סימן פ_ז - ה- בדין עד המסייע א
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ב_מ פרק קמא (עניני שבועות)

מוצש"ק ויקרא אור לד' ניסן תשס"ט

**א**

א] כתב הרא"ש בפ"ק דב"מ סימן ג', ז"ל, ומדברי ר"ת יש ללמוד דע"א פוטר מן השבועה, והביא ר"מ מרוטנבור"ק ז"ל ראיה לדבריו מדדרשינן שבועות לכל עון ולכל חטאת הוא דאין קם אבל קם לענין שבועה דלא מיעטי' קרא בין לחיוב שבועה בין ליפטר מן השבועה, ועוד ק"ו הוא איזה כח מרובה כח המוחזק או כח שאין מוחזק הוי אומר כח המוחזק, א"כ ק"ו הוא מה כשהעד מסייע למי שאין מוחזק זוקק את המוחזק לישבע, כשהעד מסייע למוחזק כל שכן שיפטרנו מן השבועה, ועוד הביא ראי' מדגמר רבי חייא דעדים מחייבין שבועה על השאר מבינייהו דפיו וע"א, ואי ס"ד דע"א אינו פוטר מן השבועה ליפרוך מה לפיו וע"א כשהן מחייבין שבועה אין כיוצא בהן פוטר מאותה שבועה שאם היה א' בא ומעיד כדברי הנתבע אינו פוטר מן השבועה, וכן פיו אם היה בא א' ואמר אינו חייב כלום ואפילו ב' אומרים כן אינם פוטרים מן השבועה וכו', תאמר בעדים שאפילו אם נאמר שמחייבין שבועה ישנן בהכחשה בכיוצא בהן, דאי הדר אתו תרי סהדי אחריני ומסייעי לנתבע פטור מן השבועה, וכל מה הצד פרכינן כל דהו אע"ג דל"ה לא קולא ולא חומרא, וכל שכן דפירכא חשובה פרכינן לי', אלא ע"כ ע"א פוטר מן השבועה כשם שהוא מחייב שבועה וכו', עכ"ל.

ובחי' הר"ן כתב ע"ז, ז"ל, אבל לפי דעתי ראי' זו שהביא מהא דר' חייא אינה ראי', שאפי' אם נאמר שאין ע"א פוטר משבועת התורה למי שנתחייב בה, ה"מ כשנתחייב בה על פיו מפני הודאת מקצת, אבל כשנתחייב בה ע"פ ע"א ודאי ע"א המכחישו פוטרו ממנה, דע"א אע"פ שהאמינתו תורה, ה"מ היכא דליכא הכחשה, אבל היכא דמכחיש לי' סהדא אחרינא לא, וכדאמרי' במס' סוטה וכו', אף כאן אפי' נאמר שע"א קם לחיוב שבועה אבל לא לפטור שבועת התורה, כל שלא נתחייב בה אלא מכח ע"א, ע"א פוטרו ממנה, ולא מטעם שע"א יש בו כח לפטור שבועת התורה, אלא מפני שהוא מכחיש אותו עד ראשון שחייבתה ומשוי סהדותי' כמאן דליתי', ונמצא שאף בע"א ע"א כיוצ"ב פוטרו כמו שאתה אומר בב' עדים, ואין כאן פירכא וכו', עכ"ל.

וצ"ב ד' מהר"ם והרא"ש שהוכיחו מינה דעד המסייע פוטר מן השבועה, והרי דס"ל דאם אין עד המסייע פוטר מן השבועה, ל"מ אף לפטור משבועת ע"א, וזה צ"ע, דהגם שאינו נאמן לפטור מן השבועה, מ"מ כל שהוא מכחיש את העד המחייב שבועה, בדין שלא תחייב עדותו שבועה, וכמש"כ הר"ן.

ב] ובפשוטו צ"ל בזה, וכ"כ הקצוה"ח בסימן פ"ז סק"ח והגרע"א בב"מ שם, דאף דודאי דכל שבאו בב"א אינו מתחייב שבועה, דעדות העד המחייב שבועה הויא כמאן דליתא, משום דמכחיש לי' ע"א, מ"מ כל שבא תחילה העד המחייב שבועה ונתקבלה עדותו ונתחייב הנתבע שבועה, ואח"כ בא העד המסייע, ל"מ להכחיש להעד המחייב, דכל מקום שהאמינה תורה ע"א ה"ה כשנים.

והנה אמנם הר"ן שם כתב דאף בשבאו בזאח"ז מהני העד השני לפטרו, והגם דכל מקום וכו', משום דחשיב כבאו בב"א, כיון שעדין לא נעשה מעשה ע"פ עדותו של ראשון, אך בדעת מהר"ם והרא"ש י"ל דס"ל דאף אם נתחייב הנתבע חיוב שבועה על פיו, חשיב כנעשה מעשה ע"פ עדותו, וכמש"כ בשטמ"ק שם בשם הרשב"ץ, גם י"ל דס"ל כמש"כ הש"ך ביו"ד סימן קכ"ז דהיכא דע"א נאמן מדאורייתא אמרי' כל מקום שהאמינה תורה ה"ה כשנים, אף קודם שנעשה מעשה על פיו, עיי"ש.

