השוכר את האומנין ושכירות בתים
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ - הרב משה חדש

**בס"ד חורף התשפ"א - בבא מציעא**

פר' השוכר את האומנין

**השוכר את הפועלים והטעו זא"ז**

**דף ע"ו ע"א - רי"ף ורא"ש ריטב"א ישנים, טור ב"י וב"ח ושו"ע סי' של"ב סעי' א - ב'. גמ' קי"ח ע"א ורשב"א שם.**

**גמ' אי דאמר בעה"ב בד' ואזיל איהו אמר להן בתלתא וכו' סביר וקביל.** ועי' בש"ך של"ב ס"ק י' שהשליח אינו נוטל ד' מבעה"ב וכן הוא בריטב"א הישניםשכל מה שהרויח הוא לבעלים**,** וכנראה הביאור שאינם פועלים שלו והוא שכיר של בעה"ב אלא הם פועלים של בעה"ב [דאע"פ ששינה מבעה"ב כל ששינה טובתו לא בטל הקציצה]. ול"ק אמאי לא ישלם לו משום נהנה דמה שקצץ פחות הוא רק גורם הנאה אבל הם עשו לבעה"ב כמש"כ. ויש לעיין אמאי לא יתבע דמי תיווך ועי' קובץ תשובות ח"א סי' ר"ה דאיה"נ אלא הכא מיירי שאין תובע מדין סרסור.

**ולחזי פועלים היכי מיתגרי** ופרש"י דאי מתגרי בד' אף שבעה"ב אמר לו לשכור בג' ישלם להם ד' דהא קתני נוטל מה שההנהו, ומבואר שהוא מדין נהנה ולא מדין פועל, וכההיא דהשוכר בשלו והראהו בשל חבירו דאחר שמשלם להם נוטל מבעה"ב כפי מה שההנהו אע"פ דלא קצץ עם בעה"ב כלל, וה"נ דכוותה אלא דהכא נתחדש דאע"פ דבעה"ב גילה דעתו דנותן רק ג' מ"מ כיון דבטלה השליחות משלם לפועלים מדין נהנה אף שהוא יותר ממה שקצץ ומבואר דמאחר שבטלה השליחות אין לחייבו מדין פועל אלא משום דנהנה. אמנם יש שכתבו שמהרי"ף והרא"ש נראה דלא בטלה השליחות לגמרי אלא רק הקציצה בטלה אבל עדיין חייב מדין פועל. ויותר משמע כן בריטב"א שהרי הם כפועלים שעשו מלאכה שלא בקציצה ששמין כמה ראויין ליטול וכ"ה בריטב"א הישנים דהוי כמאן דאגרינהו סתם דנוטל כמנהג המדינה דכיון דאמר להם שכרכם על בעה"ב עליה דידיה סמכו. וכתב דרש"י פי' בע"א. והיינו דלדבריו חיובו הוא כפועל והא דבטלה השליחות הוא רק לענין הקציצה, ודלא כרש"י. [ולענ"ד יל"פ ברי"ף כרש"י וצל"ע].

ונפ"מ אי חיובו משום דנהנה או משום פועל, עי' להלן דלפועל א"א לפרוע בשו"כ אבל אי משום יורד ומדין נהנה יכול לפרוע אף בשו"כ. וראיתי לדון בבעה"ב שהראה לשליח לעשות בשל חברו אם שינה שליח דהכא אין נהנה, ולהראשונים הנ"ל דבטל השליחות לגמרי וא"א לחייבו מדין פועל לא יהא חייב. ואף אי נימא דמדין ערב יהא חייב אך כיון שבעה"ב אמר ג' לא יתחייב ד' כמנהג המדינה דהא לא נהנה. ועי'.

עי' ברעק"א שהקשה איך יכולים הפועלים לתבוע מבעה"ב ד' יאמר להם שיוכיחו שהשליח אמר להם ד', וצידד דכיון שהמלאכה שוה ד' אלא שהספק דלמא סבר וקיבל חשיב כספק מחילה דחייב אך הוכיח מהרי"ף דלא כן עי"ש שהאריך בזה.

הנה הגמ' מיירי כשאמר להם שכרכם על בעה"ב דהם תובעים את בעה"ב אבל באופן שאמר להם שכרכם עלי שהם נוטלים מהשליח כפי מה שקצץ עמהם והוא תובע את בעה"ב לשלם לו על מה שנהנה לא נתפרש בגמ' כמה יטול מבעה"ב, ואיכל"מ שכיון דבעה"ב קצץ עמו לשלם לו ג' אין יכול לתבוע ד' אף אם זהו שכר הפועלים בשוק, וכמו כל פועל שקצץ פחות מהשוק דאין יכול לתבוע משום נהנה.

ועי' ב"י סי' של"ב שהוכיח מהטור בשם הרמ"ה דאין יכול ליטול יותר מד' ומשמע דד' נוטל אף שקצץ עם בעה"ב ג'[[1]](#footnote-1), וכתב שכ"מ גם ברש"י שגם באמר להם שכרכם עלי נוטל מבעה"ב כפי מנהג המדינה, ובבהגר"א ציין לרש"י ד"ה ולחזי. וצ"ע מהיכן משמע מרש"י כהרמ"ה, דמש"כ רש"י דאע"פ שלא ציוהו הא קאי על ברייתא דנוטל מה שההנהו דלא קצץ עמו כלום ומש"כ דע"כ ניתיב בעה"ב ד' הא קאי על הפועלים כשאמר להם שכרכם על בעה"ב ובזה הרי מפורש בגמ' דאי מתגרי בד' נוטלים ד'. וצ"ע. **שו"ר באולם המשפט** שהעיר בזה שאין ראי' מרש"י דמשלם לשליח ד' עי"ש.

ובדעת הרי"ף והרא"ש פי' הב"י מדכתבו בסתמא דחוזר ונוטל ג' מבעה"ב משמע דאף כשמנהג המדינה ליתן להם ד' אין נוטל מבעה"ב אלא ג' כמו שקצץ עמו וכ"מ ברמב"ם פ"ט ה"ג משכירות שאם אמר שכרכם עלי נותן להם ד' ונוטל מבעה"ב ג' והשאר מפסיד וכשאמר שכרכם על בעה"ב נותן להם בעה"ב כמנהג המדינה ומשמע להדיא דבשכרכם עלי בכל גווני נוטל מבעה"ב רק ג'. ולפי"ז תמה על הטור שלא הביא לשיטתם. אולם הדר"מ והב"ח פליגי על הב"י וכתבו שלכו"ע משלם ד' כמו שההנהו ומה שסתם הרי"ף דמשלם ג' מיירי כשהמחיר הוא ג' וכ"כ בבהגר"א. אכן עי' ברעק"א על השו"ע שהביא מהריטב"א והוא בריטב"א הישנים שמשלם ג' דלא כהרמ"א והש"ך והגר"א. וכ"מ במאירי.

ועיקר הדין צ"ב דמהיכי תיתי שיוכל השליח לתבוע מבעה"ב יותר ממה שקצץ עמו דהא סבר וקיבל, וכמו כל פועל שאין יכול לתבוע יותר ממה שקצץ אף כשהפועלים מיתגרי בד' [ובשלמא להפועלים עצמם י"ל שכיון שלא שמעו ממנו ליכא למימר דסברו וקיבלו וגם דכלפיהם לא חל הקציצה אבל לגבי השליח הרי קצץ ואין יכול לומר שמבטל הקציצה]. וכן הקשה באולם המשפט שם. [ושמא הכא לא גילה דעתו דאין רוצה יותר אלא שקצץ ליתן ג' ובאמת אם יאמר להדיא שאין רוצה ליתן יותר מודו הטור והשו"ע דאין חייב ליתן אלא מה שקצץ, וצל"ע].

וי"ל דכששלחו לשכור פועלים הקציצה היא עם הפועלים והשליח אינו אלא סרסור ביניהם, וכן נראה בראשונים ששליח בעה"ב הוא. וא"כ י"ל דכלפי השליח אין כאן קציצה דהקציצה היא עם הפועלים, וכיון ששינה מהשליחות בטלה השליחות כדכתב הרי"ף ובעה"ב חייב להם רק מדין נהנה. וממילא גם כלפי השליח אין חייב לו מחמת הקציצה כיון שלא קצץ עמו אלא דמ"מ חייב לו כששילם לפועלים מדין נהנה ולכן אם מתגרי בד' נוטל השליח ד', [ואף שיטעון עליו אמאי לא קצץ עמהם ג' והפסידו בכך אין זה אלא תרעומת][[2]](#footnote-2).

מיהו זה א"ש כשאמר להם שכרכם על בעה"ב אבל הכא שאמר להם שכרכם עלי והרי הם תובעים מהשליח א"כ הם עשו עבור השליח ולא עבור בעה"ב [ואפי' אם קצץ בג' כבעה"ב] ובעה"ב נתחייב לסרסור, וזהו שנתקשה באולה"מ עי"ש. ואפשר דמ"מ מצד בעה"ב ההסכם היה שיקח פועלים בשליחותו אלא שהוא אמר להם שכרכם עלי, ועוד י"ל דאף באמר שכרכם עלי הוא רק מדין ערבות אבל הם עושים עבור בעה"ב, ותביעתם היא גם מבעה"ב שעשו עבורו ואין השליח פועל שלו על ידם וע"כ מה שאמר בעה"ב בג' לא הוי קציצה עם השליח. אלא שהשליח משלם עבורו מדין ערב ועל זה נתחייב בעה"ב לשלם לו כשנתן להם בשליחותו וגם כששינה משליחותו שלא חלה הקציצה סו"ס הוא מהנה את בעה"ב ששילם עבורו [ואף אם פורע חובו פטור הכא גלי דעתיה דניחא ליה שישלם עבורו ועי' בסמוך]. [ואם אמר להם ג' ומנהג הפועלים ליטול ד' אי חוב בעה"ב לשליח הוא משום ששילם עבורו אין נוטל אלא ג' אבל אם חיובו משום דההנהו מסברא נוטל ד' מבעה"ב משום דנהנה, אלא רק משום דאין עושה סחורה בפרתו של חבירו אין יכול ליטול יותר ממה ששילם להם כמש"כ הרמ"ה כששילם להם ד' ומנהג הפועלים ליטול ה' דאינו נוטל מבעה"ב אלא ד'].

וראיתי להעיר דאף מדין נהנה מצינו ברמב"ן ב"ב דף ד' שיכול לומר ליורד טול עציך ואבניך כיון שגילה דעתו דלא ניחא ליה לשלם לו. וה"נ הא גלי דעתיה דלא ניחא ליה לשלם אלא ג' ועי' ערוה"ש שכ"כ. וע"כ צ"ל דלא נתכוון שאין מוכן לשלם יותר אלא רק דלא קצץ אלא ג' וממילא כשבטלה הקציצה מתחייב כמנהג המדינה, וצל"ע עוד.

וביתרון האור על המשניות הקשה אמאי חייב בעה"ב לשליח כשפרע להם הא הוי כפורע חובו של חבירו דפטור והכריח מזה דחיוב בעה"ב מעיקרא הוא לשליח דהפועל עשה לבעה"ב בשליחותו ומיד נתחייב בעה"ב לשליח ולכך לא הוי פורע חובו [ועי' תוס' ב"ק דף נ"ח וברא"ש שם שעמדו בזה, ויל"פ דבריהם כהיתרון האור]. אמנם זה רק כשאמר לפועלים לעשות בשלו והראהו בשל חבירו, אבל אם אמר להם מתחילה לעשות בשל חבירו הוי כערב דתן לו ואני פורע דבעה"ב מתחייב לפועלים אלא שהשליח נתחייב לשלם להם חוב הבעה"ב, וע"כ מה שמשלם לו ולא הוי כפורע חובו הוא רק דמעיקרא הוי כאילו שלחו לשלם להם וכששולח לשלם חובו מתחייב [כ"נ כוונתו], ולפי"ז ביאר דעת הב"י אליבא דהרי"ף דאין חייב לשלם לו אלא ג' אף שפועלים מתגרי בד', דעל הזוז היותר הרי הוא כפורע חובו של חבירו ופטור. ועצ"ע.

**גמ' דתניא השוכר את הפועל לעשות בשלו והראהו בשל חברו נותן לו שכרו משלם ונוטל מבעה"ב מה שההנהו.** ובפשוטו הטעם דמתחייב לפועל הוא משום הקציצה דהוי כפועל שלו. אולם הרשב"א דף קי"ח פי' דחייב מדין ערב כיון שהפועל ההנה את חברו על פיו והוי כאילו נהנה הוא וע"כ אם הראהו בשל הפקר פטור דלא נהנה אדם על פיו [עי' רשב"א קידושין ד"ח ע"ב]. ומבואר עוד ברשב"א דמה"ט אף כשלא אמר לו להדיא שכרך עלי חייב לשלם לו וכוונתו נראה דכשאמר לו שכרך עלי אף בלא דין ערב חייב כיון דנתחייב לו אבל בסתמא שלא אמר לו להדיא שישלם לו ע"כ דחיובו משום דמהני ליה כאילו קיבל הוא את ההנאה. וצל"ע.

בדין זה שאמר שכרכם עלי עי' עוד בחת"ס ? שאינם פועלים של בעה"ב כלל. ויל"ע עוד בשו"ת מהר"ם מינץ סי' כ"ח דאינם פועלים שלו אלא הוא רק כבטחון וערבות עבור בעה"ב ואם בעה"ב פטור ממילא גם הוא פטור. [ונפ"מ כגון דהיה אונס לבעה"ב והוא סבר שהפועל יודע שיתכן שיהא אונס והשליח פשע שלא אמר כן לפועל. עי"ש היטיב].

**גמ' לא צריכא דאיכא דמתגר בד' ואיכא דמתגר בג'**. והיינו שבזה אין יכולין לתבוע ד' בסתמא אלא אם קצצו להדיא וכשאמר להם שכרכם על בעה"ב אין חייב אלא ג'. ועי' ברי"ף וברא"ש דדעתייהו אתרעא זילא ועלייהו רמיא לגילויא לבעה"ב דלא מתגרי אלא בד'. וצ"ב שהרי אמרו ד'. ואולי י"ל דאין סומכים לגמרי על השליח והוי להו לומר לבעה"ב עצמו דאין נשכרים אלא בד' ודוחק. ויותר נראה דכוונתם דבעה"ב דעתיה אתרעא זילא ואין מתחייב ד' וכל שלא אמרו לו להדיא אין מתחייב לשלם להם.

**פועלים שהטעו זה את זה [ב]**

**בדברי הרי"ף והרא"ש** הנ"ל שפי' דבאיכא דמיתגרי בד' ואיכא בג' משום דדעתיה אתרעא זילא. העירו דצ"ב אמאי הוצרכו לזה דתיפו"ל שלא נהנה יותר מהמנהג להשכיר עצמם, ומזה משמע דס"ל דאף שבטלה השליחות לא בטל אלא לענין קציצת הסכום שישלם להם אבל עדיין הם פועלים שלו ורק שהם פועלים שכרם בשתם שמשלם כפי מנהג המדינה ולפי"ז כשהפועלים נשכרים בד' גובים ד' מדין פועל ולא כרש"י מדין נהנה וזהו דמקשה הגמ' לחזי פועלים היכי מתגרי, ואף שגילה דעתו דאינו נותן אלא ג' כיון שלא אמר להם לא מהני תנאו והוי כלא קצץ ונוטלים כשכר הפועלים בשוק.

ולעיל הובא דבשכרכם עלי שנוטלים מהשליח ד', פי' הב"י דפליגי רש"י והרי"ף אם השליח נוטל מבעה"ב ד' כמו שנוטלים הפועלים או דנוטל רק ג', ונתקשינו דאי לרי"ף דין השליח חלוק מהפועלים משום שעשה על דעת בעה"ב שאמר בג' ה"נ נימא לרש"י דמיירי רק לגבי הפועלים, ולהנ"ל י"ל דלרש"י שהפועלים נוטלים ד' מבעה"ב משום דנהנה ה"נ השליח גובה ד' מדין נהנה [ולא מהני מה שבעה"ב גילה דעתו כנ"ל] אלא דלרי"ף הפועלים נוטלים ד' מדין פועל של בעה"ב דנוטל כסתם פועלים שבשוק, אבל השליח שלא הורידו להיות פועל שלו לא נתחיב לו מדין פועל, ואע"פ שאמר שכרכם עלי הוא אינו פועל של בעה"ב, אלא שהוא אחראי לשלם להם מה שהם עשו לבעה"ב והוא גובה מבעה"ב מה ששילם עבורו ולא הוי כפורע חובו דעלמא דעל דעת כן הורידו בעה"ב כמש"כ ביתרון האור. מיהו בב"י משמע שגם לרי"ף זה נכלל בדין מה שההנהו עי"ש. וצל"ע. ושו"ר [בס' אבן יעקב ועוד] דיל"פ איפכא דלרי"ף איכל"מ דבעה"ב גילה דעתו דלא שוה לו העבודה יותר מג' וחשיבא לגבי הזוז הד' כאין עשויה ליטע ומה שהפועלים גובים ד' הוא משום דין פועל כנ"ל, משא"כ לרש"י שהם נוטלים ד' מדין נהנה ה"נ השליח נוטל ד' מדין נהנה. ודו"ק.

**גמ' איבעית אימא וכו' דאמרי ליה כיון דאמרת לן בד' טרחינן ועבדינן לך עבידתא שפירתא.** בגמ' מבואר סברא זו לענין התרעומת **אולם** הרי"ף [להלן בכללא דמילתא] כתב כן על מה שגובים ד' מבעה"ב כשניכר שעשו עבידתא שפירתא **דאמרי ליה אי לאו דאמר לן שלוחך ד' לא הוי טרחינן ועבדינן** **לך מאי דשויא ד'.** ומבואר שאם השליח אמר ג' כדברי בעה"ב אין גובים ד' ואף שעבדו עבודה טובה יותר, וצ"ב אמאי לא ישלם מדין נהנה ואי משום דבעה"ב גילה דעתו דאין רוצה אלא עבודה זולה, אמאי כשאמר השליח ד' צריך לשלם דמה מחייבו בדברי השליח כשלא עשה כשליחותו. ועי' הג' חו"י שתמה בזה. ועי' ערוך השלחן ס"ג דכיון שאמר השליח ד' דבטלה השליחות והרי הם כעושים מעצמם דמשלם להם כפי שיווי העבודה והרי היא שוה ד', ועי"ש דליכא גילוי דעתא דלא ניחא ליה שיעבדו יותר. ונראה מדבריו דכשלא בטלה השליחות אין גובים ד' ה"ט משום דהם עושים בתורת פועלים שלו להכי אין יכולים לגבות מדין יורד, [ולא אמרינן דהחלק שהוסיפו נעשה בתורת יורד]. אבל כשאמר השליח בד' בטלה השליחות ושיווי העבודה הוא ד' מיהו עצ"ע ברי"ף אמאי בעינן לומר שעשו עבידתא שפירתא רק מחמת שהשליח אמר בד'. וצל"ע.

ובשו"ע ס"ב מבואר יותר דאף שבעה"ב אמר בד' אם השליח אמר בג' אין להם אלא ג' אף כשעשו עבודה שוה ד' והיינו עבידתא שפירתא וצ"ל כנ"ל דכיון שהם פועלים שלו אין להם דין יורד. ועי' ברמ"א שזה גם באמר שכרכם על בעה"ב [וע"ש בבהגר"א שהוכיח כן מהסוגיא] ואף שהשליח שינה מבעה"ב, בכה"ג שפיחת ממה שאמר בעה"ב ד' לא בטלה הקציצה כמש"נ לעיל ועדיין הם פועלים שלו.

עי' בטור שדין זה הוא גם כשכולם נשכרים בג' כיון שמלאכתם שוה ד' גובין ד' אולם ברא"ש להלן בהא דאמרו לו כמו שאמר בעה"ב כתב דכשעשו עבידתא שפירתא ויש שנשכרים בג' ויש בד' נוטלים ד' ודייק מזה הב"י דמשמע שאם כולם נשכרים בג' אף שעשו עבידתא שפירתא אין יכולים לגבות ד' וכתב דיש לדחוק ברא"ש דלאו דוקא הוא וכ"כ בהגר"א עי"ש והש"ך ס"ק ח' תי' דמש"כ הרא"ש שיש נשכרים בג' קאי על העבידתא שפירתא שיש שעושים אותה בד' שאם כולם נוטלים ג' א"א לגבות ד' עי"ש. וצ"ע דאף אם רק מקצת אנשים נוטלים ג' אמאי יגבה ד' הרי אין זה שיווי העבודה ואף על עבודה רגילה נוטלים כפחות שבפועלים, ועי'.

**הירושלמי** פי' המשנה באופן שהפועלים הטעו את בעה"ב שאמרו לו שהדרך הפועלים שנשכרים בי' ונתברר שנשכרים בה', וכן להיפך דבעה"ב הטעה אותם ששכרן בה' ונמצא ששכרן בי'. ועי' נמוק"י בשם הרשב"א שהבבלי פליג על הירושלמי דהוי שכירות בטעות דבעה"ב לא הסכים לשלם י' אלא מפני שכך נוטלים כולם ונוטלין רק ה' כפחות שבפועלים, ורק כשהשליח אמר להם בסתם שיטלו ג' סברו וקיבלו אלא שיש להם תרעומת. וכ"כ הרמ"א ס"ד. אמנם הש"ך ס"ק ט"ז כתב שזה רק כשהטעו פועלים את בעה"ב שלא הסכים לשלם י' אלא משום שסבר שזה דמי הפעולה, אבל כשבעה"ב הטעה את הפועלים י"ל דמודה הבבלי [ודלא כהרמ"א] דאדעתא דהכי נשתכרו שיקבלו פחות ואף שטעו שכן דעת בעה"ב מ"מ סבור וקביל ונוטלין כמו שקצץ עמהם אף שהפחות שבפועלים נוטל יותר. וכמו דכשבעה"ב אמר בד' והשליח אמר בג' סבור וקביל ול"א דהוי קציצה בטעות וה"נ הכא, [ומה שלא פי' מתני' דהטעו זא"ז על בעה"ב ופועלים דאטעו אהדדי משום דכיון דא"א לפרש כן על פועלים שהטעו את בעה"ב שוב א"א לפרש לשון המשנה הטעו זא"ז על בעה"ב ופועלים]. ועי"ש שנסתייע לזה מלשון הנמוק"י. ועי' רעק"א [שם ובחי'] שבנמוק"י משמע דלא כהש"ך שגם בזה משלם כפי מנהג הפחות שבפועלים, מדכתב שבהטעו זא"ז הוי כבלא קציצה ומשלם כדרך הפחות שבפועלים. [מיהו הנמוק"י לא מיירי בכה"ג אלא כשהטעו זא"ז]. ומה שמדמה הש"ך ד"ז לפועלים שהסכימו בג' כתב הרעק"א דלא דמי דבקצץ ג' לא תלה בשיווי המלאכה בשוק אלא שמדעתו הסכים לזה אלא שלא ידע שבעה"ב אמר ד' וכיון דסו"ס הסכים לזה סבור וקביל משא"כ הכא דבסתמא גובים כשיווי המלאכה ולא הסכימו אלא משום דסברו שזהו שיווי המלאכה והוי טעות הוי כלא קצץ דנוטל כפחות שבפועלים. ועי'.

**גמ' פשיטא אמר בעה"ב בג' ואזיל איהו ואמר בד' ואמרו לו כמו שאמר בעה"ב דעתייהו אעילויא.** והיינו דלא אמרינן דדעתם שאם אמר בעה"ב בפחות הם מסכימים לפחות כמו שאמר בעה"ב אלא דעתם ליטול ד'. עי' תוס' ד"ה דעתייהו דקאי אשכרכם עלי דאי אמר על בעה"ב למאי נפ"מ הרי אין יכולים לתבוע מבעה"ב יותר ממה שאמר. ורש"י פי' דנפ"מ אף בשכרכם על בעה"ב שיש להם תרעומת עליו כדאיתא בגמ' ולא אמרינן שהסכימו למה שאמר בעה"ב. ועי' מהרמ"ש דהתוס' לא ניחא להו לפרש לענין תרעומת דלמאי נפ"מ קאמרי כמו שאמר בעה"ב. אולם כתב דהיה להם לפרש כשהפועלים נשכרים בד' דאף שבעה"ב אמר בג' נוטלים ד' [כדאיתא לעיל ולחזי פועלים היכי מתגרי], וכעי"ז במהרש"א. והיינו דלא נימא דכשאמרו כמו שאמר בעה"ב סבור וקביל אלא דעתייהו אעילויא [[3]](#footnote-3). וכן היה נראה ברי"ף שכתב דמיירי דשויא עבידתייהו ד' ושקלי ד' מבעה"ב. והיינו דמתגרי בד' אף שבעה"ב אמר ג' נוטלים ד'. אמנם ברא"ש [במסקנא[[4]](#footnote-4)] מפרש כוונתו דשויא עבידתיהו ד' היינו שעבדו עבידתא שפירתא. [והיינו שרק כשהשליח שינה ממה שאמר בעה"ב גובה ד' אבל כשהקציצה של בעה"ב קיימת אין נוטלין ד' אף כשעשו עבידתא שפירתא וכמש"נ לעיל], וס"ד דכשאמרו כמו שאמר בעה"ב היינו שמסכימים למה שאמר בעה"ב ולא לשליח ולא בטלה קציצת בעה"ב ובכה"ג לא יגבה ד', וקמ"ל דאין דעתם לפחות ממה שאמר השליח. והא דלא פי' הרא"ש ברי"ף כמש"כ שמחיר הפועלים בשוק הוא ד' צ"ל דשויא עבידתיהו ד' משמע שהעבודה עצמה שוה יותר שו"ר שכן הוא להדיא בלשון הטור דיש שהמלאכה שוה ד' ויש שהפועלים בשוק נשכרים בד', וצל"ע.

**שם אלא אמר בעה"ב בד' ואזיל אהו ואמר להו בג' ואמרי ליה כמו שאמר בעה"ב וכו'.** עי' רש"י דמיירי כשאמר להם שכרכם על בעה"ב ומספק"ל אם בזה אמרינן סברו וקביל ואין תובעים אלא ג' או דלכך אמרו כמו שאמר בעה"ב דאם אמר יותר אין מוחלים על הד' ויטלו ד'. והעירו דזה א"ש לרש"י אבל לתוס' דהפשיטות קיימא רק בשכרכם עלי א"כ לכאורה על זה קאי הספק. ואינו מוכרח דיל"פ דהגמ' קיימא על כל האופנים. ועוד יל"פ דהספק גם באמר שכרכם עלי דבעלמא הרי הם פועלים שלו ומסתלקים מקציצת בעה"ב ומספק"ל דלמא כשאמרו כמו שאמר בעה"ב דעתם שאינם מסתלקים מקציצת בעה"ב אם הוא אמר יותר והיינו דאמרינן דעתייהו אעלויא. עוד יתכן דאף לגבי השליח מהני דכשאמר שכרכם עלי ואמרו לו כמו שאמר בעה"ב אם בעה"ב אמר בה' יגבו ממנו ה' דכיון ששתק דעתו על מה שקצצו. שו"ר בבהגר"א סעי' ב' שכתב להדיא דאף לתוס' דרישא בשכרכם עלי סיפא בכל ענין, [ועי"ש שהוכיח מכאן דאף כשעשו עבידתא שפירתא נוטלים ג' ומשמע שגם לתוס' הוא כן וצל"ע].

חזרו בעה"ב או הפועלים

**מתני' ריש פרקין, גמ' דף ע"ו ע"ב איבעית אימא וכו' דתניא עד תני תנא. במחלוקת ר"ד וחכמים יש ללמוד גם הגמ' להלן דף ע"ז ע"א אמר מר וכו' עד איבעית אימא כל החוזר בו וכו'. גמ' דף י' ע"א.**

**מתני' שוכר עליהן או מטען - עי' רש"י וריטב"א במשנה, גמ' דף ע"ח ע"א רש"י וריטב"א ותור"פ שם, רא"ש כאן סי' ב', תורעק"א במשניות אות נ"ב.**

**גמ' ע"ו ע"ב - בד"א שלא הלכו אבל הלכו וכו' עי' תוס' ורא"ש סי' ב' רמב"ן ונמוק"י, שו"ע סי' של"ג. בדברי התוס' שחייב מדינא דגרמי עי' קצוה"ח ס"ק ב' ונתיבות שם.**

**בביאור החיוב בדבר האבד וחיוב דהתחילו במלאכה - עי' רמב"ן בסוגיין באריכות, נמוק"י וריטב"א במשנה ולעיל ע"ג ב'.**

**דבר האבד אי חייב משום גרמי עי' הג' אשר"י סמ"ע ס"ק ח' ורעק"א שם, נתיה"מ ס"ק י"ד בדעת השו"ע.**

**מתני' השוכר את האומנין וכו' אין להם זע"ז אלא תרעומת** וללישנא בתרא בגמ' מיירי דחזרו הפועלים או בעה"ב, וכל שלא התחילו במלאכה ולא הוי דבר האבד ליכא אלא תרעומת. ועי' בריטב"א דמשכח"ל דלא הוי דבר האבד כגון שמוצא לשכור פועלים אחרים או שגם קודם לכן לא היו מוצאים להשתכר במקו"א [וכגון זה איתא גם כשחזר בעה"ב עי"ש], או שיכול להמתין. ומבואר דאף דלא הוי קנין ולא הפסד ממון מ"מ איכא תרעומת, ופי' הריטב"א משום שינוי דעתא. וכבר ידוע מהגרי"ס שאין היתר לתרעומת אלא מה שהוזכר בגמ'. ויל"ע אם זה כעין זכות ותביעת ממון או שהוא טענה בעלמא. והביאו מהראשונים בריש פ' השואל דנחלקו אם כשיש תרעומת נחשב בעליו עמו עי"ש בשטמ"ק בשם הראב"ד דחשיב כפועל שלו כיון דאיכא תרעומת.

**שכר את החמר וכו' וכל דבר שאבד וחזרו בהן כו' שוכר עליהם או מטען.** **השוכר את האומנין וכו' ידם על התחתונה.** ובבא קמייתא הוא דבר האבד ובבא בתרייתא מיירי דליכא הפסד ולא הוי דבר האבד [כנ"ל מהריטב"א]. ובפשוטו חילוק הדין הוא דבדבר האבד שוכר עליהן אף ביותר מדמי השכירות וגובה מהן שמחויבים לשלם על ההפסד, וכ"מ מרש"י דשוכר עליהן ביוקר, משא"כ בסיפא דלא הוי דבר האבד אין חייבין לשלם לו אלא שנתחייבו לו לעשות את המלאכה וכשחזרו בהן שכרן משועבד למלאכה.

ולהלן ע"ח א' אמרינן דשוכר עליהן היינו כדי שכרן. ועי' ברא"ש דמה שאמרו עד כדי שכרן אינו רק שמעכב משכרן אלא ששוכר עליהן בכפל משכרן. אבל רש"י שם פי' שכל מה שהוא חייב להם יוסיף לאחרים ואף למ"ד עד מ' זוז היינו רק כשבאת חבילה לידו, עי"ש ובתוס'. וזה סותר לרש"י כאן. ולרש"י שם צ"ע במה חלוק דבר האבד הרי גם אם אינו דבר האבד מעכב משכרן, וכן הקשה הריטב"א להלן ע"ח. ועי' רעק"א במשניות אות נ"ב שעמד בזה ותי' דנפ"מ בפועל לחכמים דאין ידו על התחתונה וקמ"ל דבדבר האבד ידו על התחתונה. ועוד נפ"מ אם צריך להמתין עד דימצאו פועלים דבדבר האבד אי"צ להמתין. וכן תי' בתור"פ דף ע"ח. ועי"ש בתויו"ט שזה דלא כרש"י. ויש להאריך עוד בזה להלן בסוגיא.

**עי' בריטב"א** דתרי גווני איכא בדבר האבד א' הפסד ממון וב' שמפסיד רצונו כמו חלילין למת**.** וכתב שחלוקים הם בדין דבהפסד ממון אם לא שכר עליהן משתלם מהן כדי שכרן אבל בהפסד רצונו אם לא שכר פועליהם אחרים אין לזה תשלומין.

**השוכר את האומנין וחזרו בהן וכו' ופרש"י האומנין לעשות מלאכה בקבלנות** וכוונתו נראה משום דמתני' כר"ד דיד פועל על התחתונה, ולהצד בגמ' דמודה בפועל דידו על העליונה ע"כ דמתני' מיירי רק בקבלן וגם להצד דמיירי גם בפועל הוא רק מסיפא דמתני' דמרבה פועל. והתוס' כתבו דאומנין היינו בין שכיר יום בין קבלן. וצ"ע מסיפא דמתני'. וכ"ה המהרש"ל עי"ש דכוונתם דאומנין היינו קבלן אלא שכולל גם פועלים וצל"ע.

**רש"י ד"ה ידם על התחתונה אם הוקרו פועלים וכו' מעכב משכר מה שעשו כל מה שיצטרך להוציא.** והיינו כנ"ל דכשלא הוי דבר האבד לא נתחייבו לשלם מכיסם אלא רק מעכב משכרן. מיהו צ"ב אמאי לא הוי דבר האבד הרי הפסידוהו היוקר שאם לא היו נשכרים לו היה מוצא פועלים אחרים במחיר הזול, [אמנם לרש"י הנ"ל דאף בדבר האבד אין שוכר עליהן אלא רק לעכב משכרן א"ש]. וצ"ל דמיירי שגם אם לא היו נשכרים לו לא היה מוצא פועלים לשכור, וכ"כ הריטב"א עי"ש עוד באריכות [וכן בנמוק"י להלן בע"ב שבלא הלכו פועלים דיכול לחזור מיירי כשבלא"ה לא היו מוצאים להשתכר במקו"א]. מיהו בהלכו דהתחילו במלאכה.

**שם ברש"י ואם הוזלו וכו' ואין יכולים לומר לו הרי פועלים אחרים תחתנו לגמור מלאכתך ותן לנו שכרינו חוץ ממה שנטלו אלו.** ומשמע דלמ"ד ידם על העליונה חייב לשלם להם כל שכרן חוץ משכר הפועלים שגומרים המלאכה, וכ"כ הטור סי' של"ג להלכה בפועל דקי"ל כרב דידו על העליונה ועי"ש בב"י שהוא פשוט כמו בהוקרו דמשלם להם חוץ מדמי השכירות מכאן ולהבא וצ"ע דהכא משלם יותר ממה שעשו. וכבר תמה בזה הש"ך ס"ק י"ט על הטור עי"ש דצידד עפ"י ספרים ישנים שהטור מודה דלא נתחייב הכל. ובקצוה"ח ס"ק ח' הוכיח כהטור מתשובות מימוני קנין סי' ל' בדין מלמד שאם יש לו מלמד אחר משלם בעה"ב למלמד שחזר בו הכל חוץ ממה שנותן למלמד השני.

ולהלן ואם בעה"ב חזר בו ידו על התחתונה, ופרש"י **ואם הוזלה מלאכת הפועלים יתן להם כמה שפסק חוץ ממה שצריך להוצאות השלמתה.** ומדכתב חוץ ממה שצריך להוצאות וכו' משמע דמשלם להם הכל לא רק משום שהפסידו דלא יוכלו למצוא עבודה במחיר היקר אלא אפי' אם לא הפסידו [כגון יכולים למצוא עבודה במקו"א] צריך לשלם הכל.

ומזה נראה דחיוב בעה"ב לפועלים הוא על כל המלאכה ואף שהם עשו רק מקצת כבר נתחייב להם על הכל והם חייבים לעשות המלאכה וכל זמן שיכול למצוא פועלים להשלים המלאכה הרי חיובו הוא על כל המלאכה מלבד ההוצאות שצריך להשלמת המלאכה. ועי' ברמב"ן ע"ו ב' [בדיבור הראשון] שמבואר כן בדבריו שחייב לשלם להם יותר ממה שעשו ורק דכשמוצאים לעבוד במקו"א ואינם מפסידים יכול לומר להם להשכיר עצמם לאחר אבל אם אינם מוצאים לעבוד במקו"א הרי זה עיקר חיובו, ולא משום שנשתעבד לשלם להם על ההפסד. ועי"ש שעמד בדברי רש"י הנ"ל לענין בעה"ב [ומדבריו משמע בדעת רש"י שמה שמנכה מה שעולה לשכור פועלים הוא משום שזה לא הפסידו ולא משום שצריך להוצאותיו. ואולי יל"ד דכוונתו רק דמאחר שנותן הכל חוץ מההוצאות ממילא אין להם הפסד אך ל"מ הכי שהרי בא לבאר אמאי לא ישלם להם הכל וצל"ע].

מיהו זה א"ש כשחזר בעה"ב שהפועלים מוכנים לגמור המלאכה ונשאר חיובו, אבל כשחזרו הפועלים הרי הם בטלו ההסכם ואיך יתחייב להם על כל המלאכה. וצ"ל דהוי כאילו הם שלחו את הפועלין האחרים לגמור המלאכה ועי' בש"ך ס"ק ל' דכשאומרים לו צא שכור לאלו חשיב כאילו מעמידים אותם במקומם, וצ"ע.

ובקצוה"ח ביאר דעת הטור דפועל הוי כעבד עברי שיוצא בגרעון כסף ובהוזל משלם רק מה שעתיד לעשות. והיינו שמשקנאו לעבודה נתחייב לשלם לפועל על כל היום דהחיוב הוא על מה שקנאו לעבודה אלא שעכשיו כשחוזר בו הוא קונה את עצמו ומחזיר לו כמחיר הפועלים עכשיו על הזמן שמכאן ולהבא. ועדיין צ"ע שכיון שהם הביאו לו את הפועלים אלא הוא עצמו שכרם והפועלים לא עמדו בתנאם איך נתחייב להם בעה"ב על מה שקנאם, והקצוה"ח הרגיש בזה ומשמעות דבריו דכיון שקיבל בעה"ב העבודה אף ע"י אחר הוי גרעון כסף וצ"ת [והעירוני לרעק"א בשו"ע סי' שמ"א וצל"ע]. ועי' עוד חזו"א ב"ק סי' כ"א ל"א שדברי הקצוה"ח א"ש כשהקדים שכרו והתנה שיקנה את גופו אבל בסתמא אין קונה את גופו.

ומ"מ דברי הקצוה"ח א"ש רק בדברי הטור דמיירי בפועל אבל בדברי רש"י דמיירי בקבלן לכאורה א"א לפרש מדין גרעו"כ, וצל"ע.

**דף ע"ו ע"ב**

**איבעית אימא האי תנא חזרו נמי הטעו קרי ליה דתניא וכו' אין להם אלא תרעומת** ופרש"י דאמר להם תשכירו עצמכם לאחרים ומיהו תרעומת איכא שיהו צריכים לחזר זה אחר פועלים וזה אחר שוכרים ותביעת ממון ליכא דהא דברים בעלמא נינהו. והיינו משום שלא הלכו ולא חל קנין על שכר הפועלים. ומיהו מתחילת דברי רש"י דאומר להם תשכירו עצמכם משמע דנתחייב להם לשוכרם אלא דיכולים להשכיר עצמם במקו"א ואין מפסידם. והקשה הרש"ש שא"כ אף לא היה דברים אין חייב לשלם להם ואי אינו מוצא פועלים אף דהוי דברים חייב לשלם מדינא דגרמי. והרמב"ן הביא בשם רש"י כסוף דבריו דדברים בעלמא נינהו ומדבריו נראה דמש"כ רש"י שתשכירו עצמכם במקו"א לאו דוקא אלא כוונתו דאין לכם עלי ואם תרצו חפשו עבודה במקו"א וזה דחוק. וצ"ע. ולו"ד יל"ב דכוונת רש"י דכיון שיכולים להשכיר עצמם לאחרים אין זה הפסד, ואי משום שנתחייב לשכרן כל זמן שלא התחילו במלאכה אין זה אלא דברים בעלמא. אבל אם היה הפסד אף שלא היה אלא דברים בעלמא חייב. ולפי"ז מבואר דכשהתחילו במלאכה דאין זה דברים בעלמא אף כשמוצאים להשתכר נתחייב להם, וזה דלא כהרמב"ן שאין מתחייב להם אלא כשלא מוצאים עכשיו להשתכר, ושו"ר בהג' אשר"י סי' ו' שנסתפק בדעת רש"י דלמא דוקא בבעה"ב וזה צ"ע דהא רש"י מיירי גם בפועלים ועוד צידד דאין כוונתו שחייבים לעבוד אלא דבזה ידם על התחתונה וזה תלוי בהנ"ל אם רש"י מיירי רק כשאין מוצאים להשתכר. ועי' להלן משו"ת הרא"ש דהפועלים אין יכולים לחזור בהם אף כשמוצא לשכור במקו"א ויל"ע אם גם בבעה"ב הוא כן וצ"ע.

**בד"א שלא הלכו אבל הלכו וכו' ולא מצאו תבואה נותן להם שכרן משלם.** בתוס' פי' החילוק דבלא הלכו יכולים עוד להשתכר ובהלכו לא שכיח שימצאו עוד להשתכר. ולפי"ז בהלכו חייב לשלם משום דינא דגרמי שהפסידם שאין יכולים להשתכר במלאכה [ומיהו בתוס' משמע דגם בלא דינא דגרמי היה אפשר לפרש המשנה. וצ"ל דמדינא דדבר האבד חייב אף בלא דינא דגרמי וכדלהלן]. אבל הרמב"ן והנמוק"י כתבו דהכא לא הוי דבר האבד שגם קודם לא היו מוצאים להשתכר, אלא שאם הלכו נתחייב להם משום שהתחילו במלאכה וכבר נתחייב להם שכרן על המלאכה. והרא"ש כתב לתרוויהו דבהלכו ואין מוצא להשתכר חייב מדינא דגרמי, ואם בלאו הכי לא היו מוצאים להשתכר דאין לחייבו מדינא דגרמי מ"מ חייב משום דהתחילו במלאכה ומשלם להם כפועל בטל.

ועיקר מש"כ התוס' דהכא הוי גרמי עי' בנתיבות של"ג ג' דלאו ממש גרמי הוא דהוי רק כמבטל כיסו ובדין שבת בהדקיה באנדרונא אם הדקיה בחצי יום ומכח זה לא מצא להשכיר עצמו יום שלם לא מצינו שחייב לשלם דהוי גרמא דשבת וע"כ מתק"ח הוא. אמנם **הקצוה"ח** כתב דהכא הוי כמבטל גופו והוא גרמי דשבת דגופו. **וכ"כ במחנ"א גזילה סי' י"א**. ובקצוה"ח כתב שלפי"ז בחמרין שאינו מבטל גופו אלא ממונו א"א לחייב מדינא דגרמי אלא משום תחילת מלאכה אמנם במחנ"א שם פי' דגם חמרין חשיב שבת דגופו שהחמורין הם חלק ממלאכת גופו וכמו כלים של אומן שהכל חשיב שמבטל מלאכת בעה"ב.

**חיוב דבר האבד**

והנה במתני' תנן דבדבר האבד שוכר עליהן או מטען עד כדי שכרן, וכתב בהג' אשרי דע"כ אין הטעם בדבר האבד משום דינא דגרמי דא"כ אף יותר מכדי שכרן שוכר עליהן שהרי הפסידם, אע"כ מיירי כשבלאו הכי לא היו מוצאין להשתכר וליכא הפסד ואין לחייבן מדינא דגרמי, אלא דמ"מ נתחייב לשלם להם על מה שמפסידים מכאן ולהבא. ועוד עי"ש דבחלילין ליכא הפסד ממון וליכא דינא דגרמי, [ואמנם בהפסד פשתנו משמע דחשיב גרמי ונפ"מ לפי"ז אם לא שכר עליהן והופסד פשתנו חייבים לשלם וכן נראה מהריטב"א במתני' אולם הרמב"ן כתב דבכה"ג אי"צ לשלם שהרי לא קיבלו עליהם לשלם ומשמע מזה דלא הוי גרמי אמנם עי' להלן דלהרמב"ן הכא לא הוי גרמי כלל], ועי' מחנ"א שכי"פ סי' ו']. ועכ"פ צ"ב מהו סיבת החיוב בדבר האבד.

ועי' רטב"א כאן ולעיל ע"ג ב' שהוא מדין ערב דבההיא הנאה שסמך עליו נתחייב בלא קנין ועי' לשון הרמב"ן כאן **דסמכא דעתייהו מעיקרא ואין כאן דרך לקנין** ולכאורה אין כוונתו כהריטב"א דהוי כקנין מדין ערב אלא מתחייב אף בלא קנין כיון שא"א דרך קנין. ובנתה"מ של"ג ג' כתב שהוא מתקנת חכמים. ועי' רש"י במשנה דסמך עליו ויל"פ כהריטב"א שכיון שסמך עליו מתחייב בההוא הנאה אבל מרש"י דף ע"ז ע"ב ד"ה נראה דקנס הוא.

ובההיא דשוכר עליהן או מטען מצינו פלוגתא אי מיירי דהתחילו במלאכה או אף קודם שהתחילו, דהרא"ש כתב דמיירי אף שלא התחילו [עי"ש דמשמע דקאי ארישא דאין להם אלא תרעומת דמיירי בלא התחילו במלאכה וע"ז אמרו דבדבר האבד חייב] וכ"כ התוי"ט אמנם הרעק"א במשניות הכריח דלרש"י להלן ע"ח דאינו נוטל מהם אלא שמעכב משכרן א"כ ע"כ מיירי שכבר התחילו לעבוד [וכמבואר ברש"י שם]. ולפי"ז איכל"מ דהוא משום שנעשה קנין והוא מחיוב הפועל, אבל לרא"ש דמיירי אף שלא התחילו במלאכה ולמה שהכריח בהג' אשרי דאין החיוב מדינא דגרמי ע"כ הוא משום דבר האבד מטעמים הנ"ל.

**מחלוקות התוס' והרמב"ן**

**גמ' בד"א בלא הלכו אבל הלכו פועלים וכו' נותן להם שכרם משלם.** ולעיל הובא ב' פירושים, לתוס' בלא הלכו הם מוצאים להשתכר ואין נפסדים משא"כ בהלכו וחייב מדינא דגרמי וכן פי' הרא"ש, ולרמב"ן גם בלא הלכו מיירי שאין מוצאים להשתכר אלא דמיירי כשגם מקודם לא היו מוצאים להשתכר ולא הפסידם ולכן בלא הלכו אין חייב לשלם, ובהלכו הטעם משום דהוי כתחילת מלאכה שנתחייב להעמיד להם שכר אף דלא חשיב דבר האבד. ומרש"י שכתב דבלא הלכו אומר להם תשכירו עצמכם משמע כתוס' דמוצאים להשתכר ומשו"ה פטור. אמנם ברמב"ן נראה שפי' בדברי רש"י דבאמת אין מוצאים להשתכר אלא דדיחויא בעלמא הוא שדוחה אותם לכו להשתכר לאחרים [וכמש"כ שם אולי תמצאו][[5]](#footnote-5). ויש בזה כמה נפ"מ כדלהלן.

**תחילת מלאכה** - הנה בדינא דהרמב"ן דהלכו חייב משום תחילת מלאכה ונתחייב לשלם, לדברי התוס' איכל"מ דאין מחייב של תחילת מלאכה כלל, וכ"כ המחנ"א שכי"פ ס"ד והוכיח כן ממה שכתבו שהלכו לאו דוקא ולא פי' כהרמב"ן דגם הלכו מיירי כשבלא"ה לא היו מוצאים להשתכר וליכא גרמי, וע"כ דלא מהני תחילת מלאכה וכ"כ באולם המשפט. אמנם הרא"ש כתב לדינא דחייב גם משום התחלת מלאכה כהרמב"ן ונפ"מ כשא"א לחייבו משום גרמי כגון שלא היו מוצאים פועלים מ"מ חייב בשכרן משום התחלת מלאכה. ומ"מ פי' כתוס' דבלא הלכו מיירי שמוצאים להשתכר ועי"ש שא"א להעמיד בשלא היו מוצאים להשתכר דא"כ בלא הלכו ליכא אפי' תרעומת, וא"כ איכל"מ שגם התוס' סברי כהרא"ש וצ"ע דברי המחנ"א.

