פרק ר_ אליעזר דמילה 4
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 19 ר אליעזר דמילה

**בסוגיא דציצין המעכבין את המילה עד מתניתין דף קלד ע''א המתוקן פסח**

**דף קלג עמוד א**

**ביסוד חיוב מציצה אי הוי מגוף המילה**

1. **עושין כל צרכי מילה בשבת מוהלין ופורעין ומוצצין.** יש לעיין אי המציצה חשיב מצרכי המילה והוי גמר במצות מילה, או דהוי מחמת פקו''נ דהתינוק, ובפשטות נראה בגמ' בעמוד ב' דר' פפא מבאר את דינא דמתניתין דמחללין עליו שבת דהוי מחמת סכנה כמו איספלנית וכמון. אולם יעוין בשדי חמד סוף חלק ט' במערכת מילה סימן ב' עמוד קלא בקונטרס מבעל השדי חמד בדין מציצה, בס''ק א' ב' דמאריך דאיכא קיום מצוה במציצה, ומוכיח מרש''י בדף קל''ד ע''א ד''ה לכרכי הים, דמבואר דבכל מילה איכא מצוה בהטפת הדם ברית ולפי''ז נוקט השד''ח דבמציצה איכא להך קיומא דהטד''ב [יעוי''ש מה דמבאר אמאי לא סגי בדם היוצא במילה].

**והא דלא דחי שבת** יעוי''ש בסק''ו דמביא מהש''ך רס''ב סק''ב דהטד''ב לא דחיא שבת. ויעוין עוד בסק''ו שם דמביא מהמהר''י אסאד בשו''ת יהודה יעלה דמציין לדברי הלבוש רסו ב' דהמציצה הוי מגוף מצות המילה והא דלא דחי שבת מבאר המהרי''א דהוי כהא דאמרינן דאכילת פסחים מצוה ולא מעכבא.

**ויעוי''ש בסק''ט דמביא את המיוחס לר''ן** בעמוד ב' וז''ל, ומסתברא דכל זמן שהוא מתעסק בצרכי מילה כגון חתיכתה ופריעתה ומציצתה לא מקרי פירש דכולהו צורך מילה נינהו אבל אם סילק ידיו אחר מיכן היינו פירש אף על פי שעדיין יש לו ליתן אספלנית וכמון וחלוק דהני צרכי רפואה נינהו. ואפי' במציצה עצמה יש לעיין דכל שפרע הרי סיים צרכי מילה ודילמא המציצה מיקריא רפואה ולא צורך מילה היא וצ"ע. ונראה בר''ן דנסתפק בזה, אולם צ''ע דבתחילת דבריו נראה דפשיטא ליה דהוי צורך מילה. **ויעוי'ש בשד''ח דמבאר דהא פשיטא לר''ן דחשיב כחלק מהמילה**, ורק בשבת כיון דהטד''ב לא דחיא שבת, וכל מה דדחי שבת הוי רק מחמת סכנה, לכן נסתפק הר''ן אי אמרינן דכיון דלרפואה הוא צריך [דלהכי דחי ליה מציצה לשבת], ממילא מקרי פירש ואסור כיון דאין עיקר כונתו כעת למילה, או דלמא לצרכי מילה קא מכוין כמו ביום חול ורפואה ממילא אתי. והוי כספק הגמ' בכתובות ה' ע''ב אי לדם הוא צריך ואסור או להנאת עצמו קא מכוין ודם ממילא אתי. רק יעוי'ש בסק''י דמוכיח מהרמב''ם פ''ב ה''י דכל שעוסק במציצה חשיב כלא פירש עדיין.

**ויעוי'ש עוד דמאריך בענין המציצה דבעי דוקא בפה ולא ע''י דבר אחר**, ודן שם אי הוי הלכה למשה מסיני והוי חלק צורת המצוה או דהוי מחמת חשש סכנה כמו שנקט הרמב''ם דע''י המציצה הוא שואב את הדם ממקומות הרחוקים, ויעוי''ש דמוסיף עוד כמה טעמים לקיים את המנהג של מציצה בפה.

**ולפי מה שנתבאר בשדי חמד דהוי מצוה יעוין במנחת אריאל ס''ק כ''ד דדן לפי''ז אי כשר בלילה** דהרי מילה וכן הטפת דם ברית פסולה בלילה, לענין אי בעינן שיעשה בזמנו אי נימא דהוי חלק מגוף המילה א''כ בעי שיעשה בזמנו אולם אי הוי מצות הטד''ב יעוין בחידושי הגר''ח דף קלה דהטד''ב לא בעי שמיני.

**בטחינה ע''י לעיסה אי איכא איסורא**

1. **אם לא שחק מערב שבת לועס בשיניו ונותן.** יעוין ברש''י דמבאר דכל דאפשר לשנויי משנינן ובמג''א שכ''א ס''ק י''ב הוכיח מרש''י דדבר שאינו חפץ לאוכלו אסור ללועסו בשיניו משום טחינה ומבאר המחצית השקל וז''ל, משמע דסבירא ליה דגם ע"י לעיסה יש בו משום טוחן אלא שהוא ע"י שינוי, דאם לא כן למה הוצרך לומר הטעם משום כמה דאפשר לשנויי.

**בהא דמבואר דבעי שנוי אי איירי לאחר המילה**

1. **יעוין ברש''י דאיירי לאחר המילה.** וכן מבואר ברמב''ן וברשב''א קל''ד ע''ב בדינא דאשתפוך חמימיה [של אחר המילה], קודם המילה, אי מותר למול ולגרום לחלל שבת בחימום המים שלאחר המילה. וברמב''ן הוכיח ממתניתין מהא דלא נקטה דכשאין לו כמון בביתו או שאי אפשר ללעוס בשניו תדחה המילה, דדיינינן לפי השתא וכעת איכא דין דחיה מכח המילה, וכן מהא דכורך על אצבעו ומביא דרך רשות הרבים למרות דאיכא בזה איסורא דרבנן [והרי רבנן העמידו דבריהם גם לדחות מילה], ומוכח דדיינינן כפי השתא. ויעוי''ש ברשב''א מה דדחה ראיותיו מהמשנה, אולם הא מיהא חזינן דאיירי לאחר המילה, וא''כ מוכח דבפיקו''נ איכא דין לשנות במה דאפשר.

