ציונים והערות-8 רוב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

# שמעתתא דרובא תמוז מס' 8

**רובא וחזקה רובא עדיף**

**תירוצי התוס'**

**גדר רובא דאיתא קמן**

**יסוד דין רובא דאיתא ודליתא**

**הילפותא מאחרי רבים להטות**

**אי איתא קמן עדיף על ליתא קמן**

**מנה"מ דאמור רבנן זיל בתר רובא.** הנה בחזקה הלשון הוא **אוקי** מילתא אחזקתיה, והיינו **העמד** דבר על חזקתו [נדה ב. רש"י ט.], וברוב אמרינן **זיל** בתר רוב, והיינו הא דאיתא בכל מקום **הולכין** אחר הרוב. ויש לבאר זאת ע"פ החילוק (המהותי) שיש בין רוב לחזקה שיתבאר בשמעתין.

**רד"ה מנא, איידי** **דאיירי במנה"מ דחזקה וכו'.** אך **הר"ן** כתב דקאי על מילתא דרב הונא דנשחטה בחזקת היתר עומדת, דהוא משום דאזלינן בתר רובא [ויל"פ דהיינו חזקה מכח רוב כמש"כ הר"ן על הרי"ף], ועי' **בשטמ"ק** לעיל י: בשם הרא"ה[[1]](#footnote-2).

# רובא וחזקה רובא עדיף

פתיחה - בגמ' קידושין פ. איתא בפשיטות דרובא וחזקה רובא עדיף, וטעמא דמילתא מתבאר בתוס' ובראשונים בשמעתין דמסברא הוא[[2]](#footnote-3), ונחלקו אם אפשר ללמוד זאת מחזקה, וכמו שיבואר לק', ויש ללמוד מענין זה את גדרי רוב וחזקה.

**בקצרה – תוד"ה** מנה"מ, ועי' **תורא"ש רשב"א ושיטמ"ק**, ועי' גם בחי' **רע"א**.

**תוד"ה מנה"מ, וא"ת וכו'** בפשוטו אין מובן לקו', דכל מה דרובא עדיף הוא אחר דנתחדש פרשת רוב, ויש לפנינו דין רוב ודין חזקה, אז שייך לדון הי מינייהו עדיף, ואמרינן רובא עדיף. ובאמת כן כתב **בתורא"ש** בשם יש מתרצים, וכן מצדד **הרשב"א** דהא דרובא וחזקה רובא עדיף, הוא אחר דאיפשיט לן דאזלינן בתר רובא, אבל לא מצינו למילף לה מהא דאזלינן בתר חזקה, די"ל דבתר חזקה אזלינן ולא בתר רוב כלל, וכ"כ **בשיטמ"ק** בשם הר"ף.

**אמנם** בתורא"ש הקשה על זה דנהי דידעינן דאזלינן בתר רובא, מנא לן דרובא עדיף, אלא סברא הוא, וא"כ בלא קרא נמי, וכן הקשה **בשיטמ"ק** בשם הר"ף, דמאחר דתרוייהו דאורייתא מהיכ"ת לן למימר דרובא עדיפא, אלא ע"כ יש סברא בעצם להעדיפו, וא"כ עד כמה דמהני חזקה כ"ש רוב, [וכך נקט תוס', ולפיכך הקשה, וגם בתירוצם לא חזרו בהם].

**ובביאור דעת הרשב"א** ודעימיה כתב **החמדת שלמה** (יו"ד סימן כ"ה ס"ק ח וכ"ח סק"ח ובאהע"ז סימן כ"ג סקכ"ב) **והקוה"ע** (סימן ס"ז סק"ד, וקוב"ש ב"ב אות ע"ח, ובח"ב בביאוריו על הש"ש אות ד', והוסיף דהסכים עמו הגרש"ש), דהא דרובא וחזקה רובא עדיף, היינו משום דחזקה הוא גזה"כ **דבספק** אין מוציאין הדבר מחזקתו, ורוב הוא דין **הסתברות ובירור**, ובמקום רוב המברר את הספק אין מקום לחזקה, אבל אי לאו קרא דרובא, ל"ה ידעינן דאפשר לסמוך על בירור זה[[3]](#footnote-4). **אמנם** מדברי התוס' ודעימיה **לכאו'** מתבאר דענין רוב אינו מתורת בירור, אלא הוא כענין חזקה ורק דעדיף מיניה, ולכן כאשר נתחדש חזקה כבר מסברא נימא דק"ו לרוב, דאי רוב ענינו בירור, א"כ קודם ניבעי קרא דאפשר לסמוך על בירור זה, וכנ"ל. **אולם** באמת דברי התוס' עדיין צ"ע, דסוף סוף הרי ע"כ חזקה היא גז"ה מסוימת על העמדת הדבר על חזקתו, וא"כ איך נילף לרוב, ועי' מש"נ בסימן בענן 'יסוד דין רובא דליתא קמן ועדיפותו על חזקה'.

