ד - בדין ספק ספיקא
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים תשע_ט

**בדין ספק ספיקא**

**ובדין ספק אחד בגוף וספק אחד בתערובת**

**א**

א] **כתובות ט א',** א"ר אלעזר האומר פ"פ מצאתי נאמן לאסרה עליו, ואמאי ספק ספיקא הוא ספק תחתיו ספק אין תחתיו, ואת"ל תחתיו ספק באונס ספק ברצון.

**והנה** בתשו' הרשב"א ח"א סימן ת"א כתב, ז"ל, ותדע לך עוד דהא ספק ספיקא עדיף כרוב, "ואפשר דאלים התירו יותר מרוב", דהא ר' יהושע לגבי יוחסין פסיל בחד רובא ומכשר ספק ספיקא, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהתירא דספק ספיקא עדיף מהתירא דרוב, וע"כ אף דמעלה עשו ביוחסין ולא סגי ברוב, מ"מ כל דאיכא ספק ספיקא שרי.

ב] **ומצינו** כן עוד בכ"ד דהתירא דס"ס עדיף מהתירא דרוב, חדא, הוא במש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ד' שער ב', ז"ל, מכאן נלמוד דכל ספק ספיקא אפילו בדבר שיש לו מתירין מותר לאלתר וכו', וטעמא דכל שהוא בספק ספיקא היתר גמור משוינן לי' וא"צ להמתין וכו', עכ"ל, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק בית מועד שער ה' הלכה ס', ז"ל, ספיקה שנתערבה באחרות יש מי שהורה שכולן מותרות לפי שהוא ספק ספיקא, אפילו בספק של תורה הולכין בספק ספיקא להקל ואפי' יש לו מתירין וכו', עכ"ל.

**ואמנם** הנה בדין רוב כתב הרשב"א בעבוה"ק שם הלכה נ"ח, ז"ל, אע"פ שבכל מקום הולכין אחר הרוב, כבר נהגו שלא ליקח ביצים מן הגוי ביו"ט אף על פי שהרוב אינן בני יומן, אני אומר חומר הוא שהחמירו בכל המקומות בדבר זה מפני שיש לה מתירין, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרשב"א, דהתירא דס"ס עדיף מהתירא דרוב, וע"כ אף דבדבר שאין לו מתירין אין הולכין אחר הרוב, מ"מ ספק ספיקא הו"ל כהיתר גמור, והולכין בו להקל אף בדשיל"מ.

ג] **עוד** מצינו כן בד' הרמ"א ביו"ד סימן ק"י ס"ט שכתב דיש להתיר מכח ספק ספיקא אף דיש לברר ע"י בדיקת הריאה, והגר"א שם סקל"ח הביא כן מד' התוס' והרא"ש בע"ז ל"ח ב', והוכיח כן מסוגיית הגמ' בנדה ס"ו א', ועמש"כ בזה הבינת אדם בשער הקבוע סימן נ"ד, אך בדין רוב, כתבו הראשונים בפ"ק דחולין דכל היכא דהמיעוט מצוי צריך לברר, ומה"ט צריך לבדוק את הריאה דאין סומכין לכתחילה על הרוב היכא דמיעוטו מצוי.[[1]](#footnote-2)

ד] **עוד** מצינו כן בד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה אי למיתב שכתבו דכל דאיכא ספק ספיקא ליתן לה כתובה, אינה מפסדת כתובתה, ובתשו' מהריב"ל ח"ג סימן כ"א וסו"ס ל"ג וסימן מ"א למד מד' התוס' דס"ס מהני להוציא ממון, עיי"ש, והש"ך בתקפו כהן סימן ק"כ הביא עוד מרבוותא שפירשו כן בד' התוס', וכ"ה להדיא בתשו' מהר"ח או"ז סימן ק"מ, דס"ס מהני להוציא ממון כמו שהוכיח ר"י ממתניתין דמשארסתני נאנסתי.

**והמהריב"ל** שם סימן מ"ב הוסיף לפרש, דהוא משום דספק ספיקא עדיף מרוב, ואע"ג דאין הולכין בממון אחר הרוב אלא אחר המוחזק, בס"ס מוציאין מיד המוחזק, וכ"כ בחי' הגרע"א בסוגיין להוכיח מד' התוס' אלו דספק ספיקא עדיף מרוב, ועד"ז כתב הפר"ח בכללי ס"ס סעיף ט"ז, (וכתבו לפ"ז דלדעת התוס' הדין נותן דיועיל ס"ס נגד חזקה, דומיא דרוב דמהני נגד חזקה).

ה] **עוד** מצינו כן, דהנה ההפלאה לקמן ט"ו א' הוכיח מכ"ד דאף לדעת ר"מ דחייש למיעוטא ולא אזלינן בתר רוב, מ"מ אזלינן בתר ספק ספיקא, וכן הוכיח הש"ש בש"א פי"ח, (אך הראש יוסף בחולין י"ב א' נסתפק בזה), ועיי"ש שכתב דהוא משום דספק ספיקא עדיף מרוב, וע"כ אף דלא אזיל ר"מ בתר רוב, מ"מ אזיל בתר ספק ספיקא.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ו] **אמנם** הנה בכ"ד מצינו דהתירא דספק ספיקא גרע מהתירא דרוב, והוא, חדא, בהא דתנן בטהרות פ"ו מ"ד כל שאתה יכול לרבות ספיקות וספק ספיקות ברה"י טמא וכו', כיצד וכו' ספק נכנס ספק לא נכנס, ואפי' נכנס ספק היתה שם ספק לא היתה שם, ואפי' היתה שם ספק שיש בה כשיעור ספק שאין בה כשיעור, ואפי' שיש בה ספק טומאה ספק טהרה, ואפילו טומאה ספק נגע ספק לא נגע ספיקו טמא, - והרי דאף דרוב מהני לטהר בספק טומאה ברה"י, וכדתניא בנדה י"ח א', וכמבו' כן גם בסוגיית הגמ' לקמן ט"ו א', מ"מ ספק ספיקא גרע ול"מ לטהר בספק טומאה ברה"י, והפנ"י לקמן י"ד א' הוכיח מזה דהתירא דרוב עדיף מהתירא דספק ספיקא.

ז] **עוד** מצינו כן בד' המשאת בנימין בסימן ל"ח שכתב דל"מ ספק ספיקא נגד חזקת איסור גמורה, וכ"כ הט"ז ביו"ד סימן ק"י סקט"ו, וכ"כ הפנ"י לקמן י"ד א' דיש לו חבילות ראיות דל"מ ספק ספיקא במקום חזקת איסור, - והרי דאף דרוב מהני נגד חזקת איסור, דרובא וחזקה רובא עדיף, מ"מ ספק ספיקא גרע מרוב ול"מ נגד חזקת איסור.

ח] **עוד** מצינו כן במש"כ הרמב"ן לקמן י"ב א' דאפי' כל היום אתה מרבה ספיקי ספיקות אבדה כתובתה דאמרינן המע"ה, וכ"כ הרשב"א והרא"ה לקמן בסוגיין דאף בספק ספיקא מפסדת כתובתה, ומשמעות דבריהם דהוא לכו"ע, והרי הרמב"ן לקמן שם למד להך דינא ממתניתין דלקמן י"ג א', והרי דאף לדעת רב דהולכין בממון אחר הרוב, מ"מ ספק ספיקא גרע ול"מ להוציא ממון.

ט] **עוד** מצינו כן, דהנה התוס' בסוגיין כתבו דספק שיש רוב כנגדו אינו מצטרף לספק ספיקא, וע"כ אם הי' רוב גמור דרצון, ל"ה מצטרף ספק אונס לספק ספיקא, וכ"כ התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש, - ואמנם בדין ספק שיש ספק ספיקא כנגדו, נקט התוס' הרא"ש לקמן י"ג א', וכל דאיכא ספק ספיקא שמא מוכ"ע היא, ואת"ל דרוסת איש שמא תחתיו באונס, יש לה כתובה, (אם מוכ"ע שכיח), אף דהך ספיקא דשמא תחתיו באונס, הוא כנגד ספק ספיקא, וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן בע"ב, וגם התוס' הרשב"א שם נסתפק בזה, עיי"ש,[[3]](#footnote-4) והרי דספק ספיקא גרע מרוב, ול"מ לבטל את הספק שלא יצטרף לספק ספיקא.

