פרק חבית 2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 22 חבית

**פרק חבית -2**

**דף קמג ע''ב**

**בהיתרא דמלקט יד על יד אי בעינן לאכילה בפועל**

1. **תנו רבנן נתפזרו לו פירות בחצר מלקט על יד על יד ואוכל אבל לא לתוך הסל ולא לתוך הקופה שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול.** יעוין בתוס' דעיקר ההיתר הוא בהא דנותנו לידו ולא בעינן דיאכל, אולם יעוין בבהגר''א סימן שלה דמביא את גירסת הרמב''ם והרי''ף ושאר ראשונים דאוכל בדווקא. ומבואר דבשביל להפקיע לאיסורא דעובדין דחול בעינן דיהא ממש מעשה אכילה. ויעוין בבאור הלכה ס''ס של''ה דלא סגי אפילו היכא דדעתו לאכול לאלתר אלא בעינן דמיד יקח בשביל לאכול.

**ביסור איסורא דסוגין אי הוי מחמת טירחה יתירא או מאיסורי שבות**

1. **ובעיקר גדר איסורא דסוגין** יעוין בראשונים דהביאו מרבינו יונה דהוי רק היכא שנתפזרו לו בחצרו אחת הנה ואחת הנה, אבל במקום אחד מלקט לתוך הסל כמו שמבואר בגמ' (לעיל קמ"ב א') בהא דנוטל כלכלה והאבן בתוכה דמקשה בגמ' ולישדינהו לפירי ולישדיה לאבן, ולנקטינהו. ומבואר דהוי מאיסורא ד''טירחה יתירא'' וכן מבואר בחיי אדם כלל י''ג א' וז''ל, אבל אם נתפזר א' הנה וא' הנה, אסור לקבצם לתוך הסל, דהוי עובדא דחול, דאיכא טרחא יתירה.

**אולם יעוין ברמב''ן** דהוכיח מהתוספתא דאיירי בנתפזרו בעפר וצרורות ואיכא בזה בורר ויעוין בפמ''ג באשל אברהם ס''ס שלה דלפי''ז הוי כדין בורר דמותר רק היכא דדעתו לאכול לאלתר. ויעוין בבאור הלכה דעדיין לא הוי כבהגר''א דהצריך שיאכל מיד. ויעוין עוד במ''ב סקי''ז וז''ל, אך כשמלקטן מתוך צרורות ועפרוריות מחזי תמיד כעובדא דחול כשנותנן בסל ואסור והיינו אפי' אם בדעתו לאכול לאלתר דאל''ה תפוק ליה דאסור משום בורר. ויש לעיין בדבריו דמאי שיאטיה הא דמלקטן מתוך העפר לאשוויי יותר כעובדין דחול דאי הוי מחמת הטירחה יתירא וכי זה מוסיף בטירחה. ויעוין ברמב''ן וז''ל, לפי זה נראה שבשנתפזרו במקום עפר וצרורות עסקינן ואסור ללקטן ולתתן בתוך הסל ''משום דמיחזי כבורר ואפי' בפירות גסין'' ולהכי קתני שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול אבל לאכול מותר, ונראה מדבריו דגם בגוונא דליכא לאיסור בורר דהוי פירות גסין מ''מ מחזי כבורר והי כהך שבותים דאסרו דבר הדומה למלאכה כמו שאסרו לעיל בדף קלח לזקק משקה מזוקק בבגד שיש בו גומא כיון שהוא דומה למלאכת משמר וגזרינן שמא ישמר.

**בבאור שיטת הרמב''ם דהוי מחמת דחיישינן שיעבור על איסור עימור**

1. **יעוין ברמב''ם** פכ''א הי''א כתב וז''ל, המדבק פירות עד שיעשו גוף אחד חייב משום מעמר, לפיכך מי שנתפזרו לו פירות בחצרו מלקט על יד על יד ואוכל, אבל לא יתן לא לתוך הסל ולא לתוך הקופה כדרך שהוא עושה ונראה דהרמב''ם לשיטתו בשו''תסימן שו וז''ל, שאין אתה מוצא לעולם דברים שאסרו חכמים משום שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול אלא דברים שאפשר שירגילו למלאכה כגון מי שנשברה לו חבית של יין לא יספג ביין או יטפיח בשמן שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול שאם תתיר לו שמא יבא לידי סחיטה. נתפזרו לו פירות בחצרו לא יתן לתוך הסל או לתוך הקופה שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול שאם תתיר לו שמא יבא לידי עמור**.** ומבואר דאיסורא דלא יעשה הוי בדברים שיכולים להביאו לאיסור דאוריתא. ולפי דרך הרמב''ם מבואר בסוגין דאיכא איסור עימור גם שלא במקום גידולו וכבר העיר בהגהות מימוניות שם מהא דתנן בביצה לג ומגבב עצים מן החצר להדליק משמע שאין עימור בזה אלא במעמר ממקום גידול הדבר כעין קמה קצורה שמעמר אותה. וכן פסק בשו''ע סימן ש''מ סעיף ט' ויעוי''ש בבהגר''א וז''ל, במקום גידולו. דוקא ממ"ש ביום טוב לג ב' ת"ר כו' אבל משום עימור לא ''דהוי כמו קצירה'' סמ"ג עכ''ל. ומבואר דמלאכת עימור הוי ''עבודת השדה'' והוי גמר העמדת התבואה מהקרקע ולכן בעינן שיהא במקום גידולו.

**בישוב הרמב''ם מהא דמבואר בביצה דליכא איסור שלא במקום גידולו**

1. **ובשיטת הרמב''ם מבואר לכאורה דלא בעי מקום גידולו אלא עצם ההתעסקות של עימור הוי מלאכה** וצ''ב מההיא דביצה. ויעוין במהר''ח או''ז סימן רי''ד דמחדש בשיטת הרמב''ם דלעימור לא סגי באיסוף גרידא אלא בעי שיקבצם לגוף אחד. וז''ל, ולשון ''עומר'' היה נראה שאינו קרוי עומר אלא כשנקשרו יחד. כי שבלים המקובצים יחד ולא נקשרו להיות אגודה אחת איני סבור שיקרא עומר. וכן משמע מלשון המיימוני שכתב וז"ל, אין עימור אלא בגידולי קרקע המקבץ דבילה ועשה הימנה עיגול או שנקב תאנים והכניס החבל בהם עד שנתקבצו גוף אחד הרי זה תולדת מעמר וחייב. ומבואר דהחפצא דמלאכה דמעמר לא בגוף האיסוף אלא במה דמחדש בהם מציאות של ''עומר''. ויעוין בנחל איתן הלכות שבת פרק ח [לבעל המצפה איתן] דגם נקט כן בשיטת הרמב''ם ומיישב לפי''ז את הקושיא מביצה דשאני עצים שאין נכבשים עד שיעשו גוף אחד כמו פירות.

**מהלך הפוסקים בשיטת הרמב''ם דאיכא חילוק בין דיבוק לאיסוף**

1. **אלא דבעיקר באור שיטת הרמב''ם יעוין בפמ''ג** בא''א סימן ש''מ ס''ק י''ז וז''ל, ופרק כ"א הלכה י"א משמע המעמר בשדה במקום גידולו חייב, ובבית אם עשאן גוף אחד שדבקם ביד או ע"י חבל חייב משום מעמר, וצ"ע. ומבואר בדבריו דאיכא חילוק בין איסוף לדיבוק דרק באיסוף בעינן דיהא במקום גידולו. וכן מביא הגר''ז ש''מ סעיף טו בשם י''א. ויש לעיין בגדר הדבר. ויעוין בנשמת אדם כלל יג וז''ל, ולכן נ"ל דהרמב"ם ס"ל דבודאי במקום גידולן כוון שמאספן יחד ועושה אותן צבורין כדרך הגודשין חייב, אך שלא במקום גדולן אינו חייב בהעמדת ערימה, ומכל מקום אם עושה אותם אגודות כמו אלומות או שמקבץ הפירות ועושה אותן גוף אחד אף שלא במקום גדולן חייב. ויש לעיין דאי בעינן לעשותו לגוף אחד מה מהני מה דהוי כדרך הגודשין. ונראה דיש לבאר דס''ל לרמב''ם כמו שנתבאר במהר''ח או''ז דהחפצא דמלאכת עימור לא בגוף האיסוף אלא במה דמחדש בהם מציאות של ''עומר''וא''כ ניתן לומר דבמקום גידולו מכיון שכך הצורה לאוספם לקבוצות עומרים הלכך בהא סגי בעצם האיסוף למשוי להו יחס של ''עומר'' ורק שלא במקום גידולו כיון דאין דרך להעמידם רק כמאוספים בהא בעינן לעשותם לגוף אחד בשביל למשווי כ''עומר''.

