ט (א) - ספק ספיקא להוציא ממון
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

אור ליום ד' ח' טבת תשע"ד

**א**

א] כתובות ד"ט:, אמר אביי אף אנן נמי תנינא וכו' אי למיתב לה כתובה וכו', וכתבו התוס', ז"ל, משמע אם הי' בא לבי"ד הי' נאמן להפסידה כתובתה וכו', וק' דאמאי מפסידה כתובתה והא הוה ספק ספיקא ספק אי הוא בקי בפ"פ או לא, ואת"ל פ"פ הוה ספק באונס ספק ברצון וכו', ואין לומר דאפי' בס"ס מפסדת כתובתה משום דמוקמינן ממונא בחזקתי' דהא לקמן גבי משארסתני נאנסתי וכו', עכ"ל.

ובתשו' מהר"י בן לב ח"ג סימן כ"א וסו"ס ל"ג וסימן מ"א למד מד' התוס' דס"ס מהני להוציא ממון, עיי"ש, ושם סימן מ"ב כתב דהוא משום דס"ס עדיף מרוב, ואע"ג דאין הולכין בממון אחר הרוב אלא אחר המוחזק, בס"ס מוציאין מיד המוחזק, והש"ך בתקפו כהן סימן ק"כ הביא עוד מרבוותא שפירשו כן בד' התוס', - וכ"ה בתשו' מהר"ח או"ז סימן ק"מ דספק ספיקא מהני להוציא ממון כמו שהוכיח ר"י ממתניתין דמשארסתני נאנסתי.

אך הש"ך בתקפו כהן שם הוכיח מד' הרא"ש בפ' כיצד הרגל דל"מ ס"ס להוציא ממון, והביא מד' מהריב"ל גופי' בח"א סימן ע"ט וסימן פ' שכתב דכ"ה דאין הולכין בממון אחר הרוב, ה"נ ל"מ ספק ספיקא להוציא ממון, ועיי"ש שפירש ד' התוס' בע"א.[[1]](#footnote-2)

ואמנם לפ"מ שפירש מהריב"ל בד' התוס' דס"ס מהני להוציא ממון, קשיא דמ"ש מרוב דל"מ להוציא ממון.[[2]](#footnote-3)

ב] והנה בחי' הרמב"ן לקמן די"ב. כתב, ז"ל, ועיקר הפי' דהא דאמרינן וכו' להפסידה כתובתה, דודאי אפי' כל היום אתה מרבה ספיקי ספיקות אבדה כתובתה אם אינה טוענת דאמרינן המע"ה והרי בעולה לפניך, עכ"ל, והרי דפשיטא לי' להרמב"ן דל"מ ס"ס להוציא ממון, ושלא כדעת התוס'.

ובאמת דגם לפ"מ שדנו התוס' דאף בס"ס מפסדת כתובתה, אי"ז כד' הרמב"ן, דהרמב"ן כתב דהא דבס"ס אבדה כתובתה הוא משום דאמרינן המע"ה, וכ"ה להדיא בחי' הרא"ה בסוגיין, ז"ל, ודין הוא שלא נאמרו ב' ספיקות להקל אלא באיסורין, אבל בממון המע"ה, עכ"ל, אך בד' התוס' מבו' דהצד דאף בס"ס מפסדת כתובתה, הוא משום דמוקמינן ממונא בחזקתי', ומ' מדבריהם דאי"ז מכח דינא דהמע"ה, אלא משום דינא דחזקת ממון, דמוקמינן ממונא אחזקתי', וכאשר כ"ה מבו' בתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בסוגיין דחזקת ממון הוי מדין חזקה, וכל דרוב בקיאין איכא רובא וחזקה, וצ"ב שורש פלוגתת התוס' והרמב"ן בזה.[[3]](#footnote-4)