**תרעומת** - ע"ע ברמב"ן וברא"ש דפליגי מהקצה לקצה בדין תרעומת, דלרא"ש דסוגיין מיירי כשמוצאים להשתכר ואפי"ה איכא תרעומת משום דאיכא טירחה, והרמב"ן פליג ע"ז דכיון שיכולים להשתכר אפי' תרעומת אין להם, והוכיח כן מהגמ' דף ע"ט ע"ב דמקשינן בספינה שפרקה בחצי הדרך אי מצי לאגורי אמאי איכא תרעומת [אמנם הריטב"א שם תי' דהתם כיון שחזר מחמת סיבה בכה"ג אין תרעומת]. ודעת רש"י בפשוטו כהרא"ש שהרי כתב דאומר להם השכירו עצמכם ומשמע דיכולים להשתכר ואפי"ה איכא תרעומת, אמנם הרמב"ן הביא את דברי רש"י ונראה מדבריו שמפרש דבריו דאין ברור שימצאו ולכן יש תרעומת וצ"ע]. ולאידך גיסא הרמב"ן הכריח מהנ"ל שגם בלא הלכו מיירי שאין מוצאים כבר להשתכר, ואף שלא הפסידם שהרי לדבריו גם מתחילה לא היו מוצאים להשתכר וגם לא נעשה קנין אלא דברים בעלמא, מ"מ איכא תרעומת כיון שהבטיחם ועכשיו חוזר בו מזה ואין יכולים להשכיר עצמם. אולם הרא"ש כתב דבכה"ג אפי' תרעומת אין להם כיון שלא הפסידם כלום וכנ"ל. ולכן א"א לפרש מתני' [כהרמב"ן ונמוק"י] דמיירי כשלא היו מוצאים להשתכר. עי"ש. וכ"כ הטור סי' של"ג ובנמוק"י מבואר דבתרוויהו איכא תרעומת וכ"מ בשו"ע ס"ב [וקצ"ע שלא הזכיר דעת הרא"ש דבלא היה מצוי להם להשתכר אין תרעומת וי"ל שלחומרא פסק כהרמב"ן ושו"ר בתהיל"ד שהעיר בזה]. ועי' מהר"מ שיף שעמד בזה דהנמוק"י [שכתב כהרמב"ן] פליג על הרא"ש.

**דינא דגרמי ודבר האבד** - במש"כ התוס' דכשאין מוצאים להשתכר חייב לשלם משום דינא דגרמי, גם הרמב"ן לדינא מודה כשמקודם היו מוצאים להשתכר כנ"ל. אולם הרמב"ן לא הזכיר כלל שחייב משום דינא דגרמי ואיכל"מ שחייב רק מדין דבר האבד. וכן כתב המחנ"א הל' שכ"פ ו' בדעת הרמב"ן דלא הוי אלא גרמא בנזיקין. וכ"כ הרעק"א בשו"ע של"ג ס"ב בדעת הנמוק"י ושכ"מ לשון השו"ע דהוי דבר האבד ודלא כהסמ"ע ס"ק ח' שפי' משום גרמי. וכ"כ הקצוה"ח של"ג ס"ק ג'.

וכמו"כ כשלא שכר עליהן כתבו הרמב"ן והנמוק"י דאין חייבין לשלם לו שלא נתחייבו לשלם מכיסם, ומדלא חייבים משום גרמי ש"מ דלא הוי גרמי. [ואולי יש לחלק בין בעה"ב לפועלים]. ועי' ברמ"א ס"ו שהביא דברי הג' אשר"י בשם י"א דבהפסד ממון חייבים לשלם כל הזיקו. ובבהגר"א כתב שזה דלא כנמוק"י [וצ"ע בבהגר"א ס"ב ד"ה בד"א], אמנם הש"ך צידד דהנמוק"י מיירי כשנפסד מחמת שהמתין בעה"ב ולא הלך מיד, וצ"ע.

והנה בהא דמתני' בפועלים שחזרו דשוכר עליהם או מטען, הובא לעיל מהג' אשר"י שאם אחר ששרה הפשתן היה יכול למצוא אחרים וסמך עליהם חייבים הכל מדינא דגרמי, [וכן אם לא שכר עליהן חייבין לשלם הכל, עי' נתה"מ ס"ק י"ד ועי' ברמ"א ס"ו]. ומתני' דשוכר רק עד כדי שכרן ע"כ מיירי דבלא"ה לא היה מוצא פועלים אחר ששרה פשתנו, ומ"מ מדין דבר האבד שוכר עליהן עדי כדי שכרן כיון שסמכו עליו אף שלא הפסידו. אולם למבואר ברמב"ן ונמוק"י בסוגיין שבלא הלכו מיירי שעכשיו אין מוצאין להשתכר ואפי"ה כיון שגם מקודם לא היו מוצאין להשתכר אי"צ לשלם. א"כ מבואר דלא חשיב דבר האבד אלא כשהפסידו מחמתו שבלא זה היו נשכרין לאחר [[6]](#footnote-6). ולדבריהם ע"כ מתני' דחזרו פועלים נמי מיירי דוקא כשקודם ששכרן היה מוצא פועלים אחרים ואפי"ה אין חייבים כל הזיקן אלא רק עד כדי שכרן וכ"כ הנמוק"י להלן בשם הרשב"א וכ"כ בשו"ע ס"ה להדיא דהא דשוכר עליהן מיירי שמתחילה היה מוצא פועלים ועכשיו אינו מוצא, ודלא כהג' אשר"י. ועי' בש"ך ס"ק כ"ח. ולפי"ז הדרא קושית הג' אשר"י דיתחייבו הכל מדינא דגרמי וע"כ משמע כנ"ל דבחזרה לא חשיב גרמי ודלא כתוס', וכ"כ הרעק"א הובא בליקוטים בדף ע"ט א'. שו"ר במחנ"א שכ"פ סי' ז' שרק בחזרת פועלים ס"ל דלא הוי גרמי דההיזק לא נעשה מיד אבל בחזרת בעה"ב מודה לתוס' משום דהוי כאילו סגרם בחדר והוי הפסד מיד [מיהו הרעק"א והקצוה"ח דייקו דפליג על תוס' מדלא הזכיר כלל גרמי].

מיהו בדעת הרמב"ן צ"ע שהב"י הביא מתלמידי הרשב"א בשם הרמב"ן דאף כשלא היה בעה"ב מוצא פועלים מתחילה חשיב דבר האבד וחייבין הפועלים. וכן בחזר בעה"ב אם אינו מוצאים להשתכר חשיב דבר האבד אף שמתחילה לא היו מוצאים להשתכר ואף בלא הלכו חייב וזה כהג' אשר"י וכן כתב המחנ"א שכי"פ סי' ו'. וזה סותר למש"נ כאן מהרמב"ן שבלא הלכו אי"צ לשלם אף שאין מוצאים להשתכר. אכן עי' בתלמידי רשב"א שם שמבואר הטעם משום שכיון שהוא מפסיד פשתנו בעה"ב היה טורח למצוא פועלים אבל כשחזר בעה"ב לא היו הפועלים טורחים למצוא עבודה ולפי"ז א"ש שבלא הלכו אי"צ לשלם כיון שהפועלים לא הפסידו. [מיהו שם הביא די"א דגם הפועלים היו טורחים להשתכר ולפי"ז צ"ע. והעירוני די"ל שזה אינו מהרמב"ן]. ולמבואר נמצא שבעיקר הדין מודה הרמב"ן לרשב"א שאם לא היו מוצאים להשתכר לא חשיב דבר האבד. משא"כ להג' אשר"י אף אם מקודם לא היה מוצא כלל מ"מ אחר שנתחייבו עכשיו בחזרתם כשמפסיד את מה שנתחייבו חשיב דבר האבד. אולם במחנ"א סי' ו' פי' דהרמב"ן ס"ל כהג' אשר"י. וכ"מ בש"ך ס"ק כ"ח. וצ"ע כנ"ל מהא דבלא הלכו כשלא היה מוצא פועלים פטור. וכעי"ז הק' הרעק"א [הובא בליקוטים דף ע"ט] על הש"ך ס"ק כ"ח שצידד כהג' אשר"י שא"כ בחזר בעה"ב בלא הלכו אמאי אין חייב לשלם כשלא היו מוצאים להשתכר. והניח בצע"ג. ובפתחי תשובה אות י"א תי' כנ"ל מתלמידי הרשב"א שזה רק משום דבעה"ב היה טורחים למצוא, ומשא"כ בפועלים. אך זה א"ש רק לרמב"ן אבל להג' אשר"י לא א"ש והש"ך הביא כן מהג' אשר"י. ושו"ר כן בחזו"א ב"ק סי' כ"ג כ"ג. ושם הכריח דהג' אשר"י פליג על הרמב"ן דא"כ עדיין יש לחייב מדינא דגרמי גם כשאין מוצאים להשתכר דודאי יטרחו למצוא עבודה. [ואולי יל"ד דאע"פ שמסתמא היה טורח למצוא פועלים מ"מ לאו ברי הוא, וגרמי הוא רק בברי הזיקא. שו"ר ברעק"א סברא כעי"ז לענין אם השער בד' ומיעוט נשכרים בג' דאי משום גרמי אין חייב אלא ג' דדלמא לא היו מוצאים להשתכר בד' משא"כ בדין דבר האבד]. הוספה מאוחרת: העירו לדעת הריטב"א דחיוב דבר האבד הוא מדין ערב והא זהו רק אם הוציא ממון על פיו וצ"ל דכיון שהפסיד ממון מחמתו חשיב שהוציא ממון על פיו, אולם לסוברים דאף כשלא היה מוצא להשתכר חשיב דבה"א ע"כ דאין זה מדין ערב.

ובדעת השו"ע של"ג ס"ה בהא דשוכר עליהם או מטען פי' שמקודם היה יכול לשכור פועלים, והיינו כמש"כ הנמוק"י בשם הרשב"א שבלא זה אין חייב אף מדין דבר האבד, ודלא כהג' אשר"י. וכן מבואר בשו"ע ס"ב שפסק לדינא כהרמב"ן והנמוק"י בחזר בעה"ב שבלא הלכו אי"צ לשלם אף כשאינם יכולים להשתכר עכשיו, דמיירי כשמקודם נמי לא היו יכולים להשכיר עצמם, ולהג' אשר"י בזה יהא חייב לשלם מדין דבר האבד וכנ"ל. ועוד עי' ברמ"א בס"ו שכתב דבדבר האבד של הפסד ממון משלמים כל ההיזק וזה כהג' אשר"י. ועי' נתיה"מ סקי"ד שתמה בזה וכתב דצ"ל שהרמ"א כתב כן בשם י"א ואיה"נ שבאו לחלוק על הב"י. ועי' חזו"א סי' כ"ג ס"ק כ"ג די"ל שרק בדבר האבד של הפסד בעה"ב נתחייב אף כשלא היה מוצא פועלים אבל בהפסד פועלים שהוא רק מניעת ריוח אינו הפסד אלא כשהיו מוצאים להשתכר והפסידם.

**שם בד"א שלא התחילו במלאכה אבל התחילו במלאכה וכו'.** לרש"י רישא בפועלים וסיפא בקבלן אבל הרמב"ן וכן הנמוק"י כתבו דרישא בחזר בעה"ב וסיפא בחזרו פועלים ולכך לא נקט הלכו אלא התחילו דבחזרו פועלים לא נתחייבו להפסיד מכיסם אלא משכרן, וע"כ דהתחילו כבר לעבוד והיינו התחילו במלאכה שכבר נתחייב בשכרן אבל בהלכו שעדיין לא נתחייב להם אין מה לעכב משכרן ורק בבעה"ב שחייב לשלם מכיסו שייך לומר דהלכו דנחשב שהתחילו במלאכה ונתחייב לשלם להם אף על מה שלא עשו כשאינם מוצאים עכשיו להשתכר.

ובהלכו דלרמב"ן חייב משום שהתחילו במלאכה ונתחייב לשלם להם מ"מ כתב דכ"ז בחזר בעה"ב אבל חזרו פועלים לא נתחייבו לשלם וביאר הרמב"ן **דיפה כח הפועלים משום שהפסידו שכירות דיומא,** [ואף שפי' שלא גרם להם הפסד דבלא"ה לא היו מוצאים פועלים כוונתו דמ"מ השתא שנתחייב להם שכרן כשחוזר הם מפסידים שכר זה], אבל בחזרו פועלים שלא מפסיד בעה"ב דאי לא עביד השתא עביד למחר יכולים לחזור. מיהו לפי"ז אם הוקרו פועלים הרי הוא מפסיד שהרי אין יכול למצוא פועלים במחיר זה. ובמשנה מבואר שאף לר"ד רק ידם על התחתונה שמעכב משכרן, ולכאורה צ"ל שאף בהתחילו במלאכה לא נתחייבו לו אלא רק לעבוד או לעכב משכרן אבל בעה"ב נתחייב לשלם להם עבור מה שמעמידים עצמם לעבודה. עי' קצוה"ח ס"ק ג' ועצ"ב. ועי' נמוק"י.

הרמב"ן בד"ה והא כתב דבהלכו חייב בעה"ב משום תחילת מלאכה, והוסיף שבזה יפה כח פועלים מבעה"ב שפועל חוזר בו בדבר שאינו אובד ואפי' בחצי היום משום דאין בעה"ב מפסיד מידי דאי לא עביד השתא עביד למחר, ומשמע דאם מפסיד אף כשפועלים חזרו יתחייבו לשלם לו ההפסד. ויל"ע למבואר לעיל דלרמב"ן אף בפשתן דחשיב דבר האבד זהו רק כשמתחילה היה מוצא לשכור פועלים אבל אם לא היה מוצא פועלים אין שוכר עליהם דלא חשיב דבר האבד וכמש"כ הנמוק"י בשם הרשב"א ודלא כהג' אשר"י. וצ"ע דמ"מ יתחייבו משום תחילת מלאכה דהרי עכשיו שחזרו בהם מפסיד את מה שנתחייבו לו[[7]](#footnote-7).

אכן דברי הרמב"ן צל"ע שהרי אח"כ כתב הטעם שאי"צ לשלם משום דלא נתחייב לשלם מכיסו אלא לעכב משכרו וא"כ אף אם כשחזרו פועלים נפסד בעה"ב אי"צ לשלם, ואמאי הוצרך לבאר שאין בעה"ב מפסיד על ידו, ואולי קושיתו לרבנן דר"ד דאף אי"צ לעכב משכרן וידם על העליונה.

וע"כ נראה שמש"כ הרמב"ן דלא מפסיד דיכול לעשותו למחר לא בא לבאר אמאי אי"צ לשלם דלזה כתב אח"כ דלא נתחייב לשלם מכיסו, אלא דק"ל אמאי מותר לו לחזור בו ובעה"ב אסור לחזור, וע"ז אמר דאין בעה"ב מפסיד. ולפי"ז עולה דבאמת כשנתייקרה מלאכת הפועלים אסור להם לחזור בהם כיון דבעה"ב מפסיד אלא דאי"צ לשלם דלא נתחייבו לשלם מכיסם. [ולפי"ז נמצא דאף דילפינן מקרא דכי עבדי הם מ"מ אם יש לו הפסד אסור לחזור בו. ועי'].

**ביאור הברייתא דף ע"ו ע"ב**

**גמ' בד"א שלא התחילו במלאכה וכו'** ופרש"י דבד"א ארישא קאי ועד השתא פריש מילי דשכירות והשתא פריש מילי דקבלנות. אבל הרמב"ן והריטב"א פי' דעד השתא מיירי בחזר בעה"ב והשתא מיירי בחזרו פועלים ולהכי לא קאמר הלכו דפועלים אין חייבין לשלם מכיסם אלא שמעכב משכרן וזה רק כשהתחילו במלאכה.

ולפרש"י משמע שר"ל שדין דנותן להם שכרן משלם קאי רק בשכירות ולא בקבלנות, ובריטב"א מפורש דהלכו מיירי בין בפועל בין בקבלן דחמרים היינו קבלן וכן נראה מהרמב"ן שכתב דסיפא דמיירי בפועלים להכי לא קתני הלכו משום דאין מתחייבים לשלם אלא לעכב משכרן וזה רק כשהתחילו במלאכה ומשמע דלגבי בעה"ב מהני תחילת מלאכה גם בקבלן. וצ"ב דעת רש"י מאי נפ"מ בין פועל לקבלן. [ואולי יל"ד דכוונתו דמחלוקת רבנן ור"ד היא רק בקבלן ולא בפועל וכן נראה במהרש"א אך יקשה לל"ב דר"ד פליג גם בפועל וגם צ"ב הא גופא דאמאי לא פי' הברייתא דבחזרו פועלים ידם על התחתונה].

והנה לתוס' דחיובא דבעה"ב משום גרמי לכאורה גם בקבלן שייך גרמי. אמנם עי' השגות הראב"ד על בעה"מ שבקבלן לא שייך דין מצאו שדה לחה שרק בפועל הפסיד שנתבטל מעבודת היום, אבל קבלן לא קיבל אלא מלאכה ידועה ולא ליום מסוים[[8]](#footnote-8). אך צ"ב שגם בקבלנות הפסידם שמחמתו לא קיבלו עבודה אחרת. ואולי י"ל שמ"מ לא נתחייבו לבעה"ב לא לקבל עבודה היום ולא הוא שהפסידם, וזה א"ש לענין גרמי, אבל אי משום דבר האבד שנתחייבו על הפסד שיהא להם לכאורה שייך כן גם בקבלנות. וצל"ע. והעירו דמרעק"א משמע שגם בקבלן שייך גרמי, מדהוצרך לבאר לדעת הרא"ש שגם בבעה"ב החוזר בו פליגי רבנן על ר"ד ולא מחייבי מדינא דגרמי דהוזלה ליכא גרמי, ולא תי' דבקבלן ליכא גרמי.

ועוד י"ל דעת רש"י לדברי הרמב"ן דחיובא דהלכו מטעם תחילת מלאכה דהוי תחילת קנין, וס"ל לרש"י דבקבלן אין קנין דתחילת מלאכה, עי' מחנ"א סי' ד' שיש סוברים כן, ואף לר"ד שידו על התחתונה אינו משום הקנין אלא קנס בעלמא הוא, אמנם הרעק"א נקט שתלוי במחלוקת ר"ד וחכמים. ומשו"ה פרש"י דהא דבעה"ב מתחייב לשלם כל שכרן בתחילת מלאכה הוא רק בפועל ולא בקבלן. ושו"ר כן ביתרון האור עי"ש שהאריך. וע"ע בסמוך. ובמחנ"א שם צידד גם בדעת הרמב"ן דלא מהני התחלת מלאכה בקבלן. וצ"ע דמדלא פי' הרמב"ן כרש"י משמע שגם בקבלן שייך התחלת מלאכה [וכמש"כ הריטב"א להדיא], וגם מדכתב שהפועלים אין מתחייבים בהלכו משום דעדיין לא מגיע להם שכר ואין מה לעכב משכרן, משמע דלגבי בעה"ב חשיב התחלת מלאכה גם בקבלן, [ועי' אבנ"ז סי' נ"ב מחודש ד' שהוכיח כעי"ז דהלכו חשיב תחילת מלאכה אף בקבלן [ושם ציין לר"ן והיינו הך] ודלא כמו שרצה לפרש דהלכו לא הוי קנין אלא בפועל שההליכה היא חלק מהעבודה.

והטעם דלא מהני התחלת מלאכה בקבלן יל"ב דפועל קונה את גופו ודמי לעבד שעושה לו מלאכה והוי קנין כחזקה משא"כ קבלן אינו עושה לו מלאכה אלא לעצמו דנשתעבד להביא לו את התוצאה [עי' רש"י להלן ע"ז ע"ב בסוה"ע]. ומדברי המחנ"א נראה הטעם דבקבלן שאין קנוי גופו לא שייך כלל קנין. וע"ע אבנ"ז סי' נ"ב מחודש ד'.

**גמ' בד"א שלא התחילו במלאכה אבל התחילו במלאכה שמין מה שעשו וכו' ר"ד אומר שמין להם מה שעתיד לעשות.** והיינו דפליגי אי יד פועלים על התחתונה וכו'. ומשמע דברישא דבהלכו וחזר בעה"ב נותן להם שכרן משלם לא פליגי רבנן. ולפי' התוס' והרא"ש דחייב משום דינא דגרמי ודאי דמודו רבנן [אף אם גם בבעה"ב אמרינן ידו על העליונה כדלהלן] דמ"מ הרי הזיק הפועלים, וכן לריטב"א שהוא משום דבר האבד דנתחייב על הפסדם מדין ערב גם לחכמים חייב, ורק שיכול לחזור בו על עיקר השכירות אבל חייב על הפסדם. ולטעמא דהרמב"ן דמתחילת מלאכה הוי קנין, יש לדון אם לרבנן נמי חל קנין, עי' להלן.

וילה"ק שכמו שבעה"ב צריך לשלם להם כל שכרן מטעמים הנ"ל, ה"נ כשהפועלים חזרו באמצע המלאכה והוקרה המלאכה אמאי אי"צ לשלם והרי עכשיו לא ימצא אלא ביוקר, ואף לר"ד דיד פועל על התחתונה הא לא אמר אלא שמנכה משכרו מה שהפסיד בעה"ב שצריך להשלים המלאכה, אבל אי נתייקר המלאכה יותר מזה אי"צ לשלם, ואמאי לא ישלם מה שהפסיד בעה"ב שאין יכול לשכור בזול. אמנם אי משום התחלת מלאכה דהוי קנין, ל"ק למש"כ הרמב"ן שלא נתחייב הפועל לשלם מכיסו ורק בעה"ב נתחייב לשלם. ועי' מש"כ לעיל, אבל יתחייב משום גרמי או דבר האבד דאף שהמלאכה עצמה אינו אבד מ"מ הרי כשהוקרה המלאכה בעה"ב לא ימצא בזול.

וכעין זה הקשה הרעק"א על הרא"ש שכתב דלרבנן דר"ד דיד פועל על העליונה ה"ה כשחוזר בעה"ב באמצע היום ידו על העליונה וכן צידד המהרש"א. [ובפשוטו משום דס"ל דאינו קנוי לו וממילא גם בעה"ב יכול לחזור בו ואכמ"ל], ומבואר דאף שהוזל שכר הפועלים ולא ימצאו לשכור במחיר שהיה קודם לכן אין צריך להשלים להם. וצ"ב מ"ש מהלכו וחזר בעה"ב דמשלם שכרן ולא פליגי רבנן. ויש לדון בזה לג' הטעמים דלעיל או משום דינא דגרמי או משום דבר האבד או משום תחילת מלאכה. דהרי עכשיו הפסידו הפועלים דאין מוצאים להשתכר אלא בזול. ובאמת הריטב"א לעיל במשנה דבעה"ב שחוזר בו ידו על התחתונה ופרש"י שאם הוזלה מלאכת פועלים משלם להם כל שכרן חוץ ממה שהיו משתכרים וביאר הריטב"א דהוי דבר האבד כיון דהפסידם מה שהוזל השער שלא ימצאו להשתכר וצריך לשלם להם על זה, וכתב דזה קאי אף לרבנן דר"ד דמודו בדבר האבד[[9]](#footnote-9). אבל להרא"ש שלרבנן גם בעה"ב ידו על העליונה קשה מ"ש מהלכו.

והרעק"א בקושיתו כתב **דלא מצי חוזר ומיד נתחייב בשכרן כשלא יכול לומר השכירו עצמכם, וא"כ ממילא כשהוזל נמי צריך לשלם הפחת כיון שאינו יכול לומר השכירו עצמכם אם לא בפחות**. ונראה דנתכוון להרמב"ן דמתחילת מלאכה נתחייב לשלם להם שכרן, ומדלא פליגי רבנן ש"מ דרבנן נמי מודו דתחילת מלאכה הוי קנין ולכן נתחייב לשלם כל שאינו מעמיד לפועלים שכרן ממקו"א. והא דפועל יכול לחזור בו ע"כ מגזה"כ הוא ורק בפועל.

ותי' הרעק"א שצ"ל לדעת הרא"ש דבהלכו דוקא חייבים משום דינא דגרמי **שידע מיד שאח"כ לא יוכלו להשתכר שיעבור הזמן אבל כשלא עבר הזמן אלא שהוזל שכר הפועלים מחמת עצמו לא הוי גרמי** [[10]](#footnote-10)**.** והוסיף הרעק"א דמש"כ הרא"ש דבהלכו יש לחייב גם מטעם שנתחייב בשכירות והיינו משום דהתחלת מלאכה הוי קנין זה רק לר"ד אבל לרבנן שגם בקבלן ידו על העליונה ע"כ דהתחלת מלאכה לא הוי קנין ולכן מצי לחזור בו. וכוונתו דבקושיא סבר שמה שכתב הרא"ש דבהלכו יש לחייב משום התחלת מלאכה דהיא כקנין זהו פי' הברייתא שבהלכו חייב בעה"ב לשלם שכרן, וא"כ משמע דרבנן לא פליגי על זה. וא"כ קשיא ליה שבחזר בעה"ב אמאי לרבנן ידו על העליונה, יתחייב לשלם להם מה שהפסידו בהוזלה משום תחילת מלאכה. וע"ז תי' דאין כוונת הרא"ש שזהו ביאור הברייתא דקיימא לכו"ע דהתם טעמא משום גרמי,[וזה לא שייך בהוזלה המלאכה כנ"ל], ומש"כ הרא"ש שיש לחייב גם משום התחלת מלאכה זה רק למאי דק"ל כר"ד, כ"נ כוונתו. ולפי"ז מיושב קושית המחנ"א סי' ד' אמאי לא פי' התוס' והרא"ש כהרמב"ן דהגמ' מיירי כשמתחילה ג"כ הפועלים לא היו מוצאים להשתכר וחיובו רק משום תחילת מלאכה דלהאמור זה רק לר"ד והברייתא משמע דאף לרבנן חייב. ועי' יתרון האור שחולק על הרעק"א דמשמעות הרא"ש דמש"כ הלכו חייב משום התחלת המלאכה כונתו שזהו פירוש הברייתא דהלכו חייב וא"כ קאי אף לרבנן. עי"ש וע"כ פי' שבקבלן אין התחלת מלאכה וצל"ע .

אמנם כתב הרעק"א שזה רק לרא"ש שחיובו מדינא דגרמי, ובזה יש לחלק דבהוזלה המלאכה ליכא גרמי אבל לנמוק"י שחיובו משום דבר האבד גם בזה חייב, והיינו דלטעם זה אי"צ דוקא שהוא יעשה פעולת הפסד אלא כל שנפסדו מחמת השכירות נשתעבד על זה. וזה כמבואר בריטב"א לעיל שבאמת בחזר בעה"ב ידו על התחתונה ודלא כהרא"ש[[11]](#footnote-11).

ולענין חזרו הפועלים, אי משום דינא דגרמי י"ל כמש"כ הרעק"א דיוקר וזול לא הוי גרמי, [ועוד עי"ש בתו"ד דבחזרת פועלים ליכא גרמי כלל שאין זה הפסד כשלא יעשה מלאכתו וצ"ב]. אבל מ"מ קשה שישלמו מדין דבר האבד כדמצינו דשוכר עליהן עד כדי שכרן והיינו שמשלמים לו כנגד מה שקצצו בשכרן, [עי' בראשונים דלא כרש"י דף ע"ח], ומה דחשיב ליה בברייתא דבר שאינו אבוד, היינו משום שיכול להמתין כדפרש"י, אבל בנתייקרו הפועלים הרי הפסיד שיצטרך לשכור ביוקר. [אמנם לרמב"ן י"ל דהכא מיירי כשבלאו הכי לא היו מוצאים להשתכר כדפי' הרמב"ן בהא דהלכו וכל הנידון רק משום התחילו במלאכה. מהחברותא הרנ"ס שליט"א ומ"מ להג' אשר"י עדיין חשיב דבר האבד]. ועי' בקצוה"ח של"ג ס"ק ג' שצידד לדעת מהר"ם בר"ב דאף בפועלים אין כלל חיוב דבר האבד כיון שאינו הפסד ממון אלא רק מניעת ריוח, ורק בדבר האבד של הפסד הפשתן או הפסד חלילין חייבין לשלם מיד. עי"ש. ולפי"ז א"ש הכא. אך לראשונים דאיכא חיוב דבר האבד אלא שאין בעה"ב מפסיד קשה כנ"ל דהא מפסיד היוקר.

ולכאורה צריך לדחוק שגם על זה אמרינן שיכול להמתין עד שיוזל שכר הפועלים, משא"כ פשתן שאין יכול להמתין, ומשא"כ בחזר בעה"ב אין הפועלים יכולים להמתין שהרי מפסידים שכר של היום ולכן כתב הריטב"א דבעה"ב משלם להם אף לרבנן. וצל"ע.

שו"ר ברמב"ן ד"ה והוי יודע בא"ד **וה"מ בדבר האבד אבל אם הוקרו הפועלים אפי' התחילו במלאכה אינו שוכר עליהן וכו' כיון שאינו דבר האבד.** ומשמע דר"ל דיוקר לא חשיב דבר האבד כלל. וצ"ב.

ואולי י"ל דמשום היוקר לא איכפ"ל דלא חשיב שהופסד מחמתו, ורק אם אין לו את המלאכה חשיב דבר האבד כלפי בעה"ב שנתחייבו לו להעמיד לו את העבודה אבל מה שצריך לשלם יותר אי"ז נחשב שמפסידים לו. וזה דומה קצת למש"נ ברעק"א בדין גרמי שזהו רק מניעת ריוח, אלא דהכא מטעמא אחרינא הוא דלא נתחייבו אלא שיהא לו מלאכה ורק אם אין פועלים שוכר עליהן ומטען כדי לקיים המלאכה. והיינו דיסוד דין דבר האבד אינו שנתחייב לשלם לו על ההפסדים אלא יסודו הוא שחייב להעמיד לו את העיסקה ולגבי הפועלים אין ההתחיבות לעמיד לו את המחיר אלא את המלאכה ואף כשהוקרה אין נחשב דנפסד עיקר העיסקה אלא רק שנגרם לו הפסד וזה אינם חייבים לשלם לו.

מיהו יל"ע אם חזרו בהם ותובעים יותר יאמרו לו שלא הפסידוהו והרי אמרינן דמטען כלומר שאומר להם שישלם יותר ואח"כ לא ישלם להם אלא כמו שקצץ וחזינן דחייבים לעבוד במחיר שקצצו. וצ"ל דאין להם רשות לחזור בהם מהמלאכה וממילא לא בטלה הקציצה הראשונה [וזה מבואר בשו"ת הרא"ש ק"ד דכשאין להם רשות לחזור ממילא חייבים לפי הקציצה הראשונה]. וגם בשוכר עליהן צ"ל דאין זה חיוב לשלם ההפסדים כמבואר בנמוק"י דאי"צ לשלם לו אם לא שכר אלא הוא חיוב להעמיד ההתחיבות וכשהם חזרו בהם הוא מעמיד אחרים במקומם והם ישלמו להם.

מחלוקת ר"ד ורבנן - גמ' דף ע"ו ב' ובדף ע"ז ע"א, לעיל דף י' ע"א

**בטעמא דרבנן בקבלן דידו על העליונה אי משום עבדי הם או משום דלא חל קנין - עי' רש"י דף ע"ז ע"א ורעק"א ע"ו ב' ומחנ"א סי' ה'.**

**האם רבנן פליגי גם בבעה"ב החוזר בו דידו על העליונה - רא"ש סי' ב' ריטב"א במשנה ע"ו ע"א, רעק"א דף ע"ו ע"ב.**

**פועל למ"ד ידו על התחתונה אם יכול לחזור בו. תוס' וריטב"א דף י' ע"א, שו"ת הרא"ש כלל ק"ד ב', טור סי' של"ג וב"י בבד"ה שם ש"ך ס"ק ל' [חזו"א סי' כ"ג ל"ב]. לענין קבלן עי' מחנ"א סי' ה' בשם ריב"ש סי' תע"ו.**

**קנו בקנין משיכת כלי אומנותו אם יכול לחזור עי' תוס' לעיל מ"ח ע"א בשם ר"ת ריטב"א שם. ועי' ריטב"א כאן בדין קנין סודר. ועי' הג' אשר"י סי' ו'. ש"ך ס"ק ד' י"ד.**

**פלוגתת ר"ד ורבנן בחזרו פועלים אם ידם על התחתונה. ולהלן דף ע"ז אמר רב הל' כר"ד,** ואף שרב אמר פועל יכול לחזור בו ויליף מקרא דעבדי הם ולא עבדים לעבדים, תי' הגמ' דזה בפועל אבל בקבלן אין חוזר בו דלא שייך קרא דעבדי הם וכפרש"י דעובד את עצמו והיינו דאינו קנוי לבעה"ב אלא שנותן לו את העבודה. ולדעת ר"ד נאמרו ב' לשונות בגמ' אי קאי רק בקבלן וכרב או דאיהו גופיה ס"ל אף בפועל דחוזר בו. ובזה לא פסק רב כוותיה. והנה אם ר"ד מודה בפועל היינו כרב דיליף מקרא דעבדי הם אלא דבקבלן לא שייך הילפותא כנ"ל. אבל אם ר"ד מיירי גם בפועל לכאורה צ"ל דלית ליה ילפותא דעבדי הם ורב כרבנן וקצ"ע דא"כ רב פסק כוותיה ולא מטעמיה ואף אי נימא דר"ד מודה לדרשה זו אלא דזה רק לענין שיכול לחזור בו עי' להלן, מ"מ לענין ידו על התחתונה רב ס"ל כרבנן. ועוד יל"ע דלפי המבואר דרב דיליף מקרא דעבדי הם ע"כ ס"ל כרבנן, א"כ ע"כ דלרבנן ילפינן מקרא אף בקבלן שידו על העליונה וכן פרש"י להלן ע"ז א' דטעמא דידו על העליונה משום עבדי הם והתם קאי כרבנן דקיימי בקבלן. וא"כ רב דמוקי לקרא רק בפועל ולא בקבלן דלא כמאן.

והנה אי מקרא ילפינן בפשוטו זהו רק על הפועל אבל בעה"ב א"י לחזור בו, וכן נראה בריטב"א דמה"ט בעה"ב שחזר בו משלם ובפועל אי"צ לשלם אם אינו דבר האבד דבפועל איכא גזה"כ שיכול לחזור. אולם ברא"ש סי' ב' [הובא לעיל] מבואר דלרבנן גם בבעה"ב החוזר בו ידו על העליונה. וי"ל דס"ל דקרא גלי דאין קונה בפועל קנין גמור ומשו"ה יכול לחזור בו. ועי' במחנ"א שכי"פ סי' א' דפליגי בזה בירושלמי דרב אמר אין קונים זמ"ז ולהכי יכול לחזור בו ור"י אמר שרק הפועל יכול לחזור אבל בעה"ב אינו חוזר ועי"ש שלגמ' דידן דף י' לרב ידו כיד בעה"ב אלא שיכול לחזור בו וכר"י ולפי"ז בעה"ב אין יכול לחזור בו, ובנתיבות ס"ק י' פי' גם לדעת הבלי כהירשולמי דלא חל קנין אבל החזו"א סי' כ"א כ' דהבבלי פליג על הירושלמי ולרב חל קנין וזה מבואר בריטב"א דף י' דלרב קנה גופו כעבד [ועי' אבנ"ז סי' נ"ב מחודש ב' מש"כ ליישב סתירת הירושלמי והבבלי בדעת רב], וצל"ע.

אולם הרעק"א דף ע"ו ב' פי' לדעת הרא"ש דודאי דבקבלן לא שייך הילפותא מקרא דעבדי הם ואף לרבנן, אלא דפליגי משום דבהתחלת מלאכה לא חל קנין ולא משום קרא דעבדי הם [וצל"ע בלשונו אי פליג דלא שייך קנין כלל או דתחילת מלאכה אינה קונה. וצל"ע בריטב"א לעיל בע"א לענין פועל בקנין]. [וכ"כ בחקרי לב סי' ע"ח]. ועי"ש דלהכי פליגי רבנן גם בבעה"ב כיון שלא חל קנין, אבל לר"ד דבקבלן א"י לחזור בו וע"כ דחל הקנין אלא שבפועל מודה משום הילפותא מעבדי הם לפי"ז היינו דוקא כשהפועל חוזר בו אבל בבעה"ב ידו על התחתונה ולפי"ז ל"ק מהגמ' לעיל דגזה"כ הוא.

ולדברי רעק"א דטעמא דרבנן משום דאין קנין בתחילת מלאכה, משמע דקאי גם על פועל ולא רק בקבלן, שגם בזה קאמר הרא"ש דאף בחזר בעה"ב ידו על העליונה [דלא משמע שלרבנן יש חילוק בין פועל לקבלן], וכ"מ מקושית הרעק"א על הרא"ש מהא דהלכו והתם הא מירי בפועל וע"כ דפשיטא ליה דהרא"ש מיירי גם בפועל[[12]](#footnote-12). ודו"ק. ולפי"ז נמצא שגם אם ר"ד פליג רק בקבלן ולא בפועל מ"מ פליגי גם בפועל לענין חזרת בעה"ב, דלרבנן דטעמייהו משום שלא חל קנין ה"ה בחזר בעה"ב אבל לר"ד דטעמיה משום גזה"כ זהו דוקא בחזר הפועל. אך סתימת הגמ' דלצד זה בפועל לא פליגי כלל וצ"ע.

ועוד יל"ע להצד דר"ד פליג גם בפועל ונמצא דלר"ד לית ליה דרשה דעבדי הם, א"כ רב דיליף מקרא דלא כמאן, דהא לביאור הרעק"א רבנן הא פליגי מטעם אחר, וצ"ע.

ומש"כ הרעק"א דלרבנן לית להו התחלת מלאכה, זה יתכן להרא"ש למש"כ הרעק"א דאינו מפרש כן בברייתא, אבל הרמב"ן שפי' כן בברייתא דטעמא דהלכו וחזר בעה"ב משלם משום התחלת מלאכה ובזה הרי גם רבנן מודו נמצא שגם לרבנן שייך קנין דהתחלת מלאכה. [ובמחנ"א לא כתב כן בדעת הרמב"ן וצ"ע] וע"כ דפליגי בקראי, וכרש"י דף ע"ז א' דלרבנן הילפותא דעבדי הם קיימא גם בקבלן.

**פועל יכול לחזור בו ודין קבלן מחלוקת הראשונים אם לר"ד פועל יכול לחזור בו**

**שם,** בגמ' אמרינן דלרב דיכול לחזור בו הוא דלא כר"ד דידו על התחתונה, משמע דלרב אין ידו על התחתונה ולא רק שיכול לחזור בו. וכ"כ התוס' לעיל דף י' ע"א בתירוצם, ועי"ש ברעק"א שם שנתקשה בדבריהם מאי קס"ד הא מפורש כן בגמ' דידן דלרב אין ידו עה"ת דלא כר"ד. מיהו צ"ב היכן מבואר כן בדברי רב דלמא קמ"ל רק דיכול לחזור בו, ואי דא"כ פשיטא הוא דכו"ע מודו בזה [כדהקשו התוס' שם] מ"מ היה לו לומר דידו על התחתונה. ולמבואר להלן בהערה דלמ"ד דידו על התחתונה הוא חסרון בזכות החזרה א"ש דרב קאמר דחוזר בו לגמרי ואי"צ לדאוג שיושלם העבודה לבעה"ב. ודו"ק.

ובריטב"א הישנים פי' דכיון דטעמא משום עבדי הם שאם יהא ידו על התחתונה אכתי איכא עבדות דלא ירצה לחזור בו, וכעי"ז בחזו"א סי' כ"א ל'. [ויל"ע להו"א דגמ' דאין ידו כיד בעה"ב אם זה נלמד מקרא].

עוד כתבו התוס' שגם ר"ד מודה בזה שיכול לחזור בו ולא פליגי אלא אי ידו על התחתונה. אולם בריטב"א דף י' נראה דעיקר דברי רב הם דיכול לחזור בו [[13]](#footnote-13). ולפי"ז יקשה טפי מנלן דרב ס"ל דידו על העליונה דלמא לא אמר אלא שיכול לחזור בו, וע"כ דס"ל לגמ' שאם יכול לחזור בו ממילא אין ידו על התחתונה ונמצא דלר"ד אין יכול לחזור בו. ויל"פ דכל מה שידו על התחתונה הוא משום דאין יכול לחזור בו וחזר שלא כדין, ובפרט למש"כ רש"י להלן ע"ז ב' דטעמא משום קנס וזה רק משום שאין יכול לחזור בו, וא"כ לרב שיכול לחזור בו ודאי שידו על העליונה. וכעי"ז ברעק"א בדף י' דכיון שיכול לחזור בו דהתורה הקפידה דאין יכול לשעבד עצמו אין ראוי לקנסו שיהא ידו על התחתונה. והנה לפי"ז ע"כ שגם קבלן אין יכול לחזור בו, ואף שאינו כעבד מ"מ בהתחלת מלאכה חל קנין וכמש"כ הריב"ש סי' תע"ו עי' מחנ"א סי' ה', והיינו שמשתעבד לו להביא לו התוצאה. אך המחנ"א סי' ו' הוכיח מהריטב"א בסוגיין דאין קנין בהתחלת מלאכה מדכתב בסוגיין דאומן שקיבל בגד לארוג וחזר בחצי היום, מיירי שלא משך כל הצמר שאם משך נתחייב בכל המלאכה ואין יכול לחזור בו ומשמע דבלא זה אף שהתחיל במלאכה יכול לחזור בו דלא קנה, וש"מ דאף שיכול לחזור בו ידו עה"ת, וזה דלא כמש"נ עפ"י דבריו בדף י'. וצל"ע.

ועי' מחנ"א סי' ה' שהוכיח מהמרדכי כאן סי' שמ"ב דהתחילו במלאכה מיירי בקבלן ולא בפועל ופי' דבפועל יכול לחזור בו משא"כ קבלן והיינו דהא דקבלן ידו עה"ת הוא רק משום דא"י לחזור בו. וכן הוכיח מהריב"ש סי' תע"ו, [ועי"ש שזה דלא כתוס' דף י'].

וקצ"ע שאם לר"ד א"י לחזור בו א"כ בהוקרו פועלים יותר מכדי שכרן יצטרכו לשלם ואף אם אין זה נחשב דבר האבד מ"מ הרי נתחייבו להעמיד לו המלאכה. [ואפשר שלזה נתכוונו התוס' מדלא אמרו אלא שידם על התחתונה משמע שיכול לחזור בו]. וצ"ל דאף שאין יכול לחזור בו מ"מ אחר שחזר בו לא נתחייב לשלם מכיסו. וכן הוא להדיא בש"ך ס"ק ל"ד לענין משך כלי אומנותו דאע"פ שקנה ונתחייב לעבוד מ"מ אם לא עבד אין חייב לשלם [ועי' רעק"א דף ע"ט] וכעי"ז כ' המחנ"א סי' ה' וסי' ו' דכשלא שכר עליהן אין יכול להוציא מידם דלא הוי אלא גרמא, ועדיין יקשה דמ"מ יוכל להטעותן. ועי' בסמוך.

ועי' בהג' אשר"י סי' ו' שנסתפק בזה שממה שאמרו רק ידו על התחתונה משמע דאינו יכול לכופו שיעבוד לו [וכתוס' בדף י'], אבל מרש"י משמע שאם היה קנין אין יכולים לחזור בהם לא בעה"ב ולא פועלים, מדכתב לעיל ד"ה אין להם אלא תרעומת משום שאין ביניהם אלא דברים בעלמא, ומבואר דאי הוי קנין נתחייב לשלם, ודחה שאולי זה רק לענין בעה"ב או לשוויה ידו על התחתונה כלומר דלענין זה מהני הקנין שיהא ידו על התחתונה ולא רק תרעומת אבל מ"מ יכול לחזור בו [[14]](#footnote-14), עי' בש"ך ס"ק י"ד. ועוד הביא מהתוס' דף מ"ח א' שכתבו בשם ר"ת דספר שמשך כלי תספורת קנה ואין יכול לחזור בו, ומשמע דחייב לעבוד בעצמו. אמנם כתב די"ל שזה רק בקנין ולא בהתחיל במלאכה ופי' המחנ"א סי' ה' דהתחיל במלאכה לא הוי קנין. וע"ע להלן.

ובשו"ת הרא"ש כלל ק"ד ב' כתב בפשיטות דאין הפועל יכול לחזור בו וחייב לעבוד, ועפי"ז חידש דיכול להטעות את הפועלים אף באינו דבר האבד כיון דהפועל מחויב לעבוד והוסיף עוד שאפי' אם מוצא פועלים אחרים אין יכול לחזור בו. [והא דאמרינן אבל בדבר האבד שוכר עליהם או מטען, צ"ל דזהו רק לענין שוכר עליהם אבל הא דמטען קאי גם באינו דבר האבד. ואמנם ברא"ש בפסקים מפורש דלא כן דקאי רק על מטען [דאי על שוכר עליהן פשיטא דאם יכול לשכור במחיר רגיל אמאי ישכור יותר מהמחיר]. וא"כ מבואר שרק באין מוצא לשכור מטען. וכבר עמד בזה הב"י בבד"ה. ובנתיה"מ ס"ק י' הקשה כנ"ל דהא בגמ' מיירי רק בדבר האבד והכריח שהרא"ש מיירי במשך וס"ל כהריטב"א בסמוך שאם משך מבעה"ב הצמר הוי קנין ובזה הוא דמטען, ולכאורה לדבריו אין סתירה ברא"ש אבל הב"י והש"ך לא פי' כן. וע"ע בחקרי לב חו"מ ח"ג סי' ע"ח שהאריך בזה ובסו"ד כ' דהגמ' מיירי בלא התחיל במלאכה והרא"ש מיירי בהתחיל במלאכה וצ"ע דבגמ' משמע שחזרו באמצע מלאכה. עוד עי' חזו"א סי' כ"ג ל"ב דהא דמטען באינו אבד הוא רק כנגד שכרן שאף באינו אבד שוכר עליהן שמחיר היוקר שבשוק כנגד שכרן וע"ז אמר שיכול גם להטעותן. מיהו סתימת הרא"ש שם כהב"י שדין מטען הוא אף באינו אבוד, וגם מש"כ שם דאין יכול להטעותן יותר משכרן דהא רשאי לחזור וידו עה"ת, להאמור לרא"ש אין רשאי לחזור, אלא שאם חזר ידו על התחתונה שלא נתחייב לשלם מכיסו. וצל"ע עוד].

והטור של"ג ס"ז הביא דברי שו"ת הרא"ש אלא ששינה וכתב דאף באינו אבוד מטען **כשאינו מוצא לשכור פועלים אחרים**. וכתב בבד"ה דהטור שינה משום דברי הרא"ש בפסקים. והיינו שלדבריו אין זה חיוב לעבוד בעצמו אלא לדאוג שתיעשה המלאכה אבל כשאין מוצא חייב לעשות בעצמו. ומ"מ גם לדבריו מבואר דאע"פ שאינו דבר האבד נתחייבו לו לעשות המלאכה היום ואין חייב להמתין, ואף שאין רשאי לשכור עליהן כיון שאינו דבר האבד אבל יכול להטעותן, [ובד"ז אין סתירה בפסקי הרא"ש דכשאין מוצא פועלים יתכן שיכול להטעותן אף דאינו דבר האבד, ובחי' הגרש"ר כאן ר"ל דאף לפסקי הרא"ש י"ל דמש"כ דכשמוצא פועלים א"י להטעותן היינו מדין דבר האבד דזה לא הוי דבה"א אבל י"ל שכ"ז כשלא התחיל במלאכה אבל התחיל שהוי קנין אף כשמוצא פועלים יכול להטעותן אך זה שלא כהב"י]. ולמש"נ מהריטב"א שאין יכול לחזור בו יל"ע אם כוונתו כהרא"ש דחייב לעבוד בעצמו או רק אם אין פועלים אחרים חייב.

