33. בפרטי דיני קביעות סעודה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

ט"ו כסליו ע"ה [ענין זה לא נאמר]

**סימן ל"ג**

**מהו קביעות סעודה**

א]**האם קביעות סעודה זה שיעור שביעה**

**ב]ביאור השיטה שקביעות סעודה זה ד' בצים**

**ג]בביאור שיטת המג"א שהקובע כמות שאנשים אוכלים בסעודה**

**ד]כמות הלחם שצריך להאכל כשמצטרף שאר דברים**

**ה]בדברי הדרך החיים שרק דברים שמלפתים הפת מצטרפים**

**ו]האם קביעות סעודה זה שיעור או שזה המחייב**

**ז]האם כשנאכל כחלק מקביעות הסעודה זה מספיק**

**ח]בשיעור סעודה בזמנינו**

**האם קביעות סעודה זה שיעור שביעה**

א]מבואר בסוגין דפת הבאה בכיסנין בקבע עליו סעודה מברך עליו ברכת המזון ומבואר בגמ' דאם זה שיעור שאחרים קובעים אפילו שהוא לא קובע חשיב קביעות סעודה ודעת הרא"ש ותר"י שאם הוא קובע ואחרים לא קובעים בטלה דעתו אצל כל אדם ולא חשיב קביעות והנה בפשוטו הכוונה של קביעות סעודה זה שיעור שהוא שבע וכן מבואר באחרונים שהקשו שבמקרה שהוא קבע הרי אכל כדי שביעה ויש בזה חיוב דאוריתא והוכיחו מזה שיוצאים מעין ג' גם במקום שיש חיוב מדאוריתא אלא שא"כ צ"ע מה שייך לומר שבטלה דעתו הרי למעשה הוא שבע וביותר דעיין בבה"ל שכתב שאם הוא קטן או זקן שמאכלו מועט ודאי חשיב קביעות סעודה בפחות דהינו שדנים כל אדם לפי שביעתו [והנה הבה"ל למד דבר זה מהרדב"ז וצ"ע דהרי שם מבואר שגם על השלמת שביעה מתחיב מדאוריתא דהינו שהולכים לפי שביעתו וזה ודאי לא שיך כאן] ולפ"ז צ"ע במה מדובר שלא הולכים לפי קביעות דידיה הרי עד כמה שהוא שבע בזה הוא כמו קטן ויש לדחוק שאדם שלפי טבע העולם שיעור שביעתו הוא ביותר והוא הרגיל עצמו ששיעור שביעתו זה בפחות כה"ג אמרינן בטלה דעתו אמנם מסברא לא שיך בזה בטלה דעתו

ולכאורא היה מקום ללמוד מכאן שקביעות סעודה זה לא שיעור שביעה אלא שיעור חשוב שאדם קובע על זה את סעודתו אבל באמת זה פחות משיעור שביעה ואדם שקובע על שיעור הכוונה שהוא באמת לא שבע אלא שהוא רגיל לאכול בתור סעודתו כזה כמות ובזה א"ש הלשון בטלה דעתו ועיין ביאורי מרדכי סקל"א שכתב שנידון השו"ע בלא שבע אבל אם שבע ודאי שחייב ברכת המזון מדאוריתא וכן משמעות המאמר מרדכי ולפ"ז היום שדרך אנשים לאכול בארוחת בוקר שיעור קטן של עוגה וזה נעשה בתור קביעות סעודה אפילו שזה לא דרגא של שביעה בכל אופן זה יחשב שיעור שאחרים קובעים על זה אמנם עיין מ"ב סימן תרל"ט שכתב לגבי האוכלים בבוקר קפה ועוגה שחשיב קביעות לגבי סוכה אפילו שמברך מזונות ומעין ג' ומבואר שזה לא קביעות ואולי בזמנם זה לא היה דרך העולם לקבוע כזו סעודה בבוקר וצ"ע בזה