י] **עוד** מצינו כן, דהנה בעירובין ס"ד ב' מבו' דאף דספק דרבנן לקולא, מ"מ כל דיש רוב לאסור אזלינן בתרי', וזהו שאסרו שם פת שנמצאה בדרך, משום דהולכין אחר רוב עוברי דרכים דנכרים הן, אך בדין ספק ספיקא כתבו התוס' שם ל"ה ב' ד"ה ספק בדרך קמא דל"מ לאסור בספק דרבנן, עיי"ש, והרי דספק ספיקא גרע מרוב.[[4]](#footnote-5)

יא] **וצ"ב** בטעמא דמילתא דמחד גיסא עדיף ס"ס מרוב לכמה מילי, ומאידך עדיף רוב מס"ס לכמה מילי, וממ"נ אם בעיקר ההכרעה אלים כח ס"ס מכח רוב, מ"ט לכמה מילי עדיף רוב מס"ס, ואם בעיקר ההכרעה אלים כח רוב מכח ס"ס, מ"ט לכמה מילי עדיף ס"ס מרוב.

**ג**

יב] **והנה** כתב הרשב"א בביצה ג' ב', ז"ל, דלא אמרי' ספק ספקא להקל אלא בב' ספקות הבאות מכח התערובת, כגון טבעת של ע"ז שנפלה לרובא ומרובא לרובא, דכל חדא וחדא דאיכא ברובא שני יש בה ס"ס וכו', אבל כאן מה תאמר שמא לא זו היא הביצה שנפלה כאן ואת"ל זו היא גופא שריא, והלא מתחלתה אסרתה והיאך תחזור ותתירנה אחרי שהספק בגופה ממש וכו', וק"ל בהא דאמרינן ברפ"ק דכתובות וכו' ואקשינן אמאי ספק ספיקא הוא וכו', והתם אין הספקות באות מכח התערובת ואפ"ה אתה דן אותן בס"ס להקל, ויש לתרץ דהתם שאני שא"א לה לדון לפניך אלא בב' ספקות ואי אתה יכול להחמיר עלי' ולומר היאך תתיר וכבר אסרתה, כמו שאתה אומר בזו שהיא ספק חול ספק של י"ט שמיד עמדה עלינו באיסור ואח"כ נתערבה באחרות ונתוסף בתערובת ספק זה השני, עכ"ל, וכעי"ז כתב הרשב"א בתוה"ב בית ד' שער ב'.

**ומבו'** בדבריו דהא דל"מ ספק אחד בגוף וספק אחד בתערובת, הוא כמש"כ באו"ה שער כ"ו דין א' בטעמא קמא, ז"ל, הואיל והספק הראשון הוי דאורייתא שהיינו קודם שנתערב הי' באיסור ודאית וכו' הוי ספק אחד באיסור דאורייתא ונעשית באותו פעם כודאי, וכשנתערבה אח"כ הוי כודאי איסור שנתערב וכו', עכ"ל.

**ואמנם** צ"ב בטעמא דמילתא, דאף שאסרנו לחתיכה זו מתחילה, הרי לא אסרנוה אלא מן הספק, ועכשיו שיש לנו ספק ספיקא על כל חתיכה, מ"ט לא יועיל זה להתירם, הרי אין אנו באים להתיר את אותה חתיכה שאסרנו, אלא להתיר לכל חתיכה וחתיכה בפנ"ע שיש בה ספק ספיקא.

יג] **וביותר** צ"ע בד' הרשב"א, דאחר שפירש מתחילה דטעם הא דל"מ ס"ס בכה"ג, הוא משום דמתחילתה אסרתה והיאך תחזור ותתירנה אחרי שהספק בגופה ממש, א"כ מעיקרא מאי קשיא לי' מסוגיין, והרי הכא ל"ש ה"ט כלל, וכמש"כ הרשב"א בתירוצו.

**וביותר** קשיא בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן ת"א, ז"ל, ור"י ז"ל פירש וכו', ואע"ג דאית בכל הני באותו תערובת תרי ספיקי וכו' אלא שאין לדון אותה גופה בהיתר שהרי באה לפניך ואסרתה ואחר שאסרתה היאך אתה אומר עכשו שנתערבה שמא מותרת היא וכו', ור"ת ז"ל פירש וכו' אבל בס"ס כולן מותרות וכו', ולזה דעתי נוטה להלכה, וכדמוכחן לי שמעתא דר"א דאקשינן עלי' והא ס"ס הוא הוי ואע"ג דהתם ליכא ספק תערובות, עכ"ל, - והרי דאף שפירש הרשב"א דטעם הא דל"מ ס"ס שאינו בא מכח התערובת, הוא משום שבאה לפניך ואסרתה ואחר שאסרתה היאך אתה אומר עכשו שנתערבה שמא מותרת היא, מ"מ ס"ל דמה"ט ל"ה לנו להתיר גם בס"ס דסוגיין, ומהא דשרינן הכא מכח ס"ס הוכיח הרשב"א שלא כד' ר"י, וזה צ"ב.

**ד**

יד] **והנה** הרא"ה בבדה"ב שם כתב לפרש טעם הא דל"מ ספק א' בגוף וספק א' בתערובת, ז"ל, דטעמא דרבנו ז"ל, דלא אמרינן ס"ס שרי בדאורייתא אלא היכא דבספק ראשון שרי מדאורייתא אלא מדרבנן אסור כגון הא דתערובת, הילכך הו"ל ספק שני ספק דרבנן, אבל כל היכא דבספק ראשון מיתסר מדאורייתא, ספק שני אסור מדרבנן דלא חשוב אלא חד ספיקא, עכ"ל.

**ובס'** יד יהודה סימן ק"י סקנ"ו פירש בד' הרא"ה, דיסוד התירא דס"ס, הוא דכל היכי דספק א' מותר מדאורייתא, הרי דכל שיש עוד ספק הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, וע"ד שכתב הפנ"י בסוגיין בדעת הרמב"ם, וע"כ לא שרינן ס"ס אלא אם יצא מתחילה מדאורייתא מחמת רוב וכיו"ב.

טו] **אך** הדברים צ"ע, שהרי להדיא מבו' בד' הרא"ה, דאף בכה"ג דהספק הראשון אסור מדאורייתא, איכא לעיקר התירא דס"ס, ואך דבכה"ג ה"ז אסור מדרבנן, וכ"ה מבו' עוד בד' הרא"ה שם במש"כ לישב לההיא דסוגיין, דכל תרי ספיקי בכל דוכתא ודאי איסורא דרבנן הוא ולא דאורייתא, ובכה"ג אין ראוי להאמינו לאסרה על פיו, ואי נימא דעיקר התירא דס"ס הוא משום דהו"ל כספק דרבנן ולקולא, א"כ הי' בדין דכל שהספק הראשון אסור מדאורייתא, לא יהא כלל להתירא דס"ס, ומ"ט אי"ז אסור אלא מדרבנן.[[5]](#footnote-6)

**ה**

טז] **והנה** ביסוד דינא דספק ספיקא, כתב הפנ"י בסוגיין ולקמן י"ד א', דבד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן ת"א מבו' דהוא מטעם רוב, וכ"כ הפמ"ג והגרע"א בכ"ד ורבים מן האחרונים עפי"ד הרשב"א.[[6]](#footnote-7)

**והך** מילתא דהתירא דספק ספיקא הוא מטעם רוב, מצינו כן גם בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן רי"ד, ז"ל, אבל י"מ דטעמא דספק ספיקא מותר היינו "משום דאיכא למתלי ברובא דהיתר", וא"כ כ"ה דאיסור שיש בו חשיבות אינו בטל ברוב, כמו"כ לא יהי' מותר ע"י ספק ספיקא "דהוי נמי טעמא משום דאיכא למתלי ברובא דהיתר", עכ"ל, וכ"ה באו"ה כלל כ"ו דין ד', ז"ל, ניתרת שפיר ע"י ספק ספיקא וכו', דסו"ס הוה רובא דאזלי' בתרי' בכל דבר שבעולם, דהרי יש כאן ב' צדדין של היתר ורק אחד לאיסור דצ"ל שהיא זאת החתיכה וכו', אע"ג דברי' אינה בטלה ברוב מ"מ ניתרת שפיר היכא שיש לתלות ברובא דהתירא כגון שנוכל לומר בה ס"ס הולכין אחר הרוב וכשרה וכו', עכ"ל.

