א - בדין הגעת זמן
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים תשע_ט

**בדין הגעת זמן**

**א**

א] **כתובות ב' א'**, ועכשיו ששנינו שקדו וכו' הגיע זמן באחד בשבת מתוך שאינו יכול לכנוס אינו מעלה לה מזונות, לפיכך חלה הוא וכו' אינו מעלה לה מזונות, ואיכא דבעי לה מיבעיא חלה הוא מהו, התם טעמא מאי משום דאניס והכא נמי משום דאניס, או"ד הכא אניס בתקנתא דתקינו לי' רבנן הכא לא.

**ובחי'** הרשב"א שם כתב, ז"ל, או"ד התם אניס בתקנתא דרבנן פי' שהתקינו לתקנתה ומשום לתא דידה נתעכב, עכ"ל, והשטמ"ק שם כתב דזה אינו מתישב לגיר' דילן דהכא אניס בתקנתא דתקינו לי' רבנן, עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

**ובחי'** הגר"ש היימן סימן א' הק' בזה, דאם הא דפטרינן לי' באונס דתקינו רבנן הוא משום דהוי זה לתקנתה ומשום לתא דידה, א"כ מאי מיבע"ל בחלתה היא אם מעלה לה מזונות, הרי כ"ה דאם הגיע זמן בא' בשבת אינו מעלה לה מזונות, כיון דמשום לתא דידה נתעכב, ה"ה בחלתה היא דמשום לתא דידה נתעכב אין לחייבו במזונות.

ב] **ובפשוטו** הי' נראה לישב, דהנה המהרש"א צידד דכל הא דאם הגיע זמן באחד בשבת אינו מעלה לה מזונות, הוא משום דהעיכוב הוא משום שמחת סעודה של חתונה דידה, אך בגונא דכל העיכוב הוא משום טענת בתולים, הו"ל כאילו הוא המעכב דלאו תיקון דידה הוא, ועיי"ש שעמד בזה דלפ"ז נמצא דאם הגיע זמנה ביום ה' וביום ו' יעלה לה מזונות, כיון דלי"ב טעמא דשקדו אלא טענת בתולים דאינו תיקון שלה.

**והאחרונים** הק' ע"ד המהרש"א, דהרי לל"ק דגמ' אם חלה הוא אינו מעלה לה מזונות, והרי דאף דהוי העיכוב משום לתא דידי' אינו מעלה לה מזונות, וא"כ מ"ט גרע היכא דהעיכוב הוא משום טענת בתולים דמעלה לה מזונות.

**וצ"ל** דשאני היכא דהעיכוב הוא משום טענת בתולים, דכיון דהוא לתקנתו ולטובתו, חשבינן לה כעיכוב דידי'ו, וע"כ הוא מעלה לה מזונות, ומשא"כ בחלה הוא, אף דסיבת העיכוב היא בגופו, מ"מ כיון דאין העיכוב לתקנתו, אינו חשוב כעיכוב דידי', וע"כ אינו מעלה לה מזונות.

**ולפ"ז** י"ל כן גם בד' הרשב"א, דשאני היכא דהגיע זמן באחד בשבת, דכיון דהעיכוב הוא משום תקנה שהתקינו לטובתה, חשבינן לה כעיכוב דידה, וע"כ אינו מעלה לה מזונות, ומשא"כ בחלתה היא דאין העיכוב לתקנתה, לא חשבינן לה כעיכוב דידה, וזהו דמיבע"ל אם מעלה לה מזונות.

ג] **אך** נראה דאי"ז מתישב, דהנה בפשוטו הי' נראה, דלמש"כ הרשב"א דהא דבאניס בתקנתא דתקינו רבנן אינו מעלה מזונות הוא משום דהוא תקנתה שהתקינו לתקנתה, הרי דכ"ז הוא בהגיע זמן באחד בשבת דהעיכוב הוא משום שקדו, אך אם הגיע זמן בחמישי או בשישי דהעיכוב הוא משום טענת בתולים, דאין התקנה לתקנתה, ה"ה מעלה לה מזונות, וכ"כ בחי' הגר"ש היימן שם.

**אמנם** יש להוכיח דלא כן, דהנה בחי' הרשב"א לעיל בסוגיין כתב, ז"ל, ומסתברא דה"פ, מפני מה אמרו ברביעי ולא בא' בשבת דטעמא דמתני' הא איתי' בא' בשבת, לפי ששנינו הגיע זמן ולא נשאו יכול אם הגיע זמן באחד בשבת "שאין כאן אקרורי דעתא" יהא מעלה לה מזונות, לכך שנינו ביום רביעי ולא באחד בשבת לפי שהוא מעוכב בתקנת חז"ל, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרשב"א, דכל היכא שהוא מעוכב מלכנוס משום טענת בתולים, אינו מעלה לה מזונות, ודלא כמש"כ המהרש"א, ומשמעות הדברים שפירש כן בלישנא דגמ' דנקטו הגיע זמן באחד בשבת, ומשמע דאם הגיע בשני או בשלישי פשיטא דאינו מעלה לה מזונות, והרי דכל היכא דאיכא משום טענת בתולים, אינו מעלה לה מזונות, וכל הא דבעינן לטעמא דשקדו הוא כשהגיע זמן באחד בשבת, דליכא משום טענת בתולים.

**והנה** אי נימא דלל"ב דמיבע"ל בחלה הוא דמעלה לה מזונות, ה"נ אם הגיע זמן בחמישי או בשישי מעלה לה מזונות, דלא מיפטר אלא היכא דהעיכוב הוא משום שקדו דהוא לתקנתה, א"כ מ"ט לא מיבע"ל אלא בחלה הוא, הרי טפי הו"ל למיבעי בהגיע זמן בחמישי או בשישי, דדמי טפי לגוונא דאיירינן בי' דהגיע זמן באחד בשבת, - וביותר, דלמש"נ הרי משמעות דברי שמואל היא דלא הוצרך לה"ט דשקדו אלא בהגיע זמן באחד בשבת, אך בהגיע זמן בשני או בשלישי מיפטר בלא"ה, וכיון דלמדנו מד' שמואל דאף בעיכוב דמשום טענת בתולים אינו מעלה לה מזונות, הרי בע"כ דאף לל"ב אם הגיע זמן בחמישי או בשישי אינו מעלה לה מזונות.

ד] **ונראה** דהטעם בזה הוא, דאף דתקנתא דטענת בתולים אי"ז לתקנתה ולטובתה, מ"מ כיון דהתקנה היא כדי לברר אם היא מותרת, חשיב דהוא משום לתא דידה, דהיא אינה ראוי' לנישואין בימים אלו, משום דצריך שיהא הדבר יכול להתברר אם היא מותרת, ולא הוצרך הרשב"א לה"ט דהוא תקנה שהתקינו לתקנתה, אלא בתקנתא דשקדו, דהאשה ראוי' לינשא, אלא דתיקנו על הבעל שלא לישא בימים אלו, וע"כ כל הא דחשבינן לה כעיכוב משום לתא דידה, הוא משום דהתקנה היא לתקנתה.[[2]](#footnote-3)

**והנה** למדנו מזה, דאף היכא דאין העיכוב לתקנתה ולטובתה, אלא העיכוב הוא משום שהיא אינה ראוי', חשיב כעיכוב משום לתא דידה ואינו מעלה לה מזונות, ולפ"ז הדק"ל דא"כ מ"ט מיבע"ל בחלתה היא אם מעלה לה מזונות, הרי כ"ה דאם הגיע זמן באחד בשבת או בחמישי בשבת אינו מעלה לה מזונות, כיון דהעיכוב הוא משום לתא דידה, ה"נ הי' בדין דאם חלתה היא לא יעלה לה מזונות.