**ביאור השיטה שקביעות סעודה זה ד' בצים**

ב]מבואר בסוגין דכל דקבע סעודתו על פת הבאה בכיסנין ברכתו המוציא וברכת המזון ולא נתברר בגמ' שיעור מפורש מהו קביעות סעודה ועיין רעק"א שהביא מהכפות תמרים שזה שיעור ד' בצים דמבואר בגמ' בעירובין פ"ב לענין שיעור עירוב שזה סעודה אחת שזה שלש או ארבע בצים וכן מבואר במשנה סוף פאה שנותנים לעני העובר ממקום למקום שיעור סעודה שזה ג' או ד' בצים וכן לענין מזונות אשתו מבואר כתובות ס"ד. ששיעור החיוב זה ג' או ארבע בצים והנה מפורש שם שמדובר על סעודת שבת והנה בסעודת שבת אדם וודאי אוכל עוד דברים ואינו שבע מהד' בצים לבד וכן מפורש שם בגמ' שאוכל את זה אם לפתן ומבואר בגמ' בעירובין כ"ט. שאפשר לערב בשאר דברים שאוכלים בסעודה והשיעור כשיעור שתי סעודות של דבר זה דהינו הכמות שאוכלים ממנו בסעודה ומבואר שם שהדרך היה לאכול בסעודה עוד ליטרא ירק שזה שלש בצים וקטניות ושאר דברים וא"כ צ"ב למה ששיעור קביעות סעודה יקבע לפי הלחם לבד והיה מקום לדחוק שהרי לעני מביאים שיעור זה ללא תוספת חזינן שזה שיעור סעודה אמנם הרי ודאי שרוב בני אדם אוכלים יותר והרי הקובע דרך בני אדם כמבואר בלשון הגמ' [ועיין תוס' רי"ד בב"ב ט. שבאמת תמה שנסתפקו בכזה שיעור קטן למצות צדקה ע"ש ועיין שטמ"ק כתובות ס"ד: שהקשה למה מספיק במשרה את אשתו שיעור ג' בצים הרי מבואר מהעומר שהשיערו הרבה יותר גדול והביא מרבינו יונה ששם זה אם שאר דברים וכאן מביאים לה עוד דברים עוד כתב לחלק שאשה מספיק לה פחות ומהרי"ד הביא שזה שיעור קיום נשמה]

וצריך לומר דכיון דזה שיעור הלחם הנאכל בסעודה אפילו שאוכלים עוד דברים אבל כיון שזה שיעור הלחם הנאכל בסעודה חשיב שעיקר קביעות הסעודה זה על כמות זו של הלחם וזה כבר שיעור סעודה והנה לשיטה זו ודאי מבואר שקביעות סעודה זה לא שיעור שביעה וכדביארנו לעיל דבפשוטו כדי לשבוע דרך אדם רגיל ודאי לאכול יותר כמבואר בגמ' שם שאוכל את זה אם לפתן

והנה מבואר שם בגמ' שעיקר השיעור הוא ד' בצים של קמח ועיין רש"ש שם שהאריך דבזמנם משקל הקמח והבצק היה שוה [וכן בחזו"א או"ח ק' סק"ז] אמנם היום נפח הבצק הרבה יותר מנפח הקמח והנה לגבי שאר דיני התורה כיון שחז"ל קבעו שיעור שזה ד' בצים א"כ גם אם משתנה כמות הקמח שבפנים אבל כבר נקבע שיעור אבל לכאורא כאן שלא נקבע שיעור אלא של קביעות סעודה רק אנו דנים להוכיח מהש"ס שזה ד' בצים א"כ ודאי שכיון שבזמן חז"ל זה היה שיעור כמו הקמח ולכן זה השביע ה"ה היום צריך שיעור ד' בצים קמח וזה הרבה יותר מד' בצים של לחם ועיין גר"ז שדן שיעור של ו' בצים ואולי זה מצד זה וצ"ע ועין חזו"א סימן ק' סק"ז שכתב שאם התקטנו הבצים לגבי כאן שזה שיעור סעודה ודאי נשאר השיעור כמו בזמן חז"ל ולפ"ז השיעור הוא שמונה בצים ולכאורא במקום שלא אכל שיעור סעודה גמור שזה רק חומרא יש להקל כשיעור הגדול וצ"ע דבשיעורין של תורה החמיר בזה

**בביאור שיטת המג"א שהקובע כמות שאנשים אוכלים בסעודה**

ג] אמנם עיין בנשמת אדם וכן נקט הגר"ז שכונת סוגין של קביעות סעודה זה כמות שאנשים רגילים לאכול בתור סעודה [וכן ראיתי מביאים מהנהגת החת"ס וכן הוא בכתר ראש ובברכת ראש בסוגין ועיין גר"ז שנסתפק שאולי זה חצי שיעור חלה שזה שיעור כ"ב בצים אמנם בפשוטו כיון שאין דרך אנשים לאכול כדי שביעה כל כך ממיאל גם השיעור קביעות סעודה הוא פחות