יז] **והנה** אמנם הדבר פשוט דהא דס"ס מטעם רוב, לאו היינו דתלינן דיש רוב מקרים להיתר ומיעוט לאיסור, דא"כ ל"ה בעינן שיהא זה ב' שמות, ול"ה בעינן ס"ס המתהפך וכל כללי ס"ס,[[7]](#footnote-8) וגם באמת מהיכ"ת לתלות כן דתחתיו ברצון הוא מיעוט כלפי לאו תחתיו ואונס, אלא הא דס"ס מטעם רוב, הוא כמשמעות ד' האו"ה דהיינו משום דיש ב' צדדים להיתר וצד אחד לאיסור, וכ"נ בתשו' הנתיה"מ שבחמד"ש אהע"ז סימן כ"ד סקי"ב, ועפי"ז כתב דס"ס הו"ל כרובא דאיתא קמן.[[8]](#footnote-9)

יח] **ואמנם** חלוק הוא הרוב דספק ספיקא מרוב דט' חנויות, דברוב דט' חנויות הרי בעיקר הספק אלא צד אחד דהיתר שהיא שחוטה וצד אחד לאיסור דהיא נבילה, ובהכרעת הספק יש רוב כהצד דשחוטה, אך בספק ספיקא יש בספק עצמו ב' צדדים להיתר וצד א' לאיסור.

**ובזה** פירשו רבים טעם מש"כ הרשב"א דספק ספיקא עדיף מרוב, אשר צ"ע דאם ס"ס מטעם רוב הוא, מ"ט הוא עדיף מרוב, והיינו משום דבספק ספיקא איכא לכח הרוב בצדדי הספק עצמם, וע"כ הוא עדיף משאר רוב.

**והנה** אמנם מאידך גיסא, כיון דבספק ספיקא הוי הרוב בצדדי הספק עצמם, הרי דכל דהוכרע כל צד בפנ"ע לאיסור, בטל עיקר הספק ספיקא, ול"ד לרוב דט' חנויות, דל"ש להכריע מקצת מן הרוב בפנ"ע, כיון דהוי הכל צד היתר אחד.

יט] **ובזה** יש לפרש לכלל הדברים אימתי עדיף ס"ס מרוב, ואימתי עדיף רוב מס"ס, דבמקום דאין לנו הכרעה על כל צד בפנ"ע, עדיף ס"ס מרוב, וע"כ ה"ז מועיל ביוחסין ובדשיל"מ ובמקום דאיכא לברורי ואף ה"ז מועיל להוציא ממון, וה"ז מועיל אף לדעת ר"מ דחייש למיעוטא.

**אך** מאידך כל דאיכא הכרעה על כל צד בפנ"ע גרע כח ס"ס מרוב, וע"כ אי"ז מועיל בספק טומאה ברה"י, דכל ספק הוי כודאי, וכמש"כ כן ההפלאה לקמן ט"ו א' דמה"ט הוא דל"מ ס"ס בספק טומאה, וזהו טעם הסוברים דאי"ז מועיל נגד חזקה, משום דהחזקת מכרעת כל ספק בפנ"ע, ובטל עיקר הספק ספיקא, וזהו טעם הסוברים דאי"ז מועיל לאסור בספק דרבנן, די"ל דדינא דספק דרבנן לקולא הוא דמצינו לתלות כצד ההיתר, וע"כ ה"ז מבטל לכל ספק בפנ"ע, וי"ל כן גם בטעם הסוברים דס"ס אינו מועיל להוציא ממון, אף למ"ד דהולכין בממון אחר הרוב, דהוא משום דהחזקת ממון עומדת כנגד כל ספק בפנ"ע להכחישו.

כ] **אך** הנה אכתי לא נתישב בזה טעם הא דמצינו דס"ס גרע מרוב, דספק שיש רוב כנגדו אינו מצטרף לס"ס, וספק שיש ס"ס כנגדו מצטרף לס"ס לדעת התוס' הרא"ש.

**וגם** הך מילתא דהא דל"מ ס"ס לטהר בספק טומאה ברה"י הוא משום דכל ספק הוי כודאי, הנה אי"ז במשמעות ל' התוס' בב"ב נ"ה ב' ד"ה ר"א מטהר דהמקור להא דס"ס ברה"י טמא, הוא משום דמן הדין אפי' בחדא ספיקא טהור דאוקמה אחזקי' וילפינן מסוטה דטמא, וא"כ מה לי חדא ספיקא מה לי תרי ספיקי, דהא אפי' בחדא ספיקא הוה לן למימר דטהור, עכ"ד, וכ"כ התוס' בפסחים י' א' ד"ה ספק ביאה.[[9]](#footnote-10)

**וגם** הך מילתא דטעם הסוברים דס"ס ל"מ להוציא ממון הוא משום דהחזקת ממון עומדת כנגד כל ספק להכחישו, אי"ז במשמעות ל' הרמב"ן שכתב דהא דל"מ ס"ס להוציא ממון הוא משום דהמע"ה, ומשמע דאי"ז משום כח חזקת ממון, אלא משום דהמע"ה וס"ס לאו ראי' הוא, וכ"נ להדיא בל' הרא"ה.

**ו**

כא] **והנה** בתשו' הרשב"א בח"א שם כתב השואל, ז"ל, ספק ספיקא דקי"ל דמותר, אם נאמר כן אפי' במקום דאיתחזק איסורא או לא, ואם תאמר מותר מה נעשה לאותה שאמרו בפרק בכל מערבין דאפי' בספקא דרבנן היכא דאיתחזק איסורא אזלינן לחומרא, עכ"ל, והרשב"א השיב, דהא דספיקא דרבנן אסור היכא דאיתחזק איסורא, הוא משום דיש לו עיקר בדאורייתא והו"ל כספיקא דאורייתא ולחומרא, עיי"ש.

**ומבו'** מד' הרשב"א דיש לדמות התירא דס"ס להתירא דספק דרבנן לקולא, ואם בהתירא דספק דרבנן לקולא אסרינן היכא דאיתחזק איסורא, יש לאסור אף בס"ס היכא דאיתחזק איסורא.

**ומצינו** כן עוד בד' הרשב"א בתוה"ב בית ד' שער ב', שכתב דס"ס מותר אף בדשיל"מ, והבאנו דבריו לעיל סק"ב, וכתב ע"ז, ז"ל, ואינו דומה לספק אחד בשל דבריהם "דשרי כספק ספיקא בשל תורה", ואפ"ה אסיק וכו' דבדשיל"מ ואפי' בספק דרבנן אסור, דהתם שאני דכיון דבספק אחד בכנגדו בשל תורה אסור אלא דמשום שהוא בשל דבריהם תקל בו להתיר בספק אחד כל שיש לו מתירין לא תקל בו, עכ"ל, והרי דדמי התירא דספק דרבנן לקולא להתירא דס"ס בשל תורה, וע"כ הי' מקום לדמותם בדינא דדשיל"מ.

כב] **עוד** מצינו כן בד' המרדכי בפ' החולץ רמז כ"א, ז"ל, והשיב רבינו ברוך על ספק אחות חלוצה דעתי חוכך בי, כי אע"פ שיש למנות ולהתיר אינו רשאי לעשות מעשה לכתחלה, דהא בכמה מקומות אשכחן דאפי' בספק ספיקא מחמרינן, "דכל ספק ספיקא דאורייתא הוה כגון חדא ספיקא דרבנן" וכו', עכ"ל, והרי דדמי התירא דספיקא דרבנן להתירא דספק ספיקא, ומהא דמצינו בכ"ד דמחמרינן בספק ספיקא, יש ללמוד דה"נ יש להחמיר בספיקא דרבנן.

**וכן** מצינו בד' הפוסקים ביו"ד סימן ק"י ובכ"ד, שכתבו דכ"ה דבספק ספיקא קי"ל דה"ז מתיר אף במקום דאיכא לברורי, ה"נ ספיקא דרבנן הוי לקולא אף במקום דאיכא לברורי, ולדעת הרשב"א בחולין דבס"ס צריך לברר, ה"נ בספק דרבנן צריך לברר.

כג] **ומצינו** בחי' הגרע"א בחולין י"ג ב' שעמד בהך מילתא דמבו' בד' הרשב"א דדמי דין ספק דרבנן לדין ס"ס, ז"ל, או די"ל דסוגיין קאי לשמואל דסבר בסוגיא דזבחים דבע"ז ס"ס אסור עיי"ש, "ובכ"מ משוו הפוסקים ספק דרבנן לס"ס בדאורייתא" וכמ"ש לעיל וכו', עכ"ל, ושם י' א' כתב, ז"ל, וע' בהרשב"א בתשו' סי' ת"א דס"ס באיתחזק איסורא דומה ממש לספק דרבנן באיתחזק איסורא יע"ש וכן נקט לה הש"ך (בסימן ק"י), עכ"ל.

