קונטרס מראי מקומות בדין שנים אוחזים בטלית ניתן תשעז בעזרת השם יתברך
קטגוריות: כללי / מ_מ בענייני מוחזק וחזקות - הרב אלימלך וינברג / re (4)

בעזרת השם יתברך

**קונטרסמראי מקומות בדין שנים אוחזין בטלית ובכללי הספיקות בממון**מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפלא': [PHONE_REMOVED]

**נערך בעזהשי"ת לזמן קיץ תשע"זעבור בית המדרש לתורה שם משמעון גור רמת גןנוסד ע"י מורינו הגאון החסיד הרב אברהם אטלס זצ"ל אב"ד חיפהבנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם-עמק הלכה הגאון ר' שלמה שליט"א**

**פרק א': שיטות הראשונים בכללי פסק הדין בספיקות ממון
'יחלוקו'-'יהא מונח עד שיבוא אליהו'-'כל דאלים גבר'-'שודא דדייני'**

**בב"מ ב.א.** שנים אוחזין בטלית יחלוקו, **ובב"ב ל"ד.ב.** בההוא ארבא דהוו מינצי עלה בי תרי אמרינן 'כל דאלים גבר', **ובב"מ ל"ז.א.** בב' שהפקידו אצל אחד זה מנה וזה מאתיים ס"ל לת"ק דנותן לזה מנה ולזה מנה ומנה שלישי 'יהא מונח עד שיבוא אליהו', ור' יוסי ס"ל דהכל יהא מונח, **ובב"ב ל"ד.ב. ל"ה.א.** בב' שטרות היוצאין ביום אחד לרב 'יחלוקו' ולשמואל 'שודא דדייני', **ובבכורות י"ח.ב.** בשנים שהניחו אצל רועה 'מניח רועה ביניהם ומסתלק', **ובב"מ ק.א.** ובכ"ד ס"ל לסומכוס בממון המוטל בספק 'חולקין'.

ובביאור חילוקי הדינים המשתנים בפסק הדין בספק ממון, מצינו כמה שיטות בדברי הראשונים ז"ל.

**שיטת תוס' בב"מ ובב"ב**

**[א]: בתוס' ב"מ ב.א. ד"ה ויחלוקו** הק' אמאי בב' אוחזין אמרינן יחלוקו ובבההיא ארבא אמרי' כדא"ג, ותי' [א]: דאוחזין שאני דהוי כאילו יש לכ"א בודאי החצי דאנ"ס דמאי דתפיס דידיה הוא, [ב]: ובמנה שלישי דמדמינן **בדף ג.א.** לטלית משום דכיון דהנפקד תופס בחזקת שניהם הוי כשניהם מוחזקין ולכך מקשינן דנימא בהו יחלוקו, ומשנינן דהתם אין החלוקה יכולה להיות אמת ולכך יהא מונח, וכ"כ **התוס' בב"ב ל"ד.ב. בשם ר"ת,** וכ"כ **בהגהות מיימוניות פ"ט מטוען ונטען ה"ז בשם ר"ת ור"י וסמ"ג** דהקובע אי אמרינן יחלוקו תלוי אי אוחזין או לא עיי"ש,  **ובתוס' בב"מ שם** הוסיפו, [ג]: **ובדף ז.א.** בשנים אדוקין בשטר דיחלוקו, התם החלוקה יכולה להיות אמת דאפשר שפרע לו החצי, [ד]: ובהא דסומכוס יחלוקו אעפ"י שאינן מוחזקין ואין החלוקה יכולה להיות אמת, משום דאיכא 'דררא דממונא' שבלא טענותיהם יש ספק לב"ד.

[ב]: **ובתוס' ב"מ ב.ב. ד"ה אי תנא מציאה** כתבו דאף בזה אומר אני ארגתיה וז"א אני ארגתיה דאיכא ודאי רמאי אמרינן דיחלוקו, והוכיחו כן מדין שנים אדוקין בשטר דמבואר **בב"מ ז.א.** דיחלוקו אע"ג דאיכא ודאי רמאי, ועי' **מהרש"ל בחכמת שלמה ע"ד התוס' ומהר"ם ומהר"ם שיף שם** דאזלי לשיטתם בדף ב.א. דכל שהחלוקה יכולה להיות אמת יחלוקו, והכא הוסיפו לפרש דאפי' אי חד מנייהו רמאי.

[ג]: והאחרונים הק' ע"ד התוס', מהא דבמתני' דשנים אוחזין יחלוקו גם במקח וממכר כמבואר בסוגיין, והא התם אין החלוקה יכולה להיות אמת שהרי המוכר אומר שנתרצה למכור רק לאחד מהם, (א) ועי' **בקצוה"ח סימן קל"ח סק"א** והסכים לו **בנתיבות המשפט שם סק"ג** שכ' ליישב, עפ"ד **הש"ך סי' ש' סק"ה** דהא דבאין החלוקה יכולה להיות אמת יהא מונח הוא רק כשיש גם ודאי רמאי, ולפ"ז ניחא דבמו"מ שאין ודאי רמאי יחלוקו אע"פ שאין החלוקה יכולה להיות אמת, אמנם **הקצוה"ח בסי' שס"ה סק"א** כ' דמסתימת ד' התוס' שלא הזכירו כלל לחלק בין איכא רמאי לליכא משמע דתלוי רק אי החלוקה יכולה להיות אמת, ועי' **בחידושי הגרעק"א ז"ל ע"ד התוס'** שנקט בפשיטות דלתוס' בסוגיין והתוס' בב"ב בשם ר"ת אין חילוק בין ודאי רמאי לאינו ודאי רמאי, אלא אפי' בשמא ושמא דליכא רמאי כלל, כל שאין החלוקה יכולה להיות אמת יחלוקו, (ב) ועי' **פלפולא חריפתא על הרא"ש אות ד'** שכ' דבמו"מ החלוקה יכולה להיות אמת דאפשר שהקנה לו החצי, ורק במנה שלישי 'שהוא ביד חבירו' אין דרך שיקנה לו החצי עיי"ש, (ג) ועי' **בדברות משה ח"א ס"א ענף ג' ד"ה ולפ"ז** שכ' דבמו"מ נחשב חלוקה יכולה להיות אמת שאין המוכר נאמן לומר שנתרצה רק לאחד מהם.

[ד]: **בתוס' בכורות י"ח.ב. בד"ה שמניח** נסתפקו בהא דאמרי' **בגמ' שם** בשנים שהפקידו אצל רועה 'מניח גזילה ביניהם ומסתלק' אם הכוונה דיחלוקו או דכל דאלים גבר עיי"ש, **ובחי' רעק"א ב"מ ב.א.** ביאר, דלשיטת התוס' בב"מ ובב"ב בשם ר"ת דדין יחלוקו הוא רק ב'אוחזין' ממילא התם לא הוי אוחזין כיון שהפקידו לו שלא מדעתו [עיי"ש בסוגיא] ולהכי דינא הוא כדא"ג כמו בארבא, עיי"ש.

**שיטת הרא"ש**

**הרא"ש בפ' שנים אוחזין סי' א'** כ' כחילוק התוס' הנ"ל דבאוחזין יחלוקו ובאין אוחזין כדא"ג, ובאוחזין יחלוקו אפי' בדאיכא ודאי רמאי כדמוכח מדין ב' אדוקין בשטר, ובדין מנה שלישי הוו כשניהם מוחזקין כיון שהנפקד תופס בחזקת שניהם, ובהא דבמנה שלישי אמרינן יהא מונח, ובבי' החילוק משנים אוחזין דיחלוקו כ' הרא"ש ד'כל מידי דאיכא למימר דתרווייהו הוא קודם שנודע מחלקותן, בר ממנה שלישי דקודם שנודע מחלקותן ידוע לנפקד שהוא של א' מהם', וכ"כ **הטור בסי' רכ"ב ס"א.**

**ובתומים סי' קל"ח סק"א** כ' דנראה בד' הרא"ש חילוק אחר מד' התוס', דלא סגי ב'חלוקה יכולה להיות אמת' לומר יחלוקו אלא בעינן ש'לפני שנודע המחלוקת' איכא למימר דתרווייהו היא, ובא ליישב הקו' למה לא נימא אף במנה שלישי שהקנה לו החצי, דכיון ש'לפני ידיעת המחלוקת' בתחילת הפקדון ידע הנפקד שהוא של אחד מהם לא אמרי' בזה יחלוקו, והק' ע"ז ממש"כ **הטור בסי' רכ"ב חו"מ ס"א** דאף במו"מ אמרי' דיחלוקו אע"ג שהמקח ביד מוכר, והתם בתחילה כשהוא ביד מוכר ידע בודאי שהוא של אחד מהם, וכ' שם דמד' **הפפ"ח בסק"ד** נראה שהשוה ד' הרא"ש לד' התוס' ואין נראה כן.

**ובחי' הגרעק"א ב"מ ב.ב.** כ' ליישב קו' התומים, דגבי מקח ומו"מ בנדקיט זוזי מתרווייהו ל"ש לומר דיהא מונח דא"כ נפסיד לכ"א מהם לזה הטלית ולזה המעות, ול"א יהא מונח אלא באופן שלדברי כל אחד אין מפסידין השני במה שאומרים יהא מונח עיי"ש.

**ובקצוה"ח סי' קל"ח סק"א ובנתיבות המשפט שם סק"א** כ' ליישב קו' התומים, עפ"ד **הש"ך בסי' ש' סק"ה** דבשמא ושמא דליכא חד מנייהו רמאי אמרי' יחלוקו אף היכא דאין החלוקה יכולה להיות אמת, ובנקיט זוזי מתרווייהו אין אחד מהם בודאי רמאי דכ"א סבור שלא נתרצה המוכר, ורק במנה שלישי דחד מנייהו ודאי רמאי בזה כ' הרא"ש דכיון דידוע לנפקד לפני שנודע המח' שהוא של אחד מהם ל"ש לומר יחלוקו, עיי"ש, **ובקהלות יעקב ב"מ סי' א'** תמה על דבריהם, דהא **הטור בסימן ש'** פסק בהדיא דאמרי' יהא מונח במנה שלישי גם בשמא ושמא דאין חד מנייהו רמאי, [וד' הש"ך הנ"ל הם בדעת הרמב"ם דס"ל דבכהא"ג יחלוקו אבל הטור חולק].

**ובחידושי הגר"ח על ב"מ** כ' לבאר בד' הרא"ש, דאין זה מכללי יחלוקו דבעינן דאיכא למימר דתרווייהו קודם שנודע מחלקותם, ורק בנפקד ש'נתחייב בשמירה והשבה' אינו יכול לקיים השבתו ע"י שיתן להם שיחלוקו כיון שבשעת תחילת חיובו ידע שהוא של אחד מהם ונתחייב לו בהשבה, אבל מוכר לא נתחייב בשמירה והשבה ורק דינו ליתנו למי שהוא הבעלים באמת ובזה אמרי' שפיר דכל שהחלוקה יכולה להיות אמת יחלוקו עיי"ש.

ובעיקר סברת הרא"ש עי' **בחידושי הרי"מ זיע"א ב"מ ב.א. ד"ה מה שהקשו תוס'** שכ' דלשיטתו כששניהם אוחזין ממש אמרי' יחלוקו גם כשאין החלוקה יכולה להיות אמת, ורק כשהנפקד תופס בזה אמרינן דאם לפני שנודע מחלקותן יודע שהוא של אחד מהם אין דעתו לתופסו עבור הרמאי ואינו נחשב בחזקת שניהם, [ובדבריו שם מבואר דדינא דיהא מונח היינו דינא דכדא"ג עיי"ש].

**ובקהלות יעקב ב"מ סימן א'** בי' במח' הרא"ש והתוס', דלהתוס' גם כשאין מה'אוחזין' חזקה שהוא של שניהם ואיכא רק מוחזק ותפיסה בעלמא אמרי' יחלוקו אם רק החלוקה יכולה להיות אמת, אבל להרא"ש כדי לומר יחלוקו בעינן דוקא מוחזקות כזו 'המוכיחה' שהיא של שניהם, וכשהנפקד בתחילת אחיזתו ידע בודאי שהיא של אחד מהם הרי בודאי שמוחזקותו אינה 'הוכחה' שהיא של שניהם [אע"פ שהחלוקה יכולה להיות אמת שאפשר שהקנה לו אח"כ], עיי"ש, [ועי' עוד **בבית אפרים חו"מ סי' ט"ו** מש"כ בסברת הרא"ש הנ"ל ומש"כ בישוב קו' התומים הנ"ל].

