ציונים והערות-7 המקור מנגע
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

**סוגיית הילפותא דחזקה מנגעים [דף י:] תמוז מס' 7**

**כללי גדרי חזקה ומקורם**

**קו' התוס' דאפשר דהטומאה מספק**

**קו' התוס' דנימא תרתי לטיבותא**

**הערות בהמשך הגמ'**

**מנה"מ דאמור רבנן אוקי מילתא אחזקיה. השייכות לשמעתין – א.** כתב **רש"י** ד"ה הא, במקומות הרבה וכו' לאסור ולהתיר כההוא דלעיל, ופירש **בשיטמ"ק** דראה הש"ס לברר מקור דחזקה דוקא הכא, משום שנתבאר בסוגיא לעיל דחזקה מהני גם לאסור וגם להתיר, דבלא שיבר קי"ל כר"ה דבחזקת איסור, ובשיבר קי"ל כר"ח דמותר, משום חזקת סכין. **ב.** **ברמב"ן** כתב דקאי על דברי ר"ה דסכין ששיבר בה עצמות פסולה, וכן דבעי לבדוק ששחט את רוב הסימן, יעו"ש דמיניה ילפינן גם לקולא. **ג.** **ובשטמ"ק** כתב בשם הרא"ה דקאי על על הא דמכשר רב חסדא בשוחט בסכין ונמצאת פגומה משום חזקת הסכין, והרי דאף לקולא אזלינן בתר חזקה. **ובדעת הרמב"ן** שהוצרך לפרש דקאי על הא דפסל רב הונא, (וקשיא לי' דהתם הוא לחומרא), קשה מ"ט לא פירש כהרא"ה, וכי ס"ל דהא דמכשר ר"ח אי"ז מיוסד על חזקת הסכין, וצ"ע, ועמש"כ **המהר"ם** ע"ד התוס' ד"ה ודילמא[[1]](#footnote-2). **ד. הרגמ"ה** מפרש דקאי על מה דאמרינן לעיל העמד טמא על חזקתו[[2]](#footnote-3).

**והסגיר את הבית וכו' דילמא אדנפיק ואתי בציר ליה שיעוריה** - עי' **רגמ"ה** דנידון הגמ' הוא האם הכהן יכול להסגיר, דאם ליכא חזקה דילמא בציר שיעוריה ואינו יכול להסגיר, והיינו דאין הכהן יכול לומר שהבית טמא ולהסגירו **אלא כשהוא יודע** שהבית ראוי לכך, [ועי' היטב רש"י שלא פירש כן אלא כתב דאין הסגרו הסגר והיינו שלא נראה שכל פרשת נגעים וכל המושג דבית מוסגר אינו אלא ספק, ונראה דלא פליג על הנ"ל אלא העדיף להעמיד הראיה מעיקר פרשת נגעים ולא רק ממעשה ההסגר], ועי' לק' ב' צדדים בדעת התוס' בזה.

**כללי גדרי חזקה ומקורם**

**א. דילמא אדנפיק ואתי בציר ליה שיעורא[[3]](#footnote-4).** בפשטות איירי בדליכא לפנינו ריעותא כלל, וכן מבואר בדברי **התוס'** (אלא דהוסיפו דהתורה איירי **גם** בגוונא דנמצא חסר), **ומבואר** דגם בזה בעינן לדין חזקה, ובלא"ה היה לנו להסתפק שמא נחסר הנגע, ועי' לק' דגדר חזקה זו הוא דאל תסתפק, אבל מ"מ בלא חידוש חזקה היה ראוי להסתפק ולחוש. **וכן** משמע גם מסוגיית הגמ' בגיטין כ"ח א', דכל הא דלא חיישינן שמא מת, אף באדם בריא, הוא מכח 'חזקה', אלמא כיון דיש אפשרות של מיתה בעינן לדין חזקה, **וכן** מבו' גם בד' **התוס' וש"ר** לקמן י"א א', דאף אם ידוע דלא היתה הבהמה טריפה כשנולדה, ואף שלא נמצאת עתה טריפה, אין להכשירה אח"כ אלא משום פרשת רוב או פרשת חזקה, וכיון שלא נתבררה החזקה בשעתה, לא מהניא להכשיר. **ונלמד** מכל זה שכל שיש אפשרות (שאינה 'מופקעת'), בעינן לדין חזקה. **ואולי** יש לדחות דכל הנ"ל הם בגדר ספק ואינו צד רחוק מאוד, דנגע מצוי בו חסרון ושינוי כדחזינן דמסגירים את הבית לראות אם ישתנה וכו', וכן מיתה מצויה וסוף כל אדם למות, וכדאיתא בגמ' שם דשמא ימות חיישינן, וכן איכא מיעוט טריפות בעולם, אבל בגוונא שיותר רחוק מהנ"ל לא מצינו דבעינן לתורת חזקה, וצ"ע, **ועי' מש"נ בסימן בענין חזקה דאיתרעאי ודלא איתרעאי.**

