שיעורי שבת של-שלא ו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכט - שלא

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן של - שלא

##### שיעור ו

**ספק בן ז' או בן ח' אמאי אי"ז כספק פקו"נ**

א] [ס"ז] **הולד שנולד עושין לו כל צרכיו וכו' והני מילי בנולד לתשעה או לשבעה, אבל נולד לשמונה או ספק בן שבעה או בן שמונה אין מחללין עליו את השבת אלא אם כן גמרו שערו וציפורניו.** במג"א (ס"ק טו) הביא שהעולת שבת הקשה אמאי אין מחללין על ספק בן ז' או בן ח', הא קים לן בעלמא דמחללין אף על ספק פקו"נ, ומ"ש הכא דאין מחללין. ואין לומר שבעובר אין מחללים על ספיקו כיון דלית ליה חזקת חיים, דהא מבואר לעיל (ס"ה) דמעוברת שמתה מביאין סכין דרך רה"ר לקרוע בטנה שמא יצילו עוברה, ומבואר דאף על עובר שספק אם יחיה מחללים את השבת. ובמג"א (שם) האריך בזה, וסוף דבריו דכיון דלא נגמרו שערו וציפורניו הוי ריעותא שלא יחיה, ומשו"ה אין מחללין עליו את השבת.

**בגמרו שערו וציפורניו אם הוי סימן שהוא בן קיימא**

ב] ודעת השו"ע דבנגמרו שערו וציפורניו מחללין את השבת, והטעם בזה משום דאמרינן שבן ז' הוא ואשתהויי אשתהי (יבמות פ:), וכתב המ"ב (סק"ל) "ועיין בביאור הגר"א שנשאר בדין השו"ע בצ"ע, ודעתו דלעניין חילול שבת לא סמכינן אגמרו לחוד, כי אם דוקא כששהה ל' יום, ורק לענין טלטול התינוק נוכל לסמוך אסימנא דגמרו לחוד" [שו"ר בגר"א סי' שלא סק"א שנראה דעתו לחלל עליו השבת גם בלא גמרו שערו וציפורניו וצע"ג דעת המשנ"ב כאן]. אמנם כתב החזו"א (יו"ד סי' קנו) וכן דעת כל הפוסקים דכל שגמרו נידון כספק בן קיימא ומחללין עליו את השבת.

**בזמנינו דגם הנולדים בחודש ה' ו' יכולים לחיות, אם מחללין עליהם את השבת**

ג] והיכא דלא גמרו שערו וציפורניו ולא כלו לו חודשיו, מפורש בגמ' (יבמות פ:) דהוי סימן שלא כלו חדשיו, ואין מחללין עליו את השבת. והנה בזמנינו שפיר מתקיימים גם אלו דנולדים בחודשים ה' ו', ודנו הפוסקים אם ישתנה הדין ויחללו עליהם את השבת. ובחזו"א (שם) מבואר דדווקא בגמרו שערו וציפורניו מחללין אבל בלא"ה אין מחללין [ועיי"ש שביאר דבזמן הגמ' לא היה גמר ולידה אלא בחודש ז' או בחודש ט', והנולד בח' וודאי הוא שייך לבן ט' ולא נגמר ומשו"ה הוי נפל. אמנם בזמנינו נשתנו הטבעים ואלו שנולדים בחודש ח' יותר טובים וגמורים מחודש ז', וביאר שם דברי הגמ' דאשתהויי אשתהי, דהוא לעולם של בן ז' אלא דהשתהה בגמר שלו עד חודש הח', וכן אלו הם שבזמנינו, אמנם דחה זאת במנחת יצחק דוודאי הוא נגד פשטות הגמ' דנגמר לגמרי בז' והשתהה אצלה עד חודש ח']. אמנם פוסקי זמנינו חלקו ע"ז דאינו כן, ובספר מנחת יצחק (ח"ד סי' קכג אות יט- כא) דן להתיר מחמת דברי הרופאים שאף שנולד קודם זמנו שפיר יכול לחיות, אמנם כתב דאין לנו לסמוך על הרופאים נגד מה שמפורש בחז"ל להיפך מזה, ומ"מ נקט לקולא מב' טעמים. חדא דכבר כתב המאירי דאין אנו בקיאין בשיעור דגמרו שערו וציפורניו, וק"ו בזמנינו דאין אנו בקיאין בכך, ורוב הולדות הנולדים קודם זמנם יש בהם קצת שערות וציפורניים, וא"כ אפשר דחשיב גמר. ועוד דבלא"ה יש פוסקים דפליגי דמחללים שבת על ספק בן ז' או בן ח', וכל הנולדים בזמנינו הם ספק אלא א"כ פירש ממנה אחר הבעילה וכמ"ש במ"ב (ס"ק לא), וא"כ ודאי בכה"ג שאומרים הרופאים שיכול העובר לחיות ודאי יש לסמוך ע"ז ולחלל את השבת. ובשבט הלוי (ח"ג סי' קמא סק"ג) אינו מצריך לכל זה אלא כתב שיש להתיר מחמת שהיום נשתנו הטבעיים ויכולים לחיות, וכתב שאף שאין לסמוך על הרופאים כנגד נגד מה שמפורש בחז"ל, מ"מ כאן אין אנו סומכים כלל על הרופאים אלא על מראה העיניים, דרואים דהם חיים וקיימים כוולדות אחרים, והר"ז כבא הרוג ברגליו, ומשו"ה פשוט דמחללין עליהם את השבת משום פקו"נ, וכן נקטינן למעשה דמחללין עליהם את השבת.

