צו - קנין ארץ ישראל
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - צו. נמסר בש"ק וארא ה'תשס"ט

ארץ ישראל מורשה מאבותינו

[קנין אברהם אבינו בארץ]

א) 'והבאתי אתכם אל הארץ אשר נשאתי את ידי לתת אֹתה לאברהם ליצחק וליעקב ונתתי אֹתה לכם מורשה אני ה''. מקרא זה דרשו בגמרא (ב"ב קיט) שבחלוקת הארץ בימי יהושע, הבכור נטל פי שנים מאחיו. ואף על פי שאין הבכור נוטל פי שנים בראוי לבוא אלא במוחזק אצל האב בשעה שמת - ארץ ישראל מוחזקת היא. 'ונתתי אתה לכם מורשה אני ה'' - ירושה היא לכם מאבותיכם. ומבואר ביד רמה שם שפירוש 'מאבותיכם' - מאברהם יצחק ויעקב, שזכו בה האבות והורישוה לזרעם כשאר נכסים המוחזקים. ואכן כך מורה ריהטת הכתוב, ד'מורשה' (- ירושה) היא מאברהם ויצחק ויעקב הכתובים לעיל. [דלא כדמשמע לכאורה ברשב"ם (קיט. ד"ה לעולם וד"ה מוחזקת) שמפרש 'מוחזקת לכם מאבותיכם' - מיציאת מצרים ואילך].

וכן מפורש בע"ז (נג:) שארץ ישראל ירושה היא מהאבות, שעל כן אותן אשרות שהיו בשעת ביאת ישראל לארץ טעונות שריפה ככתוב, מדפלחו ישראל לעגל וגילו בדעתם דניחא להו בעבודת כוכבים. הא לאו הכי אין בכח הגוי לאסור האשירות שהרי הארץ וכל המחובר לה ירושה היא לישראל מאבותיהם, וגויים שבאו לאחר ההבטחה לאברהם אבינו, לא היו יכולים לאסרן בהשתחואה שאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, כדפרש"י. הרי שעוד קודם כניסת ישראל אליה היתה הארץ שייכת להם בירושה מהאבות.

[ויפה דקדקו המלבי"ם והנצי"ב (תשא) בשינוי לשון הכתוב, שבציווי איבוד עבודה זרה שבפרשת משפטים לא הוזכרו האשירות אלא הריסת אליליהם ומצבותיהם בלבד, ואילו בפרשת תשא כתוב גם 'ואת אשריו תכרֹתון' (וכן בפרשת ראה) - מפני שזה נאמר לאחר מעשה העגל ורק אז נאסרו האשרות, לא מקודם לכן. והאשירות שנעבדו קודם האבות שהן נאסרו - להן סגי בביטול כדין ע"ז של גוי, כדאמרינן בע"ז שם].

וכן מבואר בב"ב ק. דאמרינן מאי טעמיה דרבי אליעזר שהילוך קונה בקרקע - דכתיב 'קום התהלך בארץ לארכה ולרחבה כי לך אתננה' [ורבנן, ההוא משום חביבותא דאברהם הוא דקאמר ליה הכי, כדי שיהא נוח לכבוש לפני בניו]. הנה למדו קנין הילוך מהליכת אברהם - הרי מבואר מכל זה שהאבות קנו את ארץ ישראל, ומהם היא ירושה לנו.

[קושית האחרונים]

והקשו המהרי"ט והמקנה (בקדושין כו), על מה שאמרו בגמרא (שם) מנלן דחזקה קונה בקרקע, דבי ר' ישמעאל תנא 'וירשתם אתה וישבתם בה' - במה ירשתם בישיבה. וקשה, למה היה צריך חזקה לארץ ישראל והלא מוחזקת היתה מאבותיהם והבכור נוטל בה פי שנים כבמוחזק. והמקנה פירש שחזקה זו הוצרכה לקנין החלקים הפרטיים של כל אחד ואחד ולא לקנות מהכנעניים אלא לקנות זה מזה. ועל פי זה כתב (בדף יד:) שאין מועיל קנין חזקה מהנכרי. אמנם כבר הרגיש מהרי"ט בכך ודחה שהחלקים הפרטיים זכו בהם על פי הגורל ואורים ותומים, וכדאמרינן (ב"ב קו:) האחים שעלה הגורל לאחד מהם - זכו כולם, ומייתי מתחילת ארץ ישראל שהיתה על פי הגורל.

ובדעת המקנה צריך לומר כמוש"כ בבית הלוי (ח"א כא) שהגורל נעשה רק על נחלות המטות ולא על החלקים הפרטיים, שאלו נקנו בחזקה (וכ"כ הפנ"י בקדושין שם בישוב קושיא זו). וכן מבואר מדברי הראב"ד (בשיטמ"ק ב"ב קיז). אלא שבמקום אחר (שם קכב) נראה מדבריו שהגורל נעשה גם על החלוקה הפרטית שבתוך השבט. וכבר האריך בדבר אברהם (י אותיות יא-יד) בשיטות הראשונים בענין זה, ובישוב סתירת דברי הראב"ד, והעלה כדברי המהרי"ט שהגורל נעשה גם לחלקים הפרטיים. וא"כ הרי שבה הקושיא למקומה למה הוצרך קנין חזקה והלא כבר ירושה היא מאבותיהם.

[קנין הגוף לאלתר ופירות לאחר זמן]

ב) והנה בספר פרשת דרכים (ט) עמד בענין זה והביא כל הראיות הנ"ל שא"י מוחזקת היא ביד ישראל בירושה מהאבות. והקשה ממאמר רז"ל (המובא ברש"י פרשת לך) על הפסוק 'ויהי ריב בין רֹעי מקנה אברם ובין רֹעי מקנה לוט וגו' והכנעני והפרזי אז יֹשב בארץ' שהיו רועי לוט רועים בהמותיהם בשדות אחרים, ורועי אברם מוכיחים אותם עדיין לא זכה אברהם בארץ. ואמר הכתוב שאמנם כן הוא כי הכנעני עדיין יושב בארץ - הרי משמע שכל זמן שהכנעני יושב בארץ, לא זכה בה אברהם.

ותירץ על פי דברי התוס' בראש השנה (יג.) שהקשו על מה דאמרינן בגמרא עומר שהקריבו ישראל בכניסתם לארץ מהיכן הקריבוהו, אם תאמר דעייל ביד נכרי (- שנתבשל עד שלא באו לארץ), 'קצירכם' אמר רחמנא, ולא קציר נכרי. והקשו התוס' הלא ירושה היא להם מאבותיהם כדאיתא בע"ז שאין ביד הכנענים לאסור האשירות [אם לא דהוה ניחא להו לישראל בכך] דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו. ותירצו דמ"מ יש לו לנכרי במה שזרע. ובע"ז מיירי באשרות שמדורות ראשונים. הרי מבואר בתוס' שאותם גידולים שנזרעו על ידי הנכרים שלהם הוא, ורק האשרות שמדורות הראשונים אינה של הנכרים.

ופירוש הדברים - כתב הפר"ד - שאעפ"י שהארץ ניתנה לאברהם בקנין גמור, שלכך קנאה בהילוך כשאר הלכות קנינים שבין אדם לחברו, והיא נחשבת מוחזקת בידו שהבכור נוטל בה פי שנים כנ"ל, מ"מ אין זה אלא כקונה קנין הגוף מעכשיו ופירות לאחר זמן, וכל זמן שהכנענים יושבים בה יש להם זכות שימוש ואכילת פירות, הלכך התבואה שזרעו - שלהם היא ולא של ישראל. ורק כאשר דור רביעי ישובו הנה, אז ניתנת גם זכות הפירות לישראל.

[הפר"ד כתב להגיה בלשון התוס' הנראית לפום ריהטא מחוסרת הבנה. אמנם בתורא"ש ובתו"י שיצאו מחדש הלשון הוא כבתוס' שלפנינו ועל כן אין נראה להגיה. ואמנם בטו"א נתקשה בהבנת דבריהם ויצא לפרש כוונתם שהישראל והנכרי שותפים בקציר, שהנכרי ששתל ועבד הריהו כאריס הנוטל חלק מהתבואה. וכ"כ כמה אחרונים (ע' עונג יו"ט לה). ולפי"ז היה חלק לישראל אף בפירות. ואולם המחוור בפירוש דברי התוס' הוא כמו שהסיק החזו"א (יו"ד ס ס"ק ה ז) ועוד אחרונים, שהקציר שייך לנכרי לבדו כיון שזכות הפירות שלו היא כנ"ל, והגמרא בע"ז מוכיחה מאותם אילנות שהיו בזמן שניתנה הארץ לאברהם ונעבדו בשעת ניחותא דישראל, אבל אותם אילנות שניטעו אחר שניתנה לאברהם הרי הם של נכרים וסגי להו בביטול[[1]](#footnote-2)].

