63 דעת רמב_ם בלאו שבכללות 
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק מקץ אור לג' טבת תשס"ד

יל"ע בענין זה בכתבי הגרי"ז למנחות ד"ע בפלוגתת הרמב"ם והרמב"ן, ובמה שהוכיח הרמב"ן דאין הלאוין נמנין לפי המלקות מה' פאות דאין נמנין לה' לאוין, עיי"ש

**א'**

א] ז"ל הרמב"ם בסהמ"צ שורש תשיעי, ומה שראוי שיחובר אל זה השרש וכו', כי זה שאמרנו שהוא ראוי שיימנו הענינים המצווה בהם והמוזהר מהם, הוא בתנאי שיהי' בענין המוזהר ממנו לאו ביחוד בכל ענין וענין, או ראי' יאמרו אותה המעתיקים שהוא הבדיל הענין קצתו מקצתו וחייב האזהרה לכל ענין מהם, אמנם כשיהי' לאו א' כולל ענינים רבים, הנה אז יימנה הלאו ההוא לבדו, לא כל ענין וענין מן הענינים שיכלול אותם הלאו ההוא, וזה הוא לאו שבכללות שאמרו שאין לוקין עליו כמו שנבאר עתה.

וזה כי אמרו לא תאכלו על הדם אמרו בפירושו וכו', הנה אלו ה' ענינים כלם מוזהר מהם, והם כלם נכללים תחת זה הלאו, ועוד אמרו וכו', ובביאור אמרו בגמ' סנהדרין במנותם אלו הענינים על כלם אינו לוקה משום דהוי לאו שבכללות וכל לאו שבכללות אין לוקין עליו, וביארו ג"כ כי לאו שבכללות הוא דאתו תרי תלתא איסורי מחד לאו, ואין ראוי שיימנה כל איסור ואיסור שכלל עליהם זה הלאו מצוה בפני עצמה, אבל יימנה הלאו לבדו שכולל אלו הדברים כלם וכו', וזה המין הא' ממיני לאו שבכללות.

והמין השני, הוא שיבא לאו א' יאסור דברים רבים עטופים קצתם על קצתם, והוא שיאמר לא תעשה הכך וכך, וזה המין יחלק לב' חלקים, כי ממנו מה שבארו בתלמוד שהוא חייב מלקות על כל דבר ודבר מאותן הדברים העטופים, וממנו מה שאמרו שאינו חייב אלא א' להיותו לאו שבכללות, ואותן הלאוין שבארו שהוא חייב על כל א' וא', הם שנמנה כל א' מצוה בפנ"ע, ומה שבארו שהוא חייב א' על הכל נמנה אותו מצוה א', כפי מה שהשרשנו בזה השרש שלא ילקה א' ב' מלקיות משם א' בשום פנים, וכשחייבו בבאור כל ענין וענין מאותן הענינים העטופים שלוקין על כל א' וא' מהם, וכשהוא כשעשאן כולן בב"א לוקה מלקיות הרבה ידענו בהכרח שהם שמות הרבה ויימנה כל ענין ביחוד וכו'.

מזה אמרו ית' בשה הפסח אל תאכלו ממנו נא ובשר מבושל במים, שאנחנו נמנה זה הלאו מצוה א', ולא נמנה לא תאכלו נא מצוה א' ולא תאכלו מבושל מצוה אחרת, אחר שלא ייחד לכל ענין לאו בפנ"ע וכו', ובשני מפסחים אמרו אמר אביי אכל נא לוקה ב' מבושל לוקה ב' נא ומבושל לוקה ג', וזה כי הוא סובר שלוקין על לאו שבכללות, וכשאכל נא עבר על ב' לאוין, א' מהן אל תאכלו ממנו נא, והשני לאו נלקח מכללא כי הוא אמר לא תאכלו אלא צלי וכבר אכלו בלתי צלי וכו', ואמרו שם ע"ז המאמר ורבא אמר אין לוקין על לאו שבכללות וכו', וכבר ידעת שכבר התבאר בגמ' סנהדרין אין לוקין על לאו שבכללות, ולכן מאמר אביי הוא נדחה, והאמת שהוא לוקה א' בין שאכל נא או מבושל או נא ומבושל א' בלבד לוקה, ולכן נמנה אמרו יתעלה אל תאכלו ממנו נא ובשל מבושל מצוה א'.

ושם בפסחים נאמר ג"כ אמר אביי אכל זג וכו', ורבא אמר אין לוקין על לאו שבכללות, רוצה אמרו מכל אשר ייעשה מגפן היין שיחשוב אביי שלוקין עליו, וכן אמרו ברביעי ממנחות המעלה משאור ודבש ע"ג המזבח וכו'.

ואחר שהתבאר שאמרו אל תאכלו ממנו נא מצוה א', וכן אמרו כל שאור וכל דבש מצוה א', כן נמנה ג"כ לא יבא עמוני ומואבי מצוה א', וכן אמרו כל אלמנה ויתום לא תענון, וכן אמרו לא תטה משפט גר יתום, וכן אמרו שארה כסותה ועונתה לא יגרע, נמנה כל לאו מהן מצוה א', כי כל א' מאלו הלאוין הוא כאמרו אל תאכלו ממנו נא ובשר וכמו כל שאור וכל דבש בשוה אין הבדל ביניהם, וכן אמרו לא תביא אתנן זונה ומחיר כלב הוא לאו א', וכן אמרו יין ושכר אל תשת בבואכם וכו' ולהבדיל ולהורות, כלומר הזהירו בלאו א' מהכנס למקדש או להורות בתורה והוא שתוי, וזה הוא החלק הא' מחלקי המין הב' ממיני לאו שבכללות.

