8. בחילוק בין מי פירות למי שלקות ובגדרי זיעה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

י"ח סיון ע"ד

**סימן ח'**

**בחילוק שבין מי פירות למי שלקות**

**א]שיטות הראשונים בחילוק בין מי פירות למי שלקות**

**ב]ביאור מחלוקת הרא"ש והרשב"א בגדרי זיעה**

**ג]בביאור החיסרון דזיעה בעלמא**

**ד]הנפק"מ בנידון הנ"ל בגדר דין זיעה**

**ה]בביאור דברי שו"ת הרא"ש לגבי שכר**

**שיטות הראשונים בחילוק בין מי פירות למי שלקות**

א]הגמ' ברכות ל"ח. אומרת מר בר רב אשי אמר דובשא ברכתו שהכל מ"ט זיעה בעלמא הוא והגמ' אומרת שזה כר' יהושע דמי פירות אין חייבים עליהם קרן וחומש עכת"ד הגמ' דהינו שמי פירות חשיבי זיעה בעלמא ועיין לשון רש"י שלא חשיבי פרי לענין ברכה ובפסחים כ"ד: לגבי ערלה כתב ג"כ שלא חשיבי פרי והנה בגמ' לקמן מבואר שמי שלקות כשלקות והקשו הראשונים מה זה שונה מהא דמבואר בסוגין דמי פירות חשיב זיעה בעלמא דהינו שמה שיוצא מהפרי לא חשיב כגוף הפרי לענין ברכה א"כ למה מי שלקות זה אחרת הרי בפשוטו מה שהברכה כשלקות זה מצד הטעם שיצא מהפרי ועבר למים שהוא חשיב עיקר והרי טעם זה הוא כמי פירות שזה זיעה בעלמא ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים ונבארם בס"ד

א. עיין רא"ה וריטב"א וכן הוא במאירי שבאמת זה ודאי שמי שלקות ברכתם שהכל וכוונת הגמ' שזה כשלקות הכוונה שזה טפל לשלקות ולגבי שבת הגמ' דנה שאם זה לטעמא א"כ אדרבא זה לצורך המים וחשיב המים עיקר ואין הם טפלים לשלקות ובברכתם לא נפטר המים ולפ"ז הכרעת הגמ' בשבת שהמים עיקר אמנם זה דלא כרי"ף ושאר הראשונים שביארו שהכוונה שמברכים בורא פרי האדמה

ב. עיין רשב"א שהביא בשם הראב"ד שכל מה שהגמ' אצלינו אומרת שזה זיעה בעלמא זה רק אם זה יצא מעצמו אבל אם זה יצא על ידי כתישה או סחיטה לא חשיב זיעה בעלמא ובאמת ברכתו בורא פרי העץ וכן בדבש ולכן שלקות שזה על ידי בישול ולא יצא מעצמו ברכתו האדמה והנה בפשוטו כיון דמבואר בגמ' שהסברא של זיעה מוכח מר' יהושע משמע שנקט שזה טעם פטורו ולפ"ז אם יסחוט בידים יהיה חייב אמנם עיין ברשב"א שכתב שבגמ' בחולין מבואר שיש פסוק למעט דהינו שמצד זיעה באמת זה רק סיבה לפטור ביצא מאליו אמנם לר' יהושע יש פסוק למעט תמיד אמנם זה לא סיבה לגבי ברכה ומשמעות הרשב"א שלמר בר רב אשי באמת אין את המיעוט ולכן רק ביאר שזה מצד זיעה ולדבריו ביצא על ידי סחיטה חייב ועיין רשב"א שתמה על זה אמנם ברשב"ץ מבואר שמר בר רב אשי מודה שלענין תרומה תמיד פטור ובפשוטו מבואר שיש כאן שני טעמים לפטור אחד מצד זיעה וזה ביצא מעצמו ואחד מצד מיעוט וזה גם בסחיטה וזה לא סיבה לברכה אלא שצ"ב מהיכי תיתי שיש כאן שני סברות ועיין חזו"א סימן ל"ג סק"ה במוסגר שכתב לבאר שהכונה שכיון שחזינן שזה נתמעט סימן שזה לא ממש גוף הפרי ממילא זה סברא ביצא מעצמו שזה זיעה והנה בפשוטו לפ"ז בזתים וענבים גם ביצא מאליו אינו זיעה וכן נקט כאן בראש יוסף אמנם עיין ראב"ד פ"א מטומאת אוכלים שנקט שגם שם זה זיעה וצ"ע ואולי כיון שמצאנו שזה נתמעט בשאר פירות ממילא הסברא של זיעה זה בכל דבר

ושמעתי לבאר דיש לדון בגדר מי פירות שזה פרי מצד עצמם אמנם יש לדון שהחלות פרי הוא בתור חלק מהפרי וגם כשזה יצא נשאר בדינו והנה ר' יהושע שס"ל שזה נתמעט בהכרח שזה רק בתור חלק מהפרי ולכן ביציאתו חשיב שינוי שזה סיבה להפקעת דינו דאם זה היה סיבה לפרי בעצם אין שום סיבה למעט דבר זה ור"א שפליג יתכן שס"ל שזה פרי מצד עצמו ויתכן שס"ל ששינוי זה לא סיבה להפקיע דינו וכן בהא דזתים וענבים אפשר לבאר בשני אופנים כנ"ל ולפ"ז כונת הגמ' שמהא שממעטים חזינן שזה לא סיבה להיות פרי בעצם ולכן זה סיבה דביצא מעצמו חשיב זיעה וגם בזתים וענבים זה כך ובדעת ר"א הגמ' נקטה שס"ל שזה פרי בעצם אמנם כתב הראב"ד שאפשר לומר שסברתו מצד ששינוי זה לא סיבה להפקיע ובזה גם תלוי הנידון לגבי זתים ודו"ק