**אולם יעוין במ''מ פ''ב משבת הי''א דהוכיח מהרמב''ם דרק ביולדת צריך שינוי** מפני שכאב היולדת וחבליה הם כדבר טבעי לה ואין אחת מאלף מתה מחמת לידה ולפיכך החמירו לשנות במקום שאפשר ולא החמירו בחולה. ודין המילה הוא לפי דעת רבינו מפני טענה אחרת מפני שהן מכשירין שהיה אפשר לעשותן מערב שבת כמו שהזכיר רבינו בפ''ב ממילה עכ''ל.

**ויעוי''ש ברמב''ם ה''ו דכתב שם לדינא דמכשירי מילה לא דוחים שבת ועל זה מביא את דינא דמתניתין דאין טורפין יין ושמן ולא עושין כמון וכו'**. ויעוין בב''ח של''א סק''ג וז''ל, הא דמצריך לעשות בשינוי **היינו לפני המילה** אבל לאחר המילה מותר בלא שינוי. ומבואר דהוי הגבלה בהיתרא דמכשירין היכא דאפשר לעשותן מע''ש, אולם לאחר המילה דההיתר מכח פקו''נ לא בעי שיוני וכן מבואר בבהגר''א יו''ד רס''ו סק''י.

**דף קלג עמוד ב**

**גמ' דתנו רבנן המל כל זמן שהוא עוסק במילה חוזר בין על הציצין המעכבין את המילה בין על הציצין שאין מעכבין את המילה פירש על ציצין המעכבין את המילה חוזר על ציצין שאין מעכבין את המילה אינו חוזר.**

**בגדר המציאות של ציצין המעכבין את המילה**

1. **יעוין במתניתין בסוף פרקין קלז ע''א דאלו הן ציצין המעכבין את המילה בשר החופה את רוב העטרה**. ויעוין בדבר אברהם ח''א סימן כ''ג סק''ב דנסתפק אי הוי שיעור בערלה דכל מה שהיה מחפה את רוב העטרה צריך להסירו וגם אי נשאר ציץ שיש בו כדי לכסות רק בפועל לא יכול לכסות כגון שמחובר לגיד רק מצד אחד ומצד השני נופל כלפי מטה מחויב להסירו או דתליא בחיפוי בפועל. ויעוי''ש דמביא משו''ת חת''ס יו''ד רמ''ט דהקשה דאיך מברכין על הפריעה על המילה הרי פריעה היא רק גילוי העטרה ואין בה חיתוך, ומיישב דלשון מילה לא הוי חיתוך אלא הסרת הדבר ומובנו כולל גם פריעה. ולפי''ז ניתן לומר דגם בעור הערלה חשיב מילה גם אי לא חותכו לגמרי אלא העיקר שמסירו.

**ויעוי''ש עוד דמביא מהבינת אדם בסופו שדן דעיקר המילה היא היא בעור הפריעה** לחוד שתתגלה העטרה ממנה ומה דצריך לחתוך את עור הערלה רק בכדי שיגיע לגילוי העטרה, וא''כ לא רחוק לומר דאף דלפי מה דקיי''ל דהוי חלק מהמילה עיקר הענין הוא בגילוי של העטרה, ולבסוף מביא משו''ת מהר''י אסאד בספרו יהודה יעלה דדן ממש בנידון זה היכא דנשאר תלוי מצד אחד ונסתפק שם אי מצות מילה ענינה כריתת הערלה או גילוי העטרה ומסיק דבעינן את החיתוך, ויעוי''ש דמכריח את זה ג''כ מטעמי מצות מילה יעוי''ש.

**בדין חזרה בציצין שאין מעכבין היכא דפירש בחול ובשבת**

1. **יעוין ברש''י וכן בטור רס''ד דאיירי בשבת**, אולם יעוין בב''י סק''ה ד''ה ומה שכתב, דמוכיח מהרמב''ם פ''ב ה''ד דכתב להך דינא בסתמא דליכא חילוק בין חול לשבת, וכתב שם הב''י דלפי''ז צ"ל דאינו חוזר דקתני לגבי חול פירושו אינו צריך לחזור, ולגבי שבת פירושו אינו רשאי לחזור. ובעיקר הא דנקט הב''י דבחול ליכא איסורא יעוין בחת''ס [וכן במרכבת המשנה פ''ב ה''ד] דדן דאיכא בזה איסור חבלה כיון דהוי רק הידור ואין לו זכות לחבול בבנו בשביל הידור גרידא, אולם יעוין באמרי בינה שבת ל' דמבאר דס''ל דהוי זכות להתינוק שכשיגדל יהי' המצוה מהודרת.

**רק דבעיקר הך דינא דפירש בשבת יעוין בטור רסו דמביא מהעיטור** דכתב דאף על פי שאין מעכבין חוזר אף על פי שפירש. ובבאור דעת העיטור יעוין בדרישה סימן רסד וז''ל, וטעמיה משום דאף דא"צ מ"מ אין בו חילול שבת כיון דלית ביה תיקון וה"ל כמחתך בשר בעלמא. וכיון דמ"מ הוא חותך לצורך המילה יש לו היתר אף בשבת אם ירצה.