**בבאור הא דליכא איסורא בעצם איסוף הפירות אי נימא דלא בעינן במלאכת מעמר למקום גידולו**

1. **ובעיקר היסוד דליכא חיוב עימור שלא במקום גידולו לכאורה יש להוכיח את זה מסוגין בהא דליכא איסור עימור בנתפזרו פירות.** ויעוין במאירי דף ע''ג ע''ב דמביא את השיטה דליכא איסור עימור שלא במקום גידולו ולאחמ''כ מביא בשם י''מ דפליגי בזה''ל, וי"מ שכל שצריך כוון בעימור שבו חייב בכל מקום ואפי' בחצרו, אבל המאסף פירות וצברם בלא כוון מותר. ומבואר דביסוד הדבר איכא איסור גם שלא במקום גידולו רק דבעינן דיהא לו מטרה בהעמדתם כקבוצה ולא רק בשבביל שלא יתפזרו. ובבאור הדבר נראה דבשביל לאשווי כ''עומר'' בעינן שיהא שייכות בין הנאספים לקבוצה אחת. ולכן באיסוף פירות גרידא ליכא איסור. ויעוין בשביתת השבת מלאכת מעמר סק''ט דמבאר לפי''ז הא דלמאן דס''ל דאיכא עימור גם שלא במקום גידולו ליכא איסור מעמר במאסף כפות ומזלגות.

ובעיקר הבאור בהא דליכא איסור מעמר בכפות ומזלגות יעוי''ש בסקי''ב דמחדש דהיכא דנשתנה מהוויתו ליכא איסור עימור**.**

**בבאור התורי''ד בבאור הא דליכא איסור בגוף האיסוף**

1. **יעוין עוד בתורי''ד** בדף עג ע''ב וז''ל, ואי קשיא א"כ נתפזרו לו פירות בחצרו או בשדה וליקטן יתחייב משום מעמר תשובה אין מעמר אלא בשעת תלישתו מן הקרקע שזה הוא תחלת ליקוטו אבל פירות שנלקטו כבר ועכשיו נתפזרו אין זה מעמר. ומבואר בדבריו דלא בעינן את מקום הגידול מחמת צורת מלאכת מעמר דהוי כגמר הקצירה שנראה בבהגר''א, אלא דהוי מחמת החפצא דתיקון דעימור דמכיון דעימור בא להעמיד את השינוי של התבואה ממציאותה בקרקע כתבואה תלושה דעומדת לשימוש, א''כ השינוי הוא בתחילת הליקוט דאז נעשה בו השינוי מעמידתו בקרקע לעמידתו כתבואה העומדת לשימוש וכל כמה שכבר נעשה בו שינוי זה תו לא שייך בו כבר למלאכת מעמר דמה דאוספו לאחר שנתפזר הוי איסוף גרידא ומלאכת מעמר לא הוי איסוף גרידא.

**ובגוף באור התורי''ד יעוין באגלי טל מעמר סעיף ב' סק''ח דמבאר דיסוד החסרון הוא מחמת דבעימור בעינן שיהא גידו''ק** א''כ חיובו רק משום שגדל בקרקע וכיון שמשעה שנתלשו מן הקרקע כבר היה מעומר רק אח''כ נתפזרו שוב ליכא בהו יחס לקרקע וליכא בזה קיום לתנאי של גידולי קרקע. ויעוין בסעיף י' דמבאר לפי''ז יסוד איסורא דאיסוף פירות דמאחר דכל החסרון מחמת דלא חשיב גדו''ק הוי כעימור לא בגדו''ק דאסור מדרבנן והוי מלאכת מעמר מדרבנן. ולפי''ז צ''ל דהלא יעשה כדרך שיעשה בחול הוי הגדרה לעיקר יסוד איסורי מלאכה דרבנן דהוי מחמת היחס לגוף מעשה המלאכה דהוי צורת התעסקות דחול למורת דלחייבו מדאוריתא בעינן שיהא גם גדו''ק.

**בפלוגתת ר''י ורבנן**

1. **יעוין ברמב''ן ובריטב''א דמבארים דפליגי בטעמא דאיסורא דמשקין היוצאין אי הוי מחמת גזירה שמא יסחוט או מחמת איסור נולד** ור''י דמחלק בין הכניסן לאוכלין או למשקין ס''ל דהוי מחמת נולד והיכא דהכניסן לאוכלין הוי כאוכלא דאיפרת ורבנן ס''ל דהוי מחמת גזירה. ולהך מ''ד דר''י מודה בזיתים וענבים דם בכנסן לאכילה אסירי יעוין בריטב''א דבזה ודאי הוי מחמת גזירה כיון דהוי אוכלא דאיפרת אולם ברמב''ן יש לעיין דבד''ה הא דאמר כתב וז''ל, והיינו דאמרינן מודה היה ר"י לחכמים בזיתים וענבים דכיון דבני סחיטה נינהו יהיב דעתיה, פי' והוו להו משקין ואסורין דנולד הוא. ומשמע דמחמת דדעתיה עלייהו בהא סגי למחשב כמשקה. **וכן מדייק הצל''ח ברש''י** ד''ה אסורין וז''ל, ובהכי ניחא דבגמרא במה דאמר שמואל מודה ר' יהודה בזיתים וענבים, פירש רש"י [ד"ה מודה] הטעם דיהיב דעתיה למיהוי ניחא ליה בהכי, ולא סיים דגזרינן שמא יסחט. משום דבזיתים וענבים ודאי דבגילוי דעת בעלמא מיחשב משקה, וממילא אסור לר' יהודה משום נולד דמעיקרא אוכל והשתא משקה, משא"כ במשנתינו דמיירי ר' יהודה גם בשאר פירות ובהו לא מהני גילוי דעת בעלמא, ואפילו אומר בפירוש דניחא ליה בחד גברא ודאי בטלה דעתו כדאמרינן בסוף סוגיין [קמ"ד ע"ב] מי דמי ערביא אתרא הכא בטלה דעתו, וא"כ אין הטעם משום מוקצה ונולד אפילו הכניסן למשקין רק היכא דאחשבינהו בידים, ולכך פירש רש"י במשנתינו בדברי ר' יהודה הטעם שמא יסחוט עכ''ל.

**אולם בדברי הרמב''ן יש לעיין** דבד''ה וסבר ר' יהודה סתם אסור, כתב וז''ל, וכן בזיתים וענבים לר' יהודה כיון דאפילו הכניסן לאוכלין אסר אי אפשר לומר דמשום דחשיב להו משקין הוא אלא משום גזירה שכיון שדרכן לסחוט אותן וממליך עלייהו אסורין משום שמא ימלך עליהן לסחטן, א"נ לר' יהודה [נ"א: גזירה] משום נולד דאיהו אית ליה נולד ומוקצה בכל מקום. עכ''ל. ונראה מדבריו דהוי גזירה שמא ימלך. ונראה דאי הוי משום נולד הכונה דהיכא דניח''ל בהך משקה תו הו''ל משקה והוי נולד, והחשש שמא יהא ניח''ל, אולם אין הכונה שכבר מתחילה חשיב משקה. **ויעוין בפנים מאירות ח''א ק''ח דמבאר כן גם ברש''י דהחשש שמא אח''כ יהא ניח''ל ובשעת יציאתו לא ניח''ל.**

**ובבאור טעמא דרבנן אי אסרי גם בשאר פירות** יעוין בריטב''א וז''ל, ורבנן פליגי עליה אפילו בשאר פירות או משום גזירה אטו משקין או משום דחיישינן דילמא מימליך בהו כיון דזמנין דסחטי להו.

