44 מקצת שחיטה לע_ז
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

מרחשון תשס"ז

**א'**

א] סנהדרין דס"ב., חילוק מלאכות דע"ז נמי תיפוק ליה מאחת מהנה אחת זביחה מאחת סימן אחד.

ופירש"י, ז"ל, מאחת ועשה מאחת, כגון שחט סימן אחד לעבודה זרה, דאשכחן ליה הכשר גבי חטאת העוף בפנים, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י דאין חייב אלא על שחיטת סימן א', אף על שחיטת מקצת סימן אינו חייב.

וקשיא דד' רש"י סותרים למה שפירש בחולין ד"מ. במש"א התם דהיתה בהמת חבירו רבוצה לפני ע"ז כיון ששחט בה סימן א' אסרה, ופירש"י שם, ז"ל, והאי סימן אחד לאו דוקא דה"ה לחצי סימן, עכ"ל, וכ"ה מבו' גם מתוך הסוגיא שם דאף בשחט מקצת סימן אסרה, וכמו שהוכיח כן הש"ך בנקוה"כ סי' ב', עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

ועיי"ש בט"ז דס"ל דאין הבהמה נאסרת בשחיטת מקצת קנה אלא בשחיטת מקצת ושט, והנקוה"כ שם תמה עליו, וע' חוו"ד שם, ומשכנות יעקב יו"ד סימן י' מש"כ בישוב ד' הט"ז, ונתחדש בדבריהם דאף באיסור מוקצה, אדם אוסר דשא"ש ע"י מעשה, וע' עוניו"ט סי' נ"ח בהג"ה שתמה ע"ז, וע' קבא דקשייתא קו' מ"ט בהג"ה, וע' עוד בס' יבין דעת שם, ואכמ"ל בזה, ועמש"נ בזה להלן סקי"ד.

ב] ובס' יבין דעת סו"ס ב', ובחזו"א יו"ד סי' נ"ו סק"ה וחו"מ ליקוטים סי' כ"ב לדף ס"ב, כתבו לישב, דהיכא דגמר השחיטה נאסר אף במקצת סימן, ונפ"מ בהא דנאסרת במקצת סימן, הוא דכבר מתחילה חייל עלי' איסורא, ועוד, דל"ב שתהא כל השחיטה לשם ע"ז, אלא אף אם גמר שחיטתו שלא לשם ע"ז נמי היא אסורה, והיכא דלא גמר השחיטה אינו חייב אלא על סימן א' דאשכחן לי' הכשר בחטה"ע,[[2]](#footnote-3) ויש להוסיף, דכ"ה המשמעות בד' רש"י דאיירי דלא גמר השחיטה, שהרי כ"ה דאמרו שם לגבי שבת, דאחת שמעון ומאחת שם משמעון, והיינו שכתב רק שם ולא כתב שמעון, ה"נ מש"א דאחת שחיטה ומאחת סימן א', היינו כששחט רק סימן א'.

אך ילה"ע ע"ז, דא"כ מ"ט פירש"י בחולין שם דסימן א' לאו דוקא, הרי שפיר הוי סימן א' דוקא, היכא דלא גמר השחיטה, דבכה"ג אין הבהמה נאסרת אא"כ שחט סימן א'.

וצ"ל לפמש"כ במנ"ח מ' כ"ו, דלמסקנת הגמ' דאידחי הך ילפותא אינו חייב על סימן א', דליכא מקור מקרא דחייבין גם על שחיטה שאינה גמורה, ולפ"ז הרי שלפ"ד היבי"ד והחזו"א, אין חייבין למסקנא אלא על מקצת משחיטה גמורה, אך כל שלא גמר שחיטתו אין חייבין אף אם שחט סימן א', ואשר ע"כ בע"כ דהא דאמרי' דשחט בה סימן א' נאסרת, היינו בשגמר שחיטתו, ובכה"ג הרי נאסרת אף במקצת סימן.

ג] ומד' המנ"ח מ' כ"ו למדנו דרך אחרת בזה, והוא דחלוק הדין לענין איסור מלענין חיוב, דלענין איסור הבהמה סגי אף במקצת סימן, אך לענין חיוב בעי' לכל השחיטה, ואך דס"ד בגמ' דמרבי' מקרא דאף שחיטת סימן א' חשיבא כשחיטה לחייב עלי', ולמסקנא לא חשיבא כשחיטה ואינו חייב אלא על שחיטת ב' סימנים, וכ"כ גם בברכת שמואל סוף מס' ב"ק, עייש"ה.