ובדברי התוס' שגם לר"ד דידו על התחתונה מ"מ יכול לחזור בו, ע"כ כוונתם אף בפועל מדהקשו מאי קמ"ל רב דחוזר בו ורב מיירי בפועל, ואמנם ע"כ מיירי גם בקבלן [דהא ר"ד מיירי בקבלן והוכחת התוס' קיימא גם ע"ז מדאמר רק ידו עה"ת] והנה בקבלן י"ל שהוא מסברא דבקבלן אף תחילת מלאכה לא קניא, אבל בפועל הרי ודאי קונה תחילת מלאכה דאל"כ אין ידו כיד בעה"ב וא"כ אמאי יכול לחזור בו, ולכאורה מוכרח שגם לר"ד ילפינן מקרא דעבדי הם דיכול לחזור בו, אלא דס"ל שרק יכול לחזור בו אבל ידו על העליונה. אך זה דלא כריטב"א הישנים דהראי' דרב ס"ל דאין ידו על התחתונה היא משום דאם ידו על התחתונה עדיין מוכרח לעבוד ואכתי עבד הוא.

ובתוס' דף מ"ח ע"א [ד"ה והא] כתבו בשם ר"ת דקבלן שמשכו ממנו כלי אומנותו אין יכול לחזור בו ורק פועל יכול לחזור בו דכתיב כי עבדי הם, וזה כמש"כ דהא דחוזר בו הוא מקרא ואף ר"ד מודה לילפותא. אלא דהתוס' שם פי' דבקבלן דליכא קרא א"י לחזור בו. אולם בתוס' דידן ע"כ קיימי גם על קבלן ואפי"ה חוזר בו אף דליכא ילפותא, ומשמע כנ"ל דהתוס' דף י' מיירי בלא משך כלי אומנותו ואף שהתחיל במלאכה ולפי"ז מבואר דס"ל דבקבלן תחילת מלאכה אין קונה [וזה כהג' אשר"י סי' ו']. וכ"כ בחקרי לב חו"מ ח"ג סי' ע"ט. ולפי"ז נמצא דהטעם דאין חוזר בו בפועל הוא משום הילפותא ובקבלן משום דלא קנה. ודוחק.

אמנם במחנ"א סי' ו' הוכיח דע"כ לתוס' דף י' גם בקבלן אף שקנה יכול לחזור בו דאי ס"ל שלא קנה ואינו כפועל, ל"ק קושיתם על רב מאי קמ"ל דהא בקבלן לא קנה אבל פועל דקנה נימא דא"י לחזור בו ושפיר קמ"ל רב דאף שקנה יכול לחזור בו מקרא [ואולי יל"ד דקושית התוס' מר"ד למ"ד דפליג אף בפועל] ומזה הכריח המחנ"א שלתוס' גם בקבלן יכול לחזור בו אף שקנה. ומשמעות דבריו שר"ל דאף באופן שקנה בקנין יכול לחזור ודלא כתוס' דף מ"ח, אך הא גופא קשה מנין דמיירי ר"ד גם בכה"ג [ועי' רעק"א שם שתי' כן קושית התוס' דרב קמ"ל דאפי' קנה בקנין ודלא כהריטב"א דף ע"ו]. ולדברי המחנ"א הדק"ל דבקבלן דליכא קרא אמאי יכול לחזור בו. ושם הביא מהשטמ"ק פ' הזהב בשם ר"י דצידד דאף קבלן יכול לחזור בו מדין גרעון כסף. וצ"ע דלכאורה קבלן ודאי אינו כעבד עי' ברא"ש דף מ"ח שחילק כן. ועי' עוד בחי' הגרש"ר על ב"מ דף י' ודף ע"ו ועי' להלן.

אכן עי' ברמב"ם שכירות פ"ט ה"ד דמשמע דאף קבלן דיכול לחזור בו הוא מקרא דעבדי הם. ועי' אבהא"ז הל' מכירה פי"ג שדייק כן [ויל"ע שו"ת הרשב"א ח"ב סי' ע"ב דאשה שהקנתה גופה לאחר להניק בנו משתלד א"א לקנות גופה שלא תחזור בה דהשכיר חוזר בו מקרא דעבדי הם. ויל"ע אם התם חשיב שכיר או קבלן ואולי הקנתה לזמן וחשיבא שכיר] ועי' שו"ע הגר"ז הל' שאלה סעי' כ"א וערוה"ש של"ג ס"ו. אך קשה דא"כ מ"ש דלענין דידו על העליונה לא ילפינן מקרא בקבלן. ואולי י"ל דבקבלן מסברא אף החצי שעבד לא נתחייב לשלם אלא רק כפי מה שהועיל לבעה"ב לכל המלאכה ואם חוזר בו באמצע וצריך לשלם על היוקר הרי לא הועיל לו להשלמת המלאכה. ואמנם זה רק להצד שרק בקבלן ידו עה"ת. ועי"ש באהא"ז וצ"ע.

ולדעת שו"ת הרא"ש ומשמעות הריטב"א דלר"ד אין יכול לחזור בו, ואפי"ה אין משלם הכל, צ"ל כמש"כ המחנ"א דלא נתחייב לשלם על ההפסד אלא רק חייב לעבוד. ולכאורה מבואר כן גם ברמב"ן ובראשונים דאף שתחילת מלאכה קונה ולהכי בעה"ב שחזר בו משלם שכרן משלם אבל פועלים לא נתחייבו לשלם מכיסם והיינו דמתחילת מלאכה שנתחייבו הוא להעמיד העיסקה שביניהם ולהכי בעה"ב נתחייב להעמיד השכר כמו שהתחייב אבל הפועלים לא נתחייבו אלא להעמיד לו העבודה ולא לשלם והרי דלא אמרינן דנתחייבו לדאוג שיהא העבודה בכל מחיר. מיהו הרמב"ן שם כתב גם שבזה יפה כח הפועל מבעה"ב משום שהפועלים נפסדו בחזרת בעה"ב אבל בעה"ב אינו מפסיד בחזרת הפועלים שימצאו למחר לעבוד, אמנם במקו"א נתבאר דכוונתו לבאר אמאי יכול לחזור, וצ"ל דלא סגי בזה לבאר אמאי אי"צ לשלם, דאף דליכא הפסד מ"מ הרי נתחייב להעמיד לו העיסקה ועכשיו הוא מבטל העיסקה ולהכי הוצרך לומר דלא נתחייב לשלם מכיסו.

**בעה"ב שמשך כלי האומן ואומן שמשך הצמר שיעבוד בו**

**התוס' דף מ"ח כתבו בשם ר"ת דבעה"ב שמשך כלי אומנותו א"י לחזור בו ושאני מפועל דנתמעט מקרא דעבדי הם**, ופשטות כוונתם דבזה עדיף מהתחילו במלאכה כמסקנת הג' אשר"י וכ"כ הש"ך דנפ"מ דבהתחילו במלאכה יכול לחזור בו ויהא ידו על התחתונה, אבל בקנין חייב לעבוד. מיהו בדרישה ריש סי' של"ג כתב דהוי כהתחילו במלאכה ומבואר דלא עדיף משך כלי אומנותו מהתחילו במלאכה. ועי' רעק"א דף ע"ט שציין למחלוקתם, ועי' רעק"א בשו"ע שהוכיח כהש"ך. [ומה דפשיטא להו דבפועל אף בכה"ג חוזר בו, צ"ב דנימא דהתם מיירי בהתחלת מלאכה, ואם ידעו מהילפותא ולכך פשיטא להו דאף שקונה יכול לחזור בו מאי ק"ל, ואולי פשיטא להו דאף התחלת מלאכה קונה בפועל ורק בקבלן אינה קונה].

והריטב"א חולק על ר"ת, ועי"ש היטיב וכמדומה דב' קושיות נינהו, חדא שאיך יקנה ע"י המשיכה את האומן שאין זה מעשה קנין בגופו, ועוד דאפי' אם קנה מ"מ יכול לחזור בו כדמצינו דאע"פ שיד פועל כיד בעה"ב אפי"ה יכול לחזור מגזה"כ. וזה כדברי הריטב"א בדף י' דאף שהפועל קנוי לו מ"מ חוזר בו מגזה"כ. אך צ"ב דהתם גם ר"ת מודה דיכול לחזור בו, ורק בקבלן ס"ל דא"י לחזור בו. ומשמע דהבין דר"ת מיירי גם בפועל, ויש שר"ל דמקרא ילפינן דאין קנין לגופו דאי מקני לגופו הא גופא חשיב ליה עבד ורק בגלל שלא קנה גופו לא דמי לעבד, ולכן אין חוזר בו.ולפי"ז יתכן דס"ל שאף בקבלן נתמעט מקרא דעבדי הם, וגם בתוס' משמע דס"ד לדמות לפועל [ובאמת הרעק"א הקשה מאי ס"ד].

והנה הריטב"א גופיה בדף ע"ו ע"א כ' דאומן שמשך הצמר שנתנו לו לעבוד בו זכה בשעבודו ובעה"ב חייב לו וממילא האומן נתחייב לו לעשותו וכדמצינו דתקנו משיכה בשומרים. עוד כתב במשנה דף ע"ה שאם קנו בקנין נתחייב לעבוד הוא עצמו או ע"י אחר, וצ"ע דה"נ יקשה מהא דפועל חוזר בו דאע"פ שקנאו מ"מ חוזר בו, ומה יוסיף לן שקנאו בקנין. והתם קשה טפי דמיירי בפועל, וכעי"ז הקשה הש"ך על הריטב"א דמה יועיל שעשה קנין הרי כתיב עבדי הם. וצ"ע.

וי"ל שכקנין סודר אין הקנין על גוף הפועל אלא שנעשה מעשה קנין על ההתחייבות לעבוד, וכ"מ ממש"כ הריטב"א דיכול ע"י אחרים וא"כ זהו כחוב בעלמא שמשתעבד להעמיד לו המלאכה, ולא שייך על זה הילפותא דעבדי הם, דרק אי אתינן לחייבו משום שקנה את גופו נתמעט מקרא אבל אם מתחייב אף שלא קנה את גופו על זה ליכא מיעוט. ושו"ר כן בחזו"א סי' כ"א ס"ק כ"ח. וכן נראה דנתכוון במחנ"א סי' ב'. ועי' שי' הגרש"ר דף ע"ו. [ואמנם בשו"ת הריטב"א סי' קי"ז הובא בב"י כתב דכיון שעשה קנין לטפויי מילתא אתא שלא יוכל לחזור בו ומתנה על מש"כ בתורה בדבר של ממון תנאו קיים. ולפי"ז הוא באמת קנין בגופו אלא דמהני תנאי אמנם בריטב"א בחי' משמע דהוא קנין אחר, ושו"ר שגם בשו"ת כתב דאף לחולקים מ"מ אם שעבד עצמו ונכסיו לעבודה זו חייב]. ולפי"ז י"ל דכ"ז בקנין סודר וכן כשמשך האומן כלי בעה"ב, אבל בעה"ב שמשך כלי אומנות לר"ת הבין הריטב"א שנתחייב לעבוד בגופו דוקא וע"ז הוא שמקשה דלא מהני קנין דכתיב עבדי הם. ועי'.

עוד הקשה הש"ך על הריטב"א דהוי קנין דברים, ובקצוה"ח ס"ק ה' כתב דאינו קנין דברים משום שקנה גופו כעבד. ומשמע דס"ל דאינו קנין שעבוד וחוב ממון אלא קנין בגופו, ולפ"ז הדק"ל מ"ש ממשך כלי אומנות דס"ל להריטב"א דיכול לחזור בו ודלא כר"ת והכא א"י לחזור בו, וביותר שהרי במשך כלי אומנות אף לר"ת קיי"ל דרק בקבלן חייב לעבוד וא"י לחזור בו אבל בפועל יכול לחזור בו ומ"ש קנין סודר.

ועי' מהרי"ק ש' קפ"א דכשעשו קנין ה"ה כעבד דאין יכול לחזור בו אלא בגרעון כסף. עי"ש בשם הראב"ד בתשובה. [והעירו לעיין בבהגר"א סי' ל"ט שנראה דגם קנין דר"ת הוא שעבוד ולא קנין הגוף ואעפ"כ בפועל יכול לחזור. וצל"ע].

בעיקר דברי ר"ת שבקבלן שעשו קנין ע"י שמשך בעה"ב כלי האומן אין הקבלן יכול לחזור בו ובפועל חוזר בו משום עבדי הם, ברא"ש כתב בנוס"א משום דהוי כעבד עברי שיוצא בגרעון כסף. וצ"ב דהא בגמ' ילפינן מקרא דעבדי הם. ואולי מקרא דעבדי הם ילפינן שגם פועל דינו כעבד עברי [ועי' חי' רנ"פ לדף י' דעבדי הם היינו דאינו קונה כעבד כנעני]. וצ"ע. שו"ר שכ"מ בתורא"ש שכתב כנ"ל שלא גרע מע"ע שיוצא בגרעון כסף ואח"כ כתב שזה רק בפועל שכתיב ביה עבדי הם. ואמנם משמע שם שזה רק בקנין אבל בלא קנין אף בלא גרעון כסף חוזר שהרי כתב שם שגם בקבלן חוזר [אא"כ נימא דבקבלן הטעם משום דהתחלת מלאכה לא קונה כלל ובפועל קונה ול"מ הכי] וכ"כ הקצוה"ח ס"ק ו' בשם מהרי"ק. ועי' תוס' קידושין י"ז. וע"ע שו"ת הרשב"א ח"ב סי' ע"ב דאשה שהקנתה עצמה להניק יכולה לחזור בה ומדמה לה גם לעבד שיוצא בגרעון כסף מקרא דוהפדה וגם לשכיר שנלמד מעבדי הם ומשמע דמעבד אפשר ללמוד לאשה שהקנתה עצמה. וצ"ע.

ובקצוה"ח של"ג ה' מבואר דפועל חוזר בו כדין ע"ע שיוצא בגרעון כסף, ועפ"ז ביאר דעת הטור דפועל החוזר בו בחצי היום והוזלה המלאכה גובה ו' דינרים וביאר דעכשיו השכיר קונה עצמו בזול מדין גרעון כסף והביא כן מהמהר"ם, והנתיה"מ שם חולק ע"ז דאינו קנוי כעבד. שו"ר בנחל יצחק סי' ע"ד ענף ג' שהאריך בזה אי חוזר בו משום דין גרעון כסף או מעבדי הם.

**סיכום שיטות הראשונים בדין התחלת מלאכה**

ברמב"ן רשב"א ר"ן ונמוק"י מבואר דהתחלת מלאכה הוי קנין והיינו דינא דהלכו. ומשמע גם בקבלן מדפי' סיפא דהתחילו המלאכה לא קתני הלכו כמו ברישא לגבי בעה"ב שבבעה"ב סגי בהלכו לחייב משא"כ בסיפא דמיירי בפועלים דאין חייבים מכיסם ואי"צ לשלם, ומשמע דעיקר דינא דהלכו שייך גם בסיפא אף דמיירי בקבלן אלא דלא משכח"ל שיפסיד משכרו. וכ"כ הריב"ש סי' תע"ו דאף קבלן קונה בהתחלת מלאכה. אמנם בהג' אשר"י סי' ו' צידד דבקבלן אינה קונה וכ"כ הש"ך ס"ק ד'. מיהו יל"ע שהרי השו"ע פסק כהרמב"ן דבהלכו חייב אף שלא היו מוצאים לשכור ולא הוי דבר האבד, והיינו כהרמב"ן דתחילת מלאכה קונה וכן משמע בש"ך שם. וע"כ נראה דמש"כ הש"ך דלא הוי קנין כוונתו דלא קנה לגמרי לענין חזרה אבל מהני להתחייב לעבוד, וצל"ע.

ובדעת הרא"ש דהלכו יש לחייב **גם** משום התחלת מלאכה בפשוטו ס"ל דמהני התחלת מלאכה עכ"פ בפועל, וכן נקט היתרון האור. [אמנם המחנ"א נדחק שהוא רק מטעם קנס, והוכיח כן מדלא פי' כן בברייתא, אך כבר תמהו דלרא"ש לק"מ דס"ל שאם מיירי בלא היו מוצאים להשתכר מקודם אין להם אפי' תרעומת, וא"כ א"א לפרש כן בברייתא עי' חק"ל], והרעק"א פי' לדעת הרא"ש דהתחלת מלאכה הוי קנין אלא שזה רק לר"ד אבל לרבנן שאף בבעה"ב ידו על העליונה התחלת מלאכה אינה קונה, וכן צידד בחקרי לב סי' ע"ט ולפ"ז נמי א"ש דא"א לפרש כן בברייתא. ויש שפי' דלרא"ש תחילת מלאכה קונה רק בפועל ולא בקבלן כ"כ בשי' הגרש"ר דף ע"ו וכ"ה ביתרון האור וגם בחקרי לב צידד כן, ואף אי פלוגתת ר"ד ורבנן היא גם בפועל מ"מ עיקר דבריהם מיירי בקבלן, וע"ז קאי הרא"ש דאף בעה"ב שחוזר בו ידו על העליונה. אך למבואר בשו"ת הרא"ש סי ק"ד דחייב לעבוד ואין יכול לחזור בו ולהכי יכול גם להטעותן אף באינו אבד ע"כ דהתחלת מלאכה קונה גם בקבלן. ולדברי הב"י גם בפסקי הרא"ש לא פליג ע"ז.

ולדעת רש"י, בהג' אשר"י פי' דמש"כ דברים בעלמא נינהו הוא לאפוקי הלכו דהוי קנין משום התחלת מלאכה. ולפי' היתרון האור דמש"כ רש"י עד השתא מיירי בשכיר והשתא מיירי בקבלן דר"ל שבחזרת בעה"ב חייב רק בפועל ולא בקבלן ועי"ש שכ"מ בבעה"מ וביאר דרק בשכיר קונה התחלת מלאכה ולא בקבלן. ועי' במרדכי סי' שמ"ב בשם מהר"ם.

**בדעת הריטב"א -** הנה בדף ע"ו ב' הביא דעת הרמב"ן דהלכו חייבים משום התחלת מלאכה הוי קנין והתם מיירי אף בקבלן כדפי' הריטב"א גופיה, ואף שאח"כ הביא די"מ דחייב משום דבר האבד ואף שלא היו מוצאים להשתכר מ"מ היו טורחים למצוא מ"מ הא כתב דפירוש ראשון נראה יותר, ואולי כוונתו דפי' ראשון היינו פי' התוס' דחייבים משום הפסד וס"ל דתחילת מלאכה אינה קונה עכ"פ בקבלן וכמדומה דכן פי' בחקרי לב סי' ע"ט [שו"ר בחי' הגרד"ל שליט"א הנדמ"ח סי' ל"ט אות א' שרק בהליכה פליג אבל התחלת מלאכה מודה שקונה]. ובמחנ"א שכי"פ סי' ו' הוכיח דס"ל דלא קנה מדכתב דמשך את כל הצמר קנה ומשמע דאף שכבר התחילו לעבוד לא קנו, ועוד הוכיח בהל' שותפין סי' ב' ממש"כ הריטב"א בשם מורו שאין דיני המשנה אלא בשכר הפועלים באמירה בעלמא אבל אם עשו קנין א"י לחזור בהם. ואי התחלת מלאכה קונה מאי נפ"מ במה שעשו קנין הא גם קודם קנו ומזה הוכיח דהתחלת מלאכה אינה קונה. וכ"כ בחקרי לב סי' ע"ח. ולפי"ז אף בפועל אין קונה בהתחלת מלאכה.

אולם בדף י' ע"א כתב להדיא דפועל קונה קנין גמור כעבד ורק שיכול לחזור בו ומשמע אף בלא מעשה קנין אלא באמירה בעלמא קונה. אמנם י"ל דזה דוקא בפועל אבל קבלן אין קונה בתחילת מלאכה דאין קונה גופו. ועוד הביאו מהריטב"א קידושין מ"ז דבפועלים התחלת מלאכה קונה מתק"ח. וצל"ע.

עוד עי' בריטב"א במשנה דפי' דבעה"ב שחוזר בו ידו על התחתונה משום דבר האבד כו"ע מודו בזה, ומדלא פי' משום תחילת מלאכה משמע דאינה קונה עכ"פ בקבלן. אמנם להרעק"א דרבנן פליגי על תחילת מלאכה י"ל דלהכי כתב הריטב"א הטעם משום דבר האבד דאף רבנן מודו. ואמנם הריטב"א פי' בדעת ר"ד דהוי כעין דה"א ומשמע דלא משום תחילת מלאכה וכ"כ בשי' הגרש"ר לדף ע"ו. וע"ש.

**מהו קנין התחלת מלאכה**

בריב"ש סי' תע"ו הביא מהרמב"ן והרשב"א ב"ב דף ט' דב' אומנין שנשתתפו לזמן ידוע שיהא השכר לאמצע נעשו שכירים זל"ז וסגי בהתחלת מלאכה ואי"צ קנין **דכל אחד מתחייב לחברו בשכר מה שעושה עמו והלוכן ודבורן היינו שכרן וכאומר הרי את מקודשת בשכר שאדבר עליך לשלטון.** ומשמע דהוא מדין קנין כסף שקיבל העבודה מחברו אלא דלפי"ז הוא רק בהתחילו מלאכה שנתחייב להם כסף אבל הלכו דאין חייב לשלם אין קונה, ועי' אבנ"ז סי' נ"ב דר"ל כן אך הוכיח מהר"ן כאן דהלכו קונה אף בקבלן ואף דאין משלם על הליכה ורק בפועל י"ל דחייב גם על ההליכה. ועי' חזו"א סי' כ"א ס"ק כ"ח שנראה שהוא קנין כסף שבעה"ב נשתעבד מטעם ל"ב

עוד יל"פ שהוא כעין חזקה שתחילת שימוש בו קונה [וכ"מ בריטב"א קידושין מ"ז דהוא משום השתמשות, אלא שהריטב"א נקט שהקנין הוא רק תקנ"ח כדי שלא יחזור בו באמצע המלאכה]. וכן נראה באו"ש שכירות ט' ד'. וכן מסיק בנחל יצחק סוף סי' ל"ט עי"ש דהא דפליגי בקבלן תלוי אי קנין דקבלן דמי לקרקע דמהני חזקה או שהוא כקנין מטלטלין, וזה תלוי במחלוקת הראשונים אם יש אונאה בקבלן, עי' רמב"ם ושו"ע סי' רכ"ז סעי' ל"ו.

ועי' שי' הגרש"ר שזהו קנין בגופו למע"י אבל אין זה מחייב לעבוד ולזה מהני קנין סודר שבזה מתחייב להעמיד לו המלאכה, וזה כעין מש"כ דעל זה אין גזה"כ דחוזר בו שהוא התחייבות ממון גרידא. וכעי"ז מבואר בחזו"א סי' כ"א כ"ט שמשעבד נכסיו להשלמת המלאכה, וע"ע ברעק"א דף ע"ו שהוא התחלת קנין, ואולי כוונתו כנ"ל דאינו קונה את גופו אלא הוא קנין על שעבוד לעבוד, וצל"ע.

**הקדים שכרו**

הריטב"א הוסיף שה"ה בהקדים לו שכרו א"י לחזור בו, אולם המהרי"ק סי' קפ"א כתב שפועל יכול לחזור בו אפי' קיבל כל שכרו ואין בידו לשלם משום כתיב עבדי הם, וכ"פ השו"ע ס"ג. וזה דלא כהריטב"א. ובקצוה"ח שם כתב שלפי מה שמדמה הריטב"א לקנו בקנין שא"י לחזור בו, א"כ לשו"ע שפסק כמהרי"ק דאף בהקדים שכרו יכול לחזור בו, ה"ה בקנין יכול לחזור בו דמ"מ ממעטינן מעבדי הם ולא עבדים לעבדים, ודלא כהריטב"א. [ונמצא דס"ל לדינא כהש"ך אף שלא חשיב קנין דברים]. ובחזו"א סי' כ"א כ"ט כתב דבקנין הוי שעבוד נכסים להעמיד לו המלאכה וזה משום דלטפויי מילתא קאתי משא"כ בהקדים לו שכרו לא אמרינן שלטפויי מילתא קאתי, והעיר שם ס"ק ל"א שגם הקצוה"ח גופיה כתב חילוק זה לדעת מהרי"ק. מיהו צ"ע שהרי הריטב"א גופיה דכתב סברא זו דלטפויי מילתא ואפי"ה כתב שגם הקדים לו שכרו א"י לחזור בו, ומשמע מזה דלריטב"א בחדושים אין הטעם משום תנאי בעלמא דלטפויי מילתא אתי אלא שזהו מחמת הקנין שעשה וצ"ת. ועי' חי' ר' ראובן ב"מ דף י'.

ועי' מחנ"א סי' א' שלדעת הריטב"א שאין יכול לחזור בו הוא משום דגופו קנוי, אמנם כתב דכשיש לו לשלם גם לריטב"א קונה עצמו מדין גרעון כסף כע"ע שקונה עצמו בגרעון כסף וכ"כ הקצוה"ח. מיהו להנ"ל שבקנין אין זה עבדות לגופו אלא חוב ממון, אף גרעון כסף לא מהני. ובבהגר"א כתב גם בדעת השו"ע שבהקדים שכרו אף שאין לו לשלם יכול לחזור בושהוא מדין גרעון כסף וצ"ב דכשאין משלם איך יקנה מדין גרעון כסף ומשמע דס"ל דגרעון כסף אינו שחוזר וקונה עצמו אלא נתחדש שיכול לבטל הקנין.

**פועל בחינם -** עי' ברמ"א שיכול לחזור בו אפי' בדבר האבד ור"ל דאין הפועל מתחייב לשלם לו אלא כשנשתעבד לו עבור השכר, ועי' בהגר"א שטעמא דהתחלת מלאכה הוא קנינו משא"כ בכה"ג. והעירו שזה א"ש אם התחלת מלאכה קונה משום קנין כסף אבל אם התחלת מלאכה קונה משום חזקה לכאורה נתחייב לעבוד לו אף בחינם. [ואולי י"ל דאף שקנאו לא מתחייב לעבוד אלא רק שמה שיעשה יזכה בו בעה"ב].

פועל שחלה [אם יש קנין הגוף בפועל]

**תוס' קידושין י"ז רא"ש כאן ריטב"א קידושין י"ז ובסוגיין שו"ע ס"ה ש"ך ס"ק כ"ה וט"ז שם. קצוה"ח ס"ק ה' ו' מחנ"א סי' א'.**

**גמ' דף ע"ז ע"ב מאי איריא שמע שמת לו מת או שאחזתו חמה דאניס כי לא אניס נמי וכו'.** עי' תוס' בקידושין י"ז שהביאו די"מ שפועל שחלה חייב בעה"ב לשלם לו על על זמן השכירות כיון שנאנס ולמדו זה מהא דעבד עברי שחלה אי"צ להשלים, וכ"כ בתשובות מימוניות שבסו"ס קנין סי' ל' בשם הר"ש דמלמד שחלה נוטל שכרו משלם אף על מה שנתבטל והו"ד במרדכי סי' שמ"ו ושם כתב דנסתחפה שדהו ומשמע דהפועל קנוי לבעה"ב כשדהו. והתוס' ושא"ר דחו מכאן [וכ"ה במרדכי שם להלן בהג"ה] דא"כ מאי קשיא לגמ' כי לא אניס נמי הא נפ"מ דכי אניס משלם גם על מה שלא עשה משא"כ בלא אניס חייב רק על מה שעשה, וע"כ דאין חייב לו אלא מה שעשה כבר. וצ"ע דעת הר"ש. ועי' חזו"א ב"ק סי' כ"ג י"א דלא מצינו יישוב לדברי מהר"ם. אמנם עי' שו"ת תשב"ץ ח"א סי' ס"ד שיישב דבפועל ליום אחד שלא אסיק אדעתיה שיבא אונס לא נתחייב אלא שכר מה שעשה אבל מלמד כיון שנשכר לשנה דינו כעבד שנמכר לשש שנים שרגיל שיחלה תוך זמן גדול, ולדבריו משמע דגם למהר"ם אין זה מעיקר החיוב משום שקנאו אלא כתנאי בעלמא שמתחייב לשלם על כל הזמן אף אם יחלה. וצל"ע.

ולדעת שא"ר דפועל שאני, בתוס' שם פי' דלא דמי לעבד דהתם גופו קנוי וע"ע שם בתי' ב' ולתי' זה דמי לעבד אלא שזה רק אם עבד ג' שנים. והרא"ש בסוגיין כתב בשם מהר"ם דהתם מיירי שקיבל העבד כל שכרו, והכא שלא קיבל עדיין ואין בעה"ב חייב לו, והרא"ש תי' דהתם מיירי שחלה שלש ואח"כ עבד שלש דמדקיבלו בעה"ב ולא אמר לנכות לו מה שחלה מסתמא מחל לו. והרמ"א ס"ה פסק להלכה כב' הטעמים שאם קיבל כבר השכר אין מנכה לו וכן אם חלה ואח"כ קיבלו בעה"ב הוי מחילה וחייב לשלם כל שכרן, והש"ך ס"ק כ"ה תמה על טעם המהר"ם שגם אם קיבל כבר לא נתן לו אלא ע"ד שיעשה המלאכה. ולכאורה צ"ל כמש"כ האחרונים לענין שכירות בתים דאע"ג דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף היינו בסתמא שהתשלום עבוד השימוש אבל כששילם מתחילה התשלום עבור הקנין, וה"נ בפועל י"ל כן ולהכי אף שלא עבד אי"צ להחזיר דהתשלום עבוד הקנין. והראו שכ"כ בקוה"ע סי' נ"ג ובהשמטות שם [אמנם הש"ך הרגיש בזה וכ' דלא דמי למת שוכר בתוך ימי שכירותו, ומשמע שר"ל דשאני שכירות בית דממכר ליומא כמש"כ הרשב"א שהובא בסי' של"ד ס"א אבל בפועל אינו ממכר ליומא וכ"כ הסמ"ע של"ד ס"ק ז'. אבל במחנ"א שכירות סי' ה' כתב כן גם לגבי פועל, ולכאורה משמע הכי ברשב"א שהובא בב"י סו"ס של"ה דאף בפועל אם מת בעה"ב באמצע הזמן נותן לו כל שכרו משום דאמר לה הא קאימנא ואולי זהו טעם אחר וצל"ע]. ובמש"כ הרא"ש דמחל לו תמה הש"ך דמהיכי תיתי שמחל לו עוד ילה"ק דהא לא מהני מחילה בעבד עי' קידושין ט"ז. ועי' רא"ש ב"ק פ"ח סי' ו' דטעמא דעבד שחלה אי"צ להשלים משום דנסתחפה שדהו ומבואר דלאו מטעם מחילה. [יש שתי' עפ"י הקו"ש קידושין אות קכ"ג שכל עבד יש גם חיובי פועל לעבוד, ולפי"ז איכא ב' נידונין מדין עבד איכל"מ דנסתחפה שדהו ומדין פועל הוצרך למחילה וצל"ע – מהרב מ"ז]. ועי' בהגר"א שהסכים עם הש"ך.

והריטב"א בקידושין שם כתב דלא דמי לעבד שנמכר לכל המלאכות משא"כ פועל שנשכר למלאכה אחת והש"ך ס"ק פי' דכוונתו דאין גופו קנוי ומש"כ שנשכר למלאכה אחת לאו דוקא הוא. אולם הקצוה"ח ס"ק ה' כתב דדוקא הוא דכשנשכר לכל המלאכות הרי הוא כעבד דגופו קנוי ודלא כתוס' בקידושין וכן משמע בריטב"א בסוגיין שכתב דבעבד גזה"כ הוא דאי"צ להשלים מדכתיב ובשביעית יצא דבעבודה כלשהו פטריה רחמנא שהרי לא נשכר למלאכה ידועה **משא"כ פועל שנשכר למלאכה ידועה** ומבואר דאם נשכר לכל המלאכות דינו כעבד, והכי משמע מהריטב"א ב"מ דף י' דפועל קנוי לגופו. ושו"ר [בס' אבן ישפה] שכ"כ בס' שמע יעקב עה"ת למהר"י אלגזי פר' נח דלא כהש"ך. [וגם מהרא"ש שמדמה פועל לעבד משמע דס"ל דהוי קנין בגופו אמנם ס"ל דאף בעבד אין התשלום על הקנין ורק כשמחל בעה"ב אין חייב להשלים וצל"ע].

והנה בתשובות מימוניות הנ"ל כתב בשם מהר"ם שחייב לשלם הכל **בכ"ש** דאם בעבד שגופו קנוי אי"צ להשלים כ"ש פועל, ומשמע דפועל אין גופו קנוי ומ"מ מקבל כל השכר ואי"צ להשלים, וצ"ב ואולי הוא תנאי בעלמא כיון שרגילות היא שא"א לעבוד כל הזמן וכנ"ל. ומה שלמד מכ"ש מעבד, צ"ב דאדרבא דוקא עבד שגופו קנוי להכי אי"צ להשלים. ועי' בחי' ראובן ב"מ שהאריך בזה וכתב דמוכח מזה שאף ע"ע גם אם גופו קנוי אינו כשורו וחמורו אלא הוי קנין על השעבוד, אלא דגלי קרא דבשביעית יצא אף שלא עבד כהריטב"א, וצ"ת.

והמהרי"ט קידושין י"ד כתב שפועל אינו כעבד משום דלא נשכר לו' שנים ובמל"מ עבדים פ"ב ה"ג תמה דאף שנשכר לו' שנים ג"כ אינו כעבד. ולאידך גיסא עבד שנמכר גופו אף לפחות מו' שנים הוי עבד. ועי' חזו"א סי' כ"ג י"א. והנה המל"מ נסתייע מהתוס' דף י' שכתבו דליכא איסור להשכיר עצמו לפועל, אמנם באמת המהר"ם [שהובא בהג' הגר"א] ס"ל דאם נשכר ליותר מג' שנים אסור דחשיב כעבד.

עי' מהרי"ט קידושין י"ז שכל הנידון בפועל שחלה אם נוטל כל שכרו הוא רק בפועל אבל בקבלן ודאי אין נוטל אלא מה שעבד והסברא יל"ב דפועל גופו קנוי משא"כ קבלן או דבפועל החיוב על הקנין משא"כ בקבלן החיוב על התוצאה ועי'. [ויש שתי' לפי"ז את קושית הראשונים מסוגיין שמבואר דמשלם רק על מה שעשה, דהכא מיירי רק בקבלן ואף שהברייתא מיירי גם בשכיר מ"מ מה שמקשה הגמ' דאמאי נקט אונס קאי על קבלן ודוחק].

ע"ע במרומי שדה קידושין דף י"ז שגם לסוברים דנוטל מבעה"ב גם על מה שלא עשה הוא רק במלמד דהוי דבר האבד אבל שאר פועלים אינו כן. אמנם הראשונים שהקשו מסוגיין דמוכח דאי"צ לשלם אלא מה שעבד ע"כ לא ס"ל הכי ושו"ר שגם בחזו"א סי' כ"ג י"א צידד דמיירי רק בדבר האבד דאינו יכול לחזור בו וע"כ טעמא משום דקנה גופו אך הקשה דא"כ מה הקשו הראשונים מהא דמת לו מת דהתם לא הוי דבר האבד.

לעיל הובא מתשובות מימוניות בסו"ס קנין סי' ל"א בשם מהר"ם דפועל יכול לחזור בו מדין גרעון כסף, ומזה למד הקצוה"ח דחזרה דפועלים הוא מדין גרע"כ, ובנתיה"מ כתב דס"ל דגופו קנוי אבל להלכה נקטינן דאין גופו קנוי ואין זה מדין גרעון כסף, עי' בסמוך [ובמרדכי סי' שמ"ו כתב במשך כלי אומנות שפועל חוזר בו אף שקנה משום דהוי כעבד דמגרע פדיונו ויוצא, וכ"ה ברא"ש דף מ"ח. ובזה אולי גם לנתה"מ חשיב כעבד, ורק בסתם פועל שקנה בהתחלת מלאכה ס"ל דאין גופו קנוי, ובזה הוא דלא כמהר"ם, וצל"ע].

עוד מצינו בתשובת מהר"ם ד"פ ח"ג סי' ע"ז והובא במרדכי סי' שמ"ו שפועל כעבד דאף שאמר לו לך מעמדי אינו יוצא באמירה בעלמא דלא מהני מחילה משום דגופו קנוי. והובא במרדכי וכן הובא בשו"ת הרשב"א ח"א סי' תתע"ג. אולם הרמ"א סו"ס של"ג כתב דפועל שאמר לו בעה"ב לך מעמדי פטור ואי"צ מחילה. ועי"ש בש"ך ס"ק מ"ז, דאף שמהר"ם חולק אין הלכה כמהר"ם דלדידן אין גופו קנוי, וכ"כ הנתיה"מ של"ג ו', ומזה למד דאין יוצא מדין גרעון כסף ודלא כהקצוה"ח הנ"ל. ועי' בהג' אמרי ברוך שם שגם למהר"ם אין גופו קנוי ממש כעבד שהרי בתשובת מהר"ם שהובא בתשובות מימוניות סי' ל"א מבואר דיליף דפועל שחלה אי"צ להשלים בק"ו מעבד שגופו קנוי, ומבואר שגם לדבריו אינו קנוי ממש] ועי' קצוה"ח סי' קע"א. ואמנם במלמד כתב מהר"ם עוד טעם דאף שאמר לך מעמדי יכול לחזור ולתבוע את המלמד ללמד את בנו, דאין מועיל מחילת האב להפקיע השעבוד לבן, [ומבואר דהחיוב הוא לבן אף שהאב שכרו וצ"ב].

אונס

**ע"ו ע"ב - ע"ז א', דף ע"ט ע"א השוכר את החמור וכו' עד מכליא קרנא וכו' ת"ר השוכר את הספינה וטבעה לה בחצי הדרך עד הגמ' בע"ב - ת"ר, ובתוס' וראשונים שם**.

בברייתא לעיל קתני שאם הלכו פועלים ולא מצאו תבואה בעה"ב משלם שכרן משלם [כפועל בטל], ולהלן אמר ר"ח אי הואי התם לא יהיבנא ליה כלל, ומפרשינן לה בסיירה לארעא מאורתא וכרבא דבסיירא לארעא פסידא דפועלים וכו'. עי' כל הסוגיא. וכתבו הראשונים דכללא דמילתא דאם שניהם פשעו - כלומר שהיה להם לידע שיתכן שלא יהא עבודה, או ששניהם אנוסים - שלא היה להם לידע - פסידא דפועל, ורק אם בעה"ב פשע ולא פועל בעה"ב חייב גם על מה שלא עבד. והיינו דבפשיעה דפועל בעה"ב פטור משום דהיה לפועל להתנות ומדלא התנה הפסיד ובאונס דבעה"ב פטור משום דמזלו של פועל גרם, עי' רעק"א דף ע"ט.

ומש"כ הראשונים דבאונס הוי פסידא דפועל ואי"צ לשלם, עי' בתוס' דף ע"ט שהוכיחו כן מהא דאתי מיטרא פסידא דפועלים אמנם הרעק"א דף ע"ט כתב דיל"ד דאינו אונס דפועל פשע שלא התנה וכ"מ בנמוק"י דחשיב פשיעה אלא דלא הוי פשיעה דבעה"ב טפי מפועל, ואיכל"מ דדוקא בפשיעה דפועל פטור מדלא התנה, אבל באונס חייב דמזלו דבעה"ב גרם.

ובנמוק"י וכן בחי' הר"ן הוכיחו כן מהגמ' להלן דבנאנס הפועל שמת לו מת אי"צ לשלם אלא על מה שעבד [כנ"ל בדין פועל שחלה]. והרעק"א שם תמה דהתם האונס בגופו של פועל דלא חזי לעבודה ובעה"ב יכול לומר לו הא קאימנא כלומר דכשבעה"ב יכול לקיים התנאי ורק הפועל אין יכול לקיים ההתחייבות אין הבעה"ב חייב לשלם, אבל כשהפועל יכול לקיים התנאי והעיכוב מצד בעה"ב דלמא אף כשאנוס חייב לשלם. ובתורא"ש דף ע"ט כתב דאגר לדוולא ופסק נהרא בלא עביד דפסיק פסידא דפועלים משום דאניס ואף דאונסא דבעה"ב הוא, והרעק"א שם דחה גם זה דהתם חשיב גם אונס דפועל שאין יכול למצוא מים להשקות את השדה. ונמצא ג' אופנים של אונס, א' אונס שהפועל לא יכול לעבוד ואינו יכול להעמיד עצמו למלאכה, ובזה פשיטא לרעק"א דאי"צ לשלם לו. ב' אונס דא"א לעשות את המלאכה וגם בזה לרעק"א חשיב אונס דפועל. ג' דבעה"ב אין לו מה להעסיק את הפועל, ובזה הוא דקמ"ל דפטור. עוד עי' ברעק"א די"ל דבהתחלת מלאכה דאינה קנין גמור הוי פסידא דפועלים משום דיכול לחזור בו כמש"כ התוס' דף י' ורק דידו עה"ת וזה ליכא באונס [ואולי כוונתו דטעמא דידו עה"ת משום קנס ולכך באונס פטור דפסידא דפועלים] אבל בקנין גמור אינו יכול לחזור בו אף באונס פסידא דבעה"ב.

ויל"ע אם החיוב לשלם כל שכרן כשפשע בעה"ב טפי מפועל הוא דהפשיעה היא המחייבת או דאף שלא פשע חייב אלא דאונס זה סיבה לפטור.

והנה בהא דבעה"ב שחזר בו חייב בכל שכרן נתבאר לעיל ג' טעמים או משום גרמי או דבר האבד או דמתחילת מלאכה חל קנין ונתחייב לשלם כל שכרו. ולשיטות דהחיוב מדינא דגרמי יל"פ בפשוטו דחיוב זה הוא רק כשפשע [עי' ש"ך שפ"ו] וכ"כ הנתיה"מ סי' של"ה סק"ב דדינא דסוגיין הוא דבדין גרמי דכשלא פשע אין חייב משום גרמי [ולפי"ז משמע שהאונס אינו פוטר אלא דאין סיבה לחייב אלא כשפשע]. ועי"ש דבלא גרמי אין בעה"ב חייב לשלם אלא על מה שעשה, ומשמע דר"ל דאף אם פשע אין חייב בעה"ב מתחייב ליתן שכרו אלא על מה שעשה. וכ"מ ברא"ש דחייב משום שנגרם להם הפסד ומשמע שמדין גרמי הוא כיון דלא התנה שלא יתן להם ולא הלכו לחפש במקו"א, ובשו"ת דברי חיים חו"מ ח"א סי' מ"ב נראה דליכא הכא גרמי כיון שלא ברי הזיקא. ואף לשיטת הראשונים דחיובא משום דבה"א איכל"מ דכיון שהחיוב משום שקיבל על עצמו לשלם מדין ערב לא נתחייב אלא אם מחמת פשיעתו הפסיד.

אולם לשיטת הרמב"ן ודעימיה דחיוב בעה"ב שחזר בו לשלם כל שכרן הוא משום הקנין בתחילת מלאכה שנתחייב לשלם לפועל כל שכרו כל שמעמיד לו המלאכה, א"כ אף כשנמצאת שדהו לחה יתחייב אף שנאנס. ואמנם מסברא י"ל שזה רק כשחזר בעה"ב ועדיין הפועל מעמיד לו מלאכה אבל כשא"א לעבוד בשדה לא חשיב שמעמיד לו המלאכה, [ולפי"ז כשפשע בעה"ב חייב רק משום דינא דגרמי או דבר האבד, דאף לרמב"ן איכא חיוב דבר האבד כמבואר בדבריו]. אולם הרי הרמב"ן לעיל קאי על הברייתא דמצאו שדה לחה, ובזה פי' דחייב משום קנין דתחילת מלאכה, ומבואר שגם בזה חשיב תחילת מלאכה וא"כ גם באונס יתחייב ובשלמא כשהעיכוב מצד הפועל הרי אינו עומד בתנאו להעמיד עצמו למלאכה, אבל אם האונס מחמת בעה"ב והפועל מעמיד עצמו למלאכה הרי נתחייב בעה"ב בכל שכרן כל שלא התנה. וע"ע במחנ"א שכ"פ ד' מש"כ בדעת הרא"ש דתחילת מלאכה חייב רק מטעם קנס ולכן אף כשפשע אין לחייבו דאין זה סיבה לקונסו.

ועי' בשו"ת דברי חיים חו"מ ח"א סי' מ"ב דרק כשפשע ההליכה נחשבת קנין, וכנראה דר"ל דכשהפועלים פשעו דהיינו דלא נתנו לב להבין שאין השדה ראויה למלאכה אין ההליכה נחשבת כתחילת מלאכה כיון דאין השדה ראויה למלאכה אין ההליכה תחילת מלאכה דלא היה ללכת, [ועי' מש"נ להלן דיל"ב כן בראב"ד דבכה"ג שפשעו אין ההליכה תחילת מלאכה]. ועדיין יקשה כששניהם אנוסים שהרי הליכתם היא תחילת מלאכה.

אכן עי' לשון הנמוק"י דכיון דלא הוי פשיעה בעה"ב טפי מדפועלים **והפועל תלוי שכירותו בעשיית הפעולה א"כ כל שלא עשה פעולתו פסידא דידיה היא.** ומבואר דאף דאזיל בשיטת הרמב"ן דתחילת מלאכה מחייב מ"מ החיוב הוא רק על הפעולה, וכ"מ בלשון הר"ן והריטב"א. וא"כ צ"ב אמאי בפשיעה חייב הרי לא נתחייב לשלם אלא על עשיית הפעולה. ומזה משמע דחיוב בעה"ב הוא משום התחייבות נוספת להעמיד העיסקה שנתחייב להעמיד לפועל מלאכה ונתחייב לשלם תמורתה, אבל אין עיקר החיוב של בעה"ב על שקיבל את הפועל, ועי'. [ולפי"ז גם אם לא פשע יש סיבה לחייב אלא דבסיירא לארעא שפועלים פשעו הוי פסידא דידהו משום דלא התנו].

והנה איכא נפ"מ בזה באופן שלא היו יכולים להשתכר דמשום גרמי ליכא אבל משום התחלת מלאכה איכא, ולפי"ז העירו אמאי לא פי' הרא"ש דחייב משום תחילת מלאכה למבואר לעיל דהרא"ש מודה לרמב"ן דיש לחייבו גם משום תחילת מלאכה. ולמחנ"א דהרא"ש מחייב רק משום קנס ל"ק. וצ"ע.

ויל"ע במקום ספק על מי להביא ראי', ועי' לשון הרא"ש שאם שניהם הוי להו למידע או שניהם לא הוי להו מידע פטור דהממע"ה, אבל בנמוק"י כתב כן רק לגבי פשיעה. ולכאורה אי משום גרמי בספק פטור וכן אם בפשיעת פועלים לא חשיב תחילת מלאכה גם בספק פטור, אבל אי משום דפועלים פשעו שלא התנו הוי סיבה לפטור י"ל דהוי ספק פטור. וצל"ע.