**אולם יעוין בב"י** וז''ל, משום דמסיק בגמ' דנהרדעי מוקמי לה כרבנן דר' יוסי גבי לחם הפנים ובההיא קי"ל כר' יוסי דנימוקו עימו, א"כ לית הלכתא כהאי ברייתא. והדברים כתובים להדיא בעיטור עצמו [הלכות מילה] דהלכה כר' יוסי בלחה"פ דנימוקו עימו ולפיכך אם פירש חוזר אפילו בשבת. ויסוד דינא ר' יוסי דלעולם מקרי פעולה אחת והמשך אחד ולפי''ז הוי כלא פירש.

**ובבאור מאן דס''ל דאיכא בזה איסורא** יעוי''ש בדרישה וז''ל, והרא"ש חולק וס"ל כיון דא"צ בחול אף דרשאי, בשבת הוא איסור. ונראה מדברין דהוי איסור דרבנן. וכן מבואר בשאג''א סימן נ' דמבאר את הכרח הרמב''ם דגם בחול א''צ, דאי נימא דאיכא דין הידור גם לאחר שפירש א''כ אמאי לא דחי לאיסור דרבנן של מקלקל בחבורה דהרי למ''ד מקלקל בחבורה פטור כל מה דבעי קרא להתיר מילה הוי מחמת דאיכא בזה תיקוני גברא במילה, ומאחר דכבר נתקן א''כ הוי מקלקל, והוי רק איסור דרבנן, ומזה הוכיח הרמב''ם דליכא דין הידור לאחר שפירש. ומבואר בשאג''א דהוי רק איסור דרבנן, ולפי''ז לדעת העיטור יצא דלמרות דליכא חיוב דהידור אחר שפירש מ''מ הקיום דהידור הוי סיבה למדחי לאיסור דרבנן אם ירצה לקיים את ההידור.

**אלא דבעיקר גדר איסורא דציצין** יעוין בשו"ת פרי יצחק חלק א סימן כח דהוכיח מהרמב"ן והרשב"א והריטב"א בסוגין שהקשו בהא דאמר ר' יוחנן ר' ישמעאל היא, והא אפילו כרבנן מצי אתיא דע"כ לא קשרי רבנן גבי פסח אלא דשקיל ליה בברזי, והכא גבי ציצין שאין מעכבין איכא איסורא דאורייתא, ע"ש. ואמאי לא תירצו בפשיטות דהסוגיא אתיא למ"ד מקלקל בחבורה פטור, ובע"כ דלכ"ע איכא איסורא דאורייתא לחזור על ציצין שאין מעכבין.

ובבאור הדבר יעוי''ש וז''ל, ומשום דבאמת נראה דגם ציצין שא"מ כיון דמ"מ איכא מצוה מדרבנן לחזור עליהם מקרי תיקון גברא גם מה"ת, דעיקר תיקון מילה הוא משום המצוה, ועי' בתוס' שבת (קו, א) ד"ה מה. ולפ"ז כיון דעכ"פ מקיים בזה מצוה דרבנן מקרי תיקון גם מה"ת. וזה אינו ענין למה שנסתפקו האחרונים אם דיני התורה בכלל נמשכים אחר מצות חכמים, ומשום דבשבת מלאכת מחשבת אסרה תורה, וכיון דהאי גברא רוצה לקיים מצות חכמים נחשב תיקון גמור אצלו גם מדאורייתא במה שמקיים המצוה.

**ויעוין עוד בחת''ס בסוגין ד''ה והנה הרשב''א, דתלה את זה בפלוגתת רש''י ותוס' בדף קו בטעמא דמילה לא חשיב מקלקל** אי הוי מחמת המצוה או מחמת תיקוני גברא דאי הוי מחמת המצוה מהני גם מצות הידור, ואולם אי הוי מחמת תיקוני גברא א''כ כל כמה דכבר הוא מהול תו ליכא בזה תיקון.

**בדין ציצין דאין מעכבין היכא דפירש בחול**

1. **כבר הבאנו לעיל את פלוגתת הרמב''ם והטור אי הך דינא דברייתא הוי גם בחול**. ובבאור שיטת הרמב''ם דגם בחול לא מחויב מדין הידור לאחר שפירש. יעוין בבית הלוי ח''ב סימן מ''ז דמבאר דלא שייך הידור לאחר מעשה המצוה דלאחר שפירש דכבר אין כאן שום מצוה מדאורייתא במה יתנאה אח"כ והידור מצוה בלא מצוה לא שמענו, אולם יעוי''ש דמקשה על זה מהגמ' עצמה דהביאה ראיה מר' ישמעאל בנו של ריב''ב מהפשט הפסח דלאחר שפירש לא ממשיך להפשיט את כולו ודחתה דשאני הכא דאיכא דין ואנוהו ומבואר להדיא דלמרות דכבר פירש וחשיב התחלה אחריתי מ''מ עדיין שייך לקיום דהידור.

**רק יעוי''ש דמקשה דא''כ גם על הטור קשה כיון דהגמ' עסקה בדחיה דשבת,** וא''כ כל כמה דחשיב כפירש והתחלה חדשה מה שייך למימר דהידור לבד דחי שבת, ואי נימא דהידור חשיב כגוף המצוה ודחי שבת אמאי לא דחתה הגמ' ג''כ את הראיה מרבנן דלחם הפנים, דבעינן דיהא ד' כהנים אלו נוטלים ואלו מקבלים בשביל קיום דין ''לפני תמיד'' והוכיחה הגמ' מרבנן את עיקר היחס לפירש כהתחלה חדשה, [דאי בפירש דיינינן לי כחדא מעשה א''כ גם בלחם הפנים למרות דאיכא הפסק בין שתי המעשים היה נידון כמעשה אחד כמו שס''ל לר' יוסי] וקשה דאמאי לא דחתה הגמ' גם הכא דשאני מילה דאיכא דין ואנוהו.