ג. עיין מרדכי סימן קכ"ה שכתב שדוקא מי שלקות שזה עומד לטבל בהם פיתו א"כ הוי כאוכל משא"כ מי פירות שעומד לשתיה דהינו דמה שזה חשיב זיעה זה רק עד כמה שזה משמש כמשקה אבל אם זה יצא בתור שזה משמש כאוכל לא חשיב זיעה ובפשוטו שכה"ג גם לגבי קרן וחמש לא חשיב זיעה כמבואר בלשונו

ד. עיין רא"ש בתשובה כלל ד' סט"ו שהקשה מה ההבדל בין שכר למי שלקות וכתב שכל הדין של מי שלקות זה דוקא כשבישל לצורך הפרי אבל אם בישל לצורך המים לא חשיב מי שלקות ועיין דרכי משה סימן ר"ה וכן בבית מאיר ובפנים מאירות ח"ב סימן ק"ץ ובהגהות הגר"ח צאנזר שנקטו שזה דלא כרא"ש בפסקיו אלא שיש כאן תירוץ חדש על הקושיא שבסוגין זה יצא לצורך המים וכה"ג גם בשלקות לא חשיב מי שלקות וצ"ל הסברא שכל שזה יצא לא לצורך עצמם אלא לצורך הפרי זה נשאר עדין כפרי משא"כ אם הוציאו אותם לצורך שימוש בהם זה יותר סיבה לדון אותם כדבר לעצמו ובזה א"ש החילוק בין זה לשבת ששם זה דבר שעיקר שימושו לצורך נתינת טעם ובזה תמיד לא חשיב זיעה אמנם הדבר מחודש לומר שיש כאן סתירה בין הרא"ש בפסקיו לרא"ש בתשובות ועוד שהב"י והמג"א העתיקו דבריו בתשובות ולא העירו כלום שזה סותר לפסקיו ובפשוטו הביאור כמו שביאר בזרע אמת ח"א סימן ל' וכן הוא בתהלה לדוד סק"ו דהרא"ש בתשובות רק אמר הגבלה בדין מי שלקות דהינו בדין שהטעם עיקר ולא המים עיקר אבל לגבי מי פירות אין בזה סברא כלל כיון ששם זה רק מים ושם כל הנידון מצד חלוק דבריו בפסקיו וכדלקמן

**ביאור מחלוקת הרא"ש והרשב"א בגדרי זיעה**

ב]ה. עיין רא"ש שכתב וז"ל ולא דמי למי פירות שהמשקה אין בו טעם הפרי והנה יש שהבינו שהכוונה שבבישול יש יותר טעם מאשר במים של הפירות ולכן רק המים חשיב זיעה בעלמא ולא מה שיוצא על ידי בישול וכן משמעות הב"ח והמג"א והט"ז שהקשו למה שיכר ברכתו שהכל מה זה שונה ממי שלקות ותירצו שכאן יש פחות טעם וצ"ע הרי ודאי ששכר חשיב טעם לגבי גדרי טעם כעיקר ובפשוטו מבואר מדבריהם שעיקר סברת הרא"ש שזה טעם חזק וכה"ג לא חשיב זיעה משא"כ בטעם חדש ואין זה ענין לגדרי טעם כעיקר וכדלקמן וכן משמעות המג"א סימן רט"ז לגבי מי הורד שכתב שכאן זה עדיף ממי פירות כיון שטעמם כטעם הפרי ע"ש וכן הוא לשון המ"ב סימן ר"ב סקנ"ג אמנם עיין מור וקציעה סימן ר"ב שכתב שזה נגד החוש שודאי שיש יותר טעם במי הפירות מאשר הטעם שיוצא בבישול

ובפשוטו הביאור כמו שביאר המנחת ברוך סימן נ"ט ענף ב' ד"ה ומה ובקה"י סימן כ"א סק"ב שעיקר מכוון הרא"ש שהמי פירות אינו מעיקר הפרי וא"כ גם טעמו מותר משא"כ בישול הפרי או שריתו, יוצא למים טעם הפרי עצמו וזה כמו הפרי ועיין תוס' בפסחים שהקשו על הדין מי פירות שזה זיעה בעלמא הרי טעם כעיקר דאוריתא וכתבו הנ"ל שלרא"ש לא קשה שטעם כעיקר זה של הפרי משא"כ כאן הטעם זה לא מהפרי אלא שזה טעם המים ומים אלו זה זיעה בעלמא [ועיין לקמן מה שנתבאר בביאור קושית התוס'] ולפ"ז עיקר דברי הרא"ש במקום שיש כאן דין טעם כעיקר דאוריתא בזה הרי אין החיסרון דזיעה בעלמא וגם לענין ברכתו ברכתו בורא פרי האדמה ועיין ב"י שכתב שגם מי שרית הפרי זה אותו דבר ועיין חזו"א וכן בחלקת יואב שהקשו הרי בפשוטו מי שריתו זה רק כדין צירו ולא כדין טעם כעיקר ובמקום שלא נאסר צירו כגון בדג טמא אין בזה איסור וא"כ כאן זה כמו מי פירות וצ"ע

