שיעורי הלכה רפואה מאוחד עם תוכן
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכח - רפואה בשבת

**שיעורי הלכה**

**הלכות רפואה בשבת**

**סימן שכח**

**שיעורים שנאמרו על ידי**

**מורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**שנת תשע"ג**

תוכן עניינים

[**סעיף א** א](#_Toc402916398)

[**דין מי שאין בו סכנה** א](#_Toc402916399)

[**סעיף ב** א](#_Toc402916400)

[**חולה שיש בו סכנה** א](#_Toc402916401)

[**ברפואה שאינה ידועה, ורפואות סגוליות** א](#_Toc402916402)

[**בגדר רפואה שאינה ידועה** ב](#_Toc402916403)

[**סעיף ג** ב](#_Toc402916404)

[**בביאור דעת הרמ"א בענין הוצאת שן בשבת** ב](#_Toc402916405)

[**סעיף ג** ד](#_Toc402916406)

[**בדין מסייע בהוצאת שן** ד](#_Toc402916407)

[**סעיף ד** ד](#_Toc402916408)

[**ביש סכנה עבור מה מחללין את השבת** ד](#_Toc402916409)

[**אם מותר להחמיר ע"ע ולא לחלל שבת** ו](#_Toc402916410)

[**רפואה לחולה שיש בו סכנה כשאפשר להמתין ולא לחלל שבת** ז](#_Toc402916411)

[**כשנצרך לחלל שבת אם יקדים ליו"ט שלפניו** ח](#_Toc402916412)

[**בשבת גופה אם מותר לו להקדים לחלל השבת** ח](#_Toc402916413)

[**סעיף ו** ח](#_Toc402916414)

[**דבר שמפורש בחז"ל שיב"ס והרופאים אומרים שאינו מסוכן** ח](#_Toc402916415)

[**סעיף ז** י](#_Toc402916416)

[**מכה של ברזל** י](#_Toc402916417)

[**דרגת החום דחשיב פיקו"נ** י](#_Toc402916418)

[**סעיף ח** יא](#_Toc402916419)

[**מי שאחזו דם** יא](#_Toc402916420)

[**סעיף ט** יא](#_Toc402916421)

[**סכנת העין** יא](#_Toc402916422)

[**סעיף י** יא](#_Toc402916423)

[**במקום מחלוקת בין הרופאים** יא](#_Toc402916424)

[**דעת החולה כנגד הרופא** יב](#_Toc402916425)

[**לסמוך על שאר בנ"א שאינם רופאים** יב](#_Toc402916426)

[**חילול שבת להציל מהשמד** יב](#_Toc402916427)

[**סעיף יא** יג](#_Toc402916428)

[**חילול שתי שבתות** יג](#_Toc402916429)

[**סעיף יב** יד](#_Toc402916430)

[**כשאפשר לעשות ע"י גוי או ע"י שינוי** יד](#_Toc402916431)

[**כשיכול לעשות בשינוי אם מחוייב כן מהתורה או מדרבנן** טו](#_Toc402916432)

[**חיוב להוציא ממון כדי להציל חבירו מאיסור במקום פיקו"נ** טז](#_Toc402916433)

[**טמטום הלב כשאוכל איסור מחמת פיקו"נ** יז](#_Toc402916434)

[**אם צריך לחלל ע"י גוי דווקא** יח](#_Toc402916435)

[**להקדים במה שאפשר לעשות מער"ש** יח](#_Toc402916436)

[**סעיף יג** יט](#_Toc402916437)

[**המחלל שבת בפיקו"נ וע"י מעשיו נעשה עוד מלאכה שאינה צורך פיקו"נ** יט](#_Toc402916438)

[**כשנוסע מחוץ לתחום אם מותר לצאת בבגדיו** כ](#_Toc402916439)

[**סעיף יד** כא](#_Toc402916440)

[**הטעם דשוחטים אף כשיש לחולה נבילה** כא](#_Toc402916441)

[**כשצריך לאכול תבשיל שיש בו רק טעם נבילה, אם גם בזה התירו לשחוט** כב](#_Toc402916442)

[**ליסוע ברכב כדי להביא לחולה מאכל כשר** כד](#_Toc402916443)

[**כאיזה טעם נקטינן לעיקר** כד](#_Toc402916444)

[**פירוש הפסוקים ב'אליהו והאשה הצרפית'** כה](#_Toc402916445)

[**תרומה ונבילה בזה"ז מי עדיף** כה](#_Toc402916446)

[**אם שרי לבטל איסור לכתחילה לצורך חולה שיב"ס** כו](#_Toc402916447)

[**אם יפריש תרו"מ בשבת** כו](#_Toc402916448)

[**אם שרי לעבור על מוקצה להציל את החולה מאיסור תורה** כז](#_Toc402916449)

[**אם שרי לעבור שבותים כדי להציל מאיסור דאורייתא הנעשה לצורך פקו"נ** כז](#_Toc402916450)

[**סעיף טז** כח](#_Toc402916451)

[**ריבוי בשיעורים** כח](#_Toc402916452)

[**ריבוי במנורות חשמל או בגז אם נחשב ריבוי בשיעורים או במלאכות** כח](#_Toc402916453)

[**בריבוי בהוצאה ביו"ט** כח](#_Toc402916454)

[**מפתחות בצרור אם הוי ריבוי בשיעורים או ריבוי מלאכות** כח](#_Toc402916455)

[**סעיף יז** כט](#_Toc402916456)

[**חולה שאי"ב סכנה** כט](#_Toc402916457)

[**לעבור איסור דרבנן לצורך חולה שאב"ס** כט](#_Toc402916458)

[**דעת הרמב"ם להמ"מ והטור דכל השבותים הותרו** כט](#_Toc402916459)

[**באיסור אכילה דרבנן אם שרי** ל](#_Toc402916460)

[**איסורי אכילה דרבנן מחמת שבת** ל](#_Toc402916461)

[**דעת הר"ן דלא הותר אלא בסכנת אבר** ל](#_Toc402916462)

[**דעת הרמב"ן דבלא סכנת אבר הותר לעשות ע"י שינוי** ל](#_Toc402916463)

[**אם מותר איסורים דאו' בשינוי** ל](#_Toc402916464)

[**באיסור מוקצה אם בעי שינוי** לא](#_Toc402916465)

[**אם בדרבנן יש דין הקל הקל תחילה** לא](#_Toc402916466)

[**רפואה בשבת לחולה שאין בו סכנת אבר** לא](#_Toc402916467)

[**חילוק בין רפואה ששייך בה גזירת סממנים לשאר רפואות** לא](#_Toc402916468)

[**דעת הרמב"ם לפי' הב"י** לב](#_Toc402916469)

[**סכנת אבר אם דוחה לאו מהתורה** לב](#_Toc402916470)

[**צרכי קטן כחולה שאב"ס - אם בכל צרכיו או דווקא בצרכי אכילה** לג](#_Toc402916471)

[**אם שינוי קיל מאמירה לעכו"ם או חמיר** לג](#_Toc402916472)

[**עד מתי נחשב קטן** לה](#_Toc402916473)

[**סעיף יח** לה](#_Toc402916474)

[**אם מותר להדליק לחולה שיב"ס וכן לתינוק קטן, מדורה להתחמם** לה](#_Toc402916475)

[**סעיף יט** לו](#_Toc402916476)

[**שהוצרך לאכול איסור מברך** לו](#_Toc402916477)

[**בישל עכו"ם לצורך חולה אם הכלים צריכים הכשר, והדין אם בישל בלא הכשר** לו](#_Toc402916478)

[**בטעם ההיתר של בישולי עכו"ם בשבת** לו](#_Toc402916479)

[**סתירה במשנ"ב אם שרי במוצ"ש לבריא** לז](#_Toc402916480)

[**בשאר ימי השבוע כשא"א באופן אחר אם שרי בישול עכו"ם [ומצוי בעובד זר]** לז](#_Toc402916481)

[**דין הכלים כשבישל הגוי לחולה בחול** לח](#_Toc402916482)

[**סעיף כ** לח](#_Toc402916483)

[**אסור לעשות דברים שניכר דהם לרפואה** לח](#_Toc402916484)

[**סעיף כא** לט](#_Toc402916485)

[**לקיחת תרופה בשבת ע"י היכר מער"ש** לט](#_Toc402916486)

[**חולה שאי"ב סכנה שהותר ברפואה אי שרי להניח משחה בשבת [בלי למרוח]** לט](#_Toc402916487)

[**סעיף כב** מ](#_Toc402916488)

[**בדין סיכת שמן על גלדי המכה** מ](#_Toc402916489)

[**איסור מירוח כשמורח משחה בשבת** מ](#_Toc402916490)

[**אסור ליתן מים ע"ג תחבושת, ואם מהני בזה שינוי** מא](#_Toc402916491)

[**סעיף כג** מא](#_Toc402916492)

[**להניח בגד ישן על מכתו כשאינו מתכוון לרפואה אלא לשמירת המקום** מא](#_Toc402916493)

[**סעיף כה** מא](#_Toc402916494)

[**רטיה שהונחה מע"ש אם גזרו משום ש"ס** מא](#_Toc402916495)

[**בדין עשיית רטיה והנחתה ע"ג המכה בחולה שאב"ס ובמקצת חולי** מג](#_Toc402916496)

[**סעיף כו** מג](#_Toc402916497)

[**בקינוח פי המכה אם יש בו משום ממרח** מג](#_Toc402916498)

[**סעיף כז** מד](#_Toc402916499)

[**סעיף כח** מד](#_Toc402916500)

[**אם יש בונה ומכה בפטיש בגוף האדם** מד](#_Toc402916501)

[**הוצאת קוץ כשא"א ליזהר שלא יצא דם** מד](#_Toc402916502)

[**טעם ההיתר במפיס מורסא** מה](#_Toc402916503)

[**אם שרי ליתן בגד ע"ג מכה שמוציאה דם** מו](#_Toc402916504)

[**מפיס מורסא יש לדון גם משום גוזז העור** מו](#_Toc402916505)

[**סעיף כט** מז](#_Toc402916506)

[**פצע פנימי אם חשיב מכה של חלל** מז](#_Toc402916507)

[**בנתינת 'יוד' אם הוא כמשמר או מרפא** מז](#_Toc402916508)

[**סעיף ל** מז](#_Toc402916509)

[**נשמטה ידו אם שרי להחזיר למקומה** מז](#_Toc402916510)

[**סעיף לא** מח](#_Toc402916511)

[**ציצין שפירשו** מח](#_Toc402916512)

[**ציצין שפירשו אי גזיזתן הוי מלאכה הצל"ג** מח](#_Toc402916513)

[**אשה ששכחה לגזוז צפורניה בער"ש קודם טבילתה, אם שרי לגזוז ע"י גוי** מח](#_Toc402916514)

[**להסיר הציצין משום צער בשינוי ע"י ידו** מט](#_Toc402916515)

[**סעיף לב** מט](#_Toc402916516)

[**כאב שינים אם שרי לגמע חומץ ויי"ש** מט](#_Toc402916517)

[**סעיף לג** מט](#_Toc402916518)

[**הטעם שהתירו לגונח לינק מבהמה בשבת** מט](#_Toc402916519)

[**בצער של רעבון אם שרי לינק בשבת ויו"ט מבהמה** נ](#_Toc402916520)

[**אם יש בחלב משום מוקצה ומשקין שזבו** נא](#_Toc402916521)

[**סעיף לד** נא](#_Toc402916522)

[**בחליבה לכלי מאשה וכן יניקת גדול מאשה אם הוי דאורייתא או דרבנן** נא](#_Toc402916523)

[**בטעם דמותר להניק בנה בשבת ואינו אסור משום מפרק** נב](#_Toc402916524)

[**סעיף לה** נב](#_Toc402916525)

[**טעם ההיתר לקלח חלב כדי שהתינוק ינוק** נב](#_Toc402916526)

[**אם שרי לשאוב כדי להאכיל לתינוק חלב אֵם, במקום כשיש תחליפי מזון** נג](#_Toc402916527)

[**חולב לצורך רפואה סגולית אם הוי מלאכה הצריכה לגופה** נג](#_Toc402916528)

[**סעיף לו** נד](#_Toc402916529)

[**להעביר ריח הפה אם חשיב רפואה או לא** נד](#_Toc402916530)

[**סעיף לז** נד](#_Toc402916531)

[**מאכל בריאים ומוכח שהוא לרפואה, אם שרי לחולה שאב"ס** נד](#_Toc402916532)

[**נטילת תרופה לרעבונו או לצמאו** נד](#_Toc402916533)

[**דין בריא בלקיחת ויטמינים ותרופות לחיזוק** נה](#_Toc402916534)

[**בטעם דשרי לחולה שאב"ס ליקח רפואה ולא גזרו משום שחיקת סממנים** נה](#_Toc402916535)

[**סעיף לח** נו](#_Toc402916536)

[**לגמוע ביצה לשיפור הקול** נו](#_Toc402916537)

[**סעיף לט** נו](#_Toc402916538)

[**אם מותר לגרום קיא, כשמצטער** נו](#_Toc402916539)

[**סעיף מ** נו](#_Toc402916540)

[**אם שרי להניח בקבוק חם כשחש בבטנו** נו](#_Toc402916541)

[**דין שימוש בשמיכה חשמלית בשבת** נז](#_Toc402916542)

[**סעיף מא** נח](#_Toc402916543)

[**להפיג שכרות אי חשיב רפואה** נח](#_Toc402916544)

[**סעיף מב** נח](#_Toc402916545)

[**אם מותר להתעמל בשבת כשאינו מזיע** נח](#_Toc402916546)

[**נראה במשנ"ב שאף להרמב"ם כל שמתחמם אסור** נט](#_Toc402916547)

[**הילוך בשבת לצורך רפואה** נט](#_Toc402916548)

[**לעשות תרגילים לשפר את העין וכדו'** ס](#_Toc402916549)

[**לרוץ כדי שיהא תאב לאכול** ס](#_Toc402916550)

[**ביאור האיסור לדחוק כריסו של תינוק כדי שיוציא הרעי** ס](#_Toc402916551)

[**סעיף מג** ס](#_Toc402916552)

[**דברים האסורים משום עובדין דחול** ס](#_Toc402916553)

**הלכות רפואה בשבת**

כתב בשו"ע סעיף ב' **מי שיש לו חולי של סכנה מצוה לחלל עליו את השבת, והזריז ה"ז משובח, והשואל ה"ז שופך דמים.** וכתב המג"א (סק"א) בשם הירושלמי שהנשאל ה"ז מגונה שהיה לו לדרוש ברבים שמותר, וכמו שהביא במ"ב (סק"ו) פי' משום שהתלמיד חכם במקומו היה לו לדרוש בפירקא לכל, כדי שידעו העם ולא יצטרכו לו.

**סעיף א**

**דין מי שאין בו סכנה**

א] כתב השו"ע (ס"א) **מי שיש לו מיחוש בעלמא והוא מתחזק והולך כבריא אסור לו לעשות שום רפואה** [ומבואר במ"ב ס"ק ב' דהיינו אפי' דברים שאין בהם משום מלאכה אסור] **ואפי' ע"י א"י גזירה משום שחיקת סממנין.** וזהו במיחוש בעלמא כלשון השו"ע, אמנם באופן שנפל למשכב כתב הרמ"א לקמן (סעיף לז) דהותר ע"י א"י אפי' מלאכות דאורייתא, אך במיחוש בעלמא אסור אפי' בדרבנן דהוי שבות דשבות. ולקמן במ"ב (ס"ק נב) מבואר דיש ג"כ גדר אמצעי, והוא חולה קצת, דמבואר בשו"ע לעיל סי' שז (ס"ה) דהותר ע"י א"י באיסור דרבנן [ולהלן יבואר מהגר"ז הגדרתו].

וא"כ ג' חילוקים יש באין בו סכנה. א. היכא דנפל למשכב דהותר ברפואות, וכן באמירה לעכו"ם אפי' מלאכות דאורייתא. ב. 'חולה קצת' דמותר ע"י א"י מלאכות דרבנן דהוא שבות דשבות, משא"כ מלאכות דאורייתא. ג. מיחוש בעלמא דאסור בכל הרפואות, וכן אסור ע"י א"י אפי' איסור דרבנן.

**סעיף ב**

**חולה שיש בו סכנה**

**ברפואה שאינה ידועה, ורפואות סגוליות**

ב] כתב השו"ע (ס"ב) מי שיש לו חולי של סכנה מצוה לחלל עליו את השבת. ובמ"ב (סק"ה) הביא מהמג"א (סק"א) מש"כ הרמ"א ביו"ד (סי' קנה) דבעינן שתהא רפואה ידועה לאנשים או ע"פ מומחה, ובלא"ה אסור. ובפמ"ג (א"א סק"א) תמה דהא מחללין שבת משום ספק פקו"נ, ואמאי ברפואה שאינה ידועה לא יחללו את השבת. ובביאור הגר"א ביו"ד שם כתב דמקור דין זה הוא מיומא (פג.) דפליגי שם במי שנשכו כלב שוטה דהתיר ר' מתיא בן חרש להאכילו מחצר כבד שלו, וחכמים אוסרים משום דהוא רפואה שאינה ידועה, וקיי"ל כחכמים [אלא דלא ביאר שם טעם הדבר]. ובתהילה לדוד כאן (ס"ק א) דחה דשאני התם דהוא רפואה סגולית וע"כ אסור, כמ"ש הרמב"ם בפיהמ"ש שם, וכ"ה ברדב"ז (פ"ב מסנהדרין ה"א) במש"כ הרמב"ם דאין מעמידין סנהדרין אלא א"כ בקיאין וכו' ויודעין קצת בשאר חכמות כגון רפואות וכו', דטעם הדבר הוא כדי שידעו אם הוא רפואה ע"ד הטבע ומחללין את השבת, משא"כ אם הוא ע"ד סגולה.

אמנם בברכי יוסף (סי' שא ס"ו) הביא בשם הרמב"ן והרשב"א דהתירו גם ברפואה סגולית, ובספר תורת היולדת (פרק טו ס"ק א) דייק מהמ"ב לקמן סי' של (סעיף ז) דכתב שם השו"ע דטומנין השליא כדי שיחם הוולד, ובמ"ב שם 'והיה זה מדרך סגולה להם', וחילק שם (בס"ק כ"ה) דבקרקע אסור, ומבואר דנקט דמשום רפואה סגולית מחללין איסור דרבנן, אבל דאורייתא אסור.

ובשו"ת הרשב"א (ח"ד תשו' רמה) התיר לכתוב בשבת קמיע היכא דאיתמחי גברא [וכשהוא לייתובי דעת היולדת, וכגון כשבקשה זאת, התיר אף באינו מומחה], והוא לשיטתו דהתיר רפואה סגולית בשבת, וכן מצאנו במנחת שבת (סי' פד ס"ק כט) שהביא משו"ת צ"צ החדשות (סי' לח) שהתיר רפואות סגוליות אפי' במלאכה דאורייתא, אמנם הרבה פוסקים לא התירו רפואות סגוליות [ודווקא לצאת הותר בקמיע דהוא דרך מלבוש].

**בגדר רפואה שאינה ידועה**

ג] ובגדר תרופה שאינה ידועה, במג"א (סי' קכח ס"ק ע) כתב דאסור לומר בשבת הרבש"ע דהטבת חלום בברכת כהנים, דהוי רפואה שאינה ידועה [ושאני מתענית חלום דהוא כאש לנעורת וחשיב ידועה], והוא אחד מהטעמים שיש שנהגו [בחו"ל] שלא לישא כפים ביו"ט שחל בשבת. ובזר זהב (איסור והיתר סי' נט אות ט"ז) כתב דגדר רפואה שאינה ידועה היינו דלא סמכינן על כל הדיוט הבא ואומר שיתנו לחולה רפואה זו מאיסור זה, כי ראה לאחר שהיה חולה ג"כ בחולי זה נרפא ע"י רפואה זו, כדרכן של הדיוטין שאומרים תמיד כן ולא סמכינן עלייהו, וע"ז קאמר הרמ"א 'אם לא שתהא רפואה ידועה', היינו שנודע ומפורסם לרבים שאיסור זה מרפא, והרופאים ג"כ נותנים זה לחולי זה עכ"ל. ובזה מיושב קושיית הפמ"ג לעיל, דכשיש ספק אם תרופה זו מהני באמת הותר, וכאן היינו ע"י הדיוטין בעלמא. אלא דכתב הזר זהב דמהמג"א מוכח לא כן, דרבש"ע דברכת כהנים מקורו בגמ', אלא דלא לכולם מועיל, ולמתבאר רפואה זו חשיבא ידועה, והניח דברי המג"א בצ"ע.

ועיין במנחת שבת (סי' פד ס"ק כט, הובא במנחת יצחק ח"י סי' לא אות טז) דאפילו להמתירים לחלל שבת לצורך רפואה סגולית, היינו דוקא היכא שהוחזקה כודאי מרפאת, וכתב לדון אי הותר לחלל שבת ליקח ברכה מצדיק, ונקט שם דוודאי מוגדר כרפואה שאינה ידועה ואסור, וז"ל גם זכורני מאמר הזוהר שכתב וז"ל אע"פ שהקב"ה מתאווה לתפילתן של צדיקים מ"מ לפעמים עביד רעותיה ולפעמים לא עביד רעותיה ע"כ, וא"כ עכ"פ מידי ספיקא לא נפקא דאולי לא יתקבל תפילתו, ושוב אין שבת נדחה מפני ספק כזה עכ"ל, ועיי"ש במנחת יצחק.

**סעיף ג**

**בביאור דעת הרמ"א בענין הוצאת שן בשבת**

ד] כתב השו"ע (ס"ג) כל מכה של חלל דהיינו מהשינים ולפנים ושינים עצמם בכלל מחללין עליה את השבת ודוקא שנתקלקל אחד מהאיברים הפנימיים מחמת מכה או בועה וכיוצא בזה אבל מיחושין אין נקראים מכה. הגה: מיהו מי שחושש בשיניו ומצטער עליו להוציאו אומר לא"י להוציאו. הנה דברי הרמ"א צ"ב, דאי חשיב מכה של חלל אם כן אמאי יכול לומר רק לא"י להוציאו ולא יאמר לישראל, ואי לא חשיב מכה של חלל א"כ אף אמירה לא"י אסורה. ובמשנ"ב (סק"י) מבאר דמה שכתב הרמ"א שמצטער עליו להוציאו, היינו דכאיב ליה טובא, דמבואר בגמרא (ע"ז כח.) שהוא פיקוח נפש, וכן מבואר בגר"א (סק"ו וכן לעיל סק"א) וכהס"ד בגמ' בע"ז (שם), ומבאר המשנ"ב דמ"מ דוקא ע"י אינו יהודי שרי להוציאו, משום דאין זה רפואה ידועה (כמבואר בא"ר אות ג). ובשו"ת מהרי"ל דיסקין (קו"א סי' ה אות לח) הוכיח מהכא דברפואה שאינה ידועה עכ"פ מותר באיסור דרבנן, וכגון אמירה לעכו"ם אפי' באיסור דאורייתא, ודלא כמג"א דאוסר אמירת רבש"ע דהוא איסור דרבנן [ובאמת לפ"ז הדרא קושיית הפמ"ג הנ"ל לדוכתא, דהרי הוצאת שן לכאו' הוא דבר שיש בו ממש, ואמאי לא הותר לכל הפחות משום ספק פיקו"נ, אא"כ נדחוק דהוא צד תועלת רחוקה]. ובשבט הלוי (ח"ח סי' ע אות ד) דן להתיר בזמנינו אף ע"י ישראל, דהוברר ע"י כל רופאי השיניים דבאופן דל"מ טיפול שורש וכדו' רפואתו הוא בעקירת השן, וא"כ הוא רפואה ידועה, ומותר ע"י ישראל.

אמנם ודאי דאין הכוונה במיחוש לחוד אלא רק בכאיב ליה טובא וחלה כל גופו כמ"ש המ"ב (שם) ובשבט הלוי כתב שלדינא אין להקל רק כשיש מוגלה או דלקת וכדו'.

ה] אמנם יש לבאר דברי הרמ"א באופן אחר, דהא מקור דין זה הביאו הב"י בשם הארחות חיים (הל' שבת אות שלד), והד"מ (סק"ב) הביאו מהאיסור והיתר (סי' נט דין כד), ושם מפורש דמצטער עליו הרבה הוי כחולה שנפל למשכב שאין בו סכנה, ומשו"ה, הותר דווקא ע"י עכו"ם, וכ"כ בשו"ע הרב, דדווקא קלקול אחד מהאברים הפנימיים ע"י מכה או בועה כמ"ש השו"ע, הוי מכה של חלל ופקו"נ, אבל כאיב ליה טובא לא [אלא דלפעמים כאיב ליה טובא באברים הפנימיים מורה על קלקול וכדו' וכמו בחשש אפנדצי"ט וכדו' והוא ספק מכה של חלל שמחללין עליה את השבת, משא"כ בשינים דהוא חיצוני וניכר]. וכן מפורש ברמב"ן, ובר"ן (שבת ל"ט: בדפי הרי"ף) דכאיב ליה טובא אינו פקו"נ, ולפי"ז משו"ה חילק הרמ"א דדוקא ע"י גוי אבל ע"י ישראל לא, דהא אינו חולה שיש בו סכנה וכמבואר לקמן (סעיף יז) דין נפל למשכב שאין בו סכנה.

וכדבריהם פי' ג"כ בבית מאיר [סוף סי' שכ"ח] אלא דהוא נקט דהמחבר פליג גם בזה וס"ל דכאיב ליה טובא [שזהו דין חולה כל גופו שלא נפל למשכב] לא הוי כנפל למשכב, והיינו שלדעת הרמ"א עפ"י הארחות חיים (הובא בב"י) כאיב ליה טובא חשיב כחולה שאין בו סכנה עכ"פ לעניין היתר אמירה לעכו"ם, אבל המחבר סובר כמו שנראה ברמב"ן והר"ן דכאיב ליה טובא הוי רק מיחוש בעלמא וא"כ אסור אף אמירה לעכו"ם.

ו] והנה במג"א (סק"ג) כתב 'ומצטער עליו. צ"ל שחלה ממנו כל גופו וכו' והוצאת שן הוי מלאכה דאורייתא דהא חובל לרפואה' [ובאמת האחרונים התקשו מדוע הוא דאורייתא הא מקלקל הוא, עיין כאן בביה"ל ד"ה ומצטער]. ודייק הגר"ז דדווקא משום דהוא חובל דאורייתא בעי חלה ממנו כל גופו, הא אם הוי דרבנן שרי גם בלא"ה כיון דמצטער, וכמשנ"ת לעיל מהמ"ב ס"ק נ"ב, דיש גדר של חולה קצת שאז מותר באמירה לעכו"ם במלאכות דרבנן. וכאן מצאנו גדר הדבר מהו חולה קצת שהותר בו אמירה לעכו"ם במקום שבות, דהיינו שאינו חולה כל גופו אבל יש לו צער גדול ואי"ז רק מיחוש [עי' בגר"ז ס"כ]. ולפי"ז לפי מה שנקט בביה"ל דהוצאת שן אין בו חובל דאורייתא, ה"ה דשרי גם באינו חולה כל גופו ע"י אינו יהודי.

***דינים העולים:***

***ד' גדרים בחולה: א. יש בו סכנה מחללים את השבת. ב. אין בו סכנה ונפל למשכב, ולהרמ"א ה"ה חלב כל גופו אף שלא נפל למשכב, מותר רפואות, ואמירה לעכו"ם אף באיסור תורה. ג. חולה קצת, מותר אמירה לעכו"ם רק במלאכות דרבנן. ג. מיחוש בעלמא, אסור בכל הרפואות ואסור באמירה לעכו"ם.***

***גדר חולה קצת 'שיש לו צער גדול אבל אינו חולה כל גופו***

***חולה שיש בו סכנה מחללים עליו את השבת, אבל ברפואה שאינה ידועה אין מחללים עליו את השבת.***

***ויש שהתירו אמירה לעכו"ם לצורך רפואה שאינה ידועה עפ"י פשט המשנ"ב בסעיף ג'.***

***גדר רפואה שאינה ידועה: להזר זהב היא רפואת ההדיוטות, אבל רפואה של הרופאים אף שאינה ודאית מותרת, אמנם צ"ע מהמג"א.***

***רפואה סגולית. יש שהתירו אף דאו', ולהלכה אין להתיר, אמנם מהמ"ב משמע שמותר באיסורים דרבנן.***

***מצטער בשיניו. להמשנ"ב הוי פיקוח נפש, אבל הגר"ז והב"מ סוברים שהוי כנפל למשכב שאין בו סכנה. ולב"מ לדעת השו"ע חשיב רק כמיחוש בעלמא.***

***הוצאת שן. להמשנ"ב הוי רפואה שאינה ידועה, וא"כ בימינו שפעמים ידועה הרפואה היה ראוי להתיר [במקום שיש לו מכה גדולה אבל בלא זה אסור] אבל להלכה אין להקל רק בחשש סכנה באופן דלקת חמורה ע"י רופא.***

שיעור ב

**סעיף ג**

**בדין מסייע בהוצאת שן**

א] כתב הרמ"א מיהו מי שחושש בשיניו ומצטער עליו להוציאו אומר לגוי להוציאו. והיינו שאסור לו לעשות מלאכה גמורה אבל איסור דרבנן דאמירה לעכו"ם התירו לו [ונתבאר בשיעור הקודם באיזה חולי מדובר]. והקשה הט"ז (ס"ק א) דהא מסייע הוא ביד הגוי, דומיא דמצינו גבי ניקף (מכות כ:) דלוקה ע"י שמסייע, ומה דמצינו בביצה (כב.) דבמקום חולי מותר לכחול עין ע"י עכו"ם אע"פ שמסייע בהדיה דקא עמיץ ופתח מ"מ מסייע אין בו ממש, חילק הט"ז דשם בלא"ה פותח וסוגר עיניו ובלעדיו מתעביד מעשה, ומשו"ה אין בו ממש במה שמסייע בהדיה, משא"כ בניקף דמזמין לו שערות ראשו בלעדיו לא מתעביד מעשה, וכלשון רש"י בביצה שם מסייע אין בו ממש "פי' מי שאינו עושה מלאכה ממש אלא מסייע מעט כי האי ובלאו הוא מתעבדא אין בו ממש" וכו', וא"כ הכא גבי שינים דומה לניקף, דבלעדי פתיחת פיו אינו יכול להוציא ואסור משום חלקו במעשה [ובכחל בעינים צ"ל דעצם הגעתו לגוי הוא קודם המעשה ולא חשיב מסייע שיש בו ממש], וכן הוא במג"א (ס"ק טז). וכן כתב דין זה בט"ז ביו"ד (סי' קצח ס"ק כא) גבי אשה ששכחה ליטול ציפורניה בע"ש, והוא ליל טבילתה דאסור לקוץ ע"י עכו"ם, דמסייעת בהדה בהטיית הצפורניים ויש בו ממש, אמנם הש"ך בנקודת הכסף שם פליג בזה וכן הוא ברעק"א כאן (על המג"א בס"ק טז) דדווקא גבי ניקף דגזה"כ הוא שחייב, אלא דלגבי מלקות בעי "מעשה", ושפיר חשיב "מעשה" ע"י הסיוע, משא"כ הכא עשיית מלאכה אסרה תורה, ואף דחשיב מעשה מ"מ לא חשיב מעשה מלאכה ובזה הגוי עושה את כולו, וכמו שכתב רעק"א דבזה אינו עושה דבר מגוף המלאכה אלא מסייע בעלמא [וכמו דפותח דלת הבית שיוכל ליכנס לביתו דאף דבלעדיו לא מתעביד, מ"מ לא משתתף במלאכה עצמה], ובוודאי מותר גם לגבי שן וגם לקוץ צפורניים ע"י עכו"ם דסיועו אין בו ממש, וכן נקט המג"א לקמן (סי' שמ סק"א) לגבי גזיזת צפורניים וכן פסק במ"ב שם ס"ק ג' וכן נקטינן למעשה וכדעת הרמ"א כאן שהתיר זאת.

**סעיף ד**

**ביש סכנה עבור מה מחללין את השבת**

ב] כתב השו"ע מכה של חלל אינה צריכה אומד שאפי' אין שם בקיאים וחולה אינו אומר כלום עושים לו כל שרגילים לעשות לו בחול, אבל כשיודעים ומכירים באותו חולי שממתין וא"צ חילול אסור לחלל עליו אע"פ שהיא מכה של חלל. ומסתימת לשון השו"ע "עושים כל מה שרגילים לעשות לו בחול" דייק במג"א (סק"ד) כדעת המ"מ (פ"ד מהלכות שבת הי"ד) המובאת בב"י דאע"פ שאין סכנה במניעת הדבר עושין, ומשו"ה התיר שם לרחוץ החולה אף שאין במניעתו סכנה. וצריך להבין דין זה דהרי אין פקו"נ במניעתו ומדוע הותר.

ובקובץ הערות (סי' יח) דימה זאת למילה בשבת דכל שלא פירש חוזר על ציצים שאינם מעכבים את המילה, אע"פ דהוא רק הידור מצוה, מ"מ הותרה היא אצל שבת, וה"ה פקו"נ "הותרה" היא אצל שבת, וכל שיש בו סכנה חשיב שלא פירש מהתעסקות ברפואתו, ומשו"ה כל דבר שרי. אמנם ברמב"ם מפורש לא כתב כן (פ"ב מהלכות שבת ה"א) אלא דשבת דחויה היא אצל פקו"נ, וכן במ"ב (ס"ק לט) כתב דהרבה ראשונים סוברים דשבת רק דחויה ההיא אצל פקו"נ, וא"כ צריך לבאר דברי המ"מ.

ובחידושי הגרי"ז (פ"ד מהל' שביתת עשור הל"ח) ס"ל דקיי"ל כדעת המ"מ, וכן הביא שם דעת הגר"ח דסבר כן, וביאר שם בשם הגר"ח וז"ל אבל בחולה שכבר יש בו סכנה כל מה שמועיל יותר להחולה לקירוב רפואתו וחיזוקו להסיר ולמעט סכנת מחלתו הכל בכלל סכנה ופקו"נ שדוחה שבת ויוה"כ, עכ"ל. ומבואר דעתו דחשיב צד פקו"נ בדבר כשמחזק גופו, ופשוט שדווקא ברחיצה וכדו' דיש בו משום חיזוק הגוף. אבל בענין אחר כגון כשרוצה ללמוד, וודאי אסור להדליק עבורו נר כה"ג דאין בו משום חיזוק גופו, ופשוט.

ובביאור הלכה כאן (ד"ה כל שרגילים וכו') האריך להוכיח דדעת רוב הראשונים אינה כן, אלא כרש"י שהובא בב"י דדווקא אם במניעתו יש סכנה דוחה שבת, וכתב שם בסוף דבריו דגם האוסרים מ"מ בדבר שיש חשש שע"י מניעת דבר זה יחלש ויכביד חוליו, מחללין את השבת. אמנם למ"ש הגרי"ז בשם הגר"ח הוא אפי' אם לא יכבד חוליו עי"ז ולא ירגיש יותר גרוע, אלא רק יתחזק גופו קצת, שפיר מחללין עליו.

ולמד הגרי"ז שם ב' קולות בדינים אלו. א. דכל דין פחות מכשיעור ביוה"כ נאמר כשאין בו סכנה, אלא דיש חשש שיבוא לידי סכנה, אבל ביש בו סכנה ממש עושין לו כל צרכיו ומותר לאכול כדרכו. ב. דלא בעי שינוי כלל אלא עושה כדרכו, וכמו דלא בעי לאכול פחות מכשיעור, והוא פלוג' לקמן בסעיף י"ב דכן הוא דעת השו"ע שם וכדעת הרמב"ם והמ"מ (הובא בב"י) וכן נקטו הגר"ח והגרי"ז וכסתימת לשון השו"ע כאן בסעיף ד', אמנם הרמ"א שם פליג וס"ל כדעת הרמב"ן דכל שאפשר עושין בשינוי, וכן סתם בשו"ע בהלכות יוה"כ (סי' תריח ס"ז) דמאכילין פחות מכשיעור, וכן המנהג, וע"כ לדינא אין מקילים בזה, אלא כמ"ש הבה"ל ע"פ רוב הראשונים להחמיר בזה [אלא דנ"מ לצרף דעה זו כשיש עוד קולות בזה]. ומ"מ חולה שיב"ס שסובל כאבים חזקים כתב בשבט הלוי (ח"ו סי' ז אות ב) להתיר לחלל עליו בשביל זה השבת, ונראה דהוא בגדר "למנוע כובד החולי" ולכו"ע מותר כמ"ש הבה"ל בזה [ואיסור דרבנן בוודאי יש להיקל בכל גווני כדעת המ"מ וכן מבואר במ"ב ס"ק יד].

