פרק א_ 5
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק א

**רגלה של זו עולה.** עי' **במקדש דוד** קו"א סי' ב' אות ג', דדווקא בעולה אמרי' דפשטה, אבל בחטאת ואשם דבעינן הפרשה לשם החטא, ל"מ מה דפשטה מאליה, ואינו מתכפר בה, ועוד יתכן דליכא פשטה היכא דעי"ז אינה ראויה להקרבה, וא"כ ליכא כלל פשטה בחטאת ואשם.

**יכול תהא כולה עולה**. ועי' **בלחם משנה** פ"ה הי"ד ערכין, דלולי הקרא הוי אמרי' דכולה עולה. **ובחידושי הגרי"ז** תמורה יא ע"ב, כ' דאתי לאפוקי מסברת ר"י ור"ש דס"ל דפשטה.

ויעוי' **בחי' הגרי"ז** בסוגיין דביאר דלולי הקרא הוי אמרי' דאיכא דין 'גמרי', [כמו בשפחה חרופה שנתקדשה, ואח"כ נשתחררה, דגמרי הקידושין], ועי"ז תהא כולה עולה. והטעם דכיון דלא מצינו הקדש באברים, ובעינן דיהיה ההקדש על כולה, א"כ נימא ד'גמרי' יהיה מועיל גם בתחילת ההקדש, [ואמנם דדין גמרי הוא רק מקדושה גמורה לקדושה שאינה גמורה, ואינו בכה"ג דהוי תחילת הקדש, אבל בס"ד ס"ל דגמרי הוא גם בתחילת הקדש], דאי לא נימא כן הרי מתבטל ההקדש לגמרי. וקמ"ל קרא דשייך הקדש באברים, וא"כ לא אמרי' דגמרי.

ע"ע **בקהילות יעקב** קידושין סי' ט"ו, דכ' דלולא הקרא היינו דורשין בהמה ולא חצי בהמה, [וכדכ' שם המקנה לגבי אשה], וא"כ דאין קדושה על חצי בהמה, הוי אמרי' דא"כ פשטה וחלה בכולה.

ועוי"ל דגם למ"ד דלא ס"ל פשטה, הא מ"מ מודה באבר שהנשת"ב, וברש"י בתמורה וברמב"ם מבואר דזה מדין פשטה, וא"כ גם הך מ"ד סובר דין פשטה, רק דמחלק אם זה אבר שהנשת"ב, וס"ד דכולה עולה, דאמרי' פשטה גם באבר שאין הנשת"ב.

**יכול תצא לחולין. וברש"י חולין** סט: דהאבר יפדה, ועי"ז תצא הבהמה לחולין. **ובחידושי הגרי"ז** הק' דהרי כתיב בקרא ממנו קודש, דיש לו דין קדוה"ג, ואיך שייך בזה פדיון, ותי' דס"ד דכיון דאי"ז קדושה גמורה, יהיה מהני פדיון, וקמ"ל. ועוד פי' דבס"ד לא שייך קדושה באבר אחד, ולהכי ס"ד או דקדשה כולה, או דכולה חולין. וקמ"ל דחל קדושה על האבר, וממילא אינו יכול לשחטה לשם חולין.

ועי' **ברגמ"ה** דביאר דהס"ד הוא רק על 'שאר הבהמה', וביאר **הגרי"ז** דס"ד דאע"ג דבכל קדוה"ג, אינו יוצא מידי מזבח לעולם, ס"ד דהכא יהיה יכול למכור שאר הבהמה. וקמ"ל דבהוייתא תהיה, דזהו דינה שאינה יוצאת מידי מזבח, ולכן מפרש דדינה דתמכר לצרכי עולות, דעל כל הבהמה חל הך דינא דמחוייב למכרה.

**תמכר לצרכי עולות.** **ובחי' הגרי"ז** כ' דאינו יכול להמתין עד שיפול בה מום, כיון דחל בה דין דאינו יוצא מידי מזבח לעולם. ולהגרמ"ה שהובא לעיל, זה נלמד מהקרא.

**ודמיה חולין חוץ מדמי אותו אבר שבה. וברש"י** כ' שלא יקבל דמה, דכיון דנחתא ליה קדוה"ג אינו רשאי למכרה, ואם מכרה אינה מכורה, [והיינו מטעם דהמוכר עולתו לא עשה ולא כלום], ואין קדושה חלה על מעות האבר, עכ"ד. ומבואר דס"ל לרש"י דחייל קדוה"ג על הך אבר. ולפ"ז מש"כ דדמיה חולין חוץ מדמי האבר, היינו לגבי דיני גזל, דאם לקח מעות בשביל דמי האבר, צריך להחזיר המעות. **אבן האזל** פט"ו מעה"ק ה"ב.

אמנם **ברגמ"ה** כ' דחוץ מדמי אותו האבר, היינו דהנך דמים יהיה בהם קדושה, והגרי"ז נקט דכן דעת **הרמב"ם**. וק' דקי"ל דהמוכר עולתו ושלמיו לא עשה ולא כלום.

וביאר **הגר"ח** דהא דבעלמא ל"מ המכירה, היינו משום דסו"ס הקרבן קרב על ה'מתכפר', אבל הכא דהקדיש רק את הרגל, לא חל עליו דין 'מתכפר בזה, דכל הקרבן קרב לחובת השני, ואינו קרבן שותפין, ולהכי מהני המכירה.

אמנם דאכתי ק' דכיון דתמימה היא אין לה פדיון, **והגר"מ סולוביצ'יק** תי' דאי"ז משום מכירת האבר, אלא משום דאיכא דין דהקדש תופס את דמיו, ואפילו דאינו יוצא לחולין.