**ב**

ה] **והנה** בגמ' שם בעי עוד, ואת"ל חלה הוא מעלה לה מזונות חלתה היא מהו, מצי אמר לה אנא הא קאימנא, או דלמא מציא אמרה לי' נסתחפה שדהו.

**ובביאור** ה"ט דנסתחפה שדהו נחלקו הראשונים, דהתוס' שם כתבו, ז"ל, מציא אמרה לי' נסתחפה שדהו, ואינו יכול לטעון דאדרבה מזלה גרם, דכיון דלא מיפקדא אפרי' ורבי' לא מיענשא וכו', ועוד דהאשה היא שדה של הבעל ואין הבעל שדה שלה, עכ"ל, ומבו' בד' התוס', דמש"א דנסתחפה שדהו, היינו דתלינן להעיכוב במזלו, וע"כ הוא דחייב להעלות לה מזונות, וכ"כ הריטב"א.[[3]](#footnote-4)

**אמנם** הנה בפירש"י שם כתב, ז"ל, נסתחפה שדהו לשון מטר סוחף נשטפה שדך כלומר מזלך גרם "כי מהיום אני מוטלת עליך לזון", עכ"ל, ונתפרשו דבריו בחי' הרמב"ן, ז"ל, ופי' נסתחפה שדהו כך הוא, אע"פ שנאנסתי אני, כיון שאין העכבה מדעתי אלא אנוסה אני, חייב אתה ליתן לי מזונות כיון שהגיע זמן, וכיון שתעלה לי מזונות נמצא האונס לחובתך מעתה יהי' כשדה שלך שנסתחפה, וזהו שפירש"י מזלך גרם כי מהיום אני מוטלת עליך לזון, ואחרים פירשו שמזלו ממש גורם ולא מזלה וכו' ולאו מילתא היא, עכ"ל, ועד"ז כתב בחי' הרא"ה, ז"ל, דהכא לאו משום מזל ממש אתינן עלה, אלא לומר דכיון דמטא זמן נשואין ועכבה לאו דידה, אלא דלא חזיא לי', פסידא דידי' הוי ודינא הוא דיהיב לה מזונות, והכין דייק לישנא דרש"י, עכ"ל.

**ומבו'** בד' רש"י ודעימי', דמה שאמרו דנסתחפה שדהו, אי"ז טעם חיובו, אלא טעם חיובו הוא דכיון שהגיע הזמן ה"ה חייב במזונות, ומה שאמרו דנסתחפה שדהו היינו דהוי זה פסידא דידי' שהוא מתחייב במזונות אף שאינה ראוי' לו, וכ"נ בד' הרשב"א, עיי"ש.

ה] **והקוב"ש** באות קפ"ב עמד בזה, במה שאמרו בגמ' דאף את"ל חלתה היא אמרה לי' נסתחפה שדהו, מ"מ בפירסה נדה בשעת וסתה לא תיבעי דלא מציא אמרה לי' נסתחפה שדהו, ובפירסה נדה שלא בשעת וסתה מיבעיא, ולדעת התוס' הוא מתפרש בפשיטות, דהרי מה שאמרו דאמרה לי' נסתחפה שדהו, היינו דתלינן לה במזלו, וזהו שאמרו דבפירסה נדה בשעת וסתה, כיון דדרכה בכך ודאי דלא תלינן לה במזלו, ובפירסה נדה שלא בשעת וסתה מיבע"ל אם תלינן לה במזלו, או דכיון דאיכא נשי דמשני ווסתייהו הו"ל כשעת וסתה דהוי זה מכלל דרכה לראות ולא תלינן לה במזלו.

**אך** לדעת רש"י ודעימי' דמה שאמרו דנסתחפה שדהו, אי"ז טעם חיובו דתלינן לה במזלו והו"ל כעכבה דידי', אלא היינו דאף דאי"ז עכבה דידי', מ"מ כיון שהגיע הזמן ה"ה חייב במזונות, ואינו נפטר מכח מה שאינה ראוי' לו, צ"ב דא"כ מ"ט בפירסה נדה בשעת וסתה ה"ה פטור, הרי אף דדרכה בכך ואין לתלות לזה במזלו, מ"מ הי' בדין דכיון שהגיע הזמן הוא חייב במזונות.

ו] **וכבר** עמד בזה השטמ"ק, ועיי"ש שכתב לפרש בזה דהא דבפירסה נדה בשעת וסתה אינו מעלה לה מזונות, הוא משום דלא הגיע הזמן מיקרי, כיון שפירסה נדה בשעת וסתה ובאותו הפרק הגיע הזמן הו"ל כמי שלא הגיע הזמן, וכשפירסה נדה שלא בשעת וסתה מיבע"ל אי מקרי הגיע הזמן ושוב נאנסה וכו', או"ד אין לחלק ולא הגיע הזמן מיקרי כיון דאיכא נשי דקא משניין ווסתייהו, עכ"ד.

**אמנם** צ"ב לפ"ז לישנא דגמ' דאמרינן דאת"ל דבחלתה היא אמרה לי' נסתחפה שדהו, מ"מ בשעת וסתה לא מצי אמרה לי' נסתחפה שדהו, ושלא בשעת וסתה מיבע"ל אם מצי אמרה לי' נסתחפה שדהו, ולדרך זו הרי אין שורש הנידון אם פירסה נדה דמי לחלתה היא דאמרה לי' נסתחפה שדהו, אלא הא דבשעת וסתה אינו מעלה לה מזונות הוא משום דלא חשיב כהגעת זמן, וממילא דאינו חייב במזונות ולא נסתחפה שדהו, ושלא בשעת וסתה מיבע"ל אם חשיב כהגעת זמן, ואם חשיב כהגעת זמן ה"ה מתחייב במזונות ונמצא דנסתחפה שדהו, ומ"ט לא פירשו בגמ' לעיקר הנידון בזה, והול"ל בשעת וסתה לא תיבעי לך דלא הגיע הזמן מיקרי, כי תיבעי לך שלא בשעת וסתה אם מיקרי הגיע זמן.

ז] **ואמנם** לכאו' מד' הרשב"א יש ללמוד שפירש בזה בע"א, דהנה למש"כ השטמ"ק דהא דבפירסה נדה בשעת וסתה אינו מעלה לה מזונות, הוא משום דחשיב דלא הגיע הזמן, לכאו' כ"ש דבהגיע זמן באחד בשבת דאי"ז זמן הראוי לנישואין דלא חשיב כהגיע הזמן, וע"כ אינו מעלה לה מזונות, וכמו שפירש כן השטמ"ק גופי', - ומד' הרשב"א שהוצרך לפרש להא דהגיע זמן באחד בשבת אינו מעלה לה מזונות, דהוא משום דמשום לתא דידה נתעכב, בע"כ דאף כשא"א לכנוס חשבינן לה כהגעת זמן, ובע"כ דהא דבפירסה נדה בשעת וסתה אינו מעלה לה מזונות, ושלא בשעת וסתה מיבע"ל אם מעלה לה מזונות, הוא מטעם אחר, וזה צריך פירוש.[[4]](#footnote-5)

**ג**

ח] **והנה** בגמ' שם פשיט רב אחאי הגיע זמן ולא נישאו אוכלות משלו ואוכלות בתרומה וכו', היכי דמי וכו' אלא לאו דאיתניס כה"ג וקתני אוכלות משלו ואוכלות בתרומה.

