טהרות פרק שמיני
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א:**

חבר **הדר עם עם הארץ בחצר** משותפת, **ושכח** החבר **כלים בחצר, אפילו חביות** של חרס **מוקפות צמיד פתיל,** שאי אפשר לטמאות אותם במגע, **או תנור** מחרס **מוקף צמיד פתיל** המחובר לקרקע, שאף בהסט אי אפשר לטמאותו, **הרי אלו טמאין.**

דחיישינן שמא עם הארץ נגע בכלים וטימא אותם. ואף על פי שאי אפשר לטמאות חביות של חרס במגע, שהרי הם מוקפות צמיד פתיל, [ועם הארץ עצמו אינו מטמא בהסט, כמבואר בפרק הקודם], מכל מקום חיישינן שמא הסיטה[[1]](#footnote-2) אותם אשתו נדה.

**רבי יהודה מטהר בתנור** שבחצר, **בזמן שהוא מוקף צמיד פתיל!** שהרי לטמאות אותו במגע אי אפשר, כיון שאינו מקבל טומאה מגבו, ותוכו מכוסה בצמיד פתיל. ולטמאות אותו בהסט אי אפשר, שהרי הוא מחובר לקרקע.

אך תנא קמא מטמא אף בזה, דגזר תנור מחובר אטו שאר כלים. ואילו רבי יהודה לא גזר[[2]](#footnote-3).

**רבי יוסי אומר: אף התנור טמא** כדברי תנא קמא, **עד שיעשה לו מחיצה** מסביב לתנור **גבוה עשרה טפחים[[3]](#footnote-4)!** דכאשר החבר עשה מחיצה גבוהה מסביב לתנור, או מסביב לשאר חפצים, שוב אין לנו לחשוש שמא עם הארץ נגע בכלים של החבר, דהמקום שמאחורי המחיצה מיוחדת לחבר, ואין לעם הארץ רשות שם, ובלא רשות לא חיישינן לנגיעה[[4]](#footnote-5).

**משנה ב:**

חבר **המפקיד כלים אצל עם הארץ** בביתו, הרי הכלים של החבר **טמאין טמא מת,** דחיישינן שמא נטמאו בטומאת מת בביתו של עם הארץ, לפי שאינו נזהר מטומאת מת[[5]](#footnote-6).

**וטמאין מדרס,** דחיישינן נמי שמא ישבה עליהם אשתו נדה, ולפיכך הכלים טמאים בשתי הטומאות, טומאת מת, וטומאת מדרס.

ונפקא מינה בין הטומאות: דמצד טומאת מת אף כלים שאינם ראויים למדרס טמאים, וכן הכלים טמאים שבעה ימים, והם צריכים הזאה שלישי ושביעי. ומצד טומאת מדרס הכלים מטמאים אף את האדם הנושא אותם.

**אם** עם הארץ **מכירו** את החבר **שהוא אוכל בתרומה,** הרי הוא נזהר שלא ייטמאו הכלים. ולפיכך הכלים **טהורין מטמא מת,** ואינם טעונים הזאה שלישי ושביעי. **אבל** עדיין הם **טמאין מדרס,** דחיישינן שמא ישבה עליהן אשתו שלא מדעתו[[6]](#footnote-7), ולכן אף שמכירו שהוא אוכל בתרומה חיישינן לטומאת מדרס[[7]](#footnote-8).

**רבי יוסי אומר: אם מסר לו** החבר **תיבה מליאה בגדים,** ונעל את התיבה, **בזמן שהיא רוצצת,** דהיינו שהתיבה מלאה בבגדים עד למעלה, והכיסוי דוחק את הבגדים[[8]](#footnote-9), הרי הבגדים **טמאין מדרס,** דחיישינן שמא תשב אשתו של עם הארץ על הכיסוי של התיבה, והרי היא מכבידה על הבגדים, והם נטמאים בטומאת מדרס.

אך **אם אינה רוצצת,** דהיינו שהתיבה לא מלאה עד למעלה, ואין הכיסוי דוחק את הבגדים, הרי הבגדים טהורים מטומאת מדרס, לפי שגם אם תשב אשתו על הכיסוי לא ייטמאו הבגדים בטומאת מדרס, כיון שאינה מכבידה עליהם.וגם אין לחשוש שמא היא תפתח את התיבה ותשב על הבגדים, כיון שהחבר נעל את התיבה[[9]](#footnote-10).

אך מכל מקום הבגדים **טמאין מדף** [טומאה קלה], **אף על פי שהמפתח ביד הבעלים.** דאמנם כאשר המפתח ביד הבעלים אין לחשוש שמא תפתח את התיבה ותשב על הבגדים[[10]](#footnote-11), אך מכל מקום יש לחשוש שמא היא תסיט את כל התיבה עם הבגדים שבתוכה, ואשה נדה מטמאת בהסט, ולפיכך הבגדים טמאים טומאה קלה[[11]](#footnote-12).

**משנה ג:**

**המאבד** כלי טהור ברשות הרבים **ביום, ומצא** את הכלי **ביום,** כלומר, שמצאו באותו יום, ולא עבר עליו הלילה, הרי הכלי **טהור.**

דתלינן שאם היה עובר שם אדם, הרי הוא היה מגביה את הכלי האבוד, ולא היה דורס עליו וממשיך לדרכו. ומאחר והכלי נשאר במקומו הרי זה הוכחה שלא עבר עליו אדם, ולכן הכלי טהור.

אך המאבד כלי טהור **ביום ומצא** את הכלי **בלילה,** או המאבד כלי **בלילה ומצא** את הכלי **ביום** שלמחרת, או המאבד כלי **ביום ומצא** אותו **ביום שלאחריו,** הרי הכלי **טמא** מדרס.

**זה הכלל: כל שיעבור עליו** [על הכלי משעה שנאבד] **הלילה, או מקצתו,** [כגון שאבד הכלי בלילה ומצא אותו לאחר שעה באותו לילה], הרי הכלי **טמא[[12]](#footnote-13).**

דחיישינן שמא עבר זב או עכו"ם או אשה על הכלי, וטימאוהו במדרס. ומה שהם לא הגביהו את הכלי, הוא משום שהם לא ראו אותו מחמת החושך[[13]](#footnote-14), ואין לנו הוכחה שלא עבר שם אדם. אך כלי שהיה אבוד ביום בלבד טהור, לפי שיש לנו הוכחה שלא עבר שם אדם, מדלא הגביהו את הכלי[[14]](#footnote-15).

והני מילי במאבד כלי ברשות הרבים, אך המאבד כלי ברשות היחיד, דינו חמור בתרתי:

א. אף בלא עבר עליו הלילה חיישינן שמא עבר שם זב[[15]](#footnote-16).

ב. דחיישינן אף לטומאת מת, ולא רק לטומאת מדרס[[16]](#footnote-17).

ואם לא איבד את הכלי, אלא הניחו או שכחו, דינו חלוק ממאבד בג' דברים:

א. ברשות הרבים לא מטמאינן אפילו בלילה.

ב. ברשות היחיד לא מטמאינן ביום אלא בלילה בלבד[[17]](#footnote-18).

ג. לטומאת מת לא חיישינן כלל, ואף ברשות היחיד בלילה.

**השוטח כליו** על הכותל **ברשות הרבים טהורין,** דיתכן שאדם טמא עבר סמוך לכלים ונגע בהם, ויתכן שלא עבר שם אדם טמא, וספק טומאה ברשות הרבים טהור. [והא דמטמאינן לעיל פ"ז מ"א בקדירות הסמוכות לרשות הרבים, התם איירי בקדירות הדוחקות את המעבר של בני רשות הרבים, וקרוב לודאי שנגעו בהם, אך הכא איירי באופן שאין הכלים דוחקים את המעבר, ואין זה ודאי שנגעו בהם].

**ו**אם שטח את כליו **ברשות היחיד טמאין,** מחמת הספק שמא נגעו בהם טמאים[[18]](#footnote-19), שהרי ספק טומאה ברשות היחיד טמא.

**ואם היה משמרן** ברשות היחיד שלא יגעו בהם או שלא יגנבו אותם, הרי הם **טהורין[[19]](#footnote-20).**

ואם בשעה שהיה משמרן ברשות היחיד **נפלו** הכלים ונעלמו מעיניו, **והלך להביאן,** הרי הם **טמאים,** שהרי שוב אינו משמרן, ואפילו שהם נעלמו מעיניו לזמן מועט[[20]](#footnote-21).

לפי האמור לעיל, ישנם ג' דרגות ברשות היחיד: אם הכלים נאבדו, חיישינן אף ביום וחיישינן אף לטומאת מת. אם הניח או שכח את הכלים, חיישינן רק בעבר עליהם הלילה, ורק לטומאת מדרס. אם שטח את הכלים, חיישינן רק למגע של אדם טמא אך לא חיישינן למדרס.

ובתוספתא מבואר, דהני מילי ברשות היחיד דעלמא, אך חבר שנאבד לו כלי בתוך רשותו, הרי הכלי טהור, דלא חיישינן שמא נכנסו בני אדם לתוך רשותו ונגעו בכלים.

אולם, אם הכלים היו ברשות היחיד של עם הארץ בלא שמירה, החמירו חכמים לטמאות את הכלי בטומאת מת בכל אופן, בין ביום בין בלילה, בין בנאבדו בין בשוכח ומניח ובין בשוטח, דברשות עם הארץ גזרו טפי.

**נפל דליו לתוך בורו של עם הארץ,** מקום שאי אפשר לגשת שם, **והלך להביא במה יעלנו -** החבר הלך להביא חבל וכדו' בכדי להעלות את הכלי מהבור, הרי הכלי **טמא.**

ואף על גב שאין מקום לחשוש שמא נגע בו עם הארץ בנתיים, מכל מקום החמירו חכמים **מפני שהונח ברשות עם הארץ שעה אחת[[21]](#footnote-22)!** כאמור, דברשות עם הארץ גזרו טפי.

**משנה ד:**

חבר **המניח את ביתו פתוח, ו**לאחר זמן **מצאו פתוח** כפי שהניחו,או שהניח את ביתו **נעול ומצאו נעול** כפי שהניחו,או שהניח את ביתו **פתוח, ו**לאחר זמן **מצאו נעול,** הרי הבית **טהור.** ולא חיישינן שמא נכנס אדם לבית שלא ברשות[[22]](#footnote-23).

אך אם הניח את ביתו **נעול, ו**לאחר זמן **מצאו פתוח,** דמסתבר לומר שהיו כאן גנבים שפרצו את המנעול, **רבי מאיר מטמא** את הבית, דתלינן שהגנבים שפרצו את המנעול נכנסו לבית, ונגעו בכלים, ולאחר מכן נמלכו שלא לגנוב והחזירו את הכלים למקומם.

**וחכמים מטהרין** את הבית, דתלינן **שהיו גנבים ונמלכו והלכו להן** קודם שנכנסו לבית, שהרי הוא רואה שהם לא גנבו כלום[[23]](#footnote-24).

אך רבי מאיר סובר, דתלינן שהם נמלכו רק לאחר שהם נגעו בכלים, ולכן הכל טמא.

**משנה ה:**

**אשת עם הארץ שנכנסה לתוך ביתו של חבר,** בכדי **להוציא** את **בנו או בתו** של החבר[[24]](#footnote-25) מהבית לחוץ, **או** בכדי להוציא את **בהמתן** של החבר מהבית לחוץ, הרי **הבית טהור.**

ולא תלינן שנגעה בנתיים בכלים שבבית, **מפני ש**היא **נכנסה** לבית **שלא ברשות,** והרי היא מתייראת ליגוע בכלים שבבית.

אך אם נתן לה החבר רשות להכנס לבית בכדי להוציא את בנו ובתו, כל שיכולה להושיט ידה וליגע טמא[[25]](#footnote-26).

**משנה ו:**

**כלל אמרו בטהרות** [לגבי טומאת אוכלין]**:**

**כל המיוחד לאוכל אדם** - כל מאכל המיועד לאכילת אדם, הרי הוא **טמא,** כלומר, הוא ראוי לקבל טומאה, כאשר יוכשר במים ויגע בו שרץ.

**עד שיפסל מאוכל הכלב!** דכאשר המאכל נפסל מאכילת כלב, הרי הוא נחשב כעפרא בעלמא, ואינו ראוי לקבל טומאת אוכלין. אך אם הוא נפסל מאכילת אדם בלבד, ועדיין הוא ראוי לאכילת כלב, הרי הוא ראוי לקבל טומאה, דמאחר וחל עליו "שם אוכל" תו לא פקע.

**וכל** מאכל **ש**מתחילתו **אינו מיוחד לאוכל אדם** אלא למאכל בהמה וכדומה, הרי הוא **טהור,** כלומר, שאינו ראוי לקבל טומאה אף אם יוכשר במים ובשרץ, **עד שייחדנו ל**אכילת **אדם.**

ואף על פי שהמאכל ראוי מתחילתו לאכילת כלב, מכל מקום אינו ראוי לקבל טומאת אוכלין. דדרשינן בתורת כהנים, "מכל האוכל אשר יאכל" פרט לאוכל סרוח, דאם אינו ראוי לאכילת אדם אינו מקבל טומאה.