ג] אך קשיא ע"ז, דאם אכן מכוון מהר"ם והרא"ש הוא בשבאו בזאח"ז, ומשום דינא דכל מקום שהאמינה תורה ע"א ה"ה כשנים, א"כ מ"ט אם עד המסייע פוטר מן השבועה מהני העד השני לפטרו, הרי כיון דהעד המחייב שבועה בא תחילה והאמינתו תורה וה"ה כשנים, אין דבריו של העד המסייע במקום שנים.

והנה הש"ך סימן פ"ז סקט"ו בתו"ד כתב לבאר בזה, ז"ל, אבל לדידן דקי"ל דעד מסייע פוטר משום ק"ו וכו', א"כ העד המסייע נמי נאמן מדאורייתא כמו העד המחייב, וה"ל כתרי לגבי תרי דאין חילוק בין באו בב"א או בזאח"ז, אלא בכל ענין אוקי סהדא לגבי סהדא וסלק עדותן דתרווייהו כמאן דליתא, עכ"ל, וי"ל כן בביאור ד' מהר"ם והרא"ש.

אך הנה הקצוה"ח שם סק"ח כתב ע"ד הש"ך, ז"ל, אבל בסברא זו כבר נפל מחלוקת בראשונים, והוא בחתיכה ספק חלב ספק שומן דע"א נאמן בי' לומר ודאי חלב או ודאי שומן, היכא דבא ע"א מתחלה ואומר שהוא חלב ואח"כ בא עד שני ואמר שומן או איפכא, אי אמרינן בי' כל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי כאן שנים ותו אין השני נאמן וכו', ובש"ך ביו"ד סימן קכ"ז שם הכריע דגם בזה כל מקום שהאמינה התורה ע"א ה"ה כשנים, ואע"ג דגם השני נאמן מן התורה בחתיכה ספק חלב ספק שומן ע"ש, והוא סותר משנתו כאן למה ששנה לנו ביו"ד ע"ש, עכ"ל.

ולפ"ז תיקשי גם בד' הרא"ש, שהרי דעת הרא"ש בפ' הניזקין דגם בע"א באיסורים אם באו בזאח"ז, אמרי' כל מקום וכו' ואין דבריו של א' במקום שנים, וכמו שהוכיח הש"ך ביו"ד סימן קכ"ז סקי"ד, והרי דדינא דכל מקום וכו' הוא אף בגוונא דגם השני נאמן, וא"כ מ"ט הכא נקט דאם עד המסייע פוטר מן השבועה ה"ה פוטר משבועת ע"א, ולא אמרי' דהעד המחייב הוי כשנים ואין דבריו של א' במקום שנים, ועמד ע"ז בחי' הגר"ש ב"מ סימן ג', עיי"ש מש"כ בזה.

ד] ונ' לדון בזה, דהנה בעיקר מה שנקט הר"ן דבע"א המחייב שבועה אמרי' דכל מקום שהאמינה תורה ע"א ה"ה כשנים, ואך דלעולם חשיב כבא השני בב"א, נ' די"ל דכ"ז הוא להר"ן לטעמי', אך לדעת הרא"ש י"ל דלי"ב כלל לדינא דכל מקום וכו'.

והטעם בזה, דהנה בעיקר הדין דע"א מחייב שבועה, נ' שנחלקו הראשונים, דהנה בחי' הרשב"א שבועות דמ"ה: הביא מה שהוכיח הר"י מיגש דמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן, משבועת ע"א דאיכא למימר מיגו ואפ"ה לא מיפטר משבועה, וכתב הרשב"א ע"ז, ז"ל, ומע"א ליכא ראיה, דהתם עשאו רחמנא לע"א לגבי שבועה כשנים לגבי ממון, דבכל מקום ששנים מחייבים אותו ממון ע"א מחייבו שבועה, ובשנים בממון לא מפטר במיגו דמיגו במקום עדים לא אמרינן, עכ"ל, וכ"כ הר"ן שם.

אמנם הרא"ש שם סימן ג' כתב ע"ד הרי"מ, ז"ל, וגם בע"א לא ידענא מאי מיגו איכא, עכ"ל, ונ' מד' הרא"ש, דאה"נ אם הי' מיגו לנתבע הי' מועיל לפטרו משבועת ע"א, ולא ס"ל למש"כ הרשב"א והר"ן דע"א לשבועה כשנים לגבי ממון וכו' ול"מ מיגו לפטרו.

וגם מד' הרי"מ שלמד מהא דל"מ מיגו לפטור משבועת ע"א, דל"מ מיגו לאפטורי משבועה, מבו' דס"ל דאין לחלק בין שבועת ע"א לשאר שבועות, משום דע"א לשבועה כשנים לממון, אלא אם הי' מועיל מיגו לפטור משאר שבועות, הי' מועיל גם לפטור משבועת ע"א, וצ"ב הפלוגתא בזה. [[1]](#footnote-2)

ה] עוד מצינו פלוגתא בזה, דהנה הר"ן בפ' כל הנשבעין כט. כתב על קו' הראשונים בנסכא דרב אבא דמ"ט אינו נאמן לישבע דדידי' חטף במיגו דאי בעי אמר לא חטפי דמהימן בשבועה, וכתב לישב, ז"ל, עוי"ל דה"ט דלא מהימן בשבועה למימר דידי חטפי מיגו דאי בעי אמר לא חטפי, לפי שהתורה האמינה ע"א לענין שבועה כב' לענין ממון, וכדתניא בפ' שבועת הדיינים כל מקום שב' עדים מחייבין אותו ממון ע"א מחייבו שבועה, וכיון שיש לו נאמנות לענין שבועה כב' לענין ממון יש לבעל הדין לשלם או לישבע להכחיש העד, אבל כל שלא הכחישו לא מצי למימר דידי חטפי לענין שבועה, כ"ה דלא מצי למימר הכי בשנים לענין ממון, עכ"ל.

