ג - איסורי שרצים ודין בריה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד שיעור ג, נמסר בש"ק שמיני התשס"ז (כתיבה ראשונה)

# איסור שרצים ודין 'בריה'

# א) ביבמות (קיד) עבדינן צריכותא בין איסור שרצים לאיסור דם, לענין איסור ספייה לקטנים, דאי אשמעינן שקצים משום דאיסורן במשהו אבל דם דעד דאיכא רביעית, אימא לא. ופרש"י 'במשהו' - בכעדשה כטומאתן. והתוס' חלקו ופירשו דלוקה על נמלה משום בריה. [וכיו"ב נחלקו בפירוש הגמ' בזבחים קו: דפרכינן מה לשרצים שאיסורן במשהו, תאמר בנבלה[[1]](#footnote-2)]. וצ"ב מה ראה רש"י על ככה להידחק ולהעמיד דברי הגמרא בשמונה שרצים דוקא ששיעורם בכעדשה ולא בשאר כל השרצים (כדאיתא במעילה טז וכ"פ הרמב"ם)[[2]](#footnote-3), ולפרש משום כך לשון 'משהו' בכעדשה, מדוע נאיד מפירוש התוס' ד'משהו' כפשוטו ובכל השרצים.

# אלא שגם פירוש התוס' מוקשה בסברא, הלא לכאו' החיוב על 'בריה' איננו חומר באיסור שרצים אלא דין כללי הוא שדבר שלם חשוב הוא ואין צריך שיעור מסוים בכמותו, וכמו שמצינו שבריה אינה בטילה ברוב (מדרבנן), וכיו"ב נסתפקו בירושלמי לחייב ברכה אחרונה על אכילת דבר שלם, וא"כ מדוע דין 'בריה' שמצינו בשרצים מהוה פירכא בלימוד שאר איסורים ממנו, הלא לכאורה אין כאן חומר באיסורו.

# אך נראה שרש"י ותוס' הלכו בזה לשיטתם בענין דין 'בריה', דהתוס' במכות (יז.) וביתר ביאור בחולין (צו.) כתבו להוכיח שדין 'בריה' אמור רק בדבר שאילו יחלק אין שמו עליו, כגון שרץ, שחתיכה ממנו אינה קרויה 'שרץ', וכן 'גיד הנשה' – רק כשהוא בשלמותו קרוי כן, אבל דבר שאם יחלק שמו עליו כגון 'נבלה' – אין זו 'בריה', ואין חילוק אם היא בריית נשמה אם לאו, או אם מתחילת ברייתה כן היא אם לאו. וטעם הדבר פירשו דכי אמר רחמנא לא תאכל 'גיד הנשה' או לא תאכל 'שרץ', כאילו פירש בין גדול בין קטן, משא"כ נבלה וכד' שגם אם תיחלק שמה עליה, א"כ כשאמרה תורה 'לא תאכלו נבלה' אין בזה חיוב מיוחד על השלם יותר מעל חתיכה ממנו, הלכך בעינן כזית בין בשלם בין בחתיכה. הרי לדבריהם אין הטעם בדין זה משום חשיבות דבר שלם, לדונו כאילו יש בו כזית, אלא הטעם תלוי בשם האיסור בתורה, ומשום שנחשב כאילו פירשה תורה לחייב על שרץ שלם[[3]](#footnote-4). ונסתייעו התוס' כפירושם ממה שאמרו בשבועות (כא:) ש'מפרש (בשבועתו שלא יאכל כלשהו) כבריה דמי' – משמע דטעמא דבריה הוי כאילו פירש הכתוב, והלא אם הטעם הוא משום חשיבות, מה ענין 'מפרש' ל'בריה' הלא במפרש אין צריך שיעור כלל שהרי אסר על עצמו כלשהו, משא"כ בריה שנחשב כאילו יש כאן שיעור.

# ולדבריהם צ"ל דחלוק ענין דין 'בריה' לחיוב מלקות שענינו משום שהתורה חייבה על 'שרץ' כלשהו, לדין בריה שאינה בטילה ברוב מדרבנן שההוא משום חשיבות. ויותר מסתבר לומר שמאחר וגילתה תורה לחייב בבריה, הרי זה עצמו מהוה חשיבות לדבר ולכך אינו בטל.

