שביעית שיעור 9
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שביעית סדר ב

בסייעתא דשמיא, שיעורי שביעית, אדר א' תשפ"ב, שיעור 9

**שיעור מורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**בענין קנין עכו"ם להפקיע מידי מעשר ושביעית**

# בזה"ז דתרומה דרבנן אי יש קנין

בגמ' גיטין (מ"ז א') נח' אמוראי אם יש קנין לעכו"ם בא"י להפקיע מידי מעשר, וברמב"ם (תרומות, פ"א ה"י) פוסק כמד"א אין קנין לעכו"ם להפקיע, אכן דעת התרומה (הל' א"י) שבזה"ז שחיוב תרו"מ הוא רק מדרבנן א"כ הוא דמי לסוריא דאמרי' בגמ' דמודו כו"ע דיש קנין לעכו"ם להפקיע מידי מעשר, וכ"כ הגר"א (יו"ד סי' של"א סקכ"ח) לדינא.

ובאחרונים (חי' הגר"ח יבמות קכ"ב א', ובחזו"א סי' כ' דין שביעית בשדות נכרים ד"ה וכן הטור, ועו"א) העירו, דכ"ז ניחא לשיטת התרומה דס"ל דק"ר לא קידשה לע"ל וכל מה שחייבו תרו"מ בקרקע ישראל הוא אטו כשיבנה הבית, וא"כ י"ל דבשל עכו"ם לא תיקנו, אך לדידן דקימ"ל דק"ר קידשה לע"ל ומה שתרומה בזה"ז דרבנן הוא משום שאין רוב יושביה עליה לא שייך לחלק כן, דודאי אין קנין העכו"ם יכול להפקיע קדושת א"י דאורייתא.

אך, שהגר"א (שם) דקדק בדעת רש"י בגיטין שמה שהקילו בסוריא דיש קנין הוא משום דהיא דרבנן, וא"כ ה"ה בכל תרו"מ מדרבנן דהקילו בהם דיש קנין, וכ"כ באבק"ר (סי' כ"ד, ד"ה ועוד שמה שכתב), וכ"ה להדיא במאירי (סנהדרין כ"ו א'), ובאחיעזר (ח"ב סי' ל"ט אות י"ד) דקדק כן בספר התרומה גופיה שכתב (ביישוב שיטת רש"י שמותר לישראל לעבוד בקרקע עכו"ם) דהאוסרים לישראל לעבוד בקרקע גוי ס"ל דק"ר קידשה לע"ל ושביעית לא תלויה ביובל עיי"ש, אלמא דאי שביעית תלויה ביובל אין נוהגת בשל עכו"ם אף למד"א ק"ר קידשה לע"ל, עיי"ש.

# בשיטת הרמ"א

ברמ"א (סי' של"א סעי' ב') הביא די"א דתרומה בזה"ז מה"ת אך לא נהגו כן, ולא נתפרש איזה מנהג שייך בזה, (ובחזו"א (שו"ת, פסקים סי' ש"י) פי' דנהגו להקל בספיקן כדין ספק דרבנן לקולא, והוא תמוה דבכה"ג יחשב מנהג אף שאין נוהג בקביעות), ודקדק הגר"א (שם, סקכ"ח) שנהגו דבזה"ז יש קנין לעכו"ם להפקיע, והיינו כדעת ספר התרומה דבתרומה דרבנן יש קנין, אך למד"א דאף בזה"ז היא מה"ת צריך לנהוג כמד"א אין קנין.

אכן דצ"ע לפי"ז מה ששתק הרמ"א לשו"ע (שם, סעי' ג') דישראל שלקחה עם הפירות מהעכו"ם אחר שהביאו שליש חייבין בתרו"מ, והיינו רק כמד"א אין קנין, כמבואר בגמ' דלמד"א יש קנין כל שהביא שליש ביד העכו"ם פטור מתרו"מ, וביותר, דלהדיא כתב הרמ"א (להלן שם סעי' י"ט) דלוקח מהעכו"ם פירות בשביעית וגמר מלאכתן ע"י ישראל חייבין בתרו"מ, וא"כ בע"כ דס"ל דקימ"ל דאין קנין אף בזה"ז[[1]](#footnote-1).

