פרק ב
קטגוריות: ש_ס / ג דמאי / דמאי עניינים - הרב מאיר קאופמן

**פרק ב**

**משנה א**

א]בביאור מתניתין ברישא הכוונה שפירות אלו הם גודלים רק בא"י ולכן בכל מקום יש אליהם חיוב אפילו דמאי ובפשוטו אפילו בחו"ל אמנם הרמב"ם העתיק דין זה רק על עולי מצריים או סוריא ויש אחרונים שביארו שכשהפירות בחו"ל לא גזרו דמאי אפילו פירות א"י אלא שצ"ב מקור דברי הר"מ והחזו"א ביאר שכיון שס"ל לר"מ שאם היה גמר מלאכה בחו"ל זה פטור ממעשר לכן סתם הדברים שרק אם זה בעולי מצריים זה לא פטור אלא שלחזו"א שבפירות הגמר מלאכה זה הלקיטה א"כ כאן תמיד זה גמר מלאכה בארץ וצ"ע

ב]בדין אורז דבחו"ל הרמב"ם ביאר שזה סוג שגודל גם בחו"ל לכן אם זה בחו"ל תולים שזה לא מא"י ופטור ובגר"א ביאר שמדובר על האורז דרישא שחזקתו מא"י והוא אסור בדמאי אפילו בחו"ל אבל רק באכילה אבל בהשתמשות מותר והר"ש ביאר שזה אורז גרוע והוא לא גודל בא"י ולכן הוא פטור גם בא"י

ג]והנה מבואר כאן בר"ש ולעיל פ"א מ"ג דס"ל שפירות חו"ל שבאו לארץ אם יש כמותם בא"י זה חייב במעשרות דמיחלפי בפירות א"י וכן פירות חו"ל אם הם נמצאים במקום שיש פירות א"י זה חייב במעשרות ועיין זרעים סימן ז סקי"א שהארכנו בשיטתו וע"ש דדעתו דפירות שהגיעו ממקומות רחוקים מא"י לא"י והם דומים לפירות א"י ורוב פירות הם מא"י כה"ג הם חייבים וכן במקומות הרחוקים עצמם אם יגיע לשם פירות א"י והם יהיה רוב גם פירות חו"ל הדומים להם יהיו חייבים ובמקומות הקרובים לא"י ויש שם דברים שדומים לא"י בכל אופן זה חייב אפילו אם הרוב שם יהיה מהמקום ההוא ולא מא"י ולדעת הרמב"ם אין מקור לכל דין זה וע"ש שהאמרי בינה העיד שהמנהג להקל בזה

**ביאורים בירושלמי**

ד]עיין ירושלמי מחלוקת בקונה מהתגר האם זה דמאי או וודאי והנידון האם רוב א"י נתונה ביד גוים וא"כ זה וודאי או שרובה אצל ישראל וא"כ מסתמא קנה מישראל והרי אסור למכור טבל ולכן מסתמא הישראל עישר ורק מצד דמאי זה חייב ומבואר שמה שמעכו"ם זה חייב במעשרות וזה דלא כדעת הר"מ שגדל אצל עכו"ם והיה גמר מלאכה אצל עכו"ם זה פטור ועיין חזו"א שביעית ס"ד סק"ד שצ"ל שזה היה קודם גמר מלאכה אלא שצ"ע שהרי מדובר בקונה מחו"ל כמבואר שם בירושלמי שהולך על המשנה ועד כמה שזה גמר מלאכה בחו"ל א"כ דעת הר"מ שזה פטור ממעשר וצ"ע

אמנם בירושלמי שם בהמשך מובא שבקיסרין יש דברים שבאים מא"י והם דמאי ובשביעית הם מותרים והטעם שזה דמאי כי ישראל מתקנים ועכו"ם פטורים ורק כותי חייבים א"כ ישראל וגויים רבים על הכותים ומבואר שפירות העכו"ם פטורים ממעשר וצ"ל ששם זה כמאן דאמר יש קנין לעכו"ם בא"י וצ"ע

