הנחה המבטלת עקירה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מהדו_ק

א] שבת ד"ג:, תוד"ה היה טעון אוכלין ומשקין מבעוד יום כו', כשעמד לפוש משחשכה איירי דבלא עמד לא מיחייב אע"ג דעקירת גופו כעקירת חפץ דמי לא בטלה עקירה ראשונה כדאמר לקמן המפנה חפציו מזוית לזוית ונמלך עליהן להוציאן פטור שלא היתה עקירה משעה ראשונה לכך ונקט מבעוד יום לאשמעינן דעקירת גופו כעקירת חפץ דמי דאי הוה נקט טוען עצמו משחשכה ועמד לפוש לא היה משמע מידי דאפילו אי עקירה והנחת גופו לא הויא עקירה והנחה חייב משום עקירה ראשונה, עכ"ל.

עי' קו' הגרע"א, אמנם לכאו' נ' דמתו"ד התוס' מבו' הישוב לזה, דהנה כתבו התוס', ז"ל, דבלא עמד לא מיחייב אע"ג דעקירת גופו כעקירת חפץ דמי לא בטלה עקירה ראשונה, עכ"ל, והל' צ"ב, דלכאו' הול"ל דבכה"ג דלא עמד לפוש ל"ה כמונח ול"א בזה עקירת גופו כעקירת חפץ, אך ל' התוס' נ' דלעולם אמרי' בזה עקירת גופו כעקירת חפץ, ואך דמ"מ לא בטלה עקירה ראשונה, וצ"ב, ואולי יש להגי' בלשונם לא מיחייב אע"ג דעקירת גופו כעקירת חפץ דמי "כיון ד"לא בטלה עקירה ראשונה.

ואשר מבו' מד' התוס', דלעולם אף בעמד לכתף הוי החפץ כמונח, וע"כ שייך בי' עקירת גופו כעקירת חפץ, וזהו שדנו התוס' דאף דלא עמד לפוש יתחייב משום דעקירת גופו כעקירת חפץ אף בכה"ג, וע"ז הוא שכתבו דמ"מ לא בטלה עקירה ראשונה, ולפ"ז ד' התוס' קיימי בשעמד לכתף ואך שלא עמד לפוש, אך אי לא עמד כלל אין מקום לחייבו, האמנם ל' התוס' לא מ' כן, ומשמעות דבריהם דאיירי בשלא עמד כלל, ואפ"ה הוצרכו לפרש הא דלא מיחייב, (ובל' תוס' הרא"ש מפורש דאיירי בלא עמד כלל, אך דבריו שם קיימי לחדש דאינו חייב על עקירה ראשונה שלא היתה בשעת חיוב, וע"כ שפיר הוצרך לחדש כן אף בגוונא שלא עמד כלל, וז"פ), ועי' לקמן מש"נ בזה.

ונתחדש בזה דכל דעביד עקירה בחפץ, שוב א"א לחייבו על עקירה אחרת שעושה, וע"כ כיון דבעמד לכתף לא בטלה עקירה ראשונה, ע"כ הגם דאיכא עקירה נוספת על החפץ אינו מתחייב.

ועי' בל' תוס' הרא"ש דהא דבעמד לפוש חייב על עקירה שאחרי', הוא משום שנתבטלה עקירה ראשונה בעמידתו וחייב על עקירת גופו, עכ"ל, והרי דהא דחייב על עקירה שני' אינו מכח הא דחשיב כנח, אלא מכח הא דנתבטלה עקירה ראשונה, וזה כמש"נ.

ולפ"ז הרי מבו' להדיא בד' התוס' דאף דבעמד לכתף הוי החפץ כמונח, מ"מ לא בטלה עקירה ראשונה, והיינו משום דלבטל עקירה הראשונה בעי' מעשה הנחה, וכל דליכא מעשה הנחה לא בטלה עקירה ראשונה אף דהחפץ הוי כמונח, וע"כ ה"נ בעמד לפוש למ"ד דהנחת גופו לאו כהנחת חפץ, לא בטלה עקירה ראשונה.

