סנהדרין א ב ג ח - נכתב ע_פ שיעורי הרב גרשון אידלשטיין
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין

**מסכת סנהדרין**

**פרק ראשון - דיני ממונות בשלשה**

**דף ב' ע"א**

**רש"י ד"ה גזילות, כופר בפקדון דמששלח בו יד הוי גזלן וכן החוטף מיד חבירו הוי גזלן.** קשה דהא חוטף מקרי גזלן טפי מכופר בפקדון. ועי' בחידושי אנשי שם על הרי"ף אות א' שכתב דהא דכתב רש"י תחילה כופר בפקדון, היינו משום דהא דבעינן שלשה ילפינן בגמ' מכופר בפקדון.

**בא"ד.** **דמששלח בו יד הוי גזלן.** צ"ע הא אם כופר הוי גזלן אפילו לא שלח בה יד. ועי' בערוך לנר שכתב דצ"ל או ששלח וכו', ואפשר לומר דאם לא שלח בה יד סיבת חיובו היא הפקדון ולא הגזילה (ועי' בקטע הבא).

**בא"ד.** **אבל לוה ולא שילם לא מיקרי גזלן דמלוה להוצאה ניתנה.** עי' ב"מ קיא. "הכובש שכר שכיר עובר משום בל תגזול", ומסתמא ה"ה בהלואה. וע"ע גיטין לו: ברש"י ד"ה ואמור רבנן דתשמט "ונמצא הלוה גזלן על פיהם", וצ"ל בכונת רש"י דאע"פ שנקרא גזלן מ"מ סיבת חיובו היא מחמת שלוה ולא מחמת הגזל. ועי' בביאור הגר"א לירושלמי שביעית פרק י' דף כט. מדפי הירושלמי, ובשירי קרבן בירושלמי גיטין פרק ה' דף כז. מדפי הירושלמי ד"ה וכן למדת הדין, שכתבו דאם כפר במלוה ובאו עדים משלם מעידית משום דהוי גזלן, ומבואר שיש חיוב משום גזלן, וי"ל דמ"מ יש חיוב גם משום הלואה ואת זה יכול לתבוע גם בשלשה הדיוטות, כמבואר בגמ' דלהלואות אין צריך מומחין.

**רש"י ד"ה מיאונין וכו' ובשלשה בעינן דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון.** עי' בחידושי רעק"א ובנודע ביהודה תנינא אבהע"ז סימן קי"ד ד"ה אבל מה אעשה, שביארו בדברי רש"י דכעין דאורייתא היינו כעין גט בקידושין דאורייתא, והוכיחו מכאן דגט צריך להיות בב"ד של שלשה. ועי' מהר"ם שיף ורש"ש שפירשו בכונת רש"י דכעין דאורייתא היינו כעין חליצה שצריך ג'. ועי' בתפארת ירושלים [על המשניות]. ועי' אבי עזרי תנינא פרק י"א מהלכות גירושין הלכה ח' ד"ה אבל דעת הרמב"ם, שביאר דכונת רש"י רק לבאר אמאי בעינן שלשה ולא אמאי בעינן בי"ד ע"ש.

**תוד"ה דיני ממונות בשלשה וכו' הא דלא תנא כופר וכו'.** צ"ע דבגמ' ב"ק מ. מבואר דלכ"ע כופרא כפרה, ואם כן אין צריך לזה בית דין כלל, דאין זה חיוב ממון. וכן מבואר בשטמ"ק שם מא: סוף ד"ה מודה בקנס, ובד"ה אלא כשהמית, שכתב בשם הרא"ש והרשב"א, דכיון דכופרא כפרה סגי בעד אחד לחייב כופר, ומבואר דאין זה חיוב ממון. וע"ע רמב"ן עה"ת שמות כ"א ל'. אבל הרמב"ם בפרק ח' מהלכות נזקי ממון הלכה י"ג פסק דצריך שני עדים לחייב כופר, אע"פ שפסק שם בפרק י' הלכה ד' דכופרא כפרה. ובהלכות סנהדרין פרק ה' הלכה י"ד פסק דבעינן מומחין לחייב כופר, ומבואר דאע"פ שזה כפרה זה גם חיוב ממון. וכן מבואר בשטמ"ק שם ד"ה וכן כתב הרא"ה, שכתב דאף למ"ד כופרא כפרה אם יש עד אחד שחייב כופר והוא אומר איני יודע, אמרינן מתוך שאינו יכול לישבע משלם, וכן מבואר לכאורה בתוס' ב"ק מג. ד"ה מאי לאו.

**בא"ד.** **י"מ משום דשור מיתתו בכ"ג.** עי' מהר"ם, ומשמע מדבריו דלי"מ בעינן כ"ג לכופר.

מתני'. הטייתך לרעה ע"פ שנים. עי' רש"ש שהקשה אמאי סומכים על רוב ולא הולכים לברר בבית דין הגדול הא כתיב והצילו העדה, וביותר קשה להפוסקים דאין סומכים על הרוב היכא דאיכא לברורי. ועי' תוס' ב"ק כז: ד"ה קמ"ל, שכתבו דבדיינים המיעוט כמי שאינו, ועי' בחידושי הגר"ח (סטנסיל) אות רכ"ט שביאר דבבי"ד מכח הרוב אין ספק כלל, ולפי"ז ניחא.

**דף ב' ע"ב**

**רש"י ד"ה ואין בית דין שקול וכו' ולא משכחת לה הטייתך לטובה על פי אחד.** עי' רש"ש שהקשה דהא משכחת לה במוסיפין, דהכי משני ר' אבהו לקמן יז. על הטייתך לרעה על פי שניים, ועיי"ש מה שתירץ.

**בגמ'.** **ובדין הוא דליבעי נמי מומחין והאי דלא בעינן מומחין משום דרבי חנינא.** עי' בחידושי הר"ן שהקשה דהכא מבואר דהא דלא בעינן מומחין הוא משום נעילת דלת, ובפרק המגרש (גיטין פח:) מבואר דהוא משום דשליחותייהו קא עבדינן, ועיי"ש מה שביאר בזה.

**רש"י ד"ה הודאות והלואות וכו' ואית דמפרשי הודאות שמודה במקצת הלואות שכופר הכל.** לפירוש זה לכאורה מיירי בהלואות שתובע שבועת היסת, וכן מבואר בפרישה סימן א' עי' שם. ועי' ט"ז שם שכתב דאין לפרש כן כיון דשבועת היסת תקנה דרבנן היא, ומבואר בטור דבכל תקנת חכמים אין צריך מומחין. וע"כ פירש דמיירי שהתובע רוצה להביא עדים. ועי' קצוה"ח שם ס"ק א' שכתב דבשבועת היסת אין נפק"מ בדין מומחין, דהא בשבועת היסת אם אינו רוצה לישבע אין יורדין לנכסיו אלא מנדין אותו, וקיי"ל דאף בדבר שאין ב"ד שאינם מומחין דנים, מנדים אותו מתקנת הגאונים. ועי' נתיה"מ שם שכתב דבשבועת היסת אם לא היו יכולים לדון לא היו יכולים לנדות, עי' שם הטעם. ועי' משובב שם מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה ונקרב בעל הבית וכו' וזה טוענו ששלח יד בפקדונו.** ומבואר דהשבועה דילפינן מקרא היא שבועה שלא שלחתי בה יד, וכן מבואר ברש"י ב"מ מא: ד"ה שומר חנם דפטור, ושם צד: ד"ה פרשה ראשונה. ועי' תוס' ב"מ ו. ד"ה שבועה, שכתב דעיקר השבועה היא שלא פשעתי.

**רש"י ד"ה אי קסבר עירוב פרשיות וכו' דשומרין אע"פ שלא הודו במקצת חייבין לישבע וכו'.** עי' תוס' ב"ק קז. ד"ה עירוב, מה שהקשו על פרש"י.

**תוד"ה דברי הכל אין דיניהן דין וכו' וע"ק דרבי יוחנן אית ליה וכו'.** עי' תוס' הרא"ש מה שתירץ ע"ז.

**בא"ד.** **וי"ל דאפילו מאן דאית ליה אין ערוב פרשיות כתוב כאן בעי שלשה משום דכתיב משפט אחד יהיה לכם וכו'.** עי' תוס' יבמות מו: ד"ה משפט, ובתוס' קידושין סב: ד"ה גר, שכתבו דהיינו משום דמקשינן לגזילות. ועי' טורי אבן ר"ה כה: ד"ה ה"נ, שהקשה דא"כ נבעי כ"ג כחומר דיני נפשות או חמשה כסמיכת זקנים ועריפת עגלה. - וע"ע בתוס' יבמות שם שהקשו דא"כ ליבעי נמי מומחין, ותירצו דשליחותייהו קא עבדינן. ועי' רמב"ן שם, וע"ע תוס' בקידושין הנ"ל.

**תוד"ה ליבעי נמי מומחין, תימה דמשמע הכא וכו' ובפרק המגרש ממעט להו מדכתיב לפניהם ולא לפני עכו"ם ולא לפני הדיוטות.** עי' בחידושי הר"ן שתירץ דסוגיא דהכא היא לענין הדין עצמו אם כשר בהדיוטות, וסוגיא דפרק המגרש היא לענין שאסור לבא לפני הדיוטות אפילו קבלו בעלי הדין את דינם, כדרך שאסור לבא לפני עכו"ם אפילו קבלו בעלי הדין את דינם, ואע"פ שבשניהם הדין אינו כלום מן התורה מ"מ יש איסור, עי' שם הטעם. ועי' רמב"ן עה"ת שמות כ"א א' שכתב דבהדיוטות אם קבלו בעלי הדין עליהם אין איסור לבא לפניהם, ובעכו"ם יש איסור אפילו בקבלו עליהם.

**בא"ד.** **ונראה לפרש דבגיטין לענין מילי דכפיה איירי וכו'.** עי' קצוה"ח סימן ג' ס"ק א' שכתב דלפי"ז הא דלא בעינן מומחין בהודאות והלואות היינו לדין אבל לגביה בעינן מומחין מדין כפיה. - וע"ע בקצוה"ח הנ"ל שכתב דה"ה בכפיה על המצוות בעינן שלשה מומחין לכ"ע. ועי' נתיה"מ שם שהקשה ע"ז מגמ' ב"ק כח. ועי' במשובב שחילק בין אפרושי מאיסורא לכפיה על המצוות. ועי' בשו"ת חתם סופר חו"מ סימן קע"ז ד"ה מ"ש פר"מ, שמחלק בין כפיה במצוות שהיא בגדר חוקים לכפיה בגט שהיא בגדר משפטים, ולפי"ז מיושב קושית הקצוה"ח מכפיה בגט.

**דף ג' ע"א**

**תוד"ה שנאמר משפט אחד וכו' וי"ל דמ"מ לא הוה מצרכינן דרישה וחקירה בשאר דיני ממונות אלא דוקא בעדים זוממין.** עי' תוס' הרא"ש שכתב דטעם החילוק הוא דבעדים זוממין כיון דמכחישין זה את זה בעינן דרישה וחקירה.

**תוד"ה שלא תנעול דלת וכו' מיהו כתובת אשה וירושות ומתנות ונזקי שור בשור הוי בכלל הודאות והלוואות וכל הנהו דמסקינן בהחובל דעבדינן שליחותייהו.** עי' מהר"ם שכתב דבתוס' מבואר דטעמא דנעילת דלת וטעמא דשליחותייהו חד טעמא הוא, דבמידי דאית ביה נעילת דלת עבדינן שליחותייהו ואין צריך מומחין בין בארץ ישראל בין בבבל. אבל ברש"י לקמן יג: ד"ה למידן דיני קנסות, מבואר דבמידי דשייך נעילת דלת אין צריך מומחין אפילו בארץ ישראל, ובמידי דלא שייך נעילת דלת בארץ ישראל בעינן מומחין, ובבבל במידי דשכיחי ואית ביה חסרון כיס עבדינן שליחותייהו ואין צריך מומחין.

**בדין שליחותייהו קא עבדינן.** - עי' בחידושי הרמב"ן יבמות מו: ד"ה שמעת מינה, שכתב דשליחותא דהדיוטות מתקנתא דרבנן הוא, והקשה דאם כן למ"ד גר צריך שלשה איך מקבלים גרים בזמן הזה, וכתב בסוף דבריו "ואפשר דמן התורה אפילו הדיוטות דנין בשליחותייהו דמומחין". ועי' תוס' קידושין סב: ד"ה גר צריך שלשה מש"כ בענין גר בזמן הזה. ועי' נתיה"מ סימן א' ס"ק א' שהוכיח דשליחותייהו דאורייתא, וכתב דהרמב"ן והרשב"א כתבו דהוא דרבנן, וע"ע שם ס"ק ד'. ועי' קצוה"ח סימן ל"ד ס"ק א'.

**גמ'.** **רב אחא בריה דרב איקא אמר מדאורייתא חד נמי כשר.** עי' קצוה"ח סימן ג' ס"ק ב' ד"ה ובזה וכו' אמנם גוף הדין וכו', דמבואר דהא דמהני דיין אחד הוא מדין הוראה כאיסור והיתר, וצ"ע דאם כן אמאי קרוב פסול.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות סנהדרין הלכה י' שכתב "אע"פ שאין בית דין פחות משלשה מותר לאחד לדון מן התורה שנאמר בצדק תשפוט עמיתך". ומשמע מלשונו דאע"פ שיחיד כשר מן התורה מ"מ אין לו דין בית דין, ונפקא מינה להודאה דבעינן בית דין כמבואר ברמב"ם שם פרק ה' הלכה י"ח. וע"ע בקצוה"ח סימן ג' ס"ק ב' ובנתיה"מ שם ס"ק ג', וכן נפקא מינה לקבלת עדות, ועי' נתיה"מ שם. - ועי' בחידושי הר"ן ד"ה ולענין הלכה, שכתב דסוגיין בכולהו תלמודא דשליחותייהו קא עבדינן אף בהודאות והלוואות ומוכח דאין הלכה כרב אחא בריה דרב איקא. ועי' קצוה"ח סימן ג' ס"ק א' מש"כ בדעת הרמב"ם. - ועי' רמב"ם שם פרק ה' הלכה ח' שכתב דלפיכך דנין בהודאות והלוואות וכיוצא בהן בחוצה לארץ אע"פ שאינם סמוכין לפי ששליחות בית דין של ארץ ישראל הם עושין, ועי' כסף משנה שם שהקשה בשם הרמ"ך דכיון דפסק הרמב"ם דחד נמי כשר מן התורה אמאי בעינן שליחותייהו הא בקרא דבצדק תשפוט עמיתך לא כתוב מומחין. ועי' נתיה"מ סימן ג' ס"ק א' מה שביאר בדעת הרמב"ם, ועי' בפירוש ר"ח שכתב "וקיי"ל כרב אחא בריה דרב איקא דמדאורייתא חד והוא מומחה". ועי' יד רמ"ה שהקשה עליו דלרב אחא בריה דרב איקא יחיד שאינו מומחה נמי כשר מן התורה. וע"ע בחידושי הרמב"ן כתובות כא: ד"ה והא דאקשי. וע"ע בקצוה"ח סימן ג' ס"ק ב' ד"ה ובזה, מה שביאר בדברי הרמב"ם.

**בגמ'.** **אטו בתלתא מי לא הוו יושבי קרנות אי אפשר דלית בהו חד דגמיר.** עי' טור סימן ג' מחלוקת רא"ש ורמ"ה אי בעינן שלשה דגמירי או סגי בחד דגמיר. ועי' ב"ח שם שכתב דנחלקו אי הלכה כרבא או כרב אחא בריה דרב איקא, דלרבא דמדאורייתא בעינן ג' מומחין, מדרבנן בעינן גמירי, ולרב אחא בריה דרב איקא דמדאורייתא סגי בחד ורבנן תקנו שלשה סגי בחד דגמיר, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז. וע"ע לחם משנה פרק ב' מהלכות סנהדרין סוף הלכה י'. ועי' ר"ן שכתב דבעינן חד דגמיר ותרי דמסברי להו וסברי. - ועי' שער משפט סימן י"ח ס"ק א' שכתב בשם תשובת שבות יעקב דאם יושב בדין חד דגמיר עם תרי דלא גמירי והם רבו עליו הולכין אחריהם. וכתב ע"ז השער המשפט דהדבר תמוה מאוד דתרי דלא גמירי לא עדיפי מתלתא דלא גמירי שהסכימו לדעה אחת דאין דיניהם דין. ובביאור דברי השבות יעקב נראה דכיון דהשנים מסברי להו וסברי אם כן כשנחלקו עם חד דגמיר הוה ליה מחלוקת בשיקול הדעת, ואע"ג דמאן דגמיר מחדד טפי אזלינן בתר רובא, משא"כ בתלתא דלא גמירי שאין עמהם חד דגמיר.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן ל"ו ס"ק ז' שהוכיח מהכא דבדיינים ליכא דין נמצא אחד מהם קרוב או פסול, ודלא כהמשנה למלך. ועי' באור גדול [על המשניות] במשנתינו.

**בגמ'. לרב אחא בריה דרב איקא אית ליה דשמואל.** עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות סנהדרין הלכה י' שפסק דשנים שדנו אין דיניהם דין. ועי' כסף משנה ולחם משנה שם שהקשו דהרמב"ם פסק כרב אחא בריה דרב איקא, ובגמ' אמרינן דרב אחא בריה דרב איקא אית ליה דשמואל, ועיי"ש מה שביארו בדברי הגמ' לדעת הרמב"ם, ועי' תומים ונתיה"מ סימן ג' ס"ק א'.

**תוד"ה לרבא לית ליה דשמואל וכו' דאפילו ר"נ דקאי כשמואל דשנים שדנו דיניהם דין מודה דקיום שטרות בג'.** הטעם מבואר ברשב"ם ב"ב מ. ד"ה קיום שטרות, שלא יראה כעד מפי עד.

**דף ג' ע"ב**

**בגמ'.** **והתנן סמיכת זקנים ועריפת עגלה בשלשה.** עי' יבמות קא. תוד"ה ואין בי"ד שקול, שביארו אמאי בעינן בית דין נוטה בסמיכת זקנים הא אין כאן פסק.

**בגמ'.** **אלא הא דתנן שנים אומרים זכאי ואחד אומר חייב זכאי שנים אומרים חייב ואחד אומר זכאי חייב וכו'.** עי' בחידושי הר"ן שכתב בשם הבעל המאור שהראיה היא רק מהסיפא, דברישא אפילו אי לא אזלינן בתר רובא הוא זכאי מספק, והר"ן חולק וכתב דהראיה גם מהרישא דמספק לא הוה קרי ליה זכאי דעדיין אפשר לו להתחייב בבית דין אחר.

**גמ'.** **מייתי לה בק"ו מדיני נפשות וכו'.** עי' מאירי שהקשה דנימא דיו לבא מן הדין להיות כנידון, מה בנפשות הטייתך לרעה על פי שנים ה"ה בממון, ותירץ דבממונות כל דין יש בו זכות לזה וחובה לזה, וכן תירץ בחידושי הר"ן. עוד תירץ המאירי שכל שנים לגבי אחד כהכרעת שנים היא, ועיי"ש מש"כ לגבי בי"ד של חמשה, ועי' מנחת חינוך מצוה ע"ח אות ג' [ד' במהדו"ח] שכתב דמהאי טעמא אזלינן במלקות אחר הרוב בבית דין של שלשה ולא בעינן הטיה על פי שנים.

**בגמ'.** **ומה דיני נפשות דחמירי אמר רחמנא זיל בתר רובא דיני ממונות לא כל שכן.** עי' תוס' ב"ק כז: ד"ה קמ"ל. דכתבו דהא דהולכים בדיינים אחר הרוב בדיני ממונות אף למ"ד אין הולכין בממון אחר הרוב, הוא משום דבדיינים המיעוט כמי שאינו, ועי' בקונטרס הספיקות כלל ו' אות ב-ג מה שביאר בזה, וע"ע בחידושי הגר"ח [סטנסיל] אות רכ"ט מש"כ בזה.

**רש"י בד"ה ור' יאשיה וכו' מי לית ליה בי"ד נוטה שצריך שלא יהא ב"ד שקול כדי שיתקיים בו הטייה אחרי רבים ולדידיה ארבעה או ששה כשרים.** משמע דלרבי יונתן פסולים משום בית דין שקול, ועי' רמב"ם פרק ב' מסנהדרין הלכה י"ג שכתב "ומוטב שיחתך הדין בי"א יותר מעשרה", משמע דעשרה כשרים לדון. ועי' קהלות יעקב סימן ג' מש"כ בזה.

**תוד"ה מוקי לה בדיני נפשות אבל בדיני ממונות לא וכו' ועדים זוממים אע"ג דכי מחייבי מפטר רוצח בכך וכו'.** עי' אור שמח פרק ח' מהלכות סנהדרין הלכה א' שנסתפק בעדים זוממין שי"ב אומרים דהוי הזמה וי"א אומרים דלא הוי הזמה, מי נימא דהעדים אינם נהרגים וא"כ יהרגו את הבעל דין כיון שלא הוזמו עדיו, או דהוי כהכחשה דשניהם פטורים. ועי' מאירי שכתב דבכהאי גונא שניהם פטורים. עוד נסתפק האור שמח שם היכא די"א אומרים דהוי הזמה וי"ב אומרים דלא הוי הזמה האם הורגים את הבעל דין, כיון שכבר נגמר דינו למיתה ועכשיו אין זה גמר דין עליו אלא על העדים.

**תוד"ה דיני ממונות לא כ"ש וכו' וצ"ל דרובא לרדיא זבני לא חשיב כי הנך רובא הלכך לא סמכינן אהך רובא בדיני ממונות.** עי' ב"ח סימן רל"ב אות כ"א ובשב שמעתתא שמעתא ד' פרק ו' מה שביארו אמאי רובא דלרדיא לא חשיב כי הנך. ולכאורה י"ל בכוונת התוס' על פי מש"כ בשב שמעתתא שמעתא ב' פרק ד' דהיכא דליכא ריעותא מהני רוב אף בדיני ממונות, דמחמת הרוב לא נחתינן לספיקא כלל, והא דאין הולכין בממון אחר הרוב היינו כשיש ריעותא, דהספק לפנינו והרוב רק מכריע את הספק ולא מסלק אותו לגמרי. וע"ע בחידושי רעק"א כתובות יג: ד"ה ואפשר לדון, שכתב דברובא דאיתא קמן כיון שהמיעוט לפנינו הרוב רק מכריע את הספק, אבל ברובא דליתא קמן מכח הרוב אין ספק כלל. ולפי"ז י"ל דברובא דלרדיא אע"ג דליכא ריעותא יש ספק לפנינו כיון דיש מיעוט המצוי שקונים לשחיטה, ומשום הכי הרוב רק מכריע את הספק ולא מסלק אותו לגמרי, ורוב כזה לא מועיל בדיני ממונות.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ט"ו מהלכות איסורי ביאה הלכה כ"ז שכתב דאסופי הנמצא בעיר שרובה ישראל שקדש אשה, הרי זו ספק אשת איש, והבא עליה פטור שאין הורגין מספק, ועי' ראב"ד שם שהקשה דהא בדיני נפשות הולכין אחר הרוב. ועי' מגיד משנה שם שכתב בדעת הרמב"ם דלא מצינו רוב כי האי גוונא בדיני נפשות. ולפמשנ"ת בתירוץ התוס' (עי' בקטע הקודם) י"ל דהרמב"ם ס"ל כתוס' דרובא דאיתא קמן כיון שהוא רק מכריע את הספק ולא מסלק אותו לגמרי לא מהני בדיני נפשות. והראב"ד ס"ל כדעת התוס' בב"ק כז: ד"ה קמ"ל, (הובא לקמן) דכל רוב מהני בדיני נפשות. וע"ע קונטרס הספיקות כלל ו' אות ד'.

**שם.** עי' בחידושי רעק"א שכתב דברשב"ם ב"ב צג. מבואר דמפקינן ממונא ברובא דאיתא קמן. וכ"כ בתרומת הדשן סימן שי"ד והובא בקונטרס הספיקות כלל ו' אות ד', וע"ע שטמ"ק ב"ב צב: ד"ה ושמואל אמר כי אזלינן. והגרע"א כתב דבתוס' כאן מבואר דאף רובא דאיתא קמן לא מהני בממון, וצ"ב היכן מבואר כן בתוס'. ולפמשנ"ת לעיל בתירוץ התוס' ניחא דרובא דאיתא קמן הוא רק מכריע את הספק ולא מסלק את הספק לגמרי.

**שם.** עי' שב שמעתתא שמעתא ד' פרק ז' שהקשה דבסוגיא בב"ב שם מבואר דגם ברוב מעליא לא אזיל שמואל בתר רובא בממון.

**שם.** עי' תוס' ב"ק כז: ד"ה קמ"ל, שתירצו דשאני ממון שיש מוחזק ומשום הכי לא אזלינן בתר רובא, ועי' שב שמעתתא שמעתא ד' פרק ח' שהקשה אמאי בנפשות לא אמרינן דאדם מוחזק בגופו, ועי' בקובץ שיעורים ח"ב קונטרס דברי סופרים סימן ה' אות א-ב, ושם בקובץ ביאורים על שב שמעתתא אות כ"ד.

**שם.** עי' שב שמעתתא שמעתא ב' פרק ד' שכתב דהיכא דליכא ריעותא סמכינן ארובא אפילו בממון, ולכאורה זה גם לדעת התוס' ב"ק (הובא בקטע הקודם). ולפי דבריו מיושבת קושית ההפלאה כתובות טו: על תוד"ה לא צריכא, שהקשה אמאי משלמים קנס במפותה הא מבואר בחולין יא: דידעינן שהוא אביה רק מכח רוב, וכיון שאין הולכין בממון אחר הרוב ניחוש דילמא יתומה היא ויפטר, ולפי הנ"ל ניחא דהתם כיון דליכא ריעותא שפיר סמכינן ארובא. - ועי' קונטרס הספיקות כלל ו' אות ד' שכתב דהא דפסק השו"ע דרובא דאינשי טעו בעיבורא דירחא מהני אף בממון, הוא כדעת התוס' כאן ודלא כהתוס' ב"ק, ולפמש"כ י"ל דאף התוס' ב"ק מודו בזה כיון דליכא ריעותא.

**דף ד' ע"א**

**בגמ'.** **לאחר שיצאו יצא ומחזיר אחריהם אמר להם וכו' אי אתם צריכין לכך שבועים קרינן ויש אם למקרא.** עי' בערוך לנר שביאר אמאי לא השיב להם מיד דיש אם למקרא.

**תוד"ה ושתים לעכב וכו' א"נ קסברי כיון דאיכא שפיכות דמים ליסוד לאו כפרה בכדי הוא.** עי' פורת יוסף שהקשה דכיון שלא זרק על גבי המזבח מאי שפיכת שיריים שייך בהו.

**תוד"ה מנין לרביעית דם וכו' תימה למ"ל קרא להכי מאי שנא משני חצאי זתים מב' מתים.** עי' קהלות יעקב סימן ד' מה שתירץ על קושית התוס'.

**בא"ד.** **אבל קשה דא"כ דם שרץ נמי דאית ביה רבויא נבעי מיניה כל כך שיכול לקרוש ולעמוד על כעדשה.** עי' רמב"ם פרק ו' מהלכות מאכלות אסורות הלכה א' שכתב דלענין איסור יש חילוק בין דם בהמה לדם שרץ, דבדם בהמה יש איסור דם ובדם שרץ אין איסור דם אלא רק איסור שרץ. ועי' רש"י לקמן נז. ד"ה למישרא שרצים, שכתב "ולא בשרצים שאין דמו קרוי נפש אלא הרי הוא כבשרו". ולפי"ז י"ל דמשום הכי לענין טומאה נמי יש חילוק ביניהם, דדם נבילה קרוי נפש ודם שרץ הרי הוא כבשרו.

**דף ד' ע"ב**

**תוד"ה דרך בישול אסרה תורה וכו' דחלב ומתה אסרינן בפרק כל הבשר למ"ד איסור חל על איסור.** לכאורה אף למ"ד אין איסור חל על איסור יאסר, דהא איסור בשר בחלב איסור כולל הוא דאוסר גם את החלב. ועי' בדרוש וחידוש ריש מערכה ז' ד"ה ולזה נראה, שביאר אמאי לא הוי איסור כולל.

**דף ה' ע"א**

**בגמ'.** **ואם היה מומחה לרבים דן אפילו יחידי.** עי' שער המשפט סימן י"ח ס"ק א' ואי לאו דמיסתפינא וכו', שדן אם בשני מומחין נמי כשר או שפסול משום שאין בית דין שקול.

**בגמ'.** **האי מאן דבעי למידן דינא ואי טעה מבעי למיפטרה לשקול רשותא מבי ריש גלותא.** עי' בחידושי הר"ן שהביא מחלוקת בדיין סמוך שטעה האם חייב לשלם או לא, ועי' לעיל ג. ברש"י ד"ה אלא מעתה, שכתב "וכל המומחה לבית דין אם טעה פטור מלשלם". ומבואר דמומחה פטור מלשלם, ואע"ג דמיירי התם בלא נטילת רשות, עי' שם.

**תוד"ה ואם היה מומחה לרבים וכו' פירש הקונטרס וכו' וקשה דא"כ תקשי ליה וכו' וע"ק דמשמע וכו'.** עי' מהר"ם שי"ף לקמן ו. על תוד"ה וכי תימה, מה שביאר בדעת רש"י.

**תוד"ה דן אפילו יחידי וכו' ואפילו שנים נמי דנין את האדם בעל כרחו אלא דאיקרו בית דין חצוף.** עי' רא"ש סימן ג' שחולק וסבירא ליה ששנים אין דנין את האדם בעל כרחו, ושמואל מיירי כגון שאמרו דונו לנו כמו שנקראים דיינים מן התורה.

**תוד"ה נקטינא רשות וכו' פירוש ואבא מרי נטל רשות מרב דמי שיש לו רשות יכול ליתן רשות וכו'.** עי' שו"ת הריב"ש סימן רע"א שחולק על תוס' וס"ל דגם מי שקיבל רשות אינו יכול ליתן רשות לאחר ומוכיח כן מסוגיין. ועי' אור שמח פרק ד' מסנהדרין הלכה י"ד שכתב דלפי גירסתינו אין ראיה כלל, עי' שם.

