כלים פרק ה
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

**בסייעתא דשמיא**

# כלים פרק ה' משנה א'

***תנור תחילתו ארבעה***

**א] ברמב"ם בפיהמ"ש** פי' דהתנור הוא בנוי בארץ, וכן מבואר בר"ש שכ' וז"ל תנורים שלהם היו עשויין כקדרות גדולות 'ומושיבם לארץ ומחברם בטיט, כדמוכח בשבת קכה., [וכ"כ הרא"ש], ויש לעי' דהרי קימ"ל כל המחובר לקרקע כקרקע, ואינו מקבל טומאה, ומאי שנא תנור דמקבל טומאה אף דמחובר לקרקע. ועי' בגמ' שבת קכה. דילפי' לה מקראי דמטמא אפילו מחובר, מיהו יש לעי' מה נאמר בגזה"כ.

**וביארו** במקד"ד [קונטרס טהרות], ובחזו"א [סי' ז' סק"ז] ובזכר יצחק דדין טומאת תנור אי"ז משום השם הכלי שבו, אלא דחידשה התורה דין טומאה בפנ"ע של תנור, ודין טומאה זו איכא אף בתנור המחובר לקרקע כיון דשם תנור הוא דוקא במחובר לקרקע, ומקבל טומאה מדין תנור[[1]](#footnote-1).

וברש"י עה"ת פר' שמיני כ' תנור וכירים יותץ ופי' רש"י כלים המטלטלים הם והם של חרס ויש להם תוך, והיינו דלרש"י תנור הוא כלי המטלטל ודלא כהראשונים דנקטו שהוא כלי המחובר לארץ. [והביאו המזרחי הגור אריה פרשת שמיני שכ' דרש"י פליג על הרמב"ם בזה], וכן מבואר ברש"י ברכות דף יט. וכן ברש"י בב"מ דף נט. דתנור הוא מטלטל, ודברי רש"י צ"ב מהגמ' בשבת קכה. דמבואר להדיא דהתנור הוא מחובר לקרקע, ועוד משניות וצ"ע[[2]](#footnote-2)

***תנור תחילתו ארבעה***

ב] ברמב"ם וברע"ב מבואר דקאי על **הגובה של התנור** ולא על הרוחב, אולם ברא"ש מבואר דאיירי **גם על הרוחב** דכ' דהוא ד' על ד' טפחים, ועי' משנה אחרונה שהביא דבריו והקשה עליו, ועי' תפא"י [יכין אות ד'] במש"כ דתנור קטן דשיעור בטפח הוא משום שאינו רחב ד', הרי דתנור גדול הוא רחב ד' טפחים.

דין זה שנאמר שיעור בתחילתו של כלי בגובהו, לא מצינו בשאר כלי חרס ועץ, ואילו בתנור מבואר שיעור בתחילתו, וע"כ מבואר דתנור אינו כשאר הכלים, אלא הוא טומאה מחודשת שחלה על שם תנור, ולכן צריך שיהיה לו צורה מיוחדת של תנור.

***תנור שיריו בארבעה***

**ג] ברמב"ם פיהמ"ש** פי' דאיירי לענין קבלת טומאה דתנור שנשבר ועמד על ארבעה מקבל טומאה, וכן פי' הרא"ש דאיירי לענין קב"ט. וברמב"ם פט"ז מכלים ה"א כ' דין זה דשייריו ארבעה קאי בין לענין קבלת טומאה ובין לענין הפקעת הטומאה עיי"ש[[3]](#footnote-3),

**אולם בר"ש** פי' וז"ל אם היה גדול ונטמא ושברו צריך שלא יהיה בו שבר של ארבעה ע"כ. ומבואר דאיירי שכבר נטמא ולענין דלא פקע טומאתו שכבר היה טמא, ולא לענין קב"ט מכאן ולהבא. וכ"כ רש"י חולין שם, וכ"כ ברע"ב אם היה גדול ונטמא ואח"כ נשבר לא טהר וכו' ועיי"ש, והביא כל זה **בהגהת הרש"ש** על המשנה כאן[[4]](#footnote-4).

***תנור קטן שיריו ברובו***

**ד] בר"ש וברא"ש** הביאו דברי הגמ' בחולין קכד. דפריך רובו טפח למאי חזי ומשני האי שיריו אגדול קאי וה"ק שירי גדול ברובו ופריך והא בגדול קאמר שיריו ארבעה ומתרצת הגמ' הא בתנורא בר שבעה הא בבר תשעה.

אמנם ברמב"ם פיהמ"ש לא הזכיר דברי הגמ', אלא כ' בפשיטות וז"ל וכן התנור הקטן אם נהרס ונותר ממנו רובו כלומר רוב גבהו מקבל טומאה ואם נותר ממנו חציו בלבד או פחות מזה אינו מקב"ט עכ"ל. וכ"כ הרמב"ם בפט"ז מכלים ה"א וז"ל תנור גדול שיריו ארבעה טפחים וקטן שיריו רובו וכו' עכ"ל. וצ"ב דהא להדיא בגמ' דבתנור קטן רובו לא חזי למידי ואינו מקב"ט ואיך כ' הרמב"ם בפשיטות דרובו מקב"ט. ועי' משנה אחרונה, ובחזו"א כאן מש"כ בזה**[[5]](#footnote-5).**

***במה דברים אמורים בגדול אבל בקטן תחילתו כל שהוא***

ה] לכאו' קשה מדוע כל תנור גדול שתחילתו פחות משלשה לא יטמא מדין תנור של קטן שמטמא בכל שהוא, **ובר"ש** כ' ליישב זה שהתנור של קטן משונה בעיקר עשייתו, ולכן לא אמרי' דכל תנור בן שלשה טפחים הוא תנור קטן כיון דרק תנור העשוי באופן מסויים לקטנים הוא טמא אבל לא תנור של גדולים בן ג' טפחים.