וככל דברי הפר"ד נקט גם החזו"א מדנפשיה (יו"ד ס סק"ז), והוכיח זאת מדברי הנמוקי-יוסף (ב"ב קטז:) שהנותן לחברו גוף מהיום ופירות לאחר מות הנותן, ומת המקבל ואח"כ מת הנותן - נוטל הבכור של המקבל פי שנים. ולמד זאת הנמו"י מבנות צלפחד שנטלו חלק בכורה בנכסי אביהם כי א"י מוחזקת להם אבותיהם - ומוכח דסגי בקנין הגוף להחשיבו מוחזק הגם שהפירות אינם שלו אלא לאחר מיתה. הרי מבואר מדבריו שא"י ניתנה גוף לאברהם אבינו והפירות לאחר שיכבשו, שאם ניתן הכל לגמרי מה ראיה לנידון הנ"ל. וזה מתאים עם דברי המדרש הנ"ל שבשביל שהכנעני אז בארץ לכך הוי גזל ברעיית הבהמות בשדות הכנענים.[[2]](#footnote-3)

וכן נקטו גם המלבושי יו"ט בקונטרס חובת קרקע (י) ובשאלת דוד (קונטרס שביעית) ובבאר יצחק (יו"ד ל), שהארץ היתה קנויה לאברהם קנין הגוף לאלתר עם זכות פירות לאחר זמן.

ולפי כל זה עדיין קשה קושית מהרי"ט הנ"ל; למה הוצרכה חזקת קנין לבאי הארץ, שאין לומר שנצרכת לקנין-פירות, שהרי גם אותו קנין-פירות בא מכחו של קנין אברהם. כי אין לומר שקניינו היה קנין הגוף גרידא בלא הקנאת פירות - שזה לא יתכן, כפי שייסד הגרשש"ק שכל מהותו של קנין הוא כח שליטה וזכות שימוש וכנ"ל, וא"כ בהכרח נכלל בקנין זכות פירות לאחר זמן.

[תמיהות נוספות]

ועוד נבוכים אנו בארץ. ראשית, הקשה הדבר-אברהם (י,טו) הלא כיבוש מלחמה קונה (כדאמרינן בגטין לח ועוד), והרי באותה שעה שהובטחה הארץ לאברהם אבינו, היתה הארץ כבושה תחת יד הכנעני, וא"כ מה פשר קנין זה שקנו האבות את הארץ, הלא אילו החזיקו בה האבות בפועל ושוב היתה נכבשת מהם על ידי הכנעני, היתה נקנית לכנענים בכיבוש, וא"כ כשהארץ כבושה ועומדת תחת יד הכנעני, לא כל שכן שהיא קנויה להם.

אמנם קושיא זו יש לדחותה על פי מה שכתבו הגאונים (מובא בהרחבה באוצה"ג קדושין דף כח, ומוזכרת בראשונים ב"ב מד: ועוד) שכל אדם מישראל יכול לכתוב בהרשאה 'ונתתי לו ארבע אמות בחצרי' אעפ"י שאין לו קרקע במקום מגוריו, משום שאין לך אדם שאין לו ארבע אמות בארץ ישראל. וכתבו שאין להקשות הלא הגויים כבשו את הארץ - שגזל הוא בידם, ולעולם נשארת בקנין ישראל ושם 'ארץ ישראל' עליה. הרי מבואר שקנין ישראל בארץ אלים משאר קנינים שאינו נפקע בכיבוש.

ואם תקשה מהסוגיא בגטין (מז.) שנחלקו אמוראים האם יש קנין לגוי בארץ ישראל לחפור בה בורות שיחין ומערות; רבי אלעזר אמר אין לו קנין ורבה אמר יש לו. וקיי"ל כוותיה - הרי שקנין הגוי בארץ קנין הגוף הוא ויכול להשחית הקרקע כרצונו[[3]](#footnote-4). יש לחלק לכאורה בין כיבוש בעל כרחו להקנאה מרצון, לומר שכיבוש הנכרים לא מהני להפקיע מקנין ישראל, אבל הקנאה שמקנה ישראל את חלקו בארץ לנכרי, מהני להקנות לו קנין הגוף.

אלא שעדיין הדברים מוקשים. ראשית, הלא ידועים דברי הרמב"ם (בית הבחירה ו,טז תרומות א,ה) שקדושה ראשונה הבאה על ידי כיבוש יהושע בטלה כיון שנלקחה הארץ מידיהם ובטל הכיבוש ונפטרה הארץ ממעשרות ומשביעית - הרי שכיבוש הגויים מועיל לבטל הקנין של ישראל. [וכבר הקשה במעדני ארץ (שביעית סי' כ בענין דינא דמלכותא), מדברי הרמב"ם הללו על שיטת הגאונים. ולא העלה דבר ברור. ואין לומר ששיטות חלוקות הן, שהרי הרמב"ם בהלכות שלוחין ושותפין (ג,ז) הסכים לעיקר דברי הגאונים, רק חלק מצד אחר וכדלהלן].

ויותר קשה, הלא בגמרא מבואר שלא נחלקו אלא לענין קנין הגוי אבל קנין ישראל בארץ ישראל לכו"ע מועיל לחפור בה בורות שיחין ומערות, גם בזמן שלאחר החורבן. והלא הקרקע הנמצאת עתה ביד ישראל היתה שייכת לאחד מנוחלי הארץ ועברה בירושה לזרעו אחריו, ואם כן כשנכבשה בחזקה על ידי הנכרים, במה פקעה בעלות צאצאיו היורשים נחלה זו כדת.[[4]](#footnote-5)

סוף דבר, הדברים צריכים עיון; מצד אחד מוכח מסוגיות הגמרא שהארץ קנויה קנין הגוף לאבות עוד בטרם נכנסו לארץ, ואף 'מוחזקת' בידיהם ליטול בה הבכור פי שנים. וכן היא קנויה לישראל גם כשהם בארצות פזוריהם (לדעת הגאונים עכ"פ). מאידך מוכח שכיבוש הארץ מקנה אותה לכובשים ולכל הקונה אותה מהם - כיצד עולים כל אלו הדברים בקנה אחד.

[קנין כללי וקנין פרטי]

ג) ונראה פשוט וברור שיש להבחין הבחנה יסודית בין הבעלות הכללית של כלל עם ישראל על כל ארץ ישראל, ובין בעלות פרטית שיש לכל אדם בחלקו. שאף על פי שהקנין שקנה אברהם אבינו בארץ הוא קנין גמור, אין זה דומה לקנין פרטי שאדם מסויים קונה קרקע בזמן מוגדר, אלא קנין כללי הוא שקנה את הארץ לזרעו אחריו, שהרי קניינו נובע מהבטחת הקב"ה ליתן הארץ לזרעו, וההבטחה היא שהקנתה לו, וא"כ אין בקנין יותר ממה שיש בהבטחה, והלא ההבטחה היא הבטחה כללית לזרעו, לא לאנשים פרטיים ולא לזמנים מסויימים. וכן הקנין, קנין כללי הוא של כלל ישראל, לא קנין פרטי של האיש אברהם או של האנשים המסויימים אשר יבואו בדור רביעי, אלא כלל ישראל שמזרע אברהם ועד סוף כל הדורות הנחשב כגוף אחד הוא שקונה את הארץ קנין עולם [כמו גדר בעלות של 'ציבור' שביאר הגרא"ו (בב"ב קכו) שהם כגוף אחד, ואינו נבחן כאישים פרטיים השותפים בדבר[[5]](#footnote-6)]. ובזמן מן הזמנים יבואו בני ישראל אל הארץ וישבו בה ויזכו באותה שעה בקנין הגוף גם במישור הפרטי, ובכך תתממש בפועל הבעלות הכללית של עם ישראל לדורותם.