**דף ה' ע"ב**

**רש"י ד"ה רבי חייא חזייה וכו', דלענין אפרושי מאיסורא אין כאן מורה הלכה לפני רבו.** עי' מאירי שכתב דמ"מ ראוי לו שלא לומר כן במוחלט אלא בלשון שאלה.

**בגמ'.** **פשיטא לפלגא הא קאמר דמהני.** בפשטות רק בנתינת רשות אפשר לחלק ולתת רשות רק לדבר אחד כיון שזה רק דין דרבנן משום מעשה שהיה, אבל בסמיכה לכאורה לא שייך לחלק. ועי' רמב"ם פרק ד' מהלכות סנהדרין הלכה ח' שהביא דין זה לגבי סמיכה. וצ"ע מנליה.

**רש"י ד"ה על תנאי, כגון עד שנה או שנתיים ולא יותר.** הא דלא פירש תנאי כפשוטו הוא משום דפשיט לה מעד שתבא אצלינו, דהיינו לזמן. ועי' ר"ח שכתב "הרי אתה ברשותנו להורות ולדון על תנאי שתבוא אצלינו", ולפי"ז יש לפרש תנאי כפשוטו.

**בגמ'.** **אפילו שנים מזכין או שנים מחייבין ואחד אומר איני יודע יוסיפו הדיינין.** צ"ע אמאי גרע באומר איני יודע הא אפילו היה חולק היינו עושים כהרוב, ועי' סמ"ע סימן י"ח ס"ק ד'.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ח' מהלכות סנהדרין הלכה ב' שפסק דאם ל"ה מחייבים ול"ה מזכים ואחד אומר איני יודע, מעמידים הממון בחזקת בעליו. ועי' בחידושי הר"ן לקמן מב. ד"ה מתני', שהקשה ע"ז שיוסיפו אחר במקום זה שאומר איני יודע. והרמב"ם לשיטתו (עי' בדיבור הבא) שאיני יודע לא הוי כמאן דליתיה, וא"כ יש כאן ע"א דיינים.

**רש"י ד"ה יוסיפו הדיינין, דהוה ליה כמאן דלא הוה התם ואשתכח דתרי הוא דהוי וכו'.** וכ"כ רש"י לקמן כט. ד"ה אפילו שנים. ועי' רמב"ם פרק ח' מהלכות סנהדרין הלכה ב' שכתב אחר שהוסיפו דיינים "נמצאו חמשה נושאין ונותנין בדבר", ומבואר דגם מי שאומר איני יודע בכלל הדיינין ולא אמרינן דהוא כמאן דליתיה, ונפק"מ אם אחר שהוסיפו, שנים מזכין ואחד מחייב ושנים אומרים איני יודע, דלרש"י שנים כמאן דליתנייהו ואיכא רוב מזכין, ולהרמב"ם ליכא רוב ורק ב' מזכין מתוך חמשה דיינין. ועי' בהשגת הראב"ד שם שהקשה דבגמ' לקמן יז. מבואר להדיא דמי שאומר איני יודע אינו מכלל הדיינין. ועי' כסף משנה שם שכתב דהרמב"ם סבר דהגמ' שם מיירי רק בדיני נפשות, דכיון שאינו יכול לחזור וללמד חובה אינו בכלל הדיינין, וכן מבואר ברמב"ם שם פרק ט' הלכה ב'. ועי' רמב"ם שם פרק ח' הלכה ג' שכתב דהאומר איני יודע אינו צריך ליתן טעם לדבריו ולהודיע מאיזה טעם בא לו הספק כדרך שמראין המזכין והמחייבין, והיינו לשיטתו דהאומר איני יודע הוא מכלל הדיינים, אבל לדעת רש"י והראב"ד פשיטא שאינו צריך ליתן טעם שהרי אינו מכלל הדיינין.

**בגמ'.** **ואי איתא להוו כשנים שדנו.** עי' בחידושי הר"ן שהקשה דילמא מוסיפין כדי שלא יהיו בי"ד חצוף, ועיי"ש מש"כ בזה.

**דף ו' ע"א**

**בגמ'.** **מה שעשה עשוי ומשלם מביתו.** צ"ב אם אין הדין אמת אמאי מה שעשה עשוי ואם הדין אמת אמאי חייב לשלם. ועי' קצוה"ח סימן כ"ה ס"ק ד' מש"כ בשם התמים דעים, ולפי"ז ניחא דהבעל דין יכול לטעון הראוני דשלא כהלכה דן, אבל הדיין שיודע שטעה צריך לשלם.

**שם.** עי' תוס' ב"ק ק. ד"ה טיהר, וברא"ש לקמן פרק ד' סוף סימן ה' שכתבו דחייב משום דדיבורו חשיב כמעשה והוי כמזיק בידים, וכן מבואר בתוס' לקמן לג. ד"ה השתא. אבל דעת הרמב"ם בפרק ו' מהלכות סנהדרין הלכה ב' והרי"ף לקמן דף יב: מדפי הרי"ף דחייב מדין גרמי. ועי' קצוה"ח סימן כ"ה ס"ק ב' שהקשה לשיטת תוס' והרא"ש אמאי מוחל שטר חוב חשיב גרמי ולא מזיק בידים.

**בגמ'.** **הכא במאי עסקינן דקיבלוהו עלייהו.** עי' תוס' ב"מ עד. ד"ה הכא, וברא"ש שם פרק ה' סוף סימן ע' דמבואר דהא דמהני קיבלו עלייהו בדיין פסול הוא מדין התחייבות לקיים מה שיפסוק הדיין, ועיי"ש מה שביארו אמאי מהני בדברים בעלמא בלא קנין, וע"ע תוס' הרא"ש לקמן כד: סוף ד"ה כל כי האי גוונא, ועי' רשב"ם ב"ב קכח. ד"ה אינו יכול, ובד"ה וחכ"א, דמבואר שהוא מדין הודאת בעל דין בתנאי שיפסקו שהוא חייב, וצ"ע מה שייך הודאת בעל דין על תנאי, ועי' קהלות יעקב נדרים סימן כ'.

**שם.** עי' רא"ש יבמות פרק מצות חליצה סימן ב' שהקשה אמאי בעינן קרא למעוטי גר שאינו יכול להיות בבית דין של חליצה הא בכל דינים הוא פסול, ותירץ דהיכא דקיבלוהו עלייהו בדיני ממונות כשר ובחליצה פסול. ועי' פתחי תשובה אבהע"ז סימן קס"ט ס"ק ד' שכתב בשם הישועות יעקב דלפי"ז בקרובים דליכא קרא להדיא בחליצה, מהני קיבלו עלייהו אף בחליצה כמו בדיני ממונות. ועי' בית שמואל שם ס"ק ב'. וצ"ע דהא מאי דמהני קבלו עלייהו בממון הוא משום התחייבות או הודאה (עי' בקטע הקודם) וזה לא שייך בחליצה. ולכאורה י"ל דהרא"ש מיירי רק בגר דכל פסולו הוא משום דפסול לשררה ובקבלו עלייהו אין זה שררה, אבל בשאר פסולים אף הרא"ש מודה דלא מהני קיבלו עלייהו בחליצה.

**בגמ'.** **טעה בדבר משנה חוזר.** עי' ש"ך סימן כ"ה ס"ק א' אות ג-ד שכתב דבנשא ונתן ביד חייב לשלם אפילו בטעה בדבר משנה היכא דאי אפשר להחזיר הדין. ועי' קצוה"ח שם שהקשה דהא שוגג הוא, ואע"ג דאדם מועד לעולם היינו דוקא במזיק ולא בגזלן. ועי' בחידושי הגרש"ר סימן ז' אות ג' שהוכיח מדברי התוס' בקידושין נה. ד"ה אין, דלא כהקצוה"ח.

**בגמ'.** **ביצוע בשלשה דברי ר"מ וחכ"א פשרה ביחיד.** עי' תוס' הרא"ש שפירש אמאי ר"מ קרי ליה ביצוע ורבנן קרו ליה פשרה.

**בגמ'.** **מאן דאמר תרי אפילו חד נמי והאי דקאמר תרי כי היכי דליהוו עליה סהדי.** עי' יד רמ"ה [בגליון] שהקשה אמאי צריך עדים הא נאמן דיין לומר לזה זכיתי, [עי' קידושין עד.], ותירץ דזה רק בדין דיהיב טעמא למילתיה, ואפשר לברר ע"י זה, משא"כ בפשרה. וצ"ע דבגמ' שם מבואר דנאמן גם בשודא דדייני ולשיטת התוס' היינו בלא טעם כלל, ואף לדעת רש"י שם מ"מ לא גרע מפשרה.

**רש"י ד"ה תיסגי בתרי וכו' אלא להכי בעינן תלתא לייפות כח בית דין.** בפשטות פשרה מהני משום שנתחייבו בעלי הדין, אבל ברש"י מבואר שהוא משום כח בית דין, וע"ע תוס' הרא"ש סוף ד"ה והכא (ועי' בקטע הבא).

**רש"י ד"ה והלכתא פשרה צריכה קנין, ואפילו נעשית בשלשה.** עי' בהגהות אשר"י סוף סימן ג' שהביא מאור זרוע דבשלשה אין צריך קנין. והביאור בזה נראה דבשנים הוא מכח התחייבות בעלי הדין ומשום הכי בעי קנין, אבל בשלשה הוא מכח בית דין ומשום הכי אין צריך קנין (ועי' בקטע הקודם). והא דמהני מכח בית דין לכאורה הוא מדין הפקר בי"ד הפקר, ומבואר דבכל בית דין של שלשה יש דין הפקר בית דין הפקר, ועי' רמב"ם פרק כ"ד מהלכות סנהדרין הלכה ו', ובריטב"א יבמות פט: ד"ה הפקר בי"ד. וע"ע סמ"ע סימן ב' ס"ק י"א.

**תוד"ה לא דכו"ע וכו' תימה דלא קאמר לשמואל ודאי תנאי היא וכו'.** עי' תוס' הרא"ש מה שתירץ ע"ז.

**תוד"ה צריכה קנין וכו' אין לדקדק מכאן דבעלמא מחילה צריכה קנין.** עי' רמב"ם פרק ה' מהלכות מכירה הלכה י"א שכתב דמחילה מהדברים שאין לקנין בהם טעם. ועי' ריטב"א [החדשים] ב"מ כ. ד"ה ועוד שובר בזמנו טורף אביי לטעמיה, שכתב דיש שובר שהוא שטר קנין, ומבואר דשייך קנין במחילה. ואפשר דכונתו לא מדין מחילה אלא שמקנה את החוב ללוה על ידי השטר, וצ"ע אם כן אמאי לא בעינן נמי מסירה כשאר מכירת שטרות דבעינן כתיבה ומסירה, ואפשר דכיון דמוכר ללוה עצמו שאני, וצ"ע.

**בא"ד.** **ועוד ראיה דפריך בפ"ק דקידושין גבי עבד עברי שקונה עצמו בשטר וכו'.** עי' תוס' בקידושין שם ד"ה והרב שמחל, שדחו ראיה זו.

**בא"ד.** **אכתי תקשה לן שטרא למה לי יפקירנו לשמואל דאמר המפקיר עבדו יצא לחירות וא"צ גט שחרור.** עי' תוס' קידושין טז. ד"ה לימא ליה, ובגיטין לח. ד"ה המפקיר, שכתבו דאף למ"ד המפקיר עבדו צריך גט שחרור היינו דוקא בעבד כנעני אבל בעבד עברי מודה דאין צריך גט שחרור. וע"ע ריטב"א בגיטין שם סוף ד"ה והא דאמר שמואל, מש"כ בענין הפקר בעבד עברי.

**בא"ד.** **ומבכור שנטל חלק כפשוט דאמר ויתר אין לדקדק נמי כלל.** הביאור בזה דחלק בכורה מתנה קרייה רחמנא ואם כן אין זה מטעם מחילה אלא משום שאין רצונו לזכות במתנה.

**בא"ד.** **מכאן חזר רבינו יצחק ב"ר מרדכי שהיה רגיל לפרש דדוקא נקט בחזקת הבתים קנין בפני שנים אבל אי ליכא ב' אין הקנין קנין וכו'.** הטעם שיצטרכו עדים בסודר יותר מבשאר קנינים, מבואר בשטמ"ק ב"ב מ. ד"ה וז"ל הראב"ד, משום שאין שם משא ומתן ובלא עדים מחזי כחוכא וטלולא. ועי' רמב"ם פרק ה' מהלכות מכירה הלכה ט' שכתב דאין צריך עדים בקנין סודר. ועי' ראב"ד שם שכתב דאין הכל מודים בזה.

**בגדר מחילה.** - עי' מחנה אפרים הלכות זכיה מהפקר סימן י"א שנסתפק אי מהני מחילה בעל כרחו, וכתב דנחלקו בזה תוס' והריטב"א, דהתוס' בקידושין יט. כתבו דמהני מחילה לקטן ומוכח שזה סילוק, ואם כן מהני אף בעל כרחו של לוה, אבל בריטב"א בקידושין טז. מבואר שזה הקנאה, ואם כן כל שלא רצה הלוה במחילתו לא זכה, ועיי"ש שדן דאפשר דאף אם זה הקנאה מהני בעל כרחו. וצ"ע דגם הריטב"א בקידושין יט. ד"ה אמר רבא, כתב כהתוס' שם דמהני מחילה לקטן. - ועי' קהלות יעקב סימן ה' שכתב דהנידון אי מחילה צריכה קנין תלוי בספק המחנה אפרים.

**בענין מחילה בלב.** - עי' קצוה"ח סימן י"ב ס"ק א' ד"ה ועי', שהביא דברי הסמ"ג שהוכיח דמחילה בלב מהני מהא דבשהתה כ"ה שנים ולא תבעה כתובתה אמרינן מסתמא מחלה, ואע"פ שלא אמרה כלום. ובקצוה"ח שם תמה ע"ז דלא מצינו בשום מקום דמחשבה מועלת, ועיי"ש עוד מה שהקשה ע"ז. ועיי"ש שדחה הראיה מהא דשהתה כ"ה שנים דשאני התם דהוי דברים שבלב כל אדם. וצ"ע דהא בשעת המחילה לא היה ידוע שמחלה אלא אח"כ נודע ואמאי לא הוי דברים שבלב.

**בענין מחילה במלוה בשטר.** - הרמ"א בחו"מ סימן רמ"א סעיף ב' פסק דמהני, ועי' קצוה"ח סימן י"ב ס"ק א' שהביא דעת הסמ"ע דלא מהני, וביאר משום דכל העומד לגבות כגבוי דמי. ועי' פתחי תשובה שם ס"ק י"ד שהביא קושית התומים מהמוכר שטר חוב לחברו וחזר ומחלו מחול. ועוד קשה מהאשה ששהתה כ"ה שנים וכו' דאמרינן מסתמא מחלה כתובתה, ואע"פ שיש שטר. ועי' בפתחי תשובה שם שכתב הטעם דלא מהני דמדלא החזיר את השטר מוכח שלא היה לבבו שלם למחול, ולפי"ז ניחא נמי מכתובה דהתם איכא אומדנא שמחלה.

**בענין מחילה במלוה שיש עליה משכון.** - עי' תוס' קידושין דף יט. ד"ה במלוה, דמבואר דמהני, וכ"כ המרדכי כאן סימן תרפ"א, וכן פסק הרמ"א חו"מ סימן רמ"א סעיף ב'. ועי' ריטב"א בקידושין שם שכתב דלא מהני בלא חזרת המשכון. ועי' שטמ"ק ב"ק מט: שהביא קושית המאירי והרא"ה על שיטת הריטב"א, מהא דאמרינן התם "משכונו של ישראל ביד גר ומת הגר וזכה בו אחר מוציאין מידו", ומבואר שאין למלוה קנין במשכון ואם כן אמאי לא מהני מחילה, ותירץ דמיד כשמת הגט נפקע השיעבוד וזכה הלוה. ועי' מחנה אפרים הלכות זכיה מהפקר סימן ט' שהקשה כן, ותירץ דכשמת הגר פקע החוב וממילא פקע קנין המשכון, ולפי"ז גם לדעת הריטב"א מהני מחילה על החוב בלא קנין וממילא פקע קנין המשכון. - ועי' ר"ן גיטין לז: שכתב דדוקא במשכון דמטלטלין בעינן קנין אבל משכון דקרקע מהני מחילה בלא קנין, ועי' מחנה אפרים הלכות שכירות סימן ט' שהקשה מב"מ סז: "אלא באתרא דלא מסלקי ואמר מסתלקנא וכו'," דמבואר דאם בא למחול על משכון דקרקע בעי קנין. ועי' בשטמ"ק שם שפירש דהטעם דבעינן קנין משום שאינו מוחל על החוב אלא על זכותו במשכון, ולפי"ז ניחא, דהר"ן מיירי במוחל על החוב, והמחנה אפרים לשיטתו דבכה"ג גם במטלטלין מהני.

**דף ח' ע"א**

**רש"י ד"ה המוציא שם רע, לא מצאתי לבתך בתולים וכו' ובא להפסידה כתובתה.** עי' רש"י לעיל ב. במשנה ד"ה מוציא שם רע, שכתב "וענשו אותו מאה כסף" וצ"ע.

**תוד"ה מוציא שם רע וכו' ועוד דג' דמתניתין מומחין הן ובכמה דוכתי אשכחן שדנין דיני כתובה בבבל.** עי' מהר"ם לעיל ג. על תוס' ד"ה שלא תנעול, ולפי"ז ניחא, דרש"י לשיטתו דבארץ ישראל בעינן מומחין אף בכתובה ובבבל דליכא מומחין עבדינן שליחותייהו, והתוס' נמי לשיטתם.

**בא"ד.** **ועוד שמעתי מהר"ף וכו'.** עי' בחידושי הר"ן שתירץ דמיירי בדאיכא עדים שזינתה, ואין ידוע אם תחתיו או לא.

**בא"ד.** **כגון שהביא הבעל עדים שזינתה והוכחשו דמחייב הבעל השתא ק' סלעים.** עי' מהר"ם שפירש שהוכחשו בחקירות, וכ"כ הר"ן שדוקא בכהאי גונא אבל בתרי ותרי אינו משלם מאה כסף. ועיי"ש שהביא דהרמב"ן חולק וסובר שגם בהוכחשו בחקירות אינו משלם מאה כסף, דכיון שלא נחקרה עדותן הרי הם כאילו לא העידו כלל.

**דף ח' ע"ב**

**תוד"ה רבה אמר וכו' ולא הספיקו לקבלם עד דאיבדור וכו' ונשארו רק שלשה.** וכ"כ הר"ן בשם הרמב"ן. ובספר שבילי דוד הקשה מהרמב"ן עה"ת [דברים י"ז ו'] שכתב דאף לקבלת העדות בדיני נפשות בעינן כ"ג, ואם כן אם יקבלום רק לממון שוב לא יוכלו לקבלם לנפשות, דהויא ליה עדות שא"א יכול להזימה, דאם יזימום נמצאו פסולים משעת הגדה ראשונה, והגדה שניה כבר אינה הגדה. וסברא זו כתב גם הגרנ"ט בסוגין, ע"ש.

**תוד"ה והביא וכו' וי"ל דמה"ט לא ממעטינן אלא קטנה דלאו בת עונשין כלל.** ביאור תירוצם דקטנה אין לה איסור, ולכך אין זה מוציא שם רע, משא"כ בלא התראה זה איסור רק דאין זה מספיק לחיוב מיתה.

**בא"ד.** **דאי לאו הכי היכי מחייב ק' סלעים הא לא קרינן ביה ולו תהיה לאשה.** עי' מנחת חינוך מצוה תקנ"ד אות י"ז, שהוכיח מדברי תוס' דבמוציא שם רע כל שאינו יכול לקיים ולו תהיה לאשה, כגון חייבי לאוין וחייבי כריתות פטור אף מקנס, ודלא כאונס ומפתה. ועי' בדו"ח כתובות מ: שנסתפק בזה. ועי' אור שמח פרק ג' מהלכות נערה בתולה הלכה ה' שביאר בדברי התוס' דכיון שאסורה משום העדים של הבעל אין זה מוציא שם רע, ולפי"ז אין ראיה לחייבי לאוין וחייבי כריתות.

**בא"ד.** **ויש ללמוד מכאן דאי אתו עדים ואמרי אשת פלוני זינתה דבעי דרישה וחקירה לאוסרה על בעלה.** עי' בחידושי הר"ן שכתב בשם הרמב"ן דאע"פ שבדיני ממונות אין צריך דרישה וחקירה הכא כיון שעיקר העדות הוא בדיני נפשות כשם שבטל לדיני נפשות כך הוא בטל לענין דיני ממונות היוצאין ממנה. וביאור דבריו דכיון שעיקר העדות בדיני נפשות אין זה בכלל התקנה דביטלו דרישה וחקירה. וע"ע ריטב"א יבמות קכב: ד"ה במאי, שכתב דבדבר שבערוה אין צריך דרישה וחקירה.

**שם.** עי' בית הלוי ח"ג סימן ו' שכתב בשם הנודע ביהודה דעדי זנות שאמרו איני יודע בחקירות עדותן כשרה מן התורה, דהא דאיני יודע בחקירות פסול הוא משום דהויא ליה עדות שא"א יכול להזימה, והכא דבלא"ה אי אפשר לקיים כאשר זמם, אין צריך שיהיה עדות שאתה יכול להזימה, [עי' תוס' מכות ב. ד"ה מעידין וכו' ועי"ל וכו']. ועיי"ש שהקשה על דבריו מדברי התוס' כאן, ודחה את דבריו.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ג' מהלכות עדות הלכה ג' שכתב דאפילו היכא דלא בעינן דרישה וחקירה מ"מ אם הוכחשו בחקירות עדותן בטלה. ועי' ש"ך סימן ל' ס"ק ו' שהביא דברי הרמב"ן דחולק. ומהתוס' כאן לכאורה מוכח כהרמב"ן, דלהרמב"ם אפילו אי לא בעינן דרישה וחקירה עדותן בטלה, כיון שהוכחשו.

**בגמ'.** **חבר אין צריך התראה.** צ"ע דהא בעינן התראה בתוך כדי דיבור שלא יוכל לטעון שכחתי [עי' כתובות לג.], ואם כן בחבר יטען שכחתי. ועי' לקמן מא. תוס' ד"ה באשה, ולפי"ז אפשר לומר דה"ה דלא בעי ר' יוסי בר"י התראה בתוך כדי דיבור.

**דף ט' ע"א**

**בענין נמצא אחד מהן רשע בעדות אשה.** - עי' נודע ביהודה ח"א אבהע"ז סימן מ"ה שכתב דלא בטלה עדות הכשרים, ועי' שו"ת רעק"א ח"א סימן פ"ז ד"ה וכיון שכן י"ל וסימן קכ"ד ד"ה גם אנכי עמדתי ביסוד הזה. שנסתפק בזה, ונראה לבאר דהספק הוא האם רק את החשש משקר לא הכשירו בעדות אשה אבל את הפסול הגוף של רשע הכשירו כמו שאר פסולים, וא"כ הכשרים שאינם חשודין לשקר לא בטלה עדותן, או דילמא לא הכשירו רשע כלל וכיון שהוא פסול פסול הגוף פוסל אף את הכשרים. ונראה דתליא במחלוקת הפוסקים בתחילתו בפסול רשע וסופו בכשרות אי כשר בעדות אשה. ועי' קובץ הערות סימן כ"א אות ג' ד', ובהשמטות בסוף הספר אות ד', ובט"ז אבהע"ז סימן י"ז ס"ק ד'.

**תוד"ה בזמן שהתרו בהן וכו' דמשום שנתכוונו להעיד לא אמרינן נמצא אחד מהן קרוב או פסול עדותן בטלה אלא שהולכין ומעידין כולן בבי"ד וכו'.** צ"ע דאם כן אמאי צריך שיתכוון בראיתו להעיד, הרי אפילו אם לא נתכוון כשר להעיד. ועי' קובץ שיעורים ב"ב אות שכ"ו שביאר דעל ידי הכונה מצטרף הפסול לכשרים.

**בא"ד.** **דאי לא תימא הכי כל גיטין כשנותנין אותן לפני קרובים או פסולים יהיו פסולים וכו'.** עי' בית שמואל סימן מ"ב ס"ק ח' שכתב דלשיטת התוס' דדווקא במעידין עדותן בטלה אפילו אם יבואו אח"כ הפסולים ויעידו הגט כשר, דרק משעה שמעידין אין הבית דין יכולים לפסוק על פי עדותם, אבל בעת הגירושין עדיין לא בטלה עדותם. ועי' אחיעזר ח"א סימן כ"ה אות י' ד"ה ובעיקר, שהביא דעת החולקים ע"ז.

**בא"ד.** **במקיימי דבר הכתוב מדבר וכו' דבעינן שילכו לקיים דבר בבי"ד.** ולשיטת הרשב"ם דראיה פוסלת צ"ל כמו שפרש"י מכות ו. ד"ה יקום דבר, דאתי לאפוקי עושי הדבר.

**בא"ד.** **דטעמא דאין עד נעשה דיין נראה או משום דבעינן עדות שאתה יכול להזימה וכיון שהעדים בעצמם דנין לא ירצו לקבל הזמה על עדותן.** עי' נמוקי יוסף ב"ב נב: מדפי הרי"ף שכתב דאי אפשר להזימה כיון דהזמה בגמר דין תליא (עי' מכות ה:) ונמצא מת על פי עצמו.

**שם.** עי' תוס' ב"ק צ: שהקשה דאם כן עד הקרוב לדיין יפסל, ובהכרח דמהני מה שיכולים להזימן בבית דין אחר ואם כן הכא נמי יכולים להזימן בבי"ד אחר. ועי' רא"ש לקמן פרק ג' סימן ל"ב שכתב דעד הקרוב לדיין פסול. ועי' קצוה"ח סימן ז' ס"ק ד' שתירץ על קושית התוס' דהכא דהעד הוא הדיין אף בבי"ד אחר אי אפשר להזימן, כיון דעד זומם למפרע הוא נפסל ואם כן כבר משעת הגדה נפסל לדון ואין כאן גמר דין, וקיי"ל (מכות ה:) אין עדים זוממין נהרגים עד שיגמר הדין על פיהם. וכ"כ בחידושי הר"ן ר"ה כה: ד"ה אמר ר' זירא. ועי' בספר בני ציון סימן קמ"ב שכתב דאפילו אי מכאן ולהבא הוא נפסל אין זה גמר דין כיון שהדיינים יודעים שהעדות שקר.

**שם.** עי' ש"ך סימן ל"ג ס"ק ט"ז שהוכיח מדברי התוס' דאע"פ שאין צריך דרישה וחקירה בדיני ממונות בעינן עדות שאתה יכול להזימה.

**שם.** מבואר לכאורה דאע"פ שבשעת ההגדה היה יכול להזימה דהא העידו בפני בית דין אחר מ"מ כיון שבשעת גמר דין אי אפשר להזימה העדות פסולה, ועי' אור שמח פרק כ' מהלכות עדות הלכה ח' ד"ה אמנם, שדן בזה.

**שם.** עי' שו"ת בית הלוי ח"ג סימן ו' ד"ה והנה בסנהדרין, שהקשה דהא בעדות החודש נמי אין עד נעשה דיין אע"פ שאין בזה כאשר זמם, ועי' שו"ת רעק"א ח"א סימן קע"ו ד"ה הדברים, שכתב דגם מלקות אין משום שלא העידו בריעך, ועיי"ש בבית הלוי מה שביאר בזה, וע"ע קובץ שיעורים ב"ב אות שכ"ח.

**שם.** עי' טורי אבן באבני שוהם ר"ה כה: ד"ה אר"ז, שהקשה דאי בעינן שדיינים אלו יוכלו לקבל הזמה אמאי דיין אחד יכול לדון בהודאות והלוואות (עי' לעיל ג.) הא להזמה צריך ג' מומחין דקנס הוא.

**בא"ד.** **או משום דבעינן ועמדו שני האנשים וגו' שני האנשים אלו העדים לפני ה' אלו הדיינין דבעינן שיעידו העדים לפני הדיינין ולא שיהו בעצמן דיינים.** עי' קצוה"ח סימן ז' ס"ק ד' שהקשה דאם כן עד שהעיד לפני בית דין אמאי אינו יכול לדון אח"כ, ועי' קובץ שיעורים ב"ב אות ש"ל, ולפי"ז ניחא.

**בא"ד.** **ולא כפירוש רבינו שמואל שפירש בעלמא שנתכוון להעיד אמרינן נמצא אחד מהם קרוב או פסול עדותן בטלה.** ולרשב"ם עדיין קשה קושית תוס' איך נותנים גט בפני קרובים לר"י, ועי' ריטב"א קידושין מג. ד"ה איתמר, שכתב דבגיטין וקידושין גם רבי מודה לר"י, וא"כ קשה גם לרבי, וכתב הריטב"א שם דמייחד עדים ועי"ז השאר לא מצטרפים. ועי' שו"ע חו"מ סימן ל"ו סוף סעיף א' שפסק דגם בממון מהני יחוד עדים. ועי' קצוה"ח שם ס"ק ו' ובאבנ"מ סימן מ"ב ס"ק ו'.

**בדין אין עד נעשה דיין.** - דעת רשב"ם דעד שראה בכונה להעיד אינו נעשה דיין. ובשו"ע סימן ז' סעיף ה' פסק דדוקא אם הוזמן להעיד פסול לדון, וכן דעת הרמב"ן בב"ב קיג: סוף ד"ה שם שלשה שנכנסו. ודעת תוס' דרק בהעיד כבר פסול לדון. והריא"ז בשלטי הגבורים ב"ב נג. מדפי הרי"ף מביא שי"א שאפילו עד שהעיד יכול לדון על פי עדות אחרים, ועיי"ש שחולק על זה.

**דף ט' ע"ב**

**תוד"ה בפלוגתא דבן זכאי תימה וכו' א"כ לר"מ יהא נמי בכ"ג אע"ג דאיתכחיש בבדיקות דהא חיישינן שמא יבאו עדים אחרים שזינתה.** עי' מהרש"א שכתב דהכת השניה לא תהיה מוכחשת כי יאמרו כאחד מן העדים שבכת ראשונה ויכחישו את האחר. ועי' רמב"ם פרק ב' מהלכות עדות הלכה ג' דמבואר שאפילו אם אחד מכחיש את השנים עדות כולן בטלה, וי"ל שזה דוקא בכת אחת. ועי' רמב"ם פרק כ' מהלכות עדות הלכה ג' דמבואר שגם עדים שהעידו אחר תוך כדי דיבור נעשים כת אחת ובטלה עדות כולן וצ"ל דהתוס' יסברו כהראב"ד שם שחולק ע"ז.