וע"ע **באבהא"ז** שם, דביאר דכיון דהך רגל אינה יכולה להקרב לעולה, לא חל עליה קדוה"ג, אלא היא קדושה רק בקדו"ד לדמי עולה, ושפיר מהני המכירה. והא דנחשבת מחוסרת אבר, כיון דכבר חל עליה דין שצריך למכרה לעולה, א"כ חסר בשם ההקדש 'דידיה' לעולה.

וע"ע בשו"ת **משנת ר' אהרן** סי' מ"ד, דביאר דלהצד דחייל על האבר קדו"ד, הא דל"מ הפדיון להך אבר, משום ד'פדיון' הוא רק מהקדש לחולין, אבל הכא הרי הוא נמכר לצרכי עולות, ול"ש בזה פדיון.

**רש"י בד"ה חוץ מדמי אבר.** וא"ת נמצא לוקח זה מקריב וכו'. ועי' **רש"י בתמורה** דהביא ל"א מהירושלמי, דהשני מעיקרא התחייב רק בזוזא לעולה, ולא התחייב בקרבן עולה.

וע"ע **ברמב"ם** פט"ו מעה"ק ה"ב, דכ' שהקונה נדר עולה בדמים קצובים, ובדבריו משמע דהוא התחייב בעולה שלמה, רק דחיובו מוגבל בדמים קצובים. וא"כ ק' דסו"ס אם התחייב עולה שלמה, אי"ז עולה דידיה.

**והגר"ח** ביאר דבאמת הקרבן קרב כולו בשביל חבירו, והוי שפיר עולה דידיה, וכמבואר לעיל בדברי הרגמ"ה דהמכירה חלה על כל הבהמה, אלא דקו' הגמ' היא רק דכיון דהוא נדר להביא עולה שלמה, ולקיום נדרו צריך להביא מן החולין, וא"כ הכא דמקצת מהבהמה כבר קדוש, אינו מביא מן החולין, ותי' הגמ' דהוא נדר רק בדמים קצובים, ואת זה שפיר מביא מהחולין, אבל עצם הקרבן הוי עולה דידיה לגמרי.

**תוס' בד"ה ימכר.** והא דלא קא משני וכו'. עי' **במקדש דוד** קו"א ב' אות ב', דתי' דבכה"כ כו"ע מודו דלא אמרי' פשטה, כיון דהרי הרגל הוקדשה לצורך קרבן ראובן, ואילו שאר הבהמה היא של שמעון, ומהיכי תיתי דתתפשט קדושת הקרבן של ראובן על בהמת שמעון. אמנם להתוס' דין פשטה תלוי בהמקדיש, ולא במתכפר.

ועוד כ' לחלק דאמנם חוץ מעצם ההקדש, הוא גם נותן מתנה לחבירו, ומהיכי תיתי דכל הבהמה תנתן במתנה לחבירו, ע"י דינא דפשטה.

**ר"י ור"ש אומרים וכו'.** עי' **במקדש דוד** שם, דהא לא הוי נדחה להקרבה, היינו משום דהא בידו להקדישה לגמרי ולהקריבה. **ובחזו"א** בכורות סי' י"ח סקי"ט, כ' עוד דדיחוי לא חל על אבר שאין הנשת"ב.

**אבל דבר שהנשמה תלויה בו קדשה כולה.** ועי' **ברש"י בתמורה** יא: בד"ה באומר, וכן בדברי **הרמב"ם** בפ"ה הי"ד, דמבואר דהגדר בזה הוא משום דפשטה קדושה בכולה. אמנם **בשיט"מ בתמורה** אות ה', כ' דילפי' לה או מקרא או מסברא. ועי' **בריטב"א** קידושין ז: דכ' דהוי סברא דכאילו הקדיש את כולה. אמנם **התוס'** שם ז. כ' דילפי' לה מקרא דממנו קודש.

ויעוי' **בחי' הגרי"ז** תמורה, דנקט בדברי רש"י, דזהו סברא, ולא מדינא דפשטה, והוכיח מהא דגם בקידושין אמרי' פשטה, ובתוס' שם בקידושין ביאר דההתפשטות באה ע"י מעשה ההקדש, [ולכן אם אמר בל' אירוסין ולא בל' קדושה לא יתפשט], ומוכח דזה מסברא, יעו"ש.

וע"ע **ברגמ"ה** דכ' דזה סברא דא"א לחלוק הראש לבדו ולהקריבו, והגוף יהיה חולין, כיון דאין מכניסין חולין בעזרה.

**לא קשיא הא בקדושת הגוף וכו'.** עי' **ברגמ"ה** דביאר החילוק, דבקדשי בדה"ב אפשר למכור הראש לבדו, אבל בקדשי מזבח א"א לשחוט רק הראש לשם עולה והשאר חולין, דאין מכניסין חולין בעזרה.

**ובשיעורי הגרמ"ד** כ' דלכאורה גם לא מצינו שיהיה דין הקרבה רק על הראש בפנ"ע. ועי' **במקדש דוד** שם אות ג', דכ' עוד דגם א"א בלי קבלה וזריקה, כיון דדם הראש אינו ראוי לזריקה, כמבואר בתוספתא דזבחים.

**ובקהילות יעקב** סי' ב', הק' דלדבריו רק מה שנצרך להקרבה מתפשט, וק' מסוגיא דחולין דמבואר דאיכא דין פשטה גם על הגיזה, ואפילו דלא נצרך לעצם ההקרבה. וכ' דהרגמ"ה רק מבאר סיבת הטעם ששייך דין פשטה בקדוה"ג, משום דאל"ה אינו ראוי למה שהוקדש, אבל אחרי דנתחדש הך דינא, אמרי' פשטה בכולה וגם בגיזה, ולא מפלגי' דדווקא מה שנצרך להקרבה חל בו קדושה.