**והתוס'** הרא"ש שם כתב, ז"ל, אלא לאו דאיתניס כה"ג, ופשיט מיהא דחלתה היא מעלה לה מזונות, א"נ כיון דאמרינן את"ל איפשיטי תרתי קמייתא, עכ"ל.

**וצ"ע** דהיאך כתב בפי' קמא דלא איפשיט אלא חלתה היא, ואכתי מיבע"ל אם חלה הוא מעלה לה מזונות, ומה מקום יש לחייבו טפי היכא שחלתה היא מהיכא שחלה הוא.

ט] **ובע"כ** צריך לפרש בדבריו, וכ"כ בהגה' הגרמ"ש שפירא זצ"ל, דהנה המהר"ם שי"ף בסוגיין הק' למש"כ התוס' דאם חלה לאחר הגעת זמן חייב במזונות, דא"כ מאי פשיט רב אחאי מהא דתנן הגיע זמן ולא נישאו, דילמא התם בהגיע זמן ואח"כ אירע אונס שחלתה שכבר נתחייב לה מזונות, ולכך אף דאיתניס והעיכוב מצידה מעלה לה מזונות, אבל בחלתה קודם הגעת זמן שלא נתחייב מעולם במזונות אפי' בחלה הוא אינו מעלה לה מזונות, ועיי"ש שכתב דאף דחלה הוא לאחר הגעת זמן חייב, מ"מ בחלתה היא מיבע"ל בכל גוונא, דכיון דטעם פטורו הוא משום דמצי אמר לה אנא הא קאימנא, יש לפטור משום זה אף כשחלתה לאחר העמדה בדין, והא דפשיט מהא דהגיע זמן ולא נישאו, היינו להך איבעיא דחלתה היא אם מצי אמר למימר אנא הא קאימנא, אך אכתי י"ל דבשעת הגעת זמן, אף אם חלה הוא אינו מעלה לה מזונות, עכ"ד.

**ואשר** זהו מש"כ הרא"ש דלא פשיט אלא להך איבעיא דחלתה היא, דהרי יש לפרש למתניתין דהא דתנן ולא נישאו הוא כשחלתה לאחר הגעת זמן, וע"כ ליכא למיפשט מינה אלא לאיבעיא דחלתה היא, דלא מצי למימר אנא הא קאימנא, דאם מצי למימר הכי, הי' פטור אף כשחלתה לאחר הגעת זמן, אך אכתי י"ל דכל שבשעת הגעת זמן הי' אנוס אינו מעלה לה מזונות, וכל הא דבחלתה היא מעלה לה מזונות משום דלא מצי למימר אנא הא קאימנא, הוא רק כשחלתה לאחר הגעת זמן, דלי"ב לפטור אונס.

י] **אך** לפ"ז צ"ב במש"כ הרא"ש בפי' בתרא דכיון דאמרינן את"ל איפשיטי תרתי קמייתא, ואם באמת האיבעיא בחלתה היא הוא אף כשחלתה לאחר העמדה בדין אם מצי למימר אנא הא קאימנא, ומהא דתנן הגיע זמן ולא נישאו, אין לפשוט אלא דכשחלתה לאחר העמדה בדין חייב, מ"ט באמת הוי איבעיא זו באת"ל דחלה הוא מעלה לה מזונות, הרי אף אם חלתה היא אינו מעלה לה מזונות משום דאניס, אכתי יש להסתפק בחלתה היא לאחר הגעת זמן דלי"ב לפטורא דאונס, אם מ"מ אינו מעלה לה מזונות משום דמצי למימר אנא הא קאימנא, - וכבר עמד בזה המהר"ם שי"ף גופי' דמ"ט לא מיבע"ל בחלתה היא אלא באת"ל דחלה הוא מעלה לה מזונות, וכתב דהוא משום דרוצה למיבעיא בחלתה בין קודם זמן בין לאחר זמן, אך בד' הרא"ש בתי' בתרא מבו' דגם האיבעיא בחלתה היא לאחר הגעת זמן, היא באת"ל דחלה הוא מעלה לה מזונות, וזה צ"ב.[[5]](#footnote-6)

**ד**

יא] **והנה** לדעת רש"י דמה שאמרו דנסתחפה שדהו היינו דההגעת זמן עצמה מחייבתו במזונות, אף דאי"ז עכבה דידי', בפשוטו צ"ל דטעם האיבעיא אם מעלה לה מזונות, היינו בהך מילתא גופא, דהצד דאינו מעלה לה מזונות, הוא משום דאין ההגעת זמן עצמה מחייבתו במזונות אלא כשאינו נושאה, וע"כ כל דמצי אמר אנא הא קאימנא, אינו חייב במזונות, והצד דהוא מעלה לה מזונות, הוא משום דההגעת זמן עצמה מחייבתו במזונות, וע"כ ל"מ מה שאומר אנא הא קאימנא לפטרו, וממילא דנסתחפה שדהו, ועד"ז פירשו בברכ"ש סימן א' ובחי' הגר"ר סימן א'.

**ואמנם** לפ"ז נמצא דלא פירשו בגמ' לעיקר טעם האיבעיא, שהרי מה שאמרו נסתחפה שדהו, אי"ז הטעם דל"מ איהו למימר אנא הא קאימנא, אלא הטעם דל"מ איהו למימר אנא הא קאימנא, הוא משום דהגעת הזמן עצמה מחייבתו במזונות, והא דנסתחפה שדהו אי"ז אלא תוצאה מכך, וזה לא נתפרש בגמ' כלל, ולכאו' הול"ל מצי אמר לה אנא הא קאימנא, או"ד לא מצי אמר לה.

יב] **ונראה** להוכיח כן דאין האיבעיא בעיקר חיובא דהגעת זמן, ממש"כ בחי' הרא"ה, ז"ל, ואע"פ ששנינו במשנתנו והיא אומרת משארסתני נאנסתי ונסתחפה שדהו, אינו ענין לה, דהתם הוי כמי שנולד בה מום וכיון שתחתיו נולד בה שותה בעציצו, אבל כאן לענין מזונות בנישואין תליא מילתא אפשר דכיון דלא חזיא לי' לא יהיב לה מזוני, עכ"ל.

**והנה** אי נימא דעיקר האיבעיא הוא אם חיובא דהגעת זמן הוא מכח מה שאינו נושאה, או מכח ההגעת זמן עצמה, הרי הוי זה איבעיא מסוימת בחיובא דמזונות בהגעת זמן, ואי"ז ענין לההיא דמשארסתני נאנסתי דהוא חייב לה כתובה, וגם בל' הרא"ה בתירוצו מבו' דהצד לפטור אי"ז משום דאין הוא מעכב, אלא הוא משום דחיוב מזונות בנישואין תליא מילתא, וית' בעזה"י לפנינו, ובע"כ מד' הרא"ה דמפרש, דעיקר האיבעיא בחלתה אם מעלה לה מזונות, הוא אם מציא אמרה לי' נסתחפה שדהו, וזהו דקשיא לי' דמ"ש מההיא דמשארסתני נאנסתי דמציא אמרה לי' נסתחפה שדהו, והדברים צ"ב.