אך יש חילוק בין מאכל שמתחילתו אינו ראוי לאכילת אדם לבין מאכל שהיה ראוי לאכילת אדם ונפסל. דאם מתחילתו אינו ראוי לאכילת אדם, אף שהוא ראוי לאכילת כלב אינו מקבל טומאה עד שיהא ראוי לאכילת אדם. אך אם המאכל היה ראוי לאכילת אדם, דכבר חל עליו "שם אוכל", הרי הוא ראוי לקבל טומאה עד שיפסל מאכילת כלב[[26]](#footnote-27).

**כיצד!?**

הקדמה לציור דלהלן:

א. נבלת עוף טהור מטמאת טומאה חמורה רק כשהיא בבית הבליעה, כמו ששנינו בריש פירקין. אולם טומאה קלה, דהיינו טומאת אוכלין, היא מטמאת אף קודם לכך, מחמת הכלל הנתון בידינו: "כל שסופו לטמא טומאה חמורה מטמא טומאה קלה", ומאחר וסופה של הנבלה לטמאות טומאה חמורה בבית הבליעה, הרי היא מטמאת אף עתה טומאה קלה.

ב. טומאה קלה זו מטמאת הנבלה אף בלא שהוכשרה במים ובלא שנגעה בשרץ. אולם תנאי אחד נאמר בה, שתהא לנבלה "שם אוכל", דהיינו, שתהא מיועדת לאכילת אדם.

ג. במסכת עוקצין פ"ג מ"ג שנינו, דנבלת עוף טהור צריכה מחשבה בכפרים, אך לא בשווקים. כלומר, דבכפרים אין רגילות בני אדם לאכול נבלת עוף טהור, ולכן אינה מטמאת טומאה קלה אלא אם חישב עליה להדיא לאכילת אדם, אך בשווקים הנבלה מיועדת לאכילת אדם, ואף בלא מחשבה היא מטמאת טומאה קלה.

**גוזל -** עוף טהור, **שנפל לגת,** ומת שם, ומחמת כן הוא נמאס מאכילת אדם אף בשווקים, ומעתה אף בשווקים אינו מטמא טומאה קלה עד שיחשוב עליו לאכילת אדם.

**וחשב עליו להעלותו** מהגת **ל**שם אכילת **עובד כוכבים,** הרי הגוזל **טמא.** כלומר, שהוא מטמא טומאה קלה בלא הכשר מים ושרץ, שהרי חשב עליו לאכילת אדם.

אך אם חשב עליו להעלותו **ל**אכילת **כלב,** הרי הגוזל **טהור.** כלומר, אינו מטמא טומאת אוכלין, שהרי אינו עומד לאכילת אדם.

ואף על פי שהוא ראוי ועומד לאכילת כלב, הרי שנינו כל שאינו מיוחד לאדם טהור עד שייחדנו לאדם, וזה הדוגמא לכלל ששנינו בסיפא, שאם מתחילתו אינו עומד לאכילת אדם, אינו מקבל טומאה עד שייחדנו לאדם.

**רבי יוחנן בן נורי מטמא** את הגוזל, אפילו כאשר חשב עליו לאכילת כלב. לפי שהוא סובר שהגוזל עומד לאכילת אדם בשווקים גם לאחר שנפל לגת, ואין צריך מחשבה לאכילה כלל. [אך בכפרים מודה ריב"נ שאינו מטמא עד שיחשוב עליו לאכילת אדם][[27]](#footnote-28).

**חשב עליו חרש שוטה וקטן** לאכילת אדם, הרי הגוזל **טהור,** ואינו ראוי לקבל טומאה, דמחשבתם לא הועילה לתת לגוזל שם אוכל.

אך **אם העלהו** מהגת לשם אכילת אדם, הרי הגוזל **טמא,** דכיון שמחשבתם לשם אכילת אדם היתה על ידי מעשה, שהעלוהו מהגת, הרי זה הועיל לתת לגוזל שם אוכל[[28]](#footnote-29).

מפני **שיש להן** לחרש שוטה וקטן **מעשה, ואין להן מחשבה!**

**משנה ז:**

הקדמה:

א. במסכת פרה פ"ח מ"ז שנינו, כל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחילה. ולפיכך, משקה שנוגע בשני לטומאה נעשה תחילה, ואפילו משקה חולין.

ב. במסכת שבת יד ע"ב מבואר, דחכמים גזרו על המשקין שנטמאו מחמת שרץ שיטמאו כלים, אטו משקה של זב וזבה שמטמא כלים מן התורה. והיא אחת משמונה עשר הגזירות שגזרו בעליית בית חנניה. [ואפילו משקין שנגעו בשני לטומאה, שהם נעשו תחילה מדרבנן, כאמור לעיל, הרי הם מטמאים כלים].

אך מדין תורה אין משקין טמאים מטמאים כלים, שהרי המשקין הם ראשון לטומאה בלבד, ואין כלי מקבל טומאה מראשון לטומאה מן התורה, כמבואר במסכת פסחים יח ע"ב.

ג. הכלים הללו שנטמאו מהמשקין, שהם תחילה, דינם כשני לטומאה, שהם מטמאים משקין להיות תחילה, ופוסלים אוכלין של תרומה.

ד. כלי שנטמא ממשקין, אין שורפים עליו תרומה, שהרי טומאתו היא מדרבנן בלבד, כאמור. ובכדי שלא ישרפו את התרומה על טומאה זו, הגבילו חכמים את דבריהם, ואמרו, שאמנם אם נטמא הכלי ממשקין בתוכו, כל הכלי טמא, מכל מקום, אם נטמא הכלי מגבו, אין טמא אלא גבו, אך תוכו אגנו וידיו טהורים. ואין זה כשאר הטומאות שבין אם נטמא הכלי מתוכו בין אם נטמא מגבו כולו טמא[[29]](#footnote-30).

**אחורי כלים שנטמאו במשקים[[30]](#footnote-31),** שאחוריהם טמאים ותוכן טהורים, כאמור,

**רבי אליעזר אומר: מטמאין את המשקין** שנגעו באחורי הכלים להיות תחילה, ואפילו משקין חולין. **ואין פוסלין את האוכלין** שנגעו באחוריהם, ואפילו אוכלין תרומה.

במסכת נדה [ז ע"ב] מפרשינן טעמו של רבי אליעזר, דכיון שטומאת "אחורי כלים" קלה יותר, שהיא מטמאת רק מגבו ולא מתוכו[[31]](#footnote-32), לפיכך אינה מטמאת אלא את המשקין, שהם עלולים לקבל טומאה, [דהם מקבלים טומאה בלא הכשר, רש"י בשבת שם], ואינה מטמאת את האוכלין, דכיון שאינם עלולים לקבל טומאה לא גזרו בהו רבנן.

**רבי יהושע אומר: מטמאין את המשקים** שנגעו בהם להיות תחילה, ואפילו משקין חולין. **ו**אף **פוסלין את האוכלין** של תרומה, כמו שכל שני לטומאה בעלמא פוסל אוכלין תרומה.

ובתוספתא במסכת טבול יום מפרשינן טעמו של רבי יהושע, דהוא יליף מקל וחומר, ומה טבול יום שאינו עושה משקין תחילה, [כדתנן במסכת פרה שם], הרי הוא פוסל אוכלין תרומה, אחורי כלים שנטמאו ממשקין, שהם עושים משקין תחילה, כל שכן שהם פוסלים אוכלין תרומה.

אך רבי אליעזר סובר, דכיון שטבול יום פוסל אוכלין מהתורה, ואילו אחורי כלים שנטמאו ממשקין טומאתן מדרבנן, אין למדים דין דרבנן מדין דאוריתא בקל וחומר[[32]](#footnote-33).

**שמעון אחי עזריה אומר: לא כך ולא כך -** לא כדברי רבי יהושע שפוסל אפילו אוכלין של תרומה, ולא כדברי רבי אליעזר שמטמא משקין אפילו של חולין.

**אלא, משקין** של תרומה **שנטמאו באחורי הכלים** נעשים תחילה, והרי הם **מטמאין אחד,** שאם נגעו משקין אלו באוכלין, הרי האוכלין נעשים שני לטומאה, **ופוסלין אחד,** שאותם אוכלין שניים פוסלין את התרומה.

אך אוכלין תרומה או משקין חולין שיגעו באחורי כלים, הרי הם טהורים, ואין אחורי כלים מטמאים אלא משקין של תרומה בלבד.

**הרי זה אומר,** האוכלין השניים אומרים למשקין שהם תחילה: **מטמאיך** אחורי הכלים, **לא טימאוני,** שהרי אחורי כלים אינם מטמאים אוכלין תרומה, **ו**אילו **אתה** המשקין שנטמאת מהם, **טימאתני.**

ובתוספתא שם מפרשינן טעמו, דיליף קל וחומר מטבול יום להיפך, ומה טבול יום שפוסל אוכלין תרומה, אינו עושה משקין להיות תחילה, אחורי כלים שאינם פוסלים אוכלין תרומה, אינו דין שאינו עושה משקה חולין להיות תחילה[[33]](#footnote-34).

**משנה ח:**

הקדמה[[34]](#footnote-35):

א. האוכל הטמא מטמא אחרים רק כאשר יש בו שיעור כביצה.

ב. אוכל טהור שנגע בזמן אחד בשני אוכלין טמאים שבכל אחד מהם יש רק חצי כביצה, אינו נטמא, על אף שהוא נגע בכביצה טומאה, לפי שאין חיבור בין שני האוכלין. ואינו נטמא עד שיגע בחתיכה אחת שיש בה שיעור כביצה.

ג. אולם נאמר חידוש דין לגבי טומאת אוכלין, שהמשקה בכוחו לחבר שני חתיכות להחשב לחתיכה אחת. ולפיכך, שני חצאי כביצה של אוכל טמא שאינם מחוברים, אך משקה טופח מזה לזה, הרי המשקה מחברם, והנוגע באחד מהם נטמא. לפי שהדבר נחשב כמו שהוא נוגע בחתיכה אחת שיש בה כביצה.

**עריבה שהיא קטפרס -** שהיא מונחת באלכסון, ראשה אחד גבוה וראשה השני נמוך,

**והבצק מלמעלן, ומשקה טופח מלמטן -** כלומר, שיש בעריבה מספר חתיכות של בצק, זה בצד זה, והחתיכות נוגעות זו בזו אך אינן נושכות זו בזו, [ובכדי לחבר שני עיסות להחשב חתיכה אחת בעינן נשיכה].

חתיכת בצק אחת נילושה עם הרבה מים עד שהמים שבה טופחים, והיא מונחת בחלק הנמוך שבעריבה. ואילו שאר החתיכות נילושו עם קצת מים, ואין המים שבהם טופחים, והם מונחים בחלק הגבוה שבעריבה.[ולכן המים שבתחתונה אינם נוזלים אל שאר החתיכות].

[המשנה מדברת באופן שחתיכות הבצק טמאות, אך המים שטופחים בחתיכה התחתונה אינם טמאים. ומשכח"ל באופן שנטמאו בעוד שהם קמח, ולאחר מכן עירב בהם מים טהורים[[35]](#footnote-36)].

בכל חתיכת בצק אין שיעור כביצה, אך בין כולם יחד יש כביצה. ומעתה, אם כולן מצטרפות זו לזו, הרי הבצקות מטמאות את המשקה הטופח שבחתיכה התחתונה, והמשקה נעשה תחילה ומטמא את העריבה. אך אם אינן מצטרפות, אינן יכולות לטמאות את המשקה הטופח, והרי המשקה והעריבה טהורים.

אם יש בעריבה **שלש חתיכות** של בצק שבין כולם יחד יש שיעור **בכביצה, אינן מצטרפות** לטמאות את המשקה. דאמנם המשקה הטופח יכול לחבר את שתי החתיכות התחתונות, אך אינו יכול לחבר את השתים העליונות, שהרי אין ביניהם משקה.

**ו**אילו כאשר יש בעריבה **שתים** חתיכות של בצק שיש ביניהם כביצה, הרי הן **מצטרפות** לטמאות את המשקה.שהרי המשקה מחבר את שני החתיכות לשיעור כביצה, כאמור, והן מטמאות את המשקה הטופח, והמשקה מטמא את העריבה.

**רבי יוסי אומר: אף שתים אינן מצטרפות,** לפי שהמשקה הטופח אינו מועיל לחבר את שני החתיכות, **אלא אם כן היו רוצצות** [דוחקות] **משקה!** כלומר, דאם יש בבצק הרבה מים עד שמחמת שדוחקות זו את זו המים זבים מהם, הרי המשקה מחבר אותן להחשב חתיכה אחת. אך אם אין המים זבים מהם, אלא שהבצק טופח בלבד, אין זה מועיל לחבר את שני החתיכות, עד שינשכו זו בזו, ולפיכך המשקה והעריבה טהורים.

