העלאה על השולחן
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / כל הבשר / בשר בחלב

חולין קח: העלאה על השולחן

**א. טעם גזירת העלאה-**

מבואר במתני' דאף בשר חיה ועוף אין עולה על השולחן עם הגבינה.

ובגמ' קד. הוכיח מזה ר"י דבשר חיה ועוף דאורייתא דאל"כ אין גוזרין גזירה לגזירה כמו חלת חו"ל, ומשני דהתם חו"ל ליכא למיגזר אטו א"י, אבל הכא יש לגזור, ועיין לקמן בזה.

ובגמ' מקשי אח"כ עוד סו"ס צונן בצונן הוא ואין כאן איסור תורה ומשני דגזרינן שמא יעלה באילפס רותח.

ולהלכה כתבו הראשונים כמה טעמים:

א. הרשב"א בתוה"ב הביא טעם איסור העלאה שמא יעלה באילפס רותח כמסקנת הגמ'.

ב. אבל בר"ן כתב הטעם משום דחיישינן שמא יאכלם יחד ומשמע כוונתו צונן בצונן [אף בלא שידבקו זב"ז], וכ"ה בר"מ ט-כ ושו"ע פח-א.

ודבריהם צ"ב רב וכבר תמה ע"ז בכו"פ למה לא הביאו מסקנת הגמ', וכתב דכל הגמ' אזלא לר"י דאין גוזרין גזירה לגזירה ע"ז מקשי סו"ס צונן בצונן הוא, אבל הלכה כדעת אביי דגזרינן גזירה לגזירה וממילא אי"צ לתי' דשמא יעלה באילפס רותח, וע"ע בהג' יד אברהם פח-א.

אבל כ"ז ניחא בדעת הר"מ אבל ברש"י קד: נראה לא כן, שהרי במסקנת הגמ' שמא יעלה באילפס רותח פירש"י בשר בהמה, וכוונתו מבוארת [עיין ראש יוסף שנתקשה בזה] דאזיל כאביי שהגזירה היא דוקא אטו בשר בהמה ולא אטו אכילת בשר עוף שאינו אלא דרבנן ולכך פי' דגזרינן שמא יעלה באילפס רותח, וזה שלא כד' הכו"פ[[1]](#footnote-2).

ג. והנה רש"י במתני' פי' הטעם שמא יבוא לאוכלם יחד ע"י דנגעי בהדדי ובלעי זמ"ז.

ויותר משמע בכוונת רש"י שהחשש שיאכלם יחד הוא ע"י שיגעו זב"ז וידבקו זב"ז בצונן [ואינו ממש כהר"ן והר"מ] ואין כוונתו לאילפס רותח, וצ"ע למה באמת לא פסק כמסקנת הגמ' והרי לא נקט כהכו"פ בד' הגמ', וצ"ע.

אבל במהר"ם פי' כוונת רש"י למסקנת הגמ' קד: שאמרינן שאין לגזור אטו אכילה יחד דהא צונן בצונן אינו אלא מדרבנן, רק חיישינן שמא יעלה באילפס רותח, וה"נ דקדק רש"י שיאכלם זע"ז באופן שיבלעו זמ"ז והוי איסור תורה.

אלא דתיקשי לפי"ז למה הוצרך רש"י לאיסור אכילה תיפו"ל משום איסור בישול וכש"כ רש"י במסקנת הגמ' קד: ובמאירי שם.

[ובעיקר הגמ' שם הבאנו במקו"א ד' הצפנ"פ פ"ט מאכ"א, דהנה בגמ' בתחילת הסוגיא אמרו שהגזירה היא שמא יאכל ולבסוף שמא יעלה באילפס רותח ולכאו' לפי"ז סגי באיסור בישול, ולא משמע בגמ' שחזרה ממ"ש בתחילה.

וכתב בצפנ"פ עפי"ד הירושלמי שאין בישול בשבת ובב"ח אלא בכ"ר שהאור מהלכת בו, וכבר כתב הגר"א קה-יג שהבבלי לא ס"ל כן שהרי אמרו שמא יעלה באילפס ראשון.

אבל דעת הרמב"ן ע"ז עד: משמע דאף הבבלי ס"ל כן, וצ"ע, וכתב בצפנ"פ דאדרבה מסוגיא מוכח שאין בו איסור בישול דאין בישול אלא בכ"ר שהאש תחתיו, אלא דמ"מ יש בו איסור אכילה דלענין לאשוויי דרך בישול להאסר באכילה סגי גם בכה"ג והוא חידוש ועוד נתבאר במקו"א, ומ"מ בראשונים מבואר לא כן וכש"כ כאן].

