15 בדין אילן שאינו מתקיים משנה לשנה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

אור ליום ב' י"ג אלול תשע"א

ברכות ד"מ., אמר רנב"י לא נצרכה אלא לר' יהודה דאמר חטה מין אילן היא וכו', סד"א הואיל ואמר ר' יהודה חטה מין אילן היא ליברך עלי' בפה"ע, קמ"ל היכא מברכינן בפה"ע היכא דכי שקלת ליה לפירי איתי' לגווזא והדר מפיק, אבל היכא דכי שקלת לי' לפירי ליתי' לגווזא דהדר מפיק לא מברכינן עלי' בפה"ע אלא בפה"א.

**א**

א] צ"ע דהיאך ס"ד דחשיבא חטה כעץ ממש ומברכין על פירותי' בפה"ע, הרי ודאי דלענין כלאים חטה מין זרע הוא, וגם ודאי דאינה אסורה משום ערלה, דאם היא אסורה משום ערלה, א"כ לעולם היא אסורה, שהרי אינה גדלה אלא שנה אחת, ובע"כ דלא חשיבא כעץ ממש, ועי' בנשמ"א כלל נ"א סק"ז שנראה בדבריו דהא דחטה הויא כלאים בכרם, הוא רק מכח שנויא דגמ', וצ"ע.

עוד צ"ע בזה, דאם אכן ס"ד דפרי החטה חשיב כפרי העץ, א"כ היאך שמעינן ממתניתין דאי"ז כן, הרי במתניתין תנן דבירך על פירות הארץ בפה"ע לא יצא, ולהך ס"ד הרי לא חשיבא חטה כפרי הארץ, והרש"ש כתב דשמעינן לה ממתניתין קמייתא דמבו' להדיא דחטה הוי בכלל פרי הארץ, אך הא גופא צ"ע, דלהך צד דחטה מין אילן היא, מ"ט חשיב כפרי הארץ, ואם אכן כל הא דחשיב כפרי הארץ הוא רק משום דכל דכי שקלת וכו', א"כ הרי מהא גופא דקרי לה פרי הארץ יש ללמוד לזה, ומה הוצרכנו להא דתנן הכא דבירך על פירות הארץ בפה"ע לא יצא.

ב] ואולי יל"פ בזה, שהרי ודאי דחטה בצורתה ל"ד לאילן כלל, וע"כ לרבנן לא ס"ד כלל לחשבה כעץ, ואך דס"ד דכיון דקרי לה קרא עץ אית לה נמי תורת עץ, אך ודאי דיש לה גם תורת זרע, וע"כ הויא כלאים בכרם, וי"ל דמה"ט אף אינה אסורה משום ערלה, שהרי זרעים אינם אסורים משום ערלה, ומה שיש לה גם תורת עץ, אינו גורם לאסרה בערלה, וצ"ע, ורק לגבי ברכת בפה"ע הוא דס"ד דכיון דיש עלי' גם תורת עץ, יברכו על פירותי' בפה"ע.

ולפ"ז נ', דגם להס"ד דחטה מין אילן ומברכין עלי' בפה"ע, מ"מ כיון דיש לה גם תורת זרע, ודאי דחשיבי פירותי' גם כפירות הארץ, וע"כ הויא בכלל הא דתנן דבירך על פירות הארץ בפה"ע לא יצא.

ג] והנה כבר עמדו, דלכאו' הך מילתא דאין מברכין על חטה בפה"ע, יש ללמדו ממשנה קמייתא דתני דעל פירות הארץ הוא אומר בפה"א חוץ מן הפת, והרי דעל חטה הוא אומר בפה"ע, ורחוק לומר דקאי רק על פת העשוי' משאר מיני דגן דלא חשייב כעץ, ומ' מזה, דגם להס"ד דמברכין עלי' בפה"ע, מ"מ מצי לברך עלי' גם בפה"א, וכן מ' גם מהא דאשמועינן לה בהא דתנן דבירך על פירות הארץ בפה"ע לא יצא, ומ' דגם להס"ד לא הי' עיקר דינה לברך עלי' בפה"ע, וזה צ"ב.