**בבאור הוכחת הגמ' מהא דאסר ר''י סתם לשם משקה לענין טומאה והמסתעף לגדר גזירת ''משקין שזבו''**

1. **יעוין ברמב''ן** בד''ה וסבר ר' יהודה סתם אסור, וכן מובא בשאר הראשונים, דגם למאן דס''ל דמודה ר''י בזיתים וענבים דאסור דבזה ודאי טעמא מחמת דחיישינן דלמא ממליך ויסחוט, מ''מ בתותים ורמונים דמחלק בין חישב לאוכלין לחישב למשקין בהא החילוק בין משקה לאוכל. ויעוי''ש דמבארים הא דהוכיחה הגמ' מהא דנקט ר''י דגם בסתם הוי כחישב לשתיה להא דחשיב משקה בדין טומאה גם בסתם. ויעוין ברמב''ן שם וז''ל, אלא בתותים ורמונים דשרי ר"י לאוכלין ואסר למשקין ולסתם ש"מ דמשקין נינהו בסתמא דסתם כמפרש למשקין דמי. ויש לעיין דמאחר דבזיתים וענבים אסר מחמת גזירה אמאי לא נימא דגם בתותים ורמונים הוי מחמת גזירה, רק בתותים ורמונים כיון דלא קיימי לסחיטה כמו זיתים, בחישב לאכילה ליכא סיבה לגזור, ומנלן להוציא מזה יסוד בגדרי ''משקה ואוכל''.

**ויעוין בריטב''א** דף קמ''ד ע''א וכן מבואר בדבריו בדף קמ''ג ע''ב דהחילוק בין אוכלין למשקין הוי רק לטעמא דנולד ומבואר בדבריו דלא הסתבר לגמ' דמחשבתו לאוכלין או למשקין הוי חילוק בגזירה ולכן בתותים ורמונים הוי ודאי מחמת איסור נולד ולכן תליא בשם משקה ואוכל, אולם ברמב''ן לא נתבאר להדיא דהוי רק חילוק באיסור נולד.

**ויעוין בקרן אורה דמבואר בדבריו דהא דלא חשיב משקה הוי סיבה להפקיע את הגזירה, דהגזירה היא ב''משקין שזבו''** ויעוי''ש דדן אי הא דחשיב לאוכלין הוי רק שיקול בגזירה או הוי מחמת דלא חשיב משקה ותלה את זה בפלוגתא הגמ' בשיטת ר' יהודה אי פליג גם בזיתים וענבים. וז''ל, ויש לדקדק בזה מאי טעמא דר' יהודא דלא גזר, אי משום דכיון דהכניסן לאוכלין לא גזרינן בזה שמא יסחוט כיון דלא בעי לה לסחיטה, או דילמא משום דלאו משקה היא כלל, והוי אוכלא דאפרת. והיה נראה דלשמואל דאמר דר' יהודא מודה בזיתים וענבים אלמא דטעמא משום דלא גזרינן, ואם כן בזיתים וענבים איכא למיגזר דיהיב דעתיה, ולרב דאמר חלוק היה ר' יהודא אף בזיתים כו' טעמיה דר' יהודא משום דהוי אוכלא דאפרת, ואפילו בזיתים וענבים לאו משקה הוא היכא דלא ניחא ליה, ונפקא מינה לענין ביצה, אי נימא דטעמא משום גזירה אם כן דווקא בהכניסן לאוכלין לא גזר ר' יהודא, כיון דלא ניחא ביציאה זו, אבל ביצה דניחא ליה ביציאתה שפיר הוי דומיא דמשקין שזבו, אבל למ"ד דר' יהודא חולק אפילו בזיתים וענבים, ''כיון דאוכלא הוא אין זה בכלל משקין שזבו'', אם כן הוא הדין בביצה ליכא למיגזר. [**ובהא דנקט דביצה לא חשיב ''משקין שזבו'' כונתו לגמ' ביצה ג' דנקטה דביצה חשיב אוכלא** ורק דדמיא למשקה במה דהוא בלוע ומבואר דביצה חשב משקה ויועין בקוב''ש ביצה אות ב וז''ל, מכאן משמע, דביצה צריכה הכשר לקבל טומאה ולא הויא בכלל משקין, וכן נ"מ, לענין חולה ביוהכ"פ שצריך לאכול ביצה פחות פחות מכשיעור, הוא בכדי אכילת פרס, ולא בכדי שתית רביעית בשיעור משקין, ובתוס' חולין ל"ז כתבו לענין עצים ולבונה, דדוקא דבר גוש הוי אוכל, וא"כ ביצה חיה שאיננה דבר גוש, אמאי הויא אוכלא. עכ''ל].

**אלא דיש לעיין בבאור הצד דבעינן שיהא ''משקין שזבו'' לגזירה דשמא יסחוט.** ואפשר דלאיסורא דשמא יסחוט לא סגי בעצם הדבר שעשה מעשה שיכול לגרום לו לעשיה אסורה, אלא בעינן דבדבר עצמו שמתעסק בו איכא את המצב שאי יעשהו בידיים יעבור איסור ומכיון דלפי המצב שלפנינו הוי אוכל ולא משקה ולית ביה לאיסור סחיטה אלא רק אם יסחטנו בהא אחשביה למשקה הלכך בהא ליכא גזירה ד''שמא יסחוט''.

**אולם ברמב''ן ובראשונים דתמהו על רש''י** דס''ל דאיכא להוכיח דחלב חשיב משקה גם מרבנן דאסרי גם בהכניסן לאוכלין וגם מזיתים וענבים לר''י אי מודה לרבנן דאסור, ובראשונים תמהו עליו דהרי אי אסרינן גם באוכלין א''כ חשיב אוכלא דאיפרת ורק דאסור מחמת גזירה שמא יסחוט וא''כ מנלן דחשיב משקה. ומבואר דשייך לגזירה דשמא יסחוט גם בגוונא דלא חשיב משקה. ונראה דאפשר לחלק בין הגזירה בזיתים וענבים דהתם כיון דעבידי למיסחט הגזירה היא כעין הרחקה אולם בתותים ורמונים דלא עבידי למיסחט בהא בעינן דבדבר עצמו שמתעסק בו איכא את המצב שאי יעשהו בידיים יעבור איסור.וכן בשיטת רבנן דאסרי גם בדעתו לאכילה כיון דלא דנו את המצב של המשקה כפי מצבו כעת דהרי כעת העמידו לאכלה וממילא המשקה הוי אוכלא דאיפרת נמצא דסיבת הגזירה הוי הרחקה שמא יסחוט ויעמידנו כמשקה ע''י הסחיטה וממילא יעבור בזה איסור.

**אלא דיש לעיין בבאור שיטת רש''י דגם בהכניסן לאוכלין הוכיחה הגמ' דחשיב משקה.** ואולי אפשר לומר דס''ל לרש''י דגם בזיתים ורמונים בעינן דיהא לזה תורת ''משקין שזבו'' רק דבגזירה דנים את המשקה מצד עצמו ומאחר דמצד עצמו הוי משקה הלכך איכא בהו לגזירה ולכן הוכיחה הגמ' דבסתמא חשיב משקה.