ו. עיין רשב"א שכתב שמי שלקות זה עדיף מצד שהדרך לבשלם משא"כ במי פירות שאין הדרך לסוחטם ולשולקם דהיינו דבפשוטו הרשב"א לא ס"ל חילוק הרא"ש בין סחיטה לבישול אלא שההבדל בין אם זה דבר שדרכו או לא ולכן גם בישול אם אין זה דרכו באמת זה כמו מי פירות שחשיב זיעה בעלמא ורק בבישול שזה דרכו דהינו שצורת אכילת הפרי זה על ידי בישול בזה מה שיוצא לא חשיב זיעה ולפ"ז אם יהיה פרי שעומד לסחיטה כמו ששלקות עומד לבישול באמת זה לא יחשב מי פירות והנה דברי הרשב"א זה לא סברא מיוחדת לגבי ברכות דהרי דן בגדרי זיעה אלא שנקט שיסוד החילוק בין ענבים לשאר מי פירות שזה הדרך וזה אינו הדרך ולכן בדבר שדרכו בבישול זה כמו ענבים [וכן מפורש בדבריו שתמה למה חומץ סתוניות זה זיעה] והנה בלשון הרשב"א מבואר שרק דבר שרוב דרך שימושו הוא על ידי בישול ולפ"ז ה"ה לגבי סחיטה וכן נקט הבה"ל אמנם החזו"א צידד שאם כל האנשים לפעמים סוחטים דהינו שלכל האנשים זה שימוש חשוב הרי זה כמו רוב ולא חשיב זיעה ויש לשון ברשב"א אם זה דרכו

והנה בפשוטו עד כמה שהרשב"א דימה גדרי טעם שיוצא בבישול לגדרי זיעה א"כ בדבר שאין זה בגדר דרך לבשלו והוא דומה למי פירות הוי זיעה בעלמא וממילא גם לא יהיה דין טעם כעיקר וכן נקטו הרבה אחרונים לגבי שכר של חדש שכיון שמי פירות מותר ה"ה טעם כעיקר וכן מבואר בחוות דעת סימן ק"ה סק"ב שלא שייך לאסור מצד טעם כעיקר כי הטעם שיוצא זה זיעה בעלמא ורק במקום שנתרבה צירו יש גם איסור של טעם כעיקר [וע"ש שענבים יש בהם טעם כעיקר כמו היין אמנם למה שנקטו האחרונים שדרך בישול שאני א"כ דבריו נסתרים מגמ' מפורשות כמו שהביא שם] וכן נקט החזו"א סימן ל"ג סק"ה ד"ה ובמעשרות סימן ז' סק"ב וע"ש שהביא מתוס' שגם דג טמא שצירו מותר בכל אופן טעם כעיקר דאוריתא שזה כרא"ש ודלא כרשב"א

אמנם הדבר מחודש מאוד שאין דין טעם כעיקר בערלה ובתרומה ובדגים טמאים ועיין חלקת יואב יור"ד סימן ט"ו שהביא להוכיח מכמה דוכתי שיש בזה טעם כעיקר דאוריתא ולכאורא הדבר מוכרח משיטת הרא"ה והריטב"א בסוגין שדימו דין זיעה לדין מי שלקות ולנ"ל לא ס"ל טעם כעיקר כלל וזה ודאי לא יתכן שגם החזו"א העמיד הגמ' בדבר שדרך לבשלו

ובפשוטו מוכרח מכאן כמו שכתבו הקרן אורה נדרים נ"ב: ד"ה ובעיקר וכן בחלקת יואב יור"ד סימן ט"ו שוודאי שהרשב"א ס"ל חילוק הרא"ש בין זיעה לטעם כעיקר דהינו למה שיוצא על ידי בישול אלא שזה פשיטא להו שדין טעם כעיקר זה רק נתחדש לענין איסורים ואין זה ענין לגבי ברכות ורק דבר שגם בגדרי זיעה זה לא סיבה שיחשב זיעה כה"ג זה סיבה לגבי ברכות ולכן מי שלקות דמבואר בגמ' שאפשר לברך בורא פרי האדמה בהכרח שזה לא זיעה ולפ"ז שיכר שזה שהכל זה ודאי שיש בזה דין טעם כעיקר וכמו לרא"ש רק ששם זה לא דרכו שזה לא בגדרי זיעה וממילא לגבי ברכה זה ודאי שהכל וכמו מי פירות

[**הוספה:** אמנם לאחר זמן ראיתי עיין כתבים ואגרות חזו"א שיש שם מכתב שהחזו"א ירד לזה אלא שהוכיח דלא כנ"ל מהא דהרשב"א הקשה למה לגבי תרומה מוזכר רק ענבים ולא מי שלקות וכתב שהשנה דיברה על מה שלא הדרך והנה לענין תשלומי תרומה לכאורא טעם כעיקר זה סיבה לשלם וא"כ אין זה ענין לדברי הרשב"א וצ"ע ואלי תשלומי תרומה בעינן ממשות ממש ]