**ה**

יג] **ונראה** לפרש בזה, ובהקדם, דהנה בעיקר פלוגתת הראשונים בפי' צד האיבעיא דאף בחלתה מעלה לה מזונות, אם הוא משום דתלינן לה במזלו, או הוא משום דהוא מתחייב במזונות בהגעת הזמן עצמה, בפשוטו הוי זה פלוגתא מסוימת בחיוב מזונות בהגעת זמן, דלדעת התוס' אינו חייב אלא כשהוא מעכב הנישואין, וע"כ אין מקום לחייב בחלתה היא אלא משום דמזלו גרם וחשיב זה כעיכוב דילי', אך לדעת רש"י ודעימי' הוי החיוב בהגעת הזמן עצמה, וע"כ אף כשחלתה היא ומזלה גרם לכך, ה"ה חייב במזונות.[[6]](#footnote-7)

**אך** הנה באמת כפלוגתת הראשונים הכא, פליגי גם בהא דתנן לקמן י"ב ב' דהיא אומרת משארסתני נאנסתי ונסתחפה שדהו, ובהא דתנן לקמן ע"ה ב' דמשנתארסה היו בה מומין הללו ונסתחפה שדהו, דבד' תוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בסוגיין מפורש, דמה שאמרו התם דנסתחפה שדהו היינו דתלינן לה במזלו, - אך הרא"ה בסוגיין כתב בתו"ד בההיא דמשארסתני נאנסתי, ז"ל, דהתם הוי כמי שנולד בה מום "וכיון שתחתיו נולד בה שותה בעציצו", עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דהא דכשנאנסה אחר האירוסין הוא חייב בכתובתה, אי"ז משום דתלינן לה במזלו, אלא משום דכיון שנעשה זה תחתיו ה"ה שותה בעציצו, ואינו נפטר מכח זה מכתובתה, וכ"ה גם בדבריו לקמן ע"ה ב' בתו"ד לענין מומין, ז"ל, דכיון דלא היו אלא ברשותו על כרחו שותה בעציצו, עכ"ל, והרי דהא דאם נולדו בה המומין אחר שנתארסה יש לה כתובה, דנסתחפה שדהו, אי"ז משום דתלינן לה במזלו, אלא הוא משום דכבר נתחייב לה כתובה, וכל שנולד בה אח"כ מום שותה בעציצו.[[7]](#footnote-8)

יד] **ומצינו** שנחלקו בזה עוד, דהנה התוס' לקמן ע"ז א' כתבו בהא דתנן התם דהאיש שנולדו בו מומין גדולים כופין אותו להוציא, ז"ל, גבי איש ליכא למימר דנסתחפה שדה של אשה, דאיש אינו שדה של אשתו כדפרישית בריש מכילתין, עכ"ל, - והתורי"ד שם כתב, ז"ל, ואי קשיא כיון שנולדו בו לאחר נישואין לימא בעל לאשה נסתחפה שדך כי היכי דאמרה אשה לבעל כשנולדו לאחר מכן, תשובה כי אמרי' נסתחפה שדהו ה"מ בעל משום דבעי להפסידה כתובתה דאמרי' לי' משום הא תו לא מיפסדא כתובתה דנסתחפה שדך וכבר הוא משועבד לה בכתובתה ואינו יכול להפטר משעבודו ולקונסה בכתובתה, אבל האשה דינא בעי למשקל וליכא שום קנסא לבעל, הילכך ל"מ למימר לה נסתחפה שדך אלא שקילא דינא ונפקא, עכ"ל.

**וצ"ב** בד' התוס' שדנו דנימא אף בזה נסתחפה שדה של אשה, וכן דנו בזה התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בסוגיין, ולכאו' הרי ל"ד להיכא דאתינן להפסידה כתובתה, וכמש"כ הרי"ד.[[8]](#footnote-9)

**אמנם** הדבר פשוט דהתוס' לטעמייהו אזלי, דס"ל דהא דתנן דאם נולדו בה מומין משנתארסה נסתחפה שדהו, היינו דתלינן לה במזלו, ומה"ט הוא דיש לה כתובה, אך אלמלי הא דהוה תלינן לה במזלו ל"ה לה כתובה, וזהו דקשיא להו דה"נ באיש שנולדו בו מומין נימא דמזלה של האשה גרם, וכיון דמזלה גרם אין לנו לכופו להוציא, כיון דהמומין הם מחמתה, ויש מקום לפרש עוד, דאף אם יש לנו לכופו להוציא אף אם מזלה גרם, מ"מ א"צ ליתן לה כתובה, ונת' בזה במק"א.

**אך** הרי"ד לטעמי' אזיל דמפרש להא דתנן דנסתחפה שדהו, דאין המכוון כלל דמזלו גרם ומה"ט יש לה כתובה, אלא המכוון בזה, דכיון שכבר נתחייב לה כתובה, ובשעה שנתחייב לה היתה ראוי' לו, הרי דאף דאח"כ נולדו בה מומין ואינה ראוי' לו, אינו נפטר מחיובו, וע"כ שפיר כתב הרי"ד דל"ש ה"ט דנסתחפה שדהו, אלא דאין ביד הבעל להפסידה מכתובתה כשנולדו בה מומין, אך כשנולדו בו מומין, כופין אותו לגרש, ול"מ ע"ז הא דנסתחפה שדהו.[[9]](#footnote-10)

**ו**

טו] **ולמדנו** מזה דנחלקו הראשונים אם בנאנסה או נולדו בה מומין אחר האירוסין הי' מן הדין להפסידה את כתובתה, וכל הא דאינה מפסדת את כתובתה הוא רק משום דתלינן לה במזלו, או דאין מן הדין להפסידה את כתובתה, כיון שכבר נשתעבד לה.

**ובביאור** הפלוגתא בזה נראה, דדעת התוס' היא, דכיון חיובא דכתובה הוי כנגד האישות, ע"כ כל שאין האשה ראוי' לאישות זו שנתרצה בה בתחילה, שקידשה בתולה ואח"כ נאנסה, או שקידשה כשאין בה מומין ואח"כ נולדו בה מומין, הי' לנו לפטרו מחיוב הכתובה, שהרי היא אינה מעמדת לו את האישות הראוי', וזה עכ"פ בגונא שנאנסה או נולדו לה מומין קודם הנישואין, דעדיין לא העמידה לו את האישות הגמורה, וכל הא דלא פטרינן לי', הוא רק משום דתלינן לה במזלו.[[10]](#footnote-11)

**אך** דעת הרא"ה והרי"ד דאף דאם בשעת הקידושין היתה בעולה או היו בה מומין אינו מתחייב לה כתובה, מ"מ כל שבשעת הקידושין היתה בתולה ולא היו בה מומין וכבר נתחייב לה כתובה, אף אם אח"כ כבר אינה ראוי' לו לאישות הראוי', שנאנסה או נולדו בה מומין, אינו נפטר מחיובו.