# אי למד"א יש קנין חייב מדרבנן

והנה נראה דס"ל לרמ"א דאפי' למד"א יש קנין דפטור מתרו"מ מה"ת מ"מ חייבוהו חכמים להפריש, ומשו"ה אף שנהגו דיש קנין מ"מ חייב להפריש מדרבנן (ועי' להלן לפי"ז איך הוכיח הרמ"א שנהגו שהיום תרו"מ מדרבנן הלא גם למד"א יש קנין חייב לעשר מדרבנן).

וכבר העירו בסתירת הסוגיות בזה, (עי' חזו"א סי' א' סקט"ז ובסי' ב' סק"א), דבסוגיא בגיטין משמע דלמד"א יש קנין פטור לעשר לגמרי, אך בגמ' במנחות (ל"א א') מפורש דמדרבנן מיהא חייב לעשר (ולפיכך למד"א יש קנין מצי להפריש מלקוח מעכו"ם על טבל שנתערב בחולין, ול"ח מפטור על החיוב)[[2]](#footnote-2), וכ"כ התוס' (ב"מ פ"ח א' ק"א א', בכורות י"א ב') והריטב"א (גיטין שם) דמדרבנן חייב אף למד"א יש קנין.

וכ"נ להוכיח בדעת הרמב"ם (תרומות, פ"א הכ"ב) שחילק דפירות חו"ל שנכנסו לארץ חייבין בחלה מה"ת (דדרשי' שמה, שמה אתם חייבין בין בפירות הארץ בין בפירות חו"ל), אך במעשרות (כשנגמרו מלאכתן בא"י) חייבין רק מדבריהם, והנה במתני' (חלה פ"ב מ"א) נח' תנאים לענין חלה, וס"ל לרמב"ם דה"ה לענין מעשרות, אכן דהוא תמוה דאי דמי מעשר לחלה הו"ל להתחייב מה"ת, וכבר תמה כן הגר"א (סי' של"א סעי' י"ב, סקכ"ט), עיי"ש, ולכאו' מוכרח, דהרמב"ם לא למד דין מעשר מחלה, אלא דס"ל דלמד"א יש קנין לעכו"ם להפקיע חשיב ממש כחו"ל, (וכמשמעות דבריו (בפ"א ה"י) דלמד"א יש קנין הוי ככיבוש יחיד אפי' כשחזר ולקחה ממנו, וכ"פ בכס"מ והגר"א, ודלא כחזו"א סי' א'), ואפ"ה מבואר בגמ' במנחות דחייבין מדרבנן, וא"כ ה"ה בפירות חו"ל שנגמרו בא"י דחייבין מיהא מדרבנן, וכעי"ז כתב בקר"א (יבמות, פ"ב ב')[[3]](#footnote-3), וכבר מפורש כן ברמב"ם בתשו' (סי' קכ"ט) דמדרבנן חייב אפי' למד"א יש קנין.

אכן דבספר התרומה שנקט דבזה"ז לכו"ע יש קנין וא"צ לעשר כלל משמע שנקט כהסוגיא בגיטין דלא חייבוהו מדרבנן, ועי' בחזו"א (סי' כ') שהביא דיש ראיה גדולה שלא קימ"ל כדעת התרומה שיש קנין מהא דמברכין על מעשר פירות עכו"ם שנגמרו ביד ישראל, ובע"כ דנקטי' דאין קנין אף בזה"ז, עיי"ש, אכן דאכתי אפשר כדעת הרמ"א הנ"ל דאף למד"א יש קנין מ"מ חייב מדרבנן וא"כ שפיר יכול לברך על תרומתן, והוו כפירות חו"ל, ודו"ק.

# שיטת הב"י דבעודה אצל הגוי לכו"ע יש קנין

והנה, שיטת הכס"מ לדייק מהרמב"ם (פ"א ה"י) שכתב עכו"ם שקנה קרקע בא"י לא הפקיעה מהמצוות לפיכך אם חזר ולקחה ממנו לא הוי כיבוש יחיד וכו', דמשמע דקודם שחזר ולקחה כן מופקעת מהמצוות, ועי' במהרי"ט שתמה דא"כ מ"ש מד"א יש קנין ממד"א אין קנין ואפי' למד"א יש קנין יתחייב אח"כ במירוח ישראל.

