12 פ_ב מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקוואות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק במדבר אור לר"ח סיון תשס"ו

א] מקואות פ"ב מ"ב, בד"א בטומאה חמורה, אבל בטומאה קלה וכו' וירד לטבול ספק טבל ספק לא טבל, אפי' טבל ספק יש בו מ' סאה ספק אין בו, ב' מקואות א' יש בו מ' סאה ואחד שאין בו טבל באחד מהן ואינו יודע באיזה מהן טבל, ספיקו טהור, רבי יוסי מטמא, שר' יוסי אומר כל דבר שהוא בחזקת טומאה לעולם הוא בפסולו עד שיודע שטהר, אבל ספיקו ליטמא ולטמא טהור.

ופירש הר"ש בטומאה חמורה, שנטמא באב הטומאה דמטמאתו מה"ת, טומאה קלה דרבנן וכו', עכ"ל, וכן פירשו הרא"ש והמאירי, וכ"ה ברע"ב.

והתויו"ט תמה ע"ז, ז"ל ואני תמה דהא תנן בפ"ד דטהרות מי"א, דבר שהוא אב הטומאה והוא מד"ס ספיקו טמא, ושם פי' הרע"ב דאפי' ספיקו ליטמא טמא, כ"ש ליטהר כי הכא וכו', ומשו"ה נמי לא תנן במתני' דהכא אלא כגון אכל אוכלין טמאים, עכ"ל, וכן תמה בזה המל"מ פ"י ממקואות ה"ו, וכ"ה במאורות הגר"א, ז"ל, בד"א בטומאה חמורה, ר"ל אב הטומאה אפי' מדרבנן כמ"ש בפ"ד דטהרות, או טומאה דאורייתא, כמש"ש דוקא בדרבנן ובעירובין שם שר' יוסי כו', עכ"ל.

והנה מתוך ד' התויו"ט מבו', דמלבד מה דקשיא ע"ד הר"ש ודעימי' ממתני' דטהרות, עוד קשיא עלייהו ממתניתין דהכא, דאי נימא דאף באב הטומאה מד"ס ספיקו טהור, א"כ מ"ט נקטה מתני' רק לטומאות דולד הטומאה דרבנן כאכל אוכלין טמאין וכו', ובע"כ מזה דבאב הטומאה דרבנן ספיקו טמא, וצ"ע בדעת הר"ש ודעימי'.

והנה במל"מ שם כתב לישב ד' הר"ש, ז"ל, דס"ל דטעמא דמחמרינן באב הטומאה שהוא מד"ס ולא באוכלין טמאין, הוא משום דמדין התורה האדם לעולם לא יהי' שני לטומאה כי אם מד"ס וכו', וא"כ מי שהוא ראשון לטומאה מד"ס והוא מי שנטמא באב הטומאה וכו' החמירו בו כשל תורה דכנגדו בטומאה דאורייתא טמא מה"ת, אבל מי שהוא שני לטומאה דמה"ת ליכא שני לטומאת אדם לא עשו אותו כשל תורה דהוי בכלל ספק ד"ס דספיקו טהור וכו', וזה הוא שכתב הר"ש דטומאה חמורה הוא שנמטא באב הטומאה דוקא, ואף שאב זה הוא מד"ס, משום דאב מטמא מה"ת, אבל מי שנטמא בולד הטומאה שטומאתו לעולם היא מד"ס וכו' ספיקו טהור, עכ"ל.

אמנם הנה הגם שבל' הר"ש הדברים מתישבים שכתב "שמטמאתו" מה"ת, ויל"פ כד' המל"מ דהיינו דהא דאב הטומאה מטמא אדם הוא מה"ת, מ"מ בל' הרא"ש שכתב "דטומאתו" מה"ת, אין ד' המל"מ מתישבים כ"כ, וביותר אי"ז מתישב בל' המאירי שפירש טומאה חמורה, "שנטמא בטומאה שמן התורה", ולא פירשה כלל באב הטומאה.