והנה במג"א מבואר שלקביעות סעודה מצטרף גם שאר דברים דהינו שלא צריך שישבע מפהב"כ לבד אלא מצטרף גם שאר דברים הנאכלים בסעודה לקביעות סעודה ודייק כן מלשון הגמ' כל שאחרים קובעים עליו והרי בקביעות רגילה אוכלים עוד דברים ביחד שעל ידי זה נשלמת השביעה וע"ש שכתב לדון שאולי מספיק שיאכל את השיעור הפת שאוכל מתוך קביעות הסעודה וכתב שזה לא מסתבר שא"כ נתת דבריך לשיעורים דהינו שלא קבוע אצל אדם כמה אוכל פת וכמה שאר דברים ולפעמים מוסיף בכמות הלחם ולפעמים מוסיף בכמות שאר הדברים משא"כ אם דנים לפי שיעור שביעה בזה הוא מציאות שווה בכל המקומות אמנם כתב שבעירובין משמע שאפשר לדעת דהינו דמבואר בגמ' ששיעור סעודה חוץ מהלפתן זה מחלוקת תנאים האם זה ג' או ד' בצים ומבואר שהיה שיעור קבוע כמה פת אוכלים בסעודה של קביעות והניח בצ"ע ולכאורא מצד שיתכן שהגמ' אמרה השיעור הכי פחות אבל ודאי שלפעמים אוכלים יותר פת ופחות שאר דברים ואחרי זה כתב שאם אכל פת שיעור שהוא שבע וגם זהו השיעור שאנשים אוכלים בסעודה אם ליפות של דברים אחרים כה"ג צריך לברך ברכת המזון ובביאור כונתו המחצית השקל ביאר שכיון שהמג"א נסתפק האם מספיק שיעור שאחרים קובעים לכן בצירוף שהוא שבע שלדעת הראב"ד הוי קביעות יש לברך ברכת המזון ובלבושי שרד ביאר שכיון שסברת הרא"ש מצד בטלה דעתו ממילא אם אוכל שיעור שאחרים אוכלים אותו ושבעים ממנו אם שאר דברים לא אומרים בזה בטלה דעתו

והנה עיין גר"ז שכתב שמדברי המג"א מוכח שזה לא שיעור ד' בצים דהרי המג"א דן שאם אכל שיעור שאחרים קובעים עליו אם לפתן והוא שבע מברך ברכת המזון והרי השיעור שאחרים אוכלים אם לפתן מבואר בגמ' שזה ד' ביצים פת וכמו שהביא מהגמ' בעירובין א"כ תיפו"ל שיש כאן שיעור קביעות סעודה אלא בהכרח ששיעור ד' בצים כיון שזה רק מאכל עניים וכן הם אוכלים את זה אם עוד דברים לכן זה לא נחשב קביעות סעודה ורק במקום שהוא שבע מזה דן המג"א שזה יועיל כיון שגם אנשים אחרים קובעים על זה בצירוף לשאר דברים [ובפשוטו זה גם כונת השער הציון סקי"ט אלא שלשונו קשה] ובפשוטו כוונת המג"א שיעור שאחרים קובעים יתכן שזה יותר מד' בצים דהגמ' דיברה בשיעור של עניים אבל סתם אדם אוכל יותר פת בסעודתו וכמבואר במג"א לעיל שאין בזה שיעור קבוע

והנה המ"ב כתב שראוי להחמיר השיטות של ד' בצים וכן פסק את המג"א שמצטרף שאר דברים ויש לדון האם יש ענין להחמיר שיעור ד' בצים אם צירוף של דברים אחרים ולכאורא לנ"ל לא יתכן להחמיר את שניהם דממ"נ הרי כל הסברא לומר שהשיעור הוא ד' בצים זה מצד דמצאנו דשיעור אכילת פת הוא ד' בצים אבל ודאי לא בצירוף שאר דברים דהרי חזינן בחז"ל דאכלו ד' בצים פת אם עוד דברים אמנם בדרך החיים כתב להחמיר את שניהם ביחד ובאמת לכן לא ראה סתירה בין המג"א לשיעור דד' בצים וצ"ע