**ב.** **עי' תד"ה** ודילמא, דמסתם פרשת נגעים שמעינן חזקה בלא ריעותא, אמנם באמת קרא איירי גם בגוונא דנמצא חסר, ומזה נשמע דחזקה מהני אף בריעותא, [ונקטו תוס' בדבריהם ב' גווני ריעותא, א. מכח חזקה דהשתא. ב. מכח המעשה המסופק כנזרקה טומאה בין ב' אנשים[[4]](#footnote-5)][[5]](#footnote-6). **ולכאו'** אפשר לפרש דבין חזקה עם ריעותא ובין בלא ריעותא ענינה אחד[[6]](#footnote-7), **אמנם** עי' **רע"א** כתובות י"ג: דב' גדרים הם, דבלא ריעותא היא דין ודאי ד'אל תסתפק', ובריעותא ענינה דהספק לא ישנה ממה שהוחזק, וכ"כ הרבה אחרונים. **והנה** זה פשוט דחזקה אינה מבררת המציאות, וכ"כ **השער"י** ב' ב' דאיזה בירור יש משום זה שהוחזק כך, אלא כוונת רע"א דאע"פ דאינה בירור המציאות איכא ב' גדרים, **א.** הכרעה בודאי. **ב.** הנהגה שהספק לא יוציא ממה שהחזקנו. ועי' הערה דיש נפק"מ לדינא בין ב' החזקות[[7]](#footnote-8), **ועי' מש"נ בסימן בענין חזקה דאיתרעאי ודלא איתרעאי.**

**ג. מבואר** בשמעתין דחזקה אינה דין מסברא אלא בעינן לזה ילפותא מקרא, ועי' **רמב"ם** פיה"מ נזיר פ"ט, שהענין יצא ללא תכלית כל זמן שנלך אחר האפשרויות, וכשנתקיים איזה ענין שיהיה, נניחהו בחזקתו וכו', וביאר דבריו **בתוי"ט** שם וז"ל "טעם למה נלך אחר החזקות, וזה לפי שאם לא נלך אחר החזקה אלא נאמר שאפשר שנשתנה ממה שהיה מוחזק בו לא נוכל לעמוד בשום ענין שכשתאמר אפשר שהוא כך תוכל כמו כן לומר אפשר שאינו כך, שהדברים האפשרים אין להם תכלית שנוכל לעמוד בשום אחד מהם".

**ד. הרמב"ן** בשמעתין כתב דלחומרא לא בעי קרא, **דסברא** היא, וצ"ב דבר זה מ"ט יהא תורת חזקה מסברא - רק לחומרא, וכן **רש"י ותוס'** בשמעתין פליגי עליה, אמנם גם בתד"ה אלא לאו מבואר ס"ד דיהני חזקה לחומרא בלבד, **ועי' מש"נ בסימן בענין חזקה לחומרא ולא לקולא.**

**ה.** עי' **חת"ס** בשמעתין דיש חזקה דמעיקרא ויש חזקת המנהג, והכא מיירי **בחזקה דמעיקרא** היינו דבר שנתברר לנו שעה א' שהי' כך וכך - מוקמי' לי' אחזקה שלעולם יהיה כך, ואין זה ענין למה דאי' פ' י' יוחסין סוקלין ושורפי' על החזקות, איש ואשה תינוק שנתגדלו בתוך הבית ובא זע"ז נהרגי', דהתם הוה **חזקת מנהג** שנהגו כמנהג אב ובנים ואיש ואשתו, וכן הוחזקה נדה בשכנותי', וכן חזקה אין אדם מעיז פניו, ואין אשה מעיזה פני', הכל הוא חזקת המנהג. **ועי"ש** דהביא **דבירושלמי** סוף קידושין איתא מקור לדין חזקה זו. אמנם **בבית שמואל** באבהע"ז סי' י"ט ס"ק א' מבואר דלא כדבריו, דכתב שם בפשיטות דאף חזקה זו דהוחזקה נדה בשכנותיה ואיש ואשה שגדלו וכו' יכולה להילמד מנגעים, וכן הוא להדיא **בקרית ספר** פ"כ מאיסורי ביאה. וצריך לבאר איך לומדים דבר זה מחזקה דנגעים, **וי"ל** אחר שנתבאר בתוס' י"א. דחזקה שלא נתבררה בשעתה לא מהני והיינו דענין חזקה הוא שלא לשנות ממה שהוחזק אצלינו בדין הדבר, וכמש"כ הרמב"ם בפיה"מ בנזיר, א"כ אפשר דה"ה בהנ"ל כיון דאחיזתינו בדבר דהיא אמו, אין ראוי לשנות ממה שאנו החזקנו ואחזנו בהגדרתה, ומובן ג"כ החת"ס דהצריך לזה עוד מקור, דהרי החזקה זו אינה באה מהתחלה ודאית ככל חזקה, אלא מאומדנא בעלמא, אבל אחר הקרא הוא בגדר חזקה, ועי' הערה[[8]](#footnote-9) דיש שלמדו שאינו ענין לחזקה, אלא הוא מדין אומדנא ורוב.

