2. המקומות שמצאנו שאין הונאה
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / אונאה ומקח טעות

י"ד אייר ע"א

**סימן ב'**

**המקומות שמצאנו שאין בהם הונאה**

**א]בפסק הלכה בעל מנת שאין לך עלי הונאה**

**ב]בביאור הסברא דלא ידע ומחיל ונפק"מ לשאר דוכתי**

**ג]בביאור חילוק הגמ' בין בשביעית לשלא תשמטיני שביעית**

**ד]בתנאי דסתם האם המוכר יכול לבקש ביטול מקח**

**ה]בדברי הרמב"ם שצריך לבאר שיעור ההונאה ובדין מקח טעות**

**ו]בהא דבמפרש מועיל האם זה מדין תנאי או שכה"ג אין לזה שם הונאה ודוגמאות דמצאנו שאין לזה שם הונאה א. בעל הבית ב.אמנה ג. אין הדעת טועה ד.מכור לי באלו ה. תגר ו.ס"ת בהמה ומרגלית**

**ז]האם שייך ביטול מקח כשיודע מההונאה ובדברי המרדכי שיכול לתבוע הונאה אפילו שידע מזה**

**ח]האם יש איסור בהונאה על תנאי**

**ט]בדינא דהונאה בחליפין ובסוגיא דמכור באלו**

**י]בדין מה שעזי חולבות ובקביעת השער להונאה**

**י"א]בדברי הריטב"א דדבר שחשוב לקונה אין בזה הונאה**

**י"ב]בדין הונאה בדבר שאין הדעת טועה**

**בפסק הלכה בעל מנת שאין לך עלי הונאה**

א]עיין סוגיית הגמ' לענין על מנת שאין לך עלי הונאה דרב אמר יש לו עליו הונאה ושמואל אמר אין לו עליו הונאה והגמ' בתחילה אומרת שרב אמר אפילו לר"י דכאן דלא ידע דמחיל גרע ושמואל אפילו לר"מ מצד שכאן זה לא וודאי קא עקר והגמ' שואלת מבריתא דמבואר שעל מנת שאין לך על הונאה זה עוזר ואביי אומר שבהכרח רב כר"מ והבריתא כר"י ורבא עונה כאן בסתם כאן במפרש וביאר רש"י שהכוונה בסתם זה לא ידע דמחיל אבל במפרש זה ידע ומחיל וכן הוא ברמב"ן בכתובות פ"ד.

והנה תוס' והרא"ש והראב"ד נקטו שוודאי שהלכה כרבא שרב ושמואל נחלקו בסתם אבל במפרש וודאי שאיו הונאה ולפ"ז מחלוקתם בדעת ר' יהודה בלא ידע ומחיל ולענין הלכה הראב"ד והרא"ש פסקו כרב דהילכתא כרב באיסורי והתוס' הביא מהשאילתות שכיון שיש בריתא כרב לכן הלכה כרב אמנם תוס' פסקו כשמואל מצד דהילכתא כשמואל בדיני וישבו הקושיא מהבריתא וברמב"ן כתב שכוונת רבא רק שאין ראיה מה דעת רב אבל באמת שמואל דיבר במפרש אבל בסתם לא עוזר ורב כר"מ שגם מפרש לא עוזר

**בביאור הסברא דלא ידע ומחיל ונפק"מ לשאר דוכתי**

ב]והנה עיין תוס' שנקטו ששביעית זה נקרא לא ידע ומחיל וכן לענין ירושת הבעל נקטו שזה לא ידע כי לא יודע מי ימות קודם וכן לענין אשה שמוחלת כתובתה דנו שזה נחשב לא ידע ומחיל והנה לפ"ז אם קי"ל שבסתם יש לו עליו הונאה ה"ה בעל מנת שלא תשמטיני שביעית וה"ה בירושת הבעל אמנם עיין רמב"ם שפסק שבשביעית מועיל תנאי אמנם עיין רמב"ן ורשב"א בכתובות פ"ד וכן הוא בשטמ"ק בשם הריב"ש שנקטו שכה"ג נחשב ידע ומחיל וביארו שכל הסברא בהונאה שחושב שאין הונאה אבל בדבר שזה ספק שקול לא שייך סברא זו ועיין רמב"ן שם שכתב שגם בדבר הרשות יש חסרון זה דהיינו שזה מחילה בטעות כי חשב שהוא לא מוחל כאן כלום וכן הוא בנימוק"י בסוגין ועיין במיוחס לריטב"א שדן שה"ה כל מוחל לחברו אם חייב לו חוב ולא ידוע לו על חוב מסוים זה לא חל וכן הביא הב"י סימן י"ב מתשובות הרשב"א הובא במחנ"א והנה בדעת תוס' שנקטו שזה נחשב לא ידע גם בספק שקול בהכרח שלא נקטו שזה חיסרון של מחילה בטעות ועיין עוד במהרש"א בכתובות שהוכיח שם מתוס' שכל החיסרון כי ירושת הבעל מדאורתא ולא עוזר מתנה על מה שכתוב בתורה אבל אם ירושת הבעל דרבנן עוזר אפילו שלא ידע ומחיל ובהכרח שזה לא חיסרון של מחילה בטעות

והנה בעיקר דין מתנה על מה שכתוב בתורה דלר"י תנאו קיים לכאורא מצאנו שני שיטות בראשונים דעת הרשב"א כתובות נ"ו. והריטב"א קידושין י"ט: שהצורה שנפעל התנאי, הוא על ידי מחילת האשה אלא שזה לא מחילה לאחר שחל חיוב אלא שזה מחילה שבסיבתה מלכתחילה לא יחול חיוב ולר"י הרי זה כמו כל מחילת ממון ולר"מ כיון שזה חל בעצם הקידושין הוי מתנה על מה שכתוב בתורה אמנם דעת תוס' בכתובות נ"ו דיש כאן חלות קידושין שמצד עצמו אינו מחייב שאר כסות ועונה וכיון שזה דבר שבממון שמועיל מחילה מועיל לעשות כזה תנאי אלא שזה רק מועיל אם היה הסכמה מצד האשה ועל דרך זה מבואר ברמב"ן בב"ב קכ"ו ע"ש

