מראי מקומות לש 4
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / לש

**מראי מקומות לש 4 קנה: קנו.**

**דילמא עד כאן לא קאמר ריב"י התם אלא קמח וכו'.** בדין זה דדבר שאינו בר גיבול אינו חייב בו על נתינת המים. יש לעיין מה דעת רבי בזה. ולאביי פשיטא שחייב והנידון הוא לדעת רב יוסף..והנה בדיו מבואר לעיל יח. דלדעת רבי מבואר ברש"י לעיל דחייב מדאוריתא. על נתינת המים אפילו שאינו בר גיבול. ומשו"ה המשנה שם היא רבי. והנה מצינו בריטב"א דבר חידוש דכתב לחלק בין מורסן לבין דיו ואפר. עיין בריטב"א שכתב דבדיו באמת נאסר לפי רבי הנתינת מים אפילו דאינו בר גיבול וכן באפר זה נאסר אם דעתו לצבע. אמנם במורסן גם לפי רבי אין חייבים עליו מדאוריתא. על נתינת המים ולא נאסר רק מדרבנן. ומחלוקת רבי ורבי יוסי בסוגייתנו לגבי מורסן היא רק לגבי הדרבנן ולא לגבי הדאוריתא. ועיין במאירי לעיל יח. דמבואר דמורסן א"א לגבל ומשו"ה התיר רבי יוסי את נתינת המים. משא"כ אפר. שאפשר לגבל, רק אינו מחוסר גיבול. ושם חייב על נתינת המים לחודה. **רש"י ד"ה רבי יוסי ברבי יהודה היא.** כתב רש"י דהטעם דלא שייך לפרשת את הי"א דגובלין גם אליבא דרבי הוא משום שלרבי מתחייב מנתינת המים. ולא יעזור שינוי. דשינוי בנתינת המים לא מועיל כלפי איסור דאוריתא. ויל"ע מדוע לא העמידו את הברייתא די"א גובלין דהיינו דנתינת המים היתה מערב שבת. ובלי שינוי. דלרבי מותר אפילו לגבל. ואדרבה לר"י בר"י אסור לגבל. והנה לכאורה היה ניתן להביא מכאן ראיה דלרבי אסור לגבל אפילו אם כבר נתן את המים וכמו שטען המ"ב וממילא לא יתכן דבזה פליגי. ועדיין תיקשי דמ"מ ניתן להעמיד את המ"ד די"א מגבלין כרבי באופן זה. ובוודאי קושיא זו קשה אליבא דמיוחסות לר"ן דסובר דלרבי באופן זה פטור ולריבר"י חייב. ונראה דהטעם דלא העמידו כן הוא משום דהלשון מגבלין משמע שכולל את שני החלקים נתינת מים וגיבול. ומשו"ה לא רצו להעמיד כן. **בא"ד דמנתינת מים מחייב ואפילו במידי דלאו בר גיבול.** מדברי רש"י מבואר דהוא סובר דלהלכה פוסקים כרב יוסף דלאביי. אין זה אפילו ואדרבה במידי דלאו בר גיבול חייבים על נתינת המים לחודיה ובאמת דרש"י לשיטתו בביצה לב: דקיטמא שרי היינו אפילו לגבל במים ולערב את האפר עם המים. והטעם דהאפר לא בר גיבול. ויש לדון איך למד רש"י האם קלי הוא בר גיבול או לאו בר גיבול. אמנם לתוס' לעיל יח: מוכרים לומר דהקלי הוא בר גיבול דאם אינו בר גיבול היה נאסר נתינת המים לרבי יוסי כמו לרבי. ויהא מוכרח לשיטתם דהתירו בשינוי לגבל גיבול, שביסודו הוא איסור דאוריתא.

