טומאה בלועה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / בהמה המקשה

ז"ל הרמב"ן בסוגיין, א"נ אי לאו קרא הו"א עובר במעי אמו לאו טומאה בלועה הוא דהיינו רביתיה וכדמנח באינדרונא דמי, משא"כ בשאר הטומאות שכיון שהבליעה עושה עיכול טהורות וכו', ועיקר הוא שהרי ר"ע מטמא עובר במעי אמו ולא מצינו לו שאמר טומאה בלועה מטמאה ווכ', עכ"ל.

ונ' ללמוד מד' הרמב"ן, דהחי' שהכניסה ידה אי"ז טהרה בלועה, דאם הוי זה טהרה בלועה, א"כ מ"ט מטמא ר"ע להחי' שהכניסה ידה, הרי הגם שנתחדש דעובר לא חשיב טומאה בלועה משום דהיינו רביתי', מ"מ יד החי' הוי בלוע, ובע"כ דכיון שהחי' עצמה בחוץ, לא חשיבא ידה כטהרה בלועה, וזה דלא כמפורש בפירש"י דחשיב זה כטהרה בלועה.

ויש להוסיף, שהרי הרמב"ן פירש הטעם דטומאה בלועה טהורה הוא משום שהבליעה עושה עיכול, וזה ל"ש בחי' העומדת בחוץ ומכנסת ידה, אך באמת לה"ט י"ל, דלעולם לפ"מ דקי"ל כר' ישמעאל דעובר חשיב כטומאה בלועה, אף דל"ש בו עיכול, ה"ה דחי' שהכניסה ידה חשיבא כטהרה בלועה, וכל המבו' בד' הרמב"ן דלא חשיבא כטומאה בלועה, הוא רק לדעת ר"ע דס"ל דעובר לא חשיב כטומאה בלועה, משום דל"ש בו עיכול.

ועוד נת' במק"א, דלפמש"כ המאירי בנדה דס"ב: דבסופו לצאת בידי אדם ומקפיד עליו לא חשיב טומאה בלועה, הרי דמה"ט לא חשיב יד החי' כטהרה בלועה, ובאמת בד' המאירי בסוגיין מפורש כן, דכתב דהנפ"מ בטהרה בלועה הוא כשהכניס טמא את ידו, עיי"ש.

ויש להוסיף, במש"כ המהרש"א בסוגיין, דלמש"כ התוס' דר"ע איירי בהוציא ידו, הרי דבכה"ג אף מה שבפנים מטמא, ולכאו' היינו משום דכל כה"ג לא חשיב גם מה שבפנים כטומאה בלועה, כיון דידו בחוץ, ולכאו' זה שלא כיסוד ד' רש"י, ורחוק לומר דעובר עדיף טפי משום שהוא בדרך יציאתו.

ובחי' הריטב"א נדה דמ"ב: מבו' דכל שהוציא ראשו והוא כילוד, אף מה שבפנים מטמא, ופירש דרק מה"ט הוא דגזרינן שמא יוציא ראשו, ולפ"ז ניחא מש"א שמא יוציא ראשו ולא אמרו דשמא יוציא ידו, אך מד' התוס' וש"ר בסוגיין שעמדו ע"ז, מבו' דלא ס"ל כד' הריטב"א דכל הגזירה היא רק מכח שאף מה שבפנים מטמא.

ועי' חזו"א שדן לומר, דאף לדעת אביי דאו"מ הוי בלוע, מ"מ כל שהוציא העובר ראשו לשם, והוי כילוד, כבר לא חשיב כבלוע, וכד' הריטב"א, אך ל"ד לגמרי, דבד' הריטב"א הרי ראשו אינו בלוע, וע"כ כל שנגרר כל גופו אחר ראשו, לא חשיב כבלוע, אך לדעת אביי דאו"מ הוי בלוע, הרי אף הראש שיצא לשם הוי בלוע, ועיי"ש מה שפירש הטעם דל"ד לטבעת דהויא טומאה בלועה אף שסופה לצאת, ובאמת כדבריו מבו' להדיא בד' המהרש"א בנדה דמ"ב:, עיי"ש.

העירוני דיש להוכיח דדין טהרה בלועה אי"ז דין מחיצה בעלמא, אלא הוי זה דין דחל בגופה שאינה ראוי' לקבל טומאה, ממש"א בנדרים דע"ה: דאדם שאין מעלה את הטמאים מטומאתן אינו דין הוא שלא יציל על הטהורים מליטמא, ופירש הר"ן שם, דהיינו דאדם שאם בלע טבעת טמאה והקיאה עדין טומאתה עלי', אינו דין שלא יציל על הטהורים מליטמא שאם בלע טבעת טהורה לא יצילנה מליטמא באהל המת, ואפ"ה אינה נטמאת משום דטהרה בלועה אינה מטמאה, אלמא לא עבדינן ק"ו כה"ג, עכ"ד, והנה אם הא דבלוע אינו מקב"ט הוא משום דין חציצה, הרי ל"ש כל הך דינא אלא בטבעת טהורה שלא תיטמא, ול"ש כלל לטהר טבעת שכבר נטמאה, ואטו הו"מ לאתויי להא דצ"פ מציל על הטהורים מליטמא, ואינו מטהר את הטמאים, ובע"כ מזה דדינא דטהרה בלועה הוא הפקעה מתורת קבלת טומאה דילה, וזהו דמייתי', דהגם דהבליעה מהניא להפקיע שלא תקבל טומאה, מ"מ ל"מ לטהרה מטומאתה.