והנה מבואר בירושלמי שם לעניין שביעית הם היתר והירושלמי שואל למה שזה לא יהיה שביעית ועונה ישראל משמטים וגויים פטורים ישראל ועכו"ם רבים על הכותים ועיין פאת השלחן שביאר שהנידון לעניין קדו"ש והכונה שישראלים שומרי שביעית מוכרים מלפני שישית ובשל עכו"ם אין קדו"ש ולכן רוב התבואה אין לה קדושת שביעית ודייק מזה שאין קדושת שביעית בשל נכרים ויתכן שזה דוקא אם יש קנין אבל להלכה קי"ל שאין קנין אמנם החזו"א שם וכן ס"כ סק"ז ד"ה ועיקר הקשה שהרי ניכר על הפירות האם הם ישנים או משביעית לכן ביאר שקדושת שביעית וודאי שיש ורק השאלה האם יש שמור ונעבד דבעכו"ם ובישראל כשרים זה מותר ובכותים זה אסור ועיין גר"א שם שהנידון האם זה אסור או מותר ומשמע כנ"ל ולפ"ז מפורש בירושלמי שגם בדבר שאין איסור ספיחין יש איסור שמור ודלא כהכרעת החזו"א

ה]ע"ש בירושלמי עוד שאם יש שוק שכל השנה מוכרים היתר ויום אחד איסור זה אסור וצ"ע למה לא נלך אחרי הרוב וכמבואר שם בירושלמי לעניין גר שבא להתגייר שלא חוששים שהוא עמוני ויתכן שיש כאן איסור דרבנן כיון שוודאי פעם אחת יהיה איסור דהינו שבדין הלך אחר הרוב אם ברור שפעם זה לא נכון אסור תמיד אלא שעדיין צ"ע שכל זה אם כל אחד קונה כל יום אבל כל אדם יש לו יום שהוא לא קונה וצ"ע

ו]ע"ש בירושלמי דריב"ל רצה לקנות רק משדה שוודאי של גוי ולכן ציוה לקנות ממישהו שידעו וודאי שזה קרקע של אבותיו ולא גזלה מישראל והנה בפשוטו היה מקום לומר שהנידון לענין ספיחים שלא גזרו בשל עכו"ם והא שלא היה כאן איסור סחורה דמעכו"ם מותר לקנות אמנם הגר"א העמיד בסוריא ולפ"ז הנידון שלא יהיה קדו"ש דהרי ספיחים לא נוהג שם ועיין חזו"א שדייק מכאן שס"ל שיש קדו"ש בשל נכרים דאל"כ מה איכפת לו להעמיד בא"י אמנם צ"ע למה הגר"א לא העמיד בא"י והנידון לעניין ספיחים וכנ"ל וצ"ל שס"ל שכיון שזה גזול ביד גוי לא שייך ספיחים גם אם זה לא שלו או דס"ל דכה"ג עדיין היה בזה קדושת שביעית ואסור סחורה ולכן העמיד בשל סוריא שאם זה של גוי ויש קנין א"כ אין קדושת שביעית

**משנה ב**

**באיסור להתארח אצל ע"ה או מי שחשוד על איסורים**

א]מבואר במשנה ואינו מתארח אצל ע"ה רבי יהודה אומר אף מתארח אצלו אמרו לו על עצמו אינו נאמן כיצד יהא נאמן על של אחרים: בביאור מחלוקתם עיין ירושלמי דנחלקו אמוראים ולביאור הר"ש לחד מאן דאמר מדובר שוודאי הוא מעשר שם את מה שהוא אוכל אלא שמדיני דמאי שגם אם הוא מעשר שלא יאכל שם ולרבנן אם אוכל שם איבד את נאמנותו ולר"י לא איבד את נאמנותו ובפשוטו לפ"ז טענת רבנן על עצמו אינו נאמן הכונה שהוא עובר על דברי חבירות א"כ הוא לא נאמן לאחרים לומר שזה מעושר וכן משמע ברא"ש

