יב (א) - בהנידון אם צריך לשמור על ממונו שלא יעשה בור, ובד_ רש_י בדין גללים, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בעניני קרן שן ורגל בור ואש

אור ליום ב' י"ג שבט תשע"ה

**א**

א] ב"ק דמ"ח. אמר רבא הכניס שורו לחצר בעה"ב שלא ברשות וחפר בה בורות שיחין ומערות וכו' ובעל חצר חייב בנזקי הבור וכו' הכא כיון דאית לי' להאיך למלויי' ולא קא מליי' כמאן דכריי' דמי.

ובחזו"א סימן ח' סק"א כתב, ז"ל, יל"ע למה אינה חייב בנזקי הבור אפי' קודם שידע, מפני שלא שמר חצירו שלא יעשה בה בור,[[1]](#footnote-2) וכמו שחייב באבנו שלא שמרה ונתגלגלה לרה"ר וכדאמר י"ט ב' בדליל, והכא ע"כ חפירת בור ע"י שור חשיב כרוח מצוי', דאל"כ ל"ה חייב בעל השור, וכיון דחשיב כרוח מצוי' על בעל החצר לשמור חצירו שלא יעשה בו בור, ואפשר לומר דבאמת נזק בור לא שכיח, ואם היינו דנין על פרט זה הוי חשיב כרוח שאינה מצוי', אלא נזקי השור בכללן חשיב כרוח מצוי' וכו', אבל בעל החצר א"צ לשמור חצירו שלא יעשה בה בור ע"י כניסת שור לחצירו, שפרט זה לא שכיח כלל וכו', ועוי"ל דנהי דאבן צריך לשמרו, שאבן זה כשהיא ברה"ר היא תקלה, אבל חצר אינה בור, ואכתי ליכא בור בעולם שיתחייב בשמירתו, עכ"ל.

ב] והנה במש"כ החזו"א ללמוד להך מילתא דצריך לשמור על ממונו שלא יעשה בור, ממש"א לעיל די"ט: בדליל, לכאו' הדבר תלוי בפלוגתת רש"י ותוס' שם.

דהנה במש"א בגמ' שם דבעל הדליל חייב בדלא אצנעי', כתבו התוס' שם בתו"ד, ז"ל, ול"ד קשרו, אלא כל היכא דלא אצנעי' כקשרו דמי, כדקאמר אי דלא אצנעי' פושע הוא, עכ"ל, ובמש"א שם דקשר אדם לדליל של אחר חייב הקושר, כתבו התוס', ז"ל, ל"ד קשרו, דה"ה אם הי' במקום המוצנע והניחו במקום התורפה שפשע בו, עכ"ל.

ומבו' בדבריהם, דחלוק הוא דין דליל דידי' מדין דליל של אחר, דבדליל של אחר אינו חייב אלא בשהוציאו ממקום המוצנע למקום התורפה, אך בדליל דידי' ה"ה חייב כל שלא הצניעו, - ובפשוטו הטעם בזה הוא, דבדליל של אחר, אין לחייבו אלא מדינא דאסו"מ שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצוי', וע"כ אין לחייבו אלא כשהוציאו ממקום המוצנע למקום התורפה, דחשיב זה ככריית בור דילי', אך בדליל דידי' שהוא מחויב בשמירתו, הרי דכל שלא הצניעו והוי פושע בעשיית הבור, ה"ה חייב.

ומבו' לפ"ז מד' התוס' כמש"כ החזו"א, דצריך לשמור על ממונו שלא יעשה בור, וע"כ בדליל דידי' שלא הצניעו ה"ה חייב, אף כשלא הוציאו למקום התורפה, וליכא מעשה כריית בור דילי'.

ג] אמנם הנה בד' רש"י שם מבו' דפליג ע"ז, שפירש במש"א דאי דלא אצנעי' פושע הוא, ז"ל, פושע הוא וכולי' נזק בעי לשלומי, שהרי בורו הוא "שהשליכו לרה"ר", עכ"ל, ונראה להדיא מדבריו, דלא סגי לחייבו במה שלא הצניעו, ואינו מתחייב אלא בשהשליכו ברה"ר, וכ"נ ממש"כ בד"ה אלא דאצנעי', דמשמעות דבריו דכל שהניחו בביתו והוציאו תרנגול מביתו ה"ה פטור, ואף אם אי"ז מקום המוצנע.

