דף נט עיר של יחיד
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין

בס"ד

**מ"מ על דף נט**

**נט.**

**עיר של יחיד-** נחלקו רש"י וש"ר האם עיר של יחיד היינו שאין בה ס' ריבוא, או שהיא קנין של יחיד. והשו"ע פוסק שהיינו קנין של יחיד, והמ"א כותב שהעולם סומכים על שיטת רש"י ולכן לא נוהגים לעשות שיור (והא"ר כתב עוד טעם, הביאו בשעה"צ).

ובחזו"א פו סקט"ו חידש שגם בעיר של רבים לאחר שעירבו חוץ מן השיור הו"ל כהורגלו לערב זמ"ז ואין מערבין לחצאין.

**היתה של רבים ועכשיו של רבים**- ברש"י משמע שנאמר בזה דין נוסף שבעיר שהיתה של רבים ועתה של רבים אין מערבין לחצאין היינו שכל מבוי ומבוי טעון תיקון בפ"ע, כ"מ ברש"י ד"ה מערבין את כולה, וכן בד"ה לחי מכאן ולחי מכאן, ומכך שרש"י העמיד שהעיר אינה מוקפת חומה והמבואות מפולשין דהוו כרה"ר. וכן מבואר בתוס' רי"ד שנקט כן בשיטת רש"י ונחלק עליו. וצ"ב מדוע ומ"ש מעיר שעירבו את כולה שהכל כחצר אחת, ומה בכך שהכל הוי כרה"ר והרי מ"מ תיקנו את רה"ר והרי הם פרוצים למקום המתוקן.

**דלתות**- אם יש דלתות בפתחים האם דינו כעיר של רבים- לכאו' יש לדייק בתוס' שלא מהני, וכן הסתפק המהר"י בן לב והביאו המ"א והבה"ל שצב ס"ד ד"ה לפיכך, אמנם בכמה ראשונים מפורש בתו"ד שלא מהני, וכן הביא הבה"ל שם שכמה אחרונים הכריעו שמהני דלתות.

**נט:**

**רה"ר לחצאין**- לכאו' מבואר שנחלקו רש"י ותוס' ביסוד הסוגיה שאין מערבין לחצאין האם הוא משום שזהו מקום 'אחד' וא"א לחלקו לשנים, או משום ש'הוי להני כמו להני' כן מבואר בתוס' ד"ה כמאן, ד"ה דפנימית וד"ה אבל. ולרש"י תקשה קושיית התוס' ע"א ד"ה כמאן שאפשר לתת את כל רה"ר לצד אחד ואין כאן לחצאין.

**פירוש ג'**- ולכאו' במ"א שצב סק"ח מבואר פירוש ג', שאין מחלקים לרחבה משום שא"א לחלוק לחצאין **רשות הרבים**, ואפילו שאין זה רה"ר גמורה מ"מ זהו מבוי שדרסי ביה רבים ולכן א"א לחלקו לחצאין, אבל מבוי שלא דרסי רבים אפשר לחלקו. והביאו השעה"צ סקכ"א (ולכאו' כוונתו שם שאע"פ שלפי דרכו של הבה"ל שם אין מקור ליסודו של המ"א מ"מ מסכים עמו לדינא בחילוק זה). ויל"ע האם מהני אפילו לארכו של מבוי שלא דרסי ביה רבים, ואע"פ שכתב הבה"ל שלא מהני לארכו אפילו במבוי מ"מ יתכן שזהו דוקא במבוי שדרסי ביה רבים. וכן לכאו' נוקט החזו"א צה סקי"א (עיי"ש, ולכאו' כוונתו דרה"ר שעוברת בתוך העיר היינו מבוי שדרסי רבים).

**האם רק כאשר הורגלו**- עוד משמע ברש"י שאין מערבים לחצאין רק ביחיד שנעשית כרבים משום שהורגלו, כ"מ ברש"י ע"א ד"ה ואין מערבין אותה לחצאין וכ"כ הריטב"א שכ"ה דעת רש"י, אולם הראשונים חולקים דלעולם א"א לחלוק רה"ר לחצאין, והתורא"ש והתור"פ כתבו שמה דמשמע כאן שדין זה נאמר רק לגבי יחיד ונעשית כרבים אינו לענין רה"ר לחצאין אלא לענין מבוי מבוי בפ"ע שרק בזה הטעם הוא משום הורגלו וכן מבואר בתוס' ד"ה מבוי שהביאו את פירש"י שזהו הטעם במבוי מבוי. ולכאו' בשו"ע ובמ"ב ס"ק כ"א כ"ה משמע שפוסקים כרש"י שרק בעיר של יחיד אין מערבין לחצאין ומשמע שבעיר של רבים מהני אפילו לארכה.

