כלים פי_ג מ_ג
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ג מ"ג**

א] **חרחור שנפגם טמא עד שינטל רובו,** הרא"ש פירש דהוא משום שעדין ראוי למלאכתו עד שינטל רובו, ומבו' דהא דכשניטל רובו טהור, הוא משום שכל שניטל רובו אינו ראוי למלאכתו.

אמנם לדעת הרמב"ם נ' לפרש דין זה בע"א, וזה למש"כ במי נפתוח פרפר ל"ח אות ב' בדעתו, דכל הא דכלי מתכת שניקב ועושה מעין מלאכתו טמא, הוא רק בשצורת הכלי קיימת, אך כל שנפסד צורת הכלי ולא נשתייר אלא שבר, ה"ז טהור, עיי"ש, ועמש"נ בזה לעיל מ"ב אות ד', ולפ"ז נ' דמה"ט כל שניטל רובו ה"ז טהור, דהגם דעדין הוא ראוי למלאכתו, מ"מ כיון שניטל רובו בטל צורת הכלי, וע"כ הוא טהור.

והנה אמנם בחזו"א סימן ט"ו סק"ח הוכיח מהא דתנן לקמן רפכ"ב בשלחן שנפחת דשיעורו בנשתייר כדי הנחת כוסות, דכל שהוא עושה מעין מלאכתו ה"ה טמא אף בדליכא רוב, עיי"ש, אך הנה אף דמשמעות מתניתין שם דגם שלחן שנפחת ונשתייר בו כדי הנחת כוסות טמא, וכ"ה בפי' הר"ש מכת"י שם ובפירש"י חגיגה דכ"ו:, אך הרי בד' הרמב"ם פ"ו מכלים מבו' דרק בחיפן בשיש הוא דכל שנשתייר בו כדי הנחת כוסות טמא, אך בנפחת ה"ז טהור אף שנשתייר בו כדי הנחת כוסות, עיי"ש, ושוב י"ל כמש"נ לדעתו דכלי שנשבר רובו טהור אף אם הוא עושה מעין מלאכתו.

?ועמש"נ עוד בזה להלן פט"ז מ"א ופכ"ב מ"א, גם ילה"ע ע"ז דמ"ש מכלי עץ שאף אם נחלק לשנים טהור, וגם הכא תנן לקמן מ"ד דכל שנחלק לשנים טמא?.

ב] **נשבר מקופו טהור,** הר"ש פירש דהיינו שנשבר חור שנכנס בו הקתא, וכיון שנתקלקל החור תו לא חזי למלאכה דאין יכול להכניס בו בית יד, ובמשנ"א למד מזה דאם לא נשבר החור טמא החרחור אף שאין לו בית יד המחובר לו, וכן הוא גם בקרדום דתנן בסיפא דאם נשבר מקופו טמא, ומבו' דכל שמקופו קיים ה"ז טמא אף שאין לו בית יד, ובחזו"א סימן י"ט סק"ח פירש, דאף דאינו משמש בפנ"ע, מ"מ כיון דחשיב שהוא עיקר הכלי והבית יד הוא רק לעזרתו, ע"כ הוא טמא בפנ"ע, ועי' עוד בדבריו בסימן י"ז סק"ז, ועיי"ש שעמד ע"ז דמ"ש מהא דתנן לעיל מ"ב דשיעור כולן כדי לעשות מלאכתן, ופירש הר"ש דבעינן שיהא בהן בית אחיזה כדי שיהיו ראויין לעשות מלאכתן, וכתב לישב דהתם אין שם מקופו, אבל הכא דאיכא מקופו יכול להכניס שם מקל או עץ כ"ש, עכ"ד.?כ"ה מבו' גם מהא דתנן לקמן פ"כ מ"ג דמקל שעשאו בית יד לקרדום וכו', ומבו' דהקרדום עצמו ודאי מקב"ט, אך בזה יל"פ כמש"נ להלן, דהואיל ודרך שלא לחברו אליו, ודאי דחשיב הכלי כראוי לתשמיש בפנ"ע?.