אך למש"נ ניחא, דגם להצד דחשיבי פירותי' כפרי העץ, מ"מ חשיבי גם כפרי האדמה, וע"כ מברכין עליהן בפה"א, ואך דכיון דהוו גם פרי העץ, מצי לברך עליהן גם בפה"ע.

**ב**

ד] במש"א דאף דחטה מין אילן, מ"מ כיון דכי שקלת לי' לפירי ליתי' לגווזא דהדר מפיק לא מברכינן עלי' בפה"ע, בפשוטו הי' נ' דהיינו, דכיון דכי שקלת וכו' לא חשיבא החטה כאילן, ואף דאמר ר' יהודה דחטה מין אילן, מ"מ אין עלי' תורת אילן ממש, וע"כ אין מברכין עלי' בפה"ע אלא בפה"א.

אך הנה התוס' בשבת דס"ו. שציין הגרע"א בגהש"ס כתבו בתי' קמא, דכלי קש חשיבי ככלי עץ, משום דקש חשיב כעץ כדאמר פרי שאכל אדם הראשון חטה היתה, והרי דס"ל דלפי האמת חשבינן לחטה כאילן, וזה צ"ב, שהרי אמרו בסוגיין דכיון דכי שקלת לפירי ליתי' לגווזא דהדר מפיק לא חשבינן לה כאילן, ועי' בנשמת אדם כלל נ"א סק"ז מש"כ בזה, וילה"ע כן גם בסוגיית הגמ' בבכורות ד"ח. דקרי לתבואה אילן, עיי"ש בפירש"י שכתב דהוא כר' יהודה.

ה] ובפשוטו הי' נראה די"ל בזה, דהנה בתשו' הרדב"ז ח"ג סו"ס תקל"א כתב בטעם היתר הברינגא"ן, דהוא משום שאין בכל מיני אילן שזורעין הגרעין ועושה פרי בתוך שנתו כזה הלכך ירק הוא, עכ"ל, וצ"ע דא"כ מ"ט הוצרכו בגמ' לפרש דהא דאין מברכין על חטה בפה"ע הוא משום דאי שקלת לפירי ליתי' לגווזא דהדר מפיק, תיפו"ל שהיא מוציאה פירות בשנה הראשונה לזריעתה.

ו] ונ' לדון בזה, דהנה בשו"ת שבט הלוי ח"ו סימן קס"ה הק' כעי"ז במש"כ בהלכות קטנות ח"א סימן פ"ג, דכל אילן שגזעו חלול לא חשיב כאילן אלא כירק, והק' דכי יש עץ חלול בפנים יותר מקש של חטה, ואעפ"כ לא מצאו חז"ל להכירו בתור פרי האדמה אלא ע"י שאין גווזא שלו מתקיים.

ונ' פשוט דלק"מ, דהרי חטה בלא"ה אינה דומה לאילן כלל, וכדחזינן בגמ' דכל הס"ד לחשבה כאילן הוא רק לדעת ר' יהודה, ואפ"ה ס"ד דמברכין עלי' בפה"ע, משום דילפי' מקרא דמין אילן היא, וע"כ לא מצי למימר דהו"ל כגזע חלול דלא חשיב כעץ, שהרי בלא"ה אין הקש דומה לעץ, ואפ"ה באנו לדון דחשיב כעץ משום דקרי לי' קרא עץ, וע"כ אף שאין גזעו דומה לגזע העץ חשיב כעץ, וא"כ מה יוסיף הא דהו"ל הקש כגזע חלול, וז"פ.

ועד"ז יל"ד גם במה שהוכיח בעוללות אפרים סימן ח' יט: מסוגיין דאף אילן קטן יש לו דין אילן, דמבו' דכל היכא דאיתי' לגווזא והדר מפיק, אע"ג שאינו גבוה רק כחטה, אפ"ה מברך בפה"ע, ולמש"נ יל"ד בזה, ודו"ק.