**בא"ד.** **אי נמי איירי דיש לבעל שני כיתי עדים המכחישים זו את זו בבדיקות וכו'.** עי' מהרש"א ומהר"ם שיף מה שביארו בדברי התוס'.

**בגמ'.** **עדי הבעל נהרגין ואין משלמין ממון.** עי' כתובות לב: תוס' ד"ה שלא השם, שכתבו דבזממו לחייבו מלקות וממון לוקין ומשלמין. ועי' בחידושי רעק"א כאן שהקשה דהכא אמרינן דאין משלמין כתובה אע"פ שרצו לחייב האשה מיתה וממון להפסידה כתובתה. ותירץ שכאן לא זממו שתי רשעיות דהפסד הכתובה אינו עונש אלא דחיוב הכתובה מעיקרא הוא בתנאי שלא תזנה, אבל שם זממו ב' רשעיות ולכן נענשים כן. ועיי"ש עוד שהקשה לשיטת תוס' אמאי אין לוקין עדי האב.

**בגמ'.** **עדי האב נהרגין ומשלמין ממון.** עי' בחידושי רעק"א שהקשה אמאי משלמין ואינם לוקין, דכל מה דעדים זוממין משלמין ואינם לוקין היינו מלקות דלא תענה אבל כשגם המלקות מדין כאשר זמם נימא דלוקין ואין משלמין.

**תוד"ה עדי האב וכו', תימה דאמאי נהרגין דמצו אמרי לא לחייב עדי הבעל באנו אלא לחייב הבעל ממון קאתינא וכו'.** עי' בחידושי רעק"א שהקשה אמאי לא הקשו דיאמרו העדים לפוטרה ממיתה באנו. ועיי"ש מה שתירץ, ויישב בזה קושית תוס'.

**בגמ'.** **לרצונו רשע הוא והתורה אמרה אל תשת רשע עד.** בפשטות הביאור דר' יוסף ס"ל דלא פלגינן דיבורא, ואע"פ שאינו נאמן לפסול עצמו, מ"מ אי אפשר לקבל עדות זו כיון דלפי דבריו הוא פסול, עי' אור שמח פרק י"ב מהלכות עדות הלכה ב'. אבל ברמב"ם בפירוש המשניות סוף פרק ב' דיבמות מבואר דס"ל אדם משים עצמו רשע.

**בגמ'.** **רבא אמר אדם קרוב אצל עצמו ואין אדם משים עצמו רשע.** עי' תומים סימן פ"ז ס"ק כ"ז שהקשה איך מצטרף העד השני, הא לדבריו אין כאן אלא עד אחד דהשני רשע הוא, וכתב בשם הראב"ן דמיירי שהשני אינו מעיד דנרבע לרצונו. ועיי"ש שכתב דמסתימת הפוסקים והרמב"ם לא משמע דמיירי דוקא בכה"ג, ועיי"ש עוד מש"כ בזה. וע"ע אור שמח פרק י"ב מהלכות עדות הלכה ב' ד"ה והנה, מש"כ בזה, וע"ע במהר"ץ חיות.

**תוד"ה לרצונו רשע הוא וכו' א"נ ה"נ יצרו תוקפו וכשר לעדות אחרת ולא ארביעה דחשוד על הדבר לא דנו ולא מעידו.** עי' גליון מהרש"א על הרא"ש פרק ג' סימן י"ג שהקשה דהתם חשוד לאכול אינו נאמן להאכיל, אבל הכא הוא חשוד לרביעה והנאמנות לחייב מיתה, ועיי"ש מה שהקשה עוד ע"ז.

**תוד"ה ואין אדם משים עצמו רשע וכו' כמו גירשתי את אשתי דלא פלגינן דיבורא בחד גופא לומר דלא מהימן לשעבר ומהימן להבא וכו'.** עי' שלטי הגבורים ב"ב סא: מדפי הרי"ף אות א' שהביא דברי הריא"ז דהא דנאמן אדם לומר זה בני לפטור את אשתו מן היבום במגו דיכול לגרשה, היינו דוקא להתירה לישראל אבל לכהן אסורה כיון דאפילו יגרשה תהיה אסורה לו. ומבואר דפלגינן נאמנות בחד גופא. ועי' בחידושי רעק"א ב"מ יח: ד"ה ובכוונת, שכתב דבגירשתי לא שייך לומר כן, דאם נאמן שגירש בהכרח זה מזמן הכתוב בגט.

**דף י' ע"א**

**בגמ'.** **פלוני בא על אשתי הוא ואחר מצטרפין להורגו.** עי' רא"ש מכות פ"ק סימן י"ג - י"ד שהביא דעת הראב"ד דרק באשתו פלגינן דיבורא משום דהיא כגופו והוא בע"ד ואין זו עדות כלל, משא"כ בשאר קרובים דהוי עדות פסולה, וכיון שבטלה מקצתה בטלה כולה, דומיא דנמצא אחד מהם קרוב או פסול דבטלה עדות כולם. ועי' תוס' לעיל ט: ד"ה ואין אדם וכו' ותדע דאם היה כהן נשוי אחותו וכו', דמבואר דאף בשאר קרובים פלגינן דיבורא.

**בגמ'.** **מאי קא משמע לן דמפלגינן בדיבורא.** לכאורה הכא יכול להיות נאמן גם מדין פלגינן נאמנות, דאפילו נקבל כל דבריו הוא כשר, אלא שלגבי אשתו אינו נאמן. אמנם בב"ב קלד: מבואר דהוא פלגינן דיבורא, דפריך התם מאי שנא הך דהכא מגירשתי את אשתי דלא פלגינן שיהיה נאמן רק מכאן ולהבא, ולכאורה התם לא שייך פלגינן נאמנות אלא רק פלגינן דיבורא, כמש"כ הגרע"א ב"מ יח: ד"ה ובכוונת, (הובא לעיל ט: על תוד"ה ואין אדם).

**רש"י ד"ה אצל אשתו וכו' והואיל ומהימן אההוא דיבורא למיקטליה לחבריה ליקטלוה נמי לדידה קמ"ל.** עי' בחידושי הר"ן שהקשה דאדרבה אמרינן עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ע"כ פירש כהראב"ד דקמ"ל שאין כאן בטלה מקצתה משום שהוא בע"ד ואין זו עדות. וכן פירשו הריטב"א והנימוקי יוסף ביבמות כה: עי' שם.

**רש"י ד"ה ומשלמין ממון וכו' וה"ל ממון לזה לאב ונפשות לזה משום דבועל ונערה מיקטלי.** עי' ר"ח שפירש נפשות לבועל וממון לבת שמפסידה כתובתה, ומיירי במעידים שנאנסה שאינה נהרגת. ועי' כתובות יב: במשנה "היא אומרת משארסתני נאנסתי וכו'" ושם יא: "מאי מקח טעות נמי ממאתיים אבל מנה יש לה", ומבואר דבנאנסה אחר האירוסין יש לה מאתיים. ועי' אור שמח פרק י"א מהלכות אישות הלכה י"א מה שביאר בדברי ר"ח. ועי' בחידושי רעק"א כתובות מה. ד"ה והנלענ"ד, דנקט דבחופה לא שייך מקח טעות, משום דליתא בשליחות וליתא בתנאי, ולפי"ז ליתא לדברי האור שמח. וע"ע אור שמח פרק י' מהלכות אישות הלכה ב' ד"ה עוד הנני מסתפק, ובחזו"א אבהע"ז סימן נ"ו אות ט' מש"כ בענין תנאי בחופה.

**בגמ'.** **שורו של פלוני והוזמו נהרגין ומשלמין ממון.** עי' שו"ת רעק"א ח"א סימן קע"ו ד"ה ומ"ש מעכ"ת להוכיח, שהקשה אמאי משלמין, הא אמרי' בכריתות כד. "שור הנסקל שהוזמו עדיו כל הקודם בו זכה בו", והויא ליה כאשר עשה. ועי' תוס' ב"ק ד: ד"ה ועדים, שכתבו דבממון משלמין אפילו בכאשר עשה מק"ו, ולפי"ז ניחא, אבל לשיטת הריב"א שם דהטעם משום דאפשר בחזרה, הכא לא אפשר דכבר הפקיר, ואע"פ שיכול לזכות, אין זו חזרה. ועי' ריטב"א מכות ה: ד"ה חייבי מלקות, ובנמוקי יוסף ב"ב לא. מדפי הרי"ף דמבואר דגם בממון אמרינן כאשר זמם ולא כאשר עשה. ועי' במשובב נתיבות סוף סימן ל"ח שכתב דהכא מיירי שהבעלים יודע שזה שקר ומשום הכי לא מפקיר ליה. וע"ע מנחת חינוך מצוה נ"ב אות ב' [י"ב במהדו"ח] שכתב דכיון דמחמת הפקר בעלים הוא, אין זה כאשר עשה, דלא נעשה ע"י בית דין.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן ל"ח ס"ק ד' שהוכיח מכאן דבנתנסך יינך והוזמו משלמין אע"פ שאין זו עדות על אחיו. ובנתיה"מ שם ס"ק ב' השיג עליו דבאיסורין ליכא דין הגדת עדות בבית דין ולא שייך הזמה, ועי' במשובב שם. - ועי' מנחת חינוך מצוה ל"ז אות ד' [במהדורה חדשה אות ה'] שהקשה דבאיסורין ליכא גמר דין, וקי"ל אין עדים זוממין נהרגין עד שיגמר הדין על פיהם (מכות ה:), ואפשר לומר דרק בממון בעינן גמר דין משום דקודם גמר דין אינו חייב, משא"כ באיסורין. - עוד יש לעי' אמאי לא חשיב כאשר עשה, דמשעת הפסק נאסר היין, וכמו שהקשה התומים סימן ל"ח גבי "מעידין אנו באיש פלוני שהוא בן גרושה או בן חלוצה" (מכות ב.), וי"ל דכיון דהפסק בטעות לא נעשה כלום, משא"כ בממון ומיתה שנעשה מעשה.

**רש"י ד"ה מי אמרינן וכו' א"ד לא אמרינן לענין פלגי דיבורא אדם קרוב אצל ממונו.** עי' מאירי ויד רמ"ה שפירשו דלהצד דלא אמרינן אדם קרוב אצל ממונו נאמן להעיד על שורו, ולא רק משום מיגו שנאמן על הרובע. ועי' רמב"ם פרק י"ב מהלכות עדות הלכה ב' ובראב"ד ובכסף משנה שם.

**בגמ'. אלא רמז לעדים זוממין שלוקין מניין.** עי' כתובות לג. אלא מעתה בן גרושה ובן חלוצה וכו', דמבואר דלמלקות דעדים זוממין אין צריך התראה דומיא דכאשר זמם, ומבואר דחיוב המלקות הוא בגדרי כאשר זמם, וכן מבואר במכות ה: דאין לוקין עד שיגמר הדין על פיהם, דומיא דכאשר זמם. אבל בב"ק עד: מבואר דיש אופנים שאין כאשר זמם ויש מלקות, כגון בא הרוג ברגליו. - ולגבי כאשר זמם ולא כאשר עשה, לפירוש ר"ח מכות ה: דהגמ' שם דנה על כאשר זמם ולא כאשר עשה וע"ז אמרו בגמ' "חייבי מלקיות מנין אתיא רשע רשע", מבואר דאין לוקין בכאשר עשה, והאחרונים נקטו דלוקין גם בכאשר עשה. עי' פני יהושע מכות ה: ד"ה ועוד נראה, ובשו"ת רעק"א ח"א סוף סימן קע"ו, ובמנחת חינוך מצוה תקכ"ד אות א' [ד' במהדו"ח], וע"ע חזו"א חו"מ - ב"ק סימן י"ח אות י"ב.

**רש"י ד"ה ונקלה, בשעה שלוקה יהא אחיך שיכה את החי ולא את המת.** עי' רש"ש שהקשה ע"ז מהגמ' ביבמות נה: דמבואר דמת נמי אחיו הוא, ותירץ דיש חילוק בין אחיו מחמת קורבה לאחיו במצוות, וע"ע בריטב"א מכות ה: ד"ה מתני', שפירש דהכא הראיה מדכתיב "אחיך לעיניך" משמע שהוא קיים לעיניך.

**דף י' ע"ב**

**בגמ'.** **תניא נמי הכי קידוש החדש ועיבור השנה בשלשה.** עי' רמב"ם בספר המצות מצות עשה קנ"ג שכתב דקידוש החדש הוא רק ע"י בית דין הגדול. ועי' רמב"ן שם שהקשה עליו מהכא דאמרינן דסגי בשלשה. ועי' מגלת אסתר שם שתירץ דאף לדעת הרמב"ם אין צריך את כל הסנהדרין אלא בשלשה מתוך הבי"ד הגדול סגי. עוד הקשה הרמב"ן דהא משגלתה סנהדרין מהר הבית בטל מהם כח בית דין הגדול ואפילו הכי קידשו חדשים. ועי' מגילת אסתר שם שתירץ דדוקא לענין דיני נפשות בטל כוחם אבל לשאר דברים היה להם כח בי"ד הגדול אף לאחר שגלו.

**עי'** רמב"ם בספר המצות מצות עשה קנ"ג שכתב דבזמן הזה קביעות החדשים בחו"ל הוא מכח מה שנוהגין כן בארץ ישראל, וכ"כ בפרק ה' מהלכות קידוש החדש הלכה י"ג, ועי' רמב"ן בספר המצות שם שחולק ע"ז וכתב דאפילו לא ינהגו בא"י ינהגו בחו"ל מכח תקנת הלל.

**עי'** רמב"ם פרק ה' מהלכות קידוש החדש הלכה ב', שכתב דבזמן שאין סנהדרין, קובעין את החדשים על פי חשבון, וזהו הלכה למשה מסיני. ועי' חזו"א או"ח סוף סימן ק"מ שכתב דלא נאמרה ההלכה איך לחשב אלא נאמרה הלכה שרשות ביד חכמים לעשות חשבון קבוע. ועי' רמב"ן בספר המצות סוף מצוה קנ"ג שכתב דר' הלל קבע את החשבון, ועי' עמק ברכה עיבור השנה סימן ג' ד"ה הרמב"ן, מה שהקשה ע"ז.

**עי'** רמב"ם פרק א' מהלכות קידוש החדש הלכה ז' שכתב "מצות עשה מן התורה על בית דין שיחשבו וידעו אם יראה הירח או לא יראה וכו'", ועי' בהגהות מימוניות שם שהביא מהסמ"ג שכתב דיש עוד מצוה על כל אחד ואחד לחשב תקופות ומולדות.

**עי'** רמב"ם פרק ג' מהלכות קידוש החדש הלכה טו-טז שכתב דאם לא באו עדים ביום ל' ועיברו את החדש ואחר ארבעה או חמשה ימים באו עדים שראו החדש בזמנו מאיימין עליהם ומטריחין עליהם ומשתדלין בית דין שלא יקדשו חדש זה הואיל ויצא שמו מעובר, ואם עמדו בעדותם ונמצאת מכוונת מקדשין אותו וחוזרין ומונין לאותו החדש מיום שלשים, וע"ע בהלכה י"ח שם. ועי' במפרש שם פרק ב' הלכה ט' שהקשה מהא דר"ה כה: "נחקרו העדים ולא הספיקו לומר מקודש עד שחשיכה הרי זה מעובר", ואמאי אין מקדשין למחר למפרע. ועי' מנחת חינוך מצוה ד' אות ב' [ו' במהדו"ח] מש"כ בזה, וע"ע עמק ברכה קידוש החדש סימן א'. - ועי' מנחת חינוך שם [אות ז' במהדו"ח] שהקשה על הרמב"ם דאם כן נמצא שלא הקריבו קרבן מוסף בזמנו, ובחדש תשרי לא עשו ר"ה ויוה"כ כלל, ועיי"ש מה שתירץ. - ועי' עמק ברכה שם שהקשה לדעת הרמב"ם אמאי מותרין העדים לחלל את השבת [עי' ר"ה כא:], הא אפשר לקדש ביום ל"א למפרע, ותירץ דהמצוה לקדש בזמנו ואח"כ אין מצוה, - וע"ע בעמק ברכה שם שכתב דדברי הרמב"ם הם רק למ"ד דשלא בזמנו אין מקדשין, אבל למ"ד מקדשין כיון שכבר קידשוהו אי אפשר לסתרו. וע"ע במנחת חינוך שם [ד' במהדו"ח ד"ה ונראה].

**עי'** מנחת חינוך מצוה ד' אות ג' [יד-טו במהדורה חדשה] שנסתפק בעדים שנעשין גדולים בר"ח, האם מקבלין עדותם כיון שאם מקדשים הוברר שהם גדולים. - עוד נסתפק אם המזימין נעשו גדולים בר"ח האם מקבלין עדותן , דאם יקבלו אין זה ר"ח והם קטנים, ואם לא יקבלו זה ר"ח והם גדולים.

**בענין נמצא אחד מהם קרוב או פסול בעדות החדש.** - עי' מנחת חינוך מצוה ד' אות ג' [י"ז במהדורה חדשה] שנקט דהעדות בטלה. ועי' בחידושי בן אריה ח"ב סימן ל' אות ג-ד שכתב דשאני עדות החדש משאר עדויות ולא בטלה כל העדות, עי' שם הטעם.

**בגמ'.** **דתניא רבי אלעזר בר' צדוק אומר אם לא נראה בזמנו אין מקדשין אותו שכבר קידשוהו שמים וכו' פלימו אומר בזמנו אין מקדשין אותו וכו'.** עי' רמב"ן בספר המצות סוף מצות עשה קנ"ג שכתב דאף למ"ד אין מקדשין יש מצוה לבית דין לקבוע אם יהיה החדש מלא או חסר אלא דאין מצוה לומר מקודש, ולמ"ד מקדשין נמי יש מצוה לקבוע מתי ר"ח ויש עוד מצוה לומר מקודש והיא מצוה בפני עצמה. ועי' מנחת חינוך מצוה ד' אות א' [ב' במהדו"ח] שכתב דאף למ"ד שלא בזמנו אין מקדשין יש מצוה לקבוע מתי ר"ח על פי עדים שראו הלבנה ביום ל"א. ועי' עמק ברכה קידוש החודש סוף סימן א' שחולק ע"ז.

**בגמ'.** **שנים אומרים לישב ואחד אומר שלא לישב מוסיפין עליהם עוד שנים ונושאין ונותנין בדבר.** עי' יד רמ"ה שכתב דאם הסכימו שלשתן לישב אין צריך להוסיף, אבל הר"ן כתב דה"ה בהסכימו שלשתן צריך להוסיף, וכן בחמשה.

**רש"י ד"ה שנים אומרים אינה צריכה ושלשה אומרים צריכה, הולכין אחר הרוב ומוסיפין עוד שנים להשלמת המנין ומעברים.** מלשון רש"י משמע שמוסיפים רק להשלמת המנין, ועי' רמב"ם פרק ד' מהלכות קידוש החדש הלכה י' שכתב מוסיפין שנים מן המזומנים לה "ונושאין ונותנין" וגומרין בשבעה. ועי' רש"ש מש"כ בזה.

**דף י"א ע"א**

**בגמ'.** **ועיברו את השנה על מנת שירצה רבן גמליאל וכשבא ר"ג ואמר רוצה אני נמצאת שנה מעוברת.** עי' טורי אבן ר"ה לא: סוף ד"ה שלא, שכתב דהיינו דוקא אם נתרצה הנשיא קודם ניסן אבל אם נתרצה לאחר שנכנס ניסן כיון דעכשיו אין יכולים לעברו לא אמרינן אגלאי מילתא למפרע, ולמ"ד יש ברירה מהני אף אם נתרצה אחר שנכנס ניסן. ועי' מנחת חינוך מצוה ד' אות ח' [ל"ה במהדו"ח] שדן דשמא על מנת שירצה היינו על מנת שלא ימחה, ואם כן מהני אף למ"ד אין ברירה, ועיי"ש עוד מש"כ בזה.

**בגמ'.** **תנו רבנן אין מעברין את השנה אלא אם כן היתה צריכה מפני הדרכים ומפני הגשרים וכו'.** עי' רמב"ם פרק ד' מהלכות קידוש החדש הלכה ב' שכתב "על שלשה סימנים מעברין את השנה על התקופה ועל האביב ועל פירות האילן", ובהלכה ה' שם כתב "ויש שם דברים אחרים שהיו בית דין מעברים בשבילם מפני הצורך, ואלו הן מפני הדרכים שאינם מתוקנים וכו' ומפני הגשרים שנהרסו וכו'", ועי' מנחת חינוך מצוה ד' אות ו' [כ"ד במהדו"ח] שכתב דמן התורה אין מעברין אלא על ג' סימנים שבהלכה ב', ועיי"ש עוד מש"כ בזה, וע"ע בחידושי הר"ן מש"כ בזה.

**בגמ'.** **ת"ר אין מעברין את השנה לא מפני הגדיים ולא מפני הטלאים ולא מפני הגוזלות שלא פירחו אבל עושין אותן סעד לשנה.** עי' רש"י שפירש דמצטרפין לאביב או לפירות האילן, ועי' רמב"ם פרק ד' מהלכות קידוש החדש הלכה ז-ח שכתב "יש דברים שאין מעברין בשבילן כלל אבל עושין אותן סעד לשנה שצריכה עיבור מפני התקופה או מפני האביב ופירות האילן וכו', כיצד עושין אותן סעד לשנה אומרין שנה זו צריכה עיבור מפני התקופה שמשכה או מפני האביב ופירות האילן שלא הגיעו ועוד שהגדיים קטנים והגוזלות רכים". ומבואר דבעינן גם אביב וגם פירות האילן מלבד הגדיים והטלאים. ועי' בחידושי מרן רי"ז הלוי שם מה שביאר במחלוקתם.

**בגמ'.** **כמה עיבור השנה שלשים יום רשב"ג אומר חדש.** עי' ר"ה יט: רש"י ד"ה כמה עיבור, דהנדון הוא על החדש הראשון שהוא התוספת.

**שם.** עי' מנחת חינוך מצוה ד' אות ה' [במהדורה חדשה אות כ"א] שתמה איך אפשר לקבוע כמה תהיה התוספת, הרי זה תלוי מתי יבואו העדים בחדש שאח"כ, ותירץ דהרשות ביד בי"ד לקדש שלא על פי עדים לצורך, ועי' רמב"ם פרק ד' מהלכות קידוש החדש הלכה י"ז שכתב "שחדש העיבור הרשות לבית דין להוסיפו מלא או חסר לאנשים הרחוקים שמודיעין אותם, אבל הם לפי הראיה הם עושים אם מלא אם חסר". ובמנחת חינוך שם תמה ע"ז איך אפשר לחלק בין הקרובים לרחוקים. ועי' ר"ה דף כא. תוד"ה לוי, דמבואר שהרחוקים הם בכלל אתם ואפילו מוטעין, ויו"ט אצלם נקבע לפי מנהגם, ועי' טורי אבן שם שתמה ע"ז. אמנם עדיין צ"ב מה הענין להודיעם ולהטעותם. ועי' חזו"א או"ח סימן קמ"ב אות ג' מה שביאר בדברי הרמב"ם.

**דף י"א ע"ב**

**בגמ'.** **ת"ר על שלשה דברים מעברין את השנה על האביב ועל פירות האילן ועל התקופה וכו'.** עי' חידושי מרן רי"ז הלוי פרק ד' מהלכות קידוש החדש הלכה ז'.

**בגמ'.** **מ"ט דחנניה איש אונו, אמר קרא לשכנו תדרשו ובאת שמה וכו'.** מבואר דלת"ק אין צריך לפסוק דלשכנו. ועי' רמב"ם פרק ד' מהלכות קידוש החדש הלכה י"ב שפסק כת"ק, ומביא את הפסוק דלשכנו, וצ"ע, ועי' ערוך לנר על תוד"ה אין מעברין.

**תוד"ה אין מעברין וכו' ובירושלמי אמרינן להדיא דכשאין יכולין לעבר אותה בא"י מעברין אותה בחוצה לארץ ירמיה יחזקאל ברוך בן נריה עיברו בחוץ לארץ וכו'.** עי' מנחת חינוך מצוה ד' אות א', שתמה מה הראיה מאחר החורבן הא כל המעלה של ארץ ישראל זה כשהיא בקדושתה, ולאחר החורבן בטלה קדושתה דקדושה ראשונה לא קידשה לעתיד לבא. משא"כ בקדושה שניה דקידשה לעתיד לבא, ותירץ דכיון דהמקור מלשכנו, זה תלוי בקדושת השכינה, וזה לא בטל אף בקדושה ראשונה.

**בא"ד.** **וקשה קצת דבברכות נפקא לן מדכתיב כי מציון תצא תורה וגו' והכא מייתי מלשכנו תדרשו.** עי' מהרש"א בח"א בברכות שם, שכתב ד"לשכנו" מיירי בזמן הבית, ו"כי מציון" לאחר החורבן, שאין השכינה שורה בירושלים. ועי' רמב"ם פרק ו' מהלכות בית הבחירה הלכה ט"ז דמבואר שהשכינה שורה במקום המקדש גם לאחר החורבן, ומשום הכי קדשה לעתיד לבא, וי"ל דזהו מחלוקת תנאים והסוגיא בברכות כמ"ד דלא קדשה לעתיד לבא. - ועי' צל"ח בברכות שם שתירץ ד"כי מציון" מיירי בקידוש החדש ו"לשכנו" בעיבור השנה. ועי' רמב"ם פרק א' מהלכות קידוש החדש הלכה ח' שמביא את הפסוק של "כי מציון" גם על עיבור השנה. ועי' ברמב"ם שם שכתב "אין מחשבין וקובעין חדשים ומעברין שנים אלא בארץ ישראל שנאמר כי מציון תצא תורה ודבר ה' מירושלים", ומבואר שם דאפילו בדיעבד לא מהני. ובפרק ד' הלכה י"ב כתב "ואין מעברין את השנה אלא בארץ יהודה שהשכינה בתוכה שנאמר לשכנו תדרשו ואם עברוה בגליל מעוברת", ולפי זה יש ליישב קושית התוס' דמ"כי מציון" ילפינן דדוקא בארץ ישראל וזה מעכב אף בדיעבד, ומ"לשכנו" ילפינן דלכתחילה דוקא ביהודה ולא בכל א"י.

**בגמ'.** **ואם קידשוהו בלילה אינו מקודש וכו' מה משפט ביום אף קידוש החדש ביום.** עי' רשב"ם ב"ב קיד. ד"ה אפילו הן שלשה, דמבואר שבקבלו עדות בלילה דנים על פי זה ביום, ולכאורה טעמו משום דבדיעבד אם דן בלילה דינו דין. ועי' בחידושי הר"ן כאן שהקשה עליו מהכא דאפילו בדיעבד אין מקודש בלילה. ועי' בחידושי הרמב"ן ב"ב קיג: ד"ה ואימא, שכתב בדעת הרשב"ם דדוקא קבלת עדות מהניא בלילה משא"כ שאר דיני ממונות, ולפי"ז ניחא.

**שם.** עי' ר"ה כה: "ראוהו בית דין וכל ישראל נחקרו העדים ולא הספיקו לומר מקודש עד שחשיכה הרי זה מעובר", ובגמ' שם "סד"א תהוי חקירת עדים כתחילת דין וכו' מה משפט ביום אף הכא נמי ביום". ועי' רשב"א שם שהקשה דמשמע דאי לאו דאין מקדשין בלילה היה אפשר לקדש בלילה אע"פ שעבר יומו, וא"כ אמאי מעברינן ליה ליקדשוהו למחר, ועיי"ש מה שתירץ. ועי' בחידושי הר"ן שם מש"כ בזה.

**דף י"ב ע"א**

**בגמ'.** **אין מעברין את השנה לפני ראש השנה ואם עיברוה אינה מעוברת.** צ"ב אמאי לא אמרינן "אתם אפילו מוטעין". ועי' צל"ח ברכות סג: שכתב דרק בקידוש החדש נתחדש דין זה ולא בעיבור השנה. ועי' מנחת חינוך מצוה ד' אות ו' [ כ"ד במהדורה חדשה] מש"כ בזה, וע"ע עמק ברכה עיבור השנה סימן ב' סוף ד"ה ונראה.

**בגמ'.** **מעשה בר"ע שהיה חבוש בבית האסורים ועיבר שלש שנים זו אחר זו.** עי' ר"ח שהביא ב' פירושים, ובפירוש אחר פירש שהיה שביעית ויובל ומוצאי יובל, ולכאורה קשה דהא מעשה דר"ע אחר החורבן היה ולא היו אז יובלות.

**דף י"ב ע"ב**

**רש"י ד"ה ניסן בניסן, לאחר שקידשוהו לשם ניסן חזר ונמלך ועשאו אדר השני.** עי' יד רמ"ה לקמן ד"ה אמר מר, שהקשה דאם כן הוה ליה למימר עיבר אדר בניסן, וע"כ פירש דעשה עוד ניסן, ולמסקנא הגמ' חוזרת בה דלא עיבר ניסן בניסן אלא אדר באדר הוא דעיבר, מיהו לא אימני עלה לעבורא אלא ביום שלשים של אדר. ומבואר בדבריו דאם היה עוד ניסן היו עושים פסח בניסן שני והיינו משום דהראשון הוא התוספת, וכן מבואר ברש"י ר"ה יט: ד"ה כמה עיבור השנה.

**בגמ'.** **אלמא אית ליה לר' יהודה טומאה דחויה היא בציבור.** עי' רמב"ם פרק ד' מהלכות קידוש החדש הלכה ו' שפסק דאין מעברין לכתחילה מפני הטומאה. ועי' מנחת חינוך מצוה ד' אות ו' [כ"ה במהדורה חדשה] שהקשה דהרמב"ם פסק טומאה דחויה היא בציבור, ותירץ דלמסקנא אפשר לומר דגם למ"ד דחויה אין מעברין לכתחילה.