אמנם ברמב"ם כתב אינו נאמן לומר דדבר מתוקן אכל אצלו דהינו דהטעם דלרבנן הוא נחשד כי תולים שאכל שם לא מתוקן ולפ"ז אם יהיה עידים שהוא תיקן יהיה נאמן ולפ"ז א"ש לשון המשנה על עצמו אינו נאמן ועיין חזו"א סי' ה סק"ט שתמה על זה למה שלא יהיה נאמן ואם אסור לאכול אצל ע"ה שיהיה כתוב כיון שאכל אצל ע"ה ועיין משנה אחרונה שת"ח שבעצם איכפת לו סומכים עליו שהוא לא אכל שם אלא מעושר אמנם אדם שרק קיבל על עצמו חושדים בו והנה בפשוטו וודאי מסתבר שכל זה כי מדיני חבירות לא לאכול אצל ע"ה ועיין רמב"ם שפסק כן וכתב סתם ואינו מתארח אצל ע"ה

ואיכא מאן דאמר בירושלמי שמדובר שהוא אוכל אצל הע"ה ללא לעשר אלא שזה אצל ע"ה שלא חשוד להאכיל למי שמעשר דבר לא מעושר ולפ"ז א"ש טענת רבנן כיון שהוא אוכל לא מעושר א"כ וודאי שהוא לא נאמן על אחרים אמנם יתכן שגם לביאור זה כל זה בדעת ר"י אבל בדעת רבנן וודאי כונתם שגם אם לא יודעים מה הוא אכל הוא לא נאמן לומר שעישר וכלשון המשנה שהוא לא נאמן

אמנם בגר"א ביאר שזה וודאי כונת ר"י להתיר גם אם הוא אוכל ללא לעשר רק נחלקו האמוראים מי הוא המארח דאיכא מאן דאמר דוקא בע"ה שלא נחשד להאכיל לא מעושר ואיכא מאן דאמר אפילו בע"ה שנחשד להאכיל לא מעושר

והנה לביאור הרמב"ם והר"ש מבואר שזה וודאי איכא מאן דאמר שאסור להתארח אצל ע"ה אפילו אם החבר מעשר וכן פסק הר"מ וכנ"ל אמנם לדעת המאן דאמר שחולק יתכן שגם מודה שאסור רק זה לא מאבד הנאמנות אמנם עיין חזו"א סי' ה סק"ו שיתכן שאין כזה איסור ולדעת הגר"א וודאי שלא מצאנו כזה איסור דכל הנידון כשהוא אוכל ללא לעשר אמנם עיין בשנות אליהו שביאר בקושית הירושלמי שם שוודאי שלכתחילה אסור להתארח ע"ש

והנה צ"ע דהרי איכא משנה מפורשת תחילת פ"ז המזמין את חברו וכו' וכן בפ"ד שחבר אוכל אצל מי שאינו נאמן על המעשרות ועיין תוס' יו"ט שתירץ ששם מדובר באדם שהוא מקפיד על דיני חבר אבל הוא לא קיבל בפני שלשה דהינו דדין זה לא לאכול אצל ע"ה אלא מעושר זה לא איסור בעצם כמו שאר דיני המשנה אלא זה תנאי לקבלת חברות וזהו חידוש שזה לא דומה לכל המשנה ובחזו"א שם ביאר שכל האיסור אלא בנוהג כן תמיד ללא דוחק אבל אם זה ארעי דרך דחק כגון שהזמינו או שאין לו איפה לאכול כה"ג מותר ועל דרך זה הוא בתוס' אנשי שם ריש פ"ז שהלשון מתארח הוא בקביעות ועיין חזו"א סימן ט סקי"ט לעניין חבר לטהרות שלצורך מצוה התירו כמו לצאת לחו"ל ללמוד תורה