ז] ולפ"ז נ' לישב ד' הרדב"ז, דהא דכל המוציא פירות בשנה הראשונה לזריעתו ירק הוא, היינו משום דכה"ג הו"ל כדרך ירק, וע"כ אף שיש לו סימני אילן לא חשיב כאילן, וזהו כמש"א בירושלמי דהא דכרוב חשיב כירק אף שהוא עולה מגזעו, הוא משום דכאן בודאי כאן בספק, ופירשו הרש"ס והגר"א, דבודאי ירק אף שהוא עולה מגזעו הו"ל ירק, וה"נ הכא דכוותה, ואשר ע"כ לא מצי לשנויי דהא דאין מברכין על חטה בפה"ע הוא מכח ה"ט, שהרי חטה בלא"ה דמי לירק, ואפ"ה באנו לחשבה כעץ משום דקרי לה קרא עץ, וא"כ מה יוסיף לנו הא דהיא דומה לירק גם במה שמוציאה פירות תוך שנתה, הרי מ"מ כיון דקרי לה קרא עץ, יש לנו לחשבה כעץ.

ח] ואמנם צ"ע, דא"כ מאי משני דהיכא דכי שקלת לי' לפירי ליתי' לגווזא דהדר מפיק לא מברכין עלי' בפה"ע, הרי בלא"ה חטה דומה לירק, ואפ"ה אמרינן דכיון דקרי לה קרא עץ יש לנו לחשבה כעץ, וא"כ מה יוסיף לנו הא דדמי לירק בהא דכי שקלת לפירי ליתי' לגווזא דהדר מפיק, ועי' נשמ"א כלל נ"א סק"ז מש"כ בזה.

ובפשוטו צ"ל בזה, דהך כללא דכל דכי שקלת לפירי ליתי' לגווזא דהדר מפיק לא חשיב כעץ, לאו היינו משום שדרכו של אילן הוא דכי שקלת לפירי איתי' לגווזא דהדר מפיק, וע"כ כל דאי"ז כן אינו דומה לאילן והו"ל בכלל ירק, דזה ל"מ מידי, שהרי בלא"ה חטה היא דומה לירק, ומ"מ כיון דקרי לה קרא עץ יש לנו לחשבה כעץ, אלא כך נמסר מהלכה, דלא חשיב כאילן אלא היכא דכי שקלת לפירי איתי' לגווזא דהדר מפיק, וע"כ לא חשבינן לחטה כעץ, אף דקרי לה קרא עץ.

ט] אך נראה די"ל עוד בזה, דהא דאמרינן דכל דכי שקלת לפירי ליתי' לגווזא דהדר מפיק לא מברכינן עלי' בפה"ע אלא בפה"ע, לאו היינו משום דבכה"ג לא חשבינן לי' כעץ, אלא אף אם חשיב כעץ, אין מברכין על פירותיו בפה"ע, דכיון דכי שקלת לפירי ליתי' לגווזא דהדר מפיק, ואין העץ דבר קיים העומד לעצמו המוציא פירות, לא חשיבי הפירות כפירות דהעץ, אלא חשיבי הפירות כפירות האדמה שהיא מוציאה עץ ופירות, וע"כ מברכין על הפירות בפה"א, ואשר ע"כ אף דקרי קרא לחטה עץ, מ"מ אין מברכין על פירותי' בפה"ע, כיון דלא חשיבי הפירות כפירות דהעץ, אלא כפירות דהאדמה.

והדברים מבוארים כן בד' הרא"ה בסוגיין, ז"ל, ז"ל, ואע"ג דלענין כלאים שנינו בהם כלל אחר ששנו שם כל שמוציא עליו מעצו ה"ז אילן משרשו ה"ז ירק, התם הוא דלענין גופי' אי איכא לאחשובי ירק או לא, אבל לענין פריו אי לאחשובי פרי עץ או לו אין למדין אותו אלא מכלל זה, עכ"ל, וכעי"ז כתב בחי' הריטב"א.