# אמנם הר"ן בחולין חולק על דברי התוס' ולשיטתו חיוב בריה משום חשיבותה הוא, ומה שהקשו התוס' מדוע נבלה שלמה לא יהא בה דין 'בריה' הלא דבר שלם וחשוב הוא, תירץ הר"ן דל"ח בריה אלא זו שמתחילת ברייתה כן היא כגון שרץ וגיד הנשה, משא"כ נבלה שאינה אסורה מתחילת ברייתה אלא דבר אחר גרם לה ליאסר.

# וכבר הראה ביד יהודה (יו"ד ק) שרש"י בחולין (קב:) שכתב לחלק בין נמלה לנבלה שהנבלה כשנבראת לא היה שמה עליה הלכך לא מחייב עד כזית, עומד הוא עם הר"ן בשיטה אחת. וכן בשבועות מבואר מפרש"י דלהכי מפרש הוי כבריה משום דאחשביה בשבועתו ולפיכך הוי כבריה חשובה שמתחייבים עליה במשהו, והיינו משום שאסר על עצמו אכילה בכלשהו והלא אין אכילה פחותה מכזית - אלא משום שבשבועתו החשיב אף אותו משהו לאכילה להאסר בה, ולכך מדמה הגמ' מפרש לבריה, ולעולם מדין חשיבות אתינן עלה.

# והשתא א"ש דהתוס' ביבמות לשיטתייהו דחיוב בריה בשרצים ובדומיהם הוא חומר מיוחד שהתורה חידשה לחייב על שלם אפילו במשהו, מכך שאסרה תורה 'שרץ', משא"כ בנבלות ובדם שלא פירשה התורה לאסור בהם דבר שלם. ואולם רש"י לשיטתו שטעם חיוב בריה הוא משום חשיבות, נאלץ לדחוק דמיירי בשמונה שרצים שדינם בכעדשה, ולא פירש בשאר כל השרצים ובאופן של בריה, דהא לטעמיה אין זה חומר באיסור שרצים אלא דין כללי הוא בחשיבות ושיעורין בכל איסורי תורה וכנ"ל[[4]](#footnote-5).

# ב) הרמב"ם כתב (בפ"ב מאכ"א כ"א) שהאוכל בריה טמאה בפני עצמה כולה הרי זה לוקה מן התורה אפילו היתה פחותה מן החרדל, בין שאכלה מתה בין שאכלה חיה. ולהלן (שם פ"ד ה"ג) כתב האוכל עוף טהור חי כל שהוא, לוקה משום אוכל נבלה ואע"פ שאין בו כזית הואיל ואכלו כולו. ואם אכלו אחר שמת – עד שיהיה בו כזית. וכבר נתקשו המפרשים בבאור דבריו. והנה במה שכתב שאוכל עוף חי לוקה משום נבלה, הסביר הגר"ח דמיירי בנקובת הושט שדינה כנבלה מחיים. והחזו"א בגליונותיו על חדושי הגר"ח דחה אוקימתא זו בדברי הרמב"ם בשתי ידים[[5]](#footnote-6).

# ובמה שחילק הרמב"ם בדין 'בריה' בנבלה בין חיה למתה, שלא כבשרצים, כבר רמז הגר"ח שמבואר ברמב"ם ששני דיני 'בריה' המה. ולפי הנ"ל הדברים מוסברים וגם נודע מקורם[[6]](#footnote-7), דהרמב"ם כדרכו מבאר הסוגיות כפשטן, והרי פשט הסוגיא במכות מורה שהחיוב הוא רק ב'ברית נשמה', ואמנם התוס' כתבו דלפי האמת לא קאי הכי אבל הרמב"ם הוציא משם שבבריה חיה יש חשיבות לחייב עליה במשהו כאילו היה שם שיעור כזית, ודין כללי הוא זה בכל איסורי תורה שבריית נשמה חשובה היא, ולהכי גם בנבלה חיה חייב על בריה שלימה, אבל במתה אין לה חשיבות 'בריה' אלא שבשרצים ובגיד הנשה מחייבינן בבריה שלמה משום הסברא השניה (שכתבו התוס') דהוי כמפורש בתורה לחייב על שרץ שלם, ולא משום חשיבות, הלכך בזה חייב בין חי בין מת. ומקור דין זה מבואר בסוגיות הגמ' בזבחים וביבמות הנ"ל דפרכינן חומרא בשרצים ביחס לנבלה ולדם שחייבים על השרץ במשהו, ועל כרחנו לפרש לחומר המסויים שיש בשם איסור שרץ שחייבה התורה על שרץ שלם אפילו במשהו, ואינו דין כללי משום חשיבות דבר שלם שזה אינו אלא בבריית נשמה, אלא שהתורה החמירה באיסור שרץ לחייב במשהו כשהוא שלם [וה"ה לגיד הנשה]. וכפשט הסוגיא בשבועות שהביאו התוס' דמפרש הוי כבריה.

