מצוא חפצך ה שו יא-סוף
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שו ושז - דינים התלוים בדיבור

**שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי רפאל צבי ובר שליט"א

הלכות 'ממצוא חפצך'

##### **או"ח סימן שו סעי' יא - יד**

##### **שיעור ה**

**[סעיף יא] מותר לקנות בית בארץ ישראל מן האינו יהודי בשבת וחותם ומעלה בערכאות. הגה: שלהם, בכתב שלהם דאינו אסור רק מדרבנן ומשום ישוב ארץ ישראל לא גזרו.**

## ההיתר לכתוב שטר מכירה בשבת

מקור הדין הוא בגמרא בגיטין (ח, ב) שכותבין אונו [שטר מכירה. רש"י] אפילו בשבת, ומסקינן שאומר לעובד כוכבים ועושה, ואע"ג דאמירה לעובד כוכבים שבות, משום ישוב ארץ ישראל לא גזור רבנן. ובפשטות מבואר בדברי הגמרא דמשום מצוות ישוב ארץ ישראל התירו אמירה לעכו"ם, דלא גזרו שבות במקום מצוות ישוב ארץ ישראל.

והנה בתוס' שם (ד"ה אע"ג) הביאו דדוקא משום מצות ישוב ארץ ישראל התירו אמירה לעכו"ם, אך לצורך שאר מצוות לא התירו לומר לעכו"ם לעשות מלאכה דאורייתא. והביאו שם דעת הבה"ג שהוכיח מגמרא זו דהתירו אמירה לעכו"ם לצורך כל מצוה.

אכן האור זרוע (חלק ב סימן עו) חידש שכל ההיתר של הגמרא לומר לעכו"ם לכתוב שטר מכירה, הוא רק באופן שכותב בכתב של עכו"ם שאיסורו הוא רק מדרבנן, אך בכתב גמור שאיסור כתיבתו מדאורייתא אין להתיר לומר לעכו"ם לכתוב בשבת, אפילו במקום מצוות ישוב ארץ ישראל. וכן פסק הרמ"א כאן דכל ההיתר הוא רק בכתב שלהם, אך בכתב אשורי שאסור מדאורייתא אין היתר לכתוב שטר מכירה. ולפי זה אין מקור להתיר אמירה לעכו"ם לעשות מלאכה דאורייתא לצורך ישוב ארץ ישראל, אלא הוא רק היתר לומר לעשות מלאכה דרבנן, והיינו שבות דשבות שהתירו לצורך מצוה.

אמנם במשנ"ב (ס"ק מו ובאורך בביאור הלכה כאן) מבואר דדעת כל הפוסקים שאין הבדל בין סוגי הכתב, וכל כתב אסור מדאורייתא, ולפי"ז יש חידוש גדול בדין זה, שאף דקיי"ל שאין להתיר אמירה לעכו"ם לעשות מלאכה מדאורייתא (כמבואר ברמ"א לעיל סימן רעו סעיף ב), שאני מצוות ישוב ארץ ישראל שלצורך כך מותר לומר לעכו"ם לעשות מלאכה שאסורה אפילו מדאורייתא.

## הטעם שלא יתן לו את המעות בידיים

כתב המשנ"ב (ס"ק מה) וכיצד הוא עושה מראה לו כיסים של דינרין, והאינו יהודי חותם ומעלה בערכאות, אבל אסור ליתן לו מעות להדיא. ומבואר דאף שהתירו אמירה לעכו"ם לעשות מלאכה דאורייתא, מכל מקום אין היתר שיתן לו את הדינרין בעצמו. ולא נתבאר הטעם שאסור לתת את הדינרים בעצמם.