**והנ"מ הוא דמשני.** עיין בדף הקודם דהבאנו דלרמב"ם גמ' זו מתפרשת כפשוטה. דקלי אינו בר גיבול, וממילא לרב יוסף דכך הוא ההלכה יתפרש דלרבי חייבים על נתינת המים ולכן אין מגבלים ולרבי יוסי ברבי יהודה האיסור על הגיבול הוא רק דרבנן. וממילא מהני שינוי. אמנם לדעת התוס' והראב"ד ודעימיה. דגם לרב יוסף עם גיבל חייב מדאוריתא. יל"ע מה יעזור השינוי. ויהא מוכח מכאן דהשינוי מועיל אפילו לאיסור דאוריתא דהיינו הגיבול. והטעם דכאן השינוי מועיל ובשאר איסורי דרבנן יש איסור לכתחילה לעשות בשינוי, יתכן לומר דכאן משום שזה צורך בו ביום לשתות את הקלי התירו. לעשות כן בשינוי. ולפי"ז אם לא יהא צורך היום יהא אסור לעשות כן בשינוי. וכעין מה שכתבו הט"ז והפמ"ג מדוע התירו במורסן ליתן מים לכתחילה. אמנם עיין בביאור הלכה סי' שכ"א סי"ד ד"ה שמא יביא. מה שהביא מהנשמ"א. ומה שהוא חי' בביאור הטעם מדוע זה הותר דהוא ביאר דלא הוי אלא אוכל בעלמא. ועיין בחזו"א סי' נח ס"ז ד"ה בביאור הלכה. דהוכיח מהרמב"ן דטעם ההתר הוא משום השינוי דמעט מעט הוי שינוי. גמור וכלשונו של הרמב"ן אין דרך גיבול בכך שאין דרכו אלא במרובה. **מחלוקת זו של החזו"א והמ"ב יש בה נפק"מ גדולה לדינא**. לדעת הביאור הלכה התר זה לא נאמר דווקא בקלי ולא בקמח. דהרי ההתר הוא רק בדבר שהוא דרך אכילה. ואין דרך לאכול קמח. וההתר יהיה רק בדברים שעל ידי התערובת הם יעמדו לאכילה מיד. לעומת זאת ההתר לפי החזו"א יהיה בכל הדברים שהדרך לגבל אותם הרבה ומגבל אותם מעט יהיה בהם התר אלא דהחזו"א נסתפק בסק"ב מהם הדברים שהדרך לגבל מהם הרבה ודן דשמא קמח נחשב דבר שהדרך לגבל מעט. ואין לנו אלא רק מה שמבואר בגמ' שדרכו לגבל הרבה.[וזה דוחק דבפשוטו קמח גם דרכו לגבל הרבה.] [והנה דייסא היום זה דבר שהדרך בוודאות לגבל גם מעט ולא יהיה התר זה.] וכבר מצינו דנחלקו בזה הפוסקים. דהמג"א סי' שכ"א סקי"ז הועתק במ"ב סקנ"ג סובר דההתר הוא דווקא בקלי ולא בקמח. לעומת זאת הפמ"ג סובר דההתר הוא גם בקמח ויתכן דנחלקו בזה. או דהמג"א סובר כפי הסברא שאנו אמרנו דההתר הוא רק אם זה עומד לאכילה היום אז התירו בשינוי ולפי"ז ההתר הוא רק בקלי ולא בקמח. ועיין. **על יד על יד.** בפשוטו המכוון מעט מעט. וכן נקט המ"ב והנשמ"א דן דהמכוון הוא כלאחר יד. אמנם עיין הרחבת דברים בביאור הלכה שכ"א י"ד ד"ה שמא שדחה דבריו. ועיין אג"ט לש סקט"ו וסקכ"ג.