אמנם במאירי כתובות דל"ד. וב"ק דע"א: מבו', דאף לענין חיוב העובד סגי במקצת שחיטה, עיי"ש, וזה כד' הרמ"ה שהבאנו להלן סק"ו.

ד] ועיקר הדבר שהדבר מתחלק, דאף דליכא חיובא ע"ז מ"מ התקרובת נאסרת, כבר הביאו המנ"ח והברכ"ש שם דיש ללמוד כן מסוגיא דסנהדרין דס"א. דלחד מ"ד הגם דהשוחט בהמה ע"מ לזרוק דמה לע"ז, מ"מ אין ללמוד מזה שיהא העובד חייב מיתה, ובעי' קרא אחרינא לרבויי, והרי שהדבר מתחלק.

ויש להוסיף, מש"כ בחי' הרשב"א ובתוה"ב, דהא דהשוחט ע"מ לזרוק לע"ז ל"ח מומר, הוא משום דשחט ע"מ שיזרוק גוי לע"ז, והנה הרי בכה"ג אף אינו חייב מיתה, וכמש"כ בגליון הגרע"א יו"ד סי' ד' ובגליון בנו הגרש"א שם, ומש"א בגמ' דחייב מיתה, היינו באופן ששוחט ע"מ שיזרוק הוא לע"ז, ואפ"ה מיתסרא התקרובת, והרי דשפיר נאסרת התקרובת אף בגוונא שאין העובד חייב מיתה.

ויש ללמוד מזה, דענין תקרובת אינו במה שנעשה בה מעשה עבודה לע"ז, אלא הוא במה שמייחד הבהמה לע"ז, ואך דיחוד הבהמה לע"ז הוי רק ע"י ד' עבודות, וע"כ אף אם בשחיטה מייחדה שתהא זריקתה לע"ז, נמי סגי בזה ליחודה לע"ז, ואף שעדין לא נעבדה כלל, ואך דבעי' בזה לחידוש דינא דמחשבין מעבודה לעבודה, דמצי חייל בשחיטה היאך תהא הזריקה, ודו"ק.

וע' תשב"ץ ח"א סו"ס ס"ג שדן דאף דמאהבה ויראה פטור, מ"מ שמא הוי תקרובת, דלתקרובת ל"ב שיקבל באלוה, דל"ב לזה אלא לחיוב העובד, אך תקרובת הויא כל שבפועל הקריב לה, עיי"ש, ועי' באור גדול סי' א' (דכב:) שתמה ע"ד התשב"ץ, אלא כל שאינו בכלל לא תעבדם אין התקרובת אסורה, עיי"ש באורך.

ועיקר ד"ז דלאיסור התקרובת ל"ב מעשה עבודה, מצינו כן גם בד' הרי"ד שכתב דאף לר' יוחנן דאין חייב אלא על כעין פנים ממש, מ"מ פרכילי ענבים נאסרין, עיי"ש.

ולכאו' כ"ה גם דעת רבא בע"ז דנ"א. דפריך דאף זרק מקל יאסר דהוי כעין זריקה, וקשיא שהרי רבא גופי' חילק לעיל דבעי' זריקה המשתברת וליכא, ונ' הביאור בזה, דלחיוב בעי' שיהא כעין "פנים", וע"כ כיון דבפנים הי' זריקה המשתברת בעי' כעי"ז, אך לאסור ל"ב כעין פנים אלא בעי' כעין זביחה וכעין זריקה, וע"כ בזה ס"ל דל"ב זריקה המשתברת.

ויסוד הדברים הוא, דבקרא דחיוב כתיב זובח לאלהים יחרם בלתי לד' לבדו, וע"כ אינו חייב אלא דומיא דלד', אך בקרא דאיסור כתיב זבחי מתים, וע"כ כל דדמי לזריקה חייב, ול"ב שיהא דומה לזריקה דבפנים דהיתה משתברת.

ויש ליתן טעם בזה, שהרי בפשוטו דם שקרש כשר לזריקה, מלבד בחטאות הפנימיות, והרי דליכא דין בזריקה שתהא משתברת, והא דאין חייבין אלא על זריקה המשתברת, הוא משום דבעי' כעין פנים, ודרך זריקה בפנים היתה בזריקה המשתברת, אך לאיסור תקרובת דל"ב שיהא כעין פנים, אלא בעי' שיהא ע"ז שם זריקה, הרי דאף זריקה שאין משתברת תורת זריקה עלה.

