חבורה לג
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / סת_ם - הרב משה יפהן / חבורות

עוד חידוש מצינו במרדכי, שם שדן דדינא דהיכר ציר לא נאמר רק באופן דשניהם שווים ששניהם פתוחים לרה"ר וכן בין גברי לנשי ששני המקומות הם עיקר. אבל מבית לעלייה או מבית לחדר שעיקר התשמיש ומוצאו ומבואו הוא מהבית לשם הביאור דהעיקר הוא החדר אז צריך לשים בימין החדר הנכנס או עלייה הנכסנת עד כדי שאפילו שני חדרים אחד סמוך לרה"ר ואחד חדר פנימי אם עיקר השימוש הוא בחדר החיצוני הסמוך לרה"ר אז הוא עושה את המזוזה בצד שמאל של הכניסה מהחדר הפונה לרה"ר לחדר הפנימי שהוא ימין הנכנס מהחדר הפנימי לחדר הפונה לרה"ר דזהו עיקר שימושו. והבית יוסף הביאו בסימן רפ"ט וכן פסק הלבוש סימן רפ"ט סעיף ג. והנה יש לעיין בביאור דברי המרדכי דהביא שני תנאים שיהיו שווין ששניהם עיקרים וששניהם פונים לרה"ר ויש לעיין מה הביאור של התנאי השני האם המרדכי סובר דבוודאי העיקר זה נקבע לפי התשמיש העיקרי אמנם במקום ששניהם שווין אז אזלינן בתר הפנימי ולא בתר הכר ציר ורק במקום ששני המקומות פונם לרה"ר דאין כאן פנימי אז אזלינן בתר הכר ציר וכן הבין הגריש אלישיב זצ"ל.

אמנם מלשונו של המרדכי ומסוף דבריו דכתב דאפילו אחד פונה לרה"ר ואחד אין פונה אזלינן בתר העיקר ששם עיקר תשמישו וגם מוצאו ומובאו. והנה יש לעיין דלכאורה אין המשמעות שהפנימי הוא יותר עיקר אלא שניהם שוין ובכל אופן אזלינן ושמים את המזוזה כלפי החיצון שהוא עיקר שימושו. ויש לעיין מה הביאור שזה עיקר שימושו ונראה דיסוד הגדר הוא משום שהוא משתמש בחיצון כדי לצאת לרה"ר אם כן זה גם נחשב עיקר כיוון ששניהם שוין ועושין את המזוזה כלפי הפנימי. והחידוש דאע"ג דהוא פנימי מכל מקום עושים את המזוזה כלפי החיצון כיון דהוא עיקר השימוש.

אמנם הט"ז הביא מהמהרי"ל להפך דהוא פסק דבכל גוונא החדר היותר פנימי נקרא דרך ביאתך ואין זה נפק"מ אם הוא עיקר תשמיש או לא ועוד פליג המהריל דבאופן דאין רק יציאה אחת לרה"ר אלא דגם מהצד השני יש יציאה ולכן אין הכרח דחשיב ביאה. אז אזלינן בתר היכר ציר וגם באופן דאחד יותר עיקרי מהשני עדיין אזלינן בתר הכר ציר.

והנה יש לעיין מהו שורש המחלוקת בין המהרי"ל למרדכי וזהו מחלוקת בין הט"ז שפסק כמהרי"ל לבין הש"ך שפסק כהלבוש. ועוד יש לעיין, דהרי המרדכי פסק דעיקר הבית עדיף על הכר ציר ואילו המהרי"ל סבר דהכר ציר עדיף על עיקר תשמיש ויש לעיין במאי פליגי ולבאר דהמרדכי סבר דהכר ציר עביד דיותר נחשב עיקר הבית מהשימוש בפועל נראה דזה דוחק.

ונראה דהנה יש לדון מהו ההכרעה של היכר ציר ובפשוטו שורש השאלה היא היכן היא הדלת דלאותו מקום שיש דלת הוא נחשב בית. ולאותו מקום נחשב ביאה דאדם בא למקום שהוא יותר עיקר וכיוון שיש לו דלת הוא נחשב יותר עיקר אמנם אם עיקר התשמיש במקום מסוים בוודאי שאותו מקום הוא נחשב עיקר והביאה היא אליו כך למד המרדכי דלדעת המרדכי יסוד הדין ביאה הוא למקום שהוא יותר עיקר ורק דעל ידי הדלת חשיב עיקר אמנם אם הוי עיקר במציאות אז הדלת אינה משנה ומגרעת את המציאות שהמקום ההוא הוא העיקר.

