14. בדין עייל ונפיק אזוזי
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / קנינים

**כ"ח שבט ע"א**

**סימן י"ד**

**בסוגיא דעייל ונפיק אזוזי**

א]שיטות הראשונים בביאור סוגין א. שיטת הבע"מ ב. שיטת הרמב"ן ג. שיטת הרא"ש והטור ד. שיטת העיטור ה. שיטת הרמב"ם

ב]בביאור עייל ונפיק אזוזי ובדין חזרת הלוקח

ג]בחידוש הנתה"מ שאם הלוקח מוכן לשלם בעוד כמה ימים שחשיב חזרת הלוקח

ד]בחידוש הנתה"מ שבאינו מוכן לקיים תנאי המקח יכול לבטל המקח גם אם לא עייל ונפיק אזוזי

ה]בביאור דברי האחרונים בלא שילם הבעל תשלום הגט

ו]בביאור המהרי"ט מחלוקת רב האי גאון והרשב"א

ז]בראית הרשב"א מב"ב קנ"ד ומה שיש לדון בזה

ח]ביאור הנתה"מ בביאור רב האי גאון שאי התשלום זה סיבה לביטול המקח ומה שיש לדון האם כה"ג זה סיבה שהמוכר יהיה נאמן

ט]בביאור פסק השו"ע במחלוקת רב האי גאון והרשב"א

י]בקושית הגרש"ש על יסודו דהנתה"מ מהגמ' בב"ב נ"א

י"א]הראיות דלא כיסוד הנתה"מ שמקח שלא שולם יש כאן ביטול מקח

י"ב]ידון במכר על מנת לשלם מיד האם כשלא משלם בטל המקח והמקומות שיש להוכיח על זה

י"ג]בדין נתחייב מחיר על מקח ויש ספק כמה מקח מגיע לו בספק שבעצם המכר ובספק שנתעורר אחרי זה ובסוגיא דבב"ב ק"ה בדין מדה בחבל וכו'

י"ד]בדין שכירות לזמן ויש ספק כמה צריך לשלם על זה האם זה תלוי בנידונים הנ"ל

ט"ו]במחלוקת רש"י ותוס' בדין ערבוני יקון על כולו ובגדר קנין כסף

ט"ז]בדין ערבון האם יש בזה ידו על התחתונה וכן בדין עשר שדות וכו'

**סוגית הגמ'**

א]עיין סוגית הגמ' בב"מ ע"ז: דנותן לחברו מאתיים זוז על הקרקע ולא עייל ונפיק אזוזי קנה הכל וכן הוא בגמ' מ"ח: אמנם בעייל ונפיק אזוזי מבואר שלא קנה ומבואר בברייתא כיצד הרי שמכר שדה לחבירו באלף זוז ונתן לו מעות מהם מאתיים זוז בזמן שהמוכר חוזר בו יד לוקח על העליונה רוצה אומר לו תן לי מעותי או תן לי קרקע כנגד מעותי מהכן מגביהו מן העידית ובזמן שהלוקח חוזר בו יד מוכר על העליונה רוצה רצה אומר לו הילך מעותיך רצה אומר הילך קרקע כנגד מעותיך מהיכן מגביהו מן הזיבורית וכו' ובגמ' מבואר שאו הכונה מעידית שבה ומזיבורית שבה או הכוונה מעידית שבנכסיו שהוא כמזיק כיון שסתם מי שמוכר לקנות קרקע באלף זוז הוא מוזיל את נכסיו ובביאור סוגיא זו מצאנו כמה ביאורים בראשונים ונבארם בס"ד

**שיטות הראשונים בביאור סוגין**

א.עיין בעל המאור וראב"ד בכתוב שם וכן משמע בתוס' שכה"ג שעייל ונפיק אזוזי יש זכות למוכר לבטל המקח ויש זכות ללוקח לבטל המקח ואם המוכר מבטל המקח זכות הלוקח או לומר שממילא גם לא רוצה המקח כנגד הדמים ורוצה המעות או שרוצה להעמיד המקח כנגד הדמים ונתחדש שהוא יכול לבקש העידית שבקרקע ולא שנותן לו הכחוש כדין בבית בבתי וצ"ל שזה קנס דרבנן כיון שחוזר בו מכל המקח ועיין בעל המאור שהמ"ד שמעידית שבנכסיו לא חולק אלא מדובר שרוצה מעות ואין לו ונותן לו משאר נכסיו דכה"ג נותן לו מעידית והנה לפ"ז בלוקח מהקרקע שקנה כנגד מעותיו זה כשער של שעת המקח

ב.עיין רמב"ן ורשב"א וריטב"א ור"ן בקידושין שביארו כנ"ל שמי שחוזר בו השני יכול לבחור האם רוצה להעמיד המקח כנגד מעותיו או שרוצה מעות אלא שס"ל שאם רוצה להעמיד המקח בכל מקרה הוא מקבל הכחוש בקרקע כדין מוכר בית מבתיו שנותן הכחוש ורק אם רוצה מעות ואין לו ובא להגבות לו קרקע בזה נתחדש שאם המוכר זה שרצה בו הוא חייב לתת מעידית ויש צד לגמ' שהחמירו רק לגבי גביה מקרקע הנמכרת ואיכא מ"ד שזה גם משאר נכסיו ולפ"ז בגוונא שגובה מעידית זה כשער של עכשיו כיון שנתבטל המקח לגמרי וע"ש שהבריתא מתחלקת לשלשה חלקים א.רוצה אומר תן לי מעותי ב.או תן לי קרקע כנגד מעותי וזה העמדת המקח ג. מהיכן מגביהו הכוונה במקרה שרוצה דמים ואין לו [והנה מפורש בראשונים דגם אם החוזר בו רוצה להעמיד חצי מהמקח השני יכול לומר שלא רוצה דלא הסכים אלא על מקח שלם אמנם בביאור הגר"א משמע קצת שרק אם שניהם רוצים בהם יכולים לבטל המקח מהחלק שכבר קנה אמנם גם לדבריו זה ביטל למפרע שלכן נותן לו כמו השער של עכשיו וצ"ע]

אמנם ברמב"ן בקידושין ושמעתי שכן הוא בשיטה גנוזה שם משמע שרק הלוקח יכול לטעון שלא רוצה חצי מהקנין בקרקע וזה בין אם החזרה מצד המוכר או מצד הלוקח אבל המוכר רק אם הלוקח חוזר בו יכול לטעון שלא רוצה חצי קנין אבל אם הוא חוזר בו לא יכול לטעון אלא הלוקח יכול להעמיד החלק שכבר שילם

ג.עיין טור שביאר שהכוונה שברגע שהוא עייל ונפיק אזוזי התבטל המקח מהחלק הנוסף לגמרי אמנם לגבי מה שנתן הכסף עדין יש כאן מקח אלא שגם הלוקח יכול לחזור בו כי לא רוצה חצי קרקע וגם המוכר יכול לחזור בו מצד שלא רוצה למכור חצי ובזה חילקה הברייתא דאם המוכר חוזר בו דהינו שאחרי שלא חל כל המקח ממילא הוא לא רוצה כלל והלוקח רוצה לקיים חצי המקח שנתן דמים יד הלוקח על העליונה ובמקום שהלוקח חוזר בו ולא רוצה חצי מקח יד המוכר על התחתונה וע"ש שביאר הסיפא כדבר אחד שאם רוצה קרקע נותן לו מהעידית שהכוונה שזה בתור גביה של המעות אלא שנתחדש כאן קנס שיכול לבקש דוקא קרקע וצריך לתת לו עידית ונחלקו אמוראים האם דוקא עידית שבקרקע זו או עידית שבנכסיו והנה לביאור זה איכא חידוש גדול דאפילו אם חוזר בו המוכר מחמת שלא מוכן למכור אלא קרקע שלם חשיב שידו על התחתונה כיון שלא רוצה חצי לבד עוד נתחדש כאן שיש לו זכות לבקש דוקא קרקע

והנה פשטות לשון הרא"ש אפילו דמשמע כטור שחצי מקח וודאי מבוטל וגם על החצי השני כל אחד יכול לחזור בו בכל אופן משמעות לשונו יותר משמע לכאורא שהנידון של יד הלוקח על העליונה זה מתי שהלוקח רוצה להעמיד כל המקח והמוכר לא רוצה והדין של יד המוכר על העליונה כשהמוכר רוצה להעמיד כל המקח והלוקח לא רוצה ואפילו שרוצה חצי וכמו שביארו שאר הראשונים לעיל

ד.ועיין הגהות מימוני פ"ח ממכירה אות א' דנקט שברגע שעייל ונפיק אזוזי בטל המקח לגמרי גם מהחלק שכבר שילם עליו ועל דרך זה הוא בשטמ"ק בשם שו"ת הרי"ף והוסיף שם שגם אם ירצו להעמיד המקח צריך מעשה קנין חדש ולפ"ז מבואר בבריתא חידוש גדול שגם עד כמה שאין כאן מקח כלל בכל אופן מצד הסיכום שלהם צריך להעמיד המקח ומי שלא רוצה להעמיד המקח ידו על התחתונה ולפ"ז הדין של רצה אומר לו תן לי קרקע בהכרח שנתחדש כמו לפי הטור שהוא יכול לבקש דוקא קרקע אלא שיש בגמ' שני לשונות האם דוקא מאותו קרקע או גם מקרקע אחר

והנה כתב הרמב"ם פ"ח ממכירה ה"א וז"ל המוכר שדה לחברו באלף זוז ונתן לו מקצת דמים והיה יוצא ונכנס ותובע שאר הדמים אפילו לא נשאר לו אלא זוז אחד לא קנה הלוקח את כולה אע"פ שכתב את השטר או החזיק ה"ב: חזר בו הלוקח יד המוכר על העליונה רצה אומר לו הא לך מעותיך או קנה מן הקרקע כנגד המעות שנתת ונותן לו מן הזיבורית שבה ואם חזר המוכר יד הלוקח על העליונה רצה אומר תן לי מעותי או תן לי קרקע כנגד מעותי ונוטל מן היפה שבה עכ"ל ובביאור שיטתו מצאנו כמה ביאורים באחרונים הט"ז ביאר שס"ל כבעל המאור דהינו שכנגד מה ששילם הוא קנה ורק שהחוזר בו יש ביד השני לבחור אם רוצה להעמיד המקח על החלק או לא ואם רוצה להעמיד המקח יכול לבחור העידית אמנם האחרונים לא היה ניחא להו דהרמב"ם יסבור שעד כמה שיש העמדת המקח יכול לבחור מהעידית ושלא יהיה הדין שנותן לו כחוש ולכן כתבו הסמ"ע והגר"א וכן נראה במ"מ דהרמב"ם ס"ל כהטור והרא"ש שלא חל המקח כלל ורק שיש כאן קנס שמי שהחוזר ידו על העליונה לבחור מה שהוא רוצה והנה הסמ"ע נקט שדעתו כרא"ש שלגבי החצי אם שניהם רוצים להעמיד המקח יש כאן מקח ואז יהיה שמקבל מהכחוש וכשער של ההתחלה אמנם עיין חזו"א שגם לפ"ז וודאי משמעות הרמב"ם שמי נחשב חוזר מי שחוזר מכל המקח אפילו שרוצה להעמיד החצי וכמו שביארנו לעיל ברא"ש ודלא כטור אמנם ברמב"ם לא הוזכר כלל צד העמדת המקח לכן ביאר הגר"א שתמיד בטל המקח וכמו שהבאינו לעיל מהר"י וההגהות מימוני בשם העיטור ולכן תמיד יהיה כשער של עכשיו ותמיד אם המוכר חוזר הלוקח יכול לבקש קרקע ומעידית והרמב"ם פסק כמ"ד שמעידית שבקרקע זה