והחלק הב', הוא כמו מלת זה החלק הקודם בשוה, אבל בא בפירוש המקובל כי כל דבר ודבר מן הדברים העטופים לוקין עליו בפנ"ע, והוא כשיעשה אותם כלם לוקה על כל א' וא' מאותן העטופים ואע"פ שהוא עשאן בב"א, הנה אלה ראוי שיימנה כל א' וא' באזהרה מיוחדת וכו'.

הנה כבר פירשנו זה השרש הגדול ר"ל לאו שבכללות, וביארנו ספיקותיו, והודענו מה ממנו לחלק ומה ממנו לאו שבכללות לבד ואין חייבין עליו אלא א', ושמה שהוא לחלק יימנה מצוות הרבה, ואשר אינו לחלק יימנה מצוה א' וכו', עכ"ל הרמב"ם.

והנה יסוד ד' הרמב"ם דמה שאין לוקין עליו אלא א' יימנה לאו א', ומה שלוקין על כל א' וא' יימנה מצוות הרבה, בפשוטו הוא כמש"כ בתחילת שרש זה שאם באו במצות ל"ת מניעות הרבה בדבר א', אינה בחשבון אלא א', וזה כגון הציווי בשבת לנוח שנכפל בתורה י"ב פעמים, וכגון אכילת דם שבאה האזהרה ז' פעמים וכו', אם לא תמצאם יאמרו לוקה ב' או לוקה ג', שאז ימנה כל א' ביחוד, כי לא ילקה א' ב' מלקיות על שם א', כמו שהתבאר ממה שהתפרסם בתלמוד במכות וחולין וזולתם, ואולם ילקה ב' מלקיות על ב' שמות, ר"ל ב' ענינים שבאה אזהרה מהם בכל ענין מהם ביחוד, וזהו ההפרש בין אמרם עובר משום כך ומשום כך, ובין אמרם לוקה ב' או לוקה ג', עכ"ד, ומה"ט ג"כ בלאו שבכללות, כל שלמדו דלוקה על כל א' וא', יימנה כל א' בפנ"ע, כיון שלא ילקה ב' מלקיות על שם א', ומשא"כ היכא שאין לוקה על כולן אלא א', נמנה מצוה א'.

ב] והנה ז"ל הרמב"ן שם, ואני אומר שהסכמתו של הרב למנות המצוות ע"פ המלקיות אינה ברורה, שהרי אנו מונין שס"ה לאוין והרבה מהן שאין בהן מלקות כלל, עכ"ל.

והר"ד הבבלי בס' מעשה נסים שאלה ד' אות כ"ב וכ"ג, השיג על הרמב"ם, ז"ל, והתימה שקושר ז"ל במאמר הזה את ענין מנין המצוות בחילוק המלקיות ואינו מסתכל בשמות, והנראה מחקירתם ז"ל על החילוק שאינו אלא לענין שאם עשאן כולן בהתראה א' לוקה על כל א' וא', או בהעלם א' חייב חטאת על כל א' וא' וכו', כמו שחקו בחילוק מלאכות בשבת שאין ספק שהן מצוה א', שהרי היו מחייבין מלקות על כל מלאכה ומלאכה אי לאו דס"ל דלאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד אין לוקין עליו, ור' ישמעאל דס"ל לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד לוקין עליו ילקה עכאו"א, היתכן לומר שר' ישמעאל סבור שכל חיובי השבת ל"ט לאוין, וכך שאר מה שמסוג זה כעשיית מלאכות ביוהכ"פ שאפי' לדעת רבנן יש בהן מלקות ודומה לזה רבים, ש"מ שחילוק המלקיות או החטאות אינו מכריח מנין המצוות, ועוד שאילו הי' מנין המצוות תלוי במלקיות הי' מתחייב שרבא שמחייב ג' מלקיות באוכל נא ומבושל יהיו המצוות אצלו יתירות ב' על תרי"ג ויתוספו מאיסורי נזיר ב' ומן המעלה שאור ודבש ג', ויתוספו המצוות אצלו עוד א' מן המעלה איברי בעלי מומין וכו', והי' ראוי שיבקשו כל המחולקים במלקות לחסר ולהחליף כדי להעמיד הענין והי' הביקוש בזה היותר ראוי וזה לא מצאנוהו, אלא ש"מ לאו בחילוק מלקיות תליא מילתא דמצוות, עכ"ל.

והר"א בהרמב"ם כתב בתשובתו שם לישב בזה, ז"ל, ושהוקשה לך שקשר את מנין המצוות במלקיות וכו', והביאור הוא שלא נתכוון ז"ל שהמצוות נמנות לפי מנין המלקיות, שהרי אפשר שיהיו במצוה א' מלקיות הרבה כמנין אופני', כשבכל פן עבר על האזהרה, שהרי הוא ז"ל אינו שולל היות בע"מ ששימש מצוה א', אע"פ שבעלי המומין שלוקין על שימושן ק"מ, ואין כונתו אלא שבראותינו אזהרות רבות שהעושה את כולן אינו חייב אלא מלקות אחת נדע שהן חוזרות ללאו א' ולא נמנה אותן אלא בלאו א', כי אילו היו חוזרות ללאוין הרבה הי' חייב בהן מלקיות כמספרם בלא ספק, שהרי א"א לצייר שיאמר שמות רבים מלאו א' לוקין עליהם מלקיות הרבה ושמות רבים מלאוין רבים לוקין עליהם מלקות א', זה שקר, אבל אם נראה חלקים רבים מלאו א', אע"פ שלוקין על כל חלק וחלק לא נחלק את הלאו ונמנהו במנין חלקיו, שהרי מונין את הלאוין ולא את החלקים כמו שביאר בשורש הי"א, והקושיא מדלא הקשו ממנין המצוות על סברת אביי ודעימי' בלאו שבכללות, אולי לא ראו צורך בזה משום שדעתם דחוי' וכו', או מטעם שאילו הוקשה לו מזה בזה הי' טועם שלאו שבכללות אע"פ שלדעתו לוקין על פרטיו אינו מחייב ריבוי המניין, כי אפשר שיהיו המצוה א' מלקיות רבות כפי מה שקדם ביאורו, עכ"ל.