טז] **ונראה** ברור לפ"ז, דזהו גם יסוד פלוגתת הראשונים בסוגיין אם הצד דבחלתה היא מעלה לה מזונות הוא משום דתלינן לה במזלו, או הוא משום דהוא מתחייב במזונות בהגעת זמן עצמה, דלא פליגי כלל ביסוד חיובא דהגעת זמן, דלכו"ע הגעת הזמן עצמה מחייבתו במזונות, ומה שפירשו התוס' דכל הצד דבחלתה היא מעלה לה מזונות הוא משום דתלינן לה במזלו, הוא משום דאזלי לטעמייהו דס"ל דכל שאירע בה הפסד קודם הנישואין ואינה ראוי' לנישואין הראויים, אינו מתחייב בכתובתה אלא משום דתלינן להפסד זה במזלו, וע"כ ה"נ הוא בחיובא דמזונות בהגעת זמן, דכל שחלתה ואינה ראוי' לנישואין, אין לנו לחייבו במזונות, דחיוב מזונות הוי כחיוב הכתובה, שהוא כנגד האישות שקיבל ממנה, וכל שאינה מעמדת עצמה לכך, אינו חייב במזונות, וכל הצד לחייבו במזונות, הוא רק משום דתלינן להחולי במזלו.[[11]](#footnote-12)

**אך** בדעת רש"י ודעימי' נראה דס"ל כדעת הרא"ה והרי"ד דבנאנסה או נולדו בה מומין אחר האירוסין הוא חייב בכתובתה מן הדין, משום שכבר זכה בה בשעת האירוסין ומכח זה הוא מתחייב בכתובתה, ול"מ מה שנאנסה או נולדו בה מומין אח"כ לפטרו, וע"כ ס"ל ה"נ הוא בחיובא דמזונות בהגעת זמן, דהגם דחיוב המזונות הוי כנגד האישות, וכל שאינה מעמדת עצמה לאישות אינו חייב במזונות, ומה"ט הוא שאמרו בסוגיין דאם היא מעכבת מדעתה אין לה מזונות, מ"מ כל שחלתה הוא מעלה לה מזונות, משום דמעיקרא כבר העמידה עצמה לאישות, ומה שחלתה הוא הפסד של הבעל, וע"כ אכתי חשבינן דהיא מעמדת עצמה, כיון דמעיקרא העמידה עצמה, וההפסד שאירע בה הוא שלא מדעתה, וחשיב דנעשה ההפסד ברשות הבעל.[[12]](#footnote-13)

יז] **ובזה** מתפרש היטב לדעת רש"י ודעימי' מה שאמרו דהצד לחייבו בחלתה היא משום דאמרה לי' נסתחפה שדהו, והיינו דאף דההגעת זמן עצמה מחייבתו, מ"מ כל הא דחייב ולא פטרינן לי' מכח טענתו דעכשיו אין האשה מעמדת עצמה, הוא משום דמצי אמרה לי' נסתחפה שדהו, דכבר העמידה לו את עצמה מעיקרא, ומה שעכשיו אינה ראוי' לו, הוא נעשה ברשותו, ושדהו היא שנסתחפה.

יח] **ונראה** דיש ללמוד כדרך זו, ממש"כ המרדכי בפ' האומנין סימן שמ"ו, ז"ל, השוכר את הפועל וכו', ש"מ דכי אניס לא מפסיד וכו' אע"פ שמפסיד בעה"ב בביטולו הואיל ואניס נותן לו בעה"ב שכרו משלם, ואפילו ימי חוליו נראה דא"צ להשלים וכו', ואע"ג דאמרינן ברפ"ק דכתובות חלתה היא אינו מעלה לה מזונות, שאני התם דאין הבעל חייב לזונה אלא לכי מטי זמן הנשואין ויכול לכונסה, וכי מטי זמן נשואין חלתה ולא מצי לכונסה ואשתכח דלא מיחייב לזונה מעולם, אבל הכא דהתחיל במלאכתו וחלה עליו חובת תשלום שכירותו והדר חלה נסתחפה שדהו של בעה"ב, עכ"ל.

**והנה** הרי נידון המרדכי התם לפטור את בעה"ב כשחלה הפועל, הוא משום דחיוב בעה"ב הוא בעד מה שהפועל מעמיד עצמו למלאכתו, וכל שחלה ואינו מעמיד עצמו למלאכת בעה"ב, אף שהוא אנוס בכך, אין בעה"ב חייב בשכרו, וממה שדן המרדכי לדמות דין זה לדינא דסוגיין, יש ללמוד דהצד לפטרו ממזונות בחלתה, הוא משום שהמזונות הם כנגד האישות, וכל שאינה מעמדת עצמה לאישות אף שהיא אנוסה בכך אינו מעלה לה מזונות, ובזה כתב לחלק, דהא דהכא אינו מעלה לה מזונות, הוא משום דעדיין לא נתחייב לה במזונות עד שיבא זמן הנישואין, וע"כ דכשהגיע זמן הנישואין אינה מעמדת עצמה לאישות, אינו מתחייב במזונות, ומשא"כ בפועל שכבר נתחייב בעה"ב בשכרו כשהתחיל במלאכה, כל שנאנס הפועל אח"כ, נסתחפה שדהו של בעה"ב.[[13]](#footnote-14)

**ז**

יט] **ולפ"ז** נראה, דזהו שהק' הרא"ה דמ"ש דבנאנסה אחר שנתארסה אמרינן דנסתחפה שדהו, וה"ה חייב לה בכתובתה, והכא מיבעיא לן אם אמרינן דנסתחפה שדהו והוא חייב לה במזונות, והיינו דכי היכי דהתם אינו נפטר מכתובתה מכח מה שאינה מעמדת לו אישות הראוי', משום דנסתחפה שדהו, ה"נ הכא אין לפטרו ממזונות מכח מה שאינה מעמדת לו אישות הראוי', משום דנסתחפה שדהו.

**וע"ז** כתב הרא"ה לישב דלענין מזונות דבנישואין תליא מילתא אפשר דכיון דלא חזיא לי' לא יהיב לה מזוני, והיינו דדוקא לענין כתובה דכבר נתחייב לה באירוסין, וכמש"כ בתורי"ד לקמן שם דמוכח מינה דיש כתובה לארוסה, או דאיירי בשכתב לה, הוא דאמרינן דנסתחפה שדהו, דכנגד האישות שזכה בשעת האירוסין נתחייב לה בכתובה, ואף דאח"כ נאנסה אינו נפטר בכך מחיובו, ומשא"כ בחיוב מזונות דבנישואין תליא מילתא, דעיקר חיוב המזונות הוא משום שהיא מעמדת עצמה לאישות דנישואין, ע"כ י"ל דלא חשיב שקיבל לאישות זו, רק כשהגיע הזמן והיא מעמדת עצמה לנישואין, וכל דבשעת הגעת הזמן אינה מעמדת עצמה לנישואין, ל"ש למימר דנסתחפה שדהו.

כ] **ויש** להוסיף, דלפ"ד המרדכי שהבאנו לעיל מתישב בע"א קו' הרא"ה, דהא דבמשארסתני נאנסתי אמרינן דנסתחפה שדהו, הוא משום דכבר נתחייב לה בכתובה, וע"כ כל שנאנסה אח"כ אינו נפטר מחיובו, ומשא"כ הכא דעדיין לא נתחייב לה במזונות עד שהגיע זמן הנישואין, ע"כ מיבע"ל דשמא כל דכשהגיע זמן הנישואין אינה מעמדת עצמה לאישות, אינו מעלה לה מזונות.

**ח**

כא] **והנה** נמצא לפמש"נ, דאף שכתבו הראשונים דהא דמיבע"ל דחלתה היא מעלה לה מזונות דמצי אמרה לי' נסתחפה שדהו, אי"ז עיקר טעם חיובו, אלא טעם חיובו הוא משום שהוא מתחייב בהגעת הזמן, מ"מ ודאי דחיובו הוא רק משום דמעיקרא היתה שדה מעליא והעמידה עצמה לאישות, ורק אח"כ הוא שנסתחפה, אך אם מעיקרא ל"ה ראוי' לאישות, אינו חייב לה במזונות, דחיוב המזונות הוא כנגד האישות, וכנ"ל, ודמי לשאר דוכתי דאמרינן דנסתחפה שדהו, דהיינו דכל חיובו הוא רק משום דמעיקרא היתה בתולה ולא היו בה מומין, ואח"כ הוא שנאנסה ונולדו בה מומין.[[14]](#footnote-15)

**ובזה** מתפרש מה שאמרו ד"מצי אמרה לי'" נסתחפה שדהו, אשר משמע דהוא טענה דילה דנסתחפה שדהו, דהוא אומר לה אנא הא קאימנא והיא משיבה לו דנסתחפה שדהו, ולכאו' לפ"ד רש"י ודעימי' הרי אי"ז טענה דילה, אלא דממילא הוא כן, - אך למש"נ ניחא, דכנגד טענת הבעל דאינו חייב במזונותי', משום שאינה מעמדת עצמה לאישות, הויא טענת האשה דשפיר חשיב דהיא מעמדת עצמה, משום דמעיקרא היתה ראוי' לנישואין, ושדהו של הבעל נסתחפה, וזהו מש"כ הרשב"א דהא דנסתחפה שדהו היינו דמקרה זה לחובתך ומשום לתא דידך.