**דינא דרובא עדיף** הוא גם ברובא דאיתא קמן, (קידושין פ. גבי צפרדעים), ועי' **שיטמ"ק** דאדרבא ברובא דאיתא קמן יותר פשוט דרובא עדיף. **והנה** בגדר רובא דאיתא קמן כתב **רע"א** כתובות י"ג: דכיון דגם המיעוט לפנינו גז"ה בעלמא היא, דאין סברא כלל לומר שפירש מהרוב, ואין בגז"ה ענין בירור המציאות, וכ"כ **בש"ש** ב' ט"ו **ובשער"י** [הו"ד לק'], ואפ"ה אמרינן ביה רובא וחזקה רובא עדיף, וצ"ע לדברי הקוב"ש דכל מה דרובא עדיף הוא משום הבירור, א"כ מ"ט רובא דא"ק עדיף, ועי' מש"נ 'בגדר דין רובא דאיתא קמן ועדיפות על חזקה'.

**בחי' הגרע"א** הק' על תי' התוס', דאכתי תיקשי מהא דקי"ל דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב, וכיון דילפינן מקרא דאזלינן בתר קרוב, כ"ש דאזלינן בתר רוב, ועיי"ש מש"כ לישב דבזה מודו התוס' לד' הרשב"א דרק אחר דילפינן מקרא דאזלינן בתר רוב, יותר יש לתלות ברוב מקרוב, ודבריו צ"ב טובא, ועמש"כ בזה בחי' **חת"ס**[[4]](#footnote-5).

# תירוצי התוס'

**וי"ל דלר' אחא וכו'.** עי' **מהרש"א** דכוונתם דלר' אחא מהלכה הוא ואיתא בגמ' בשבת דאין למדין ק"ו מהלכה. **אולם** עי' **שיטמ"ק** שהקשה דא"כ מאי בעי הש"ס מנא וכו', דלדידיה דליכא קרא לחזקה ה"ה ליכא קרא לרוב, ואי שיטתו דחזקה נלמדת מהלכה למשה מסיני, א"כ רוב נמי. ועי"ש עוד **בשיטמ"ק** ד"ה ורש"י ז"ל, דמדייק מדבריו דלא כתוס'.

**למאי דמפרש וכו' מפרה אדומה דאזלינן בתר רוב אע"ג דאיכא חזקה כנגד הרוב וכו'**[[5]](#footnote-6). **בשיטמ"ק** הקשה, הרי מעיקרא דנים על הפרה וכבר הכשרנוה מכח הרוב, וממילא נטהר הטמא, ומ"ט חשיב דהרוב הוא נגד חזקה. וכיו"ב איתא בחידושי **רע"א** (בע"ב על תוד"ה ליחוש, אות ג'), דכתב דאף דאין הולכין בממון אחר הרוב, מ"מ כל שהוחזק לנו ע"פ הרוב לגבי שאר דינים, ה"ז מועיל אף להוציא ממון, והק' ע"ז מד' התוס' הכא, שלמדו מהא דאזלינן בתר רוב דהפרה אינה טריפה כנגד חזקת טומאה וכו', וקשה "דהתם כבר היינו דנין על הפרה עצמה שאינה טריפה מכח הרוב".

**ובדעת** תוס' מתבאר דכיון דלא היה נידון קדום על הפרה (דאין לה חלב, דאי בא עליה זכר נפסלה), וכל הנידון הוא לגבי הכשירה להזאה[[6]](#footnote-7), שפיר שייכת חזקת הטמא לנידון[[7]](#footnote-8).

**אמנם** עדיין צ"ע, דכיון דלא נולד ריעותא הרי הכרעת הרוב היא דלא להסתפק בטריפות כלל (וכמש"כ רע"א כתובות י"ג:), וממילא אין שייך חזקת טומאה במקום שהכרעת הדבר דאין בו ספק. וכך הקשה בחידושי **רע"א** (ד"ה ובמש"כ הריב"ש), והוכיח כן מהא דמטהרינן בטובל במקוה כל שלא נמצא המקוה אח"כ חסר, ולא אמרינן דכנגד חזקת השלימות דהמקוה איכא חזקת טמא, וכן הק' בחי' בית מאיר ע"ד התוס' לקמן[[8]](#footnote-9),[[9]](#footnote-10).[[10]](#footnote-11)

**בתורא"ש** תירץ בשם ר"מ דילפינן משעיר המשתלח להוציא החוטאים מחזקתם, ועי' **שיטמ"ק** הנ"ל דמה דקשה על רבינו חיים בתוס' הנ"ל, קשה גם לר"מ.

**בנוב"י** אהע"ז מ"ג ובחי' **הגרע"א** בסוגיין, הקשו דמ"ט לא פירשו התוס' דילפינן להא דרובא וחזקה רובא עדיף, מכל שחיטה דניחוש שמא במקום נקב נקב, והו"ל בחזקת איסור דאינו זבוח, ועי"ש מה שתירץ.

[**ובביה"ל** ח"ב סימן כ"ב ס"ק ב' ג' כתב, דל"מ חזקה דמעיקרא דאינו זבוח לחדש שנעשה בה מעשה. **ולפי"ז** מיושב בגוונא שחיתה הבהמה י"ב חדש, דידוע שלא נולדה נקובת הושט, ל"מ חזקה לומר שניקב הושט, ועי' גם בתשו' **חמד"ש** יו"ד סימן ג' ס"ק י"ב שכתב לדון בזה].

**גדרי רובא דאיתא קמן ודל"ק**

**בקצרה –** עי' **רש"י** בכורות י"ט: ד"ה תשע וד"ה רובא, ועי' **חמד"ש** אהע"ז סי' כ"ד, **ובקוב"ש** ב"ב אות פ"ג פ"ד, **ובשיעורי** **הגר"ש** ב"ב כ"ד, ומאידך עי' **בר"ן** ע"ז רפ"ג **ובחת"ס** בשמעתין.