**ושוין שבוחשין את השתית בשבת. והא אמרת אין גובלין לא קשיא הא ברכה הא בעבה.** רש"י פי' דשתית היינו קלי. והקשתה הגמ' איך אמרת שרבי מודה שבוחשין הרי אמרת שאין גובלין ותי' הגמ' דאיירי ברכה. והיינו דבעיסה רכה הגיבול שבה אינו דאוריתא אלא דרבנן. והטעם הוא לכאורה דאין זה נחשב שעושה כאן חיבור. אלא דהופך את הכל לנוזל. ואין זה מענין עיסה שענינו הוא דיבוק החלקים הנפרדים וחיבורם. ולא הפיכת כל הדבר לנוזל ומדאוריתא אין בזה לישה. ורק דמדרבנן נאסר. וממילא באופן שעושה שינוי בצורת הנתינה התירו לערב את השתית דהינו שני החלקים נתינת המים וגיבול ועירוב השתית. וכתב הרמב"ן דהגם דהגמ' תי' כן אליבא דרבי מכל מקום האמת הוא דגם אליבא דר"י בר"י נאמר התר זה דהיינו באופן שהעיסה רכה הותר לגבל אפילו הרבה בתנאי שישנה בסדר הנתינה. [ועיין ריטב"א דבתחילה רצה לדון דלריבר"י מועיל אפילו בלי שינוי וחזר בו.]. ועיין תרומת הדשן סי' נג הובא בב"י סי' שכ"א. דשינוי בנתינה לא מועיל אליבא דרבי יוסי דמחייב על הגיבול אלא אליבא דרבי. ולרבי יוסי בעינן לעשות שינוי בגיבול. ולכן כתב דכיוון דחישינן לרבי צריך לעשות שינוי גם בגיבול דהיינו שיערב באצבעו וגם בנתינה. ועיין ברמ"א סי' שכ"א סט"ז. דהתיר לגבל דווקא באצבעו והמ"ב שם העמיד דאיירי ברכה. והחזו"א סי' נ"ח סק"ה פליג עליה. והאג"ט הוציא מהראשונים דסברו דלרבי יוסי מועיל שינוי גם בנתינה שצריך לעשות נתינה גם לר"י. ולדעת הר"ן צ"ע. **הא ברכה וכו'** יש לדון מהו ההגדרה של בלילה רכה. עיין ריטב"א שכתב שכל בלילה שנראית כמשקה ואינה דומה לעיסה. ובחזו"א סי' נח ס"ט. כתב דאם אפשר להערותה מכלי לכלי נקראת רכה. ובי' החזו"א בסק"ח שכשמערה מים על הקמח של הקלי. הגם שבהתחלה הוא עבה ורק אח"כ נהיה רך מכל מקום כל זמן שלא פסק הקילוח. לא נחשב כמלאכה אלא נחשב כחלק מהעשיה של רך דדנים את הכל כעשייה אחת.. עוד כתב החזו"א בסק"ט. דהגם דבלילה רכה נאסרה מדרבנן מכל מקום ליתן דבר הנמס במים אין עליו כלל שם של בלילה ואין בזה אפילו איסור מדרבנן.

**מצינו נידון בפוסקים שנוגע מאד הלכה למעשה. האם התר זה של שינוי בסדר הנתינה מועיל גם בבלילה עבה**. הב"י מדייק מדברי המגיד משנה פכ"א הל"ג שמהני השינוי אפילו בבלילה עבה. לריבר"י. אמנם החזו"א סי' נח' סק"ב. מפקפק בזה שאין זה מוכרח שזה כוונת המ"מ. אמנם בבעל המאור ובספר ההשלמה נקטו דההתר גם בבלילה עבה. וזה ראיה לבית יוסף. ועיין פמ"ג במשב"ז שכא יב. **עיין ברמב"ם פכ"א הל"ג. דהוא מבאר באופן אחר**. דהוא סובר דקלי ושתית. הם שני דברים שונים. דשתית היא תבואה שלא הביאה שליש. ובי' המ"מ דהרמב"ם היה לו גי' אחרת בגמ'. והא תניא אין גובלין. ולא קאי על קלי דלעיל. ולדברי הרמב"ם בקלי באמת אין הבדל בין רכה לעבה. ושרי רק גיבל מעט מעט ורק בשתית קיל טפי דברכה. מהני אפילו בשינוי בסדר הנתינה. וק"ו דבקמח לא יהא חילוק בין רכה לעבה לפי הרמב"ם. ועיין בשט"ג מה שהקשה על הרמב"ם ועיין בלח"מ מה שהקשה מפנקסיה דלוי. ועיין במג"א סי' שכ"א סקי"ט ובמחצית השקל שם שביארו דהרמב"ם לשיטתו דדבר שאינו בר גיבול אין בו כלל גיבול מהתורה והחילוק בין שתית לבין קלי, הוא דקלי דומה לקמח וממילא גזרו בו בעבה משא"כ שתית אינו דומה לקמח. ועיין במ"ב סי' שכ"א סקנ"ה סקנ"ו. ועיין חזו"א או"ח סי' נח' ס"ב מה שדן בזה. וצ"ע לרמב"ם להלכה מה נחשב דומה לשתית ומה נחשב דומה לקלי דיל"ע האם דייסא נחשב דומה לשתית או דמי לקלי והשוע פסק את הרמבם להלכה. **נותן את השתית ואח"כ נותן את החומץ.** עיין בר"ח דפי' דהשתית היינו הקמח. ונותן קודם את הקמח של הקלי וע"ג נותן את החומץ והנה רש"י לעיל פי' דהשתית הוא תערובות של מים שמן ומלח. וכאן מבואר דעשו את זה על ידי חומץ וכנראה היה כמה סוגי שתיתות ופעמים השתמשו בזה ופעמים בזה.

