נבילה שא_ר לגר ושלא כדר_א
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / נטל_פ ונבילה שא_ר לגר / נבילה שא_ר לגר

ע"ז סח. נבילה שא"ר לגר ושלא כדר"א

מצאנו שני היתרים שונים, חדא דין שלא כדר"א והוא היתר במעשה האכילה דלא חשיב, ועוד היתר נוסף מצאנו בנבילה שא"ר לגר.

וביסוד ההיתר של נבילה שא"ר לגר נחלקו האחרונים, דהנה קי"ל פסחים כד: דכה"כ ובב"ח אסורים גם שלא כדר"א, ויל"ע אם יש בהם היתר נבילה שא"ר לגר.

**א. ד' הר"מ שדימה נבילה שא"ר לשלא כדר"א, ד' הכו"פ ונוב"י-**

ושורש הנידון בלשונות הר"מ בזה, ער"מ פי"ד מאכ"א ה"י,יא, ז"ל:"כל האוכלין אינו חייב עליהן עד שיאכלם דרך הנייה חוץ מבב"ח וכה"כ וכו' כיצד הרי שהמחה את החלב וגמאו כשהוא חם וכו' או שעירב דברים מרים כגון ראש ולענה בתוך יי"נ וכו' או שאכל אוכל האסור אחר שהסריח והבאיש ה"ז פטור".

מבואר בלשון הר"מ ששייך דין נבילה שא"ר לגר לדין שלא כדר"א.

ועוד יש לדון בסוף לשון הר"מ שכתב:"ואם עירב דבר מר בתוך קדירה של בב"ח או כה"כ ואכלו חייב", משמע דכיון שנאסרו גם שלא כדר"א לא יהיה היתר אף בכל המקרים שהביא הר"מ לעיל, ועיין לקמן.

ראשית יש להביא ד' הנוב"י יו"ד-כו וכו"פ פז-טז שיצא ללמוד מד' הר"מ דבאמת לא פסק כלל הדין של נבילה שא"ר לגר וס"ל להלכה כר"מ דנבילה שא"ר לגר חייב עליה, אלא דמ"מ פטרו הר"מ משום שלא כדר"א ואף ר"מ פטר באוכלה בעינה משום שלא כדר"א.

ומקור לזה שהרי לענין טומאה קי"ל כר"י דטומאה חמורה עד לכלב, ובתוס' נתקשו דהא קי"ל כר"ש דנבילה שא"ר לגר שרי, וחילקו בין איסור לטומאה, אבל הר"מ ס"ל באמת דקי"ל כר"מ שאין היתר נבילה שא"ר לגר.

אלא שיש לתמוה ע"ז א"כ היאך פסק הר"מ היתר דנטל"פ והרי מבואר בסוגיא דהיתר דנטל"פ אינו אלא לר"ש דנבילה שא"ר לגר שרי, וכה"ק בחזו"א קטז-ב וש"א ע"ד הנוב"י.

והפתח ליישב קו' זו היא עפ"י קו' רעק"א בסוגיא דמעיקרא אמרינן בסוגיא מ"ט דר"מ ובסוף אמרינן מ"ט דר"ש, וצ"ע דהא חד מינייהו הוא סברא החיצונה ואיך מקשינן מ"ט לתרוייהו.

וי"ל שני אופנים:

א. בכו"פ פז-טז תי' דכל הסוגיא פסחים הוא כפי ההלכה שאין לוקין אלא כדר"א, ועפי"ז מקשינן מ"ט דר"מ דאסר נטל"פ תיפו"ל משום שלא כדר"א, ומשנינן דיליף לה מגיעולי מדין.

ואח"כ מקשינן לר"ש היאך התיר והרי ר"ש ס"ל כ"ש למלקות ולדידיה כתב מהרש"ל שבועות כג: דכשם דכ"ש אסור ה"נ נאסר שלא כדר"א, וא"כ מ"ט דר"ש דמתיר נטל"פ, וע"ז אמרינן משום נבילה שא"ר לגר.

ולפי"ז נמצא דלהלכה דלא קי"ל כר"ש ובעי דוקא כזית למלקות ממילא יש מקום להתיר נטל"פ משום שלא כדר"א אף דלענין נבילה שא"ר לגר לא קי"ל כר"ש.

ועפי"ז יישב שיטת הר"מ דאה"נ דפסק כר"מ ומ"מ יש היתר דנטל"פ משום שלא כדה"נ.

אבל עיקר ד' הכו"פ דבכל נטל"פ חשיב שלא כדר"א הוא חידוש גדול, שהרי הוא אוכל הנטל"פ בתוך תערובת מעלייתא, ובפשטות לרוה"פ שאין היתר דנטל"פ אלא מילפותא דנבילה דלא חשיב שלא כדה"נ שהרי אוכלו בתערובת, ואכילת כלל התערובת חשיבא דרך אכילתו, שו"ר בגרש"ר פסחים מה: תמה עליו, וצ"ע.

עוד הק' הגרש"ר שהרי הר"מ התיר נטל"פ בכה"כ ובב"ח ג"כ, וכמבואר בסוגיא ע"ז סח.,

ב. וברעק"א תי' באופ"א לפי מה שנקט שם בשיטת הר"ן שיש היתר נטל"פ אף בלא רוב היתר דסו"ס שרי מקרא דנבילה, וכתב די"ל דמסברא חיצונה מסתבר דהיכא שיש רוב היתר הרי כל איסורו הוא משום טכע"ק ונטל"פ לא דמי לטכע"ק דילפינן ממשרת ושרי [גם אינו מכיר את האיסור ובטל ברוב].

אבל היכא דליכא רוב היתר אין להתירו מסברא רק מילפותא דנבילה, וע"ז מקשי מעיקרא מ"ט דר"מ היכא דאיכא רוב היתר והרי אין ללמוד ממשרת טכע"ק אלא בטעם גמור ולא בנטל"פ, וע"ז יליף מגיעולי עכו"ם.

ואח"כ מקשה לר"ש מ"ט מתיר אף בדליכא רוב, וע"ז משני דילפינן מנבילה.

ולפי"ז נמצא דלענין להתיר ברוב היתר אי"צ לילפותא דנבילה שא"ר לגר, וא"כ י"ל שלא התיר הר"מ נטל"פ אלא ברוב היתר ולכך שרי אף לר"מ, ודוחק.

[והנה רעק"א נקט דרכו רק לפי"ד הר"ן ורק לפי מה דנקט דשרי אף היכא דליכא רוב, אבל י"ל בנו"א, דהיכא דליכא ממשות מקשי מ"ט דר"מ והרי לא דמי לטכע"ק, והיכא דאיכא ממשות מקשי היאך שרי ותיפו"ל מכח הממשות, וע"ז משני דילפינן מנבילה שאינו אוסר ונתבאר במקו"א בשיטת הרשב"א ביאור הדברים].

והדרן לדידן ועפי"ז נקטו בכו"פ ונוב"י דבכה"כ ובב"ח לא יהיה היתר היכא שהבאישו דלהלכה כל ההיתר רק משום שלא כדר"א.

ועוד מתבאר בזה לפי דרך הכו"פ דלהלכה אין היתר בנטל"פ אלא משום שלא כדר"א, ובכה"כ ובב"ח לא יהיה היתר של נטל"פ.