ודברי הר"א ז"ל צ"ב רב, שהרי בד' הרמב"ם שלפנינו מפורש דכל שלוקה מלקיות רבות הוו בע"כ מצוות רבות, וכמש"כ הרמב"ם ז"ל, "ואותן הלאוין שבארו שהוא חייב על כל א' וא', הם שנמנה כל א' מצוה בפנ"ע וכו', כפי מה שהשרשנו בזה השרש שלא ילקה א' ב' מלקיות משם א' בשום פנים, וכשחייבו בבאור כל ענין וענין מאותן הענינים העטופים שלוקין על כל א' וא' מהם, וכשהוא כשעשאן כולן בב"א לוקה מלקיות הרבה ידענו בהכרח שהם שמות הרבה ויימנה כל ענין ביחוד", עכ"ל, ולהדיא דכל שחייב על כל א' וא', הוא בהכרח שהם שמות הרבה, ואדרבה, מש"כ הר"א ז"ל שעיקר ד' הרמב"ם הם שכל שאינו לוקה אלא מלקות א' בהכרח שאי"ז אלא אזהרה אחת, הנה בכ"ד הרמב"ם שלפנינו לא נזכר מזה כלל, דמה שאינו נמנה אלא למצוה א' הוא משום שאין בו אלא מלקות א', ולא פירש הרמב"ם אלא להיפך, דכל שלוקין על כולן בע"כ דהוו כמה מצוות.

וגם מה שדימה הר"א ז"ל למה שבע"מ ששימש נמנה למצוה א', הגם דמנין בעלי מומין שלוקין על שימושן הן ק"מ, צ"ב דמה ענין זל"ז, הרי כל מה שדנו שמכח רבוי המלקיות ימנו למצוות בפנ"ע, הוא רק בגונא דאם עשאן כולן בב"א לוקה מלקיות הרבה, דזה מכריח דהם שמות הרבה וימנה כל ענין ביחוד, וכל' הרמב"ם הנז', אך משא"כ בע"מ ששימש, הגם דמנין בע"מ שלוקין על שימושן הוא ק"מ, אך הרי גם מי שיש בו כל הנך מומין יחד אינו לוקה אלא א', וע"כ שפיר ה"ז נמנה למצוה א'.

וגם מש"כ הר"א ז"ל דאף שלוקין על כל חלק וחלק, מ"מ ה"ז נמנה למצוה א', משום דמונין את הלאוין ולא את החלקים, וכמש"כ הרמב"ם בשרש י"א, צ"ב, דכללא דהרמב"ם דאין מונין את החלקים, הוא היכא שכל החלקים משלימין ענין א', עיי"ש בד' הרמב"ם, וע"כ הוא שנמנין למצוה א', ומ"ש זה ואותן הלאוין שבארו שהוא חייב על כל א' וא', הם שנמנה כל א' מצוה בפנ"ע, ומה שבארו שהוא חייב א' על הכל נמנה אותו מצוה א', כפי מה שהשרשנו בזה השרש שלא ילקה א' ב' מלקיות משם א' בשום פנים, וכשחייבו בבאור כל ענין וענין מאותן הענינים העטופים שלוקין על כל א' וא' מהם, וכשהוא כשעשאן כולן בב"א לוקה מלקיות הרבה ידענו בהכרח שהם שמות הרבה ויימנה כל ענין ביחוד וכו' לדהכא, וראיתי שכבר עמד בכ"ז הגרי"פ במבוא לסהמ"צ לרס"ג השורש הט'.

עוד צ"ע בדבריו, דאם אכן דעת אביי היא דהגם שלוקין על פרטי לאו שבכללות מ"מ אינו נמנה אלא למצוה א', כי אפשר שיהיו המצוה א' מלקיות הרבה, א"כ מנלי' להרמב"ם דכל היכא דגלי קרא שלוקין על כל א' וא' הן נמנין למצוות רבות, הרי חזינן דאביי ס"ל דאף שלוקין על כל א' וא' אינן אלא מצוה א', ומנלן דלא קי"ל בזה כאביי.

ג] אמנם הנה מצאנו בד' הרמב"ם עצמו ישוב לקו' הר"ד הבבלי, וראיתי שכבר עמד בזה הגרי"פ שם, והוא בל"ת מ"ג, ז"ל, וחייב מלקות על כל פאה מהם והוא חייב ב' אם גלח כל ראשו, והראוי שלא נמנה זה ב' מצוות ואע"פ שהוא לוקה ב', לפי שאין בהן ב' לשונות תחת לאו א', כי הוא אילו אמר לא תקיפו פאת ראש מימין ופאת ראש משמאל ומצאנום חייבו עליהם ב' אז הי' אפשר שיימנו ב' מצוות, אמנם בהיותו מלה א' וענין א', הנה הוא באמת מצוה א', ואע"פ שבא בפירוש שלאו זה כולל חלקים הרבה מן הגוף ושהוא חייב על כל חלק מהם ביחוד, הנה לא יחייב זה שיהיו מצוות הרבה, עכ"ל, וכ"כ בקצרה גם במל"ת מ"ד, באיסור השחתת פאת הזקן, דאף דחייב על כל פאה ופאה, מ"מ אי"ז נמנה ה' מצוות, כיון שנאמרה האזהרה במלה אחת.