והנה רבא אומר האי מאן דזבין מידי לחבריה וקא עייל ונפיק אזוזי לא קני ומשמעות הדברים שלא קנה כלל והקשו הראשונים הרי כנגד מה ששילם הוא קנה ומצאנו בזה כמה ישובים בראשונים וע"ש שהביאו מר"ח שרק בערבון קונה כנגדו אבל במשלם מקצת דמים לא קונה כלל והראשונים ביארו שמדובר שקנה במשיכה או בשאר קנינים שלא היה מקצת תשלום עוד כתבו הראשונים שאם קנה חפץ או קרקע שהוא לא בר חלוקה כה"ג עד כמה שהוא עייל ונפיק אזוזי לא חל כלל שלא היה דעתו שהוא ימכור או יקנה חצי ולא חל כלל והנה כל זה שייך לראשונים שחל חלק או אפילו לרא"ש שיש כאן קנס מצד ביטול של חלק א"כ כה"ג אין כאן קנס דממילא בטל הכל אמנם לראשונים שתמיד המקח בטל לגמרי מיד ובכל אופן מי שלא מעמיד המקח ידו על התחתונה ה"ה כאן ועיין נתה"מ שכתב דבמקח של מטלטלין שאפשר להשלים כה"ג תמיד חל על חלק והוא לא יכול לטעון שלא רוצה רק חלק כי הרי יכול להשלים על זה ובזה תמיד חל לגבי מה שעשו ע"ש

והנה מבואר בגמ' שמכר לו עשר שדות בעשר מדינות כיון שהחזיק באחת מהן קנה כולם והגמ' אומרת שזה דוקא בנתן לו דמי כולם ונחלקו הראשונים מה הדין בנתן לו חלק מהשדה שלא החזיק בה דעת הרשב"א שזכה בכולה ודעת הר"ן שזכה רק בחלקה ועיין סמ"ע סימן קצ"ב שנקט שזה גם בעייל ונפיק אזוזי אמנם עיין בר"ן בקידושין שכתב שאם עייל ונפיק אזוזי ידו על התחתונה וצ"ע הרי לכאורא כאן שחל רק חלק א"כ גם אם לא עייל ונפיק אזוזי שייך הסברא של ידו על התחתונה שאין דעתו לקנות חצי אלא רוצה הכל וצ"ל שכאן שלא עייל ונפיק אזוזי לא חושב על אפשרות שלא ישלם לו השאר ויחזור מהמקח וממילא מקנה על כל הצדדים משא"כ בעייל ונפיק אזוזי חושב שאולי לא ישלם לו בזמן וממילא אדעתא דהכי לא מוכר לו ועיין בזה בנתה"מ שם

**בביאור עייל ונפיק אזוזי ובדין חזרת הלוקח**

ב] והנה בהא דמבואר בגמ' דעייל ונפק אזוזי לא חל עיין ראשונים שהכוונה שביום הקניה אפילו שמצד התשלום יכול לשלם עד הערב בכל אופן אם פעמיים בקש ממנו ודחאו בלך ושוב כה"ג גם אם לאחר כמה ימים יבוא הלוקח וירצה לשלם לו המוכר יכול לומר שכל מה שמכרתי כי הייתי דחוק למעות וכיון שלא נתת לי בזמן אני לא רוצה המקח ועיין ראשונים שדנו במוכר בהקפה ועייל ונפיק אזוזי ביום התשלום האם זה עוזר או זה עצמו שמכר בהקפה זה מראה שאין לו הקפדה יתרה לדמים דהראב"ד ס"ל דהוי עייל וכו' והר"ח כתב שאין זה עייל וכו' והרא"ש הכריע שאם הצורך שלו לכסף היה ליום זה חשיב עייל ונפיק אזוזי ועיין טור שהביא מהרמ"ה דאם הלוקח משלם באותו יום שהוא עמד בתנאי המקח כה"ג גם אם עייל ונפיק אזוזי אין בכח המוכר לבטל

והנה עיין רשב"א שהקשה למה בעייל ונפיק אזוזי הלוקח יכול לחזור בו הרי זה רק הפסד מצד המוכר [דהינו שנקט שאין הביאור שבעייל ונפיק זה מראה שמלכתחילה דעתו היתה שכל המקח רק אם יהיה תשלום בזמן ואם לא אין כאן מקח וכמו שהבאינו לעיל מהעיטור והרי"ף והאחרונים בדעת הרמב"ם] ולכן חידש שבאמת אם המוכר רוצה להעמיד המקח אין הלוקח יכול לחזור בו ורק אם המוכר אמר ללוקח שיכול לבטל המקח כיון שלא משלם לו זה הכוונה חזרת הלוקח וחזרת המוכר זה כשהמוכר תבע והראה שרצה למכור בגלל דוחק מעות ולמחרת הלוקח מביא הדמים ועכשיו המוכר חוזר בו כיון שאתמול לא שילם לו זהו חזרת המוכר וכן הביא הנימוק"י בשם הראב"ד אמנם עיין ריטב"א וכן הוא בפשוטו שיטת הטור והרא"ש שברגע שעייל ונפיק אזוזי ממילא לגבי החלק שלא שילם נתבטל וודאי שאדעתא דהכי לא קנה אלא שעל מה ששילם היה צריך להיות מקח וכאן יש רק אומדנא שאדעתא של חצי לא רוצה ובזה נחלקו הראשונים האם זה טענה שרק מי שלא חוזר בו יכול לטעון או ששניהם יכולים לטעון

העולה מהנ"ל שיש כאן לכאורא ארבע דעות בעייל ונפיק אזוזי א. דעת העיטור ושו"ת הרי"ף שכה"ג בטל המקח לגמרי גם מהחלק ששילם ב.דעת הריטב"א והרמב"ן שמהחלק שלא שילם בטל לגמרי ומהחלק ששילם רק למי שלא חוזר בו יש הזכות לבטל המקח בדבר שיש טענה שאדם לא רוצה חצי מכר או לקנות חצי מהמקח ג.דעת הטור והרא"ש כנ"ל אלא שלשניהם יש זכות לחזור מהחצי ששילמו כי לא רוצה חצי מקח ד. דעת הרשב"א דגם בעייל ונפיק אזוזי זה רק סברא שהמוכר יכול לומר שלא רוצה המקח ולתת רשות גם ללוקח לבטל אבל לא שהמצב מצד עצמו בטל

והנה בפשוטו עד כמה שישלם בזמן וודאי שחל המקח על הכל וכן הוא בטור סימן ק"צ בשם הרמ"ה שאם עייל ונפיק אזוזי והלוקח בא ומשלם באותו יום שעמד בתנאי המקח שכה"ג אין המוכר יכו לחזור בו כלל אפילו מהחלק שלא שילם ורק עד כמה שהמוכר מראה שמכר כי צריך למעות ולא קיבל המעות כה"ג יש כאן נידון של ביטול המקח וכנ"ל אמנם עיין לשון הר"ן בקידושין בד"ה לא שנו ובד"ה דעייל דקצת משמע שעד כמה שעייל וכו' ממילא מלכתחילה אין דעתו למכור ושיחול המכר על מה שלא קיבל דמים עד שיקבל הכסף ולפ"ז יחלוק על הרמ"ה שאם משלם באותו יום חל המכר ויש לדחוק בלשונו ע"ש וסתימת לשון הר"מ שלא קנה ולא כתב שזה דוקא אם לא שילם באותו יום משמע שבכל מקרה לא קנה וכן משמע קצת בשו"ת הרי"ף ע"ש

**בחידוש הנתה"מ שאם הלוקח מוכן לשלם בעוד כמה ימים שחשיב חזרת הלוקח**

ג]עיין נתה"מ סימן ק"צ סק"ז דמה דמבואר דאם המוכר חוזר בו והלוקח רוצה להעמיד המקח שעל מה ששילם שיש לו זכות זה דוקא אם עכשיו שהמוכר רוצה לבטל המקח הוא מוכן לשלם הכל אבל הוא אומר שעכשיו אין לו ורק רוצה לשלם בעוד זמן כה"ג חשיב שהוא חוזר בו ואין ידו על העליונה והוכיח דבר זה מהשטמ"ק בשם שו"ת הרי"ף שכתב וז"ל ואמנם אם שום אחד מהם אינו רוצה לחזור בו והמוכר קיבל מקצת דמים והוא דוחק לקבל השאר והקונה אומר אני רוצה שימתין לי בשאר הדמים עד שיזדמנו לי לא נגמר המקח לא בכולה ולא במקצתה אלא בפריעת שארית הדמים או שיקבל עליו המוכר עתה להחליט המכר וכו' ויהיה זה או בשטר וכו' עכ"ל דהינו דמבואר דכה"ג דדוחהו שלא יקיים את תנאי המכר אין כאן מקח כלל ודברי הנתה"מ צע"ג דהרי"ף שם סובר כנ"ל דכל דעייל ונפיק אזוזי ממילא אין כאן מכר כלל כל שתנאי המכר לא יתקימו אמנם לראשונים שביחס למה שכבר שילם חל המכר ורק שיש זכות לבטל מצד שלא רוצה חצי קרקע בזה יתכן שכל שמוכן לקנות בעוד זמן אין כאן אומדנא לבטל דבר זה והרי לרא"ש אפילו אם רוצה לקיים רק החלק שכבר קנה הוי ידו על העליונה וא"כ אפילו הראשונים שחולקים שזה נחשב שחוזר יתכן זה רק מחמת שלא רוצה להעמיד המקח כלל אבל כאן שיעמיד המקח לאחר כמה ימים יתכן שאין ידו על התחתונה ואפילו אם בזה מסתבר כנתה"מ דאין סיבה לקנוס המוכר אבל וודאי שמסתבר שלענין מה ששילם אין זה סיבה שהמוכר יוכל לבטל המקח וצ"ע