ב]והנה עיין שלט"ג פ"ק דשבת י"ג: שכתב וז"ל ונראה בעיני שכן ראוי לומר במי שחשוד על האיסורים שאסור לאכול עמו אפילו דברים של היתר שמא יהא רגיל אצלו ויאכילנו דברים שאינם מתוקנים עכ"ל והובאו דבריו בדרכי משה והט"ז והבה"ט יור"ד סי' קי"ט ובפשוטו מקור דבריו מהסוגיא שם דהגמ' מביאה בריתא כיוצא בו לא יאכל זב פרוש אם זב ע"ה שמא ירגילנו אצלו והגמ' שואלת וכי מרגילו אצלו מאי הוי והגמ' עונה אמר אביי שמא יאכילנו דברים שאינם מתוקנים ורבא אמר רוב ע"ה מעשרין אלא שמא יהא רגיל אצלו ויאכילנו דברים טמאים בימי טהרתו ע"כ ומבואר שאסור לאכול דבר היתר עם חשוד על איסור זה והנה היה מקום לומר שזה רק לעניין טומאה שזה לא איסור חמור או למעשרות כי רוב ע"ה מעשרים לכן אנשים יבואו להקל בזה אבל בדבר שאסור מעיקר הדין לא חוששים ועיין עוד בתוספתא שם שב"ה חולקים אמנם יתכן דאדרבא לעניין איסורים וודאי אסור וכל הנידון לענין חולין בטהרה שהוא איסור קל

והנה גם אם נימא שקי"ל כבריתא זו אמנם וודאי שזה לא ממש כנידה וכנ"ל שדרך ארעי ולצורך לא לפגוע בע"ה מותר וכדמצאנו בירושלמי ריש פ"ז שתנאים אכלו אצל ע"ה והיו מעשרים

ועיין פר"ח שם שכתב שדין זה הוא מידת חסידות אמנם הבכור שור ע"ז ל"ט: כתב שזה מעיקר הדין וציין לגמ' בשבת וע"ש שהביא את לשון הר"מ פי"א מהלכות מאכלות אסורות הכ"ו וז"ל המתארח אצל בעל הבית בכל מקום ובכל זמן והביא לו יין או בשר או גבינה וחתיכת דג הרי זה מותר ואינו צריך לשאול עליו אע"פ שאינו מכירו אלא יודע שהוא יהודי בלבד ואם הוחזק שאינו כשר ולא מדקדק בדברים אלו אסור להתארח אצלו ואם עבר ונתארח אצלו אינו אוכל בשר וכו' עד שיעיד לו אדם כשר עליהם עכ"ל ומבואר שלכתחילה אסור להתארח אצל חשוד על איסורים אפילו אם אוכל היתר אמנם לכאורא אין זה ענין לגמ' בשבת ששם האיסור לאכול אתי יחד על אותו שולחן ויתכן שהר"מ דימה דבר זה אמנם לכאורא היה מקום לומר שהר"מ למד דבר זה ממשנתינו שמבואר שאסור להתארח אצל ע"ה והר"מ הרי סתם שזה גם אם הוא מעשר וכנ"ל

והנה אין להקשות דרבא חולק על אביי לעניין לאכול אם ע"ה לעניין מעשרות הרי מבואר במשנתינו דאינו מתארח אצלו דכאן אירי שמתארח אצלו בבית הע"ה ואוכל ממאכלו משא"כ שם יתכן שזה בבית החבר ועוד שהוא אוכל משלו ולא מהע"ה. ופשוט

והנה השו"ע סי' קי"ט כתב על חשוד ואם נתארח אצלו לא יאכל משלו מדברים שהוא חשוד עליהם ועיין ש"ך סק"ד שהלשון לאו דוקא דאפילו לכתחילה מותר להתארח אמנם הגליון מהרש"א שם ציין לדברי הר"מ הנ"ל שאסור לכתחילה להתארח אצלו ולנ"ל יש לזה מקור נאמן ממשנתינו ולכאורא צריך להחמיר בזה שמצד עצמו אדם ישתדל לא לאכול אצל חשוד דרך קבע וכנ"ל