ובזה מתישב היטב קו' הר"ד הבבלי, דהגם שכתב הרמב"ם דבהנך דחייב על כל א' וא', ה"ז נמנה לכמה מצוות, מ"מ במלאכת שבת נמנין כל המלאכות ללאו א', דכל מה שרבוי המלקיות מחלק הלאוין, היינו רק בשנאמר כל איסור ואיסור לבדו, אך כשנאמרו כולן במלה אחת, הגם דגלי קרא שאם עשאן כולן בב"א לוקה על כל א' וא', מ"מ אין נמנין אלא למצוה אחת, וע"כ באיסור מלאכת שבת שנאסרו כל המלאכות במלה אחת, אי"ז נמנה אלא למצוה אחת, וז"ב.

אמנם אכתי צ"ב עיקר ד' הרמב"ם במל"ת מ"ג הנז', דכיון שמודה הרמב"ם דהיכא דנאמר האיסור במלה א', אין נמנה אלא למצוה א', הגם שלוקין עליו כמה מלקיות, והרי דשפיר שייך שילקו על שם א' כמה מלקיות, וא"כ מ"ט היכא שבאו ב' לשונות תחת לאו א', אמרי' דאם ילפי' לחלק ביניהם ולוקין על כל א' וא', אף נמנין לתרתי במנין המצוות, והיינו כמו שביאר הרמב"ם בשורש ט', דהוא משום שלא ילקה א' ב' מלקיות משם א' בשום פנים, וע"כ ידענו בהכרח שהם שמות הרבה ויימנה כל ענין ביחוד, וזה צ"ב, דהרי חזי' דהיכא שנאמר בקרא במלה א', ה"ז נמנה למצוה א', הגם דאי"ב חילוק מלקיות, והרי דשפיר שייך חילוק מלקיות אף במצוה א', וא"כ מהיכן מוכח דהיכא שנאמרו ב' לשונות תחת לאו א' וילפי' לחלק ביניהם, שיימנה כל ענין ביחוד, ומהו זה שכתב הרמב"ם שלא ילקה א' ב' מלקיות משם א' בשום פנים, הרי חזי' דבהקפת פאת הראש ובהשחתת פאת הזקן לוקין ב' מלקיות משם א', וצ"ע בזה.

עוד צ"ע, דהנה לפי המבואר נמצא, דהיכא שנאמרו האיסורין בב' לשונות, הרי דכל היכא דגלי קרא דאם עשאן בב"א לוקה על כל א' וא', נמנה כל א' למצוה בפנ"ע, ולפ"ז הדר צ"ע קו' הר"ד הבבלי, דלאביי דאמר דלוקין על לאו שבכללות, יש לנו למנות כל איסור ואיסור בפנ"ע, דמש"כ הר"א בהרמב"ם די"ל שדעת אביי דאע"פ שלוקין עליהם ב', מ"מ אין נמנין אלא למצוה א', הרי לפמש"נ מד' הרמב"ם במל"ת מ"ג, היכא שנאמרו האיסורין בב' לשונות, יש לנו למנותן למצוות חלוקות אם אך לוקין עליהן ב', וכאשר כן מת' להדיא גם בל' הרמב"ם בשורש ט', דכל היכא דלוקה תרתי בע"כ דהוי מצוות חלוקות, וכמו שהבאנו לעי', וצ"ל כמש"כ הר"א בהרמב"ם דאה"נ הו"מ לאקשויי מזה על אביי, ורק שלא ראו צורך בזה כיון שסברתו דחוי', וצ"ע בזה.

ד] והנה עוד צ"ב בד' הרמב"ם, שכלל בכללא דלאו שבכללות תרי גווני, הא', הוא כעין לא תאכלו על הדם, שנכלל בזה ענינים חלוקין שנכללו כולן בלשון א', והב', והא כעין נא ומבושל, שנתפרש כל דבר ודבר, ואך שנכללו בלאו א'.

והנה בל' הרמב"ם נ' להדיא דהנך תרי גווני שורש א' להם, וכן מ' בדבריו פי"ח מסנהדרין ה"ג, וזה צ"ע, שהרי על האופן הראשון אין לוקין כלל, ועל האופן השני לוקין א', ואך שאין לוקין על כל א' וא', וכבר עמד בזה הרמב"ן בתו"ד על מה שהכריע הרמב"ם כל"ק דחדא מיהא לקי, ותמה ע"ז הרמב"ן, ז"ל, ועוד דבגמ' דסנהדרין כך התבאר שאין לוקין על לאוין שבכללות כלל, ובין כשעשאן כולן כא' או שעשה א' מהן אינו לוקה כלל, וא"כ למה אמר הרב כי האמת שלוקה הוא א', עכ"ל.

