שביעית פ_ז מ_א
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ז מ"א**

א] **ואיזה זה עלה הלוף השוטה,** הר"ש כתב דהא דנקט עלי הלוף "השוטה", הוא משום דאינם מקבלין טומאת אוכלין עד שימתקו, וס"ד דלא ליחול עלייהו קדו"ש, ומ' מדבריו דעיקר דינא דמתניתין הוא גם בעלי הלוף הפיקח, ולא נקט עלי הלוף השוטה אלא לרבותא, אך הרא"ש כתב דבעלי הלוף הפיקח ליכא דין ביעור, והיינו משום שהוא מתקיים בארץ, וכ"כ הגר"א בשנו"א לעיל פ"ה מ"ג, אך הר"ש אזיל לטעמי' לעיל פ"ה מ"ג שכתב דלוף הפיקח אינו מתקיים בארץ, עיי"ש, והריבמ"צ כתב, דעלי הלוף הפיקח אסורין משום ספיחין, וכ"כ בפי' הרש"ס, ועיי"ש שכתב דהא דבעלי הלוף השוטה ליכא איסור ספיחין, הוא משום דלא נחשדו בהן עוברי עבירה, ועי' בפי' הרש"ס לעיל פ"ה מ"ג שהאריך בזה.

ב] והנה בד' הר"ש לא נתפרש להדיא, אם קמ"ל הכא דחלה על עלי הלוף השוטה קדו"ש מיד, אף דאין מקב"ט עד שימתקו, או דאין חלה עליהן קדו"ש אלא כשמיתקן, דומיא דהא דאינם מקב"ט עד שימתקו, וקמ"ל מתניתין דאף דבתחילתן לא חלה עליהן קדו"ש, מ"מ כשמיתקן חלה עליהן קדו"ש, ונחלקו בזה רבוותא, דבפי' הר"ש סיריליאו פירש בד' הירושלמי דאין חלה עליהן קדו"ש עד שימתקו, וכן פירש המהרא"פ, אך בסתימת ד' הרמב"ם בפ"ז משמו"י הי"ג משמע דקדו"ש נוהגת בהן מיד, וכן מ' בד' הרע"ב, וכן פירש הגר"א בשנו"א למסקנת הירושלמי, עיי"ש, וכ"כ בפאה"ש סימן כ"ז סקכ"ח, ובחזו"א סימן י"ג סקכ"א פירש כן בד' הר"ש, ועמש"נ להלן אות ה' ואילך מש"נ עוד בזה.

ג] **העולשים,** הר"ש הביא מירושלמי דפריך, דבשביעית דאין עולשי גינה מצויין, חשיבי להו עולשין דשדה ומקב"ט אוכלין בלא מחשבה, ואמאי איצטריך לי' לתנא למיתני, ומשני דאיירי הכא לאחר שהתיר רבי להביא ירק מחו"ל לארץ, והי' להן ירק הרבה ולא חשיבי להו, ואינם מקב"ט אוכלין בלא מחשבה, וקמ"ל דכיון דחישב עליהן יש להן שביעית.

אך הריבמ"צ והרא"ש פירשו דהא דיש להן שביעית, הוא משום דבשביעית חשיבי עולשי שדה אוכל כיון דאין עולשי גינה מצויין, וה"ה מטמאין טומאת אוכלין אף בלא מחשבה ושביעית נוהגת בהן, - ולא נתפרש בדבריהם אם מפרשי למתניתין קודם שהתיר רבי להביא ירק מחו"ל, וע"כ הוא דחשיבי עולשי שדה אוכל וא"צ מחשבה, או דס"ל דאף אחר שהתיר רבי להביא ירק מחו"ל, אכתי אין עולשי גינה מצויין כ"כ, וחשיבי עולשי שדה אוכל וא"צ מחשבה, וכ"נ בסתימת ד' הרמב"ם בפ"ז משמו"י הי"ג, דעולשין יש להן שביעית אף בלא מחשבה, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל שם.

ד] והר"ש הביא מירושלמי דפריך, ומצינו דבר בתחילה אין קדו"ש חלה עליו ובסוף קדו"ש חלה עליו, ומשני התיבון הרי הפואה והאיזוב והקורנית שליקטן לעצים אין קדו"ש חלה עליהן, חישב עליהן לאוכלין קדו"ש חלה עליהן, א"ר חנינא שכן אם ליקטן לאוכלין קדו"ש חלה עליהן מיד, ובחזו"א סימן י"ג סקכ"א פירש בד' הר"ש דפירכת הירושלמי קיימא על עולשין, דמ"ט אם חישב עליהן יש להן שביעית, וכי מצינו דבר שבתחילה אין קדו"ש חלה עליו ובסף קדו"ש חלה עליו, וע"ז משני דמצינו כן בפואה וכו' דאם חישב עליהן לאוכלין קדו"ש חלה עליהן, ואף אם ליקטן מתחילה לעצים, וטעמא דמילתא הוא משום דאם ליקטן לאוכלין קדו"ש חלה עליהן מיד, וע"כ מהני בהו מחשבה אף אחר לקיטה, כיון שהן ראויין לקדו"ש אם הי' מחשב בשעת לקיטה.

ועיקר הך מילתא, דהא דסיאה וכו' שחישב עליהן לאוכלין חלה עליהן קדו"ש, הוא אף בשחישב עליהן לאחר לקיטה, ואף אם ליקטן מתחילה לעצים, כ"ה מבו' להדיא בירושלמי לקמן פ"ח ה"א, דאף אם ליקטן המוכר לעצים, ולקחן הלוקח לאוכלין חלה עליהן קדו"ש, עיי"ש, וכ"ה בפי' הריבמ"צ לקמן שם, דאף אם ליקטן לעצים ואח"כ חישב עליהן לאוכלין חלה עליהן קדו"ש, ועמש"נ שם אות ?.

ה] והנה בחזו"א שם כתב בדעת הר"ש, דבעלה הלוף השוטה נוהגת שביעית אף קודם שימתקו, דאם לא היתה נוהגת בהן שביעית קודם שימתקו, לא היתה נוהגת בהן גם אחר שימתקו, דדוקא בעולשין מצינו למימר דאין נוהגת שביעית עד שיחשוב עליהן ומהניא מחשבתו שתנהג בהן שביעית, שכן אם ליקטן לאוכלין קדו"ש חלה עליהן מיד, אך בעלה הלוף השוטה, אי נימא דאין שביעית נוהגת בהן עד שימתקו, לא היתה נוהגת בהן גם אחר שימתקו, אך יש לדחות בזה למש"כ בפי' הרש"ס, דכל הא דפרכינן דמצינו דבר בתחילה אין קדו"ש חלה עליו ובסוף קדו"ש חלה עליו, הוא רק על הא דחלה עליו קדו"ש בסוף במחשבה בעלמא, אך ע"י מעשה מיתוק שפיר חלה קדו"ש, עיי"ש, - וכן פי' הגר"א בשנו"א בד' הירושלמי, דמיבע"ל אם חלה קדו"ש על עלי הלוף השוטה קודם שימתקו, ומסקינן דחלה עליהן קדו"ש אף קודם שמיתקן, דאי נימא דהוא צריך למתקן, הרי אף אם קצר מתחילה לאוכלין אין חלה עליהן קודו"ש עד ימתקו, והיאך חלה עליהן לבסוף קדו"ש.

ועיי"ש בחזו"א שהק', דמ"ש עולשין דצריך מחשבה לקדו"ש, דומיא דהא דאינם מקב"ט אוכלין בלא מחשבה, ומ"ש עלה הלוף דיש בהן קדו"ש קודם שימתקו, אף דאין מקב"ט אוכלין בלא מיתוק, וכעי"ז הק' בס' שלום ירושלים ע"ד הרע"ב.

ו] ובפשוטו י"ל בזה, דשאני עלה הלוף השוטה, דאחר שמיתקן הוו אוכל מעליא, ואך שאין דרך כל אדם לטרוח עליהן ולמתקן, וע"כ אינם אוכל קודם מיתוק, וע"כ כיון שהן ראויים ליעשות אוכל מעליא, חיילא עליהן קדו"ש מיד, ומשא"כ בעולשין דאינם ראויים כ"כ לאכילה, וע"כ הן צריכין מחשבה, ע"כ אף דאם חישב עליהן מהני מחשבתו לחשבם כאוכל, מ"מ כיון דאינם אוכל מעליא, לא חיילא עליהן קדו"ש בלא מחשבה.