ויש להוסיף בזה, שהרי התוס' בד"ה: דנו לומר דבמניח על אדם המהלך חשיב הנחה, והוכיחו לא כן מהא דנותן עלי' כשהיא מהלכת, ומבו' בד' התוס' דאילו הי' חשיב הנחה ע"ג המהלך, הרי דכל שנתן ע"ג אדם המהלך והמשיך לילך הי' הלה חייב, וצ"ע דמ"ש מכל אדם המהלך שאינו חייב על המשך הליכתו היכא שא"א לחייבו מכח עקירה ראשונה.

ומוכח בד' התוס' כמש"נ בדעתם, דל"מ עקירה לחייב היכא שלא בטלה עקירה ראשונה, וע"כ גם לפ"מ שדנו התוס' דהנחה ע"ג אדם המהלך חשיבא כהנחה וחשיב החפץ כמונח, הרי הא מיהא לא בטלה עקירה ראשונה, וע"כ א"א לחייבו על מה שממשיך לילך, ורק היכא שהניח עליו חבירו והוא עצמו עדין לא עקר החפץ הוא דיש לחייבו.

ובדעת הגרע"א צריך לחלק בין גוונא דהתם דעדין הוא עוסק בהעברה ובהוצאה, לבין גוונא דהכא שעמד לפוש וכבר אינו עוסק בהוצאה, ועי' תוס' ד"ח: ודו"ק.

ולפ"ז הרי פשוט, דכל שהניח חפץ על אדם שעמד לכתף והלך הלה והוציא לרשות אחרת, ה"ה חייב, שהרי מבו' בד' התוס' בסוגיין דאף בעמד לכתף הוי החפץ כמונח וכל שהולך הוי עקירת גופו כעקירת חפץ, וכל הא דלא מיחייב הוא משום דלא בטלה עקירה ראשונה וא"א לחייבו על עקירה אחרת, והרי מבו' בד' התוס' בד"ה: דכל הך דינא דא"א לחייבו על עקירה אחרת, הוא רק כשעקר הוא עצמו כבר, אך כשעקר אחר שפיר אפשר לחייב את זה על עקירתו, וע"כ נקטו התוס' דאם הנחה על מהלך חשיבא כהנחה, הי' זה המהלך חייב על עקירתו, וממילא דגם לפ"מ דמסקו התוס' דהנחה ע"ג מהלך לא חשיבא הנחה, הרי מ"מ הנחה ע"ג עמד לכתף שפיר חשיבא הנחה, כמבו' בד' התוס' בסוגיין, וע"כ כל שהניח ע"ג זה שעמד לכתף ועקר זה והלך ה"ה חייב.

ומה"ט ניחא הא דנתן בעה"ב ליד העני והוציא העני לחוץ חייב, הגם דהעני הוי כעמד לכתף, ועי' חזו"א שעמד כן ע"ד התוס' דמ"ט לא העמידו קושייתם על הך גוונא, והוכיח מזה דכה"ג חייב אף דהוי עמד לכתף, והיינו משום דלתוס' לטעמייהו דעמד לכתף הוי כמונח, ואך שאינו חייב על עקירתו משום דלא בטלה עקירה הראשונה, ל"ש זה היכא שעקר חבירו, וכמש"נ.

ויש להוסיף, דעיקר ד' התוס' בסוגיין דעמד לכתף חשיב כמונח, נלמד כן גם מתו"ד התוס' בד"ה: הנז', שהרי התוס' דנו לומר דאף הנחה ע"ג מהלך גמור חשיבא הנחה, ובזה הוא שחידשו דלא חשיבא כהנחה משום דרכוב כמהלך, אך הנחה ע"ג עמד לכתף שאינו מהלך שפיר חשיבא הנחה, אם כי אי"ז מוכח וכמובן.

ונ' להוסיף עוד בביאור הא דלא בטלה עקירה הראשונה ע"י מה דהוי החפץ כמונח, שהרי התוס' בד"ה: דנו לומר דהנחה ע"ג אדם המהלך חשיבא כהנחה, ולפ"ז הרי נמצא דכל אדם העוקר חפץ בידו אכתי חשיב החפץ כמונח, וצ"ע דא"כ היאך חשיב זה כעקירה, וחזינן מזה דבר החדש, דלשֵם עקירה ל"ב כלל שע"י העקירה לא יהא החפץ מונח, אלא עקירה היינו טלטול החפץ ממקומו, ואך דאין חייבין אלא היכא שהי' החפץ מונח ועקרו, דכל שאינו מונח ואינו קבוע במקום זה, אין חייבין על טלטולו משם, ודו"ק, ואשר ע"כ ממילא אין מקום כלל לבטל העקירה ע"י הא דהוי החפץ כמונח, ורק ע"י מעשה הנחה דהחפץ שמפסיק לטלטלו הוא דבטלה עקירה הראשונה, ודו"ק.