**ה. בעיקר הילפותא מנגע**, הקשו האחרונים דהכא הוי חזקת הגוף, כמבואר כתובות ע"ה:, והיאך ילפינן מהכא דאזלינן אף בתר חזקת הדין, לפי המבואר בפשטות בסוגיא בכתובות שם ובתוס' שם דחזקת הגוף עדיפא משאר חזקות, ובתשובת **חוט המשולש** [ח"ג סימן כ"ז בתו"ד] חידש לומר, דאפשר דבאמת הא דאזלינן בתר חזקת הדין אינו אלא מהלכה למשה מסיני, ועי **בקוב"ש** כתובות אות רס"ה מה שתירץ בזה באופן פשוט, שמ"מ שמעינן מהא את ענין חזקה שלא לשנות ולא לחדש ממה שהוחזק לן, [ועי' **בשער"י** ב' א' מש"כ לישב בזה].

# בקו' תוס' אולי הטומאה היא רק מספק

**תוד"ה ודילמא, דלמא הכא טמא מספק דספק טומאה ברה"י טמא.** בשם **הגר"ח** [עי' כתבי הגר"ח החדשים בשמעתין] הביאו לתרץ, דכיון דטומאת נגעים וההסגר אינה אלא ע"י אמירת הכהן – טמא או מוסגר, (רמב"ם פ"ט ה"ב), וכיצד יאמר טמא בזמן שהוא אינו יודע, ולכך מספק אינו יכול לטמאות את הבית, **והיינו** דהרי הנגע אינו טמא לפני אמירת הכהן א"כ אין דין ספק **טומאה** לפני שיאמר, ולומר מספק לאו אמירה היא. ובאמת יש לזה סמך **מהתו"כ** [הובא ברא"ש נגעים פ"ה מ"ד] 'את הודאי הוא מטמא ואינו מטמא את הספק', וכעי"ז כתב **החזו"א** סי רי"ד עי"ש, דלולא דבריהם היינו אומרים דהסגר ספק אינו הסגר, אבל בתוס' מתבאר דאפשר להסגיר מספק (ופירשו לתו"כ הנ"ל באו"א), וכן נראה בתוס' י"א. ד"ה דקיימי, ועי' הערה[[9]](#footnote-10).

**דבכל ענין טימא וכו' ואפי' בדבר שאין בו דעת לישאל.** בשו"ת **חמדת שלמה** יו"ד סי' ה' ס"ק ד' הקשה דהבית לעולם הוא דבר שאיבד"ל, ותירץ דכיון דבעינן לאמירת הכהן חשיב דיש בו דעת לישאל. **ובחזו"א** שם מתבאר בפשיטות דלק"מ, דהבית עצמו הוי כספק שרץ[[10]](#footnote-11), ולי"ב כלל לדיני ספק טומאה, דדין ספק טומאה הוא בספק מגע טומאה וכדו' אבל כאן הספק מהו גוף הדבר אם הוא דבר המטמא, וכמו ספק אי הוא שרץ או לא, ובזה לא מצינו דינא דס"ט, (וכ"כ להדיא השיטמ"ק בשמעתין], ומכוון התוס' הוא דיהא דין ספק טומאה על הבאים אל הבית, ונכלל בדין ספק מגע (אע"פ ששורש הספק הוא האם יש כאן שרץ, וכמו בנגע בספק מת דהוה בכלל ס"ט כיון דהנידון הוא האם היא המגע מת וה"ה הכא הנידון האם היה כניסה לבית המנוגע), ותירצו דפעמים הבאים הם רבים והוה בגדר ס"ט ברה"ר, ולפעמים מכניסים כלים והוה דבר שאיבד"ל[[11]](#footnote-12).

# קושית התוס' דנימא תרתי לריעותא

**בקצרה –** עי' **תורא"ש**, ועי' **תוס' נדה** ב' ב', ועי' היטב **במהר"ם** שם, ועי' **בשיטמ"ק** מש"כ לתרץ בשם הר"ש משאנץ ובשם י"מ, ועי' **חזו"א** יו"ד (רי"ד), מש"כ על קושית תוס'.