אולם בתוס' נדה כו: ד"ה אבל כ' באופ"א דתנור גדול היינו שהוא רחב ולכן גבהו ארבעה, אבל תנור קטן שרחבו צר מאד בזה אי"צ גובה של ארבעה טפחים כיון שחומו מחזיק יותר ובזה סגי אפילו בכל שהוא דהיינו טפח, ולפי"ז א"ש דכלי גדול היינו רחב בזה הדין שגבהו דוקא ארבעה ולא פחות [ועי' בתפא"י כאן]. ועי עוד במשנה אחרונה מש"כ בזה וצ"ע.

ושייריו רובו כאן בבר שבע כאן בבר תשע

ו] הגמ' בחולין קכד. פריך רובו טפח למאי חזי ומשני האי שיריו אגדול קאי וה"ק שירי גדול ברובו ופריך והא בגדול קאמר שיריו ארבעה ומתרצת הגמ' הא בתנורא בר שבעה הא בתנורא בר תשעה.

ובביאור דברי הגמ' מצינו ב' דרכים, הר"ש והרע"ב ביארו דאזלי' לחומרא, והיינו דאם הכלי היה גדול שבע כל שהוא יותר משלש וחצי כבר הוא מקבל טומאה, ואילו באופן שהיה גדול תשע כל שגבוה ארבעה דינו שהוא טמא, ולא אמרי' דניזל בתר רובו ויהיה צריך יותר מארבע וחצי,

אולם רש"י ותוס' בחולין שם נקטו דאזלי' לקולא והיינו דאם הכלי היה שבע דינו דוקא בארבעה ולא פחות מארבעה, ואי נימא דהכלי היה תשע צריך שיהיה דוקא שיעור של ארבעה וחצי שהיינו ארבעה.

ובגליון על הר"ש, הקשה ר"ת דלא יהא סופו חמור מתחילתו, והיינו דכיון דתחילת הכלי צריך שיהיה גובה שיעור ד', איך יתכן דהשיריים יהיו פחותים מד' טפחים[[6]](#footnote-6). ותי' שם דמעיקרא צריך שיהיה כלי חשוב ולהכי בציר מד' לאו תורת כלי עליו, אבל כל שכבר חל עליו תורת כלי אפילו נתמעט כל זמן שראוי אינו מתבטל כמו גרדומי ציצית. עיי"ש.

*איזהו גמר מלאכתו משיסיקנו כדי לאפות בו סופגנים*

ז] בר"ש נסתפק אם צריך גם צירוף כבשן וגם היסק או דסגי בהיסק בלבד, ועי' תוי"ט שהביא דבריו דהסיק הר"ש דסגי בהיסק בלבד וצירוף כבשן לא בעי, ויש לעי' דלכאו' הוי ככלי אדמה דהא בלא צירוף כבשן הוי כמו כלי אדמה.

**ובחזו"א** [סי' ז' אות ז'] עמד בזה וכ' דאין לומר דההיסק הוא בא במקום הצירוף כבשן שהא מצינו להלן מ"ב גבי כירה דצריך היסק רק בכדי לבשל ביצה קלה שבביצים ובוודאי אי"ז במקום צירוף כבשן. ולכאו' צ"ב דהא הוי ככלי אדמה ואינם מקבלים טומאה[[7]](#footnote-7).

**וביארו** החזו"א והמקד"ד [קונטרס טהרות] והזכר יצחק, דכיון דטומאת תנור הוא טומאה מחודשת ולא מדין טומאת כלים לכן לכן לא צריך צירוף כבשן, אלא סגי בהיסק בתנור בלבד, ואין בזה החסרון של כלי אדמה כיון דלא הוי טומאת כלים.

**אמנם שיטת רש"י** בברכות דף יט. [ד"ה חתכו] וכן בב"מ דף נט. ד"ה וחכמים] כ' דלא כהר"ש אלא כ' דתנור צריך גם צירוף כבשן וגם היסק לסופגנים, הרי מבואר בזה דלרש"י אי"ז טומאה מחודשת, ובמשנת טהרות ביאר דרש"י לשיטתו על התורה דכ' דתנור הוא מטלטל ומשום דס"ל דדינו מדין טומאת כלים.

***ר' יהודה אומר משיסיק בחדש כדי לאפות בישן סוגפנים****,*

ח] ויש לעי' בטעמו דר' יהודה דאי נימא דצריך שיהיה היסק בכדי שהתנור יהיה מחומם היטב וראוי לאפות א"כ איך אפשר למדוד תנור חדש לפי תנור ישן, ומדוע תלה זאת בתנור ישן, אכן נראה הביאור הוא דאי"ז סיבה אלא סימן, והיינו דמה שהוא מסיק את התנור אי"ז סיבה לטמאות כיון דהוא ראוי לאפות בו, אלא הוא סימן שכל שיש לתנור חום בדרגה כמו אפייה של תנור הוי מספיק היסק בכדי שהתנור יקבל שם תנור.

# כלים פרק ה' משנה ב'

כירה תחילת שלש ושיריה שלש, משתגמר מלאכתה

**א] איזהו גמר מלאכתה משיסיקנה כדי לבשל עליה ביצה קלה שבביצים טרופה ונתונה באילפס ע"כ.** עי' חזו"א[ ז' ז'] שהוכיח מכאן דבהכרח לא מהני היסק מועט זה כמו היסק כבשן, ולדברי הר"ש שלא צריך שיהיה היסק כבשן, ע"כ מוכח כאן דבדין תנור ובכללם כירה נאמר דין טומאה אפילו שאינו בו היסק כבשן, והוי ככלי אדמה דמ"מ שם כירה ותנור עליהם, וכבר נתבאר לעיל מ"א.