ובפשוטו מבו' לפ"ז בד' רש"י, דס"ל דא"צ לשמור על ממונו שלא יעשה בור, וע"כ אף בדליל דידי' אין לחייבו רק כשהשליכו ברה"ר, אך כל שלא השליכו לרה"ר אלא שלא הצניעו ולא שמרו שלא יעשה בור, אינו חייב עליו, ועמש"נ בסימן י"ב (ב) לדחות הראי' מד' רש"י.

**ב**

ד] והנה בחזו"א סימן א' סק"ב למד להך מילתא דצריך לשמור על ממונו שלא יהא בור, ממש"א לעיל דל"ב. דאם רבצה בהמתו ברה"ר ונתקלה בה בהמה אחרת והוזקה ה"ה חייב, ובע"כ דהחיוב בזה הוא משום בור ולא משום שו"ר, דשו"ר פטור ברה"ר, ולא פטרינן בזה משום איש בור ולא שור בור, והיינו משום דצריך לשמור על שורו שלא ירבץ ברה"ר ויעשה בור, דכל הא דפטרינן בשעשה שורו בור, הוא רק כשלא פשע באבנו אלא בשורו, אבל כשפשע באבנו, אע"ג דנעשה הבור ע"י השור, חשיב איש בור, עכ"ד.

ומצאנו כעי"ז בתוס' תלמיד ר"ת שם, ז"ל, ולא שייך למימר הכא איש בור ולא שור בור, שזהו בור שלו שלא שמר בהמתו והזיקה והוי כמו אבנו וסכינו, אבל היכא דאין בהמה עצמה מזיקה מגופה אלא מביאה תקלה וניזוקין בה זהו איש בור ולא שור בור, כההיא דלעיל גבי תרנגול שנקשר הדלי ברגלו, עכ"ל.

ה] והנה אמנם באבהא"ז פ"ב מנז"מ ה"כ כתב דהחיוב התם אינו מדין בור, דבזה יש לפטור משום הא דאיש בור ולא שור בור, אלא מדין שור, ואע"ג דרגל ברה"ר פטורה, כ"ז הוא כשהיא הולכת בדרך הילוכה, אבל כשהיא רובצת דאין לה רשות לכך, דמי לחצר המיוחדת לזה ולזה לפירות ולא לשוורים דקי"ל דחשיבא כחצר הניזק, עכ"ד.

אך הנה בד' המאירי ותלמיד ר"ת שם מפורש דהא דמחייבינן כשהוזקה המהלכת ברבוצה הוא מדין בור, עיי"ש, והרי דבאמת אין לחייב בזה משום שור, משום דהוי רגל ברה"ר, או משום דלא חשיב זה כלל כמעשה דהבהמה, אלא משום בור.

ומש"כ האבהא"ז דיש לחייב בזה מדין שור משום דהו"ל כחצר המיוחדת לפירות ולא לשוורים דחשיבא כחצר הניזק, הנה כבר נת' בסימן ו' (ג) דכל הא דמחייבינן בחצר השותפין שאינה מיוחדת לשוורים, הוא רק משום דחצר השותפין היא מיוחדת להן, ומן הדין הי' לחשבה כשדה אחר, וע"כ הגם דכל שהיא גם רשותו של המזיק לא חשיבא כשדה אחר, מ"מ כל שאינה מיוחדת להמזיק לשוורים, חשבינן לה כשדה אחר, אך ברה"ר דאינה מיוחדת כלל להניזק, ואינה כלל בכלל שדה אחר, ל"מ מה שאינה מיוחדת להדבר המזיק, לחשבה כשדה אחר, ונת' שם דמה"ט אין לחייב בארי ברה"ר, ובאסו"מ ברה"ר, מכח הך דינא דחצר המיוחדת לפירות ולא לשוורים, ולפ"ז הרי דאין לחייב בהוזקה מהלכת ברבוצה, מכח הא דאין הרה"ר מיוחדת לבהמה הרובצת, דלא סגי בזה לחשוב להרה"ר כשדה אחר, וכנ"ל.