[ובסוגיא ע"ז סח. מייתי ברייתא שאור של חולין וכו' ואח"כ נפל שאור של תרומה או של כה"כ, מבואר להדיא שיש היתר נטל"פ בכה"כ ה"מ לר"ש דאית ליה היתר נבילה שא"ר לגר אבל להלכה לא].

אלא שהכו"פ שם הוסיף דה"מ בב"ח שנאסר מכבר, אבל כדי ליצור חפצא של בב"ח דבעינן דרך בישול דוקא בזה וודאי אין איסור בנטל"פ דלאו דרך בישול הוא.

וע"ע מש"כ במקו"א לענין חמץ בביאור ד' הר"מ והראב"ד בהל' חמץ משמעויות הר"מ והראב"ד שם בכ"ד אם קי"ל כר"מ או כר"ש לענין נבילה שא"ר לגר, והוא טעון אריכות, ואכ"מ.

**ב. מהלך החוו"ד שהם שני דינים שונים-**

אבל בהג' ברו"ט על הכו"פ וש"א הביאו דמבואר להדיא בר"מ פט"ו מאכ"א דאף בב"ח וכה"כ יש בו היתר נטל"פ, וכן דקדק הגר"ח פי"ד מאכ"א מלשון הר"מ.

ובחוו"ד קג-א נקט מכח זה דוודאי קי"ל כר"ש דנבילה שא"ר לגר מותרת, ואף בדבר שנאסר שלא כדר"א כמו כה"כ ובב"ח מ"מ יש בו היתר נבילה שא"ר לגר, והוסיף עפי"ז דכשם דנטל"פ שרי ה"נ נבילה שהסריחה מותרת אף בכה"כ ובב"ח, וכ"נ בשאג"א-עה.

ובאר בחוו"ד יסוד הדברים דדין נבילה שא"ר לגר אינו שייך כלל לדין שלא כדר"א, דדין שלא כדר"א הוא היתר באכילת הגברא, אבל דין נבילה שא"ר לגר הוא הפקעה בעיקר החפצא דאיסורא.

ובזה חידש לנו החוו"ד דלא רק בדבר שמעיקרו אינו ראוי כגון עצמות וכה"ג אין בו איסור אכילה אלא אף באופן שחל בו כבר איסור אכילה מ"מ שייך שיפקע ממנו האיסור ע"י שא"ר לגר.

[ועיי"ש בחוו"ד שמתוך דבריו נראה שמתרעם ע"ד הכו"פ שדימה דין נבילה שא"ר לגר לדין שלא כדר"א, והוכיח כן מגמ' סח. שיש היתר נטל"פ גם בכה"כ.

אבל באמת אי"ז כוונת הכו"פ ואף הוא יודה בכל ד' החוו"ד אלא דס"ל דלהלכה קי"ל ר"מ וא"כ אין להתיר אלא משום שלא כדר"א וכש"כ לעיל מתוך דבריו, ולא ידעתי מקום לתמוה עליו].

ומש"כ הר"מ בסו"ד שאם עירב דבר מר חייב בכה"כ ובב"ח, צ"ל כש"כ בחוו"ד דאדרבה מדוקדק שם לשון הר"מ שלא הביא חיוב בכה"כ אלא בעירב דבר מר שכל פטורו משום שלא כדר"א, אבל בהבאיש ונסרח לא חייב דבזה פטורו משום נבילה שא"ר לגר ובזה ייפטר אף בכה"כ ובב"ח [וכ"נ בפמ"ג שפ"ד קג-ד, אבל בפתיחה לתערובות ג-ו צידד דכיון שנאסר שלא כדר"א ה"נ אין בו היתר נבילה שא"ר לגר], מיהו עיין בהג' ברו"ט שהסכים לד' הגר"ח דאין בהם היתר נבילה שא"ר לגר.

אלא דמ"מ קשה טובא דקדוק לשון הר"מ ששייך דין נבילה הסריחה עם דין שלא כדר"א והרי דין אחר הוא ואף בכה"כ יש פטור זה?

ועיין אבי"ע חו"מ א-ב באר דלפי דבריהם צ"ל דתחילת עיקר הילפותא דנבילה שא"ר לגר תחילתה במה שאין החפצא ראוי לאכילת האיסור שעיקרו באכילה כדרך, אלא דלבתר דילפינן פטור זה ילפינן ליה אף בכה"כ שאסור שלא כדר"א, ולכך שייך הר"מ פטור זה עם זה, ודוחק גדול, וצ"ע.

**ג. מהלך הגר"ח-**

והגר"ח הסכים לד' החוו"ד דמשמע בר"מ שהתיר נטל"פ אף בכה"כ ומכח זה נקט דוודאי פסק הר"מ דקי"ל היתר נטל"פ כר"ש שיש היתר נבילה שא"ר לגר ודלא כמהלך הכו"פ.

אבל מאידך קיבל דקדוק האחרונים בלשון הר"מ דמשמע שדימה דין נבילה שא"ר לגר לדין שלא כדר"א, ובכה"כ וודאי יהיה אסור נבילה שהבאישה.

ובביאור הטעם שבכה"כ אין היתר נבילה שא"ר לגר כתב הגר"ח שני אופנים:

א. חידש הגר"ח דבאיסורי הנאה אין היתר נבילה שא"ר לגר, ומה שדימה הר"מ זה לדין שלא כדר"א היינו לומר דלא שייך היתר דנבילה אלא בדיני אכילה ולא באיסורי הנאה, ולכך בכה"כ ל"ש זה.

ועוד נתבאר במקו"א באורך ענין זה ובדין הנקברין אפרן אסור.

ב. עוד כתב דכיון שכה"כ נאסרו גם שלא כדר"א אין בו היתר נבילה שא"ר לגר, ועיי"ש מש"כ ביאור הדברים, וכנראה כוונתו ע"ד שהבאנו לעיל מאבי"ע דיסוד היתר של נבילה שא"ר לגר הוא משום שא"ר לאיסור אכילה שבו לכך פקע מהחפצא דין האיסור, וממילא ס"ל להר"מ לחלק דדוקא בדבר שלא נאסר שלא כדר"א פקע מהחפצא שם האיסור אבל בכה"כ ובב"ח שנאסרו גם שלא כדר"א הרנ החפצא ראוי לאיסור אכילה שבו ולא פקע מיניה האיסור.

ונפק"מ משני הדרכים באיסורי הנאה שאין בהם איסור שלא כדר"ה כגון חמץ בפסח אם יהיה בו היתר נבילה שא"ר לגר [ולפי דרך זו הא דנקברין אפרן אסור בשאר איסורי הנאה שנאסרו גם שלא כדר"א אינו אלא מדרבנן].

[אלא דתיקשי טובא לפי"ז היאך התיר הר"מ נטל"פ גם בכה"כ כיון שאין בו היתר משום נבילה שא"ר לגר?

ובאר הגר"ח עפי"ד בכ"ד דיסוד דין טכע"ק הוא איסור חדש, וכתב הגר"ח שאיסור זה הוא דין במאכ"א דוקא וכל שלא נאסר באכילה לא שייך בו דין נטל"פ, ובמקו"א הרחבנו טובא בד' הגר"ח אלו ועוד הבאנו שם מהלכים נוספים מד' האחרונים בטעם שלא נאסר נטל"פ, ואי"ז עיקר הנידון כאן.