**בבאור הא דגזרינן בביצה שנולדה לגזירת משקין שזבו למרות דדמיא לפירות**

1. **יעוין בתוס' ד''ה הלכה כר''י.** וז''ל, דשייך טפי לגזור בביצה לפי שהיא עומדת ליסחט מן התרנגולת ודרך לגומעה חיה אבל שאר פירות אין עומדים ליסחט כלל, יעוין במהרש''א דגרס ועוד דרך לגומעה חיה ונראה דהדרך לגומעה חיה מחשיב את הוצאת הביצה כסחיטה ולכן חשיב כקיימי לסחיטה כמו זיתים וענבים. ובעיקר הבאור הא דדמיא לזיתים וענבים יעוין ברמב''ן דמבאר דעיקר הגריעותא בשאר פירות הוא בהא דכשאדם סוחטן הוא מפסידן מאכילה והלכך לא גזרינן בהו דליכא משום שמא יסחוט, ולכן ביצה כיון דעבידא להטיל ביצים ולא מפסיד אוכלא בהכי דמיא לזיתים וענבים דמה זיתים וענבים משקין שבהן בלועין ועשוין להוציא מהן אף ביצה נמי בלועה ועשויה להוציאה. ויעוין עוד בריטב''א ובר''ן דמיישבים דאה''נ הוי כשאר פירות ור' יוחנן ס''ל דפליגי גם בשאר פירות.

**בעיקר דינא דסתם**

1. **יעוין בקרן אורה דמוכיח מהרמב''ם דס''ל דהוי כחישב לאוכלין** והא דמבואר בגמ' דהוי כחישב למשקין יעוי''ש דמבאר דלא דייקינן הכי אלא לשמואל דלא סבירא ליה לחלק בין משך ממנו יין או לא [יעוין בתוס' ד''ה שמשך], וברייתא בכל גוונא איירי, אבל לר' יוחנן דצריכין לומר אליביה דהכא דווקא מודה ר' יהודא משום דמשך מהם יין, אם כן אין ראיה ג"כ מסתם, דמשום הכי אסור, כיון דמעיקרא ניחא ליה והכניסן בסתם מסתמא על דעתו הראשונה הכניסן, ולא הוצרך הרמב"ם ז"ל לבאר זאת, דמילתא דפשיטא היא. ויעוין עוד בקרבן נתנאל סק''ד דגם נקט בדעת הרמב''ם דסתם מותר רק דהקשה המשנה דמצד אחד מדויק דרק לאוכלין מותר ומאידך גיסא בסיפא נראה דרק למשקין אסור ובסתמא מותר. ויעוי''ש דנקט דצ''ל דמאחר דהוי גזירה דרבנן דיינינן לקולא. אולם יעוין בצל''ח בד''ה ר''י אומר, דמחדש דגם אי נימא דבסתמא לא עומד למשקין מ''מ אי בסוף יסחטנו הוברר למפרע שעומד לשתיה [יעוי''ש דמביא את הגמ' בחולין י''ד דדנה כעי''ז לענין מוקצה דיש ברירה] ולכן כל היתרא דסתמא הוי רק היכא דלא נשאר משקין אולם אי נשאר קצת משקין אסור שמא יסחטנו למחר וא''כ איכא חילוק בין חישב למשקין דבזה בכל גוונא אסירא כיון דחשיב משקה בעצם לסתם דתליא אי נשאר קצת משקה. ולפי''ז מיושב היטב המשנה דליכא סתירה בין הרישא לסיפא דר''י נקט לכללא דהיכא דחישב למשקין בכל גוונא אסור ובחישב לאוכלין גם בנשאר מקצת משקה מותר, ולכן לא נקט לגוונא דסתמא דבסתמא איכא חילוק בין נשאר קצת משקין ללא נשאר כלל.
2. **והתנן חלב האשה מטמא לרצון ושלא לרצון, חלב בהמה אינו מטמא אלא לרצון.** מבואר בשיטת ת''ק דלמרות דחלב הוי מז' משקין מ''מ איכא חילוק בין חלב בהמה לחלב אשה, דחלב אשה לא בעי רצון וחלב בהמה בעי רצון. ויש לעיין **ראשית כל.** בבאור דין רצון לענין דין משקה. **שנית.** גדר המציאות של רצון במי תליא הרצון. **שלישית.** באור החילוק בין אשה לבהמה.

**בבאור דין רצון לשם משקה**

1. **יעוין בתוס' דהקשה מהא דתנן במכשירין דבעינן רצון או בתחילה או בסוף** ומיישב דהתם מיירי בשעת נפילתן על הזרעים שיהא לרצון דבעינן יותן דומיא דכי יתן מה יתן דניחא ליה אף יותן דניחא ליה אבל הכא מיירי בשעת פרישה מן האשה או מן הבהמה. ומבואר בתוס' דדינא דניחותא דהכשר זרעים הוי דין אחר מדין רצון דחלב, דהכא הנושא הוא בשעת הפרישה והתם הנושא הוא בשעת נתינת המים על הזרע. ובפשוטו נראה דדין ניחותא דזרעים לא הוי בשם ''משקה'' אלא הוי חלק מהמצב הנדרש לדין הכשר לקבלת טומאה, אולם הדין רצון הנדרש ברגע התהוות המים הוי ביחס של המים כ''משקה'' דבעינן דבתחילת הוויתן יעמדו כ''משקה'', דהחפצא ד''משקה'' נובע מחמת עמידתו לבני אדם כמשקה.

**ובפשטות נראה בתוס' דלדין הכשר זרעים בעינן את הניחותא בנתינה המים,** רק דמהני בזה הניחותא בין בשעת הנתינה ובין אח''כ, אולם ידוע שיטת רש''י חולין ט''ז א' והרשב''ם ב''ב סו ע''ב והר''ש ריש מכשירין דהיכא דאיכא רצון ביציאת המים סגי בהכי גם להכשר זרעים. ולכאורה הוי דלא כתוס', דבתוס' נראה דזהו גוף ההבדל בין דין הכשר לקבלת טומאה לשם ''משקה'', דדין הכשר תליא בשעת נתינת המים באוכל, וכן שיטת הרמב''ם דבעי תרתי גם את רצונו בתחילת יציאתן וגם בנתינתם על הפרי. אולם יעוין בחזו''א מכשירין סימן ו' ססק''ג דכתב דלא מצינו דתוס' חלק בזה על רש''י בזה ולכן מבאר החזו''א דעיקר כונת תוס' דבחלב אי ליכא רצון בשעת פרישה לא יהני רצון בשעת נתינת המים, אולם היכא דאיכא רצון בשעת הפרישה לא בעינן לרצון בשעת נתינת המים. ויעוי''ש בד''ה והיכא דמחלק בין חלב וזיתים וענבים לשאר משקים דרק בהו הרצון בשעת פרישה מעכב. ויעוין בסימן ז' סק''ו ד''ה כל, וז''ל, הויוצא מזיתים וענבים שלא לרצון גרע ממים שלא לרצון דהתם נפקא לן מקרא דבעינן רצון אבל היוצא מזיתים וענבים לא חשיב משקה כלל. ומבואר דהניחותא בזיתים וענבים הוי בעיקר השם משקה ולא רק דין ניחותא. וצ''ל דגם בחלב מכיון דרבנן ילפי מזיתים וענבים להא דבעי רצון הוי כזיתים וענבים וצ''ב.

**ויעוין בריטב''א** דמביא את שיטת הרמב''ם דבעינן גם לרצון בשעת הפרישה ומקשה מהא דאיתא בב''מ דעודהו הטל עליהם ושמח מהני ניחותא דידיה למרות דבשעת ירידת הטל ליכא לו ניחותא. וז''ל, וי"ל דהתם כיון שהטל יורד על הפירות ממש וניחא ליה כשעודינו עליהם עד שלא ניגבו הא חשיב כתחלת נביעתם לרצון.

