70 הולכה
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' י"ב סיון תשס"ב

**א'**

**יל"ע בד' ראבי"ה סימן תתקכ"ב, שכתב ז"ל, ובמנחות פרק שתי הלחם (ק ע"ב) ובסדר יומא פ"ג (כט ע"ב) אמרינן כיון שסדרו [שלא כמצותו נעשה כמי שסדרו] הקוף [ו]לא מיפסיל רק שיחזור הכהן ויסדרנו. מעשה הקוף אינו כלום. הכי נמי כשר רק שיגמור הדבר בגדול. וא"ת היינו משום שמתפרק וחוזר וסודרו, כדאמ' בפרק בראשונה (יומא כז ע"ב) א"ר יוחנן זר שסידר את המערכה חייב, ומסקינן דזר מפרקה וכהן חוזר וסודרה, וכדאמ' נמי בריש גיטין (ה ע"ב) יחזור ויתנו לה ויאמר לה בפני נכתב ובפני נחתם, ולא דמי דהתם סידור דלא בזמנו לא הוי סידור כלל והילכך צריך לחזור ולסדר ואי איפשר סידור בלא פירוק, וכן בתר נתינת גט לא מהני בפני נכתב, הילכך יש לנו לומר ויחזור ויתנו לה ויאמר, דאי איפשר בלא סידור ואמירה, אבל הכא כי מדלית שליחות דגוי מהכא מתקיים השליחות בישראל הנותן גט לידה ואין צריך להחזירו לבעל.**

**ועוד אומר אני "שכל הילוך דגט דמקום שאפשר שילך הבעל אצלה או היא אצלו, אלא לא מתקרי דהילוך לפסול דאי איפשר לסלק דבר זה מליתנו לידה או ליד שלוחה. כדאמרינן בסוף פ"ק דזבחים (טו ע"ב) ר' אליעזר אומר מקום שצריך להלוך מחשבה פוסלת", פירוש דזה נקרא הילוך וכו' עד הא חזר והכניסו (ו)הילוך שצריך להלך, פירוש משום דצריך לאמטויי שאי איפשר להקריב ברחוק מן המזבח וגם המזבח אי איפשר לעקור ממקומו דהכל בכתב ה', ולית ליה רצפה מקודשת. הילכך הוי ליה הילוך לפסול. ור' אליעזר ורבנן דמתני' דהתם בחדא שיטת' ופליגי אדר' שמעון דאיהו מיקל ומכשיר בהולכה רבתי. מכל מקום שמעינן מהתם לא צריך לאמטויי לכולי עלמא כשר דלא הוי הילוך. וכל מקום שהגט שם יכולין לילך שם הבעל והאשה. ואפילו אם החזיק השליח בדרך היו הולכין בכל מקום שהוא, מה [שאין] כן במזבח, הילכך לא הוי הילוך וכשר. אבל כשהגוי נותן לאשה דמי להולכה זוטרתי, כולי עלמא לא פליגי דלא פסל היינו משום דאין נקרא הולכה כלל, אבל גבי גט דכת' ונתן הכתיבה והנתינה הוא העיקר.**

**ובפרק אין בין המודר (לה ע"ב) לא איפשיטא אי כהנים שלוחי דידן נינהו אי שלוחי דרחמנא. ובעי למיפשט (שם לו ע"א) מפיגול, ודחינן אפילו אי שלוחי דידן נינהו שאני התם דכתיב לא יחשב מכל מקום. ורואה אני שהדברים קל וחומר, אי במקום (שסח מיד) [שהחמיר] דכתיב לא יחשב מכל מקום, דבר שליחות הוא, לא הוי הילוך הדר הילוך אלא בהילוך שצריך להלך, אע"פ שהילוך מד' עבודות הוא לא מיפסל, קל וחומר בגוי דדמי לקוף דלא הוי הילוך ליפסול כיון דאינו צריך.**

**והא דאמרינן (זבחים טו ע"א) הוליכו זר והחזירו [כהן] וכו', דהיינו בהילוך שצריך להלך. תדע דגרע גבי זר, דפליגי אי איפשר לתקוני או לאו, וגבי כמי שסדרו הקוף (מנחות ק ע"ב יומא כט ע"ב) כולי עלמא מודו דאיפשר לתקוניה, דאמתני' דסדר הלחם במנחות משנינן לה. ור' יוחנן דאמר (יומא כז ע"ב) זר שסידר המערכה פורקה וחוזר וסודרה סבירא ליה כמאן דאמר איפשר לתקונ'. ואי קשיא הא סבירא ליה לר' יוחנן גופיה בפ"ק דזבחים (שם) אי איפשר לתקוני, יש לומר דהדר ביה משום דהא איתותב (שם). ומיהו גבי מנחה שנקמצה בלילה במנחות (ק ע"א) ובסדר יומא (כט ע"א) דאמ' תצא לבית השריפה, אי איפשר לתקוניה כדמפרשי' התם דכלי שרת מקדשין שלא בזמנן.**

**ודבריו הם יסודות גדולים בדיני הולכה, וצ"ע לעה"פ.**

א] זבחים די"ג. שהזבח נפסל בד' דברים בשחיטה ובקיבול ובהילוך ובזריקה, ר"ש מכשיר בהילוך, שהי' ר"ש אומר א"א שלא בשחיטה ושלא בקבלה ושלא בזריקה אבל אפשר בלא הילוך, שוחט בצד המזבח וזורק.