ועי"ש עוד דהק' למה הוצרך הרגמ"ה לטעם דהוי חולין בעזרה, תיפו"ל משום דחסר בשיעור הקרבן.

**מקדיש זכר לדמיו.** עי' **באבן האזל** שם, דביאר דהך דינא חלוק מדינא דהמתפיס תמימים לבדה"ב, דהתם אינו יוצא מידי מזבח, אבל צריך 'פדיון', והכא הך בהמה מתקדשת בעצמה בקדוה"ג, ואע"ג דתרוייהו נלמדים מהך קרא דממנו קודש.

**הקדיש אבר לדמיו מהו. וברש"י בתמורה** שם ביאר דהספק הוא אליבא דמ"ד פשטה, אי אמרי' דפשטה קדושת דמים בכולה, ועי"ז נחתא בה קדושת הגוף.

אמנם **הרמב"ם** בט"ו ממעה"ק ה"ב פסק כמ"ד דלא פשטה, ואעפ"כ כ' בפ"ה ערכין הי"ד, דהקדיש אבר לדמיו הוא ספק, ומבואר דס"ל דגם למ"ד לא פשטה איכא ספק.

וביאר **הכס"מ** דרק בקדוה"ג לא אמרי' פשטה, כיון דגם האבר עצמו שהוקדש, אין לו שם 'עולה', ולכן א"א שיתפשט, ומשא"כ בקדו"ד, דחייל על האבר שם קדו"ד, יכול להתפשט בכולה, ולכן הספק הוא גם אליבא דמ"ד דבקדוה"ג ליכא פשטה.

ולדבריו צ"ל דבסוגיין, קודם חל מיגו דפשטה בקדו"ד, ואח"כ מיגו דנחתא קדוה"ג, דאם חל קודם קדוה"ג, כבר ל"ש לומר פשטה, דהרי אזלי' למ"ד דליכא פשטה בקדוה"ג. **שיעורי הגרמ"ד.**

ועי"ש **בלח"מ** דהק' דהא בסוגיין אמרי' איפכא, דרק בקדוה"ג איכא פשטה ולא בקדו"ד, ולדבריו זהו רק למ"ד דפשטה, ואילו למ"ד דלא פשטה, הוי איפכא.

**שם. ברש"י** בד"ה הא דאקדיש חד אבר, כ' דאיירי כגון דאמר ראש פרה וכו', והיינו דהאיבעיא היא באבר שהנשת"ב. **וברמב"ם** בפ"ה ערכין הט"ו כ' דהספק הוא באבר שאין הנשת"ב, אבל באבר שהנשת"ב פשטה קדושה בכולה. [ועי' **באור שמח**, דנקט דמש"כ הרמב"ם, דפשטה בכולה, היינו מספק].

ועי' מש"כ להלן דלהרמב"ם, חד מיגו ודאי אמרי', וא"כ נחתא ביה קדוה"ג, והספק הוא רק אם פשטה, ולהכי באבר שהנשת"ב דאיכא פשטה בכולה, ליכא ספק כלל, **לחם משנה.**

ועי' **במקדש דוד** שם אות ג', דלדברי הרגמ"ה דפשטה זהו רק כדי שיהיה ראוי להקרבה, א"כ י"ל הכא דאיירי במקדיש 'פרה' לעולה, וכמ"ש רש"י בכל הסוגיא, והרי עולה אינה באה נקיבה, וא"כ בלא"ה אינה ראויה להקרבה, ול"א בהא פשטה.

אלא דלפ"ז ק"ק דהברייתא איירי בראש פרה, דזהו אבר שהנשת"ב, וא"כ למה מקשים מהבעייא דרבא דהיא באבר שאין הנשת"ב, דאדרבה ק' טפי דבאבר שהנשת"ב ליכא ספק דבודאי פשטה. ועי' **בלח"מ** מש"כ.

**שם. ברש"י** בד"ה הא דאקדיש, כ' דהספק הוא אם אמרי' תרי מיגו, דהיינו דקודם אמרי' פשטה קדו"ד בכולה, ועי"ז נחתא קדוה"ג, וכ"כ ברש"י בתמורה. ועי' ב**שיט"מ** אות י' דגורס איפכא, ובאמת דכ"כ ברש"י בד"ה הקדיש, דקודם אמרי' דהך אבר קדוש בקדוה"ג, ואח"כ אמרי דקדוה"ג פשטה. וכ"כ **בלח"מ** פ"ה ערכין דזהו פשטא דלי' דגמ', וחד מיגו דנחתא קדוה"ג ודאי אמרי'.

ויעוי' עוד ברש"י בד"ה הא דאקדיש, דכ' דהספק הוא אי אמרי' תרי מיגו 'יחד', והיינו דכל מיגו בפני עצמו א"א לומר, ורק מצד דע"י שנאמר מיגו אחד, יחול גם המיגו הב', לכן אפשר להתחיל במיגו א', אע"פ שמצד עצמו א"א לומר הך מיגו.

**וביאור הדברים,** דהרי אמרי' לעיל דבקדו"ד ליכא פשטה, וא"כ מה"ת דנימא השתא פשטה, אלא דצ"ל דהא דלא אמרי' פשטה, היינו משום דזה נשאר בקדו"ד, אבל הכא דאמרי' ב' מיגויין יחד, והיינו ע"י דפשטה יהיה דינא דנחתא קדוה"ג, בזה שייך לומר פשטה בקדו"ד, כיון דלבסוף יהיה קדוה"ג.

וכן להיפך דל"ש למימר ד'נחתא' קדוה"ג בחד אבר, דדין זה הוא רק כדי שיהיה ראוי להקרבה, ובאבר אחד דאינו ראוי להקרבה עי"ז, לא אמרי' דנחתא ביה קדוה"ג, אבל הכא דאמרי' ב' מיגויין 'יחד', וע"י דנימא דנחתא קדוה"ג, יהיה גם דינא דפשטה בכולה, וא"כ ע"י ב' המיגויין יהיה ראוי להקרבה, ולכן אמרי' מעיקרא דנחתא קדוה"ג, כיון דלבסוף יהיה ראוי להקרבה.

