3 בדין מקום דליכא ריעותא כלל אם בעינן לדין חזקה, ובדין רוב בעילות אחר הבעל
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / חולין

אור ליום ועש"ק חיי שרה כ"ד מרחשון תשע"ז

א] חולין ד"י:, מנה"מ דאמור רבנן אוקי מילתא אחזקי', א"ר שמואל בר נחמני א"ר יונתן אמר קרא ויצא הכהן מן הבית אל פתח הבית והסגיר את הבית שבעת ימים, דלמא אדנפיק ואתא בצר לי' שיעורא, אלא לאו משום דאמרינן אוקי אחזקי'.

והתוס' שם הקשו, דתינח היכא דליכא ריעותא, אבל היכא דאיכא ריעותא כגון סכין שנמצאת פגומה וכו' כה"ג מנלן דאזלינן בתר חזקה, ותירצו דה"נ הכא יש ריעותא גדולה, עיי"ש.

והנה מבו' בד' התוס', דאף היכא דליכא ריעותא ולא נמצא הנגע חסר כלל, יש לחוש שנחסר הנגע, וכל הא דמטמאינן בזה הוא משום דין חזקה, שהרי לא הוצרכו להעמידה בגונא דאיכא ריעותא, אלא כדי ללמוד מזה דאזלינן בתר חזקה אף היכא דאיכא ריעותא.[[1]](#footnote-2)

ב] ועד"ז מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' בגיטין כ"ח א', דכל הא דלא חיישינן למיתה, הוא רק משום דין חזקה, וע"כ הוא דשמא ימות חיישינן כיון דע"ז ל"מ הכרעת החזקה, וכמו שפירש"י שם, ואמנם הנה הרשב"א בנדרים ד"ג: כתב בתו"ד דהא דשמא ימות חיישינן הוא מדרבנן, אך מדאורייתא לא חיישינן למיתה, ויש מקום לפרש דכונתו דאף דמדאורייתא ליכא בזה לדין חזקה, מ"מ מדאורייתא לא חיישינן למיתה אף בלא דין חזקה, (אך יל"פ דכונתו דהא דל"מ הכרעת החזקה על חשש דשמא ימות, אינו אלא מדרבנן).

ועד"ז מבו' גם בד' התוס' לקמן די"א., דאף אם נתברר לנו שלא היתה הבהמה טריפה בשעת לידתה, מ"מ יש לנו לחוש שנטרפה אח"כ, וכל הא דמכשרינן בזה הוא משום רוב, ומשום חזקה אין להכשיר בזה, משום דהו"ל חזקה שלא נתבררה בשעתה, והרי דבלא דין רוב או חזקה, יש לחוש שנטרפה הבהמה, אף דליכא ריעותא כלל לפנינו.

ג] והראוני בחי' חת"ס מהדו"ק לקמן די"א., ז"ל, והנה בכל הסוגיא י"ל מיירי מספק שהוא בטבע כגון קטן וקטנה שיש בטבע העולם שיולדו סריסים ואיילונית או טריפות מן הבטן וכיוצא, אך לחוש למקרה שיזדמן, קשה הענין מאוד, בודאי אין לדבר סוף ויהי' לחם שנתעלם מן העין אסור שמא נפל עליו חלב או דבר האוסרו וכו', ודלמדין וכו' צ"ע וכו' ומכ"ש למש"כ תוס' אפי' חי' י"ב חדש, נמצא ידעינן דל"ה טריפה מבטן, רק דלא נתבררה שעה א' שמא בין כך נטרף קשה מהיכ"ת לחוש למקרה ואין לדבר סוף, מיהו בבהמה י"ל כיון דכל הני חווי ברייתא קוצי אוכלין וכו' ושכיחי שינויים אי לאו דמ"מ רוב כשרות ואזלינן בתר רוב היו לנו לחוש וכו', אבל תוס' ילפי כן מעדים זוממין בודאי קשה, כיון שכבר חי י"ב חדש ולא נולד טריפה מן הבטן מהיכ"ת לחוש באדם למקרים המתהוים,[[2]](#footnote-3) ואין לדבר סוף, וצ"ל דיני נפשות שאני דכתיב והצילו העדה, ולכאו' המכוון בזה, דמשום והצילו העדה יש לנו לחוש לכל דבר, אף דליכא ריעותא כלל, וע"כ כל הא דהורגין אותו, הוא מכח הכרעת הרוב, ועי' ביחוסי תנאים ואמוראים ערך חייא בר רב דהא דהי' לנו לחוש במכה אביו שמא זינתה אמו הוא מכח והצילו העדה, עכ"ל.