**ומיהו קשה דהך מילתא דמיא למקוה שנמדד ונמצא חסר,** עי' **בתוס' הרא"ש** שכתב לישב דשאני התם דחסר ואתאי, אבל נגע אינו חסר ואתאי, וכ"כ **התוס' בנדה** ב' ב'[[12]](#footnote-13). ועי' **בבכור שור** דהתוס' הכא לא כתבו כן, משום דרק לרב חסדא הוא דבעינן חסר ואתאי, אך לרב הונא ל"ב חסר ואתאי, ולכך אסר לעיל בנמצא סכין פגום. **אמנם** בסוגיא לעיל נתבאר דהאחרונים נקטו דלא פליגי ר"ה ור"ח בהא מילתא, (ובתורת יקותיאל סי' י"ח הוכיח כן מתוס' בנדה דכתב דזהו התרוץ על נגע, אלמא לכו"ע הוא), אלא ביארו דר"ה ס"ל דסכין הוא גם בגדר חסר ואתאי, או דס"ל דאע"פ שאינו חסר ואתאי ואינו בגדר תל"ר, מ"מ יש להחמיר משום ספק דהוה חזקה נגד חזקה, ודין דתל"ר נצרך לדין ודאי, וזו הדרך הרווחת.

**אך לפי"ז קשה** דכיון שנתבאר דר"ה חייש משום חזקה נגד חזקה ואפי' בלא תל"ר, א"כ הגם שתירצו תוס' בנדה ותורא"ש דליכא בנגע משום תל"ר, אבל עדיין מ"ט הוה טמא ודאי, והלא צריך להיות רק ספק, וכמו דאמר ר"ה לעיל בסכין, דגם שם כתבו תוס' דאינו חסר ואתאי, ואפ"ה חייש. ועי' **מהר"ם** בנדה על התוס' שם דביאר דזה מה שהוקשה לתוס' בסו"ד, ולכך הוסיפו שם שאם היה שיעור נגע בשעה שהכהן טימא, לא אכפ"ל בזה שנחסר הנגע אח"כ עד שיטהרנו הכהן. **ועי' היטב** בדבריו שם דנקט דהחזקת טהרה של הבא אל הבית אהני רק לומר שנחסר באותה שעה, ולא לשעה ראשונה שטימא הכהן, ולכך הוא טמא דהרי אם היה שיעור נגע בשעת טומאת הכהן סגי. **ודבריו** צ"ב טובא, דהרי כל הידיעה שיש כאן נגע הוא מכח חזקה, ולכן ע"י החזקת טהרה הוה פלגא ופלגא, דענין החזקת טהרה הוא לומר דהנגע היה חסר **בשעת אמירת הכהן**, דרק עי"ז הוא ישאר בטהרתו, **ובראש יוסף** הניח דבריו בצ"ע, **ועי' מש"נ בסימן בענין חזקת טהרה דהבא אל הבית**[[13]](#footnote-14).

**תירוץ הר"ש משאנץ** (בשטמ"ק) - דשאני מקוה דכשתאמר **העמד טמא על חזקתו והרי חסר לפניך, א"כ בשעת העסק דהיינו בשעה שטבל לא הועילה לו טבילתו כלום, אבל הכא גם אם באת לומר הרי בצר שיעור הנגע לפניך והעמד אדם בחזקתו שבשעה שנכנס האדם לבית בצר הנגע, מ"מ טמא, כיון שבשעת הסגר היה בו כשיעור, ואין לומר דבשעת הסגר הוא דחסר הנגע דמנין לך זה, ואין החזקה מועלת אלא בשעת העסק אבל לגבי קודם שעת העסק אין החזקה מועלת כלל, עכ"ד. (ולכאו' היינו דדינא דתל"ר הוא דחזקת הטמא הוי ריעותא בחזקת המקוה, וע"כ בבית המנוגע דחזקת הנכנס ל"מ להורות אלא על שעת כניסתו, אי"ז ריעותא בחזקת הנגע**).

**תירוץ הי"מ** (בשיטמ"ק) - דכיון דספק הטומאה בא מן הבית, אין לנו להזכיר כח חזקת האדם הבא בתולדה, והביאו ראיה מהא דלא אזלינן אחר חזקת הטהרות שנגע בהם האדם לפי שהטומאה **באה מכחו**. [אמנם צ"ע מ"ש ממקוה דאמרינן תל"ר, וי"ל דיש סברא מסוימת בטומאה דענינה 'קבלת טומאה' ולפיכך ראוי להיות הנידון על המקור שמביא הטומאה, דנחשב שהטומאה שלו נמצאת במקבל הטומאה, ולכך נעמד 'הנידון' על המטמא, משא"כ במקוה], **ועי' מש"נ בסימן בענין 'חזקת הנגע אי דמי לחזקת הטהרות'.**