ו] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בחזו"א שם כתב ע"ז, ז"ל, ושמעינן מהכא דאע"ג דאדם השוכב ברה"ר חשיב אדם, מ"מ בהמה השוכבת לא מיקרי הזיקה בגופה אלא בור וכו', עכ"ל.

אמנם הנה מצאנו שנחלקו בזה הראשונים, דהנה בתורי"ד לקמן בסוגיין כתב, ז"ל, הכניס שורו לחצר בעה"ב וכו' או בעה"ב הוזק בו חייב, מה דכתביב וכו' דדוקא אם הוזק גופו של בעה"ב בשור, אבל אם הוזקו כליו בגופו של שור פטור משום דהוי האי שור בור דומיא דקדרין שנפלו וכו', אינו נראה לי דהיכא אמרי' דהוי קדרין בור כשנפלו בארץ שאינן עומדין על רגליהן, אבל אם האדם עומד על רגליו ובא חבירו ונתקל בו, אע"פ שמאליו נתקל לא יקרא בור אלא כאלו הזיקו בידים דמי וכו', ה"נ בזה השור כ"ז שעומד על רגליו ונתקל בו בעה"ב כמזיק בגופו דמי וחייב אפי' על נזקי כלים, אבל ודאי היכא דנפל השור לארץ הויא בור דומיא דקדרין, עכ"ל.

אמנם בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ב דין י"ז כתב, ז"ל, הי' שורו רובץ ונכשל בעל החצר בו והוזק וכו' או נשברו כליו חייב וכו', שאין השור הרובץ דומה לבור לפטור בו את הכלים הואיל ומדעת הוא רובץ, אבל אם נפל שלא מדעת בין שור בין אדם הוא דומה לבור ואם הוזקו בו כלים פטורין, כמו שביארנו למעלה אצל הקדרין שנפלו, עכ"ל, והרי דס"ל דכל שרבץ השור מדעתו ה"ה חייב על נזקיו מדין שור, ורק כשנפל שלא מדעת, הוא דאינו חייב עליו אלא משום בור.

ומבו' בדבריהם, דאי"ז פלוגתא מסוימת בדין שור הרובץ, אלא עיקר פלוגתייהו היא בדין אדם השוכב בארץ, דדעת הרי"ד דאף אם הוא שוכב מדעתו והוזקו בו אחרים, אינו חייב אלא מדין בור, ודעת הריא"ז דהוא חייב מדין שור, - ומכלל הדברים נלמד, דלדעת הסוברים דאף באדם שנפל שלא מדעתו והוזקו בו אחרים, ה"ה חייב מדין אדם המזיק, אם הי' בידו לעמוד או להזהיר, ה"נ בשור שנפל שלא מדעתו והוזקו בו אחרים ה"ה חייב מדין שור.

ז] ונראה לדעת הריא"ז ודעימי', דאף דבשור שרבץ מדעתו יש לחייב על מה שהוזקו בו מדין שור, מ"מ יש לחייב בזה גם מדין בור, וע"כ אף דמחד גיסא כל שרבץ ברשות הניזק ה"ה חייב אף על נזקי כלים מדין שור, מ"מ כל שרבץ ברה"ר ואין לחייבו מדין שור, מ"מ כל שהוזקו בו אדם או בהמה יש לחייבו בנזקיהם מדין בור.

ואמנם מה שהוכיח החזו"א מזה דבהמה השוכבת לא מיקרי הזיקה בגופה אלא בור, נראה דהוא מתפרש למש"כ החזו"א בכ"ד דכל דיש עליו תורת שור, ה"ז מפקיעו מליחשב כאש או כבור, וע"כ אם בהמה השוכבת הי' מיקרי הזיקה בגופה, והי' זה בכלל היזק דשור, ל"ה מצינו לחייב בזה מדין בור.