**בחידוש הנתה"מ שבאינו מוכן לקיים תנאי המקח יכול לבטל המקח גם אם לא עייל ונפיק אזוזי**

ד]עיין מחנה אפריים קנין מעות סימן ד' וכן בנתה"מ סימן ק"צ סק"ז ובסימן קצ"א סק"ג ובסימן קצ"ט סק"ב ובתורת גיטין סימן ק"כ סק"ה דבמוכר שקובע שזמן התשלום הוא מיד אם הוא לא משלם יש בכח המוכר לבטל המקח וצ"ע כוונתו הרי בלא עייל ונפיק אזוזי מבואר בגמ' שהמקח חל ובפשוטו כוונתו דכל הגמ' זה שכשהמוכר בא לבטל המקח הלוקח עכשיו מוכן להעמיד את תנאי המקח כה"ג רק בעייל ונפיק אזוזי יש לו זכות לבטל המקח אבל כל שהוא בא לבטל המקח הלוקח לא מוכן להעמיד את תנאי המקח כה"ג בזכותו לבטל המקח אמנם כל זה במקום שהמכירה היתה שצריך לשלם מיד דהינו באותו יום דכה"ג זה מתפרש שכל המכירה נעשתה עד כמה שישלם באותו יום אבל אם זה היה בהקפה כה"ג מפורש בתור"ג שאם לא היה עייל ונפיק אזוזי ביום התשלום המכר חל והנה היה מסתבר שעד כמה שזה סברא נכונה א"כ לא צריך חזרה אלא המקח מתבטל מאליו אמנם וודאי שזה לא כך כמבואר בלשונו אלא שיש לו אפשרות לבטל המקח וצ"ל שזה אומדנא שצורת העמדת המקח זה סיבה לבטל רק עד כמה שיקפיד בזמן הביטול על תנאי זה וצ"ע והנה בדברי המחנה אפריים היה מקום לומר שכל זה במקום שקבעו לשלם מיד ממש שאפילו שצורת הקנין שהוא קודם מושך אבל כאן וודאי שיש סברא לומר שצורת עשיית המקח רק עד כמה שמשלם זוזי והיה מקום לומר שאם לא משלם מיד המקח בטל מאליו ולא רק אם המוכר חוזר בו אמנם בדברי הנתה"מ מבואר שגם אם התשלום הוא באותו יום וכאופני סוגין יש סברא זו והדברים לכאורא מאוד מחודשים דיש עוד אופן ביטול המקח כסוגין שלא הוזכר כלל והראשונים כולם סתמו שאם לא עייל ונפיק אזוזי המקח חל ודימו לזקיפה במלוה ולנ"ל זה דין אחר לגמרי והרי מאוד מצוי שהלוקח לא מקיים את תנאי המקח ודוחה התשלום וצע"ג אמנם לענין חידוש של המחנ"א שבקניה אם תשלום מידי בזה לא דיברו הראשונים ואין זה ענין לסוגין כלל

והנה בעיקר חידושו של האחרונים הנ"ל ושזה סיבה שרק המוכר יכול לחזור בו ולא הלוקח הניחא לרשב"א שגם בעייל ונפיק אזוזי זה כך א"כ יתכן שגם כאן זה כך או אם ננקוט שבעייל ונפיק אזוזי זה סברא שמעיקרא לא חל המקח לענין מה שלא שילם וגם אם ישלם ביומו המקח יחול מכאן ולהבא א"כ יתכן שכאן שהמקח חל מיד רק יש למוכר זכות לבטל המקח בזה אין ללוקח הזכות דרק אם המוכר יכול לקבוע שזה נחשב שהמקח במצב לא מקוים אבל לראשונים שעד כמה שישלם חל המקח למפרע אבל עד כמה שלא משלם בטל המקח וגם הלוקח יכול לחזור בו א"כ חזינן שעד כמה שיש אומדנא שלא רוצה המקח זה בטל מאליו גם לגבי הלוקח א"כ למה שכאן זה יהיה אחרת וצ"ל שבעייל ונפיק אזוזי זה ביטול מצד אומדנא חיצונית ובזה עד כמה שיש אומדנא זה מבטל לגמרי משא"כ במקום שלא שילם זה ביטול מצד שצורת המקח לא התקימה ודבר זה רק יכול להיקבע על ידי המוכר

**בביאור דברי האחרונים בלא שילם הבעל תשלום הגט**

ה] והנה עיין חלקת מחוקק סימן ק"כ סק"ה שכתב לענין קנין הגט לבעל וז"ל אבל אם נותן לו הגט ברצון כדי לפרוע לו לאחר זמן אף שלא פרע לו לא הוי גזל בידו דהא נתן לו הגט ברצון רק שחייב לו דמים וכו' מיהו אם נותן לו הגט על מנת לשלם לו מיד ואינו משלם וודאי הוי גזל בידו עכ"ל ועיין בית מאיר ובקצוה"ח במשובב נתיבות סימן צ"א שהבינו שהכונה שהיה תנאי שישלם מיד וכתב הבית מאיר שכה"ג גם אם ישלם למחרת זה לא יעזור דהרי לא נתקיים התנאי אבל אם היה כתיבה סתמא אלא שההסכם שביניהם שהוא משלם מיד כה"ג כתב הבית מאיר שאם הוא לא עייל ונפיק אזוזי הדין שהוא זכה בזה רק הוא חייב דמים וגם אם לא משלם בזמן אלא דוחהו הגט כשר

אמנם בנתה"מ סימן צ"א ובשאר דוכתי הנ"ל וכן בתור"ג שם העמיד שמדובר בסתמא שזמן התשלום באותו יום וכן משמעות הבית שמואל שכתב וז"ל לכן אם נתן לו הסופר הגט ולא פרע לו השכר הוי גזל אבל אם נותן לו בהקפה ועדין לא פרע לו לא הוי גזל עכ"ל ומבואר שלא הזכיר כלל שהיה תנאי מפורש וביאר הנ"ל שכה"ג שזמן התשלום באותו יום אם לא משלם בטל המקח והנה שם מדובר שלא משלם כלל אמנם ס"ל לנתה"מ ששם זה אומדנא ברורה שמקפיד אבל ה"ה אם דוחה מלשלם והמוכר לכן רוצה לבטל המקח הרשות בידו אמנם יתכן שגם אם נימא כנ"ל אבל מדובר דוקא אם התשלום היה צריך להיות באותו מעמד ולא שצריך לשלם באותו יום

ועיין בסימן קצ"א סק"ג שכתב דבשטמ"ק ע"ז מבואר בשם שו"ת הרי"ף שאם הלוקח אומר שהוא לא רוצה לשלם בזמן אלא יותר מאוחר המוכר יכול לבטל המקח וכנ"ל עכ"ד ודבריו צע"ג דהרי"ף שם מדבר באופן שעייל ונפיק אזוזי שכה"ג ג"כ חשיב עייל ונפיק אזוזי וכמו שהארכנו לעיל ואין שום זכר בדבריו שזה גם סיבה בלא עייל ונפיק אזוזי ואדרבא יש לדייק מהא דרק כתב מצד עייל ונפיק אזוזי משמע שרק מצד זה המקח בטל אמנם אין זה דקדוק דהרי הוא ס"ל שכה"ג גם הלוקח יכול לבטל המקח וזה בטל מאליו משא"כ בלא עייל זה ידון אחר שרק למוכר יש זכות לבטל המקח

**בביאור המהרי"ט מחלוקת רב האי גאון והרשב"א**

ו] והנה עיין תשובות הרשב"א אלף קל"ו [וכן במיוחסות סימן ד'] שהביא מספר העיטור בשם רב האי גאון וז"ל והיכא דזבין קרקע בין בשטר ובין בעדים בדמים ידועים ולית ליה ראיה דיהיב דמי הרי הוא בחזקת שלא נתן עד שיביא ראיה שנתן עכ"ל והשואל בשו"ת הרשב"א דן אם כתוב בשטר המכירה שכבר שילם מעות האם הקונה צריך להוכיח ששילם או שזה עוזר והרשב"א השיב שתלוי במנהג המקום שאם רגילים לכתוב התשלום בשטר רק אחרי ששילמו א"כ זה ראיה שהוא שילם ואם לא אין זה ראיה שהוא שילם אמנם הרשב"א שם השיג על רב האי גאון שגם אם לא כתוב בשטר כלום על הפירעון הלוקח נאמן לומר שהוא שילם

והנה בביאור דעת רב האי גאון עיין שו"ת מהרי"ט ח"א סימן קנ"ב ובשער המשפט סוף סימן צ"א שביארו שזה על פי הגמ' קידושין כ"ו. דבמכר שכתבו שטר כל זמן שלא נתן הדמים לא קונה ולא מיבעיא לראשונים שזה רק חל מכאן ולהבא שוודאי שכל שיש ספק על הדמים המר"ק נחשב מוחזק דזה ספק האם נעשה כאן מעשה מקח אלא אפילו אם ננקוט כמבואר שם במהרי"ט ובכו"ח לגרעק"א ח"ב סימן ט"ז [הובא ברעק"א החדש על קידושין] שזה חל למפרע אבל כיון שזה תלוי בקיום התנאי שהוא שילם ובפשוטו הלוקח יכול גם לחזור בו ולא לשלם כמו שהוכיח שם הגרעק"א א"כ הקרקע היא בחזקת הבעלים

ובביאור דעת הרשב"א ע"ש במהרי"ט דגם הוא מודה שעד כמה שלא שילמו לא חל המקח כמבואר בגמ' אלא שכאן זה סברא שהמוכר צריך להוכיח שלא שילם ואע"ג שתמיד בתנאי של קום ועשה מבואר בראשונים שהלוקח צריך להוכיח שהוא קיים התנאי אבל כל זה בתנאי שכתוב מפורש בשטר א"כ זה אומדנא שכל שלא יוכיח שעשה מסתמא לא עשה אבל כאן זה לא שייך עוד כתב לדון שכאן שיש כח ביד המוכר לקיים התנאי ושיחול המקח א"כ מסתמא הוא עשה את זה ולכן המוכר צריך להביא ראיה ועיין רעק"א שהקשה על זה מדברי הראשונים דמבואר שהלוקח יכול גם לבטל המקח

