ציונים והערות -4 נהפך וכבאכפ
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / תערובות

כסליו מס' 4

# טעם כעיקר ג' – נהפך וכבכא"פ

# תמצית שיטות הראשונים בשיעור כזית בטכ"ע

# שיטת רש"י 'נהפך'

# שיטת רבינו חיים [נהפך בכאכ"פ]

# שיטת הרמב"ן [טעם של כזית]

**מראי מקומות העיקריים בסוגיא בלבד :** תוס' ע"ז ס"ז. ובחולין צ"ח. מש"כ ג' ביאורים ב'טעמו וממשו', ועי' רא"ש סי' ל"א בשם ר"ת ובשם רבינו חיים, ועי' בטור סי' צ"ח ס"ב, ובביאור הגר"א ס"ק ח'. [ובאו"ח סי' תנ"ג]. ועי' ברמב"ן צ"ח: ד"ה אלא לטעם כעיקר וכו' וזהו טעמו וכו', וברשב"א ד"ה ובפי' טעם כעיקר [בתחילת דבריו], וחי' בר"ן בפסחים מ"ד., ועי' רש"י פסחים מ"ד: ד"ה חייב, [ועי' נחל"ד שיטת טעם כעיקר מד"ה והא דאמר, ובש"ך צ"ח ס"ק ו' בתחילת דבריו וברע"א שם].

**פתיחה -** הנה נקטו הראשונים בכל דוכתא דאיכא מלקות בטכ"ע (וזהו הפשטות, בפרט אי נלמד זה מלאו דמשרת דהוא ככל הלאוים שלוקים עליהם, וכן נראה בסוגיא בפסחים) ובפשוטו בשביל שיעור כזית למלקות לא סגי שיאכל כזית אחד מן המים בטעם הענבים, דאפי' שהטעם אסור ואינו בטל אבל ליכא שיעור כזית יין, אלא בעינן שיכנס למים פליטות טעם מרובים שהנפח שלהם הוא כזית, עד כדי שבשיעור 'פרס' דהיינו ד' ביצים מהתערובת ישנו לכזית מהאיסור, ואכל כל הד' ביצים (בלא שהייה) אזי לוקה משום הכזית איסור שנכלל באכילתו, וכ"כ חלק מן הראשונים. **אמנם** דעת רש"י שם והרא"ש בשמעתין סי' ל"א בשם ר"ת דחתיכה המוטעמת באיסור נעשית כולה איסור, ולוקה על אכילת כל כזית מהתערובת. **והתורי"ד** ע"ז ס"ז. הקשה על שיטתם דמצינו בסוגיא בפסחים מ"ד. חידוש דהיתר מצטרף לאיסור, אבל מבואר שם שהוא נידון בפ"ע ואינו שייך לטכ"ע, וגם הוא לא נתחדש אלא באיסורים מסוימים, עי"ש בסוגיא, וא"כ בכל היתר המוטעם מאיסור לא אמרינן דמצטרף ההיתר ולפיכך לא ילקה אא"כ אכל כזית מן האיסור ממש. **אמנם** לפי המתבאר ברש"י בסוגיא שם (מ"ג: ד"ה אין היתר, ומ"ד: ד"ה מפת) לק"מ, דהחידוש דהיתר מצטרף לאיסור הוא בגוונא דהאיסור לא נתן טעם בהיתר, אלא אוכל באכילה אחת חצי איסור וחצי היתר, אבל בגוונא דההיתר מוטעם מהאיסור נעשה הכל אסור ולא נחשב 'היתר'. ויש לטרוח ולבאר מנ"ל לרש"י והרא"ש חידוש זה שע"י טעם נהפך הכל לאיסור, וכן מהו גדר הדין בזה והרי רק לכאו' רק טעם האיסור הוא אסור.

**כזית בכדי אכילת פרס -** המושג הכללי של כבאכ"פ מבואר בכריתות י"ב:, דהאוכל כזית איסור בהפסקות אם מתחילת האכילה ועד סופה לא עבר יותר מזמן הראוי לאכילת ד' ביצים הרי"ז מצטרף, וכן איתא לגבי קיום מצות אכילת כזית מצה. **ובשמעתין** איתא בתוס' וברא"ש דיש שיטות דמה דאמר ר"י טעמו וממשו בכבא"פ, היינו דכאשר יש בתערובת כבא"פ אמרינן נהפך ואי לא"ה לא אמרינן נהפך, **וכן יתבאר** דיש שיטות דס"ל דטכ"ע אמרינן דוקא כשיש בתערובת כבא"פ ואל"ה בטל האיסור ברוב, [ויש יסוד לדבריהם בגמ' בפסחים דף מ"ד. וכבכא"פ דאורייתא וכו', כמש"כ בשו"ת הרא"ש ט"ז ב'], ויש לטרוח הרבה לבאר שיטות אלו ומה שייך המושג כבכא"פ להלכות תערובת ולנהפך ולביטול, והרי אי"ז אלא שיעור צירוף למעשה אכילה.