ז] וי"ל עוד בזה, דהנה בתורת זרעים לקמן פ"ח מ"א כתב דהא דבסיאה וכו' שחישב עליהן לאוכלין בשעת לקיטה חיילא עליהן קדו"ש, ול"ד להא דלענין תרו"מ ל"מ בהו מחשבה לחייבן, אא"כ חישב עליהן בשעת זריעה, וכמש"א בנדה דנ"א., הוא משום דלגבי תרו"מ החיוב דידהו תלוי בשעת הבאת שליש, וע"כ בעינן דיהיו מיוחדים למאכל אדם בשעת הבאת שליש, וכיון דמחשבת חיבור לא שמה מחשבה, ע"כ ל"מ לחייבן אא"כ חישב עליהן בשעה שזרען, ומשא"כ בשביעית דאינו תלוי דוקא בגידול, שהרי גם בירקות שישית שלקטן בשביעית חל בהן קדו"ש, ע"כ ל"ב דיהיו מיוחדים למאכל אדם או בהמה בשעת גידולן, אלא גם בחישב עליהן בשעה שליקטן חל בהן קדו"ש ע"י הלקיטה.

ועיי"ש שכתב לפ"ז, דגם לענין שביעית ל"מ מחשבתו, אלא בשעת לקיטה, אך אחר הלקיטה ל"מ מחשבתו, ופירש כן בד' הירושלמי בפירקין, ובסו"ד עמד ע"ז מד' הירושלמי בפ"ח שם דמפורש דמהני מחשבתו אף אחר הלקיטה, וכ"ה גם פשטות ד' הירושלמי בפירקין, וכמש"נ לעיל אות ד', ותיקשי דמ"ש מהא דלענין תרו"מ ל"מ בהו מחשבה לחייבן אא"כ חישב עליהן בשעת זריעה.[[1]](#footnote-1)

ח] ונראה דהטעם בזה הוא, לפמש"כ התוס' בחולין ד"ו. ובנדה ד"נ., דאף דתבלין דעביד לטעמא אינו חייב במעשר ואינו מטמא טומאת אוכלין, מ"מ שביעית נוהגת בו, דשביעית נוהגת אף במאכל בהמה, וביאור דבריהם, דהא דמעשר וטומאת אוכלין אינם נוהגין בתבלין, הוא משום דלחיוב מעשר וליטמא טומאת אוכלין בעינן דיהא ע"ז תורת אוכל, ותבלין דעביד לטעמא, אין עליו תורת אוכל, וע"כ אינו חייב במעשר ואינו מיטמא טומאת אוכלין, ומשא"כ בשביעית דנוהגת אף בדבר שאין עליו תורת אוכל, שהרי מאכל בהמה אין עליו תורת אוכל, ונוהגת בו שביעית, והרי דשביעית נוהגת בכל דבר העומד לתשמיש, אף שאין עליו תורת אוכל, והרי אף מיני הצובעין חיילא עליהן קדו"ש משום שהן עומדין לתשמיש האדם, ואף דאין עליהן תורת אוכל, וע"כ היא נוהגת אף בתבלין, שהוא עומד לתשמיש האדם, ואף דאין עליו תורת אוכל.

ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דלענין חיוב תרו"מ ל"מ מחשבה אלא בשעת זריעה, ולענין שביעית מהני מחשבה אף לאחר לקיטה, והיינו משום דלענין תרו"מ דאינם נוהגין אלא באוכל, ע"כ כל שלא חישב עליהן בשעת זריעה, ובשעת חובתם לא הי' עליהן תורת אוכל, ול"ה כלל המין המחויב בתרו"מ, ע"כ אף אם חישב עליהן אח"כ וחייל עליהן תורת אוכל, אינם מתחייבים בתרו"מ, ומשא"כ בשביעית דה"ה נוהגת בכל דבר, ע"כ אף קודם שחישב עליהן, הוו המין המחויב בשביעית, ואך דאיכא תנאה דאין קדו"ש נוהגת אלא בדבר העומד לתשמיש האדם, ולזה מהניא מחשבתו אף אחר לקיטה, וזה ניחא טפי אי נימא דהא דאין שביעית נוהגת אלא בדבר העומד לתשמיש האדם, אי"ז משום דדבר שאינו עומד לתשמיש לא חשיב, אלא הוא משום הוא משום דעיקר דין קדו"ש הוא מכח דניתנה השביעית לאכילה, ואכמ"ל.

ט] ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דעלי הלוף השוטה יש להן שביעית אף קודם שימתקו, אף דאינם מקב"ט אוכלין קודם שימתקו, ול"ד להא דעולשין אין להן שביעית בלא מחשבה, דומיא דהא דאינם מקב"ט בלא מחשבה, - והיינו משום דהא דעולשין אין עליהן תורת אוכל לקב"ט בלא מחשבה, הוא משום דאינם עומדין לאכילה, וע"כ ה"נ אין נוהגת בהן שביעית, כיון שאינם עומדין לאכילת האדם, אך משא"כ הא דאין עלי הלוף השוטה מקב"ט קודם שימתקו, אי"ז משום דאינם עומדין לאכילה, דהרי אף אם חישב עליהן לאכילה והן עומדין למתקן ולאכלן, אינם מקב"ט בלא מיתוק, דכיון שהן מחוסרין תיקון אין עליהן תורת אוכל, ואף דאוכל אדם המחוסר תיקון דיש עליו תורת אוכל ומקב"ט אוכלין, היינו רק כשעיקרו הוא אוכל אדם, וכמש"א בירושלמי, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא לענין טומאת אוכלין, דאינה נוהגת אלא באוכל, וכיון דכ"ז שלא מיתקן אין עליהן תורת אוכל, ע"כ אינם מקב"ט, ומשא"כ לענין שביעית דנוהגת בכל דבר העומד לתשמיש האדם, הרי דאף קודם שמיתקן דאין עליהן תורת אוכל, מ"מ אם הן עומדין לאכילה, נוהגת בהן שביעית.

והנה אמנם לפ"ז יש להסתפק אם הא דיש להן שביעית אף קודם שמיתקן, הוא רק כשחישב עליהן לאכילה, דבכה"ג כיון שהן עומדין לאכילת האדם, נוהגת בהן שביעית, אף דאין עליהן תורת אוכל, אך כל שלא חישב עליהן לאכילה, ואינם עומדין לאכילת האדם, אין נוהגת בהן שביעית, דומיא דעולשין דאין נוהגת בהן שביעית בלא מחשבה, או דאף אם לא חישב עליהן לאכילה נוהגת בהן שביעית, משום דהן עומדין לאכילה טפי מעולשין, וכל הא דאינם מקב"ט הוא משום דהן מחוסרין תיקון ואין עליהן תורת אוכל, וכ"ה משמעות ד' הר"ש, דרק בעולשין צריך מחשבה, וצ"ע בזה.?ועי' חזו"א סימן י"ד סק"ג שנראה שנקט דבעינן בהו מחשבה.

י] ובזה מתפרשים עיקר ד' הירושלמי לפי' הגר"א, דמסקינן דאם ל"ה חלה קדו"ש על עלה הלוף השוטה קודם שמיתקן אף אם קצר מתחילה לאוכלין, ל"ה חלה עליהן קדו"ש לבסוף, ול"ד לסיאה וכו' דכל שחישב עליהן אחר לקיטה לאוכלין חלה עליהן קדו"ש, משום דאם ליקטן לאוכלין קדו"ש חלה עליהן מיד, ונראה דהטעם בזה הוא, דאי נימא דאין קדו"ש נוהגת בעלה הלוף השוטה קודם שמיתקן אף אם קצר מתחילה לאוכלין שהן עומדין לאכילה, בע"כ דהיינו משום שהן מחוסרין תיקון, וע"כ לא חשיבי שיחול עליהן קדו"ש, ונמצא דאי"ז חפצא הראוי לחלות קדו"ש, וע"כ אף אם מיתקן אח"כ לא היתה קדו"ש חלה עליהן, ודמי להא דלענין תרו"מ כל שבשעת גידולו ל"ה עליו תורת אוכל ול"ה החפצא המחויב בתרו"מ, אף אם אח"כ חל עליו תורת אוכל, אינו מתחייב בתרו"מ, ומשא"כ בסיאה וכו' דאם ליקטן לאוכלין קדו"ש חלה עליהן מיד, ונמצא דבשעת לקיטה כבר הוו חפצא הראוי לחול עליו קדו"ש, ע"כ אף כשלא חישב עליהן בשעת לקיטה ולא חלה עליהן קדו"ש משום שאינם א"כ עומדין לאכילה, מ"מ אם חישב עליהן אח"כ לאכילה, חלה עליהן קדו"ש.

יא] **והרגילא ונץ החלב,** בפי' הריבמ"צ כתב, דאלו כולן הן נאכלין לאדם אגב דוחקא, שדרכן למאכל בהמה, כדכתיב מצמיח חציר לבהמה, וכ"כ הר"ש והרא"ש, וצ"ע דכיון דדרכן למאכל בהמה, א"כ הרי אף אלמלי הא דהן ראויין לאדם, חלה עליהן קדו"ש משום מאכל בהמה, וצ"ל דקמ"ל דחלה עליהן שביעית בתורת מאכל אדם, ונפ"מ דאין עושין ממנו מלוגמא לאדם, וכדתנן לקמן פ"ח מ"א, ?ושמא אף אסור להאכילו לבהמה, וצ"ע אם אכן הוא כן, ועמש"נ להלן פ"ח מ"א בדין חישב עליו למאכל אדם ולמאכל בהמה, דמשמע דמותר להאכילו לבהמה, והגרא"מ הורביץ כתב לא כן, - והעירוני דשמא י"ל, דכל דחישב עליו וכבר אינו עומד לבהמה, ל"מ לחול עליו קדושה בתורת מאכל בהמה?, - וצ"ע בזה.

