ד
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / הפרה - הרב יחזקאל זילבר

**מתני',** היתה שפחה ונשתחררה או גיורת פטור. פרש"י כלומר היתה משוחררת או גיורת נשואה לגר או לעבד משוחרר ואין לה בעל וכו'. וכ"פ רש"י לעיל מב: אך בתוס' שם הביאו בשם ריב"א שאם נתעברה בעודה שפחה ונשתחררה, ואח"כ חבל בולדותיה אע"פ שהבעל קיים פטור, דכיון שנתעברה בעודה שפחה אין לבעל כלום בולדות אלא הם של האדון, ועכשיו שנשתחררה פקע זכות האדון, וגם הבעל לא זכה בהם, ומסתמא הטעם משום שאין להם יחס, ולפי"ז כתב בר"פ לקמן דה"ה אם נתעברה בגיותה אפי' שהבעל קיים נמי פטור, דאין לבעל זכות בולדות. והביאו התוס' ראיה מברייתא דקתני היתה שפחה ונשתחררה וכו' ואמר רבה ל"ש אלא שחבל בה בחיי הגר ומת הגר וכו' משמע שדוקא כשמת הגר ע"ש. [ועי' ברמב"ם פ"ד מחו"מ ה"ד ובהג' ממוני שם].

**שומת דמי ולדות.** מצינו שנח' בזה הראשנים.

**א.** שי' התוס' לעיל מז. ד"ה וכן דהא דאמרינן במתני' ששמין הולדות אגב האם, כ"ז הוא רק על השבח ולדות, אבל 'דמי ולדות' עצמן שמין אותן בפני עצמן ולא אגב האשה, והטעם 'מפני שאין האשה ממון הבעל'. ודייק מזה החזו"א חידוש דין, דכל הדין ששמין ערוגה אגב שדה דילפינן מקרא דובער בשדה אחר, וכן כל כיוצ"ב הוא רק בגוונא שיש לו שדה גדולה, ובכה"ג אמרה תורה ששמין ערוגה אגב כל השדה, אבל אם אין לו אלא ערוגה אחת אין דנין אלא אותה ערוגה בלבד. ולכך כתבו התוס' דכיון שאין האשה ממון של בעל אין שמין הולדות אגב האשה. אך כבר הובא לעיל שביש"ש בפק' הכונס סי' יח כתב להדיא שלעולם שמין אגב שדה אף שאין לו שדה גדולה, וז"ל 'ואם היתה השדה גדולה יותר מששים סאין אין שמין אגב כל השדה אלא אגב ששים, וכן אם היתה פחותה שמין אילו היתה בת ששין סאין'.

וכבר הובא לעיל בשם החזון יחזקאל פ"ו ה"י שנסתפק בדין ובער בשדה אחר, האם הגדר הוא שהתורה חידשה להקל על המזיק ולשום את הפירות אגב השדה כולה, והוא חידוש דין בהל' שומת נזקין, או שחידוש התורה הוא בהל' הנזק עצמו, שחדשה תורה שהנזק אינו בערוגה זו אלא הנזק הוא בשדה כולה, כאילו נחסרה השדה כולה ערוגה אחת.

ונראה שדברי החזו"א תלוי בזה, דאם הוא הל' מיוחדת בהל' שומת נזקין, מה איכפת לן אם יש לו שדה גדולה או לא, הרי עיקר הנידון הוא איך שמין ערוגה, אי בפנ"ע או מתוך שדה, ולמה נצטרך שיהי' לו שדה גדולה, אבל אם הוא הל' בנזקין, שהנזק אינו בערוגה אלא בשדה, שפיר י"ל שכ"ז הוא רק אם יש לו שדה גדולה שיך לומר שהנזק הוא בשדה כולה ולא בערוגה, וה"נ בדמי ולדות, אם הוא הל' בשומת דמי ולדות מאי איכפת לן שאין האשה ממון של בעל, אבל אם הוא הל' בנזקין שחידשה תורה שהנזק נחשב שנעשה באשה ולא בולד, בזה שפיר כתבו התוס' דכיון שאין האשה ממונו של בעל שוב א"א לומר שהנזק הוא באשה, ולכך שמין הולד בפנ"ע.

**ב.** שי' הרמב"ם ששמין הולדות אגב האשה, וז"ל פ"ד מחו"מ ה"ב כיצד משערין דמי ולדות שמין האשה כמה היתה יפה וכו', והיינו שהביא דברי המשנה כפשוטו, ומבואר דלא כתוס' אלא שמין אגב האשה, [[1]](#footnote-2) וביאר מרן רי"ז הלוי במכתבים בסוף הספר עמ' פ: ד"ה והנה בדברי הרמב"ם שיש לחלק בין חובל בבנ"ח לחובל בעבד, דכל חידוש התורה הוא בהל' נזקין, ששם חידשה תורה לדון שנעשה ההזק בשדה כולה ולא בערוגה עצמה, ולכך בחובל בעבד יש כאן נזק ממוני כמו שורו וחמרו, כמבואר בגמ' לקמן חמרתא מעברתא בעלמא הוא דאזיק, ובזה היה מקום לחייבו בשני אופנים, או על היד לחוד או יד מתוך עבד כולו, וגלי לן קרא לדון שדין הנזק הוא אגב העבד כולו כמו ערוגה אגב השדה, אבל חובל בבנ"ח שעיקר חיובו אינו תשלומין על ההפסד של היד, אלא הוי ככופר של ראשי אברים, וזהו דין תשלום מיוחד של חבלות ולא דין ממון, ובזה לא בעינן קרא דובער בשדה אחר, דזה ודאי אינו אלא הל' שומא בעלמא, איך שמין יד, והביא ראיה לדבריו, שהרי גם האומר ידי עלי או רגלי עלי, חייב כפי ערך כמה הוא יפה וכו', והרי התם אינו תשלום של נזקין כלל, אלא הוא דין שומא בעלמא איך לשומו, ולפי"ז כתב הגרי"ז דהרמב"ם ס"ל שלעולם שמין הולד אגב אמו, אלא שאינו דין של ובער בשדה אחר שהנידון הוא האם הנזק הוא בולד לחוד או באשה, שהרי האשה היא בת חורין ואין לה דמים, אלא הוא דין שומא בעלמא, ולכך ל"ק כלל קו' התוס' מדוע לא הביאו לעיל את הדין של דמי ולדות, וגם אין ראיה כלל לדברי היש"ש, דדמי ולדות אינם מדין ובער בשדה אחר.