ב] ויש לישב בה בפשיטות, דהנה בהא דתנן בטהרות שם דבדבר שהוא אב הטומאה והוא מדברי סופרים ספיקו טמא, פירשו הראשונים שם, דהיינו דאף אם אירע לו ספק אם נטמא בזה, ספיקו טמא.

והנה פשוט דכ"ז הוא בדהוי הספק ברה"י, דברה"ר הרי אף בטומאה דאורייתא ספיקו טהור.

אשר לפ"ז י"ל דכל הא דמטמאינן באב הטומאה מד"ס הוא רק בספק טומאה ברה"י, והיינו משום דהרי ספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, ואך דבטומאה דרבנן הקילו חכמים לטהר אף ספק טומאה ברה"י, ובזה הוא דאמרי' דכ"ז הוא בטומאה קלה כאכל אוכלין טמאין וכו', אך באב הטומאה מד"ס לא הקילו בזה, והדר דינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא.

אך בטמא שספק טבל, דאיירי אף ברה"ר, דליכא למיתי עלה משום דינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, הרי שהגם דבטומאה דאורייתא כה"ג ספיקו טמא משום דמוקמי' לי' בחזקת טמא, מ"מ בטומאה דרבנן כיון דס"ל לר"מ דספק דרבנן לקולא אף נגד חזקה, י"ל דהיינו אף באב הטומאה דרבנן, דבכל ספיקא דרבנן מקילינן אף נגד חזקה, ולא מצינו שהחמירו באב הטומאה דרבנן שלא להקל בו נגד חזקה.

ויש להוסיף עוד, דיתכן דכל עיקר החילוק בין ולד הטומאה דרבנן לאב הטומאה דרבנן, ל"ש רק כד דייני' על דין ספק טומאה ברה"י, דהוי זה דין ב"טומאה", ובזה י"ל דבולד הטומאה דרבנן לא מטמאינן מספק, ובאב הטומאה דרבנן מטמאינן מספק, אך בדינא דספיקא דרבנן לקולא אף נגד חזקה, אשר הוי זה דין בכל התורה כולה, אין לחלק בין ולד הטומאה דרבנן לאב הטומאה דרבנן.

אשר לפ"ז נמצא, שאם באנו לדון על טמא באב הטומאה דרבנן שספק אם טבל, הרי שהדין חלוק, דאם הוי הספק ברה"י, דבטומאה דאורייתא כה"ג הוא טמא משום דינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, הרי שהגם דבספק טבל מטומאה קלה מטהרי' לי' אף ברה"י, מ"מ בספק טבל מאב הטומאה דרבנן לא מטהרינן לי', וכדתנן במתניתין דטהרות דבאב הטומאה מד"ס ספיקו טמא, אך משא"כ אם הוי הספק ברה"ר, דבטומאה דאורייתא כה"ג אינו טמא אלא משום דמוקמי' לי' אחזקת טמא, הרי ממילא דאף באב הטומאה דרבנן ספיקו טהור, כיון דבכל ספיקא דרבנן מקילינן אף נגד חזקה.

ולפ"ז מתישב משה"ק התויו"ט דמ"ט נקטה מתני' רק לטומאות דולד הטומאה דרבנן, דמ' מזה דבאב הטומאה דרבנן ספיקו טמא, אך לפמש"נ א"ש היטב, שהרי מתני' איירי בין ברה"י ובין ברה"ר, וברה"י אין לטהר אלא בולד הטומאה דרבנן, וברה"ר אין לטמאות אלא באב הטומאה דאורייתא, וכמש"נ, ואשר ע"כ נקטה מתני' להא דספיקו טהור רק בולד הטומאה דרבנן, כיון דברה"י טהור רק בטומאות אלו, ומאידך הא דבטומאה חמורה ספיקו טמא, פירשוה הר"ש ודעימי' דהיינו באב הטומאה דאורייתא, ומשום דמתני' איירי אף ברה"ר, אשר בזה אין לטמאות רק בטומאה דאורייתא, וכמש"נ.

