26. מלאכת חובל
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

פ' וארא כ"ז טבת ע"ג

**באיסור חבלה**

גרסינן ריש פ' שמונה שרצים דשמונה שרצים החובל בהן חייב ושאר שקצים ורמשים החובל בהן פטור ובגמ' בחולין מ"ו: מבואר שהכונה שבשאר שקצים ורמשים שאין להם עור אין חיוב אלא א"כ יצא הדם החוצה משא"כ בשמונה שרצים שיש להם עור חייבים אפילו אם נצרר הדם ולא יצא החוצה ונחלקו הראשונים בטעם איסור חבלה ונבאר הדברים בס"ד

**ביאור שיטת רש"י שהחיוב משום צובע**

א.והנה דעת רש"י במתניתין בלשון השני וז"ל כיון שיש להם עור נצבע העור בדם הנצרר עכ"ל דהינו שהאיסור הוא משום צובע ובלשונו מבואר שהאיסור הוא מצד צביעת העור והקשו תוס' כתובות ה: ובראשונים בסוגין א"כ באין להם עור אפילו ביצא הדם לחוץ אין סיבה לאיסור ועיין בפנ"י בסוגין ובפמ"ג שט"ז סק"ה ובקרן אורה חולין מ"ו ובחת"ס כתובות ה: שביארו שוודאי שרש"י ס"ל שאם יצא הדם לחוץ יש בזה איסור נטילת נשמה וכתוס' אלא שבנצרר הדם ולא יצא לחוץ בזה ס"ל לרש"י שאין לחייב מצד נטילת נשמה אלא מצד צובע וכן מדויק מרש"י בב"ק ל"ד: ד"ה וצריך לכלבו שכתב וז"ל והא דתנן נצרר הדם אע"פ שלא יצא משום צובע הוא דמחייב עכ"ל ומשמע שרק במקרה זה הוצרך לצובע ובטעם הדבר יש שביארו דהנה הרי בפשוטו התועלת בדם להאכילו לכלבו וא"כ כל זמן שלא יצא לא נעשית מחשבתו ועיין תיו"ט שזה כמו שם משמעון והקשה רעק"א ששם יש לזה שם מלאכה אבל כאן הרי חלק זה לבד הוא מקלקל ואין סיבה לחייב על זה אמנם עיין מאירי וכן בפירוש קדמון הביא כן מהר"י מלוניל שכתבו כנ"ל ובפשוטו זה א"ש לדעת הרמב"ם שאין הלכה של מתקיימת במקום אחר אלא גם חלק ממלאכה אם יש בזה שיעור חייבים אמנם לדעת רש"י צ"ע ואולי כאן זה כמו הריגה שכך דרך המלאכה ובפרט למאירי שכתב שהענין שעל ידי זה הבשר נאכל לבעלי חיים יותר טוב ויתכן שזה מה שהוקשה לרש"י וביותר דיתכן דס"ל שכל שזה לא יצא אין אדם טורח אחרי זה להוציא הדם לכלבו מתוך העור ולכן אין לחייב על זה משום נטילת נשמה אמנם צ"ע דא"כ עד כמה שכאן יש צובע דהינו שיש לו ענין בצבע א"כ אפשר לחייב משום נטילת נשמה ולמה רש"י ביאר משום צובע

אמנם עיין בשאלת ר' דוד הבבלי לר"א בן הרמב"ם סימן י"ח [בשו"ת ברכת אברהם הובא ריש ספר שביתת השבת] דביאר דכאן כיון שזה לא יצא לחוץ באמת אי אפשר לחייב משום נטילת נשמה כי זה עדיין תוך הגוף וכה"ג אין לחייב אלא משום צובע

אמנם הראשונים הקשו עוד על רש"י מה תועלת יש לו בצביעת העור הרי בדעת רב שמחייב בשוחט משום צובע מפורש בגמ' שזה מצד סיבה מיוחדת שניחא ליה שזה יראה שנשחט היום וכאן זה לא שייך [ואולי ס"ל כמאירי שיש לו תועלת שזה נראה כך לצורך אכילת כלבו] עוד הקשו דהרי שמואל פליג על זה [ומבואר שאין טעם מחלוקתו מצד שאין צביעה באוכלים]