ומבו' להדיא בדבריו, דהך דינא דכשאין האילן מתקיים משנה לשנה מברכין על פריו בפה"א, לאו היינו דבכה"ג לא חשיב האילן כאילן, אלא היינו דבכה"ג לא חשיב פריו כפרי העץ, וע"כ לגבי כלאים לא תלי בזה, וזה כמש"נ דבכה"ג לא חשבינן להפרי כפרי דהעץ, אלא חשבינן דהאדמה מגדלת את העץ ואת פריו.

י] ולפ"ז מתישבים היטב ד' התוס' בשבת שנקטו דלפי האמת חשיבא חטה כעץ, דכל מש"א הכא דכיון דכי שקלת לפירי ליתי' לגווזא דהדר מפיק לא מברכינן עלי' בפה"ע, היינו רק לגבי הפירות דלא חשיבי כפרי העץ אלא כפרי האדמה, אך לעולם הקש עצמו חשיב כעץ, וע"כ כל שעשה ממנו כלים חשיבי ככלי עץ.

יא] אמנם הנה בד' התוס' שבת דכ"ז: מבו' להדיא לא כן, ז"ל, ואור"י ודאי מותר להדליק בקנבוס וצמר גפן דאינם יוצאים מן העץ אלא זרע הוא וכו', ופשתן נמי מין זרע כמו קנבוס אלא דאיצטריך במתני' למשרי פשתן משום דאיקרי עץ כדכתיב ותטמנם בפשתי העץ, וכמו עץ הדעת למ"ד חטה היתה "וקרי לה עץ אף על פי שאינה עץ" ועוד דאמר בכיצד מברכין כל היכא דאי שקלת לפירא ולא הדר אילנא ומפיק לא מברכינן עליה בפה"ע ופשתן וקנבוס וצמר גפן אי שקלת לפירא היינו הזרע לא הדר אילנא ומפיק הלכך לאו יוצא מן העץ נינהו, עכ"ל, וכעי"ז כתבו בחי' הרשב"א והריטב"א שם ובתוס' הרא"ש שם ד"כ: ובסה"ת סימן רכ"ז.

ומבו' להדיא בד' התוס', דלעולם חטה ל"ה עץ, וקרי לה עץ אע"פ שאינה עץ, ומשמעות דבריהם בטעמא בתרא, דמה"ט הוא דאין מברכין עלי' בפה"ע, משום דל"ה עץ, כיון דאי שקלת לפירא לא הדר אילנא ומפיק, וזה דלא כמש"נ בדעתם, ויותר מפורש כן בל' ש"ר שם, דמה"ט דאי שקלת וכו', לא חשיבא כעץ, (ולא רק דאין פירותי' חשובין כפרי העץ).

וע"כ נ' בדעת התוס', דהגם דחטה ל"ה עץ, מ"מ מהא דקרי לה עץ ילפי' דחשיבא כעץ אף שאינה עץ, וע"כ הוא דכלי קש חשיבי ככלי עץ, דבדין כלי עץ ל"ב שיהא עשוי במציאות מן העץ, אלא אף העשוי מן החטה דחשיבא כעץ, חשיב ככלי עץ, אך כיון דאינה עץ, אין מברכין על פירותי' בפה"ע.

יב] אך יש לסייע להדרך שנתבאר לעיל, מד' התוס' בבכורות ד"ח., ז"ל, באילן תות, אין ראי' מכאן שמברכין עליהן בפה"ע, דהכי אמרינן באילן דגן דאתיא כמ"ד עץ שאכל ממנו אדם הראשון חטה היתה אלמא קרי לתבואה אילן ולא מברכין בפה"ע, ומיהו תותים הגדלים באילן מברכין פה"ע, אבל לא אתותי שדה דאי שקלת לפירא לא הדר גווזא ומפיק ואין מברכין פה"ע אלא כי הדר גווזא ומפיק, עכ"ל.

וד' התוס' צ"ב, דהניחא לגבי חטה שפיר מצינו למימר דאף דאין דינה כאילן ואין מברכין על פירותי' בפה"ע, מ"מ קרי לה עץ משום דקרי לה קרא עץ, אך בתות דלא מצינו דקרי לי' קרא עץ, הרי לכאו' מהא דקרי לי' אילן, יש ללמוד דדינו כעץ ומברכין על פירותיו בפה"ע.