וגם מד' הגר"ח למדנו שדין נבילה שא"ר לגר יסודו פטור בהחפצא דנבילה דכל שא"ר להאיסור אכילה שבה פקע מינה איסור אכילה, וכש"כ החוו"ד].

**ד. ד' החוו"ד דנבילה שתקנה אינה חוזרת לאיסורה-**

ובחוו"ד נקט עיקר כש"כ לעיל דנבילה שא"ר לגר פקע כל החפצא דאיסורא מינה, ולא דמי לשלא כדר"א שאינו אלא פטור במעשה האכילה.

ונפק"מ מהיתר דנבילה שא"ר לגר כתב החוו"ד דבפטור שלא כדר"א הרי אם יתקנו שיהיה ראוי לאכילה וודאי יתחייב דמ"מ השתא הוא אוכלו כדר"א, אבל בדין נבילה שא"ר לגר כיון דפקע מהחפצא שם האיסור אף אם יחזור לתקנו ייפטר[[1]](#footnote-2).

והפשוט בזה דדין נבילה שא"ר לגר יסודו הוא היתר שחל בחפצא וכיון שכן תו לא פקע, והואיל והותר הותר.

אמנם יש מקום לבאר באופ"א דאדרבה כל האיסור נתנה תורה הוא בשם אוכל שבמאכ"א, וכל שפקע שם אוכל פקע ממנו איסורא, ולפי"ז צ"ל הטעם שאינו חוזר לאיסור כשחזר להיות אוכל הוא משום דחשיב אוכל חדש ולא אוכל הקודם שהיה בנבילה הראשונה, וע"ע לקמן בד' הרא"ה.

[ועפי"ז נקט שם בחוו"ד דאף לר"מ דלית ליה היתר נבילה שא"ר לגר מ"מ יודה שאם יאכלנה בעינה פטור משום שלא כדרך אכילתן אלא אם תקנה שתהיה ראויה לאכילה תחזור לאיסורה שלא פקע ממנה החפצא דאיסורא רק היה פטור במעשה האכילה ואם תקנה הדרא לאיסורא.

וכ"נ מד' הנוב"י והכו"פ שנקטו שהר"מ פסק כר"מ ומ"מ פטר נבילה שהסריחה משום שלא כדר"א.

אבל בחזו"א או"ח קטז-ג נקט דנבילה שא"ר לגר אכתי ראויה היא בשעת הדחק אף לאדם ולכך חייב על אכילתה לר"מ ואינו בכלל שלא כדר"א, ורק לר"ש נתחדש בקרא דפקע מינה איסורא בכה"ג, והוא חידוש גדול].

ומקור גדול לד' החוו"ד מבואר בריטב"א ע"ז לט. במ"ש שם דדבר חריף מחליא ליה לשבח, ותמה ע"ז הריטב"א דהא כיון שכבר נפגם יצא מכלל איסור ואיך יחזור לאיסורו אח"כ והרי הוא כמבשם את הנבילה דתו אינה חוזרת לאיסורה, ומכח זה פי' הגמ' באופ"א, ואמנם ד' הריטב"א מבואר להדיא כהחוו"ד, אבל צ"ע מה יענה החוו"ד על קו' הריטב"א.

אבל באמת אי מהא לא תיקשי מידי שהרי כשהוא בכלי עדיין אינו פגום לגמרי ולא פקע ממנו האיסור, ורק כשהוא בתערובת פקע איסורו, ושפיר יש לאסור משום מחליא ליה לשבח כיון שעדיין אינו מעורב ולא פקע איסורו, וכ"כ אגרו"מ יו"ד א-מג בסוף ענף ה'.

ודעת הריטב"א שנתקשה בזה כנראה אזיל בדעת רבו הרא"ה דס"ל שהוא פגום לגמרי בכלי שאב"י[[2]](#footnote-3), ובאגרו"מ נתקשה באמת מה יענה החוו"ד לדעת הרא"ה אבל זה לק"מ שהריטב"א ע"ז שהביא קו' הנ"ל ומהלך אחר בזה בשם הרא"ה והוא נמצא מבואר גם בבד"ה דדין מחליא ליה לשבח הוא מכח השמנונית, ואדרבה נמצא דד' הריטב"א מסייעים להחוו"ד ולא מצאנו חולק בזה[[3]](#footnote-4).

אבל מ"מ תמה בחוו"ד ע"ע דהא קי"ל פגם ולבסוף השביח אסור והרי פקע האיסור ממנו כשהיה בתערובת והיה פגום?

[והנה כל קו' לכאו' לא תיקשי אלא להש"ך דפגם ולבסוף השביח אין בו איסור בשעת הפגם ואח"כ מתחדש האיסור כשמשביח וע"ז תיקשי היאך מתחדש האיסור והרי הוי כנבילה, אבל לשיטת הפר"ח דאף כשהוא פגום הוא אסור לק"מ דיסוד שיטתו דלא חשיב כנבילה כלל ואף כשהוא פגום חשיב נותן טעם לשבח כיון שהוא עומד להשביח אח"כ ואינו כנבילה].

ובחוו"ד נראה שרצה לחלק בזה דפגם ולבסוף השביח כיון שהוא בעצמו ראוי לגר ורק בתערובת הוא חשיב כפגום לגמרי בזה אם חזר להשביח אסור.

ותמה עליו בחלק"י יו"ד-יא דאין בזה סברא שהרי ילפינן לה מנבילה וע"כ דחשבינן ליה כאילו הוא פגום לגמרי א"כ הו"ל כנבילה סרוחה לגמרי.

ובקה"י ע"ז-כה הק' עוד על החוו"ד דלכאו' כוונתו לחלק היכא שהוא פגום בתערובת אין היתר אלא באכילת הגברא ולא בעצם האיסור, וע"כ הדר תיקשי מה שהוכיח בחוו"ד דאף בכה"כ שנאסר שלא כדר"א נמי אסור ובאר החוו"ד שאין ההיתר במעשה האכילה והרי נאסר אף שלא כדר"א?

אבל כוונת החוו"ד כנראה דכל היכא שהוא בעצמו ראוי לגר הרי כל היתרו הוא כלפי התערובת דלאכילת התערובת אינו מוסיף כלום והו"ל כאכילת דבר שא"ר לגר ותו אינו קיים בתערובת, אבל מ"מ בעצמו לא פקע מיניה איסורא שהוא אינו מתייחס לתערובת בעצם, ולכך אם חזר להשביח אסור.

ובקה"י כה-ה תי' באופ"א, דכל מש"כ החוו"ד שאם פקע ממנו החפצא דאיסורא תו אינו חוזר לאיסורו אף אם חזר להשביח, היינו דוקא בכה"ג שלא השביחה הנבילה מחמת עצמה ולא פקע ממנה מאיסותה רק שנתנה בתערובת של דברים מושבחים ואין נרגש הפגם, וע"ז אמרינן דכיון דכבר פקע ממנה איסורה מותרת, אבל פגם ולבסוף השביח שאסור היינו בכה"ג שהוא חוזר להשביח מצ"ע את התערובת ובזה חוזר לאיסורו.