והנה המגן אברהם (ס"ק יט) הביא מספר משפטי צדק בשם הריב"ש והרא"ש שכתבו דמה שהתירו לכתוב שטר מכירה בשבת, היינו כשעשו את הקנין מערב שבת, ורק את הכתיבה בערכאות התירו לעשות בשבת, משום שלא התירו לעשות קנין בשבת. אמנם האליה רבה (ס"ק כב) תמה עליו דבירושלמי מבואר להדיא שהתירו ליקח בית משבת מן העובד כוכבים, והוכחת הירושלמי מהא שנכבשה יריחו בשבת, ע"ש, הרי מבואר שיש להתיר לעשות קנין בשבת לצורך ישוב ארץ ישראל. אכן מבואר באליה רבה דמכל מקום אסור לתת לו את המעות להדיא, כיון שהוא מקח גמור על ידי מעשה, ובשעה"צ (ס"ק לה) כתב כדברי האליה רבה, ולפי"ז הטעם שאסר המשנ"ב ליתן את הכסף בהדיא הוא משום שעושה קנין בידיים, וזה לא התירו לצורך ישוב ארץ ישראל.

## דין כתב שאינו של אשורית

ובעיקר דברי הרמ"א שחידש שכתב שלהם אינו אסור אלא מדבריהם, בביאור הלכה (ד"ה בכתב) האריך להוכיח דדעת כל הראשונים דכל סוגי הכתב אסורים מדאורייתא, והוסיף שגם הרמ"א לא כתב כן אלא לחומרא, לחוש לשיטת האור זרוע שלא התירו לכתוב שטר מכירה בשאר סוגי הכתב, אך בוודאי אין לסמוך על שיטה זו להקל לכתוב בכתב אחר, דאף זה אסור מן התורה.

אכן הביאו משו"ת יד יצחק (חלק ג סימן צה) לענין חולה שאין בו סכנה שצריך ללכת לרופא, והתיר לו ללכת לרופא שאינו שומר תומ"צ, אף כשיודע שהוא יכתוב לו מרשם בשבת, וצידד להקל בזה משום שברופא מומר אין דין דמסייע בידי עוברי עבירה, וצירף לזה את דעת האור זרוע המובאת ברמ"א שהמומר כותב בלשון לע"ז, ואין בכתיבה זו משום איסור דאורייתא. אמנם הגרש"ז (שש"כ פרק מ הערה כז) כתב טעם אחר להקל בזה, שכיון שהוא הולך לתומו לרופא, לא נחשב שהפעולה של הרופא מתייחסת אליו, כיון שהרופא כותב את המרשם על דעת עצמו, ודמי למבואר בבבא קמא (סט, א) שאם לוקחים לו פירות מהשדה, והם ערלה א"צ להודיע להם, דאמרינן 'העליטהו לרשע וימות', והכא נמי אין בזה משום לפני עור, כיון שהרופא חייב לטפל והוא הולך אליו כדין שרי. אך הוסיף שאם יצטרך הרופא להדליק את האור לצורך הטיפול בחולה יש לאסור כי זה לפני עור.

**[סעיף יב] מותר להכריז בשבת על אבדה אפילו הוא דבר שאסור לטלטלו. הגה: ומותר להתיר חרמי ציבור בשבת אע"פ שאינו צורך שבת, הואיל והוא יום כנופיא לרבים, הוי כעסקי רבים דשרי לדבר בם. אבל אין מחרימין בשבת כי אם מדבר שהוא לצורך שבת.**

## היתר חרמים בציבור בשבת

וכתב המשנ"ב (ס"ק נא) דבפשטות משמע שטעם ההיתר להתיר חרמים בשבת הוא משום שיש בזה צורך לרבים, ולפי זה אם אין בזה צורך ותועלת אלא רק ליחיד אין להתיר, אך הביא שהאחרונים צדדו דאפילו לצורך יחיד יש להקל, כיון שלא יוכל לקבץ בחול את כל הקהל בקל כדי שיתירו לו את החרם. ובמג"א (ס"ק כג) הוסיף דדמי לנדרי אשתו שהתירו להפר בשבת (כמבואר בסימן שמא סעיף א) כי אי אפשר לעשותו בזמן אחר, וכ"כ המשנ"ב לקמן (סימן שמא ס"ק ח). וטעם ההיתר בזה מבואר בריב"ש (סימן שצ ד"ה ואין ספק) דחשיב כמו עסקי רבים, משום 'שכל דבר המזומן תדיר, אע"פ שבכל פעם ופעם הוא דבר פרטי נראה שצרכי ציבור נינהו'.