ולפ"ז שפיר כ' רש"י דב' המיגויין מתחיל גם מצד הא דפשטה, וגם מצד הא דנחתא, כיון דבאמת הם חלים ביחד, אבל אי לא אמרי' ב' מיגויין, א"כ אפילו אחד לא אמרי' כמבואר לעיל. ויסוד הדברים מבואר **בחי' הגרי"ז** כאן ובתמורה. וע"ע **במקדש דוד** קו"א סי' ב' אות א', דהוכיח וביאר כן בדברי הרגמ"ה.

אמנם עי' **ברמב"ם** פ"ה ערכין הי"ד, דכ' דזהו ספק אם פשטה. ומשמע דמ"מ חד מיגו אמרי', ונחתא ביה קדוה"ג.

**הקדיש אבר וכו' תיקו. וברמב"ם** פ"ה הי"ד כ' דתקרב ולא תפדה, ומוכרין אותה כולה למי שיקריב אותה, ודמיה חולין חוץ מדמי אותו אבר. ובלח"מ הק' איך מהני המכירה והמעות חולין, דהרי דלמא פשטה קדושה בכולה ודמיה קדש.

וי"ל דברמב"ם מבואר דנחתא ודאי אמרי', וא"כ האבר קדוש בקדוה"ג, והספק רק אם פשטה. ולפ"ז המכירה מהני ממנ"פ, דהרי זה ודאי דאיכא קדוה"ג, ואם לא פשטה, הרי שאר הבהמה חולין ומהני המכירה, ואם פשטה, היינו דקדוה"ג היא דפשטה, ול"ש מכירה כלל, ולכן הדמים חולין.

ועי' **בחי' הגרי"ז** שדקדק דהר"מ לא כ' דתמכר לצרכי עולות, דהרי הוי ספק אם פשטה קדושה בכולה, וא"כ הוי עולה דראובן, ול"מ המכירה לשמעון, ואינה יוצאה בה יד"ח עולתו, אלא המכירה היא למי שיקריב אותה בתורת 'נדבה', והוא עושה תנאי, דאם פשטה בכולה, אין כאן מכירה, ואינה בהמתו, וא"כ לא נתחייב בנדבה כלל.

וכל זה הוא לגבי שאר הבהמה, אמנם לענין האבר, לפי המבואר לעיל מ**הגרי"ז**, דאי לא אמרי' ב' מיגויין, א"כ גם חד מיגו לא אמרי', א"כ הרי דהך אבר הוא קדוש רק בקדו"ד, ונפקא ע"י פדיון לחולין, וא"כ השני מקדיש את כל הבהמה.

**ובשיעורי הגרמ"ד** כ' ליישב ע"פ דברי הגר"ח דהובאו לעיל, דבמה שהקדיש את הרגל ל"ש לומר שיש לו שם מתכפר, וא"כ יתכן דמהני מכירה, ואפילו דהוי קדוה"ג.

ועי"ש **בחי' הגרי"ז** דכ' דאפ"ל דבאמת אין פודין הך אבר, משום דדלמא פשטה ואיכא קדוה"ג, ול"מ פדיון. אלא דאכתי ק' דאם אינו מוכר את האבר, א"א היא נשארת קדושה רק בקדו"ד מכח הראשון, וא"כ היאך הוא מקריבה, ותי' דהא דלא אמרי' דנחתא קדוה"ג, זהו משום דבאבר אחד לא אמרי' נחתא, אמנם השתא דהשני מקדיש את כל הבהמה, איכא למימר נחתא, וא"כ השתא כל הבהמה קדושה בקדוה"ג.

[וכ' דלפ"ז אמרי' נחתא גם אחרי תחילת ההקדש, כיון דזהו דין בחפצא דנעשה קדוה"ג, וכיון דהוסרה המניעה חיילא ביה הקדושה, ול"ד לפשטה דתלייא במעשה דידיה, וחל רק בתחילת ההקדש].

**בעל מום נמי איבעויי איבעיא לן דבעי רבה וכו'.** וק' דהרי רבה נסתפק בדין דמי ראשי, אי אמרי' בהא דינא דנידון בכבודו, וסוגיין איירי לגבי דינא דפשטה, דכיון דלא חזיא להקרבה, ל"א פשטה, וצ"ע. **שיעורי הגרמ"ד.**

**דמי ראשי לגבי מזבח. והתוס'** כ' דצ"ע למה לא נקט הך בעיא, בערכי עלי לגבי מזבח. ועי' **בשיט"מ** אות י"ח, דכ' דהבעיא אח"כ בערכי עלי, אינה לגבי דין הש"י, אלא על דינא דנידון בכבודו.

ועי' בהגהות **הראמ"ה**, דהק' דכיון דבערכין ליכא ערך אברים, ע"כ דכוונתו כדין התורה, וא"כ פשיטא דנותן ערך כולו.

**ובחי' הגרי"ז** ביאר דדווקא ב'דמים' שייך להסתפק, כיון דזה ודאי דהנדר חל, דדין דמים שייכא גם באברים, וא"כ הספק הוא רק בדיני התשלומין, אי נידון בכבודו. אבל בערכין ליכא למיבעיא כה"ג, כיון דבאמת הנדר שחל עליו הוא מצד דיני ערכין, ובערכין ליכא דין ערך אברים, וע"כ דנידון בכבודו. והבעיא דלקמן היא רק בדיני התשלומין דהש"י, אבל בעצם חלות הנדר תלוי בדין ערכין.