ולבאר יותר, הנה ייסד הגר"א קוטלר (הל' שכנים) שאדם המחויב ליתן חפץ מסוים לחברו ואינו יכול לדחותו בדמים או בחפץ אחר - אותו החפץ נקנה ממילא לחברו. והוכיח כן מדברי הרא"ש (פ"ה דב"מ כט) שהוכיח שבאפותיקי מפורש ['לא יהא לך פירעון אלא מזה'] יכול החייב לדחותו במעות, שאם לא כן הרי החפץ כבר קנוי לנושה ואין זה 'אפותיקי' אלא מכירה גמורה. הרי מבואר ברא"ש שאם חל חוב מוחלט כלפי חפץ מסויים שוב אין צורך בקנין נוסף. ובאור הדבר, כי מהותו של קנין היא יכולת שליטה, וכל שניתנה לאדם זכות לקיחה ושליטה בחפץ - היינו קנין. ואם כן הרי בהבטחת ה' לאברהם לזרעך נתתי את הארץ הזאת, חל ממילא קנין לזרעו של אברהם בארץ שהרי הזכות בה נתונה לו מעתה, וזכות זו בודאי תצא לפועל, אלא שלא נסתיימו האישים הזוכים בה ולא הזמנים המסויימים. והרי חלוקת הארץ נמשכה שנים רבות ולא נסתיימה כל ימי יהושע, ולא נאמר בהבטחה אלו אנשים פרטיים יזכו בה וגם לא נאמר זמן מדוייק [ועדיין לא נקבע הדבר כי תלוי בזכות וחובה, וכהארכת הזמן ארבעים שנה במדבר עד תום כל הדור], א"כ הרי זה קנין של כלל הציבור כגוף אחד להיות הארץ שלו לעולם, וקנין זה יצא אל הפועל מתי שיצא.

וזהו מה שכתב הנמו"י שהוא כגוף להיום ופירות לאחר זמן - לא כמקנה 'גוף מהיום ופירות לאחר שלשים' שבהגיע הזמן זוכה בפירות ממילא, שהרי כאן אין זמן מוגדר שיחול בו קנין הפירות, וביותר שגם קנין הגוף במישור הבעלות הפרטית אכתי לא חל, אלא כוונתו כשיבואו דור רביעי ויקנוה האישים שבאותו הדור, מאותה שעה יחול קנין הגוף הפרטי וקנין הפירות. ואילו קנין אברהם את הגוף אינו אלא במישור הבעלות הכללית העולמית.

[הקנין בזמן החורבן והגלות]

נמצא אם כן, כשבאי הארץ קנו אותה בחזקה - מהכנענים קנוה [לא זה מזה כדברי המקנה]. כי אעפ"י שהיתה הארץ קנויה לאברהם, זהו קנין-עולם של כלל ישראל לדורותם, אבל כדי לקנותה קנין מסוים במישור הבעלות הפרטית לאותם אנשים שבאו לארץ, היו נצרכים למעשה קנין. וזהו שלמדו קנין חזקה מ'וירשתם אתה וישבתם בה' שזהו קנין חזקה לקנות מיד הכנענים לכלל הבאים. ועוד קנו זה מזה בגורל לסיים חלקו של כל אחד בפרטות.

ואם כן, אף על פי שכיבוש מלחמה קונה לכובש ומפקיע קניינו של הנכבש, וכן הקנאה פרטית לנכרי מקנה לו את הקרקע לחפור בה בורות [כרבה], זה אמור רק כלפי הקנין הפרטי של האישים, שהוא חל בכיבוש ובחזקה וגם נפקע על ידי כיבוש או מעשה קנין אחר, וכמוש"כ הרמב"ם בטעם שקדושה ראשונה בטלה בחורבן ראשון כנ"ל, אבל הקנין הכללי שקנה כלל ישראל בהבטחת ה' לאברהם, קנין זה עולמי הוא ואינו נפקע בכיבוש. הלכך גם כשהכנעני יושב בארץ היתה הארץ מוחזקת לאברהם ולזרעו מכח קנין זה, אעפ"י שהבעלות במישור הפרטי היתה שייכת לכנענים, גוף ופירות. וכמו"כ לאחר החורבן לא נפקע הקנין העולמי גם אם הקנין הפרטי שייך לגוי, וכן לישראל שקנה ממנו, גוף ופירות.

וסוברים הגאונים דסגי בהך קנין-כללי לקנות אגב קרקע בהרשאה, כי לכל אחד מישראל יש ד' אמות בתורת חלק מהכלל [ויש שכתבו שתקנה מסוימת שתקנוה הגאונים בהרשאות, אבל לא מצינו בשאר קנין מטלטלין אגב קרקע. כ"מ ברמב"ם ורמב"ן ועוד]. אמנם הרמב"ם (שלוחין ושותפין ג,ז) פקפק בזה וכתב 'ודברים אלו דברים קלים הן עד מאוד ורעועים, שזה מי יאמר שיש לו חלק בא"י ואפילו הוא ראוי אינו ברשותו'. ובכס"מ פירש מה שכתב 'מי יאמר שיש לו חלק בא"י' - שמא בן גרים או משוחררים הוא. אבל בחזו"א (חו"מ א,כז) פירש דלהא לא חיישינן כדי לבטל ההרשאה, אלא כוונת הרמב"ם שדוקא אם בא לבסוף לארץ בבוא הגואל, אז יגבה המורשה הד"א מחלקו של המרשה שהוברר למפרע, משא"כ אם לבסוף לא הגיע אליה אין לו למורשה כלום, שהארץ תחלק לבאי הארץ ולא לאבות. ופירוש הדבר כנ"ל, שאין לו קנין פרטי אלא כחלק מהכלל, וכיון שכן הרי אם לא יצא קנין זה בפועל אצל אותו אדם, אי אפשר לו להקנות אגבו.

על כן, בזמן הזה כשישראל קנה קרקע בא"י, ודאי קנויה היא לו קנין הגוף, ואין אומרים שאותה קרקע שייכת למי שישב בה קודם כבוש זרים חילו - כי הקנין הפרטי של היושבים בה בטל בכיבוש, ולעתיד לבוא תהיה חלוקה חדשה ולא יחזרו השבטים לאותן נחלות, וכמוש"כ החזו"א (שביעית כא,ב עפ"י ב"ב קכב). מאידך מובן מה שהבכורות נטלו חלק בכורה בנחלת הארץ - מאחר והיא מוחזקת בידי מורישיהם מחמת הקנין הכללי של ישראל בארץ[[6]](#footnote-7). וכן מובן מדוע האילנות המחוברים אינם נאסרים על ידי הגויים שהרי כל הארץ קנויה קנין עולם לישראל, והלא אם ייאסרו האשרות ייאסרו לעולם ונמצא מפקיע בכך הקנין-העולמי מהן וזה אי אפשר דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, כי אמנם יכול הגוי לקנות בה קנין הגוף, זהו רק בתוך תחום הקנין הפרטי אבל להפקיע הקנין-עולם אינו יכול[[7]](#footnote-8).

[ראיות ודקדוקים]

ויסוד לכך נמצא בלשונות הראשונים; המאירי (ב"ב קיט), בבאורו הא דנוטל הבכור פי שנים בארץ ישראל דא"י מוחזקת היא, כתב 'שכל מה שזכה בה מצד רוח הקדש ויעודיו של נביא, הרי הוא כמי שהוחזקו בו' - לשונו מורה שאינה מוחזקת ממש אלא כמו מוחזקת. כי הרי עד שנכנסו לארץ היה לכנענים קנין ממשי בארץ והיו מוחזקים בה בפועל. רק הקנין של ישראל בא מכח יעודיו של נביא, והרי היעוד וההבטחה אינה מסויימים באישים ובזמנים, וא"כ אף הקנין הבא מכחם הוא בגדר הזה.