והנה בטעמא דרבנן דפליגי על ר"ש וס"ל דמחשבה פוסלת בהילוך, נחלקו הראשונים, דבפיהמ"ש להרמב"ם כ' דחכ"א עבודה שאפשר לבטלה שמה עבודה, ובן מבו' גם בתוס' בסוגיין ד"ה אתה אומר, דאף לרבנן דמחשבה פוסלת בהולכה הויא עבודה שאפשר לבטלה, אמנם בפירש"י לקמן די"ד: ד"ה והא שחיטה וד"ה היכא דגלי גלי, מבו' להדיא דרבנן ס"ל דהולכה א"א לבטלה, אך עיי"ש בשטמ"ק אות ב' ואות י"ב שהגי' בד' רש"י, ולפי הגהה זו מבו' בד' רש"י להיפך, דטעמא דרבנן הוא דאף דאפשר לבטלה חשיבא עבודה, וכן נקטו האחרונים בדעת הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הכ"ג, דלכאו' מבו' דס"ל דהולכה א"א לבטלה ואף שוחט בצד המזבח עליו לעשות הולכה, אך יש מקום לבע"ד לחלוק בזה, ועי' בזה לקמן סק"??,[[1]](#footnote-2) ולדעתם הרי שטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דהולכה א"א לבטלה, וצ"ע רב בזה, ממה דפרכי' לעיל ד"ד. מה לכולהו שכן עבודה שא"א לבטלה תאמר בהולכה שאפשר לבטלה, ופירש"י שאם רצה שוחט בצד המזבח וזורק כדתנן במתניתין, והרי להדיא דהולכה אפשר לבטלה, ועי' קר"א לקמן דט"ו. שעמד בזה, עיי"ש מש"כ בזה.[[2]](#footnote-3)

והנה אי נימא דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דהולכה א"א לבטלה, הרי מבו' בזה דהגם דבשוחט בריחוק מן המזבח הי' אפשר לבטל חלק מן ההולכה, מ"מ כיון שא"א לבטל ההולכה לגמרי, פסלה מחשבה בכל ההולכה, וכבר הקשו בזה, בהא דאמר ר"ל לקמן די"ד. דמודה ר"ש בהולכת חטאות הפנימיות שמחשבה פוסלת בהן הואיל ועבודה שאין יכול לבטלה, ואמר רבא שם דאת"ל ר"ש סבר לה כברי' דאמר בין האולם ולמזבח צפון, אין מחשבה מועלת בהולכת חטאות הפנימיות אלא מפתח אולם ולפנים, ופירש"י שאם חישב בהולכת הדם ממקום שחיטתו עד האולם אינה מחשבה שהרי אפשר לבטל הולכה זו לשחוט אצל פתח האולם, ומבו' בזה דהגם דהולכת חטאות הפנימיות א"א לבטלה ומודה בה ר"ש, מ"מ לא חשיבא עבודה אלא כהשיעור שא"א לבטלה, וטפי מזה לא חשיבא עבודה, וק' טובא, דבשלמא א"נ דטעמא דרבנן דפליגי אדר"ש הוא משום דס"ל דאע"פ שאפשר לבטלה חשיבא עבודה, ור"ש פליג וס"ל דכיון דאפשר לבטלה לא חשיבא עבודה, הרי דע"כ י"ל דאף בגוונא דא"א לבטלה ס"ל לר"ש דל"ח עבודה רק בהשיעור שא"א לבטלה, אך אי נימא דאף רבנן מודו דכל שאפשר לבטלה לא חשיבא עבודה, ואך דס"ל דא"א לבטלה, הרי דמוכרח מזה דכל שא"א לבטלה, תו פסלה מחשבה בכל העבודה, ואף בהחלק שאפשר לבטל, וא"כ ה"נ הי' בדין דאף לר"ש בגווני שא"א לבטל לההולכה, יפסול מחשבה בכולה, דבפרט זה הרי לא מצינו דפליג ר"ש על רבנן, דכל מה דפליג הרי הוי משום דס"ל דהולכה אפשר לבטלה לגמרי.

וביותר יש להקשות בזה, דהנה לקמן דט"ו. אמרי' לחד גיר' ברש"י שם, דבהולכה זוטרתי כו"ע לא פליגי דפסלה, ופירש"י דטעמא משום דא"א לבטל, והנה צ"ע לפ"ז דא"כ מ"ט דר"ש דס"ל דלא פסלה מחשבה בהולכה משום דאפשר בלא הילוך, והרי לא אפשר כלל בלא הילוך, דאף אי שוחט בצד המזבח בע"כ עביד הולכה זוטרתי דהויא הולכה מעליא, ולכאו' בעכצ"ל דמ"מ כיון דהולכה רבתא אפשר לבטלה, לא חשיבא עבודה ולא פסלה בה מחשבה, אך אכתי תיקשי לפ"ז דמ"ט דרבנן דס"ל דפסלה בה מחשבה, ולדעת רש"י והרמב"ם היינו משום דס"ל דא"א לבטלה, ולכאו' הרי לגיר' זו דהולכה זוטרתי לכו"ע הויא הולכה, הרי ודאי דאף לרבנן סגי שיעשה הולכה זו, וודאי אין מקום להצריכו להוליך יותר מזה, כיון דאף הולכה זו חשיבא הולכה, וא"כ מ"ט ס"ל דאף בהולכה רבתא פסלה מחשבה, והרי הולכה רבתא אפשר לבטלה, והגם דא"א לבטל ההולכה לגמרי ועליו לעשות הולכה זוטרתי, אך הרי זה בעי למעבד אף לדעת ר"ש, ומ"מ חשיב להולכה רבתא דהויא עבודה שאפשר לבטלה, ומ"ט דרבנן דפליגי.

ולכאו' לגיר' זו בעכצ"ל דהא דפליגי רבנן, אינו משום דפליגי על ר"ש בדין הולכה וס"ל דא"א לבטלה, אלא משום דס"ל דאף דאפשר לבטלה פסלה בה מחשבה, או משום דס"ל דסגי במה שא"א לבטלה ובעי למעבד הולכה זוטרתי, אך צ"ע בד' רש"י שדעתו נוטה שם כגיר' זו, ואפ"ה פי' לעיל מינה דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דא"א לבטלה, ואולי יש לדחוק דמכוון רש"י הוא שטעמא דרבנן הוא דלדידהו חשיב זה א"א לבטלה מה דבעי' למעבד הולכה זוטרתי, וצ"ע בזה.