ובמהרמ"ש הוסיף לבאר דכוונת רש"י דע"י שיאכלם יחד יניחם יחד בכלי אחד ופעמים אף באילפס רותח, וכמסקנת הגמ'.

הנה ברש"ש קג: כתב שכל דינא דמתני' הוא בגבינה אבל בחלב שדרכו להביאו בכוס הרי הוא כמו שתי תפיסות ואין בו איסור.

וביאור דבריו כנראה ע"ד של רש"י דיסוד הגזירה שמא יגעו זב"ז, אבל לד' הר"ן שהוא משום אכילת שניהם יחד הרי ה"נ בכה"ג יש לחוש.

ומ"מ דבריו צ"ב מ"ש מהא דשמא יעלה באילפס רותח דמבואר דאף מה שבא ע"י קדירה יש בו חשש זה, וצ"ע, ולדינא מסיק בבדה"ש לאסור בזה.

**ב. הטעם שאין בו משום גזירה לגזירה-**

והנה בגמ' קד. הוכיח ר"י דבשר חיה ועוף דאורייתא דאל"כ אין גוזרין גזירה לגזירה כמו חלת חו"ל, ומשני אביי דהתם חו"ל ליכא למיגזר אטו א"י, אבל הכא יש לגזור.

ופירש"י דאע"ג דמתני' לא איבעי לן למיגזר העלאה אטו אכילתו מ"מ איכא למיגזר העלאת עוף אטו העלאת ואכילת בהמה, דכי מסיק להו היינו אכילה דאתי למיכלינהו בהדדי, וכ"כ המאירי במשנה השניה.

וכ"נ ברש"י בסוף הסוגיא שמא יעלה בשר בהמה באילפס רותח, שכל הגזירה לאביי הוא רק אטו בהמה.

אבל בר"מ מבואר הטעם שמא יאכל זע"ז ואף שעוף הוא רק דרבנן, כתב בלח"מ דמבואר שלא פי' תי' הגמ' לדעת אביי כרש"י דגזרינן אטו העלאת בהמה ואכילתה דחדא גזירה היא, רק גזרינן אטו העלאת עוף אטו אכילתו.

וצ"ב לפי"ז מה תי' אביי על חלת חו"ל, וכתב בלח"מ שהר"מ מפרש דדוקא בחו"ל אטו א"י שהם שתי מקומות לא גזרו גזירה לגזירה אבל במקום אחד יש לגזור.

ובט"ז סק"א כתב דאף דבעלמא לא גזרינן גזירה לגזירה מ"מ הכא גזרינן גזירה לגזירה, ומשמע מדבריו שאין כוונתו לד' הלח"מ.

ויותר מבואר כן בט"ז צח-ה עיי"ש שהחמירו בבשר עוף יותר מכל דרבנן וגזרו בו גם גזירה לגזירה, ובפמ"ג כתב הטעם משום דמיחלף בבשר בהמה טפי מכל גזירה דרבנן.

ועוד יתבאר לקמן אופן אחר בזה.

**ג. גזירה לגזירה בבשר עוף בחלב-**

בשו"ע צח-א פסק שאם נתערב איסור בהיתר וא"י אם היה בו שישים הרי אם הוא מין בשא"מ שהוא איסור תורה אזלינן בספיקו לחומרא ואם הוא מין במינו שהוא איסור דרבנן אזלינן לקולא.

ובש"ך וט"ז הביאו מהתו"ח-פה שהביא בשם האו"ה דבשר עוף בחלב שהוא מין בשאינו מינו הרי בנשפך אזלינן בספיקו לחומרא, ותמה ע"ז הש"ך דהא בשר עוף בחלב אין בו אלא איסור דרבנן אף באינו מינו.

ובט"ז כתב דשאני בשר עוף בחלב משאר איסורי דרבנן, שהרי מצאנו בסוגיא קד: דגזרינן ביה איסור העלאה על השולחן ואף שאינו אלא גזירה לגזירה, וה"נ הכא לא הקילו בנשפך.

והיינו דאזיל הט"ז כפי שיטתו כאן הטעם שיש בבשר עוף איסור העלאה הוא משום דבכה"ג גזרינן גזירה לגזירה.