ועיקר הך מילתא דחלוק דין כעין פנים האמור לגבי חיוב העובד, מדין כעין פנים האמור לענין איסור התקרובת, מצינו כן גם בד' הר"י שהובא בתוס' ר"י מפאריש בע"ז שם, שכתב דאף למ"ד דאין העובד ע"ז חייב אלא בכעין פנים ממש, מ"מ היכא שדרכה באותה עבודה, הרי דהגם דלאיסור תקרובת לא סגי בהא דדרכה בכך אלא בעי' שיהא כעין פנים, מ"מ לזה סגי לכו"ע בכעין זביחה המשתברת, והיינו משום דלאיסור תקרובת תרתי בעינן, חדא שיקריבה ע"י מעשה עבודה, וזה מתקיים בין בעבודה כעין פנים ובין בעבודה שדרכה בכך, ועוד בעינן שיהא כעין פנים, ולזה סגי בדהוי כעין זביחה המשתברת, ונת' עוד בזה במק"א, והרי דאף דלהך מ"ד לדין כעין פנים האמור לגבי חיוב העובד בעי' זביחה ממש, ול"מ כעין זביחה, מ"מ לדין כעין פנים האמור לגבי איסור התקרובת סגי בהכי.

ה] והנה בפירש"י בחולין שם ד"ה מחתך בעפר הוא, ז"ך, דכיון דנאסר משום ע"ז פקע שם קדשים מינה ונעשית של עבודת כוכבים ועפרא בעלמא היא ותו לא מחייב עלי' משום שחוטי חוץ וכו', אבל הכא דסימן שני לא אשתחיט כלל דחיתוך עפרא בעלמא הוא, קמא נמי לאו שם שחיטה עליה, ולענין שבת דחיוביה אנטילת נשמה הוא דמחייב אע"ג דלאו שחיטה היא, "וכן משום ע"ז דשחיטת ע"ז היא" וכו', עכ"ל.

וד' רש"י צ"ב, דמה הוצרך לפרש דהא דחייב משום ע"ז, הוא משום דשחיטת ע"ז היא, הרי כ"ה דחייל איסורא בשחיטת סימן א', ה"נ חייב על שחיטת סימן א', ומה לי דאח"כ הוי עפרא בעלמא.

ובברכ"ש שם הוכיח מזה כדבריו, דכל הא דסגי בסימן א', הוא רק לאיסור תקרובת, אך לחיוב העובד בעי' שחיטה גמורה, עכ"ד, וכ"כ גם בהגה' מלא הרועים בחולין דפ"א.

אך לד' היבין דעת והחזו"א שהבאנו לעיל סק"ב י"ל באופ"א, שהרי כל הא דמקצת שחיטה אוסרת, הוא רק היכא שגמר שחיטתו, וא"כ ה"נ הא דחייבין על מקצת שחיטה הוא רק בשגמר שחיטתו, ואשר זהו דקשיא לי' לרש"י, דכיון דאחר שחיטת סימן א' נאסרה, ותו הויא עפרא בעלמא, א"כ הרי נמצא דלא חשיב דגמר שחיטתו, וכמו שפירש"י דמה"ט אינו חייב משום שחוטי חוץ, וא"כ מ"ט הוא חייב על שחיטת ע"ז, וזהו שפירש"י דהגם לגבי חיוב שחו"ח ליכא עלה שם שחיטה, מ"מ לענין חיוב שוחט לע"ז איכא עלה שם שחיטה, שהרי שחיטת ע"ז היא.

ויל"פ לפ"ז, דכל מש"כ רש"י דהא דחייב משום ע"ז הוא משום דשחיטת ע"ז היא, הוא דוקא משום דאף איסורא דתקרובת לא חייל אלא מכח דגמר שחיטתו, וע"כ בהכרח דכל השחיטה איכא עלה תורת שחיטה כלפי ע"ז, שהרי כל איסורא דהבהמה חייל רק מכח שגמר שחיטתו, ודו"ק.

אמנם ילה"ע על ב' הדרכים בדעת רש"י, שהרי בסוגיין מרבי' שחייב על שחיטת סימן א', ונת' לעיל סק"ב דהיינו אף בשלא גמר שחיטתו, וא"כ אף אם שחיטת הסימן השני עפרא בעלמא הוא, שפיר יש לחייבו על שחיטת הסימן הראשון.