וכעי"ז כתב בחי' הרשב"א ב"ב דל"ד., ז"ל, יש לי עוד לומר, דמה שאינו נאמן בשבועה חמורה משום מגו דאי בעי אמר לא חטפי ה"ט דכשם שאמרו דלא אמרינן מגו במקום עדים לגבי ממונא. ה"נ אית לן למימר דלא אמרי' מגו במקום ע"א לאפטורי מן הממון אלא בשבועה שחייבה עליו תורה דהיינו לאכחושי העד, עכ"ל.

וגם בתי' הריב"ם שהביאו הראשונים בב"ב שם, מבו' בל' הרמב"ן והרשב"א שם, דהוא דין מסוים בשבועת ע"א, דהעד נאמן כ"ז שלא נשבע, עיי"ש.

אך בעליות דר"י ובשטמ"ק בשם תוס' הרא"ש שם, מבו' דלתי' ריב"ם אי"ז דין מסוים בשבועת ע"א, אלא ה"ה בשאר השבועות, וע"כ קשיא להו מ"ט מהימני' לי' בהחזרתי מיגו דנאנסו, עיי"ש מש"כ בזה, והרי דלא ס"ל לחלק בין שבועת ע"א לשאר שבועות.

ו] ונ' מזה, דפליגי הראשונים בגדר חיוב שבועת ע"א, דדעת הרשב"א והר"ן ודעימי', דהיינו דהע"א נאמן על הממון כשנים לענין שבועה, וע"כ ס"ל דל"מ מיגו לפטור משבועת ע"א, וע"כ נמי ס"ל דהא דבנסכא דר"א ל"מ לו מיגו דלא חטפי ליפטר, הוא דין מסוים בשבועת ע"א, ומשום דכ"ז שלא נשבע להכחישו ה"ה נאמן והוי כשנים.

אך בדעת הרא"ש ודעימי' נ' דס"ל, דשבועת ע"א דמיא לשאר שבועות, והיינו דלעולם אין הע"א נאמן כב' כלל, ואך דכ"ה דמודה במקצת חייב שבועה משום דמכח הודאתו איכא דררא לטענת התובע, ה"נ עדות ע"א מחייבת שבועה, דמכח העדות איכא דררא לטענת התובע.

והיינו, דהגם דאין ע"א קם לממון, מ"מ ודאי אית לי' נאמנות מסויימת, וכחזינן שהוא מצטרף עם אחר לחייב ממון, אף כשאין מסייעין זל"ז כהלואה אחר הלואה, וסגי בנאמנות זו דעי"ז איכא דררא לטענת התובע, וחייב הנתבע שבועה.

וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בב"מ ד"ד. ד"ה הצד השוה, ז"ל, וי"ל דבהצד השוה שבהן יש טענה חשובה דכשמודה מקצת או עד מכחישו נראה דמשקר ולכך יש שבועה, עכ"ל, והרי דהא דע"א מחייב שבועה, הוא משום דנראה הנתבע כמשקר, ואיכא דררא לטענת התובע, ועיי"ש ברמב"ן ועוד מקמאי דפליגי וכתבו דאין לפרש לה בשבועת ע"א, וי"ל דהוא משום דפליגי ביסוד הדין וס"ל דהא דע"א מחייב שבועה הוא משום שהוא נאמן בטענתו, ואכמ"ל.

ז] ולפ"ז נ' לדון, דכל מש"כ הר"ן דבע"א המחייב שבועה, אמרי' דכל מקום שהאמינה תורה ע"א ה"ה כשנים, וע"כ הי' מן הדין שלא יהא נאמן העד השני להכחישו, ואך דלעולם חשיב כבא השני בב"א, כ"ז הוא לטעמי', דיסוד הדין דע"א מחייב שבועה, הוא שהוא נאמן על הממון לגבי חיוב שבועה, וכיון שהאמינתו תורה לגבי חיוב שבועה, דמי לכל מקומות שהאמינה תורה לע"א שה"ה כשנים ואין נאמן העד הבא אחריו להכחישו.

אך לדעת הרא"ש, דהא דע"א מחייב שבועה, אי"ז כלל נאמנות גמורה, אלא דמכח עדותו איכא דררא לטענת התובע, נ' דל"ש בזה כלל דינא דכל מקום שהאמינה תורה ע"א ה"ה כשנים, שהרי לא האמינתו תורה כלל, ולא נתחדש נאמנות לע"א לענין שבועה, אלא אף דאינו נאמן לגמרי, ונאמנותו היא כנאמנות ע"א בעלמא, מ"מ איכא מכח עדותו דררא דסגי בה לחייב שבועה.