אמנם המהרי"ל למד דיסוד הדין ביאה אינו למקום שהוא עיקר אלא יסודו הוא הכניסה מחוץ לפנים דהפנים הוא הנקרא בית והנה לפי"ז כמו שהוא יותר פנים בוודאי שזה נחשב ביאה דהוא בא מהחוץ לפנים ואם כן גם כלפי חצר שהיא יותר רחוקה מהחוץ. זה עדיין יחשב ביאה ולפי"ז סבר דמקום שיש לו דלת על ידי דינה דהיכר ציר אין יסודו דהוא עיקר אלא דהוא יותר מרוחק מהחוץ על ידי הדלת וכיוון דאליו צריך להיכנס על ידי דלת אז הוא יותר מובדל מהחוץ ובעינן ליכנס אליו ואין זה בכלל סברא דהדלת מחשיב ליה כעיקר דלא אזלינן כלל בתר עיקר וטפל אלא בתר כניסה ויציאה דיסודו הוא הריחוק הוא הקירוב לחוץ.

ובאמת מצינו מחלוקת בטור דביאר דהכר ציר הוא החור באיסופא והביא דכן ביארו רש"י והרא"ש והקשה הגרא"י מדוע לא פירש שהרמב"ם נמי פירש כן אמנם המעיין ברמב"ם יראה דהוא ביאר דאין זה תלוי היכן הציר נמצא אלא היכן הציר נראה ונראה דהביאור הוא דאין זה תלוי בפועל היכן מקומו של הציר אלא דהציד דהציר פונה אליו ביאורו הוא דהדלת נעשתה עבור המקום ההוא ועליו היא מגינה והיא נועדה להגן על הצד ההוא. לכשתימצי לומר שייך לומר דלפי הסברא של מקום שהוא עיקר תלוי אם יש לו דלת ולפי הסברא של המהרי"ל דהמקום הוא מובדל אז הנפק"מ עבור מה הדלת משמשת. אמנם אין זה חילוק מוכרח דהרמב"ם יכול להתפרש לשני האופנים וכן סברת רש"י והרא"ש. אלא ששייך לתלות כן. למעשה כדעת המהרי"ל מצינו במסכת מזוזה ב ד בתים זה לפנים מזה נותן דרך כניסתו לכולם ואינו מחלק איזה עיקר ואיזה טפל.

והנה יש לדון במרדכי דהזכיר ששני הבתים פתוחים לרה"ר יש לעיין האם כוונתו הוא דגם הוא מודה דפנימי עדיף ורק באופן דאין פנימי אז אזלינן בתר הכר ציר ובעיני נראה דכוונתו דאם אין שניהם פתוחים אז הפתוח הוא יותר עיקר תשמיש וכמבואר בדבריו דאם רק אחד פתוח אז עושים מהפנימי כלפי החיצון ולא כלפי הפנימי הרי דהמרדכי חולק על היסוד דפנימי כך נראה מוכרח בעיני. וכן הביאו שסברו כמה פוסקים בדעת המרדכי דהפנימי עדיף אמנם בעיני לא נראה דבריהם.

למעשה המנהג הוא כמהרי"ל ודלא כהש"ך. ויש שטענו דגם המרדכי לא פליג ונראה בהמשך. דנו הפוסקים לפי סברת המהרי"ל באופן שצד אחד משמש כעיקר הכניסה והצד השני יש לו פתח לרה"ר ואינו משמש כעיקר הכניסה דדנים את עיקר דרך הכניסה יותר מעיקר הדיור ולכן חשיבנן לפנימי כביאה הגם דהוא יותר עיקר והגם דיש לו פתח לרה"ר.

ובאמת מצינו בבית מאיר בהרחבה שדן על המהרי"ל דהחצר חיובה רק מחמת הבית וממילא צריך לעשות מזוזה כלפי הבית. עוד הביא בשם הגר"א טיקטין בעל ספר פתח הבית הובא בבית מאיר. שדן דהמרדכי לא פליג על המהרי"ל ועיקר התשמיש הכוונה עיקר הפתח עבור מה נעשה. ובעז"ה נראה בזה בהרחבה בסוגיא דבית שער ולול להלן. וכן נקט החיד"א וערוך השולחן רפט ח ואגרו"מ יו"ד ח"ד מג ד. בנין ציון וגידולי הקדש אמנם בעיני לא נראה כן

בפסקי הרי"ד מצינו נוסח מחודש בגדר היכר ציר דההכר הוא לאיזה צד הדלת נפתחת ועיין בש"ך רפ"ו י וכך משמעות הפשוטה של החיי אדם. למעשה החזון איש הכריע שבזמנינו אזלינן בתר ההכר להיכן נפתחת הדלת. ויסוד הלומדעס הוא כדאמרנו ששורש השאלה להיכן הדלת שייכת.