ג] והנה בעיקר הא דחרחור וקרדום טמאין בלא בית יד, נ' הטעם בזה לפ"מ דתנן לקמן פ"כ מ"ג דמקל שעשאו בית יד לקרדום חיבור לטומאה בשעת מלאכה, ואמרינן בשבת דמ"ח: דהוא משום דשלא בשעת מלאכה אדם עשוי לזרקו לבין העצים, והתוס' שם דמ"ט. כתבו דמדאורייתא ל"ה חיבור אף בשעת מלאכה, ונ' דמה"ט הוא דהקרדום טמא בלא בית יד, דכיון דדרך לחבר לו בית יד בדרך עראי, דלא חשיב חיבור כלל, וגם מקל סתם ראוי להיות לו בית יד, וא"צ תיקון מסוים להבית יד, ומה"ט אדם זורקו לבין העצים, ע"כ חשיב הקרדום בלא היד ככלי שלם וה"ה מקב"ט בפנ"ע, וכפי הנראה עד"ז הוא בחרחור.?יש לפקפק הרבה בזה, שהרי מהא דתנן דמרדע טמא מפני החרחור, ולא נזכר שהוא רק בשעת מלאכה, מ' דדרך לחבר המרדע לחרחור בקביעות, ואפ"ה הוא טמא בפנ"ע, וזה מורה כד' החזו"א שהטעם הוא משום שהמלאכה נעשית בחרחור, והמרדע אינו אלא כבית יד, וצ"ע בזה, גם צריך להדגיש שדברינו אינם כטעמא דהחזו"א?.

ולפ"ז יתכן, דהכלים שנשנו לעיל מ"ב אינם מקבלין טומאה בלא בית יד אף בשיש להן מקופו, וזה אי נימא דכלים אלו אין דרך תשמישן אלא ע"י חיבור בית יד בחיבור קבוע, וע"כ כל שאין להן בית יד לא חשיבי ככלי שלם, ואינם מקבלין טומאה.

ד] ויש להוסיף טעם בזה, דהנה בחי' הגר"ח פ"י מכלים כתב בדעת הרמב"ם, דהא דכלי מתכת שיש לו שם בפנ"ע טמא, אף דבקבלת טומאה בעינן דוקא כלי מעשה, וא"כ כיון שאינו ראוי לתשמישו בפנ"ע הרי ל"ה כלי מעשה, ה"ז משום שהוא ראוי לתשמישו ביחד עם שאר כלים וההדיוט יכול להחזירו, ומבו' בדבריו שם דגם לדעת רבא דס"ל בשבת דנ"ח: דל"מ הא דההדיוט יכול להחזירו לחשבו ככלי מעשה, הוא רק במקום שכשיתחברו זל"ז הוו חיבור גמור זל"ז, וע"כ לא חשיב בפנ"ע כראוי לתשמיש, שהרי אינו ראוי לתשמיש כשהוא מפורד, אך כל שכשיתחברו זל"ז ל"ה חיבור גמור זל"ז, אלא חשיב דתשמישן יחד כשהן מפורדין, שפיר חשיב בפנ"ע כראוי לתשמיש, כיון שהוא ראוי להשתמש בו יחד עם חבירו, עיי"ש בדבריו, ונת' בזה לעיל פי"א מ"ה אות ז'.

ולפ"ז נ' דע"כ בקרדום שהוא ראוי ועומד למלאכה ע"י חיבור מקל בדרך עראי דל"ה חיבור זל"ז מדינא, ע"כ שפיר חשיב הקרדום בפנ"ע ככלי מעשה, כיון שהוא ראוי למלאכתו ביחד עם הבית יד כשהן מפורדין, ועד"ז הוא בחרחור, ומשא"כ בהכלים שנשנו לעיל מ"ב, הרי דאי נימא שדרך תשמישן הוא רק ע"י חיבור בית יד בחיבור קבוע דהוו חיבור זל"ז, ע"כ כל שאין להן בית יד לא חשיבי כלי מעשה ואינם מקבלין טומאה.

ה] וי"ל עוד, דהנה הרי כל הא דמהני הא דההדיוט יכול להחזירו לחשבו ככלי מעשה, הוא רק בשפרק הכלי השני קיים, אך כל שאינו קיים, פשיטא דלא חשיב הפרק הנשאר ככלי מעשה, והא דחרחור וקרדום מקבלין טומאה בלא בית יד, ומ' דאף אם נשבר הבית יד ה"ה מקבלין טומאה, מדלא תני אלא דנשבר מקופו טהור ולא תני דנשבר הבית יד טהור, הוא משום דמקל סתם ראוי להיות להן בית יד וכנ"ל, אך בהכלים שנשנו לעיל מ"ב יתכן דאין מקל סתם ראוי לשמש להן כבית יד, וע"כ כל שנשברו ואין בהן בית אחיזה, לא חשיבי ככלי מעשה. ?אך לד' החזו"א א"צ לומר כן, אלא הטעם משום דהכלי הוא החרחור, והקתא אינו אלא לעזרתו, וע"כ י"ל דאף כשאין קתא כלל ה"ז מקב"ט, דליכא חיסרון בגוף הכלי?.

ו] ועפי"ז יל"ד במש"כ החזו"א סימן י"ז סק"ז, דהא דתנן לקמן פי"ח מ"ז דשן של מעדר מקב"ט בפנ"ע, הוא משום דהשן הוא עיקר הכלי והמעדר עצמו הוא רק כבית יד, ודמי לקרדום שטמא בלא קתא, עכ"ד, ולמש"נ צ"ע אם יש לדמות זל"ז.