וביאור דעת הכס"מ, ע"פ מש"כ הגר"ח (ביכורים, פ"ב הט"ו) דאפי' שבעודו אצל הגוי יש קנין מ"מ אי"ז דומה למד"א יש קנין, דלמד"א יש קנין היינו דקנין העכו"ם מפקיע את הפירות מחיוב מעשר, ולפיכך אפי' חזר ישראל ולקחן קודם מירוח א"א להם להתחייב עוד כיון שכבר נפקעו, ומשא"כ למד"א אין קנין דליכא הפקעה ממעשר אלא דכל זמן שהוא ברשות העכו"ם לא נתחייב אך כשלקחן ישראל נתחייבו.

ועיי"ש בגר"ח שביאר לפי"ז דעת הרמב"ם (שם הי"ג) דפירות שגדלו ברשות הגוי ומירחן הגוי פטורין מכלום ולא גזרו עליהם משום בעלי כיסין, ובראב"ד השיג ע"ז דלדידן דאין קנין לעכו"ם יש לחייבו אף בכה"ג (זולתי בסוריא, עיי"ש), והיינו, דכיון שאין קנין אין שום נפקותא בין פירות שגדלו אצל ישראל לגדלו אצל העכו"ם, ובכולהו שייכא הגזירה דבעלי כיסין שמירוח עכו"ם לא יפטור, עיי"ש, ופי' הגר"ח דעת הרמב"ם[[4]](#footnote-4), דדוקא כשגדל ביד ישראל דמעיקרא כבר נתחייבו הפירות ברשותו דגזרו דתו לא יפטרו ע"י מירוח עכו"ם אך לא בגדל לגמרי אצל העכו"ם דאין כלל חיוב בתרו"מ אף בלא מירוח העכו"ם, דבזה לא גזרו בעלי כיסין כלל, (וכבר נזכר כן בכס"מ בקצרה, עיי"ש).

אכן, דבמהרי"ט דקדק בזה מל' הרמב"ם (שם, הי"א) דפירות העכו"ם שנגמרה מלאכתן ע"י עכו"ם פטורין מכלום שנאמר דגנך ולא דגן עכו"ם, וכשחזר ומכרן לישראל ומירחן ישראל חייבין, ולכאו' לפי"ד הכס"מ דבעודה ברשות העכו"ם לכו"ע יש קנין א"כ לא היה צריך הרמב"ם להביא מקור לפטור נתמרח ביד עכו"ם אלא איפכא דבחזר ולקחן ישראל חייב דחשיב דגן ישראל, וא"כ מבואר ברמב"ם איפכא, שאפי' בעודה אצל העכו"ם אין קנין ולפיכך ניחא כשלקחה ישראל דחייב בתרו"מ, אך דבנתמרח לגמרי אצל העכו"ם יש קרא לפוטרו.

אך דלפי המבואר לעיל דלרמב"ם אף למד"א יש קנין חייבוהו מדרבנן, שפיר ניחא דאיצטריך טעמא לפטור בנתמרח ברשות העכו"ם אף מדרבנן, ולזה פי' דבעי' דגן ישראל ולא דגן עכו"ם, ובזה לא חייבוהו אפי' מדרבנן.

# יישוב לפי"ז בשיטת הרמ"א

ולפי"ז אפשר לבאר בדעת הרמ"א (וכנ"ל) שכתב דלא נהגו שתרו"מ מה"ת אלא רק מדרבנן, דאפשר דהוא ס"ל שלא ככס"מ ובזמן שהוא מה"ת ואין קנין חייב אף בגדלו ברשות עכו"ם, ומדרבנן גזרו אף בנתמרחו ביד עכו"ם, אך שבזה"ז דיש קנין א"כ אם גדלו ברשות עכו"ם א"צ לעשר, ושכן המנהג שלא מעשרים (וזהו כדעת הראב"ד, הנ"ל).

# קדו"ש וביכורים בגדל אצל עכו"ם

והנה, דעת הכס"מ דאף דבעודו ברשות העכו"ם יש קנין, ולמד מכח זה דה"ה לענין קדו"ש דכיון שגדל ברשות העכו"ם אין בהם קדושה, ועיי"ש באבק"ר שנתקשה דאכתי כשם שבחזר ולקחה מהעכו"ם מתחייב במעשרות מה"ת ה"נ שתחול בהם קדו"ש, וכתב דבמעשר שהוא תלוי במירוח וגמר מלאכה א"כ כל שנתמרח ביד ישראל מתחייב במעשר אף שגדל ברשות העכו"ם, אך בשביעית דאין תלוי במירוח כלל א"א לפירות העכו"ם להתחייב.