כב] **ונראה** דמה"ט הוא דכל שפירסה נדה בשעת וסתה, פשיטא לן דל"מ אמרה לי' נסתחפה שדהו ואינו מעלה לה מזונות, דכל הא דבחלתה מעלה לה מזונות, הוא רק משום דמעיקרא היתה ראוי' לכך, ואח"כ מקרה הוא שאירע בה שאינה ראוי', אך כל דמעיקרא לא היתה ראוי' לנישואין, לא חשיב כלל שהעמידה עצמה לכך, וע"כ בפירסה נדה בשעת וסתה שדרכה בכך ואי"ז מקרה שנתחדש בה, לא חשבינן שהעמידה עצמה לנישואין, שהרי מתחילה הי' הדבר מוטל בספק שמא תהא נדה בשעה זו, וע"כ אינו מעלה לה מזונות.[[15]](#footnote-16)

**ובפירסה** נדה שלא בשעת וסתה נמי מיבע"ל, דכיון דאיכא נשי דמשני ווסתייהו, לא חשיב זה כמקרה שנתחדש בה, שהרי מתחילה היתה עומדת שתראה דם, ואף שראתה הדם שלא בשעת וסתה, אך הוא אותו ראיית הדם שהיתה עומדת לכך מתחילה, ואך דהיא שינתה וסתה וראתה בזמן אחר, ול"מ אמרה לי' נסתחפה שדהו.

כג] **ולפ"ז** מתישב היטב מש"כ הרשב"א דהא דבהגיע זמן באחד בשבת אינו מעלה לה מזונות הוא משום דהוי התקנה לתקנתה ומשום לתא דידה נתעכב, ולא תיקשי מהא דמיבע"ל בחלתה אם מעלה לה מזונות, אף דהוי העיכוב משום לתא דידה, - דהרי כל הצד דבחלתה מעלה לה מזונות, הוא משום דאמרה לי' נסתחפה שדהו, וכ"ז הוא רק בחלתה דמתחילתה היתה ראוי', ומקרה הוא שאירע בה שאינה ראוי', אך בהגיע זמן באחד בשבת, דמעיקרא לא היתה ראוי' לזמן זה, דמי לפירסה נדה בשעת וסתה, דל"מ אמרה לי' נסתחפה שדהו.[[16]](#footnote-17)

**והעיר** הבה"ח מנחם חיים ליהמן נ"י דנפ"מ רבתא בזה, והוא דבגונא דנתקדשה לו קודם שתיקנו חכמים לתקנת בתולה נשאת ליום הרביעי, וקודם הגעת הזמן תיקנו חכמים כן, דבכה"ג יהא חייב להעלות לה מזונות, להצד דחלה או חלתה מעלה לה מזונות, כיון דמעיקרא היתה ראוי' לזמן זה, וע"כ שפיר מצי אמרה לי' נסתחפה שדהו, - ועד"ז הוא בגונא דבשעה שנתקדשה לו היו בתי דינים קבועים בכל יום, ואח"כ קודם הגעת הזמן נקבעו בב' וה', והגיע זמן בחמישי או בשישי, דבכה"ג מצי אמרה לי' נסתחפה שדהו וחייב להעלות לה מזונות.

**ט**

כג] **והנה** לפמש"נ בדעת התוס' יש מקום לומר, דכל הא דמחייבינן לי' בחלתה היא משום דמזלו גרם, הוא רק משום דההגעת זמן עצמה מחייבתו במזונות, ואך שבאנו לדון דמ"מ יהא פטור כיון שאין האשה מעמדת עצמה, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דמזלו גרם, לא חשיב דבטלה העמדת האשה, אלא חשבינן דאכתי העמדת האשה קיימת, ומזלו הוא שגרם דאינה ראוי' לו, - אך אם לא היתה ההגעת זמן עצמה מחייבת אלא כשהבעל מעכב, הרי דכל שאין האשה ראוי' והעיכוב הוא משום דידה, הרי דלא סגי בהא דמזלו גרם לחשבו כעיכוב דידי', וכ"ה מבו' בברכ"ש בסו"ס א', עיי"ש.

**ולפ"ז** נמצא, דלצד האיבעיא דחלה הוא פטור, משום דחיובא דהגעת זמן הוא רק כשהבעל מעכב, הרי פשיטא דכל שחלתה היא יש לפטרו משום דאי"ז עיכוב דידי' אלא עיכוב דידה, ול"ב בזה לפטורא דאונס, דכל הא דמיבע"ל בחלתה היא, הוא משום דההגעת זמן עצמה מחייבתו, ול"ב לעיכוב דידי', וע"כ שפיר י"ל דאף בחלתה היא חייב, אך לצד האיבעיא דאין ההגעת זמן מחייבתו אלא כשהוא מעכב, פשיטא דכל שחלתה היא והיא מעכבת, אינו חייב.

כד] **ובזה** נראה לפרש מש"כ התוס' הרא"ש בתי' בתרא, דכיון דאמרינן את"ל איפשיטי תרתי קמייתא, ונת' לעיל דבע"כ מכוון דבריו הוא דמהא דמיבע"ל בחלתה היא באת"ל דחלה הוא מעלה לה מזונות, יש ללמוד דלהצד דחלה הוא קודם הגעת זמן אינו מעלה לה מזונות, פשיטא לן דאף אם חלתה היא לאחר הגעת הזמן אינו מעלה לה מזונות, וזה צ"ב.

**ולמש"נ** הוא מתפרש היטב, דלהצד דחלה פטור משום דאין ההגעת זמן מחייבת במזונות אלא כשהוא מעכב, הרי דהגם דאם חלה לאחר הגעת זמן חייב, משום דהי' לו לכנסה מעיקרא, ולא איכפת לן דעכשיו חלה והוא אנוס, מ"מ כל שחלתה היא והוי זה עיכוב דידה, אינו חייב במזונות, וכל הא דמיבע"ל בחלתה היא, הוא רק את"ל דחלה הוא מעלה לה מזונות, ול"ב עיכוב דידי', דמ"מ י"ל דחלתה היא פטור משום דחיוב המזונות הוא בעד האישות, וכל שחלתה ואינה מעמדת עצמה לאישות, אינו חייב לה מזונות.