והנה בר"פ הק' לעיל מז. למה נקטו הקוטע יד עבדו ולא הביאו מתני' בהחובל פג: גבי הקוטע יד של בנ"ח ששמין יד הנחבל אגב הגוף. ותי' דהכא איירי בממונו של אדם לכך נקטו עבד. והיה מקום לפרש דברי ר"פ עפ"י דברי הגרי"ז, דהתם לעיל איירי לענין ממנו של אדם, ובזה בעינן לקרא דובער בשדה אחר כנ"ל, אבל בקוטע יד חברו בנ"ח אינו דין ממון כלל, אלא הוא כופר על אברים, ובכה"ג אינו אלא שומא בעלמא וכדברי הגרי"ז וצ"ע.

אמנם ברא"ש בריש החובל מבואר להדיא דלא כדברי מרן רי"ז הלוי, שהרא"ש כתב שם שהדין ששמין כמה היה יפה וכו, הוא מכח הגמ' דובער בשדה אחר, הרי שהכל דין אחד הוא.

**חיוב דמי ולדות.** בביאור מח' רבה ור"ח

**א.** הא פשוט שבלי פרשת התורה של חיוב דמי ולדות לא היינו מחיבים את המזיק כלל, ואפי' לא מכלל חבלת האשה. דלא דמי לחובל ביד האשה או ברגלה, דהתם החבלה היא האשה גופא, ובה איכא דיני נזקין, אבל חבלה בולדות אינם חבלה בגוף האשה. וגם א"א לדון חיוב מחמת החבלה בולדות עצמן, דאי"ז חבלה במה שמפילן ואין להם דמים. אבל לאחר חידוש התורה שחייב דמי ולדות נסתפק באו"ש [במלואים להל' חומ"מ] האם התחדש בתורה שהולדות הם כצררי, וחידוש התורה הוא שיש לולדות שוויות ממונית, והתורה זיכתה לבעל את הבעלות על הולדות לענין דמי ולדות, ונמצא שהחובל בהם משלם דמי הולדות לבעל כיון שהם ממונו, או די"ל שגם אחרי חידוש התורה של דמי ולדות אינם כצררי כלל, ואין לבעל זכות ממונית בולדות עצמם, אלא שהתורה חדשה חיוב דמי נגיפת הולדות לבעל.

וכתב באו"ש שם שנפק"מ בגוונא שהאשה נגפה עצמה ויצאו ילדיה, דאם התורה זיכתה לו את הולדות ממש, א"כ גם בכה"ג תשלם האשה לבעל את נזקי הולדות, אבל אם הזכיה של הבעל הוא רק בדמים, י"ל שהתורה לא חייבה בדמי ולדות רק אחרים ולא את האשה עצמה.

וכתב באו"ש שורש הספק הוא בביאור דברי הגמ' בערכין ז. גבי אשה מעוברת שיצאת ליהרג שאין ממתינן לה עד שתלד, ופריך בגמ' פשיטא גופה הוא, ומשני סד"א ממונא דבעל הוא קמ"ל, וחזרו והק' בגמ' ואימא ה"נ אמר ר' אבהו וכו' אמר קרא ומתו גם שניהם וגו'. מבואר להדיא דבתחילה סברו בגמ' שהולדות הם ממונו של בעל ממש, ובדברי הקמ"ל יש להסתפק האם קמ"ל שגם אחרי שהוא בעלים על הולדות מ"מ ילפינן מקרא דכתי' ומתו גם שניהם שאין ממתינן עד שתלד, או דקמ"ל שאין הולדות ממונו של בעל כלל, אלא התורה זיכתה לו את דמי נגיפת האשה, וממילא בכה"ג של יוצאת להירג אין ממתינן.

**ב.** הנה נחלקו בגמ' רבה ור"ח אם שמת הגר ואח"כ חבל באשה האם האשה זוכה בדמי הולדות, ולכאו' היה מקום לומר שנחלקו האם יש לבעל זכות בולדות עצמם, או שכל זכיתו היא בדמי ולדות ממש, ורבה ס"ל שהבעל זוכה בולדות ממש והרי הם כצררי, וממילא כשמת נעשה הפקר הבעלות בולדות וזכתה בזה האשה, כמוש"כ רש"י 'דהא ולדות נכסי בעליהן הן וכשמת הגר ועדיין היא מעוברת, היא החזיקה בהן קודם לכל אדם, הלכך כי חבל בה בתר הכי משלם לה לדידה', ובזה גופא נחלק ר"ח וס"ל שהולדות אינם צררי, וא"א לומר שחידוש התורה שיש לו דין בעלות על הולדות ממש, אלא שהתורה זכתה לו את דמי הנגיפה, וממילא ליתא לבעל אין חידוש התורה של דמי ולדות, ואין להאשה במה לזכות שהרי אין היא מוחזקת בדמי הנגיפה.