וסמך לזה יש להביא מל' הרמב"ם פ"ה מעדות, ז"ל, אין חותכין דין מן הדינין על פי ע"א וכו', ומפי השמועה למדנו שקם הוא לשבועה וכו', בב' מקומות האמינה תורה ע"א, בסוטה שלא תשתה מי מרים ובעגלה ערופה שלא תערף כמו שביארנו, וכן מדבריהן בעדות אשה שיעיד לה שמת בעלה, עכ"ל, וראיתי לדקדק בד' הרמב"ם, שכתב דבב' מקומות האמינה תורה ע"א, ולא כתב דבג' מקומות האמינתו, שהרי נאמן הוא לשבועה, וגם יש לעמוד על שינוי הלשון, דבהא דע"א מחייב שבועה כתב הרמב"ם דע"א "קם" לשבועה, ובדין ע"א לסוטה ובעג"ע כתב הרמב"ם "שהאמינה" תורה ע"א.

ונ' מזה, דבאמת לא האמינה תורה ע"א נאמנות גמורה אלא בסוטה ובעג"ע, דנאמן הע"א להעיד בסוטה שלא תשתה ובעג"ע שלא תערף, אך הא דע"א קם לשבועה, לאו היינו שהוא נאמן לחייב שבועה, אלא אדרבה אף שאינו נאמן נאמנות גמורה, וע"כ ל"מ עדותו לממון, מ"מ סגי בעדותו לאשוויי דררא המחייבת שבועה, וזה כמו שנ' מד' רבו הר"י מיגש, דדמי דין שבועת ע"א לשאר שבועות, וע"כ ס"ל דאילו הי' מועיל מיגו לפטור מן השבועה, אף הי' פוטר משבועת ע"א.[[2]](#footnote-3)

ח] ויש להוסיף בזה, דהנה כתב הרמב"ם שם ה"ג, ז"ל, וכל מקום שע"א מועיל, אשה ופסול כמו"כ מעידים, חוץ מע"א של שבועה שאין מחייבין שבועה אלא בעדות כשר הראוי להצטרף עם אחר ויתחייב זה הנשבע ממון על פיו וכו', עכ"ל.

ולמש"נ נ' שהטעם בזה הוא, דבעדות סוטה ועג"ע שחידשה תורה נאמנות לע"א, האמינה תורה אף לאשה ופסול, אך בהא דע"א נאמן לשבועה, שלא נתחדש בזה נאמנות לע"א, אלא היינו דכיון דע"א אית לי' נאמנות מסוימת, שהרי עדותו מועלת לממון בצירוף עם אחר, ואף בגונא שאין עדות השני מסייעת לעדותו, וכהלואה אחר הלואה, סגי בנאמנות זו לאשוויי דררא לחייב שבועה, וע"כ עדות אשה ופסול דלי"ב נאמנות כלל, שהרי אינה מועלת לממון אף ע"י צירוף, אינה מועלת לחייב שבועה.

וזהו מש"כ הרמב"ם שאין מחייבין שבועה אלא בעדות כשר הראוי להצטרף עם אחר ויתחייב זה הנשבע ממון על פיו, והיינו דרק עדות כשר דאית בה נאמנות, שהרי היא ראוי' להצטרף עם אחר לממון, הוא דמהניא לאשוויי דררא לחייב שבועה, אך עדות אשה ופסול דלי"ב נאמנות כלל, ל"מ לאשוויי דררא לחייב שבועה.[[3]](#footnote-4)

אמנם ודאי דגם לדעת הסוברים דגדר חיוב שבועת ע"א הוא שהאמינתו תורה כשנים לענין שבועה, כ"ז הוא בעד כשר ולא בעד פסול, אך אין הטעם כמש"כ הרמב"ם דבעי' עד הראוי להצטרף עם אחר, דטעם זה הוא רק להרמב"ם לטעמי' דגדר שבועת ע"א הוא דנאמנות זו דע"א סגי בה לאשוויי דררא לחייב שבועה, וזה הוא רק בעד כשר שראוי להצטרף עם אחר ואיכא נאמנות מסוימת בעדותו.[[4]](#footnote-5)

ט] וזה נ' בביאור מש"כ הרא"ש בב"מ שם, ז"ל, ועוד מביאין ראיה מהא דאמרינן בפירקין לקמן אמר לך רבי חייא שאני הכא דקמסייע לי' שטרא וכו', וכיון דפטרי' ליה משבועה בסיוע שטר בעלמא אע"פ שאין כאן עדות גמורה שאינה אלא שתים, כ"ש בע"א שמעיד כדברי הנתבע, עכ"ל.

והנה לכאו' חלוק טובא הא דמהני עד המסייע לפטור מן השבועה לפ"ד מהר"ם משום דקם הוא לשבועה ומשום הק"ו, מהא דמהני עד המסייע לפטור מן השבועה דומיא דהא דפטרינן מכח סיוע השטר, דהא דמהני עד המסייע לפטור משום דקם הוא לשבועה, היינו שהוא נאמן לפטור מן השבועה, ובקצוה"ח סימן פ"ד סק"ד כתב דהוא כשנים לפטור מן השבועה, ואילו הא דהוא פוטר מן השבועה דומיא דסיוע שטרא, היינו דבמקום דאיכא סיוע לטענת הנתבע אינו מחויב שבועה.