ומוכיח הבית הלוי [וכן ביאר בחידושי הגרי''ז הלכות חנוכה] דהראיה מהפשט ולחם הפנים הוי שתי ראיות נפרדות, דבהפשט הנידון לא היה על היחס של המעשה כמעשה אחד אלא על דין הדחיה אי דין הדחיה הוא רק במה שנצרך לגוף המצוה [או לצורך גבוה], או מאחר דהמעשה הותר איכא היתר לגמור אותו, ולזה הוכיחה מהפשט דההיתר רק במה דהוי צורך גבוה, רק דדחתה דכיון דבמילה איכא קיום דהידור א''כ איכא למימר דמחמת כן ההיתר חל גם בציצין, אולם הראיה מלחם הפנים הוי על היחס של המעשה כמנותק מהמעשה הקודם דהוי כשתי מעשים נפרדים ובזה לא שייך למידן בזה דין דחיה דכל מה דשייך דין דחיה על הציצין שאין מעכבין הוי כחלק ממעשה המילה דההיתר מתפשט על כל המעשה אולם כל כמה דהוי מעשה נפרד תו לא שייך בזה היתרא, רק דבזה ס''ל לרמב''ם דכל כמה דהוי מעשה נפרד תו לא שייך בזה לקיום דהידור, ויעוין בגרי''ז דמביא את לשון הר''ח וז''ל, מהא שמעינן שהפורש מן המצוה אין לו עוד להחזיר עליה להדרה עכ''ל.

ובעיקר באור הנידון בלחם הפנים דהוי בעיקר דין הדחיה אי הדחיה מתרחבת בכל המעשה, יש לעיין דכל כמה דחשיב מעשה אחד מ''ש אי איכא הפסק מציאותי במעשה או דנעשה בהמשך אחד דהרי כל הנידון היכא דפירש, ונראה דכל כמה דהוי המשך אחד בהא ודאי ליכא הגבלה בהיתר ורק היכא **דהפסיק בהא איכא לנידון אי ההיתר פקע.** ונראה דגם בראית הלבנה שרש הנידון האו אי ההיתר התיחס לעצם ראית הלבנה או דהוגבל רק לראיה המוכרחת.

**ויעוין בריטב''א קט''ז ע''ב מה דמוכיח מסוגין בבאור שיטת רבנן דהוי יסוד בהיתרא דשבת**, והא דהביאה הגמ' בדף קט''ז ע''ב לקרא דכל פועל ה' למענהו הוי אסמכתא בעלמא. וז''ל, אלמא דטעמא דרבנן דהכא כטעמא דרבנן דהתם דאמרי אף על פי שפירש חוזר הוא על הציצין שאינם מעכבין, דסבירא להו דכיון דשרא רחמנא מלאכה בשבת לצורך גבוה או לצורך מצוה, כולה שריא לגמרי, היא וכל תכשיטיה, ואפילו מה שאינו מעכב בו ואפי' פירש מיניה.

**אלא דבעיקר מה דנקט רש''י דאיכא הפסק מציאותי בין ההפשט שעד החזה לשאר ההפשט יעוין בריטב''א** דף קטז עמוד ב' וז''ל, ור' ישמעאל סבר דלא שרא רחמנא מה שאינו צריך ומעכב בו אלא א"כ נעשה הכל ביחד, והכא כיון דאורחא דאימורין למשקליה בהפשטת חזה הויא ליה כאילו פירש, ואף על פי שלא פירש אלא שבא להפשיט הכל ביחד קודם הוצאת האימורין, ומבואר דמחמת דאורחתא דמילתא למשקליה קודם הוי סיבה לדון את שאר ההפשט כעשיה נוספת למרות שנעשית בהמשך אחד.

**בבאור שיטת הטור דבחול חוזר**

1. **מצינו כמה אופנים ברבותינו האחרונים בבאור שיטת הטור.**

**מהלך הגרי''ז.** יעוין בגרי''ז דמוכיח מהטור דס''ל דשייך הידור מצוה לאחר שקיים את עיקר המצוה, ובבית הלוי נוקט דאיכא בזה נפק''מ להיכא דקיים ארבעת המינים ובא לפניו כעת אתרוג מהודר אי איכא קיום של הידור בנענוע נוסף של הד' מינים. ומבואר לפי''ז דהרמב''ם והטור פליגי אי שייך הידור מצוה ללא המצוה ויש לעיין אמאי הכריח הרמב''ם דכל כמה דהוי מעשה חדש תו ליכא בזה חובת הידור ואמאי לא פירש דהוי רק ביחס לשבת לדחית שבת כמו שנקטה הגמ' בתחילה בראיה מלחם הפנים. ומוכח דס''ל לרמב''ם דכל כמה דהיה שייך קיום דהידור בהכרח דליכא ניתוק בין המעשים וחשיב גמר במעשה המילה ולכן הכריח דע''י דהוי מעשה מחודש פקע מזה חובת הידור. אולם הטור ס''ל דהך קיום דהידור הוי קיום בפני עצמו ולא חשיב כגמר במילה ולכן שייך שעדיין יהא חובת הידור למרות דליכא שייכות בין שתי המעשים.

ובבאור שרש הנידון בזה נראה דכידוע בכל מצוה איכא שתי ענינים. האחד. לחפצא דמצוה. שנית לקיום מימרא דרחמנא, כמו שמאריך הזה הקובץ הערות ---. ונראה דהידור מעמיד קיום בחלק של קיום מצות ה' דכל כמה דמהדר באופן קיום המצוה מוסיף קיום באופן קיומו את רצון ה' [ורק בפסולא דאתרוג דבעי הדר בהא ס''ל לרש''י ריש לולב הגזול דואנוהו מעכב, וכונתו דכיון דהתורה הצריכה את ה''הדר'' בגוף המצוה הלכך היחס של הדר נקבע כפי אופן הקיום ד''ואונהו'' דבזה חזינן את היחס להדר דהוי ביחס תורה דהוי צורה נאה רק בעלמא ההדר לא נכנס לגוף המצוה], והשתא יש לדון אי בשביל לאשוויי כהידור ה''מצוה'' בעינן שהמעשה שבו עושה את ההידור יהא מעשה מצוה ע''י דמצווה בהך מעשה, או דכיון דעיקר הקיום דבא להעמיד הוי קיום של הידור בהא לא בעינן למעשה שעושה כעת חפצא דמעשה מצוה, אלא סגי במה דעושה מעשה הידור ביחס למצוה שנעשתה כבר, ובשביל היחס לפעולתו כהידור במצוה דנעשה כבר סגי בהא דאיכא גמר במעשהו דאתמול, ואי נימא דגם בד' מינים שייך להאי קיומא נצטרך לומר דגם כעת איכא קיום דד' מינים במעשהו, רק דליכא בזה חיובא ולא הוי ''מעשה מצוה'', דאל''כ הוי כמנענע עלים בעלמא וליכא בזה מציאות של הידור.