כד] **והנה** למש"כ הפנ"י ודעימי' בדעת הרשב"א דהתירא דס"ס הוא משום רוב, לא נתפרש לן מה ענין התירא דס"ס להתירא דספק דרבנן לקולא, ואטו הוה מצינו לדמות התירא דרוב להתירא דספק דרבנן לקולא, וכבר עמד ע"ז הגרש"ש בשערי ישר ש"א פי"ט בתו"ד.[[10]](#footnote-11)

**ז**

כה] **ונראה** לפרש בזה, דהנה בחי' רבינו דוד פסחים ט' ב' כתב, ז"ל, בכל המצוות שבתורה שאומרין שספק א' הוא להחמיר וב' ספיקות להקל, זהו מפני שהמצוה על הודאי, שהתורה שציותה על החלב ועל הדם ועל שאר האיסורין לא ציותה אלא על הודאי, ומפני חומר ד"ת בא הדין בספיקות להחמיר בהן, וכשהן ב' ספיקות הוא להקל, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו, דהא דספק ספיקא לקולא, אי"ז משום דמהני הספק ספיקא להכריע כצד ההיתר, אלא היינו דכל הא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא רק בספק א', אך בספק דספק ספיקא אזלינן לקולא, וא"צ לחוש לצד האיסור.[[11]](#footnote-12)

**ומה"ט** כתב רבינו דוד שם, דבחיוב ביעור חמץ שציותה תורה על הספק, ה"ה צריך לבער אף בספק ספיקא דהו"ל כחד ספיקא, והיינו דכיון דהא דס"ס לקולא הוא דא"צ לחוש לצד האיסור דהוי זה ספק רחוק, הרי דבביעור חמץ שציותה תורה על הספק, הרי דאף דאיכא ספק ספיקא, אי"ז אלא חד ספיקא אם יש בזה לחיוב ביעור חמץ, ואזלינן לחומרא, אך אם דס"ס לקולא הוא משום דה"ז מועיל להכריע כצד ההיתר, הרי נמצא דמכח הס"ס הוכרע לנו דאין חמץ בביתו, ול"ה מהני מידי הא דבביעור חמץ ציותה תורה על הספק.

כו] **ונראה** דיש ללמוד כדרך זו ממש"כ הרא"ש בחולין פ"ז סימן ל"ז, ולפלא שלא עמדו ע"ז, ז"ל, אבל דבר שאין ברי' ולא חהר"ל בטל ברוב וכו', ויראה שמותר לאוכלן כאחת, ול"ד להא דאמרינן בפ' התערובת וכו', ופירש ר"י וכו' להשמיע שיש חילוק בין השלש למקום אחר, שהג' אסור לאכלן כאחת אבל התערובת השני מותר לאכלו כאחת, דהתם התערובת השני מותר משום ספק ספיקא וכו', אבל אי אכיל שלשתן כאחד קאכיל חדא מתערובת הראשון והוי חדא ספיקא, אבל חד בתרי בדבר יבש דאפילו מדרבנן בטל "דלא משום ספיקא שרינן לי' דאפילו אי אכיל לי' חדא חדא ליכא אלא חדא ספיקא וספיקא דאורייתא לחומרא", אלא משום דגזה"כ הוא דכתיב אחרי רבים להטות הלכך חד בתרי בטל ונהפך איסור להיות היתר ומותר לאוכלן אפילו כולן כאחת וכו', וגם נמי ל"ד וכו', דהתם וכו' ולא שרינן להו אלא ע"י ספק ספיקא וכו' כיון דלא אכיל כולן כאחד אמרינן הנשאר הוא האסור, אבל דבר יבש חד בתרי הוא דבטל ברוב "לאו משום ספיקא מותר" אלא דגזה"כ הוא, הלכך מותר לאוכלן כולן כאחד, עכ"ל, וכ"ה בתשו' מהר"ם מר"ב שבתשו' הרשב"א ח"א סימן תש"ל.

**ומבו'** להדיא בד' הרא"ש, דחלוק הוא התירא דספק ספיקא, מהתירא דרוב, דבספק ספיקא אין ההיתר מגזה"כ, אלא הוי ההיתר "משום ספיקא" והיינו דספיקא כי האי דס"ס לא חיישינן לי' והוי לקולא, וע"כ כל שאוכל כל התערובת השני' דהוי חד ספיקא ה"ז אסור, ומשא"כ ברוב, אין ההיתר משום ספיקא, שהרי הו"ל חד ספיקא, וחד ספיקא דאורייתא לחומרא, ואף דאיכא רוב לצד ההיתר, הוי זה ספק גמור ואי"ז ספק רחוק, ובע"כ דההיתר בזה הוא מגזה"כ דאזלינן בתר הרוב, וע"כ מכח זה נהפך האיסור להיתר ומותר לאוכלן כולן כאחד.

כז] **ונראה** דזהו שדימו הרשב"א ודעימי' דינא דספק ספיקא לדינא דספק דרבנן לקולא, דעיקר דינא דס"ס הוא דספק דס"ס הוי אף בדאורייתא לקולא וא"צ לחוש לצד האיסור, דכל הא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא בספק א', אך כל דאיכא תרי ספיקי להקל, וצד האיסור הוא רחוק, לי"ב לדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, ודמי לדינא דספיקא דרבנן לקולא, דא"צ לחוש לצד האיסור, ואך דבדרבנן אף בספק א' א"צ לחוש לצד האיסור.[[12]](#footnote-13)

**ח**

כח] **ובזה** נראה לפרש מש"כ המרדכי שם בשם רבינו ברוך, בטעם הא דל"מ ס"ס לטהר בספק טומאה ברה"י, ז"ל, דשאני התם דחד ספיקא ל"ה טמא אלא מגזה"כ דגמרינן מסוטה, כי מן הדין הול"ל אוקי גברא בחזקתי', ואפ"ה גזה"כ ספק טמא, "אלמא כודאי משוינן לי'", וכיון דהכי הוא מה לן חד ספיקא מה לן תרי ספקי, עכ"ל.

**ולמש"נ** נראה בביאור דבריו, דכיון דעיקר התירא דס"ס הוא דלא חיישינן לצד האיסור, הרי דל"ש עיקר ההיתר אלא במקום דליכא הכרעה על הספק, ואך שבאנו לדון דמספק יש לו להחמיר דספיקא דאורייתא לחומרא, וע"ז הוא דאמרינן דספק דס"ס הוי לקולא, - אך ברה"י דספק כודאי, ולא באנו לאסרו משום הספק אלא משום דהוי הספק כודאי, ודאי דיש לטמאות גם בספק ספיקא, שהרי ליכא הכרעה בס"ס דנימא שתעמוד כנגד דינא דספק כודאי, וכל דינא דס"ס הוא דא"צ לחוש לצד זה, אך כל דאיכא הכרעה דספק כודאי לטמאות, אין מקום כלל לדינא דס"ס, וז"ב.[[13]](#footnote-14)

כט] **ועד"ז** נראה בביאור מש"כ המשאת בנימין דל"מ ס"ס במקום חזקת איסור, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, ז"ל, הלכך כל ספק בשחיטה לא חשבינן לי' כספק איסור אלא בודאי איסור, דחזקה ילפי' לי' מקראי וכו', וכיון דחזקה מדאורייתא אין ספק מוציא מידי חזקה ודאית והוי כאלו אין כאן ספק כלל, ואפי' לקולא אזלינן בתר חזקה ואין ספק מוציא מידי חזקה וכו', ובהדיא אמרינן וכו' חשבינן לי' כודאי טמא לשרוף קדשים עליו משום דהעמד טמא על חזקתו וכו', הרי הוכחנו יפה דסמכינן אחזקה אפי' לקולא. וק"ו דיש לילך אחר חזקה לחומרא כמו שכתבנו, עכ"ל.

**ודבריו** צ"ב, דהגם דחזינן דאזלינן בתר חזקה לקולא וחשיב כודאי, וכ"ש דאזלינן בתר חזקה לחומרא, הרי מ"מ שפיר י"ל דהכרעת ס"ס עדיפא מהכרעת חזקה, ומהיכא פשיטא לי' דל"מ ס"ס נגד חזקה.

**ונראה** דהוא משום דס"ל כדרך זו, דבס"ס ליכא הכרעה כלל לקולא, וכל הא דס"ס לקולא, הוא דא"צ לחוש לצד ספק זה, וזהו שכתב דע"כ ודאי דכל דאיכא להכרעת חזקה וחשיב כודאי, אין מקום כלל לדינא דס"ס, וכ"ה דבספק טומאה ברה"י ליכא להתירא דס"ס, משום דהספק כודאי, ה"נ במקום דאיכא חזקה להחמיר ומהני להכריע את הספק, ליכא להתירא דס"ס.