ובאמת גם חלוקים הם בדינם, דמכח ה"ט דסיוע העד עדיף מסיוע שטר, אין לפטור בעד המסייע משבועת היסת, שהרי סיוע שטר ל"מ לפטור משבועת היסת, וכמש"כ הראשונים בד"ד:, אא"כ חשיב כעדות גמורה, והרי הרא"ש שלמד מזה לסיוע ע"א, ס"ל דאי"ז עדות גמורה, וגם אין לפטור בעד המסייע משבועת גלגול, שהרי סיוע שטר ל"מ לפטור משבועת גלגול, וכמו שהוכיח השער משפט סימן צ"ד, ואילו מכח ה"ט דע"א קם לשבועה ומכח הק"ו, יש לפטור אף משבועת היסת, ובפשוטו יש לפטור גם משבועת גלגול, כמו שנקטו התומים והקצוה"ח, אך השעמ"ש שם כתב דאינו פוטר משבועת גלגול.

אך ל' הרא"ש מ', דמש"כ דעד המסייע פוטר דומיא דסיוע שטר, אי"ז דין אחר לגמרי ממש"כ תחילה דעד המסייע פוטר משום דקם הוא לשבועה ומשום הק"ו, וזה צ"ב.

ולפי המבו' נ', דהאמנם אם הא דע"א מחייב שבועה הוא משום שנתחדשה נאמנות לע"א שהוא נאמן לגמרי לגבי שבועה, הרי דה"נ הא דעד המסייע פוטר מן השבועה היינו שהוא נאמן לגמרי לפטור מן השבועה, וא"כ באמת אי"ז ענין להא דסיוע שטר פוטר מן השבועה.

אך לדעת הרא"ש דהא דע"א מחייב שבועה, היינו דנאמנות דע"א סגי בה לאשוויי דררא לחייב שבועה, הרי דה"נ הא דע"א פוטר מן השבועה, היינו דכל דאיכא דררא לטענת הנתבע, ה"ז מועיל לפטרו מן השבועה, ולפ"ז הוי זה דומיא דהא דסיוע שטר פוטר מן השבועה, והאמנם דהדררא דמכח עדות ע"א עדיפא מסיוע שטר, וע"כ היא מועלת לפטור משבועת היסת ומשבועת גלגול.

י] והנה כיון שנתבאר בדעת הרא"ש, דבעדות ע"א לחייב שבועה, ל"ש כלל דינא דכל מקום שהאמינה תורה ע"א ה"ה כשנים, שהרי לא האמינתו תורה כלל, אלא אף שאינו נאמן לגמרי סגי בעדותו לחייב שבועה, הרי הדר קשיא דמה הוכיח הרא"ש מהא דלא פריך מה לפיו וע"א שכן אינם בהכחשה, דעד המסייע פוטר מן השבועה, הרי אף אם עד המסייע אינו פוטר מן השבועה, מ"מ בדין שיפטור משבועת ע"א, כיון דהוי העד המחייב שבועה ע"א בהכחשה, ואף אם בא העד הפוטר לאח"ז, מ"מ כיון דבעד המחייב שבועה ליכא לדינא דכל מקום וכו', בדין שתועיל עדות העד הפוטר להכחיש להעד המחייב ולא תועיל עדותו לחייב שבועה.

יא] ונ' דאדרבה להרא"ש לטעמי' מעיקרא לק"מ, דכל מה שמצינו דע"א בהכחשה ל"מ, הוא רק בעדות סוטה ובעדות עג"ע, דבעי' בהו נאמנות גמורה, והא דמהני בהו ע"א, הוא משום שהאמינתו תורה נאמנות גמורה, וע"כ כל שהוא מוכחש מאחר, ואכתי ספיקא הוי, ל"מ עדותו, ולדעת הרמב"ן ודעימי' כל שהוא מוכחש מאחר לאו כלום הוא, דבכה"ג שהוא מוכחש לא האמינתו תורה.

אך בהא דע"א מחייב שבועה, שאינו נאמן לגמרי, ואך דסגי בעדותו לאשוויי דררא לחייב שבועה, הרי י"ל דאף אם הוא מוכחש מאחר, מ"מ כיון שעדותו קיימת, דאף לדעת הרמב"ן ודעימי' דע"א בהכחשה לאו כלום הוא, נ' דהיינו רק דלי"ב להנאמנות הגמורה שנתחדשה בע"א בסוטה ובעג"ע ובעדות מיתה, וע"כ ל"מ עדותו אף לאשוויי ספיקא, אך ודאי אית לי' נאמנות דע"א כע"א בעלמא, דכ"ה דבהכחשת תרי ותרי לא בטלה עדותם לגמרי, גם בהכחשת חד וחד לא בטלה עדותו לגמרי, מהניא עדותו לאשוויי דררא לחייב שבועה, וע"כ אם עד המסייע אינו פוטר מן השבועה, ול"מ עדות העד המכחישו לסייע לטענת הנתבע לפטרו מן השבועה, שפיר הוא מתחייב שבועה מכח עדות העד המחייבו.