אלא שעדין צ"ב, שהרי מבואר בתוס' דכל המח' של רבה ור"ח הוא רק בגר שמת לפני הנגיפה, אבל בישראל שמת ויש לו יורשים, שי' התוס' שהיורשים זוכים בדמי הולדות, והיינו דאף שהאשה לא זוכה בדמי ולדות, היורשים זוכים בזה דכל זכות הראויה לבא לבעל היורשים זוכים בו. והביאו תוס' ב' ראיות לזה, חדא דכיון שאין כאן קרא למעט כמו זכות האב בבת, ועוד מקו' הגמ' על רבה מהברייתא, מוכח דגם ר"ח מודה שגם בחבל בה לאחר מיתת הבעל דמי הולדות ליורשים. ואם נפרש שר"ח ס"ל שאין לבעל זכות בולדות ממש, מה ההבדל בין האשה ליושים, ובמה זוכו היורשים, ומוכח מכאן שהתוס' ס"ל שהבעל זוכה בגוף הולדות, ומ"מ אין האשה זוכה בה, ויש חילוק בין האשה ליורשים, וצ"ב בזה.

ונראה שלעולם לר"ח אין הבעל זוכה בגוף הולדות ממש, שהרי אינם צררי, ולכך אין האשה יכולה לזכות בו מחמת ההפקר, ומ"מ אם יש יורשים הם יכולים לזכות בזה, דאף שאין הבעל זוכה בדמי החבלות ממש, מ"מ כיון שיש לו דין לזכות בהם, יכול להוריש זכות זו, כיון דירושה ממילא בא, וע"ז תוס' הביאו ראיה מהא דאיצטריך קרא למעט שאין אדם מוריש זכות בתו לבנו, דאף שאין הבן יכול למכור את הבת, מ"מ שייך ירושה לענין המע"י, דנחשב שעומד במקום האב, ויש לו דיני האב. ועי' בברכ"ש סי' כט סק"ד.

**בשי' הרמב"ם**

ג. כתב הרמב"ם פ"ד מחו"מ ה"ב וכיצד משערין דמי ולדות, שמין האשה וכו', ואם מת הבעל נותנין ליורשיו, ואם נגפה אחר מיתת הבעל אף דמי ולדות לאשה. וכתב הראב"ד א"א אין זה מחוור מן ההלכה, דאפי' לרבא שאמר שחבל בה לאחר מיתת הגר זכיא לה איהי בגויהו, הנ"מ באשת גר שאין לה יורשים, דקדמה איהי וזכיא בגויהו, אבל אשת ישראל שיש לו יורשים, לעולם הם יורשים. והיינו שהראב"ד הק' עליו דאפי' לדבריו שפסק כרבה שס"ל שהאשה זוכה בדמי ולדות, מ"מ הנ"מ כשאין יורשין אבל כשיש יורשים היורשים קודמין שהרי הם באים מכח הבעל. וכן נראה בדברי רבה, דקאמר 'אבל חבל בה לאחר מיתת הגר' ולדברי הרמב"ם אינו דוקא גר, אלא ה"ה בישראל נמי. [וביותר יל"ע לשי' הרמב"ם מ"ט לא זכו היורשים, הרי תוס' הביאו ראיה דאין כאן מיעוט מירושה, ולמה לא ירשו יורשי הבעל. ועוד דמקו' הגמ' על רבה מהברייתא, מוכח דלר"ח גם בחבל בה לאחר מיתת הבעל דמי הולדות ליורשים].

וכתב הכס"מ שהרמב"ם דקדק מתוך הסוגיא שאין היורשים זוכים, שהרי תני בבריתא אין הבעל נותן ליורשיו, ולר"ח קשה דאם כשליתא לבעל אין האשה זוכה, ה"נ צריך להיות שאין היורשים זוכים, ואפי' שרש"י פי' בדעת ר"ח איתא לבעל 'או ליורשיו' מ"מ פשטות הגמ' לא משמע כן, וסובר הרמב"ם בדעת ר"ח שגם אין היורשין זוכים, ודברי הכס"מ תומהים בזה מאד, כמו שהק' בלח"מ, שהרי גם לשי' הרמב"ם נמי קשה, שהרי לרבה אין נותנין ליורשין כלל אלא לאשה עצמה. וע"כ צ"ל דהא דקתני בבריתא אין הבעל נותן ליורשיו מיירי בחבל בחיי הבעל דכבר זכה בה הבעל, וא"כ גם לר"ח ניחא דנותן ליורשיו.

וכתב הכס"מ דטעמא דרבה 'דכי היכי דאשכחן דקרא זכי לבעל דמי ולדות מדכ' בעל האשה, ה"נ אשכחן דזכי לה מדכ' ויצאו ילדיה וכו', וטעמא דמסתבר הוא דבשלמא כשחבל בה בחיי הבעל, זכה הבעל מיד בדמי ולדות, אע"פ שלא גבה, וכשמת הוריש ליורשיו, אבל כשחבל בה לאחר מיתת הבעל, האיך מוריש דבר שלא זכה בו. ובדרך זה מבואר נמי ברא"ה לעיל מג. ויש לבאר דבריו בב' נוסחאות. א'. הרי שביאר לן ביאור חדש במח' רבה ור"ח, דרבה נמי מודה שלא שייך זכיה בולדות שהרי אינם צררי, אלא ס"ל דכח התביעה של הבעל הוא כמו כח התביעה של האשה, ולשניהם יש כח לתבוע דמי ולדות לבעל מקרא 'דבעל האשה', ולאשה מקרא 'דילדיה', אלא שחדשה תורה שכשיש בעל הבעל הוא הזוכה בתביעה, אבל כשאין בעל אין הכונה שהאשה זוכה מהבעל, כמו שפרש"י שהולדות הם הפקר, אלא שלרבה האשה יש לה גם כח לתבוע דמי ולדות, שהרי כתיב ויצאו ילדיה, הרי שהם ממון האשה כמו שהם ממון הבעל. ור"ח נחלק בכ"ז דולדות אינם כצררי ולא שייך לאשה כלל זכות תביעה על דמי ולדות, אלא שהתורה זכתה זכות ממון זו רק לבעל, וממילא כשמת הבעל לא שייך כלל שהאשה תזכה בו מן ההפקר, שהרי הולדות אינם צררי. ב'. ועוד י"ל שרבה ס"ל שהתחדש בתורה שחייבים על חבלה של ולדות, דהריגת הולדות הוי חבלה באשה גופא דלא גרע מאחד מאבריה, והתורה זכתה זכות חבלה זו לבעל, וזה ס"ל לרבה דכיון שהחבלה היא באשה, ממילא כשאין בעל חייב לאשה מדין חבלת האשה, ולכך היורשים אינם יכולים לזכות, אבל ר"ח ס"ל שהולדות אינם כצררי, וממילא אין כאן חבלה באשה כלל, אלא שהתורה חדשה תשלומין חדשים לבעל וממילא אין האשה זוכה בו.