וכוונתו לפי הנ"ל דבעודו ברשות העכו"ם ל"ש שיחול בהם חיוב תרו"מ ושביעית ואין מתחייב אא"כ חזר ולקחן קודם שעת החיוב שלהן, ולזה דוקא לגבי מעשר שמירוח ישראל מחייבו במעשר שייך שיתחייב אפי' לקחן אחר עונה"מ, אך לא לגבי שביעית דאין תלוי במירוח וכשגדל ברשות העכו"ם כבר א"א לו להתחייב יותר בשביעית וביעור, ודמי ללקח ישראל פירות עכו"ם אחר מירוח דפטור אף ממעשר, עיי"ש.

ובהל' ביכורים (שם) כתב הרמב"ם דישראל שלקח שדה מעכו"ם הר"ז מביא ביכורים, ובראב"ד שם כתב א"א אפי' ביכרו ברשות הגוי, ובכס"מ הביא ממהרי"ק שדייק דמשמע דלרמב"ם הוא דוקא כשביכרו ברשות ישראל, וביאר דכיון שבעודו ברשות העכו"ם לכו"ע יש קנין א"כ כשביכר ברשות הגוי כבר נפטר, ולהנ"ל היינו דביכורים אין שייך בהם מירוח ותלוי רק בשעת ביכור שהיא שעת החיוב, וכל שבשעת החיוב עצמו היה ברשות העכו"ם תו לא חל עליו יותר חיוב, ודמי לשביעית וכנ"ל, אכן הגר"ח (שם) תמה בזה מהגמ' בגיטין שתלו דין זה אי יש קנין או לא, ומבואר דלמד"א אין קנין חייב להביא ביכורים אפי' ביכרו ברשות העכו"ם[[5]](#footnote-5).

והוכיח מכח זה דאדרבה דוקא לגבי מעשר שהוא תלוי במירוח א"כ הכל תלוי בשעת מירוח ואם מירחו העכו"ם פטור, אך לגבי ביכורים דאין שייך בהו מירוח שוב לא נפטרו לעולם וכל שגדל שעה א' ברשות ישראל מתחייבים, עיי"ש, וכן נקט בחזו"א דהרמב"ם מודה לראב"ד בזה דמביא ביכורים מה"ת אף כשביכרו ברשות הגוי[[6]](#footnote-6).

ולכאו' לפי"ד ה"ה לגבי שביעית דכיון שאין תלויים במירוח א"כ כל שהיו הפירות שעה א' ברשות ישראל נתקדשו בקדו"ש וחייבין בביעור, ויתכן דלגבי קדו"ש שייך שתחול בהם קדו"ש אף לאחר שנתלשו (דאשכחן כה"ג בריבמ"ץ (שביעית פ"ח מ"א) דבסיאה איזוב וקורנית שלקטן לעצים ואח"כ נמלך עליהם לאכילה דחלה עליהם קדו"ש, ודקדק כן לפי גי' בירושלמי, עיי"ש, וכ"פ בחזו"א סי' י"ג סקכ"א ד"ה והנה[[7]](#footnote-7)), ולא דמו לביכורים דאין מתחייב אא"כ לקח הפירות במחובר, ודו"ק.

# חיוב מע"ע בפירו"נ בשביעית

ולפי"ד הב"י דצריך לעשר פירו"נ בשביעית, ועיי"ש באבק"ר שכתב דמפריש מע"ע כדין עמון ומואב, וכ"פ ברמ"א (שם), ובמהרי"ט (ח"א סי' כ"ג) תמה ע"ז מהגמ' בבכורות (י"א ב') דבלוקח טבלין ממורחין מעכו"ם מעשרן והן שלו דא"ל קאתינא מכח גברא דלא מצית לאשתעויי דינא בהדיה, וא"כ ה"ה דא"צ להפריש מע"ע מטעם זה.