ג] והנה הגרע"א במהדו"ת סימן נ"ו הק' ע"ד התוס', ז"ל, דהא ביאור כוונתן בהוכחתן מההיא דמשארסתני נאנסתי, דהא לדידן דקיי"ל מק"ט לגמרי משמע אזדא ראייתן, אלא דכוונתן כיון דעכ"פ מוכח למ"ד דמק"ט ממאתים דמוציאין ממון בס"ס, ראוי לפסוק להלכה כן, דבזה לא מצינו חולק ופשוט, ובזה קשה לי לפי מה שכתבו תוס' ורצו תחילה במ"ש וא"ל דאפילו בס"ס מפסדת כתובתה, וכיון דאין רוצים לעשות פלוגתא חדשה יצטרך לומר דס"ס גרע מרוב דהא לרב מוציאין ממון ברוב, ולבתר הוכחתם דמוציאין ממון בס"ס יצטרך לומר דעדיף מרוב דגם לשמואל מוציאין, ומנ"ל לתוס' כן דלמא באמת ס"ס דמי לרוב ותליא בפלוגתא דרב ושמואל ומ"ד מק"ט מאתים סבר כרב דמוציאין ממון ברוב וה"ה במק"ט ולדידן דקיי"ל כשמואל דאין מוציאין ממון בס"ס, הא קיי"ל דמק"ט לגמרי, וא"כ ל"ה פלוגתא חדשה אלא דהיא פלוגתא דרב ושמואל, עכ"ל, וכעי"ז הק' הגרע"א בדו"ח לקמן די"ב:, וצ"ע בדעת התוס' בזה.

**ב**

ד] והנה התוס' כתבו לישב, ז"ל, וי"ל דלא חשיב ספק ספיקא כה"ג משום דהאי ספיקא שמא באונס הי' לא חשיב ספיקא גמורה למיתב לה כתובה דאימור קודם שנתארסה נאנסה, עכ"ל.

ובגל' הגרע"א לס' תשובה מאהבה ח"ג סימן שנ"ז כתב בביאור ד' התוס', ז"ל, והיינו דלפי הצד שדנין שהיא דרוסת איש הוי ס"ס בהיפוך דלית לה כתובה וכו', או דכונתם רק כיון דצריך למינקט בדוקא שמא באונס ותחתיו לא מיקרי ספק כ"כ, עכ"ל, ובש"ש ש"א פי"ט כתב כדרך קמא דהגרע"א.

והנה משמעות ל' התוס' שכתבו דלא חשיב ספיקא גמורה, ובהמש"ד כתבו דלא חשיב ספק, מ' טפי כדרך בתרא דהגרע"א, דאין מכוון התוס' משום דלפי צד זה דהיא דרוסת איש איכא ס"ס להיפוך, אלא מכוון התוס' הוא דספק זה לא מיקרי ספק כ"כ.

ה] ואמנם דלדרך זו צ"ע, דמ"ט באמת הוצרכו התוס' לה"ט דהך ספיקא לא חשיב ספק כ"כ, ולא כתבו דהוא משום דלהצד דהיא דרוסת איש איכא ס"ס בהיפוך דלית לה כתובה, והוי ספק זה כמאן דליתא ואינו מצטרף לספק ספיקא, וכמש"כ כן התוס' לעיל בסוגיין דספק שיש רוב כנגדו כמאן דליתא דמי ואינו מצטרף לספק ספיקא, וכמש"כ כן הש"ש שם, דהא דהך ספיקא אינו מצטרף לס"ס, הוא דומיא דמש"כ התוס' לעיל דספק שיש רוב כנגדו אינו מצטרף לס"ס.