**במשנה** בחלה פ"ג מ"ד [הובאה בזבחים ע"ח] איתא דעיסת אורז דיש בה דגן אם הדגן נו"ט באורז הרי היא חייבת בחלה, ואדם יוצא בה יד"ח מצה, וכתבו הראשונים דפשטות המשנה משמע שיוצא יד"ח בכל כזית שיאכל. **והנה** לרש"י ודעימיה דאמרינן נהפך ניחא, ולדעת רבינו חיים ודעימיה דבכא"פ אמרינן נהפך נמי ניחא ונימא דאיירי דהיה בעיסה כבא"פ של דגן, אבל לשאר ראשונים צ"ע. **והרמב"ן** הלכ' חלה פי"ג, הביא דאיתא בירושלמי דמהני משום 'גרירה' דהאורז נגרר אחר החיטים ונחשב הכל למין דגן, ואי"ז דינא דנהפך והוא דבר מוקשה וסוגיא לעצמו, ואכמ"ל בחידושא דגרירה.

# תמצית שיטות הראשונים בשיעור כזית בטכ"ע

**שיטה א'.** פשטות הדברים דכיון דהטעם הוא האיסור, אינו לוקה אא"כ אכל שיעור כזית מהטעם עצמו, והיינו שנכנסו לתערובת פליטות טעם בנפח של כזית, והספיק לאוכלם בשיעור זמן של כבכא"פ, כ"כ **בעה"מ** בפסחים [עומקא 107] "לפי שאין טעם כעיקר אמור אלא על דבר שיש בו כשיעור כזית מן האיסור והוא נמחה בו וניכר בו טעמו והוא אוכל ממנו בכא"פ שיעור כזית מן האיסור שנמחה בו", וכ"כ **התורי"ד** בע"ז ס"ז. בד"ה טעמא, וכן בד"ה אבל פירש המורה [עומקא 133][[1]](#footnote-2).

**שיטה ב'.** נהפך. דעת **רש"י** בפסחים מ"ד: ד"ה חייב וד"ה מפת, שע"י שהמאכל מוטעם מהאיסור נעשה כולו איסור ולוקה על כל כזית, וכן דעת **הרא"ש** סי' ל"א בשם ר"ת, וכ"כ הרא"ש בהלכות חלה סי' ט"ו [עומקא 128], ובזה ביאר נמי הא דבעיסת אורז בטעם דגן יוצא יד"ח מצה בכל כזית.

**שיטה ג'.** נהפך אם מעורב כבכא"פ. כתב **הרא"ש** שם בשם **רבינו חיים**, דאם מעורב כבכא"פ אמרינן נהפך והוא לוקה על כל כזית מהתערובת. ועי' **תוס' בע"ז** ס"ז: בשם רבינו אליהו דטעמו וממשו דלוקה היינו כבכא"פ, וכן דעת תוס' בסוגיין צ"ט., ויש לדון אם ס"ל כרבינו חיים או כשיטה א', ועי' בב"ח סוף ד"ה ומ"ש שלא במינו, **ובהגר"א** או"ח תנ"ג דנקטו דס"ל כרבינו חיים, **ובנחל"ד** נקט דס"ל כשיטה א'.

**שיטה ד'.** **הרמב"ן** ד"ה וזהו טעמו, חידש דאם יש טעם של כזית הרי הוא לוקה, וכ"כ **הר"ן** בחי' בפסחים מ"ד [עומקא] ודבריהם צ"ב רב. ועי' בחידושי **הרשב"א** בשמעתין ד"ה ופי' טעם כעיקר.