וע"ע **בחזו"א** בכורות סי' י"ח סקי"ט, דנקט דהספק בערך ראשי למזבח אם נידון בכבודו, דבאמת זה ודאי שיש עליו דיני ערכין, אלא דכיון דתלה במזבח, א"כ אינו נידון בכבודו, ונמצא דחיובו הוא רק על הראש ותו לא, ומאחר דבערכין ליכא ערך אברים יפטר לגמרי. ולפ"ז דהגמ' פשטה דבדמי ראשי אינו נידון בכבודו, והתוס' מדמה דין ערך ראשי לדמי ראשי, וא"כ ה"נ נפשט דאינו נידון בכבודו, ויפטר לגמרי.

**ערך ראשי עלי לגבי מזבח. נידון בהש"י וכו', לא אשכחן לגבי מזבח דמיפריק אלא בשויו.** והנה הגמ' איירי רק בדין הש"י, אולם יל"ע היכא דהוא עשיר ובלא"ה אינו נידון בהש"י, אם ישלם לפי דיני ערכין, כפי שניו, או"ד דכיון דאמר למזבח, צריך לפדות בשויו. וצ"ע למה הגמ' לא נקטה ספיקא גם בכה"ג, ומשמע דפשיטא דמשלם כפי הערכין, ועי' **ברש"ש**. וע"ע **בצפנת פענח** פ"ה הי"ט, דביאר דפשיטא שיתן כפי דיני הערכין, משום דהערך הוא דין שומא על הגברא, וא"כ יוצא בזה גם ידי מזבח. ובס' **יהגה האריה** כ' דזה פשיטא להגמ' דנדרו היה לפי חיובי הערכין של התורה.

**שם. הגרי"ז** הוכיח מהא דלא מספק"ל בטומטום שאמר ערכי עלי למזבח, דמצד דיני ערכין הא אינו מעריך, ומצד מאי דאמר למזבח חייל נדרו, דמוכח דזה ודאי דעיקר חלות הנדר הוא מדיני ערכין, והוא ערך גמור, והספק הוא רק בדיני התשלומין דהש"י. אבל טומטום דמופקע מעצם 'נדר' ערכין, גם בכה"ג לא יחול עליו שום חיוב.

ולפ"ז מבואר דאיכא נדרי ערכין דדינם למזבח, ולא לבדק הבית, ועי' **רש"י** לעיל ד: בד"ה אלא, דכ' דערכין שייכא רק בקדשי בדק הבית. וצ"ל דלרש"י הספק הכא אם יש עליו דיני ערכין, או דיני מזבח.

וע"ע **בחזו"א** בכורות סי' י"ח סקי"ט, דכ' דדבאמת ליכא ערכין למזבח, וזה ודאי דמה שאמר ערך ראשי הוי בתורת נדר בעלמא, רק דהספק הוא כיון דהוציאו בל' ערך, דא"כ צריך לדונו לפי דיני ערכין. ועי' ברמב"ם פ"ה הי"ט, דכ' דהספק הוא משום שהוציאו בל' ערך.

**שם.** עי' **בחי' הגרי"ז** דנסתפק להצד דנידון בהש"י, מתי נקבע שעת החיוב דידונו אותו בהש"י, דהנה בעלמא דנין אותו בשעת נתינת הערך, אבל הכא גם כשנתן את הערך לקרבן, אכתי לא יצא יד"ח נדרו, דהא מחוייב הוא להביא קרבנו.

**שם.** יעוי' גמ' לקמן כג: דאיכא הלכתא דבחייבי ערכין דממשכנין אותן, מ"מ מסדרין מזון וכסות וכו', ולכאורה דין זה הוא דווקא בבדה"ב, אבל למזבח דהוי חיוב דרמי אנפשיה, ל"ש דין זה.

**ובחי' הגרי"ז** הוכיח מדברי **רש"י** בב"מ קי"ד, דדין מסדרין תלוי בדין הש"י, ולפ"ז ספיקא דהגמ' הכא בהש"י, הוא גם על דינא דמסדרין. אמנם **ברמב"ם** בפ"ג הי"ד-ט"ו, מבואר דאינו תלוי בדין הש"י, וגם בחייבי דמים דליתנייהו בהש"י, מ"מ יש להם דינא דמסדרין. ובתוספתא מבואר דדינא דמסדרין הוא בכל ההקדשות.

**לא אשכחן בערכין דאין נידון בהש"י.** וצ"ע דהא במפרש ובערך סתם לחד לישנא לעיל, אינו נידון בהש"י, ובשלמא להשיטות דנתבארו לעיל דמפרש וערך סתם אין להם דיני ערכין, אלא דיני נדר, שפיר דבאמת בערכין לא אשכחן דאין נידון בהש"י. אלא להצד דגם במפרש הוי מדיני ערכין, ק' דהא אשכחן במפרש דאינו נידון בהש"י. וצ"ל דהגדר בדינא דמפרש, דהוא אינו 'נידון' כלל, אבל היכא דבאמת צריך להיות 'נידון', וצריך הערכה, בודאי דהוא 'נידון' בהש"י.

**הקדיש שדה אחוזה לגבי מזבח מהו.** עי' **בחזו"א** ערכין סי' כ"ט סקי"ב, איך הדין לגבי יציאת שדה אחוזה לכהנים ביובל, דדלמא בזה פשיטא דאיכא יציאה לכהנים ביובל, או"ד דזהו גופא נמי תלוי בצדדי הספק, כמה פדיונו. אמנם עי' **בחי' הגרי"ז** לקמן כד: דנקט דפשיטא דבכה"ג ליכא יציאה ביובל לכהנים.