ואמנם היה אפשר לומר שלענין 'מוחזקות' של הבכור סגי בהבטחה ואין צריך קנין כלל, שהרי כתבו התוס' (שם קכג:) לענין מכירי כהונה דחשיבי המתנות לגבם 'מוחזק' ולא 'ראוי', הגם שיכול ליתן לאחר - אך הואיל ואסור לחזור בו במתנה מועטת, כל כמה דלא הדר ביה הוו כמוחזקים. הרי שהואיל והדבר צריך להגיע אליו מדינא ומסתמא גם כך יהא, סגי בכך להחשב 'מוחזק' אף בלא קנין ממון, א"כ כל שכן בנידון דידן דהבטחת ה' לאברהם תתקיים בודאי. [ואם כי יש מהאחרונים שחידשו שיש במכירי כהונה משום קנין וזכות (ע' פרי יצחק ח"א מט וח"ב מח; קוב"ש; קה"י ב"ב לז לח וגטין כא ועוד), אך לפי ההבנה הפשוטה בדברי התוס', וכן נקט הקצוה"ח (רעח סקט"ו), משמע שאף בלא קנין חשיב 'מוחזק'].

אך בהך דע"ז (נג) לענין איסור האשרות מבואר שחל קנין לישראל, ואם כן מהו שכתב המאירי שהארץ 'כמי שהוחזקו בה. וכן לשונו בע"ז שם 'כמוחזקת' - בודאי כוונתו כנ"ל שזהו קנין כללי אבל לא קנין פרטי של אישים וזמנים מסויימים.

והדברים מוכחים ביד-רמה, דהלא חיליה דהחזו"א שקנין אבותינו בארץ היה כקנין הגוף מהיום ופירות לאחר זמן, הוא מדברי הנמו"י שלמד דין ירושת בכור בקנין דגוף-מהיום-ופירות-לאח"ז מנחלת הארץ. והרי מקור דברי הנמו"י הוא ביד רמה (קיט). ושם האריך לבאר שארץ ישראל כיון שנתנה הקב"ה לזרע אברהם יצחק ויעקב, שוב לא יחזור בו דלא אדם הוא להינחם, ונהי דדרי דהוו מרגזי קמיה גזר עלייהו דלא ליתבה נהלייהו, מיהו כיון דלא סגיא דלא יהיב לה לזרעא דידיהו, איגלאי מלתא למפרע דמעיקרא זכו בה אבות, והוה כמאן דאקני ליה לאיניש קרקע 'מהיום ולאחר זמן פלוני' או 'מהיום ולכשיהיה כך וכך'. הרי שמצד אחד מחשיב זאת ל'קנין מהיום' ומאידך כותב שמשום קיומה הודאי של ההבטחה בעתיד הוא דקנה אברהם - מזה מבואר שלא היה זה קנין פרטי להיות הקרקע קמה מאותה שעה לאברהם ולזרעו, רק קנין דהיום כלפי הגוף והזמן המעותדים לבוא ביום מן הימים.

[הגרים במקרא ביכורים ובוידוי מעשרות]

והוכחה גדולה להבחנה זו, על פי מה שהארכנו במקום אחר[[8]](#footnote-9) בענין ביכורים, לבאר שיטת הרמב"ם שפסק (בכורים ד,ג) שגר מביא ביכורים וקורא. ותמה המשנה-למלך: הלא הגרים אין להם חלק בארץ וכיצד יכולים לקרוא, והרי הרמב"ם עצמו פסק (בסוף הלכות מעשר שני) על פי דברי המשנה (סוף מעש"ש) שאין הגרים מתוודים על המעשרות מפני שאין להם חלק בארץ והרי הוא אומר 'ואת האדמה אשר נתת לנו'. ואם כן כיצד יכול הגר לומר 'לאבותינו לתת לנו'. וכבר העיר כן על המשניות עצמן, הר' אליהו מלונדריש בפירושו על סדר זרעים: מאי שנא מעשר שני שנתמעטו גרים מפני שאין להם חלק בארץ משא"כ בביכורים [דלרבי יהודה שיכול הגר לומר 'לאבותינו' - קורא].

אכן כבר הרמב"ם עצמו הרגיש בקושי זה, שהרי אלו דבריו: 'הגר מביא וקורא שנאמר לאברהם אב המון גוים נתתיך, הרי הוא אב כל העולם כולו שנכנסין תחת כנפי שכינה. ולאברהם היתה השבועה תחלה שיירשו בניו את הארץ'. ומה רצונו בתוספת זו, אם לא לומר שלכך גם הגרים יכולים לומר 'לתת לנו' מאחר והם כמו בניו של אברהם וממילא גם הם כלולים בהבטחה. אלא שעדיין הדברים טעונים באור, הרי למעשה לא נטלו חלק בארץ, ומאי שנא ממעשר שני.

והרמב"ן בחדושיו (ב"ב פא. וע"ש גם בתוס') הקשה להדיא כיצד יכול הגר לומר 'לתת לנו'. וכתב: 'מפני שהן בני אברהם וראוין היו לירושה שלו אלא שנתחלקה הארץ ליוצאי מצרים' וכו'. ועדיין אין מובן מה טיבה של ראויות זו, ומה היא מועילה הלא סוף סוף לא להם נתחלקה.

אך באור הדברים הוא שפרשת ביכורים שאותה קורא המביא, מדובר בה על קנין הארץ לכלל ישראל על ידי האבות, הוא הקנין שאינו תלוי בכיבוש והחזקה בפועל. בקנין זה אף הגרים בכלל, שהרי לעתיד לבוא גם הם יטלו בה חלק מכח מימוש הבעלות הכללית של קנין אברהם. ולעתיד לבוא תחולק הארץ מחדש, [עם שלש ארצות שיתוספו לה, קיני קניזי וקדמוני] ובחלוקה זו יטלו גם הגרים חלק וכמוש"כ מהר"ם בן חביב עפ"י יחזקאל מז (מובא בהגהת ר"י כולי למשנה למלך בהל' בכורים שם), נמצא א"כ שגם הגרים יכולים לומר על הארץ 'אשר נשבעת לאבותינו לתת לנו' כי גם הם מעותדים לחלוק בה, והרי לענין בכורים הקדושה אינה תלויה בחלוקת יהושע. לא כן לענין וידוי מעשרות, המדובר שם על הקנין שקנו אבותינו בכיבוש ובחזקה בכניסתם לארץ, שהוא הקובע לענין חיוב תרומות ומעשרות.

ואם כן זהו באור דברי הרמב"ן שהגרים ראויים לירושה, אלא 'שנתחלקה' הארץ ליוצאי מצרים. כלומר החלוקה הפרטית נתחלקה ליוצאי מצרים ולא לגרים, אבל עיקר הקנין של האבות - שבו תלויה מצוה זו - שייך אף לגרים, וראויים הם ליטול חלק לעתיד מחמת קנין זה.

וכבר ראינו שבזה יבוארו כמה חילוקי לשונות במקראות שבוידוי מעשר ובמקרא ביכורים; בוידוי מעשר כתיב 'ואת האדמה אשר נתתה לנו כאשר נשבעת לאבתינו ארץ זבת חלב ודבש', ובביכורים: 'כי באתי אל הארץ אשר נשבע ה' לאבתינו לתת לנו' – שם 'נתתה' בלשון עבר וכאן 'לתת' בלשון עתיד (כן דקדק הרלב"ח, מובא בהגהת המשל"מ) שם 'אדמה' וכאן 'ארץ'. שם הזכיר בשבועה 'ארץ זבת חלב ודבש' ואילו כאן בביכורים לא הזכיר.

ויסוד ההבדל הוא שבמעשר פירוש 'לאבותינו' היינו יוצאי מצרים[[9]](#footnote-10), אשר רק להם נאמר (בפר' שמות ובא) 'ארץ זבת חלב ודבש' ואילו לשלושת האבות לא נאמר זאת (ע' בפירוש הרמב"ן ר"פ תבא). ולכך כתוב שם בלשון עבר שהרי המעשר תלוי בכיבוש וחלוקה שכבר נתקיימו בפועל אצל באי הארץ, ולכך מדובר על 'האדמה' שהוא קנין ממשי של האדמה ולאו דוקא של המקום המסויים [כדברי הגר"א עה"פ 'ואד יעלה מן הארץ והשקה את כל פני האדמה' – הארץ הוא המקום הגאוגרפי, והאדמה היינו גוף הקרקע], שהרי בכל מקום אשר יכבשו יתחייבו בתרומות ומעשרות, הרי שאין המצוה תלויה במקום מסוים אלא בכל אדמה שנכבשה כיבוש רבים. משא"כ במקרא ביכורים המדובר על קנין הארץ לאבותינו אברהם יצחק ויעקב, אשר מעותדת 'לתת' לכל זרעם [ואף לגרים], לכך לא הוזכר כאן 'זבת חלב ודבש' שהרי לא נאמר לאבות 'ארץ זבת חלב ודבש' וגם אין הדבר תלוי בקנין האדמה בפועל אלא בקנין כללי של המקום, 'הארץ'. ורק המקום המסויים שנתקדש בקדושת שכינה, מביאים ממנו ביכורים, לא בכל מקום מדרך כף רגל באדמה אשר תיכבש לפניהם.