ולכאו' הי' צריך לדחוק דאף שכלל הרמב"ם כל עניני לאו שבכללות יחד, מ"מ באמת ב' עניני לאו שבכללות הן, אך זה נסתר ממש"כ הרמב"ם שם, ז"ל, וכבר ידעת שכבר התבאר בגמ' סנהדרין אין לוקין על לאו שבכללות, ולכן מאמר אביי הוא נדחה, עכ"ל, והנה הרי פלוגתת אביי ורבא הויא בתרתי, הא', דלאביי לוקין על לאו דכי אם צלי אש, הגם דהוי מן המין הא' דלאו שבכללות, ולרבא אין לוקין ע"ז כלל, והב', דלאביי לוקין על נא ומבושל ב' הגם דהוי מן המין הב' דלאו שבכללות, ולרבא אין לוקין עליהן אלא א', ובפשוטו מש"כ הרמב"ם דמאמר אביי הוא נדחה מכח מש"א בסנהדרין דאין לוקין על לאו שבכללות, קאי גם על הא דס"ל לאביי דלוקין תרתי על נא ומבושל, הגם דהוי מן המין הב' דלאו שבכללות, שהרי עיקר ד' הרמב"ם שם באו לבאר מין זה דלאו שבכללות, והרי להדיא דהני תרי גווני דלאו שבכללות תליין זב"ז, וכיון שהתבאר בגמ' שאין לוקין כלל על לאו דלא תאכלו על הדם, ה"נ אין לוקין על נא ומבושל אלא א', וצ"ב רב דמה ענין זל"ז, שהרי חזי' דעל המין הא' אין לוקין כלל, ועל המין הב' לוקין א', וע' במרגניתא טבא שם, ובשושנת העמקים כלל י"ח שעמדו בזה על ד' הרמב"ם, עיי"ש מש"כ בזה.

וע' עוד בד' הר"א בהרמב"ם בתשובתו, ז"ל, שהאמור בגמ' סנהדרין בביאור ענין לאו שבכללות ה"מ דקא אתו תרי תלתא איסורי מחד לאו, מורה באין ספק לכל בעל ציור שהאזהרות כשהן יוצאות מלאו א' אותו הלאו לאו שבכללות, והעטופות יוצאות מלאו א' בלא ספק, ואין חילוק בין יציאתן מלאו א' או יציאת האזהרות בכלל מלאו א' כמו אזהרת לא תאכלו על הדם, ואע"פ שמשונות הם בדמיונן שאלו כוללות ואלו מפורטות, שוות הן במה שכולן יוצאות מלאו א', ולפיכך כל א' מהן לאו שבכללות, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דב' מיני לאו שבכללות שורש א' להן, וזה צ"ב רב וכנ"ל.

ה] ושמעתי לבאר בזה, דהנה בביאור עיקר כללא דאין לוקין כלל על לאו שבכללות דלא תאכלו על הדם ודכוותי', נת' בדברינו ?? ב' שיטות בזה, הא', דהיינו משום שאין האיסור מפורש, והב', משום שכולל הלאו כמה איסורין, והנה לכאו' הי' נ', שלדעת הרמב"ם דאף היכא שמפורשין בקרא כמה איסורין, מ"מ כיון שנכללו בלאו א', חשיבי לאו שבכללות, הרי בע"כ דעיקר השם דלאו שבכללות הוא במה שנכללו כמה איסורין בלאו א', וע"כ אף היכא שנתפרשו האיסורין, מ"מ כיון דנכללו בלאו א', הוי זה לאו שבכללות, וכן מ' בל' הגמ' בסנהדרין שהביא הרמב"ם שם דלאו שבכללות הוא דאתו תרי תלתא איסורי מחד לאו, וכן נ' להדיא בד' הר"א בהרמב"ם הנ"ל, במש"כ דודאי ב' המינים חשיבי לאו שבכללות מכח ד' הגמ' בסנהדרין הנז'.

אך באמת מצינו מפורש בד' הרמב"ם, דשם לאו שבכללות הוא מכח מה שאין האיסור מפורש ואתי מכללא, וזה במש"כ הרמב"ם בשורש ט' שם, בביאור הא דלאו דכי אם צלי אש הוי לאו שבכללות, ז"ל, לאו נלקח מכללא כי הוא אמר לא תאכלו אלא צלי וכבר אכלו בלתי צלי, עכ"ל, והרי להדיא דשם לאו שבכללות הוא במה שאין הלאו מפורש אלא אתא מכללא, וע"כ הוא דלאו דכי אם צלי אש הוי לאו שבכללות, משום דלא נאמר האיסור על דבר שאינו צלי במפורש, אלא הוא נלמד מכללא, שהוא אמר לא תאכלו אלא צלי וכו'.[[1]](#footnote-2)

וע' כן בד' הפמ"ג בגוו"ר סי' כ"ד, ז"ל, הסוג הא' והוא לאו שכולל ענינים רבים בשמות מחולקים ובא דרך רמז ודרש כמו לו דלא תאכלו על הדם, בזה כו"ע מודו דאף חדא לא לקי, כיון דהי' דרך דרש ורמז, עכ"ל, והרי שנקט כן הפמ"ג, דאף לדעת הרמב"ם דהא דאין לוקין כלל על המין הא' דלאו שבכללות, הוא משום שאין כל איסור ואיסור מפורש בקרא.

ולפ"ז הרי כיון שנת' מד' הרמב"ם דב' מיני לאו שבכללות הוו משורש א', הרי בע"כ צ"ל, דאף מה שאין לוקין על המין הב' דלאו שבכללות אלא א', דהיינו היכא שבא לאו א' ואסר דברים רבים עטופים קצתן על קצתן, ג"כ הוא מה"ט דאתי מכללא, והיינו דהגם דעיקר האיסורין מפורשין בכתוב, מ"מ כיון שנכללו כולן בלאו א', ולא נתפרש בכתוב לאו על כל א' בפנ"ע, הרי דאף שמכח חילוק שמותיהן קאי הלאו על כל א' בפנ"ע, מ"מ זה אינו מפורש בקרא אלא אתי מכללא, וע"כ הוא דאין לוקין על כל א' בפנ"ע.