**כמות הלחם שצריך להאכל כשמצטרף שאר דברים**

ד]והנה בהא דחידש המג"א שאפשר לצרף גם שאר דברים לקביעות סעודה יש לדון כמה צריך לאכול מהלחם והנה לכאורא עיקר סברת המג"א מצד שדרך האדם לאכול סעודה של לחם שזה עיקר הסעודה וביחד אם זה אוכל שאר דברים אבל צריך שיחשב שזה עיקר סעודתו דהינו שאוכל כמות של לחם כמו שאוכלים לחם בתור שזה יחשב עיקר הסעודה [אמנם בשו"ת אגר"מ או"ח ח"ד סמ"א לא משמע כך וכמדומה שיש שם סתירה בדבריו] והנה בחז"ל מבואר ששיעור הסעודה הוא ג' או ד' בצים אמנם יתכן שלפעמים אדם משנה וקצת מוסיף בלחם ומוריד בשאר דברים או הפוך לכן גם אם זה קצת פחות מד' בצים זה עדין שיעור סעודה

ועיין אגרות משה או"ח ח"ג סימן ל"ב סימן שכתב לחדש שהיום שהדרך לאכול בסעודה קצת פת ואוכלים כמות גדולה משאר דברים א"כ הדין קביעות סעודה על הלחם זה כמו שהדרך היום והנה יש מקום לומר שהצורה של היום זה לא נחשב שעיקר קביעות היא על הלחם כיון שהשביעה עיקרה לא מהלחם ורק אם אדם אוכל לחם כשיעור ששיך לדון שזה עיקר שביעת הסעודה חשיב שקבע סעודתו על הלחם אמנם יש מקום לומר שגם מה שאדם מחשיב שזה סעודת פת זה סיבה שיחשב קביעות על הלחם

ולכאורא נפק"מ לגבי מה שחידש באגרות משה שסעודת שבת חשיב קבע שכל זה אם הדין סעודה הוא לא סעודה של שובע א"כ גם קיום דין סעודה זה סיבה אמנם אם נימא כנ"ל שיסוד דין סעודה זה של שביעה א"כ מה שזה קיום מצות סעודת שבת זה ודאי לא סיבה אמנם גם אם נימא שכל שזה נאכל בסעודת שובע חשיב שקובע על זה סעודה אמנם סעודת שבת שזה רק קביעות ביחס לשם סעודה ודאי גרע ועיין מהר"ח או"ז שנקט ששבת קובעת שתמיד זה כאכילת קבע אמנם כל האחרונים חלקו על זה ועיין מנח"ח שכתב שמצות מצה זה קובע שיחשב כאכילת קבע וכן יש שדנו שאכילת מנחות תמיד חשיב קבע כיון שזה מצוה אמנם המג"א שנקט שצריך קביעות סעודה לגבי מצה וכמו שהבאינו מהאו"ז ובפשוטו מצד שקביעות סעודה זה סעודת שובע ולא סתם שנוהגים בזה כדבר חשוב ובפרט למה דביארנו בסימן הקודם דעל ידי שקובע סעודה שויא לחם והרי יסוד ההבדל בין לחם לפת הבאה בכיסנין זה אם עומד לקביעות סעודה או לא לקביעות סעודה א"כ וודאי מסתבר שרק אם משתמש בזה לדבר שלכן הוא נחשב לחם זה סיבה שיחשב לחם [אמנם עיין פמ"ג קפ"ט סק"ח שכתב שכיון שצריך שיעור שאחרים קובעים ממילא ודאי שקביעה של מצוה או סעודת שבת זה לא מועיל ויש לעיין שכולם עושים את המצוה ואצל כולם זה סיבה לקביעות ולא שיך בזה בטלה דעתו]

