4 בגדר הכנה ותורת כלי בדין מוקצה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 17 כל הכלים

**בגדר הכנה ותורת כלי בדין מוקצה**

1. **מצינו כמה הלכות איך להעמיד דבר שלא עומד לשימוש בשבת כמוכן לשבת. ומצינו בזה שתי סוגיות**. האחד. הגמ' בשבת קכה ע''ב ביסוד של ר' אסי א''ר יוחנן דבעי ''תורת כלי'', ופליגי בראשונים בגדר הדבר שיטת ר''ת דבעינן שיתקין את החפץ ויכינו להאי שמוש ומוסיף הר"ן [דף מ''ט ע''ב בדפי רי''ף] והשלה''ג אות א' דיסוד הדין הוא שבעינן שיתקנו בענין שיהא נראה עומד לכך. אולם ברש"י שם מבואר דבעינן שיהא מוכן לשימוש אחר מלבד אותו שמוש. ומבואר דבעי מצב בגופו של החפץ דיעמוד ככלי מצד עצמו בלי קשר למה שמייחד אותו כעת. ויעוין ברא"ש שם [וכן בשלה''ג] דהא דהצריך רש''י דיהא לו תורת כלי גמור לשימוש הוי רק להפקיע את המחזי כבונה מחמת דהוי מחובר לקרקע. וכבר העיר המהרש''א מקושית הגמ' מרשב''ג דחריות דהרי התם הנידון רק מצד טלטול מוקצה ולכן לא בעי תורת כלי, וכן הקשו האחרונים מהא דנקט רש'י גם בדלתות הכלים דאיכא בהו שימוש נוסף מלבד הכיסוי למרות דאין בנין בכלים.
2. **ובאמת יעוין ברמב"ן במלחמות בסוף הפרק דמביא מרש"י שתורת כלי היינו ''צורת כלי''**, ובא לחלוק שם על הרז''ה דס''ל דסגי בהנחת אבן על פי החבית למשווי תורת כלי ולזה מביא מרש''י דפירש דהיינו ''צורת כלי''. וכן מבואר במאירי קכ''ה ע''ב ד''ה והלכה, ויעוי''ש דמבארים הא דאיתא בעירובין ק''א ע''ב דבעינן בנגר שיהא בראשו קלוסטרא [יעוי''ש ברש''י וז''ל, שראשו עבה, וראוי לבוכנא לכתוש ולשחוק בו פלפלין] דהוי מחמת דבעי צורת כלי [ויש לעיין מרש''י בעירובין ק''ב ע''א דמפרש משום בונה]. ונראה מדבריהם שעיקר כוונת רש"י שהיחס שלו ככלי יעמוד בגוף החפץ לא כקיום להכנת הגברא. ונראה דזה גם כונת הירושלמי דהביאו דבעי תואר כלי דהכונה דבעינן דנוכל לראות בחפץ מצד עצמו את מציאותו ככלי, רק דיש לעיין במלחמות שם דנקט דהוי רק באבן דלא מתוקנת לכיסוי ומניחה רק לפי שעה משא''כ היכא דמתוקן לכך סגי בהנחה גרידא יעוי''ש דמבאר לפי''ז הא דבחריות מהני ישיבה גרידא דהתם ראויים להתיחד בישיבה, וצ''ב דהרי ברש''י מבואר דבעינן דיהא בו שימוש אחר ובאמת במאירי בהמשך דבריו ד''ה ומה שאמרו, מבואר דלשיטת רש''י דבעינן שימוש אחר לא מהני מה דראוי לכיסוי, ויש לעיין.
3. **ובשיטת ר''ת מבואר דתליא באורחיה**, יעוין בדך קכה כ''ב דמישב את הסתירה בין כיסוי חבית לקנה דהכל תלוי באורחייהו, **וברז''ה נקט דהך מעשה דבעינן לתורת כלי הוי מעשה זוטא** ולכן ליכא סתירה ביניהם. ובעיקר הסתירה יעוין בריטב''א דמביא מר''ת ליישב דתרי תנאי אליבא דר' אסי או דלא גרס התם משמיה דר' יוחנן.
4. **עוד מצינו בדף נ' יחוד בחריות דאיכא בזה ג' שיטות** דלרשב''ג סגי במחשבה, ולת''ק בעי שיקשר, ולר' אסי מהני ישב, ופליגי בראשונים אי כ''ש חשב או דרק ישב מהני. עוד מבואר שם דבקופת עפר שיחדה לעשות בו צרכיו מהני מחשבה גרידא כיון הוי מידי דלאו מידי מעשה ובהא כו''ע מודו דמהני מחשבה.