והרי להס"ד דתוס' דכל חפץ שעל אדם המהלך הוי כמונח, הרי פשוט שאין מקום לבטל העקירה במה שהחפץ שביד האדם המהלך הוי כמונח, שהרי גם מעיקרא כשעקר גם הוי החפץ כמונח, וא"כ מ"ט נימא דמה דהוי החפץ כמונח יהא ביטול העקירה, וא"כ ה"נ למסקנתם נמי אי"ז ביטול העקירה.

] אמנם בעיקר הדברים כבר נת' לעיל דאי"ז במשמעות ל' התוס' בסוגיין דמ' דדבריהם קיימי גם בשלא עמד כלל, ואפ"ה דנו לחייבו על עקירה בתרא, וכל הא דפטור הוא רק משום שלא בטלה עקירה ראשונה, וצ"ב.

וע"כ נ' לחדש דעקירה הויא אף בשעוקר חפץ שאין בו דין מונח, שהרי נת' להוכיח מד' התוס' דעקירה אינה ביטול ההנחה, אלא טלטול החפץ, וע"כ י"ל דאף חפץ שאינו נח שייכא בי' עקירה, ומה שתלו התוס' בד"ה: דין נותן עלי' כשהיא מהלכת בהנידון אם חשיב זה כמונח, נ' דהוא משום דכל דלא בטלה עקירה הראשונה א"א לחייבו, וי"ל דזה הוי אף בשעקר אחר, ורק משום שהניח הלה על זה המהלך הוא שיש לדון לחייב את זה המהלך, וע"כ יש לנו לדון אם הנחה על מהלך חשיבא כהנחה או לא חשיבא כהנחה, דאם חשיבא כהנחה ובטלה עקירה ראשונה, תו יש לחייב על עקירה שני', ואם לא חשיבא כהנחה ולא בטלה עקירה ראשונה, אין לחייב על עקירה שני', ודו"ק היטב.

ולפ"ז נמצא, דבעמד לכתף ובא אחר ולקח ממנו לא יהא השני חייב, דלא בטלה עקירת הראשון, וא"א לחייב את השני על עקירתו, אך בהניח ע"ג אדם שעמד לכתף ואח"כ עקר הלה והלך שפיר י"ל דבטלה עקירת הראשון, דהנחה ע"ג מי שעומד לכתף י"ל דחשיבא כהנחה, ותו י"ל דה"ה חייב.

אך עיקר הדברים אינם נראים, שהרי חזינן דבעי' עקירה מע"ג מקום ד', והרי דעקירה היא רק בשהוא מונח במקום והוא עוקרו ממנו, אך אולי גם אם ל"ב שיהא מונח במקום, בעי' שיהא הוא במקום ויעקרנו ממנו, ואמנם בסוגיא ד"ה מבו' דבעי' שיהא נח, אך י"ל דכ"ז הוא משום דאל"כ עדין קיימא עקירה ראשונה, וכל דקיימא עקירה ראשונה א"א לחייבו על עקירה אחרת, אך כ"ז אינו מתישב כלל, שהרי למש"נ בע"כ דלבטל עקירה ראשונה לא סגי במה דהחפץ מונח, אלא בעי' מעשה הנחה דהגברא, וע"כ גם לפ"מ שדנו התוס' דהנחה ע"ג מהלך חשיבא הנחה, מ"מ לא בטלה עקירה ראשונה רק בשהניח ע"ג אדם אחר המהלך, אך בכל אדם המהלך עקירתו קיימת, וא"כ במים שנעקרו מאליהן כלל אין לדון משום לא בטלה עקירה ראשונה, ואולי לדין בטלה עקירה הראשונה בעי' שלא יהא קיים הטלטול הראשון, וע"כ כל שהאדם העוקר עוסק עדין בטלטולו לא בטלה עקירה ראשונה, ולפ"ז שפיר י"ל כמש"נ, ודו"ק, וצ"ב רב בכ"ז.