יב] ולפ"ז מתישב היטב מש"כ הרא"ש דאם עד המסייע פוטר מן השבועה, ה"ה פוטר גם משבועת ע"א, וקשיא ע"ז דהיאך מועלת עדותו לפטור משבועת הע"א, הרי העד המחייב הוי כשנים מדינא דכל מקום וכו', ואין דבריו של א' במקום שנים, ולדעת הרא"ש הך דינא הוא גם במקום שגם השני נאמן, וכדחזינן מהא דס"ל דגם באיסורים אין השני נאמן להכחישו.

ולמש"נ ניחא, דלדעת הרא"ש הרי ל"ש כלל בעד המחייב שבועה דינא דכל מקום וכו', כיון שאינו נאמן כלל נאמנות גמורה, וע"כ אם עד המסייע פוטר מן השבועה, ה"ה מועיל לפטור גם משבועת ע"א, וז"פ.

**ב**

יג] כתב הטור חו"מ סימן מ"ו, ז"ל, כתב הרמ"ה בעד אומר היה תנאי ועד אומר לא היה תנאי אם על מטלטלין מעידין נשבע הנתבע שבועה דאורייתא ע"פ הע"א שאמר של"ה תנאי, אע"פ שהעד האחר מכחישו, לא אמרינן אוקי חד לבהדי חד, דרחמנא הימני' לחד לחיובי' שבועה וכל מקום שהאמינה תורה לע"א הו"ל כשנים, והאי דקאמר תנאי הו"ל חד ואין דבריו של א' במקום שנים, וכן הדין בא' אומר פרוע וא' אומר אינו פרוע, ע"כ, ואיני יודע למה נחשב דברי האומר שלא היה תנאי בשנים יותר מדברי האומר תנאי, עכ"ל.

וד' הרמ"ה צ"ב, שהרי מבו' בלשונו דאיירי שהעד הפוטר מן השבועה ואומר שהי' תנאי ושהשטר פרוע, בא תחילה, וא"כ היאך מועלת עדות העד שמעיד שלא הי' תנאי ושאין השטר פרוע, לחייב שבועה, הרי הוי ע"א בהכחשה.

ואין לומר בדעת הרמ"ה, כמש"נ לעיל סקי"א בדעת הרא"ש, דאף ע"א בהכחשה מחייב שבועה, אם עד המסייע אינו פוטר מן השבועה, שהרי להדיא כתב הרמ"ה דהא דהוא מחייב שבועה אע"פ שהע"א מכחישו, הוא משום דכל מקום שהאמינה תורה לע"א הו"ל כשנים והאי דקאמר תנאי הו"ל כחד ואין דבריו של א' במקום שנים, וזה תימה, שהרי כל דינא דכל מקום וכו' הוא רק בשבאו בזאח"ז, אך בכה"ג שבאו בב"א או שבא העד המכחישו תחילה, ליכא לדינא דכל מקום וכו', ועיי"ש בתומים סקמ"ה מש"כ בזה, ולפי דבריו ניחא, ועי' עוד בנתיה"מ שם סקכ"ד, ושו"ר מש"כ בזה במהרי"ט ח"א סימן קנ"א, עייש"ה.

יד] ואולי י"ל בזה, דהנה הא דאלמלי דינא דכל מקום וכו', הי' העד השני נאמן להכחישו בעדות סוטה ועג"ע, י"ל דהוא מתרי טעמי, חדא דכיון דעדות העד שמעיד שראה שנטמאה ושראה ההורג הויא עדות בהכחשה, לא מהימני' לי', ועוד, דכיון דכל הא דאתינן לבטל ההשקאה והעריפה, הוא מכח נאמנות ע"א, וכנגד זה אית לן נאמנות ע"א להיפך, אין לנו לבטל ההשקאה והעריפה, שהרי אותה מידת נאמנות שיש לנו שנטמאת ושראו ההורג, יש לנו גם שלא נטמאת ושלא ראו ההורג, וממילא בדין שיהא זה ספק, ולא תועיל עדות העד לבטל ההשקאה ולבטל העריפה.

ולפ"ז נ', דעיקר דינא דכל מקום שהאמינה תורה ע"א ה"ה כשנים ואין דבריו של א' במקום שנים, הוא כלפי הטעם הב', דא"א לנו לבטל ההשקאה והעריפה, כיון שאותה מידת נאמנות שיש לנו שנטמאת ושראו ההורג, יש לנו גם שלא נטמאת ושלא ראו ההורג, וע"ז אמרינן דכיון שהאמינה תורה לע"א להעיד שנטמאת ושראה ההורג, ולא האמינה תורה לע"א להעיד שלא נטמאת ושלא ראה ההורג, לא חשיב דאותה מידת נאמנות דאיכא שנטמאת ושראה ההורג, איכא גם שלא נטמאת ושלא ראה ההורג, שהרי זה שמעיד שנטמאת ושראה ההורג האמינתו תורה נאמנות גמורה, וזה שמעיד שלא נטמאת ושלא ראה ההורג לא האמינתו תורה נאמנות גמורה, ואינו נאמן אלא כע"א בעלמא, ואין דבריו של א' במקום שנים.