**רובא דאיתא קמן לא קא מבעיא לן וכו'. הגדרתו –** עי' רש"י בשמעתין וביותר כתב **רש"י בבכורות** י"ט:ד"ה תשע חנויות כולן מוכרות וכו' והיינו רובא דאיתיה קמן שהרי החנויות **לפנינו**. ובד"ה רובא דליתיה קמן, כתב, כגון הכא דאמרת הלך אחר רוב בהמות **שבכל העולם**, וכן הוא ברש"י יבמות קי"ט., ועי' בתשו' **הנתיה"מ** **שבחמד"ש** אהע"ז סימן כ"ד סקי"ב שביאר, דהחילוק בין רובא דאיתא קמן לרובא דליתא קמן הוא, דברובא דאיתא קמן כט' חנויות יש לפנינו ט' צדדים להיתר וצד א' לאיסור, דכל חנות של שחוטה הוא צד נוסף להיתר, ומשא"כ ברובא דליתא קמן דליכא אלא צד א' להיתר וצד א' לאיסור, ועיי"ש שכתב לפ"ז דספק ספיקא דהוא מטעם רוב הו"ל כרובא דאיתא קמן.

**והנה בקוב"ש** ב"ב אות פ"ד הביא **דהגר"ח** הקשה דכל רובא דליתא יהני מדין רובא דאיתא, ויותר מזה כתב **הקה"י** ריש סי ז', "דמעולם לא הבנתי חילוק זה בין רובא דאיתא קמן לליתא קמן, דנהי שאין עינינו רואות את הרוב ואת המיעוט שלפנינו, הא מ"מ ידעינן בבירור דכן הוא המציאות דרוב אינם איילונית", ועי"ש **בקוב"ש** (פ"ג) מה שתירץ בדומה לחמד"ש הנ"ל.

**והדרך** הרווחת בהגדרת הדברים, עי' **בשיעורי הגר"ש** ב"ב כ"ד א' אות ס"ח, דיסוד הנ"מ בין איתיה קמן לליתיה קמן אין הדבר תלוי אי חזינן לפנינו את הרוב והמיעוט או לא, אלא דבאיתיה קמן אין הספק על החתיכה עצמה **מה היא**, כ"א **מנין היא** באה, וכההיא דתשע חנויות דמספק"ל אם בשר זה בא מחנות הכשירה או מחנות הטריפה, משא"כ בליתיה קמן דשם הספק הוא על החתיכה עצמה מה היא, אם אשה זו איילונית או לא, (ובזה ביאר מש"כ הש"ש דרוב דמים באים מן המקור הוא רובא דאיתא) ונראה דיסוד הדין רוב כשהספק מהיכן פרש הוא מהא דאיתא לפנינו רוב צדדים שפרישתו מהרוב (והגדרה זו אתי שפיר עם חמד"ש הנ"ל), משא"כ ברדל"ק אין לפנינו את הרוב ואין הרוב סיבה שדבר זה שיהא כהרוב כי אינו שייך לרוב דלא פרש משם[[11]](#footnote-12).

**אמנם** מאידך, עי' **בר"ן** בע"ז רפ"ג, כתב דבמקום שאין ידוע אם הצלמים נעבדים, ובאנו להתיר משום דברוב המקומות הידועים אינם נעבדים, הו"ל כרובא דאיתא קמן, (דלא חייש בזה ר"מ למיעוטא). **והנה** התם הרי ליכא רוב צדדים להיתר, דאין הספק מהיכן בא צלם זה, שהרי מקומו ידוע הוא, אלא הספק אם במקום זה נעבדים הצלמים, וכן ליכא הכא להגדרה הנ"ל דהגר"ש, דהכא הענין הוא הגדרת מהות הדבר (אי הוא נעבד - אי במקום שממנו בא עובדים), ולא מנין בא, ואפ"ה נקט הר"ן דכיון דרוב המקומות שאינם נעבדים בהן **ידוע לפנינו**, הו"ל כרובא דאיתא קמן, ועי' **באו"ש** פ"ז מע"ז ה"ו שעמד ע"ד הר"ן בזה, ועיי"ש עוד שהק' דמ"ש מרוב נשים אינם איילונית, דנחשב רובא דליתא קמן (וחייש בזה ר"מ למיעוטא), אף דרוב הנשים שלפנינו ידוע דאינם איילונית,[[12]](#footnote-13) ובאמת צ"ע טובא דברי הר"ן איזה שייכות יש לדבר זה עם הרוב דבשבלמא בכל דפריש משום דפרש מהרוב (וכן רדל"ק משום דכן הוא הטבע של רוב העולם אמרינן דגם לגוף זה יש טבע זה ותלד לט' ואינו סריס וכו'), אבל לר"ן צ"ע, וי"ל ס"ל לר"ן דעיקר רדא"ק הוא על צדדי הספק דכל המספק לצלם שעבדו אותו הוא הערים הידועים לי שיש ערים בעולם שעובדים, ומאידך ידועים לי ערים שאינם עובדים , ואי היו מחצה על מחצה הרי הספק היה שקול אבל כיון דרוב ערים אינם עובדות א"כ רוב צדדים להתיר ואין לילך אחר הצד של המיעוט, וזהו רדא"ק ואפשר דלטעמיה כתב שם הר"ן נוסח דהמיעוט בטל, והיינו דאינו מספק אותי, ואפשר דגדר זה היה מוכרח לר"ן מדיינים דהתם נמי אי"ז יותר מצדדים וספיקות שנעשים ע"י הדיינים והולכים אחרי הצד של הרוב, וצ"ע.

