27. לא ניתנו עצים אלא להסקה ושפוד שצלו בו בשר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

כ"ו אדר ע"ב

**בדין לא ניתנו עצים אלא להסקה**

**א]פסק הלכה בלא ניתנו עצים אלא להסקה**

**ב]בביאור הדין דלא ניתנו עצים אלא להסקה**

**ג]בהא דאפשר לתת עצים להסקה למאכל בהמה**

**ד]בביאור דברי הרשב"א בקושיתו מאפר חם**

**ה]בסוגית הגמ' ח. אפר כירה מוכן לוודאי ואינו מוכן לספק**

**ו]בסוגיא דשפוד שצלו בו בשר ביצה כ"ח:**

**ז]האם לאכילה איכא מושג שמוכן לדבר אחד אינו מוכן לכל**

**פסק הלכה בלא ניתנו עצים אלא להסקה**

א]גרסינן ביצה ל"ג. תנו רבנן אין סומכין את הקדירה בבקעת וכן הדלת לפי שלא ניתנו עצים אלא להסקה ור"ש מתיר ואין מנהיגין את הבהמה במקל ביו"ט וראב"ש מתיר לימא ראב"ש כאבוה ס"ל דלית ליה מוקצה בהא אפילו ר"ש מודה משום דמחזי כמאן דאזיל לחינגא ע"כ ומבואר דלהשתמש אם עצים לשימוש אחר תליא במחלוקת ר"י ור"ש ובגמ' בהמשך לענין לקחת עץ לצלות בו ר"נ אסר ור"ש שרי והגמ' אומרת שברטיבא וודאי אסור וביבישתא מחלוקת האם אומרים מה לי לצלות בו מה לי לצלות בגחלתו ולשון שני הגמ' אומרת שביבישתא וודאי מותר מצד מה לי לצלות בו מה לי לצלות בגחלתו ורק נחלקו ברטיבתא ומאן דאסר כיון שזה לא חזי להסקה ומאן דשרי סבר שחזו להיסק גדול עכת"ד הגמ'

והנה בפשוטו מבואר בגמ' חידוש גדול שיש דבר שהוא מוכן לשימוש אחד ובכל אופן אינו מוכן לשימוש אחר והקשו הראשונים שהגמ' שבת קכ"ד. שואלת שכיון שזה מוכן זה מוכן להכל והגמ' עונה שזה ב"ש שגוזרים יו"ט אטו שבת ונאמרו בזה שני ביאורים בראשונים שיטת רוב הראשונים שזה מחלוקת הסוגיות ושקי"ל כמו הסוגיא כאן שיש מושג שלא ניתנו עצים אלא להסקה וכדלקמן אמנם שיטת ר"ת שבאמת גם הסוגיא כאן סוברת שכל טעם האיסור מצד גזירה יו"ט אטו שבת ובגלל זה אין סומכין את הקדירה בקעת וכן כל נידון הסוגיא מצד גדרי הגזירה של יו"ט אטו שבת ובמסקנת הסוגיא הגמ' אומרת שיבישתא שריא ורטיבתא אסורה ע"ש שזה גם אליבא דר"ש ובטעם האיסור בגירסתינו ברא"ש מבואר שהכוונה שכה"ג שזה לא ראוי להסקה גוזרים יו"ט אטו שבת אמנם בתוס' בסוגין וכן הגיה הגר"א בדברי הרא"ש וכן מפורש בתוס"ר בשבת קכ"ד. שהכונה שרטיבתא זה מוקצה כיון שזה לא שכיח שמשתמשים להיסק גדול וזה לא נותן לזה תורת הכנה ולכן זה מוקצה וכן ביאר התוס' רי"ד בסוגין והנה רש"י גם ביאר שלכן רטיבתא אסורה אלא שכתב שזה רק לפי ר' יהודה אבל למאי דקי"ל כר"ש זה וודאי לא כך אמנם כל הראשונים כתבו שלא יתכן דמה דהגמ' סותמת ואומרת והילכתא וזה לא יהיה להלכה ולכן ביארו או שזה ראיה דקי"ל כר"י או כנ"ל שכאן זה מוקצה גם לר"ש

ואיכא נפק"מ לדינא האם אפשר לסמוך הדלת בבקעת יבישה דלדעת רוב הראשונים כיון שקי"ל כר"י זה אסור אמנם לדעת ר"ת וסיעתו מותר עוד איכא נפק"מ ברטיבתא האם מותר להסיק בזה היסק גדול דלדעת ר"ת וסיעתו אסור אמנם לדעת הראשונים שהגמ' כר"י א"כ זה רק סברא שלא אומרים מה לי לצלות בו מה לי לצלות בגחלתו אמנם וודאי שזה עומד להיסק וזה לא מוקצה [זולת הבעל המאור שנקט כרש"י שלר"י זה מוקצה גמור כמו שתוס' ביארו אליבא דר"ש] ועיין שו"ע תק"ב ס"ג שפסק שאין סומכין את הקדירה בקעת והרמ"א כתב שלהסיק מותר אפילו ברטיבתא ובמ"ב כתב שבשעת הדחק אפשר לסמוך הקדירה ביבישתא דהינו כדעת תוס' וצ"ע שהרי לשיטתם יוצא חומרא דרטיבתא זה מוקצה ובזה המ"ב הקיל ולכאורא בדבר שיש בו צד חומרא וקולא לא שייך להקל בשניהם וצע"ג