**רש"י ד"ה בין שישנו על מצח כהן גדול בשעת טומאה.** עי' יד רמ"ה שתמה בשעת טומאה מאי ריצוי איכא, וע"כ פירש דאשעת הקרבה קאי.

**בגמ'.** **הואיל וראוי לקבעו ניסן.** עי' יד רמ"ה שפירש הטעם משום דמיחזי כמעבר ניסן בניסן.

**בגמ'.** **רב נחמן אמר מעובר ומקודש.** עי' מהרש"א שהקשה אם כן אמאי אכלו את הפסח בלא ככתוב הא בדיעבד מעובר. וכן הקשה ביד רמ"ה בגמ' לעיל, ותירץ הרמ"ה דכיון דלכתחילה אין מעברין חשיב כאילו אכלו בלא ככתוב. וכן מבואר לכאורה ברמב"ם פרק ד' מהלכות ביאת מקדש הלכה י"ח, וע"ע שם הלכה י"ז ובכסף משנה שם הלכה י"ח.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ד' מהלכות קידוש החדש הלכה י"ד שפסק דמקדשין לכתחילה. ועי' רש"ש שהקשה דבגמרא מבואר דלכו"ע אין מקדשין לכתחילה, ועי' אור שמח שם, ובקונטרס מחידושי מרן רי"ז הלוי בעניני קידוש החודש עמוד ה', מה שביארו בדברי הרמב"ם.

**רש"י ד"ה אין מקדשין את החדש, לומר מקודש הוא לאדר השני וכו' אלא שתקי וכי מטי ריש ירחא אחרינא מקדשי ליה לניסן.** עי' רש"י לעיל י: ד"ה חישוב דעבור, ועי' רש"ש שהקשה דהוא סותר למש"כ רש"י כאן, וע"כ פירש דברי הגמ' באופן אחר. ועי' בפירוש ר"ח.

**דף י"ג ע"ב**

**בענין סמיכת זקנים בפר העלם דבר של ציבור.** - עי' בחידושי הגרי"ז תמורה ב. ד"ה שם בגמרא לרבות, שמביא מתוספתא דשותפין שהביאו קרבן שניהם סומכים עליו ואפילו בזה אחר זה, וכן בפר העלם דבר של ציבור מבואר שם דמהני אף בזה אחר זה. ועיי"ש מה שביאר דמסברא יש לחלק ביניהם דדוקא בשותפין מהני בזה אחר זה אבל בפר העלם דבר בעינן בבת אחת, עי' שם הטעם. ועיי"ש עוד מה שהקשה על התוספתא.

**בגמ'.** **וסמכו שנים זקני שנים ואין בית דין שקול מוסיפין עליהם עוד אחד.** עי' תוס' יבמות קא. ד"ה ואין בי"ד שקול, שהקשו אמאי בעינן בית דין נוטה בסמיכת פר, ועיי"ש מה שתירצו.

**בגמ'.** **ומאי סמיכת זקנים מיסמך סבי.** עי' רמב"ם פרק ד' מהלכות סנהדרין הלכה ג' שפסק דמיסמך סבי בשלשה והוא שיהיה אחד מהם סמוך. ועי' בכסף משנה וברדב"ז שם שביארו מה מקורו של הרמב"ם. וצ"ב אי בעינן סמוכין אמאי אין צריך שיהיו שלשתן סמוכין, ואי לא בעינן סמוכין אמאי לא סגי בשלשה הדיוטות. ועי' בחידושי מרן רי"ז הלוי שם שביאר דלעולם סגי בבית דין של הדיוטות, אלא דבעינן שיהיה סמוך איש מפי איש עד משה רבנו ומשום הכי בעינן אחד סמוך. ועי' יד רמ"ה לקמן יד. ד"ה רבי חנינא, דס"ל דבעינן שיהיו שלשתן סמוכין.

**בגמ'.** **וחד לא סמיך והא אמר רב יהודה אמר רב וכו'.** צ"ב לשיטת הרמב"ם (הובא בקטע הקודם) מה הקושיא הא התם היו עמו חמשה זקנים. ולשיטת הרמ"ה ניחא דהקושיא היא איך סמך את השנים הראשונים, הא לא היו שם שלשה סמוכין.

**דף י"ד ע"א**

**בגמ'.** **הריני מוטל לפניהם כאבן שאין לה הופכים.** עי' רמב"ם פרק ה' מיסודי התורה הלכה ד' שפסק דכל מקום שאמרו יעבור ואל יהרג ונהרג ולא עבר הרי זה מתחייב בנפשו. ועי' כסף משנה ומשנה למלך שם שהביאו דהרבה חולקים ע"ז וס"ל דאם נהרג ולא עבר צדקה תחשב לו. ולדעת הרמב"ם קשה אמאי רבי יהודה בן בבא מסר נפשו. [עי' כסף משנה שם סוף הלכה א']. ועי' בכסף משנה שם שהביא דברי הנמוקי יוסף שאם הוא אדם גדול וחסיד ורואה שהדור פרוץ בכך מותר גם לשיטת הרמב"ם, ולפי"ז אפשר לומר דהכא נמי שרי מפני שהדור צריך סמוכין.

**בגמ'.** **אמר רבי יהושע בן לוי אין סמיכה בחוצה לארץ.** עי' רמב"ם פרק ד' מסנהדרין הלכה ו' שפסק דכל ארץ ישראל שהחזיקו בה עולי מצרים ראויה לסמיכה, ועי' בכסף משנה וברדב"ז שם.

**רש"י ד"ה סומכין בארץ ונסמכין בחוצה לארץ מאי וכו' או דילמא כיון דליתיה גבייהו בשעת סמיכה לא מהניא ליה.** משמע דה"ה אם שניהם בארץ היכא דליתיה גבי סומך בשעת סמיכה. ועי' ביד רמ"ה שדחה פירוש זה ופירש שהספק משום שאין הנסמכין בארץ, אבל בשניהם בארץ ודאי מהני, וכן פסק הרמב"ם בפרק ד' מסנהדרין הלכה ו', ועי' כסף משנה שם.

**בענין סמיכה בזמן הזה.** - עי' רמב"ם בפירוש המשניות שכתב יראה לי דכשיסכימו כל החכמים שבא"י יכולים לחדש הסמיכה ולסמוך אדם אחד והוא יהיה סמוך ויסמוך אח"כ לכל מי שירצה, ועיי"ש שהביא ראיה לזה, וכ"כ בפרק ד' מהלכות סנהדרין הלכה י"א, ועיי"ש מש"כ עוד בזה וסיים "והדבר צריך הכרע". ועי' רדב"ז שם שכתב דעל זה סמכו חכמי צפת לחדש הסמיכה ולא עלה בידם, ועיי"ש שהאריך בזה. וע"ע חזו"א חו"מ ליקוטים סימן א' מש"כ בזה.

**בגמ'.** **ת"ר ויצאו זקניך ושופטיך זקניך שנים שופטיך שנים ואין בי"ד שקול.** עי' תוס' יבמות קא. ד"ה ואין בי"ד שקול, שביארו אמאי בעינן בית דין נוטה בחליצה, וה"ה בעגלה ערופה. ועי' יד רמ"ה שכתב דגם בעגלה ערופה יש מחלוקות, כגון מהיכן מודדים.

**דף י"ד ע"ב**

**בגמ'.** **צריך לעסוק במדידה.** עי' חידושי מרן רי"ז הלוי פרק ט' מהלכות רוצח ושמירת נפש הלכה א', שהוכיח מדברי הרמב"ם שהמדידה היא מגופו של חלל וצריך שהחלל יהיה שם בשעת המדידה. והקשה ע"ז מתוספתא שמבואר לא כך, ותירץ דהרמב"ם הוכיח מהבבלי דפליג ע"ז.

**בגמ'.** **דנפוק כמה אילימא מקצתן דילמא הנך דאיכא גואי קיימי כוותיה אלא פשיטא דנפוק כולהו.** עי' יד רמ"ה שהקשה דילמא מיירי בדנפוק רובא, ותירץ דאמרינן דלמא אם היו שומעים סברת המיעוט היו מסכימים עימהם. ועי' בערוך לנר מש"כ בזה.

**בגמ'.** **כגון שיצאו להוסיף על העיר ועל העזרות.** עי' יד רמ"ה שמפרש שצריך בית דין בהוספה על העיר גם לפסוק כמה להוסיף וגם לחלות הקידוש.

**תוד"ה נטע רבעי ומעשר שני וכו' ומיהו בזמן הזה שאין מחללין בשויין לא בעי שלשה.** הא דאין מחללין בשויין הוא משום דשמואל דאמר (ב"מ נז.) "הקדש שוה מנה שחיללו על שוה פרוטה מחולל", ובגמ' שם יש מ"ד דדוקא אונאה אין בהקדש אבל ביטול מקח דהיינו ביותר משתות יש גם בהקדש, ופליג אדשמואל, ולכאורה להך מ"ד ה"ה במעשר שני דוקא בשתות ולא ביותר משתות. ועי' בחידושי הגרי"ז תמורה כז. שמבאר שזה רק בהקדש אבל במעשר שני לא שייך ביטול מקח ולכו"ע מהני בשוה פרוטה.

**דף ט"ו ע"א**

**רש"י ד"ה במתפיס מטלטלין לערכו שאומר ערכי עלי ונתחייב ערך הקצוב לפי שויו והיה לו מטלטלין ואמר הרי אלו לערכי וחלה עליהן קדושה וכו'.** עי' קהלות יעקב חולין סימן מ"א שהקשה דבחולין קלט: מבואר דבערכין לכ"ע חולין הן, עד שיבואו לידי גזבר. (וע"ע בספר משמר הלוי קמא סימן א' אות ל"ו).

**בגמ'.** **הקרקעות תשעה וכהן.** עי' תוס' מגילה כג: ד"ה עשרה כהנים, שהקשו הא אין בית דין שקול. ועי' רשב"א שם שתירץ דשאני הכא דגלי קרא, וטעמא דמילתא משום דשומא היא ואינו כדין ממש.

**בגמ'.** **האומר דמי עלי שמין אותו כעבד הנמכר בשוק ועבד איתקש לקרקעות.** עי' קצוה"ח סימן ת"כ ס"ק א' שכתב דלשיטת רש"י בב"ק פג: ד"ה וכמה הוא יפה, דבחובל בחבירו שמין כעבד עברי הכא נמי שמין כעבד עברי, ולשיטת הרא"ש שם פרק ח' סימן א' דשמין כעבד כנעני הכא נמי שמין כעבד כנעני. ורש"י לשיטתו בקידושין ז. ד"ה שיש להן אחריות, (ועי' תוס' שם ד"ה אם כן) שכל אדם הוקש לקרקע ולא רק עבד כנעני.

**בגמ'.** **התם כל כמה דשבקה להו מיכחש כחשי אבל שערו כל כמה דשבקה להו אשבוחי משבח.** עי' יד רמ"ה שמבאר החילוק דבענבים צורך הענבים ליבצר דאל"כ יתקלקלו, משא"כ בשער אין צורך השער ליגזז אלא צורך האדם.

**רש"י ד"ה מועלין בשערו, דשערו לאו כגופו והוה ליה כשאר מטלטלין.** עי' ר"ח שפירש דת"ק ס"ל כגזוז דמי ולא חל ע"ז ההקדש, ורשב"ג ס"ל לאו כגזוז דמי, וחל ע"ז ההקדש. ועי' במגיה שהקשה דאפילו אי כגופו אמאי מועלין הא בגופו נמי ליכא מעילה, וי"ל דמועלין לאחר שיגזז, דמחובר שתלשו מועלין בו אף שהקדישו במחובר, (עי' רמב"ם פרק ה' מהלכות מעילה הלכה ה').

**תוד"ה שער העומד ליגזז, אע"ג דמעילה ילפינן מתרומה ולענין תרומה לא אמרינן כל העומד לקצור כקצור דמי.** עי' בספר המאיר לעולם ח"א סימן ה' שתמה דבתרומה יש דין ש"מחובר" פטור והעומד ליקצר זה "מחובר" ומשום הכי פטור, משא"כ במעילה דיש דין ש"קרקע" אין בה מעילה והעומד ליקצר זה לא "קרקע" אע"פ שזה "מחובר".

**תוד"ה בענבים העומדים ליבצר וכו' וי"ל דגבי בעל חוב מודה דלא גבי מדבר העומד לגזוז דלא סמכא דעתיה.** עי' נדרים סה: "והקתני שער ראשו ושער ראשו מטלטלי הוא". ועי' בפירוש הרא"ש שם שכתב דמיירי בעומד ליגזז. ועי' רש"ש שם שהקשה דהא אף בעומד ליגזז ס"ל לת"ק דלאו כגזוז דמי. ולפמש"כ התוס' ניחא דהתם מיירי לענין גביית הכתובה ובהא כו"ע מודו.

**בא"ד.** **ועוד פר"ח דהתם פריך משום דבפרק הכונס פסיק רב כרבי שמעון וכו' משמע דכבצורות דמיין.** ולפי התירוץ הראשון צ"ל דאע"ג דלאו כבצורות דמיין פסקינן כרבי שמעון, משום דהטעם דשמין אגב קרקע הוא משום דנחשב היזק בשדה שנחסר הערוגה, אבל בפירות גמורים ס"ל לר' שמעון דלא נחשב היזק בשדה, דאע"פ שהפירות הם כקרקע, קרקע בפני עצמן הוו. וכן צ"ל בדעת הרא"ש שפסק בב"ק פרק ו' סימן ח' כר"ש, וכן פסק הטור סימן שצ"ד, ובסימן צ"ה כתב הטור בשם הרא"ש לענין שבועה דאפילו א"צ לקרקע דינו כקרקע, ולהנ"ל ניחא. ועי' ש"ך סימן צ"ה ס"ק ט' וסימן קצ"ג ס"ק א', שכתב דמהא דפסק רב כר"ש אין להוכיח דהלכה כר"מ "דהתם עכשיו כבר נתלשו ועוד דלענין שומא אגב ארעא שאני".

**דף ט"ו ע"ב**

**רש"י ד"ה מה איש בכ"ג, דאיש פשיטא לן דכבר הוקבעו לישראל סנהדראות מיתרו ואילך.** ואע"פ שהיה קודם מתן תורה ובן נח נידון בדיין אחד, י"ל דהא במרה נצטוו על הדינים [עי' רש"י עה"ת שמות ט"ו כ"ה], וצ"ל דבכלל זה נצטוו דדיני נפשות בכ"ג.

**תוד"ה שור סיני בכמה וכו' וא"ת ומאי קמיבעיא ליה משור סיני דמאי נ"מ מאי דהוה הוה.** עי' מאירי שתירץ דנפק"מ לנודר להלביש עניים כמנין הדיינים שצריכים לדון שור סיני. עוד תירץ דנפק"מ למש"כ בירושלמי "או ירה יירה לרבות שילה ובית עולמים". וצ"ב לתירוץ זה אמאי אמרינן מי גמר שעה מדורות, הא שור סיני נמי דורות הוא.

**בגמ'.** **אמר ריש לקיש והוא שהמיתו אבל לא המיתו לא וכו'.** עי' רמב"ם פרק ה' מסנהדרין הלכה ב' שפסק דמיתתן בכ"ג והוא שהמיתו, ועי' כסף משנה שם שכתב דפסק כר"ל. וצ"ע דכל המחלוקת היא לר"א אבל לת"ק דבעי כ"ג גם ר' יוחנן מודה דהוא רק בהמיתו, והרמב"ם פסק דמיתתן בכ"ג כת"ק.

**בגמ'.** **אלמא קסבר אין להם תרבות ואין להם בעלים.** והא דמבואר בב"ק טו: דחייבין על הזיקן, כתב המאירי בסוגיין דחייבין מתורת בור ברה"ר, שאע"פ שאינו ברשותו עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו.

**רש"י ד"ה כיון דהמיתו, ואמור רבנן דאין צריך לדונן בבי"ד.** עי' יד רמ"ה שכתב דמדאורייתא קטלינן להו, דלא יליף ר"א שור שור משבת להצריך בשאר בהמה וחיה כ"ג, ומשום הכי דוקא בשור בעינן כ"ג ולא בשאר בהמה וחיה. ושאר בהמה וחיה נהרגים מדין ובערת הרע מקרבך, ומ"מ אף לר"א אסורין בהנאה בשהמיתו דיליף לה בק"ו משור.

**בגמ'.** **ר"ע היינו ת"ק איכא בינייהו נחש.** עי' רמב"ם פרק ה' מהלכות סנהדרין הלכה ב' שכתב דנחש שהמית אחד הורג אותו. והראב"ד שם כתב ע"ז "זהו כר"ע ולא ידעתי למה". ועי' כסף משנה ולחם משנה שם מה שביארו בדעת הרמב"ם. - ועי' בחידושי הגרי"ז זבחים ע: סוף ד"ה שם בא"ד הרי הזאב, שכתב דמשמע מלשון הרמב"ם דאין זה דין כל הקודם זכה אלא מדין בית דין וסגי בדיין אחד. וע"ע בחידושי הגרש"ר סימן ב' בהגהות אות ב'.

**בגמ'.** **ר' יונתן אומר מק' ועד רובו של שבט.** עי' רמב"ם פרק ד' מהלכות עבודה זרה הלכה ב' דפסק עד רובו ולא רובו בכלל, ועי' לחם משנה שם שהקשה מלשון הגמ' "ואפילו ר"י לא קאמר אלא רובו" משמע דברובו אמר, ועיי"ש מה שתירץ. וע"ע מהרש"א לעיל ב. ד"ה בפירש"י. ועי' רמב"ם פרק ה' מהלכות סנהדרין הלכה א' שכתב "ואין דנין לא את השבט שהודח "כולו" וכו' אלא בבית דין הגדול". ועי' בחדושי הגרש"ר סימן ד' אות ב' מש"כ בזה.

**דף ט"ז ע"א**

**בגמ'.** **בעי רבי אלעזר שורו של כהן גדול בכמה וכו'.** עי' נודע ביהודה תנינא חו"מ סימן ז' שכתב דה"ה עבדו של כהן גדול. ותמה ע"ז בנו הגר"ש שם, דדוקא בשורו הספק מכיון שיש היקש כמיתת הבעלים כך מיתת השור, אבל עבד הוא כשאר ממונו דודאי לא בעי ע"א.

**שם.** הרמב"ם השמיט דין שורו של כהן גדול, ועי' לחם משנה פרק ה' מסנהדרין הלכה א' דכתב דס"ל שנידון בע"א וזה נכלל במה שפסק דשור הנסקל כבעלים. ועי' במאירי שפסק דנידון בכ"ג, והביא שיש חולקים.

**בגמ'.** **למיתת בעלים דידיה מדמינן ליה או דילמא למיתת בעלים דעלמא מדמינן ליה.** עי' מנחת חינוך מצוה נ"ב אות א' [ז' במהדו"ח] שכתב בשם הב"ח דשור הנסקל של בן נח נאסר בהנאה ונהרג בגמר דין של דיין אחד, כיון דבן נח עצמו נמי נהרג בדיין אחד. ועיי"ש שהביא מהחכם צבי שכתב דאף אם נהרג בדיין אחד מ"מ אינו נאסר בהנאה אלא בכ"ג, דרק בי"ד של כ"ג דאלים כוחם יכולים לעשות איסור הנאה. ובמנחת חינוך הקשה על החכם צבי דבגמ' לעיל טו: אמרינן "כיון דהמיתו שוינהו רבנן כמאן דגמר דינייהו ואיסורי הנאה נינהו", ומבואר דכל היכא שחייבים מיתה נאסרים בהנאה אפילו בלא גמר דין כלל.

**דף י"ז ע"א**

**רש"י ד"ה ואי אמר טעמא.** מראה פנים לחובה ומראה פנים לזכות וכו'. עי' מהרש"א שפירש דהוה אמינא דכיון שמראה פנים כמאן דאיתיה דמי בשעת משא ומתן, ורק בשעת גמר דין זה בית דין שקול, קמ"ל שגם בשעת משא ומתן הוה ליה כמאן דליתיה.

**בגמ'.** **סנהדרי שראו כולן לחובה פוטרין אותו.** עי' תוס' הרא"ש שפירש ממהרין להרגו מיד. וביד רמ"ה פירש דפוטרין אותו מן המיתה כיון שאי אפשר לקיים בו הלנת דין.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ט' מהלכות סנהדרין הלכה א' שכתב "סנהדרין שפתחו כולן בדיני נפשות תחילה ואמרו כולן חייב הרי זה פטור". ומשמע מלשונו דדוקא אם פתחו מתחילה כולן לחובה אבל אם פתחו בזכות ואח"כ הסכימו כולן לחובה מלינין הדין דיתכן שיחזרו בהן. ועי' מנחת חינוך מצוה ל"ז אות ג' [ד' במהדו"ח] מש"כ בזה. - ועי' רדב"ז שהיה לו גירסא ברמב"ם "סנהדרין גדולה", והקשה ע"ז דהא רב כהנא סתם סנהדרין קאמר ומשמע אף סנהדרין קטנה, ועיי"ש מש"כ בזה. ועי' אור שמח שם מש"כ בזה.

**דף י"ז ע"ב**

**רש"י ד"ה שנים לדבר, בשבעים לשון ואחד לשמוע שיהא מבין בשבעים לשון אע"פ שאינו יודע להשיב.** עי' בחידושי הר"ן שכתב דלפי פירושו משמע ששלשה יכולים לקבל עדות בדיני נפשות, ואינו במשמע דודאי כל הבית דין הצריכים בגמר דין צריכין הם בקבלת העדות (עי' בקטע הבא), וא"כ כל הכ"ג צריכים לדעת שבעים לשון. וע"כ פירש דצריך שיהיו בעיר חוץ מן הסנהדרין באותן ג' שורות שלפני הסנהדרין, שנים הראויים להורות בכל התורה כולה, ואחד יודע לשמוע ולשאול ולהשיב. ועי' רמב"ם פרק א' מהלכות סנהדרין הלכה ה - ו שפירש כהר"ן ופירש שהם מכלל הסנהדרין.

**בענין קבלת עדות בדיני נפשות.** - עי' רמב"ן עה"ת דברים י"ז ו' שנחלק עם הרס"ג אי סגי בג' או דבעינן כ"ג. וביאור המחלוקת נראה דדעת הרמב"ן שרק בית דין שיכול לדון דין זה יכול לקבל עליו עדות כיון שהיא לצורך הדין, ודעת הרס"ג דקבלת עדות היא דבר בפני עצמו וסגי בשלשה. ועי' קצוה"ח סימן ע"ט ס"ק ז' מה שנחלק עם המהרי"ט ולכאורה תלוי במחלוקת הרמב"ן והרס"ג. - ועי' מנחת חינוך מצוה תס"ד אות א' [י"ט במהדורה חדשה] שהקשה על דעת הרמב"ן מעיר הנדחת דמרבין להן בתי דינין ואמאי לא בעינן ע"א לקבלת העדות כדין עיר הנדחת. ועי' בחידושי הגרש"ר סימן ג' אות ח'.

**פרק שני - כהן גדול**

**דף י"ח ע"א**

**בגמ'.** **אי לא דיינינן ליה איהו היכי דיין והכתוב התקוששו וקושו ואמר ר"ל קשט עצמך ואח"כ קשט אחרים.** עי' תומים סימן ז' ס"ק ד' שהקשה אם כן איך קטן דן הרי אותו אין דנים. וי"ל דשאני קטן דהטעם דאין דנים אותו הוא משום שאינו מוזהר ואם כן אין על מה לדון אותו.

**בגמ'.** **אימא כל דאית ליה תקנתא בחזרה ליגלי דלית ליה תקנתא בחזרה לא לגלי דתנן וכו'.** עי' ר"ן שהקשה מה ההוה אמינא שאינו גולה הרי במשנה שם כתוב שאינו יוצא משם לעולם ומבואר שגולה. ותירץ בתירוץ השני דהוה אמינא דאינו יוצא משם לעולם אם ברח מעצמו, אבל בית דין לא יחייבוהו גלות. וכוונתו דיש בגלות ב' דינים א. הצלה מגואל הדם ב. עונש גלות, והוה אמינא דכהן גדול אינו מחויב בעונש ומשום הכי בית דין לא יחייבוהו אבל אם רוצה לינצל מגואל הדם צריך ללכת לעיר מקלט מעצמו, וע"ז כתוב דאינו יוצא משם לעולם.

**דף י"ח ע"ב**

**תוד"ה אינו יוצא משם לעולם, פירוש וכגון שלא מינו אחר עד שנגמר דינו.** עי' מנחת חינוך מצוה ת"י אות א' [כ"א במהדו"ח ד"ה וגם] ובחזו"א חו"מ ליקוטים סימן כ"ג לדף י: ד"ה ויש לעי' בהא דתנן, שהקשו דאם כן אמאי ס"ד דלא ליגלי הא אית ליה תקנתא בחזרה היכא דמינו אחר קודם שנגמר דינו.

**בא"ד.** **וכגון דליכא משוח שעבר וליכא משוח מלחמה, דמשוח שעבר מחזיר הרוצח לדברי הכל וכו'.** עי' תוס' יומא עג. ד"ה וכולן, שתירצו באופן אחר. ועי' מסורת הש"ס שם מה שהקשה ע"ז. וע"ע ברש"ש שם, ובחזו"א חו"מ ליקוטים סימן כ"ג לדף י: ד"ה יש לעי' בהא דתנן.

**בגמ'.** **אם עבר על עשה.** עי' בערוך לנר שהקשה מה עונש בית דין שייך בעשה. ועי' יד רמ"ה שפירש דאיירי בכפיה לקיים מצות עשה. ומבואר בדבריו דבעינן בית דין לכפיה על מצות עשה, ועי' קצוה"ח סימן ג' ס"ק א' ובנתיה"מ שם ובמשובב שם.

**בגמ'.** **אם עבר על עשה ועל לא תעשה הרי הוא כהדיוט לכל דבריו.** עי' בערוך לנר שנסתפק לרבי ישמעאל דילפינן רשע רשע ובעינן בית דין של כ"ג למלקות [לעיל י.] האם לומדים גם לגבי כהן גדול דבעינן בי"ד של ע"א.

**דף י"ט ע"א**

**בגמ'.** **ואין עשה דוחה לא תעשה ועשה.** עי' בחידושי הר"ן שהביא דבתוס' הקשו דהא עשה דיבום שוה בכל ועשה דכהן גדול אינו שוה בכל ואמאי לא דחי, ותירצו דגם עשה דיבום אינו שוה בכל דמלך אינו מייבם. וצ"ע דאין זה פטור בדין יבום אלא מחמת סיבה צדדית משום שגנאי הוא לו. וע"ע תוס' יבמות ה. ד"ה ואכתי, מש"כ בזה.

**בגמ'.** **יבא עשה וידחה לא תעשה.** עי' שו"ת הרשב"א ח"א סימן י"ח שכתב דרק ליבם יש מצוה לייבם ולא ליבמה. וצ"ב לפי"ז מה שייך עשה דוחה לא תעשה הרי לה אין עשה. ועי' מנחת חינוך מצוה א' אות ב' [ט"ו במהדורה חדשה]. ומדברי הר"ן כאן (הובא בקטע הקודם) מבואר שגם ליבמה יש מצוה, מדכתב דהוי עשה השוה בכל. וע"ע קובץ הערות סימן י"ד אות י"א.

**בגמ'.** **מן המקדש לא יצא מקדושתו לא יצא.** עי' רש"י במשנה שכתב "והיינו דאזהר קרא ומן המקדש לא יצא", ומשמע דהוא איסור דאורייתא. ועי' רמב"ם פרק ה' מהלכות כלי המקדש הלכה ה' שלא הזכיר את הפסוק. וע"ע רמב"ם פרק ב' מהלכות ביאת מקדש הלכה ה-ו שפירש דקרא קאי אשעת עבודה ובין בכהן גדול בין בכהן הדיוט. ועי' ראב"ד וכסף משנה שם. וע"ע רמב"ן עה"ת, ויקרא כ"א י"ב.

**בגמ'.** **אמר להו שמעון בן שטח לחכמים תנו עיניכם בו ונדוננו.** עי' ערוך לנר שהקשה דהא שמעון בן שטח היה קרובו של ינאי ואיך דן אותו, ועיי"ש מה שתירץ. ועוד י"ל דהדין הוא על העבד ולא על ינאי, אלא דילפינן מקרא דיש לו דין בעל דין לענין שצריך לדון בפניו. ועי' מאירי לעיל י. שכתב דבעל השור נאמן להעיד על שורו ואינו פסול משום קרוב, ולפי"ז כל שכן דקרוב של בעל השור כשר. אמנם עדיין צ"ב דמ"מ ינאי נוגע הוא ואם כן גם קרובו פסול. ועי' מחנה אפרים הלכות עדות סימן א' שכתב דקרוב לנוגע כשר ולפי"ז ניחא, ועי' בחידושי הגרש"ר ב"ב סימן כ"ג אות ח' מש"כ בענין קרוב לנוגע.

**תוד"ה ינאי המלך עמוד על רגליך ויעידו בך, וא"ת והא אמרינן התם אפילו ת"ח א"צ לעמוד וכו' כ"ש מלך דטפי עדיף מלך מת"ח.** עי' בחידושי הר"ן מה שתירץ ע"ז, וע"ע תוס' שבועות ל: ד"ה עשה, מה שתירצו עוד ע"ז.

**תוד"ה ינאי המלך עמוד על רגליך וכו' והא דאמרינן פרק שבועת העדות שאם רצו להושיב שניהם מושיבין וכו'.** עי' בחידושי הר"ן כאן, ובתוס' שבועות ל. ד"ה שאם רצו, שכתבו דלא על קבלת העדות אמרו לו שיעמוד אלא על שעת הגמר דין.

**בא"ד.** **ואם כן לא היה המלך צריך לעמוד ובלבד שישב אותו שכנגדו.** צ"ב הא בנפשות ליכא שכנגדו. ועי' בחידושי הר"ן לקמן מה: ד"ה מנין שאם אין לו, שכתב דגם ברוצח במזיד גואל הדם טוען טענותיו בפני בית דין, שראוי להמיתו, ולפי"ז אפשר לומר דהיינו שכנגדו.