ונמצא לפי''ז דאי נימא דבעי למצוה בשביל ההידור א''כ ההידור הוי דין מדיני המצוה ובזה מבואר ראית הרמב''ם דליכא חובת הידור דכל כמה דהיה שייך חובת הידור גם לאחר גמר המעשה מוכרח דאיכא עדיין למצוה הראשונה, ומהא דחשיב מעשה חדש מוכרח דליכא חובת הידור משא''כ הטור ס''ל דהוי קיום בפני עצמו ולכן הא דהוי מעשה חדש לא הוי סיבה להפקיע חובת הידור רק דכל כמה דחשיב מעשה אחד מהני הא דאיכא בזה קיום דהידור להרחיב את ההיתר גם לציצים שלא מעכבין כמו דמבואר בתחילת הסוגיא.

**ובעיקר יסוד חיובא דהידור מצוה יעוין במסילת ישרים** פי''ט בבאור חלקי החסידות וז''ל, הרי דעת שפתותיהם ז"ל ברור מללו, שאין די בעשות המצוה לבד, אלא שצריך לכבדה ולהדרה. ולהוציא ממי שלהקל על עצמו יאמר אין הכבוד אלא לבני האדם המתפתים בהבלים אלה, אך הקדוש ברוך הוא אינו חושש לזה, כי הוא מרומם מדברים האלה ונשגב מהם, וכיון שהמצוה נעשית לאמתה די בזה, אמנם האמת הוא שהאדון ברוך הוא נקרא אל הכבוד (תהלים כ"ט), ואנו חייבים לכבדו, אף על פי שאינו צריך לכבודנו ולא כבודנו חשוב וספון לפניו, ומי שממעט בזה במקום שהיה יכול להרבות, אינו אלא חוטא. ומבואר דאיכא מושג של כבוד ה' בעשית המצוה. ויש לדון אי הוי קיום בפני עצמו או דהוי חלק מצורת אופן קיום מעשה המצוה שיעשנה בכבוד.

**מהלך הבית הלוי.** יעוין בבית הלוי חלק ב סימן מז סק''ב וז''ל, דס"ל דמצות מילה נמשכת על האדם כל ימי חייו וכמו בציצית למ"ד כלי קופסא חייבין בציצית דמשעה שמטיל בו הציצית מקיים המצוה כל זמן שמונח הבגד בקופסא, כמו כן במילה ס"ל להטור דמלבד דמעשה עצמה של המילה דהיינו חתיכת ערלה דהוי מצוה, עוד זאת נמשכת היא לעולם דס"ל דהמצוה הוי על ישראל שיהיו נימולים וכמו שכתוב והי' בריתי בבשרכם לברית עולם, ומש"ה ס"ל להטור דאע"ג דפירש הוי התחלה אחריתא מ"מ שייך התנאה לפניו במצות.

**מהלך הזכר יצחק**. יעוין בזכר יצחק דלא מסתבר לו דאיכא שתי קיומים במצות מילה ומסיק דהמצוה בגוף מעשה המילה. והא דשייך בזה הידור יעוי''ש דמבאר דהחפצא דמעשה מילה לא הוי מעשה החיתוך אלא הסרת הערלה ולכן כל כמה דגומר את הסרת הערלה ומגלה את העטרה לגמרי איכא בזה הידור במצות מילה, ולא דמיא ללולב דכבר קיים את המצוה ולא מוסיף כעת במעשה שעשה כבר. וז''ל, דבודאי אפי' אם נימא דמצות מילה אין זה מצוה נמשכת לעולם מ"מ ודאי דעיקר מ"ע דמילה הוא להסיר הערלה מבשרו, ואמרינן דנוי המצוה הוא להסיר ממנו גם הציצין שאין מעכבין, ולפ"ז כ"ז שלא הסיר הציצין עדיין אין המצוה מהודרת עד שישלים לחתוך גם הציצין שלא ישאר שום ערלה כלל. ותדע דאי נימא דהמצוה הוא מעשה החתך בלי ענין כלל להסיר ממנו הערלה א"כ לא הי' מקום כלל שיהי' יפוי מצוה בחתיכת ציצין שאין מעכבין, דבעצם החתך הרי לא הוי יפוי כלל במה שחותך גם הציצין אפילו אם ימול בפעם אחד, ומדקחשיב לנוי מצוה לחתוך הציצין ע"כ צ"ל דעיקר הנוי הוא במה שיוסר ממנו הערלה לגמרי וישאר העטרה גלויה מכל וכל למראה עין.

**בהא דבגר ליכא לו חיוב לחזור על ציצין שאין מעכבין**

1. **יעוין בבית הלוי חלק ב סימן מז דמקשה מהא דאיתא ביבמות** דף מ"ז גבי גר קיבל מלין אותו מיד, נשתיירו בו ציצין המעכבין את המילה חוזרין ומלין אותו שנית, נתרפא מטבילין אותו מיד, ומבואר דאי נשתיירו בו ציצין שאינם מעכבים לא חוזר למרות דמילת גר הוי בחול [דמילת גר לא דוחה שבת] ומבואר כדעת הרמב"ם דגם בחול א"צ לחזור וקשה על הטור.

