47 רשימות בפ_ ר_ ישמעאל
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

פלוגתת רש"י והרשב"א בדי"ט: אם ישראל שעשה ע"ז לצורך למכרה לגוי, אם חשיבא כע"ז של גוי ונאסרת מיד, או חשיבא כע"ז של ישראל.

ב"ח דנ"ב. דבין משמשין השייכים לישראל, ובין משמשין של גוי המשמשין ע"ז של ישראל, דינם כע"ז של ישראל שאין לה ביטול.

יל"פ בדעת הרמב"ם דהא דאמרי' דטעונה גניזה, היינו אחר ביטול, וזה עפ"ד האו"ש דמהני הביטול לבטל ממנה שם ע"ז, וע"כ אי"ז אלא כשאר איסוה"נ ול"ב שריפה.

ועיקר הא דמהני הביטול לבטל שם ע"ז, נ' ללמוד כן ממש"א בגמ' דכיון דאית להו טהרה במקוה פקעה נמי הטומאה, ואם לא חייל הביטול כלל ולא פקע שם ע"ז מינה, א"כ מה ענין זה לטבילה, ובע"כ דפקע שם ע"ז מינה, והא דלא פקעה הטומאה הוא משום דכבר חיילא הטומאה מעיקרא ותו לא פקעה, (ול"ד לנבילה שנעשית אין ראוי' לגר, דהכא הרי אכתי אי"ב איסורא), וזש"א דבדבר דאית לי' טהרה במקוה, הרי שביטול שם ע"ז זהו מקוה דילה.

ונ' דזהו דעת הריטב"א דמדמה ע"ז של ישראל שביטלה, לאיבעיא דגמ', והיינו דאיבעיא דגמ' אם לגבי הפקעת הטומאה בעי' ביטול המועיל לבטל האיסור, או דלגבי טומאה דרבנן סגי בביטול המבטל שם ע"ז, והך איבעיא היא בין בתקרובת ובין בע"ז של ישראל.

ולפ"ז יש להסתפק במש"כ הראשונים לחלק בין תקרובת לבין ע"ז של ישראל, אם כונתם דבתקרובת חייל ביטול על שם ע"ז, ובע"ז של ישראל לא חייל כל הביטול, או דאף דחייל הביטול על שם ע"ז, מ"מ כל מה שהקילו לענין טומאה הוא רק בדחייל הביטול לגמרי כלפי הע"ז עצמה, וכן נ' בל' הראשונים.

ונפ"מ בזה במש"כ הר"ן דלגבי כלים שיש להן טהרה במקוה, מהני הביטול לטהרן אף בע"ז של ישראל, והרי דמה שחילקו הראשונים אינו לגבי דבר שיש לו טהרה במקוה, והיינו משום דדבר שיש לו טהרה במקוה סגי בביטול שם הע"ז לטהרו כי מקוה, וא"כ אף בע"ז של ישראל שביטלה יש לטהר.

ביאור ד' הראב"ד שחילק בין ע"ז ותקרובת למשמשין, וגם צ"ב דא"כ מה מדמי הגמ', מבו' בקצרה בכ' הגר"ח, ועיי"ש שכתב דהא דאדם אוסר דשא"ש ע"י מעשה הוא משום דהמעשה הוא האוסר, ומשא"כ במשמשין דהמעשה הוא רק המיחד, אך משום קנסא אסרו במשמשין מכח מעשה השימוש, וע"כ תו ה"ז תלוי בהנידון אם אדם אוסר דשא"ש מעשה.

ולפ"ז פשוט דלהרמב"ן לטעמי' דהא דאדם אוסר דשא"ש ע"י מעשה הוא משום דהוי זה כגזילה, ל"ש כלל ה"ט.

וי"ל עוד ע"ד הגר"ח, דבמשמשין ל"ב לדינא דאדם אוסר דשא"ש, אלא בלא"ה ל"מ לאסור משום דאין יכול ליחד המשמשין, וכמש"כ הגר"ח דעיקר איסור משמשין הוא משום ייחודן, גם י"ל דכיון דמשמשין עראי אין אוסרין, ע"כ הגם דאדם אוסר דשא"ש ע"י מעשה מ"מ לא נתייחדו להיות משמשין קבועין, ומדרבנן אסרו בכל שימוש אף בלא יחוד ואף שימוש עראי, וע"כ תו ה"ז תלוי בהנידון אם אדם אוסר דשא"ש ע"י מעשה.