וע' בסד"ט סי' קצ"ט שכבר עמד ביסוד הדברים, די"ל דהא דמטמאינן בספק באב הטומאה דרבנן, הוא רק בספק טומאה ברה"י, אך דינא דספק דרבנן דרבנן לקולא אף נגד חזקה הוא אף בטומאה חמורה, אך בישוב ד' הר"ש ודעימי' במתניתין כתב באופ"א, עיי"ש.

ג] והנה כתב הרמב"ם פ"י ממקואות ה"ו, הטמא שירד לטבול ספק טבל וכו' ספיקו טמא, לפי שהטמא בחזקתו עד שיוודע שטבל כראוי וכו', בד"א כשהיתה הטבילה מטומאה חמורה, אבל אם טבל מטומאה קלה כגון שאכל אוכלין טמאין וכו', הואיל ועיקר דברים אלו מדבריהן הרי ספיקו טהור כמו שביארנו וכו', עכ"ל, ובהשגות הראב"ד שם, ז"ל, ה"ז טהור, א"א ואם הי' אב הטומאה מדברי סופרים ספיקו טמא, עכ"ל.

ולכאו' מבו' בד' הראב"ד, דפליג עמש"נ בדעת הר"ש ודעימי' דלא מטמאינן באב הטומאה מד"ס אלא ברה"י ומשום דינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, אלא ס"ל דאף בהך דינא דספק דרבנן לקולא אפי' נגד חזקה, נמי לא הקילו אלא בולד הטומאה דרבנן, אבל באב הטומאה דרבנן לא מטהרינן נגד חזקה, ועיי"ש בסד"ט שהאריך בזה.

ונפ"מ רבתא בזה, לדעת הראשונים דקי"ל כר"מ דספק דרבנן לקולא אף נגד חזקה, אם יש להקל בכל ספק דרבנן, או שאין להקל רק באיסור דרבנן דדמי לטומאה קלה, ועיי"ש בסד"ט שביאר הכלל בזה אלו איסורים דמו לטומאה קלה, ואלו איסורים דמו לאב הטומאה דרבנן.

אמנם יש לדחות בזה, לפמש"כ בחי' הרשב"א בנדה ד"ג. דלל"ב דגמ' התם דפלוגתת רבנן ור"ש היא אם גמרי' סוף טומאה מתחילת טומאה, הרי דלרבנן בסוף טומאה ברה"ר אף בחדא לריעותא מטמאינן בודאי, ועד"ז מבו' בחי' הר"ן שם אף לל"ק דגמ' שם, ומבו' בדבריו דהיינו משום דבכל ספק טומאה אף ברה"ר היכא דאיכא למיחש לספיקא ספיקו טמא בודאי, והא דספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור?, ובמל"מ פ"י ממקואות ה"ז כתב כן גם בדעת הרמב"ם, שפסק בפ"ה מתרומות הכ"ד כר"ש דתרתי לריעותא הוי ספק, וגבי מקוה שנמדד ונמצא חסר כתב בפ"י ממקואות ה"ו דכל טהרות שנעשו על גביו טמאות, וכתב המל"מ לישב, דהגם דתרתי לריעותא הוי ספק, מ"מ במקוה שנמדד כל טהרות שנעשו על גביו טמאות משום דבסוף טומאה אף ברה"ר ספיקו טמא בודאי.[[1]](#footnote-2)

והנה לפי דבריו, הרי דה"נ צ"ל כן בדעת הראב"ד,דמהא דלא השיג ע"ד הרמב"ם בהל' תרומות, נ' שדעתו כדעת הרמב"ם דקי"ל דתרתי לריעותא אי"ז אלא ספק, ולפ"ז הרי דממה שהסכים בהל' מקואות לד' הרמב"ם דבמקוה שנמדד כל טהרות שנעשו על גביו טמאות, בע"כ שדעתו דבסוף טומאה מטמאינן משום ההלכתא דספק טומאה אף ברה"ר.