נמצא אם כן ששונה וידוי מעשר שהוא דין מדיני מצוה התלויה בארץ, וצריך לה קנין פרטי באדמה, שעל כן הגר אינו מתודה, ממקרא ביכורים התלויים בקנין הארץ המוּרש מן האבות, שהוא קנין כללי ומעותד אשר יש בו חלק גם לגרים.

וביסוד זה מובן מאליו מדוע חלוקת הארץ היתה לפי סדר נחלות של יוצאי מצרים ובאי הארץ כמבואר בגמרא, ולא לפי סדר ירושה מאברהם אבינו שזכה בה - כי זכייתו בה היתה בתורת בעלות כללית ואילו קנין באי הארץ הוא קנין פרטי.

[מצוות התלויות בארץ]

ד) ובזה יתבארו כמה ענינים נוספים במצוות התלויות בארץ. אמרו בירושלמי (חלה ב) בצקות וקמחים שמצאו ישראל בכניסתם לארץ - חייבים בחלה, ואף על פי שגדלו אצל הגויים קודם שנכנסו ישראל - אינם גידולי פטור, דעד שלא נכנסו לה למפרע ירשו דאמר רב הונא בשם ר' שמואל בר נחמן: לזרעך אתן אין כתיב כאן אלא 'לזרעך נתתי' - כבר נתתי. ומכאן מקור נוסף שהביא הפרשת-דרכים שם להך מלתא דישראל זכו בארץ משעה שניתנה לאברהם.

ולפי האמור עד עתה, נמצא מבואר שחיוב חלה אינו תלוי בקנין הפרטי - ובקידוש שנעשה מכחו - שבכיבוש יהושע אלא הוא תלוי בקנין הכללי של האבות, כלומר דסגי בשם 'ארץ ישראל', דהיינו ארץ השייכת לעם ישראל, לחלות חיוב חלה [אלא שעד שלא נכנסו לא נתחייבו משום דכתיב 'בבאכם אל הארץ', אבל משעה שבאו נתחייבו אף בגידולים שגדלו מקודם, כי שם 'ארץ ישראל' עלה מזמן קנין אברהם].

ותואמים הדברים עם הסוגיא בכתובות (כה.) דאמרינן התם אפילו למ"ד תרומה בזמן הזה דרבנן חלה דאוריתא שהרי שבע שכיבשו ושבע שחילקו נתחייבו בחלה ולא נתחייבו בתרומה. וכבר עמד בטו"א (מגילה י) מאי שייטא דשבע שכיבשו לתרומה וחלה בזמן הזה. ופירשו (הטו"א גופי' בתשובות שאג"א החדשות ח; מלבושי יו"ט קונטרס חובת קרקע; שאילת דוד בקונטרס שביעית; חזו"א שביעית ג,ב) דלמ"ד תרומה בזמן הזה דרבנן היינו משום דקדושה ראשונה [ושניה] בטלה. והרי הטעם שבטלה פירש הרמב"ם כיון שהיא חלה על ידי הכיבוש, בטל הכיבוש בטלה הקדושה. וא"כ כיון שמצינו שנתחייבו בחלה עוד בטרם נגמר הכיבוש - שלא כבתרומות ומעשרות - הרי מוכח שחיוב חלה אינו תלוי בקדושת הארץ הבאה מקנין הכיבוש, וא"כ הוא הדין לזמן הזה שבטל הכיבוש חייבים בחלה מדאוריתא. ולפי המבואר לעיל הדברים מתפרשים כמין חומר, דחיוב חלה תלוי בשם 'ארץ ישראל' ולא בקידוש שמכח קנין הפרטי של איש ישראל בקרקע, כמבואר בירושלמי שבצקות וקמחים מתבואה שגדלה אצל הגויים נתחייבו בחלה כשבאו לארץ. ועל כן אין החיוב תלוי בכיבוש אלא בנתינה לאברהם.

זכינו אם כן שאין כל המצוות בארץ שוות, יש מהן התלויות בקידוש שמכח הכיבוש והחזקה של קרקע על ידי ישראל - כגון תרומות ומעשרות ושביעית, ויש מצוות התלויות בשם 'ארץ ישראל' ואינן תלויות בכיבוש - כגון חלה. ונפ"מ לשבע שכיבשו ושבע שחילקו, וכן לזמן הזה. [אלא שלהלכה יש בזה תנאי נוסף, דבעינן ביאת כולכם. שעל כן למעשה עתה חיוב חלה דרבנן].

ונראה שגם ערלה הריהי כחלה לענין זה. דהנה המשל"מ (מאכ"א י,יא) חידש שלדעת הראשונים שקדושה ראשונה ושניה בטלה [דלא כהרמב"ם שפסק קדושה שניה לא בטלה], ערלה בזמן הזה בארץ ישראל דינה כערלת חו"ל וספקה מותר, שהרי קדושת הארץ בטלה. אולם כבר הוכיח במלבושי יו"ט (קונטרס חובת קרקע) בכמה ראיות שאין הדבר כן אלא ערלה בארץ ישראל בזמן הזה אינה כערלת חו"ל. והיינו משום שהערלה גם היא אינה תלויה בכיבוש אלא בשם 'ארץ ישראל', וכן מפורש בתוספתא מנחות (ו) ובירושלמי (ריש ערלה) שאיסור ערלה נהג גם בי"ד שנה שכבשו וחלקו[[10]](#footnote-11).

[קנין הגוי בארץ, לענין ערלה ושביעית]

והנה אמרינן בגטין (מז.) דלר"א יש קנין לגוי בארץ ישראל להפקיע מידי מעשר [הגם שאין לו קנין לחפור בה בורות לדעתיה [ופירש הרשב"א דס"ל שאין לגוי בא"י אלא קנין פירות]. ורבה פליג אתרוייהו; אין לגוי קנין בא"י להפקיע מידי מעשר אבל יש לו קנין לחפור בה בורות. וקיי"ל כוותיה. אמנם דעת בעל התרומות שבזה"ז שקדושת הארץ מדרבנן יש קנין לגוי להפקיע מידי מעשר. ואין כן דעת שאר הפוסקים].

ובחזון איש (ריש שביעית) פירש הא דיש קנין להפקיע מיידי מעשר, אין הכוונה שנפקעה קדושת הארץ, שאם כן אמאי לא יקנה הגוי קנין הגוף כמו בחו"ל ומדוע אינו רשאי לחפור בה בורות. ועוד הוכיח שלא נפקעה קדושת הארץ אפילו למ"ד יש קנין לגוי להפקיע מידי מעשר, ממה שמבואר בתוס' בקדושין (לו:) בפירוש דברי המשנה שספק ערלה בארץ ישראל אסור אף בשל נכרי. וא"כ תקשה לר"א דאמר יש קנין לגוי הלא כחו"ל הוא וצריך להיות ספקה מותר. ולכן פירש החזו"א דדוקא לענין הפירות מהני קנינו של הגוי להפקיעם ממצות מעשר, אבל גוף הקרקע בקדושתה קיימא. ונפקא מינה לענין עבודת הארץ בשביעית שאף למ"ד יש קנין לגוי להפקיע מידי מעשר, מוזהרים אנו בעבודת הקרקע של הגוי, שהרי היא עומדת בקדושתה.

אך מה נעשה שברש"י בסנהדרין (כו.) מבואר שאף לענין עבודת הקרקע בשביעית יש קנין להפקיע. וכן בתוס' בגטין (סב.) מפורש לענין דלמ"ד יש קנין לגוי מותר לעדור בשביעית. [וכתב בחזו"א שם שאין לדבר זה הכרח בגמרא. ואולם עכ"פ ברש"י ותוס' מבואר כן].