ולפי"ז ל"ק ראיות התוס' שהירושים זוכים, דודאי לר"ח שאין לאשה זכות בדמי ולדות אין לאשה כלל, ודאי שאם מת הבעל אפי' קודם הנגיפה זוכים בהם היורשים, וכמו שהביאו התוס' ב' ראיות דכל זכות הראוה לבא היורשים זוכים בו, וכל דברי הרמב"ם הם בשי' רבה דס"ל שיש לאשה זכות בעצם הדמי ולדות. והאריך בכ"ז בחי' הגאון רבי ראובן בכתובות. ובמשנת ר"א סי' טו.

ד. ויסוד לכ"ז הוא עפ"י המבואר לעיל מב: דהק' לר"ע ובנזקין לא אמר, והתניא הכה את האשה וכו' אין האשה נותן ליורשיה, הרי שאין הבעל זוכה בנזקי האשה. ותי' רבה בגרושה, היינו דלעולם הבעל זוכה בנזקי אשתו, אבל הברייתא מיירי בגרושה. ופריך ותפלוג נמי בדמי ולדות, פי' דאי מיירי בגרושה למה אינה זוכה בחלק מהדמי ולדות, ותי' ר"פ התורה זכתה לבעל דמי ולדות אפי' בא עליה בזנות. ובתוס' שם הק' מה קו' הגמ' שתזכה האשה וכי ולדות צררי נינהו. וכתב הרשב"א שם 'דכל היכא דאיתא לבעל נשקול בעל, ליתא לבעל תשקול איהי', מבואר שרבה שם סבר שדמי הולדות שייכים לאשה, [ולפי' ב' הנוסחאות דלעיל, או שיש לה זכות מקרא דילדיה כמו שלבעל יש זכות מקרא דהאשה וילדיה, או שהתחדש שגם זה בכלל חבלת האשה], וממילא הדין נותן שבגרושה דמי הולדות שלה. ור"פ תי' דהתורה זכתה וכו', ויש להסתפק האם ר"פ לא חזר בו מהאי סברא כלל, אלא שסבר דהכא אין הבעל זוכה מדין אישות שיש לו בה, שהרי אפי' בא עליה בזנות נמי זוכה, אלא הכא זוכה מדין בועל, ולכך אין האשה זוכה. או שר"פ חזר בו וס"ל שאין הוא מדין חבלה דאשה אלא הוא זכות מיוחדת בתשלומין הללו. ועי' בפנ"י שם. וכתב הגר"א בסי' תכג סק"ח שמסוגיא זו פסק הרמב"ם שהל' כרבה.

ולפי דרך זו יש לבאר שי' הרמב"ם הנ"ל ששומת הולדות הם אגב האשה, ולא שמין הולדות בפנ"ע, כיון שזה חידוש התורה שהחבלה גופא היא באשה.

**אמר ר"פ וכו' מ"ט חמרתא מעברתא.** יש לבאר מימרא דר"פ בב' אופנים. וזה תלוי מה נתחדש בתורה בחיוב דמי ולדות, האם נתחדש בתורה חיוב תשלום מחודש שהבעל זוכה בו מחמת הולדות, דהיינו שהולדות הם של הבעל ממש, והם ממונו. או שהתחדש בתורה שעל חבלה זו של ולדות חייבים, [ובב' אופנים, או שגם זה בכלל חבלה דאשה או שחייבים על החבלות של הולדות גופיהו] ומ"מ המחייב הוא דין חבלה. והתורה חידשה שתשלום חבלה זו היא לבעל.

**א.** לפי הדרך הראשונה י"ל שר"פ לא בא לחדש דאיכא חיוב של דמי ולדות בשפחה מדין חמרתא מעברתא, דודאי כיון שהתורה לא חידשה דין מחודש זה בשפחה אינו חייב, אלא כוונתו שכיון שהולדות הם ממון של האדון ממילא חייב על הולדות מדין נזק"מ. ועיקר חידושו שכל המיעוט של שוורים הוא רק בחיוב של דמי ולדות בלבד ולא כשהחיוב הוא מדין נזק"מ. [ולאו דוקא שור שנגף את השפחה, אלא ה"ה אדם שנגף שפחה נמי חייב דמי ולדות לאדון מדין נזק"מ של האדון].

ב. אך יש מקום לפרש דאחר שנתחדש בתורה פרשת דמי ולדות, הרי התחדש שגם ולדות הם בכלל חבלה שחייבים עליה. וחיוב תשלום על חבלה זו התורה זכתה לבעל. ובא ר"פ לחדש ולומר דהא דשור פטור מדמי ולדות הוא רק בגוונא שתשלום החבלה הוא לבעל, אבל אם התשלום הוא לאדון גם שור חייב, כשם שחייב שאר תשלומי חבלות לאדון. ונמצא שגם לדברי ר"פ אחר חידוש התורה המחייב בדמי ולדות דשפחה אינו נזק"מ אלא תשלום חבלה של דמי ולדות.