ל] **ובזה** נראה לפרש גם דעת התוס' הרא"ש דספק שיש רוב כנגדו אינו מצטרף לס"ס, וספק שיש ס"ס כנגדו מצטרף לס"ס, והיינו משום דספק שיש רוב המועיל להכריע כנגדו, בטל ספק זה, ואינו מצטרף לס"ס, אך ספק שיש ס"ס כנגדו, הרי אף דאין לחוש לספק זה בפנ"ע, מ"מ כיון דליכא הכרעה כנגדו, שפיר הוא מצטרף לס"ס.[[14]](#footnote-15)

**ט**

לא] **ואמנם** נראה, דאף דמחד גיסא עדיף רוב מס"ס, דרוב מועיל להכריע את הספק, וע"כ הוא מועיל אף בס"ט ברה"י, ואף כנגד חזקה, וס"ס אינו מועיל להכריע את הספק, ועיקר דינו הוא דא"צ לחוש לצד האיסור, וע"כ אינו מועיל נגד חזקה, - מ"מ מאידך גיסא, במקום דאיכא להתירא דס"ס ה"ז היתר מעליא טפי מהתירא דרוב, דבהתירא דרוב הרי יש צד איסור גמור לפנינו הראוי לאסור, ואילו בהתירא דס"ס אין צד איסור גמור לפנינו, וזה כמש"נ לעיל סקכ"ז מד' הרא"ש דס"ס הוי התירו משום ספיקא, דאי"ז ספק הראוי לאסור, וברוב הוי התירו מגזה"כ, דהוי זה ספק הראוי לאסור, ואך דגזה"כ דהולכין אחר הרוב.

**ונראה** דזהו שכתב בתשו' הרשב"א דאלים "התירו" דס"ס יותר מרוב, דבמקום דאיכא להתירא דס"ס הוי זה היתר מעליא טפי מהתירא דרוב.

**ובזה** ניחא דלא תיקשי על מש"כ המשאת בנימין ודעימי' בדעת הרשב"א דל"מ ס"ס נגד חזקת איסור, ממש"כ הרשב"א גופי' דאלים התירא דס"ס מרוב, ורוב מהני נגד חזקת איסור, ועמד ע"ז הפר"ח בסימן ק"י סקמ"ט ובכללי ס"ס סעיף ט"ז, - ולהנ"ל הרי כל מש"כ הרשב"א דס"ס אלים מרוב, הוא במקום דאיכא להתירא דס"ס, אך כל דאיכא הכרעה דחזקה כנגד הס"ס, ה"ז מועיל לבטל לעיקר ההיתר דס"ס, וכמש"נ.

לב] **ואמנם** צ"ע לפ"ז במש"כ הרשב"א שם ללמוד דמהני ס"ס במקום דאתחזק איסורא, מהא דמהני רוב במקום דאתחזק איסורא, ולפי הנ"ל הרי שפיר יש לחלק ביניהם בזה.

**אך** נראה לפרש בזה, דהנה הרי למש"כ המשאת בנימין, לא קיימי דברי הרשב"א שם במקום דאיכא חזקת איסור גמורה, אלא קיימי במקום דאיקבע איסורא, וכדמדמי לה לחתיכת איסור שנתערבה בב' חתיכות של היתר, - והנה הרי הצד דלא יועיל ס"ס במקום דאיקבע איסורא, אי"ז משום דאיכא הכרעה כנגד הס"ס, ד"איקבע איסורא" אי"ז הכרעה כלל, אלא היינו די"ל דהחמירו חכמים במקום דצד האיסור חמור דאיקבע איסורא, שלא לסמוך על התירא דס"ס, כדי שלא יבא לידי איסור.[[15]](#footnote-16)

**ובזה** הוא שכתב הרשב"א, דכיון דהתירא דס"ס אלים מהתירא דרוב, הרי דכיון דחזינן דסומכין על התירא דרוב אף במקום דאיקבע איסורא, כ"ש דסומכין על התירא דס"ס דהוא היתר מעליא טפי במקום דאיקבע איסורא.

**י**

לג] **ובזה** יש לפרש לכלל הדברים אימתי עדיף ס"ס מרוב, ואימתי עדיף רוב מס"ס, דבמקום דאיכא להתירא דס"ס וא"צ לחוש לצד האיסור, ה"ז היתר מעליא טפי מהתירא דרוב, דברוב יש צד איסור גמור לפנינו הראוי לאסור, ומה"ט ה"ז מועיל ביוחסין ובדשיל"מ ובמקום דאיכא לברורי,[[16]](#footnote-17) וע"כ ה"ז מועיל אף לדעת ר"מ דחייש למיעוטא, כיון דליכא צד מיעוט הראוי לאסור.

**אך** מאידך במקום דאיכא הכרעה כנגד, גרע ס"ס מרוב, דבס"ס ליכא הכרעה כלל, וכל דאיכא הכרעה לאסור אזלינן בתרה, וע"כ ל"מ ס"ס ברה"י, ול"מ ס"ס נגד חזקה.[[17]](#footnote-18)

לד] **ויש** להוסיף, דמצינו עד"ז בדינא דספק דרבנן לקולא, דמחד גיסא חזינן דהוי היתר מעליא מהתירא דרוב, דרוב אינו מועיל בדשיל"מ לדעת הרשב"א, וספק דרבנן הי' בדין דיועיל אף בדשיל"מ, וכמש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ד' שער ב' דכל הא דל"מ ספק דרבנן בדשיל"מ, הוא משום שכנגדו בדאורייתא אסור, ובספק דרבנן א"צ לברר, כמש"כ הפוסקים בסימן ק"י ובכ"ד, וברוב צריך לברר, - ומאידך גיסא חזינן דגרע התירא דספק דרבנן מהתירא דרוב, דדעת ר' יוסי במקואות רפ"ב דל"מ ספק דרבנן במקום חזקה, אף דרוב מהני נגד חזקה, וגם דינא דספק טומאה ברה"י טמא, הוא אף בכמה גווני דאין הטומאה אלא מדרבנן, אף דרוב מועיל לטהר ברה"י.

**ופשוט** דהטעם בזה הוא, דבמקום דאיכא להתירא דספק דרבנן, הו"ל היתר מעליא טפי מהתירא רוב, דברוב יש צד איסור הראוי לאסור, ובספק דרבנן ליכא צד איסור הראוי לאסור, דבדרבנן לא חיישינן לספק, אך כל דאיכא הכרעה לאסור, הרי דבספיקא דרבנן ליכא הכרעה שבכחה לעמוד כנגד הכרעה זו, ובכה"ג בטל כל עיקר דינא דספק דרבנן.

**והנה** למש"נ מד' הרשב"א ודעימי' הרי דמי התירא דס"ס להתירא דספק דרבנן, וע"כ ה"נ הוא בהתירא דס"ס, דכל דאיכא להתירא דס"ס הוי היתר מעליא מהתירא דרוב, וכל דאיכא הכרעה לאסור, גרע ס"ס מרוב, וכמש"נ.

**יא**

לה] **ובביאור** פלוגתת הראשונים אם מהני ס"ס להוציא ממון, נראה די"ל, דהנה בעיקר הך דינא דס"ס לקולא משום דהוא ספק רחוק, מבו' בד' רבינו דוד דהוי זה הגבלה בדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, דאי"ז אלא בספק מעליא, ולא בספק דס"ס, וכ"ה מבו' מד' הרשב"א ודעימי' שדימו דינא דס"ס לדינא דספק דרבנן לקולא.

**ולפ"ז** נראה דודאי ל"מ ס"ס להוציא ממון, דאף דלא החמירה תורה לחוש לאיסור בספק רחוק דס"ס, מ"מ לא סגי בזה להוציא ממון,[[18]](#footnote-19) - וכ"נ בד' הרא"ה, ז"ל, ודין הוא שלא נאמרו ב' ספיקות להקל אלא באיסורין, אבל בממון המע"ה, וכיון דכן תיתי ראי' דלא זינתה תחתיו ברצון, וכל היכא דלית לה ראי' פסדא, עכ"ל.

