ד_ מיתות - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין

**בסיעתא דשמיא**

**ציונים והערות**

**בפרק ארבע מיתות**

**פ"ז מסנהדרין.**

**לעילוי נשמת**

**הרב ברוך יהושע**

**בן הרב בן ציון זללה"ה**

**פרק ארבע מיתות**

דף מ"ט:

**ארבע מיתות: - בגדר חילוק ד' מיתות אם הוא מצוה אחת או ד' מיתות:**

הרמב"ם בספר המצוות מנה כל מיתה למצוה בפני עצמה [מצות עשה רכ"ו, רכ"ז, רכ"ח, רכ"ט] ועיין ברמב"ן בשורשים שורש י"ד שתמה על דברי הרמב"ם דממנ"פ או שאנו מונים כל חיוב מיתה למצוה בפני עצמה [וכגון עובד עבודה זרה למצוה בפני עצמה וחילול שבת למצוה בפני עצמה] או חיוב מיתה אחת ובערת הרע מקרבך. ועיין באבי עזרי הלכות סנהדרין פי"ד ה"א שחידש שגם להרמב"ם הוי מצות ובערת הרע ורק דהעונשים מחלקים אותם ועיי"ש מה שהביא כיו"ב.

**שבעה סמנים מעבירין על הכתם:** שי' רש"י דהנדון הוא לבדוק אם היה דם או כתם ולדעת התוס' הנידון הוא מכאן ולהבא דאף אם הוי דם מ"מ כבר אינו מטמא. ובטעם הדבר עי' בר"ן שכתב דהוי צבע בעלמא וטומאה בלועה ועי' תורא"ש שכתב דהכתם התבטל לבגד.

**ואידך ההוא למצוה:** - **אם סדר תמיד הוה לעיכובא:** ובדעת רב הונא בריה דרב יהושע דמנה סדר תמיד, לכאורה ס"ל דסדר תמיד הוי לעיכובא ואי"ז רק למצוה. ועי' ביד רמ"ה ותוס' ר"פ שכתבו לצדד, דבאמת גם לרב הונא בריה דרב יהושע סדר תמיד אינו מעכב, וס"ל שמונין גם מצוות שאין מעכבין, ומה שלא מנה חליצה כיון שאין זה מצוה כלל, ואף אם ירצה לכתחילה יכול לשנות את הסדר. ועיין בזבח תודה להח"ח [בליקוטי הלכות] פ"ז מתמיד שתמה לצד שמעכב אמאי מעכב הא לא כתיב ביה חוקה כיוה"כ ועוד דבקדשים בעינן ששנה הכתוב לעכב.

**מצוה הכי ואי אפיך לית לן בה: - אם יש מצוה לחלוץ כסדר:** בראשונים הנ"ל מבואר לצדד דאף לכתחילה יכול לשנות את הסדר [והסברא כיון שגדר חליצה הוא מעשה מתיר ולא מעשה מצוה[[1]](#footnote-2)] ועיין בתור"פ שהוכיח כן מהא דלא אמרינן שאם שינה סדר החליצה שיחזור ויעשה כסדר[[2]](#footnote-3) אכן ברמב"ם פ"ד מיבום וחליצה הלכה י' כ' דמה שאין מזקיקין אותו לחזור הוא כדי שלא יאמרו שרקיקה עיקר ומשמע שיש מצוה בסדר החליצה והיה צריך לחזור אע"פ שהיתיר והוא כצד הראשון ברמ"ה והתור"פ.

**רש"י ד"ה ואידך:** **רב פפא דאיירי נמי בחומרי:** והיינו דלרב סחורה דלא איירי בחומרי אין צריך לשנויי שהתמיד הוא מצוה בעלמא ורק לרב פפא דאירי בחומרי צריך לשנותו ומבואר מד' רש"י שגם סדר התמיד הוה חומרא.

**תוד"ה אף סדר תמיד: תימה וכו':** צ"ע הא הדין של סדר ברכות אינו כסוגיין שהוא ג' מצוות או ג' חלקים שיש לדון אם יש דין לעשותם כסדרן אלא שכן הוא סדר התפילה [וכמו שלא הקשו מקרי"ש או הלל שהקורא למפרע לא יצא כיון שכן הוא סדר ההלל] ועיין בלקח טוב כלל ה' אות י"א שהעיר באופ"א דהא ג' ברכות ראשונות חדא ברכתא נינהו. ועיין ברש"ש שהעיר על התוס' שמקשו קושייתם רק על רב הונא בריה דרב יהושע ולא על רב סחורה.

**ומאי חומרא שכן מחללת את אביה:** עיין בר"ן שביאר דהאי חומרא שכן מחללת את אביה חשיבא יותר מכבוד המקום כיון שהוקש כבוד או"א לכבוד המקום [ועדיין צ"ב דמנלן שיהיה עדיף מיניה[[3]](#footnote-4) ועיין בערוך לנר לקמן דף נ. שכ' דהוה ס"ד שיהיו סקילה ושריפה שוין ולא שיהיה עדיף] ועיין בר"ן שכ' שכל ההו"א היא שכשמחללת את אביה עושה לו נזק משא"כ כשפושט ידו בעיקר וכעי"ז כ' הרבינו יונה לקמן נ. לגבי מכה אביו[[4]](#footnote-5).

**ומאי חומרא שכן מחללת את אביה:** **בדין בת כהן שהמירה:** הרמ"א [או"ח סימן קכ"ח סעיף מ"א] כתב בשם יש אומרים שגם אם ביתו המירה אין מחויבים עוד לקדשו. ובמג"א שם תמה דלפי"ז היכי אמרינן בגמ' דהוי חומרא בשריפה מה שמחללת את אביה והא גם בחיוב סקילה כהמירה יש חומרא זו שמחללת את אביה. ועיין באליהו רבה שם ובשבות יעקב ח"ב סימן ב' [הובא בפתחי תשובה שם] שכ' ליישב, דכל דעת הי"א היינו למסקנא שסקילה חמורה, ואז עבדינן ק"ו דאם בשריפה מחללת כש"כ בסקילה. וכתבו שם הא"ר והשבו"י דלפי"ז לר"ש דשריפה חמורה באמת לא מחללת בהמירה.

דף נ.

**ומאי חומרא שכן ממונם אבד:** **אם הוא סברא להחמיר:** מבואר בגמ' שמה שממונם אבד הוא סברא להחמיר. ויעוין בתוס' ד"ה קסברי שכתבו שלמסקנא י"ל שממונם אבד הוא סברא להקל שכיון שמקבלים עונש ממון אי"צ להחמיר בעונש המיתה. וכדברי התוס' מפורש במתני' לקמן קי"א: שהיחידים בסקילה לפיכך ממונם פלט והמרובים בסייף לפיכך ממונם אבד ולפי"ז צ"ע היכי ס"ד שמה שממונם אבד יהיה חומרא והא מפורש שהוא סיבה להקל. וכן הקשה במהר"ץ חיות.[[5]](#footnote-6) ועיין בגרע"א שתמה מסברא דמהכ"ת לגמ' שממונם אבד הוא סברא להחמיר ולא להקל [ועיי"ש עוד מה שהקשה כן בנוסח אחר קצת].

ובגוף הדין של ממונם אבד שהוא חלק מהעונש עיין באגרות הרמ"ה [המודפסים בסוף היד רמ"ה] שכ' שכיון שמאבדים ממונו יש לו צער מזה וע"כ הוא חלק מהעונש.

**שכן ממונם אבד: אם הורגים הטף:** הראשונים נחלקו לגבי עיר הנדחת אם נהרגים גם הטף והנשים ועיין באגרות הרמ"ה שכתב להוכיח מסוגיין שאין הטף נהרגין דאם נהרגין הו"ל למימר שמיתת עיר הנדחת חמורה שכן נהרגין הטף. [עיי"ש שביאר שהוא נמי תוספת בעונש כממונו שיש לו צער מזה[[6]](#footnote-7)].

**תוס' ד"ה אדרבה:** **ותימה סקילה נמי ניתנה למקלל אביו ואמו:** ברמ"ה כתב לתרץ דעל כרחך מכה חמור דהא עביד בידים ועיין ברבינו יונה שכ' שבמכה לא שייך כלפי שמיא משא"כ במגדף. וע"ע ברבינו יונה שהקשה למסקנא שחנק קייל מסקילה הרי ודאי מכה יותר חמור ולמה קל מכה ממקלל ועיי"ש שיישב שכיון שמכה לא שייך כלפי המקום ע"כ לא הוקש.[[7]](#footnote-8)

**תוס' ד"ה נאמר:** עיין בתוס' ר"פ שתירץ דלעולם אין דורשין מגזירה שוה להפקיע מסברא ורק במקום שיש לומר סברא להיפוך אז אמרינן גזירה שוה ולהכי לגבי עיר הנדחת איכא למימר שמה שממונם אבד הוא סיבה גם להקל משא"כ פושט ידו בעיקר הוא סברא גם להחמיר.

ובעיקר מה שכ' תוס' שמסברא סייף חמור יש לעיין בכוונתם אם הכוונה סייף חמור הוא בעצם המיתה שמסברא זה מיתה יותר חמורה או שכיון שניתן לעיר הנדחת על כן מסברא יותר חמור ונראה יותר כצד השני וצ"ע. והנה בכתובות ל"ג: אמרינן [לענין מותרה לדבר חמור הוה מותרה לדבר הקל] ובתוס' הקשו הא אמרינן דמיתה חמורה והיישוב הוא דהתם איירי בדעת בני אדם ובזה אפשר דמלקות חמור אבל בסוגיין הוא דין בדיני התורה מי החמור ומוכח דסוגיין איירי בחומרת התורה ולא בחומרת בני אדם.

דף נ:

**רש"י ד"ה ונפקא מינה:** ברש"י מבואר שבבת כהן באמת מתחייבת בשני מיתות [א. כארוסה בת ישאל ב. מדין בת כהן] ויש בזה לסברת נידון בחמורה ולפי"ז לכאורה במקום שאי אפשר להרגה בשריפה אפשר להרגה במיתה הקלה אף בלא הדין של מותרה לדבר חמור הוה מותרה לדבר הקל. [ולפי"ז נדחה מה שרצו האחרונים להוכיח מזוממי בת כהן שנידונים בחנק שגדר חיוב מיתה הוא דין מיתה בפני עצמו וצורת המיתה היא דין באופן הקיום של בית דין דלפמש"נ י"ל שבאמת גדר החיוב הוא שריפה ומה שעבדינן בזוממין חנק הוא כיון שזממו גם חיוב חנק].

**דהמתחייב שני מיתות נידון בחמורה:** עיין בגרע"א שתמה שהרי היא משנה מפורשת לקמן ומה חידש רבי יוחנן. ועוד דהא בגמ' שם אמרינן שחידוש המשנה הוא בגוונא שהמיתות היו בזה אחר זה, אבל בגוונא שמתחייב שניהם בבת אחת פשיטא דמי אמרינן איתגורי מיתגר וא"כ מה חידש רבי יוחנן וצ"ע.

**זוממי נשואה בת כהן בכלל זוממי נשואה בת ישראל:** בדין זוממי בת כהן שנידונים בחנק פליגי הראשונים: דעת תוס' במכות ב. שהוא אף אם לא זממו על בעלה [כגון בקטן] מ"מ הם רק בחנק, אכן דעת הריטב"א שם שהוא דווקא אם זממו גם על בעלה שבזה ילפינן מקרא שנידונים במיתת הבעל, אבל בלא חייבו בועלה מיתה נידונין בשריפה כמותה וכ"כ רש"י לקמן צ. ד"ה לאחיו. ולכאורה צ"ב דבשלמא לדעת תוס' מבואר דברי הגמ' כאן שדין זוממין הוא בכת ישראל אכן לדעת רש"י והריטב"א הרי הוא רק דין לדונם כזממת הבעל וצ"ע.

**או אינו אומר אביה אלא להוציא:** עיין בערוך לנר שהקשה דכיון דאין אדם דן גז"ש מעצמו אלא א"כ קיבלה מרבו א"כ כיצד נדרוש הקרא להוציא כל אדם ולא לגז"ש.

**תוס' ד"ה מה כשהוציא:** לכאורה צ"ב היכי ס"ד להקל בבת כהן יותר מבת ישראל. ועיין במהרש"ל שכתב דס"ד שבת ישראל יותר מחללת אביה ועיין במהרש"א שתמה בסברא בזה ועיי"ש מש"כ.

**תוס' ד"ה ת"ל ובת איש כהן: וצ"ל דס"ל כרבי אליעזר:** עיין מהרש"א דפירש דס"ל כר"א ורק בכמה ביאות ויעויין במלא הרועים שהקשה דהא להדיא ס"ל לר"ע ביבמות שם דמאחר שהפקירה עצמה לכל קרויה זונה והכא נראה שהוא סברת עצמם [ואולי החידוש במה שכמה ביאות מאדם אחד נמי הוה זונה]. ועיין בערוך לנר שהקשה שהוה מצי למימר כגון בכהן הבא על אחותו שהוה ביאת ערוה ועשאה זונה.

ובתוס' רבינו פרץ כתב לחדש שבבת כהן מודה ר"ע שאף בביאה אחת עשאה זונה ועפי"ז יישב קושית התוס' ויש לעיין בזה בסברא ועיין בהערה.[[8]](#footnote-9)

דף נ"א.

**ניסת לעכו"ם מנין:** צ"ע הרי בעכו"ם אין תפיסת קידושין [כדתנן בקידושין ס"ה:] וכן הקשה הגרע"א. ועיין ברמ"ה שעמד בזה וגרס כותי וכוונתו שלכותי יש קידושין[[9]](#footnote-10). אכן ברש"י גרס להדיא עכו"ם וכדכ' דאיכא לאו דלא תתחתן ועיין ברש"ש שכ' שאולי הכוונה בעכו"ם מז' עממין אחר שנתגיירו [וצ"ע דהא דעת רש"י ביבמות ע"ו. שלאו דלא תתחתן הוא בגיותן ולא בגירותן].

**מאי שנא מיניה דידיה:** צ"ע ואם הוא בזנות הא כהן שבא על ארוסה לא הוה בשריפה. ועיין ברבינו יונה שכ' שבזנות החומרא היא מה שנאסרת על בעלה וזה לא שייך בו. וע"ע בערוך לנר מש"כ.

**היא כיון דלא אישתריא מיתה לגבה:** צ"ע דהא שחיטה כשרה בזר: ועיין ברש"ש יבמות ל"ג: שכ' להוכיח מסוגיין שבשבת אין השחיטה כשרה בזר. וע"ע בחזו"א אהע"ז קל"ד לדף ל"ג שכ' שאף אם כשירה בזר מ"מ בתורת כהונה לא הותר לה. ובאבני נזר או"ח סימן תנ"ה אות ח' וכעין זה בבית הלוי ח"א סו"ס ל"ה כתבו דאשה כיון שאינה בערבות[[10]](#footnote-11) ע"כ אינה יכולה לשחוט בשבת עבור ישראל כיון שאינה חייבת בתמידין ומוספין.

**סד"א קרא לאפוקי מדרבא:** עיין בר"ן שהקשה דהא אין אדם דן גז"ש מעצמו ועיי"ש שיישב דבס"ד הגז"ש קיימת אלא רק לענין האזהרה ולא לעונש מיתה.

**וחכמים אומרים אחת זו ואחת זו אינה משלמת את החומש:** בביאור דעת רבנן שאינה משלמת את החומש עיין ביד רמה שביאר דרבנן סברי שזר משמע זר מעיקרא משא"כ בת כהן שהיתה כהנת. ועיין עוד בתוס' רבינו פרץ שביאר סוגיין דכיון שיש לה דין בת כהן לענין שריפה ע"כ אינה משלמת חומש באוכלת תרומה ומחודש דהא מה שנידונת בשריפה לא הוה מחמת דין קדושה שלה אלא מחמת שהיא בת כהן וצ"ע. [ואולי עיקר הקדושה שלה היא מחמת מה שהיא בת כהן וצ"ע.].

דף נ"א:

**לאחיו ולא לאחותו:** עיין בתוס' מה שהקשו דהא הוה ילפותא מהיא ולא בועלה וכ' שמלאחיו הוה ילפינן רק כשמעידים רק על הבועל. וכ' כ' לעיל נ: שהוא מחלוקת הראשונים דדעת רש"י לקמן צ. והריטב"א במכות ב. שרק אם הבועל נידון במיתה זוממיה בחנק אכן דעת תוס' במכות ב. הוא כתוס' כאן שאין תלוי בחיוב הבועל ותמיד זוממיה בחנק. ועיין בר"ש משאנץ על הספרי אמור פרשה ט' דס"ל באמת דגרסינן ליה רק מלאחיו ולא לאחותו ולכאורה תלוי במחלוקת הנ"ל דלדעת תוס' שתמיד זוממיה בחנק ס"ל לדרוש מהיא ולא זוממיה שהתמעט זוממיה משריפה אכן לר"ש שהוא מלאחיו הוא דווקא בזממו על אחיו וע"כ אם אין הבועל במיתה הם חייבים שריפה.

**תוס' ד"ה לאחיו ולא לאחותו: משום דבעינן כאשר זמם:** משמע מדברי התוס' שכשמתחייבים חנק הוא חסרון בכאשר זמם ועיין מש"כ לעיל מהאחרונים שהוכיחו מדין זה שזוממיה בחנק שהחיוב הוא חיוב מיתה והד' מיתות הוא דין על בית דין בקיום המיתה ומכאן משמע שבאמת חסר בקיום של הכאשר זמם. עוד יש לעיין דהא כ' לעיל לדייק מד' רש"י שהם זממן גם חיוב חנק כבת ישראל וא"כ למה לא חשיב קיום הכאשר זמם. אכן ידוע ביאור האחרונים [עיין קוב"ש כתובות ל"ג.] שדין כאשר זמם הוא שהפסק שהיה על הנדון עובר לזוממים וא"כ ודאי הוא חסרון בכאשר זמם שהרי הפסק היה חיוב מיתה.

**הערות בגדר חיוב ד' מיתות בית דין:**

**א.** יש לדקדק בלשון המשנה ארבע מיתות נמסרו לבית דין ומהו הלשון של נמסרו לבית דין הרי הם ד' סוגי עונשים שחייבים בהם ושמא יש להוכיח מכאן לחקירת האחרונים בגדר חיוב מיתות בית דין אם החיוב הוא מיתה בסקילה מיתה בשריפה וכדו' או שגדר החיוב הוא חיוב מיתה ומה שניתנו ד' מיתות הוא דין לבית דין כיצד לקיים את החיוב מיתה דמלשון המשנה משמע שנסרו לבית דין.

**ב.** ובעיקר הנדון לכאורה מצינו בזה ב' סוגיות חלוקות: א. סוגיא דלעיל מ"ה: דאמרינן התם שבחייבי מיתות שאי אתה יכול להמיתם במיתה שהתחייבו בה ממיתים אותם בא' משאר ד' מיתות בית דין [כן ביאור הסוגיא לדעת תוס' במכות ב.] ומבואר שהחיוב הוא חיוב מיתה וסוג המיתה הוא דין נוסף וע"כ באי אתה יכול להרגו במיתה שהתחייב בה הורגים אותו בכל ד' מיתות. [אכן יש לדקדק למה דווקא בד' מיתות ולא בכל מיתה ומבואר שרק אלו הד' מיתות שנמסרו לבית דין ולא באופן אחר ומדוקדק בלשון המשנה]. ב. אכן לקמן פ: אמרינן שחייבי מיתות שהתערבו נידונין בקלה ומוכיחה הגמ' מזה שמותרה לדבר חמור הוה מותה לדבר הקל ומוכח שד' מיתות הם ד' חיובים וע"כ צריכים להגיע למותרה לדבר חמור וכו' דאי נימא שהוא חיוב מיתה והד' מיתות הם אופנים בקיום המיתה אמאי בעינן למותרה לדבר החמור. ועיי"ש בר"ן שנראה שהתקשה בזה עיי"ש מה שהביא מהרבינו דוד ומה דפליג עליה עיי"ש.

**ג.** עוד ידוע להוכיח מדעת תוס' מכות ב. ד"ה זוממי וכן הוא במכלתין נ"א: כצד ב' שכתבו שזוממי בת כהן הם בחנק אף בלא חיוב הבועל והקשו האחרונים דמהיכי תיתי לחייבם בחנק כשזממו שריפה וע"כ שמה שזממו הוא חיוב מיתה ואופן המיתה הוא דין נוסף כיצד לקיים את הדין מיתה.

אכן יש לדחות זה מב' צדדים: א. מש"כ דאיכא למימר שבחיוב בת כהן יש גם חיוב בת ישראל וא"כ יש בעדותם גם זממה לחיוב חנק. ב. מש"כ לדייק בלשון תוס' בדף נ"א: שבאמת בכהאי גוונא לא מתקיים כאשר זמם ויל"ד בגדר הדין [ועיין בגרש"ר מכות אות נ"ב מש"כ בזה].

**ד.** ויש שרצו להוכיח מדברי הרמ"ה בדף ע"ב שכ' שהבן סורר ומורה נידון על שם סופו היינו שנותנים לו את המיתה שיתחייב בה בסופו שהיא סקילה כיון שהיה מחלל שבת. והוסיף הרמ"ה שמה שיחלל שבת אינו מחייבו כיון שמחללי שבת אין מצילין אותם בנפשם וע"כ שחיובו משום רודף אלא כיון שיחלל נתנו לו דין סקילה. והנה אי נימא שחיוב סקילה הוא דין מיתה בסקילה א"כ למה נתנו לו עתה סקילה כיון שלא נתחייב אכן אי נימא שהדין הוא מיתה והסקילה היא אופן קיום ניחא שע"ש סופו חייבוהו סקילה.

אכן לכאורה אין זה ראיה כלל דאי תימא שכיון שלא עבר עדיין לא התחייב א"כ מה בכך שעתה נידון מדין רודף הא כל זמן שלא חילל שבת אין להמיתו בסקילה וא"כ לא תירץ הרמ"ה כלום.

וע"כ נראה שהביאור בדברי הרמ"ה הוא שכיון שחיובו מדין רודף ובזה לא נאמר דין כיצד להרגו אלא רק דין להרגו על כן חייבוהו בסקילה כיון שיחלל שבת ועדיין צ"ע.

**ה.** והנה כ' לעיל בתחילת הפרק מחלוקת הרמב"ם והרמב"ן אם הד' מיתות הם ד' מצוות או לאו ושמא תלוי בחקירה זו דאם הוא ד' מצוות הם ד' חיובים ואם לאו הוא דין אחד ויש לדחות וצ"ע.

**ו.** עוד יש לדקדק בחילוק הלשונות בספר המצוות דבד' מיתות כתב שציוונו **להרוג** המחוייב בסקילה וכדו' אכן בדיני ממון כ' שציוונו **לדון** נזקי אש ולדון נזקי בור וכדו'.

דף נ"א:

**תוס' ד"ה הלכתא למשיחא: ונראה דרב יוסף:** במהר"ם ביאר ד' התוס' דרק רב יוסף ס"ל האי פירכא.

**תוס' ד"ה לאחיו:** דעת תוס' שהדין שזוממי בת כהן שבחנק הוא אף באופן שאין מעידין על הבועל וכן הוא בתוס' מכות ב. אכן דעת רש"י לקמן צ. והריטב"א במכות ב. שבמקום שאין מעידין על הבועל דינם בשריפה כבת כהן. [והיינו דס"ל שכל מה שהתחדש בלאחיו הוא שדינם יהיה כדין הבועל וע"כ במקום שלא זממו על הבועל דינם כבת כהן].[[11]](#footnote-12) ולדעת תוס' צריך לבאר מהו הגדר שדינם בחנק וזה הא לא זממו. [ואולי י"ל עפ"י לשון הר"ן לקמן פ: שבמיתה חמורה נכלל גם מיתה קלה שיש בזממתם גם חנק]

ולעיל [עמ' 4] כ' להוכיח מזה שדין חיוב מיתה הוא מיתה עלמא והד' מיתות הוא מדיני הבית דין כיצד לקיים את הדין מיתה וע"כ אין בזה חסרון בכאשר זמם כאשר נאמר בהם חיוב חנק.[[12]](#footnote-13) ובשיעורי הגרש"ר מכות [אות נ] כתב לדחות שבבת כהן עיקר דינה גם בחנק [מדין אשת איש] וגם בשריפה [מדין בת כהן] ונמצא שבעדותם זממו את שני החיובים וע"כ חשיב קיום הכאשר זמם כאשר מתחייבים חנק.[[13]](#footnote-14) [וע"ע בגרש"ר שם שר"ל שמה שדינם בחנק הוא מחמת שזה המיתה הקלה. [וצ"ב הסברא, אכן כן נראה במהרש"ל שכ' שהוא מדין להקל עליהם]. אכן, דחה מסוגיין דמבואר להדיא דאף לר"ש שארוסה גם בשריפה נידונים הזוממים בסקילה].

וע"ע במהרש"ל בסוגיין שביאר הסברא שדינם בחנק כיון שמה שהחמיר הכתוב שבשריפה הוא רק בבת כהן וצ"ע הא בזוממים לא הוה חומרא אלא דינם בכך כיון שכך זממו וצ"ע.[[14]](#footnote-15) וע"ע ביד רמה שצידד שכיון שאין בעל יפטרו לגמרי. [ולדבריו הגדר שבבת כהן לא התחדש דין זוממין וצ"ע שיהיה עדות שאי אתה יכול להזימה ועיין בתוס' תחילת מכות].

**הכל היו בכלל הנואף והנואפת:** עיין בספר המצוות שורש ז' שביאר שחילוק העונשים לא גורם למנין נוסף במצוות אלא כל האיסור הוא אשת איש והעונש משתנה מארוסה לנשואה ולבת כהן והוכיח מכאן דאמרינן הכל היו בכלל הנואף והנואפת והוציא הכתוב בת כהן וכו' ועיין בשאלת רבי דניאל הבבלי שם שהקשה דהא אמרינן הכי [לקמן ס"ז:] גם לגבי אוב וידעוני שהוצאו ממכשף אע"ג ששם בודאי יצאו ללאו נפרד וצ"ע.

**יכול נחלוק בבנותיהן:** ברש"י מבואר דמיירי שהאב הוא בעל מום [והו"א שחסר בדין קדושה שלו] אכן יעויין בר"ח ובמאירי שביארו שהבת היא בעלת מום וצ"ע מה החסרון בה שהיא בעלת מום הרי לא שייך בה כלל עבודה וצ"ע וע"ע בגליוני הש"ס מש"כ בזה. [שנפסלת מלעבוד בבמה וזה חסרונה עיי"ש].

**בגדר חילול בת כהן אם הוא חילול אביה הוא חילול עצמה:** בדין שריפת בת כהן שדינה בשריפה כיון שמחללת את אביה יש לדון אם החילול הוא חילול אביה כיון שמתבזה [וכד' רש"י לעיל מ"ט: שקורין לו ארור] או שהחילול מתייחס לדין כהונה שלה שקיבלה אותו מאביה. ופשי' לשון רש"י לעיל שהחילול הוא לאביה אכן נראה להביא ג' ראיות שהחילול הוא בכהונה שלה: א. ד' הרבינו פרץ לעיל נ"א. שביאר שמה שבת כהן הנשואה לישראל לא משלמת חומש כיון שדינה בשריפה ומוכח שהדין שריפה הוא דין בכהונתה וע"כ תלוי בחיוב חומש. ב. עיין במאירי בסוגיין נ"א: שדן בחללה מעיקרא [שנולדה מכהן שבא על גרושה] אם דינה בשריפה ומוכח שהוא תלוי בקדושת כהונתה דאי נימא שהוא חילול אביה א"כ הא מ"מ היא בת כהן. ג. ד' המאירי והר"ח בהו"א דגמ' שמה שהיא בעלת מום זה מה שיפסלה מכהונה וע"כ שהוא דין בה. וע"ע במשך חכמה בתחילת פרשת אמור שרצה לתלות בזה פלוגתת ר"מ ורבנן לעיל נ. עיי"ש.[[15]](#footnote-16)

דף נ"ב.

**שאם היו נוהגין בו קודש נוהגין בו חול:** עיין במרדכי בסוגיין שהביאד' רש"י שאין מכבדין אותו לפתוח ראשון [והיינו שבטל בו דין וקידשתו] ועיי"ש במרדכי שכ' שאין זה אלא רשות אבל אינו חובה ויל"ע אם כוונתו שמ"מ יש מצוה דוקדשתו [ונפק"מ במקום שיש כהנים אחרים אם מחוייבים לקרוא להם] וע"ע במהרש"א בח"א בסוכה נ"ו: שכ' שהדין לקרותו ארור אינו קנס להפסידו אלא בזיון [וביאר עפי"ז קושיית הגמ' שם אמאי קנסו את משמרת בילגה] ועיי"ש ברש"ש שהקשה דהא במרדכי מבואר שהוא קנס.[[16]](#footnote-17)

משקעין אותו בזבל: ברש"י פירש שהוא כדי שלא יתהפך ותפול הפתילה על בשרו מבחוץ ועיין ברמ"ה שפירש שהוא כדי שלא יתקלקל ויקלקל העדים. וע"ע בתפארת ישראל על המשניות. וברמ"ה הקשה על פירוש רש"י דמאי טעמא בנחנקין נמי תנן [בע"ב] שמשקעין אותו בזבל ועיין בלחם משנה פט"ו מסנהדרין שכ' שכיון שדמו נשרפין לנחנקין תקנו דה"ה בנחנקין. וע"ע ברמ"ה שכ' שמה"ט משקעין אותו בזבל דווקא ועיין מאירי שכ' דה"ה בעפר.

**סודר קשה לתוך הרכה:** ברש"י פירש כיון שהקשה מחבל את גרונו ומנוולתו. [וברמ"ה הוסיף דהא בעינן גופו קיים וצ"ע דהא אף ע"י חבלה מ"מ גופו קיים].

והנה ברמב"ם פט"ו מסנהדרין הלכה ג' כ' ושני עדיו זה מושך אצלו וזה מושך אצלו וזה לשיטתו שדין יד הדים תהיה בו בראשונה הוא בכל המיתות ומ"מ משמע שגם את הסודרין שהוא כדי שיפתח פיו צריך להיעשות ע"י העדים וצ"ב הא לכאורה אינו חלק מהמיתה. וע"ע באור שמח פט"ו הלכה ט' שדייק לשון הרמב"ם שגם את הסודרין צריכים לקבור אף שלא מת מזה וגם זה צ"ב אמאי. אכן עיין בתוס' סוטה י"ט: שכ' שהיו מקרבין מיתתו ע"י חנק [מדין ואהבת לרעך כמוך] וגמר מיתתו בשריפה ומשמע שהחנק כאן הוא חלק מהדין שריפה. ולפי"ז יתיישב דעת הרמ"ה דלעיל שאם יחבל בסודרין יהיה זה חסרון בגופו קיים.][[17]](#footnote-18)

**החטאים האלה בנפשותם שנשמתן נשרפת וגופן קיים:** בפשוטו דרשו כן לישניה דקרא וע"ע במשך חכמה פר' קרח מה שביאר באופן נפלא ראית הגמ'.

**תוד"ה ההיא:** עיין בערוך לנר וביעב"ץ שכ' ליישב להשיטות דבגדים מטמאים אדם בטומאת שבעה[[18]](#footnote-19) א"כ הא בגדי נדב ואביהוא נטמאו קודם שנשרף גופם וא"כ הא נשאום בכותנתם. [וזה ד' המעיל צדקה שהובא בגלהש"ס].

**תוד"ה ונילף מפרים הנשרפים:** עיין בר"ן שביאר שאם אין זה מיתתו לא יהני ע"ז ואהבת אכן בד' התוס' נראה שהוא ס"ד בפני עצמה שנעביד שריפה כמתני' מדין ואהבת[[19]](#footnote-20).

**תוד"ה שכן מכשיר:** תימה אמאי לא חשיב מכפר: הר"ן תירץ שגם מיתת בני אהרן מכפרת כפרים הנשרפים וע"ע בחמו"ח מה שביאר דתוס' ס"ל שרק בחייבי מיתות בי"ד שמתוודין מתכפר להם.[[20]](#footnote-21)

**ואהבת לרעך כמוך:** צ"ע דהא הוה רשע. ועיין ברמ"ה בע"ב שיישב דמ"מ הוה בכלל רעך ועוד כ' שדרשינן רעך לרעים שבך[[21]](#footnote-22). וע"ע בשיטמ"ק כתובות ל"ו: שהביא ד' הרמ"ה בשינוי קצת והוסיף דהא אמרינן לגבי חייבי מלקות שכיון שלקו הרי הם בכלל אחיך וצ"ע הא הכא הוא קודם העונש.

דף נ"ב:

**טעה בדרב מתנה:** צ"ע הא טעה במתני' ורב מתנה הרי רק פירש טעמא דמתני'. ועיין ביד רמה שפירש שהביא רב מתנה דמפרש את המקור מקראי ועיין בר"ן שכ' דאי ממתני' היה יכול ליישב דס"ל כראב"צ [ומה"ט כ' התוס' דראב"צ חזר בו] וע"ע בחמו"ח שהקשה דמ"מ נימא דס"ל כראב"צ.

**טעה בתרתי:** עיין ברמ"ה וברבינו יונה שהקשו דנימא ששרפה מדין בית דין שמכין ושורפין למגדר מילתא אף שאין סנהדרין. ועיין ברבינו יונה ובנימוקי יוסף שפי' דלענשו קצת אין צריך בית דין חשוב אבל להרגו בעינן סנהדרין גדולה שרב גוברייהו.[[22]](#footnote-23) ובהגהות הב"ח על הנמוק"י הקשה דהא אנן עונשין עונשים יותר חמורים ועיי"ש שכ' שע"כ ידעה הגמ' שדנה כדינה ולא מדין למגדר מילתא.