**בא"ד.** **וקבלת עדות כשעת גמר דין.** וכן מבואר להדיא בשבועות ל: וצ"ע דהתוס' שם בעמוד א' ד"ה שאם רצו, כתבו דקבלת עדות כתחילת דין, וכ"כ התוס' לקמן לד: ד"ה יום, וכן מבואר להדיא בר"ה כה: ועי' פרישה חו"מ סימן י"ז סוף אות ב' שתירץ דלגבי העדים הוי גמר דין ולגבי הדיינים והבעלי דינים הוי כתחילת דין. אבל בתירוץ התוס' הכא מבואר לכאורה דאף לגבי הבעלי דינים חשיב כגמר דין, דהא מיירי לגבי ינאי שהוא הבעל דין. וי"ל דס"ל דהא דאמרינן בר"ה דקבלת עדות כתחילת דין היינו דוקא לגבי הא דאין מקבלים עדות בלילה, דהא דגמר דין עבדינן אף בלילה הוא משום שהתחילו ביום (עי' חידושי הר"ן ר"ה כה: ד"ה חק) אבל קבלת עדות שלא התחילו ביום אין מקבלים בלילה אע"ג דחשיב כגמר דין לשאר דברים.

**דף י"ט ע"ב**

**רש"י ד"ה ולא חולצין לאשתו.** מפני שאסורה לינשא. עי' אור גדול [על המשניות] שהוכיח מכאן שאין מצוה בחליצה. ועי' רש"ש. ועי' פתחי תשובה אבהע"ז סימן קס"ה ס"ק ז'.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות מלכים הלכה ג' שכתב הטעם "כיון שאי אפשר לייבם את אשתו, כך אין חולצים לה", וצ"ע אמאי גרע מחייבי עשה דחולצין אע"פ שאין מייבמים. ועי' אור גדול [על המשניות] ורש"ש מש"כ בזה. ועי' תוס' יבמות מא: ד"ה הספיקות, דמבואר שיש איסור לחלוץ במקום שאסור לייבם, מלבד במקום שהאיסור לעולם דחולצין משום עיגונא, ולפי"ז ניחא דבאשת מלך דאסורה לינשא לא שייך עיגונא, וכיון שאסורה לייבם אסורה לחלוץ.

**בא"ד.** **וייבום גנאי הוא לו לקום ע"ש אחיו.** עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות מלכים הלכה ג' שכתב "והואיל ואינו חולץ אינו מייבם". ועי' תוס' יו"ט שהקשה דלא מצינו אלא כל שאינו עולה לייבום אינו עולה לחליצה ולא להיפך. ועי' תוס' רעק"א [על המשניות] שהוכיח מתוס' יבמות מד. דפשיטא להו דה"ה להיפך. ועיי"ש עוד מה שהקשה על הרמב"ם מהתוס' שם.

**תוד"ה מצוה שאני וכה"ג לא משני הש"ס גבי המלך שעבר לפני כלה וכו'.** עי' בחידושי הר"ן שתירץ דהתם קאי אליבא דרבנן דפליגי ארבי יהודה וס"ל דמשום שמחל אין רשות לאחרים לבזותו, ואין היתר להולכים עמו לבזותו, וכן הכא אין היתר ליבמה לבזותו.

**בגמ'.** **שאול סבר מלוה ופרוטה דעתיה אמלוה ודוד סבר מלוה ופרוטה דעתיה אפרוטה.** צ"ע דאפילו אם הדין כן, הא שאול לא סבר כן ולא היה דעתו להקנות, וי"ל דאם כך הוא הדין הוה ליה כאומר בפירוש שדעתו אפרוטה, ומה שדעתו אמלוה הוי דברים שבלב.

**דף כ"א ע"א**

**מתני'.** **לא ירבה לו נשים וכו'.** עי' רמב"ם פרק ג' מהלכות מלכים הלכה ב' שכתב ואם הוסיף אחת ובעלה לוקה. ועי' כסף משנה שם שהקשה מנלן דאינו עובר בקידושין לחוד, ועי' לחם משנה. ועי' מנחת חינוך מצוה תק"א אות א' [ב' במהדורה חדשה] שכתב בדעת החינוך דלוקה על קידושין לחוד. - וע"ע במנחת חינוך שם שכתב דלוקה על כל ביאה וביאה ככל חייבי לאוין, ואף לדעת החינוך דלוקה על הקידושין מ"מ לוקה גם על הביאה.

**שם.** עי' מנחת חינוך מצוה תק"א אות א' [ב' במהדו"ח ד"ה ופשוט] שכתב דפשוט דכשם שהוא לוקה כך היא לוקה, וצ"ע דהא האיסור הוא מצד המלכות ואם כן זה רק עליו ולא עליה.

**מתני'.** **רבי יהודה אומר מרבה הוא לו ובלבד שלא יהו מסירות את לבו, רבי שמעון אומר אפילו אחת וכו'.** עי' בחידושי הר"ן שכתב די"א דג' מחלוקות בדבר, וכן פירש הרע"ב, וכן מבואר מדברי הרמב"ם פרק ג' מהלכות מלכים הלכה ב' שפסק כת"ק. ועוד שיטה מביא הר"ן שר' יהודה ורבי שמעון נחלקו בדעת ת"ק.**בגמ'**. **והא כתיב ויקח דוד עוד פלגשים ונשים בירושלים למלויי שמונה עשר.** עי' רמב"ם פרק ג' מהלכות מלכים הלכה ב' שפסק דפלגשים בכלל י"ח הם, וכ"כ ביד רמ"ה. ועי' ראב"ד שם שהשיג עליו.

**בגמ'.** **פלגשים בלא כתובה ובלא קידושין.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות אישות הלכה ד' שכתב דביאת פנויה בלא קידושין זוהי קדשה שאסורה. והראב"ד שם הקשה עליו דאם כן אמאי שרי פילגש, ומביא שיש גירסא "פלגשים, קידושין בלא כתובה". ועי' מגיד משנה שם. ועי' כסף משנה שם שכתב דהרמב"ם אינו גורס כך, דבפרק ד' ממלכים הלכה ד' כתב דפילגשים בלא כתובה ובלא קידושין. - והרמב"ם לשיטתו כתב בהלכות מלכים שם דפילגש מותרת רק למלך ולא להדיוט, ועי' כסף משנה ולחם משנה שם. וע"ע רש"י עה"ת בראשית כ"ה ו' וברמב"ן שם.

**תוד"ה דאי ס"ד וכו' מכאן קשה לפ"ה וכו' ומשמע מתוך פירוש הקונטרס דאפילו ביאה ראשונה אסורה במלחמה עד לאחר כל המעשים כולן וא"כ לא בא דוד על מעכה רק לאחר שנתגיירה וא"כ בת נישואין היא והיכי שריא תמר לאמנון אחתיה היא.** עי' רמב"ן עה"ת דברים כ"א י"ג שכתב דגם אחר כל המעשים אין קידושין תופסין בה כיון דנתגיירה בעל כרחה ואין זה גירות, אלא התחדש שמותרת לו בביאה, והיא אשת איש. וכן משמע לשון רש"י בד"ה תמר, שכתב "קודם שנתגיירה בלב שלם מעכה אמו". ודעת התוס' דהתחדש דמהני הגירות אע"פ שזה בעל כרחה, [עי' תוס' קידושין כב. ד"ה שלא]. ודעת הרמב"ם בפרק ח' מהלכות מלכים הלכה ז' שאם לא נתגיירה מרצונה אסור לישאנה, וההיתר הוא רק בנתגיירה מרצונה.

**דף כ"א ע"ב**

**בגמ'.** **יחוד דאורייתא הוא.** עי' באר היטב אבהע"ז סימן כ"ב ס"ק א' שכתב דבחייבי לאוין נמי איכא איסור יחוד מדאורייתא. ועי' שער המלך הלכות אישות פרק י' בסוף קונטרס כבוד חופה, שהוכיח מדעת הרמב"ם לא כך, דס"ל דיש איסור לאו בפנויה ואעפ"כ הוצרכו לגזור על היחוד בפנויה. וי"ל דשאני התם דמותרת לינשא ורק הביאה אסורה, ובהא לכ"ע ליכא איסור יחוד מדאורייתא.

**בגמ'.** **סוסים למה לי לעבור בל"ת על כל סוס וסוס.** הרמב"ם השמיט דין זה. ועי' כסף משנה בפרק ג' מהלכות מלכים הלכה ג', וברדב"ז שם תירץ דהרמב"ם השמיט משום דאין בזה נפק"מ, ועי' אבי עזרי תליתאה פרק י"א מהלכות עבודת כוכבים הלכה ז'.

**רש"י ד"ה לו וכו' הסוסים באים ממצרים לארץ ישראל וצריך לשלוח שלוחים לקנות לו סוסים ועוברים בלא תוסיפו לראותם עוד עד עולם.** עי' רמב"ם פרק ה' מהלכות מלכים הלכה ח' שפסק דכל האיסור הוא רק בחוזר להשתקע, אבל לסחורה ולפרקמטיא מותר לחזור. וברש"י כאן מבואר לכאורה דאף לסחורה אסור לחזור. ועי' רמב"ן עה"ת דברים י"ז ט"ז. ועי' בהגהות מיימוניות שם אות ב' שהביא דעת היראים דהאיסור הוא רק לחזור מארץ ישראל למצרים ולא משאר ארצות. וע"ע ברדב"ז שם. - ועי' ברמב"ם שם שכתב דאין לוקין על לאו זה, דכשנכנס אין איסור וכשמשתקע אין מעשה, וכ"כ החינוך מצוה ת"ק, ובמנחת חינוך שם [אות ג' במהדורה חדשה] הקשה דבהולך על מנת להשתקע מעשה ההליכה אסור.

**בגמ'.** **לא צריכא לשתי תורות.** עי' רמב"ם פרק ג' מהלכות מלכים הלכה א' שפסק דכותב לו ספר תורה לעצמו יתר על הספר שהניחו לו אבותיו. ועי' כסף משנה שם שהקשה דהא הדיוט נמי אינו סומך על מה שהניח לו אביו, ואם כן מלך צריך לכתוב שנים מלבד מה שהניח לו אביו, ועיי"ש מה שתירץ. ועי' בעמק ברכה מצות כתיבת ס"ת אות ב' מה שביאר בדעת הרמב"ם.

**פרק שלישי - זה בורר**

**דף כ"ג ע"א**

**בגמ'.** **אבל לוה כופין אותו ודן בעירו.** עי' רמב"ם פרק ו' מהלכות סנהדרין הלכה ח' שכתב דזה דוקא אם יש עדים למלוה, אבל בטענה ריקנית אינו יכול לכופו. ועי' כסף משנה שם שביאר טעמו.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ו' מהלכות סנהדרין הלכה ז' שכתב דה"ה במזיק וגזלן. ועי' כסף משנה שם שהביא דעת הרמ"ך דהוא דוקא בהלואה משום דעבד לוה לאיש מלוה (עי' לקמן לא:) וזה לא שייך במזיק וגזלן, והביאור, דעבד לוה לאיש מלוה הוא משום שזה נכלל בהתחייבות שלו, וזה שייך רק בהלואה שהוא התחייב. ועי' כסף משנה שם שביאר בדעת הרמב"ם דבמזיק וגזלן נמי הנתבע עבד לתובע, וע"ע בתוס' הרא"ש.

**בגמ'.** **רב פפא אמר אפילו תימא מומחין כגון בי דינא דרב הונא ודרב חסדא דקאמר ליה מי קא מטרחנא לך.** בפשטות משמע דאפילו שניהם שוין, וכן מבואר בהגהות אשר"י אות ה'. אבל הנמוקי יוסף כתב דהוא דוקא כשהאחד גדול מחבירו, אבל בששניהם שוין שומעין למלוה, דעבד לוה לאיש מלוה.

**בגמ'.** **כל כמיניה דפסול דייני א"ר יוחנן בערכאות שבסוריא שנו.** עי' רש"י לעיל בסוגיין מה שפירש בזה. ועי' בחידושי הר"ן שפירש בשם ה"ר דוד דיושבי קרנות נינהו וכל תלתא מנייהו מן הסתם אי אפשר דלית בהו חד דגמיר. - ועי' ר"ן שם שהקשה לפירוש רש"י מאי טעמייהו דרבנן, ועיי"ש מה שתירץ. וע"ע תוס' לעיל ג. ד"ה אי אפשר, מש"כ בזה. - ועי' בר"ן שפירש דמיירי הכא לענין זה בורר לו אחד שאחד בירר לו ערכי ובהא פליגי ר"מ ורבנן, וכן מבואר בהגהות אשר"י אות ב'.

**בגמ'.** **לא צריכא דקבליה עליה כבי תרי.** עי' תוס' ב"מ עד. ד"ה הכא, וברא"ש שם פרק ה' סוף סימן ע' שביארו (לגבי דיינים ולכאורה ה"ה בעדים) דמהני מדין התחייבות, ובדברים בעלמא גמר ומקני. וע"ע תוס' הרא"ש לקמן כד: סוף ד"ה כל כי האי גונא. ועי' רשב"ם ב"ב קכח. ד"ה אינו יכול, ובד"ה וחכ"א, דמבואר שהוא מדין הודאת בעל דין בתנאי שיפסקו שהוא חייב, וצ"ע מה שייך הודאת בעל דין על תנאי, ועי' קהלות יעקב נדרים סימן כ'.

**שם.** עי' שו"ת רעק"א ח"א סימן קע"ט שדן בקיבל עליו עד אחד כשנים והוזם, אי חייב בכאשר זמם, והוכיח מהירושלמי דפטור, משום שאין הנאמנות בתורת עד. וע"ע בקצוה"ח סימן כ"ח ס"ק ג' שכתב דלפי הירושלמי אין חיוב בכהאי גונא להעיד מדין אם לא יגיד וגו', אמנם מצוה איכא משום השבת אבידה.

**דף כ"ג ע"ב**

**בגמ'.** **בהא קאמרי רבנן דלא מצי הדר ביה משום דאבא ואביך חזו לעלמא.** עי' ר"ן שהקשה דהא שלשה רועי בקר לא חזו לעלמא, ועיי"ש מה שתירץ. ועי' מהרש"א שתירץ דהוה אמינא דרבנן מודו בשלשה רועי בקר.

**תוד"ה וא"ר דימי וכו' אבל בחדא לריעותא לא אמר ר"מ דיכול לחזור בו.** עי' מהרש"א שהקשה דהא שלשה רועי בקר ה"ל חדא לריעותא, ותירץ דניחא ליה לאקשויי נמי מרישא. אבל הר"ן כתב דשלשה רועי בקר ה"ל ג' לריעותא.

**בגמ'.** **ר' מאיר סבר צריך לברר.** הטעם בזה י"ל משום דהוי הודאת בעל דין שאם לא יביא עוד עדים הרי הוא מחויב. ועוד י"ל דהוי רגלים לדבר שהוא משקר.

**בגמ'.** **נמצאת כת שניה קרובין או פסולין מהו.** עי' קצוה"ח סימן ל"ו סוף ס"ק ב' שהקשה דממילא נפסלה כת ראשונה מדין נמצא אחד מהן קרוב או פסול, דהא לא בעינן הגדה בתוך כדי דיבור [עי' לעיל ט. תוד"ה בזמן]. וי"ל דמיירי דכת אחת מעידה על הלואה וכת אחת על הודאה דאין מצטרפין.

**שם.** עי' ש"ך סימן ל"ז ס"ק א' שדן אי נוגע פסול מדין בעל דין או משום חשש משקר. ולכאורה קשה מה נסתפקו רב אמי ורב אסי הא ממה נפשך אי פסול משום חשש משקר הא בשעת העדות לא היה נוגע ואין כאן חשש משקר, ואי משום בעל דין אמאי מהני הא הוברר שהיה בעל דין בשעת העדות. ועי' קהלות יעקב סימן ט"ו שכתב דבזה נחלקו ב' הפירושים ברש"י ד"ה כבר העידו, מהו הפסול בנוגע.

**דף כ"ד ע"א**

**מתני'.** **וחכמים אומרים אינו יכול לחזור בו.** עי' נמוקי יוסף שהקשה מאי שנא מפשרה דבלא קנין יכול לחזור בו, ועיי"ש מה שתירץ.

**תוד"ה א"ר דימי וכו' אבל אי קבליה עליה כבי תרי יכול לחזור בו אף לרבנן כיון דאיכא תרתי לריעותא.** עי' מרדכי סוף סימן תרפ"ו שהביא ראיה לזה. ועי' בתוס' הרא"ש לעיל כג: ד"ה כגון, שדחה ראיה זו.

**שם.** עי' סמ"ע סימן כ"ב ס"ק ו' שכתב דבקיבל עליו חד כשלשה חשיב חדא לריעותא דשם פסול חד הוא, ובש"ך שם ס"ק ב' חולק וס"ל דהוי תרתי לריעותא. ועי' בקצוה"ח שם ס"ק א' שכתב דהוי חדא לריעותא משום שמקבל את ההדיוט כמומחה ויחיד מומחה דן יחידי, ואע"פ שאומר שמקבלו כשלשה אין הדבר תלוי בלשון אלא בענין. ועי' נתיה"מ שם ס"ק ג' שהקשה דהא חלוק דין יחיד מומחה משלשה הדיוטות לגבי הודאה בפניו וקבלת עדות, ועי' במשובב. - ועי' תומים שם סוף ס"ק ב' שהוכיח כהסמ"ע משלשה רועי בקר דחשיב חדא לריעותא, ועי' קצוה"ח שם שדחה ראייתו. ועי' בנתיה"מ שם ובמשובב, וע"ע ביד רמ"ה. ועי' בחידושי הר"ן לעיל כג: ד"ה וא"ר דימי, שכתב דג' רועי בקר הוי ג' לריעותא, ועי' מהרש"א על התוס' שם. - וע"ע בתומים שם שכתב דלפי הסמ"ע אם קיבל שלשה קרובים לדין הוי חדא לריעותא כמו ג' רועי בקר.

**שם.** עי' אורים ותומים סימן כ"ב אורים ס"ק ו' שכתב דאם קיבל עליו אשה שהיא קרובה, לעד אחד, הוי תרתי לריעותא. ועי' נתיה"מ שם ס"ק ג' מש"כ בזה. ועי' יד רמ"ה שכתב דהוי חדא לריעותא, עי' שם הטעם.

**שם.** עי' רי"ף שכתב דגם בתרתי לריעותא מהני קנין, והוכיח כן מהגמ' בשבועות. ועי' בחידושי הר"ן שהקשה מנלן דהתם מיירי בקנין, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' בנמוקי יוסף. ועי' רא"ש סימן ד-ה שדחה ראית הרי"ף וכתב דהתם אפילו קנין לא בעי, עי' שם הטעם. ועי' ש"ך סימן ע"א ס"ק ז' שכתב דבנאמנות סתם גם הרי"ף מודה דלא בעי קנין, ורק בנאמנות כבי תרי ס"ל דבעי קנין. ועי' קצוה"ח שם ס"ק ב' שהקשה עליו דמהר"ן מוכח דגם נאמנות סתם חשיב תרתי לריעותא, ולדעת הרי"ף בעי קנין.

**דף כ"ד ע"ב**

**תוד"ה שלח ליה לאחר גמר דין מחלוקת והלכה כדברי חכמים תימה דהכא משמע וכו' להכי גרס ר"ת ונשבע אינו יכול לחזור בו וכו'.** עי' נמוקי יוסף שכתב דהרי"ף גרס נשבע, והא דאינו יכול לחזור בו הוא משום דכיון דנתרצה הלה לישבע הויא ליה כגמר דין, משא"כ בנאמן עלי אבא דעדיין לא ידוע כמו מי יפסוק. והא דנחלקו בדור לי בחיי ראשך מיירי בשלא קיבל עליו הלה דאל"כ תיקשי לר"ל, וכ"כ בחידושי הר"ן ד"ה אמר ר"ל.

**תוד"ה ואלו הן הפסולין וכו' משחק בקוביא אפילו למ"ד אסמכתא היא דאסמכתא לא קניא מ"מ אינו דאורייתא כיון שאינו סבור לעשות איסור.** עי' רש"י ר"ה כב. ד"ה בקוביא, שפירש דאין זה דאורייתא משום דלא הוי דומיא דויגזול את החנית.

**בא"ד.** **ואפילו מיירי בריבית שקצוצה לא משמע ליה איסור כיון דמדעתיה יהיב ואינו פסול לעדות אלא מדרבנן.** עי' רש"י ר"ה כב. ד"ה ומלוי בריבית, שפירש דאין זה גזלן דאורייתא משום דמנפשיה יהיב ליה, וכוונתו דמשום הכי לא הוי רשע דחמס, ואע"פ שעבר על לאו דריבית צ"ל דכיון שאין בו מלקות [עי' רש"י ב"מ סב. ד"ה פוטרין את המלוה] אינו נפסל מדאורייתא. ועי' רמב"ם פרק י' מהלכות עדות הלכה ב - ד, שכתב דרשע הפסול מדאורייתא הוא מי שעבר על לאו שיש בו מלקות, או רשע דחמס. ועי' רמב"ם שם הלכה ד' דמבואר דמלוה בריבית קצוצה פסול מדאורייתא משום חמס. וע"ע ברמב"ם שם שכתב דגם הלוה פסול מדאורייתא, וצ"ע דהא אין בו מלקות [עי' פרק ד' מהלכות מלוה ולוה הלכה ג'] ואין זה חמס. ועי' מהרי"ק שורש קכ"ו ד"ה ואשר רצית. ועי' לחם משנה שם שהביא דברי הרא"ש שכתב דחשיב רשע דחמס כיון שחימוד ממון מביאו לעבירה, וכ"כ המאירי (וע"ע בקטע הבא).

**בא"ד.** **וסוחרי שביעית מיירי בשביעית בזמן הזה דאינו אסור אלא מדרבנן וכו'.** מבואר דאי הוי איסור דאוריתא היו נפסלין אע"ג דאין בו מלקות, ועי' רמב"ם פרק י' מהלכות עדות הלכה ב' (הובא בקטע הקודם), וי"ל דס"ל להתוס' דכיון דחימוד ממון מביאו לעבירה חשיב רשע דחמס מדאורייתא. וברש"י ד"ה וסוחרי שביעית, מבואר לכאורה דכה"ג לא הוי רשע דחמס אלא מדרבנן. (וע"ע בקטע הקודם).

**בגמ'.** **רב ששת אמר כל כי האי גוונא לאו אסמכתא היא אלא לפי שאין עסוקין ביישובו של עולם, מאי בינייהו איכא בינייהו דגמר אומנותא אחריתא.** עי' רמב"ם פרק ו' מהלכות גזילה ואבידה הלכה י' שכתב דמשחק בקוביא הוי גזל מדבריהם, ועי' מגיד משנה שם שהקשה דהא הרמב"ם פסק בפרק י' מהלכות עדות הלכה ד' דמשחק בקוביא נפסל דוקא בשאין לו אומנות אלא הוא. ועי' בביאור הגר"א חו"מ סימן ר"ג ס"ק מ"ד.

**דף כ"ה ע"א**

**תוד"ה ההיא ר' יהודה וכו' הלכך אי לאו קרא דכי יפליא הייתי מרבה גם זו לידות נזירות וכו'.** מבואר שגם אם חסר בגמירות דעת הוא בכלל הגזירת הכתוב של ידות, וכן מבואר בריטב"א בקידושין נ. ד"ה תו קשיא לן לשמעתין, שכתב דבקרא דידות התחדש דלא הוי דברים שבלב, והא דברים שבלב הוא חסרון בגמירות דעת.

**בגמ'.** **אמר רבא לוה בריבית פסול לעדות.** עי' רא"ש סימן ז' שנסתפק אם גם העדים והערב נפסלים, ועי' מאירי שהביא ב' שיטות בזה.

**שם.** עי' משנה למלך פרק ד' מהלכות מלוה ולוה הלכה ב' סוף ד"ה כתב הרשב"א, שהביא דבשו"ת מהר"א ששון נסתפק אם הלוה עובר משעת הלואה או משעת נתינת המעות. ועי' קצוה"ח סימן ל"ח ס"ק א' ד"ה ועי' בפרק איזהו נשך, שהקשה אי עובר משעת הלואה אמאי חייב הלוה לפרוע, הא הלוה חייב מלקות ואין לוקין ומשלמין. ועי' בשטמ"ק ב"מ צא. ד"ה אתנן, שמביא די"א שבהתחייבות אין פטור קים ליה בדרבה מיניה, ולפי"ז ניחא. ועי' בספר בני ציון סימן קס"ו.

**בגמ'.** **וחד אמר לדידי אוזפי בריביתא.** עי' מרדכי סימן תרצ"ג שכתב דאם כבר שילם את הריבית נוגע בעדות הוא ואינו נאמן. ועי' בשו"ת הריב"ש סימן של"ט שכתב דמיירי אפילו שילם כבר, דכיון דפלגינן דיבורא אינו נפסל משום נוגע. ועי' קהלות יעקב סימן ט"ו ד"ה והנה המרדכי, שכתב דנחלקו אי פסול נוגע הוא משום בעל דין או משום חשש משקר, וכ"כ בחידושי הגרש"ר ב"ב סימן כ"ג אות ט'.

**בגמ'.** **פסליה רבא לבר ביניתוס.** עי' רא"ש סימן ח' שהביא דברי הר"ר יקר שהוכיח מכאן דהנשבע להכחיש את העד, העד ואותו שנשבע לו מצטרפין לפוסלו, והובא בטור ושו"ע סימן ל"ד סעיף כ"ז. ועי' אור שמח פרק י"ב מהלכות עדות הלכה ב' שכתב בשם הסמ"ע דצריך העד להעיד עוד פעם, והקשה דהא הוי עדות שאי אתה יכול להזימה. ועי' בית יוסף סימן ל"ד אות ל"ח שהביא דעת הרשב"א שחולק על הרא"ש, עי' שם הטעם.

**בגמ'.** **והא רבא הוא דאמר לוה בריבית פסול לעדות והוה ליה רשע.** עי' נמוקי יוסף שהקשה דהא הוי פסול דרבנן, ובעיא הכרזה, וא"כ כשר הוא עד שיכריזו עליו, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' בחידושי הר"ן שהוכיח מזה שהוא פסול דאורייתא.

**רש"י ד"ה רבא לטעמיה וכו' דהא אין קרוב מעיד לא לזכות ולא לחובה ואדם קרוב אצל עצמו.** עי' רא"ש פ"ק דמכות סימן יג-יד שהביא דעת הראב"ד דאין זה פסול קורבה, אלא דאינו עד כלל כדילפינן ממקיימי דבר.

**דף כ"ה ע"ב**

**בגמ'.** **החמסנין מעיקרא סבור וכו' גזרו בהו רבנן.** עי' רמב"ם פרק י' מהלכות עדות הלכה ד' שפסק דחמסן הוי גזל מדבריהם, ועי' מחנה אפרים הלכות גזילה סימן כ"ז שכתב דאם כן אינו יוצא בדיינין, כמו שפסק הרמב"ם בפרק ו' מהלכות גזילה הלכה ט"ז.

**תוד"ה מעיקרא סבור דמי קיהיב וא"ת וליפסול מדאורייתא דקא עבר על לאו דלא תחמוד.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות גזילה ואבידה הלכה ט' שכתב דאין לוקין על לאו זה משום דהוי לאו שאין בו מעשה. והראב"ד שם השיג ע"ז דהא נטילת החפץ הוי מעשה, והא דלא לקי הוא משום דהוי לאו שניתן לתשלומין דהוא חייב להשיב החפץ לבעליו. ועי' מגיד משנה שם שתירץ דדעת הרמב"ם דהאיסור הוא ההשתדלות בהשגת החפץ וזה אין בו מעשה. ועיי"ש שביאר דהראב"ד לשיטתו אזיל.

**בא"ד.** **וי"ל דמשמע להו דקאמר ר"ל נמי דכן הוא האמת, ועי"ל דהכא הכי קאמר דמי קא יהבי והיו מפייסין אותן וכו'.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות גזילה ואבידה הלכה ט' שכתב דאם הכביד עליו רעים והפציר בו עד שלקחו ממנו, אע"פ שנתן לו דמים רבים הרי זה עובר בלא תעשה, וצ"ע דבפרק י' מהלכות עדות הלכה ד' פסק דהחמסנים פסולים מדבריהם, ואמאי אינם פסולים מדאורייתא. ועי' כסף משנה ולחם משנה בהלכות עדות שם מש"כ בזה. וע"ע מחנה אפרים הלכות גזילה סימן כ"ז. ולכאורה י"ל דהא פסק הרמב"ם בהלכות גזילה ואבידה שם דאין לוקין על לאו זה, ובהלכות עדות שם הלכה ב' מבואר דאינו נפסל אלא בעבירה שיש בה מלקות. והא דלא הוי רשע דחמס (עי' הלכות עדות שם ה"ד) אפשר לומר משום דנותן דמים.

**דף כ"ו ע"א**

**תוד"ה לעקל בית הבד אני צריך דליכא לחייבו משום נוטע כדאמרינן גבי שבת דשאני גבי שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה והא מתעבדא מחשבתו אבל גבי שביעית וכו'.** עי' מהרש"ל שביאר דאע"פ שמתקלקל מ"מ קצת צומח והוה כנוטע ומשום הכי חייב גבי שבת, אבל גבי שביעית צריך שישביח הקרקע ויתקן בזה יותר. ועי' מהרש"א שביאר דברי התוס' באופן אחר.

**דף כ"ו ע"ב**

**בגמ'.** **כולן צריכין הכרזה בבית דין.** עי' נמוקי יוסף שכתב דהוא משום תקנת לקוחות שלא יחתמו אותן בשטרותיהן.

**שם.** עי' נמוקי יוסף דף ה. מדפי הרי"ף ד"ה תאנא, שהקשה דאם כן מאי פריך בב"מ ה: גבי חמסן, דנימא מגו דחשיד אממונא חשיד אשבועתא, הא אינו פסול אלא מדרבנן וכל זמן דלא אכרוז עליה כשר הוא, ועיי"ש מה שתירץ. ועי' בחידושי הר"ן לעיל כה: ד"ה כיון, שתירץ דרק לפסול לעדות בעינן הכרזה, אבל לפסול לשבועה לא בעינן הכרזה.

**רש"י ד"ה אוכלי דבר אחר, מקבלי צדקה מן הנכרים דהוי חילול ה' מחמת ממון והוה ליה כרשע דחמס.** עי' רמב"ם פרק י"א מהלכות עדות הלכה ה' שכתב דפסולין משום שהם בזויין.