**אך** בדעת התוס' נראה, דדינא דס"ס הוא דאין חוששין כלל לצד ספק רחוק דס"ס, ואי"ז הגבלה בדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, וע"כ ס"ל דה"ז מועיל אף להוציא ממון.[[19]](#footnote-20)

לו] **ונפ"מ** בפלוגתא זו הוא במש"כ הפנ"י בסוגיין לדון אם אזלינן בתר ספק ספיקא להחמיר, ולמש"נ י"ל דתליא בפלוגתא זו, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דדינא דס"ס הוא הגבלה בדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, דאי"ז אלא בחד ספיקא ולא בתרי ספיקי, הרי דל"ש עיקר דינא דספק ספיקא להחמיר, - אך לדעת התוס' בסוגיין דדינא דס"ס הוא דאין חוששין כלל לצד רחוק דס"ס, הרי דכ"ה דה"ז מועיל להתיר, ה"נ ה"ז מועיל לאסור.

**ובזה** יש לפרש טעם הסוברים דספיקא דרבנן לקולא אף בדאיכא ספק ספיקא לאסור, ול"ד לרוב דמהני לאסור אף בדרבנן, משום דאין ספק ספיקא מועיל כלל להחמיר.[[20]](#footnote-21)

**יב**

לז] **ובעיקר** מש"נ דהתירא דס"ס הוא משום דהו"ל ספק רחוק דלא חיישינן לי', כמדומה דצ"ל כן גם לדעת הני רבוותא שכתבו דלדעת הרמב"ם דהא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא מדרבנן, הרי דהתירא דספק ספיקא הוא משום דהו"ל כספק דרבנן ולקולא.

**דהנה** בעיקר דבריהם צ"ב, דמה מהני הא דגם ספק א' אינו אסור אלא מדרבנן, הרי בפשוטו מה שבאנו לאסור בס"ס, אי"ז משום דאיכא ספק אם יש כאן ספק איסור, דנימא דכיון דאף ספק א' אינו אסור אלא מדרבנן, הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, אלא משום דאיכא ספיקא דס"ס על גוף האיסור, ואם גם בספיקא דס"ס אמרו חכמים דספיקא דאורייתא לחומרא, א"כ מ"ט נימא דהו"ל כספיקא דרבנן.

**ונראה** מדבריהם, דלא מצינו כלל לאסור מכח הא דאיכא ס"ס על גוף האיסור, דספיקא דס"ס הוי ספק רחוק, ואי"ז בכלל דינא דספיקא דאורייתא לחומרא, - ואך דמ"מ כיון דספק א' הוי לחומרא, הי' לנו לאסור גם בס"ס, משום דאיכא ספק א' אם איכא ספק איסור, וספק זה אינו ספק רחוק, וע"ז הוא שכתבו דכיון דספק א' אינו אסור אלא מדרבנן, ע"כ אין לאסור בס"ס מכח הספק שמא יש כאן ספק א', דספק זה הו"ל כספיקא דרבנן ולקולא.

לח] **ואמנם** למש"נ בדעת הרשב"א ודעימי' דעיקר התירא דס"ס הוא משום דהו"ל ספק רחוק דלא חיישינן לי', ולי"ב לדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, הרי יש להעיר כן, דהגם דאם באנו לאסור משום הספק על גוף האיסור, הו"ל ספק רחוק ולא חיישינן לי', הרי מ"מ יש לנו לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, לדעת הרשב"א ודעימי' דהא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא מה"ת, וספק זה הרי אינו ספק רחוק.[[21]](#footnote-22)

**ובפשוטו** י"ל בזה, דהוא משום דההלכתא דספיקא דאורייתא לחומרא לא נאמרה אלא על ספק איסור ודאי, ולא על ספק איסור האסור מספק, דאין איסורו אלא משום דיש לחוש לצד האיסור, וע"כ אין לאסור מכח הספק שמא איכא כאן ספק איסור, דכיון דאף אם איכא ספק איסור אין איסורו אלא מספק, לי"ב לדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, וכמש"כ כן בשערי ישר ש"א פי"ט.[[22]](#footnote-23)

**אך** י"ל עוד בזה, דל"ש לאסור כלל משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, שהרי אין קיים לפנינו הספק הראשון בפנ"ע, וע"כ לית לן כלל ספק שמא יש כאן ספק איסור.

**יג**

לט] **ולפ"ז** נראה לפרש לדינא דספק אחד בגוף וספק אחד בתערובת, שכתב הרשב"א דהוא משום שהרי באה לפניך ואסרתה, ואחר שאסרתה היאך אתה אומר עכשו שנתערבה שמא מותרת היא, - ולפמש"נ נראה דהיינו, דכל הא דס"ס מותר, ולא אסרינן משום הספק שמא הו"ל ספק איסור, הוא משום דאין קיים לפנינו הספק הראשון בפנ"ע, וע"כ כל שכבר באה הביצה לפנינו ואסרתה, ועל אותה הביצה שנתערבה הוי הדין דספיקא דאורייתא לחומרא, יש לנו לאסור לכל התערובת מחמת הספק שמא הוי זו הביצה שנאסרה, דהגם דאם באנו להסתפק על כל אחת מן הביצים אם היא אסורה, הו"ל ספק רחוק ולא חיישינן לי', מ"מ יש לנו לאסרה משום הספק שמא הוי זו הביצה שנאסרה, וכנ"ל.

**ולפ"ז** נראה דזהו מש"כ הרשב"א לדון אם איכא לה"ט גם בס"ס דסוגיין, והיינו משום די"ל דל"ב בדוקא להא דכבר בא לפנינו ונאסר, דלעולם מצינו להסתפק אם איכא ספק איסור, וע"כ אי נימא דבספק טריפה שנתערבה ליכא להתירא דס"ס, אף ל"ה לנו להתיר בס"ס דסוגיין, ומהא דשרינן הכא, בע"כ דכלל אין לאסור מכח הספק שמא איכא ספק איסור, (דספק איסור האסור מספק, ל"ה לחומרא).

מ] **ובזה** נראה לפרש גם לד' הרא"ה, שכתב דהגם דמדאורייתא שרי ס"ס בכל גוונא, מ"מ מדרבנן לא שרי אלא היכא דספק ראשון שרי מדאורייתא, דהו"ל הספק השני ספיקא דרבנן ולקולא, - ולפמש"נ נראה דהיינו, דהא דס"ס מותר ולא אסרינן לי' משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, הוא משום דליכא לדין ספיקא דאורייתא לחומרא, אלא על ספק איסור ודאי, ולא על ספק דאיסור האסור מספק, אך מדרבנן אסרו אף לספק זה, וע"כ מדרבנן אין להתיר בס"ס, אלא בגונא שהספק הראשון אינו אלא מדרבנן, דבכה"ג אין מקום לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, דספק זה הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, וכל המקום לאסור בזה, הוא משום דאיכא ספיקא דס"ס על גוף האיסור, ובזה איכא להתירא דס"ס, דספיקא דס"ס הוי ספק רחוק ולא חיישינן לי'.

ונמצא לפ"ז, דהא דאסרו חכמים כל היכא דהספק הראשון אסור מדאורייתא, לאו היינו דמדרבנן לא התירו לספק ספיקא, אלא היכא דהוי כספיקא דרבנן, והתירא דס"ס מדרבנן הוא מטעם אחר מהתירא דס"ס מדרבנן, - אלא לעולם עיקר התירא דס"ס בין מדאורייתא ובין מדרבנן הוא משום דהו"ל ספק רחוק ולא חיישינן לי', ואך דהגם דמכח זה אין לאסור משום הספק על גוף האיסור, מ"מ מדרבנן יש לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, ורק היכא דהספק הראשון אינו אסור אלא מדרבנן, ואין לאסור מכח הספק שמא יש כאן ספק איסור, הוא דאיכא להתירא דס"ס.[[23]](#footnote-24)