וע"ע בנצי"ב שביאר בתוס' סוטה ח: שאף בעונש דלמיגדר מילתא דנים רק בד' מיתות ולא במיתה חדשה [וביאור דבריו לכאורה שכן הוא דין התורה שרק בד' מיתות אלא ממיתים ומדויק הלשון **נמסרו לבי"ד** וע"ע בתוס' ריש מכות שביארו שכל מיתה שאתה יכול להמיתו הוא אחד מד' מיתות].

**תניא אמר להם ר"י לחכמים:** מבואר דטעמא דר"י הוא משום חוקות הגויים וצ"ע א"כ למה במתני' אמר שהוא משום ניוול ועיין ברמ"ה שביאר שניוול הוא לילך בחוקות הגויים וע"ע במאירי שביאר דס"ל לר"י שהוא קופיץ וסייף הוא אותו ניוול והאיסור דחוקות הגויים הוא מכריע ביניהם.

**ולאו ק"ו הוא:** עיין ברמ"ה שהקשה דהא אין עונשין מן הדין. ויישב דה"מ לחייבו עונש שלא כתוב בו אבל היכא דכתיבא ביה מיתה סתם גילוי מילתא בעלמא הוא. ויש לדון בביאור דבריו אם בכל מקום שנסתפק במיתתו נוכל להרגו בק"ו כיון שחומר המיתה אינו חומר בעונש או שרק הכא היכן שלא כתוב איזה מיתה יש לק"ו דין של גילוי מילתא[[23]](#footnote-24). ועיין בחמרא וחיי ובמצפה איתן שכ' כאופן השני.

איש פרט לקטן: בביאור המיעוט נחלקו הראשונים: דעת תוס' והתורא"ש בסוגיין שבא למעט קטן מעונש. אכן דעת הרבינו יונה בסוגיין וכ"כ הסמ"ג [שהובא במסורת הש"ס] שבא למעט פחות מבן ט' שאין ביאתו ביאה. וכ"כ הרשב"א בקידושין י"ט. בשם הר"א אב"ד. וכן הביא ב' הדיעות בר"ן.

והנה לדעת תוס' וסייעתו שהוא למעט קטן מעונש צ"ע הא קטן פטור ממצוות וא"כ אינו באזהרה והיכי ס"ד לחייבו[[24]](#footnote-25). ובתוס' קידושין י"ט. ובערכין ג. כ' דהו"א לחייבו מדין תקלה וקלון[[25]](#footnote-26). ובתוס' ר"פ כ' דס"ד לחייבו מדכתיב ונכרתו הנפשות העושות וקטן בכלל נפשות. וע"ע ברשב"א קידושין י"ט. שהביא דעת הראב"ד שהו"א לחייבו כיון שנהנה וחשיב מעשה איסור.[[26]](#footnote-27)

**הערה בגדר מיתת סייף:**

הנה חייבי סייף במיתת בי"ד הם שניים: עיר הנדחת ורוצח. אכן אשכחן בגדר מיתת סייף שמתחייבים בה עוד שאינם מחייבי מיתות בי"ד. א. בגמ' לקמן ע"ב: אמרינן שבא במחתרת עיקר דינו בסייף ועיין בר"ן שם שכ' כסתם מיתה וע"ע בערול"נ שם שכ' דילפי מקרא דוהוכה. ב. מורד במלכות נהרג בסייף דווקא עיין רמב"ם מלכים פ"ג. ג. ברמב"ם פ"ד מרוצח הלכה י' כ' דהאפיקורסין דינם לכתחילה בסייף ואם א"א בכל מיתה ומבואר דעיקר דינם בסייף. ד. בן נח מיתתו בסייף. ולכאורה הביאור בזה שזהו סתם מיתה והיינו שבכל מקום שהמיתה היא דין להרוג ולא לכפרה או עונש בזה המיתה היא בסייף. ויש לעיין אם כן הגדר נמי במיתת בית דין בסייף שהוא דין להרוג הרוצח ואת עיר הנדחת ולא כשאר מיתות. [עיין בר"ן בריש בן סורר לענין רוצח]. ויש לדייק לשון המשנה היו מתיזין ראשו בסייף **כדרך שהמלכות עושה** ואולי משמע שזה גדר המיתה כעין המלכות[[27]](#footnote-28). וע"ע ברמב"ם בריש פרק י"ד מסנהדרין שכ' "ארבע מיתות נמסרו לבית דין סקילה שריפה **והריגה בסייף** וחנק" ויש לדייק בלשונו שכ' והריגה בסייף. עוד יש לדייק שהוסיף שם ש"סקילה ושריפה מפורשין בתורה וההורג חבירו בסייף ועיר הנדחת בסייף" ועיי"ש בלחם משנה שהתקשה מה בא לכתוב כאן דין רוצח ועיר הנדחת ולפימש"כ אולי יש ליישב שר"ל שהוא דין הריגה אחר וצ"ע[[28]](#footnote-29).

**תוס' ד"ה איש פרט לקטן: אבל האשה מחייבא:** עיין מהרש"א שביאר דכוונת תוס' כמוש"כ בקידושין ובערכין דהו"א שנהרג כיון דהוה תקלה לאשה ולזה כתבו דהאשה נהרגת. ויש לבאר עוד דכוונת תוס' לאפוקי מדע"ת הסמ"ג והר"א אב"ד שהביאור במיעוט קטן הוא בפחות מבן ט' שאין לו ביאה.

פרט לאשת קטן: ברש"י כתב דאשמועינן שקטן אין לו קידושין ועיין בתוס' שפירש דאיצטריך דס"ד שבמייעד לבנו קטן [וצ"ע הא מסקנת הגמ' קידושין י"ט. דלא מהני]. או ביבום קטן בן ט'. ונחלקו רש"י ותוס' בקידושין י"ט. מה הקמ"ל בפרט לאשת קטן דדעת רש"י שהיבום חל והיא אשתו גמורה ומ"מ התמעט שאינה באיסור אשת איש. וכ"כ היד רמה פה [עיין בלשונו שכ' שלענין זה לא קנאה. וביסוד המיעוט לדעת רש"י שאין חייבין על אשתו משום אשת איש דעת האבני מילואים בסימן א' שתפסי בה קידושי אחר כיון שאינה באיסור א"א אכן דעת האור שמח שחיוב כרת יש והמיעוט הוא רק ממיתת בית דין ולשון הרמ"ה כהאבני מילואים.] אכן דעת התוס' שם שהמיעוט הוא שאינו קונה כלל וכן נראה דעת רש"י כאן. [וסותר לדבריו בקידושין וכמו שהעיר בתשו' נודע ביהודה קמא אהע"ז ס"ד] וע"ע בסוגיית הגמ' בקידושין י"ט. שנראה שזה היה ההו"א והמסקנא שם.

ולדעת תוס' הקמ"ל שאין לקטן תפיסת יבום וצ"ע הסברא הא יבום לא בעי דעת וצ"ל שהחידוש שקטן אינו בר אישות ועיין בקהילות יעקב יבמות סימן ל' שביאר דהקמ"ל שקטן אין לו תורת מעשה שמחיל חות וכיון שיבום הוא מעשה עם חלות ע"כ לא חל.

והנה בבאור הס"ד שהיה אישות לקטן לתוס' איירי ביבם ויעוד דל"ב דעת הזוכה אכן מרש"י משמע שהוא בכל קטן וע"ע ברש"י כתובות ע"ג: ד"ה קטן שכ' שקטן אין קידושיו כלום דלאו בר קיחה ולכאורה כוונתו לסוגיין והביאור שהתמעט כל קטן וכ"נ לשון רש"י בסוגיין. וע"ע במרומי שדה שביאר דהו"א שכיון שקידושין לשון הקדש ומהני הקדש במופלא הסמוך לאיש יועיל נמי בקטן[[29]](#footnote-30). [וע"ע בשיטמ"ק בכתובות שם שכ' מרש"י במהדו"ק דס"ל שקידושי ביאה יש לקטן[[30]](#footnote-31) וצ"ע שסותר לדבריו בסוגיין וצ"ע וכן העיר בשו"ת רבי בצלאל אשכנזי סימן ג' וצ"ע.].

**פרט לאשת אחרים:** וברש"י פירש שאין להם קידושין. ועיין בר"ן שהקשה דהא איכא להם בעולת בעל. ועיין ברמ"ה שיישב שהדין בעולת בעל הוא רק לגבי עכו"ם אבל לא לגבי ישראל.

וע"ע בר"ן שדן אם גוי הבא על אשת איש ישראל תתחייב מיתה והיינו אם המיעוט הוא שאין להם אישות כדברי רש"י או שמה שהתמעט עכו"ם הוא שאינו אשת רעהו והיינו שהתמעט מהפרשה של זנות בא"א וא"כ ה"ה בעכו"ם הבא על ישראלית.

ודעת תוס' בסוגיין שמ"מ אסור לבא על אשת עכו"ם ועיין בתורא"ש שכ' שהוא איסור עשה וכן הוא בתוס' בע"ז י"א: וקידושין כ"א: ולכאורה היינו עשה דודבק באשתו. אכן ברמב"ם פ"ה ממלכים כ' שמה שמותר לבא על יפת תואר א"א הוא כיון שאין אישות לעכו"ם והוכיחו האחרונים מכאן דס"ל שאף איסור ליכא וע"ע באבני מילואים סימן מש"כ בזה.

**אין אתה רשאי למושכה:** ועיין ברש"י שכ' "שמנין לך לדונם בחמורה שמא לא נתחייב בה". וצ"ב כיון דמספק"ל בפירוש הקרא איזו מיתה א"כ לא נדונו בכלום דשמא הקלה אי"ז מיתתם ועיין בר"ן לקמן פ: שהקשה כעי"ז לגבי חייבי מיתות שנתערבו שידונו בקלה ועיי"ש מש"כ ליישב בב' אופנים.

**בין בחיי אביו בין לאחר מיתת אביו:** יש לדון בדין איסור עריות מחמת אישות אחר מיתת האשה [או האב באשת אביו] אם האיסור היום הוא מכח מה שאתמול היה אישות או שגם לאחר מיתה נשאר איזה דין אישות וזה האוסר היום. ונפק"מ בזה באופן שתפקע האישות מחמת ערוה שודאי לא נשאר אישות אי נימא שיהיו מותרין או לאו. ועיין באמרי משה סימן ה' אות כ"ב שהביא מהגרז"ס שהוכיח מסוגיית הגמ' ביבמות ג: שבאחות אשתו אם יפקעו הקידושין אין עוד איסור. וידוע שהגר"ח הקשה ע"ז דנימא שיהיה כגירושין ותיאסר [דהא עדיין בחייה] וידוע ליישב כמוש"כ שבמקום הפקעה אין איסור. ועיין בחידושי הגר"נ פרצוביץ יבמות אות מ"ג.

**רש"י ד"ה והמקלל אביו ואמו: החמיר ממכה משום דאיכא תרתי וכו'**: עיין בגמ' קידושין ל"א: שכ' שהוקש כבוד אביו ואמו לכבוד המקום שהמקלל בסקילה אבל בהכאה אי אפשר וצ"ע לכאורה ד' רש"י שכ' טעם אחר וצ"ע. וע"ע ברבינו יונה לעיל נ.

**רש"י ד"ה ולא מתייבמת: אטו ביאה שאין בה עשה:** והנה בכל יבמה שמותרת אף בביאה שניה ולא אמרינן שחוזר האשת אח עיין ביד רמה בסוגיין שביאר שהוא כהותרה ומיעקרא לא נאסר וכ"ה דעת הרמב"ן ביבמות. [אכן בתוס' יבמות ח: כ' סברא אחרת שלא אמרה תורה לבא עליה לגרשה לאחר ביאה ראשונה ובקובץ הערות סימן ט' אות א' כ' לבאר בדעתם דס"ל דחויה וע"כ הוצרכו לסברא זו].

דף נ"ג:

**תוס' ד"ה וחייבי כריתות:** תוס' הקשו דמנא ליה לדימויי חייבי כריתות לחייבי לאוין: ועיין בתוס' יבמות ט: שהקשו הקושיא בנוסח אחר דנימא שיבא עשה וידחה לא תעשה. ועיי"ש ברמב"ן שיישב שגלי קרא בעריות וה"ה בשאר חייבי לאוין לפטור מיבום [אך הקשה מנ"ל לגמ' האי סברא]. ומבואר מד' הרמב"ן דס"ל שהפוטר מיבום הוא האי תפיסת קידושין אכן תוס' ס"ל שהפוטר הוא הכרת. וע"ע ברש"י שם שכ' "שאלים לאו למיפטריה בלא כלום כערוה גמורה" וצ"ב בזה. ודעת הרשב"א בתשו' ח"ו סימן י"ט שבפטור לקחת שנאמר בו שכל שאינו עולה ליבום אינו עלוה לחליצה כתוב שתלוי בתפיסת קידושין וכן דעת התורא"ש כאן.

דף נ"ד.

**ערות אביו ממש:** ומבואר דאביו ואחי אביו יש אזהרה עליהם גופייהו ועיין ברמב"ן על התורה פרשת אמור שתמה מ"ט דווקא בהנך יש אזהרה נוספת מלבד משכב זכור.

**בתרי קטלא קטלת ליה:** עיין מאירי שכתב דגם בנכרי יש נפק"מ לענין התראה ששייך להתרות בו משום אביו ומשום זכור וצ"ע הא ב"נ נהרג בלא התראה ומה שייך כלפיו התראה.

**אין עונשין מן הדין:** הכא נחלקו אביי ורבא אם עונשין מן הדין בגילוי מילתא דלדעת אביי עונשין ולרבא לא וכן הוא לקמן ע"ו. [ולא דאביי ס"ל שבאמת עונשין מה"ד אלא רק במקומות הללו שהוא גילוי מילתא]. וצ"ע יסוד הסברות בזה. וביסוד הטעם דאין עונשין מן הדין מצינו ג' טעמים: א. דעת המהרש"א לקמן ס"ד: שהוא מטעם דשמא כיון שהמעשה שלו יותר חמור מגיע לו עונש יותר חמור וזה לא מכפר עליו ואין רצון התורה שיתכפר לו על עבירה כזו חמורה. ב. דעת הפרי מגדים בגינת ורדים כלל ג' שהטעם הוא שמא איכא פירכא לק"ו וע"כ אין עונשין שמא יש פירכא. ג. דעת הקרבן אהרן שהביא הגינת ורדים שם שמדה היא בתורה שאין עונשין מן הדין והיינו שכשנתנה תורה לדרוש בק"ו לא ניתן על דיני עונשין. וצ"ע לפי כל זה בק"ו דגילוי מילתא. ומ"מ מה שלאביי חשיב גילוי מילתא ובאחותו לא הוה גילוי מילתא לכאורה הביאור שאחותו מאביו ומאמו זה קורבה אחרת ושם אחר וע"כ זה לא שייך לגילוי מילתא אלא שזה דין חדש אבל בתו ובת בתו זה אותו יסוד קורבה רק בתו יותר קרובה וע"כ זה שייך בגילוי מילתא.

והנה שיטת הריטב"א במכות דף י"ד. שבמקום קרבן עונשין מן הדין ולכאורה צ"ע מסוגיין דהכא הנדון הוא על קרבן [דאין תרי קטלא] ואמרינן אין עונשין מן הדין. וכן הקשה בערוך לנר. אכן י"ל דדעת הריטב"א היא שבמקום קרבן ילפינן מק"ו כיון שקרבן אין זה עונש אלא כפרה וע"כ במקום שכל הנדון הוא לקרבן בזה למדין מק"ו אבל הכא הנידון הוא על עצם האזהרה ורק הנפק"מ היא לקרבן ובזה חוזר הדין דאעמה"ד.

**אזהרה לאשת אב לאחר מיתה:** לכאורה נראה שאיסור אשת אב לאחר מיתה הוא איסור נפרד מהאיסור א"א מחיים דהא בעינן לזה אזהרה ועונש נפרדים [ואינו רק גילוי שנכלל בדין אשת אב מחיים דהא איכא ליה גם אזהרה וגם עונש בנפרד] וע"ע בתוס' יבמות נ"ה. מה שדנו מתי צריך קרא להתיר לאחר מיתה וברש"ש שם ולפימש"כ מיושב עיי"ש.

**משום אשת אב אתה מחייבו ואי אתה מחייבו משום אשת איש:** יש לעיין באמו שהיא אשת אב ואשת איש וא"כ התמעטה מחיוב אשת אב אם גם התמעט החיוב אשת איש וכמקום שהיא אשת אב לבד. ועיין ברבינו יונה שדן בזה עיי"ש מה שכ' שצ"ע בסברא למימר שהתמעט.

וע"ע במשנה למלך פי"ז מאיסורי ביאה הלכה א' שדן אם המיעוט של אשת אב מא"א הוא דווקא במקום אשת איש דאביו אבל בנשאת לאחר חייב תרתי או לאו עיי"ש.

**הבא על כלתו: ביסוד איסור כלתו:** ברש"י [ד"ה וסיים] כ' דהא דהדר כתביה הוא לחייב עליה לאחר מיתה ובתוס' הוסיפו דהאזהרה היא מג"ש אכן עיין בר"ן שהביא דעת הרמב"ן שבכלתו לא צריך קרא לאיסור לאחר מיתה שלשון כלתו משמע בין מחיים בין לאחר מיתה [וכן הוא ביראים סימן רכ"ד וצוין בחשק שלמה כאן]. וחזינן מחלוקת בין רש"י לרמב"ן ביסוד איסור כלתו אם גדר האיסור שאישות בנו היא האוסרת [וע"כ בעינן קרא לאסור לאחר מיתה] או שכיון שנבעלה לבנו אסורה עליו ולא מחמת אישות בנו [וכאנוסת אביו לרבי יהודה ביבמות ד.][[31]](#footnote-32) וע"ע באור שמח בפ"א מאישות הלכה ו' מש"כ בזה.

**תוד"ה לומר לך:** וי"ל דנפק"ל מגז"ש: עיין בר"ן שכ' דא"א ללמוד מא"א כיון דאעמה"ד והיסיק דילפינן מאשת אב בגילוי מילתא בעלמא וכ"כ בתור"פ. והנה מבואר מד' הר"ן דאי"ז גז"ש אלא או ק"ו או במה מצינו. ועיין בערול"נ שביאר הק"ו דהא קייל מאשת אב שאין לה קרבות למטה.

ומ"מ מדברי הר"ן יש ללמוד שאעמה"ד הוא רק בק"ו אבל במה מצינו עונשין ועיין במשנה למלך פ"ב מנזירות הלכה י"ז שהביא סתירה בזה בדעת הר"ן ותלוי לכאו' בטעם הדין דאעמה"ד אם הוא מחמת פירכא וזה שייך גם בבמה מצינו או שלא סגי ליה בעונש זה וזה ל"ש בבמה מצינו.

**מתני': וכי בהמה מה חטאה:** צ"ע הא בקרא לא כתיב הטעם להריגת הבהמה וא"כ הא רבנן ס"ל דלא דרשינן טעמא דקרא ואמאי הכא דרשינן. ועיין בערוך לנר שכ' שמה שלא דרשינן הוא במקום נפק"מ שממעטים אלמנה עשירה אבל הכא לא וצ"ע הא לקמן נ"ה אמרינן נפק"מ בעכו"ם ובשוגג וא"כ גם הכא איכא נפק"מ.[[32]](#footnote-33)

**הרי זה בא ללמד ונמצא למד:** ברש"י ובר"ן פירשו דהכוונה על שבא ללמד על זכר בשלא כדרכו ונמצא מלמד על כל העריות שחייבים בשלא כדרכו ועיין בתור"פ מה שהביא מר"י מפרי"ש דהכוונה שבא ללמד על זכור שחייב בהעראה כיון אעפ"י שאין לו מקור[[33]](#footnote-34).

**תוד"ה הבא: הא דלא קתני:** עיין בר"ן שביאר הקושיא דלא דמי לאשה ששניהם שוים בחיוב דהשכיבה היא כדרכה משא"כ בבהמה דהוי תרתי מילי צריך לשנות כל אחד בפנ"ע. ועיין בר"ן שהביא שהביא בשם התוס' לתרץ דמתני' אתיא כר"ע [לקמן ע"ב] דמחייב אחד בבא ומביא עליו.

דף נ"ד:

**אזהרה לנשכב מנין:** צ"ע הא בכל העריות לא בעינן קרא לנשכב ולמה כאן בעינן. עיין בתוס' יבמות נ"ד: שתירצו דביאת זכור ובהמה אינה ביאה וע"ע בעינן קרא לנשכב וע"ע ברש"י כריתות ג. ד"ה דאמר שכ' שבכל העריות יש לאשה הנאה [וכאמרינן בב"ק ל"ב. דע"כ נחשבת עשיה שלה] אבל הכא אין לנשכב הנאה וע"כ בעינן קרא.

**קרי ביה לא תשכב:** בראשונים הקשו דהא דעת ר"ע לעיל ד. דאם למקרא וא"כ אמאי הכא דריש נמי מסורת ועיין ברמ"ה ובר"ן שיישבו דאין כוונת ר"ע לדרשא נוספת אלא דס"ל שבכלל תשכב נכלל כל הנשכב וע"ע בגליון הרמ"ה שתי' עפי"ד התוס' לעיל ד. דהיכא דלא מכחשי אהדדי דרשינן תרוויהו והכא ל"ח מכחשי.

**לא יהיה קדש:** עיין בר"ן שכ' דלר"ע איצטריך לעבד ושפחה[[34]](#footnote-35) ועיין ברמב"ם בספר המצוות ל"ת ש"נ שכ' שהוא בא לחזק את האיסור בזכור ובהמה וצ"ע מהגמ' לקמן דאמרינן דלר"ע חייב רק אחד.

**איש פרט לקטן:** צ"ע לדעת התוס' בקידושין י"ט. שצריך לפטור קטן באשת איש דהו"א להרגו משום תקלה וקלון הא הכא בקטן הבא על הבהמה ליכא לזה [דהא לא נהרג][[35]](#footnote-36) עיין בסנהדרי קטנה שהקשה כן וצ"ע.

**אזהרה ועונש לנשכב בבהמה:** צ"ע הא לגבי אשה הרי יש איסור מפורש ואשה לא תעמוד לפני בהמה לרבעה וא"כ ה"ה לזכר: עיין ברמ"ה שהעיר זאת וחילק בין איש לאשה וצ"ע הסברא [ואולי י"ל לפי ד' רב פפא לקמן נ"ה. לפי ד' רש"י דחשיב אורחיה עיי"ש]. וע"ע בגרי"פ ח"ב עמ' קמ"א דכיון דכתיב אשה משמע דווקא אשה. וע"ע ברמ"ה שביאר דלגבי משכב זכר אין צריך קרא לנשכב בעונש דכיון דכתיב מות יומתו תרוויהו בכלל ורק לגבי בהמה איצטריך קרא.

**בהמה בין גדולה בין קטנה:** צ"ע דמה שייך לחלק בבהמה בין גדולה לקטנה: עיין בערוך לנר שביאר דכמו שמצינו בזכור שבעינן שגם הנשכב יהיה ראוי לביאה ה"ה ס"ד בבהמה שבעינן שתהיה ראויה לביאה כיון שהיא הנרבעת אכן אפ"ל דהא אמרינן בגמ' נדה מ"ה. דפחות מבת ג' הוא הלמ"מ וא"כ הו"א דה"ה לבהמה.

**תוד"ה הבא:** עיין במהרש"א שהקשה מ"ט לא הקשו כן התוס' על הגמ' לעיל נ"ד. שבאביו חייב שתיים ותי' דהתם הוא שני שמות נפרדים לגמרי משא"כ הכא הוא שם אחד [דבבהמה הוא שם אחד זנות עם בהמה ובאחותו שם אחווה אחד הוא]. ורק בכה"ג בעינן לגופין מחולקין.

ובגוף קושית התוס' עיין בתורא"ש שביאר שאף בשני שמות [שוכב ונשכב] בעינן גופין מחולקין וע"ז התירוץ דמ"מ הוה שני מעשים ובזה בשני שמות בשני מעשים לא בעינן גופין מחולקין. ועיין בחזו"א כאן.[[36]](#footnote-37)

**תוס' ד"ה הנרבע:** התוס' הקשו דלר"י לא מהני גופין מחולקין וביאור תירוץ התוס' לכאורה הוא דרבי ישמעאל הוא דין מיוחד בנדה ובשפחה חרופה. ועיין באור שמח פ"ד משגגות הלכה ג' שביאר ד' התוס' שבזכור ובהמה דאין זה גדרי ביאה וכמוש"כ התוס' ביבמות נ"ד: אין החסרון של גופין מחולקין עיי"ש.

והנה שי' המאירי בסוגיין והרמב"ם בפ"ה משגגות הלכה ג' דמה שאמרינן בסוגיין לר"ע שחייב אחת היינו דווקא בבא על הזכור והביא אותו זכור עליו אבל בזכור אחר חייב שניים. וזהו דלא כתוס' דס"ל דבזכור ובבהמה אין גופין מחולקין ועיין ברש"ש שתמה דלדברי הרמב"ם יחזור קושיית התוס'.

ועיין בשיטמ"ק כריתות בהשמטות לדף ט. שכ' דכיון שהתורה כתבה שני אופנים חלוקים באותו לשון של לא יהיה קדש הרי זה גילוי דבכה"ג אין גופין מחלקין ובשעה"מ פי"ז מאיסו"ב הלכה י"א [הובא בגלהש"ס] שתירץ דהם סוגיות חלוקות וסוגיא דהכא ס"ל דלא בעינן לגופין מחולקין עיי"ש. וע"ע באור שמח פ"ה משגגות הלכה ג' שתירץ דשאני הלאו של לא יהיה קדש שאי"ז לאו במעשה שכיבה אלא במעשה הפקר וקדשות ובזה לא בעינן לגופין מחולקין עיי"ש.[[37]](#footnote-38)

**ת"ר זכור לא עשו בו קטן כגדול וכו':** עיין ברמב"ם בפ"ד מאיסורי מזבח שקטן פחות מבן ט' שבא על הבהמה אין הבהמה אסורה למזבח וה"ה בבהמה שבאה על קטן פחות מבן ט' ועיי"ש בראב"ד שנחלק וס"ל שבבהמה הרובעת אף אם הנרבע קטן אסורה למזבח כיון שהאיסור הוא בעבדה עבירה ומיאוס והוסיף שהאיסור למזבח תלוי בהנאת הבהמה. וצ"ע יסוד מחלוקתם [דהא ברובע מודה הראב"ד שפחות מבן ט' אינו אוסר למזבח ומה שונה מנרבע וחזינן דס"ל שהדין שנרבע יהיה בן ט' אינו דין שאינו ביאה אלא שלענין חיוב צריך שיהיה בר ביאה וע"כ מ"מ חשיב מעשה ביאה ואוסר למזבח]. וכן היא דעת הראב"ד לשיטתו בתו"כ פרשת דיבורא דחובה פרשה א' שהמיעוט הוא רק מהעונש עיי"ש. וכ"כ באבי עזרי בביאור המחלוקת ע"ש.[[38]](#footnote-39)

**דתניא זכור שבא על הבהמה:** צ"ע הא הכא איירי בשוכב וכיצד הוה ראיה לנשכב. עיין ברש"י מה שביאר דגרסינן זכור וצ"ע לדבריו המשך הברייתא בין כדרכה בין שלא כדרכה [ועיין ברש"ש] וע"ע ביעב"ץ שכ' דהגירסא היא הבא על הבהמה והביא הבהמה. וע"ע ברמ"ה כעין זה.

דף נ"ה.

**בדעת רב פפא:** עיין בתוס' דס"ל דלא פליג אלא קאמר דמסברא היה לומר להיפוך אכן ברש"י נראה שבאמת פליג בשלכ"ד בבהמה ולפי"ז יש לגרוס דלא כתרוויהו. [ולתוס' הוא תניא נמי הכי דהוה כרב פפא.]

**המערה בזכור:** בביאור ההו"א [דאין העראה] עיין בתוס' יבמות נ"ד: שביאת זכור ובהמה אינה ביאה וע"כ אינו בהעראה וע"ע בתור"פ לעיל נ"ד: שכ' דאין להם מקור, וכ"כ התוס' ביבמות בתי' הב'.

**המערה בעצמו:** צ"ע הא הכא ודאי אין גופין מחלקין וצ"ע אם חשיב שני מעשים ואמאי יתחייב תרתי עיין ברש"ש לעיל נ"ד: מש"כ ובתורא"ש כאן.

**חיובי ז' מצוות בני נח**

דף נ"ו:

**דינים:** נחלקו הראשונים מה הביאור דינים שעליהם מצווים בני נח: הרמב"ם בפ"ט מהלכות מלכים כתב שהמצוה היא לדון את העוברים על ז' המצוות שמחוייבים בני נח [ומשום זה מצווים להושיב דיינים בכל פלך ופלך כדהלן בע"ב] והוסיף הרמב"ם שע"כ התחייבו בני שכם מיתה כיון שלא דנו את חמור. אכן הרמב"ן [בפי' עה"ת] פליג וס"ל שמצות דינים היא לא להטות משפט ושאר דיני ממונות כגזל ואונאה [אכן לא פליג על יסוד דברי הרמב"ם ומודה שאיכא נמי דין לדון המחוייב כדכ' שם להדיא][[39]](#footnote-40). [וע"ש בלח"מ שהעיר שפשטות הסוגיא משמע כהרמב"ן]. וביסוד חיובי ממון לדעת הרמב"ם עיין בתשובת חתם סופר בחושן משפט ח"ו סימן י"ד שכ' שגם לרמב"ם הצטוו על גזל ואונאה אלא שלרמב"ם הוא מדין גזל ולרמב"ן הוא מדין דינים ע"ש. אכן יש מהאחרונים שר"ל דודאי מודה גם הרמב"ם דדינין כולל גם עיקר הדינים אלא דהרמב"ם לא ס"ל כהרמב"ן שבני נח נצטוו כענין הדינים שנצטוו ישראל, אלא שנצטוו לחוק לעצמם חוקים ע"פ השכל והיושר האנושי. וע"ע מש"נ ביסוד זה בהמשך בגדר המחייב בז' מצוות.

והנה לקמן נ"ט. מבואר שמצות דינים היא גם בקו"ע וגם בשוא"ת ולכאורה צ"ע לרמב"ם שהמצוה היא לדון א"כ היא מצוה בקו"ע והיכן יש בזה שוא"ת[[40]](#footnote-41) ועיי"ש בלחם משנה שישב דעת הרמב"ם שמצווה שלא להטות הדין וזה בשוא"ת.

והנה בגמ' שם אמרינן דב"נ נהרג רק על שוא"ת ולא על קום עשה וע"כ גוי ששבת אינו חייב מיתה כיון שעבר עבירה בשוא"ת ובר"ן בסוגיין כ' להקשות לפי"ז על דעת הרמב"ם שבני שכם נתחייבו מיתה כיון שלא דנו את חמור וצ"ע הרי הוה עבירה בשוא"ת ואין נהרגין. ועיין בתשו' חתם סופר שכ' שלדעת הרמב"ם הגדר הוא שבעבירה שבשוא"ת הוה מחוייב מיתה אבל לא נהרג [וכן מפרש ברמב"ם לענין גוי ששבת שמודיעין אותו שהוא חייב מיתה אבל אינו נהרג] וע"כ ה"ה בבני שכם רק נתחייבו מיתה[[41]](#footnote-42) [ועפי"ז יישב קושית הרמב"ן על הרמב"ם מטענת יעקב עכרתם אותי להבאישני והרי עשו מה שהיו מחוייבים ולפי דבריו מיושב שבאמת לא היו חייבים.][[42]](#footnote-43)

והנה לדעת הרמב"ן שבכלל דינים איכא כל משפטי ממון צ"ע א"כ מה נוסף באיסור גזל שנאסר לבן נח הרי הכ נכלל בדינים ועיין בחלקת יואב תנינא סימן י"ד וע"ע באבי עזרי שכ' שנכלל בזה מה שהתוסף בגזל כב"נ שבא על אשת עבדו וכדו' שלא נכלל בדינים[[43]](#footnote-44).

**בגדר המחייב בז' מצוות בני נח:** הנה יש לעיין מה המחייב בז' מצוות בני נח הא לא קיבלו על עצמם ויש שר"ל שבאמת לא בעינן לקבלה כדי להתחייב אלא עצם הציווי הוא המחייב. אכן ברבינו ניסים גאון בהקדמה על הש"ס [המודפס בתחילת ברכות] כתב שיש מצוות שהשכל האנושי מחייבם ודימה לזה חיובים שקודם מתן תורה עיי"ש. והיינו שגדר המצוות אינו בתורת ציווי אלא שהשכל מחייבו לנהוג כן וזה באמת מחייב אותו לעשות כך וליענש על כך. [ולפי"ז יש שביארו אמאי לא בעינן התראה לשי' רש"י כיון שהשכל מחייבו] ובמצוות דינים נמי גדר חיובו הוא כמוש"כ שכן הוא הנהגת העולם שלא ליטול דבר השייך לחבירו וזה מה שנכלל בגזל בבן נח ועל כן אינו תלוי בדין משפטי ממון אלא מה שנצרך להנהגת המדינה [וכעין תקנת המלך שקובע את סדרי המשפט].[[44]](#footnote-45)

**ולא ענש אא"כ הזהיר:** בדעת מאן דפליג עיין בר"ן שכ' דס"ל שכל התועבות היינו ע"ז ועיין ברמ"ה שכ' דס"ל שבבן נח לא בעינן לאזהרה[[45]](#footnote-46) [ונפק"מ אם שייך ללמוד שדור המבול גזל או רציחה מקין וכדו' וכיין מש"נ להלן בזה בד' הראשונים].