?עי' היטב בחזו"א סימן י"ז סק"ח שמבו' בדבריו דל"מ כל הא דה"ז עיקר הכלי, אלא בשהוא של פרקים ואין מחברין לו בקביעות בחיבור גמור, ולפ"ז ודאי דכנים דברינו דהא דקרדום טמא בלא בית יד, הוא משום דהוי זה של פרקים ואין מחברין בקביעות, אך א"צ לומר כמש"נ דהוא רק משום דמיד אחר המלאכה זורקין אותו לבין העצים, אלא אף בחרחור דלכאו' אי"ז כן, מ"מ כיון שהוא של פרקים, ופעמים שמפרקין אותו, ע"כ חשיב ככלי שלם בפנ"ע, ודו"ק?

ז] יש להסתפק אם החרחור והקרדום טמאין בתחילת עשייתן קדם שנתחבר להן בית יד מעולם, או דדמי לזוג של ספרים שכתב בחזו"א סימן י"ז סק"ב שבתחילת עשייתן קודם שנתחברו מעולם טהורין דעדין לאו כלי הוא.

ולמש"כ בחזו"א סימן י"ט סק"ח דהטעם דקרדום בלא בית יד טמא הוא משום דהוא עיקר הכלי והבית יד הוא רק לעזרתו, י"ל דע"כ הוא טמא אף קודם שנתחבר לו בית יד מעולם, דחשיב כנגמרה מלאכתו, כיון דחשבינן לי' כראוי למלאכתו אף בשאין הבית יד מחובר לו, ול"ד לזוג של ספרים, דהתם הרי לא מטמאינן לכל פרק בפנ"ע מכח שהוא ראוי למלאכתו ביחד עם הפרק השני, אלא משום שהוא ראוי לשמש גם בפנ"ע, וע"כ י"ל דכ"ז שלא נתחברו מעולם עדין לאו כלי הוא, שו"ר בחזו"א סימן י"ז סוסק"ח שמבו' להדיא בדבריו דכה"ג הוא מקב"ט אף קודם שנתחבר לו בית יד מעולם, והוכיח כן מד' הר"ש לקמן מ"ו, עיי"ש, ונת' בזה להלן שם אות ?.?יש להוסיף הנידון בזה לפמש"נ בגדר הדין?.

ושמעתי שהורה החזו"א בלוקח סכין מן הגוי ונתחבר הבית יד ע"י ישראל, שהיא חייבת בטבילת כלים, ולהנ"ל נ' דכ"ז הוא בסכין דחשיב ככלי קודם שנתחבר לו בית יד, אך בכלי של פרקים דלא חשיב ככלי קודם שנתחברו פרקיו זל"ז, י"ל דאינו חייב בטבילת כלים, ?אך למש"נ לעיל אות ד' יל"ד דסכין שמחברין לו הבית יד בקביעות, לא חשיב ככלי בפנ"ע בלא הבית יד.

ח] **קרדום שניטל עושפו טמא מפני בית ביקועו וכו',** עי' בבועז שעמד דמ"ט תני לקרדום הכא, ולא תני לה במ"ב בין שאר מיני כלים דוגמתו שמשמשין ב' תשמישים, עיי"ש מש"כ בזה, וע"ד הפשט נראה, דכיון דהך דינא דנשבר מקופו טמא הוא דין מסוים בחרחור בקרדום, ובכלים השנויים לעיל מ"ב ליכא להך דינא, או משום דלית להו מקופו, או משום דכל שאינם טמאין בלא בית יד, וכמש"נ לדון בזה לעיל, ע"כ תני להו יחד.

ט] **שם בר"ש, ותניא בתוספתא מרדע שניטל חרחור טמא מפני הדרבן וכו',** במשנ"א עמד דמ"ט לא תני להך דינא במתניתין, עיי"ש, וי"ל למש"כ התוס' בשבת די"ז. ד"ה ועל, שאין קובעין את הדרבן במרדע, אלא פעמים מניחין ופעמים מסירין, ולפ"ז י"ל דע"כ לא איצטריך תנא דמתניתין לאשמועינן דכל חלק טמא בפנ"ע, כיון שאינם עשויין להתחבר בקבע, וע"כ פשיטא דכל חלק הוי ככלי בפנ"ע.

י] התוס' בשבת שם כתבו דהמרדע חשיב כבית קיבול במקום שנותנין דרבן במרדעת, ובס' דעת אליהו העירו, דא"כ כשניטל החרחור פשיטא דטמא מפני שעדין הוא חשוב בית קיבול להדרבן, ומ"ט תני דאינו טמא אלא מפני הדרבן, עיי"ש, ובפשוטו נ', דבלא הך דינא דניטל חרחור טמא מפני הדרבן, אף ל"ה מטמאינן לי' משום בית קיבול, אלא כיון שנשבר ואינו ראוי לכל מלאכתו, הי' טהור.