**במשנה אחרונה** עמד בזה מדוע בכירה ר' יהודה לא נחלק, ואילו לעיל מ"א גבי תנור אמר ר' יהודה משיסיק את החדש כדי לאפות בישן, ותי' דתנור אין מבשלים בו אלא בחומו ולכן שייך חילוקים אלו משא"כ כירה מבשלים בה באש ממש ולכן לא שייך כאן זה החילוק של ר' יהודה עכ"ד, ולכאו' י"ל עוד דבשיעור כ"כ קטן של לבשל ביצה קלה שבביצים, אין חילוק בזה לחלק בין חדש לישן.

***הכפח עשאו לאפייה שעורו כתנור****,*

**ב] בר"ש וברע"ב** שכ' שיעורו כתנור כדי לאפות בו סופגנים, עשאו לבישול שיעורו ככירה לבשל ביצה קלה ע"כ. מבואר דמה דמדמים כופח לתנור הוא לענין השיעור חימום, אבל לא נזכר כאן לענין גודל הכלי האם כמו התנור דהוא בארבעה או שלשה כמו כירה,

**אמנם בתוי"ט** שכ' ויראה דה"ה לענין שיעור גובה וכן הביא מהרמב"ם פט"ו מכלים, אולם יעוי' ברש"ש כאן שכ' להוכיח דהכא הנידון הוא רק על השיעור, ועל האבן היוצאת אבל לא נזכר כאן גובהה.

***אבן היוצאת מן התנור טפח***

**ג] בר"ש** כ' וכתנור דמיא מפני שצריכה לתנור להיות יד, ובר"ש וברמב"ם הביאו הקרא "לכל צרכיכם" לרבות הידות שהם צורך לכלי והוא דין ידות, ועי' בר"ש שכ' ואם נטמא התנור פת שעל היד טמאה והוסיף שהתנור אע"פ שאינו מקבל טומאה מגבו מטמא את אחרים מגבו, מבואר שיטת הר"ש דידות דכלי חרס נתחדשו רק להוציא טומאה מהכלי ולא להכניס טומאה לכלי, וזהו תוס' נדה כו. ותוס' בכורות לח., וכן משמע ברמב"ם פיהמ"ש כאן, וכן שיטת הרמב"ם ביד החזקה.

**ומאידך ברשב"א וברמב"ן** [חולין קיח.] נקטו דמועיל ידות גם להכניס טומאה, ועיי"ש שהקשו קושיית התוס' איך מועיל להכניס טומאה, והרי אין כלי חרס מקבל טומאה מגבו, ועיי"ש שתי' שהוא גזה"כ, וביארו הגדר בזה דיד אינו דומה לגבו של כלי, דגבו של כלי הוא עצמו של כלי, ועצמו של כלי אינו מקבל טומאה אלא מתוכו משא"כ יד הכלי הוא משמש את תוכו של כלי ומהני להחשב כנכנס טומאה לתוכו של כלי, ועוד תי' הרמב"ן דמיירי בידות שיש חלל ביד הכלי, וכבר נתבאר בכמה דוכתי.

**ברמב"ם פיהמ"ש כאן כ'** דהתנור צריך לאבן, ואם יחסר הטפח של האבן יחלש התנור ואשו מתקררת ונמצא התנור זקוק לו עכ"ד, ויש לעי' דלדבריו לכאו' הוא ממש עצמו של התנור, מיהו מבואר ברמב"ם דהכא הוא מדין ידות דהביא כאן הפסוק "לכל צרכיכם" לרבות הידות, וצ"ל דכיון דהכא הוא לא מוכרח בשביל התנור אלא הוא רק מוסיף ומועיל לתנור לכן נחשב ליד ולא לחלק ממש מהתנור.

***אמר ר' יהודה לא אמרי טפח אלא בין התנור ולכותל***

**ד] בר"ש וברע"ב** כאן כ' ואם הוא לצד הבית אפילו גדולה הרבה הוי יד לתנור כיון דאינה עומדת לינטל, ודוקא כשעומד היד לצד הכותל הוא עומד לינטל כיון דהוא מעכבו מליגע בכותל ולכן לא הוי יד, וכן רש"י נדה דף כו. דכ' דאם היא לצד הבית אפילו גדולה נמי הוי יד, ועי' מש"כ המגיה על הרא"ש.

**ועי' תפא"י** [יכין אות כ'] שכ' להביא פי' הר"ש, וכ' ולא הבנתי דכשהוא לצד הבית ודאי הוא עומד לינטל משום שהוא מפריע לבני הבית עיי"ש, ולכן פי' דאדרבה ר' יהודה לקולא קאמר דרק לצד הכותל הוי טפח חיבור אבל לצד הבית אפילו טפח כבר לא הוי חיבור.

***היו שני תנורים סמוכים זה לזה נותן לזה טפח ולזה טפח***

**ועי' תוי"ט** מש"כ נ"ל דאתאן לת"ק, מהר"ם, ועי' משנה אחרונה מש"כ דלא ידענא אמאי לא אתאן ככו"ע דלר' יהודה נמי כיון שהאבן מחברן דוחק את הבית שאינו יכול להלך ביניהם וסד"א דסגי להו בטפח אחד.

# פרק ג' משנה ג'

עטרת כירה

**א] עטרת כירה** עי' רמב"ם וז"ל בונים מבנה סביב ראש הכירה כדי להניח בו הקדרות, ולא יצא מחום האש כלום. ואותו המבנה נקרא עטרת כירה לפי שהיא עליה כעטרה על הראש, ואם נטמאת אותה הכירה, לא נטמא אותו המבנה הנוסף עליה מלמעלה עכ"ל.

ומהרמב"ם משמע שהעטרת כירה מחוברת לכירה, שהרי כ' שבונים מבנה סביב ראש הכירה, ומשמע שבונים ומחברים אותה לכירה עצמה, ומעתה יש לעי' דכיון דהיא חלק מגוף הכירה, מדוע אינה מקבלת טומאה בהדי הכירה.