ובישוב דעת הטור יעוי''ש דמישב בשתי אופנים. או דאיירי דוקא קודם הטבילה דאיכא בזה לדינא דשיהוי מצוה לא משהינן ובזה לא מהני מעלת הידור למדחי. או דגם הטור לא קאמר רק על אותו יום ממש דאז הוא דחוזר אבל למחר אינו חוזר, ומש"ה בגר דצריך להמתין עד שיתרפא שוב אינו חוזר.

ובעיקר הקושיא מגר יעוין בחזון יחזקאל על הש''ס דמיישב דשאני מילת גר שעיקר מילתו להכשירו להיות גר ולא הוי כמילה דאיכא מצוה במעשה המילה ולכן בזה לא שייך ''הידור מצוה''.

**בגדר עיכובא דציצין המעכבין והנפק''מ אי ניתן לחלק את המילה ופריעה, וחיתוך הציצין המעכבין לב' מוהלים**

1. **תנו רבנן מהלקטין את המילה ואם לא הילקט ענוש כרת מני אמר רבי כהנא אומן מתקיף לה רב פפא אומן לימא להו אנא עבדי פלגא דמצוה אתון עבדיתו פלגא דמצוה**. מבואר בגמ' דגם אי לא סיים את חיתוך הציצין לא הוי חילול שבת ולא ענוש כרת. ויעוין ביש''ש יבמות פ''ח סימן ג' דמחדש דחלוק עיכובא דפריעה דהוי חסרון בגוף המילה והוי כעושה חבורה, לציצין המעכבין דהוי עיכובא, ומחדש דגם אי ניתן לחלק את חיתוך הערלה והסרת הציצין לשתים כיון דסכ''ס איכא קיום של מילה למי שהסיר את הערלה כמו שמבואר בסוגין מ''מ במילה ופריעה כיון דכל כמה דלא פרע הוי חבורה בעלמא הלכך לא מחלקינן לתרוויהו כיון דאי לא תיעשה הפריעה הוי כעושה חבורה. וז''ל, ולא דמי להא דאמרי' בפ' ר"א דמילה אנא פלגא דמצוה קעבדי, דשאני התם שהרי מל כדרכו, רק שנשאר במילה דבר המעכב כה"ג אמרינן שפיר ברשות התחיל וחצי מצוה קעביד, אבל מל ולא פרע דהוי כאילו לא מל לגמרי ואפי' חצי מצוה לא קעביד אשתכח דעשה חבורה בשבת. ותדע דתנן בסוף בפ' ר"א דמילה (שם, קל"ז ע"א) אלו הן ציצין המעכבין המילה, בשר החופה רוב העטרה כו', מל ולא פרע את המילה כאילו לא מל. ומדנקט גבי ציצין לשון עיכוב וגבי פריעה כאלו לא מל, משמע דלא נקרא מילה כל עיקר בלא פריעה

וכו'. הילכך מי שמל אדעת' שיפרע חבירו, וק"ו אדעתא דלא ליפרע כלל, חייב איסור כרת, לכן לא יהיו שני מוהלים בשבת או בי"ט אבל מי שמל ושכח ציצין המעכבין, יכול לומר לחבירו שיגמור, ואין איסור בדבר.

**אלא דבעיקר הנידון אי ניתן לחלק את המילה והפריעה לשתי מוהלים**, יעוין בשו''ע רסו י''ד דנקט דיש להזהר שהמל עצמו יפרע, וברמ''א פליג עליו ובב''י ס''ס רסו מדייק מרש''י דנקט דחיובא ליכא דמשמע דאיסורא מיהא איכא, ובדרכי משה מחלק בין היכא דלא נגמר המילה להיכא דנגמר. ומבואר דליכא חילוק בין ציצין לפריעה וכן נקט בנוב''י תנינא או''ח סימן כ''ב ותמה על היש''ש דחילק בזה ובמנחת אריאל מביא מהר''ח בסוגין דמביא מהירושלמי את הילפותא על מילה, ופריעה וציצין מאותו פסוק.

**אולם יעוין בנחל איתן** הלכות מילה פרק ב הלכה ג וז''ל, ומיהו נראה שאינו חייב כרת רק על עיקר המילה כשלא מל כלל ולא על ציצין המעכבין דהא כרת גבי ערל זכר אשר לא ימול כתיב וציצין לאו מהאי קרא משתמע כלל רק מרבויא דהמול ימול כדאיתא ביבמות (דף ע"ב) וכבר הוכיח המל"מ בפ"ג דשגגות שאין עונשין כרת על רבוי עיין שם. ונראה שזהו כוונת רב אשי דקאמר בפרק ר' אליעזר דמילה (דף קל"ג ע"ב) גדול בהדיא כתיב וערל זכר ''אשר לא ימול'' דמשמע רק שלא ימול כלל. ומ"ש בס' הנזכר דציצין דומין לפריעה דתנן מל ולא פרע כאלו לא מל אין הנדון דומה לראיה. דלא פרע כלל הרי שלא עשה שום מעשה ממצות פריעה. משא"כ במל וחתך העור ועשה מעשה ממצות חיתוך אלא שנשאר ציצין אפשר דאינו חייב כרת.

**ובעיקר הנידון לחלק לשתי מוהלים איכא בזה נידון נוסף** יעוין בשאג''א נ''ט דדן בהלכות היתרא דפקו''נ אי איכא איסורא בריבויי גברא, ויעוי''ש מה דמחלק בין רבוי בשיעורין לריבוי גברי, ויעוי''ש עוד מה שמביא משו''ת הרמ''א סימן ע''ו. ויעוין עוד אריכות דברים בקרן אורה בדף קל''ז ע''א ד''ה ראיתי לבאר קצת דין ב' מוהלים בשבת.