והנה בדברי הרשב"א שם מפורש לכאורא שעיקר טעמו כי המכר וודאי חל ורק הנידון האם יש חיוב דמים א. ע"ש בסופו שכתב וז"ל וטעמא דמסתבר הוא שהקרקע נקנה לו וחזרו המעות עליו כחוב וכמלוה על פה ונאמן לומר פרעתי עכ"ל הרי מפורש שטעמו כי הנידון כאן רק האם חייב כסף ועל זה הלוקח מוחזק ב. ע"ש שהוכיח מהדין של כותל חצר למעלה מד"א שלאחר שהגיע זמן הפירעון הוא נאמן לומר ששילם והנה שם בפשוטו אין את דין הגמ' שעד שישלם הוא לא זוכה דהרי יש לו זכות לקנות את זה ובפשוטו כאן וודאי שזה שלו והשאלה רק האם חל עליו חיוב דמים וכן הוא במהרי"ט וגם אם נימא דעד כמה שלא ישלם כלל הוא לא זוכה בזה כלל אבל אין זה דומה לסוגין דזה תנאי בעצם המכירה ועוד דשם מסתבר כיון שיש לו זכות לקנות את זה א"כ הנידון האם שילם ולגבי זה הוא מוחזק וכדין ספק האם אילן קדם וצ"ע ג. בלשון השאלה כתוב אן בעדים שלכאורא זה קנין סודר והרי דעת הרשב"א שכה"ג זה חל מיד ד. עיין ח"ב סימן רמ"ו שכתב מפורש לדון שכל שלא שילם אדעתא דהכי לא מכר ועל זה הביא הראיות שהביא בתשובה דח"א וכתב מפורש שהמכר וודאי חל וגם אם לא שילם זה מלוה ע"פ ומפורש שזהו שורש סברתו כי חשיב רק נידון על הכסף אבל המכר וודאי חל

אלא שצ"ע דזה ניחא בקנין סודר או חזקה אבל בשטר הרי מבואר בגמ' שלא חל ויתכן לדחוק שסתם שטר כתוב שעשו קנין סודר ועל זה הוא דיבר

ושמעתי לבאר דס"ל לרשב"א שזה וודאי שהוא לא קנה עד שישלם דמים וכמבואר בגמ' אמנם ס"ל שמה שנתן לו שטר פירושו שהאמין אותו על המכירה וממילא ס"ל שלטעון שלא חל המכר בזה אין לו שום נאמנות ורק שדן שאולי המוכר נאמן לומר שלא שילם ועל זה האריך להוכיח שהדין שבאדם שקנה משהו וספק אם שילם שהוא נאמן לומר ששילם [והנה היה מקום לדון דכאן דמה שלא שילם זה סיבה לביטול המקח ועל זה לא האמין אותו ממילא אין כאן שטר גם על עצם המכירה אמנם אין זה מוכרח דעד כמה שנעמיד נידון על המקח יש כאן נאמנות שזה חל ]

**בראית הרשב"א מב"ב קנ"ד ומה שיש לדון בזה**

ז] והנה הרשב"א כתב להוכיח כשיטתו מהגמ' בב"ב קנ"ד דמבואר שאם אדם ישב בקרקע ובא חברו וטוען שבאמת מכר לו הקרקע ולא נתן לו דמים והלוקח מוציא שטר שמכר לו הקרקע אם הוא לא מקוים המוכר נאמן במיגו של מזויף ואם זה מקוים הלוקח נאמן ומבואר שלא אומרים כיון שאין ראיה ששילם לו דמים ממילא המוכר נאמן וצ"ב מה יענה רב האי גאון על גמ' זו והנה עיין יד רמ"ה שכתב שאם יהיה עדים שיודעין שבזמן נתינת השטר הוא עדין לא שילם א"כ וודאי שהמוכר נאמן כיון שמבואר בגמ' שהוא לא קונה עד שישלם א"כ זה בחזקתו אלא שמדובר שאין על זה עדים עכ"ד ולכאורא כוונתו שכיון שהוא טוען ששילם קודם או גם אם אחרי אבל נאמן שהוא שילם קודם במיגו א"כ ביחס לספק זה השטר הוא כראיה שהוא קנה את זה דהינו שהרי בשטר כתוב שהוא קנה וכל שאין לנו ראיה שבמסירת השטר אין סיבה לזכיה בקרקע חשיב שיש כאן שטר על מכירת הקרקע ולפ"ז יתכן שרב האי גאון מדבר במקרה שהרגילות לשלם אחרי המקח וכמו שביאר הרשב"א ואין זה דומה לגמ' דמדובר באופן דהרגילות לשלם קודם ודוחק

והנה עיין עליות דרבינו יונה שם שהקשה למה זה לא מיגו להוציא ממון מהלוקח ותירץ כיון שהרי מבואר בגמ' שאם לא נתן דמים הוא לא קונה בשטר א"כ זה לא מיגו להוציא אלא מיגו להעמיד הקרקע אצל המר"ק אמנם עיין ריטב"א שם שהקשה שזה מיגו מממון לממון שאם יגיד שזה מזויף א"כ יקבל הקרקע אבל היום הוא רוצה כסף וע"ש שתירץ שכיון שזה ממון על הקרקע אין חיסרון זה [ועיין מה שביארנו בסוגיא דמיגו להוציא] והנה מבואר בדבריו שס"ל שגם אם לא שילם לא בטל המקח דאם בטל המקח כגמ' בקידושין א"כ לכאורא היום מכח טענתו יהיה נאמן לקבל הקרקע אלא שללוקח יהיה זכות לתת ממון ולקחת הקרקע ובהכרח שחל כאן וודאי הקניה על הקרקע וצ"ע מהגמ' בקידושין ולכאורא צ"ל שס"ל שבהכרח מדובר שזה באופן של מוכר שדהו מפני רעתה או שהמוכר מודה שהמקח וודאי חל כגון מכירה בהקפה דאל"כ גם אם השטר יהיה מקוים המוכר יהיה נאמן וכקושית הרשב"א ולפ"ז יתכן שזה גם דעת רב האי גאון ומיושב הסוגיא

ובמהרי"ט שם כתב שכאן כיון שנתן לו לשבת בקרקע זה ראיה ברורה שהוא שילם דעד כמה שאם לא ישלם לא נותן לו לשבת הקרקע דהרי עדין לא חל המכר או שזה ספק על המכר ולכן אפילו שבאמת אם לא שילם לא חל המכר אבל המר"ק לא יכול לטעון כזו טענה ולפ"ז צ"ל שבכל אופן מיגו עוזר על זה ולא הוי מיגו נגד עדים והוא חידוש שטענה שמועיל להוציא מהמרא קמא ומיגו נגדה עוזר וצ"ע אמנם היה אפשר לומר על פי דרכו דכה"ג כיון שנתן לו לשבת בקרקע אין את הגמ' שלא קונה בשטר כיון שיש כאן סיבת זכיה על ידי חזקה ובפרט אם נותן לו לשבת בקרקע שזה מראה שמוכן למכור לו גם עד כמה שלא נתן עדין דמים

**ביאור הנתה"מ בביאור רב האי גאון שאי התשלום זה סיבה לביטול המקח ומה שיש לדון האם כה"ג זה סיבה שהמוכר יהיה נאמן**

ח] והנה הנתה"מ סימן קצ"א סק"ג כתב [בשם המהרי"ט אמנם אצלינו כתוב כנ"ל] לבאר דמדובר במקום שקונים בשטר לבד גם אם עדיין לא נותנים דמים ובאמת אם זה היה כמו הגמ' בקידושין שלא קנה עד שיתן דמים וודאי גם הרשב"א מודה שהמוכר נאמן אלא שרב האי גאון ס"ל שכל מקח שנעשה על תנאי לשלם מיד דהינו שלא בהקפה אם הוא לא משלם בטל המקח וכנ"ל כיון שתנאי המקח לא נתקימו יש בכח המוכר לבטל המקח וממילא חשיב שהוא מר"ק והוא נאמן והנה הדברים מאוד דחוקים להעמיד הגמ' בב"ב באופן שלא הוזכר בגמ' כזה אופן ושעל זה האריך הרשב"א ולא הזכיר כלל שזה לא כדינא דגמ' אמנם עיין בעיטור הובא בקש"ק שמפורש שדברי רב האי גאון גם בקנין חזקה וכן ברשב"א כתב בעדים ובפשוטו הכוונה לקנין סודר שדעת הרשב"א שכה"ג אין המקח תלוי בנתינת דמים ולפ"ז לכאורא בדעת רב האי גאון לכל הפחות מוכרח כנתה"מ אמנם אין זה מוכרח דיתכן דס"ל שגם בחזקה וסודר לא קנה עד שיתן דמים כדעת הרמ"ה בב"ב ועוד ראשונים עיין בראשונים בקידושין שהאריכו בזה

והנה עיין בנתה"מ דמשמע שדימה הנידון הנ"ל כשקבעו לשלם מיד ולא משלם והמוכר רוצה לבטל המקח ולפ"ז במכר בהקפה גם אם לא ישלם כלל לכו"ע חל המקח אמנם יתכן לחלק בין במקום שמשלם רק לא כפי שהתנו שזה רק תנאי צדדי לבין אם לא משלם כלל שבזה יתכן שזה מעצם המקח שישלם על זה דמים וכה"ג כולם מודים ואפילו אם זה בהקפה

והנה לביארו הנתה"מ הנ"ל מוכח שגם לענין ביטול המכר מצד שלא שילם המוכר נאמן ולא אמרינן שאין ספק מוציא מידי וודאי דהינו שיש כאן וודאי מכר וספק האם נתבטל והסברא בזה כנ"ל שכאן זה לא ביטול מצד אומדנא נפרדת אלא שזה מצד שהמקח היה בצורה שזה אם נתינת דמים ותנאי המקח נתבטל והנה דבריו סותרים למה שהוא עצמו ביאר בסימן צ"א דבביטול המקח מצד שלא משלם הלוקח נאמן מצד שזה בגדר אין ספק מוציא מידי וודאי והארכנו בזה בעניני טוען ונטען בסימן צ"א בסוגיא דחנוני ובעל הבית ע"ש וצ"ע אמנם מסברא יתכן שחשיב אין ספק מוציא מידי וודאי דזה מזכויות המוכר לקבוע שלא נתקים המקח וצ"ע