**התוס' כאן** הקשו דהכא אמרינן דבאתי מיטרא פסידא דפועלים, ובגמ' בגיטין בשכר אריס והתנה עמו שישקה יותר משאר אריסין ויקבל יותר, ולבסוף ירד גשם ואי"צ להשקות, ומסקינן כרבא שם דנוטל שכרו משלם כיון דלא איצטריך [להשקות] אף שלא עבד. ומ"ש מהכא דבאתי מיטרא פסידא דפועלים **וכן הקשה הרי"ף בגיטין דף ע"ד וכן בתוס' שם**. והרי"ף והתוס' שם תי' דאריס שאני שכבר נעשה שותף עמו ואין התשלום על העבודה, וכן פשטות התוס' כאן. [אמנם הב"ח סי' של"ד כתב שהתוס' כאן מפרשים באו"א, וצ"ב]. אבל הראב"ד בהשגות שם פי' דאף קבלן נוטל הכל אף שלא הוצרך לעבוד דכמו שאם היה טירחא יותר עליה דידיה רמיא ה"נ רווחא דידיה הוא, והיינו דקבלן אין נוטל על מה שעשה אלא על התוצאה וכיון שנעשתה התוצאה נוטל כל שכרו אף שלא הוצרך לטרוח. ולכן גם באתי מיטרא ושוב אי"צ להשקות בעה"ב חייב כיון שסו"ס נעשתה התוצאה ומשמים הרויחו לפועל שלא יצטרך לטרוח.

ועוד כתב הראב"ד די"א שאף פועל שכיר יום נוטל כל שכרו, ולמדו זאת מהגמ' להלן דבשלים עבידתא אם אין לו מלאכה ליתן להם נותן כל שכרן אף שלא הוצרכו לטרוח, דמתחילת מלאכה חל קנין ונתחייב בכל שכרן, [ואפי' אם נשברה הקמה ע"י הרוח או שבאו נמלים וכרסמו נתחייב בעה"ב לשלם כל שכרן [[15]](#footnote-15)]. והא דבסוגיין אי"צ לשלם מיירי שלא התחיל במלאכה ולכן באונס פטור.

והרמב"ן בס' הזכות שם ובחי' כאן נחלק ע"ז דודאי בפועל אף שהתחיל במלאכה אי"צ לשלם לו אלא על מה שעבד, ונסתייע לזה מסוגיין דאמר רבא שבפסק נהרא אי"צ לשלם לפועל אלא רק אם הוי ליה לאתנויי. ואף בקבלן מסיק דאין חייב אלא על מה שנעשה על ידו [דאף שחייב על התוצאה זה רק כשנעשה על ידו].

ולדעת הי"א בראב"ד משמע דבעה"ב חייב אף כשלא היה לו לידע, וצ"ב דבשלמא בקבלן מבואר שם דאזלינן לפי התוצאה ונחשב כאילו הוא עשה את התוצאה דמשמיא הרויחו לו שלא יצטרך לטרוח, אבל בפועל הרי השכר על העבודה עצמה, ולכאורה צ"ל כדלעיל דנתחייב על מה שהפועל מעמיד עצמו לעבוד וכל שהגברא חזי נחשב שמעמיד עצמו אף דהשדה אין ראויה לעבוד בה. ולכאורה זה כדברי רעק"א דיש לחלק בין אונס דפועל לאונס דבעה"ב.

ולפי' הרמב"ן אין האונס סיבה לפטור אלא להיפך דאין סיבה לחייב על מה שלא עבד אלא בפשע שלא התנה. ואף דגם הרמב"ן ס"ל דחיובא דסוגיין הוא משום התחלת מלאכה ולא מדינא דגרמי [ולכן אף כשלא היו יכולין למצוא מקודם לכן להשתכר], צ"ל דכל מה שנתחייב לשלם כל שכרן הוא רק כשלא התנה, דאמדינן דעתו שנתחייב על מה שהפועל מעמיד עצמו למלאכה וכנ"ל דאף לרמב"ן אין החיוב על עצם מה שקנה את הפועל אף שלא עבד דעיקר החיוב על העבודה אלא דמקנין השכירות נתחייב להעמיד את המלאכה ואם לא יעמיד לו המלאכה הרי הוא מתחייב לקיים תנאו לשלם אף שלא קיבל את העבודה כל זמן שאין העיכוב מצד הפועלים. וצל"ע.

**והנה בעיקר דברי הראב"ד** היה נראה שזה רק באתי מיטרא שמלאכתו נעשית ע"י המטר ואף שנעשית משמים ולא על ידו חשיב שהוא הביא את התוצאה דמשמיא הוא דרחימו עליה [כדכתב לדעת הי"א שאף בפועל חייב] אבל בנתה"מ סי' של"ה ג' כתב דלראב"ד אף בשכר קבלן לשמשו ומת בעה"ב באמצע חייבים היורשים לשלם, וצ"ב דא"כ אמאי דוקא בקבלן ס"ל הכי ושמא הנתיה"מ אזיל בשיטת הי"א ולדבריהם גם בקבלן הוא אף כשלא נגמרה מהמלאכה. וכמו"כ לדעת הי"א דאף בפועל שכיר יום כה"ג חייב בכל שכרו, משמע בראב"ד שזהו משום שמשמיא רחימו עליה וא"כ זהו דוקא כשנעשית מלאכתו אבל כשא"א לעשות המלאכה פטור, אמנם הרעק"א להלן ע"ט [ד"ה עוד י"ל בסוגריים] הקשה מהא דפסק נהרא, וכן נראה מהרמב"ן [ואמנם ברמב"ן בס' הזכות י"ל שהוכיח משם רק דכשהפועל יכול לדעת הו"ל להתנות אבל בחי' לב"מ משמע כהרעק"א, ועי'] והתם הרי לא נעשית מלאכתו אלא דנאנס בעה"ב ואין יכול להביא לו מלאכתו ומבואר דנקט דלראב"ד אף בזה חייב. ושו"ר בחזו"א כ"ג י"ט שתי' כן דהראב"ד מיירי שנעשית מלאכתו. וגם לדבריהם אליבא דהראב"ד י"ל שזה רק בפועל דאין חיובו על התוצאה אלא על העבודה ורק דס"ל דכל שהפועל מעמיד עצמו נתחייב בעה"ב וה"נ חשיב שמעמיד עצמו אף שנאנס, אבל להצד שרק בקבלן חייב בעה"ב זהו משום שקיבל את התוצאה אבל בפסק נהרא לא ועצ"ע. ושו"ר בשו"ת חכ"צ בנוספות סי' ל"ב [ובמהדורות חדשות סי' מ"ב או ק"ז] שעמד בכעי"ז על הוכחת הרמב"ן מהגמ' ב"ק קט"ז דאין חייב אלא אי עביד שליחותיה ותי' החכ"צ דהתם אי"צ למלאכה אבל הכא שנעשית המלאכה חייב אף שנעשית מאליה, וזה תלוי אם הוכחת הראשונים היא מהא דבאו לו ממקו"א או מה דמת או שהבריא דברמב"ן י"ל דהוכיח כן מהא דבאו לו ממקו"א וכן נראה בחי' הר"ן אבל בריטב"א גיטין משמע דמקשה גם מהא דמת או הבריא. וצל"ע. ועי' עוד בחזו"א שם.

ומה שפירש הראב"ד דסוגיין מיירי שלא התחילו במלאכה, יל"ע שהרי מיירי שהלכו ומצאו שדה לחה, ומשמע מזה דס"ל דהליכה אינה התחלת מלאכה, ולעיל הוכחנו כן גם מדברי הראב"ד בב"מ בהשגות על הרי"ף שבבעה"מ על הברייתא לעיל כתב שדברי הבייתא בשכיר ובקבלן עד שלא התחילו במלאכה דינו כשכיר ובהתחילו במלאכה ידו עה"ת משא"כ בפועל שידו על העליונה. ולכאורה מש"כ דעד שהתחילו במלאכה היינו שלא הלכו, דבהלכו הרי זה בהתחלת מלאכה אבל הראב"ד השיג עליו דבהלכו דבעה"ב חייב כל שכרן אין זה אלא בפועל שהפסידו שאין יכול להשתכר אבל לא בקבלן דאין חייב לעבוד דוקא היום, עי"ש. ומבואר דמפרש דברי בעה"ב דבלא התחילו במלאכה דינו כשכיר דקאי אף בהלכו וע"כ דהלכו לא חשיב שהתחילו במלאכה. ויש לבאר באופן אחר דכשפשעו פועלים אין ההליכה נחשבת תחילת מלאכה כיון שהשדה לא היתה ראויה לעבוד בה ואף שהוכחנו מהרמב"ן שגם בכה"ג נחשב ההליכה תחילת מלאכה היינו דוקא כשלא היה להם להבין שאין השדה ראויה ולא הודיעם לכן ההליכה היא על דעת מה שנשתכרו מתחילה אבל כשסיירא לארעא והיה להם להבין שאין השדה ראויה לא חשיב ההליכה תחילת מלאכה. וכן משמע מרש"י דלא היה להם לילך בבוקר וכן פי' בשו"ת דברי חיים סי' מ"ב. ושו"ר כן ברשב"א בשם הראב"ד גופיה להלן ע"ז דבאתי מיטרא בלילה ואי"צ להשקות דאף בהלכו אין זה כלום דמה להם לילך כיון שאי"צ לדולא [ואמנם לענין ריפקא אינו ראי' כ"כ די"ל דרק לענין השקאה דכולם יודעים דכשירדו גשמים אי"צ להשקות משא"כ לענין חרישה שאין כולם יודעים אלא אם נתנו לב להבין. ומזה משמע דהראב"ד מודה דהתחלת מלאכה קונה ודלא כמש"כ לעיל.

ושו"ר בחי' הרשב"א בשם הראב"ד דהכא מיירי דוקא שעשה מקצת מלאכה לבדו, ומזה נראה כנ"ל דטעמא דהראב"ד משום דחשיב שהוא עשה הכל, ועצ"ע. ועכ"פ לפי"ז מבואר שפיר דבהלכו פטור דלא עשו כלום. ועי' עוד בחכ"צ סי' ל"ג ויש להאריך בזה. ועי' חי' הריטב"א גיטין שם.

**רש"י ד"ה לא יהיבנא פי' דמזלייהו גרם ואינהו נמי הוה להו לאסוקי אדעתייהו שמא ימצאו שדה לחה.** וצ"ב תרתי למה לי[[16]](#footnote-16). ועי' חי' אנ"ש על רש"י שברי"ף דכוונת רש"י דכששניהם הוי להו למידע והיה מקום לחייב בעה"ב משום דפשע שלא התנה ע"ז ביאר רש"י דאינהו נמי הוי להו להתנות, כיון דהו"ל לאסוקי אדעתייהו שמא ימצאו שדה לחה ולא יוכלו לעבוד, אבל אם שניהם לא היה להם לידע דאנוסים הם הטעם משום דמזלייהו גרם. עוד י"ל דכונת רש"י על חד גוונא דאי משום פשיעה דידיה אינהו נמי הוי להו לאסוקי דעתייהו וכו' ואי דאף באונס חייב על זה אמר דמזלא דידהו גרם.

ולהלן בדף ע"ז ע"א ד"ה פסידא דפועלים פי' דמזלייהו גרם, ובד"ה לא סייריה לארעא פסידא דבעה"ב דאמרי ליה **מי יימר דאדעתא דההוא ארעא אגרתן**. וכ"כ הרא"ש ועי"ש שמשמע דחשיב כשדה סתם וכמבואר להלן ע"ט בשוכר ספינה סתם ויין זה וטבעה הספינה חייב דאומר הפועל הב לי האי חמרא ואנא מייתנא והיינו דאומר לו הא קאימנא וחשיב שעומד בתנאו ואף שבעה"ב אנוס חייב. ועי' ברמ"א של"ד ס"ב בשם התרוה"ד סי' שכ"ט דמשמע דאפי' שאין לו שדה אחרת חייב כיון שהם נתחייבו על כל השדות ונחשב שעומדים בתנאם, אמנם במאירי מבואר שא"י לומר כן אלא כשיש לו עוד שדות. ועי' אולם המשפט סי' של"ד וצל"ע.

אך הקשו האחרונים דרש"י סותר דבריו לעיל דבלא סייריה לארעא חייב משום דהיה לו להתנות [והרא"ש כתב בחדא מחתא לב' הטעמים]. ועי' מהר"ם שיף דבדף ע"ו מיירי דהוי ליה לידע ולהלן מיירי דאנוס ולא היה לו לידע יותר מהם דהיינו דאין לו לידע דגשמים מונעים לריפקא ודלא כתוס' להלן, ואכתי אנוס הוא, וע"כ פי' דאמרי ליה וכו' וחשיב כשדה סתם דחייב אף שנאנס. וצ"ב החילוק במציאות דבדף ע"ו נמי מיירי בגשמים. ועי' דרישה דלעיל מיירי במצאו שדה לחה שבזה הוי ליה למידע. ואף שגם שם פרש"י דמיירי גם בירדו גשמים היינו דוקא בסיירא לארעא שבזה בכל גווני פסידא דפועלים, אבל בלא סיירא לארעא פי' רק בשדה לחה. ועי"ש היטיב.

**דף ע"ז ע"א**

**האי מאן דאגר אגורי לדוולא ואתי מיטרא פסידא דפועלים.** עי' תוס' דלגירסא דאתי מיטרא בלילה צ"ל דמיירי בסיירא לארעא דאי לא סיירא הא אמרינן לעיל דפסידא דבעה"ב, ור"ל דאי לא גרסי' בלילה יל"פ דאתי מיטרא בפלגא דיומא [וכ"מ בתורא"ש] ולהכי לא הוצרכה הגמ' להעמיד בסיירא לארעא דגם בלא סיירא לארעא אינו פושע במה שהוליכם שהרי מתחילה היתה השדה ראויה. אבל אי מיירי דאתי בלילה הרי הוא פושע במה שהוליכם לשם ויהא חייב לשלם שכרן, ולפי' ב' תי' דבדולא אף דלא סיירא לארעא פטור דגם הפועלים הוי ליה למידע אף דלא סיירא לארעא כיון שרוב השדות מתמלאות מגשמים ואי"צ להשקותה[[17]](#footnote-17).

ובתורא"ש מבואר דיש סברא גם להיפך דבאתי מיטרא בפלגא דיומא כבר התחילו במלאכה וחייב אף שלא עבדו. ועי"ש שמשמע דלגירסא דאתי בלילה יתכן שדוקא בזה פטור שלא התחילו במלאכה [ואף שהלכו, י"ל כנ"ל דכיון דהיה שדה לחה ואינו ראויה לעבוד בה כיון דסיירא לארעא והיה להם שלא לילך לא חשיב התחלת מלאכה ושו"ר כן להדיא ברשב"א בשם הראב"ד]. ולכאורה היינו כהראב"ד דבהתחילו במלאכה חייב אף בפועל ואף באונס. ועי' שו"ע סי' של"ד ס"א שכתב דאתי מיטרא בלילה פטור וכן באתי מיטרא בפלגא דיומא ומשמע דיש בזה חידוש, וכ"מ בבהגר"א שם שהביא מקור לד"ז מהטור. והיינו כהתורא"ש דקמ"ל דאף שהתחילו במלאכה פטור ולאפוקי מהראב"ד.

**שם אתא נהרא פסידא דבעה"ב וכו' ופרש"י דפועלים אינם יודעים במנהג שדהו והוא היה יודע,** ולא דמי לאתי מיטרא שכולם יודעים דכשיורד גשם אי"צ להשקות. ולהלן אמרינן **פסק נהרא אי לא עביד דפסיק פסידא דפועלים** דגם בעה"ב אנוס אבל בעביד דפסיק אי בני מתא נינהו פסידא דפועלים דכיון דיודעים דיתכן דפסיק עליהם היה להתנות. ובאתא נהרא לא חילקה הגמ' והיינו משום דאף אם הוא מבני מתא אין הפועלים יודעים מנהג השדה ובעה"ב חייב דהיה לו להתנות.

והנה הראשונים האריכו במי ששכר מלמד לבנו וחלה הבן, וכתבו בשם רבינו יואל שאם רגיל לחלות והמלמד דר בעיר ומכירו פסידא דמלמד דהיה לו להתנות ובעה"ב פטור דומיא דפסק נהרא אבל אם אינו דר בעיר חייב דעל בעה"ב להתנות, ולדעת רבינו יואל אף אם אין רגיל הנער לחלות פטור ומדמה לה לאתי מיטרא והו"ד ברא"ש סי' ג' וכן במרדכי סי' שד"מ וכן פסק בשו"ע של"ד ס"ה. אולם במרדכי שם הביא בתחילה דאף כשאינו רגיל לחלות ואף שהמלמד דר בעיר מ"מ בעה"ב ידע טפי ודמי לאתא נהרא דחייב כל שכרו משום שלא התנה. וצ"ב מחלוקתם דהרי אם באמת בעה"ב ידע טפי לכו"ע חייב שהיה לו להתנות, ואם לא ידע טפי ולא היה לו להתנות ודאי פטור. [ועיקר דין שוכר מלמד וחלה הבן או מת נלמד אחר הסוגיא דספינה בדף ע"ט].

**אונס [ג]**

**בדברי הרא"ש ונמוק"י דכשששניהם פשעו או שניהם אנוסים פטור**, משמע ברא"ש דהוא משום דהממע"ה ובנמוק"י כתב כן רק על אופן ששניהם פשעו. ולפי"ז אם השוכר תפס אמרינן הממע"ה. אמנם יל"ד דאין כוונתם דהוי ספק והממע"ה, אלא דכיון שהוא המוציא הו"ל לאתנויי ולכן אמרינן דודאי מפסיד בשתיקתו דהוא היה צריך להתנות, וכ"מ להדיא **בתרוה"ד סי' שכ"ט**. ולפי"ז אם בשעת השכירות היה בעה"ב מוחזק לא מהני תפיסתו דעליו להתנות ומחזיר לבעה"ב. מיהו זה א"ש לנמוק"י אבל למשמעות הרא"ש שגם בשניהם אנוסים הוא משום שהוא מוציא נראה דהוי טעם דתלינן דמזלו גרם וזה לכאורה משום ספק וכ"מ לשונו דהממע"ה ועי' בהגר"א סי' של"ד ס"א שנראה דמפרש ברא"ש דלא כהתרוה"ד. וע"ע בתוס' דף ע"ט ע"ב.

**דף ע"ט ע"א - שוכר חמור ומת בחצי הדרך ושוכר ספינה וטבעה בחצי הדרך**

**גמ' אמר רבה בר"ה אמר רב השוכר את החמור לרכוב עליה ומתה בחצי הדרך נותן לו שכרו של חצי הדרך** ומפרשינן דאף דלא שכיח לאגורי מ"מ חייב כיון דאי בעי למייתי עד הכא נמי היה חייב לשלם. ועי' תוס' דאף שהוא רצה להוליכה למקום אחר מ"מ מיירי שהיה מוצא חמור להוליך את הסחורה לשם אלא שהיה משלם מעט יותר, וכוונתם דנמצא שנהנה במה שבא עד כאן, ואף שאם היה מוליך עד מקום שהתנו היה משלם פחות מ"מ נחשב שעשה לו פעולה ונתחייב לשלם לו עליה כפי התנאי, אלא דאם לא היה אנוס היה מנכה לו מה שצריך לשלם על מה שצריך להוליכה יותר מדינא דידו על התחתונה [ואולי חשיב גם דבר האבד] אבל כשהוא אנוס אין דין ידו עה"ת כדאיתא בגמ' דף ע"ז. ומזה נראה כהצד דדינא דידו עה"ת אינו שלא חל חוב לשלם על מה שעשה כיון שלא הועיל לו דהא הכא אמרינן דחייב על חצי הדרך מטעמא דאילו בעית למיזל עד הכא וכו' אלא מ"מ אם אינו אנוס מעכב משכרו עבור החצי שלא עשה וע"ז מהני טענת אונס. ודו"ק.

עוד תי' דמיירי דיכול למכור את הסחורה במקום זה. וקצ"ע דהא ודאי לו עדיף להוליך למקום הרחוק וכ"מ בסמ"ע סי' ש"י ס"ו דיכול למכור במקום הרחוק ביוקר. וא"כ אמאי חשיב שנהנה במה שהוליכו לשם.

מבואר בגמ' דאין חייב לשלם על מה שלא הלך אף דהמשכיר אנוס הוא ולא אמרינן דכבר קנה החמור ושכירות ממכר ליומא, ועי' חזו"א סי' כ"ג ס"ק י' שנקט דהכא אין שוכר את בעליו אלא רק את החמור ומזה הקשה לסוברים דבשכירות בית אם נפל הבית משלם כל שכרו משום דשכירות ממכר ליומא. עי' להלן ק"ג ע"א בריטב"א בשם י"מ. והרמב"ן שם ס"ל דאין חייב אלא על מה שדר בו. ולדבריו א"ש. ועי' להלן בדין ספינה שטבעה ואכמ"ל.

**ספינה**

**ת"ר השוכר את הספינה וטבעה לה בחצי הדרך וכו', אילימא בספינה זו ויין סתם אם נתן אמאי לא יטול נימא ליה הב לי ספינתא דאנא מיתינא חמרא** ופרש"י וכיון דבעל היין יכול להשלים תנאו חייב ספן להעמיד לו ספינה ומטעם זה פטור בעל היין לשלם לו כיון דהאונס מחמת הפועל שאינו יכול להביא את הספינה וכשאינו עומד בתנאו אף דאנוס ודאי בעה"ב פטור משכרו ואף אם נתן יטול. ועי' תוס' דאף מה שכבר הוליך אי"צ לשלם שלא הועילו כלום שהרי היין נטבע [ואמנם אם הביא למקומו ודאי דחייב שהוא קיבל את העבודה אלא שאח"כ אירע ההפסד, אבל כשלא הוליך אלא לאמצע הדרך לא חשיב שנתן לו אלא במה שקירב למקומו, ואם נטבע לא קירב למקומו. ודו"ק]. ועי' בריטב"א בשם תוס' דנראה דעת רש"י שמה שהלך משלם לו בכל גווני ומשמע אף בספינה זו כיון דסו"ס עבד לו ואף שלא הועיל לו עי"ש שהאריך בזה.

**אלא בספינה סתם ויין זה אם לא נתן אמאי לא יתן נימא ליה הב לי ההוא חמרא ואנא מיתינא ספינתא וכו'**  ופרש"י דהואיל והספן יש בידו להשלים תנאו וזה מעכב **ישלם כל השכר**. ועי' בתוס' ד"ה אלא, דכיון שהמשכיר יכול לקיים תנאו ושוכר אינו יכול לקיים תנאו א"כ מזלו גרם והוי כחוזר בו, והיינו דכשהמשכיר [הפועל] לא העמיד עצמו למלאכה אף שאנוס הוא סו"ס אינו עומד בתנאו ובעה"ב פטור, אבל אם המשכיר יכול לעבוד הרי הוא מקיים תנאו ונתחייב בעה"ב בכל שכרו אף שהוא אנוס. וטעמא דמילתא פי' תוס' משום שקנה כל השכירות במשיכת השוכר את הספינה, או אף בלא קנין דמזלו גרם והוי כחוזר בו, ומש"כ שאם משך הוי קנין אי נימא דהכא שוכר את הספן כפועל יל"ב דדמי למשך אומן כלי אומנותו דנתחייב לו בעה"ב כר"ת בדף מ"ח, ומש"כ דאף בלא קנין היינו דסגי בהתחלת מלאכה להתחייב, ובזה אף שלא חל קנין בגופו מ"מ נתחייב להעמיד העיסקה ואף אם נאנס.

אלא שהתוס' הקשו מסוגיין דף ע"ז דבאתי מיטרא וא"צ להשקות השדה הוי פסידא דפועלים אף דאונסא דבעה"ב הוא דאינו צריך למלאכה ואין בעה"ב חייב אלא כשהיה יודע יותר מפועלים דפשע. ועי' רעק"א דלפי' א' בתוס' דמיירי במשך ל"ק דלעיל מיירי בלא קנין. עי"ש וכדבריו מבואר בריטב"א בשם רבו דהכא מיירי כשהקנה בקנין ולעיל מיירי שלא עשו קנין, והיינו דבקנין קנאו לגופו ולכן א"י לחזור בו. וכ"כ הב"י בשם תלמידי הרשב"א דבקנין משלם כל שכרו.

והתוס' תי' בשם **ריב"ן** דבספינה חייב משום דהמשכיר הפסיד הספינה ולפי"ז אם לא טבעה הספינה אין חייב אלא על מה שנשתמש. ומש"כ דחייב משום הפסד הספינה צ"ע דהא אינו משלם את הספינה אלא את השכירות. ועי' חזו"א סי' כ"ג י"ב שבקציצת השכירות נכלל אחריות ההפסד של הספינה. [ועי"ש דלפי"ז י"ל דישלם יותר מפועל בטל וכמבואר בטור סי' שי"א בשם הרמ"ה אבל התוס' סברי דמשלם רק כפועל בטל וצ"ב מחלוקתם]. ועצ"ע דהכא הרי נטבעה הספינה בחצי הדרך ואחריות ההפסד שבחצי הדרך נכלל כבר בשכר של חצי הדרך ואמאי ישלם כל השכר.

**והתוס' בע"ב תי' בשם הריב"ם** דבאמת אין חייב על החצי שלא הלך אלא על מה שכבר הלך, וכ"כ הרא"ש [אמנם עי"ש שזה דלא כהרי"ף]. אמנם גם לריב"ם אם כבר נתן שכרו לא יטול אף מה שלא הלך כיון שמזומן לקיים תנאו, [ובזה תי' הוכחת הריב"ן דאי מיירי רק על מה שהלך הו"ל להקשווי גם אם נתן אמאי לא יטול כלל דזה ל"ק לגמ' דאין נוטל מה שכבר נתן] והרא"ש סתם בזה. וצל"ב לריב"ם אמאי ניחא ליה מה שמשלם מה שהלך כבר שהרי לא ההנהו בזה כמש"כ התוס' ואי מהני מה שהמשכיר מזומן לקיים תנאו א"כ ישלם גם על מה שלא הלך, דהא גם מה שהלך לא מהני מידי, [וגם בספינה זו משמע מדבריהם דאף שאנוס הוא אינו משלם אף מה שהלך], ובריטב"א הוסיף **דאי משום דלא אהני ליה הא אמר ליה דקאים לאהנויי ולמעבד תנאיה**. וצ"ל דמה שהלך הרי באמת עבד לו [ומה"ט לדעת רש"י נקט שם דבכל גווני משלם לו] אלא דאם חזר בו באמצע הדרך אף שהפועל אנוס אין משלם לו כשלא הועיל לו, אבל כשהאונס מחמת בעה"ב ומצדו מהני ליה חייב לשלם על העבודה. ועצ"ע.

ולמבואר בדעת תוס' אם נפסקה עבודת הפועל באמצע אי"צ לשלם אלא מה שעבד, ואפי' באונס דבעה"ב. אלא דכשיש הפסד למשכיר לריב"ן משלם הכל. ואם שילם כבר שכרו לריב"ם אין נוטל מבעה"ב עכ"פ באונס דבעה"ב.

אמנם עי' ב"י סי' של"ה ס"ג שהביא מתשובת הרשב"א ח"ו סי' שלמד מהא דספינה שפועל שיכול להעמיד עצמו והשוכר מת חייבים היורשים כל שכרו דהא בספינה סתם ויין זה חייב כל שכרו אף שלא הוליך את היין כיון שהשוכר יכול לעבוד, עי"ש. ומבואר דמפרש הגמ' כפשוטה דמשלם כל שכרו אף על מה שלא הוליך ודלא כריב"ן דדוקא הכא שהפסיד הספינה, וגם דלא כריב"ם דמפרש דמשלם רק על מה שהלך. וכן מבואר ברש"י הנ"ל דמשלם כל שכרו ודוחק לומר דכוונתו כריב"ן. ומבואר דס"ל דאף שאנוס משלם כל שכרן. ועי' מחנ"א שכירות סי' ח' שהוכיח כן מהרשב"א ועוד הביא ראי' מהשטמ"ק דף ע"ח ועוד ראשונים דפליגי על תוס' ויתבאר להלן בדין שוכר מלמד.

והנה התוס' הוכיחו מהא דאתי מיטרא והנה לגירסא לעיל דאתי מיטרא בלילה מבואר בתוס' לעיל ע"ז דהוי להו למידע שאם ירדו גשמים א"א להשקותה וא"כ הוי פשיעה דידהו שהלכו. ואולי דהתוס' סברי דלא חשיב פשיעה דידהו אלא הוא רק סיבה דאינו פושע. אמנם אי גרסינן דאתי מיטרא בפלגא דיומא הרי אין בעה"ב פושע במה שהוליכם שהרי לא ידע שיבוא הגשם באמצע היום הוי פסידא דפועלים וע"כ דאפי' באונס הוי פסידא דפועלים אמנם הרעק"א כתב שיש לדחות דהתם פשיעה דפועלים כיון דשכיח שיבא מטר והו"ל להתנות וכן משמע קצת בנמוק"י לעיל ע"ו ב' דבעה"ב לא פשע יותר מהם ולא אמרינן דהיה לו להתנות. והרא"ש סי' י"א הוכיח מהא דפסק נהרא דפסידא דפועלים, אולם במחנ"א סי' ה' וכן הרעק"א כתבו דיל"ד דהתם נחשב אונס דפועל שאין יכול להעמיד המלאכה, דבעה"ב אומר לו הבא מים והשקה את השדה עי"ש וכדבריהם מבואר להדיא בשטמ"ק דף ע"ח א' מגליון תוס' בשם ר"ח וכ"כ שם בריפקא ואתי מיטרא דאומר להם לכו חפרו. והנה מש"כ דבפסק נהרא אומר לו הבא מים ממקו"א מהרמב"ם פ"ט משכירות נראה דשכרו להביא מים מנהר זה וא"כ אין יכול לומר לו הבא ממקו"א.

והנמוק"י לעיל הוכיח דבכל אונס פטור מהגמ' דף ע"ז דאם הפועל מת לו מת או שחלה בחצי היום אין לו אלא שכר של חצי היום, ועל זה תמה הרעק"א [כנ"ל] דהתם משום דאונס דפועל הוא דאינו מעמיד עצמו למלאכה משא"כ באונס של בעה"ב.

ולדעת הרשב"א הנ"ל ופשטות דברי רש"י והרי"ף דמשלם כל שכרו, נראה כרעק"א דלא פטרו באונס אלא כשהאונס מחמת הפועל. וכ"כ המחנ"א שכירות סי' ח'. וע"ע מחנ"א סי' ה'.

הנה מה שדימו התוס' דינא דספינה לשכירות פועלים משמע דבספינה נמי הוי שכירות פועלים והיינו שכר את הספן שמוליך את הספינה, [וכ"מ קצת ממה שכתבו דאף אם לא משך חייב כפועל בטל, ומשמע דמדין פועל הוא שו"ר במרדכי שכתב דין פועל בטל גם בשכירות בתים]. וע"כ הוכיחו מהגמ' לעיל דאין חיוב שכירות פועלים באונס. עוד י"ל דס"ל דאף שבספינה הוי שכירות כלים מ"מ דמו אהדדי דאי משלם גם כשנאנס ה"נ בשכירות פועלים ולפי"ז מבואר שגם בשכירות כלים או בתים אם נאנס השוכר אי"צ לשלם על מה שלא נשתמש. וכ"כ המהר"ם במרדכי סי' שמ"ה דאין היורשים צריכים לשלם אלא על הזמן שדר בו אביהם עד שמת.

אבל הרשב"א בשו"ת סי' אלף כ"ח ס"ל חולק דבשכירות משלם על מה שקנה הבית לשנה ואף שמת ולא נשתמש והובא ברמ"א סי' של"ד ס"א. וכתב הסמ"ע ס"ק ג' דלא דמי לפועל. וכ"מ ברמ"א דבפועל מודה לתוס' דכל אונס דבעה"ב פטור, וא"כ צריך לחלק בין שכירות בית לפועל. וכ"כ החזו"א סי' כ"ג ס"ק י"ב י"ג דלרשב"א צריך לחלק בין ספינה דהוי שכירות פועל לשכירות בית דהוי ממכר ליומא. ומוכרח שמפרשים דספינה היינו שכירות פועל ולא שכירות כלים[[18]](#footnote-18).

**תוס' בע"ב ד"ה אי אתה מוצא וכו'** **וי"ל כיון שנתן לו שכרו נתרצה וכו' לדעת כן נותנו שיהא שלו לאלתר אם לא ישאר בו[[19]](#footnote-19)** ולכאורה כוונתם דכשנתן שכרו משלם על הקנין ולא על העבודה, [וכמש"נ לעיל סברא זו לדעת מהר"ם במלמד שחלה שאם כבר קיבל שכרו אי"צ להחזיר] וכ"כ בקה"י, ועי' מחנ"א שכירות סי' ג' שהוכיח מתוס' דכשהקדים שכרו ל"א ישנה לשכירות מתוע"ס ולכאורה הוא מטעם הנ"ל. אך צ"ע דא"כ אף אם העיכוב רק מצד אונס של הפועל כמו בספינה זו ויין סתם אמאי יחזיר [כמש"כ תוס' אם לא ישאר בו] והרי כבר קנה פעולתו, וצ"ל שגם אם קנה מ"מ בעינן שהפועל יעמיד עצמו למלאכה. ושו"ר שאפי' בשכירות בית אם נפל הבית אי"צ לשלם ומבואר דלא קנה אלא אם יעמיד לו הבית וא"כ אף אם כבר קיבל הכסף צריך להחזיר ועי' חזו"א סי' כ"ג י"ב. ועוד י"ל שכששילם כבר בעה"ב קיבל עליו לשלם על מה שהפועל מעמיד עצמו לעבוד, מיהו גם זה עצ"ע שבספינה זו ויין זה סו"ס אינו מעמיד עצמו ומה איכפ"ל שגם בעה"ב אינו מקיים תנאו. וע"כ נראה דמשלם על הקנין בתנאי שהפועל לא יעכב בפשיעה שאז חשיב שמיפר את ההסכם.

שם וריב"ם פי' וכו' עי' מש"נ לעיל, ומשני ביין זה וספינה זו דמאן דתפיס לא מפקינן מיניה כיון דאינך יכול לקיים תנאך מזלך גרם המוציא מחברו עליו הראי'. ומשמע דהוי ספק מזלו של מי גרם. ופשטות דבריהם דאם קיבל הפועל שכרו אי"צ להחזיר אף מה שלא הלך, והיינו דכיון שהוא מוחזק וחברו אין עומד בתנאו אומר לו מזלך גרם דמחמתו נפסדה הספינה. ולהכי מספקינן מזל של מי גרם דאי מזלו של בעה"ב גרם נחשב אונס דידיה וחייב אף על מה שלא הלך. ולפי"ז משמע דגם כשלא נתן שכרו אי מזלו דבעה"ב גרם צריך לשלם והא דאמרינן פסידא דפועלים הוא רק מספק דלמא מזלו גרם וצ"ע. אולם בריטב"א נראה לשיטה זו דבכל גווני מה שלא הלך לא מקבל ואף שכבר נתן שכרו וכל השו"ט רק על מה שהלך וצל"ע.

**הקדים שכרו ואירע אונס**

הנה הריב"ם פירש דקושית הגמ' דאם לא נתן יתן קאי רק על מה שהלך אבל מה שלא הלך לא יתן ודלא כהריב"ן והא דלא מקשה הגמ' אם נתן אמאי לא יטול מה שלא הלך - וכדהקשה הריב"ן לעיל ומזה הכריח דבכה"ג אף מה שלא הלך חייב - ס"ל לריב"ם דל"ק דכיון שכבר נתן הרי הוא מוחזק ומזליה גרם. ולריב"ן דלא תי' כן ע"כ דס"ל דאם אין חייב מה שלא הלך אף שהוא מוחזק לא מהני ואם נתן יטול. ונפ"מ דספינה סתם ונטבע היין ולא הספינה דאי"צ לשלם על מה שלא הלך אף אם כבר נתן לא יטול.

והנה מצינו להלכה דמהני מה שהקדים שכרו בשוכר בית ומת בעה"ב באמצע השנה, דלמהר"ם אי"צ לשלם אלא מה שכבר דר בה ומ"מ כתב מהר"ם דאם כבר נתן שכרו אין נוטל ממנו, והרמ"א סי' של"ד כתב כן רק משום דהוי ספק אי כהרשב"א או כמהר"ם ומבואר דאי כמהר"ם דאי"צ לשלם אף אם נתן לא יטול עי"ש בש"ך ובבהגר"א כתב שזה כתוס' דידן. ולהאמור לכאורה זהו דלא כריב"ן. ובדברי משפט שם הקשה דמצינו במהר"ם דס"ל כריב"ן דבשוכר מלמד שאם מת הנער אינו משלם כל שכרו דלא דמי לספינה סתם דמשלם כל שכרו דהתם הפסיד הספינה משא"כ הכא והיינו כריב"ן, וא"כ בשוכר בית ומת השוכר אמאי אם נתן לא יטול וצל"ע, עי"ש.

מיהו בספינה זו ויין זה ע"כ שגם לריב"ן לא יטול כמבואר בגמ' וכמבואר דתחילת דברי התוס' וע"כ זה קאי גם לריב"ן. ועי' בהגר"א שם שציין לתחילת דברי התוס'. אך באולם המשפט נתקשה דלא מצינו כן בפוסקים, ור"ל שגם תחילת דברי התוס' לא קאי לריב"ן די"ל דגם זהו רק באופן שהפסיד הספינה ונדחק בתוס' עי"ש וצל"ע עוד. וע"ע בתרוה"ד סי' שכ"ט ובחזו"א סי' כ"ג י"ג.

בהא דספינה סתם ויין סתם חולקין עי' הג' אשר"י סי' ה' ולא היה סיפק בידי לע"ע.

**שכר מלמד לבנו וחלה הבן או מת או שחלה המלמד**

**מרדכי סי' שמ"ד - שמ"ו וסי' שנ"ו, תשובות מימוניות בסו"ס קנין סי' ל' ל"א, ושטמ"ק דף ע"ח. שו"ע סי' של"ד ס"א ורמ"א ורעק"א שם.** **חזו"א סי' כ"ג ס"ק י"א. מחנ"א סי' ד' ה'.**

נתבאר לעיל שבאונס דפועלים אין משלם על מה שלא עשו דדמי לספינה זו, ולתוס' והרא"ש אף באונס דבעה"ב פטור והא דספינה סתם לריב"ן הוא משום דהפסיד ספינתו ולריב"ם והרא"ש גם בספינה אין משלם אלא החצי שהלך. ולפי"ז גם השוכר מלמד לבנו וחלה הבן או שמת בחצי שנתו, לתוס' אי"צ לשלם על מה שלא למד, וכ"כ המרדכי סי' שמ"ה [בסוגרים] **ומעשה בא לידי באחד ששכר מלמד ומת התינוק בחצי הזמן ופטרתי בעה"ב ממה שלא למד**. אולם בסי' שנ"ו שם הביא בשם רבינו יואל דאם מת הבן משלם כל שכרו דדמי לספינה סתם ויין זה, **דה"נ יאמר המלמד תן לי בנך ואלמדנו.** וכ"כ באו"ז סי' ובהגה"ה שם כתב המרדכי דלריב"ם דמשלם רק חצי הדרך וכן לריב"ן אא"כ הפסיד הפועל, א"כ גם במלמד שמת הבן או חלה פסידא דמלמד. וע"כ דרבינו יואל ס"ל דלא כריב"ן וריב"ם אלא בספינה משלם כל שכרו אף כשלא הפסיד הספינה וכהראשונים הנ"ל וכ"כ המחנ"א שכירות סי' ח'.

ולרבינו יואל דבמת הבן משלם כל שכרו בפשוטו ה"ה בחלה דאונס דבעה"ב הוא, אלא שלהלן סי' שמ"ו כתב שוב מצאתי תשובה אחרת שפסק מתחילה כרבינו יואל [היינו מש"כ בסי' שנ"ו] דבמת התינוק משלם כל שכרו, ושוב חזר ופסק כדלעיל **כיון שאם חלה התינוק פסידא דמלמד כ"ש היכי דמת התינוק**. והלשון משמע דבחלה התינוק גם לרבינו יואל פטור וכל הנידון במת. וכן מבואר בסי' שד"מ דאף לרבינו יואל אין משלם כל שכרו בחלה הבן אלא כשפשע האב שרגיל לחלות ואין המלמד מכירו[[20]](#footnote-20). ומשמע דאם הוא אונס גמור פטור. וכ"כ שם בסי' שנ"ו להדיא וביאר **דכשחלה הבן לא שייך לומר תן לי בנך ואלמדנו דלא שייך לומר הכי אלא במת.** אך צ"ב מ"ש.

והפשוט דס"ל כהר"ח דאף באונס דבעה"ב אם השדה קיימת וצריך למלאכה אלא שא"א לעבוד בה, כההיא דריפקא דאתי מיטרא ונתמלאה מים, אומר לו השדה לפניך בא וחפור. וביאור הדברים דאף כשנתקלקלה השדה אומר לו האונס בא מחמתך. [ויתכן דהיינו מזלך גרם] משא"כ כשאין לו שדה כלל א"א לומר כן דהא השתא אי"צ לעבודה והפועל אומר לו תן לי השדה ואעבוד בה, וה"נ במת הבן, אבל כשחלה הבן אומר לו הרי בני שצריך ללמדו לפניך אלא שאתה אינך יכול ללמדו כיון שחלה. ויל"ע איך הדין אם שכרו ללמדו בבית המלמד והבן אין יכול לבא מחמת חוליו ולכאורה זה דומה למת וצל"ע.

**בשיטת הרשב"א בשכירות פועל או בית ומת השוכר**

הנה כאופן שמת הנער מצינו בב"י סי' של"ה הנ"ל בשם הרשב"א ח"ו סי' רכ"ד שאם שכר פועל שישמשנו בדרך ומת השוכר באמצע הדרך חייבים היורשים כל שכרו, וכתב הרשב"א דדמי לספינה סתם ויין זה דאומר לבעה"ב הא ספינה קמך הב לי חמרא. וה"נ אומר לו הא קאימנא הב לי אביך ואשמשנו. והיינו דלא כריב"ן וריב"ם וכמש"כ לעיל מהמחנ"א שכירות סי' ח'.

והשו"ע סי' של"ד ס"ד כתב דבחלה הנער אי"צ לשלם כל שכרו והרמ"א שם הוסיף וה"ה אם מת הבן. והיינו כריב"ם דבספינה נמי אין משלם כל שכרו אע"ג דאונס דבעה"ב הוא והרמ"א בסי' שי"א הביאו. ועי' בהג' רעק"א שזה דלא כהרשב"א הנ"ל. וע"ע בסמ"ע של"ה ס"ק ז' שהביא את דברי הרשב"א בתשובה הנ"ל. והרעק"א שם תמה כנ"ל דמהא דס' של"ד ס"ד מוכח דלא קי"ל כהרשב"א. וכן הוכיח מהרמ"א בסי' שי"א שפסק כריב"ם ואף להשו"ע שמשלם כל שכרו היינו רק בספינה וכריב"ן [וזה כהש"ך והסמ"ע דהשו"ע נקט כריב"ן, ואמנם לעיל נתבאר דאי נימא כהמחנ"א דסתימת הרמב"ם משמע דלא כריב"ן ה"נ צ"ל בשו"ע].

ויש להעיר שהרעק"א בסי' של"ד כתב כן על הרמ"א ולא העיר על השו"ע שכתב כן בחלה הבן וכנראה הטעם דלשו"ע יש לחלק כרבינו יואל דבמת הבן אומר לו הב לי בנך משא"כ בחלה, אבל לרמ"א שכתב כן גם במת הבן, זה ודאי סותר לרשב"א דמיירי נמי במת בעה"ב. [אמנם בסי' של"ה הקשה בסתם מהא דסי' של"ד, ואמנם עיקר קושיתו על דברי הסמ"ע גופיה לפירושו בסי' שי"א דהשו"ע ס"ל כריב"ן].

ובעיקר הקושיא עי' בנתיה"מ של"ה ס"ק ג' דפי' דברי הרשב"א במת השוכר דס"ל כהראב"ד דבקבלן אין פטור אונס והכא מיירי בקבלן ובמלמד שמת הנער מיירי בשכיר יום.

והנה כבר הובא לעיל שגם לענין שכירות בית מצינו ברשב"א בתשובה ח"א אלף כ"ב דאם מת השוכר צריכים היורשים לשלם כל שכרו דשכירות ממכר ליומיה ומשלם על מה שקנה מכבר. ולכאורה הרשב"א לשיטתו הנ"ל שגם בשכירות פועל שמת בעה"ב חייב דפליג על הריב"ן וכ"מ בדרכי משה שכתב דכ"מ ברשב"א שהביא הב"י סי' של"ה. ומהר"ם הובא במרדכי סי' שמ"ה פליג שאין היורשין צריכים לשלם אלא על מה שדר וכמו בשכר פועל לדוולא ואתי מיטרא דכיון דאיכא אונס פטור ופסידא דפועלים. ובספינה סתם ויין זה דמשלם היינו רק משום דהפסיד הספינה כריב"ן. והובא מחלוקתם ברמ"א סי של"ד ס"א.

אלא דיל"ע שברשב"א בשוכר בית מבואר טעמא משום דשכירות ממכר ליומא. והסמ"ע ס"ק ג' כתב דלא דמי לפועל והיינו דדוקא שכירות בית הוי קנין אבל פועל אינו קנוי לבעה"ב ולכן באונס פטור וכ"כ החזו"א סי' כ"ג ס"ק י"ב וכ"כ בקונה"ס פ"ז ה' שרק בבית כתב הרשב"א דהוי ממכר ליומא ובפועל אם מת השוכר אינו משלם אלא על מה שעבד. וצ"ע דהרי הרשב"א בתשובה ח"ו שהביא הב"י הנ"ל מבואר שגם בפועל הוא כן, אמנם שם לא כתב משום שממכר ליומא הוא אלא משום דאמר אנא קאימנא. וי"ל דאף שלא קנאו מ"מ נתחייב בעה"ב מתחילת מלאכה לשלם שכרו כל זמן שהפועל מקיים תנאו. אך א"כ יל"ע אמאי בשכירות בית הוצרך לטעם דממכר ליומא. ועי' מחנ"א סי' ה' שמבואר דמדמה שכירות פועל לשכירות בית דאמרינן ממכר ליומא. [ועוד עי' ברשב"א דף נ"ו די"א שבפועל אין אונאה שלאו ממכר הוא ורק בשכירות מטלטלין איכא אונאה דהוי ממכר, אמנם שם נראה דאי"ז ברור. וצל"ע עוד בשו"ת הרשב"א ח"ב סי' שכ"ח]. ולפי"ז צ"ל דלא סגי בהך טעמא אלא בעינן נמי שהמשכיר יכול לקיים תנאו [וגם בשכירות בית יש סוברים שבית שנפל פטור כיון דאינו מעמיד לו השכירות ואיכמ"ל]. ועכ"פ זה דלא כהסמ"ע וקונה"ס והחזו"א [וכבר הערנו בזה לעיל בהערה]. ואפשר דכוונתם להלכה דנקטינן בפועל כריב"ן ודלא כהרשב"א, ע"ז כתבו דמ"מ בבית איכל"מ כהרשב"א דממכר ליומא הוא וחייב. ובתרוה"ד שכ"ט פסק במת התינוק דהמלמד פטור כמהר"ם, ומזה למד הרמ"א שפסק כמהר"ם בשכירות בית. והמגיה לתרוה"ד העיר שלסמ"ע אין ראי' דדלמא בית שאני דממכר ליומא.

ויש שפי' דהרשב"א בתשובה ח"א אלף כ"ב מיירי דהקנה לו בקנין ולהכי משלם כל שכרו וכדלעיל מהריטב"א דבקנין נוטל כל שכרו. ולפי"ז דמי לשכירות בית דמשלם על מה שקנה.