**וברמב"ם** לא נתפרש הטעם בזה, אבל **בר"ש** ביאר הטעם וכ' דלאו אורחיה בהני, ועיי"ש שכ' דתנור שאני דאורחיה בהני עכ"ד ע"כ. וכן ביאר **ברא"ש** וז"ל ומפני שאין עושין כן לרוב הכירות אינו נחשב מגוף הכירה וטהורהעכ"ל.

**וצ"ע** טעם הדבר דוכי כל תוספת לכלי שאדם בונה בגופו של כלי באופן שאין דרכו בכך יהיה הדין דהתוספת שהוסיף טהורה. ועכצ"ל דאינה מחוברת ממש, אלא דבונים סביב הכירה מבחוץ על הארץ מבנה לראש הכירה, וכיון דאינה מחוברת לכן אינה טמאה בהדי התנור, [ועי' עוד בר"ש שיש להוכיח כן[[8]](#footnote-8)].

**ובמשנה אחרונה** כ' לדון דאפי' נימא דאורחיה בהכי נמי טהורה משום דזה כמשמש כסוי דמבואר לעיל בפ"ב מ"ה דכסוי טהור. אולם עיי"ש שכ' לדחות דעכ"פ יטמא מדין ידות, ועכצ"ל כהטעם המבואר בראשונים. והנה עיקר דבריו שכ' דהטעם הוא משום דהוי כיסוי הנה בר"ש וברמב"ם מבואר דהוא בנין סביב הכירה, ואינו כיסוי.

***טירת התנור******בזמן שהיא גבוהה ארבעה טפחים מטמאה במגע ובאויר***

**ב] נתבאר בזה ב' פירושים, א) ברמב"ם והרא"ש** כ' דהוא מקום לפני התנור העשוי לקבל את הלחם, **ב)** **בר"ש** פי' דהוא עשוי כמו עטרת כירה, שהוא בנין סביב הכירה, ואף כאן הוא בנין סביב התנור, וכ' דעטרת כירה וטירת התנור הכל אחד, [ועי' תוי"ט שפי' לדברי הר"ש מה החילוק שבכירה קרי ליה "עטרה" ואילו בתנור קרי ליה "טירה"].

**והנה** מבואר במתני' דאיירי באינם מחוברים ובזה בעי' שיהיה בהטירה ארבעה על ארבעה אבל במחובר סגי בשלש על שלש, הרי דאף באינה מחוברת מקבלת טומאה בארבעה על ארבעה. וצ"ע דכיון דאיירי באינה מחוברת איך שייך שיקבל טומאה טירת התנור מהתנור בלא שום חיבור לתנור.

**ועי' ספר מים טהורים כאן** מש"כ בזה, ובחזו"א [סי' ז'] כ' לבאר דהוא דין טומאה מחודשת של תנור, ובזה שייך שיחובר ע"י הריצפה ועי"ז מקבל טומאה, ומיהו יש לדון דכיון דאיכא דין מיוחד של טומאת תנור, אפשר דאפי' בלא החיבור שע"י הריצפה נמי שייך לומר דכל שהוא משמש את התנור נחשב חלק מהתנור, והרי הוא מקבל טומאה משום דשם תנור עליו, [ועי' משנ"ט] וצ"ע.

**ג] ובמשנה** אחרונה כאן הקשה מהו שיעור זה של ארבעה על ארבעה, וכ' דלולי דברי המפרשים היה אפשר דאיירי כאן בטומאת הטירה עצמה ודוקא בארבעה על ארבעה שהיא ראויה לשימוש הרי היא מטמאה אבל בלא"ה אין בה שימוש ואינה מקבלת טומאה עיי"ש, והנה כ"ז שייך דוקא אי נימא כהרא"ש והרמב"ם דאיירי לענין לשמר את הלחם אבל אי נימא דאיירי לענין לשמר את חום התנור וכהר"ש לכאו' בכה"ג הרי אינו עשוי לתוכו ולא שייך שיקבל טומאה בפנ"ע, ועי' חידושי הגרי"מ זצ"ל מש"כ בזה.

***בית הפך ובית התבלין ובית הנר שבכירה מטמאין במגע ואינן מטמאין באויר דברי רבי מאיר, רבי ישמעאל [ר' שמעון] מטהר***

**ד] בגמ' שבת דף מח:** מוכיהח משיטת ר"מ להדין "דכל המחובר לו הרי הוא כמוהו", וברש"י שם כ' דאם נטמא הפך נטמאת הכירה, ואם נטמאת הכירה נטמא הפך, ובתוס' רי"ד הקשה עליו מאי שנא מטבלה מלאה קערות דנטמא אחד מהם לא נטמאו כולם[[9]](#footnote-9), ועי' משכ' לבאר התוס' רי"ד דמיירי בכירה מחוברת לארץ, וציין למש"כ במהדורא תניינא, ויש לעי' בביאור כוונתו.

ובביאור שיטת רש"י יש מבארים כוונתו דהכא שני החלקים התוכות משמשים לדבר אחד, כיון דבית הפך הוא משמש את תשמישי הכירה, ולכן נטמא זה נטמא זה, משא"כ בטבלה מלאה קערות כל קערה וקערה עומדת לעצמה, ולכן נטמא אחד מהם לא נטמאו כולם, ועי' משנ"ט.

ועי' עוד מה שנתבאר בענין זה לעיל פ"ב מ"ז.

**ה] במשנה אחרונה** דמבואר בדבריו דדוקא נטמאת הכירה נטמא בית הפך, אבל בית הפך שנטמא אינו מטמא את הכירה, ודייק כן מדברי הרמב"ם ביד החזקה ובפיהמ"ש כאן, אולם בר"ש וברע"ב להדיא דשניהם מטמאין זה את זה ואין חילוק בזה.