והנה לענין עייל ונפיק אזוזי שהגמ' מסתפקת באופן מסוים האם חשיב עייל ונפיק אזוזי מבואר ברמב"ם וכן נפסק בשו"ע סימן ק"צ דהלוקח מוחזק וביאר הט"ז דחשיב אין ספק מוציא מידי וודאי דיש כאן וודאי מקח וספק האם יש כאן אומדנא לבטל את זה וצ"ע מה זה שונה מדינו של רב האי גאון שהמוכר נאמן אמנם למה שביארנו לעיל שעייל ונפיק אזוזי זה מצד אומדנא צדדית א"כ כה"ג זה באמת אין ספק מוציא מידי וודאי משא"כ במקרה שהוא לא מוכן תנאי המקח או שלא משלם כלל והמוכר מבטל זה מצד אי קיום המקח ולא דין ביטול צדדי ולכן כאן לא שייך אין ספק מוציא מידי וודאי

**בביאור פסק השו"ע במחלוקת רב האי גאון והרשב"א**

ט]והנה השו"ע סימן קצ"א ס"ד כתב שאם יש שטר שכתוב ששילם אם לא רגילים ליתן השטר עד שישלם הוא נאמן לומר ששילם ואם לא הוא לא נאמן לומר ששילם ועיין נתה"מ שפסק כרב האי גאון אמנם עיין סימן רל"ח שהרמ"א הביא את תשובות הרשב"א והגר"א שם כתב שזה סתירה לסימן קצ"א ס"ד וכן נקט השער המשפט סוף סימן צ"א והנתה"מ כתב שבסימן רל"ח מדובר שהיה קנין לפני מסירת השטר וכה"ג אין שום סיבה שימסור לו השטר אלא א"כ היה כבר נתינת מעות שאז מוסר לו ראיה על המכירה והנתה"מ נקט שהשו"ע פסק כשיטתו שכל שלא משלמים בטל המקח אמנם השער המשפט ביאר כנ"ל שזה מצד שבשטר ללא כסף לא קונים

**בקושית הגרש"ש על יסודו דהנתה"מ מהגמ' בב"ב נ"א**

י] והנה מבואר בגמ' בב"ב נ"א. דאם אדם כתב שטר מכירה לאשתו הוא יכול לומר שלגלויי זוזי הוא עשה את זה והגמ' מעמידה את זה כשמואל ששטר ללא כסף לא קונה וכיון שכל הקנין תלוי בכסף לכן הוא יכול לומר שלא היה כאן כסף דלגלויי זוזי הוא עשה את זה ומבואר בגמ' שאם זה מוכר שדהו מפני רעתה או ללא דינו של שמואל הוא לא היה נאמן והקשה בחידושי הגרש"ש על בב"ב שמכאן מוכח כהרשב"א דלא אמרינן שעד כמה שיש נידון שאולי לא שילמו שהמוכר נאמן אלא שהלוקח נאמן והטעם או שזה כדין אין ספק מוציא מידי וודאי או כנ"ל שהמקח וודאי קיים ורק יש כאן חיוב ממון והמוציא מחבירו עליו הראיה ואולי אפשר לדחוק שזה סברא בלגילויי זוזא דדבר שמצד עצמו זה קנין גמור ורק מכח אי קיום התשלום אדם לא עושה כדי לגילויי זוזי ורק במקום שללא הכסף אין כאן מקח כלל דהינו שגם אי אפשר לתבוע הלוקח לשלם ולהעמיד המקח כה"ג הוא יכול לטעון שלגלויי זוזא הוא דקעביד ועיין רמב"ן דלכאורא עיקר הסברא מבוארת שם

**הראיות דלא כיסוד הנתה"מ שמקח שלא שולם יש כאן ביטול מקח**

י"א] והנה בעיקר חידושו של הנתה"מ שכל מכירה שלא בהקפה אפילו אם התשלום לא מיד עד כמה שלא ישלם כלל או אפילו שידחה התשלום והמוכר ירצה לבטל המקח שכה"ג המקח בטל לכאורא לא מצאנו לו שום מקור מהראשונים וככל הנ"ל ואדרבא יש להוכיח מהרבה מרבותינו הראשונים דלא כדבריו **א.** כבר הוא עצמו נקט דדעת הרשב"א דלא כדבריו [אמנם אין זה מוכרח דיתכן דסברת הרשב"א מצד שיש כאן שטר ואין לו נאמנות על זה וככל הנ"ל אמנם בח"ב ס' רמ"ו מפורש שעיקר טענתו שוודאי חל המכר וכנ"ל] ב. עיין רמב"ן בב"מ ו. דכתב מפורש דאם מכר שכבר חל המכר ואחרי זה יש נידון האם שילם או לא הלוקח נאמן מצד שהקרקע או המטלטלין וודאי שלו ורק יש נידון האם הוא חייב דמים ודימה לדין ספק אילן קדם או עיר קדמה שקוצץ ואין נותן דמים דהינו שהקציצה וודאי והספק רק על הממון וכעין ראיה זו הביא הרשב"א בח"ב סימן רמ"ו אלא שהוא הביא מב"מ ק"י: ע"ש[[1]](#footnote-2) **ג.** כבר הבאינו לעיל דהריטב"א בב"ב קנ"ד לענין ויכוח על מקח האם שילם דמים או לא שנקט שהוי מיגו מממון לממון חזינן שאין זה סיבה לבטל המקח **ד.**עיין עדר"י שם שנקט שכה"ג שטוען שלא שילם לא הוי מיגו להוציא מצד שמבואר בגמ' שלא קונים בשטר עד שיתן דמים ומבואר שבקנין חזקה או במטלטלין חשיב מיגו להוציא ולא אומרים שעד כמה שלא משלם אין כאן מקח **ה.** עיין שטמ"ק בב"מ ו. שגם דן דבמקום שיש ויכוח האם הלוקח שילם דהוי מיגו להוציא ורק לענין מקום שכל מוחזקות הלוקח מכח הודאת המוכר חידש שלא הוי מיגו להוציא **ו.** עיין לקמן מכל הראשונים שמוכח שאפילו בתשלום מידי חל וודאי מכר וכל שכן כאן והנה גם אם ננקוט לדינא כנתה"מ שבוודאי לא שילם לא חל המכר וכגון בגר שמת אבל במקום שיש ספק זה וודאי יתכן שחשיב אין ספק מוציא מידי וודאי וכמו עייל ונפיק אזוזי וכמבואר בש"ך סימן צ"א וכדלעיל

אמנם היה מקום לדון שכיון שיש כאן וודאי מקח ורק ביטול מחמת אי קיום המקח יתכן שמה נחשב אי קיום המקח רק אם בבי"ד נפסק שהוא לא שילם אבל כל שעד כמה שחל המקח הוא מוחזק ונפסק שהוא שילם זה לא סיבה לביטול המקח ולפ"ז נדחו חלק מהראיות והנה גם אם כנ"ל בדין זה וודאי דלא כנתה"מ שהמוכר נאמן אמנם נפק"מ בקנה קרקע ומת ולא השאיר מאיפה לגבות או שאין שיעבוד נכסים האם כה"ג יתבטל המקח או שהקרקע הפקר וכל זה אינו מסתבר ועיין עניני שכירות סימן י"א מה שכתבנו לבאר סוגיא דמרחץ מקושית הר"ן בסברא זו ע"ש

**ידון במכר על מנת לשלם מיד האם כשלא משלם בטל המקח והמקומות שיש להוכיח על זה**

י"ב] והנה עדיין היה מקום לדון שבמקום שלא מכר על מנת שישלם באותו יום אלא שמיד בלקיחת החפץ ישלם כה"ג שכל המכר הוא רק עד כמה שישלם אבל עד כמה שהוא לא משלם אין כאן מכר ויתכן מצד אומדנא ויתכן מצד שכל המקח נעשה בעד דמים, ורק כל שלא משלם מיד כה"ג צורת המכר שחל חוב בעד החפץ וצריך לשלם ולכן אין סיבה שאם לא ישלם שיתבטל המקח ועיין מחנה אפרים קנין מעות שנקט שזה כוונת הרימ"ג וצ"ע אמנם עיין בהלכות טוען ונטען סימן צ"א בסוגיא דחנוני ובעל הבית דהארכנו דבסוגיא דשבועות מ"ח. מבואר ברש"י ראב"ד בעל המאור ובר"י מלוניל וביותר מפורש בריטב"א שם שהמקח וודאי חל ורק יש עליו חיוב דמים אמנם משמעות הרי"ף והרימ"ג וכן נקטו בדעתם הש"ך והנתה"מ שכה"ג בטל המקח אמנם מבואר שם בש"ך שכה"ג חשיב אין ספק מוציא מידי וודאי והמוכר לא נאמן לומר שהלוקח לא שילם אלא שבמקרים מסוימים רבנן תיקנו שבועה על הלוקח ע"ש

והנה מבואר שיטת תוס' בע"ז ס"ב: דבמוכר פירות שביעית או ע"ז בהקפה לא חל על זה דין דמי שביעית והרמב"ן חולק דהוי דמי שביעית ועיין רמב"ן שהקשה א"כ לא משכחת ליה דמי שביעית באופן הרגיל שמושך ואחרי זה משלם ועיין חזו"א שביעית סימן י' סקי"ג שכתב שבמכר על מנת לשלם מיד יתכן שגם תוס' מודים שזה יאסר וביאר הטעם או שכה"ג לא חל המכר עד שישלם או שעד כמה שלא ישלם המכר בטל למפרע וכה"ג כיון שקיום המקח תלוי בתשלום המעות חשיב דמי שביעית ועיין חת"ס בחידושיו שם שכתב שוודאי שתוס' מודים במשיכה ומשלם מידי ולא ביאר טעמו ויתכן מטעם הנ"ל [והנה החזו"א כתב שבשביעית דרבנן אפשר לסמוך על תוס' וצ"ע שהשו"ע עצמו לענין יין נסך פסק כרמב"ן וכן בשאר הנו"כ שם וסתם יינם בפשוטו זה לא איסור דאוריתא]

והנה שיטת הרמב"ן שם שכל שהפירות בעולם המעות נאסרות וצ"ע החילוק ועיין קה"י בע"ז שכתב לבאר על פי הנתה"מ שכל שהוא לא משלם בטל המקח לגמרי וכיון שהזכיה בחפץ תלוי בתשלום המעות לכן זה נחשב דמי ע"ז והנה צ"ב מה ההבדל אם המקח קיים או לא וצ"ל שעד כמה שזה לא בעולם אין זכות למוכר לבטל דמה יהיה לו מזה אלא אדרבא זכותו לתבוע כסף ולקיים המקח אמנם עד כמה שזה סברא לא של אומדנא אלא שזה היה צורת המקח לכאורא אין סברא לחלק וצ"ע והנה לפ"ז מבואר יותר מדברי הנתה"מ שגם בהקפה אם לא ישלם כלל בטל המקח אמנם בעיקר דברי הרמב"ן יתכן לבאר שזה סברא שתמיד נחשב שמשלם על החפץ של אתמול ולא שמשלם החוב שנוצר ורק אם היה זקיפה במלו החשיב שמשלם החוב שנוצר ועיין מסכת ע"ז סימן י"ט שהארכנו בסוגיות בע"ז האם המקח בטל אם לא ישלם ע"ש בדברי תוס' והראשונים ע"ז ס"ב: ס"ג.