**אשכחיה לגבלה דבי נשיא וכו'. היכי משני שתי וערב.** כאן עולה שינוי נוסף דהיינו שהתירו לגבל מורסן באופן שמשנה בצורת הגיבול שמערבב שתי וערב. והנה יש לעיין דלעיל ר"ח כתב שעושה שינוי של על יד על יד וכאן מבואר דעושה שינוי בצורת הגיבול. ויש לדון האם יש חילוק בין מורסן לבין קלי או דשתי הצורות הם נחשבות שינוי. ומר אמר חדא וכו'. עיין בריטב"א דכתב דכאן איירי באופן שרוצה לעשות הרבה וממילא בעינן לשינוי של שתי וערב וכן דיש התר לערות מכלי לכלי אבל לא לערבב כדרך. ושם שלא עושה הרבה יש התר של מעט מעט.אמנם הרמב"ן כתב דבקלי איירי באדם ובזה יש התר של מעט מעט. אמנם כאן איירי בהאכלת שוורים. ולא התירו גיבול גמור אפילו במעט מעט. ועיי"ש שביאר הטעם משום שבאדם יש יותר צורך שמאכלו יהיה מתוקן כל הצורך מאשר יש צורך כזה בבהמה. ועוד שכן הוא הדרך בשורים שהם אוכלים את השתית גם בלי ערבוב היטב. משא"כ אדם. **יל"ע לדעתו של רש"י** דבמורסן האיסור לגבל הוא רק דרבנן. וממילא מועיל בו ההתר של שתי וערב. אמנם בקלי יש לדון דשם הוי דרך גיבול. ונאסר הגיבול מן התורה. ואם כן יש לעיין האם יועיל ההתר של שתי וערב בקלי. אמנם ברמב"ם פכ"א הל"ג הל"ד. מבואר דבין בקלי ובין במורסן ובין בשתיתא הכל לא נאסר רק מדרבנן ומשום גזירה וממילא מסתבר שההתר מועיל בשניהם. ועיין אג"ט לש סקכ"ג ובביאור הלכה סי' שכד ס"ג ד"ה מורסן. **שם. הנה יש לדון מהו השינוי של שתי וערב.**עיין פי' רש"י דביאר דהוא מוליך את המקל פעם אחת שתי וערב. ולפי"ז מובן היטב שאלת הגמ' שזה לא מתערב שפיר ותי' הגמ' דאפשר להעביר לכלי אחר. אמנם הב"י והב"ח בסי' שכ"ד ס"ג דייקו מדברי הרי"ף והרמב"ם דאפשר לעשות כן אפי' הרבה פעמים. והאיסור הוא למרס בידו או לבחוש במקל. והביאור הלכה שם ד"ה ומעביר הביא את דבריהם. והחזו"א סי' נח ס"ו דן דאפשר דצריך להוציא כל פעם את התרווד מן הסיר. ובאג"מ סי' ע"ד מלאכת לש אות דפי' דטעם הדבר דמוציא כן לזכרון שלא ישכח ויבוא לגיבול גמור אך אינו מעכב. ויתכן דרש"י הוא גם כהחזו"א והכוונה פעם אחת הכוונה בפעם אחת עד שמוציא התרווד אמנם יכול להכניסו ולחזור ולערבו שתי וערב. **כתיב אפנקסיה דזעירי.** רש"י פי' דהגי' היא אמרית קדם רבי והיינו דסבר דאמר לפני רבי ורבי לשיטתו דאסור לגבל אפי' בשינוי עיין ריטב"א. אמנם הרמב"ן בחי' ובמלחמות הובא ברשב"א ובריטב"א גרס קדם רבי ומנו ר"ח. וממילא דין זה הוא אמת אפילו לרבי יוסי והטעם דאסר לגבל זהו משום שאיירי בשוורים ובגיבול גמור בלי שינוי דנאסר לשוורים. ואפילו מעט מעט. ומסיק הרמב"ן דנאמרו ג' דינים. גיבול מורסן לתרנגולים לעולם אסור. ואפילו שינוי לא מהני ונתינת מים תלוי במחלוקת רבי ורבי יוסי. וקלי ושתית לצורך אדם. מותר אפילו גיבול גמור כל צרכו ובלבד שישנה מעט מעט. וזה בעיסה עבה אמנם ברכה מהני אפילו הרבה ובשינוי סדר נתינת החומץ והשתית. ומורסן לשוורים מותר ובלבד שלא יגבל כל צרכו. אלא שתי וערב וכו'. ודעת הר"ן דאין חילוק בין שוורים לתרנגולים אלא רק חילוק בין בנ"א לחיות.