**תירוץ האחרונים** - עי' **חזו"א** יו"ד (רי"ד), די"ל דדוקא במקוה וכו' שאין כלל נפקותא במקוה כיון דהוא מ"מ חסר ופסול, ע"כ לא אמרינן כבר הוכרע שורש הספק, משא"כ בבית המנוגע שהנידון נוגע גם להבא, דגם כשנחסר הנגע בסוף ההסגר, בעי הכהן לטהרו, ועד שיטהר יטמא כל הבא אל הבית, (וכן צריך לקלף מקום הנגע, עי' רמב"ם פט"ו מטומאת צרעת), אבל על הצד דלא היה כלל שיעור נגע א"צ כלום, וכיון דע"כ דנים על הבית והוא בחזקת טמא, ממילא דהנכנס לתוכו טמא, וכ"כ **בשער"י** ב' ב'. **אולם** בתוס' מבואר דלא ס"ל ליסוד החזו"א דמה שאין דנים במקוה את השורש הוא משום דאין עתה נידון על המקוה, **אלא** ס"ל דכל מה דעדיף השורש הוא כשלא נולד בו ריעותא, אבל בלא"ה כיון דנולד הספק אחר שבא האדם לבית, הספק הוא על שניהם בשוה, וכמש"כ **הקה"י** כתובות ט"ו.

**שם.** **ומיהו קשה וכו'** **ואזלינן בתר גברא דאוקמינן בחזקת טהרה והרי חסר לפניך.** יש להעיר מ"ט לא דנו תוס' משום חזקת טהרה של הבית, ועי' **פמ"ג** משב"ז ס' ק"ה [בצילומים].

# הערות בהמשך הגמ'

**ודילמא כגון שיצא דרך אחוריו.** כתב **הרשב"א** דה"ה דהו"מ למימר כגון שהחזיר פניו אל הבית אחר שיצא וראה שלא חסר.

**אחורי הדלת.** ולא קאמר שמא הוא בחדר פנימי, דכל חדר הוא בית, וכמו מזוזות ביתך, ואין דין שהכהן יצא לפתח הפונה לרה"ר, [כן הדין מפורש בחזו"א נגעים סי' ט' סק"ו].

**וכי תימא דפתח ביה כוותא, והתנן בית אפל וכו'.** צ"ע דלכאו' הך דינא דבית אפל הוא דין במעשה ההסגר, אבל הכא יסגיר מכח הספק, ומה שאח"כ פותח אינו אלא לוודא דלא נשתנה השיעור, **ולהגר"ח והחזו"א** הנ"ל ניחא דא"א לטמא בספק, וא"כ הוא ג"כ בכלל דינא דבית אפל, דלא יעשה שום שינוי בבית בשביל לקיים את ראיית הנגע. [עיקר קו' הגמ' צ"ע דאי באמת דומה להתם א"כ מה קשה ליה אולי לעולם לא אזלינן בתר חזקה והתם מתמעט משום קרא דבית אפל].

**אין פותחים בו חלונות.** עי' **תוספתא** נגעים פ"א ה"ה, דחלונות מגופות מותר לפתוח בהם את התריסים. **ויל"ע** דלכאו' כמו דמותר להסיר התריסים ה"ה שמותר לחתוך בהם חלון, וא"כ הדלת שהיא כתריס ומגופה, יוכל לעשות בה חלון, ויש ליישב דהדלת היא חלק מצורת הבית ולכך שבירתה היא בכלל שינוי 'בבית אפל', [וכמו שאין בזה נידון של בונה וסותר בשבת משא"כ מגופת החלון].

**בית אפל אין פותחין בו חלונות לראות את נגעו.** כאן רמזו מוסר גדול שלא להתגאות, ובזה אין מקטרגים עליו לראות את נגעיו, [חידושי הגר"א לנגעים, מהר"ל נתיבות עולם נתיב הענוה].

**איתחזק.** עי' שיטמ"ק דנראה דלמסקנא משני דאין בראיה זו אלא ידיעה בעלמא, אבל בפשוטו אנן ס"ל דאי לא אזלינן בתר חזקה הרי דהראיה הראשונה אינה מספקת כדי לטמאת הבית וגם הראיה השניה יש בה כל דיני ראיה, ואפ"ה מתרצת הגמ' דהאי דינא דבית אפל אינו דין בעצם הראיה, אלא דלא מתחילים בראיית בית אפל.