**ואם היה משקה עומד -** אם העריבה אינה מונחת באלכסון אלא בשטח ישר, והמים הטופחים שבבצק מתפשטים מתחת כל החתיכות, **אפילו** אם היו בצקות קטנות מאוד **כעין החרדל[[36]](#footnote-37),** הרי כולם יחד **מצטרף** לשיעור כביצה, שהרי המשקה שתחתיהם מחבר את כולם יחד.

**רבי דוסא אומר: אוכל פרוד אינו מצטרף!** לפי שהוא סובר, שאין המשקה מחבר כלל חתיכות אוכל זה לזה, ואפילו שני חצאי ביצה שמשקה מחבר אותם אינם מצטרפים, עד שתהא חתיכה אחת שיש בה כביצה[[37]](#footnote-38).

**משנה ט:**

**מקל[[38]](#footnote-39) שהיא מלאה משקין טמאין** הטופחין על גבה, **כיון שהשיקה למקוה,** וחיבר את המים הטופחים בראש המקל למקוה, הרי היא **טהורה[[39]](#footnote-40),** ואף המים הטופחים בסוף המקל טהורים, דהא קיי"ל דמים טמאים נטהרים בהשקה למקוה, **דברי רבי יהושע.**

ועל אף שהמים הטופחים על המקל נחשבים "קטפרס", שהרי אינם מונחים בשטח שוה, רבי יהושע סובר שקטפרס חיבור, וכל המים שעל המקל נחשבים כמחוברים זה לזה. ומאחר והוא השיק חלק מהמים למקוה, הרי כל המים נחשבים כמחוברים למקוה, וכולם נטהרו בהשקה[[40]](#footnote-41).

**וחכמים אומרים:** אין המים שבסוף המקל טהורים **עד שיטביל את כולה.** לפי שהם סוברים שאין קטפרס חיבור, ומאחר והמים לא נחשבים כמחוברים זה לזה, הרי רק החלק שהושק למים נטהר.

**הנצוק -** קילוח מים היורד באויר מלמעלה למטה, כגון ששופך מים מכלי באויר.

**והקטפרס -** קילוח מים היורד במידרון מלמעלה למטה, כגון מים שזורמים על גבי הר לעמק[[41]](#footnote-42).

**ומשקה טופח -** מים הטופחים במקום ישר, שיש בהם שיעור מועט ביותר, עד שאם יגע בהם אדם לא יוכל לחזור ולהרטיב דבר אחר[[42]](#footnote-43).

**אינו חבור, לא לטומאה -** כגון אם נגע שרץ בצד אחד של המים, רק אותו המקום בלבד נטמא, ושאר המים טהורים, דאינם נחשבים כמחוברים זה לזה[[43]](#footnote-44).

**ולא לטהרה -** אם המים היו טמאים, וצד אחד של הקילוח או של המשקין הטופחים מחובר למקוה, הרי המים המחוברים בלבד נטהרים, ושאר המים נשארים בטומאתם[[44]](#footnote-45).

וכן שני מקואות, באחד מהם יש ארבעים סאה ובשני אין ארבעים סאה, ומים שהם ניצוק או קטפרס או משקה טופח מחברים בין שני המקואות, אין זה חיבור, והטובל במקוה החסר לא נטהר[[45]](#footnote-46).

**והאשבורן -** המים המקובצים במקום אחד, ויש בהם שיעור של טופח להטפיח[[46]](#footnote-47).

**חבור לטומאה -** שאם נגע שרץ בטיפת מים, כל המים נטמאו. **ולטהרה -** אם המים היו טמאים והשיק צד אחד למקוה, כל המים נטהרים. וכן אם מים שהם אשבורן מחברים שני מקואות, אחד מלא ואחד חסר, חשיב חיבור, והטובל במקוה החסר נטהר.

1. **הרע"ב** כתב שמא הסיטה וישבה וטמאה את הכל. והקשה **התפארת ישראל** [בועז א], הא הכא איירי בכלי חרס, ואין כלי חרס נעשה מדרס? ועוד הקשה, דכלים אלו אינו עומדים למדרס? וצ"ל דהרע"ב תרתי קאמר, שמא הסיטה כלי חרס, ושמא ישבה על כלים שעומדים לישיבה. [↑](#footnote-ref-2)
2. הרא"ש כתב עוד, דת"ק חייש שמא יסיר את הצ"פ ויגע בתוכו. והקשה החזון איש [ח יא], מדוע לעיל פ"ז מ"ה לא חיישינן בכלים המוקפים צ"פ שמא יסיר עם הארץ את הכיסוי ויגע מבפנים? ותירץ, דהתם דאיירי בביתו של חבר מירתת עם הארץ טפי, ואינו מסיר את הכיסוי, משא"כ הכא דאיירי בביתו של ע"ה חיישינן. [↑](#footnote-ref-3)
3. במסכת עבודה זרה [ע ב] נחלקו רב ורבי יוחנן בחצר שחלקה במסיפס [מחיצה נמוכה], לרב טהרותיו טמאות, ולרבי יוחנן טהרותיו טהורות. וכתב **החזון איש** [ח ז], דהתם איירי באופן שחילק את כל החצר לשתים במסיפס, ובזה נחלקו רב ורבי יוחנן אי מהני או לא, אך הכא המחיצה היא רק סביב הכלים, ובזה לכו"ע מהני. ומאידך, בזה מודה רבי יוחנן דבעינן עשרה טפחים, ולא סגי במסיפס בעלמא.

   **ובמשנה אחרונה** תירץ, דהכא איירי בדר עמו בקביעות, ובזה חיישינן טפי ובעי עשרה טפחים, משא"כ התם לרבי יוחנן סגי במסיפס. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכן פסק הרמב"ם, ואף דתנא קמא פליג, כתב **התויו"ט** דרבי יוסי אתא לפרושי מלתא דת"ק, דאם עשה מחיצה מהני. אך **התפארת ישראל** נקט דפליגי, וביאר, דת"ק ס"ל דלא מהני מחיצה, כיון דכל החצר בשותפות והמחיצה פתוחה לחצר, לא חייש הע"ה ליכנס לפנים מהמחיצה. [↑](#footnote-ref-5)
5. **א.** כתב **הרמב"ם** סוף פי"א ממו"מ, עם הארץ שאמר טהור אני מטומת מת או שאמר כלי זה טהור מטומאת מת נאמן, ומטבילין אותו משום טומאת עם הארץ בלבד ואינו צריך הזאה. במה דברים אמורים בששאלו ואמר טהור הוא, אבל הלוקח כלי סתם מרשות ע"ה חוששין לו שמא טמא מת הוא, ומזים עליו ג' וז' ככל הכלים הנמצאין בכל מקום, חוץ לירושלים, שלא גזרו טומאה על הכלים הנמצאים בירושלים, עכ"ד. ומבואר מדבריו, דהא דחיישינן במתניתין לטומאת מת, היינו בסתם עם הארץ, אך אם שאלוהו ואמר שהוא טהור מטומאת מת הרי הוא נאמן.

   **ב.** עוד מבואר מדבריו, דהא דחיישינן במתניתין לטומאת מת בכלים שהופקדו אצלו, הוי מחמת הגזירה על כלים הנמצאים, ובירושלים באמת הכלים טהורים. וכן דייק **החזון איש** [ח ג], וכתב, דלפי"ז יתכן דאם מכירו שהוא אוכל בתרומה, כמו שבמפקיד הכלים טהורים, כך יכול לשאול מעם הארץ כלים ואינם צריכים טבילה.

   אך הקשה החזון איש שם, דלגבי שוכח כלים ברה"י מבואר במ"ג דליכא לגזירת כלים הנמצאים, ואילו שוכח כלים אצל עם הארץ מבואר בר"ש לעיל מ"א דהם טמאים אף טומאת מת, ועל כרחיך ברשות ע"ה חיישינן טפי מסתם כלים הנמצאים, ואם כן בירושלים נמי? ועוד הקשה, דאף בלא גזירת כלים הנמצאים יש לטמאות את הכלים בטומאת מת, שהרי גוף ע"ה טמא טומאת מת, ולדעת הרמב"ם כל הכלים כחרב ונעשים טמא מת?

   **ג.** הראשונים נחלקו בדין "חרב הרי הוא כחלל" [דחרב שנגע במת דינו כמת עצמו, ואם נגע בטמא מת דינו כטמא מת עצמו], האם כל הכלים כחרב, או שמא, רק כלי מתכות בלבד, והאריך בזה הר"ש ריש אהלות. והנה לדעת הראשונים דדוקא כלי מתכות כחרב, ומכל מקום הכא מטמאינן את כל הכלים בטומאת מת, מוכח דחיישינן בבית עם הארץ לכזית מת, אך לדעת הרמב"ם דכל הכלים כחרב אין ראיה, דיתכן דחיישינן רק שמא ע"ה נטמא ממת ונגע בכלים.

   **ד.** כתב **הרמב"ם** שם ה"ב, המניח כליו בפני ע"ה ואמר לו שמור לי את אלו הרי אלו טמאין מדרס וטהורין מטמא מת. הניחן על כתיפו טמאין מדרס וטמא מת. וביאר הכסף משנה בשם הר"י קורקוס, דכיון שלא הפקידן אלא הניחן לפני ע"ה אינם ברשותו כולי האי, ולא גזרו בזה טומאת מת אלא טומאת מדרס, אך הניחן על כתיפו דהוי ברשותו טפי גזרו אף על טומאת מת. ולפי"ז הא דתנן לעיל פ"ז מ"ה ומ"ו דחיישינן למגע עם הארץ היינו לטומאת מגע ומדרס, אך לטומאת מת לא חיישינן אלא בביתו של ע"ה.

   **ובתפארת ישראל** [בועז ג'] הקשה ממנ"פ, אי חיישינן למגע עם הארץ אפילו בטומאת מת יטמאו [לשיטת הרמב"ם דכל הכלים כחרב, דנעשים טמא מת בנגיעת עם הארץ], ואי לא חיישינן למגעו אפילו טומאה קלה ומדרס לא יטמאו? ולכן כתב דבכל אופן חיישינן לטומאת מת, והא דלא נקט התנא לעיל להדיא הכי, לפי שלא פסיקא ליה, שהרי אם אומר ע"ה שהוא טהור מטומאת מת נאמן.

   **ובחזון איש** [ט ג] יישב קושית התפארת ישראל, דלא החמירו כולי האי בלא מסר לרשותו. [↑](#footnote-ref-6)
6. כן כתב הרמב"ם שם. **ובחזון איש** [ט ו] כתב, ד"שלא" מדעתו טעות סופר הוא, והחשש הוא שמא תשב מדעתו, כלומר, שלא ימחה בה. שלפי משמעות הרמב"ם לפנינו משמע שהוא נאמן ואשתו אינה נאמנת, וחיישינן שתשב שלא מדעתו, וזה אינו, דאין עם הארץ נאמן יותר מאשתו, אלא דשניהם לא נזהרים מטומאת האשה. [↑](#footnote-ref-7)
7. הקשה **המשנה אחרונה,** מדוע הכא חיישינן למדרס אשה נדה אף במכירו שהוא אוכל בתרומה, ואילו לעיל פ"ה מ"ח לגבי ספינה תנן דאם מכירתו שהוא אוכל בתרומה טהור? ותירץ, דהתם איירי ברה"ר והכא ברה"י. כלומר, דלגבי עם הארץ עצמו שמכירו שהוא אוכל בתרומה לא חיישינן כלל לטומאה, דהוא נזהר טפי. אך לגבי אשה שמכירתו חשיב כספק, ולכן ברה"ר טהור וברה"י טמא. **ובחזון איש** [ח י] תירץ, דהתם איירי באשת חבר. וראה עוד בתפארת ישראל בועז ד' מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. במסכת שבת [פב ע"ב] נחלקו רש"י ור"ת האם הזב עושה מדרס דוקא כאשר הוא מכביד על הבגדים, או שמא אפילו בלא כובד, כל שהבגדים מתחתיו בלא הפסק הרי הם נעשים מדרס. והא דכתבו הכא הר"ש והרע"ב שהכיסוי דוחק את הבגדים אזלי כשיטת רש"י דבעינן כובד. אך בחידושי הגר"א כאן כתב דאין צריך כובד, והיינו כשיטת ר"ת. וראה משנה אחרונה. ועיקרי השיטות בנידון זה נתבארו בספר **"חברותא למסכת זבים"** פ"ה מ"ב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. הקשה **החזון איש** [ח יא], מדוע לא ניחוש שמא היה כזית מת תחת התיבה, ונטמאו הבגדים בטומאה חמורה? וכתב, דאין לומר דהחשש הוא רק למגע עם הארץ שהוא טמא מת, ולא חיישינן לכזית מת, דהא לדעת הראשונים דרק כלי מתכות כחרב, על כרחיך חיישינן לכזית מת, וכמש"כ לעיל. ותירץ, דאה"נ חיישינן לטומאת מת, והכא איירי במכירו דאין לחוש לכך. [↑](#footnote-ref-10)
10. כתב **התפארת ישראל,** דהמשנה נקטה כן לרבותא, ובאמת הוא הדין במפתח ביד עם הארץ לא חיישינן שתפתח את התיבה, והבגדים טהורים ממדרס, שהרי לא מסר לו אלא שמירת המפתח. אך **החזון איש** [ח יא] נקט דדמי למסר לו שמירת הבית, ואם המפתח ביד עם הארץ חיישינן שיפתח את התיבה וכל הבגדים טמאים מדרס, ובדוקא נקטה המשנה שהמפתח ביד הבעלים. [↑](#footnote-ref-11)
11. הרמב"ם בפיה"מ כתב דאין הלכה כרבי יוסי, ומשמע דת"ק פליג ומטמא מדרס אף באינה רוצצת, וכן בחיבורו לא הביא חילוק זה. וצ"ע מ"ט דת"ק, הרי באינה רוצצת ליכא למיחש למדרס? וביאר **המשנה אחרונה,** דתנא קמא חייש שמא תפתח את התיבה אפילו שהמפתח ביד הבעלים. ולפי"ז כתב, דסיפא דמתניתין אע"פ שהמפתח ביד הבעלים אתיא לת"ק, דאפ"ה מטמא במדרס.