**ביסוד שו''ת הרמ''א דשתי מוהלים חשיב שתים שעשו**

1. יעוין בשו''ת הרמ''א סימן עו דדן להתיר מחמת שתים שעשו דזה עוקר וזה מניח, ובשאג''א תמה עליו דמאי שיאטיה להוצאה דהמלאכה מורכבת מעקירה והנחה לחבלה דבכל חד איכא סיבה עצמית לאיסור חבלה. ובשו"ת חתם סופר חלק ו ליקוטים סימן צט כתב וז''ל, הגם כי דבריו מאוד תמוהים וכמ"ש הגאון בשאגת ארי' הרי כל א' עושה חבורה שלימה מ"מ כבר ביארתי במקום אחר בסוגי' דמפקיד פקיד, דלע"ד חבורה אינו אב מלאכה כלל, רק כמה מלאכו' נעשי' ע"י חבורה כגון השוחט, נוטל נשמה ע"י חבורה, ולחד מ"ד צובע, ולפעמים תולש וגוזז ע"י חבורה, ולפעמים מפרק ע"י חבורה, ולפעמים מתקן גברא משום בונה כמבואר בסוגי' הנ"ל מדכתיב ויבן ה' אלקים את הצלע, ובשבת ק"ו הוה בעי למילף מדאיצטריך למישרי מילה ש"מ מקלקל בחבורה חייב פי' כל אב מלאכה שנעשי' ע"י חבורה חייב ודחי מה לי תקוני גברא כו'. וא"כ לפי"ז י"ל כיון ''דחבורה בעצמה ליכא מלאכה כלל רק התיקון גברא'' דהוה כמו בונה, ומאחר דלא גמר הבנין אלא ע"י מילה ופריעה ה"ל ממש כמו זה עוקר וזה מניח, ואפי' אם נאמר דהוה מפרק שצריך לדם ברית, מ"מ פשוט שאינו דם ברית אלא ע"י דם היוצא ממילה ופריעה, דמל ולא פרע כאלו לא מל ועדיין בעי לתיקון גברא ונמצא דעיקר התעסקותו בתיקון גברא, וכן אי משום גוזז ותולש, [אף על גב שאינו צריך לדבר הנגזז מ"מ כיון שצריך לייפות הגוף להסיר ממנו ערלה המאוסה יחשב כגוזז], כיון דהתיקון בגופו הוא בפריעה א''כ נמצא ג''כ דעיקר התעסקותו בתיקון הגברא ולא נגמר המלאכה אלא ע"י שניהם ופטור כיון שהחבורה בעצמה אינה אב מלאכה.

**בבאור הא דאיכא תורת מלאכה לחייב כרת היכא דלא גמר את המילה בשבת**

1. **גמ' אלא אמר רב אשי לעולם אומן וכגון דאתא בין השמשות דשבת ואמרו ליה לא מספקת ואמר להו מספקינא ועבד ולא איסתפק ואישתכח דחבורה הוא דעבד וענוש כרת.** מבואר בגמ' דאי התחיל את המילה ולא גמר אותה בשבת חייב כרת. ויעוין בשו''ת רעק''א קמא קע''ד [מובא בחידושי רעק''א] דתמה דאמאי חייב כרת הא הוי מקלקל כיון דלא נגמר מילתו. ומוכיח מזה יסוד גדול, וז''ל, אע"כ כיון דמ"מ עשה ההתחלה מהמילה שראוי לגומרו מקרי מתקן, ולומר דהך תנא סבירא ליה מקלקל בחבורה חייב, הא הרמב"ם פסקה להא (פ"ב ה"ט משגגות) אף דפסק מקלקל בחבורה פטור.

ויעוי''ש דמכריח דאין לומר דהכא שאני דממשיך את המילה וגמר אותה בלילה וחשיב חלק מהמעשה המתקן. ראשית כל. דמילה לא כשירה בלילה. שנית. דהרי ע"כ לאו דוקא בה"ש דא''כ אמאי חייב כרת הא הוי ספק לילה, אלא דמיירי באתא סמוך לבה"ש, ומאחר דלא מצי לגמור ודאי ביום כיון דמיד נכנס לבין השמשות הלכך חשיב שהתחיל שלא ברשות אולם הא מיהא מוכרח דלא גמר המילה, דאי גמר יקשה איך חייב כרת דלמא הוא יום ומל הכל בשבת, ושפיר מוכח דגם כה"ג לא מקרי מקלקל.

**ויעוין עוד במאירי** וז''ל, ואם איחר עד בין השמשות של מוצאי שבת ואמרו לו היאך אתה מתחיל ואי אפשר לסיימה בשבת ונמצאת חובל שלא לצורך ולא נשמע להם והתחיל ענוש כרת, שהרי לא ברשות התחיל ונמצא חובל שלא במקום מצוה שמל ולא פרע כאלו לא מל, ''ואף הפריעה שגמר בלילה אינה מצוה'' שאין מילה אלא ביום, ''ומתורת מקלקל אי אתה פוטרו'' שהרי מ"מ מתקן הוא במה שעשה.

**ובעיקר הבאור בהא דחשיב תיקון יעוין בשו''ת חת''ס** דהובא לעיל בבאור דברי הרמ''א לפי מה דמיסד שם ביסוד מלאכת חובל דלא הוי אב מלאכה בפני עצמה אלא תליא באופי התעסוקתו ובמילה עיקר התעסקותו הוא בתיקון הגברא דמקשה דלפי''ז כל כמה דלא תיקן ליכא בזה כלל חפצא דמלאכה וז''ל, וצריך לומר לפי"ז מה דאמרי' פרק ר''א דמילה, אומן שלא הלקיט חייב כרת, ואמאי הא לא גמר תיקונו ולא מידי עביד, י"ל כמ"ש מהרש"ל יש"ש פ"ח דיבמות לחלק בין מל ולא פרע דה"ל כאלו לא מל כלל ולא נגמר תיקון גברא, משא"כ בלא הלקיט והשאיר ציצין זה אינו כאלו לא מל, אלא ''מעכבים את המילה'' שגברא כבר ''מתוקן ונגמר תיקונו'' אעפ"י שהשאיר ציצין אלו המעכבין.