והנה בפשוטו כל זה לרשב"א אבל לרא"ש כל דבר שמצאנו שהוא אסור בגדרי טעם כעיקר לא חשיב זיעה אמנם למה שנקטו האחרונים בכוונת הרא"ש לחלק במציאות בין הטעם שיוצא על ידי בישול לבין על ידי סחיטה לפ"ז גם הרא"ש ס"ל שגדרי טעם כעיקר זה לא סיבה כאן ורק גדרי זיעה הקובע ולכן א"ש מה שכתבו ששכר אין טעם חזק אפילו שזה אסור מצד טעם כעיקר דטעם כעיקר זה לא מספיק לענין ברכות

והנה יש לדון האם הרא"ש מודה לסברת הרשב"א שדבר שדרכו כך לא חשיב זיעה והאחרונים נקטו שהוא חולק ולכן נקטו שגם דבר שעומד לסחיטה בכל אופן חשיב זיעה בעלמא אמנם החזו"א כתב לדון שכל מה שחולק זה רק בשלקות ששם הרי אין דעתו על המשקים אלא כל הבישול הוא לצורך הפרי וכה"ג זה לא סיבה להפקיע ממנו שם זיעה אבל אם רובו לבישול לצורך המים או שרובו לסחיטה כה"ג לא חשיב זיעה ובפשוטו כן מוכח מהדין של קני סוכר דנקט כדבר פשוט שחשיב פרי אמנם יתכן ששם כיון שאין צורה לאוכלו אלא על את מימיו כה"ג אדרבא זה כל הפרי ואין זה דומה לפרי שיש בו מה לאכול שבזה אפילו שהרוב משתמשים במימיו חשיב זיעה

**בביאור החיסרון דזיעה בעלמא**

ג]והנה בעיקר הא דמבואר בסוגין דמי פירות הוי זיעה בעלמא מצאנו בזה שני ביאורים החכם צבי סימן כ' כתב שזה כדין מיחוי אוכלים דהינו שהגמ' הרי מחפסת מקור שחלב שמחהו אסור ובמקומות שלא התרבה מיחוי באמת מיחוי מותר וה"ה מי פירות שזה כמו מיחוי וכן מפורש בחידושי הרא"ה בסוגין שכתב שמי פירות זה כמו מיחוי דמבואר בגמ' שללא ריבוי זה מותר ע"ש אמנם הפנ"י בקו"א בענין חדש בד"ה ועל ארבעה לא אשיבנו כתב שהכוונה שזה פירשה בעלמא דהינו שזה סוג דבר שהוא לא בכלל הפרי לגבי איסור ובפשוטו לפ"ז גם בדברים שהתחדש מיחוי אוכלים אבל עדין מי פירות חשיב פירשא בעלמא שאין בזה איסור ובפשוטו נחלקו בזה הראשונים דדעת תוס' בחולין ק"כ: שדגן שהמחהו מותר כיון שלא נתחדש מי פירות ודעת הרמב"ן וכן האריך המנחת ברוך דבהמחהו וודאי אסור וכל הנידון רק במשקין היוצאים ויש מקום לומר שגם אם מיחוי אסור הכוונה כמו שביאר התוס"ר בחולין ק"כ: שחשיב שמו עליו משא"כ במי פירות חשיב דבר חדש אבל יסודו מדין מיחוי דהינו שודאי שדבר זה היה אסור אלא כיון שהשתנה פקע איסורו

והנה בפשוטו היה מסתבר שבזה נחלקו הרא"ש והרשב"א דלרא"ש זה הלכה של פירשא בעלמא לכן זה לא משנה אם הדרך או לא דיש כאן הלכה שעל חלק זה מהפרי לא חל איסור ואין לו שם פרי משא"כ לרשב"א זה מצד שחשיב כמיחוי אוכלים א"כ ודאי מסתבר שכל זה חיסרון בדבר שאין זה הדרך אבל בדבר שזה עומד לכך שזה צורת שימושו אין בזה החיסרון דמיחוי אוכלים ולפ"ז מה שלמד החזו"א מהרשב"א לרא"ש לגבי מה שהדרך יש מקום לומר שזה תלוי אחד בשני שלרשב"א שזה מדין מיחוי מסתבר שבדבר שזה הדרך לא שייך החיסרון הנ"ל משא"כ לרא"ש שזה חיסרון שזה זיעה בעלמא א"כ גם אם זה הדרך אבל כיון שאין זה עיקר הפרי אין עליו את דיני הפרי אמנם אין זה מוכרח דיתכן שגם עד כמה שזה סברא שזה פירשא בעלמא אבל כל זה אם אין השימוש במי הפירות כדבר עיקרי אבל עד כמה שעיקר השימוש הוא במי הפרי א"כ אין סיבה שלא לראות שזה עיקר הפרי ולא הוי זיעה בעלמא ולפ"ז יתכן שגם דעת הרשב"א שזה פירשא בעלמא ולא שזה מצד שינוי