יב] **ומאכל בהמה החוחים והדרדרים וממין הצובעים ספיחי איסטיס וקוצה,** בתפא"י כתב דנקט למינים אלו דלא חזו כ"כ לבהמה ולצבע, וקמ"ל דאפ"ה חלה עליהן קדו"ש, ודמי להא דתנן ברישא במאכל אדם, שכתבו הראשונים דהם מינים שאין נאכלין לאדם אלא ע"י הדחק.

אך הנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דספיחי איסטיס הוא הצבע שצובעין בו תכלת, ונקרא ספיחי לפי שהוא נקצץ וצומח שוב והוא לעולם ספיח, ומבו' לפ"ז דספיחי אסטיס הוא מין העומד לצביעה, וכ"ה בפירש"י בשבת דס"ח. ובב"ק דק"ב. דספיחי סטיס וקוצה עומדין לצביעה, - ובס' אהלי ישועה כתב, דמהא דמפרש מתניתין למיני הצובעים, במינים שעומדין לצביעה, מ' דמינים שאין ראויים לצביעה אלא ע"י הדחק אין קדו"ש חלה עליהן, ול"ד למאכל אדם, דאף מינים הנאכלים לאדם ע"י הדחק, חלה עליהן קדו"ש, ועיי"ש שפירש בזה לישנא דמתניתין דבמאכל אדם ומאכל בהמה לא תני מין מאכל אדם ומין מאכל בהמה, ובצבעים תני מין הצובעים, והיינו משום דבצבעים אין קדו"ש חלה אלא במיני הצובעים שהן עומדין לצביעה, - והעירוני דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ז משמיטה הי"ד, ז"ל, כל שאינו מיוחד לא למאכל אדם ולא למאכל בהמה ואינו ממין הצובעים וכו', ופירש כן להא דתנן לקמן מ"ב כל שאינו מאכל אדם ומאכל בהמה וממין הצובעים, ומ' דבמאכל אדם ומאכל בהמה תלי אם הוא מיוחד לכך, ובצביעה לא סגי במה שהוא מיוחד לכך, וכל שאינו מין הצובעים לא חלה עליו קדו"ש.

יג] **ספיחי אסטיס וקוצה יש להן ולדמיהן שביעית,** בפירש"י ב"ק דק"א: פירש דהא דיש להן שביעית היינו דאין עושין מהן סחורה, ואסור לצבוע בהן דהיינו סחורה, אבל מותרים הן להסיקן קודם זמן הביעור דהיינו דומיא דלאכלה, עכ"ל, וכ"ה גם בדבריו שם דק"א. בהא דתניא בגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק, ז"ל, שביעית אסור לעשות סחורה בפירותי', עכ"ל, וכ"ה גם בדבריו שם דק"ב., ז"ל, אבל ספיחי סטים סתמן לצביעה הלכך חל עלייהו קדושה ואסירי לאחר הביעור אף להיסק, עכ"ל, ומ' דקודם הביעור אינם מותרין אלא להיסק, ועמש"נ להלן אות ? בטעם הא דהן מותרין להיסק, אף דאין הנאתו וביעורו שוה.

ובתור"פ בדק"א. הק' ע"ד רש"י, דמשנה ערוכה היא לקמן מ"ג דהצבע צובע לעצמו, והפנ"י הוסיף להקשות, דלהדיא תניא בספרא שהביא הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"ח מ"ב, דמרבינן מקרא דשביעית ניתנה אף לצבוע בה צבע, - ועיי"ש שכתב בדעת רש"י דהא דמרבינן צביעה, הוא במיני הצובעין שאין להן ביעור, אבל במיני הצובעין דהכא דיש להן ביעור, אסור לצבוע בהן, משום דהצביעה היא לימים רבים ואינם מתבערים בזמן הביעור, ומש"כ רש"י דצביעה היינו סחורה, אזיל לטעמי' שכתב בסוכה דל"ט. ובסנהדרין דכ"ו. דטעם איסורא דסחורה הוא משום דצריך לבער בזמן הביעור, עכ"ד.[[2]](#footnote-2)

יד] ועיקר הך מילתא דמתניתין דהצבע צובע לעצמו איירי במיני הצובעין שאין להן ביעור, מצאנו הדברים מפורשים כן בד' הראב"ד בב"ק דק"ב., ז"ל, והא דתנן בגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק, בצבעים שיש להם ביעור קאמר וכו', אבל צבעים שאין כלים וכו' שאין להן ביעור, מותר לצבוע בהן, וצובע לעצמו אבל לא לשכר, והכי איתא בפ"ז, עכ"ל, וכ"נ גם בפי' הרש"ס לקמן מ"ג.

והך דינא דגם בגד הנצבע בקליפי שביעית קודם הביעור ידלק, כ"ה גם בפי' הר"ש לתו"כ פ"א ה"י, ז"ל, אף לצבוע בה וכו', ומיירי שצובע בגד ליהנות ממנו בשנה שביעית, וצריך לבער במוצאי שביעית להעביר בצפון או לשרוף הבגד, כדתניא בגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק וכו', עכ"ל, וכ"כ הרש"ס בפי' למשנתינו.[[3]](#footnote-3)

טו] בב"ק שם רמי רבא אהא דתנן הכא דספיחי סטיס וקוצה יש להן שביעית וכו' דאלמא עצים יש בהן משום קדו"ש, מהא דתניא דעלי קנים ועלי גפנים וכו' שליקטן לעצים אין בהן משום קדו"ש, ומשני דאמר קרא לאכלה במי שהנאתו וביעורו שוה, יצאו עצים שהנאתן אחר ביעורן, - ובשטמ"ק שם הביא מתוס' הרא"ש שהק' דמעיקרא מאי פריך, והרי הטעם מפורש במשנתינו דלפי שהם ממין הצובעין יש להן שביעית, וכתב דס"ד דהא דתנן הכא דממין הצובעין, שמא בעלמא קאמר, והאי דראויות לצביעה ל"מ מידי לקדו"ש, וה"ק דאפי' מינים העומדים לצביעה ואין ראויים לאכילה כ"כ יש בהן קדו"ש כיון דראויים לאכילה, ואפי' ליקטן לצביעה, ומזה מייתינן דעצים דחזו לאכילה ע"י הדחק יש בהן שביעית, וע"ז פריך מהא דבעלי גפנים שליקטן לעצים אין בהן קדו"ש, וע"ז משני דהא דממין הצובעין יש בהן קדו"ש, אי"ז משום שהן ראויין לאכילה, אלא הוא משום שהן עומדין לצביעה, עכ"ד, וכ"כ בתור"פ שם.

ובחי' הרשב"א בשלהי הסוגיא שם נראה דמפרש, דעיקר נידון הסוגיא שם הוא אם קדו"ש היא רק בפירות העומדין לאכילה, או גם בשאר דברים העומדין לשימוש, עיי"ש, ולפ"ז נראה דודאי דמעיקרא ידעינן דהא דמיני הצובעין יש בהן קדו"ש הוא משום שהן עומדין לצביעה, ואך דמזה יש ללמוד דכל דברים העומדין לשימוש יש בהן קדו"ש, וא"כ מ"ט עלי גפנים שליקטן לעצים אין בהן קדו"ש, הרי הן עומדין להסקה, וע"ז משני דשאני עצים להסקה דהנאתן אחר ביעורן, וע"כ אין בהן קדו"ש, וכעי"ז פירש המאירי שם, וכן נראה בפירש"י שם סוד"ה יש להן ביעור, ובפי' ר"ח בסוכה ד"מ., עיי"ש.