**אם מותר להחמיר ע"ע ולא לחלל שבת**

ג] ובהיתר זה דפקו"נ פשוט דמצוה יש בו כמ"ש בשו"ע סעיף ב', ובמניעתו לאו חסיד מיקרי אלא עבירה היא בידו ומאבד עצמו לדעת חשיב. והנה בחזו"א (או"ח סי' נט סק"ד) כתב בדין תינוק שכתב הרמ"א בסעיף י"ז דחשיב חולה שאין בו סכנה לענין מאכלו ומותר ע"י עכו"ם דשבות הוא, אמנם בזמנינו כתב החזו"א דחשיב יש בו סכנה ומותר גם לחלל איסור תורה עבור מאכלו, וסיים שם וז"ל ומי שמיקל בדבר אין מזניחים אותן ומי שבוטח בה' וקובע מזונות בנו באופן שאין מבשלין בשבילו בשבת וכבר הורגלו בכך אין מזניחין אותן וכו' עכ"ל, ומבואר חידוש גדול דישנם דברים שהם גדר אמצעי דתלוי בבטחונו אם להחשיבו כפקו"נ להתיר או לא, וכן מובא בתשובות וכתבים מהחזו"א סי' מ"ח שהשיב שם בדבר הודעה לציבור למהר למקלט במצב חירום [במלחמת העולם בשנת ת"ש], דאע"פ שיש לחשבו כפקו"נ וההוראה לציבור הוא כן גם באיסורים דאורייתא, מ"מ ליחיד תלוי במידת בטחונו והמחמיר בזה אין מוחין בידו, דסו"ס דבר רחוק הוא שיבוא לפקו"נ, אבל באיסור דרבנן אין להחמיר כלל.

ויש לדמותו למה שכתב רבינו יונה בשערי תשובה (ש"ג סי' קפח) דצריך להסתכן ולא להחניף לרשעים, דמשו"ה נתחייבו כליה עבור שהחניפו לאגריפס אף שמלך היה וסכנה יש בדבר. והקשה ביד הקטנה (פ"י מהלכות דעות אות יב) דספק פקו"נ דוחה כל התורה כולה, ותי' דהיה שם סכנה רחוקה, ועפ"ד אפשר להחמיר כה"ג, ולגבי חנופה מחוייב להחמיר.

ובזה אפשר ליישב מש"כ רש"י בברכות (יג.) לגבי הפסק בברכות ק"ש דבאמצע שואל מפני היראה "שלא יהרגנו", והקשה הרא"ש שם (פ"ב סי' ה) דפשיטא, דפקו"נ יש בדבר, ובב"ח (סי' ס"ו) תי' דהוא ספק סכנה, וכן כתב הרא"ה (בשטמ"ק שם לב:) "מספק חשש סכנה דאלו ודאי סכנה א"צ למימר". ועדיין צ"ב דגם בספק פקו"נ דוחין כל התורה, ולפי מה שנתבאר נראה דכוונתם בדרך זה, דהוא סכנה רחוקה ובודאי חידוש הוא דמותר להפסיק, ובזה יתיישב מה שהחמיר החסיד ע"ע ולא הפסיק (שם דף לב:) דהיה רק סכנה רחוקה ובוודאי מותר להחמיר כמ"ש החזו"א.

עוד מצאנו בפתחי תשובה (יו"ד סי' שסג סק"ה) דהביא דעת הנוב"י (תניינא יו"ד סי' רי) והחת"ס (סי' שלו) בענין לנתח מת לצורך רפואת חולים, דרק באופן שהחולה לפנינו נחשב פקו"נ ושרי. אמנם בחזו"א באהלות (סי' כב ס"ק לב) כתב דאם זה חולי מצוי יש להתיר גם אם אין לפנינו חולה, וז"ל ואין החילוק וכו' אלא אם מצוי הדבר דבזמן שמתריעין עלה אף [שאין בשעה זו חולה קמן] משום חולי מהלכת וכו'. אלא לא מקרי ספק פקו"נ בדברים עתידים שבהוה אין להם זכר" וכו'.

ונמצא דג' חילוקים יש בזה. א. ספק ממש - דמחוייבים לחלל שבת, ואפי' אם יש רוב שאין בזה פקו"נ מחללין, דומיא דתינוק אסופי שאפי' רוב עכו"ם מפקחין עליו את הגל. ב. דברים רחוקים מאוד - לדעת הנוב"י והחת"ס הנ"ל לא מחללין אא"כ מצוי בפנינו, ולחזו"א תלוי אם מצוי אף שאינו בפנינו או לא, כגון שעת מלחמה או שיש הרבה חולים בחולי זה [וגם לדעתו בשביל חשבונות רחוקים וודאי לא מחללין, וכמ"ש שם דלא נתיר בחו"ל לפתוח חנויות בשבת שמא יבוא לפקו"נ שלא יהיה לו פרנסה מה לאכול, ובפרט כמ"ש שם דאם נתיר לפתוח כל החנויות הוא ביטול שבת וחילול ה' יש בדבר דיהרג ועל יעבור]. ג. דברים שבעצם אפשר להחשיבם פקו"נ אלא דתלוי במידת בטחונו בה' יתברך וישתנה הדין לפי בטחונו. ויש להגדיר היטב כל דבר למה שייך [וחום גבוה, בסתמא באדם גדול תולים בהצטננות, אבל בתינוקות דלא יודעים מהו נחשב כספק ממש דמחללין עליו את השבת].

***דינים העולים:***

***הוצאת שן במקום חולי [ודוקא חולי גדול בשיניו כמשנ"ת בשיעור הקודם] ע"י עכו"ם: הט"ז אוסר משום מסייע, ולהלכה נקטי' כדעת הש"ך ורעק"א וכדעת הרמ"א דמותר.***

***דעת המ"מ דחולה שיב"ס עושין כל צרכיו בדבר דיש בו חיזוק גופו ומזגו [וסתם מלאכה שלא מענין זה אסור], ונ"מ גם לענין יוה"כ דלא צריך שיעורין, וכן דהותר בלא שינוי. אמנם נקטינן לעיקר כהבה"ל דדוקא אם יכבד חוליו בלא זה שרי, ובלא"ה אסור, ואיסור דרבנן וודאי יש להתיר כמ"ש במ"ב.***

***שיכוך כאבים בחולה שיב"ס כתב השבט הלוי דמותר, דדמי להכבדה בחוליו במניעתו.***

***בסכנה ממש ואפי' ספק אסור להחמיר ומחוייב לחלל השבת, ולא אזלי' בתר רובא בזה.***

***סכנה רחוקה כלבשל מזון התינוק, הוא סכנה כמ"ש בחזו"א, אלא דמשתנה הדין לפי מידת בטחונו, ואין מזניחין אותו אם מחמיר בכך, אלא דההוראה לרבים דפקו"נ הוא.***

***לנוול מת לצורך חולים המצויים, לנוב"י וחת"ס אסור אא"כ החולה לפנינו, ולחזו"א כל שהוא דבר מצוי מותר ומחוייב.***

שיעור ג

התבאר בשיעור קודם דעת המ"מ דמחללין את השבת אף בדברים שאין במניעתם סכנה, והבאנו ביאור הגר"ח בזה דכל חיזוק גופו ומזגו יש במניעתו צד פקו"נ, ומצאתי ברדב"ז [ח"ד תשו' אלף ר' וציינו לדבריו במג"א ובבה"ל] ג"כ כך, שכתב שהוא מן המקילים היות ומצורך קטן מגיע לצורך גדול וכל ס"ס בפקו"נ מחללין את השבת. ומבואר דאע"פ ששבת דחויה היא מחללין, דיש בו צד פקו"נ].

**רפואה לחולה שיש בו סכנה כשאפשר להמתין ולא לחלל שבת**

א] [סעיף ד'] כתב השו"ע אבל כשיודעים ומכירים באותו חולי שממתין וא"צ חילול, אסור לחלל עליו אע"פ שהוא מכה של חלל. וכ"כ דין זה ברמ"א ביו"ד (סי' קנה סעיף ג), וכתב שם הגר"א דמקורו הוא ממה דקיי"ל דשבת דחויה היא אצל פקו"נ, וכן ממה שמבואר ביומא (פג.) במי שאחזו בולמוס מאכילין אותו הקל הקל תחילה, וה"ה הכא למרות שיש בו סכנה אם כרגע אין סכנה אם ידחהו ממתינים. ועוד הביא ממתני' בפסחים (לט:) לא ילעוס אדם חיטין ויתן ע"ג מכתו [בפסח] מפני שהן מחמיצות, ובפשוטו איסורו משום הנאתו מהחמץ, אלא דברמב"ם כתב (פ"ה מיסודי התורה ה"ח) וז"ל אבל שלא כדרך הנאתן כגון שעושין לו רטיה או מלוגמה מחמץ וכו' ה"ז מותר אפי' שלא במקום סכנה עכ"ל, וביאר הגר"א דמה שאמרו במשנה שאסור ללעוס את החיטים הוא משום שאפשר לעשותו ע"י מי פירות שאין מחמיצין, רק שרוצה ללעוס למהר יותר הרפואה, ומבואר שצריך להמתין כדי למעט האיסור, וזה טעם ומקור דין זה להמתין עד מוצ"ש. והגר"א סיים שם "דלא כמג"א" דבמג"א (או"ח סי' תסו ס"ק ב) כתב ליישב שמה שכתב הרמב"ם להתיר מלוגמא מחמץ היינו בחמץ של גוי דס"ל דמה שאמרו במשנה שלא ילעוס חיטין אין איסורו משום הנאתו דשלא כדרכו הוא אלא אסור משום בל יראה ובל ימצא, וע"כ בחמצו של גוי דמותר.

ובדעת המג"א לכאו' אפש"ל דבעיקר הדין מודה לגר"א והא דמתיר להנות מחמץ כשהוא שלא כדרכו אף שהוא אסור מדרבנן י"ל דמיירי כשאין כאן מי פירות, אך הגר"א כתב דהוא דלא כמג"א ומבואר דפליגי, ואפשר טעמו דבאיסור דרבנן אין דין לעשות הקל הקל, [ונ"מ לדידן בהלכות שבת]. ועוד אפש"ל דס"ל דאיסור דרבנן "שלא כדרכו", הוא הותרה בחולי אע"פ שאין בו סכנה דלא גזרו כה"ג. אמנם במ"ב שם (תס"ו ס"ק א') כתב למג"א דהוא מדין ב"י וב"י, ומ"מ כתב דדווקא כשא"א ע"י מי פירות, אבל כשיש מ"פ אין נכון לעשותו ע"י רוק.

**כשנצרך לחלל שבת אם יקדים ליו"ט שלפניו**

ב] ויש לדון באופן שוודאי יצטרך לחלל שבת בהמשך היום אם מותר לו להקדים מסיבות שונות או לא, ובשו"ת אגרו"מ [ח"ג סי' סט] הביא מהנצי"ב בהעמק דבר (פרשת קרח יז, יב, בהרחב דבר שם) היכא דחל יו"ט בע"ש ויודע שיצטרך לחלל שבת, דעדיף לחלל את היו"ט דקיל יותר דהוא רק לאו, ומדין מאכילין אותו הקל הקל תחילה. אמנם האגרו"מ שם פליג עליו, דהרי עכשיו אין זה פקו"נ, וכשעושה הוא רק להציל מחילול שבת העתיד, ואז אדרבא יהיה מותר משום פקו"נ, ע"כ פשוט דימתין כשיהיה ממש פקו"נ [ונ"מ ג"כ אם יכול ע"י הזזת מתג בשלט לגרום שלא ידלק תאורת הרכב כשנצרך לו לחלל שבת משום פקו"נ, דאע"פ שהוא איסור מוקצה הקל לעומת מלאכה דאורייתא, מ"מ זה אינו נצרך להצלה ועובר באיסור מוקצה, משא"כ פתיחת דלת הרכב מותרת משום פקו"נ]. והביא ראיה ממ"ש הב"ח (סי' שו) לחלק בין מה שכתב השו"ע שם (סעיף יב) דמותר לחלל שבת להציל בתו מן השמד, ולקמן ברמ"א (שכח סעיף י) כתב דאסור לחלל שבת להציל חבירו כשאונסים אותו לעבור איסור יותר חמור, וחילק דשם חבירו יעבור באונס ולא עובר איסור [משא"כ בשמד חיישינן שתעבור מרצון ע"י שיפתוה] ולא הותר לעבור איסור יותר קל בשביל זה, וה"ה הכא בשבת הרי יש פיקוח נפש וא"כ אין זה איסור חמור ואסור לעבור איסור גמור ביו"ט כדי להצילו מאיסור שבת בפיקו"נ.

**בשבת גופה אם מותר לו להקדים לחלל השבת**

ג] ובשבת גופה היכא שיודע בוודאי שיצטרך לחלל את השבת יותר מאוחר, מסתפק באגרו"מ שם אם מותר לו להקדים ולחלל קודם לכן, ומסיק לאסור, דיחלל רק כשהוא באמת פקו"נ, ומהטעם שנתבאר [אמנם ברש"ש ביומא פד: פי' ע"ז גופא, דזהו מה שאמרו הזריז ה"ז משובח ומוטב שיקדים מאשר יאחר, ודבריו צ"ע, ובפוסקים מבואר דלא כדבריו]. וכן מבואר בבה"ל לקמן (סי' שדמ ד"ה מצומצמת וכו') דהסתפק אם כשאנסהו מהממשלה לעשות איזו מלאכה דאורייתא ויכול לעשותו ביה"ש, דעכשיו עדיין אינו פקו"נ, ומצד שני כיון שסו"ס הוא יחלל את שבת זו גופא, עדיף להקדים שמא ינצל מחילול שבת משום ספיקא דבה"ש, והניח בצ"ע, ומבואר דהסתפק רק משום בה"ש, אבל בלא"ה לא יקדים בשבת גופה אלא רק בזמן שהוא פקו"נ ממש, וכדעת האגרו"מ,

וע"כ למעשה וודאי יש להחמיר כדעת האגרו"מ שלא להקדים חילול שבת עד שיהא פיקו"נ וכמבואר בבה"ל, אלא דהוא רק כשבטוח ממש שאין בזה סכנה, וכשיש בזה אפי' ספק וודאי יקדים ויחלל את השבת.

**סעיף ו**

**דבר שמפורש בחז"ל שיב"ס והרופאים אומרים שאינו מסוכן**

ד] [סעיף ו'] כתב השו"ע מכה שעל גב היד וגב הרגל וכן מי שבלע עלוקה וכן מי שנשכו כלב שוטה או אחד מזוחלי עפר הממיתים אפי' ספק אם ממית אם לאו הרי הם כמכה של חלל. הנה במכה של חלל מבו' בסעיף ד' דהרופאים וכן החולה נאמנים לומר שאין סכנה ואסור לחלל את השבת, ובמ"ב לעיל (סק"ח) הביא בשם הפמ"ג (א"א סק"ב) וכ"כ הב"ח דחולי צפידנ"א [בשיניים] דמבואר בגמ' (ע"ז כח.) דסכנה הוא כיון שמסתיימת בבני מעיים, שונה ממכה של חלל דרק מסתמא הוא סכנה והוא כספק, דכיון שאמרו חז"ל דצפידנ"א הוא סכנה א"כ אף אם רופא או חולה יאמרו דא"צ לחלל שבת אין שומעים להם נגד חז"ל [וכן הדין בחושש בעיניו דמבו' לקמן סעיף ט דסכנה היא, שלא יהיו נאמנים], אמנם בתהילה לדוד כאן דייק מהשו"ע דלא חילק בזה, דכלל עלוקה ונשיכת כלב שוטה וזוחלים הממיתים דאמרו בגמ' דסכנה היא, ביחד עם גב היד והרגל דאמרו שהיא כמכה של חלל, ושם הרופאים נאמנים כמבו' לעיל, אלמא דדין כולם שווה דהרופאים נאמנים, ומשו"ה לא הזכיר ג"כ דין צפידנ"א המוזכר בגמ' דאין חילוק והרופאים אומרים שאינו סכנה.

ה] ודומה לזה יש גבי טריפות, דכתב הרמב"ם (פ"י משחיטה הי"ג) וז"ל וכן אלו שמנו ואמרו שהן טריפה אע"פ שיראה בדרכי הרפואה שבידינו שמקצתן אינן ממיתין ואפשר שתחיה מהן אין לך אלא מה שמנו חכמים שנאמר ע"פ התורה אשר יורוך עכ"ל, ובחזו"א (יו"ד סי' ה ס"ק ג) תמה דנראה דמדובר ברופאים הנאמנים, ובהמות אלו אינן מתות, ומדוע יטרפו, ותי' וז"ל ונמסר לחכמים לקבוע הטריפות ע"פ רוח קדשם שהופיע עליהם, והנה היה צריך להקבע בב' האלפים תורה (כדאמר בע"ז ט.) דיני הטריפות לדורות, ואין לנו תורה חדשה אחריהם, והיו קביעת הטריפות כפי השגחתו ית' בזמן ההוא וכו', ואפשר עוד שלא בהתגלות סמי הרפואה לבד נשתנו בזמנינו אלא גם בשינוי הגופים החיים, כמו שינוי מיעוטי הדם שהראשונים הוכרחו להקיז דם והאחרונים הקזה סכנה להם, וכן בשנוי האקלימים ושאר עניני הטבע וכו' עכ"ל, והיינו שיש מהטריפות שבזמן הזה באמת אינם מתים ומ"מ טריפות הם כיון שבזמן חז"ל היו מתות והשגחת הקב"ה היתה שבזמן חז"ל היו כל אלו הסימנים דברים הממיתים כדי שיקבע לדורות שהם טריפות. ולפי דבריו לכאו' לגבי צפידנ"א וכד' כיון שנשתנו הגופים והטבעים צריך להאמין לרופאים, דלא כפמ"ג, וכמו שדייק התהילה לדוד מהשו"ע דאינו סתירה לחז"ל כיון שנשתנו הטבעים.

אמנם ביד יהודה (סי' ל סעיף ב) הוכיח ממה שבודקין הספיקות אם חיות י"ב חודש או לא, אלמא דטריפות תלוי גם היום במציאות, אלא ביאר שם דכך נצטווינו לקבל דברי חז"ל ולנהוג עפ"ז בדיני התורה, ואע"פ שנראה לנו הפוך, עלינו לקבל שהיא טריפה ותמות, דומיא למה שאמרו חז"ל אפי' יאמרו לך ששמאל הוא ימין וימין שהוא שמאל. ולדבריו לכאו' ה"ה בצפידנ"א וכדו' יש לנו להאמין לגבי חולה זה לחז"ל ולחלל את השבת.

ויש להוכיח מדברי הרמב"ם בהלכות רוצח (פ"ב ה"ח) דהרופאים נאמנים, דכתב וז"ל וכל אדם בחזקת שלם הוא, וההורגו נהרג עד שיודע בודאי שזה טריפה "ויאמרו הרופאים" שמכה זו אין לה תעלה באדם ובה ימות אם לא ימתינו דבר אחר, עכ"ל. ומבואר דהרופאים כן נאמנים לומר שאינו טריפה ודלא כמ"ש בהלכות שחיטה. וכבר נתקשה בזה בשו"ת אחיעזר (ח"א סי' יב ס"ק ה) וחילק דלגבי אדם לא נמסר למשה בסיני סוגי הטריפות משא"כ בבהמה.

עוד מצינו בשו"ע לקמן (סי' שלא סעיף ט) דכתב וז"ל בזמן חכמי הגמרא אם לא היו רוחצין את הוולד לפני המילה ולאחר המילה וביום שלישי למילה במים חמין היה מסוכן לפיכך נזקקו לכתוב משפטו כשחל להיות בשבת, והאידנא לא נהגו ברחיצה כלל ודינו לרחוץ בשבת אם רצו כדין רחיצת כל אדם עכ"ל. ובפשטות הוא דלא כפמ"ג.

ו] ולמעשה אין אנו יודעים היום מהו צפידנ"א, וא"כ אין נפק"מ בזה שכל שאין אנו יודעים מהו צפדינ"א אין לנו לילך אלא אחר הרופאים, ומכה שע"ג היד והרגל כתב בחוט שני שהוא פצע גדול עם מוגלה, וגם היום יודעים דסכנה היא מחמת רבוי הוורידים שם, אלא דמ"מ נ"מ מנידון זה לענין צהבת בברית מילה, דדעת כל הרופאים [באופן שאינו גבוה במיוחד] דאין סכנה למולו, ולכאו' לחזו"א דנשתנו הטבעים וכן לתהל"ד יש לנו למולו ולא לדחות מילה בזמנה דאורייתא, ועוד יש לדון דשמא בזמנם לא ידעו לחלק ברמת הצהבת ומשו"ה הכלילו הכל שיש בו סכנה כדי שלא יטעו וימולו אף במקום שיהיה מסוכן, אבל היום שאפשר למדוד רמת הצהבת, שמא נוכל לסמוך על הרופאים, אמנם מקובל למעשה לדחות את המילה כמו שאמרו חז"ל נגד דעת הרופאים, וכמ"ש הפמ"ג.

***דינים העולים:***

***אם יודע בבירור שאפשר להמתין עד מוצ"ש ימתין ולא יחלל שבת, ואפילו באיסור דרבנן, כמבואר בגר"א, וכן משמע במשנ"ב, אמנם במג"א יש לדון אם פליג להתיר באיסור דרבנן.***

***וכן לא יעשה אפילו איסור קל כדי שבזמן פיקו"נ לא יעשה איסור חמור, וע"כ לא יזיז את המתג קודם שפותח דלתות הרכב כדי שלא ידלק בזמן שצריך ליסוע משום פיקו"נ, שהרי עתה עובר באיסור מוקצה ואי"ז פיקו"נ.***

***אם יודע שיחלל שבת להנצי"ב עדיף להקדים ולחלל יו"ט הסמוך לשבת, אמנם להאגרו"מ אסור להקדים ביו"ט ואף בשבת עצמה יש להחמיר שלא להקדים כיון שבשעת הפקו"נ יהיה בהיתר וכן מבואר בבה"ל [ובבין השמשות הניח בצ"ע], וכן ראוי להחמיר. אבל כשיש צד ספק שיחמיר המצב וודאי יקדים ויחלל.***

***במכה של חלל הרופאים נאמנים לומר שאינו סכנה. ודעת הפמ"ג והב"ח דבדברים שאמרו חז"ל שהם סכנה אין לנו להאמין לרופאים וכ"פ המשנ"ב. אמנם בתהילה לדוד דייק מהשו"ע דבכל גווני הרופאים נאמנים. וכן נראה דעת החזו"א שהיום נשתנו הטבעים ואין זה נגד חז"ל.***

***ונ"מ בזה ג"כ שלא לדחות ברית מילה משום צהבת, דדעת הרופאים שאין בה סכנה, ומ"מ מקובל לדחות הברית ולסמוך על חז"ל נגד הרופאים, כמ"ש הפמ"ג.***

שיעור ד

**סעיף ז**

**מכה של ברזל**

א] [סעיף ז] כתב השו"ע, מחללין שבת על כל מכה שנעשית מחמת ברזל. בפשטות החשש הוא מחמת החלודה שבברזל. ועיין בביה"ל שהביא להסתפק מהתב"ש (סי' מד סק"ד) אם דווקא מכה חזקה בהכאה בכח הוי פיקו"נ, או אפילו בחיתוך בנחת.

**דרגת החום דחשיב פיקו"נ**

ב] ועל מי שיש בו קדחת חם ביותר או עם סימור. והיינו אדם שיש לו חום גבוה. והמג"א לעיל (סק"א) הביא מהב"י (יו"ד סס"י קלד ד"ה ובתשובה) בשם הרשב"א (שו"ת ח"ג סי' ריד) שקדחת אינו מסוכן, וצ"ל דהכא הוי קדחת שהוא חם ביותר. ולא נתבאר שיעור זה, ועיין בתהילה לדוד (סק"י) שכתב שאינו יודע השיעור. והנה זה ברור שמי שיש לו גם כאבים חזקים באברים פנימיים מחללים עליו את השבת כדין מכה של חלל, אמנם כשיש לו רק חום גבוה נראה שהכל לפי העניין ויעשה כהוראת רופא, וכשיש לחשוש למחלה מסוכנת שחום גבוה הוא סימנה, יש לחשוש יותר. ותינוקות קטנים ביותר חוששים יותר לחום גבוה. [ועיין באגר"מ (ח"א סי' קכט) שכתב שכל שיש לו חום של 39 מעלות מחללים עליו את השבת ובשבט הלוי (ח"ג סי' לו) כתב 40 מעלות. אך נראה שהיום אינו בכלל פיקו"נ עד שיש חום גבוה יותר, וכמו שבחול לא מצינו מי שחושש לחום זה ושמעתי מרופא אחד שכל שיורד החום ע"י אקמול וכדו' אין זה מסוכן אלא א"כ החולה במצב שאינו מגיב כ"כ ("אַפַּטִי")].

אמנם כל זה לעניין חילול שבת, אבל לגבי יו"כ אף בחום נמוך יותר אין לצום, כי הוא קושי גדול בצום והוי בכלל סכנה.

וכל דברינו הם כלפי חילול שבת באיסורים גמורים, אך לקחת אקמול וכדו' וודאי שמותר לקחת כל שיש לו חום שצריך לשכב מחמתו דכבר חשיב חולה.

**סעיף ח**

**מי שאחזו דם**

ג] [סעיף ח] מי שאחזו דם מקיזין אותו אפילו הולך על רגליו ואפילו ביום הראשון. נראה שהוא רפואה למי שהיה לו לחץ דם גבוה, והיו מרפאים ע"י הקזת דם, אמנם בזה"ז נשתנו הטבעיים (כמו שהזכרנו בשיעור הקודם מהחזו"א).

**סעיף ט**

**סכנת העין**

ד] [סעיף ט] החושש בעיניו וכו'. ואף שעל סכנת אבר אין מחללים שבת, בסכנת העין מחללים את השבת, דמבואר בע"ז (כח:) שסכנת עין גורם לחולי בלב והוי פיקו"נ.

**סעיף י**

**במקום מחלוקת בין הרופאים**

ה] [סעיף י] כל חולי שהרופאים אומרים שהוא סכנה אע"פ שהוא על הבשר מבחוץ מחללים עליו את השבת. ואם רופא אחד אומר צריך ורופא אחד אומר אין צריך מחללין. ובביה"ל (ד"ה ואם) הביא דעת הרמב"ן שדוקא בשניהם שוים מחללים את השבת, אבל אם היה אחד מופלג בחכמה ואמר שלא לחלל שומעים לדבריו, דכיון שבמניינם שוים הם אזלינן בתר רוב חכמה.

אכן ברמ"א בהל' יו"כ (סי' תריח ס"ב) מבואר שספק נפשות להקל אפילו נגד הבקיאין, אך הביה"ל פוסק כהמג"א (שם סקכ"ה) דס"ל כהרמב"ן דאזלינן בתר בקי.

ודין זה צ"ב דמבואר בגמ' (יומא פג. ונפסק בשו"ע שם ס"ד) שאם שנים אומרים לחלל את השבת אף אם מאה אומרים שלא לחלל, תרי כמאה, והוי ספק נפשות להקל ומחללין את השבת, ורק כשיש אחד מתבטל בפני הרוב. וא"כ צ"ב, דכששנים אומרים לחלל ושני בקיאים אומרים שלא לחלל מבואר בביה"ל דאזלי' בתר רוב חכמה, ואמאי, הא השנים שאמרו לחלל דינם כמאה, וזה ודאי שאם מאה יאמרו לחלל לא נסמוך על שני הבקיאים שיאמרו שלא לחלל, דהא רק בשוים במניינם אזלינן בתר הבקיאים, וא"כ ה"ה דכל ששנים אומרים לחלל צריך לילך אחריהם אף שהבקיאים סותרים דבריהם וצ"ע.

ומ"מ הוא נפק"מ גדולה למעשה אף בחול, שמנהג העולם שהולכים לעולם אחר המומחה, ואף אם יהיו כמה רופאים שדעתם שונה מהמומחה נוהגים לעשות כדעת המומחה, [ונראה דסוברים שכל שיש מומחה האינו מומחה כלל לא נחשב רופא כלפי המומחה ומ"מ צ"ע מהמבואר כאן דכל שאינם שוים במניינם אין הולכים אחר המומחה].

ועי' במשנ"ב בהל' יו"כ (שם סק"י) שלחומרא אזלי' בתר המומחה, אף כשהוא יחיד כנגד רוב.

**דעת החולה כנגד הרופא**

ו] מבואר בגמ' גבי אכילה ביוה"כ (יומא פג.) שאם חולה אומר צריך והרופא אומר אינו צריך שומעים לחולה, ד'לב יודע מרת נפשו', וה"ה לגבי חולי. והמשנ"ב (סקכ"ה) כתב בשם הרדב"ז (ח"ד סי' סו) דאם החולה אומר צריך אני לתרופה פלונית והרופא אומר אין צריך, שומעין לחולה, אם לא שהרופא אומר שאותה תרופה תזיקהו אזי שומעין לרופא'. וביאר הביה"ל שכל שידוע במה הוא חולה, וחולק החולה עם הרופא איזה רפואה מועלת, סברא פשוטה היא דהולכים אחר הרופא, וכל מה שהולכים אחר החולה הוא באופן שהחולה אומר שהוא חולה באבר פלוני, בזה שומעים לו אף כנגד הרופא. אמנם המעיין ברדב"ז שם יראה שאף כשחולקים בעניין רפואה מסויימת אם מועלת, סומכים על החולה [ואפשר דס"ל להמשנ"ב לבאר דברי הרדב"ז שהרופא והחולה נחלקו ברפואה שהחולה יודע שמועלת לו והרופא סובר שאינה רפואה כלל, וכמו שכתב בביה"ל במוסגר שבזה סומכים על החולה. והוא נפק"מ גם בזמנינו לעניין תרופות שהרופאים אינם סומכים עליהם, אבל הרבה בנ"א משתמשים בהם, שי"ל שכל שאומר החולה שיודע בתרופה מסויימת שהואילה לו כמה פעמים יש לסמוך על דבריו ולחלל שבת בשביל זה].

ובהא דכתב הרדב"ז דכל שאומר הרופא שהתרופה תזיק לו שומעים לו. הקשו האחרונים מאי שנא מלעניין אכילה דכתב הרדב"ז [שם] ששומעים לחולה אף כנגד הרופא, ותירצו דאכילה שאני שהחולה יודע בעצמו אם הוא צריך לאוכל יותר מהרופא. אמנם בשם הגרש"ז כתבו שודאי במקום שהרופא יודע שהאכילה תזיק לו כמו בחולי מעיים, אין לסמוך על החולה.

**לסמוך על שאר בנ"א שאינם רופאים**

ז] ויש מי שאומר שאין צריך מומחה דכל בני אדם חשובים מומחים קצת וספק נפשות להקל. לקמן (סי"ב) מבואר מחלוקת אם עדיף לעשות את החילול ע"י אינו יהודי, או ע"י ישראל, אמנם דבר זה שהוא מחלו' הפוסקים כתב המשנ"ב (סקכ"ז) דודאי צריך לעשות לכתחילה ע"י גוי אם אפשר.

וכתב הרמ"א וי"א דוקא ישראלים אבל סתם א"י שאינם רופאין לא מחזקינן אותם כבקיאים. וטעם הדבר הוא משום שהישראל שאכפת לו מחילול שבת סומכים על דבריו לחלל שבת, וא"כ יהודי שאינו שומר תורה ומצוות דינו כא"י, ואין סומכים עליו אם אינו רופא.

**חילול שבת להציל מהשמד**

ח] מי שרוצים לאונסו שיעבור עבירה גדולה אין מחללין עליו את השבת כדי להצילו. והקשו האחרונים דלעיל (סי' שו סי"ד) מבואר שלהציל בתו מהשמד מחללים את השבת, ומאי שנא הכא שאין מחללים את השבת. וכתבו (ט"ז סי' שו סק"ה והמ"א שם סקכ"ט) לחלק דעל עבירה פעם אחת אין מחללים, אבל התם מיירי להציל מהשמד שעי"ז תעבור עבירות הרבה, ולזה מחללים את השבת. והב"ח (שם) כתב לחלק, דהכא עובר עבירה באונס שהיא עבירה יותר קלה, ע"כ אין מחללים את השבת, אבל התם ע"י שיוצאת לשמד שוב לא יהיה אונס.

וכתב המשנ"ב (סקל"א) שבאופן שאונסים אותו לאחד מג' עבירות והוא משער שהנאנס ימסור עצמו למיתה, 'אפשר שצריך לחלל כדי שלא יבא לזה'. והאגר"מ (ח"ג סי' צ) תמה אמאי העמיד המשנ"ב דין זה כספק. וביאר שכיוון דדינו למסור את הנפש מצד קידוש ה', שמא בכה"ג אין לחלל שבת כדי למנעו מלקיים מצוות קידוש ה', שהרי כך היא המצווה. ולדינא יש להתיר לחלל שבת בכה"ג שהרי זה בכלל ספק פיקו"נ.

**סעיף יא**

**חילול שתי שבתות**

ט] [סעיף יא] חולה שיש בו סכנה שאמדוהו ביום שבת שצריך לעשות לו רפואה ידועה שיש בה מלאכת חילול שבת שמונה ימים אין אומרים נמתין עד הלילה ונמצא שלא נחלל עליו אלא שבת אחת אלא יעשו מיד אע"פ שמחללים עליו שתי שבתות. דין זה צריך ביאור דהנה במשנ"ב (סקל"ב) מבאר דאיירי באופן שאם נמתין למוצ"ש מסוכן הוא שימות. וצ"ב דא"כ מה נתחדש כאן הרי וודאי שהוא פיקו"נ ויש לחלל שבת.

ועי' באבי עזרי (פ"ב משבת הל"ב) דכתב ליישב, דהווה אמינא שהתירו לחלל דווקא שבת אחת כדי שינצל מן הסכנה, והכא שצריך לחלל שתי שבתות לא התירו לחלל וזה קמ"ל שבכל גווני הוא מותר [וקצת ראיה לזה דהרמב"ם אחר שהביא הלכה זו כתב שמחללים עליו אפי' מאה שבתות ומבואר שנתחדש כאן שאף שבתות הרבה מחללים על החולה להצילו].

והרש"ש (יומא פד:) כתב לחדש שכל שצריך לחלל שבת פ"א שוב אי"צ להמתין למוצ"ש בפעם השנית, אע"פ שבפעם השנית לא יהיה סכנה אם ימתין. והוכיח כן מהא דמבואר במנחות (עב:) שאם שחטו קרבן בשבת אף את האברים מקטירים בשבת, ואף דיכול להמתין למוצ"ש, ד'חביבה מצווה בשעתה', ומבואר שכיון שכבר חילל שבת שוב אי"צ לדחות חילול אחר. ועוד הוכיח ממה שאמרו שם (סד.) שמותר לקצור בשבת הרבה עומר אף שהיה מספיק לקצור פחות, כיון 'שניתנה שבת לדחות', ומבואר שכל שחילל כבר, איסורו קל יותר.

אמנם יש להקשות ע"ז מדאיתא התם (מנחות סד.) גבי חולה שאמדוהו לשתי גרוגרות, ויש שתי גרוגרות בשתי עוקצין ושלש בעוקץ אחד, דיקצוץ את העוקץ שיש בו ג', ולדברי הרש"ש כיון שבכל אופן כבר צריך לחלל שבת בקציצה מן העץ, לא בעי לעשות שום טרחה כדי להמנע מעוד, ועיי"ש שכתב שאפשר לחלק.

לפי"ז מבאר הרש"ש דמיירי הכא בחולה שאפשר לדחות רפואתו למוצ"ש, ומ"מ אי"צ להמתין כיון שאמדוהו לשמונה ימים, וא"כ הותר לו חילול שבת, שהרי לשבת הבאה ודאי יצטרך לחלל את השבת, וע"כ אין לו דין המתנה.

אמנם אין הלכה כהרש"ש (וכן מוכח מהמשנ"ב שלא ביאר דברי השו"ע כהרש"ש), וכל שאפשר לדחות רפואתו למוצ"ש מחוייב לדחות, ואף שודאי יחלל בשבת הבאה, ואף באיסור דרבנן אין לסמוך על דבריו.

והנה הרש"ש הוכיח כדבריו מהא דאיתא ברא"ש (יומא פ"ח סי' יד) גבי חולה שצריך לבשר בשבת, דאף אם יש לפניו בשר נבילה שוחטים לו בשר כשר (כלקמן סי"ד), וביאר טעם הדבר בשם הראב"ד, שכיוון שבין כך צריך לחלל את השבת מחמת הבישול, שוב שרי לשחוט, ואין אומרים בזה דיאכל הנבילה משום 'הקל הקל תחילה', ומבואר שכיון שהותר לו חילול שבת נעשית עבירה זו קלה יותר, וע"כ אין עדיפות לאיסור הקל.