אמנם צ"ע עוד דכיון דהרמ"א פסק שאין מוקצה ביו"ט א"כ בהכרח לבאר כר"ת שכוונת הגמ' שברטיבתא זה מוקצה בעצם או שגוזרים יו"ט אטו שבת ואיך כתב להקל כשיטת הר"ן שרטיבתא מותר לצלות בו ולכאורא בהכרח שסבר כדעת הראב"ד שיש לבאר שסברת הגמ' שלא ניתנו עצים אלא להסקה זה לא תלוי בר"י ור"ש וכדלקמן וכן דעת המג"א תק"א והחזו"א מ"ג ג' ולפ"ז אסור לסמוך הקדירה בבקעת יבישה ועיין חזו"א שכתב כן להלכה ושאין להקל לסמוך בבקעת יבישה ולנ"ל למה דהרמ"א הקיל כהר"ן בהכרח זה כך וצ"ע בזה

**בביאור הדין דלא ניתנו עצים אלא להסקה**

ב]והנה בעיקר הסברא המבוארת בגמ' שלא ניתנו עצים אלא להסקה ושלכן אסור לסמוך הקדירה בבקעת צ"ב מה הסברא בזה הרי כיון שזה מוכן לשימוש א"כ זה אינו מוקצה והרי מאכל אדם מותר להאכיל לבהמה ובעלמא כל דבר שהוא לא מוקצה מותר לעשות עמו מה שרוצה וכמבואר בגמ' שמסיקים בכלים אפילו שסתם כלי אינו מוכן להסקה ובאמת שזה טענת הגמ' בשבת ולדעת ר"ת זה גם סברת סוגין אלא שהרי הגמ' בתחילה אומרת שראב"ש ס"ל כאבוה דלית ליה מוקצה ומבואר שהנידון של אין סומכין תלוי בר"י ור"ש ולדעת ר"ת אין לזה שום ענין אלא אם גוזרים יו"ט אטו שבת וצ"ע ונאמרו כמה ביאורים ברבותינו הראשונים וכדלקמן

א.הראב"ד כתב שדבר שהכנתו להסקה אין לזה שם כלי וז"ל לפי שאין עליהם תורת כלי ולא ניתנו עצים אלא להסקה והרי הם כאבנים עכ"ל ולכאורא כוונתו שהרי בעיקר תקנת מוקצה דעצים ואבנים שאין להם תואר אוכל או כלי הוי מוקצה וממילא דבר שעומד לשימוש של הסקה אין לו תורת כלי ולכן הוי מוקצה ובפשוטו מבואר מכאן דגם דבר שעומד לשימוש ויש לו הכנה אבל כל שאין לו תורת כלי הוא מוקצה וכסברת האגלי טל [טוחן סק"מ] והקה"י [ביצה סימן ד'] אמנם אין זה מוכרח דיתכן דשימוש של הסקה רגילים לעשות מעצים שאינם מוכנים לשימוש ולוקחים ממה שמוצאים ולכן ההכנה לשימוש לא מוגדרת כצורת הכנה וזה נשאר כדבר שאינו מוכן לשימוש והנה הראב"ד נקט שזה לא תלוי בר"י ור"ש באמת ולכן נקט שגם אם קי"ל שאין מוקצה זה יהיה אסור אמנם ברשב"א מבואר שנקט שזה תלוי בר"י ור"ש וכפשטות הסוגיא ולכן הוכיח מסוגין שכך קי"ל להלכה ומבואר כאן חידוש גדול דגם דבר שלא הנידון מצד ההקצאה של הדבר אלא מצד האם זה מוכן לשימוש או לא זה תלוי בר"י ור"ש ובעיקר הדבר לכאורא כן מבואר משיטת רש"י בסוגין שרטיבתא הוי מוקצה גמור כי אין לו שימוש וזה תלוי בר"י ור"ש וכמדומה שלא מצאנו כדבר זה בכל סוגית מוקצה

והנה לפ"ז מבואר בדברי הרשב"א דגם מה שמותר לקחת להסקה זה היתר מיוחד לצורך אוכל נפש שרבנן התירו אבל מצד עיקר תקנת מוקצה זה צריך להיות אסור