**פסק ההלכה –** הנה דעת רוב הראשונים דלא אמרינן נהפך, היינו הבעה"מ, התורי"ד, הרמב"ן, הרשב"א, הר"ן, הריטב"א, ורק רש"י והרא"ש בשם ר"ת ס"ל נהפך בכל אופן, ושיטת רבינו חיים, רבינו אליהו, ותוס' צ"ט. דרק בכבא"פ האיסור הופך את ההיתר לאיסור [ובדעת הראב"ד יש נידון]. **הטור** או"ח תנ"ג פסק דאיכא נהפך גם בלא כבכא"פ[[2]](#footnote-3). **ובדעת השו"ע** צידד **היד יהודה** צ"ח י' דלית ליה נהפך, אבל **הש"ך** צ"ח ס"ק ו' נקט בפשיטות דקי"ל נהפך, וכ"כ הש"ך להדיא בסי' שכ"ד ס"ק י"ז, [וכן נקט רע"א בפשיטות בשו"ת פ"ב תוך הדברים שם יעו"ש, ועי' הג' רע"א בסי' צ"ב עי השפ"ד ס"ק י'[[3]](#footnote-4)]. אולם **במג"א** תנ"ג חשש לכתחילה דלא אמרינן נהפך אלא כשיש כבכא"פ, וכן פסק **המ"ב** שם ס"ק י"ד.

# שיטת רש"י 'נהפך'

**שיטת רש"י** פסחים מ"ד: **והרא"ש** בשמעתין סי' ל"א בשם ר"ת, דמדין טכ"ע נהפך ההיתר לאיסור. ועי' **תורי"ד** בע"ז ס"ז. ד"ה אבל פירש המורה [עומקא 133], דתמה עליו 'והרי זית זה אינו כולו יין אלא מים מעורבים בו'. **ובביאור** דעת רש"י והרא"ש עי' **קוב"ש** בפסחים קע"ה [עומקא 612] דחידש לומר דכל מאכלות האסורות האיסור הוא לא מחמת עצמותם אלא רק ע"י הטעם יעו"ש, וביאורו מחודש מאוד. **ולכאו'** אפשר לפרש באופ"א דעת רש"י והרא"ש, דבחידוש דטע"כ נאמר דכמו דאזהר רחמנא על נבלה, אזהר רחמנא **נמי** על חתיכה מוטעמת בטעם נבילה, ואין הכוונה דכל מאכלות אסורות אין איסורם משום עצמם, אלא דנתחדש דגם חתיכה המוטעמת מוגדרת ע"י טעמה למאכל אסור, כיון שאין חשיבות האוכל אלא בטעמו.

**אמנם** צ"ע מנ"ל המקור לזה דאולי בטכ"ע נאמר רק דהטעם אסור ואינו מתבטל, אבל מהו המקור לדין הנוסף דההיתר נהפך לאיסור. וב' דרכים מצינו בזה. א. **בנחלת דוד** (שיטת טעם כעיקר מד"ה והא דאמר) [עומקא 550], כתב דלא היה נראה להם לסברא כלל שיאסר התורה הטעם לחוד, כיון דלא הוי מידי דאית ביה ממשא, ואין שייך 'מאכלות אסורות' על דבר שאין בו ממש, ומדחזינן דקפיד תורה אטעמא, ש"מ דההיתר נהפך להיות איסור. והיינו דרש"י והרא"ש פירשו דלא נאמר בטע"כ לאסור את מציאות חומר הטעם (דא"כ יש בו ממש), אלא מה שטועמים באוכל טעם נבילה זהו איסורה [וכמש"כ הגר"ח הלכ' מעשה"ק], והוא אין בו ממשות כלל, ולפיכך ע"כ נאסר האוכל עצמו המוטעם. **הדרך השניה** היא ע"פ **הש"ך** סי' צ"ח ס"ק ו' בריש דבריו, דהעמיד את השיטה דטכ"ע דאורייתא ואינו מתבטל, יחד עם זה ש'נהפך', והעיר **רע"א** בגליון שם דשפת יתר היא זו, דלכאו' נהפך הוא דבר נוסף. **ובדעת הש**"ך נראה ליישב, דנקט דבמה שאמרה תורה דטעמא לא בטיל ע"כ מתבאר ד'נהפך' כל ההיתר לאיסור[[4]](#footnote-5), וכיו"ב כתב **באבני נזר** יו"ד תל"א ס"ק ג' [עומקא 417], **וביאור הדבר,** עי' הערה[[5]](#footnote-6), [[6]](#footnote-7).

**עי'** **רע"א** מהדו"ק תשובה פ"ב, [עומקא 357] דביאר דלשיטות דאמרינן 'נהפך', הא דמהני להוסיף וליתן ס' דהיתר נגד האיסור לחוד, ואי"צ ס' כנגד כולו, הוא משום דכל שיש ס' כנגד האיסור הוא חוזר להתירו, [ובזה הוא חלוק מחנ"נ דנעשה 'נבילה' ונשאר באיסורו לעולם], וכ"כ **החו"ד** ק"ו א'. **והם** דברים פשוטים וברורים דכל מה ש'נהפך' ההיתר לאיסור הוא משום דהחתיכה 'מוטעמת' באיסור, ולכן בשישים שנאבד טעם האיסור, הכל שרי.  **בדין** נהפך - במין במינו, עי' הערה[[7]](#footnote-8).