טז] בפירש"י שם כתב דהא דעצים הוי הנאתן לאחר ביעורן, הוא משום דעיקר הנאתן היא כשנעשים גחלים, והתוס' שם כתבו דאע"ג דזימנין דהנאתן וביעורן שוה כגון להתחמם בו או לבשל, מ"מ עיקרו לא קיימא להכי אלא לאחר שנעשה גחלת כגון להסיק תנור לאפות, ועי' בתוס' פסחים דכ"ז: במש"כ בזה לדעת רבי, וכ"ה בתורי"ד שם דעצים שמבשלין בהן הוי הנאתו וביעורו שוה, אך בשטמ"ק בשלהי הסוגיא שם כתב בשם הרמ"ה, דאף להדליק תחת התבשיל ל"ה הנאתן וביעורן שוה, וכ"ה בפי' ר"ח בסוכה ד"מ., - ובכ' מעדני ארץ הק', דמ"ט לא חשיב הנאתו וביעורו שוה דהוא נהנה במה שיש לו גחלים, ומ"ש ממיני הצובעין דחשיב דהנאתו וביעורו שוה ופירש"י דהוא משום דבשעת רתיחת היורה כלה השורש וקולט הצבע, והרי דהנאתו היא בעצם יצירת הצבע, ולא במה שמשתמש בו אח"כ לצביעה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

ובחי' הריטב"א בסוכה ד"מ. כתב דהא דעצים אין הנאתן וביעורן שוה, אי"ז משום דהנאתן היא כנשעשו גחלים, אלא הוא משום דאין בהן הנאה במה שנתבשל אלא כשהאדם נהנה מאותו פת ומאותו תבשיל, ועמש"נ בזה להלן אות ? במשה"ק התוס' ע"ד רש"י שם.

יז] בפירש"י שם כתב, דהא דבמיני הצבעים הוי הנאתן וביעורן שוה, הוא משום דבשעת רתיחת היורה כלה השורש וקולט הצבע, והתוס' שם הקשו ע"ז דהרי לענין שביעית חזותא מילתא היא ול"ה ביעורו בקליטת הצבע, ועי' בחי' הגרע"א ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ב במש"כ בישוב ד' רש"י.

והנה מבו' בד' רש"י ותוס', דבדינא דהנאתו וביעורו שוה, לא נתמעט רק גונא דהנאתו אחר ביעורו, אלא נתמעט גם גונא דהנאתו קודם ביעורו, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דבשעת רתיחת היורה כלה השורש, ואין הנאתו קודם ביעורו, וזהו שהק' התוס' ע"ז דחזותא מילתא היא ול"ה ביעורו בקליטת הצבע, והוי הנאתו קודם ביעורו, - וכן נראה גם בד' רש"י בסוכה ד"מ., ז"ל, אבל לולב עיקר הנאתו לכבד את הבית והוא שעת ביעורו וקלקולו ודמי להנאת אכילה, עכ"ל, ומ' דרק משום דהוא מתבער ומתקלקל בשעת תשמישו, הוא דחשיב כהנאתו וביעורו שוה.

אך בד' בעה"מ בסוכה שם מבו' דלולב הוי הנאתו קודם ביעורו, ולפ"ז הרי דממש"א בגמ' שם דהא דשאני לולב דיש בו קדו"ש מעצים דאין בהן קדו"ש, הוא משום דעצים אין הנאתן וביעורן שוה, יש ללמוד דלא נתמעט בדינא דהנאתו וביעורו שוה, אלא גונא דהנאתו אחר ביעורו, אך כל דהנאתו קודם ביעורו יש בו קדו"ש, - וכ"ה מבו' בד' התוס' בבכורות די"ב: שכתבו דבהמה למלאכה הוי הנאתו וביעורו שוה, והרי דאף דאין הבהמה מתבערת ע"י המלאכה, חשיב כהנאתו וביעורו שוה, דלא נתמעט אלא הנאתו לאחר ביעורו, אך יש לדחות דסתמא דמילתא הבהמה מכחשת ע"י המלאכה, וע"כ חשיב כהנאתו וביעורו שוה.

ובירושלמי בפירקין בעי במיני בשמים אם יש עליהן קדו"ש, ובפי' הרש"ס במהדו"ב פירש טעם האיבעיא משום דבשעת הנאתו ליכא ביעור, ומבו' לפ"ז דהירושלמי נסתפק בהך מילתא אם דבר דהנאתו קודם ביעורו יש עליו קדו"ש.[[4]](#footnote-4)

יח] וביאור יסוד הפלוגתא בזה הוא, דהנה הכפות תמרים בסוכה שם כתב ביסוד הך דינא דהנאתו וביעורו שוה, ז"ל, משום דהוי הנאתו אחר ביעורו והו"ל כהא דדרשינן לאכלה ולא להפסד דכיון דבשעה ששורה הבגדים ביין נתבער היין ונפסד הו"ל הפסד, ואע"ג דלאחר ג' ימים יהיה בו הנאה מ"מ לא דמי לאכילה דהנאתו וביעורו שוה, עכ"ל, וכ"כ בחי' הגרע"א בב"ק שם, דכיון דבשעת ההפסד עדיין לא נהנה, הוי כמפסיד בלא תכלית, ועפי"ז כתב הגרע"א שם דליכא איסור בגונא דהנאתו קודם ביעורו, כיון דאי"ז הפסד, ותמה עפי"ז ע"ד התוס', עיי"ש.

אך בדעת רש"י ותוס' צ"ל, דדינא דהנאתו וביעורו שוה, הוא דשביעית ניתנה רק להנאה דומיא דאכילה דהיא מכלה את הדבר, אך כל דאין הנאתו וביעורו שוה ואין ההנאה מכלה את הדבר, לא ניתנה שביעית להנאה זו, וע"כ נתמעט מזה בין גונא דהנאתו אחר ביעורו, ובין גונא דהנאתו קודם ביעורו.

ובפי' הר"ש לעיל פ"ד מ"ז כתב, ז"ל, דדרשינן לאכלה ולא להפסד וכו', ומה"ט ממעטינן בהגוזל קמא ובסוכה אפקטויזין ומשרה וכביסה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאיסורא דמשרה וכביסה דהנאתן לאחר ביעורן, הוא משום דהו"ל כהפסד, ובפשוטו מבו' מזה דס"ל כד' הכפות תמרים והגרע"א דיסוד הדין דהנאתו וביעורו שוה הוא משום דכל דבשעת ביעורו לי"ב הנאה חשיב כהפסד, - אך י"ל, דלעולם יסוד דינא דהנאתו וביעורו שוה הוא דלא ניתנה שביעית להנאה זו דאינה דומיא דאכילה, ואך דס"ל להר"ש דעיקר הא דאסור להשתמש בפירות שביעית להנאה שלא ניתנו לה, הוא משום דהו"ל כהפסד, כיון דאין מתקיים בהנאה זו דינא דפירות שביעית.

יט] ובחי' הגרע"א שם הוכיח דלא נתמעט גונא דהנאתו קודם ביעורו, מהא דמצרכינן קרא לאיסור סחורה, אך דההנאה דהיינו המכירה אינו בשעת ביעורו, ובע"כ דלא אסרינן אלא בגונא דהנאתו אחר ביעורו, ולא בגונא דהנאתו קודם ביעורו.

ובדעת רש"י ותוס' דס"ל דנתמעט אף גונא דהנאתו קודם ביעורו, י"ל לפמש"נ לעיל אות י"ח בד' הר"ש, די"ל דהא דאסור להשתמש בפירות שביעית להנאה שלא ניתנו לה הוא משום דהו"ל כהפסד, ולפ"ז אין לאסור אלא בהנאה המכלה את הפרי, דהו"ל כהפסד, וע"כ אין לאסור מכח זה בסחורה דאינה מכלה את הפרי, - וגם אי נימא דהוי זה איסור בפנ"ע, דאסור להשתמש בפירות שביעית להנאה שלא ניתנו לה, י"ל דלא נתמעט מדינא דהנאתו וביעורו שוה, אלא הנאה המבערת את הפרי, ואך דאין הנאתו וביעורו שוה, דלא הותר לכלות פירות שביעית להנאה זו דאינה בשעת ביעורו, אך הנאת סחורה דאינה מבערת את הפרי כלל, אינה בכלל זה, וצ"ע בזה, ?ויש להוכיח כן, דאל"כ יהא אסור להריח בפירות שביעית העומדים לאכילה ויש עליהן קדו"ש, משום דהנאה זו הויא קודם ביעורו.

כ] לעיל אות י"ג הובא מה שפירש"י בסוגיא שם, דמיני הצובעין אסורין לצבוע בהן אבל מותרין הן להסיקן, ובחי' הגרע"א שם תמה ע"ז, דהא פירות שביעית אסור להסיק בהן, דהוי הנאתו לאחר ביעורו, ובתורת זרעים כתב לישב, דעיקר איסורא דהיסק, הוא משום דהו"ל כהפסד, ובמיני הצובעין דאין ראויין לתשמיש דהנאתו וביעורו שוה, וגם אסורין לצבוע בהן, ליכא הפסד בהסיקן, - וצ"ל לפ"ז, דאף דרש"י גופי' ס"ל דבדינא דהנאתו וביעורו שוה נתמעט אף גונא דהנאתו קודם ביעורו, והרי דאין עיקר איסורו משום הפסד, אלא משום דלא ניתנה שביעית להנאה זו, וכמש"נ לעיל אות י"ח, מ"מ גם הא דאסור להשתמש בפירות שביעית להנאה שלא ניתנו לה הוא משום דהו"ל כהפסד, וכמש"נ לעיל שם בדעת הר"ש, וע"כ במיני הצובעין דאינם ראויים לתשמיש שניתנה לו שביעית, אין אסור להסיקן.

