ואומר ברוך וכו', אלא אחר שענו המסובין.

    ויש להוסיף, דבד' הראב"ד בכתוב שם מבו' לכאו', דאם אין המזמן חוזר ואומר אלא ובטובו חיינו, ה"ה אומר כן ביחד עם שאר המסובין, והוא מצטרף עמהן בזימון, אך אם הוא חוזר ואומר ברוך שאכלנו משלו וכו', ה"ה אומר כן אחר המסובין, וע"כ נמצא שהוא לבדו ואינו מצטרף עמהן, עיי"ש בדבריו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-23)
23. ומש"כ תר"י לעיל מינה, ז"ל, עד נברך כלומר אחר שיאמר המברך נברך שאכלנו משלו ויענו כלם ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, עכ"ל, נראה דבכלל מש"כ ויענו כולם, היינו שיענה המברך עצמו.

    אמנם הנה ל' הרא"ש בסימן י"ב, עד נברך כלומר עד שאמר ברוך וכו' שאכלנו משלו ובטובו חיינו שזו היא ברכת הזימון, עכ"ל, ומ' דא"צ להמתין אלא עד שיענה הוא ברוך שאכלנו וכו', וא"צ להמתין שיחזור המברך ויאמר ברוך וכו', וכן מ' גם בל' הרא"ה בסוגיין, - אך י"ל דהוא משום דאינהו ס"ל דהמזמן אומר ברוך שאכלנו וכו' יחד עם המסובין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-24)