**בגמ'.** **אמר רב נחמן החשוד על העריות כשר לעדות א"ר ששת עני מרי ארבעין בכתפיה וכשר.** עי' רי"ף שפסק כרב ששת משום דהלכתא כרב ששת באיסורי. ועי' נמוקי יוסף שכתב די"א דהכא דיני נינהו והלכה כרב נחמן, וכ"כ הבעל המאור.

**רש"י ד"ה כשר לעדות, דבעינן רשע דחמס וכו'.** משמע דמיירי בבא על הערוה ממש, ואפילו הכי מכשר רב נחמן כיון דלאו רשע דחמס הוא. ועי' נמוקי יוסף מש"כ בזה.

**דף כ"ז ע"א**

**בגמ'.** **עד זומם חידוש הוא מאי חזית דסמכת אהני סמוך אהני.** עי' טור חו"מ סימן ל"ח שכתב דהמזימין נאמנים מכיון שמעידים על גופן של עדים, והוי כאילו העידו עליהן שהרגו את הנפש או שחללו שבת, והן אינן נאמנין על עצמן לומר לא עשינו כך וכך. ועי' לחם משנה פרק י"ח מהלכות עדות הלכה ב' שהקשה מהכא דאמרינן דעדים זוממין חידוש הוא, ותירץ דטעם הטור הוא רק לאביי, ורבא פליג ע"ז. ועוד י"ל דאין כוונת הטור שזה הטעם אלא שזה הגדר בגזירת הכתוב וגם רבא מודה לזה.

**תוד"ה רבא אמר וכו' ה"נ היה לו לומר למאי דאיתכחוש איתכחוש אבל לעדות של אבהתא שהיה קודם שהוכחשו לא.** עי' מהרש"א שכתב שכל הקושיא היא רק ללישנא דמשום פסידא דלקוחות, דללישנא דחידוש הוא לא קשה מידי דרק בהזמה יש חידוש והתם מיירי בהכחשה.

**בא"ד.** **וה"נ גבי הזמה קאמר רבא גבי טביחה ומכירה דהוזמו על הטביחה ולא על הגניבה למאי דאיתזום איתזום וכו'.** עי' בתוס' רבנו פרץ ב"ק עג. [הובא בשטמ"ק שם ד"ה ר' יוסי אמר] שהקשה אמאי לא אמרינן עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ותירץ דכיון דבטלה רק מכאן ולהבא לא בטלה כולה.

**תוד"ה אין לך בו אלא חידושו וכו', וא"כ מאי חידוש הוא גבי הזמה אי פסלינן עדים הראשונים.** עי' תוס' ב"ק עב: ד"ה אין, שתירצו דגם לר' חסדא איכא חידוש, דבשתי כיתות המכחישות עדיין הם נאמנים להחזיק כיון שפסולין רק מספק, אבל עדים זוממין פסולים אפילו להחזיק.

**בא"ד.** **וכי האי גוונא אמרינן פרק גיד הנשה דלא ילפינן דטעם כעיקר מבשר בחלב משום דאיכא בו חידוש.** עי' קושית הגרע"א בגליון הש"ס, ועי' בחידושי הגרש"ש ב"ב סימן ט"ז ובכתובות סימן כ"ו שכתב דטעמא דרב חסדא הוא משום דאי אפשר להעמיד את שתי הכיתות בחזקת כשרות דזה תרתי דסתרי, אבל בהזמה כיון שהמזימין כשרים מגזירת הכתוב ולא מכח חזקה אפשר להכשיר את המוזמין מכח חזקת כשרות, ומשום הכי חידוש הוא שפסולין.

**תוד"ה דאסהידו בי תרי בחד ותרי בחד וקשה לר"ת וכו' ונראה לר"ת דגרסינן דאסהידו תרי בחד ותו לא שלא הוזם כי אם האחד וכו'.** עי' תוס' ב"ק עג: ד"ה דאסהידו, שתירצו דמיירי שהוזם אחד ואין השני מסייע לו וכגון שראו אחד מחלון זה ואחד מחלון זה. ועי' מהרש"א שביאר בדברי ר"ת הכא כהתוס' בב"ק. ועי' מהרש"ל שביאר תירוץ ר"ת באופן אחר וכתב דלא ס"ל כתירוץ התוס' בב"ק. ועי' בחידושי רעק"א בב"ק שם שכתב דר"ת סבר דגם בראו אחד מחלון זה ואחד מחלון זה הוי תרי ותרי.

**בגמ'.** **להכעיס אביי אמר פסול.** עי' יד רמ"ה ד"ה מיתיבי, דמבואר בדבריו דמומר להכעיס דפסול לאביי הוא משום דחשוד לשקר, שכתב "רשע שחוששין שמא יהיה עד חמס אל תשיתון עד", וכן מבואר שם בד"ה לימא כתנאי. וכן מבואר בדברי הר"ן לעיל כו: ד"ה אמר רב נחמן, שכתב "דפלוגתא דאביי ורבא היא אי חשוד לדבר קל הוי חשוד לדבר חמור או לא דלאביי הוי חשוד ולרבא לא הוי חשוד". וכן מבואר בדברי התוס' כאן ד"ה מאי, ובתוס' עירובין סט. ד"ה אי, ובתוס' בכורות לה: ד"ה כהני. וכן מבואר בהגהות אשר"י סימן ט"ז. וכן הוכיח באמרי בינה חו"מ דיני עדות סימן ל"א בדעת הרמב"ם. אבל הנמוקי יוסף כתב דאין זה משום חשש משקר אלא מגזירת הכתוב דרשע פסול. ועי' בקצוה"ח סימן מ"ו ס"ק י"ז ובנתיה"מ שם ובמשובב שם.

**בגמ'.** **נימא כתנאי עד זומם פסול לכל התורה כולה וכו'.** עי' רש"ש שכתב דבלתיאבון רבא מודה דפסול אפילו מקולא לחומרא. וצ"ע דהא עד זומם פסול משום חמס והוי כלתיאבון ואפילו הכי אמרינן נימא רבא כר' יוסי דעד זומם בממונות כשר לנפשות. ועי' מנחת חינוך מצוה ל"ז אות ד' [ו' במהדורה חדשה] שכתב דעד זומם לא הוי רשע דחמס, והטעם שפסול הוא משום שעבר על לאו שיש בו מלקות. ולפי"ז כתב המנחת חינוך דבהוזם קודם גמר דין כיון דאינו חייב מלקות אינו נעשה רשע. ועי' רמב"ם פרק כ' מהלכות עדות הלכה א' שכתב דבהוזמו קודם גמר דין נפסלו לכל עדות שבתורה וצ"ע. ועי' שו"ת רעק"א ח"א סימן קע"ו שכתב דעדים זוממים בקידוש החודש אין לוקין משום לא תענה, דלא העידו על רעך. ובשבועות מח. מבואר שאם העידו שקר בעדות החדש פסולים, ומבואר דעד זומם הוי רשע דחמס ופסול אפילו במקום שאין מלקות. וע"ע רמב"ם פרק י' מהלכות עדות הלכה ד' שמונה עד זומם בכלל הפסולים מחמת חמס, ודלא כהמנחת חינוך.

**עי'** רמב"ם פרק י"א מהלכות עדות הלכה ז' שפסק דרשע כשר לעדות באיסורים, וצ"ב אי פסול משום חשש משקר אמאי באיסורים לא חיישינן, וי"ל שכל החשש הוא מגזה"כ דרשע פסול לעדות, אבל באיסורים שהתורה לא פסלה רשע יש לו חזקת כשרות. ועי' מנחת חינוך מצוה ל"ז אות ד' [ט"ו במהדורה חדשה]. ועיי"ש עוד שהקשה אמאי בעדות אשה ובעד טומאה גזלן פסול הא כל הפסולין כשרין, ומאי שנא מאיסורים ומעגלה ערופה דסגי בעד אחד, ורשע דחמס כשר. ועי' טורי אבן ר"ה כב. ד"ה האשה, שמבאר מה החילוק בין עדות אשה ועד טומאה לעגלה ערופה.

**עי'** שו"ע חו"מ סימן פ"ז סעיף ל"א שפסק דאם טען פרעתי ונשבע והוציא המלוה שטר אינו נעשה חשוד, וצ"ב דהא חייב לשלם מכח החזקה דשטרך בידי מאי בעי, וכיון דמהני החזקה להוציא ממון אמאי לא מהני נמי לעשותו חשוד. ועי' בקצוה"ח שם ס"ק כ"ח מש"כ בזה, וע"ע בקובץ שיעורים ב"ב אות ל' ל"א מה שביאר בזה.

**רש"י ד"ה לכהיוהו לעיניה נקרו את עיניו וכו' דב"ד מכין ועונשין שלא מן התורה.** עי' בחידושי הר"ן שהקשה דהא בעינן לזה דיינים גדולים ומומחין שיכולין לדון דיני נפשות. ע"כ פירש בשם ה"ר דוד שהיה עושה מכח המלכות. ועי' שו"ע חו"מ סימן ב' שפסק דאפילו אינם סמוכין מכין ועונשין שלא מן התורה לצורך שעה, ודוקא גדול הדור או טובי העיר שהמחום בית דין עליהם.

**דף כ"ז ע"ב**

**בגמ'.** **ורבי יוסי האמר הוזם בדיני ממונות כשר לדיני נפשות.** עי' רש"ש שהקשה לפירוש ב' ברש"י (לעיל עמוד א' ד"ה לכהיוהו) דרצה ליטול ממונו, אמאי חשיב דיני נפשות.

**מתני'.** **האוהב והשונא וכו' אמרו לו לא נחשדו ישראל על כך.** עי' מכות ו. תוד"ה אלא מעתה, שפירשו בקושית הגמ' שם הרוג יציל, דפסול משום שונא. ועי' בגליון מהרש"א שם שהקשה דהא לרבנן שונא כשר, ותירץ דקושית הגמ' היא דלרבי יהודה הרוג יציל. ועי' בהגהות חתם סופר שם שתירץ בשם המהרש"ל ששונא גמור שרוצה להתנקם הוי נוגע בדבר.

**דף כ"ח ע"א**

**רש"י ד"ה בעדות אחיו, דאי לאו דאסהיד האי קרובו בהדיה לא הוה מיקטל.** פירוש משום דלא היה נגמר הדין על פי עד אחד, וצ"ע דאם כן רמי בר חמא היה צריך לומר כדתנן אין העדים זוממין נהרגין עד שיגמר הדין על פיהם, ועי' תוס' הרא"ש.

**בגמ'.** **א"ל רבא וליטעמיך הא דתנן וכו'.** עי' רא"ש סימן ל"ב שהביא דברי הירושלמי שנשאר למסקנא כסברת רמב"ח.

**בגמ'.** **שלשה אחין ואחד מצטרף עמהן הרי אלו ג' עדיות והן עדות אחת להזמה.** עי' סמ"ע סימן קמ"ה ס"ק ב' שכתב דה"ה היכא דששה עדים מעידים על שש שנים רצופות, מהני מדין עדות מיוחדת. ועי' נתיה"מ שם שהקשה מאי שנא מעד אחד שמעיד על שנים א' ג' ה' והשני מעיד על ב' ד' ו' דפסק בשו"ע שם סעיף ב' דלא מהני, ועיי"ש מה שתירץ.

**בענין עדים הקרובים לדיינים. -** עי' רא"ש סימן ל"ב שהביא דברי הירושלמי דפסולין, והטעם כתב הרא"ש בכתובות פרק ב' סימן י"ח משום שהדייינים לא יקבלו עליהם הזמה. והנמוקי יוסף בסוגיין דף ו. מדפי הרי"ף כתב דפסולים משום שזה בכלל הגזירת הכתוב של פסול קרובים. ועי' תוס' ב"ק צ: ותוס' כתובות כא: ד"ה הנח לעדות החדש, שכתבו דכשרים.

**בגמ'.** **אשכחן קרובי האב קרובי האם מנלן.** עי' רמב"ם פרק י"ג מהלכות עדות הלכה א' שפסק דקרובים מן האם או מדרך האישות כולם פסולים מדבריהם. ועי' רדב"ז שם שכתב דהרמב"ם יפרש דהגמ' קאי למשנה ראשונה. ועי' כסף משנה.

**דף כ"ח ע"ב**

**רש"י ד"ה באשת חורגו, על נכסי מלוג שלה בהשפטה עם אדם מן השוק.** עי' מחנה אפרים הלכות עדות סימן א' שהקשה דהא קרוב הוא לחורגו וחורגו נוגע הוא דיש לו קנין פירות, והוכיח מזה דקרוב לנוגע כשר, (ועי' בקטע הבא). וצ"ב דהא אינו נוגע אלא בעל דין ממש, דהא יש לו זכות פירות. ועי' תוס' הרא"ש שכתב דמיירי בכתב לה דין ודברים אין לי בנכסייך.

**בענין קרוב לנוגע.** - עי' ריטב"א [החדשים] ב"מ יד: ד"ה ואיכא דמקשי, שכתב דעדים הקרובין ללוקח ורחוקים ללוה כשרים להעיד, ואע"ג דבעדותם מיתוקמא ארעא בידא דלוקח, פרעון מילתא אחריתי הוא, ומבואר דקרוב לנוגע כשר. וכן דעת הרשב"א הובא בקובץ שיעורים ב"ב אות קפ"ח. וע"ע מחנה אפרים הלכות עדות סימן א' (הובא בקטע הקודם). ועי' מהרש"א ומהר"ם שיף כתובות צב: דמבואר דקרוב לנוגע פסול. וע"ע בחידושי הגרש"ר ב"ב סימן כ"ג אות ח' מש"כ בענין קרוב לנוגע.

**בא"ד.** **ובנשי שאר קרובים לא אבעי להו וכו' לפי שהבנים ראויין לירש את אמן.** עי' תוס' הרא"ש שהקשה דאם כן יהא אדם פסול לאבי בעל אחותו, ולאבי בעל אחות אביו. ע"כ פירש דאיירי הכא לגבי חיוב מלקות או מיתה, ועיי"ש מה שביאר אמאי איבעי להו רק באשת חורגו.

**בגמ'.** **אמר רבה בר בר חנה מעיד אדם לאשתו ארוסה וכו' ולא היא לא שנא לאפוקי ולא שנא לעיולי לא מהימן.** עי' רמב"ם פרק י"ג מהלכות עדות הלכה י"ד שכתב דלקרובי ארוסתו כשר להעיד ורק לארוסתו עצמה אינו מעיד, וכ"כ הרא"ש סימן כ'. והביאור דעדיין לא הוי אשתו כגופו אבל כבר נחשב קרוב. ועי' קובץ שיעורים כתובות אות כ"ט מה שהקשה ע"ז . ועי' בחידושי הר"ן שהביא ב' שיטות בזה.

**בגמ'.** **הכא משום איקרובי דעתא הוא והא איקרבא דעתיה לגבה.** עי' יד רמ"ה שגרס "אבל הכא משום קורבא הוא דמיפסלא והא איקרבא לה", פירוש דבאירוסין כבר נחשב קרוב, ופסול מדין קרוב. ועי' קובץ הערות סימן כ"ב אות ו'.

**בענין תחילתו בפסלות וסופו בכשרות.** - עי' רי"ף דף ז. מדפי הרי"ף שהוכיח דפסול מהמשנה בכתובות יח: "העדים שאמרו כתב ידינו הוא זה אבל אנוסים היינו וכו' הרי אלו נאמנים". וצ"ע מה הראיה הא בגמר העדות בשטר עדיין היו פסולים, ובעל פה אפשר דאין הכי נמי יכולים להעיד היום אלא שלא יהיה לזה דין שטר. - ועיי"ש ברי"ף שהקשה מזה על פסק הגאון, ועי' בקצוה"ח סימן ל"ג ס"ק ג' שיישב שיטת הגאון על פי הרמב"ן בב"ב. - ועי' רעק"א בשו"ע חו"מ סימן ל"ג סעיף י"ג שנסתפק בקרוב שראה שקרובו הפקיד ואחר שנתרחק ראה שתבעו וכפר הנפקד, האם פסול להעיד על הנפקד שכפר בפקדון לפסלו לעדות, משום דהוי תחילתו בפסול. - ועי' שו"ת רעק"א ח"א סימן צ"ד ד"ה ומה"ט, שנסתפק בעדים שהיו קרובים זה לזה ונתרחקו אי חשיב תחילתו בפסול, ועיי"ש שהביא מהגהות אשר"י שנקט בפשיטות דפסול.

**דף כ"ט ע"א**

**בגמ'.** **אויב מאי טעמא משום דמרחקא דעתיה אוהב נמי מקרבא דעתיה.** עי' יד רמ"ה שכתב דאוהב לחובתו נמי פסול, דחשוד לשנות בפרטים שמחייבים אותו. וצ"ע מאי שנא מנוגע דכשר לחובתו.

**בגמ'.** **חד לדיין.** עי' רא"ש סימן כ"ג שכתב דדיין שפסול לרבנן זהו בשלא דיבר עמו שלשה ימים או בשושבינו, דומיא דעדות לרבי יהודה. ועי' רמב"ם פרק כ"ג מהלכות סנהדרין הלכה ו' שכתב דאע"פ שאינו שושבינו אסור לדונו, וכן שונא אע"פ שאינו אויב לו אסור לדונו, ועי' כסף משנה. ועי' רדב"ז שמדייק מהרמב"ם שאסור לו לדון אבל אינו פסול. ועי' רמב"ם פרק י"ג מהלכות עדות הלכה ט"ו וברדב"ז שם דמבואר דלענין פסול גם הרמב"ם סובר כהרא"ש.

**מתני'.** **אם אמר הוא אמר לי שאני חייב לו וכו' לא אמר כלום עד שיאמר בפנינו הודה לו שהוא חייב לו מאתיים זוז.** עי' ר"ן שהביא דברי הבעל המאור שדקדק מכאן דהודאה בפני עד אחד לאו כלום היא, ואע"פ שאמר לו אתה עדי, והרמב"ן חולק. ועי' ש"ך סימן פ"א ס"ק כ"ב שכתב דבהודה בפני אחד וחזר והודה בפני אחר גם לדעת הבעל המאור הוי הודאה. ועי' בקצוה"ח שם ס"ק י"א מה שהקשה ע"ז.

**בגמ'.** **מאי הוה ליה למימר, דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין.** עי' ש"ך סימן ל"ב ס"ק ג' שהוכיח מכאן דבשליח לדבר עבירה פטור אפילו בדיני שמים, דמבואר הכא דטענה דדברי הרב פוטרת אפילו בדיני שמים, ועיי"ש שהקשה דבקידושין מג. מוכח דחייב בדיני שמים. ועי' בהגהות אמרי ברוך שם שכתב דשאני נחש דהיה רק כיועץ בדבר מה שאין כן בשליח.

**תוד"ה דברי הרב ודברי התלמיד, וא"ת א"כ כל מסית יפטר עצמו באותה טענה.** עי' יד רמ"ה שתירץ דשאני מסית דעבודה זרה דחמור, ומשום הכי לא מצי טעין טענה זו.

**בגמ'.** **לא שנו אלא דאמר משטה אני בך.** אבל אם אינו טוען לא חיישינן להשטאה. ויש להסתפק האם אחר שטוען הוא מעורר ספק, ומשום הכי נאמן, או שגם אחר שטוען לא חיישינן להשטאה אלא דנאמן מדין טענה.

**שם.** עי' רא"ש סימן כ"ה שכתב בשם רב סעדיה גאון דצריך לישבע שבועת היסת שהיה משטה בהודאתו. וצ"ב דהא אין משביעין היסת אלא בטענת ברי, והכא מנא ליה שלא היה משטה. וי"ל כיון דיודע שחייב יש רגלים לדבר דלא היה משטה. ועי' רמ"א חו"מ סימן ע"ה סעיף י"ז שכתב די"א דמשביעין היסת אף בטענת שמא כשיש רגלים לדבר.

**דף כ"ט ע"ב**

**בגמ'.** **הוחזק כפרן.** עי' יד רמ"ה שכתב דנפקא מינה שאינו נאמן לטעון אח"כ משטה אני בך.

**בגמ'.** **כל מילי דכדי לא דכירי אינשי.** עי' יד רמ"ה שכתב דדוקא אם טען שאם הודה היה משטה, אבל אם לא טען אנן לא טענינן ליה. ועי' נמוקי יוסף שכתב דדעת הרי"ף והרמב"ם דאפילו לא טען כן פטור. וכ"כ הש"ך סימן פ"א ס"ק ג'.

**בגמ'.** **א"ר נחמן אדם עשוי שלא להשביע את עצמו.** עי' רמב"ם פרק ו' מהלכות טוען ונטען הלכה ז', שפסק דצריך לישבע היסת, והראב"ד שם חולק. ועי' לחם משנה שם שביאר המחלוקת.

**תוד"ה כך אדם עשוי שלא להשביע את בניו וכו' וטענת שלא להשביע אפילו לדידיה טענינן.** וכ"כ הרא"ש סימן כ"ה, אבל דעת הרמב"ם בפרק ו' מהלכות טוען ונטען הלכה ח' דגם טענת שלא להשביע אם לא טען לא טענינן ליה.

**בגמ'.** **אמר להו כבר הורה זקן.** עי' רי"ף לקמן יא: מדפי הרי"ף שפסק דבטעה בשיקול הדעת אם לא נשא ונתן ביד הדין חוזר. וקשה דאם כן הכא אמאי לא חזר הדין. ועי' רא"ש סימן כ"ו שכתב דלא הוי ר' ישמעאל טועה בשיקול הדעת כיון שלא נחלקו תנאים ואמוראים בדבר זה תחילה, ועי' יד רמ"ה.

**בגמ'.** **הודה בפני שנים וקנו מידו.** עי' בהגהות אשר"י סימן כ"ז שכתב שהקנין הוא שיפרע לו עד זמן פלוני, אבל בלאו הכי הוי קנין דברים ולא מהני.

**בגמ'.** **במקרקעי ולא קנו מידו מאי אמימר אמר אין כותבין מר זוטרא אמר כותבין.** עי' בחידושי הר"ן שכתב דאמימר ס"ל דכיון דכל שטר בעינן צואת המקנה והוא לא עשאו שליח שיעשה שטר, אין לעדים לכתוב שטר מדעת עצמם, ומר זוטרא נמי מודה לזה אלא דס"ל דכיון דבקרקע אין שום נזק למי שעושה ההודאה אם יכתבו שטר, אמדינן לדעתיה דניחא ליה.

**דף ל' ע"א**

**בגמ'.** **של מעשר שני הן בבית לא אמר כלום.** צ"ע אמאי אינו נאמן הא עד אחד נאמן באיסורים. ועי' בחידושי הר"ן שכתב דחשיב עד אחד בממון כיון דמעשר שני ממון גבוה, וקשה דהא ספק מעשר שני לחומרא, (עי' יומא ט. "מעשר ראשון ומעשר עני נמי לא המוציא מחבירו עליו הראיה, אלא מעשר שני נפרשו ונסקו וניכלוהו בירושלים", וברש"י שם ד"ה נפרשו) דהאיסור אינו מכח הממון, ואם כן שיהיה נאמן רק לגבי האיסור ולא לגבי הממון. - ועי' שב שמעתתא שמעתא ו' פרק ד' מה שהקשה על דברי הר"ן, וע"כ כתב דרק להוציא מרשות הדיוט לרשות גבוה הוי ממון, אבל מרשות גבוה לרשות הדיוט הוי איסורים, ועד אחד נאמן.

**רש"י ד"ה בשדה דבריו קיימין, דמה לו לשקר אם רוצה נוטלן ונותנן לאותו שהוא מעיד עליו.** צ"ע הא הוי מיגו להוציא, ושמא מגו דבידו עדיף ומהני אף להוציא. וע"ע בקצוה"ח סימן פ"ב סוף ס"ק י"ג.

**בגמ'.** **לשלומי אינהו מנתא דידיה וכו' ולימרו ליה אי לאו את בהדן לא הוי סליק דינא מידי.** עי' קצוה"ח סימן כ"ה ס"ק י"ב שהקשה אמאי פטורין נימא כיון דליכא לאשתלומי מהאי לישתלם מהאי.

**שם.** עי' רא"ש לקמן פרק ד' סימן ה' שכתב דבחמשה שדנו על פי הרוב משלמין הכל, דהשלשה יכולים לדון גם בלא השנים. - עוד כתב הרא"ש שם דאם דנו בשלשה על פי הרוב ואחד מהשנים היה מומחה משלמין השנים הכל. ועי' בפלפולא חריפתא שם אות ג' שכתב דלכאורה המומחה משלם שני שליש, והסמ"ע בסימן כ"ה ס"ק כ"ה כתב דמשלמין שניהם בשוה.

**בגמ'.** **לעולם אין עדותן מצטרפת עד שיראו שניהן כאחד.** עי' ריטב"א ומאירי ותוס' שאנץ מכות ו: שכתבו דבראו אחד מחלון זה ואחד מחלון זה כשר בממונות אפילו לרבנן, דתרווייהו אחד מנה קא מסהדי. אבל רבינו גרשום בב"ב קסה: כתב דגם בכהאי גונא פליגי רבנן. ואע"ג דלא שייך בזה הסברא דאמנה דקא מסהיד האי לא קא מסהיד האי, מ"מ ממעטינן ליה מוהוא עד, וכן משמע לשון התוספתא פ"ה ה"ו, ועי' בחזון יחזקאל שם.

**בגמ'.** **רבי יהושע בן קרחה אומר אפילו בזה אחר זה.** עי' ט"ז סימן ל' סעיף ה', שכתב דבקנס לא מהני עדות מיוחדת. ובקצוה"ח שם ס"ק ד' תמה דהא קנס הוי כדיני ממונות לגבי עדות מיוחדת כמבואר בב"ק עד. ועי' בנתיה"מ שם ס"ק ד' שיישב דברי הט"ז, וע"ע במשובב שם.

**שם.** עי' חידושי ר"ח הלוי פרק ט' מהלכות רוצח ושמירת נפש הלכה י"ד ד"ה ולפי, שכתב דאם בא עד אחד והכחישן הוי הכחשה, דעל כל מעשה יש רק עד אחד. ועי' שער המשפט סימן ל' ס"ק ד' שדן האם שני עדים המכחישין עדות מיוחדת הוי תרי ותרי או תרי בחד.

**שם.** עי' נמוקי יוסף שכתב דאם הביא ארבעה עדים, אחד מעיד שלוה ר' ואחד מעיד שלוה ש', ואחד מעיד שלוה ת' ואחד מעיד שלוה ת"ק, וכל אחד מעיד על זמן אחר והוא תובע את הכל משלם ת"ש, עי' שם הטעם. וע"ע בטור סימן ל' מש"כ בזה.

**בגמ'.** **רבי נתן אומר שומעין דבריו של זה היום וכשיבא חבירו למחר שומעין דבריו.** עי' רמב"ם פרק ד' מהלכות עדות הלכה א', שכתב דבדיני נפשות לכולי עלמא בעינן הגדה כאחד, ועי' כסף משנה שם שכתב דהרמב"ם דקדק כן מלשון הברייתא. ועי' בהגהות אמרי ברוך על הטורי אבן ר"ה כג: שביאר מה מקורו של הרמב"ם. וע"ע בית הלוי ח"ב סימן ל"ט אות י"ב מש"כ בזה.

**בגמ'.** **מר סבר עד אחד כי אתי לשבועה אתי לממונא לא אתי.** עי' טורי אבן ר"ה כג: ד"ה ומכניסין, שכתב דהיכא דאינו מחייב שבועה נמי אין מצטרפין, וכוונת הגמ' דלא מיבעיא היכא דלא מחייב שבועה דלא מהני עדותו כלל, אלא אפילו אי מהני לשבועה מ"מ כיון דלממון לא מהני אין מצטרפין.

**דף ל' ע"ב**

**בגמ'.** **הודאה אחר הלואה מצטרפי.** עי' שטמ"ק כתובות כא. ד"ה עד ודיין, שכתב בשם תלמידי רבינו יונה דדוקא בכהאי גונא מצטרפין, אבל עד אחד מעיד על הלואה ועד אחד מעיד על עדות שנתקבלה בבית דין אין מצטרפין, עי' שם הטעם. והיכא דעד אחד מעיד על הלואה ועד אחד מעיד בפני נתחייב לו בבית דין מבואר שם דמצטרפין. וע"ע שם בסוף ד"ה והקשה, מש"כ בזה בשם הרשב"א.

**בגמ'.** **בין הלואה אחר הלואה וכו' מצטרפות.** עי' רא"ש סימן ל"ד שכתב בשם הרמ"ה דדוקא אם המלוה תובע את שתיהן, אבל אם המלוה מודה שחייב לו רק אחד הוה ליה עדות מוכחשת. ועיי"ש שדן אם חייב עכ"פ שבועה להכחיש העד.

**שם.** עי' שלטי הגבורים דף ט. מדפי הרי"ף אות א' שהביא דברי הריא"ז דיד התובע על העליונה, רצה גובה ממנו מנה אחד, רצה משביעו על שני המנים.

**בגמ'.** **עדות המכחשת זו את זו בבדיקות כשרה בדיני ממונות.** עי' נמוקי יוסף שפירש דכשירה משום דעבידי אינשי דטעו בהכי. וע"ע תוס' ב"ב מא: ד"ה אתא לקמיה, ושם נו: ד"ה אלא מעתה.

**שם.** עי' חזו"א חו"מ ליקוטים סימן כ"ב דף לא. ד"ה ויש לעי', שכתב דבהוכחשו בבדיקות באופן שכשר בדיני ממונות, אע"פ שהעידו בדיני נפשות אין נפסלים על ידי זה לעדות אחרת.

**דף ל"א ע"א**

**בגמ'.** **לא נחלקו ב"ש וב"ה על שתי כיתי עדים שאחת אומרת מאתים ואחת אומרת מנה שיש בכלל מאתים מנה.** עי' בחידושי הר"ן שהביא דעת הרמב"ן דאם הבעל דין תובע רק מנה הרי ביטל את דברי העד ואין מצטרפין, והראב"ד חולק וס"ל דגם בכהאי גונא מצטרפין. ודוקא במנה ומאתים אבל אם תובע מנה שחור והעדים אומרים מנה לבן, כתב הר"ן דודאי אין זו הכחשה. אבל הטור בסימן ל' כתב גם לגבי מנה שחור ומנה לבן דצריך שיתבע את שניהם.