וביותר צ"ע בד' תוס' הרשב"א, דהכא נקט לעיקר דספק תחתיו באונס מצטרף לספק ספיקא, והא דהכא מפסדת כתובתה הוא משום דרוב בנ"א בקיאין בפ"פ, והרי דאף דספק זה דתחתיו באונס יש ס"ס כנגדו, מ"מ ה"ה מצטרף לס"ס, וצ"ע דמ"ש ממש"כ לעיל בסוגיין דספק שיש רוב כנגדו אינו מצטרף לס"ס.[[4]](#footnote-5)

**ג**

ו] ונראה הביאור בזה, דהנה כבר נת' בסימן ז' (א) ענף ה' ללמוד מד' כמה מקמאי, דעיקר התירא דס"ס הוא דספיקא דס"ס אף בדאורייתא לקולא, והיינו דכל הא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא רק בספק א', אך כל דאיכא תרי ספיקי להקל וצד האיסור הוא רחוק, א"צ לחוש לו, ולי"ב לדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, וע"כ דימו הרשב"א בתשו' ח"א סימן ת"א ורבינו ברוך שהביא המרדכי פ' החולץ סימן כ"ה דינא דס"ס לקולא, לדינא דספיקא דרבנן לקולא, ועיי"ש שנת' ללמוד כן גם מד' הרא"ש בחולין פ"ז סימן ל"ז. [[5]](#footnote-6)

ז] ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא שנקטו התוס' ותוס' הרשב"א דספיקא דתחתיו באונס מצטרף לס"ס, אי לאו משום דלא חשיב כספק גמור, אף דאיכא ס"ס כנגדו, ול"ד לספק דאיכא רוב כנגדו דאינו מצטרף לס"ס, דשאני ספק דיש רוב כנגדו דמהני הרוב להכריע הספק, וכיון שהוכרע שלא הי' כן, ע"כ אי"ז מצטרף לספק ספיקא, ומשא"כ ספק דאיכא ס"ס כנגדו, דאי"ז מועיל להכריע הספק, וכל עיקר דינו הוא דא"צ לחוש לזה, הרי דשפיר י"ל דאף דלספק זה בפנ"ע א"צ לחוש, מ"מ ה"ה מצטרף לס"ס.

ח] ונראה די"ל לפ"ז, דלעולם מש"כ התוס' דהך ספיקא לא חשיב ספק גמור וע"כ אינו מצטרף לס"ס, הוא משום דלהצד דדרוסת איש היא איכא ס"ס דלית לה כתובה, וכמש"כ הגרע"א בדרך קמא, ואך דלאו היינו דכיון דאיכא ס"ס כנגד ספק זה הוי ספק זה כמאן דליתא ואינו מצטרף לס"ס, דזה אינו מתישב היטב בל' התוס', וכמש"נ לעיל סק"ד, אלא היינו דכיון דספק דס"ס הוי ספק רחוק, וע"כ הוא דלא חיישינן לי' אף בדאורייתא, ע"כ אף אינו מצטרף לס"ס, דרק ספק גמור מצטרף לס"ס, אך ספק רחוק דאינו ספק גמור, אינו מצטרף לס"ס, וזה ע"ד מש"כ התוס' לעיל דספק דלא שכיח אינו מצטרף לס"ס, ומ' דאי"ז משום דינא דרוב, אלא הוא דין בפנ"ע, דספק דלא שכיח ל"ה ספק מעליא להצטרף לס"ס, וה"נ הכא דכוותה.

ונראה עוד, דכל מש"כ התוס' לה"ט דספק תחתיו באונס לא חשיב ספק גמור ואינו מצטרף לס"ס, הוא רק משום דספק זה הוי ספק דס"ס דהוא ספק רחוק, וע"כ אינו ספק גמור ואינו מצטרף לס"ס, אך בספק דאיכא רוב כנגדו, כל הא דאינו מצטרף לס"ס הוא משום דהוכרע הספק ע"י הרוב והוי ספק זה כמאן דליתא, וכמש"כ התוס' לעיל, אך ליכא בזה לה"ט דלא חשיב ספק גמור, דבספק דאיכא רוב כנגדו, הרי הוי הספק ספק גמור ואינו ספק רחוק, ומה"ט כתב הרא"ש בחולין דאין להתיר בזה משום ספיקא, אלא משום גזה"כ, וכמש"נ בסימן ז' (א) סקי"ד, ושפיר מצינו לצרפו לס"ס, אלמלי הא דהוכרע הספק ע"י הרוב והוי הספק כמאן דליתא.