אמנם לגבי מה שדן המג"א שאם שבע מכמות קטנה וזה שיעור שאחרים אוכלים כמות כזו אם שאר דברים זה מועיל בזה לכאורא עיקר הסברא שעיקר הסעודה זה הפת וזה רק שייך מתי שזה עיקר השביעה ולא מתי שעיקר השביעה היא לא מהלחם ויאכל כמות לחם שזה כמות שלא שייך לקבוע על זה סעודה ובאמת מדויק מלשון המג"א וכן משמעות הגר"ז דלגבי אם אכל שיעור סעודה אם שאר דברים כל הדברים הנאכלים בסעודה מצטרפים ולגבי הדין השלישי שאכל שיעור הלחם שאוכלים בסעודה שם כתב שיעור שאנשים אוכלים אם לפתן דהינו דכאן רק דבר שנאכלים בתור טפילה ללחם שיך לדון שעיקר המשביע זה הלחם אבל כל ששבעים אם עוד דברים שאוכלים בזה ודאי שאכילת כמות הלחם זה לא שיעור שביעה

ועיין חזו"א כ"ו ח' שדן לענין פת ממולאת האם המילוי מצטרף לשיעור קביעות סעודה וצ"ע הרי דעת המג"א שמצטרף שאר דברים ויתכן שדיבר לשיטות שהקובע זה שיעור ד' בצים ובזה דן שכל שזה מילוי בפת חשיב כפת ויש כאן שיעור קביעות סעודה או יתכן לנ"ל שגם למג"א צריך לאכול מהלחם כשיעור ד' בצים שזה הרגילות ובזה גם אם עשה לחם ממולא דנים שזה ד' בצים אמנם לכאורא דברי החזו"א מחודשים שכל שהנידון שיהיה כאן כדרך אכילת פת בסעודה ודאי שזה לא השיעור וצ"ע

**בדברי הדרך החיים שרק דברים שמלפתים הפת מצטרפים**

ה] והנה עד עכשיו נקטנו דכונת המג"א שמצטרף כל מה שאוכלים בסעודה ובזה כתבנו לדון כמה לחם צריך לאכול אמנם עיין דרך החיים שכתב שזה רק בדבר שמלפת הפת אבל סתם דברים שנאכלים בסעודה זה לא עוזר והוכיח דבר זה מהא דכתב המג"א דאם אוכל פהב"כ בסעודה אם זה לקינוח צריך לברך ולמה שלא יצטרפו לזה שאר מאכלים אלא בהכרח שרק דבר שמלפת בו הפת זה מצטרף ומשמעות דבריו לפ"ז שגם בשר ודגים לא עוזר דהרי זהו סתם סעודה אמנם לכאורא אין זה כונת המג"א דהמג"א הרי הוכיח מסעודת פורים ששם ודאי אוכלים עוד דברים לא רק אם הפת ובעיקר ראיתו לכאורא יש לדון כמה סברות א. שכיון שאכל בסעודה גם לחם ודאי שכל האוכלים נחשבים טפלים ללחם ולא לפהב"כ וכן הוא בספר המאורות שקביעות סעודה זה רק אם לא אוכל לחם באותה סעודה ב. ועוד שמסתבר שכל סברת המג"א רק במקום שהפהב"כ נאכל בתור שזה הלחם שבסעודה דהינו שזה הדבר המשביע בסעודה וחשיב שקביעות הסעודה זה על הפהב"כ אבל במקום שאוכל כמות קטנה שלא משמשת ככמות אכילה של לחם בסעודה לא שייך לומר שקבע על זה סעודה וכנ"ל

אמנם עדין יתכן שכונת המג"א שרק דברים דמבואר בסימן קע"ז שהם נחשבים כלפתן לפת כגון בשר ודגים וכדו' ולא דברים שנאכלים לשובע וכן הוא בלשון המ"ב והחיי אדם והקיצור שו"ע שכתבו דברים שמלפתים בו הפת דהינו שדימן דבר זה לסוף דברי המג"א אמנם כבר הבאינו דבלשון הגר"ז לא משמע כך וכן נקט באגרות משה וצ"ע

**האם קביעות סעודה זה שיעור או שזה המחייב**

ו] בהא דמבואר בגמ' שאם אוכל שיעור קביעות סעודה מברך המוציא וברכת המזון ויש לדון האם זה הלכה של שיעור שהכונה שיעור חשוב שראוי לקביעות סעודה חז"ל תיקנו בזה כנ"ל או שיסוד הדין הוא שעל אכילה בתור סעודה מברך המוציא והנה בדעת המג"א שמצטרף לזה שאר דברים והרי לא אכל שיעור סעודה מזה עצמו א"כ ודאי מוכח שיסוד הדין שיקבע על זה סעודה אמנם הברכי יוסף חלק עליו וכן לשיטות שזה שיעור קבוע של ד' בצים יש לדון כנ"ל והנה למה דביארנו בסימן הקודם מהרשב"א והרא"ה שיסוד הדין קביעות סעודה דשויא לחם מסתבר ודאי שמה שקובע על זה סעודה כלחם עושהו לחם ולא סתם הלכה שאם אוכל שיעור חשוב זה נהיה לחם