**ביאור שיטת הראשונים שזה משום נטילת נשמה**

ב] ב. ועיין בתוס' ע"ה: ובכתובות ה: ובשאר הראשונים בסוגין שכולם ביארו שיסוד האיסור מצד נטילת נשמה והנה יש לבאר דבר זה בשני אופנים א. שיסוד האיסור הוא נטילת נשמה שבאותו מקום דהינו שיש כאן כעין הריגה ובאמת כל המלאכה זה בחפצא של הבשר ועיין לשון התוס' רי"ד שבת ק"ו. דמה לי קטלא כולה מה לי קטלא פלגא ועיין לשון השיטה לר"ן ק"ז. שהאיסור מצד שמחליש הבעל חי ב. אמנם עיין תוס' כתובות שכתבו שאין לפרש שזה מצד החלשת הבעל חי דהרי בבעילת מצוה שהגמ' דנה שזה חובל דאוריתא והרי אין לו ענין בחלישות האשה וכן במילה וכן במציצה שאחר המילה מבואר בגמ' שזה חובל דאוריתא והרי אין לו ענין בחלישות התינוק לכן ביארו שהדם הוא הנפש וחייב על נטילת הנשמה שבו והנה היה אפשר לבאר שנתחדש שכל שנוטלים מהגוף את הדבר שמחיה אותו יש כאן מלאכה של נטילת נשמה אלא שלפ"ז אין כאן מלאכה אלא אם הוצאת הדם לצורך הדם אמנם עיין בית יעקב כתובות ה: שהוכיח שגם אם זה לצורך הגוף חייב דהרי במציצה כל הענין לתועלת הגוף שלא יהיה בו הדם של המילה שהוא דם שמזיק ומבואר שזה סברא לחייב וע"ש שהוכיח שבהכרח חייבים בין אם זה לצורך שימוש בדם בין אם זה לצורך הגוף ובפשוטו הביאור שיסוד המלאכה זה הפרדת הנשמה מהגוף ולכן חשיב שהמלאכה היא בשניהם וכמו שכתב הריב"ש לענין גוזז שזה בין אם זה לצורך השער ובין אם זה לצורך הגוף דיסוד המלאכה היא ההפרדה בין השער לגוף

ועיין תוס' ק"ו. ד"ה החובל שהקשו בחובל וצריך לכלבו מה זה שונה מחופר גומא ואין צריך אלא לעפרה שחשיב מקלקל ותירצו דהכא הוא צריך לנטילת נשמה כדי לתת לכלבו וכוונת כנ"ל שהמלאכה היא עצם ההפרדה של הנשמה וממילא מה שיש לו צורך בנשמה בחוץ זה סיבה למלאכה ואין זה כחופר שכל המלאכה זה הבור החפור אמנם עיין חידושי הראב"ד בב"ק ל"ה ובתוס' רי"ד שנתקשו בקושיא זו וכתבו תירוצים אחרים ובפשוטו זה על דרך רש"י שהמלאכה היא בהריגת הבעל חי ולא הפרדת הנשמה מהגוף

והנה מבואר בגמ' דבמילה איכא איסור חבלה דהרי מזה נלמד דמקלקל בחבורה חייב וצ"ע איזה מלאכה יש כאן הרי מצד הדם שיוצא אין לו בזה שום ענין ויש שחידשו שזה מדין המילה שיצא דם אמנם בפשוטו יתכן דמה דהערלה מתה זה עצמו מלאכה דודאי דהריגת אבר הוי נטילת נשמה וכמבואר ברמב"ן לענין הוצאת עובר שיש בזה נטילת נשמה אמנם יש לדון האם חשיב שיש ענין שהערלה תמות הרי העיקר זה הפרדתה מהגוף אמנם שמעתי לדון שאפשר לדון שהגוף זה הנשמה של הערלה וממילא כאן חשיב שמפריד הנשמה מהגוף ומועיל מה שיש תיקון בגוף שזה הנשמה

והנה המג"א סימן שכ"ח כתב שהוצאת שן הוי מלאכה דאוריתא ואסור אפילו על ידי עכו"ם ובפשוטו הטעם מצד הוצאת הדם ועיין בה"ל שם שהקשה הרי אין לו ענין בדם וממילא הוי מקלקל ומשאצל"ג אמנם יש מקום לדון שהכוונה מצד הריגת השן אלא שעדיין הוי משאצל"ג דהרי אין לו ענין בשן אמנם לנ"ל יש מקום לדון שהגוף זה הנשמה של השן וכיון שזה תיקון לגוף שלא יכאב לו ממילא הוי תיקון וצריכה לגופה וכנ"ל לענין מילה