ולפ"ז הרי י"ל, דמה"ט הוא דס"ל להראב"ד דבאב הטומאה מד"ס ספיקו טמא, דהגם דלא מצינו שחלוק דין אב הטומאה מד"ס מדין ולד הטומאה, אלא לגבי דינא דספק טומאה ברה"י, דהגם דבולד הטומאה מד"ס מטהרי' אף ברה"י מ"מ באב הטומאה דרבנן ספיקו טמא, אך בהא דמקילינן בספק דרבנן אף נגד חזקה לא מצינו שחלוק דין אב הטומאה דרבנן מדין ולד הטומאה דרבנן, מ"מ ס"ל להראב"ד דבטמא באב הטומאה דרבנן שספק טבל, יש לטמאותו אף ברה"י משום דינא דספק טומאה ספיקו טמא, דבסוף טומאה איכא לדינא דספיקו טמא אף ברה"ר, וכמש"נ.

וארווחנא בזה, דהנה לפי פשטות ד' הראב"ד דבאב הטומאה מד"ס ספיקו טמא משום דבזה לא מקילינן נגד חזקה, הרי לכאו' נ' שמקורו לזה הוא מלישנא דמתני' דנקטה להא דמטהרינן מספק בשנטמא בולד הטומאה מד"ס, אך צ"ע דלפ"ז מה השיג ע"ד הרמב"ם, הרי הרמב"ם נמי נקט להא דמטהרינן בולד הטומאה מד"ס, וכלישנא דמתני', ומ"ט הי' לו להרמב"ם לפרש טפי מהכי, אך למש"נ א"ש היטב, דמקור ד' הראב"ד לזה הוא ממתני' דטהרות דבאב הטומאה מד"ס מטמאינן בספק טומאה ברה"י, וס"ל דה"נ בסוף טומאה יש לטמאות בזה אף ברה"ר, וכמש"נ, וזהו שהשיג ע"ד הרמב"ם שלא חילק בזה.

אמנם בפשוטו צ"ל בדעת הראב"ד, דמל' הרמב"ם שכתב דטעמא דספיקו טהור הוא משום "שעיקר דברים אלו מדבריהם", הוה מ' לי' דבכל טומאה דרבנן ספיקו טהור, וזהו שהשיג דרק בולד הטומאה מד"ס ספיקו טהור, אך אי"ז מתישב כ"כ, דלכאו' אדרבה לישנא דהרמב"ם "שעיקר" דברים אלו מדבריהם, מתישב טפי דרק בולד הטומאה מד"ס שכל עיקר הא דמטמא אדם הוא מדבריהם הוא דמטהרי' מספק, אך באב הטומאה מד"ס שעיקר דינו הוא מדאורייתא, לא מטהרי' לי' מספק.

וי"ל עוד, כמש"כ המל"מ שהראב"ד לא בא להשיג אלא לפרש הדין.

ד] והנה בכס"מ שם כתב ע"ד הראב"ד, דד"ז מבו' במתני' דטהרות וכו', ומאחר שרבינו לא כתב כאן להקל אלא באכל אוכלין טמאין וכו', ממילא משמע דדוקא בהני הוא דמטהר, ולא בדבר שהוא אב הטומאה אף שהוא מד"ס, עכ"ד, אך במל"מ שם כתב ע"ז דאי מהא לא איריא, דהא במתני' דטהרות אף דלא נקט אלא אכל אוכלין טמאין הוצרכו לומר אבל דבר שהוא אב טומאה וכו', ועיי"ש שכתב דלדידי קושיא מעיקרא ליתא, דהא רבינו כתבה למתני' בהל' אבות הטומאה, ואשמועינן דאפי' ליטמא ולטמא שהוא דבר קל דאפי' ר' יוסי מודה דספיקו טהור אפ"ה בדבר שהוא אב הטומאה ספיקו טמא, וכ"ש ליטהר דספיקו טמא, ולא הוצרך לזה לאמרו בפירוש שכבר נלמד ממה שקדם במכ"ש, וזהו דבמתני' דמקואות לא ביארו זה בפירוש לפי שסמכו על מה שאמרו במסכת טהרות, עכ"ד.