והנה הרא"ש שם גריס ופירש בע"א, דמייתי' מהא דאדם אינו מעלה את הטמאין מטומאתן, בשבלע טבעת טמא ט"מ והזה ושנה וטבל והקיאה ה"ה כמו שהיתה ולא נטהרה בטבילת והזאת האדם שבלעה, ואפ"ה אם בלע טבעת טהורה ונכנס לאהל המת והקיאה לא נטמאת דטהרה בלועה לא מטמאה, עכ"ד, וצ"ב מה ענין הא דאין הזאת וטבילת האדם מועלת לטבעת, לדינא דטהרה בלועה.

ונ' בזה, לפמש"כ הר"ש והרא"ש שלהי מקואות, דהא דטהרה בלועה לא מטמאה הוא משום דבטל אגב גופה, ואשר זהו דמייתי, דהגם דאם בלע טבעת טמאה והזה ושנה וטבל לא אמרי' דהזאתו וטבילתו מועילין לטבעת, הגם שהיא בטלה אגב גופו, ואפ"ה מהני ביטול זה להפקיע שלא תחול טומאה על הטבעת, ודו"ק.

למש"כ הראשונים דטהרת בלועה הוא משום שבטלה אגב גופו, יל"פ הא דבדין בלוע בכלים מצינו דכל דחזותא מילתא לא חשיב כבלוע, וכן אם מקפיד עליו ויכול לצאת, דכה"ג אינו בטל אגב הגוף.

ועי' ל' ראבי"ה בכ"ד דהוי כעיכול, וכ"ה ל' רש"י ו ול' הרמב"ן בסוגיין, אך בשו"ת נוב"י כתב דל' עיכול שכתב רש"י ל"ד הוא, וצ"ע.

במש"כ התוס' דפלוגתת ר"י ור"ע הוא בעובר שהוציא ידו, יש להסתפק אם הא דמטהר ר' ישמעאל הוא דין בפנ"ע שאינו מטמא עד שילד, או היינו דגלי קרא דכיון שעיקרו בפנים חשיבא אף היד שבחוץ כטומאה בלועה.

ולפמש"כ המהרש"א דד' התוס' לעיל ד"ע: קיימי עם דבריהם הכא, הרי דמדקרו לה התם טומאה בלועה, נ' דדינא דר' ישמעאל מדין טומאה בלועה הוא.

והעירוני לסייע לזה, ממש"כ התוס' בדע"א. דכל שהעגיל ראש כפיקה ה"ה מטמא, והנה הרי בגמ' מוקמי' למתני' כר' ישמעאל, ואם אכן דעת התוס' דלר' ישמעאל כ"ז דל"ה כילוד גזה"כ שאינו מטמא, הרי לכאו' ל"מ בזה העגיל ראש כפיקה, וזה נ' בביאור ד' הר"ש אהלות פ"ז מ"ה, ועי' חזו"א שכתב די"ל דד' הר"ש וד' התוס' א' הם, והנה אמנם בד' התוס' אינו ברור אם התם אזלי עם דבריהם הכא, שהרי גם דבריהם לעיל ד"ע: בפשוטו לא אתיין עם דבריהם הכא, אך בד' תוס' הרא"ש שכבר כתב לעיל ד"ע: לדחות ד' רש"י ע"פ דבריו הכא, תיקשי דמ"ט כתב בדע"א. דאם העגיל ראש כפיקה ה"ה מטמא, ובע"כ דכל הא דמטהר ר' ישמעאל הוא משום דעיקרו בפנים, ונגרר המיעוט שבחוץ אחר עיקרו, אך כל שהעגיל ראש כפיקה וכולו ל"ה בלוע, מודה ר' ישמעאל דה"ה מטמא.

ויש להוסיף, דהנה לפ"ד המהרש"א מתבאר, דלר' ישמעאל דיליף מקרא דעובר מת במעי אשה אינו מטמא קודם שיולד, ה"נ הוא בעובר במעי בהמה, שהרי התוס' בד"ע: תלו לדין עובר במעי בהמה בפלוגתת ר' ישמעאל ור"ע, ולד' המהרש"א הרי דבריהם קיימי גם לפי דבריהם בדע"ב: דלר' ישמעאל גזה"כ הוא שאינו מטמא עד שיולד, וצ"ב דמהיכ"ת נילף טומאת נבילה מטומאת מת, אך לפמש"נ דלדעת המהרש"א הא דלר' ישמעאל אי"ז מטמא, היינו דגלי קרא דכ"ז שלא נולד חשיב כטומאה בלועה, הרי שפיר י"ל דהוי זה גילוי מילתא בעלמא וילפי' בהמה מאדם, ודו"ק.