וגם לפ"ז י"ל דלהרמב"ן לטעמי' ל"ש ה"ט, ויל"ד בזה.

עיקר החילוק בין מעשה רבה למעשה זוטא, לכאו' מורה דאין המכוון כמו שפירש הגרש"ש דהא דע"י מעשה אוסר, הוא משום דהוי כבב"ח דאוסר, אלא הא דע"י מעשה אוסר הוי דין בפנ"ע, ולהרמב"ן והריטב"א הוי מדין גזילה, וע"כ בזה שפיר יש לחלק בין מעשה רבה למעשה זוטא.

תוס' ר"י מפאריש, דהא דניסך יין בין קרני' אוסר, הוא רק משום דעובדה במעשה זה, אך כשאין עובדה במעשה זה לא סגי במעשה זוטא, ונ' כונתו דכלפי דינא דאדם אוסר דשא"ש ע"י מעשה, בעי' דוקא שהאיסור יחול במעשה זה, וע"כ בניסך יין בין קרני' שנאסר במעשה זה אמרי' דאדם אוסר דשא"ש ע"י מעשה, אך משא"כ דינא דגדעו ופסלו דהיינו דמשוי לי' לתפיסת יד אדם, בזה בעי' דוקא מעשה רבה.

בל' הראב"ד נ' דמדמה דינא דחפר בורות שיחין ומערות לדינא דאוסר דשא"ש ע"י מעשה, גם בחי' הרשב"א הביא ד' הראב"ד דבין בקרקע עולם ובין בדשא"ש אינו אוסר ע"י מעשה לחודי' אלא ע"י מעשה והשתחואה, ונ' להדיא דהוי חד דינא, והיינו דאיכא איסור ע"י מעשה והשתחואה, ואיסור זה מועיל אף בקרקע עולם ואף בדבר שאינו שלו, ולפ"ז בע"כ דלא פירש כד' הרמב"ן בהא דאוסר ע"י מעשה.

וזמשה"ק הראב"ד דמ"ט אוסר ע"י מעשה, ומ"ש מהקדש דאין מקדיש אף ע"י מעשה, ולדעת הרמב"ן ניחא, דע"י מעשה חשיב כשלו לענין איסור, וע"כ ל"ד להקדש דתלי בדיני ממונות, ולענין דיני ממונות ל"ה שלו.

ומבו' בד' הראב"ד דלא כד' הגרש"ש, דלדבריו דע"י מעשה אוסר משום דחשיב כבב"ח, א"כ לק"מ מהקדש, ובלא"ה מבו' מהראב"ד לא כן, שהרי מבו' דמהני אף מעשה שעשה קודם האיסור, וכדמפרש לחפר בורות שיחין ומערות.

אך לדעת הר"י מפאריש ל"מ לאסור של חבירו ע"י שחפר בורות שיחין ומערות ואח"כ השתחוה, ודו"ק.

רשב"א כתב, ז"ל, הא דאמרינן כגון שנסך לה יין בין קרניה לומר דמעשה זה חשבינן מעשה לאוסרה אע"ג דלא עביד מעשה בגופה ממש, נראה דדוקא בבעלי חיים הוא דאמרינן הכין דבמעשה זה מתסרי אבל קרקע ומחובר לקרקע לא מתסר אלא במעשה בגופן, והראיה דלא אמרו בקרקע נסך לה יין עליה אסורה אלא חפר בה בורות שיחין ומערות ובמשנת כל הצלמים (מ"ח א') נמי גבי אילן לא אמר נסך לו יין בין ענפיו אלא גדעו ופסלו, כנ"ל, עכ"ל.