והנה לפ"ז א"ש דעת התוס' שצריך ידיעה גמורה שמוחל כיון שבאמת יש כאן חלות נגד התורה ואין בכח אדם לעשות נגד התורה גם בממון אלא א"כ יש כאן מחילה ודאית אבל לדעת הרשב"א שזה חל מצד מחילת האשה וכה"ג חשיב שאין כאן התנאה נגד התורה א"כ עד כמה שזה דבר שבגדרי מחילה רגילים זה מועיל אין סיבה שכאן זה לא יועיל ולכן ביאר מצד שזה מחילה בטעות שזה דבר שבגדרי ממון רגילים זה לא עוזר אמנם אין זה מוכרח דהיה מקום לומר שגם לר"י יש כאן התנאה נגד התורה דאפילו דזה חל על ידי מחילתה אבל זה חל בעצם הקידושין ולזה לא מועיל מחילה בגדרי התורה הרגילים אלא צריך מחילה ודאית אמנם בלשון הרשב"א שזה כמו מחילה אחרי ומשמע שאין כאן התנאה כלל נגד התורה ובהכרח כנ"ל

והנה הרמב"ן אפילו שביאר כתוס' שזה חלות בעצם הקידושין מצד העושה בכל אופן ביאר שזה לא חיסרון מיוחד כאן אלא הוא חיסרון כללי דעד כמה שבגדרי התורה כזו מחילה מועילה גם כאן בתור דבר שבממון זה מספיק סיבה שמחילת האשה תועילה ורק כיון שזה לא מועיל בשאר דיני התורה לכן גם כאן לא חשיב שהאשה הסכימה ויש מקום לומר דגם אם נימא שזה לא חיסרון בשאר דיני התורה ורק כאן בדין מתנה על מה שכתוב בתורה אבל רק דבר שזה בגדר מחילה בטעות ולא דבר שיש בו ספק גמור ודו"ק

**בביאור חילוק הגמ' בין בשביעית לשלא תשמטיני שביעית**

ג]והנה הגמ' מחלקת בין על מנת שלא תשמטיני שביעית או שלא תשמטיני בשביעית וכן לענין הונאה והנה הריטב"א ביאר לשיטתו בפשיטות דאם אומר על מנת שלא תשמטיני בשביעית הכוונה על מנת שהלוה ימחול משא"כ על מנת שלא תשמטיני שביעית זה תנאי בעצם ההלואה שלא יחול על זה דין שמיטה או בהונאה שלא יחול דין הונאה אמנם לתוס' צ"ב החילוק וצ"ל שעיקר החילוק אם זה תנאי ביחס להלואה זו או שזה תנאי אם הדין שמיטה שזה לא שייך דאדם לא יכול לעשות תנאי אם התורה וכעין המבואר בירושלמי על מנת שלא תיזקק ליבם שזה מתנה על מה שכתוב בתורה

והנה עיין רמב"ן דנקט ששמואל שמחלק בין על מנת שלא תשמטיני בשביעית או שלא תשמטיני שביעית בהכרח שסובר שגם בלא וודאי קא עקר לא מועיל תנאי דאל"כ למה שכאן לא יועיל אמנם בתוס' בד"ה במה בסופם מבואר שצד זה נשאר לדעת שמואל והנה לכאורא להבנת הרשב"א מוכרחים דברי הרמב"ן שהכונה בעל מנת שלא תשמטיני שביעית שעושה תנאי על החלות שלו עצמו ולא שעושה תנאי אם התורה ועד כמה שאין כאן חיסרון של מתנה על מה שכתוב בתורה ממילא אין סיבה שלא יועיל אבל להבנת התוס' והרמב"ן שזה תנאי אם התורה לכאורא אין זה שייך לוודאי קאעקר וצ"ע

**בתנאי דסתם האם המוכר יכול לבקש ביטול מקח**

ד]והנה דנו האחרונים בלא ידע דמחיל שיש לו עליו הונאה האם המוכר יכול לבקש ביטול מקח ובפשוטו להבנת הרשב"א שהתנאי שהוא ימחול והוא לא מחל אבל אין זה התנאה נגד התורה דהוא עשה תנאי שיהיה מחילה גמורה משא"כ לתוס' שהתנאי הוא בעצם המקח ולא מצד מחילת המתאנה וכה"ג שלא היה מחילה זה לא עוזר מצד מתנה על מה שכתוב בתורה א"כ לא חל תנאי כלל ובפשוטו נחלקו בזה הקצוה"ח והנתה"מ אמנם יש מקום לומר שגם לרשב"א כיון שהוא מצידו מחל אלא שזה לא חל אבל לא חשיב שלא עשה התנאי וכמו שהעלו הראשונים צד שזה הטעם שלא אומרים שלא יחול קידושין כיון שהיא מצידה מחלה אלא שיש לחלק ששם זה לא חל מצד דיני התורה ופה זה לא חל מצד גמירות דעת דידה אמנם יתכן דאדרבא כאן זה עדיף שהרי ביקש שתעשה מחילה והיא עשתה מה שביקש וצ"ע

אמנם עיין בקצוה"ח שנקט שגם לדעת תוס' אבל אם הלא ידע ומחיל זה חיסרון כללי שזה מחילה בטעות א"כ עצם תנאו לא חשיב נגד התורה דהוא התנה שיהיה הסכמה גמורה וכה"ג אין חיסרון של מתנה ויחול תנאו ע"ש וצ"ע בזה

והנה הרי מפורש בגמ' שבלא ידע ומחיל זה לא חל מצד מתנה על מה שכתוב בתורה וצ"ע לרשב"א הרי החיסרון שאין כאן מחילה מצידה אמנם הביאור פשוט דהרי צריך לבאר דבריו באופן המועיל ועד כמה שאין חיסרון של מתנה וכו' א"כ יכול לעשות תנאי בעצמו ולא צריך את מחילת האשה כלל ורק שמתנה על מה שכתוב בתורה תנאו בטל וממילא מצד התנאתו זה לא יכול לחול וממילא מבארים שכונתו בתור מחילת האשה ובצורה זו זה חל ולפ"ז יש מקום לומר דכאן דלא ידע דמחיל אין סיבה לבאר כוונתו שתמחול דהרי אין לו אפשרות למחול אלא הכונה שלא יהיה דין הונאה וזה מתנה על מה שכתוב בתורה וצ"ע בזה