אך למש"נ מד' הריא"ז דבע"כ דאף דיש לחייב בבהמה הרובצת מדין שור, יש לחייב בה גם מדין בור, נראה דל"ד להא דבעלמא לא מחייבינן במעשה הבהמה מדין אש ובור, - והיינו משום דלאו גזה"כ בעלמא הוא דכל דיש על היזק זה תורת שור, א"א לחייב בזה משום אש ובור, אלא היינו דהזיקות שאינם נעשים אלא ע"י מעשה הבהמה, אינם בכלל אש ובור, אך הכא הרי ההיזק נעשה ע"י שנתקלים בגוף הבהמה, וא"צ בזה למעשה הבהמה, שהרי מה שנתקלים בה הוא אף אם תמות וליכא לכח הבהמה כלל, וע"כ אף דחשבינן לה גם כמעשה דהבהמה, משום דרבצה מדעתה, וחשבינן לה כמתקלת את הנופל, מ"מ אי"ז מפקיע מזה תורת בור, ודו"ק.

ויש להוסיף, דאי נימא דלא כן, יהא נמצא לדעת הריא"ז, דאם רבצה הבהמה מדעתה ברה"ר ונתקלו בה פטור, ואם נפלה שלא מדעתה ונתקלו בה יהא חייב, וזה רחוק, - והיינו משום דבכל רבצה מדעתה, נכלל גם נפילה שלא מדעתה, ומה דיש בזה גם רביצה מדעתה, אינו טעם שלא יהא בזה להחיוב דמחייבינן כשנפלה שלא מדעתה, וכמש"נ.

ח] אמנם צ"ע בזה לדעת רש"י, שנת' לעיל סק"ג ללמוד מדבריו בסוגיא דדליל, דא"צ לשמור על ממונו שלא יעשה בור, וע"כ אף בדליל שלו אינו חייב אלא כשהשליכו לרה"ר, ולפ"ז תיקשי דמ"ט מחייבינן כשהוזקה המהלכת ברבוצה, ולא פטרינן לי' מכח הא דאיש בור ולא שור בור, אך למש"נ בסימן י"ב (ב) סקי"ד בדעת רש"י דלא פטר אלא בדליל שנעשה בור ע"י התרנגול, אך כל דנעשה בור ע"י רוח ה"ה חייב, משום דצריך לשמור על ממונו שלא יעשה בור, ניחא, וכמש"נ שם סקט"ז.

**ג**

ט] ונראה די"ל בזה, ובהקדם, דהנה בפירש"י לקמן בסוגין כתב במש"א דאם הרביץ השור גללים ונטנפו כליו של בעה"ב פטור, ז"ל, ודוקא כליו אבל הוא עצמו הוזק חייב בעל השור, ולא פטרינן לי' משום איש בור ולא שור בור, דכל מידי דהוו דידי' בשעת נפילה כגון גללים וכגון שנפלה גמלו ולא העמידה מחייבינן לי משום בור ואע"ג דאיהו לא כריי' אלא הגמל כרהו, כיון דבשעת נפילה דידי' הוא ועלי' לסלוקי כמו דכריי' איהו דמי ואע"ג דמפקר לי' בתר שעתא, ול"ד לשורו שחפר בור ברה"ר דחפירה לאו דידי' היא, ולדליל הנקשר ברגל התרנגול מאליו דדליל לאו דידי' הוא, עכ"ל.

והתוס' שם כתבו ע"ז, ז"ל, ולר"י נראה וכו' לפי המסקנא דאמר דמפקר להו, אפי' הוא עצמו פטור, מידי דהוה אמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס וכו', ופ"ה נראה יותר, שאין נראה שחוזר ממה שלא פטר אלא כליו, וחשיב האי מפקיר נזקין לאחר נפילת פשיעה, שפושע הוא שמכניס שורו שלא ברשות שדרכו להרביץ גללים, עכ"ל.

י] והנה בביאור ד' התוס' דחשבינן לה כמפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה, יל"פ בתרי גווני, חדא, דכיון שהכניס השור עם הגללים, והו"ל רוח מצוי' שירביץ השור את הגללים, הו"ל כאסו"מ שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצוי', דחייב משום בור, דהכא חשיב כהכניסו בידים, וכמש"כ כן בתורי"ד בסוגיין, וכתב דמה"ט הוא לי"ב לפטורא דולא שור בור, ומה"ט ה"ה חייב נ"ש אף על היזק דמשונה, - ועוד, דאף בלא הא שהכניס השור בידים, מ"מ כיון דצריך לשמור על ממונו שלא יעשה בור, ע"כ מוטל עליו לשמור על הגללים שלא יעשו בור, וכל שהניח השור ברשות חבירו והטיל גללים, נמצא דנעשה הבור בפשיעתו, וע"כ הוא חייב.