והנה מבואר בדמאי פ"ג דמי שקונה ירק אם פסק והגביה אסור לו להחזיר עד שיעשר כיון שכבר זכה בזה אמנם בלי פסיקה כיון שעדין לא זכה אין איסור להחזיר והנה בפשוטו שם מדובר בתשלום מידי וזה וודאי מוכח דלא כצד החזו"א דבתשלום מידי לא חל על ידי משיכה אלא על ידי שמשלם ובפשוטו גם מוכח שגם אם לא ישלם זה בטל למפרע דהרי כאן עד כמה שמחזיר לא מתכונן לשלם אלא שזה מדעת בעל הבית ולכאורא גם כה"ג זה סיבה לביטול המקח ואולי עד כמה שהוא מוכן שלא ישלם זה לא סיבה לביטול המקח וצ"ע ויתכן לדחוק עוד שכיון שהלוקח יכול להעמיד המקח גם נגד הסכמה במוכר אם ישלם מיד זה מספיק סיבה שיחשב שהוא מוכר דמאי וצ"ע

**בדין נתחייב מחיר על מקח ויש ספק כמה מקח מגיע לו בספק שבעצם המכר ובספק שנתעורר אחרי זה ובסוגיא דבב"ב ק"ה בדין מדה בחבל וכו'**

י"ג] והנה מבואר בגמ' בב"ב ק"ה דבמוכר שדה לחבירו שיעור בית כור אם אמר מדה בחבל זה מדויק ואם הותיר הלוקח צריך לשלם על זה ואם חיסר המוכר צריך להוסיף ואם אמר הן חסר הן יתר אם היה שינוי פחות מהשיעור המבואר בגמ' שם חל המקח כמו שהוא ובחסר אין המוכר צריך להשלים וביתר אין הלוקח צריך להחזיר ובמקרה שכתב מדה בחבל הן חסר הן יתר יש כאן ספק האם אומרים תפוס לשון ראשון או לשון אחרון ומבואר בגמ' שהדין הלך אחרי פחות מהלשונות ועיין רמב"ם שם שביאר שהכוונה שאין לו אלא כדין אם חסר אם יתר וביאר המ"מ שהכונה אם הביא לו פחות אבל אם הביא לו יותר אדרבא כיון שהמוכר מוחזק יכול לתבוע דמים על היתר וכדין מדה בחבל ועין מ"מ שכתב וז"ל ואפילו בא המוכר ליקח מעות כופין את הלוקח ליתן בשהותיר לפי שהקרקע בחזקת בעליה עומדת וכן אמרו לענין שכירות בשני לשונות סותרים כמו שיתבאר בפ"ז מהלכות שכירות עכ"ל ועיין קונטרס הספיקות כלל ז' ס"ג שביאר שהכוונה שאפילו אם הלוקח לא שילם הוא חייב לשלם על מה שלקח יותר ואין לו זכות לבטל הקנין וצ"ב הטעם הרי הוא מוחזק בכסף וע"ש שהאריך שכיון שהיה וודאי התחיבות של מנה והספק כמה מגיע לו א"כ הוא וודאי צריך לשלם דגם הוא מודה שהתחייב אלא שטוען שהמוכר גונב ממנו אחרי זה החלק הנוסף מהקרקע וכיון שהמוכר הוא המר"ק לכן המוכר מקבל הדמים

אמנם עיין ש"ך סימן רי"ח סק"ב שכתב שזה וודאי שאם עדיין לא שילם אין הלוקח חייב לשלם עד כמה שלא יקבל את היותר מבית כור אלא שהמוכר יכול לבטל המקח לגמרי כיון שלא מקבל הדמים על התוספת

והנה עיין ראב"ד שם שהשיג על הרמב"ם שאם הלוקח מוחזק דהינו שהוא לא נתן הדמים והמוכר תובע דמים היתירים הוא נקרא המוחזק ובפשוטו הכוונה שהוא מקבל את כל הקרקע אם התשלום הנמוך והש"ך דחק שכוונתו שהוא לא חייב לשלם עד כמה שלא יקבל את כל הקרקע ע"ש אמנם זה וודאי מבואר בדבריו שלא אומרים שהוא וודאי התחייב כזה מחיר ורק יש נידון כמה קרקע מגיע לו וממילא המוכר הוא מוחזק וכמו שכתב הקונטרס הספיקות ועיין רשב"ם ק"ה: ד"ה דהתם שכתב שהמוכר מוחזק אם קיבל את הדמים ומשמע שס"ל כראב"ד שאם לא קיבל הדמים וודאי המוכר מוחזק ולא אמרינן כנ"ל שהוא וודאי התחייב מחיר מסוים והשאלה כמה מגיע לו [ומלשונו שהמוכר מבואר שלא מדבר על שכירות אלא על דין המשנה]

והנה לכאורא היה מקום לומר שזה תלוי בנידון הנתה"מ והחולקים עליו הנ"ל דאם נימא שהמקח וודאי חל גם עד כמה שלא ישלם א"כ ה"ה כאן החיוב וודאי חל גם עד כמה שלא יקבל מה שהקנה לו בעד זה משא"כ אם נימא כנתה"מ שעד כמה שלא ישלם בטל המקח דלא מכר אלא בעד דמים א"כ ה"ה כאן הלוקח לא התחייב רק עד כמה שיקבל את מקחו ועד כמה שהמוכר מעכב מלתת לו הוא לא חייב לתת את מה שהתחייב

והנה יש מקום לומר דכאן גם הנתה"מ מודה מצד דשם כיון שהמקח בעד דמים והא באמת לא קיבל עדין הדמים אבל כאן זה בעד הקרקע והוא קיבל מה שבאמת מה שמגיע לו אלא שהמוכר לא רוצה לתת לו מצד המוציא מחבירו עליו הראיה ובזה החיוב גמור אמנם מאידך יש מקום לומר דזה וודאי שכשאדם מתחייב ממון בעד סחורה כלול בזה שהמכר חייב להעמיד לו המקח וכל שלא העמיד לו המקח הוא לא צריך לשלם שכל תשלומיו הוא לא רק בעד הזכיה בחפץ אלא גם בעד העמדת המקח וכאן כיון שלא העמיד לו המקח אין לו סיבה לשלם

אמנם יש מקום לומר שכאן זה גרע מנידון הנתה"מ לעיל דבאמת אם בשעת המקח היה ברור כמה מכר לו ואחרי זה היה נולד ספק כה"ג כיון שכבר חל החיוב וודאי ורק יש ספק כמה צריך לקבל בזה כה"ג למה שהוכחנו דלא כנתה"מ באמת יצטרך לשלם הכל אבל כאן שבעצם החלות מכר חל המוציא מחבירו עליו הראיה שהוא לא צריך לתת לו את המידה היתירה וכה"ג וודאי שזה סברא שלא חל חיוב דהוא לא התחיב אלא בעד שיחול אליו זכיה בקרקע של הן יתר ודו"ק בזה דכמדומה זה סברא מוכרחת

והנה בדברי הש"ך מבואר דאם הלוקח לא שילם המוכר יכול לבטל המכר ולומר שעד כמה שלא מקבל מחיר הגבוה שרוצה אין כאן מכר כלל ולכאורא זה כדברי הנתה"מ שבמקום שעשו מכר והלוקח לא משלם המוכר יכול לבטל המקח דאל"כ הלוקח יגיד שהוא ודאי זכה בהכל ורק השאלה כמה לשלם וא"כ גם אם הוא לא משלם המכר לא מתבטל וככל הנ"ל וגם אם נימא שלגבי היתר עד כמה שזה מדה בחבל הוא עדין לא זכה אבל לכל הפחות לגבי הבית כור עצמו בזה הוא וודאי זכה ורק השאלה כמה צריך לשלם על זה ובזה הוא מוחזק וכנ"ל והנה מפשטות דברי הראב"ד שכה"ג הוא מוחזק וודאי מבואר דלא כנתה"מ אמנם בדעת הרמב"ם וכמו שביארו הש"ך יש מקום לחלק כנ"ל שכאן מלכתחילה זה חל בצורה שהוא לא צריך לתת לו המחיר הגבוה א"כ כה"ג זה סברא שלא יחול המקח דלא שיך כאן הסברא שהוא התחייב ורק אחרי זה הוא לא משלם דמדין מוחזק מלכתחילה הוא לא התחייב וכמו שחילקנו לעיל ובאמת במקרה שמכר לו קרקע ואחרי זה יש ויכוח כמה קצצו על זה בזה וודאי שיהיה הדין שהלוקח מוחזק וכמו שהבאינו לעיל מהרמב"ן בב"מ ועיין נתה"מ עצמו סימן שי"ז סק"ב ד"ה עוד שנקט בדעת הש"ך דאם אדם מכר בקנין סודר חפץ ויש ויכוח כמה קצצו שהלוקח נקרא מוחזק ולכאורא זה סותר לש"ך כאן אמנם לנ"ל החילוק ברור בן שהיה הדבר ידוע ואחרי זה חל ויכוח או שמעצם הקציצה חל המוציא מחבירו עליו הראיה

**בדין שכירות לזמן ויש ספק כמה צריך לשלם על זה האם זה תלוי בנידונים הנ"ל**

י"ד] והנה עיין ש"ך סימן שי"ז לגבי אדם ששכר בית לתקופה מסוימת ויש ויכוח בכמה השכיר לו והספק נולד בתחילת השכירות והמשכיר לא מוכן שיגור שם אם לא ישלם כמו שטוען שוודאי שהמשכיר מוחזק כיון שהוא המרא קמא וכן הביא מהמרדכי אמנם המחנ"א שכירות סימן כ"א כתב שלכאורא זה כמו דברי התשובות הרשב"א שחולק על רב האי גאון וס"ל שאם וודאי היה מכר והספק כמה צריך לשלם על זה שהלוקח מוחזק וא"כ ה"ה כאן ולפ"ז מבואר דעת המרדכי והש"ך כרב האי גאון שעד כמה שלא משלם מה שקצצו בטל המקח שעשו אמנם בפשוטו יש לחלק בין שכירות למקח דכיון דבשכירות העיקר לדינא כמו שהארכנו בעניני שכירות סימן ח' מרוב רבותינו הראשונים דהתשלום הוא על השימוש בפועל ולא על הקניה מראש של הזכות שימוש א"כ כה"ג וודאי מסתבר שכל שהשוכר נכנס שלא על מנת לשלם בטל ההשכרה דכאן וודאי שכל המקח בצורה שהישיבה בבית מחייבת דמים וכאן בזמן הישיבה הוא לא מתחייב מה שסיכמו וכה"ג וודאי שיש לו זכות לבטל המקח שביניהם