אמנם לפמש"נ הרי י"ל עוד בדעת הרמב"ם, דס"ל דהגם דבאב הטומאה מד"ס ספיקו טמא, היינו רק ברה"י דאיכא בזה לדינא דספק טומאה ברה"י דספיקו טמא, אך בטמא שספק טבל ברה"ר דבטומאה דאורייתא מטמאינן לי' משום דמוקמי' לי' בחזקת טמא, ובטומאה דרבנן מטהרי' לי' משום דספק דרבנן לקולא אף נגד חזקה, הרי דבזה י"ל דאף באב הטומאה מד"ס ספיקו טהור, וכמש"נ.

והאמנם למש"כ המל"מ בדעת הרמב"ם דבסוף טומאה אף ברה"ר איכא לדינא דספק טומאה ספיקו טמא, הרי ממילא הי' בדין דבאב הטומאה מד"ס יהא ספיקו טמא אף ברה"ר, אך באמת בד' הרמב"ם בפיהמ"ש במתניתין אין נ' כן, ז"ל, כבר הזכרנו את הכלל ספק טומאה ברה"י טהור, ולפיכך הוצרך לבאר בין ברה"י בין ברה"ר מפני שזה ספק טהרה לא ספק טומאה, עכ"ל, ומ' להדיא דליכא בזה כלל לדינא דספק טומאה, ודלא כמש"כ המל"מ דאדרבה בזה איכא לדינא דספק טומאה ספיקו טמא, ולפ"ז שוב י"ל כמש"נ דבספק טבל ברה"ר מטהרינן אף באב הטומאה מדרבנן.

ה] והנה לעיל סוסק"ג נתבאר בביאור השגת הראב"ד, דמ' לי' מל' הרמב"ם הואיל ועיקר דברים אלו מדבריהם, דבכל טומאה דרבנן מטהרינן לי', ולפ"ז הרי לפ"מ שפירש הראב"ד לד' הרמב"ם מתבאר דאף באב הטומאה מד"ס מטהרינן לי' מספק אף ברה"י, וזה תמוה טובא, שהרי להדיא תנן בטהרות דבאב הטומאה מד"ס ספיקו טמא.

אמנם לפמש"נ י"ל בזה, לפמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במתני' דהא דכל טהרות שעשו על גביו אף ברה"ר טמאות, הוא משום שזה ספק טהרה ולא ספק טומאה, ומ' מדבריו שאין הטעם בזה משום דאיכא חזקת טומאה ולא מטהרינן בספק טומאה ברה"ר נגד חזקה, אלא הטעם הוא משום דזה ספק טהרה, והלכתא דספק טומאה ברה"ר נאמרה על ספק טומאה ולא על ספק טהרה, ומפרש הרמב"ם כן לל"ב דגמ' בנדה ד"ג. דרבנן לא גמרי סוף טומאה מתחילת טומאה. [[2]](#footnote-3)

ולפ"ז יתכן, דאף בהלכתא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, ס"ל להרמב"ם דהיינו רק בספק טומאה ולא בספק טהרה, דספק טהרה כלל אינו בכלל ההלכתא דספק טומאה.

והאמנם די"ל, דלגבי דינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, הרי ק"ו הוא, דאם ספק טומאה ברה"י ספיקו טמא ומטמאינן לי' מספק, כ"ש דבספק טהרה ברה"י לא נטהר לי' מספק, אך י"ל דלא גמרי' ק"ו מהלכה, וע"ד שפירש בתוס' הרא"ש נדה ד"ג. לדעת ר"ש.

ולפ"ז שפיר י"ל בדעת הרמב"ם, דבטמא באב הטומאה מד"ס שספק טבל מטהרינן לי' אף ברה"י, דכל הא דתנן בטהרות דבאב הטומאה מד"ס ספיקו טמא, הוא רק היכא דאיכא למיתי עלה משום ההלכתא דספק טומאה, ואשר ע"כ בספק טבל דהוי זה ספק טהרה דליכא בזה לההלכתא דספק טומאה, שפיר יש לטהר אפי' באב הטומאה מד"ס, דהאמנם בטומאה דאורייתא מטמאינן בזה משום דמוקמי' לי' אחזקתי', אך בטומאה דרבנן אין לטמאות משום זה, משום דספיקא דרבנן לקולא אף נגד חזקה, ובזה ליכא חילוק בין ולד הטומאה לאב הטומאה, וכנ"ל.