**בדברי הרמב"ם שצריך לבאר שיעור ההונאה ובדין מקח טעות**

ה]והנה הרמב"ם פי"ג מהלכות מכירה כתב לענין על מנת שאין לך עלי הונאה שהוא צריך לפרש כמה הונאה יש בזה ולא מספיק שמפרש שיש בזה הונאה ובפט"ו בהלכות מקח טעות כתב שאם אדם מוכר לחברו דבר אם מום ואמר לו על מנת שאין לך תביעת מום זה לא עוזר אלא אם מפרש מה המום או שאומר מומים עד כזה שיעור והוסיף הרמב"ם שזה כמו בהונאה שצריך לפרש ועיין טור סימן רל"ב שביאר שכוונת הרמב"ם שצריך מחילה על דבר קצוב וזה גם הסיבה שבהונאה צריך לבאר כמה שיעור ההונאה כי צריך דבר קצוב אמנם המ"מ למד דהרמב"ם למד משם את עיקר הדין דבלא ידע ומחיל לא חל מחילה והנה כאן בפשוטו אין זה מתנה על מה שכתוב בתורה אלא שעד כמה שמגלה שמוכן אם מום אין כאן מום כלל ורק אם החיסרון בלא ידע שזה מחילה בטעות שייך לדמות מום להונאה אבל אם החיסרון רק מצד הלכות מתנה על מה שכתוב בתורה וכמו שהבאינו לבאר מתוס' א"כ במום לכאורא זה לא שייך ובהכרח כהבנת הטור

והנה השו"ע סתם בזה כהרמב"ם וצ"ע הרי הוא נקט לעיקר שמועיל מחילה על דבר לא קצוב וצ"ל שס"ל שכאן מצד הלכות מתנה על מה שכתוב בתורה צריך שידע ברור כמה הוא מוחל וצ"ע א"כ מה זה שייך לענין מום וכנ"ל וכן צ"ע דבפשוטו בדעת הרמב"ם שחילק בין שביעית להונאה בהכרח שלמד שהחיסרון שזה מחילה בטעות וזה חיסרון בכל דיני התורה אמנם יתכן שס"ל שזה חיסרון רק פה אלא שמתי זה נקרא לא ידע ומחיל כסברת הרמב"ן שחושב שאין כאן מחילה ולא שזה סתם ספק כמו שביעית או מיתת הבעל וכמו שצידדנו לעיל

**בהא דבמפרש מועיל האם זה מדין תנאי או שכה"ג אין לזה שם הונאה ודוגמאות דמצאנו שאין לזה שם הונאה א. בעל הבית ב.אמנה ג. אין הדעת טועה ד.מכור לי באלו ה. תגר ו.ס"ת בהמה ומרגלית**

ו]מבואר בגמ' דבמפרש מועיל על מנת שאין לך עלי הונאה ועיין תוס' ורוב הראשונים שנקטו שזה רק לר"י אבל לר"מ זה לא מועיל אמנם עיין בפסקי הרי"ד ובמיוחס לריטב"א שביארו שבמפרש לא שייך כאן איסור הונאה כלל דכל הדין הונאה אם הוא מוכר בשויו ואין זה השווי אבל עד כמה שהוא אומר מפורש שהוא מוכר שלא בשויו לא שייך כאן הונאה כלל ובזה מיושב הבריתא לשמואל דמדובר לפי ר"מ ולכן בסתם יש הונאה אבל במפרש אין הונאה אמנם מדברי כל הראשונים שלא ביארו כך חזינן לכאורא שאין כזה מושג אלא שדין התורה דמכירה זה בשויו וכל שאין זה השווי יש כאן הונאה

והנה מבואר בגמ' דהנושא והנותן באמנה אין לו עליו הונאה ובביאור טעם הדבר ביארו הראשונים שהוא לא מוכר לו את זה לפי שויו אלא לפי כמה שהוא קנה ומבואר שכל שמוכר לא לפי שוייו האמיתי אין כאן הונאה ומבואר ששיך לעשות כזה דבר וצ"ע א"כ למה בכל תנאי בהונאה עד כמה שזה לא מחילה בטעות שיעזור בצורה זו

ועיין בנתה"מ שהביא מהמהרי"ט שבאמת לא שייך סתם לקבוע שלא מוכר לפי המחיר אלא שרק באמנה הוא כמו שליח שלו דהינו שכאן שזה באמת ההוצאות שהיו לו על זה שייך לקבוע כזה סוג מחיר ובמחנ"א כתב שכל החיסרון של לא ידע ומחיל דזה מחילה בטעות שחושב שהמוכר סתם אמר לו אבל באמנה מדובר שהלוקח עושה התנאי וכאן זה ברצינות ולפ"ז לר"מ באמת לא יעזור באמנה ואין זה במשמעות הראשונים ובנתה"מ כתב שכיון שאומר שעושה בתור תנאי א"כ מגלה שעושה סוג מקח של בשויו אלא שעושה תנאי שלא יהיה כאן דין הונאה ולפ"ז אם יפרש ללא לומר על מנת זה וודאי יעזור ועיין חידושי רבינו מאיר שמחה מה שביאר בזה

והנה מבואר בגמ' דבעל הבית אין לו הונאה ורש"י ביאר מצד שזה כמו מפרש והקשה הנתה"מ הרי לא פירש כמה הונאה יש בזה ולדעת הרמב"ם הרי צריך לבאר כמה הונאה יש בזה ולכן ביאר שכוונת הגמ' ששם זה מתפרש שאין כוונתו למכור בשויו אלא מוכרו במחיר זה וכה"ג לא שייך הונאה וכמו שביארנו באמנה ובדעת רש"י יתכן שפליג על הרמב"ם וס"ל שאין דין לפרש את מחיר ההונאה וצ"ע בזה בדעת הטור

אמנם עיין בראשונים שכתבו שגם אם בעל הבית מוכר בזול אין לו הונאה כי אם מכר דבר שיקר עליו בהכרח שהיה דחוק למעות או שרוצה לקנות דבר שחשוב לו ולכאורא כה"ג לא שיך לומר שזה על מנת שאין הונאה דוכי בעל הבית לא מוכר בשויו או קונה בשויו ובהכרח שזה סברא שמוכן לקנות לא בשויו וכה"ג אין דין חזרת הונאה וצ"ע מה זה שונה ממפרש שלא מבארים כך וצ"ע