1. והנה אמנם כל הא דברוב צריך לברר הוא במיעוט המצוי, אך לכאו' בספק ספיקא ג"כ הו"ל כמיעוט המצוי ואפ"ה א"צ לברר, ושמא י"ל דבספק ספיקא כיון דהוי כספק רחוק, חשיב לעולם כמיעוט שאינו מצוי. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך במק"א נתבאר לדון בזה, דהא דמודה ר"מ להתירא דספק ספיקא, הוא משום דעיקר הא דר"מ חייש למיעוטא, לאו היינו דס"ל דלא אזלינן בתר רוב, אלא היינו דס"ל דכיון דיש מיעוט האסור לפנינו, ומיעוטא כמאן דאיתא, יש לחוש לו, וכאשר כ"ה מוכח מכ"ד, וע"כ כ"ז הוא בספק שמחמת מקרי העולם, דבזה יש מיעוט לפנינו ויש לחוש לו, אך בספק ספיקא דהספק הוא מכח מעשה שלפנינו ולא מחמת מקרי העולם, אזיל ר"מ בתר ספק ספיקא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך התוס' לקמן בע"ב כתבו דספיקא דאונס אינו מצטרף לספק ספיקא, דאימור קודם שנתארסה נאנסה, והש"ש בש"א פי"ט פירש דהוא משום דכ"ה דספק שיש רוב כנגדו אינו מצטרף לספק ספיקא, ה"נ ספק שיש ספק ספיקא כנגדו אינו מצטרף לספק ספיקא, ועמש"נ בזה להלן סק"ל בהערה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והפמ"ג בכללי ס"ס סוף אות כ"ה עמד בזה, דלמש"כ הרשב"א דס"ס מטעם רוב, הדין נותן דיועיל ספק ספיקא לאסור בדרבנן, וכן עמד בזה בתשו' תורת חסד או"ח סו"ס ז', עיי"ש, ועד"ז כתב המל"מ בפ"ד מבכורות ה"א ד"ה עוד אחרת ובפ"ח משאה"ט ה"ה ובפ"י ממקואות ה"ו ד"ה ודע דהא, ועמש"כ בזה השעה"מ בפ"י ממקואות. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם יש מקום לומר, דלעולם מדאורייתא איכא היתר בפנ"ע דספק ספיקא, ואך דמדרבנן לא סמכו על היתר זה, ולא התירו אלא היכא דהספק הראשון אינו אסור אלא מדרבנן, דכה"ג הו"ל כספיקא דרבנן ולקולא, - אך אי"ז מתישב היטב, דלפ"ז נמצא דהתירא דספק ספיקא מדאורייתא והתירא דספק ספיקא מדרבנן, הוי מב' טעמים חלוקים דלא שייכי זל"ז כלל, ואי"ז במשמע. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך הנה הפר"ח בכללי ס"ס סעיף ט"ז הביא לד' הרשב"א שם, ואח"כ כתב מדעת עצמו דהתירא דספק ספיקא הוא משום דהו"ל כרוב, ומבו' שנקט דמד' הרשב"א אין מקור לזה, דלא כתב הרשב"א אלא דהתירא דספק ספיקא הוא התירא מעליא כהתירא דרוב, ולא נתפרש בדבריו דהוא מדין רוב, ועמש"נ להלן דכ"ה גם דעת המשאת בנימין ודעימי'. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובאמת דממקומו הוא מוכרע, דבקיבל בה אבי' קידושין פחותה מב' ג', אסרינן לה, וכשקיבל בה קידושין כשהיא בת ו', ה"ה מותרת משום ספק ספיקא, אף דליכא בזה תוספת מקרי היתר, שהרי אף כשקיבל בה קידושין פחותה מבת ג', אינה נאסרת אלא אם זינתה בגדלותה, ונמצא שלא נוסף מקרי היתר כלל במה שלא קיבל בה קידושין אלא כשהיא בת ו'. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם לפ"ז צ"ע, דמ"ט בעינן שיהא ס"ס המתהפך, הרי אף כשאינו מתהפך מ"מ איכא ב' צדדים להיתר וליכא אלא צד א' לאיסור, ועמד ע"ז היד יהודה בכללי ס"ס אות כ'.

   ומזה נראה טפי דהא דס"ס מטעם רוב היינו דכיון דבצד האיסור עצמו יש צד היתר, ע"כ הוי צד האיסור כמיעוט כנגד צד ההיתר, דב' צדדים שקולים הוו כפלגא ופלגא, וכל שבצד האיסור עצמו יש צד היתר, נמצא דצד ההיתר הוא רוב כנגד צד האיסור, וכ"ה משמעות ל' המהרי"ט בח"ב סו"ס ב' והפר"ח בכללי ס"ס אות ט"ז ורבים מן האחרונים, וע"כ הוא דבעינן שיהא הס"ס מתהפך, דכל שאינו מתהפך, הרי נמצא דאיכא צד איסור שאין בו צד היתר, והו"ל כפלגא ופלגא, ובזה יש לפרש דעת הסוברים דס"ס הוי כרובא דליתא קמן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואמנם יש מקום לדחוק בד' התוס' דמכוון דבריהם הוא דהא דספק אחד טמא אף דאיכא חזקה, הוא מכח דינא דספק כודאי, ומכח זה הוא דאף ס"ס טמא, כיון דכל ספק הוי כודאי, אך זה סתום מאד בדבריהם. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך הנה הפר"ח בכללי ס"ס אות ט"ו וט"ז דימה דין ספק ספיקא לדין ספק דרבנן לקולא, אף שכתב שם אות ט"ז דדין ספק ספיקא הוא משום רוב, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-11)
11. וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בב"ב נ"ה ב', ז"ל, ומיהו ר"א הי' סובר וכו' כל שיש שם ספק ביאה ספק רחוק הוא מאד ויש לתלות בהיתר וכו', דר"א חשיב ספק ביאה הכא כספק ספיקא דעלמא שהוא ספק לקולא ואע"פ שאין כאן אלא ספק אחד, והכי אמרינן התם דכיון וכו' וספק רחוק הוא מאד לאיסורא תולין בו להיתירא וכו' כספק ביאה לר"א לענין טומאה דמי וכס"ס בשאר איסורין, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דהתירא דספק ספיקא הוא משום דהוי ספק רחוק וא"צ לחוש לצד האיסור, וזהו דמדמי לה הא דמתיר ר"א בספק ביאה, ולהא דשרינן בגונא דאיכא הוכחה גמורה להתירא והוא ספק רחוק מאד.

    וכ"ה משמעות ד' רש"י בב"ק י"א א', ז"ל, דאי יש מקצת שליא בלא ולד ל"ה חיישינן לטמא טהרות, "דכולי האי לא חיישינן דנימא תרי חומרי דלמא נפקא ורוב נפקא", עכ"ל, ומשמע דהתירא דספק ספיקא הוא משום דהו"ל ספק רחוק ולא חיישינן לי', - וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפי"א מביכורים ה"ל, ז"ל, ילדו וכו' נותן ה' סלעים, שלא נפטר אלא בשני ספיקות וכו' והואיל "והדבר רחוק" יתן פדיונו, עכ"ל, ומשמע דדינא דספק ספיקא הוא משום דהדבר רחוק ואין לחוש לצד זה, ואך דנתחדש בד' הרמב"ם דה"ז מועיל אף לחומרא, דכל דצד הפטור הוא צד רחוק דלא חיישינן לי', ה"ה חייב ליתן הפדיון, וזה כדעת הסוברים דמהני ס"ס להוציא ממון, ונת' להלן סקל"ה. [↑](#footnote-ref-12)
12. ולפ"ז נראה לפרש מש"כ התוס' דהא דס"ס ל"מ לטהר ברה"י, הוא משום דמן הדין אפי' חד ספיקא וכו', והיינו דעיקר דינא דס"ס הוא דא"צ לחוש לצד האיסור, אך בספק טומאה ברה"י דמן הדין אפי' בחד ספיקא הי' לנו לטהר דאוקמה אחזקי', ומהא דל"מ חזקה, נלמד דהצריכה תורה לחוש לכל צד ספק, דיסוד דינא דחזקה הוא דא"צ להסתפק, ובספק טומאה נתחדש לטמאות אף בספק דמדינא א"צ להסתפק, (וזהו מש"כ התוס' בסוטה כ"ה ב' דהכתוב הוציאה מאותה חזקה ועשאה ספק), וע"כ מה לי חדא ספיקא ומה לי תרי ספיקי, ויש לחוש אף לספק רחוק דס"ס. [↑](#footnote-ref-13)
13. וזה ע"ד הא דפשיטא דבמקום דאיכא דין ספק כודאי, ל"ש לדון כלל דנימא דספיקא דרבנן לקולא, דכל עיקר דינא דספיקא דרבנן לקולא, הוא דא"צ לחוש לצד הספק, אך כל דהוי הספק כודאי, ודאי דיש לאסור, וה"נ הוא בדינא דספק ספיקא, דמדמי לה רבינו ברוך לדינא דספיקא דרבנן לקולא, דכל דהוי הספק כודאי, ל"ש כלל התירא דספק ספיקא. [↑](#footnote-ref-14)
14. ויש להוסיף, דהנה בדעת התוס' בע"ב דספק דשמא תחתיו באונס אינו מצטרף לס"ס, כתב בגל' הגרע"א לס' תשובה מאהבה ח"ג סימן שנ"ז, ז"ל, והיינו דלפי הצד שדנין שהיא דרוסת איש הוי ס"ס בהיפוך דלית לה כתובה וכו', או דכונתם רק כיון דצריך למינקט בדוקא שמא באונס ותחתיו לא מיקרי ספק כ"כ, עכ"ל, - והנה משמעות ל' התוס' שכתבו דלא חשיב "ספיקא גמורה", ובהמש"ד כתבו ד"לא חשיב ספק", משמע טפי כדרך בתרא דהגרע"א, דאין מכוון התוס' משום דלפי צד זה דהיא דרוסת איש איכא ס"ס להיפוך, אלא מכוון התוס' הוא דספק זה לא מיקרי ספק כ"כ.

