ה (א) - בדין שויא אנפשי_ חתיכה דאיסורא
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

אור ליום ב' ח' כסליו תשע"ד

**א**

א] כתובות ד"ט., א"ר אלעזר האומר פ"פ מצאתי נאמן לאסרה עליו וכו', ופירש"י, ז"ל, נאמן לאסרה עליו ואע"פ שאין הדבר הזה יכול להתברר אלא על פיו, לגבי נפשי' הוי מהימן לשויי' עלי' חתיכה דאיסורא וכו'

והנה בעיקר דינא דשויא אנפשי' חד"א, כתב בקצוה"ח סימן ל"ד סק"ד, דהוא מדין נאמנות, דכיון דהאמין התורה לכל אדם על עצמו בפרשת הודאת בע"ד, א"כ בין בממון בין באיסור לעולם נאמן על עצמו, עכ"ד, וכ"כ הקצוה"ח בסימן פ' סק"ב, ותמה על מש"כ בשו"ת שב יעקב ח"ב אהע"ז סימן ג', דאם לא ידע דהוא איסור ל"ש שאחד"א, וכ"כ בשו"ת בית אפרים אהע"ז סימן א'.

וכ"ה מבו' בד' הגר"א באהע"ז סימן ג' סקי"א, שפירש במש"כ הרמב"ם והשו"ע דמי שבא בזה"ז ואמר כהן אני, דאוסר עצמו בגרושה זונה וחללה ואינו מטמא למתים, ואם נשא או נטמא לוקה, וכתב הגר"א, ז"ל, דכל להחמיר על עצמו נאמן יותר ממאה עדים וכמ"ש בכריתות י"ב א' משום שאין רוצה להביא חולין לעזרה וכו', עכ"ל.

והנה הרי הא דנאמן לאסור עצמו, הוא מדינא דשאחד"א, ומבו' בד' הגר"א דדינא דשאחד"א הוא מדינא דכריתות די"ב. דאדם נאמן על עצמו יותר מק' עדים, וכ"נ גם בד' הגר"א בחו"מ סימן ל"ד סקנ"ד, - והנה הרי הגר"א בכ"ד חו"מ סימן כ"ט סקט"ו וסימן ע"ט סק"ג ויו"ד סימן קס"ח קס"ט סקל"ח כתב דהא דהודאת בע"ד מועלת נגד עדים, הוא מדינא דכריתות דאדם נאמן על עצמו יותר מק' עדים, - ומבו' לפ"ז מדבריו, דדינא דהודאת בע"ד ודינא דשאחד"א הוו מיסוד אחד, וכד' הקצוה"ח.

ב] אמנם הנה בתרוה"כ סימן א' כתב, דדינא דשאחד"א אי"ז מתורת נאמנות, אלא כיון שלפי דברי' אסורה לינשא, ואם היא יודעת האמת ה"ה אסורה אף שכל העולם מחזיקין אותה בפנוי', ע"כ גם הבי"ד יכולין לכוף אותה שלא תינשא.

וכ"ה מבו' בד' הגרע"א לקמן דכ"ב., ז"ל, בדיבורה א"א הייתי לא מהימנא לבי"ד בדרך נאמנות ועדות ואנן אמרי' שאינו אמת אלא מדין שויי' אנפשה חד"א.

וכ"ה גם בדבריו לקמן דכ"ב:, שכתב לדון דבגונא דב' עדים אומרים שנתקדשה ונתגרשה והיא אומרת לא נתקדשתי, אין לאסרה מדינא דכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי, דדוקא בממון אמרינן דהודאת שלא פרע מהני משום הודאת בע"ד, אבל באיסור באם מכחיש להעדים דהוא רק מדין שאחד"א, ל"ש לומר דהיא מודית דלא נתגרשה ושוויה אנפשה חד"א, דהא היא אומרת דלא נתקדשה ולא אמרה מעולם דהיא אסורה, עכ"ד, ועי' שו"ת ראנ"ח ח"א סימן מ"ה שנקט דאף בשאחד"א אמרינן דכל האומר לא לויתי וכו', עייש"ה, אך בתו"ד שם כתב, ז"ל, דטעמא דשאחד"א, לאו משום שהדבר אמת אסרינן לי', אלא משום הודאת פיו, עכ"ל, וצ"ב.

ועי' בכו"ח הגרע"א סימן ב' דדוקא בממון אמרינן דהודאת בע"ד כק' עדים דמי, אך באיסור לא מצינו כן, ול"מ אלא מדין שאחד"א, וכל שאומרת שמותרת היא ול"ש שאחד"א, ה"ה מותרת מחמת העדים שנאמנים יותר, עכ"ד.

ועי' חזו"א אהע"ז סימן קכ"ד סקי"ח דטעם שאחד"א דאנו מוזהרין לפסוק הדין ע"פ הודאתו במה שנוגע אליו, וכיון שהוא אומר שזה איסור אנו מוזהרין עליו לכופו על שמירתו את האיסור לפי דבריו כאילו נתברר לנו איסורו בעדים, עכ"ד, ועי' גם בדבריו בסימן ס"ז סק"ה, ז"ל, שאנו מחזיקין שהוא היתר אלא שאנו באין לכופו להתנהג ע"פ דבריו וכו', כיון שאנו מחזיקין להיתר ורק הוא משקר וכו', עכ"ל,[[1]](#footnote-2) ועיי"ש שפירש בזה טעמא דהרא"ה דבאיסור דרבנן לא אמרינן דשאחד"א.

ג] ובביאור ד' התרוה"כ והגרע"א, הנה בפשוטו הי' נראה דהיינו, דהגם דאינו נאמן על גופא דעובדא, מ"מ ה"ה נאמן על עצמו שהוא סבור כן, וע"כ הוא דכופין אותו לנהוג כפי דבריו.

אך בד' הגרע"א לקמן דכ"ב. מבו' לא כן, עיי"ש שהק' דבאומרת אשת איש הייתי וגרושה אני, מ"ט בעינן לדינא דהפש"א, תיפו"ל דכיון דמסיימת וגרושה אני מעולם לא אסרה, ובפרט בנשביתי וטהורה אני דשבוי' עצמה ליכא איסור כלל אלא הטומאה והיא ידעה בעצמה אם נטמאה או לא, ולזה באמירתה נשביתי ליכא ענין שאחד"א אם יודעת בעצמה שלא נטמאה וכאשר אמרה בעצמה טהורה אני, וא"כ מ"ט בעינן לדינא דהפה שאסר, וכן הק' הגרע"א גם לקמן דכ"ב:, אחר שפירש דבשאחד"א ליכא לדינא דכל האומר לא לויתי וכו'.