    ועוד ביאר, דפליגי האם מדרס צריך להכביד או לא, וכמש"כ לעיל שנחלקו בזה הראשונים, והכא איירי בתיבה מלאה ואינה מכבדת, ולת"ק מטמא במדרס ולר"י לא.

    **החזון איש** שם תירץ, דת"ק גזר תיבה נעולה אטו תיבה פתוחה, כמו שגזרינן לעיל מ"א בתנור מחובר אטו תלוש. וכתב, דאע"ג דלעיל רבי יוסי מודה לת"ק דגזרינן, הכא פליג דלא גזרינן, דיש חילוק בין מחובר ותלוש לבין נעול ופתוח. ועוד כתב, דלעיל איירי בטומאת מגע, והכא בטומאת מדרס דבלא"ה איכא כלים שאינם נעשים מדרס, ולכן לא גזרו על תיבה נעולה. [↑](#footnote-ref-12)
12. **התויו"ט** כתב, דנקטה המשנה זה הכלל לסימנא בעלמא. **ובתפארת ישראל** כתב, דזה הכלל אתא לאתויי דאף באמצע הלילה חיישינן, ולא רק בתחילתה ובסופה. **ובמשנה אחרונה** כתב, דזה הכלל אתא לאתויי מניח ושוכח ברה"י, דלא מטמאינן אלא בעבר עליו הלילה.

    עוד כתב התפארת ישראל, דהמשנה נקטה אופן שהיה אבוד גם ביום וגם בלילה, לרבותא, דאע"ג שלא עברו שם בני אדם ביום מדלא הגביהו את הכלי, מכל מקום יש לחוש שמא עברו שם בלילה ודרסו עליו. [↑](#footnote-ref-13)
13. כתב **התפארת ישראל,** דכלי קטן דינו לעולם כלילה, דאף ביום יתכן שדרס עליו אדם ולא ראהו. [↑](#footnote-ref-14)
14. יש לעיין מדוע חיישינן כלל שמא דרסו על הכלים, א. הרי ספק טומאה ברשות הרבים טהור? ב. גם ברשות היחיד קשה, הרי אין לכלים דעת להשאל? ג. אף אם נאמר דכה"ג חשיב יבד"ל, כיון שהספק אם דרס עליו אדם שיבד"ל, מכל מקום קשה, מהכי תיתי לומר שאדם טמא דרס עליו, הרי אין לפנינו שום ריעותא ודררא להסתפק בזה?

    **א. התפארת ישראל** [סוף אות טו] **והמשנה אחרונה** כתבו, דנדה וכנענית שכיחי ברה"ר ולכן חיישינן שמא דרסו, דתלינן במצוי, וכמו דמטמאינן בקדרות רפ"ז, אך טומאת מת לא שכיח ולא חששו לזה ברה"ר. [ועדיין הקשה המשנה אחרונה מדוע מטמאינן ברה"י, עיי"ש]. ומשמע מדבריהם דברה"ר מטמאינן בלילה מעיקר הדין, וצ"ע איך יתכן לומר כן, הא במניח ושוכח כתב הרמב"ם [יובא להלן] דלא החמירו מפני שאינו דבר מצוי תמיד, ואם הטומאה היא מעיקר הדין מדוע הקילו במניח ושוכח!?

    ולכאורה צ"ל דמעיקר הדין חשיב ספק השקול, וברה"ר טהור וברה"י טמא, ולטומאת מת מעיקר הדין לא חיישינן כלל, ואף ברה"י, דאין זה מצוי. אלא דבמאבד החמירו חכמים בתרתי, חדא, דבלילה החמירו אף ברה"ר, ועוד, דברה"י החמירו אף לטומאת מת, ובמניח ושוכח העמידוהו על עיקר הדין, כיון דאינו דבר מצוי תמיד.

    **ב. החזון איש** [ז ד] נקט, דודאי מעיקר הדין לא חיישינן כלל, וכמש"כ לעיל. אלא דבכלל גזירת כלים הנמצאים [שאם מוצא כלי חיישינן שמא הוא כלי טמא] גזרו גם על כלי טהור שנאבד ונמצא שהוא טמא, אלא דבמוצא כלי שאין ידוע מהו, גזרו אף טומאת מת ואף ברה"ר, ואילו בכלי טהור שנאבד חילקו בגזירתם, דבנאבד ברה"ר או במניח ושוכח ברה"י, גזרו רק מדרס ורק בלילה, ואילו בנאבד ברה"י גזרו אף טומאת מת ואף ביום, ובמניח ושוכח ברה"ר לא גזרו כלל.

    **ג. התוספות בסוטה** [כח ע"ב] נקטו, דהטעם שהחמירו בלילה טפי מביום, אין זה משום שבלילה אין הוכחה שלא דרסו עליו מדלא הגביהו כמו שפירשו הראשונים, דעדיין ס"ט ברה"ר טהור. אלא הטעם הוא, דביום ספק רה"ר טהור, אך בלילה גם רה"ר נחשב כרה"י וספיקו טמא מעיקר הדין. עיי"ש שהקשו מהתוספתא שהובא לעיל פ"ה מ"ז, דאף בלילה איכא חילוק בין רה"ר לרה"י. והקשו **החזון איש** [ז טו] **והמקדש דוד** [מו ססק"א], אם כן מדוע ברה"י החמירו אף בטומאת מת, וברה"י בלילה לא החמירו אלא במדרס, וכן במניח ושוכח החמירו רק ברה"י בלילה ולא ברה"ר בלילה, הרי בלילה אין חילוק בין רה"ר לרה"י? [↑](#footnote-ref-15)
15. **הראב"ד בהשגות** [פי"ח מאה"ט ה"ז וה"י] נקט, דאף ברה"י לא החמירו אלא בעבר הלילה, והחילוק בין רה"י לרה"ר הוא רק לגבי טומאת מת. וטעמו, מדלא מפליג בין רה"ר לרה"י כמו דמפלגינן בשוטח כלים, משמע דדין המשנה קיים אף ברה"י. ועוד, דמסברא אין לחלק בזה, דכמו שברה"ר ביום לא חיישינן דיש הוכחה מדלא הגביהו, אך ברה"י איכא להוכחה זו.

    ובדעת שאר הראשונים דברה"י החמירו אף ביום, ביאר **המשנה אחרונה,** דברה"י אף ביום אין להוכיח מדלא הגביהו, דהמוצאו אינו תולה באבידה אלא שהונח שם לדעת. **והחזון איש** [ז ח] כתב, דברה"י החמירו טפי, ולא סמכו על הוכחה זו. [↑](#footnote-ref-16)
16. **הרע"ב** כתב דאף ברה"ר חיישינן בין למדרס ובין לטומאת מת, ולפי"ז החילוק בין רה"ר לרה"י הוא רק באופן שלא עבר עליו הלילה. וכבר הקשה עליו **התויו"ט,** דבתוספתא מבואר להדיא דברה"ר חיישינן רק למדרס וברה"י חיישינן אף לטומאת מת. וראה **חידושי מהרי"ח** דאיכא טעות סופר ברע"ב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-17)
17. כן הוא בתוספתא, אך **ברמב"ם** פי"ח מאה"ט ה"ח לא הוזכר חילוק זה, אלא שני חילוקים האחרים. [ולדעת הראב"ד בלא"ה ליכא לחילוק זה, שהרי לשיטתו אף מאבד ברה"י אינו טמא אלא בלילה]. וכבר תמה בזה **המשנה אחרונה. ובחזון איש** [ז ט] כתב, דיתכן דהרמב"ם לא גרס כן בתוספתא, וס"ל דברה"י בכל אופן טמא.

    והטעם דשוכח ומניח קיל ממאבד, כתב הרמב"ם שם דמפני שאינו דבר מצוי תמיד לא גזרו עליו. [↑](#footnote-ref-18)
18. כן כתב הרמב"ם שם ה"י, דחיישינן לנגיעת טמאים. וכתב **הכסף משנה** שם, דדין שוטח חלוק מדין מאבד או מניח ושוכח, דבשוטח אין מקום לחשוש כלל לטומאת מדרס, ואפילו ברה"י, ואפילו בלילה, דבני אדם נזהרים שלא לדרוס על בגדים השטוחים, ולא חיישינן לזה כלל, אלא ברה"י חיישינן שמא נגעו בהם טמאים, והרי הם טמאים בדרגת ראשון לטומאה בעלמא, [ואם חיישינן לאדם שהוא טמא מת, לדעת הרמב"ם דכל הכלים כחרב, הרי הכלים אב הטומאה כמו האדם עצמו, אלא דאינם מטמאים במשא כמדרס. אך החזון איש ז ט כתב, דהכא לא חיישינן כלל לטומאת מת, דדמי למניח ושוטח, ולכן כתב דהכלים טמאים ראשון בעלמא], וברה"ר לא חיישינן אף למגע. אך במאבד או בשוכח ומניח אין בני אדם נזהרים מלדרוס על הבגדים, והתם באופן דחיישינן לטומאה הטומאה היא טומאת מדרס.

    **ובמשנה אחרונה** פירש טפי, דשוטח היינו על הגג או על הכותל, ואינו מקום דריסה, ולא חיישינן שנשען עליו אדם טמא, אך מאבד או שוכח ומניח איירי בכלים על הארץ, ולכן חיישינן אף לדריסה. וכן כתב **החזון איש** [ז ד]. [↑](#footnote-ref-19)
19. כתב **התויו"ט,** דקמ"ל דלא חיישינן שמא נגע אחד בלא ידיעתו. **ובמשנה אחרונה** כתב, דקמ"ל שדוקא אם משמרן לא חיישינן, אך אם יוצא ונכנס חיישינן, כמו דחיישינן בנפלו והלך להביאם, אף דהוי לזמן מועט. [↑](#footnote-ref-20)
20. כן פירש **המשנה אחרונה,** דקאי על שוטח ברה"י, דאם נפלו הכלים, דעמדו בלא שמירה חיישינן לטומאה. והכא חיישינן אף למדרס, דדוקא בשוטח על הכותל לא חיישינן למדרס, וכמש"כ לעיל, משא"כ בנפלו.

    **ובכסף משנה** הוכיח מכאן כשיטת הרמב"ם, דהמאבד ברה"י חיישינן למדרס אף ביום, ודלא כהראב"ד דחיישינן דוקא בעבר הלילה. דהא הכא לא מחלקינן בין יום ללילה, אף דדמי למאבד. **ובחזון איש** [ז ח] כתב, דהכא אף לשיטת הרמב"ם קשה, דהא דמי לשוכח ומניח ולא למאבד, ובשוכח ומניח לכו"ע בעינן עבר הלילה אף ברה"י? ולכן כתב ליישב, דכל החילוק בין יום ללילה הוא, דביום יש הוכחה מדלא הגביהו את הכלים דלא עברו שם בני אדם, אך בנפלו אין הוכחה זו, דניכר לבני אדם דהכלים נפלו, ולא יגביהו אותם, ולכן אף ביום חיישינן. וכן כתב **התפארת ישראל** [בועז ו], וכתב, דמה"ט איירי אף ברה"ר, וכדין מאבד ברה"ר בלילה.

    וראה בחזון איש [ז ט] שנסתפק אי דמי למניח ושוכח, דחיישינן רק למדרס, או שמא דמי למאבד, דחיישינן ברה"י אף לטומאת מת. [↑](#footnote-ref-21)
21. **הרמב"ם** בפיה"מ כתב, דחיישינן גם לטומאת מת. וכתב **הכסף משנה** [פי"ב ממו"מ הכ"ב], דהטעם הוא, לפי שלא חילקו חכמים בכלים שברשות עם הארץ. כלומר, דאף שמעיקר הדין אין מקום לחשוש לכך, מכל מקום לא פלוג חכמים בכלים שברשות ע"ה.