וע"ש שהבאינו מהריטב"א דאדם ששכר בית ולא שילם ומת בניו יכולים לגור בבית ללא לשלם והנה מזה וודאי מוכח דלא כנתה"מ שעד כמה שהוא לא משלם בטל המקח אמנם ע"ש שהארכנו שאין ראיה מהריטב"א לדידן דהוא ס"ל ששכירות זה קניה מראש וכדין מקח משא"כ לדידן

והנה הקונטרס הספיקות נקט לשיטתו לעיל דבנתחייב דמים על המקח ויש ספק כמה שהוא זכה בזה שכיון שהוא וודאי חייב ורק השאלה כמה מגיע לו שהוא משלם הכל והמוכר מוחזק שה"ה בשכר בית בשנים עשר דינרים והשאלה כמה מגיע לו האם שנים עשר חדשים או שלש עשרה שהוא גר רק שנים עשרה וחדשים ומשלם את כל המחיר והנה למה שנתבאר לעיל שהסברא במ"מ כי ודאי חל החיוב אבל כאן זה לא שייך למאי דקי"ל דאם נפל הבית השוכר לא צריך לשלם דהינו דמה שנתחיב דמים זה על על הקניה מראש אלא צריך גם שזה יעמד לו בפועל וא"כ כאן שזה לא נעמד לו הוא וודאי לא צריך לשלם ועיין עניני שכירות סימן י"א שהארכנו בזה ודו"ק בכל זה

**במחלוקת רש"י ותוס' בדין ערבוני יקון על כולו ובגדר קנין כסף**

ט"ו] עיין בגמ' מ"ח: דבעירבון כנגד מקצת ואמר שיקנה הכל דברש"י מבואר שלא קנה ותוס' נקטו שקנה הכל דהרי אמר שרוצה לקנות כנגד הכל וכן הוא בשאר הראשונים והנה בביאור דברי רש"י בפשוטו שס"ל שקנין כסף זה בתור תחילת פירעון וממילא כאן שקבע שהתשלום הוא בעד החצי ורק רוצה שזה יהיה בתור מעשה קנין על השאר זה לא שייך ובדעת תוס' בפשוטו שס"ל שקנין כסף זה מעשה קנין כשאר קנינים וממילא גם אם זה לא תשלום על המקח זה סיבה לקנין אמנם אינו מוכרח דעיין בראשונים בקידושין כ"ז. ובפרט בריטב"א שנקטו שאם יש שדה אחת וכתב שטר על חציה ורוצה לקנות את כולה קונה את כולה וצ"ע הרי זה לא סיבה למעשה קנין על כולה ובהכרח שכל שנעשה מעשה קנין במקצת קרקע זה סיבה לקנות את כולה וזהו יסוד קנין אגב ולפ"ז א"ש שיטת התוס' גם אם נקטו שקנין כסף זה תחילת פירעון כרש"י אבל כאן שהיה מעשה קנין על חצי קרקע ממילא זה סיבה לקנות כל הקרקע ולפ"ז אם הנידון יהיה על קרקע במקום אחר דשם מבואר בראשונים שלא עוזר מעשה קנין על חצי כה"ג יודו לרש"י שזה לא יועיל אמנם איןיתכן כוונת תוס' שכל שרוצה לקנות הכל זה וודאי מתפרש שזה תחילת פירעון על הכל ובדעת רש"י עיין ב"ח שביאר שכוונתו שלא מתכונן לשלם הדמים על השאר וכה"ג הוא וודאי לא רוצה להקנות לו יותר מחצי ע"ש

והנה בעיקר הנידון נחלקו בזה הסמ"ע והט"ז בסימן ק"ץ דהסמ"ע כתב שזה תחילת פירעון והט"ז הוכיח מקידושי אשה שזה מעשה קנין והוכיח את דבריו משיטת התוס' ועיין אולם המשפט שכתב שלכאורא זהו מחלוקת רש"י ותוס' ולנ"ל אין ראיה מתוס' שס"ל כט"ז וכן לב"ח הנ"ל אין ראיה מרש"י

והנה עיין נתה"מ שכתב שסתימת הפוסקים כהט"ז ולנ"ל הכוונה שזה מעשה קנין גרידא ואין זה בתור פירעון של הדבר והנה בפשוטו לכאורא המקור של קנין כסף שזה משדה עפרון ששם זה היה פירעון של הדבר ומהיכי תיתי לומר שזה סתם מעשה קנין גרידא עוד צ"ע דהראשונים דנו ללמוד מהקדש ושם הרי יסוד הדין הוא חילול שזה וודאי תשלום הדבר ולא מעשה הפקעה גרידא ושמעתי עוד קושיא עצומה מהגר"ר גפן דהרי בפשוטו זה דבר מוסכם שלא שייך לתת פירא בתור קנין כסף על טיבעא והביאור בפשוטו כיון שיסוד קנין כסף זה התשלום על הדבר ותמיד הכסף הוא הדבר שאותו משלמים ולא משלמים עליו ואם זה מעשה קנין גרידא לכאורא אין בזה סברא

ושמעתי הגר"ר גפן לבאר שוודאי שיסוד קנין כסף זה תשלום הדבר אלא ששיך לחלק שזה תשלום רק ביחס למעשה קנין ולא ביחס לתשלום אמיתי של הדבר וממילא זה לא יורד מדמי התשלום שנתחייב לו ועיין שו"ת הרשב"א ועוד ראשונים לענין סיטומתא שכתבו שאחד הדוגמאות שהיו נותנים פרוטה לקיום המקח והניחא לסמ"ע שזה לא היה בתור תחילת פרעון לכן זה לא מועיל אבל לט"ז לכאורא זהו קנין כסף אמנם לנ"ל א"ש ששם לא נתנו את זה בתור תשלום ביחס לקנין כסף אלא בתור מעשה כגון תקיעת כף וזה וודאי לךא מועיל בתור קנין כסף

והנה יש לדון האם בנתינת פרוטה יחול דין דמי שביעית או ע"ז ולסמ"ע וודאי יחול ולט"ז בפשוטו לא יחול אמנם לנ"ל גם לט"ז כיון שבתור המעשה קנין זה תשלום על הדבר יתכן מאוד שזה גם סיבה שיחול דין דמי שביעית או איסור ע"ז וצ"ע בזה

ויש לדון האם דבר שנקנה בקנין כסף יכול להיועיל בתור כסף על דבר אחר ויתכן שתלוי בנ"ל וצ"ע

**בדין ערבון האם יש בזה ידו על התחתונה וכן בדין עשר שדות וכו'**

ט"ז]עיין ראשונים דהביאו מרבינו חננאל דכל הדין דבעייל ונפיק אזוי קונה כנגד חלק זה רק בערבון אבל בסתם דמים לא קונה כלל והראשונים הקשו הרי בערבוני יקון הגמ' אומרת שקונה כנגד חלק ולא יותר וכאן מבואר שבלא עייל ונפיק אזוזי קונה הכל אמנם בדברי רבינו חננאל מבואר שיש ערבוני יקון ויש ערבון סתם והגמ' לעיל זה ערבוני יקון ודברי רב זה בערבון ולכן העמיד גם הבריתא בעירבון ולא קשה מה שהקשו הראשונים והנה דעת רוב הראשונים דבערבוני יקון קונה מקצת בכל מקרה שזה המעשה קנין שעשו אמנם בתוס' לעיל מ"ח: כתבו שאם אחד חוזר בו השני יכול לטעון שלא מוכן חצי מקח וכן מבואר דעת הבעל המאור שהעמיד הגמ' של עייל ונפיק אזוזי שידו על התחתונה זה גם בערבוני יקון ע"ש ועיין נתה"מ סימן קצ"ב לענין מכר עשר שדות בעשר מדינות ושילם חצי מהשדה שלא עשה בה המעשה קנין שאין אף אחד יכול לחזור בו כמו בערבוני יקון אמנם לדעת תוס' מי שחוזר בו השני ידו על העליונה ע"ש

**בביאור שיטת הרמב"ם בספק עייל ונפיק**

י"ז]עיין רמב"ם פ"ח מהלכות מכירה ה"ה וז"ל לקח שוה מנה במאתים והיה המוכר נכנס ויוצא ותובע שאר הדמים הרי זה ספק אם הוא כמוכר שדהו מפני רעתה ואינו תובע אלא מפני שמכר ביוקר או אינו כמוכר שדהו מפני רעתה וזה שתובע מפני שעדין לא גמר להקנותה עד שיקח כל הדמים לפיכך הרוצה לחזור בו משניהם אינו יכול לחזור ואם תפס המוכר המקח שמכר כנגד המעות שנשארו לו אין מוציאין מידו עכ"ל והנה צ"ב למה הרמב"ם אומר שאף אחד משניהם לא יכול לחזור בו הרי הלוקח מוחזק במעות ועיין נתה"מ שביאר שכיון שיש כאן וודאי מכר וספק חזרה ודבריו צ"ע הרי שיטת הרמב"ם שמועיל תפיסה בספיקות וא"כ וודאי שכאן זה לא עדיף ממוחזק רגיל ועיין או"ש שכתב שתמיד הסיבה שהלוקח יכול לחזור בו כיון שהמוכר יכול לחזור בו אבל כאן שהמוכר לא יכול למעשה לחזור אלא רק לתפוס זה לא סיבה שיוכל לחזור בו אמנם עיין שו"ת הרשב"ש שנראה שביאר שהכונה שביחס למצב המוחזקות השני לא יכול לחזור בו אבל באמת זה וודאי שאם הלוקח שמוחזק במעות ירצה לחזור בו מהמקח הוא יוכל לחזור בו