**ו] ברמב"ם כ'** והלכה כר"מ ועי' תוי"ט, וכן פסק הרמב"ם ביד החזקה, ועי' בכ"מ. ועי' רעק"א שהקשה דכיון דהוא טומאה דרבנן אמאי לא אזלי' לקולא כר' ישמעאל [ר' שמעון], ועי' הגהות רש"ש דאפשר שלזה נתכוין הכ"מ שכ' וצ"ע, ועי' ספר שבט מיהודה נדפס על הגליון מש"כ בזה.

# פרק ה' משנה ד

***תנור שהוסק מאחוריו, או שהוסק שלא לדעתו, או שהוסק מבית האומן טמא, מעשה שנפלה דליקה בתנורי כפר סגנה ובא מעשה ליבנה וטימאן רבן גמליאל***

**בדין תנור שהסיקו מאחוריו, ושהסיקו בבית האומן**

א] בר"ש כאן הביא דיש שגרסו טהור, והיינו שתנור שהוסק שלא לדעתו טהור, ועיי"ש שכ' להקשות דא"כ הוי מעשה לסתור, ותי' דהראיה היא ממה דאמרי' דטמאן ר"ג מכלל דרבנן פליגי עליה, והראיה מדברי חכמים עיי"ש. וברע"ב הביא גירסה זו וכ' דזהו שיבוש, ובתיו"ט הביא כאן דברי הר"ש.

ב]. **בר"ש** כאן כ' דג' בבות אלו הם ג' אופנים של היסק שלא מדעת, והיינו דגם מאחוריו ובית האומן החסרון הוא משום דהוי שלא מדעת וזהו החידוש דמתני' דאפי' דהוי שלא מדעת טמא, ולהגירסה דטהור צ"ל דכיון דהוי היסק שלא מדעת לכך טהור. וז"ל וכל הני גווני דנקיט בית האומן ומאחוריו לא היו אלא לפרש כיצד שלא מדעת. וכן משמע בתוספתא דלא קתני שלא מדעת ומייתי עלה עובדא דכפר סיגנא[[10]](#footnote-10).

**ובהמשך** דבריו כ' הר"ש דאי לאו דההיא דתוספתא הייתי מפרש דשלשה ענינים הם והיינו דהוא דין בפנ"ע דהיסק מאחוריו לא הוי היסק וכן בית האומן החסרון הוא שלא נגמרה מלאכתן, ומיהו לא יתכן לפרש כן דע"כ מהני היסק דלאחוריו כדתנן בסמוך מ"ו נתנו ע"פ הבור וכמו שאפרש עכ"ד.

**ובאמת** ברא"ש מבואר דשלשה עניינים הם, דכ' וז"ל פי' מאחוריון שלא הוסק מבפנים, או בפנים בלא כוונה, או בבית האומן בכוונה שלא הסיקו לאפות ע"כ. מבואר דנקט דשלשה ענינים הם,

**וכן מבואר ברמב"ם** פט"ו מכלים ה"ג דכ' וז"ל תנור שהוסק מאחוריו, או שהוסק מבית האומן, או שהוסק שלא לדעת הואיל והוסק מכל מקום הרי זה מקבל טומאה מעשה שנפלה וכו' עכ"ל, וכן משמע בפיהמ"ש כאן. ולכאו' קשה קושיית הר"ש דהא בתוספתא נמי הביא המעשה הנ"ל והתם לא נזכר בפירוש הענין דשלא מדעת.

**וצ"ל** בדעת הרא"ש דהוא לשיטתו דכ' בהמשך דבריו דהמעשה של התוספתא מעשה אחר היה, ועוד מבואר בדברי הרא"ש דנקט דמה דתנן במתני' בית האומן אין הכוונה שלא נגמרה מלאכתו, אלא איירי באופן שהאומן הסיק שלא ע"מ לאפות בו, וא"כ מבואר דהדין של התוספתא בהיסק קודם שנגמרה מלאכתו הוא דין שלא נזכר במתני' מידי, וא"ש דבמתני' ג' ענינים הם.

**וכן י"ל** דס"ל להרמב"ם דיעוי' בפיהמ"ש דפי' דבית האומן היינו שהסיקו האומן שלא ע"מ לאפות בו, ומעתה י"ל דאף הרמב"ם ס"ל דתרי מעשים הם, וא"ש דהם ג' ענינים[[11]](#footnote-11), אבל הר"ש לשיטתו דפי' דבית האומן הכוונה היא שלא נגמרה מלאכתו נמצא דזהו ממש הנידון דהתוספתא.

**ג] ובמה** שהקשה הר"ש ממתני' לקמן דמבואר דאף בהיסק מאחוריו מקבל טומאה, עי' חזו"א [סי' ז' ס"ק ט"ו] שפי' דאיירי בתנור שאין לו שוליים וכדפרש"י בשבת קכ"ה. וההיסק עולה בתוכו וחשיב היסק בפנים, עיי"ש בכל דבריו

**ד] בהגהות** הרש"ש כ' כאן דשלא נגמר מלאכתו היינו לאחר שהדביק הטיט וקודם שחיברו בארץ, ועי' חידושי הגרי"מ דיש להקשות דהא בעי' שיהיה התנור מחובר בארץ, ועיי"ש מש"כ בזה. [ולכאו' זה תלוי בפלוגתת הראשונים האם תנור צריך להיות מחובר בארץ ועי' רש"י עה"ת וכו'].

.

**בדין תנור שהסיקו שלא מדעת**

ה] **ובעיקר** דינא דמתני' דאתי לחדש לן דהיסק שלא מדעת שמיה היסק צ"ב מה החידוש בזה ומה הסברא שיצטרכו היסק לדעת, ויותר קשה למה שהביא הר"ש גירסה דטהור דלפי"ז מבואר דאליבא דאמת בעי' היסק מדעת, וצ"ב מאי טעמא בעי' היסק לדעת.