**שיטת תוס' בב"ב בשם ריב"א**

**בתוס' ב"ב ל"ד.ב. בשם ריב"א** כ' דס"ל דההיא דנפקד אינו נחשב שניהם מוחזקים, ומהא דמקשינן **בב"מ ג.א.** אמאי לא אמרינן התם דיחלוקו, הוכיח ריב"א דאף כשאין אוחזין אמרינן יחלוקו כל דליכא ודאי רמאי, וע"ז גופא משני הגמ' דבמנה שלישי איכא ודאי רמאי ולהכי ל"א יחלוקו, ודינו הוא כדא"ג, ורק כיון שהוא ביד שליש 'לא מפקינן' לומר כדא"ג, [עי' **מהר"ם שיף על ב"מ ב.א. בתוד"ה ויחלוקו** שהבין בד' ריב"א דמנה שלישי חשיב שניהם מוחזקין וזה הטעם דאמרי' ביה יהא מונח ולא כדא"ג, ועי' **בנחלת דוד ב"מ ב.א.** שתמה על דבריו דא"כ מנ"ל לריב"א עיקר החידוש דיש דין יחלוקו גם כשאין מוחזקין אי חד מנייהו אינו בודאי רמאי ע"ש, ובאמת מל' ריב"א מבואר לכאו' בהדיא דלא כמהרמ"ש ודו"ק].

ושיטת הריב"א הובאה **בחידושי הרמב"ן ב"מ ב.א. ד"ה ויחלוקו** וכו' **בשם יש אומרים** ועיי"ש שמבאר דגבי ההיא ארבא דאמרי' כדא"ג הוא כשכ"א אומר 'של אבותי' דודאי רמאי או באומר אני עשיתיה וכיו"ב אבל כשאומר סתם 'דידי הוא' יחלוקו, ועיי"ש שכ' לפי שי' זו דבהא דגבי מנה שלישי אמרינן 'יהא מונח' לרבנן דר' יוסי אי"ז מדינא דיהא מונח אלא מדינא ד'לא מזדקיקן להו' שזהו עצם הדין של כדא"ג ע"ש.

**ובחתם סופר ב"ב ל"ד.ב. בד"ה להריב"א** ביאר סברתו, דבדליכא ודאי רמאי ל"ש לומר כדא"ג, עפ"י מ"ש **הרא"ש בפ"ק דב"מ ב.א.** דסברת כדא"ג הוא דמי שיודע שהדין עימו מתעצם והרמאי מתעצל, אבל בדליכא ודאי רמאי ל"ש לומר כן דהא אף מי שבאמת שאין הדבר שלו יתעצם כיון שסבור שהוא שלו, ולכן אמרי' יחלוקו עיי"ש.

**ובתוס' שם** הק' על הריב"א, דהא סברת ודאי רמאי נתחדש בגמ' רק לר' יוסי, אבל לרבנן הא אמרינן חילוק אחר משום דאין החלוקה יכולה להיות אמת, ובההיא ארבא הרי החלוקה יכולה להיות אמת, **ובאבן האזל פ"ט מטוען ונטען ה"ז** כ' ביאור נפלא בדעת הריב"א, דבאמת עיקר החילוק אף לשיטתן תלוי ב'חלוקה יכולה להיות אמת' ורק שריב"א סובר דכל דאיכא ודאי רמאי הר"ז בגדר 'אין החלוקה יכולה להיות אמת' כיון ש'לפי דבריהם' אין החלוקה אמת, ורק כשליכא ודאי רמאי ואפשר שטועים בדבריהם נחשב חלוקה יכולה להיות אמת ע"ש.

\*\*\*\*\*

**והתוס' בב"ב שם** הק' על ריב"ם שכ' דטעמא דלא אמרינן כדא"ג במנה שלישי משום ד'לא מפקינן' דהא איכא מ"ד **בב"ב ל"ד.ב.** דאף אי תפסינן מפקינן, (א) ועי' **בחתם סופר שם** שכ' ליישב דעת ריב"א, דדוקא כשבא לב"ד לכתחילה 'בתורת ספק' הוא דאיכא מ"ד דמחזירין הדבר למה שהיה בתחילה לומר כדא"ג, אבל בנפקד שבא לידו בתורת ודאי שהוא של א' מהם לכו"ע לא מפקינן, (ב) ועי' **בחידושי הגר"ח על הש"ס סימן ר"ס** שכ' דכוונת ריב"א דהכא לא אמרינן יהא מונח מדינא דיהא מונח שהוא קנס, אלא כיון שנתחייב הנפקד בהשבה א"י להוציאו מידו לומר יהא מונח, וזה כוונת ריב"א ד'לא מפקינן' ואינו שייך לפלוגתא בב"ב שם דאיירי בתפיסת ב"ד, (ג) ועי' **בנחלת דוד ב"מ ב.א. ובקובץ שיעורים ב"ב אות קנ"ד ובאבן האזל פ"ט מטו"נ ה"ז** שכ' בדעת ריב"א דס"ל כמ"ש **רשב"ם ב"ב ל"ד.ב. בד"ה מפקינן** דסברת האי מ"ד משום 'דלדעת כן תפסוהו שאם לא יבוא עדים יחזירוהו וכדא"ג' ולכן בנפקד שלא תפס מתחילה ע"מ כן מודו כו"ע דלא מפקינן עיי"ש.

\*\*\*\*\*

**ובתוס' בב"ב שם** הק' עוד על הריב"א דמאי פרכי' בב"ב שם אדינא דכדא"ג מהא דמחליף פרה בחמור ומהא דב' שטרות היוצאים ביום אחד, והא התם ליכא ודאי רמאי.

**ובחתם סופר בב"ב שם** כ' דהקו' ממחליף פרה בחמור הוא למ"ד דסומכוס איירי בברי וברי כדאי' **בב"מ ק.א.** וממילא איכא ודאי רמאי, וכ"כ **בנחלת דוד ב"מ ב.א.** [ועיי"ש שכ' ליישב כן אף הא דב' שטרות דאיירי בברי וברי ולמ"ד ע"מ כרתי דאין ידוע למי נמסר קודם, ועי' חת"ס שם מ"ש לענין ב' שטרות].

**ובאבן האזל שם** תי' באופן נפלא לפי דרכו דעיקר סברת ריב"א משום דבעינן 'חלוקה יכולה להיות אמת' ורק שכשודאי רמאי נחשב 'אינה יכולה להיות אמת' לפי דבריהם וכנ"ל, ולכן במחליף פרה בחמור ובב' שטרות דאין החלוקה יכולה להיות אמת הוי כההיא ארבא דל"ש בזה דין יחלוקו ושפיר מקשינן בגמ'.

**\*\*\*\*\***

**ובתוס' בב"ב שם בשם עוד פי' ריב"א** דהיכא ששנים 'אוחזין' אמרינן יחלוקו אפי' בודאי איכא רמאי, והוכיחו כן מדין שנים אדוקים בשטר דפרכי' **בב"מ ז.א.** אמאי ל"א בזה יחלוקו אע"ג דאיכא ודאי רמאי, **ובתוס' שם בשם ר"י** הק' ע"ז, דא"כ מאי פרכי' **בב"מ ג.א.** מב' אוחזין אמנה שלישי, ואמאי לא משנינן דאוחזין שאני [והיינו לשי' ריב"א דמנה שלישי לא הוי אוחזין], ועוד הק' התוס' לאידך גיסא, מאי פרכי' בב"מ ז.א. מטלית אב' אדוקים בשטר, ואמאי לא משני דבטלית ליכא ודאי רמאי ובב' אדוקים בשטר איכא ודאי רמאי, שהרי חילוק זה נכון לדינא כשאין אוחזין.

**ובאבן האזל שם** כ' ליישב ד' ריב"א דשני דינים הללו של החלוקה, במוחזקין אע"פ שיש רמאי ובאין מוחזקין אי ליכא רמאי, תלויים זה בזה מסברא, וממילא נתיישבו ב' הקושיות ודו"ק, ועיי"ש מה שביאר בזה לפי דרכו.

**שיטת רש"י והראב"ד**

**בפירש"י ב"מ ב.א. ד"ה במקח וממכר** כ' דבטלית בזה אומר אני ארגתיה וז"א א"א דחד מנייהו רמאי לא יחלוקו אלא יהא מונח עד שיבוא אליהו עיי"ש.

**ובתוס' הרא"ש שם בד"ה וסיפא** כ' דדבריו יתכנו רק לר' יוסי דלדידיה תלינן לדינא דיהא מונח **בדף ג.א.** בהא דאיכא ודאי רמאי, אבל לרבנן הא אמרינן בגמ' דתלוי בדין חלוקה יכולה להיות אמת, וכדמוכח מדין ב' אדוקין בשטר דפרכי' **בב"מ ז.א.** אמאי לא נימא יחלוקו ומסקינן דבאמת בשטר מקויים יחלוקו, והא התם איכא ודאי רמאי, ובע"כ דהתם קאי לרבנן ולדידהו יחלוקו אפי' כשיש ודאי רמאי.

**ובשיטמ"ק בשם גליון תוס'** כ' דרש"י מפרש כן דלא איירי מתני' בז"א אני ארגתיה כדי דנוקי מתני' לכו"ע ואף לר' יוסי אבל לרבנן אפי' בודאי רמאי יחלוקו, וכ"כ **במהר"ם שיף** בדעת רש"י עיי"ש, אמנם **בטור חו"מ ריש סי' קל"ח בשם רש"י** דבדאיכא ודאי רמאי יחלוקו אף בשניהם מוחזקין, והיינו דמפרש דד' רש"י הם לדידן דקיי"ל כרבנן דר' יוסי, וכ"מ **בתוס' רבינו פרץ ב"מ ג.א. ד"ה אלא מחוורתא** בדעת רש"י.

**ובבית הלוי ח"ג סל"ב אות ב'** כ' ליישב ד' רש"י, דבאמת לרבנן תלוי ב'חלוקה יכולה להיות אמת' ורק שרש"י סובר דבעינן ש'לפי דבריהם' תהיה החלוקה אמת, ודחה דבל' רש"י משמע דתלוי ברמאי ולא בחלוקה יכולה להיות אמת, וכ' דרש"י סובר דאחר שנתחדש במסקנא החילוק בין איכא רמאי לליכא רמאי קיימינן בחילוק זה אף לרבנן, והביא בשם **השטמ"ק** שכ"כ בדעת רש"י, וכ' כן גם **בדעת ריב"א בתוס' ל"ד.ב. הנ"ל** ליישב קו' התוס' עליו.

**\*\*\*\*\***

**בשו"ת תמים דעים להראב"ד סימן קצ"א** כ' כשיטת רש"י דהיכא דאיכא ודאי רמאי יהא מונח, והוסיף לחלק בזה, דדוקא היכא ד'תפסי בה תרווייהו' או 'מנחה ביד שליש' אז הוא דיחלוקו בודאי רמאי, אבל במנחה ברשות הרבים או בסימטא אמרינן כל דאלים גבר עיי"ש, והיינו שבא ליישב אמאי בההוא ארבא אמרי' כדא"ג ולא יהא מונח, וע"ז מחדש דב'אוחזין' או 'מנחה ביד שליש' כשיש ודאי רמאי יהא מונח, וב'אין אוחזין' כשיש ודאי רמאי כדא"ג.

**ובפירש"י ב"מ ב.א. ד"ה שנים אוחזין** כ' דדוקא אוחזין 'דשניהם מוחזקין בה', 'ואין לזה כוח בה יותר מחבירו', ונח' המפרשים בכוונתו, **בשיטמ"ק ד"ה ומורינו הרדב"ז** דקדק מתחילת לשונו דס"ל כהשיטות דדוקא ב'אוחזין' אמרי' יחלוקו אבל באין אוחזין אמרי' כדא"ג, וכ"כ **בהגהות מיימוניות פ"ט מטונ"ט ה"ז** דדעת רש"י כר"ת דאוחזין דוקאוכ"כ כמה מפרשים, אמנם **בצל"ח ע"ד רש"י שם** כ' דמשמעות סוף דבריו 'ואין לזה בה כוח יותר מלזה' משמע דס"ל כשיטת ריב"א דאוחזין לאו דוקא אלא כל ש'אין כוח לזה יותר מלזה' יחלוקו, וכ"כ כמה מפרשים בדעת רש"י דס"ל כריב"א.

ואם נימא דדעת רש"י כריב"א יהיה הכללים כך, א. 'אוחזין וליכא ודאי רמאי' יחלוקו, והיינו מתני' דשנים אוחזין, ב. 'אוחזין ואיכא ודאי רמאי' יהא מונח, והיינו מ"ש רש"י בדין ז"א אני ארגתיה, ג. 'אין אוחזין ואיכא ודאי רמאי' כל דאלים גבר, והיינו דינא דההוא ארבא, ד. 'אין אוחזין וליכא ודאי רמאי' יחלוקו והיינו ד' רש"י הנ"ל דכל ש'אין כוח לזה יותר מלזה' יחלוקו ודו"ק.