וכבר הזכרנו בחבורה שעברה דיש לדון האם זהו רק מגדיר שמקום זה הוא העיקר וממילא נחשב שעיקר הדרך ביאה היא לשם או דזה מגדיר דעצם הפתח שייך למקום ההוא וממילא יהיה נפק"מ דבקום שיש שני בעלי בתים רק מי שההכר ציר הוא אליו הוא חייב במזוזה והשני פטור לגמרי אמנם אם זהו רק קובע את דרך ביאתך אמנם הפתח מתייחס לשני המקומות אם כן מסתבר ששניהם יהיו חייבים במזוזה.

הנה יש לדון עוד סברא עוררני לזה ר' יהושע חשין ואפרש באופן זה

ברמב"ם מבואר דחלק מהתנאים כדי להתחייב במזוזה הוא דבעינן דלתות ולמד את זה כנראה מסוגייתנו דאמר ליה תלי דשא ברישא ומבואר דבלי דלתות לא יתחייב במזוזה.

והנה באמת מבואר בתשובת הרמב"ם לחכמי לוניל הובא בכסף משנה בהלכה ו שהקשו לו הרי תלי דשא הוא משום הכר ציר וענה להם הרמב"ם דלא דורשים סמוכים בתלמוד אלא דיסוד ההלכה היא דבעינן דלת ונלמד מבשעריך דלא חשיב שער אם אין בו דלת. אלא פתח ובעינן שער. ורבי דוד הבבלי כבר הקשה לר' אברהם בן הרמב"ם מכמה מקומות שנחשבו שער אפילו שאין בהם דלת וענה לו על כל אחד מהם בבירור. ובוודאי פתח גם אם דלת חשיב פתח אלא ששער הוא רק אם דלת.

והנה מבואר בתשובת הרמב"ם דהויכוח היה דהריש גלותא סבר דלא בעינן דלתות ולכן ביקש שישים מזוזות ורב נחמן ענה לו דבעינן דלתות.

והנה לכאורה מזה דאמר לו תלי דשא ברישא משמע דיהיה פסול תעולמ"ה אם ישים קודם את המזוזה ואח"כ ישים את הדלתות. ולכן הוצרך קודם לשים את הדלתות וכן פסק הרמב"ם דבעינן שישים קודם את הדלתות ורק אח"כ את המזוזה וכן הבינו בדבריו המגדל עוז והלבוש ועוד אחרונים אמנם הקרן אורה טען דכוונת הרמב"ם דרק לכתחילה בעינן דלתות לפני מזוזה אבל בדיעבד אין זה מעכב ובאמת שכך הוא מדיוק ברמב"ם דבפסול תולמ"ה כתב דאם שם את המזוזה לפני המזוזות פסול ומשמע שהדלת אינה מעכבת אלא המזוזות. והנה יש לעיין בדעת הרמב"ם כיוון דפסק דהדלתות מעכבות מדוע דלא יהיה בזה דין תעשה ולא מן העשוי. והנה דין תעשה נלמד מדכתיב וכתבתם על מזוזות ביתך ומבואר דבעינן נתינה על המזוזות ולא דממילא יהיה מזוזה במזוזות אלא בעינן עשייה על המזוזות. אמנם הנה בשעריך אין דין נתינה אלא דהוא רק תנאי דלא חייבים במזוזה אלא אם כן היא שער אבל לגבי הדלת לא נאמר שצרך לתת על הדלת אלא דאין חיוב אלא אם כן יש דלת אבל לא נאמרה הדין עשייה ביחס לדלת אלא ביחס למזוזה והביאור הוא דהדלת הוא רק מתנאי החיוב דלא חייבים רק על מזוזה שהיא שער אמנם המחייב הוא הפתח. ולא השער אלא זהו מתנאי החיוב וכלפיו נאמרה שצריך עשייה על הפתח. והנה לפי זה יש לדון כלפי היכר ציר דאם המחייב הוא הדלת כדעת הלבוש ממילא שייך לדון דרק מקום שיש לו דלת הוא מתחייב במזוזה וכיון דלבית השני אין דלת אינו חייב במזוזה אמנם אם זה רק מתנאי החיוב דבעינן שם שער אז לכאורה הפתח יש לו שם שער וממילא שני הבתים חייבים במזוזה ולא נדון רק מחמת הצד שמחמתו הוא מחויב.