ב] והנה בפירש"י לקמן די"ד: ד"ה אפי' לר"ש, ז"ל, דאע"ג דאמר ר"ש לא פסל בהו מחשבה, משום דאין היתר הקרבן תלוי בה ולא קרינן בה דברים המביאים לידי אכילה, אבל עבודה הוי ליפסל בזר, וכעי"ז כ' בשטמ"ק שם אות ב', ומבו' בד' רש"י דהא דס"ל לר"ש דלא פסלה בה מחשבה, אינו משום דס"ל דלא חשיבא הולכה לעבודה לענין פסול מחשבה, דודאי חשיבא הולכה עבודה גמורה וכדחזי' דפסולה בזר, ואך דלא פסלה בה מחשבה משום דפסול מחשבה לא תליא בתורת עבודת שעל זה, דאף בדהויא עבודה לא פסלה מחשבה אלא במתירי הקרבן, וכדחזי' מהא דל"מ מחשבת שלא לשמה בחצי מתיר, וכמו שנקט החזו"א זבחים סי' י"ב סק"ה וקמא סי' כ"ז סק"א, אך עי' פנ"י ב"ק ד"ה. ואו"ש פסוהמ"ק פט"ז שנקטו דשל"ש פוסל אף בחצי מתיר, וע"כ ס"ל לר"ש דלא פסלה מחשבה בהולכה, דס"ל דכיון דאפשר לבטלה הרי דאין היתר הקרבן תלוי בה ול"ה ממתירי הקרבן וע"כ לא פסלה בה מחשבה, ומצאתי כן גם בחי' המיוחסים להרשב"א מנחות דט"ז:, עיי"ש.

**[**ולפ"ז נ' לכאו' דלפ"ז ל"ב לר"ש ילפותא דהולכה בזר פסולה, דהרי אף איהו מודה דהויא עבודה גמורה, וא"כ ודאי דה"ה פסולה בזר, ושמעתי ליישב לפ"ז קו' תוס' שם ד"ה והרי, שהקשו דלר"ש דבעי לקרא דגבי הולכת איברים לגופי' משום דאפשר לבטלה, א"כ מנא לי' דבעי ב' כהנים לב' גזרי עצים, עיי"ש בדבריהם, ולהמבו' בד' רש"י לק"מ, דאף לר"ש ל"ב כלל ילפותא דהולכה בזר פסולה, דמודה ר"ש דאף דאפשר לבטלה חשיבא עבודה מעליא וודאי דה"ה פסולה בזר, ול"ב לילפותא ע"ז, וממילא דמייתר לי' קרא לגלות דהולכת עצים ל"ב כהונה וכו'.

ומד' התוס' שהקשו כן, נ' מוכרח דפליגי על דעת רש"י, וס"ל דהא דלר"ש לא פסלה מחשבה, אי"ז משום דל"ה ממתירי הקרבן, אלא היינו משום דס"ל דל"ה עבודה חשובה כיון דאפשר לבטלה, וע"כ נמי הי' בדין שלא תיפסל הולכה בזר, ובעי' לילפותא ע"ז דהולכה פסולה בזר, וזהו שהקשו התוס'.

ובתוס' לקמן דכ"ה. ד"ה והרי, כתבו דלר"ש ודאי דהולכה בשמאל כשרה, משום שעבודה שאפשר לבטלה היא, ובשטמ"ק הוסיף ז"ל, כי היכא דהוה מכשיר לעיל בשלהי פ"ק הולכה בזר אי לאו משום דיליף מק"ו, עכ"ל, ופשוט דכ"ז הוא לטעמייהו, דס"ל דלדעת ר"ש הי' בדין דלא תפסל הולכה בזר, ובעי' קרא להכשיר בזה, וע"כ לגבי שמאל דלית לן קרא, יש לנו להכשיר, אך לדעת רש"י דס"ל דהא דפסל ר"ש בהולכה בזר, הוי זה מסברא, דכיון דעבודה היא פסולה בזר, דרק לגבי מחשבה הוא דס"ל לר"ש דל"מ בהולכה, כיון שאי"ז מעבודות המביאות לידי אכילה, הרי דה"נ יש לנו לפסול בשמאל, ואך די"ל דמכשיר בשמאל משום דלא כ' בה אצבע, וכמו שדנו התוס' שם.

ובתוס' מנחות די"ח: ד"ה מנין, ז"ל, הכא לא חשיב הולכה דר"ש לטעמי' דל"ח לה עבודה בספ"ק דזבחים משום דאפשר לבטלה, עכ"ל, וחזי' ג"כ שדעתם דטעמא דר"ש הוא משום דהולכה ל"ח עבודה, ואך דילפי' מקרא דהיא פסולה בזר, דלדעת רש"י דמודה ר"ש דהולכה חשיבא עבודה, ואך שאין מפגלין בה משום שאי"ז מכלל מתירי הקרבן, שפיר הו"ל למיתני אף הולכה, וז"פ.

ונ' דכ"ה גם דעת הרמב"ם בפיהמ"ש כדעת התוס', שכתב שם דרבנן ס"ל דעבודה שאפשר לבטלה שמה עבודה, ונ' מזה דלר"ש לא שמה עבודה, והיינו ודאי דאי"ז עבודה חשובה, אך ודאי דהויא עבודה מדחזי' דה"ה פסולה בזר, וזהו כדעת התוס', דטעמא דר"ש הוא משום דס"ל דהולכה לא חשיבא עבודה**]**.

ג] ונ' לפ"ז שזהו שורש פלוגתת ר"ש ורבנן לדעת רש"י והרמב"ם, דר"ש ס"ל דהולכה ל"ה מהעבודות המתירות, וע"כ ס"ל דאפשר לבטלה וכל דשוחט בצד המזבח א"צ להוליך כלל, אך רבנן ס"ל דאף הולכה הויא מן העבודות המתירות להקרבן, וע"כ ס"ל דאף בשוחט בצד המזבח עליו להוליך, דאל"כ הרי דליכא בהקרבן לכל מתיריו, וע"כ הגם דבשוחט בצד המזבח לא בעינן לההולכה לצורך הבאת הדם למזבח, מ"מ בעי' לההולכה להתיר הקרבן.