    כתב **הרא"ש,** דאפילו אם נפלו הכלים לבור של מים, דהמקוה מטהר את הכלים, מכל מקום הכלים טמאים, שהרי חיישינן גם לטומאת מת, וצריכים הכלים הזאה שלישי ושביעי. וראה **ברש"ש** דאף הרמב"ם נתכוין לזה. וראה עוד בהערות על הר"ש. [↑](#footnote-ref-22)
22. הקשה **התפארת ישראל,** מדוע הניחו פתוח ומצאו פתוח הבית טהור, הא לעיל פ"ז מ"ה חיישינן שמא נכנסו בני אדם לבית? ותירץ, דהתם איירי שהניח עם הארץ לשמור על הבית, ובכה"ג אין בני אדם מתייראים מלהכנס לבית.

    ובהניחו פתוח ומצאו נעול, כתב **החזון איש** [ט ז], דתלינן שאדם נעל את הדלת ולא נכנס לפנים כלל, ולכן הבית טהור, דאילו תלינן שנכנס שם כל הבית היה טמא מדין כלים הנמצאים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-23)
23. כתב **בתוספות רעק"א** בשם ספר התרומה והסמ"ג, דדוקא אם החבר יוצא ונכנס תלינן שהם נמלכו קודם שנכנסו לבית, אך אם החבר הפליג זמן מרובה גם חכמים מודים שהבית טמא. וכתב **החזון איש** [ט י], דיתכן דזה דוקא בהניחו נעול ומצאו פתוח, אך אם הניחו פתוח ומצאו פתוח, הבית טהור אפילו בהפליג, דבלא ריעותא לא תלינן כלל שנכנסו בני אדם לבית. [↑](#footnote-ref-24)
24. כתב **התפארת ישראל,** דהמשנה נקטה כן לרבותא, דאפילו שנכנסה לצורך החבר אינה נוגעת בכלים, כיון שנכנסה שלא ברשות. [↑](#footnote-ref-25)
25. כן כתבו **התפארת ישראל והחזון איש** [ט ז].אך **המשנה אחרונה** כתב, דאיירי באופן שנתן לה רשות להכנס להוציא את בנו ובתו. ומה שנקטה המשנה מפני שנכסה שלא ברשות, ביאר, דאין לה רשות לשהות שם לזמן מרובה. וכן משמע מדברי **הרא"ש,** דכתב, דכיון שנכנסה לצורך דבר ידוע אינה רשאית להתהלך בבית ולמשמש בכלים, משמע דהטעם שלא חיישינן הוא מפני שאין לה רשות לשהות שם, וכהמשנה אחרונה.

    אך הקשה החזון איש [ט ו], דהיכא שנכנסה ברשות מדוע לא ניחוש למקום שיכולה להושיט ידה, כמו בנכנס לישן במטה פלונית, ובנכנסה לטחון, דכאשר יש להם רשות לשהות במקום מסויים חיישינן לכלים שיכול להושיט ידו מאותו מקום? ותירץ, דהתם יש לו רשות לשהות במקום מסויים, אך הכא גם באותו מקום אין לה רשות לשהות, ובכה"ג לא חיישינן לכלים שיכולה להושיט ידה.

    ועוד כתב, דאין כונת הרא"ש לומר דאף בנכנסה ברשות לא חיישינן וכהמשנה אחרונה, אלא כונתו לומר דלא חיישינן לנגיעה דוקא באיכא תרתי, שנכנסה שלא ברשות וגם שנכנסה לדבר מסויים, ואינה רשאית ללכת בבית, אך אילו נכנסה שלא ברשות [לצורך בעה"ב] שלא לדבר מסויים אלא להשתמש בכל הבית חיישינן לנגיעה. וכן אילו נכנסה ברשות, חיישינן אפילו שנכנסה לדבר מסויים. [↑](#footnote-ref-26)
26. כך היא שיטת הראב"ד פ"ב מטו"א הי"ד. אולם שיטת הרמב"ם היא, דהחילוק הוא אם המאכל קיבל טומאה או לא, דאם המאכל עדיין לא נטמא ונפסל מאכילת אדם, שוב אינו ראוי לקבל טומאה אף שחל עליו שם אוכל. אך אם המאכל נטמא כבר, שוב לא פוקעת הטומאה עד שיפסל מאכילת כלב. ולשיטתו ביאור המשנה הוא, כל המיוחד לאדם ונטמא, הרי הוא טמא עד שיפסל מאכילת כלב, וכל שאינו מיוחד לאדם מתחילתו, כלומר, שעדיין לא נטמא, אינו מקבל טומאה עד שייחדנו לאדם. וראה בסימן יא ביאור פלוגתתם בהרחבה. [↑](#footnote-ref-27)
27. כן כתבו הרמב"ם בפיה"מ הר"ש הרא"ש והרע"ב. והקשה **בתוספות רעק"א,** דבמסכת נדה [נ ב] מבואר דריב"נ יליף מקל וחומר, דאם טומאה חמורה אין צריך מחשבה, טומאה קלה לא כל שכן. ולפי"ז ריב"נ מטמא אפילו בכפרים, דכל דבר שטומאתו מדין סופו לטמא טומאה חמורה אינו צריך מחשבה. וכן נקטו התוספות והר"ן שם, ומדוע פירש הרע"ב דריב"נ פליג על גיתו מאסתו?

    ותירץ **הרש"ש,** דהראשונים הנ"ל ס"ל דעיקר טעמו של ריב"נ הוא משום דפליג על גיתו מאסתו, אלא דלרוחא דמילתא קאמר דאיכא קל וחומר לטמאות אפילו בלא מחשבה. ורבנן דחו דליכא קל וחומר, ואף ריב"נ הסכים עמם. ויישבו בזה את קושיית התוספות שם ד"ה אלא על השו"ט בגמרא שם. וראה עוד תפארת ירושלים.

    והנה לדעת התוספות והר"ן ריב"נ פליג על המשנה בעוקצין, דנבלת עוף טהור צריך מחשבה בכפרים, וכן פליג לגבי נבלת בהמה טמאה, דהא כיון דאיכא סלט"ח אין צריך מחשבה. וראה משנה אחרונה כאן וחזון איש עוקצין סימן ה'. אך לדעת הראשונים כאן דריב"נ נמי מודה דצריך מחשבה ופליג רק על גיתו מאסתו, אתיא מתניתין דעוקצין אף כריב"נ. [↑](#footnote-ref-28)
28. הר"ש כתב דאיירי באופן שנתנו לעכו"ם, אך בלא"ה לא חשיב מעשה המוכיח דכונתם לאכילה. אך מסתימת הרמב"ם משמע דאין חילוק, וראה בהערות על הר"ש. [↑](#footnote-ref-29)
29. נחלקו הרמב"ם והראב"ד בפ"ז מאה"ט ה"ג האם גזירת אחורי כלים שנגעו במשקין קיימת גם בכלי חרס או לא, דהרמב"ם סובר שאף אם נגעו משקין באחורי כלי חרס גבו טמא ותוכו טהור, אך הראב"ד השיג עליו דלא יתכן שהמשקין יטמאו יותר מאשר מת ושרץ, דמת ושרץ שנגעו בגב כלי חרס אין הכלי טמא כלל.

    ובדעת הרמב"ם ייסד **בחידושי ר' אריה ליב** [ח"ב סי' סה בסופו], דכאשר חכמים הגבילו את גזירתם כדי לעשות היכרא, אמרו דכל הכלים יהיו ככלי חרס, דאם נגעו המשקין בתוכם טמאים ואם נגעו בגבן טהורים לגמרי. אלא דלאחר מכן הוסיפו חכמים גזירה חדשה, ואמרו דמשקין מטמאים את גב הכלי, וטומאה זו אינה מדין קבלת טומאה של כלים דעלמא, דבדין טומאת כלים לא מצינו טומאה על מקצת הכלי, אלא טומאה מחודשת היא שאינה שייכת לכללים של טומאה בעלמא. ולפיכך ס"ל להרמב"ם דטומאה זו גזרו אף בכלי חרס, ואע"ג שהמת והשרץ אינם מטמאים כלי חרס מגבן, טומאה זו שאני, דאינה שייכת לכללים של טומאה בעלמא.

    וכתב עפי"ז ליישב דעת הרמב"ם שם ה"ב, דהא דגזרו חכמים דהמשקין מטמאים כלים אין זה אלא במשקין שנטמאו מחמת שרץ, אך משקין שנטמאו מידים אינם מטמאים כלים. והקשה עליו הראב"ד מהסוגיא בברכות נב ע"א, דלפי ב"ש נוטלים לידים ואח"כ מוזגים את הכוס, שמא יטמאו המשקין שבכוס מחמת הידים ויחזרו ויטמאו את הכוס, ומבואר להדיא דמשקין שמחמת ידים מטמאים כלים? ועוד הקשה המשנה למלך שם, דהרמב"ם עצמו בפיה"מ כלים פכ"ה מ"ז כתב, דאם נגע בידיו במשקין שבבית הצביעה, הרי בית הצביעה עצמו ודאי טמא, אלא דאחורי הכלי טהור. ומבואר דמשקין שמחמת ידים מטמאים כלים?

    ותירץ רא"ל, דכל מה שכתב הרמב"ם דאין משקין שמחמת ידים מטמאים כלים, זה רק בכלים מתוכן, אך משקין שמטמאים אחורי כלים דין אחר הוא, וטומאה זו קיימת גם במשקין שמחמת ידים. ולכן בהא דברכות ובהא דבית הצביעה דאיירי באחורי כלים, שפיר מטמאים משקין אף אם נטמאו מחמת הידים. [והראב"ד שהקשה ולא חילק כן, אזיל לשיטתו דנחלקו על הרמב"ם בגב כלי חרס, וס"ל דאין זה טומאה חדשה]. [↑](#footnote-ref-30)
30. רש"י בנדה ז ע"א כתב, שנטמאו במשקין, ומשקין בשרץ, והוו ראשונים. ולכאורה גם באופן שהמשקין נטמאו מאוכלין, שהם נעשים תחילה מדין דרבנן, מכל מקום הם מטמאים אחורי כלים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
31. כתב רש"י שם, אבל תוכי כלים, כיון דאחמירו בהו רבנן דנטמא תוכו כולו טמא, מודה רבי אליעזר שפוסל את האוכלין. והתוספות שם כתבו, דתוך כלי פוסל אוכלין דתרומה, משום דהוי מי"ח דבר. משמע מדבריהם דגזירת אחורי כלים לא הוי מי"ח דבר, וכמש"כ לעיל בשם רא"ל, דהטומאה של אחורי כלים גזירה חדשה היא, ואינה רק הגבלה בגזירה שמשקין מטמאים כלים. [↑](#footnote-ref-32)
32. משמע דמצד הסברא כו"ע מודו דצריך לטמאות רק משקין ולא אוכלין, אלא דרבי יהושע יליף מטבול יום לחומרא, דגם אוכלין פסולים, ושמעון אחי עזריה יליף מטבול יום לקולא, דגם משקין חולין טהורים, ואילו רבי אליעזר לא יליף מקל וחומר כלל, והדרא הסברא דאוכלין טהורים ומשקין טמאים.

    וכתב **הגר"א,** דרבי אליעזר ורבי יהושע נחלקו לשיטתם בפ"ג דידים האם ילפינן דברי סופרים מדברי תורה או לא, וכן כתבו התפארת ישראל והמשנה אחרונה.

    אך בעיקר הדבר דמצד הסברא צריך לטמאות משקין ולא אוכלין, הקשה **החזון איש** [כלים כט ג], הא מעיקר הדין היה צריך לטמאות את כל הכלי, אלא דחכמים עשו היכרא שלא ישרפו תרומה וטיהרו את תוך הכלי, אך במה שהם השאירו ואמרו דגב הכלי טמא מהכי תיתי לחלק בין אוכלין למשקין? ובספר **משנת טהרות** כתב, דלפי מש"כ לעיל בשם רא"ל דגזירת אחורי כלים גזירה חדשה היא אתי שפיר, דטומאה זו גזרו רק על משקין ולא על אוכלין. [↑](#footnote-ref-33)
33. כן פירשו **הר"ש** במסכת טבול יום פ"ב, **הרא"ש והרע"ב** כאן. וקצת דוחק לפירושם, מדוע שמעון אחי עזריה לא ביאר דבריו דמשקין שנטמאו באחורי הכלים מטמאים אחד ופוסלים אחד היינו משקין של תרומה דוקא, דהא בזה הוא נחלק על רבי אליעזר? ועוד יל"ע לדבריהם, דאם הגזירה של כל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחילה קיימת גם באחורי כלים, מדוע חילקו ואמרו דדוקא משקין של תרומה ולא משקין של חולין?