**ובדעת הראשונים דמהני רצון בשעת פרישה לדין הכשר זרעים לכאורה מבואר דגם הדין ניחותא דהכשר זרעים הוי בשביל השם משקה ולא בשביל החיבור בין המים לפרי**. ובאמת יעוין בריטב''א דעיקר דינא דחלב האשה מטמא לרצון, לאו לענין קבולי טומאה הוא כדפרש"י ז"ל אלא לענין הכשר פירות לתת להם טומאה, וז''ל, ודין הוא, שלא הוזכר לעולם לרצון ושלא לרצון אלא לענין הכשר, ועוד דהא ודאי חלב בהמה ראוי הוא לקבל טומאה ממה נפשך דלא סגיא דלא להוי אוכל או משקה, וזה פשוט. ומבואר בדבריו שתי טעמים בהא דהוי רק לענין הכשר, דבטעם השני נראה מדבריו דלא בעי שיחול שם משקה דאי לא הוי משקה הוי אוכל, אולם בטעם הראשון דלא הוזכר לעולם לרצון ושלא לרצון אלא לענין הכשר, נראה דהכל נלמד מהדין ניחותא דהכשר, וא''כ מוכח דעיקר דינא דניחותא דהכשר הוי למשווי בשם משקה.

**אולם ברמב''ן וכן ברש''י מבואר דדינא דרצון דחלב בעי לעיקר דין טומאת משקין.** וז''ל הרמב''ן, וטמאין דמתני' לאו לענין הכשר בלחוד תנן אלא טהורין וטמאין קתני לומר דהוי משקה ולא הוי משקה. **ומבואר בדבריו דפליג על הריטב''א בתרתי.**

**האחד.** דלולי הא דחשיב משקה לא הוה מטמא מדין אוכל ויעוין בחזו''א סימן ז' ססק''ו דמוכיח כן מהא דמבואר בפסחים ט''ז דמשקין בי מטבחיא דכן וז''ל, וטעמא דמשקה אינו אוכל והלכך כל ז' משקין היכא דאינן משקין משום חסרון רצון או דם התמצית ודם קדשים גם אוכל לא חשיבי. ויעוין בר''ח בסוגין לגבי זיתים וענבים שלא לרצון דכתב דמ''מ מטמאים מדין אוכל אם יוכשרו ונראה דהוי רק בזיתים וענבים דלא הוי כמי פירות דהוי זיעה בעלמא, וגם במי פירות יעוין ברמב''ם והראב''ד פ''א ה''ד מטו''א דפליגי היכא דסחטן בידיים למשקין אי חשיב בהכי אוכל.

**שנית. בהא דנקט הריטב''א שלא הוזכר רק לענין הכשר.** ובפשטות נראה ברמב''ן דהוי דין כללי בלי שייכות לדין הכשר זרעים רק מאחר דגם לדין הכשר בעי שם משקה הלכך חד דינא לתרוייהו. **רק דיעוין במהרש''א דמביא את רש''י בכריתות י''ג דנקט לקרא דכי יתן בדינא דחלב מטמא לרצון,** ומבואר דתלי ליה בהך דרשא ומוכח לפי''ז גם מרש''י דעיקר דינא דניחותא הוי בשם משקה. אולם יעוין בחזו''א מכשירין סימן ז' סק''ו דמביא תרי קראי חד לניחותא דשעת פרישה וחד לנפילתם בפירות ומדייק דקרא דכל משקה אשר ישתה דמיניה יליף בת''כ דבעי ניחותא בפרישה, הוי גם לענין טומאה ונראה מדבריו דהוי תרי דיני ויש לעיין.

**ויעוין עוד ברז''ה דגם נקט דדינא דניחותא דחלב הוי בדין הכשר זרעים ולכן נקט דליכא שום שייכות בין סחיטה לשבת דסחיטה תליא בשם משקה והכא הוי דין ניחותא לחלות דין הכשר** ובזה הניחותא היא חלק מהמחייב לדין הכשר. ומיישב לפי''ז אמאי לא הקשתה הגמ' מרבנן דאסרו משקין היוצאין מן הפירות וכן מזיתים וענבים אי מודה ר''י דאסור. וז''ל, דלא דמי איסור שבת להכשר טומאה דהכשר טומאה בעיא משקה ובעיא דניחא ליה בגויה משום דכתיב כי יותן מים דומיא דכי יתן, אבל איסור שבת לא בעיא דניחא ליה אלא כיון דהוי משקה אף על גב דלא ניחא ליה בגויה אסור משום גזירה דלמא אתי למסחט לכתחלה, הלכך ליכא לאקשויי מהכשר טומאה דזיתים וענבים גופייהו לאיסור שבת לא לר' יהודה ולא לרבנן דהתם גבי טומאה כל כמה דלא ניחא ליה בגוייהו דמשקין לא מכשרי, והיינו דקאמר שלא לרצון טהורין, וגבי איסור שבת אף על פי שהכניסן לאוכלין ולא ניחא ליה במשקין היוצאין מהם ''כיון דבני סחיטה נינהו'' גזרינן דלמא אתי למסחט. [ומבואר בלשונו הא דבעינן תורת משקה לגזירת משקין שזבו דכיון דבני סחיטה נינהו בהא איכא לגזירה].

**ובבאור ראית הגמ' מר' יהודה דתותים ורמונים** יעוי''ש וז''ל, אבל מדוקיא דזיתים וענבים איכא לאקשויי ליה לר' יהודה, מ"ש לגבי שבת דקא חשיב סתמא כמפרש למשקין אפילו בתותים ורמונים דלאו בני סחיטה נינהו, וגבי טומאה לא חשיב ליה סתם כמפרש אפילו בזיתים וענבים דבני סחיטה נינהו. ומבואר בדבריו דבתותים ורמונים כיון דלאו בני סחיטה נינהו בעינן את מחשבתו באופן חיובי לאשווי למשקה והא דסתמא מהני הוי מחמת דדיינינן ליה כמפרש למשקין וא''כ חשיב כניחותא גם להכשר זרעים.

**ולפי דבריו שרש הנידון בחלב אי בעי לרצון הוי בדין הכשר,** ונראה דשרש הדין ניחותא דהכשר הוא להעמיד את היחס בין המים כ''משקה'' ביחס לפרי, ובזה תליא אי היחס שלו כמשקה הוא מגוף מציאותו כמו דם חללים דמציאותו כמשקה הוא במה דהעדרו מחסר בגוף ובזה עומד כמשקה ביחס לפרי מחמת גוף מציאותו, משא''כ מי גשמים דבזה כל היחס שלהם כמשקה מכח עמידתם לאדם ובזה תליא בניחותא דידיה ובאור הפלוגתא בחלב יעוין לקמן.

**בגדר המציאות של הרצון בחלב**

1. **יעוין ברש''י כריתות י''ג ד''ה בין לרצון** וז''ל, של תינוק בין שלא לרצון שאינו רוצה להניק. ומבואר דתליא ברצון התינוק, וכ''נ בלשון הגמ' בדף י''ג ע''ב דדעתיה דתינוק קריביה לגבי חלב, אולם יעוין בתוס' בכריתות י''ג ע''ב מובא בשטמ''ק ד''ה דדעתיה, דכונת הגמ' לאשה המניקה. ויעוין בקה''י כריתות סימן ד' ד''ה והן. דלא תליא בפלוגתת הרמב''ם פי''ב מטו''א והרשב''א [מובא שם בכס''מ] אי תליא בעושה המלאכה או בבעלים, דגם לרמב''ם דהצריך את רצון הבעלים שייך דיהני ניחותא דתינוק. דיעוי''ש בקה''י דמוכיח דגדר בעלים לענין ניחותא הוא מי שהדבר מיוחד ועומד בשבילו. וגם התוס' דהצריך את דעת האשה אפשר דמודה דלא בעי בעלים ממש רק דתינוק היונק דלא הגיע לשיעורא דצרור וזורקו ואין לו דעת כלל לא מחשבא כלל דעת ולכן בעי את דעת האם.