ונפק"מ בשור שהמית את השפחה ומתו גם הולדות, ושמשלם ל' של עבד, האם חייב נמי בדמי ולדות, דאם החיוב הוא מדין דמי ולדות שוב אין זה בכלל הקנס על השפחה, אבל אם חיובו כנזק"מ וכחבלה בשפחה, א"כ אפי' שוה אלף זוז אינו משלם אלא קנס הקצוב בתורה. והאריך בזה הגרב"ד בסי' כו. ועי' בתלמיד ר"ת בסוגין.

**תוד"ה** חמרתא וא"ת וכו', בפשיטות כוונתם דכיון שמוכח בסוגין שהתשלומין לאדון הם כמו תשלום על שורו וחמרו ממש, דדין העבדות שבו משנה את דינו להיות כשור וחמור, נמצא שתשלומי נזקיו אינם בכלל פרשת חבלות של אדם, וא"כ אף שנתמעט אדם בבור מ"מ הוא רק מתשלומי חבלה של אדם, ולא מחיובי מנז"מ, ואמאי לא מתחייב בעל הבור על עבד. ועוד יש לפרש בנוסח אחר דהק' דכמו שמצינו שאדם בבור פטור, ואמרינן לקמן שגם עבד בכלל פטור זה, הרי שאף שסיבת החיוב שלהם שונה, שהרי חיוב של אדם הוא מדין חבלת אדם, וחיוב של עבד הוא מדין תביעת ממון של הפסד האדון, ואפ"ה אמרינן שהמיעוט הוא על סוג הניזק, וא"כ ה"נ נימא שאף שהחיוב של דמי ולדות של שפחה הוא מדין נזק"מ, מ"מ נימא שהפטור הוא על שור שנגף ולד, ובכל צורת תביעה פטור.

**וי"ל דהכא וכו',** אבל כאן הולדות לאדון דכתיב והאשה וילדיה וגו'. וכבר עמד המהרש"א דא"כ ל"ל לגמ' להביא קרא דשבו לכם פה עם החמור. ועי' ברא"ש שביאר דקרא דדמי ולדות איירי רק באופן שהבן מתיחס אחר אביו, וכיון שכתיב שבו לכם וגו' הרי שאין העבד מתיחס אחר אביו ואין הולדות הללו בכלל המיעוט של שור. אך עדין צ"ב דאם ולד שפחה הוא ממון גמור של האדון, פשיטא שאינו בכלל המיעוט של שורים, ולמה צריך להביא קרא דשבו לכם שאינו מתיחס אחר אביו. ואולי ס"ל להרא"ש שהחידוש של ר"פ הוא שגם בשפחה חייב מתורת דמי ולדות, וחידש ר"פ שלא נתמעטו שוורים מאשה אלא היכא שהבעל תובע, דהתם הוא דמי ולדות שנאמר בו מיעוט, אבל כיון שכ' עם הדומה לחמור זה גורם שהתביעה תהיה של האדון. ובמקום שהתביעה היא של אדון אין מיעוט, אבל לעולם עבד ושפחה הוא אדם ממש וניחא למה הם בכלל המיעוט של שור ולא אדם בבור.

אך באמת שהיה מקום לבאר תי' התוס' באופ"א וכוונתם שהמיעוט שאין דמי ולדות בשור שנגף נאמר באופן שהדמי ולדות הם לבעל, ולא במקום שהדמי ולדות לאדון. [ואין כוונת התוס' לומר שזה גזה"כ רק בכה"ג שהדמי ולדות לבעל, שהרי גם באופן שאין בעל והדמי ולדות הם לאשה או ליורשים, אין השור משלם דמי ולדות], אלא כוונת התוס' דהיכא שבלא חידוש התורה לא היו משלמים דמי ולדות כלל לא לבעל ולא לאשה, בפרשה זו של התורה נאמרה מיעוט ששור אינו משלם, אבל כשהולד הוא של שפחה גם בלא חידוש התורה של פרשת דמי ולדות נמי היה חייב, שהרי הוא ממון גמור של הבעלים, ובזה אין מיעוט על שור, ועיקר תירוצם שרק בבור נתמעטו שניהם גם אדם וגם עבד, דהמיעוט הוא מהלכותיהן של בור, דבור פטור על סוג הניזק של אדם כמו שיש מיעוט על כלים. אבל הכא כל המיעוט של שור הוא על פרשת חבלת ולדות, ולא על נזק"מ של ולדות. והא דהביאו כאן קרא דשבו לכם וכו' כבר כתב בר"פ דהיינו 'ואי משום דלא אשכחנא שחייב הכתוב בדמי ולדות בשבחה, להכי קאמר דהויא כחמרא מעברתא'. ולפי"ז באמת עבד ושפחה הוא כשורו וחמורו. ועי' ברשב"א בב' התי'

[ובברכ"ש סי' כח סק"ח ביאר שהתוס' סברו בתירוצם שגם בעבד אינו תשלומין מדין נזק"מ לחוד אלא מדין חבלות, דלעולם החיוב כלפי העבד עצמו הוא חיוב של חבלה מדין נזקי אדם, אלא שכיון שהאדון זוכה בחבלות הרי הם נזק"מ, ועיקר תירוצם שכיון שתחילת חיובו לעבד הוא מדין חבלה, לכך הוא מתמעט מחיוב בור כמו כל אדם, דסו"ס לגבי עצמו הוי חבלת אדם. משא"כ בחיוב דמי ולדות מלבד חיוב דמי ולדות איכא עוד דין לחייבו מחמת תביעת האדון בנזקין, ובזה לא נתמעט שור, דכל המיעוט הוא רק היכא שהתשלומין של דמי ולדות הם לאב מדין דמי ולדות, אבל אם התשלום הוא לאדון ולא נפטר שור מתביעה זו].