    ועוד הקשה **המשנה אחרונה,** דבמסכת ברכות נב ע"א איתא, דלפי בית הלל אין נוטלים לידים קודם מזיגת הכוס, שמא יגעו מי הנטילה שעל ידיו באחורי הכוס, וייטמאו, ויחזרו ויטמאו את הידים. [ואף ב"ש מודים לזה, אלא דס"ל שאסור להשתמש בכלי שאחוריו טמא]. והתם המים הם חולין, ומבואר דאף משקה חולין נטמא מאחורי הכלי? ודוחק לומר דשמעון אחי עזריה פליג על ב"ש וב"ה.

    ועוד יל"ע, מדוע אמרינן הרי זה אומר וכו' רק לשמעון אחי עזריה, הא אף לרבי אליעזר ורבי יהושע י"ל כן? וראה תפארת ישראל בועז אות יא.

    **ב. הרמב"ם בפיה"מ** פירש באופן אחר, דשמעון אחי עזריה סובר כרבי אליעזר, דאחורי כלי מטמא את המשקין ואינו פוסל את האוכלין, ואין חילוק בין משקין חולין למשקין תרומה. ומה שאמר "לא כך ולא כך" כונתו, לא כרבי יהושע שפוסל את האוכלין שנגעו באחורי הכלי, ולא כרבי אליעזר דאינו פוסל את האוכלין כלל, אלא אחורי כלי פוסל את האוכלין על ידי משקין. כלומר, דמשקין שנטמאו מאחורי הכלי מטמאים את האוכלין.

    ובתחילה כתב הרמב"ם דרבי אליעזר חולק וסובר דכמו שאחורי כלים לא מטמאים אוכלין, כך המשקין שנטמאו מהם אינם מטמאים אוכלין. ולפי"ז הא דמסיים הרי זה אומר מטמאיך לא טימאוני וכו' אתיא רק לשמעון אחי עזריה. אך לבסוף הוכיח מתוספתא דרבי אליעזר נמי מודה לזה. ולכן כתב, דשמעון אחי עזריה לא בא אלא לפרש דברי רבי אליעזר, דאין זה כפשטות דבריו דהמשקין לא יטמאו אוכלין, אלא הם מטמאים אוכלין.

    ולפי"ז לא קשה קושיית המשנה אחרונה מהסוגיא בברכות, שהרי גם לשמעון אחי עזריה אחורי כלים מטמאים משקה חולין.

    אך בתוספתא במסכת טבול יום לכאורה מבואר דלא כהרמב"ם, דשמעון אחי עזריה יליף מקל וחומר מטבול יום דאינו מטמא משקה חולין להיות תחילה, ומבואר דשמעון אחי עזריה פליג על רבי אליעזר?

    **ג. הגר"א** מחק תיבת "אלא", וכתב, דמשקין שנטמאו וכו' הוא בבא בפני עצמה, ואתיא לרבי אליעזר. ולפי"ז שמעון אחי עזריה סובר דאחורי כלים אינם עושים משקין תחילה כלל, אלא פוסלים משקה חולין בלבד. והא דקאמר הרי זה אומר וכו' אתיא רק לרבי אליעזר, דאחורי כלים עושים משקין להיות תחילה. וראה ברש"ש מש"כ בזה.

    ומה שהכריח את הגר"א לחלוק על הר"ש, יתכן דהוקשה לו מה שכתבנו לעיל להקשות, דבדברי שמעון לא מבואר דאיירי במשקה חולין, ועוד, דאי משקה תרומה נעשה תחילה, לא מסתבר דגזרו רק במשקה תרומה ולא במשקה חולין. ולכן פירש דס"ל דגזירת כל הפוסל וכו' לא גזרו באחורי כלים כלל, אלא גזרו שמשקה תרומה יפסל בלבד, ואם כן על כרחיך הא דקאמר הרי זה אומר וכו' לא אתיא לשמעון אחי עזריה. [אך קושיית המשנה אחרונה קשה טובא לפירוש הגר"א, דאפילו משקין תרומה לא יטמאו את הידים, ועל כרחיך צ"ל דפליג על ב"ש וב"ה]. [↑](#footnote-ref-34)
34. ביארנו משנה זו כדעת הר"ש הרא"ש והרע"ב. אולם יש פירושים נוספים למשנה, כפי שיבואר להלן בע"ה. [↑](#footnote-ref-35)
35. כן כתבו הרש"ש והמשנה אחרונה. [וכל זה לפירוש הר"ש במשנה, אך לפירוש הגר"א והרמב"ם דמשקה טופח היינו תחת כל הבצקות, איירי אף בנטמאו הבצקות, ולאחר מכן הניחם בעריבה שיש שם מים]. [↑](#footnote-ref-36)
36. הכסף משנה פ"ז מטו"א ה"ו כתב, דמהרמב"ם משמע דכעין החרדל קאי על המשקה ולא על הבצקות. והיינו דהרמב"ם כתב אפילו כעין החרדל הרי זה "מצרף" את כולן, ולא כתב כלשון המשנה "מצטרף". וראה בחידושי רבינו חיים הלוי שם שביאר דבריו, ובחזון איש בגליונות ובהוספות בסוף טהרות דחה דבריו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-37)
37. כן ביאר הר"ש, ונסתפק האם רבי דוסא חולק על עיקר הדין שהמשקה מחבר אוכלין, ואפילו בשתי חתיכות, או שמא, אינו חולק אלא באוכל פרוד, שהחלקים שבו קטנים מאוד, אך בשתי חתיכות מודה שהמשקה מחברן.

    ויש לעיין, מדוע הוצרך הר"ש לומר שאם המשקה עומד הוא מחבר את כל החתיכות, תיפו"ל דכאשר המשקה עומד הרי כולו נחשב לאחד, דמשקה שהוא אשבורן נחשב לחתיכה אחת, והרי המשקה נוגע בכביצה אוכל טמא? ומבואר בדעת הר"ש הרא"ש והרע"ב, דאוכל טהור שנגע בבת אחת בשני חצאי כביצה אינו נטמא עד שיגע בחתיכה אחת שיש בה כביצה, וכפי שביארנו בהקדמה למשנה, ולפיכך הוצרך הר"ש לומר דהמשקה מחבר אותן להחשב חתיכה אחת. וכן הוכיח **הקהלות יעקב** טהרות ס"ס מח.

    וכן דעת **הרמב"ם והראב"ד** בפ"ו מטו"א הי"ז, דבעינן חיבור בין החתיכות. אך כתבו, דאין צריך חיבור גמור שיהיו גוף אחד [עד שאם נגע שרץ באחד השני טמא כמוהו], אלא סגי בחיבור קלוש. ונחלקו הרמב"ם והראב"ד איזה חיבור צריך, דעת הרמב"ם שצריך חיבור שיהיו דבקים זה בזה, ודעת הראב"ד דסגי בנוגעים זה בזה, אך לכו"ע צריך שיהיה חיבור ביניהם.

    והנה לגבי מת ונבלה דכזית מהם מטמא אחרים, נחלקו חכמים ורבי דוסא ברפ"ג דאהלות מה הדין בנוגע בשני חצאי זתים שאין חיבור ביניהם בזמן אחד, דחכמים סוברים יש נוגע וחוזר ונוגע, ואם נגע בשני חצאי זתים נטמא, ורבי דוסא סובר אין נוגע וחוזר ונוגע, ואינו נטמא. אך לגבי טומאת אוכלין לדעת הראשונים הנ"ל גם חכמים מודים לרבי דוסא דבעינן חיבור ביניהם. ובטעם הדבר יש לומר, דהשיעור כזית שנאמר במת ובנבלה הוא שיעור בכמות הטומאה, דצריך ליגוע בכמות של כביצה בכדי לקבל טומאה. אך שיעור כביצה שנאמר בטומאת אוכלין הוא שיעור בחשיבות האוכל, דרק אוכל חשוב בשיעור כביצה מטמא, ולפיכך צריך שתהא חתיכה אחת של כביצה בכדי לטמאות אחרים.

    ובמסכת עדיות פ"ג מ"א נחלקו רבי דוסא וחכמים בשני חצאי זתים של מת ונבלה, וכנ"ל. ובמשנה ב' שם נחלקו באוכל פרוד האם מצטרף או לא. וביאר הראב"ד שם דאיירי באוכל פרוד שמחובר על ידי משקה, וכפי שנחלקו במשנתינו. ולהנ"ל אין שייכות כלל בין המחלוקות, דהמחלוקת במשנה א' לגבי מת ונבלה היא, האם יש נוגע וחוזר ונוגע, כלומר, האם צריך ליגוע בחתיכה אחת של מת ונבלה שיש בה כזית, או דסגי בנוגע בכמות של כזית אף שאין חיבור בין החתיכות. אך במשנה ב' דאיירי בטומאת אוכלין לכו"ע אין נוגע וחוזר ונוגע, וצריך שיהא חיבור בין החתיכות, אלא הם נחלקו האם משקה מחבר אוכלין או לא.

    ויש להסתפק בדעת הראשונים הנ"ל, באופן ששני חצאי ביצה מחוברים בחיבור קלוש, דמהני לשיעור כביצה, האם בעינן נגיעה בשני החצאים, או שמא סגי בנגיעה באחד מהם. ויסוד הספק הוא, האם לגבי טומאת אוכלין השיעור כביצה תלוי רק בחשיבות אוכל, וכיון שעל ידי חיבור קלוש חשיב כביצה שוב כל חלק מהם מטמא לחוד, או שמא, לגבי טומאת אוכלין בעינן תרוויהו, חשיבות אוכל וכמות של כביצה, ולכן צריך ליגוע בשניהם בכדי ליגוע בכמות של כביצה. וראה להלן מה שיבואר בזה.

    אך **הגר"א** כתב, דרבי דוסא במשנתינו אזיל לשיטתו לגבי מת ונבלה דאין נוגע וחוזר ונוגע, וגם כאן הם נחלקו האם צריך שיהא חיבור בין החתיכות או לא. וביאר את המשנה באופן אחר, דאיירי בחתיכות בצק טמאות המונחות בעריבה, ומשקה טופח מתחת לכל החתיכות, [ודלא כהר"ש שהחתיכה התחתונה טופחת ושאר החתיכות אינן טופחות, אלא שהמשקה טופח מתחת לכל החתיכות].

    והשתא, כאשר העריבה מונחת באלכסון ויש בה שלוש חתיכות של בצק, הרי קיי"ל דקטפרס אינו חיבור, ואין טיפת משקה מצטרפת לחברתה, והרי אין לפנינו טיפה אחת שנגעה בכל החתיכות, ולכן המשקה טהור. ואם יש בה שתי חתיכות של בצק, הרי הטיפה שביניהם נוגעת בשתי החתיכות גם יחד, ולכן אף שאין חיבור בין החתיכות אותה הטיפה נטמאת, וכאמור, דדבר שנוגע בשתי חצאי כביצה נטמא אף שאין חיבור ביניהם, והשתא טיפה זו ממשיכה לטמאות את כל המשקה, לפי שהיא נעשית תחילה.

    ורבי יוסי סובר דאין הטיפה שביניהם נטמאת, ואין זה נחשב שהיא נוגעת בשתי החתיכות, לפי שכל טיפה אפשר לחלוק לשתים, ואין חיבור בין חצי טיפה אחת לחברתה, לפי שהיא קטפרס, ואין לפנינו דבר אחד שנוגע בשתי החתיכות. ולפיכך המשקה טהור, אלא אם כן רוצצות משקה, כלומר, דיש משקה שדחוק בין החתיכות, ומשקה זה הוא עומד ואינו קטפרס, והרי הוא נוגע בשתי החתיכות ונטמא ומטמא את שאר המשקין. [כן ביאר **הרש"ש** לשיטת הגר"א. ובדעת חכמים ביאר **החזון איש** (טבול יום ד יד), דחתיכות הבצק מעכבות מעט את המשקה אף כשאינן רוצצות, ואין זה קטפרס גמור, ונחלקו האם סגי בזה להחשיב את הטיפה שביניהם לחתיכה אחת. וראה בגליון שברא"ש משנה ט' ובמשנה אחרונה].

    אך כאשר העריבה מונחת בשטח ישר, והמשקה שטופח תחת הבצק הוא אשבורן ואינו קטפרס, הרי כל המשקה נחשב למחובר זה לזה, וכולו נוגע בכל החתיכות, ולכן אפילו בחתיכות בצק קטנות כעין החרדל המשקה נטמא, שהרי הוא נוגע בכל החתיכות.

    ורבי דוסא לשיטתו דאין נוגע וחוזר ונוגע, ולכן אף כאשר המשקה נוגע בכל החתיכות אינו נטמא עד שיהא חיבור בין החתיכות, והרי המשקה טהור עד שתהא חתיכת בצק אחת שיש בה כביצה.