והנה הגמ' בב"ב אומרת שאם מוכר בהונאה בכדי שהדעת טועה מתנה הוא דקיהיב ליה ולכאורא היה מקום לבאר שכה"ג וודאי אין כוונתו למכור בתור מכירה של שויו ולכן אין בזה הונאה וכן משמע קצת ברשב"ם אמנם עיין ברשב"א ועדר"י ועוד ראשונים שביארו שזה כמו מפרש על מנת שאין לך עלי הונאה וצ"ע למה לא ביארו שזה כמו באמנה וכנ"ל והנה עיין מחנה אפרים שכתב שכיון שזה רק מתנה א"כ אם עדין הוא לא שילם הוא לא מתחייב לשלם דהינו שנקט שאין הגדר שכאן אין דין הונאה וממילא מתחייב מחיר מלא אלא שהכסף הנוסף זה מתנה אמנם הביא דבטור מפורש שגם אם לא שילם צריך לשלם והנה הקשו הראשונים מה זה שונה מרב שאומר דבמקדש אחותו מעות מתנה ותירצו שכיון שביחס למחיר הצמד זה לא מתנה ה"ה על השאר והנה לכאורא עד כמה שזה לא מתנה כפשוטו אלא כדין על מנת שאין הונאה דהינו שהוא עושה חלות מכירה לא בשויו או שקובע שזה השוי ומועיל מדין תנאי א"כ זה לא דומה כלל למקדש אחותו דמה שעשה לא יכול לחול ודנים איזה דבר אחר התכוין אבל כאן דנים שיחול מה שעשה וודאי שאין סיבה לומר שעשה כאן חלות אחר ועיין ריטב"א דמשמע שזה כוונתו לישב אמנם התוס' והתוס' רי"ד ועוד ראשונים שלא תירצו כך משמע שלא ס"ל כך וצ"ע

והנה עיין בגמ' בב"מ מ"ז. דבמכור לי באלו איכא מ"ד שאין בזה הונאה ואיכא מ"ד שיש בזה הונאה ודעת הרמב"ם שיש בזה הונאה והרא"ש נקט שהוא ספק והנה הרמב"ן שם והריטב"א ביארו שאם ראה איזה חפץ נותן לו כה"ג הרי חושב שזה השווי ויש בזה הונאה רק ששם אמר באלו שלא יודע כמה יש בזה וכה"ג זה מתפרש שלא מתכוין למכור לפי השווי אלא לפי כמה שיש כאן ולכן יש מ"ד שאין הונאה והגמ' אומרת שהלשון מכור לי משמע כדין מכירה דהינו אם דיני הונאה ועיין כס"מ שנקט בדעת הרמב"ם שבאמת אם יגיד לו שיתן לו באלו ולא יאמר לשון מכירה באמת לא יהיה בזה הונאה ועיין אחרונים שהקשו מה ההבדל דבמוכר באמנה אין לו עליו הונאה ובמכור לי באלו יש לו עליו הונאה ועיין מחנ"א י"ד וט"ז שביאר שבאמנה לא אמר לשון מכירה ובנתה"מ ביאר שבמכור לי באלו מדובר שידע בערך כמה יש שם וא"כ יתכן שתלה שאין כאן הונאה וזה מכירה בשוייו ולכאורא זהו דוחק גדול וברמב"ן מפורש לא כך ולמהרי"ט לעיל א"ש וצ"ע בכל זה

עוד צ"ע דר"י ס"ל דבלוקח מהתגר אין לו עליו הונאה כי הוא יודע את המחיר וצ"ע מה זה שונה ממפרש דלר"מ זה לא עוזר ואולי זה ר' יהודה לשיטתו אמנם בפשוטו הביאור שכה"ג שהוא מעונין למכור שלא במחיר אין בזה הונאה וכמו באמנה וצ"ע למה במפרש זה אחרת ואולי כשהמחיר הוא זול מחמת המתהנה זה עדיף

ועיין לקמן דר"י ס"ל דהקונה ס"ת ומרגלית כיון שאדם רוצה לזווגן או שזה יקר לו לכן אין בזה הונאה והנה זה גם לרב דבלא ידע דמחיל לא מועיל תנאי ובהכרח הכוונה שכה"ג אדם מוכן למכור שלא בשויו וצ"ע למה במפרש זה לא כך

ולכאורא מוכרח מכל זה מה שכתב הנתה"מ דרק כאן כיון שאמר מפורש לשון תנאי זה מתפרש שעושה כן מכירה בשוייו רק עושה תנאי שלא יחול דין הונאה ולכן זה קשור לפרשת תנאי על מה שכתוב בתורה שלר"מ זה לא עוזר וצ"ע ועיין לקמן סקי"ב שלכאורא זה נסתר מדברי הגר"א וצ"ע

עוד יש לעיין הרי מבואר בגמ' דאם עבר בכדי שיראה לתגר או לקרובו הוי מחילה דהינו דגם במכירה אם הונאה שייך מחילה א"כ למה מחילה זו לא יכולה להעשות בשעת המכר וזה כמו לאחר שיראה לתגר או לקרובו והניחא בסתם א"כ כאן זה לא ידע ומחיל אבל במפרש מה זה גרע מאחרי הזמן של כדי שיראה לתגר או לקרובו וצ"ע

עוד צ"ע דבריב"ם מבואר דביותר משתות לא יכול לתבוע ההונאה דעד כמה שמקפיד ממילא זה ביטול מקח חזינן שמה שאם לא תובע ההונאה מקח קיים דדנים שהוא לא מקפיד ומוכן לקנות בכזו צורה ולמה דבר זה לא יכול להעשות בשעת המכירה עצמה וצ"ע בכל זה

**האם שייך ביטול מקח כשיודע מההונאה ובדברי המרדכי שיכול לתבוע הונאה אפילו שידע מזה**

ז]והנה בפשוטו הדין ביטול מקח הוא מדין מקח טעות וכלשון הגמ' בב"ב צ"ה. ולכאורא מסברא לא שייך ביטול מקח רק עד כמה שהוא לא ידע מזה אבל אם הוא ידע מזה מה שייך לתבוע ביטול מקח ובפשוטו גם במקרה שהמוכר לא ידע שהוא יודע זה כך אבל כשהוא יודע מה שייך לתבוע מק"ט הרי שניהם ידעו שזה כזה סוג מקח והניחא אם דין ביטול מקח זה גם מזכיות המתהנה אמנם בפשוטו זה מדין מקח טעות שנוצר מחמת פרשת הונאה והיה מקום לומר שבאמת בסוגין במנה ומאתיים גם אם לא היה עוזר תנאי אבל הנידון שיהיה רק חזרת הונאה ולא שיהיה ביטול מקח אמנם כל זה שייך אם שייך חזרת הונאה ביותר משתות וכשיטת הריב"ם אבל לשיטת הרא"ש ועדר"י שלא שייך חזרת הונאה ביותר משתות צ"ע ועיין רמב"ם דבקבלן או שכירות שלא שייך ביטול מקח יש חזרת הונאה גם ביותר משתות והעתיקו הטור וצ"ע בזה