יא] **שם בכת"י, שינטל רובו היינו רוב הברזל או רוב חיסומו,** וכ"כ הרע"ב, ובחזו"נ הובא בתוא"ש עמד בזה, דלקמן מ"ד תנן דניטל חיסומן טהורין, ולא מצינו דסגי בניטל רוב חיסומן, אלא עדין הן ראויין למלאכתן, וה"נ הכא מאן יימר דכל שניטל רוב חיסומו כבר אין ראוי למלאכתו.

יב] **שם, תניא בתוספתא ובקרדום אע"פ שניטל מחסימתו טמא,** לקמן מ"ד תנן במעצד ואיזמל וכו' דניטל חיסומן טהורין, והר"ש שם כתב דצריך לחלק בינם לקרדום דתניא הכא דאע"פ שניטל מחסימתו טמא.

ולעיל פי"א מ"ד הביא הר"ש מתוספתא שקרדום שעשאו מן הטהור אע"פ שחסימתו מן הטמא טהור, והק' ע"ז דאמאי טהור, דהא חסימה עושה עיקר מלאכה, ותנן נמי גבי מעצד ואיזמל ניטל חיסומן טהור, ועיי"ש בזר זהב שכתב, דהא דהוא טהור, הוא משום דעושפו הוא העיקר שאף בלא חסימה יכול לעשות מלאכה בעושפו בדוחק, ובחס"ד שם כתב דל"ד למעצד ואיזמל, דשאני קרדום דמתוך כבדו ומתוך מה שמכה בו בחוזק, ראוי לחתוך בו אפי' בלא חיסום, והחיסום אינו אלא מסייע, הלכך אזלינן בתר עיקר הכלי ולא בתר המסייע, עכ"ד, וכפי הנראה מה"ט הוא דתניא הכא דקרדום אע"פ שניטל מחסימתו טמא, משום שהוא ראוי לחתוך גם בלא חיסום, וכמו שפירשו הגר"א והחס"ד, וכעי"ז כתב בסד"ט לקמן מ"ד.

ובסד"ט לעיל פי"א תמה עפי"ז על מה שהביא הר"ש שם מהא דתנן גבי מעצד ואיזמל דניטל חיסומן טהור, שהרי בקרדום תניא הכא דאף אם ניטלה חסימתו טמא, והרי דקרדום ראוי למלאכתו גם בלא חסימתו, ול"ד למעצד ואיזמל, וכמש"כ הר"ש, וא"כ מה הביא הר"ש בדין קרדום מהא דבמעצד ואיזמל שניטל חיסומן טהור, וצ"ע בזה.

?] **ר"ש עד שינטל רובו, היינו שלא ישאר ז' טפחים כדקתני בתוספתא,** ט"ס הוא, שהרי התוספתא קאי על המרדע, והכא קאי על החרחור עצמו, והגיר' הנכונה היא כגיר' הכת"י, היינו רוב הברזל או רוב חיסומו.

? העירוני לדון במיקסר וכיו"ב, די"ל דהמקצף וכו' הוא עיקר הכלי, והשאר אינו אלא כבית יד, דומיא דבית יד דקרדום, שכתב החזו"א דהוא עיקר הכלי והשאר אינו אלא לעזרתו, ול"ד למספורת של פרקים וכיו"ב שהמלאכה עצמה נעשית ע"י שניהם, אך במיקסר אין המלאכה נעשית אלא ע"י המקצף.

אך למש"נ לדון דשאני מקל שדרך לזרקו לבין העצים, ל"ד דין מיקסר לזה

והנה לדרך זו דשאני מקבל שדרך לזרקו לבין העצים, מתבאר הא דשאני ממספורת של פרקים דאינו טמא אלא בשעת מלאכה, אך אי לא נימא כן, צ"ל דהחילוק הוא בין היכא שהתשמיש הוא בב' החלקים יחד, לבין היכא שאין שאר החלקים משמשין אלא כבית יד.

ויל"ע בשאר מקומות כיו"ב דחסר לכלי בית יד והוא של פרקים ומתחבר ומתפרק תדיר, אם ה"ה מקב"ט בפנ"ע.

וצ"ע אם באמת במיקסר וכיו"ב, כל טומאת שאר החלקים הוא רק מדין יד, או דחשיבי מכלל עיקר הכלי, ואי נימא דל"ב לדין יד לטמאותם, הרי ל"ד לקרדום שטמא בלא בית יד.

הרמב"ם פירש דחרחור אי"ז כלל מכלי המרדע, אלא הוא חוד הרומח, ועי' גם בפיהמ"ש לעיל פ"ט מ"ז ופכ"ה מ"ב שפירש דחרחור דמרדע דומה לחוד הרומח.