# ובספר ראש יוסף (חולין קב) כתב בבאור דברי הרמב"ם לחייב על עוף טהור חי משום נבלה, דהלא מיירי בעוף קטן ורך שמת תוך כדי אכילתו. וצ"ב הלא כיון שמתחייב על שעת הבליעה וההיא שעתא מת הוא, מאי אכפ"ל אם הכניסו לפיו חי או מת [וכנראה מטעם זה הוצרך הגר"ח להעמיד בנקובת הושט].

# אך באור הדבר הוא עפי"מ שהוכיחו האחרונים מהסוגיא בחולין (קג) ששיעור כזית נאמר במעשה האכילה, שבפחות מכזית אין מעשה אכילה המחייב, אבל כלפי החפצא של האיסור א"צ כזית[[7]](#footnote-8), דהא מחייב ריו"ח בחצי זית שהקיאו ואכלו שוב, ואף ר"ל לא פליג אלא משום דבעינן הנאת מעיו אבל בלאו הכי חייב הגם שאין בחפצא כזית שלם מ"מ מעשה אכילת כזית איכא ודי בכך. [ויש שרצו להוכיח מהא דבעו בגמרא (מנחות נד) אם יש דיחוי באיסורין, באוכל שצמק מכזית וחזר ותפח, שהשיעור נאמר בחפצא, שאם אינו אלא במעשה האכילה, מאי שייך דין דיחוי בדבר[[8]](#footnote-9), אך כבר כתב הקר"א דלשון הגמ' לאו דוקא הוא ולאו מטעמא ד'דיחוי' אתינן עלה אלא הספק הוא אם התפיחה שע"י הגשמים מחזירתו לשיעור הראשון או שמא דבר חיצוני הוא]. וא"כ י"ל כיון שדין השיעור נאמר במעשה האכילה, ומעשה זה מתחיל בהכנסה לפה, סובר הרמב"ם (עפ"י הסוגיא בחולין קב, כפי שביאר הראש-יוסף שכן מתפרשת הסוגיא לפי המסקנא) שכיון שבתחילת המעשה היתה זו בריית נשמה, חל דין 'בריה' כאילו יש כאן שיעור חשוב, אעפ"י שבשעת חלות החיוב דהיינו בבליעתו כבר מת, מ"מ לענין חשיבות השיעור די בזה שהיתה בריית נשמה בתחילת המעשה[[9]](#footnote-10).

# ג) כתב הרמב"ם (מאכ"א ב,כד): ריסק נמלים והביא אחת שלימה וצרפה לאלו שנתרסקו ונעשה הכל כזית ואכלו - לוקה שש מלקיות, חמש משום הנמלה האחת ואחת משום כזית מנבלת הטמאים. ומקור הדין הוא בגמ' במכות טז: והקשו שם התוס' כיצד חל איסור נבלה על איסור שרץ, ותירצו דאתיא כמ"ד איסור חל על איסור, אך הרמב"ם הלא פסק דאאחע"א ואעפי"כ הביא מימרא זו. ועוד קשה למה צריך אחת שלימה. והתוס' חידשו שיש לאוין בשרצים שלא נאמרו בלשון אכילה, כמו 'אל תשקצו' ואין מתחייבים בהם אלא על השלם, אבל אין כן דעת הרמב"ם (כמבואר שם בהכ"ג), והדרה קושיא לדוכתה. גם קשה (קושית הלח"מ) הלא בטמאים אין לאו דנבילה. ואם כוונת הרמב"ם לאיסור שרצים, אין מובן מה מוסיף צירוף הרסק לחייב חיוב נוסף.