**עי'** עוד בחי' **חת"ס**, שרוב דליתא קמן היינו כפשוטו - דהרוב אינו קיים קמן ואינו בהכרח לפנינו, ואפשר דבדור הזה אין רוב שאינם טריפות וכדו', ורק שרוב מנהג העולם אינו כן שמימות עולם לא הי' ככה שיהי' רוב הדור טריפות, משא"כ רובא דאיתא קמן. והגדרה זו מתאימה עם הר"ן הנ"ל, דהתם דידוע דעכשיו בדור הזה הרוב אינם נעבדים הוה רובא דאיתא **קמן**.

**רובא דליתא** קמן - נקטו האחרונים דבעינן רוב בטבע, כמו רוב שאינם איילונית ורוב בהמות כשרות ורוב נשים יולדות לט', עי' רע"א כתובות י"ג: ובש"ש ד' ו' הביא מהרמב"ן דמסבלי והדר מקדשי לא מהני במקום איסור א"א כי אינו חיוב בטבע ומהריטב"א הביא דמה"ט לא מהני רוב זה מדינא[[13]](#footnote-14), ובזה ביאר את תוס' סנהדרין ג: דכתבו דבד"מ שפיר אזלינן בתר רוב ק"ו מדיני נפשות וכל מה דאמר שמואל שאין הולכים בממון אחר הרוב הוא ברובא לרדיא דהוא רוב גרוע וכן ברובא דקרי לכדא כדא, והנה ודאי לא בעי ממש בטבע אלא סגי בטבע מנהגו של עולם כמו רוב בעילות הלך אחר הבעל, ורוב נשים בתולות נישאות.

# יסוד דין רובא דאיתא ודליתא

**בחי' הגרע"א** כתובות י"ג ב' כתב דברובא דליתא קמן דטבע העולם כן, הוא סברא לומר שהוא כהרוב, אך ברובא דאיתא קמן, פשיטא דאין סברא לומר שהוא מהפסול יותר מהכשר, רק דהתורה אמרה לתלות ברוב, וכתב דמה"ט נאמן ע"א נגד רובא דאיתא קמן, דכל הדין לתלות ברוב, הוא רק במקום ספק, וכל שנסתלק הספק בעדותו, ליכא לדין זה. וכ"כ **הש"ש** ש"ב פט"ו דרובא דליתא קמן הוא מן הסברא, ורובא דאיתא קמן אינו מסברא לומר דפריש יותר מרובא ויכול להיות דפריש מן המיעוט כמו מן הרוב, וכתב לפ"ז, דברובא דליתא קמן חשיב כעשירי ודאי וממזר ודאי, וברובא דאיתא קמן לא חשיב כעשירי ודאי וממזר ודאי. **ולכאו'** מכוון הדברים הוא, דאף דגם ברובא דאיתא קמן קרוב הדבר טפי שהוא מהרוב, כיון שיש יותר צדדים שהוא מהרוב, מ"מ אם הוא מהמיעוט אי"ז נגד הסברא, דאף דרוב החנויות מוכרות בשר שחוטה, מ"מ אם ימצא בעיר בשר נבילה, אי"ז כנגד הסברא, דודאי כמו שיתכן שיהא הבשר מאחד מן החנויות דהשחוטה, יתכן דיהא מהחנות דהנבילה, ועי' **בשטמ"ק** כתובות ט"ו. בשם שיטה ישנה דמשמע כן מדבריו, ועי' **בקוה"ע** ס"ז ד' דמוכיח דשרי להשבע על סמך רובא דליתא קמן, ומצדד דברובא דא"ק אסור, ועי' עוד בזה **בשערי ישר** ש"ג פ"א ופ"ד, הו"ד לק', [לכאו' יש להוכיח דאינו בירור דהרי דין רדא"ק הוא גם במ"ט ונ"א, וליכא סברא ללכת אחר ריבוי צד מועט כזה, ויל"ע].

**אך** צ"ע בזה ממש"כ **רש"י** לקמן י"ב., דלמסקנא ילפינן גם לדין רובא דליתא קמן מקרא דאחרי רבים להטות, משום דמאי שנא האי מהאי, ואם דינא דרובא דאיתא קמן ודרובא דליתא קמן הוו ב' דינים חלוקים ביסודם, היאך ילפינן מהא דאזלינן בתר רובא דאיתא קמן, דה"נ אזלינן בתר רובא דליתא קמן, (והעיר כעי"ז בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ג סק"ה), ולכאו' לפי פרוש זה ברש"י ע"כ אין הבדל בין רדא"ק לרדל"ק (וכוונת רש"י היא כמו שהקשה הגר"ח להגרא"ו דבכל רדל"ק נוכל לדון רדא"ק היינו דיש הכרעה בתורה לנטות אחרי הרוב, ובאמת לא יתכן חילוק בגדרים).