**למען אשר יצוה את בניו:** הילפותא היא מסיפא דקרא שכ' לעשות צדקה ומשפט ומיניה ילפי' שמשפט היינו דינים. ובביאור המילה צדקה דעת הר"ן בסוגיין וכן הוא מסקנת הרמ"ה לקמן נ"ז: שהיינו כפשוטו וס"ל שב"נ חייב בצדקה[[46]](#footnote-47) אכן דעת המאירי שצדקה היינו פשרה [והיינו שהדין של פשרה אינו גזל אלא יש לו תוקף דין ויכול הדיין להציע לבע"ד פשרה]. וס"ל שב"נ אינו מצווה על צדקה. וכן נקט הרמ"ה לקמן נ"ז: בריש דבריו וכן נראה דעת רש"י בסוגיין ד"ה דיני קנסות. וכן נראה דעת הרמב"ם שכ' [פ"י ממלכים הלכה י'] דב"נ שרצה לעשות מצוה משאר מצוות התורה אין מונעין אותו וכגון שאם נתן צדקה מקבלין הימנו. וע"ע בקובץ שיעורים בבא בתרא אות נ"ד שהסתפק לדעת הר"ן שמחוייב בצדקה אם מחוייב בצדקה רק לישראל או גם לב"נ.

**מכל עץ הגן ולא גזל:** ברש"י פירש דהילפותא היא מדאיצטריך להתיר לו עצי הגן ש"מ שמה שאינו מופקר נאסר לו. ומשמע דאי"ז דרשא אלא משמעות דקרא. ועיין ברמ"ה שכ' שהוא דרשא. וע"ע בתוס' ב"מ ע"א: שכ' שבכלל גזל בעכו"ם איכא ריבית ואונאה אע"ג שבישראל א"א למילף ריבית ואונאה מגזל [כיון שיהיב מדעתיה] מ"מ בב"נ שהתרבה מכל עץ הגן הוא ילפותא גם לרבית ואונאה.

ועיין בדבר אברהם ח"ב סימן י"ג סק"ה שכ' שיש חילוק ביסוד הדין גזל בין ישראל לבן נח. וכנראה הביאור שכל מה שנוטל מה שאינו שלו בדיני הממון של מקח והלואה או מתנה הוה גזל אבל הישראל בעינן שיטול ממון שאינו שלו וע"כ בריבית ואונאה שיהיב מדעתיה ל"ח מעשה גזילה.[[47]](#footnote-48)

**תוד"ה אכל:** היינו להמית ולאכול אבל במתה מאליה שריא: עיין ברמב"ם בפ"ט ממלכים הלכה א' שכ' שאדם הראשון הצטווה רק בו' מצוות ונראה מדבריו גפליג ע"ד תוס' וס"ל שאף במתה מאליה אסור וכ"כ הנו"כ שם. ועיי"ש בכס"מ שאף דילפינן מקרא דיוצו שנאמר לאדם הראשון אי"ז אלא אסמכתא בעלמא. וע"ע בר"ן דפליג ע"ד התוס' באופ"א וס"ל דאף אם נימא שהיה אסור לאדם הראשון כל בשר מ"מ זהו אותו דין של אבר מו החי אלא שלב"נ הותר הכל ונשאר אסור באמה"ח ולאדם הראשון הכל לא הותר ועיי"ש שהקשה ע"ז דהא איכא קרא להדיא לאיסור אבמה"ח. ובדעת התוס' שהיה אסור להרוג יש לעיין אם האיסור הוא על ההריגה או שעל האכילה כנבילה ועיין בערול"נ שכ' שהאיסור הוא להרוג ולאכול וביאר עפי"ז אמאי היה מותר להקריב קרבנות כיון שלא הוה ע"מ לאכול. אכן עיין ברמב"ן על התורה פרשת אחרי מות שהאיסור של שחוטי חוץ הוא מאותו איסור של הריגה שהיה אסור לאדם הראשון ומבואר שיש איסור גם על האכילה לבדה. וע"ע בגמ' לקמן נ"ט: שהקשתה הגמ' היאך המלאכים צלו בשר לאדם הראשון הרי לא הותר לו ובמהרש"א תמה נימא דמיירי שמתה מאליה ועיי"ש שיישב כיון שכתנתן תורה יאסר מדין נבילה אין סברא לומר שעשו דבר שאסור עפ"י התורה. ועיין במהרצ"ח שהקשה בנוסח אחר הא אם הרגו המלאכים ליכא כלל איסור עיי"ש [וצ"ע מנליה שמותר לאדם מה שהומת ע"י אחר וצ"ע].

**רבי יצחק תני איפכא אלוקים זו דינין:** עיין בתשובת הרמ"א סימן י' שבסתפק בגדר מצוות דינים לבן נח אם מצווים לדון כדיני בן נח או כדיני ישראל ותלה בזה מהיכן ילפינן למצוות דינים דלמ"ד דיליף מאלהיםהכוונה היא כישראל אבל למאן דדריש מיצו הכוונה היא כב"נ ועיי"ש בכל דבריו [והודפס בגרע"א הכחול]. והנה בגמ' לקמן אקשינן על דאמרינן שבמרה נצטוו דינים הרי כבר היו מצווים וצ"ע אם אמרינן שדינים היינו כב"נ א"כ הכא השתנה דינם לישראל ועיי"ש בתשו' הרמ"א מש"כ.

**למיעוטי שלא כדרכה:** הרמב"ם בפ"ט ממלכים הלכה ה' כתב שכל הדברים שישראל אינו נהרג עליהם ב"נ אסור בהם אלא שאינו נהרג וצ"ב הא בב"נ אזהרתן זוהי מיתתן ומה הגדר שאסור ואינו נהרג. וכעין זה יש ברמב"ם מלכים פ"י הלכה ו' לענין הרבעת בהמה ואיסור כלאים שכ' הרמב"ם שאסור לב"נ ואינו נהרג ועיי"ש ברמב"ם שכ' שאסור "מפי הקבלה" ועיי"ש בכס"מ שפירש שאע"ג שלא פסק הרמב"ם כשמואל מ"מ מדמפרש לקמן ס: טעמיה מקרא אסור לב"נ. וע"ע בערוך לנר שפירש בדעת הרמב"ם שאסור מספק כיון שלא ידע כמאן לפסוק וכ"כ הח"ח בליקוטי הלכות כאן וצ"ע הא דעת הרמב"ם שספ"ד לקולא מן התורה ורק מדרבנן חייב וא"כ מה מחייב בן נח לנהוג דינא דלחומרא.

**אי הכי מאי הוסיפו עליהם דינים:** ברש"י פירש דהו"ל למימר מצוות דינים וע"ע ברמ"ה שפירש הקושיא דהא גרעו מהם דינים לא מהני בדיין אחד אלא בעינן בעדים והתראה. וע"ע מה שכ' בדין דין בן נח ולפי זה הרמ"ה לשיטתו שגם בבן נח הוה ליה דין.

**אלא להושיב בי"ד בכל פלך ופלך:** עיין בלחם משנה פ"ט ממלכים הלכה י"ד שהק' מכאן על ד' הרמב"ם שגדר מצוות דיינים הוא לדון את המחויב וא"כ מה ההוספה. ויש לדון דאע"ג שמצווים לדון את המחויב מ"מ מנלן שמצויים להושיב דיינים על כך. ועיי"ש שהקשה עוד ממה שהוסיפו דיני קנסות ומשמע שבשאר הדינים כבר היו מצווים בהם ולהרמב"ם א"צ שהרי זה בכלל דינים.[[48]](#footnote-49)

**בכל פלך ופלך ובכל עיר ועיר:** הרמב"ם בפ"ט ממלכים הלכה י"ד כ' שחייבים להושיב רק בכל פלך ופלך והשמיט הדין להושיב בכל עיר ועיר. ובמרגליות הים כ' שמקורו מהתוספתא בע"ז פ"ט דאיתא שם דכשם שישראל מצווים להושיב בי"ד בעיירות שלהם כך ב"נ מצווין להושיב בעיר שלהם ומשמע דווקא בעיר המרכזית. ובאבי עזרי פ"ט ממלכים ביאר דשאני גדר ההושבה בישראל מבן נח דבישראל הוה דין בפני עצמו להושיב ולהכי צריך להושיב בכל עיר ועיר אבל בבן נח הוה רק כהיכי תיתי לדון את המחויב ולהכי סגי להושיב בפלך בלבד עיי"ש.

**תוס' ד"ה עשר מצוות:** **בגדר חיוב המצוות של מרה:** הקשו תוס' למה לא תני גם מילה וגיד הנשה. והנה כ' הרמב"ם בפירוש המשניות בפרק גיד הנשה "ושים לבך על העיקר הגדול הנכלל במשנה הזאת. והוא מה שאמר מסיני נאסר, לפי שאתה הראית לדעת, שכל מה שאנו מרחיקים או עושים היום, אין אנו עושים אלא במצות הקב"ה ע"י מרע"ה, לא שהקב"ה אמר זה לנביאים שלפניו. כגון זה שאין אנו אוכלים אמה"ח, אינו מפני שהקב"ה אסרו לנח, אלא לפי שמשה אסר עלינו אמה"ח במה שצוה בסיני שיתקיים איסור אמה"ח. וכמו"כ אין אנו מלין מפני שאאע"ה מל עצמו ואנשי ביתו, אלא מפני שהקב"ה ציוה אותנו ע"י מרע"ה שנימול כמו שמל אאע"ה. וכן גה"נ אין אנו הולכין אחר איסור יעקב אבינו, אלא מצות מרע"ה. הלא תראה מה שאמרו, תרי"ג מצות נאמרו לו למשה מסיני, וכל אלו מכלל המצות עכ"ל. והיינו שמבואר מדברי הרמב"ם שמה שהיו מצווים במילה וגיה"נ הוא חיוב דקודם מ"ת ואין זה כחיוב שאחר מתן תורה ולפי"ז יש ליישב קושית התוס' כאן דמה שהצטוו במרה היינו שכבר הוא כציווי של תורה ומחוייבים בזה כדיני ישראל וע"כ לא נמנו המצוות שהיו קודם מתן תורה. וע"ע בחידושי מרן רי"ז הלוי פר' וירא. אכן עיין בתורא"ש כאן שכ' שמה שלא נמנה מילה וגיה"נ הוא כיון שכבר היו מצווים בהם קודם כזרע אברהם והיינו דס"ל שהיה ציווי חדש על הז' מצוות אלו וכהרמב"ם אבל ס"ל שאין למנות מה שכבר היו מחוייבים מדין ישראל ודלא כגיה"נ.

**גזל דכתיב כירק עשב:** עיין בתוס' הרא"ש שהקשה אמאי לא ילפינן מדור המבול דכתיב ביה חמס ועיי"ש מה שיישב וע"ע בערול"נ שתירץ דניחא ליה למילף מציווי ולא מעונש.

**עבודת כוכבים נמי איתרבי מאיש איש:** ברש"י ביאר שכתיב לגבי מולך איש. ועיין ביד רמ"ה שביאר שאף אם מולך לא הוה ע"ז גמורה מ"מ ילפינן מיניה בק"ו כיון שבבן נח עונשין מן הדין. ומבואר בדבריו חידוש שלגבי בן נח עונשין מן הדין. ולכאורה תלוי בטעם דאין עונשין דאם הוא שכן הוא המדה אפשר שלגבי בן נח לא נאמר. אכן אם הוא מטעם שיש פירכא לכאורה ה"ה בבן נח.[[49]](#footnote-50) וכ"כ בגינת ורדים סימן ג'.

**אמר רב נחמן בר יצחק אזהרה שלהן זוהי מיתתן:** עיין ברמ"ה שפירש בב' אופנים: א. דאם יש להם אזהרה הרי הם ראויים למיתה במה שעברו על האזהרה. ב. שהכוונה היא על התנא דמתני' שבכל דוכתא תני אזהרה הכוונה היא שמומתין על זה.

**וכן יפת תואר:** ברש"י פירש דהוה נמי כעין גזל שגוזלין את אשתו במלחמה. ועיין בר"ן מש"כ על דברי רש"י ופירש שהאיסור ביפת תואר עכו"ם כיון שאין לו בה קנין הגוף עיי"ש אכן בחזון איש ב"ק סימן י' סק"ט כתב שאפי' בפנויה הוה בכלל גזל כשלוחצה ולוקחה[[50]](#footnote-51).

**גנב וגזל וכו' ישראל בכותי מותר:** הרמב"ם בפ"א מהלכות גזילה הלכה א' כתב דמ"ע שלא **לגזול** את חבירו. והיינו דווקא ישראל. ובפ"א מהלכות גניבה כ' שאסור **לגנוב** אחד כותי ואחד ישראל. ומבואר שיש חילוק בין גניבה לגזילה לענין עכו"ם. וצ"ע מסוגיין שמבואר להדיא שבין בגניבה ובין בגזילה ישראל מכותי מותר[[51]](#footnote-52). ובגוף דברי הרמב"ם שחילק בין גניבה לגזילה עיין במנחת חינוך מצוה רכ"ד סק"ב ביאר שבגניבה האיסור הוא במעשה הגניבה ועל כן אסור גם מעכו"ם[[52]](#footnote-53) אבל בגזילה האיסור הוא ההפסד ממון שגורם בלקיחתו וזה מותר בעכו"ם. וכן מפורסם החילוק בשם הגר"ח.

עיין בר"ן שהקשה דהא אמרינן בגמ' לקמן נ"ט. דמי איכא מידי דלישראל שרי ולעכו"ם אסור והקשה דהא גזל לישראל שרי מעכו"ם ולעכו"ם אסור. ועיי"ש שיישב דגם לישראל אסור גזל דהא מצווה בגזל מחבירו אלא שבעכו"ם שרי. ולכאורה הביאור שבעכו"ם הוא היתר של היתיר ממונם לישראל המבואר בב"ק מ"ה. אבל אינו היתר באיסור גזל.[[53]](#footnote-54) וכן ביארו בערוך לנר ובחזון איש ב"ק סימן י' אות ט' וע"ע בר"ן שתמה מאשת איש דאמרינן לעיל נ"ג: שישראל הבא על אשת עכו"ם פטור ולהיפוך חייב הב"נ. ועיי"ש שיישב דהא איסורא מיהא איכא. ועיין מש"כ לעיל נ"ב: שמהרמב"ם משמע שאין איסור.

**רש"י ד"ה ישראל בכותי מותר:** ומדרבנן איכא למ"ד: שיטת רש"י שגזל עכו"ם מדאורייתא מותר וכל האיסור הוא רק מדרבנן מפני חילול השם. וצ"ע מהסוגיא בב"ק קי"ג שבמקום חילול ה' ודאי אסור וכל המחלוקת אם גזל עכו"ם מותר הוא רק במקום שאין חילול ה' וזה תמיהת הגר"א. ועיין בר"ן שפירש דסוגיין למ"ד גזל עכו"ם מותר דהכי הילכתא.

**ורועי בהמה דקה לא מעלין ולא מורידין**: בביאור הטעם עיין בשו"ע חו"מ סימן תכ"ה כיון שפקר בעבירה להנאתו עיי"ש.

**כותי אין מורידין:** עיין בחזון איש ב"ק סימן י' סוס"ק ט"ז ד"ה והנה שכ' שהוא איסור להורידו עיי"ש.

**פועל בכרם**: ברש"י ד"ה היתרא הוא ביאר דהלכך א"א לומר דישראל בישראל אסור ועיי"ש שהוסיף שגם כותי בכותי מותר דהא ליכא מידי דלישראל שרי ולכותי אסור ומבואר בדברי רש"י שפועל כותי יש לו זכות אכילה. ובהגר"ח בהלכות מעילה פ"ח הלכה א' הוכיח מזה שדין אכילת פועל הוה זכות ממון ולא רק מצוה על הבעל הבית שאם הוא רק מצוה א"כ מהיכי תיתי שינהג גם בבן נח וע"כ דהוה זכות ממון שפועל יש לו זכות של אכילה בכרם וע"כ נוהג גם בכותי. אכן החזו"א בגליונות נחלק וס"ל שאין לפועל כותי זכות אכילה בכרם ומה שכתב רש"י שכותי בכותי מותר הכוונה היא שאינו נהרג על זה דלא הוה גזל גמור וס"ל דהסברא של המי איכא מידי היא לומר שאינו גזל גמור ולא לומר היתר גמור. ועיין בחזו"א ב"ק סימן ט' אות י' שכ' "אבל הכא כיון דע"פ תורתנו אשר דרכיה דרכי נועם זכי פועל באכילתו אין לחשוב זה לגזל לב"נ והיינו מי איכא מידי אע"ג דב"נ לא זכי ובעה"ב רשאי למונעו".

**צערא בשעתא מי לית ליה:** וברש"י כ' וישראל בישראל נמי אסור: מבואר בד' רש"י דס"ל שפחות משו"פ אסור גם בישראל בישראל ונראה ההכרח לזה דהא בגמ' אמרינן דישראל בכותי שרי ומשמע דבישראל אסור. אכן צ"ע דהא בגמ' לקמן נ"ט. אקשינן ומי איכא מידי דלישראל שרי ולעכו"ם אסור והא איכא פחות משו"פ ומשמע שבישראל הוא היתר [שאם אסור גם בישראל לא הוה מי איכא מידי]. וצ"ע. ועיי"ש ברמ"ה שהקשה כן ועיי"ש שר"ל שהוא מחלוקת הסוגיות והסוגיא דהתם פליגא אדרב פפא. ועיי"ש שתירץ עוד דהכא מיירי לכתחילה דאסור אבל בדיעבד אם גזל אינו מחויב להחזיר. וכ"כ הגר"א בסימן שמ"ח. וע"ע בקהילות יעקב סימן כ"ד.

**ובעיקר הנדון בגזל בפחות משו"פ** דבישראל אינו נחשב גזל עיין בכסף משנה בתחילת הלכות גזילה שכ' שדין חצי פרוטה הוא כדין חצי שיעור שאסור לרבי יוחנן והיינו דס"ל שהוא הלכה בההלכות שיעורים שאיסור גזל הוא בפרוטה.[[54]](#footnote-55) ומ"מ הסברא פשוטה כיון שבב"נ לא נאמר דין שיעורים על כן נתחייב נמי בפחות משו"פ.

וברש"י בסוגיין ביאר שבפחות משו"פ אין דין גזל כיון שפחות משו"פ לא נכלל במצות והשיב[[55]](#footnote-56) ובבן נח שגזל את ישראל פחות משו"פ על אף שמוחל לו כ' כיון דלאו בר הישבון הוא שכל דינו למיתה ומשמע ויש לדייק בדבריו שכל מה שאינו בוהשיב הוא כיון שכבר מחויב מיתה וצ"ע מה נוגע החיוב מיתה לדין והשיב. ומבואר ברש"י שדין גזילה בבן נח אינו להשיב הגזילה אלא מיתה ועל כן לא תלוי בגדרי והשיב וכן הוא שיטת רש"י בעירובין ס"ב. עיי"ש. אכן צ"ע דברש"י בע"ז ע"א: כ' שמה שאינו מצווה בוהשיב הוא כיון שיש לו קלב"מ ומשמע שמעיקר הדין כן מצווה בוהשיב וצ"ע. וע"ע בתוס' בעירובין ס"ב. ד"ה בן נח מה שתמהו על זה הא בדאיתנייהו ליכא קלב"מ. וע"ע ברש"י לקמן נ"ט. מה שביאר החילוק בין ישראל לבן נח שכן תלוי במחילה [שבן נח אכזרים ולא מוחלים] וצ"ע בסתירת דברי רש"י עיין עוד בקהילות יעקב סימן כ"ה מש"כ.

דף נ"ז:

**בן נח נהרג בדיין אחד:** יש לעיין אם מה שנהרג בדיין אחד הוא כדין רגיל אלא שהדיין הוא דיין אחד או שדיין אחד הכוונה מי שיודע בו שעבר. ומצינו ברמ"ה לקמן ע"א: שכ' להדיא שבעינן דין ושייך כלפיו גמר דין וכ"כ החזון איש בחו"מ בליקוטים סימן ב' שברור שהוא דין ככל דין וכן מבואר לכאורה בתוס' ע"ז ס"ד: ד"ה איזהו שבלא גמר דין אינו מחוייב. אכן במנחת חינוך מצוה כ"ו סק"ו דייק מדברי הרמב"ם דלא בעי גמר דין לענין אישתני וכ"כ במצוה ש"ט שאינו גדר דין וכן נקט בפשיטות באבי עזרי פ"ז ממרים עיי"ש.

**בעד אחד:** יש לעיין אם הוא בתורת עדות או בתורת ידיעה ובמנחת חינוך מצוה כ"ו כ' שהוא מגדר עדות ולא יהני בעד נעשה דיין וע"כ גם פסול באשה אכן במקו"א כ' שאין זה מדין עדות אלא דין של ידיעה ומהני אף בעד מפי עד וכדו' ולשי' במצוה ש"ט שהדין הוא אינו פסק וחלות חיוב אלא שמחויבים להרגו. [ולפימ"כ שגדר חיובו הוא כמשפט המלכות א"כ לכאורה תלוי כמה בירור בעינן לקיום העולם].

**שלא בהתראה:** דעת רש"י במכות ט. [ד"ה לפיכך] שבן נח שעבר בשוגג חייב כיון דלא בעי התראה אכן דעת הרמב"ם בתחילת פ"י ממלכים שפטור ורק ברציחה יש היתר לגואל הדם להרגו. וע"ש ברמב"ן במכות שתמה בזה על דברי רש"י.[[56]](#footnote-57) וע"ע בריטב"א שם. ויש לדון בחיוב אבימלך על שרה אע"ג שלא ידע שהיא אשת איש.

**משום רבי ישמעאל אמרו אף על העוברין:** עיין במהרש"א מה שביאר שזה היה טענת פרעה למילדות שכיון שהם ישראל לא נצטוו על העוברין ויל"ע מה הפקיעם קודם מתן תורה מדיני בן נח.

**איזהו שפיכות דמים שהוא בגופו של אדם זהו חנק:** יש לעיין אמאי לא שריפה עיין תורא"ש מש"כ ובערול"נ ששריפה הרי שורפת בני מעיים משא"כ חנק.[[57]](#footnote-58)

**בא על נערה המאורסה בסקילה:** ברש"י כתב שמ"מ אינו נידון בעדה עדים והתראה אלא לענין מיתתו היא בסקילה וכן מוכרח מהמשך הסוגיא לגבי נכנסה לחופה ולא נבעלה שמבואר שנידון בדין בן נח בחנק וכ"כ בר"ן כאן. אכן ברבינו יונה נקט שכיון שדינו כישראל בעי ככל דיני ישראל גם לענין עדים והתראה וצ"ע מסוגיין [ובאחרונים כ' שהוא ספק הירושלמי בריש פ"ק דקידושין]. וע"ע בהגר"ח סטנסיל ס"ק רל"ד שביאר דלרש"י מה שלא הוזהרו על נערה היינו שאינו בדיניהם אבל אחר שמחוייב על ישראל כבר נעשה מחוייב גם בדיניהם לדון כישראל וצ"ע. [וקצ"ע אמאי הוה בסקילה ולא בסייף]. [[58]](#footnote-59)

דף נ"ח.

**רש"י ד"ה וחכ"א יקיים:** ברש"י מבואר דמה דנקטה הברייתא הורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה אינו למעט הורתו ולידתו שלא בקדושה אלא למעט הורתו ולידתו בקדושה דבהנהו גזר ר"מ דילמא אתי לאחלופי בישראל. ובתורא"ש כתב דבהורתו בקדושה אדרבה הרי הוא כישראל גמור ומותר באחותו. ועיי"ש באופן נוסף שכ' שה"ה בהורתו בקדושה ולידתו בקדושה אלא שבהורתו בקדושה ליכא למימר שאין לו שאר האב דהא מה שנולד לאביו בקדושה ודאי אוסרו. וע"ע בתוס' יבמות צ"ח. ד"ה נשא שתירץ באופנים נוספים. וע"ע בר"ן שהביא דעת הרבינו דוד שבהורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה אסור מדאורייתא אף באחות מן האם שנתגיירה וצ"ע הרי כלפיה ודאי שאמרינן גר שנתגייר כקטן שנולד דמי וצ"ע[[59]](#footnote-60).

**תוס' ד"ה נשא:** וי"ל דב"נ לא אסור באחותו: בגמ' לקמן ע"ב מקשינן מיכבד ואברהם דמשמע שאחותו אסורה וצ"ע הא זהו לכו"ע ולמה אמרינן ת"ש ועיין בסנהדרי קטנה שכ' שהקושיא היא לכו"ע.

ואחות אביו לר"א וכו': מבואר מדברי התוס' שאין אחלופי באחות האב ואפילו מן האם. [דהא אחות אב מן האב מותר לכו"ע כמבואר בגמ' בע"ב לגבי יוכבד] וצ"ב שבהמשך כ' התוס' דלא הקשו אליבא דר"מ באחות אביו דאפ"ל דאסור משום איחלופי ומשמע שיש איחלופי באחות אב מן האם. וצ"ע סתירת דברי התוס'. ועמד בזה המהרש"א. ועיין בערוך לנר שכ' שתירץ דסוף דברי התוס' קיימו רק לגירסת הספרים שהקושיא מהרישא ועיין בסנהדרי קטנה מש"כ לתרץ דשאני בזה ר"מ ורבנן.

**ואימא דלאחר מיתה:** דעת הפני יהושע בקידושין י"ג: שבבן נח אין היתר מיתת הבעל שהוא חידוש רק בישראל וצ"ע מסוגיין דאמרינן דלאחר מיתה בעינן קרא לאסור וכן הקשו האחרונים.

דף נ"ח:

**מפני מה לא נשא אדם:** עיין בתוס' שפירשו כיון שהיתה ראויה חוה למות היה צריך לישא ביתו. ועיין בר"ן שהקשה דלפי"ז החסד הוא מה שלא נהרגה חוה ולא מה שנשא קין אחותו. ועיי"ש שכ' באופ""א שהכוונה מפני מה לא נשא אדם את ביתו בהיתר והיתה מולידה בנות והיה קין נשא לה בהיתר. [דהא אחותו מהאב מותרת לב"נ] וע"ז אמרינן שהוא חסד כדי שלא ישהה קין מתולדותיו וע"ע בר"ן מש"כ מהרבינו דוד.

**רש"י ד"ה ואסרה לו:** צ"ב מהיכי תיתי שאסורה לאדם הראשון. [וכנראה צ"ל שאם היתה מותרת לו לא הוה אמרינן שעשו מותר בה כיון שאפשר בהיתר שתנשא לאדם הראשון וע"כ שאסורה לו וממילא מותרת לקין לקיום העולם.]

**רש"י ד"ה יצא מכלל כותי:** וצ"ב דהו"ל למימר דהוה גר שנתגייר שקטן שנולד. ועיין בחידושי הגרי"ז בבכורות דף מ"ז. שהוכיח מכאן שמה שאמרינן גר שנתגייר הוא דווקא במקום שהפרשת עריות של ישראל וב"נ שונה אבל במקום שהוא עדיין אותו איסור לא אמרינן כקטן שנלד דמי עיי"ש.

**בן נח שייחד שפחה לעבדו: בגדר האיסור**: דעת רש"י לעיל נ"ז. שאסורה משום גזל, אכן הר"ן שם פליג וס"ל שהאיסור משום אשת איש. עיי"ש. ועיין במרומי שדה שם שכ' דמסוגיא דלעיל משמע כרש"י שהוא משום גזל [דהא מביאים זה יחד עם פחות משו"פ] אכן סוגיא כאן דמדמינן ליה לאשת חבירו משמע שהוא משום אשת איש וכר"ן וצ"ע. ועיי"ש שכ' דאית ביה תרוויהו עיי"ש. [וא"כ היא ככל אשת איש בבן נח שיש את שניהם].

**שייחד שפחה לעבדו:** עיין בר"ן שפירש דשאני שפחה מכל אשת חבירו בעכו"ם דבכל אשה סגי בבעילה [לשם קנין] כדי שתיחשב אשת חבירו אבל בשפחה כיון שדרכה לזנות ע"כ בעינן גם ייחוד[[60]](#footnote-61) ע"ש. ועיי"ש שפירש דע"כ בעינן שתפרע ראשה בשוק שיבטל הייחוד אע"ג שבכל אשת עכו"ם דסגי במה שיוצאת מביתו ואין דעתה לחזור אליו.[[61]](#footnote-62) וע"ע בר"ן שהביא דעת הרבינו דוד דבבן נח ליכא גירושין וצ"ע הגדר.

**משתפרע ראשה בשוק:** משמע שתלוי באשה שיכולה להפקיע את עצמה. וברמ"ה כ' משיפרע ראשה ולא פירש אם הכוונה על האדון או על העבד.[[62]](#footnote-63) ועיין ברמב"ם פ"ט ממלכים שכ' שביטול הייחוד הוא על ידי האדון. ועמד בזה בערוך לנר. ועיין בזרע אברהם סימן כ"ד אות ח' מה שכ' בביאור הסברא אם בעינן ביטול ע"י האשה או האדון או על ידי העבד עיי"ש.

**בן נח שבא על אשתו שלא כדרכה חייב: בגדר האיסור:** לכאורה הביאור שהוא בגדר ביאת ערוה [וכבא על הזכור] אכן בתוס' הקשו דאמאי אמרינן שמותר בישראל הרי בישראל נמי אסור משום השחתת זרע ולכאורה מוכח דס"ל שגדר האיסור הוא משום השחתת זרע. ועיין בר"ן שתירץ קושית התוס' מיבמות דהתם האיסור הוא השחתת זרע ואינו ביאת ערוה ולכאורה הוא כמוש"כ. ועיין בתוס' לקמן נ"ט: דס"ל שבן נח אינו מצווה על השחתת זרע ולכאורה צ"ע לשיטתם כאן שכל האיסור בשלא כדרכה הוא השחתת זרע וצ"ע.

**רש"י ד"ה שלא כדרכה: שמתוך שאינה נהנית בדבר וכו':** ומוכח דליכא הנאה בשלא כדרכה וכ"כ רש"י לקמן ס"ו: ד"ה למיעוטי ועיין בגרע"א בגלהש"ס שהביא שכ"כ התוס' ישנים ביומא והקשה מגמ' קידושין כ"ב: דמאן לימא דלית ליה הנאה בשלא כדרכה. והנה ברש"י לעיל נ"ה. כ' דבשלא כדרכה אין הנאתה מרובה ומשמע שיש קצת הנאה ויתכן לפי זה ליישב קושית הגרע"א דלענין לידבק בעינן הנאה כבדרכב אבל לענין שלא יחשב מעשה חזקה בשפחה בזה אמרינן דהנאה קצת כבר חשיב מעשה אישות ולא מעשה קנין. וע"ע באתוון דאורייתא כלל כ"ד שהקשה סתירה בדברי רש"י מדף נ"ה. לדבריו בסוגיין ולדף ס"ו. עיי"ש.

**בן נח שבא על אשת חבירו שלא כדרכה:** בבן נח שבא על כל העריות שלא כדרכה: עיין בכסף משנה פ"ט ממלכים הלכה ז' שכ' שבכל העריות שלא כדרכה חייב ורק באשת חבירו פטור. [וצ"ב הסברא לחלק דאי חשיב ביאה למה לגבי אשת איש לא יחשב ביאה וצ"ע]. ובמנ"ח מצוה ל"ה פליג ןס"ל שבכל העריות פטור בשלא כדרכה עיי"ש ומדברי הרמב"ם מוכח כהכס"מ. ועיין בפרשת דרכים דרך האתרים דרוש ראשון שכ' שלכאורה נראה שפטור דהא לגבי ישראל איכא ריבוי דשני משכבות אבל בעכו"ם ליכא. וכ' דהכס"מ הוצא זה מסוגיית הגמ' דידן שאם בכל העריות פטור מה החידוש באשת איש.

ועיי"ש בכסף משנה שהקשה בסוגיית הגמ' לעיל נ"ז: דמבעיא לן איזה אשת חבירו יש בישראל ולא בעכו"ם וקשה נימא שבא על אשת חבירו שלא כדרכה. וכן הקשה הרש"ש שם. וע"ע בערוך לנר לעיל נ"ח. שהקשה על דברי הגמ' שלעיל נ"ח. דאשת אביו אסורה משום אשת חבירו והקשה דהא משכחת לה בשלא כדרכה ולדברי המנ"ח לא קשיא וצ"ע דמלשון הרמב"ם לא משמע הכי.

והנה בעצם המיעוט דאשת חבירו צ"ע אם המיעוט דלגבי שלא כדרכה לא קנויה לבעלה וממילא ליכא איסור בזה או שאע"ג שקנויה מ"מ הוא חסרון במעשה ביאה שלא נחשב ביאת ערוה. ועיין במנחת חינוך מצוה ל"ה שכ' שבשלא כדרכה עובר משום גזל ומשמע שהמיעוט הוא באיסור ולא בקנין. אכן בסנהדרי קטנה בסוגיין פליג וס"ל שבשלא כדרכה ליכא משום גזל.[[63]](#footnote-64)

**עכו"ם שהכה את ישראל: בגדר האיסור:** עיין בר"ן שכ' שהאיסור הוא מדין גזל דמה לי חבל בגופו מה לי חבל בממונו[[64]](#footnote-65) ועיי"ש שכ' שלפי"ז הוא הדין בהכה בן נח ועיי"ש שהביא דברי הרמב"ם שהוא דווקא בהכה ישראל וצ"ע גדר האיסור[[65]](#footnote-66).