ב.עיין בעל המאור שכתב וז"ל הלכך עצים כיון שאין עליהם תורת כלי לא הוכנו אלא להסקה עכ"ל ועיין ר"ן שכתב פ' שכיון שהן מיוחדין אלא להסקה בלבד אין תורת כלי עליהן יש להם דין מוקצה לגבי שאר מלאכות ומיהו בדבר דאיכא תורת כלי עליו שרי לאשתמושי ביה אפילו למלאכה שאינה מיוחד לה דהא מסיקים בכלים אע"פ שאין מיוחדים להסקה וכו' עכ"ל וכן הוא לשון הרא"ה והנה מבואר בדבריהם דבדבר שיש לו תורת כלי לא שיך כזה מושג שזה מוכן לדבר אחד וזה לא מוכן לדבר אחר ורק בדבר שאין לו תורת כלי והנה פשטות לשונם משמע שהכונה שלגבי שאר שימושים אין לזה תורת כלי והוי מוקצה דהינו שנתחדש שכל התורת כלי שלו לגבי שימוש מסוים ולגבי שאר דברים זה נשאר כעצים ואבנים וכמו שביאר הרמב"ן במלחמות בשבת קכ"ה: לענין אבן שיחדוהו לישיבה שאסור לטלטלה לצורך גו"מ שזה נשאר מוקצה חוץ מלדבר שיחדו ולפ"ז גם לצורך גו"מ יהיה אסור לטלטלו ועיין בזה לקמן

אמנם היה מקום לבאר שזה וודאי כיון שזה עומד לשימוש אין לזה תורת מוקצה כלל רק שזה מוכן לשימוש אחד ולא לשאר שימושים ולכן אסור להשתמש בו שאר שימושים כיון שלגבי שאר שימושים אין לו הכנה ולפ"ז לטלטלו וודאי שיהיה מותר כיון שאין לו תורת עצים ואבנים אם לא שנחדש שכל דבר שיש לו חוסר הכנה לדבר מסוים אסור לטלטלו ובפשוטו וודאי אינו כן דזה לא גרע מחזי לכהנים וכדו' והנה ביאור זה לא יתכן אלא אם נימא דאיכא איסור השתמשות במוקצה אבל אם כל האיסור מצד שזה עוד סוג טלטול א"כ לא שייך לומר חלוקה זו [ויבואר בס"ד במקום אחר] ועיין שיטה לר"ן שבת קכ"ד שכתב וז"ל לפי שכל דבר שהוא מיוחד לתשמיש אחד ואין דרכו להשתמש בו לתשמיש אחר אפילו שניהם של היתר אסור משום מוקצה שכבר הקצהו מדעת לתשמיש זה ולא לאחר וכו' ומיהו בבקעת הוא דאסרינן לה משום דסתם עצים להסקה ומיוחדים לכך וליכא תורת כלי עליה כדאמרינן הכא ומשום הכי אסר לה יחוד אע"פ שמלאכתו להיתר הא בכל שיש תורת כלי עליו ומלאכתו להיתר אין יחוד אוסר אותו לעולם עכ"ל ופשטות לשונו שיש כאן רק הקצאה משימוש אחר ולא שזה נשאר כדבר שאינו כלי לענין שאר דברים ולפ"ז לכאורא וודאי שלא יהיה בזה איסור טלטול מחמה לצל ורק שלהשתמש בו שימוש אחר יהיה אסור ולפ"ז מבואר דאיכא איסור השתמשות במוקצה וצ"ב הסברא למה בדבר שיש לו תורת כלי זה לא שייך

ג.אמנם עיין רמב"ן במלחמות שם שכתב שוודאי שיש לזה תורת כלי כיון שזה מוכן לשימוש של הסקה ומה חיסרון בדבר זה אלא שחידש שגם דבר שיש לו תורת כלי אם הוא מוכן רק לדבר אחד ולא לשאר דברים אסור להשתמש בו בשאר דברים ודימה דבר זה למטה שיחדה למעות דלר"י היא מוקצה וכוונתו ששם הרי יש לזה תורת כלי ואין בזה הקצאה חיובית משאר דברים רק שלמעשה זה עומד רק לשימוש אחד ומכח זה זה נהיה מוקצה ה"ה כאן לא חל על זה הכנה אלא לדבר שהוא עומד ולכאורא כאן וודאי שאין הגדר שלשאר שימושים אין לזה תורת כלי וכמו שדימה למטה שיחדה למעות דלכאורא בכלי גמור שיהיה מוכן לדבר אחד ולא לדבר אחר קשה לומר שלענין דבר אחר אין לו שם כלי אלא שזה הלכה כנ"ל שאסור להשתמש בו דבר אחר כי אין לו הכנה אלא לשימוש זה ולא לאחר ובפשוטו לפ"ז וודאי שיהיה מותר לטלטלו מחמה לצל או לצורך גו"מ כיון שזה לא עצים ואבנים ואין זה דומה למה שכתב הרמב"ן במלחמות שבת קכ"ה לענין יחוד אבנים למטרה מסוימת שלשאר דברים אסור לטלטלם אפילו לצגו"מ דשם לגבי שאר דברים זה נשאר עצים ואבנים אבל כאן הרי זה דבר שמוכן לשימוש מצד עצמו וזה לא שייך וז"ב