# ובנזיר (נא:) בעי רבא, נמלה שחסרה מהו לחייב עליה משום בריה. והביאו להוכיח מדין טומאת שרצים במגע, מכך ששיערו חכמים בכעדשה שכן החומט תחלת ברייתו בכעדשה. וכבר תמה הגרי"ז על השוואת דין טומאה לאיסור אכילה הלא הספק היה בדין 'בריה' שנאמר בחיוב האוכל, ומה ענין זה לטומאת שרצים בכעדשה [ובפי' הרא"ש משמע שהספק עצמו היה גם על טומאה. וצ"ב]. ותירץ דאף בטומאה איכא דין 'בריה' שלימה, וכמו שמצינו בטומאת מת חילוק בעצם דין הטומאה בין מת שלם לבשר מן המת (והאריך בזה הגרי"ז בהל' נזירות ובהל' פסוה"מ), וכן בטומאת שרצים, מצינו (בנדה נו) חילוק בין שרץ ששלדו קיימת שמטמא אפילו יבש ('בהם') ובין בשר מן השרץ ('מהם') שאינו מטמא אלא בעודו לח.

# וכמו כן לענין איסור אכילת שרצים, כתב הגרי"ז שיש שני איסורים; איסור אכילת שרץ כברייתו ועוד איסור אכילת בשר השרץ. והביא (בזבחים קו) כן מהירושלמי, לחייב על כזית שרצים ושרץ שלם שני חיובים. ולא זו בלבד אלא שאף הבריה השלימה משלמת לשיעור כזית לחייב שתים. ועוד מסתפק הירושלמי אף בבריה שלימה לבדה שיש בה כזית, שמא חייב עליה שתים, והיינו משום דאיכא שני חיובים בשרצים, שרץ שלם ובשר השרץ.

# ונראה שמדויק הדבר במקראות, שכתוב אחד אומר 'מבשרם לא תאכלו' ועוד כתוב 'שקץ הם לכם' ו'לא תטמאו בהם' דמשמע בשלמותם [וכדפריך בנדה גבי טומאת שרצים, כתיב 'בהם' וכתיב 'מהם'] – הרי ששני איסורים הם, איסור אכילת שרץ ואיסור אכילת בשר השרץ, ומ"מ שם אחד לשניהם, ומנין החיובים שחייבים על השלם חייבים גם על אכילת כזית מבשרו.

# ועדיין צ"ב מ"ט כשאוכל נמלה שלימה ועוד רסק דאינו חייב עשר, חמש מכל סוג איסור (כן הקשה הגרי"ז בזבחים סט). אך י"ל עפ"י שיטת הרמב"ם דהא דאכל נמלה לוקה חמש אינו משום ריבוי המלקיות, שלשיטתו אין חיוב נוסף בהכפלת הלאוין (ע' באריכות בשורש ט בסה"מ ובהשגות הרמב"ן) אלא פירש בנמלה שיש בה תכונות של שרצים שונים, שרץ המים ושרץ הארץ ושרץ העוף וכו'. ומשמע מפשט דבריו דבאותה בריה (דאיירי בה בהלכה הקודמת) מיירי בהלכה הנ"ל, ומש"כ 'ריסק נמלים' מיירי בנמלים דעלמא שאין בהם אלא חיוב אחד (וכ"כ הלח"מ), וכשצירפן לאותה נמלה הפורחת הגדילה במים שיש בה חמש חיובים אלו, מתחייב בחיוב אחד נוסף משום 'כזית מנבלת הטמאים' דהיינו איסור בשר השרץ המבואר בירושלמי, וסובר הרמב"ם שהנמלה השלימה משלימה לשיעור חיוב דבשר השרץ כדברי הירושלמי הנ"ל (וכן רמז האו"ש שם שמקור דברי הרמב"ם מהך ירושלמי)[[10]](#footnote-11).

1. . וע"ע רש"י חולין קכ רע"ב וברמב"ן ור"ן שם (הרמ"י). [↑](#footnote-ref-2)
2. וכבר הקשו התוס' בזבחים קו: על פרש"י שם שכתב שבכל השרצים חייב בכעדשה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכן יש לדקדק מלשון ר"י בן מגאש שבועות כא סע"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. # צ"ב אם 'בריה' הוא רק ענין חשיבות הדבר, מה חילוק יש אם הדבר אסור מצד עצמו או דבר אחר גרם לו להאסר כגון נבלה ושור הנסקל שכתב הר"ן, שמחילוק זה נראה שהקובע הוא שם האיסור, אם הבריה אסורה מעצם היותה בריה אם לאו. וא"כ שפיר י"ל דהוי חומר באיסור.