והנה בפשוטו מבואר בכמה דוכתי שיסוד החיסרון במי פירות זה מצד שזה השתני לגריעותא א. עיין תוס' בב"ב צ"ו: וברי"ח בסוגין ובאור זרוע סימן קס"ו שכתבו מפורש לבאר שההבדל בין דבש ליין ושמן שזה השתני למעליותא וזה שינוי לגריעותא ב. עיין בטור לגבי סחיטת שלקות שכתב שזה לא דומה למי שלקות כיון שכאן זה השתני לגריעותא והוי כמי פירות ומבואר שמתי יש החיסרון של מי פירות מתי שזה שינוי לגריעותא ומבואר שנקט שגם בדעת הרא"ש זה מצד הדין שינוי לגריעותא ובפשוטו לפ"ז אין סיבה לומר שהרא"ש חולק על הרשב"א ויתכן שגם הוא מודה שבדבר שרובו למשקה לא חשיב זיעה ג. עיין ברבינו יונה שכתב שהבדל בין מי שלקות לדבש שזה השתני למעליותא וכן לכאורא חילוק המרדכי בין אם זה עומד לאוכל או למשקה זה רק סברא אם מצד גדרי שינוי ולא אם מראש לא חל על זה איסור

**הנפק"מ בנידון הנ"ל בגדר דין זיעה**

ד]והנה הבאינו לעיל דנחלקו המ"ב והחזו"א בדבר שרובו עומד לא לסחיטה או לאוכלו כשהוא חי אמנם כולם משתמשים לפעמים לסחיטה או בישול דהמ"ב נקט שחשיב זיעה והחזו"א צידד שלא חשיב זיעה ויש מקום גדול לומר שזה תלוי בטעמים הנ"ל שאם כל הדין מצד שיש כאן שינוי בצורת הפרי בזה יתכן שכל שדרך אנשים להשתמש כך אין בזה חיסרון של שינוי שיסודו מצד שינוי לגריעותא משא"כ אם הנידון אם זה מגוף הפרי או לא בזה יתכן שזה תלוי ברוב כמו לגבי שאר דיני התורה שכל שרובו לא עומד לשימוש לא חשיב לעיקר הפרי כמבואר בחזו"א לענין קליפות תפוז וצ"ע בזה

והנה כתבו הב"ח והט"ז שפירות יבשים שרגילים לבשלם חשיבי מי שלקות לרשב"א אמנם המג"א חולק שכיון שביחס לכלל הפרי רובו עומד לאכילה כשהוא לא יבש לא עוזר מה שהדרך מתי שהתיבשו לעשות מזה שלקות שיחשב דרכו ועיין מג"א שתאנים לא חשיבי דרכו בשריה והט"ז תמה הרי דרך תאנים יבשים לשרותם וביארו הפמ"ג והמאמר מרדכי שזה לשיטתו האם דנים לפי כלל הפרי או ששיך לדון שפירות מיובשים כך דינם והנה בפשוטו אם יסוד החיסרון מצד שעל המשקים של הפרי לא חל דיני הפרי א"כ ודאי מסתבר שזה דבר שנקבע בעיקר הפרי משא"כ אם יסוד החיסרון מצד שינוי יתכן שכיון שבמצב לצורת הפרי כשהוא יבש זה לא שינוי דכך דררכו ממילא לא חשיב זיעה אמנם אין זה מוכרח דיתכן שגם גדרי שינוי נקבע לפי עיקר הפרי

והנה יש לדון לדעת הרשב"א בדבר שדרכו בבישול האם גם לגבי סחיטה לא חשיב זיעה וכן איפכא בדבר שדרכו בסחיטה האם גם לגבי בישול זה עוזר שלא יחשב זיעה או שלא ועיין תהלה לדוד ר"ב סק"ד שכתב לדייק מלשון הרשב"א שכה"ג לא חשיב זיעה אמנם החזו"א סימן ל"ג סק"ה ד"ה והנה [והפמ"ג ר"ב מ"ז סק"י וכן מדויק במ"ב ר"ה מ"ב סקי"ד ושער הציון כ"א לענין סחיטת שלקות] כתב שרק בדרכו בסחיטה כתב שלרשב"א חשיב משקה ומבואר שמצד דרכו בבישול זה לא סיבה על סחיטה ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל שאם יסוד החיסרון מצד דין מיחוי א"כ כדי להפקיע תורת מיחוי זה תלוי האם באופן זה הוא דרך או לא משא"כ אם הנידון לקבוע האם זה חלק מהפרי או לא בזה לא משנה איך הצורה שהוא מוציא עכשיו והנה מבואר בשו"ע ר"ב סי"א לגבי מי צימוקים שזה תלוי ברא"ש וברשב"א וצ"ע הרי כאן זה ענבים שדרכם בסחיטה ויין אין לו דין זיעה וא"כ מה החיסרון ובהכרח כנ"ל שהחיסרון מצד השינוי שבזה ואם ענבים אין דרכם בכבישה א"כ לגבי צורה זו חשיב מיחוי והוי זיעה בעלמא וחזינן כאן חידוש יותר גדול דבתחילת יציאתם דנים אותם כזיעה ובסופם שזה נהיה יין פקע מזה שם זיעה וצ"ע [ובגר"ז סי"א ביאר שיסוד החיסרון שכה"ג מים עיקר אמנם צ"ע דהגמ' דימתה לדין זיעה]