אלא שצ"ע שלכאורא הרמב"ן סותר עצמו דשם בסוגיא דמטה שיחדה למעות ביאר שאין לזה תורת כלי וודאי שאסור לטלטל לצורך מקומו אמנם הביאור פשוט דשם שזה לא מוכן לכלום ממילא זה מאבד שם כלי משא"כ כאן שזה מוכן לשימוש אחד זה לא מאבד תורת כלי וע"ש שהארכנו בזה

[והנה ידוע לדון במוקצה מחמת חסרון כיס שעומד לשימוש אחד בשבת של היתר האם יש לו דין מוקצה לענין להשתמש שאר שימושים ונפק"מ בסכין של מילה ובפשוטו זה תלוי בנ"ל דברמב"ן מבואר שגם בכלי שייך כזה מושג שזה מוכן לדבר אחד ולא מוכן לדבר אחר ובשאר הראשונים מבואר שאין כזה מושג אמנם יתכן שכל מחלוקתם כאן שזה לא בגדר הקצאה משאר שימושים אלא שזה בגדר חסרון הכנה ולכן הרי זה תלוי בר"י ור"ש אבל עד כמה שיהיה הקצאה משאר שימושים יתכן שכולם מודים שזה חיסרון ועיין רא"ה י"א. שכתב שחס"כ זה רק דבר שמלאכתו לאיסור]

**בהא דאפשר לתת עצים להסקה למאכל בהמה**

ג]והנה מבואר בסוגין דרטיבתא אסור לקחת בו עץ לצלות ולא אומרים שכיון שזה חזיא להיסק גדול זה מותר ועיין בעל המאור שהקשה דהרי הגמ' לעיל כ"א: שואלת הני סופלי לחיותא הכי שדינן והגמ' אומרת חזו להסקה ושואלת רטיבתא מאי איכא למימר ועונה חזו להיסק גדול הרי מבואר שזה חזי להסקה ואינו מוקצה וכתב שהגמ' שם דלא כהילכתא דהינו שהוא נקט כדעת רש"י ור"ת שכוונת סוגין שזה מוקצה גם להסקה אמנם עיין רמב"ן שכתב שוודאי שזה חזי להסקה ולזה זה עומד רק שהרי לא ניתנו עצים אלא להסקה ורק שלצלות בו מותר מצד דמה לי לצלות בו מה לי לצלות בגחלתו דהינו שזה בכלל אותו היתר ובזה ברטיבתא שזה רק ראוי להיסק גדול לא שייך הסברא מה לי לצלות בו דהרי בו לבד לא שייך

והנה יש לדון בנותן לבהמתו לפניה לאכול האם חשיב מעשה השתמשות כיון שמטלטל כדי שתאכל או שזה רק נידון של מעשה טלטול ואם נימא שזה רק נחשב כמעשה טלטול א"כ למה דנתבאר לעיל בדעת הרמב"ן שוודאי שאין לזה שם עצים ואבנים א"כ מצד עצם הטלטול אין כאן איסור וכל האיסור מצד שמשתמש א"כ כאן שהבהמה אוכלת מעצמה ולא עושה מעשה השתמשות אין בזה איסור

וכמדומה דהדברים מבוארים ברא"ה דהנה הוא הקשה בתחילת הסוגיא באמת איך מותר לתת לבהמה הרי כמו שאסור לסמוך בקעת בדלת כך שיאסור לתת לבהמה וכתב וז"ל ולא כסופלי לחיותא דשרינן לעיל משום דחזו להסקה דהתם חזו לבהמה וחזו להסקה וכיון שכן אפילו למאן דלית ליה נפש בהמה למימר דחזו כוליה יומא לבהמה מותר משום דחזי להסקה עכ"ל וראיתי לבאר כוונתו דהרי הוא ס"ל לעיל כ"א: כדעת הבעל המאור שכוונת הגמ' שלריסה"ג מאכל בהמה הוא מוקצה ביו"ט דהינו שהכנה למאכל בהמה זה כמו שאין לו הכנה ולכן כתב שכאן שיש לדבר כבר הכנה לשימוש רק שלשאר דברים זה לא מוכן בזה כיון שהרי במציאות זה מוכן לבהמה לכן חשיב שיש לזה תורת הכנה משא"כ לענין לסמוך הדלת שזה לא מוכן לזה כלל אמנם ישוב זה לא שייך לשאר הראשונים שס"ל בסוגיא שם שוודאי שמאכל בהמה זה לא מוקצה