## היתר להכריז משום פסידא

כתב המשנ"ב (שם) בשם הב"ח (סו"ס שז) דמה שנוהגין בירידים שהשמש קורא מתוך הכתב מי שמוחרם משום חובותיו הוי כעסקי רבים, דלולא זה נפסדין החובות וכל משא ומתן, ומותר לעשות כן בשבת.

וכן מצינו בדברי הב"ח בתשובה (סימן קמו) והביאו המשנ"ב לקמן (סימן שז ס"ק א) לגבי מי שיש לו חוב אצל האנס, וחושש שהוא ילך ולא ישוב עוד לעיר, דמותר ללכת אצל השר ולקבול בפניו, כדי שלא יפסד ממונו. ונראה שכך היא שיטת הב"ח, דלא נאמר איסור של 'ודבר דבר' במקום פסידא.

והנה בב"ח בתשובה (שם) כתב טעם לדבריו שהתירו לדבר דיבור של חול במקום הפסד, משום דלא גרע מקום הפסד מצרכי רבים, ואם התירו לדבר דיבור של חול לצורך רבים כמו שנתבאר, כל שכן שיהיה מותר לדבר דיבור של חול מחשש הפסד.

ובב"ח שם הביא ראיה לכך דטפי יש להקל במקום הפסד מלהקל במקום צורך דרבים, מהא דמצינו שהתירו לטלטל מוקצה במקום הפסד, ואף שלא התירו טלטול מוקצה לצורך רבים, ומוכח דטפי יש להקל בדבר שיש בו משום חשש הפסד [אכן לדידן אין ראיה דקיי"ל שאסור לטלטל מוקצה ואף שיש חשש הפסד, וע"ש שכתב דאף לדעת החולקין נראה שלא חלקו מטעם זה], עוד הוכיח מהא דלא התירו לומר לגוי לעשות מלאכה דאורייתא לצרכי רבים כמבואר במגיד משנה (פרק כז משבת), ואילו אם יש חשש פסידא מותר, כדמוכח מהא דהתירו להציל מן הדליקה על ידי שיקרא לאינו יהודי ויאמר כל המכבה אינו מפסיד, ואף שבוודאי יכבה שרי, ומוכח שהתירו אמירה לעכו"ם כדי שלא יפסד. [אמנם במשנ"ב לקמן (סימן שלד ס"ק סט) ביאר דהטעם שהתירו לומר כן הוא משום דאדם בהול על ממונו, ולא שהתירו במקום הפסד].

**[סעיף יג] להכריז בשבת על קרקע הנמכר, שכל מי שיש לו זכות עליו יבוא ויגיד ואם לאו יאבד זכותו, אסור.**

ודקדק המשנ"ב (ס"ק נד) שאיסור זה הוא דווקא באופן שאומר שאם לא יבוא יאבד זכותו, כיון שבזה הוא נחשב כדן את הדין, אך אם מכריז סתם שמי שיש לו זכות שיבוא ויגיד, אפילו אם יש תקנה בעיר שאם הוא לא יגיד בטלה זכותו שרי, כיון שאינו דן את הדין. ומ"מ לכתחילה החמיר אלא א"כ נוהגים כן. והטעם להקל מבואר בריב"ש (סימן שצ) שהוא כצרכי רבים כיון שזה מצוי להרבה אנשים ע"ש.

## להכריז לצורך מצוה

**[המשך סעיף יג]** **הגה: וכן אסור להכריז יין בשבת דהוי כמקח וממכר.**

וביאר המשנ"ב (ס"ק נה) דהיינו שמודיעים שיש אצל פלוני יין למכור בשבת. והביא מהמג"א (ס"ק כז) דבמקום שאין יין מצוי כל כך שרי להכריז, דהכרזה זו היא לצורך מצוה בשביל קידוש. ובאליה רבה (ס"ק לא) כתב שיש להקל להכריז אפילו על שאר משקאות, כי יש בדבר משום צורך שבת וצורך רבים, אמנם בשעה"צ (ס"ק מג) כתב כהמג"א דאין להקל בשאר משקין, דרק ביין התירו כיון שמינכר לכל שהוא צורך מצוה, אבל בסתם משקה הרי זה זילותא דשבת.