**לעולם אינו חייב עד שיכנה כנגד בית הריון.** עי' בשטמ"ק בשם הרא"ה שרבנן לא חולקים על דין זה, אלא דס"ל שאי"צ לזה קרא. ובאמת יל"ע ל"ל לרשב"ג קרא וכן מה החידוש במימרא זו, הלא פשוט שבכל חבלה תלוי אם הוא ראוי להזיק מחמת המכה, ואם נחבל שלא כנגד המכה פשוט שפטור. ולכאו' מכאן ראיה שדין תשלום של דמי ולדות אינו תשלום של חבלה, אלא הוא דין תשלומין מחודש, ובזה חידשו בגמ' שגם בדין תשלום זה בעינן תנאים של חבלה ושיכה כנגד בית הריון.

**חיוב שבח ולדות.**

**א.** נחלקו רבנן ורשב"ג על שבח ולדות, ופרש"י ד"ה דמי ולדות ששבח ולדות הוא מה 'שהאשה נראית משובחת ובעלת אברים מפני העובר ודמיה יקרים', דדעת רבנן ששבח וולדת לבעל הוא, וילפינן לה מקרא ת"ל הרה לומר לך וכו'. אבל רשב"ג לא הביא קרא, אלא אמר מסברא ששבח ולדות חולקין בין האשה והבעל. והנה יש להסתפק בדין תשלום זה, האם הוא דין חבלה בגוף האשה, וכמו שבשאר חבלות באשה חייבים, כך בחבלה זו יש הפסד של שבח ולדות. או דתשלום זה נמי הוי תשלום מחודש כמו דמי ולדות, ולא מדין חבלת הגוף, ובדבר זה נסתפק בבכר"ש סי' כט סק"ב. ולכאו' מדברי רשב"ג מבואר דדין זה הוא דין תשלום של חבלות, שהרי רשב"ג לא הביא קרא לחיוב זה, אלא מסברא ס"ל ששבח ולדות לשניהם הם כיון ששניהם שווים בו.

**ב.** הנה מצינו בגמ' שכשם שנחלקו רבה ור"ח האם אחר מיתת הגר האשה זוכה בדמי ולדות, כך נחלקו האם האשה זוכה בשבח ולדות, שהרי הק' בסוף העמוד על רבה מברייתא היתה שפחה זכה, ונחלקו רבה ור"ח איך להעמיד ברייתא זו, דלרבה ברייתא זו מיירי בחיי הבעל, ולר"ח ברייתא זו מיירי אפי' לאחר מיתת הגר, והרי בבריתא זו כלול הכל גם הדמי ולדות וגם השבח ולדות, ונמצא דלרבה שהאשה זוכה בדמי ולדות כך זכה בשבח ולדות, אבל לר"ח ברייתא מיירי שניגפה הגיורת לאחר שמת בעלה, ואפ"ה לא זכתה האשה בשבח ולדות, כשם שלא זכתה בדמי ולדות, ודבר זה צ"ב דאף אם בחיי הבעל התורה זיכתה לבעל את שבח הולדות, מ"מ לאחר מיתת הבעל למה לא תזכה האשה בדמי חבלה זו.

כמו"כ מצינו בגמ' בע"ב דאמרינן ל"ק הא רבנן והא רשב"ג, והיינו דלר"ח כשם שלרבנן אין האשה זוכה בדמי ולדות לאחר מיתת הבעל, כך אין האשה זוכה בשבח ולדות לאחר מיתת הבעל, ולכאו' צ"ב הרי לא דמו כלל, דבשלמא בדמי ולדות אין האשה זוכה שהרי יש טענה 'אטו צררי נינהו', אבל על שבח האשה הרי הוא ממון שיש לאשה בגופה, ואפי' אם בחיי הבעל יש פסוק שהכל שייך לבעל, מ"מ כשאין הבעל קיים למה שהיא לא תזכה בה.

כמו"כ מבואר בהמשך הגמ' דשבח ולדות לרבנן חלוק משבח ולדות לרשב"ג, דלרשב"ג שבחיי בעלה יש לה חצי מהשבח גופא, ממילא כשאין לה בעל היא זוכה בכל השבח, אבל לרבנן שבחיי הבעל כל השבח הוא לבעל, לאחר מיתה אין האשה מקבלת כלום, והדברים צ"ב הלא כשם שלרשב"ג זוכה בחצי השבח של הבעל, כך לרבנן שתזכה בכל השבח. [ובשעה"מ סי' ער"ה סק"א מחדש מכח גמ' זו דשותפין שאחד מהן הפקיר חלקו, השני זכה בו ממילא בלי מעשה קנין, ולכך לרשב"ג כיון שהם שותפין בשבח, כשאין בעל זכתה האשה ממילא, ודבריו מחודשים].