ג]בעיקר הדין נאמן עיין רמב"ם ומקורו מהתוספתא דמבואר שאסור לו לשמש במשתה של ע"ה וצ"ב למה זה לא מובא בדין של הקבלה וצ"ל שזה כלול בדין שמוכר שגם כאן האיסור כי הוא מושיט לאנשים לאכול דמאי וע"ש עוד שהוא חייב לעשר ע"י בנו ומשמע שאסור לו שגם בנו יאכל דמאי וצ"ב למה זה לא מוזכר בקבלה ואולי דין זה לא מעכב בעצם הקבלה וגם אם לא מוכן לזה הוא נאמן אמנם עיין לשון הגמ' בבכורות ל: הבא לקבל עליו דברי חבירות אפילו חוץ מדבר אחד לא מקבלים ממנו ובפשוטו גם לעניין נאמן זה כך וצ"ב

**האם יש נאמנות מיוחדת לאשתו ובני ביתו**

ג]עיין רמב"ם פ"י ה"ה שאם הוא נאמן ואשתו אינה נאמנת אסור לאכול אצלו ועיין גליונות לקה"י סוף ירושלמי דמאי לגרח"ק שהקשה הרי אסור לאכול אצל ע"ה וא"כ איך הוא נאמן וע"ש שאשתו אימת בעלה עליה עוד תירץ שבאמת הוא מעשר הכל מה שאוכל וע"ש בר"מ ה"ד שמי שאינו נאמן ואחד מבניו נאמן לוקחין ממנו ואין חוששין ובפשוטו שגם אוכל אצלם וצ"ל שכה"ג שזה ממשפחתו לא אסרו לו לאכול שם אם הוא מעשר ועיין חזו"א שביעית סי' י סק"ח שמבואר שגם על בני ביתו אין לסמוך אם אינם חברים ואין בזה קולא מיוחדת

ויש מקום לדון דאם ברור לו באחד מבני ביתו שאם אומר שהוא עישר שזה מעושר שכה"ג לא צריך להגיע לדין עידות שוודאי גם בדמאי רק לקחו את הנאמנות של ע"ה והוא כמו עכו"ם אבל דבר שגם בעכו"ם היה עוזר ה"ה כאן וגםלמה שהוכיח החזו"א שגם אדם שהוחזק כמעשר אין לסמוך עליו דבר זה אין זה הכרעה ללא דין נאמנות ובעכו"ם לא יעזור כזה דבר וצ"ב הגדרים בזה וצ"ע

**משנה ד-ה**

א]עיין ראשונים שהביאו מהירושלמי שהקשה דבפ"ה מבואר שהלוקח מן הנחתום הוא צריך לעשר חזינן שלא מוטל על המוכר לעשר ור"א תירץ כאן במוכר במידה גסה כאן במידה דקה דהיינו דשם במידה גסה וכה"ג הקילו שהמוכר לא צריך לעשר וכאן במידה דקה שכה"ג הטילו תמיד על המוכר לעשר ורק כאן כמבואר בגמ' ביומא שממוני המלך היו כופין אותם למכור בזול לכן הקילו עליהם שלא יעשרו מעשר שני

ור"י תירץ שאצלינו זה בעושה בטהרה ושם בעושה בטומאה ולמה כאן החמירו בר"ש משמע כדי שיפרישו כמה שיותר מהר כדי שזה לא יטמא ובגר"א ביאר שהלוקח נאמן ולא חבר וכה"ג הרי הוא יטמא את זה ולכן המוכר צריך להפריש דברים אלו והנה בפשוטו כוונת ר"י שמדובר במידה דקה בשניהם וכה"ג שזה בטומאה בגלל הפרהדרין הקילו על הכל משא"כ בעושה בטהרה ולפ"ז אם יהיה מוכר בגסה יתכן שתמיד הוא פטור מהכל דלא נתחדש כאן שום חומרא אמנם עיין רמב"ם שפסק כר"י ולא חילק בין גסה לדקה ומשמע שכאן גם בגסה הוא חייב ועיין חזו"א ס"ו סק"א שביאר שכאן אין את ההיתר של גסה שכבר נתחייב בהפרשתם ולכאורא הכוונה שכאן כשבא להשתמש לעשות מזה עיסה זה שימוש שלו שמחייב ועל זה אין היתר גסה וכל ההיתר מצד פרהדרין ועל זה הולך הירושלמי