והנה אי נימא דדינא דשאחד"א הוא דהוא נאמן על עצמו שהוא סבור כן, וע"כ הוא דכופין אותו לנהוג כפי דבריו, הרי דכל שאמרה אשת איש הייתי ונתגרשתי, שפיר בעינן לדינא דהפה שאסר, דבלא זה הרי היינו מקבלים את דברי' שהיא סבורה שנתקדשה, ולא היינו מקבלים את דברי' שנתגרשה.

ובע"כ בד' הגרע"א, דעיקר דינא דשאחד"א הוא דיש לו נאמנות להכריע על איסור דידי', כעין כח בי"ד להכריע בדין, ומכח זה יש לנו לסמוך על הכרעתו ולהפרישו מאיסור זה, אף שלא נתברר לנו גופא דעובדא, - וזהו שהק' הגרע"א, דכל שהיא עצמה אמרה שהיא מותרת, ל"ש עיקר דינא דשאחד"א.

**ב**

ד] והנה מכ"ד נראה דנאמנות דשאחד"א הויא כנאמנות דהודאת בע"ד, חדא הוא ממש"א בקידושין דס"ה: בהא דהמקדש בע"א אין חוששין לקידושיו, א"ל רב אשי לרב כהנא מאי דעתך דילפת דבר דבר מממון, אי מה להלן הודאת בע"ד כק' עדים דמי אף כאן הודאת בע"ד כק' עדים דמי, א"ל התם לא קא חייב לאחריני הכא קא חייב לאחריני.

ובפשוטו מבו' להדיא, דגם באיסורים איכא לנאמנות דהודאת בע"ד דכק' עדים דמי, ואך דכיון דהם חבים לאחרים אינם נאמנים, אך כל שאינו חב לאחרים, ה"ה נאמן לאסור על עצמו מדינא דהודאת בע"ד כק' עדים דמי.

ה] אמנם יש לדחות למש"כ הרשב"א שם, ז"ל, ז"ל, מיהו אכתי קשיא לי מאי מחייבת איכא דמאי אית להו עלה ומאי שייכי בה דנימא שהיא חבה להן בהודאתה אטו מי שהודה שמכר שדהו לחברו אינו נאמן ומי קרינן לי' מחייב לאחריני וכו', וי"ל דגבי ממון דאי לאו דכתב רחמנא אשר יאמר כי הוא זה דמיני' גמרינן הודאת בע"ד הו"א דלעולם לא מיקיימא מלתא אלא בסהדי וכו', וגלי לן דיקום דבר במקום דאיכא חובה לאחריני כתיב, והלכך עריות דכתיב בהו דבר על כרחין לצד ממון שיש בו חובה הוקשו ולא לצד ממון שאין בו חובה ולומר דלא מקיימא להו מלתא אלא במקיימי דבר ומשום דאית בהו כעין חוב לאחריני אקשינהו לצד ממון דאית בי' חובה ולא שתהא חובתו של זה כזה דזה חב ממש וזה אינו חב ממש כדאמרן וכו', עכ"ל.

ולפ"ז י"ל, דאחר שהוקשו עריות לצד ממון דאית בי' חובה, תו לא ילפינן בהו כלל להנאמנות דהודאת בע"ד מממון, וע"כ אף במקום דלא חב לאחרים אינו נאמן לאסור את עצמו מדינא דהודאת בע"ד, ואך דאיכא דין בפנ"ע דכל שאומר על עצמו שהוא אסור, שויא אנפשי' חתיכה דאיסורא.

ו] אמנם הנה הרשב"א שם כתב להוכיח כדבריו, ז"ל, ותדע לך דאלו חב לאחרים ממש אע"ג דאמר כזה וכזה הי' ובפני עדים הי' והלכו להם למדה"י אינו נאמן, ואלו הכא אי אמרה נתקדשתי בפני שנים והלכו להם למ"ה או שמתו נאמנת, דאנן לא קפדי' אלא שתתקדש באפי סהדי וכיון דאמרה דהכי הוה נאמנת דהא לא מחייבא ממש לאחריני, עכ"ל.

והנה אי נימא דהא דהאומרת נתקדשתי נאמנת, אי"ז כלל מדינא דהודאת בע"ד, אלא הוי זה דין בפנ"ע דשאחד"א, א"כ מה הוכיח הרשב"א מזה דכה"ג לא חשיב כחב לאחרים ממש, הרי אף אם הוי חב לאחרים ממש וליכא בזה לנאמנות דהודאת בע"ד, מ"מ מהיכ"ת לא יהא בזה לדינא דשאחד"א, ושמא י"ל, דפשיטא לי' להרשב"א דגם דינא דשאחד"א אינו אמור במקום דחב לאחרים, וזהו שכתב דאם בכה"ג חשיב כחב לאחרים, גם ל"ה בזה לדינא דשאחד"א.

ונראה מד' הרשב"א דדינא דשאחד"א הוא חד דינא עם דינא דהודאת בע"ד, וזהו דקשיא לי' דכיון שאמרו בגמ' דאף ששניהם מודים לי"ב לדינא דהודאת בע"ד משום דחב לאחריני, א"כ מ"ט נאמנת האשה לומר נתקדשתי,[[2]](#footnote-3) ומזה הוכיח הרשב"א דכה"ג לא חשיב כחב לאחרים ממש, וע"כ ה"ה נאמנת לאסור עצמה מדינא דהודאת בע"ד, ומש"א בגמ' דחב לאחריני, היינו דמה"ט מקשינן להו לצד ממון דאית בי' חובה, ואין הקידושין מתקיימין אלא בפני עדים.