**ובעיקר היסוד בדעת הרמב''ם דבעי בעלים דלא הוי בעלים ממש** יעוי''ש דמביא מהחזו''א מכשירין א' סקי''ב דנקט דגם שומר ואפוטרופוס מהני ניחותא דידהו, דעיקר מאי דבעינן דיהא לו שייכות לדבר דאיכא לו בו את הניחותא. **אולם יעוי''ש בחזו''א דמצדד לומר דבניחותא בתלישת המים גם הרמב''ם מודה דלא בעי דעת בעלים,** דהעיקר תליא במי שהוציא את המים כיון דהניחותא מתיחסת ל''מים'', ורק בניחותא בירידת המים בפירות דהוי ביחס לחיבורם בפרי בהא בעי לניחותא דבעל הפירות, וא''כ ליכא פלוגתא בין תוס' לרמב''ם, דתוס' לשיטתו דסגי בניחותא דתלישה א''כ כל היכא דאיכא לניחותא דתלישה תו לא בעי למחשבת הבעלים.

**בבאור סברת רבנן דאיכא חילוק בין לחלב בהמה לאשה**

1. **בגמ' מבואר דאיכא בזה שתי שלבים** דבתחילה הקשה ר''ע דאיכא ק''ו ולאחמ''כ רבנן השיבו לו דהוי מחמת דדם נעכר ונעשה חלב ויעוין בר''ן דמבאר דר"ע הוה ס"ל דסברת רבנן היא דכיון דהילפותא דחלב הוי משקה מקרא דותפתח את נאד החלב ותשקהו, ומסתמא לרצון הוה, הלכך היחס של חלב כמשקה תלוי ברצון, ורק חלב האשה מתוך שהוא חשוב ממנו בהא לא בעינן לרצון לאשווי משקה. ולהכי הקשה ר''ע דאדרבה חלב בהמה חשוב יותר שמיוחד גם לגדולים. ומהדרי ליה דלאו מסברא דנפשין קאמרינן הכי באשה אלא על כרחין הכי הוא שכיון שדם מגפתה טמא אף על פי שהוא שלא לרצון חלבה נמי על כרחין אפי' שלא לרצון טמא דדם נעכר ונעשה חלב משא"כ בחלב בהמה שהרי דם מגפתה טהור וכיון שכן אין לנו לטמא חלבה שלא לרצון.

**בבאור סברת רבנן דהואיל ודם מגפתה טמא ובישוב קושיות הר''ש על פי רש''י**

1. **יעוין בתוס' דנקט דלפי''ז לא בעי כלל לקרא דותפתח את נאד החלב לחלב האשה ותמה על רש''י דנקט להאי קרא בחלב האשה**. ובעיקר טעמא דדם מגפתה טמא יעוין ברש''י וז''ל, וחלבה כדם מגפתה, דדם נעכר ונעשה חלב, ודם מגפתה סתמא שלא לרצון והוא טמא, ויעוין ברשב''א דהביא מהר''ש מכשירין (פ"ו מ"ח) דתמה עליו דאם כן למה צריך תרי קראי במסכת נדה בפרק דם הנדה (נ"ה ב') לדם וחלב ואפילו יהיו אותן קראי אסמכתא בעלמא, ועוד מה משיב רבי עקיבא מחמיר אני בחלב שהרי דם וחלב חדא מילתא נינהו, ועוד בפרק כל היד (נדה י"ט ב') אמרינן אין דם ירוק מכשיר לרבנן ואמאי מי גרע מחלב, ועוד למה לי קרא בתוספתא דשבת (פ"ט הי"ד) לדם הדוה שמכשיר מדכתיב (ויקרא כ') מקור דמיה וכתיב (זכריה י"ג) יהיה מקור נפתח לבית דוד, ומיישב הר''ש וז''ל, לכך נראה דהכא דייק משום דיש לנו להשוות משקין היוצאין מן האשה דכי היכי דדם מגפתה מכשיר שלא לרצון ה"ה חלב אבל אין לפרש דמחמת חומרא בעלמא קאמר לפי שיש חומרא באשה שאין בבהמה וכו'. יעוי''ש דדחה להך פירושא דהוי רק פירכא על טענת ר''ע, אולם יעוין ברשב''א ובריטב''א דהביאו את תירוץ הר''ש בלשון של חומרא,

ותורף קושיות הר''ש הוא מכח הבנתו דהוי כפשוטו דאיכא בחלב לחפצא דדם חללים, אולם יעוין בחת''ס דמיישב הא דנקט רש''י לטעמא דותפח את נאד החלב דבעינן גם לילפותא דמשקה וז''ל, ונלע"ד דעת רש"י משום דם נעכר לחוד לא היה ראוי לומר שתכשיר הזרעים דהרי אפי' מים שנשתנו מראיהם אינם מכשירין ומהיכי תיתי נימא דם שנשתנה מראהו ונעשה חלב יכשיר הזרעים, אך הואיל וגלי קרא דבמילת' קאי והוה משקה כדכתיב ותשקהו נהי דהי' לנו לומר דעכ"פ הך משקה לא עדיף מסלי זתים וענבים דבעי לרצון, לזה מועיל לנו דעיקור יסודתו מהדם ואז כשהי' דם הי' מטמא שלא לרצון וחזינן דשינוי מראה שלו לא גרע שהרי עדיין נקרא משקה א"כ דינו כמו שהי' מעיקרא כשהי' דם עכ''ל. ונראה דלפי''ז יתישבו קושיות הר''ש כיון דבעינן להא דחשיב משקה.

**בבאור הא דחלב חשיב ''דם מכה''**

1. **אלא דעדיין יש לעיין דכיון דסיבת הטומאה בדם מגופה הוי מחמת דהוי דם מכה א''כ מאי שיאטיה לחלב דלא נובע ממכה,** וכן הקשה התורא''ש ומכח זה נקט דהוי רק חומרא ופירכא על טענת ר''ע דכיון דאשכחן חומרא תו איכא למימר דאיכא חשיבות יותר לחלב אשה וכבר הבאנו מהר''ש דדחה להך פירושא.

**ובישוב קושית התורא''ש. יעוין בחזו''א** סימן ו' סק''ב וז''ל, ואפשר דסברת חכמים דבשעה שנעכר הדם חשיב קטלא פלגא והוי כדם מגפתה. **ויעוין במקדש דוד** טהרות סימן מג אות ח' דמיישב כמו בחת''ס רק דמבאר דהא דבעינן לדם חללים הוי רק לחשיבות משקה אולם חשיבותו לענין הא דלא בעי רצון הוי מחמת עצם מציאות הדם. וז''ל, ונראה דודאי לענין שיחשב משקה לקבולי טומאה לא שייך לומר דם נעכר ונעשה חלב דהא אפילו דם עצמו תלוי באיזה אופן שיצא דהא דם מגפתו חשיב משקה משום דמ"ל קטליה כולו ומ"ל קטליה פלגא אבל אם אותו דם עצמו יצא שלא ע"י מכה טהור [וכן בשחיטה אם אותו דם עצמו יצא ע"י נחירה ולא ע"י שחיטה אינו משקה] א"כ נהי דדם נעכר ונעשה חלב הוי כהדם עצמו מ"מ הרי הדם לא יצא ע"י מכה וליכא קטליה פלגא א"כ ודאי צריך קרא לחלב ולדם נדה שמכשיר אבל לענין שיטמא שלא לרצון שזהו משום חשיבות דכיון דדם מגפתו א"צ להיות לרצון א"כ יש להדם חשיבות אף בלא לרצון וכיון דדם נעכר ונעשה חלב חשיב כהדם עצמו וא"צ להיות לרצון דלענין חשיבות אין נ"מ באיזה אופן יצא.