והנה בפרשת דרכים דרך האתרים דרוש ראשון כ' דלדעת הרמב"ם שרק על ישראל חייב מוכיח מסוגיין דישראל קודם מתן תורה היה להם דין ישראל דא"כ אמאי הרג משה את המצרי הא המוכה הוה בן נח. ועיי"ש שהביא מהמדרש שכ' שעמד עליו בדין ופירש מהר"ש יפה שהרגו בגלל שבא על שלומית בת דברי וכ' שבזה פליגי דלדעת המדרש היה להם דין בן נח וע"כ אינו חייב מדין הכאה.[[66]](#footnote-67) ובעיקר הוכחת הפר"ד עיין בר"ן בסוגיין דמהאי טעמא פירש שה"ה בהכה בן נח. ועיי"ש שכ' עוד שאף אי נימא שהוא דווקא בישראל אפשר להוכי מהריגת המצרי כיון שהיה להם מצוות יתירות [וקצ"ע הא מ"מ לא היו ישראל ולא היה ציווי לא להכות ישראל וצ"ע]. ודלא כד' הפרשת דרכים.

**עכו"ם שהכה את ישראל חייב מיתה:** ברמב"ם פ"י ממלכים הלכה ו' שכ' דאע"פ שהוא חייב מיתה מ"מ אינו נהרג ע"י בי"ד ועיי"ש בכס"מ שכ' מה שנביאים ממשה הוא אסמכתא בעלמא ועיין במהרש"א ובפרשת דרכים שכ' שראיית הרמב"ם היא ממה שלא אקשינן בגמ' דניכתביה גבי ז' מצוות ב"נ. [ולכאורה תלוי בפי' הגמ' לקמן וכמו שיתבאר בעז"ה]. ובכס"מ שם כ' שהגדר הוא שחייב מיתה בידי שמים ועיין בהגרי"ז עה"ת סטנסיל שפירש עפי"ז אמאי הרגו בשם המפורש שהוא כמיתה בידי שמים. וע"ע במהרש"ט מה שהביא דברי הרא"ם שפי' דברי המדרש שעמד עליו שלא יצא ממנו צדיק וע"ע בפרשת דרכים הנ"ל מש"כ בזה דבכה"ג מותר להרוג המחוייב מיתה בידי שמים.

**המגביה ידו על חבירו:** ברש"י מבואר שאינו רק במגביה אלא במגזם להכות נמי וכמו שהביא מבני עלי ויש לדון בגדר האיסור אם הוא להפחידו אם שנלמד מלא יוסיף שהוא גם כהכאה וצ"ע.

**תוס' ד"ה קץ ידא:** וי"ל דדינא הוא: יש לדון בגדר האי דינא אם הוא כדיני נפשות או כמלקות וכיו"ב [וברדב"ז לענין חילול שבת כ' שסכנת אבל דינה כנפשות] וכן יל"ע אם שייך על זה עדים זוממים. [וכנראה הוא אינו תביעת המוכה אלא דין על בית דין ליישוב העולם]. ועיין עוד ברמ"ה דפליג על דברי תוס' וס"ל שקץ ידא היינו דמי ידו.[[67]](#footnote-68)

**עכו"ם ששבת חייב מיתה:** בגדר האיסור: נחלקו בו הראשונים: דעת רש"י שאסור לעכו"ם לעשות להם מנוחה. אכן דעת הרמב"ם שגדר האיסור הוא שע"י שביתתו מחדש דת עיין בלשונו בפ"ט ממלכים הלכה ט'. וכ"כ הרמ"ה כאן בדעתו. והנה ברמב"ם שם הלכה י'כ' שבן נח שבא לעשות מצוה מן המצוות אין מונעין אותו וצ"ב החילוק בין זה לנכרי ששבת. [ולכאורה החילוק שעושה דת לעצמו ולא קובע את בת ליום המנוחה כישראל אלא ראשון או יום אחר]. ועיין בחתם סופר חולין ל"ג. שחילק בין עכו"ם שאינו שומר מצוות שהוא אסור בשבת לגר תושב המקיים מצוות ב"נ שמותר בשביתת שבת. [וע"ע ברש"י בימות מ"ז] וע"ע בשות הר צבי סימן רל"ז. ובחמדת ישראל דף צ. דייק בדברי הרמב"ם בהלכה י' שכ' שאם עושה מצוה **כדי לקבל שכר** והיינו דכדי לקבל שכר לא חשיב חידוש דת וזה שרי.[[68]](#footnote-69)

**ובטעם האיסור:** ברש"י נראה שהוא לאו מדין יום ולילה לא ישבותו אכן עיין ברמ"ה שפירש שאם שבת לשם ע"ז הוא איסור ע"ז ואם לשם שבת הוא כעין גזל [ועיין במהרש"א בח"א לקמן נ"ט. שפירש שהוא כעריות כיון שהשבת היא כמאורסה לישראל וכעכו"ם הלומד תורה שהרי הוא כבא על נערה המאורסה. ולפי"ז מבואר למה דווקא מצוות שבת אסורה לו.][[69]](#footnote-70) ובמאירי כתב שהאיסור הוא שנראה כישראל וברמב"ם מבואר שהוא כמחדש דת. ועיין באגרות משה יו"ד ח"ב סימן ז' דמהכא יליף הרמב"ם לכל מקום שמחדש דת אסור[[70]](#footnote-71).

**חייב מיתה:** הרמב"ם בפ"י ממלכים כתב שמכין ועונשין אותו ומודיעין אותו שהוא חייב מיתה אבל אינו נהרג ועיי"ש בכס"מ שכ' שהוא חייב מיתה בידי שמים. ובלחם משנה כ' שהאיסור הוא מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא. [[71]](#footnote-72) ועיין במשנה למלך פ"י ממלכים הלכה ז' ד"ה והנה לסברת הרמב"ן שפירש דברי הרמב"ם כיון דאין האיסור מפורש בקרא ע"כ אינו נהרג. ועיין בספר הליקוטים שם שהביאו כן מתשובת הרמב"ם שדקדק כן מלשון הגמ'.[[72]](#footnote-73)

**וליחשביה גבי ז' מצוות:** עיין בר"ן שהעיר מכאן על דברי הרמב"ם דס"ל שאינו נהרג א"כ היכי ליחשביה גבי ז' מצוות ועיין בר"ן שדחק שהכוונה רק לגבי איסור וכ"כ בכס"מ. ועיין במהרש"א וערוך לנר שכתבו דההו"א דליחשביה גבי ז' מצוות גם להרמב"ם היה נהרג. ובביאור המסקנא: עיין במהרש"א שכ' שזה הגדר בבן נח שבקו"ע אינו נהרג. [וצ"ע מדיינים שנהרג גם על קו"ע] ועיין בערול"נ שפירש דלא ילפינן מקום ועשה עיי"ש.

דף נ"ט.

**עכו"ם שעסק בתורה:** עיין בנצי"ב שפירש שהיינו דווקא ב**עסק** שלמד בעיון וע"מ לחדש הלכות אבל בלומד בבקיאות הוה כמביט על אשת חבירו עיי"ש. ועיין ביעבץ שפירש שבלומד ע"מ לחדש הגזל הוא שהישראל היה צריך לחדש.

**חייב מיתה:** דעת הרמב"ם דגם הכא אינו נהרג ועיי"ש בלחם משנה שפי' דהכא נמי הוה אסמכתא. וצ"ע דברי הגמ' דאמרינן דמאן דאמר מאורסה דינו בסקילה ומשמע שיש חילוק בין המ"ד ולא הוה רק אסמכתא וצ"ע וע"ע בטורי אבן בחגיגה י"ג. שכ' שאם הרשה הישראל לעכו"ם מותר ולכאורה תלוי נמי בהנ"ל. ובלומד ע"מ להתגייר עיין בתוס' חגיגה י"ג. וביבמות מ"ז מש"כ.

**עכו"ם העוסק בתורה ככהן גדול:** עיין בתוס' בע"ז דף ג. שפירשו דברי הגמ' עפ"י הגמ' דיקרה היא מפנינים היינו מכה"ג שנכנס לפני ולפנים.

בשבע מצוות דידהו: עיין בר"י מלוניל בשבועות דף ל"ח. שאברהם היה יכול להשביע לאליעזר בס"ת של ז' מצוות עיי"ש.

**ואנו אין לנו אלא גיד הנשה:** עיין ברמ"ה שהקשה היאך ס"ד שגיד הנשה לזה ולזה נאמרה והא מעיקרא האיסור בתורה הוא בלשון ע"כ לא יאכלו בני ישראל את גיד הנשה וברש"י פירש שהכוונה היא שלזה ולזה היינו בני יעקב. וא"כ הוא כמילה דלא שייך לזה ולזה כיון שנאמר מעיקרא רק לישראל. ועיין ברבינו יונה שתירץ דמילה שאני דילפינן מלזרעך שהיינו דווקא בני ישראל. אבל הכא בני יעקב היינו כל בני יעקב גם מי שאינם בני ישראל ונפק"מ לבני ישראל שנשארו במצריים. ומחודששיש כזה אופן של בני יעקב שלא היו במתן תורה. ועיין ברמ"ה שפירש דבאמת אין כאן נפקותא לדינא ורק אתי לפרש הטעם שהמצוות שנשנו הוא כדי לשנות לישראל.

**שנשנית בסיני:** עיין ברמב"ם בפירוש המשניות בחולין פרק גיד הנשה שכ' "ושים לבך על העיקר הגדול הנכלל במשנה הזאת. והוא מה שאמר מסיני נאסר, לפי שאתה הראית לדעת, שכל מה שאנו מרחיקים או עושים היום, אין אנו עושים אלא במצות הקב"ה ע"י מרע"ה, לא שהקב"ה אמר זה לנביאים שלפניו. כגון זה שאין אנו אוכלים אמה"ח, אינו מפני שהקב"ה אסרו לנח, אלא לפי שמשה אסר עלינו אמה"ח במה שצוה בסיני שיתקיים איסור אמה"ח. וכמו"כ אין אנו מלין מפני שאאע"ה מל עצמו ואנשי ביתו, אלא מפני שהקב"ה ציוה אותנו ע"י מרע"ה שנימול כמו שמל אאע"ה. וכן גה"נ אין אנו הולכין אחר איסור יעקב אבינו, אלא מצות מרע"ה. הלא תראה מה שאמרו, תרי"ג מצות נאמרו לו למשה מסיני, וכל אלו מכלל המצות" עכ"ל. והיינו חיוב ז' מצוות היום הוא מחמת מה שנצטוו ע"י משה בסיני. [וכנראה הגדר שהתורה צריכה להמסר על ידי משה וכן במרה הציווי על ידי משה אבל מה שהצטוו במצרים עדיין לא היה לזה שם תורה]. ועיין במשנה למלך פ"י ממלכים ד"ה והנה מצינו לרא"ם שהקשה מסוגיין דא"כ כל המצוות נשנו על ידי משה ועיי"ש שכ' שהכוונה שנשנו בעל פה והכא הנדון לנשנו בכתב[[73]](#footnote-74) ועיין בקונטרסי שיעורים בבא מציעא סימן י"ב סק"ה שכ' לבאר באופן אחר דכוונת הגמ' שלא מסתבר שישראל לא יהיו מוזהרים ועיי"ש שדקדק כן מלשון רש"י שכ' שלא יצאו מכלל הראשונות ולא כתב שלא יצאו מכלל בן נח וביאר כד' הרמב"ם דאין הכוונה שיפטרו במהרה אלא דפשיטא שיהיה עליהם ציווי חדש.

והנה במנחת חינוך מצוה כ"ו ס"ק ב' חידש שסומא לדעת רבי יהודה שפטור מלאוין מ"מ חייב בז' מצוות בן נח שבזה לא נפטר סומא ובקונטרסי שיעורים הנ"ל הישיג עליו מד' הרמב"ם שהציווי הוא על ידי משה אכן יש לפרש בדברי הרמב"ם שיש גם ציווי על ידי משה ולא נפקע החיוב של בן נח.

וכחידוש זה של המנ"ח כ' החתם סופר בתשו' שקטן ממתי שהגיע לכלל דעת כבן נח חייב בז' מצוות שלהם וע"ע בהגר"ח בהלכות מילה שכ' שגם היום שייך מצוות מילה של בני קטורה. [ועיי"ש בחזו"א בגליונות שהישיג על הגר"ח מהאי טעמא וכ' בלשונו כיון שהוא כגר שנתגייר וצ"ע בכוונתו] וע"ע באור שמח פי"ב מאיסורי ביאה הלכה ב' שכ' שמה שצריך למעט קטן מעריות הוא קטן שהגיע לכלל דעת כבן נח והו"א לחייבו מדין בן נח. אכן עיין בלשון הרמ"ה שכ' שלא יצאו מבן נח ומשמע דלא כדברי הרמב"ם אלא שזה הציווי שלהם.

אכן זה ברור דאף אי נימא דהוה הציווי של בן נח והציווי של ישראל שני ציווים מ"מ הוא אותו חפצא דאיסורא וכדמוכח מסוגיא דאישתני לקמן ע"א: ששייך לחייב בן נח שהתגייר על מה שעבר בהיותו בן נח. ואם הוא עבירות חלוקות לכאורה הוה אישתני בעצם הגירות דכלפי זה שייך אילו עביד השתא לא מחייב.

**והרי יפת תואר וכו':** עיין בר"ן לעיל נ"ז. שכ' דאף דיפת תואר ישראל בישראל אסור מ"מ הכוונה בגמ' כאן היא בישראל בבן נח. והנה הא אמרינן הכי בסוגיין גם לגבי גזל בפחות משו"פ וצ"ע הא גזל עכו"ם מותר ועיין במהרש"א שכ' דסוגיין למ"ד גזל עכו"ם אסור. אכן ברמ"ה כ' דהכא איירי בגזל ישראל מישראל [וס"ל דסוגיין דלא כסוגיין דלעיל וכלק'] ובפשוטו י"ל דמגזל עכו"ם אינו ראיה דהא עמד והיתיר ממונם וכמוש"כ הר"ן לעיל.וכוונת הגמ' דאם גזל ישראל בישראלשרי בפחות משו"פ גם האיסור גזל בעכו"ם יהיה מותר. [ובנראה הכוונה שאינו ממון וע"כ אינו מחייב].

**והרי גזל פחות משו"פ:** עיין ברמ"ה שהקשה דהא גזל אסור בישראל בפחות משו"פ[[74]](#footnote-75) ועיי"ש שכ' ליישב בשני אופנים א. שהסוגיות חלוקות בזה. ב. דהכא איירי לענין והשיב דבישראל אין והשיב בפחות משו"פ אכן פליג דמהיכן נתחדש דין והשיב בעכו"ם ועיין בקהילות יעקב סימן כ"ד שכ' שגדר הוהשיב הוא דממוני גבך ובעי להשיב [ואולי תלוי ברב ורבה לקמן ע"ב.] ועיין לעיל נ"ז. מש"כ בדין והשיב בעכו"ם.

תוס' ד"ה ליכא מידעם: בדבר שהוא מצווה: לעיל כ' מחלוקת רש"י והרמב"ם אם האיסור הוא על מנוחה או חידוש דת ולכאורה מד' התוס' מוכח כרש"י דלד' הרמב"ם ל"ש להקשות כלל דהא זה עצם האיסור לעכו"ם חידוש דת[[75]](#footnote-76) והנה דעת הפנים יפות שהאיסור בבן נח הוא על מנוחה יום ולילה ולא לילה ויום כישראל ומד' התוס' הוכיח הגרע"א שלא כדבריו דלדבריו אינו מצוה.

**אע"ג דפטור לא שרי:** יש לדון בגדר איסור רציחה בעובר אם הוא מדין רוצח או דלא גרע מהשחתת זרע דאסור וצ"ע בזה.

**ואפשר דאפילו בעכו"ם שרי:** יש לדון בדברי התוס' אם דנו בעובר עכו"ם הרודף אחר אמו או בעובר ישראל והמציל עכו"ם אם שרי. ועיין בגליון הגרע"א בשו"ע חו"מ תכ"ה שנראה דס"ל שדנו גם בעובר ישראל הרודף אחר אמו. ומ"מ מוכח דאין הגדר בעובר רודף דא"כ הא אין לו דמים וגם לנכרי יותר וע"כ הגדר שנפש עובר לא חשיבא כילוד [ורודף לא חשיב כיון שמשמיא קרדפו לה] וע"ע בהגר"ח בהלכות רוצח בזה. וע"ע בלשון התורא"ש שנראה ממנו שגם לב"נ שמוזהר על העוברים אינו כרציחה אלא שגזה"כ להזהיר.

דף נ"ט:

**את בריתי הפר לרבות בני קטורה:** ברש"י פירש שהנדון הוא על בני קטורה עצמם, אכן דעת הרמב"ם בפ"ט ממלכים שבני קטורה חייבים עד היום במילה [והיינו דפסק כלישנא בתרא.]

ובר"ן ביאר סברת הרמב"ם דס"ל שלא מסתבר שיהיה אברהם חייב כרת על מילת בני קטורה ומוכח דס"ל שלא נתחייבו הבני קטורה עצמם. ועצם חיוב המילה שיצטרך למול לא קשיא ליה ומוכח דאיכא חיוב לאב במילת הבן גם בלא חיוב הבן. [ובמלא הרועים הסתפק בזה בבן סומא לרבי יוהדה אם מחויב למול]. ועיין ברבינו יונה שדן לגבי עשו אם מלו יצחק [והבא מהגמ' שמשוך בערלתו הוה וע"ע קידושין י"ט שהוה ישראל מומר]. ובתי' א' כ' שהוא כבני קטורה ובתי' ב' כ' דמלו מספק דהא לא ידע מי הוא זרעו ולכאורה יסוד הנדון אם חיוב האב הוא לקיים מצות הבן או לאו תלוי בשני התירוצים.

**מכאן מהרב מאיר סגל**

**דף ס' ע"א**

עד שיברך שם בן ד' אותיות: הרמב"ם בפ"ב מע"ז ה"ז כתב דגם המגדף בשם אדנות נהרג ולא רק המגדף בשם הוי"ה, והרמ"ה בסוגי' פליג וס"ל דאינו נהרג על שם אדנות. ועי' בכס"מ ובלח"מ שם שכתבו דמקור דברי הרמב"ם הוא מסוגי' דאמרי' עד שיברך שם בן ד' אותיות, ומדלא חילקו בין השמות משמע דה"ה לשם אדנות. ועי' ברמ"ה שהק' על דברי הרמב"ם מהא דאמרי' בברייתא לעיל דאינו חייב אלא על שם המיוחד ומשמע רק שם הוי"ה. ועי' בחי' מרן רי"ז הלוי על הרמב"ם שם שכ' ליישב דברי הרמב"ם דודאי אין החיוב על שם אדנות מצד עצמו, וכל החיוב על שם אדנות הוא מחמת דהוי קריאה של שם הוי"ה. ועיי"ש שבי' פלוג' הרמב"ם והרמ"ה, דהרמ"ה ס"ל דלא שייך לומר דאדנות הוי קריאה של שם הוי"ה רק בדבר שכתוב בתורה שיש בזה קרי וכתיב, ולהכי בגידוף שאינו כתוב בתורה אינו חייב על שם אדנות. והרמב"ם ס"ל דגם בכה"ג אפ"ל דאדנות הוא קריאת שם הוי"ה.

עומדין מנלן: עי' בערול"נ שהק' דדילמא מה שהיו עומדים הוא בשביל הקריעה, ומהיכ"ת לגמ' דיש עוד דין עמידה דקמקשי עומדים מנלן, ועי' בערול"נ שם שצידד דרק בקריעה על מת יש דין עמידה ולא בקריעה על גידוף, ועיי"ש שדחה. והנה אף אם יש חיוב עמידה מחמת הקריעה מ"מ יש נפ"מ ג"כ בחיוב העמידה מחמת הגידוף, עי' במנ"ח מצ' ע' אות י' דמחמת העמידה של הגידוף צריכים לעמוד גם בשעת הגידוף ומחמת העמידה של הקריעה צריכים לעמוד רק לאח"כ בשעת הקריעה.

דאמר קרא ואהוד בא: עי' ברמ"ה שפי' דלפי"ז מה שהבי"ד קמים אינו מחמת הגידוף אלא מחמת הזכרת ש"ש. וצ"ב דלפי"ז כל שומע הזכרת ש"ש יצטרך לעמוד. ועי' בשיעורי הגר"ד פוברסקי שפי' עפ"ד המאירי שמי שהוזכר השם "בשבילו" צריך לעמוד וזה איכא רק בנבואה ובעדות. אכן עי' בריא"ז בסוגי' דהק' כנ"ל דכל השומע הזכרת ש"ש יצטרך לעמוד, ופי' מחמ"ז דדין העמידה הוא מחמת הגידוף ולא מחמת הזכרת ש"ש וילפי' לה בק"ו מנבואה, וצ"ב היאך הק"ו [וביותר דהא בנבואה העמידה היא מחמת כבוד ה', ובגידוף הוא מחמת ביזוי ה', וצ"ב].

אחד השומע ואחד השומע מפי שומע חייב לקרוע: יל"ע אם השומע מפי שומע צריך לקרוע על הגידוף ששמע עכשיו או שקריעתו היא על הגידוף הראשון. ובפשוטו הקריעה היא על הגידוף הראשון ולכך אין העדים לקרוע על מה שחזרו ושמעו גידוף עצמם. [וביותר דהא כל הקריעה היא על הביזוי שבגידוף וכמש"כ הר"ן לעיל נ"ו ע"א, ולכאו' יש ביזוי רק במתכוין לגדף ולא במספר גידופו של אחר]. אכן יעוי' במנ"ח מצ' ע' אות י' ובשע"ת יו"ד סי' ש"מ סקי"ז סקי"ח שהביאו דברי המשנת חכמים דאף דהשומע גידוף מגוי א"צ לקרוע, מ"מ אם שמע מישראל את הגידוף בשם הגוי צריך לקרוע. וכן כתב המשנ"ח בהא דאמרו בירושלמי דשומע שלישי אי"צ לקרוע, וכתב המשנ"ח דאם אמר השני את הגידוף בפירוש גם להירושלמי צריך לקרוע. ומבואר דאף אמירת גידוף ע"י העד מחייבת קריעה. ולפ"ז צ"ל דמה שאין העדים צריכין לחזור ולקרוע על שמיעת עדותיו, הוא דין בפנ"ע שכבר קרעו על גידוף זה משעה ראשונה, וצ"ב.

והנה בדעת הירושלמי שאין העדים מעידים את הגידוף ממש אלא אומרים אותו ה' שאמרתי לפניכם אותו גדף ובו גדף (נת' בהרחבה לעיל נ"ו ע"א), עי' בר"ן לעיל נ"ו ע"א דא"צ לקרוע בכל פעם ששמע משומע שאחר, ורק אם אמר בשם המפורש צריך לקרוע, עיי"ש בר"ן.

ויקרע את בגדיו: עי' ברמ"ה שפי' ב' פרושים אם היה שם גידוף ממש, או שהיה רק דברי ניאוץ וילפי' בק"ו דגם בגידוף צריך לקרוע.

השומע אזכרה מפי עכו"ם: בבאור הפלוג' אם שומע אזכרה מפי עכו"ם צריך לקרוע, עי' בשאילתות שאילתא ק"י דבי' דכיון דמעיקרא כפרין וקיימין א"צ לקרוע, ועיי"ש בהעמק שאלה שבי' דפליגי אם קורעין על החילול ה' וישנו גם בגוי, או דילמא דקורעין על המגדף עצמו שיצא בזה מכלל ישראל וכאילו מת, וזה לא שייך בגוי. ועי' בלח"מ פ"ב מע"ז ה"י שבי' דבגוי כיון דאינו בן ברית א"צ לקרוע, משא"כ בישראל אנו קורעין דיצא מבינינו שמברך את ה' ואפי' הוא משומד.

ופליגא דר"ה בתרווייהו: הרמב"ם בפ"ב מע"ז ה"י פסק כר"י אמר שמואל שהשומע אזכרה מעכו"ם א"צ לקרוע, ופסק ג"כ כר' חייא דחייבין לקרוע על כינוי. ועי' בכס"מ שהק' מ"ט חילק הרמב"ם בין הפלוג'. עיי"ש שהביא מהמהרי"ק בשורש ק' ליישב דברי הרמב"ם, ועיי"ש בכס"מ שכתב ליישב דברי הרמב"ם באופ"א.

תוד"ה המלך קרעה תימה היאך אמרו למלך בפרוש: עי' ברש"ש שכתב ליישב עפ"ד הירושלמי שהעדים לא היו אומרים את הגידוף בפרוש ואעפ"כ היו קורעין. ולפי"ז בי' הרש"ש דאף אי נימא דהבבלי פליג וס"ל דבעינן שיאמרו גידוף בפרוש, מ"מ יתכן דאודי לירושלמי דקורעין גם על גידוף שאינו בפרוש, ולפ"ז י"ל דהכא לא אמרו לו גידוף בפרוש ומ"מ קרע. ובדעת התוס' דלא תי' כן צ"ל דס"ל דהבבלי לא פליג על הירושלמי, או י"ל דס"ל דלבבלי א"צ כלל לקרוע על גידוף שאינו בפירוש דאין בזה שמיעת גידוף כלל.

תימה וכו': התורא"ש הביא לתרץ בשם שיטה ישנה דבאמירה זו גמרו את דינו של רבשקה למיתה כיון דהיה ישראל מומר. ועי' בתורא"ש שתמה דהא אין גומרין דינו של אדם שלב"פ. ובדינא דחיי על הסמ"ג ל"ת ט"ז כתב דכיון דמגדף א"צ התראה גם לא בעינן שיעידו בפניו, וצ"ב מאי שיאטיה דהתראה לגמ"ד שלא בפניו.**[[76]](#footnote-77)**

אף אני כמוהו: נודע חי' החזו"א (דמאי סי' ט"ו סק"ו) שחידש דמי שאינו יודע הנוסח דהפרשת תרו"מ, יכול לומר שיחולו התרו"מ כפי הכתוב בנוסח שיש לו, והוכיח שם החזו"א מסוגי' דהעד השני יכול לומר אף אני כמוהו והוי שפיר אמירה מעליא, ועי' בזה.

**דף ס' ע"ב**

המקבלו עליו באלוה והאומר לו אלי אתה: בביאור הכפילות, עי' רש"י שביאר באופ"א דאפי' קבלו באמירה בעלמא חייב. ובאופ"ב כתב רש"י דתנא סיפא לגילויי רישא שאי"צ דווקא בפניו. ועי' ברמ"ה שהבין בכוונת רש"י דלמסק' מהני אמירת אלי אתה גם שלב"פ, והק' הרמ"ה דא"כ הו"ל לתנא לעירובי ולתני המקבלו עליו לאלוה בין בפניו ובין שלב"פ. אכן עי' במהרש"ל בסוגי' שחילק בין אמירת אלי אתה דמהני רק בפניו למקבלו עליו באלוה שמהני גם שלב"פ, [וצ"ב ההפרש, ועי' עוד בערול"נ לקמן ס"א ע"א שתמה על המהרש"ל מד' הגמ' שם]. ועי' ברמ"ה שביאר עוד דאיצטריך למימר אלי אתה דסד"א דלא הוי רק דרך שיחה בעלמא וקמ"ל דחייב (ואולי זה כוונת רש"י בתי' הא'). ועי' ברמב"ם פ"ג מע"ז ה"ד שפי' דמתני' אייירי באופן שהגביה לבינה ואמר לה אלי אתה, ועיי"ש בלח"מ שאינו בדווקא ויש איסור אף באמירה בעלמא.

המקבלו עליו באלוה: עי' במנ"ח מצ' כ"ו אות א' שהביא דלהרמב"ן יש רק לאו אחד בע"ז - לא יהיה לך. אבל לרמב"ם יש ב' לאוין, דבמקום שמקבל באלהות עובר בלא יהיה לך, ובמקום שעובד ע"ז עובר בלא תעבדם. ועיי"ש במנ"ח שהק' דלכאו' למאי בעינן לאו דלא תעבדם והא בכל עבודה יש גם קבלת אלהות. ועיי"ש שתי' דמיירי באופן שעבד ע"ז שאין בה קבלת אלהות. ותי' המנ"ח מיתלי בפלוג' הראשונים בסוגי' מאהבה ומיראה (לקמן ס"א ע"ב) דאמרי' שם דלדעת רבא העובד מאהבה ומיראה פטור, ונחלקו הראשונים אם כוונת רבא לע"ז בלא קבלת אלהות, או דכוונתו לסוג ע"ז שנעבדת ע"י כו"ע מאהבה ומיראה אבל אי"צ קבלת אלהות בכל ע"ז, עיי"ש. וכ' המנ"ח דלדעת הרמב"ם ע"כ צ"ל דרבא מיירי בסוג ע"ז שנעבדת מאהבה ומיראה, אבל בכל עובד ע"ז אי"צ עבודה עם קבלת אלהות.

אכן עצם קו' המנ"ח קשיא לכו"ע, ואף בלא יתור הלאוין צ"ב דהא בגמ' מצריכין קראי לכל סוגי עבודות, וצ"ב לראשונים דבעינן בכל עבודה קבלת אלהות (לרבא), א"כ תיפו"ל שחייב מחמת הקבלת אלהות גרידא, ועי' בהפלאה למתני' שנתקשה בזה ולבסוף נשאר בצ"ע, ועי' בחזון יחזקאל פ"י ה"ב מש"כ בזה, וע"ע בחזו"א יו"ד סי' ס"ב סקי"ז שכ' דקבלת אלהות הוא רק בגוונא שמחדש קבלה ולא באופן שהיה עובד ע"ז מכבר, עיי"ש.

בגדר קבלת אלהות: יל"ע אם בעינן לנוסח קבלת אלהות, או סגי במעשה המוכיח על קבלת אלהות. ועי' בתוס' לקמן ס"א ע"א ד"ה האומר אעבוד, דכל מי שנתרצה לעבוד חייב משום קבלת אלהות, וכ"מ מדברי ההפלאה והמנ"ח הנ"ל שהק' דכל עובד ע"ז יתחייב משום קבלת אלהות. וכן מבו' מדברי הט"ז ביו"ד סי' קמ"ח סק"ג שנקט דהמודה לע"ז חייב מיתה דהוי בכלל קבלת אלהות, אכן יעוי' בש"ך בנקוה"כ שם שהשיג על דברי הב"ח "דאלי אתה שאני שמקבלו באלוה". [ועי' בחזו"א יו"ד סי' ס"ב סק"ב מה שבי' בדברי הש"ך].

בגדר אמירת אלי אתה: לכאו' גדר חיובו הוא מחמת קבלת אלהות (ולפ"ז יש שני חיובים בע"ז, כשעובד ע"ז וכשמקבל אלהות, ועי' במש"נ לעיל מהמנ"ח). אכן עי' במהר"ם לקמן ס"א ע"א שכתב דהוי עבודה, וכנראה דכך הוא צורת העבודה שאומר לו אלי אתה, ועי' עוד בתוס' ד"ה מנין שכתבו אמירת אלי אתה הוי אורחיה בכל ע"ז, ומשמע ג"כ שחיובו הוא מחמת העבודה שבזה ולהכי בענין אורחיה. אלא דצ"ב דהא בעינן קרא בפנ"ע ולאמירת אלי אתה, ולא סגי בקרא דוילך ויעבור דמיניה ילפי' כל עובד ע"ז כדרכה, ועי' בתורא"ש לקמן ס"ג ע"א שתי' דכולהו קראי בעובד ע"ז כתיבי, אבל במקבלו באלוה לא אשכחן עונש ואזהרה. ומשמע שאי"ז עבודה אלא קבלת אלהות בעלמא, וצ"ע.

מנין לרבות השתחואה: הרמב"ם בסה"מ ל"ת ה' פירש דמאזהרת השתחואה למדנו גם אזהרת שאר העבודות שלא כדרכה, (זיבוח ניסוך וקיטור). ועיי"ש ברמב"ן שהשיג דא"צ לאו בפנ"ע על שלא כדרכה, והוסיף הרמב"ן להק' דאי נימא דצריך לאו בפני עצמו לשלא כדרכה, א"כ לא סגי בלאו דהשתחוואה דהא אינה עבודה. וצ"ל בדעת הרמב"ם דגם השתחוואה נקראת עבודה ורק שאינה עבודת פנים. ועי' בלשון הר"ן בסוגי' דהשתחוואה הוי "עבודת חוץ" ומשמע דהוי עבודה. אכן יעוי' בגמ' במנחות ק"ט ע"ב דס"ד דכהן שהשתחווה לע"ז אינו נפסל לעבוד בביה"ק אם יעשה תשובה כיון דלא עבד "עבודה", וצ"ע.

רש"י ד"ה ולחשוב נמי זורק: רש"י כתב דלא חייבים על מקבל ומוליך כיון דלא אשכחן דלהוו עבודות הנעשות לע"ז. ועי' ברמ"ה שהק' דמה בכך שאינם נעשות לע"ז. והא אכתי הוי עבודת פנים. ולהכי פי' הרמ"ה באופ"א דכיון דאין חייבים עליהם משום שחוטי חוץ לא חייבים עליהם של"כ. ועי' בר"ן וברמ"ה שנסתפקו אם איכא חיוב במולק, ועי' עוד בר"ן דיתכ"ל דכל מה שכתב רש"י דבעי' עבודות שנעשות לשם ע"ז היינו מקמי דאית ליה בנין אב מזביחה, אבל למסק' דאית ליה בנין אב מזביחה ה"ה גם למקבל ומולק ומוליך.