ואף דלא קיי"ל כהרש"ש, מ"מ בזה יל"ד אם במקום שהותר לו חילול שבת שוב עדיף לחלל שבת מלעבור עבירה אחרת קלה יותר, והנה המשנ"ב לקמן סעי' י"ד (סקל"ט) לא הביא טעמו של הראב"ד, ונראה לכאו' דלא קיי"ל כהראב"ד.

ומה שהוכיח הרש"ש מהגמ' במנחות, נראה שי"ל דדוקא גבי קרבנות וקצירת העומר ששם הוא בגדר 'הותרה' יש עדיפות לחלל שבת במה שכבר חילל בעבורו, אך בשאר דברים שאי"ז בגדר הותרה אין אומרים כן.

***דינים העולים***

***א. מי שיש לו חום גבוה ביותר מחללים עליו את השבת, שיעורו אינו ידוע ויש להתייעץ עם רופא [ושמעתי מרופא שכל שיורד החום ע"י אקמול וכדו' אין זה מסוכן אא"כ החולה "אַפַּטִי"]. מיהו כל שצריך לשכב מותר לקחת כדורים להקלה. אמנם בתינוקות קטנים ביותר [עד כג' חדשים] הוי בכלל פיקו"נ.***

***ב. אין לצום ביוה"כ כשיש חום גבוה דהוי בכלל פיקו"נ.***

***ג. כשרופא אומר לחלל שומעים לו אף שיש רופא שסותר דבריו אא"כ הוא מופלג בחכמה. ואם שני רופאים אמרו שלא לחלל עדיפים הם על אחד אמנם כל שיש שני רופאים שאומרים לחלל אף שיש מאה כנגדם מחללים [וצ"ע בשנים אומרים לחלל ושני מומחים אומרים שלא לחלל] רופא מומחה שאמר לחלל שומעים לו אף כשיש שנים שאומרים שלא לחלל.***

***ד. אף בחול במקום פיקו"נ היה לנו לילך אחר רוב רופאים ולא אחר המומחה אמנם מנהג העולם לא כך.***

***ה. חולה שאמר שהוא חולה במחלה מסויימת נאמן אף נגד הרופא, וכן אם אומר שיודע על תרופה פלונית שמועלת לו אף שהרופא מכחישו שומעים לחולה. אמנם אם הרופא אומר שהתרופה תזיק לו אין שומעים לחולה. ובמידי דאכילה שומעים לחולה בכל גווני כל שאומר שצריך לאכול. אא"כ יודע הרופא שעצם אכילתו מזיקה כחולה מעיים וכדו'.***

***ו. כל יהודי שומר תו"מ נחשב מומחה לומר שיש פיקו"נ לחלל את השבת. מיהו לכתחילה יש לעשות ע"י גוי, אמנם על א"י , וכן מי שאינו שומר תו"מ, אין סומכים לחלל את השבת על פיו.***

***ז. אמדוהו שצריך לחלל ב' שבתות ובשבת ראשונה יכול להמתין למוצ"ש בלי סכנה, לדעת הרש"ש מותר לחלל ואין צריך להמתין ולא קיי"ל כוותיה.***

***ח. מי שחילל שבת בהיתר וכעת צריך או לחלל שוב או לעבור איסור קל משום פיקו"נ, נראה שיעשה האיסור הקל.***

שיעור ה

**סעיף יב**

**כשאפשר לעשות ע"י גוי או ע"י שינוי**

א] [סעיף י"ב] כתב השו"ע כשמחללין שבת על חולה שיב"ס משתדלין שלא לעשות ע"י עכו"ם וקטנים ונשים, אלא ע"י ישראל גדולים ובני דעת. הג"ה: וי"א דאם אפשר לעשות בלא דיחוי ובלא איחור ע"י שינוי עושה ע"י שינוי ואם אפשר לעשותו ע"י עכו"ם בלא איחור כלל עושין ע"י עכו"ם וכן נוהגים אבל במקום שיש לחוש שיתעצל העכו"ם אין לעשות ע"י העכו"ם. וטעם המחבר מבואר בראשונים (עיין ט"ז סק"ה) או משום דחיישינן שמא הא"י יתעצל בדבר, או משום דחיישינן שיטעו ויחשבו שאסור לעשות ע"י ישראל, ולפעמים לא יהיה כאן גוי ויבואו לחזר אחריהם, ויהיה פקו"נ. והרמ"א פליג וס"ל דלא חיישינן לזה. וכתב הגר"א בטעם הדבר "דזה יותר טוב מלעשות אפי' ע"י שינוי כמ"ש בסעיף י"ז עיי"ש" והיינו דס"ל שכמו שמצריך הרמ"א לעשות ע"י שינוי ה"ה דיש לעשות ע"י עכו"ם, ושני דינים אלו תלויים זה בזה.

והנה עיקר הדין שכתב הרמ"א להצריך לעשות ע"י שינוי הוא מהא דאיתא בגמ' בשבת (קכח:) גבי יולדת 'כמה דאפשר לשינויי משנינן', ופסקה הרמב"ם [פ"ב הי"א] וכן המחבר לקמן (סי' של ס"א), אמנם כתב המ"מ (שם הובא במג"א סי' של סק"ג) לדייק מהא דכתב הרמב"ם דין זה רק לגבי יולדת, דס"ל להרמב"ם דשאר חולה שיב"ס לא בעי שינוי. ובטעם החילוק כתב "והטעם בזה נראה מפני שכאב היולדת וחבליה הם כדבר טבעי לה ואין אחת מאלף מתה מחמת הלידה, ולפיכך החמירו לשנות במקום שאפשר ולא החמירו בחולים" עכ"ל.

אלא דלכאו' צ"ב הרי סו"ס יולדת חשיבא פיקו"נ שהרי מותר לחלל שבת בשבילה, ונראה לבאר כוונתו דיולדת אם לא יטפלו בה תהיה מסוכנת ויהיה פיקו"נ, אבל כשמטפלים בה אינה מסוכנת, וכל מה שהצריכו חכמים לעשות לכתחילה ע"י שינוי זה דוקא במקום שאין הסכנה לפנינו כיולדת, אבל אם החולה מסוכן לפנינו אין דין לעשות ע"י שינוי, וכן הבאנו [בשעור ב'] מהגרי"ז (פ"ד מהל' שביתת עשור הל"ח) בשם הגר"ח דדעת הרמב"ם דכל שאינו מסוכן אלא יבוא להסתכן צריך לעשות בשינוי.

אבל הרמב"ן (הובא במ"מ שם) סובר שבכל חולה שי"ב סכנה לכתחילה יעשה ע"י שינוי ולא ס"ל לחלק בין יולדת לשאר חולים.

ומדברי המחבר נראה ג"כ דסובר שאין צריך לעשות שינוי בחולה שי"ב סכנה, דהא לא הזכיר שצריך לעשות שינוי רק ביולדת, וכן נראה שהבין הרמ"א בדעתו, והיינו כדעת הרמב"ם שיש חילוק בין יולדת לשאר חולה שי"ב סכנה. אבל הרמ"א ס"ל כהרמב"ן שאין חילוק, וע"כ כתב שבכל חולה שיש בו סכנה יעשה ע"י שינוי, וכ"כ הגר"א בביאורו עיי"ש. ובזה ביאר הגר"א גם מה שפסק הרמ"א שצריך לעשות ע"י א"י כשאפשר, דזה יותר קל משינוי. ולפי דברי הגר"א שתלה דינים אלו זה בזה, עולה שביולדת שכו"ע מודו שיש לעשות לכתחילה ע"י שינוי, ה"ה שיש לעשות ע"י א"י כשאפשר.

ובדעת הרמב"ם דלא מצריך שינוי, אין לומר משום דס"ל דשבת הותרה אצל פקו"נ, דהרי ס"ל דדחויה היא, אלא כמשנ"ת גבי עכו"ם דחיישי' שמא יתעצל ה"ה לגבי שינוי כתב בעמק ברכה (הלכות יו"כ סי' ג) דחיישינן שע"י שינוי יתאחר ועוד אפשר לומר טעם אחר שכמו שבעכו"ם חוששים שיבואו לטעות שאסור לעשות ע"י ישראל, ה"ה בשינוי יש לחשוש שלא יתירו במקום שא"א לעשות ע"י שינוי.

ב] ולענין הלכה כתב המ"ב (ס"ק לז) וז"ל והט"ז כתב דלאו מנהג ותיקין הוא דאף שיכול לעשות ע"י אינו יהודי מ"מ הישראל יזרז בדבר יותר ולכן אם יש אפי' ספק הצלה ויש סכנה בבירור כל הזריז ה"ז משובח, עכ"ל. ודקדק לכתוב "ויש סכנה בבירור" וכמו שהבאנו [בשעור ד'] מש"כ לעיל (ס"ק כ"ח ובביה"ל שם) דאם אינו מומחה יש לחוש לשיטות הראשונים ולחלל שבת דוקא ע"י גוי, ודוקא בסכנה ברורה ע"י מומחה וכדו' מחללין ע"י ישראל.

ונראה דעת המשנ"ב דנוטין דבריו לדעת הט"ז, וכן דעת האגרו"מ (ח"ה סי' כה). אמנם בשבט הלוי (ח"ח תשו' עג) כתב דנוהגין כהרמ"א, וכן המנהג למעשה לחלל ע"י גוי, אא"כ יש חשש שיתעצל בדבר, או שלא איכפת ליה מחיי יהודי. וביולדת גם לדעת השו"ע צריך לכתחילה ע"י גוי ושינוי וכמו שביארנו.

**כשיכול לעשות בשינוי אם מחוייב כן מהתורה או מדרבנן**

ג] ודין זה דבעי שינוי הוא משום הקל הקל תחילה, וכתב בקרית ספר (פ"'ד ממאכלות אסורות) דהוא דין דרבנן, וראיתי בתורת היולדת (פרק מ"ב אות א) דדייק מהחת"ס (יו"ד סי' ע) ממה ששאל השאגת אריה לר' נתן אדלר מה נ"מ לגבי עכו"ם בין בשר מן החי לאבר מן החי, והשיב החת"ס דנ"מ לענין פקו"נ דאם יכול לאכול בשר ואכל אבר מן החי נהרג, ומבואר דהוא דין מדאורייתא, וא"כ כל שאפשר לעשות ע"י שינוי מחוייב מהתורה שלא לעשות בלא שינוי.

ד] ובשו"ת מהרש"ג (או"ח ח"ב תשו' יד הובא בתורת היולדת פ"ח אות א) דן במקום שאמר לו הרופא שחייב לאכול בשבת תאנה מפני הסכנה, ותלשו תאנה מהאילן באופן שיש כבר תאנה תלושה, וחידש שם שהוא רק איסור דרבנן מדין הקל הקל, אע"פ שגוף התלישה לא נצרכה דכבר היה תלוש. ובמנחת שלמה (ח"א סי'ז וכן בתורת היולדת שם) דייק ממש"כ הביה"ל (סי' רע"ח) דאם כיבה הנר לצורך חולה באופן שיכול להוציאו חייב [לשיטת הרמב"ם דמחייב במלאכה שאצל"ג], ומבואר דכל כה"ג הוי איסור דאורייתא. אמנם יש לחלק דשם לצורך החולה מוטל עליו לסלק האש, ואין היתר לכבות כיון ששייך אותו דבר להוציאו, וכיבוי זה שלא לצורך החולה, משא"כ הכא בתאנה זו גופא סו"ס ריפא את החולה ואפשר דהוא רק איסור דרבנן.

**חיוב להוציא ממון כדי להציל חבירו מאיסור במקום פיקו"נ**

ה] ויש לדון באופן הנ"ל כשהתאנה תלושה שייכת לשכנו אם מחויב ליתנו לחולה, או שאינו מחויב והחולה יתלוש משום פקו"נ. ובדין זה היתה מחלוקת גדולה בירושלים, דעת הגרש"ז אויערבך (מנחת שלמה שם) שאינו מחויב למסור תאנתו [וכן אם צריך מים חמים משום פקו"נ לא יעיר את שכנו עבור זה אלא יבשל מים בעצמו, וה"ה בענין נסיעה לביה"ח ובציור דלהלן]. ואילו דעת הגר"פ אפשטיין גאב"ד ירושלים דמחויב למסור התאנה ולעשות הכל עבור שכנו ואין היתר כה"ג לחלל שבת ולתלוש התאנה.

ו] ומעשה שהיה באחד שבקש משכנו להסיע אשתו לביה"ח בליל הסדר, דע"י כך ימעט בחילול שבת שלא יצטרך להתקשר לאמבולנס, ואותו שכן סירב מחמת פיסקו של הגרש"ז דאינו מחויב להפסיד כדי שחבירו לא יחלל שבת בהיתר של פיקו"נ, ועמד אותו שכן והזמין בעצמו אמבולנס עבור שכנתו, ויש לדון אם עשה כדין. ויש לדמותו למש"כ בדברי מלכיאל (ח"א סוף סי' כ"ח ובח"ד סי' ט"ו) דאדם עצמו מחויב למסור ממונו עבור השגת מאכלים כשרים, באופן שמסוכן וחייב לאכול בשר, אבל אדם אחר אינו מחוייב להוציא כספו כדי שלא יאכל חבירו בשר טריפה, וא"כ כאן שחילל שבת בעצמו א"כ לכאו' מחוייב לטרוח כדי להציל עצמו מאיסור חילול שבת, וכיון שבזה שמתקשר לאמבולנס מרבה בחילול שבת אסור לו לעשות כן. ועיי"ש במנחת שלמה שג"כ נוטה שכל שהאחר צריך לעסוק בגופו בפיקו"נ חל עליו דין לעשות הקל תחילה.

והנה הגרש"ז הביא ראיה לדבריו ממה שפסק הרמ"א (יו"ד סי' שע"ד ס"ג) דכהן שבא ליטמא למת מצוה אינו מחויב לשכור אחר בממונו כדי להימנע מאיסור טומאה למת, אלמא דכיון דהותר כה"ג לא מחויב לטרוח להמנע מאיסור זה. ולפי הדברי מלכיאל לכאו' הרי כאן הוא עובר בעצמו ומחויב להוציא ממונו, ובאמת בגליון מהרש"א הקשה מ"ש מכל התורה דמחויב להוציא כל ממונו כדי לא לעבור על איסור תורה, אלא בהכרח יש לחלק דשם זה "הותרה" וא"כ יש לחלק מנדון דידן.

ובדברי חמודות הלכות טומאה אות ח' כתב דשאני התם דהוא בדרך דלא מצוי לשכור בדרכים ולא פלוג רבנן, ומשמע דבאופ"א מחויב להוציא ממונו ע"כ וכגון שהוא בעיר.

**טמטום הלב כשאוכל איסור מחמת פיקו"נ**

ז] ובדברי מלכיאל סיים שו"ת דמי שיראת ד' נגע בלבו ראוי לו להתנדב להצילו מאכילת איסור, ונראה לבאר שטעם הדבר הוא כדי למנוע טמטום הלב הנגרם ממאכלות אסורות. ובדין זה נחלקו האחרונים כשאוכל מחמת פקו"נ אם יש טמטום הלב. דהנה הרמ"א (יו"ד סי' פ"א ס"ז) כתב למנוע מלתת לתינוק מאכלות אסורות אע"פ דאין ב"ד מצווין להפרישו, וכן שלא יניקו תינוק ממינקת עכו"ם שאוכלת דברים אסורים, והוא מהגהות אשרי (פ"ב דע"ז ס"ו) דהוכיח דין זה מאלישע בן אבויה, שאמו אכלה ממין עבודת כוכבים וזה גרם לו שיצא לתרבות רעה. וא"כ מבואר שאף במקום פיקו"נ יש טמטום הלב, דהא מבואר בירושלמי (חגיגה פ"ב) שהייתה אמו מסוכנת וע"כ הוצרכה לאכול [והנה בירושלמי שלפנינו איתא הגירסא שהריחה ולא כתוב שאכלה אמנם בהג' אשרי גרס שאכלה וא"כ הוא מדין טמטום הלב].

וכן מבואר במשך חכמה ובנצי"ב בהרחב דבר (דברים פרק ו' פסוק י"א) גבי השמר לך פן תשכח את ה' וגו' דקאי על פסוק שלפניו ובתים מלאים כל טוב וגו' דהותר אפי' קדלי דחזירי שהיו בבתי הכנענים, דמ"מ מטמטם את הלב. ובזה ביארו הטעם מש"כ לקמן (סעיף יד) דמחללין השבת לשחוט בהכשר ולא מאכילים אותו בשר נבילה שחוטה, וכמה טעמים שם בראשונים, והם פי' משום דבזה מטמטם את לבו [ולא חשיב קל להצריכו מדין הקל הקל].

אמנם המהר"ל (תפארת ישראל פ"ח) כתב דדבר שהתירה התורה לאכול ודאי אינו גורם טמטום הלב, וה"ה חֵלב דבן פקועה, דאע"פ דכתב הרמב"ן דמוליד טבע רע, מ"מ בבן פקועה שהתירתו להדיא ודאי ל"א אומרים דמוליד טבע רע. אמנם בפקו"נ דלא הותר דבר זה להדיא בתורה אפשר דאף המהר"ל מודה דיש בו טמטום הלב.

וראיתי בתורת היולדת [פרק מ"ב אות ב'] שהביא מהגרח"פ שיינברג זצ"ל לדייק מדרשות הר"ן, דהקשה (בדרשה יא) מה שייך לסמוך בהוראת איסור והיתר על הרוב, והרי אם הדבר אסור א"כ יש כאן טמטום הלב ואיך מהני הכרעת הרוב לעניין אותו היזק שבא מהאיסור. ותי' 'לפי שהתיקון אשר ימשך בנפש מצד ההכרעה למצות החכמים מורי התורה.... ותיקון ההוא יסיר הרוע אשר הוא מעותד להתילד בנפש מצד אכילת הדבר האסור ההוא. ומביא שם ראיה דאם אוכל אדם דבר המזיק על דעת שהוא מועיל לו ע"י מחשבתו יסור הנזק. ומבואר שכל דבר שמותר לאכלו אין בזה טמטום הלב אמנם נראה שיש לדחות ראיה זו דדוקא דברים שהכריעו חכמים שהם מותרים בזה גורמים שיסור הרע אבל בפיקו"נ שהוא מדין דחויה שאין הכרעת חכמים על האיסור להתירו אלא שפיקו"נ חשוב יותר אין הכרח כלל שיסור הרוע מהמאכל.

[ויעוי' בשערי יושר (ש"ג) דבדין דאזלינן בתר רובא עדיין שייך ביה טמטום הלב, גבי צפור המשולחת דמותרת דלא אמרה תורה שלח לתקלה, ומוכח דדין דאזלינן בתר רובא עדיין שייך טמטום בלב, משא"כ בביטול ברוב. ויש לדון דדבריו דלא כדרשות הר"ן].

***דינים העולים:***

***דעת הט"ז וכן פסק האג"מ דכל שיש סכנה ברורה יש לעשות ע"י ישראל ולא ע"י א"י. אבל השבט הלוי וכן המנהג כהרמ"א שכשאפשר יעשה ע"י א"י אא"כ יש חשש שיתעצל או שלא איכפ"ל מחיי הישראל.***

***אבל ביולדת כו"ע מודו דבמקום שאפשר יש להדר לכתחילה לעשות ע"י א"י.***

***דעת הרמ"א שכל שאפשר יעשה המלאכות בשינוי, ובאחרונים נחלקו אם הוא דין מדאו' או מדרבנן.***

***חולה שי"ב סכנה הצריך לבשר ויש לפניו בשר טריפה מחוייב להוציא כל ממנו כדי להשיג בשר כשר.***

***אמנם כ"ז לצורך עצמו, אבל להוציא הוצאות כדי להציל חבירו מלעבור איסור במקום פיקו"נ, נחלקו גדולי ירושלים אם מחוייב בדבר. ואף לדעת המקילים, במקום שהוא עצמו מתעסק בפיקו"נ, ודאי מחוייב להוציא משלו ולא לעשות את האיסור.***

***מצינו מחלו' אם דבר איסור שאוכלו בהיתר יש בו טמטום הלב, אבל במקום שהותר רק משום פיקו"נ יש לדון שכו"ע מודו שיש בו משום טמטום הלב. וע"כ אף שמדינא אין חיוב להוציא ממון שלא יעבור חבירו איסור במקום פיקו"נ, מי שיראת ה' בלבבו יהדר במה שיכול להביא לו בשר היתר.***

שיעור ו

**אם צריך לחלל ע"י גוי דווקא**

א] [סעיף י"ב] כשמחללין שבת על חולה שיש בו סכנה, משתדלין שלא לעשות ע"י א"י וקטנים ונשים, אלא ע"י ישראלים גדולים ובני דעת. הגה: וי"א דאם אפשר לעשות בלא דיחוי ובלא איחור ע"י שינוי עושה ע"י שינוי, ואם אפשר לעשות ע"י א"י בלא איחור כלל עושין ע"י א"י וכן נוהגים, אבל במקום דיש לחוש שיתעצל הא"י אין לעשות ע"י א"י. נתבאר לעיל (שיעור ה) מחלו' המחבר והרמ"א אם עושים ע"י שינוי וע"י עכו"ם. ובמ"ב כאן העתיק דברי הט"ז דנוקט לעיקר כשו"ע לעשות ע"י ישראל. ומסתימת דבריו נראה דס"ל להלכה כהט"ז. אמנם לקמן (ס"ק לט) הביא המשנ"ב דעת הגמ"ר והדרכ"מ שכתבו דבמקום שצריך לבשל יין יעשו זאת ע"י עכו"ם, דמוטב שיתנסך היין משיתחלל שבת, וסיים שם "ומ"מ המיקל בחולה שיב"ס להחם בעצמו אין למחות בידו דיש לו על מי לסמוך, עיין בט"ז". והוא הט"ז כאן דהכריע לעיקר כשו"ע, ומשמע דנוקט לעיקר כרמ"א.

ובחזו"א (או"ח סי' נט ס"ק ב) כתב דאף לדעת הרמ"א דאם יש גוי עושין ע"י גוי, מ"מ אין איסור בדבר אם עושה ע"י ישראל.

**להקדים במה שאפשר לעשות מער"ש**

ב] כתב המ"ב לקמן (סי' של ס"ק א) "ולכן מן הראוי לאשה שהגיעה לחודש הט' להזמין בכל ע"ש כל הדברים הנצרכים לה, דשמא יזדמן לידתה בשבת ולא תצטרך לחלל שבת". והוא מספר חסידים (תתנ"ה), ובפי' מקור חסד (על ספר חסידים שם) כתב בטעם הדבר, שכיון שהרמ"א פסק שצריך שיעשה בשינוי כשאפשר, ה"נ צריך שיעשה כל מה דאפשר מע"ש למעט מחילולי שבת [כגון כבוי האורות בטלפון ובמכונית, וכן חיוג מקוצר, והכנת פתקים מראש וכו'], ולשון המ"ב "מן הראוי" משמע שאין איסור בדבר.

ונחלקו הפוסקים אם מחוייב אף לעזוב את ביתו ולהיות סמוך לביה"ח מער"ש מחמת כך, דדעת האגרו"מ (ח"א סי' קלד) דבאופן שיודע ודאי שיצטרך לחלל שבת מחויב להקדים מער"ש, וע"כ כתב שם שרופא שצריך להיות בבי"ח בשבת, אע"פ שיש לו היתר של פקו"נ, מחויב לעזוב את ביתו וליסוע לסביבות ביה"ח מער"ש, וא"כ ה"נ אשה שיודעת בודאי שתצטרך לילד בשבת, לדעת האג"מ מחויבת לצאת לביה"ח כבר מער"ש. אמנם הגרח"פ שיינברג זצ"ל ועוד פוסקים פליגי ולא מחייבים לעזוב את ביתו עבור זה. והנה המ"ב כתב "מן הראוי" וא"כ משמע שמעיקר הדין אינו מחויב, וא"כ א"צ לעזוב את ביתו. אמנם יש לומר, שדוקא כשהוא ספק ואינה יודעת בודאי שתצטרך לילד בשבת, בזה הוא רק ראוי ואינה מחויבת, אבל אם יודעת שודאי תצטרך לחלל שבת, אפשר דמעיקר הדין הוא, כדברי האג"מ.

אמנם נראה דדוקא אם יש לה איפה להתאכסן בסביבות ביה"ח, בזה מחויבת לצאת קודם שבת כשיודעת בודאי שתצטרך לילד בשבת, אבל בלא"ה אין צריכה ליסוע, דיש לחוש שלא יקבלו אותה בבי"ח, ומחמת זה יורע מצבה ויזיק לה.

אמנם כ"ז לענין ליסוע לקירבת ביה"ח, אך באופן שרוצה ליסוע מביתה ועי"ז להתרחק מביה"ח, בזה חמור יותר, דיש לדמותו לדין יוצא למדבר (סי' רמח סעיף ד) שאם יודע שיצטרך לחלל שבת בדרך מחמת פקו"נ, דג' ימים ראשונים מותר לצאת [וגם בזה יש חולקים שם], אך ג' ימים אחרונים אסור, וא"כ ה"ה הכא, גם למתירים שאינה מחוייבת לבא סמוך לביה"ח מער"ש, מודים שאסור לעזוב את ביתה אם מתרחקת עי"ז מביה"ח.

**סעיף יג**

**המחלל שבת בפיקו"נ וע"י מעשיו נעשה עוד מלאכה שאינה צורך פיקו"נ**

ג] [סעיף י"ג] כל הזריז לחלל שבת בדבר שיש בו סכנה ה"ז משובח אפי' אם מתקן עמו ד"א כגון שפירש מצודה להעלות תינוק שנפל לנהר וצד עמו דגים וכן כל כיוצא בזה. והוא מגמ' יומא (דף פד:), וצריך ביאור מה החידוש בדין זה, וכי משום שמעלה דגים עם התינוק יהיה איסור להציל את התינוק, הא פיקו"נ דוחה הכל.

ועיין בשעה"צ כאן (ס"ק י"ז) שהביא מחלוקת ראשונים אם מותר אף לכוון עבור הדגים או לא, דלר"ן ולבה"ג והרוקח מותר, אבל לרי"ף ולרא"ש ועוד ראשונים אסור לכוון, וכן החמיר כאן במ"ב (ס"ק ל"ח).

ואין להקשות איך יתכן לאסור על כוונה בלבד, והרי המעשה הוא מעשה היתר, דמצינו כן במנחות (סד.) דפליגי רבה ורבא בנתכוון לצוד דגים והעלה דגים ותינוק, דרבה פוטר דאזלינן בתר מעשיו, ורבא מחייב דאזלינן בתר כוונה, ומבואר דלרבא עבור כוונה לבד אפשר לחייב חטאת ובפשטות אף סקילה. והרמב"ם (פ"ב משבת הט"ז) פסק כרבה לפטור, והראב"ד השיגו ופסק כרבא שחייב. ונראה דגם לרמב"ם שפטור אפשר שמודה שמ"מ איסור יש לכוון, וכן לראב"ד שמחייב אפשר שמודה שכאן שמכוון גם לתינוק פטור.

והנה בשלמא לדעות שמותר לכוון, א"כ מה שנתחדש בדין זה, הוא שאע"פ שיש איסור בכוונה לבד אף כשהוא מעשה היתר, כאן שבא לעשות מעשה הצלה מותר לכוון אף לדגים, אבל לדעת הראשונים שבאמת אסור אף בזה לכוון לדגים, וכמו שהחמיר המ"ב, א"כ צ"ב מאי קמ"ל בדין זה הלא פשיטא דשרי להציל את התינוק משום פקו"נ.

ובתורת היולדת (פ"ב הערה ו) יישב דקמ"ל דאף דבידו להשתדל לעשות ההצלה בלי המלאכה, ויעלה את התינוק לבדו, אינו מחויב אלא יעלה כדרכו [ובאופן שלא מרבה בפעולה עבור זה]. ואין נראה כן, אלא דווקא במקום שבהול על ההצלה כגון בתינוק שמא יטבע, ובזה פשוט שאינו צריך לברור שלא יעשה עוד מלאכה, אבל באופנים אחרים וכמו שכתב המ"ב בתינוק שננעל בחדר שאינו בהול כ"כ, ודאי אסור ומחויב להשתדל לעשות מה שיכול להימנע מעשיית המלאכה.

ויותר נראה דקמ"ל דאף דבאפשרותו להחליט שאינו רוצה את הדגים, ואחר שיעלו יזרקם בחזרה לנהר, ועי"ז יהיה רק דרבנן דהוא מלאכה שאי"צ לגופה, קמ"ל דאינו מחויב בכך.

ה] ועיין לעיל סי' שט"ז בביה"ל (סעיף ז ד"ה הצד וכו') במה שדן בצד נחש בא"י שמצווה לבערו מן העולם כדי שלא יהרוג, אם כשמכוון לתופסו רק כדי להשתמש עם הנחש לרפואה, אם עובר הוא איסור או לא, דבתחילה דימהו למש"כ הר"ן לפטור אף במכוון לדגים, וצ"ע דמשמע דנוקט כדעת הר"ן להתיר לכוון, וכאן מכריע לאיסור.

[והנה הביה"ל שם סיים דיש לדחות דכיון דמכוון רק לרפואה, דומה למבואר בפסחים כה: דא"א וקא מכוון אסור עיי"ש. ויש להקשות דמבואר בדבריו דמשום דרק משום שאינו מכוון להצלה אלא רק לרפואה אסור משום א"א וקא מכוון, ובספרו אהבת חסד (ח"א פ"ז בנתיב חסד ב) האריך דלמסקנת הסוגיא בפסחים שם דלצורכו ולצורכה אסור א"כ גם במכוון להצלה ולרפואה ביחד יהיה אסור וצ"ע. אמנם לולי דברי הביה"ל היה אפ/שר לחלק דדברי הר"ן הם דוקא כשמכוון גם לרפואה וגם להצלה דחכמים התירו אף כשמכוון כדי שלא ימנעו מלהציל כדכתב הר"ן שם (שבת לח. בדפי הרי"ף) אבל כשמכוון רק לרפואה ודאי אסור].

ונ"מ לפ"ז כשנוסע בשבת עם נהג שאינו שומר תו"מ, דיש לו לומר לנהג שנוסע לצורך פקו"נ, דאל"ה הנהג עובר איסור כשמכוון רק לפרנסתו, וכשאומר לו שנוסע לצורך פיקו"נ מצילו מאיסור כיון שיש כאן גם כוונה להצלה [ואף שהוא מכוון גם לפרנסתו מ"מ לכל הפחות לדעת הר"ן מצילו מאיסור]. ועיין עוד בבית הלוי פרשת שמות [ב, כה] "וכמו בשמירת שבת וכדומה דלפעמים אנוס הוא לעשות מלאכה או עבור חולה ר"ל וכדומה מ"מ לא מקרי אונס רק לאותם שהיו שומרים אותו אם לא היה האונס אבל המחלל שבת כשאינו אנוס גם במלאכה שהוא אנוס מקרי מחלל" וכו'. ומבואר מדבריו דעדיף לחלל ולהזמין נהג ש"ש ומטעם אחר דמי שאינו ש"ש לא נחשב כלפיו אונס.

**כשנוסע מחוץ לתחום אם מותר לצאת בבגדיו**

ו] עוד דנו הפוסקים אם מותר לצאת בבגדיו [כגון כובע חליפה וט"ק] בנסיעתו לבית חולים שמחוץ לתחום, דהא בגדיו קנו שביתה במקומם ואיך שרי להוציאם חוץ לתחום. ויש שרצו לומר שבדרך מלבוש בטל לאדם ושרי, אמנם במ"ב לקמן (שצ"ז ס"ק ז) מבואר דאסור לצאת בבגדי חבירו שקנו שביתה במקומן. ובתוס' ישנים יומא (סח.) הקשו איך מותר בשעיר המשתלח להוציא מחוץ לתחום את לשון הזהורית, ועיי"ש מה שתי', ומבואר דקושייתם הוא רק מלשון הזהורית, ולא מבגדי המשלח [ולא משמע שצריך המשלח ללבוש בגדים מצומצמים רק לכבוד הבריות]. והגרש"ז אויערבך כתב (מנח"ש סי' טו) להתיר משום דרגלי הכלים כרגלי הבעלים וטפלים הם לו, וכיון שהותר לאדם לצאת חוץ לתחום משום פקו"נ ה"ה דגבי הבגדים יש היתר להוציאם חוץ לתחום, ולפ"ז דווקא בבגדיו אבל בבגדי אחרים אסור, ובתורת היולדת (פ"ב הערה ו) כתב עצה דאם יודע מע"ש שיצטרך לצאת בשבת חוץ לתחום, א"כ יכול להפקיר בגדיו, ואז ודאי שרי.

***דינים העולים:***

***נחלקו המחבר והרמ"א אם כשאפשר לחלל ע"י עכו"ם יעשה הישראל או הגוי ודעת הט"ז כמחבר דיעשה ע"י ישראל ובחזו"א מבואר דגם לרמ"א לא עבר באיסור אם עשה ע"י ישראל.***

***במ"ב בשם ס"ח דאשה בחודש הט' מן הראוי שתכין כל מה שאפשר מע"ש להפחית במה שאפשר מחילול שבת, ואם מחוייבת לעזוב את ביתה קודם שבת להיות סמוך לביה"ח דעת האג"מ שחייבת בזה, אם הוא ודאי שתצטרך ליסוע בשבת, אמנם הגרח"פ שיינברג ועוד אחרונים ס"ל שאינה מחוייבת לעזוב את ביתה משום כך, ואם אין לה איפה להתאכסן, נראה שאינה מחוייבת לכו"ע דע"י כך יכול להרע מצבה.***

***מ"מ לכו"ע לעזוב את ביתה באופן שמתרחקת מביה"ח אסור, וכמו שאסור לצאת למדבר ג' ימים אחרונים.***

***כשמציל מן הסכנה שרי אף עם ע"י כך עושה עוד מלאכה, ואינו מחוייב שלא להנות מאותה מלאכה וע"י כך יהיה מלאכה שא"צ לגופה, ונחלקו הראשונים אם מותר אף לכוון ובמ"ב נוקט שאסור, אמנם לעיל סי' שט"ז משמע מדבריו דסובר כדעת הר"ן שמותר.***

***כשנוסע עם נהג שאינו שתו"מ ראוי שידע שנוסע עבור פקו"נ [כדי שלא יתכוון רק לפרנסתו ויעבור באיסור תורה], ובבית הלוי כתב דעדיף ליקח נהג שומר שבת, דמי שאינו ש"ש עביד לדעתיה ועובר איסור.***

***אם יודע קודם שבת שיסע חוץ לתחום יש עצה שיפקיר בגדיו מע"ש, ובזה מציל עצמו באיסור הוצאת בגדיו חוץ לתחום. ואם לא הפקיר ג"כ שרי [עכ"פ בבגדיו שלו] וכמו שביאר הגרש"ז דדין הכלים כדין הבעלים.***

שיעור ז

**סעיף יד**

**הטעם דשוחטים אף כשיש לחולה נבילה**

א] [סעיף י"ד] כתב השו"ע היה חולה שיש בו סכנה וצריך בשר שוחטין לו ואין אומרים נאכילהו נבילה. ואע"פ דאיסור נבילה קל יותר וראוי היה לאכול נבילה מדין הקל הקל תחילה אינו כן. וברא"ש (יומא פ"ח סי' יד) הביא די"א שמוטב יעבור הוא על לאו דנבילה משיעברו אחרים על איסור סקילה, אמנם לעיקר נקט הרא"ש כדעת שאר הראשונים דשוחטין לו ואין מאכילין אותו נבילה כהשו"ע, וכמה טעמים נאמרו בזה ובהם כמה נ"מ לדינא.

א. דעת המהר"ם מרוטנבורג [כמו שהביאו הרא"ש שם] דשבת הותרה היא אצל פקו"נ, ולכן עדיף לעבור על איסור שבת ולשחוט ולא יעבור על איסור אכילת נבילה, ודימה זאת להא דמותר לשחוט ביו"ט ולא אמרינן לגוי לנחור עוף ששחיטתו מדרבנן [והיינו לדעות דס"ל דשחיטת עוף דרבנן ומ"מ אנו קיי"ל דשחיטת עוף מה"ת] כיון דהיתר הוא, וה"ה הכא.