וע"ש בהמשך דבריו שהקשה על הגמ' שרטיבתא אסור לצלות בו דבזה אין הסברא דמה לי וכו' א"כ למה מבואר בגמ' לעיל דמותר להאכיל לבהמה וכתב וז"ל ול"ד הא למה דשרינן לעיל סופלי לחיותא משום דחזי להיסק גדול דהתם לענין להתיר לטלטלם וכיון דחזי להיסק בשום ענין ש"ד דמותר לטלטלן וכיון דשרי לטלטלן מותר לו ג"כ ליתן לבהמה דעומדין הן ג"כ למאכל בהמה כדפי' לעיל אבל כאן לענין להשתמש בו בגופו דאתי למישרי משום מה לי לצלות וכו' ל"ל אלא בשראוי בפני עצמו עכ"ל ומבואר מדבריו שכתב שאם מצד עצם הטלטול בזה כיון שזה ראוי להסקה מותר לטלטל אלא שעדין דן שלטלטל במטרה לתת לבהמה יאסר דהינו שנקט שזה מעשה השתמשות ובזה כתב שכאן כיון שזה ראוי ועומד לבהמה רק שס"ל לעיל שמאכל בהמה הוא מוקצה ביו"ט דהינו דההכנה לבהמה לא נותן לזה תורת הכנה בזה כתב שכיון שזה מוכן לעוד שימוש חשיב שזה מוכן גם לבהמה אמנם הרמב"ן לעיל שלא דן בזה כלל יתכן שס"ל שחשיב טלטול בעלמא וכן מוכרח לשיטתו לעיל בסוגיא דסופלא לחיותא שמדובר שבגרעינים שנולדו בשבת שמצד העמדתם לבהמה אי אפשר להתירם

אמנם לכאורא יש להוכיח שדעת הרא"ה שאסור לטלטל מחמה לצל דעיין כ"ח: לענין שפוד שצלו בו בשר דמבואר בגמ' שאסור לטלטלו כי הוא מפריע והוקשה לראשונים למה זה מוקצה וכתב שהיה מקום לבאר שזה סתם עץ שעומד להסקה והרי מבואר בגמ' שלא ניתנו עצים אלא להסקה ודחה שהרי לחד מ"ד אסור לצלות בזה בשר ומבואר שעד כמה שהיה מותר לצלות בזה בשר א"ש הסוגיא והרי הגמ' דנה לטלטלו מחמת שזה מפריע ומוכח מדבריו שגם אסור לטלטל ובהכרח צ"ל בכוונתו שכיון שלגבי מה שזה עומד מותר לטלטל ממילא גם לגבי אכילה לבהמה חשיב שזה עומד ואפשר לטלטל ובזה א"ש שחלק זה לא כתב לעיל שזה אותו נידון ולמה דביארנו לעיל דהרא"ה כתב שזה סברא רק בדבר שהוא לא כלי מצד שגדר הדבר שביחס למה שזה לא מיוחד זה עצים ואבנים א"כ וודאי מסתבר שאסור לטלטלו מחמה לצל וצ"ע אמנם בדעת הרמב"ן וודאי יתכן כנ"ל

והנה עיין רשב"א שהקשה כנ"ל מה עוזר חזי להיסק גדול שיהיה מותר להאכיל לבהמה ותירץ בשם תוס' שכיון שזה צורך גדול זה סיבה להתיר וכתב שבזה מיושב מה הגמ' בכלל אומרת שכיון שזה ראוי להסקה אפשר להביאו לבהמה הרי לא ניתנו עצים להסקה וכמו שאסור לסמוך בזה הדלת כך אסור להאכיל לבהמה וכתב שבזה הוא מיושב שכיון שזה צורך הרבה עכ"ד והנה לשיטתו שאין לזה תורת כלי וזה רק היתר מיוחד להסקה א"ש שהוקשה לו שכל טלטול צריך להאסר אלא שצ"ב תירוצו שאם יש כאן צורך הרבה וכאן חז"ל התירו מוקצה א"כ מה זה קשור שזה חזי להסקה וצ"ל שמוקצה גמור וודאי שרבנן לא יתירו רק כאן שהרי מצד מציאותו זה מוכן לשימוש אלא שזה מוקצה כי אין לזה תורת כלי בזה יותר קל להתיר לצורך ואם נימא כנ"ל שכה"ג באמת חשיב שהוא מוכן ורק זה מוקצה מצד תקנת עצים ואבנים יתכן שזה וודאי יותר קל ולכן את איסור זה מתירים כמו שהתירו את עצם ההסקה