והנה הראשונים שכתבו שזה בין בשיעור שאחרים קובעים ובין אם הוא קובע מבואר שאין כאן הלכה של שיעור אלא יסודו קביעות סעודה ומה נחשב קביעות סעודה זה או כמו אחרים או אם הוא קובע וגם הרא"ש שכתב שזה תלוי באחרים כתב דאל"כ בטלה דעתו ולא מצד שאין כאן את השיעור החשוב שחז"ל קבעו ומבואר מכל זה שיסוד הדין הוא מה שקובע על זה סעודה זה הקובע שיחשב לחם וברכתו המוציא [ועיין גר"ז קס"ח ס"ח שכתב שעוגה שאף אחד לא קובע על זה סעודה לא שיך בזה קביעות סעודה וזה כנ"ל שאין הכונה ששיעור חשוב צריך המוציא אלא צריך שיחשב שקבע על זה סעודה ודבר שאף אחד לא קובע סעודה לא חשיב שקבע על זה סעודה] אמנם צ"ע הא דמבואר במג"א מהרש"ך דבאכל מזונות ונמלך לאכול עוד דכל שלא אוכל שיעור קביעות סעודה לאחר הימלכו לא מברך המוציא אמנם ברכת המזון מברכים ולכאורא אם הגדר שכל שזה נאכל כסעודה ברכתו המוציא מה זה משנה מה כמות שאוכל אחרי זה עיקר הנידון האם יש כאן סעודה או שאין כאן ומשמעות דבריו שזה הלכה של שיעור וצ"ע

והנה מבואר בגמ' שכל שאחרים קובעים על זה ברכתו המוציא וצ"ב עד כמה שעיקר הקובע זה מה שאוכל את זה בתור קביעות סעודה א"כ הרי הוא לא אכל את זה בתור קביעות סעודה ולמה שיחשב קביעות סעודה אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכל שזה שיעור סעודה חשיב סעודה ולא מתחשבים בכונתו והנה בעיקר דברי הגמ' היה מקום לומר שזה ודאי שמדובר שאוכל המזונות לשובע דהינו למטרה של סעודה ונידון הגמ' שכדי שיחשב סעודה גם אם זה שיעור שלפי הרגלו זה לא שיעור סעודה אבל כיון שאצל כולם זה לא שיעור סעודה לכן אין זה בגדר קביעות סעודה ומאידך אם אצל כולם זה שיעור סעודה חשיב קביעות סעודה אבן באמת אם יאכל את זה לקינוח בעלמא בזה תמיד זה לא יחשב סעודה עוד היה אפשר לבאר הגמ' איפכא דאם אוכל בתור סעודה בזה ודאי חשיב סעודה רק מדובר שאוכל לקינוח בעלמא או בתור אכילת ארעי ולא בתור סעודה ובזה נתחדש שכל שאוכל שיעור של סעודה חשיב סעודה בעצם ובזה נחלקו האמוראים האם השיעור סעודה זה לפי דרכו או לפי דרך העולם אמנם יתכן שנידון הגמ' זה בין אם אוכל בתור סעודה ובין אם לא אוכל בתור סעודה דהקובע אם זה סעודה כל שזה שיעור של סעודה ובזה נידון הסוגיא האם זה תלוי בשיעור שהוא רגיל או שאחרים רגילים