**ה. בד' הרא"ה בבד"ה-**

ועיי"ש בקה"י שסייע מהלך זה מלשון הרא"ה בבד"ה, ונביא כאן ד' הרא"ה והרשב"א בשלמותם להבנת הענין, הנה ברא"ה בבד"ה כתב דבלע שבקדירה שאב"י הוא פגום לגמרי אף מכדי אכילת גר.

והוסיף הרא"ה בזה"ל:"וכיון שכן א"א לאסור שאין לך דבר שהותר מתוך שנפגם וחוזר לאיסורו", והוא לכאו' ממש ע"ד החוו"ד, והוא מקור גדול לדבריו.

והרשב"א תמה עליו במה"ב שם אי נימא שהבלע פגום לגמרי א"כ היאך אסור פגם ולבסוף השביח והרי הרא"ה עצמו הוא שאומר שאם הותר אינו חוזר לאיסורו?

וכתב בקה"י ליישב דעת הרא"ה דבאמת בכלי שאב"י באמת לא יחזור לאיסורו ואף דהשתא הוא מושבח שהרי מה שהוא מושבח אינו מחמת עצמו ורק בתערובת אינו נרגש פגמו ואיך יחזור לאיסור.

וכל הדין של פגם ולבסוף השביח דאמרינן נאמר דוקא במאכל הפוגם בתבשיל ובזה ע"י שעכשיו חזר להשביח אסור [ואף לדעת הש"ך שבשעה שהוא פגום אינו נאסר מ"מ לא פקע מיניה איסורא לגמרי וחוזר הוא לאיסורו ע"י שחזרה להשביח את התערובת], והוא מקור לחילוקו של הקה"י.

אבל התבוננתי שברשב"א במה"ב (יט.) מבואר להדיא כהחוו"ד, עיי"ש בלשון הקו' ז"ל:"ועוד דפגם ולבסוף השביח דאמרינן דאסור אי איתא דפגם אף לגר בעינן כי השביח לבסוף אמאי אסור דהא איהו דאמר בסמוך הכא דכל שנפגם לגמרי והותר שוב אינו חוזר לאיסורו, אלא וודאי דברים ברורים הם לכל מבין דאפי' פוגם קצת אע"פ שראוי לגר אינו אוסר תערובת".

והנה הרשב"א הכריח מקו' זו דע"כ הבלע אינו פגום לגמרי, ומשמע להדיא דאף אם השביח אח"כ מעצמו אם רק יהיה דומיא דנבילה שהוא סרוח לגמרי פקע איסורה לגמרי, ורק כיון שאין בו פגם גמור ורק פוגם בכלל התערובת בזה שפיר יש להתיר ע"י שאח"כ השביח והוא ממש ככל ד' החוו"ד [ובקה"י נקט דעת הרשב"א דע"כ לדידיה גם נבילה שהשביחה תאסר, ולא משמע כן ברשב"א כלל], ודו"ק היטיב.

ובדעת הרא"ה יש להרחיב עוד, עי' בבד"ה (יט:) דבאמת כל איסורי שרצים שאסרתן תורה אין בכללן אלא אותן שאין פגומים, אבל הפגומים לא אסרתן תורה כלל שהרי יש לנו ללמוד מנבילה להתירם, והוסיף שם הרא"ה דמ"מ אם נפלו לתערובת ומשביחים תערובתם הרי הם אוסרים, ואינו ברור כ"כ מ"ש מנבילה מסרחת שאפי' הושבחה מותרת.

ועמד ע"ז הרא"ה שם בלשונו: "ודוקא בזה שלא נשתנה אבל כל שנפגם מתוך שנשתנה ה"ז חשוב כעפר ושוב א"א לו להאסר", ואין חילוקו ברור כ"כ בסברא.

ואם נפרש יסודו של החוו"ד כש"כ לעיל דהואיל והותר הותר הרי לכאו' אין מקום לד' הרא"ה דה"נ נימא כן.

ולפמש"כ לעיל לבאר טעמו של החוו"ד דיסוד ההיתר משום דלא חשיב אוכל ואף דהשתא חזר להיות אוכל מ"מ אינו אוכל הראשון שנאסר, לפי"ז יש קצת יותר מקום להבין ד' הרא"ה ועדיין אינו מובן, וצ"ע.

**ו. דעת החולקים על החוו"ד בנבילה שתקנה-**

ובעיקר חידושו של החוו"ד להלכה דנבילה מוסרחת שתקנה אינה חוזרת לאיסורה, בפשוטו לאו דכו"ע היא.

הנה בפמ"ג שפ"ד קג-ב וחת"ס יו"ד-פא דעתם דכל נבילה שנתייבשה כעץ הרי אף שבפנ"ע מותרת מ"מ אם נתרככה בתבשיל חוזרת לאיסור [ודלא כהנובי"ק יו"ד-כו ונתבאר ענין זה במש"כ על סי' פז].

ונתבאר במקו"א מד' הפמ"ג דאף הוא מודה שבשעה שנתייבשה יש להתיר דהוי נבילה שא"ר לגר אבל אם נתבשלה ונתרככה חוזרת לאיסור כיון שהוא עומד לתיקון [ובאר בזה ד' הש"ך גבי לא לשבח ולא לפגם שאוסר בבישול], עיין מש"כ בסי' פז באורך בדעת הפמ"ג וכך העלנו שם[[4]](#footnote-5).

וראיתי בשו"ת משנת ר"א-יז שרצה לדון דיתכן דאף החוו"ד יודה בכה"ג שהוא חוזר לתיקונו מצ"ע, וכל דבריו הוא בתקנו ע"י דבר מבחוץ כגון תבלינים וכה"ג, והוא ע"ד חילוקו של הקה"י אבל ל"מ כן כוונת החוו"ד.

ובאמת עיקר חילוקו מבואר בלשון הרא"ה בבד"ה שם שכתב הטעם שאין הנבילה חוזרת לאיסורה:"ואי אפשר שלא יהא הוא בגופו פגום לעולם ואפי' גורם לו דבר שאינו נרגש מ"מ הוא בעצמו פגום", הרי מבואר שלא התיר אלא מטעם דלעולם הדבר עצמו נשאר פגום.

וע"ע בחלק"י יו"ד-יא מסיק להלכה דכל שנבילה שסרחה וראויה לתיקון הרי מעולם לא פקע ממנו שם איסור ודלא כהחוו"ד.

ומ"מ אם נפסל מאכילת כלב כתב בחלק"י דבזה מסתברא כד' החוו"ד [ורצה לפרש בזה ד' הריטב"א ע"ז הנ"ל גבי בליעה שאב"י דס"ל להריטב"א שאף נפסל מכלב ולכך אינו חוזר לאיסורו].

אבל במנח"י ה-ה הביא הרבה פוסקים דאף בנפסל מאכילת כלב חוזר לאיסורו כיון שהוא עומד לתיקון עיי"ש בשם חזון נחום ומה שהביא מרדב"ז ג-תעא, והוכיח כן גם מד' הפמ"ג גבי נתייבש שחוזר לאיסורו שהבאנו וכתב דלא קי"ל כהריטב"א ע"ז שהבאנו בזה.

וע"ע מש"כ עוד בענין זה בסי' פז בד' הרמ"א גבי עור שנתייבש.

