אמאי מותר חלב נבילה הוא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / חענ_נ

חולין קח: אמאי מותר חלב נבילה הוא

בגמ' מקשינן ואי אמרת אל"ס אסור היאך אמר רב כזית בשר שנפל ליורה של חלב בשר אסור וחלב מותר, חלב אמאי מותר חלב נבילה הוא.

ומבואר בזה דחתיכת בשר שנפלה לחלב אוסרת לר"י את כל החלב במשהו שהרי נבלע בה טעם משהו מן החלב ומין במינו לא בטיל.

ונפק"מ מזה גם לדידן דמין במינו בטל, דכיון שנבלע החלב ונאסר ואח"כ יוצא לחוץ ל"מ קפילא שהרי מין במינו הוא עם שאר החלב ואין הקפילא מרגיש אם יש בו טעם, וצריך דוקא שישים כנגדו, ונפסק כן בשו"ע צב-א.

**א. בדין בצלים-**

והנה בעיקר המבואר בסוגיין דאמרינן שנבלע ונ"נ וחוזר ונפלט, הק' בכו"פ צד-ח ממש"כ בשו"ע צד-ו גבי בצלים או ירקות הבלועים מבשר ובשלם בקדירה חולבת אם ידוע כמה בשר יש בלוע בבצלים אי"צ שישים אלא כנגד הבשר.

[וכה"ג ע"ע בט"ז צו-ה גבי סכין שבלע טעם בשר וחתך בו צנון ויש שישים בחלב שנותן בו את הצנון הרי אף הצנון שנחתך ע"י הבשר מותר.

והק' הכו"פ הרי נבלע בבשר ונאסר וחוזר ונפלט וליבעי כמה פעמים שישים?

א. בהג' רעק"א על הכו"פ שרצה לצדד דדינא דבצלים לא איירי במבשל בחלב ממש רק בקדירה חולבת והוי נ"ט בר נ"ט דהיתרא ולא נאסר במה שנבלע בבשר, אבל כתב דבמהר"ם לובלין שהו"ד בש"ך מבואר דאיירי אף בממשות של חלב.

ומ"מ בעיקר טעמו של מהר"ם לובלין הבאנו במקו"א ד' רעק"א שתמה ע"ז דאי יש ממשות של חלב תיפו"ל שהבצל עצמו אסור שהרי אין יוצא כל הטעם, וכבר קדמו הכו"פ צד-ח, ומסיק שם להלכה דלא כמהר"ם, ונתבאר במקו"א.

ב. בחוו"ד שם תי' דכיון דטעם הבשר שיש בבצלים סופו ליסחט ולהיות טעם קלוש חשיב כמו נ"ט בר נ"ט דהיתרא דכל שסופו לצאת לא חשיב טעם של הדבר, כש"כ תוס' ק., וכל ד' הגמ' הוא בחתיכת בשר דוקא שהיא האיסור עצמו שלעולם יישאר בו טעם.

[ומ"מ לגבי קדירה הוצרך תרוה"ד-קפג לטעם דמקושר משום דבקדירה של חרס לא ייצא האיסור לעולם, ודוחק], ועיין ביד יהודה צב-ג וחזו"א-יח מה שנו"נ בדבריו.

ג. ובכו"פ וחזו"א-יח יסדו מכח זה חידוש גדול דהנה בתרוה"ד-קפג הביא מראב"ן דבקדירה ליתא לדינא דחלב נבילה הוא והטעם כתב תרוה"ד משום שהוא מקושר עם שאר הקדירה.

אבל כתב בחזו"א יח-י וכו"פ דלשון הראב"ן אין בלוע אוסר בלוע ומדמי לדין טומאה בלועה [עיין בלשון המרדכי-תרעט שהביא כל ד' ראב"ן ובד' תרוה"ד], משמע ענין אחר ואין החילוק בין קדירה לאוכל, אלא דעיקרו הוא דבלוע אינו אוסר בלוע, וכל מה דאמרו בגמ' הוא דוקא כשהחתיכת בשר היא בעין אבל טעם בשר וטעם חלב יחד אינו אוסרים זא"ז.