בדעת רש"י יש להקשות מדוע לא נראה את הפצים כמזוזה גדולה והביאור הוא דהוא לא שם את זה כבית מזוזה אלא כפצים ויוצא דהיום הוא לא עשה את המזוזה על הפתח דהרי הפצים שהוא שם הוא חלק מהפתח ואחרי שהוא שם את זה אז זה הפתח וכלפי פתח זה לא נעשתה העשייה על הפתח אלא ששניהם נעשו כאחד ואין זה מספיק.

בסוגיא דכמין נגר. בר"ת כפשוטו משמע דהפוסל הוא שאינו דרך כבוד ויש לעיין מהיכ"ת שיפסול עוד מצינו במרדכי הלכתות יא טור ג' שכתב שבתפילין אינו פסול בדיעבד ויש לעיין מאי שנא. ואם זה הלכה אז במאי פליגי רש"י ור"ת דאטו פליגי מה ההלכה היא ואם לרש"י לית ליה ר"ת מנא ליה.

ונראה דההלכה היתה ליתן את המזוזה בדרך כבוד זהו גופא ההלכה. ורש"י סבר דדרך כבוד זהו באופן שיכול לקרוא את המזוזה וזה כשהיא עומדת אמנם בשכיבה אין שייך בה קריאה וזהו עצמו החיסרון בכבוד אמנם ר"ת למד דיסוד הדין הוא דין מונח שאינו עומד לקריאה ובזה מצינו דמושכב הוא יותר הדרך כבוד וזה מה שר"ת בא להוכיח דמצינו שהדר כבוד הוא במושכב ולא במעומד אמנם בוודאי הפסול הוא אינו מה שאינו בדרך כבוד אלא מה דההלכה קבעה איך הוא מקומו.

והנה מצינו בנימוק"י דמצווה לקבעה בזקיפה כס"ת בארונו שהוא דרך כבוד ויש לעיין וכי טעמא דהלכה בא לאשמיענו אמנם נראה דההלכה היתה דבעינן לקובעו דרך כבוד ורק נחלקו מהו כבוד.

והנה בדעת ר"ת מבואר מחלוקת בראשונים והאחרונים מה הכוונה מושכב האם הכוונה תחוב בתוך הכותל דכן משמע במרדכי אמנם בפוסקים בטור משמע דמושכב דווקא אבל לא תחוב בקיר.

והנה יש לעיין מה הדין במזוזה שקבעה פתוחה האם כשר או פסול דאם נאמרה ההלכה שהמזוזה צריכה ליקבע בדרך כבוד לכאורה שייך לדון דאין זה כבודה דהרי מבואר ברשב"א ב"ב יד א שהספרים נגללים מפני כבודם אמנם אפשר דכאן כך הוא עומד לקריאה ואין זה דומה. ויש שהביא ראיה מהא דמבואר יכול יכתבה על האבנים אמנם אפשר דשם הוא צורת הכתיבה דלא שייך לגלול ולא חסר בכבוד.

בט"ז מבואר אוח סימן לב סקט"ז לפסול בנותנו הפוך. להלכה נחלקו השו"ע דפסק כרש"י והרמ"א השיג שנותנים באלכסון כדי לצאת ידי שניהם המשמעות הפשוטה בדברי שעושים אלכסון גמור אמנם המנהג שלנו הוא לעשות את זה צידוד. דהעיקר כרש"י וכדמבואר בגר"א ובשך אלא דקצת מצדדים לחשוש לדעת רת. והנה באמת יסוד השאלה איך מועיל צידוד בפרט שאנחנו מצדדים קצת. והגרי"ד חידש ששם נגר פוסל והנה לפי מה דביארנו דבעינן דרך כבוד אם כן באמת היה מקום לדון דאלכסון גמור לפי רש"י הוא לא טוב דעדיין אין זה עומד אמנם לפי ר"ת דיסוד הפסול הוא משום שהוא קבורת חמור וזה בזיון אז גם בשוכב קצת כבר אין ביזיון ואפשר דלכן עבדינן דווקא באופן זה דזה כשר לכו"א אבל באלכסון גמור יש לדון דלפי רש"י יהא פסול.

אזלינן בתר הרגיל ובית הכנסת ובית המדרש.