ובפמ"ג באר דעוף אטו בהמה קיל לטעות ביה טפי מכל גזירות דרבנן לכך החמירו בו.

אבל במגי"ס סי' פח ראיתי שבאר הדברים באופן מחודש וטוב, עפ"י לשון הר"מ פ"א ה"ד ז"ל:"ואסור באכילה מד"ס כדי שלא יפשטו העם ויבואו לידי איסור בב"ח וכו' שהרי אין משמע הכתוב אלא גדי בחלב אמו ממש לפיכך אסור כל בב"ח".

מבואר מזה דגזירת עוף בחלב אינו משום הרחקה ככל איסור דרבנן אלא כדי שלא יטעו בפשט הכתוב.

וממילא שפיר גזרינן ביה גם גזירה לגזירה שאין יסודו משום הרחקה דבזה הרחקה להרחקה לא עבדינן, אבל הכא יסודו שלא יטעו העם בפירוש הכתוב.

והוסיף דמזה נמשכת גם קולא, דדעת הר"מ והשו"ע פז-ג שלא אסרו בשר עוף בחלב בבישול והנאה, ותמה ע"ז היש"ש דהא כל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון, אבל לפי הנ"ל יסוד הגזירה הוא כדי שלא יטעו בפשט הכתוב, וכל שכבר נאסר באכילה לא יטעו בו.

וע"ע בט"ז צ-יב דבחלב שחוטה שאינו אלא איסור דרבנן לא אסרו כבוש כ"א דרך בישול דהוי כעין גזירה לגזירה.

ובדגמ"ר תמה ע"ז דא"כ בשר עוף שאינו אלא דרבנן ג"כ יהיה מותר בכבוש, ומבואר קיב. ההוא בר גוזלא דנפל וכו' דנאסר במליחה אף שאינו דרך בישול?

ועוד הק' בהג' רעק"א דהא חזינן שאסרו בשר עוף בחלב אפי' בצונן, וכתב שאין סברא לחלק בין בשר עוף לחלב שחוטה.

אבל בחת"ס יו"ד-פו כתב לחלק כן וזה עפי"ד הט"ז הנ"ל צח-ה דדוקא בבשר עוף גזרינן גזירה לגזירה, וג"ז מתבאר כש"כ הטעם לעיל.

**ד. גדר גזירת העלאה ודין שומר-**

בהג' רעק"א פח-א הביא בשם יד המלך דל"מ שומר בגזירת העלאה, וכן הביא בכה"ח סק"ב ודרכ"ת סק"ו בלא חולק.

אבל בלב אריה רי"פ כל הבשר כתב דמהני שומר בב"ח שלא כגן המלך, ופי' בזה הא דכתיב גבי אברהם 'ויקח חמאה וחלב ובן הבקר וכו' והוא עומד עליהם' ורק אח"כ ויאכלו, שהוא מטעם גזירת העלאה והיה אברהם שומר שלהם.

אמנם רעק"א לא הביא הטעם, ושם בגן המלך כתב טעמו דלא דמי לגזירת שמא יטה דמהני שומר דהתם חששא בעלמא הוא שמא יכהה אור הנר ובאותה שעה י"ל שהשומר יזהירנו, אבל הכא כל שעתא ושעתא יש בו חשש שיערב הבב"ח ול"ש שומר בכה"ג, וכן העתיק בבדה"ש סק"ה.

וראיתי במעדני אשר העיר ע"ז, דהנה בט"ז או"ח תרעג-ד הוכיח לאסור ללמוד לאור נר חנוכה בקבע, שאם מותר איך התירו בשבת חנוכה להדליק בפתילות גרועות ולא חששו שמא יטה, ואין לומר דבלא"ה צריך שומר מטעם נ"ח שהרי בפתילות גרועות שאסרו להדליק בהם ל"מ שומר.

ובחמד משה ויד אפרים ומאמ"ר חלקו על הט"ז, ועי' בחמד משה באר היטיב דדוקא בשבת ל"מ שומר בפתילות גרועות שהנרות מפוזרים בהרבה מקומות והם לזמן ארוך ושוא שקד שומר, אבל בנ"ח שמותר רק ללמוד לאורו בזה שפיר מהני שומר, ועי' בביאוה"ל תרעג-א.

מבואר מזה דמהני שומר אף לזמן ארוך של חצי שעה של נ"ח.