    אך למש"נ י"ל דלעולם מש"כ התוס' דהך ספיקא לא חשיב ספק גמור וע"כ אינו מצטרף לס"ס, הוא משום דלהצד דדרוסת איש היא איכא ס"ס דלית לה כתובה, וכמש"כ הגרע"א בדרך קמא, ואך דלאו היינו דכיון דאיכא ס"ס כנגד ספק זה הוי ספק זה כמאן דליתא ואינו מצטרף לס"ס, דאי"ז במשמעות ל' התוס', אלא היינו דכיון דספק דס"ס הוי ספק רחוק, וע"כ הוא דלא חיישינן לי' אף בדאורייתא, ע"כ אף אינו מצטרף לס"ס, דרק ספק גמור מצטרף לס"ס, אך ספק רחוק דאינו ספק גמור, אינו מצטרף לס"ס, וזה ע"ד מש"כ התוס' בסוגיין דספק דלא שכיח אינו מצטרף לס"ס, ונת' במק"א. [↑](#footnote-ref-15)
15. ומצינו עד"ז בתשו' הרשב"א ח"א סימן ער"ב שכתב לדון כן בדין ביטול ברוב, דשמא מדרבנן אין סומכין על הביטול משום דאיתחזק איסורא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-16)
16. וזהו מש"כ הרשב"א בתוה"ב דהא דמהני ס"ס בדשיל"מ הוא משום ד"היתר גמור" הוא, והיינו דבס"ס ליכא צד איסור הראוי לאסור, וע"כ הו"ל היתר גמור, ומשא"כ ברוב דאיכא צד איסור הראוי לאסור, והגם דאיכא לההכרעה דרוב, מ"מ אי"ז היתר גמור, וע"כ אי"ז מועיל בדשיל"מ. [↑](#footnote-ref-17)
17. ובדעת הסוברים דמהני ס"ס נגד חזקה, י"ל דהוא אף אי נימא כדרך זו דס"ס אי"ז הכרעה כלל ועיקר דינו הוא דא"צ לחוש לצד האיסור, והיינו משום די"ל דל"מ חזקה אלא בספק שקול, אך ספק רחוק דס"ס דאין לחוש כלל לצד האיסור, ל"מ חזקה כלל, אך לכאו' אי"ז טעם אלא היכא דאין החזקה עומדת אלא כנגד ב' הספיקות, אך כל שהיא עומדת כנגד א' מן הספיקות, ליכא לטעם זה. [↑](#footnote-ref-18)
18. ודוגמא לדבר יש להביא לדעת הרמב"ם דמה"ת הוי ספיקא דאורייתא לקולא, ומ"מ אי"ז טעם דיועיל חד ספק להוציא ממון, דאף דלא החמירה תורה באיסורים לחוש לספיקא, מ"מ אי"ז טעם כלל להוציא ממון. [↑](#footnote-ref-19)
19. ומה שדנו התוס' בזה, מבו' בדבריהם דהוא משום דינא דאוקי ממונא אחזקתי', והיינו די"ל דהחזקת ממון מועלת להכריע כצד הפטור, ומכח זה היא מפסדת כתובתה, דכל דאיכא הכרעה כנגד הס"ס, ל"מ הס"ס כלל, וכמש"נ לעיל.

    והנה מד' התוס' שם מוכח דפשיטא להו דלא תלי דין ס"ס להוציא ממון בפלוגתא דרב ושמואל אם הולכין בממון אחר הרוב, ועמד ע"ז הגרע"א בדו"ח לקמן י"ב ב' ובתשו' מהדו"ת סימן נ"ו, ועיי"ש שתמה ע"ז, ולמש"נ נראה דהיינו, משום דמחד גיסא אף למ"ד דאין הולכין בממון אחר הרוב, היינו משום דאיכא ספק גמור ובאנו להכריעו מכח הרוב, והכרעת רוב ל"מ להוציא ממון, אך בספק ספיקא דעיקר דינו הוא דלא חיישינן לי', ה"ז מועיל אף להוציא ממון, כיון דאין לנו להסתפק כצד הפטור, ומאידך גיסא אי נימא דהחזקת ממון מועלת להכריע כצד הספק דס"ס, הרי דגם למ"ד דהולכין בממון אחר הרוב, לא יועיל ס"ס, דהא דהולכין בממון אחר הרוב, הוא משום שהוכרע הספק מכח הרוב, ומהני הרוב כנגד החזקת ממון, ומשא"כ בס"ס דל"מ כלל להכריע הספק, וכל עיקר דינו הוא דלא חיישינן לצד זה, הרי דאם מהני החזקת ממון להכריע כצד זה, ליכא לעיקר דינא דס"ס. [↑](#footnote-ref-20)
20. אך י"ל עוד בזה, דבספיקא דרבנן הקילו חכמים בכל צד היתר, אף אם הוא צד רחוק דס"ס, וע"כ לי"ב לעיקר דינא דספק ספיקא, וזה ע"ד מש"נ לעיל סקכ"ז בהערה בביאור ד' התוס' בטעם הא דל"מ ס"ס לטהר בספק טומאה ברה"י. [↑](#footnote-ref-21)
21. והיינו, דהאמנם אי נימא דס"ס הו"ל הכרעה דאי"ז אסור, ל"ש כלל לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, שהרי הוכרע לנו דלי"ב איסור, אך אי נימא דס"ס ל"ה הכרעה כלל, וכל עיקר דינו הוא דהו"ל ספק רחוק וא"צ לחוש לצד האיסור, הרי תיקשי דמ"ט לא אסרינן משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, דספק זה אינו ספק רחוק. [↑](#footnote-ref-22)
22. ובד' רבינו דוד נראה קצת בע"א, והיינו דכיון דכל הא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא משום דיש לחוש לצד האיסור, הרי דכל דאיכא ספק דס"ס דצד האיסור הוא רחוק וא"צ לחוש לו, ל"ש לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, שהרי אף אם יש כאן ספק איסור, אין בזה איסור ודאי, אלא הוי איסורו משום דיש לחוש לצד האיסור, ובספק דס"ס הרי א"צ לחוש לצד האיסור, ול"ש לומר דאיכא ספק אם יש לחוש לצד האיסור, דאדרבה כל דיש ספק אם יש לחוש לצד האיסור, הרי דבתורת ודאי א"צ לחוש לו. [↑](#footnote-ref-23)
23. ועד"ז מתפרש גם מש"כ שם הרא"ה לפרש לדינא דספק טריפה שנתערבה בע"א, ז"ל, ולישנא אחרינא אליבא דר"י ז"ל, דכל ס"ס בגופו של איסור מותר, וכל ס"ס בתערובות כגון ב' תערובות מותר, אבל חד ספיקא בגופו כיון דמיתסר מדאורייתא לא משתרי בספק שני דתערובות משום טעמא דספק בכל דבר שיש לו ביטול בחד תערובות, עכ"ל, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, וכמש"כ הבית מאיר בסימן ק"י, ז"ל, דדוקא ס"ס בגוף אף בזא"ז ואפי' הספק ראשון מה"ת, מ"מ כשנתחדש בגוף זה תו ספק משתרי כיון דהב' ספיקות דבוקים בו, וי"ל בשעה שאכלו ב' ספיקות אם יש כאן שום איסור וכו', אבל ספק דבגוף כיון דמיתסר מדאורייתא לא משתרי בספק שני דתערובות כיון שבשעה דמתרמי האיסור לפיו אוכל ספק איסור דמן התורה אסור, עכ"ל, והיינו דבספק א' בגוף כיון דאותה הביצה אסורה בכל מקום שהוא, יש לאסור מכח הספק שמא הוא פוגע באותה ביצה האסורה בספק, ומשא"כ בב' ספיקות בגוף דאין כאן דבר האסור מספק, ול"ש לאסור מכח הספק שמא הוא פוגע בספק איסור. [↑](#footnote-ref-24)