והנה מבואר במרדכי הובא בב"י וד"מ ס' רכ"ז דאם המתהנה יודע מההונאה בכל אופן הוא יכול לתבוע הונאה והראיה מהגמ' במעשה דורשכי שהעדיף לקנות בשיעור הונאה כדי לתבוע ההונאה ועיין ב"ח שכתב שזה דוקא אם אמר לפני עדים שהוא רוצה לתבוע ההונאה דאל"כ זה כמו בכדי שהדעת טועה שיש כאן מחילה כל שהוא יודע מההונאה ובנתה"מ כתב שגם אם אין עדין הוא נאמן במיגו שלא ידע [וצ"ע דזה מיגו להוציא] ועיין ט"ז שתמה על זה דאם אמר בפני עדים אז גם בפחות משתות אין כאן מחילה ובקצוה"ח כתב דאם המהנה ידע שהמתהנה יודע כה"ג הוי מחילה אבל אם הוא לא יודע מזה א"כ אדרבא יכול לומר שדעתו לתבוע הונאה או ביטול מקח וכן הוא בסמ"ע, ובנתה"מ והמחנ"א כתבו שאם זה שיעור הונאה יכול לטעון שרצה המקח רק התכונן לתבוע הונאה משא"כ אם זה שיעור ביטול מקח עד כמה שרצה לבטל המקח בשביל מה עשה המקח ובהכרח שמחל על זה וזהו הדין של בכדי שהדעת טועה ומדברי כולם נלמד שגם מתי שיודע שיש כאן שיעור ביטול מקח בכל אופן שייך שיתבע ביטול מקח ללא סיבה חיצונית

ועיין ברא"ש לעיל שהוכיח שקי"ל שתות מעות דלא מסתבר שכוונת אדם זה לתבוע ביטול מקח וכוונתו דא"כ למה עשה המקח ומבואר ששיך כה"ג לתבוע ביטול מקח וזה לכאורא כהסמ"ע אמנם אם הדין שכה"ג הוא יכול לתבוע רק חזרת הונאה א"כ אין מקום לראית הרא"ש דבאמת הוא התכוין לתבוע הונאה אמנם יתכן שאת זה לא יוכל כיון שלא יהיה נאמן לומר שידע מזה

והנה לענין מאתיים זוז על צמד בקר הגמ' בב"ב ע"ז: דנה שיהיה ביטול מקח והגמ' אומרת שאולי לרבנן לית להו הונאה והרי למדנו לא כך ועיין רשב"ם בחד פירושא שכתב שנידון הגמ' שאולי יש רק דין חזרת הונאה ולא ביטול מקח ומבואר שהגמ' דנה שיהיה כאן ביטול מקח וצ"ע הרי כאן זה בכדי שהדעת טועה ואולי לביאור זה הגמ' חשבה שאדם טועה גם בכזה מחיר ולא שסברא שגם בכדי שהדעת טועה והוא יודע בכל אופן אין כאן מתנה ומחילה וממילא יש כאן פרשת הונאה וצ"ע ועיין קצוה"ח סימן רכ"ג לענין מקח טעות שהלוקח ידע ולא המוכר שהוא לא יכול לתבוע מקח טעות שכיון שידע ועשה המכר בהכרח שלא איכפת לו ומבואר שללא זה יכל לתבוע ביטול מקח ובהכרח שכיון שלפי הפשטות של המקח זה מקח טעות מה שהוא יודע זה לא משנה הדין וצ"ע בכל זה

**האם יש איסור בהונאה על תנאי**

ח]יש לדון האם בעל מנת שאין לך עלי הונאה יש איסור ובפשוטו עד כמה שהתנאי מועיל א"כ אין איסור שכל שיש כאן מחילה אין כאן איסור אבל אם לא מועיל יש כאן איסור וכן המשמעות בראשונים שכתבו ששיך לדון שהלכה כרב מצד שהילכתא כרב באיסורי וכן הוא ברא"ש וגם הראשונים שנקטו שזה בכלל הלכה כשמואל בדיני זה מצד שנידון בדיני ממון ולא שאין כאן איסור

אמנם מסתבר שבמפרש שיודע שיש כאן הונאה לא שיך לדון שיש כאן איסור ושם זה רק שאלה מצד דיני הממון אמנם עיין רשב"א שגם לאחר שביאר שרב ושמואל נחלקו במפרש טרח לבאר למה אין כאן הכלל שהילכתא כרב באיסורי וצ"ע

ובשאג"א נקט דגם אם מועיל תנאי בסתמא יש בזה איסור ולכן הקשו התוס' שאין כאן נידון אלא בדיני ומסתברא שזה וודאי לא שייך במפרש עד כמה שמצד דיני הממון זה מותר וכן המתאנה יודע

ועיין במיוחס לריטב"א בשם הראב"ד שכתב דבבעל הבית שאין הונאה אבל יש איסור אמנם עיין ברשב"א נ"א. דהביא מהראב"ד שאין בזה איסור ובפשוטו זה אותו נידון של תנאי שגם שם עד כמה שזה מועיל אין בזה איסור

**בדינא דהונאה בחליפין ובסוגיא דמכור באלו**

ט]הגמ' בב"מ מ"ז. מביאה מחלוקת אמוראים האם מכור לי באלו יש בו הונאה ולשון הגמ' שכיון שאמר מכור משמע לשון מכירה לכן יש בזה הונאה ומבואר שללא זה אין בזה הונאה וצ"ב הטעם ודעת הרמב"ן וריטב"א ור"ן דמדובר דלקח חופן מעות ולא יודע כמה יש שם ולכן חשיב שעשו מכירה לא לפי השווי ולא שיך בזה הונאה ועיין ריטב"א שדימה לנושא ונותן באמנה שאין בזה הונאה וכתב הרמב"ן שלפ"ז אם יחליפו טלה בחמור כיון שרואים כמה זה שווה וודאי שיש בזה הונאה אמנם דייקו מלשון רש"י שכל החלפה שנאמרה בלשון החלפה אין בזה הונאה אמנם כתבו שזה דוקא אם לא שמו החפצים דהינו שלא הראו שמקפידים על הדמים כה"ג דנים שזה מכירה ללא הקפדה אבל אם שמו החפצים שמראים שמקפידים על השווי וודאי שגם בחליפין יש בזה הונאה אמנם עיין בשטמ"ק שהביא משו"ת הרי"ף שחליפין נאמר רק במכר ולא בחליפין ולכן דנה הגמ' שעד כמה שלא יודע כמה כסף יש כאן זה כמעשה החלפה והגמ' מסיקה שאין זה מעשה החלפה כיון שאמר מכור שמשמע שזה מעשה מכירה [ומבואר שאפילו שבכסף לא שיך קנין חליפין אבל כיון שעושה בצורה של החלפה זה בכלל המיעוט שבהחלפה אין הונאה]