**ד**

ט] ובזה מתפרשים ד' הרמב"ן שכתב דאפי' כל היום אתה מרבה ספיקי ספיקות אבדה כתובתה אם אינה טוענת דאמרינן המע"ה, עכ"ל, ולא תלי זה בהפלוגתא אם הולכין בממון אחר הרוב, דאף למ"ד דהולכין בממון אחר הרוב, היינו דוקא ברוב דמהני להכריע את הספק, וה"ז ראי' המועלת להוציא ממון, אך בספק ספיקא דאי"ז מועיל להכריע את הספק, והא דס"ס אף בדאורייתא לקולא הוא משום דלא חיישינן לי', הרי דזה ל"מ אלא באיסורים, דכל דא"צ לחוש לצד האיסור, לי"ב איסורא, אך בממון לא סגי במה דא"צ לחוש לצד הפטור, אלא דינא הוא דהמוציא מחבירו עליו הראי', וע"כ ל"מ ס"ס להוציא ממון, דס"ס לאו ראי' הוא כלל.

וכ"נ להדיא בד' הרא"ה בסוגיין, ז"ל, ודין הוא שלא נאמרו ב' ספיקות להקל אלא באיסורין, אבל בממון המע"ה, עכ"ל, וכעי"ז בחי' רבינו קרשקש, ז"ל, דלא איתמר ס"ס לקולא אלא לגבי איסורא, אבל לגבי ממונא כיון שברי הוא עלי' להביא ראי', עכ"ל, ונ' להדיא דהא דל"מ ס"ס בממון, הוא משום דעיקר דינא דס"ס הוא להקל באיסורין, דספק דס"ס ל"ה לחומרא ולא חיישינן לי', אך בממון לא סגי בזה, ואין מוציאין ממון אלא בראי'.

י] ובדעת התוס' דפליגי ע"ז וס"ל דמהני ס"ס שלא תפסיד כתובתה, בפשוטו נראה דהוא משום דפליגי ביסוד הדברים, ולא ס"ל להך מילתא דדינא הוא דאין מוציאין ממון אלא בראי', אלא אף אם אין ראי' להוציא, מ"מ כל דאין לנו לחוש לצד הפטור ה"ז מועיל להוציא ממון, וע"כ כל דצד הספק לפטור הוי צד ספק דס"ס, לא חיישינן לי', ואינה מפסדת כתובתה.

ונראה דמה"ט כל מש"כ התוס' לדון דבס"ס מפסדת כתובתה הוא רק משום דמוקמינן ממונא אחזקתי', ולא דנו בזה משום דינא דהמע"ה, דבהא פשיטא להו דכיון דבס"ס אין לחוש לצד הפטור, ל"ש בזה דינא דהמע"ה, ואך שדנו דשמא החזקת ממון מועלת להכריע כצד הפטור, ומכח זה ה"ה מפסדת כתובתה.

יא] ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דפשיטא להו להתוס' דדין ס"ס בממון לא תלי בהפלוגתא אם הולכין בממון אחר הרוב, דאף למ"ד דאין הולכין בממון אחר הרוב, היינו משום דאיכא ספק גמור ובאנו להכריעו מכח הרוב, והכרעת רוב ל"מ להוציא ממון, אך בספק ספיקא דעיקר דינו הוא דלא חיישינן לי', ה"ז מועיל אף להוציא ממון, כיון דאין לנו להסתפק כצד הפטור, ומשא"כ ברוב דהוי חד ספיקא, לא אמרינן דאין לנו לחוש כצד המיעוט, ול"מ אלא משום הכרעת הרוב, וכמש"נ לעיל מד' הרא"ש בחולין, - ומאידך אי נימא דהחזקת ממון מועלת להכריע כצד הספק דס"ס, הרי דגם למ"ד דהולכין בממון אחר הרוב, לא יועיל ס"ס, דהא דהולכין בממון אחר הרוב, הוא משום שהוכרע הספק מכח הרוב, ומהני הרוב כנגד החזקת ממון, ומשא"כ בס"ס דל"מ כלל להכריע הספק, וכל עיקר דינו הוא דלא חיישינן לצד זה, הרי דאם מהני החזקת ממון להכריע כצד זה, ליכא לעיקר דינא דס"ס.