אמנם עדין צ"ע למה המוכר צריך לתפוס הרי לענין קרקע תמיד בחזקת בעליה עומדת וכיון שיש כאן ספק האם מכר את כולה או שיש כאן אומדנא שלא מכר את כולו א"כ צריך להעמיד בחזקת מרא קמא והרי מבואר בגמ' שגם הרמב"ם מודה לסברא שקרקע בחזקת בעליה עומדת ואולי דוקא שם כי חודה שזה לא שלו אלא רק רוצה משכנתא והשאלה לכמה זמן אמנם בפשוטו לענין קרקע שאין צורה לתוס הרמב"ם מודה ולכאורא מוכרח מזה כמו שביארו הט"ז והנתה"מ שכיון שיש כאן וודאי מקח וספק האם זה מתבטל לכן הקונה נחשב מוחזק ורק המוכר יכול לתפוס מצד שהוא מרא קמא ולכן זה עדיף מכל תפיסה בקרקע שזה נגד המרא קמא ודו"ק ובט"ז הכיח הסברא של אסממ"ו דמשמע שגם אם אין אף אחד מוחזק מעמידים אצל הלוקח ומבואר שנקט שבעיקרון גם בקרקע יש כאן תפיסה נגד המר"ק והנה לכאורא מבואר מזה דלא כמו שביארנו לעיל בדעת הרמב"ם שביחס לשאר הקרקע שלא שילם זה לא דין ביטול אלא שמלכתחילה לא חל על זה אלא שוודאי שיש כאן מעשה מקח ביחס להכל ורק אומדנא חיצונית לבטל

והנה שמעתי בפשוטו להוכיח מהר"ן דס"ל שספק עייל ונפיק אזוזי לא חשיב אין ספק מוציא מידי וודאי שהקשה איך שטרי אקניתא מחזירים הרי אולי זה היה עייל ונפיק אזוזי ולכאורא לנ"ל זה לא קשה שכה"ג מדין ספק זה לא סיבה לבטל המקח והנה כבר כתבנו לעיל שסתימת לשון הר"ן שבאמת לגבי מה שלא שילם לא חל המקח גם אם ישלם בזמן ולפ"ז וודאי מסתבר שזה לא חשיב אין ספק מוציא מידי וודאי אמנם מעיקר דבריו יש לדון שבתור סיבה לא להחזיר השטר במקום שאין חייב מודה זה מספיק סיבה לא להחזיר כמו שמזויף חוששים כאן יותר מתמיד מצד שנפל איתרע וצ"ע

והנה ברמב"ן בב"מ ו.מבואר שבעייל ונפיק אזוזי ויש ספק האם שילם המר"ק מוחזק וזה וודאי לא סתירה לנ"ל שעד כמה שהיה וודאי עייל ונפיק והספק האם קוים התנאי אדרבא זה תמיד הדין שהלוקח צריך להוכיח שהוא קיים התנאי בקום ועשה וז"ב

ועיין נתה"מ והט"ז שכתבו דמהא דכתב הרמב"ם שהוא יכול לתפוס רק כנגד מה שהוא לא קיבל ולא נגד מה שהוא קיבל מוכח שס"ל כבעל המאור שביחס לזה חל המקח וצ"ע כוונתם שגם אם לא כך אבל זה וודאי דמבואר ברמב"ם שהלוקח יכול לומר שרוצה מעידית שבה א"כ לגבי זה וודאי שלא יוכל לתפוס ובאמת יתכן שזה יהיה כשער של עכשיו אמנם באמת לראשונים שאם יש לו מעות יכול להחזיר המעות ובתור העמדת המקח זה מזיבורית ה"ה כאן וצ"ע

י"ח] עין נתה"מ שכתב שלענין מטלטלין שאפשר לחלק הדין שקנה כנגד מעותיו וכה"ג אין סיבה לבטל המכר לא ללוקח ולא למוכר והנה בסימן ר"ג נחלקו הראשונים לענין מחליף פרה וטלה בחמור ומשך הפרה באם קמה שלא קנה כנגד החמור כי זה לא ראוי ליחלק או שזה גפם בדבר שראוי ליחלק לא מועיל ובדעת הראשונים שגם בראוי ליחלק עיין ריטב"א מצד שזה כמו כור בשלשים וחשיב שלא נתן על זה מעות אמנם האחרונים נקטו שהם מודים לרשב"א שזה כמו כסף על חלק ובכל אופן לא מועיל כי לא חל חצי מקח והנה לפ"ז ה"ה אצלינו זה אותו נידון אמנם עיין נתה"מ סימן קפ"ב שכתב לדון שכל סברת הרשב"א כי מלכתחילה עשו מעשה קנין שהוא סיבה על חצי אבל במקום שהיה מעשה קנין על הכל וחלק לא חל זה אחרת ולפ"ז פה לכו"ע לא חל וצ"ע בכ"ז

**המורם מהנ"ל**

א] קנה קרקע בחזקה או מטלטלים במשיכה והמוכר עייל ונפיק אזוזי לא קנה ובגדר הדבר דעת הרמ"ה שאם שילם באותו יום חל המכר ורק אם לא שילם בטל המכר ובגדר הביטול לשיטתו דעת הרשב"א והראב"ד שרק המוכר יכול לבטל ולא הלוקח ודעת הרא"ש והטור והריטב"א שגם הלוקח יכול לבטל ובפשוטו זה בטל מאליו ויש מקום לדקדק בדעת מקצת מהראשונים שכה"ג אפילו אם שילם באותו יום לא חל המכר דאין דעתו שיחול עד שישלם הדמים אמנם בפשוטו מדברי הרמב"ם לענין ספק חזינן שהיה כאן מעשה מכר על הכל וכן הוא פסק השו"ע וכן סתם כרמ"ה וכל זה לענין מה שעדין לא שילם וכגון שלא שילם כלל וכנ"ל

ב]שילם מקצת דמים ועייל ונפיק אזוזי אם זה דבר שאי אפשר לחלוק הוא כנ"ל ואם הוא דבר שאפשר לחלוק וזה קרקע שיש טענה שלא רוצה חצי מבואר בגמ' שאם המוכר חוזר בו יד הלוקח על העליונה ואם הלוקח חוזר יד המוכר על העליונה ונאמרו בזה כמה דעות דעת התוס' והבעל המאור והראב"ד שמי שלא חוזר בו יכול להחליט האם להעמיד המכר על מה ששילם או לא ואם רוצה להעמיד המקח מקבל מעידית ודעת הרמב"ן וסיעתו שאפילו שיכול להעמיד המכר אבל אין לו אלא מהכחוש ורק נתחדש שאם רוצה מעות ואין לו מקבל מהעידית אם המוכר חזר בו

ודעת הטור שכל אחד יכול לבטל המקח גם ממה ששילם ומי שמבטל ידו על התחתונה ודעת הרמב"ם שמי שחוזר מהכל ידו על התחתונה ולא מי שחוזר מהמקצת ששילם ועיין לעיל באריכות

ג]בלא עייל ונפיק אזוזי ומכר בהקפה אפילו אם הלוקח לא משלם המכר כלל אין כאן ביטול המקח

ד]בלא עייל ונפיק אזוזי אבל היה מכר בעד תשלום בזמן הקניה אלא שמשך לפני ששילם זה וודאי מוכח שהמקח חל בשעת המשיכה אלא שיש לדון שאם לא ישלם בטל המקח וכן הוא דעת הש"ך והנתה"מ בביאור הרי"ף והרימ"ג וכן דעת המחנה אפרים והחזו"א אמנם מדברי רש"י בעל המאור ריטב"א ור"י מלוניל מוכח שזה לא סיבה לביטול מקח ולדעות שזה סיבה לביטול מקח בש"ך מבואר שאם יש ספק האם שילם אמרינן אין ספק מוציא מידי וודאי ובנתה"מ יש בזה סתירה

ה]במכר על מנת תשלום באותו יום ולא באותו מעמד הנתה"מ רצה לחדש שלר' האי גאון עד כמה שלא ישלמו בטל המקח והוכחנו מהרבה ראשונים דלא כדבריו וכן סתמו בזה האחרונים ולכאורא לא מצאנו לו חבר וע"ש דנקט שגם המוכר נאמן שלא שילם ודבר זה תלוי בנ"ל

ו]דעת הרשב"א דבהוציא שטר מכר ויש ספק האם שילם הלוקח נאמן ודעת המהרי"ט שזה אפילו עד כמה שזה מעכב המכר והנתה"מ נקט שזה רק אם זה לא מעכב המכר ובשו"ע פסק כרב האי גאון והגר"א נקט שהרמ"א סתר דברי עצמו אמנם בפשוטו זה רק במקום שלא חל המכר במקום שלא נתן דמים ויש כאן מחלוקת בנאמנות השטר

ז]נתחייב דמים על המקח ויש ויכוח כמה מקח מכר לו הראב"ד והרשב"ם וודאי נקטו שכל זמן שלא מקבל מה שטוען שמגיע לו לא חייב לתת הכסף וכן נקט הש"ך להלכה והקונטרס הספיקות נקט שהרמב"ם חולק על זה ויתכן שזה רק במקום שחל המוציא מחבירו בעצם החלות מכר אבל אם חל ויכוח אחרי זה וודאי צדקו דברי הקונטרס הספיקות אמנם יתכן שזה וודאי שכל התחיבותו אם יעמיד לו המקח וצ"ע

ח]שכר בית לזמן ויש ויכוח כמה דמים חייב על זה המחנ"א נקט שהשוכר מוחזק אמנם הש"ך נקט שאין הוא מוחזק וכן הוא במרדכי וכן הוא בפשוטו למה דמוכח בגדרי שכירות

ט]נתחייב דמים על שכירות ויש ויכוח כמה מגיע לו הקונטרס הספיקות נקט שזה תלוי בנידון הנ"ל אמנם לכאורא בשכירות שאם נפל הבית לא חייב ה"ה כאן וצ"ע

1. אמנם שמעתי לדון שאולי כונת הרמב"ן רק שכה"ג על המוכר להוכיח שלא שילם כיון שיש כאן וודאי מקח וספק ביטול וע"ש שכתב שגם תפיסה שלא בעדים לא תועיל ולכאורא אם לשיטת המוכר לא חל המכר אין בזה סברא אמנם יתכן שהוא מדבר שם בספק האם תפוס לשון ראשון שזה ספיקא דדינא וכה"ג לא שיך תפיסה בטענת ברי ולכן לא יכול לשנות המוחזקות וצ"ע והנה צ"ב אם ס"ל שלא בטל המכר א"כ מה הנידון ומה זה שונה מכל ספק חוב וצ"ל שהיה צד שיש בכוח המוכר זכות מיוחדת במקח לתופסו בעד הדמים וצ"ב [↑](#footnote-ref-2)