והקשו החת"ס (או"ח סי' פה) והתהילה לדוד, דאם שבת הותרה אצל פיקו"נ משום "וחי בהם ולא שימות בהם", ה"ה שאר איסורי תורה הותרו ואף אכילת נבילה, וממילא עדיף לאכול נבילה דקל יותר. ותי' החת"ס דס"ל למהר"ם לעיקר, שההיתר לחלל שבת משום פיקו"נ הוא מדכתיב 'אך את שבתותי תשמורו' אך חילק למעט פקו"נ (יומא פה:), ועל כן איסור שבת חשיב הותרה, משא"כ שאר איסורי התורה לא הותרו אלא הם דחויים משום פיקו"נ, ועל כן עדיף לעבור על איסור שבת מלעבור על איסור נבילה [ועי' באפיקי ים ח"ב סי' לב דכתב שאף שלפי"ז היה לנו לומר שדוקא בשבת עדיף לשחוט אבל ביוה"כ לא, מ"מ מדברי הרמ"א סי' תרי"ח סי"ט נראה שאין חילוק].

ועי' בגר"א (ס"ק לד) דכתב לבאר טעם הדבר שישחוט ולא יאכל נבילה, שהוא כמו ביו"ט שמותר שחיטה אע"ג שהוא עשה ול"ת, והיא סברת המהר"ם, ומשמע דס"ל ג"כ דשבת הותרה ואילו איסור נבילה דחויה היא.

וכתב המג"א (סק"ט) דמשמע דה"ה באיסור דרבנן עדיף לחלל שבת, משום דשבת הותרה, וראייתו דהא המהר"ם הוכיח דינו משחיטת עוף ביו"ט לדעות דהוא דרבנן וכ"כ המ"ב (ס"ק לט),

ב. והר"ן (יומא ד: בדפי הרי"ף ד"ה וגרסי' מי שאחזו וכו') כתב טעם אחר אמאי עדיף לשחוט מלאכול נבילה, 'לפי שהאוכל נבילה עובר בלאו על כל זית וזית שבה, אבל לענין שבת לא עובר אלא בשעת שחיטה, וחד לאו הוא דאיכא. ובתשב"ץ (ח"ג סס"י לז) הקשה דלפ"ז הוא לשיעורין, דהיכא שא"צ החולה אלא כזית אחד א"כ עדיף שיאכל נבילה ולא ישחוט, ורוב חולין מסוכנים כך עניינם. ועי' במג"א (שם) שנשמר מקושיא זו, וכתב 'ובפחות מכזית איכא נמי איסור דאורייתא אע"פ שאין בו מלקות, והוי הרבה לאוין וחמירי מלאו אחד דשבת' והיינו דעובר על כל פירור וחתיכה שאוכל.

והקשה התהילה לדוד דגם בעוף עובר בשחיטתו על כל טיפת דם בהוצאת נשמה, והשוחט עוף גדול במקום עוף קטן הוא מרבה באיסור [וכמו דקוצר אבטיח ויכול לקצור חלקו וקוצר כולו, הוא בכלל מרבה בשיעורין, ה"ה הכא מרבה בהוצאת נשמה] וכמו שמפורש בגמ' (מנחות סד.) דאם צריך ב' גרוגרות לחולה, וקצץ ג' גרוגרות שבעוקץ אחד, מרבה בשיעורין הוא, וכן דעת המנח"ח (מצוה לב סקל"ט) דכה"ג יש רבוי בהוצאת נשמה, אמנם דעת האור שמח (שבת פי"ח ה"א) דאין בהוצאת נשמה גדר ריבוי בשיעורין, ויש ראיה לדבריו מהמג"א [ובתהל"ד שם נדחק לפרש דמאכלות אסורות חמור טפי, והוא ע"פ מה שבארנו בשיעור ה' מהעמק דבר והמשך חכמה, דיש בזה טמטום הלב. אלא דהוא דוחק בלשון הר"ן וכמ"ש שם].

**כשצריך לאכול תבשיל שיש בו רק טעם נבילה, אם גם בזה התירו לשחוט**

ג] האפיקי ים (ח"ב סי' לב) הביא מעשה שארע בבריסק שהוצרכו מרק לחולה בשבת, ולא היה אלא מרק טריפות, ופסק הגר"ח לשחוט ולבשל ע"י ישראל, וכמו שנפסק כאן בשו"ע. אולם הדיין ר' שמחה זליג סבר לא כן, דמרק שאני [ובדרך כלל זה מה שחולים אוכלים] דאינו ממשות הטריפה, אלא מדין טעם כעיקר אתינן עלה, והוא מחלו' ראשונים אם טעם כעיקר מדאורייתא או מדרבנן וקיי"ל להחמיר שאיסורו מהתורה, אבל מ"מ מידי ספק לא יצא, וע"כ מספק שמא דרבנן הוא אין אנו מחללים שבת עבור זה, וחזר בו הגר"ח והסכים לפסק זה.

והנה לטעם המהר"ם מרוטנבורג דשבת הותרה היא, א"כ זה גם כלפי איסור דרבנן, וכמ"ש המג"א, ובוודאי ישחטו ויבשלו בשבת, אלא דהם למדו לעיקר כדעת הר"ן, ואף דבאכילת מרק הוא הרבה איסורים מ"מ כיון דהם דרבנן פשוט דעדיף מלעבור על דאורייתא.

ובחזו"א (סי' קנו, בהשמטות לסי' שכח) נקט דבמרק העשוי לחולה יש בו כזית בכדי אכילת פרס, וא"כ בזה כו"ע מודו שאסור מהתורה [וסובר דמיץ היוצא מן הבשר הוא כבשר עצמו, וחשיב ממשות האיסור, וכן דעת היד יהודה סי' צא סקכ"ב]. אמנם יש לדון בדבריו, דאף אם מסתמא בעוף עצמו יש כזית בכא"פ, אבל מנ"ל שבעוף עצמו נפלט טעם בשיעור כולו ויש בו כזית בכא"פ, ונראה כוונתו דיש פה ס"ס להחמיר, דשמא טעם כעיקר דאורייתא ואף אם נימא דהוא דרבנן שמא יש פה כזית בכא"פ, וע"כ עדיף לשחוט לו בהמה ולא להאכילו מרק העשוי מבשר נבילה. וסיים החזו"א דאף אם טעם כעיקר דרבנן "אין הדין מוכרע ונראה דהשוחט בשבת לחולה לא הפסיד", ונראה כוונתו דכל הנ"ל הוא רק לפי הר"ן, משא"כ למהר"ם דשבת הותרה בכל גווני מותר לשחוט וכמשנ"ת.

ד] אמנם האפיקי ים הוכיח שם דקיי"ל דטעם כעיקר דאורייתא, ודלא כהגר"ח דס"ל דהוא ספיקא דדינא, וכדכתב הפמ"ג [בפתיחה לבשר בחלב בסופה] דדעת רוב הראשונים דהוא דאורייתא, וראיה לזה ממ"ש השו"ע (סי' צח ס"ב) דאם נשפך וספק אם יש ששים אזלינן לחומרא דהוא ספיקא דאורייתא, ואמאי לא נתירו משום ס"ס שמא טעכ"ע דרבנן ושמא יש שישים, א"ו דנקטינן דטעכ"ע מדאורייתא בתורת ודאי.

עוד הביא מהמג"א (או"ח סי' רד סקט"ז) דפסק להדיא דטעם כעיקר דאורייתא בתורת ודאי, והוכיח ממה שפסק השו"ע (סי' תנג סעיף ב) "העושה עיסה מן החיטים ומן האורז אם יש בה טעם דגן יוצא בה ידי חובתו בפסח" ומבואר בזבחים (עח.) דמדין טעם כעיקר הוא, ולדעת הראשונים שטעכ"ע דרבנן העמידו דין זה דוקא בשיש כזית דגן בכא"פ, אמנם השו"ע סתם בזה ולא כתב שצריך שיהא כזית דגן בכא"פ, אע"כ דס"ל שטעכ"ע דאו', וע"כ אף כשיש מעט דגן כל שנו"ט בעיסה הכל חשיב מצה.

ולכאו' הוא פלא איך נתעלם מהגר"ח ור' שמחה זליג סעיף מפורש בשו"ע, דמבואר להדיא שטעכ"ע מדאו' בתורת ודאי. ונראה שבאמת ראיית המג"א תמוהה, דהלא הרמב"ם (מאכ"א פט"ו ה"ג) ס"ל דבטעכ"ע אין לוקין עד שיהא כזית בכא"פ, והיינו דס"ל שכל שאין כזית בכא"פ אף שנו"ט אינו אסור אלא דרבנן, ודין זה שכתב השו"ע שעיסת אורז שיש בה טעם דגן יוצא יד"ח בפסח מקורו הוא מהרמב"ם ולא הצריך כזית בכא"פ, והדבר תימה דכיון שטעכ"ע דרבנן איך לעניין מצה מהני טעם לבד להחשיב את העיסה כעיסת דגן. ובקהילות יעקב (פסחים סי' לג) יישב דבאמת ס"ל דטעם כעיקר דאורייתא, ומה דמצריך כזית בכא"פ, הוא משום דס"ל דחצי שיעור לא נאסר בתערובות אלא כשהוא בפנ"ע, וכן כתב הר"ש בטבול יום [פ"ב, אלא דבסו"ד דחה שם סברא זו] ומשו"ה בעי דווקא כזית בכא"פ, וא"כ גבי מצה סגי בזה שנותן טעם אף שאין כזית בכא"פ, כיון שמ"מ יש בעיסה טעם דגן וטכע"כ מדאורייתא, וא"כ שוב חשיבא כל העיסה כעיסת דגן מדין גרירה [שטבע האורז להיות נגרר אחר החיטין ומתחמץ ג"כ כמו החיטין]. וא"כ מיושב מה דלא הוכיח מזה הגר"ח דקיי"ל שטעכ"ע דאורייתא בתורת ודאי.

והאפיקי ים כתב עוד ליישב דעת הגר"ח, דאף דטעם כעיקר דאורייתא מ"מ אינו נחשב כממשות האיסור [ודלא כחזו"א], וא"כ אין בו שיעור, וזה עדיף מאשר לחלל שבת, אמנם דחה זאת, דהט"ז והמג"א כתבו כאן מפורש דגם בפחות מכשיעור אמרי' דעדיף לחלל שבת מלאכול נבילה וע"כ הסיק שם לדינא כמו שפסק הגר"ח בתחילה שעדיף שיחללו את השבת וישחטו. אמנם כ"ז הוא אליבא דהר"ן, אבל למהר"ם דהוא מצד הותרה וכן נקט הגר"א בביאורו, א"כ לא שייך לדון בזה דודאי עדיף לשחוט וכמשנ"ת.

ולפי הטעם שכתב הרא"ש שעדיף לשחוט לחולה בשבת מלהאכילו נבילה, משום דחיישינן שמא יקוץ החולה בנבילה [ויבואר להלן]. א"כ שוב יש להתיר גם במרק להאכילו אמנם הגר"ח (שהובא באפיקי ים שם) למד דכוונת הרא"ש כשיודעים שהחולה יקוץ, אמנם פשטות לשון הרא"ש משמע דהוא אפי' בסתמא [וכן דייק בתהל"ד], והכי נקטינן ולא יאכילנו המרק הטרף.

ג. הרא"ש כתב עוד טעם שישחטו ולא יתנו לחולה לאכול נבילה, דחיישי' שמא יקוץ החולה בנבילה ויסתכן. ויש לדון באופן שהחולה אומר שיודע שלא יקוץ בכך, ובתהילה לדוד כתב מהפמ"ג [לפנינו ליתא] דאין סומכים עליו וחיישינן שיקוץ אבל באיסורין דרבנן סומכים עליו. והביא מהרדב"ז דאם החולה בעצמו מטפל בזה ויודע שלא יקוץ אסור לבשל בשבת, ומבואר דה"ה כשאחר מבשל בשביל החולה אי יודע שלא יקוץ החולה אין לו לשחוט בשבת אלא יאכילנו נבילה. אמנם כתב התהל"ד דלשון הרא"ש משמע לא כן, וכן מובא בשש"כ (פרק מ הערה מח) בשם הגרש"ז לדינא דאין סומכים על החולה בזה ומחללין את השבת. ובמשנ"ב כתב דחולה שאומר שאינו קץ בנבילה עיין באחרונים, ולא פי' אם כוונתו לנידון הנ"ל אם סומכים עליו או לא, או דכוונתו דעדיין יש לשחוט ולא להאכילו נבילה מחמת הטעמים אחרים.

**ליסוע ברכב כדי להביא לחולה מאכל כשר**

ו] והנה כשנמצא בבית חולים של גויים והמאכלים שם טריפות אם מותר ליסוע ברכב להביא אוכל כשר, תלוי בהני טעמים, דלרא"ש דחיישינן שמא יקוץ וכן למהר"ם מותר, משא"כ לר"ן בנסיעה ברכב עובר הרבה איסורי שבת ויהיה אסור.

**כאיזה טעם נקטינן לעיקר**

ז] הנה משמעות דעת הגר"ח לעיל נראה דנוקט לעיקר כדעת הר"ן, וכן נראה כאן במג"א. אמנם הקשו על זה דבגמ' יומא (פג.) פליגי בן תימא ורבנן כשהוצרך לאכול ויש לפניו טבל ותרומה, דדעת בן תימא שאיסור תרומה קל יותר שכן מותר לכהנים ויאכל תרומה, וחכמים פליגי דטבל קיל דיש היתר לאיסורו, והכי קיי"ל. ופירש רש"י שם דמיירי שיש לפניו פירות טבל והוא צריך לאכול את הכל, ונחלקו אם יפריש את הטבל וא"כ יהיה צריך לאכול תרומה, או שעדיף שלא יפריש כלל ויאכלנו בטבלו. והקשה הק"נ (על הרא"ש שם) דלדעת הר"ן שעדיף לעבור על איסור אחד חמור מלעבור הרבה איסורים קלים, א"כ ודאי יפריש את הטבל, שהרי ממעט באיסורו שהרי ע"י שמפריש נעשה רובו היתר. וכתב הפרשת דרכים (דרוש יט) דהר"ן יפרש דמיירי שיש לפניו גם טבל וגם תרומה ואינו יכול לתקן את הטבל, וכגון שאין לפנינו מי שיודע לעשר, ובזה נחלקו אם עדיף שיאכל את הטבל או את התרומה. ובמג"א (סי' תריח סק"ח) פי' בדעת הרמב"ם כרש"י דמיירי צריך לאכול הכל, וא"כ מוכח דגם רש"י וגם הרמב"ם פליגי על הר"ן (ובאמת צ"ע על המג"א דנראה דנקט לעיקר כדעת הר"ן, ולגבי טבל פסק כהרמב"ם וא"כ הוא דלא כהר"ן].

**פירוש הפסוקים ב'אליהו והאשה הצרפית'**

[ועיי"ש בפרשת דרכים שביאר בזה דקדוקי הפסוקים במלכים (א, פי"ז) גבי אליהו והאשה הצרפית. 'ותלך לקחת וירא אליה ויאמר לקחי נא לי פת לחם בידך. ותאמר חי ה' אלקיך אם יש לי מעוג כי אם מלא כף קמח בכד ומעט שמן בצפחת והנני מקוששת שנים עצים ובאתי ועשיתיהו לי ולבני ואכלנוהו ומתנו. ויאמר אליה אליהו אל תיראי באי עשי כדבריך אך עשי לי משם עוגה קטנה בראשונה והוצאת לי ולך ולבנך תעשי באחרונה. כי כה אמר ה' אלקי ישראל כד הקמח לא תכלה וגו'. ובמדרש "אליהו כהן היה ואמר לה שתפריש חלה מן העיסה". ופי' בזה, דהיה שם פיקו"נ, כמו שאמרה שאחר האכילה "ומתנו", והוצרכה לכל העיסה, והיא הייתה סבורה כרבנן דעדיף לאכול בטבלו, וע"ז אמר לה אליהו דאינו כן אלא עדיף לאכול תרומה, ע"כ תפריש ואח"כ תאכלנו, וזה מה שאמר לה "ובאי עשי כדבריך" דתאכלנו כולו אלא שתקיים דין חלה.

אלא דהקשה ע"ז דא"כ אליהו דלא כהלכתא, ולא מסתבר כן. וע"כ פי' דאליהו אמר לה שתפריש חלה משהו, ויהיה פחות מכשיעור, ובזה וודאי עדיף, דתאכל חצי שיעור חלה מאשר לאכול שיעור טבל. ולפ"ז אף דקיי"ל כרבנן דיאכל טבל, היינו דווקא אם התרומה הוא שיעור, משא"כ בחצי שיעור [ואף דלענין שחיטה בשבת נקטו דאף אם הוא ח"ש, אפשר שהוא בצירוף שאר הטעמים של הראשונים].

***דינים העולים:***

***ג' ביאורים בהיתר שחיטה כשיש לפניו נבילה. א. מהר"ם: משום דשבת הותרה ונבילה דחויה. ב. ר"ן: דבאכילת נבילה עובר הרבה איסורים. ג. רא"ש: שחוששים שיקוץ החולה בנבילה (ולעיל נתבאר עוד טעם שאכילת נבילה חמורה משום טמטום).***

***יש לדון אם מותר לנסוע ברכב בשבת כדי להביא מאכלות מותרות לחולה, ותלוי בטעמים הנ"ל.***

***במשנ"ב סקל"ט נראה דלא קיי"ל דשבת הותרה אצל פיקו"נ.***

***במקום שיש חשש שהחולה יקוץ במאכל שוחטים בשבילו, אבל אם נראה לחולה שאינו קץ נחלקו בזה האחרונים. ובחזו"א נראה שהמיקל לא הפסיד. ובאיסורים דרבנן כתב הפמ"ג דסומכים עליו.***

***אף באיסורים דרבנן עדיף לשחוט, ונראה במשנ"ב דאף להר"ן הדין כן ולכן גם במרק של נבילה עדיף לשחוט. פרט לסתם יינן שהוא איסור קל, ועי' משנ"ב שהמיקל גם בסתם יינן יש לו על מי לסמוך.***

***טבל ותרומה יאכל טבל אע"פ שהשיעור של הטבל גדול יותר.***

שיעור ח

**תרומה ונבילה בזה"ז מי עדיף**

א] [סעיף י"ד-המשך] היה חולה שיב"ס צריך בשר שוחטין לו, ואין אומרים נאכילהו נבילה וכו'. וביארנו בשיעור ז' דעות הראשונים בהיתר זה.

וברמב"ם (פי"ד ממאכלות אסורות הלכה טז-יז) כתב "ומאכילין אותו הקל הקל תחילה וכו' כיצד היו לפניו טבל ונבילה מאכילין אותו נבילה תחילה שהטבל במיתה וכו', טבל ותרומה אם א"א לתקן הטבל מאכילין אותו טבל שאינו קדוש כתרומה, וכן כל כיוצא בו" עכ"ל. והוא מיומא (פג.) דפליגי בן תימא וחכמים, דלבן תימא יאכל תרומה דיש לו היתר לכהנים וקיל יותר מטבל, ולרבנן טבל קיל יותר שיש היתר לאיסורו.

ובנוב"י (או"ח סי' לו) הקשה על הרמב"ם שכתב שאם יש לפניו תרומה ונבילה יאכל את הנבילה והא תרומה בזה"ז דרבנן וא"כ איסורו קל יותר מאיסור נבילה דאורייתא, ותירץ (וכ"ה בחזו"א בשביעית סי' יג ס"ק יד) דכן דרכו של הרמב"ם בכמה מקומות דיבר על זמן הבית, ובאמת בזה"ז ודאי עדיף שיאכל את התרומה ולא את הנבילה.

**אם שרי לבטל איסור לכתחילה לצורך חולה שיב"ס**

ב] הפמ"ג (א"א סק"ט) הביא מה שהקשה בפרשת דרכים (דרשה יט) אמאי בטבל ותרומה אמרו שיאכל את הטבל, הא עדיף שיפריש את התרומה, ואחר ההפרשה יערב את התרומה עם השאר ויתבטל בחולין, ואף שאין מבטלין איסור לכתחילה אי"ז אלא מדרבנן, ועדיף מלעבור על איסור תורה [ובחת"ס בביצה (ח. ד"ה יו"ט) כתב לחדש, דכל שמערבנו בחולין שממנו הופרש, חוזר לטבלו, וא"כ לא יהני מה שחוזר ומבטלו בחולין]. ותי' דכיון דאין בביטול התרומה משום פקו"נ, לא הותר כה"ג לעבור על איסור דביטול לכתחילה. ועי' בפמ"ג דהבין בדברי הפרשת דרכים דהוא מחמת דינא דאין אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך, וא"כ דוקא אחר לא יעבור ע"ז, משא"כ החולה בעצמו עדיף שיפריש ואח"כ יבטל את התרומה בחולין.

והקשה האבנ"מ (תשו' יח) דכל מה דקיי"ל שאין אומרים חטא בשביל שיזכה חברך, זה דווקא היכא דפשע כגון שהדביק פת בתנור סמוך לחשיכה, אבל כשלא פשע באמת עוברים איסור דרבנן כדי להציל חברו מאיסור תורה. וע"כ כתב ליישב קושיית הפרשת דרכים, שביטול תרומה בחולין הוא איסור דאורייתא עיי"ש.

מיהו מהפרש"ד מבואר דלמד דאף איסור דרבנן לא יעבור כדי להציל חברו, וצ"ל דכיון דהחולה במה שאכול טבל או תרומה אינו עובר איסור כלל, דהא הותר לו מחמת פקו"נ, ועל כן אפילו איסור דרבנן אין לעבור כדי להצילו, כיון שהוא עובר איסור דרבנן גמור שאי"ב משום פיקו"נ. ולפי"ד דברי הפרש"ד ה"ה דאסור להוציא נורה ממקומה כדי שלא תידלק אח"כ בפתיחת דלת הרכב, דהרי עובר הוא על איסור סותר [ואף דהוי מקלקל מ"מ אסור מדרבנן] שלא לצורך הפיקו"נ, אמנם אם זה החולה בעצמו שפותח הדלת, לפמ"ש הפמ"ג גם לפרש"ד צריך להוציא את הנורה, ודווקא באחר אסור.

**אם יפריש תרו"מ בשבת**

ג] אמנם הפרש"ד הקשה, דמבואר שם ביומא דאם אפשר לתקן יפריש אף שעובר באיסור הפרשת תרו"מ בשבת, והרי ההפרשה בשבת אינה צורך פיקו"נ, חזינן שהתירו לעבור על איסור דרבנן כדי להציל את החולה מאיסור אכילת טבל. ודין זה שיפריש את התרומה אף שהוא איסור דרבנן הוא מחלו' תנאים דבגמרא ביומא (פג:) מבואר דפליגי רבי ור"א בר"ש אם יש לפניו טבל אם יפריש בשבת או יאכל טבל, דלרבי יאכל בטבלו, ומסקינן שם דכל דברי רבי הם בתרומה דרבנן, אבל בדאורייתא או אפי' בקרוב לדאורייתא כגון דגן בעציץ שאינו נקוב, מודה רבי שיעשר קודם. ופסק המג"א בהלכות יוה"כ (תריח סק"ט) כרבי, ותמה על הרמב"ם דלא חילק בזה וסתם שיאכל טבל, ודחק להעמיד דבריו בחול ולא בשבת. אמנם בנוב"י (או"ח לו) האריך לבאר שם הסוגיא, ומסקנתו דגם אליבא דרבי יפריש גם באיסור דרבנן, וכן כתב במאירי שם דברור שיפריש בשבת דאפי' איסור שחיטה החמור הותר כדי לא להאכילו איסור נבילה. וא"כ קשה שלפי"ד הפרש"ד הרי אין לעבור אפילו על איסור דרבנן כשאינו עושה כן לצורך פיקו"נ, ואמאי מותר להפריש תו"מ.

אמנם י"ל שלא כל האיסורים דרבנן שווים, והפרשת תרומות ומעשרות יש לומר דקיל יותר, ושרי לעבור על איסור זה כדי להציל את החולה מאיסור תורה.

וכן נקטינן לדינא דמותר לעשר, וע"כ אדם הנמצא בבית חולים וחושש שהאוכל אינו מעושר כדין, מותר לו להפריש תרו"מ בשבת, ואפי' אם הוא רק ספק שרי [דממ"נ, אם הוא טבל הרי מותר לעשר, ואם אי"ז טבל הרי הפירות היו כבר מתוקנים ואין כלל איסור], וכן נקט החזו"א (הובא בחו"ב זרעים ח"ב סי' יג), אבל שאר שבותים אין להתיר אא"כ החולה בעצמו עושה זאת, כמ"ש הפמ"ג.

**אם שרי לעבור על מוקצה להציל את החולה מאיסור תורה**

ד] וה"ה דיש להקל באיסור מוקצה דקיל יותר, וע"כ אם יש אפשרות להוריד המתג קודם שנכנס למכונית כדי שלא ידלק האור בשעה שפותח את הדלת, דהוא איסור מוקצה, יעשה זאת. אמנם אם אפשר ע"י שינוי עדיף, דלדעת המ"ב (סי' שח סקי"ג) אין איסור טלטול מוקצה כלאחר יד [ועי' תורת היולדת פכ"א הערה א שדן להקל לגבי שבות דשבות, אמנם נראה שאין להקל בזה כמו שיבואר להלן].

**אם שרי לעבור שבותים כדי להציל מאיסור דאורייתא הנעשה לצורך פקו"נ**

ה] והנה במקום שהיה פיקו"נ והזמינו רופא, וצריך הרופא ליסוע כדי להגיע אל החולה, וקודם שבא הרופא נתברר שאי"צ לרופא, יל"ד אם מותר להודיעו ע"י עכו"ם דהוא איסור שבות, כדי להצילו מאיסור דאורייתא. והדבר תלוי בפלוג' הנ"ל, דלאבנ"מ שרי ולפרש"ד ולפמ"ג אסור, וכן פסק למעשה מרן הגרי"ש להחמיר [הובא בתורת היולדת פרק כ"א הערה א]. אמנם בתורת היולדת (שם) הביא דדעת הגרי"ש להקל שגוי יאמר לגוי באופן שאינו יודע שהוא לצורך ישראל לטלפן, ולסמוך בזה על דעת החוות יאיר (סי' נג הובא במשנ"ב סי' שז סקכ"ד) להקל בגוי שאומר לגוי. וכן דן שם בתורת היולדת להקל בשבות דשבות עיי"ש.

ו] אמנם נראה שאין להקל להודיע לו אפילו בשבות דשבות, דהא כתב השו"ע [סעיף ט"ו] אמדהו הרופאים שצריך גרוגרת אחת ורצו עשרה והביאו לו כל אחד גרוגרת כולם פטורים ויש להם שכר טוב מאת ה' אפי' הבריא בראשונה. וצ"ב מאי קמ"ל דפטור, הרי רץ להציל נפש. והנה דין זה מבואר בגמ' במנחות (ס"ד.), ותמה הבעל המאור (יומא ד: בדפי הרי"ף) אמאי לא הביאו הרי"ף שם, והרמב"ן במלחמות (שם) כתב דאין נ"מ מזה אלא לפטור מחטאת, ולא נוהג בזה"ז. אמנם השו"ע כתב דין זה להלכה, וקשה מאי נפק"מ בזה להלכה.

ונראה לבאר בדעת הבעל המאור, דס"ל דכשאמרו שכולם פטורים אינו רק פטור מחטאת, אלא אף מצוה הוא. ובמ"ב לקמן (סי' שלד סקע"ח) כתב "מי שחילל שבת משום פקו"נ א"צ לכפרה כלל ומה שנהגו נשים המדליקות הנר בשביל יולדת בשבת להתענות אח"כ הוא הוללות וסכלות", דהוא מצוה דהצלת נפשות ואין פה מעשה עבירה כלל [וע"ע בלשון המשנ'ב ס"ק עו]. והוא נפק"מ לדינא בנידון דלעיל אם יכול להודיע לרופא ששוב אי"צ לו בשביל הצלה, דאם היה איסור בנסיעתו כשאין צריך לו, א"כ היה מותר להודיע לו שלא יבא, כדי להצילו מאיסור. אבל כיון שמצוה קעביד, א"כ אין להתיר לעשות איסור כדי שלא יבא, דהא עתה מחלל את השבת בהיתר, ואין בזה איסור כלל. וא"כ נראה דאין לעבור אפי' על שבות דשבות כדי להצילו מאיסור תורה, כיון שמצוה קעביד, ודווקא הפרשת תרו"מ הותר, וכן לפמ"ג לחולה בעצמו עדיף שיעבור איסור דרבנן, משא"כ לאחרים נראה דאפי' שבות דשבות אין יעבור משום כך.

**סעיף טז**

**ריבוי בשיעורים**

ז] [סעיף ט"ז] אמדהו לשתי גרוגרות ולא מצאו אלא שני גרוגרות בשני עוקצין וג' בעוקץ אחד כורתים העוקץ שיש בו ג', ואם היו ב' בעוקץ אחד וג' בעוקץ אחר לא יכרתו אלא העוקץ שיש בו שנים. הגה. ואם הדבר בהול אין מדקדקין בכך שלא יבא לידי דיחוי ועיכוב. ומבואר כאן ב' דברים, א. איסור ריבוי בשיעורים והוכיח הר"ן (ביצה יז.) דהוא דאורייתא. ב. דעדיף להרבות בשיעורין מלהרבות במלאכות.

**ריבוי במנורות חשמל או בגז אם נחשב ריבוי בשיעורים או במלאכות**

ח] ודעת הגרש"ז אויערבך (שש"כ פל"ב הערה קסט) דריבוי בשיעורים הוא דווקא כשמבשל יותר בקדירה אחת, אבל אם מדליק באש אחת תחת שתי קדירות, אי"ז ריבוי בשיעורין, אלא נחשב ריבוי מלאכות, דהקדירות הם דברים נפרדים. וכן הוכיח בחלקת יואב (או"ח סי' י) מהירושלמי (פ"ג כתובות הל"א) במדליק גדיש דעל כל שבולת יש התראת מיתה [אמנם הוא נוקט שם דלא כדעת הר"ן וס"ל שריבוי בשיעורים אין איסורו מהתורה]. ולפ"ז כשבא להדליק תאורת חשמל לצורך חולה בשבת, ויש לו אפשרות להדליק שני נורות בשני מתגים, או להדליק במתג אחד ג' נורות, עדיף להדליק בשני מתגים שני נורות מאשר להדליק במתג אחד ג' נורות, ולא דמי לדין גרוגרות המבואר בשו"ע, כיון שנחשב ריבוי במלאכות ולא ריבוי בשיעורים. ואם מדליק גז שיש בו יותר חורים וממילא הלהבה יותר גדולה, נוקט הגרש"ז (שם הערה קצח) דבזה חשיב ריבוי בשיעורים, דהכל אש אחת, משא"כ בהדלקת חשמל.

**בריבוי בהוצאה ביו"ט**

ט] וכן נ"מ ביו"ט לגבי הוצאה, דהותר ריבוי בשיעורים, ומבואר בתוס' בשבת (צ. ד"ה המוציא) דאגד כלי שמיה אגד, ואם מוציא בבגד אחד או בכלי אחד כמות יותר גדולה נחשב ריבוי בשיעורים דמותר, אבל אם הוא שני דברים נפרדים המחוברים יחד נחשב ריבוי מלאכות, וכן דייק באור שמח (פי"ח מהלכות שבת הי"ח) מהתוס' שם.

**מפתחות בצרור אם הוי ריבוי בשיעורים או ריבוי מלאכות**

ויל"ד כשצריך ביו"ט לב' מפתחות ונמצאים המפתחות בתוך צרור, דאם חשיב המאגד את הצרור כאגד כלי, הוי מלאכה אחת. אבל אם לא חשיב אגד כלי, א"כ כל מפתח ומפתח שבצרור הוי הוצאה אחרת, ואי"ז ריבוי בשיעורים, וא"כ ראוי שיוציא את המפתחות הנצרכים לו מהצרור, ולא יקח את כל הצרור.

***דינים העולים:***

***כתב הפרש"ד והפמ"ג דאין לעבור אפילו על איסור דרבנן כדי להציל החולה מאיסור דאורייתא המותר לו משום פקו"נ. ולדעת האבנ"מ כל שהחולה לא פשע כן עוברים משום זה, אמנם לא קיי"ל הכי אלא כפרש"ד.***

***אם החולה עצמו מתעסק בזה, דעת הפמ"ג דמודה הפרש"ד דיעבור.***

***דעת הגריש"א דאם אפשר לעשות באופן שגוי יאמר לגוי ואינו יודע שהוא לצורך ישראל שפ"ד, וע"כ באופן שרוצים לבטל הגעת רופא בחינם בשבת יעשנו באופן זה.***

***בתורת היולדת דן להיקל אף בשבות דשבות, אמנם אין נראה כן, כיון שלמעשה התעסקות הרופא נחשבת כמצוה אף שלבסוף לא הוצרכו לזה.***

***מותר להפריש בשבת תרו"מ אף בתרומה דרבנן, וה"ה כשחושש למעשר, דהפרשת תו"מ בשבת הוא שבות יותר קל, וה"ה איסור מוקצה הוא שבות קל ושרי לעשותו כדי להצילו מאיסור, ואם אפשר לעשותו בשינוי עדיף יותר דכה"ג למ"ב אין איסור טלטול מוקצה.***

***איסור רבוי בשיעורים כתב הר"ן דהוא מדאורייתא, ואעפ"כ עדיף להרבות בשיעורין מלהרבות במלאכות.***

***דעת הגרש"ז דדוקא רבוי מאכל בקדירה חשיב ריבוי בשיעורין, אך מדליק אש תחת שתי קדירות הוי ריבוי מלאכות, וה"ה בהדלקת כמה מנורות חשמל ע"י מתג אחד, נחשב ריבוי מלאכות, וע"כ עדיף להדליק שתי נורות ע"י שני מתגים, מלהדליק מתג אחד עם ג' נורות, אמנם בגז עם יותר חורים נחשב לריבוי בשיעורין דהוא חיות אחת***

***ביו"ט הותר רבוי בשיעורין לגבי הוצאה, אך רבוי מלאכות לא הותר, וע"כ במקום שאין אגד כלי או בגד, הוי ריבוי במלאכת הוצאה דאסורה, ויש לדון במחזיק מפתחות שמא כה"ג אין לו דין אגד כלי והוי רבוי בהוצאה, וע"כ עדיף להוציא המפתחות הנצרכים לו מהצרור.***

שיעור ט

**סעיף יז**

**חולה שאי"ב סכנה**

א] [סעיף י"ז] חולה שנפל מחמת חליו למשכב ואין בו סכנה. הגה: או שיש לו מיחוש שמצטער וחלה ממנו כל גופו שאז אע"פ שהולך כנפל למשכב דמי. אומרים לעכו"ם לעשות לו רפואה. אבל אין מחללין עליו את השבת באיסור דאורייתא אפילו יש בו סכנת אבר. ובביאור הגר"א כתב דמקור הדין של הרמ"א שאף כשלא נפל למשכב כל שחלה כל גופו הוי כחולה שאי"ב סכנה, הוא מהגמרא בע"ז (כח:) דאמרינן שם דהחושש בשיניו לא יגמע בהן את החומץ הא כייב ליה טובא שפ"ד, וא"כ כייב ליה טובא לאו בכלל חושש הוא אלא בגדר חולה [ואע"פ שהגמ' דוחה זאת, הוא בדרך דחייה והעיקר כדס"ד שם].

ומה דמותר בחולה אמירה לעכו"ם הוא מגמ' בשבת (קכט.) "כל צרכי חולה נעשין ע"י ארמאי בשבת".

**לעבור איסור דרבנן לצורך חולה שאב"ס**

ב] ולחלל עליו ישראל באיסור דרבנן בידים, יש מתירים אפילו אין בו סכנת אבר, ויש אומרים שאם יש בו סכנת אבר עושין ואם אין בו סכנת אבר אין עושין, ויש אומרים שאם אין בו סכנת אבר עושין בשינוי, ואם יש בו סכנת אבר עושין בלא שינוי, ויש אומרים אפי' יש בו סכנת אבר אין עושין לו דבר שהוא נסמך למלאכה דאורייתא ודברים שאין בהם סמך מלאכה עושין אפילו אין בו סכנת אבר, ודברי הסברא השלישית נראין. ומבואר ד' דעות אם יכול לעבור איסור דרבנן לחולה שאי"ב סכנה.

**דעת הרמב"ם להמ"מ והטור דכל השבותים הותרו**

א. דעת הרמב"ם לפי' המ"מ והטור דכל השבותים הותרו לצורך החולה. והנה הרמ"א לקמן (סל"ז) התיר לחולה שנפל למשכב לקחת תרופות בשבת, ומדברי המג"א שם מתבאר דפי' דהוא כדעה זו, אמנם המשנ"ב כאן לא פסק כן אלא כדעה ג' כדלהלן, ומ"מ לקמן (ס"ק קב) הביא מהחיי אדם דבדיעבד כשא"א בשינוי מותר בלא שינוי, והוא לכאו' כדעה זו. אמנם שם איירי לעניין רפואה בשבת, ויתכן שרק לענין זה שיש מקילים לגמרי (כדלהלן), סמך המשנ"ב להקל.