ובתויו"ט טהרות פ"ד כתב במה שפירש הרמב"ם שם וברפט"ו מאה"ט להא דתנן דבטומאה דרבנן ספיקו טהור, בספק אם אכל או לא, וכתב התויו"ט דלכו"ע מפרש הכי, דלת"ק אפי' ודאי אכל ונסתפק אם טבל ספיקו טהור, כדתנן בפ"ב דמקואות, ובפ"י מהל' מקואות העתיק ד' ת"ק דהתם, עכ"ד.

אך לפמש"נ י"ל, דמה שפירש הרמב"ם בפירושו ובהל' אה"ט לדינא דספק דברי סופרים בספק אם אכל או לא, הוי זה אף לת"ק, שהרי בפשוטו מתני' דטהרות אתיא כת"ק, שהרי תנן לעיל מינה דספק ידים ליטמא ולטמא "וליטהר" טהור, ולר' יוסי הרי ספק ידים ליטהר טמא, וכדתנן בפ"ב דידים, אך במק"א נת' לדון, דהא דמטמא ר' יוסי בספק ידים ליטהר, אי"ז חד דינא עם הא דמטמא בספק טבל מטומאה דרבנן, ואכ"מ, דהגם דלת"ק מטהרינן אף בספק טבל, אך רבותא קמ"ל דאף בספק אם אכל דאיכא למיתי עלה משום דינא דספק טומאה ברה"י טמא, נמי לא טימאו בטומאה דרבנן, ומשא"כ בספק טבל שהוא ספק טהרה וליכא למיתי עלה משום דינא דספק טומאה ברה"י, וביותר שהרי במתני' תנן דבדבר שהוא אב הטומאה מד"ס ספיקו טמא, וזה הוא רק בספק אם נטמא, אך בספק טבל מטהרינן אף באב הטומאה מד"ס, וע"כ בדוקא פירשה הרמב"ם בספק אם אכל ונטמא, ולא בספק אם טבל ונטהר מטומאתו.

ו] אמנם הנה תניא בתוספתא רפ"ו, הביאה הר"ש לקמן רפ"ח, מרחץ שבלני' גויים, בזמן שמטהרת שלה פתוחה לרה"ר טהורה, לרה"י טמאה, ופי' הר"ש שם, דלרה"י טמאה דספק טומאה ברה"י טמא.

והנה צ"ב, דמ"ט אם מטהרת שלה פתוחה לרה"ר טהורה, הרי במקוה שנמדד ונמצא חסר לא מטהרינן אף ברה"ר, משום דהוי זה נגד חזקת טומאה, או משום דבספק טהרה לא נאמרה ההל' דספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור, וא"כ ה"נ הי' לנו לטמאות אף ברה"ר.

ובפשוטו צ"ל בזה, דהך ספיקא דשמא החליף הגוי המים הוי ספק רחוק, ומדינא א"צ לחוש לזה, וע"כ כל שהמקוה ברה"ר ה"ה טהורה, אך משא"כ ברה"י דאיכא לההלכתא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, ע"כ מטמאינן אף בספק רחוק, וזה ניחא טפי למה שצדדו בשאג"א החדשות ובשו"ת ר"י מליסא דספק טומאה ברה"י טמא אף דאיכא רובא דליתא קמן לטהר.