והנה יש לחקור בגדר החיוב בע"ז שלא כדרכה בד' עבודות, אם הוא כמו כל חיוב דע"ז, ורק דנתרבה בהנך דאפי' של"כ יש להם שם עבודה בעצם וממילא העובד בהם לע"ז חייב. או דילמא דהוי איסור בפנ"ע ויסוד האיסור הוא להשתמש בעבודת פנים לצורך ע"ז, וכדילפי' מקרא דבלתי לה' לבדו. ועי' בירושלמי בפרקין ה"ט שנקט דהעובד ע"ז כדרכה ובעבודת פנים חייב שנים, ומשמע דהוו שני גדרי איסור. ועי' ברמב"ם פ"ט ממלכים ה"ב שב"נ חייב רק אם עבד ע"ז כדרכה, ובמשנת חכמים (הל' עכו"ם סו"ס י"ד) ביאר בדעת הרמב"ם דלב"נ אין חיוב בעבודת פנים. וע"ע בספרי פר' ראה דילפי' מקרא בפ"ע חיוב במסית לעבודת פנים בע"ז [לפי פי' חכם קדמון שברבינו הלל, ועי' בנצי"ב שם שפי' דברי הספרי באופ"א]. ומשמע ג"כ דהוי גדר איסור אחר. אכן ברש"י בסוגי' כתב דבעינן שיהיו עבודות הנעשות לשם ע"ז, ומשמע שהוא רק אופן אחר של היכ"ת לעבודה ולא גדר אחר של איסור.

**דף ס"א ע"א**

**עד כאן לא קאסר ר"י אלא בהמה אבל גברא לאו בר קטלא:** דברי הגמ' צ"ב דהיאך יתכן דהבהמה נאסרת אם הגברא לא חשיב עובד ע"ז וכדאמרי' דגברא לאו בר קטלא, ועי' בברכת שמואל סוף ח"א שכ' שם הגרב"ד לבאר דסגי במעשה הקצאה לע"ז כדי לאסור את הבהמה, ועי' כעי"ז באו"ש סוף הל' שמחות דכ' דהבהמה נאסרת מדין הזמנה.

**מידי דהוי אמשתחוה להר:** דמיון הגמ' להר צ"ב, דהא התם הוי דין דמחובר לא נאסר משום נעבד, אבל הכא כיון דהוי גברא בר קטלא הרי דחשיב עובד ע"ז ומהיכ"ת דלא תאסר הבהמה. ועי' בחי' הגרי"ז זבחים דף י' ע"א שכתב ליישב ע"פ שי' רש"י דבמשתחוה להר ליכא דין תקרובת ע"ז, ומבו' דאי"ז רק דין דלא נאסר מחובר משום נעבד, אלא לא הוי כלל תקרובת ע"ז אף שהעובד הוי עובד ע"ז גמור וחייב, ומזה הוכיחו בסוגי' דיתכן שיהא על העובד חיוב ומ"מ לא יהא דין תקרובת לע"ז ולא תאסר הבהמה.

**תוד"ה ר"ל אמר מותרת:** מבואר דפליגי ב' התי' בתוס' בעשה עבירה דמשויא ליה למומר אם נעשה מומר קודם שנשלם המעשה או"ל. ועי' בפיה"מ להרמב"ם בחולין (הובא בקצה"ח סי' נ"ב סק"א) שכ' דגבי חילול שבת ודאי יש חסרון כיון שמחלל שבת כבר מתחילת השחיטה שעושה חבורה, עיי"ש. והנה הרשב"א בתוה"ב (הובא בשו"ע יו"ד סי' ד' ס"ג) כתב דפלוג' ר"י ור"ל מיירי באופן ששחט ע"מ שעכו"ם יזרוק את הדם לע"ז, ועיי"ש בגר"א דהרשב"א פי' כן מחמת קו' התוס' דהוי ליה מומר. [ועיי"ש בגליון מהרש"א שכ' דודאי סוגי' מיירי באופן ששחט ע"מ שהוא עצמו יזרוק את הדם דאל"כ לא שייך לחייבו סקילה, ועיי"ש שבי' דימוי הגמ' בין שחט ע"מ שיזרוק אחר לע"מ שיזרוק הוא עצמו].

**בזובח להכעיס:** עי' ברמ"ה שבי' באופ"א דעושה כן בכדי להכעיס את הע"ז, ובאופ"ב בי' הרמ"ה שעושה כן בכדי להכעיס את הקב"ה אבל אינו מקבלו עליו באלוה. ובגוף הדין בזובח להכעיס מבו' ברש"י שהוא בלאו לחודיה, ועי' בר"ן לקמן דף ס"ד ע"א דבזובח להכעיס יש גם חיוב מיתה, עיי"ש. ועי' בריטב"א בע"ז דף נ"א ע"א שהביא בשם נימוקי הרמ"ה דמיתלי ד"ז בפלוג' אמוראי ולדידן ליכא בזה אפי' לאו.

והנה לקמן בע"ב פליגי אביי ורבא בעובד מאהבה ומיראה אם הוא חייב, ועי' ברש"ש ובחזו"א בסוגי' שהק' מאי שנא זובח להכעיס מעובד מאהבה ומיראה. ועי' ברבינו יונה שכתב דכיון דמיירי בזביחה שלא כדרכה הו"א דרק בדרך כבוד מתחייב, וע"ע משי"ת בזה להלן בע"ב.

**רמא ליה מתני' אהדדי:** עי' במהר"ם שהביא קו' העולם אמאי מקשה ממתני' דלקמן ולא מסיפא דמתני' דקתני המקבלו עליו באלוה והאומר אלי אתה, ועי' במהר"ם שתי' דבסיפא הוי ג"כ עבודה לומר אלי אתה משא"כ בהאומר אלך ואעבוד דחייב על קבלת העבודה. וע"ע מש"נ ביסוד זה לעיל במתני'. ועי' בערול"נ מש"כ ליישב באופ"א דבמשנה אחת שייך לומר לא זו אף זו משא"כ בב' משניות מרוחקות, עיי"ש.

**והאנן תנן:** בפשוטו המשנה דלקמן ס"ז ע"א מיירי בחיובא דמסית, וצ"ב דהא הכא דיינינן לענין חיוב העובד שהוא הניסת. ועי' ברמ"ה בסוגי' ובמהרש"א לקמן ס"ז ע"א בדעת רש"י, שביארו דהמשנה שם מיירי לענין ניסת, אכן יעוי' במהר"ם שבי' בדעת רש"י בסוגי' דבאמת מיירי לענין חיוב מסית ורק דפשיטא לן שאין המסית חייב אא"כ אם היה הניסת מודה לו היה מתחייב, וזהו שהוכיחו מחיובא דמסית לחיובא דניסת.

**האומר אעבוד:** ברש"י בי' דחייב משום ניסת דילפי' מלא תאבה ולא תשמע, ובתוס' הק' דהא אכתי לא ס"ד האי טעמא. ובתוס' בי' דחייב מחמת מקבלו עליו באלוה. והנה הט"ז בחו"מ סי' קמ"ח סק"ג כתב דבגורם לעכו"ם שיודה לע"ז הוי לפני עור כיון דהוי כמקבלו עליו באלוה, ובש"ך בנקוה"כ שם השיג דרק באמירת אלי אתה חייב, ולכאו' מדברי התוס' מבו' כהט"ז דאף בלא אמירת אלי אתה שייך קבלת אלהות, ויתכן דרש"י שהוצרך לדין ניסת הוא מחמת דס"ל כהש"ך דרק באמירת אלי אתה חייב. ועי' בחזו"א יו"ד סי' ס"ב סקט"ו שהק' מהתוס' על הש"ך, ועיי"ש בסקי"ז שכ' דכל מש"כ הש"ך הוא בהודאה שאין בזה מובן קבלה אלא סיפור דברים, משא"כ כשמקבל עליו לילך ולעבוד שפיר הוי קבלת אלהות.

**א"ל באומר איני מקבלו אלא בעבודה:** עי' בחזו"א יו"ד סי' ס"ב סקט"ז שבי' דכיון דאמר איני מקבלו אלא בעבודה הרי דאינו מוחלט אצלו והוי עוד רפוי בעצם.

**בואו ועבדוני ר"מ מחייב ור"י פוטר:** לכאו' פלוג' איירי לענין חיוב המסית וצ"ב מה ההוכחה מזה לענין חיוב הניסת, ועי' בתוס' שנחלקו ב' התי' בזה, דלתי' א' איירי במסית, אבל לתי' ב' בי' התוס' דכוונת הגמ' דגבי מסית כו"ע לא פליגי דמחייב כי פליגי בניסת. וצ"ב פי' דברי הגמ' לתי' הא' דמה ההוכחה מחיוב המסית לחיוב הניסת. ועי' במהר"ם שבי' בזה כנ"ל דאין המסית מתחייב אא"כ אם היה מודה לו הניסת היה חייב. ועי' ברמ"ה שפי' באופ"א דהכא באמת א"א לחייבו משום מסית כיון דהוא מסית לעצמו, והנידון לחייבו הוא משום לא תעשה לך פסל דדרשי' לא תעשה עצמך פסל, ובזה חייב רק אם עבדוהו, ובזה פליגי ר"מ ור"י אם האומר אעבוד חייב ואז נמצא שעבדוהו והוי בכלל לא תעשה עצמך פסל או"ל. ועי' בר"ן שבי' על דרך הרמ"ה.

**דף ס"א ע"ב**

**יחיד לא מימליך רבים מימלכי:** עי' בר"ן שהביא גי' להיפוך דיחיד מימליך ורבים לא מימלכי. ויש בזה נפ"מ, דהנה במנ"ח מצ' תס"ב אות ד' כתב דהרמב"ם פסק כר"י דאין דין מסית ברבים, ועי' לקמן ס"ז ע"א משי"ת בזה מהלח"מ לחלק בין מסית למדיח כיון דרבים פחות נשמעים, והוא סב' ר"י דרבים מימלכי.

**העובד ע"ז מאהבה ומיראה:** מבואר בסוגיין מחלוקת אביי ורבא בהעובד ע"ז מאהבה ומיראה אם חייב או פטור. ובדעת רבא דס"ל שפטור צ"ב דהא ודאי שאסור לעבוד ע"ז באונס וכדאמרינן שבע"ז יהרג ואל יעבור. ובראשונים ביארו בזה בכמה אופנים:

**א.** תוס' בפירוש הראשון כתבו דאה"נ אסור לעבוד מאהבה ומיראה ולכתחילה אף יהרג ואל יעבור, וכל המחלוקת היא רק על חיוב מיתה באופן שעבר אם חייב מיתה על זה. ובדעת רבא דפטור לכאו' אינו מחמת פטור אונס אלא ס"ל דכיון שעובד מיראה הוי חסרון בע"ז, וע"ע במש"נ בזה בדהתוס' מהרע"א. [ולדעת אביי שחייב, עיין בר"ן שהביא מהרמב"ן דלא איירי הכא באונס נפשות דא"כ לא היה אביי מחייב, אלא איירי באונס ממון או יסורים. והביא שם מהרבינו דוד דפליג וס"ל שאיירי אף באונס מיתה. וצ"ע לפי"ז בדעת אביי דמחייב גם באונס מיתה וכי לית ליה פטור אונס, וצ"ע].

**ב.** הר"ן בסוגי' והתוס' בשבת ע"ב: באופן א' תי' דבמקום שעובד מאהבה ומיראה ואומר אלי אתה הוי ע"ז וגם באונס גמור יהרג ואל יעבור, והכא איירי בעבודה בלא שאמר אלי אתה, ורבא ס"ל דכיון שאינו אומר אלי אתה אי"ז עבודה זרה, ועיי"ש בר"ן שהוסיף דבעלמא כשעובד בסתם ודאי הוי ע"ז כיון דמן הסתם קבלו באלוה, אבל הכא אונסו מוכיח עליו שלא קיבלה באלוה. [וסברת אביי נראה בר"ן דס"ל שהמחייב הוא מעשה ע"ז אף בלא קבלה].

**ג.** תוס' בסוגיין ובשבת בתירוץ השני כתבו דשאני ע"ז שכולם עובדים אותה מאהבה ומיראה ובזה נחלקו אביי ורבא, לבין ע"ז שרק הוא עובדה מאהבה ומיראה שבכה"ג יהרג ואל יעבור וכ"כ הריב"ש בסי' ק"י באופ"ב בדעת הרמב"ם, הובאו דבריו בכס"מ פ"ג מע"ז ה"ו. ויש לעיין בביאור תירוץ התוס', אם כוונתם דכיון שכולם עובדים אותה מאהבה ומיראה על כן אינה נקראת ע"ז כלל, או שבמקום שכולם עובדים אותה מאהבה ומיראה אין לעבודתו צורת ע"ז ועל כן פטור. ונפק"מ במקום שיש אחד שעובד אותה לשם ע"ז באמת, דאם נימא דכיון שכולם עובדים אותה מאהבה ומיראה להכי אינה ע"ז כלל א"כ הכא הא כשעבדה אחד כבר הוה עבודה זרה, אבל אי נימא שהוא חסרון בצורת עבודה זרה א"כ תלוי במה שהדרך לעשות ויפטר. ועיין בלשון תוס' שבת שנראה שתי' זה הוא על דרך תי' הר"ן ולכאו' הוא כאופן השני שאין זה צורת עבודה, עיי"ש.

**ד.** היראים בסימן ק' [הובא בקצרה בתוס' ישנים שבת ע"ב:] ס"ל שהנדון הוא על עבודה זרה שלא נעבדה כלל, והנידון הוא דכיון שעובדה רק מאהבה ומיראה על כן שמא אינה נעשית עבודה זרה כלל ואינו עובד ע"ז או לא ובזה נחלקו אביי ורבא. ועיי"ש שכ' דנפק"מ נמי לענין תקרובת ע"ז בכזה אופן דלרבא לא נעשית כלל עבודה זרה, עיי"ש.

**אם איכא איסור לכו"ע:** ומכל השיטות הנ"ל עולה דרק לשי' הא' (התי' הראשון בתוס' בסוגיין) הוי ודאי אסור וכל הנדון הוא לענין חיוב, אבל לשאר שיטות הראשונים לכאורה הנידון הוא גם לענין איסור אם אסור או לא. אכן עי' בחזו"א שכ' שבודאי אף לרבא איכא איסור דלא גרע מכיבוד וריבוץ דהוה אביזרייהו דע"ז ויש בזה יהרג ואל יעבור. אכן דבריו צ"ע מדברי התוס' שהק' ממרדכי אמאי לא השתחווה להמן לרבא, ולדברי החזו"א הא י"ל דמחמת האיסור לא השתחוה, וצ"ע. ועי' במאירי שכ' להדיא דלתי' הב' בתוס' מותר להשתחוות לכתחילה כשלבו לשמים.

**והנה מצינו כו"כ** סוגיות דדמיין למאהבה ומיראה, וצריך לברר מאי בינייהו:

**א.** לעיל ס"א. אמרינן שזובח להכעיס עובר בלאו ויש בזה ילפותא מקרא, וצ"ע מה בין זה למאהבה ומיראה וכן הקשו שם ברש"ש ובחזו"א. והנה לשיטת תוס' בתירוץ ב' דאיירי בע"ז שכל עבודתה באופן של מאהבה ומיראה ניחא, וכן לשיטת היראים. אבל לתוס' בתי' הראשון וכן להר"ן שהמחלוקת בעבודה בלא קבלה צ"ע. ועי' ברבינו יונה שם שכ' דכיון דאיירי בזביחה שלא כדרכה הו"א דרק בדרך כבוד חייב ולא בזובח להכעיס.

**ב.** בגמ' לקמן ס"ד. אמרינן שבעבודה זרה שמיכוון לבזויה חייב [כגון פוער עצמו לפעור] וצ"ע למה לא יהיה כעובד מאהבה ומיראה. ועיי"ש בתוס' שכ' שאיירי שם בכוונתו לעבדה בביזוי אבל בכוונתו לביזויי גרידא פטור, [עיי"ש שכ' שה"ה לאביי עיי"ש] ובעז"ה יתב' שם גדר החילוק. ועי' בשטמ"ק כריתות ג' ע"א בהשמטות אות ל"א שכתב דלשי' הב' (ר"ן ותוס' בשבת) צ"ל דהתם מיירי בקבלה עליו באלוה. והנה לתוס' בתי' הב' דכל הנידון רק בע"ז שכולם עובדים אותה מאהבה ומיראה ניחא בלא"ה, וכ"כ הריב"ש בסי' ק"י [וכנראה דלזה נתכוין הרע"א בגלהש"ס שם].

**ג.** בגמ' בע"ז נ"ד. איתא דבעובד ע"ז באונס פליגי רב זירא ורבא אם נאסר משום נעבד דלרבי זירא לא נאסר כיון שעבד באונס ולרבא נאסר. ובזכרון שמואל סימן ס"ה ס"ק מ"ד תמה דהא לרבא העובד מאהבה ומיראה פטור וא"כ אמאי נאסר משום נעבד. והנה לשי' הב' בתוס' ולר"ן ל"ק דהא התם איירי באופן שחייב למסור עצמו, והיינו באופן שקבלו עליו באלוה [או כיון שבהמה הוא הוא מין הנעבד וכדלהלן]. וכל הקו' היא לתי' הא' בתוס' דהנידון הכא לענין חיוב אבל לענין איסור אסור גם לרבא. ועי' בחזון איש שכ' דדין נעבד אינו תלוי בחיוב אלא באיסור והכא לכו"ע אסור. והנה לשיטת היראים דס"ל שכיון שלא נעבדה מעולם אי"ז ע"ז לכאו' צ"ע מהגמ' בע"ז הנ"ל דהא איירי באנסוהו להשתחוות לבהמתו ומיירי שמעולם לא נעבדה (דא"כ בלא"ה היה בה משום נעבד). ועי' באור גדול סימן א' עמוד כ"ב שכ' לתרץ דכיון שמיני הבהמות הוא דבר הנעבד סגי בכה"ג לדעת היראים, וכל מה דמיירי היראים הוא באופן שאין ע"ז באותה המין.

**ד.** בגמ' חולין מ"א. איתא דאפי' למ"ד אדם אוסר דבר שאינו שלו, הנ"מ בכותי המנסך יין של ישראל אבל ישראל המנסך יין ישראל חבירו לא אסרו כיון דלצעורא קמכוין. וצ"ע דהא הוי כמאהבה ומיראה (ואפי' לרבא הא הבהמה נאסרת וכמוש"כ באות ג'). ועיין באור גדול סימן א' [עמ' כ"ג.] שהקשה כן, ועיי"ש שהביא מהאשכול דבאמת אסור לעשות כן וגברא חייב ומ"מ לא נאסרה הבהמה, עיי"ש שהשאיר ד"ז בצ"ע.

**ה.** בגמ' לקמן ס"ה. אמרינן שמגדף ישנו בלב וחלוק מהשתחואה שאינה בלב, והקשו תוס' הרי גם השתחואה תלויה בלב כדאמר בסוגיין גבי השתחוה לאנדרטא שפטור לרבא דהוי מאהבה ומיראה. ועיי"ש שתירצו ב' תירוצים, ותירוצם השני הוא לפי התירוץ השני בסוגין דרבא איירי רק בע"ז שכולם עובדים אותה מאהבה ומיראה. ולשאר השיטות צ"ל כמוש"כ התוס' שם בתירוץ הראשון שמגדף שאני שתלאו הכתוב במחשבה.

**ו.** עיין בסנהדרי קטנה לקמן ס"ד. שהקשה אמאי נענשו ישראל בבעל פעור והא הוה מאהבת בנות מואב, עיי"ש שצ"ל שלבסוף אביקו בה וכמו שאמרו בגמ' לקמן ס"ד. לגבי שאר ע"ז שעבדו ישראל.

**והא המן דמיראה הוי:** צ"ב דהא התם איירי לענין איסור ומה ההוכחה הא אכתי נימא שאינו חייב. ועיין במהרש"א שכתב שאם אינו חייב הר"ז מותר ג"כ, אמנם התוס' בתירוץ הראשון כתבו דלרבא אינו חייב ומ"מ אסור, ועי' בחזו"א דלכל השיטות אסור. ועיין ברמ"ה שהוסיף בביאור דברי הגמ' דכיון דאזהר ביה רחמנא על כרחך כי הדר ענש אמילתיה דאזהרה קאי, ולפי זה היה מוכרח לגמ' דיש גם עונש ושפיר מקשינן מיניה.

**תוס' ד"ה רבא:** **ואין לומר דרבא לטעמיה:** עיין בגרע"א שתמה דהיכי ס"ד דרבא לטעמיה ולהכי פטור, והא רבא פטר גם במאהבה, ועי' בס' אמרי צבי (נד' בספר "על מסכת") שכתב לת' דבאמת התוס' פשיטא ליה מסב' דהעובד מאהבה ומיראה אי"ז ע"ז, ורק הוכיחו מיהרג ואל יעבור דלא כסברתם וזהו שתי' התוס' דרבא פליג אהך דינא, אבל אין כוונת התוס' דהפטור לשי' רבא הוא מחמת אונס, עיי"ש.

**בא"ד. י"ל נהי דחייב למסור עצמו לכתחילה מ"מ היכי דלא מסר לא מחייב מיתה:** ויל"ע אם אביי פליג רק בכה"ג שאי"ז אונס גמור אבל באונס גמור ס"ל דפטור או דילמא דס"ל לאביי דחייב מיתה גם באונס גמור. ועי' ברמב"ם פ"ה מיסודי התורה ה"ד כתב דבג' עבירות אע"ג שהיה לו למסור הנפש מ"מ אם עבר אינו נהרג, אכן בר"ן בסוגיין הביא מרבינו דוד דאף באונס גמור אם עבר ולא נהרג חייב מיתה. [עיי"ש שחילק בין ג' עבירות שעבר באונס דמחייב, לשאר עבירות בפרהסיא דאע"פ שחייב למסור נפשו מ"מ אם עבר ולא מסר לא מחייב, ובזכרון שמואל סימן ס"ה ס"ק מ"ב האריך בדבריו].

**בא"ד. וי"ל כדאמר במדרש לפי שהיו צלמים על לבו:** הרמ"א ביו"ד סימן ק"נ הביא ב' דעות אם מותר להשתחוות לשר שיש לו צלמים, וכתב הרמ"א בטעם המתירים הואיל וידוע שגם העכו"ם משתחווים לשר ולא לצורה. ובביאור הגר"א שם כ' מקור לדעת האוסרים מתוס' דילן. והנה לכאו' צ"ב לדעת התוס' מאי שנא מאנדרטא דאמרינן בגמ' שאם לא קיבלה עליו באלוה לאו כלום הוא, ופירש"י שהרי לכבוד המלך השתחווה, וצ"ב מאי שנא מהשתחויה לשר שיש עליו צלמים שאסור. ואולי אנדרטא לא חשיב כלל ע"ז ושאינ מצלמים[[77]](#footnote-78), ועיין לשון רש"י בכריתות ג. שכ' באנדרטא דלא נעשה לשם עבודת כוכבים ויתבאר בגמ' להלן.

**הרי לבו לשמים:** עי' בריטב"א בשבת דף ע"ב: שכתב דאף שפטור מקרבן וממיתה מ"מ הרי זה ביהרג ואל יעבור.

**דף ס"ב ע"א**

**אי דלא קבליה עליה באלוה לאו כלום הוא:** ברש"י פירש כיון שלא השתחוה לשם עכו"ם אלא לשם המלך. וברש"י כריתות ג. כתב דכיון דלא נעשה לשם עבודת כוכבים לאו כלום הוא ומשמע שטעם ההיתר כיון שעשית האנדרטא היא לשם המלך אבל בנעשית לשם עכו"ם יהיה אסור אף בנשתחוה לכבוד המלך, ודלא כמשמעות רש"י בסוגיין, ועיי"ש בחי' הגרי"ז שהעיר בסתירת דברי רש"י. ולכאורה יסוד הנידון תלוי בשיטות שכ' לעיל במשתחוה לשר שיש עליו צלם, דלהשי' דאסור בע"כ צ"ל דגבי אנדרטא לא נעשה כלל לשם ע"ז וכד' רש"י בכריתות.[[78]](#footnote-79)

**רש"י ד"ה שבר מקל לפניה. וכגון שדרכה לעבדה במקל:** עי' ברמב"ן ע"ז דף נ: שביאר בדברי רש"י דודאי אין הדרך לעבדה בשבירת מקל, דא"כ ודאי חייב ואי"צ לחייבו מחמת תולדה, אלא הדרך הוא שעובדין אותה בקשקוש מקל וזה שבר מקל לפניה ולהכי בעינן לדין תולדה. ועיי"ש ברמב"ן שהק' דכיון דשבירה הוי תולדה דזביחה א"כ מ"ט בעינן שיהא הדרך לעובדה במקל והא בזביחה חייבים אף שלא כדרכה, ועיי"ש ברמב"ן שתי' דאם אין עובדין אותה במקל כלל אין שבירת מקל דומה לזביחה, ורק כיון שעובדין אותה במקל הו"ל מקל לארורה זו כבהמה ולהכי חשיב כזביחה, עיי"ש. [ועי' ברמב"ן שם בדף נ"א ע"א דס"ל דדין תולדות תלוי בפלוג' אמוראי שם אי בעינן כעין פנים, ואכמ"ל].

**ע"כ מהרב מאיר סגל**

דף ס"ב:

**אלא מאהבה ומיראה:** ברש"י ביאר שלא התכוון לשם עבודת כוכבים אלא לאהבת האיש: ובתוס' שבת עבף הקשו דא"כ אין זה חלוק משבת בשבת ג"כ אסור באהבת אותה האיש. ועיין בערוך לנר בסוגיין שכ' ליישב שבע"ז בעינן מעשה עבודה עם כוונה שמקבלו באלוה וע"כ במאהבה ומיראה שייך לקרותו אינו מתכוון אבל בשבת הכוונה היא לא חלק מהמעשה וע"כ בעשה מאהבת אותו האיש אין זה חשיב אינו מתכוון ושפיר חלוק שבת מע"ז. ובתוס' שבת כתבו לבאר דברי הגמ' דגם לאביי קשיא מאינו מתכוון ורק דשפיר שייך שוגג.

**אלא באומר מותר:** פירש רש"י דכיון שלא הוזכרה לו מעולם וע"כ הוה אינו מתכוון: וצ"ע הא בכל התורה אומר מותר לא חשיב אינו מתכוון ואמאי כאן בע"ז חשיב אינו מתכוון וכן הקשה הרמ"ה [ואולי בלא מתכוון לכפור כיון דסובר שמותר חסר בשם ע"ז]. ועיי"ש ברמ"ה שנחלק על דברי רש"י ופירש סוגיין באופן אחר שמלבד מה ששגג [שחשב שמותר] גם לא התכוון ל"ז זו אלא לאחרת והתחלף לו עיי"ש.

**המתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה וכו' בשבת פטור מלאכת מחשבת אסרה תורה:** צ"ע דהא אם סיבת החיוב בחלבים ועריות הוא דנהנה א"כ למה בעינן לטעם נוסף בשבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה. וזוהי לכאורה קושית התוס' בד"ה המתעסק. וא"כ זה תלוי בב' תירוצי התוס' אם לגבי שבת יש עוד דין שאע"ג שהתכוון לתלוש כיון שהתכוון לתלוש משהו אחר פטור ולתירוץ הב' בתוס' צ"ע אמאי נקט שמואל הפטור דמחשבת ועיין במהרש"א ובתורא"ש שכ' שאיירי לתנא דמחייב מתעסק בכל התורה [דהוא פלוגתא דר"א ור"י בכריתות י"ט.] וע"ע בערול"נ שכ' לפי תירוץ א' בתוס' ששייך לחייב נהנה באיסור שבת א"כ זה בא שמואל לחדש דמ"מ פטור מטעם מלאכת מחשבת.

**תוס' ד"ה להגביה: וי"ל דה"ק בשבת פטור אע"פ שנהנה:** בגדר הדין דמתעסק שחייב בחלבים ועריות שכן נהנה, ביארו האחרונים [עיין בקובץ שיעורים ח"ב סימן כ"ג אות ו' ובאתוון דאורייתא סימן כ"ד] שבכל האיסורים האיסור הוא במעשה ולא בתוצאה וע"כ במקום מתעסק חסר במעשה אבל באיסורים שיש בהם הנאה עצם האיסור הוא הנהנה וע"כ חייב כיון שלא המעשה לעצמו מחייב. ומדברי התוס' אלו שכ' ששייך לחייב נהנה גם באיסור שבת מוכח לאו הכי דהא בשבת האיסור הוא לא הנהנה. וכן הקשו בקהילות יעקב שבת סימן ל"ב ובאבן האזל פ"ח משבת. ובביאור טעם נהנה לדעת תוס', עיין בברכת שמואל כתובות סימן י"ב אות ב' משם הגר"ח שע"י המתעסק חשיב נהנה. ועיין ביתר ביאור בקהילות יעקב שבת שם שכ' שבמתעסק בלא הנאה חסר בכוונה אבל אם נהנה הוה כמתכוון עיי"ש בטעם הדבר וכן נראה לשון רש"י בסוגיין שכ' שע"י דנהנה חשיב בכוונה. וע"ע בתוס' קידושין מ"ג. שבסתפקו באומר שליח לחמם ידין בגיזי צמר של הקדש אם שייך למימר דבכה"ג ל"ש שליחות לדב"ע דהא השליח נהנה וביאר שהסתפקו בהנ"ל שאם האיסור הוא ההנאה א"כ עבר עליו השליח אבל אם ההנאה חשיב מתכוון מתייחס המעשה למשלח. ובעיקר יסוד הקוב"ש צ"ע א"כ אמאי איסורי אכילה תלויים בכזית הא איסורי הנאה תלויים בשוה פרוטה אכן זה פשוט שהאיסור הוא האכילה וצ"ע הגדר.]

**אחת כדרכה ואחת שלא כדרכה:** ברש"י פירש דאיצטריך תרי קראי למכובדים ומבוזים וכ"כ התוס' לעיל ס"א. ועיין ברמ"ה שנקט דאין הפרש בין מכובדים למבוזים והכא מיירי בע"ז שדרכה לעבדה בהשתחוואה בפישוט ידיים ורגליים ואיהו רק כרע. ועיי ברמב"ם פ"ו מע"ז הלכה ח' שא"צ השתחוויה בפישוט ידיים ורגליים וגם בכריעה חייב ועיין באו"ש שם ובחזו"א שפירשו דמקרו הוא מסוגיין דפירש כהרמ"ה שזה בא קרא לחייב[[79]](#footnote-80)

**קמ"ל דאיתקושי איתקוש:** ברש"י במתני' פירש שההיקש בא ללמד על עצם האיסור באלי אתה [ולא רק על חיוב קרבן]. ועיין ברבינו יונה שתמה דלפי"ז מאי ס"ד דמקשה הא כיון שידע עצם האיסור מההיקש א"כ הוקש גם לקרבן ונשאר בצ"ע. ועיין בתורא"ש שכ' דס"ד דכיון שאין בהם כרת ע"כ שונה מהשתחויה ולא בעי קרבן.

**א"ל רשב"י והלא המשתף ש"ש ודבר אחר:** הרמ"ה כתב דלרשב"י שיתוף חמור מע"ז ועיין ברבינו יונה שפליג וס"ל שודאי עובד ע"ז חמור משיתוף[[80]](#footnote-81). והנה ברמ"א או"ח קנ"ו סעיף א' נקט שבני נח לא הוזהרו על השיתוף [ודלא כהנוב"י והפמ"ג שם דפליגי ותלוי בביאור דברי התוס' בע"ב] ולכאורה לדבריו שיתוף קל דהא ב"נ לא הוזהרו ואפשר דאין זה נכון דמ"מ לישראל שהוזהרו הוא יותר חמור וצ"ע.

**על כולם לוקה:** ברש"י בסוגיין כתב דהוא מקרא דלא תלכו אחרי אלהים אחרים א"נ מאל תפנו אל האלילים וצ"ע דברש"י לעיל ס': כתב דילפי' מלא תעבדם יתירא. ועיין במהרש"א בסוגיין שכ' ליישב דתלוי ברבי אמי ואביי דלרבי אמי דנאסר גם ע"ז כהמן צריך לא תעבדם יתירא להכי ואידך איצטריך לכללם כום בעבודה אחת אבל לאביי ורבי יוחנן לית ליה הכי. וע"ע ברמב"ן בספר המצוות בשורש התשיעי [דף קצ"ח בהוצאת פרנקל] שכ' שהאיסור הוא מלא תלכו אחרי אלהים אחרים [וכן הביא כאן הר"ן בשמו] וע"ע מש"נ בזה בהמשך.

**מאי שנא הנודר בשמו דלא לקי כיון שהוי לאו שאין בו מעשה הני נמי לאו שבכללות הוא:** צ"ע מה הדימוי בין לאו שאין בו מעשה ללאו שבכללות. ועיין במהרי"ק סוף שורש ע"ו שכ' שהוה ס"ד לחייב העובד ע"ז אע"ג שאין בו מעשה כיון שעבר על כל התורה כולה ובלאו שבכללות הצד לחייבו כאילו עבר על הלאום שיש בהם מעשה ואינם בכללות וסברת הדבר צ"ע. ועיין בסנהדרי קטנה שכ' דהא רבי יהודה שמחייב באין בו מעשה יליף מלקות מוהפלה ה' דיליף מוהפילו השופט וע"כ לא בעי מעשה [דלא בעי דומיא דלאו דחסימה] וא"כ ה"ה לחייב על שבכללות כיון שלא בעינן שדמי ללאו דחסימה.

**הני נמי לאו שבכללות הוא:** **בעיקר הדין לאו שבכללות:** עיין ברמב"ן בסה"מ בשורש התשיעי [מדף קס"ד בהוצאת פרנקל] שהאריך בביאור ענין זה ובפירוש המשניות בתחילת פרק שלישי ממכות. והיוצא מדבריו שיש שני סוגים בלאו שבכללות א' כסוגיין שהלאו עצמו שלא תאכלו כולל בתוכו ענינים הרבה והיינו שיש בו כמה פירושים וזה נקרא לאו שבכללות. ובפירוש המשניות במכות ביאר הגדר בזה "לאו שבכללות אין לוקין עליו והוא לפי שלא נאמר בפירוש אלא שהוא נלמד מדבר אחר כלשונם לאו בפירוש איתמר אלא מכללא איתמר". והיינו שגדר מה שאין לוקין על לאו זה הוא שהלאו אינו מפורש על זה האיסור. והסוג השני הוא כלאו דלא תאכלו ממנו נא ומבושל שהלאו של לא תאכלו כולל בו שני איסורים שהתפרשו בפסוק, נא ומבושל. ועיין שם ברמב"ן מה שהישיג ויל"ע אם מודה לגדר שכ' הרמב"ם בפירוש המשניות בטעם המין הראשון[[81]](#footnote-82).