ולפי דבריו נראה, דהא דבבית המנוגע חיישינן שמא נתחסר, אלמלי הכרעת החזקה, הוא משום דדרך הנגע להתחסר, - והא דחיישינן באדם שמא ימות, הוא משום דסוף אדם למיתה, וע"כ יש לחוש שמא מת עכשיו.

ד] והנה החת"ס שם הק' בזה, ז"ל, ודלמדין ממכה אביו ואמו צע"ג, איך ס"ד לחוש למקרה שמא בא עלי' א' ואינסה ואין לדבר סוף, ויש לדחוק דאין אפטרופוס לעריות הוה כבטבע וכו' ודוחק, עכ"ל.

אמנם הנה לפי דבריו תיקשי, דמ"ט בעינן לקרא דבית המנוגע ללמוד דאזלינן בתר חזקה, הרי יש ללמוד לזה מהא דבעל מותר באשתו, ולא חיישינן שמא זינתה, - ולכאו' בע"כ מזה, דאף בלא דין חזקה אין לנו לחוש שזינתה, דמהיכ"ת נסתפק שזינתה, והוא כמו דלא מייתינן מהא דמותר לאכול כל דבר, ולא חיישינן שמא נתערב בו איסור, והיינו משום דמהיכ"ת נסתפק בכך, וכמש"כ החת"ס.

והא דילפינן ממכה אביו ואמו דאזלינן בתר רוב, נראה דהיינו, משום דבאנו לדון על הביאה שנולד ממנה ולד זה אם הוא מהבעל או מאדם אחר, ובלא הכרעת רוב, אין לנו להכריע שהוא מהבעל, דשמא הוא מאדם אחר, - והיינו דאף דאין לנו לחדש מקרה, כ"ז הוא כשבאנו לאסור מכח המקרה המתחדש, דבזה הוא דאמרינן דמהיכ"ת לחדש שנעשה מקרה, אך כל שבאנו לדון על ביאה שנבעלה ממי היא, שפיר יש להסתפק דשמא היא מאחר, וזה ע"ד מה שחילקו האחרונים לגבי מה שאמרו דמדאפקרה נפשה וכו', ואכמ"ל.

ה] ואמנם החת"ס לטעמי' אזיל, שפירש לקמן י"א ?

יש להעיר עוד בזה, במש"כ הגר"ח בספרו דבסתירה ליכא מדינא אף ספק זנות, ומבו' בדבריו דל"ב בזה לדין חזקה, וכ"נ גם למש"כ התוס' דסוטה איתרע חזקתה, ואפ"ה אינה אסורה אלא מכח דינא דקו"ס, ואם מחל על קינויו אינה אסורה, וצ"ע דמ"ש מכל הני דוכתי דחזינן דעכ"פ כל שיש לחוש לדבר, בעינן לדינא דחזקה, - ובמק"א נת' דהתם שאני דאיכא דין בפנ"ע באיסור אשה לבעלה דבעינן דבר ברור, אך בד' הגר"ח אין נראה שכונתו לזה, וצ"ע.

יש לציין בענין זה למש"כ רש"י בתשו' סימן ס', ז"ל, שלא קבלתי שחילקו חכמים בין ספק סירכי ריאה לספק נקובי האם ופסוקי חוטין ונקובי דקין, דכי איבעיא לן מנא הא מילתא דאמור רבנן זיל בתר רובא ברובא דליתא קמן, ואהדר למיפשט אתיא מראשה של עולה ומשבירת עצם בפסח ומאלי' תמימה, ופרכינן דילמא פלי ליה ובדיק לי' פסח נמי דילמא מנח גומרתא עלי', אלמא כי איכא לספוקי ארובא בכולהו נמי איכא לספוקי, וכיון דסמכי ארובא בשאר טריפות, בריאה נמי היכא דלא אפשר, כגון שכבר הוציא הריאה לחוץ, נסמוך נמי ארובא ונימא רוב בהמות כשרות הן, עכ"ל.

ונראה מדבריו שדן בהך מילתא, דהי' מקום לומר דיש טריפות דא"צ לחוש להם כלל, ול"ב בזה לההלכתא דהלך אחר הרוב, וע"ז הוא שהוכיח רש"י, דממה שלמדו מזה דהולכין אחר הרוב, חזינן דגם בשאר טריפות איכא לספוקי, ואפ"ה הולכין בזה אחר הרוב, וה"נ בבדיקת הריאה.