**ג.** הנה אמרינן לעיל מז. גבי פרה דחד ולד דחד שנחלקו בנפחא של הפרה, דלחד מ"ד כולו לבעל פרה ולחד מ"ד חולקין. והק' התוס' מ"ש משבח ולדות שלרבנן כולו לבעל [דהיינו לבעל הולדות] ולרשב"ג חולקין, והכא איכא מ"ד שכולו לבעל הפרה, והביא השטמ"ק בשם הרא"ש שק' מעיקרא ליתא דשאני שבח ולדות שילפינן לה מקרא שהוא לבעל, והיינו דמסברא מודים רבנן לרשב"ג ששניהם חולקין בו אלא שילפינן מקרא ששבח הריון לבעל וצ"ע רב קו' התוס'. וי"ל דברי התוס' בב' אופנים, א' היה מקום לומר שהא דבעינן קרא לרבנן הוא רק להפקיע את חצי הזכות שיש לאשה מהשבח דנפחא, שהרי מסברא השבח שייך לשניהם כמו שסבר רשב"ג, וממילא זוכה הבעל מכח שהולדות שלו, ולכך הק' התוס' דלמ"ד כל שבח הנפחא לבעל הפרה מוכח שמי שהוא בעל הולד אין לו זכות כלל, ולמה לבעל יש זכות מסברא בחצי השבח. אלא דדרך זו אינו, שהרי מבואר בגמ' בסמוך שבגר שמת ואין בעל קיים, נמי אין השבח ולדות לאשה, וע"כ שאין הכונה שלרבנן קרא ד'הרה' בא להפקיע את הזכות של אשה, שהרי אם מסברא השבח של שניהם היה צריך להיות שבכה"ג שאין בעל האשה תזכה בו, ואפ"ה אמרינן שאין האשה זוכה. וע"כ צ"ל באופ"א, דאדרבא מבואר בגמ' דמסברא בלא קרא אין כלל דין של שבח ולדות, שהרי אי"ז ממון כלל, כמו שיבואר בסמוך, ואדרבא בעינן קרא ד'הרה' לחדש זכות מחודשת לבעל את השבח דנפחא, אבל בלא קרא אין דין תשלומין לא לבעל ולא לאשה, וע"ז הק' התוס' מאי שנא בפרה שזוכה בעל הפרה בשבח בלא קרא, אבל אין כוונתם להק' למה באשה השבח לבעל, כיון שע"ז יש פסוק. [וע"ז תי' דחלוקין דין שבח ולדות דפרה משבח ולדות דאשה כמבואר בסמוך].

ומ"מ גם לדברי הרא"ש עדין קשה מרשב"ג שס"ל שחולקין בין הבעל לאשה, ולעיל איכא מ"ד שכולו לבעל פרה, אבל המעין בדברי הרא"ש ימצא שכתב שלא קשה לא מרבנן ולא מרשב"ג דהתם הוא גזה"כ, ודבריו צ"ב שהרי רק לרבנן יש לימוד מיוחד, אבל לרשב"ג ליכא קרא אלא מסברא הוא שחולקין. וצ"ע.

**ד.** ותי' התוס' דשאני דמי ולדות שכיון שאין האשה יכולה למכור עצמה, ואין לה הפסד על השבח, משא"כ בעל הפרה יכול למכור את הפרה ויש לו הפסד ממון מחמת חסרון הנפחא, והוסיפו התוס' שאף שלענין שאר חבלות משלמין לאשה, אף שאינה יכולה למכור עצמה, מ"מ כתבו התוס' שמחמת סברא זו יפה כח בעל פרה מכח האשה לענין שבח ולדות, ונראה שכוונת התוס' לחדש דאף שכל דיני חבלות הם לאשה ולא לבעל אף שהאשה אינה יכולה למכור עצמה, התם הטעם הוא שהנזק עצמו נעשה בגופה של האשה עצמה, וכל הדין ששמין כמה היתה יפה וכו' הוא דין שומא בעלמא, ולכך אף שבפועל אינה יכולה למכור עצמה מ"מ דמי החבלות הם לה עצמה. אבל דין זה של שבח ולדות חלוק שבח הפרה משבח האשה, דבשלמא בפרה כיון שבעל הפרה יכול למכור את הפרה הרי הוא שווה ממון, דאף שאינו שוויות עצמית מ"מ כיון שיכול למכור הרי הוא ממון. אבל באשה שאינה יכולה למכור עצמה אינו ממון של נזקין כמו קוטע יד עבדו, שהרי אינו שבח ממון בעצם, אלא כמו שכ' רש"י שנראית האשה משובחת יותר ודמיה יקרים, וכיון שאשה זו אינה עומדת להמכר כמו פרה, א"כ אין זה חיוב תשלומין של נזקין ממש, אלא הוא דין תשלום מיוחד, וכשם שאמרה תורה שחייבים דמי ולדות לבעל, כך חידשה תורה ששבח ולדות הוא חיוב חדש לבעל.

וזה הטעם שלרבנן שאף שאין הבעל בעולם, אין האשה זוכה בו, כמו שאינה זוכה בדמי ולדות. דשני החיובים הללו הם חיובים מחודשים שהתורה חדשה לבעל. אבל בדעת רשב"ג שמצינו שחייב שבח ולדות לשניהם מסברא, הרי שסבר שיש ע"ז דין מזיק ממש, אלא שס"ל לרשב"ג שבשח זה גם האשה וגם הבעל שותפין, וזהו הטעם שאמרו דכיון שלרשב"ג כיון שיש לאשה זכות של ממון ממש בשבח זה, ממילא לאחר מיתה היא זוכה בכולו, שהרי יש לה סיבה לקבל את כל הנזק בגופא.

**המחזיק בשטורתיו של גר.** עי' רש"י שפי' דאיירי בשטרי חוב, שנכסי הלוה היו משעבדים לגר, ומספקא ליה לגמ' אי קונה את הניר. אבל את הקרקע לא זוכה ע"י הניר, כיון שמיד עם מיתת הגר נפקע השעבוד השטר ונפטר הלוה. אך בשטמ"ק בשם ר"א מגרמישא הק' דמלשון הגמ' משמע שאם היה מחזיק בקרקע היה זוכה, ולדברי רש"י הרי גם אם היה מחזיק בקרקע לא היה זוכה כיון שנפקע השעבוד. ולכך פי' דאיירי בשטרי מקח, וחשב המחזיק שאם יזכה בשטר שבו קנה הגר את הנכסים, הוא גם יזכה בהם. וע"ז אמרו בגמ' 'שבקרקע לא החזיק' וכן פי' המ"מ פ"א מזכיה ה"ט בדעת הרמב"ם. והש"ך בסי' ערה סק"ד.