ונ' לפ"ז דאף בהולכת חטאות הפנימיות דמודה ר"ש דפסלה בהו מחשבה כיון דא"א לבטלה, הרי מ"מ חלוק דין ההולכה בזה לדעת ר"ש מלדעת רבנן, דלדעת ר"ש דהולכה לא הויא ממתירי הקרבן, ולא בעינן לעיקר היתר הקרבן לעבודת הולכה, הרי דאף בחטאות הפנימיות דא"א בלא הולכה, מ"מ ודאי דאין הקרבן מצ"ע טעון עבודת הולכה, ואין ההולכה ממתירי הקרבן, והרי לו אשכחנא גוונא דלא ניבעי אף בחטאות הפנימיות להולכה שפיר דמי, ובאמת דשפיר משכח"ל לדעת רש"י דהא דא"א לשחוט בהיכל הוא משום דלאו אורח ארעא, דלפ"ז לכאו' אם עבר ושחט שחיטתו כשרה, (אך עי' בדברינו בהערות לפ' קדשי קדשים סק"? שנת' דמד' תוס' שם מ' שפירשו ד' רש"י דמה"ט יש לפסול בדיעבד, וע"ש סק"?? שנת לדון בזה), ובהאי גוונא הרי לא יהא כלל הולכה ואעפ"כ שפיר דמי, אך לד' השטמ"ק שם דא"א לשחוט בהיכל משום דל"ה צפון, הרי דאם עבר ושחט שחיטתו פסולה, ולא אשכחנא גוונא דלא ניבעי הולכה, ומה דפסלה בזה מחשבה, נ' דהיינו דכיון דא"א לבטלה, ובהכרח עליו להוליך, הרי שמשו"ז חשיבא הולכה זו בכלל מתירי הקרבן, כיון דא"א לקרבן בלאו הכי, הגם שאי"ז מהעבודות דחייל על ידיהן היתר הקרבן, אך לדעת רבנן הא דהולכה פוסלת בהן, הוא משום דהולכה הויא ממתירי הקרבן, וכדחזי' דאף במקום דל"ב לההולכה להביא הדם למזבח, מ"מ איכא דין הולכה להתיר הקרבן, וע"כ מחשבה פוסלת בהולכה.

ולפ"ז מבו' היטב הא דלרבנן פסלה מחשבה בכל ההולכה, ואך בחלק ההולכה שאפשר לבטלה, ולר"ש אף בחטאות הפנימיות לא פסלה מחשבה רק במה שא"א לבטל, דלרבנן דההולכה מצ"ע הויא ממתירי הקרבן, הרי שהגם דסגי להיתר הקרבן להוליך מעט, מ"מ אף כשמוליך הרבה הויא כל ההולכה בכלל המתיר, והויא ע"ד קבלה דאף אם מקבל דם יותר מהנצרך, הויא בכלל המתיר דקבלה, ופסלה בה מחשבה, אך לר"ש דהולכה מצ"ע ל"ה כלל בכלל המתיר, אשר לדידי' אף בחטאות הפנימיות דא"א לבטלה לא הויא בכלל המתיר, ואם עבר ושחט בהיכל א"צ להוליך כלל וכנ"ל, ורק דמ"מ חשיבא ההולכה בכלל מתירי הקרבן כיון שא"א לבטלה, הרי דלא חשיבא ממתירי הקרבן רק כפי השיעור שא"א לבטלה, והיותר ע"ז דאינו נצרך להקרבן ל"ה בכלל מתירי הקרבן.

וניחא לפ"ז גם מה דקשיא להגיר' דבהולכה זוטרתי לכו"ע פסלה מחשבה, דא"כ במה פליגי ר"ש ורבנן, ולמש"נ נ', דאף לשי' זו מתפרשת פלוגתת ר"ש ורבנן כמש"נ, דלר"ש הולכה ל"ה בכלל מתירי הקרבן, ולו יצויר דלא ניבעי אף להולכה זוטרתי, נמי הי' הקרבן כשר, ואך דכיון דא"א לבטל להולכה זוטרתי, הרי דע"כ חשיבא הולכה זו בכלל מתירי הקרבן, כיון דא"א בלאו הכי, אך משו"ז אין לנו לפסול רק כהשיעור דא"א לבטל, אך טפי מהולכה זוטרתי זו דאפשר לבטלה, הרי ודאי דל"ה בכלל מתירי הקרבן ולא פסלה בזה מחשבה, אך רבנן ס"ל דהולכה הויא מצ"ע בכלל מתירי הקרבן, ולו יצויר דלא ניבעי אף להולכה זוטרתי, לא יוכשר הקרבן בלא הולכה, וע"כ לדידהו פוסלת מחשבה בכל ההולכה, כיון דלדידהו הויא הולכה מצ"ע בכלל עבודות המתירות להקרבן, וז"ב.

ונמצא לפמש"נ דבהא דאמר ר"ש דלא פסלה מחשבה בהולכה משום דאפשר לבטלה איכלל בזה תרתי, חדא דמהא דאפשר לבטלה חזינן דלא הויא בכלל מתירי הקרבן, ואך דאכתי אם בפועל לא הי' אפשר לבטלה הי' פוסל בזה מחשבה, כיון שבפועל ה"ז נצרך להקרבן, ולזה בעי' להא דבפועל אפשר לבטלה ואי"ז נצרך כלל להקרבן, ורבנן פליגי על החלק הא', וס"ל דהולכה הויא ממתירי הקרבן, וע"כ לדידהו פסלה בה מחשבה אף בהחלק שאפשר לבטלו.

ומה דמודה ר"ש בחטאות הפנימיות אי"ז משום דבזה ליכא להחלק הא', דודאי אף בחטאות הפנימיות אין ההולכה מעיקר מתירי הקרבן, אלא דכיון דבפועל בעינן בהו לההולכה, חשיבא נמי כמתירי הקרבן, וע"כ אין פוסל בזה מחשבה רק כהשיעור שנצרך לקרבן.

ואכתי קשיא טובא בסוגיא דדי"ג:, דאמרי' התם דדין טבילת אצבע דמפגלת משום דהויא בכלל הולכה, תליא בפלוגתא דרבנן ור"ש, ולר"ש דהולכה לא מפגלא ה"נ טבילת אצבע לא מפגלא, ועיי"ש בשטמ"ק ז"ל, אע"ג דטעמא דר"ש בהולכה משום דאפשר לבטלה והכא בטבילת אצבע א"א לבטלה, מ"מ כיון דלא חשיבא טבילת אצבע עבודה רק מטעם הולכה לא יפסל בה טפי מחשבה מהולכה, עכ"ל, וע' גם בשטמ"ק לקמן דט"ו. אות ח'.