ואם נימא כהרדב"ז בדעת רש"י, הכללים כ"ך, א. 'אוחזין וליכא ודאי רמאי' יחלוקו והיינו מתני' דשנים אוחזין, ב. 'אוחזין ואיכא ודאי רמאי' יהא מונח והיינו ד' רש"י בהא דז"א אני ארגתיה, ג. 'אין אוחזין' בין בודאי רמאי ובין באינו ודאי רמאי כל דאלים גבר, והיינו ההוא ארבא [בודאי רמאי] והיינו מש"כ רש"י הנ"ל דדוקא אוחזין [בדליכא ודאי רמאי דבזה איירי המשנה לשיטתו] ודו"ק.

**\*\*\*\*\***

**בתוס' הרא"ש הנ"ל וברא"ש פ"ק דב"מ סי' א'** הוכיחו מדין שנים אדוקין בשטר דאפילו בדאיכא ודאי רמאי יחלוקו בשניהם מוחזקים, וקשה מהכא לשי' רש"י שמבואר בדבריו [להראשונים הנ"ל בדעתו] דבשניהם מוחזקין ג"כ יהא מונח בדאיכא ודאי רמאי.

**ובפנ"י ב"מ ז.א. ד"ה שנים אדוקין ובתומים סי' קל"ח סק"ב** כ' בישוב דעת רש"י, דבשנים אדוקין בשטר ל"ש לומר יהא מונח משום דאם נניח השטר ולא יגבו בו תהיה ההכרעה לטובת הלוה לגמרי, ולכן אמרינן בזה יחלוקו אף כששניהם מוחזקין עיי"ש, **ובקהלות יעקב ב"מ סכ"ד אות א'** הטעים הדברים יותר, דכלפי הלוה ליתן לו מחצה אין מחדשים כלום בהא דאמרי' יחלוקו דהא אף א"נ יהא מונח יקבל הכל, וכלפי המלוה ליתן לו מחצה שפיר אפשר דהא המלוה אינו ודאי רמאי, ודו"ק.

**ובשיטמ"ק ב"מ ב.ב. ד"ה והא דתניא שנים אדוקין בשטר בשם מ"ה נר"ו** כ' ליישב, דהתם מה ששניהם אדוקין רגלים לדבר שבאמת פרע מחצה ולכן שניהם אדוקין בו ולהכי יחלוקו אפי' בדאיכא ודאי רמאי, אבל לומר ששניהם ארגוה ביחד דבר רחוק הוא, ולכן לא יחלוקו כשיש ודאי רמאי עיי"ש.

**ובדברי חיים להגה"ק מצאנז זיע"א ריש ב"מ** כ' ליישב דעת רש"י, דכשהנידון על 'חוב' אינו נחשב ודאי רמאי דחיישינן שמא מלוה ישנה יש לו עליו, ואי"ז נחשב רמאות לתבוע חוב אחד עבור חוב אחר, אבל בטלית שאומר על חפץ מסויים שהוא שלו נחשב לרמאות אפי' אי תובעו מחמת ספק מלוה ישנה עיי"ש.

**שיטת הרמב"ן**

**הרמב"ן ב"מ ב.א. ד"ה ויחלוקו** הק' אמאי בשנים אוחזין יחלוקו ובההוא ארבא יהא מונח, ותי' **בשם ר"ח ורשב"ם** דדוקא ב'אוחזין' אמרי' יחלוקו, והק' ע"ז הרמב"ן דא"כ אמאי מקשינן **בב"מ ג.א.** דמתני' דלא כר"י דחייש לרמאי, דילמא ב'אוחזין' לא חיישינן לרמאי לומר יהא מונח כשם שאין מוציאין מידם לומר כדא"ג, ותי' דסברת ר' יוסי הוא משום קנס שקונסין הרמאי כי היכי דלודי וסברה הגמ' דאף באוחזין ראוי לקנוס, וחזר והק' הרמב"ן לרבנן דלא קנסי אמאי במנה שלישי אמרינן יהא מונח ולא כל דאלים גבר כמו בההוא ארבא, ותי' עפ"י דאמרינן **בב"ב ל"ד.ב.** דאי תפס לא מפקי' מיניה כש"כ הכא דתפס ברשות, והוסיף לדמות לדין השבת אבידה בספק הינוח דאם נטל לא יחזיר וכש"כ הכא דנפקד לא פטר נפשיה בחזרה דכדא"ג שאין חוזרת להם כלל עיי"ש.

ומפורש מקו' הרמב"ן דנימא גבי מנה שלישי כדא"ג, דסובר דמנה שלישי נחשב 'אין מוחזקין בו', ותימה, דא"כ מה מקשי' בגמ' לרבנן דר' יוסי מ"ש מנה שלישי משנים אוחזין והוצרכו לחלק בין חלוקה יכולה להיות אמת לאינה יכולה להיות אמת, והרי במנה שלישי שאין אוחזין ליכא דינא דיחלוקו וראוי להיות כדא"ג ואי תפס לא מפקי' מיניה, וצע"ג, ועוד תמוה, אפי' אם היה שייך מעיקר הדין דין יחלוקו במנה שלישי מ"מ כיון שהנפקד נתחייב בהשבה, כמו דאין הנפקד פוטר נפשיה בחזרה דכדא"ג הכ"נ אין פוטר נפשיה ביחלוקו, וצ"ע.

**ובחידושי הרמב"ן בדף ב.ב.** [מהשמטה בסוף המסכת בסוף הדיבור] כ' מתחילה דזה אומר אני ארגתיה וז"א א"א חולקים בשבועה, והק' ע"ז דראוי לומר בזה יהא מונח 'דהא ליכא למימר דתרווייהו היא' בשלמא בשנים אדוקין בשטר איכא למימר דפרע מחצה, ולכן מסיק הרמב"ן דבאני ארגתיה יהא מונח עיי"ש, ומבואר בדבריו דנקיט לדינא לחילוק הגמ' אליבא דרבנן בין אם החלוקה יכולה להיות אמת דיחלוקו ואי אינה יכולה להיות אמת יהא מונח, ודבריו צ"ב, למה באני ארגתיה נחשב אין החלוקה יכולה להיות אמת, והרי אפשר ששניהם ארגוה וכמ"ש **התוס' דף ב.ב. בד"ה אי תנא מציאה בסה"ד** וצ"ע.

\*\*\*\*\*

**והרמב"ן בב"ב ל"ד.ב. ד"ה זה אומר של אבותי בשם רבינו חננאל** כ' החילוק הנ"ל בין אוחזין לאין אוחזין וציין לדבריו בב"מ, ומסיק שם דלפיר"ח ב'אוחזין' או 'ביד שליש שהוא כאוחזין' יש חילוק, דאי איכא ודאי רמאי יהא מונח, ולכן בז"א אני ארגתיה וז"א א"א יהא מונח, והיינו דינא דמנה שלישי דיהא מונח כיון דאיכא ודאי רמאי, ואי ליכא ודאי רמאי יחלוקו והיינו מתני' דשנים אוחזין, והוכיח כדבריו מדרמינן מתני' דשנים אוחזין אדינא דמנה שלישי ש"מ שדינם שוה, ומסיק שם 'ולא אמרינן דהתם כיון דמונח ביד שליש לא מפקי' ליחלוקו ולא לכל דאלים גבר הילכך יהא מונח שלא כד' רב יהוסף הלוי ז"ל', והנה דבריו הם לכאו' היפך דבריו בב"מ הנ"ל שכ' ממש כסברא שדחה בב"ב דהא דל"א כדא"ג במנה שלישי משום דלא מפקינן מיניה לומר כדא"ג, וצע"ג בסתירת דבריו.

**ובטור חו"מ ריש סימן קל"ח בשם הרמב"ן** כ' דכל היכא דתפסי תרווייהו או כשהוא ביד שליש ואיכא ודאי רמאי יהא מונח עד שיבוא אליהו, ואי ליכא ודאי רמאי יחלוקו, עיי"ש, וזה ממש כדבריו בב"ב.

ויש לעיין בדבריו בב"ב הנ"ל שהוכיח מרומיית הגמ' משנים אוחזין אהא דמנה שלישי שדינם שוה, דהא בגמ' משנינן אהך רומיא אליבא דרבנן לחלק בין אי חלוקה יכולה להיות אמת לאין יכולה להיות אמת, ולהרמב"ן הרי התי' הוא לחלק בין איכא ודאי רמאי לליכא ודאי רמאי, [ועי' לעיל בשיטת ריב"א שני דרכים בשם הבית הלוי בדעת ריב"א ליישב קו' כעי"ז, וכן י"ל בדעת הרמב"ן].

\*\*\*\*\*

ובהמשך ד' **הרמב"ן בב"ב שם** כ' דאי לא תפסי לה תרווייהו וליתיה ביד שליש אי איכא למקם עלה דמילתא וליכא דררד"מ כדא"ג והיינו ההוא ארבא, ואי איכא דרד"מ יחלוקו בלא שבועה והיינו מחליף פרה בחמור, ואי ליכא למיקם עלה דמילתא בין באיכא דרד"מ בין בליכא דרד"מ שודא דדייני והיינו דינא דב' שטרות היוצאין ביום אחד, עיי"ש, ומבואר מדבריו דדינא דההוא ארבא נחשב 'איכא למיקם עלה דמילתא' ולהכי אמרי' בה כדא"ג, אמנם מד' **הראב"ד בתמים דעים הנ"ל** נראה דהוא נחשב 'ליכא למיקם עלה דמילתא' ואפ"ה אמרי' בה כדא"ג, ולשי' צ"ל דבליכא דררא דממונא אין חילוק בין איכא למיקם לליכא למיקם, וכל חילוק הגמ' הוא רק בדאיכא דררד"מ דבזה אמרינן דאי איכא למיקם יחלוקו ובליכא למיקם שודא דדייני ודו"ק.

**שיטת הרשב"א**

**בחידושי הרשב"א ב"מ בד"ה וזה ישבע** הק' מ"ש דין שנים אוחזין דיחלוקו מההוא ארבא דכדא"ג, ותי' **בשם ר"ח ז"ל** דשאני הכא בשנים אוחזין דתפיסי לה תרוויהו ולהכי יחלוקו, אבל בההוא ארבא אינה ביד אחד מהם ולכך כדא"ג, וכ' הרשב"א דמהדמיון שהק' ר"ח מתני' דשנים אוחזין אההוא ארבא, נראה דס"ל דדינא דשנים אוחזין נאמר אף בדאיכא ודאי רמאי כמו בההוא ארבא, והק' ע"ז הרשב"א דא"כ מאי משנינן לחלק בין שנים אוחזין למנה שלישי דהכא איכא ודאי רמאי והכא ליכא, ותירץ דלסברת המקשן שסבר דמנה שלישי נחשב כשנים אוחזין משום דיד שליש כיד שניהם, לדידיה הוא דבעינן לחלק בין איכא ודאי רמאי לליכא ודאי רמאי, אבל אנן לא ס"ל הכי, ולדידן אין חילוק ולעולם ב'אוחזין' יחלוקו.

והאריך בזה יותר **הרשב"א בדף ג.א. בד"ה אפילו תימא ר' יוסי** שהוכיח מהא דר' יוחנן דקאמר דהשבועה היא שלא יהא הולך ותוקף ומשמע דאיירי בודאי רמאי, וכן מהא דמקשינן **בדף ה.ב.** דנימא מיגו דחשיד אמונא חשיד אשבועתא משמע דאיירי בודאי רמאי, ומזה הכריח הרשב"א דלדידן אין חילוק, ודינא דיחלוקו בשנים אוחזין הוא בכל ענין ואפי' בודאי רמאי כסתם מתני' שלא חילקה בזה, ולדידן הא דבמנה שלישי יהא מונח ולא יחלוקו הוא משום דכיון שהוא ביד אחד אין לו להוציא מידו אלא בדבר מבורר, וכל הסוגיא בדף ג.א. הוא לסברת המקשה שהיה סבור דיד שליש כיד שניהם והווי כשנים אוחזין לדידיה הוא דהוצרכו לחלק בין איכא ודאי רמאי לליכא ודאי רמאי עיי"ש באורך.

והעולה מד' הרשב"א שהסוגיות נחלקו בשני דברים, א. לר' יוחנן ולסוגיית הגמ' בדף ה.ב. דין יחלוקו הוא אפי' בודאי רמאי, ולסוגיית הגמ' בדף ג.א. ליכא דין יחלוקו בודאי רמאי והיינו דינא דמנה שלישי לסוגיא זו, ב. לר' יוחנן ולסוגיית הגמ' בדף ה.ב. ל"ש לומר במנה שלישי יחלוקו דכיון שהוא ביד אחד לא יוציא מתח"י אלא בדבר מבורר, ואילו לסוגיא בדף ג.א. אי לאו דהתם ודאי רמאי היינו מוציאין מידו לומר יחלוקו.