ז] עוד יש להוכיח בזה, ממש"כ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רנ"ג דשאחד"א מהני נגד עדים, ובח"ד סימן רפ"ו כתב דהוא נאמן על עצמו יותר מק' עדים, וכ"כ השה"ג במכילתין י' א' בשם הריא"ז, וכ"כ המאירי בקידושין ס"ה א' בשם אחרוני הגאונים שבספרד, ולמד לזה ממש"א בכריתות דאדם נאמן על עצמו יותר ממאה איש, וכ"ה בשו"ע יו"ד סימן א' סי"ב, ונראה להדיא דהוי זה דין נאמנות, וה"ה נאמן יותר מן העדים.[[3]](#footnote-4)

וכ"נ גם בד' תר"י שהביא השטמ"ק לקמן דכ"ב., ז"ל, אבל לאחר זמן לא מהימנא אא"כ נתנה אמתלא לדברי', שהרי הודאת עצמה כק' עדים וכבר הודית וכו', עכ"ל, ונראה להדיא בדבריו, דדינא דשאחד"א הוא מדינא דהודאת בע"ד כק' עדים דמי, וע"כ הוא דאינה יכולה לחזור בה בלא אמתלא.

ח] עוד יש להוכיח לזה, ממש"כ הרמב"ם בפ"כ מאיסו"ב הי"ג, דמי שבא בזה"ז ואמר כהן אני, ונשא נשים האסורות לכהונה או נטמא לוקה, ואי נימא דדינא דשאחד"א אי"ז נאמנות כהודאת בע"ד, ואנן אמרינן שהוא משקר, מ"ט מלקין אותו, הרי אין הוא נאמן כלל לגבי דידן, וכמדומה דזהו שהביא הגר"א ע"ד הרמב"ם אלו למש"א בכריתות דאדם נאמן על עצמו יותר מק' עדים, דכונתו דלא נימא דדינא דשאחד"א אי"ז נאמנות גמורה לגבי דידן, ואין לנו להלקותו.[[4]](#footnote-5)

ובאמת בחזו"א אהע"ז סימן ב' סקי"ז תמה בד' הרמב"ם, ז"ל, ויש לתמוה היאך נאמן לקולא שחבירו יעבור בלא יוסיף שאם אינו כהן אינו בר מלקות, ואין סברא כלל דכיון שהוא נאמן על עצמו וכופין אותו להתנהג ע"פ דבריו אם עבר לוקה אף אם איננו כהן וכו', עכ"ל, ובסימן כ' סק"כ כתב, דלא אמרינן אדם נאמן על עצמו, אלא דחייב להתנהג כדבריו, אבל לא לעונש מלקות, ואזיל לטעמי' דדינא דשאחד"א אי"ז נאמנות לדידן, ואנו מחזיקין שהוא משקר, אלא שאנו כופין אותו להתנהג לפי דבריו, וע"כ אינו בדין דיועיל זה לענין מלקות, אך אי נימא דדינא דשאחד"א הוי נאמנות לדידן, שפיר י"ל דיועיל זה לענין מלקות, מדינא דהאיסור עצמו בע"א יוחזק.

ט] וכן נראה גם ממש"כ הרמב"ם שם דהנבעלת לו ספק חללה,[[5]](#footnote-6) ובביאור הגר"א אהע"ז סימן ג' סקי"א תמה ע"ז, ולכאו' מה שהיא ספק חללה הוא מכח הא דהוא נאמן על עצמו, וכיון שנתברר לנו שהוא כהן, ע"כ מכח זה הויא הנבעלת לו ספק חללה, וצ"ב בטעמא דמילתא, - ואי נימא דאף על עצמו אינו נאמן, ואנן אמרינן שהוא משקר, א"כ מ"ט הויא הנבעלת לו ספק חללה.

י] ובכ' הגרא"א כתב להוכיח עוד בזה, ממש"כ הר"ן לעיל ד"ב., ז"ל, משום דכיון דמהימנינן לי' "קים לן דודאי זינתה" וכיון שכן איתרעאי ועלייהו דב"ד רמי למיקם עלה דמילתא אי תחתיו אי אין תחתיו, עכ"ל, ומבו' בדבריו דמכח הנאמנות דשאחד"א, קים לן שזינתה, והרי להדיא דדינא דשאחד"א הוא דין נאמנות כעין הודאת בע"ד, וע"כ מכח זה ידוע לנו שזינתה, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הר"ן דמכח זה מוטל על בי"ד למיקם עלה דמילתא

יא] ומצינו כן גם בד' הב"י בשו"ת אבקת רוכל סימן קצ"ב, ז"ל, ולענין הדין נראה לי אע"ג דנחלקו שם אם נאמנים כשאומרים שעשו דבר כדי להציל אם לאו, זהו לענין דין ממון, אבל לענין איסור בנ"ד יהיו נאמנין, כמו שהוא נאמן בעצמו אע"פי שחתם "והודאת בע"ד כק' עדים דמי" מ"מ אם נתן אמתלא וכו' נאמן ולא אמרינן דשאחד"א, ונלמד דבר זה מההיא דכתובות דהאשה שאמרה אשת איש אני ואח"כ אמרה פנוי' אני שהיא נאמנת וכו', וא"כ כמו שהוא נאמן על חתימתו "אע"פ שהוא כק' עדים" וכו', ג"כ יהיו העדים נאמנים וכו', דמה לי זה ומה לי זה, מאחר דקי"ל "דהודאת בע"ד כק' עדים דמי", ומה שאמרתי שיש חילוק בין ממון לאיסור שבאיסור נאמנין ובממון אינן נאמנין, אע"פ שלכאו' הסברא מחייבת בהפך דחמור איסורא מממונא, לכך הוא נלמד מתשו' בעל תה"ד שכתבתי וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הב"י, דפשיטא לי' דדינא דשאחד"א הוא מדינא דהודאת בע"ד כק' עדים, והוי נאמנות גמורה כנאמנות עדים, וזהו שלמד מינה דכ"ה דכשאסר על עצמו ונאמן מדין שאחד"א, ה"ה נאמן לחזור בו באמתלא, ה"נ עדים שהעידו באיסור נאמנים לחזור בהן באמתלא, - ונתחדש עוד בדבריו, דחלוק בזה עדות על איסור מעדות על ממון, דהגם דבעדות על ממון ל"מ העדים לחזור בהן באמתלא, מ"מ בעדות על איסור ה"ה נאמנים לחזור בהן באמתלא, דומיא דהא דבהודאת בע"ד בממון ל"מ לחזור בו באמתלא, ובשאחד"א מצי לחזור בו באמתלא, וזה דבר חדש, וצ"ע.