ובזה מתבאר היטב החילוק שבין ב' מיני לאו שבכללות, דהגם דב' המינים הוו מיסוד א', מ"מ על המין הא' אין לוקין כלל ועל המין הב' לוקין מלקות א', והיינו משום דבמין הא' כיון שנכללו בו כמה ענינים, הרי נמצא דעיקר האיסורין אתו מכללא, וע"כ אין לוקין עליהן כלל, אך משא"כ במין הב' שנתפרשו כל האיסורין, ואך דהוו בלאו א', הרי נמצא דעיקר האיסורין לא אתו מכללא, אלא הם מפורשין בקרא, וע"כ שפיר לוקין עליהן, ואך שאין לוקין עליהן תרתי, משום דהא דקאי הלאו על כל א' בפנ"ע לא נתפרש בקרא, וע"כ אין לוקין עליהן תרתי, משום שאין לוקין על לאו דאתי מכללא, אלא על המפורש בקרא, ומתבאר היטב דעת הרמב"ם.

ו] והנה לדעת הרמב"ם נ', דהא דאין לוקין על לאו שבכללות, אי"ז כלל משום דל"ד ללאו דחסימה, אלא היינו משום שאין לוקין רק על מה שנתפרש בקרא להדיא, ודבר דאתי מכללא, הגם דאיסורו גמור מה"ת, מ"מ אינו חשוב ללקות עליו, ודוגמא לזה הוא מש"כ הרמב"ם בשורש ב' דאין למנות דבר הנלמד מי"ג מדות, וכבר ביארו בזה עפ"ד המאירי ??? דודאי מודה הרמב"ם דכל הנלמד מן י"ג מדות הוי מה"ת, ואך דכיון שאינו מפורש בתורה אינו בחומר דין תורה לימנות במנין המצוות,[[2]](#footnote-3) וה"נ אף היכא שמפורש הלאו בתורה, מ"מ אין לוקין על דבר דאתי מכללא.

ויש להוכיח כן, שהרי לא אמרו בגמ' לה"ט דל"ד ללאו דחסימה, רק להך לישנא דחדא נמי לא לקי, אך להך לישנא דחדא מיהא לקי מ' להדיא שאין הטעם משום דל"ד ללאו דחסימה, והנה הרי דעת הרמב"ם דקי"ל כהך לישנא דחדא מיהא לקי, ולדידי' הא דאין לוקין על לאו שבכללות אי"ז כלל משום דל"ד ללאו דחסימה, אלא משום שאי"ז מפורש בכתוב שיהא ראוי ללקות ע"ז, ורק לאידך לישנא דחדא נמי לא לקי, הגם שאיסורן מפורש בקרא, הרי בע"כ דטעם אחר יש בזה משום שכולל הלאו כמה איסורין, ולא מייחד כלאו דחסימה, אך להך לישנא דחדא מיהא לקי, הרי דל"ב בזה דומיא דלאו דחסימה, ואף שכולל הלאו כמה איסורין שפיר לוקין עליו, ואך שאין לוקין עליו תרתי, משום דהלאו הנפרד לכאו"א אינו מפורש בקרא אלא אתי מכללא, ואין לוקין על מה שנלמד מכללא, וכמש"נ.

ז] ונ' לפ"ז, דמה"ט הוא גם מש"כ הרמב"ם דלאו שבכללות אינו נמנה במנין אלא למצוה א', ואין הטעם בזה מכח הא שאין לוקין ע"ז אלא מלקות א', וכבר הבאנו לעי' סק"??, שבד' הרמב"ם לא נזכר כלל דהא דנמנין למצוה א' הוא משום שאין עליהן אלא מלקות א', דלעולם יתכן שיהיו שמות נפרדים ולא יהא עליהם אלא מלקות א', כיון שאי"ז מפורש בקרא, אלא הא שאינן נמנין אלא למצוה א', הוא משום דכי היכי שאין לוקין עליהן תרתי משום שחילוקן זמ"ז אינו מפורש בהדיא אלא אתי מכללא, הרי דמה"ט גופא אף אינם נמנין לכמה מצוות, שאין מונין אלא כפ"מ שמפורש בתורה, וכיון שבקרא נתפרשו כולן יחד, אין נמנין אלא למצוה א'.

ולכאו' הוא מוכח כן, דאי נימא דהא דאין נמנין אלא למצוה א' הוא מכח הא דלוקין על כולן מלקות א', דמזה מוכח דהוי כולן שם א', הרי לכאו' כ"ז שייך רק בהמין הב' דלאו שבכללות, שלוקין א' על כולן, דמזה מוכח דהוו מצוה א', אך בהמין הא' דלאו שבכללות שאין לוקין עליהן כלל, מנלן דהוי הכל שם א', (אך אי נימא דמה שאין לוקין על לאו שבכללות, הוא משום שנכללו בלאו א' כמה איסורין, הרי י"ל, דמזה גופא חזי' דהוי זה לאו א', דאילו הוה חשבי' לזה ככמה לאוין, שפיר היו לוקין ע"ז, ויל"פ דמה"ט גם בהמין הב' דלאו שבכללות אין נמנה אלא למצוה א', דבע"כ דהוי זה לאו א' על כולן, דאילו הוה חשבי' דאיכא לאו על כל איסור בפנ"ע, ל"ה חשיב ללאו שבכללות, אמנם למש"נ מד' הרמב"ם דהא דאין לוקין על לאו שבכללות אי"ז כלל משום דלאו א' כולל כמה איסורין, אלא משום דאתי מכללא, הרי אין לומר כן כלל, שהרי לעולם י"ל דהוו לאוין חלוקין, ומ"מ אין לוקין עליהן משום דאתיין מכללא), ובע"כ מוכח מזה כמש"נ, דהא דלאו שבכללות אינו נמנה אלא למצוה א', אי"ז כלל מכח הא דלוקין א' על כולן, אלא היינו משום דאין נמנה במנין המצוות רק המפורש בקרא ולא מה דאתי מכללא.