על כן נראה [בדעת רש"י ותוס' עכ"פ] דלעולם מהני קנין הגוי אף כלפי המצוות שבגוף הקרקע ולא רק כלפי מצוות הפירות, ומ"מ לא קשיא מהא דחשיבא ערלת א"י לאסור ספיקה, שהרי כאמור איסור ערלה אינו תלוי בקדושת הארץ הבא מחמת הכיבוש והחזקה, אלא בשם 'ארץ ישראל' החל מכח קנין האבות, ושפיר הוי 'ערלת ארץ ישראל' אף בקרקע שקנה גוי, גם למ"ד אית ליה קנין לגוי להפקיע מיד מעשר, דדוקא לענין מעשר ושביעית התלויים בכיבוש מהני קנין הגוי להפקיע, משום שקנינו מרועע הכיבוש והחזקה של ישראל באותה קרקע, לא כן לענין ערלה שאינה תלויה בכיבוש וישיבה אלא בקנין הכללי של ארץ ישראל לעם ישראל.[[11]](#footnote-12)

וכן לענין הזכות לחפירת בורות, תלוי הדבר בקנין אברהם [ולא בקידוש שהיה בכיבוש יהושע, כמו לענין מצות תרומות ומעשרות], ולהכי לר"א אין רשות לגוי לחפור בה, מאחר והקנין-עולם בארץ ניתן לישראל ואינו נפקע לעולם, הלכך אין בעלות לגוי לפגוע בקנין זה על ידי השחתת הקרקע.

[קדושת שכינה וקדושת מצוות התלויות בארץ]

ה) עוד הראנו לדעת במקו"א[[12]](#footnote-13) עפ"י דברי ראשונים ואחרונים, ששתי קדושות הן בארץ ישראל; קדושת שכינה השורה בתוכה, וקדושתה למצוות התלויות בארץ. קדושת השראת שכינה קיימת רק בעבר הירדן המערבי [ומכחה של קדושה זו נשפעות סגולות הארץ וברכותיה המיוחדות, כגון מה שאמרו (בנדרים כב) ד'ונתתי לך שם לב רגז' היינו כל דלא עבר ירדנא. וזו היא הקדושה הראשונה המנויה במשנת כלים ב'עשר קדושות זו למעלה מזו', ארץ ישראל קדושה שממנה מביאים עומר ושתי הלחם - היינו קדושת השכינה שבארץ, הנוגעת להבאת תבואתה למקדש כקרבן. ולכן לא שנו שם שאר מצוות התלויות בארץ. אכן הרמב"ם שם גרס גם ביכורים (והגר"א מחק מהטעם האמור), ופירשנו שלדעתו בביכורים איתנהו תרי דיני; אחד השייך לתורת זרעים כשאר מצוות התלויות בארץ, ודין נוסף השייך לתורת הקדשים שבביכורים, אשר ממנו נובע דין הקריאה. רמזי דברים מהאמור שם], שלא כקדושת מצוות התלויות בה אשר היא חלה בכל המקומות שנכבשו על ידי ישראל, אף בעבר הירדן המזרחי, וכן בכל מקום אשר יכבשו ישראל בדין כיבוש רבים.

ולפי האמור יש להוסיף עתה שקדושת השכינה היא שייכת ונובעת מהבטחת הקב"ה לאבות את הארץ בגבולותיה המסוימים, והיא תלויה בשם 'ארץ ישראל' ואינה תלויה בכיבושה בפועל [כדעת הכפתור-ופרח שקדושת הארץ חלה מזמן האבות. ודלא כהחת"ס (בשו"ת יו"ד רלד) שהיא מבריאת העולם[[13]](#footnote-14)], וקדושה זו קיימת אף בלא כיבוש ישראל. [והרי מקרא ביכורים מתייחס - לשיטת הרמב"ם - לקדושה זו, שעל כן גם הגרים בכלל כאמור. ועל כן גרס הרמב"ם 'ביכורים' במשנת כלים כמוזכר]. ואילו קדושת הארץ למצוותיה כגון תרו"מ ושביעית, היא נובעת מכיבוש ישראל, שעל כן בהיבטל הכיבוש בטלה קדושה זו.

והדברים תואמים עם מה שכתב באור-החיים (מסעי ותחילת דברים) שעבר הירדן המזרחי אינו נכלל בהבטחה לאבות. וכבר קדמו בפירוש המיוחס לר"ש ר"פ בהר. [אכן הרמב"ן (חקת) נקט לאידך גיסא. וכן צדד בזה האוה"ח גופי' בסו"פ דברים. והגרי"ז (בסנטסיל פר' מטות) הביא בשם זקנו הגר"ר שפירא לחלק בזה בין נחלת ראובן וגד שאינם כלולים בברית לאברהם לנחלת חצי מטה מנשה שהיא ארץ עוג הכלולה בברית] - כי כאמור קדושת השראת השכינה קיימת רק בעבר המערבי, ככתוב בספר יהושע (כב) בדברי העם לשבטי ראובן וגד וחצי המנשה 'ואך אם טמאה ארץ אחזתכם עברו לכם אל ארץ אחזת ה' אשר שכן שם משכן ה'' וגו'. וקדושה זו נובעת מהבטחת הקב"ה לאבות.

[מצות ישוב הארץ ואיסור היציאה, מצוות חלה וסמיכה]

ו) ויש בענין זה נפקותות נוספות: לענין מצות ישוב ארץ ישראל ואיסור היציאה מהארץ.

דהנה מצות ישוב א"י נוהגת בכל הארץ שהובטחה לאברהם וכבשוה עולי מצרים, כמוש"כ הרמב"ן בפרשת מסעי ובספר המצוות (בהשמטות למצות עשה, ד), כמפורש בכתוב (ריש דברים): 'ראה נתתי לפניכם את הארץ באו ורשו את הארץ אשר נשבע ה' לאבתיכם לאברהם ליצחק וליעקב לתת להם ולזרעם אחריהם'. [וכתב בספר כפתור ופרח (י) שעל כן נתיישב בבית שאן - להוציא מלב האומרים שאינה קדושה בקדושת הארץ מאחר ולא נכבשה ע"י עולי בבל, ולא היא, שמצות ישוב הארץ נוהגת בכל המקומות שכבשו עולי מצרים].

אמנם לענין איסור היציאה מן הארץ אין ברור אם הוא תלוי במצות ישוב א"י, ונוהג בכל המקומות שירשו עולי מצרים, או שמא הוא שייך לקדושת הארץ למצוותיה; ברמב"ן (מסעי) מבואר שאיסור היציאה הוא משום מצות ישוב. וכן כתב בכפתור ופרח. אכן בתוס' (ריש גטין. וע"ש רשב"א וריטב"א) משמע שאסור לצאת למקום שלא כבשו עולי בבל. ויש לפרש בדעתם דהיינו משום מצוות התלויות בארץ, וכדעת הרשב"ם בב"ב (צא).

ויתכן ששתי הסיבות איתנהו באיסור היציאה; גם משום מעלתה וקדושתה העצמית של הארץ, וגם משום קיום מצוותיה, אשר על כן נאסר לצאת ממקומות שכבשו עולי בבל [שקדושתם לענין מצוות לא נתבטלה להרמב"ם], למקומות שכבשום עולי מצרים בלבד, וגם נאסר לצאת ממקומות שכבשום עולי מצרים לחו"ל ממש - מחמת חלות שם 'ארץ ישראל' וקדושתה שמימי האבות. ולכן לא קשה ממה שהרמב"ן ריש גטין כתב כהתוס' שם, הגם שכתב בפירוש התורה שאיסור היציאה תלוי במצות ישוב הארץ.

