86 מאהבה ומיראה ג - בד_ התוס_ בסוגיין ובשבת
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ד' י' מנ"א תשע"ג

א] סנהדרין דס"א:, איתמר העובד עבודה זרה מאהבה ומיראה אביי אמר חייב רבא אמר פטור, וכתבו התוס', ז"ל, רבא אמר פטור, אע"ג דבפ' בסו"מ אמר בע"ז יהרג ואל יעבור, י"ל נהי דחייב למסור עצמו לכתחלה מ"מ היכא דלא מסר את עצמו לא מיחייב מיתה, ואין לומר דרבא לטעמיה דאמר בפ' ר' ישמעאל אפי' ע"ז בצינעא נאמר וחי בהן ולא שימות בהן, דא"כ הני דמייתי לימא דאתיא כמ"ד בסו"מ יהרג ואל יעבור דפלוגתא דתנאי היא וכו', עכ"ל.

והגרע"א בקו' עצומות הק' ע"ד התוס' שכתבו דנהי חייב למסור עצמו לכתחילה מ"מ היכא דלא מסר עצמו אינו חייב מיתה, ז"ל, תמוה לי, הא במקום אונס גם לאביי פטור בדיני אדם כדאיתא להדיא בע"ז דנ"ד ע"א דאונס רחמנא פטרי' אף היכא דהדין הוא דיהרג ואל יעבור מ"מ אם עבר אינו חייב וכו', עכ"ל, ועמש"נ בזה בדברינו בדין יהרג ואל יעבור סימן א' ענף ד', דהתוס' ס"ל דפליגי בהך מילתא ר' זירא ורבא, דדעת ר' זירא בע"ז שם דאף בכה"ג דיהרג ואל יעבור אם עבר ולא נהרג אינו חייב מיתה, ורבא פליג ע"ז וס"ל דכל דדינא הוא דיהרג ואל יעבור, אם עבר ולא נהרג ה"ה חייב מיתה, ועיי"ש שנת' ללמוד כן גם מד' התוס' בשבת דע"ב:, ומד' רבינו דוד שהביא בחי' הר"ן בסוגיין, ואכמ"ל.

ב] ועיי"ש בד' הגרע"א שתמה עוד ע"ד התוס', במש"כ דאין לומר דרבא לטעמי' דס"ל דאף בע"ז בצנעא וחי בהם ולא שימות בהם, דמאי שייטי' לדהתם דמותר שם משום שנאמר וחי בהם ולא שימות, אבל הכא במאהבה ל"ש זה, ומוכח דלא מיקרי עובד ע"ז, וממילא לכו"ע פטור, והיאך תלי זה אם בע"ז יהרג ואל יעבור אם לאו, והניח בצע"ג, ועי' מהר"ם בשבת שם שעמד בכעי"ז.

עוד קשיא בד' התוס', דאם בעובר ע"ז משום אונס מיתה ה"ה פטור משום דהו"ל כעובד מאהבה ומיראה דפטור, א"כ מ"ט מודה רבא דבפרהסיא ה"ה חייב מיתה, וכמש"נ לדעת התוס' דהא דקאמר רבא הכל היו וכו', הוא לענין חיוב מיתה, הרי הו"ל כעובד מאהבה ומיראה דאי"ז בכלל ע"ז לחיוב מיתה, - ואף התוס' בשבת שהק' בזה, לא הקשו אלא מהא דמשמע דלא מפיק אלא אונס מיתה אבל שאר אונסין הוו בכלל לא תעבדם וחייב, ולא הקשו עדיפא מינה, דמ"ט מחייב רבא בפרהסיא.