והנה עיין בר"ן שביאר כוונת הגמ' שרטיבתא אסור שאין הכוונה שאסור להסיקו דהרי זה עומד להיסק גדול וזה וודאי מותר אלא הכוונה שלא שייך בזה הסברא מה לי לצלות בו מה לי לצלות בגחלתו וחזר והקשה הרי הגמ' לעיל אומרת שסופלי אפשר לתת לבהמה מצד שחזו להיסק גדול ותירץ ששם נותן לבהמה הרבה וזה ראוי באמת להסקה עכ"ד והנה לא הוקשה לו בתחילת הסוגיא ביבישתא איך מותר לתת לבהמה הרי מה זה שונה מאין סומכין את הקדירה בבקעת ורק הוקשה לו שלהאכיל גרעין אחד הרי זה לא ראוי כה"ג להסקה והנה בפשוטו היה אפש"ל שס"ל כרמב"ן שמצד הטלטול לא הוקשה לו וס"ל שלא דנין להאכיל בהמה כשימוש ורק הוקשה לו שגרעין אחד לבד חשיב שאין לו הכנה כלל וממילא זה מוקצה ותירץ שבאמת מאכיל הרבה ביחד אמנם לכאורא אם ס"ל כרמב"ן אין כאן מקום לקושיא כלל שכיון שזה חזי להיסק גדול א"כ כל גרעין ראוי לשימוש וזה לא מוקצה ובהכרח שס"ל שזה אסור בטלטול ומה שעומד להסקה זה לא סיבה שמותר לטלטול וכמו שביארנו לעיל וא"כ צ"ע כנ"ל ואולי ס"ל כרשב"א שזה סברא מיוחדת כי זה צורך גדול רק ס"ל שזה רק סיבה להתיר באותו צורה שזה עומד לשימוש ולכן תירץ שהוא מאכיל הרבה ועדיין צ"ע

**בביאור דברי הרשב"א בקושיתו מאפר חם**

ד]והנה עיין רשב"א בביצה ל"ג. שהקשה בתחילת הסוגיא מה הגמ' אומרת שאין סומכין את הקדירה בבקעת כיון שלא ניתנו עצים אלא להסקה הרי הגמ' לעיל ח. אומרת שמותר לכסות באפר חם כיון שהוא עדין ראוי לחמם בו וכתב שבדוחק צ"ל דשם ברגע שמטלטלו לכסות יכול להמשיך להשתמש בו למה שעמד בתחילה משא"כ כאן הרי לא יכול להסיקו במקומו שהרי הקדירה והדלת תשרף והנה צ"ע למה דביאר בהמשך הסוגיא כראב"ד שעצים לא חשיבה כלי כלל ורק שיש היתר לענין הסקה א"כ למה שיותר לענין לכסות בו וראיתי לבאר דאדרבא למה דביאר בהמשך דבריו לא קשה כלל דרק סתם עץ אין לו תואר כלי אבל אפר שעומד לשימוש לכסות יש לו שם כלי ולכן כאן לא שייך כל הסברא שלא ניתנו וכו' אמנם כמדומה שאין זה נכון דהרי מדובר שבתחילת שבת זה עמד להסקה ולא היה לו תורת כלי א"כ בוודאי שבשבת זה לא מקבל שם כלי וגם אם כן הרי זה נולד

אמנם אם נימא כנ"ל שבאמת מצד תורת הכנה זה חשיב מוכן רק היה לזה חיסרון שזה עצים ואבנים א"כ א"ש שעכשיו זה לא עצים ואבנים כיון שזה עומד לשימוש מסוים במצבו העכשוי ומצד חסרון הכנה לא שיך בזה דהרי זה היה מוכן לשימוש וכל קושיתו למה דהבין בתחילה שחסר לו בתורת הכנה לשאר דברים אמנם אם נבאר שסברת הרשב"א לעיל ששימוש עצים זה מוגדר כדבר שלא מוכן לשימוש לא א"ש הנ"ל ודו"ק בזה

אמנם לדעת הרמב"ן שלא חסר בשם כלי אלא מצד הכנתו א"כ קשה קושית הרשב"א ובהכרח כתירוץ הרשב"א אמנם לראשונים שחסר בשם כלי ביחס לשאר שימושים יש מקום לדון דגם חסר בהכנה ויתכן שמצד ההכנה כיון שזה מוכן לדבר אחד זה מוכן לכל וכל החיסרון בשם כלי וא"כ כאן שזה נהיה כלי זה לא שייך אמנם מסברא כמו שזה חסר בשם כלי ודאי כך זה חשיב שזה לא מוכן לשאר דברים

והנה בספר בני ציון סימן ט"ז כתב לישב קושית הרשב"א למה מותר לכסות דם באפר חם שבאמת כיון שזה מוכן אין בזה איסור טלטול ויש בזה רק איסור השתמשות וכיון שמצוות לאו להנות ניתנו לא חשיב מעשה השתמשות ועיין מהרש"א שהקשה אם מותר להזיז מוקצה לצורך אוכל נפש למה אסור לכסות באפר ותירץ שזה רק מכשירים אמנם הקרני ראם תירץ שכאן זה השתמשות וזה אסור ובדעת המהרש"א יתכן שכיון שמצוות לאו להנות ניתנו לא חשיב השתמשות ולכן מותר עכ"ד וכן האריך באמרי בינה אמנם מסברא וודאי אינו כן וכאן נאסר מציאות של השתמשות וזה לא קשור אם יש לו הנאה או אין לו הנאה ובפשוטו כן מוכח מהגמ' בע"ב שדנה שאם הכין לצואה אסור לכסות דם ציפור ולנ"ל הרי טלטול מוקצה מותר ולא חשיב שיש כאן שימוש וא"כ אין סיבה לאסור וז"ב