וראיתי מפרשים טעם מחודש בזה דאף דוודאי עיקר טעם גזירת העלאה משום שמא יבוא לערבם, מ"מ גדר התקנה שגם בכה"ג חשיב תערובת בב"ח מדבריהם, והוא עצם האיסור א"כ מה יועיל השומר.

ועי' בש"ך סק"ב מש"כ לדון אם בכל איסורין נמי גזרו משום העלאה, והביא מכמ"פ שאינו הלכה מיוחדת גבי בב"ח אלא גם בנדר היה מקום לגזור אי לאו ששונאין זא"ז, וכן בחמץ אסור [ורק באיסורין לא גזרו משום דבדילי מיניה משא"כ בב"ח ונדר וחמץ דמצ"ע שרי], ומשמע מזה דעיקר הגזירה אינו מתורת תערובת של בב"ח, ודלא כש"כ.

והנה במשנה קז: לא אסרו אלא בתפיסה אחת, ובתוס' פי' שאם יש היכר שרי, ועוד הביאו י"מ דמפרשי באופ"א וכתבו בסו"ד דלפירוש זה לא נזכר בגמ' להתיר ע"י היכר כלל, והובאו השיטות בטור להלכה ועיי"ש בב"י.

ולפי המבואר צ"ל דיסוד ההיתר של היכר דעי"ז הוו כשתי שולחנות ואין בו תערובת בב"ח.

ועי' בהפלאה ודרכ"ת בשם כמ"פ דדוקא בשנים מהני היכר אבל אם הוא אוכל לבדו לא מהני הפסק מפה והיכר, והטעם כתב שרק בצירוף השמירה של חבירו הקילו [ומה"ט גם בנכרי האוכל עמו אסר], ובבדה"ש ציונים-לב הביא כן מהראב"ן דבעי שינוי ודעות, [וכן דקדק השפ"א מלשון הגמ' שבת יג: דבעי גם שינוי וגם דעות].

ובחכמ"א מ-יא מיקל גם ביחיד ע"י היכר, וכן הביא בדה"ש מהאורחות חיים שהובא בב"י או"ח-תמ לענין העלאת חמץ בפסח שמיקל גם בנכרי אף שאינו שומרו, ונפסק במ"ב סקי"ח.

ולפמש"כ לכאו' אין מקום לסברת ההפלאה דהא שומר לא מעלה ולא מידי [גם הרי האחר עסוק באכילה ל"ח שומר], ורק לסברת גן המלך י"ל דבצירוף היכר ושומר סמכינן, ועי' בבדה"ש ציונים פח-לב הביא מלשון הראב"ן מבואר כההפלאה דלא כהאורחות חיים, וצ"ע למש"כ דמצ"ע ל"מ שומר[[2]](#footnote-3).

ועפי"ז כתב בכה"ח פח-טז דאף שאם אוכל לבדו ל"מ שינוי מ"מ אם יעמיד עליו גם שומר שפיר מהני שיש כאן דעות ושינוי[[3]](#footnote-4).

ועי' בפתחי תשובה פח-ד הביא ממשאת בנימין שאם עוד אחרים אוכלים יחד על השולחן שרי דעדיף על היכר, ולפמש"כ צ"ע דשאני היכר שהוא מחלק את השולחנות משא"כ בכמה בנ"א, אבל באמת כבר העיר בבדה"ש בביאורים שבמשאת בנימין לא כתב כן לענין בב"ח רק לענין נדה, ושאני נדה שהוא איסור מחמת קירבה וחיבה כש"כ בסד"ט קצה-ז לבאר טעם המתירים בזה משא"כ לענין בב"ח וכמבואר להדיא ברשב"א במה"ב גבי הרחקות דנדה (ג:) דפשיטא דלענין בב"ח ל"מ, ואכ"מ, עי' מש"כ בדיני הרחקות.

ולפי מש"כ יש לחלק עוד דשאני בב"ח שעיקר איסורו הוא מכח דהוי כתערובת בב"ח ולא משום שמא יאכלנו.

**ה. העלאה בהמתנה שש שעות-**

בפמ"ג הביא בשם תשובת ב"י שאף אם אכל בשר אסור לו לשהות עם מי שאוכל גבינה.

אבל בפמ"ג דחה דבריו מכמה טעמים חדא דכיון שאינו אוכל לא תקנו עליו תקנה זו ורק באוכל יש לחוש דאיידי דטריד באכילתו ישכח ויאכל מהגבינה.