וז"ל החזו"א שם:"דלא אמרינן האי סברא אלא כשההיתר נבלע באיסור עצמו דאז נותן בו טעם יותר מכל הקדירה ואינו עתיד לפלוט ולחלק את הטעם בכל הקדירה וכו', אבל היכא שההיתר והאיסור שניהם מובלעים בכלי אין מתגבר האיסור על ההיתר וכל מה שמקבל מהאיסור עתיד להתפשט כדין ב' חתיכות שבתוך הרוטב שאף שנפל איסור על אחת מהן מתפשט לשניהם בשוה וכו' ולפי"ז אין חילוק בין קדירה לאוכל וכו'".

ולפי"ז אף בבצלים שהוא אוכל מ"מ כיון שהם עצמם אינם בשר רק בלוע בהם טעם בשר אינו אוסר את החלב הבלוע בהם.

והנה החזו"א אתא עלה משום דהוי כעין סופו להתפשט, דדוקא היכא שהוא פוגש בחתיכת איסור ממש הרי החתיכה נותנת בו טעם יותר מכל הקדירה ואינו בכלל סופו להתפשט שלא יתפשט בשוה לכל הקדירה, אבל בלוע בבלוע שפיר מתפשט אח"כ לכל הקדירה בשוה.

וזה א"ש ג"כ עם עיקר סברת מקושר שכתב תרוה"ד דתחילת החילוק הוא משום דבבלוע אינו מתגבר עליו והרי הוא מתפשט אח"כ בשוה לכל הקדירה וזהו כוונת ענין מקושר ולא אתא הראב"ן לחלק בין כלי לאוכל.

[אבל היה מקום לומר יסוד זה באופ"א דמצ"ע דאין בלוע אוסר את הבלוע, ואין טכע"ק אוסר טעם אחר רק את הבעין דדין טכע"ק יסודו הוא במה שחל בההיתר ולא יכול לחול בטעם אחר רק בבעין.

אבל זה וודאי אינו כמבואר בראשונים קיב. גבי הדחת קערות דטעם בשר אוסר טעם חלב, עיי"ש ברמב"ן ששניהם מתערבים יחד במים ואוסרים זא"ז, וכן בכ"ד מצאנו כן.

אא"כ נחלק דדוקא בבלוע הוא כן ובמים לא מיקרי בלוע רק מעורב, אבל לפי"ז אין בזה סברא.

והנה דעת הרמב"ן צז: והו"ד בפוסקים דאין אומרים חנ"נ בטעם הבלוע בכלי, והיה מקום לפרש ג"כ ע"ד הנ"ל דאין בלוע אוסר את הבלוע וה"נ באוכלין יהיה כן ולאו דוקא בכלי.

ועפי"ז יש מקום לדון עוד בד' הרמב"ן גבי נ"ט בר נ"ט, דדוקא טעם שלישי מותר, והק' רעק"א א"כ תינח הכותח מותר אבל למה לא יאסור הכותח את הטעם בשר שבדגים?

ולהנ"ל י"ל סברת הרמב"ן דבלוע אינו אוסר את הבלוע וכיון ששניהם בלועים בתוך הדגים אין אוסרים זא"ז.

אלא דא"כ תיקשי דאף נ"ט ראשון יהיה מותר שהרי אין בלוע אוסר את הבלוע, וי"ל דאה"נ הדגים מותרים אבל הכותח ייאסר, וממילא אסור לאוכלם יחד מדרבנן שמא יבשל ויאסר הכותח, וכ"ז חידוש וצ"ע.

ובאמת ד' החזו"א צ"ע מד' הרמב"ן בשם י"מ שהתירו טעם ראשון ומ"מ אסור דגים שנתבשלו עם בשר משום שמתערבים שניהם בדגים ואז אוסרים זא"ז, והרי הוא בלוע בבלוע.

אבל בחזו"א טז-ג כתב דד' הרמב"ן הוא דוקא בבלוע בכלי, דכל שהוא בלוע בכלי לאו שם אוכל עליו לכך אינו אוסר, ואינו ענין לסברא הנ"ל, ואכ"מ].

עוד קו' יש בדין הבצלים, עיין תשובת רעק"א-סז הרי יש לחוש שנשאר טעם בשר בבצלים גם אחר בישול וא"כ כיון שבלע מן החלב נאסרו כל הבצלים ולמה סגי בשישים כנגד טעם בשר הבלוע וליבעי שישים כנגד כל הבצל?

וכתב בחזו"א יח-ה דלכאו' הו"ל להקשות טפי שגם אם לבסוף אחר הבישול לא נשאר טעם וכגון דטעמו קפילא והרגיש שאין בו טעם, מ"מ מתחילה נאסר ע"י הטעם חלב וכל הבצל נאסר [וקרוב לקו' הכו"פ]?