**בסוגית הגמ' ח. אפר כירה מוכן לוודאי ואינו מוכן לספק**

ה]והנה עיין גמ' ח. דרבא ס"ל דאפר כירה מוכן לוודאי ואין מוכן לספק ולכן אסור לכסות באפר רק למה שהכינו אותו ולא לדבר אחר והנה הרי"ף והרא"ש לא העתיקו דבר זה ועיין שער הציון וכן הוא במאירי דלמסקנא לא קי"ל כן אלא שכיון שזה מוכן לספק זה מוכן לוודאי והנה מבואר כאן שיש מושג שזה מוכן לדבר אחד ולא מוכן לדבר אחר ועיין חזו"א מ"ג סק"ו דהניחא לכל הראשונים שיש כזה מושג אבל לר"ת שאין כזה מושג ורק גזירה יו"ט אטו שבת אבל ס"ל כסוגיא דשבת קכ"ד דכיון שזה מוכן זה מוכן להכל א"כ גם כאן צריך להיות כך ולא שייך גזירה יו"ט אטו שבת דגם בשבת זה מותר לכסות בזה ועיין חזו"א שכתב שאולי כאן שעל ידי שמכסה צואה זה כבר לא ראוי לדברים שזה הוכן אליהם כה"ג ברגע שלוקח לשימוש זה בטלה הכנתו וממילא זה נהיה מוקצה וע"ש שדחה ביאור זה וצ"ע ואולי כאן שמכסה זה כמו שימוש של כילוי ובזה זה כמו אכילה שוודאי שיש מושג שזה מוכן לדבר אחד ולא מוכן לדבר אחר

**בסוגיא דשפוד שצלו בו בשר כ"ח:**

ו]והנה עיין גמ' ביצה כ"ח: דשפוד שצלו בו בשר אסור לטלטלו ואיכא מ"ד דבאיכא עליו בשר שומטו ומניחו בקרן זוית ואיכא מ"ד דמותר לטלטלו מידי דהוי הקוץ ברה"ר עכת"ד הגמ' והנה הראשונים תמהו למה זה מוקצה הרי זה שפוד שעומד לצליה ועיין רמב"ן ריש מכילתין וברשב"א דביארו דהוי מוקצה מחמת מיאוס דאדם לא רוצה להשתמש בו שום דבר אחר וכיון שכבר גמר לאכול ולא עומד להשתמש בו באותו יום יותר לכן הוי מוקצה מחמת מיאוס משא"כ לר"ש באמת לא הוי מוקצה כלל והוכיחו מכאן דהלכה כר"י ביו"ט

ועיין מאירי שכתב שכיון שבשבת זה כלי שמלאכתו לאיסור ה"ה ביו"ט וצ"ע א"כ איך אפשר לצלות בו ומשמע שגם שימוש שאסור בשבת חשיב צורך גופו וכמבואר בגר"א סימן רס"ו לענין תקיעת שופר שהלקיחה תקוע בערב שבת חשיב צורך גופו אמנם אין זה מוכרח דיתכן דלגבי מה נחשב צורך גופו בזה דנים לפי יו"ט ולא לפי שבת ועיין בה"ל ס' תקי"ח שהביא מהפמ"ג בשפוד שאסור שלא לצורך גופו ומקומו ולכאורא זה כשיטת המאירי אמנם לכאורא לא מצאנו לו חבר בראשונים ואין סיבה לחשוש לזה

אמנם עיין תוס' ובר"ן שכתבו שלאחר מלאכתו אין תורת כלי עליו דהיינו שהוא מאבד תורת כלי ולכן זה מוקצה ולפ"ז עד גמר הצליה שזה כלי מותר לטלטלו לכל דבר ולאחר גמר מלאכתו הוא נהיה מוקצה גמור

ועיין ב"י שהביא מרבינו ירוחם דזה מעשה קוץ בעלמא וזה לא משמש כלי וכתב הב"י שלפ"ז אסור לטלטלו גם קודם ההסקה לשום צורך וע"ש שביאר אפילו בדבר שמתוקן לכך אבל שימוש זה הוא לא שימוש חשוב ולא נותן לו תורת מוקצה ומותר להשתמש רק לצורכו ועיין חזו"א מ"ג ז' דלסוגיא דשבת אין כזה מושג וכן לר"ת הרי גם סוגיא דביצה ס"ל שאין כזה מושג