1. ועיי"ש שכתב לפי גירסא דילן לפרש בע"א, דכל דאניס בתקנתא דתקינו לי' רבנן, הו"ל כאילו לא הגיע הזמן, כיון דרבנן גופייהו התקינו שלא תנשא ביום א' וגם הוא בעי לכנוס אלא דרבנן קא מעכבי עלי' אבל חלה הוא שפיר הגיע זמן אלא שמחמתו בסבת חוליו נתעכב מלכנוס, ואיהו מרצונו לא בעי לכנוס עד שיתרפא הילכך יעלה לה מזונות, עכ"ד, וצ"ב דלכאו' נכללו בדבריו ב' טעמים, חדא דבאונס דתקינו לי' רבנן הו"ל כאילו לא הגיע הזמן, ובחלה חשיב כהגיע הזמן, ועוד דבאונס דתקינו לי' רבנן הוא בעי לכנוס ובחלה איהו מרצונו לא בעי לכנוס, (וגם צ"ב דמ"ט בחלה חשבינן דאיהו מרצונו לא בעי לכנוס), עוד ילה"ע, דלכאו' טעמא קמא אינו מתישב היטב בל' הגמ' ד"אניס" בתקנתא דתקינו לי' רבנן, ומשמע דהוא משום דחשבינן לי' כאנוס.

   ולכאו' נפ"מ רבתא לדינא בזה, הוא בגונא דהגיע זמן באחד בשבת והוא לא איכפת לו במה שאסרו חכמים לכנוס, וכגון היכא שדעתו לכנסה ביום ב', דלדעת הרשב"א נראה דהוא חייב, דלא חשיב כאונס, כיון דאין האונס מעכבו, ודמי למש"כ הראשונים ביבמות נ"ו ב' ונ"ח א' דשייך דין הגעת זמן בפסולות, אף דאסור לכנסם, והיינו משום דאין העיכוב כלל מחמת האיסור, אך לדעת השטמ"ק יהא פטור, דלא חשיב כהגעת זמן, ואמנם לפ"מ שהוסיף השטמ"ק דהוא בעי לכנוס וכו', הרי דבכה"ג יהא חייב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונראה דמ"מ נפ"מ בד' הרשב"א, בזמן דבתי דינים קבועים בכל יום וטריח לי', והגיע זמן במוצ"ש דאסור לישא מגזירה שמא ישחוט בן עוף, דלפ"מ דמיבע"ל דחלה הוא מעלה לה מזונות, ה"נ בכה"ג מעלה לה מזונות, שהרי העיכוב בכה"ג אינו משום לתא דידה כלל, אך למש"כ השטמ"ק דהא דאניס בתקנתא דתקינו רבנן פטור, הוא משום דחשיב כמו שלא הגיע הזמן, הרי דאף בכה"ג לא יעלה לה מזונות. [↑](#footnote-ref-3)
3. והתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש שם הק' ע"ז ממתניתין דמשארסתני נאנסתי, דפשיטא דמצי אמרה לי' נסתחפה שדהו, וכתבו דשאני התם דאונס דלא שכיח הוא וע"כ ודאי מזלו גרם, ומשא"כ בחלתה דשכיח ל"ש כ"כ לתלות במזלו.

   והמאירי בסוגיין כתב, ז"ל, אונס זה וכו' אין בו חילוק בין אונס המצוי לשאינו מצוי, והוצרכתי לכתוב ד"ז מצד מה שראיתי וכו' שתירצו שלא נאמר נסתחפה שדהו אלא במה שאינו מצוי כגון בתולים ומומין אבל חלה או חלתה וכו' אונס מצוי הוא, אלמא שבאונס שאינו מצוי מיהא מעלה לה מזונות, ואי"ז כלום ובהדיא אמרו דרך כלל כל אונסא לא אכלה, עכ"ל.

   וצ"ע, דלכאו' כל מש"כ הראשונים דהכא איירי דוקא באונס מצוי, הוא רק לפ"מ דמיבע"ל דחלה הוא חייב ואין טענת אונס פוטרת, ורק בחלתה היא פטור משום דאמר אנא הא קאימנא, אשר ע"ז קשיא דנימא נסתחפה שדהו, ובזה הוא שחילקו בין אונס דלא שכיח לאונס דשכיח, אך לל"ק דבכל אונס לא אכלה, לכאו' אין לחלק בין אונס דשכיח לאונס דלא שכיח, שהרי אין פטורו משום דלא תלינן לה במזלו, אלא אף דתלינן לה במזלו, מ"מ כיון דהוא אנוס לא אכלה, - אך בד' המאירי מבו' בדעתם, דגם בחלה הוא כל הא דאינו מעלה לה מזונות הוא רק משום דהוי אונס מצוי, וזהו שהק' על דבריהם ממש"א דכל אנסא לא אכלה, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך העירו דיש מקום לדון בזה, דאף דבהגיע זמן באחד בשבת נקט הרשב"א דחשיב כהגיע הזמן, מ"מ בפירסה נדה דהאשה עצמה לא חזיא לנישואין גרע וחשיב כלא הגיע הזמן, וכ"נ מד' השטמ"ק שהוצרך לפרש בהגיע זמן באחד בשבת, דהוא משום "דרבנן גופייהו" התקינו שלא תנשא, (וגם הוסיף דהוא משום דהוא בעי לכנוס ורבנן מעכבי עלי'), והרי דל"ד לפירסה נדה דגם בלאו ה"ט לא חשיב כהגעת זמן. [↑](#footnote-ref-5)
5. ורחוק לומר דבפי' בתרא חזר בו הרא"ש, וס"ל דמהא דבעי לחלתה היא באת"ל דחלה הוא מעלה לה מזונות, בע"כ דלא מיבע"ל אלא בחלתה היא קודם הגעת זמן, ובע"כ דהא דפשיט רב אחאי הוא משום דמשמעות מתניתין דמעכבן אינהי בשעת הגעת זמן, וגם הוא סתום בל' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובברכ"ש סו"ס א' נקט דאף אם מזלו גרם לא חשיב כעיכוב דילי', וע"כ פירש פלוגתת התוס' והרשב"א בע"א, עיי"ש, אך גם לדבריו הוי זה פלוגתא מסוימת בחיוב המזונות בהגעת זמן. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"נ גם בתורי"ד לקמן י"ב ב', ז"ל, ומשו"ה קאמרה לי' הכי, דמקודם שנבעלה הי' משועבד לה ועכשיו שנאנסה לא הפסידה שעבודה, עכ"ל, ומשמע דמפרש כן להא דתנן נסתחפה שדהו, דכיון שכבר הי' משועבד לה, אינה מפסדת שעבודה במה שנאנסה, דשדה דילי' נסתחפה.