    ובחזון איש שם הקשה לשיטת הגר"א, מדוע באמת אין המשקה מחבר את כל החתיכות להחשב לאחת, הרי במסכת זבחים [קה ב] ובמסכת מנחות [כד א] מפורש להדיא שמשקה מחבר שני חתיכות אוכלין? ואין לומר דבאמת המשקה מחברן, ולחכמים יש שני סיבות לטמאות, חדא שהמשקה נוגע בכולן, ועוד, שהמשקה מחברן. דאם כן מדוע רבי דוסא מטהר, אמנם הוא חולק על נוגע וחוזר ונוגע, אך היכן מצינו שהוא חולק בחיבור משקה?

    ויתכן ליישב על פי מה שכתב החזון איש שם, דאין המשקה מחבר אוכלין עד שיהא ניחא ליה בחיבורן. ואם כן, בסוגיא בזבחים ובמנחות איירי באופן שניחא ליה בחיבורן, ובמשנתינו איירי באופן שלא ניחא ליה. ועוד י"ל דמתניתין איירי במי פירות, וכשיטת הראב"ד פ"א מטו"א ה"ד, דמי פירות מקבלים טומאה אך אינם מחברים שתי חתיכות אוכלין.

    והנה לעיל פ"א מ"ה תנן, כביצה אוכל ראשון וכביצה אוכל שני שבללן זה בזה, דינו כראשון לטומאה. חילקן, [והרי כל חתיכה מורכבת מחצי כביצה ראשון וחצי כביצה שני], זה שני וזה שני. נפלו שניהן כאחת על ככר של תרומה, עשאוהו שני, [לפי שכביצה ראשון נגע בככר, חצי כביצה מחתיכה אחת וחצי כביצה מחתיכה שניה]. וכתב הגר"א שם, דאפילו לא נפלו שתי החתיכות במקום אחד, אלא זה מצד זה וזה מצד אחר, מצטרפין, כרבנן דרבי דוסא דיש נוגע וחוזר ונוגע. ואזיל הגר"א לשיטתו כאן, דאף בטומאת אוכלין לדעת חכמים יש נוגע וחוזר ונוגע, ואין צריך חיבור בין החתיכות.

    אך לדעת הראשונים הנ"ל דבטומאת אוכלין לכו"ע אין נוגע וחוזר ונוגע, על כרחיך צ"ל דאיירי בנפלו שתיהן כאחת ויש חיבור ביניהם, [להרמב"ם כגון שדבקים זה בזה, ולהראב"ד כגון שנוגעים זה בזה, או שהיה משקה ביניהם שמחברן].

    ובמסכת זבחים לא ע"א הובאה משנה זו, וכתב רש"י שם, דהא דתנן נפלו שניהן כאחד, הוא הדין בזה אחר זה, אם נפל השני בעוד הראשון עליה, שניהם כאחד קרי ליה. ומשמע כשיטת הגר"א, דאין צריך חיבור בין החתיכות, אלא שיהיו שניהם על הככר בזמן אחד. וכן מבואר בתוספות שם, דכתבו נפלו שניהם כאחד עשאוה שניה, כמ"ד יש נוגע וחוזר ונוגע. ומבואר דליכא חיבור ביניהם, ומכל מקום לחכמים נטמא הככר.

    אך אם כן יש להקשות סתירה בדעת הרא"ש, דהכא פירש כהר"ש דהמשקה מחברן, ומשמע דבלא"ה לא מהני מה שהמשקה נוגע בכל החתיכות, דס"ל דבעינן צירוף בין החתיכות, ואילו בפ"ק כתב כרש"י, דנפל זה לעצמו היינו שסילק הראשון קודם שנפל השני, ומשמע דכל שהיו שניהם יחד על הככר נטמא, ואין צריך חיבור ביניהם?

    ותירץ בספר **אשר לשלמה** [ח"ג ס"א], דבאמת ס"ל להרא"ש דבעינן חיבור ביניהם, אלא דהתם שאני דיש בכל חתיכה כביצה. דהנה יש לחקור בהא דבעינן שיעור כביצה במטמא, האם הוי שיעור בכמות הטומאה, דצריך ליגוע בכביצה של טומאה, או דהוי שיעור בחשיבות האוכל, דאוכל שיש בו כביצה הוא חשוב דיו בשביל לטמאות. ויש בזה שני נפק"מ, חדא, מה הדין בנוגע בשני חצאי ביצה שאין צירוף ביניהם, דאם תלוי בכמות הטומאה, הרי נגע בכמות של כביצה טומאה, ואם תלוי בחשיבות האוכל, הרי בכל חתיכה ליכא חשיבות, דאין בה כביצה. וכן נפק"מ להיפך מה הדין בנוגע בחתיכה שיש בה כביצה, אך רק חצי ממנה טמאה, דחשיבות אוכל איכא, אך כמות טומאה של כביצה ליכא.

    והשתא, ס"ל להרא"ש דתרוויהו בעינן, גם חשיבות אוכל וגם כמות טומאה של כביצה, ולפיכך, כאשר נגע בשתי ביצה שאין חיבור ביניהם לא נטמא. אך התם בפ"ק איירי שבכל חתיכה יש כביצה, חצי ממנה ראשון וחצי ממנה שני, והשתא ממנ"פ יש לטמאות את הככר, דאם מצד חשיבות אוכל, הרי לכל חתיכה יש חשיבות כביצה, ואע"ג דרק חצי ממנה ראשון, מכל מקום חשיבות אוכל איכא. ואם מצד כמות של טומאה, הרי נגע בזמן אחד בכמות של כביצה ראשון, ושפיר הוי הככר שני. [אמנם הגר"א ודאי ס"ל דתלוי רק בכמות הטומאה, שהרי גם במשנתינו כתב דחכמים ורבי דוסא נחלקו לטעמייהו, והכא בכל חתיכת בצק איכא פחות מכביצה].

    וכל זה לגבי שיעור כביצה לטמאות אחרים, אך לגבי שיעור כביצה לקבל טומאה [להשיטות דבעינן כביצה], אף לשיטת הגר"א לא סגי בנגעה הטומאה בשני חצאי ביצה של אוכל טהור, אלא בעינן חיבור ביניהם. וביאור החילוק בין קבלת טומאה לבין לטמאות אחרים ראה **חזון איש** טהרות סוף סימן א' **וקהילות יעקב** טהרות סימן מח.

    והיכא דנגעה הטומאה בשני חצאי ביצה שאינם מחוברים אך נוגעים זה בזה, נחלקו רש"י ותוספות בחולין [קיח ע"ב], דעת רש"י דסגי בנגיעה, ודעת תוספות דבעי חיבור. וכתב הלב אריה שם דזה תלוי בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד לגבי לטמאות אחרים, [כלומר, דלגבי חשיבות שם אוכל, אי בעי חיבור או דסגי בנגיעה, אין חילוק בין קבלת טומאה לבין לטמאות אחרים].

    והיכא דנגעה הטומאה בכביצה אוכל טהור, אך חלק ממנו אינו מקבל טומאה, כתב **הקובץ שיעורים** [פסחים אות קפה] דהאוכל מקבל טומאה, וחשיב דאיכא כביצה. והיינו משום דלקבל טומאה סגי בחשיבות אוכל כביצה, ואין צריך ששיעור כביצה יקבל טומאה.

    ביאור שלישי במשנתינו מצינו **ברמב"ם בפיה"מ:** דאיירי במשקה תחת כל החתיכות, וכהגר"א, אך הנידון הוא האם המשקה מחבר את החתיכות, וכהר"ש. ולא ביאר הרמב"ם מה החילוק בין קטפרס לשוה, ובין שלוש חתיכות לשתים.

    ויתכן לבאר את המשנה אם נייסד שני דברים: א. מה שכתב הרמב"ם פ"ו הי"ז אוכל פרוד שהוא כולו מכונס ודבק זה בזה, אע"פ שאינו חיבור להתטמא ואינו כגוף אחד, הרי הוא מצטרף לכביצה לטמא אוכלין אחרים, אין זה אלא באופן שנגע בשני החתיכות, וכמש"כ לעיל. ב. הא דמשקה מחבר את האוכלין אין זה חיבור גמור של גוף אחד, אלא חיבור של דבק זה בזה, אך עדיין צריך ליגוע בשני החתיכות בכדי להתטמאות. והשתא, גם לאחר שהמשקה מחבר את חתיכות הבצק, עדיין צריך שטיפה אחת תיגע בכולם, וכמש"כ.

    ולפי"ז יש לבאר את המשנה כהגר"א, דהיכא דהעריבה קטפרס ויש שלש חתיכות, הרי אין לפנינו טיפה אחת שנוגעת בכל החתיכות, ולפיכך אין המשקה נטמא. והיכא דיש שני חתיכות, נחלקו חכמים ורבי יוסי האם משקה טופח שאינו רוצץ נחשב קטפרס, וכמש"כ לעיל. והיכא דהעריבה אינה קטפרס אלא שוה, הרי המשקה חיבור זה לזה, וכולו נוגע בכל החתיכות. ורבי דוסא מטהר בכל אופן לטעמיה, דס"ל אין נוגע וחוזר ונוגע, ולכן אף כאשר המשקה נוגע בכל החתיכות לא הוי חיבור עד שיהא חיבור גמור בין החתיכות. [ודלא כהמשנה אחרונה ברפ"ג דאהלות, דהיכא דמיכנף מודה רבי דוסא לחכמים דיש נוגע וחוזר ונוגע].

    וכן מש"כ הרמב"ם בפיה"מ בעדיות, דאוכל פרוד היינו ערימה של אגוזים וכדו', ונחלקו רבי דוסא וחכמים האם הם מצטרפים לכביצה, הוא לשיטתם האם מהני חיבור של דבק זה בזה אף שאינם גוף אחד, או דבעינן גוף אחד. ובזה מיושב מה שהקשה החזון איש שם, מנא ליה להרמב"ם דלשיעור כביצה סגי בחיבור קלוש אף שאינם גוף אחד, דלמא בעי חיבור גמור? ולפי מש"כ הרמב"ם הוכרח לומר כן ממתניתין דידן וממתניתין דעדיות, דחכמים מטמאים אף חיבור משקה ואוכל פרוד, אע"ג דאין בהם חיבור גמור של גוף אחד.

    אך ביאור זה קשה טובא מהסוגיא דזבחים ומנחות, דשם מבואר דמשקה מחבר את האוכלין לגמרי להחשב גוף אחד, ואם נגע טמא בחתיכה אחת אף החתיכה השניה טמאה כמותה. ולפי"ז אי אפשר לפרש דחכמים ורבי דוסא נחלקו לשיטתם אם יש נוגע וחוזר ונוגע, שהרי לחכמים המשקה מהני לעשותו כגוף אחד, ועל כרחיך רבי דוסא פליג בעיקר חיבור המשקה, דס"ל דלא מהני לעשותו כגוף אחד, וכיון שאין נוגע וחוזר ונוגע לא מהני חיבור משקה לשיעור כביצה. [אך עדיין המשנה בעדיות יתכן לפרש כנ"ל, דפליגי בחיבור של ערימה אי יש נוגע וחוזר ונוגע, ושני המחלוקות בעדיות שם הם לשיטתם, ומיושב בזה קושיית החזון איש הנ"ל, דהרמב"ם הוכרח לחלק כן מכח המשנה בעדיות, אלא דפלוגתתם הכא אינה לשיטתם, דהכא הם נחלקו בחיבור משקה, ולא בנוגע וחוזר ונוגע].

    אך אם כן צ"ע מה החילוק בעריבה קטפרס בין שתים לשלוש, דאם נאמר דאין משקה קטפרס מחבר אוכלין, הרי גם בשתים אינו מחבר, ובלא חיבור ליכא שיעור כביצה. ועל כרחיך דאיכא חיבור בין שתי החתיכות, ואם כן בשלוש נמי איכא חיבור בין הראשונה לשניה, ובין השניה לשלישית, וכיון שכולם מחוברים בחיבור משקה יש כאן גוף אחד של כביצה, ומדוע לא נטמא המשקה? [ואולי יש לומר בדוחק, דמשקה קטפרס אינו עושה גוף אחד אלא חיבור קלוש, ובכה"ג צריך נגיעה בכולם].

    וברמב"ם להלן משנה ט' נמי מוכח דמשקה אינו עושה חיבור גמור של גוף אחד אלא חיבור קלוש, ולפי"ז ניחא מתניתין, אך צ"ע טובא מהסוגיא בזבחים ובמנחות.

    והנה התוספות בזבחים ובמנחות כתבו, דעיקר הדבר שהמשקה מחבר אוכלין הוא דבר תמוה, אך מצינו כן במשנה בטהרות, והביאו למתניתין דידן. ומבואר דביארו את המשנה כהר"ש או כהרמב"ם דהמשקה מחברן, ולא כהגר"א דמשקה אשבורן נחשב גוף אחד, וס"ל דלא סגי בנגיעה בשני חצאי ביצה. [↑](#footnote-ref-38)
38. כתב **התויו"ט,** דאין לפרש דהמקל חלול והמים בתוכו, אלא איירי במים טופחים על גבי המקל. וכונתו, דאי איירי במים שבתוך המקל אין זה קטפרס אלא אשבורן, ולכו"ע מהני השקה.