**לסיכום עולה:** דנחלקו תנאים האם יש חיוב בנתינת מים או רק בגיבול. ונחלקו אמוראים האם בדבר שאינו בר גיבול לכו"ע יש חיוב בנתינת מים לחודיה ונחלקו הראשונים כמו מי מהתנאים פוסקים. והכריע החיי אדם והדרכי משה ובעקבותם המשנה ברורה להחמיר היכן דאפשר כרבי. ונחלקו האחרונים. המ"ב והחזו"א כמו איזה מן האמוראים פסקינן, כאביי דאסר נתינת מים בדבר שאינו בר גיבול או כרב יוסף. ונחלקו הראשונים. בדבר שאינו בר גיבול. האם חייב על הגיבול דדעת הרמב"ם רש"י והרי"ף דהוא פטור ודעת התוס' דבאופן זה הוא חייב על הגיבול. **ומכל מקום גם לריבר"י נאסר מדרבנן נתינת המים**. ולרבי טוען המ"ב דנאסר מדאוריתא הגיבול גם אם היה נתינת מים מערב שבת. והחזו"א מפקפק בזה. ולרבי יוסי דן האג"ט האם נאסר הגיבול בלי נתינת מים. עיין במה שכתבנו בזה במראי מקומות הקודם. והנה האיסור בבלילה עבה הוא דאוריתא ובבלילה רכה האיסור דרבנן.ולדעת הרמב"ם בדבר שאינו בר גיבול האיסור לגבל הוא דרבנן וכמו שמבואר במורסן. ובאופן שהאיסור לגבל הוא רק דרבנן הותר ליתן מים ולכן לרבי יוסי מותר ליתן מים למורסן דלא גזרו על נתינה היכן שהגיבול עצמו נאסר רק מדרבנן. **באיזה אופן מותר ליתן מים ולגבל.** לדעת רבי, מותר ליתן מים ברכה. ובאופן ששינה בסדר הנתינה. אבל בעבה אין אופן שמותר ליתן מים. ולדעת ריבר"י. בקלי הותר ליתן מים ולגבל בשינוי של מעט מעט. ונחלקו הפוסקים האם ההתר הזה קיים גם בקמח. דדעת המג"א דההתר הוא רק בקלי, אמנם הפמ"ג לומד דההתר הוא גם בקמח. לדעת הביאור הלכה ההתר רק אם הוא עושה כן סמוך לאכילה. ולדעת החזו"א אין תנאי כזה וההתר בכל גוונא. ברכה יש התר ליתן מים ולגבל באופן שעושה שינוי בסדר הנתינה. ובעבה לרבי יוסי האם מועיל שינוי בסדר הנתינה. נחלקו בזה הב"י מדייק מהמ"מ דמותר והחזו"א חולק דאין לדייק כן וזה אסור. ולערבב בצורה של שתי וערב ולערב בכלי, דעת הריטב"א דזה מועיל אפילו בעבה ואפילו הרבה ביחד. ברמב"ן כתוב שהתר זה נוהג בין בבני אדם ובין בשוורים ולא בתרנגולין. ור"ן לא חילק בין שוורים לתרנוגלין. וההתר של מעט מעט הוא התר רק לבני אדם ולא לשוורים. ולמעשה משמע דההתר של לערבב שתי וערב ולערבב בכלי זה מועיל אפילו בקמח.