**ובאמת** דהר"ש עצמו כתב בתו"ד וז"ל ולא נתברר לי מנא לן דבעי' היסק לדעת. ובמשנה אחרונה הוסיף להקשות דהא מבואר בריש פירקין דאף תנור קטן טמא.

**ובספר** שושנים לדוד ביאר דאין החסרון משום דהוי שלא מדעת, אלא החסרון בזה הוא דכיון דהוי שלא מדעת אפשר דחסר בשיעור ההיסק, וכ"כ במשנה אחרונה דהוי ספק אם הוסק כראוי או לאו, והוסיף המשנ"א בזה דכיון דהוא ספק איכא חזקה דמעיקרא דאין הכלי ראוי לקבל טומאה, וסד"א דניזיל בתר חזקה קמ"ל דכיון דהוי היסק כל דהו מסתבר דנגמרה מלאכתו וטמא, [ולהגירסה דטהור י"ל דהוא משום דאזלינן בתר חזקה], ועיי"ש שכ' דבתנור קטן איירי באופן שידעי' דהוא כשיעור.

**ובחידושי** הגרי"מ כ' לבאר בזה דכיון דדין תנור הוא טומאה מחודשת א"כ י"ל דנאמר בזה דין בפנ"ע דבעי' היסק לדעת עיי"ש. ומשום דלאשווי שם תנור בעינן עשייה מדעת לעשותו תונר[[12]](#footnote-12). ואכתי יש לעי' בטעם הדבר.

ויתכן לבאר דבאמת בכלי חרס הדין היסק הוא דין לעשותו לכלי חרס ולכן צריך להסיק את החרס בכבשן, אולם הכא בתנור נאמר הלכה של מעשה גמר מלאכה של היסק, דהרי באמת גם כלי אדמה מהני להיות תנור וכמו שכבר נתבאר דבתנור לא נאמר דין כלי, אלא משום דנאמר הלכה של היסק כדי ךאפות סופגנים מדין מעשה של גמר מלאכה, ולכן גומרים את התנור בזה שעושים בו היסק קטן, ומעתה א"ש דצריך שיהיה מדעת כיון דרק בכה"ג יש את החפצא של גמר מלאכה בזה שהוא עושה כן על מנת לגמור מלאכתו של התנור.

# פרק ה' משנה ה'

***מוסף התנור של בעלי בתים טהור, ושל נחתומין טמא מפני שהוא סומך עליו את השפוד ר' יוחנן הסנדלר אומר מפני שהוא אופה בו כשהוא נדחק.***

א]**ברמב"ם** כ' דאין הלכה כר' יוחנן ומבואר דיש כאן פלוגתא, וביאור הפלוגתא כתבו הר"ש והרא"ש דר' יוחנן ס"ל דבעי' שימוש כעין גופו של מלאכת התנור וכן כ' הרע"ב. ובמשנה אחרונה הקשה דהא כל הידות אין משמשין אלא לאחוז בהם ואינו מעין תשמיש הגוף ממש ואפ"ה טמא ועיי"ש מש"כ בזה.

**ובהגהות** הרש"ש כאן כ' וז"ל ולענ"ד דמוסיף טעם כי היכא דליטמא אפי' באויר דלטעם ת"ק אינו אלא כמו יד ואינו מטמא אלא במגע עכ"ד. ולפי"ז לק"מ קושית המשנ"א דהא ר' יוחנן חידש דהכא מטמאין אפי' באויר דזה לא שייך מדין ידות, ובזה ס"ל דבעי' שיהיה תשמיש גופו של תנור [ועי' בתוספתא דמטמא כנגד האויר].

ב] ובביאור הדין דמוסף התנור של בעלי בתים טהור, עי' חזו"א סי' ז' סקי"ט שכ' דהוא דין מיוחד דוקא משום שנאמר הלכה מיוחדת של טומאת התנור, דבוודאי בכלי רגיל אין חסרון מה שיש מוסף לאיזה צורך כיון דסוף סוף הוא כלי, אבל הכא בתנור דהוי טומאה מחודשת שם התנור הוא דוקא מה דמוסיף לצורך אפייה ובישול, ולכן מוסף של בעלי בתים דאין בו צורך טהור.

1. ומצינו כמה ראיות ליסוד זה, כדלהלן

   **א)**. דתנור מקבל טומאה אף שמחובר לארץ, וכפי שנתבאר כאן

   **ב)** דהנה כלי חרס שאין לו שוליים נחלקו הראשונים האם מקבל טומאה או לאו, [הובא לעיל פ"ב מ"ב], ודעת הרמב"ם דכלי חרס צריך שיהיה לו בית קיבול, ואילו הר"ש ס"ל דסגי בזה שהוא מקבל ע"י הקרקע, ולהרמב"ם קשה שהרי לתנור אין שולים שהרי הקרקע היא השולים, ואיך מקבל טומאה מדין כלי, וע"כ דתנור הוא טומאה מחודשת.

   **ג).** דין שבירה בכל הכלים הוא מטהר כל דיש בו נקב או שבר בעשוי לאוכלים כל שמוציא זית או אגוזים או גרוגרות כבר נטהר [עי פ"ג], ואפילו עדין ראוי לקבלה, וכמבואר לעיל פ"ב מ"ב, ואילו בתנור אפילו נשבר אינו נטהר עד שיהיה פחות מארבעה טפחים, וי"ל דלא נאמר בתנור דין דמעשה שבירה מטהר, דדין זה נאמר רק בכלים ולא בטומאת התנור,

   **ד).** לענין צירוף כבשן כתב הר"ש כאן דהדין צירוף כבשן הוא דוקא בכלי חרס אבל בתנור של חרס לא צריך צירוף כבשן, אלא סגי בהיסק כדי לאפות בו סופגנים, וקשה להר"ש דהא הוי כלי אדמה, וע"כ דתנור אינו מדין כלים אלא הוא טומאה מחודשת, [מיהו רש"י בברכות דף יט. כ' דגם בתנור צריך צירוף כבשן והוא לשיטתו].