וכבר תמה המל"מ דהא חזינן דאף לר"ש היכא דא"א לבטלה פסלה בה מחשבה, וכדאמר ר"ל דבחטאות הפנימיות פסלה בהן מחשבה, והרי דלר"ש היכא דא"א לבטלה חשיבא עבודה, וכל מה דפליג על רבנן הוא משום דס"ל דהולכה אפשר לבטלה, וא"כ הרי שבטבילת אצבע שא"א לבטלה הי' בדין שתפסול מחשבה אף לר"ש, וכעי"ז הקשו הגרע"א והקר"א, ויש להוסיף, דהגם דהי' מקום לומר דטכילת אצבע כיון דל"ה הולכה גמורה, ע"כ לא פסלה בה מחשבה אף היכא דא"א לבטלה, כיון דבההולכה גופה לא פסלה בה מחשבה, וכן נ' מד' השטמ"ק הנז' שכיון לזה, אך ק' ע"ז, דהרי בחטאות הפנימיות גופייהו פסלה מחשבה בההולכה, וא"כ ה"נ הי' לנו לפסול במחשבה בטבילת אצבע, ומה לי דבשאר קרבנות לא פסלה מחשבה בהולכה, וצ"ע רב בזה.

**ב'**

ד] בס' קר"א בדט"ו. הקשה, דבדין הולכה לר"ש חזינן דפסול זר גרע מפסול מחשבה, דהרי לדעת ר"ש הולכה בזר פסולה ומאידך ס"ל דלא פסלה מחשבה בהולכה, ועד"ז חזינן גם בדינא דהוליכו כהן והחזירו וחזר והוליכו זר, דלדעת רבא בזה לכו"ע פסול דהא צריך לאמטויי', הגם דרבא גופי' אמר דבשחישב בהולכה זו, הוי פלוגתא דר"א ורבנן אי פסלה בה מחשבה, דלדעת ר"א לא פסלה בה מחשבה, ואפ"ה לכו"ע אם עשאה זר פסולה, והרי דפסול זר גרע מפסול מחשבה, ומאידך בדעת רב משרשיא חזי' להיפך, דס"ל דבגוונא דהוליכו כהן והחזירו וחזר והוליכו זר, לדברי הפוסל מכשיר, ואילו לענין מחשבה, הרי עכ"פ לדעת רבנן פסלה מחשבה בההולכה השני', ולאביי אף ר' אליעזר מודה לזה, וכמו שהוכיח כן מברייתא, והרי דפסול מחשבה גרע מפסול זר, וכן חזינן בדעת הרמב"ם , דפסק דמחשבה פוסלת אף בהוצאה לחוץ, וס"ל דלשנויא דאביי כן הוא דעת רבנן, ודלא כדעת רש"י בשלהי פירקין דלשנויא דאביי לא פליגי רבנן אדר' אליעזר, ואילו בפסול זר נ' מד' הגמ' והרמב"ם דודאי אין זר פוסל בהוצאה לחוץ, והרי דפסול מחשבה גרע מפסול זר, עכ"ד הקר"א.

והנה בפשוטו י"ל, דלעולם פסול מחשבה גרע מפסול זר, ומה דלר"ש הולכה בזר פסולה הגם דס"ל דלא פסלה בה מחשבה, הרי כבר הבאנו לעיל סק"ב מד' התוס', דילפי' הכי מקרא, ולעולם מסברא פסול מחשבה גרע, וע"כ לענין פסול שמאל, ס"ל לר"ש דלא פסל בהולכה, דאי לא פסלה מחשבה, כ"ש דלא פסל שמאל, ושאני פסול זר דגלי קרא, וע"כ שפיר י"ל, דאף אי נימא דלר"ש גופי' יש ללמוד מזה דפסול זר גרע מפסול מחשבה, מ"מ לדידן דפסלה מחשבה בהולכה, הרי לית לן מקור מקרא דפסול זר גרע, וע"כ קיימינן בהסברא דפסול מחשבה גרע.

והא דאמר רבא דבהוליכו כהן והחזירו והוליכו זר פסול לכו"ע, הגם דלענין מחשבה ס"ל דפליגי בזה ר"א ורבנן, י"ל בפשיטות, דאה"נ, מש"א רבא דבכה"ג פסול לכו"ע, הוי זה לבתר דאותבי' אביי מברייתא, דחזינן דאף לר"א פסולת מחשבה בכה"ג, ואמר לי' רבא אי תניא תניא, והרי שחזר והודה רבא לד' אביי דבכה"ג פסלה מחשבה לכו"ע, וע"כ אף ס"ל לרבא דבכה"ג פסול בזר לכו"ע, וז"פ.

אמנם אכתי לא נתישב בזה לשיטת רש"י, דנת' לעיל סק"ב מדבריו, דהא דפסל ר"ש הולכה בזר, הוי זה מסברא, דמודה ר"ש דהולכה חשיבא עבודה גמורה ליפסל בזר, ורק לענין מחשבה הוא דפליג, משום שאי"ז מהדברים המביאין לידי אכילה, ולפ"ז הרי חזי' מזה דפסול זר גרע מפסול מחשבה, ולפ"ז הדר תיקשי קו' הקר"א.

ה] וי"ל בזה, דהנה בעיקר המבו' בסוגיין דהא דל"מ מחשבה בהוצאה לחוץ הוא משום שהוי הילוך שאינו צריך, צ"ע דתיפו"ל דאין מפגלין בחצי מתיר, דההולכה לחוץ הרי ודאי לא עדיפא מחצי מתיר, וביותר קשיא על ד' הרמב"ם ספי"ג מפסוהמ"ק, שפסק דמחשבה פוסלת בהוצאה לחוץ, וקשיא טובא דהרי אין מפגלין בחצי מתיר, וכבר עמד בזה הקר"א בסוגיין, והנה בד' הגמ' הי' אפ"ל דאיירי רק לענין מחשבת שלא לשמה, ונימא דבזה ליכא לדינא דאין מפגלין בחצי מתיר, וכמש"כ האו"ש, אך הרמב"ם שם כתב להדיא דאף מחשבת הזמן פוסלת בזה, והי' אפ"ל עוד דבהולכה כל פסיעה ופסיעה חשיבא מתיר שלם, דהרי אם הי' הדם סמוך למזבח, הויא הולכתו בפסיעה אחת, אך בתוס' לקמן ד"ל. ד"ה סימן ראשון, מפורש דאף בפסיעות הויא כל פסיעה חצי מתיר, אך אולי נימא דהרמב"ם פליג בזה על התוס'.