ובדעת הב"י והרמ"א משמע דס"ל דסברת קאתינא לא שייכא אלא רק בתרומת מעשר דילפי' לה (בגמ' שם) מקרא דמבני ישראל דאין שייך חיוב תרומת מעשר בעכו"ם, וה"ה במעשר ראשון דילפי' נמי מהך קרא (דהא כל טענת הלוי ליפטר מתרו"מ הוא מכח קאתינא שהעכו"ם היה פטור ממעשר, וא"כ בכלל הך קרא דתרומת מעשר לפטור גם ממע"ר), אך לא במעשר עני דליכא קרא, דהוי כתרומה גדולה דנוהגת אף בישראל הבא מכח עכו"ם, וכמבואר בגמ' שם.

אולם המהרי"ט נקט דאף במעשר עני פטור, וביאר את החילוק בין תרומה גדולה שחייב למע"ר ותרומת מעשר שפטור משום שסברת קאתינא מועילה רק בחיוב דרבנן ולא בדאורייתא[[8]](#footnote-8), והכא דמיירי בלוקח טבלים ממורחין מהעכו"ם איכא פטורא דלקוח ומה"ת פטור מלעשר מע"ר ותרומת מעשר וחיובו רק מדרבנן שייך ליפטר מטעמא דקאתינא, אך בתרומה גדולה אין פטור לקוח וא"כ חיובה מה"ת וחייב אף שבא מחמת העכו"ם, ולפי"ד ה"ה דמעשר עני שהוא מדרבנן נמי יש לפטור.

ובמל"מ (תרומות, שם) תמה על המהרי"ט בתרתי, חדא דפטור לקוח שייך אף בתרומה גדולה כדמוכח בגמ', ועוד דמבואר ברמב"ם שפטור לקוח הוא רק בלוקח אחר מירוח והגמ' מיירי בלוקח קודם מירוח דחייב בתרו"מ מה"ת, עיי"ש.

אכן דלדעת הב"י והרמ"א ניחא בפשיטות דלא שייכא סברת קאתינא רק בתרומת מעשר ולא במעשר עני, ושפיר חייב להפריש מע"ע בלקוח מהעכו"ם בשביעית.

ולפי"ז כל מה שכתב במבי"ט (א' של"ו) להקל בפירו"נ דא"צ לבערן ושמותר לסחור בהן מהך טעמא דקאתינא הוא שלא כשיטת הרמב"ם הנ"ל, ולדעת הרמ"א שצריך להפריש מע"ע ה"נ דיש לאסור סחורה ולהצריך ביעור, וכבר העיר מזה בחזו"א (סי' כ"ה סקכ"ה) דסברת קאתינא אינה שייכת בביעור דאינה ענין של נתינה ועוד דזה רק בתרומת מעשר ולא בתרומה גדולה.

# ביאור הראיה ממתני' דמפקיד אצל עכו"ם כפירותיו

## דין "כפירותיו" לענין מעשר

מתני' (דמאי פ"ג מ"ד) ישראל שהפקיד פירות אצל העכו"ם ה"ה כפירותיו, פי' דתלינן שהחליפן העכו"ם בפירותיו ומש"ה דינם כדין לוקח פירות מעכו"ם דקימ"ל (רמב"ם תרומות פ"א הי"ג) דאם לקחן קודם מירוח חייבין ואם לאחר מירוח לרמב"ם פטורין ולראב"ד חייבין, וכ"ה בל' הרמב"ם (מעשר, פי"א הט"ו) המפקיד פירותיו אצל העכו"ם הרי הן כפירותיו של עכו"ם שחזקתו להחליף הפקדון, והיאך דינם, אם היו פירות שעדיין לא נגמרה מלאכתן ונגמרו ביד ישראל אחר שלקח הפקדון מפריש מעשרותיו כמו שביארנו, (ואם היו פירות שהפקיד טבלים ונגמרה מלאכתן חייב להפריש שמא לא החליף העכו"ם ולפיכך יראה לי שהמעשרות שיפריש ספק), אבל אם הפקיד חולין מתוקנין א"צ להפריש כלום שאפי' החליף העכו"ם פטורין (כמו שביארנו בהל' תרומות דגנך ולא דגן עכו"ם), ע"כ.