**בשיטת הרמב''ם דלא מחייב בפועל כרת היכא דדעתו לגמור בשבת**

1. **יעוין ברמב"ם הלכות שגגות** פרק ב הלכה ט וז''ל, אם לא השלים אלא עד יציאת השבת הרי זה חייב חטאת שהרי התרו בו. ומדייק החזון יחזקאל דלא חייב כרת בפועל כיון שהוא בידי שמים בתר מחשבתו וכונת הלב אזלינן וכיון שלא היה בדעתו לעבור במזיד אינו חייב כרת, ורק דסד''א לפוטרו דחשיב אנוס, ולזה כתב הרמב''ם דע''י התראה הוי שוגג, אולם מזיד ג''כ לא הוי, ולכן לא חייב כרת, ולפי''ז הא דקתני דענוש כרת הכונה דיש ענין של כרת כדי לחייבו חטאת [ויעוי''ש בכס''מ וצ''ע].

**דף קלד עמוד א**

1. **אמר ליה אביי לרב יוסף מאי שנא כמון ביום טוב דחזי לקדרה יין ושמן חזי נמי בשבת לחולה דתניא אין טורפין יין ושמן לחולה בשבת אמר רשב''א משום ר''מאף טורפין יין ושמן לחולה.** יעוין בראמ''ה הורביץ דמקשה דאי ס''ל דדמי יו''ט לשבת הו''ל לאקשויי מטריפת יין ושמן גופייהו מיו''ט לשבת, ועוד קשה דאמאי לא מקשה בפשיטות מ''ש חולה ממילה.ויעוין דברים מחודשים בראמ''ה בעיקר גזירת רפואה בשבת.
2. **תנו רבנן אין מסננין את החרדל במסננת שלו ואין ממתקין אותו בגחלת וכו' הכא מיחזי כבורר.** יעוין בבאור הלכה סימן תקי סעיף ג וז''ל, עיין במ"ב מש"כ בשם המ"א דאם לא היה אפשר לסנן מבעוד יום מותר ביום טוב, אבל לפי דעת המחבר לעיל בסימן תצ"ה דסובר דבאוכל נפש עצמו אין לחלק ואפילו באפשר שרי א"כ ע"כ מה דאסרינן לסנן החרדל היינו משום דדרך לעשותו לימים הרבה ולכו"ע אסור.
3. **. אמר ליה אביי לרב יוסף מאי שנא מבישרא אגומרי אמר ליה התם לא אפשר הכא אפשר [וליכא בזה צורך או''נ].** יעוין ברי''ף ספ''ב דביצה דגריס התם [בבשרי אגומרי] ליכא כיבוי דסופו מבעיר, הכא איכא כיבוי. ומבאר הר''ן והמלחמות דכיון דהגחלת חוזרת ובוערת ורק בשעת הנחת הקדירה מתכבה האש ליכא בזה תורת כיבוי ומבואר בזה פלוגא יסודית במלאכת כיבוי אי הוי מחמת עשית הגחלת לפחם כמו שמבואר ברש''י בחילוק בין דחלת של מתכת לגחלת של עץ או עצם ביטול האש. עוד מבואר בזה פלוגתא יסודית אי איכא להיתרא דאו''נ בכיבוי דברי''ף מבואר דליכא היתרא, וכן גם אי איכא היתרא היכא דליכא צורך כגון בחרדל ליכא היתרא. ויעוין בשער המלך פ''א מיו''ט ה''ד מה דמאריך בזה.
4. **אמר ליה אביי לרב יוסף מהו לגבן אמר ליה אסור מאי שנא מלישה אמר ליה התם לא אפשר הכא אפשר**. יעוין בנשמת אדם כלל צג סעיף א דברים נפלאים בבאור השק''ו בסוגין. וז''ל, קשה דמאי פריך התם בפ' ר"א דמילה מאי שנא מלישה הו"ל לתרץ דשאני לישה שהיא מלאכה המותרת ביום טוב משא"כ מגבן דהוא ממלאכת בונה, כמש"כ הרמב"ם בהדיא בהלכות שבת דהמגבן חייב משום בונה, [והבונה ביום טוב אפילו לצורך אכילה חייב כמ"ש המ"מ בהדיא. ואף לדעת התוס' בפ' המצניע דבאמת גיבון מותר מן התורה ולכן גם הבונה אינו לוקה דאמרינן מתוך, עכ"פ גיבון הוא משום בונה ומה ענין זה ללישה], וגם לפי מה שמתרץ משום דאפשר מעיו"ט, וכי יהיה מותר לבנות ביתו כשנפל ביום טוב. ונ"ל ע"פ מה שכתב המ"א בסימן ש"מ דמגבן חייב משום בונה היינו במכוין לייפותו ולהשוותו ע"ש שהוכיח כן מהרמב"ם, ועכ"פ מבואר בהרמב"ם דבנין דגבינה הוא מפני שמחבר החלקים יחד, ע"ש במ"א בסוף סי' שי"ט, וא"כ הא תינח כשעושה גבינה ומשוה אותו לבעל תמונה עגול או ארוך דבזה שייך בנין, אבל כשנותן לתוכו דבר שיתקבץ רק החלב ויתייבש מעט דזהו משום בורר וזה מותר בי"ט. וזה שהיה שואל אביי מהו לגבן, אין כוונתו לגבן לבעל תמונה, דבודאי ידע הברייתא דמגבן חייב משום בונה. ולכן אמר ליה מאי שנא מלישה, פירש"י דזה נמי ללישה דמי, דמכיון שאינו עושה בעל תמונה אין כאן בנין כלל, וע"ז השיב רב יוסף שאני לישה דאי אפשר מעי"ט, אבל זה אפשר מעי"ט.