# הילפותא מאחרי רבים להטות

**בקצרה –** עי' **בחידושי הגר"ח** סי' רכ"ט, ועי' **שיטמ"ק** ד"ה כגון, **ובשער"י** ג' א'.

**בחידושים בשם הגר"ח** (ב"ק כז. סי' רכ"ט) כתב, דהנה ישנם ב' עניני רוב חלוקים, **א.** כבשמעתין דספק לן אם הדבר מהרוב או מהמיעוט. **ב.** כשאין ספק אלא ידעינן שיש כאן מהמיעוט ורק דמעורב הוא ברוב, אלא דהמיעוט בטל ברוב (וכן איכא דין רובו ככולו וגם בזה אין ספק אלא הנידון בהגדרת הדבר), ושניהם נלמדים מקרא דדיינים, (כמש"כ רש"י לק' צ"ח: וברשב"א וברא"ש), ולכאו' הוא תמוה איך נלמדים משם ב' דינים חלוקים, **ותירץ** דכאשר רוב הבי"ד מורים דין מסוים אף אם כוונו לאמיתו אבל בעינן בי"ד של ג' או בד"נ כ"ג וליכא, וע"כ דדעת המיעוט בטילה לרוב ועי"ז הוא מוגדר הוראה של כל הבי"ד, ומזה שמעינן דין ביטול ברוב וכן רובו ככולו יעו"ש (ובשיעורי הגר"ש טרח לבאר מ"ט בעי גם לביטול וגם לרובו ככולו[[14]](#footnote-15)), אמנם עדיין מנין שהרוב כיון אל האמת, ובזה יש ספק, וע"כ גם זה שמעינן מדיינים דבספק אזלינן בתר הרוב לומר דהאמת כדבריו, וכ"כ **בשער"י** ג' פ"ד.

**השיטמ"ק** בשמעתין ד"ה כגון ט' חנויות, הקשה איך ילפינן מסנהדרין להכשיר בשר הנמצא בשוק וכו' הרי בסנהדרין הכל ידוע, דידעינן מה אמרו הרוב, ואמרה התורה אחרי רבים להטות, אבל בבשר אין אנו יודעים אי פירש מהרוב או לא, והביא דהתוס' אחרונות תירצו דאף דידעינן מה אמרו הרוב, אין אנו יודעים אם כיונו אל האמת, וא"כ מהא דאמרה תורה להטות אחר הרבים ילפינן שנקטינן דודאי הרוב כיוונו אל האמת, וה"ה הכא נימא דודאי פירש מהרוב.

**ובשער"י** ג' א' כתב, דאם ט' חנויות הוא משום בירור שמכריע ענין המעשה במציאות, קשה מאד להבין איזה דמיון הוא ענין של ט' חנויות לרוב דיינים, דבשלמא בדיינים יש טעם לומר דרוב דיינים שמכוונים לדעה אחת יותר קרוב לומר שהם כונו להלכה מן המיעוט החולק, אבל בט' חנויות אם נאמר עפ"י שיקול דעתנו דיותר קרוב במציאות שבשר הנמצא הוא מט' השחוטות, אין בירור זה דומה לשיקול הדעת של רוב מכוונים לדעה אחת. **ועוד** דענין זה לומר שעפ"י רוב הרבים שחולקים עם היחיד מכונים אל האמת יותר, הוא רוב דליתא קמן כמו רוב בהמות כשירות וכו', שהוא ענין מה שאנו משערים שיותר מצוי להיות כן מאשר להיפוך, ובאמת כשנבוא לשפוט בט' חנויות להכריע שהבשר הנפרש הוא מט' חנויות שהם מוכרות בשר שחוטה מחמת שהרוב מצוי יותר שיקרה בהם מקרה זו, בירור זה אינו אמת, דהרי על כל חנות מעשרה חנויות אלו נוכל להחליט דלא נפרש ממנה דאיכא ט' אחרות נגדה, ועכ"פ נפרש רק מאחת מהן, ובמציאות של הפרישה אין חילוק בין שחוטה ובין נבילה, וממילא בטל מזה כל ענין הבירור וההכרעה, וכיון דליכא בירור המציאות על עצם פרישת הבשר ממילא ליכא שום בירור על כשרות הבשר. **ותירץ** דאפשרויות פרישת הבשר הוא הרוב כרוב דיינים, דכל חנות וחנות גורמת דין על הבשר לספק את הדין על הבשר, ונמצא דעל הבשר איכא תשעה צדדים הגורמים צד היתר וצד אחד הגורם צד איסור, וילפינן מדיינים שאמרה תורה שהדין היוצא מהרוב עלינו לעשות כן, וגז"ה הוא בלא בירור, (והוסיף שם שרובא דליתא אין בו ענין זה כי אין לפנינו מציאויות הגורמות היתר או איסור אלא היא שיקול דעת ללכת אחר האופנים היותר שכיחים ויש בזה בירור).

# אי איתא קמן עדיף על ליתא קמן

**בקצרה –** בשמעתין נראה דרדא"ק עדיף, וכן מתבאר ביבמות קי"ט., ועי' **תוס' ותורא"ש** יבמות ס"ז:, **וברש"י** קידושין פ. ד"ה אם רוב, **ובר"ש** מכשירין פ"ב מ"ז, ועי' **בר"ן** בע"ז שם.