שוב הראוני בד' הש"ך בסימן פ"ג סקי"א, ז"ל, דאחזוקי איסורא לא מחזקינן ואפילו היכא דאיכא לברורי שם, ול"ד למ"ש לעיל ריש סי' א' בהג"ה דאע"ג דרוב מוחזקין הן בשחיטה אין לסמוך לכתחלה על החזקה במקום דיכולים לבררו וכו', דהכא אין אנו מתירין הדגים מכח חזקה אלא אדרבה אמרי' מהיכ"ת יהא כאן איסור, עכ"ל, ומבו' דאיכא גוונא דמהיכ"ת דליכא ספק כלל ול"ב לדינא דחזקה.

יש להעיר עוד בענין זה, דבגמ' בגיטין שם מבו' דמדמינן שמא ימות לשמא יבקע הנוד, ובשמא יבקע הנוד אין טעם כלל לחוש לו, ול"ד לשמא ימות דסוף אדם למיתה, ומבו' דאף בכה"ג יש לנו לחוש, - וי"ל, דגם אם מהני הא דליכא ריעותא דאין לנו לחוש, כ"ז הוא על העבר, אך על העתיד יש לחוש לכל דבר, וצ"ע.

יש להוסיף עוד, דגם למ"ד דשמא ימות לא חיישינן כתבו הראשונים דחיישינן לשמא ימות לזמן מרובה, וי"ל דהיינו משום דבזמן מועט ל"ב לדין חזקה, דמהיכ"ת דימות, אך לזמן מרובה יש לנו לחוש למיתה, והכרעת חזקה אינה מועלת ע"ז, וצ"ע.

ועי' חכם צבי סימן ק"ו ושעה"מ פ"ד מסוכה הט"ז שדנו דלכו"ע לא חיישינן שמא ימות לזמן מועט, ושאני באשת כהן, דאם נתיר לה לאכול, יש להתיר לה לעולם, ובכה"ג יש לחוש שמא ימות, וצ"ע.

בד' הרא"ש בנזיר מ"ג א' מבו' דאם נכנס לאהל שיש שם חולה, והתרו בו, חשיב מזיד וחייב מלקות, ולכאו' הוא משום דשמא ימות חיישינן, דהרי עכ"פ בחולה איכא חזקת חי.

ועפי"ז יש לפרש ענין פרישה סמוך לוסת, דהוא משום דיש לחוש שתראה, וודאי דיש לנו לחוש לכך, דומיא דחולה, ואם תראה הו"ל כמזיד, - ויש להוסיף, דבד' הרא"ש מבו' דכל דרוב גוססין למיתה חשיב כהתראת ודאי, אף דליכא רוב שימות בשעה זו, ועמד ע"ז בכ' הגרי"ז שם, ולפ"ז ה"נ בוסת חשיב כמזיד, אף דליכא לחזקת הוסת שתראה בשעה זו.

ואמנם י"ל דד' הרא"ש קיימי כשנכנס שם ע"מ לישאר שם בזמן שרוב דימות הגוסס, ואין דנים על כל רגע ורגע בפנ"ע, וזה צ"ב דמ"ש מעבר היום ולא אכלה דחשיב כהתראת ספק, משום דכל רגע הוי התראת ספק, וצ"ל דהתם האיסור הוא במעשה הכניסה, דבזה הוא מטמא עצמו, וע"כ חשיב כהתראת ודאי, והא דבנדה חשיב כשוגג, הוא כמו שאמרו בסוגיא שם דסבור יכולני לבעול, ומבו' דאם דעתו שלא לפרוש עד סוף הוסת, באמת חשיב כמזיד, ודו"ק היטב.

1. ויותר מזה מבו' בד' התוס', דשפיר מצינו ללמוד מהא דאזלינן בתר חזקה בבית המנוגע, דה"נ אזלינן בתר חזקה אף במקום דאיכא ספק גמור לפנינו, כספק נגע ספק לא נגע, או ספק קרוב לו ספק קרוב לה, ולא קשיא להו אלא היאך מצינו למילף מינה היכא דחסר לפניך, או בגונא דב' שבילין דאחד מהן טמא, דודאי יצא הדבר מן החזקה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעירוני דיש מקום לומר בזה, דכיון דסוף אדם למיתה, ומכח זה יש לחוש שמא ימות, וכמש"נ בהמשך דברינו דמה"ט הוא דחיישינן למיתה בלא הכרעת החזקה, ע"כ שפיר יש לחוש גם לטריפות, דשמא התחילה המיתה ע"י טרפות זו. [↑](#footnote-ref-3)