ולפי טעם זה אם אוכל דבר אחר עם אותו אדם שאוכל גבינה יהיה בו איסור העלאה.

אבל עוד כתב בפמ"ג טעם נוסף דדין המתנה אינו חמור כ"כ כמו אכילה יחד ולא גזרו בו איסור העלאה.

ומבואר בד' הפמ"ג דאיסור אכילת בב"ח יחד דרבנן הוא גזירה בפנ"ע ואינו רק משום שהצריכו המתנה אלא דין איסור בפנ"ע וחמיר טפי מהמתנה, וכ"נ פשטות הסברא.

וכדבריו מבואר במהרי"ט ב-יח כתב להתיר גלוסקאות הנילושות בשומן וממולאות במתיקה כיון שאין דרך לאוכלן יחד עם הבשר לא גזרו עליו.

כמו"כ מבואר בשו"ע פו-ה דביצה שלא יצאה לגמרי מהתרנגולת אסור לאוכלה בחלב אבל אי"צ המתנה, ואפי' באפיקורן שרי ומבואר מזה דאף באפיקורן קיל טפי מאכילה יחד.

ועוד כתב ביד יהודה סק"א דלא שייך גזירה אלא באוכל את הבשר ממש שיסוד הגזירה הוא כש"כ הרשב"א שמא יעלה באילפס רותח אבל אחר שכבר גמר את הבשר אין בו גזירה זו [וזה דוקא לפי טעם הרשב"א לגזירה זו].

ולפי"ז ה"נ אם אוכל מאכל אחר אין בו איסור, וכן מסיק בדה"ש.

ונראה עוד דלפמש"כ לעיל מתשובות והנהגות דעיקר האיסור הוא משום דחשיב כתערובת בב"ח מדרבנן ולא משום שמא יאכלנו, הרי מסתבר דלא שייך זה אלא בב"ח ממש ולא בתוך ו' שעות אחר אכילתם.

**ו. שינוי והיכר-**

קז: כעין שתי תפיסות שרי, ופי' בתוס' בחד פי' דהיינו ע"י שינוי, ועי' בהגר"א סי' פח, ובסי' קצה לענין נדה מה שהאריך במחלוקת הראשונים שהרבה ראשונים ס"ל דל"מ שינוי.

ואף דבגמ' שבת יג. אמרו דמהני שינוי הוא רק להס"ד דהוא בבגדו והיא בבגדה מותר אבל למסקנא הרי אסרינן ע"י שינוי, ועיי"ש מש"כ ליישב הסוגיא לדעת החולקים, ואכ"מ.

ע"ע מש"כ בדיני שינוי גבי הרחקות של נדה וקחנו להכא.

1. ומש"כ רש"י ד"ה מתקיף אפי' את"ל בשר עוף דאורייתא קמקשי, אין כוונתו שכל הקו' היא רק לר"י כהכו"פ אלא שגם לר"י תיקשי. [↑](#footnote-ref-2)
2. וי"ל דסגי בהיכר כדי להפריד את הסעודות שאין בו גזירת העלאה אלא דאכתי אית ביה טעם הגזירה שמא יבוא לאכול משם וע"ז באמת מהני שומר. [↑](#footnote-ref-3)
3. והיה מקום לפרש דעיקר הדין דבעי גם שינוי וגם דעות אינו מתורת צירוף כמו שהבין בכה"ח וכ"נ בהפלאה, אלא דכל שהוא אוכל לבדו ל"ש היכר דאכתי חשיב שגם החלב חלק מסעודתו שהאוכל מיועד לו, משא"כ בשני בנ"א שאוכלים והחלב מיועד לאחר מהני היכר להחשיב כשתי סעודות.

   ולפי"ז אף שהיקל הארחות חיים בנכרי לא יקל באוכל לבדו וכפי פשט הגמ' שבת ולא תיקשי עליו מד' הגמ' דבעינן דעות דסגי עבור זה בנכרי, אבל לא יודה לדינו של החכמ"א שגם באוכל יחידי מהני וגם אם יעמיד שומר באוכל לבדו ע"י שינוי ג"כ לא יהני דלא ככה"ח.

   אבל בגמ' שבת מוכח שעיקר הסברא של דעות שייך גם לענין הוא בבגדו והתם ל"ש האי סברא רק עיקרו משום שכ"א יזכיר לחבירו כשומר. [↑](#footnote-ref-4)