**תיקו.** ועי' **ברדב"ז** פ"ה הי"ט דדינא הוא דהמע"ה, ועוד הביא שיטות דצריך 'להחמיר', כיון דיד הקדש על העליונה. ועי' **רש"י בבכורות** מב: דמספק צריך להחמיר. וכן **שיטת הר"ן** בנדרים דספק הקדש אזלי' לחומרא.

**מתני'. פחות מבן חודש, אבל לא נערך.** עי' **במהרי"ט אלגאזי** הל' בכורות [פ"ח סוף אות ע"ו ד"ה ויש], דהוכיח דגם כשאמר ערכו עלי לאחר שיהיה מבן חודש דלא חל.

**במאי קמיפליגי.** עי' **בארץ צבי** עמ' קמ"ט, דביאר פלוגתייהו, אי הך אומדנא דמוכח הוי כביטוי שפתיים, לענין הפלאה בנדר, או דהוי רק כגמר בלבו.

**אדם יודע שאין ערכין לפחות מבן חודש.** ובטעמא דר"מ, עי' רש"י בע"ב בד"ה קמ"ל, דכ' דלא אמרי' דטעה, אלא ודאי יודע. ולפ"ז אם ידעי' דטעה מודה ר"מ. אמנם התוס' כ' דאפילו אם יודע דטעה, מ"מ דעתו ע"פ מה שתקנו רבנן.

ועי' **ברש"ש** דהביא דברי **ברכת הזבח**, דמסתברא דבטומטום ואנדרוגינוס דנתמעטו רק מדרשה, ולא כולהו ידעי הנך דרשה, א"כ אפילו ר"מ מודה דטעי. וכל זה הוא לדעת רש"י דתלוי בטעות, אבל להתוס' אפילו היכא דטועה פליג ר"מ. **וברש"ש** כ' דגם לרש"י מ"מ היינו טעמא משום דלא תלינן כלל בטעות, וא"כ י"ל דגם הכא לא תלינן בטעות.

**שם.** צ"ע בכה"ג דאמר ערך ולד זה עלי, ולא ידע אם פחות מבן חודש או לא. שאפשר דמודה ר"מ. **שפ"א.**

**שם.** עי' **בתוס' כתובות** ע: דכל דברי ר"מ הם רק היכא דהוי תיקון מילה, אבל להוסיף לא. וע"ע **בתוס' נזיר** ט. דהא דקרי ליה ערך לדמי הכלי, היינו משום דערך אדם נמי הוי דמים.

**שם.** עי' **בכתבי קה"י החדשים** סי' נ', דכ' לבאר טעמא דר"מ, או דס"ל דכיון שהכל מבינים שזהו כוונתו, הוי כאילו פירש 'דמי כלי'. או"ד אי"ז כמו דיבור, רק דהוי דברים שבלבו ובלב כל אדם. ועוד אפ"ל דאי"ז אפילו בגדר דברים שבלב, רק דמהני מטעם 'מחשבה', וכמו דבכל הקדשים מהני להקדיש במחשבה, [ולפ"ז טעמא דר"מ שייכא רק בתרומה וקדשים].

וכ' דלפי ב' הצדדים האחרונים דהוי רק בלבו, הא דמהני הכא משום דאי"ז סותר לדיבורו, אבל אם בדבריו אמר להיפך ודאי ל"מ. ורק לצד א' דסברא דר"מ היא שעי"ז אנו מפרשים דיבורו, מהני גם כשסותר לדיבורו.

**ורבנן סברי אדם מוציא וכו'.** וכ"פ **הרמב"ם** בפ"א ערכין ה"ג, ובמל"מ הק' ממאי דפסק הר"מ בפ"ו ה"כ דהמקדיש את עצמו לא הקדיש אלא דמיו, דבגמ' גיטין מוקמי' לה כר"מ.

ועי' בהגהות **רש"ש טויבש** דהביא דברי **הצאן קדשים**, לחלק ע"פ דברי התוס' בכתובות שהובאו לעיל, דהיכא שצריך להוסיף על דבריו מודה ר"מ, וה"נ ס"ל להרמב"ם דלגבי ערך כלי, צריך להוסיף ולפרש דהוי 'דמים', ומשא"כ במקדיש עצמו דהוי רק פירוש, דזה לדמיו. ועי"ש שהק' ע"ז מדברי התוס' בנזיר שהובאו לעיל, דלגבי ערך כלי אי"ז הוספה אלא פירוש.

**תוס' בד"ה אדם יודע. ואפילו אינו יודע. בשפ"א** הק' דמלי' דגמ' משמע דעיקר הטעם דאדם יודע, והוי כאומדנא דמוכח. ועי' **בברכי יוסף** יו"ד רנ"ח ז', דתוס' נקטו הכא מסוגיא דלקמן כ ע"א, דמסקי' דגם באומר ערך ידי עלי, פליג ר"מ וס"ל דחייב דמים, ואע"ג דהתם מצי למיטעי, אלא מוכח דעיקר טעמא משום דדעתו ע"פ לשון חכמים.

**שם.** עי' בהגהות **רש"ש טויבש** דהק' דהא אם אינו יודע הוי הקדש בטעות דל"מ, ותי' ע"פ דברי הרמב"ן בגיטין ל"ט, דכ' דמ"מ דעתו שיהנה ההקדש, וא"כ דעתו דגם אי לא מהני בהך לישנא, דמ"מ יהיה מהני בל' אחר.

**בא"ד.** המתכוון לומר תרומה ואמר מעשר וכו'. ועי' **ברש"ש** דתי' דתרומה היינו תרומת המשכן, והוי כמו שהוציא בפיו דבר אחר נגד מחשבתו, וזה ל"מ, וכ' דאולי זהו התי' ב'ועוי"ל'. ועי' לעיל דברי הקה"י.