והנה הבאינו לעיל את קושית התוס' שלמה מי פירות מותר הרי טעם כעיקר דאוריתא ותירצו האחרונים לפי הרא"ש שמי פירות אין זה מעיקר הפרי משא"כ טעם דהוא טעם הפרי ובדעת התוס' יש לבאר לנ"ל שכיון שהחיסרון במי פירות מצד דין מיחוי שחשיב פנים חדשות א"כ הקשו הרי כל טעם שיוצא הרי זה גם פנים חדשות ובכל אופן זה נאסר א"כ במי פירות מצד דין טעם כעיקר שביחס לאיסור טעם הדין שינוי הוא לא סיבה ובאמת יש אחרונים שכתבו שבאמת האיסור של טעם כעיקר יש בזה רק שאין בזה מלקות וכל קושית התוס' אם טעם כעיקר דאוריתא אמנם יתכן שטעם כיון שזה מגיע מהפרי והפרי קיים אין בזה דין שינוי משא"כ במי פירות שהטעם מתיחס למים שבהם היה שינוי ויסוד הסברא מבואר במג"א סימן ר"ה סק"ו ע"ש

והנה מבואר בראשונים מ"ג: שעל וורד מברכים בורא עצי בשמים וכתבו הרא"ש והרמב"ם שה"ה אם סחטו אותו על מימיו מברכים בורא עצי בשמים ועיין ברא"ש שם שכתב שזה כ"ש ממישחא כבישא ועיין מג"א רט"ז סק"ו שהקשה הרי שיטת הרא"ש שמי פירות חשיב זיעה ותירץ שכאן יש בו ריח כמו בפרי אמנם לפשטות הרא"ש שזה סברא של זיעה דהינו שחלק זה אינו מהפרי א"כ אין מקום לסברא זו ובפשוטו היה מקום לומר שכל החיסרון של זיעה הוא רק בשם פרי אבל כאן שזה עץ לא שייך החיסרון של זיעה עוד היה אפשר לדון שרק לגבי אכילה יש החיסרון של זיעה אבל לגבי ריח אין הבדל על מה המדובר ובזה א"ש שהרא"ש כתב שזה כ"ש משמן כבוש שכאן שאין החיסרון של זיעה זה סברא שזה יותר טוב אמנם באמת עיין רא"ה שכתב שגם שמן כבוש וגם סחיטת בשמים זה כמו לענין ברכה שלא מברכים בורא עצי בשמים ולא הנותן ריח טוב בפירות אמנם הרשב"א שם חולק וס"ל כרא"ש אמנם בדבריו מבואר שם שזה גם לגבי הנותן ריח טוב בפירות וע"ש שנקט שורד זה פרי וכתב שמברכים הנותן ריח טוב בפירות אפילו שזה מי פירות אבל לגבי ריח זה לא חיסרון וכן הוא במאירי וצ"ב הסברא אמנם בדבריו מבואר שלמד מעצי בשמים של שמן כבישא למי וורד ולכאורא מבואר שנקט שחיסרון זיעה זה גם בדבר שהוא לא פרי אלא עץ וכן מבואר בתוס' בב"ק ק"א. שהקשו מצובע בקליפי ערלה הרי זה זיעה דהינו שנקטו שחיסרון זיעה זה גם בדבר שהוא לא אוכל ועיין חזו"א שפשיטא ליה לגבי שביעית שבקליפין אין חיסרון של זיעה וצ"ע בזה ולכאורא עד כמה שזה חיסרון מצד שינוי א"ש שזה שייך בכל דבר וזה לא רק סברא מיוחדת בדין אוכל

**בביאור דברי שו"ת הרא"ש לגבי שכר**

ה] מבואר בגמ' בב"ב צ"ו ששכר שעורים ברכתו שהכל והקשו הראשונים למה אין ברכתו אדמה ויש שהקשו למה אין ברכתו בורא מיני מזונות והנה בפשוטו הדבר היוצא הוא לא בגדר זיעה אלא הוא מיחוי האוכל ודנו הראשונים שיצא כאן דבר מהשעורים שברכתם מזונות וא"כ שדין השכר יהיה כמו יציאת השעורים ועיין רא"ש בתשובות כלל ד' סט"ו ולכאורא כונתו דבתחילה כתב שזה נשתנה לגריעותא דהרי זה ראוי לפת דהינו שהרי בתחילה זה היה חיטים ועכשיו זה יצא מהחטה ונהפך למשקה וכה"ג חשיב שינוי לגריעותא שבהלכות ברכות זה סיבה שלא יברכו על זה אדמה עוד כתב לישב שבאמת זה שינוי למעליותא רק שכיון שהמים עיקר לכן ברכתו שהכל

וחזר והקשה מדין כל שיש בו חמשה מיני דגן ברכתו מזונות וצ"ב שבתחילה דן שזה יהיה אדמה ואולי יש לדחוק שנקט שהדין כל שיש בו זה גם באדמה וכדעת המג"א אבל יותר נראה שדבריו שם לאחר שכאן ביאר שלא שיך לדון שזה מזונות דהינו שכאן דן שכיון שהשעורים מזונות א"כ מה שיצא מהם זה מזונות והרי מזונות תמיד חשיבי עיקר ביחס למים ועל זה תירץ שכל שהם ניתנים לטעם במים אין להם סיבה שברכתם תהיה מזונות אמנם עדין זה לא סיבה שלא יהיה אדמה ועל זה צריך להגיע לסברא הקודמת שמים עיקר והנה יש לדון עד כמה שהיה כאן נידון לברך בורא מיני מזונות האם יעזור התירוץ ששכר זה נשתני לגריעותא ויש מקום גדול לומר שזה לא יעזור שכל הסברא רק לגבי הלשון פרי אבל בתור מזונות אין כזה חיסרון וכמו שביאר הנחלת דוד ל"ז. לגבי פת דוחן