וכבר נת' בדברינו בדין תפוס לשון ראשון סק"ז, דמוכח מזה כמש"נ שם, דהא דאין מפגלין בחצי מתיר, דמשו"ז לא חייל פיגול בחישב בקומץ לחודי' או בלבונה לחודה, היינו רק בקומץ ולבונה דהוו ב' מעשי הקטרה, אך בהולכה דהויא כל ההולכה מעשה אחד דהולכה למזבח, הרי דבזה חייל הפיגול אף אם חישב במקצת ההולכה.

ונת' שם דיל"פ הטעם בזה בתרי גווני, הא', דהיינו משום דכיון דמקצת מהולכה זו הויא במחשבת פיגול, מצי חייל הפיגול מכח כל ההולכה, דחשיבא כולה הולכת פיגול, כיון דבמקצתה חישב מחשבת פיגול, והב', דהיינו משום דמכח מחשבתו במקצת ההולכה חיילא מחשבת הפיגול על כל ההולכה, וע"כ שפיר שייך מחשבת פיגול אף בחישב בשעת ההוצאה לחוץ, ולי"ב משום הא דאין מפגלין בחצי מתיר, ומש"כ התוס' דאף בפסיעות איכא לדינא דחצי מתיר, היינו בגוונא דבעינן שיחול הפיגול מכח פסיעה אחת לחודה, וכמש"נ שם בזה.

ולפ"ז נ', דע"כ הגם דפסול זר גרע מפסול מחשבה, מ"מ מחשבה פוסלת בהולכה שני' לרבנן, הגם דלחד מ"ד זר לא פסל בזה, וכן לדעת הרמב"ם מחשבה פוסלת אף בהוצאה לחוץ, הגם דזר לא פסל בזה, והטעם בזה הוא, דהגם דזר לא פסל בהנך גווני, אשר היינו דמעשה זה בפנ"ע לא חשיב לפסול, אך מ"מ מחשבה שפיר פסלה בזה, דכיון שהוי זה מכלל ההולכה, הרי שכל שחישב בזה חייל פסול המחשבה מכח כל ההולכה, והיינו או משום דכל שמקצתה הויא במחשבת םיגול חשיבא כולה להולכת פיגול, או משום דחיילא המחשבה על כל ההולכה, וע"כ שפיר פוסלת המחשבה, ול"ד לפסול זר, דאין לדון בו רק על מעשה זה לבדו, ואיהו אינו חשוב לפסול, וא"ש היטב, אך לפ"ז, בגווני דל"מ חייל המחשבת פסול מכח כל ההולכה, ובעי' שתחול המחשבה מכח חלק הולכה זו לבדה, (ע' בדברינו בדין תפוס לשון ראשון שם האופנים בזה), אה"נ לא תפסול המחשבה, דהולכה זו לבדה לא חשיבא לפסול בה.

ו] אך העיקר בזה נראה, דהנה שורש החילוק שבין פסול מחשבה לפסול זר, בפשוטו היינו, דמחשבה הוי זה מעשה הפוסל, ואילו זר אינו מעשה הפוסל, אלא היינו דלי"ל הכשר עבודה, והויא עבודה פסולה.

ולפ"ז נראה, דמה"ט מחד גיסא פסול זר גרע, דכל עבודה דבעי' לה בפועל, ל"מ היכא שנעשית ע"י זר, דעבודה שנעשית ע"י זר לי"ל הכשר עבודה, אך פסול מחשבה יתכן דל"ש בזה, דבפסול מחשבה הרי ליכא חיסרון בהכשר העבודה, אלא הוי זה מחשבה הפוסלת, ולזה י"ל דלא פסלה מחשבה רק בעבודה הנצרכת להיתר הקרבן, אך בעבודה שאינה נצרכת להיתר הקרבן, הרי שהגם דבפועל בעי' לה, מ"מ לא פסלה בה מחשבה. והטעם בזה, הוא משום דילפי' מקרא דאין מחשבת פוסלת רק בדברים המביאין לידי אכילה ועבודה המעכבת כפרה, כמש"א לעיל די"ג., וע"כ כל שאין עבודה זו נצרכת להיתר הקרבן אין פוסלת בה מחשבה.

אך מאידך מה"ט גם פסול מחשבה גרע, והיינו בעבודות שאינן נצרכות להכשר הקרבן, דבכה"ג ליכא מקום לפסול זר, כיון דפסול זר הוי כאילו לא נעשית העבודה, וע"כ כל דל"ב להנך עבודות, מה לי שנעשו ע"י זר, אך משא"כ פסול מחשבה שפיר י"ל דשייך בהו, דכיון דסו"ס אית להו תורת עבודה, שפיר חייל בזה פסול מחשבה.

ולפ"ז מתישב קו' הקר"א, דע"כ לדעת ר"ש דלא פסלה מחשבה בהולכה, ומ"מ הולכה בזר פסולה, והיינו משום דהגם דמחשבה לא פסלה בה, משום שאינה מעבודות המתיר, מ"מ כיון דבפועל בעי' לההולכה, ע"כ כל שעשאה בזר וליכא הכשר לההולכה, ה"ה פסולה, ועד"ז הוא לדעת רבא בהוליכו כהן והחזירו וחזר והוליכו, דהא דלר"א אין מחשבה פוסלת בזה, הרי היינו משום דאי"ז מעבודות המתיר, כיון שלא הי' זה נצרך להיתר הקרבן, אך מ"מ כל שעשאה זר פסולה, כיון דבפועל צריך לאמטויי', וע"כ ל"מ כל שעשאה זר ולי"ל הכשר עבודה.

אך משא"כ לדעת רבנן דס"ל דמחשבה פוסלת בהולכה, והיינו כמש"נ לעיל דס"ל דאף הולכה הויא מעבודות המתיר, וע"כ אף חלק ההולכה דלא בעי' לי' חשיב מכלל המתיר, הרי דאדרבה מחשבה פסלה טפי מזר, דזר לא פסל רק בההולכה הנצרכת לקרבן, אך מחשבה פסלה בכל מעשה ששם הולכה עליו, וע"כ בהוליכו כהן והחזירו וחזר והוליכו, הרי שהגם דמחשבה פוסלת בזה לרבנן, משום דהוי זה מכלל ההולכה, מ"מ בחזר זר והוליכו דעת רב משרשיא דלדברי הפוסל מכשיר, והיינו משום דלדברי הפוסל בהוליכו זר והחזירו כהן וחזר והוליכו, דס"ל דההולכה הנצרכת לקרבן היא ההולכה הראשונה, הרי שמה"ט בהוליכו כהן והחזירו והוליכו זר יש להכשיר, כיון דהולכה קמייתא היא הנצרכת להקרבן, והולכה בתרייתא לא בעינן לה, וע"כ הגם שעשאה זר, הרי לא גרע זה מאילו לא נעשית ההולכה כלל.