\*\*\*\*\*

**והרשב"א בדף ב.א. הנ"ל** בהמשך דבריו, כ' לתרץ עוד אמאי במתני' דשנים אוחזין לא אמרינן כדא"ג, דבמתני' 'ליכא למיקם עלה דמילתא', וכל היכא דליכא למיקם עלה דמילתא יחלוקו, ואע"ג דלשמואל בדליכא למיקם אמרינן שודא דדייני כמבואר **בב"ב ל"ה.א.** הכא ליכא למימר שודא כיון דליכא כלל אומדנא מי זכה בה, וגם למפרשים דשודא דייני היינו שוחדא דדייני שנותן למי שרוצה ל"ש לומר כן כששניהם אוחזין עיי"ש, ובמה שמבואר בד' הרשב"א דשנים אוחזין נחשב 'ליכא למיקם עלה דמילתא כ"ה מבואר **בשו"ת תמים דעים להראב"ד סימן קצ"א.**

**שיטת הר"ן**

**בחידושי הר"ן ב"מ דף ב.ב. סוף ד"ה אבל מציאה** וכו' **הילכך נקטינן מהנך סוגיות** וכו' העלה כשיטת רש"י דבדאיכא ודאי רמאי לא אמרינן יחלוקו אלא יהא מונח, והאריך בזה יותר **הר"ן בדף ג.א. ד"ה אלא מחוורתא** דמסקנת הגמ' הוא לחלק בחלוקת שנים אוחזין בין איכא ודאי רמאי דיחלוקו ובין ליכא ודאי רמאי דיהא מונח, והביא קו' הראשונים מהא דההוא ארבא דאמרי' כדא"ג, ותי' **בשם ר"ח ז"ל** דאוחזין שאני, והאריך לבאר דלפי"ז בע"כ חזינן מקו' הגמ' ממנה שלישי אשנים אוחזין דסברה הגמ' דכיון דנפקד תופס בחזקת שניהם נידון ממש כשניהם מוחזקין ואין לחלק ביניהם כלל, ומסיק הר"ן דלפי"ז מוכרח דבשנים אוחזין ואיכא ודאי רמאי יהא מונח, ולא אמרינן ביה כדא"ג, דהיכא ששניהם מוחזקים אין להוציאו מידם כדי לומר כדא"ג ולהפסיד האחד לגמרי, ונהי דאין לומר בזה יחלוקו כיון דאיכא ודאי רמאי, מ"מ אין להוציא מידם להפסיד האחד ולכן אמרי' יהא מונח, וכ' דבע"כ הוא כן, דאי נימא דבדאיכא ודאי רמאי כדא"ג ובמנה שלישי יהא מונח משום חיוב ההשבה דהנפקד א"כ מה הקו' בכלל ממנה שלישי אמתני' דשנים אוחזין, ובע"כ דמנה שלישי נידון ממש כשניהם מוחזקין עיי"ש באריכות מתיקות דבריו, [ויש לעיין בד' הר"ן, דנראה ברור שם מכל דבריו דסברא זו דאין הנפקד יכול להוציא מתח"י לומר כדא"ג או יחלוקו היא באמת סברא אמיתית, וא"כ אכתי קשה מהו קו' הגמ' ממנה שלישי אטלית, ולישני ליה דמעיקר הדין של הספק ראוי לומר יחלוקו במנה שלישי אלא שאין לנפקד להוציא מידו לומר יחלוקו, עיי"ש היטיב בד' הר"ן ודו"ק היטיב].

\*\*\*\*\*

ובהמשך דבריו כ' **הר"ן שם** דכ"ז בדאיכא למיקם עלה דמילתא וליכא דררא דממונא, אבל בדאיכא דררא דממונא יחלוקו בשבועה והיינו דינא דמחליף פרה בחמור, ובדליכא למיקם עלה דמילתא בין איכא דרד"מ בין ליכא דרד"מ אמרינן שודא דדייני והיינו דינא דב' שטרות עיי"ש, ומפורש בדבריו דבשנים אוחזין נחשב 'איכא למיקם עלה דמילתא' וזה היפך ד' **הרשב"א בדף ב.א. סוד"ה זה ישבע והראב"ד בתמים דעים סימן קצ"א** שכתבו דהוא נחשב 'ליכא למיקם עלה דמילתא'.

\*\*\*\*\*

ובהמשך דבריו כ' **הר"ן שם** שנח' הראשונים מה הפירוש 'ודאי רמאי' דלא אמרינן ביה יחלוקו, שדעת **רש"י והראב"ד** דכל שבטענותיהם יש ודאי רמאות לא אמרינן יחלוקו ולכן בזה אומר אני ארגתיה וז"א א"א יהא מונח, ויש חולקים וס"ל דאינו נחשב 'ודאי רמאי' אלא כשהדין מעצמו מרומה הוא [אין החלוקה יכולה להיות אמת], אבל כשאין הדין מעצמו מרומה חולקים אעפ"י דאיכא רמאות בטענותיהם, והוכיחו כן מדין ב' אדוקין בשטר, וכן דעת **בעלי התוס'.**

**\*\*\*\*\***

ובהמשך דבריו הביא הר"ן בשם **יש אומרים** [והוא דעת **ריב"א]** דכל דליכא ודאי רמאי יחלוקו אפילו באין אוחזין, וההוא ארבא הוי ודאי רמאי כיון שכ"א אומר שהוא של אבותיו, ומסיק הר"ן דכ"ז ניחא רק אי נימא כשיטת רש"י ד'ודאי רמאי' היינו בטענותיהם, אבל לשיטת התוס' דודאי רמאי היינו בעצם הדין שהוא מרומה בודאי לפי"ז אין לחלק כן, דהא בההוא ארבא אין הדין יחלוקו מרומה מצד עצמו בודאי דהא אפשר שהוא של שניהם עיי"ש.

**שיטת הריטב"א**

**בחידושי הריטב"א ב"מ ב.ב. ד"ה רישא במציאה** הביא שיטת רש"י הנ"ל דבשנים אוחזין בדאיכא ודאי רמאי כמו בז"א אני ארגתיה אמרי' יהא מונח, והביא קו' התוס' מהא דב' אדוקין בשטר, ותי' דלא קשה דהתם אפשר [דפרע] חציה, עיי"ש, ואינו מובן, דהא עכ"פ ודאי איכא רמאי, ואם משום שהחלוקה יכולה להיות אמת, הרי גם באני ארגתיה יכולה החלוקה להיות אמת.

והק' הריטב"א על שי' רש"י מהא דקאמר ריו"ח שהשבועה שלא יהא כ"א הולך ותוקף, וכן מהא דאמרי' בדף ה.ב. דאיכא למימר בשבועת שנים אוחזין מיגו דחשיד אממונא, אלמא דהחשד הוא שהוא גזלן מדעת ולא דמורי וטועה שהוא שלו, וכ' דרש"י סובר שהסוגיות חלוקות, עיי"ש, ומבואר בד' הריטב"א דאף רש"י שחידש דבודאי רמאי לא אמרינן דיחלוקו אלא יהא מונח הוא רק לסוגיא **בדף ב.ב.** בצריכותא דעבדינן התם דבהא דשנים אוחזין איירי ב'מורי ואמר' אבל לר' יוחנן והסוגיא **בדף ה.ב.** דין החלוקה בשנים אוחזין הוא גם כאחד מנייהו ודאי רמאי, ולפי זה מש"כ **הטור רסי' קל"ח בשם רש"י** דבודאי רמאי לא יחלוקו אלא יהא מונח היינו משום שפסק כסוגיא בדף ב.ב.

**והריטב"א שם** כ' דאינו נכון, ולכן מסיק דבזה אומר אני ארגתיה ג"כ יחלוקו בשבועה דאינו נחשב ודאי רמאי, וכ' שכן דעת **הרמב"ן ור"י בעל התוס',** וציין לדבריו בדף ג.א. **והריטב"א בדף ג.א. בד"ה ופרקי' אפי' תימא ר' יוסי** שהביא שם שי' רש"י דכל דאיכא ודאי רמאות בטענותיהם כמו בז"א אני ארגתיה יהא מונח, וכ' די"א דאפי' בזה חולקין בשבועה ''דאפשר דליכא ודאי רמאי דאעפ"י שהן טוענין כן שמא היא של שניהם' ובהמשך דבריו מבאר דהיינו משום שהחלוקה יכולה להיות אמת, וכ' שכן דעת **הרמב"ן ומורי נר"ו [הרא"ה],** [וצ"ב דהא **הרמב"ן ב"מ ב.ב.** הנ"ל מסיק דבז"א אני ארגתיה יהא מונח דליכא למימר דתרווייהו היא].

**שיטת הר"י מיגש**

**הר"י מיגש בב"ב דף ל"ה.ב.** כתב בכללי דיני ספיקות ממון, דאם שניהם מוחזקין בו בידם או שהוא ברשותא דתרווייהו יחלוקו והיינו מתני' דשנים אוחזין, ואם הוא מונח ביד אחר יהא מונח והיינו דינא דמנה שלישי, ואם הוא ברה"ר או ברשות שאינו של שניהם, אי איכא למיקם עלה דמילתא כדא"ג, ואי ליכא למיקם עלה דמילתא, אי איכא דרד"מ יחלוקו ואי ליכא דרד"מ שודא דדיני.

**והרמב"ן בב"ב דף ל"ד.ב.** כ' דדינא דיחלוקו בשנים אוחזין הוא רק בליכא ודאי רמאי, וכן דינא דיהא מונח ביד שליש הוא רק באיכא ודאי רמאי, דבליכא ודאי רמאי חולקין בשבועה כמו בשנים אוחזין, ומסיק 'ולא אמרינן דהתם כיון דמונח ביד שליש לא מפקינן ליחלוקו ולא לכל דאלים גבר הילכך יהא מונח שלא כדברי ה"ר יהוסף הלוי ז"ל', והיינו שהבין בד' הר"י מיגש שסובר דבמונח ביד שליש דינא הוא דלעולם לא מפקי' מיניה לומר יחלוקו וכדא"ג ואין חילוק בין איכא ודאי רמאי לליכא, וע"ז השיג דודאי מונח ביד שליש דומה לשנים אוחזין דהא בגמ' מדמינן להו בהדיא.

**וברשב"א ב"מ ג.א. בד"ה אפילו תימא ר' יוסי** האריך לבאר שיש סוגיות חלוקות בענין זה, ור' יוחנן דקאמר דטעמא דשבועת שנים אוחזין שלא יהא כאו"א הולך ותוקף, והסוגיא **בב"מ ה.ב.** שאמרה דגבי שבועת שנים אוחזין הוי 'חשיד אממונא' בע"כ ס"ל דאיכא ודאי רמאי וגזלן ודלא כהסוגיא **בב"מ ג.א.** דבודאי איכא רמאי לא יחלוקו מכוח דינא דמנה שלישי, ולפי טעמיה דריו"ח הא דאמרי' התם יהא מונח 'דשאני התם דקיימא ביד אחד הילכך לא יוציא מתח"י אלא בדבר מבורר', ומסיק הרשב"א שכן מבואר מד' ר"ח 'ואף הרב אבן מיגש תלמידו של רבינו אלפס ז"ל כן כתב מפורש בב"ב בההיא דרב נחמן'.

**ובאבן האזל פ"ט מטוען ונטען הלכה ז'** כ' ליישב דעת הר"י מיגש, דהשקו"ט אי דינא דיחלוקו נאמר אף באין החלוקה יכולה להיות אמת תלויה היא בעיקר גדר המוחזקות הנצרך לומר יחלוקו, דאי בעינן 'אנן סהדי וחזקה משתח"י אדם שלו' בשביל לומר יחלוקו ל"ש לומחר כן אלא כשהחלוקה יכולה להיות אמת, אבל אי סגי במוחזקות ותפיסה בעלמא שייך לומר כן אף באין החלוקה יכולה להיות אמת, ובס"ד דהק' מהא דמנה שלישי סברה הגמ' דסגי במוחזקות ותפיסה בעלמא אף ללא האנן סהדי והחזקה ולהכי שפיר סברו דכשהנפקד תופס בחזקת שניהם דינו כשנים אוחזין שהרי הם מוחזקין ותפוסים מכוחו, אבל למסקנא דבעינן חלוקה יכולה להיות אמת בשביל לומר יחלוקו והגדר הוא דבעי' דוקא אנן סהדי וחזקה משתח"י אדם שלו ממילא ל"ש כן האי סברא בנפקד כלל ואפי' כשהחלוקה יכולה להיות אמת, ושפיר כ' הרי"מ דלמסקנא בכל הנמצא ביד נפקד לא יחלוקו, עיי"ש, ועי' עוד **בקהלות יעקב ב"מ סימן א**' מש"כ פלפול נפלא ליישב דברי הר"י מיגש.