ומ"מ מה שהוכיח החוו"ד דבריו דתיפו"ל משום שלא כדר"א ול"ל קרא דנבילה שא"ר לגר צ"ע לדעת המנח"י, ועיי"ש משכ"ב.

**ז. עוד בדין איסור העומד לתקן-**

והנה בגמ' עז: אמרינן בנבלת ולא בעור ולא בגידין ועצמות וכו' לא נצרכא אלא שעשאן ציקי קדירה, ולכאו' כוונת הגמ' דפשיטא דבזמן שא"ר לאכילה לא יהיה בו טומאה ואיסור וכל מה דבעי קרא הוא דאף בכה"ג שכבר תקנו לאכילה והשתא אוכל הוא מ"מ אין בו טומאה.

ולכאו' מגמ' זו ראיה ליסוד החוו"ד דכל שפקע האיסור אינו חוזר לאיסורו אף אם אח"כ מתקנו.

ועיין בהג' אמ"ב מה שהעיר ע"ד החוו"ד מגמ' זו, ובפשוטו כוונתו להוכיח כדבריו.

אבל במנח"י כתב דאדרבה מהכא חזינן שלא כהחוו"ד וכוונת הברו"ט להשיג על החוו"ד, דדוקא הכא דמעיקרא לא חל בו האיסור אמרינן דאח"כ אם תקנו לא חל בו האיסור, אבל באיסור שהיה ראוי ואח"כ נתקלקל וחזר ותקנו שפיר חוזר לאיסורו, ולא באר לנו המנח"י כה"צ הענין מה לי אם היה ראוי מתחילה, ויתכן שהוא כעין שמצאנו בכ"ד דסגי מה שבתחילה ובסוף ראוי אף אם באמצע לא היה ראוי [ועיין שו"ת משנת ר"א-יז שכתב שמסברא אין נראה לחלק בזה אם מתחילה היה ראוי].

אבל נראה לבאר בזה, דהנה כבר נתקשה בתפא"י עז: היאך ס"ד שאם עשאן ציקי קדירה יחזרו לאיסור וטומאה והרי בשעת מיתה לא היה בהם דין טומאה היאך יתחדש אח"כ?

ובאר דס"ד דכל פטורם הוא משום שא"ר לאכילה, אבל בעצמותם בשר מיקרו, וכל שתקנם יחזרו לדין טומאה ואיסור אכילה, וקמ"ל דלאו שם בשר עלייהו כלל, ועוד נתבאר במקו"א [עמש"כ רי"פ העור והרוטב][[5]](#footnote-6).

ולפי"ז י"ל שלא כד' החוו"ד ובעלמא באיסור שנתקלקל ותקנו שפיר חוזר לאיסור שלא פקע ממנו שם האיסור במה שא"ר לאכילה, ורק הכא שאני דלאו בשר הוא כלל מעיקרא.

**ח. עוד בדין איסור העומד לתקן-**

ובעיקר הענין באיסור שעומד לתקן יש להרחיב עוד, הנה מקור גדול לד' החוו"ד הוא מגמ' תמורה לא. גבי אפרוח טריפה שמותר משום דלכי גבלא מסרחא ולכך גם אח"כ חזר לשבח מותרת, וזה לכאו' ע"ד החוו"ד.

אמנם באמת לאו ראיה היא שהרי זה פשוט דמודה החוו"ד בדבר העומד לתקן שחוזר לאיסור, עי' חזו"א יב-ז הוכיח דדבר שעומד לתיקון לא פקע איסורו שהרי קמח של טבל אסור אף דהשתא אינו ראוי לשום דבר כיון שעומד לתיקון.

וכן נתבאר במקו"א גבי שאור שהוא אסור כיון שעומד לתיקון אף דהשתא א"ר לאכילה, וכ"כ בחוו"ד קג-א בתו"ד [ועי' מש"כ בפסחים שיש הסוברים שהוא חידוש מיוחד בשאור ולא בכל איסורין, ואכ"מ].

ומבואר בזה דלא מיבעיא שהוא חוזר להאסר אח"כ אלא שגם בשעה שאינו ראוי הרי הוא אסור שהרי שאור שראוי לחמע עובר עליו כעת משום ב"י[[6]](#footnote-7) [ולפמש"כ לעיל שעיקר סברת החוו"ד משום שהותר לא פקע איסורו לכאו' ע"כ סברת עומד לתקן הוא לומר דאף השתא אסורה שאם כבר הותר למה יחזור לאיסור].

ולפי"ז שוב צ"ע בגמ' תמורה לא. אפרוח שנולד מביצת טריפה שרי דאימת גביל לכי מסרח וא"ר לאכילה והרי הוא עומד לתיקון ואיך ניתר?

וכתב החזו"א דריקום של האפרוח הוי פנים חדשות אבל בעלמא מה שהוא מחוסר תיקון או בישול לא חשיב פנים חדשות ואכתי לא פקע ממנו תורת אוכל, עיי"ש עוד.

ועפי"ז כתב שאם מוציאים באופן כימי אטמים ממאכל איסור ונותנים אותו במאכל אחר הותר כדין אפרוח, וכנראה כן דעת האחיעזר גבי ז'עלטין שהתירו, יו"ד בהערה.

מיהו במנח"י שם חלק ע"ז והביא מהחלק"י דעתו דדוקא אפרוח שהוא ממש דבר חדש ומציאות חדשה ממש ניתר ובזה לא אכפ"ל שעמד מעיקרא לזה, אבל אם מתקנים אותו בנתינתו למאכל ובפעולות כימיות נאסר.

ומכ"ז דנו הפוסקים לענין הז'עלטין יתבאר בהערה[[7]](#footnote-8).

**ח. לא נפסל האיסור אבל מעורב בדבר הפוגם-**

עוד יש לציין כאן מה שדנו הפוסקים היאך הדין אם האיסור עצמו לא נפסל מאכילה רק שהוא מעורב עם דבר אחר הפסול מאכילה וא"א להפרידו באופן פשוט אם יש בו היתר נבילה שא"ר לגר.

ולשון החוו"ד קג-א משמע שאם עירב דבר מר אין בו היתר נבילה שא"ר לגר ומה"ט אם תקנו אח"כ חוזר לאיסור.

אבל בחזו"א קטז-ג פי' ענין עירב בו דבר מר דאיירי דוקא באופן שיכול להפריד את האיסור אבל אם א"י להפרידו וודאי הותר אף שאין קלקול ועיפוש באיסור עצמו, וזה מסתבר בעיני מאוד שהרי גם בנבילה מסרחת מסתמא יש בה חלקים שעדיין ראויים לאכילה אלא שא"א להפרידם.

בקובץ תשובות להגריש"א א-מט הביא מדברי מלכיאל ח"ד כה-ו גבי תרופות שכל שלא נפסל האיסור עצמו מאכילה אלא שהוא מעורב עם דבר הפוסלו ואפשר להפרידו [אף באמצעים כימיים] אין בו היתר נבילה שא"ר לגר.

אמנם הביא מחזון נחום-מו דאף שאפשר להפריד את הפסול מאכילה ע"י כימיה וכה"ג ולהחזירו יש בו היתר א"ר לגר, וע"ע בשו"מ מהדו"ק א-קמא, ובעניי זה מסתבר בעיני טפי.