והנה משמעות ד' התוס' שכתבו לדבריהם בדעת רש"י, ומזה מוכח כדרך בתרא, דאי נימא כדרך קמא דהא דמחייבינן לי' הוא משום דבהכנסת השור עם הגללים חשיב כמניח אסו"מ בראש גגו, הרי אי"ז מתישב כלל בד' רש"י שכתב להדיא דטעם חיובו הוא משום דהוו הגללים דידי' בשעת נפילה, וכתב דה"נ בשור שחפר בור ובדליל הנקשר ברגל התרנגול, אם הו"ל דילי' ה"ה חייב, ולדרך זו הרי אי"ז שייך כלל להא דהוו הגללים דידי', - ובע"כ דמכוון ד' התוס' הוא כדרך בתרא, דחיובו הוא משום דהגללים הוו דידי' ומוטל עליו לשמרם שלא יעשו בור, וזהו שכתב רש"י דחיובו הוא משום דהוו הגללים דידי' בשעה שנעשו בור, וכיון שהי' מוטל עליו לשמרם שלא יעשו בור, ע"כ חשיב דנעשה הבור בפשיעתו, וע"כ הוא חייב אף אחר שהפקירם, ומש"כ רש"י דחיובו הוא משום דעלי' לסלוקי, לאו היינו דהכא הוי חיובו משום שלא סילקם, אלא היינו דכיון דבור דממונו מוטל עליו לסלקו, ה"נ מוטל עליו לשמור מתחילה שלא יעשה הבור, וע"כ הוא חייב.

יא] אמנם צ"ע בזה במש"כ רש"י דל"ד לשורו שחפר בור ברה"ר דחפירה לאו דידי' היא, והרי דאם הי' החפירה דידי' הי' חייב, והרי בשור שחפר בור בחצירו לא מחייבינן מכח הא דצריך לשמור על ממונו שלא יעשה בור, וכמש"כ החזו"א,[[2]](#footnote-3) ונת' לעיל סק"א, וא"כ מ"ט אם חפר שורו בור ברשותו ה"ה חייב, ואמנם דכל שנודע לו שחפר בור ויש לו שהות למלאותו ה"ה חייב, אך בד' רש"י דמדמי לה לדינא דגללים מבו' דה"ה חייב אף כשלא הי' לו שהות למלאותו אח"כ.

ועד"ז צ"ע במש"כ רש"י דל"ד לדליל הנקשר ברגל התרנגול דדליל לאו דילי' היא, ומבו' דאם הוי הדליל דילי' ה"ה חייב, וזה דלא כמש"נ לעיל סק"ג ללמוד מדבריו לעיל די"ט: דאף בדליל דילי' אינו חייב, אלא כשהשליכו ברה"ר, אך כל שלא השליכו ברה"ר אלא שלא הצניעו, אינו חייב עליו, ולא אמרינן דמוטל עליו לשמור על הדליל שלא יעשה בור, וא"כ מ"ט בדליל הנקשר ברגל התרנגול, אם הוי הדליל דילי' ה"ה חייב, ומ' דהיינו אף קודם שנודע לו והי' לו שהות לסלקו, וכנ"ל, - ועמש"נ לישב בזה בסימן י"ב (ב) סקי"ח.

יב] ובשטמ"ק בסוגיין כתב בשם ה"ר ישעי' בביאור ד' רש"י, ז"ל, ולהא דפירש ריב"א לעיל דאפי' בנפילת אונס אם שהה כדי שיכול לסלקו קודם שהפקירו הו"ל השהי' פשיעה, ניחא פירש"י דבכה"ג מיירי הכא, דאע"ג דהטלת גללים אונס הוא, הואיל והי' לו לסלקו קודם שהפקירו, הו"ל מפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה, עכ"ל.