והנה כתב הרמב"ם פי"ג ממכירה ה"א וז"ל המחליף כלים בכלים או בהמה בבהמה אפילו מחט בשריון או טלה בסוס אין לו הוניה שזה רוצה במחט יותר מן השריון אבל המחליף פירות בפירות בין ששמו אותם קודם המכירה בין ששמו אותם לאחר המכירה יש להן הוניה עכ"ל ועיין מ"מ שכתב שמלשון הרמב"ם משמע שבכלים גם אם שם אותם קודם או אחרי אין בהם הונאה וכן נקט הסמ"ע ובכס"מ ובפשוטו הביאור כמו שכתב בנחלת צבי שהטעם שאין הונאה כשיטת הרי"ף שחליפין אין הונאה אלא שהרמב"ם הוסיף טעם שזה רוצה וכו' הכוונה שכיון ששמו זה מראה שעשו את זה בתור מכר ולא בתור חליפין ולזה כתב הרמב"ם שכיון שיתכן שלאחד יש עדיפות בדבר ולא מקפיד על השווי לכן מסבירים שזה חליפין וכן הוא במ"מ בשם תלמיד הרשב"א שחליפין זה לא מכר

אמנם ע"ש שהביא מהסמ"ק והמחנה אפרים הונאה סימן ח' ומהיעב"ץ והשבות יעקב דנקטו שכיון שהר"מ כתב כי זה רוצה שלפ"ז אם שמו קודם וודאי שיש הונאה דכל הטעם שאין הונאה בחליפין כטעם הר"מ שהם לא מקפידים על השווי ובפירות שמסתבר שכוונתם לשווי לכן אם שמו בסוף זה גם מגלה שזה היה כוונתם ורק אם לא שמו כלל זה מראה שהתכוונו לחליפין ולא למכר ושלא מקפידים על השווי וממילא לא שייך כאן הונאה ועיין שטמ"ק בשם הר"י מגאש שכתב שבחליפין ולא שמו קודם אין הונאה ומשמע כנ"ל

וע"ש ובפתחי תשובה שהביא דנחלקו האחרונים במחליף כלים בכלים לסחורה דדעת הרדב"ז שבזה וודאי יש הונאה ודעת המהרשד"ם והשבות יעקב שאין בזה הונאה ובפשוטו זה תלוי בנ"ל שאם כל טעם הר"מ כי עיקר דעתו על החלפה ולא על השוי כל זה אם צריך הכלי ולא אם כל דעתו לסחורה דהיינו לשווי הדבר משא"כ אם שורש הדין כי אין הונאה בחליפין א"כ כל שלא ביארו מפורש שזה מכר ולא חליפין אין בזה הונאה אמנם הרדב"ז והנתה"מ נקטו שכה"ג נקטינן שכוונתם למכר ולא לחליפין וצ"ע ולענין הלכה משמע שוודאי נוקטים דלא כרמב"ן שבחליפין יש הונאה אלא כהרמב"ם ורש"י וכמו שפסקו הטור אמנם לענין אם שמו לפני זה או לענין סחורה עיין פ"ת שהוא ספיקא דדינא ומי שמוחזק משאירים בידו אמנם לענין סחורה מסתבר שנקטינן לעיקר שיש בזה הונאה

והנה לשון הרמב"ם משמע שזה אפילו בביטול מקח והעתיקו הטור וצ"ע להכרעת הטור שיש ביטול מקח בקרקעות א"כ למה שכאן לא יהיה ביטול מקח אמנם אם נקוט שזה מצד שכוונתם להחלפת החפץ ולא שויותו והוא מוכן וכלשון הרמב"ם א"כ גם לא שייך ביטול מקח

וצ"ע עד כמה שסברת הר"מ כי הוא לא מקפיד הרי הר"מ ס"ל שצריך לפרט בכמה הוא מוחל וצ"ל שאין זה סתם שלא מקפיד אלא שאין דעתו לשויות הדבר אלא לעצם החפץ וכעין מוכר באמנה ולכן לא שייך פה הונאה

והנה יש מקום לדון האם יש בזה איסור והנה אם הטעם מצד שאדם מוכן א"כ לכאורא אין בזה שום איסור אמנם אם הטעם בגלל שיש מיעוט שזה לא ממכר יתכן שזה כמו קרקע שיש בזה איסור אמנם יתכן שפה זה עדיף שזה מיעוט מעצם הפרשה ולא רק מחפצא מסוים ואין גם איסור

והנה צ"ב מה הגדרת החילוק בין פירות לכלים ובגר"א ביאר שמקור דברי הר"מ מהירושלמי לענין קנין שס"ל שחליפי שווה בשוה עוזר בכלי ולא עוזר בפירות וצ"ע מה זה קשור לכאן שזה סברא שזה לא החלפה אלא מכירה וצ"ל שגם בירושלמי שורש החילוק שבפירות לא עוזר בתור חליפי שוה בשוה שאנשים מתיחסים לפירות כשוי ולא כדבר שעושים אתו החלפה ולפ"ז שורש החילוק לפי הגדרים שזה לא מועיל לחליפין וכן הביא הדרישה בשם הסמ"ג

והנה מבואר בגמ' שלגבי חלוקת שותפין יש בזה הונאה ועיין נתה"מ שהקשה שלכאורא זה חליפין וכתב שכוונת הרמב"ם בפירות וצ"ע דבגמ' משמע שכל שזה לא קרקע יש בזה הונאה והנה כל זה קשה על הרי"ף שזה הלכה שבחליפין אין הונאה אבל אם הטעם כי כוונתו לחפץ אבל כל זה כשרוצה לקנות חפץ אבל בחלוקת שותפין אין שום סיבה שאין כוונתם לשויות הממונית ולכן יש בזה הונאה ולפ"ז יתכן שגם לרי"ף הרי אם אומר לשון מכר יש הונאה כיון שכה"ג דעתו לשויות ויתכן שבחלוקת שותפין זה בהכרח כך