# שיטת רבינו חיים

**בגמ' בע"ז** ס"ז. חילק ר"י בין טעמו וממשו לטעמו בלא ממשו. והראשונים דס"ל טע"כ דאורייתא נתקשו מ"ט בטעמו ולא ממשו אינו לוקה, וכתב **הרא"ש** סי' ל"א דר"ת העמיד הגמ' שם במין במינו, **ובשם ר"ח** כתב לבאר דלעולם איירי במין בשאינו מינו, וטעמו וממשו קרי כשיש כבאכ"פ דאז הוי כמו ממשו של איסור, כיון דיש כ"כ מן האיסור שבתוך אכילת פרס אוכל כזית, נעשה כולו איסור, והאוכל ממנו כזית לוקה[[8]](#footnote-9), וטעמו ולא ממשו היינו היכא דליכא כבכא"פ דמסתברא דלא החמירה תורה בנתינת טעם של איסור בהיתר להופכו לאיסור כשההיתר כ"כ יותר על האיסור שאם היה האיסור בעין וניכר בתוך ההיתר לא היו לוקים עליו, עכ"ד. **מתבאר** דרק כשיש שיעור כזית בכא"פ נחשב שיש ממשו של איסור, ורק בכה"ג מסתבר דנהפך הכל לאיסור. וצ"ב דהנה קי"ל דחצ"ש אסור מה"ת, ושיעור כזית (ואכילתו בכדא"פ) הוא רק ל'מלקות', ובפשוטו אי"ז אלא הלכה בהלכות מלקות דרק באכילה חשובה של כזית לוקה, וא"כ מה שייך שיהא חילוק בדיני והגדרות איסור המעורב בתערובת לפי שיעורי אכילה למלקות. **וע"כ** מתבאר כאן דשיעור כזית הוא חילוק בעצם האיסור וחצי שיעור הוא איסורא קלישא ולכך אין בו מלקות[[9]](#footnote-10),[[10]](#footnote-11) וכיון שהוא חילוק באיסור, שייך ענין כזית להגדרת דיני איסור המעורב בתערובת.

**והנה** יש לברר האם כוונת הר"ח דהאיסור כשאין בו כזית אינו חשוב ומושלם, ולכך אינו מגדיר את כל התערובת כאיסור, או דר"ל דמכיון דהאיסור במצב כזה שא"א לאוכלו בכא"פ, שבדין התורה מוגדר שאי"ז אכילה אלא 'כטעימה', א"כ נחשב שהאיסור רק 'נו"ט' בתערובת, ואין האיסור חלק מגוף אכילת התערובת, אבל כשיש בו כבאכ"פ הרי אכילת התערובת כוללת '**אכילת** איסור', וזהו מש"כ הר"ח דכשיש באיסור כבא"פ נחשב ל'ממשו' ואל"ה אינו אלא 'טעמו' היינו שהאיסור רק נו"ט, והדברים עדיין צ"ב רב.

**דעת ר"ח כשיש בתערובת חצי שיעור** - כתב **הרא"ש** והשתא לפי' ר"ת וכו', והיינו דבגוונא דספק שישים לר"ת הוה ספק דאורייתא, ודייק מזה **בביאור הגר"א** יו"ד צ"ח ח', דר"ל דלר"ח לא הוי ספק דאורייתא, ומשום דלר"ת לעולם טע"כ דאוריתא, אבל לר"ח בגוונא דליכא כבאכ"פ ליכא איסור תורה כלל, דכל דינא טע"כ הוא משום דיש בו כבכא"פ[[11]](#footnote-12),[[12]](#footnote-13). **ונמצא** דלהר"ח הא דאיתא בגמ' טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו היינו דאסור מדרבנן, [וכן נראה מלשון הרא"ש דכתב ואע"ג דטעם כעיקר וכו' **כשההיתר כ"כ יותר** על האיסור וכו', נראה דר"ל דכאשר אין כבא"פ לא נתחדש טע"כ כלל אלא הוא בטל ברוב ההיתר, [ומה שדיבר על נהפך הוא משום דטע"כ ונהפך הם דין אחד], וכן יש משמעות בשו"ת הרא"ש ט"ז ב', (והעמיד שם הדברים על הגמ' בפסחים מ"ד. וכבא"פ דאורייתא הוא יעו"ש)[[13]](#footnote-14).