**חלה המלמד**

כבר הובא לעיל דברי התוס' קידושין י"ז די"א שמלמד שחלה נותן לו כל שכרו משלם כמו בעבד עברי שחלה דאי"צ להשלים, והתוס' שם פליגי לתי' א' דפועל אינו כעבד [ועי"ש בתי' ב'] וכן הוכיחו הראשונים מהגמ' דף ע"ז דשמע שמת לו מת נותן לו שכרו וע"כ היינו רק מה שעבד מדמקשה הגמ' למ"ד דידו על העליונה אפי' בלא אונס נותן לו שכרו. ואמנם המרדכי הביא מהמהר"ם דמתחילה סבר דנותן לו כל שכרו. והוא בתשובת מהר"ם שהובא בתשובות מימוניות סי' ל"א ואח"כ חזר בו מהר"ם מכח הוכחה הנ"ל מהא דשמע שמת לו מת. אבל בסי' ל' שם הביא מהר"ש שסבר כן לדינא. וצ"ע מגמ' הנ"ל. ועוד קשה מ"ש מספינה זו ויין סתם דה"נ הרי בעה"ב אומר לו הרי הבן לפניך בא ולמדנו. [וזה קשה גם על מהר"ם שם שכתב שאם נתן לו שכרו לא יטול והקשה החזו"א שהרי בספינה זו ויין סתם אף אם נתן יטול, והביא שכ"ה הש"ך. וצל"ע].

ולדעת הר"ש כתב התשב"ץ ח"א סי' ס"ד דכששכרו לזמן רב מסתמא יחלה ועל דעת כן שכרו מדלא התנה. ובחזו"א סי' כ"ג י"א צידד דמיירי כשהקנה את גופו, אך א"כ לא קשה קושית מהר"ם מהא דשמע שמת לו מת. עוד כתב שם דכיון דהוי דבר האבד כדכתבו הראשונים מסתמא ג"כ מקנה גופו ולהכי אין יכול לחזור בו. ולעיל הובא כעי"ז מהמרומי שדה קידושין י"ז.

והנה בתשובת מהר"ם שם בסי' ל"א מבואר דאף להצד שם שבחלה המלמד נותן לו כל שכרו מ"מ בחלה הבן אם אינו רגיל לחלות משלם רק מה שעבד דהו"ל למלמד להתנות ואי לא אתני הפסיד. ותמה המחנ"א שכירות סי' ד' דהא ק"ו הוא דאם באונס דפועל משלם כל שכרו דנסתחפה שדהו כ"ש באונס דבעה"ב[[21]](#footnote-21). ותי' דבאונס דמלמד אומר לו נסתחפה שדהו משא"כ באונס דבן לא נתחייב לו מתחילה אלא אם יצטרך לו ועל דעת שלא יצטרך לו לא שכרו, עי"ש שהביא מלשון התוס' בגיטין ע"ד. וע"ע בש"ך סי' של"ד ס"ק ב' שאף אם שכירות ממכר ליומא אמרינן דהו"ל להתנות ויש שביארו כוונתו דכיון שלא הוצרך למלאכה לא הוי שכירו. ועדיין צ"ע.

**מכת מדינה**

כתב המרדכי שאם גזר המושל שלא ללמד הוי מכת מדינה וכל ההפסד של בעה"ב. וכ"כ בהגאשר"י סי' ו'.והובא ברמ"א סי' שכ"א ס"א ועי"ש ברמ"א סי' של"ד ס"א שאם הוי מכת מדינה עי' שכ"א. אך תמהו הפוסקים דזה א"ש למ"ד דבאונס דבעה"ב חייב ורק באונס דפועל פטור דמזליה גרם משא"כ במכת מדינה. אבל אם גם אונס דבעה"ב פטור כיון דסו"ס לא עבד, א"כ אף מכת מדינה יפטר. ועי' בהגר"א סי' שכ"א שכתב שדברי הרמ"א מרפסן איגרי. ועי' נתה"מ סי' של"ד א' שתי' דבמלמד אין שכרו על הלימוד אלא על השימור ואין גזירת המושל שלא לשמור אלא שלא ללמד נמצא דאין האונס על מה שנתחייב לו לעשות, אלא דלא נתחייב אם לא ילמדנו. ובזה הוא דוקא באונס דפועל אבל באונס דבעה"ב חייב דנחשב שעשה שליחותו שהרי יכול לשמר ובזה חייב אף שלא נהנה כמו דבספינה דאם הוי אונס דבעה"ב משלם על מה שהלך. ועי' נתיה"מ של"ה ס"ק ג'. ויש שתי' דבאונס בעה"ב אמרינן דמזליה דפועל גרם אבל במכת מדינה א"א לומר דמזליה גרם. מיהו זה א"ש לר"ח שרק בפסק נהרא או אף באתי מיטרא דאמר ליה בעה"ב צא וחפור אבל לריב"ן שגם בספינה שנטבע גם היין וכן במת הבן נמי פטור יל"ע אי חשיב מזליה דפועל גרם. ועי'.

שכירות חפצים

**דף ע"ח ע"א**

**מתני' השוכר את החמור והבריקה או שנעשית אנגריא אומר לו הרי שלך לפניך.** **מתה חייב להעמיד לו חמור** ונחלקו הראשונים אם כוונת המשנה דאיכא חיוב להעמיד לו חמור אף אם המשכיר מוותר על שכרו או רק אם רוצה ליטול שכרו חייב להעמיד לו חמור. הרשב"א במתני' פי' בשם הראב"ד דוודאי אף בהבריקה דאומר לו הרש"ל מ"מ אין יכול ליטול שכר כיון דאין החמור ראוי למלאכה אלא ע"י הדחק, [וכן הסכים הרשב"א]. וע"כ שדין המשנה הוא לענין חיוב המשכיר לשוכר להעמיד לו חמור שבמתה או נשברה חייב להעמיד לו חמור אפי' אם לא יטול שכרו ואפי' אמר חמור סתם נשתעבד להעמיד לו חמור. וע"ז אמרו דבהבריקה אומר לו הש"ל ואף באמר חמור סתם ואין מחויב להעמיד לו חמור אחר.

ומש"כ הראב"ד דאף בחמור סתם אומר הרש"ל, ברמב"ם בפיה"מ וכן ברע"ב פי' דדוקא בחמור זה אומר הרש"ל אבל בחמור סתם שנתחייב להעמיד חמור מנכסיו אף בהבריקה חייב להעמיד חמור אחר, וכ"כ מהר"ם שי"ף בדעת רש"י דלהכי פירש מתני' דוקא בחמור זה, ועי' בגליון הרעק"א על הרמב"ם פ"ה משכירות דסתימת הרמב"ם בהלכות דבכל גווני אומר לו הרש"ל ודלא כבפיה"מ. וכן נראה בהג' מחנ"א על הרמב"ם שכירות פ"ה ה"א ודלא כמראה הפנים [לפ"מ] שהרמב"ם בדין אנגריא מיירי בחמור סתם.

אולם הקשה הראב"ד במה נתחייב להעמיד לו חמור ואף אם קיבל השכר אין קונה דמעות אין קונות אלא למש"פ ואף בשכירות, ובמת ל"ש מש"פ [אמנם הר"ן והנמוק"י פי' כן דקונה בכסף דבשכירות לא שייך גזירה ואף מדרבנן קונה וכ"ה בשו"ע קצ"ח ס"ו]. ומזה הכריח הראב"ד דמיירי שעשו קנין כלומר קנין סודר, והרשב"א לא ניחא ליה בהכי דאיך מהני הקנין דהא משמע דאף שאין לו חמור בביתו נתחייב לו [ומשמע דאם יש לו חמור בביתו מהני דקנה חמור מחמוריו]. ועוד דסתימת המשנה דלא מיירי בקנין. וע"כ פי' דאף בחמור סתם מהני משיכת החמור דע"י זה נתקיים המעשה ביניהם ונתחייב באחריות להעמיד לו חמור מנכסיו, וסיים דבחמור זה הוי כאפותיקי מפורש ובחמור סתם הוי כאפותיקי סתם. וכעי"ז ברא"ש סו"ס י' דבמשיכת החמור נשתעבדו נכסי המשכיר וכו'. ועי' נתה"מ סי' שי"ב ה' שביאר ברשב"א דכל משכיר אית ליה שעבוד הגוף להעמיד השכירות, **ואף בחמור זה הוא משום שעבוד הגוף** כמבואר בלשון הרשב"א דהוי אפותיקי מפורש, ועי"ש דכל זמן שהחמור קיים אף כל נכסיו משועבדים להעמיד לו חמור ואם אינו רוצה ליתן יורדים לנכסיו. וקצ"ע דאי משום שעבוד הגוף איך נשתעבד ע"י המשיכה. ושו"ר בנתה"מ סי' קע"ו א' שלמד מהרא"ש כאן דמהני משיכת החפץ לשעבוד הגוף ומדמה זאת גם למשך בעה"ב כלי אומנות של הפועל דנשתעבד הפועל שלא יחזור בו כמבואר בתוס' דף מ"ח וצ"ב.

והנה ברשב"א מפורש דנשתעבד אף אם אין לו חמור בביתו שהרי הקשה על הראב"ד דמשמעות הגמ' דחייב אף כשאין לו חמור בביתו, אמנם בדעת הרא"ש עי' מחנ"א שכירות סי' כ"ב בשם מהראנ"ח דחייב רק ממה שיש לו. ולפי"ז משמע דלרשב"א הוא שעבוד הגוף להביא לו חמור אלא שגם נכסיו משועבדים לזה וחייב לקנות חמור, אבל לרא"ש הוא קנין חמור בחמוריו. אולם בנתיה"מ ס"ק ד' כתב אף להרמב"ם דס"ל [כהרמב"ן] דאין חיוב להעמיד לו חמור מ"מ אם יש לו חמור בנכסיו חייב ליתן לו חמור אחר ולפי"ז ע"כ דהרא"ש דפליג ס"ל דחייב אף לקנות חמור אחר ועי"ש ס"ק ה' וצל"ע.

ועי' עוד בריטב"א שפירש דמהני המשיכה דע"י זה קנה השוכר את החמור ונתחייב דמי השכירות ומאחר שנתחייב לבעה"ב השכר מתחייב בעה"ב בההיא הנאה שנתחייב לו השוכר בעה"ב משתעבד לו להעמיד לו חמור אף משאר נכסיו. ויל"ע אם זה כוונת הרשב"א. ובחזו"א ליקוטים סי' ט"ו כתב דהרשב"א לא הזכיר דמתחייב בההיא הנאה אלא לשיטתו כיון שזכה המשכיר בשכר הרי זה כקנין כסף ומתחייב עבור זה לשעבד נכסיו להעמיד לו חמור, ואע"פ שקיבל השוכר רק כדמי שכירות החמור עצמו ולא מכל נכסיו מ"מ יכול לפסוק יותר מדמיו ומה שהוסיף מחייב את המשכיר להשתעבד להעמיד חמור מנכסיו ועצ"ע.

אמנם הרמב"ן להלן ע"ט כתב שבחמור סתם אם מתה ואינו מעמיד חמור לא יהיב ליה כלום, אבל אם אינו רוצה ליטול שכרו רשאי ואין חייב להעמיד לו חמור דבמאי קני דליחייב ליה, ורק בחמור זה אף אם יאמר המשכיר שאינו רוצה שכר כלל חייב להעמיד חמור דנשתעבד החמור למלאכה דהא קניא משעת משיכה למלאכה. ומבואר דס"ל דלא מהני משיכת חמור אלא בחמור זה דנשתעבד החמור גופיה להעמיד המלאכה אבל לא לחייב באחריות להעמיד חמור מנכסיו, [אמנם אם עשו קנין יתכן דמודה הרמב"ן אלא דלא ניחא לפרש דמיירי שהקנה בקנין וכקושית הרשב"א שו"ר בחזו"א ליקוטים סי' ט"ו דאף קנין לא מהני דלא נתכוון להשתעבד אלא לאלומי מילתא להפסיד שכרו]. ומ"מ בחמור סתם מהני ההסכם שיעמיד לו חמור דמתנה את חיובו לשלם שכרו שהוא רק אם יעמיד לו חמור לכל הדרך. ומש"כ דלא יהיב כלום היינו דאף החצי שהלך אי"צ לשלם כיון דאין המשכיר עומד בהתחייבותו. ופי' כן בקושית הגמ' להלן ניגר ליה חמור אחרינא דהיינו דאם לא ישכור חמור אחר לא יטול שכר על חצי הדרך שהלך עי"ש. [וכעי"ז כתב הנמוק"י דבאופן שלא עשו קנין מעכב שכרו להעמיד לו חמור. אמנם שם פי' דמתני' מיירי בעשו קנין כהראב"ד]. ולכאורה זה כעין דין פועל החוזר בו דידו על התחתונה דנשתעבד שכרו להעמיד לו חמור להוליך לו את על הדרך. וכע"ז באבנ"ז סי' נ"ב מחודש א' ד' דהשכר ערב בעדו. ולפי"ז אם מוצא לשכור בזול אין יכול לעכב השכר שהלך, ושו"ר כעי"ז בטור סי' שי"ב בשם הרמ"ה וכ"מ מהר"י מלוניל שביאר הא דחייב להעמיד לו חמור אחר והוסיף או יחזיר שכרו **"מה שצריך לשכור חמור אחר"** ועי' חזו"א ליקוטים סי' ט"ו א' שהרמ"ה ס"ל כהרמב"ן, אמנם לא איירי דוקא בנידו"ד. וקצ"ע לשון הרמב"ן דאין נוטל כלל. אכן מצאתי לשון זה בתלמיד הרשב"א בדעת הרמב"ם ואח"כ כתב שם שדמי הנבילה גופא חייב לשכור ואין יכול לומר לא אטול שכר והוסיף שאם אין בדמיה לשכור מעכב משכרו כדי לשלם שכר החמור. וע"כ כוונתו בחמור סתם שגם בזה החמור גופיה נשתעבד לו כמבואר בלשון הרמב"ם עיש"ה. ועי' להלן ברש"י.

וכתב הרמב"ן דמתני' יל"פ דמיירי בחמור זה והא דחייב להעמיד לו חמור היינו כשיש בדמיה ליקח, ובהבריקה אומר לו הרש"ל אבל אם מתה אין יכול לומר הרש"ל, א"נ מתני' בחמור סתם ובמתה אם אינו מעמיד אינו יכול ליטול שכרו כלל. אבל בהבריקה דאומר הרש"ל נוטל שכרו. וקצת משמע שבאומר הרש"ל נוטל כל שכרו ולא רק על מה שהלך. ועי' ברשב"א שדחה פי' זה דאם הכוונה רק שאין נוטל שכרו הוי לגמ' לחלק דאם כבר הלך נוטל שכר על מה שהלך. וזה דלא כהרמב"ן שאף השכר על מה שהלך אין נוטל.

ונמצא דפליגי בתרתי דלרשב"א במתה חייב להעמיד לו חמור ומ"מ כשאין מעמיד חמור חייב על החצי שהלך, ולרמב"ן הוא להיפך דאין חייב להעמיד חמור אבל אם אינו מעמיד חמור אין נוטל שכר כלל. ובדעת הראב"ד עי' רעק"א על השו"ע שמודה לרמב"ן שאף על מה שהלך אין נוטל שכר. ואולי גם הרשב"א לא פליג אלא אי אמרינן דאין חיוב להעמיד חמור ובזה הוא דלא כהרמב"ן אבל לדבריו דאיכא חיוב להעמיד חמור מודה דאם לא יעמיד אין נוטל שכר כלל. וצל"ע.

ויתכן שגם להרמב"ן דלא נתחייב בחמור סתם להעמיד לו חמור אלא רק מעכב משכרו מ"מ החמור עצמו משועבד כמו בחמור זה ואם יש בדמיו ליקח חייב ליקח לו חמור, [ועי' להלן שכ"כ הב"ח והמל"מ לדעת רש"י]. וברמב"ם פ"ה משכירות ה"ב מפורש כן דבחמור סתם אם אינו מעמיד לו חמור הרי השוכר לוקח מדמי הנבילה לקנות או לשכור לו חמור אחר. ומשמע כהרמב"ן שבחמור סתם .לא נשתעבד להעמיד לו חמור אלא רק לענין עיכוב שכר ומ"מ מדמי הנבילה חייב, וה"נ י"ל ברמב"ן. ומצאתי כן באולם המשפט ש"י על הסמ"ע ס"ק ו'. [עי"ש שתמה על מש"כ הסמ"ע דהרמב"ם ס"ל כהרא"ש דסגי במשיכה ואי"צ קנין ותמה דלענין השעבוד מגוף החמור ודאי קנה במשיכה ואי"צ קנין וכן הקשה בנתיה"מ. אמנם עי' חקרי לב סי' ס"ג שצריך להגיה בסמ"ע ופי' הדרכ"מ דס"ל כשיטת הרשב"א דחייב להביא חמור אחר].

אך ברמב"ן כתובות דף נ"ט לכאורה ל"מ הכי, דעי"ש שהקשה סתירת הסוגיות אם המשכיר יכול להקדיש את הבית שהשכירו ותי' הרמב"ן דבבית זה אין יכול להקדיש אבל בבית סתם יכול להקדיש והיינו משום דלא זכה בגוף הבית אלא רק נשתעבד לו להעמיד לו בית. ומבואר דבחמור סתם לא חל קנין אף כלפי החמור שנתן לו. מיהו יל"ע דלפי"ז יוכל המשכיר לחזור בו אף אחר שנתן לו החמור ורק שיעכב את שכרו. וצ"ע דלא משמע הכי. וע"כ צ"ל דאף אם לא קנה ממש מ"מ חל שעבוד להעמיד לו החמור ואיכל"מ דאף בחמור סתם נתחייב להעמיד החמור כהאולם המשפט. ועי' בנתיה"מ סי' שי"ב ס"ק י"ב לענין שכירות בית סתם דמשמע מהש"ך דיוכל להוציאו לבית אחר והנתיה"מ תמה דלא מסתבר כן, אמנם בבית זה פשיטא ליה דא"י להוציאו אף לבית יפה ממנו. וע"ע שם ס"ק י"ג דאף למ"ד דבית הוי ממכר ליומא בחמור זה אינו ממכר כיון דאיכא שעבוד למוכרו הוי רק שעבוד ולא קנין. ולכאורה לפי"ז בחמור זה יוכל לתת לו חמור אחר. וצ"ע.

ונידון זה אם בחמור סתם איכא נמי חיוב דחמור זה מצינו ברעק"א על הסמ"ע ש"י ס"ק ו' שנסתפק לדעת הראב"ד דפי' סוגיין דרק אם קנו מידו נתחייב ובלא קנין אינו מתחייב. וכתב הרעק"א דמסברא כל זה רק לענין החיוב להעמיד חמור ממקו"א אבל החמור עצמו מודה הראב"ד שנשתעבד וכמו בחמור זה. אך הביא מהדרישה דלראב"ד בחמור סתם בלא קנין לא נתחייב אף מדמי הנבילה דשאני חמור זה דייחד לו החמור.

**שיטת רש"י** - ברש"י ד"ה הרי כתב **דאף מזלך גרם ונפסיד שנינו** ויל"ב כוונתו שהמשכיר מפסיד הבהמה עצמה דנתקלקלה והשוכר מפסיד דמשלם כל השכירות. אבל בנמוק"י פי' דבעל החמור המשכיר מפסיד השכר בעוד שהחמור באנגריא והביא ע"ז את הראב"ד שאף בהבריקה אין משלם כל שכרו כיון דאין יכול להשתמש כראוי וכ"כ בבהגר"א ש"י ס"ק ד' דלרש"י אין משלם כל השכירות. ולפי"ז ע"כ דאומר לו הרש"ל היינו רק שאי"צ להעמיד לו חמור אחר ובמתה חייב להעמיד חמור אחר אף אם לא ירצה ליטול כל שכרו.

אך להלן ד"ה מתה דחייב להעמיד לו חמור כתב דחייב ליקח או לשכור חמור **או יחזיר לו שכרו.** ומבואר דאין חיוב להעמיד לו חמור אלא רק אם רוצה ליטול שכרו, אבל אם מחזיר שכרו א"צ להעמיד לו חמור וכהרמב"ן. וכן פי' הטור בדעתו עי"ש משה"ק ע"ז. ושו"ר שכן הביאו התוס' בערכין כ' ע"ב סוד"ה אע"פ בשם רש"י שאף במתה או נשברה אין חייב להעמיד חמור אחר אלא שאין נוטל שכרו[[22]](#footnote-22).

ולפי"ז בהבריקה דאומר לו הרש"ל בע"כ דשוכר נוטל כל שכרו וצ"ע מהנ"ל. אמנם מבהגר"א ס"ק ט' בליקוט מבואר דמחזיר שכרו היינו מה שעשה כבר, ולפי"ז איכל"מ שגם בהבריקה דאומר לו הרש"ל היינו לענין השכר כהראב"ד וקמ"ל דנוטל מה שהלך וגם כפי ערך העבודה בע"כ דשוכר משא"כ במתה אם לא יעמיד לו חמור יכול השוכר לומר יהא מוכרח לוותר על שכרו שהלך. ושו"ר בתלמיד הרשב"א שהעתיק לשון רש"י ונפסיד שנינו וכתב וישלם כל שכרו משלם וזה דלא כהגר"א ס"ק ד'. ועי' להלן בדעת הרמב"ם.

רש"י ד"ה חייב כתב דחייב למכור הנבילה ולהוסיף מעות ולהעמיד לו חמור או ישכור לו אחר בדמי הנבילה שהרי חמור זה שעבד לו [וכ"כ רש"י בדף ע"ט א' ד"ה לא]. והקשה הרא"ש דלשונו מגומגם דמדקאמר חמור זה שיעבד לו משמע דמיירי בחמור זה, ומדכתב שמוסיף בדמיה משמע דמיירי בחמור סתם דבחמור זה אי"צ להוסיף בדמיה. וכן הקשה הרמב"ן דף ע"ט דכיון דאמר חמור זה לא נשתעבד להוסיף דמים.

ועי' ב"ח סי' ש"י וכן במל"מ פ"ה דבאמת מיירי בחמור סתם ומש"כ רש"י דחמור זה שעבד לו היינו אף בחמור סתם דגם כשאמר חמור סתם מלבד השעבוד להעמיד לו חמור מנכסיו נשתעבד לו גם חמור זה, וביארו שם דהחיוב להעמיד לו חמור אחר אינו חיוב גמור אלא לענין שמעכב משכרו אם לא יעמיד לו חמור, משא"כ בחמור זה הוא חיוב גמור להעמיד לו החמור אף אם אין המשכיר רוצה ליטול שכר דהשוכר קנאו במשיכה ובזה גם רש"י מודה. וזה כמש"כ הרמב"ן. ודין זה קיים גם בחמור סתם דמלבד ההסכם להעמיד לו חמור מנכסיו שאם לא יעמיד לו אין מחויב השוכר בשכרו, נשתעבד לו המשכיר את החמור המסוים שנתן לו לעשות בו מלאכתו משעת משיכה. וצל"ע אם גם הרמב"ן ס"ל הכי, [עי' להלן]. ועי' בהגר"א ס"ק ח' בדעת הראב"ד והרשב"א. מיהו עיקר דברי הב"ח דרש"י מיירי בחמור סתם לא משמע מרש"י דף ע"ט דקאי על חמור זה דבהכי מיירי רב ושמואל. וכ"ה בחקרי לב סי' ס"ז. ולפי"ז הדק"ל אמאי חייב להוסיף בדמיה להעמיד חמור אחר.

ועי' רש"ש וכן במהדו"ב למהרש"א דאף דאינו חייב להוסיף בדמיה מ"מ הרי מחויב לשכור אלא דלא מכלינן קרנא אבל כשיכול להוסיף בדמיה אין יכול לומר דלא מכלינן קרנא דהרי יכול להוסיף בדמיה, ובמהרמ"ש כתב דשאני במתני' דמיירי שהיא בבית הבעלים [וכ"מ מלשון רש"י כאן] ויכול להוסיף בדמיה אבל בגמ' דמיירי דהוא באמצע הדרך הרי אין הבעלים נמצא כאן ואין יכול להוסיף בדמיה. וכ"כ הרעק"א עי"ש מה שביאר, ועי' עוד בדרישה.

ולפי פשטות דברי רש"י כאן ובדף ע"ט דמיירי בחמור זה וכדנקט הרמב"ן, נמצא דאף בחמור זה לא נשתעבד ליקח מדמיו אלא רק אם ירצה ליטול שכרו וכ"מ מתוס' שם דמיירי בחמור זה. וכן הבין הטור בדעת רש"י והקשה על זה דהרי זה כאילו החמור קיים דודאי זכה השוכר בשכירותו ואין המשכיר יכול לחזור בו, וא"כ גם כשמת כיון שיש בדמיו ליקח או לשכור הרי הוא חייב להוציא מדמיו חמור אחר. ואמנם הב"ח והמל"מ פי' דרש"י מיירי בחמור סתם ותרתי קאמר דאם יש בדמיו ליקח חייב להעמיד לו חמור מדמי הנבילה אף בחמור סתם דלא גרע מחמור זה וכנ"ל וזהו חיוב גמור ואין יכול לומר שמוותר על שכרו, אלא אלא שאם אין בדמיו ליקח דחייב להביא לו חמור אחר מנכסיו, ע"ז כתב רש"י דאם ירצה יחזיר שכרו. אבל הראשונים שנקטו דמירי בחמור זה ע"כ דאף השעבוד מגוף החמור אם ירצה יחזיר שכרו וכדנקט הטור. ויקשה קושית הטור דהא ודאי זכה השוכר בשכירות החמור והרי זה כאילו החמור קיים.

ולכאורה צ"ל דלרש"י אף בחמור זה שחייב למכור הנבילה אין זה כמו שהחמור קיים שקנאו לשימושים שבו אלא הוא שעבוד להוציא מדמיו חמור לקיים השכירות, וכמו שהובא לעיל מהנתיה"מ סי' שי"ב שדייק מהרשב"א דהוא שעבוד הגוף והחמור הוא אפותיקי להעמיד החוב.

**ע"ח ע"ב**

**נעשית אנגריא**

בגמ' פליגי רב ושמואל באנגריא שאינה חוזרת, לרב א"י לומר לו הרש"ל כיון דא"י להשתמש בה בזמן השכירות ולשמואל אם בדרך הליכתה ניטלה אף אם אינה חוזרת אומר לו הרש"ל. לפרש"י היינו דמשום דיכול לשכור חמור עד אמצע הדרך והיינו כדפירש הרמב"ן דלרש"י אין הכוונה דאינה חוזרת לעולם אלא דאינה חוזרת אלא אחר כמה ימים, והתוס' הקשו דאמאי צריך לשכור חמור אחר הרי המשכיר נתחיב לו להעמיד לו חמור, ועי' ריטב"א דרש"י תי' זה דאומר לו מזלך גרם והיינו דכיון דלא נפסד לגמרי אלא רק שצריך לללכת לקחתו אמרינן דגם מזלו גרם. ומ"מ נראה דלרש"י אין משלם כל שכרו אלא מנכה לו מה שצריך לשלם לשכור החמור.

ולפי' ר"ח הטעם משום דאיכא הוכחה דמזלו גרם כיון דלוקחים אותה בדרך הלוכה ואם היתה בבית לא היו נוטלים אותה, ומשמע דלר"ח אף אם אינה חוזרת לעולם דומיא דמתה מ"מ אומר לו מזלך גרם כיון דמוכח דמזלו דשוכר גרם. וכ"כ הכס"מ בדעת הרמב"ם שכירות פ"ה ה"א דמיירי אף שאינה חוזרת לעולם ואפי"ה נותן שכרו משלם, וכתב בבהגר"א דס"ל כר"ח דמזלו גרם והיינו דחשיב כנסתחפה שדהו, וכ"מ במ"מ. ולפי"ז משמע שגם ר"ח ס"ל דנותן שכרו משלם מה"ט דמזלו דשוכר גרם. ועי' ברשב"א דהוכיח דבמתני' אין משלם כל שכרו והוכיח כן מאנגריא שאינה חוזרת לכמה שנים, ואי דאמר ליה מזלך גרם ה"נ נימא במתה, ולא ס"ל כר"ח. ומבואר דאי מזלו גרם מהני לחייבו לשלם כל שכרו.

אמנם כל זה באנגריא דנטלוה בדרך הילוכה אבל בהבריקה הרי אין הוכחה דמזלו גרם ואמאי ישלם כל שכרו, וע"כ שבהבריקה נחשב שנתקיים תנאו כיון שעדיין ראוי למלאכה ואף שמתאחר קצת, משא"כ באנגריא דאינה חוזרת. וכ"מ בלשון המ"מ שם דבהבריקה ראויה למלאכה ע"י הדחק ובאנגריא משום דמזלו גרם. ועי' תור"פ שלמד מכאן דמלמד דחלה כשמלמד קצת אף שאינו יכול ללמד כל צרכו חייב לשלם כל שכרו.

שו"ר בנתה"מ ש"י ס"ק א' דפי' שגם בחלתה אמרינן דמזלו גרם. וזה דלא כמש"נ. וע"כ דס"ל דאף כשאין הוכחה דמשלו דשוכר גרם אמרינן דמזלו גרם. ובמת דאזיל לשיטתו שם ס"ק ב' שהקשה מ"ש נעשית אנגריא ממתה דלא אמרינן מזלו גרם [והרשב"א הוכיח מזה דבאנגריא אף אם חייב להעמיד לו חמור מ"מ אי"צ לשלם שכרו דאי משום מזלו גרם ה"נ נימא במתה]. ותי' הנתה"מ דבמתה כיון שגופו נפסד ולא רק הפירות תלינן במזלו דמשכיר, והיינו דכל שההפסד הוא לשוכר תלינן דמחמתו הוא וכל שההפסד לבעה"ב שגופו נפסד תלינן דמחמתו הוא, ובדברי משפט שם כתב דהבהמה היתה רעועה מתחילה, ובמחנ"א שכירות סי' ו' פי' שכשהיא בעין אמרינן מזלו דשוכר גרם משא"כ כשאינה בעין. ומדטרחו לחילוק זה מבואר דסברי דאף בלא הוכחה אמרינן דמזלו דשוכר גרם. אך לכאורה זה דלא כר"ח שביאר להדיא דדוקא באנגריא דרך הליכה אמרינן הכי משום דאיכא הוכחה דמזלו דשוכר גרם משא"כ במתה, וצ"ע דהנתיבות קאי על הסמ"ע שהביא את הר"ח וצל"ע.

אמנם עי' בריטב"א הישנים דמשמע דאי"צ הוכחה דמזלו דשוכר גרם אלא להיפך דשלא בדרך הליכתה היו עומדים במארב לבעה"ב שהיה מבריח המס ולפי"ז משמע כהאחרונים הנ"ל דבסתמא אמרינן מזלו דשוכר גרם אלא אי איכא ראי' דמשלו דמשכיר הוא.

ויש להעיר [מהחברותא] דלרשב"א והראב"ד דלא ס"ל טעמא דמזלו גרם א"כ לשמואל דאנגריא בדרך הליכתה אומר לו הרש"ל אף באינה חוזרת, ע"כ טעמא כרש"י דנחשב כראוי למלאכה כמו בהבריקה, וצ"ע שזה א"ש לפרש"י דע"כ מיירי בחוזרת אחר כמה ימים כמש"כ הרמב"ן אבל הרשב"א הרי פי' דאינה חוזרת אף אחר כמה שנים, ויקשה אמאי אומר לו הרש"ל דמ"ש ממתה. ואי משום שגוף הבהמה קיים אף שאין יכול להשתמש בה אומר לו הרש"ל א"כ ה"נ בשכרה לרכוב והבריקה ואפשר דהתם הוא קלקול בגופה אבל אנגריא הוא דבר חוץ לגופה והוי כהכניסוה בבית האסורים. ושו"ר בשטמ"ק בשם הראב"ד במשנה שכתב בדין אנגריא **וכיון שהיא ראויה למלאכה הראשונה אומר לו הרש"ל**. ובדף ע"ח ב' כתב דאם בדרך הליכתה ניטלה אומר לו מקרה היה לך וחמורי ראויה למלאכתך. וכמדומה שכוונתו להנ"ל, וצ"ע.

ובאנגריא חוזרת פליגי איפכא דלרב אומר לו הרש"ל בכל גווני אף שמתאחר במלאכתו וכמש"כ התוס' ד"ה באנגריא חוזרת דדמי להבריקה דאע"פ שמתאחרת אומר לו הרש"ל. ועי' תור"פ ובריטב"א שזה דוקא בקבלנות אבל אם שכרה לימים אין נוטל על הימים שיעכבוה וכ"מ לשון התוס' שמתאחר במלאכתו, אולם בנתה"מ ס"ק מבואר איפכא וצל"ע.

ולשמואל אם הוא שלא בדרך הליכתה דליכא ראי' דמזלו דשוכר גרם גם בחוזרת אין יכול לומר הרש"ל כיון דמתאחר ואין לו לשוכר להתאחר במלאכתו, וכתבו תוס' דלא דמי להבריקה או נשתטתה, וצ"ב שהרי גם בחלתה מתאחר במלאכתו, ומ"ש. וכנראה דצ"ל דבהבריקה שהולכת אלא שאין הולכת כראוי ויקח יותר זמן להוליך משאו נחשב שמקיים תנאו, אבל באנגריא דאינה הולכת היום כלל אין מתקיים תנאו עכשיו ולא נחשב קיום השכירות. ואף למש"כ דמיירי בקבלנות צ"ל דמ"מ רק אם שובת ממלאכה אינו מקיים התנאי אבל כשעדיין ראוי למלאכה אלא שלוקח יותר זמן עדיין נחשב שמתקיים תנאו. ועצ"ע. ולפי"ז במלמד שחלה דכתב התור"פ שאם מלמד קצת נוטל כל שכרו היינו דוקא אם מלמד גם בימים שחלה אבל בימים שאין יכול ללמד אין נוטל שכרו [מלבד לדעת הר"ש בתשובות מימוניות [וכן סבר מהר"ם קודם שחזר בו] שמלמד דמי לעבד דאף שחלה נוטל שכרו, אך לא נקטינן כוותיה].

**דף ע"ט ע"א**

**גמ' לרכוב עליה שאני וכו' וכלי זכוכית כלרכוב עליה דמי.** ובפשטות דינו כמתהותלוי בפלוגתא הנ"ל אם חייב להעמיד חמור או רק אם רוצה שכרו חייב להעמיד חמור. אמנם עי' להלן בדעת הרמב"ם דלא דמו ממש.

**גמ' אמר רבה בר"ה אמר רב השוכר את החמור לרכוב עליה ומתה בחצי הדרך נותן לו שכרו של חצי הדרך וכו' ומשום דא"ל אילו בעית למיתי עד הכא לאו אגרא בעית למיתב.** ובתוס' פי' שדוקא באופן דיכול למצוא כאן לשכור חמור אף שצריך להוסיף טפי פורטא בדמיה או דיכול למכור הסחורה כאן וכו'. אמנם עי' בהגר"א דהרמב"ם מפרש הגמ' כפשטה אף בלא התנאים הנ"ל. ועי' באבהא"ז שם שביאר הדברים דכיון שהמשכיר אנוס חייב השוכר לשלם על מה שעבד גם אם אין לשוכר תועלת מזה. ואף שהגמ' מקשה שאם אין מוצא לשכור אמאי חייב צ"ל דס"ל דהא גופא תי' הגמ' דאפי"ה חייב כיון דסו"ס פסק עמו על עבודה זו וצ"ע לשון הגמ'. ועוד יל"ע איך יפרש הגמ' להלן בספינה זו דפשיטא לגמ' דאי"צ לשלם אף מה שעשה עי"ש בתוס'. וע"ע בריטב"א הישנים דבפועל משלם אף שלא הועיל לו משום דגזה"כ דיכול לחזור בו משא"כ הכא, וצ"ב שהרי מ"מ אנוס הוא וכשחוזר בו באונס אינו מפסידכשאיתא בגמ' לעיל ע"ז בשמע שמת לו מת, [ואם חוזר בו מרצונו לרמב"ן מפסיד גם שכר מה שהלך אף אם נהנה דלהכי בחמור סתם שיכול להעמיד לו חמור אם אינו מקיים תנאו מפסיד הכל].

**שם אי דא"ל חמור סתם הא חייב להעמיד לו חמור אחר.** למבואר לעיל תלוי במחלוקת הראשונים דלדעת הרמב"ן כל החיוב להעמיד הוא אם רוצה שכרו ולפי"ז קושית הגמ' הכא אמאי נוטל שכר חצי הדרך הא כיון דחייב להעמיד חמור יכול לעכב משכרו, אבל לראב"ד יל"פ דמחויב להעמיד לו חמור ממש ולא רק עבור שכרו. ועי' בסמוך לדעת הרמב"ם.

**בשיטת הרמב"ם**

הרמב"ם שכירות פ"ה ה"א כתב דאם חלתה הבהמה או נלקחה לעבודת המלך אע"פ שאין סופה לחזור אומר לו הרש"ל וחייב ליתן לו שכרה משלם [וכנ"ל דמזלו גרם], אבל אם שכרה לרכוב עליה א"י לומר הרש"ל וחייב להעמיד לו חמור אחר אם שכר ממנו חמור ואם לא העמיד לו יחזיר השכר. וכתב המ"מ דמשמע דאין חייב להעמיד חמור אלא רק אם רוצה כל שכרו אבל אם אין רוצה ליטול כל שכרו רשאי ואי"צ להעמיד לו חמור. ובפשוטו לפי"ז גם במתה אין חייב להעמיד חמור אלא אם רוצה ליטול כל שכרו. ועי' להלן.

ובה"ב כתב הרמב"ם שאם מתה בין בשכרה לרכוב בין שכרה למשא אם אמר חמור סתם **חייב להעמיד לו חמור אחר** **ואם לא העמיד יש לשוכר למכור הבהמה וכו'** או שוכר בדמיה אם אין בדמיה ליקח וכו', ואם אמר לו חמור זה אם שכרה לרכוב וכו' אם יש בדמיה ליקח וכו' ואם אין בדמיה ליקח ולא לשכור נותן לו שכרו של חצי הדרך וכו'.

ויש להסתפק אם מש"כ דאם אין בדמיה ליקח או לשכור קאי גם אדלעיל בחמור סתם שגם בזה אם לא שכר משלם חצי הדרך, או דקאי רק בחמור זה אבל בחמור סתם חייב להעמיד לו חמור מכל נכסיו, וא"כ אף אם אין בדמיה ליקח או לשכור כיון שאין מעמיד לו חמור אין מקבל שכרו אף על חצי הדרך שהלך וכדעת הרמב"ן הנ"ל. ובפשוטו יש לדמותו להבריקה בשוכר לרכוב דכיון שאינה ראויה לרכוב חשיב כמתה ואעפ"כ כתב לעיל בה"א שאם אין מעמיד לו חמור מחשב עמו השכר על מה שהלך בה וא"כ ה"נ במתה. ולפי"ז כל השעבוד בחמור סתם הוא לענין אם רוצה כל שכרו שאם יעמיד חמור אחר יוכל ליטול כל השכר[[23]](#footnote-23).

והנה בגמ' הנ"ל דמקשה על מה דתני משם חצי הדרך שהלך אי בחמור סם הא חייב להעמיד לו חמור ונתבאר דפירושו לרמב"ן שלא ישלם אף על מה שהלך ולראב"ד הקושיא דאיך נפטר בחצי הדרך הרי חייב להעמיד לו חמור מנכסיו. ומעתה למבואר לעיל במ"מ דלרמב"ם אין חייב להעמיד לו חמור מנכסיו ודלא כהראב"ד ע"כ דקושית הגמ' דאם לא יעמיד לו חמור יעכב השכר אף על מה שהלך וכהרמב"ן.

ועי' בלח"מ שעמד בזה דלרמב"ם מוכרח מהגמ' הנ"ל דאין משלם השכר אף על החצי שהלך. אך נתקשה מדברי המ"מ שהביא דברי הרמב"ן בשם יש מי שפירש כשיטה אחרת מהרמב"ם [וכן נראה מהב"י] א"כ משמע דלרמב"ם אף אם אין מעמיד לו חמור מ"מ השכר על מה שהלך משלם לו. ותי' דבזה מודה הרמב"ם לרמב"ן אלא שלרמב"ם אף בחמור סתם החמור עצמו משועבד ליקח ממנו חמור אחר משא"כ לרמב"ן. [ומזה נראה דלא כמש"כ האולם המשפט דהרמב"ן מודה דחמור סתם יש גם שעבוד לחמור זה וצל"ע כעת]. מיהו לא נתבאר בדבריו מ"ש מהבריקה בשכרה לרכוב דאע"פ שאין ראויה למלאכה כלל מ"מ אין מפסיד שכר על מה שהלך. וצ"ע[[24]](#footnote-24).

ובהג' מחנ"א על הרמב"ם [והובא בס' הליקוטים] פשיטא ליה דלרמב"ם אף במתה חייב לשלם החצי שהלך אף אם אין מעמיד לו חמור, ומזה הכריח דלרמב"ם באמת חייב להעמיד חמור אחר מנכסיו ודלא כהמ"מ, והיינו דמקשינן בגמ' הא חייב להעמיד לו חמור. וזה כהראב"ד הנ"ל. ועוד הוכיח כן מלשון הרמב"ם חייב להעמיד לו חמור, ולהמ"מ הרי אינו חייב להעמיד לו חמור. **וע"ע בנתה"מ** סי' ש"י ס"ק שהרגיש ג"כ בלשון הרמב"ם חייב להעמיד לו חמור, ועוד העיר ממש"כ הרמב"ם בסוף הל' ב' דבשכרה למשא אינו חייב להעמיד לו אחר אלא נותן לו חצי הדרך שהלך. ואי נימא כהמ"מ דגם בחמור סתם אינו חייב להעמיד חמור אלא רק אם רוצה כל שכרו א"כ נמצא דדינו כמו שכר חמור זה ואמאי בחמור סתם כתב חייב להעמיד דפירושו אם רוצה כל שכרו ובחמור זה כתב אין חייב להעמיד לו חמור ופירושו אם ניחא ליה בשכר חצי הדרך והרי היינו הך. וע"כ פי' דבחמור סתם אף שאין חייב להעמיד מנכסיו דלא כהראב"ד, מ"מ חייב להעמיד חמור ממה שיש לו בביתו שזכה בחמור מחמוריו כשם שבחמור זה נשתעבד חמור זה, וכדמצינו כן בטור סי' שי"ב בשם הרמ"ה, עי"ש.

ועי' עוד בבהגר"א ס"ק ד' ט' [וכמדומה דבליקוט ס"ק ט' מפרש בדרך אחר] ונראה מדבריו דפי' קושית הגמ' חייב להעמיד לו חמור אינה קושיא על עיקר הדין אלא אמאי קתני רק שכרה לרכוב הרי גם בשכרה למשא הדין כן. ודבריו צ"ע עמוק ולא ירדתי כעת לסו"ד.

ואמנם בחמור זה משמע ברמב"ם דמחויב למכור את הנבילה וא"י לומר שמוותר על שכרו ולא ימכור וזה כהרמב"ן ודלא כרש"י [לפי הבנת הטור], וגם משמע שאף בחמור סתם החמור עצמו משועבד דלא גרע מחמור זה וכהב"ח בשיטת רש"י [ובשיטת הרמב"ן הבאנו לעיל מהאולם המשפט שגם הוא סובר כן אך בלח"מ כאן ה"ב משמע שנקט דלרמב"ן אין משועבד לו אף החמור עצמו].

אמנם יש לדקדק ברמב"ם שרק במתה כתב החילוק בין חמור סתם לחמור זה, אבל בשכרה לרכוב וחלתה לא הזכיר חילוק בין חמור זה לחמור סתם וכ"מ במ"מ ה"א שבזה אין חילוק ואף בחמור זה לא נשתעבד למכור מדמיה אלא רק שאם רוצה ליטול שכרו חייב להעמיד חמור, והסמ"ע ש"י ס"ק ה' וס"ק ט' חולק דגם בזה דמי למתה שנשתעבד לו למכור החמור. אולם הנתה"מ ס"ק ד' כתב דלשון הרמב"ם דלא חילק בזה משמע דלא נשתעבד אלא במתה אבל בהבריקה אף שאינה ראויה למלאכה לא נשתעבד למכרה, וביאר שם עפ"י התוס' ד"ה ואם דבבית שנפל אין משועבד למכור כיון דאין עומד לזה וה"נ בהבריקה כיון שהיא קיימת אין עומדת למכרה ולא נשתעבד לזה. וכ"נ כוונת הגר"א ס"ק ו' [[25]](#footnote-25).

עוד כתב הרמב"ם שם שבשכרה למשא הואיל ואמר לו חמור זה וכו' אין חייב להעמיד לו אחר אלא נותן לו שכרו של חצי הדרך ומניח לו נבלתו. ומבואר דבשכרה למשא לא נשתעבד לו אף החמור עצמו למכור וצ"ע החילוק וכבר תמה הראב"ד בזה, ועי' מש"כ בזה הסמ"ע והנתה"מ וצ"ע.

שכירות בית זה ובית סתם

דף ק"ג ע"א - טור סי' שי"ב סעי' י"ז

**מתני' השוכר בית ונפל חייב להעמיד לו בית אחר ובגמ' מקשינן אי בבית זה נפל אזדא ליה כלומר ואינו חייב להעמיד לו בית אחר.** והתוס' דף ע"ט הקשו מ"ש משוכר חמור זה שנשתעבד החמור למכרו ולהעמיד בדמיו חמור אחר, ואמנם הטור סי' שי"ב הביא בשם רמ"ה שבאמת גם בבית שנפל חייב למכור האבנים לקנות לו בית אחר. ולמד זאת מחמור, אך צ"ע מהגמ' דאזדא ליה. ועי' פרישה דלשון המשנה משמע ליה דחיובא רמי על גופיה דמשכיר אבל מה דמצי למכור האבנים הוא זכות ממון דהשוכר עי"ש. ומ"מ כל הראשונים למדו מכאן דאי"צ להעמיד בית אחר ודלא כהרמ"ה.

ותי' התוס' דשאני בית דאין עומד למכור כשנפל אלא להוסיף על דמיו ולבנותו, וכן תי' הרמב"ן כאן והובא בריטב"א דף ע"ט והוסיף שלא נשתעבד למכור בשביל השכר [והיינו דאומדנא היא דלא נשתעבד למכור בית שאינו עומד למכירה בשביל להרויח מעט שכר] והוסיפו התוס' וגם לא קיבל עליו להוסיף יציאה בבנין בית זה וכו' והיינו דלא תקשי שכיון דעומד הבית לתקנו יתקן הבית ויעמיד לשוכר ועל זה תי' דלא נתחייב להוסיף דמים ולבנות בית אחר. והרמב"ן שם תי' עוד דחמור בין חי בין מת חמור הוא אבל בית שנפל לא מקרי בית ולא נשתעבד לו להעמיד בית לשימושיו אלא מהבית הקיים. וע"ע בשטמ"ק בשם הראב"ד.

ובשו"ת הרא"ש כלל ל"ה סי' ו' כתב שאם לא נפל אלא שנתקלקלו הקורות והתקרה עד שמסוכן לדור שם לא שייך לומר אזדא ליה שהרי עדיין בית הוא והוא עומד לתקן וחייב לתקן. והו"ד בטושו"ע סי' שי"ב סי"ז. ולכאורה זה כתי' ב' דבנפל פטור דלאו בית הוא, אבל לטעם דאינו עומד למכרו ה"נ אינו עומד למכרו ואף שעומד לתקנו הרי גם בית שנפל עומד לתקנו אלא שלא קיבל עליו להוסיף בדמיו, ומ"ש הכא שצריך לתקנו. ושו"ר באולם המשפט שעמד בזה. ועי' ברמ"א סי שי"ד ס"א דבבית זה אם נתקלקל אחר שנכנס אי"צ לתקן, ועי"ש בבהגר"א ובקצוה"ח שזה מהריטב"א ופליג על הרא"ש [ועי' מנחת פתים וע"ע מש"כ להלן דף ק"א ב'] ועכ"פ להרא"ש צ"ב. ובאמת השו"ע שי"ב הוסיף שחייב לתקנו **אם יש בידו שכירות מוקדם** והסמ"ע כתב דלאו דוקא הוא והטור לא כתב ד"ז וצ"ע. ועי' בנתה"מ ס"ק י"א דפי' שאינו מחויב להוסיף מביתו אלא רק מדמי השכירות דחשיבי כהבית עצמו. ובאולם המשפט שם כתב בנוס"א שהשכר על העתיד לא חשיב כמוסיף מביתו כמבואר בטור סי' ש"י דבחמור זה נמי יכול ליקח חמור גם מחשבון השכר על מה שעדיין לא הלך [וצל"ע שם וברעק"א בשו"ע] וה"נ מנכה רק מהשכר, וגם זה הוא רק משום שעדיין שם בית עליו דאל"כ פקע שעבודו, עי"ש שהכריח כן מסוגיות הגמ' וכתב שלפי"ז צריך לב' תי' הרמב"ן.