כא] בגמ' שם פריך דהא איכא עצים דמשחן דהנאתן וביעורן שוה, ופירש"י דעצים דמשחן הם עצים שמאירין כנר אבוקה וכו' והנאתן וביעורן שוה, והתוס' בפסחים דכ"ז: כתבו, דאף דלרבנן אף כשאבוקה כנגדו חשיב כמו שלהבת באה מן הגחלים, מ"מ חשיב כהנאתן וביעורן שוה, משום שיעור כזה לא חשיב הנאה אחר ביעורן לענין שביעית, שהרי באכילה דמינה ילפינן ליכא לגמרי הנאה וביעורן שוה, עיי"ש, והתוס' פירשו בשם ר"ח דהם עצים שמתחממין בהן כמו במדורה שעשוי' להתחמם והנאתן וביעורן שוה, - ובגמ' משני דסתם עצים להסקה הן עומדין, ופירש"י דכיון דסתם עצים להסקה ניתנו ולא להאיר, ע"כ הוו כשאר עצים ומעיקרא לא חל עלייהו שביעית, ואף אם חישב עליהן להאיר, ול"ד לעלי גפנים שיש שאוכלין אותם ויש שמסיקין אותן וע"כ אזלינן בהו בתר מחשבת לקיטה, ובשטמ"ק שם כתב בשם הרמ"ה דהא דבעלי גפנים שלקטן לאכילה יש בהן קדו"ש, הוא בשלקטן לחין דלא חזו להסקה.

והתוס' שם כתבו דלפירש"י בע"כ דהא דמשני דסתם עצים להסקה הן עומדין, היינו דאף עצים דמשחן עומדין להסקה, דאין לפרש דשאר עצים להסקה הן עומדין ועצים דמשחן בטלים לגבייהו, דא"כ מ"ט יש בלולב קדו"ש, ולא אמרינן דה"ה בטל לגבי שאר עצים, - ומבו' בדבריהם דלפי' הר"ח דעצים דמשחן הם עצים שמתחממין בהן, שפיר יש לפרש דהא דמשני דסתם עצים להסקה הן עומדין, היינו דשאר עצים עומדין להסקה ועצים דמשחן בטלים לגבייהו, ול"ד להא דבלולב יש קדו"ש ולא אמרינן דה"ה בטל לגבי שאר עצים, דדוקא עצים דמשחן שהן עומדין להתחמם בהן, והוי מין אחד עם עצים העומדים להסקת תנור, שהן עומדין להשתמש בחומם, וע"כ בטלים עצים דמשחן לגבייהו, ומשא"כ בלולב דעומד לכבד בו את הבית, דהוא מין תשמיש אחר, אינו בטל לגבי שאר עצים, ומשא"כ לפירש"י דעצים דמשחן הם עצים שמאירים בהן, דג"כ הוי זה מין תשמיש אחר, מעצים דהסקה, הרי דאם גם בזה אמרינן דה"ה בטלים לגבי שאר עצים, ה"נ הול"ל בלולב שהוא בטל לגבי שאר עצי, - וכ"ה מבו' בחי' הריטב"א בסוכה ד"מ., דאף דלולב יש בו קדו"ש, מ"מ עצים העומדים העומדין להתחמם בהן אין בהן קדו"ש, משום דסתם עצים להסקה הם עומדין ובתר רובא אזלינן, עיי"ש.

?אך בד' התוס' העירני אאמו"ר שליט"א דיל"פ בע"א, דאין קו' הגמ' דאיכא מין עצים העומדין להתחמם בהן, אלא דכל עצים עומדין גם להתחמם בהן, וא"כ מכח זה יחול עליהן קדו"ש, וע"ז משני דכיון דעיקרם עומדים להסקה, ע"כ אין עליהן קדו"ש, - ומש"כ התוס' אפי' להתחמם מותר, היינו דאפי' אם ייחדם להתחמם אין עליהן קדו"ש, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמ"ה שם דמפרש כן, עיי"ש, וכ"ה משמעות ד' הר"ח בסוכה ד"מ., עיי"ש, וכן נקט בחזו"א או"ח סימן ל"ג סק"א, אך בד' הריטב"א מבו' לא כן?

?בפי' הר"ש תרומות פ"י מ"ה כתב דעצים דמשחן חיילא עליהן קדו"ש, וכ"ה מבו' בראבי"ה ח"א סימן קנ"א, וצל"פ דהא דמשני סתם עצים להסקה הן עומדין, דלא איירי בעצים דמשחן, אך אה"נ בעצים דמשחן נוהגת קדו"ש.

כב] בגמ' שם אמרינן דעצים להסקה תנאי היא, דתניא אין נותנין פירות שביעית לא למשרה ולא לכבוסה ור' יוסי אומר נותנין וכו', ובפירש"י שם גריס דסתם עצים להסקה תנאי היא, ופירש דהיינו דרבנן סברי דסתם פירות לאכילה קיימי וחיילא עלייהו קדו"ש, וע"כ אף אם ליקטן למשרה וכבוסה ל"מ מחשבה להפקיע לאיסורן, וע"כ הן אסורין למשרה וכבוסה דאין הנאתו וביעורו שוה, ור' יוסי סבר דלא אמרינן סתם פירות לאכילה ניתנו, ומהניא בהו מחשבה למשרה וכבוסה להפקיע לאיסורן, ובזה הוא דתלי דין עצים דמשחן אם חיילא עלייהו קדו"ש, דלרבנן כיון דסתם עצים להסקה קיימי, לא חיילא קדו"ש אף על עצים דמשחן, ולר' יוסי לא אמרינן סתם עצים להסקה קיימי, וחיילא קדו"ש על עצים דמשחן.

והנה לפי' זה מבו', דר' יוסי מודה לדינא דהנאתו וביעורו שוה, והא דס"ל דנותנין פירות שביעית למשרה וכבוסה, הוא משום דכל שלקטן למשרה וכבוסה מהניא מחשבתו להפקיע לאיסורן, והמהרש"א והמהר"ם בסוכה ד"מ. הק' ע"ז, ממש"א בגמ' שם דטעמא דר' יוסי הוא משום דדריש לכם לכל צרכיכם, וקרא דלאכלה אתי למעט מלוגמא, ולפי' זה, הרי גם ר' יוסי מודה דאין פירות שביעית מותרין למשרה וכבוסה, ומשום דבעינן דומיא דלאכלה דהנאתו וביעורו שוה, ואך דכל שלקטן למשרה וכבוסה, מהניא מחשבתו להפקיע לאיסורן, וכעי"ז הק' בתוס' הרא"ש שם, ועי' בחזו"א סימן י"ג סק"ו מש"כ לפרש בזה, - ובתור"פ שם הק' עוד על פי' זה, דמדקאמר פירות שביעית, מ' שנלקט כבר בקדו"ש, ולא למשרה, ועוד דמקאמר ר' יוסי נותנין פירות שביעית למשרה וכבוסה, מ' דיש בהן קדו"ש, מדקרי להו פירות שביעית.

כג] ובפירש"י בסוכה ד"מ. גריס דעצים להסקה תנאי היא, ופירש דהיינו דלת"ק דלא הותר ליהנות מפירות שביעית אלא אם הנאתו וביעורו שוה, ה"נ אין שביעית נוהגת אלא בפרי העומד להנאות הללו, וע"כ אינה נוהגת בעצים העומדים להסקה, ולר' יוסי דהותר ליהנות מפירות שביעית אף דאין הנאתו וביעורו שוה, ה"נ נוהגת שביעית בעצים העומדים להסקה.

ובחזו"א סימן י"ג סק"ו הק' דהיאך מוכיח מהא דאסרי רבנן משרה וכבוסה, דה"נ אין המיוחד למשרה וכבוסה קדוש, הלא מאכל אדם אסור אף למאכל בהמה, וכדתניא בתוספתא פ"ה ופסקה הרמב"ם בפ"ה ה"ה, אף דהמיוחד למאכל בהמה חלה עליו קדו"ש, וה"נ י"ל דאף דמאכל אדם אסור למשרה וכבוסה והוא משום דהוי הפסד בשימוש זה, מ"מ בעומד רק לזה יחול קדו"ש.