וכן נפ"מ לדין 'הכל מעלין לא"י ואין הכל מוציאין' (שלהי כתובות), האם הוא אמור גם באותם מקומות שלא כבשו עולי בבל. ובאבני נזר (יו"ד תנד,לב) הביא מתשובת מהרי"ט (יו"ד כח) שהוא משום מצות דירה ולא משום המצוות התלויות בארץ [דלא כדעת התשב"ץ ח"ב ב]. והקשה מסתירת דבריו בתשובה אחרת (ח"א מז) שלעיר עזה אין יכול להעלות את ביתו מאחר שלא כבשוה עולי בבל. ויישב שם עפ"י דרכו, והעולה מדבריו דהא והא איתנהו, גם משום מצות הישוב וגם משום קיום המצוות. יעו"ש. [וכן בחזו"א (שביעית ג,יט) נקט שאפילו מחו"ל למקום שלא קידש עזרא מעלין. ואעפי"כ מעלין גם ממקום זה למקום שקידש. והוכיח כן מהתוס' ריש גטין. וכתב דמשמע שה"ה בזמן הזה ואפילו למ"ד לא קדשה לעתיד לבוא - דמ"מ אותה שקדשה עזרא מקודשת השתא טפי מדרבנן].[[14]](#footnote-15)

ז) והנה מדברי הרמב"ם (בפיה"מ חלה ד) בענין 'שלש ארצות לחלה' משמע שבזמן הזה שוים המקומות שכבשום עולי מצרים למקומות שכבשום עולי בבל, שבשניהם החלה עיקרה מן התורה [בניגוד לחלת חו"ל]. ויש לתמוה הלא פסק שקדושה ראשונה בטלה, וכיצד השוה כיבוש עולי מצרים עם עולי בבל - אך לפי האמור לעיל אתי שפיר, דחלה שאני שאינה תלויה בקנין הכיבוש או החזקה אלא בקנין האבות שהוא המקום שכבשו עולי מצרים, וזה לא בטל לעולם.

וכן מתבארים דברי הרמב"ם בהלכות סנהדרין (ד,ו) שסמיכת זקנים הנוהגת בארץ בלבד, נוהגת בכל מקום שהחזיקו בו עולי מצרים. ואעפ"י שלענין תרומות ומעשרות וכד' הקובע הוא מקום שהחזיקו בו עולי בבל, כתב הרדב"ז שלענין מינוי סמוכים הולכים אחר החזקת עולי מצרים כי קדושת הארץ שוה בכל המקומות, וכן לענין מעלות הדר בארץ ישראל וכמו שכתב הכפתור-ופרח. והרי זה מתבאר כנ"ל, שקדושה התלויה בשכינה קבועה וקיימת ואינה בטילה בהיבטל הכיבוש, והרי סמיכת זקנים אינה שייכת למצוות התלויות בארץ אלא לקדושת הארץ הבאה מכח השראת השכינה בתוכה, ובשם 'ארץ ישראל' תליא, אשר נובע מהבטחת הארץ לאבות. וכבר האריך בזה במשנת ר' אהרן זרעים[[15]](#footnote-16).

< מ"מ נוספים: בית הלוי ח"ג א, ענף ד; עבודת הלוי (הגר"י רודרמן) ד; כלי חמדה שלח >.

עיקרי דברים

א) קנין ארץ ישראל לעם ישראל, נבחן בשני מישורים; א) קנין כללי-עולמי של אברהם אבינו מיד ה' בברית בין הבתרים, אשר ניתנה הארץ לו ולזרעו אחריו עד סוף כל הדורות. זהו קנין הניתן לכלל-ישראל כגוף אחד. ב) קנין פרטי, לאישים ולזמנים מסויימים, החל בכיבוש הארץ ובישיבה.

קניינו של אברהם אבינו [אשר נקנה במעשה קנין ממש - בהילוך, לדעת רבי אליעזר], קנין הגוף מיידי הוא עם זכות עתידית לפירות.

כתוצאה מקנין זה, הבכורות מבאי הארץ נטלו פי שנים על אחיהם, כי הארץ מוחזקת לאבותיהם ואינה בגדר 'ראוי' אלא 'מוחזק' (ב"ב קיט); האשרות שנעבדו על ידי הכנענים לא נאסרו [לולא ניחותא דישראל במעשה העגל], שהרי הארץ והמחובר אליה איננו שייך להם קנין-עולם ואין אדם אוסר דבר שאינו שלו (ע"ז נג). (א-ג)

ב) בזמן החורבן והגלות, בטל הקנין הפרטי החל בכיבוש וחזקה, אבל לא בטל הקנין של כלל ישראל על כללות הארץ.

מפני כן, לדעת הגאונים יכול כל אדם מישראל לכתוב בהרשאה 'בד' אמות שיש לי' - היינו חלקו של כל אדם מישראל שיש לו בא"י במישור הקנין הכללי. ואילו הרמב"ם חולק בענין הכתיבה בהרשאה מפני שאותו קנין יתכן ולא יבוא לידי מימוש אצל אדם פרטי זה, רק אצל זרעו אחריו.

מפאת הקנין הכללי-העולמי, לדעת רבי אלעזר אין רשות לגוי הקונה קרקע בארץ ישראל לחפור בה בורות שיחין ומערות, אף לא בזמן הגלות. ולרבה יש לו רשות מאחר וקנאה קנין-הגוף-פרטי.

ישראל הקונה קרקע בזמן הגלות, לכל הדעות יש לו רשות לחפור בורות בקרקע, כי הקנין הפרטי של האישים שישבו בה קודם החורבן - נפקע בכיבוש. ולעתיד לא תשוב הקרקע לאותה חלוקה ראשונה אלא תהא חלוקה חדשה לכל העם לשבטיו, עם הגרים (ב-ג).

ג) הגר יכול לומר במקרא ביכורים 'כי באתי אל הארץ אשר נשבע ה' לאבתינו לתת לנו' [לרבי יהודה, וכן פסק הרמב"ם] - מחמת קנין אברהם אבינו שקנה אף לגרים העתידים להסתפח לעם. ולעתיד לבוא יקבלו גם הם נחלה בארץ. [משא"כ בוידוי מעשרות אין הגר יכול לומר 'האדמה אשר נתתה לנו' - כי שם מדובר על הקנין הפרטי של נוחלי הארץ בימי יהושע, כמדוייק בלשונות הכתובים]. (ג)

כמו ביכורים [להרמב"ם], כך מצוות חלה וערלה, תלויות הן בשם 'ארץ ישראל' החל מכח הקנין-הכללי-העולמי של האבות. בניגוד לתרומות ומעשרות ושביעית שהן תלויות בקידוש הנעשה רק לאחר כיבוש הארץ וחלוקתה.

נפקא מינה לזמן הזה [אלא שבחלה יש תנאי נוסף של 'ביאת כולכם'] ולי"ד שנה שכבשו וחלקו - שהחלה והערלה היו נוהגות אז, משא"כ תרו"מ ושביעית.

וכן נפ"מ בגוי הקונה קרקע בארץ לאחר החורבן, לדעת רבי אלעזר, אעפ"י שמפקיע את קדושת הארץ לענין שביעית [לרש"י ותוס' אפילו לענין עבודת הארץ], לענין ערלה וחלה לא הפקיע, ואף לא לענין הזכות לחפור בה בורות - כי דינים אלו תלויים בקנין אברהם כאמור. (ד)

ד) קדושתה העצמית של הארץ הנובעת מהבטחת ה' לאברהם, מוגבלת למקומות מסוימים [י"א רק לעבר הירדן המערבי, ויש חולקים]. וכן סגולות הארץ ומעלותיה הנובעות מהשראת השכינה בה. משא"כ קדושתה לענין המצוות הבאה ע"י כיבוש, חלה בכל מקום אשר תדרוך כף רגלם, כלומר בכל 'כיבוש רבים' של ישראל. (ה)

ה) מצות ישוב הארץ קיימת בכל המקומות שקנה אברהם וכבשום עולי מצרים, אף במקומות שלא כבשו עולי בבל. ואעפ"י שקדושת כיבוש ראשון בטלה.

וכן לענין הדין שאין סומכים זקנים אלא בארץ - אין הדבר תלוי בכיבוש עולי בבל אלא בעולי מצרים.

איסור היציאה מהארץ, וכן הדין 'הכל מעלין לא"י ואין הכל מוציאין', לדעת כמה מהראשונים, גם הם תלויים בקדושה היסודית של הארץ שמימות אברהם, ולא בקדושת עולי בבל. ויש ראשונים שאין נראה כן מדבריהם.