   וכ"ה מוכח לדעת הרמב"ן ודעימי' בסוגיין דס"ל דכשחלתה היא לא תלינן לה במזלו, ולפ"ז הרי דה"נ כשנאנסה או שנולדו בה מומין, אין לתלות לזה במזלו, ובע"כ דמה שאמרו דנסתחפה שדהו הוא כמש"כ הרא"ה דכבר נתחייב לה כתובה וכל שנאנסה או נולדו בה מומין אינה מפסדת כתובתה בכך. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובמק"א נת' להוכיח מד' התוס' עצמם כיסוד חילוק זה דהרי"ד, וזה מד' התוס' לקמן ע"ה א' דמוכח בדבריהם דאף דלגבי מומין דאיש פליגי תנאי אם מציא למימר סבורה הייתי וכו', מ"מ במומין דאשה ודאי ל"מ טעין סבור הייתי וכו' להפסידה כתובתה, וזה מתפרש כיסוד ד' הרי"ד, דבאשה דדינא בעי למשקל וליכא שום קנסא לבעל, ע"כ הגם דהיכא שנתרצתה למומין אלו ל"מ לכופו לגרש, מ"מ כל שיכולה לומר סבורה הייתי וכו', שפיר כופין אותו לגרש, ומשא"כ באשה שהיו בה מומין, דעיקר דינה הוא דיש לה כתובה, והבעל רוצה להפסידה כתובתה, הרי דבזה כל שכבר היו בה מעיקרא וידע הבעל ונתפייס, הרי דהגם דסבור הי' שיכול לקבל וכו', מ"מ כיון שלא הטעתו שהרי נתפייס מתחילה, אינה מפסדת כתובתה בשביל כך. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש להוסיף עוד, דמה"ט גם לדעת הרי"ד, אין לתרץ כלל כמו שתירצו התוס' דל"ש לומר בזה דנסתחפה שדה של אשה דהאיש אינו שדה של אשה, דכל תי' זה הוי להתוס' לטעמייהו דהא דנסתחפה שדהו הוא דמזלו גרם, ובזה הוא שכתבו דבנולדו בו מומין לא אמרינן דמזלה גרם, משום דהאיש אינו שדה של אשה, וע"כ לא תלינן לזה במזלה, וכ"ה בתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בסוגיין, דמה"ט דהאיש אינו שדה של האשה לא תלינן להמומין במזלה, ופירש הר"ש שם דהוא משום דהממון לוקה בעוון האיש ואין האיש לוקה עבור הממון, אך להרי"ד לטעמי' דהא דנסתחפה שדהו היינו שכבר נתחייב ול"מ ליפטר מכח מה שנסתחפה שדה דילי', ליכא נפ"מ אם הוי שדה שלה או ל"ה שדה שלה, ואך דלענין כפיית הבעל לגרשה, ל"מ כלל ה"ט דנסתחפה שדהו. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש להסתפק אם טעם חיובו הוא משום דתלינן לה במזלו, או דהוא להיפך, דאילו הוה תלינן לה במזלה היתה מפסדת כתובתה, ונפ"מ בזה הוא במכת מדינה, אם היא מפסדת כתובתה, - ושוב מצאתי בעזה"י מבו' בד' המחנ"א שכירות סימן ז' דכנשאסרה עליו במכת מדינה ה"ה מפסדת כתובתה, וזהו שהוצרכו באשת כהן שנאנסה לה"ט דאנא הא קאימנא, דאיירי בכה"ג שנשבתה כל העיר דהוי מכת מדינה, עייש"ה, אך יתכן דדבריו הם רק כשנאסרה עליו ואינה ראוי' כלל לאישות, ובזה כל הא דאינה מפסדת כתובתה הוא משום דמזלו גרם, אך במומין ל"ב לה"ט. [↑](#footnote-ref-11)
11. ולפ"ז יש מקום לומר, דהא דתלינן למה שחלתה במזלו ומכח זה הוא חייב במזונות, אי"ז תלי' ודאית דמזלו גרם, דודאי יתכן דהיא חלתה בעוונה, אלא היינו דכיון דההגעת זמן עצמה מחייבתו במזונות, והוא בא ליפטר בטענה דאין האשה מעמדת את עצמה, הרי דכיון דיש מקום לתלות להחולי במזלו, ל"מ ליפטר בכך, דאי"ז מוציא מידי ודאי חיוב, והיינו דאמנם אם עיקר חיובו הוא מכח הא דמזלו גרם, א"א לחייבו אלא אם הדבר ברור דמזלו גרם, אך כיון דעיקר חיובו הוא מכח ההגעת זמן עצמה, ול"ב להא דמזלו גרם אלא כדי שלא יפטר בטענתו דאין האשה מעמדת עצמה, סגי במה דיש לתלות דמזלו גרם, דכר ל"מ לפטור עצמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. ויש להוסיף, דבעלמא בקונה שדה מחבירו ואח"כ נסתחפה, לא הוצרכו לפרש דהוא משום דאמר לי' נסתחפה שדהו, כיון דכבר העמיד לו בשעת המקח את השדה לגמרי, אך הכא הרי בשעת הקידושין אכתי לא העמידה לו את עצמה לגמרי, שהרי אכתי הדבר בידה שלא לינשא לו, וע"כ הוא דכל שאח"כ היא מעכבת מדעתה, חשבינן שלא העמידה לו את עצמה, ואינו חייב במזונותי', ובזה הוא שבא טעמא דנסתחפה שדהו, דכל שחלתה ואין העיכוב מדעתה, חשבינן דאכתי העמדתה לו קיימת, וההפסד הוא ברשות הבעל. [↑](#footnote-ref-13)
13. והיינו דאף דגם בפועל לא סגי במה דמעיקרא העמיד עצמו לבעה"ב, שהרי אם עכשיו מדעתו אינו מעמיד עצמו למלאכה, אין בעה"ב חייב בשכרו, והיינו דאף אם כבר נשתעבד מעיקרא לבעה"ב, מ"מ כיון דהדבר תלוי בידו אם להעמיד עצמו למלאכה, ע"כ אכתי לא נשלמה העמדתו לבעה"ב בשעה שנשתעבד לו, וכל שעכשיו אינו מעמיד עצמו למלאכה, אין בעה"ב חייב בשכרו, מ"מ כל דעכשיו נאנס, חייב בעה"ב בשכרו, משום דמעיקרא העמיד עצמו לבעה"ב, וע"כ אף שנאנס, אמרינן דשדהו של בעה"ב נסתחפה, ואכתי חייב בעה"ב בשכרו. [↑](#footnote-ref-14)
14. ומש"כ הרמב"ן, ז"ל, וכיון שתעלה לי מזונות נמצא האונס לחובתך מעתה יהי' כשדה שלך שנסתחפה, עכ"ל, אשר מזה משמע דכל עיקר הא דנסתחפה שדהו אי"ז אלא תוצאה מן הדין, צ"ל דמכוון דבריו הוא, דכיון שכבר זכה בזכות האישות מעיקרא ואח"כ הוא שחלתה, אי"ז פוטרו מחיוב מזונות, והוי כשדה שלו שנסתחפה שאינו נפטר מדמי', ואכתי צ"ע בל' הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-15)
15. ומה"ט נראה, דכל הצד דבחלתה היא מעלה לה מזונות, הוא רק אם חלתה אח"כ, אך אם היתה חולה מעיקרא, אף בגונא שהי' אפשר לה להתרפאות דשפיר שייכא בזה תביעה לנישואין והגעת זמן, ודאי דאינו מעלה לה מזונות, דבכה"ג ל"מ אמרה לי' נסתחפה שדהו, שהרי מעיקרא ל"ה שדה ראוי', - אך בגונא דחלה הוא, אף אם הי' חולה מעיקרא, חייב להעלות לה מזונות, כיון דהאשה מעמדת את עצמה, והאונס הוא בבעל, ובכה"ג הרי ל"ב לטענת נסתחפה שדהו. [↑](#footnote-ref-16)
16. ובאמת נראה, דאיך שנפרש לצד האיבעיא דחלתה היא מעלה לה מזונות, מ"מ ממה שאמרו דמצי אמרה לי' נסתחפה שדהו, מתבאר להדיא דאין לחייבו רק משום דמעיקרא היתה שדה מעליא ועכשיו הוא שנסתחפה, דאם גם כשלא היתה שדה מעליא מעיקרא ה"ה חייב, אין מתישב כלל לישנא דנסתחפה שדהו, שהרי מעיקרא קיבל שדה אבודה, ולישנא דנסתחפה שדהו אינו מתישב אלא כשקיבל מתחילה שדה מעליא ואח"כ אבדה השדה, וע"כ שפיר ניחא הא דפטרינן לי' בפירסה נדה בשעת וסתה או בהגיע זמן באחד בשבת, דאי"ז מקרה שנתחדש בה, ומעיקרא ל"ה שדה מעליא, וצ"ע בדברי רבותינו שלא נקטו כן. [↑](#footnote-ref-17)