**מבוי לחצאין**- דעת הבה"ל שצב ס"ו ד"ה ומערבין לחצאין שדינו כרה"ר לחצאין, והחזו"א צה סק"ג-יא חולק שמהני. וכהבה"ל משמע קצת בלשון רא"ש. ולכאו' בחצר לכו"ע מהני לחצאין ואפילו לארכה וכ"מ בלשון ברא"ש.

**אחדא דשא- תוד"ה דפנימית**- הנוב"י כותב שכאשר יש אחדא דשא אסור להם לעבור או להשתמש בשבת וכ"מ בגר"ז סוף שפו, והחזו"א צה סקי"ז חולק שמותר להשתמש אלא רק איבדו את הזכות להשתמש והוי כאורח. והביא שם שבמ"ב שפו סקנ"ח סקנ"ט משמע כהנוב"י.

**שיטת רש"י**- והנה בשיטת רש"י כתבו הרשב"א הריטב"א והר"ן שאין כוונתו לומר שאסור לבני הפנימית לעבור אלא רק 'רואין כאילו' נסתלקו, ויל"פ שכוונתם שאיבדו את זכותם ונעשו כאורח וכמ"ש החזו"א. ואעפ"כ חלקו התוס' משום שאינם יכולים להסתלק מזכות הדריסת רגל כיון שהכרח צריכים לעבור שם.

**ביאור המח'**- ובעיקר מחלוקת רש"י ותוס' לכאו' מבואר שנחלקו מדוע הפנימית אוסרת על החיצונה האם משום שהפנימית משתמשת בחיצונה או משום שיש לה דריסת רגל. ויתכן לומר שנחלקו בגדר האיסור של הפנימית, שלהתוס' האיסור הוא משום שדיורי הפנימית מתפשטים לחיצונה משום שיכולים להשתמש שם, ולרש"י גדר האיסור הוא שכיון שיכולים לעבור שם הרי זה כאילו יש כאן פרצה ופרוצים זל"ז.

ולכאו' כדברי רש"י מבואר גם ברשב"א והריטב"א שכתבו שגם פנימית וחיצונה אינם אוסרים זע"ז אלא היכא שיכולים לערב זע"ז. ולכאו' לפי המבואר בתוס' שיסוד האיסור הוא משום שחשיבי כדיורי הפנימית בחיצונה א"כ נראה שגם אם אינה יכולה לערב עמה מ"מ הרי יש כאן דיורי פנימית, ולכאו' מבואר שהראשונים סברו שיסוד האיסור הוא משום שהיא כנפרצה זל"ז והדיורין אוסרים זע"ז ולכן שייך כאן האי כללא דכל שאינם יכולים לערב דכל שאינם אוסרים זע"ז זה סימן שאין כאן שייכות דיורין גם בכדי לאסור.

אמנם בגר"ז שפו בסופו לכאו' מבואר לא כן, שהגר"ז כותב שיש לחלק בין חצר שבין ב' מבואות לבין ב' חצירות פנימית וחיצונה, שרק לגבי פנימית וחיצונה סגי שתסתלק מתשמיש בלבד אפילו שדורסת שם משום שעיקר התשמיש הוא של בני החיצונה, אבל בחצר שבין ב' מבואות אפילו אם רק דורסת שם אוסרת עליהם. ולכאו' מוכח במ"ב כן, שבסי' שפו כתב להדיא שלא תעבור עליהם ולא הביא כן בסי' שעח לגבי פנימית וחיצונה. ולפי"ז לכו"ע גם דריסת רגל יכולה להחשב כדיורין ולא נחלקו התוס' על רש"י אלא מטעם שעיקר התשמיש בחיצונה הוא לבני החיצונה.

**פרוץ למקום האסור**- הראשונים הקשו מדוע בשיור וברה"ר שעירבו לרחבה אין כאן פרוץ למקום האסור, ותי' שעשו צוה"פ או שני פסין (ובתור"פ לא הזכיר ב' פסין ולכאו' משמע שס"ל שלא מהני לזה ב' פסין אלא רק צוה"פ). ולכאו' צ"ב מדוע לא מהני לזה לחי או קורה כמו כל מבוי. ובאמת ברש"י משמע שאין כלל רמז מחיצה, ומשמע שאפילו אין ב' פסין, ולכאו' סבר שמהני גם לחי או קורה בכדי שלא יהיה פרוץ למקום האסור. וכ"פ הרמ"א שצב ס"ו שמהני לחי וקורה ברחבה של רה"ר והמ"א תמה עליו, והגר"א מבאר את מקורו. וכ"פ המ"ב שם.