ג] ואמנם הנה ז"ל התורי"ד בע"ז דנ"ד., ל"ק הא בצנעא והא בפרהסיא, פי' ומאי דפליגי אביי ורבא וכו' בעובד ע"ז מאהבה ומיראה וכו', אביי אמר אליבא דכו"ע, דלא מבעיא לי' לר"א דחייב אלא אפי' לר' ישמעאל חייב, דע"כ לא פטר ר' ישמעאל אלא באונס מיתה אבל מאהבה ומיראה דליכא אונס מיתה מודה ר' ישמעאל דחייב, ורבא אמר פטור משום דס"ל כר' ישמעאל, וקסבר כ"ה דבאונס מיתה פטר ה"ה נמי מאהבה ומיראה משום דלא קיבלה עלי' באלוה, שכל מה שעושה אינו עושה אלא מפני הגוי ולא שמודה בע"ז, ואיזה עובד ע"ז חייב שמקבלו עליו לאלוה ועושה מרצונו ולא בעבור אהבה ויראה של גוי, וכ"ז הוא בצנעא אבל בפרהסיא אפי' באונס מיתה חייב והוי נעבד, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרי"ד, דאף דרבא ס"ל דהא דפטר ר' ישמעאל בע"ז בצנעא, אי"ז בדוקא באונס מיתה, אלא אף בעובד מאהבה ומיראה, מ"מ כ"ז הוא בצנעא, אך בפרהסיא אפי' באונס מיתה ה"ה חייב מיתה, וע"כ הו"ל בכלל נעבד, - ואמנם דצ"ב הטעם בזה, דהגם דבפרהסיא ה"ה חייב למסור עצמו משום קידוש השם, מ"מ מ"ט אם עבר ולא נהרג ה"ה חייב מיתה, הרי עבודה מאהבה ומיראה ל"ה בכלל ע"ז לחיוב מיתה.

ד] ונראה ללמוד מד' התוס' והרי"ד, דהא דפטר רבא בעובד מאהבה ומיראה, הוי זה מעין פטורא דאונס, והיינו דהגם דל"ה אונס גמור, שהרי אי"ז אונס מיתה, מ"מ לא חייבה תורה בע"ז אלא בעובד מרצונו, ולא בעובד מחמת אונסין אלו, - וכ"ה משמעות ל' התוס' בשבת שכתבו בתו"ד, דמשמע דלא מפיק אלא אונס מיתה אבל "שאר אונסין" הוו בכלל לא תעבדם וחייב והכא פטור אפי' מאהבה "דליכא אונס מיתה", ומ' דאף הא דפטר במאהבה ומיראה, הוא משום דהו"ל כאונס, ואך שהקשו ע"ז דמשמע דלא פטר אלא באונס מיתה ולא בשאר אונסין, ועי' גם בחי' הריטב"א בע"ז שם דמשמע מדבריו כן, דפטורא דמאהבה ומיראה הו"ל בכלל פטור אונס.

ובזה מתפרש גם מש"כ התוס' דנהי דאינו חייב למסור עצמו לכתחילה מ"מ היכא דלא מסר את עצמו אינו חייב מיתה, והק' הגרע"א שם, דכיון דמיקרי עובד ע"ז דחייב למסור לכתחילה נפשו, אמאי בדיעבד פטור, שהרי ליכא אונס מיתה, ולמש"נ נראה לדון בגדר הדברים, דאף דאי"ז אונס גמור להתיר לעבור לכתחילה, מ"מ לא חייבה תורה מיתה את העובד ע"ז אלא בעובר מרצונו, אך כל שעבר לאונסו, אינו חייב מיתה, אך צ"ע מקור דין זה, שהרי אין ללמוד לזה מקרא דאונס רחמנא פטרי', ואולי איכא שום דרשא בקראי דחיוב מיתה, דלא חייבה תורה מיתה אלא לעובד מרצונו.

ולפ"ז יש מקום להבין להא דמודה רבא דהעובד מאהבה ומיראה בפרהסיא חייב, דכיון דבפרהסיא נתחייב אף למסור נפשו ושלא לעבוד ע"ז, כ"ש דבשאר אונסין ה"ה חייב, - ועד"ז מתפרש גם מה שדנו התוס' לפרש דרבא לטעמי' דס"ל דאף בע"ז בצנעא וחי בהם ולא שימות בהם, והיינו דלדעת רבא דבע"ז בצנעא אינו חייב למסור עצמו, הרי אף בשאר אונסין שאינם מתירין לעבור, מ"מ אם עבר אינו חייב מיתה, ומשא"כ למ"ד דבע"ז בצנעא ה"ה חייב למסור עצמו, כ"ש דבשאר אונסין ה"ה חייב.