**בנידון האם יש ריבוי בשיעורים בבהמה יותר גדולה**

ג]והנה עיין מנח"ח מלאכת הוצאה דפשיטא ליה דבהריגת בהמה כל שהבהמה יותר גדולה יש בזה ריבוי בשיעורים אמנם האו"ש פי"ח מהלכות שבת כתב שאין בזה ריבוי בשיעורים כיון שתמיד זה נטילת החיות ואין הבדל אם זה בהמה גדולה או קטנה וע"ש שהוכיח כדבריו מהגמ' חולין ט"ו: שאומרת שמבשל לחולה אסור לבריא שמא ירבה בשבילו משא"כ שוחט ומבואר שלא שיך בזה שמא ירבה אמנם כל זה לר"ן שהכונה שזה כדין ריבוי בשיעורים רגיל אמנם לרשב"א שהכונה שיניח עוד על האש לאחר שנתן החתיכה הראשונה אבל מצד ריבוי בשיעורים הגמ' לא דנה דזה דרבנן א"כ אין ראיה

והנה בפשוטו עד כמה שהמלאכה היא לעשות הבעל חי מת דהינו שזה החפצא של המלאכה א"כ לכאורא צדקו דברי המנח"ח שכל אבר שמת יש בזה עוד מעשה איסור אבל לתוס' שהמלאכה זה הפרדת הנשמה מהגוף א"כ החלק מה שהבעל חי מת זה היצירה שנעשית מהמלאכה אבל יסוד המלאכה זה מציאות ההפרדה ובזה לכאורא הנשמה היא אותה נשמה ולא משנה בגודל הגוף וצ"ע בזה

ובאמרי משה סימן ל' סק"ג ובהערה שם [וכן הוא באבי עזרי הלכות ע"ז] חידש שבדבר שאין שיעור אין דין ריבוי בשיעורים ולפ"ז וודאי שאין כאן ריבוי בשיעורים והנה עיין תהלה לדוד סימן שי"ח שדן שיש כאן ריבוי בשיעורים מצד הדם שיוצא לדעת הרמב"ם שהחיוב מצד מפרק אמנם יתכן שכונתו דבשחיטה רגילה חשיב שאין לו שום ענין שיצא הדם מחיים

**בביאור הדין דדם מפקד פקיד ובפטור הוצאת הדם מחילזון**

ד] והנה מבואר בגמ' בכתובות ה: שאם דם בתולים מפקד פקיד אין בזה איסור נטילת נשמה וכן מבואר בגמ' קל"ד: שאם דם מילה מפקד פקיד אין בזה איסור חובל ועיין מ"ב סימן שכ"ח שלכן מפיס מורסא מותר כי זה מפקד פקיד וצ"ב הסברא למה שזה יהיה מותר וצ"ל שהכונה שדם זה אינו מחיה את הגוף וכן הוא בלשון הריטב"א בשטמ"ק בכתובות ועיין תוס' שביארו דמה שבחלזון מבואר בגמ' ע"ה שאין לחייב מצד הוצאת הדם אלא לר"י משום דש דדם זה הוא מפקד פקיד וצ"ע שלכאורא דם זה הוא מחיה את הגוף וצ"ל שכונתם שבאמת הדם שעומד לצביעה אין זה הדם שמחיה את הגוף ועיין ריטב"א ושיטה לר"ן שהביאו מהרמב"ן שכיון שאין לו איברים כה"ג אין כאן נטילת הנשמה מאותו מקום דהינו שכל מה שדם נחשב נפש של המקום זה רק בדם ששיך למקומו אבל דם כללי אינו כן והנה המג"א שט"ז סקי"ד נקט שהמקיז דם לרפואה יש בזה איסור דאוריתא ובשו"ת קול גדול למהר"ם חביב נקט שדם זה מפקד פקיד ולכאורא וודאי שזה דם הנפש ואולי זה דומה לדם חלזון וצ"ע בזה