**באיסור אכילה דרבנן אם שרי**

ג] ובשו"ת רעק"א (סי' ה) הסתפק אם גם אכילת איסור דרבנן הותרה, והנה מבואר ברמ"א ביו"ד (סי' קנה ס"ג) דאסור לחולה לשתות סתם יינן לרפואה, ומבואר דאיסורי אכילה חמורים יותר ולא התירו לחולה, וא"כ ה"ה לשאר איסורים כגון טבל דרבנן וכדו' [ומה שהביא במג"א (סק"ט) בשם תשו' הרמ"א להתיר לחולה סתם יינם, כבר הקשה בזה הנשמ"א (סי' סט) וכתב דלאו הרמ"א חתום עליה ובוודאי מזוייף הוא, ובפרט שהרמ"א ביו"ד שם כתב לא כן, ובנתיב חיים כתב דלפניו אין כזה תשו' ברמ"א], וכן כתב הר"ן (ע"ז ט בדפי הרי"ף) לאסור בסתם יינם אע"פ דהוא איסור דרבנן.

**איסורי אכילה דרבנן מחמת שבת**

ד] ומ"מ הסתפק רעק"א באיסורי אכילה שאסורים מחמת שבת, כגון מוקצה או איסור משקין שזבו, אם מותר כה"ג או לא. ובכתובות (ס.) אמר רב מרינוס גונח בלבו יונק מבהמה בשבת דהוא מפרק כלאחר יד, ולכאו' אסור משום מוקצה ומשום משקין שזבו, ומוכח דהתירו גם זה לצורך חולה. אמנם הגרעק"א שם דן דאינו בכלל משקין שזבו, וגם משום מוקצה אינו אסור דאתי כר"ש שאין בזה מוקצה. אמנם החזו"א (סי' מד סק"ה) כתב דשם הוא אף לרב יוסף דס"ל דאית ביה מוקצה ואע"פ כן שרי. וכן במשנ"ב (סי' שה ס"ק עב) מבואר שיש בחלב איסור משקין שזבו, וא"כ מוכח דהתירו גם איסורי אכילה דרבנן מחמת שבת, וכן הוכיח התהילה לדוד (ס"ק כה) ממ"ש האיסור והיתר הובא כאן במג"א (ס"ק טו) דמותר להאכיל מוקצה לקטן בידים, ומוכח דאף איסור אכילה כזה הותר.

**דעת הר"ן דלא הותר אלא בסכנת אבר**

ה] ב. דעת הר"ן (כמ"ש בבאר הגולה) דבסכנת אבר הותרו שבותין דרבנן, אבל בחולה שאב"ס לא הותר אלא אמירה לעכו"ם. וכדמוכח בגמ' בע"ז (כח.) דלס"ד שם עין אינו סכנת נפש, ומ"מ מותר לכחול העין כששחקו מבעוד יום, כיון שיש בו סכנת אבר, משא"כ כשאין בו סכנת אבר. ומה דמצאנו היתר גבי גונח אפי' שאין בו סכנת אבר, כתב הר"ן דכיון דא"א ע"י עכו"ם הותר בשינוי, וכן הביא כאן המשנ"ב [ס"ק נג, וע"ע לקמן ס"ק קז].

**דעת הרמב"ן דבלא סכנת אבר הותר לעשות ע"י שינוי**

ו] ג. דעת הרמב"ן דבסכנת אבר הותרו שבותים אף בלא שינוי וכשאין סכנת אבר הותר ע"י ישראל בשינוי. וכדעה זו פסק המשנ"ב והיא דעת רוב הפוסקים.

**אם מותר איסורים דאו' בשינוי**

ומשמעות דברי המשנ"ב דלא הותר אלא שבות דרבנן בשינוי דהוי שבות דשבות, אבל דאורייתא בשינוי לא הותר, וכן כתב בשעה"צ לקמן (סי' תצו סק"ט) להדיא. ומה דהתירו גונח כלאחר יד אף דהוא דאורייתא, כתב (בשעה"צ שם) דכיון דאין דרכו של מפרק בכך לא חשיבא מלאכה כלל, וגרע הדבר מסתם שינוי בעלמא. אמנם הגר"ז (ס"ט) וכן התהילה לדוד (ס"ק כב) פי' פשטות דברי הרמב"ן דאף דאורייתא בשינוי הותר. ובמקום צורך גדול אפשר לפעמים להקל כדעתם להתיר אף בדאורייתא, וכגון שהוצרכו להפעיל מכשיר אינהלציה לצורך קטן, דאפשר להפעילו בשינוי, ויש לשאול לחכם.

**באיסור מוקצה אם בעי שינוי**

ז] והנה איסור מוקצה כתב המג"א (סקט"ו) בשם האו"ה דמותר להאכילו לקטן בידים כשא"א בענין אחר, ומשמע דהוא קיל טפי ולא בעי שינוי [ומכאן ראיה למשנ"ת לעיל שיעור ח', דאיסור מוקצה הקל אם יכול לעשותו כדי להצילו מאיסור דאורייתא אף שכרגע אינו מעשה הצלה יעשה זאת, עיי"ש]. ובפמ"ג כתב דאפשר דבעי שינוי קצת. אמנם במשנ"ב העתיק דבריו בשינוי לשון וז"ל 'ועיין בפמ"ג דמצדד קצת דבעי שינוי', והוא משמעות שונה, דמצדד דבעי שינוי ושיהיה שינוי גמור, אמנם לפנינו אינו כן אלא דהפמ"ג הצריך שינוי כל דהו. ונפק"מ כשנצרך להביא לחולה תרופה [כשלא היה חולה קודם שבת וא"כ התרופה מוקצה] אם צריך להביאו בשינוי או שיכול להביאה כדרכו.

**אם בדרבנן יש דין הקל הקל תחילה**

ח] ובמ"ב (ס"ק נא) כתב בשם החיי אדם דבדרבנן אין דין הקל הקל אלא במאכלות אסורות [כמו שהאריך הנשמת אדם בזה], אבל כשהתירו בשבותין, אף אם יכול לעשותו ע"י גוי, אינו מחוייב ויכול לכתחילה לעשותו בשינוי, ובפמ"ג כאן (א"א סקי"א) כתב דאף בדרבנן יש דין לעשות הקל הקל תחילה, אמנם גם הפמ"ג כתב כן על איסורי אכילה.

**רפואה בשבת לחולה שאין בו סכנת אבר**

ט] הרמ"א לקמן (סל"ז) התיר לקיחת רפואות בשבת לחולה אפי' בלא סכנת אבר [ולעיל ביארנו בשם המג"א דס"ל לעיקר כדעה א'], ופי' האחרונים [עיי"ש במ"ב ס"ק קכא] דאיסור שחיקת סממנים קיל טפי משאר שבותין, ולא גזרו בו אלא במיחוש, אבל במקום חולי לא גזרו. וכן דייק בתהל"ד (ס"ק כא) מהר"ן (שבת לט: בדפי הרי"ף) דכתב "ומסתברא דכי שרינן להו לומר על ידי נכרי, ה"מ בחולה שהוא נופל מחמת חליו למשכב, אבל במיחוש שאדם מתחזק בו והולך כבריא לא, ולא עוד אלא אפילו דברים שהם מותרין לבריאים, אסורין לו כל היכא שמעשיו מוכיחין שלרפואה הוא מתכוין" וכו' עכ"ל. ומבואר דדוקא במיחוש אסור, אבל חולה מותר בלקיחת רפואה בשבת. וכן דייק הבית מאיר (בסוף הסימן) מהרמב"ם (פכ"א ה"כ) שכתב וז"ל "לפיכך אסור לבריא להתרפאות בשבת גזרה שמא ישחוק סממנים וכו', וכתב המ"מ שם "ופי' כל הדברים האלו בבריא שאינו נופל למשכב ולא חולה עכ"ל. הרי להדיא דלחולה מותר להתרפאות בשבת.

**חילוק בין רפואה ששייך בה גזירת סממנים לשאר רפואות**

אלא דהקשו (הב"מ והתהל"ד הנ"ל) דהראשונים הוכיחו מגמ' בע"ז (כח.) דבסכנת אבר הותר שבות ע"י ישראל מהא דכששחיקי סממנים מאתמול שרי לכחול העין בשבת [כדלעיל], ומה הראיה לשאר שבותין משבות דגזירת שחיקת סמנים דקיל טפי. וביותר הקשה הב"מ על הר"ן גופיה דהביא שם ראיה זו [ופי' שם הסוגיא מצד שחיקת סממנים], ובהמשך דבריו כתב דדוקא לחושש אסרו רפואה בשבת משא"כ לחולה.

ותי' הב"מ דבאופן ששחקו בע"ש לצורך החולה סממנים, הוא שבות חמור כשאר שבותים ואסור לחולה, משא"כ כשנשחק ע"י גוי, או במשקין שאינם צריכים שחיקה, אז הוא גזירה רחוקה יותר ולא גזרו כה"ג בחולה.

ולפ"ז אע"פ שהמ"ב שם העתיק דברי הב"מ בסתמא להקל בכל גווני, נראה לחוש לדבריו מחמת הקו' בדברי הראשונים, ולאסור לקיחת תרופה שנשחקה מבעוד יום לצורך החולה ע"י ישראל. אבל בדברים שאינם צריכים שחיקה, או אפי' תרופות שלנו ששחקו בסתמא לצורך מכירתם ולא להדיא לצורך החולה, בכה"ג קיל יותר כמו שביאר הבית מאיר וכמ"ש הרמ"א.

**דעת הרמב"ם לפי' הב"י**

י] ד. דעת הרמב"ם לפי' הב"י דכל מלאכה שיש בו סרך דאורייתא, כגון לכחול העין אסור אפי' בסכנת אבר, וכשאין סרך דאורייתא הותר אפי' בלא סכנת אבר ואפי' כדרכו. אמנם כבר נתבאר שקיי"ל כדעה ג' וכמ"ש.

***דינים העולים:***

***חולה שנפל למשכב ולהרמ"א אף בחולה כל גופו הוי חולה שאי"ב סכנה, ומותר לעשות צרכיו ע"י עכו"ם.***

***בשבות ע"י ישראל, הביא השו"ע ד' דעות, וקיי"ל כדעת הרמב"ן [דעה ג'] דבסכנת אבר הותרו כל השבותין, ובשאר חולה מותר בשינוי. ולמשנ"ב דוקא שבותין דרבנן הותרו בשינוי ולגר"ז ולתהל"ד אפי' בדאורייתא, ובמקום צורך גדול יש לשאול לחכם.***

***גם לדעה זו פי' האחרונים דמותר לקיחת רפואה בשבת וכמ"ש הרמ"א, ומ"מ דעת הב"מ דרק באופן שלא נשחק להדיא לצורך החולה מבעוד יום ע"י ישראל התירו, וכגון שנשחק ע"י עכו"ם או בדברים שאין צריכים שחיקה, ולכאו' ה"ה אם נשחק בסתמא בבית החרושת שלא להדיא לצורך החולה.***

***פשטות דעת המג"א בשם האו"ה דמוקצה קיל טפי ולא בעי שינוי, ובפמ"ג מסתפק דבעי שינוי קצת [וצ"ע מלשון המ"ב], ונ"מ כשחלה בשבת והתרופה מוקצה אם צריך לטלטל התרופה בשינוי.***

***דעת הרמב"ם לפי' המ"מ [דעה א'] להתיר כל השבותין אף כשאין סכנת אבר, ובמג"א נוטה בכמה מקומות כדעה זו, וכן נראה דעת הח"א דבדיעבד כשא"א בענין אחר מותר [ובמשנ"ב פוסק כדעת הרמב"ן אמנם לענין רפואה בשבת סמך על הח"א]. אמנם באיסור אכילה דרבנן כגון סתם יינם לא התירו, ואיסורי אכילה דרבנן מחמת שבת, הגרעק"א הסתפק בזה, אמנם הוכיחו האחרונים שכל כה"ג התירו.***

***כשהותר שבות הוא אף כשאפשר ע"י עכו"ם אי"צ, דבדרבנן אין דין הקל הקל. אמנם באיסורי אכילה גם בדרבנן יש דין הקל הקל תחילה.***

שיעור י

**סכנת אבר אם דוחה לאו מהתורה**

א] [סעיף י"ז – המשך] אבל אין מחללין עליו את השבת באיסור דאורייתא אפילו יש בו סכנת אבר וכו'. הנה קיי"ל דעל מצות עשה מחוייב למסור ממונו עד חומש מנכסיו, ואילו באיסור 'לאו' צריך למסור כל ממונו, אבל אין מחוייב למסור נפשו חוץ מעל שלש עבירות. וכתב הש"ך (יו"ד סי' קנז סק"ג) לדון בסכנת אבר אם דומה לממונו או לנפשו, ומסיק להקל, ונ"מ לכמה עניינים כגון להיעשות כרות שפכה או סירוס דמשום סכנת אבר נדחים. והקשה הפמ"ג (סי' שכח מ"ז סק"ז) מ"ש משבת דלא מחללין על סכנת אבר, ותי' דשבת חמיר משאר איסורי תורה [ועיין באגלי טל בהקדמה מש"כ ע"ד זה ביאור אחר בדרך דרוש דתרי"ג מצוות הן כנגד תרי"ג אביריו, משא"כ שבת שקולה כנגד כל המצוות וא"כ שקולה ככל איבריו שבגופו, ומשו"ה איסור שבת לא נדחה משום סכנת אבר אחד (ובזה ביאר שם דמשו"ה מילה שאני שדוחה שבת דהיא ג"כ שקולה כנגד כל המצוות)].

ועוד חילק הפמ"ג בשם הרדב"ז (סי' תרכה) דחולה משמיא קא מרדפו ליה ולא הותר לו משום אברו לעבור איסור תורה, אבל למסור אברו כדי לא לעבור על איסור אינו מחוייב. וכסברא זו יש בחידושי ר' שמואל (פסחים סי' י"ב ובכמה מקומות) דאע"פ דלא נאמר "וחי בהם" לבני נח, ואין לו היתר דפקו"נ על ז' מצוות, מ"מ אינו מחוייב למסור נפשו ע"ז, וכדי להתרפאות באיסורי תורה בזה בעי לקרא ד"וחי בהם", ודווקא בישראל.

ובהגהות רעק"א שם (ביו"ד) ציין לשו"ת חוות יאיר (סי' קפג), ושם דן בעכו"ם המכריחו לשתות יי"נ ואם לא יחתוך אוזן הישראל, וכתב בשם הש"ך (הנ"ל) דסכנת אבר ג"כ יכול לבוא לידי פקו"נ, ומבואר שביאר בדברי הש"ך שהטעם שיש להקל בסכנת אבר הוא מחמת לתא דפיקו"נ, אמנם בפמ"ג כאן מבאר דלאו משום זה התירו אלא דקיל יותר, ומשום שני הטעמים שנתבארו.

ונפק"מ גדולה להלכה אם מותר בשאר איסורים להתרפאות משום סכנת אבר, דלטעם ששבת חמיר א"כ בשאר איסורים קיל, משא"כ לרדב"ז דאסור, וכן נ"מ לאיפכא גבי שבת כשאינו חולה אלא חייבוהו למסור אברו אם מחוייב. ובמשנ"ב כאן לא הזכיר מזה, ובמקום שאלה יש לשאול שאלת חכם.

**צרכי קטן כחולה שאב"ס - אם בכל צרכיו או דווקא בצרכי אכילה**

ב] הגה: מותר לומר לאינו יהודי לעשות תבשיל לקטן שאין לו מה לאכול דסתם צרכי קטן כחולה שאין בו סכנה דמי. וכתב בביאור הגר"א דמקורו הוא משבת (קמא: והוא בשו"ע לעיל סי' ש"ט ס"א) "נוטל אדם את בנו והאבן בידו ולא חשיב מטלטל לאבן והוא שיש לו געגועין עליו שאם לא יטלנו יחלה" וכו'. וביאר שתינוק זה הוי כחולה שאי"ב סכנה, וכיון שהאבן ביד התינוק הוי טלטול מוקצה בשינוי, ומבואר שהתירו לטלטל מוקצה בשינוי לתינוק שהוא כחולה שאי"ב סכנה, אמנם אם יש דינר בידו לא התירו כיון שחוששים שיבא לטול את הדינר בידו, ואף שאי"ז אלא איסור מוקצה דרבנן לא התירו לחולה שאי"ב סכנה איסור דרבנן בלא שינוי וכדעת הרמב"ן [דעה ג' דקיי"ל הכי]. והוסיף הגר"א שאף אמירה לעכו"ם הותרה לצורך התינוק, דאם התירו שינוי ק"ו לאמירה לעכו"ם, כמבואר דעת הר"ן דהתירו לחולה אמירה לעכו"ם ולא שינוי חזינן דאמירה לעכו"ם קיל טפי מע"י שינוי, ואף לדעת הרמב"ן דמותר בשינוי מ"מ אמירה לעכו"ם קיל יותר [אלא דאין צריך לעשות ע"י עכו"ם דאין דין הקל הקל בדרבנן].

והנה המג"א (סקט"ו) כתב בשם האו"ה "ומותר להאכילו מוקצה בידים אם א"א בענין אחר", ונתבאר לעיל (שיעור ט) דנראה מדבריו דמוקצה קיל יותר משאר איסורים דרבנן ומותר אף בלא שינוי, והגם שהפמ"ג כתב דאפשר דבעי שינוי קצת, מ"מ עדיף משאר איסורים דרבנן דבעי שינוי גמור [וגם אם נדחוק בפמ"ג דכוונתו לשינוי גמור, יקשה למה לא הביא מקור לדבריו מהגמ' של תינוק שיש לו געגועים]. וא"כ יש לדחות ראייתו של הגר"א מהא דהותר לטלטל את התינוק שהאבן בידו, דאין ללמוד היתר לשאר דרבנן שיהיה מותר בשינוי מהא דהתירו טלטול מוקצה בשינוי לקטן, דאפשר דבמוקצה הקילו [ובשעה"צ (סקל"ד) כתב על דברי הפמ"ג דבעי שינוי גם במוקצה, דלדבריו מיושב דלא תקשה מלעיל ש"ט ס"א ע"ש, ונראה דלמד כהגר"א דהוא אותו גדר שינוי דהצריך הרמב"ן כאן בחולה שאב"ס, וגם שם דין חולה לו].

**אם שינוי קיל מאמירה לעכו"ם או חמיר**

ג] אמנם מה דפשוט לגר"א דאמירה לעכו"ם יותר קל משינוי, הקשה ע"כ בתהל"ד (סי' שז סק"ה) והוכיח איפכא מהמבואר בכתובות (ס.) תניא רבי מרינוס אומר גונח יונק חלב בשבת מאי טעמא מפרק כלאחר יד הוא ובמקום צער לא גזרו ביה רבנן, ושם הוא אינו חולה אלא מצטער, ולא מצינו שהתירו כה"ג אמירה לעכו"ם, ואעפ"כ שינוי התירו. ויונק חלב בשבת הוא מלאכה דאורייתא כמ"ש התוס' (שם בד"ה ממעכן וכו' ובשבת ע"ג: ד"ה מפרק וכו') דהוא דישה דאורייתא, אלא דהוא כלאחר יד, ומוכח דשינוי אפילו בדאורייתא יותר קל מאמירה לעכו"ם.

ועוד הוכיח דהר"ן בשבת (סא. בדפי הרי"ף) הקשה במאי דאיתא בכתובות (שם) תניא נחום איש גליא אומר צנור שעלו בו קשקשין ממעכן ברגלו בצנעה בשבת ואינו חושש, מאי טעמא מתקן כלאחר יד הוא ובמקום פסידא לא גזרו ביה רבנן. והקשה "וא"ת א"כ למה אסרו לכבות דליקה בשבת והא מלאכה שאינה צריכה לגופה היא, שלא לפחמים הוא צריך אלא להצלת ביתו, ולא מיתסר אלא מדרבנן וכו', ואפי' ע"י נכרי נמי דתנן בפרק כל כתבי נכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה וכו', י"ל שאני כבוי שכיון שאם היה צריך לגופו היה אסור מן התורה ואין הכל בקיאין לחלוק בין מלאכה הצריכה לגופה לשאינה צריכה, מש"ה אסרי רבנן אפילו במקום פסידא, ואפילו ע"י נכרי נמי אסור לפי שמתוך שאדם בהול על ממונו אי שרית ליה ע"י נכרי אתי לכבויי איהו גופיה. א"נ שאני הכא שהוא שבות כלאחר יד שממעכן ברגליו וקיל [לגי' מהר"ם] טפי משבות דשבת הנעשה כדרכו דהיינו ע"י נכרי עכ"ל, ומבואר דהתירו שינוי ולא אמירה לעכו"ם דחמיר טפי ודלא כהגר"א.

[אמנם באמת הוא סותר למ"ש הר"ן לעיל מיניה דגונח התירו בשינוי כיון שא"א ע"י עכו"ם, ומפורש שאמירה לעכו"ם יותר קל, והניח התהל"ד בצ"ע. ויש ליישב דברי הר"ן אם נפרש דממעך בקשקשין מיירי בתלושין שהוא מדרבנן, וכמ"ש הפמ"ג [של"ו מ"ז סק"ט] והביא שם גירסא בר"ן "שאני הכא שהוא שבות דשבות כלאחר יד וקיל טפי משבות דשבת הנעשה כדרכו דהיינו ע"י נכרי" וכוונתו דעדיף שבות דשבות מאמירה לעכו"ם במלאכה דאורייתא דהוא רק שבות אחד [וכן מבואר במג"א סי' שז סק"ז, דבמקום הפסד הותר שבות דרבנן בשינוי או ע"י עכו"ם ולא הותר במלאכה דאורייתא, דלמד דזה ההיתר בממעך קשקשים בשבות דשבות], א"כ אפשר דשבות דאמירה לעכו"ם [במלאכה דאורייתא] יותר קל משינוי במלאכה דאורייתא, וזה מש"כ בגונח דהוא מפרק דאורייתא כלאחר יד, אבל שבות דרבנן הנעשה בשינוי דהוא שבות דשבות עדיפא מאמירה לעכו"ם בדאורייתא [ולגבי זה כבוי דליקה חשיב דאורייתא ואי"ז שבות דשבות וכמ"ש הר"ן בתי' א' דהוא קרוב לדאורייתא, אמנם התהל"ד שם הוכיח דגם בקשקשין מיירי במלאכה דאורייתא, ומבואר בר"ן דגם בזה שינוי עדיפא, וע"כ הניח הסתירה בר"ן בצ"ע].

ד] ומה דמצינו דהתירו טלטול מוקצה בשינוי לגבי תינוק שיש לו געגועים, מפרש התהל"ד דהוא ע"פ מ"ש בשו"ע סי' שז (סעיף ה) דהותר אמירה לעכו"ם בשבות דרבנן במקום קצת חולי והפסד, וה"ה הותר שינוי בשבות דרבנן [וכשיטתו דשינוי קיל מאמירה לעכו"ם]. אמנם כתב דהגר"ז פליג ולא מתיר אלא אמירה לעכו"ם [ודלא כמג"א הנ"ל], ולדידיה כתב דצ"ל דמוקצה קיל משאר שבותין ומשו"ה מותר גם בשינוי ע"י ישראל.

ה] ומה שהתיר כאן הרמ"א ע"י עכו"ם, כתב התהל"ד (סי' שכ"ח סקכ"ד) דהוא דוקא לגבי מאכלי התינוק דלגבי מאכליו נחשב כחולה שאי"ב סכנה, אבל לגבי שאר צרכיו כגעגוגעין וכדו' לא חשיב חולה. אמנם הגר"א פליג ולדידיה אפי' בשאר צרכי תינוק חשיב כחולה שאי"ב סכנה ושרי בשינוי וע"י עכו"ם, וכן נקט המנחת יצחק (ח"י סי' כה). ומ"מ ברור שצריך שיהיה צורך חשוב, כגון שנפל החשמל ויש תינוק בבית [באופן שמפחד הרבה], וכן לתת תרופות לקטן, דלתהל"ד אין כאן את ההיתר של הרמ"א, משא"כ לגר"א וכן נקטו הרבה פוסקים להקל כהגר"א, ונוהגים להקל, למרות שאינו צורך אכילה.

**עד מתי נחשב קטן**

ו] ולענין עד איזה גיל נחשב קטן, במנחת יצחק (ח"א סי' עח) הביא ראיה מהאו"ה (סי' נט דין כח) דדימה זאת ליו"כ גבי מה דמחנכין את הקטנים להתענות דהוא עד גיל ט', אמנם הרבה פוסקים נקטו בפשטות דהוא עד י"ג, וכן נקט בשו"ת אור לציון (ח"ב פל"ו תשובה ד). ונראה דהכל לפי הענין.

**סעיף יח**

**אם מותר להדליק לחולה שיב"ס וכן לתינוק קטן, מדורה להתחמם**

ח] [סעיף י"ח] הקיז דם ונצטנן עושים לו מדורה אפילו בתקופת תמוז. הגר"א כאן הביא דדעת הרמב"ם דדווקא הקיז דם אבל חולה לא, אמנם רש"י וכל הפוסקים חולקים עליו וסוברים דכ"ש חולה, ע"כ. וכן פסק המ"ב (סקס"ב) דה"ה לחולה, וסיים דאם אפשר יעשה ע"י גוי, וכתב כן רק לגבי חולה ולא להקיז, ונראה דדוקא הוא וכמו שנתבאר לעיל, דכל דבר דנחלקו בו הראשונים אף דקי"ל להיתר, וכמו דנקטינן כאן לעיקר כרש"י דכ"ש חולה, מ"מ אם אפשר יעשה ע"י עכו"ם [וכן מבואר לעיל בבה"ל סעיף י' ד"ה ויש מי שאומר וכו'].

ט] ובמג"א הביא דחולה שיב"ס עושין לו מדורה להתחמם, ומ"מ דעת רש"י דאם אפשר לחממו ע"י בגדים לא יחללו שבת, והמ"מ פליג ומתיר לעשות כל צרכי חולה שיב"ס. וכבר נתבאר לעיל בסעיף ד'. ושם הכריע הבה"ל באיסורי תורה כרש"י, דרק מה שיש במניעתו פקו"נ מותר, ותימה שלא הזכיר כאן מזה המ"ב כלום, דאם אפשר לחממו ע"י בגדים לא ידליקו מדורה עבורו, וצ"ע.

ונפק"מ אם יש תינוק קטן מאוד שהצינה סכנה גמורה בשבילו והוי ממש כחולה שיש בו סכנה ומחללים עליו את השבת להדליק תנור לחממו, ואם אפשר לכסותו בבגדים נראה דיכסו כרש"י, ומ"מ אם יש חשש שיוריד את הבגדים ממנו ופקו"נ הוא מותר להדליק, ומ"מ עדיף ע"י עכו"ם וכמ"ש המ"ב.

***דינים העולים:***

***דעת הש"ך דאין מחוייב למסור אבר על לאו מהתורה, ולענין שבת מבואר לא כן. וחילק הפמ"ג א. דשבת חמיר, ב. בשם הרדב"ז דלא הותר לו להתרפאות להציל אבר אבל בריא אי"צ למסור אברו, ונ"מ דלפמ"ג בשאר איסורים שרי אפי' להתרפאות, ובשבת אף בריא צריך למסור אברו. ולרדב"ז, דרך רפוי אסור אף בשאר איסורים, ואי"צ למסור אברו אף באיסור שבת [ומיירי כשיודע בודאי שאין כאן פיקו"נ דבלא"ה הרבה פעמים בסכנת אבר יש גם פיקו"נ]. ובמקום שאלה יש לשאול לחכם.***

***כתב הרמ"א דצרכי קטן כחולה שאב"ס ומותר ע"י גוי, ולגר"א הוא בכל צרכיו וכ"נ במ"ב, ולתהל"ד דווקא צרכי אכילה התירו, וקיי"ל כהגר"א. אמנם צריך שיהיה צער חשוב וכגון שנפל החשמל ותינוק בבית או נתינת תרופות לקטן דשרי.***

***מה דהותר טלטלול מוקצה בשינוי בתינוק שיש לו געגועים, לגר"א הוא משום דדינו כחולה שהותר שבות בשינוי ואמירה לעכו"ם [אפי' בדאורייתא], ולתהל"ד חשיב צער קצת וסובר שהתירו במקום צער קצת שינוי ואמירה לעכו"ם במלאכה דרבנן, אבל לגר"ז בצער קצת מתירים שבות רק באמירה לעכו"ם ולא בשינוי, ומ"מ מוקצה קיל טפי והתירו גם בשינוי.***

***למנחת יצחק קטן הוא עד גיל ט', ויש שחלקו שהוא עד י"ג, ונראה דהכל לפי הענין.***

***הקיז דם עושין לו מדורה, ובחולה שיב"ס נחלקו הרמב"ם ורש"י, וקיי"ל כרש"י דהוא סכנה, ומ"מ בזה נוקט המ"ב מעיקר הדין להצריך ע"י עכו"ם, כיון דהוא מחלוקת ראשונים.***

***דעת המ"מ דאע"פ שאפשר לחממו בבגדים מותר להדליק מדורה, ורש"י פליג דרק מה שבמניעתו יסתכן, וכן פסק המ"ב, וע"כ בתינוק קטן בבית והצינה סכנה לו, אם שייך לחממו בבגדים אסור להדליק חימום, אא"כ חוששים שיוריד הבגדים.***

שיעור יא

**סעיף יט**

**שהוצרך לאכול איסור מברך**

א] [סעיף י"ט] חולה שאין בו סכנה מותר בבישולי א"י. ופסק המשנ"ב (סקס"ג) דכשאוכל החולה בישולי עכו"ם מברך עליו, וכמו שפסק בשו"ע סי' ר"ד (סעיף ט) דכשאוכל מפני הסכנה מברך, דמצוה קעביד להחיות נפשו, וקמ"ל המשנ"ב דאף דאין בו סכנה כה"ג מברך עליו [אבל באכילת איסור שלא במקום סכנה דעת הרמב"ם [פ"א מהלכות ברכות הי"ט] דאין מברכין עליו תחילה בסוף ואפי' אכל בשוגג, ופסק המשנ"ב (סי' קצו סק"ד) דבשוגג מברך ברכהמ"ז דאורייתא].

**בישל עכו"ם לצורך חולה אם הכלים צריכים הכשר, והדין אם בישל בלא הכשר**

ב] עוד כתב המשנ"ב דהכלים של בישולי א"י צריכים הכשר, ואפילו לכלי חרס מהני הכשר כיון דעיקר איסורו אינו אלא מדרבנן. ומה דהצריך להגעיל הכלים נחלקו בזה הרשב"א והרא"ה (תוה"ב ב"ג ש"ז), דלדעת הרא"ה א"צ הכשר, דס"ל שכיון שכל איסור בישולי עכו"ם הוא משום חתנות, בדבר הבלוע בכלים אין לחשוש משום חתנות, ואינו בכלל הגזירה של בישולי עכו"ם. אבל הרשב"א ס"ל שאף הבלוע בכלים אסור משום בישולי עכו"ם, ועל כן צריך להכשיר את הכלים, והמשנ"ב פסק בזה כהרשב"א. ומ"מ לגבי כלי חרס מקילים לסמוך על דעת העיטור דסגי הגעלה ג"פ [וצריך להגעיל את הכלי כל פעם במים אחרים, דהמים כל פעם בלעו האיסור, כ"ה בחזו"א יו"ד סי' מד סק"ג], וכמו שפסק השו"ע ביו"ד (סי' קיג סעיף טז).

ג] וכתב המשנ"ב (שם) ובדיעבד אם בישל בו בלי הגעלה ויש רוב בתבשיל מותר. כן הוא דעת הש"ך יו"ד (קיג סקכ"א) בשם האו"ה דאף דבאינו מינו בעי בעלמא שישים, לגבי בישול עכו"ם מקילים דבטל ברוב. אמנם הב"מ (סי' קיב סי"ד) בשם הרשב"א פליג דבעי ס', ומ"מ כאן הכריע המ"ב דלגבי הכלים יש להקל דבדיעבד דבטל ברוב, וכמ"ש בפר"ח שם (סי' קיג ס"ק כה) להקל בכלים.

ודברי המשנ"ב כאן הוא מהחיי אדם (כלל סט דין טז) אמנם בחכמת אדם (כלל סו דין יב) מקיל דלאחר מעת לעת, שרי לבשל לכתחילה בכלים אף בלא הגעלה.

ומצוי דבר זה בבתי חולים שמבשלים האוכל בשבת בשביל החולים ע"י גויים, וא"כ במוצ"ש צריך לכתחילה להכשיר את הכלים. אמנם לדברי הח"א אי עבר מעל"ע מהבישול יש להקל אף בלא הגעלה.

**בטעם ההיתר של בישולי עכו"ם בשבת**

ד] והנה הקשו הראשונים איך עושין צרכי חולה ע"י עכו"ם בשבת, הא מ"מ יאסר האוכל משום בישולי עכו"ם. ותי' הרא"ה (בדק הבית ב"ג ש"ז, והובאו דבריו בר"ן ע"ז ט. בדפי הרי"ף) דכל איסור בישולי עכו"ם הוא גזירה משום חתנות, ובשבת שאסור לישראל לבשל ודווקא לגוי מותר, אין חשש חתנות דאיכא הכירא. ומחמת זה כתב שאף לבריא אין איסור לאכול מאכל זה למוצ"ש, שהרי לא נאסר האוכל כלל משום בישולי עכו"ם. אמנם הרשב"א (במשמרת הבית שם) פליג, דאדרבה בבישול בשבת איכא טפי לאסור משום חתנות, כיון דהוא צריך דוקא להגוי. וע"כ תי' דכיון דאיסור בישולי עכו"ם אין איסורו מחמת עצמו, וגם א"א בענין אחר, לא גזרו חכמים במקום חולי, ולפי"ז לבריא אסור לאכול ממאכל זה למוצ"ש, שהרי המאכל אסור משום בישולי עכו"ם רק שהותר לצורך החולה.

**סתירה במשנ"ב אם שרי במוצ"ש לבריא**

ה] והמשנ"ב פסק כהרשב"א, וכתב דמה שנשאר למוצ"ש אסור אפי' לחולה עצמו, כיון שאפשר לבשל לו אז ע"י ישראל. והיינו שהתבשיל יש בו איסור משום בישולי עכו"ם, אלא שבמקום שא"א התירו לצורך חולה, וכל שאפשר שהישראל יבשל לו שוב אסור לאכול מה שבישל הגוי. אלא שהמשנ"ב סותר דברי עצמו, דלעיל סי' שיח (סקי"ד) במש"כ הרמ"א דכשבישל עכו"ם לצורך חולה אסור לבריא "בשבת", כתב שם דאחר השבת מותר לבריא וכמ"ש הרא"ה [ובתולדות הח"ח כתב בנו דסי' שכ"ח הוא כתב, והח"ח הגיה, ומכיון שדעת הרשב"א כן לא רצה להגיה זאת. אמנם ידוע בשם החזו"א דלא הסכים עם זה. ומנכד הח"ח שמעתי דשאלו לח"ח הסתירה ואמר שיש לו תי' ע"ז ולא פי' התירוץ].

והפוסקים עמדו ליישב סתירה זו, דבהלכות בית הלוי (להגר"ש וואזנר) ובשונה הלכות (סי' שכח סכ"ד) יישבו, דבסי' שי"ח מיירי בחולה שיש בו סכנה ובזה ס"ל להמשנ"ב להקל טפי כהרא"ה, וכאן איירי בחולה שאב"ס. אמנם תי' זה דוחק, דדין זה שכתב הרמ"א גבי חולה שיש בו סכנה שלא יאכלנו הבריא בשבת, אלא רק במוצ"ש, הביא הבית יוסף שם בשם הר"ן (בע"ז ט.), והוא מיירי בחולה שאב"ס. וכן בדרכ"מ שם (סי' שיח סק"א) ציין למש"כ כאן בסי' שכ"ח וביו"ד (סו"ס קי"ג) דפסק כהרא"ה, ומשמע דלא ס"ל לחלק בין חולה שיש בו סכנה לחולה שאב"ס. ובגר"א שם כתב "לאפוקי במוצ"ש [דמותר], ואין בו משום בישולי נכרים כיון דלא שכיחי אין בו משום חתנות" וא"כ אפשר דחולה שאב"ס יותר שכיחא [והנה אותה סתירה קיימת גם בדברי הגר"א, שכאן פי' כהרא"ה, וביו"ד סי' קי"ג פסק לאיסור כהרשב"א, אמנם אפשר דכאן רק ציין ופי' דברי הרמ"א ולא דס"ל כן]. וע"כ נראה שכאן פסק המשנ"ב לעיקר כדעת הרשב"א להחמיר ולאסור לבריא במוצ"ש, דלא התירו רק לחולה משום שא"א [וכמו שכתבו הט"ז והפר"ח והגר"א יו"ד סו"ס קי"ג להחמיר כדעת הרשב"א].