והנה לגבי הנחה במקום פטור, כבר ביארו דהא דפטור ל"ב בזה להא דבטלה עקירה הראשונה, אלא הוא משום דכל שהפסיק באמצע ההוצאה בהנחה במקום פטור ה""ה פטור, וע"ד שדנו בגמ' ד"ה: מנ"ל כלל דמעביר דרך מקום פטור חייב, עיי"ש.

ובזה נ' לבאר ד' התוס' בעירובין ד"כ. שנקטו דכל הטעם דעומד אדם וכו' הוא משום דחשיב כנח במקום פטור, וצ"ע דמה הוצרכו לזה דהוי מקום פטור, ועי' בית מאיר סימן ש"נ שהוצרכו לזה דאי ל"ה מקום פטור הי' חייב משום עקירתו מפיו והנחתו בגופו, אך צ"ע שהרי א"א לחייב מכח זה, דומיא דלא מחייבי' בנתן לידו של עני והוציא, משום דידו לא נייח, והאמנם בחי' הריטב"א לקמן די"א. מבו' דכל הא דידו לא נייח הוא רק בידו ולא בראשו, אך בד' התוס' שהקשו מסוגיא דילן אין נ' כן, וגם לא נתבאר בזה מה שהוצרכו התוס' לפרש גם בההיא דאי שדית לי' וכו' דהוי נח במקום פטור, ומכח טעמא בתרא גם לא סגי לישב בזה עפי"ד הרא"ש בסוגיין דלדעתו י"ל דבשותה שעוקר המים עצמן, ל"מ מידי הא דידו לא נייח, ודו"ק, והי' מקום לדחוק דאה"נ, ורק שהרי עיקר חידושו של רש"י הוא דהגם דידו לא נייח מ"מ חשיב מה שבפיו כנח בפיו, והיינו דפיו חולק מקום לעצמו וחשיב מה שבתוכו כנח, וע"ז הוא שחלקו התוס' וס"ל דלא חשיב פיו לחלוק מקום לעצמו וע"כ לא חשיב כלל מה שבפיו כמונח, ומה"ט כל קושיית התוס' מההיא דאי שדית לי', ודמ"ט לא יעביר מידו אחת לידו אחרת ל"ק רק לפירש"י ולא לד' התוס', כדמוכח כן בתוס' הרא"ש ובריטב"א, (ועי' חזו"א שעמד ע"ז, ונ' מדבריו שפירש דטעם פלוגתת התוס' הוא משום דהוי זה דרך המלאכה, וע"כ הי' מקום לדון דבהעביר מידו לידו יהא פטור, וע"כ נמי פשיט"ל דאם נתן ביד אחר הפשוטה לרה"ר ודאי יהא פטור, ועי' חזו"א סימן ס"ב סק"ד שמבו' טעם אחר בזה, דכיון דאם יפלו המחיצות יהא חשוב זה הנחה, ע"כ ודאי הוי זה הנחה לבטל העקירה, ויל"ע עוד בענין זה במה שדן בהערות הגרד"ל סימן י' בהוציא לרה"ר ונתנו על אדם המהלך וחזר ולקחו ממנו והניחו אם חייב, די"ל דהגם דאי"ז הנחה מ"מ ה"ז מפסיק במעשה ההוצאה, ועי' בכ"ז), וע"ז הוא שכתבו דמקום זה שהוא חולק רשות לעצמו דין הוא שיהא מקו"פ.

אך בד' הריטב"א מפורש לא כן, שהרי נקט דלא שרי אלא בדהוי למעלה מי', אך אם הוי בתוך י' ה"ז אסור משום דאינו מקו"פ, וצ"ע דכיון דחשבי' לי' כנח בידו, א"כ מה לי אם הוי ידו למעלה מי' או בתוך י', הרי משום עקירתו מידו לרשות השני' אין לחייבו שהרי ידו לא נייח, ולא מחייבי' לי' אלא משום עקירתו מעיקר הרשות, וא"כ אם חשבי' לה כנח בידו דמה"ט מיפטר כד הוי מקו"פ, ה"נ הי' לנו לפטרו אף בתוך י'.