ומצאנו לכאורא שיטה חדשה בביאור הטעם שדם חילזון פטורים עליו דהנה בגמ' בחולין מ"ו: מבואר שגם בשאר שרצים אם הדם יצא לחוץ הוא חייב אמנם הרמב"ם פסק דלא כסוגיא הנ"ל ועיין בשאלת רבינו דוד הבבלי שכתב שמשמעות הגמ' תחילת פ' שמונה שרצים דבשאר שרצים אין חיוב כלל אלא בהריגתם וע"ש שביאר שזה הטעם שדם חילזון אין חייבים על נטילתו כי אין לו עור וכה"ג אין חיוב מצד נטילת נשמה [וכן הוא בראבי"ה סימן קצ"ד בתוך הדברים] וע"ש שביאר הטעם וז"ל שהרי חוזרת לבריתה וא"כ לא ניטלה הנשמה שבאותו מקום עכ"ל וכן הוא בהשגות הרמ"ך הובא בכס"מ פ"ח ה"ז ומבואר שם מדבריו שמה שבנטילת דם הוי נטילת נשמה מצד החבורה שבזה ולכאורא הכונה על דרך הרי"ד שמה לי קטלא כולה מה לי קטלא פלגא [וכן הוא בפסקי הרי"ד] וזה רק בחבורה שלא חוזרת וזה על דרך שיטת רש"י הנ"ל שהמלאכה מצד הריגת הגוף וע"ש דמשמע שלר"י שחייב בחילזון ה"ה חייב בכל אלו שאין להם עור ולפ"ז גם לא קשה מהסוגיא בחולין ששאר שרצים שיצא הדם לחוץ חייבים ששם זה לר"י שתמיד בהוצאת הדם חייבים משום דש וזה גם באין להם עור [ומיושב קושית הרמ"ך שם וצ"ל בדעתו שס"ל שרק חילזון שזה מעשה סחיטה ר"י מחיב משום דש ולא כל בעל חי שאין לו עור בחבלתו]

והנה מבואר בגמ' ק"ז: מנין לחבורה שאינה חוזרת ועיין רש"י שפירש דהכונה שסתם חבורה זה אינה חוזרת וממילא רק כה"ג חייבים משא"כ באין להם עור החבורה היא חוזרת ועיין רש"ש שהקשה וכי חבורה כתיב בקרא הרי מסברא באין להם עור זה חוזר ואין כאן חבורה וצ"ל שהיה קבלה בידם שחייבים על חבורה מצד הוצאת הדם ואם כל חבורה זה חוזר ובכל אופן חייבים א"כ זה סיבה לחייב גם באין להם עור אבל כיון שהגמ' מוכיחה שהלשון חבורה זה באינו חוזר ממילא ביש להם עור אין זה חבורה אמנם עיין רבינו חננאל דכתב שהכונה שהעור לא חוזר דהינו שנשאר צלקת ועל דרך זה הוא ברמ"ך ור"ד הבבלי הנ"ל וכן הוא בפיה"מ ולפ"ז כוונת הגמ' כפשוטה שכל המחייב בחבורה של נטילת הדם רק כי זה לא חוזר

**ביאור שיטת הרמב"ם שהחיוב מצד מפרק**

ד]והנה יש לרמב"ם בזה שיטה חדשה דעיין פ"ח ה"ז שכתב שהמפרק תולדת הדש ולכן החולב בהמה יש בזה איסור וכן החובל בחי שיש לו עור להוציא הדם יש בזה איסור וע"ש שכתב שאינו חייב עד שיהיה בחלב או בדם גרוגרת [אמנם עיין אגלי טל סימן ק"כ סק"ה שכתב שרק בצריך הדם לאכילה שיערו כגרוגרת אבל בחובל שהתיקון שמרגיע כעסו אין צריך כגרוגרת ודייק דבר זה ברמב"ם ע"ש והוא סברא בהלכות שיעורים] וביאר המ"מ שכיון שהמלאכה מצד דש א"כ המלאכה זה מה שיש כאן דם וצריך גרוגרת כמו כל דש אבל לראשונים שזה מצד נטילת נשמה א"כ השיעור הוא כל שהוא דהמחייב זה על היצירה של ההריגה שבזה ולא נאמר בזה שיעור ועיין מ"מ שהקשה הרי רק ר"י ס"ל שיש לחייב בחילזון משום דש אבל רבנן חולקים כיון שזה לא גידולי קרקע וא"כ כל בהמה גם אין לחייב מצד דש כיון שזה לא גידולי קרקע וכתב שצ"ל שרק דגים לא חשיבי גידולי קרקע אבל בהמה כיון שניזונת מהקרקע חשיבי גידולי קרקע עכ"ד ומבואר בדבריו בפשוטו שהרמב"ם ס"ל כמבואר בר"י שהוצאת דם זה מפרק ורק שס"ל שבדגים זה לא שייך ועל דרך זה הוא בשאלת ר' דוד הבבלי