**בשאר ימי השבוע כשא"א באופן אחר אם שרי בישול עכו"ם [ומצוי בעובד זר]**

ו] והנה יש לדון בשאר ימי השבוע כשאין מי שיבשל לחולה אם שרי בבישולי עכו"ם [ומצוי בעובד זר שמבשל עבור החולה], ולדעת הרא"ה לכאו' פשוט שאסור, דהא לשיטתו לא התירו כלל איסור בישולי עכו"ם לצורך חולה, אלא דבשבת איכא היכרא ואינו בכלל איסור בישול עכו"ם משא"כ בחול. אמנם בדעת הרשב"א יש לדון דשמא שרי, כיון שא"א בענין אחר. ובהלכות בית הלוי להגר"ש וואזנר דייק להיתר, מהמשנ"ב שכתב "ומה שנשאר למו"ש אסור אפי' לחולה עצמו כיון שאפשר לבשל לו אז ע"י ישראל", ומשמע דכל שא"א ע"י ישראל שרי אפי' בחול, וכ"פ המנחת יצחק (ח"ג סו"ס עב).

אמנם הפמ"ג (מ"ז סק"ו וא"א סקי"א) פסק לאיסור, וכתב דבישול עכו"ם לחולה שאין בו סכנה הותר דווקא בשבת. וכתב שכן נראה מלשון הרשב"א והר"ן דלא רצו להחמיר בבישול עכו"ם יותר ממעשה שבת, ועוד די"ל שכל ההיתר בשבת הוא משום היכר ובחול אין היכר, ועל כן אסור אפילו באי אפשר ע"י ישראל. ונראה דלמד ברשב"א שמה שהותר בישולי עכו"ם בשבת הוא מדין 'מיגו', דכיון דהתירו מעשה שבת התירו ג"כ בישול עכו"ם, ועל כן בחול דאין מיגו אסור.

אמנם יש לדון בדבריו, דהר"ן שם שהביא דברי הרשב"א כתב שמהא שהתירו בישולי עכו"ם אין ללמוד היתר לגבינות עכו"ם ויי"נ, דלא התירו אלא בישולי עכו"ם שאין איסורו מגופו. ולדברי הפמ"ג שהבין טעם ההיתר בבישולי עכו"ם משום מיגו, תיפו"ל דאין להתיר גבינות ויי"נ משום דליכא מיגו. על כן נראה לבאר דכוונת הר"ן דאין ההיתר משום מיגו, אלא משום שבישול עכו"ם אינו איסור בחפצא אלא איסור גברא משום חתנות, ואיסורו קיל, ועל כן התירו איסורו דלא עדיף ממעשה שבת שהותר. וא"כ אף בחול יש להתיר בישולי עכו"ם, מחמת שאיסורו קיל. וכן מדוייק במשנ"ב דלא הביא דברי הפמ"ג במלואם, אלא רק דאין איסורו מגופו, ומשמע דזהו עיקר ההיתר ולא משום מיגו.

מיהו לכאורה עדיין יש לדחות, דברשב"א שם כתב בתו"ד דאיכא קצת היכרא, וא"כ חזי' דאף הרשב"א לא התיר אלא משום שיש גם היכר, וא"כ נימא דבחול יהיה אסור כיון דליכא היכר. אמנם נראה דאף בחול איכא להיכר זה, מתוך שתמיד מחזרים דווקא אחר ישראל וכאן אחר עכו"ם סגי.

ולדינא יש לדון, דאף לדברינו כל ההיתר בחול הוא דוקא לדעת הרשב"א, אבל להרא"ה ודאי אסור בישולי עכו"ם בחול לחולה שאין בו סכנה. ועוד דבח"א (שם בנשמ"א) משמע שאף להרשב"א אין להתיר בחול, דכתב שאם בישל הגוי לצורך חולה בשבת יש להתיר במוצ"ש במקום שא"א, דיש לסמוך בזה על הרא"ה, ומבואר דס"ל דדווקא להרא"ה שרי, אבל להרשב"א בחול אסור אף במקום שאי אפשר וכדעת הפמ"ג. אמנם לעיקר נראה כמו שמדוייק כאן במשנ"ב, וכן דעת המנחת יצחק והגר"ש וואזנר דלדעת הרשב"א שרי אף בחול במקום שאי אפשר. וכן הוא פשטות לשון השו"ע שכתב סתם דאין לחולה איסור בישול עכו"ם, ומשמע גם בחול.

**דין הכלים כשבישל הגוי לחולה בחול**

ומ"מ כל זה דווקא במקום שאי אפשר, אבל במקום שיש ישראל אסור לאכול בישולי עכו"ם, ואף הכלים שבישל בהם העכו"ם אסורים. דהא להרשב"א יש בכלים איסור בישול עכו"ם, וכל מה שהיקל המשנ"ב לגבי הכלים, היינו משום דסמכינן על דעת הרא"ה שבישול העכו"ם בשבת אינו אסור משום בישולי עכו"ם, א"כ כשבישל העכו"ם בחול צריך להחמיר.

**סעיף כ**

**אסור לעשות דברים שניכר דהם לרפואה**

ז] [סעיף כ'] אין נותנין יין לתוך העין, וליתנו על גביו אם פותח וסוגר העין אסור, ואם אינו פותח וסוגר מותר, ורוק תפל אפילו ע"ג אסור דמוכחא מילתא דלרפואה עביד. והוא שכל שניכר שהוא לרפואה אסור, ומשו"ה רוק תפל שהוא מאוס ואין רגילים לרחוץ בו אסור, ובזמנינו דאין רגילים לרחוץ כלל ביין אסור גם בלא פותח וסוגר (מ"ב סקס"ו). והאחרונים הק' אמאי מהני הא שאינו ניכר לאחרים שעושה לרפואה, והא לקמן גבי קילורין (סעיף כא) מצריך השו"ע שיעשה גם היכר לעצמו מער"ש, ובלא זה אסור אף שאין ניכר לאחרים. ותי' העו"ש ותו"ש (הובאו במשנ"ב סקס"ט) דדוקא ברפואה ממש הצריכו אף היכר לעצמו, וקילורין הוא רפואה, משא"כ ביין היו רגילים לרחוץ בו ואין לו שם תרופה.

**סעיף כא**

**לקיחת תרופה בשבת ע"י היכר מער"ש**

ח] [סעיף כ"א] שורה אדם קילורין בער"ש ונותן ע"ג העין בשבת שאינו נראה אלא כרוחץ והוא דלא עמיץ ופתח ולא חיישינן משום שחיקת סממנים דכיון שלא התירו לו לשרותן אלא מער"ש איכא היכרא. ומבואר דבעי גם שלא יהיה ניכר לאחרים שהוא לרפואה, וכן דצריך היכר לעצמו שיודע שהוא לרפואה ולכן צריך לשרותו מער"ש. ומכאן למדו הגרשז"א [שש"כ לד,ו) והגריש"א (ארחות שבת כב,קפו) והגרש"ו (ארחות שבת שם) דה"ה בכל תרופה אם רוצה לקחתה בשבת יכול לערבה מער"ש במים, וע"י זה הוי היכר לעצמו וכן לא ניכר לאחרים ושרי. ומ"מ דווקא שמערבו לגמרי, אבל באופן שמטמינו בתוך מאכל וכדו' אינו נחשב להיכר. ובארחות שבת (פכ"ב סקפ"ו) כתב דה"ה דאפשר באופן זה לקחת קפליות לחיזוק קודם תענית כשחל במוצ"ש, ע"י שמערבו מער"ש במים. אמנם באגרו"מ (ח"ב סי' פו) פליג, וביאר דדוקא בקילורין דהדרך לשרותו במים קודם נתינתו על העין, והוא משנה ושורה מער"ש הוי היכר, דהוא היכר בשחיקת הסממנים גופא ובעשיית הרפואה, אבל בעלמא בדבר דאין דרכו לערבו במים לא מצינו שמהני סתם שינוי.

***דינים העולים:***

***חולה שהותר לו לאכול בישולי עכו"ם מברך עליו תחילה וסוף.***

***נחלקו הראשונים אם כלים שבישל בהם העכו"ם צריכים הכשר, וקיי"ל דצריך הכשר, וה"ה כלי חרס סגי בהגעלה ג"פ, וצריך כל פעם להחליף המים. והכא לענין בישול בשבת לחולה כתב המשנ"ב דהסומך על המקילים ולא הגעיל לא הפסיד, ובחכמ"א מתיר לכתחילה אחר מעת לעת.***

***נחלקו הפוסקים אם בישולי עכו"ם בטלים ברוב או דבעי ס', אמנם לגבי טעם בישולי עכו"ם הבלועים בכלים הכריע המשנ"ב דסגי ברוב, ומשו"ה בדיעבד לא אוסרים המאכל.***

***הרמ"א ביו"ד מתיר לבריא במוצ"ש, וכדעת הרא"ה, אמנם הט"ז והגר"א ורוב הפוסקים פליגי ואוסרים במוצ"ש וכדעת הרשב"א, ובמשנ"ב כאן פוסק כהרשב"א לחומרא.***

***בימות החול במקום שא"א לבשל ע"י ישראל, לדעת הרא"ה אסור שיבשל הגוי בשבילו משום בישולי עכו"ם. ולדעת הרשב"א הפמ"ג כתב לאסור, אמנם נראה דלהרשב"א שרי, וכן מדוייק במשנ"ב. ומסתימת השו"ע נראה להתיר, וכן פסקו הגר"ש וואזנר, והמנח"י. ומ"מ הכלים נאסרים וצריכים הגעלה.***

***דעת הגרשז"א והגריש"א והגרש"ו להתיר לקיחת תרופה בשבת ע"י שחיקתה במאכל או משקה בער"ש. וה"ה דשרי באופן זה נטילת קפליות לחיזוק קודם צום ט"ב, אמנם האגרו"מ אוסר וס"ל דלא התירו אלא במקום שדרך הכנתם ע"י ששוחקם או מערבם במים.***

***דבר שאינו תרופה ממש וכגון רחיצת העין ביין, לא בעי היכר לעצמו, ושרי כשלא ניכר לאחרים. אמנם בזמנינו דאין דרך לרחוץ ביין בלא"ה מינכר שהוא לרפואה ואסור.***

שיעור יב

**חולה שאי"ב סכנה שהותר ברפואה אי שרי להניח משחה בשבת [בלי למרוח]**

א] [סעיף כ"א] שורה אדם קילורין מע"ש ונותן על גב העין בשבת שאינו נראה אלא כרוחץ וכו'. הקשו הראשונים דבשבת (יח.) איתא דדוקא מער"ש שרי ליתנו ע"ג העין, אבל לא בשבת, וכן נפסק לעיל (סי' רנב ס"ה). ותי' הרא"ש (שבת פ"א סי' לג) דשם הוא קילור עבה וע"כ אסור ליתנו בשבת דגזרו שמא ימרח, והכא בקילור צלול וליכא למיחש למירוח, וכן כתב כאן במ"ב (ס"ק סח). ומבואר דבדברים ששייך בהם מירוח אסרו חז"ל גם כשלא ממרח, משום חששא דשמא ימרח. וכן מצינו (סי' שיד סי"א) דגזרו שלא ליתן שמן עב בנקב החבית שמא ימרח, [עיי"ש במ"ב ס"ק מו]. ויש להקשות על מה שפסק החזו"א (סי' נב ס"ק טז) דמותר להשליך משחה על גופו בלא למרוח, ואמאי לא נאסור ונגזור שמא ימרח. ובשבט הלוי (ח"ד סל"ג) חילק דרק ברטיה גזרו שמא ימרח ולא על גוף האדם, וטעם הדבר דכל שמניחו דרך שינוי שאינו מניחו מרוח ומשנה בכוונה, א"כ אין לחשוש שיבא לידי מירוח. מיהו נראה ליישב באופן אחר, דהא מיירי בחולה שאב"ס דבבריא בלא"ה אסור משום רפואה בשבת, וא"כ כמו שהתירו לחולה שאי"ב סכנה להתרפאות בשבת ולא חששו משום שחיקת סממנים ה"ה דלא גזרו בחולה שמא ימרח.

**סעיף כב**

**בדין סיכת שמן על גלדי המכה**

ב] [סעיף כ"ב] מעבירין גלדי המכה וסכין אותה בשמן אבל לא בחֵלב מפני שהוא נימוח ואפילו בגמר מכה דליכא צערא אלא תענוג בעלמא [כן הגיה המ"ב, ע"פ הב"ח הט"ז והמג"א] אבל אין נותנין עליה שמן וחמין מעורבים יחד ולא על גבי מוך ליתנו עליה אבל נותן הוא חוץ למכה ושותת ויורד לתוכה. אמנם כתב המשנ"ב (סק"ע) דבזמנינו שאין רגילים הבריאים לסוך בשמן, א"כ אף שמן לבד אסור שמוכח שהוא לרפואה. ובגמר מכה כתב המ"ב דשרי אף בזמנינו בשמן, דאע"פ שמוכח שהוא לרפואה, בגמר מכה הוי לתענוג בעלמא ושרי, וכן מבואר לקמן (סעיף כז) "מכה שנתרפאה נותנין עליה רטיה שאינו אלא כמשמרה" ומבואר בגמר מכה לא גזרו משום שחיקת סממנים. אכן מסתימת לשון השו"ע לכאו' משמע דבשמן וחמין מעורבין יחד שאסור משום שניכר שהוא לרפואה יש לאסור אף בגמר מכה, אמנם התהל"ד (ס"ק לד) כתב דבגמר מכה פשוט דשרי כדמוכח לקמן סכ"ז ומה שכתב השו"ע לאסור בשמן וחמין מעורבין יחד היינו דווקא על מכה ממש.

**איסור מירוח כשמורח משחה בשבת**

ג] והאיסור לסוך בחֵלב מפני שהוא נימוח היינו שאסור להמיס דבר גוש בשבת מדרבנן, כמו שאסור להמיס את השלג והקרח, וע"כ אסור ליתן את החלב כיון שהוא מממיסו. והקשה המהרש"ם [דע"ת סי' שכח סכ"ו, והובא ג"כ במנח"ש בהשמטות לסי' צב ס"ז] אמאי לא אסור לסוך בחלב משום הוא ממרח את החלב על המכה דהוא איסור דאורייתא. ותי' ע"פ מה שכתב המג"א (סי' שטז סקכ"ד) גבי דריסת רוק על הקרקע שאסור משום חששא דאשווי גומות ומחמת זה שרי ע"ג ריצפה והק' אמאי אינו אסור משום מירוח, ותי' דממרח לא שייך אלא כשכוונתו שיתמרח דבר על גבי חבירו, אבל ברוק רוצה שיבלע בקרקע, ואינו בכלל ממרח. וכתב המהרש"ם דה"ה הכא בחלב שהוא רוצה להבליעו בתוך המכה, א"כ אין בזה איסור משום ממרח ועל כן לא אסור אלא מדין המסת דבר גוש. וכ"כ המנחת יצחק (ח"ז סי' כ) דמעיקר הדין נראה להתיר למרוח משחה על גופו, משום דעיקר כוונתו להבליעו בתוך גופו, מיהו מסיק שם לאיסור כיון דעדיין נשאר קצת על גופו, דמועיל הוא ג"כ לרפאותו, ומה שנשאר על גופו ולא נבלע רוצה הוא להחליקו ועובר ע"ז משום ממרח.

ד] והנה במכה שנתרפאה מבואר לקמן (סעיף כז) דהתירו לתת רטיה שאינה אלא כמשמרה וצ"ב אמאי לא אסור משום חשש מירוח, וכתב המג"א (ס"ק לא) דכיון שנתרפאה המכה אינו בהול כ"כ ועל כן אין לחשוש שיבא לידי שחיקת סממנים ולמירוח. אמנם הקשה בתהל"ד (ס"ק מה) דאפי' בבריאים דאינו בהול כלל מצינו דגזרו שמא ימרח, וכמ"ש המג"א (סי' תקיד סק"ו) דאסור להדביק נר שעוה ביו"ט גזירה שמא ימרח, וע"כ כתב לבאר שהטעם דשרי ליתן רטיה ע"ג מכה שנתרפאה הוא משום שאינו צריך למרח בגמר מכה ולכן לא חיישי' שמא ימרח וכמ"ש הב"י שם וכתב שכן צריך לדחוק גם בלשון המג"א דעיקר ההיתר כמ"ש בב"י.

**אסור ליתן מים ע"ג תחבושת, ואם מהני בזה שינוי**

ה] ולא ע"ג מוך ליתנו עליה. היינו שאסור לתת חמין על המוך בשבת, שמא יסחוט כמבואר במשנ"ב (ס"ק עה), ובכלל איסור זה להשים מים על תחבושת דאסור משום חשש סחיטה. ובמ"ש השו"ע "אבל נותן הוא חוץ למכה ושותת ויורד לתוכה" יש לדון אם דוקא כשאין מוך ע"ג המכה שרי דאין לחשוש משום סחיטה או דאף כשיש מוך בכה"ג שנותן את החמין חוץ למכה שרי גם כשנתן מוך ע"ג המכה, ומלשון השו"ע משמע דמותר ג"כ ע"ג מוך, ואע"פ דעדיין שייך חשש סחיטה צ"ל דהוא משום שינוי דעושה כן מחוץ למכה, וכמו דמהני שינוי לגזירת שחיקת סממנים ה"ה דמועיל לחשש סחיטה.

**סעיף כג**

**להניח בגד ישן על מכתו כשאינו מתכוון לרפואה אלא לשמירת המקום**

ו] [סעיף כ"ג] נותנין ספוג וחתיכות בגדים יבשים וחדשים שאינן לרפואה אלא כדי שלא יסרטו הבגדים את המכה אבל לא ישנים שהם מרפאים, והני מילי ישנים שלא ניתנו מעולם על המכה אבל אם היו כבר על המכה אפילו ישנים שרי דשוב אינם מרפאים. ובמנחת יצחק (ח"א סי' עט) דן לאסור נתינת חיתול ישן על מכה, דהרי מבואר דבגד ישן מרפא. אמנם לקמן (סעיף לז) הביא הביאור הלכה [ד"ה אבל וכו'] מחלוקת ראשונים באדם שיש לו מיחוש ושותה משקה המרפא אבל לא לצורך רפואתו אלא לצמאו אם שרי משום דאינו מתכוון לרפואה, או דאף כה"ג גזרו, ובמנחת יצחק שם נוטה להחמיר והיקל רק לצורך קטן שדינו כחולה שאין בו סכנה (כמבואר לעיל סי"ז ברמ"א), אמנם משמעות דברי הבה"ל שם נראה דנוקט לעיקר כמקילים, וא"כ אם רוצה להניח חיתול ישן על מכה כדי לשמור על המקום, ולא בסגולת הרפוי שבה מותר [וכ"כ בשש"כ סי' לה הערה נא בשם הגרשז"א].

**סעיף כה**

**רטיה שהונחה מע"ש אם גזרו משום ש"ס**

ז] [סעיף כ"ה] רטיה שנפלה מעל גבי המכה על גבי קרקע לא יחזירנה נפלה ע"ג כלי יחזירנה וכו'. ומבואר במשנ"ב שאין החשש משום שחיקת סממנים כיון שהיה ע"ג מכה כבר מער"ש אלא דחוששים שמא ימרח על גבה להחליק הגומות שיש בה וכן מבואר בגמ' (עירובין קב:) דהחשש הוא שמא ימרח.

והנה בסי' שג (סעיף טו) איתא דשרי לאשה לצאת לרה"ר בפלפל ובגרגיר מלח שתתן לתוך פיה, ובלבד שלא תתנם לכתחילה בשבת ואם נפל לא תחזיר. ובמג"א שם (ס"ק יא) הבין לתת לכתחילה בשבת הוא משום שחיקת סממנים ומחמת זה אם נפל לא תחזיר דדוקא אם היה כבר בפיה שרי אבל אסור להחזיר שהרי עושה היא רפואה בשבת והביא המג"א (שם) להקשות מאי שנא מרטיה דהיכא שהיה מער"ש ע"ג המכה אף אם נפל יכולה להחזיר, משום דהיכא שהיה כבר מער"ש לא גזרו משום שחיקת סממנים וא"כ ה"נ בפלפל ובגרגיר מלח היה לנו להתיר להחזיר, וכתב המג"א לבאר שהאיסור להחזיר את הפלפל לתוך פיה אינו משום שחיקת סממנים אלא משום דמיחזי כמכוונת להוצאה [וכמו שכתבו התוס' בעירובין שם ד"ה מחזירין לשיטת רש"י]. ומבואר מכל זה דכל שהיה מער"ש ע"ג מכה אין חוששים משום שחיקת סממנים ושרי להחזיר אם נפל אלא דכאן אסור משום ממרח ובסי' שג אסור משום דמיחזי להוצאה.

אמנם התהל"ד (סק"מ) הקשה מהא דאיתא בסי' שא (סעיף כב) דיוצאין בקליפת שום ובצל ואם נפל לא יחזיר, ושם הא ליכא משום ממרח וגם לא שייך לבאר שאסור משום דמיחזי להוצאה דהא מכתו מוכחת עליו, וא"כ מבואר דגזרינן משום שחיקת סממנים אף שהיה ע"ג מכה כבר מער"ש וכן ביאר המשנ"ב שם (סי' שא סקע"ו) שהטעם דבשום ובצל שנפלו לא יחזיר משום דאסור לעשות רפואה בשבת, ואף שכבר היה בתחילה מע"ש. ע"כ כתב התהל"ד לחדש שיש חילוק בין אם נטל הרטיה בידים לבין אם נפלה מעצמה דהיכא שנטל בידים כשמחזירה אי"ז נתינה כבתחילה ועל כן אין בזה איסור משום שחיקת סממנים, אבל כשנפל מעצמו אי מחזיר חשיב כנתינה לכתחילה ויש בזה משום גזירת שחיקת סממנים [ודומה למבואר גבי טלית (סי' ח סעיף טו) דאם נפלה מעצמה צריך לברך, ואם נטלה ע"מ להחזירה אין צריך לברך]. ולפי"ז כל שנפלה הרטיה מעצמה אף במקום שאין חשש שמא ימרח אסור להחזירה משום גזירת שחיקת סממנים אבל אם הסירה בידים אם אין חשש שמא ימרח שרי להחזירה.

אמנם דעת המשנ"ב כאן (ס"ק פב) דאדרבה אם נטלה בידים אפי' ע"מ להחזיר חמיר יותר, אמנם לדינא היקל המשנ"ב שאם הסירה ע"מ להחזירה שרי להחזירה. ומהמבואר עולה דאי הניח רפואה מער"ש ונפלה מעצמה לדעת המשנ"ב שרי להחזירה אבל לתהל"ד אסור וכמבואר במ"ב לעיל סימן ש"א, ודווקא כשנטלה מעצמו ע"מ להחזירה שרי.

***דינים העולים:***

***דבר ששייך בו מירוח, אף כשאינו ממרח אסור גזירה משום ממרח, והחזו"א התיר להניח משחה כשאינו ממרח, ואפשר דס"ל דבחולה שאי"ב סכנה לא גזרו, כמו שלא גזרו בו משום שחיקת סממנים.***

***אסור לסוך שמן וחמין על גלדי המכה דמוכח שהוא לרפואה, ובזמנינו שאין רגילים לסוך בשמן אף בשמן לבד מוכח שנותנו לרפואה ואסור.***

***בגמר מכה שרי ליתן שמן אף בזמנינו דהוא לתענוג בעלמא ואין בזה משום שחיקת סממנים, וה"ה שמן וחמין ביחד [תהל"ד]. וכמו"כ מותר להניח בגמר מכה רטיה, ואף במקום ששייך מירוח לא גזרו משום דבגמר מכה א"צ למרח, ואין חוששים שמא ימרח [תהל"ד].***

***לסוך חֵלב ע"ג מכה אסור משום המסת דבר גוש, ואין בו איסור ממרח, דכוונתו להבליע בתוך גופו, [מהרש"ם]. וה"ה לעניין משחה היה לנו להתיר למרוח ע"ג מכה כיון שכוונתו להבליעו, אבל המנחת יצחק כתב לאסור משום שנשאר קצת על גבי העור ומה שנשאר רוצה הוא להחליקו.***

***אסור ליתן מים על המוך או על תחבושת שמא יסחוט. ופשטות לשון השו"ע משמע דבאופן שמשנה וסך על גופו ושותת ויורד על המוך שרי, ולא חיישי' שיסחוט משום שעושה בשינוי.***

***בגד ישן מרפא, וע"כ אסור להניחו על גבי המכה. ובמנח"י דן לאסור להשים חיתול ישן על מכתו, ובאופן שאינו מתכוון לרפואה אלא לשמור על מקום המכה, תלוי במחלוקת ראשונים, ומשמעות הבה"ל להקל ושרי.***

***תחבושת שהיתה ע"ג המכה כבר מע"ש ונפלה, מבואר במשנ"ב שאין איסור להחזירה משום גזירת שחיקת סממנים אלא רק משום מירוח ועל כן אם אינו דבר ששייך בו מירוח שרי להחזיר התחבושת בשבת. אמנם תהל"ד ס"ל לאסור כדלעיל סי' ש"א מבואר דאף אם היה מער"ש גזרו משום ש"ס, דכשנפל מעצמו אסור להחזיר דהוי כנתינה לכתחילה. אמנם כתב התהל"ד דאם נטלה בידים ע"מ להחזירה, לא חשיב כנתינה לכתחילה ושרי להחזיר. אמנם במשנ"ב מבואר דכשנטלה בידיו חמור יותר, מאשר נפל לבד.***

שיעור יג

**בדין עשיית רטיה והנחתה ע"ג המכה בחולה שאב"ס ובמקצת חולי**

א] [סעיף כה] רטיה שנפלה מע"ג המכה ע"ג קרקע לא יחזירנה, נפלה ע"ג כלי יחזירנה, וע"י גוי מותר להניחה אפי' בתחילה. הגה: ומותר לומר לגוי לעשות רטייה על מכה או חבורה, ואסור ליתן עליה אפר מקלה דמרפא כי אם ע"י גוי. הנה סעיף זה צריך ביאור באיזה חולי מיירי, דהמחבר כתב להתיר להניח רטייה ע"י גוי, והוא איסור דרבנן [גזירה שמא ימרח, וכן רפואה בשבת] וכשעושה ע"י עכו"ם הוי שבות דשבות, ובהכרח מדובר במקצת חולי דמבואר לעיל סי' ש"ז (ס"ה) דשרי שבות דשבות, דהיינו שבות ע"י גוי, דאילו במיחוש בעלמא אסור אפי' ע"י עכו"ם, ובחולה גמור אפי' מלאכה דאורייתא שרי ע"י גוי וכ"כ המג"א (סקכ"ח). אמנם מה שכתב הרמ"א להתיר עשיית רטייה ע"י גוי דהוא איסור דאורייתא של ממרח, כתב המג"א (סקכ"ט) דבהכרח מיירי כשחלה כל גופו, או שיש סכנת אבר, ובלא"ה אסור. וקשה דהמשך דברי הרמ"א לאסור נתינת אפר מקלה כי אם ע"י גוי, שוב מיירי במקצת חולי, דבחולי גמור שרי אפי' ישראל [וכ"כ המג"א סק"ל, וכשיטתו לקמן סקמ"ד לפסוק לעיקר בדעת הרמ"א כדעה א' בסעיף י"ז, דבחולה שרי שבותין ע"י ישראל. אמנם באמת אף לדידן דקיי"ל כדעה הג' שם דצריך לעשות ע"י שינוי, קשה, דהלא רפואה לכו"ע שרי אפי' בלא שינוי וכדעת המ"ב לקמן ס"ק קכא (וכמו שנתבאר לעיל שיעור ט) וא"כ כאן יהיה מותר אפי' ע"י ישראל], ובהכרח דהוא במקצת חולי, וכ"ז דוחק.

ועיין בבאור הגר"א (סקנ"ג) שכתב צריך עיון, ונראה דכוונתו לדוחק הנ"ל, דאם תחילת הרמ"א מיירי בחולי גמור, א"כ שרי באפר מקלה אפי' ע"י ישראל.

ובמשנ"ב (ס"ק פה) יישב דמה שאסר הרמ"א ליתן אפר מקלה על המכה ע"י ישראל, הוא בחולה גמור, ומ"מ לא שרי ע"י ישראל בלא שינוי [והוא מהפמ"ג א"א סק"ל], וצ"ע דהא דעת המשנ"ב להקל ברפואה אפי' בלא שינוי וכמו שנתבאר. ואולי אפשר לחלק בין סוגי הרפואות, דדוקא נטילת תרופות בפיו, שא"א ע"י עכו"ם דהחולה צריך לאכול זאת, התירו ע"י ישראל גם בלא שינוי, משא"כ בנתינת אפר מקלה דבקל יכול לעשות ע"י גוי, לא התירו כי אם על ידי גוי או בישראל ע"י שינוי.

**סעיף כו**

**בקינוח פי המכה אם יש בו משום ממרח**

ב] [סעיף כו] מגלה קצת רטייה ומקנח פי המכה, וחוזר ומגלה קצתה השני ומקנחה, ורטייה עצמה לא יקנח מפני שהוא ממרח. בפשטות מירוח פי המכה הוא אותו מירוח שעל הרטייה הוא מירוח המשחה, ולפ"ז משמע דאין איסור מירוח באדם. אמנם דעת החזו"א (סי' נב סקט"ז) לא כן, אלא יש חיוב מירוח גם על האדם וכן קיי"ל, ואולי קינוח דהכא הוא נקיון המכה מההפרשות ומהדם של המכה, וממילא מוריד גם המשחה ואין כאן מירוח כלל [אבל ברטיה שפיר יש מירוח].

**סעיף כז**

ג] [סעיף כז] מכה שנתרפאה נותנין עליה רטייה שאינו אלא כמשמרה. ובמג"א (סקל"א) כתב 'ואינו בהול כ"כ יבוא לידי שחיקת סממנים ולמירוח', אמנם כבר נתבאר (לעיל שיעור יב) בשם התהל"ד ס"ק מ"ה דגם בבריא גזרו שמא ימרח, ודחק לפרש דכוונתו דאין צריך למירוח ומשו"ה לא גזרו [ועיין עוד לעיל שיעור יב בזה].

**סעיף כח**

**אם יש בונה ומכה בפטיש בגוף האדם**

ד] [סעיף כח] המפיס שחין בשבת כדי להרחיב פי המכה כדרך שהרופאים עושים שהם מתכוונים ברפואה להרחיב פי המכה, ה"ז חייב משום מכה בפטיש שזו היא מלאכת הרופא. דכל פתח שעשוי להכניס ולהוציא יש לו שֵם פתח, וכאן עשוי להוציא את הליחה ולהכניס אויר, וחייב. ומבואר דיש חיוב מכה בפטיש באדם. ולעיל סי' ש"ג (סכ"ו) פסק השו"ע 'אסור לקלוע האשה שערה בשבת', ובמשנ"ב שם (סקפ"ב) ביאר דהוא מדרבנן דדמי לבנין [כמבואר בגמרא שבת צה.], ומשמע דאין בניה באדם, וצ"ל דשם אי"ז כ"כ בנין משא"כ פתח דמורסא דהוא פתח גמור. וע"ע במשנ"ב שם (ס"ק עט) שאין צביעה מדאורייתא על עור האדם, ובבה"ל סי' ש"ב ס"ט (סוד"ה אסור) שכתב שאין כיבוס בשער כיון שמחובר לאדם, וצריך לחלק דמלאכת מכה בפטיש שאני שהוא רק גמר מלאכה ושייך ג"כ באדם, והיינו שמכה בפטיש אינה מלאכה גמורה וחייבים עליה רק משום שיש בה גמר, ולכן חייבים משום מכה בפטיש גם באדם שאין אצלו חיוב מלאכות גמורות. שו"ר בתהל"ד סקמ"ו שהיות והאדם לא נחשב למחובר, לכן לא שייך אצלו בונה אלא רק מכה בפטיש, ולכן בסי' שג פטור על הבונה וכאן חייב משום מכה בפטיש.

**הוצאת קוץ כשא"א ליזהר שלא יצא דם**

ה] ואם הפיסה להוציא ממנה הליחה שבה הרי זה מותר. ופי' המשנ"ב (סק"צ והוא מהמג"א ס"ק ל"ג) דהתירו במקום צער איסור דרבנן דמלאכה שאין צריכה לגופה, והיא מלאכה שאי"צ לגופה כיון שאינו צריך לפתח אלא כדי להוציא הליחה ואינו צריך שיכנס אויר, וכמו שכתב המג"א (סקל"ב) 'ואינו חושש אם תחזור ותסתם מיד'. אמנם כתב שטוב לעשות על ידי עכו"ם, וביאר במחצה"ש דחוששים שמא יכוין לפתח, דהאויר טוב לו, ויעבור באיסור דאורייתא.

עוד כתב המג"א (סקל"ב) דאם יש לו קוץ, מותר ליטול הקוץ במחט, ובלבד שיזהר שלא יוציא דם דעביד חבורה כדאיתא בסנהדרין (פד:). וסתימת דבריו בפשטות דאם הוא פסיק רישא שיצא דם אסור בכל גווני. אמנם המשנ"ב (סקפ"ח) כתב דאף דבשחין התירו איסור דרבנן משום צערא וכדלקמיה, הכא כיון דאפשר להוציא הקוץ בלי הוצאת דם אין לעבור איסורא בכדי. ומבואר דעתו דכשא"א באופן אחר אלא הוא פ"ר שיצא דם, כגון שהקוץ תחוב עמוק בבשרו, אה"נ דשרי דומיא דמפיס מורסא להוציא ליחת השחין [וכן הוא במחצה"ש], וכן הוא בשער הציון ס"ק ס"ג וז"ל הוספנו זה כדי להציל המג"א מקושיית החמד משה שהקשה עליו מתוס' שבת ק"ז דמשמע שם דאפי' היה וודאי חביל ג"כ לא אסרו לפי המסקנא, אמנם דעת המג"א דדווקא היכא דא"א להוציא הקוץ בלי חבלה כגון שנתחב בעומקו דאז הוא דומיא דמפיס מורסא אבל היכא דאפשר אסור עכ"ל.

אלא דלפ"ז קשה מ"ש המג"א סס"ק ל"ג 'ונראה שאסור לחוך שחין שמוציא דם ולא דמי לליחה שהוא מפקד פקיד' והעתיקו ג"כ המשנ"ב (סק"צ), ולמשנ"ת קשה אמאי אסור ולא התירו במקום צער כיון שא"א ליזהר בזה, וכן הקשה התהל"ד (ס"ק מ"ט) על מש"כ המג"א לאסור קנוח מכה בבגד, והניח בצ"ע [ודוחק לפרש דהוא באופן שאין לו צער מזה כ"כ]. ובאמת בשו"ע הרב (סי' שח ס"ק לח) למד דברי המג"א כפשוטו, דגם כשא"א ליזהר אסור להוציא הקוץ, ולא התירו במקום צער כה"ג.

ונפק"מ למעשה אם נצרך לזריקה בשבת במקום צער, והוא פסיק רישא שיצא דם, אם שרי, דלמש"כ המשנ"ב מותר, ולשו"ע הרב אסור.

**טעם ההיתר במפיס מורסא**

ו] ולפי השו"ע הרב יוצא שיש חילוק בין מפיס מורסא להוצאת דם, והסברא לחלק לכאו' הוא ע"פ מש"כ בשעה"צ (ס"ק סה) בשם ספר הבתים, דמה דמותר להפיס מורסא הוא משום שאינו מתכוין, וכוונתו דאינו מלאכה כלל, וע"פ היסוד הידוע של המ"מ הובא במג"א סי' שי"ח (ס"ק לו) דקוטם קיסם ולא מתכוון אין חייב משום מכה בפטיש אף בפסיק רישא, דדווקא כשמכוין הרי הוא עושה מלאכה שרוצה לעשות ממנו כלי, אבל כשאינו מכוין הרי אינו עושה כלי כלל, וע"כ אף כשהוא פ"ר שרי דאין כאן עשיית כלי, וה"ה במפיס מורסא כשאינו מכוין לשם פתח אין כאן עשיית פתח כלל, ואף כשהוא פ"ר שרי. אמנם זה שייך דוקא במפיס מורסא שאיסורו משום עשיית פתח, ואז כשאינו מכוין אין כאן עשיית פתח, אבל בהוצאת דם ע"י קוץ דגם כשאינו מכוין יש כאן מלאכה דאו', א"כ יש לאסור בפסיק רישא. אמנם לדעת המשנ"ב אף כשיש פ"ר שרי כמשנ"ת.