והאמנם דאכתי הדברים צ"ב רב, שהרי בלא"ה בשאר אונסין ה"ה מוזהר שלא לעבור אף בצנעא, ואפ"ה אם עבר אינו חייב מיתה וא"כ מאי נפ"מ בזה בין צנעא לפרהסיא, וגם מאי נפ"מ אם בע"ז בצנעא חייב למסור עצמו או אינו חייב למסור עצמו, וצ"ע בזה.

ה] עוד צ"ע בזה, ממש"כ התוס' לקמן דס"ד. במש"א בפוער לפעור דחייב אע"ג דקמיכוין לבזוי', דהיינו רק אם מתכוין לעבדה בבזוי, דאי לא קמכוין אלא לבזות, הא אפי' אובד מאהבה ומיראה פטור לרבא וכו', עכ"ד, ואי נימא דהא דפטר רבא בעובד מאהבה ומיראה, הוא משום דאינו עובד לרצונו והו"ל כאונס, א"כ הרי אין לפטור מכח זה בפוער לפעור ומתכוין לבזותו, שהרי אינו אנוס ע"ז כלל.

ובאמת מצינו כן בד' הריא"ז בקונט' הראיות שם, ז"ל, הפוער לפעור וכו' ואע"ג דקמכוין לביישה, וכו', פירוש ואי"ז דומה לעובד מאהבה ומיראה, שהרי פוטר רבא, דהתם אינו עובדה ברצונו אלא בשביל הגוי הוא עושה מה שעושה, אבל הכא ברצונו עושה שמתכוין בכך לעובדה, אלא שסבור שאינו חייב בעבודה זו, הואיל ועבודתה בכך חייב חטאת, עכ"ל, ועד"ז כתב הריא"ז גם לקמן דס"ה., וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דלא פטר רבא בעובד מאהבה ומיראה, אלא משום דאינו עובד ברצונו, והגם דאי"ז אונס גמור להתיר לכתחילה, מ"מ אינו חייב ע"ז מיתה, ומשא"כ בפוער לפעור כדי לבזותו, דהוא עושה כן לרצונו, ה"ה חייב, אך שמא אין מכוון הריא"ז לכך, שהרי הוסיף שמתכוין בכך לעובדה, וצ"ע.

ועד"ז כתב בתשו' הריב"ש סימן ק"י בדעת הרמב"ם, ז"ל, דיותר יש לפטור עובד מאהבה ומיראה בלא קבלת אלהות, "משום דדמי לאנוס", אע"פ שעבדה דרך עבודתה, ממי שעובד ומכוין לבזות, כיון שעובד ברצון וכו', עכ"ל.

ו] ושמא י"ל, דאה"נ לפ"מ שדנו התוס' לפרש דרבא לטעמי', בע"כ דהא דפטר במאהבה ומיראה הוא משום דהו"ל כאונס, אך לפי האמת ס"ל להתוס' דהא דפטר רבא אי"ז משום דהו"ל כאונס, אלא הוא פטור בפנ"ע, דלא חשיב זה כע"ז לחייב מיתה, כיון שלא קיבלה עליו באלוה, וע"כ ה"ה פטור אף אם עשה כן מרצונו.

ואמנם דלפ"ז אין לפרש למש"כ התוס' דמודה רבא דחייב למסור עצמו, כמש"נ לעיל סק"ד, וצ"ל כמשמעות ד' הרמב"ן בשבת דע"ב: ועוד מקמאי, דאף דלא חשיב זה כעבודת ע"ז גמורה לחייב ע"ז מיתה, מ"מ יש בזה לאיסור ע"ז, וה"ה חייב למסור עצמו, ועי' חזו"א שכתב דודאי יש לאסור בזה, דלא גרע מגיפוף וכו' דאסור, ואכמ"ל.

גם אכתי תיקשי לפ"ז, דלפ"מ דמסקי התוס' דהא דפטר רבא במאהבה ומיראה הוי זה פטור בפנ"ע דל"ה זה כע"ז לחייב מיתה, א"כ מ"ט בפרהסיא ה"ה חייב מיתה, וצ"ע בכ"ז.