אך זה מתישב לפ"מ שכתב המנ"ח הבאנו דבריו לעיל סק"ב, דלמסקנת הגמ' דליכא ילפותא לחייב על שחיטת סימן א', אינו חייב אלא על שחיטה גמורה, וע"כ שפיר קשיא לי' לרש"י דמ"ט מיחייב משום ע"ז, הרי שחיטת הסימן השני עפרא בעלמא הוא, וז"פ.

ו] ז"ל הרמ"ה בסוגיין, מאחת סימן א', כגון שחשב לשחוט בו שנים ולא שחט אלא א', שהרי יש כאן שחיטה גמורה לענין ע"ז, וה"ה היכא דשחיט מקצת סימן כדאמרי' בפ' אלו נעשות ובפרק מרובה דגבי ע"ז מכי שחט פורתא איתסר לי', אלא כיון דלא איתעבידא כולה מחשבה דילי' אין כאן עבירה שלימה ואפ"ה חייב, עכ"ל.

ומחודש בדבריו תרתי, חדא דמש"א סימן א' ל"ד אלא אף מקצת סימן, ודלא כפירש"י דסימן א' דוקא הוא משום שיש לו הכשר בחטה"ע, ועוד דכל הא דבעי' קרא לרבויי הוא רק היכא שחשב לשחוט שנים ולא שחט אלא א' דלא אתעבידא כולה מחשבה דילי', אף אם מעיקרא חשב לשחוט א' פשיטא דחייב.

ויש ללמוד מדבריו, דהא דמקצת שחיטה אוסרת, הוא אף בדלא גמר שחיטתו, שהרי פירש דהא דחייב על סימן א' הוא בדלא שחט אלא א', ומ' להדיא דאיירי דלא גמר שחיטתו, וע"ז כתב דה"ה היכא דשחיט מקצת סימן, והרי דהא דמקצת שחיטה אוסרת הוא אף בדלא גמר שחיטתו, וז"ב בדעתו, וזה כמו שנקט בברכ"ש שם דאף אם לא גמר שחיטתו מיתסרא, ודלא כמו שנקט החזו"א בפשיטות, וע' עוד לקמן סקי"א ואילך בענין זה.

**ב'**

ז] בב"ק דע"א פריך, שוחט לע"ז כיון דשחט בה פורתא אסרה, ופירש"י, ז"ל, דקס"ד ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ומתחילתה נאסרה משום זבחי מתים, עכ"ל.

אך בתוס' שם כתבו, ז"ל, ואפילו למ"ד אין לשחיטה אלא בסוף נאסרת בפורתא קמא שהאיסור תלוי במעשה ולא בשחיטה כדקאמרינן בהשוחט אע"ג שאמר המשתחוה לבהמת חבירו לא אסרה עשה בה מעשה אסרה, עכ"ל.

וכ"ה בתו שם, ז"ל, אפי' למ"ד אינה לשחיטה אלא לבסוף, גבי ע"ז מודה דבמעשה כל דהו נאסרת, כדאמרי' בפ' השוחט עשה בה מעשה כל שהוא אסרה, ואע"ג דל"ה שחיטה, דלא בעינן שחיטה ממש אלא מעשה כל דהו, שאפילו אם נתנבלה בידו נמי אסרה במעשה כל דהו, ומש"ה לא דייקי' הכא כדדייקי' לקמן בשוחט חולין בפנים ש"מ אינה לשחיטה אלא לבסוף כו', דהתם בעינן שחיטה שהנותר חולין בעזרה אינן אסורין בהנאה, אבל גבי ע"ז לא בעי' שחיטה שאף הנוחר לשם ע"ז אסרה בהנאה, דלא גרע משחטה נכרי לשם ע"ז שהוא אסורה בהנאה, עכ"ל.

וכ"ה בפי' הראב"ד שם דע"ב., ז"ל, ש"מ אינה לשחיטה אלא בסוף, פירוש דבר שאינו נאסר כי אם בשביל שחיטה כגון חולין שנשחטו בעזרה וכו' אינו נאסר עד גמר שחיטה, אבל דבר שאינו נאסר בשביל שם שחיטה אלא מפני איסור אחר, אפי' בכל דהו נמי מיתסר, כגון שוחט לע"ז דאמרינן לעיל כיון דשחט בה פורתא איתסרא לה וכו', עכ"ל, וכ"ה במאירי שם.