ונ' דמזה סייעתא להדרך שנתבארה לעיל עפי"ד הרא"ה והריטב"א, דהא דהיכא דאי שקלת וכו' אין מברכין ע"ז בפה"ע, לאו היינו דבכה"ג לא חשיב כעץ, אלא היינו דבכה"ג לא חשיבי פירותיו כפירות העץ, אלא חשיב דהאדמה מגדלת את העץ והפירות, ואשר זהו שכתבו התוס', דאף דתות חשיב כאילן, מ"מ שפיר י"ל דפירותיהן חשיבי כפירות האדמה ולא חשיבי כפירות האילן, דומיא דחטה דחשיבא כעץ, ואפ"ה אין מברכין על פירותי' בפה"ע.

**ג**

] בחזו"א ערלה סימן י"ב כתב, ז"ל, ונראה דגזע המתקיים שנתים או שלש שנים ואח"כ הגזע כלה והשרש קיים ומוציא גזע אחר או שגם השרש כלה וחוזר וצומח מזרע הנופל כל שאין מתקיים עד אחר ערלה ואחר רבעי ודאי לאו אילן הוא, דאין סברא שיהא אילן שפירותיו לעולם אסורין, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דכל שכלה הגזע בכל ג' שנים, הרי דאם הי' דינו כאילן, היו אסורין פירותיו לעולם, והיינו משום דדינא הוא דכל שנקצץ האילן עד הקרקע וחזר וגדל, מונין לו משעת קציצה, וכמש"כ בשו"ע סימן רצ"ד סי"ח.

ואמנם הדברים צע"ג, דא"כ תיקשי לדעת הרא"ש ודעימי' דס"ל דכל שא"צ לזרעו בכל שנה חשיב כפרי העץ, ואף שלא נשתייר כלום מן הגזע, ותיקשי דמ"ט לא אמרינן דיהיו פירותיו אסורין לעולם משום ערלה, ולכאו' בעכצ"ל בזה, כמש"כ במנחת שלמה ח"א סימן ע"א, דשאני הכא שכן דרך גידולו, ולא אמרו דהיוצא מן השרשין חייב בערלה אלא בנקצץ, וחזינן נמי הכי דמונין לכל עץ משעת קליטה ולא משעה שהגיע לטפח כמו בנקצץ, עכ"ד, אמנם בד' החזו"א הרי מבו' דלא ס"ל הכי, אלא ס"ל דכל שכלה הגזע בכל ג' שנים, אם הי' דינו כאילן היו פירותיו אסורין לעולם, ואף שדרכו בכך, ולפ"ז תיקשי דמ"ט לדעת הרא"ש ודעימי' לא אסרינן את פירותיו לעולם.

ונ' פשוט בזה, דהגם דאילן היוצא מן השרשים חייב בערלה, כ"ז הוא באילן המתקיים משנה לשנה, אך באילן שאינו מתקיים משנה לשנה ליכא להך דינא.

והטעם בזה, דהרי יסוד הדין דלא חשיב כאילן אלא בשהוא מתקיים משנה לשנה, היינו דחשיבות אילן היא רק על אילן המתקיים, והא דסגי במה שהשרשים מתקיימים לדעת הרא"ש, היינו משום דבכה"ג חשבינן דהשרשים שהם מתקיימים הם עיקר האילן, אך גזע האילן עצמו אין עליו חשיבות אילן, כיון שאינו מתקיים משנה לשנה, וע"כ ליכא בזה לדינא דאילן היוצא מן השרשים דחייב בערלה, שהרי הגזע אין חשיבות אילן עליו, וע"כ אף שיוצא גזע אחר מן השרשים, לא חשבינן לי' כאילן אחר.