**משכונו של ישראל ביד גר וכו'**, מבואר דמיד עם מיתת הגר פקע השעבוד ומיד זכה בו הלוה, והנה כתבו התוס' והרשב"א דאיירי אפי' משכנו שלא בשעת הלואה ואפי' למ"ד בע"ח קונה משכון, ונמצא שיש לגר קניני שעבוד במשכון, וא"כ צ"ב אמאי כשמת הגר לא יזכה המחזיק בקנינים הללו. ועי' במחנ"א הל' זכיה מהפקר סי' ט' שהק' המבואר בפסחים לא. דלמ"ד בע"ח קונה משכון אפי' ישראל מגוי עובר עליו משום בל יראה, ומבואר התם שאינו מחמת קנין השעבוד בעלמא, אלא דהוי כשלו ממש, וא"כ ה"נ קנה הגר. והביא שם בשם ר"ת דסוגין איירי במשכנו בשעת הלואה דלא קני קנין גמור. וכן כתב הש"ך ער"ה סק"ז. ובדעת התוס' צ"ל דאף אם הוא קנין גמור, מ"מ הוא קנין רק לזמן שיש הלואה, דודאי הבעלים נשארו בעלים גמורים על כל המשכון ולא חסר בממונום כלום, ולכך כשמת הגר ופקע ההלואה שוב אינו שלו, וממילא הרי הוא של בעל המשכון.

והנה כתב השטמ"ק בשם הרא"ה דהא דאמרינן שאפי' שבא אחר והחזיק מוצאין אותו מידו, הוא אפי' בגוונא שבא והחזיק בו בחיי הגר, ובשעת מיתת הגר היה המשכון בידו, אפ"ה לא קנה. וכתב דלא דמי להא דאיתא בקדושין כב: גבי עבד כנעני שאם שעבדו למלאכה בשעת מיתת בעליו הגר, זכה בעבד, דזה פירש למיתה וזה פירש לעבדות, ולא אמרינן דהעבד קדם לזכות בעצמו. דשאני עבד שגופו קני כולו לאדון, וצריך לזכות בעצמו, משא"כ משכון שגופו שייך לבעליו שהרי יכול לסלקו בזוזי, ואין למלוה בו אלא שעבוד, ואין הלוה צריך לעשות מעשה קנין כדי לזכות בשעבוד. והביאור בזה הוא כנ"ל, דבמשכון לא חסר לבעלים כלום, ותכף כשפקע קנינו של מלוה במשכון הוי ממילא שלו. ועי' בשטמ"ק שהביא שהמאירי הסתפק בזה.

**משכונו של גר ביד ישראל וכו'.** זה קנה כנגד מעתיו וזה קנה השאר. בדין זה מצינו חידוש גדול בדברי הרשב"א, [והובאו דבריו בסוגיא דיתנו לכושל שבהן בכתובות פד.] 'ומסתברא לי דה"ה אם אין לו משכון, אלא שיש לו מלוה על גר, זה גובה מנכסיו כנגד חובו, ואע"פ שכשמת הגר נעשו כל נכסיו הפקר, אין שעבודו של זה נפקע, דלא עדיף מהקדש וכו', וכך נ"ל אפי' אין לו אלא מטלטלין וכו', ואינו דומה למטלטלין דיתמי [דאין שעבוד על המטלטלין], דהתם משום דיורשין הן דבר תורה ומשעת מיתה קמו להו ברשות היתומים ואפי' הן מופקדין ביד אחרים ואין בע"ח גובה מהן כדברי ר"ע שאמר בפרק הכותב ינתנו ליורשים וכו', אבל כאן שמת הגר עד שלא יזכה בהן אחר כבר קדם שעבודו של זה ובזה אפי' ר"ע מודה לר"ט שאמר התם במופקדין ביד אחרים או שהן ברה"ר ינתנו לכושל שבהן עכ"ל. והאריך בזה בתשו' ח"ב רנ"ב.

ומבו' מדברי הרשב"א יסוד חדש, דכל הדין דמטלטלין דיתמי לא משתעבדי הוא רק בגונא שזכו היתומים ובעלות זו מעכבת על המלוה מלגבותם, אבל בגונא שהיו הנכסים הפקר בשעת מיתה שפיר חל שעבוד הבע"ח עלייהו. והדברים צ"ב רב. והביאור הוא לכאו' דבעצם שעבוד הגוף הוי כקנין ואית ליה למלוה זכות ליטול את נכסי הלוה תמורת חובו, שהרי ממוני גבך, אלא דבעלמא אין המטלטלין משתעבדים למלוה מכח שעבוד הגוף, היינו משום שרשות הבעלים מעכבת עליו מליטול את הנכסים, ומה"ט בעי' להל' שעבוד נכסים וכפיה על המצוות. אבל במת ואין הנכסים ברשות הירושין שוב אין רשות המעכבת את שעבוד המטלטלין. וכן נראה שכ"ז הוא רק בגונא דאיכא בעלות אחרת על גוף הנכסים אבל בגונא שהיו הנכסים הפקר א"צ להל' שעבוד, דממילא חלה בהם זכות המלוה מכח הדין ממון שהיה לו בהם קודם לכן וצ"ע.

1. והיה מקום לפרש שהרמב"ם סובר שאפי' שאין האשה ממון של בעל מ"מ שמין אגב האשה, וכמו שכתב היש"ש שאף שאין לו שדה גדולה, מ"מ שמין אגב שדה גדולה, ודלא כדברי החזו"א. [↑](#footnote-ref-2)