**ונראה להוכיח כסברתו דהאי חשיבות דמהני בדם שלא לרצון לא קשורה לדם חלל מבאור הר''ש בילפותא מדם מגפתו**, דכבר הבאנו את לשון הראשונים דנקטו דהוי חומרא, אולם בר''ש מבואר דהוי ילפותא, ויעוין בחזו''א ו' סק''ב דלדעת הר''ש ילפינן יוצאין מן הדם זה מזה. ומבואר דלענין חשיבות הדם דחשיב משקה גם שלא לרצון לא הוי מחמת היותו דם אלא במה ש''יוצא מן האדם'' וחזינן דשאני חשיבותא דשלא לרצון מעיקר דינו כמשקה.

**דף קמד עמוד א**

1. **אמר להן מחמיר אני בחלב מבדם שהחולב לרפואה טמא והמקיז לרפואה טהור אמרו לו סלי זיתים וענבים יוכיחו שהמשקין היוצאין מהן לרצון טמאין שלא לרצון טהורים. בבאור טענת ר''ע מצינו ג' דרכים.**

**מהלך רש''י והר''ן**

1. **יעוין ברש''י דמעמיד את טענתו ביחס לבהמה דדם מגפתה טהור** [דבבהמה ליכא לילפותא דדם חללים] ולכן מקיז דם לבהמה טהור משא''כ בחולב לרפואה דחשיב משקה דילפינן להו ותפתח את נאד החלב ותשקהו. ובבארו כונתו יעוין בר''ן וז''ל,והא על כרחנו אין ללמוד חלב מדם שהרי אין דינן שוה דלרצון מיהא בחלב בהמה טמא ובדם טהור וכיון שכן מנא לכו בחלב שלא לרצון שיהא טהור דהיכי אשכחן פלוגתא לגבי משקה בין רצון לשלא לרצון. ומבואר דעיקר כונתו דכל כמה דאיכא לחלב יחס של משקה תו ס''ל לר''ע דליכא בזה משמעות לרצון. ויעוין בחזו''א סימן ו' סק''ב דלמרות דבמי גשמים בעי רצון בהא הטעם כמו שביאר ר''ע בפ''א מ''ח דשאני מי גשמים שרובן לא לאדם אלא לאילנות והארצות ולכן בשביל לאחשובי כמשקה בעי רצון, דעמידתם כמשקה לאדם תלויה ברצונו דבזה מעמידו כמשקה כלפיו. אולם בחלב דתחילתו משקה ורובו לאדם בהא ס''ל לר''ע דעמידתו כמשקה קיימת בעצמותו, ולזה רבנן הוכיחו לו מסלי זיתים וענבים דחזינן דגם במשקה דעומד לאדם יש משמעות לרצון. ובבאור סברת ר''ע יעוי''ש בחזו''א דס''ל דרק ביצא מזיתים וענבים דתחילתן אוכל ועכשיו משקה ומשתנה אופן עמידתם בהא בעינן לרצונו אולם בחלב מעיקרו משקה לא בעי לרצונו וכן מבואר במשנה שם כמו שהביא בתוס'.

**מהלך תוס'** **ובישוב קושית רעק''א**

1. **יעוין בתוס' דמבאר דר''ע בא לפרוך את עיקר טענתם דטומאת חלב אשה הוי מחמת דדם נעכר ונעשה חלב** דהרי חזינן דחולב לרפואה טמא למרות דבדם ליכא בזה טומאה. ובבאור הא דליכא טומאת דם במקיז לרפואה יעוין בנוב''י יו''ד תנינא ק''ז דמוכיח מרש''י דביאר את פירכא דר''ע על בהמה דבאדם בכל גוונא טמא, ומביא מהרמב''ם והר''ש דנקטו להאי חילוקא באדם ותליא בבאור המשנה במכשירין פ''ו ה' דאיתא שם דדם הקזה לשתיה טמא ומדויק דלרפואה טהור ופליגי הראשונים שם אי הוי רק בבהמה, והיכא דהקיז לשתיה אחשביה כמשקה, או רק באדם ולא שייך סברת אחשביה וכ''נ ברמב''ם פ''י מטו''א ה''ג, או דאזיל בתרוייהו וכן מבואר בר''ש.

**ובבאור שיטת הר''ש והרמב''ם דבמקיז לרפואה לא חשיב דם חללים** יעוי''ש וז''ל**,** דכל דם בכלל דם חללים דמה לי קטליה כולא ומה לי קטליה פלגא וגם דם הקזה בכלל דם מגפתו ושייך בו קטליה פלגא אלא שהמקיז לרפואה והיינו שנתרבה הדם בקרבו יותר על הטבע ורפואתו להוציא ממנו ע"י הקזה זה לא מקרי קטליה פלגא דאדרבה לרפואתו בא וזה אינו מכשיר וגם דם הקזה לרפואה הוא והה"ד לכל שאר צרכים שמרוב צמאון הוא צריך לשתות דמו לא מקרי זה קטליה דאדרבה הוא עושה זה להחיות נפשו בצמא, אפ"ה מכשיר כיון שעכ"פ בעת יציאתו מתמעט דם הנפש מקרי קטליה פלגא וק"ו לשאר צרכים כל שאינו לרפואה. ויעוין גם בחזו''א סימן ז' סק''א דמבאר דבעינן דרך השחתה.

**אלא דבעיקר באור טענת ר''ע יעוין ברעק''א** דתמה דהן אמנם בגוונא דחולב לרפואה ליכא בזה לחומרא דדם מכה אולם עדיין מנלן דבגוונא דלא חולב לרפואה ליכא בזה לחומרא דדם דעדיין אפשר דאיכא בזה שתי סיבות גם הא דחשיב משקה מותפתח את נאד החלב, וגם מכח הא דדם נעכר. והיה ניתן לומר דמכיון דדנים בזה על היחס של החלב כמשקה א''כ לא שייך לדון בו שתי התיחסויות דהשאלה איך דנים את אופן עמידתו אי כדם שנעשה חלב או כמשקה בפני עצמו ולא שייך בו את שתי ההתיחסויות בחדא מחתא, ורבנן פליגי עליו בזה.

**אולם יעוין בחזו''א סק''ב דמבאר דעיקר קושיתו דבחלב לא שייך כלל דם מכה** ומה דנקט לרפואה דבזה ודאי עומד דלא בעינן בחלב דם מכה. אולם עיקר קושיתו היא קושית התורא''ש דהבאנו לעיל דאמאי חשיב דם מכה. ולפי מהלך תוס' דקושיתו היא על עיקר טעמא דרבנן דדם נעכר ונעשה חלב טוען החזו''א דיוצא שבברייתא ליכא תשובה על זה רק דבזה מבאר החזו''א דס''ל לחכמים דבשעה שנעכר חשיב קטלא פלגא.

ולאחמ''כ כשהביאו ראיה מסלי זיתים וענבים הוי כלפי טענת ר''ע על עיקר סברת רבנן דכל כמה דהוי משקה לא בעי רצון ובחזו''א מבאר דזה מה שהקשה ר''ע בתחילת דבריו דהוי ק''ו, דעיקר כונתו דכל כמה דהוי משקה ליכא בזה חילוקים, ורק רבנן פירשו את שיטתם בחלב אשה דהוי מחמת דם נעכר ולכן לא שייך לבהמה, ובעיקר טענתו דכל כמה דחשיב משקה מטמא לזה הביאו מסלי זיתים, אולם כבר הבאנו מהר''ן דמפרש דזהו באור טענת ר''ע מחולב לרפואה.