**שיטת הרמב"ם**

**ברמב"ם פ"ט מטוען ונטען ה"ז** פסק לדינא דשנים אוחזן יחלוקו והוסיף 'יושבין בצד ערימה של חיטים המונחת בסמטא או בחצר של שניהם', **ובהגהות מיימוניות שם אות ו'** כ' דנראה שדעתו כריצב"א דלאו דוקא אוחזין והוכחתו מהא דמדמינן שנים אוחזין לשאר אלמא אוחזין לאו דוקא, אלא כל דאפשר דתרווייהו בהדי הדדי אגבהוה יחלוקו אפי' כשאין אוחזין, עיי"ש, וכ"כ **בשיטמ"ק ב"מ ג.א. ד"ה והרמב"ם** דנראה מד' הרמב"ם הללו דס"ל כריצב"א, ולפ"ז צ"ל דהא דיחלוקו הוא דוקא בליכא ודאי רמאי, דבאיכא ודאי רמאי אמרי' כדא"ג, [אלא שהק' דמסתימת ד' הרמב"ם משמע דאף באומר אני ארגתיה יחלוקו, והניח בצ"ע], אמנם קשה לדבריהם ממש"כ **הרמב"ם בפ"י מטונ"ט ה"ו** לדינא דההוא ארבא וצייר באופן ש'זה אומר כולה שלי וזה אומר כולה שלי' ולאו דוקא כשכ"א אומר 'של אבותי', ולפי זה אינו מובן ההבדל בין האי דינא דפ"ט דכשאין מוחזקין יחלוקו לבין דינא דההוא ארבא.

**ובטור חו"מ סימן קל"ט ס"ו** מבואר בדעת הרמב"ם דס"ל דאוחזין דוקא, וכ' דאפשר כשיושבין בצד ערימה של חיטים בסימטא שהוא מקום הראוי לקנות בו הרי הם כאוחזין, עיי"ש, ועי' **ב"ח ע"ד הטור** שכ' שכן משמע ממ"ש הרמב"ם 'או בחצר של שניהם' ומבואר דב'חצר שאינה של שניהם' אין הדין יחלוקו, וביאר הב"ח דבזה שיושב בצד הערימה הוא מגלה שהיא מונחת בסימטא מכוחו ולהכי הוא נחשב מוחזק בה, ועי' **ש"ך חו"מ סי' קל"ח סק"א** שכ' דבמונחת בסימטא ואין יושבין בצידה לא אמרינן דיחלוקו, **ובנתיבות המשפט שם סק"א** ביאר דנחשב כמונחת בחצירם מדינא דד' אמות של אדם הקונות לו בכ"מ, **ובש"ש ש"ד פי"ג** ביאר דסימטא הוי כחצר דכו"ע אלא שאינה משתמרת וע"י שיובים בצידה הוי כחצר המשתמרת להם.

אמנם **בחידושי הגרעק"א ריש ב"מ** נקט בדעת הרמב"ם דס"ל כריב"א, ומש"כ הטור הנ"ל בדעתו דדוקא אוחזין, היינו באופן שכ"א אומר אני ארגתיה דאיכא ודאי רמאי ובזה אוחזין דוקא, אבל בדליכא ודאי רמאי חולקין אף כשאין אוחזין עיי"ש, [ולדבריו ק' כנ"ל דהא בדינא דההוא ארבא כ' הרמב"ם באותו הלשון שכ' גבי שנים אוחזין שכ"א אומר 'כולה שלי'].

\*\*\*\*\*

**במגיד משנה בפ"ט מטונ"ט הנ"ל** כ' דמד' הרמב"ם שסתם ולא חילק נראה דאף בדאיכא רמאי וגם אין החלוקה יכולה להיות אמת דינא הוא דיחלוקו, וציין לד' **הרשב"א בדף ג.א.** [שביאר שהם סוגיות חלוקות ולמאי דקיי"ל כריו"ח אין חילוק בין ודאי רמאי לאינו ודאי רמאי ולעולם יחלוקו], ועי' **חתם סופר ב"ב ל"ד.ב. ד"ה ולהריב"א** שכ' דלפ"ד המ"מ מוכרח דהרמב"ם ס"ל דאוחזין דוקא דאל"כ אין שום חילוק בין דינא דיחלוקו לדינא דההוא ארבא, ומכאן למד הטור דמש"כ הרמב"ם דאף ביושבים בצד ערימה של חיטים יחלוקו משום שהם נחשבים כמוחזקין.

\*\*\*\*\*

**ברמב"ם פ"ד מגזילה ואבידה ה"י** פסק באומר לשנים גזלתי אחד מכם ואיני יודע מיהו וגם הם אינם יודעים, מניח גזילה ביניהם 'ויחלוקו', ועי' **לחם משנה שם** שהק' על הרמב"ם דמ"ש מדינא דמנה שלישי שפ' **הרמב"ם בפ"ה משאלה ופקדון ה"ד** דיהא מונח עד שיבוא אליהו.

ועי' **ש"ך סימן ש' סק"ה וסימן שס"ה סק"ג** שכ' דסובר הרמב"ם דדוקא בדתבעי ליה דאיכא חד מנייהו רמאי אז הוא דאמרינן דיהא מונח, אבל בלא תבעי ליה דאין אחד מהם רמאי יחלוקו עיי"ש, ועי' **קצוה"ח סימן שס"ה סק"א,** ועי' **דרוש וחידוש להגרעק"א ריש ב"מ** מש"כ בזה.

והנה אי ננקוט בדעת הרמב"ם כדיוק המ"מ הנ"ל דבאוחזין אינו מחלק בין ודאי רמאי לאינו ודאי רמאי ולעולם יחלוקו, לפי זה צ"ל דמה שהוא ביד נפקד אינו כשנים אוחזין כיון שנתחייב בהשבה, ומכל מקום זה רק כשיש ודאי רמאי, דבדליכא ודאי רמאי יחלוקו גם מה שביד נפקד, וצ"ע הגדר והסברא בזה, [ועי' להלן בהמשך הדברים מה שהובא שיטת השיטה לא נודע למי על ב"מ [שיוחס לריטב"א] והמאירי שמפורש בדבריהם כחילוקים הנ"ל].

**שיטת שיטה לא נודע למי [שנתייחס בעבר לריטב"א]**

**בב"מ דף ג.א. בד'"ה ואיכא למידק** האריך בזה, ותוכן דבריו כד' **הרשב"א הנ"ל** שסוגיות חלוקות הם, דהסוגיא **בדף ג.א.** ס"ל דהמונח ביד שליש כמונח ביד שניהם, ולהכי מקשינן מנה שלישי אמתני' דשנים אוחזין, ומשנינן דדין יחלוקו בשנים אוחזין לא נאמר באין החלוקה יכולה להיות אמת לרבנן או בודאי רמאי לר' יוסי, אבל באמת פשטא דמתני' דשנים אוחזין שלא חילקה בדבר משמע דבכ"ע יחלוקו אפי' ודאי רמאי ואין החלוקה יכולה להיות אמת, וכן מוכח מדריו"ח דטעם השבועה שלא יהא כאו"א הולך ותוקף דאיירי בודאי רמאי, וכן מוכח מהגמ' **בדף ה.ב.** דאמרינן דהוי חשיד אממונא דאיירי בודאי רמאי, ושאני המונח ביד שליש 'שאינו בדין להוציאו מידו אלא בדבר מבואר', ולכאו' נראה מדבריו דבמונח ביד שליש לעולם יהא מונח.

אמנם בהמשך דבריו שם כ', דבמונח ביד שליש חילוק יש בדבר, דאי איכא ודאי רמאי יהא מונח, ואי ליכא ודאי רמאי יחלוקו, וכשמונח בסימטא אז דינא הוא כדא"ג בין באיכא ודאי רמאי ובין בליכא ודאי רמאי, דלא איכפ"ל בודאי רמאי אלא כשהוא ברשות אחד מהם ויש לו לצאת ידי חובה ולא ידע למאן קיהיב, אבל כשאינו ברשות אחד לא איכפ"ל דאיכא ודאי רמאי ולא מזדקקינן להו עיי"ש, ודבריו צ"ב, דאם מונח ביד שליש אינו נחשב שניהם מוחזקין אמאי יחלוקו בדליכא ודאי רמאי, ובע"כ דהוי כשניהם מוחזקין גם לריו"ח והסוגיא בדף ה.ב. וא"כ אמאי בדאיכא ודאי רמאי לא יחלוקו, ולמה הסברא 'שאינו בדין להוציאו מידו אלא בדבר מבואר' שייכא רק באיכא ודאי רמאי, ודבריו צע"ג.

ועי' **במאירי ב"מ ג.א. בד"ה ומ"מ כל הגאונים מסכימים** שכ' 'שלא נאמר דין יהא מונח עד שיבוא אליהו אלא בממון שכבר הוא ביד שליש שמאחר שהוא ביד שליש יהא מונח לשם עד שיתברר הדבר...הא כל שאין מונח ביד שליש אע"פ שיש רמאי בודאי חולקין', ומיניה וביה מסיק לגבי מונח ביד שליש 'ומ"מ כל שאפשר שאין אחד מהם רמאי פירשו חכמי הדורות שלפנינו שחולקים' והיינו ממש כפירוש השיטה לא נודע למי הנ"ל, וכן מבואר ג"כ **במאירי ב"ב ל"ד.ב. ד"ה כבר ביארנו בראשון של מציעא** עיי"ש.

**פרק ב': דין יחלוקו בשנים אוחזין ובגדר מוחזקות שנים אוחזין**

יש לבאר בגדר דין יחלוקו בשנים אוחזין מה ענינו ומהותו, האם ענינו בגדר 'פשרה' ומעשה ב"ד מחודש מכוח הספק, או דעצם המוחזקות בממון גורמת למציאות החלוקה.

וספק זה תלוי בספק הקודם לו, האיך נדון המוחזקות של שנים אוחזין, שיש לפרשו בד' אופנים, א. שלכל אחד יש 'אנן סהדי ו'חזקה מה שתח"י שלו הוא' הקובעת שמחצית הטלית שלו הוא, ב. שלכל אחד יש תורת 'מוחזק ותפוס' בחצי הטלית, ג. שלכל אחד מהם יש תורת מוחזק ותפוס 'בכל הטלית', ד. שאף אחד מהם אין לו תורת מוחזק בטלית זו.

ויש בענין זה סתירות רבות בכ"א מהראשונים ז"ל, ונבאר בעזהשי"ת מה שיש לדון בכל שיטה דבר דבר על אופנו.

**שיטת התוס' בב"מ**

**בתוס' ב"מ ב.א. ד"ה ויחלוקו** תירצו דהא דבשנים אוחזין יחלוקו ולא אמרינן כדא"ג כמו בההוא ארבא 'דאוחזין שאני דחשיב כאילו כ"א יש לו בודאי החצי דאנן סהדי דמאי דתפיס האי דידיה הוא', וכוונת התוס' להא דאמרינן **בב"מ דף ג.א.** 'דאנן סהדי דמאי דתפיס האי דידיה הוא ומאי דתפיס האי דידיה הוא' ולהכי נחשב שיש לכל אחד 'העדאת עדים' שמחצית הטלית שלו הוא [ומה"ט קס"ד לומר בגמ' דשבועת שנים אוחזין הוי שבועה דאורייתא מדר"ח קמייתא כיון שעדים מעידים שמחצית הטלית של כ"א צריך השני לישבע על חציה השני, אלא דדחינן **בב"מ ד.א.** דודאי לא הוי שבועה דאורייתא 'דכי היכי דאנן סהדי להאי אנן סהדי להאי'], ומשמע בפשטות מד' התוס', דחלוקת שנים אוחזין אינו בגדר פס"ד מחודש של פשרת ב"ד במקום ספק, אלא הוא מצד עצם אחיזתם בע"כ דיחלוקו שהרי יש לכ"א 'אנן סהדי' שמחצית הטלית שלו, ועי' **קובץ שיעורים ח"ב סימן ט'** שהבין כן דבשנים אוחזין יש לכ"א 'אנן סהדי' ו'חזקה מה שתח"י שלו' לומר שמחצית הטלית הוא שלו, ואינו מצד דין מוחזק ותפיסה גרידא אלא מכוח ראיה והוכחה.