**ג**

יב] ונראה דיש להוכיח כן עוד, דהנה כתבו התוס' ביבמות דמ"ז., במש"א התם במי שאמר נתגיירתי ביני לבין עצמי, דנאמן אתה לפסול עצמך, ז"ל, היינו דוקא במילי דמשוי נפשי' חתיכה דאיסורא אבל אם בא על בת כהן לא פסלה, עכ"ל.

ובשו"ת חמד"ש יו"ד סימן כ"ט עמד בזה, דמ"ש בזה דינא דשאחד"א, הרי הגוי אינו מוזהר כלל בבת ישראל, ובשו"ת בית מאיר סימן י"ב השיב ע"ז, ז"ל, מדוע לא הביט מר על עיקר לשונם בענין זה, דלא אמרו אנפשי' אלא שויא נפשי' חד"א, דהיינו דשוי נפשי' חתיכת איסור לאחרים, והיינו ממה דקי"ל דאדם נאמן על שלו להיתר וכ"ש על איסור אפי' דבר שהוא בחזקת היתר וכו', ומכ"ש שנאמן לאסור עצמו לכו"ע במה דשוי' נפשי' ואמר שהוא גוי וכו', עכ"ל.[[6]](#footnote-7)

ויש להוכיח כד' הבית מאיר, ממש"כ המאירי ביבמות שם, דמש"א שם דאי אתה נאמן לפסול את בניך, היינו הבנים שנולדו כבר, אך הבנים שיוולדו אח"כ פסולין, וכ"כ המל"מ בפ"כ מאיסו"ב הי"ג, והש"ש ש"ו פי"א השיג ע"ז, ועי' בזה בס' משנת ר"א יבמות סימן כ"ב.

יג] והנה בל' הבית מאיר נראה דדינא דשויא נפשי' חד"א, הוא דין בפנ"ע, דאדם נאמן על עצמו, ואינו ענין כלל לדינא דשויא אנפשי' חד"א.

אך צ"ע בזה, דהנה בפשוטו נראה דבדינא דר"א דהאומר פ"פ מצאתי נאמן לאסרה עליו, ליכא למיתי עלה מדינא דשויא נפשי' חד"א, כיון דלא משוי לנפשי' חד"א, אלא האשה הויא החד"א, וליכא למיתי עלה אלא מדינא דשויא אנפשי' חד"א, וכ"ה בל' רש"י ותוס' וש"ר, ומה"ט אינו נאמן רק לאסרה עליו, אך היא אינה אסורה בו.

ובדינא דהאומר לאשה קדשתיך אסור בקרובותי', יש להסתפק אם שייך בזה גם דינא דשויא נפשי' חד"א, דבאיסור קרובות הוו האיש והאשה החד"א, או דלי"ב רק לדינא דשויא אנפשי' חד"א, דבאיסור קרובות הויא האשה החד"א, וכאשר כן נראה בכ"ד, ואכמ"ל, - והנה אי נימא דדינא דשויא נפשי' חד"א ודינא דשויא אנפשי' חד"א לא שייכי זל"ז, הרי דמהא דפרכינן בסוגיין על ר"א דמאי קמ"ל תנינא האומר לאשה קדשתיך וכו' הוא אסור בקרובותי', יש ללמוד דהא דאסור בקרובותי', אי"ז מדינא דשויא נפשי' חד"א, אלא מדינא דשויא אנפשי' חד"א.

ואמנם לכאו' כ"ז הוא בהא דהאומר קדשתיך אסור בקרובותי', אך הא דהאומרת נתקדשתי אסורה בקרוביו, לכאו' יש בזה לדינא דשויא נפשי' חד"א, כיון דהאשה הויא החד"א, וזה נסתר מסוגיית הגמ' בקידושין דס"ה. דמבו' דדינא דהאומר לאשה קדשתיך דאסור בקרובותי', ודינא דהאומרת נתקדשתי דאסורה בקרוביו, חד דינא נינהו, עיי"ש.

יד] ונראה לפרש בזה, ויסוד הדברים בשערי ישר ש"ו פ"ד, דלעולם דינא דשויא אנפשי' חד"א ודינא דשויא נפשי' חד"א הוו ביסוד הדין דין א', דאדם נאמן על עצמו, וכדינא דהודאת בע"ד, ואך דעלינו לדון על מה חשבינן לי' כבע"ד, - וע"כ הגם דהאומר על אשתו שזינתה אינו נאמן אלא לאסור על עצמו, דרק ע"ז הוא דחשיב כבעלים, אך בנתגיירתי ביני לבין עצמי, כיון שבידו למנוע עצמו מבת ישראל, ה"ה חשיב כבעלים גם לאסור עצמו עלי', וע"כ ה"ה נאמן גם לענין זה,[[7]](#footnote-8) ומה"ט כתבו התוס' ביבמות שם דאם בא על בת ישראל לא פסלה, ובחי' חמד"ש ביבמות שם הק' מזה ע"ד הבית מאיר, אך להנ"ל ניחא, דעל נידו"ז לפסול את בת ישראל בביאתו, אינו בעלים כלל, וע"כ אינו נאמן ע"ז.

ועכ"פ מוכח לפ"ז דדינא דשאחד"א הוא דין נאמנות כהודאת בע"ד, וע"כ כל דהוי בעלים גם לאסור עצמו על אחרים, ה"ה נאמן ע"ז מדינא דשאחד"א, - דאי נימא דדינא דשאחד"א הוא דנוהגין עמו לפי דבריו, ל"ש כלל לאסור מכח זה על אחרים, וז"ב.

**ד**

טו] והנה בגמ' פריך דמאי קמ"ל ר"א תנינא וכו', ומשני מהו דתימא התם דודאי קים לי' אבל הכא מיקם הוא דלא קים לי' קמ"ל, ופירש"י, ז"ל, אבל הכא אימא מתוך שפנוי הי' ואינו בקי מיקם הוא דלא קים לי' כסבור שמצא פתח פתוח ואינו כן ולא תיאסר קמ"ל, עכ"ל.

ובשטמ"ק כתב לדקדק בד' רש"י, דהא דקמ"ל ר"א דנאמן לאסרה עליו, לאו היינו דקמ"ל דקים לי', אלא היינו דאף דפנוי הוא ולא קים לי' ה"ה נאמן לאסרה עליו, ועיי"ש שכתב דזהו שכתב רש"י דלהפסידה כתובתה אינו נאמן, והיינו משום דלא קים לי', אך בנשוי דקים לי' ה"ה נאמן אף להפסידה כתובתה, עיי"ש.

