שיעורי תערובת כו [קג]
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – כו

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קג, א

**ביאור הפמ"ג מה הטעם שנטל"פ אינו אוסר**

**כל דבר שטעמו פגום אינו אוסר תערובתו ואפילו אין טעמו פגום מחמת שבפני עצמו הוא מוטעם ומושבח אלא שפוגם תערובתו מותר.** הנה דבר שאינו ראוי לאכילה אינו אסור, כמו שדרשו חכמים (ע"ז סז:) 'לא תאכלו כל נבילה' הראויה לגר קרויה נבילה ושאינה ראויה לגר אינה קרויה נבילה. אלא דכל זה הוא דוקא אם האיסור בפני עצמו פגום הוא, אבל דבר המושבח צריך ביאור אמאי לא יאסור תערובתו כיון שבפני עצמו אסור הוא. וכתב הפמ"ג (מ"ז סק"א ד"ה אמנם) לבאר שילפינן זה מסברא, דמה שטעכ"ע אינו בטל ברוב הוא משום שלומדים כן ממשרת או מכלי מדין, וזה דוקא טעם מושבח אבל כל שנותן טעם פגום אפילו קצת לא אסרה תורה טעם זה, וא"כ בטל הטעם ברוב. אלא שדברי הפמ"ג קשים מאוד, דהא להדיא מבואר בגמ' בע"ז (שם) שכל טעמו של רבי שמעון שאמר שנו"ט לפגם מותר, הוא משום דיליף מנבילה שכל שאינה ראויה לגר אינה אסורה [ולא משום שטעם פגום נתמעט ממשרת]. אלא שהפמ"ג הוסיף על דבריו דאפשר שמה שאמרו בע"ז דילפינן מנבילה, היינו שכיון שמצינו חילוק בנבילה בין טעם מושבח לטעם פגום, יש לנו לומר גם בדין טעכ"ע שלא אסרה תורה אלא בטעם מושבח [ואף שאינו דומה כ"כ דאינו ראוי לגר היינו פגום לגמרי דוקא], ובזה מיישב קצת שדבריו אינם סותרים סוגיית הגמ' בע"ז [וק"ק שכתב כן רק בדרך אפשר דמשמע דשייך לומר בדרך אחר והלא בלא זה הוא נסתר מהגמרא].

**אלא** דהקשה הפמ"ג דאם כל ההיתר הוא משום שלא אסרה תורה טעם פגום, מה נאמר בדברים המאוסין מעיקרן שהם אוסרים גם בפגמן, וא"כ אף חתיכות אחרות יכולים הם לאסור ואף שנותנים טעם פגום, דהרי אסרה תורה טעם כזה וטעימתן היא הכרתם, ותירץ שטעם שאינו מושבח אין טעימתו הכרתו. והיינו דס"ל שטעכ"ע אוסר משום שע"י שמרגיש טעמו ניכרת החתיכה ואינה בטילה, וע"כ כיון שטעם פגום אין טעימתו הכרתו, א"כ אף שמרגיש טעמו מ"מ החתיכה כבר נתבטלה. אמנם הוא דבר קשה להבנה אמאי טעם פגום אינו טעם שמכירים על ידו. ובבדי השולחן הביא לבאר, שהטעם שהולכים בהכרתו אחר הטעם, הוא משום שחדשה התורה בטעכ"'ע שעיקר הדבר הוא עפ"י טעמו, ועל כן כשטעמו פגום שא"א לומר שעיקר הדבר הוא הטעם שבו כיון שהטעם שלו הרי פגום, אין הולכים בהכרתו אחר הטעם.

**ביאור היד יהודה בזה בדעת הרשב"א ובדעת הר"ן**

**אמנם** היד יהודה (סק"א ד"ה והברור) כתב לבאר בדרך אחר מה הטעם שנטל"פ אינו אוסר, וביאר דטעכ"ע אינו אוסר מחמת שע"י הרגשת הטעם ניכר האיסור, דהא אף שמרגיש טעם האיסור עדיין אינו יודע מקום האיסור ונשאר הוא בתערובת, אלא שטעכ"ע הוא גזירת הכתוב שאף שהחתיכה עצמה יש לה להתבטל ברוב, מ"מ כל שמרגיש את הטעם אמרה תורה שאין החתיכה מתבטלת [וע"כ כן הוא דהא אם תתבטל החתיכה והותרה איך יאסור טעמה], ונמצא שמעיקר הדין החתיכה בטילה, רק כל זמן שיש טעם והטעם אסור משום דין טעכ"ע, אף החתיכה אינה בטילה, אבל אם יהיה טעם פגום שהוא מצד עצמו אינו אוסר, אז אף אם רוצה את החתיכה מחמת שהגדיל מדתו אין איסור, כיון שהחתיכה כבר נתבטלה ברוב, והטעם אינו גורם שלא תתבטל, כיון שהטעם מצד עצמו פגום הוא.