ועוד כ' ליישב לפ"ד התוס' בכתובות, דרק היכא דהוי תיקון מילה מהני, ולא היכא דהוי הוספה. וע"ע **בשפ"א** דרק היכא דהוי אומדנא דמוכח דטעה אמר ר"מ, אבל הכא ל"א.

**בא"ד**. וי"ל וכו', אבל מה שבלבו קיים. ומבואר בתוס' דגם אם היה בדעתו לתרום בדיבור, מ"מ מהני המחשבה, **עולת שלמה**. ועי' **בטורי אבן** חגיגה דכ' דלא אמר כלום, משום דגם המחשבה מתבטלת, כיון דהיה רצונו לתרום בדיבור.

וע"ע **בהר צבי** דכ' דאדרבה מדברי התוס' דלא הק' לרבנן דס"ל דמהני מחשבה בתרומה, מוכח דס"ל דבאמת ל"מ המחשבה היכא דהיה בדעתו לתרום בדיבור, ורק לר"מ דס"ל דמ"מ אמדי' את מחשבתו, וע"ז הוא דהק' התוס'.

**דף ה:**

**דגזר פחות מבן חודש.** דשמא יטעה אח"כ כשיהיה בן חודש שפטור, ואע"ג דאכתי איכא למיחש דיטעה ויתן שיעור דמיו ולא ערכו כשיהיה יותר מבן חודש, דמ"מ כשיבוא לכהן ישאלנו באיזה ל' אמר. אלא דק' דאיך ס"ד דטעמא דר"מ הוא משום הך גזירה, כיון דא"כ היה צריך ליתן דמי הערך בפחות מבן חודש, וצ"ל דכששיעור הדמים הוא יותר מדמי הערך, דנותן רק שיעור דמי הערך. **עולת שלמה.**

**קמ"ל.** עי' **בשיט"מ** אות א' דכ' דדווקא בזה קמ"ל דליכא למיגזר כיון דכתיב בהדיא, אבל לענין אברים, שייך לומר דנגזור היכא דאמר ערך באבר שאין הנשת"ב, כיון דלא כתיב בהדיא, ולהכי עביד בגמ' לקמן צריכותא בזה. [ועי' לעיל לגבי טומטום ואנדרוגינוס דלא כתיב בהדיא].

תיקדוש לה מהשתא ואקרבה. וברש"י דטעה בהכי. ובעולת שלמה כ' דאיירי בגוונא דלא דיבר כלל עם בעל הבהמה, ולהכי לא הוי עבידי דאתו, ולכך אפילו לר"מ דאדם מקדיש דשלב"ל ל"מ.

**אבל אמר הרי זו לא.** דאפילו לר"מ לא מוסיפין על דבריו, וכמ"ש התוס' בכתובות ע' ע"ב, **הפלאה שבערכין.**

**מתני', עכו"ם ר"מ אומר נערך אבל לא מעריך.** עי' **במל"מ** פ"י מלכים ה"ז, דלר"מ גם אם הפריש לא חל ע"ז קדושה. **ובאבני מילואים** א' סק"ב, כ' דהרי סו"ס הפריש ממונו לשמים, וא"כ צריכה קדושה לחול עליו, ולמה גרע במה דהעריך קודם.

**ר' יהודה אומר מעריך.** עי' **במל"מ** שם, דגם לר"י בודאי דליכא בזה בל יחל, דל"ש בעכו"ם וכמ"ש התוס' בנזיר סא ע"ב.

ועי' **בתוס' ע"ז** ה: בד"ה מנין, דכ' דעכו"ם מחוייבים לקיים נדרם, **ובעולת שלמה** כ' דזהו משום דאיכא מ"ע דמוצא שפתיך תשמור. וע"ע **באבני מילואים** שם דמחוייבים מצד האמירה לגבוה דהוי כקנין בהדיוט, וביאר דבריו **בקה"י** ע"ז סי' ב', דהיינו דזה נעשה כחוב גמור, ובני נח נצטוו על הדינים.

וע"ע **בתורת זרעים** פאה פ"ה מ"א, דעצם הנדר הוא המחייב, דכיון דילפי' מקרא דעכו"ם מעריכין זה מחייבים ליתן את הערכין.

**זה וזה מודים שנודרין ונידרין.** ועי' **בראב"ד** בתו"כ ויקרא שם, דהא דפליגי רק בערכין, משום דבזה איירי עיקר קרא, אבל דמים נתרבה רק מ'נדר' בערכך. ועוד כ' דבגמ' מבואר דטעמא דר"י דיליף מטומטום, והתם אינו מעריך אבל נודר ונידר.

**שם.** יל"ע למ"ד דעכו"ם אינו מעריך, ומ"מ ישנו בכלל דמים, דברמב"ם מבואר דשווה דין דמים לערכין לענין חיוב אחריות דילפי' בחולין קלט, דחולין הן בידך עד שיבואו לידי גזבר, והרמב"ם כ' דין זה גם לגבי חיוב דמים, וביאר הגרי"ז דס"ל להר"מ דגם חיוב דמים נכלל בפרשת ערכין. ולפ"ז צ"ע בעכו"ם דנתמעט מערכין, אי נתמעט מכל דיני הפרשה גם לענין חיוב האחריות, או דרק מהל' ערכין, אבל לגבי דמים הוא מחוייב לגמרי. ואולי תלוי בב' תי' הראב"ד דלעיל.

**רש"י בד"ה עכו"ם נערך. כפי שנים של עכו"ם.** עי' **במעשה חושב**, שדן לענין שני עכו"ם אם הלילה הולך אחר היום שלפניו, או אחר היום שלאחריו. וכן יל"ע אם לעכו"ם מונין השנים לפי שנות החמה.

**שריבה הכתוב במעריכין וכו'. וברגמ"ה** כ' דלא אמרי' דחש"ו הוו תלת, וטומטום ואנדרוגינוס הוו תרי, דחש"ו כחד חשיבא, כיון דלית בהו דעה.