ובראב"ד (שם) השיגו דאף בהפקיד חולין מתוקנין חייב מדרבנן, עיי"ש, ומבואר דלראב"ד משכח"ל בהך דינא דכפירותיו רק אופן של חומרא, אך לדעת הרמב"ם משכח"ל אף באופן של קולא, ובפי' המשנה (שם) הביא הרמב"ם רק את צד הקולא, וכן פי' בכס"מ (שם), וברע"א (דמאי, שם) הבין דהיינו רק בצד הקולא, ומשו"ה תמה מהגמ' בבכורות (י"א ב') דאמרי' שהישראל שהפקיד חייב להפריש (וי"א דאף צריך ליתן לכהן) אלמא דמתני' לחומרא איירי[[9]](#footnote-9), וכ"ת בחזו"א (סי' כ', דין שביעית בשדות העכו"ם ד"ה ומהרי"ט הביא ראי' מכרעת), והביא שכבר דקדק כן הגר"א (יו"ד סי' של"א ס"ק ט"ז).

ולכאו' משמע דלרמב"ם איירי בין באופן של קולא ובין באופן של החומרא, ופי' דצד החומרא (לרמב"ם) היינו שקדם הישראל והפריש בשיבולין דמ"מ כשחוזר וממרחן אח"כ חייב לעשר דתלינן שהן פירות העכו"ם שנתמרחו אצל ישראל.

## אי חיישי' שיחליפן בפירות ישראל

ולעיל מינה תנן (שם) דכשמוליך חיטין לטוחן עכו"ם הוי דמאי, ובירושלמי פריך מ"ש ממפקיד פירות דאמרי' כפירותיו, ומשני כאן קופה בקופות כאן פירות בפירות, והיינו, לדעת הראב"ד דבמפקיד הוי כפירותיו לחומרא כוונת הירושלמי להקשות אמאי במוליך לטוחן לא החמירו (אלא הוי דמאי וא"צ ליתנן לכהן), ולזה משני דטוחן איירי בקופה בין קופות שאין לחוש כ"כ שיחליפן העכו"ם לפי שמתירא שלא יכוין במילואם (שניכר לפי המידה שבקופה אם החליפן) אך מפקיד איירי בפירות דאינו מתירא ובודאי מחליפן.

אמנם הרמב"ם (בפי' המשנה, עיי"ש, וכ"פ בכס"מ שם לדעת הרמב"ם) פי' כוונת הירושלמי איפכא, דהקו' מ"ש במפקיד (מתוקן, אחר מירוח) שהקילו כפירותיו לטוחן שהחמירו דהוי דמאי, ולזה משני דבטוחן דאיירי בקופות יש לחוש שהחליפן בקופות של ישראל אחר (שיש בהן טבלין), אך במפקיד איירי בפירות דאין לחוש שהחליפן בפירות של ישראל אלא רק בפירותיו של הגוי עצמו, וכן מבואר ברמב"ם (שם, בציור ג') שבמפקיד חולין גמורין מתוקנין א"צ לעשר שאפי' החליפן העכו"ם פטורין, אלמא דלא חוששים במפקיד שיחליפן בפירות ישראל.

וכבר מבואר כן בגמ' (בכורות י"א ב'), דאמרי' דאף באופן שבודאי החליפן העכו"ם א"צ ליתן תרומת מעשר (וה"ה מע"ר) לכהן דא"ל קאתינא מכח גברא דלא מצית לאשתעויי בהדי (אלא מפרישן והן שלו), ואי נימא דחיישי' שיחליפן בשל ישראל אחר הרי אינו בא מכח הגוי, ודקדק כן בחזו"א (שם).

## מפקיד פירות שביעית כפירותיו

וברישא דמתני' (שם) איירי בין לענין מעשר ובין לענין שביעית, ולכאו' אף הסיפא דאצל עכו"ם כפירותיו נמי איירי אף לענין שביעית, וכ"ה להדיא בתוספתא (דמאי פ"ד) המפקיד פירות אצל הגוי הר"ז חושש משם מעשרות ומשם שביעית, אלמא דדין כפירותיו לחומרא שייך אף לענין שביעית, ובע"כ היינו שהפקיד פירות שאין בהן קדו"ש ותלינן שהוא החליפן בפירותיו שיש בהן קדו"ש, ולהמבואר דבמפקיד אין חשש שיחליפן בפירות שלקח מישראל אלא רק בפירותיו של הגוי, מתבאר דבפירות העכו"ם נוהגת קדו"ש, ודקדק כן במהרי"ט, ובחזו"א (שם) החזיק בראייתו וכתב שהיא ראיה מכרעת.