אמנם צ"ב לפי"ז המשך ד' התוס' שכתבו דהא דפרכי' אהא דמנה שלישי מ"ש משנים אוחזין הוא מטעם דכיון 'שהנפקד תופס בחזקת שניהם כאילו שניהם מוחזקין בו', והנה הא פשיטא דמכוח תפיסת הנפקד עבור שניהם ל"ש לומר שיש אנן סהדי והוכחה שהטלית של שניהם, ולכאו' מדמיון הגמ' תפיסת נפקד בחזקת שניהם לשנים אוחזין מוכח דכדי לומר יחלוקו אי"צ דוקא ל'ראיה' וה'הוכחה' שיש לכ"א בחצי טלית, אלא סגי ב'מוחזקות ותפיסה' בעלמא מכוח דינא ד'המוציא מחבירו עליו הראיה' שיש לכ"א במחצית שלו כדי לומר יחלוקו, וכשנפקד תופס בחזקת שניהם ממילא נחשב כ"א 'מוחזק בחציה' ולהכי יחלוקו, ומה שנקטו התוס' 'דחשיב כאילו יש לכ"א בודאי החצי' קושטא דמילתא נקטו דכך הוא בשנים אוחזין, אבל באמת גם כשאין לאנן סהדי והחזקה סגי בעצם המוחזקות שיש לכ"א בחצי כדי לומר יחלוקו, ועי' **שיעורי ר' שמואל אות א'** שהוכיח כן בד' התוס', ועי' **קובץ שיעורים ב"ב אות קנ"ג** שהוכיח מד' התוס' הללו, דדין 'חזקה מה שתח"י שלו' אינו מכוח 'ראיה והוכחה' אלא הוא 'דין הנהגה' שעלינו לקבוע בודאות שכל מה שתח"י אדם והוא מוחזק בו הרי הוא שלו, והרי זה כמו חזקה באיסורין שמחזיקין הדין משום הנהגה אעפ"י שאין בזה בירור כלל ומהני גם בתרתי דסתרי, ועיי"ש שנתקשה מהו מקורו של דין הנהגה זה בממון.

ועדיין צ"ב מש"כ התוס' בהמשך דבריהם עפי"ד הגמ' בדף ג.א. דרק אם החלוקה יכולה להיות אמת אמרינן יחלוקו, ואם נימא דעצם הדבר שכ"א 'מוחזק בחציה' הוא סיבה ליתן לו המחצה שהוא מוחזק בה, מאי איכפ"ל דאין החלוקה יכולה להיות אמת, הרי סו"ס כ"א מוחזק בחציה והמוציא ממנו עליו הראיה.

ועי' **אבן האזל פ"ט מטונ"ט ה"ז** שמבאר, דזה גופא השקו"ט בגמ', דבהו"א דסברו דדין יחלוקו איכא גם כשאין החלוקה יכולה להיות אמת סבר הגמ' דסי בדין מוחזק בעלמא כדי לומר יחלוקו ואי"צ 'בירור' של אנן סהדי, וזה גופא תי' הגמ' דלא אמרינן יחלוקו אלא כשיש 'בירור ואנן סהדי' שהטלית היא מחצה לזה ומחצה לזה, וזה שייך רק כאשר החלוקה יכולה להיות אמת, וכ"כ **בחידושי ר' שלמה ב"מ סימן א',** ועי' עוד **באבן האזל שם** שביאר לפי"ז שי' הרי"מ דס"ל דבמנה שלישי ל"ש כלל יחלוקו דלא הוי כשניהם מוחזקין, משום דלתי' הגמ' דבעינן חיל"א ובעינן 'אנן סהדי ובירור' מכוח אחיזתם ל"ש לומר כן במנה שלישי, עיי"ש, אמנם מהלך זה לא יתכן בד' התוס' שכ' דהא דבמנה שלישי לא הוי חלוקה יכולה להיות אמת 'משום שאין דרך שיקנה לו החצי אחר שהוא ביד חבירו', ומבואר דאם היה הדרך כן היינו אומרים יחלוקו אף במנה שלישי, ומוכח מהתוס' דאף אליבא דאמת יש במנה שלישי מוחזקות לומר מכוחה יחלוקו אם היתה החלוקה יכולה להיות אמת.

ולכאו' מהאי דינא דבעינן דוקא חלוקה יכולה להיות אמת כדי לומר יחלוקו, מוכרח דדין 'יחלוקו' בשנים אוחזין הוא פסק דין מחודש ופשרת ב"ד, וזה יתכן רק אי נימא דכ"א נחשב 'מוחזק בכולה' או דנימא דאף אחד מהם אינו נחשב מוחזק בטלית, וצ"ב שזה סותר תחילת ד' התוס' שכ' בהדיא דהא דאוחזין שאני משום דחשבינן שיש לכ"א בודאי החצי, והיינו שזה טעם היחלוקו.

**ובחידושי הגרש"ש ב"מ סימן ד'** הק' על תחילת ד' התוס', דאם חשיב כאילו יש לכ"א בודאי החצי אמאי בז"א כולה שלי וז"א חציה שלי ז"נ ג"ח וז"נ רביע, והא איכא 'אנן סהדי' שיש לכ"א חצי הטלית, ועיי"ש במסקנתו דה'אנן סהדי הוא אחרי הספק, 'דערך הספק עושה האנן סהדי', והוכיח כן מקו' **התוס' בדף ב.א. בד"ה וזה נוטל רביע** שהק' דאמאי נוטל רביע ונימא 'אין ספק מוציא מידי ודאי' דהאומר כולה שלי הרי יש לו בודאי החצי, ואי נימא דיש כאן 'בירור גמור' דאנ"ס אמאי חשיב 'ספק', ובע"כ 'דערך הספק עושה האנן סהדי'.

\*\*\*\*\*

**בתוס' ב"מ ב.א. בד"ה וזה נוטל רביע** הק' בהא דז"א כולה שלי וז"א חצי שלי ז"נ ג"ח וז"נ רביע, ויהיה האומר חציה שלי נאמן ליטול חציה במיגו דאי בעי אמר כולה שלי, ותירצו ד'מיגו להוציא לא אמרינן', ומפורש בד' התוס' דכ"א במחצה שדינו ליטול מכוח היחלוקו הרי הוא 'מוחזק' ולא מהני להוציא ממנו במיגו.

ועי' **בתרומת הדשן סימן שי"ד** שדן בנפקד שקיבל פקדון זהובים מב' בני אדם ונאבדו הזהובים וא"י של מי נאבד, ודן אי אזלינן בזה בתר רובא והוכיח שם דאזלי' בתר הרוב, והק' ע"ז מד' התוס' בסוגיין דכיון דנפקד תופס בחזקת שניהן הו"ל כאילו שניהם מוחזקין בו, וא"כ האיך מהני הכרעת הרוב לומר דכל דפריש מרובא פריש, והא קיי"ל כשמואל דאמר **בב"ב דצ"ב** דאין הולכין בממון אחר הרוב, וכ' שם 'דלא חשיב חזקת ממונא בכהא"ג רק לענין ההוא מילתא דקאמר עלה בתוספות דחשיב כמו שהן עצמן מוחזקין דלא נימא כדא"ג, דבלא"ה דינא דכדא"ג דומה קצת לדינא דפרסאי והיכא דאיכא קצת טעמא דחינן לה ואמרינן יחלוקו, וכן לא אמרינן מיגו [במקום שנים אוחזין] דחזקה כל דהוא סגיא דדחינן למיגו, אבל לעולם לענין שתעמוד החזקה כנגד הרוב לדחותו בעינן חזקה גמורה שהוא עצמו מוחזק בממון', ומפורש בדבריו דהמוחזקות שיש לכ"א בשנים אוחזין לא הוי רק 'חזקה כל דהוא', ולענין דנימא 'מיגו להוציא ל"א' סגי גם בחזקה 'כל דהוא', אבל לענין שלא יועיל רוב להוציא ממוחזק לא אמרינן הכא רק ב'חזקה גמורה' שהוא לבדו מוחזק בממון, והדברים צריכים ביאור, מה הם שני הדרגות שיש ב'מוחזק' ולמה לענין לדחות ההוצאה ע"י מיגו סגי ב'חזקה כל דהוא' ולענין לדחות ההוצאה ע"י הרוב בעי' 'חזקה גמורה.

ועיקר ד' התה"ד דמהני 'רוב' להוציא באופן שנפקד תופס בחזקת שניהם נפסקו להלכה **ברמ"א חו"מ סי' רצ"ב סעי' י'** עיי"ש.

ועוד שמעינן מד' התה"ד, דאין כוונת התוס' דהמוחזקות של שנים אוחזין הוא 'הסיבה והטעם' למה יחלוקו, ואינו אלא סיבה למנוע מלומר כל דאלים גבר, אמנם פשטות ד' התוס' אין משמע כן כמש"כ לעיל, וצ"ע.

**שיטת התוס' בב"ב והרא"ש**

**התוס' בב"ב ל"ד.ב. בד"ה ההוא ארבא בשם רבינו תם** 'דכיון ששניהם מוחזקין בו אין לנו להניח שיגזול האחד את חבירו', ומשמע מדברים הללו שהמוחזקות הוא סיבה למנוע מלומר כדא"ג, ומיניה וביה כ' התוס' 'דחשיב כאילו אנו יודעין שיש לשניהם חלק בו דכל דבר יש להעמיד בחזקת מי שהוא בידו כדאמרי' גבי נסכא דר' אבא דאע"ג דאמר דידי חטפי חשבינן ליה גזלן כאילו הוא ברור שתהיה הנסכא של אותו שהיה מוחזק בה', ובדבריהם הללו מפורש דהמוחזקות היא 'סיבה' לחלוקה דכאילו אנו יודעין שיש לכ"א חלק בה.

וכן צ"ב בד' **הרא"ש בפ"ק דב"מ סימן א' ובתוס' הרא"ש שם ד"ה ויחלוקו** שהתחיל 'דכיון דשניהם באים לפנינו מוחזקים בגוף הטלית אנו צריכים לפסוק להם דין חלוקה דכ"ד שהוא ביד אדם חשבינן ליה שהוא שלו אעפ"י שאחר מערער ואומר שלי הוא כדאמרי' גבי נסכא דר' אבא' וכו', ומפורש דה'אוחזין' הוא סיבה חיובית לחלוקה מכוח החזקה משתח"י אדם שלו הוא, אמנם מיניה וביה מסיק שם הרא"ש וכ' 'הילכך אא"פ לפסוק כאן כדא"ג...אבל הכא דשניהם מוחזקין בגוף הטלית אנו מחוייבין למחות שלא יגזול האחד את חבירו, הילכך אם היינו פוסקים להם כדא"ג היה האחד גוזל מה שביד חבירו הילכך אנו צריכים לפסוק להם דין חלוקה', ותימה, דאם יש חזקה מה שתחת ידי שניהם שהוא של שניהם מה צורך להסביר דאין לפסוק כדא"ג משום דאין להניח לגזול וכו', הרי פשוט דאם הוא של שניהם יהבינן לתרווייהו, ומסו"ד הרא"ש נראה דהחלוקה הוא פסק ופשרת ב"ד מחודשים, וה'אוחזין' הוא רק סיבה למנוע הכדא"ג וממילא פוסקין יחלוקו.

**שיטת הרמב"ן**

**[א]: הרמב"ן בב"מ ב.א. ד"ה ויחלוקו בשם ר"ח** דבשנים אוחזין דמוחזקין יחלוקו ובההוא ארבא דאין מוחזקין כדא"ג, וכ' שם בהמשך דבריו 'והיינו דאמרי' בגמ' וכי מאחר שזה תפוס ועומד וזה תפוס ועומד שבועה זו למה, ואמרי' נמי אנן סהדי דמאי דתפיס דידיה הוי, אלמא תפיסה מהניא ביה', ובפשוטו כוונת הרמב"ן להוכיח דיש לכ"א תפיסה ואנן סהדי בחצי הטלית וזהו טעם החלוקה.

**[ב]: והרמב"ן בדף ב.ב. [בהשמטה מסוף המסכת בסה"ד]** כ' דהיכא דליכא למימר דתרווייהו היא ואין החלוקה יכולה להיות אמת לא אמרינן יחלוקו, וצ"ב דאי כ"א נחשב מוחזק בחציה למה לא נימא יחלוקו.

**[ג]: והרמב"ן בב"ב ל"ד.ב. ד"ה זה אומר של אבותי** וכו' **ובכל הני דיני** וכו' כ' 'בכל הני דיני, בין בדינא דיחלוקו בשבועה או בלא שבועה בין בכדא"ג או ביהא מונח, הנ"מ בברי וברי, אבל בברי ושמא בכולהו ברי עדיף דהא ליכא לחד מנייהו חזקה דממונא' ולכאו' זה סותר ד' הרמב"ן הנ"ל שכ' דטעם החלוקה משום שזה תפוס ועומד וזה תפוס ועומד ואנן סהדי דמאי דתפיס דידיה הוא.

[ד]: **הרמב"ן בב"מ ו.א.** [בסוף כללי התפיסה שכ' שם] כ' דבתיקו שאין אחד מהם מוחזק ודינו שיחלוקו מהני תפיסה, וכ' ע"ז 'ואם תשאל, למה אמרו תקפה אחד בפנינו מוציאין אותה מידו והלא אין זה מוחזק יותר מזה, תשובתך, הרי אמרו כיון דתפיס אנן סהדי דמאי דתפיס דידיה הוא וכל אחד מוחזק במחצה יותר מחבירו', ומפורש בד' הרמב"ן דכ"א נחשב מוחזק במחצה, וסותר לד' הרמב"ן בב"ב הנ"ל 'דליכא לחד מנייהו חזקה דממונא'.