והדברים צ"ב, מנ"ל דמהני ניסוך יין בין קרני' לאסור בע"ל להדיוט והוצרך לחלק בין בע"ח לבין מחובר, הרי י"ל כמש"כ רש"י דניסוך יין ל"מ אלא לגבוה, והיינו דכלפי דינא דא"א אוסר דשא"ש מהני אף ניסוך יין, אך כלפי דינא דבע"ח ומחובר לא מיתסרי ל"מ ניסוך יין, וע"כ ה"נ לאסור קרקע ומחובר לקרקע בעי' דוקא חפירת בורות וגדוע ופיסול.

וצ"ל דהרשב"א לטעמי' דס"ל דהא דחפר בורות שיחין ומערות אסרה, והא דאדם אוסר דשא"ש ע"י מעשה חד דינא הוא, ואי"ז כלל משום תפיסת יד אדם, אך לפ"ד הריטב"א דהוי זה משום תפיסת יד אדם, שפיר יש לחלק כן, ודו"ק.

צ"ב מש"כ הראב"ד והרשב"א דאם סתם הבורות ה"ז בטל, שהרי נסתלקו מעשיו ומותר, וכדאמרי' לענין גדעו ופסלו נוטל מה שהחליף ומותר, וצ"ב דלכאו' ודאי דאם השתחוה ואח"כ סתם הבורות ל"מ מידי, אלא כונתו דאם סתם ואח"כ השתחוה אי"ז נאסר, וא"כ מה מייתי עלה מדינא דגדעו ופסלו, וצ"ב.

נ' להוכיח מד' הרמב"ן דרשות הקדש ל"ח כע"ז של ישראל, וזה ממש"כ הרמב"ן דדין ביטול למשמשין דע"ז, תלוי באיבעיא דגמ' בבית חוניו וכתב דכן מוכח בסוגיא, ונ' דהוא משום דרק אשנויא דגמ' דבאו פריצים פרכי' דליתברינהו, ואי נימא כד' הר"ן דרשות הקדש חשיבא כע"ז של ישראל, א"כ מעיקרא ל"ה מצי כלל למיפרך, דאף אם מדאורייתא יש ביטול לע"ז של ישראל שעבדה גוי, הרי מ"מ מדרבנן אין לה ביטול, וז"ב.

אמנם יש לדחוק שמכוון הרמב"ן הוא בדרך "לטעמיך", והיינו דאם משמשין של ישראל יש להן ביטול, א"כ מ"ט לא פריך מעיקרא מ"ט לא בטלינהו, ובע"כ צ"ל דאכתי מאיסי, וא"כ מ"ט מעיקרא לא מיבע"ל בזה, אך אי"ז נראה, וגם בד' הרמב"ן דמ"ז. שלמד מינה דל"מ ביטול משום מאיסי, והרי דלפי האמת הוא כן, וצ"ע.

ולפ"ז מוכח דע"ז של גוי שעבדה ישראל אין לה בטלה, שהרי בכלים דאחז מבו' ברמב"ן דהוי כמשמשין של ישראל שאין להן בטלה, עיי"ש.

בהגהות הב"ח אות א' נקט דגוי ששימש בכליו לע"ז של ישראל אין להם ביטול כדין משמשי ישראל, ובאבני נזר חו"מ סי' צ"ט דן בישראל ששימש בכליו לע"ז של גוי אם מהני ביטול.

עי' תוס' ר"ה י"ג א' כתבו דבאמת יש לגוי בעלות במה שזרע וכוונת הגמ' דידן להוכיח מאשרות של דורות ראשונים, וכבר הק' האחרונים דהא בגמ' מבואר דאי אפשר למילף מדורות ראשונים כיון דהוי דידהו, [ובפרשת דרכים דרך הקודש הגיה בלשון התוס' שם "ומ"מ דחי" וכוונתו דבגמ' הוכיחו מהא דאשירות אסורים וע"ז דחי דילמא רק דורות ראשונים אסורות, ודחי דמ"מ סגי ביטול, וא"כ אף שהיה אפשר לדחות דליכא ראיה כיון דשלהם היה, מ"מ דחי הגמ' בלא"ה דהא סו"ס יועיל ביטול, ואמאי שרפום, ולפירושו דעיקר קו' הגמ' דאף דשלהם מ"מ סגי בביטול, בהכרח דהגמ' משני דכיון דהוי בשליחות ישראל חשיב ע"ז של ישראל ולא מהני ביטול, אולם בתוס' הרא"ש שם מבואר כלשון התוס' שלפנינו], ועי' בחזו"א סי' ס' סק"ו דביאר כדברי רעק"א הנ"ל דהגמ' מוכיח מאשרות שנטעום דורות הראשונים לע"ז, ועבדום נמי בשעת ניחותא דישראל, דמה"ט חשיב כע"ז דישראל, ושפיר כתבו התוס' דהגמ' מוכיח מדורות ראשונים, וע"ש עוד בס"ק ה' וסק"ז, וע"ע בטו"א שם ובקו"א ובהגהות אמרי ברוך ובאבי עזרי פ"ח מע"ז מהדורה ד' ובשו"ת מנחת יצחק ח"ב ועוד.