**אבל** שיטת הר"ן שהולכים אחר הממשות עצמה [וכ"ש שהר"ן לשיטתו שטעכ"ע דרבנן ומה שאסור מדאו' הוא רק בטעמו וממשו], שאם אינו רוצה את החתיכה בתערובת הוי כאינו ראוי לגר ושרי, ואי"צ לבא בזה לביטול, שהתורה לא אסרה דבר הפוגם וכמו נבילה שאינה ראויה לגר שאינה אסורה, אבל אם רוצה את הממשות מחמת שהגדיל תבשילו, א"כ הממשות הרי ראויה לגר ואסור.

**והעולה** שדעת הרשב"א לקולא כשרוצה שהאיסור יהיה בתערובת מחמת שמגדיל מידתו. אמנם מצינו דין הפוך לגבי חמץ בפסח, דדעת הרשב"א שכל נותן טעם לפגם צריך לבא לביטול החתיכה, וע"כ ס"ל (כמבואר בשו"ת ח"א סי' תצט) שחמץ בפסח שאוסר במשהו ואינו בטל, א"כ אף כשנותן טעם לפגם אוסר, שהרי חתיכת האיסור לא נתבטלה, ובזה דעת הר"ן לקולא שלדעתו כל נטל"פ שרי אף בלא ביטול.

**סתירה בדברי השו"ע אי קיי"ל כהרשב"א או כהר"ן**

**והנה** בסעיף ב' הביא המחבר בתחילה דעת הרשב"א שכל שפוגם את התבשיל הוי נטל"פ ושרי, ואח"כ כתב 'ויש מי שחוכך לומר שאם הגדיל האיסור מדתו של היתר עד שהוא משביח יותר כשאוכלו בגודל מדתו ממה שהוא פוגם בהפסד טעמו אסור עד שיפסל מלאכול אדם'. ומשמע דנקט לעיקר כדעת הרשב"א, וצ"ע שבהלכות פסח (סי' תמז ס"י) פסק המחבר להקל שנטל"פ אינו אוסר בפסח, ולפי מה שנתבאר הוא דעת הר"ן, וקשה איך פסק כהר"ן לקולא, ואילו הכא פסק לקולא כהרשב"א.

**וכתב** היד יהודה (סק"א ד"ה ובתוס') ליישב, שבאמת פסק המחבר לעיקר כהרשב"א שכל דין נטל"פ הוא על הטעם שאינו אוסר, אבל החתיכה עצמה עדיין צריכה ביטול, והטעם שמתיר נטל"פ בפסח הוא מחמת דעת התוספות בע"ז (סו. ד"ה מכלל והובא בב"י בהל' פסח שם), דכתבו לעניין חמץ בפסח שנותן טעם לפגם שי"א שאין היתר נטל"פ בכל דברים האוסרים במשהו, וטעמם שכיון שאוסר במשהו אפילו שאינו נו"ט, א"כ אף כשפוגם יש לו לאסור, שהרי התורה אסרה דבר זה אפילו בלא טעם כלל ומאי איכפ"ל שטעמו פגום. וכתבו התוס' לדחות שבאמת חמץ בפסח אוסר רק כשלא נתבטל הטעם, ובמין במינו לעולם לא בטל הטעם, ועל כן מין במינו אוסר במשהו, אלא שחכמים גזרו מין בשאינו מינו אטו מינו. ועולה לפי"ז שמעיקר הדין שייך ביטול אף בחמץ בפסח כל שאינו מרגיש את הטעם, ועל כן מצד הדין מין בשאינו מינו היה מותר, רק שאסרוהו חכמים משום גזירה, וא"כ בנטל"פ יש להתיר, משום שאחר שנותן טעם לפגם לא גזרו עליו חכמים, ואף החתיכה בטילה כיון שאין כאן טעם האוסר, וא"כ באמת קיי"ל כהרשב"א שצריך לבא לביטול גם בנטל"פ.