ח] ומצינו עוד דפליגי בזה הראשונים, והוא בע"ז דל"ד:, דא"ל ר"ש בר אליקים לר""ל כי נשחטין לע"ז מאי הוי והא את הוא דשרי, דאיתמר השוחט את הבהמה לזרוק דמה לע"ז וכו' ור"ל אמר מותרת, א"ל תרמינך שעתך באומר בגמר זביחה הוא עובדה.

ופירש"י, ז"ל, ולהכי נקט גמר זביחה דקסבר ר"ל אינה לשחיטה אלא לבסוף, עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א שם.

אך התוס' שם ד"ה וכי נשחטין כתבו, ז"ל, י"ל דכל עיקר שחיטתן אינן אלא לצורך דם וחלב ולא הוצרך לפרש וכו', "ומשו"ה מסיק בגמר זביחה ולא קאמר בזביחה עצמה, עכ"ל.

וכבר כתב בברכ"ש שלהי ב"ק, דרש"י ותוס' לטעמייהו אזלי, דרש"י דס"ל בב"ק דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף לא מיתסרא הבהמה בתחילת השחיטה, שפיר פירש דמה"ט הוא דנקט באומר בגמר זביחה הוא עובדה, אך התוס' דפליגי ע"ד רש"י וס"ל דאף למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, שפיר יש לחייב על תחילת שחיטה, ע"כ הוצרכו לפרש הא דנקט באומר בגמר זביחה הוא עובדה בע"א, וכבר רמז לזה הגרע"א בגהש"ס בע"ז שם, וכן עמדו בזה האמרי בינה דיני שחיטה סו"ס י"ב, והקבא דקשייתא קו' מ"ט בהג"ה.

ויש להוסיף מש"כ בפי' הראב"ד בע"ז שם, ה"ג אימר בזביחה הוא עובדה, ומחק תיבת בגמר, ופשוט דאזיל לטעמי' דס"ל דאף למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף חייב על תחילת שחיטה, וע"כ לא ניח"ל במה שפירש"י דהא דנקט בגמר זביחה הוא לר"ל לטעמי' דאינה לשחיטה אלא לבסוף.

ומצינו דפליגי בזה גם הרא"ה והרשב"א, דהרא"ה בבדה"ב בית א' ש"א כתב, ז"ל, ול"ד בגמר זביחה אלא כלומר שעובדה בשחיטה עצמה, ונקט בגמר זביחה משום שיטפא דדוכתא אחריתי, עכ"ל, אך הרשב"א במשמה"ב שם כתב, ז"ל, ולהכי נקט גמר שחיטה משום דלר"ל סבר דאינה לשחיטה אלא לבסוף, וכן פירש"י ז"ל, עכ"ל.

ט] והנה בפשוטו הי' נ' דטעמא דהתוס' ודהראב"ד דאף למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף נאסרת הבהמה בתחיל שתחיטה לע"ז, חדא הוא, אך בברכ"ש שלהי ב"ק פירש דב' טעמים נינהו, דלהראב"ד הטעם משום דהוי כשבר מקל, והראב"ד לטעמי' דהא דשבר מקל בפני' חייב הוא אף בדבר שאין דרך להקריבו לע"ז זו, ואילו לדעת התוס' הטעם הוא משום דאיכא בזה מעשה הקצאה, ולאיסור תקרובת סגי במה שנתייחד להיות תקרובת לע"ז, עיי"ש.

והנה מה שפירש כן בד' התוס', הוא משום מה שלמדו התוס' לזה ממש"א בחולין דעשה בה מעשה אסרה, אשר בפשוטו אינו מובן דמש"א התם דעשה בה מעשה אסרה, הוא לגבי דינא דאין אדם אוסר דשא"ש, אך הרי לאיסור תקרובת בעי' עבודה כעין פנים, והיכא שמעי' מהתם דתחילת שחיטה חשיבא עבודה כעין פנים, אמנם הנה בקה"י ע"ז סי' ט"ו פירש ד' התוס', דהא הוה פשיטא להו דסגי במקצת שחיטה לאסור מדין תקרובת, ואך שדנו בהא דאוסר בהמת חבירו ע"י מעשה, אם סגי לזה במקצת שחיטה, וע"ז הוא שהביאו ממש"א בחולין דעשה בה מעשה אסרה, אך בד' התורי"ד שם שג"כ הביא מהא דעשה בה מעשה אסרה, מ' שכונתו להביא משם לעיקר הך דינא דסגי במקצת שחיטה לאסור מדין תקרובת.