**ובעיקר מה שבסוגיין קרי ללאו דמגפף ומנשק לאו שבכללות:** עיין בר"ן שתמה הא אין זה לאו שבכללות שאינו כולל מינים הרבה אלא כל ע"ז דרך כבוד חייב ועיי"ש מה שייש לפי ד' רש"י לעיל ס: שיליף מייתור ואכתי צ"ע מה זה מיישב הא גדר האיסור הוא ע"ז דרך כבוד וצ"ע. [וע"ע בתוס' שכ' שביו"ט לא חשיב לאו שבכללות כיון ששם האיסור הוא "מלאכת עבודה" ולכאורה ה"ה הכא וצ"ע]. וע"ע ברמב"ן בספר המצוות בשורש התשיעי שהקשה כן דהא הוא דומה ליו"ט ולנבילה ועיי"ש שכ' שהאיסור הוא מלא תלכו אחרי אלהים אחרים "שנכנס תחתיו ענינים שאמר הכתוב את ד' אלוקיך תירא ואותו תעבוד ובשמו תשבע והזהיר שלא נלך אחר ע"ז באלו ולא בזולתם שלא לירא ממנה ולא לעבדה בשום כבוד בעולם כגון בגיפוף ונישוק וזולם אפילו שלא כדרכה ולא להשבע בשמה וגם יכנס בו שלא לישאל על העתידות ממה ואם שמענו אותם משמה שלא נלך אחר עצתם וכגון זה לאו שבכללות הוא ואין לוקין עליו כלל" וכ' זה במין הראשון דלאו שבכללות שלאו זה כולל בתוכו הרבה ענינים חלוקים לגמרי. [וכן הביא כאן הר"ן בשמו עיי"ש]. [ועיין בתוס' בע"ב ד"ה שלא ידור שכ' שמדיח ומזכיר שם ע"ז לא הוה לאו שבכללות כיון שהענין אחד שמזכיר שם ע"ז וצ"ע א"כ ה"ה הכא בלא להשבע ולא לעבוד וצ"ע בכל זה].

**תוס' ד"ה משום: תימה תיפו"ל דהוה לאו שניתן לאזהרת מיתת בית דין:** עיין בערול"נ ובמצפה איתן שהקשו דהא עדיף למימר לאו שבכללות דבמין הזה דלאו שבכללות לכו"ע לא לוקים אבל לאו שניתן לאזהרת מיתת בית דין הוה פלוגתא דתנאי דרבי ישמעאל לעיל י. מחייב.

**בענין אזהרת בן סורר ומורה:** בתוס' נראה שהאזהרה דלא תאכלו על הדם היא בין למיתה בין למלקות [שהקשו דהא בבסו"מ עצמו לוקים בלא תאכלו]. ובירושלמי פ"ח הלכה ג' כ' שהאזהרה למלקות היא מלא תגנובו. [ועיין באור שמח פ"ז מממרים שכ' שלא פליגי ובעינן אזהרה בין לגניבה בין לאכילה]. ועיין ביראים סימן קע"ה כ' שהאזהרה היא מלא תלכו בחוקות הגויים ופי' בתועפות ראם שם שכוונת היראים היא לאזהרת הלאו. וע"ע ברמ"ה שכ' שכיון שהמלקות הם מג"ש דויסרו אין לחוש שהאזהרה היא לאו שבכללות כיון שאין לוקים על הלאו.[[82]](#footnote-83) וע"ע ברמב"ם בספר המצוות ל"ת קצ"ה שנראה דס"ל שאזהרת לא תאכלו היא רק על המיתה [וקצ"ע מה שהוסיף שואין לחוש שהוא לאו שבכללות כיון שהעונש מפורש ומה החסרון באזהרת מיתה שהיא בכללות] ועיין ברמב"ן שם שהישיג דאזהרת לא תאכלו היא גם על המלקות.[[83]](#footnote-84)

והנה יש לדון בגדר האזהרה דלא תאכלו דכ' רש"י שהאזהרה היא אל תאכלו אכילה שתתחייבו עליה מיתה ויש לדון בגדר האכילה המחייבת היום באמת האכילה לא היא המחייבת אלא שנדון ע"ש סופו ולא ענש אא"כ הזהיר והזהיר באכילה אבל שונה שאר איסורי תורה שהעונש הוא על העבירה עצמה או דנימא שבאמת האכילה היא המחייבת מיתה והיינו שהלאו דלא תאכלו הוא גילוי על האכילה שעונשה מיתה. ועיין ברמב"ם בתחילת פ"ז מממרים כ' "והיכן הזהיר לא תאכלו על הדם לא תאכלו אכילה המביאה לידי שפיכות דמים הרי זו אכילת בן סורר ומורה שאינו נהרג אלא על אכילה מכוערת שאכל"[[84]](#footnote-85). ויש לדייק בלשונו שכ' שהמחייב הוא האכילה המכוערת ומשמע שהמחייב הוא האכילה עצמה. וע"ע לשונו בספר המצוות ל"ת קצ"ה שהזהירנו מהיות זולל וסובא בימי הנערות והיינו שעצם האכילה הזו היא אסורה. וע"ע ברש"י לעיל מ"ו. שכ' שבן סורר ומורה לא חטא וכדאמרי' לקמן וכי מפני שאכל תרטימר וכו' ויש לדון אם שייך לדייק בזה דאין האכילה מחייבת אלא אזהרה על האכילה וצ"ע. [אכן גם האכילה היא המחייבת אין באכילה זו דין מיתה בלא ע"ש סופו [דאע"ג שיבא למיתה לא היינו מחייבים עד שיהרוג בלא דין רודף או ע"ש סופו דרוצח] ופשוט.].

והנה מדברי תוס' מבואר שעונש המיתה הוא על הלאו שכ' שניתן לאזהרת מיתת בית דין. וע"ע בסוגיא לקמן בריש בן סורר דאמרינן שכיון שחיוב בסו"מ הוא ע"ש סופו גם קטן שייך בזה. וצ"ל שהיה באזהרה זו וכד' תוס' לעיל נ"ב: שהיה מתחייב מדין תקלה וקלון וע"ע בחידושי הגר"ח בהל' גירושין שכ' דאין זה עונש אלא "דינא בעלמא להרגו". וקצ"ע לד' תוס' [ולכאורה כן גם דעת הרמב"ם וכמוש"כ] לשון הגמ' שנדון ע"ש סופו. וצ"ל דאע"ג שאכל אכילה המביאה לידי שפיכות דמים מ"מ היה צריך להיות שלא נהרגהו עד שיהרג וזה הגדר בחיוב ע"ש סופו. וע"ע ברמ"ה לקמן ע"א: ובחזקוני פר' כי תצא.

**ההוא כרבי יהודה דאמר לאו שאין בו מעשה לוקין עליו:** הרמב"ם בפ"ה מהלכות ע"ז כתב דהנודר והמקיים בשם ע"ז לוקה והראב"ד הישיג הא דאמרי' בגמ' דהוה לאו שאין בו מעשה ורק לר"י לוקין. ועי' בכס"מ שם שיישב ד' הגמ' להרמב"ם דכיון דאשכחן שיש מי שמחייב בכל לאו שאב"מ כאן בע"ז שחמורה כו"ע יודו שמתחייב כיון שהוא חמור. וע"ע בלחם משנה פי"ט מסנהדרין הלכה ד' שכ' בכוונת הרמב"ם שמחייב באופן שיש מעשה כגון שנשבע על ככר ואכלו. ועיין במנ"ח מצוה פ"ו אות א' שהביא מהמשנת חכמים שהקשה דהא עצם הלאו שהוא בשעה שנשבע לא הוה מעשה ולא נחשב מעשה ע"י זה וע"ע במנ"ח שם שביאר דברי הרמב"ם דאיירי בנודר בכתב דהוה מעשה.

וביסוד דברי הכס"מ שבע"ז אע"ג שאין בו מעשה לוקין צ"ב טעם הדבר ועיין בכס"מ שם שביאר דכיון דגלי קרא בנשבע לשם שלוקה אע"ג שאין בו מעשה ה"ה בנשבע לע"ז וע"ע באו"ש שם כעי"ז. וע"ע ברדב"ז בספר הליקוטים [פרנקל] שכ' שגלי קרא בע"ז באלי אתה שהוה דיבור ולוקה וה"ה לכל דיבור.

**שלא יאמר אדם לחבירו שמור לי בצד ע"ז פלונית:** עיין בחינוך מצוה פ"ו שכ' שכל האיסור הוא רק מדרבנן, ועיין בתוס' בסוגיין שדנו מצד לאו שבכללות והזכירו בתוך דבריהם שם ע"ז ומשמע דהוי דאורייתא. וכן נראה ברבינו יונה שהקשה דהכל נודר יאסר מחמת ההזכרה ומוכח דס"ל דהוה דאורייתא. ועיין במנ"ח מצוה פ"ו סוף ס"ק ב' שכ' דכל האיסור לגרום לגוי הוא רק בשבועה ולא בהזכרה. [ודקדק כן מלשון הגמ' ולא יגרום לאחרים **שידרו בשמו** ולא כ' שיזכירו בשמו] ובפשוט הביאור כיון שנדר הוא יותר חמור והוי כבוד טפי כמוש"כ המנ"ח שם ויתכן דע"כ ס"ל לחינוך דהוה מדרבנן כיון שהאיסור הוא בשבועה דהוה כבוד טפי.

**אסור לאדם שיעשה שותפות עם העכו"ם:** בתוס' הביאו מחלוקת רשב"ם ור"ת אם אחר שנשתתף מותר להשביעו דלר"ת מותר דהוה מציל ממונו ולרשב"ם אסור. והנה לר"ת צ"ל שכל האיסור להשתתף הוא כדי שלא יבא לידי שבועה, אבל להשביע אין איסור. [דאל"כ מה ההיתר של להציל ממונו[[85]](#footnote-86)]. אבל לרשב"ם יש איסור להשביע וצ"ל שיש עוד איסור להשתתף והוא דין הרחקה מן הנכרי [דהא להשביע מ"מ אסור].

ועיין בר"ן שכ' שהאיסור להשתתף הוא מדרבנן בעלמא ובתוס' גיטין נ: כ' בשם ר"ת שקרא הוא אסמכתא בעלמא. [וע"ע בר"ן כאן שכ' שכל האיסור הוא ממדת חסידות והוכיח כן ממגילה כ"ח: דא"ר תיתי לי דלא עבדנא שותפות עם העכו"ם. וכ"כ בסוף פ"ק דע"ז בשם הרמב"ן].

**אסור לאדם שיעשה שותפות וכו':** במהר"ם הביא קושית העולם דתיפוק ליה משום לפני עור. ותירץ דכיון שרק גורם אח"כ שיעבור אין זה לפני עור. ובחזו"א הקשה הא העכו"ם לא נצטוו שלא לידור בשמה דהא אין ישראל מומתין עליה. ועיין בר"ן בסופ"ק דע"ז שהביא קושיא זו משם הרמב"ן דתיפוק משום לפני עור עיי"ש שכ' שאינם מצווים על לא לישבע עיי"ש.

**כל עבודת כוכבים הכתובה בתורה מותר להזכיר שמה**: בשאילתות פרשת יתרו כ' הטעם הואיל ואישתרי להזכיר דרך לימודו אישתרי בכלל. אכן ביראים סימן רמ"ה כ' הטעם שכיון שכתב התורה לזה הע"ז ע"כ שנתבטלה. ובחות יאיר סימן א' הקשה דהא כשכ' התורה בית נבו עדיין היה קיים וצ"ע.

**תוס' ד"ה אסור:** עיין בתוס' גיטין נ: שכ' דלר"ת הוה רק אסמכתא דהא קרא מיירי בישראל. ויש לעיין אם יש איסור דלא ישמע על פיך שייך גם בגורם לישראל. ואף דבלא"ה יש לפני עור מ"מ שייך נפק"מ לפי מה שנקט המנחת חינוך [מצוה פ"ו] שבלפנ"ע אין יהרג ואל יעבר ולא ישמע יתכן שהוא מאביזרייהו דע"ז [ככיבוד וריבוץ] שיהרג ואל יעבור. **מ"מ בזמן הזה:** עיין במהר"ם שביאר התירוץ דהוה תירוץ בפני עצמו דאף אם יש איסור מ"מ כיון שבזמן הזה כוונתם לשיתוף מותר וכ"כ בתורא"ש. **ואין תופסין אחריהם אלוהות:** עיין בר"ן לעיל ס"א: שכ' שהמשוגע של הישמעאלים אעפ"י שאין טועין אחריהם לעשות אלוהות מ"מ כיון שמשתחוים לו השתחואה של אלוהות אסור. ויש לעיין אם כאן זה פחות מהשתחואה לישמעאלי כיון שאין זה כלל עבודת אלוהות. או דפליגי וס"ל דבעינן עבודה לאלוהות ממש. **ולפני עור ליכא דבני נח לא הוזהרו על כך:** בדברי התוס' עיין במהרש"א ובמהר"ם שביארו דבני נח לא הוזהרו על השיתוף ובמהר"ם הקשה לפי זה אמאי אמרינן שאסור לגרום שהועה תיופוק ליה משום לפנ"ע ועיין בערוך לנר שביאר דלא הוסהרו בני נח בשבועה בשם ע"ז. **ובעיקר הנדון** אם הוזהרו בני נח על השיתוף: עיין ברמ"א או"ח קנ"ו דס"ל שלא הוזהרו על השיתוף ובגרע"א שם הקשה דהא הוה ע"ז שבי"ד של ישראל ממיתין עליה ולמה ס"ל דלא הוזהרו עליה בני נח. ופליג ע"ד הרמ"א וס"ל שהוזהרו ובכוונת התוס' ביאר כערול"נ שלא הוסהרו על שבועה בשם ע"ז. **לא אשכחן דאסור לגרום לאחרים לשתף:** עיין במנחת חינוך פ"ו שהקשה דהא בכל שיתוף יש גם שם ע"ז ועיי"ש משכב"ז. ועיין בהגרי"ז בכורות ב: שהוכיח מהרמב"ם שכ' האיסור לישבע בשם ע"ז בהלכות שבועות ולא בהלכות ע"ז ומוכח שהוא מדיני שבועה וע"כ לא הוזהרו בני נח על כך.

**לא עבדו ע"ז אלא כדי להתיר להם ע"ז בפרהסיא:** עיין בחזון איש שהוכיח שלהתחייב בע"ז לא בעינן שיעבוד בהאמנת אלהוהוה אלא שמוסר את עצמו לעבודתה וצ"ע אם נוגע לסוגיא של מאהבה ומיראה דלרבא העבודה היא קבלת אלוהות. [ובר"ן לעיל ס"א. כתב בהשתחויה לישמעאלי שאף שאינו אלוהות מ"מ במשתחוה להם השתחויה של אלוהות חייב ושמא נוגע לכאן ועדין צ"ע.]

**אע"ג דקמכוין לבזויה:** ברש"י כתב דחייב קרבן על שגגתו ומיתה אם התרו בו ועיין ברבינו יונה דפליג וס"ל שהוא איסורא בעלמא [ובאמת צ"ב דעת רש"י אמאי חייב הא לא התכוון כלל לעבודת ע"ז ואף לאביי ליפטר וכמוש"כ תוס' וצ"ע וצ"ל דכיון שכן הוא מעשה העבודה [לבזות, ומתכוון לכך] ע"כ חייב ועדיין צ"ע.]

**תוס' ד"ה ולעובדה בביזוי:** דברי תוס' צ"ב מהו לעבדה בביזוי: ולכאורה נראה שכיון שכן הוא עבודתה שמבזים אותה הו"ל עובד ע"ז גמור ועדיין צ"ע. והר"ן כתב שכוונתו להרגיז האליל וצ"ע אמאי הוה עבודה בכך ובמרגליות הים פי' דכיון שמכוון להרגיזו מראה בכך שיש בו ממשות דבלא"ה אין את מי להרגיז. ובמהרש"א כתב דמכוון לבזויה [בלא עבודה] אין זה היתר גמור ובעי להביא קרבן [וכד' הריב"ש שהובא בכס"מ כדכ' לעיל ס"א:] ועיין בערול"נ ובחזו"א שפליגי ובערול"נ תמה דא"כ מה הוכיחו התוס' במאהבה ומיראה הא התם לא הוה ע"ז כלל והוה כשוגג.

**בסוגיא דמולך**

**מולך לאו ע"ז:** בביאור האיסור במולך למ"ד שאינו ע"ז עיין ברמב"ן עה"ת [ויקרא י"ח כ"א, כ' ה'] שכתב שהוא דרך כישוף, וברש"י בסוגיין ביאר שהוא דרך חוק הגויים, ועיין במאירי שביאר שע"י העברה למולך היה נעשה כומר לע"ז, ומעשה זה הוא הכניסה לאמונתם.

**בדעת הרמב"ם בזה:** הרמב"ם בפ"ג מהלכות ע"ז ה"ג כתב דאין חייבין על שאר ע"ז במולך, ולכאורה פסק כראב"ש דמולך לאו ע"ז [וכן הוכיחו הכס"מ והלח"מ], וע"ע ברמב"ם בהל' שגגות פ"א הלכה ד' שביאר שע"ז שאני חטאתה [שבעולה ויורד] ומ"מ מולך כ' בחטאת קבועה כשאר שגגות והיינו דמולך לאו ע"ז. אכן בפ"ה מיסודי התורה כתב דמי שאנסוהו לעבוד ע"ז הרי זה ביהרג ואל יעבור ובעבר ועבד אינו נענש והביא לזה פסוק שנכתב במולך, וכ' דאם בע"ז אנו נענש כ"ש בשאר עבירות ומשמע דמולך היינו ע"ז. וע"ע בכסף משנה בהלכות ע"ז שכ' שבעבד למולך א' מד' עבודות חייב ומשמע שהיינו ע"ז. ובמנחת חינוך מצוה ר"צ הקשה דהא לדעת הרמב"ם אינה ע"ז. ובהגרי"פ על הרס"ג [חלק ב' עמוד קמ"ה אות ב'], ביאר שבודאי מולך היא עבודה זרה אלא שנחלקו אם העברת הבן היא **עבודה** או רק **כבוד** בעלמא. ואינו אסור משום עבודה זרה. ומ"מ הוא בכלל אביזרייהו דעבודה זרה וע"כ ילפינן מינה לענין יהרג ואל יעבור. ויש לבאר יותר על פי המאירי שכ' שכן הוה דרך הכניסה לברית אמונתם שאין זה עבודה. ובגמ' לקמן [ע"ד.] ס"ל לרבי שמעון בן אלעזר, דילפינן הצלה מחילול שבת מהצלה מע"ז ופירש רש"י שם [ד"ה סבר לה] דאיתקש שבת למולך. וצ"ע הא ראב"ש לשיטתו דמולך לאו ע"ז הוא. וכן הקשה המהרש"א שם. ועיי"ש שכ' כרש"י בע"ב שגם מולך איקרי ע"ז.[[86]](#footnote-87)

**רש"י ד"ה אחד למולך:** ולא איצטריך: ברש"י מבואר דהא דבעינן אזהרה למולך הוא כדי לחייב בכל ע"ז ואפילו שלא כדרכה. ועיין בחינוך מצוה ר"ח שכתב בדעת הרמב"ם שהתורה הזהירה בדווקא על זה כיון שהיתה ע"ז נפוצה וכ"נ הלשון בספר המצוות ל"ת ז' ע"ש. [ומ"מ ברור שלמ"ד שמולך ע"ז חייב בע"ז שלא כדרכה כמבואר בגמ' בע"ב דע"כ נאמרו ג' כריתות.]

דף ס"ד:

**א"ר ינאי אינו חייב עד שימסרנו לכמרים:** ברש"י ביאר דר' ינאי לפרושה מסירה דמתני' קאתי דהוא מסירה לכמרים והר"ן תמה דלפי זה מה אמרינן בגמ' תנא נמי הכי הא לא מבוארר בברייתא שהסירה היא לכמרים. וע"ש בפירש באופ"א דר' ינאי בא למימר דילפינן לה מקרא ומזרעך לא תתן וע"ז הוא התני נמי הכי. וע"ע ברמ"ה שפי' דברי רש"י דמדקפיד אנתינה דאתיא לכלל העברה ש"מ שהמסירה היא לכמרים. וזה שמעינן מדיליף מלא תתן להעביר דהיינו שהנתינה היא שיעברוהו וזה שייך רק בכמרים. וע"ע בערוך לנר שפי' דברי הגמ' באופן אחר.

**רש"י ד"ה לא תתן להעביר:** דעת רש"י שהכמרין של המולך הם היו מעבירים, וברן הקשה דא"כ הוה ליה למימר עד שימסור **ויעבירוהו**. וע"ע ברבינו יונה וכן ברמב"ן על התורה שם שהקשו על דברי רש"י דהיכן מצינו שאדם מתחייב על מעשה של אחר. [והיינו דס"ל שההעברה היא המעשה ע"ז וא"כ מה שמסר אינו מחייבו ולמה יתחייב על מעשה של אחר.]. וע"כ דעת הרמב"ן שם וכ"כ הר"ן כאן בשמו שהאב היה מעביר אחר המסירה לכמרים ופירש ענין המסירה לכמרים שהוא כעין קרבנות שמקריבין על גבי המזבח שיש בהם תנופה והגשה. והאחרונים תמהו עוד ע"ד רש"י דהא הוה התראת ספק דמי יימר שיעבירו. ועיין בסנהדרי קטנה ובחזון יחזקאל שכ' שכיון שהכמרים אדוקים בע"ז ע"כ ודאי יעבירוהו.

**העביר כל זרעו פטור: בטעם הפטור:** בסמ"ג לאוין מ' והסכים עמו בתשו' הרשב"א ח"ד סימן י"ח פירשו שלא רצתה התורה שיהיה כפרה על עבירה גדולה כזו. [ומוכח שחלק מהמחייב במיתת בית דין הוא כפרה]. אכן בר"ן כאן פירש דאין דרך עבודתה בכך. [וע"ע בחינוך מצוה ר"ח שביאר יותר כיון שעיקר העבודה בזה שישפיע שפע לנותרים]. [ויל"ע בסר כל בניו ונולד לו אח"כ אם משתנה שם המסירה למפרע]. וע"ע במהרש"א כאן שביאר על פי דברי הסמ"ג טעם דאין עונשין מן הדין כיון ששמא לא רצתה התורה כפרה למעשה שהוא יותר חמור.[[87]](#footnote-88)

**תוס' ד"ה העביר כל זרעו:** עיין בכסף משנה פ"ו מע"ז שכ' שבהעביר מקצת זרעו חיובו תלוי ועומד אם יעביר כל זרעו ובערוך לנר ביאר דתוס' לא ס"ל הכי כיון שא"כ כל מולך הוה התראת ספק שמא יעביר כל בניו. אכן איכא למימר שנחלקו ביסוד דברי הכס"מ, דס"ל לתוס' שמה שמעביר אחר כך כל בניו אינו גדר שליכא כאן העברה למולך אלא שאינו חייב מיתה על מעשה של העברת כל בניו וזה שייך רק בבן האחרון אבל בבנים הקודמים בשעת מעשה היה העברה למולך גמורה ואין אח"ז מה שיפטור. אכן הכס"מ ס"ל שהעברת כל בניו היא פטור במעשה וע"כ אף אם העביר בתחילה מקצת כיון שאח"כ העביר כל בניו משנה את שם המעשה הראשון שהוברר שהוא העברת כל בניו וע"כ יפטר. ועיין בספר עיני שמואל [הנד' בהגהות וחידושים שבהוצאת וגשל] שפי' דמה"ט אין זה התראת ספק כיון שהוא פטור. וע"ע בערול"נ שתמה על תוס' כיצד שייך להעביר כל בניו בב"א הא א"א לצמצם, ואם נימא שהחסרון דאין דרך עבודתה בכך אפשר דניחא כיון דאף בא"א לצמצם מ"מ אינו דרך עבודתה בכך. ואפשר לומר באופן נוסף שנחלקו התוס' והכסף משנה בפטור כל זרעו אם אין זה צורת העבודה של מולך או שהוא פטור וכעין ד' הסמ"ג ועל כן לפי תוס' בהעביר בזה אחר זה חייב דהוא פטור בכל זרעו וכאן היה מעשה מחייב אבל לכס"מ הוא דין דאין זה צורת העבודה וע"כ גם בבזה אחר זה כיון שבסוף העביר הכל משנה את כל שם העבודה.

**שרגא דליבני וכו' העבירה ברגל פטור:** ברש"י פירש דלאביי היתה שורת לבינים גבוהה ועובר על השורה ואין בנו נשרף ולרבא היה עובר בקפיצה והעבירו ברגל הוא ראיה לרב שדרך העבודה בקפיצה. וברמב"ם פ"ו מע"ז הלכה ג' כתב שאבי הבן הוא שמעביר בנו על האש ברשות הכהנים ומבירו ברגליו מצד זה לצד אחר בתוך השלהבת. והקשה הכס"מ הא בסוגיין מבואר דמעביר ברגלו פטור ועיי"ש שהביא ממהרי"ק [שורש ע"ו בסופו] שפירש הסוגיא לדעת הרמב"ם שהיה שני שורות של לבינים והאש על גביהם והבן היה עובר שראשו מצד זה ורגליו מצד אחר. ולרבא לא היה האב מעביר את בנו אלא היה הבן עצמו קופץ וע"ש בכסף משנה שפירש באופן אחר שכל המחלוקת בין אביי לרבא היא האם עוברים בתוך השלהבת והיינו שגם לרבא לא היה עובר בקפיצה [כרש"י] אלא שהיה צריך לעבור בתוך האש ומביר ברגל בגמ' הכוונה שלא עבר בתוך האש וברמב"ם שכ' ומעבירו ברגליו הכוונה שהרגליים יהיו באש ולא ראשו או אבר אחר עיי"ש.

**רש"י ד"ה שרגא דלבני:** דעת רש"י שבמולך לא היה הבן מת והוכיח כן ממעביר עצמו שדנו עליו חיוב וע"כ שעדיין חי וכן הוא דעת הרמב"ם בפ"ו הלכה ג'. אכן דעת הרמב"ן עה"ת שהיה הבן נשרף ומה שדנו במעביר עצמו הוא כיון שהיו מעבירים אותו פעמים הרבה וכבר משעבר פעם אחת מתחייב. [ונפק"מ אם נימא שאין במולך יהרג ואל יעבור דהכא יהיה כיון שהוא רוצח].

דף ס"ה.

**בעל אוב וידעוני:** לכאורה הוא סוג מסוגי הכישוף ויש לעיין אם הוא כע"ז או לאו. ועיין ברש"י ד"ה דלא ליזקו שכ' שחובר חבר במקום פיקוח נפש מותר ומשמע שאינו עבודה זרה. וברמב"ם בפ"ו מע"ז הלכה ב' אחר שהביא בעל אוב וידעוני כ' וכל אלו מיני עבודת כוכבים הם ומשמע שהוא ע"ז ושייך ביהרג ואל יעבור. [ובסה"מ כ' כן רק על ידעוני]. וע"ע ברש"י במנחות ס"ה. ד"ה בעלי כשפים שכ' שבית דין צריכים להיות בקיאים בחכמת הכישוף כדי שאם הנדון יכשף עצמו שלא יוכלו להרגו שיהרגוהו בכישוף עיי"ש[[88]](#footnote-89) ומשמע שמותר לעבור על כישוף לצורך מצות ובערת הרע ואינו ע"ז. ואולי הוא כמו ההיתר לכשף כדי להורות כדלקמן ס"ח.] וכן הוא ברש"י לעיל י"ז.

**שאני מגדף הואיל וישנו בלב:** דעת רש"י לכאורה שעיקר האיסור במגדף הוא מחשבת הלב שמכוון לגדף. אכן בתוס' נראה שפי' בתירוץ הראשון שהוא דין שתלאו הכתוב במחשבה וצ"ע הביאור. וע"ע בחזון איש שביאר באופן אחר.

דף ס"ו.

**המקלל אביו ואמו:** בגדר האיסור דמקלל אביו ואמו יש לדון אם הוא מדיני כיבוד אב ואם או שהוא דין בפני עצמו שאסור לקלל אביו ואמו. והנה בריטב"א קידושין ל"ה. כתב דהא דבעינן קרא לרבות אשה לקללת אביה דסד"א דכיון שהיא תחת בעלה פטורה מכיבד אב ואם ועל כן לא תתחייב ג"כ בקללה. ומזה מוכח שאיסור קללה הוא מדיני כיבוד או"א. וע"ע בלשון הר"ן בסוגיין שהקשה אמאי לא נילף מאיש איש לרבות עכו"ם כשם שמרבינן לעיל נ"ו. מאיש איש "והכא גבי **כיבוד אב ואם** לא מרבינן להו" ומשמע נמי שהוא דין של כוא"א. וע"ע ברמב"ם בפרק ה' מממרים הלכה ג' דהמקלל אבי אביו הרי זה כמקלל אחד משאר הקהל, ובכס"מ כ' הטעם כיון דאינו חייב בכבוד אבי אביו מדאורייתא. וכ"כ בחינוך בשרשי המצוה דקללה [מצוה ר"ס] שטעם המצוה הוא ככיבוד אב ואם. ומשמע מכ"ז שגדר האיסור בקללה הוא מדיני כאו"א.

אכן, מצינו לקמן פ"ה. שאין חייבין על קללת אביו רשע. ומ"מ כתב הרמב"ם בפ"ו מממרים הלכה י"א שאדם חייב בכבוד אביו רשע ומשמע שאינם תלויים זה בזה ואדרבה להיפוך קללה היא פחותה מכאו"א ודומה לקללת חבירו שמותר ברשע וצ"ע. ועוד חילוק מצאנו לענין מחילה דבכאו"א מהני מחילת אביו אבל בקללה לא מועיל מחילת כמבואר בשאילתות סימן ס'. אכן י"ל שאיסור של קללה הוא מדין מקלה אביו ואמו [כמוש"כ בקובץ הערות סימן י"ז וכעי"ז בערול"נ פ"ה.] ובזה לא שייך מחילה וצ"ע.

וע"ע בעמודי אור סימן קט"ז [ס"ק ג' ד'] שחילק בין כיבוד אב ואם לאיסור קללה דדין כיבוד הוא מחמת כיסופא דהיינו שלא יתבייש. וקללה הוא מחמת זילותא דהיינו שלא יזדלזל כבודו ונפק"מ בלאחר מיתה דדין כיבוד ליכא ואיסור קללה יש כמבואר לקמן פ"ה. [וע"ע בהמשך מש"כ מהמאירי שקללה לאחר מיתה הוא איסור של נזק].[[89]](#footnote-90)

והנה בעיקר איסור מקלל חבירו נחלקו הרמב"ם [בספר המצוות] והחינוך [מצוה רל"א] דלדעת הרמב"ם האיסור הוא מחמת המקלל שלא מצליח לשלוט בכעסו עד שמקלל. ולדעת החינוך הוא מדשום שקללה יכולה להביא נזק למקולל והאיסור הוא מחמת המקולל. [ומ"מ בחינוך בשרשי המצוה דקללת אביו כ' כפי מה שביאר בכאו"א ולא בקללת חבירו] ובגמ' לקמן פ"ה. אמרינן שקללת אביו אסורה גם לאחר מיתה וצ"ע איזה נזק שייך פה ועיין במאירי שם [וכן הוא בס"ח תשסו] שקללה היא לנפש והיא קיימת גם לאחר מיתה. ומבואר מכ"ז דס"ל שקללת אביו איסורה הוא כקללת חבירו.

**מכאן עד סוף הפרק מהרב מאיר סגל**

**רש"י ד"ה עד שיקלל בשם. בשמות הגמורים:** עי' בערול"נ שדייק מלשון רש"י "בשמות" הגמורים דגם שם אדנות הוא בכלל השמות הגמורים ולא רק שם הוי"ה. ועיי"ש שהוכיח שלשי' הרמב"ם גם שק"י וצבקות הם בכלל השמות הגמורים.

**מאן חכמים ר"מ ב"ר יוסי:** פירש"י דלא ס"ל דבעינן קרא לנוקב בשם ואייתר ליה לפטור מקלל אביו בכינוי. ועי' ברמ"ה ובר"ן שהק' דהא קיי"ל דצריך שיברך שם בשם ומאיד"ג קיי"ל שמקלל אביו בכינוי פטור. ועי' ברמ"ה שתי' דבאמת תנא דמתני' לא נפק"ל משם יתירא אלא נפק"ל מיומת יתירא שלא יתחייב אלא בשם כמגדף. וכעי"ז כתב בר"ן דלימד הקרא דמגדף על כל השמות שאצל נקיבה דכולהו הוי שם המיוחד.

**איש איש לרבות בת:** התוס' הק' למאי בעינן לרבות בת והא השוה הכתוב אשה לאיש לכל עונשין שבתורה. ותי' התוס' דכ"ז הוא במקום דכתיב בלשון זכר אבל במקום דכתיב בלשון איש ממעטינן אשה. וברמ"ה כתב דאיצטריך בכדי לרבות טומטום ואנדוגינוס. ובריטב"א קידושין דף ל"ה ע"א כתב דאיצטריך לריבויי אשה דסד"א הואיל ונתמעטה מכיבוד כשהיא תחת בעלה תיפטר גם מקללתו. ועי' עוד בעמודי אור סי' ט' שכתב ליישב עפ"ד הגמ' בתמורה ב' ע"ב דכל מה דאיתקיש אשה לאיש הוא רק בדבר שיש בו מעשה, (וכן הוא להדיא ברש"י שם), ולהכי במקלל אביו שאין בו מעשה איצטריך לריבויי נשים.