[והנה מבואר בגמ' שחולב חיב משום מפרק ורש"י ביאר שהכונה תולדה של דש והרבה ראשוניםם נקטו שדעת רש"י לפסוק כר"י בחילזון שגם אם זה לא גידולי קרקע חייב משום מפרק וצ"ע א"כ למה כל חובל להוציא דם לצורך הדם זה לא מפרק ואולי רק חילזון וחולב שזה נעשה דרך מעשה דישה הוי מפרק ולא כל פעולה אחרת שגורמת להוציא דם ולפ"ז יש לדון שמקיז דם יהיה דש וצ"ע]

והנה מבואר ברמב"ם בפ"ח ה"ט שכל החיוב רק בדבר שיש לו עור אבל בשרצים שאין להם עור אין חיוב אפילו ביצא הדם לחוץ ודלא כסוגיא דחולין מ"ו ועיין מ"מ שצ"ל שס"ל שפשטות הסוגיא ריש פרק שמונה שרצים דבשאר שרצים לא חייבים אפילו ביצא הדם לחוץ ועיין בגליון רעק"א על המשניות [וכן הקשה הפמ"ג שט"ז א"א ט"ו] שהקשה דמבואר ברע"ב שחילזון אין לו עור וא"כ למה ר' יהודה מחייב וכתב שצ"ל שאין הלכה כר"י וגם רבנן לא בזה פליגי ובפשוטו דבריו צ"ע דלמה הגמ' אומרת שרבנן חולקים כי זה לא גידולי קרקע ולמה לא אומרת מצד שאין להם עור וכה"ג פטור אפילו בבהמה ואולי כיון שנחלקו בחילזון ולא בכל השרצים משמע שרבנן חולקים רק כאן אבל בשאר שרצים מודים דביצא דם חייבים וצ"ע [עוד העירו דהגמ' תחילת פרק שמנה שרצים דנה האם המשנה כר"י או לא וצ"ל שעיקר נידון הגמ' לגבי החלק שגם בנצרר חייב שזה בכלל הלשון חובל]

עוד יש להקשות דהנה דנו האם לדעת הרמב"ם החיוב גם בחובל במת ועיין בה"ל דהביא מהפמ"ג שט"ז א"א ט"ו שהוכיח מסוגין שרבא מעמיד בחילזון מת ולפ"ז מבואר ששיך מפרק גם במת ורבנן רק חולקים כי זה לא גידולי קרקע אמנם עיין מנח"ח שהקשה דבגמ' קל"ו. מפורש דבנפל אין איסור במילה מצד חבלה כיון שהוא כמת הרי מפורש שבמת אין בזה איסור מפרק [והרי שם עושים גם מציצה דמבואר בגמ' שזה איסור מצד הוצאת הדם] וכן דייק הקה"י מלשון הרמב"ם שכתב החובל בחי שיש לו עור [וראיתי מביאים שכן הוא בישועות מלכו] ועיין קה"י שהאריך לחלק בין חלזון שדמו חשוב לשאר בעלי חיים שכל שהם מתים אין לדמם שם של דבר נפרד אלא הוי אוכל ולכן אין לחייב מצד דש ע"ש

והנה מצאנו בשו"ת ברכת אברהם לר"א בן הרמב"ם שהר"ד הבבלי הקשה לו שאיך הרמב"ם כתב שחובל זה מפרק הרי לרבנן זה רק בגידולי קרקע ותירץ הר"א וז"ל אבל זה שהקשיתה מדקימא לן אין דישה אלא בגידולי קרקע אין ראוי למי שיבין עניין האב ומעינו ותולדתו להקשותה כלל שהתולדה אע"פ שהיא דומה לאב אינה לא האב ולא מעין האב אלא הפרש יש ביניהם ושאמרת המפרק הוא הדש אינו כן אלא מפרק תולדה דדש שאין לומר שהסחיטה לענבים או החליבה לעיזים דישה ולא עלה על דעת אדם מעולם אע"פ שחייב בהן משום מפרק והואיל ומפרק תולדה דדש אין להקשות מדקימא לן אין דישה אלא בגידולי קרקע הדישה שהוא האב אינו אלא בגידולי קרקע והמפרק שהוא התולדה דדש ישנו בגידולי קרקע ושלא בגידולי קרקע וכו' עכ"ל