ונ' דמה"ט נמי כל היכא דבאה הקבלה לחלק ביניהם, ואם עשאן כולן בב"א לוקה על כל א' וא', אף נמנין לכמה מצוות,

**ב'**

1. אך אם לאו ה"ט, לא הוה חשבי' לכי אם צלי אש ללאו שבכללות, שהרי אינו כולל ענינים חלוקין, דכל מה שנאסר בו הוי משם א' שאינו צלי, (והוי דומיא דלאוי דנבילה ודשבת דלא חשיבי לאו שבכללות, וכמו שביאר הרמב"ן בשורש ט'), וע"כ כל מה דהוי לאו שבכללות הוא משום שעיקר האיסור לא נתפרש להדיא אלא אתי מכללא.

   ונ' דאף מה דהלאו דכל אשר יעשה מגפן היין, חשיב לאו שבכללות, (ובזה מודה הרמב"ם לדעת ש"ר, דכל פלוגתת אביי ורבא הויא רק על לאו זה, אך מודו כו"ע דלוקין על זג וחרצן ב', וכמש"כ כן הרמב"ם בתו"ד בשורש ט', וכן מנה איסורי נזיר לה' מצוות במנין הלאוין, וכ"כ גם בתשובתו שנד' בשו"ת הרמב"ם דפוס ירושלים סי' שס"ח, והובאה בתחילת ספהמ"צ במהד' ר"ש פרנקל, וכ"כ גם הר"א בנו בתשובתו), הגם דכל מה שנאסר בו הוי משם א' שהוא יוצא מגפן היין, הוא נמי מה"ט דחשיב דאתי זה מכללא, וזה ע"ד מה שביאר הרמב"ן בשורש ט', ז"ל, לפי שג"ז אינו מיוחד כלאו דחסימה, שאינו מזכיר שם האיסורין שנכללו בו כענין בנבילה, אבל כללם בשם אביהם כל היוצא מן הגפן, עכ"ל, וה"נ הוא לדעת הרמב"ם דשם לאו שבכללות הוא כד אין האיסור מפורש בקרא אלא אתי מכללא, וע"כ אף לאו דכל אשר יעשה מגפן היין חשיב דאתי מכללא, ?????.

   והנה אמנם הי' מקום לפרש בדעת הרמב"ם, דהא דלאו דמכל אשר יעשה מגפן היין חשיב לאו שבכללות, הוא משום דה"ז כולל מינים שונים, ומה דל"ד ללאו דנבילה דל"ח לאו שבכללות, היינו כמו שביאר הרמב"ן שם, ז"ל, ועוד שהלאוין הללו ר"ל אל תאכלו כי אם צלי אש וכל אשר יעשה מגפן היין, כיון שנכללו בהן שמות חלוקין שחלקן הכתוב וחילק עליהן מלקיות הרבה, כבר נקרא כל א' מהן לאו שבכללות, משא"כ בלאו דנבילה ומלאכה דיו"ט שכל הנכללין בו שם א' ומלקות א' יש בהן, וצ"ע דלמ"ד דיש חילוק מלאכות ליו"ט מה איכא למימר????, עכ"ל, ולכאו' הי' מקום לפרש כן גם בד' הרמב"ם, דמה"ט הוא דלאו דמכל אשר יעשה מגפן היין הוי לאו שבכללות, וכן מ' קצת גם בד' הר"א בהרמב"ם בתשובתו בד"ה והנוסחא.

   אך באמת נ' שאין לומר כן, ומתרי טעמי, חדא, שהרי אם הי' טעם זה נכון, הרי שמה"ט הי' לנו לחשוב גם הלאו דכי אם צלי אש ללאו שבכללות, משום דכולל שמות חלוקין, ובד' הרמב"ם הרי מפורש דהא דכי אם צלי אש הוי לאו שבכללות, אי"ז משום שכולל שמות חלוקין, אלא משום דלא נתפרש האיסור להדיא אלא בא מכללא.

   ועוד יש להוכיח כן, ובהקדם, דהנה בעיקר מה שיסד הרמב"ם בשורש ט' שאין לוקין בשם א' משום רבוי האזהרות, תמה הרמב"ן שם, ז"ל, והרי הרב מביא בכאן המחלוקת שחלקו אביי ורבא בחובל רחיים ורכב ובאוכל זג, שאביי מלקה אותו ב' אע"פ שהוא דבר א' ושם א', מפני שנכפל בה לאו, ורבא חולק בהן מפני שהלאו השני לאו שבכללות, הא אילו הי' לאו מיוחד לוקה מלקות שני בכפלו, עכ"ל.????, יל"ע בשושנת העמקים ובדברי אמת ובמרגניתא טבא, במש"כ דכל שכולל דבר אחר שלוקה ע"ז, לוקה גם על רבוי הלאוין, ויל"ע בזה מד' הרמב"ם במנין המצוות דאין לוקין משום אל תשקצו בשרץ שנאמר עליו לאו בפנ"ע, הגם דהלאו הכללי כולל גם לשרץ המים.