**ט. דברי הביאוה"ל בשפכו עליו דבר חריף-**

ועי' בביאוה"ל סי' תמב ד"ה חמץ שכתב שאם שפכו דבר חריף על חמץ לא יצא מכלל איסורו שהוא עצמו ראוי הוא ולא נתעפש.

ועיי"ש דמבואר מדבריו דאף בכה"ג שא"א להפרידו מ"מ אסור, וזה לכאו' שלא כד' החזו"א וחזון נחום[[8]](#footnote-9).

והביאור הלכה הביא ענין זה כדי ללמוד ממנו דבשאור אף שא"ר לאכילה מחמת חמיצותו חשיב אוכל אבל אם נתקלקל מצד אחר שפיר יש להתירו.

וכנראה כוונת הביאור הלכה שאין להקל אלא כשנתקלקל האוכל אבל אם שפכו עליו דבר חריף אין כאן קלקול באוכל שאינו מקולקל, וה"נ בשאור אינו מקולקל ומה שא"א לאוכלו הוא מחמת חמיצותו אבל אי"ז קלקול.

ובבדה"ש ביאורים קג-א תמה ע"ז מ"ט לא יתבטל ממנו שם אוכל בכה"ג והרי א"ר לאכילה, וכנראה ס"ל לביאוה"ל כדעת דברי מלכיאל הנ"ל ויתר ע"ז דאף שא"א להפרידו ג"כ אינו בכלל נבילה שא"ר לגר, וכנראה ס"ל דכל שלא נתעפש עצם החמץ רק דבר חיצוני מונע מלאוכלו אינו בכלל נבילה שא"ר לגר.

ועיי"ש בבדה"ש תמה מזה על משמעות החוו"ד קג-א דאף אם עירב דבר מר באופן שא"א להפרידו אינו בכלל נבילה שא"ר לגר ותמה ע"ז, אמנם כ"ה משמעות הר"מ שאם עירב בו דבר מר מיקרי שלא כדר"א אבל איכא לאוקמי באופן שאפשר להפרידו וע"ע בבדה"ש מה שפי' לשון זו.

[וע"ע בשו"ת או"ש ב-נה שאם מעורב רעל מיקרי ראוי לכלב דאימור אפשר להפרידו ע"י ד"א, משמע דבעיקרו פליג על סברת הביאוה"ל].

ודע, שלכאו' למדנו לכאו' מד' הביאוה"ל דבר חידוש גדול שאם שופך על החמץ איזה חומר הפוגמו אינו מבטל ממנו תורת חמץ כלל[[9]](#footnote-10).

ומזה יש לדון במש"כ במנחת יצחק ד-נו ועוד פוסקים שאם יש לו חמץ ישפוך עליו חומר הפוגמו ושוב אינו עובר על ב"י וב"י, ויש לפקפק ע"ז מד' הביאוה"ל הנ"ל [אמנם על פירורים בעלמא שפיר י"ל דמהני כש"כ במ"ב תמב-לג ומקורו במג"א תמב-י שפחות מכזית ומלוכלך אין לו חשיבות ואינו עובר עליהם בב"י ורק בכזית לא סגי במה שהוא מטונף וכש"כ בערוה"ש ובמנח"י ד-נו].

וכן מש"כ בהליכות שלמה ו-י ובהגש"פ מו"ז שבשעת שריפת חמץ אין לשפוך נפט על החמץ שלא ייפגם מאכילה ואינו מקיים מצות שריפה לכאו' לפי"ד הביאוה"ל אין לחוש לזה.

ושו"ר בהערות לס' הליכות שלמה הביא שהגרח"ז גרוסברג העיר בזה בקובץ נועם מד' הביאוה"ל.

עוד ראיתי בשו"ת באר משה ה-קכב הביא כסברתינו מס' מנחת אשר-ס [ולא הביא הסייעתא מד' המ"ב אבל עיינתי במנחת אשר שהביא סייעתא זו] ודחה דבריו בתוקף רב, ולהאמור אינו נראה כן בביאוה"ל.

וכנראה דעת הפוסקים לחלק, דכ"ז בדבר חריף אבל נפט או אקונומיקה מפסיד את עצם החמץ שהם חומרים פעילים ואינו רק דבר חיצוני המונע מלאוכלו, ויל"ע עוד בהאי עניינא מד' השו"ע צה-ד שהאפר פוגם אבל לא עיינתי כעת.

[ע"ע במנח"י ז-כז מה שהביא מהחכ"צ שמרים שעשו מהם יין אף שבתהליך הייצור נפגם מ"מ לא הותר בזה, ובתשובת המגיני שלמה שהובאה בבית אפרים-מח דן להתיר משום שנפגם אלא דמסיק שלא נפסל מאכילת כלב רק מאדם והרי ראוי לחמע בו ולעשות ממנו שכר שכך צורת עשייתו.

ובדעת החכ"צ שאסר הביא מהשע"ת תמח-ג שכתב דאיירי באופן שלא נפגם כ"כ.

אבל במנח"י באר דעתו המנח"י דס"ל דכיון שכך הוא דרך הייצור לא חשיב פגום שהרי לא נתעפש מעצמו, והביא כן מתשובת שו"מ תניינא ג-פג דמדמי לשאור שנפסל מאכילת כלב אבל לא נתעפש ואסרתו תורה, והוא לכאו' כד' הביאוה"ל, ולא עיינתי בזה כה"צ.

וע"ע במ"ב תמב-ד ציין לד' הפמ"ג דשמרים שא"ר לאכילה פקע מהם האיסור והשכר מהם מותר].

**יא. דעת הסוברים שהוא היתר במעשה האכילה-**

אבל יש כמה אחרונים שנראה מדבריהם שעיקר ההיתר דנבילה שא"ר לגר הוא ג"כ היתר במעשה האכילה ולא בחפצא של הנבילה.

ולדבריהם לכאו' צ"ע מה החילוק בין נבילה שא"ר לגר לדין שלא כדר"א, וכנראה הנפק"מ לענין נטל"פ דאין שייך בו פטור שלא כדר"א וכש"כ לעיל דלא כהכו"פ, שהרי הוא אוכלו בתוך התערובת ואכילתו מתייחסת לכלל התערובת, אבל מ"מ יש להתיר משום שאינו נהנה באכילתו כלל ואינו מוסיף לו.

ועוד נפק"מ בזה כנראה לענין כה"כ דאף שנאסר גם שלא כדר"א מ"מ נטל"פ שרי, ולדרך זו צ"ב החילוק דכיון שנאסרו גם שלא כדר"א והיינו אף שאינו נהנה באכילתם א"כ ה"נ ייאסר בנטל"פ, ועיין קה"י ע"ז כה-ח ובאגרו"מ שם משכ"ב.

הנה הר"ן לדון היאך ילפינן מנבילה שא"ר לגר להתיר נטל"פ, ובתו"ד כתב דיסוד ההיתר של נבילה שא"ר לגר הוא מפני שאינו נהנה מן האיסור, וה"נ בנטל"פ הרי בתערובת אינו נהנה מן האיסור.