ובע"כ מוכח מזה דלא חשיב הנחה גמורה לבטל העקירה הראשונה, ומ"מ סגי בזה לפטורא דנח במקו"פ, וז"ב ומוכח.

אך בד' תוס' הרא"ש שם בהקו' ממתני' דכריתות, מפורש דלדעת רש"י הויא ההנחה בפיו הנחה גמורה אף לחייב משום הנחה, עיי"ש, אך בד' התוס' שלא כתבו כדבריו, הגם די"ל דס"ל דההנחה בפיו כבר היתה מתחילה קודם שהוציא, ולא הניח אחר שהוציא, אך גם י"ל דס"ל דאי"ז הנחה לחיוב, ודו"ק.

ובד' תוס' הרא"ש נתחדש עוד, דהתוס' דפליגי על רש"י הוא גם משום דס"ל דהנחה בפיו לא חשיבא כלל הנחה, דג"ז הוא מכלל מה שחידש רש"י דההנחה בפיו הויא הנחה, הגם שהוא דרך אכילתו ועתיד לבלוע, וע"ז פליגי התוס', ואשר ע"כ ניחא מתני' דכריתות לדעתם, וכ"ה בל' התוס' הרא"ש שהק' דאי הנחת פיו הויא הנחה, והרי שלדעתו הנחת פיו ל"ה הנחה.

ואולי גם אם הוי הנחה לחיוב, מ"מ לא סגי בזה לבטל העקירה הראשונה, רק בהנחה גמורה, ואכתי צ"ע רב.

רש"י דקנ"ג: הביא מקור להא דנותן עלי' כשהיא מהלכת תו לא חשיב כעקירה, מסוגיא דהטעינו חבירו אוכלין ומשקין, ולא פירש לנו כונתו.

ועי' זכרון שמואל שפירש דבריו, דס"ל דחפץ המונח ע"ג אדם המהלך הוי כמונח, ודלא כמש"כ התוס' ד"ה:, וע"כ הי' מן הדין לחייבו, והא דפטור הוא משום המבו' בסוגיא דעקירת גופו דליכא עקירה בפנ"ע על החפץ, אלא עקירת גופו כעקירת החפץ, וע"כ כשהוא מהלך דגופו אינו נח וליכא עקירת גופו, ל"ה כעקירת חפץ, וזה שלא כד' התוס' ד"ה: שנקטו דאם הנחה ע"ג מהלך חשיבא הנחה, הי' חייב, והרי דס"ל דעקירת גופו הויא עקירה על החפץ עצמו, עכ"ד.

אמנם יל"פ ד' רש"י בע"א, שכונתו למש"א בגמ' ידו לא נייח, והרי דעקירת גופו ל"מ אלא בשעוקר את גופו דנייח ולא בעוקר את ידו דלא נייח, וה"נ בשהוא מהלך דלא נייח אין לחייבו משום עקירת גופו, ויל"פ לזה ע"ד ד' הגרש"ר דהוא משום דליכא עקירה על החפץ מצ"ע ובעי' לעקירת הגוף, וכל דלא נייח וליכא עקירת הגוף אין לחייבו ע"ז.

ונ' דלדעת התוס' דס"ל דענין עקירה אינו לבטל הנחתו, אלא לטלטלו ממקום למקום, הרי שפ?

ויש להוסיף, ד' ראב"ן בשו"ת, ז"ל, והא דאמר רבא בפרק המוציא יין הוציא שתי אותיות וכתבן כשהוא מהלך על פס ידו או על ציפורנו חייב כתיבתן היינו הנחתן. [ומקשין] ואמאי הא לא נחתן [והא מבעיא ליה בפ"ק דשבת אגוז בכלי וכלי צף ע"ג מים] וקיימי בתיקו, ונראה לי התם הכי קא מבעיא ליה בתר עקירת כלי אזלי ולאו עקירה הוא דהא לא נח או בתר עקירת אגוז אזלי והויא עקירה דהא נח, אבל הכא כי מנח הדיו על פס ידו או על צפורנו הויא הנחה גמורה דחייב דידו של אדם חשובה כד' על ד' בין לענין עקירה בין להנחה בין מהלך בין עומד והדיו מונח הוא ואיהו דקא מסגי תותיה כדאמרינן בב"מ זרק לה גט לתוך קלתה ואמרי' קלתה מינח ניחא ואיהי דקא מסגיא תותי וכו', עכ"ל, ומפורש בדבריו דהנחה ע"ג אדם המהלך הויא הנחה, וזה כמש"כ הגרש"ר בדעת רש"י.