**תניא דלא כר' אחא בר יעקב.** עי' **פרש"י** דנראה דר' אחא לית ליה חזקה, וכ"כ להדיא **רגמ"ה**, אמנם **תוס'** לק' י"א. ד"ה מנא הא מילתא, כתבו דלרב אחא לית ליה חזקה **מקרא**, ופירש **מהרש"א** שם דלרב אחא למדנו דין חזקה מהלכה למשה מסיני. **והנה** בפשוטו כוונת הגמ' להקשות על ר' אחא, משום דתניא והסגיר את הבית מכל מקום, ש"מ **מקרא** זה דאזלינן בתר חזקה, ודלא כר' אחא דאמר **דא"א ללמוד** מנגע, וכדברי התוס', **ויל"ע** דמנ"ל לרש"י ורגמ"ה לחדש דלית ליה כלל חזקה[[14]](#footnote-15), ועי' רמב"ן, רשב"א ור"ן.

**רד"ה ויצא.** מבואר דהכהן צריך לסגור את הבית בפועל, וכן משמע **בר"ן**, **ובתוס' וברא"ש** בנדרים דף נ"ו:, אמנם **המשנל"מ** טומאת צרעת פי"ד ה"ה, פירש **דלרמב"ם** ההסגר נעשה ע"י אמירת הכהן בלבד, כמו דמצינו בנגעי אדם ובגדים, ועי' משנה אחרונה בנגעים דלרש"י גם בנגעי אדם ובגדים הכהן מסגיר בפועל וכן הוא פשטיה דקרא. [יש לעיין לפי רש"י אולי באמצע שעת סגירתו את הדלת, נחסר הנגע ובשלמא לרמב"ם דסגי באמירה גרידא ניחא, א"כ הנגע גלוי והוא אומר וצ"ל דכיון דהסגירה היא 'מעשה ההסגר' ואין הקיום הסגר בזה שסגורה דלתו אלא בזה שהכהן סוגר, (והטומאה חלה כבר באמעצ ההסגר דבזה שכבר "סוגרים" את הדלת נחשב הסגר, וצ"ע.

**י"א. דרא דגברי.** אבל אנן נקטינן דעד כמה דליכא חזקה א"כ נמצא דאין בכוח הראיה הראשונה לטמא ובעינן שכל הראיה המוכרחת להבאת הטומאה תהא ע"י כהן, ומה"ט גם לא מהני ע"י מראה [עי' צפנת פענך וחבצלת השרון פ' מצורע], ובאמת לר' אחא יהני ע"י מראה כיון דכבר ראה זאת בעיניו, וכמו דמהני דרא דגברי משום דעתה הוא מטמא את מה שראה אז והם רק מבשרים לו שלא נגרע השיעור.

**תד"ה דקיימי וכו'.** בכתבי **הגר"ח** הנ"ל כתב דלפי מש"נ דהכהן אינו יכול לטמא בלא ידיעה, שפיר הוצרך לומר דקיימי דרא דגברי, דבלאו הכי מכיון שבשעת מעשה אינו יודע, אינו יכול לומר טמא, **ותוס'** לשיטתייהו לעיל, וכיו"ב כתב **החזו"א** שם.