**לרבות טומטום ואנדרוגינוס:** עי' בר"ן שהק' למאי בעי' לרבויי טומטום ואנדרוגינוס והא איכלל בבן ובת, ועיי"ש שכ' דאה"נ א"צ לזה קרא וסירכא בעלמא נקט. אכן יעוי' ברמ"ה שפי' דכל הריבוי איצטריך לטומטום ואנדרוגינוס, וצ"ע קו' הר"ן. ועי' במלא הרועים בסוגי' שכ' דבשלמא באנדוגינוס י"ל דאיצטריך קרא כיון דהוי מין בפנ"ע, אבל בטומטום דהוא ספק בן ספק בת אכתי קשה למ"ב קרא בפ"ע והא ממנ"פ הוא חייב. [ובדעת הר"ן שהק' אף מאנדוגינוס י"ל דאף אם הוי מין בפנ"ע מ"מ יתחייב בקללת אביו כשם שהוא חייב בכל התורה].

**דיין אתה מצווה על הוראתו:** ברש"י פי' דהכוונה דחייב מיתה על הוראתו והיינו בזקן ממרא, ועי' בערול"נ דרש"י הוצרך להוסיף חיוב מיתה דהא גם לאביו יש חיוב לשמוע להוראתו, ולזה כ' רש"י דשאני מדיין שאין בזה מיתה. אלא דצ"ב דהא קללת דיין הוא דין בכל דיין ואילו המיתה היא רק בבי"ד הגדול, ועי' בסמוך מש"נ בזה.

**שהנשיא אתה מצווה על המראתו:** פירש"י דמורד במלכות חייב מיתה, ועי' בערול"נ שבי' גם בזה דהוצרך רש"י לחיוב מיתה כיון דגם באביו מצווה על המראתו ורק שאין מיתה בהמראת אביו. והנה גם בנשיא צ"ב כנ"ל דהא מיתת מורד במלכות היא רק במלך, ואילו לגבי קללת נשיא כתב הרמב"ם פכ"ו מסנהדרין ה"א דכולל גם ראש הסנהדרין. והיה אפ"ל דכל הפירכא היא שחמיר כבוד דיין ונשיא דיתכן לבוא בהם לידי חיוב מיתה, אלא דצ"ב דהא גם בכבוד אביו יתכן לבא לידי חיוב מיתה במכה אביו, וצ"ע.

ועי' ברמ"ה שכ' לבאר ד' הגמ' באופ"א דבאביו לא פסק לו המקום גדולה כנגד שאר בנ"א שאינם בניו, משא"כ בדיין ונשיא דפסק להם המקום גדולה גם כנגד שאר בנ"א. ומשמע דכלפי בנו שוים הם דיין ונשיא לאביו, ורק הנידון אם יש להם גדולה כנגד שאר בנ"א. אכן בד' רש"י הנ"ל שהוצרך לחיוב מיתה משמע שהנידון הוא כלפי הבן וכמש"כ בערול"נ הנ"ל.

**שכן חרשותו גרמה לו:** ופרש"י שמתוך שהוא שפל הזהיר עליו הכתוב שלא תצערהו מפני שנותן צרתו על לבו. והנה הרמב"ם בסה"מ ל"ת שי"ז ס"ל דהאיסור לקלל חבירו (שנלמד מחרש) הוא דין של בן אדם למקום מחמת שהוא מתכעס עי"ז, וצ"ב לפ"ז מד' הגמ' בסוגי' דחרשותו גרמה לו. וצ"ל בדברי הרמב"ם דכ"ז למסק' שגם מקלל אביו חייב, אבל להו"א שרק מקלל חרש חייב ולא מקלל אביו אזי אין מקור מחרש למקלל חבירו ואז הגדר בקללת חרש הוא ב"א לחבירו. ועי' בכס"מ פ"ה מממרים ה"ד דכ' בלא"ה בדעת הרמב"ם דס"ל דסוגי' בשבועות פליגא אסוגי' דידן והרמב"ם פסק כהסוגי' בשבועות, ויובאו דבריו להלן בע"ב.

**גמרינן חול מקודש:** עי' ברמ"ה שכתב דילפי' בבמה מצינו אבל בק"ו אין מזהירין מן הדין, ומבו' מדבריו דבב"מ מזהירין מן הדין. ועי' ברע"א בגלהש"ס דנקט דגם על במה הצד אין מזהירין מן הדין, וכן מפורש בר"ן בנדרים ד' ע"ב. וברע"א שם הק' לפי"ז היאך ילפי' לאזהרה בסוגי', ועי' בסנהדרי קטנה שתי' דהכא כיון דמפורש העונש אין חסרון באזהרה מן הדין.

**דף ס"ו ע"ב**

**ש"מ תרתי:** הרמב"ם בפ"ה מהל' ממרים ה"ד כתב דילפי' לקללת אביו מלא תקלל חרש, וכ' שם בכס"מ דצ"ל דס"ל לרמב"ם כר"ע שאלוקים קודש וילפי' מלא תקלל חרש. ובאופ"א כ' הכס"מ דהרמב"ם ס"ל דהסוגיא בשבועות פליגא אסוגיא דידן וס"ל דחייב משום לא תקלל חרש. [ויתכן די"ל ביותר, דהא הרמב"ם בסה"מ ל"ת שי"ז ביאר שחייב בקללה מחמת שהוא מתכעס עי"ז, וכ"נ ברמב"ם פכ"ו מסנהדין ה"ב דהזהיר הכתוב בחרש אע"פ שאינו שומע, ולפי"ז לכאו' צ"ב הגמ' בע"א דאייתינן למילף קללת אביו מחרש. ולד' הכס"מ י"ל דסוגין סבירא ליה דאיסור קללת חרש הוא מחמת הנזק, ושפיר יש ללמוד מזה למקלל אביו, אבל הרמב"ם ס"ל כהסוגי' בשבועות דאביו בכלל חרש, דסוגי' דהתם ס"ל דיסוד קללת חרש הוא מחמת שמתכעס].

**תוד"ה מאי. ומקלל חבירו גמרינן מאב ונשיא או מאב וחרש:** שי' התוס' דמקלל חבירו נלמד מבמה הצד, והנה למש"כ רש"י בע"א א"א ללמוד מבמה הצד בסוגין כיון דיש בהם חומרא, אכן צ"ל דהתוס' לשיטתייהו בכתובות ל"ט ע"א דלא פרכינן מצד חמור גרידא אלא מצד חמור משונה, וזה ליכא באב. ועי' בר"ן שכ' דמקרא יתירא ילפי' לאזהרת כל ישראל ואביו לא גרע מאזהרת כל ישראל, ושי' הרמב"ם (הובא לעיל) דילפי' מלא תקלל חרש.

**באו עליה שנים הראשון בסקילה והשני בחנק:** ברש"י ביאר דמיירי בנבעלה שלא כדרכה ואתיא כרבי דס"ל דגם בנבעלה של"כ הוי בעולה, אכן ברמ"ה כתב לפרש שמיירי שנבעלה כדרכה ואתיא כרבנן, ומ"מ איצטריך לאשמעינן שגם נבעלה בזנות דינה בחנק. [ועיי"ש שכ' דסד"א לא סקילה לחייב ולא חנק לחייב. וצ"ע מה יפקיענה מדין חנק, ונר' מהרמ"ה דזנות דארוסה שאני בעצם דינה מזנות דנשואה ואף אם פטורה מסקילה מ"מ אינה בכלל חיוב חנק, (ואכתי צ"ב מ"ש מארוסה בוגרת שדינה בחנק, וצ"ע) וע"ע מש"נ לעיל נ' ע"ב ברש"י ד"ה ונפ"מ דלא כן].

**פרט לשמסר האב לשלוחי הבעל:** עי' ברמ"ה שהק' דלכאו' הא תינח לפטור את הנערה, אבל אכתי מנ"ל לפטור את הבועל, ותי' הרמ"ה דכיון דיצאה מן הכלל ללמד לא ללמד על עצמה בלבד יצאה אלא ללמד על הכלל כולו היינו הבועל. [והנה בעיקר קו' הרמ"ה יל"ע, דמשמע מדבריו שהמיעוט הוא בעונש לנערה ולא בחפצא של העבירה דא"כ אין מקום לחלק בין הנערה לבועל, ויל"ע אי שאר מיעוטי כגון נשואה וכדו' הוי ג"כ מיעוט בעונש או דהוי מיעוט בחפצא. ועי' בסנהדר"ק דהק' למ"ל קרא למעט נשואה ותיפו"ל דלא גרעה ממסר האב לשלוחי הבעל, עיי"ש מה שתי', ולהנ"ל י"ל דבנשואה הוי מיעוט בחפצא משא"כ במסרה האב הוי מיעוט רק בעונש, (ולפי"ז צ"ל דמסר האב אי"ז מחמת דחשיבא כנשואה אלא הוי מיעוט אחר), ועי' בכתובות מ"ח ע"ב, ואכ"מ].

**רש"י ד"ה ת"ר. משירבה השחור:** עי' ברע"א ערול"נ ורש"ש שתמהו דהא לא מוזכר שיעור זה בשום מקום ומהיכ"ת לרש"י שיעור זה. ועי' בערול"נ שהוסיף דמ"מ אין סתירה לדברי רש"י מהא דאמרי' בגמ' בקידושין ע"ט. דאין בין נערות לבגרות אלא ששה חדשים בלבד, דכוונת רש"י דאם הרבה השחור בתוך ו' חדשים ג"כ הוי בוגרת.

**רש"י ד"ה ונימא ליה. דפטור דידה לאו משום אונס וכו':** עי' בערול"נ שתמה דהא פיתוי קטנה אונס, וא"כ אי"צ לפטור בפנ"ע בקטן, ושוב קשיא למאי איצטריך קרא דלבדו תיפו"ל מכל נערה שנבעלה באונס. ועיי"ש שכ' דיתכן דמכאן הוא מקור הרמב"ם דאין פיתוי קטנה אונס. ועיי"ש עוד מש"כ ליישב בדעת רש"י. [וע"ע מש"נ בעיקר הדבר לעיל נ"ה ע"ב].

**תוד"ה עד שיהיו. דבנשואה כתיב:** עי' בר"ן שכ' לתרץ בשם הרמב"ן דהפסוק שהובא בגמ' הוא שלא בדקדוק, ואין הראיה מהפסוק ומתו גם שניהם שנאמר בנשואה אלאמהפסוק והוצאת את שניהם שנאמר בארוסה.

**בא"ד, ור"ת מפרש:** שי' ר"ת דבעינן שתרוויהו יענשו בעונש אחד. ועי' בס' אמרי צבי (נד' בס' "על מסכת") שהק' דהא עכו"ם הבא על אשת ישראל העכו"ם נידון בסייף והיא בחנק, ועיי"ש שתי' דר"ת לשיטתו בדף ע"ד ע"ב דגוי הבא על אשת ישראל לא נאסרה בכך. אכן בפשוטו י"ל דכל יסוד דברי ר"ת שבעינן עונש שניהם שוה הוא שעל עבירה אחת לא שייך ב' סוגי עונשים, אבל הכא הוי ב' עבירות דלאשה הוי בכלל עריות ישראל ולבועל הוי בכלל עריות עכו"ם והוי ב' פרשיות של עבירות, [ויתכן ביותר דלעכו"ם נאסר הגזל שבזה, ולאשת ישראל נאסר הזנות תחת בעלה], ובכה"ג פשיטא דאי"צ עונש שוה. [וע"ע בר"ן לעיל נ"ב: ובנימוק"י לקמן ע"ד: שהוכיחו שאשת ישראל שבא עליה עכו"ם נהרגת שהרי עכו"ם נהרג על אשת ישראל שנכנסה לחופה ולא נבעלה, ומבו' דהוכיחו רק מעריות ישראל שנוהגות בעכו"ם ולא מהא דעכו"ם מוזהר על אשת ישראל דהוי עריות עכו"ם, ועי'].

**באו עליה י' בנ"א ועדיין היא בתולה כולם בסקילה:** בפשוטו הביאור בדעת חכמים דלא סגי להו במה שנבעלה ובעי' גם השרת בתולים, ועי' ברמ"ה דלדעת רבנן ה"ה בנבעלה בהטיה ג"כ כולם בסקילה, ומשמע כנ"ל שתלוי בהשרת הבתולים. אכן במאירי בסוגי' כתב דבמקום שהערה בה כדרכה מודו רבנן אף שעדיין היא בתולה, וע"ע במל"מ פי"ז מאיסו"ב הי"ג שהאריך בזה דגם אם היא בתולה מ"מ כיון שנעשה בה העראה הויא בעולה אף לדידן. ולפי"ז צ"ל דהביאור בדעת רבנן דביאה של"כ אינה חשובה ביאה בכדי לעשותה בעולה.

ועי' בגמ' בקידושין דף ט' ע"ב דבעל עושה אותה בעולה אפי' של"כ, ובריטב"א שם נקט דהיינו רק בביאה שקונה על ידה, ועי' בתוס' בכתובות דף מ"ח ע"ב דנקט דהיינו בכל ביאה של בעל. ועכ"פ משמע ג"כ דלרבנן אי"צ השרת בתולים אלא סגי במה שנבעלה, ורק דביאה של"כ אינה חשובה ביאה לעשותה בעולה.

**דף ס"ז ע"א**

**המסית הדיוט:** עי' באו"ש פי"א מסנהדרין ה"ה שדן אם חומרי מסית הדיוט [לגבי מלמדין עליו חובה וכדו'] נאמרו גם לגבי נביא שהדיח או"ל, ועיי"ש שכ' דמיתלי בפלוג' אמוראי לעיל ל"ג ע"ב אם ילפי' מלא תחמול ואז הוא רק במסית הדיוט, או דילפי' מהרג תהרגנו ונביא שהדיח בכלל דהוא ג"כ חייב סקילה, עיי"ש.

**כך אוכלת כך שותה וכו':** עי' במאירי שפי' דהכוונה כך מטיבה לעובדיה וכדו'.

**ומביאין אותו לבי"ד:** ומבואר דהניסתין עצמם יכולים להיות עדים להרוג את המסית. ועי' ברע"א בתשו' רי"א דהק' דא"כ היאך יכולים לחייבו כשהניסת הוא קרובו והא יפסול הניסת את העדים מדין נמצא אחד קא"פ. ועיי"ש בתשו' רי"ב שהביא לתרץ מחתן בנו דמיירי בגוונא שלא ראה הניסת את העדים האחרים ולכך אינו מצטרף עמהם.

וע"ע ברע"א שם בתשו' רי"ב שהק' לפ"ד הרמב"ם שכל הזמה שיש עמה הכחשה אינה בכלל הזמה, וכגון כשאמרו המזימין עמנו היו העדים וההרוג דהו"ל הזמה והכחשה בב"א אינה בכלל הזמה, והק' הרע"א דא"כ היאך יכולים הניסתין להעיד עליו, והא הו"ל עדות שא"א יכול להזימה דאם יזימום יש בזה גם הכחשה שאומרים שהניסת היה עמנו. וכה"ק בערול"נ בסוגי'. ועי' בחי' הגרש"ר מכות דף ה' ע"א (אות רכ"ח) שתי' דכל מה שעדות על ההרוג חשיבא הכחשה הוא רק בהרוג דהוי בע"ד על הריגת ההורג [וכד' הגמ' במכות דהוי מיתה לזה], אבל בניסת דהאיסור הוא על המסית ובלא שייכות לניסת אין הוא בע"ד על הריגת המסית, ואף אם יעידו שהניסת היה עמהם אי"ז הכחשה, עיי"ש.

**בגדר איסור מסית:** בגמ' לעיל כ"ט ע"א איתא דהנחש יכל לטעון דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין ולא טען לו הקב"ה כיון שאין טוענים למסית, והק' הראשונים שם דא"כ כל מסית יטען דברי הרב ודה"ת דברי מי שומעין. ועיי"ש בתוס' ובר"ן שתי' דבנחש חיובו על הבאת התקלה וכיון שלא היה לאדם לשמוע לו אינו חייב, משא"כ מסית דחיובו על עצם מעשה ההסתה כיון שנצטוה שלא להסית. אכן עיי"ש ברמ"ה שכ' דכל מה שמסית אינו יכול לטעון דה"ר ודה"ת כיון דמסית לע"ז חמיר דכתיב לא תחמול משא"כ הנחש דלא הסית לע"ז. ויל"ד אם הרמ"ה פליג וס"ל שיסוד האיסור מחמת גרימת התקלה ורק דהחמירו עליו בע"ז שאפי' לא גרם לבסוף חייב, אבל להר"ן ותוס' הוי איסור בפ"ע על מעשה ההסתה, ויל"ע.

והנה ברמב"ם בסה"מ ל"ת י"ז- כ"א מבואר דעיקר המצוה הוא על הניסת להמית ולשנוא את המסית, [ועי' במנ"ח מצ' תס"ב אות י"ג שנסתפק בנקטעה יד הניסת]. ויל"ד אם הביאור דהוי כבן אדם לחבירו שהוא תובע ממנו מה שרצה להזיקו ולהסיתו, או דאף שהוא בן אדם למקום מ"מ יש דין בפ"ע על הניסת לבער הרע. ועי' ברע"א בתשו' רי"א הנ"ל שאין הניסת בע"ד, ובדברי הגרש"ר הנ"ל דשאני ניסת מהרוג. אכן הנה הגרע"א בתשו' רי"ב נקט דאם אמרו עמנו היה הניסת הוי הכחשה ומשמע שהניסת הוא חלק מהמעשה, ויל"ע אם הוא מחמת דהאיסור הוא על גרימת היזק לניסת וכנ"ל.

**כל חיי"מ שבתורה אין מכמינין עליהם:** עי' במנ"ח מצ' תס"ב אות ט' דכתב דז"פ דגם בכל מיתות שבתורה אם הכמינו נהרג כל שהיה התראה כדינו [עיי"ש שמשכח"ל ע"י אשה או מותרה מפי עצמו], והק' המנ"ח דלפי"ז מהו אין מכמינין עליהם. ועיי"ש שהביא דברי רש"י בגמ' דע"י ההכמנה הוי חסרון בהתראה ויבו' להלן בגמ' בעז"ה. והמנ"ח גופיה בי' דבכל חיי"מ אין מצוה להכמין אבל במסית יש מצוה בפ"ע להכמין.

**היאך נניח וכו':** עי' בתוס' לעיל ח' ע"ב שכ' דמסית אי"צ התראה בפירוש ומ"מ אומרים לו היאך נניח, ומשמע שגדר אמירת היאך נניח הוא מדין התראה. ועי' ברמ"ה שהק' מ"ט ברישא כשהיו הניסותין שנים א"צ לומר לו היאך נניח, ועיי"ש שכתב באופ"א דבאמת בעי אזהרה [והוא כסב' התוס' הנ"ל] ורק דכשהיו הניסתין שנים והוא יודע שיכולים להעיד עליו זה גופא האזהרה. ובאופ"ב כתב הרמ"ה דעושין כן להצלתו, וגבי שנים חיישינן שיחזור בו שלא באמת כיון שיפחד שיביאוהו לבי"ד משא"כ באחד שאם יחזור בו בהכרח ששב בתשובה. ועיי"ש שכ' דנפ"מ באופן שלא אמרו לו היאך נניח.

ועיי"ש ברמ"ה שכ' עוד באופ"ג דבסיפא כיון שאומר לו אמור מה שאמרת ביחוד ומסייע ליה למסית אי"ז מסית דאיירי ביה רחמנא ולהכי צריך לומר לו היאך נניח. ועי' בחזו"א שהוסיף לבאר דהא אינו אלא חוזר על מה שאמר אתמול ואי"ז הסתה אלא סיפור דברים [ולהרגו ע"פ הודאת עצמו א"א], ולהכי צריך לומר לו היאך נניח, דבזה שחוזר ואומר לו כך היא חובתינו הוי הסתה חדשה.

**האומר אעבוד אלך ואעבוד וכו':** בביאור דברי הגמ' עי' ברמ"ה שפי' דמיירי שהניסת אמר כן ומיירי בניסת מפי עצמו. ובכס"מ פ"ה מע"ז ה"ב פי' דמיירי שהמסית אמר כן והוסיף "ואתה אחרי", ועי' בחזו"א יו"ד סי' כ"ד סק"ה שא"צ שהמסית יאמר להדיא ואתה אחרי וכל שזה המשמעות הויא ליה הסתה. ועי' במרגליות הים שהביא גי' דפו"י האומר "עבוד" וכו' עיי"ש.

והנה ברש"י כתב "באחת מכל הלשונות הללו הוי מסית וחייב", ופשטות לשונו משמע דמיירי במסית, וצ"ב דברש"י לעיל ס"א ע"א פירש דמתני' איירי בניסת. ועי' במהר"ם שם שפי' דבאמת איירי במסית, ומ"מ הוכיחו שם בגמ' לחיובא דניסת, כיון דפשיטא דאין המסית מתחייב אלא אם אמר בלשון שאם היה מודה לו הניסת היה מתחייב, ומזה הוכיחו שם שניסת שאמר אעבוד מתחייב. ובמהרש"א בסוגי' פי' דבאמת מיירי בניסת, ורק דע"י שהניסת אומר אעבוד נשלם חיובו של מסית, דקודם שאמר הניסת אעבוד יכול המסית לחזור בו ואז אינה הסתה.

[ומבואר עוד מדברי המהרש"א דמהני חזרה מההסתה גם בלא דין התראה, דהנה עי' במנ"ח מצ' תס"ב אות ח' שהביא דהמשנת חכמים הק' במתני' היאך מהני חזרה מהסתה והא בעובד ע"ז לא מהני חזרה בתוכ"ד, וכ' המנ"ח דהוא מדין ההתראה. אכן מד' המהרש"א מבו' דאף ברישא שאין דין אזהרה מ"מ מהני חזרה, וצ"ב דהא כבר עשה מעשה הסתה. ועי' בחזו"א שכ' דרק באותו מעמד יכול לחזור בו אבל משפירשו לא. וכנראה הגדר שעדיין לא נגמרה ההסתה, וצ"ב].

**רש"י ד"ה אמר לשנים, דכתיב לא תחמול:** ברש"י מבואר דהא דמסית א"צ התראה כיון דכתיב לא תחמול. ועי' בגמ' לעיל כ"ט ע"א דאין טוענין למסית דכתיב לא תחמול, ובגמ' לעיל ל"ג ע"ב שמלמדין עליו חובה אף בנגמ"ד לזכות דכתיב לא תחמול, וע"ע בגמ' לעיל ל"ו ע"ב דבכל ד"נ אין מושיבין סריס ומי שאין לו בנים כיון שאינם רחמנים ובמסית מושיבין אותם דכתיב לא תחמול. [וע"ע בגמ' לקמן פ"ה ע"ב דהבן נעשה שליח להרוג את אביו במסית דכתיב לא תחמול]. והנה עי' במנ"ח מצ' תס"ב אות י"ב שכ' דרק בהנך דינים מקילים במסית, אבל בשאר דינים הוי ככל דיני נפשות, וכ"כ הרבינו יונה לעיל ל"ג ע"ב. אכן בתוספתא למסכתין פ"י ה"ה מפורש דבכל הדינים שמחמירים בד"נ אי"צ להחמיר במסית.

**רש"י דה ולא זו אף זו, שכל חיימ צריכין התראה וזה נהרג בהכמנה:** מבואר מרש"י דדין הכמנה בא להפקיע דין התראה. וע"ע ברשי לעיל ח' ע"ב שכתב דנהרג בלא התראה ע"י הכמנה, ומשמע קצת דההכמנה היא סתירה להתראה, ובמנ"ח מצ' תס"ב אות ט' הק' דגם בהכמנה משכח"ל התראה ע"י אשה או מפי עצמו. אכן עי' ברמ"ה בסוגי' שפירש דבכל פעם שאינו רואה את העדים אין התראתו התראה שהרי אין מעלה על דעתו שהוא חייב מיתה לבי"ד, וזהו החידוש במסית דגם בכה"ג חייב דא"צ התראה.

**כדי שיהיו רואין אותו:** עי' ברמ"ה שכתב דאף דטב"ע דקלא מהני ג"כ לאיסורין מ"מ לעדות לא מהני. וכ"כ משמו בשלטי גבורים לעיל כ"ט ע"א. והנה הקצה"ח בסי' פ"א סקי"ג נקט דאפי' לדיני ממונות לא מהני טב"ע דקלא ובנתה"מ שם פליג וס"ל דלדיני ממונות מהני ורק לדיני נפשות לא מהני. וברש"ש בסוגי' דייק מדברי רש"י דלא מצי מסהדי עליה לחיובי קטלא דכל החסרון הוא מחמת דהוי עדות נפשות וכדעת הנתה"מ. וע"ע בקצה"ח שם שהביא מהפר"ח די"ל עוד דאף אם מהני טב"ע בכל עדות מ"מ במסית בעינן שיהיו רואים אותו כיון שמדבר בלחישה.

והנה ברש"י הוסיף "דמצי למימר לא הואי אנא", ומשמע שכל החסרון הוא רק כשיטען המסית שאינו הוא אבל בסתמא אין אנו חוששין. ועי' בשו"ת עבודת הגרשוני סי' ק"י דנקט דבאמת מהני עדות בטב"ע דקלא ואפי' בדיני נפשות, ורק דמ"מ אם יכחיש לומר שאינו הוא אלא אחר א"א להרגו עפ"ז, והוא כדברי רש"י.

**המדיח:** הרמב"ם בפיה"מ כתב דמדיח שאני ממסית דאין מכמינין עליו. ועי' בתוספתא פ"ז ה"ג דפליגי תנאי אם במדיח יש את הדין דאין פותחין בחובה, והרמב"ם פי"א מסנהדרין ה"ה פסק כת"ק דליכא הך דינא במדיח. ועי' ברש"י לקמן דף קי"א ע"ב דמדיח צריך התראה והנה במסית הא תנן לעיל דא"צ התראה. ועי' בגמ' לעיל ס"ג ע"ב דאזהרת מסית בהדיא כתיב ביה מוכל ישראל ישמעו ויראו, ועיי"ש דהוצרכו למילף אזהרה למדיח מקרא אחר דלא ישמע על פיך. והנה בגמ' לקמן פ"ט ע"א איתא דמסית צריך הכרזה וילפי' מדכתיב וכל ישראל ישמעו ויראו, ולא נתבאר שם היאך הדין במדיח, ולכאו' צ"ל דכיון דהאי קרא דוכל ישראל לא איירי במסית (וכנ"ל מהגמ' בדף ס"ג:) אין בו דין הכרזה. ומבואר מכ"ז דמדיח קיל ממסית, וצ"ב. ועי' בלח"מ פ"ה מע"ז ה"א שכ' דכיון דמדיח הוא לרבים ורבים לא במהרהיתפתו לכך אין עונשו חמור כ"כ.

והנה ברמב"ם פ"ד מממרים הי"ד כתב דהבן נעשה שליח להכות את אביו במסית, ולא הזכיר מדיח ומשמע כנ"ל דחלוק מסית ממדיח. אכן יש דפוסים שגורסים גם מדיח, ולפי"ז נמצא דיש דיני לא תחמול גם במדיח וצ"ע מכל הנ"ל. ועי' בחזו"י פ"ז ה"ג דכתב דבאמתגם במדיח יש דין לא תחמול עליו, ורק דבכל פעם זה משליך גם על אנשי עיר הנדחת שאם הוא מדיח ונידון בסקילה ממונם אבד והורגין את טפם, משא"כ אם אינו מדיח אז הוו כיחידים הנידחין וממונם פלט, ונמצא דחומרא בו הוי חומרא גם בנידחין ולהכי אין מחמירין בו. אכן לפי הגירסא שלפנינו ברמב"ם דליכא הך דינא במדיח י"ל בפשיטות דבמדיח אין לא תחמול וכמש"נ.

**בגדר איסור מדיח:** הרמב"ם פ"ד מע"ז ה"א כתב שהמדיח נהרג כשהדיח עד שעבדו אותה. ומשמע שדווקא אם הנידח עבד חייב המדיח, וכ"כ המנ"ח מצ' תס"ד אות ב'. והנה במסית א"צ שיעבוד המוסת בכדי שיתחייב וכמבו' במתני' לעיל. ועי' בלח"מ הנ"ל שכתב דגם זה הוא מטעם הנ"ל דמסית קיל. ועי' בכס"מ פ"ד מע"ז ה"ו שהק' למה אם לא הודחו אנשי העיר אינו נסקל ומי גרע ממסית, ותי' הכס"מ דכשמתכוין להסית חייב באותה שעה שמסית משא"כ במתכוין להדיח אינו חייב עד שתעשה כוונתו.

ומשמע מד' הכס"מ דשאני גדר מסית מגדר מדיח, דבמסית האיסור הוא להסית משא"כ במדיח האיסור הוא מה שגרם לעבוד ע"ז, אכן לפ"ז תיהדר קו' התוס' בדף כ"ט ע"א דיטען המדיח דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין, וע"ע במנ"ח שם שהק' דהוי התראת ספק שמא לא יעבוד הלה, ועיי"ש שתי' דבאמת את האיסור עובר כבר בהדחה ורק דאינו נענש מיתה אא"כ הודחו הנידחין, ומבואר דלא כמש"נ, אכן בדברי הכס"מ נראה כמש"נ.

[וע"ע בתוס' לעיל ס"ג ע"ב שכתב בגדר האיסור במדיח "שמשמיע שם ע"ז" עיי"ש, ומשמע מזה אופן ג' בגדר איסור מדיח, ועי'].

והנה יל"ד עוד אם שייך לחייב מדיח מדין מסית ובלח"מ הנ"ל מבואר דמדיח קיל שפחות בקל ישמעו לו. ולפי"ז לכאו' לא שייך לחייב את מדיח מדין מסית (באופן שלא עבדו הנידחין) דהוי חפצא אחרת של עבירה שהיא הדחת רבים ולא הסתת יחיד. אכן בכס"מ הנ"ל נראה דבאמת אפשר לחייב מדיח מדין מסית ורק שלא נתכוין המדיח לזה.

**דף ס"ז ע"ב**

**אין עוד מלבדו אפי' לדבר כשפים:** עי' בנפש החיים ש"ג פי"ב שביאר דאף שסידור הכוכבים ומזלות קבע הבורא שיהיה בכוחות הטומאה כח להפכם, מ"מ אין בכחם על סדר כוחות המרכבה הקדושה, ואין הכח שלהם מעצמם ח"ו, וממילא אין עוד מלבדו שום מציאות כח ואפי' כשפים. ועיי"ש שכ' דר"ח שביטל הכישוף היה ע"י שנתדבק עצמו ומחשבתו באמונה זאת דאין עוד מלבדו, וממילא אין עליו שום שלטון בעולם כלל, עיי"ש שכ' שהוא ענין גדול וסגולה נפלאה להסיר ולבטל מעליו כל דינין ע"י שיקבע במחשבתו שאין עוד מלבדו.

והנה בגמ' אמרי' דשאני ר"ח דנפיש זכותיה, ומשמע שהוא מחמת זכותיה דר"ח, אכן עיי"ש בנפה"ח דודאי ר"ח לא סמך על זכות תורתו כשאמר לה זילי עבידי, אלא סמך על שדבוק הוא במחשבה זו שאין שום כח ורצון כלל וכל העולם מלא אחדותו ית"ש. והנה ברש"י בסוגין כתב "ואם תוכלי מאתו יצא ואני מקבלן" ומשמע שיש אפשרות שתצליח, וצ"ב להנפה"ח. אכן פשוט הוא שדברים שנקבעו בעצם משמים א"א לבטלם עי"ז, [דאל"כ היאך מתו כל הצדיקים, והא ע"י שדבוקים במחשבת אין עוד מלבדו זה מועיל להסיר גםחולי, וכמש"כ שם הנפה"ח לגבי נחש הנחושת], ורק דינין ורצונות אחרים שע"י מקטרגים אפשר להסיר עי"ז, ועי'.

ובעיקר הא דאמרי' שאני ר"ח דנפיש זכותיה, אפ"ל באופ"א עפ"מ שכ' הרמב"ן באיוב ל"ו ז' דיש לצדיק השגחה מיוחדת וכ"כ הרמ"ק והרמח"ל, עי' בשפתי חיים אמונה והשגחה מאמר ה' שהאריך בזה. ועי' ברמ"ה בסוגי' שנראה כן דשאני בין צדיק גמור לשאינו גמור לענין זה, עיי"ש.

**בלהטיהם אלו מעשה כשפים דכתיב להט החרב המתהפכת:** עי' בביה"ל ס"פ בשלח שבי' דהנה בגמ' להלן אמרו דמעשה שדים מיכניף ליה והיינו שמביאו ממק"א, ומעשה כשפים הוא שמשנה מראיתו, ובי' הביה"ל דלהכי אמרי' בגמ' דמעשה כשפים בטל במים שחוזר למראיתו, אבל מעשה שדים הוא דבר אמיתי שמביא ממק"א לא בטל במים. ובי' שם דזהו דילפי' מלהט החרב המתהפכת, שמשמע שאינו מביא דבר אחר אלא שמהפך את אותו הדבר למראה אחר וזה שייך רק בכשפים. ועי' ברמ"ה שהביא גירסא להיפוך דבלטיהם אלו מעשה שדים, ובי' לפי"ז הרמ"ה דהשדים דומים במקצת למלאכים, והמלאכים היו הממונים לשמור את דרך עץ החיים.