שו"ר בחזו"א קמא סי' ט' סק"א שכתב בזה, דהא דמטמאינן במקוה שנמדד ונמצא חסר, הוא משום תרתי לריעותא, והיינו דלא מטהרינן בספק טומאה ברה"ר נגד חזקת טומאה, אבך הכא הוי חזקת מקוה כנגד חזקת טמא והו"ל פלגא ופלגא, והלכך ברה"ר טהור, אך למש"נ בד' הרמב"ם דהא דמטמאינן במקוה שנמדד ונמצא חסר הוא משום דבספק טהרה לא נאמרה ההל' דספק טומאה ברה"ר, אין לישב כן, שו"ר בחזו"א שם בהמש"ד שרמז לזה דלל"ב דגמ' בנדה י"ל דאין לטהר אף היכא דאיכא חזקה נגד חזקה.

ועכ"פ מוכח מזה דלא כמש"נ לדון בדעת הרמב"ם, אלא ההלכתא דספק טומאה ברה"י טמא נאמרה אף בספק טהרה, דאי נימא דבספק טהרה ליכא לההלכתא דספק טומאה ברה"י, א"כ מ"ט מפלגינן בין היכא שמטהרת שלה פתוחה לרה"ר להיכא שהיא פתוחה לרה"י, וז"ב.

אמנם הנה בחזו"א שם הק' דאי כולו שאוב דרבנן, הו"ל ספק מים שאובין דתנן בפירקין דטהור אף ברה"י, אך כבר נת' במק"א בדעת הרמב"ם, דאף אם כולו שאוב דרבנן, מ"מ לא הקילו חכמים בספיקו, אלא כיון דהטמא הוא בחזקת טומאה לא מטהרינן לי' מספק, ועוד למה לא מחלקינן בכל מקואות שבחו"ל ושבא"י מלפנים מן המפתח וקרובים לעיר לר"א, בין רה"י ובין רה"ר, וכן בתוספתא דמקוה שהניחו ריקן ודצינור המקלח והמכתשת בצידו, לא מפלגינן בין רה"י לרה"ר, ועיי"ש מש"כ בזה דלעולם לא מקילינן בספק כולו שאוב היכי דשכיח שאוב ואפי' ברה"ר, ואפי' אי כולו שאוב דרבנן, והכא במטהרת פתוחה לרה"ר דמטהרינן היינו משום דנכרי מירתת דילמא אתא ישראל וחזי לי', כדאמר ע"ז ל"א ב' כיון דכו"ע אפכי מירתת, עכ"ד.

ולפ"ז הרי י"ל לדעת הרמב"ם, דלעולם בספק טהרה לא נאמרה ההלכתא דספק טומאה ברה"י, והא דבמטהרת פתוחה לרה"י טמאה, הוא משום דרק בשפתוחה לרה"ר מירתת הגוי, אך כל שפתוחה לרה"י לא מירתת הגוי, וז"פ.

1. אך בפשוטו צ"ל בדעת הרמב"ם, דמש"כ במקוה שנמדד ונמצא חסר דכל טהרות שנעשו על גביו טמאות, אי"ז אלא מספק, דכל הא דפשיט"ל להגמ' בריש נדה דמכוון הברייתא הוא לטמא בודאי, פירש"י שם דהוא מהא דאף ברה"ר טמאות, וכ"ה בחי' הרשב"א והריטב"א שם, ולפ"ז נמצא דלל"ב דגמ' דלא גמרי' סוף טומאה מתחילת טומאה, שפיר י"ל דאין הטהרות טמאות אלא מספק, והא דאף ברה"ר הם טמאות הוא משום דלא גמרי' סוף טומאה מתחילת טומאה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והאמנם דעת ר"ש דבמקוה שנמדד ונמצא חסר, כל טהרות שנעשו על גביו ברה"י טהורות ברה"י תולין, והיינו משום דאיהו יליף סוף טומאה מתחילת טומאה, וכמש"א בנדה שם, וע"כ לדידי' אף בספק טהרה איכא לההלכתא דספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור.

   ועי' בדברינו בנדה שם שנתבאר די"ל, דאף ר"ש מודה דלא חיילא הטהרה דספק טומאה ברה"ר על ספק הטהרה, ואך על ספיקא דהטהרות הוא דחיילא הטהרה דספק טומאה ברה"ר, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-3)