ובס' אשר לשלמה כתב לישב בזה, דהנה בפירש"י בב"ק שם כתב דאיסורא דמשרה וכבוסה הוא משום דהוי סחורה, ובחי' הגרע"א שם הק', דהא אף אם מכבס לביתו דלא מיקרי סחורה, כדתנן לקמן מ"ג דמותר לצבוע לעצמו, מ"מ הכא אסור וכדדרשינן דדומיא דאכלה בעינן דהנאתו בשעת ביעורו, ועי' בכפות תמרים סוכה ד"מ. מש"כ בזה, - וי"ל בזה בביאור ד' רש"י, דחלוק הוא איסורא דסחורה מאיסורא דהפסד, דאיסורא דהפסד הוא איסור חיובי דהפסד פירות שביעית הוא דבר האסור, אך איסור סחורה ל"ה משום דעשיית סחורה הוא דבר האסור בפירות שביעית, אלא הוא משום דשביעית לא ניתנה אלא לאכילה ולא לדבר אחר, וכשעושה סחורה מבטל את הדין דשביעית ניתנה לאכילה, וע"כ ה"נ איסורא דמשרה וכבוסה, אי"ז משום הפסד, דהוי זה שימוש מעליא, אלא הוא משום דלא ניתן להנאה זו, ודמי לאיסור סחורה דלא ניתנה שביעית להשתמשות זו.

ולפ"ז י"ל דחלוק הוא הא דמאכל אדם אסור להאכילו לבהמה, מהא דפירות שביעית אסורין למשרה וכבוסה, דהא דמאכל אדם אסור להאכילו לבהמה הוא משום הפסד, וכמש"כ כן הראב"ד והר"ש בתו"כ בהר פ"א ה"ז, ואי"ז משום איסור סחורה, שהרי שביעית ניתנה אף למאכל בהמה, ואיסור סחורה הוא רק לדברים שלא ניתנה להם שביעית, ומשא"כ הא דפירות שביעית אסורין למשרה וכבוסה, אי"ז משום הפסד, דהוי זה תשמיש מעליא, אלא הוא משום דלא ניתנה שביעית לזה, - וע"כ במאכל בהמה שפיר אמרינן דאף דמאכל אדם אסור ליתנו לבהמה, מ"מ במאכל בהמה איכא קדו"ש, שהרי שביעית ניתנה למאכל בהמה, וכל הא דמאכל אדם אינו ניתן לבהמה, הוא משום הפסד, וזה ל"ש במאכל בהמה, ומשא"כ במשרה וכבוסה, דהא דאין נותנין פירות שביעית לתשמישים אלו, אין עיקרו משום הפסד, אלא הוא משום דלא ניתנה שביעית לזה, וכמש"נ לעיל אות י"ח בדעת רש"י ותוס', בזה אין לחלק בין העומד למאכל אדם להעומד למשרה וכבוסה, דממ"נ, אם ניתנה שביעית לזה, ה"ז מותר אף במאכל אדם, כיון דאי"ז הפסד, ואם אין נותנין מאכל אדם למשרה וכבוסה, בע"כ דלא ניתנה שביעית להשתמשות זו, וע"כ גם בדברים העומדים לתשמישים אלו לא חיילא עלייהו קדו"ש.

כד] ובחזו"א שם הק' עוד, דהרי חזינן דמאכל בהמה מותר למשרה וכבוסה, וא"כ שפיר י"ל דעל דבר העומד למשרה וכבוסה חלה קדו"ש, - והנה מקור ד' החזו"א שם דמאכל בהמה מותר למשרה וכבוסה, הוא מהא דתנן לקמן פ"ח מ"א דכל שאינו מיוחד למאכל אדם עושין ממנו מלוגמא לאדם, וכ"ש דעושין ממנו משרה וכבוסה דעדיפי ממלוגמא, שהרי אף לר' יוסי דמוסרין פירות שביעית למשרה וכבוסה, מודה דאין נותנין אותן למלוגמא, משום דאי"ז שוה לכל נפש.

אמנם יש מקום לדון בזה, דהנה בפי' הראב"ד בב"ק שם פירש בטעם איסורא דמלוגמא, ז"ל, ז"ל, ולא למלוגמא, רטי', שהיא הפסד האוכלין, אבל משרה וכביסה חיי נפש הם כדאיתא בנדרים וכו', עכ"ל, עו"כ הראב"ד שם, ז"ל, והא דאמרינן לאכלה ולא לזילוף, אע"ג דאמרינן בעלמא שותין מלוג בסלע ומזלפין מלוג בשתים, דאלמא זילוף חשוב משתי', ה"מ לאדם חשוב ומעונג, אבל לרוב בנ"א הפסד יין הוא, ואמר רחמנא לאכלה ולא להפסד, אבל משרה וכבוסה לאו הפסד הוא דחיי נפש הוא כדאיתא בנדרים לר' יוסי גופי', עכ"ל.

ומבו' בד' הראב"ד, דעיקר איסורא דמלוגמא, הוא משום דהוי תשמיש גרוע וחשיב כהפסד, ונראה לפ"ז דזהו יסוד הדין דכל שאינו מיוחד למאכל אדם עושין ממנו מלוגמא לאדם, דכיון דאינו מיוחד למאכל אדם, אי"ז הפסד לעשות ממנו מלוגמא, ושו"ר שכ"ה להדיא בפי' הרש"ס בפירקין, ובזה מתפרש הא דאין עושין ממנו מלוגמא לבהמה, ואכמ"ל, - ולפ"ז י"ל, דבאיסורא דמשרה וכבוסה, דאינו משום דהוי תשמיש גרוע, אלא הוא דין בפנ"ע, דלא ניתנה שביעית להנאות אלו, ע"כ אף דבר שאינו מיוחד למאכל אדם אסור למשרה וכבוסה, - ועפי"ז יש לדון גם בהנידון אם חלה קדו"ש על מיני מלוגמא, דבירושלמי הכא מבו' בפשוטו דאין קדו"ש חלה עליהן, ובירושלמי לקמן פ"ח ה"א מבו' דקדו"ש חלה עליהן, והובא בריבמ"צ ובר"ש וברא"ש שם, ולפמש"נ י"ל דאף אם אין קדו"ש חלה על המיוחד למשרה וכבוסה, מ"מ שפיר חלה קדו"ש על מיני מלוגמא, ודו"ק.

כה] התוס' בב"ק שם פירשו עוד לפי הגיר' דעצים דהסקה תנאי היא, דהיינו דפליגי תנאי בדין עצים שיש בהן קדו"ש, כגון לולב שהנאתו וביעורו שוה, אם מותר להסיק בהן, דלרבנן אסור להסיק בהן כיון דאין הנאתו וביעורו שוה ולר' יוסי מותר להסיק בהן, אבל שאר עצים לכו"ע אין בהן קדו"ש, וכתבו ע"ז דהטעם אינו מיושב, דמ"ט מודה ר' יוסי דשאר עצים אין בהן קדו"ש, הרי כ"ה דדריש לכם לכל צרכיכם אפירות שביעית דל"ב לכם דומיא דלאכלה, ה"נ לענין לחול על כל דבר שהוא לכם, דהא כולי' חד קרא הוא והיתה שבת הארץ לכם לאכלה, - ועי' גם בחי' הראב"ד שם בפי' בתרא שכתב דגם לדעת ר' יוסי אין שביעית נוהגת בשאר עצים, ופירש שם למש"א דעצים להסקה תנאי היא, דהיינו דלדעת ת"ק עלי גפנים יש להן קדו"ש אף אם חישב עליהן לעצים, כיון דאינו רשאי לשנותן לעצים, ולר' יוסי ה"ה רשאי לשנותן לעצים, וע"כ אם ייחדן לעצים בשעת לקיטה, אין בהן קדו"ש, עיי"ש, והק' ע"ז דלר' יוסי דס"ל דלכם דומיא דלאכלה שיהא שוה לכל אדם, עצים דהסקה נמי שוה בכל אדם ואית בהו קדו"ש.

כו] ובחי' הרשב"א שם כתב בשם הראב"ד, דגרסינן ועצים תנאי היא, דפליגי בדין עצים אם יש בהן קדו"ש, דלרבנן דדייקי לאכלה מה שהנאתו וביעורו שוה, מ' דלא מישתעי קרא אלא בפירות שהנאתן ובעורן שוה דאיכא בהו לאכלה, ובהנהו קאסר בהו משרה וכביסה, אבל בעצים דהנאתן אחר בעורן בהנהו לא משתעי קרא דהנהו אין בהן קדושה, אבל לר' יוסי דלא דייק לאכלה מי שהנאתו ובעורו שוה אפילו בעצים קא משתעי קרא וכו', וכתב הרשב"א דלפי' זה, הא דספיחי סטיס וקוצה יש להן שביעית, אתיא כר' יוסי, דלרבנן אין להן שביעית אף דהנאתן וביעורן שוה, משום דלא נאסר אלא מידי דאכילה כפירות, עכ"ד, וכ"ה משמעות ד' הראב"ד בכתוב שם בסוכה ד"מ. דלרבנן ליכא קדו"ש במיני הצובעין, עיי"ש.