**מראי מקומות לש 5 קנו. קמ. ועיין טור ושוע בסי' שכ"א י"ד טו טז. ושכ"ד ס"ג.**

**התרומה"ד סי' נ"ג הובא בב"י דן מה הדין בדבר שאין לנו מנהג קבוע מה ליתן תחילה.** האם שייך את ההתר של שינוי שתית של שינוי הסדר. וכתב התרומה"ד דאם שם הקמח תחילה ואח"כ השתית גם לדידן זה הותר דקבעו התר באופן זה. אמנם הט"ז בס"ק י"א כתב דבקמח מצה דאין ידוע איך עושה בחול. נאסר בשבת בכל גוונא. ובמ"ב סקמ"ז כתב דהא"ר והחק יעקב כתבו כמו התרומה"ד. והחזו"א כתב בסק"ה דמסתבר כהט"ז.

**מה הדין לישה שלא בגידו"ק.** עיין באג"ט לש סקי"ד וט"ו שדן בזה. והנשמ"א כלל י"ז סק"ב נוקט כפשוטו דלש חייב גם שלא בגידו"ק.. ונ"מ לענין ביצים. ועיין במ"ב סי' שכ"א סקס"ט.

**מצינו עוד שינויים שמתרים לישה**. עיין סוגית הגמ' קמ.

**איתמר חרדל שלשו מע"ש.** **וכו'.** עיין בפמ"ג במשב"ז סי' שכ"א סי"ג. דביאר דהחרדל כבר נילוש בלחות עצמו בע"ש ובשבת מוסיף לו משקה. ועיין שם במ"ב סקנ"ט. ועיין שם בביאור הלכה.יכול לערבו. וצריך לדון מדוע הגמ' העמידה דווקא בציור זה שלשו האם משום שרצו לדבר על ציור שלא יהיה חיב בו על הלישה מדאוריתא או דזה מטעם אחר.

**אמנם עדיין אסור לערב את החרדל אם המשקה בלי שינוי משום איסור לישה.** ויש לדון האם האיסור הזה הוא דאוריתא או דרבנן. עיין חזו"א או"ח סי' נ"ח ס"ט. כל הנידון בגמ' הוא על השינוי של העירוב של החרדל עם המשקה אמנם הגמ' לא דנה על עצם הנתינה. ולכאורה זה תלוי דלרבי יוסי שייך לדון שהתירו כיוון שהעירוב עצמו לא יהיה דאוריתא. ולדעת רבי צ"ל דאיירי שנתן את המשקה מערב שבת או שכבר היה משקה בע"ש ורק הוסיף משקה בשבת. ובזה נסוב שני השיטות בשו"ע שכ"א. סט"ו ט"ז. ועיין בזה בריטב"א כאן בשם ספר התרומה. דהביא בזה מחלוקת והסיק שצריך ליתן מבעוד יום. וכן פסק הסמ"ג והמרדכי. ומסתמא לשיטתם אזלי שהם פסקו כרבי. אחמנם הרי"ף הרמב"ם פכ"ב הי"ב והרא"ש סי' כ' והטור סי' שכ"א סתמו להתר ומשמע דאפילו אם נתן אם המשקה בשבת. עיין בב"י ובב"ח סי' שכ"א סט"ו בהרחבה. ועיין במ"ב סי' שכ"א סקס"ה ובביאור הלכה ד"ה שנתנו. ובחזו"א סי' נח' ס"ז.

**אלא אמר שמואל ממחו ביד ואינו ממחו בכלי.** עיין פי' רש"י שביאר דביד אין זה דרכו בחול. אע"ג שהוא מתערב טוב יותר מכל מקום זה צורת מאכל חמורים. והחזו"א סי' נח ס"ח כתב דאם לובש כפפות גומי או כלי של מתכת על אצבעו חשיב כלש בכלי. ועוד כתב דאע"ג דהאו"ז כתב את ההתר של אצבע. אין מקור לחלק בין אצבע לבין יד.

**עוד נידון דנו הפוסקים** האם ההתר הזה של אצבעות או יד מתיר לעשות לישה גם בדבר שהאיסור לישה בו הוא דאוריתא או רק בדבר שכל לישתו היא רק דרבנן. דדעת התרומה"ד סי' נג דהתר זה הוא גם על דבר שנאסר מדאוריתא. אמנם לפי הצד דלעיל דהגמ' דווקא דיברה דווקא על חרדל שלשו אותו כדי שלא יהיה בו איסור דאוריתא יתכן דיהיה מבואר דלא מועיל התר זה על איסור לישה דאוריתא ויל"ע בזה.