**תינוק שנולד עם מום ודעת הרופאים שלא יחיה ל' יום**

ד] ומ"מ נראה פשוט דאם אומרים הרופאים שוולד זה לא יחיה ל' יום, דדינו כנפל גמור ואסור לחלל עליו את השבת עבור חיי שעה, ואפי' אם נולד לט' אלא דיש בו מום כלשהו שגורם שאינו יכול לחיות, ג"כ אין לחלל עליו את השבת. דזהו מה שמבואר בגמ' דבן ח' אף דחי עכשיו אין מחללים עליו את השבת דאינו נחשב בן קיימא אלא נפל, ואין מחללין עליו משום חיי שעה. ובספר נשמת אברהם כתב בשם הגרשז"א להתיר בזמנינו, כיון שבבתי חולים יש חשש שמתוך שלא יבואו לטפל בתינוקות אלו בשבת יחליפו בתינוקות אחרים בני קיימא ולא יחללו עליהם את השבת, ולענ"ד קשה להתיר מחמת סברא זו איסורי דאורייתא.

**מצטערת מחמת חלבה**

ה] [ס"ח] **נולד לשמונה או ספק בן שבעה או בן שמונה שלא גמרו שערו וציפורניו, אסור לטלטלו, אבל אמו שוחה עליו ומניקתו מפני צער החלב שמצערה, וכן היא בעצמה יכולה להוציא בידה החלב המצער אותה.** והא דמותרת להוציא החלב בידה בפשטות היינו אף אם כוונתה ליתן אותו חלב לתינוק, אך קשה איך שרי משום צער לעבור על איסור מפרק דאורייתא, ונצטרך לדחוק דכיון דחשיב נפל ואינו בר קיימא, נחשב שהולך החלב לאיבוד ומשו"ה שרי, אמנם במ"ב (ס"ק לב) פי' דמוציאה בידה על הארץ והולך לאיבוד ממש עיי"ש, וא"כ אפשר לומר שבאמת להוציא ע"מ ליתן לתינוק אסור.

ו] והא דשוחה עליו ומניקתו, צ"ב דכבר הארכנו לעיל בסי' שכח (שיעור טו) בטעם דמותר להניק תינוק בשבת, אף שע"י שמביאה את התינוק לינוק הוי כמו שהיא מוציאה בידים, ולדעות שהביא המג"א (סי' שכח ס"ק מד) לגבי הנחת עלוקה למצוץ הדם דהוי איסור דאורייתא כיון דחשיב מעשה דידיה, א"כ גם במניקה את בנה הרי היא כעושה מעשה בידים, וע"כ צ"ל דההיתר לינוק הוא משום פקו"נ [עיין בזה באור שמח פ"ח משבת ה"י], וא"כ צ"ב לפי"ז איך שרי הכא לשוח עליו ולהניקו משום צער דידה, דאין כאן היתר דפקו"נ דהוא נפל, ויהיה מכאן ראיה דלא חשיב מעשה האם וה"ה בעלוקה, אלא א"כ נאמר כנ"ל דכיון דהוא לאו בר קיימא נחשב שהחלב הולך לאיבוד ומשו"ה שרי.