וביותר נראה, שהרי עיקר דינא דאילן היוצא מן השרשים דחייב בערלה, ול"ד לכל אילן דמונין לו משעת קליטה וכמו שהעיר במנח"ש, נ' דהוא משום דכל שיוצא גזע אחר, חשבינן לי' כאילן חדש, וע"כ מונין לו משעה זו, וכ"ז לא שייך אלא בשהגזע מתקיים משנה לשנה, אך כל שאין הגזע מתקיים משנה לשנה, הרי א"א לנו לחשוב כל גזע וגזע כאילן אחר, דא"כ הרי נמצא דאין האילן מתקיים משנה לשנה, שהרי בכל שנה הוא אילן אחר, ואין תורת אילן עליו, וכל הא דיש עליו תורת אילן, הוא מכח דחשבינן דהשרשים המתקיימים משנה לשנה הם עיקר האילן, וע"כ חשיב דהאילן קיים משנה לשנה, וממילא דל"ש בזה כלל דינא דאילן היוצא מן השרשים, ודו"ק.

ל' תר"י כה: דודאי אילן הוא שהשרשים נשארין בו בכל שנה וגדל בו הפרי לשנה אחרת.

בל' התוס' וכי שקיל הפרי בשנה זו הדר אתי פרי "באותו העץ עצמו", ול' זה נראה להדיא דלא סגי במה שהשרשים קיימין וא"צ לשוב ולזרעו כד' הרא"ש, אלא בעינן שיהא העץ קיים.

בד' החיי אדם מבו' דגם לדעת הגאונים סגי במה שהאילן קיים, אף שאין הענפים קיימים, ולא מיעט אלא היכא שאין האילן קיים אלא מקצתו, דכה"ג הו"ל כשורש, כיון שאין הפירות יוצאין מן האילן שנשתייר, אלא מן האילן המתחדש בכל שנה.

ואף שדקדק החכמ"א מל' רש"י דבעינן שישאר הענף, אך עי' בלשונו בתו"ד דמבו' דהגזע קרוי ענף, ולא דקדק מד' רש"י אלא דלא סגי במה שישתייר האילן למטה, אלא בעינן שישתייר החלק שהפירות גדלים בו, דהוא חשוב ענף.

בכו"פ פרק נו התיר בננות משום דעליו יוצאין משרשיו, אך עיי"ש שכתב מה"ט דקני הסוכר לא חשיבי כעץ, והרי בד' הגאונים מבו' דחשיבי כעץ, ולא מצינו מי שנחלק ע"ז, ובע"כ דס"ל דכל כה"ג לא חשיב כעליו יוצאין משרשיו.

?בתוספתא תניא דאם עליו יוצאין משרשיו חשיב כירק ואם עליו יוצאין מעיקרו חשיב כאילן.

והגר"ז למד מזה דכל שעליו יוצאין מן הגזע ואין לו ענפים חשיב כירק, והיינו משום דמפרש דהענפים הם חשובים כעץ, והגזע חשוב כשורש, וזהו שאמרו דאם העלים יוצאין מן העץ דהיינו מן הענפים הוי אילן, ואם יוצאין מן הגזע דהוא חשוב השורש, הוי ירק.

אך לפ"ד החיי אדם, מש"א עליו היינו הענפים, וכ"ה בפני משה לירושלמי, ועיקרו היינו הגזע, וזהו שאמרו דאם הענפים יוצאין מן השרשים הוי ירק, ואם הם יוצאין מן הגזע הוי עץ.

ועיקר מה שנקט החיי אדם דעליו הם הענפים, זה מתאים עם מה שנקט דהגזע קרוי ענף, ולפ"ז הענפים קרויים עלים, אך הגר"ז דפליג על כ"ז הוי לטעמי', ודו"ק.

בהרבה מספרי המחברים כתבו, דהמברך על החצילים בטעות בפה"ע יצא יד"ח, או דעכ"פ יש לו לאכול מעט, וכד' החיי אדם שהביא המ"ב.

והנה בפשוטו נראה דכיון שהכריעו האחרונים מכמה טעמים דחצילים לא חשיבי כפרי העץ, משום דעת הגאונים דכל שאין הענפים מתקיימים ל"ה פרי העץ, ומשום שמוציא פירות בשנה ראשונה, ומשום שפירותיו מתגרעים משנה לשנה, ומשום שאינו מוציא פירות יותר מג' שנים, וע"כ אין חוששין בו משום ערלה, ה"נ לענין ברכה אם בירך בפה"ע, לא יצא בודאי, וע"כ ודאי דאסור לו לאכול.