יב] ועד"ז הוא גם למה שפירש הגר"נ זצ"ל בד' התוס', דהא דכל הא דמהני ס"ס, הוא רק שלא להפסידה כתובתה, דכיון דיש חיוב כתובה לפנינו, ואך שבאנו לדון דכל דמצא הבעל פ"פ איכא ריעותא בחיוב הכתובה, הרי דכל דאיכא ס"ס שאינה מפסדת כתובתה, אי"ז ריעותא בחיוב הכתובה, והדר דינא דהיא גובה כתובתה.

וגם לפ"ז נראה, דכ"ז הוא בספק ספיקא, דהוי ספק רחוק דלא חיישינן לי', וע"כ ל"מ זה למיהוי ריעותא בחיוב הכתובה, וכל מה שדנו התוס' דתפסיד כתובתה בס"ס, הוא רק משום חזקת ממון, דמכח זה יש לנו לחוש לצד זה, והוי זה ריעותא בחיוב הכתובה, אך בגונא דיהא רוב שלא תפסיד כתובתה, לא אזלינן בתרי' למ"ד דאין הולכין בממון אחר הרוב, דכיון דהוי זה ספק גמור דיש לחוש לו, הוי זה ריעותא בחיוב הכתובה, ואף דאיכא הכרעת רוב על ספק זה, ל"מ זה להוציא ממון.

1. והביא עוד לד' מהרי"ט ח"א סימן קי"ד שכתב לחלוק ע"ד מהריב"ל דודאי ל"מ ס"ס להוציא ממון, ומה שיש לדון על ראייתו כתבתי במק"א, עכ"ד, וכעי"ז כתב מהרי"ט חו"מ סימן כ"ח, ז"ל, ואני בעניי לא סמכתי על זה הכלל מעולם, כי הראי' מדברי התוס' דפ"ק דכתובות אינה ראי', והוכחתי בראיות נכוחות דאפי' בס"ס מוקמי' ממונא אחזקתי', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובקונה"ס כלל ו' סק"ו כתב בדעת התוס', בהא דס"ס מהני להוציא ממון אף דס"ס הוא מטעם הרוב, דהוא למש"כ בתרוה"ד סימן שי"ד בשם גליון תוס' דרובא דאיתא קמן מהני אף בממון, ומצאתי כן בפי' הר"ש מכת"י מכשירין פ"ב מ"ז, עיי"ש, וע"כ ספק ספיקא דהוי כרובא דאיתא קמן, וכמש"כ הנתיה"מ בתשו' חמד"ש אהע"ז סימן כ"ד סקי"ב, מהני אף בממון, - אך לכאו' אי"ז מתישב בד' התוס', דבדבריהם לקמן דט"ו: מבו' להדיא דהא דאין הולכין בממון אחר הרוב הוא אף ברובא דאיתא קמן, וכמו שהוכיח כן התרוה"ד שם.