ז] והמשנ"ב (סק"צ) ביאר טעם ההיתר להפיס מורסא משום דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופה והוי דרבנן, ובמקום צער לא גזרו, והוא מהתוס' בשבת (ג.) דהתירו במקום צער. אמנם בתהל"ד (סקמ"ט) התקשה בזה מאוד, דאנן קיי"ל דלא הותר שבות כדרכו לצורך חולה שאב"ס [כדעה ג' לעיל סעיף י"ז], ומלאכה שאצל"ג הוא שבות חמור, ואיך יתכן דהתירו בשבות החמור במקום צער גרידא. והבאנו לעיל (שיעור י') דברי הר"ן בפרק חבית, דאע"פ דהתירו אמירה לעכו"ם במקום פסידא באיסור דרבנן, מלאכה שאצל"ג דכבוי לא התירו דחמיר טפי דקרוב לאיסור תורה ודנים אותו כדאורייתא, וא"כ איך התירו כאן במקום צער. וביותר קשה דלעיל סי' רע"ח מבואר דאסור לכבות הנר לצורך חולה שאב"ס, אף דהוא מלאכה שאצל"ג. ואין לומר במקום צער הקילו יותר מחולה שאין בו סכנה, שהרמב"ן (תורת האדם עמ' כב וכן הוא בר"ן בשבת לט:) הוכיח שהתירו שינוי בחולה שאין בו סכנה מדין גונח בכתובות (ס.) שהקילו בו במקום צערא, ומוכח שחולה שאין בו סכנה לא גרע ממקום צערא.

ח] וע"כ פי' התהל"ד (שם) לעיקר דסיבת ההיתר כמו שכתב הרשב"א בכתובות (ו:) דאינו מתכוון לפתח, ואף דהוי פ"ר וקיי"ל דפ"ר דלא ניחא ליה אסור ודלא כהערוך, מ"מ הא אינו שבות חמור כ"כ, ומשו"ה הקילו במקום צער, אבל שבות אחר וכגון משאצל"ג לא הותר [עיי"ש בתהל"ד שפי' כן בדברי הרשב"א שם, אמנם בפשטות משמעות דברי הרשב"א לקיים דברי הערוך דהתיר פ"ר דלא ניחא ליה ואפי' שלא במקום צער משום אינו מתכוון, ואנן לא קיי"ל הכי, אבל עכ"פ מבואר ברשב"א שמפיס מורסא לא הוי מלאכה שאצל"ג אלא רק פס"ר דלא ניחא ליה, ואין להקל יותר מזה].

**אם שרי ליתן בגד ע"ג מכה שמוציאה דם**

ט] עוד כתב המג"א (סקל"ג) בשם ספר הזכרונות דאסור ליתן בגד על המכה משום שמושך הדם, וסיים 'ועיין לקמן סעיף מ"ח מה שכתבתי', ושם (בס"ק נג) הביא דפליגי רש"י והגהות מימוניות לעניין הנחת עלוקה על בשרו למצוץ דמו אם שרי, דדעת ההגהות מימוניות דאף שמושך מעצמו דם חשיב מעשה דידיה ואסור, אבל דעת רש"י דנעשה ממילא ושרי. והמחצה"ש הבין דכוונת המג"א לאסור ליתן הבגד, אמנם המשנ"ב (ס"ק צ' ובשעה"צ ס"ק סט) כתב להתיר, ולכאו' פי' כן בדעת המג"א, אלא אם נדחוק דנסמך להיתר משום דהכא שאני דיש נקב וקיל יותר וכמו שכתב פה במחצה"ש, ולפ"ז נתינת משחה המושכת את הדם (כגון צו"ק זלא"ב המובא במג"א) תלוי בנידון הנ"ל אם שרי.

***דינים העולים:***

***א. ליתן משחה ע"ג רטייה הוא איסור תורה של מירוח, ובחולה כל גופו או סכנת אבר, שרי ע"י גוי והנחת רטיה שנפלה דאסור מדרבנן, שרי ע"י גוי גם בחולה קצת דהוא שבות דשבות.***

***ב. הנחת אפר מקלה על מכתו, הוא איסור רפואה בשבת, ושרי ע"י גוי, וע"י ישראל שרי רק בשינוי. ואף שבשאר רפואות קיי"ל להתיר בחולה כל גופו גם בלא שינוי [וכן נראה כוונת הגר"א להקשות], שמא י"ל דרפואה כזאת שאינו דרך נטילה בפיו לא התירו כדרכו אלא ע"י גוי.***

***ג. מפיס מורסא לעשות לו פתח חייב משום מכה בפטיש, ולהוציא הליחה שרי, ומ"מ כתב המג"א דטוב לעשות ע"י גוי וכמו שפי' במשנ"ב שמא יבוא לכוון ג"כ להכניס אויר ויתחייב משום מכה בפטיש.***

***ד. הוצאת קוץ מבשרו באופן שלא פ"ר שיצא דם מותר, ואם הוא פ"ר נחלקו האחרונים בדעת המ"א ודעת המ"ב וכן התהל"ד דשרי, והשו"ע הרב אוסר, ונ"מ ג"כ כשנצרך להזריק זריקה במקום צער והוא פ"ר שיצא דם אם שרי.***

***ה. המשנ"ב נקט לעיקר הטעם שהתירו להפיס מורסא משום דהתירו משאצל"ג במקום צער [וצ"ע למה אסר לחוך שחין]. אמנם התהל"ד פי' דההיתר להפיס מורסא משום דהוא שבות קיל דאינו מתכוין ופ"ר דלא ניחא ליה, והקלו במקום צער.***

***ו. ליתן בגד על מכתו באופן שמושך דם, נחלקו האחרונים בדעת המג"א אי שרי דנחשב מעשה ממילא, או אסור. ולכאו' דעת המ"ב להקל בזה.***

שיעור יד

**מפיס מורסא יש לדון גם משום גוזז העור**

א] [סעיף כח-המשך] המפיס שחין בשבת כדי להרחיב פי המכה כדרך שהרופאים עושים שהם מתכוונים ברפואה להרחיב פי המכה, הרי זה חייב משום מכה בפטיש שזו היא מלאכת הרופא. ואם הפיסה כדי להוציא ממנה הליחה שבה ה"ז מותר. ובבה"ל (ד"ה כדי) הביא דפליגי האחרונים אם יש גם חיוב גוזז כשעשאה בכלי [דבהכרח מיירי כשעשאה בכלי דאל"ה פטור ממכה בפטיש משום שלא כדרכה] דדעת התוספות שבת לחייב משום גוזז, אמנם בשם הפמ"ג כתב דאין חיוב משום גוזז דהוי כציצין שפירשו רובן דתו אינן יונקות מהגוף.

ובתהל"ד [סי' שמ סק"ב, וכן בסי' שכח סק"ג] הוכיח דגזיזה הוא רק בדבר שע"ג הגוף דומיא דשיער וצמר, ולא בגוף עצמו כמו עור, וסימנך דכל שכואב בגזיזתו הוא חלק מהגוף ואין בו גוזז, אבל אם אינו כואב בהסרתו כגון שיער יש בו איסור גוזז. וראייתו מהא דהותר ביו"ט לחתוך בשר חי [דבמבושל בלא"ה כתבו הפוסקים דל"ש גוזז, וכ"כ החזו"א (או"ח סי' נח סק"ט ד"ה סימן שכ"א) דאין טוחן במבושל, אמנם במנח"ח (גוזז סק"ח) הביא להוכיח גם מבשר מבושל עיי"ש] ואינו אסור משום גוזז, ואף דשייך גוזז גם לאחר מיתה כמו שכתב המשנ"ב לקמן סי' שמ (סק"ה) דאסור לגזוז השלח, אלא על כרחך שבגוף עצמו אין איסור גוזז, וא"כ ה"ה מורסא הוא עור של הגוף ולא משהו נפרד ואין בו משום גוזז. אמנם יש לדחות עפ"י מש"כ במנח"ח (גוזז סק"ח) דגוזז הוא רק בדבר שהדרך לגוזזו מחיים, ומשו"ה בבשר אין גוזז, משא"כ במפיס מורסא שמא יש איסור משום גוזז. ומהבה"ל כאן עולה דס"ל דמעיקר הדין שייך במפיס מורסא לאסור משום גוזז, אלא דהוי כפירשו רובן דתו לא ינקי מהגוף.

ולכאו' יש להקשות על התהל"ד דהא גבי ציצין שפירשו (לקמן סעי' לא) מבואר דחייב משום גוזז כשלא פי' רובן, אף שוודאי כואב בתלישתן וא"כ הוא חלק מהגוף. וצ"ל דכל הכאב הוא רק במקום החיבור, משא"כ אם יגזוז באמצע הציצין אין כאב, וחלק זה חשיב כמת ולא שייך לגוף, והוא דומיא דשער דאינו חלק מהגוף.

ב] עוד כתב הבה"ל בשם הפמ"ג, דסיפא דהותר להוציא ליחה הוא רק ביד ולא בכלי, דלא מצינו שהתירו שבות [מלאכה שאצל"ג] כדרכו במקום צער. אמנם דין זה אינו ברור, דבמשנ"ב כאן משמע דפי' כדעת התוס' דהתירו מלאכה שאצל"ג במקום צער [וכמו שנתבאר בשיעור יג] וצ"ע.

**סעיף כט**

**פצע פנימי אם חשיב מכה של חלל**

ג] [סעיף כט] מי שנגפה ידו או רגלו צומתה ביין כדי להעמיד הדם, אבל לא בחומץ מפני שהוא חזק ויש בו משום רפואה. ופי' שנצרר הדם מחמת מכה ויין משמרו כדי שלא יצא הדם, אבל החומץ והיי"ש [כמבואר במשנ"ב סקצ"ב] שהוא גם מרפא אסור. ולקמן סי' תצו כתב השעה"צ (סקי"א) להוכיח מהכא דפצע פנימי אינו חשיב מכה של חלל ומשו"ה אסור ברפואה בשבת.

**בנתינת 'יוד' אם הוא כמשמר או מרפא**

ולענין נתינת 'יוד' על פצע בשבת נחלקו הפוסקים, דעת הגרש"ז (שש"כ פרק לה הערה יז) להתיר כיון דעיקרו למנוע החיידקים, אך דעת הגרב"צ אבא שאול (שו"ת אור לציון ח"ב פל"ו תשו' ז) לאסור, ונראה לבאר דשורש הנידון הוא ד'יוד' עיקר פעולתו הוא למנוע מהחיידקים לזהם הפצע, ומחמת כך הגוף גובר בעצמו על הפצע ומתרפא, וכיון שה'יוד' מאפשר לגוף לרפאות את הפצע שמא נחשב כרפואה, אמנם כאמור דעת הגרש"ז דדנים אותו כמשמר ושרי.

**סעיף ל**

**נשמטה ידו אם שרי להחזיר למקומה**

ד] [סעיף ל] מי שנשמט פרק ידו או רגלו ממקומו לא ישפשפנה הרבה בצונן שזהו רפואתו אלא רוחץ כדרכו ואם נתרפא נתרפא. ובמשנ"ב (סקצ"ד) ציין למש"כ לקמן בסעיף מז, דשם מפורש איפכא דעצם שיצא ממקומו מחזירין אותו, והביא שם המשנ"ב (ס"ק קמה) מש"כ המג"א לחלוק על השולחן ערוך ולאסור להחזיר את העצם למקומה בשבת, ודווקא בנשברה העצם שרי להחזיר. ובשם שולחן עצי שיטים כתב (שם) דאפי' בנשמטה שרי להחזיר דהוי סכנת אבר, ומה שאסר השו"ע הכא לשפשפה בצונן מיירי כשלא נשמטה לגמרי ממקומה. אמנם בערוך השולחן (ס"ק לט) הקשה על חילוק זה דדוחק הוא, ועל כן פי' דבנשמטה לעולם שרי להחזיר משום סכנת אבר, והכא אסרו לשפשף בצונן אחר שהחזיר העצם למקומה ומשפשף בצונן לרפאות הכאב, וזה אסור בשבת משום רפואה דשוב אין כאן סכנת אבר.

**סעיף לא**

**ציצין שפירשו**

ה] [סעיף לא] צפורן שפרשה, וציצין שהן כמין רצועות דקות שפרשו מעור האצבע סביב הצפורן, אם פירשו רובן כלפי מעלה ומצערות אותו, להסירן ביד מותר, בכלי פטור אבל אסור. לא פרשו רובן, ביד פטור אבל אסור, בכלי חייב חטאת. ופירש רש"י כלפי מעלה כלפי ראשי אצבעותיו, ורבינו תם פירש דהיינו כלפי הגוף וצריך לחוש לשני הפירושים. ולכאו' צ"ב דתלוי איך מונח ידו, דאם אוחזה כלפי מעלה מצערות אותו באופן הזה, ואם אוחזה כלפי מטה מצערות אותו באופן זה, וא"כ צ"ב במאי פליגי. אמנם למעשה אין נפק"מ דהא צריך לחוש לשני הפירושים.

**ציצין שפירשו אי גזיזתן הוי מלאכה הצל"ג**

ו] ויש לדון אמאי בכלי חייב חטאת הא הוי מלאכה שאין צריכה לגופה. ובאמת נחלקו בזה הראשונים, דדעת התוס' בשבת (צד: ד"ה אבל) דכל שאינו צריך לציפורנים ולצמר הוי אצל"ג, אמנם דעת הריב"ש (סי' שצד) דגם כשכוונתו ליפות הגוף הוי צריכה לגופה, דכן היו צריכים במשכן ליפות עורות התחשים ומשו"ה גזזו מהם הצמר. וכן ציין כאן המג"א (ס"ק לה) לדעת הריב"ש דמשו"ה בכלי חייב, וכמו שביאר המחצה"ש [ועיין לקמן ריש סי' שמ בביאור הלכה (ד"ה בין ביד), דהאריך בזה שם].

אמנם בתהל"ד (סי' שטז סק"ח) הוכיח מהרמב"ן (שבת קו.) וכן דייק הגרא"ז מלצר (על הרמב"ן שם) דכל היכא דצריך למעשה גזיזה, אע"פ שאינו צריך לגוף הציפורנים והשיער מלאכה הצריכה לגופה היא.

**אשה ששכחה לגזוז צפורניה בער"ש קודם טבילתה, אם שרי לגזוז ע"י גוי**

ז] ודנו בזה הפוסקים גבי אשה שאירע ליל טבילתה בשבת, ושכחה לגזוז צפורניה מער"ש, דאם הוא איסור מדרבנן שרי ע"י עכו"ם לצורך מצוה, וכן דעת הנקודות הכסף (יו"ד סי' קצח סעיף כא), אמנם אם כדעת הריב"ש לכאו' הוי מלאכה הצריכה לגופה והוא איסור דאורייתא ואסור ע"י גוי.

ובבה"ל (שם) כתב להתיר ע"י גוי במקום שאי אפשר לה להסיר ביד, ומשום דאין כוונתה כלל ליפוי הגוף אלא לצורך מצוה ושרי. אמנם בתוס' בשבת (קו. ד"ה חוץ) כתבו גבי מילה דצורך מצוה הוי צריכה לגופה, ובתהל"ד (סי' שמ סק"א) האריך להוכיח מהמבואר בראשונים בבכורות דף כה (רמב"ן בהלכות בכורות שם וכן ברא"ש ועוד), דלהוריד שיער מצוואר העוף קודם שחיטה ביו"ט הוי אין צריכה לגופה, כיון דהוא לצורך שחיטה ולא ליפוי, וא"כ ה"ה לצורך טבילה דאין כוונתה אלא לצורך מצוה הוי אצל"ג, ושרי ע"י גוי.

**להסיר הציצין משום צער בשינוי ע"י ידו**

ח] והיכא דלא פירשו רובן מבואר דאסור אפי' ביד, והקשה התהל"ד דהא במקום צער התירו שבות בשינוי (וכשיטתו דס"ל דאפי' בדאורייתא התירו בשינוי וכמשנ"ת) וה"ה הכא בידו הוי שינוי, ותי' דצ"ל דאינו כ"כ צער, ומשו"ה דווקא בתרי דרבנן דגם פירשו רובן וגם מסיר ביד התירו. והנה לעיל סי' שז (ס"ה) מבואר דהתירו אמירה לעכו"ם בדרבנן במקום קצת צער, אך לא מצינו שהתירו שם גם שבות דשינוי בדרבנן, ולתהל"ד צ"ל דהוא אותו דין וכל שיש קצת צער התירו גם שבות בשינוי, אמנם בשו"ע הרב שם (סעי' כ) מפורש דדוקא אמירה לעכו"ם הותר ולא שינוי, וצ"ע.

**סעיף לב**

**כאב שינים אם שרי לגמע חומץ ויי"ש**

ט] [סעיף ל"ב] החושש בשיניו לא יגמע בהם חומץ ויפלוט אבל מגמע ובולע או מטבל בו כדרכו, החושש בגרונו לא יערענו בשמן אבל בולע הוא שמן ואם נתרפא נתרפא. דגם מאכל בריאים אם אוכלו באופן שרק חולים עושים כן מוכח שהוא לרפואה ואסור בשבת. ובמשנ"ב (ס"ק קב) כתב דאם כאיב ליה טובא הוי כחולה שאב"ס ושרי, ומ"מ ע"י ישראל אסור בלא שינוי, ובשם הח"א כתב דאם א"א בלא שינוי שרי. וצ"ע דידוע דעתו לקמן סל"ז דרפואה מותר בשבת לחולה שאב"ס גם בלא שינוי, וצ"ע. והנה ציין כאן לח"א והוא דעתו דבכל חולה שאב"ס במקום שא"א שרי גם בלא שינוי, אמנם אין דעת המשנ"ב כן אלא כאן בלבד. דהכא בלא"ה פשטות הפוסקים שברפואה אי"צ שינוי.

***דינים העולים:***

***מפיס מורסא לעשות לה פה ע"י כלי, חייב משום מכה בפטיש. ונחלקו הפוסקים אם חייב גם משום גוזז, דדעת התו"ש דחייב, ובבה"ל הביא מהפמ"ג דהוי כציצין שפי' רובן דלא ינקי מהגוף ואין בהם משום גוזז, ודעת התהל"ד דכל שהוא חלק מהגוף וכואב בנטילתו לא שייך בו גוזז.***

***פצע פנימי אינו נחשב מכה של חלל, ולא שרי לרפאותו ע"י חומץ וכדו', ויין דהוא רק משמרה שרי. ולענין משחת 'יוד' דעת הגרשז"א דשרי דאינו אלא משמרה מהחיידקים, ודעת הגרב"צ אבא שאול לאסור, דע"י ה'יוד' יש לגוף אפשרות לרפא עצמו יותר מהר.***

***להמג"א עצם כשנשמטה אסור להחזירה ודווקא בנשברה שרי, ודעת השלחן עצי שיטים לחלק אם נשמטה לגמרי או לא, ובערוך השולחן התיר בכל גווני דהוי סכנת אבר, ולרפאות הכאב אחר שהחזיר הוא שאסור.***

***ציצין שלא פירשו רובן אסור לנוטלן אפילו ביד, דהוא צער קצת ולא התירו במקום שינוי [תהל"ד]. וע"י כלי חייב חטאת, והוא כדעת הריב"ש דגם לייפות הגוף הוי מלאכה הצל"ג, ודעת התו' דחשיב אצל"ג דלא צריך לדבר הנגזז.***

***כשהוא לצורך מצוה כגון אשה שצריכה לגזוז צפורניה משום טבילה, דעת התהל"ד לעיקר דלכו"ע לא חשיב צל"ג, וכן נוטין דברי הבה"ל. וע"כ במקום שא"א אפשר להקל ליטול ציפורניה ע"י גוי.***

***מאכל בריאים באופן שניכר שהוא לרפואה אסור, ומשו"ה אסור לגמוע חומץ בכאב שינים. וכשכאיב ליה טובא דעת המ"ב כאן דשרי בשינוי, ואם א"א בשינוי מותר בכל גווני.***

שיעור טו

**סעיף לג**

**הטעם שהתירו לגונח לינק מבהמה בשבת**

א] [סעיף לג] גונח מותר לינק חלב מהבהמה דבמקום צערא לא גזרו רבנן וכו'. ועיין במג"א לעיל סי' שז (סק"ז) דכתב דמשום שבות שלא כדרכו הוא, ואף לשיטת הטור בדעת הרמב"ם [דעה א' לעיל סעיף יז] דכל שבות מותר לצורך חולה, הכא דהוא רק צער, דווקא באופן זה שהוא שלא כדרכו שרי.

והמשנ"ב (ס"ק קז) כתב לבאר בטעם ההיתר, וז"ל היינו דאף דעיקר חליבת הבהמה הוא מדאורייתא משום מפרק דהוא תולדה דדש, מ"מ בזה שהוא ע"י יניקה דהוא רק כלאחר יד לא הוי רק איסור מדרבנן, והתירו בזה. ואף דקי"ל דבכל חולי שאין בו סכנה אומר לא"י ועושה, הכא שאני דרפואה שלו הוא לינק בעצמו עכ"ל.

ויש להעיר דצירף כאן שני דעות, דהר"ן בשבת (דף ס.) הקשה כן אמאי שרי לינק בעצמו, והא התירו לחולה בשבת רק ע"י אינו יהודי. ותי' דכיון דא"א ע"י עכו"ם שרי, ועוד תי' בשם הרמב"ן דכיון שהוא כלאחר יד שרי כמו שהתירו אמירה לעכו"ם. ובפשטות הם שני דעות שונות, דדעת הר"ן (שהיא דעה ב' לעיל סעי' יז) דלא התירו לצורך חולה שאב"ס אלא אמירה לעכו"ם, וגונח הותר משום דאי אפשר ע"י עכו"ם, ואין הכי נמי דאם א"א בשינוי שרי ג"כ בלא שינוי, ומה דאמרו בגמ' דיניקה מפרק כלאח"י הוא רק כדי לאשוויי איסור דרבנן [ולעולם יסוד ההיתר משום דאי אפשר]. וכן פי' הבית מאיר והתהל"ד (לקמן סל"ז), דמשו"ה הותר נטילת תרופה לצורך חולה בשבת, משום דא"א ע"י עכו"ם ולא צריך שינוי, וכן למד הח"א [כלל סט דין יב הביאו המשנ"ב לעיל ס"ק קא] דאם א"א בשינוי שרי ג"כ בלא שינוי [ובמשנ"ב הביאו רק לגבי חומץ ויי"ש בכאב שינים, אמנם בח"א (שם) מבואר דס"ל כהר"ן דבכל מקום כל דא"א שרי גם בלא שינוי דומיא דגונח וכמו שביאר בנשמ"א (שם סוף ס"ק ג' ד"ה שבתי וראיתי)]. ואילו דעת הרמב"ן (והיא דעה ג' לעיל סעי' יז) דשבות דלאחר יד שרי לצורך חולה שאב"ס, כמו דשרי אמירה לעכו"ם, וראייתו מגונח [ובלא שינוי אסור אף כשא"א]. וא"כ דברי המ"ב צ"ב, דבתחילה פי' כהרמב"ן דההיתר משום דהוא כלאחר יד, ואח"כ כתב כר"ן משום דא"א ע"י עכו"ם, וצ"ע.

**בצער של רעבון אם שרי לינק בשבת ויו"ט מבהמה**

ב] ויש אומרים שאם אין לו אלא צער של רעב אסור לינק מהבהמה בשבת. וביאור המחלוקת, דהנה בגמ' בכתובות (ס.) תניא שגונח יונק חלב בשבת, והקשו הראשונים דביבמות (קיד.) אמר אבא שאול שיונקים מבהמה טהורה ביו"ט, ומשמע דדוקא ביו"ט שרי ולא בשבת. ודעת הרי"ף (שבת סא.) דהוא מחלו', והלכה דגונח יונק אפילו בשבת. אבל התוספות (יבמות שם ד"ה שבת) כתבו ליישב דמה שהתירו לינק בשבת היינו דוקא בגונח מחמת חולי שאין בו סכנה, ומש"ה התירו אפילו בשבת, אבל ביבמות מיירי בגונח מחמת צער של רעב, ובזה לא התירו בשבת אלא רק ביו"ט.

ומצינו באחרונים מחלו' בביאור דעת הרי"ף, דהמג"א (סקל"ט) כתב לבאר דלדעת הרי"ף בין ביבמות ובין בכתובות מיירי בגונח מחמת חולי, ובזה נחלקו אם להתיר בשבת או רק ביו"ט, וקיי"ל להתיר אפילו בשבת, אבל בגונח מחמת רעבון לא מצינו כלל היתר לינק ואפילו ביו"ט. אבל הב"ח והא"ר כתבו, דלדעת הרי"ף כל גונח שרי לינק, ואין חילוק כלל בין גונח מחמת חולי או מחמת רעבון, וכיון דקיי"ל כגמ' בכתובות שהתירו לינק אפילו בשבת, א"כ אף מחמת צער של רעב שרי לינק ואפילו בשבת.

והנה במשנ"ב (ס"ק קו) ביאר כהמג"א שדעה ראשונה שהיא דעת הרי"ף מתרת לינק רק מחמת חולי, וצ"ע דאח"כ (בס"ק קח) פסק המשנ"ב כדעה שניה עפ"י הב"ח והא"ר, ולכאורה קשה דהא לדעת הב"ח והא"ר דעה ראשונה מקילה יותר, ולכן פסקו כדעה הב' להחמיר, וא"כ לדעת המשנ"ב דדעה ראשונה היא המחמירה, א"א להוכיח מדברי הב"ח והא"ר שהלכה כדעה הב'. וצ"ע למעשה.

**אם יש בחלב משום מוקצה ומשקין שזבו**

ג] והנה רעק"א דן (שו"ת מהדו"ק סי' ה) איך שרי לינק, והא לכאו' החלב אסור משום מוקצה, וגם משום משקין שזבו מאליהן דאסרו רבנן גזירה שמא יסחוט [עיי"ש שדן לגבי איסורי אכילה בשבת אי שרי, וכן קשה לדעת הרמב"ן הנ"ל דלא הותר אלא בשינוי ושתיית החלב הוא כדרכו]. ותי' דקיי"ל כר"ש דאין מוקצה אלא היכא דדחיה בידים. ועל משקין שזבו יישב, דקיי"ל לעיקר דבהמה לא הוי גידולי קרקע ואין דישה אלא מדרבנן, ובדרבנן לא גזרו משום משקין שזבו. ותירוצו צ"ע דלעיל סי' ש"ה (סעיף כ) פסק השו"ע דמותר לומר לאינו יהודי לחלוב בהמתו בשבת משום צער בע"ח, והחלב אסור בו ביום, ופי' שם המשנ"ב (ס"ק עב) דהוא משום משקין שזבו מאליהן דאסורין. ועי' ברעק"א שציין להא דמבואר בהל' יו"ט (סי' תקה) דעכו"ם שחלב בהמה, שרי החלב ואינו אסור משום נולד. אמנם במשנ"ב שם (סק"ד) ביאר דמה דשרי החלב הוא משום שחולב הוא לתוך האוכלין, אבל בלא"ה אסור ופירש המג"א (שם) משום משקין שזבו וגם משום מוקצה. ועיין בבית מאיר שם דציין לדעת הרמב"ן דיש בזה משום משקין שזבו.

והחזו"א (סי' מד סק"ה) כתב להוכיח דלא כרעק"א, דהא מבואר בכתובות (שם) דרב יוסף ס"ל דשרי לגונח לינק, והוא ס"ל (בביצה כא:) כר"ש במוקצה, וע"כ צ"ל דהתירו שתיית מוקצה בשבת, דמוקצה קיל טפי [ועיין במג"א לעיל ס"ק ט"ו שהביא מהאו"ה להקל לטלטל מוקצה גם בלא שינוי], וה"ה במשקין שזבו שהקילו לצורך חולה בשבת. ונפק"מ לדינא בכל משקין שזבו או אוכל מוקצה, אם שרי לצורך חולה שאב"ס בשבת, דדעת הגרעק"א לאסור, אמנם דעת החזו"א להקל.

**סעיף לד**

**בחליבה לכלי מאשה וכן יניקת גדול מאשה אם הוי דאורייתא או דרבנן**

ד] [סעיף לד] לא תקל אשה חלב מדדיה לתוך הכוס או לתוך הקדרה ותניק את בנה. ומשמע במשנ"ב (ס"ק קיא) דהוא איסור דאורייתא משום מפרק וכן דעת הפמ"ג, ובבה"ל הביא דעת התו"ש דאין דרך לחלוב מאשה לכלי, אלא דווקא דרך יניקה, וא"כ חשיב כלאחר יד ואסור מדרבנן. וכן איפכא, אם יונק גדול מאשה הוי מפרק כדרכו וחייב מדאורייתא, ולא דמי לבהמה דדרכה בחליבה וע"כ התירו לגונח לינוק דהוא שלא כדרכה. אמנם בבה"ל הניח דבריו בצ"ע.

ובתהל"ד (ס"ק נח) הוכיח דלא כתו"ש, דא"כ אמאי שרי לאשה להניק בנה הקטן בשבת, הא הוי ספייה באיסור דאורייתא, ואם מותר משום פיקו"נ וכמו שאמרו ביבמות (קיד.) דתינוק מסוכן הוא אצל חלב, דזהו אוכל של התינוק והוא חיותו, א"כ עדיף שתחלוב לתוך כלי ותתן לתינוק, דכה"ג לתו"ש הוי שלא כדרכו ואסור רק מדרבנן.

**בטעם דמותר להניק בנה בשבת ואינו אסור משום מפרק**

ה] ובעיקר הדין מה שמותר להניק בנה בשבת אף דהוא מפרק [ולדעת הרמב"ם דבהמה חשיב גדו"ק וה"ה אדם, א"כ הוי מפרק דאורייתא], יעויין באור שמח (פ"ח ה"י) דכתב דחשיב מעשה של התינוק ולא של האם. והא דאין בו משום ספייה לתינוק, הוא ע"פ המבואר ביומא (עח:) להתיר לקטן ביוה"כ שאר עינויים לבר מנעילת הסנדל, משום דהיינו רביתייהו, וה"ה הכא אין איסור משום ספייה דהיינו רביתייהו [ולא קשה קו' התהל"ד הנ"ל]. ודעת התהל"ד שבאיסור מה"ת אין קולא של היינו רביתיהו, כמפורש בר"ן ריש יומא (א.) ומכח זה הכריח שרחיצה ביוה"כ אסורה רק מדרבנן [וע"ע תהל"ד סי' שמג סק"ד].

ומחמת זה כתב להקשות על האבן העוזר (סו"ס שכח) דס"ל דלהניח עלוקה על בשרו שתמצוץ דמו הוי מפרק דאורייתא, דחשיב מעשה שלו [ועיין במג"א לקמן ס"ק נג דדן בזה], דא"כ ה"ה הכא האשה עוברת באיסור מפרק בקירוב פי התינוק, אע"כ דלא חשיב מעשה של האם אלא התינוק יונק בעצמו, וה"ה בעלוקה מה שמשים עלוקה על גופו לא חשיב מפרק דהעלוקה יונקת הדם מעצמה. וכתב שאין שייך לומר שכל ההיתר הוא רק משום הצלת נפשות, כדמוכח בגמ' (שבת קלה. ובתוס' שם) דשרי להניק גם נֵפל שאין בו היתר דפקו"נ.

**סעיף לה**

**טעם ההיתר לקלח חלב כדי שהתינוק ינוק**

ו] [סעיף לה] מותר לאשה לקלח מהחלב כדי שיאחוז התינוק הדד ויניק. צריך ביאור מאי שנא הכא דכתב השו"ע דשרי, ולעיל סעיף ל"ד אסור. ופי' הפמ"ג דמה שהותר כאן לקלח את החלב היינו כשחולבת ע"ג קרקע, והתינוק רואה את החלב ורוצה לינוק, וא"כ הוי מלאכה שאצל"ג דהחלב הולך לאיבוד, ומשו"ה התירו, משא"כ בסעיף ל"ד בחולבת לתוך הכוס, הוי מלאכה הצריכה לגופה דהא אח"כ נותנת את החלב לתינוק.

אמנם המשנ"ב (ס"ק קיב) פירש דמיירי שמקלחת לתוך פי התינוק, וכמו שהוכיח בשעה"צ (ס"ק פא) מהשבלי הלקט, וא"כ קשה מ"ש מסעיף ל"ד דאסור. ופי' בשעה"צ דהכא התירו לקלח לפי התינוק משום סכנת התינוק, ובסעיף ל"ד איירי שאין צריך לחלב ואין היתר של פקו"נ.

ובתהל"ד (סקנ"ח) פירש בשם הבגדי ישע, דבסעי' ל"ד מיירי באשה שיש לה הרבה חלב בדדין ומחמת רוב החלב אין התינוק יכול לינוק, ומשו"ה רוצה להקל החלב מדדיה, וע"כ לתוך כלי אסור, ואף אם אינה רוצה ליתנו לתינוק, דחוששים שמא בסוף תשתמש בו, וחשיב כה"ג מלאכה הצריכה לגופה, ואף שהוא סכנה אין להתיר דיש לה אפשרות לשאוב לאיבוד. אבל בסעיף ל"ה שרי, דהוא לצורך התינוק להאכילו, וע"כ שרי משום סכנה כמ"ש השעה"צ.

**אם שרי לשאוב כדי להאכיל לתינוק חלב אֵם, במקום כשיש תחליפי מזון**

ז] ומצוי באשה שאין בנה יכול לינוק, ויש לדון אם שרי לה לשאוב בשבת ע"מ להאכיל התינוק. והנה היכא שאין אפשרות להביא לתינוק תחליף אחר פשיטא דשרי, דהוי פקו"נ לתינוק. אמנם בזמנינו שיש תחליפי מזון טובים, יש לדון אם שרי מחמת דמוסכם בין הרופאים דחלב אֵם יותר טוב לתינוק. ונראה שאין לסמוך על דעת התו"ש דאי שואבת לכלי הוא דרבנן [ושרי דהתינוק כחולה שאי"ב סכנה], דהבה"ל והתהל"ד הקשו עליו, ועוד דבשבט הלוי (ח"ו סי' ל ח"ז סי' צט) כתב דבזמנינו דהדרך לשאוב לכלי, גם התו"ש מודה דהוי כדרכה והוא דאורייתא.

ושמעתי מהגרי"ש אלישיב זצ"ל דכיון שיש כאן איסור דאורייתא משום מפרק, אין להתיר אלא בשינוי או ע"י עכו"ם. אמנם הרבה סמכו להתיר בשעת הדחק, ונסמכו בזה על דברי החזו"א שכתב [סי' נט סק"ד הובא לעיל בשיעור ב'] דבמקום שצריך הלרתיח החלב מחמת חשש חיידקים, מותר לבשל בשבת חלב לצורך התינוק, והוא עפ"י הגמ' ביבמות (קיד.) שסתם תינוק מסוכן אצל חלב, אע"פ שודאי יש שם תחליפים, דאל"כ פשיטא [וכתב שם דליתן לו החלב בלא בישול הוא סכנה רחוקה, דמי שרוצה להחמיר בכך ולבטוח בה' שרי ואין מזניחין אותו בכך] וא"כ ה"ה דיש להתיר בשעת הדחק לשאוב כדי ליתן לו חלב אֵם, ולא להשתמש בתחליפי חלב.