   והנראה פשוט בישוב ד' הרמב"ם, דס"ל דהא דלוקה בהנך גווני ב' מלקיות, הוא משום דהוו זה ב' שמות חלוקין, דשם א' הוא חבלת רחיים, ושם א' הוא חבלת כלי אוכל נפש, וכן לענין נזיר, הוי שם א' אכילת זג, ושם א' אכילת יוצא מן הגפן, (וה"נ הוא לגבי פסח, דהוי שם א' אכילת נא, ושם א' אכילת דבר שאינו צלי, וכ"ה בל' הרמב"ם בסהמ"צ שם דעובר על אכלו אותו נא ועל אכלו אותו בלתי צלי).

   ובדעת הרמב"ן שהק' מזה, ולא ניח"ל למימר דהוי זה ב' שמות, נ' ברור שהוכרח לזה ממש"א בגמ' דהוי זה לאו שבכללות, ומוכח מזה דאי"ז שם א' דכלי אוכל נפש, ושם א' דהיוצא מן הגפן, דא"כ ל"ה זה כלל לאו שבכללות, אלא בע"כ דאף בהלאו הכללי נכללו שמות חלוקין, דכל כלי וכלי הוי שם לעצמו, וכל מין היוצא מן הגפן הוי שם לעצמו, ואזיל הרמב"ן לטעמי', וכמו שהבאנו לעי' מש"כ הרמב"ן דהא דמכל אשר יעשה מגפן היין הוי לאו שבכללות, הוא משום שנכללו בו שמות חלוקין, וכ"ז הוא רק משום דאין האיסור על אכילת יוצא מן הגפן, אלא הוי האיסור על אכילת זג ועל אכילת חרצן וכו', וע"כ הוא דהוי זה לאו שבכללות, (ואף לפ"מ שפירש הרמב"ן מתחילה דהוי לאו שבכללות משום שכללן בשם אביהן, ג"כ נתבאר לעי' ??? דהיינו רק משום דאין שם האיסור "יוצא מן הגפן", דאם הי' זה שם האיסור, א"כ מה לי שנכללו בשם אביהן, אלא שם האיסור הוא זג וחרצן וכו', ובזה הוא שחילק הרמב"ן שאם הי' כוללן בשם עצמן, הי' זה חשוב כמפורש בלאו כל מין ומין, אך כיון שנכללו בשם אביהן, לא חשיב כמפורש כל מין ומין, וע"כ הוי זה לאו שבכללות), ועכ"פ נמצא דמדחשבי' לי' לאו שבכללות, מוכח דאין שם האיסור "יוצא מן הגפן", אלא הוי שם האיסור זג וחרצן וכו', ושפיר הק' הרמב"ן דלדעת הרמב"ם שאין רבוי האזהרות מרבה המלקות, א"כ מ"ט דאביי דלוקה על זג ב' מלקיות, כיון שאף איסור מכל אשר יעשה מגפן היין, אינו שם לעצמו, אלא הוי לאו נוסף על זג.

   אך בדעת הרמב"ם מוכח דפליג ע"ז, וס"ל דבכל הנך לאוין הכוללין, הוי זה שם איסור בפנ"ע, דכלי אוכל נפש, ודיוצא מגפן היין, ודאכילת בלתי צלי, וע"כ שפיר לוקה על הנפרטין ב' מלקיות, הא' משום שם האיסור הפרטי והב' משום שם האיסור הפרטי.

   ולפ"ז הרי שלדעת הרמב"ם אין לפרש כלל דהא דמכל אשר יעשה מגפן היין הוי לאו שבכללות הוא משום שהוא כולל מינים שונים, שהרי לדעת הרמב"ם מוכח דלאו דמכל אשר יעשה הוי שם בפנ"ע דהיוצא מן הגפן, ונמצא שאינו כולל כלל מינים שונים, ובע"כ דהא דהוי לאו שבכללות הוא משום דחשבי' לי' דאתי מכללא, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ושמעתי עוד לבאר בזה, במש"כ הרמב"ם בשורש א' דכל מצוות דרבנן נצטוינו עליהן מלא תסור, והרמב"ן הק' ע"ז, דא"כ נמצא דכל מצוות דרבנן הוו מה"ת, ומהו כל הקולות שהקילו בהן, (ועוד הק' הרמב"ן, דא"כ מ"ט תמה הרמב"ם על מי שמנה אותן במנין המצוות), אך הבי' בד' הרמב"ם נלמד ממש"כ רבינו יונה בשע"ת ריש שער ג', דהגם דכל מצוות דרבנן מצווין עליהן מה"ת משום לא תסור, מ"מ אינם בחומר ד' תורה כיון שלא בא איסורן מפורש בקרא, עיי"ש, ולפ"ז נמצא דהרמב"ם בשורש א' אזיל לטעמי' בשורש ב', דכל הנלמד מי"ג מדות אינו נמנה, משום שאינו מפורש בתורה, ומה"ט גם קיילי דברי סופרים מדברי תורה, כיון שאין מפורשין בתורה, (ומה"ט גם אין נמנין במנין המצוות, ולא עדיפי מן הנלמד מי"ג מדות שאינו נמנה במנין), והרמב"ן דפליג בשורש ב' על הרמב"ם, וס"ל דאף הנלמד מי"ג מדות הוי בחומר ד"ת ונמנה במנין המצוות, והגם שאינו מפורש בקרא, הרי דמה"ט שפיר קשיא לי' דלהרמב"ם דכל מצוות דרבנן נצטוינו עליהן מלא תסור, א"כ מ"ט הקילו בדברי סופרים. [↑](#footnote-ref-3)