**[ד]: והרמב"ן בב"מ ב.א. ד"ה והאומר חציה שלי ובב"ב ל"ב.ב. ד"ה אמאי קסמכת** הביא קו' הראשונים אמאי האומר חציה שלי לא יהיה נאמן ליטול חצי במיגו דא"ב אמר כולה שלי, והביא ד' המתרצים 'דלא אמרינן מיגו לאפוקי ממונא' וכ' דאינה ראיה שיש כאן עוד טעם למה ל"א מיגו, ובב"ב הוסיף להכריח דהא בע"כ רבה דס"ל התם דאמרינן מיגו לאפוקי ממונא יש לו טעם אחר בהא דל"מ מיגו בכהא"ג עיי"ש, ולכאו' מפורש בד' הרמב"ן דלענין 'מיגו' להוציא ממוחזקות שנים אוחזין נחשב תפיסתן ל'אפוקי ממונא' ואינו כמו לענין ברי ושמא בשנים אוחזין דמהני 'דליכא לחדא מנייהו חזקה דממונא', וצ"ב החילוק [ועי' **בקוב"ש ח"ב ס"ט אות ח'** שעמד בזה], ולכאו' הוא כחילוק **התרומת הדשן הנ"ל** דמוחזקות שנים אוחזין הוא 'חזקה כל דהו' וסגי בה לדחות הוצאה ע"י מיגו ולא סגי בה למנוע הוצאה ע"י רוב דלזה בעינן 'חזקה גמורה', והרמב"ן סובר דלענין למנוע ההוצאה ע"י ברי ושמא בעי' חזקה גמורה ודלא כהוצאה ע"י מיגו, וצ"ע.

**[ה]: הרמב"ן בדף ד.א. בד"ה והא הכא כיון דתפיס** וכו' **ולי נראה** וכו' כ' דהא דלמסקנא דחינן דליכא ראיה ממתני' דשנים אוחזין להא דר"ח קמייתא משום דס"ל דכיון שלא תועיל כפירתו בחצי הטלית 'כהודאה דמיא' ואין ראיה מהכא לענין העדאת עדים, וצ"ב במה עדיף 'אנן סהדי' יותר מעדים ממש, והרי אף כשיש עדים אין כפירתו מועלת מחמת העדים.

[ו]: **הרמב"ן בדף ו.א. ד"ה מדקאמרינן אי דקא צווח** כ' דמהא דאמרינן התם בגמ' גבי שנים אוחזין דאי תקפה אחד בפנינו מאי הו"ל למעבד, ואסיקנא נמי גבי ספק בכורות תקפו כהן מוציאין אותו מידו, ש"מ 'ש"מ דכל ספק ממונא דקיי"ל חומרא לתובע וקולא לנתבע אי תקפה בפנינו או בפני עדים מפקי' מיניה דאוקי ממונא בחזקת מריה', ומפורש בדבריו דשנים אוחזין בטלית נידון כ'ספק ממונא' ומדל"מ תפיסה בשנים אוחזין מוכח דל"מ תפיסה ב'ספק ממונא', והוי תפיסת שנים אוחזין כמו התפיסה ב'ספק בכורות', ולכאו' זה סותר להא דאמרי' ד'אנן סהדי דמאי דתפיס האי דידיה הוא' ולפ"ד **התוס' בב"ב והרא"ש הנ"ל** אמרי' בזה 'חזקה מה שתח"י אדם שלו' ומדמינן לה לנסכא דר' אבא, ובזה ודאי דל"מ תפיסה והתופס כגזלן גמור, ומוכרח מד' הרמב"ן דבשנים אוחזין יש רק 'מוחזקות מספק' ולא 'בירור גמור' דאנן סהדי וחזקה [וצ"ב מד' הרמב"ן הנ"ל דהאנ"ס עוד עדיף מעדים והוי כ'הודאה'].

**שיטת הרשב"א**

**[א]: הרשב"א ב"מ ב.א. ד"ה וזה ישבע** כ' על הקו' אמאי בשנים אוחזין יחלוקו ולא הוי כההיא ארבא דאמרי' כדא"ג, ותי' **בשם ר"ח ז"ל** 'דשאני הכא משום דתפיסי וכדאמרי' בגמ' וכי מאחר שזה תופס ועומד וזה תופס ועומד שבועה זו למה ואמרי' נמי אנ"ס דמאי דתפיס האי דידיה הוא ומאי דתפיס האי דידיה הוא אלמא תפיסה מהניא כאילו נחלקה הילכך יחלוקו', ומפורש בדבריו דהתפיסה והמוחזקות 'כאילו נחלקה' והיינו דכ"א 'מוחזק בחציה' ו'הילכך יחלוקו' הייינו שהיחלוקו נובע ממה שכ"א מוחזק בחציה.

**[ב]:** ובהמשך דבריו שם, וכן **הרשב"א בב"מ דף ג.א. ד"ה אפילו תימא ר' יוסי** כ' דלהלכה בשנים אוחזין אמרי' יחלוקו אפי' בודאי רמאי ואין החלוקה יכולה להיות אמת, והוכיח כן מד' ר"ח ז"ל עיי"ש, וזה מתאים מאוד לשיטתו דהתפיסה 'כאילו נחלקה והילכך יחלוקו' דכיון שכ"א מוחזק בחציה ממילא ודאי דיחלוקו ולא איכפ"ל בודאי רמאי ואחיל"א.

[ג]: **הרשב"א בב"מ דף ב.ב. ד"ה האי מאי אא"ב רבנן** הק' בהא דפרכי' בגמ' שם לימא מתני' דלא כסומכוס דאמר ממון המוטל בספק חולקין בלא בשבועה, ופרכי' ואלא מאי רבנן האמרי הממע"ה, ומשנינן דהכא תרוויהו תפסי ולהכי יחלוקו, ותמה הרשב"א דקארי לה מאי קארי לה ומאי ס"ד דדין שנים אוחזין יחלוקו סותר לדין הממע"ה של רבנן, ותי' 'דקס"ד דמקשה דמתני' נמי מאי דתפיס האי דידיה ומאי דתפיס האי דידיה הוא וכאילו נחלקה וכ"א מוחזק במחציתו ונמצא כ"א בא להוציא מחבירו המחצית שתח"יוכיון שכן זה צריך להביא ראיה במה שביד חבירו ועד שלא הביא ראיה אין חבירו חייב לתת לו כלום ועסק שבועה אין כאן כלל וכן השני במה שביד חבירו, ועיקר קושייתו לרבנן ג"כ מחמת השבועה הוא ולא משום דקתני בה יחלוקו, ופריק אא"ב רבנן היא התם דלא תפסי לה תרווייהו אלא כולה ביד האחר לגמרי הו"ל אידך מוציא מחבירו ועליו הראיה, אבל כאן תרווייהו תפסי לה ואיננה מוחלקת, ועדיין מתעצמין בה זה אומר כולה שלי ובחזקתי וזה אומר כולה שלי ובחזקתי הילכך יחלוקו ובשבועה', ולכאו' מפורש ברשב"א דהשקו"ט דהגמ' הוא אי כ"א 'מוחזק בחציה' וממילא אי"צ שבועה, או דכ"א 'מוחזק בכולה' ולהכי צריך שבועה, וכן פירש **בקובץ שיעורים ח"ב סימן ט' אות י"ג** עיי"ש, וצ"ב דזה שלא כד' הרשב"א בדף ב.א. הנ"ל דטעם החלוקה הוא משום ד'כאילו נחלקה הילכך יחלוקו' וצ"ב.

[ד]: **הרשב"א בב"מ ה.ב. ד"ה שבועה זו תקנת חכמים היא** כ' 'ומיהו בכל דאלים גבר כיון דלא מזדקיננן להו לדינא דחלוקה לא מזדקינן להו לאשבועינהו', ומפורש בדבריו דכדא"ג הוא 'סילוק ב"ד' ולכן לא מזקקינן להו לשבועה, אבל חלוקת שנים אוחזין הוא 'מעשה ב"ד' וכיון דמזדקקינן להו לחלוקה מזדקקינן להו לשבועה, ומפורש לכאו' ברשב"א דחלוקת שנים אוחזין אינה מפני שכ"א 'מוחזק בחציה' 'וכאילו נחלקה' אלא ש כ"א מוחזק בכולה וצריך הזדקקות ב"ד לעשות חלוקה ולכן משביעין אותם, וזה מתאים לד' הרשב"א בדף ב.ב. הנ"ל וסותר לדבריו בדף ב.א. הנ"ל.

[ה]: **הרשב"א בב"מ ו.א. ד"ה משמע משמעתתין** הוכיח מהא דבשנים אוחזין לא מהני תפיסת האחד אם צווח השני מתחילה, דלא מהני תפיסה ממוחזק בספיקות, ודימה להא דתקפו כהן מוציאין מידו, עיי"ש, ומפורש בד' הרשב"א דתפיסת שנים אוחזין אינה בגדר 'ראיה ובירור' דחזקה מה שתח"י אדם שלו, ואינו אלא 'תפיסה ומוחזקות' במקום ספק מדינא דהממע"ה, ואינו כנסכא דר' אבא דפשוט דהחוטף כגזלן ולכו"ע פשוט דלא מהני תפיסתו.

**[ו]: הרשב"א בב"ב ל"ב.ב. בד"ה א"ל רב יוסף** הביא ראיה דלא מהני מיגו לאפוקי ממונא, מדינא דז"א כולה שלי וז"א חציה שלי דאין האומר חציה נאמן ליטול חציה במיגו דא"ב אמר כולה שלי דהוי מיגו לאפוקי ממונא עיי"ש, ומפורש בדבריו דבשנים אוחזין נחשב כ"א 'מוחזק' ומהני מוחזקתו לדחות המיגו.

[ז]: **הרשב"א בב"מ דף ג.א. ד"ה ותנא תונא** כ' בהא דקס"ד דשבועת שנים אוחזין שבועה דאורייתא היא מדר' חייא קמייתא כיון שיש אנן סהדי נגד טענתו על חצי צריך לישבע באידך חצי, וכ' הרשב"א 'הא דאמרי' ותנא תונא לא דמי דכל הנשבעין שבתורה נשבעין ולא משלמין והני נשבעין ונוטלין' אלא כיון דלא קאי לא דייקינן ביה כולי האי', ולכאו' מפורש בד' הרשב"א דכ"א נחשב 'מוחזק בכולה' ולכן כ"א נחשב גם 'נוטל' ומוציא מחבירו, דאם כ"א מוחזק רק בחציה למה הוא נחשב 'נוטל' והרי בשבועתו מחזיק החצי שתפוס בו.

אמנם יש בענין זה עצמו סתירה חמורה בד' הרשב"א ממ"ש **הרשב"א בב"מ דף ב.ב. בד"ה מקח וממכר ניחזי זוזי ממאן נקיט בסה"ד בשם הר"ז הלוי** דהא דפרכי' התם וניחזי זוזי ממאן נקיט ד'זה שהוא אומר שלא קיבל ממנו הוא מתחייב שבועת התורה על פיו..וזה הנכון בפירושי הראשונים נוחי נפש', ומפורש דשבועת ע"א איכא בשנים אוחזין, וצע"ג מ"ש משבועת העדאת עדים שכ' הרשב"א דל"ש ביה כיון דהוי 'נשבעין ונוטלין', והרי אף שבועת ע"א ליתא בנשבעין ונוטלין כמפורש **בכתובות פ"ז.ב.** וצע"ג.

[ח]: **הרשב"א בב"מ ב.א. ד"ה זה נוטל שלושה חלקים** הק' אמאי לא נימא בזה 'אין ספק מוציא מידי ודאי' **ובשיטה לא נודע למי [שיוחס לריטב"א]** תי' דכיון דאנן סהדי דמאי דתפיס דידיה הוא אי אפשר להוציא מידו לגמרי, והיינו דאינו נחשב 'ספק' משום האנן סהדי, והרשב"א [וכן התוס'] חולק וס"ל דהוא נחשב 'ספק' [ועי' מש"כ לעיל בשם הגרש"ש בדעת התוס'].

**שיטת התוס' רי"ד**

**[א]: בתוס' רי"ד ב"מ ב.א. בד"ה שנים אוחזין בטלית** כ' 'דוקא אוחזין דכיון דהוא בידם לא אמרי' להו כדא"ג שאי"ז דין שנאמר לאלים תקוף את החלש ותוציא את שבידו ותזכה בו, אבל אם לא היו שניהן תפושין...אמרי' כדא"ג כדמוכח פח"ה גבי ההיא ארבא', ומבאר מדבריו דאין ה'אוחזין' טעם לעצם החלוקה, והוא רק טעם שלא נוכל לומר כדא"ג.