וכ"ה בתשו' חכמי פרובינציא סימן מ"ט, ז"ל, ומסקנא דגמ' דקמ"ל דשויא נפשה חתיכה דאיסורא אפי' היכא דלא קים לי', ופרש"י ז"ל דמיירי בפנוי ומשו"ה לא קים ליה פ"פ ואפ"ה נאמן לאסרה עליו, עכ"ל, וכ"כ בסו"ד שם, ז"ל, האומר דפ"פ מצאתי נאמן לאסרה עליו ולשווייה אנפשי' חד"א, ומוקמי' לה אפי' היכא דלא קים לי' כגון בפנוי כמו שפרש"י ז"ל דלא קים לי' בפ"פ, עכ"ל.

אך בחי' הריטב"א כתב, ז"ל, ר"א תרתי קמ"ל, חדא דפ"פ מילתא דקים לי' הוא וכו' וראוי הוא להיות נאמן לאוסרה עליו אפילו בבחור וכ"ש נשוי, דכיון דקים לי' במילתא שפיר קא שויא אנפשי' חד"א ואין מאכילין לאדם דבר האסור לו, עכ"ל, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל ד"ב., וכ"כ בתוס' הרא"ש בע"ב דטעמא דר"א הוא משום דכולן בקיאין בפ"פ.

ובחי' הרשב"א נראה שנסתפק בזה, ז"ל, ויש מי שאומר דלא שנא נשוי ולא שנא פנוי "דהא איהו קאמר דקים לי' במילתא" ואין מאכילין לאדם דבר שהוא אסור עליו, ויש מי שאומר דדוקא נשוי אבל בחור אינו נאמן, עכ"ל, ונראה בדבריו דלדעה קמייתא אף דאנן אמרינן דפנוי לא קים לי', מ"מ כיון דאיהו קאמר דקים לי' במילתא ה"ה נאמן לאסרה על עצמו, דאין מאכילין לאדם דבר שהוא אסור "עליו, ולדעה בתרייתא אינו נאמן אלא בנשוי דאנן אמרינן דקים לי'.

טז] והנה בטעמא דרש"י ודעימי' דס"ל דאף דאנן אמרינן דאפשר דלא קים לי' ה"ה נאמן לאסרה עליו, בפשוטו הביאור בזה הוא לפמש"כ החת"ס בסוגיין, דאף דאפשר דלא קים לי', מ"מ כיון דהוא סבור דקים לי' ולפי ידיעתו ה"ה אסור בה, ודאי דהוא עצמו אסור לנהוג בזה היתר, ונראה דדמי למש"א בקידושין דס"ו. דאי מהימן לך כבי תרי זיל אפקה, והרי דאף דלדידן אינו נאמן, מ"מ כיון שהוא עצמו מאמינו, ה"ה אסור בה, וה"נ הוא כשהוא סומך על עצמו דקים לי', וכל נידון הגמ' הוא אם יש בזה לדינא דשאחד"א דאינו יכול לחזור בו, עיי"ש בדבריו,[[8]](#footnote-9) - וזהו דקמ"ל ר"א, דכיון דהוא עצמו אסור בה, ע"כ אף יש בזה לדינא דשאחד"א, וכמש"כ הרשב"א דהוא משום דאין מאכילין לאדם דבר שהוא אסור "עליו".[[9]](#footnote-10)

ולפ"ז רווח בבי מדרשא דביאור פלוגתת הראשונים בזה הוא בעיקר דינא דשאחד"א, דרש"י ודעימי' ס"ל דדינא דשאחד"א הוא דיש לנו לדונו כפי דבריו, וע"כ הגם דאנן אמרינן דאפשר דלא קים לי', מ"מ כיון דהוא אמר דקים לי', ובדיני עצמו ה"ה אסור בה, יש בזה לדינא דשאחד"א, אך התוס' ודעימי' ס"ל דדינא דשאחד"א הוא דין נאמנות, וע"כ כל דאנן אמרינן דאפשר דלא קים לי', אין לנו להאמינו, דומיא דעדים שמעידין בדבר שיש לחוש שטעו בו, דלכאו' אי"ז עדות כלל, ול"מ אף לעורר ספק, וה"נ הכא דכוותה.

אך אי"ז מתישב בד' הרשב"א, שנת' לעיל ס"ק ו' ז' ללמוד מדבריו דדינא דשאחד"א הוי דין נאמנות כהודאת בע"ד, ואפ"ה נסתפק הכא דה"ה נאמן לאסרה עליו אף דאפשר דלא קים לי'.

יז] עוד ראיתי בכ' הגרא"א להעיר בזה, במש"כ התוס' והרשב"א בנדרים ד"צ: דהאומרת טמאה אני לך ובעלה מאמין לדברי', יש בזה לדינא דשאחד"א, וכ"כ בתור"י הזקן קידושין דס"ו., ובתשו' חכמי פרובינציא סימן מ"ט - נ"א,[[10]](#footnote-11) ואי נימא דדינא דשאחד"א הוא נאמנות כהודאת בע"ד, צ"ע היאך יתברר לנו האיסור, כאשר ידיעתו היא ע"פ האשה והיא אינה נאמנת לנו, ולכאו' בהודאת בע"ד לא יועיל בכה"ג, ובע"כ מזה דדינא דשאחד"א הוא דבידו להכריע בדיני עצמו ויש לנו לנהוג עמו כפי הכרעתו, וע"כ כל שהוא מאמין לאחר וה"ה מכריע מכח זה לאיסור, יש לנו לאסרו מכח זה, עכ"ד.[[11]](#footnote-12)

וראוי להדגיש בזה, דאף שנחלקו הראשונים בדינא דמהימן לי' כבי תרי, אם מהני רק בע"א כשר, או אף בע"א בהכחשה, וכן אם מהני כשברור לו כן מכח הוכחות ואומדנות, - אי"ז פלוגתא בדינא דשאחד"א, אלא הוי הפלוגתא בדינא דידי', אם הוא צריך לגרשה, וכל דל"מ הא דמאמין לאחר לחייבו לגרשה, ל"ש בזה כלל דינא דשאחד"א, וכל דמהני הא דמאמין לאחר לחייבו לגרשה, שייך בזה דינא דשאחד"א, - והיינו דלעולם לדינא דשאחד"א ל"ב שיאמין לעד כשר וכו', ואך דאם כשמאמין לעד שאינו כשר דינו הוא שהוא מותר בה, ל"ש בזה כלל דינא דשאחד"א, שהרי אף לפי דבריו הוא מותר בה, וז"פ.