והנה עיקר מה שנקט דה"ז תלוי בפלוגתת הראשונים אם שבר מקל בפני' נאסר היכא שאין דרך להקריבו לע"ז זו, צ"ע, שהרי כבר כתבו הראשונים בע"ז דנ"א. דדבר הקרב בפנים נאסר בשבירה, אף אם אין דרך להקריבו לע"ז זו, ולמדו כן מהא דמצא בראשו פרכילי ענבים אסורין, אף שאין דרך מרקוליס בכך, וא"כ הרי בהמה שקריבה בפנים, נאסרת לכו"ע בשבירה, ואף לדעת ר' יוחנן בע"ז שם, להרמב"ן ודעימי' דמפרשים דס"ל דשבירת מקל אינה אוסרת, מ"מ בדבר הקרב בפנים אוסרת שבירה, וכמש"כ הראשונים שם.

והנה אמנם בהמה מחוסרת אבר דאין קריבה בפנים אינה נאסרת בשחיטה אם אין דרך הע"ז בבהמה, וכמש"כ התוס' בע"ז שם, ועפי"ז פירשו דר' יוחנן התם לא פליג על רב, אך דחוק לפרש הברייתא בבהמה מחוסרת אבר.

ויש להוסיף, דהנה מש"כ דבהמה מחוסרת אבר אינה נאסרת בשבירה, אמנם כ"ה דעת התוס' בע"ז שם, אך דעת הריטב"א והר"ן בחי' שם, דלדעת רב נאסרת בהמה מחוסרת אבר בשחיטה, דרק היכא דל"ה שחיטה ממש, הוא דבעי' שיהא דבר שדרך להקריבו לע"ז, אך יל"ד אם ה"ז שייך לנידו"ד, דהכא כיון שאי"ז שחיטה גמורה, לכאו' בעי' שיהא דרך להקריב בהמה זו, אך י"ל דלא גרע מחגב דהגם דאינו בר שחיטה, מ"מ מחייב ר' יהודה משום דצוארו דומה לבהמה, ויל"ע בזה.

אך לדעת הני ראשונים, הרי ר' יוחנן פליג וס"ל דאין חייב בשבירה בדבר שאינו קרב בפנים, ודעת הריטב"א דהכי קי"ל, וא"כ לדידי' אין לאסור במקצת שחיטה משום הא דהויא כשבירת מקל, והאמנם דלר' יוחנן גופי' ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, ומשו"ז יש לאסור במקצת שחיטה.

י] גם עיקר מה שפירש דטעמא דהראב"ד הוא משום דהוי זה כשבירת מקל, הנה בחזו"א יו"ד סי' ג' סקי"ז כתב לדון בזה דשחט פורתא לא גרע משיבר מקל, וכתב ע"ז, ז"ל, אמנם נראה דלא מרבי' שבר מקל אלא דומיא דשחיטה בשברו כולו, עכ"ל.

ועיי"ש שפירש טעמא דהתוס', דלענין ליעשות תקרובות סגי במעשה כל דהוא, דהרי כבר נתיחד לתקרובות במעשה אע"ג שאינו חייב עדין משום עובר ע"ז, וכמו שנוי של ע"ז ומשמשי' נאסרין בהנאה ובשימוש, ה"נ נאסרה התקרובת כל שהתחיל בשחיטה, עכ"ל.

אמנם בסי' נ"ו סק"ה כתב שהדברים שבסי' ג' בלתי מכוונים, וכתב לפרש ד' התוס', דר"ל דשחו"ח וכו' עיקר הדין נקבע על השחיטה והלכך יש מקום לומר דתחילת השחיטה לאו שחיטה היא, אבל ע"ז עיקרה בלב ובמעשה המורה שעובדה, והרבה עבודות יש בזה, ואף שחיטה בכלל עבודות, וא"צ כאן תנאי השחיטה, שאם שחט בדריסה ובסכין פגום ג"כ עבודה היא,[[3]](#footnote-4) שהרי סופינו לרבות שיבר מקל, והלכך ודאי תחילתה ג"כ חתיכה של עבודה, עכ"ל.