וכ"ז הוא אם באנו לדון מכח דכנגד עדות העד שנטמאת ושראה ההורג, איכא עדות עד שלא נטמאת ושלא ראה, והוי זה ספק, וע"ז מהני הא דכל מקום וכו', אך אם באנו לדון מכח דעדות העד שנטמאת ושראה ההורג הויא ע"א בהכחשה, נ' דע"ז ל"מ הא דכל מקום וכו', דמ"מ כיון שעדות הראשון הוי עדות ע"א בהכחשה, אינו נאמן, וממילא דל"ה עדותו כלל כשנים.

והא דבאמת ל"מ השני להכחישו, נ' דהוא משום שכבר נתקבלה עדותו של הראשון, וכבר עשו מעשה על פיו, וע"כ תו ליכא למיתי עלה מכח הא שנעשית עדותו עדות מוכחשת ולא מהימני' לי', שהרי כבר נתקבלה עדותו והאמינתו תורה, ואך דמ"מ איכא למיתי עלה מכח דאיכא עדות אחרת כנגד עדותו והוי זה ספק, וע"ז הוא דאמרי' דכל מקום וכו' ואין דבריו של א' במקום שנים.

ולפ"ז נ' בדעת הרמ"ה, דבאמת דינא דכל מקום שהאמינה תורה ע"א ה"ה כשנים ואין דבריו של א' במקום שנים, שייך אף בשבאו בב"א, ודלא כמש"כ הראשונים בכ"ד דבבאו בב"א אכתי לא האמינוהו כשנים, דמ"מ כיון שלא האמינה תורה כשנים אלא לזה שמעיד שנטמאת ושראה ההורג, וזה שמעיד שלא נטמאת ושלא ראה לא האמינתו תורה אלא כע"א בעלמא, אין דבריו של א' במקום שנים, וכל הא דאם באו בב"א ל"מ עדות העד שנטמאה ושראה ההורג, הוא משום דהוי עדותו מוכחשת, וכה"ג לא האמינתו תורה, וע"כ רק אם באו בזאח"ז, שכבר נתקבלה עדותו והאמינתו תורה, הוא דל"מ עדות השני להכחישו.

ולפ"ז נ' עוד בדעתו, דס"ל דהך דינא דעדות ע"א בהכחשה לאו כלום היא, ל"ש כלל בעדות ע"א המחייב שבועה, וכמש"כ בש"ש ש"ו ספכ"א, עיי"ש בטעמו, וע"כ אף שבא תחילה העד המעיד שהי' תנאי ושהשטר פרוע, מ"מ שפיר מהני העד שמעיד שלא הי' תנאי ושאין השטר פרוע לחייב שבועה, הגם דהוי ע"א בהכחשה.

ומה שהוצרך הרמ"ה לדינא דכל מקום וכו', הוא משום דהגם דבעדות ע"א לחייב שבועה ליכא לדינא דע"א בהכחשה לאו כלום הוא, מ"מ כיון שכנגד עדותו איכא עדות אחרת כיו"ב הפוטרתו מן השבועה, הוי זה ספיקא, ואין לחייבו שבועה, ורק מכח דינא דכל מקום וכו', הוא דל"מ עדות העד הפוטר לאשוויי ספיקא, דכיון שהעד המחייב שבועה האמינתו תורה וה"ה כשנים, והעד המכחישו אינו כשנים, ל"מ עדותו לאשוויי ספיקא, דאין דבריו של א' במקום שנים.

ולפ"ז ניחא, דהגם דבעלמא ל"מ דינא דכל מקום וכו' אלא בשבאו בזאח"ז, אך הרי עיקר הדין דכל מקום וכו' שייך אף בשבאו בב"א, ואך דאם באו בב"א אין העד המעיד שנטמאת ושראה ההורג נאמן כלל, כיון דהוי ע"א בהכחשה, אך בע"א המחייב שבועה דאף ע"א בהכחשה מחייב שבועה, ואך דאתינן עלה משום דאיכא עדות כנגדו והוי זה ספיקא, הרי דבזה מהני דינא דכל מקום וכו' אף בשבאו בב"א, ודו"ק.

?העירני הרא"מ דעפמש"נ יל"ד במה שדנו האחרונים אם איכא דין הזמה בעדות ע"א המחייב שבועה, וחזו"א דימה נידו"ז לדין ע"א בסוטה וכיו"ב, ולמש"נ נראה דלדעת הסוברים דשבועת ע"א הוא משום דאיכא דררא ע"י עדותו, ואינו נאמן לשבועה, י"ל דע"כ ליכא דין הזמה, ולפ"ז ל"ד לעדות סוטה וכו', ודו"ק.

?בד' הראשונים מבו' דהא דע"א הוי כשנים, היינו דהוי כשנים על הממון, עד שיכחישוהו בשבועה, ולא רק דהוי כב' לענין השבועה עצמה, ולפ"ז שמעתי מהרא"מ לפרש, דע"כ פשיטא לי' להרמב"ן דלא אמרינן דכ"ה דעד המסייע מחייב שבועה ה"נ הוא פוטר משבועה, דהאמנם אם הא דע"א כב' היינו שהוא נאמן כב' לענין שבועה, י"ל דהיינו בין לחייב שבועה ובין לפטור מן השבועה, אך כיון דהא דנאמן כב' היינו שהוא נאמן כב' על הממון, הרי ודאי דנאמנות זו נתחדשה רק במקום שהוא מחייב שבועה, שהרי בעלמא אין ע"א נאמן כב' על הממון, וע"כ אין לנו להאמינו לפטור, ודו"ק.