**וכתב הגר"א**, דהטור חולק בזה בשיטת ר"ח, דהנה כתב **הטור בשם ר"ת** דמין בשאינו מינו אינו בטל מדאורייתא [ולפיכך יש להחמיר בספק שישים כגון נשפך], אלא שאין לוקין עליו עד שיהא בו כ"כ מן האיסור עד שיהא בתוך כל ד' ביצים מן ההיתר כזית מן האיסור ואז חייב על כל כזית וכזית ממנו. וכתב הגר"א דודאי מש"כ בשם **ר"ת** ט"ס הוא, וצ"ל **ר"ח** דהרי הרא"ש אביו הביא דר"ת ס"ל דלעולם אמרינן נהפך, וכן מפורש ברא"ש בחלה ס' ט"ו בסופו, וכ"כ **המנחת כהן** ח"א פ"ה [עומקא 324], ודלא כב"י. **ונמצא** מפורש בדברי הטור דלר"ח גם כשאין כבא"פ הרי הוא איסור תורה משום דחצ"ש אסור מה"ת, ודלא כהרא"ש, וכ"כ **בביאור הגר"א** או"ח תנ"ג [עומקא] יעו"ש.

**ומדברי** הטור מתבאר דמה 'דטעמא אינו בטל' אינו שייך ל'נהפך', אלא הוא דין וסברא בפ"ע דטעמא לא בטיל, ולכך כשאין כזית אע"פ שאינו הופך התערובת לאיסור, מ"מ אסור לאכול מדאורייתא, משום דהאיסור המעורב בו אינו בטל כיון דהוא נו"ט, וכ"כ להדיא בפשיטות **ברע"א** בגליון השו"ע שם בדבריו על הש"ך, אבל בדעת הרא"ש מבואר דמניעת הביטול היא תלויה בנהפך, וכן מתבאר דהיא חלק מחידושא דטכ"ע ואינה מסברא בעלמא דטעמא לא בטיל. אבל **בביאור הגר"א** פירש דלעולם גם לדעת הטור רק משום דנהפך אינו בטל, אך דס"ל לטור דכאשר יש בתערובת חצ"ש נהפך הכל להיות אסור בדרגת איסור של חצ"ש, [והנה אחר דנהפך כל התערובת לאיסור חצ"ש, נמצא דאפי' שאוכל כזית ויש כאן אכילה חשובה, מ"מ אינו לוקה, ומתבאר להדיא כמש"נ לעיל דחצי שיעור הוא איסורא קלישתא ומה"ט אינו לוקה][[14]](#footnote-15).

# שיטת הרמב"ן

**הרמב"ן** ד"ה וזהו טעמו, כתב "אם נתן אותו איסור טעם גדול בהיתר כאלו נמחה שם מממשו של איסור כזית, אסור ולוקין עליו, וכן בנזיר רואין אם נתנו הענבים טעם גדול במים כרביעית יין ושתה בתוך השעור לוקה, ואף על פי שאין טעם זה מגופן של ענבים שהרי הם לפניך כמו שהיו". ולא נתבאר כוונתו, דאין לפרש דר"ל דנכנסו בהיתר פליטות בשיעור כזית, דהרי כתב 'טעם גדול כאילו נמחה', וכ"כ 'שהרי הם לפניך כמו שהיו', ואי יצא נפח של כזית ודאי אינם כמו שהיו, וכן לא ס"ל 'נהפך' דהרי כתב 'ושתה בתוך השיעור' אלמא צריך לשתות את כל התערובת[[15]](#footnote-16). וע"כ כוונתו לומר דנכנס חוזק טעם הנמצא בנפח של כזית, ונתערב בכל התערובת ולפיכך כשיאכל את כל התערובת בכבא"פ הרי הוא כאוכל כזית, וכך פירש **החזו"א** כ"ד א' [עומקא 630], דיש לשער אם הטעם הוא חזק כמו שהיה נותן כזית נמוח בכא"פ חשיב כזית בכא"פ, עכ"ל. ועי' ע**וד בחידושי הר"ן** פסחים מ"ד. [עומקא] דכתב בדומה לדברי הרמב"ן הנ"ל.

**ודבר** זה צ"ב דהרי לא אכל כזית אלא טעם של כזית, וכזית היא מידת נפח וסוף סוף שיעור אין כאן, [וזה ברור דאם יאכל 'רכז' של טעם שהוציאו מכזית אי"ז תחליף לשיעור כזית[[16]](#footnote-17)], ואי משום שאכל זאת יחד עם התערובת הרי לא ס"ל נהפך, וצ"ע, ויש להתיגע הרבה בדבריו. ועי' היטב **בחידושי הרשב"א** בשמעתין ד"ה ופי' טעם, ולכאו' כתב כהרמב"ן, ועי' הערה דצ"ע גדול בבירור דעת הרשב"א בענין זה[[17]](#footnote-18).