ולכאו' ביאור דבריו, דהגם דשבר מקל אינו נאסר אלא בששברו כולו, מ"מ כל ששברו כולו ה"ה נאסר כבר בתחילת השבירה, דאף תחילת מעשה העבודה אוסר את התקרובת, וע"כ ה"נ בשוחט בהמה לע"ז, כיון דהא דשחיטה אוסרת אי"ז משום תורת שחיטה, אלא משום דהויא עבודה לע"ז, וכדמרבי' אף שבר מקל, ע"כ אף תחילת השחיטה אוסרת.

יא] והנה נת' לעיל סק"ב וסק"ו לדון אם נאסרת הבהמה במקצת שחיטה לע"ז היכא שלא גמר שחיטתו.

והנה לפ"ד רש"י ודעימי', דכל הא דנאסרת הבהמה בששחט מקצת שחיטה לע"ז, הוא רק למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, לכאו' פשוט דאינה נאסרת אא"כ גמר שחיטתו, דכיון דחזינן בד' רש"י דאינה נאסרת אלא בדאיכא עלה תורת שחיטה, וכל הא דמקצת שחיטה אוסרת הוא משום דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, והרי אמרו בחולין דכ"ט: דהיכא דנתקלקלה שחיטה, ליכא על תחילתה שם שחיטה אף למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, וא"כ פשיטא דהיכא דלא גמר שחיטתו אין הבהמה נאסרת.

אך יש מקום לדחות, שהרי באמת ל"ב תורת שחיטה לאסור, שהרי אף בשבר מקל לפני' נאסרת, והא דבמקצת שחיטה אינה נאסרת למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, הוא משום דאי"ז דלא חשיב כשבירה אלא כששברו כולו דומיא דשחיטה, וכמש"כ החזו"א, אשר לפ"ז י"ל דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף אשר לדידי' אף תחילת השחיטה תורת שחיטה עלי', ה"ה דיש לחייב במקצת שחיטה אף היכא שלא גמר שחיטתו, משום דהוי זה כעין זביחה, שהרי לדידי' שם שחיטה הוא אף בתחילתה שעדין חתכו כולו, וצ"ע בזה.

יב] אמנם לדעת התוס' ודעימייהו דאף למ"ד אינה לשחיטה אלא לבסוף מ"מ נאסרת הבהמה בששחט מקצת שחיטה לע"ז, לכאו' הי' נ' דזהו אף בשלא גמר השחיטה, דהגם דהיכא דנתקלקלה שחיטה ליכא על תחילתה שם שחיטה, אך הרי הכא ל"ב כלל שיהא ע"ז תורת שחיטה.

ומצאתי שכ"כ הגרע"א במערכה בענין שוחט חולין בעזרה, שנד' בחי' הגרע"א הנדמ"ח לב"ק דע"ב. אות ז', ז"ל, וא"כ ממילא אף אם לא יגמור השחיטה כלל אסורה, כמ"ש התוס שם שהדבר תלוי במעשה ולא בשחיטה, עכ"ל.

אך למש"נ לעיל סק"י עפי"ד החזו"א דיל"פ דהא דנאסרת הבהמה בתחילת השחיטה הוא משום דהוי זה תחילת מעשה העבודה, הרי נ' דאינה נאסרת אא"כ גמר שחיטתו.

יג] שו"ר בשטמ"ק חולין שם בשם הרשב"א, שמפורש בדבריו שנאסרת הבהמה בשחיטת סימן א' לע"ז אף אם הלך לו ולא גמר שחיטתו, עיי"ש, אך למש"נ לעיל סק"ב יל"פ דהיינו רק בשחיטת סימן א' דאשכחן לה בחטאת העוף.

ולכאו' מוכח כן, שהרי בד' הרשב"א במשמה"ב מבו' דאין נאסרת הבהמה במקצת שחיטה אלא למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, וא"כ אין לאסור אלא בשגמר שחיטתו, דאם לא גמר שחיטתו הרי מודה הך מ"ד דליכא עלה תורת שחיטה, וא"כ בע"כ דמש"כ הרשב"א דנאסרת בשלא גמר שחיטתו, הוא רק בשחיטת סימן א'.

אך הנה מד' הרשב"א במשמה"ב שם נ' דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף אינה נאסרת בשחיטת סימן א' אלא בשחיטה גמורה, וע"כ אמר ר"ל באומר בגמר זביחה הוא עובדה, ולפ"ז אכתי לא ניחא.

וי"ל בזה כמש"נ לעיל סקי"א דיש מקום לומר דאף אם אין נאסרת הבהמה במקצת שחיטה אלא למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, מ"מ שפיר נאסרת אף אם לא גמר שחיטתו, וצ"ע בזה.