אך הדבר מחודש לפרש דאיירי בשהי' לו שהות לסלקו קודם שהפקירו, שהרי אמרינן דסתם גללים אפקורי מפקר להו, ובפשוטו הוי ההפקר מיד, - והנה אמנם מבו' בד' רש"י דבשעת נפילה הוו דילי', והרי דל"ה הגללים הפקר בשעת נפילה,[[3]](#footnote-4) אך לכאו' נראה דמיד בשעה שראה את הגללים ודעתו שלא ליטלם הו"ל הפקר, ונמצא דלא הי' לו שהות לסלקם קודם שהפקירם, וצ"ע בזה.

**ד**

יג] אמנם הנה באמת משמעות ד' רש"י הוא, דהא דבמידי דהוי דידי' בשעת נפילה ה"ה חייב, הוי זה הגבלה בדינא דאיש בור ולא שור בור, דלא פטרינן משום הא דולא שור בור, אלא במידי דל"ה דילי' בשעת נפילה, אך במידי דהוי דילי' בשעת נפילה, ה"ה מתחייב על כריית שורו.

והביאור בזה נראה, דהרי חזינן דבלא מיעוטא דאיש בור ולא שור בור, הי' מתחייב על בור שחפר שורו, והרי דמוטל עליו לשמור את שורו שלא יעשה בורות, וכל שחפר שורו בור, הו"ל פשיעה דילי', - וי"ל דהא דממעטינן מקרא דולא שור בור, היינו דוקא בבור ברה"ר, דעיקר חיובו הוא משום כרייתו, ובזה הוא שנתמעט דאינו חייב על כריית שורו, אך בבור ברשותו דחיובו הוא משום דהוי ממונו, ואך דבעינן שיהא פושע בקיום הבור, דמה"ט מחייבינן לי' אם הו"ל לסלוקי, הרי דכל שנחפר הבור ע"י שורו והוי פושע בכריית הבור, ה"ה חייב עליו.[[4]](#footnote-5)

יד] ויש להביא מקור לזה, ממש"כ בשטמ"ק בסוגיין בשם הר"א מגרמיישא, ז"ל, מקשים למ"ד בור דאית לי' בעלים בעינן, וא"כ היכי דריש איש בור וכו', אפי' כשהשור חפרו כיון דעלי' רמי למלויי כמאן דחפרו הוא דמי, עכ"ל.

וצ"ע, דאף דחיובא דבור הוא רק בבור ברשותו, ובבור ברשותו ה"ה חייב אף כשהשור חפרו משום דעלי' רמי למלויי, מ"מ נפ"מ רבתא בדינא דולא שור בור, דאלמלי הא דממעטינן דאינו חייב על כריית שורו, הי' מתחייב כשחפר שורו בור ברשותו, אף אם ל"ה לו שהות למלאותו, וכיון שנתמעט דאינו חייב על כריית שורו, ובאנו לחייבו משום דהו"ל למלויי, אינו חייב אלא כשהי' לו שהות למלאותו.

ולכאו' מבו' מזה, דכל הא דנתמעט דולא שור בור, הוא רק בבור ברה"ר דחיובו הוא על כרייתו, ובזה הוא שנתמעט דאינו חייב על כריית שורו, אך בבור ברשותו דמחייבינן לי' מכח הא דהו"ל למלויי', אף כשלא כרה אותו, ה"נ יש לחייבו כשחפרו שורו, דהו"ל כפושע בקיום הבור, וע"כ למ"ד דחיובא דבור הוא רק בבור ברשותו, לא משכח"ל למיעוטא דולא שור בור.[[5]](#footnote-6)

טו] ולפ"ז מתישב היטב הא דמחייבינן כשהוזקה המהלכת ברבוצה משום בור, אשר קשיא למשמעות ד' רש"י דא"צ לשמור על ממונו שלא יעשה בור, דא"כ מ"ט הוא חייב, ולא פטרינן לי' מכח הא דאיש בור ולא שור בור, - ולפמש"נ הרי דלרש"י לטעמי' ניחא, דכל הא דפטרינן משום איש בור ולא שור בור, הוא רק בבור דלאו דילי', אך בבור דילי' שנחפר ע"י שורו ה"ה חייב עליו, וע"כ ברבוצה דהויא דילי', ה"ה חייב, וז"ב.