# הערות בדברי התוס'

**צ"ח: תוס' ד"ה רבא אמר - טעמו ולא ממשו היינו במינו.** צ"ע א"כ מ"ט קאמר 'טעמו', ועי' ברא"ש.

**כגון שהאיסור בעין ומכירו.** צ"ע אם הוא ניכר מאי קמ"ל, והרי עצם דינא דכבא"פ כבר מפורש בכריתות דף י"ב:, ויש ליישב, ולכאו' כוונתם דס"ד דכיון דתערובת לח בלח הוא ולא שייך לקיים בו 'אכילת איסור' בפ"ע לא יהא חייב קמ"ל, וצ"ב טובא, [ועי' ריטב"א ע"ז ס"ז. [עומקא] דחידשה ההלכה דכבא"פ נחשב כבעין].

**ועי"ל דהתם איירי בשלא במינו והיכא דאיכא כזית בכא"פ וכו'.** וכ"כ תוס' בע"ז ס"ז. בשם רבינו אליהו, ועי' ביאור הגר"א או"ח סי' תנ"ג דכוונת תוס' כרבינו חיים המובא ברא"ש, וכ"כ הפמ"ג בפתיחה שם, אמנם הנחל"ד כתב דכוונתם שצריך לאכול כל ה'פרס' ואז לוקה דמתוך זה אכל כזית, (היינו שנימוח שם כזית או טעם של כזית, עי' לעיל), ולפי"ז החידוש בטעמו וממשו הוא דלא אמרינן 'נהפך' אלא יש לאכול כבכא"פ, או דהחידוש הוא שלוקין על טעם ודלא כר"י מאורלייניש. אך צ"ע מ"ט קאמר טעמו וממשו, ובשלמא להגר"א דכוונתם כהר"ח א"כ כבא"פ עושה אותו כממשו של איסור ותערובת שמעורב בה ממשו של איסור ראוי לומר נהפך וכמש"כ הרא"ש, אבל לנחל"ד דליכא נהפך ולוקה על הכזית טעם מ"ט קרי ליה ממשו, ויש ליישב.

**והרב רבי יוסף מאורלייניש וכו'.** מבואר להדיא בדבריו דהנ"מ לר"ע דיליף מגיעולי נכרים, אבל אי יליף מנזיר הרי הוא לוקה וכ"כ הר"ש בטבו"י פ"ב מ"ג [עומקא]. ועי' ברשב"א [סוף צ"ח:] בשם הראב"ד דאינו לוקה כלל, דאין עונשין מן הדין.