ועיין טור שכתב שמדובר בשפוד שלא מתקן לכך וביאר המ"ב דמדובר ביבישתא דס"ל לטור שמותר לצלות בו ואינו מוקצה אמנם לאחר הסקה זה נמאס ובפשוטו זה על דרך תוס' ועיין חזו"א שהקשה הרי זה ראוי להסקה ואם זה לא ראוי להסקה א"כ מיד שזה נמאס זה נהיה מוקצה ולכאורא אינו מוכרח דכיון שעכשיו משתמש בזה לצלות בו אפילו שזה נמאס זה לא מאבד תורת שימושו לר"ש ולא חשיב נולד דאין כאן פנים חדשות

והנה השו"ע שס"ל שיבישתא אסור מבואר שלפ"ז א"ש דין הטור וכן הוא במ"ב ומבואר מזה שאסור לטלטלו גם שלא לצורך שימוש אלא לצורך מקומו וכן הכריע החזו"א שם ודבר זה תליא בביאור הראשונים לעיל ודו"ק בזה

**האם לאכילה איכא מושג שמוכן לדבר אחד אינו מוכן לכל**

ז]והנה מבואר בגמ' לשיטת ר"ת שכל דבר שהוא מוכן הוא מוכן להכל וכן מבואר ברשב"א שכתב שרק כאן שזה דבר שאין לו תורת כלי לכן זה מוקצה אבל עד כמה שיש לו הכנה חשיב מוכן להכל וצ"ע דהרי מבואר בגמ' סוכה מ"ו: לענין אתרוג שיש מיגו דאיתקצאי בשמ"ע והרי זה מותר להריח ורק אסור לאוכלו ושם זה כבר לא מוקצה למצותו ומבואר מפורש שיש מושג שזה מוכן לדבר אחד ולא מוכן לדבר אחר וכבר העיר בזה החזו"א מ"ט י"ג ד"ה יש וכן צ"ע דברשב"א בעבודת הקודש ביאר שבת מ"ו: לענין אשה שאסרה עליה ככר בקונם שזה לא מוקצה בטלטול כי זה חזי לאחריני אבל גם אם תתיר הנדר לגבי אכילתה זה מוקצה הרי מפורש שיש מוקצה כלפי אכילת אדם אחד ולא כלפי אכילת אחר וצ"ל שכל דברי הרשב"א לענין טלטול דאו שזה עצים ואבנים או לא אבל לענין אכילה שיסודו מצד דין הכנה בזה יתכן שלענין שימוש אחד זה מוכן ולענין שימוש אחר זה לא מוכן וכן שלענין אדם אחד זה מוכן ולענין אדם אחר זה לא מוכן [וכן עיין בבעל המאור פסחים נ"ו: דמוכן לעורבים לא הוי מוכן לאדם ואסור לאוכלו] ולפ"ז מבואר שאין איסור שימוש במוקצה מצד הכנה דאל"כ כמו שלענין אכילה שייך לחלק בין דבר לדבר ה"ה לענין שימוש אלא שצ"ע הרי מאכל אדם מותר להאכיל לבהמה ואולי ס"ל שמותר רק לתת לפניה שיש בזה רק איסור טלטול אבל באמת להלעיט לה בשבת יהיה אסור ועיין רמ"א סוף סימן תק"א שאסור להסיק באוכלים אמנם בכלים מותר וביארו האחרונים כי לפעמים אדם מסיק באוכלים וא"כ ה"ה מאכל אדם לבהמה [אמנם האחרונים שם חלקו על הרמ"א] אמנם הרי מוכן לאדם לא הוי מוכן לבהמה חזינן שלא דנים שיש בזה הכנה גם לבהמה ובהכרח שמה שמותר כי כיון שזה מוכן לדבר אחד ממילא אפשר להשתמש לכל דבר וצ"ע

ועיין מג"א רע"ט לענין נר שעוה שדלק ביו"ט לאחר שכבה דאין בזה הוקצה לאיסורו דהרי יכל לחתכו אבל זה הוקצה למצותו וממילא יש כאן מיגו דאיתקצאי והנה לענין הדלקה זה מותר כמבואר בדבריו ובכל אופן נקט שלשאר שימושים זה אסור והנה עיקר דבריו לענין אכילה ובזה א"ש וכנ"ל אמנם קצת משמע שם שגם שימוש אסור וכן הוא בלשון הבה"ל שם ולנ"ל שכל שזה מוכן לשימוש אחד זה מוכן להכל לכאורא ה"ה כאן וצ"ע ואולי כל מה שמוכן לדבר אחד מוכן לדבר אחר זה מצד דעת האדם אבל עד כמה שיש איסור לדבר אחר ובהכרח הוא מקצה דעתו מדבר האחר בזה שייך מוכן לדבר אחד לא הוי מוכן לדבר אחר אמנם כל זה שייך אם איכא לדינא דהכנה לענין שימוש אבל אם ליכא לזה לכאורא לא שייך כל זה וצ"ע