והנה כתב הרמב"ם שם בה"ב וז"ל הלוקח בדמים אכסרא כגון שחפן במעות ואמר לו מכור לי פרתך באלו אף על פי שקונה בחליפין קנה ומחזיר הונאה כמו שביארנו והא הדין ללוקח פירות אכסרא בסלע או בשתיים שקנה ומחזיר הונאה עכ"ל ועיין כס"מ שכתב שכל זה באמר לשון מכירה אבל אם לא כן אין בזה הונאה וכמדויק בגמ' והנה מהא דהרמב"ם הביא הדין באכסרא משמע שהסיבה בגמ' שאין הונאה מצד שלא ידוע שווי הדבר והרי זה בכאמנה ובזה כתב שקי"ל שיש הונאה בהזכיר לשון מכירה ולפ"ז לכאורא אין שום מקור מהגמ' שבחליפין אין הונאה וצ"ל שמה שמדובר באכסרא דאל"כ במעות זה וודאי מכר ולא החלפה וזה רק היכי תימצי להגדיר דבר זה כהחלפה אבל הסיבה מה שהגמ' דנה שאין בזה הונאה כי זה החלפה. כן שמעתי בשם הגר"א קוטלר.

והנה בעיקר ההכרעה דהרמב"ם שמכור לי באלו יש בזה הונאה הרא"ש פסק שאין בזה הונאה ועיין סימן ר"ט דאם מוכר לחברו מרתף יש בזה הונאה והקשו האחרונים שלכאורא זה כמו מכור לי באלו שלדעת הרא"ש אין בזה הונאה ודחקו שבאמת לרא"ש אין בזה הונאה ולכאורא יש מקום לומר דבכה"ג שהמוכר וודאי יודע כמה יש שם הלוקח תולה שהמחיר שהוא מבקש זה לפי הסחורה שיש שם ואין סיבה שיחשב שזה לא לפי שוי ושלא יהיה מחילה וצ"ע קושית האחרונים

**בדין מה שעזי חולבות ובקביעת השער להונאה**

י]עיין גמ' בב"מ ס"ה שאם אדם אומר מה שעזי חולבות מכור לך בכך וכך אין בזה איסור ריבית והקשה הב"י סימן ר"ט אבל למה שלא יהיה בזה הונאה והכוונה במקרה שיצא חלב יותר ממה ששילם וע"ש שחידש שבדבר שאין לו שער קבוע אין בזה הונאה ולכאורא כוונתו שכיון שאין בזה מחיר קבוע כל מחיר שאדם קובע זה גם יכול להיות בכלל המחיר אמנם עיין ש"ך וב"ח שחלקו על זה וכתבו שיתכן שבאמת יהיה הונאה אבל אין זה נידון הסוגיא שם ואיירי באופן שאין חיסרון של הונאה ובגליון הגרעק"א הביא מהמקור ברוך והמהרשד"ם שדבר שיש בזה סיכוי שזה יותר מהמחיר ויתכן שזה פחות ולכל צד יש אפשרות הפסד ואפשרות רווח אין בזה הונאה ולכאורא הביאור שבמצב העכשוי זהו השיווי ועיין שו"ת הרא"ש כלל י"ג סימן כ"א דבמכירה של חכירות שמים לפי השווי העכשיו אפילו שבסופו של דבר יראו שזה שווה הרבה יותר אמנם יתכן שכאן שלא חל עדין כלום כי זה דבר שלא בא לעולם וברגע שיחול יהיה שיעור הונאה זה גרע אמנם במקום שהתחייב לתת לו בתחילה מה שיהיה כיון שחל חיוב כה"ג זה כמו הרא"ש שוודאי שאין בזה הונאה אמנם עיין פתחי תשובה שהביא בזה נידון באחרונים וצ"ע ועיין משפט שלום סימן ר"ט שהאריך בזה מאוד בהבאת השיטות

והנה היה מקום לדון דדבר שאין לו שער בשוק אלא כשכשדם רוצה הוא לוקח שמאים שישמו וכמה כדאי לו לתת על זה כה"ג זה לא חשיב שומא שיחשב שיש בזה הונאה דהונאה זה רק ממחיר מכירה בשוק אמנם שמעתי להוכיח דעיין תוס' נ"ו: שכתבו שמשכחת ליה הונאה בשטרות שלוקח כסף להפוך את זה ממלוה בשטר למלוה על פה או הפוך והנה כה"ג זה דבר שלא שייך למכור ורק ששיך לדון לפי שמאי במצב זה כמה זה שווה ומבואר שגם בכה"ג יש בזה הונאה ועיין משפט שלום שציין לט"ז סימן ק"ג דבזמן מלחמה שאף אחד לא קונה לגבי גבית חוב חשיב שאין לזה שער ואולי ה"ה לענין הונאה וצ"ע

ובעיקר קביעת שער על חפץ צ"ע איך שמים דהרי תמיד יש שינויי שערים וא"כ למה מוכר זה לא יכול למכור בשער מסוים ולקבוע שזה השער של החפץ ושמעתי לדון דיתכן דבאמת אדם שיש לו חנות ומוכר במחיר קבוע שהוא יקר יכול לקבוע שזה המחיר והונאה זה רק שבמקרה מכר יותר יקר או בעל הבית שמוכר במקרה שכה"ג קביעתו אין לזה שום שם של שער אמנם שמעתי להוכיח מהרמב"ם פי"ד ה"א שכתב כבר ביארנו שהנושא ונותן באמנה אין בזה הונאה אבל אסור להפקיע שערים וצ"ב מה הקשר בין הדברים ובפשוטו הוקשה לו כנ"ל שאיך שייך הפקעת שערים הרי זה הונאה וביאר באמנה ומבואר שלא שייך לומר שחנות קובע מחיר גבוה וחשיב שער וראיתי מביאים בשם האמרי יושר לגר"מ אריק שדנים לפי רוב הסוחרים והיה מקום לדון שהקובע הוא כללי הרווח המקובלים כל אחד לפי הוצאותיו וצ"ע בזה