ומשמע קצת מלשונו שהוא היתר במעשה האכילה של האדם שאינו נהנה, אבל אי משום הא לא איריא די"ל כוונתו שהוא חפצא כזה שא"ר לאכילה ואינו מוסיף להאוכל פקע מיניה איסורא וה"נ נטל"פ בתערובת אינו מוסיף כלום לתערובת.

וע"ע ברעק"א סוף ע"ז [והוא מס' וזא"ל] דיצא לחדש דאף לר"מ דסרוח מעיקרא אין בו איסור מ"מ לא יהיה בו היתר דנטל"פ, שהרי החפצא עדיין ראוי ומה שהוא פוגם בתערובת אינו מועיל לשוויי סרוח מעיקרא.

ובאר הדברים דלר"מ עיקר ההיתר הוא בחפצא דאיסורא ולא מהני מה שהוא פוגם בתערובת דסו"ס החפצא דאיסורא הוא ראוי, ורק לר"ש פי' הר"ן דכיון שאינו נהנה באכילתו מותר, וא"כ ה"נ בנטל"פ בתערובת שאינו נהנה מאכילתו.

ומבואר בדבריו דפשיטא ליה שאין להתיר החפצא כל שהוא ראוי לגר ואף אם בתערובת הוא פוגם מ"מ הוא בעצמו ראוי, וכה"ק באמת הגר"ח פי"ד מאכ"א היאך יש להתיר נטל"פ.

אלא דנקט רעק"א דלר"ש שפיר יש להתיר דעיקר היתר נבילה שא"ר לגר הוא משום שהאדם אינו נהנה באכילתו ולא משום דפקע החפצא דאיסורא, והוא כפשטות לשון הר"ן שאינו נהנה מן הנבילה, והוא חידוש גדול.

[ועוד נראה קצת כן בד' רעק"א-קסו שכתב דלעולם כל שהוא פגום קצת כבר יש להתירו מקרא דנבילה אלא דבפגם מועט אכתי יש בו איסור משום דאחשביה באכילתו, אבל בתערובת לא שייך אחשביה ושרי, וזהו יסוד ההיתר של נטל"פ.

ומשמע דיסוד ההיתר של הר"ן שאין נהנה באכילתו אינו היתר בהחפצא דאיסורא רק באכילת הגברא שאינו נהנה לכך שייך בו ענין אחשביה, אבל עצ"ע א"כ אף בא"ר לגמרי יועיל בו ענין אחשביה, וי"ל].

וראיתי בקה"י ע"ז-כה רצה להוכיח דעת הר"ן שהוא היתר במעשה האכילה לחוד שהרי מבואר בר"ן סוף ע"ז דאף שהוא פגום בכלי מ"מ חייל ביה דין ביעור נותר, וציין הר"ן לדבריו דלעיל, והבין בקה"י כוונתו דכל הפטור באכילת נטל"פ הוא משום שאין הגברא נהנה ממנו אבל לענין נותר אינו תלוי באכילה וחייל ביה דין נותר.

אבל בפשטות גם להר"ן פקע מיניה איסורא כל שהוא בתערובת הוי כנבילה שא"ר לגר, ומש"כ הר"ן דחשיב נותר כשהוא בכלי הוא עפי"ד דלעיל דכל שהוא בפנ"ע אכתי ראוי לגר הוא ורק בתערות אינו ראוי, ושפיר חייל ביה דין נותר, ופשוט, וע"ע מש"כ בד' הר"ן אלו במקו"א.

עוד יש להוכיח שאין ההיתר באכילת הגברא, שהרי קי"ל השביח ולבסוף פגם אסור, והרי בפועל אינו נהנה בשעת האכילה שהוא אוכלו בתערובת ואין בו הנאה, וכן נתקשה בקה"י, וע"כ עיקרו הוא הפקעה בחפצא, ובזה שפיר י"ל דכל שהשביח מתחילה הרי הוא חשוב קיים בתערובת ואינו בטל וכל שהוא קיים בפנ"ע הרי הוא ראוי לגר.

אבל בקה"י דחה היטיב עפמש"כ הר"ן והרא"ה דיסוד דין השביח ולבסוף פגם הוא משום דין חנ"נ וא"כ נאסר הכל ולא שייך לומר שאינו נהנה מן האיסור.

1. ומסתבר טובא שכל ד' החוו"ד אינו אלא באיסור שחך פעם אחת אבל בחמץ וכה"ג הרי כל שתקנו לא יהא אלא כאילו עשאו מחדש ואסור, וכש"כ החזו"א או"ח-קטז עיקר חילוק זה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובבדה"ש צו-א הביא מדע"ת צו-א לפרש דקו' הריטב"א הוא כפי שיטת התוס' ע"ז דכל שהוא פגום בכלי לא חל בו נותר ודלא כהר"ן שם, ולכך הק' הריטב"א היאך יחזור לאיסורו.

   מיהו לפמש"כ במקו"א גם התוס' מודו שאינו פגום לגמרי אלא דיסוד דעתם שא"א לחול בו נותר הוא משום שדנים את הבלע כפי מה שהוא יצא לתערובת אח"כ וא"א לו לצאת אלא בפגם לכך בטל ממנו תורת אוכל, אבל בכה"ג כנראה יכול לחזור לאיסורו וכש"כ החוו"ד להוכיח מהא דפגם ולבסוף השביח דכיון שאינו פגום אלא ביחס לתערובת שפיר חוזר לאיסור, וצ"ע, וע"כ מחוורתא טפי בפי' ד' הריטב"א כש"כ דאזיל בדעת הרא"ה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפי"ז נלמד לכאו' להלכה שאם נפגם לגמרי מאכילת אדם יודו כו"ע שאין בו איסור בדבר חריף, דבזה מודו כו"ע לד' הריטב"א שא"י לחזור להיתרו, וכבר צידד בעיקר הדין כן בפמ"ג בסוף הפתיחה לתערובות, עיי"ש, ויל"פ הטעם כנ"ל וזה ע"ד החוו"ד.

   אבל לפי"ד המנח"י שנביא דס"ל שאין הלכה כהריטב"א ואף אם נפגם יכול להשביח א"כ יל"ד דיהני חורפיה מחליא לשבח גם אם נפגם לגמרי, רק שעדיין יש לדון אם במציאות הוא מחליא לשבח גם בפגום לגמרי. [↑](#footnote-ref-4)
4. וצל"ע בזה ממש"כ לעיל בהערה מד' הפמ"ג דאם נפגם לגמרי לא אמרינן חורפיה מחליא לשבח, ונתבאר הטעם משום שכבר הותר וע"ד החוו"ד, ולפי המבואר כאן שהפמ"ג חולק בזה הרי צל"פ טעמו שבמציאות לא מצאנו שחריף ישביח את הפגום לגמרי, ועיי"ש מש"כ בזה לצדד שלא אסר הפמ"ג אלא כשעומד לתקן. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיין אבי"ע פ"א אבה"ט מש"כ לבאר הגמ' דס"ד דכשם שאם עומד לתיקון לא פקע מיניה מעיקרא תורת אוכל ובשר, ה"נ הכא הרי יכול לעשותו ציקי קדירה ומעיקרא לא פקע מיניה תורת אוכל, ועיקר החידוש בד' רבב"ח הוא דאף שיכול לעשותו ציקי קדירה שרי כיון שאינו עומד לכך [ולאו דוקא אם עשה בפועל].