1. נראה דד' החזו"א קיימי בגונא שחפר השור בור בחצירו סמוך לרה"ר, דבזה י"ל דהי' לו לשמור חצירו שלא יעשה בה בור, אך בגונא שחפר השור בור באמצע חצירו ואח"כ הפקיר רשותו, אין מקום לחייבו על מה שלא שמר חצירו שלא יעשה בה בור, שהרי ל"ה מוטל עליו כלל לשמור חצירו מכך, כיון דאף אם יעשה בה בור, אינו מזיק את הרבים, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם הנה למש"נ לעיל סק"א בהערה, דכל ד' החזו"א קיימי על גוונא שחפר השור בור בחצירו סמוך לרה"ר, אך בגונא שחפר בור באמצע רשותו, אין מקום לחייבו מכח הא דהי' לו לשמור על חצירו שלא יעשה בה בור, הרי לפ"ז י"ל בדעת רש"י, דלעולם יש לחייב בשור שחפר בור בחצירו מכח הא דצריך לשמור על ממונו שלא יעשה בור, והא דבסוגיין לא מחייבינן מכח זה, הוא משום דאיירי כשחפר השור בור באמצע חצירו, וכמבו' כן בפירש"י, ולפ"ז שפיר כתב רש"י דהא דפטרינן בשורו שחפר בור הוא רק משום דהחפירה לאו דידי' היא. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונראה דזה מתפרש למש"כ רש"י בב"מ דכ"ז. דמש"א התם דגללים אפקורי מפקר להו, היינו דמפקירן למי שטרח בו, והרי דלאו כללא הוא דלעולם הוו הגללים הפקר כשאינם ברשותו ואינו מפקירם אלא למי שטרח בו, וע"כ הכא ל"ה הגללים הפקר מיד בשעת נפילה, - ועי' בפירש"י בב"מ דק"ב. ד"ה ותורי דאתו מעלמא, וצ"ע בזה [↑](#footnote-ref-4)
4. ונתחדש לפ"ז, דליחשב פושע בקיום הבור, ל"ב שיהא תורת הפשיעה שעליו מכח דין הבור עצמו, אלא אף אם הוי פושע מכח דין שמירת שורו שלא יחפור בור, סגי בהכי לחשבו כפושע בקיום הבור, - ועד"ז נת' במק"א לדעת כמה מקמאי לעיל דכ"ח:, דאף דבבור מיעטה התורה בשמירתו, מ"מ אם חפר בור בעצמו, יש מקום לחייבו אף אם הו"ל כרוח שאינה מצוי', דכיון דהוא נתבע על שמירת גופו גם בכה"ג, חשבינן לי' כפושע בקיום הבור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה אמנם יש מקום לפרש ד' הר"א מגרמיישא בע"א, והוא למשמעות ד' התוס' לעיל דכ"ב. דהא דבלא מיעוטא דולא שור בור הי' חייב על בור דשורו, לאו היינו דכ"ה דאם כרה הבור בעצמו הו"ל בור דידי', ה"נ אם חפר שורו בור חשיב כבור דידי', אלא היינו דכ"ה דכשכרה הוא בור, חשיב כמזיק ע"י הבור וה"ה חייב על נזקיו, ה"נ כשחפר שורו בור, חשיב דהשור מזיק ע"י הבור, וע"כ מתחייב הבעלים על נזקיו, - ולפ"ז נראה פשוט, דלמ"ד דחיובא דבור הוא רק בבור ברשותו, אין מקום כלל לחייב על בור שחפר שורו, ול"ב קרא למעוטי, שהרי אף הוא עצמו שחפר בור אינו מתחייב עליו, ואינו מתחייב אלא על בור שהוא שלו, ובשור לא משכח"ל כה"ג דהוי הבור של השור, - אך אי"ז מתישב היטב בל' הר"א מגרמיישא, דהק' מכח מש"א דכיון דעלי' רמי למלויי' כמאן דכריי' דמי, ולהנ"ל א"צ לזה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)