**שימוש בפלטה ליישור שיניים בשבת**

ז] [ס"ט] **מישרים אברי הולד שנתפרקו מחמת צער הלידה.** ובמ"ב (ס"ק לה) הביא דעת הרא"ש דאפי' לכרכו כדי לישר אבריו ג"כ שרי לעולם, ומטעם דאורחיה תמיד בהכי ולא הוי כמתקן. והנה יש שדנו לאסור שימוש בפלטה ליישור שינים בשבת, אמנם נראה דמוכח כאן להדיא דשרי, דהא הרא"ש מתיר כריכת אבריו התיר הרא"ש לעולם ולאו דווקא בלידתו וכמו שכתב דשרי לעולם [ואף למה שכתב המ"ב דאם היה תינוק שאין כורכין אותו בחול ונתעקמו אבריו אסור לכרכו בשבת, הוא משום דאין דרכו בכך, אבל ביישור שינים דרכו בכך ושרי], ואף דהוא עושה פעולת יישור האברים, וה"ה יישור שינים מותר. ויש שדנו בזה משום איסור רפואה בשבת, ומ"מ התירו כיון דאין דרך לעשותו בסממנים, ומבואר לעיל סי' שכח (סעיף מג) דכל כה"ג אסור משום עובדין דחול ובמקום צער התירו, אמנם לענ"ד אין לזה שייכות לאיסור רפואה כיון שיישור שיניים אין עושים אלא ליופי ולא נחשב לחולה מחמת זה, וע"כ פשוט דיש להתיר.

**סימן שלא**

**מציצה בספוג, אם הוי מציצה**

ח] [ס"א] **עושים כל צרכי מילה בשבת, מוהלין ופורעין ומוצצין ונותנין עליו כמון.** וכתב הביה"ל (ד"ה ופורעין ומוצצין) עיין בתשובת בנין ציון (סי' כג) דהמציצה דוקא בפה ולא ע"י דבר אחר שהמציאו הרופאים החדשים, ובתשובות יד אליעזר (סי' מה) מתיר למצוץ בספוג דבדוק דהוא יותר טוב ממציצה בפה, ואפי' בשבת יש להתיר בספוג. ובשו"ת שבט הלוי (ח"ו סי' קמח) תמה מאוד על הביה"ל שסידר דבריו וכתב דברי היד אליעזר אחר דברי הבנין ציון ומשמע מדבריו שנוטה להיתר ובאמת איפכא הוא דהבנין ציון הביא תשו' היד אליעזר והרבה בקושיות ודחה דבריו וכן הסכימו כל הפוסקים לאסור.

והנה מציצה ע"י ספוג גרוע טפי ממציצה ע"י כלי, וכמו שביאר הבנין ציון שם שכל עניין המציצה הוא למשוך הדם מכל הגוף מפני הסכנה, וכשמוצץ ע"י ספוג אינו מושך הדם אלא רק סופג. ולפי"ז מציצה ע"י כלי אין חסרון זה, כיון שהוא מושך את הדם כמו כשמוצץ שלא ע"י כלי. אמנם גם זה כתבו הפוסקים שלא לעשות, ומציצה היא דווקא בפה כמו שמסרו לנו חז"ל, ונוהגים להקפיד בכך [אלא א"כ הוא באופן שיש לחוש להדבקות ממחלות דאפשר שיש להקל בזה], ועי' באבני נזר (תשו' יו"ד סי' שלח אות יט) שהבין שמציצה בכלי ג"כ אינו מוציא דם ממקומות הרחוקים ואסור מחמת שאינו מקיים את עיקר דין המציצה.

**להפריד עור הפריעה קודם המילה בשבת**

ט] דנו הפוסקים אם מותר בשבת להפריד את עור הפריעה קודם המילה. והעניין הוא דאבר המילה מכוסה בשני שכבות עור זה על גב זה, עור המילה מלמעלה ומתחתיו עור הפריעה, ועיקר הברית היא לגלות העטרה, ועל כן המל ולא פרע כאילו לא מל שהרי נשאר עור על העטרה. ובאופן רגיל מושכים עור המילה וחותכין אותו, ואח"כ קורעין בציפורן את עור הפריעה ופורעין אותו לגלות העטרה, ומחמת שעור הפריעה דבוק לאבר ויש קושי במלאכת הפריעה, ע"כ נהגו רוב המוהלים קודם המילה להפריד עור הפריעה מהאבר ע"י מחט [בלי עוקץ], ומתוך כך נפרד העור מהאבר והוא מיקל על מלאכת הפריעה, ואף רוב עור הפריעה נחתך כבר במילה.