1. **ו****הנה** הרשב"א בתורת הבית [דף ז] כתב וז"ל "בשאר האיסורין רוטב שנפלט מן הנבלה בתוך המים ואכל ממנו אינו חייב עד שיאכלו ממנו כל כך שיהא בו כזית משמנונית והרוטב של איסור לפי שאין היתר מצטרף לאיסור רק בקדשים", וכיו"ב כתב לק' ק"ח: אמנם צ"ע במש"כ בחידושים בשמעתין, דנראה דס"ל כדעת הרמב"ן, עי' לק'. [↑](#footnote-ref-2)
2. **עי"ש** היטב דאין כוונתו מדין גרירה, דהרי גרירה ליכא אלא באורז וחיטים והטור שם כתב וה"ה שאר מינים, כ"כ הש"ך שכ"ד ס"ק י"ז. אמנם עי' בטור יו"ד צ"ח ב' דאינו לוקה אא"כ יש בתערובת כבא"פ, וצ"ע. ועי' לק' מש"כ הגר"א בביאור דעת הטור. [↑](#footnote-ref-3)
3. דהנפק"מ לנהפך היא לא רק למלקות ולמצה אלא דע"י שנקטינן דיש נהפך איכא 'איתחזק' לכל היתר שלא נתערב בו איסור, אבל בלא נהפך ליכא חזקה שלא נתערב איסור כי התערבות האיסור אינה שינוי בעצם ההיתר אלא שהאיסור שוכן בצידה. [↑](#footnote-ref-4)
4. **וכן** מתבאר בביאור הגר"א יו"ד צ"ח ח' הו"ד לק' 'בדעת רבינו חיים' דאמרינן נהפך רק היכא דאיכא כבא"פ, וחידש הגר"א דהיכא דליכא כבא"פ ליכא אפי' איסור חצ"ש, דהאיסור בטל ברוב היתר (כלשון הרא"ש), ורע"א שם בתוך הדברים פליג עליו גם בזה, ולקמיה יובנו הדברים יותר. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ולכאו'** המכוון בזה, דהנה זה פשוט דדינא דביטול ברוב ענינו להגדיר כל התערובת ע"פ רובה, ונראה דרש"י ס"ל דבהא ד'טעמא לא בטיל' נתחדש דאין ראוי להגדיר התערובת ע"פ הרוב, אלא ראוי להגדיר ע"פ הנו"ט, דכל דבר שנו"ט ע"כ נותן את 'רישומו' וא"כ נעשה הכל איסור [דלא מסתברא ליה לומר דרק נתחדש דאין הכרעה בין הרוב לנו"ט]. ובחידושי הרי"ם פסחים [עומקא 573], ביאר באו"א דרש"י ס"ל דאין שום הבנה וסברא בהא 'דטעמא לא בטיל', וע"כ נתחדש דנהפך ההיתר לאיסור, היינו דנאמר דהיתר שטועמים בו נבילה הוא אסור באכילה כנבילה, וא"כ אין שייך ללכת בתר הרוב, דיסוד הדין להגדיר ע"פ הרוב הוא כשראוי שהרוב יהיה מותר ורק 'שמעורב' בקרבו איסור, אבל אחר דנאמר דראוי דהיתר המוטעם באיסור יהא אסור, א"כ אין כאן את המחייב ללכת בתר הרוב. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וכן** צ"ע מהא דאיתא בע"ז ס"ז. דטעמו וממשו לא בטל, ולרש"י ודעימיה דטכ"ע לאו דאורייתא היינו מסברא בעלמא שנו"ט לא בטיל, והרי שם לא אמרינן 'נהפך' כדפשוט שם וכ"כ רע"א (תנינא קמ"ז), אלמא שייך להבין שטעמא לא בטיל אע"פ שאינו הופך את הכל להיות כמוהו. ובשלמא לנחל"ד שנהפך מתחייב משום עצם איסור טעם, ניחא, דהתם שהאיסור משום הממשו אין מחייב לומר 'נהפך', אבל אי נימא דהנהפך מתחייב מעצם זה שלא בטיל א"כ התם נמי, וצ"ל דבטעמו וממשו איכא סברא דלא יבטל כלל, אבל בטעמו לחוד א"א להבין דלא יבטל אלא משום נהפך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. **במנחת** כהן פ"א, ורע"א תשובה פ"ב ד"ה וכיון, והפמ"ג בפתיחה להלכות פסח ח"ב סוף פ"א נקטו דבמב"מ במקום שאין רוב היתר, לא אמרינן נהפך לאיסור. והנה לנחל"ד דכתב דלא שייך 'איסור טעם' בלא נהפך, א"כ נמצא דלא שייך איסור טעם במין במינו, וצ"ע מרבא צ"ח: דמבואר בדבריו דיש טע"כ במב"מ, וי"ל אה"נ דלפי רבא דחידש טע"כ במין במינו ע"כ נאסר בטכ"ע מציאות חומר הטעם, ולא הטעם שמוטעם בחתיכה, ואפשר להאריך בדבר. [אבל לפי הש"ך שמניעת הביטול היא זו שמחייבת את הנהפך, ניחא, דבמב"מ כתבו תוס' שם דאע"פ שאיכא טע"כ מ"מ דין ביטולו הוא דחד בתרי בטיל]. [↑](#footnote-ref-8)
8. **וכתבו** הפר"ח והנחל"ד, דלפי"ז הא דחייב בשרה ענבים במים, מיירי ששרה ענבים כ"כ במים וקיבלו טעם כאילו נתערב שם רביעית בכא"פ, והיינו כמש"נ לק' בדעת הרמב"ן ודעימיה. [↑](#footnote-ref-9)