וע"כ נמי, הגם דלדעת הרמב"ם מחשבה פוסלת בהוצאה לחוץ, מ"מ פסול זר ל"ש בזה, דהרי ל"ב לההוצאה לחוץ כלל, וממילא דל"ש בזה כלל פסול זר, דפסול זר הוי כאילו לא נעשית עבודה זו, וכיון שא"צ כלל להוצאה לחוץ זו, מה לי שכאילו לא נעשית, אך פסול מחשבה שייך בזה לדעת רבנן, דס"ל דאף מעשה הוצאה לחוץ, הוי מכלל ההולכה, ושם עבודה עליו, וז"פ.

**[**ומה"ט נמי חלוקים הם עוד פסול מחשבה מפסול זר, דבפסול זר הרי הוי הדין דאם קיבל זר יחזור הכשר ויקבל, וכן אף אם הוליך זר מקצת דם, מהני שיחזור הכשר ויוליך דם אחר, ואף בזריקה מהני שיהזור הכשר ויזרוק, (מלבד בטמא שעושה שיריים) ואילו בפסול מחשבה ל"מ דיחזור הכשר ויקבל ויוליך ויזרוק, וגדולה מזו מבו' בד' התוס' לעיל ד"י. ובמעילה ד"ו., דכל שחישב מחשבת פסול בסוף הקבלה נמי נפסל הקרבן, והיינו משום דפסול זר הוי כאילו לא נעשית העבודה, וע"כ מהני שיחזור הכשר ויקבל, ומשא"כ בפסול מחשבה שנפסל הקרבן, ל"מ שיחזור הכשר ויקבל.

ועד"ז מצינו גם לענין הולכה, דלחד מ"ד בהוליכו זר אפשר לתקונה, ואילו בהוליכו במחשבת פסול ודאי א"א לתקונה, והיינו ג"כ מהטעם הנ"ל, וכ"ז פשוט**]**.

אך יש להעיר ע"ז, דהרי ר' ירמי' מדיפתי אמר דצריך לאמטויי תנאי היא, והרי דתלי להנידון אם פוסל זר בההולכה שני, בפלוגתת תנאי אם פוסל בזה מחשבה, וזה דלא כמש"נ דלא תלי זב"ז, אשר כן מוכח מדעת רבא ומדעת רב משרשיא שמחלקין בזה.

אך נראה, דס"ל לר' ירמי' מדיפתי, דשורש הפלוגתא דר"א ורבנן אי פוסלת מחשבה בההולכה השני', הויא אם הויא זה מכלל הולכת הקרבן, דס"ל דאילו הי' זה בכלל הולכת הקרבן, ודאי הי' מודה ר"א דפסלה בה מחשבה, דהרי ר"א ס"ל כרבנן דפסלה מחשבה בכל ההולכה ואף בהחלק שאפשר לבטל, ומשום דכל מעשה ההולכה הוי בכלל עבודת המתיר, ואשר ע"כ אילו הי' מודה ר"א דההולכה השני' הויא בכלל הולכת הקרבן, ודאי הי' מודה דפסלה בה מחשבה, ואשר ע"כ מדמי לה דה"נ תלוי בזה פסול זר, והיינו משום דר' ירמי' מדיפתי אזיל כדעת רבא דפליג על רב משרשיא, וס"ל דאף לדברי הפוסל פסול, דכיון דעתה בעי' להולכה זו, פוסל בה זרות, וע"כ אמר רב משרשיא דלרבנן דפסלה בה מחשבה, והיא בכלל הולכת הקרבן, ודאי פסלה בה זרות, ולר"א דס"ל דלא פסלה בה מחשבה, ובע"כ דס"ל דל"ה בכלל הולכת הקרבן, הרי בע"כ דפליג על ה"ט דצריך לאמטויי, וא"כ אף לא יפסול בזה זרות, וז"פ.

ז] אמנם בד' מרן הגר"ח בספרו בהל' פסוהמ"ק, מבו' דעתו דאף עבודת זר הוי מעשה הפוסל, וכתב שם דל"ד הולכה בזר להולכה שלא ברגל דהויא כהעדר ההולכה, ופירש שם דזהו טעם החילוק דהולכה שלא ברגל אפשר לתקונה והולכת זר א"א לתקונה, והיינו משום דהולכה שלא ברגל הוי כלא נעשה בזה הולכה, ומשא"כ בהולכה בזר נעשה בה דבר הפוסלה וכדקי"ל דזר מחלל עבודה, ויש לציין לל' התוס' מנחות די"ח: ד"ה ור"ש, דהגם דלא בלל כשר, מ"מ בלל זר גרע "דמחלל עבודה", עכ"ל, וזה מתאים עם ד' הגר"ח, וכתב שם, דמה"ט בהוצאה לחוץ ל"ש לדון לפסול בהולכה שלא ברגל, עיי"ש, וזה דלא כמש"נ.

ובשם מרן הגרי"ז ראיתי, שפירש דטעם הפלוגתא בהוליכו זר אם אפשר לתקונה, הוא אם הולכת זר הוי עבודה שלא בהכשירה, וע"כ ממילא דאפשר לתקונה, או דהויא דבר הפוסל, וע"כ א"א לתקונה, והיינו לדעת רבא, דלדעת רב משרשיא הרי הוי הפלוגתא אי הולכה קמייתא עיקר או הולכה בתרייתא, ודמה"ט ס"ל דבגונא דהוליכו כהן והחזירו והוליכו זר, לדברי המכשיר פוסל ולדברי הפוסל מכשיר, אך לרבא דבזה לכו"ע פסול, הרי דהא דפליגי בהוליכו זר אם אפשר לתקונה, היינו שנחלקו אם עבודת זר הויא דבר הפוסל.