   ועיי"ש בקונה"ס שכתב עוד בדעת התוס', למש"כ התוס' בסנהדרין ד"ג: דרוב מעליא מהני אף בממון, וע"כ ה"נ ס"ס דהוי כרוב מעליא, מהני להוציא ממון, - והנה אמנם עיקר הך מילתא דרוב מעליא מהני אף בממון, כתב כן גם בתוס' הרשב"א לקמן דט"ז., עיי"ש באורך, אך מאידך ממש"כ בתוס' הרשב"א גופי' לקמן דט"ו: דבמצא תינוק מושלך ברוב ישראל ל"מ להוציא ממון דאין הולכין בממון אחר הרוב, מבו' דהא דרוב גמור מועיל להוציא ממון הוא רק ברובא דליתא קמן אך רובא דאיתא קמן ל"מ, ולפ"ז אי נימא דהא דס"ס מהני להוציא ממון, הוא משום דהוי כרוב מעליא, צ"ל דס"ס עדיף כרובא דליתא קמן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' בהשגות הרמ"ך על הרמב"ם פי"א מאישות, דבתחילת דבריו נקט דס"ס מועיל שלא תפסיד כתובתה משום דספק ספיקא לקולא, ומסיק דל"מ ס"ס משום דמוקמינן ממונא בחזקת מרי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. וי"ל בזה בכמה אנפי, - חדא, כמש"כ בש"ש שם להק' ע"ד התוס', דכל הא דספק שיש רוב כנגדו אינו מצטרף לס"ס, הוא רק כשאין ב' הספיקות מסייעין זל"ז, אך הכא דב' הספיקות מסייעין זל"ז דע"י הס"ס דשמא אינו בקי ואת"ק בקי שמא הי' תחתיו באונס, נשאר בדעתינו שלא הי' רצון ול"ה נמי לאו תחתיו, בדין דיצטרף ספק זה לס"ס, עכ"ד, וי"ל דמה"ט הוצרכו התוס' לטעם אחר, דספק זה אינו ספק גמור, וע"כ אינו מצטרף לס"ס, ותוס' הרשב"א ס"ל דבאמת ה"ז מצטרף לס"ס.

   וי"ל עוד כמו שהעירוני, דכל הא דספק שיש רוב כנגדו אינו מצטרף לס"ס, הוא רק משום דהוכרע המציאות ע"פ הרוב וליכא ספיקא כלל, אך בס"ס אף דהוי כרוב, מ"מ כיון דהוי זה ב' ספיקות נפרדים, ל"מ הס"ס להכריע על המציאות עצמה, אלא על הדין, וממילא דל"ש לומר דליכא ספיקא כלל, וע"כ ה"ז מצטרף לס"ס. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיקר הך מילתא דדינא דס"ס לקולא, הוא משום דא"צ לחוש לספק רחוק זה, ולא אמרינן בזה ספיקא דאורייתא לחומרא, כבר עמדו דכ"ה משמעות ד' רש"י בב"ק די"א. והרמב"ם בפי"א מביכורים ה"ל, וכ"ה מבו' להדיא בד' רבינו דוד בפסחים ד"י. ובד' הריטב"א ב"ב דנ"ה:, - ויש להוסיף, דכן מ' קצת ד' הראב"ד בספ"ט מטו"מ, ז"ל, דהו"ל ספק ספיקא ואפי' בדאורייתא לקולא, עכ"ל, וכ"ה בשטמ"ק לקמן די"ד. בשם תר"י ובחי' הריטב"א ב"ב דקכ"ז:, ומ' דעיקר דינא דס"ס הוא דאפי' בדאורייתא לקולא, וכ"נ בל' הרי"ף והרא"ש בסוגיין, שכתבו דתרי ספיקא דאורייתא לקולא, - וכ"ה במנחת יעקב כללי ס"ס אות י', ז"ל, הא דאזלינן בספק ספיקא להקל, "כיון שהוא רחוק לאיסורא", היינו דוקא דליכא ס"ס לאיסורא, משא"כ אם יש ג"כ ס"ס לאיסור, א"כ "כמו שרחוק לאיסורא כך רחוק להתירא", ואין להקל בספיקייהו, עכ"ל, וכ"כ בתוה"ש על כללי ס"ס להש"ך סק"כ, ז"ל, וכיון דאיכא חששות רחוקות להחמיר, אזלינן להקל, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-6)