אמנם, דלדעת רע"א דהרמב"ם פי' מתני' דכפירותיו רק לקולא ולא לחומרא (ולפי"ד אף הכס"מ נוקט כן בכוונת הרמב"ם) א"כ לענין שביעית נמי איירי לקולא, ובע"כ היינו שאם הפקיד ישראל פירות שביעית אצל העכו"ם תלינן שהחליפן בפירותיו של הגוי לקולא שאין בהן קדושה כלל, ואדרבה מוכח איפכא דבפירות נכרים לא נהגא קדו"ש, אלא שזה נסתר מל' התוספתא שאמרו חושש משום שביעית, דמשמע דהוא לחומרא דיש לחוש לקדו"ש בפירות העכו"ם, ודו"ק.

**מסקנת הדברים:**

1. דעת הרמב"ם דאין קנין לעכו"ם להפקיע מידי מעשר, ומ"מ דעת ספר התרומה דבזה"ז דתרומה דרבנן לכו"ע יש קנין, ובגר"א מבואר דזה שייך אפי' למד"א ק"ר קדשה לע"ל ואין רוב יושביה עליה, וכן מוכח בספר התרומה גופיה.
2. למד"א יש קנין, פליגי הסוגיות אם חייבוהו מדרבנן, ודעת הרמב"ם מבוארת דיש חיוב מדרבנן (ולמד מכח זה דה"ה פירות חו"ל שנכנסו לא"י חייבין מדרבנן), וכ"נ בדעת הרמ"א, אולם התרומה נקט דאף מדרבנן א"צ לעשר.
3. דעת הכס"מ דבעודה ברשות העכו"ם לכו"ע יש קנין, אכן דדקדק הגר"ח דאי"ז הפקעה ממש (כמו למד"א יש קנין) אלא רק שאין חל חיוב מכח העכו"ם, וה"ה לענין תרומה וקדו"ש דלא שייך שתחול קדושה בפירות בעודן ברשות העכו"ם, וס"ל לכס"מ דלענין ביכורים ושביעית דאין תלוי במירוח אין מתחייב אא"כ היה ברשות ישראל בתחילת החיוב, אך בגר"ח מבואר איפכא דכל שאין תלוי במירוח שיייך שתחול בו קדושה אף לאחר הביכור, ולכאו' בפירות שביעית ה"ה דאף לאחר שנתלשו.
4. במהרי"ט תמה לשיטת הב"י והרמ"א שמעשרין אף מע"ע ול"א קאתינא מכח גברא דלא מצית לאשתעויי בהדיה, אכן דבדעת הרמב"ם דל"ש סברת קאתינא רק לגבי מע"ר ותרומת מעשר לחוד, ולפי"ז משמע דא"א להקל בביעור וסחורה בפירו"נ מטעמא דקאתינא.
5. במהרי"ט וחזו"א הוכיחו ממתני' דמאי ובתוספתא דמבואר דפירות עכו"ם יש בהן קדו"ש, והיינו לפי המבואר בגמ' בבכורות דכוונת מתני' לחומרא, אך בירושלמי פי' לקולא (ושלפי"ז יש להוכיח איפכא דאין קדו"ש בפירו"נ), ומ"מ נתבאר דמוכח ברמב"ם דמתני' קאי בין לקולא ובין לחומרא, ולענין שביעית קאי לחומרא כמבואר בתוספתא.