ב]והנה מבואר שגם חלה, בגסה לר"א או בטומאה לר"י לא צריך להפריש וצ"ב הרי ע"ה לא נחשדו על החלה וא"כ בהכרח החיוב שהוא עשה העיסה וא"כ זה טבל וודאי והרי אסור למכור טבל ובפשוטו כל הקולא של גסה זה רק ביחס לדמאי שפה אין את חומרות דמאי אבל מה שמעיקר הדין למה שלא יהיה חייב וכבר הקשה כן רע"א ועיין חזו"א ס"ו סק"ב שכתב שכיון שכל הדין שאסור למכור טבל אם הקונה יעשר זה רק חומרא דרבנן א"כ כה"ג שכבר הנהיגו כאן קולת דמאי הקילו גם לעניין חלה אבל אם מוכר מתבואתו כה"ג וודאי צריך להפריש חלה ועיין בזה עוד ריש פ"ה

ג]בעיקר הקולא לסיטון למכור דמאי עיין תוס' בב"מ נ"ו ע"א שהקשו הרי הגמ' בב"ב אומרת הלוקח ירק מהשוק גמר בלבו לקנות אסור להחזיר עד שיעשר חזינן שאסור למכור דמאי ולמה כאן מותר ודבריהם צע"ג מה הוצרכו להביא ממרחק ראיה שאסור למכור דמאי הרי פה עצמו כתוב שמידה דקה אסור אמנם כן הוא דרך התוס' להוכיח מגמ' ולא ממשניות בזרעים או טהרות מפורשות

ותירצו דהכא איירי למכור לחבר דהיינו שכל הקולות שמצאנו זה לחבר שהוא יעשר אלא שבעלמא החמירו שהמוכר צריך וביאר החזו"א ס"ו סק"ב שהוא זהירות שלא יקרה מיכשול וכאן הקילו אבל אם מוכר לע"ה שהוא הרי וודאי לא מעשר דמאי וכמו שהוכיח המקד"ד מכמה דוכתי כה"ג וודאי אסור וכתירוץ זה כתבו שם הריטב"א רשב"א וכן הוא בר"ש במתניתין וברא"ש פ"ג ע"ש

עוד תירצו שיש כאן קולא מיוחדת בדמאי דהיינו כיון שגם אם הלוקח לא יעשר זה דמאי שרוב ע"ה מעשרים כה"ג הקילו שלמוכר אין חיוב וצ"ב למה אין כאן לפני עיור שהלוקח הרי למעשה לא יעשר ולכאורא מבואר שהדין לפני עיור על איסור דרבנן הוא רק אסור מדרבנן ולכן הקילו או שאין כאן לפני עוור אמיתי דהרי אולי הוא יעשר עיין סוגיא דע"ז ובמה שכתבנו שם ובשביעית פ"ה

והנה מבואר בירושלמי דהטעם שמוכר מידה דקה לא הקילו או כיון שהוא מרויח או כיון שמאכיל את הקטנים ולכאורא לראשונים שכל הקולא לחבר א"כ יוצא שהוא צריך להבדיל ולא למכור לכל אחד א"כ כמו שלא ימכור לע"ה לא ימכור לקטנים ואולי החשש מקטני חברים שמעיקר הדין יכול למכור להם כי מסתמא ילכו לאביהם שיעשר להם אלא שיש חשש שלא יעשו דבר זה ולכן לא רצו להקל עליו וצ"ע