## הכרזה בין השמשות

והנה בתוספת שבת כתב שיש להקל להכריז על מכירת היין בבין השמשות, וטעמו שהוא כשבות שהתירו בין השמשות לצורך מצוה (עי' לעיל סימן רסא סעיף א), ובבין השמשות משמע שהתירו להכריז אפילו על שאר משקאות. והדבר מצוי במקומות מרוחקים כגון שנמצא בנופש וכדו', שיש שמכריזים שמי שאין לו דבר מאכל יכול לקנות במקום פלוני, ונראה שלהכריז על יין וכן על חלות מותר דהוא צורך שבת וכנ"ל, אך שאר מאכלים כגון צ'ונט וכדו' אין להקל אלא בין השמשות.

## ההיתר להכריז בבית הכנסת

והנה התבאר מתוך דברי המשנ"ב שלצורך מצוה מותר להכריז בשבת. ועוד מוכח שאף שלכאורה להכריז על יין הנמכר, וכן להכריז על קרקעות דמבואר לעיל דשרי, יש בזה משום חסרון בכבוד בית הכנסת, ואפילו הכי שרי להכריז, לצורך רבים ולצורך מצוה, ובשו"ת רב פעלים (חלק ב סימן כד) דן על פי זה להקל ולמכור ספרים בבית הכנסת, שהרי קונים את הספרים לצורך מצוה, ויש בדבר אף משום צרכי רבים.

ועלתה שאלה בזמנינו אם מותר להתקין 'מכשיר להטענת רב - קו' בבית הכנסת, ודנו שיש לאסור משום דהוי מקח וממכר בבית הכנסת, ולפי מה שנתבאר כאן יש מקום להקל דחשיב כצורך הרבים, ולצורך רבים התירו. אכן לכתחילה יש להחמיר בזה, ואם אפשר להתקינו בחצר ביהכנ"ס עדיף טפי.

**[סעיף יד] מי ששלחו לו שהוציאו בתו מביתו בשבת להוציאה מכלל ישראל, מצוה לשום לדרך פעמיו להשתדל בהצלתה, ויוצא אפילו מחוץ לשלש פרסאות, ואי לא בעי בית דין גוזרין עליו.**

## להציל בתו כדי שתשמור שבתות הרבה

מבואר במשנ"ב (ס"ק נו) שדין זה אינו דווקא באביה וכל אדם רשאי לחלל שבת כדי להצילה מאיסור, והטעם דחייב אדם לעבור איסורא זוטא כדי שלא יחטא חבירו איסורא רבה. ובהמשך דבריו (ס"ק נז) כתב המשנ"ב שאפילו מלאכה שאסורה מדאורייתא התירו לעשות כדי להצילה, דמוטב שיחללו שבת אחת משתחלל היא שבתות הרבה, וחשיב כמו איסורא זוטא לגבי חילול שבתות הרבה. עוד מבואר במשנ"ב שכל ההיתר הוא להציל אותה אם נחטפה באונס, אך אם הלכה מרצון אין להתיר לחלל שבת כדי להצילה, והאליה רבה כתב שלעבור איסור דרבנן שרי אפילו כשהלכה במזיד [ומסתבר שקטנה אף אם הלכה ברצון מותר לחלל שבת להצילה דפיתוי קטנה אונס הוא].

## כשיש ספק אם יצילו אותה מהאנסים

ולעשות מלאכה דאורייתא כשיש ספק אם יצליח להוציא אותה מידי האנסים, מבואר בשו"ע הרב (סעיף כט) שיש להתיר אף מספק, כי זה כמו פיקוח נפש שאפילו מספק מחללין עליו את השבת.