ובעיקר קושיית הראשונים על שיור לכאו' צ"ב שהרי רק בעיר של רבים בעי שיור והרי בעיר של רבים סגי להתחלק זמ"ז ע"י לחי וקורה ולא בעי ב' פסין אלא רק בעיר של יחיד שהורגלו זע"ז. ובמ"א שצב מבואר שרק היכן שהשיור הוא באמצע המבוי בעינן ב' פסין, ולכאו' זהו דוחק גדול בלשונות הראשונים וצ"ע.

**מבוי מבוי בפ"ע**- ברש"י מבואר שאוסרים זע"ז משום שהורגלו לערב יחד ולולי שהורגלו אינם אוסרים כמו כל מבוי דעלמא שתיקנוהו בראשו. אמנם הרמב"ן ודעמיה נקטו שגם אם לא הורגלו אלא ממילא אוסרים זע"ז כיון שתיקנו את רה"ר והכל נעשה כחצרות ורק מבוי שפתוח לרה"ר מהני לתקנו בלחי וקורה.

**שם**- צ"ב מדוע קושיית הגמ' דמ"ש מבוי מבוי קשה גם לפי לישנא קמא והרי לפי ל"ק הרי אפשר לחלוק לרחבה וכה"ק הגאון יעקב ועוד. ואין לומר שהגמ' מקשה לפי ל"ב בלבד שהרי הרא"ש ועוד פוסקים כל"ק ואעפ"כ הביאו שלא מהני לערב מבוי מבוי בפ"ע. ולכאו' מוכח שמבוי מבוי בפ"ע גרע מלרחבה משום שבלרחבה כל אחד בורר לו פתח בפ"ע והסתלקו לגמרי זמ"ז, משא"כ מבוי מבוי שמשותפים זע"ז ברה"ר. והגר"א מבאר שברא"ש מבואר שקושיית הגמ' היא משום שבכל לרחבה בעינן ב' פסין ואילו במבוי משמע מהברייתא שלא בעי אפילו ב' פסין עיי"ש.

**לחי באמצע מבוי**- הראשונים הקשו על רש"י ממבוי שמהני לתקן חציו בלבד, והתוס' תי' שאין חצירות מחוץ ללחי, והרא"ש כתב ע"פ הירושלמי שאיירי שם שלא נתנו החיצוניים לחי וקורה דאינם אוסרים אלא היכן שיכולים לטלטל במבוי, והרמב"ן ודעמיה תי' כעי"ז שכללא הוא שאינם אוסרים זע"ז אלא היכן שיכולים לערב יחדיו אבל במבוי שתיקנו רק חציו כיון שהחיצוניים אינם יכולים לערב עם הפנימיים ממילא אינם אוסרים על הפנימיים. ועי' גרי"ז הל' עירובין מש"כ בזה.

וצ"ב בעיקר קושיית הראשונים על לחי באמצע מבוי מנ"ל שהורגלו שם לערב זע"ז. ואולי הקשו מסתימת הדין דמשמע אפילו אם הורגלו לערב. והפמ"ג כתב שלעולם חשיב כהורגלו כיון שמבוי אחד הרגילות היא לערב זע"ז.

**שם**- והנה השו"ע שסג סל"א פסק שאם עשו ב' פסין באמצע המבוי יכולים לערב זה בפ"ע וזה בפ"ע, ולכאו' צ"ב שהרי השו"ע פוסק כלישנא בתרא שלא מהני לחלוק לרחבה. וצ"ל שמבוי שלא דרסי ביה רבים שאני וכחילוק המ"א דלעיל.

**עבוד דקה**- ברש"י משמע שהנמיכו את הפתח שבראש המבוי. ובריטב"א מבואר שס"ל שכוונת רש"י שעשו פתח נוסף בראש השני של המבוי.

**שם**- יל"ע אם צריך לחי וקורה בנוסף לדקה. ולכאו' כיון שתיקנו את ראשי רה"ר בלחי וקורה אין זה פרוץ למקום האסור. אמנם יש לדון אם יש כאן דין מבוי עקום. ולכאו' לפי המקור חיים (בתיקון עירובין) שכל שאין דיורין אין דין מבוי עקום א"כ ה"ה כאן אם ברה"ר אין דיורין אין דין מבוי עקום.

**אם מהני צוה"פ וב' פסין במקום דקה**- הרא"ש כותב שמהני אע"פ שלרה"ר לארכה לא מהני, והריב"ש תה כותב שמהני ומוכיח שהרי לא מהני צוה"פ לחצר שלא תאסור על המבוי. והב"י שסג לא דוחה דלא דמי שהרי לחצר יש דריסת רגל על המבוי ולזה לא מהני צוה"פ משא"כ מבוי מבוי שאין דריסת הרגל זע"ז אלא רק דחשיב כמבוי אחד.