1. **יש ליישב**, דהרמב"ן והרא"ה לטעמייהו, דברמב"ן בד"ה בקושיתו ממקוה שנמדד וכו' מתבאר דדינו דר"ח הוא אסממ"ו, דאין לספק להוציא משחיטה ודאית, (ואע"פ שהשחיטה ודאית נעשית מחמת שהסכין בדוקה), והרא"ה לטעמיה בבד"ה [ריש הספר] דההיתר למעשה הוא משום חזקת הסכין, א"כ שפיר התבאר שם דמהניא חזקת הסכין אע"פ שנמצאת פגומה (ו'שחוטה לפניך' רק בא לסלק החזקת אינה שחוטה). **אמנם** יש להעיר מ"ט לא פירש הרמב"ן דקאי אסיפא דר"ה דנשחטה בחזקת היתר עומדת,(ומדוע פירש דקאי על ר"ה שם שברישא דבחזקת איסור עומדת, וטרח לישב אע"פ שלחומרא הוא) וי"ל ס"ל לרמב"ן דהחזקת היתר אין ענינה ככל חזקה דמעיקרא דודאי היה בתחילה טמא א"כ לעולם נעמידו על חזקתו הראשונה וכדו' דהתם הרי הספק הוא על עיקר ההיתר, ואי"ז אלא חזקה מכח רוב וענינה דהכי 'מוחזק' לן וכמו הוחזקה נדה בשכנותיה וסוקלין ושורפין על החזקות דאין הכוונה שם דהורגים מכח הבירור שבדבר דאין זה 'ראיה' מספקת, אלא דין הוחזק הוא דעבדינן כמו דמוחזק לן, ועי' לק' דהקרית ספר והב"ש ס"ל דילפינן לה מנגע, אבל בירושלמי וברמב"ם מבואר דבעינן לזה ילפותא בפ"ע כמו שהביא החת"ס, ולאו מנגע ילפינן לה וא"כ אתי שפיר דברי הרמב"ן, ועי' בחידושי הר"ן י"א עמוד א'. [↑](#footnote-ref-2)
2. אולי משום לא קאמר כר"ה משום דאין הלכה כמותו וכר"ח לא אמר לטעמיה דביאר דענינו 'חזקת היתר' ואע"פ שהספק שנולד על עיקר החזקה מהני משום שכך הוחזק וכמו הוחזקה נדה בשכנותיה ועי' לק' חת"ס מש"כ בשם הירושלמי והרמב"ם דלא ילפינן ליה מנגע ורק חזקה דמעיקרא ילפינן מנגע. [↑](#footnote-ref-3)
3. **שיעור** נגע בבית, ארכו לכה"פ ב' גריסים ורחבו לכה"פ כגריס [נגעים פי"ב מ"ג]. [↑](#footnote-ref-4)
4. קרא דנגע איירי בריעותא של שינוי דחזינן השתא בלבד, אבל לא ראינו ריעותא להדיא על הזמן הקודם, אבל התם הוא ריעותא טפי, דודאי היה שרץ ביניהם וספק במי נגע, ותוס' דימו הריעותות, ועי' שושנת העמקים כלל י"ב ד"ה החלק [עומקא 105]. [↑](#footnote-ref-5)
5. **במשך** חכמה פרשת ראה [פי"ג ד'] הביא דבתוספתא ילפינן חזקה בלא ריעותא, מהא דהותר דמו של הרוצח לגואל הדם מיד כשיצא מעיר מקלטו, ולא חיישינן דילמא מת הכה"ג, ועי"ש עוד דיש להביא מקור לחזקה עם ריעותא, מהא דאיתא בספרי 'או אל חולם החלום ההוא', ולא חשוד למפרע, ופירש הגר"א דהנבואות שניבא קודם שניבא לעבוד ע"ז, תשמע אליו, משום דמוקמינן אחזקתו שהיה נביא אמת, ואע"פ שאיתרע חזקתו. עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. **בשיטמ"ק** כתב ליישב קו' התוס', דכיון דמצינו מקור לחזקה ואפי' לקולא, שוב אין אנו צריכים פסוק נוסף לאופן שיש ריעותא, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-7)
7. **א.** **בשער"י** ש"ב פרק ט"ז ד"ה אמנם [עומקא 415], כתב דכל הדין דס"ט ברה"י טמא אפי' במקום חזקה, היינו במקום חזקה עם ריעותא, אבל חזקה בלא ריעותא ענינה דלא לחדש ספק, וגם ברה"י טהור. ועי' שעורי רבי דוד פסחים ד: דהוכיח זאת דאל"כ כל אדם העובר ברה"י יהא טמא שמא נטמא, [אמנם ראייתו אינה מכל גוונא, דהרי יש דרגה דהצד שנגע במת הוא מופקע ומהיכ"ת לחדשו, ובזה לא בעינן לדין חזקה כלל], והנה תוס' ד"ה ודילמא הקשו דיהא בו דין ס"ט ברה"י עוד לפני שהעמידו לשמעתין בגוונא דאיתרע, ונראה לכאו' דגם בכה"ג מטמאין ברה"י, (ומה דדנו תוס' בשמעתין דין ס"ט ברה"י עוד לפני שחידשו דשמעתין איירי גם בחזקה עם ריעותא, הוא משום דודאי יש ריעותא לומר דיש כאן טומאה דהרי הנגע לפנינו). **ב.** הא דע"א אינו נאמן הוא דוקא בחזקה בלא ריעותא, כמתבאר ברע"א, ועי' שיעורי רבי דוד שם דהביא זאת גם מהפנ"י בקידושין. [↑](#footnote-ref-8)