   [↑](#footnote-ref-5)
5. ונראה שאין זו אוקימתא רחוקה כלל, אלא כוונת הגר"ח לכל מה שמנה הרמב"ם (בפ"ג מהל' שחיטה הי"ט) להיות נבלה מחיים, ובכלל זה פסוקת גרגרת ובהמה שנחתך חציה ונחלקה לשתים וכד', וכשאוכל עוף קטן אעפ"י שעדיין הוא חי בשעת בליעתו, פשטא דמלתא דהוא בכלל נבלה מחיים שהרי נחתך הגוף ונפסקה הגרגרת או ניקב הוושט תוך כדי אכילה. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכ"כ בקיצור בחדושי הגרי"ז נזיר נא סע"ב ובזבחים קו. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך ע' בסוף שיעור כח דרך אחרת. [↑](#footnote-ref-8)
8. הגם שמצינו דיחוי בקדשים בגברא, כגון בזבחים יב בפקח שנשתטה וחזר ונתפקח, זהו רק לענין חיוב קרבן, אבל לא שמענו כן לענין שאר עונשין שאם הגברא ישתטה וכד' ושוב יתפקח שייפטר ממלקות. [↑](#footnote-ref-9)
9. # ויש לסייע לסברא זו, דהא ריסק נמלה ל"ח בריה, ואעפי"כ כשאוכלה בשלימותה חייב ופשטא דמלתא אף אם לעסה באכילתו. וה"ה לר"ש דמחייב על חטה שלמה, משמע בגמרא (מכות יז.) שרק בקמח פטר ר"ש אבל חטה שלמה אפילו לעס חייב. (ולכאורה כן מוכרח לפי התו"ח (בחולין) דבליעה בלא לעיסה חשיב שלא כדרך דע"כ מיירי בלעס. אך יש לדחות שבדבר קטן מודה התו"ח דחשיב כדרך, גם יתכן לומר שבבריה חייב אף שלא כדרך וכמוש"כ הרמב"ם (ב,כא) לענין סרחה), וכסברת הירושלמי לחייב ברכה אחרונה על ענב, ולא חילקו אם בלעו כפי שהוא או לעסו כרגיל.

   # אלא שצ"ע מדוע לא נימא הכי גם לגבי חשיבות שיעור כזית, שכיון שהוא שיעור במעשה האכילה ולא בחפצא, א"כ אם מתחיל אכילתו בכזית ובלע פחות יתחייב, והלא אמרינן בחולין שם שמה שבין השיניים אינו מצטרף. וצ"ל כיון שלא בלע כל מה שהכניס, סוף סוף לא היתה 'אכילה' בחלק שלא נבלע. ונראה שה"ה בבריה שהכניס לפה ולא בלע כולה, פטור. וכל מאי דמחייבינן, דוקא בשלא השאיר כלום בין שיניו, דאל"כ אינו לוקה משום בריה כדין בריה שחסרה.

   # ואולם אכתי יל"ע בהכניס לפיו כזית וע"י הלעיסה יתמעט הנפח, כפי המצוי, יש לו להתחייב כי בשעת ההכנסה לפה הוי כזית ואיכא מעשה אכילה חשוב, והרי זה דומה לאוכל בריית נשמה וניטלה הנשמה קודם הבליעה].

   [↑](#footnote-ref-10)
10. קשה לכאו' הלא היה לרמב"ם לפרש דדוקא בנמלים רגילות חייב שש, אבל ריסק מאותו סוג של השלימה חייב עשר. וצ"ל שאין בא להשמיענו ריבוי מלקיות אלא לומר שיש חיוב נוסף על הרסק. גם אפשר שמשמיענו שכל מיני שרצים מצטרפים לחיוב כזית (הואיל ושיעורן שוה), כגון נמלה זו שהיא גם שרץ העוף ושרץ המים עם שאר נמלים, הגם שיש בהם כאלו שהם רק שרץ הארץ וכאלו שהם רק שרץ העוף וכו' [↑](#footnote-ref-11)