ומבואר בדבריו חידוש גדול בגדר אב ותולדה דבפשוטו בתולדה תמיד זה אותה יצירה של האב וחשיב תולדה כי זה לא ממש אותו דבר רק אותו תוכן אמנם בדבריו מבואר שתולדה זה יצירה אחרת דומה וגם זה אפשר ללמוד מהאב ומצד שיש דמיון ביצירה הנעשית ולכן חידש שהדין גידולי קרקע זה רק סברא באב של דש אבל ביצירה של מפרק בזה אין סברא שיצטרכו דוקא גידולי קרקע [והנה באורחות שבת ח"א בסופו ביאר כוונתו שדין תולדה הוא דבר שמחמת עצמו הוא מלאכה רק צריך שיהיה דומה לאיזה אב ולפ"ז חידש שחבורה זה מלאכה לעצמה ע"ש שבזה ישב כל הקושיות על הרמב"ם אמנם לשון הרמב"ם שהכל זה מפרק ומשמע שזה יצירה אחת אם חולב וכן מפורש ברמב"ם פ"ז שתולדה זה נלמד מהאב ולא דבר שמסברא זה מלאכה וכן בדברי ר"א שם התחבט מה הסברא שצריך חבורה שאינה חוזרת ואם המלאכה החבורה א"כ א"ש וכן אם כן מהיכי תיתי שיצטרכו כגרוגרת ובפשוטו כונתו שוודאי שהתולדה היא מפרק וחבורה זה מפרק וכן חולב זה מפרק, ויש שביארו שבאמת זה יצירה אחרת ששמה מפרק אמנם הדמיון לאב הוא במעשה המלאכה דהינו שדין תולדה הוא דמיון בעשיה ולא ביצירה אמנם בפשוטו א"כ זה לא סיבה לגרוגרת וכנ"ל]

והנה לפ"ז יש כאן שני יצירות נפרדות א. דישה ב. מפרק ועד כמה שזה יצירות שונות אין ללמוד את גידריהם אחד מהשני וכמו לענין גידולי קרקע [וצ"ב בהגדרת החילוק ובפשוטו מפרק זה יצירה של דבר חדש שלא היה קודם ולא סתם גילוי של דבר מכוסה ולכן מפקד פקיד זה לא סיבה למלאכה וצריך לברר הדבר בגדרי מפרק וסוחט] ובזה א"ש הא דהקשה המנח"ח שמבואר שמפקד פקיד זה לא חבורה והרי בדש כל תבואה זה ודאי מפקד פקיד דבתור יצירה של דישה זה סברא גם במפקד פקיד אבל בתור היצירה של מפרק זה רק בחיבורי מחבר ובזה מיושב קושית רעק"א למה בחלזון הגמ' לא דנה בטעם רבנן כי אין עור דכל הסברא שצריך עור זה ביחס ליצירה של מפרק אבל ביחס ליצירה של דישה וודאי שלא צריך עור והרי כאן זה נידון של דש ולא של מפרק דהרי יש כאן חיסרון של גידולי קרקע כמבואר בר"א הנ"ל [ואדרבא יתכן שזה מקור הרמב"ם שללא עור לא חייבים גם ביצא הדם לחוץ דהוקשה לו למה לרבנן לא יתחייב משום מפרק ומזה הוכיח שכיון שאין לו עור אין בזה מפרק וכנ"ל מר"ד הבבלי וכן הוא בראבי"ה סימן קצ"ד אמנם בפשוטו עד כמה דמבואר בגמ' שזה מציאות של דש ממילא אין זה מציאות של מפרק אם לא שנחדש שיש סיבה שבחילזון יש את שני התכונות ולא מסתבר] וכן א"ש הסתירה לענין מת דמבואר בגמ' דמפרק אין במת אמנם בחילזון חייב גם במת דהגמ' דנה מצד דישה וזה וודאי גם במת ורק במפרק שזה יצירה אחרת לגמרי בזה נתחדש שזה רק בחי ולא במת [ובטעם שאין מפרק במת עיין קה"י שהאריך וכן באגלי טל סימן קצ"ח ע"ש]