1. ועי' בחזו"א (סי' ט' סקי"ח) דמש"כ הב"י דצריך לעשר פירו"נ שגדלו אצל העכו"ם בשביעית, יתכן רק לשיטתו דס"ל דאפי' למד"א אין קנין כשהן עודן ברשות העכו"ם יש קנין, וא"כ ברשות העכו"ם לא הוו הפקר ולא נפטרו ממעשרות, אך שדבריו תמוהין וכמש"כ הגר"א (שם, סק"ח), וא"כ בע"כ דפטורין או משום דיש קנין ופטורין אף ממעשרות או משום דאין קנין וקדשי והוו הפקר, וא"כ איך הגר"א גופיה יכול לפרש את דעת הרמ"א שחייב במעשרות. [↑](#footnote-ref-1)
2. ובחזו"א (שם) נקט דלמד"א יש קנין פטור לגמרי ונתקשה מ"ש מפירות חו"ל שנגמרו בא"י דחייבין מדרבנן, ונדחק לחלק דבפירות חו"ל ליכא הפקעה מתרו"מ ושפיר מתחייבין אף כשנגמרו בא"י ומשא"כ ביש קנין לעכו"ם דהוי הפקעה מעיקר חיוב תרו"מ, והוא דוחק, ויותר נראה דזה פלוגתת הסוגיות. [↑](#footnote-ref-2)
3. וכבר עמד בזה במנח"י (ח"ח סי' קי"א) לענין תרו"מ בפולי הסויה שמגיעים מחו"ל, אך שכתב שאין מקור לזה שבבא מחו"ל דמי ללקוח מעכו"ם, עיי"ש, ודו"ק דכ"ה לדעת הסוגיא בגיטין דאף בלקוח מעכו"ם א"צ לעשר. [↑](#footnote-ref-3)
4. אכן דאפ"ל בפשוטו דס"ל דאף שאין קנין מ"מ כשלא גדל קצת ברשות ישראל ל"ש לגזור אטו בעלי כיסין. [↑](#footnote-ref-4)
5. אמנם לדעת הכס"מ י"ל דמיירי בלקח קודם שביכרו, אלא שלמד"א אין קנין חיובו מה"ת אך למד"א יש קנין חייב רק מדרבנן (דהוי כיבוש יחיד). [↑](#footnote-ref-5)
6. ובאופן, שבהך דרשא דדרשי' דגנך ולא דיגון עכו"ם, לדעת הכס"מ היינו שדיגון ישראל מחייב במעשרות, וא"כ אף שהפירות גדלו ברשות העכו"ם ולא נתחייבו מ"מ כשחזר ישראל ומירחן הוא מחייבן במירוחו, ומשא"כ בביכורים ושביעית אין מחייב ברשות ישראל ובשביעית הישראל האוספם לתוך ביתו (כמש"כ באבק"ר שם) שוב א"א להחיל בהן חיוב, אך לדעת הגר"ח הוא איפכא דדרשי' דדיגון העכו"ם פוטר ממעשר, אך בלא פטורא דדיגון העכו"ם היה הדין דאף שמעיקרא לא נתחייבו מ"מ כשחזר ישראל ולקחן מתחייבים אף שלקחן בתלוש, וא"כ ה"ה לענין ביכורים דאף שלקחן אחר שביכרו חייבין בביכורים. [↑](#footnote-ref-6)
7. אך עיי"ש בחזו"א (סקכ"ה), וז"ל, והא דמהני מחשבה בפ״ח מ״א בסיאה בלקטן לעצים וכן בעלי קנים ב״ק ק״א ב׳ התם סתמיהו להכי ולהכי ולפיכך מהני בהו מחשבה, ולהכי נמי מהני בהו מחשבה בלקיטה אע״ג דקדושת שביעית הוא במחובר וכיון דלא חייל במחובר היה ראוי שלא יחול עוד וכדאמר בסוגין (פ"ז ה"א) ומצינו דבר שתחילתו אין לו שביעית ובסוף יש לו שביעית, אלא כיון דהן מסופקין במחובר כל שחשב עליהן מהני וכגדלו מתחלה לכך דמו, ע"כ, ולכאו' לפי"ז בלקוח מעכו"ם אין שייך שיחשב שחלה עליהם קדושה מעיקרא, וששוב לא תחול בהן קדושה אח"כ אף להבנת הגר"ח. [↑](#footnote-ref-7)
8. והוכיח כן מהגמ' (בכורות, מ"ז ב') דכהן שיש לו בן חלל (דהבן חייב בפדיון הבן) ומת האב בתוך ל' יום (דהשתא לא זכה האב בפדיונו) דבן חייב בפדיון הבן, וכ"פ הרמב"ם (ביכורים, פי"א הי"ב), אלמא דאף בכה"ג שחיובו של הבן הוא מכח האבא שהיה פטור לא פטרינן ליה מטעמא דקאתינא, ובע"כ חזי' דבדאורייתא ליכא פטור של קאתינא. [↑](#footnote-ref-8)
9. ודו"ק להמבואר להלן מהרמב"ם דמפרש בירושלמי דס"ל דכפירותיו דמתני' הוא לקולא, א"כ נמצא דהוא פלוגתא בין הבבלי והירושלמי, ודרכו של הרמב"ם לתפוס כהירושלמי ברוב מקומות. [↑](#footnote-ref-9)