בד' הרמב"ן מוכח שדעתו דאין פסול נעבד במשמשין, וכדעת רש"י דנ"ד., שהרי הרמב"ן בדנ"ב. נקט דמהני ביטול למשמשין להתירן לגבוה, וכן נקט בדנ"ג:, ורק להצד דמאיסי, ה"נ ל"מ ביטול להתירן לגבוה, והיינו משום דאין פסול נעבד במשמשין, והריטב"א דפליג ע"ז ע' זכרון שמואל דאזיל לטעמי' דהא דל"מ ביטול אי"ז משום דל"מ ביטול על איסור נעבד, אלא משום דחוי.

אך בד' הרשב"א בשם רבינו יונה, שהוכיח דמהני ביטול לגבוה מאבני מזבח, נ' שדעתו דאף משמשין אסורין בכלל נעבד, דאל"כ מה הוכיח משם, ועיי"ש ברשב"א שדחה דזה תלוי באיבעיא דגמ', ומבו' לפ"ז שדעתו דאף נעבד ממש מהני לו ביטול להתירו לגבוה, ואך דמיפסל כאבני בית חוניו, וזה שלא כד' הרמב"ן, אלא אזיל לטעמי' דאף משמשין אסורין משום נעבד, וע"כ מוכח מגמ' דמהני ביטול לאיסור נעבד.

אך הריטב"א כתב דהו"מ למימר הכי, והיינו משום דלדעתו הא דל"מ ביטול אי"ז רק משום מאיס אלא הוא משום דחוי, וע"כ אי"ז תלוי באיבעיא דגמ', וז"ב.

בד' הראשונים מבו' בכ"ד דאם אסור להדיוט ודאי אסור אף לגבוה.

וע' רשב"א ור"ן חולין דק"מ. שכתבו כן דכיון דאסור להדיוט כ"ש לגבוה, ועוד דממשקה ישראל, והרי דגם בלאו משקה ישראל פסילי.

ויל"פ הטעם בתרי גווני, או דנימא דבאיסור הנאה ודאי יש לפסול אף לגבוה מסברא, ול"ב לממשקה ישראל אלא באיסור אכילה.

או דנימא דה"ז בכלל איסור נעבד לגבוה, דהגם דקרא הוא בע"ז גופה, היינו רק בדבר שאינו נאסר, אך דבר הנאסר ודאי הוא בכלל נעבד.

אך אינו מובן מה תירצו ע"ז התוס' דממשקה ישראל קאי רק על דבר של"ה לו שעת הכושר, אכתי תיקשי דאם להדיוט אסור לגבוה מיבעיא, ויתכן דמה"ט פליג הר"ן שם ע"ד התוס', אך י"ל דפליג משום דס"ל דאף חליפין הוו בכלל נעבד, וצ"ע בזה.

בפי' ר"א מן ההר סוכה ל"א: כתב דאע"ג דע
 דישראל אינה טעונה שריפה דבגניזה סגי כדמוכח בע"ז, אפ"ה כיון דלי"ל ביטול כתותי מכתת שיעורי', עכ"ל.

בפי' ריבב"ן ר"פ לולב הגזול כתב דהא דציותה תורה אשיריהם תשרפון ולא ביטלום ע"י הגויים, הוא משום שנצטוו ישראל לא תחי' כל נשמה, ותמוה שהוא נגד הגמ' דמפרשי' דהא דלא ביטלום הוא משום דהוי זה ע"ז דישראל שאין לה ביטול.