והנה לר"י שחילזון חייב משום דש היה מקום לדון שכל חבורה חייב משום דש ולפ"ז כל בעל חי שאין לו עור דמבואר בגמ' שזה לא מפרק אבל דש זה כן א"כ לר"י יתחייב וכמבואר בר"ד הבבלי שנקט שלר"י חייב בבעל חי שאין לו עור מצד דש ולפ"ז מיושב הסוגיא בחולין שמחיבת בשאר שרצים באין להם עור שזה כר"י אמנם אין הדבר מוכרח דיתכן דכל מה שחידש ר"י שזה דש זה רק בחילזון שצורת הוצאת דמו דרך דישה אבל בכל חבלה שאין זה דרך דישה אין לאסור אלא מצד מפרק ובזה גם לר"י פטור וכפשטות הגמ' ק"ז. שדנה להעמיד המשנה כר"י אבל דמבואר ששאר שרצים פטור והכונה לגמרי

והנה הבאינו לעיל דעת הרמב"ם דס"ל להלכה שבעל חי שאין לו עור אין חיוב חבלה ועיין בהשגות הרמ"ך הובא בכס"מ ובקושית הר"ד הבבלי שהקשו שכל זה אם החיוב מצד נטילת נשמה א"כ שייך לפטור באין עור דזה חסר בחבורה אבל אם החיוב מצד מפרק מה איכפת לן שזה לא חוזר הרי יש כאן דישה גמורה ועיין בתשובת ר"א שכתב ליישב בשני אופנים אופן א. דרק אם יש עור א"כ הדם מתיחס למקום מסוים וחשיב מפרק אבל אם אין עור והדם בלוע בכל הבשר א"כ לא חשיב מפרק [וזה לכאורא וודאי יתכן רק סברא ביצירה של מפרק ולא בדש וכנ"ל] ב. דבאמת ההבדל שאם יש עור זה אינה חוזרת ואם לא זה חוזרת וביאר דבעינן דומיא דדש שזה דבר שלא חוזר אלא שהקשה הרי חולב זה חוזר ובכל אופן מבואר שחייב אמנם עיין רמב"ם בפיה"מ ריש פרק שמונה שרצים שאפילו שביאר שהחיוב מצד מפרק בכל אופן כתב שההבדל אם יש עור או לא זה האם זה חוזרת או אינה חוזרת וצ"ב מה זה שונה מחובל

עוד הקשה במנח"ח דמבואר בגמ' שאם מפקד פקיד אין בזה איסור חובל כגון בדם בתולים או במילה או במפיס מורסא והרי כל סחיטת ענבים זה מיפקד פקידי ובעיקר חולב שזה ממש מפקד פקיד ובכל אופן הרמב"ם מחייב וע"ש שהניח בקושיא [ועיין שביתת השבת מלאכת דש אות צ"ז צ"ט מה שישב בזה ויש מקום לומר שחלב שהדרך להוציאו במעשה סחיטה לכן חשיב מפרק וכן זה הסברא בחילזון] ולכאורא היה אפשר לחדש שבמלאכת מפרק שנתחדש כאן אין לזה חשיבות של מלאכה אלא כמו שחז"ל קבעו ובחולב זה חשוב מעשה פירוק גם אם מפקד פקיד משא"כ בחובל אין לזה חשיבות אלא אם זה מבלע בלע וכן אם זה עושה חבורה וכנ"ל מהר"מ בפיה"מ וכפשטות הגמ' ואין זה דומה לדישה עצמה דשם זה המלאכה בעצם משא"כ ביצירה החדשה של מפרק בזה נתחדש כל הנ"ל וצ"ע בכל זה

עוד הקשה הפנ"י בהא דהגמ' דנה בביצה י"ב שמותר שחיטת קדשים מצד מתוך והרי בשחיטה רגילה לא צריכים לדם ואין איסור מפרק וכאן צריכים לדם ויש איסור מפרק והרי לא מצאנו היתר למלאכת מפרק אמנם בפיה"מ מבואר בחולין י"ד שבתחילת השחיטה יש כבר מלאכה ויתכן שזה מחמת הדם אמנם יתכן שכונתו בתחילת שחיטה שיש כאן קצת הוצאת נשמה וברעק"א כתב שזה רק איסור דרבנן ואם נימא כנ"ל שיסוד המלאכה הוא חבורה רק שזה מתיחס לדש כי צריך לדמותו לדבר מסוים א"ש דיתכן דיזוד ההיתר על החבורה שבדבר ועיין לעיל