בכ"ד מצינו דהגם שהחפץ חשיב כנח אי"ז מפסיק, וע"כ לי"ב לדינא דרש"י והמ"מ, והיינו בקלוטה כמי שהונחה לר"ע, ובדין מעביר תוך ג', ובדין זורק תוך ג' לר"ח בר טובי, ובדין מגרר, ובדין מתגלגל להסוברים דחשיב כמונח.

והגרע"א עמד ע"ז בכ"ד, חדא בד' התוס' בדצ"ב. לגבי אגד יד דמכח זה לא אמרי' קלוטה, והק' הגרע"א דמ"מ מ"ט חייב בעה"ב כשהוציא ידו ונתן בתוך ידו של עני, ולא ידעתי מ"ט לא הק' מכל קלוטה.

ועי' בהגרע"א על ד' ריב"א בתוס' ד"ה: שעמד על כל קלוטה דיהא גם את ספק ריב"א, עיי"ש.

וקשיא כן גם בהא דמעביר ד' אמות או זורק תוך ג' או מגרר חייבין, ולא אמרי' דהוי כנח באמצע וליכא העברה ד' אמות.

ואמנם הדברים צע"ג, שהרי להדיא כתבו תוס' ד"ח: וביותר ברא"ש שם, דמגרר ד' אמות חייב, ופירשו הטעם משום שנעשית המלאכה בב"א, ומבו' ברא"ש שם גם לגבי דינא דרש"י והמ"מ שהוא כן, והיינו שעיקר הפטור הוא משום שלא נעשית המלאכה בב"א, וכלישנא דמתני' דצ"א:, וזה הוא רק בשהפסיק מלאכתו, אך כל שלא הפסיק מלאכתו הגם דהחפץ נח אי"ז פוטר, וז"ב.

ויש להוסיף, דאמנם גם אם הפסיק ממלאכתו מ"מ אם לא נח אי"ז מפסיק, דכל דלא נח לא מצינו לחשבו שהפסיק ממלאכתו, ורק כשנח החפץ וגם הוא אינו עוסק במלאכתו, הוא דפטרינן משום שלא הוציא בב"א.

וילה"ע עוד, דממש"כ הרא"ש להך לישנא שלא עשה מלאכתו בב"א, אשר הך לישנא תנן במתני' לגבי מוציא ומניח על האיסקופה כרמלית וחזר והוציא, נ' דהוי הכל חד דינא, וזה דלא כהמפרשים דהנחה על מקו"פ הוי דין בפנ"ע שהיא פוטרת ומפסקת המלאכה, ודו"ק,

ז"ל הרי"מ בשו"ת סימן כ"ד, היה טעון אוכלין ומשקין והיה בדעתו להוציאן לחוץ ולהניחן לאלתר ואח"כ נכנס ויצא ונכנס ויצא וחזר והניחן בפנים או בחוץ אם הניחן בפנים אינו חייב עד שיעמוד בחוץ קודם שיניחם בפנים ואם הניתן /הניחן/ בחוץ אינו חייב עד שיעמוד בפנים קודם שיניחם בחוץ "כדי שתהא עמו עקירה אחרת מלבד עקירה ראשונה" לפי שלא עקר משעה ראשונה אלא ע"מ שיניח בחוץ לאלתר אבל לצאת ולבא ולצאת ולבא ולהניחן בחוץ או בפנים לא עקר הלכך לא מחייב לפי שלא היתה עקיר' משע' ראשונה לכך, עכ"ל, ומשמעות לשונו דאף בשמניח לא בטלה עקירה ראשונה, אלא עי"ז איכא עקירה אחרת מלבד עקירה ראשונה, ודו"ק.