**הלכתא דר"מ מסתברא דכתיב לא לכם ולנו וכו'. והתוס'** נקט דלפ"ז גם בשאר ההקדשות לבדה"ב לא מקבלין מהן. אמנם יעוי' **בשיט"מ** אות י"ח, דביאר דזה רק גילוי מילתא, היאך למידרש המיעוט דבני ישראל. **והרמב"ם** פסק בפ"א ה"ו דעכו"ם אינו מעריך, ומ"מ בהי"א כ' דעכו"ם שנדר נותן כפי נדרו, ורק דאין משתמשין בזה, והיינו דס"ל כהשיט"מ.

**שם.** והך טעמא הוא בהל' בדה"ב, ולפ"ז בעכו"ם שאומר ערכי עלי למזבח, חייב. אבל אם נאמר דזהו רק גילוי מילתא, והעיקר הוא טעמא דלעיל, דנתמעט מבני ישראל, וזהו דין בהלכתא דערכין, א"כ גם בכה"ג שאומר ערכי למזבח נתמעט. **חי' הגרי"ז.**

**שם.** עי' **בחזו"א** דהק' דא"כ למה בעינן לקרא למעט עכו"ם בערכין, כיון דבלא"ה נתמעט מכל דיני בדה"ב.

**שם.** עי' **בירושלמי שקלים** פ"א ה"ד, דלא ילפי' מהך קרא משום דהכא הוא מתכוון ל'שמים', ומאליהם הם נופלים לבדה"ב, והא דלא לכם ולנו היינו רק כשמתנדבין ממש לבדה"ב. ועי' בס' **יהגה האריה** דלפ"ד הירושלמי ל"ש לומר ערכי למזבח, כיון דעצם נדרו הוא רק ל'שמים', ואינו תלוי בו אם יפול לבדה"ב או למזבח, אלא דכך דינם דנופלים לבדה"ב.

**אמר אבימי וערכו נגנז. הגר"י הוטנר** הק' [בקובץ הערות בסוף התו"כ], דבגמ' חולין מבואר דהמעות אינם קדושים עד שיבואו לידי גזבר, והרי דין גזבר הוא רק במעות הניתנות להוצאה למצורך הקדש, וא"כ הגזבר לא יקבל את המעות כלל, ואמאי נגנז. ויש שתי' דמשכח"ל דקונה ההקדש בחצרו, וכשיטת הרמב"ן בב"ב, שמועת חיים.

**אלא מעתה לא ימעלו בו. ובחי' הגרי"ז** ביאר דכיון דבתחילת ההקדש איכא הפקעה דאינו ראוי למצוותו, להכי דמייא לחטאות המתות, דאיכא בהו דינא דלאיבוד אזלא, ובתרוייהו איכא 'הפקעת' הקדושה.

**לא נהנין ולא מועלין.** **וברש"י תמורה** כב. כ' דזהו מדרבנן. **ובתשו' הרי"ד** סי' י' דהאיסוה"נ הוא מן התורה. וע"ע **באחיעזר** יו"ד סי' י"ג.

**משום רפיון ידיים. וברש"י** כ' דליכא ראיה מהתם כיון דזה היה דווקא בימי עזרא.

**ובחי' הגרי"ז** ביאר דזהו תי' על הקו' למה איכא מעילה, דמשני דהכא משום רפיון ידים הוא דנגנז, ואין בזה 'הפקעת' הקדושה, והוי דין צדדי, להכי מועלין בו. והרמב"ם נמי פסק כאבימי, וא"ש מש"כ הר"מ דגם לבדק ירושלים אין לוקחין מהן, ואע"פ דלזה א"צ קדושה, דמ"מ איכא הלכתא דאין מקבלין משום רפיון ידים.

**שם.** עי' בהגהות **ראמ"ה** דביאר דלר' יהודה כוונת העכו"ם היא למזבח, וא"כ ליכא בזה רפיון, ואח"כ אנו כבר לוקחין מזה לבדה"ב.

**שם.** ובעכו"ם שנדר ונתגייר, אם עיקר טעמא משום רפיון ידים, א"כ עכשיו יקבלו ממנו. **חזון יחזקאל**, השמטות.

**רש"י בד"ה אבל.** ומפי המורה שמעתי. וביאר **בשיעורי הגרמ"ד** דכיון דחזינן דאיכא דינים אחרים על קרבן עכו"ם, שמעי' מינה דאיכא שם עכו"ם על הקרבן, וא"כ ה"ה לענין מעילה, אבל בקדשי בדה"ב ליכא חילוק, וא"כ אין שם עכו"ם חל על הקדשו.

**תוס' בד"ה אלא מעתה.** היכי תנן זה וזה מודים וכו'. **ובתוי"ט והלח"מ** פ"א ה"ו, כ' דבאמת מודה ר"מ דמהני נדרו, ורק דס"ל דמ"מ אין משתמשין בזה לבדה"ב, אלא לשאר דברים.

**בא"ד.** ודוחק לפרש דנודרין וכו'. אמנם **בירושלמי** שקלים מוקי מתני' בקרבנות המזבח. **ובשיעורי הגרמ"ד** ביאר ע"פ דברי הגרי"ז, דהתוס' ס"ל דהמיעוט הוא מלא לכם ולנו, וכמבואר בדבריהם, והך מיעוטא הוא על בדה"ב, וא"כ היכא דאומר ערכי למזבח חייב, וא"כ א"א לומר דמתני' איירי למזבח, דא"כ עכו"ם מעריך עצמו גם לר"מ. אבל להירושלמי עיקר מיעוטא הוא מבני ישראל, וזהו מיעוט בפרשת ערכין ואפילו למזבח, ושפיר מצי לאוקמי מתני' בנדרים למזבח.