**ה**

יח] ונראה די"ל בזה, דלעולם דינא דשאחד"א הוא דין נאמנות דאדם נאמן על עצמו, ואך דגם במקום דא"א לנו להאמינו על גופא דעובדא, משום דאפשר דלא קים לי', או משום דהוא עצמו לא ראה לזה אלא הוא מאמין לאחר, וע"כ אף שנקבל לדבריו שהוא מאמין לאחר, מ"מ לא נתברר לנו בזה גופא דעובדא, מ"מ יש לנו להאמינו שדינו לנהוג כן משום שנתברר לו כן.

והיינו, שהרי אף בלא דינא דשאחד"א, מ"מ כל שהוא סבור דקים לי', יש לו לנהוג כן, וכמש"נ לעיל סקט"ז, וכן כל שהוא מאמין לאחר שזינתה אשתו יש לו להוציאה, וכמש"א בקידושין דס"ו. דאם מהימן לך כבי תרי זיל אפקה, ובד' הרמב"ם פי"ח מאיסו"ב ה"ח מבו' דאי"ז חיוב בודאי, אלא הוי זה חיוב מספק, וכן פירשו בדבריו הר"א אב"ד בתשו' חכמי פרובינציא סימן נ' ובתור"י הזקן קידושין דס"ו., ועיי"ש מש"כ לפ"ז, ואך דבלא דינא דשאחד"א, אינו נאמן בדבריו שדינו הוא לנהוג כן, וע"ז הוא דמהני דינא דשאחד"א, שהוא נאמן לנו בדבריו שדינו לנהוג כן, ומכח זה יש לנו לנהוג עמו כן.

ונתחדש לפ"ז, דהך דינא דבי"ד נוהגין עמו כפי דיני עצמו, לא נתחדש כן בדינא דשאחד"א, אלא הך דינא הוא מסברא, ואך דבלא דינא דשאחד"א, הרי לא נתברר לנו כלל שכך הוא דינו, וע"ז הוא דמהני דינא דשאחד"א דהוא נאמן ע"ז שכך הוא דינו, וע"כ יש לנו לנהוג עמו כן.

יט] ונראה לפ"ז, דהגם שכתב הרמב"ם בפ"כ מאיסו"ב דכל דשאחד"א ועבר אח"כ על האיסור מלקין אותו, כ"ז הוא כשאמר לנו שראה בעצמו והוא מילתא דקים לי', אך אם אמר לנו שהוא מאמין לאחר, או אם הוי זה מילתא דיתכן דלא קים לי', ודאי דאין מלקין אותו.

והטעם בזה הוא, דאף דגם בהני גווני מהימנינן לי' מדינא דשאחד"א, מ"מ כיון שלא נתברר לנו בזה גופא דעובדא, אלא נתברר לנו שהוא סבור כן ודינו לנהוג כן, הרי דזה ל"מ לחייבו מלקות, דחיוב מלקות הוי דינא דידן, וכל שלא נתברר לנו שהוא כן, אין לנו להלקותו.

**ו**

כ] בחי' הרשב"א בסוגיין כתב, ז"ל, וי"א דדוקא כשלא מצא הא מצא דמים לא וכו', ואע"ג דאיהו קאמר דמצא פ"פ, לאו אדעתי' איהו סבר דקים לי' ולא קים לי' דמילתא דלא קים להו לאינשי שפיר הוא וכו', ודי לנו אם נאמר דקים לי' היכא דליכא מידי דמכחיש לי' לטענתי' אבל במקום הכחשה לא וכו', עכ"ל, - ובחי' הריטב"א כתב, ז"ל, ונראה מדבריו דכל היכא שמצא דם הדמים ראי' ואינו נאמן בפ"פ שהדמים ראי' ומכחישין אותו "ושקורי משקר", או ל"ה קים לי' בפ"פ, עכ"ל.

ומבו' בדבריהם שנחלקו בטעם הא דאינו נאמן, דלהרשב"א כל הא דאינו נאמן הוא רק משום דאמרינן דלא קים לי', ולהריטב"א הוא גם משום דאמרינן דשקורי משקר.

כא] ופשוט דאזלי לטעמייהו, דהנה בחי' חת"ס בסוגיין הוכיח מד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין דפליגי בדין מיגו דהאשה כנגד שאחד"א דהבעל, דלהרשב"א ל"מ להתירה לו ולהריטב"א מהני להתירה לו, וכתב דטעם פלוגתייהו הוא, דהרשב"א לטעמי' דל"מ עדים כנגד שאחד"א, וכ"ש דל"מ מיגו דהאשה כנגד שאחד"א, אך הריטב"א ס"ל דמהני עדים כנגד שאחד"א, וה"נ מהני מיגו דהאשה כנגד שאחד"א, עכ"ד.[[12]](#footnote-13)

ויש להוסיף עוד, מש"כ הריטב"א לקמן בסוגיין, ז"ל, דכי אמרי' ביבמות טענת בתולים בנסתרה לאלתר, ה"מ לענין כתובה אבל לאוסרה עליו לעולם נאמן כ"ז שלא בא עליה, "דאם בא עלי' אח"כ כבר הודה דשריא עלי', עכ"ל, וזה חידוש רב, דאינו נאמן מדין שאחד"א לאסרה עליו, כל שנהג היתר תחילה, ולכאו' אזיל הריטב"א לטעמי' בזה, וצ"ע.

ולפ"ז פשוט, דלהרשב"א לטעמי' דס"ל דל"מ עדים כנגד שאחד"א, אין לומר דהא דכשמצא דם אינו נאמן הוא משום דאמרינן דשקורי משקר, שהרי אף הכחשת עדים ל"מ כנגד שאחד"א, וכ"ש הכחשת דם, שהרי אפשר דהוי דם צפור או דם מכה, ובע"כ דהא דאינו נאמן הוא משום דאמרינן דלא קים לי', אך הריטב"א לטעמי' דס"ל דמהני עדים או מיגו כנגד שאחד"א, וה"נ היכא דאיכא הכחשת דם ואמרינן דשקורי משקר, אינו נאמן.