   אבל כתב שבתוס' שם מתבאר לא כן שהק' למה לא אמר רבב"ח זה אמתני' פ' העור והרוטב, וכתבו דהתם חידשה המשנה דל"מ צירוף והוא חידוש אחר וא"א ללמוד שגם אם עשאן ציקי קדירה אסור.

   ואם נימא דעצם מה שיכול לעשותו ציקי קדירה נאסר הרי גם אמתני' יכל רבב"ח לומר כן. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולענין אכילתו עי' מש"כ במקו"א אמנם גם הפוטרים לא פטרוהו אלא משום שלא כדר"א. [↑](#footnote-ref-7)
7. ונביא סיכום הענין בקצרה [ועוד הארכנו בפרק העור והרוטב בזה]:

   הנה באחיעזר ח"ג לה-ה דן להתירו מכמה טעמים:

   א. כפי שיטתו שם שעצמות הקשות אין בהם איסור אפי' מדרבנן, וכבר הבאנו במקו"א בדין עצמות נידון זה ודעת החולקים.

   ב. עוד כתב באחיעזר להתיר שע"י שנתייבש פקע איסורו, עיין רמ"א פז-י ותו אינו חוזר לאיסור אף אם נתרככו כש"כ נובי"ק יו"ד-כו, וכבר נתבאר ד' המנח"י בזה שהביא מהפמ"ג וחת"ס לאסור אם חזר ונתרכך.

   ג. עוד צידד בזה דכיון ששורים אותו בחומצות שפוסלות אותו מאכילה הותר דהוי נבילה שא"ר לגר, ואף שעומד לחזור לתיקון אינו נאסר כדחזינן תמורה לא. גבי אפרוח שנולד מביצת טריפה אימת גביל לכי מסרח, וכ"נ לדעת החזו"א שהבאנו, אבל כבר נתבאר לעיל דעת המנח"י להחמיר בזה.

   ד. עוד הביא באחיעזר היתר מחודש בזה מד' רבינו יונה גבי מושק שהו"ד ברא"ש ברכות ו-לה שהוא בושם הנוצר מדם חיה דאף שנוצר ע"י דם מ"מ כיון שנעשה דבר אחר הותר דהוי פנים חדשות, וכמו גבי דבש שאם נפל דבר איסור לדבש ונמחה בו הרי דרך הדבש שמהפך אותו ג"כ לדבש ושרי דכיון שנעשה לדבר חדש בתר השתא דיינינן ליה, וברא"ש כתב ע"ז דאף ראייתו מדבש צריכה ראיה [ומקורו של רבינו יונה מבואר בר"ן ע"ז לט. שפי' כן בסוגיא שם, אבל במעיו"ט אות ע' כתב שמקורו ממעשים שבכל יום שאוכלים רגלי הדבורים בדבש ודעת הרא"ש ע"ז פ"ה שהוא משום דהוי כעצמות האיסור, עיי"ש וכ"כ בפ"ח בע"ז ע"ד הרא"ש].

   אבל באמת בעיקר ד' רבינו יונה יש שני אופנים:

   במג"א רטז-ג הבין שעיקר ההיתר משום פנים חדשות, אבל תמה ע"ז במג"א מחלב שנעשה מדם ואסור אי לאו חידושא דקרא בכורות ז:, וגם באפרוח לא התירו אלא ע"י שנסרח באמצע ולא סגי בפנים חדשות [ועיין בח"י תסז-טז משכ"ב].

   וכ"נ בחזו"א יב-ז בדעת ר"י שעיקר ההיתר הוא משום פנים חדשות ועיי"ש שיש בזה שני נידונים חדא אם יש בו את האיסור המקורי או דכיון שנשתנה פקע האיסור המקורי, ועוד אם ייאסר משום יוצא מן האיסור, ודעת ר"י להתיר "דכל שנשתנה למחודש אינו כלל איסור דהוי כנתאפס ונברא אח"כ דבר חדש וכגידולי איסור בדבר שזרעו כלה", ועיי"ש מש"כ לתרץ הקו' מאפרוח בזה"ל:"ונראה שהכל לפי השינוי דהא באפרוח שנולד מביצת טריפה בעי למיסר דשינוי בין גשם הביצה לגשם האפרוח אינו גדול כ"כ והיינו בשר היינו ביצה".

   אבל נתקשה שם לא למה ייאסר משום יוצא כמו חלב שנעשה מדם [ועיי"ש דבדבש י"ל טעמו של ר"י משום שאינו חד גורם שגם הדבש משתתף ביצירתו ושרי אבל לענין מושק א"א לומר כן], ועיי"ש משכ"ב דכל נשתנה לדבר חדש אף אינו בכלל יוצא מן האיסור אלא דשאני חלב שהדם הוא המהוה אותו לבדו והוי בעיקר איסור דם ועיי"ש בסק"ה משכ"ב, עיי"ש ולא הוברר לי כה"צ.

   אבל בהגר"א שם הביא מד' הר"ן ע"ז לט. נראה שפי' ד' רבינו יונה דלאו מטעם פנים חדשות הוא אלא משום שמתחילה נסרח הדם קודם שנעשה מושק, וכן דבר הנופל לדבש נסרח קודם שנעשה דבש ושרי כמו לענין ביצת אפרוח, וכ"כ בהג' חת"ס.

   ולפי"ז הרי הנידון בזה הוא כנידון הקודם משום שנסרח וכבר הבאנו פלוגתת המנח"י ואחיעזר בזה אם צריך לזה פנים חדשות ממש דוקא.

   [ובאמת בחזו"י בשו"ת-ה כתב שאין לדון להתיר משום שנשתנה שהרי לא נשתנה ממש והוא אותו חומר אלא שמוציאים ממנו מקצת מהמרכיבים שלו אבל לא משנים אותו, מיהו באחיעזר וחזו"א לא חששו לטענה זו, וצ"ע].

   ובמנח"י כתב דאף אם נקבל שרבינו יונה מתיר מטעם פנים חדשות לחוד [כד' המג"א וחזו"א וח"י] מ"מ יתכן דבהא גופא חולק הרא"ש עליו ויש לאסור.

   ועי' באול"צ ח"א או"ח-לד מש"כ דלא אמר ר"י פנים חדשות אלא בנשתנה בידי שמים משא"כ בנשתנה בידי אדם, אבל בשו"ת יבי"א ח-יא הביא מחת"ס יו"ד-קיז לא כן, ועיי"ש ביבי"א מה שהאריך בכ"ז. [↑](#footnote-ref-8)
8. אבל אח"כ ראיתי דמסתבר דאף הביאוה"ל לא החמיר אלא באופן ששפכו עליו דבר חריף דאכתי נחשב כמאכל העומד בפנ"ע ואינו שייך לדבר החריף, אבל בכגון תרופות או סבונים וכה"ג שנעשה כאן דבר חדש שא"ר לאכילה חשיב שגם החמץ נתקלקל, ויודה לדעת החזון נחום. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואף שהאוכלן הוא שלא כדר"א מ"מ יש בהם ב"י וב"י כש"כ בפסחים לדון בזה בדעת הראב"ד והבאנו שם ד' המנח"ב-מ. [↑](#footnote-ref-10)