ובבימ"ד ביארו דהרא"ש סובר דהטעם שאי"צ להוסיף בדמיו לבנות הוא משום דכשיתקנו הוא בית אחר, ולא נשתעבד להעמיד לו בית אחר אלא בית זה, ומה שמחויב למכור את הנבילה הוא משום דדמיה הם כאילו החמור עצמו, משא"כ כשצריך להוסיף דמים, אבל בבית שלא נפל אלא נתקלקל כיון שעדיין שמו עליו מחויב להעמידו אף להוציא הוצאות שיעמוד הבית. ועצ"ע.

ולכאורה אם השוכר רוצה לבנותו ולהוסיף בדמיו רשאי שהרי הבית עומד לכך ורק שלא נתחייב בעה"ב להוסיף בדמיו אבל אם השוכר נותן הדמים חייב להעמיד לו הבית וכ"כ השטמ"ק בשם הרמ"ך. אולם הב"י כתב דאף אם יאמר השוכר אבננו משלי אין שומעין לו עי"ש שמדמה לה למדור אלמה שנפל דאין יכולה לומר אבננו משלי והובא ברמ"א סי"ז. וצ"ב דהרי עומד לכך. ולהנ"ל בדברי הרא"ש א"ש דאין הטעם משום דלא נתחייב להוסיף בדמיו אלא משום דגם כשיתקנו הוא בית אחר וא"כ אף אם יוסיף משלו אין לו זכות בו. [ועי' במבי"ט סי' ר"ח לענין משכנתא]

ויל"ע איך הדין אם המשכיר מכר האבנים די"ל דחשיב שגילה דעתו דעומד למכור הבית ולתי' ב' דהרמב"ן י"ל דמ"מ כבר אינו הבית הקודם. ובמכר הבית הקיים למי שהוציא ממנו השכירות מבואר ברמב"ם ובשו"ע ס"ב שחייב להעמיד לו בית אחר [ועי' נתה"מ ס"ק ה' דבזה גם דמיו משועבדים]. ועי'.

**שם אי בבית זה נפל אזדא לה**, **ופרש"י הלך לו מזלו גרם ואמאי חייב להעמיד לו בית**. הנה מה שהוצרך לטעם דמזלו גרם, עי' בהג' אשר"י לעיל ע"ט שהוכיח מזה דס"ל דנותן לו כל שכרו וזהו משום דמזלו גרם, וכ"כ הר"ש בתשובות מימוניות משפטים סי' כ"ז[[26]](#footnote-26). אולם בשו"ת המבי"ט סי' ר"ח דייק מרש"י להיפך דרק אי"צ להעמיד בית אחר אבל אין נוטל שכר אלא על מה שדר בו, וכ"מ בנמוק"י שכתב כרש"י דמזלו גרם ומ"מ כתב דלא נתחייב לו אלא על מה שדר בו. ומש"כ רש"י דמזלו גרם יל"ב דאתי לאפוקי דלאו מזלו דמשכיר גרם דא"כ חשיב שנפל מחמתו ויהא חייב להעמיד לו בית אחר, אף ששכר בית זה. וכדמצינו ברש"י בערכין דף כ' דבית שנתנגע ונתצו הכהן חייב להעמיד לו בית אחר ופרש"י דמזלו דמשכיר גרם שעוונתיו גרמו לזה ועי"ש בתוס' דמיירי בבית זה.

וכ"מ ברמב"ם שכירות פ"ה ה"ו שאף בבית זה אם סתרו המשכיר חייב להעמיד לו בית אחר [ובטעמא דמילתא עי' נתה"מ שי"ב ס"ק ה' משום דהוי כאפותיקי מפורש ואם הזיקו הלוה ודאי נשתעבדו שאר נכסיו]. וכתב בבהגר"א שי"ב ס"ק ל"א שנלמד בכ"ש מניתצו הכהן. וגם המ"מ על הרמב"ם שם כתב שכ"ש לפרש"י כאן דמזלו של שוכר גרם דא"א לומר כן כשסתרו הוא, ומבואר דפי' כוונת רש"י לענין החיוב להעמיד בית, [ולשון המ"מ משמע קצת דלרש"י אי"צ לטעם דמחמת המשכיר הוא אלא להיפך דבסתמא חייב ורק דאמרינן דמזלו דשוכר גרם ופטור וצל"ע]. מיהו צ"ב עיקר הדבר אמאי אמרינן דמזלו דשוכר גרם למש"כ הנתה"מ דהיכי דהופסד גוף החפץ תלינן דמזלו דמשכיר גרם. ומשמע דכלפי הפסד השימושים תלינן במזל דשוכר וכ"כ בחזו"א כ"ג י'.

ובעיקר הדין אם משלם כל שכרו עי' בריטב"א שהביא מחלוקת הראשונים בזה, דהרא"ה משלם כל שכרו ולרמב"ן משלם רק על הזמן שדר בה. וכ"כ הרמב"ם פ"ה שכירות ה"ו. וכ"כ תוס' דף קט"ז ב' והוכיחו כן משוכר חמור זה דכשאין בדמיו לשכור משלם רק על חצי הדרך וכ"ה בשו"ת הרשב"א ח"ד סי' ג' ובהג' אשר"י פ"ו סי' י'. ובתשובות מימוניות סי' מ"ז [ודלא כבסי' כ"ז בשם הר"ש] וכן בשטמ"ק כאן בשם הרמ"ך הוכיחו כן מספינה זו ויין סתם דהשוכר אומר לבעל הספינה הב ספינתך ואנא מייתינא חמרא וה"נ יאמר השוכר אני קיים הב ביתך וכו'. ובשו"ע שי"ב סי"ז פסק כהרמב"ם דמשלם רק חצי שהלך, אמנם עי' סמ"ע ס"ק ל"ד דפי' בדעת י"א ברמ"א דבנשרף הבית או נפל אין מנכה שכרו כדעת הרא"ה ועי"ש בנתה"מ.

ולשיטת הרא"ה והר"ש דמשלם כל שכרו יקשה מ"ש מחמור זה וכן מספינה זו ויין סתם דאינו נותן לו על מה שלא הלך, והר"ש גופיה עמד בזה וכתב דיש לחלק מחמור וצ"ב. ועי' נתה"מ שי"ב ס"ק י"ב, ותו"ד שבחמור כיון שיש שעבוד על החמור ליקח בדמיו חמור אחר אמרינן דלא הקנה לו אלא נשתעבד לו, משא"כ בבית שלא נשתעבד למכרו איכא רק קנין, [דאם יש שעבוד אין קנין ואם יש קנין אין שעבוד] ולפי"ז ל"א שכירות ממכר ליומיה אלא בבית. ועי' חזו"א שם שנדחק דהתם מיירי שהחמור היה כחוש מתחילה כדחזינן שיש לו תרעומת, ולהכי לא נתחייב בכל השכירות דהוי כהעמיד לו מתחילה חמור רק לחצי הדרך. ובחי' רמ"ש תי' דדוקא היכי דשכר לזמן קנאו לזמן מסוים אבל בחמור לא שכר לזמן אלא לדרך עד מקום פלוני ובזה לא קנה.

ולענין הקושיא מספינה כתב הר"ש שם דהתם יפה כח זה שאמר סתם כיון שחבירו אמר זה, אבל הכא מזלו גרם. וצ"ב. ובחזו"א שם תי' דמיירי ששכר בעל הספינה והוי שכירות פועל דלא קנה הפועל אלא משלם רק על הפעולה. ועי' ריטב"א הישנים דף ע"ט. אולם בחמור זה כתב החזו"א דלא משמע דשכר בעליו עמו וע"כ פי' כהנ"ל. ובר"ש שם מבואר דדמי לספינה סתם ויין זה ועי' בהגר"א שי"ב ס"ק ל"ט וצ"ב דהתם הרי יכול המשכיר לקיים תנאו.

ובעיקר סברת הרא"ה דמשלם כל שכרו, עי"ש בריטב"א שמדמה לה למכר שמשלם אף אם לא נשתמש בו, ולפי"ז משמע דאינו מטעם דמזלו גרם, אמנם י"ל דמה"ט דהוי כמכר אמרינן דמזלו גרם דהאי טעמא דמזלו גרם אינו דחשיב כאילו שהוא הזיקו אלא רק דנסתחפה שדהו ועי' לשון הר"ש שם, דכל ימי שכירות הבית ברשותו [דשוכר] וכ"פ רש"י דמזלו גרם ע"כ. וצ"ע. ועי' בסמוך.

ועי' קובה"ע סי' נ"ג דמחלוקתם אם תשלום השכירות משום הקנין או משום ההשתמשות. ושם כתב דאם הקדים שכרו התשלום על הקנין. ולפי"ז בכה"ג מודה הרמב"ן דמשלם כל שכרו, אך ברמב"ן מפורש דאף אם נתן שכרו יחזיר.

והנה מצינו עוד במת השוכר בחצי הזמן כדאיתא ברמ"א סי' של"ד א' דנחלקו הראשונים אם חייבים היורשים לשלם על מה שלא נשתמש, והרשב"א כתב דשכירות ממכר ליומיה וחייב לשלם על הכל, ולכאורה טעמיה משום שמשלם על הקנין ולדברי הקובה"ע להרשב"א גם בנפל הבית יהא חייב כל שכרו. וכ"כ הנתה"מ כאן ס"ק י"ג [עי"ש דזהו דעת הי"א ברמ"א לפי' הסמ"ע]. אך צ"ע דברשב"א גופיה בתשובה הנ"ל מבואר דאי"צ לשלם כל שכרו, וע"כ דאף דהוי ממכר ליומיה מ"מ אי"צ לשלם כל שכרו וכדאמרינן דישנה לשכירות מתוע"ס. [ומש"כ שם דהרשב"א לשיטתו כנראה דר"ל שזהו תשובת הר"ש בתשובות מימוניות סי' כ"ז, מיהו לפנינו איתא הר"ש ב"ר אברהם והוא הר"ש משאנץ].

ובחזו"א סי' כ"ג ס"ק י' כתב דטעם הרמב"ן משום דאף אם משלם על הקנין היינו מה שהעמיד מתחילה בית לשנה אבל אם נפל הבית הרי זה כאילו מתחילה לא העמיד את הזמן ההוא ואף דלא היה עומד ליפול אלא אירע אונס מ"מ כל המכירה היא לגבי הזמן וסו"ס הזמן לא בא. [והיינו דלא מכר הגוף לפירות אלא מכר את השימושים שבתוך הגוף כ"נ לכאורה בכוונתו] או נימא דחשיב כתנאי שאם יפול לא שכרו אלא על הזמן שעד הנפילה וצ"ב.

עוד עי' ברמ"א שי"ב סי"ז בשם י"א ולמבואר בסמ"ע שם ס"ק ל"ד הי"א ס"ל כהרא"ה שאם נפל משלם כל שכרו ומ"מ אם היה מכת מדינה אי"צ לשלם, וצ"ע דכיון דהוי כמכר ליומיה אף אי הוי מכת מדינה ישלם. ואמנם אי טעמא משום דמזלו גרם כמש"כ בתשובות מימוניות בדעת רש"י א"ש דבמכת מדינה אין זה משום מזלו דשוכר אבל אי משום שכבר קנה ודמי למכר מ"ש מכת מדינה. ובחזו"א שם כתב דבמכת מדינה לכו"ע הוי כהתנה דלא שכרו אם יהא מכת מדינה, דבנפילה סתם איכל"מ דמזלו דשוכר גרם כלפי השימושים אבל מכת מדינה לאו מזלו גרם. ולפי"ז מתבאר דאף אי טעמא משום דהוי כמכר בעינן לטעמא דמזלו גרם דאל"כ אמרינן דלא שכרו על זמן זה. ועי' בלשון הר"ש בתשובה הנ"ל.

**שם אי בבית סתם אחד אמאי לא יעשנו שתים קטן אמאי לא יעשנו גדול וכו'.** ועי' בנמוק"י כאן שלרמב"ם אף אם כבר העמיד לו בית אחר קודם שנפל יכול לשנות לבית קטן, אבל הריטב"א חולק שאם העמיד לו בית אינו יכול לשנות לבית קטן. ופשטות דבריו דמחלוקתם לאחר שנפל אבל קודם שנפל גם לרמב"ם אין יכול להוציאו אף לבית כוותיה. אולם בדרכ"מ שי"ב סי"ז פי' דמחלוקתם קודם שנפל הבית שלרמב"ם יכול להוציאו ולהעמיד לו בית אחר קטן ממנו וע"ז פליג הריטב"א. והרמ"א על השו"ע כתב אבל כל זמן שלא נפל הראשון אינו יכול להוציאו וליתן לו **בית קטן כזה**. ומשמע דלבית דכוותיה יכול להוציאו וכן דייק הט"ז. ובס"א כתב הרמ"א שאין יכול להוציאו אף לבית יפה ממנו ולהנ"ל צ"ל דהתם מיירי בבית זה אבל בבית סתם יכול להוציאו וכ"כ הש"ך ס"ק ה' וכ"מ בש"ך ס"ק י"ט עי"ש ובנתה"מ ס"ק י"ב. והט"ז הקשה סתירת דברי הרמ"א [אמנם בבהגר"א ציין לרמ"א ס"א ומשמע דהכא לאו דוקא קטן וצ"ע].

אך כבר תמה הט"ז שם על הרמ"א וכן בקצוה"ח ובנתה"מ דלא מצינו ברמב"ם דיכול ליתן לו בית אחר אלא כשנפל, וגם בנמוק"י לגירסתנו לא מיירי אלא בנפל ובזה נמי פליג הריטב"א. אבל קודם שנפל ודאי אין יכול להוציאו כלל. [ואף שבלשון הריטב"א שלפנינו לא נזכר שנפל, מ"מ בפשוטו קאי על דין הגמ' דמיירי בנפל הבית דיכול לשנותו וע"ז כתב שאם כבר נחת לבית אין יכול לשנותו [[27]](#footnote-27)] ובקצוה"ח נראה דהיה להם גירסא אחרת בנמוק"י.

ולרמ"א והש"ך דהנמוק"י מיירי קודם שנפל, מבואר עוד שאפי' הריטב"א לא פליג אלא בבית קטן אבל יכול להעמיד לו בית דכוותיה, ומש"כ הרמ"א דאין יכול להוציאו לבית קטן היינו כהריטב"א ודלא כהרמב"ם. ועכ"פ מבואר דס"ל שלא הקנה לו הבית אלא העמיד לו לקיום ההסכם דבית סתם שהוא להעמיד לו בית [ודומיא דחברת השכרה דמשכירים רכב ואין מקנים רכב מסויים אלא מעיקרא ההסכם לזכות שימוש ברכב אחד ממה שיש להם וה"נ בבית סתם] ולהכי יכול להוציאו. והט"ז והנתה"מ שם הקשו גם דלא מסתברא שיוכל לשנותו כל רגע לבית אחר וע"כ שמתנאי השכירות שיעמיד לו בית ולא ישנהו לבית אחר. עוד העירו שהרי בחמור מבואר ברמב"ם דאף בחמור סתם איכא לדין דחמור זה דנשתעבד החמור ליקח בדמיו חמור אחר, וא"כ חזינן שהקנהו החמור עצמו, וה"נ בבית אמאי יכול להוציאו לבית אחר. וצ"ל דאין זה אלא שעבוד ולא קנין, עי' נתה"מ ס"ק ועי'.

ולפי' הט"ז ודעימיה שמחלוקת הרמב"ם והריטב"א מיירי אחר שנפל וכפשטות לשון הנמוק"י, צל"ב דעת הריטב"א דאף שכבר קנה בית זה מ"מ כשנפל הרי כבר אינו חייב מחמת בית זה אלא מחמת החיוב דבית סתם, וזה לא נתחייב לו דוקא בית גדול. ומזה משמע דבחיוב דבית סתם נכלל אחריות על מה שמעמיד לו אח"כ ולהכי כשכבר נתן לו בית גדול אין יכול לשנותו לבית קטן. אבל הרמב"ם ס"ל כפשוטו דאינו חיוב אחריות אלא דנשתעבד להעמיד לו בית ואף אחר שנתן לו בית אם נפל הבית חוזר לחיובו הראשון להעמיד לו בית. [ועי' ברמב"ן כתובות נ"ט ובשו"ת הרשב"א מיוחסות סי' רמ"ב דבבית זה יכול להקדישו דממכר לימיה הוא אבל בבית סתם אף כשהעמיד לו בית א"י להקדישו דלאו קנין גמור הוא שהרי אם נפל חייב להעמיד לו בית אחר עי"ש, ור"ל דהא דמעמיד לו בית אחר הוא רק לקיום ההסכם ואין זה קנין שכירות בחפץ ואכמ"ל].

כתב הריטב"א בשם מורו [הרא"ה] דאפי' בבית סתם לא נתחייב לו אלא מבית שיש לו אבל אי לית ליה לא נתחייב לקנות לו בית דקנין דברים הוא אא"כ קיבל עליו בפי' וקנו מידו להעמיד לו בית אחר. [והובא בנמוק"י]. ויל"ע שהרי לעיל ע"ט בדין חמור כתב דכשמשך חמור אחר נתחייב לו מכל נכסיו, ואולי צ"ל שגם בחמור לא נתחייב לקנות משאר נכסים שאינם בידו, וצל"ע.

והנה גם בטור הביא כן בשם הרמ"ה דבבית סתם אין חייב להעמיד לו בית אחר אלא ממה שיש לו, אבל אין כופין אותו לבנות לו בית שאין לו ורק אם אינו מוצא לשכור אלא בכל השכר שנתן לו מחזיר לו כל שכרו אף על מה שכבר דר, והטור כתב שלדברי הרא"ש לעיל דבחמור סתם חייב להעמיד לו חמור כשמשך ה"נ בבית כשקנו מידו נתחייב להעמיד לו חמור, וצ"ע לריטב"א וכנ"ל.

ודעת הרמ"ה לכאורה זה כדעת הרמב"ן בדין חמור סתם דלא חל חיוב להעמיד לו חמור משאר נכסיו אלא רק לעכב משכרו וכ"כ החזו"א ליקוטים סי' ט"ו, [וצ"ע דלעיל סי' ש"י לא הביא הטור את דעת הרמב"ן כלל שו"ר שכעי"ז הקשה הדרישה דלעיל סתם כהראב"ד או כהרא"ש ולא הביא פלוגתא. וכתב לתרץ דבחמור שרגיל שימות החמור נשתעבד לזה אבל בבית אין רגיל שיפול ולא נשתעבד וצ"ע דא"כ אין ראי' מהרא"ש דמהני משיכה לשעבוד כל נכסיו והדרישה נדחק בזה וצ"ע]. אמנם מש"כ הרמ"ה שאם יש לו חמור בביתו חייב להעמיד לו החמור כיון שישנו בעולם, זה לא נזכר ברמב"ן שאם יש לו חמור בביתו מהני הקנין ועי' בחזו"א שם דבהקדים שכרו דמהני מדין כסף זה ל"ש בחמור דאין מטלטלין נקנין בכסף אבל בקנו מידו לכאורה גם בחמור מהני. אכן הנתה"מ כתב כן בדעת הרמב"ם.

ומש"כ הטור דלרא"ש מהני אם קנו מידו, עי' ב"י דאף בחזקה סגי אלא שאם עשו חזקה לא נתחייב אלא בדמי הבית הראשון אבל קנו מידו מהני דחייב אף יותר מדמי הראשון. וצ"ב אמאי בחזקה לא נתחייב יותר מדמי הראשון ועי' בדרישה שנראה דכוונת הב"י דחזקה מהני כדין חמור זה שהשוכר רשאי למכור הנבילה וה"נ רשאי למכור האבנים וצ"ע. ועי' אולם המשפט וחזו"א שנתקשו בזה. ומשמע דסברת הב"י דבחזקה בבית סתם לא מהני רק כאחריות על הבית הראשון[[28]](#footnote-28) [וקנה כשיווי בית זה בכל בתיו], אבל לא התחייב חיוב בפ"ע לחייב הגברא להעמיד לו בית, אלא אם קנו מידו. ועצ"ב.

והנה ע"כ דמיירי כשאין לו בית אחר דאם יש לו בית גם הרמ"ה מודה דקנה, והטור אליבא דהרא"ש לאתויי דנתחייב אף ממה שלא בא לידו, וזהו חיוב אגברא, ומשמע מהב"י דגם לזה מועיל חזקה וצ"ל כמש"נ במשיכת חמור או דמהני הקנין על כל פרטי המכר או כהחזו"א דנשתעבד השוכר בדמי החמור וממילא נשתעבד המשכיר שעבוד נכסים. ועצ"ע.

**דף ע"ט ע"ב - ספינה שפרקה בחצי הדרך**

**ת"ר השוכר את הספינה ופרקה לה בחצי הדרך נותן לו שכרו של חצי הדרך וכו' ואי לא משכח לאגורה כוליה אגרא בעי לשלומי**, ויל"פ משום דנתחייב כבר כל שכירותו דאין יכול לחזור בו דשכירות כממכר ליומא, ומה"ט להרשב"א הובא ברמ"א סי' של"ד אף אם מת השוכר חייבין היורשין כל שכרו, ועוד יל"פ דטעמא משום דנתחייב לשלם על ההפסד אע"פ שיכול לחזור בו, ולטעם זה פשוט דהיכי דמשכח לאגורא אין חייב כל שכרו דהכא ליכא פסידא, אבל לטעם א' שכבר נתחייב וא"י לחזור בו צ"ל דבמשכח לאגורא חשיב השוכר השני כעומד במקומו, או נימא דאדעתא דהכי לא נשתכר. ועי' להלן.

וברמב"ן לעיל ע"ו כתב דמקושית הגמ' משמע שחייב אף אם מתחילה לא היו מוצא בעל הספינה להשתכר ואין זה דבר האבד, ומזה הוכיח דהחיוב משום תחילת מלאכה, אולם שם נתבאר דתחילת מלאכה אינה קנין גמור דקנה את הפועל אלא רק דמה"ט נתחייב להעמיד העיסקה ולכן אם כשחוזר בו לא ימצא הפועל להשתכר חייב. אבל אם מוצא להשתכר לא נתחייב כלל לשלם דחיובו שלא יהא הפסד מחמתו. וכ"מ בחזו"א כ"ג ז' עי"ש.

ולכאורה זה תלוי אם הכא הוי שכירות כלים דשוכר את הספינה או דהוי שכירות פועל ששוכר את הספינה דאי הוי שכירות כלים מסתבר דהוי ממכר ליומיה וא"י לחזור בו. ועי' לעיל בע"א בדין ספינה שטבעה שהבאנו לדון אם שוכר את הספינה והוי שכירות כלים, או ששוכר את הספן **עם** הספינה, ובחזו"א סי' כ"ג י' פשיטא ליה דשוכר את הספן וכ"מ בריטב"א, [ובחזו"א כתב דהוי רק שכירות הספן והיינו דהספינה היא ככלי של הפועל וכעי"ז במחנ"א גזילה סי' י"א בשוכר אומן עם כלי מלאכתו, אולם עי' תרוה"ד סי' שי"ח ורמ"א סי' רכ"ז סל"ג דכה"ג ב' שכירות נינהו ולענין הפועל ליכא אונאה ולענין הכלים איכא אונאה]. ומדברי הרמב"ן הנ"ל נמי מבואר דסוגין משום שכירות פועלים הוא וחייב משום תחילת מלאכה, וכן מבואר בב"י שי"א ס"ב בשם תלמידי הרשב"א בסוגיא דלעיל דליכא למימר דנתחייב משום דהתחילו במלאכה כיון דהוי אונס ודמי דאתי מיטרא דפטור, ומשמע דספינה כשכירות פועלים הוא.

אמנם עי' קצוה"ח סי' שי"א ס"ק א' דבספינה זו אין יכול לשנותה לספינה אחרת דהא שכירות ממכר ליומא ואפי' אי לאו ממכר ממש מ"מ קנאה לשכירות ואין זה שעבוד בעלמא לפעולה עי"ש ולדבריו ה"נ בפרקה חייב כל שכרה כיון שכבר קנה. ומ"מ י"ל דמודה דשוכר גם את הספן.

**שם אי משכח לאגורא אי"צ לשלם כל שכרו,** נראה מהראשונים ב' צדדים בדין זה, דמהרמב"ן הנ"ל דף ע"ו מבואר דהטעם משום דכיון שאין המשכיר נפסד רשאי השוכר לחזור בו ואי"צ לשלם לו. ודמי לבעה"ב שחוזר בו אצל פועל. וכן הוא בטור סו"ס שי"א.

אולם עי' ברמב"ם פ"ה ה"ד שכתב ואם מצא **השוכר** מי שישכיר אותה לו עד המקום שפסק שוכר, ויש לבעל הספינה עליו תרעומת, ומבואר דחיובא דשוכר הוא ומשמע נמי דאין יכול להסתלק אלא רק להעמיד אחר במקומו [עי' בנתה"מ שט"ז א' שאם השוכר השני משלם יותר, זה שייך לשוכר הראשון וכ"כ הרעק"א ועי' חזו"א כ"ג ז'], ועוד כתב הרמב"ם בה"ה **ומכאן אני אומר דמשכיר בית לזמן ורצה השוכר להשכירו לאחר משכיר וכו'**, כלומר שיהא שכרו לבעה"ב במקום השוכר, ומבואר דפי' דאי משכח לאגורא אין מסתלק מהשכירות אלא שמעמיד אחר במקומו. והריטב"א בסוגיין דחה דאין ראי' מכאן דהכא אין השוכר משכיר לאחרים אלא הם שוכרים מהמשכיר. והיינו כהרמב"ן דהיכי דמוצא המשכיר שוכר אחר יכול השוכר לחזור בו אבל אם אין חוזר בו י"ל שאין רשאי להשכיר לאחר. ומ"מ לדינא הסכים הריטב"א לרמב"ם שהשוכר יכול להשכיר לאחר.ועי' בתוספתא סופ"ט עמד השוכר והשכירה לאחר וכו' ומשמע כהרמב"ם.

**בדברי המרדכי**

בדעת המרדכי מצינו סתירה בדבריו שבפ' האומנין סו"ס שמ"ב מבואר להדיא בשם רבינו מאיר דמדין חזרה הוא וכהרמב"ן. ולאידך גיסא בסי' שנ"ז כתב שרבינו מאיר למד מכאן שהשוכר יכול להשכירה לאחר. ומבואר שפי' סוגיין דאינו משום שיכול לחזור בו כשאין הפסד לבעה"ב אלא כהרמב"ם שהשוכר עצמו משכיר לאחר.

**ובמרדכי פ' חזקת הבתים סי' תקכ"ט** כתב שאין השוכר רשאי להשכיר לאחרים ודלא כהרמב"ם דיכול להשכיר לאחר. וסותר לדבריו בפ' האומנין סי' שנ"ז.

והנה המרדכי שם בפ' חז"ה כתב שאפי' לא נתן עדיין כל השכירות כבר זכה בו המשכיר. ומשמע דבכל גווני חייב לשלם לו דכיון שכבר נקנה הבית להשוכר זכה המשכיר בשכרו דדמי למכר. אולם אח"כ כתב המרדכי שאם לא נתן שכרו אם מוצא המשכיר להשכיר יכול השוכר לומר לו שישכיר לאחר ויטול השכר ממנו והוכיח כן מסוגיין.

ובחי' אנשי שם על המרדכי פי' די"א דתלוי אם המשכיר דר עמו שאז יכול לעכב דלא בעינא דיירים אחרים, וכתי' זה נקט בנתה"מ שט"ז ב' [וכתב שכ"כ מהרי"ק ובשו"ע מ"י כתבו שצ"ל מהר"י כץ]. עוד כתב לפרש שאם לא שילם השוכר יכול גם להשכיר לאחרים וא"ש כדברי המרדכי בפ' האומנין דיכול להשכיר, ורק אם כבר שילם שכרו אין השוכר יכול להשכיר לאחר. אולם בנתה"מ שם הקשה מהמרדכי בפ' האומנין סי' שמ"ה דאשה ששכרה בית ומתה אם נתנה כל שכרה אין היורשין יכולים להוציא השכר מבעה"ב אבל יכולין להושיב שם אחרים ומבואר דאף שקיבל כבר שכרו יכולים להשכיר. ומזה הכריח כתי' א'. וסברת האנ"ש צ"ב דלכאורה איפכא מסתברא דכששילם כבר יותר הוי קנין ואמאי אין יכול להשכיר לאחר. [ובדר"מ מבואר דבכל גווני אין יכול להשכיר וכדלהלן].

ואולי יל"ב שגם לדברי האנ"ש דכשעדיין לא שילם למשכיר והשוכר משכיר לאחר, אינו משכיר בתורת בעלים אלא שמשכיר במקום המשכיר והשני חייב השכר למשכיר אלא שממילא פוטר את הראשון מלשלם למשכיר ואין המשכיר יכול לעכב, אבל כשכבר שילם הראשון למשכיר אין חייב להחזיר לו השכר וממילא אין יכול להשכיר בעצמו, וזה דלא כהרמב"ם דהשוכר משכיר לעצמו ולכן אף אם כבר שילם שכרו יכול השוכר להשכיר [ובשו"ת תורת אמת למהר"א ששון סי' ר"ח כתב דגם הרמב"ם מודה בזה, אך בקצוה"ח שט"ז ב' כתב דלרמב"ם בכל גווני יכול להשכירו. ואמנם גם לרמב"ם משמע שאינו בעלים גמור דא"כ בלא"ה לא יכול לומר לו אין רצוני וכו' דשלו הוא וצל"ע]. ובחקרי לב סי' ס"ח דהרמ"א ס"ל כהאנ"ש ואולי כוונתו להנ"ל וצ"ע.

והדרכ"מ סי' שט"ז ביאר דברי המרדכי שגם אם לא שילם השוכר אין יכול להשכיר לאחר מה"ט דלאו בע"ד דידיה הוא ודלא כדבריו בפ' האומנין בשם מהר"ם, אלא רק מדין חזרה הוא שיכול השוכר לחזור בו כל שמוצא המשכיר להשכיר לאחרים וכהרמב"ן דפי' דבספינה שפרקה הוא מדין חזרה. וס"ל דאם כבר שילם שכרו אין יכול לחזור בו דקנה לגמרי. ואף שגם אם לא נתן שכרו כתב שם דקנה השוכר את הבית לזמן דשכירות נקנה בכסף שטר וחזקה כמכר צ"ל דמ"מ המשכיר לא זכה בדמי שכירותו אלא כששילם, וה"ט דבהקדים שכרו משלם על הקנין שקנה לזמן, משא"כ כשלא שילם שכרו לא משלם אלא על השימוש ומש"כ המרדכי דזכה בשכרו היינו רק שנתחייב השוכר להעמיד השכר לכל הזמן וזה רק אם אין מוצא להשכיר לאחר כנלענ"ד בכוונתו.

עוד שם במרדכי הוסיף שאם השוכר יוצא מהבית ואין רשאי להשכירה לאחרים אין יכול לומר שישאר הבית ריק אלא המשכיר יכול להשכירה דאינו רוצה שתישאר בדודה [ריקה] דשאיה יוכת שער. וכתב הסמ"ע שט"ז ג' שאם כבר קיבל המשכיר שכרו אי"צ להחזיר שכרו אף אם השכירה לאחר, אבל אם לא קיבל שכרו אף שרשאי המשכיר להשכירה וא"י למחות בו [מטעם הנ"ל] מ"מ מנכה מהשוכר את מה שקיבל מהשוכר מהשני דגילה דעתו דלא יתן שכירותו אם ידורו בו אחרים.

ובקצוה"ח הקשה שגם אם קיבל שכרו כיצד עושה סחורה בפרתו של חבירו שיגבה פעמיים השכירות וצ"ל דס"ל דלא חשיב פרתו של חברו דבחזקת הבעלים היא. ובנתה"מ כתב דמאחר דבלא"ה אין השוכר יכול להשכיר מה לו ולשכירות [[29]](#footnote-29). אלא שתמה על הסמ"ע שכל זה רק למרדכי דס"ל דא"י השוכר להשכירה אבל להרמ"א שנראה שמסכים לשו"ע דפסק כהרמב"ם דהשוכר יכול להשכיר א"כ השכר מגיע לשוכר. וכעי"ז בקצוה"ח, וע"כ נקטו דלא כהסמ"ע. ועוד כתב הקצוה"ח שגם למרדכי אין ראי' דס"ל הכי דלא כתב אלא שיכול להשכירה לאחרים ואין השוכר יכול למנוע ממנו אבל מ"מ כשמשכיר לאחר ינכה לו מהשכירות.

בשו"ת הרא"ש כלל א' ו' כתב ששותפין ששכרו בית אין האחד יכול להשכיר לאחר כיון דלא ניחא ליה לדור עם אחר, וכתב בדר"מ דלרמב"ם מבואר להיפך דהרי כתב דבספינה ובית יכול להשכיר לאחר ואין יכול לטעון דאין רצוני שיהא פקדוני ברשות אחר משום שבעליו עמו וכ"כ בבהגר"א, אולם כתב הדר"מ דמהטור שהביא את שניהם משמע דלא פליגי, וע"כ ביאר להטור שרק בספינה לא איכפ"ל להיות עם אחר דכן הדרך, אבל בבית מקפיד. עי"ש. וע"ע להלן בדף ק"א.

והנה הראב"ד פ"ה שכירות חולק על הרמב"ם דאין יכול להשכיר בית לאחר, וכתב הב"י סי' שי"ב דס"ל דיש לחלק בין בית לספינה שדר בה עם בעה"ב ואין לחוש שיקלקלנו אבל בבית שאין דר עמו יש לחוש שהשוכר השני לא ישמור את הבית ועי' מ"מ. ולפי"ז משמע דכשדר עמו הוא סיבה שיכול להשכירה לאחר, ולהיפך מהרא"ש, ועי' בדרכ"מ שם. ובעיקר דעת הראב"ד י"ל כהחזו"א דבספינה מיירי ששכר את הספן והוי שכירות פועל שיכול לחזור בו משא"כ בבית שכבר קנאו, אבל בתרוויהו אין יכול השוכר להשכיר לאחרים. ומשמע דהב"י לא מחלק בזה, ואולי ס"ל דבספינה הוי שכירות הספינה עצמה.

**שם אילימא דמשכח לאגורא אמאי אית ליה תרעומת.** ולמסקנא איכא תרעומת משום שינוי דעתא אבל בלא זה אפי' תרעומת ליכא דיכול לחזור בו. ומכאן הוכיח הרמב"ן לעיל דף ע"ו ב' דבעה"ב שחזר בו אם הפועלים מוצאים להשתכר יכול לחזור בו ואפי' תרעומת ליכא, [ועי' לעיל בע"א דבחמור שמת אי משכח לאגורא אפי' תרעומת ליכא, אמנם עי"ש ברשב"א דהתם ליכא תרעומת משום שינוי דעתא דאנוס הוא, ואע"ג דמעיקרא חמור כחוש השכיר לו לענין זה חשיב אונס]. ועי' בש"ך סי' של"ג א' דאע"ג דכשהפועלים חוזרים בהם איכא תרעומת אף דליכא שינוי דעתא דמיירי שחזרו בהם בתחילה, וע"כ משום הטורח למצוא פועלים י"ל דפועלים רגילים יותר לטרוח למצוא עבודה, [ולכאורה י"ל איפכא דיותר מצוי פועלים שמחפשים עבודה]. אולם התוס' לעיל ע"ו ב' כתבו דאיכא תרעומת משום דאיכא טורח למצוא עבודה אחרת [וס"ל דאין בעה"ב חייב לטרוח למצוא להם עבודה] ולפי"ז יל"ע אמאי מקשינן הכא אמאי אית להו תרעומת, וכ"ה הש"ך שם ועי"ש שי"ל בדוחק. ובקצוה"ח הביא שכבר עמד בזה בשטמ"ק בשם הריטב"א [מיהו הריטב"א בריש פרקין פי' התרעומת משום שינוי דעתא או דמחזי כחוכא ולא הזכיר משום טורח] ותי' דהכא אית ליה טענה רבה, ופי' הקצוה"ח דהכא אי"צ לספינה דפרקה בחצי הדרך, וכנראה דר"ל דהתם חוזר בו משום שמצא פועלים בזול. ובמהדו"ב תי' דהכא ע"כ יכולים למצוא בלא טורח דאל"כ אין יכול לחזור בו כיון שכבר התחיל במלאכה.

ולדברי הרמב"ם הנ"ל באמת הטורח מוטל עליו ולא על בעה"ב וא"כ לא שייך תרעומת דטירחה ול"ק קושית הש"ך [וכ"כ בס' שבילי דוד]. אלא דקושיתו לתוס' לעיל ע"ו דמבואר דהטורח מוטל על הפועלים ולהכי איכא תרעומת, אמנם י"ל דדוקא בפועלים כתבו התוס' כן אבל הכא בספינה הוי שכירות כלים וי"ל דבזה כבר קנה דשכירות ממכר ליומיה ואין יכול לחזור בו אלא רק שהוא עצמו יכול להשכיר את הספינה כמש"כ הרמב"ם, משא"כ בפועל דלא הוי קנין [עי' סמ"ע סי' של"ד ג']. אולם לחזו"א הנ"ל דהכא שכר את הספן ה"נ הוי שכירות פועלים, ולתוס' יהא הטורח על המשכיר. ובדעת הרמב"ם יל"פ דסובר דהכא הוי שכירות הספינה ולא דמי לפועל וכ"כ בהג' המחנ"א על הר"מ. וכ"מ ברמב"ם דלא חילק בין שכירות חמור לשכירות ספינה [ויש שהוכיח ממה שהרמב"ם הביא זה בהל' שכירות כלים ולא בשכירות פועלים] אבל בחזו"א נקט גם לדעת הרמב"ם דהוי שכירות הספן מדכתב בה"ג דמנכה לו הטורח דאין דומה המטפל בהולכת הספינה ליושב ובטל. [וכ"מ במרדכי סי' שמ"ו]. ולפי"ז נמצא שגם בשכירות פועל אין בעה"ב יכול לחזור בו אלא אם מוצא מי שישכור את הפועלים ולא מצי אמר זיל טרח. ועי' שו"ת הרשב"א ח"ב סי' שכ"ח. ועי' חזו"א סי' כ"ג ז' ח' דנקט דבפועל יכול לחזור כשאין הפסד לבעה"ב אא"כ הקנה גופו לבעה"ב, וצל"ע.

**אם השוכר יכול לשנות למשא אחר**

הנה לדעת הרמב"ם מבואר מסוגיין שהשוכר יכול להעמיד שוכר אחר במקומו ונמצא שמשנה השכירות למשא אחר, ולעיל אמרינן דבספינה סתם ויין זה אם נטבע הספינה אף אם לא נתן יתן דאומר לו הב לי יינך ואנא מייתינא ספינה, ואין יכול לומר אני אביא יין אחר. והטור בסי' שי"א הביא בשם הרמ"ה שלמד מזה שאין יכול לשנות שכירות החמור למשא אחר, אמנם הרמב"ן והרא"ש שם פליגי דיכול להביא לו יין אחר ורק בטבעה הספינה מצאה הקפידה מקום לנוח, ודברי הרמ"ה לכאורה משמע דלא ס"ל כהרמב"ם שיכול להביא לו שוכר אחר במקומו אלא רק דכיון שאין לו הפסד שיכול למצוא שוכר אחר אין חייב השוכר את כל שכרו ושו"מ כן בדרכ"מ סי' שי"ב שלהרא"ש שמותר לשנות בספינה הוא כהרמב"ם. מיהו גם לרמב"ן והרא"ש משמע דמעיקר הדין יכול להקפיד אלא דהיכי דליכא נפ"מ כופין על מידת סדום ולהכי אם מצא הקפידה מקום לנוח א"י להביא לו יין אחר, אבל ברמב"ם משמע דמעיקר הדין יכול לשנותו דאין דין השכירות דוקא למשא זה [דרק משום אל תמנע טוב רשאי המשכיר לומר לו שפוטרו משלם לו ולא ישכיר לאחרים, אמנם הסמ"ע כתב גם לרמב"ם שהוא רק משום כופין עמ"ס, וצ"ע]. ולפי"ז צ"ע הסוגיא לעיל מ"ש ספינה זו מספינה סתם.

ולדברי הרמ"ה נמי יל"ע דאף שאין זה ההסכם מ"מ יאמר לו שלא הפסידו ואמאי לא יוכל לחזור בו ולא ישלם כל שכרו. ועי' חזו"א סי' כ"ג ט"ו שהאריך בזה וכמדומה דתו"ד דאיה"נ יכול לחזור בו אבל זה חשיב חזרה ולא שעומד בתנאו, ונפ"מ דביין סתם אם הספן לא ירצה להוליכו יוכל לעכב שכר מה שהלך כגון אם הוקרה המלאכה מכאן עד מקום פלוני. והוכחת הרמ"ה היא דכשנפסד היין ולא ההנהו ביין סתם אין משלם על מה שהלך כיון שהאונס אינו מחמת השוכר בעל היין כיון שיכול להביא יין אחר משא"כ ביין זה דאין יכול לקיים תנאו והספן מזומן לקיים תנאו כיון שהאונס מחמת בעל היין חייב לשלם על מה שהוליך אף שלא נהנה מזה.

ולדעת הרמב"ן [כפסק השו"ע] עי' בסמ"ע סי' שי"א א' שפי' שאם לא נטבע היין כיון שהיין לפנינו ובין כך חייב להביא לו היין ה"נ יכול השוכר לשנותו למשא אחר דכופין ע"מ סדום, והוכיח כן מספינה שפרקה, אבל אם נטבע היין ואינו לפנינו יכול לומר לו איני חייב עכשיו להוליך לך משא זה דלא נתחייבתי להביא אלא יין זה, אבל הש"ך כתב דרק אם גם הספינה טבעה יכול לומר אינו רוצה להביא אלא יין זה וכתב דיש לחלק בין ד"ז לספינה שפרקה וצ"ב כוונתו.

ובקצוה"ח שם הוכיח כהש"ך מהגמ' לעיל ע"ז א' דבשלים עבידתא יכול ליתן עבודה אחרת אף שאין העבודה הראשונה לפנינו דהא שלים עבידתא, וע"כ שדוקא כשהספינה טבעה וצריך להביא ספינה אחרת זה אינו חייב בשביל משא אחר דאי"צ לטרוח עבור משא אחר, אבל כשהספינה קיימת וכמו"כ בפועל שהוא עצמו קיים אין לו נפ"מ אם יעשה המלאכה בשדה זו או בשדה אחרת. ובחזו"א הקשה על הקצוה"ח דהרי הגמ' בשלים עבידתא מיירי רק לענין אם רוצה הפועל כל שכרו בזה יכול בעה"ב לתת לו עבודה אחרת כוותה אבל לגבי השכר על מה שהלך כבר אין יכול להכריחו לעבוד עבודה אחרת, [וכ"כ הנתה"מ של"ג ז'], ומעתה משמע דהקצוה"ח נקט דהנידון בספינה הוא ג"כ על מה שלא הלך והרי תוס' הכריחו דבלא"ה אין משלם על מה שלא הלכה הספינה. ועי' הג' אשר"י לעיל סי' ה'.

אמנם כתב הקצוה"ח שזה רק לגבי השוכר שיכול לשנות למשא אחר אבל המשכיר אין יכול לשנות לספינה אחרת כיון שקנה הספינה ליומיה ולהכי בספינה זו ויין סתם. וכבר כתבנו דזה רק אי חשיב שכירות הספינה אבל אם שוכר רק את הספן והספינה היא ככלי תשמישו לא שייך בזה שכירות מכר ליומיה לגבי הספינה. ומ"מ לענין לשנות המשא להביא יין אחר מדמה הקצוה"ח ד"ז לההיא דשלים עבידתא אף דהתם שכירות פועל הוא וי"ל דלענין זה לא ס"ל לחלק או דמלבד שכירות הספינה יש גם שעבוד על הספן. ועי' בהג' אשר"י סי' ה' שחילק בין שכיר יום לקבלן דבההיא דשלים עבידתא דמיירי בשכיר יום שחייב לעבוד אף עבודה אחרת אבל בספינה סתם ויין זה דקבלנות הוא אין חייב אלא במה שנתחייב.

הנה הרעק"א [הובא בליקוטים לדף ע"ט, וכן בפ"ת סי' שי"א א'] כתב להוכיח מהטור דאין השוכר יכול לומר לא בעינא ספינה זו, מהא דחמור זה דהמשכיר חייב להעמיד לו חמור אחר מדמי הנבילה וכתב הטור דהשוכר חייב ליקח החמור ואף שהוזל השכירות אין יכול לומר שישכור בעצמו חמור אחר ולא ישלם השכירות. הרי דהשוכר א"י לומר לא שכרתי אלא חמור זה. וצ"ע דהא התם אף שאמר חמור זה הרי גם דמי הנבילה נשתעבדו בכלל השעבוד וע"כ גם השוכר אינו יכול לחזור בו שעל זה היה השכירות משא"כ בספינה דטבעה שנגמר השעבוד של המשכיר גם השוכר אין מחויב ליקח. ועי' חזו"א סי' כ"ג ט"ז שעמד בזה, ולכאורה זה תימה רבתי[[30]](#footnote-30).

עי' מרדכי פ' האומנין סי' שמ"ו שאף שלא יכול לתת להם עבודה קשה מינה מ"מ אם מוסיף בשכרן יכול לתת להם והב"י סי' של"ג הביא דתלמידי הרשב"א חולקים, והובא ברמ"א שם. ובנתה"מ שם סק"ד הקשה מ"ש משכירות בית דאין יכול לתת לדיירים מרובים ומשמע אף אם מוסיף בשכר, [וכוונתו דאין השוכר רשאי להוסיף דיורים וחייב לשלם כל שכרו, אמנם במרדכי שם כתב שיכול להוסיף עוד דיורים וכמש"כ הדרכ"מ סי' שט"ז. וקושית הנתיה"מ היא להלכה], ותי' דבבית הוא קנין שכירות וכיון שקנה ונתחייב בשכרו אין יכול לשנות מההסכם וחייב לשלם כל שכרו. [וזה קרוב לסברת הקצוה"ח לגבי הספינה דאין יכול לשנות לספינה אחרת כיון שקנאו השוכר, וה"נ לנתה"מ לגבי השוכר שאין יכול לשנות לדיירים מרובים].

**שם כוליה אגרא בעי למיתב ליה**, **ובתוס' כתבו דלאו דוקא כוליה אלא כלומר כפועל בטל**. וכ"כ הנמוק"י והטור. ולעיל בדין ספינה סתם ויין זה אמרינן דאפי' לא נתן יתן וכתב הטור בשם הרמ"ה דבספינה לא שייך כפועל בטל דהוי כאוכלשי דמחוזא. אולם הרמב"ם פ"ה ה"ד כתב דחייב לשלם כל שכרו [דלא כריב"ם] כיון דמצי אמר הב יינך ואנא מייתנא ספינה, אבל מנכה כפועל בטל. אבל כאן בה"ד כתב דמשלם כל שכרו ולא פי' דמנכה, ופי' המ"מ דהכא שאני דדוקא לעיל דאין הספינה קיימת אי"צ לשלם כל שכרו אבל הכא דהספינה קיימת משלם כל שכרו ואין מנכה לו דא"ל הא קאימנא, והמל"מ תמה דלעיל נמי כיון דאמר ספינה סתם ומצי להביא ספינה אחרת הרי זה כספינה קיימת. ואמנם הטור כתב כהמל"מ שגם כאן מנכה כפועל בטל, ועי' ש"ך ס"ק ד' ועי' קצוה"ח שי"א ס"ק ב' דפי' עפ"י דברי השטמ"ק בשם רבינו יהונתן דבספינה זו לא שייך פועל בטל דדמי לאכלושי דמחוזא ואמנם זה דוקא כשספינתו בטלה ואינו יכול להשכירה, אבל בספינה סתם דהספינה טבעה ורק שיכול להביא ספינה אחרת הרי חסך טירחה ומנכה כפועל בטל.