**בגמ'.** **אחד אומר חבית של יין ואחד אומר חבית של שמן.** עי' רמב"ם פרק ג' מהלכות עדות הלכה ג' שכתב דעדותו בטלה משום דהכחישו בדרישה, וכן מבואר ברמב"ם בפרק ב' מהלכות עדות הלכה א דסייף וארירן הוי דרישות ואם אמר איני יודע עדותו בטלה, ועי' ראב"ד שם שחולק ע"ז. ועי' כסף משנה שם מה שהקשה על דברי הרמב"ם, ועי' לחם משנה פרק א' מהלכות עדות הלכה ד' שיישב דעת הרמב"ם.

**שם.** עי' סמ"ע סימן ל' ס"ק ט' שכתב דבאחד מעיד על חבית של יין ואחד מעיד על חבית של שמן, עדות שניהם בטלה, ואפילו שבועה אינו צריך. ועי' בחידושי רעק"א שכתב דהוא מדין נמצא אחד מהן קרוב או פסול. ועי' בחידושי הגרש"ר סימן ח' אות ב', ובאות ו' ד"ה ואשר נראה.

**בגמ'.** **אחד אומר בדיוטא העליונה ואחד אומר בדיוטא התחתונה.** עי' נמוקי יוסף שהקשה דהא הוה ליה הכחשה בחקירות, ותירץ דכיון דחד מקום הוא כבדיקות חשיבא לגבי דיני ממונות, אבל בדיני נפשות לא. וכ"כ בחידושי הר"ן דדוקא בדיני ממונות משום שאין העדים מדייקים כל כך בדיני ממונות. ועי' רמב"ם פרק ג' מהלכות עדות הלכה ג', ובכסף משנה שם.

**תוד"ה שב"ש אומרים נחלקה עדותן, וא"ת כיון דבכת אחת ב"ש אומרים נחלקה עדותן אם כן בשתי כיתי עדים הוה ליה נמצא אחד מהן קרוב או פסול.** עי' תוס' ב"ב מא: ד"ה נחלקה, שתירצו דמיירי שלא נתכוונו להעיד.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן ל"ו ס"ק ד' שנסתפק האם כשר בשעת ראיה ופסול בשעת הגדה גם פוסל משום נמצא אחד מהן קרוב או פסול, והוכיח מהתוס' הכא שפוסל.

**רש"י ד"ה הרי זה אין כלום שהרי אמר אין לי וחיישינן שמא זייף או שכר עדים.** עי' מרדכי סימן תש"ו דמבואר דאין זה כלום משום דהודה שאין לו, והודאת בעל דין כמאה עדים דמי. ועי' נתיה"מ סימן כ' ס"ק א' מש"כ בזה.

**בגמ'.** **א"ר נחמן בהא אפילו רבנן מודו דינוקא במילי דאבוה לא ידע.** עי' קצוה"ח סימן צ"ו ס"ק ב' שהקשה דאפילו ידע הא אין הודאת בעל דין בקטן. ועי' בחידושי הר"ן שכתב בתירוץ אחד דמיירי בגדול ולפי"ז ניחא. ואי מיירי בקטן צ"ל כמו שכתב רש"י דהטעם הוא משום חשש שמא שכר עדים וזה שייך גם בקטן.

**שם.** עי' תוס' ב"מ יד. ד"ה דינא הוא, שכתבו דלוקח שאמר אין לי עדים ואין לי ראיה ואח"כ מצא עדים או ראיה אינו יכול להביא אותם, דאין הלכה כרשב"ג בראיה אחרונה. ועי' שער המשפט סימן כ' ס"ק ב' שתמה ע"ז אמאי גרע לוקח מיורש דמבואר בגמ' דביורש כיון דלא ידע במילי דאבוה מודו רבנן, ולוקח נמי לא ידע במילי דמוכר, ועיי"ש מה שכתב עוד על דברי התוס' שם.

**בגמ'.** **כמאן כרבי דאמר אותיות נקנות במסירה.** עי' רא"ש סימן ל"ח שפירש דנאמנת במיגו דאי בעי אמרה לקוחה היא בידי.

**פרק שמיני - בן סורר ומורה**

**דף ס"ח ע"ב**

**מתני'.** **מאימתי נעשה בן סורר ומורה משיביא שתי שערות ועד שיקיף זקן.** עי' רמב"ם פרק ז' מהלכות ממרים הלכה ז' שכתב דקודם שגומרין דינו ליסקל צריך לבדקו אם הקיף זקן. ועי' כסף משנה שם שהקשה אמאי לגבי מלקות דבן סורר לא כתב הרמב"ם דבודקין אותו קודם שגומרין את דינו. ועי' לחם משנה שם שתירץ דלגבי מלקות מוקמינן ליה אחזקתו אבל לענין מיתה לא סמכינן אחזקה. ועי' בחידושי ר"ח הלוי שם, וע"ע חזו"א חו"מ ב"ק סימן י"ט ס"ק ט'.

**שם.** עי' יבמות פ. "אין הסריס נדון כבן סורר ומורה לפי שאין בן סורר ומורה נדון אלא בחתימת זקן התחתון", ועי' חזו"א אהע"ז סימן קכ"ו ס"ק י' שביאר דין זה.

**בגמ'.** **אטו בן סורר ומורה על חטאו נהרג על שם סופו נהרג וכיון דעל שם סופו נהרג אפילו קטן נמי.** עי' בחידושי ר"ח הלוי פרק ו' מהלכות גירושין הלכה ט' ד"ה ולפי"ז, שהקשה דהא קי"ל אין מקבלין עדות אלא בפני בעל דין וקטן כשלא בפניו דמיא (עי' ב"ק קיב.), ועיי"ש מה שתירץ. עוד הקשה לדעת הרמב"ם שם דאין מעידין על הקטן איך שייך כאן קבלת עדות.

**תוד"ה בן סורר ומורה.** בן הסמוך לגבורתו וכו'. בביאור דברי התוס' עי' מהרש"א.

**בא"ד.** **וא"ת דלמא שנה שלפני גדלות וכו'.** עי' תוס' נדה מו: ד"ה רבי יוחנן, דמבואר דהיינו שנה קודם שיביא סימנים, וצ"ע דא"כ איך יהרגוהו הא הויא ליה התראת ספק דאין ידוע מתי יביא סימנים, ועי' בתוס' שם שכתבו דאזלינן בתר רובא דמביאים בי"ג. וע"ע בחידושי רעק"א לקמן סט. ד"ה וכן יש. ועי' שב שמעתתא שמעתא ה' פרק י"א ד"ה ולכן נראה, שהביא דעת הרמב"ם דמופלא הסמוך לאיש לענין נדרים הוא משנעשה בן י"ב שנה ויום אחד ואפילו לא יביא סימנים בשנת י"ג, ולפי"ז ניחא.

**בא"ד.** **כדאשכחן במופלא הסמוך לאיש לענין נדרים.** עי' מהרש"א שפירש דכוונת התוס' להוכיח מנדרים דאע"פ שלא בא לכלל מצוות הוא בכלל נדרים והכא נמי יהיה בכלל בן סורר ומורה. ולכאורה קשה דהא לענין נדרים אין זה עונש אלא שנדרו נדר. ועי' נדה מו. דדעת רב הונא דאם אכל הקדישו לוקה, ואע"פ שלא בא לכלל מצוות.

**תוד"ה קטן אי אתה צריך לחזור וכו' ואפילו למ"ד זכין לקטן היינו מדרבנן ולא מדאורייתא דזכיה מתורת שליחות.** עי' ריטב"א קידושין מב. ד"ה ואלא דאמר, שכתב דזכיה לאו מטעם שליחות. וע"ע ר"ן שם טז: מדפי הרי"ף מש"כ בזה.

**שם.** עי' בחידושי רעק"א כתובות יא. שכתב די"ל דהא דאין שליחות לקטן הוא משום דחסר במינוי השליחות דאין מעשה קטן כלום אבל בזכייה שאין צריך מינוי גם לקטן יש שליחות, ועי' בהגהת הגרש"א שם שהקשה ע"ז מהא דאין חצר לקטן אע"פ שאין צריך מינוי בחצר. וע"ע בקהלות יעקב כתובות סימן י"ב ד"ה והתוס', מה שביאר בדעת התוס' דלא חילקו כהגרע"א.

**שם.** כדמוכח בפ"ק דב"מ דאמרינן חצר משום ידה אתרבי ולא גרע משליחות וקטן לאו בר שליחות הוא. עי' קצוה"ח סימן רמ"ג ס"ק ז' שהביא דברי הש"ך שתמה על הראיה מפ"ק דב"מ. ועי' תוס' הרא"ש כתובות יא. ד"ה גוי קטן, שפירש דהראיה היא מדלא אמרינן דחצר מטעם זכין.

**בא"ד.** **דעת אחרת מקנה אותן שאני.** דעת התוס' דקטן יש לו יד מדאורייתא ורק דעת אין לו ומשום הכי מהני דעת אחרת מקנה. ועי' בחידושי הר"ן ב"מ יא. ד"ה ואב"א, שכתב דקטן אין לו יד מדאורייתא אלא רק מדרבנן. ועי' ריטב"א יבמות נב: ד"ה מ"ט, שכתב דמהני דעת אחרת מקנה בגדול כשלא נתכוון לקנות. ובריטב"א בקידושין יט. ד"ה אמר רבא, ובסוכה מו: ד"ה מ"ט, מבואר דס"ל דלא מהני בקטן דעת אחרת מקנה מדאורייתא, ולפי מש"כ הר"ן אתי שפיר דדוקא בגדול דיש לו יד ורק דעת אין לו מהני דעת אחרת מקנה, משא"כ בקטן שאין לו יד מדאורייתא לא מהני ביה דעת אחרת מקנה.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן רמ"ג ס"ק ה'.

**בא"ד.** **והשתא ניחא הא דאמר בפרק לולב וערבה לא ליקני איניש לוליביה לינוקא דינוקא מיקנא קני אקנויי לא מקני דמיקנא קני אפילו מדאורייתא וכו'.** עי' ר"ן סוכה דף כב: מדפי הרי"ף שפירש דמיירי בקטן שלא הגיע לעונת הפעוטות, ומשום הכי זוכה לעצמו ולא לאחרים, וכן פירש הריטב"א סוכה מו: ד"ה מ"ט.

**שם.** עי' מחנה אפרים הלכות קנין משיכה סימן ב' שכתב דאע"פ שקטן מקנה לאחרים מדרבנן מ"מ לא מהני לדאורייתא.

**בא"ד.** **אי נמי במעשה ידיו דמלאכתו ושכר טרחו שלו מדאורייתא.** עי' קצוה"ח סימן רמ"ג ס"ק ד' שכתב דהוא הדין בשוטה נמי זוכה בשכר טרחו מדאורייתא. ועיי"ש שכתב דמתנות כהונה נחשב כשכר טרחו וחרש שוטה וקטן זוכים בהם מדאורייתא, ועי' בנתיה"מ שם.

**בא"ד.** **וי"ל דהני מילי בטענת כפירה והודאה אבל עפ"י עד אחד נשבעים.** פירוש דמשביעין מכח העד אחד ולא מכח טענת התובע, משא"כ בכפירה והודאה שהשבועה היא משום טענת התובע. ועי' בחידושי הר"ן שבועות מב. ד"ה מאי טעמא, שחולק ע"ז וס"ל דגם בעד אחד אין משביעין בטענת קטן. וע"ע רמב"ם פרק ה' מהלכות טוען ונטען הלכה ט'.

**בא"ד.** **דאם כן תיקשי לן כל גרים היאך מטבילין אותם.** צ"ב אמאי צריך זכיה בכל גר הא גדול הוא ויש לו דעת, ועי' קובץ שיעורים כתובות אות לג.

**בא"ד.** **אלא כיון דזכייתו וידו באים כאחד שאני.** עי' ערוך לנר שהקשה איך זכין לו במילה הא התם לא שייך באין כאחד דאינו גר עד שיטבול, ועיי"ש מה שתירץ. ועי' רמב"ן במלחמות שבת דף נד. מדפי הרי"ף שהביא שיטת הראב"ד דמילה שלא לשם גירות כשרה, ומבואר דאין זה חלק מהגירות אלא הכשר לגירות, ולפי"ז ניחא דאין זכיה במילה. אמנם הרמב"ן שם חולק ע"ז, ולפי"ז קשה. וע"ע ריטב"א כתובות יא. ד"ה גמ' אמר רב הונא, דמבואר דיש זכיה גם במילה. ועי' חזו"א אבהע"ז סימן קמ"ז בעניני עבדים אות י' שביאר דגיטו וידו באין כאחד היינו דעבד יש לו יד לענין שחרור גם בעודו עבד (וע"ע חידושי ר"ח הלוי פרק ז' מהלכות עבדים הלכה ה' ד"ה והנה בתמורה) ולפי"ז י"ל דה"ה הכא יש לו זכייה לענין גירות גם בעודו גוי, וע"ע חזו"א אבהע"ז סימן קמ"ח לדף כג. וע"ע קובץ שיעורים כתובות אות ל"ד.

**בא"ד.** **וי"ל כגון שנתגיירה אמו כשהיא מעוברת וכו'.** עי' בחידושי רעק"א כתובות יא. ד"ה והתוס', שהקשה דכיון דקיי"ל עובר לאו ירך אמו צריך גירות בפני עצמו, וכיון דלאו בר זכייה הוא אינו גר מן התורה. ועי' חזו"א אבהע"ז סימן ד' אות ט', ובקהלות יעקב כתובות סימן י"ג מה שתירצו על קושיתו. וע"ע פתחי תשובה יו"ד סימן רס"ח ס"ק ו'.

**שם.** עי' נמוקי יוסף יבמות טז. מדפי הרי"ף ד"ה ת"ר גר שבא להתגייר, שכתב בשם הרא"ה דעובר במעי אמו אינו בן מילה והרי הוא כנקיבה דסגי ליה בטבילה, וכשנולד ומלין אותו הוא מדין מילת ישראל. והרמב"ן שם חולק ע"ז וס"ל דהיא מילת גירות. וע"ע תוס' שם מז: ד"ה מטבילין. ועי' רש"ש כתובות יא. ד"ה בא"ד, וע"ע חזו"א אבהע"ז סימן ד' אות ט' מה שהקשה על דעת הרמב"ן.

**בא"ד.** **ואפשר השתא דאחרי כן יורש את אמו.** וכ"כ התוס' בכתובות יא. ד"ה מטבילין, ועי' רש"ש שם שהקשה מנין פסיקא להו דיורש את אמו דבר תורה כיון דהורתו שלא בקדושה, ועיי"ש מש"כ בזה.

**דף ס"ט ע"א**

**בגמ'.** **קטן אי אתה צריך לחזור עליו.** עי' שו"ת חתם סופר חו"מ סימן כ"ח שהקשה איך רב חסדא חולק ע"ז הא זה ברייתא בב"ק. ועי' מהרש"א ד"ה בפירש"י, שכתב דלרב חסדא דקטן מוליד הפירוש בתנא דבי רבי ישמעאל כפשוטו בן ולא אב, ולפי"ז ניחא דרב חסדא יסבור כברייתא דבן ולא אב.

**בגמ'.** **בן ט' שנים ויום אחד שראוי לביאה מניין.** עי' רמב"ם פרק ט' מהלכות שגגות הלכה ג' שפסק דהקטן חייב קרבן ואינו מביא עד שיגדל והראב"ד שם השיג ע"ז, ועי' מאירי בסוגיין מש"כ בזה.

**תוד"ה בידוע שאין לו גואלים וכו' הא אמרינן לקמן בשמעתין דורות הראשונים היו מולידין בח' שנים.** עי' בחידושי הר"ן שתירץ דזה לא שכיח כלל ומשום הכי לא חיישינן לה. וכ"כ המאירי. ועי' ביד רמ"ה שתירץ "דבדורות הראשונים סייעתא דשמיא הואי ולא גמרינן מיניה".

**בא"ד.** **בדורות הראשונים שהיו ממהרים להביא שערות היה זמן גדלות מקודם הרבה.** עי' מהר"ם שכתב דלפי"ז הא דקאמר קטן אי אתה צריך לחזור אחריו היינו בפחות מבן ח'. וברבינו יונה כתב דמיירי דלא הביא שערות דאינו מוליד.

**שם.** עי' בחידושי ר"ח הלוי פרק ב' מהלכות אישות הלכה ט' ד"ה ולפמש"נ, שכתב בדעת הרמב"ם דלדין גדלות בעינן נמי שנים, ולא סגי בסימנים. וע"ע כתבי הגרי"ז תמורה ב: ד"ה בדין, וע"ע שב שמעתתא שמעתא ה' פרק י"א ד"ה ונראה. ולפי"ז לכאורה אף דורות הראשונים לא היו גדולים אלא מבן י"ג, ודלא כהתוס'.

**בגמ'.** **א"ל לעולם אימא לך עוברה ניכר לשליש ימיה זיל בתר רובא.** עי' יד רמ"ה שכתב דאם נשא אשה והוכר עוברה לשליש ימיה אע"פ שלא עברו ג' חדשים אינו נעשה בן סורר ומורה.

**בגמ'.** **אלא לאו משום דאזלינן בתר רובא ורובא דאינשי עבדי דטעו בעיבורא דירחא.** עי' לעיל מא: תוד"ה שזה, שהקשו מה הראיה הא הכא שניהם אמרו אותו יום בשבוע ומשום הכי אמרינן דטעו, ותירצו דבלא רוב הויא ליה כחוזר ומגיד, ועי' נתיה"מ סימן כ"ט ס"ק א' שהקשה דהא קודם שנגמרו החקירות יכולים לחזור בהם (עי' תוס' לעיל לב: ד"ה היכי אמר), ועיי"ש מה שתירץ.

**שם.** **עי' שו"ע חו"מ סימן ל' סעיף ז' שפסק דגם בדיני ממונות אמרינן דטעו בעיבורא דירחא, ועי' קונטרס הספיקות כלל ו' אות ד' שהקשה דהא קי"ל אין הולכים בממון אחר הרוב.**

**רש"י ד"ה נשאת לכהן וכו' מיהו ראויה לביאה בעינן וכל שאין לה ביאה אין לה חופה.** עי' רש"י לעיל נה: ד"ה אוכלת בתרומה, שכתב "הואיל ואין ביאתה ביאה אין חופתה חופה והויא לה כארוסה", ועי' יבמות נז: תוד"ה נשאת, ועי' משנה למלך פרק ג' מהלכות אישות הלכה י"א.

**דף ס"ט ע"ב**

**בגמ'.** **ואמאי אימא איילונית היא ואדעתא דהכי לא קדיש.** עי' מהרש"א קידושין י. שהקשה דלמא אח"כ כשגדלה ורואים שאינה איילונית מומתין עליה, ותירץ דהוי התראת ספק. ועי' בחידושי רעק"א בסוגיין ד"ה ואולם, מה שהקשה ע"ז. ועי' בקרני ראם בקידושין שם שכתב דלפי מש"כ התוס' ביבמות פ. ד"ה נעשה, דהיכא דאגלאי מילתא למפרע שהיה גדול בשעת ההתראה אין זה התראת ספק. הכא נמי אין זה התראת ספק, ועי' פני יהושע קידושין בקונטרס אחרון אות צ"ג, שכתב דהתוס' ביבמות מיירי רק היכא דליכא ספק בגוף האיסור אלא הספק הוא אם הוא בר עונשין או לא, אבל היכא דאיכא ספק בגוף האיסור הוי התראת ספק, אף היכא דהוברר למפרע שהיה אסור, ולפי"ז הכא הוי התראת ספק דהכא הספק בגוף האיסור אי הוי אשת איש או לא.

**דף ע' ע"א**

**רש"י בד"ה יין האיטלקי, טוב ומעולה הוא וממשיך בתריה אבל בחמרא אחרינא אינו חייב בחצי לוג.** עי' יד רמ"ה שפירש דאיטלקי קאי אלוג, דבעינן שישתה חצי מלוג האיטלקי.

**מתני'.** **אכל טבל וכו'.** כן גרס המאירי, ואע"פ דבבשר לא שייך טבל כתב הרש"ש דקאי איין, ושתיה בכלל אכילה. ועי' יד רמ"ה שכתב דגירסה זו טעות היא.

**מתני'.** **ומעשר שני והקדש שלא נפדו.** עי' רש"ש שהקשה דהא בעינן שיגנוב מעות, ואם כן כשקנה מעשר שני זה התחלל, ועיי"ש מה שתירץ, ועוד י"ל דמיירי שקנה במעות מעשר שני בשר ויין ונתחללו המעות על הבשר ויין. ועי' רש"י לקמן עמוד ב' ד"ה אכל מעשר שני, ובמה שצויין שם.

**דף ע' ע"ב**

**בגמ'.** **כיון דכי אורחיה הוא קא אכיל ליה לא ממשיך.** עי' לחם משנה פרק ז' מהלכות ממרים הלכה ב' שכתב דמשמע מהרמב"ם שהטעם שפטור הוא משום שזה דבר מצוה, והקשה דבגמרא מבואר שהטעם הוא משום דכי אורחיה הוא, ועיי"ש שפירש אמאי לא קאמר בגמ' משום מצוה.

**רש"י בד"ה אכל מעשר שני, גנב ממעות מעשר שני וקנה בשר ויין ואכל.** עי' מנחת חינוך מצוה רמ"ח אות ט' [י"ב במהדו"ח] שהקשה למ"ד מעשר שני ממון גבוה אמאי חייב, הא אינו חייב עד שיגנוב משל אביו ואין זה של אביו, ולכאורה י"ל דלא גרע מסעודה המוכנת לאמו (עי' לקמן עא.).

**רש"י בד"ה אכל בשר עוף טהור פטור דלא חשיב דלא ממשיך בתריה.** עי' יד רמ"ה שפירש הטעם אמאי לא ממשיך בתריה.

**רש"י בד"ה להשלים, שאפילו אכל תרטימר בשר חסר כזית מבהמה טהורה והשלימה לתרטימר מבשר עופות טמאים פטור משום דאינו שומע בקולו של מקום.** משמע דבפחות מכזית עופות טמאים חייב דלא קרינן ביה אינו שומע בקולו של מקום, ועי' בערוך לנר שהקשה דהא חצי שיעור אסור מן התורה.

**בא"ד.** **דכוותה בטהורים מיחייב.** עי' יד רמ"ה שכתב דאפילו יותר מכזית עוף טהור חייב הואיל ורוב השיעור הוא מבשר בהמה וחיה, וכ"כ האור שמח בפרק ז' מהלכות ממרים הלכה ג' בדעת הרמב"ם.

**דף ע"א ע"א**

**רש"י בד"ה על מנת שאין לבעליך רשות בהן דאי לא אמר לה הכי זכה בהן בעל דלא עדיף ממציאתה.** עי' מאירי שכתב דלא דמי למציאתה שכולה לבעלה אלא לנכסי מלוג שהגוף לאשה והפירות לבעלה, ויש מפקפקין לומר שאף מתנה כולה לבעלה כמציאה. וע"ע תוס' קידושין כד. וע"ע ביד רמ"ה.

**מתני'.** **היה אביו רוצה ואמו אינה רוצה אמו רוצה ואביו אינו רוצה אינו נעשה בן סורר ומורה עד שיהו שניהם רוצים.** עי' לקמן פח: "בן סורר ומורה שרצו אביו ואמו מוחלין לו", ובירושלמי כאן הלכה ו' הקשה מה החידוש הא מפורש במשנה הכא, ותירץ דהחידוש דאפילו אחר שהביאוהו לבית דין יכולין למחול קודם שנגמר דינו. ועי' רש"י לקמן פח: ד"ה בן סורר ומורה, שכתב "אם רצו למחול ולא הביאוהו לבית דין" משמע דאחר שהביאוהו אין יכולין למחול. ועי' רמב"ם פרק ז' מהלכות ממרים הלכה ח' ובמשנה למלך שם.

**בגמ'.** **אמר קרא ואת כל שללה תקבוץ אל תוך רחבה ושרפת באש וכיון דאי איכא מזוזה לא אפשר דכתיב לא תעשון כן.** עי' מנחת חינוך מצוה ס"ט בקומץ המנחה שהקשה דיבא עשה וידחה לא תעשה, ותירץ דבשריפת מזוזה איכא עשה ולא תעשה.

**מתני'.** **היה אחד מהם גידם או חיגר או אלם או סומא או חרש אינו נעשה בן סורר ומורה.** עי' אור שמח פרק ז' מהלכות ממרים הלכה י' שכתב דבאחד מהם גידם או חד מהנך אין גם מלקות, כיון דאזהרתו מלא תאכלו על הדם ובהני אין זה אכילה המביאה לידי שפיכות דמים. ולדעת היד רמ"ה (הובא בקטע הבא) דאזהרתו מלאו דגניבה לכאורה ה"ה באחד מהם גידם, אמנם י"ל דהא בעלמא אין לוקין על לאו זה אלא זהו חידוש בבן סורר ומורה ואם כן י"ל דזה רק אם יכול לבא לידי מיתה, וע"ע חזו"א חו"מ ב"ק סימן י"ט אות ט', ובחידושי ר"ח הלוי פרק ז' מהלכות ממרים הלכה ז'.

**מתני'.** **ומלקין אותו.** עי' יד רמ"ה (לעיל במתני' דגנב משל אביו) שכתב דאזהרתו מלאו דגניבה. ועי' לעיל סג. תוד"ה משום, שכתבו דאזהרתו מלא תאכלו על הדם. ועי' אור שמח פרק ז' מהלכות ממרים הלכה א'.

**רש"י בד"ה מתרין בו, לאו משום התראה גמורה כשאר עבירות שאין לוקין אלא בהתראה וכו' אלא מוכיחין אותו דבעינן ויסרו אותו.** עי' רמב"ם בפירוש המשניות ובהלכות ממרים פרק ז' הלכה ז' דמבואר דהתראה זו היא ככל שאר ההתראות שבתורה. ועי' מאירי ויד רמ"ה. ועי' מנחת חינוך מצוה רמ"ח אות י"א [י"ד במהדו"ח] שפירש בדעת רש"י דאין צריך התראה כשאר ההתראות, והקשה איך מלקין בלא התראה. וכן מבואר בחזו"א חו"מ ב"ק סימן י"ט אות ח'. ועי' ערוך לנר דנקט בפשיטות, דבעינן עוד התראה כשאר התראות שבתורה.

**בענין חיוב תשלומים בבן סורר ומורה.** - עי' יד רמ"ה (במשנה דגנב משל אביו) שכתב דהכא הוא גזירת הכתוב דלוקה אע"פ שמשלם על הגניבה, וצ"ב אמאי בעינן גזירת הכתוב הא חיוב הממון הוא בזמן הגניבה וחיוב המלקות הוא רק אחר האכילה, וי"ל דהוי כעקירה צורך הנחה (עי' כתובות לא.), וע"ע ר"ן לקמן דף פו: ד"ה ומחלוקת. וע"ע באור שמח פרק ז' מהלכות ממרים הלכה ז' ד"ה הן דכבר פירשתי, דמבאר אמאי המלקות אינם פוטרין את חיוב הממון.

**דף ע"א ע"ב**

**רש"י בד"ה ואם משנגמר דינו ברח משעת גמר דין הוי כגברא קטילא ושוב אין לנו לחפש בזכותו ולהצילו.** עי' יד רמ"ה שהקשה דהא תנן לעיל מג. דמכריזין לפני היוצא ליסקל כל מי שיודע עליו זכות יבא וילמד.

**רש"י ד"ה שאני הכא דאילו עביד השתא לאו בר קטלא ודיינינן ליה בדינא דהשתא.** עי' רש"י לקמן ד"ה תדון בסקילה, דמבואר דבלא חידושו של ר' חנינא נדון כדמעיקרא וצ"ע.

**שם.** עי' רבינו יונה שהקשה איך אפשר לסקלו הרי לא התרו בו לסקילה.

**בגמ'.** **נגמר דינו קאמרת נגמר דינו גברא קטילא הוא.** עי' בחידושי ר"ח הלוי פרק ז' מהלכות ממרים הלכה ז' ד"ה ובאמת, שכתב דאם יש במלקות אישתני דינא זה גם אם אישתני אחר גמר דין, דהא במלקות לא נעשה גברא קטילא על ידי גמר דין, ועיי"ש שהוכיח מזה דאין במלקות אישתני דינא. ועי' אבי עזרי פרק ג' מהלכות מלכים הלכה ז' ד"ה אולם מש"כ, שכתב דגם במלקות יש אישתני דינא רק קודם גמר דין ולא אחר גמר דין.

**שם.** עי' מנחת חינוך מצוה כ"ו אות ו' [כ' במהדו"ח] שנסתפק האם גמר דין בבן נח גם כן אלים דליהוי גברא קטילא ולא ליהוי אישתני דינא. ועי' יד רמ"ה ומאירי דמבואר להדיא דה"ה בבן נח שנתגייר אחר גמר דין ליכא אישתני דינא.

**בגמ'.** **אלא אשת איש מעיקרא סייף והשתא חנק.** עי' אבי עזרי פרק ג' מהלכות מלכים הלכה ז' ד"ה ולכאורה יש להקשות, שהביא קושית הגר"ח, לשיטת ר"ת (הובא בתוס' לקמן עד: ד"ה והא אסתר) דביאת עכו"ם הויא כביאת בהמה ורק בן נח חייב עליה, אמאי לא חשיב אישתני דינא הא השתא לא מחייב אילו עבד ביאת עכו"ם.

**רש"י ד"ה דאידי ואידי בסקילה בא על ערות ישראל שאין להם לבן נח נדון בדיני ישראל.** עי' לעיל נז: רש"י ד"ה דלדידהו, שכתב דאע"פ שנדון בדיני ישראל אין צריך עדה ועדים והתראה. ועי' ברבינו יונה שם שחולק ע"ז.

**בגמ'.** **סרחה ואח"כ בגרה תדון בחנק.** עי' רעק"א כתובות מה. ד"ה סרחה, שהקשה למ"ד דבעינן שיתרו בו, באיזה מיתה יהרג (לעיל ח:), הא הויא ליה התראת ספק דשמא ישתנה דינה. ועי' בחזון יחזקאל ב"ק פרק ט' ה"ח ד"ה המכה, שכתב דהיכא דודאי יעשה מעשה המחייבו מיתה חשיב התראת ודאי אע"פ שאין זה ודאי שיהרג.