9. **והיינו,** דאי"ז הלכה בעלמא בהלכות מלקות דבעינן שיאכל כזית, אלא דהאיסור המושלם הוא בכזית ואכילת חצ"ש היא איסור גרוע, ואפשר לדמותו לאיסור עשה דמחמת גריעות האיסור אין בו מלקות, ועי' רמב"ם פ"ג ממאכ"א ה"ו דאינו לוקה על 'יוצא' [דאינו האיסור עצמו] כמו דאינו לוקה על חצי שיעור, [ודעת הר"ש טבו"י פ"ג דאין חצ"ש בתערובת]. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ויותר** מזה מבואר במנחות נ"ד: דהשיעור אינו בחשיבות אכילה גרידא אלא גם בחפצא דאיסורא, דאיתא שם דכזית שצמק וחזר ותפח יש לדון בו דיחוי ולא ילקו עליו. [↑](#footnote-ref-11)
11. **ויסוד** זה דכשיש כבכא"פ בתערובת הוא סיבה שלא יבטל, מצינו בעוד ראשונים, **א.** בדעת הרמב"ם [לחלק מן האחרונים] דטעמו וממשו היינו דיש כבא"פ, ואז אסור מהתורה ואינו בטל ולוקה, [רק דהרמב"ם לא ס"ל דהכל נהפך לאיסור, וצריך לאכול את כל ה'פרס'] אבל כשאין כבא"פ אינו אלא מד"ס. **ב.** ברשב"א בתוה"ב ש"א דף ו. גבי להקל בספק שישים וז"ל "ומסתברא דדוקא מב"מ דמדאורייתא חד בתרי בטיל, אבל מין בשאינו מינו דקיימא לן דכבא"פ דאורייתא, ואפשר אפילו עד ס' ל"ד טכ"ע דאורייתא, אין הולכין בו להקל", וכ"כ בשער ב' כ"ב. וכן מתבאר בחידושיו צ"ז: "אף מין בשאינו מינו לא בעי ס' (למ"ד טע"כ לא"ד), אלא (העיקר שלא יהא) כבא"פ עכ"ל, הרי דיש דין בפ"ע דכבא"פ אינו בטל בתערובת. **ג.** בריטב"א בע"ז ס"ז. דכתב גבי טעמו וממשו דאע"פ שס"ל לר"י שם טע"כ לא"ד, מ"מ מחמת שיש בתערובת כבא"פ לפיכך אינו בטל, דאחשביה רחמנא כאילו הוא בעין. ד. עי' היטב בבעה"מ בפסחים שהצריך כבא"פ אע"פ שס"ל דליכא מלקות. [↑](#footnote-ref-12)
12. **וכ"כ** הנחל"ד, וביאר לפי טעמו דכל דעצם איסור 'טעם' הוא מכריח 'נהפך' וא"כ אי ליכא נהפך אין אפי' איסור על חצ"ש. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ועי'** נחל"ד דלפי"ז מבואר היטב הגמ' בפסחים שם, דהנה הראשונים נתקשו מנפק"מ אי כבכא"פ דאורייתא או לא ותיפו"ל דטכ"ע, וכתב הנחל"ד דלר"ח הוא מבואר היטב דלא אמרינן טכ"ע אלא בכבכא"פ. [↑](#footnote-ref-14)
14. **עי'** בטור או"ח תנ"ג דיוצא יד"ח מצה אפי' שאין כבכא"פ, ולכאו' הוא סותר למה שפסק הטור כר"ח, וע"כ מוכרח כהגר"א דהטור ס"ל 'נהפך' גם כשאין כבא"פ, ולכך כתב שם שיוצא יד"ח מצה באכילת זית אחד, ורק לגבי מלקות בעינן שיהא כבא"פ. [↑](#footnote-ref-15)
15. **עי'** ביאור הגר"א יו"ד צ"ח דהרא"ש בחלה הביא בשם הרמב"ן דתלי בכבא"פ והיינו כרבינו חיים דלעיל, וצ"ע מדברי הרמב"ן הכא, ובאמת עי' היטב בדברי הרמב"ן בהלכות חלה וצ"ע דדבריו סותרים למש"כ הכא דהתם מבואר דלא אמרינן טע"כ [למלקות וליד"ח מצה] אלא כשיש בתערובת כזית בכא"פ, וכן נראה דאי איכא כבא"פ אמרינן נהפך, ועי"ש עוד דנראה דאזיל שם לפי מה שנראה בחידושים שפסק כרש"י [וכ"כ הראשונים בשמו שפסק כרש"י], ולכך הצריך טעמו וממשו, ומאידך סיים שם דלכו"ע לא אמרינן טכ"ע אלא כשיש בתערובת כזבא"פ, וצ"ע טובא בכל זה. [↑](#footnote-ref-16)
16. **פשוט,** וכן מוכח מנחות נ"ד: בריש העמוד, דבצמק הכזית אינו עובר עליו אע"פ שיש שם טעם של כזית. [↑](#footnote-ref-17)
17. **בהערה** א' הבאנו לשון הרשב"א בתורת הבית, שנראה שצריך לאכול נפח של כזית מהפליטות, וצ"ע מדבריו הכא, ועי' בחידושים לק' ק"ח: דכתב באותו לשון כמו תוה"ב, אמנם שינה מילה אחת וכתב שיהא בו כזית **מטעם** השמנונית הנבלע בהן מן הנבלה, וזה קצת דומה למש"כ בחידושים כאן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)