**בדברי הריטב"א דדבר שחשוב לקונה אין בזה הונאה**

י"א]עיין גמ' קידושין ח. דלענין פדיון הבן אם הכהן אומר לדידי שוי ליה חמש סלעים וזה דבר שבאמת חשוב לו זה מועיל שיחשב שיעור חמש סלעים וכתב שם הריטב"א הובא בקצוה"ח סימן רכ"ז סק"א דה"ה לענין הונאה אם זה דבר ששוה לו יותר אין בזה הונאה אמנם אם רק הסכים מחמת שהיה לחוץ ולא היה לו צורה להשיג ולכן הסכים הוי הונאה ע"ש והקשה הקצוה"ח הרי הגמ' אומרת שמרגלית ר' יהודה אומר שכיון שאדם רוצה לזוגן אין הונאה אבל אנן לא קי"ל כן ועיין נתה"מ סימן רס"ד שכתב שהריטב"א מדבר במקרה שאמר מפורש שזה שווה לו כמו בגמ' אמנם אין זה במשמעות דבריו אלא שבאמת צ"ע כמו שהקשה המחנה אפרים איך למד זה הריטב"א מסוגין שאמר מפורש שזה שווה לו אבל ללא זה זה לא עוזר

ולכאורא הרי אפילו שזה שוה לו אבל כיון שיכול להשיג בשוק יותר בזול הוא רוצה לקנות את זה בזול ויש כאן הונאה ומה הסברא של הריטב"א ובאמת מפורש בריטב"א שהבאינו שכה"ג זה יהיה הונאה ולפ"ז עיקר דבריו רק במקום שיש לדבר זה חשיבות אצלו שגם עד כמה שיכול להשיג יותר בזול הוא רואה את זה כשוי הדבר ויהיה מוכן לקנות במחיר היקר ולפ"ז אין זה דומה כלל למרגלית ששם זה חשוב לו בכזה מחיר אבל עד כמה שיכול לשם את זה יותר בזול וודאי שרוצה לשלם יותר בזול ולא מוכן לשלם מחיר גבוה ורק ר' יהודה ס"ל שגם כה"ג זה לא הונאה שעצם זה שזה חשוב לו זה סיבה שימחול

ובזה יתכן שגם מיושב קושית המחנה אפרים שהריטב"א הוכיח שאם לאדם זה שווה חשיב שזה שיעור הממון אם קצץ כך וכאן הרי הוא קצץ שזה המחיר אלא שבאדם שזה לא שוה לו נשאר שזה לא המחיר אלא שהסכים לקנות יותר מהמחיר משא"כ לענין מי שזה שוה לו ודו"ק וצ"ע

והנה מבואר בגמ' דבבעל הבית שמוכר כליו אין הונאה ועיין ב"י שהביא מהמרדכי שזה גם הפוך כשהוא קונה כיון שעד כמה שקונה דבר זה מאוד חשוב לו ולכאורא פה לא שייך לבאר כרש"י שזה כמו על מנת שאין לו עליו הונאה דמהיכי תיתי שיחשוב שהמכירה כאן היא אם הונאה ולכאורא בהכרח הביאור שכיון שלו זה שוה יותר כסף אין כאן הונאה וכסברת הריטב"א וצ"ע

**בענין הונאה בדבר שאין הדעת טועה**

י"ב]עיין בב"ב ע"ז: דלרבנן המוכר לחברו צמד במאתיים זוז אין כאן מכירה על הבקר והקשתה הגמ' למה לא נימה שזה מקח טעות שהרי זה יותר משיעור הונאה והגמ' בתירוץ ראשון אומרת שבאמת המקח בטל ובתירוץ השני הגמ' אומרת שבדבר שאין הדעת טועה מתנה בעלמא הוא דיהב ליה ועיין לעיל סק"ו שזה מועיל או בתור על מנת שאין לך הונאה או שפה לא יורדים בתור שויות או שיש כאן נתינה של חלק מהדמים בתור מתנה והנה בפשוטו קי"ל כתירוץ השני וכן הוא בטור סימן ר"כ וברמב"ם פכ"ז ממכירה ה"ה וכן הוא ברשב"א שם אמנם הביא מרבינו חננאל דפסק כתירוץ הראשון ותמה עליו

והנה מצאנו כמה מקומות דמשמע לכאורא דגם בכדי שהדעת טועה יש בזה הונאה א.עיין לשון הרמב"ם פי"ג ה"א דבחליפין אין הונאה אפילו מחט בשריון ולכאורא זה אין הדעת טועה וא"כ גם ללא שזה חליפין אין בזה הונאה ב. בה"ח לענין קרקע כתב הרמב"ם שאין הונאה אפילו שוה אלף בדינר וצ"ע כנ"ל דבפשוטו זה אין הדעת טועה ג.עיין תוס' בע"ז ע"א. שדנו דבמכירת עובר כדי להיפטר בבכורה שעושים בפרוטה שאין בזה ביטול מקח כי הוא וודאי רוצה כדי להיפטר מהבכורה והקשה המחנ"א שהרי זה בכדי שאין הדעת טועה ד.עיין שו"ת הרא"ש הובא בטושו"ע סימן רכ"ז ס"ט שבעל הבית שזילזל במכירתו יותר מכדי שהדעת טועה שניכר שמפני דוחקו עשה את זה שלא יכול לתבוע ביטול מקח והקשה הגר"א סק"כ הרי בכדי שאין הדעת טועה תמיד לא יכול לתבוע הונאה כמבואר בגמ' וע"ש בגר"א שהקשה גם מדברי הרמב"ם הנ"ל ומשמע קצת שבא לחלוק על הדין בכדי שאין הדעת טועה וצ"ע שזה גמ' והרי הרמב"ם עצמו פסק כך

ועיין קרית מלך רב שכתב לישב קושית אביו המחנ"א הונאה י"ג דכל הגמ' דוקא אם מיד שביקש מחיר גבוה הוא הסכים לתת לו אבל אם ניסה להתוכח רק שהמוכר לא הסכים אלא במאתים זוז כה"ג יכול לטעון שכוונתו היתה לתבוע הונאתו ודבריו צ"ע שכיון שזה ביטול מקח א"כ מה הועיל בזה ואולי דעתו שכה"ג שיודע מההונאה לא שיך לדון ביטול מקח אלא הונאה עיין לעיל סק"ז והוא דוחק גדול

והנה עיין ביאור הגר"א שם שהקשה עוד דהגמ' אומרת במפרש יודע אני שהוא שוה מאתים ואני קונה אותו במנה זה מועיל מצד תנא ומשמע שללא תנאי זה לא היה עוזר ולא אמרינן שזה בכדי שהדעת טועה עכ"ד והנה למה שהבאינו לעיל סק"ו מהנתה"מ שכאן שפירש על מנת שאין בו הונאה גרע שצריך להגיע לדין תנאי א"כ לא קשה קושיתו וצ"ע