**שם.** צ"ע דהא החילוק בין בוגרת לנערה אינו משום דבבגרות אינה בר חיובא, אלא משום שביאה בבגרות זה ביאה אחרת. והראיה דגם בבועל יש חילוק אם היא נערה או בוגרת, ואם כן אמאי חשיב אישתני הא השתא נמי מחייבא סקילה על ביאת נערה. וכעין זה הקשה בחידושי ר' שלמה כתובות סימן י"א ד"ה ובהאי ענינא.

**דף ע"ב ע"א**

**מתני'.** **הבא במחתרת נידון על שם סופו.** עי' רמב"ם פרק ט' מהלכות גניבה הלכה ז' שכתב דרשות להורגו, ובהלכות רוצח פרק א' הלכה ו' י"ד גבי רודף כתב דמצווה להורגו. וטעם החילוק כתב באפיקי ים חלק ב' סימן מ' ד"ה עוד מקום איתי, דהכא אינו בא להרוג בעל הבית אלא שאם יעמוד כנגדו יהרגנו, ומשום הכי אין לו דין רודף אלא רשות להורגו. וע"ע דברי יחזקאל סימן כ"ג אות י'.

**שם.** עי' רמב"ם בספר המצות מצות עשה רל"ט דמבואר בדבריו דדין הריגת בא במחתרת הוא מדיני גנב, ועי' אבי עזרי פרק ט' מהלכות גניבה הלכה ז'.

**רש"י ד"ה אין לו דמים וכו' ואע"פ שניצל פטור מן התשלומין דקי"ל חייבי מיתות שוגגין אין משלמין ממון שעם המיתה אע"פ שאין נהרגין.** עי' יד רמ"ה שכתב דאפילו למ"ד חייבי מיתות שוגגין חייבין הכא פטור, כיון דבההיא שעתא מיהת הוה חיוב מיתה. ועי' קהלות יעקב מכות סימן י"ג ד"ה ועדיין יש להקשות, ובאחיעזר ח"א סימן כ' אות ה'.

**בגמ'.** **חזקה אין אדם מעמיד עצמו על ממונו.** עי' יד רמ"ה שכתב דבעל הבית טורח להציל אפילו בנפשו של גנב, ומשום הכי רוצה הגנב להורגו, ועיי"ש שהקשה דאם כן אמאי לא הוי הבעל הבית רודף. ועי' בחידושי הר"ן.

**שם.** עי' הגהות מיימוניות פרק ט' מהלכות גניבה הלכה ט' שכתב דהא דמותר להרוג את המסור הוא משום דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו ודמי לבא במחתרת. ועי' אפיקי ים ח"ב סימן מ' ד"ה עוד היה נלע"ד לחדש, מש"כ בזה.

**שם.** עי' שו"ע או"ח סימן שכ"ט סעיף ז' שכתב דיש מי שאומר שעכו"ם שצרו על ישראל על עסקי ממון מחללין עליהן את השבת, שאם לא יניחנו לבוז ממונו יהרגנו והוי עסקי נפשות. ועי' מגן אברהם שם ס"ק ה' שהקשה דיניחנו ליקח הממון ולא יחלל שבת, ועיי"ש מה שתירץ.

**בגמ'.** **אמר רבא מסתברא מילתיה דרב בששיבר דליתניהו אבל נטל לא.** עי' חזו"א חו"מ ב"ק סימן ט"ז אות י"ג שכתב דטעמיה דרב דס"ל דהגזילה מפקעת בעלות הנגזל וקני לה גזלן, אלא דחיוב השבה מעכב את קנין הגזלן ולא פקע קנין הבעלים, והכא דאין חיוב השבה משום דקים ליה בדרבה מיניה, קונה הגזלן. וכ"כ בקובץ שיעורים ב"ק אות י"ד. ובדעת רבא י"ל דס"ל דקנין הגזלן הוא רק אם מתחייב דמים, וכיון דהכא אינו מתחייב דמים לא חידשה התורה קנין לגזלן. ועי' נתיה"מ סימן שנ"א ס"ק א' שכתב דגם אם יעשה שינוי אינו קונה לרבא, דגם קנין שינוי דגזלן הוא רק אם מתחייב דמים. ועי' בחזו"א הנ"ל דכתב דאם יהיה שינוי רבא מודה דקונה.

**בגמ'.** **ולא היא כי אוקמינא רחמנא ברשותיה לענין אונסין אבל לענין מיקנא ברשותיה דמרייהו קיימא.** עי' קצוה"ח סימן שנ"א ס"ק ג' שכתב דגם לרבא אין לגזלן חיוב השבה, משום דקים ליה בדרבה מיניה, אלא דיש רשות לנגזל לקחת ממנו את הגזילה.

**שם.** עי' חזו"א חו"מ ב"ק סימן ט"ז אות י"ג שהקשה דאם כן אמאי לא נעשה גזלן להתחייב באונסין במה שמחזיק את החפץ אחר שיצא מהמחתרת, ועיי"ש מה שתירץ. ועי' קצוה"ח סימן ל"ד ס"ק ג' שכתב דהוי ליה גונב מן הגנב ופטור אף מהקרן. ועי' חזו"א חו"מ ב"ק סימן ט"ז אות ז' שכתב דגונב מן הגנב אע"פ שאין לו דין גנב, גזלן מיהא הוי וחייב בקרן. וע"ע אור שמח הלכות גניבה פרק ג' הלכה ב', ובאמרי משה סימן ל' אות כ"ג.

**רש"י ד"ה מסתברא מילתא דרב דפטור בששבר בין עכשיו בין לאחר זמן.** צ"ב בשבר לאחר זמן אמאי אינו חייב מדין מזיק, ועי' בעל המאור שכתב דגם רבא מודה דקנה מדאורייתא ורק מדרבנן חייב ובמזיק לא חייבוהו, ועי' במלחמות. ועי' יד רמ"ה ד"ה מתיב רב ביבי, שכתב דגניבה אריכא הוי ומשום הכי פטור. ועי' בחידושי הר"ן וביד רמ"ה שכתבו דדוקא בשבר במחתרת אבל בשבר אחר שיצא חייב. ועי' קצוה"ח סימן שנ"א ס"ק ב'.

**רש"י ד"ה ולא היא וכו' דלא מצי למימר ליה נאנסו דאשכחן בשומרין דחייבן הכתוב לישבע אם לא שלח יד וכו'.** עי' בחידושי ר"ח הלוי הלכות גזילה ואבידה פרק ט' הלכה א' ד"ה והנה ברמב"ם, שהביא דברי הספרא דחיוב תשלומין בגזלן ילפינן מ"ושלם".

**תוד"ה לא קבלינהו הואיל ונפק מפומיה דרב, תימא הא מיחייב לצאת ידי שמים.** עי' קצוה"ח סימן פ"ז ס"ק כ"ג דמבאר דאין זה חיוב בדיני שמים כגרמא בנזקין, אלא הוי חיוב גמור בדיני אדם, אלא שאין כח ביד בית דין לעונשו. וצריך ביאור לפי"ז אמאי לרב קונה הגזלן הרי יש חיוב השבה, וצ"ע. (וע"ע בקטע הבא).

**בא"ד.** **וי"ל דכאן לא היו רוצים להחזיר אלא אם כן יתחייבו בדיני אדם.** עי' קצוה"ח סימן כ"ח ס"ק א' שהוכיח מהכא כדברי המהרש"ל דרק בחייבי מיתות שוגגין מהני תפיסה ולא במזידין ומשום הכי הכא לא מהני תפיסה.

**דף ע"ב ע"ב**

**בגמ'.** **ומת בכל מיתה שאתה יכול להמיתו.** עי' מאירי שכתב דלכתחילה צריך להמיתו בסייף, ועי' ערוך לנר.

**רש"י ד"ה בעה"ב הוא דמותר להורגו וכו'.** פירוש דהוה אמינא דאין הרודף חייב מיתה ומשום הכי אסור לאחרים להורגו, ולבעל הבית מותר מדין הבא להורגך השכם להורגו.

**בגמ'.** **יצא ראשו אין נוגעין בו לפי שאין דוחין נפש מפני נפש.** עי' מאירי שהביא די"א דהיינו דווקא אחרים אבל האשה עצמה יכולה לחותכו מדין הבא להורגך השכם להורגו.

**בגמ'.** **שאני התם דמשמיא קא רדפי לה.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות רוצח הלכה ט' שפסק דכל זמן שלא הוציא ראשו מותר לחותכו מפני שהוא כרודף, ועי' בחידושי ר"ח הלוי שם שהביא מה שהקשו [רעק"א במשניות אהלות פרק ז' משנה ו', ומנחת חינוך מצוה רצ"ו אות ו' במהדו"ח] דהא בגמרא מבואר דאינו רודף, ועיי"ש מה שתירץ.

**רש"י ד"ה יצא ראשו וכו' דכל זמן שלא יצא לאויר העולם לאו נפש הוא וניתן להורגו ולהציל את אמו.** עי' ר"ן יומא ג: מדפי הרי"ף שמביא ב' שיטות אמאי מחללין שבת להצלת העובר אי משום סכנת העובר או משום סכנת האם, ולהסוברים דמשום סכנת העובר קשה דהא מבואר הכא דכל זמן שלא יצא ראשו מותר להורגו, ופירש הר"ן שם דלעולם עובר אינו נפש, והא דמחללין עליו הוא משום חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה.

**בא"ד.** **התם משום דאפילו לא מסרוהו לו היה נהרג בעיר כשיתפסנה יואב והן נהרגין עמו.** עי' רמב"ם פרק ה' מהלכות יסודי התורה הלכה ה' שכתב דכל זה ביחדוהו, אבל אם לא יחדוהו יהרגו כולם ואל ימסרו להם נפש אחת מישראל. ועי' כסף משנה שם שהביא קושית הרמ"ך דהא ליכא הכא סברא דמאי חזית דדמא דידך סומק טפי כיון שכולם יהרגו, ועיי"ש מה שתירץ. וע"ע זכרון שמואל סימן ס"ה אות ט' מה שתירץ על קושית הרמ"ך. - ועי' מאירי שכתב דאם היה אחד מהם טריפה אפילו בלא יחדוהו מותר למוסרו.

**דף ע"ג ע"א**

**בדין הריגת הרודף אי הוי משום הצלת הנרדף או מדין עונש.** - עי' אפיקי ים חלק ב' ריש סימן מ' ובד"ה שבתי וראיתי, שכתב דזה תלוי במחלוקת אי בעינן התראה. וע"ע אמרי משה סימן ל' אות י' בהגה"ה שכתב דהוא גם בתורת עונש וגם מדין הצלת הנרדף. וע"ע נודע ביהודה תניינא סימן ס' ד"ה ועוד קאמינא. ועי' ערוך לנר לקמן עג. ד"ה וכי עונשין, דנקט בפשיטות דהוא רק מדין הצלת הנרדף, וע"ע אחיעזר ח"א סימן י"ח ס"ק ב', ובקובץ שיעורים פסחים אות ר"א.

**מתני'.** **ואלו הן שמצילין אותן בנפשם.** עי' לקמן פב. "אילו נהפך זימרי והרגו לפנחס אינו נהרג עליו". ועי' משנה למלך פרק א' מהלכות רוצח הלכה ט"ו שנסתפק בכל רודף שבא אחד להרגו והרג הרודף את המציל האם חייב עליו, וכן נסתפק בגואל הדם שבא להרוג את הרוצח והרגו הרוצח האם חייב עליו. ועי' דברי יחזקאל סימן כ"ג אות י"א.

**מתני'.** **ואחר הזכר ואחר הנערה המאורסה.** עי' משנה למלך פרק כ"ד מהלכות שבת הלכה ז' שנסתפק האם ברודף אחר עריות בשבת מותר לחלל שבת ולהורגו דהא אין זה פיקוח נפש. ועי' ברבינו יונה לעיל עב: שכתב דבכל הני שמצילין אותן בנפשם אין חילוק בין חול לשבת. וע"ע מהר"ץ חיות לקמן עד. מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה ואלו שמצילין אותן, מן העבירה.** עי' רבינו יונה לעיל עב: שפירש דמצילין קאי אנרדף.

**תוד"ה אף רוצח ניתן להצילו בנפשו וכו' וי"ל דהתם רשות וכו'.** עי' דברי יחזקאל סימן כ"ג אות ו' שהקשה דכיון שיש פסוק שיש רשות להורגו, הא הוי חובה מדין לא תעמוד על דם רעך, ועיי"ש מה שתירץ.

**תוד"ה להצילו בנפשו וכו' אלא נראה דאי מהכא ה"א עשה וכו'.** עי' מהרש"א שהקשה דאם כן מה מקשה הגמרא באבידת גופו "הא נפק"ל מוהשבותו", הא בעינן לא תעמוד על דם רעך ללאו, ותירץ דהתם איכא לאו דלא תוכל להתעלם.

**בגמ'.** **מנין לרואה את חבירו שהוא טובע בנהר או חיה גוררתו או ליסטין באין עליו שהוא חייב להצילו ת"ל לא תעמוד על דם רעך.** עי' מנחת חינוך מצוה רל"ט אות ד' [ו' במהדו"ח] שכתב דיש חיוב תוכחה מדין לא תעמוד על דם רעך, דאם על אבידת גופו מחייב כל שכן על אבידת נפשו.

**בגמ'.** **והא מהכא נפקא מהתם נפקא אבדת גופו מנין ת"ל והשבותו לו.** עי' מנחת חינוך מצוה רל"ז בקומץ המנחה [אות ב' במהדו"ח] שהוכיח מהכא דבמאבד עצמו לדעת אין חיוב להצילו.

**בגמ'.** **אי מהתם הוה אמינא הני מילי בנפשו אבל מיטרח ומיגר אגורי אימא לא קמ"ל.** עי' מנחת חינוך מצוה רל"ז אות א' שנסתפק האם אחר שנתרבה שחייב אף לשכור להצילו, עובר גם על העשה אם אינו שוכר או לא.

**שם.** עי' רא"ש סימן ב' שכתב דהניצול חייב לפרוע למציל מה שהוציא, דאין אדם מחויב להציל נפש חבירו בממונו היכא דאית ליה ממונא לניצול.

**דף ע"ג ע"ב**

**בגמ'.** **אלא למ"ד העראה זו הכנסת עטרה מאי איכא למימר.** עי' אחיעזר ח"א סימן י"ח אות א' ד"ה והנראה, שהקשה דהא החיוב מיתה הוא קודם הביאה דבשעת הביאה כבר אי אפשר להצילה מהפגם, והחיוב ממון הוא בשעת הביאה ואין זה בבת אחת.

**בגמ'.** **אלא אמר רב חסדא כגון שבא עליה שלא כדרכה וחזר ובה עליה כדרכה.** עי' בחידושי רעק"א שהקשה לשיטת תוס' דבשלא כדרכה נמי חייב אמאי צ"ל שחזר ובא עליה הא מתחייב ממון בגמר ביאה ראשונה דעדיין היא בתולה וליכא קים ליה בדרבה מיניה.

**רש"י ד"ה שבא עליה, הוא או אחר שלא כדרכה וכו'.** עי' מאירי שהקשה דהיכא דבא עליה אחר ודאי ניתן להצילה בנפשו. ועי' ערוך לנר לעיל עג. ד"ה נעבדה בה עבירה.

**תוד"ה ממונא לא משלם עד גמר ביאה פי' בקונטרס שהוא מוציא בתוליה וקשה דבלא השרת בתולים נמי משלם קנס.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות נערה בתולה הלכה ח' דפסק דדוקא בבא עליה כדרכה משלם קנס. ועי' תוס' ר"י הזקן קידושין י. שישב קושית התוס'. - ולשון הגמרא "כגון שבא עליה שלא כדרכה וחזר ובא עליה כדרכה" משמע דדוקא בכדרכה חייב. ועי' יבמות נט. תוד"ה אלא, שכתבו דזה לאו דווקא.

**בא"ד.** **הא לאו פירכא היא דאהכי חייב רחמנא.** עי' תוס' יבמות נט. ד"ה אלא, שכתבו "דבהכי חייב רחמנא הואיל ובבעילה זו נעשית בעולה".

**שם.** עי' תוס' יבמות נט. ד"ה אלא, שהקשו דאם כן מאי פריך למ"ד העראה זו הכנסת עטרה, הא החיוב הוא בגמר ביאה. ועי' בחידושי רעק"א שם ובכתובות לא: ד"ה ובאמת, ובתשובה קס"ד מה שתירץ על קושית תוס'. ועי' חזו"א אהע"ז סימן קל"ה לדף לא: אות ב' ד"ה והי"מ, שתירץ דהחיוב הוא על כל מעשה הביאה וכיון שבתחילת הביאה מתחייב מיתה אין זה מחייבו ממון, וע"ע בחמרא וחיי.

**תוד"ה במפותה ודברי הכל תימה היכי מוקמינן במפותה הא קתני סיפא וכו' ואי במפותה הרי מחלה.** עי' בחידושי רעק"א כתובות כט. ד"ה תוד"ה ועל אשת אחיו, שתירץ דמיירי בסבורה שהיא פנויה וקנסה לאביה, ולא מחלה.

**בא"ד.** **מיהו בירושלמי פריך לה ומשני כגון שלא הספיקה לעמוד בדין עד שמת האב.** עי' קהלות יעקב כתובות סימן מ"ג ד"ה אכן בשטמ"ק, שפירש בדעת הירושלמי דעיקר החיוב הוא לבת והאב זוכה ממנה, ומשום הכי שייך העמדה בדין, ועיי"ש שביאר לפי"ז אמאי במפותה יש קנס לאביה הא מחלה. ועיי"ש עוד באות ג' שביאר אמאי במפתה את בתו איכא חיוב הא שניהם מחלו.

**שם.** עי' קובץ שיעורים ח"ב סימן י"א שהוכיח מהכא דאיכא שעבוד נכסים אף בלא שעבוד הגוף ומשום הכי בלא קים ליה בדרבה מיניה היו גובים מנכסי האב, ואע"פ שמת קודם העמדה בדין. וכן מבואר בנמוקי יוסף ב"ק י. מדפי הרי"ף ד"ה אשו משום חציו, דבזרק חץ ומת ואח"כ הזיק החץ איכא שעבוד נכסים.

**בא"ד.** **ובירושלמי איכא פלוגתא דאמוראי דאיכא למאן דאמר המפתה פטור בבושת ופגם אבל קנס אינה יכולה למחול וכו'.** עי' ר"ן כתובות יב. מדפי הרי"ף ד"ה מתני' יתומה שנתארסה, שביאר דהטעם שאינה יכולה למחול הוא משום שאינה זוכה בו עד שעת העמדה בדין, והמ"ד שיכולה למחול הוא מדין סילוק, או מדין מזיק ברשות. וע"ע חזו"א אהע"ז סימן קל"ה לפרק נערה שנתפתתה ד"ה ולפום גמרא דידן.

**דף ע"ד ע"א**

**בגמ'.** **אביי אמר ביכול להציל באחד מאיבריו.** עי' מהר"ץ חיות שהקשה לפי הסוברים דהנרדף עצמו אין צריך להציל באחד מאיבריו, (הובא לקמן) מה תירץ אביי הא הותר דמו לנרדף. - ועיי"ש עוד שהוכיח מהכא דרודף אחר עריות בשבת מותר להורגו דאל"כ אמאי לא תירצו בגמ' דאיירי בשבת.

**שם.** עי' הפלאה כתובות לה. ד"ה שם בגמ', ובדף לח. על תוד"ה הא נמי, שכתב דהיכא דנתנה התורה רשות להצילו באחד מאיבריו לא גרע ממלקות ופוטר מממון, אלא דלפי מש"כ רש"י לעיל עב. ד"ה אין לו דמים, ובדף עג: ד"ה הבא על אחותו, הוה ליה כחייבי מלקות שוגגין דנחלקו בזה רבי יוחנן וריש לקיש (עי' כתובות לה.). ועי' שו"ת הרשב"א ח"ה סימן י"ח שכתב דהא דרודף ובא במחתרת פוטר מממון לא ילפינן מקרא דכדי רשעתו אלא מקרא דלא יהיה אסון, ולפי"ז י"ל דיכול להציל באחד מאיבריו אינו פוטר מממון, כיון דבקרא דלא יהיה אסון כתוב רק מיתה ולא מלקות.

**בגמ'.** **ויכול להצילו באחד מאיבריו ולא הציל נהרג עליו.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות רוצח הלכה י"ג שכתב "הרי זה שופך דמים וחייב מיתה אבל אין בית דין ממיתין אותו". ועי' טור סימן תכ"ה שכתב "ואיני יודע כיון שחייב מיתה למה אין בית דין ממיתין אותו". ועי' כסף משנה שם שכתב דמאחר שלא נתכוין אלא להציל לא שייך ביה התראה, וע"ע בבית יוסף שם, ועי' משנה למלך. ועי' בחידושי מרן רי"ז הלוי שם. ולדעת הרמב"ם הא דאמר רבי יוחנן בן שאול "נהרג עליו", פירש הכסף משנה דהיינו בידי שמים. והמאירי לעיל בסוף פרק נגמר הדין פירש דהמלך רשאי להורגו, וכן גואל הדם. וע"ע רמב"ם פרק ט' מהלכות מלכים הלכה ד', ובהשגת הראב"ד שם, ובכסף משנה, ומשנה למלך, ובאבן האזל שם.

**שם.** עי' משנה למלך פרק ח' מהלכות חובל ומזיק סוף הלכה י' שהביא די"א דדין זה לא נאמר אלא באיש אחר הבא להציל, אבל הנרדף עצמו אין מדקדק בכך.

**שם.** עי' רש"י לעיל נז: ד"ה נהרג עליו, שכתב דרבנן פליגי ארבי יונתן בן שאול, ועי' רא"ש כאן סוף סימן ב' שכתב דהלכה כרבי יונתן בן שאול.

**בגמ'.** **רודף שהיה רודף אחר חבירו ושיבר את הכלים וכו' פטור.** עי' תרומת הכרי סימן ש"פ סעיף ג' שהקשה אמאי לא כתב בשו"ע דביכול להצילו באחד מאיבריו אם שבר הרודף את הכלים חייב דליכא קים ליה בדרבה מיניה, וכן הקשה בחידושי רעק"א כתובות לג: בהגהת הגרש"א.

**בגמ'.** **כל עבירות שבתורה אם אומרין לאדם עבור ואל תיהרג יעבור ואל יהרג חוץ מעבודת כוכבים וגילוי עריות ושפיכות דמים.** עי' תוס' סוטה י: ד"ה נח לו, שהקשו אמאי לא חשיב מלבין פני חבירו ברבים ותירצו דאינו מפורש בתורה. ועי' רמב"ם פרק ו' מהלכות דעות הלכה ח' שכתב דעובר ב"לא תשא עליו חטא" ואם כן הוא מפורש בתורה, ועי' בשערי תשובה שער ג' אות קל"ט שכתב דהוא אבק הרציחה, ולפי"ז ניחא דלא חשיב ליה דזה בכלל שפיכות דמים.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ה' מהלכות יסודי התורה הלכה ד' שפסק דאם עבר פטור, מפני שהוא אנוס. ועי' בחידושי הר"ן לעיל סא: שהביא דעת ה"ר דוד דבג' עבירות אם עבר חייב מיתה לפי שאין האיסור נדחה, אבל בפרהסיא שאסור בכל עבירות אינו נענש אם עבר כיון דהאיסור נדחה אלא דאיכא עשה ד"ונקדשתי". והתוס' בע"ז נד. ד"ה הא, הביאו דעת הר"מ מקוצי דבפרהסיא ילפינן מ"ונקדשתי" דאין האיסור נדחה וחייב אם עבר, אבל בצנעא האיסור נדחה אפילו בג' עבירות, אלא דאיכא עשה ד"בכל נפשך" ומשום הכי אינו נענש אם עבר. - ועי' רמב"ם בספר המצות לא תעשה רצ"ד ובהלכות סנהדרין פרק כ' הלכה ב' שכתב דאסור להענישו משום דכתיב "ולנערה לא תעשה דבר", והרמב"ן בספר המצות שם ובשורש ח' חולק וס"ל דאין זה לאו אלא פטור ואיסורו משום לא תרצח. ועי' רדב"ז בהלכות סנהדרין שם שכתב דלדעת הרמב"ם אם יהרגוהו לא יעברו על לא תרצח. ועי' מנחת חינוך מצוה תקנ"ו אות ב' [ג' במהדו"ח], וע"ע קובץ שיעורים כתובות אות יא.

**בגמ'.** **אמר ליה לקטלוך ולא תקטול מי יימר דדמא דידך סומק טפי דילמא דמא דההוא גברא סומק טפי.** עי' כסף משנה פרק ה' מהלכות יסודי התורה הלכה ה' שכתב בשם הרמ"ך דהיכא דליכא הך סברא, אף בשפיכות דמים יעבור ואל יהרג, והכסף משנה חולק ע"ז.

**דף ע"ד ע"ב**

**רש"י ד"ה קרקע עולם, אינה עושה מעשה.** עי' נמוקי יוסף שפירש בתירוץ הגמ' דכל דבר שיכול העכו"ם להעבירו בעל כרחו אינו מחויב למסור נפשו ואפילו עושה בקום ועשה, ועיי"ש מה שתירץ על פי זה הא דאלישע בעל כנפים הוריד התפילין אע"ג דהוי שעת השמד. וע"ע שבת מט. תוד"ה נטלם, וברשב"א שם, שתירצו באופן אחר. - ועי' בחידושי רעק"א כתובות ג. בהגהת הגרש"א ד"ה אך אדברה, שכתב נפק"מ בין רש"י והנמוקי יוסף.

**תוד"ה והא אסתר וכו' ותירץ ר"ת דאין חייבין מיתה על בעילת עכו"ם משום דרחמנא אפקריה לזרעיה דעובד כוכבים.** עי' בעל המאור שתירץ דאין חייבין מיתה על ביאת עכו"ם באשת איש לפי שנאמר אשת רעהו והאי לאו רעהו הוא. ועי' נמוקי יוסף שחולק על זה וס"ל דזה בכלל אשת רעהו.

**שם.** עי' מנחת חינוך מצוה תקצ"ח [סוף אות ב' במהדו"ח] שנקט דה"ה ביאת עבד, והגרי"ז זצ"ל אמר דר"ת איירי דוקא בביאת עכו"ם, אבל בביאת עבד מודה דחייבין מיתה.

**בא"ד.** **ואמרינן נמי במגילה כאשר אבדתי מבית אבא כך אבדתי ממך.** צ"ב אמאי נאסרה הא היה בהיתר להצלת נפשות, ועי' שו"ת מהרי"ק שורש קס"ז שהוכיח מזה דאף בסברה שמותר לזנות נאסרת על בעלה, כיון דמעלה בו מעל. וע"ע שו"ע אבהע"ז סימן קע"ח סעיף ג' ובבית שמואל שם ס"ק ד'.

**בא"ד.** **ואמרינן נמי בפרק ארוסה דכותי מקנין על ידו.** עי' בית הלוי ח"ב סימן מ' אות ד - ה שתירץ דבקינוי יש דין מיוחד דתלוי בקפידא דבעל, ואע"פ שבזנות בלא קינוי אינה נאסרת, מ"מ בקינוי נאסרת.

**בא"ד.** **דקים ליה דמהני טעמא דקרקע עולם לענין דלא מיחייבא למסור עצמה משום עריות דהא מרוצח ילפינן ורוצח גופיה כי מחייב וכו'.** עי' בחידושי ר"ח הלוי הלכות יסודי התורה שכתב דדעת הרמב"ם דאפילו בשב ואל תעשה בעריות יהרג ואל יעבור, ועיי"ש שמבאר במה נחלקו הרמב"ם והתוס'. ועי' בגליונות חזו"א.

**בגמ'.** **רבא אמר הנאת עצמן שאני דאי לא תימא הכי הני קוואקי ודימוניקי היכי יהבינן להו.** עי' נמוקי יוסף שכתב דהנאת עצמן לא מהני בג' עבירות, ובקוואקי ודימוניקי האיסור הוא רק משום לפני עור, ועי' בעל המאור, ובמלחמות. וע"ע קובץ הערות סימן מ"ח אות ט' ובהשמטות שם. - וע"ע בנמוקי יוסף שם שכתב דלפי"ז צ"ל לרבא דאסתר פנויה היתה.

**בגמ'.** **בעו מיניה מר' אמי בן נח מצווה על קדושת השם או אין מצווה על קדושת השם.** עי' רמב"ם פרק י' מהלכות מלכים הלכה ב' שפסק דאינם מצווין, ועי' מנחת חינוך מצוה רצ"ו [אות ה' במהדו"ח] שהביא מחלוקת האם בשפיכות דמים גם בן נח מחויב למסור נפשו משום מאי חזית. - ועי' מנחת חינוך שם [אות ג' במהדו"ח] שכתב שאע"פ שאינו מצווה למסור נפשו, להתרפאות בעבירה אסור אף לבן נח. ועי' בחידושי ר"ח הלוי פרק א' מהלכות רוצח הלכה ט' ד"ה וביאור, שכתב דאין דין פיקוח נפש בבן נח, וע"ע בגליונות חזו"א שם, וע"ע תוס' לעיל נט. ד"ה ליכא.

**תוד"ה בן נח מצווה על קידוש השם וכו' כי היכי דלא נילף שאר מצוות מרוצח ונערה המאורסה.** עי' מהרש"א שפירש אמאי לא כתבו התוס' נמי עבודה זרה משום דר"י פליג וס"ל דבצנעא יעבור ואל יהרג. ועי' תוס' כתובות יט. ד"ה דאמר מר, ובהגהות אשר"י כתובות פרק א' סימן ד' שכתבו דלמ"ד דעבודה זרה בצנעא יעבור ואל יהרג ה"ה גילוי עריות ושפיכות דמים. וע"ע מנחת חינוך מצוה רצ"ו אות א' ד"ה ולכאורה.

**דף ע"ה ע"א**

**בגמ'.** **ימות ואל תעמוד לפניו ערומה.** עי' ש"ך יו"ד סימן קנ"ז ס"ק י' שכתב דמכאן ראיה לדעת הרמב"ם דקריבה בעריות הוא איסור דאורייתא ומשום הכי ימות, ועי' בגליון מהרש"א שם. וע"ע נודע ביהודה תנינא סימן ק"נ ד"ה ואם באנו.