***דינים העולים:***

***בטעם דהתירו גונח, לדעת הרמב"ן הוא שבות דלאחר יד דשרי לצורך חולה, ולדעת הר"ן דלא הותר לצורך חולה רק ע"י עכו"ם, כאן שרי כיון דא"א ע"י עכו"ם, וצ"ע על המ"ב דצירף כאן שני הדעות.***

***נחלקו הראשונים אם גונח מחמת רעבון שרי לינק בשבת או לא, ובאחרונים נחלקו בדעתם אם דווקא בגונח מחמת רעבון נחלקו או אף בגונח מחמת חולי. ובמשנ"ב הכריע בשם הב"ח לחומרא דגונח מחמת רעבון אסור לינק בשבת ולהתיר ביו"ט, וצ"ע דלשיטתו דדעה א' מחמירה טפי ושרי רק בגונח מחמת חולי, הוי לן למיפסק לחומרא דבגונח מחמת רעבון אסור אפי' ביו"ט.***

***לדעת רעק"א חלב שנחלב בשבת אינו אסור לא משום מוקצה ולא משום משקין שזבו, אמנם דעתו צ"ע דמבואר בשו"ע (סי' שה) דיש בחלב משום משקין שזבו, ודעת החזו"א דאה"נ דאסור ומ"מ התירו במקום צער, ואפי' בלי שינוי משום דמוקצה קיל טפי וה"ה משקין שזבו קיל טפי.***

***שרי להניק התינוק בשבת, להאור שמח משום דאין בו משום ספייה דהיינו רבתייהו, ולא חשיב אלא מעשה של התינוק ולא של האם, אמנם המשנ"ב פי' וכן התהל"ד דיש להתיר גם משום סכנה.***

***אשה ששואבת לתוך כלי, לדעת הפמ"ג והבה"ל הוא מפרק דאורייתא, ולהתו"ש חשיב כלאחר יד משום שאין זה כדרכו [ומ"מ בזמנינו כתב השבט הלוי דוודאי הוא דאורייתא דדרך הוא לשאוב]. וכן נפק"מ איפכא בגדול היונק מאשה דלתו"ש הוא דאורייתא וחשיב כדרכו, אמנם הניחו הבה"ל וכן בשעה"צ בצ"ע, ובאופן ששואבת לאיבוד הוי מלאכה שאצל"ג דשרי במקום צער האשה.***

***הא דהתיר השו"ע לאשה לקלח החלב כדי שיאחז התינוק ויניק, לדעת הפמ"ג מיירי כשהולך לאיבוד והוי מלאכה שאצל"ג, ולמשנ"ב וכן לתהל"ד שרי משום דהוא סכנה לתינוק.***

***באופן שא"א להניק באופן הרגיל, דעת הגריש"א להחמיר לשאוב דוקא ע"י שינוי או עכו"ם. אמנם הרבה סמכו על החזו"א להקל, דכל כה"ג נידון כסכנה לתינוק ושרי [ומ"מ אם רוצה להחמיר ולבטוח בה' שרי].***

שיעור טז

**חולב לצורך רפואה סגולית אם הוי מלאכה הצריכה לגופה**

א] [סעיף לה – המשך] מותר לאשה לקלח מהחלב כדי שיאחוז התינוק הדד ויניק. הגה: אבל אסור להתיז מחלבה על מי שנשף בו רוח רעה דלית בו סכנה. ובמג"א (ס"ק מא) וצערא יתירא נמי ליכא שם, הא לאו הכי שרי דמלאכה שאינה צריכה לגופה הוא. והקשה התהל"ד (ס"ק ס) אמאי חשיב מלאכה שאינה צריכה לגופה, והא הוא צריך לחלב עצמו. ותי' דאינו צריך לגוף החלב אלא לסגולה שבו, ונחשב שהחלב עצמו הולך לאיבוד ומשו"ה הוי אצל"ג.

**סעיף לו**

**להעביר ריח הפה אם חשיב רפואה או לא**

ב] [סעיף לו] אין לועסין מצטכי ולא שפין בו השינים לרפואה ואם משום ריח הפה מותר. ובמשנ"ב (ס"ק קטז) דמפני ריח לא מיקרי רפואה. והקשה רע"א (כאן וכן במשניות פ"ו מ"ה) ממה דנפסק לעיל סי' שג (סעיף טו) שאסור ליתן בשבת פלפלין לתוך פיה, ופי' הראשונים (הר"ר פורת בתוס' בשבת סד: ד"ה ובלבד) הטעם, דהיא נותנת את הפלפלים בפיה כדי להעביר ריח רע מהפה, ואסור גזירה משום שחיקת סממנים [ובמשנ"ב שם (ס"ק מט) הביא דעה זו], ומבואר דלהעביר ריח חשיב רפואה. ועל כן כתב רע"א (במשניות שם) דעיקר הטעם שאסור ליתן פלפלים בפיה בשבת הוא משום דמיחזי כמתכוונת להוציא [וכדמסקו התוס' בשבת שם], ולעולם ריח אין בו משום רפואה. וכן כתב התהל"ד (שם ס"ק ג) דלטעם זה שלא תיתן לפיה בשבת משום רפואה, צ"ל דמש"כ במשנה שלא תיתן בשבת לא קאי על פלפלין, אלא על שאר הדברים שם.

אמנם המשנ"ב לא ס"ל כן, דהא פירש על פלפלים שאסור משום רפואה, וראיתי בשם הגרח"פ שיינברג זצ"ל שחילק, דפלפלין מעביר את סיבת הריח ומשו"ה נחשב לרפואה, משא"כ מצטכי אינו מרפא את סיבת הריח אלא עושה ריח טוב, וע"כ לא נחשב רפואה [אמנם תירוץ זה קצת דוחק, דאדרבה נראה להיפך, דהא פשטות הסעיף כאן הוא לאסור מצטכי דהוא דבר שמרפא, ומ"מ לריח מותר, ומשמע דמעביר הריח ע"י ריפוי סיבת הריח, ואילו סתם פלפלין נראה דמתוך חריפותן מעבירין הריח, ולא אשכחן שפועלים בצורה של ריפוי]. ונפק"מ למעשה, דלדעת רע"א והתהל"ד בכל גווני שרי להעביר הריח גם אם הוא בדרך ריפוי, משא"כ לדעת המשנ"ב שפסק שם טעם זה דרפואה, וכמו שחילק הגרחפ"ש, א"כ כל שמתקן את סיבת הריח אסור.

ולעניין מֵי פה נראה דשרי, כיון דרוב בנ"א לוקחים אותו כדי ליתן ריח טוב בפה ולא משום רפואת השיניים, ושרי כמו 'מצטכי'.

**סעיף לז**

**מאכל בריאים ומוכח שהוא לרפואה, אם שרי לחולה שאב"ס**

ג] [סעיף לז] כל אוכלים ומשקים שהם מאכל בריאים מותר לאכלן ולשתותן לרפואה אף על פי שהם קשים לקצת דברים ומוכחא מילתא דלרפואה עביד אפילו הכי שרי. ובמשנ"ב (ס"ק קיז) כתב דאע"פ שמוכח שהוא לרפואה, כיון שהוא אוכל לא גזרו ע"ז. אמנם בתהל"ד (ס"ק סב) חולק, וס"ל דאם מוכח שהוא לרפואה ודאי אסור, ופי' דהחידוש כאן דס"ד דכיון דקשין לקצת דברים מוכח שהוא לרפואה ואסור, קמ"ל דלא מוכח ושרי, אבל במקום דמוכח מילתא שהוא אוכל לרפואה באמת אסור.

**נטילת תרופה לרעבונו או לצמאו**

ד] וכל שאינו מאכל ומשקה בריאים אסור לאכלו ולשתותו לרפואה ודוקא מי שיש לו מיחוש בעלמא והוא מתחזק והולך כבריא אבל אם אין לו שום מיחוש מותר. ובבה"ל (ד"ה אבל) הביא דנחלקו הפוסקים אם שרי לחולה ליקח רפואה כשהוא לרעבונו ולצמאו, ומסיק דצ"ע למעשה, ובמשנ"ב (ס"ק קיט) הכריע להחמיר דאסור, וביאור הדבר דמתוך שהוא חולה והוא ג"כ רפואה שאינו מאכל בריאים, יאמרו שלוקחו לרפואה, ומשו"ה אסרוהו. ומ"מ מבואר דבריא שאין לו שום מיחוש, אם הוא רעב או צמא מותר ליקח רפואה להשקיט רעבונו וצמאונו, ובס"ק ק"כ כתב המשנ"ב בשם המג"א דבריא אסור ליקח רפואה לחיזוק מזגו, וא"כ גם בבריא היה לנו לאסור אף לרעבונו ולצמאו, דיאמרו דהוא לחיזוקו ואסור משום מראית העין, וצ"ל דבסתמא כל שהוא בריא לא מיחזי שלוקחו לרפואה, ומ"מ אם באמת לוקחו לרפואה אסרו חז"ל משום גזירה דשחיקת סממנים.

**דין בריא בלקיחת ויטמינים ותרופות לחיזוק**

ה] ובעיקר דברי המג"א דגם בריא אסור ברפואה כל שהוא לחיזוק מזגו. כתב האגרו"מ (ח"ג סי' נד) לבאר דדווקא בבריא שהוא חלוש ורפואה זו מחזקתו אסור, אבל בבריא גמור שלוקח רפואה כדי להתחזק יותר, לא נחשב רפואה ושרי. ועוד כתב דאם לוקח ויטמינים למניעת חולי [כגון ויטמיןC בחורף למניעת הצטננות] שרי, וכמבואר לעיל סעיף כ"ז לעניין מכה שנתרפאה, שמותר להניח עליה רטיה שאינו אלא כמשמרה, אלמא כל דבר שהוא רק למניעת החולי לא נחשב רפואה ומותר. אמנם דעת הגרשז"א (שש"כ פל"ד הערה פה) לאסור בכל גווני כל שהוא לחיזוק מזגו, ובכלל זה לקיחת כל סוגי הויטמינים דאסור וכדעת המג"א. ולמעשה נקטינן כהגרשז"א לאסור, ומ"מ אותם הלוקחים דרך קבע ויטמינים כתחליף למאכל, נראה דנחשב לאוכלין ולא לרפואה ושרי, ובחוט שני (ח"ד פרק פט סק"ג) החמיר גם באופן זה ולא נראה כן.

ולעניין כדורי שינה, דעת החוט שני לאסור דנחשב כרפואה, ומ"מ באופן שאם לא יקח זאת יחסר לו שינה וייחשב עי"ז לחולה שאב"ס, אז מותר ליטול כדורי שינה.

ומי שלוקח באופן קבוע כדורים לחיזוק [וכגון נשים בזמן ההריון שלוקחות תוספת ברזל וכדו'] יש לדון לפי הדעות הנ"ל שמחמירים אם שרי, ע"פ מה שידוע בשם החזו"א להקל בלקיחת תרופה הנלקחת כסדרה רצופה [הובא בהליכות והנהגות של החזו"א פט"ו סעיף א, וכן בארחות רבינו ח"א אות ריד בשם ר' גדליה נדל ששמע כן מהחזו"א]. אמנם בשש"כ (פל"ב הערה טו) כתב שאין להקל רק אם הפסקת יום אחד יפריע את הטיפול, ולפי"ז גם כשלוקח ויטמינים באופן קבוע אין להקל כיון שיכול הוא להפסיק יום אחד. ולכאו' לפי"ז אין להקל באופן שיכול ליקח התרופה בער"ש סמוך לחשיכה וכן מיד במוצ"ש. אמנם עיין באגרו"מ (ח"ג סי' נג) שנראה שלא חילק באופנים אלו ואסר ליקח רפואה בשבת אע"פ שע"י שמפסיק יום אחד יפריע את הטיפול, ובמקום צורך יש להקל באופן שיפריע לטיפול הקבוע אם לא יקח.

**בטעם דשרי לחולה שאב"ס ליקח רפואה ולא גזרו משום שחיקת סממנים**

ו] הגה: וכן אם נפל למשכב שרי. וכתב המשנ"ב (ס"ק קכא) להקשות דהא קיי"ל (לעיל סעיף יז כדעה ג') דשבות שיש בו מעשה אסור ע"י ישראל ואינו מותר כי אם ע"י שינוי, ותירץ דצ"ל דשאני התם שמיירי במלאכות דרבנן או בדברים שמחזי כעין מלאכה, אבל הכא דאין בזה משום סרך מלאכה דהא לבריא מותר ורק למי שיש לו מיחוש גזרו משום שחיקת סממנים, בחולה גמור לא גזרו. ומתירוצו עולה שכל ההיתר למי שנפל למשכב הוא רק מחמת דשרי לבריא כה"ג, וא"כ קשה לדעת המג"א דאסר אף לבריא לקיחת תרופה לחיזוק מזגו, ותי' בשעה"צ (ס"ק צ) דלדברי המג"א צ"ל דהוא באופן שאינו מכוון בפירוש לרפואה דשרי. ובביאור דבריו נראה דאע"פ דבאופן זה שלוקח החולה הרי הוא מכוון לרפואה וכה"ג אסור לבריא, כיון דסו"ס מצינו היתר בנטילת זו התרופה, א"כ אינו איסור חפצא, אלא הוא איסור על הגברא, וכה"ג לא החמירו לחולה.

**סעיף לח**

**לגמוע ביצה לשיפור הקול**

ז] [סעיף לח] מותר לאכול שרפים מתוקים ולגמוע ביצה חיה כדי להנעים הקול. וכתב השבט הלוי (ח"ח סי' פג) דדוקא באופן שקולו טוב ורוצה ליפות ולהנעים ביותר את קולו אז שרי, אבל באופן שצרוד ומטרתו להבריא את קולו וודאי אסור, והוא בכלל מה הא דאיתא לעיל (סעיף לב) דהחושש בגרונו לא יערענו בשמן, וכל צרידות הוא מחמת שפשוף ודלקת בגרונו ואסור משום רפואה.

**סעיף לט**

**אם מותר לגרום קיא, כשמצטער**

ח] [סעיף לט] אין עושין אפיקטויזין דהיינו גרמת קיא אפילו בחול משום הפסד אוכלים ואם מצטער מרוב מאכל בחול מותר אפי' בסם ובשבת אסור בסם ומותר ביד. וצ"ב מ"ש מהא דאיתא לקמן (סעיף מג) דכל דברי רפואה שרגילים לעשותו בסם אסור לעשותו ביד. ותי' התהל"ד (ס"ק סח) דלהקיא לא נחשב מחלה ורפואה, רק דהוא דומה לרפואה, ולכן לא גזרו שלא יעשנו ביד אטו שיעשנו בסם דהוי כגזירה לגזירה.

**סעיף מ**

**אם שרי להניח בקבוק חם כשחש בבטנו**

ט] [סעיף מ] החושש במעיו מותר ליתן עליהם כוס שעירו ממנו חמין אע"פ שעדיין יש בו הבל. ולעניין בקבוק חם אם שרי להניחו על בטנו, עיין במשנ"ב (ס"ק קכה) דציין למש"כ בסי' שכו. ושם (סעי' ו) כתב השו"ע דאסור ליתן ע"ג בטנו כלי שיש בו מים חמין ואפילו בחול מפני הסכנה שפעמים שהם רותחים. ובמשנה בשבת (מ:) משמע דבשבת יש איסור נוסף ליתן כוס עם מים רותחים ע"ג בטנו, ובמשנ"ב (שם ס"ק יט) הביא מחלוקת ראשונים מה האיסור שנוסף בשבת, שדעת רש"י והר"ן דבשבת אסור שמא ישפכו עליו ונמצא כרוחץ בשבת בחמין, אבל דעת הרא"ש דבשבת אסור משום רפואה, והוא בכלל גזירת שחיקת סממנים. ונפק"מ בכלי סגור שאין חשש שישפך, דלדעת רש"י והר"ן כיון שאין חשש שישפך שרי, אבל לרא"ש אסור משום רפואה, והכריע שם המשנ"ב דלצורך גדול יש להקל. אמנם כבר כתבו הפוסקים דבזמנינו דגם אנשים בריאים רגילים להתחמם במיטה עם בקבוק חם, א"כ אינו ניכר שהוא לרפואה ושרי לכו"ע, אכן כ"ז דוקא במקומות שרגילים הבריאים ליתן את הבקבוק החם, אבל להניח על אוזנו וכדו' שאין דרך בריאים בכך, ניכר שהוא לרפואה ואסור.

**דין שימוש בשמיכה חשמלית בשבת**

י] כתב באגרו"מ (ח"ג סי' נ) להתיר להשתמש בשמיכה חשמלית כיון שהוא דרך בריאים ואין בו משום רפואה בשבת. אלא דנחלקו הפוסקים אם יש בו איסור מוקצה, מחמת החוטים שמתאדמים בתוכו ומחממים אותו, אם הוא כשלהבת או לא. דדעת האגרו"מ (שם) דדווקא נר הוי מוקצה משום דהשלהבת אינו כלי וחשיב מוקצה מחמת גופו, ומחמת זה נאסר גם הנר כיון שהוא בסיס לשלהבת, משא"כ חוטי חשמל המתאדמים דחשיבי כלי שרי בטלטול [אלא דכתב דאם יש בו אפשרות לשנות את עוצמת החום יש לכסותו כדין כגרופה וקטומה]. ובכלל זה כל דבר חשמלי המתאדם ס"ל להאג"מ דשרי לטלטלו. וכתב עוד שאף כשיש בו נורה הדולקת ומראה על פעילותו שרי [ושאלו את האגרו"מ דא"כ יהיה מותר גם להזיז פנס וכדו', והשיב דזה וודאי אסור דדומה לנר. ומ"מ נורת פלרוסנט לכאו' דומה יותר לשלהבת, דהאור שבתוכה אינו כלי, ולא דמי לחוט חשמל המאדים שכיון שהוא קיים בעולם שייך להחשיבו ככלי ולכן הוי מוקצה]. אמנם יש להקשות דלשיטתו שאיסור טלטול בשלהבת הוא משום שאינו כלי והוי כמוקצה מחמת גופו, א"כ אמאי מותר לטלטל שלהבת ביו"ט, והא מוקצה מחמת גופו לא הותר לטלטל ביו"ט וצ"ע. מיהו דעת הגרי"ש אלישיב זצ"ל (שבות יצחק פי"ד סי' א סק"ד) דלא ידוע לן מ"ט שלהבת הוי מוקצה, ומשו"ה יש לאסור לטלטל כל חוט חשמל המאדים כיון שיש לחשוש שיש לזה דין שלהבת, וכן יש לאסור כל מכשיר חשמלי שיש לו נורה המראה על פעילותו, דאותה נורה אסורה בטלטול משום שלהבת [ולמתבאר עולה דביו"ט שהותר לטלטל שלהבת ה"ה דמותר לטלטל פנס וכדו', אמנם לא ראינו שנוהגים כן]. וכ"ז הוא בחוט חשמל שמתאדם דהוי כשלהבת, אבל מאוורר וכדו' שאינו כן, לכו"ע מותר ואינו מוקצה.

***דינים העולים:***

***אסור להתיז חלב מאשה על מי שנשב בו רוח רעה, ובמג"א מתיר אם היה צער יתירא, דהוי מלאכה שאצל"ג. ואף שמשתמש בחלב, ביאר התהל"ד דכיון דהוא ריפוי בדרך סגולית חשיב שאי"צ את גוף החלב.***

***להעביר ריח הפה אינו רפואה ושרי. ואם מעביר הריח ע"י ריפוי סיבת הריח הרע, דעת רעק"א והתהל"ד דגם כה"ג שרי. ודעת המשנ"ב כמו שביאר הגרח"פ שיינברג זצ"ל דאסור.***

***מֵי פה לרענון הפה בריח טוב נראה דשרי, שסתם בנ"א אינם לוקחים אותו לרפואה.***

***מאכל בריאים אף דקשה לקצת דברים שרי להתרפאות בו, ולדעת המשנ"ב אע"פ שמוכח שהוא לרפואה שרי, ולתהל"ד באופן שמוכח אסור.***

***מותר לבריא לאכול רפואה לרעבונו או לצמאו, אבל ביש לו מיחוש הכריע המ"ב דאסור אף שהוא לרעבונו.***

***כתב המג"א דבריא ג"כ אסור ברפואה שהוא לחיזוק מזגו, ולדעת האגרו"מ דווקא כשהוא קצת חלוש ולוקח זאת להתחזק, אבל בריא שרי ליקח תרופה לחזקו ביותר, וכן שרי תרופה לשמר שלא יחלה [כגון ויטמין  למניעת הצטננות]. אמנם רבים מחמירים דבכל גווני אסור. וכן נוהגים.***

***ליקח ויטמינים בתור תחליף למזון נראה דשרי, אמנם דעת הגרנ"ק דאסור, וכדורי שינה, דעת הגרנ"ק להחמיר. ויטמינים לחיזוק [כגון נשים בהיריון שלוקחות תוספת ברזל וכדו'] לא יקחם בשבת, אא"כ יפריע לטיפול מה שלא יקחם בשבת.***

***תרופות שלוקחים באופן קבוע או שצריך ליקחם עשרה ימים רצופים וכדו' ואם יפסיק יום אחד יפריע לטיפול, דעת החזו"א להקל ללקחם בשבת, והאגר"מ לא היקל בזה, ובמקום צורך שאם לא יקח יפריע לטיפול יש להקל [ואם אפשר ליקח בער"ש סמוך לשבת וכן במוצ"ש ודאי שפיר טפי].***

***להנעים קולו אינו רפואה, וכתב השבט הלוי דאם הוא צרוד הוי בכלל החושש בגרונו דהוא רפואה ואסור.***

***במקום צער מותר לגרום להקיא ביד. ולא גזרו אטו סם, דאינו רפואה גמורה [תהל"ד].***

***בקבוק חם באופן שגם דרך הבריאים להשתמש שרי. ובאופן שאין דרכם בכך [כגון על אוזנו] נחלקו הראשונים אם אסור משום רפואה, ודעת המשנ"ב להקל כשיש צורך גדול.***

***שמיכה חשמלית, אין בה משום רפואה דהוי דרך בריאים. ומ"מ דעת הגריש"א דהשמיכה הוי מוקצה משום חוטים שמתאדמים שבה דהוי כשלהבת. וה"ה בכל מכשיר חשמלי שיש בו חוטים המתאדמים או נורה שדולקת להראות על פעילותו וכדו' [ולכאו' ביו"ט מותר לטלטל כדין שלהבת]. ודעת האגרו"מ דחוטים המתאדמים אינם מוקצה ושרי לטלטל שמיכה חשמלית [וצריך לכסות המתג שמווסת החום מדין גרופו"ק]. ומ"מ אסר לטלטל פנס וכדו', כיון דדמי לשלהבת.***

שיעור יז

**סעיף מא**

**להפיג שכרות אי חשיב רפואה**

א] [סעיף מא] מי שנשתכר שרפואתו לסוך כפות ידיו ורגליו בשמן (הגה: ומלח). מותר לסוכם בשבת. והביא המשנ"ב (ס"ק קכז) מהט"ז (ס"ק כז) בטעם ההיתר, דמה שמפקח שכרותו ממנו אין זה רפואה. והוסיף הט"ז שדוקא לסוך כפות ידיו ורגליו שרי, אבל אסור להשים בחוטם אפר מעשב כתוש כדי להפיג השכרות, וטעמו, דאף שלהפיג השכרות אינה רפואה, מ"מ אותו אפר פעולתו לרפואה לשאר דברים ואין דרך הבריאים לעשות כן [פמ"ג], ועל כן יש בו משום שחיקת סממנים. והקשה התהילה לדוד (ס"ק סט ד"ה מותר לסוכם) דהא מבואר לעיל (סעי' לו) דמצטכי אסור לקחתו בשבת, אבל אם עושים כן לריח הפה שרי, ומבואר דאף דברים שרגילים לעשותם לרפואה אם רגילים לעשות כן גם לצורך אחר שרי, וא"כ ה"נ היה לנו להתיר להפיג השכרות באותו אפר. וכתב דעל כרחך צ"ל דלהפיג השכרות הוי קצת רפואה, ומבואר לעיל (סעי' לט) דגרמת קיא שרי לעשות בשבת ביד אף שע"י כלי אסור, דלא החמירו לאסור ביד אטו כלי בדברים שאינם כ"כ מחלה, ומטעם זה התירו בשכרות לסוך ביד דגם בזה לא החמירו לאסור ביד אטו בכלי. אבל להשים אפר בחוטם אסור כיון שהיא רפואה ושייך בזה גזירה משום שחיקת סממנים.

אמנם דעת המג"א (סעי' מה) דלהפיג השכרות חשיב כמחלה, והטעם שהתירו לסוך ידיו ורגליו משום שאין דרך להפיג את השכרות ע"י סם, וכל דבר שאין דרך לעשותו בסם לא שייך בו גזירה משום שחיקת סממנים [כמבואר לקמן סעיף מג]. ונמצא לדברי המג"א שכל ההיתר להפיג השכרות הוא משום דס"ל שאין רפואה לזה, וא"כ אם יהיה רפואה להפיג השכרות [כמו שס"ל להט"ז לפי האמת] באמת יהיה אסור אף לסוך רגלו בשמן משום גזירת סממנים. וקצ"ע אמאי נקט המשנ"ב כדעת הט"ז ולא הזכיר דברי המג"א.

**סעיף מב**

**אם מותר להתעמל בשבת כשאינו מזיע**

ב] [סעיף מב] אין מתעמלים היינו שדורס על הגוף כדי שייגע ויזיע. במשנה בשבת (קמז.) מבואר דאין מתעמלין בשבת, ופירש הרמב"ם (הל' שבת פ"א הכ"ח) שהאיסור להתעמל בשבת הוא רק אם מזיעים שהוא רפואה, אבל בלא זיעה אין איסור. וביאר הט"ז (ס"ק כח) דכשעושה כדי להזיע אסור כיון שיש אפשרות להזיע ע"י סממנים, ולכן אף כשעושה ההזעה ע"י שמתעמל ואי"ז סממנים אסור, דכל ששייך לעשות רפואה זו ע"י סממנים הוי בכלל הגזירה שלא להתרפאות, וכ"כ במשנ"ב (ס"ק קל) שהאיסור להתעמל הוא דוקא כשהוא מזיע.

אבל רש"י (שבת שם ד"ה אבל) ביאר שאסור להתעמל, דאין לשפשף בכח בשבת, ולא הזכיר שהאיסור משום שמזיע, ומבואר דאף כשאינו מזיע ע"י ההתעמלות מ"מ אסור, וכבר הקשו האחרונים [גר"א סי' שכז סק"ג, א"ר סי' שכז סק"ג, והתהל"ד כאן סק"ע] דהא לעיל סי' שכז (ס"ב) כתב השו"ע כשיטת רש"י שאסור למשמש בכח בשבת, ולא כתב שרק כשיזיע אסור, וסותר דברי עצמו שכאן פסק להדיא כהרמב"ם. ועי' בביה"ל (ד"ה כדי) שכתב שהעיקר כדעת הרמב"ם. ומחמת זה התירו הרבה פוסקים (עי' שש"כ פל"ד הערה צג) להתעמל לצורך תענוג, וכמו שמבואר בסי' שא (ס"ב) שבחורים המתענגים בקפיצתן ומרוצתן מותר, והיינו שעצם ההתעמלות אינה אסורה אלא רק כדי להזיע, ואם אין כוונתו כדי להזיע שרי, אלא שצריך ליישב הסתירה מסי' שכ"ז.

ובתהילה לדוד (ס"ק ע) כתב ליישב דהשו"ע פסק כרש"י לאסור לשפשף בכח וכמבואר בסי' שכ"ז, אלא דהטעם שאסור לשפשף בכח אף כשאינו מזיע אינו משום רפואה אלא משום עובדין דחול [וכמ"ש המשנ"ב סי' שכז סק"ז], ומבואר לקמן (עי' משנ"ב ס"ק קלו) שכל שאסור משום עובדין דחול במקום צער התירו, ועל כן בסי' שכ"ז פסק השו"ע לאסור לשפשף בכח דמיירי באדם שעושה כן לתענוג, אבל הכא דמיירי כשיש לו צער, א"כ אין לאסור משום עובדין דחול, ולכן שרי לשפשף בכח. ומ"מ פסק השו"ע לאסור להתעמל כדי להזיע, דבזה יש לאסור משום רפואה, כמבואר ברמב"ם שיש בזה משום רפואה.

ולדבריו עולה שאסור להתעמל בשבת אף בלא שמזיע כל שאין לו צער. ונראה שאם מתעמל במכשירי התעמלות כו"ע מודו שיש לאסור משום עובדין בחול, וכ"כ בחוט שני לאסור, וכ"כ להדיא במשנ"ב לקמן (ס"ק קלו) שלהעלות את האזניים אסור משום עובדין דחול, ולדברי התהילה לדוד אסור אף בלא מכשירי התעמלות וכמשנ"ת.

**נראה במשנ"ב שאף להרמב"ם כל שמתחמם אסור**

ובמשנ"ב צ"ב שבתחילה כתב שאסור רק כשמזיע, ואח"כ כתב ששפשוף שעושים ליגיעי כח להשיב כחם אסור, ומשמע אף בלא להזיע. ויש ליישב דהנה בסי' שא (ס"ב) כתב השו"ע בחורים המתענגים בקפיצתם ומרוצתם מותר, וכן לראות כל דבר שמתענגים בו, וכן מותר לטייל. וכתב המשנ"ב (סק"ז) שמותר לטייל אפילו אם כוונתו להתעמל ולהתחמם משום רפואה כיון שלא מוכח מילתא שעושה כן לרפואה, אבל אסור לרוץ כדי שיתחמם לרפואה כיון דמוכחא מילתא ואסור משום שחיקת סממנים. והנה לא הזכיר המשנ"ב שמזיעים אלא כתב רק שמתחמם לרפואה, ומשמע מדבריו דס"ל שאף להרמב"ם אין דין דווקא בזיעה ממש, אלא כל שעושין להתחמם הוי רפואה ואסור [משא"כ לרש"י שלא למד שהאיסור כלל משום רפואה אלא משום עובדין דחול, ובהליכה לא שייך כלל לאסור משום עובדין דחול]. ולפי"ז מובן למה כתב המשנ"ב כאן לאסור בשפשוף שעושין ליגיעי כח אף שאינו מזיע, דע"י השפשוף הוא מתחמם ואסור משום רפואה אף כשאינו מזיע ממש.

**הילוך בשבת לצורך רפואה**

ג] סיים המשנ"ב (שם) דיש מחמירים אפילו בטיול אם כוונתו לרפואה, והיא דעת הלבוש והא"ר, והיא חומרא גדולה לאסור אפילו הליכה בעלמא אם כוונתו לרפואה, אמנם נראה שאף לדעה זו אם הולך סתם כדרך האנשים אינו אסור, ורק אם הוא מתחמם יש כאן משום רפואה ואסור כשכוונתו לשום רפואה.

וההיתר לבחורים להתענג במרוצתם, נראה דאף שהוא רפואה מותר, כיון דמותר לבריא ליקח רפואה כשכוונתו לאכול לרעבונו, וכאן דמי לזה, דהא הוא עושה רפואה אבל אי"ז לצורך רפואה אלא לצורך אחר שלו ושרי. ומשו"ה כתב המשנ"ב שאם הוא מטייל שלא במרוצה שרי אף לצורך רפואה, דהא הוא דרך בריאים וע"כ שרי גם לחולה כמו שמותר מאכל בריאים לחולה, וזה טעמם של הדעה הראשונה שמתירים הליכה אף שהוא לצורך רפואה, ובאמת דעת היש מחמירים שלא לטייל צ"ב, דכיון שמותר לאכול מאכל בריאים מאי שנא הליכה שאסור אף שהוא דרך בריאים.

**לעשות תרגילים לשפר את העין וכדו'**

ונראה שתרגילים לשפר את העין וכדו' שאין בזה אפילו חימום אין לאסור, ואף לדעת רש"י דס"ל לאסור משום עובדין דחול בזה מסתבר שאינו אסור אפילו משום עובדין דחול.

**לרוץ כדי שיהא תאב לאכול**

ד] עוד איתא שם בשעה"צ (סי' שא סק"ח) באדם שרץ כדי שיהא תאב לאכול, והביא שבמג"א משמע קצת דשרי, ובסו"ד כתב דאפשר דדמי לרפואה ואסור. ומסברא לכאו' יש לדמות זה לאפיקטויזון דשרי (לעיל סעי' לט), ואולי מי שאינו תאב לאכול סובר השעה"צ דחשיב מחלה ועל כן כשע"י הריצה נעשה תאב לאכול יש כאן רפואה ואסור ושמא אף להמג"א שהתירו להלך בשביל שיהא תאב לאכול אי"ז משום דס"ל שאין כאן מחלה כלל אלא שהוא מדמה מי שאינו תאב לאכול לאפיקטויזון וכמו שהתירו שם ביד ה"נ שרי כאן ע"י שמהלך וא"כ יהיה אסור ליקח סם כדי שיהא תאב לאכול דגם באפיקטויזון לא התירו אלא ביד ולא בכלי.

**ביאור האיסור לדחוק כריסו של תינוק כדי שיוציא הרעי**

ה] ואסור לדחוק בכריסו של תינוק כדי להוציא הרעי. דין זה צ"ב, מאי שנא הכא שאסרו להוציא הרעי, ממה שמבואר לעיל (סל"ט) דגרמת קיא שרי ביד. ועו"ק וכן הקשה התהילה לדוד (ס"ק עא) דבסעי' יז כתב הרמ"א דכל צרכי הקטן שרי כדין חולה שאי"ב סכנה, וא"כ איך אסרו כאן לדחוק כריסו של תינוק. ותירץ התהילה לדוד (ס"ק עא) שכל ההיתר גבי קטן דהוי כחולה שאי"ב סכנה, היינו רק בצרכי אכילה שלו ולא בשאר דברים. אמנם כבר נתבאר לעיל (על סעיף יז) דמהגר"א (סי' שט ס"א) מוכח דלא ס"ל כהתהילה לדוד [ועי' בשעה"צ סקל"ד שביאר לפי דברי הגר"א, ונראה דס"ל כהגר"א], ולשיטתם צ"ע אמאי אסר השו"ע הכא להוציא הרעי מכריסו של תינוק. ומוכרחים לומר דאף לדעת הגר"א יש צרכים של תינוק דאינם חשובים כ"כ ולא חשיבי כחולה שאי"ב סכנה. ועל קושיא ראשונה נראה לומר שבגרמת קיא שאינו צורך חשוב כ"כ לא חששו שיבא לעשות בכלי, אבל בהוצאת רעי מכריסו של תינוק חמור יותר כיון שהצורך גדול יותר וחששו שמא יבא לעשות בכלי.

**סעיף מג**

**דברים האסורים משום עובדין דחול**

ו] [סעיף מג] מותר לכפות כוס חם על הטבור ולהעלותו וכו' שכל אחד מאלו אין עושים בסממנים כדי שנחוש לשחיקה. דין זה הוא מהרמב"ם (הל' שבת פכ"א הל"א) דס"ל שכל רפואה שאין עושים אותה בסם שרי דלא שייך בזה גזירה משום שחיקת סממנים, אמנם כתב השו"ע שמותר רק משום שיש לו צער, וביאר המשנ"ב (ס"ק קלו) דאם אין לו צער אסור דמ"מ יש איסור משום עובדין דחול. וכעי"ז מצינו עובדין דחול גבי שפשוף בכח, שכתב השו"ע בסי' שכז לאסור [וכדעת רש"י שהובא לעיל] וביאר המשנ"ב (שם סק"ז) דאסור משום עובדין דחול, וכמו שנתבאר עפ"י התהילה לדוד שעובדין דחול הותר רק במקום צער, אמנם לא נתבאר כ"כ עד מתי נחשב עובדין דחול.

***דינים העולים:***

***שיכור מותר להפיג שכרותו, לדעת הט"ז משום שאי"ז רפואה. אמנם כ' לאסור להריח אפר כדי להפיג השכרות, וביאר התהל"ד דחשיב קצת רפואה ועל כן שרי רק ביד ולא בסם. ולהש"ך חשיב רפואה אלא שאין לזה סם המרפא, ולפי"ז אם יהיה סם המפיג שכרות יהיה אסור להפיג שכרות בשבת.***

***להתעמל בשבת אם מזיע אסור, ונראה דאף בלא שמזיע כל שמתחמם ע"י ההתעמלות, אסור.***

***להתעמל במכשירי התעמלות אף בלא שמזיע אסור משום עובדין דחול, ובלא מכשירי התעמלות לדעת המשנ"ב שרי, ולהתהל"ד גם זה אסור משום עובדין דחול.***

***דבר האסור משום עובדין דחול הותר במקום צער, ועל כן כשיש לו צער שרי להתעמל אם אינו מזיע כיון שכל האיסור הוא רק משום עובדין דחול.***

***לטייל בשבת לצורך רפואה נחלקו האחרונים אם שרי, כיון שאינו ניכר שהוא לרפואה, ומסברא נראה להתיר כיון שהוא דרך בריאים, אמנם לרוץ אסור כיון שאינו דרך בריאים.***

***תרגילים לשפר את העין וכדו' שאינו מתחמם עי"ז נראה דשרי לכו"ע, ואף אין בזה משום עובדין דחול.***

***בחורים המתענגים במרוצתן שרי, ונראה דדמי לבריא האוכל רפואה לרעבון. ואם רץ כדי שיהא תאב לאכול, בשעה"צ מסתפק אם להתיר [ואף למג"א שהתיר, נראה שדוקא ע"י מרוצה מותר אבל אסור ליקח סם כדי לשפר התיאבון].***

***אסור לדחוק בכריסו של תינוק כדי להוציא הרעי. ואף שכל צרכי התינוק הוי כחולה שאי"ב סכנה צ"ל שאי"ז צורך חשוב כ"כ. וצ"ע.***