וחזר והקשה הרא"ש עדיין שמדין מי שלקות יהיה דין המים כמו השעורים דהינו שעד עכשיו דן מסברא ובזה חידש שמים עיקר ועכשיו הקשה שאדרבא חזינן שכה"ג הטעם עיקר ותירץ שכל הדין שם רק אם זה לצורך המים וביאור הסברא בפשוטו [כמו שביארו הגר"ז והדרישה סימן ר"ד והאריך בזה היד הקטנה פ"ד סקמ"ח] שדנים הטעם והפרי כעיקר ביחס למים ולכן זה רק שייך כשהבישול הוא לצורך הפרי ולא הפוך והנה יש לדון האם קושית הרא"ש ממי שלקות זה קשה גם על התירוץ של אשתני לגריעותא ובפשוטו זה לא קשה כי אם דין הטעם שהוא שהכל לא יתכן שדין המים יהיה אדמה אמנם יתכן שלפי הבנת הרא"ש שיש כאן הלכה שדנים הטעם והפרי כדבר אחד ביחס למים א"כ יתכן שלא שיך לדון אשתני לגריעותא דבתור ביחד אם הפרי הוא עדין במעמדו והנה האחרונים כתבו שלפי הרא"ש כאן מיושב הקושיא מה ההבדל בין מי פירות לשלקות ששם זה לצורך המים וכאן זה לצורך הפירות ובפשוטו דבריהם צ"ע שכל הסברא לצורך המים שלכן מים עיקר אבל במי פירות שזה הכל זה לא שיך ובפשוטו כוונתם שגם אם ננקוט שמי הבישול זה זיעה בעלמא אבל עד כמה שיש כאן הלכה שדנים המים כטפלים לפרי והטעם א"כ לא משנה מה ברכת הטעם והדבר מאוד מחודש אמנם יתכן שנקטו שזה עצמו סברא שמה שיצא לא יחשב זיעה דזה עדין טפל לפרי ביחד אם המים וצ"ע

אמנם יש מקום לבאר דברי הרא"ש בתחילתו שלא דן רק סברא שזה נשתנה לגריעותא וזה הלכה בדיני ברכות וכמו בקמח אלא שכאן הרי זה מיחוי שיצא מהפרי ויתכן שס"ל כדעת תוס' בחולין שמיחוי אוכלים זה גם זיעה אלא שס"ל שזה מצד שחשיב נשתני לגריעותא וממילא כאן דן שזה נשתני למעליותא וממילא חשיב עדין הפרי בעצמו ועל זה תירץ שזה נשתנה לגריעותא וממילא זה זיעה בעלמא וברכתו שהכל עוד תירץ שבאמת זה לא זיעה בעלמא אבל מים עיקר ועל זה הקשה מדין כל שיש בו דהינו שזה יהיה מזונות ולפ"ז כאן ודאי לא קשה אם זה נחשב לגריעותא שעד כמה שזה זיעה בעלמא א"כ זה לא דגן [אם לא דנימא שבתור מזונות לא צריך חלות מין דגן וכמבואר בזרע אמת] ותירץ שכאן למזונות אין סיבה שיהיה מזונות אמנם עדין צריך לדון למה שלא יהיה אדמה ולזה צריך להגיע לסברא הקודמת שמים עיקר וחזר והקשה מדין מי שלקות ותירץ כנ"ל והנה למהלך זה אם נימא שמה ששאל ממי שלקות זה גם על התירוץ של אשתני לגריעותא א"כ מבואר שאפילו שזה זיעה בכל אופן אם היה כאן דין מי שלקות היה ברכתו מזונות וא"כ צדקו דברי האחרונים שלפ"ז אין מקום לשאול ממי פירות לשלקות והרא"ש בפסקים דלא כרא"ש בתשובות אמנם יש מקום לומר שבתור מזונות אין החיסרון של זיעה וכסברת הזרע אמת ולפ"ז לגבי אדמה ודאי הרא"ש לא היה שואל ודו"ק

ועיקר הדבר שהנידון האם זה למעליותא או לגריעותא זה סברא גם ביחס לדין זיעה בפשוטו מבואר בתרי"ח שכתב בתחילה שדבש חלוק משמן כיון שזה אשתני לגריעותא וחזר והקשה על שכר זה שזה למעליותא ותירץ שזה לגריעותא ומשמעות הדברים שדן שכאן זה לא יהיה זיעה ע"ש וכן משמעות תוס' בב"ב צ"ו:

והנה כל הביאורים הנ"ל שהרא"ש שהקשה בתחילה אדמה ולבסוף מזונות זה מצד שדבריו בהתחלה לאחר תירוצו בסוף כל זה אם יש באמת סברא מיוחדת לגבי מזונות אבל אם נימא שכל הסברא של שתיתא רק שאז מים עיקר אבל הקמח נשאר מזונות מצד עצמו א"כ אין מקום לשאול האדמה דעד כמה שזה עיקר ממילא צריך להיות מזונות. וז"ב ועיין סימן י"א בסוגיא דשתיתא שהארכנו בזה