והנה אמנם נ' להדיא מד' הגר"ח, שנקט שלדעת הרמב"ם כ"ה דבהוצאה לחוץ פסלה מחשבה, ה"נ פסל בה עבודת זר, ודלא כמו שנקט הקר"א, וע"כ לדעתו ניחא, דלעולם פסול זר גרע, ובהוצאה לחוץ דפסלה מחשבה, ה"נ ודאי דפסל עבודת זר, אך אכתי צ"ע מהא דאמר רב משרשיא דלד' הפסול מכשיר, הגם דלרבנן פסלה בה מחשבה, וכן צ"ע ממ"ד דהוליכו זר והחזירו כהן וחזר והוליכו, דלחד מ"ד אפשר לתקונה, הגם דלענין מחשבה ודאי א"א לתקונה, וע' להלן עוד בזה.

אמנם לול"ד הגר"ח, הי' נראה, דלעולם עבודת זר ל"ה מעשה הפוסל, ואך דמ"מ ל"ד עבודת זר להולכה שלא ברגל, דהולכה שלא ברגל ל"ה הולכה כלל, ומשא"כ הולכה בזר הויא מעשה הולכה פסול, וע"כ הגם דהולכה שלא ברגל אפשר לתקונה, כיון שעדין לא נעשה הולכה בהדם, אך הולכה בזר שכבר נעשה הולכה בהדם, הרי שהגם דהויא הולכה פסולה, מ"מ ל"ש לחזור ולהוליך.

אך משא"כ לגבי הוצאה לחוץ, הרי דלא מיבעיא דאין לדון בזה בהולכה שלא ברגל וכמו שפירש הגר"ח, אך גם פסול עבודת זר ל"ש בזה, כיון שאין נצרכת כלל הולכה זו, וע"כ מה לי שנעשית שלא כהכשירה, וע"כ גם אם היינו מפרשים דהולכה שלא ברגל חשיבא הולכה פסולה, ושלא כד' הגר"ח, ג"כ לא הי' ק' משם ע"ד הרמב"ם דפסק דמחשבה פוסלת בהוצאה לחוץ, דהגם דמחשבה פוסלת בזה, משום דאיכא ע"ז שם הולכה, אך פסולא דהולכה שלא ברגל דהיינו דלי"ב הכשר הולכה, ל"ש בהוצאה לחוץ שאינה נצרכת כלל, ולא גרע הולכה שלא ברגל מזר, דנמי אינו פוסל בהולכה לחוץ, אך הגר"ח הוכיח שם מתוך הסוגיא, דהפלוגתא אי בהולכה שלא ברגל אפשר לתקונה, לא הויא כלל משום דנעשית הולכה שלא בהכשר, אלא משום שבא הדם למזבח שלא ע"י הולכה, עיי"ש בדבריו.

ולכאו' מוכח כן מתוך הסוגיא דהוצאה לחוץ בזר אינה פוסלת ול"ד לפסול מחשבה, דהרי לחד מ"ד בסוגיין הוליכו זר והחזירו כהן וחזר והוליכו אפשר לתקונה, ולדידי' ודאי דהולכה לחוץ בזר אינה פוסלת, ולכאו' עד כאן לא פליג אידך מ"ד וס"ל דא"א לתקונה, רק משום דס"ל דהולכה קמייתא עיקר, וכדאמר ר"ש בר אשי דבגונא דאיפכא לדברי הפוסל מכשיר, אך בהוצאה לחוץ דודאי אינה עיקר ההולכה פשיטא שאין הולכת זר פוסלת, והרי אף אינהו מודו דמחשבה פוסלת בהוצאה לחוץ, שהרי במתני' תנן דר"א אומר דהמהלך במקום שא"צ להלך אין מחשבה פוסל, ולרבנן מחשבה פוסלת בזה, ומפרש לה אביי דהיינו בההוצאה לחוץ, וממילא דבע"כ לחלק בין פסול מחשבה לפסול זר, וז"פ, אמנם י"ל בדעת הגר"ח, דהאמנם לדעת הנך אמוראי ודאי דאין זר פוסל בהוצאה לחוץ, אך לדעת רבא דס"ל דבב' האופנים פוסל זר יל"פ דפליג וס"ל דעבודת זר הוי מעשה הפוסל, וע"כ ס"ל דבכל גווני הוא פוסל, וכמו שהבאנו לעיל בשם הגרי"ז שפי' כן, ולדעתו ה"נ פוסל זר בהוצאה לחוץ, וצ"ע בזה.

וע' בדברינו במנחות ד"ו., מש"נ עוד בענין זה בגדר הפסול בעבודת פסולין, ובפלוגתת רבנן ובן בתירא במנחות שם והמסתעף.

1. שו"ר באבהא"ז פ"א מפסוהמ"ק, שכתב ליישב דלא יסתרו ד' הרמב"ם בפיהמ"ש לדבריו בהלכות, די"ל דעיקר פלוגתא דר"ש וחכמים היא, דלר"ש כיון דמצד עיקר הקרבן ל"ב לההולכה, לית לה חשיבות עבודה, ורבנן ס"ל דהגם דמצד עיקר הקרבן ל"ב לההולכה, מ"מ אי"ל חשיבות עבודה, ואשר ע"כ לרבנן אף אי שוחט בצד המזבח צריך להוליך, דכיון דהויא ההולכה עבודה מעבודות הקרבן, הרי דבע"כ בעי' שיוליך, אך לר"ש דלי"ל חשיבות עבודה כיון דמצד עיקר הקרבן הי' אפשר לבטלה, ממילא דבאמת אם שוחט בצד המזבח א"צ להוליך, וזהו גם פלוגתייהו אם פסלה בה מחשבה, דלר"ש ל"ח עבודה ולא פסלה בה מחשבה, ולרבנן חשיבא עבודה ופסלה בה מחשבה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וי"ל בזה, דאין מכוון הגמ' דהולכה אפשר לבטלה ויהי הקרבן כשר, אלא היינו דהולכה גריעא דמצד עיקר הקרבן הי' אפשר לבטלה, ול"ד לשאר עבודות שא"א בלא עבודות אלו, אך בפירש"י בד"ד. שם אין נ' שפירש כן, אלא פירש דמצי' לבטלה ויהא הקרבן כשר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)