אמנם יתכן [כן י"ל בדעת הרמב"ן] ושתי הגורמים ישנם; הן הקדושה היסודית הן קדושת המצוות. ונפ"מ שאסור לצאת לא ממקומות של עולי בבל למקומות עולי מצרים, ולא ממקומות עולי מצרים לחו"ל. (ו ז)

1. פירוש, אותם אילנות שהיו קיימים בזמן אברהם, ועדיין לא נעבדו באותה שעה - זכה בהם הוא, ובעטיים הצריך הכתוב שריפה כשנעבדו אח"כ, ומזה הוכיחה בגמרא דמהניא ניחותא דישראל, שאל"כ אין אדם אוסר דבר שאינו שלו. ואולם אילנות שנעבדו מקודם לאברהם, על כרחנו לומר (כן כתבו אחרונים) שלא זכה בהם [אם משום דלא ניח"ל דליקני איסורא או משום שאין האשירות בכלל הבטחת הארץ] ומהני להו ביטול, שאם תאמר זכה בהם אברהם א"כ מה מוכיח הגמ' הלא עכו"ם שהגיעה ליד ישראל לא מהני לה ביטול. אך י"א שאינה נאסרת אלא מדרבנן ולפי"ז שפיר יש לפרש אף באילנות אלו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להעיר ממדרש אגדה המובא ברש"י ר"פ חיי, שאמר אברהם לבני חת אם תרצו הריני גר ואם לאו אהיה תושב ואטלנה מן הדין שאמר לי הקב"ה לזרעך אתן את הארץ הזאת. מזה נראה שהיה לו זכות לממש קנינו בכל עת שירצה. ובפרשת דרכים פירש דהיינו משום קנינו בגוף הקרקע. ובחדושי בית מאיר (בלקוטים) הקשה שהרי בכרייתו שם קבר הוא מפקיע את קניני הפירות מהם. וי"ל שיכול היה מדינא זמן ליטול הקרקע אף לפירותיה בכל זמן. ואעפי"כ לרעות בשדות אחרים אסור כיון שהתבואה שזרעו שלהם כמוש"כ התוס' בר"ה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והרי רבה גופיה הוא מרא דשמעתא דא"י מוחזקת היא. ובזה נדחה מה שהיה מקום לתרץ עפימש"כ כמה אחרונים דשמואל שאמר בב"ב שם דבנות צלפחד לא נטלו חלק בכורה אלא מהמטלטלין, פליג על הא דא"י מוחזקת היא. וא"כ היה אפשר לתרץ דתליא בהך פלוגתא. אך כאמור רבה עצמו אית ליה שהגוי קונה קנין הגוף הגם שסובר שמוחזקת מאבותיהם קודם שכבשו. [↑](#footnote-ref-4)
4. קושיא זו כשלעצמה ל"ק למש"כ התוס' בסוכה (ל:) עפ"י הירושלמי (כלאים ז), דבנשתקע שם בעליה נקנית הקרקע לרשות הגזלן. (וכ"ה ברמב"ם כלאים ה,י). אלא שא"כ כיצד ניתן לכתוב בהרשאה 'ד' אמות שיש לי' והלא נשתקע שם בעליה ובטל קניינו. [↑](#footnote-ref-5)
5. ע"ע כעי"ז בשיעור קכז,ד בענין נכסי בני העיר. [↑](#footnote-ref-6)
6. וצ"ל דסגי בקנין הכללי להחשיב את המוריש 'מוחזק' [ושמא שמואל התם שתירץ בע"א חולק על נקודה זו]. וא"ת מאי שנא הרשאה אגב קרקע דלא סגי בקנין כללי זה כיון שסו"ס לא זכה בקרקע בחייו (כהסבר החזו"א), ואילו לענין ירושת הבכור מהני קנין כללי של המוריש - י"ל דשאני לענין מוחזק דסגי בהבטחה ודאית, וכסברא דלהלן בפנים. [↑](#footnote-ref-7)
7. קשה הלא רשאי לחפור בה בורות, וה"ה לקוץ אילנות, א"כ למה לא יכול כמו"כ לאסרן. ושמא כל עוד האילן מחובר והוא נידון כחלק מהארץ, אי אפשר לו לאסרו לעולם דהקנין-עולם אינו שלו, אבל להפקיעו מהארץ יכול, שעי"כ הלא אגלאי שאין האילן בכלל ההבטחה. וכמו"כ לחפור בה בורות. ועדיין צ"ע.

   ושמא ר' אלעזר אזיל לשיטתיה בגטין מז. דקסבר אין קנין לגוי בא"י לחפור בה בורות, אבל לרבה שם אה"נ כשם שיכול לחפור ולקוץ כך יכול לאסור האילן. [↑](#footnote-ref-8)
8. שיעור כד. [↑](#footnote-ref-9)
9. שגם להם נשבע, ככתוב (שמות יג,יא) 'והיה כי יבאך ה' אל ארץ הכנעני כאשר נשבע לך ולאבתיך' וכפרש"י שם. [↑](#footnote-ref-10)
10. ומש"כ הרמב"ם (מעש"ש ונטע רבעי י,ט) שאילן שנטעו נכרים עד שלא באו אבותינו לארץ - פטור מערלה, היינו מגזה"כ מיוחדת ד'כי תבאו... ונטעתם' דמשמע שהביאה תקדם לנטיעה, אבל בלא"ה חייב מחמת קנין האבות. תדע, דהא ודאי לא גרע מערלת חו"ל ואמאי פטור - אלא גזה"כ דבעינן שיבואו תחילה לארץ (וכמוש"כ הפר"ד שם). וע' חזו"א קדושין דפים לז-לט. [↑](#footnote-ref-11)
11. ולכאו' ה"ה לענין חלה כאמור בפנים, קנין גוי לא יפקיע. וע' חזו"א שביעית ב,ב ולקוטים ד,ד שצדד בזה.

    וע' בחזו"א (שביעית ג,יב) שצדד ג"כ בסברא זו, דערלה אינה תלויה בקידוש וכיבוש אלא בגבולות הארץ [ולפי"ז הרי ממילא נדחית הוכחתו הנ"ל שאין הגוי מפקיע מקדושת הארץ מכך שנוהגת בה ערלת א"י], אלא שלבסוף נטה לומר - מכח הסוגיא בנדה מז. - דחלה וערלה בעו עכ"פ קידוש אעפ"י שנתחייבו מיד בבואם. וכן נקט בשביעית (כא,ה) דחלה בעיא קידוש, וצדד לפי"ז שגם אם ישובו רוב ישראל לארץ קודם הגאולה העתידה, לא יתחייבו בחלה מדאוריתא שאין קידוש חדש בזמן הגלות. אך לפי מה שנתבאר בפנים י"ל דסגי ברוב ישראל על אדמתם בלא חלות קידוש. [↑](#footnote-ref-12)
12. בשיעורים יח וכד. **[קיצרנו בכתיבה בכל המשך הדברים, על אף שנאמרו בהרחבה. והרוצה לעמוד עליהם במלואם יעיין שם].** [↑](#footnote-ref-13)
13. כתב שם 'קדושת עולמים מימות עולם עד סוף כל ימות עולם לא נשתנה ולא ישתנה' - ויל"ע האם כוונתו מבריאת העולם דוקא, או אפשר לפרש 'מימות עולם' היינו מקדמת דנא מזמן האבות. ויש להעיר מהמכלתא ר"פ בא, עד שלא נבחרה ארץ ישראל היו כל הארצות כשרות לדיבור ולמזבחות, דמשמע שהיה זמן שלא נבחרה לדיבור. אך יל"פ דלענין דינא קאמר אבל סגולת הארץ היתה לה מתחילת הבריאה, וכדמשמע בספר הכוזרי מאמר ב.

    וע' מש"ח (לך עה"פ שא נא) שנתינת הארץ לאברהם עניינה הקדושה שנתקדשה בהשראת שכינה בתוכה מאותה שעה. וזה תואם עם האמור בפנים. [↑](#footnote-ref-14)
14. וכן נראה בתשובת החת"ס (יו"ד רלד)דדינא דהכל מעלין הוא משום קדושת הארץ וירושלם ולא משום המצוות. [ויל"ע אם קדושה זו היא קדושת המקום מצד קירבת המקדש, או קדושת ירושלם הדינית לענין אכילת קדשים וכד'. ויתכן שיש נפקותא לענין עליות דלא נתקדשו לאכילת קדשים, מה דינן לענין דינא דמעלין]. [↑](#footnote-ref-15)
15. לפי האמור יוצא שאין סומכים בעבר הירדן שהרי אין בה קדושת שכינה של הארץ, וכשם שאין מביאים משם עומר. ובזכרון שמואל (טו) כתב להסתפק בזה. [↑](#footnote-ref-16)