והנה דנו הראשונים בברכת הסוכר ודעת הרבה ראשונים שחשיב פרי העץ ודעת הרבה ראשונים שזה עץ עצמו ולכן ברכתו בורא פרי האדמה אמנם ברמב"ם מבואר שברכתו שהכל וביאר כי זה אינו פרי וזה לא עדיף מדבש תמרים ועיין טור שכתב שזה לא דמי לדבש ששם זה אשתני לגריעותא משא"כ כאן זה אישתני למעליותא ובביאור דעת הרמב"ם עיין כס"מ שיש כאן שני טענות טוענה אחת שזה לא פרי דהינו שמשקה לא מקבל שם פרי ולכן גם מוצץ ברכתו שהכל וטענה ב' שגם אם נימא שזה פרי אמנם מה שיוצא זה זיעה בעלמא ולפ"ז הטור נקט שאין סברא שמים זה לא פרי ומצד זיעה ס"ל כיון שעומד לכך זה לא זיעה אמנם עיין נשמת אדם שיתכן שהרמב"ם מודה שמי שמוצץ חשיב פרי וכל מחלוקתו על הסוכר ועיין ב"י שכתב לישב טענת הטור שיש הרבה שמוצצים אותו ועיין ט"ז וגר"א שתמהו שהיא הנותנת שזה יחשב פרי ובפשוטו יסוד מחלוקתם האם שימוש המציצה חשיב אכילה של הפרי וממילא אם סוחטים חשיב זיעה או שזה עצמו לא חשיב אכילה וממילא כל שימוש הפרי הוא בהוצאת המשקים שלא חשיב זיעה כטענת הטור והנה הגר"ז נקט שגם מוצץ תפוז יש כאן החיסרון דזיעה אמנם הפר"ח נקט שודאי מוצץ זה אכילה ויתכן שגם הגר"א והט"ז מודים בזה רק דס"ל דכאן שכל שימוש הפרי בצורה כזו אפילו שחשיב אכילה בכל אופן זה סיבה כבר שזה לא יחשב זיעה

והנה דעת הרמב"ם מבואר שגם דבר שעומד לסחיטה חשיב זיעה וכן האריך המשכנות יעקב סימן צ"ז [וגם לדעת הב"י הרי ודאי שרובו עומד לסוכר] אמנם הראשונים כולם חלקו על זה ובפשוטו מבואר שדבר שדבר שדרכו בסחיטה לא חשיב זיעה אמנם יתכן שדוקא כאן שאי אפשר לאכלו אלא אם הזיעה א"כ זה עצמו חשיב פרי וכסברת הגמ' שקטפו הינו פריו וצ"ע דעת הרמב"ם ועיין משכנות יעקב שנקט שהגמ' זה רק לענין שביעית ולא לשם פרי אמנם דעת רוב הראשונים לא כך אמנם לנ"ל יש לדון שכאן שזה מדין שינוי כיון שצורתו המקורית היא לא כך חשיב שינוי אפילו שזה עומד לכך משא"כ בשרף שאין שם נידון של שינוי ובעיקר הנידון במוצץ האם חשיב אכילה או שתיה לכאורא אם הנידון מצד שעל הזיעה לא חל האיסור א"כ ודאי יותר מסתבר שכיון שבבליעה זה כבר פרש חשיב זיעה אמנם אם זה רק מצד שינוי יש יותר מקום להבין שכיון שבצורת האכילה זה היה עדין פרי אין לזה שם זיעה וצ"ע

והנה דנו הראשונים לגבי שכר שיברכו כברכת השעורים ועיין תוס' בב"ב שכתבו שיתכן שחשיב אשתני לגריעותא עוד כתבו שהמים עיקר וכן הוא בתוס' בע"ז ל"א: וברא"ש שם ע"ש שדימו לגבי בישולי עכו"ם והנה צ"ע הנידון הרי זה מי פירות וחשיב זיעה בעלמא והיה מקום לומר שכאן זה מיחוי אוכלים ולא מי פירות ולכן אין לדון מצד מי פירות ורק שדנו שזה שינוי ודנו האם חשיב שינוי לגריעותא או לא וכן ביאר בבית אפרים סימן מ"ח אמנם משמעות תוס' בב"ב וכן בתרי"ח כאן שדנו האם זה זיעה או לא דהינו האם זה דומה לדבש וכן בפשוטו לכן זה נמצא בתוס' בסוגין ועיין רמב"ן בחולין שנקט ששכר זה מי פירות אמנם אם נימא שכל זיעה זה מדין מיחוי אוכלים א"כ א"ש שכאן אפילו שזה מיחוי אבל דנו שאם זה לגריעותא יש כאן החיסרון של זיעה בעלמא ועיין שו"ת זרע אמת סימן ל' שביאר שכאן זה ודאי זיעה ורק תוס' דנו שלגבי בורא מיני מזונות אין החיסרון של זיעה אמנם הרי כל הראשונים הקשו שיהיה בורא פרי האדמה ומבואר שדנו שאין כאן החיסרון דזיעה ובעיקר סברתו כיון שמזונות זה על מים דגן כל שזה לא מין דגן אין על זה הברכה מזונות