   **ה)**. עוד מבואר להלן מ"ד לגבי היסק תנור שלא לדעת דהוא טמא, וצ"ע מה החידוש בזה, ובר"ש שם גרס "טהור" והיינו דבעינן היסק לדעת, ויש לעי' בביאור הדברים, דהרי בכלי חרס לא נאמר דין זה, ומרן הגרי"מ זצ"ל ביאר דכיון דנאמר הלכה מיוחדת של טומאת תנור לכן נאמר גם הלכה של היסק לדעת.

   **ו).** להלן מ"ג איתא טירת התנור טמא ואף בזמן שאינה מחוברת לתנור כלל, וקשה דהא הוי שני חלקים נפרדים, ולא מצינו בשום מקום דאם נגע בחלק אחד נטמא השני שאינו מחובר לו כלל, אכן י"ל דהוא טומאה חדשה של תנור, ובזה כל דשם תנור עליו נטמא.

   **ז)**. להלן משנה ה' מבואר עוד דמוסף התנור של בעלי בתים טהור [וכן מבואר בעטרת כירה שטהורה אלא שתלוי שם בביאורים], וצ"ע דהרי הוא מחובר לתנור ומדוע הוא טהור, אכן עי' חזו"א סי' ז' סקי"ט שכ' דהוא דין מיוחד דוקא משום שנאמר הלכה של טומאת התנור ולכן רק מה שנצרך לחום התנור הוא חלק מהתנור, אבל בכלי רגיל אי"ז חסרון מה שיש מוסף לאיזה צורך כיון דסוף סוף הוא כלי ומקבל טומאה עמו יחד, אבל הכא בתנור דהוי טומאה מחודשת שם התנור הוא דוקא מה דמוסיף לצורך אפייה ובישול, ולכן מוסף של בעלי בתים טהור.