כז] בהא דמשרה וכבוסה חשיב דאין הנאתו וביעורו שוה, פירש"י בב"ק שם דהוא משום דמשעה שמטילין פשתן או בגד ביין נתקלקל ונבער והנאתו אינו אלא עד ג' וד' ימים עד שיהא הפשתן שרוי וכן הבגד, - אך בפירש"י בסוכה ד"מ. פירש דהוא משום דאין הנאתו עד שילבש הבגדים, והתוס' שם הק' ע"ז, דא"כ מ"ט מין הצובעין חשיב דהנאתו וביעורו שוה, הרי ביעורו הוא בשעת צביעה והלבישה היא אח"כ, וכתבו דאי נימא דיש שבח סמנין ע"ג הצמר ניחא, והיינו דכיון דיש שבח סמנין ע"ג הצמר חשיב דביעור הצבע הוא בשעת הלבישה, והוי הנאתו וביעורו שוה, וזה כעין מש"כ התוס' בב"ק.

והנה בחי' הריטב"א בסוכה שם פירש, דגם הא דעצים להסקה הוי אין הנאתו וביעורו שוה, הוא משום דאין בהם הנאה במה שנתבשל אלא לאחר ביעורן כשאדם נהנה מאותו פת ומאותו תבשיל, אך בפירש"י שם פירש דהא דעצים להסקה הוי אין הנאתו וביעורו שוה, הוא משום דמשנעשו גחלים אופין בהן, ומבו' דאם היו אופין בהן קודם שנעשו גחלים, הוה חשיב דהנאתו וביעורו שוה, אף דאין הנאתו עד שיאכל הפת והתבשיל, וצ"ע דמ"ש ממשרה וכבוסה דחשיב דאין הנאתו וביעורו שוה מכח הא דאין הנאתו עד שילבש הבגדים.

כח] ונראה מד' רש"י, דחלוק הוא דינא דהנאתו וביעורו שוה האמור לענין היתר הנאה בפירות שביעית, מדינא דהנאתו וביעורו שוה האמור לענין חלות קדו"ש, דלענין היתר הנאה בפירות שביעית, אנו דנים על הנאת האדם, וכל דהנאת האדם הויא אחר ביעורו, לא הותרה הנאה זו, ומשא"כ לענין חלות קדו"ש, אין אנו דנים על הנאת האדם, אלא על הנאת החפצא, וכל דהשימוש בפירות הויא בשעת ביעורן, הגם דאין האדם נהנה מהן עד אחר ביעורן, חיילא עלייהו קדו"ש, - וע"כ בהא דאין מוסרין פירות שביעית למשרה וכבוסה, שפיר פירש"י דהוא משום דאינו נהנה עד שילבש הבגדים, וכיון דאין הנאת האדם בשעת ביעורו, לא הותרה הנאה זו, אך במש"א דלא חיילא קדו"ש על עצים להסקה משום דאין הנאתן וביעורן שוה, פירש"י דהוא משום דמשנעשו גחלים אופין בהן, דאם היו אופין בהן קודם שנעשו גחלים, הי' בהן קדו"ש, כיון דהשימוש בהן הוא בשעת ביעורן, אף דאין האדם נהנה מהן אלא אחר ביעורן.

ולפ"ז ניחא לדעת רש"י הא דמיני הצובעין חשיב דהנאתן וביעורן שוה, אף דהאדם לובש את הבגדים אחר שנתבערו הצבעים, ומשום דלענין חלות קדו"ש ל"ב שתהא הנאת הגברא בשעת ביעורן, וסגי במה שהשימוש בפירות הוא בשעת ביעורן, וכנ"ל.

ועפי"ז ראיתי לישב היטב סתירת ד' רש"י, דבב"ק פירש דהא דמשרה וכבוסה אין הנאתן וביעורן שוה, הוא משום דאין הנאתו אלא עד ג' וד' ימים עד שיהא הפשתן שרוי וכן הבגד, ובסוכה פירש דהוא משום דאין הנאתו עד שילבש הבגדים, ולפי הנ"ל ניחא, דבב"ק הרי פירש"י דפלוגתא דר' יוסי ורבנן היא בשליקטן למשרה וכבוסה, ולר' יוסי דמהניא מחשבתו, אין קדו"ש חלה עליהן משום דאין הנאתן וביעורן שוה, וע"כ ל"ה מצי לפרושי דהא דאין הנאתן וביעורן שוה הוא משום דאין הנאתו עד שילבש הבגדים, שהרי לענין חלות קדו"ש סגי במה שהשימוש בפירות הוא בשעת ביעורן, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דהא דאין הנאתן וביעורן שוה הוא משום דאין הנאתו עד ג' וד' ימים שהפשתן שרוי, אך בסוכה דפירש"י דפלוגתייהו היא אם מותר לכבס בפירות שביעית דלרבנן אסור לכבס בהן משום דאין הנאתן וביעורן שוה, שפיר פירש"י דהא דאין הנאתן וביעורן שוה הוא משום דאין הנאתו עד שילבש הבגדים, דלענין היתר הנאה בפירות שביעית, בעינן שתהא הנאת הגברא בשעת ביעורו, ועמש"נ עוד בזה להלן אות כ"ט ואות ל"א.

כט] כתב הרמב"ם בפ"ה משמיטה ה"י, ז"ל, מיני כבוסים כגון בורית ואהל קדו"ש חלה עליהן ומכבסין בהן, שנא' והיתה שבת הארץ לכם לכל צרכיכם, אבל אין מכבסין בפירות שביעית וכו' שנא' והיתה שבת הארץ לכם לאכלה וכו' ולא לכביסה, עכ"ל, - ומקור דבריו דקדו"ש חלה על מיני כבוסין, הוא מהירושלמי בפירקין, דבעי מיני כביסות מהו שיהא עליהן קדו"ש, ופשיט נישמעיני' מן הדא היירענית והבורית והאהל יש להן קדו"ש.

והכס"מ שם הק' ממש"א בסוכה דיצאו משרה וכבוסה שהנאתן אחר ביעורן דאין הנאתן עד לבישה, וכתב די"ל שלא אמרו כן אלא בפירות דשייך לאכלה, אבל מיני כביסות דלא שייך בהם לאכלה, שפיר מתרבו מלכם אע"פ שהנאתם וביעורם אינו שוה, עכ"ד, ובמער"ק שם הק' ע"ז, דא"כ נימא דאף עצים דלא שייכא בהו אכילה נהגא בהו קדו"ש אף דאין הנאתן וביעורן שוה, וכן הק' הכפו"ת בסוכה שם.

ולפמש"נ לעיל אות כ"ח ניחא, דכל הא דמשרה וכבוסה חשיב דאין הנאתן וביעורן שוה משום דאין הנאתן עד הלבישה, הוא רק לענין היתר הנאה בפירות שביעית, אך לענין חלות קדו"ש חשיב כהנאתו וביעורו שוה, וע"כ שפיר חיילא קדו"ש על משרה וכבוסה, ולא קשיא לי' להכס"מ אלא דהיאך מותר לכבס במיני כבוסין, הרי אין הנאת הגברא בשעת ביעורו, וע"ז הוא שכתב דבמיני כביסות דלא שייך בהן לאכלה, שפיר מיתרבו מלכם דמותר ליהנות בהן אף אם אין הנאתן וביעורן שוה.

ל] והמהר"י קורקוס שם כתב בדעת הרמב"ם, דהא דמשרה וכבוסה חשיב דאין הנאתו וביעורו שוה, אי"ז כפירש"י בסוכה דהוא משום דהנאתו היא בשעת הלבישה, אלא הוא כפירש"י בב"ק דהוא משום דמשעה דמשעה שמטילין פשתן או בגד ביין נתקלקל ונבער והנאתו אינה אלא עד ג' או ד' ימים שיהא שרוי ויהיו הבגדים מכובסין, וע"כ כ"ז הוא בכיבוס ביין וכיו"ב, ומשא"כ בבורית ואהל הוי הנאתן וביעורן שוה, כי בעת שמתבער הבורית והאהל מתכבס הבגד, והוי דומיא דלאכלה, עכ"ד, וכ"כ הכפו"ת בסוכה שם, והפאה"ש בסימן כ"ד סקמ"ד, - ועיי"ש בפאה"ש שהוסיף לפרש, דהא דבבורית ואהל הוי הנאתן וביעורן שוה ול"ד ליין שמכבסין בו דאין הנאתו וביעורו שוה, הוא משום דביין שעומד לשתי', חשיב דנתקלקל היין תיכף, ואין הנאתו בשעת ביעורו, ומשא"כ בבורית ואהל שעומדין לכך, אינם מתבערים עד גמר שרייתם וליבונם, והוי הנאתם וביעורם שוה, - ועי' במקד"ד סימן נ"ט סק"ד ובחזו"א סימן י"ג סק"ו ובתורת זרעים ובקובץ תשובות ח"ג סימן רל"ז שכתבו לפרש ד' הרמב"ם בע"א, ועמש"נ עוד בזה להלן אות ל"ג.