**מכאן שאין השד יכול לבראות פחות מכשעורה:** והנה בירושלמי בביצה בי' בקרא באופ"א דכיון שהיתה הארץ רוחשת כינים לא יכלו המכשפים לעמוד על הארץ, והמכשפות מועיל רק כשעומדים על הארץ [וכמבו' במעשה דשמעון בן שטח שהגביהו את המכשפות], הובא בדעת זקנים ובחזקוני שמות ח' ט'. ושמעתי לבאר דהבבלי שלא כ' כן אזיל לטעמיה לעיל דס"ל דבלטיהם אלו מעשה שדים, וכיון דהכא כתיב בלטיהם בע"כ שניסו לברוא במעשה שדים ולא במעשה כשפים.

**כי מטא לאשקויי מיא פשר וקם גמלא דוסקניתא:** ומבו' דכשפים בטלים במים, ועי' בביה"ל סו"פ בשלח שביאר לפי"ז את הקראי בפ' וארא, דבמופת של הנחש שעשה משה כתיב שהחרטומים עשו כן בלהטיהם, ועילו במכת דם כתיב שעשו כן בלטיהם, והיינו דבשלמא בנחש שלא היה על המים יכלו לעשות כן במעשה כשפים שנקראים להטיהם, אבל בדם ובצפרדע שהיו במים לא יכלו לעשות כן במעשה כשפים, והוצרכו לעשות במעשה שדים ולהכי כתיב לטיהם.

**דף ס"ח ע"א**

**רש"י ד"ה לחלוץ מנעליו. דקסבר שבת לאו זמן תפילין:** עי' ברע"א בגלהש"ס שציין למג"א באו"ח סי' סקי"א, ובמג"א שם כתב לחדש דמה שאסור לילך עם תפילין שמא יצא לרה"ר, היינו רק אם שבת לאו זמן תפילין דאז אינו ממשמש בהם, אבל אם שבת הוי זמן תפילין ה"ז ממשמש בהם ולא יבוא לצאת לרה"ר. ולפי"ז מדוקדק היטיב מש"כ רש"י דקסבר שבת לאו זמן תפילין, וכ"כ במחצית השקל שם.

**תוד"ה היה מכה בבשרו. דמשום תורה קעביד:** הב"י ביו"ד סי' ק"פ כתב דרק על נפש מת איכא איסור שריטה ולא על שאר דברים כגון נפל ביתו. ובב"ח שם פליג וס"ל דאף דלשאר דברים ליכא מלקות מ"מ איכא איסורא, ועי' במנ"ח מצ' תס"ז אות ג' שכ' דלדברי הב"ח צ"ל דיש היתר מיוחד לשרוט על תורה כיון שאי"ז דברים של עוה"ז, ועיי"ש במנ"ח שדברי התוס' מתפרשים לב' הדרכים. וע"ע בתוס' יבמות י"ג ע"ב שכ' באופן ג' דהכא לא הוי דרך שריטה ולכך שרי.

**אתה למד להבין ולהורות:** עי' בב"ח יו"ד סי' קע"ט דה"ה שרי ללמוד בכדי להציל, וע"ע ברש"י במנחות ס"ה ע"א וברמב"ם פ"ב מסנהדרין ה"א שהיו מושיבין בסנהדרין רק כאלה שיודעין לכשף שאם המחויב יכשף יוכלו להמיתו, ומבו' דגם בכדי לקיים ובערת הרע יכולים לכשף. ועי' ברמ"ה בסוגי' שכ' לבאר בגדר ההיתר בכ"ז כיון דלא תלמד להתעסק בהם "להנאת עצמך" כתועבות הגוים ההם, אבל אתה למד להבין ולהורות, עיי"ש.

1. ודנו בזה הפוסקים בריש פרק מצות חליצה אם הוא מצוה ועיין בחת"ס אהע"ז ח"ב סימן פ"ה ועין יצחק סימן ס"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. [ויש לעיין שהרי המצוה כבר נעשית וא"כ מה הענין לעשות שוב והוא נדון כללי בהידור מצוה במקום שכבר קיים המצוה אם יש טעם לחזור ולעשות המצוה כהידורה [ובשם הגר"ח ידוע שלא] ואין כאן המקום. [↑](#footnote-ref-3)
3. ושמא מה שיש פה גם זנות ע"כ יהיה עדיף. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומה שכ' הר"ן שעושה לו נזק לכאורה אין זה תנאי בחיוב שריפה ובמקום שאינו מתחלל כגון ביתומה ג"כ יהיה דינה שריפה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש מקום לומר שהוא קודם מסקנא דגמ' שהוא סברא להקל. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומה שמוכח מדברי הרמ"ה דהריגת הטף היא חלק מהעונש, באחרונים כ' לא כן לענין קושית המנחת חינוך תס"ד כיצד שייך עדים בעיר הנדחת הרי אם יוזמו לא יהרג טפם מדין לו ולא לזרעו והוה כאשר זמם לחצאין [כב"ג וב"ח]. וכ' האחרונים דהריגת הטף אינה חלק מהעונש אלא דין שבעיר הנדחת הורגים הטף ולא שייך בזה כאשר זמם לחצאין [ואפ"ל דכלל אינם שייכים בעונש]. וע"ע בזה בגרש"ר מכות סק"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. [וחזינן דס"ל שגדר ההיקש של כיבוד אב ואם לכבוד המקום לא הוה שבאמת הוא ככבוד המקום אלא שהדין שיש לכבוד המקום קיים גם באו"א [דאל"ה מה בכך שאינו שייך כלפי מעלה]. וע"ע ברש"י לקמן נ"ג. ד"ה המקלל שכ' ליישב קושיית הרבינו יונה שמקלל חמור כיון שאיכא גם הזכרת השם. ועיין עוד בגמ' קידושין ל"א: דאמרינן להדיא כד' הרבינו יונה וצ"ע שלא הזכירו הראשונים גמ' זו. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה יש לדון לדעת רבי אליעזר שפנוי הבא על הפנויה עשאה זונה אם הוא מחמת האיסור או שעצם ביאה שאינה ביאת אישות הוה ביאת זנות. [ולכאורה תלוי אם יש איסור בביאת פנויה מן התורה]. וכהאי גוונא יש לדון בדעת רבי עקיבא שבכמה ביאות כן הוה זונה אם בכהאי גוונא קרי להזנותה והוא מחמת האיסור או שבכהאי גוונא היא מחוללת ומדברי רבינו פרץ אלו יש להוכיח כהצד השני שבודאי בבת כהן אינו איסור בכהאי גוונא יותר מבת ישראל אלא הוא סברא בחילול. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיין בצפנת פענח פ"ד מאישות הלכה ט"ו דר"ש לשיטתיה דאע"פ שכותים גירי אריות מ"מ הוה בני ברית. [וע"ע בביאור הגר"א אהע"ז מ"ד סקי"ט שהביא כמה מקורות שכותים גירי אמת ולא הביא סוגיין ולדברי הצ"פ ניחא דהוה אך לר"ש]. [↑](#footnote-ref-10)
10. [כמוש"כ הרא"ש בברכות [וע"ע תשו' הגרע"א סימן ח' שהביאור היא שהיא אינה בערבות על הגברים אבל הגברים חייבים בערבות על הנשים ודלא כדגול מרבבה].

    וע"ע במנחת חינוך מצוה ב' אות י"ט שאשה כשרה למול בשבת ויש לדון בדבריו לפי"ז. ומ"מ לדברי החזו"א אינה קושיא על סוגיין דמ"מ אינה כשירה מדין כהן. [↑](#footnote-ref-11)
11. והסתפק בזה בתשובות הרשב"א ח"ג סימן קי"ג. וכ' לעיל ד' הר"ש משאנץ [על הספרי אמור פרשה ט'] דלא יליף מהיא ולא בועלה אלא מלאחיו ולכאורה תלוי בזה הנדון. [↑](#footnote-ref-12)
12. אכן זה לא שייך להקשות שבכל זממת חיוב שריפה שיהיה דינם חנק דהא המצוה שצוותה תורה לבית דין הוא לדונם בשריפה [כזממם] ורק הכא מצוות תורה לדונם בחנק. [ויש לדון לפי זה אי נימא שחיוב שריפה הוא חלק מחיובם ולא דין נפרד בעדים זוממים יש דין של מותרה לדבר חמור הוה מותרה לדבר הקל כיון שכל דינם הוא שריפה] [↑](#footnote-ref-13)
13. וכן נראה לשון רש"י לעיל נ: ד"ה ונפק"מ וכמוש"כ שם. אכן בלשון הרמב"ם בספר המצוות שורש ז' נראה לאו הכי שכ' שהאזהרה היא אחת ושם הכתוב מקצת האישים בחנק ומקצתם בשריפה. [↑](#footnote-ref-14)
14. [ועיין בגרש"ר במכות שם שצידד לפי ביאור האחרונים שדין זוממים הוא שמעבירים להם הפסק א"כ הכא דינם כבועל [שאינו דין בבועל אלא שרק בת כהן בשריפה]. וצע"ק בסברא. [↑](#footnote-ref-15)
15. וע"ע ברש"י על התורה בפרשת וישב שהביא ממדרש שהדין שריפה שגזרו על תמר הוא מדין בת כהן [שהיתה ביתו של שם שהיה כהן] ועיי"ש בחזקוני שאע"ג שניטלה ממנו הכהונה מ"מ רק מזרעו ניטלה ומבואר שהוא דין בבת כהן ולא בכהונתה. [↑](#footnote-ref-16)
16. ואולי י"ל שס"ל שדין וקדשתו הוא חובה על הישראל [ולא זכות הכהן] ובכה"ג אינו חובה אבל להפסידו כבסוכה שאינם חולקים בצפון וחלונה סתומה זה לא נאמר]. [↑](#footnote-ref-17)
17. והנה יל"ע מה תשובת רבנן על טענת רבי יהודה שיכול למות מזה.ואולי י"ל שדין שריפה כלול בו גם מיתה בחנק [ואולי יש להוסיף שהוא אותו אופן מיתה שגופו קיים] וע"כ לא אכפת להם שימות בחנק ועיין לעיל לגבי זוממי בת כהן ומחודש. [↑](#footnote-ref-18)
18. ומובא בר"ש בתחילת טהרות. [↑](#footnote-ref-19)
19. וע"ע בתוס' לעיל מ"ה. שנראה שס"ל שכל הפסוק של ואהבת הוא על ברור לו מיתה יפה ויותר ניחא דבריהם כאן. [↑](#footnote-ref-20)
20. [ויל"ע דהא לכאורה כל עונש יסודו לכפרה עיין בזה.] [↑](#footnote-ref-21)
21. וזה כד' תוס' לעיל מ"ה. שעל זה נדרש הפסוק [ולא כן נראה מד' הרמב"ם בפיה"מ כאן]. [↑](#footnote-ref-22)
22. וביאור הסברא י"ל שבי"ד הגדול הם הממונים על כלל ישראל. ועיין בחידושי מרן הרי"ז הלוי. [↑](#footnote-ref-23)
23. ונוגע לגדר חיוב ד' מיתות אם הוא דין מיתה או ד' חיובים. [↑](#footnote-ref-24)
24. וכן הקשה התורא"ש כאן ולא יישב. ולכאורה לא ס"ל תירוץ התוס' בקידושין שמחמת תקלה וקלון יתחייב דס"ל שאין זה סיבה לחייב קטן וכדאשכחן בריש פרק בן סורר שאף עונש כזה לא עונשים קטן וכקו' הגמ' שם וכן הביא בקושייתו ד' הגמ' דבן סורר אכן לפי"ז צ"ע מה הביא מערכין הא התם איירי לענין טומאה ולא עונש כתקלה וע"ש סופו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
25. ויש לדון בגדר החיוב אם היה מדין תקלה וקלון אם היה הגדר שהוא באזהרה והיה נצרך התראה ועדים והתקלה וקלון הוא סיבה לחייבו באזהרה [וכבן סורר שהע"ש סופו הוא סיבת העונש] או שהיה דין להרגו מחמת כן וכבהמה ונראה כהצד הראשון. [↑](#footnote-ref-26)
26. [ובפשוטו יש לבאר בזה שהגדר בפטור קטן שאין לו תורת מעשה משא"כ בעריות שכן נהנה שהאיסור הוא התוצאה וכנודע מהגרא"ו].

    ויש מקום לדון אם מיעוט קטנה הוא נמי מאותו הדין או שלקטנה יש עוד טעם לפטור שפיתוי קטנה אונס ואי אפשר לחייבא דהוה אנוסה. ועיין ברש"י לקמן ס"ו: שכ' דפטור דידה לאו משום אונס הוא אלא משום דלא הוה בת עונשין ומבואר שהוא אותו מיעוט. [↑](#footnote-ref-27)
27. וע"ע לשון הרמב"ם פי"ד הלכה א' מסנהדרין שכ' דין ד' מיתות והוסיף ואין רשות למלך להרוג אלא בסייף בלבד ומשמע שזה אותו דין וצורת מיתה. [↑](#footnote-ref-28)
28. וכן הוא ברמב"ם במורה ח"ג פרק מ"א לגבי עיר הנדחת ואפיקורסין שכ' "וכן הדין אצלי בכל מי שעבר עבירה שיראה ממנה סתירת התורה או כפירה בה הוא אצלי הנאמר בו את ד' הוא מגדף ויהרג **מיתת כפירה ולא מיתת עונש** כאנשי עיר הנדחת שיהרגו מיתת כופרים ולא מיתת עונש. [↑](#footnote-ref-29)
29. וע"ע לשון הב"ח המובא באבני מילואים מ"ג סק"ב שמבן י"ב בעי גט. [↑](#footnote-ref-30)
30. עיי"ש בלשונו מה שביאר החילוק מכסף ושטר דאין לו יד. ובעיקר ביאור דעת רש"י שם דעת האבני מילואים בסימן מ"ג סק"ב שהוא מדין דעת אחרת מקנה שהאשה מקנה עצמה לו או שהוא מדין זכין. עיי"ש שדן כיון שדעא"מ וזכין הוא אותו דין. אכן בגרש"ר ריש קידושין כ' שהביאור כיון שביאה היא מעשה אישות וע"כ הו"א שלא יצטרכו דעת. וע"ע ברשב"א ריש פרק חרש ביבמות שכ' שחרש קונה בביאה מן התורה. [↑](#footnote-ref-31)
31. ועיין במשנת רבי אהרן יבמות סימן י"ב אות ו' שכ' כן מנפשיה וכ' להוכיח כן מד' רש"י בחומש שכ' שצריך פסוק למעט במקום שהיה בנו נשוי עם שפחה או נכרית וצ"ע הרי אין לו בה קידושין ולמה יאסר וע"כ שזה הגדר שכיון שנבעלה לבנו אסורה עיי"ש. ועיי"ש שכ' נפק"מ במקום שהקידושין פקעו לא ע"י גירושין או מיתה אם אסורה או לאו דבאשת אביו תהא מותרת ובכלתו תיאסר עיי"ש. [↑](#footnote-ref-32)
32. וצ"ל דהתם אינו הפקעה ממשמעות קרא אלא שבקרא לא נזכר ועפ"י הטעם אנו קובעים הדין אבל באלמנה היא בכלל משמעות קרא ובזה לא דרשינן טעמא דקרא. [↑](#footnote-ref-33)
33. ולא יכול להלמד ככל העריות מנדה דכתיב בה את מקורה הערה. [↑](#footnote-ref-34)
34. [ועיי"ש שביאר דכל שכיבה חוץ לדרך הוא בכלל לא יהיה קדש ועבד איתקיש לשפחה. ומבואר דרק מחמת ההיקש הוא שכיבה חוץ לדרך ועיין ברש"י על התורה שכ' שהעבד מצד עצמו הוא מופקר לזנות וביאתו זנות כיון דאין בו קידושין]. [↑](#footnote-ref-35)
35. ויל"ש אם חשיב תקלה ולכאורה תלוי אם יש שם עבירה במעשה קטן. [↑](#footnote-ref-36)
36. וחזינן דדעת התוס' והתורא"ש דחשיב בכה"ג גופין מחולקין ויל"ע בטעם וע"ע מש"נ להלן בזה בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-37)
37. [ועיין בשיעורי הגר"ד פוברסקי אות תרל"ג דתלוי בגדר גופין מחולקין]. [↑](#footnote-ref-38)
38. וע"ע ברדב"ז שכ' בדעת הרמב"ם שבפחות מבן ט' ליכא הנאה. [↑](#footnote-ref-39)
39. וע"ש ברמב"ן שביאר שמה שהרגו אנשי שכם הוא בגלל שהיו עובדי ע"ז. [↑](#footnote-ref-40)
40. [ולרמב"ן ניחא שיש דיני ממון שהם בשוא"ת]. [↑](#footnote-ref-41)
41. אכן יש לבאר בגדר זה שמוייב מיתה אבל אינו נהרג אם הכוונה שהוא כחיוב מיתה בידי שמים או שהוא חיוב מיתה רגיל אבל אין מצווין להרגו. [ובגדר זה צ"ע אמאי הא אם הוא מחוייב למה לא יהרגוהו]. ומד' החתם סופר נראה שהוא שאין מצווין וע"כ שמעון ולוי הרגו. [↑](#footnote-ref-42)
42. ברמב"ן על התורה הקשה על דברי הרמב"ם דהא לא היה סיפק בידם להרגם וכמו שלא דנו חכמי ישראל את מלכי ישראל הרשעים. ומבואר שבן נח פטור באונס ואין להקשות מהגמ' לקמן ע"ד: שב"נ מצווה בקידוש השם דהתם הוא שע"י מניעתו לא יעבור וכאן הא אינו יכול לעשות. [↑](#footnote-ref-43)
43. ועיין שם עוד ברמב"ן דס"ל שבבן נח לא מתחייב אלא בעשיה של עבירה ולא בשוא"ת ולמד כן פשט בסוגית הגמ' לקמן נ"ט. ויל"ש הגדר בזה. [↑](#footnote-ref-44)
44. והאחרונים כ' שהגדר הוא נימוסים וזה אותו הדין. ויש לזה מקור בדרשות הר"ן דרשה י"א עיי"ש מה שביאר גדר משפטי המלך. [↑](#footnote-ref-45)
45. ולכאורה הסברא כיון שהם מצוות שכליות ולא בעינן לאזהרה. [↑](#footnote-ref-46)
46. ועיין בר"ן שביאר שע"כ נענשו אנשי סדום כיון שלא עשו צדקה. [↑](#footnote-ref-47)
47. [וע"ע בגמ' נ"ז. שכובש שכר שכיר בעכו"ם נמי הוה גזילה אע"ג שבישראל ל"ש למילף מגזל [עיין ב"מ נ"ו.] [↑](#footnote-ref-48)
48. ויש לדון לחתם סופר הנ"ל דאף לרמב"ם היו דיני ממונות בכלל גזל ולהכי אמרו רק דיני קנסות. [↑](#footnote-ref-49)
49. ועוד יש לומר ביתר ביאור דלגבי בן נח כלל אינו בגדר עונש כישראל אלא מדין נימוסין ומדין המלך ולגבי זה ל"ש אין עונשין מן הדין. [↑](#footnote-ref-50)
50. [והיינו שימוש בדבר שאינו שלו שזה גדר גזל בבן נח וכדלעיל]. [↑](#footnote-ref-51)
51. והנה לקמן כ' מהרמ"ה והגאון דס"ל שסוגיין איירי לענין חיוב השבה ולדבריהם מיושב. [↑](#footnote-ref-52)
52. ואע"ג שהיתיר ממונם לישראל מ"מ הוא מעשה נטילה מחבירו. [↑](#footnote-ref-53)
53. אכן יש מקום לדון בגדר זה דהא ידועים דברי הגרש"ש שביאר בלאו דלא תגזול שהדין המשפטי הוא הקובע את הלא תגזול [שלא ליקח ממון חבירו]. וא"כ הכא הא הוה ממון חבירו ולמה אין לא תגזול. ומוכרח מכאן שההיתר הוא בדין המשפטי שלא נחשב לקיחת ממון חבירו לגבי ישראל. [↑](#footnote-ref-54)
54. ולעיל כ' שגניבה היא דין במעשה וגזילה בנטילת הממון ויל"ע אם הדין ח"ש נאמר גם בגניבה דהא סו"ס חסר במעשה וכח"ש במלאכות שבת שהאריכו בו האחרונים. [↑](#footnote-ref-55)
55. וזה לכאורה דין כללי בכל התורה וכמעילה שאינה בפחות משו"פ [ולהגר"ח שהוא מדין גזל שמא אינה ראיה אכן במעילה הא לא שייך והשיב וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-56)
56. [ומה שלא בעי התראה הוא שאת החידוש של התראה לא נאמר בו דבישראל הרי הוא חידוש מיוחד וכדבעינן שיתיר עצמו למיתה וכדו' ועיין בקצוה"ח כ"ח ט' וע"ע באבי עזרי פי"ב מהלכות סנהדרין שביאר בדעת הרמב"ם שהתראה היא בשביל שהעדות תהיה עדות ברורה וזה לכאורה לא נצרך בבן נח וצ"ע] [↑](#footnote-ref-57)
57. ויל"ע אם היה דין שריפה בבן נח אם הוא היה כישראל או ששריפה ממש כיון שהרי הוא דין אחר וכן אינו בכלל ואהבת וזה לשיטה אחת ילפותא לגדר שריפה לעיל נ"ב וצ"ע. ולפי"ז בסייף יצטרך לעשותו כגיסטרא וזה לא שמענו. ואפשר שסייף בב"נ הוא כמוש"כ לעיל שהוא כדין המלכות וא"כ אינו דין מסויים של סייף אלא כדרך שהמלכות עושה וע"כ לא בעינן לדין פפיות וצ"ע. [↑](#footnote-ref-58)
58. ונפק"מ לשור הנסקל בעכו"ם שנחלקו החכם צבי והב"ח אם שייך בזה כמיתת בעלים כך מיתת השור וע"ע ברש"י לעיל נ"ה. שב"נ שבא על הבהמה היא **תסקל** ומשמע שהו דין של ישראל ועיין בגרש"ר סימן ב'. [↑](#footnote-ref-59)
59. ואולי מי שהורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה יש לו גדר גר אבל בלא כקטן שנולד וע"כ גם העריות שהיו אסורים עליו כבן נח עדיין אסורות לו [וכמוש"כ הגרי"ז בבכורות שכ' לקמן גבי עבד]. וצ"ע [↑](#footnote-ref-60)
60. יש פה נקודה שצריכה בירור דהא אם כיוון לאישות למה לא יקנה גם בשפחה ואם לא כיון לאישות בכל עכו"ם לא נקנית לו וצ"ל שכאן באמת אינו גדר אישות אלא שמיוחדת לו וכעין פילגש וצ"ע. [וכשפחה כנענית לעבד עברי]. [↑](#footnote-ref-61)
61. ובהגהות יעבץ לעיל נ"ז ס"ל שייחד שפחה לעבדו היינו בלא ביאה וס"ל שייחד היינו שכנסה למקום יחוד וקנאה ע"י כך וכחופה וע"כ משיפרע ראשה בשוק זה ביטול הקנין. [↑](#footnote-ref-62)
62. ולכאורה לפי מה שכ' שהאישות הכא הוא אינו אישות רגילה אלא ככל עבד לכאורה הכוונה שהאדון נותן לו שפחה כדי להעמיד ולדות והוא מחיוי העבדות וא"כ ביטול הייחוד תלוי באדון. [↑](#footnote-ref-63)
63. וע"ע בפרשת דרכים דרך האתרים דרוש ראשון וכן הוא בריטב"א בקידושין ט: ובפני יהושע שהביא המנ"ח במצוה ל"ה שכ' שבן נח אינו קונה את אשתו בשלא כדרכה והיינו שכלפי בן נח לא חשיב ביאת אישות ולכאורה לפי זה הבאור שאינה קנויה לו לענין זה. [↑](#footnote-ref-64)
64. ובחידושי הגר"ח הלכות חובל ומזיק פירש שחיוב חבלות אינו מדין גזילה אלא הוא כעין קנס דליכא מחייב וצע"ק לדבריו ד' הר"ן כאן ואולי כלפי גזל של בן נח חשיב גזל וצ"ע. [↑](#footnote-ref-65)
65. ועיין בשיעורי הגר"ד פוברסקי שכ' שהגדר הוא כעין מגדף וכדאמרינן בסוגיין דכאילו סוטר לועו של מקום וצ"ע דא"כ נימא הכי גם בישראל. [↑](#footnote-ref-66)
66. אכן צ"ע למה פירש כן במדרש דאפשר שהכוונה היא שדנו בדין כיון שבן נח בעי דין וכהוכחת האחרונים מדברי הרמ"ה והמאירי לקמן ע"א:. [↑](#footnote-ref-67)
67. [ולכאורה הביאור הוא כתוס' שבעצם חייב לקצוץ ידו אלא שכשם שעין תחת עין הוא ממון הוא הדין כאן וגם בזה לא נתבאר המחייב לקצוץ ידו]. [↑](#footnote-ref-68)
68. ומ"מ צ"ע הא בב"ק ל"ו. אמרינן שעמד ויתר היינו עכו"ם המקיים מצוות אינו מקבל שכר ואולי מחלק בין גר תושב לעכו"ם וכנ"ל או שבמצוות ישראל יש להם שכר וצ"ע. [↑](#footnote-ref-69)
69. ויש לדון לפי זה אם מה שנאסר לו זה דווקא שביתת השבת אבל קיום מצוות דשבת כקידוש מותר לו או שכל עצם השבת נאסר לו. [↑](#footnote-ref-70)
70. והנה בפנים יפות כ' שהאיסור הוא רק על יום ולילה ולא לילה ויום כישראל [ועפי"ז כ' האחרונים במי שמל ולא טבל להתיר לו לשבות שבת]. ולכאורה דבר זה תלוי ברש"י והרמב"ם. ועוד י"ל שדנו האחרונים כיצד קיימו האבות שבת הא נכרי ששבת חייב ולכאורה תלוי בזה אם האיסור הוא חידוש דת לא שייך קודם מ"ת. [↑](#footnote-ref-71)
71. [ומוכח דס"ל ששייך איסור דרבנן על עכו"ם אעפ"י שאינם מצווים בלא תסור ועיין במנחת שלמה ח"ב מש"כ]. [↑](#footnote-ref-72)
72. ואולי יש לומר שבכל אלו הג' איסורים [תורה, שבת, והכה את חבירו] התביעה היא של ישראל שהוא גזל רק כלפיו וזה גדר האיסור שהוא גזל רק כלפי ישראל וע"כ אינו חייב מיתה שישראל לא הורגים על גזל אלא אם מחוייב בדיני בן נח]. [↑](#footnote-ref-73)
73. ויל"ע אם יש לחק בגדר הציווי של על ידי משה שמצווה מה שהיו מצווים לציווי חדש. [↑](#footnote-ref-74)
74. [עיין מש"כ לעיל נ"ז. בגדר החיוב]. [↑](#footnote-ref-75)
75. ועיין בלחם משנה פ"י ממלכים שביאר בד' הרמב"ם שע"כ אינו נהרג כיון דקשיא ליה קושית תוס' ולפימש"כ לא קשיא ליה כלל. [↑](#footnote-ref-76)
76. והנה במהרי"ק שורש ק' הוכיח מדברי השיטה ישנה דרבשקה היה ישראל מומר ולא גוי, עיי"ש שיישב בזה דעת הרמב"ם. ועי' בערול"נ שהק' דאף אם הוי גוי מ"מ צריך עדים בכדי לגמור את דינו ומה ההוכחה מהשי' ישנה. ובד' המהרי"ק י"ל דאין גמ"ד בב"נ (עי' מש"נ בזה לעיל נ"ז ע"ב), אכן גם בל"ז י"ל דאם היה גוי אין ענין לדונו דאין ע"ז ובערת הרע, ועי'. [↑](#footnote-ref-77)
77. [ואולי צ"ל דהתם שאני שבהשתחויה לעצם הדבר יש פירוש אחר וע"כ תלוי בכוונתו אבל כאן הרי הצלם הא הוה ע"ז גמורה וא"כ יש פה מעשה השתחויה לצלם אכן צ"ע דנימא דמה שכוונתו לשר יפקיע את המעשה השתחויה וכמו שבאנדרטא וצ"ע.]. [↑](#footnote-ref-78)
78. וע"ע בגרי"ז שם שהקשה על דברי רש"י בכריתות אמאי במשתחוה לביהכ"נ אמרינן דבלבו לשמים לאו כלום הוא, ותיפו"ל דלא נעשה לשם ע"ז, וקושיתו צ"ע דהא במשתחוה לבית הכנסת הכוונה בבית עכו"ם ולא באנדרטא אלא שאיסור ההשתחויה כיון שכוונתו למי שנקרא שמו, ובלבו לשמים לא היה כוונתו כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-79)
79. והנה יש שדנו בגדר המחייב בהשתחויה שלא כדרכה אם הוא מדין עבודה כעבודת פנים או דין אחר ולכאורה בפנים בעינן בפישוט ידים ורגלים ומוכח שיש לזה שם אחר וצ"ע. [↑](#footnote-ref-80)
80. ובאמת צ"ע סברת הרמ"ה הא מודה בקל אחד ואפשר דכיון ששיתוף יותר מצוי ע"כ יותר חמור ועוד אפשר שבשיתוף יש זלזול בבורא שבעי לשיתוף וצ"ע. [↑](#footnote-ref-81)
81. וע"ע ברמב"ם שם שקרי ללאו של לפני עור לאו שבכללות מהמין הראשון [ובחינוך מצוה רל"ב פטר ממלקות כיון שאין בו מעשה] וצ"ע אמאי הוא בכללות הא כולל בתוכו איסור אחד לא ליתן מכשול וזה יכול להיות בכמה אופנים וצ"ע. ואפשר לפי דברי האחרונים [עיין אחיעזר ח"ג סימן פ"א] שלאו דלפני עור כולל בתוכו א' לא לגרום איסור לחבירו ב. לא ליתן מכשול ממש וחשיב ב' ענינים וצ"ל גם שאינו מפשוט דקרא וצ"ע. [וע"ע מנ"ח רל"ב אם יש איסור לין מכשול לעור וע"ע ברמ"ה ב"ב כ"ו. [אות ק"ז] שאיסור גרמא בניזקין נלמד מלפני עור עיי"ש.] [↑](#footnote-ref-82)
82. וע"ע ביראים שם שכ' שהאזהרה היא מויסרו ולכאורה הכוונה כמוש"ר שבאמת לא לוקה על לאו אלא הוא גילוי בפרשת מוציא שם רע שלוקה וה"ה הכא בבסו"מ שהוא גילוי בבסו"מ שחייב מלקות [והשם בן סורר זה מה שמחייב אותו ולא עבירת הלאו] וצ"ע אם זה כוונתו. [↑](#footnote-ref-83)
83. ובביאור דעת הראשונים דס"ל שהמלקות אינם באזהרה דלא תאכלו לכאורה הוא כדי שלא ימצא שלוקין על לאו שבכללות. [↑](#footnote-ref-84)
84. והיה מקום לומר שפירש הגדר דלא תאכלו כיון שאכילה זו היא מביאה לידי שפיכות דמים שמבקש לימודו ואינו מוצא והורג ע"כ נהרג. ודלא כפירוש רש"י לעיל ס"ג. "לא תאכלו אכילה שתהרגהו עליה" אכן בספר המצוות ל"ת קצה פירש כרש"י שם וצ"ע. [↑](#footnote-ref-85)
85. ואולי ס"ל שהאיסור להשביע הוא שמאמין שם ע"ז כשמשביע על פיה אבל במשתתף אין זה מאמין שם ע"ז אלא רוצה להציל ממונו וחושב שאם אינו מת יפרוש וזה גדר הייתר ולפי"ז גם לר"ת יש איסור להשביע]. [↑](#footnote-ref-86)
86. וע"ע במכילתא פר' יתרו "אמר רבי יוחנן אילו נפרט להם כל שם עבודה זרה לא היה מספיק כל העורות שבעולם. רחב"א אומר בא וראה לשון שתפסה תורה למולך כל שתמליכוהו עליך אפילו קיסם אחד או חרס ע"כל. הרי שמולך הוא כינוי לע"ז והוא שם כללי שממליך על עצמו אלהות אחרת. ואילו בסוגיין אמרינן דרחב"א ס"ל שמולך אינו ע"ז ומשמע כמוש"כ ברמב"ם שלכו"ע הוה ע"ז. [↑](#footnote-ref-87)
87. [ולא כתוב במהרש"א שלא מענישים עונש קל למי שמגיע לו עונש חמור דיקשה מלקמן ע"א: דקלה בחמורה מישך שייכא ולקמן ע"ט: בנסקלין שהתערבו בנשרפין אלא ביאר ברצון התורה שלא רצתה התורה שיהיה לעובר על מעשה כזה חמור כפרה וכן הוא להדיא בתשו' הרשב"א שם]. [↑](#footnote-ref-88)
88. ובגוף דברי רש"י שם יש לעיין שכ' שאם יהא הנדון מכשף והאור לא ישלוט בו יעשו הן מכשפות וימיתוהו בכל מיתה שיוכלו. הא מיתת מכשף היא בסקילה ולמה הזכיר שלא ישלוט הואר וע"ע בחמדת ישראל אות פ' באריכות בזה. [↑](#footnote-ref-89)
89. והנה בחולין י. ילפינן דאזלינן בתר הרוב ממכה אביו ואע"ג דדילמא לאו אביו הוא וכל מה דאמרינן שהוא אביו הוא מחמת רוב שרוב בעילות אחר הבעל מ"מ חייב. וידוע להקשות למה לא הוכיחה הגמ' גם ממקלל אביו אותו דבר דהא דילמא לאו אביו הוא. והיישוב הידוע בזה שבמקלל יכול לקלל את אביו אע"ג שאינו יודע מי הוא ועל זה חייב. ויש לדון לפי מה שכ' העמודי אור דבעינן כיסופא או זילותא דהא בלא ידע מיהו אביו לכאורה אין כיסופא וזילותא וצ"ל דמ"מ אביו מזדלזל וצ"ע. [↑](#footnote-ref-90)