**בשמעתין** אמרינן "רובא דאיתא קמן, כגון ט' חנויות וסנהדרין לא קא מיבעיא לן, כי קא מיבעיא לן רובא דליתיה קמן". **בפשטות** שמעינן מדברי הגמ' דרובא דליתא הוא חידוש יותר מרובא דאיתא. וכן בגמ' יבמות קי"ט. סלקא דעתך דלא אזלינן כלל בתר רובא דליתא, וכן בתוס' ב"ק כ"ז: כתב **ואפי' רדל"ק** אזלינן בדיני בנפשות, וכ"ש רדא"ק. **ומצינו** עוד בכ"ד דרדא"ק עדיף מרדל"ק, והם:

**א.** בדעת ר"מ דחייש למיעוטא (עי' לק' י"א:), כתבו **התוס' והתורא"ש** ביבמות ס"ז:, דהיינו רק ברובא דליתא קמן, וכ"כ בתוס' בכורות י"ט: ד"ה ברובא, משום דרובא דאיתא קמן ילפינן ליה מקרא דאחרי רבים להטות, [וכן דעת הר"ן הו"ד לק'][[15]](#footnote-16), ובעזה"י בהמשך הסוגיא נאריך בביאור דעת ר"מ.

**ב.** בדינא דסמוך מיעוטא לחזקה, מבו' **בפירש"י** בקידושין פ. ד"ה אם רוב דהוא רק ברובא דליתא קמן[[16]](#footnote-17), [ועי"ש דהיינו לרבנן דר"מ].

**ג.** בפי' **הר"ש** מכת"י מכשירין פ"ב מ"ז כתב, דאף לשמואל דאין הולכין בממון אחר הרוב, ברוב דאיתא קמן מודה, ופירש דהוא משום דכתיב אחרי רבים להטות, (ושמא כונתו דמהא דרוב דדיינים מועיל להוציא ממון, יש ללמוד דהולכין בממון אחר רובא דאיתא קמן), וכ"כ **התרוה"ד** בסימן שי"ד בהג"ה בשם גליון תוס', ובדעת ש"ר עי' הערה[[17]](#footnote-18).

**ד.** **באחרונים** כתבו דדוקא רדא"ק מהני לטהר בספק טומאה ברה"י, אך רדל"ק ל"מ, [ר"י מליסא סימן נ"ז, ובאו"ש פ"ח משחיטה הי"ב בסו"ד][[18]](#footnote-19).

**ה.** כתב **השעה"מ** פ"ד מיו"ט כ"ד, דאף לשיטת הפוסקים דלא מהני רוב בדשיל"מ הנ"מ ברובא דליתא, אבל רובא דאיתא מהני (וכ"כ הפמ"ג בסי' ק"י).

**אמנם** מאידך מצינו דרובא דליתא עדיף, א. **ש"ש** ש"ב פט"ו (הו"ד לעיל) דרובא דליתא קמן חשיב כודאי לדין עשירי ודאי וממזר ודאי, ורובא דאיתא קמן לא חשיב כודאי, והרי דרובא דליתא קמן מהני לבטל צד המיעוט ורובא דאיתא קמן ל"מ לבטל צד המיעוט.

ב. **רע"א** כתובות י"ג הו"ד לעיל דליתא הוה בירור וע"א אינו נאמן כנגדו.

ג. **שער"י** ש"ג פ"א דעת הרמב"ם פט"ו איסו"ב כ"ז דהא דהולכין בנפשות אחר הרוב (כמבואר בגמ' סנהדרין ס"ט.), היינו דוקא ברדל"ק דהוה רוב בטבע.

**הטעם** דרובא דאיתא קמן עדיף, הוא משום דהרוב נמצא לפנינו[[19]](#footnote-20) עי' לעיל מש"כ **מהחמד"ש ומהאחרונים**, (ועי' **בהר"ן** בע"ז שם, דהוסיף דברובא דאיתא קמן הוא רוב שידוע לפנינו חשוב לבטל המיעוט לגמרי ולעשותו כמי שאינו). וצריך להתיישב הרבה בכל סתירות הנ"ל, ולכאו' כאשר נבוא לדון האם ללכת אחר הרוב או לחוש למיעוט, הרי בזה עדיף איתא קמן דהרוב לפנינו היינו דהמיעוט פירש מהרוב והרוב הוא סיבת דינו של הדבר או המיעוט ולכך אזלינן בתר הרוב ומשא"כ רדל"ק דאין כאן פרישה א"כ מה דרוב העולם אינם סריסים אינו סיבה דגוף זה שלפנינו גם לא יהא סריס, וזהו מעלתו של איתא קמן, ולכך ללא קרא נוסף לא ניזיל בתר רדל"ק וכן ר"מ חולק על רדל"ק ומודה ברדא"ק, ומאידך אחר שנתחדש פרשת רוב הרי רובא דליתא עדיף דנעמד על בירור המציאות, ולפיכך נחשב כודאי וכדו', דגדרו וענינו הוא לדון דדבר זה אין בו ריעותא לומר דיהא סריס דאע"פ שיש סריסים בעולם מ"מ דבר זה יש לדון לפי רוב טבע העולם ומהיכ"ת לחוש בו לסריסות, ולכך אין ע"א נאמן כנגדו כמש"כ רע"א כתובות י"ג לדמותו לחזקה שאין בה ריעותא, והש"ש כתב דהוא עשירי ודאי, אבל כשהנידון הוא האם ללכת אחר הרוב עדיף רדא"ק ולפיכך ר"מ חייש למיעוט דוקא ברדל"ק, וכן אנן באופן דאיכא חזקה לא אזלינן בתר רדל"ק, וכן בממון אין אנו דנים את הרוב, וכן בס"ט דנאמר בו דצד הטומאה עדיף א"כ א"א לדון בו רדל"ק ולומר דאין כאן ריעותא של צד המיעוט, וכן בדשיל"מ דענינו מצריך לחוש לצד המיעוט, אבל כאשר כן הכרענו ע"פ הרוב הרי הוא כבלא ריעותא ועדיף, ועי' עוד מש"נ בסימן ביסוד דין רדל"ק ובהערה שם.