והנה עיין לשון הרי"ף ומסקנא דשמעתין היכא דאכיל ליה בתורת כיסנין וכו' והיכא דאכיל ליה בתורת קביעות וכו' ומבואר שבאמת יש חילוק אם אוכל בתורת קביעות או בתורת כיסנין ולכאורא הכונה דכל הגמ' לעיל שאם אחרים קובעים זה רק במקרה שאכל את זה לא למטרה של כיסנין אלא במטרה לשבוע ובזה נתחדש ששיעור סעודה זה לא לפי שביעתו אלא לפי דרך העולם אבל אם אוכל בתור כסנין ברכתו מזונות ועיין בבה"ג בפירקין שכתב וז"ל והני פיספג וגושקנג אי לאקראי בעלמא אכיל להו א"נ לקינוח סעודה הו"ל כפהב"כ ומברך עליה במ"מ ואי קבע עליה סעודתיה מברך המוציא עכ"ל ומבואר שכל שזה לקינוח או כאכילת ארעי תמיד זה מזונות [ועיקר החילוק הנ"ל שתלוי לאיזה מטרה אוכל מצאנו בהרבה ראשונים עיין במכתם ובמאירי בשם הראב"ד אם אוכלו אם לחם שזה דרך קביעות וכן בלשון תוה"ב הקצר ב"ו אמנם יתכן שכולם נקטו כראב"ד שזה תלוי אם עכשיו הוא קובע סעודה אבל לדידן שזה תלוי באחרים יש מקום לומר שזה גם סברא הפוך וצ"ע] אמנם עיין ברכת ראש שכתב איפכא שכונת הרי"ף שכל נידון הגמ' שזה תלוי בשיעור קביעות סעודה זה רק אם אוכל בתור כיסנין אבל אם אוכל בתור קביעות סעודה תמיד ברכתו המוציא [ואין זה במשמעות דברי הרי"ף] ועיין מאמר מרדכי סקי"ז הובא במ"ב סקמ"ב שכתב שבאוכל פת הבאה בכיסנין בסעודתו אפילו שזה לקינוח בעלמא בכל אופן כל שאוכל כשיעור קביעות סעודה ברכתו המוציא

ובעיקר הנידון הנ"ל שכיון שהמחיב זה הקביעות סעודה מבואר בב"י בשם השיבולי הלקט שדן שרק סעודת בוקר וערב חשיב קביעות סעודה דהינו שאם יאכל בתור סעודה לא בזמן סעודה זה לא יחשב סעודה והנשמת אדם דן לבאר שכונתו לגבי כמות האוכל אמנם עיין תניא רבתי סימן כ"ח דמפורש שביאר כונתו כב"י שהנידון על זמן הסעודה והנה הב"י כתב שלא קי"ל כן דהינו שתמיד זה נחשב כסעודה אבל ודאי שיסוד הדין זה סעודה

**האם כשנאכל כחלק מקביעות הסעודה זה מספיק**

ז] והנה יש מקום לדון שכיון שעיקר הדין מה שזה נאכל כקביעות סעודה האם צריך שהקביעות סעודה יהיה רק על זה או שכל שזה נאכל כחלק מקביעות סעודה זה גם מספיק שיהיה ברכתו המוציא והנה עיין ט"ז סק"י שכתב שבאוכל פהב"כ בתור חלק מהסעודה לשובע מברך מזונות והשל"ה חולק וכן המג"א מצד שכל שזה נאכל לשובע זה כמו בשר שנפטר בברכת הפת ומבואר מדבריהם שמצד שזה נאכל כחלק מהסעודה זה לא סיבה להחשב כקביעות סעודה דרק אם הכיסנין לבדו הוא הקביעות סעודה חשיב כקביעות סעודה וכן מבואר בפשוטו ממוליתא שאפילו שדרכם לאוכלו בסעודה כחלק מהשביעה בכל אופן דנו שברכתו מזונות ואם תמיד אכילתו נחשבת כקביעות סעודה א"כ זה כפת גמורה ומבואר כנ"ל ועיין מ"ב סימן קע"ו שכתב שגם באוכל עוגה קודם הסעודה לשובע אפילו שזה התחלת השביעה אבל כיון שבשיעור זה אין קביעות סעודה לא חשיב שקבע על זה סעודה ורק שכתב שדבר שזה ספק פת הבאה בכיסנין לא יברך על זה ברכה אחרונה אלא יפטרנו בברכת המזון [ולפ"ז יש לעיין בקובע סעודה על כמה סוגי עוגות ובכל אחד אין שיעור קביעות סעודה דאם נימא שבכל אחד יש ספק שאולי זה לחם א"כ אין כאן שיעור קביעות סעודה וא"כ צריך להיזהר לקחת לברתכ המוציא מה שזה הכי מסתבר שזה לא פת הבאה בכיסנין ואולי כל דברי המ"ב רק מתי שבדעתו שהלחם של הסעודה זה לא זה וצ"ע בזה