**[ב]: ובתוס' רי"ד שם בד"ה והאומר חציה שלי** הביא קו' התוס' דליהמן האומר חציה שלי במיגו דא"ב אמר כולה שלי, וכ' שם 'וראיתי מתרצים דל"א מיגו כי אם להחזיק שבידו ולא להוציא מחבירו, ואינו נראה לי תי' זה שגם זה להחזיק הוא כי כך הוא מוחזק בה כחבירו', ומפורש בדבריו דגדר המוחזקות של שנים אוחזין אינו מוחזקות ב'חציה' לכ"א אלא כ"א 'מוחזק בכולה' וסובר התורי"ד דבכהא"ג אינו נחשב מיגו 'להוציא' כיון שבא גם 'להחזיק' מה שבידו [ובזה הוא שיטה יחידאה דלא ככל הראשונים דס"ל דנחשב 'מיגו להוציא'], ולשיטתו אזיל בדיבור הקודם שמבואר מדבריו שהמוחזקות הוא רק סיבה למה לא נימא כדא"ג ואינה טעם לעצם החלוקה, וכנ"ל.

**שיטת הר"ן**

**[א]: הר"ן בב"מ ב.א. בד"ה וזה נוטל רביע** כ' על הקו' למה לא יהיה נאמן האומר חציה שלי ליטול חציה מיגו דא"ב אמר כולה שלי 'יש מי שתירץ דכיון שזה תופס ועומד וזה תופס ועומד הו"ל כל חד וחד כאילו מוחזק בכולה וחבירו כאילו מוציא מידו והו"ל האי מיגו לאפוקי ממונא ומיגו לאפוקי ממונא לא אמרינן', ומפורש בדבריו דכ"א נחשב 'מוחזק בכולה' ואף בכהא"ג כשבא לזכות יותר ממחצה שיש בו הספק הוי 'מיגו להוציא'.

[ב]: **הר"ן בב"מ ג.א. בד"ה אלא מחוורתא בשם ר"ח ז"ל** דהא דאמרינן יחלוקו הנ"מ 'היכא דתפסי לה תרוויהו דומיא דמתני', דכיון דתפסי לה וליכא ודאי רמאי אא"פ להוציא שום אחד מהם מחזקתו, אלא מעמידין כ"א בחזקת מה שהוא תופס', ויש קצת סתירה מרישא לסיפא, דמתחילת דבריו משמע דה'אוחזין' הוא הוא רק סיבה שלא להוציא מידו והיינו דכ"א 'תפוס בכולה', ומיניה וביה מסיק 'אלא מעמידין כ"א בחזקת מה שהוא תופס' ומשמע דכ"א מוחזק בחציה, וצ"ע.

[ג]: **הר"ן בב"מ דף ו.א. בד"ה לא צריכא** כ' בהא דאבעיא לן התם בתקפה אחד בפנינו ושתק ולבסוף צווח אי מהני תקיפתו, דזה ודאי ליה להגמ' שיש צד לומר דהוי שתיקתו הודאה ויש צד לומר שאינה הודאה 'אלא הכא מבעיא לן, מי אמרינן טלית זו מתחילה בספק היתה עומדת שלא היינו יודעים של מי היא וכיון שכן אף ספק הודאה מהני להעמידה ברשות זה שתקפה, או"ד כיון דקצווח ואיכא למימר דהאי דאישתיק לאו משום הודאה הוא אין תולין לומר שמא הודה לפי שטלית זו אף מתחילה לא היתה מוטלת בספק דאנן סהדי דמאי דתפיס האי דידיה ומאי דתפיס האי דידיה וכיון שכן אין ספק הודאה מוציאה מידי ודאי'.

ועי' **בקובץ שיעורים ח"ב סימן ט' אות י"ז** כ' דספק הגמ' לפי הר"ן הוא אי כ"א 'מוחזק בכולה' או דכ"א 'מוחזק בחציה', דאם הוא הוא מוחזק בחציה איכא אנן סהדי דמאי דתפיס דידיה הוא, אבל אם כ"א מוחזק בכולה אין כאן אנן סהדי כלל אלא הוי ספק עיי"ש.

אמנם יעוי' **בר"ן שם בדף ו.א. בד"ה ואת"ל תקפה אחד בפנינו** וכו' שכ' שם בתוך דבריו 'אבל את"ל דתקפה אחד בפנינו א"מ אותה מידו אלמא שאין אנו תופסין טלית זו כאילו היתה בודאי של שניהם...אלא ודאי אף בתחילה אנו רואין אותה בתחילה בספק לכל אחד ואחד אלא שאין מוציאין כל חצי וחצי שבה מרשות התופס דמספיקא לא מפקינן', ומפורש בד' הר"ן דגם לפי הצד דהטלית היא 'בספק' לכ"א הרי הוא לבדו 'תפוס בחציה' ודין ה'יחלוקו' הוא ש'אין מוציאין כל חצי וחצי מרשות התופס', ולפי זה נמצא דפשיטא ליה להגמ' דכ"א 'מוחזק בחציה' ורק מספק"ל אם בכהא"ג דשנים אוחזין יש גם את ה'בירור ואנן סהדי' לכ"א בחציה וממילא החצי הוא 'ודאי' שלו [ולכן ל"מ ספק הודאה להוציא מידי ודאי], או"ד שיש רק את המוחזקות והתפיסה לכ"א בחציה 'ומספיקא לא מפקינן' מכ"א את החצי [וממילא כשיש ספק הודאה מהני להוציא ממנו], ודו"ק, וצ"ע דזה סותר לד' הר"ן הנ"ל אות א' שכ' בהדיא דכ"א נחשב 'מוחזק בכולה'.

**שיטת השיטה לא נודע למי [שיוחס לריטב"א]**

**[א]: בדף ב.א. בד"ה זה ישבע בשם ר"ת** 'אבל הכא דתפסי לה שתיהם אין מוציאין מידם לומר כדא"ג', ומשמע דאין המוחזקות טעם לעצם החלוקה והוא רק טעם למנוע הכדא"ג.

[ב]: **בדף ב.א. בד"ה זה אומר כולה שלי וזה אומר חציה שלי** הביא תי' הראשונים דהא דאינו נאמן במיגו משום דל"א מיגו לאפוקי ממונא [והסכים לעצם הדבר דנפשב 'אפוקי ממונא' אלא שהשיג דמהני מיגו לאפוקי ממונא].

[ג]: **שם בא"ד** הביא קו' התוס' אמאי לא נימא בז"א כולה שלי וז"א חציה שלי דאין ספק מוציא מידי ודאי כמו בספק ויבם, ותי' 'ולאו קושיא היא כלל דהתם הוי משום דלית לספק חזקת ממון כלל אבל האי כיון דתפוס בה ודאי חולקא אית ליה בגוויה דאנן סהדי דמאי דתפיס דידיה הוא הילכך לפוטרו בלא כלום אי אפשר', ומפורש בהדיא בדבריו דיש לכ"א מוחזקות במקצת לבדו המכריעה שהוא שלו.

[ד]: **בדף ב.ב. בד"ה ואלא מאי רבנן** כ' בפירוש הראשון בפי' השקו"ט קס"ד דמקשה דרבנן לא עבדי בה מידי אלא בראיה והיכא דל"ש למימר בה הכי לא עבדינן בה מידי, ופרקי', האי מאי, אא"ב רבנן, התם דלא תפסי לה תרווייהו אלא שהיה בחזקת אחד מהם אמרי רבנן המע"ה, אבל הכא דתרווייהו תפסי בה ובחזקת שניהם היא וליכא מוציא אמרי רבנן פליגי בה בשבועה', ומפורש בדבריו בפי' הקו' דלא אמרינן דכ"א מוחזק לבדו בחציה דא"כ לק"מ, אלא כ"א מוחזק בכולה וממילא אין לומר יחלוקו, ובתי' הגמ' נראה מדבריו דלא הדרינן מהבנה זו דכ"א מוחזק בכולה, ורק דכיון דהיא בחזקת שניהם אין כ"א נחשב 'מוציא מחבירו' ולהכי יחלוקו בשבועה, ודו"ק, [ועי' **קובץ שיעורים ח"ב סי' ט' אות י"ג** שהביא פי' זה בשם השיטה, וכ' דלפי' זה בהו"א למדנו דכ"א מוחזק בכולה ובמסקנא משנינן דכ"א מוחזק בחציה].

[ה]: **שם בא"ד** כ' פירוש אחר וכ' שהסכים לו מורו הר"ש נר"ו [הרשב"א] דקו' הגמ' הוא על דין השבועה 'אמאי בשבועה דהא אמרי המע"ה ואם לא הביא ראיה אין חבירו חייב לו כלום והכ"נ כל אחד בא להוציא המחצית מיד חבירו דאנ"ס דמאי דתפיס האי דידיה הוא ומאי דתפיס האי דידיה הוא וכאילו נחלק כבר וזה מוחזק בה נמי והילכך שבועה זו למה, כאו"א צריך להביא ראיה על מה שביד חבירו, ופריק, אא"ב רבנן התם דלא תפסי בה תרווייהו אלא כולה בחזקת הא' לגמרי אמור רבנן המע"ה, דכהא"ג הו"ל מוציא מחבירו, אבל כאן דתרווייהו תפסי ואינה מוחלקת ועדיין מתעצמין בה שזה אומר כולה שלי ובחזקתי וזה אומר כולה שלי ובחזקתי אין כאן מוציא מיד חבירו ממש דלאו בחזקתו ממש היה ולא בחזקת האחר הלכך חולקין בשבועה', ולפירוש זה מפורש לכאו' דבהו"א למה הגמ' דכ"א מוחזק בחציה וממילא כ"א נחשב 'מוציא מחבירו' כלפי החצי, ובמסקנא משנינן דכ"א מוחזק בכולה וכ"א אומר 'כולה שלי ובחזקתי' וממילא אינו מוציא מיד חבירו 'ממש', [וכ"כ **בקובץ שיעורים שם** לפי פירוש זה].

[ו]: **בדף ג.א.** בתוך אריכות דבריו שהוכיח שם כשי' הרשב"א דלדידן בשנים אוחזין אין הבדל בין ודאי רמאי לאינו ודאי רמאי ולעולם יחלוקו, וכ' שם בתו"ד 'אבל במה ששניהם תפוסים בו אפשר דאף ר' יוסי מודה אע"ג דאיכא ודאי רמאי דלא אמר דיהא מונח, דמה שיתפוס בידו אנן סהדי דדידיה הוא וכמאן דפסיק דמי ובכהא"ג לא קניס ר"י ומין הוא דיחלוקו', ומפורש דכ"א נחשב מוחזק לבדו במחצה ואיכא אנן סהדי דדידיה הוא ולה כי ל"ש לחלק בזה בין איכא רמאי לליכא.

[ז]: **שם בסוף הדיבור** 'והא דאמר יחלוקו בשבועה או שלא בשבועה וכן בכדא"ג או יהא מונח, ה"מ בברי וברי, אבל בברי ושמא בכולהו ברי עדיף כיון דליכא לחד מנייהו חזקה דממונא'ומפורש בדבריו דגבי שנים אוחזין 'ליכא לחד מנייהו חזקה דממונא', ואם כ"א 'מוחזק בכולה' עוד אפשר לקיים הדברים, אבל אי כ"א מוחזק בחציה הדברים צע"ג.

[ח]: **שם בד"ה תני ר' חייא** 'והא דאמר ותנא תונא היינו משום דקס"ד דמתני' נמי להא דמיא שזה שנשבע על חלקו נפטר מתביעת חבירו באותו חלק בשבועתו, והיינו כעין שבועה דאורייתא שנשבעין ולא משלמין' והיינו דפליג על הרשב"א הנ"ל שכ' דהוא בכלל 'נשבעין ונוטלין' ולכאו' יסוד המח' הוא, דהרשב"א הבין דכ"א 'מוחזק בכולה' וממילא הוא נחשב 'נוטל' והוא הבין דכ"א מוחזק בחצי שלו וממילא הוא 'נפטר', וי"ל ודו"ק.

**פרק ג': בדין 'מנה שלישי' ובגדרי 'יהא מונח עד שיבוא אליהו'**

**פרק ד': בדין 'ההוא ארבא' ובגדרי 'כל דאלים גבר'**

**פרק ה': בגדר דין 'יחלוקו' בדררא דממונא**

**פרק ו': בדין זה אומר כולה שלי וזה אומר חציה שלי**

**פרק ז': בדיני וגדרי שבועת שנים אוחזין**

**פרק ח': בדין שנים אדוקין בשטר**

**פרק ט': בדין יחלוקו בכותל חצר שנפל**