?בעיקר מש"נ בדעת הרא"ש דבשבועת ע"א לא אמרינן כל מקום וכו', שוב הראוני שכ"כ בהגהות אמרי ברוך.

?העירני הרא"מ, דלמש"נ דגדר הא דעד המסייע פטור מן השבועה, היינו משום דאיכא דררא לסייע לטענת הנתבע, וע"כ ליכא חיוב שבועה, צ"ב מש"כ הרא"ש דבמקום דהוא חייב ממון מדינא דמשאיל"מ ל"מ עד המסייע לפטור משום שאינו קם לממון, ולכאו' זה מתישב רק אם הא דעד המסייע פוטר משבועה הוא דסמכינן עלי' לפטור מן השבועה, וצ"ע.

1. אמנם הנה אמנם הקצוה"ח בסו"ס פ"ד והגרע"א בגל' סימן ע"ח לש"ך סקט"ו נקטו בפשיטות עפי"ד הר"ן דל"מ חזקה לפטור משבועת ע"א, ועד המעיד על פירעון תו"ז מחייב שבועה, ונ' מדבריהם שנקטו דלא פליג הרא"ש ע"ד הר"ן, ועי' גם בד' הגרע"א ע"ד הרא"ש בדין עד המסייע, שהק' ע"ד הרא"ש מכח הך כללא דל"מ מיגו לפטור משבועת ע"א, ועיי"ש בתשו' אחיו שדן בזה דשמא לא ס"ל להרא"ש כן, ועי' עוד בד' הגרע"א במערכה דפוגמת דנמי נקט בפשיטות דאין אנ"ס פוטר משבועת ע"א.

   ובד' הש"ך סימן ע"ח סקט"ו מבו' דחזקה אין אדם פורע תו"ז פוטרת משבועת ע"א, ואזיל לטעמי' בסימן ע"ה סקל"ד דמ' דס"ל דמיגו פוטר משבועת ע"א, והקצוה"ח שם סק"ט תמה עליו מד' הר"ן, ועי' עוד בנתיה"מ סימן ע"א סק"ב שמבו' בדבריו דחזקה אין אדם פורע תו"ז ושאר אנ"ס מועילין לפטור משבועת ע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ושמעתי מהרא"מ להוסיף בזה, דע"כ ל"ש בזה דינא דכל מקום שהאמינה תורה ע"א ה"ה כשנים, שהרי מבו' בל' הרמב"ם דלא "האמינה" תורה לע"א לגבי שבועה, וע"כ אי"ז בכלל כל מקום "שהאמינה" תורה ע"א דה"ה כב'. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועד"ז נ' בביאור מש"כ הרא"ש בב"מ שם דאם סיוע שטר פוטר מן השבועה כ"ש בע"א שמעיד כדברי הנתבע, וצ"ב דלכאו' להצד דעד המסייע אינו פוטר מן השבועה ולא נאמרה נאמנות ע"א לענין לפטור מן השבועה, אי"ז סיוע כלל, וכ"ה דעד פסול אינו פוטר מן השבועה, דכיון שאינו נאמן לאו מידי הוא, א"כ גם עד כשר אם אינו נאמן לפטור מן השבועה ל"ה סיוע כלל.

   ונ' פשוט בזה, דהגם דאין ע"א נאמן לפטור מן השבועה, מ"מ ודאי יש בזה סיוע, שהרי איכא נאמנות מסוימת בעדותו, וכדחזינן שהוא מצטרף עם אחר לחייב ממון אף היכא שאין השני מסייעו, והרי מכח נאמנות זו, הוא דמחייב הע"א שבועה, דסגי בנאמנות זו לאשוויי דררא, וכמש"נ, וזהו שלמד הרא"ש דאם סיוע שטר פוטר מן השבועה כ"ש סיוע ע"א, ומשא"כ עד פסול דלי"ל נאמנות כלל, שהרי אינו מצטרף כלל לחייב ממון, ל"ה סיוע לפטור מן השבועה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם אכתי י"ל נפ"מ בזה, דהנה בשו"ת מהריל"ד קונ"א סימן רכ"ח נסתפק בב' אחים שהעידו אם מחייבין שבועה, דלגבי שבועה אולי לא חשיב נמצא א' קאו"פ, כיון דאין לנו שום פסול בכל א' ובא' הי' די לשבועה, וכתב דלמש"כ הרמב"ם דרק עד שראוי להצטרף לחיוב ממון מחייב שבועה, א"כ הדין ברור שאינם יכולים לחייב שבועה, עכ"ד, ולמש"נ יתכן דלדעת הרשב"א והר"ן דהא דע"א מחייב שבועה הוא משום שהאמינתו תורה כב' לענין שבועה, יתחייב בכה"ג שבועה, דלדעתם ל"ב עדות ע"א הראוי' להצטרף לחייב ממון. [↑](#footnote-ref-5)