   **ח)** **ובשיעורי הגרי"מ זצ"ל** כ' לבאר לפי"ז הא דמבואר בתו"כ דילפי' מקרא "דתנור וכירים יותץ" את שיש לו נתיצה מקבל טומאה את שאין לו נתיצה אינו מקבל טומאה "פרט לתנור של אבן ושל מתכת" מכאן אמרו תנור של אבן ושל מתכת טהור, וטמא משום כלי מתכות ע"כ התו"כ. והנה לכאו' צ"ב מדוע צריך פסוק לחדש דתנור של אבן אינו מקבל טומאה והא דין ברור הוא דכלי אבנים אינם מקבלים טומאה, וע"כ מבואר בזה דטומאת תנור אי"ז טומאה מדין כלים אלא הוא דין טומאה בפנ"ע ולהכי סד"א דגם תנור של אבן טמא וקמ"ל. ונראה דכן מורה לשון התו"כ "מכאן אמרו דתנור של אבן ושל מתכת טהור וטמא משום כלי מתכות" ולכאו' כיון דהוא טמא משום כלי מתכות מהו דקאמר דתנור של מתכת טהור, וע"כ משמע בזה דאיכא דין טומאה בפנ"ע של תנור ועל זה קאמר דטהור אלא דטמא רק מדין כלי מתכות שהוא טומאת כלים [↑](#footnote-ref-1)
2. ובספר משנת טהרות ביאר דרש"י ס"ל דטומאת תנור הוא מדין כלי חרס, והיינו הוא מדין טומאת כלים, אלא דהגזה"כ הוא דאף שנתחבר לקרקע לא בטל ממנו תורת כלי, ונמצא דפליגי רש"י והרמב"ם בגדר הגשה"כ של תנור דרש"י ס"ל דהגזה"כ הוא דלא בטל ממנו תורת כלי ואילו להרמב"ם ושאר ראשונים הגדר הוא דאין טומאתו מדין טומאת כלים אלא מדין טומאת תנור והוי טומאה חדשה ועי' עוד להלן בזה בעזהי"ת. [↑](#footnote-ref-2)
3. מבואר ברמב"ם דהנידון הוא לענין קבלת הטומאה, והיינו דאם נשבר הכלי צריך שיהיה בו שיעור של ד' טפחים בכדי שיקבל טומאה, ויש לעי מה החידוש בזה ששבריו ארבעה, והא כיון דכבר נאמר דין שתחילתו בארבעה הרי כבר נאמר שאין שם תנור פחות מארבעה וא"כ מה החידוש בשייריו, וי"ל בתרי גווני א. דסד"א דכיון דהוא שבור לא יקבל טומאה אפילו יותר מד' כיון דהוי שבר כלי, קמ"ל דמקבל טומאה בארבעה, ב. עוד י"ל לאידך גיסא דסד"א דאפילו פחות מארבעה כיון דהוא בא מכלי גדול, א"כ אפילו פחות מד' נמי קמ"ל דרק ד' ולא פחות. [↑](#footnote-ref-3)
4. והנה בעיקר דברי הר"ש דפירש שהנידון הוא על הטומאה שהיתה דלא פקעה, לכאו' קשה דלעיל פ"ב מ"א איתא דשבירה מטהרת, ואפילו באופן שהשבר ראוי לקבל טומאה וא"כ קשה מדוע לא נימא דיפקע מטומאתו ואפילו באופן שהוא גדול יותר מארבעה, כיון דסוף סוף הכלי נשבר, וי"ל בזה בתרתי, חדא דמ"מ חסר במעשה שבירה, והיינו דכל שנשאר בכלי שיעור חשוב הדין הוא דנחשב כאילו עדין לא נשבר הכלי, וי"ל עוד וכן ביארו דהוא הלכה בדיני טומאת תנור, שהוא דין טומאה בפנ"ע ולא מדין טומאת הכלים וא"כ בזה נאמר הלכה שצריך שיהיה שבירה שהיא לגמרי מבטלת את השם תנור ממנו, ולכן אם נשאר עדין צורת הכלי לא בטל טומאתו ואפילו דבשאר כלים כבר בטל טומאתו מ"מ בטומאת תנור דהיא טומאה מחודשת בזה נאמר הלכה עד שיבטל לגמרי דהיינו פחות מארבעה ולא סגי ברובו. [ושמעתי ליתן טעם בזה דבטומאת תנור נאמר דין אחר של שבירה, דכיון דתנור הוא מחובר בארץ ממילא בכדי לבטלו צריך יותר שבירה]. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועוד שמעתי לבאר בזה דכוונת הרמב"ם דתנור שתחילתו [↑](#footnote-ref-5)
6. ולפי הר"ש והרע"ב לק"מ משום דשייריו היינו דכבר הוא טמא ולא בטל הטומאה, דבזה י"ל דאין סופו חמור מתחילתו כיון דסופו איירי שכבר הכלי טמא ואילו תחילתו לענין לקבל טומאה דבזה לא מקבל טומאה. [↑](#footnote-ref-6)
7. אולם עי' לעיל פרק ד' דמבואר שם שיטת רש"י בביצה לב. דכלי חרס קודם צירוף כבשן לא הוי כלי אדמה, וכל החסרון בו הוא גמר מלאכה, וביארו בזה השטמ"ק שם ביצה שם, והר"ש כת"י כאן דיש ב' מיני עפר יש שהם כלי אדמה ויש שאינם כלי אדמה, ולפי"ז לא קשה, מיהו שיטת הרמב"ם לעיל פ"ד והרע"ב דכל שלא היה בו היסק כבשן הרי הוא ככלי אדמה ולדבריו באמת קשה כנ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
8. מיהו בדעת הר"ש לכאו' מוכח דאינה מחוברת לכירה, ומשום שביאר דעטרת כירה וטירת התנור הכל אחד, ובטירת התנור מבואר במתני' דמיירי באינה מחוברת ואם חברה לו הוא דין אחר, וא"כ י"ל דגם עטרת כירה אינה מחוברת, אולם ברמב"ם אין הכרח זה כיון דפירש שטירת התנור ועטרת כירה אינו אותו כלי והם חלוקים בצורתם, וא"כ לדעת הרמב"ם אכתי צ"ב, דלכאו' לדבריו עטרת כירה מחוברת, מיהו צ"ל דאחר שנתבאר לשיטת הר"ש דעטרת כירה אינה מחוברת, אלא הוי מבנה שבונים סביב הכירה ואף שאין מחברים אותה לכירה, כן י"ל אף להרמב"ם דבונים סביב הכירה מבנה לשמור חומו אבל אינו מחובר לכירה, ולכן א"ש שאינו נטמא בהדי הכירה. [↑](#footnote-ref-8)
9. ועיי"ש בתוס' רי"ד שבת מח: שכ' דא"א לטמאות מדין יד דא"א לומר דקערה אחת תהיה יד לחברתה, כיון דיד הוא הטפל לכלי, אבל כאן כל כלי חשוב בפנ"ע, ולכן אין קערה אחת נעשית יד לחברתה עיי"ש, ולולי דבריו היה מקום לומר דהכא הוא מדין יד ומשום דבאמת בית הפך הוא טפל לכירה, ומשמש את הכירה ולכן הוא מכניס טומאה לכירה ומוציא טומאה מהכירה מדין יד, אלא דלכאו' קשה דבשלמא להשיטות דס"ל דיד מועיל גם להוציא וגם להכניס טומאה אתי שפיר דנטמא הכירה נטמא בית הפך וכן הנוגע בפך הכירה נטמאת מדין ידות, אלא אי נימא דיד מהני רק להכניס טומאה ולא להוציא טומאה א"כ נמצא דהנוגע בכירה מטמא את בית הפך אבל הנוגע בבית הפך הכל טהור, [מיהו לשיטת הרמב"ן חולין קיח. דבאופן דהיד חלולה הרי הוא מכנסת טומאה ה"ה הכא דהיד מכנסת טומאה, כיון דבית הפך הוא חלול וכשנוגע בתוך בית הפך מכניס טומאה לכירה]. והנה עי משנ"א כאן שכ' דלשיטת הרמב"ם הנוגע בכירה נטמא בית הפך, אבל הנוגע בבית הפך אינו מטמא את הכירה עיי"ש, אבל להר"ש והרא"ש נטמא זה נטמא זה עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
10. וביאור כוונתו [כ"כ בספר שושנים לדוד נדפס על הגליון במשניות מהדו' זכר חנוך] דבתוספתא לא קתני בבא דשלא מדעת אלא רק הדין דלא נגמרה מלאכתו [דזה היסק בית האומן דמתני'] ומייתי עלה מעשה דכפר סיגנא דמתני' דהתם החסרון הוא משום שלא מדעת, וע"כ דשלא נגמרה מלאכתו החסרון הוא משום שלא מדעת. [↑](#footnote-ref-10)
11. ומיהו לדברי הרמב"ם יש לעי' היכן הזכיר הדין דהתוספתא דשלא נגמרה מלאכתו, דהא למש"נ ס"ל להרמב"ם דאי"ז נכלל בהדין של בית האומן דמתני' וצ"ע] ועי' חסדי דוד על התוספתא במש"כ. [↑](#footnote-ref-11)
12. ובתוספתא שם איתא תנור שטמן בו פשתן דטהור, ופי' הגר"א משום דאינו עשוי לגופו שמתחמם הפשתן אף בלא היסק, ולכאו' מבואר בזה נמי דאיכא דין מיוחד של היסק לשם תנור דהא לא יהיה גרע מכלי שיש בו בית קיבול לקבל פשתן ואמאי לא יהיה טמא מדין בית קיבול, וע"כ כמש"נ. [↑](#footnote-ref-12)