    **ובתפארת ישראל** העתיק דבריו, דאין צריך לפרש שהמקל חלול. ותמה, דעל כרחיך איירי במקל שאינו חלול, דאי איירי במקל חלול הרי הוא מקבל טומאה, ומשקין מטמאים אחורי כלים, ואם כן, מה יועיל השקה לטהר את המים, הרי הם מיד יחזרו וייטמאו מהמקל, ועל כרחיך איירי במקל שאינו כלי דוקא. [↑](#footnote-ref-39)
39. הא דנקט לשון "טהורה" על המקל, אף דהמקל עצמו אינו מק"ט ואיירי על המים הטופחים, ביאר **התפארת ישראל,** דכונת המשנה לומר דמי שיגע במקל לא ייטמאו ידיו מחמת המשקין הטופחים על גביו, וזה הכונה שהמקל טהור. [ועיי"ש דשייך לנקוט מקל בלשון נקבה]. [↑](#footnote-ref-40)
40. נחלקו האחרונים האם רבי יהושע חולק גם בסיפא, **המשנה אחרונה** נקט דרבי יהושע חולק על עיקר דין קטפרס, וס"ל דלעולם הוי חיבור. וכן משמע **בר"ש,** דסיפא אתיא כחכמים. והא דנקטה המשנה פלוגתייהו במקל, לאשמועינן רבותא, דאפילו במקל דהוי גם קטפרס וגם משקה טופח, מכל מקום לרבי יהושע הוי חיבור.

    ובזה מיושב מש"כ הר"ש, דבתוספתא משמע דפליגי בדין משקה טופח ולא בדין קטפרס, דלפי"ז פליגי בתרוויהו, דלרבי יהושע גם קטפרס וגם משקה טופח הוי חיבור.

    אך **התפארת ישראל** נקט דרבי יהושע מודה לעיקר דין קטפרס אינו חיבור, ורק לגבי השקה ס"ל דאין צריך חיבור גמור, וכן כתב **בביאור הגר"א** על התוספתא סוף פ"ט. וכן מצינו בר"ש לעיל פ"ג מ"ב לגבי שלג, דאף דלא הוי חיבור מהני השקה לטהר את כולו. והיינו טעמא, דכיון שהשלג כשר למקוה הרי אותו מקום שהושק נחשב כחלק מהמקוה, והשתא החלק הקרוב אליו נמי מושק למקוה, וכן הלאה, עיי"ש מה שביארנו בזה בשם האמרי משה. וכן הכא ס"ל לרבי יהושע דאף דקטפרס לא הוי חיבור, מכל מקום כל חלק שמושק נחשב כחלק מהמקוה, ולכן גם המקום הקרוב אליו מושק למקוה.

    **ובחזון איש** [יא ג] כתב, דיתכן דאף לרבי יהושע לא הוי קטפרס חיבור אלא במקום שסופו לירד, וכמש"כ התוספות בדעת רבי יהודה, אך במקום שאין סופו לירד לכו"ע לא הוי חיבור. [↑](#footnote-ref-41)
41. **רש"י** בגיטין טז ע"א כתב, הר משופע שמדרונו מחודד הרבה. והקשה **הרש"ש** שם, דמדקתני סיפא והאשבורן חיבור, מכלל דאפילו משופע קצת אינו חיבור? [↑](#footnote-ref-42)
42. אך טופח להטפיח חיבור, כדדייקינן בגיטין טז ע"א. ולעיל פ"א מ"ט נסתפק הר"ש האם הא דטופח לא הוי חיבור איירי רק בדיני חיבורים, אך המשקה עצמו מקבל טומאה ומטמא אחרים אף בשיעור טופח גרידא, או שמא, אינו מקבל טומאה כלל בפחות מטלה"ט. ובריש פ"ג נקט דגם לקבל טומאה בעינן טלה"ט. וראה מה שכתבנו שם בטעמא דמילתא, דהגר"ח נקט דפחות מטהל"ט לא חשיב משקה כלל, ולכן אינו מקבל טומאה. ואילו המקדש דוד נקט דחשיב משקה והוא עצמו מקבל טומאה, אלא דלטמאות אחרים בעינן שיעורא דטלה"ט.

    והנה הרמב"ם פ"ז מטו"א ה"ה כתב, וכן הקטפרס שיש עליו משקה טופח וכו', ודייקו **המשנה אחרונה והחזון איש** [יא ד], דלשיטת הרמב"ם משקה טופח גרידא כשהוא באשבורן הוי חיבור, ורק כשהוא בקטפרס לא הוי חיבור. ומתניתין חדא קתני, הקטפרס שהוא משקה טופח אינו חיבור, אך קטפרס שיש בו טלה"ט הוי בכלל ניצוק. וראה בחזון איש שביאר עפי"ז את הסוגיא בגיטין.

    וכתב המשנה אחרונה, דלפי שאר הראשונים יש להקשות, מדוע לא נקטה המשנה והאשבורן שהוא טופח להטפיח חיבור, דהרי אשבורן שהוא טופח לחוד לא הוי חיבור? אך לדעת הרמב"ם ניחא.

    אך **בחידושי רבינו חיים הלוי** הל' טו"א נקט, דכו"ע מודו דבעינן טלה"ט, ובפחות מזה לא הוי משקה כלל, וביאר שם בהרחבה מדוע לא הביא הרמב"ם דין זה, עיי"ש. וראה חזון איש גליונות שם ובהוספות בסוף טהרות להל' טו"א. [↑](#footnote-ref-43)
43. הקשה **הגר"א,** מה הנפק"מ בהא דאינו חיבור, הרי משקה מקבל טומאה ומטמא אחרים בכל שהוא, ומיד הוא נעשה תחילה, ואם כן אף בלא דין חיבור ייטמאו כל המים מחמת שטיפה אחת נוגעת בחברתה? ותירץ דמשכח"ל בג' אופנים:

    א. טבול יום שנגע בצד אחד של המים, והמים של תרומה הם, דטבול יום אינו עושה משקה תחילה, וכיון שאין חיבור רק טיפה שנגע בה נפסלת.

    ב. נפק"מ להא דתנן במשנה דלעיל, שמשקה קטפרס שנוגע בשני חצאי ביצה, אין זה נחשב שהוא נוגע בשיעור כביצה טומאה בבת אחת, כיון שאין טיפה אחת מחוברת לחברתה.

    ג. נפק"מ להא דתנן באהלות פ"ג, שאם מאהיל על מקצת מרביעית דם, אם הדם הוא בקטפרס אין זה נחשב שמאהיל על רביעית, כיון שאין חיבור בכל הדם, אך אם הדם באשבורן הרי זה נחשב שהוא מאהיל על רביעית.

    והנה בחידושי הראב"ד למסכת ע"ז [עב ע"ב] כבר הקשה כן, ותירץ דנפק"מ לטבול יום, וכמש"כ הגר"א, וכן הביא המאירי בע"ז שם בשם גדולי המחברים.

    אך ברמב"ם מוכח דלא כהגר"א, דכתב ברפ"ז מטו"א דניצוק אינו חיבור איירי באופן שעירה משקין טהורים לתוך כלי טמא, ואפילו על גבי השרץ, ומבואר בשרץ כל המשקין טהורים.

    **ובחזון איש** [מכשירין ו ט] הקשה על הגר"א, דבמכשירין פ"ה מ"ט תנן, כל הניצוק טהור חוץ מדבש הזיפין. ולדעת הגר"א על כרחיך איירי במשקה תרומה ונגע טבול יום בקילוח, ואיך משכח"ל כה"ג בדבש הזיפין, הא לא יתכן דבש שהוא תרומה? עיי"ש שהקשה עוד מהסיפא, דצונן לתוך חם טמא אף בניצוק.

    **ובשערי יושר** ש"ג סוף פכ"ז הקשה ממשנה זו לפירוש הר"ש והרע"ב שם, דדבש הזיפין טמא משום שהוא חוזר לאחוריו, כלומר, דכאשר נפסק הקילוח הדבש חוזר למעלה ומטמא את מה שבכלי העליון. ואי איירי בטבול יום ודבש תרומה, הרי הוא פוסל את הדבש בלבד, ואיך הדבש יטמא שוב את מה שבכלי העליון? וראה **ברש"ש** שם שהקשה כן, ופירש מחמת כן דדבש הזיפין טמא משום שהכל חיבור זה לזה, ובנגיעת הטבול יום הכל נטמא.

    עוד הקשה החזון איש שם, דבמסכת טבול יום פ"ו מ"ח תנן, דאם יש בחבית נקב שהפנימי למעלה והחיצון למטה, טהור באב הטומאה. כלומר, שאם נגע אב הטומאה במשקה שבחוץ לא נטמא כל המשקה שבפנים, דלא הוי חיבור. ולדעת הגר"א אכתי יש להקשות מדוע לא תטמא הטיפה הטמאה את כל המשקין שבפנים בלא דין חיבור, והכא הא איירי באב הטומאה?

    ובתוספתא פ"ב דטהרות איתא, דהשלג שחישב עליו למשקה מטמא טומאת משקין, נטמא מקצתו לא נטמא כולו, נטהר מקצתו נטהר כולו. ופירש הגר"א שם, דאיירי בנגע בו טבול יום, ולכן לא נטמא כולו. ואזיל לשיטתו, דאי נגע טמא ממש, אמנם לא הוי חיבור קצתו לקצתו, אך כל טיפה מטמאת את חברתה.

    **ובשיעורי ר' שמואל** גיטין שם הקשה על הגר"א מהסוגיא בנדה יז ע"א, דמקשינן על הך ברייתא, הא גופא קשיא, אמרת נטמא מקצתו לא נטמא כולו, והדר תני נטהר מקצתו נטהר כולו למימרא דנטמא כולו. ואם כדברי הגר"א דדוקא בטבול יום לא נטמא כולו, הרי לא קשה מידי, דרישא בטבול יום וסיפא בשאר טמאים? ועוד הקשה שם, דלדעת הגר"א צ"ל דאיירי בשלג שמקבל טומאה מטבול יום, וזה יתכן רק בתרומה, ואיך משכח"ל שלג של תרומה?

    ובאחרונים מצינו תירוצים נוספים על קושיית הגר"א:

    **א. התפארת ישראל** [בועז יד] תירץ, דעיקר טומאת משקין לטמא אחרים הוא מדרבנן, וכן הא דמשקה נעשה תחילה הוא דרבנן, ולא החמירו חכמים כולי האי לומר דאף בניצוק הכל יטמא.

    וכעין זה תירץ **החזון איש** שם, דכל הטעם שגזרו על המשקין להיות תחילה הוא משום משקה זב וזבה, דלא ידעו האם המשקה ראשון או שני, אך בכה"ג דנצוק דליכא למיטעי לא גזרו.

    **ב. המקדש דוד** [מד ג] תירץ, דאין המשקה מטמא אחרים עד שיהא בו שיעור של טופח להטפיח, ואף שהמשקה מקבל טומאה בכל שהוא, מכל מקום אינו מטמא אחרים אלא בשיעור טלה"ט. וכיון דאין הניצוק חיבור, הרי כל טיפה שבו מתחלקת עד שלא נשאר בה שיעור טלה"ט, ולכן אינה מטמאת אחרים.

    אמנם בחידושי רבינו חיים הלוי הל' טו"א ייסד, דלא נאמר שיעור בטומאת משקין כלל, אלא דמשקה שאין בו טלה"ט אינו חשוב משקה כלל ואינו מקבל טומאה, אך מדיני שיעורים ליכא במשקין כלל. ולפי"ז לא יתכן לומר כדבריו, דאם הטיפה עצמה שנגע בו טמאה על כרחיך היא נחשבת למשקה, וממילא היא מטמאת אחרים.

    **ג. השערי יושר** שם תירץ, דאין הטיפה מטמאת אחרים לפי שזה נחשב למגע בית הסתרים, כיון שאין ניכר מגעו.

    אמנם הקובץ שיעורים [פסחים אות פד] כתב בשם הגרמ"מ עפשטין ז"ל, דבמשקין ליכא חיסרון של בית הסתרים כלל, דכמאן דמפרתי דמי, והוכיח כן מרש"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-44)
44. כן ביאר ר"י בתוספות בגיטין טז ע"א, וכן ביארו הרמב"ם בפיה"מ והגר"א. [↑](#footnote-ref-45)
45. כן ביארו רש"י ורבינו תם בגיטין שם, והובאו בר"ש. [↑](#footnote-ref-46)
46. לשון "אשבורן" כתב רש"י בפסחים מב ע"א דהוא לשון שבירה, שמשתבר הקרקע, ויש בקעים שהמים נאספים ושוהין בתוכן, ואין נבלעין. [↑](#footnote-ref-47)