ועד"ז נראה בדין בננות, דכיון שהכריעו האחרונים דלא חשיבי כפרי העץ, משום דעת הגאונים, ומשום דחשיב דעליו יוצאין בשרשיו וכמש"כ בכפתור ופרח, וע"כ אין חוששין בו משום ערלה, ע"כ אם בירך עליהן בפה"ע, לא יצא בודאי, ואסור לו לאכול.

אך לכאו' יש מקום לדון, דאף דלגבי ערלה סמכינן על כל טעמים אלו להתיר, מ"מ לגבי ברכה לבטלה יש לחוש יותר, דומיא דמש"כ החיי אדם דבספק ספיקא שלא בירך, אינו מברך, משום חשש ברכה לבטלה, אף דבאיסורים דאורייתא סמכינן על ספק ספיקא, וע"כ אם בירך עליהן בפה"ע יאכל מעט כדי שלא תהא ברכתו ברכה לבטלה.

אך נ' פשוט דאין הדין כן, שהרי כיון שאין החצילים גדלים יותר מג' שנים, נמצא דלהצד שברכתם בפה"ע ה"ה אסורין בודאי משום ערלה, וא"כ נמצא דא"א לנו להתיר לו לאכלם משום דספק ברכות להקל ושמא ברכתם בפה"ע, שהרי לצד זה הן אסורין באכילה משום ערלה, ונמצא דממ"נ הן אסורין באכילה או משום ערלה או משום אכילה בלא ברכה, ולא מיבעיא אם איכא איסור באכילה בלא ברכה, דנמצא דממ"נ מאכל זה אסור באכילה, אלא אף אם הוי חיוב ברכה בעלמא, ג"כ נראה דהוא אסור לאכלו, דממ"נ או שאוכל דבר האסור באכילה, או שמבטל חיוב ברכה.

ומטעם אחר יל"ד, דברכת בפה"ע ודאי הויא ברכה לבטלה ואינה מתרת באכילה, שהרי להצד שברכתם בפה"ע ה"ה אסורין משום ערלה, ואין מברכין עליהן, ונמצא דודאי ברכה זו אינה ברכה, דממ"נ או שברכתם בפה"א, או שהן אסורין משום ערלה ואין מברכין עליהן, וע"כ א"א להתיר לאכול מכח ברכה זו.

ואמנם כ"ז הוא בארץ ישראל דספק ערלה אסור, אך בחו"ל דספק ערלה מותר, יש להסתפק, אי נימא דמ"מ א"א להתירם באכילה, דכל הא דספק ערלה מותר הוא משום דמצי לנקוט כצד ההיתר, אך הכא הרי לפי צד ההיתר שהם פרי האדמה אסור לו לאכלם משום דלא בירך עליהן, או דנימא דהתירא דספק ערלה בחו"ל שאני, דהוא היתר ודאי במצב המסופק, וכל שיש ספק שאינו פרי העץ, שרי לאכלו אף אם הוא פרי העץ, וע"כ שפיר יש להתירם באכילה בשבירך עליהן בפה"ע.

ולכאו' יש ללמוד לזה, ממש"כ התוס' לעיל דל"ו: בדין קפריסין, ז"ל, והי' אומר הר"מ דלגבי ערלה לאו פירא הוא היינו משום דכל המיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל, אבל בארץ ודאי הוי פירא ומברכין עליו בפה"ע, ובברכות ליכא חלוק בין בארץ לחו"ל, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש, ומ' להדיא דמברכין עליהן בפה"ע בחו"ל, אף בשאוכל הקפריסין שגדלו בתוך ג' שנים, ואף דכל הא דשרינן להו באכילה, הוא משום דהלכה כדברי המיקל שאינם פרי העץ, וא"כ נמצא דכל שמברך עליהן בפה"ע, יש לאסרן ממ"נ, דאם הם פרי העץ הרי הן אסורין משום ערלה, ואם אינם פרי העץ הרי הם אסורין משום אכילה בלא ברכה, מ"מ שרינן להו באכילה, והיינו משום דכל דמספקא לן שמא לא חשיבי כפרי העץ, ה"ה מותרין בודאי משום ערלה, וע"כ שפיר מברכין עליהן בפה"ע.