כב] ולפ"ד הריטב"א מוכח דדינא דשאחד"א אינו מדין הודאת בע"ד, אלא הוי זה נאמנות בפנ"ע, וצ"ע מהיכא ילפינן לה, וע"כ כ"ז הוא במקום דליכא הכחשה, אך כל דאיכא הכחשת עדים או הכחשת מיגו או הכחשת דם, אינו נאמן.

כג] והנה התוס' ביבמות דכ"ה. כתבו, דהא דהאומרת טמאה אני לך אינה נאמנת, אף דשויא לנפשה חתיכה דאיסורא, הוא משום שראו חכמים שנתקלקלו הנשים ליתן עיניהם באחר ורוב האומרות כן משקרות ולכן נראה להם להתירן, עכ"ד, וכ"כ הרא"ש שם סימן ח', ונראה מדבריהם דמעיקר הדין הוא דליכא בכה"ג לנאמנות דשאחד"א.

ויש שכתבו ללמוד מד' התוס' והרא"ש, דס"ל דל"מ שאחד"א במקום הכחשת עדים או הוכחה אחרת, וע"כ ה"נ בכה"ג דכיון שנראה שהן משקרות לי"ב לדינא דשאחד"א.

כד] אך הדבר פשוט דאינו ענין זל"ז, דאף דנאמנות דשאחד"א הויא אף במקום הכחשת עדים, כ"ז הוא כשהוא נאמן בדבריו, ואך דיש הכחשה מן הצד על דבריו, אך במקום שיש טעם שיאמר כן בשקר, ליכא לעיקר הנאמנות דשאחד"א, דאין אמירתו מורה על דבר זה, וכמו שמצינו בעדים דכל שהם נוגעין בעדותם אינם נאמנים, אף דל"מ ראיות והוכחות כנגד עדים, והאמנם נאמנות דשאחד"א הוא אף בנוגע, אך כל שהדבר קרוב שאומר כן בשקר, ליכא לעיקר הנאמנות.

ומאידך נראה, דאלמלי ה"ט דבכה"ג ליכא לעיקר הנאמנות דשאחד"א, היתה האשה נאמנת אף לדעת הריטב"א דל"מ שאחד"א במקום הכחשה, שהרי בהך גוונא ליכא הכחשה כלל לדברי', שהרי שפיר יתכן שזינתה, וליכא הוכחה כלל שלא כדברי'.

וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בשלהי נדרים, ז"ל, דאע"ג וכו' והול"ל דשאחד"א, אפ"ה משום הך חזקה דעיני' נתנה באחר אלימא וכו' אומדן דעתא דמוכח הוא דקא משקרא וכו', ובי"ד מתנין לעקור דבר מה"ת משום מיגדר מילתא, עכ"ל, והרי דס"ל דאף דאיכא אומדן דעתא דמוכח דקא משקרא, מ"מ מדינא היא נאמנת, ובעינן לעקירת דבר מה"ת, ואף דהריטב"א גופי' ס"ל דל"מ שאחד"א במקום הכחשה, והיינו משום דהא דאומדן דעתא דמוכח דקא משקרא, היינו דמסתברא מילתא שאומרת כן בשקר, ואין אמירתה מוכחת שהוא כן, אך ליכא הוכחה כלל כנגד דברי', וע"כ מן הדין היא נאמנת, וכ"ז פשוט.[[13]](#footnote-14)

1. ואמנם בד' החזו"א י"ל, דאין כונתו לחלק בין שאחד"א להודאת בע"ד, אלא גם הודאת בע"ד הוא כן, וכמש"כ החזו"א בב"ק סימן י"ח סק"ז, ז"ל, דהודאה אינה קובעת אמיתת המציאות, אלא הדין ניתן לדון את האדם ע"פ הודאתו וכו', עכ"ל, וכ"ה מבו' בדבריו שם סק"ו ובחו"מ סימן י"א סקכ"ג, עיי"ש.