ובחזו"א סי' כ"ג ס"ק י"ח חולק על הקצוה"ח דטעמא דהר"י שייך רק בשוכר את הספינה עצמה ואיכל"מ דכשהספינה שובתת הוי כאכלושי דמחוזא דאין לו ריוח כלל, אבל הכא מיירי בשכר את הספן והרי הספן מרויח דאי"צ לטרוח וכמבואר ברמב"ם בה"ג. [וזה כשיטתו הנ"ל אבל להקצוה"ח הנ"ל דמשמע דהוי שכירות כלים לכאורה ל"ק, מיהו גם לקצוה"ח י"ל דשוכר את הספן אלא ששוכר גם את הספינה].

מיהו עיקר דברי הקצוה"ח לא משמע בלשון המ"מ דא"ל אנא קאימנא. ופשטות המ"מ נראה דבספינה זו הוי קנין שכירות ממש וא"י לחזור בו, אבל כשטבעה הספינה אלא דשכר ספינה סתם הוי רק שעבוד ויכול לחזור בו. ועצ"ע מאי נפ"מ לענין לנכות כפועל בטל. וצ"ל דהיכי דמשלם מדין שכירות חייב לשלם הכל [ויל"ב דאין המשכיר רוצה לנכות כפועל בטל אלא רוצה לעבוד ולהרויח] ורק היכי דמשלם משום דנתחייב שלא יהא הפסד לפועל בז מנכה כפועל בטל דיותר מכך לא חשיב הפסד, וכסברא זו איתא בש"ך סי' של"ד ס"ק ב' לענין שכירות בית דאם מת השוכר לרשב"א משלם כל שכרו ואין מנכה כפועל בטל והיינו משום דמשלם על הקנין ולא על מה שנפסד אמנם בבהגר"א שם חולק ע"ז וכתב שגם לרשב"א מנכה כפועל בטל וכ"מ במרדכי סי' שמ"ה לענין מת השוכר שאם כבר נתן השכירות זכה גם במה שלא דר השוכר ומ"מ היורשים יכולים להשכיר לאחר ואם אין מוצאים למי להשכיר יחזיר ליורשים כפועל בטל והתם הטעם משום שכבר זכה בשכירות ואין יכולים היורשים לבטל השכירות ואפי"ה מנכה כפועל בטל. ועי' בהג' מרדכי סי' תמ"א. ועכ"פ לסברת הש"ך י"ל דבספינה סתם אין זה חיוב שכירות ממש אלא רק שעבוד אבל יכול לחזור בו ולפי"ז א"ש. מיהו הש"ך כאן נקט להלכה דמנכה כפועל בטל, ועי'.

והנה בקצוה"ח סי' שט"ז ס"ק א' כתב דדינא דכפועל בטל שייך רק כשהפסיק השכירות מחמת אונס אבל אם יכול להמשיך שכירותו כמו בשוכר שעזב הבית באמצע אין מנכה לו כפועל בטל אלא משלם הכל, והיינו כסברא הנ"ל דהיכי דא"י לחזור בו חייב לקיים השכירות ולהכי משלם הכל, דהוי כשכר בית ולא נשתמש בו ובזה אין מנכה כפועל בטל [ולפי"ז צ"ל דבהלכו חמרים ומצאו שדה לחה חשיב אונס, וצ"ע שהרי באונס אין בעה"ב צריך לשלם כל השכירות והתם ע"כ פשיעה היא מדלא סיירה לארעא, וצ"ל דלענין זה הוא דקרי לה אונס דאינו חוזר בו מרצון]. ועי"ש שבספינה שפרקה בחצי הדרך חשיב כאונס כיון שמכר הסחורה לאחר ואין לו מה להשתמש בספינה.

ולפי"ז יש שביארו בדעת המ"מ דבספינה שפרקה לא חשיב כאונס [ומש"כ הקצוה"ח שם דבספינה חשיב כאונס זהו לדעת החולקים על המ"מ], ולהכי אין מנכה לו כפועל בטל משום דאין יכול לחזור בו וחייב כל שכרו וכנ"ל דזהו מש"כ המ"מ דאומר לו אנא הא קאימנא דבכה"ג עדיין הוא בחיוב תשלום השכירות, וזה דוקא הכא ששכר ספינה זו והספינה קיימת, אבל בספינה סתם ויין זה אף דיכול להביא לו ספינה אחרת בזה רשאי השוכר לחזור בו דאנוס הוא ורק שחייב לשלם על ההפסד ולהכי אין חייב יותר מפועל בטל. עוד יל"ב עפ"י דרך זה לשיטת הרמב"ם שבחמור סתם לא נתחייב להעמיד לו חמור אלא רק לעכב שכרו וה"נ השוכר לא נתחייב לשכור. ועי'.

והחזו"א פי' כוונת המ"מ דלא כהב"י והש"ך דודאי מודה דמשלם כפועל בטל, אלא כוונתו להקשות שינכה כל השכר על העתיד כיון שלא הלך וכדין ספינה סתם ויין זה דאפי' אם לא נטבע היין ואין השוכר אנוס מ"מ כיון שהספינה טבעה יכול השוכר לחזור בו, דכל שעדיין היין לפנינו הרי המשכיר לא זכה בשכרו עד שיקיים התנאי להוליך הספינה [וזה לא נתברר לי], וע"ז תי' דכיון שאינו עומד באמצע הדרך אין מפסיד בזה דלא נתבטלה הספינה אבל בספינה שפרקה דנתבטלה הספינה באמצע הדרך נוטל כל שכרו. ועכ"פ מבואר לדבריו דאף שאין השוכר אנוס אין נוטל כל שכרו אלא אם מפסיד המשכיר וזה רק בשכירות כלים וצל"ע. ומ"מ עיקר דבריו בכוונת המ"מ הם דלא ככל הפוסקים.

**גמ' דפרקה לטוענה בגויה.** לפרש"י שהוסיף על המשא ואע"פ שהתנה מתחילה לכך מ"מ חשיב שינוי דעתא מחמת שמתעכב בהחלפת המשא, וצ"ב דכיון שהתנה לכך אמאי איכא תרעומת ואי דלא התנה על זה יוכל לעכב. ולר"ח היינו שמכר הסחורה שבתוך הספינה לאחר דבכה"ג ליכא רפסתא דספינתא, ומ"מ איכא תרעומת משום שינוי דעתא דלא ניחא ליה להתעסק עם אחר. וכעי"ז פי' ריב"ם דמיירי דמחליף הסחורה אלא אינו פורק אלא מעט מעט ומשו"ה ליכא רפסתא דספינה, והא דאשלא יתירא פי' תוס' שצריך חבלים לכלים ומ"מ אין זה חיוב מדינא כיון דמצד אחר מרויח שיש יותר חבילות ומקבל שכר יותר, וצ"ב דא"כ מאי תרעומת איכא ואי דהיה יכול להרויח יותר אמאי זה סיבה לתרעומת. וצל"ע.

והרמב"ם מפרש שהחליף לשוכר אחר, והקשה הראב"ד דלפי"ז ע"כ צ"ל דלמסקנא מנכה רפסתא דספינתא, ורק דהתערעומת משום שינוי דעתא והרמב"ם סתם בזה. וכתב בבהגר"א ס"ק ו' דהרמב"ם מפרש דקושית הגמ' רק אם איכא תרעומת א"כ צריך לשלם מדינא, אבל למסקנא דהתרעומת משום שינוי דעתא ולא משום רפסתא דארעא איכל"מ שגם אי"צ לשלם. מיהו צ"ב הסברא אמאי אי"צ לשלם ההפסד ואולי משום דזהו מתנאי השכירות שיכול להביא אחרים וממילא גם רפסתא דספינתא בכלל השכירות כיון שהוא דרך שימושו.

שכירות בתים

**דף ק"א ע"ב**

**מתני' המשכיר בית לחברו בימות הגשמים א"י להוציאו מן החג ועד הפסח בימות החמה ל' יום,** ופשטות המשנה דתרתי קאמר דבימוה"ג אין מוציאו כל ימוה"ג ואם בא להוציא בימוה"ח צריך ל' יום. אולם עי' ברשב"א בשם הראב"ד שפירש המשנה דכששכרו בימוה"ח צריך להודיעו ל' יום קודם ימוה"ג ל' יום, ועפי"ז כתב דבימוה"ח יכול להוציאו מיד, שמה שצריך להודיעו קודם החג ל' יום הוא משום דל' יום סמוך לחג שזהו הזמן השוק של שכירות בתים וקשה למצוא לשכור ולכן שצריך לחפש ל' יום קודם.

אולם רש"י כתב להדיא שגם בימוה"ח אין יכול להוציאו אלא אם מודיעו ל' יום קודם, ואמנם גם מרש"י בגמ' מבואר דלא פירש המשנה דתרתי קאמר אלא פי' כהראב"ד שאין יכול להוציאו בימוה"ג אלא א"כ הודיעו בימוה"ח קודם החג ל' יום אלא דממילא ש"מ דגם בימוה"ח אין יכול להוציאו אלא א"כ הודיעו קודם ל' יום כיון דשכיח ביתא. והיינו דכיון שצריך להודיעו קודם ל' יום ומשום דצריך לטרוח למצוא לשכור אף שהם ימוה"ח ה"ה במשכיר לימוה"ח. ובשו"ע סי' שי"ב פסק כרש"י. ועי' בהגר"א שם שהוכיח מלשון המשנה דלא כהראב"ד דאל"כ הא דקתני ימוה"ח הוא מיותר, ולכאורה משמע דנקט לרש"י דמתני' תרתי קתני, ויל"פ דאף דקאי על ימוה"ג מ"מ מדהוסיף התנא דל' יום הם בימוה"ח ש"מ שגם במוציאו בימוה"ח בעינן ל' יום.

ובגמ' לס"ד מיירי לענין מהו הזמן שיכול להוציאו, וכתב רש"י דמיירי בשכרו סתם, וכנראה ר"ל דבשכרו לזמן קצוב אם זה בתוך הזמן פשיטא דאין יכול להוציאו קודם הזמן ואם זה אחר הזמן יכול להוציאו מיד אף בימוה"ג. אלא מיירי בשכרו סתם ובימות הגשמים דקשה למצוא בית לשכור איכא אומדנא שהשכירות לכל ימוה"ג.

**שם להודיע קתני** עי' ברי"ף דמיירי דשכרו סתם, ועי' בסמ"ע שי"ב סק"ו דסתם לאו דוקא אלא ר"ל שהשכיר לו לסך ידוע כל חודש ולא פי' זמן השכירות, וכ"פ המ"מ פ"ו ה"ז אבל בשכרו סתם יכול להוציאו מיד. והש"ך חולק שגם בסתם א"י להוציאו כל ל' יום. ועי' שו"ע סעי' י"ד דאם יש זמן קבוע ששוכרים לשנה ונשאר חודש אח"כ הוי כשכר לשנה שניה וא"י לצאת ומקורו בשו"ת הרא"ש כלל א' ז' וכתב הט"ז סעי' י"א שמשלם כמחיר השכירות של שנה ראשונה, ובחי' רמ"ש חולק ע"ז דהוי רק כדין שצריך להודיע שמשלם כמחיר שבשוק עי"ש.

וכתבו הראשונים שאם שכרו לזמן קצוב אף באמצע ימוה"ג יכול להוציאו דהוי כהודיעו מתחילה דיוציאו, והוכיחו כן מהתוספתא ועי' רמב"ם פ"ו ה"ו. אולם מפרש"י שכתב שאם כלו ימי השכירות בימוה"ג אין יכול להוציאו אא"כ הודיעו משמע דלמסקנא מיירי בשכרו לזמן מסוים ולא אמרינן דחשיב כאילו פי' שבגמר הזמן מוציאו וכן דייק המהר"ם מרש"י. וצ"ל שלא התנה להדיא כן אלא רק שסיים הזמן של השכירות אבל יתכן שימשיך השכירות, כצ"ל. אולם צ"ע מה הכריחו לרש"י לפרש כן דלא כהס"ד דמיירי בשכרו סתם.

ועכ"פ קודם הזמן ודאי דלא מהני שיודיעו דא"י להוציאו [וכ"כ בשו"ת הרא"ש כלל א' ו' בפשיטות שאין יכול להוציאו אלא אחר זמנו, ואולי הרא"ש מיירי רק לענין נפל בית המשכיר אך ל"מ הכי]. וכמו"כ לענין השוכר שרוצה לצאת דאיתא נמי בגמ' דצריך להודיע מיירי רק אחר הזמן, אולם במרדכי פ' חזקת הבתים סי' תקכ"ט מבואר דמיירי בתוך הזמן. וצ"ע. ועי' ב"י שי"ב ס"ז דמ"מ אם מוצא שוכר אחר אף שלא הודיעו יכול לצאת [והוכיח כן מהא דספינה שפרקה כנ"ל מהרמב"ם], אא"כ השוכר השני אינו הגון, והיינו דאמרינן הכא דא"ל אילו הודעתני הוה טרחנא ומותיבנא איניש מעליא.

ועיקר דין הודעה משמע דאינו מדינא וכ"כ הט"ז סעי' י"א דתקנה היא. ואמנם בשוכר שלא הודיע משמע בשו"ע שאם יצא חייב לשלם השכר ומוציאין בב"ד, ובפ"ת ס"ז הקשה בשם השער משפט דלא הוי אלא כגזל הבית שפטור משכירות דגרמא בעלמא הוא וע"כ פי' דאינו חייב אלא לצאת יד"ש. ואמנם בנחלת צבי שם פי' דמתנאי השכירות היא שחייב לשלם על ההפסד כמו בעה"ב שחזר בו דחייב ואע"ג דבאמת אינו אלא גרמי מ"מ מתנאי השכירות שחייב לשלם על ההפסד.

ולהלן אמרינן שאף שאם לא הודיעו א"י להוציאו מ"מ אם נתייקרה השכירות יכול לתובעו את היוקר, ואף שבתוך הזמן א"י להעלות השכירות היינו משום דבתוך הזמן כבר זכה השוכר בדיורים במחיר הזול, אבל אחר הזמן אף שצריך להודיעו אין פירושו שכשלא הודיעו הוי כשכר לזמן זה אלא שתקנ"ח היא שלא יוכל להוציאו בזמן שאין יכול לשכור. אמנם עי' בטור ס"ט שיכול לייקר בסוף החודש ומשמע שבאמצע החודש אין יכול לייקר לו והיינו משום דמתחילת החודש כבר זכה בשכרו. [והריטב"א בשם מורו חולק שאף אחר זמנו אם לא הודיעו א"י לייקר השכירות אלא רק כשהודיעו לצאת ודבריו צ"ב].

**בגמ' נפל ביתו של משכיר יכול להוציאו לשוכר דא"ל לא עדיפת מינאי**. וכתב הרא"ש דכל זה בשכרו סתם אבל שכר לזמן מסויים הרי הוא כמכר ואין יכול להוציאו, וכ"פ השו"ע שי"ב סעי' א' וסעי' י"א. והיינו כנ"ל שרק בזמן שצריך להודיעו דמעיקר הדין אינו זמן השכירות אלא רק תיקנו שלא יצא בלא להודיעו, כשיש לו סיבה שלא הודיעו כמו בנפל דלא ידע שיפול יכול להוציאו כן מבואר מהט"ז סי"א. אולם בהג' הגר"א ציין לתוס' ק"ב ע"ב דאף בשכר לזמן קצוב ונפל בתוך הזמן יכול להוציאו ומה"ט אין אדם פורע שכירות תו"ז וכן דייק הקצוה"ח ס"ק א' מתוס' ב"ב דף ה'. וכ"מ במרדכי סי' שפ"ב עי' בהגר"א לשו"ע סי"א. אך צ"ב הטעם. [ובקצוה"ח שם צידד דאפשר דמיירי רק בסתם שכירות ל' יום וחשיב תו"ז לענין זה וצל"ע]. ומשמע דשכירות אינה קנין גמור, ואולי יל"פ דהתוס' לשיטתם בדף נ"ו ב' דלא אמרינן שכירות ממכר ליומיה אלא לענין אונאה. והנה הש"ך סי' של"ד א' פסק כתוס' דף נ"ו אבל הכא פסקינן כהרא"ש ודלא כתוס', וצל"ע.

והרא"ש הביא מהירושלמי כשאין למשכיר מה יאכל שיכול למכור את הבית ומ"מ אין יכול להוציא את השוכר אלא דמהני המכירה לזמן שאחר השכירות[[31]](#footnote-31) ולא חשיב אינו ברשותו. ועי"ש דאיכא מ"ד שיכול להוציאו מיד ולמסקנת הירושלמי מיירי במשכנו לאחר והיינו דמשכנתא לא קנויה לו כשכירות אבל בשכירות א"י להוציאו. ובמרדכי שם פי' שאם הבית שהמשכיר דר בו ממושכן לעכו"ם ואם לא יפדהו עכשיו יפסיד את ביתו לגמרי יכול להוציאו מיד וכתב שזה דומה דנפל ביתו של משכיר וכנ"ל דס"ל דאף קודם זמנו יכול להוציאו. והרמ"א ס"א הביאו אף שבנפל בית המשכיר א"י להוציאו, עי' בהגר"א שם דסובר הרמ"א שבכה"ג שמפסיד כל הבית נקטינן כוותיה שיכול להוציאו לשוכר, ולפי"ז נמצא שגם לדידן אינו כמכר גמור. ועי'.

עוד כתב הרא"ש והובא בטור שאם הקדים לו שכרו אין הלוקח יכול להוציאו מהבית קודם הזמן. והקשה הב"י הרי גם בלא הקדים שכרו אין יכול להוציאו ומאי קמ"ל. ותי' דהכא מיירי בשכר סתם וכשנתן לו שכרו כפי זמן מסוים חשיב כקנין שכירות גמור כפי מה שעולה למה ששילם, [כלומר דאם שילם לשנה אין יכול להוציאו בתוך השנה]. ובפרישה תי' דאם לא הקדים שכרו השוכר משלם ללוקח אבל בהקדים שכרו הרי אין השוכר משלם ללוקח וקמ"ל דמ"מ אין יכול להוציא את השוכר אלא ידור השוכר בחינם, [ובשו"ת מהריל"ד סי' ר"נ חולק ע"ז דבכל גווני אין השוכר משלם ללוקח, ולסמ"ע יל"ע בהקדים שכרו אם יגבה הלוקח מהמשכיר דמי שכירות הבית לזמן זה ותלוי אם קנה הבית גם לזמן השכירות אלא שלא פקע שעבוד השוכר, או דהקנין חל רק כלפי הזמן שלאחר השכירות, ולהלן בדין משכיר שהקדיש נאריך בזה בעז"ה].

והנה הרא"ש כתב דא"י להוציאו כיון שכבר נשתמש זה במעותיו וצ"ב. ועי' שו"ת מים עמוקים לראנ"ח סי' ע"ו דמשמע דאין הטעם משום דהוי כמכר אלא רק משום שנשתמש במעותיו אין יכול להוציאו. ועוד כתב דכל מה שכתב הרא"ש דכבר זכה בו ואין יכול להוציאו אלא רק למכור שהלוקח יוציאו לאחר זמן השכירות, היינו רק אם הלוקח מסכים לקנות באופן זה אבל אם אינו מוצא למכור באופן זה יכול להוציאו ולא ימות ברעב. וצ"ע.

**תיקון הבית על מי**

**מתני' המשכיר בית לחברו המשכיר חייב בדלת וכו' ובכל דבר שהוא מעשה אומן אבל דבר שאינו מעשה אומן השוכר עושהו.** וכתב הריטב"א הובא בנמוק"י דאי מיירי בבית זה מיירי בשעה שמשכיר לו הבית, ואע"פ שראה השוכר דאין דלתות מ"מ חייב לתקן כדלהלן מהראב"ד, דחייב לתקן כדי להעמיד השכירות כדינה אבל כשנתקלקל אח"כ אין חייב לתקן דנפל אזדא ליה, ואי מיירי בבית סתם חייב להעמיד לו כל ימי השכירות. והו"ד ברמ"א סי' שי"ד ס"א. והרמב"ם פ"ו ה"ג כתב דהמשכיר חייב לפתוח חלונות **שנתקלקלו**. ועי' בנמוק"י דאי מיירי בבית זה משמע שחולק על הראב"ד דבית אפל חייב אף שלא היו בשעת שכירות ולכאורה כוונתו דמיירי שבשעת השכירות היו חלונות דאל"כ סבר וקיבל ודלא כהראב"ד, אלא דאח"כ נתקלקלו החלונות. ובבהגר"א פי' להיפך שאם לא היו חלונות פשיטא דצריך לפתוח.

ולעיל בסוגיא דבית שנפל הובא משו"ת הרא"ש דרק אם נפל הבית אין חייב לבנותו אבל אם עדיין הבית עומד אלא שמסוכן לדור בו חייב לתקן ובפשוטו הוא דלא כהריטב"א. ובחק"ל סי' ס"ח כתב דמהרמב"ם הנ"ל משמע דס"ל כהרא"ש דאף שנתקלקל אח"כ חייב. ואמנם כתב דהנמוק"י לא פי' כן וצל"ע בכוונתו.

ולפי"ז צ"ע דברי הרמ"א שבסי' שי"ב סעי' י"ז הביא את דברי הרא"ש. וכן הקשה הקצוה"ח ואמנם בבהגר"א שם כתב דאיה"נ דפליגי וזהו שציין הרמ"א לסי' שי"ב לומר דפלוגתא היא. וכ"כ בחקרי לב סי' ס"ח. ובאולם המשפט תי' דלהכי כתב השו"ע סי' שי"ב דהקדים לו השכר שדוקא בזה ס"ל דחייב לתקן דנשתעבד לו, וכ"כ הנתה"מ שם דרק שכרו משועבד להעמדת הבית.

ובמנחת פתים כתב דהרא"ש מיירי רק באופן שמסוכן לדור בבית דבכה"ג חייב לתקן להעמיד לו הבית אבל הכא הוא ראוי לדור בו וצ"ע דלכאורה א"א לדור בלא דלתות. ועוד יל"ע דאם ראוי לדור בו יאמר לו הרש"ל דומיא דהבריקה אומר לו הרש"ל. וצ"ל דאע"פ דאומר לו הרש"ל ואינו חייב להעמיד לו חמור אחר מ"מ היכי דאפשר לתקן חייב לתקן דמשועבד הוא להעמיד לו הבית. וכ"כ בחק"ל.

ובאולם המשפט ועוד אחרונים הקשו על הרא"ש מהגמ' דף קט"ז ב' בשוכר עליה ונפחתה דחייב לתקן העליה וכל זמן שאינו מתקן העליה הרי זה יורד לבית וזר בו. ומקשינן אי דא"ל עליה זו אזדא ליה וכו' ומתרצינן דא"ל עליה שע"ג בית זה. ולשמואל מיירי בנפחתה עליה ד' אמות דעדיין ראויה לדירה, ומבואר דאף שהעליה קיימת אין חייב לתקן. וזה כהריטב"א והנמוק"י דאף לתקן אינו חייב. עי"ש שהאריך בזה. ולמנחת פתים א"ש דגם לרא"ש לא נתחייב אלא כשמסוכן לדור שם אבל בלא"ה אין חייב לתקן והתם ראויה לדירה.

שם בגמ' ת"ר המשכיר חייב להעמיד לו דלתות וכו' ושוכר חייב לעשות לו סולם. ובפשטות הטעם משום שהם מעשה הדיוט, וכ"כ הרא"ש.

והנה הריטב"א הביא בשם הראב"ד דהא דחייב להעמיד לו דלתות מיירי בבית אפל ואע"פ שראה השוכר את הבית וראה שלא היו דברים אלו לא אמרינן שראה ונתפייס, דכיון דלא חזיא לדירה אלא בדברים אלו הוי כהתנה שיתקן לו. ומשמע דעלה אמרינן דסולם על השוכר לתקן ולפי"ז מבואר דאף דאין ראוי לדירה בלא התיקון מ"מ במעשה הדיוט פטור. אולם להלן כתב הריטב"א דדוקא סולם לגג אי"צ לתקן אבל סולם לעליה דבלאו הכי לא מיתדר ליה חייב המשכיר להעמיד לו. וצ"ע דמ"מ הרי הוא מעשה הדיוט.

הרמב"ם פ"ו ה"ד כתב דכל הדברים אלו שחייב להעמיד לו שהם מעשה אומן והוסיף שהם עיקר גדול מישיבת הבתים והחצרות. ומשמע דאף במעשה אומן אינו חייב להעמיד לו אלא כשהם מעיקר הדיורים ובמעשה הדיוט אף בזה פטור. ולכאורה זה דלא כהריטב"א.

אמנם אי נימא דסולם הוא מעשה אומן ודלא כהרא"ש דחשיב מעשה הדיוט, איכל"מ דאדרבה כוונת הרמב"ם לבאר הטעם שבסולם פטור המשכיר אף שהוא מעשה אומן וע"ז פי' משום שראוי לדור בלא זה. ולפי"ז יל"ב גם לריטב"א דבסולם פטור רק משום דאינו מעיקר הבית דהגג עצמו אינו מעיקר הבית משא"כ סולם לעליה. ונמצא דלרמב"ם והריטב"א כדי לחייב בעינן תרתי גם שיהא מעשה אומן וגם שהוא מעיקר הדיורין. ושו"ר כן בדבר אברהם ח"א סי' ל"ז ה'. מיהו צ"ע דהנמוק"י כתב אח"כ שכל מה ששוכר עושה הוא מעשה הדיוט, ולכאורה קאי גם על סולם ואפי"ה מייתי לריטב"א דסולם לעליה המשכיר חייב. וע"ע ברמ"א סי' שי"ד ס"ב שעל דין הסולם שהמשכיר פטור הוסיף וה"ה כל דבר שאינו מעשה אומן ומשמע שגם סולם הוא מעשה הדיוט ואף שפסק לריטב"א. ואולי כוונתו להוסיף שגם דבר שהוא מעיקר דיורי הבית אם הוא מעשה הדיוט פטור וצל"ע.

המשכיר בית והקדישו - ערכין דף כ"א ע"א

**גמ' ערכין כ"א א' תוספתא ב"מ פ"ט, תוס' ערכין שם, ב"מ ע"ג ב' כתובות נ"ט, רמב"ן ור"ן שם. נדרים מ"ו תוס' ורשב"א וריטב"א שם ורא"ש שם סי' ב' ובב"ק דף נ"א. ריטב"א כתובות ל"ד ב'. שו"ת הרשב"א ח"ב סי' שכ"ח ובמיוחסות סי' רמ"ב. קובה"ע סי' נ"ב - נ"ג.**

גמ' ערכין כ"א המשכיר בית וכו' הקדישו הדר בה מעלה שכר להקדש. ומסקינן דהיינו שהקדישה משכיר דאין לפרש דהדר בה הקדיש דהיינו השוכר דממעטינן מה ביתו ברשותו אף כל ברשותו, [ועי' רמב"ן כתובות נ"ט דצ"ל מה ביתו שלו דאין הבית של השוכר. וכ"מ בשו"ת הרשב"א המיוחסות סי' רמ"ב דטעמא משום דאין הגוף שלו] ומבואר דהמשכיר יכול להקדיש. ובתוס' שם ד"ה הכי הקשו מהגמ' כתובות נ"ט דמקדישה לכשאפדנה ומשמע דלהזמן שקודם שיפדנה א"י להקדישה. וכ"ה הרמב"ן והר"ן בכתובות דף נ"ט. עוד הביאו מהגמ' ב"מ ע"ג דאפשר למכור שדה הממושכנת וזה סותר לגמ' כתובות דא"י להקדיש שדה הממושכנת.

והנה מקושית התוס' והרמב"ן מסוגיין מבואר דמדמו שכירות למשכנתא ולכאורה לא דמי דמשכנתא יש למלוה בה קנין לגופה, משא"כ בשכירות דאין לשוכר אלא פירות. ואמנם התוס' להלן הביאו דיש מחלקים כעי"ז בין משכיר ללוה דדוקא לוה דאין חוזרת אליו בלא פרעון מעות אבל משכיר דאחר זמן השכירות חוזרת לו בחינם יכול להקדיש, ומשמע כוונתם כמש"כ דמטעם זה גופה קנוי למלוה [דהוי כאילו גבה החוב אא"כ יפרע הלוה המעות] משא"כ בשכירות דחוזרת לו בחינם אין לשוכר אלא הפירות, אך צ"ב מה השו"ט דהא ודאי בשכירות אין לו אלא קנין לפירות משא"כ במשכנתא דגופה קנוי לו, וכנראה דפשיטא להו שגם במשכנתא אין ללוה את הגוף וע"כ הא דאין יכול להקדיש עכשיו הוא מחמת שיש למלוה את הפירות עוד י"ל דס"ד דטעמא משום דאינה ברשותו עכשיו. וע"ז תי' בתי' ב' דטעמא משום דאית ליה למלוה קנין בגופה וזהו שהקשו אח"כ מהא דלוה מצי מקדיש ומוכר דחזינן דגופה קנוי ללוה ולא למלוה.

ולאידך גיסא להצד דבמשכנתא מצי הלוה להקדיש יל"ד דהתם אין המלוה קונה את גופה אלא הוא רק שעבוד אבל בשכירות י"ל שאין המשכיר יכול להקדיש כיון שיש לו קנין לפירות, ואף במשכנתא בנכייתא דאוכל פירות מ"מ יכול לסלקו באמצע הזמן באתרא דמסלקא אבל המשכיר אין יכול להוציאו להשוכר. וצל"ע.

**שם בתוס' ואומר ר"י דכן הדין דהמותר יותר מכנגד מעותיו הוא יכול להקדיש ולמכור מיד וכו' והא דאמר הדר בו מעלה שכר להקדש היינו משום דיש לו להקדש שותפות עמו ואין כל אחד יכול לברר חלקו.** ומבואר שגם בשכירות אין יכול להקדיש את זמן השכירות אלא רק את הזמן שאח"כ ואפי"ה במעילה קאי דאף שאין ההקדש מפקיע זכות השוכר מ"מ הרי הוא משתמש בגוף שהוא של הקדש, וכ"כ הגרש"ש במערכת הקנינים סי' י"ב. ולפי"ז צ"ל דהא דמעלה שכר להקדש אינו משום דחשיב ששוכר מהקדש אלא משום איסור מעילה, וכנראה דהוא כפדיון ההקדש שכשמשלם להקדש דמי השכירות לא חשיב שנהנה מההקדש. [ועי' תוס' כתובות נ"ט ב' בנוס"א דמוכר את הבית וחולקין דמיו]. אך א"כ צ"ע מאי קשיא לגמ' דבמעילה קאי ואולי הא גופא קשיא לגמ' דלא מהני מה שישלם דמ"מ השתא הוא דר בשל הקדש.

והרמב"ן בכתובות דף נ"ט וכן הר"ן בנדרים מ"ו ובשו"ת הרשב"א מיוחסות סי' רמ"ב תי' דהכא מיירי בבית סתם דלא זכה השוכר בבית אבל בבית זה שקנה הבית אין המשכיר יכול להקדיש. ועי' רשב"א שם דפי' דבבית סתם אף שיחד לו בית לא קנאו לגמרי ונתבאר במקו"א דאין נותן לו הבית אלא לקיום ההסכם דבית סתם ואין זה קנין גמור של שכירות כמו בבית זה. והר"ן פי' בנוס"א דבבית סתם מצי מקדיש כיון שיכול להעמיד לו בית אחר ולא הפקיע זכותו משא"כ בבית זה וגם לדבריו ע"כ דלא חל קנין שכירות על בית זה אלא העמידו רק לקיום ההסכם דבית זה .

והרמב"ן שם כתב להדיא שבבית זה שאין המשכיר יכול להקדיש את חלק השכירות מותר לשוכר לדור בבית ודלא כתוס' וכן משמע בר"ן. ועי' קובה"ע סי' נ"ב א' דס"ל שמעילה היא רק משום גזל אבל לתוס' הוא איסור הנאה, אך תמה מאי קשיא לגמ' דבמעילה קאי והיינו חיוב קרבן מעילה והרי זהו רק משום גזל ההקדש. וע"ע שם סי' נ"ג.

**שם בתוס' ויש מחלקין בין משכיר ללוה דדוקא לוה שלא תחזור אליו עוד בלא פרעון מעות ההוא ודאי לא מצי להקדיש אבל משכיר שלאחר השלמת הזמן תחזור לו בחינם יכול להקדיש וכו'.** וכן הביאו התוס בנדרים מ"ו ע"א וברא"ש שם. ולעיל נתבאר דכוונתם דבשכירות שאין לשוכר אלא פירות ותשמישים להכי המשכיר יכול להקדיש משא"כ במשכנתא דאינה חוזרת יש למלוה את הגוף. מיהו צ"ע על מה קיימי התוס' דאי על זמן שברשות השוכר או הממשכן הרי גם בשכירות אינה חוזרת אליו בחינם ואי על הזמן שלאח"כ לכאורה פשיטא שברשות המשכיר הוא ועוד דגם במשכנתא המותר על החוב חוזר אליו גם בלא פרעון המעות. ואפשר דבמשכנתא כיון דאינה חוזרת בלא פרעון החוב גם המותר על החוב אינה ברשותו וצ"ע.

שו"ר ביו"ד סי' רכ"א שהש"ך פי' דבריהם דקיימי על זמן שאחר השכירות דבזמן השכירות אין מפקיע מידי שעבוד, והרעק"א בגליון שם חולק דלגבי הזמן דאחר השכירות אף לתי' א' יכול להקדיש, וע"כ דקיימי על זמן השכירות שהמשכיר יכול להקדיש אף לזמן השכירות ואף דקדו"ד אין מפקיע מידי שעבוד בכה"ג שממילא חוזר אליו מצי מפקיע מידי שעבוד. ועצ"ע כנ"ל דלזמן השכירות אין חוזר אליו. ושמעתי לפרש דלא באו התוס' לפרש דאית למשכיר גם את זמן השכירות, דאף אם זה שייך לשוכר מ"מ אין זה אלא זכות לפירות, אלא דלא נימא דמה"ט דברשותו הוא מגרע ברשות המשכיר גם לענין הגוף וע"ז כתבו דכיון שחוזרת אליו בחינם חשיב קנין גמור בגוף ולהכי מצי מקדיש אף לזמן השכירות, אבל משכנתא אית למלוה קנין בגופה כיון דאינה חוזרת בלא פרעון. ודו"ק.

והתוס' כאן הקשו על תי' זה דמ"ש מכל קרקע המשועבדת ואף באפותיקי דיכול הלוה למכור ולהקדיש, ועי' ברא"ש ב"ק פ' הפרה סי' י' שכתב להיפך דאין המשכיר או הממשכן יכולים להקדיש חלק של השוכר או הממושכן כדמצינו דאין הלוה יכול להקדיש נכסים המשועבדים והיינו דאם הלוה מכר בע"ח מוציא מהם וכ"ש אלו שכבר זכו בחלקם. אולם התוס' כאן לא ניחא להו בהכי דהתם מצי מקדיש אלא שאח"כ בע"ח גובה מהלוקח, וצל"ב מחלוקתם. [ובגליונות קה"י כתב שסו"ד התוס' הוא תי' על הקושיא וזה כהרא"ש, אולם בבהגר"א יו"ד סי' רכ"א כתב דהתוס' כאן סתרו סברא זו והיינו מחמת קושיא הנ"ל, ואמנם ציין לתוס' בנדרים שלא דחו התי'[[32]](#footnote-32).]. ומיהו קושית התוס' כאן צ"ב דאף אם לוה מצי מקדיש אבל משכנתא עדיף דחשיב כגבוי וכמש"כ הרא"ש בב"ק שכבר זכו בחלקם. וצ"ע.

**שם בתוס' וי"ל דה"נ השוכר מצי מקדיש ליה כל זמן שהיא ברשותו וכו' היכי מצי מקדיש לענין דמעלה שכר להקדש הא אינו ברשותו.** כלומר דמשמע דאין צריך לשלם למשכיר אלא להקדש וע"ז מקשו דלגבי זכות השכירות אינה ברשותו וכ"כ החק נתן וכ"כ בעול"ש. ועי"ש להלן דאף שבתוספתא איתא דמשלם גם לבעה"ב וגם להקדש וכן הובא ברמב"ן [וכתב שכצ"ל בתוס' אף שהביאו רק שמעלה שכר להקדש, ובח"נ הגיה בתוס' דמשלם רק לבעלים וצל"ע]. וביאר בעול"ש דאין התשלום להקדש משום חיוב שכירות דזה שייך למשכיר אלא משום דאין רשאי לדור בו עד שיפדה את מה שהקדיש לזמן השכירות, מ"מ הכא לא תי' התוס' כן משום דבברייתא דהכא משמע שמשלם להקדש במקום הבעלים וע"ז פריך איך יכול להקדיש את שכר הבעלים.

**שם בתוס' וי"ל דהא דתניא בתוספתא דאין המשכיר יכול להקדיש היינו כשהקדים שכרו והכא מיירי שלא הקדים שכר והכי איתא בירושלמי וכו' אבל הקדים לו שכרו הרי זה דר בו חינם.** ומשמע דמפרשים שדר בו חינם משום דלא חל ההקדש והריב"ש סי' שנ"א חולק דלעולם חל ההקדש אלא שדר בו חינם כיון שכבר שילם. ולדעת תוס' עי' קובה"ע דכשהקדים שכרו אלים הקנין דשוכר דבזה תשלום השכירות על הקנין משא"כ בשלא הקדים שכרו אין משלם אלא על השימוש ולהכי ישנה לשכירות מתוע"ס. ועי' ברא"ש בנדרים שתמה מה נפ"מ דהקדים שכרו הרי גם בלא השכר קנה בחזקה. וכבר הקשה בקרב"נ דבב"מ פ' השואל הביא חילוק הירושלמי וצ"ע [ואולי יל"פ ברא"ש בב"מ כהריב"ש ולא עיינתי].

והר"ן בנדרים שם הביא כתי' זה בשם אחרים, ושם ביאר שבלא הקדים שכרו ע"כ יש להקדש זכות לגבות השכירות ונמצא **שיש להקדש יד בכל הבית כמו המשכיר**, אבל כשהקדים שכרו אין יכול להקדיש. ומשמע דבלא הקדים שכרו דהשוכר חייב להקדש אין הטעם משום דהקדיש את הבית אלא להיפך דכיון שההקדש זכה בזכות המשכיר לגבות החוב ממילא יש להקדש יד בבית והוי הקדש. ולפי"ז בהקדים שכרו אין הטעם משום דאלים קנין השוכר. [ולדברי הר"ן משמע דבשואל הבית אף שלא הקדים שכרו כיון שאי"צ לשלם שכרו אין המשכיר יכול להקדיש כיון שאין להקדש יד בכל הבית. וע"ע בר"ן ריש פ' השותפין שמדמה שותפין להקדים שכרו. מהגר"ג כהן שליט"א ועצ"ע].

ולפי"ז נמצא דבלא הקדים שכרו יכול המשכיר להקדיש אף לגבי זמן השכירות, ואמנם אין יכול להוציא את השוכר דאין ההקדש מפקיע השעבוד של השוכר אבל מ"מ חל ההקדש לגבי הקנין של המשכיר לזמן זה, ולכך השוכר מעלה שכר להקדש שקנה את זכות המשכיר [ועי' ברא"ש פ' הפרה]. ויל"ב דס"ל דזכות השוכר הוא רק זכות להשתמש בשל המשכיר ולהכי חל ההקדש גם על זמן השכירות, אלא דמ"מ לא פקעה זכות השוכר להשתמש משום דאין הקדש דמים מפקיע מידי שעבוד. אבל לתוס' לעיל קנין השוכר הוא קנין גוף לפירות וא"כ לא נשתייר לבעה"ב קנין לגבי זמן זה ומ"מ איכא מעילה משום דסו"ס הגוף של הקדש. מיהו ברמב"ן מבואר דשכירות הוי כקנין פירות עי"ש. וע"ע חזו"א אבהע"ז סי' ע"א ס"ק ט"ו.

ובסמ"ע סי' שי"ב ב' פי' דכשלא הקדים שכרו השוכר משלם שכירות ללוקח ובהקדים שכרו גובה השכירות מבעה"ב, ומשמע דגם בהקדים שכרו קנה הלוקח לגבי זמן השכירות אלא דאין נוטל השכירות מהשוכר אלא מבעה"ב. ויל"פ משום שכבר שילם השוכר לבעה"ב אך זה צ"ע דאם התשלום על שמשתמש בשלו יטול הלוקח השכירות ממנו והוא יחזור ויגבה מבעה"ב מה ששילם לו. וי"ל דגם לסמ"ע השוכר כבר זכה בשעבוד לדור בו ואין יכול להפקיעו ממנו, אלא שהתשלום השכירות הוא על מה שידור אח"כ בגוף של בעה"ב ועכשיו זכה הלוקח גם בחוב השוכר לבעה"ב והוא גובה מה שזכה מבעה"ב. ועצ"ע.

ואמנם בעיקר דברי הסמ"ע שהשוכר משלם ללוקח עי' בשו"ת מהרי"ל דיסקין קו"א סי' ר"נ שחולק על זה דא"ל לאו בע"ד דידי את. ונסתייע לזה מהתוספתא שהביאו התוס' כאן, **עמד בעה"ב ומכרה מחשבין עם בעה"ב וכו'** ופי' שהשוכר משלם לבעה"ב והלוקח ילך אצל בעה"ב, וכ"מ בבהגר"א סי' שי"ב ז' דפי' שהלוקח נוטל השכירות מבעה"ב כלומר המוכר ולא מהשוכר, ויל"ע דהתוספתא מיירי בהקדים שכרו כדלהלן בתוס' לענין הקדש אבל הסמ"ע מיירי בלא הקדים שכרו אבל בהקדים שכר, [ועכ"פ מדבריהם מבואר דהלוקח זכה גם לגבי זמן השכירות אלא דפליגי אם השוכר צריך לשלם לו על זה ועי' להלן].

**הקדש בית המושכר [ב]**

בתוס' בערכין שם בא"ד, מיהו תימה דהכא משמע דמשכיר מצי מקדיש ובתוספתא תניא דאינה מקודשת. העירו דלתי' א' דאינו מקדיש אלא את המותר על מעותיו ולא את מה שכנגד השכירות או החוב, לכאורה לק"מ דבתוספתא מיירי כנגד מעותיו וזה אין יכול להקדיש דמשועבד לשוכר אבל מה שיותר מהשכירות מצי מקדיש ליה וכדאיתא להדיא בתוספתא דהקדישה אינה מקודשת עד שתחזור לרשותו ומשמע דלזמן שאחר השכירות יכול להקדיש כבר מעכשיו. ואולי קושיתם רק לתי' ב' וס"ל דלתי' זה בשכירות שחוזרת אליו יכול המשכיר להקדיש גם מה שכנגד השכירות כהרעק"א הנ"ל וצל"ע. מיהו לדברי הגר"א שהתוס' הכא לא ס"ל תי' ב' דסתרו סברא זו וא"כ ע"כ הקושיא על תי' א', ובבימ"ד תי' דכוונת הגר"א דכאן סתרו דבריהם היינו מהתוספתא וצל"ע.

**ביאור התוספתא**

עמד השוכר והשכירה לאחר רשאי בעה"ב שיאמר לו אין לי חשבון עם כל אדם אלא עמך. לעיל בדף ע"ט הובא מחלוקת הראשונים אם יכול השוכר להשכיר הבית לאחר דלרמב"ם יכול להשכיר ולהראב"ד א"י להשכיר דמקפיד ומהכא משמע כהרמב"ם דיכול להשכירה אלא דאינו נפטר מבעה"ב וחיוב השכירות מוטל עליו לשלם לבעה"ב. ולראב"ד פי' המפרשים דס"ל דרק בשדה יכול להשכיר אבל בבית דאיכא קפידא א"י להשכיר אולם למרדכי בפ' חזקת הבתים משמע דאין לו זכות להשכיר לאחר כלל. וצ"ל דהא גופא קאמר ליה דאין לי דו"ד עם אחר ולהכי אין שכירותך מועילה.

**עמד בעה"ב ומכרה מחשבין עם בעה"ב**, כבר הובא מבהגר"א שי"ב ז' שפי' שהלוקח נוטל השכירות מבעה"ב, וכעי"ז בשו"ת מהריל"ד סי' ר"נ בקו"א שלא כהסמ"ע דהשוכר משלם ללוקח, ובבהגר"א למד מזה דאין יכול להוציא את השוכר אלא דמ"מ מגיע לו שכירות לזמן זה. ומבואר דאף להגר"א חל המכר גם לזמן השכירות ורק דזכות השוכר לא פקעה והיינו דלא קנה הגוף לפירות אלא דאית ליה שעבוד להשתמש בשל בעה"ב ועכשיו זכה הלוקח בגוף גם לזמן זה.

ולעיל הובא מהרא"ש פ' השואל סי' כ"ה שכתב עפ"י הירושלמי שיכול למכור בית המושכר אבל אומר ללוקח שבקיה לשוכר עד דמשלם זמנו **ומכאן ואילך יתן לך השכר**. ובפשוטו מבואר דמשלם ללוקח כיון שקנה את זמן השכירות. אמנם בבהגר"א שי"ב ג' כתב אם ירצה הלוקח ומשמע דקאי על הזמן שלאחר השכירות ומשמע דלזמן שכבר היה מושכר לא זכה הלוקח ולהכי אין נוטל שכר אלא על זמן שלאח"כ. וזה סותר לדבריו בס"ק ז' דהלוקח נוטל שכר. אמנם י"ל דבאמת הלוקח קנה כבר מעכשיו אלא דהרי גם להגר"א ס"ק ז' אין השוכר משלם ללוקח אלא לבעה"ב וא"כ קשה מהתוספתא דהלוקח נוטל מהשוכר ולהכי נדחק הגר"א דמיירי לאחר זמן השכירות של הראשון. וצל"ע.

אך הא גופא צ"ב דכיון שהלוקח זכה גם לזמן השכירות אמאי אין השוכר משלם ללוקח, [ושמא י"ל דאף שמשתמש בשל הלוקח מ"מ כבר נתחייב לבעה"ב ולא ניחא ליה שיעמיד אחר במקומו, ונמצא דמשלם לבעה"ב עבור הלוקח, ולפי"ז לא פליג על הסמ"ע בעיקר הדין אלא אם יכול להעמיד אחר במקומו וצל"ע]. ואולי י"ל דכיון ששעבד הבית לשוכר הוי כשעבוד בעלמא שגובה מהלוקח ואין צריך לשלם לו כיון שכבר קיבל זכות לגבות וה"נ בשכירות נשתעבד לו הבית להעמיד לו דיורים וכבר זכה בו קודם הלוקח וע"ז גופא משלם לבעה"ב ולא על עצם השימוש שמשתמש בשלו, והלוקח קנה רק את הגוף לפירותיו מיהו א"כ אמאי גובה שכירות מבעה"ב וצ"ל שאין זה תשלום שכירות אלא על שלוקח ממנו זכות לפירות, [ועוד יל"פ דתשלום השכירות הוא עצמו פירותיו, ומה"ט בהקדים שכרו אין נוטל הלוקח שכבר קיבלו הבעה"ב וחשיב כאילו כבר יצאו הפירות ויש להסתייע לזה מהר"ן בנדרים]

שם עמד בעה"ב והקדישה אינה מקודשת עד שתחזור לרשותו וכל מה שנהנה ממנו הרי זה מקודשת. ומזה הקשו התוס' דהכא מבואר דאין המשכיר יכול להקדיש ודלא כסוגיין דיכול להקדיש והדר בו במעילה קאי, והעירו דלתי' א' לעיל בתוס' דגם לסוגיא בערכין אין המשכיר מקדיש אלא את המותר על השכירות נימא דה"נ אף דאינו מקדיש לזמן זה אבל לזמן שתחזור לרשותו יכול להקדיש ומשמע דפי' דאינה מקודשת כלל אלא לאחר שתחזור לרשותו, וצ"ע מנלן, ועוד דהא קתני מה שנהנה ממנו הרי זו מקודשת, אמנם עי' באו"ז ב"מ סי' י"ט דפי' דקאי על לאחר שתחזור לרשותו והיינו דקמ"ל שיכול להקדיש לזמן שאח"כ, [ושו"ר בשו"ת מהר"ם מרוטנבורג ד"ב סי' קס"ב בנדמ"ח וצל"ע].