[ויש להעיר על זה מהמבואר בתוס' בבא מציעא (קיד, ב ד"ה אמר ליה) שהקשו על המבואר שם בגמרא שאליהו היה כהן, והקשו התוס' איך נטמא לבנה של האלמנה, ותירצו דכיון שהיה ברור לו שיחייהו היה מותר לעשות כן משום פקוח נפש.

ומלשון התוס' משמע שרק אם ודאי יצילה שרי, וצ"ע מאי שנא מכל פקוח נפש שהתירו אפילו במקום ספק, ופירשו האחרונים על פי המבואר בגמ' ביומא (פה, א) שיש כמה טעמים לכך שהתירו לחלל שבת במקום פקוח נפש, דיש שסברו שהוא משום שמוטב שיחללו שבת אחת ולא יתחללו שבתות הרבה, ויש שפירשו שהוא מקרא ד'וחי בהם', ומסקנת הגמרא דלטעם ד'וחי בהם' היינו אפילו בספק פקוח נפש, אך לטעם דמוטב שיחללו שבת אחת ולא יתחללו שבתות הרבה, אין טעם להתיר מספק, דאינו ברור שיתחללו שבתות הרבה, ובזה ביארו כוונת התוס' דכיון שבנה של האלמנה כבר מת, לא שייך בו טעם של 'ויחי בהם', ולכן הטעם להצילו הוא רק משום שמוטב שתתחלל שבת אחת ולא יתחללו שבתות הרבה, ועל כן אין להתיר אלא כשבוודאי מצילו. (ויש להעיר מדברי רש"י בסנהדרין עד, א ד"ה סברא, דביאר טעם ד'וחי בהם' משום 'שיקרה בעיניו נשמה של ישראל', ומשמע שאפילו אם מת, כיון שמחייה נפש של ישראל יקר דבר זה יותר משאר מצוות).

ולפי זה היה נראה דהכא שאין טעם להציל מן השמד אלא משום דמוטב שתתחלל שבת אחת, א"כ בספק אין להתיר כיון שלא שייך טעם זה, אמנם מדברי השו"ע הרב נראה דאין לחלק בזה ואף בספק יש להתיר. ויל"ע]

## אם תחלל רק כמה שבתות

בתהילה לדוד (ס"ק כד) דן האם התירו לחלל שבת כדי להציל אדם, באופן שאם לא ינצל הוא יחלל רק כמה שבתות, ודקדק בדברי המג"א שהביא מהבית יוסף דהטעם שמחללין הוא דמוטב שיתחלל שבת אחת משיתחללו שבתות הרבה, ומשמע שרק אם ע"י כך יתחללו הבה שבתות אסור, אך בסוף דבריו כתב שאם תעבור עבירה אחרת, לא התירו לחלל שבת כדי להצילה, ומשמע שאם תעבור יותר מפעם אחת שרי וצ"ע.

**הדינים העולים:**

1. מותר לקנות קרקע ולכתוב עליה שטר מכירה בשבת, וי"א שרק אם כותב בכתב אינו של אשורית. אך לתת את המעות להדיא אסור דהוי מקח גמור.
2. דעת כמעט כל הפוסקים שהאיסור לכתוב אף בכתב שאינו של אשורית הוא מדאורייתא.
3. מותר להתיר חרמים שיש בהם צרכי ציבור. וכן יש להקל משום פסידא.
4. מותר להכריז לצורך מצוה, ואם אין יין או חלות מותר להכריז לצורך זה, אך לצורך שתיה אחרת אסור, ובבין השמשות יש להקל.
5. משא ומתן שיש בו צורך רבים מותר לדבר בבית הכנסת.
6. מותר לעשות אפילו מלאכה דאורייתא להציל יהודי מהשמד, והיינו שלקוחוהו באונס, אך אם הלך מרצון אסור, ומלאכה דרבנן שרי. ופיתוי קטנה אונס הוא.
7. אפילו אם יש ספק האם יצילו אותה שרי.
8. אם תחלל רק כמה שבתות צ"ע אם מותר לחלל שבת כדי להצילה.