   ואמנם אף דלפ"ז דינא דשאחד"א הוא כדינא דהודאת בע"ד ביסוד הדין, מ"מ אכתי חלוקין הן זמ"ז, דבהודאה בממון, כיון שהדין ניתן לדון את האדם ע"פ הודאתו, מהני זה לקבוע עיקר הבעלים, וכמש"כ החזו"א בחו"מ שם דהדין של בי"ד הוא המעמיד את ממונו של עולם לרשויות של בנ"א וכל מי שהדין מזכהו על אותו הממון הוא הבעלים ע"פ התורה, וד"ז לא שייך אלא בממונות ולא באיסורים. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונראה דהיינו, דהגם דאף בהודאת בע"ד בממון במקום דחב לאחרים ה"ה נאמן לחייב את עצמו, וא"כ אף אי נימא דהאומרת נתקדשתי חשיב כחב לאחרים, מ"ט לא תהא נאמן לאסור על עצמה, - אך נראה דהיינו, דלפי הצד דכשאומרת נתקדשתי חשיבא כחב לאחרים, הרי היינו דגם איסורא דידה עצמו הוי חב לאחרים, וע"כ בדין שלא תהא נאמנת ע"ז, ול"ד לשאר דוכתי דאמרינן דכלפי עצמו ה"ה נאמן וכלפי אחרים אינו נאמן, והא דנאמן כלפי עצמו, אי"ז חב לאחרים כלל, אך הכא הרי גם אם אינה נאמנת אלא כלפי עצמה, הו"ל חב לאחרים, - וזה ע"ד שכתבו הראשונים דכל שהיא משועבדת לאחרים אינה נאמנת לאסור על עצמה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך אי"ז מוכרע, די"ל דגם אם אי"ז דין נאמנות, אלא היינו דיש לנו לדונו כפי דבריו, ג"כ ה"ז מועיל נגד עדים, וזה כמש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן נ"ג, דהוא משום דהתורה לא האמינה לעדים רק למי שאינו יודע אם האמת בפיהם אבל לא למי שברור לו שמשקרים, והוצרך הגרע"א לזה לטעמי' בגדר דינא דשאחד"א, - ועיי"ש שכתב מכח זה דל"ש לדון דהו"ל כתרי ותרי, כיון דלגבי נפשי' דיודע בודאי שהם משקרים לא נשאר מקום ספק בדבר, וזה לטעמי'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועמש"נ בסימן ה' (ב) סק"ד בהערה, דאין לפרש בד' הרמב"ם דהא דמלקין אותו הוא משום דנאמן על עצמו מדינא דשויא "נפשי'" חד"א, וע"פ ד' הבית מאיר שהבאנו להלן ענף ג', דא"כ מ"ט האשה אינה לוקה, כמבו' בל' הרמב"ם, ועיי"ש מש"נ לדחות בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועד"ז נראה גם בד' הרמב"ם פ"ט מאישות הל"א, ז"ל, אמרה מקודשת אני ולאחר זמן עמדה וקידשה עצמה וכו', ה"ז אסורה, וקידושי שני קידושי ספק, לפיכך נותן לה גט ותהי' אסורה עליו ועל הכל עד שיבוא ארוסה, עכ"ל, והרי דמכח אמירתה הויא ספק מקודשת גם לגבי אחרים, - אך העירוני דיל"פ דהרמב"ם התם לטעמי' דס"ל דגם בע"א שמעיד שנתקדשה הויא ספק מקודשת. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיי"ש שכתב לפ"ז במש"כ הר"ן בשלהי נדרים דהא דהאומרת טמאה אני לך אינה נאמנת, הוא משום דמשעבדא לבעל, היינו רק דמה"ט לי"ב לדינא דשויא נפשי' חד"א, אך הא דלי"ב לדינא דשויא אנפשי' חד"א, הוא מטעם אחר, וכ"ה בדבריו באהע"ז סימן קט"ו ס"ו, ועי' פרי יצחק ח"ב סימן ל"ח שעמד ע"ד הבית מאיר באהע"ז, ועיי"ש מש"כ לפרש, וכיון לד' הבית מאיר גופי' בתשו' הנז'. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועד"ז הוא גם בהודאת בע"ד, דכל שהוא חב לאחרים אינו נאמן אלא כלפי עצמו, וכל שאינו חב לאחרים, ה"ה נאמן על דין הממון לגמרי, ומכח זה מחייבינן אח"כ לאחרים, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובכ' הגרא"א כתב להוסיף בזה, מש"כ הרא"ה בסוגיין די"ל דאף אם לא קים לי' מ"מ סגי בזה להפסידה כתובתה, כיון דאי"ז אלא מדרבנן, והרי דאף אם לא קים לי', הוי זה טענת ברי, ואך דיש בזה חיסרון בנאמנותו. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש להוסיף בזה דהנה בפירש"י כתב דהא דהאומר פ"פ מצאתי נאמן לאסרה עליו איירי בדליכא טענת דמים, והרשב"א פירש בדבריו דהיינו דמכח זה אמרינן דלא קים לי', ולכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ השטמ"ק בדעת רש"י דאף בפנוי דלא קים לי' איכא לדינא דשאחד"א.

   אך פשוט בזה, דהגם דאף אם יתכן דלא קים לי' והוא סבור דקים לי' ה"ה אסור, מ"מ כשהדבר נוטה דלא קים לי' והוא מסתמך על דברים שאין מקום לסמוך עליהן, הרי דאף בדינא דידי' אין לאסור עליו, דומיא דמי שיאמר שראה בחלום שאשתו זינתה והוא סומך ע"ז, דודאי דהוי זה דברים בטלים ואין לאסור עליו, [↑](#footnote-ref-10)
10. ובד' הב"י אהע"ז סו"ס מ"ו נראה דלא פסיקא לי' דאיכא לדינא דשאחד"א כשמאמין לאחר, עייש"ה, ועי' גם בחי' הגרע"א החדש קידושין די"ב: דנראה דלא פסיקא לי' ד"ז. [↑](#footnote-ref-11)
11. אמנם הנה בש"ש ש"ב פ"כ נקט דגם בנאמנות דיכיר ה"ה נאמן גם כשמאמין לאחר, וצ"ב, - ובמק"א נת' דדבריו מיוסדים על דינא דברי לי, דכל דאין לבו נוקפו מהני להתיר במקום ספק, דאלמלי הך דינא ל"ה מקום לומר דמדין יכיר יהא נאמן להתיר את הולד, דאף דנימא דהוא חשיב כבעלים על דינו של הולד, מ"מ הרי גם הוא עצמו אינו רשאי לסמוך על מה שהוא מאמין לדברי האשה, והיאך יהא נאמן להתיר את הולד, דעד כאן לא מצינו דמהני מה שהוא סומך על דברי אחר, רק להחמיר לאסור עליו, אך היאך יועיל זה להתיר, הרי ל"ש להתיר את הולד בגונא דאף לדברי האב עצמו ה"ה אסור, ובע"כ מזה, דהוא עצמו רשאי לסמוך ע"ז, דכיון דהוי זה ספק והוא מאמין לדברי האשה ואין לבו נוקפו, וע"כ מהני בזה נאמנות דיכיר להתיר גם לאחרים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. וכד' הריטב"א דל"מ שאחד"א כנגד עדים, מצינו גם בתור"י הזקן קידושין דס"ו., עיי"ש, אך י"ל דדבריו הם רק כשאינו יודע בעצמו אלא סומך על אחר, עיי"ש שכתב דכה"ג אינה אסורה לו אלא מספק, - ובדין מיגו נגד שאחד"א, עי' מהרש"א בסוגיין שנקט דמהני, ועי' ב"ש סימן ס"ח סקי"ז דל"מ, ועי' חוו"ד סימן קפ"ה סק"ג שהוכיח כן. [↑](#footnote-ref-13)
13. שו"ר מובא משו"ת ראנ"ח ח"א סימן מ"ה, דל"מ שאחד"א במקום דיש לתלות דהוא משקר, ובפ"ת אהע"ז סימן ד' סקל"ד כתב דזה כדעת הסוברים דל"מ שאחד"א כנגד עדים, ולפי הנ"ל דבריו צ"ע, דד' ראנ"ח קיימי בגוונא דיש טעם שיאמר כן בשקר, ובכה"ג ליכא לעיקר הנאמנות דשאחד"א, אך כל דאיכא להנאמנות דשאחד"א, שפיר י"ל דה"ז מועיל אף כנגד עדים. [↑](#footnote-ref-14)