והנה מצוי בסעודות שמביאים בורקס בתור חלק ממרכיבי הסעודה והנה בעצם הדבר אם נבוא לדון מצד ממולא כבר הכריעו הפוסקים שמילוי של מזון לא חשיב ממולא אמנם כל זה אם סיבת הדין שזה מזונות מצד הממולא אמנם מצוי מאוד שהעיסה נחשבת נילוש בשמן וכן יתכן שעצם סוג העיסה המשונה הזה הוא סיבה להחשב מזונות ובפרט למהלך הדרך החיים אמנם יש לדון האם חשיב שקובעים על זה סעודה והנה לכאורא אם מביאים אותו בסעודה בצורה שזהו החלק המשביע בסעודה א"כ חשיב כמו שקובעים עליו סעודה [אמנם זה תלוי בנ"ל סק"ה כשהשאר שזה לא דברים שנחשב שבאים ללפת הפת אלא לשובע] אמנם אם יש הרבה דברים אחרים שמשביעים כגון שיש עוד אטריות וכדו' בזה לכאורא מסתבר שלא חשיב שקובעים על זה סעודה כל שבו עצמו אין שיעור קביעות סעודה והנה לגבי ברכתו עצמו עד כמה שרובו עומד להאכל בסעודה כדבר שמשביע בסעודה א"כ הוא עומד לקביעות סעודה וברכתו המוציא אמנם אם רובו עומד להאכל בצורה שלא על זה עיקר קביעות הסעודה א"כ ברכתו לבדו מזונות והנה יש לדון אם אוכלו בסוף הסעודה האם נחשב שקבעו עליו סעודה אמנם יש מקום גדול לדון שכיון שזה משמש כחלק העיקרי בסעודה חשיב שקבעו עליו סעודה

והנה מטו משמיה דהגריש"א שאם יברך ברכת אחרונה ואחרי זה יאכל המזונות כיון שזה נאכל כאכילה נפרדת ממילא כל שבזה עצמו אין שיעור קביעות סעודה אין זה מצטרף אם מה שאכל קודם הברכה אחרונה וה"ה אם יאכלנו קודם הסעודה ויברך אחריו ברכה אחרונה ואחרי זה יאכל את שאר הדברים דהינו דמצאנו שלגבי סעודת שבת אם מברך באמצע זה מחלק לשני סעודות וכן לגבי אכילת בשר וחלב באותו סעודה ברכת המזון מחלק אמנם מסברא יש מקום לדון שכיון שתיכנן לאוכלו לאחר הברכה חשיב אכילה אחת ובפרט שכאן אין הכונה שהברכת המזון על כל הסעודה אלא שכל שלפהב,כ יש חשיבות לחם היא עצמה נחשבת כלחם ועיין חזו"א כ"ח סק"ב לגבי שתיה לשיטות שצריך שתיה לחיוב ברכת המזון שפשיטא ליה שכה"ג זה מצטרף לתחילת הסעודה וצ"ע בזה

**בשיעור סעודה בזמנינו**

ח]והנה יש לדון עוד היום שהורגלו לאכול שלש סעודות וממילא סעודת הבוקר היא סעודה קטנה האם זה קובע שזה גם שיעור סעודה או שכיון שזה רק מחמת שזה נצרך לקצת זמן אין זה חשיבות סעודה והנה אם אדם אוכל רק כמות להשקטת רעבונו בזה ודאי שהוא לא בגדר סעודה אבל יש שאוכלים כמות יותר גדולה שזה ממש בגדר שביעה עד הצהרים בזה יתכן מאוד שזה כבר קובע שזה שיעור סעודה ונפק"מ לעוגות שנעשות לצורך סעודה זו שאם זה כמות של שביעה יש מקום לדון שזה המוציא גמור כיון שזה עומד לקביעות סעודה ועיין כתר ראש בחלק מהנוסחאות שלגבי ארוחת בוקר הורה להוריד ממה שדרך אכילתו מזונות בבוקר ועיין לעיל סק"א מה שהבאינו מהמאמר מרדכי וצ"ע בזה