והנה בהא דהקילו במעשר שני בנחתומים עיין תוס"ר בחד תירוצא וכן בריטב"א שהוא מפריש ומוכר את זה ולכאורא צ"ע עד כמה שזה קולא רק לחבר א"כ כאן שהוא עישר מה יעשה החבר וצ"ל שהכונה שמוכר לו את המעשר שני וצ"ע, אמנם הראשונים בפשוטו נקטו שהוא לא מעשר כלל והלוקח שהוא חבר הוא יעשר

והנה כתב הרמב"ם פי"א ממעשר ה"א אסור למכור דמאי לע"ה או לשלוח לו דמאי מפני שהוא מסיע לזה לאכול דבר האסור אבל מוכרין אותו ומשלחין לת"ח שאין ת"ח אוכל עד שיעשר או עד שיודיעו אדם נאמן שזה מעושר.ה"ב:כל המשפיעים במידה גסה כגון הסיטנות ומוכרי תבואה מותרין למכור את הדמאי ולשלחו וכו' אבל מוכרין במידה דקה אסור למכור את הדמאי והנה פשטות לשון הר"מ שלחבר תמיד מותר ולע"ה יש חילוק בין מידה גסה למידה דקה ומקור דבריו ציינו האחרונים בפ"ו מי"ב ובפיה"מ שם דביאר המשנה דהמוכר אגודה של ירק לת"ח הוא לא צריך לעשר

אמנם עיין חזו"א ס"ו סק"ט שתמה על זה דלע"ה וודאי אין את כל ההיתר של מידה גסה לכן ביאר שהר"מ אחרי זה בחילוקו בין גסה לדקה בא לבאר את מה שהתיר למכור לחבר והדבר מאוד דחוק בלשון הר"מ עוד צ"ע שהרי אגודה של ירק זה מידה דקה ועיין דרך אמונה בבה"ל שביאר שמדובר באדם שדרכו בגסה דלר"מ פטור תמיד וע"ש שהביא מהישועות מלכו דלא כחזו"א

ואולי יש חילוק בין ת"ח לחבר שלת"ח מותר תמיד ולמי שקיבל עליו דיני מעשרות שדינו כנאמן יש את החילוק בין מידה גסה לדקה ולע"ה תמיד אסור וצ"ע

ד]בדעת רבי מאיר מצאנו שלשה שיטות בראשונים גירסת הרמב"ם דלר"מ תלוי בדרך מכירתו ולרבנן כל מכירה דנים לעצמה אם זה דקה או גסה ודעת הר"ש והרא"ש והרע"ב והגר"א על הירושלמי ובשנות אליהו הפוך דלר"מ דנים כל מכירה לגופה ולרבנן דנים לפי דרכו והריבמ"ץ דן שלר"מ תמיד מקילים וצ"ב איך הדין לרבנן

והנה מבואר במשנה שחנוני אסור למכור את הדמאי ועיין ירושלמי שזה בהכרח כרבנן דהרי המשנה מתירה גם מוכרי תבואה והרי מבואר בב"מ נ"ו דר"מ אוסר וביאר רש"י כי יחשבו שמוכר תבואת עצמו וזה מעושר והנה מבואר שזה איסור בחנוני ומשמע גם אם מוכר במידה גסה והניחא לר"ש דלרבנן הולכים לפי דרכו אבל לגירסת הר"מ צ"ע וצ"ל שהכוונה כי הדרך שהוא מוכר בדקה אבל אם ימכור בגסה לא יצטרך לעשר

ה]עיין ר"ש שהביא תוספתא והוא גם בירושלמי ומבואר ששני התנאים ס"ל שהולכים לפי כל מקרה אלא שבאותו מקרה שמכר חלק גסה וחלק דקה נחלקו וביאר הירושלמי שאם האיסור מצד תינוקות א"כ כה"ג תינוקות לא קונים וכאן אפשר להקל גם בדקה משא"כ אם מצד הרווח