לא] והנה בפירש"י בב"ק שם מבו' דהעומד למשרה וכבוסה אין עליו קדו"ש, ותיקשי לדידי' מד' הירושלמי דמיני כבוסין יש עליהן קדו"ש, אשר כ"ה מבו' גם בתלמודין בשבת ד"צ. ובנדה דס"ב. דבורית ואהל יש להן שביעית, ולפי הנ"ל ניחא, דלפירש"י בב"ק דהא דמשרה וכבוסה אין הנאתו וביעורו שוה, הוא משום דמשעה שמטילין פשתן או בגד ביין נתקלקל והנאתו אינה אלא עד ג' וד' ימים, הרי דבורית ואהל הוי הנאתן וביעורן שוה, וע"כ יש להן קדו"ש, ולפירש"י בסוכה דהא דמשרה וכבוסה אין הנאתו וביעורו שוה, הוא משום דאין הנאתו אלא בשעת הלבישה, הרי דכ"ז הוא לענין היתר הנאה בפירות שביעית, אך לענין חלות קדו"ש, כיון דהשימוש במיני הכובסין הוא בשעת ביעורן, חיילא עלייהו קדו"ש, וע"כ שביעית נוהגת בבורית ובאהל.

לב] ובפי' ר"ח בסוכה שם פירש לפלוגתא דרבנן ור' יוסי בפירות שמלבנין וכובסין בהן כגון הבורית וכיו"ב, דלרבנן אין מכבסין בהן משום דאין הנאתן וביעורן שוה, דהן מתכבסין ומתלבנין אחר ביעורן, ולר' יוסי מכבסין בהן אף דאין הנאתן וביעורן שוה, ומבו' בדבריו דאף דבורית אין הנאתו וביעורו שוה, מ"מ חיילא עלי' קדו"ש, וע"כ לדעת רבנן אין מכבסין בהן, וצ"ע דמ"ש מעצים שכתב הר"ח שם דאין בהן קדו"ש משום דאין הנאתן וביעורן שוה, - ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ד כתב לישב, דהא דיש לבורית ואהל קדו"ש, הוא משום דהן ראויים לרחיצת גופו כמבו' בנדה דס"ו:, ובזה הוי הנאתו וביעורו שוה, עיי"ש, - וי"ל עוד בדעת הר"ח, ע"ד שכתב החזו"א בסימן י"ג סק"ו בדעת הרמב"ם, עיי"ש, ואך דבד' הר"ח נתחדש, דאף דאסור לכבס בהן, דלא ניתנה שביעית לכך, מ"מ חלה עליהן קדו"ש מכח תשמיש הכיבוס, וזה חידוש.

לג] בסוכה שם אמרינן דלולב יש בו קדו"ש, ול"ד לעצים דאין בהן קדו"ש, דשאני עצים דהנאתן לאחר ביעורן, ומשא"כ לולב דהנאתו וביעורו שוה, אך הרמב"ם בפיהמ"ש שם כתב דלולב אין קדו"ש חלה עליו מפני שהוא כעצים, וכ"כ הר"ן שם בפי' בתרא והפסקי רי"ד והרע"ב שם, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ח משמיטה הי"א, ובתורע"א בסוכה שם הק' ע"ז מסוגיית הגמ', ועי' בכפו"ת שם שכתב לישב, דהני קמאי מפרשי להא דמשני התם דסתם עצים להסקה הם עומדים, דהיינו דמה"ט אף עצים דמשחן אין עליהן קדו"ש, דבטלי לגבייהו, שכל העצים הם שוים ואנו הולכים אחר רוב עצים דהנאתן אחר ביעורן דאין בהן קדו"ש, וה"נ לולב אין בו קדו"ש, וי"ל עוד לפ"ד הבעה"מ שם דהגמ' משני עוד דהא דמוקמינן לה בלולב בת ו' הנכנסת לז', אתיא כר' יוסי דל"ב הנאתו וביעורו שוה, עיי"ש, ולפ"ז להך שנויא לא מצינו דלרבנן יש קדו"ש על לולב, וכ"נ בד' הר"ן שם דפליגי בה לישני, ועי' מנחת יצחק ח"ו סימן ס"א.

ולפ"ז יש מקום לומר בדעת הרמב"ם, דכ"ה דכל עצים אין עליהן קדו"ש, משום דרוב עצים הנאתן אחר ביעורן, ה"נ כל פירות יש להן קדו"ש, משום דרוב פירות הנאתן וביעורן שוה, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דמיני כבוסים כגון הבורית והאהל שביעית חלה עליהן, אף דאין הנאתן וביעורן שוה, משום דהוו מכלל הפירות, וכיון דרוב פירות הנאתן וביעורן שוה, חלה קדו"ש אף על פירות שאין הנאתן וביעורן שוה.

לד] בחזו"א סימן י"ג סק"ח עמד, דמ"ט עצים העומדין לבנין ולעשות כלים אין עליהן קדו"ש, אף דאין הנאתן אחר ביעורן, וכתב דהוא משום דכל דבר שאין משתמשין בו אלא אחר שנשתנה, אין עליו קדו"ש, עיי"ש בכל דבריו, ועי' בכ' מעדני ארץ מש"כ בזה, - ולמש"נ לעיל אות י"ז בדעת רש"י ותוס' דכל דהנאתו קודם ביעורו אין קדו"ש חלה עליו, י"ל דמה"ט הוא דאין קדו"ש חלה על עצים העומדין לבנין ולעשות כלים, כיון דהויא הנאתן קודם ביעורן.

?צ"ע לדעת רש"י היאך מתפרש מש"א דלר' יוסי ממעטינן מלוגמא, ומה נתמעט במלוגמא טפי ממו"כ, ואי נימא דמלוגמא ל"מ מחשבה, וכ"ה בחזו"א סימן י"ג סק"ו, אך לכאו' דבריו מתישבים לפמש"כ שם בדעת הרמב"ם דגם בלקטן למו"כ יש עליהן קדו"ש, וא"כ שפיר י"ל דה"ז מתמעט מלכם, א"כ מהיכ"ת לדמות עצים דמשחן למו"כ ולא למלוגמא, הרי בע"כ חזינן דיש חילוקים בזה.

1. אמנם הנה בעיקר מה שנקט התורת זרעים בפשיטות דלענין תרו"מ ל"מ מחשבה לאוכלין בשעת לקיטה או אחר לקיטה, וכ"כ החזו"א במעשרות סימן א' סק"י וסקכ"א, כבר עמדו במעדני ארץ תרומות פ"ב ה"ז ובדרך אמונה שם ה"ב בביאוה"ל, דבד' התורי"ד בנדה דנ"א. ובד' הראב"ד והרמב"ן בע"ז דמ"א. מפורש דאף אם חישב עליהן בתלוש לאדם, ה"ה מתחייבין בתרו"מ, ועיי"ש בדרך אמונה שהוכיח מד' התוס' והרא"ש בנדה שם דפליגי ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועי' בס' משנת יוסף שכתב להעיר בזה, דבפירש"י בב"ק שם כתב דמיני צבעים הוי הנאתן וביעורן שוה, משום דבשעת רתיחת היורה כלה השורש וקולט הצבע, והרי דמה שכלה השורש בשעת רתיחת היורה הוא ביעורו, ועמש"נ בזה להלן אות י"ז, וא"כ לכאו' אין לאסור צביעה מכח דין ביעור, שהרי כבר נתבער העיקר בשעת הצביעה, וצ"ל דאף דבשעת רתיחת היורה הו"ל ביעור דהצבע, מ"מ כיון דמרבינן מקרא דתהי' דבהויתה תהי' דלענין שביעית חזותא מילתא, איכא דין ביעור על הצבע שבבגד, וע"כ אסור לצבוע במיני הצובעין דשביעית. [↑](#footnote-ref-2)
3. וזה דלא כמש"כ בחזו"א סימן י"ג סק"ח דאם צבע קדם ביעור אף שהגיע אח"כ ביעור א"צ לבער, וכן נקטו לדינא בשו"ת שיבת ציון סימן ב' ובנחלת ברוך סימן כ"ב ענף ג', וגם דלא כמש"כ במקד"ד סימן נ"ט סק"ב ד"ה ונראה לומר, דאם התחיל ללבוש הבגד קודם זמן הביעור אין דין ביעור חל עליו. [↑](#footnote-ref-3)
4. אך בפי' הרש"ס במהדו"ק פירש טעם האיבעיא בע"א, ולפ"ז מבו' דליכא גריעותא במה דהנאתו קודם לביעורו, אך אין ללמוד מזה לדידן, דבד' הירושלמי לא נתפרש כלל להך דינא דהנאתו וביעורו שוה, והירושלמי לעיל מינה מסיק דמיני כביסות יש עליהן קדו"ש, אף דבפשוטו אין הנאתו וביעורו שוה, ונת' להלן אות ?, גם י"ל דדרך הוא שמוללין הבשמים כדי להריח בהן, והן מתכלים עי"ז, ויש מיני בשמים שמשמשין למוגמר והן מתבערין בשעת הנאתן, וע"כ חשיב כהנאתו וביעורו שוה. [↑](#footnote-ref-4)