**אתמר ר"א אמר אחד זה ואחד זה אסור** החזו"א סי' נח סק"ד הוכיח דלכו"ע אין כאן לש מן התורה. דבוודאי הוי רק דרבנן דאם לא כן הגמ' היתה צריכה לשאול מי איכא מידי דלמר חייב חטאת וחברו מתיר לכתחילה.

**ולא יטרוף אלא מערב.** וכאן מבואר עוד התר דעושה בנחת. וגם בזה נחלקו הפוסקים האם השינוי מתיר לישה דאוריתא. דהב"י סי' שכ"א סט"ו הביא את התרומה"ד דנוקט דלישת חרדל ושום אסורה מן התורה. ומכל מקום יש בה התר של לישה בנחת. וכן פסק השו"ע שם. ועיי"ש במ"ב סקנ"ח בשם הפמ"ג והא"ר שההתר הוא מחמת השינוי. אמנם עיין שם בביאור הלכה ד"ה יכול דביאר את דברי הגמ' שם באופן אחר. דההתר הוא לא מחמת השינוי ולפי"ז לא מצינו כזה התר בלישה דאוריתא. בוודאי גם למתרים ללוש בנחת זה רק בדבר שהרגילות היא לטורפו והוא עושה בנחת אבל לא כל לישה הותרה בנחת.

**בענין לישה בפירות מרוסקים ופירות חתוכים.** יש לעיין על דברי הגמ' מהירושלמי פ"ז דהנותן בשבת משקה לתוך שום מרוסק חייב משום לש. ובגמ' כאן מבואר דאין איסור לתת משקה לתוך ירקות מרוסקים כגון שום ושחליים ולערבם. והנידון בזה הוא נוגע לכל הנותן משקה לתוך ירקות מרוסקים האם יש בזה שם של לש או לא. ובתרומה"ד סי' נג הובא בב"י נקט דיש בזה שם של לש כדברי הירושלמי. והבבלי דיבר שכבר היה מים. ולכן אין חיוב דאוריתא. לרבי ולרבי יוסי מותר אפילו לא היה משקה דהאיסור הוא בלישה וכאן התירו משום השינוי. אמנם היראים והאו"ז סי' ס"א והתורי"ד הובא בריא"ז בשט"ג סוברים דדעת הבבלי דאין לישה דאוריתא בשום שחוק וכיוצ"ב דהרי הוא לא נהיה לעיסה אחת. ועיין בחזו"א סי' נ"ח סק"ד. דגם צידד דהלישה בדברים אלו היא רק מדרבנן. דאי"ז חשוב אפילו כלישת אפר משום שאין טבעו לידבק ולהיות דבר אחד. ולפי"ז דן החזו"א דההתר של נחת הביאור דאז אינו נהיה עיסה אחת ורק בטריפה שטורף בחוזק שם שייך לדון שנהיה עיסה אחת ונאסר. ולמעשה פסקו לאסור או מדאוריתא או מדרבנן את הלישה בשום שחוק ובשאר ירקות מרוסקים.. אמנם יהיה בזה את ההתרים שנתבארו בגמ' דהיינו בשינו צורת העירוב. וזה לפוסקים כרבי יוסי אמנם אם פוסקים כרבי אין התר. אלא שנהגו לסמוך שבמאכל שטעמו מתקלקל התירו לסמוך על רבי יוסי ולא לחשוש לרבי. הפוסקים כתבו דגם ירקות שאינם מרוסקים אלא חתוכים דק דק גם יש מקום להחמיר דיש בזה איסור לישה.  **לישה בתבשיל.** עיין ברמב"ם בתשובה סי' קט הובא בב"י סו"ס שכא. דקדריה שהשהו אותה על גבי האש בשבת מותר להורידה מהאש בשבת ולהגיס בה הרבה ולטורפה. בכוח עד שמתערבין. הכל לעיסה אחת ומבואר שם הטעם שאין בזה איסור טוחן כי זה נחשב רק גמר הטחינה כיוון שכבר נדוכו במדוכה.. ויל"ע מדוע לא יהיה בזה איסור לש. ולפי הביאור הלכה דמותר לתת רוטב לתבשיל ולערב בכח. הביאור דזהו תיקון אוכל ואין לזה של מלאכה. אמנם החזו"א סי' נח סק"ט וצ"ב בסברתו ועיין אורחות שבת פ"ו הערה כ"ו שדן בזה.