1. **ובדעת** רש"י שלא פירש כן, צ"ע, דהרי דינא דר"ה הגם דענינו דין חזקת היתר מ"מ הוא מיוסד על רוב, [ועי' שיטמ"ק דכתב בדעתו דגם בההיא דמנא הא מילתא דאוקי מילתא אחזקי', נמנע רש"י לפרש דקאי אר"ה דאינו סמוך לשמעתין, ופירש דקאי על דינא דרב הונא ורב חסדא], ועי' חידושי רע"א, דכתב דאין הקושיא על רש"י, אלא על הגמ' דקאמר כגון קטן וקטנה, ולא קאמר כגון סתם בהמות אינם טריפות, יעו"ש תירוצו. וכבר עמד הר"ן בקו' זו. [↑](#footnote-ref-2)
2. **מלבד** דעת רבינו חיים דהוא מקרא דפרה, וכיו"ב דעת ר"מ הו"ד בתורא"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. **אך** לכאו' אי"ז במשמעות לש' הרשב"א, דלפי"ז הרי קו' מעיקרא ליתא, דדינא דחזקה ודינא דרוב הוו ב' גדרי דינים, וא"א כלל ללמוד דין רוב מדין חזקה, וכמו שאין מקום לשאול דכיון דעדים עדיפי מחזקה א"כ אי"צ קרא לעדים דק"ו הוא מחזקה, ועי' מש"נ בסימן בענין 'יסוד דין רובא דליתא קמן' בהערה שם, שביארנו דרך נוספת בהבנת דברי הרשב"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ועי'** מש"נ בהערה בסוף הסימן בענין 'יסוד דין רובא דליתא קמן', דתוס' ס"ל דענין רדל"ק דמי לחזקה ולכך הקשו דנילף מחזקה אבל קרוב הוא ענין אחר וליכא למילף מינה. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ועד"ז** מבו' גם בד' התוס' לקמן בד"ה אתיא מפרה, דלא מצינו להכשיר את הפרה מכח חזקה, דאיכא חזקה אחרת כנגדה דהעמד טמא על חזקתו. [↑](#footnote-ref-6)
6. **הנה** המתעסקים בשריפתה וכו' נטמאים וא"כ היה נידון על הפרה עוד לפני ההזאה, אולם גם מדבר זה היה אפשר ללמוד דרובא וחזקה רובא עדיף דהרי ע"י הקביעה דהפרה אינה טריפה אנו מוציאים את המתעסק מחזקת טהרה, אך תוס' לא למדו מהתם וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. **ועד"ז** מבו' גם בפירש"י קידושין דף פ., שפירש לההיא דתינוק שנמצא בצד העיסה, דהספק הוא אם התינוק טמא, ואמרו שם דחזקת טהרה דהעיסה היא כנגד הרוב, ולא אמרינן דכיון דהוכרע על התינוק שהוא טמא, תו ממילא העיסה טמאה, ועי' תוס' שם דהסכימו עמו בסברא זו, [וצריך להידחק דשם איירי כשלא בא התינוק לנידון, אמנם עדיין הוא יותר מחודש מפרה, דהרי **הוא** **ראוי** שידונו עליו אי טמא הוא לגבי כמה דברים הנוגעים לדידיה]. [↑](#footnote-ref-8)
8. **עוד** צ"ע בזה, דמ"ש מהא דס"ל לרב חסדא לעיל י. דלא מוקמינן להבהמה בחזקת איסור, משום דהרי שחוטה לפניך, ובפשוטו אף רב הונא לא נחלק ע"ז, אלא משום דאיכא ריעותא, וה"ה הכא נימא אפר פרה והזאה לפניך. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ואמנם** בד' התוס' הכא יש מקום לחלק, דאף רוב אינו מועיל לסלק הספק לגמרי, דלעולם יש מיעוט כנגדו, וע"כ עומדת חזקת הטמא כנגדו, (וצריך לידחק דאפ"ה ע"א אינו נאמן, עי' רע"א שם), משא"כ חזקה דלא איתרע כלל וליכא ספק לפנינו, מועלת לסלק הספק לגמרי, ולפיכך במקוה שלא נמצא חסר, לא אזלינן בתר חזקת הטמא. **והך** מילתא דחזקה דלא איתרע כלל עדיפא מרובא, יש לסייע לזה ממש"כ כמה מרבוותא, דלר"מ דלא אזיל בתר רוב, ה"נ לא אזלינן בתר חזקה, דרובא עדיף מחזקה, (וית' בעזה"י לקמן בשלהי שמעתין), והרי ודאי מודה ר"מ דאזלינן בתר חזקה היכא דליכא ריעותא לפנינו כלל. [↑](#footnote-ref-10)
10. **בתשו'** הריב"ש סימן שע"ט כתב דרוב לא עדיף מב' חזקות, ובנובי"ק אהע"ז סימן מ"ג ובחידושי רע"א (ד"ה במש"כ הריב"ש), הקשו ע"ז מהא דאזלינן בתר רוב בפרה אדומה, ולא חיישינן שמא במקום נקב קשחיט, אף דאיכא חזקת אינו זבוח וחזקת טומאה דגברא, לפי מש"כ התוס' דדנים את חזקת הטומאה דהגברא כנגד הרוב. [↑](#footnote-ref-11)