יד] עוד יש לדון בזה, בפלוגתת הט"ז והש"ך ביו"ד סי' ב' אם נאסרת בהמה בשחיטת מקצת קנה לע"ז, והנה לדעת רש"י ודעימי' דכל הא דנאסרת הבהמה במקצת שחיטה לע"ז הוא רק למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, הרי דלדעת הסוברים דאף למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ל"ה שחיטת מקצת הקנה בכלל השחיטה, ודאי דאין לאסור בזה, וכבר עמדו בזה היבין דעת שם, והאמרי בינה דיני שחיטה סו"ס י"ב, וגם בחוו"ד שם כתב, דכיון דשחיטת מקצת הקנה לא חשיבא שחיטה כלל, ע"כ אינה אוסרת.

אך כבר כתב האמרי בינה שם דבד' רש"י בחולין ד"מ: מוכח דאף בשחיטת מקצת קנה נאסרת הבהמה אף להדיוט, עיי"ש, ולכאו' מוכח מזה בדעת רש"י, דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף איכא תורת שחיטה אף על שחיטת מקצת הקנה, וכמש"כ באו"ז חולין, והביאו היבין דעת שם, וע' ביד אברהם יו"ד סי' ה', ואכמ"ל, ושו"ר ביבין דעת סי' פ"ג סק"ג שכבר הוכיח כן מד' רש"י.

ושו"ר בחי' חת"ס הנדמ"ח בב"ק דע"א: שתמה עמש"כ רש"י דאין נאסר במקצת שחיטה אלא למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, דא"כ מ"ט נאסרת במקצת קנה, עיי"ש מש"כ לפרש ד' רש"י בב"ק בדרך מחודשת.

אך יש לדחות בזה ע"ד מש"נ לעיל סקי"א, די"ל דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, אשר לדידי' איכא תורת שחיטה אף על תחילת השחיטה, הרי ממילא דיש לחייב גם על מקצת שחיטת הקנה, משום דהויא כעין זביחה, ודו"ק.

1. ובקבא דקשייתא קו' מ"ט בהג"ה כתב לישב, דמש"כ רש"י בסוגיין דבעי' דוקא סימן א' הוא למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, אשר לדידי' אין נאסרת הבהמה במקצת שחיטה, וכמש"כ רש"י בב"ק דע"א: ובע"ז דל"ד:, הבאנו דבריו להלן ס"ק ז' ח', ומ"מ בסימן א' נאסרת.

   אמנם הנה מד' רש"י בע"ז מבו' דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף אין נאסרת אלא בגמר שחיטת ב' הסימנים, וכ"נ מד' רש"י חולין ד"מ. מדלא פירש דמש"א סימן א' הוא משום דס"ל דאינה לשחיטה אלא לבסוף, אך י"ל בזה לפ"ד המנ"ח דלמסקנת הגמ' דליכא קרא לרבויי סימן א', אינו חייב אלא על שחיטה גמורה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובעוניו"ט סי' נ"ח כתב כן בדעת הרמב"ם, דהיכא דגמר שחיטתו נאסרת הבהמה אף במקצת סימן דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, והיכא דלא גמר שחיטתו אינה נאסרת אלא בסימן א', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם במנ"ח מ' כ"ו כתב דאפשר דהיכא שנתקלקלה השחיטה בא' מה' דברים המפסידים השחיטה ג"כ לאו שחיטה מיקרי כלל, ול"ה בכלל זובח דקרא, אם אין דרך ע"ז זו בכך כלל, והניח בצ"ע, אמנם המנ"ח שם קאי להסוברים דאין חייב אלא על שחיטה גמורה ולא על הדומה לשחיטה, ואילו החזו"א קאי למ"ד דאף שבר מקל חייב.

   אמנם ד' המנ"ח צ"ב, שהרי אף שחטה גוי לשם ע"ז אסרה, ואף דשחיטת גוי פסולה, וא"כ לכאו' ה"נ אף היכא שנתקלקלה השחיטה בא' מה' דברים המפסידין השחיטה, חשיבא מ"מ כשחיטה לאסור, וכבר הזכיר התורי"ד ב"ק שם להא דשחיטת גוי אוסרת, להוכיח דאפי' נחירה פוסלת, וצ"ל לדעת המנ"ח דשאני פסולא דשחיטת גוי דאי"ז שינוי בעצם מעשה השחיטה, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-4)