**דברים חשובים ובריה דנותנים טעם לפגם**

**וברמ"א** איתא **מיהו דברים החשובים כבריה או כיוצא בה אם אינן פגומים בעצמן אע"פ שפוגמים התבשיל אינן בטלים אפילו באלף.** והנה דברי הרמ"א עולים לכאו' רק לדברי הרשב"א, דהא להר"ן דברים הפוגמים מותרים אף בלא ביטול ברוב, וא"כ מאי איכפ"ל שהם דברים חשובים או בריה, וע"כ הם דברי הרשב"א שצריך לבא לביטול, וע"כ בבריה שאינה בטילה אסור [ואף המחבר מודה לכאו' בזה כמשנ"ת דס"ל כהרשב"א].

**אלא** דקשה שהתו"ח (כלל פה דין כד) פסק כהר"ן [דכתב שם שאי"צ לבא לידי ביטול ובסימנים פסק להדיא כהר"ן], ולכאו' הוא תימה דא"כ איך החמיר בדברים החשובים כיון שאי"צ לבא לידי ביטול בנטל"פ, ואולי י"ל דהרמ"א בכל מקום נקט לחומרא (כמ"ש היד יהודה סק"י).

**יבש ביבש**

**אמנם** באמת יש לדחות קושיא זו, דכבר מבואר בכו"פ (סק"א) והסכים עמו ביד יהודה [סק"א (ד"ה גם) ובזה יישב מה שהקשה הפמ"ג (ש"ד סק"א) ודלא כהבנת החוו"ד (סק"ב)] שכל דברי הר"ן הם דוקא בלח בלח, דבזה אמרינן שכיון שאינו רוצה את האיסור בתערובת הוי כאינו ראוי לגר ומותר, אבל ביבש ביבש [כגון שיש לו הרבה חתיכות קטנות והאיסור שנפל טעמו פגום ומקלקל כל טעם התערובת] לא שייך טעם זה, דדוקא בלח בלח שהוא דבר אחד אפש"ל שאם אינו רוצה את הדבר הפגום באותה תערובת הוי תוספת זו כאינה ראויה לגר, אבל ביבש ביבש אף שאינו רוצה את האיסור בתערובת, הא כיון שהחתיכה בפנ"ע ראויה לגר, מאי איכפ"ל שאינו רוצה את התערובת, דאין להתיר חתיכת איסור מחמת דבר צדדי שיש ליד החתיכה. אלא שהקשה הכו"פ אמאי סתם המחבר בהלכות פסח שנטל"פ שרי ולא כתב כתב שביבש ביבש אסור, וע"כ כתב שהמחבר ס"ל דיבש ביבש בטל בפסח כשיטת הרא"ש. אמנם זה דחוק שהמחבר (שם סעיף ט) מביא שתי הדעות אם חמץ בפסח יבש ביבש בטל ברוב.

**והיד** יהודה כתב ליישב עפ"י דבריו, שדעת המחבר שיש ביטול בפסח רק שיש גזירה מין בשאינו מינו אטו מין במינו, וא"כ ה"ה יבש ביבש גוזרים אטו לח בלח, וא"כ כל זה דוקא כשנותן טעם מושבח, אבל בנטל"פ אף במין במינו אינו אוסר, וא"כ שוב אין גזירה ושרי אף ביבש ביבש.

**ולפי** דברים אלו ניחא מה שכתב הרמ"א כאן להחמיר בדברים החשובים שאסורים בנטל"פ, אף דפסק בתו"ח כדעת הר"ן, די"ל שבאמת קיי"ל כהר"ן אלא דהכא בבריה הוא כדבר יבש ובזה מודה הר"ן שא"א להתיר בלא ביטול.

**אמאי החמיר הרמ"א בנטל"פ בפסח הא ס"ל כהר"ן**

**ומ"מ** קשה על דברי הרמ"א מהלכות פסח, דכיון שנתבאר דעת הרמ"א להלכה כהר"ן, א"כ אמאי החמיר בהלכות פסח שאין נטל"פ, והא לדעת הר"ן שבנטל"פ אי"צ לבא לביטול א"כ אין לאסור אף בחמץ בפסח. וכתב היד יהודה (סק"י) די"ל דהרמ"א ס"ל להחמיר כשניהם, ועוד כתב די"ל דמשום חומרא דפסח החמירו יותר, אבל לעיקר ההלכה קיי"ל כהר"ן.

**● השיעור נמסר במוצאי ש"ק בשכונת נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:00 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**