11. **וכן** נקטו בפשיטות בשיעורים בבריסק והעירו בדברי רש"י בבכורות הנ"ל, דלכאו' גם אי היו כל הבהמות לפנינו מ"מ אין הנידון מהיכן פירשה הבהמה אלא מהי בהמה זו, וזהו עיקר החילוק. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ובעיקר** הכרעת הרוב התם, צ"ב, דמה מהני הא דברוב המקומות הידועים אין הצלמים נעבדים, דנימא דה"נ בשאר מקומות אינם נעבדים, ומ"ש מעיר שיש בה ט' חנויות מוכרות בשר שחוטה ואחת מוכרת בשר נבילה, דאם נמצא בה חנות אחרת דלא ידוע מה היא מוכרת, לא נימא דאיכא רוב דהיא מוכרת בשר שחוטה, ועד"ז תיקשי גם במש"כ הראשונים במגילה, דבעיר שספק אם היא מוקפת חומה, הולכין אחר רוב העולם, (ואמנם בחזו"א דמאי סימן א' סקט"ז ד"ה ומיהו, כתב דאין מכוון הראשונים להכרעת רוב), אך באמת באלי' רבה סימן תרפ"ח סק"ה כתב דבכה"ג הולכין אחר הרוב ודנים דחנות זו מוכרת בשר שחוטה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. כיו"ב איתא בתוס' כתובות ט. גבי רוב בעילות ברצון דאי באונס יש לה קול, ובתורא"ש שם הוסיף דכי האי גונא אשכחן רוב דרבנן בשילהי עשרה יוחסין גבי תינוק שנמצא בצד העיסה דאמרינן התם לרבנן מיעוטא כמאן דליתיה ורובא וחזקה רובא עדיף וא"ר יוחנן שאין שורפין תרומה עליו ואי הוי רובא דאוריתא אמאי אין שורפין תרומה עליו. [↑](#footnote-ref-14)
14. השייכות בין רובו ככולו לביטול ברוב - רובו ככולו אמרינן על דבר שבעצם הוא אחד, ונעשה בו עשייה וקיום דין מסוים דנחשב שנעשה בכולו, ככוס שנשתית ברובה וסימנים שנשחטו ברובם, וביטול ברוב נאמר בתערובת בדבוקא משום דבעצם אינם דבר אחד, וע"י התערובת יש כאן דבר אחד של 'תערובת' ואז הדבר נידון ע"פ רובו, ובי"ד הם דבר אחד ואין בו תערובת דניכר הדעות החלוקות, מ"מ בשם דיינים ובי"ד הם יחידה אחת, ובזה אזלינן בתר רוב,. ואין בזה אלא תחילת דברים - וצריך עוד לעיין הרבה להגדיר אם באמת בעינן בבי"ד גם לביטול וגם להלך ולכאו' סגי באחד מהם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. **אך** בד' הרמב"ן וש"ר ביבמות שם מבו' דגם ברובא דאיתא קמן חייש ר"מ למיעוטא. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ובתשו'** הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ג סק"ה כתב, דלמש"כ רש"י בשלהי סוגיין דילפינן גם לרובא דליתא קמן מקרא דאחרי רבים להטות, משום דמאי שנא האי מהאי, בע"כ דרובא דאיתא קמן ורובא דליתא קמן שוין הם, והק' ע"ז מד' רש"י בקידושין דברובא דאיתא קמן לא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, והרי דרובא דאיתא קמן עדיף, ותיקשי דא"כ היאך מצינו למילף מהא דאזלינן בתר רובא דאיתא קמן, דה"נ אזלינן בתר רובא דליתא קמן, וכתב דצ"ל דמדאורייתא שוים הם זל"ז, ורק בדינא דרבנן דרוב נגד חזקה חילקו ביניהם, דהם אמרו והם אמרו. [↑](#footnote-ref-17)
17. **אך** בד' התוס' וש"ר בכתובות ספ"ק, ובד' התוס' ב"ק כ"ז ב' ד"ה קמ"ל וב"ב כ"ג ב' ד"ה חוץ, מבו' דאין הולכין בממון אף אחר רובא דאיתא קמן, ומאידך בתוס' סנהדרין ג: איתא דמהני לשמואל בין רובא דאיתא ובין רובא דליתא ורובא לרדיא שאני שהוא רוב גרוע, [ובקונט' הספיקות כלל ו' אות ד' האריך בכל זה]. [↑](#footnote-ref-18)
18. **ובאו"ש** שם הוכיח מד' התוס' בנדה כ"א א' ד"ה ורבנן, דאף רובא דליתא קמן מהני לטהר ברה"י, וכן הוכיח באחיעזר שם מההיא דלעיל י' א' בצלוחית. [↑](#footnote-ref-19)
19. **והנה** הגם דמעלת רדא"ק דהרוב נמצא לפנינו אבל מ"מ עי' רע"א תנינא סי ק"ג ס"ק י"ב, דדין 'קבוע' כמחצה על מחצה הוא רק ברדא"ק משום דאיכא מיעוט לפנינו בודאי. [↑](#footnote-ref-20)