וכתב דזה לא הוקשה לרעק"א משום דס"ל דהוי כעין סופו להתפשט ולצאת טעם הבשר אחר הבישול, אבל אם גם אחר הבישול לא יצא טעם הבשר הוקשה לרעק"א למה לא ייאסר כל הבשר.

וביישוב קו' רעק"א כתב בחזו"א שם סק"י עפי"ד הנ"ל דהבלוע אינו אוסר את הבלוע משום שהחלב שחוץ לבצל מצטרף לחלב שתוך לקדירה ואף באוכלין כן, וכנ"ל שהבאנו מדבריו לעיל, ואף שיישאר הטעם בבצל מ"מ כל החלב שבקדירה חשיב מצורף להחלב שבבצל ואינו נאסר ע"י הבשר [ועיי"ש דמ"מ יש לדון לאסור את הבצלים עצמם משום שהבשר נאסר גם בלא שנתן טעם בחלב, עיי"ש דתלי בפלוגתת התוס' והרמב"ן ולשיטת התוס' מ"מ הבצל נאסר ושוב ניבעי שישים כנגד כל החלב].

**ב. סופו להתפשט-**

ובעיקר הדין המבואר בסוגיא דהחלב נבלע בבשר ונאסר וחוזר לאסור את הקדירה, צ"ע רב דהא יסדו התוס' ק. דכל דסופו להתפשט ל"א חנ"נ ומה"ט כל טיפה שנפלה על החתיכה לא אמרינן שכל קליפה וקליפה נאסרה מתחילה ונעשה חנ"נ, וא"כ ה"נ הכא הרי סופו להתפשט לשאר הקדירה?

מקשינן קח: ואי אמרת אל"ס אסור חלב אמאי מותר חלב נבילה הוא, והיינו דכיון שנבלע מקצת החלב בבשר נעשה איסור ומין במינו אינו בטל, והק' בחזו"א יח-ו למה ייעשה חנ"נ והרי יסדו התוס' דכל דסופו להתפשט אינו עושה חנ"נ, וה"נ הרי מתחילה סופו של הבשר הבלוע במקצת החלב להתפשט גם בשאר החלב שיש בו שישים כנגדו?

א. בחזו"א שם כתב דכל זמן שהחלב בלוע בבשר אין טעם הבשר הבלוע בחלב עומד להתפשט בשאר החלב, ורק אחר שיצא החלב יתפשט טעם הבשר בשאר החלב, הוי מחוסר מעשה ולא חשיב סופו להתפשט בכה"ג, עיי"ש מה שהוסיף ביאור בזה, ועיי"ש מש"כ ליישב עפי"ז דינא דבצלים ונו"נ בזה טובא, אבל בחזו"א סק"ח דחה ביאור זה, עיי"ש.

ב. בפמ"ג שפ"ד צב-ב נראה דכיון שרק אחר שינוח מרתיחתו יתפשט אינו בכלל סופו להתפשט.

ג. בחזו"א סק"י נראה דמפרש בזה אופ"א דכל הסוגיא איירי דוקא בנבלע חלב בבשר בעין, ולעולם יישאר בבשר מקצת ולא יתפשט בשוה עם שאר הקדירה, ולכך אינו בכלל סופו להתפשט, אבל בלוע בבלוע לא וזהו כוונת ראב"ן שהביא תרוה"ד, ועיי"ש מש"כ עפי"ז בדין הבצלים.

ד. עוד יתכן ליישב עפ"י סברת החזו"א דעיקר ההיתר דסופו להתפשט הוא משום דכל מה שעתיד להתפשט לחוץ הרי גם השתא אינו בלוע לגמרי רק מיפקד פקיד.

וא"כ י"ל דכל היתר זה הוא דוקא בחלב שנפל על בשר וכה"ג שמה שימשיך להתפשט בכל הבשר ע"כ גם השתא לא נבלע בבשר, אבל בסוגיין בכזית בשר ביורה של חלב הרימ החלב והבשר מעורבים היטיב יחד ונבלעו זב"ז ואין החלב עומד להפרד מהבשר רק שהוא והבשר יחד מתערבים עם עוד הרבה חלב וממילא לא יהיה בסה"כ טעם בשר, ואי"ז בכלל סופו להתפשט.