שו"ר בשאג"א סימן כ"ג שכתב לפרש טעם הסוברים דמברכין עליהן בפה"א, ז"ל, דתמה על עצמך, אם אדם נוטל קפרס של ערלה בח"ל ואוכל ויברך על קפרס זה של ערלה שאוכל בפה"ע, הא ה"ל תרתי דסתרן אהדדן בבת אחת, מדאכלו לא חשיב ליה לפרי ומברך עליו בפה"ע הרי באותו שעה חשיב לי' לפרי, עכ"ל, אך משמעות דבריו דלאו היינו דמכח זה יהא אסור לו לאכלו, אלא דאין ראוי לברך עליו בפה"ע, משום דהו"ל כתרתי דסתרי, ועי' בעונג יו"ט סו"ס י"ד דג"כ עמד בענין זה, ודימה להא דאפי' בתפילה דרבנן צריך לנהוג כל ימיו כאחד שלא יהא סותר את עצמו, צ"ע בזה.

שוב הראוני במעדיו"ט אות ז', ז"ל, אע"ג דבא"י הוי פירא, אנן מיהא בחו"ל היכי נעביד דאי נברך בפה"ע ולא ננהוג בהן ערלה הוי תרתי דסתרן אההדי הלכך מברכינן בפה"א, עכ"ל, אך נ' בדבריו, דאין כונתו רק כשאוכל קפרס שגדל בתוך ג' שנים, אלא כונתו דכיון שאין אנו נוהגין בהן ערלה, אין לנו לברך עליהן בפה"ע, וא"כ אי"ז ענין לנידו"ד, וע' ביד אפרים סימן ר"ב ובעוללות אפרים סימן ו' יד. מש"כ ע"ד המעדיו"ט והשאג"א.

אך שוב נתבוננתי דיש לדחות הראי' מד' התוס' והרא"ש, די"ל דס"ל כדעת המג"א סימן ר"ד, דפירות אלו שאין מברכין עליהן בפה"ע משום שאינם עיקר הפרי, אם בירך עליהן בפה"ע יצא, וע"כ שפיר מצי לברך על הקפריסין בתוך ג' שנים בפה"ע, וליכא למימר דממ"נ ה"ז אסור באכילה, שהרי אף להצד דהוא פרי האדמה, מהניא ברכת בפה"ע להתירו באכילה.

ובאמת יש לסייע להך מילתא שנת' בדעת התוס' והרא"ש דס"ל דאם בירך על פירות אלו בפה"ע יצא, דאל"כ מ"ט נקטו בפשיטות דיש לברך על הקפריסין בפה"ע, הרי כיון דחזינן דשרינן להו בחו"ל, והרי דלא הוכרעה ההלכה בודאי דחשיבי כפרי העץ, הרי דהגם דהדין נוטה טפי דחשיבי כפרי העץ, מ"מ שפיר י"ל דיברך עליהן בפה"א ולא בפה"ע, כיון דאם בירך על פה"ע בפה"א יצא, ואם בירך על פה"א בפה"ע לא יצא, וכמו שמצינו כן בפוסקים בכ"ד, דאף בדבר שהוא נוטה טפי שברכתו בפה"ע, מ"מ כל שיש צד שברכתו בפה"א, מברכין עליו בפה"א, ?ועי' חזו"א שעמד ע"ד התוס'?, ונ' מזה דס"ל דאף להצד שברכתן בפה"א, מ"מ אם בירך עליהן בפה"ע יצא, וע"כ ס"ל דכיון דהדין נוטה דחשיבי כפרי העץ, יש לברך עליהן בפה"ע.