[והנה יש מוהלין מומחין שע"י משיכה הנ"ל גורמים שנפרד כל עור הפריעה מהאבר וע"י חיתוך המילה נחתך גם כל עור הפריעה ושוב אי"צ לעשות פריעה, ובאגרו"מ (יו"ד ח"א סי' קנה) הביא כן מרב האי גאון בתשו', ודעתו שם דודאי מילה כשרה היא, ומ"מ לכתחילה טוב להשאיר קצת מעור הפריעה לקיים מש"כ בילקוט שמעוני תהילים (סי' תשכג) וז"ל אמר רבי תנחום אין לך כל אבר ואבר שלא קלס דוד להקב"ה בו, קלסו בראשו וכו', ציפורנים לעשות בהם פריעה או מליקת העוף או שניהם יחד וכו'. ובשבט הלוי (ח"ד סי' קלג) מחמת דברי הילקוט שמעוני נקט שבאמת אין לעשות כן להפריד לגמרי כל עור הפריעה קודם המילה וכמו שסידר לנו הרמב"ם סדר מילה דקודם מילה ואח"כ פריעה בצפורן].

ודנו הפוסקים אם מותר לעשות הפרדה זו בשבת, דיש בו חבלה והוצאת דם, ובשו"ת מנחת יצחק (ח"ח סי' צ) כתב דהוא פסיק רישא ועל כן כתב שאסור לעשות כן בשבת אלא יעשו כן קודם השבת, אמנם באמת אם עושים כן קודם השבת ולא סמוך למילה חוזר עור הפריעה ונדבק באבר ואי"ז מועיל מה שהפרידו קודם השבת ועי' בשו"ת שבה"ל (ח"ד קלד אות ה) שהניח בצ"ע לדינא.

אמנם נראה להתיר לעשות כן בשבת, חדא משום שאותו דם שיוצא ע"י שמפריד את עור הפריעה ודאי יצא גם אח"כ בשעת הפריעה בציפורן, ואדרבא כשאינו מפריד אז בזמן הפריעה יוצא הרבה יותר דם, וא"כ בזה שמפריד עור הפריעה קודם המילה לא עשה חבלה יתירא. ועוד דנראה דאפשר לדונו כחלק ממעשה המילה דיש לדונו שהתחיל כבר המילה, דהנה אף דיש דרך לעשות המילה והפריעה כאחד (כנ"ל) לא אמרינן דצריך לעשות כן בשבת כדי לימנע מחבלה וגזיזה מיותרת, אלא עושים מילה כדרכה, ומבואר ברמ"א (יו"ד סי' רסו סי"ד) דאף אפשר לחלקו בשבת לשני בני אדם, שאחד יעשה המילה ואחד הפריעה, ולא אמרינן דכיון דמל ולא פרע כאילו לא מל א"כ אותו שמל ולא פרע שלא קיים את מצוות המילה ה"ה מחלל שבת, כיון שסו"ס הוא חלק ממעשה המילה [ודעת השו"ע שאסור אלא אחד יעשה הכל, וכן חשש הנוב"י (עי' דגול מרבבה על הרמ"א שם) לדעה זו ודרכו היה למול ואחר היה פורע, ובשבת מחמת דעה זו לא מל אלא נתן לאחד לעשות הכל], א"כ ה"ה הכא יש לומר דכבר עכשיו מתחיל מעשה המילה ומותר להפריד, ובמ"ב (סק"ד) הביא דהר"נ מסתפק לעניין לחזור על הציצין שאין מעכבין שאפילו בשעת המציצה שהיא רק מפני הסכנה עדיין חשיב שלא נגמרה המילה ומותר לחזור על הציצין א"כ ודאי להפריד את העור שהוא עושה כן לצורך המילה ודאי דאפשר להחשיבו כחלק מהמילה.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**