**מהלך הר''ש**

1. **יעוין בחזו''א סימן ו' סק''ב דמבאר דלפירוש הר''ש דהוי מכח הילפותא דכל היוצאים מן האדם זה מזה**, כונת ר''ע דחלב הוא ענין אחר מדם, דהא קמן דלדם בעינן דוקא דם חללים וא''כ לא שייך למילף מיניה חלב שהוא ענין אחר ומצד משקה הוא ולא משום יוצא מן האדם, ורבנן סברי דמ''מ ילפינן יוצאי האדם זה מזה. ומבואר דשרש פלוגתתם אי היחס של יוצאי אדם קיים יותר בדם שעיקר חשיבותו מחמת הדם מכה דאיכא בזה יציאה מהאדם. וגם לר''ש צ''ל כמו שנקט החזו''א דטענת ר''ע בתחילה היתה על עצם הדבר דכל כמה דחשיב משקה ליכא בזה חילוק וזה מה שהוכיחו לו מסלי זיתים.

**בבאור סוגית הגמ' בכריתות יג**

1. **יעוין היטב בתוס' ובסוגית הגמ' בכריתות שם.** והמתבאר דרבא הבין פשט מחודש בהא דחלב האשה מטמא גם שלא לרצן דהוי מדין ''מעין'' ולכן למרות דחשיב אוכל בפי התינוק אית ליה דין ''משקה'' ולא בעי הכשר. ובבאור הך טעמא יעוין היטב בתוס' בכריתות דמבאר דהוי מחמת גזירה דאם נטהר את החלב ביוצא מאשה טהורה יבאו לטהר גם בחלב היוצא מזב וזבה. רק דיעוי''ש ברש''י דנראה מדבריו דגם בהך גוונא דלא הוי זיבה איכא בזה דין מעין ומטמא טומאה. ובתוס' תמה דהרי בההיא דכריתות מיירי בטמא מת ואין לו מעיינות ותו מאי קאמר כאחד מאבריה והלא נדה עצמה אינה מטמאה לאבריה.

**ויעוין בערוך לנר שם** וז''ל, לפענ"ד יש ליישב שיטת רש"י דאין כוונתו שיטמא משום מעין אלא שרצה להוכיח דע"כ אין לו דין אוכל שצריך הכשר כיון דבנדה הוא מעין וא"כ יש לו דין רוק ומימי רגלים לענין שמטמא טומאה חמורה ובכל שהוא, ומאחר שטומאה חמורה אינה רק בנדה עצמה ולא במה שנגעה בה, א"כ ע"כ דחשבינן החלב כאבר מן הנדה, דאף דשאר אברי נדה אין מטמאין מ"מ באיברים הללו דהיינו רוק ומימי רגלים וחלב גלתה התורה שיהיו מטמאין כנדה עצמה, וכיון דבנדה חשבי' החלב כנדה עצמה ע"כ אין לחשוב בטמא מת כאוכלין, אלא כמעין שהוא משקה ולא כאוכל שבלא הכשר טהור. ואף על פי שהתוס' כתבו בשם רש"י דמטמאין בטומאה חמורה בכל שהו אין כוונתו דבאשה זו שהיא מגע ט"מ מטמא כן שהרי כתב בפי' בד"ה כשיעור וז"ל דהאי חלב אף על גב דמעין הוא לא מטמא בכל שהוא וכו'. הרי דכוונתו כמו שכתבנו דרק לענין הא יליף שנדע שאין החלב נחשב אוכל עכ''ל.

**ובבאור דחית הגמ' שם דשלא לרצון היינו בסתמא וחשיב רצון מחמת דעתיה דתינוק, ובגוונא דלא ניח''ל טהור, תמה תוס' מהא דבסוגין מבואר דגם בלא ניח''ל טמא**. ויעוין בחזו''א מכשירין סימן א' סק''ג דמבאר דעיקר כונת הגמ' לבאר את טענת רבא, דאין כונתו דלמרות דחשיב אוכל מ''מ חשיב משקה מכח היחס שלו כמעין, אלא כונתו להוכיח דחלב חשיב בעצמותו משקה דאי לא הוי משקה למה מטמא שלא לרצון בסתמא משום דדעתיה של תינוק קריבא לגבי חלב, כיון שהוא אוכל בפי תינוק, לא עדיף סתמא משעה שיונק. ומכח זה הוכיח דהוי משקה, וכל כמה דחשיב משקה תו מקשינן ליה לדם מגפתה ומטמא גם היכא דלא ניח''ל כלל. ומה דנקטה הגמ' דבאמר לא ניח''ל טהור כונת הגמ' דגם אי נימא דבאמר לא ניח''ל טהור יהא קשה את קושית רבא. ובעיקר ישוב קושית תוס' יעוין בערוך לנר בכריתות שם וכן במגיני שלמה בסוגין.

**ויעוין עוד בחזו''א שם דמעמיד לפי''ז דאיכא פלוגתא יסודית בין ר' יוחנן דדן את ההכשר מכח הטיפה שע''ג הדד לרבא,** דר''י ס''ל דבאמת חשיב אוכל וצריך להכשר דטיפה שע''ג הדד. ולפי''ז הא דתנן חלב האשה מטמא שלא לרצון היינו טפה שע''פ הדד דחשיב משקה.

**בבאור הא דחלב הנוטף לתוך התנור לא חשיב משקה מחמת דהולך לאיבוד**

1. **בבאור הא דבתנור הוזקקה הגמ' לבאר דמטמא מכח הטיפה שעל פי הדד דחשיב כמשקה מחמת שלא עומדת לתינוק ולא סגי בעצם המצב שהחלב שנטף לבור אינו עומד למאכל התינוק לאשוויי ''משקה''** יעוין בחזו''א סימן ו' א' דמחדש דהא דטיפה שע''ג הדד חשיב כמשקה לא הוי מחמת עצם המצב דלא עומדת לאכילה אלא דכיון דבעיקר מציאותו של החלב איכא טיפה שאמורה להתחלק ממנו ולעמוד על פי הדד לכן חשיבא הך טיפה כמשקה, ונמצא לפי''ז דלעולם בכל חלב איכא תערובת דהך טיפה שע''ג הדד [וליכא בזה ביטול כיון דהיא מכשרת ומטמאה את הכל] ורק היכא דינק בתכיפה אחת נתברר דליכא בהאי חלב כלל להך טיפה, וכן היכא דינק והשאיר להך טיפה בהא חשיב כנתברר התערובת שמתברר שמה שאוכל הוא אוכל והנשאר הוא משקה, אולם בנפל לתנור עדיין עומד כתערובת. ולכן חשיב עדין אוכל המעורב בו טיפה שע''ג הדד וכל סיבת הטמאה מחמת הך טיפה.

אולם יעוין בתוס' וז''ל, והשתא פריך שפיר לרבא דאמר דאפילו אמר לא ניחא לי מטמא חלב האשה דחשיב משקה והכא חשיב ליה אוכל, אבל לר"נ אמר רבה בר אבוה אתי שפיר ''דהכא דאמר לא ניחא לי ודאי חשיב ליה אוכל'' ונטף חלב מדידיה חשיב לא ניחא ליה כיון שהוא נופל לאויר תנור ואזיל לאיבוד דודאי לא ניחא ליה. ומבואר בתוס' דדן להא דבאויר התנור אזיל לאיבוד כסיבה לאחשובי כאוכל מחמת הלא ניח''ל וצ''ב. ובארו בזה דס''ל לתוס' דע''י דאזלי לאיבוד ליכא לזה יחס של ''אוכל'' ותו הו''ל משקה ומשקה בעי רצון בשעת פרישתו ובשלמא היכא דחולבת לתינוק ונשאר טיפה על פי הדד כיון דהפרישה הוי לרצון חשיב משקה אולם בחלב נוטף ממנה לתנור דליכא רצון בשעת פרישה א''כ לא הו''ל משקה וס''ל תוס' כמו הריטב''א דהבאנו לעיל דכל כמה דלא הוי משקה תו הו''ל אוכל ולכן לדעת רבה בר אבוה דלא הוי משקה מכח דהוי כמעין אלא מכח דין משקה א''כ בעי ניחותא וכל כמה דליכא ניחותא הו''ל אוכל.