עוד יל"ע למבואר דבמכר חל המכר אף לגבי זמן השכירות דהלוקח נוטל השכירות מבעה"ב, א"כ ה"נ יחול ההקדש לזמן זה וכ"כ הרמב"ן בכתובות נ"ט דדמי למכר. ובתוספתא גופא יל"פ שבאמת חל ההקדש גם לגבי זמן השכירות אלא שאין יכול להפקיע זכות השוכר וע"ז קאמר דאינה מקודשת שנשאר זכות לשוכר לדור בה ואין ההקדש מונע ממנו לדור בה, וזהו דקתני וכל מה שנהנה הרי זה מקודשת, שאף שאין יכול להוציא את השוכר מ"מ תשלום השכירות להקדש. וא"כ יל"פ דקשיא לתוס' דהכא מבואר דההקדש מפקיע זכות השוכר דבמעילה קאי והתם מבואר שיכול לדור בו. ולפי"ז י"ל דאף לתי' א' דאין מקדיש אלא מה שיותר על השכירות מ"מ הרי הכא אמרינן דהשוכר במעילה קאי והתם משמע דיכול לדור בה. ועצל"ע.

**עמד השוכר והקדישה ה"ז מקודשת עד שתצא מרשותו ומעלה שכר להקדש.** וכבר הובא שבתוספתא איתא מעלה שכר לבעה"ב ומעלה שכר להקדש. וע"כ דעיקר תשלום שכירות הוא למשכיר אלא שמשלם להקדש משום איסור מעילה.

**בדברי הרמב"ן**

הרמב"ן בכתובות דף נ"ט ב' האריך בקושית התוס' מ"ש שכירות דהמשכיר יכול להקדיש מהא דמשכנתא דאין יכול להקדיש ומסיק כנ"ל דהגמ' בערכין מיירי בבית סתם אבל בבית זה אין המשכיר יכול להקדיש ולכאורה היינו רק חלקו של השוכר. ואח"כ נתקשה אמאי אין יכול להקדיש המשכנתא הרי שלו היא ומ"ש מכל שעבוד קרקע שהלוה יכול למכור ולהקדיש אלא דהמלוה גובה ממנה אם לא שילם חובו, ותי' דאיה"נ גם במשכנתא יכול להקדיש אלא שאין יכול להפקיע שעבוד המלוה ולזה אמר לכשאפדנה תקדוש שלא יהא למלוה זכות בבית. ומשמע קצת שחל ההקדש גם לגבי הזמן של השכירות והמשכנתא אלא דאין מפקיע השיעבוד, אך ממש"כ שם דבבית זה אף שהקדישו מותר לשוכר לדור בו משמע להדיא דאין זה רק שעבוד דא"כ הרי הוא דר בשל מקדיש ומה איכפ"ל דיש לו זכות לדור בו, אלא ע"כ שקנוי לשוכר לזמן זה. [ואולי כיון דמעילה היא משום גזל ובדיני ממונות זכאי לדור בו להכי אין בזה מעילה].

אכן בהמשך דבריו מבואר להדיא דשכירות הוא קנין הגוף לפירות ומדמה לה לקנין שדה בזמן שהיובל נוהג דקנוי לו לזמן וכמו דהתם יכול למכור ה"נ השוכר יכול למכור חלקו ומבואר דאית ליה קנין הגוף לפירות דומיא דקנין לזמן. ועי"ש שמה שאמרו בגמ' ע"ז ט"ו שכירות לא קניא היינו רק לענין דלא חשיב ביתו דמ"מ של משכיר הוא אבל מ"מ לגבי הפירות חשיב שלו. ולפי"ז שפיר כתב דמותר השוכר לדור בו, ולדעת התוס' דפליגי דאסור לדור בו, עי' בקובה"ע דמחלוקתם אי מעילה תלוי בגזל או דהוא איסור הנאה וסו"ס הוא נהנה מהקדש כיון שעל כרחו משתמש בגוף של הקדש. ועוד יל"פ דפליגי בעיקר הקנין וס"ל דלא קנה הגוף לפירות אלא רק זכות לקבל שימושים מהבית של המשכיר ולהכי הוי מעילה.

והנה הרמב"ן שם כתב דמה"ט דהשוכר קנה הגוף לפירות יכול להשכיר או למכור חלקו, והוכיח כן מהא דנחלקו רבנן ור"י בפ' המפקיד בשוכר שהשאיל אם חיוב האונסין לשוכר ולא פליג ר"י אלא משום כיצד הלה עושה סחורה וכו' ועוד הוכיח כן מהקונה שדה בזמן שהיובל נוהג דיכול למכור ומכירה כשהיובל נוהג הרי זהו כשכירות, והיינו כנ"ל שהוא קנין גוף לפירות. וכן כתב המרדכי ב"מ פ' האומנין סי' שנ"ז דמכירה בזמן שהיובל נוהג אינה אלא שכירות שהרי מוכר רק לפירות. עי"ש. ומבואר דס"ל דשכירות היא קנין גוף לפירות[[33]](#footnote-33).

ובבהגר"א סי' שט"ז ס"ק א' כתב דלמבואר בסי' רי"ב ס"ד וס"ו [והוא מהרמב"ם פכ"ג ממכירה] אין ראיתם מוכרחת והיינו דהתם מדמינן שכירות לקנין לזמן אלא שבס"ו כתב השו"ע לחלק ביניהם שבקנין לזמן יכול לחפור בשדה וכו' משא"כ בשכירות, ופי' הגר"א דחלוקים הם בקנינם.

ולמה דמשמע מהרמב"ן והמרדכי דהוי ממש כקנין פירות לזמן, צ"ע מהא דישנה לשכירות מתוע"ס, ואמנם בקונה"ס כלל ז' כתב דלא אמרו ישנה לשכירות מתוע"ס אלא בשכי"פ אבל לא בשכירות בתים, אבל בקובה"ע סי' נ"ג בהשמטות הקשה מהגמ' ב"מ דף ס"ה דמבואר דאף בשכירות בתים אמרינן ישנה לשכירות מתוע"ס וכ"מ ברמב"ן שם וא"כ משמע מזה דאינו קנין גוף לפירות, וצל"ע. ועי' ריטב"א ע"ז ט"ו בנידון הגמ' אי שכירות קניא [עי' בסמוך] וכתב דהא דישנה לשכירות מתוע"ס או אינה אלא לבסוף לא שייכא בהא כלל דההיא לענין חיוב השוכר מאימתי מתחייב בו, וצ"ב. ויש שפי' דאף שקנה הגוף לפירות מ"מ השוכר משלם על מה שקיבל שימושים והקנין הוא רק אופן שמעמיד לו השכירות עי' קה"י שביעית סי' א'. אולם צ"ב אם קנה ממש ומשתמש בשלו מהיכי תיתי שהחיוב לשלם על השמושים שמשתמש בשל עצמו. ואפשר דבשכירות כל עיסקו של השוכר הוא לקבל שימושים דאין ענינו להרבות קנינו אלא לקבל שימושים ועל זה הוא משלם ואף שעכשיו הוא משתמש בשלו מ"מ הרי הוא קיבל זאת מהמשכיר שהקנהו בשביל להשתמש, [מהרה"ג ר"י אלבום שליט"א].

**עוד נידונים בדין שכירות אי הוי כקנין הגוף לפירות**

כבר הובא לעיל מחלוקת הראשונים במת השוכר באמצע הזמן אם משלם כל שכרו, עי' ברמ"א סי' של"ד ס"א דלמהר"ם אינו משלם אלא על מה שכבר דר, ולהרשב"א ח"ב סי שכ"ב משלם הכל כיון דמכירה ליומיה היא ואינו משלם על מה שדר דהוי כמכירה שמשלם אף אם לא דר, ולכאורה כוונתו דהוי כמכירה לזמן.

וכן לעיל בדף ק"ג בנפל הבית באמצע הזמן נחלקו הראשונים אם משלם כל שכרו או רק על הזמן שקודם שנפל, דעי' בריטב"א דף ק"ג שברא"ה ס"ל שמשלם הכל דהוי כמכירה דמשלם אף אם נפל הבית וכ"כ בתשובות מימוניות משפטים סי' כ"ז בשם הר"ש אבל הרמב"ם פ"ה משכירות וכן הרמב"ן ושא"ר ס"ל דאינו משלם אלא על הזמן שקודם הנפילה. ולכאורה לרשב"א דבמת השוכר משלם כל שכרו ה"ה בנפל הבית דהוי כמכר וכ"כ בנתיה"מ סי' שי"ג וכתב דהוא כשיטתו בתשובות מימוניות סי' כ"ז שהביא בשם הרשב"א שבנפל הבית משלם הכל. אך דבריו תמוהים דהתשובות מימוניות אינו בשם הרשב"א אלא בשם הר"ש משאנץ, וברשב"א בשו"ת ח"ד ס"ג כתב להדיא כהרמב"ם והרמב"ן דבנפל הבית אינו משלם אלא על הזמן שקודם הנפילה. אך צ"ע מ"ש. וע"כ משמע דמה שחייב לשלם במת השוכר אינו משום דהוי קנין אלא שנתחייב לו על מה שמעמיד לו הבית, ועי' חזו"א ב"ק סי' כ"ג י"ג שהביא מהש"ך שחולק על הרשב"א משום דשכירות לאו ממכר ליומיה וכמש"כ התוס' דף נ"ו, ותמה החזו"א דאף אי לאו ממכר ליומיה לקנות הגוף, מ"מ כבר קנה לזמן שכירותו ונתחייב כל שכירותו, וכוונתו דמ"מ קנה זכות לקבל הדיורים ועל זה נתחייב לשלם הכל. ובנפל הבית דאינו מעמיד לו הבית אינו חייב לו. אך ברשב"א יל"ע דכתב להדיא דבמת השוכר משלם משום דהוי כמכירה ונתחייב לשלם מיד. ועי"ש היטיב.

אכן בלשון הרשב"א שם בהמשך דבריו כתב דאין לדחות דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף [ומזה מבואר דאף בשכירות בתים אמרינן הכי ודלא כהקונה"ס פ"ז] שהרי מ"מ אין יכול לצאת קודם זמנו וחייב לשלם הכל, ומשמע דאף לדבריו אין זה ממש כמכירה שמשלם על מה שקנה החפץ אלא רק שנתחייב מעיקרא על כל הזכות וכן נראה מדבריו שם שכתב דקנה לדור בו הוא או יורשיו.

וכמו"כ קשה על הרמב"ן שבכתובות כתב דהוי קנין גוף לפירות ואפי"ה בנפל הבית אינו משלם הכל. ועי' חזו"א שם ס"ק י' מש"כ בזה חדא דכשנפל אח"כ אף דלא הוי הוברר למפרע שהיה עומד לכך מ"מ נחשב כלא היה לבית זמן אלא עד הנפילה ומשמע דאף בקנין לזמן לא יתחייב עוד כתב דהוי כתנאי דאם יפול לא ישלם אלא עד הנפילה וצל"ע. ולכאורה צ"ל דאין התשלום על הקנין שקונה את גוף הבית אלא על מה שהעמיד לו הבית לזמן זה. והיום הוא העמיד לו את העתיד אבל כשנפל הרי לא הגיע העתיד ונמצא שלא העמיד לו את הבית.

והנה מצינו עוד בריטב"א בכתובות ל"ד ע"ב בשוכר שמת דהיורשים רשאים להשתמש ומ"מ אין חייבים לשלם למשכיר אלא אם הניח אחריות נכסים, אבל אם לא הניח אחריות נכסים דאין זכות לגבות מנכסיו אין חייבים לשלם, ומ"מ יכולים להשתמש בה. והביאו הרעק"א בשו"ע סי' שמ"א והיינו דאביהם כבר קנה הזכות להשתמש והוי חוב ממון גרידא ולכן הבנים יכולים להשתמש מחמת קנין אביהם ואין חייבים לשלם חובו אלא מנכסיו. ועי"ש ברעק"א שלמד כן גם מהרשב"א בתשובה ח"ב סי' שכ"ח הנ"ל שבמת השוכר היורשים גובה מנכסיו כל השכירות אף לזמן שאח"כ, ומעתה כיון שכבר קנה האב כל השכירות ונתחייב לשלם הוי חוב ממון גרידא והבנים יכולים לדור בבית ואי"צ לשלם שמשתמשים בזכות שירשו מאביהם ואין חייבים לשלם חובו כשלא הניח אחריות נכסים. ומ"מ י"ל שגם לדבריהם אין הכוונה דהוי ממש קנין כמכר לזמן, די"ל דסגי במה שקנה הזכות להשתמש ועל זה נתחייב לשלם.

ומ"מ מבואר דלא זו בלבד דשכירות הוי קנין אלא גם שמשלם על זה ולא על מה שקבל התשמישים אח"כ, שהרי עכשיו כבר מת האב והמשכיר מעמיד הבית לבנים והם יתחייבו לשלם, אע"כ כמש"כ הרשב"א בתשובה הנ"ל דמיד בשעת השכירות נתחייב לו והוי חוב בעלמא. וצ"ע מהא דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף ומבואר שם ברשב"א דאף בשכירות בתים הוא, וצ"ל דמ"מ סיבת החיוב היא מתחילה בשעת הקנין אלא שלא מתחייב בתשלום אלא לפי מה שמשתמש ועצ"ע.

שכירות קניא - ע"ז דף ט"ו

בגמ' ע"ז ט"ו מספק"ל אי שכירות קניא או לא, ומסקינן דלא קניא. ולכאורה הנידון אי קניא הוא אי הוי קנין או רק שעבוד בעלמא ומשתמש בשל בעה"ב אבל אי קניא חשיב שלו לזמן ומשתמש בשלו. ולפי"ז מתבאר למסקנא דלא קניא דאינו אלא שעבוד אבל של משכיר הוא והשוכר משתמש בשל המשכיר.

והנה מבואר שם דאי לא קניא חשיב ביתו של משכיר ולא של שוכר ונפ"מ לג' דברים, לענין שביתת בהמתו דאסור לישראל להשכיר לעכו"ם דעובר משום שביתת בהמתו, ולענין איסור לא תביא תועבה אל ביתך שהמשכיר ביתו לגוי שמכניס ע"ז לבית אסור משום לא תביא תועבה לביתך, וכן לענין תרומה שכהן השוכר בהמה מישראל אין יכול להאכילה בתרומה. ועוד נפ"מ איתא בפסחים ו' לענין חמץ.

ולהרמב"ן דהוי קנין פירות כקה"ג יקשה מהגמ' שם שלא קניא. והרמב"ן עמד בזה וכתב דאף שהקנין פירות שלו הוא מ"מ ביתו של משכיר מקרי, ומשמע דר"ל דלשניהם יש קנין בבית שהגוף של משכיר והפירות של שוכר, וכיון שהגוף של משכיר חשיב ביתו. אך זה א"ש לענין איסור שביתת בהמתו ואיסור לא תביא תועבה אל ביתך דלהכי אסור כשהמשכיר ישראל משום שחשיב ביתו ובהמתו. [ולפי"ז מבואר דאי קניא לא חשיב של משכיר וצ"ב] אולם לענין תרומה דמבואר שם שאם השוכר כהן אין יכול להאכילה לכאורה תלוי בקנינו של השוכר דהטעם שאינו יכול להאכילה משום דלא קניא ואינה שלו, ויקשה לרמב"ן. וצ"ל דקנינו של הישראל מעכבו מלאכול דאית ביה איסור זרות מצד חלקו של הישראל [ולפ"ז יהא מוכח שבהמת שותפין אינה אוכלת בתרומה עי' תוס' גיטין מ"ב ע"ב]. מיהו צ"ע דבגמ' שם מבואר גם שישראל השוכר מכהן מאכילה בתרומה, ואמאי לא נימא דמ"מ היא גם של ישראל השוכר, וע"כ דאי שכירות לא קניא אינו של שוכר ויקשה לרמב"ן[[34]](#footnote-34). שו"ר בקה"י שביעית סי' א' שעמד בזה ותי' דלענין תרומה אין תלוי בקנין פירות אלא בקנין הגוף כמש"כ התוס' ביבמות ריש פ' אלמנה, עי' בסמוך.

ולאידך גיסא להצד דשכירות קניא, בפשוטו היינו דקנוי לשוכר שמשתמש בשלו והיינו דאית ליה קנין גוף לפירות וכקונה לזמן, משא"כ אי לא קניא הוי רק שעבוד, ולפי"ז מה שהוכיחו האחרונים מהא דאינו מביא ביכורים ומהא דאינו שו"ש זהו רק למאי דקי"ל דלא קניא.

והנה התוס' יבמות ריש פ' אלמנה לכה"ג כתבו דבקנין פירות אין מאכיל בתרומה אף למ"ד ק"פ כקה"ג [ולהקה"י גם אינו מעכב לבעל הגוף מלהאכיל], ולפי"ז צ"ל דלהצד דשכירות קניא אלימא מק"פ, וצ"ב איך יתכן דשכירות אלימא מקנין פירות כקה"ג דבפשוטו גם קנין לזמן הוא ק"פ. ושו"ר בישר"י שם שהקשה כן [וע"ע שם שנראה דעתו דהטעם דאינו מאכיל הוא משום דקה"ג של הזר מעכב וכנ"ל] ועי' אבי עזרי שכירות פ"ו מש"כ בזה ולא הבנתי תירוצו. ועי' ערול"נ ביבמות שם שכתב דמרש"י משמע דק"פ מאכיל למ"ד כקה"ג דמי וצ"ע.

וכמו"כ יקשה למבואר עפ"י הרמב"ן דאף אי לא קניא אית ליה ק"פ אלא דמ"מ חשיב של משכיר כיון שהגוף שלו, והתם הנידון אי חשיב של משכיר, וא"כ מבואר דאי קניא לא חשיב של משכיר, וצ"ב דהרי אית ליה קנין הגוף. וצ"ל דק"פ דשוכר אלים מקנין המשכיר ולזמן זה חשיב של השוכר. וצ"ע. ושו"ר עוד בקה"י שביעית סי' א' ט' שהביא מס' התרומה דישראל שהקנה לעכו"ם ק"פ לא חשיב ביתו של הישראל ואינו עובר משום לא תביא תועבה אף שהגוף שלו. ועצ"ע.

והנה התוס' שם הקשו אמאי היום משכירים לעכו"ם אף שמכניס ע"ז לבית ותי' שמכניסים ארעי ובכה"ג שרי עי"ש. וכ"כ הרא"ש שם דף כ"א עוד תי' שם דכיון שבדיניהם של עכו"ם שכירות הוי כמכר מקרי ביתו של עכו"ם. והיינו דלגבי עכו"ם שכירות קניא. ובחזו"א שביעית סי' כ"א הקשה דלא עדיף מקנין לזמן וכיון דלענין תרומה אף קנין פירות שהוא קנין לזמן לא מצי מאכיל כמש"כ התוס' הנ"ל ה"נ לענין לא תביא תועבה לא מקרי של השוכר אלא של המשכיר, דבגמ' מדמינן להו. וצ"ע דהרי להצד דשכירות קניא חזינן דאלים מקנין גוף לפירות ומאכיל בתרומה וה"נ נימא למסקנא שבמשכיר לגוי אלים מקנין גוף לפירות. וע"ע בתוס' רבינו אלחנן בע"ז שם.

1. ומש"כ הרמ"ה דיותר אינו נוטל אפי' שהמלאכה שוה יותר דלא יהא עושה סחורה בשל חבירו פי' הב"י כוונתו כשקצץ עם הפועלים ה' ואפי"ה אין יכול ליטול מבעה"ב יותר מד' ונתקשה דא"כ אין זה סחורה בשל חברו דהא נוטל מה ששילם פרתו. אולם הב"ח והפרישה דחו דהרמ"ה מיירי כשקצץ עמהם ד' אלא שהפועלים נשכרים בה' ולהכי אין נוטל ה' שלא יעשה סחורה בשל חברו. ועכ"פ משמע דבלא זה היה נוטל ממנו ה' וע"כ דחיוב בעה"ב לשליח אינו משום ששילם במקומו ופרע את חובו אלא משום דנחשב שההנהו והיינו משום דהפועלים עשו בשליחותו. ועי' להלן. [↑](#footnote-ref-1)
2. אמנם בחזו"א ע"מ ב"מ הביאו מכתב החזו"א דבשוכר ע"י שליח אין בעה"ב חייב לשלם אלא מדין נהנה ולא משום פועל ולהכי אין בל תלין בכה"ג, עי' להלן דף ק"י ע"ב. ולפי"ז כתב שאם אמר לשלוחו לשכור פועלים לעשות בשל אחר כיון שלא נהנה אין חייב להם אלא יתבעו מבעה"ב שעשו אצלו מדין נהנה. ויל"ע אם לדבריו הוי קציצה עם השליח או דאף שקצץ אם הפועל לא חל חיוב מדין פועל. וצל"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. י"ל דכל זה לראשונים דכששינה השליח לא בטלה השליחות לגמרי אלא הם כפועלים סתם כנ"ל מהריטב"א והרי"ף ולהכי ס"ד דכשאמרו לו כמו שאמר בעה"ב דעתם לפי הקציצה שלו אבל אי אינם פועלים שלו לא גובים רק משום נהנה מהיכי תיתי לומר שדעתם כמו שאמר בעה"ב שהרי אינם עושים על דעתו [מהחברותא הרב סלומונס שליט"א] אמנם י"ל דהא גופא אמרו דאין מסתלקים מבעה"ב אלא אם בעה"ב אמר ד' רצונם להיות פועלים שלו. [↑](#footnote-ref-3)
4. ומתחילה נתקשה בדברי הרי"ף משום דסבר דמיירי בשכרכם עלי, עי' בבהגר"א ס"ק [↑](#footnote-ref-4)
5. עי' לעיל במש"כ רש"י שלא נתחייב כיון דדברים בעלמא הם. ולעיל מינה כתב דאומר להם תשכירו עצמכם לאחר וכתבנו דיל"ב דאי איכא הפסד חייב אף בדברים בעלמא אלא דהכא מיירי דליכא הפסד ולכן אין חייב בדברים בעלמא. מיהו לפי"ז משמע דאי הוי בדרך קנין חייב לשלם אף שמוצאים להשתכר, וצ"ל הטעם משום דאין יכול לחזור בו. אבל הרמב"ן נקט להדיא דאם מוצאים להשתכר אין צריך לשלם דאומר להם תשכירו עצמכם ולכן הוצרך לידחק ברש"י. [↑](#footnote-ref-5)
6. וסברת הג' אשר"י צ"ב, ואי נימא דמיירי רק בהתחילו במלאכה וכשיטת הקצוה"ח לדעת מהר"ם דדבר האבד הוא רק בהתחילו במלאכה א"ש דנתחייבו לעבוד לו ואין יכולים לחזור אלא אם אין לו הפסד עכשיו. אך ברא"ש בשם הראב"ד מבואר להדיא דהא דשוכר עליהן מיירי אף בלא התחילו במלאכה ולא משמע דהג' אשר"י חולק עליו וכן מבואר בראשונים דדבר האבד הוא אפי' בלא התחילו במלאכה כמש"כ הרמב"ן בלא הלכו שחייב מדין דבר האבד. ועוד דאי ההג' אשר"י מיירי רק בהתחילו במלאכה נמצא דלא פליג על הרמב"ן והרשב"א שהרי גם הם מודים דהתחילו במלאכה חייב אף שלא היה מוצא להשתכר דזהו פי' הלכו ובש"ך כתב דהג' אשר"י חולק על הרשב"א. וע"ע ברעק"א שבדבר האבד אין יכול לחזור בו. ומשמע שאף בלא קנין אין יכול לחזור בו כשחברו נפסד וכמש"כ הריטב"א דף ע"ג דנתחייב לו מדין ערב. ולפי"ז א"ש דאחר שנתחייב לו הרי הוא מפסיד את העיסקה ובכה"ג אין יכול לחזור בו. [↑](#footnote-ref-6)
7. ובאמת המחנ"א נקט בדעת הרמב"ן כהג' אשר"י והוא מדברי תלמידי הרשב"א בשם הרמב"ן שהובא בב"י, ולעיל נתקשינו דהרי לרמב"ן ע"כ דלא חשיב דבר האבד וכהרשב"א דמה"ט בלא הלכו פטור. ולהנ"ל נימא דמ"מ חייב משום תחילת מלאכה. מיהו לפי"ז בלא התחילו במלאכה יהיו פטורים ולהג' אשר"י בפשוטו חייבים אף שלא התחילו במלאכה מטעם דבר האבד כמבואר ברא"ש דדבר האבד חייב אף שלא התחילו במלאכה. ובמחנ"א כללם בשיטה אחת וצל"ע. שו"ר בחי' רמ"ש שדברי הרשב"א דלא חשיב דבר האבד אם מקודם לא היה מוצא פועלים זהו רק כדלא התחילו במלאכה אבל כשהתחילו חייבים ומדבריו נראה דחייבים משום דבר האבד וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
8. ומה שהשיג על בעה"מ דפי' דבלא התחילו במלאכה דין קבלן כשכיר יום, מבואר דנקט הראב"ד דהלכו לא חשיב תחילת מלאכה, אלא חייב רק מטעם פסידא משום גרמי או דבר האבד, וא"כ מש"כ בעה"מ קודם שהתחילו במלאכה קיימי גם על הלכו, וקמ"ל דאף בקבלן צריך לשלם מדינא דגרמי וע"ז השיג הראב"ד דליכא גרמי בקבלן. [↑](#footnote-ref-8)
9. ולפי"ז אף כשלא הוזלו פועלים ואם ירצה להשלים המלאכה יצטרך לשלם כמו שקצץ לראשונים , אבל הם אינם מוצאים להשתכר אלא בזול, צריך לשלם להם יותר כדי להשלים ההפסד שלהם. וכמו"כ להיפך כשבעה"ב מוצא לשכור בזול והם מוצאים להשתכר ביוקר אי"צ לשלם להם אלא מה שנפסדו ולא הכל חוץ ממה שעולה לו וכן משמע לשון הרמב"ן והריטב"א. וזה דלא כמו שמשמע מרש"י דכתב מלבד מה שצריך לו להוצאות בהשלמתה. ועי' חזו"א סי' כ"ג ל"ג שהוכיח כן מלשון הנמוק"י. [↑](#footnote-ref-9)
10. נראה לבאר דחיוב גרמי הוא כמש"כ הקצוה"ח וכן המחנ"א הל' גזילה סי' י"א שהוא גרמי דשבת, והיינו דע"י דבורו השבית הפועל מלעבוד וזה גופא מעשה ההיזק [וכאילו קלקל מכונה שעובדת וזהו חידושא דשבת דגופו שכביכול האדם יש בכוחו להפיק ממנו רווחים והפסידו, ובשבת דבהמתו לא נתחדש הך חיובא]. אבל פסידא דהוזלו פועלים שהוא שמחמתו לא השכיר עצמו בזמן הזול זהו מניעת ריוח בלבד. [↑](#footnote-ref-10)
11. ולפי"ז מבואר דהרא"ש ס"ל דאין חיוב דבר האבד בחזרת בעה"ב, וכן צידד הקצוה"ח ס"ק ב' בדעת מהר"ם בר"ב שהוכיח מסוגיין שבלא הלכו פטור דאין חיוב משום גרמי בכה"ג דהוי מבטל כיסו, וכתב הקצוה"ח דע"כ דפי' בבעה"ב שחזר בו מיירי שמתחילה היו מוצאים להשתכר ועכשיו אין מוצאים להשתכר ודלא כהראשונים, וא"כ מוכח שגם לא חשיב ליה דבר האבד [אמנם למאי דצידד שם דס"ל דחיוב דבר האבד הוא רק בתחילת מלאכה, זה לא שייך הכא]. ואמנם הנמוק"י והריטב"א הוכיחו דאיכא חיוב דבר האבד בבעה"ב מהא דבפועלים שחזרו בדבר האבד חייבים לשלם כנגד שכרן. אבל לדעת הרא"ש שרק בפועלים איכא חיוב דבר האבד יל"ב כמש"כ המהר"ם שי"ף להקשות על הנמוק"י דהא בפועלים גופייהו נמי אין חיוב דבר האבד לשלם מכיסם אלא רק משלם דשוכר עליהן או מטען אבל אי"צ לשלם וא"כ מנלן דבבעה"ב מתחייב לשלם מדין דבר האבד, [וכ"ש לרש"י בדף ע"ח דאף בדבר האבד בפועלים אין חייבים לשלם כלל מכיסם אלא רק מנכה משכרן, אכן הרא"ש ושא"ר לא ס"ל הכי]. ולדעת הרמב"ן והריטב"א תי' הקצוה"ח ס"ק ג' דמה שאין מתחייבים לשלם הוא משום דאף בדבר האבד אין מתחייב לשלם על ההפסדים אלא שזהו מעיקר חיובא דפועלים שבדבר האבד אין לו רשות לחזור בו וכ"כ הרעק"א שם, ולהכי בפועלים שוכר עליהן כדי שיקיימו עיקר שכירותם שנשתעבדו לעשות לו מלאכה, אבל לא נתחייבו לשלם, אבל בעה"ב שנתחייב לשלם עבור מה שהפועל מעמיד עצמו לעבודה, ממילא בדבר האבד אין לו רשות לחזור בו כל שהפועל מוכן מצידו להעמיד לו המלאכה וצריך לשלם לו שכרו שקצץ לו. [↑](#footnote-ref-11)
12. ועוד דאי נימא דבפועל מודו דחל קנין ורק מקרא דעבדי הם נלמד דחוזר בו, א"כ להצד דר"ד פליג גם בפועל דלית ליה קרא דעבדי הם נמצא דפליגי רבנן ור"ד בתרתי, דבקבלן פליגי אי חל קנין ובפועל פליגי אי ילפינן מקרא וזה אינו במשמע כלל. ושו"ר שהאחרונים תי' קושית רעק"א על הרא"ש דיש לחלק בין פועל לקבלן ואף לר"ד, דמש"כ הרא,ש דהתחלת מלאכה קונה הוא רק בפועל אבל בקבלן לא קונה ולכך פליגי רבנן ור"ד אי ידו על התחתונה אף שלא קנה או לא. עי' יתרון האור וכן צידד בחקרי לב. [↑](#footnote-ref-12)
13. וכן הוא פשטות הגמ' שם דמקשינן בהא דיד פועל כיד בעה"ב מהא דרב דפועל יכול לחזור בו. ומשמע דלר"ד דלית ליה דרב [לל"ק בגמ'] אין יכול לחזור בו, אמנם התוס' שם פי' דקושית הגמ' מדרב היא מהא דידו על העליונה. ומבואר דלר"ד גם להו"א א"ש דידו כיד בעה"ב, ואף שמודה דיכול לחזור בו וצ"ב. וע"כ חזינן דאף שגם לר"ד יכול לחזור בו מ"מ אין זה זכות חזרה כמו לרבנן, וי"ל דלרבנן יכול לחזור בו לגמרי אבל לר"ד יכול לחזור בו רק לענין שאי"צ לעבוד בעצמו אבל ידו עה"ת כלומר דצריך לדאוג שתיעשה המלאכה לבעה"ב ואף שאין מחויב לשלם מכיסו אבל מלאכתו משועבדת לבעה"ב שממנה ימצא עבודה. ומשו"ה לר"ד שפיר איכל"מ דידו כיד בעה"ב שאף כשחוזר בו הוא אחראי להעמיד המלאכה לבעה"ב אלא שאי"צ לעבוד בעצמו. [↑](#footnote-ref-13)
14. מיהו ממש"כ רש"י שם שאומרים לו למצוא אחרים משמע דיש פועלים לשכור ואפי"ה אם היה קנין אין יכולים לומר כן, ועי' רש"ש שם, אולם הרמב"ן שם פי' דברי רש"י באו"א, וצ"ע. [וגם מש"כ דרש"י מיירי רק לענין בעה"ב קצ"ע שרש"י שם קאי גם לגבי חזרת פועלים, וצ"ל דמש"כ דדברים בעלמא נינהו קאי רק על חזרת בעה"ב ודוחק]. [↑](#footnote-ref-14)
15. מש"כ דגם בכרסמוה נמלים חייב אין כוונתו משום שאין יכול להעמיד להם מלאכה, דברמב"ן והנמוק"י כאן מבואר בשם הראב"ד דאף בקבלן חייב בכה"ג שקרסמוה נמלים אף דהתם פי' דרווחא דידהו שנחשב שהם עשו, אלא כוונתו שהנמלים רק קצצו את הקמה ונעשתה המלאכה על ידם. [↑](#footnote-ref-15)
16. ובדברי חיים שם ביאר עפ"י הנ"ל דמלבד החיוב משום גרמי יש לחייב משום תחילת מלאכה ולזה הוסיף רש"י דהו"ל לאסוקי אדעתייהו שמא ימצאו שדה לחה ולכן אין נחשב תחילת מלאכה. אבל מש"כ רש"י דמזלייהו גרם הוא דלהכי אין לחייבו משום גרמי דלא ברי הזיקא ולא נתברר לי כוונתו בזה מה זה שייך למזלייהו גרם ובפשטות זהו טעם דאין האונס מחמתו ולכן לא נתחייב משום התחלת מלאכה. [↑](#footnote-ref-16)
17. והנה הרעק"א דף ע"ט כתב דבאתי מיטרא חשיב פשיעה דידהו דשכיח שירדו גשמים והו"ל להתנות. וראיתי בכתבי הגרר"ש להעיר שמהתוס' כאן משמע דאונס הוא שמבואר דאי גרסינן אתי מיטרא ביום אי"צ לאוקמי בסיירא לארעא דאף בלא סיירא לארעא הוי פסידא דפועלים, והיינו משום דבעה"ב לא פשע במה שלא אמר להם שלא ילכו שהרי מתחילת היום לא היה גשם ושניהם אנוסים. ואי שכיח מטר והו"ל להתנות אכתי פשיעה דידיה היא דכיון שלא סיירא לארעא הם לא ידעו דא"א להשקות אם ירדו גשמים והוא היה לו להתנות משא"כ בסיירא לארעא דאינהו הוי להו להתנות וע"כ דלא שכיח מיטרא ולא הוי להו להתנות וצל"ע. [↑](#footnote-ref-17)
18. מיהו לכאורה להרשב"א אי"צ לזה שהרי גם בפועל כתב כן בתשובה שבב"י סו"ס של"ה דכשמת השוכר משלם כל שכרו דומיא דספינה, ונתבאר דע"כ דס"ל שגם בספינה משלם כל שכרו כשנאנס בעה"ב השוכר וכפשטא דגמ' ודלא כריב"ן דפי' רק משום שהפסיד הספינה. וכן נראה בדרכ"מ שציין בדין שכירות בית לרשב"א שבב"י בדין שכירות פועל. וצ"ע מהרמ"א בשו"ע שהביאו אף דבסי' שי"א ס"ל כתוס', וצ"ל דלהלכה ס"ל דרק בשכירות בתים הוי ממכר ליומא ודלא כהרשב"א. ועי' להלן. [↑](#footnote-ref-18)
19. מש"כ אם לא ישאר בו היינו אם העיכוב לא ישאר מחמת הפועל, כ"נ מהתרוה"ד סו"ס שכ"ט, וכנראה כוונתם שהאונס רק מחמת הפועל שאז אי"צ לשלם לו ואף אם נתן יטול אבל כשגם השוכר אינו עומד בתנאו אף שגם הפועל אינו מקיים תנאו שהרי אבדה ספינתו מ"מ נוטל שכרו לכן ביין זה שהאונס מחמת השוכר צריך להחזיר השכר. ולמסקנא שגם ביין זה וספינה זו לא יטול אף שהאונס גם מחמת הפועל שספינתו טבעה י"ל דמטעם אחר הוא. [↑](#footnote-ref-19)
20. ובאינו רגיל לחלות הביא שם מחלוקת דלפי' א' חייב כל שכרו דדמי לאתא נהרא דפסידא דבעה"ב בכל גוני כיון דהוא יודע טפי מנהג שדהו וה"נ אביו יודע בו יותר מאחר, ולרבינו יואל והר"מ כיון שאינו רגיל לחלות הוי פסידא דמלמד דומיא דאתא מיטרא דפטור, ומשום דלא פשע דלא ידע יותר מהפועל. וצ"ב דהא כתב דבעה"ב רגיל טפי מאחר, [וכבר נתקשינו לעיל במה נחלקו]. ואמנם לרבינו יואל גופיה י"ל דטעמא משום דאין יכול לומר תן לי בנך ואלמדנו אך לא דמי לאתא מיטרא. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
21. ואף שמהר"ם כתב שם דהו"ל להתנות הא גופא קשיא דכיון שכבר קנה אמאי המלמד צריך להתנות. ועוד א"כ גם בחלה המלמד הוי ליה להתנות וכשלא התנה הפסיד. [↑](#footnote-ref-21)
22. והנה שם בגמ' אמרו דבית שנתנגע אומר לו הש"ל נתצו [הכהן] חייב להעמיד לו בית. והתוס' נתקשו דאף בלא נתצו הרי אסור לדור בבית והוי כמתה או נשברה ותי' דמיירי בבית זה וכיון דהוא בעין אינו חייב להעמיד לו בית אחר ומ"מ הוא הפסיד שכרו, ועל זה הביאו את דברי רש"י כאן דיחזיר שכרו. וצ"ע טובא דהרי לרש"י אף במתה דחייב להעמיד לו חמור היינו רק לענין שמפסיד השכר אבל אין חיוב להעמיד לו חמור וא"כ ה"ה בנתצו, וקודם שניתצו אף לא יפסיד שכרו. וצ"ע. ושו"ר שכעי"ז הקשה בבי"מ בחי' שם ופירש דכשניתצו כיון דמזליה דמשכיר גרם כמש"כ רש"י שנתנגע מחמת עוונותיו חשיב כאילו הוא נתצו בידים, דבזה חייב להעמיד אחר. והיינו דבאמת בנתנגע חשיב כמתה דמתני' דאין אומר לו הרש"ל כיון דאין יכול להשתמש בו ולכן חייב להעמיד לו אחר אלא דהיינו רק שמפסיד שכרו אבל לא נתחייב להעמיד חמור אחר אלא דבניתצו חשיב כניתצו בידים ובזה חייב להעמיד לו אחר ואף בחמור זה כמש"כ הבי"מ בשם הפוסקים. ועצ"ע דגם בלא נתצו נימא דמזליה גרם וחשיב כאילו הוא אסרו בהנאה ומה לי שעדיין הבית קיים. ומש"כ התוס' שם כיון שהוא בעין צ"ב. עוד עי' בבי"מ דנתקשה בלא ניתצו אמאי מפסיד שכרו הרי בית שנפל חייב לשלם על מה שכבר השתמש בו אע"פ שלא נשתמש כל הזמן, והבי"מ צידד דכוונת התוס' דמפסיד שכרו של העתיד ולפי"ז משמע שזה גם כוונת רש"י בסוגיין. ואולי י"ל דכמו שבנתצו חשיב שהוא עצמו הזיקו ה"נ קודם שנתצו כנ"ל אלא דלא הוי היזק הניכר ולכן אין חייב להעמיד בית אחר אבל מ"מ כיון דמחמתו הוא מפסיד שכרו וגרע מבית שנפל דאינו בגרמתו, ומה שהשוו התוס' זה למתה היינו דחזינן דהיכי שאינו עומד בהסכם מפסיד שכרו גם על מה שעבר. עוד יתכן שהתוס' פי' דברי רש"י כהב"ח דמחזיר שכרו היינו כשאין בדמיה לשכור ויחזיר שכרו היינו העתיד כדפי' הבי"מ בתוס'. אך לפי"ז צ"ב מה הוצרכו להוכיח מרש"י הרי מפורש בגמ' דבחמור זה כשאין בדמיה לשכור אינו משלם אלא על חצי הדרך. [↑](#footnote-ref-22)
23. ולפי"ז צ"ל דאין השוכר יכול לחזור בו, משא"כ בחמור זה אף אם יעמיד חמור אחר יוכל השוכר לחזור בו כיון שלא חל העיסקה אלא בחמור זה. מיהו צ"ע דגם בחמור סתם אי נקטינן כהרמב"ן דלא חל חיוב גמור אמאי לא יוכל השוכר לחזור בו, וא"כ הדר תקשי מאי נפ"מ בין חמור זה לחמור סתם [ויל"ע עוד מדינא דספינה זו ויין זה וצל"ע בראשונים ובפוסקים ועי' מש"כ בסוגיא דספינה שפרקה אם מנכה לו כפועל בטל]. [↑](#footnote-ref-23)
24. וכנראה דצ"ל דלענין זה נחשב דעמד בתנאו כיון שהחמור קיים ולא חשיב שמבטל ההסכם אלא במתה ואמנם זהו רק לענין תביעת החצי שהלך אבל מ"מ סו"ס נתחייב באחריות להעמיד חמור שיוכל לילך בו וזה אינו מקיים כשאין יכול השוכר להשתמש בה כלל. [↑](#footnote-ref-24)
25. וזה א"ש אם הוא רק חיוב אחריות אבל אם הפי' דזהו גופא הקנין שזכה בחמור להוציא ממנו שימושים ויכול למוכרו להוציא השימוש א"כ מאי איכפ"ל דלא עומד לזה. ובאמת גם מתוס' דפי' כן בבית מוכרח כן ועי'. [↑](#footnote-ref-25)
26. שוב שמעתי דאין ראייתם ממה שהוצרך רש"י לפרש מזלו גרם אלא מה"ט גופא דכתב רש"י דמזלו גרם הוא סיבה גם שישלם כל שכרו, דחשיב שהעמיד לו הבית ומזלו גרם והיינו דנסתחפה שדהו. והחולקים בדעת רש"י ס"ל דלא אמרינן מזלו גרם אלא לענין דאין חייב להעמיד לו בית אחר. [↑](#footnote-ref-26)
27. והיה אפש"ל דדינא דמתני' דקטן לא יעשנו גדול מיירי אף קודם שנפל ולפי"ז בית דכוותיה רשאי להעמיד לו אולם להס"ד דמיירי מתני' בבית זה א"א לפרש כן וע"כ דמיירי לאחר שנפל ודוחק לומר דלמסקנא מפרשינן מתני' באו"א. [↑](#footnote-ref-27)
28. וזה כעין מה שנתבאר לעיל לדעת הריטב"א דמכלל חיוב בית סתם הוא דנתחייב להעמיד לו בית כהבית שהקנהו אלא דהתם איכל"מ שהוא כתוספת מלבד החיוב להעמיד בית כל שהוא אבל להב"י צ"ל שבחזקה זהו כל החיוב. וצ"ת. [↑](#footnote-ref-28)
29. וילה"ק דהרי לכאורה כל מה שאין השוכר יכול להשכירה לאחר הוא משום דאין רוצה שיהא ביד אחר אבל כשהמשכיר גילה דעתו דניחא ליה להשכירה לאחר הרי מגיע השכירות לשוכר, ומזה משמע דפליג על עיקר דינא דהרמב"ם וס"ל דאין לשוכר כח להשכירה לאחרים אלא הזכות להשכירה היא של המשכיר. מיהו לפי"ז כ"ש דכשלא שילם לו עדיין דקנין השוכר גרוע טפי דאין יכול להשכיר ודלא כהאנשי שם שבכה"ג יכול להשכיר לאחרים. ולפי"ז מש"כ הסמ"ע דבכה"ג המשכיר מנכה השכירות מהשוכר אין זה משום דמשכירו במקומו אלא על דרך הדרכי משה דבכה"ג אין מגיע לו שכר שיכול לחזור בו מהשכירות כיון דאין המשכיר מפסיד השכר משא"כ כשכבר שילם כבר זכה בו המשכיר. וצל"ע. [↑](#footnote-ref-29)
30. וכנראה צ"ל דשעבוד ליקח בדמיה אינו מעצם הקנין אלא הוא רק שעבוד להעמיד השכירות ואם עצם השכירות היא רק לגבי חמור זה ואין יכול לשנותו, ה"נ אף שנשתעבד המשכיר מ"מ השוכר יכול לומר שאינו חפץ בחמור אחר, ועצ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
31. כ"מ מבהגר"א ס"ק ג' שמש"כ הרא"ש ומכאן ואילך ישלם השוכר ללוקח היינו אם רצה הלוקח להניחו בו. והיינו דמיירי לאחר זמן השכירות שיכול להוציאו אלא שאם ירצה להניחו בבית ישלם לו השכירות. והעירו דבבהגר"א סק"ז כתב שגם בתוך הזמן הלוקח תובע השכירות מהמוכר ומבואר דקנה מיד אלא שאין יכול להוציא את השוכר. שוב נראה דגם בס"ק ג' ס"ח הכי אלא דשכירות זו אין נוטל מהשוכר אלא מבעה"ב. [↑](#footnote-ref-31)
32. ובבימ"ד העירו דלתי' א' ג"כ יקשה קושית התוס' ולכן פי' דכוונת הגר"א למש"כ תוס' דלא מתרצא הגמ' באיזהו נשך, ולדידי צ"ע דאכתי איכל"מ שגם חילוק זה נכון אלא דלענין משכנתא עדיין בעינן לתי' קמא. וצ"ע. והחברותא אמר דכל הקושיא היה רק אם במשכנתא אין יכול להקדיש משום שמשועבד לגוף החוב אבל לתי' א' ל"ק דהא דאינו מקדיש הוא משום דמלוה אוכל פירות דלהכי השוו התוס' ד"ז לשכירות משא"כ באפותיקי. עוד י"ל דכוונת הגר"א לקושית התוס' מהתוספתא ובעינן לחלק בין הקדים שכרו או לא וצל"ע היטיב בסו"ד התוס'. [↑](#footnote-ref-32)
33. עי' ריטב"א נדרים נ"ו א' בשם הרמב"ן שהמוכר בית בבתי מראהו בית נפול שאומר לו שזהו הבית שקנה אבל בשכירות אין מראהו נפול, דכיון דלא זכה בגופא דארעא אלא דירה בלחוד הוא דאית ליה כי אגר בית סתם לאו גופא דביתא אגר אלא דירה וכדאמרינן בשוכר חמור סתם דחיב להעמיד לו חמור. ולכאורה מבואר דשכירות אינה קנין. אכן ל"ק דהתם מיירי בבית סתם ובזה שאני עיקר השכירות כמבואר ברמב"ן ב"מ ע"ח וכן בכתובות נ"ט דבחמור סתם אף שהעמיד לו חמור לא הקנה לו אף את החמור העמיד לו ויכול המשכיר להקדיש. [↑](#footnote-ref-33)
34. [ובאמת קשה דהגמ' שם לא הוכיחה דשכירות לא קניא מהרישא דבישראל השוכר מאכילה בתרומה, ועי"ש בתוס' דמיירי שמזונותיה על המשכיר ועי' מהרש"א שבכה"ג גרע קנינו של שוכר ועי' בריטב"א שם]. [↑](#footnote-ref-34)