8. בבית מאיר באהע"ז חולק בתוקף על הבית שמואל וכתב דאינו ענין לחזקה כלל, (אבל החת"ס אינו חולק בהכרח בעצם הדברים אלא במקור הדין). [↑](#footnote-ref-9)
9. **וממו"ר** הגרא"י שליט"א שמעתי (שיעורים נזיר נ"ז) לפרש דודאי אין הכהן מטמא בלא ידיעה, וקו' תוס' היא דמנ"ל דהידיעה שלו היא ע"י חזקה אפשר דהידיעה שלו היא ע"י דין ס"ט ברה"י, ומתבאר בדבריהם דהנגע עצמו עוד לפני שטימאו הכהן הוא בדין ס"ט, ומה"ט הוה אמירת הכהן בידיעה ודאית [אמנם עי' תוס' י"א.], אך תמה דלכאו' דבר פשוט [שיטמ"ק בשמעתין קר"א נזיר נ' חזו"א הו"ד לק'] דכל הדין של ס"ט ברה"י, הוא רק כשדנים אם היה כאן מגע טומאה או לא, בזה אמרינן דס"ט ברה"י ספקו טמא והיה כאן מגע טומאה, אבל בנגע דהספק הוא אם בציר ליה שיעוריה ולצד זה אין כאן חפצא המטמא כלל, לא אמרינן ע"ז ס"ט ברה"י לנקוט דהנגע בעיניה ולא בציר שיעוריה, ובשם הגרי"ד הקשה דהרי הגר"ח ייסד דס"ט ברה"י דהוה ודאי טמא אין הכוונה דנקטינן דיש לן מת לפנינו אלא היא כטומאה חדשה, וא"כ הנ"מ בנוגע או כלפי הבא אל הבית אבל כאשר נדון על הנגע בעצמו בשביל שהכהן יוכל להסגיר לא שייך דין ס"ט ברה"י. זו דרך אחת בתוס' והדרך השניה היא כמש"נ בפנים בשם החזו"א דהכהן יכול לטמא מספק, והנידון הוא רק על הבא אל הבית דבו שייך דין טומאה חדשה דהבא אל הבית, דהבא אל הבית הוה כספק נגע וכמש"כ החזו"א שם, [אמנם לפי"ז יוצא דדכל פרשת נגעים הבית עצמו הוא ספק בית המנוגע ועוד יש להעיר דלפי"ז אין נפק"מ כ"כ בדין שאין טומאה בדבר עצמו דהרי הנוגע בו חל בו דין ס"ט]. [↑](#footnote-ref-10)
10. עי' בחידושי הגר"ח החדשים (נדה דף נ"ט:) דאין הבית **מקבל** טומאה מהנגע, אלא דבית המנוגע הוא עצמו שרץ, ובאמת הוא פשוט דכל מי שהוא **אב** הטומאה אינו מקבל הטומאה אלא הוא **הסיבה הראשונה** של הטומאה, והיינו דבית שיש בו נגע הוא עצמו סיבה לטומאה. [↑](#footnote-ref-11)
11. אמנם בשיטמ"ק בביאור דברי התוס' כתב, א"נ כיון דאנו מטמאים **את הבית** והכלים דהוו דבר שאין בו דעת לישאל ש"מ מטעם חזקה הוא, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. **וכתבו** הטעם משום דחסרון השיעור נעשה בב"א, ועי' שו"ת חכם צבי סי' ג' [בצילומים] דתמה דגם במקוה נימא הכי דמה שמתחסר משם מקוה הוא ברגע אחד, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ולכאו'** צ"ל דהנה בגוונא שאין ריעותא, ודאי אזלינן בתר השורש (דיש בו חזקה דאל תסתפק), אמנם הכא אין שייך כן, כיון שאח"כ נולד ריעותא לומר דהיה חסרון בשעה שטימא הכהן, **אולם** יש עוד אופן דאזלינן אחר השורש כשהוכרע בנידון קדום, וחידש מהר"ם דגם הכא נחשב לנידון קדום, וחלוק נגע ממקוה, דבמקוה אינו נידון קדום, דהזמן שבעינן שיעור מ' סאה הוא זמן הטבילה, אבל בנגע הגם שנולד הספק עתה, מ"מ נולד על ב' זמנים, על זמן שהכהן מטמא, ועל זמן ביאתו, וכיון שהספק אם היה שיעור בזמן הסגר הכהן הוא מוקדם בזמן, הוה כאילו הוא מוכרע כבר, ולכך ממילא נטמא הבא אלא הבית. אבל אי היה חסר ואתאי לא היה נחשב חזקה דמעיקרא כלל במקום תל"ר, (ואיגלאי עתה דאין משמעות על מה שסברנו דיש הכרעה בזמן הקדום, וצ"ב). ועי' לקמיה סברת הר"ש משאנ"ץ מש"כ מ"ט לא הוה תל"ר, והם הם הדברים רק דהר"ש משנ"ץ ס"ל דהוא תשובה אף על תל"ר. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ועי' רמב"ן** דמבאר תו"ד דמה דקאמר הברייתא והסגיר את הבית מכל מקום, לא מוכח מקרא גופיה דאיירי בגוונא דבעינן לחזקה, אלא דהברייתא הוסיפה כן משום האמת דיש חזקה, יעו"ש, וא"כ אפשר דלכך פירשו רש"י ורגמ"ה דע"כ קושית הגמ' לומר דלא כר' אחא, היינו דר' אחא לית ליה חזקה. [↑](#footnote-ref-15)