**ובתוס' קכה ע''ב הקשה מר' אסי דחריות דמהני ישב,** ומישב או דגרסינן בדף נ' ר' אשי, או דחריות שאני דראויות לישיבה טפי ולכן מהני בהו מחשבה, והמהרש''ל והמהרש''א סוף פרקין פליגי אי גם אליבא דר' יוחנן דבעי תורת כלי מהני מחשבה, ובמהרש''א נקט דכל כמה דבעי תורת כלי לא מהני מחשבה, ולפי''ז מבאר את קושית הגמ' מרשב''ג דחריות דמהני מחשבה דמזה מוכח דלא בעי תורת כלי אולם במהרש''ל נקט דמהני גם מחשבה רק דקושית הגמ' מסתימת דברי רשב''ג דכמו דבחריות דת''ק הצריך לקשר ורשב''ג נקט בסתמא א''צ לקשר ומפרשינן דסגי במחשבה גרידא ה''ה בקנה דנקט רשב''ג דלא בעי קשירה דלא בעי תורת כלי.

**ודברי המהרש''א צ''ע מהא דמבואר מהתוס' בדף נ' דנקט להדיא דלר' אסי מהני גם מחשבה** ומכח זה הקשה על ההיא דפיקורין דאמאי לא מהני מחשבה. וכן עיקר הדבר צ''ע הא דנקט דלא מהני מחשבה לתורת כלי דאמאי מהני בקופת עפר מחשבה גרידא ומאי איכפת לן דלאו בני מעבד מעשה נינהו. עוד מצינו בר''ן דנקט דהיכא דיחדו לעולם מהני מחשבה גרידא לכו''ע.

1. **ויעוין במלחמות סוף פרקין דנקט דשייך דיהני מחשבה לתורת כלי** היכא דאורחייהו בהכי ומבאר לפי''ז את שיטת שמואל דמצד אחד פסק בנגר דבעי קשירה ובחריות פסק דסגי במחשבה דאין הכונה דלא בעי תורת כלי אלא דמאחר דחריות קיימי לישיבה חשיב דקיים בהם תורת ישיבה בעצמותם, **ובבאור קושית הגמ' מההיא דחריות** יעוי''ש וז''ל, וכשהקשו מהן בגמ' לר' יוחנן ומי בעי רשב"ג תורת כלי משום דר' יוחנן אומר בכל כסויי הכלים שיש להם נמי בית אחיזה והוא שיש תורת כלי עליהן אלמא אפי' במונחין ואפי' במוכיחין לכך שעשו להם בית אחיזה לכסויין בעינן תורת כלי, ''ואילו רשב"ג לא שמעי' ליה לעולם דבעי תורת כלי'' ובעשויין לכך מיהת לא בעי דהיינו חריות ולהכי איצטריך למימר דסבר לה כוותיה ''בהתקנה בעשויין ומיוחדין לכך דהיינו חריות'' דתורת ישיבה משוי לה וה"ה ''לכסויי הכלים הראויין ועשויין למלאכתם'' ופליג בנגר ובקנה וכיוצא בהן דבעי תורת כלי בין אמרה רשב"ג בין שלא אמרה. ונראה דכונתו דהגמ' בקושיא מדמי היכא דאיכא בית אחיזה לחריות דקיימי לישיבה, ולהכי הוצרכה לומר דסבר ליה כוותיה היכא דאיכא התקנה בגוף הכיסוי ורק אז דמיא לחריות, והא דנקטה הגמ' דפליג עליה בנגר ובקנה, מבאר הרמב''ן דבזה לא מוכרח דפליג עליה דניתן לומר דרשב''ג אזיל רק על חריות, אלא דמסתימת דברי רשב''ג לא שמעינן ליה דבעי בעלמא תורת כלי. ולכן נקט בלשון פליג עליה. ומבואר ברמב''ן דגם באיכא בית אחיזה חסר בתורת כלי דידה. ויעוין בבהגר''א סימן ש''ח סעיף י [יעוי''ש בבאור הלכה] דנקט דהא דבעי ר' יוחנן תורת כלי אזיל על סיפא דמתניתין בכסוי כלים דלא בעו בית אחיזה דכל היכא דאיכא בית אחיזה סגי בהכי למשווי כמתוקן לכך. ונראה דהרמב''ן לשיטתו דהוי ''צורת כלי'' ובזה בעינן דהכנה תעמוד בחפץ מצד עמו בלי שייכות להכנת הגברא ובית אחיזה עדיין לא מעמיד עדיין את גוף הכיסוי כמתוקן לכיסוי דעדיין בעי תיקון בגופו. ויש לעיין בבאר שרש הפלוגתא בגדר תורת כלי.
2. **ונראה בהקדם מה דיש לעיין דמאחר דשרש דין מוקצה נובע מכח ההכנה לשבת א''כ אמאי לא מהני מחשבה לאותה שבת דבזה סגי למחשב מוכן לשבת**. ומבואר דההכנה לא הוי רק מצב בגברא דמתכונן להשתמש אלא בעינן שיהא יחס בחפצא כמוכן לשבת, וביחס להעמדת החפץ איכא שתי גורמים, האחד. היחס להשתמשות של הגברא בפועל דמעמידו בפועל לשימושו. שנית. היחס של ההכנה בגוף החפצא. ונראה דהנידון של הגמ' בדף נ' הוא ביחס הנדרש מצד האדם ביחס לשימושו בפועל בחפץ אי בעי שיעמידו בפועל לשימושו, ולכן ס''ל לת''ק דכל כמה דהוי מידי דבר מעשה בעינן שיעשה מעשה, דבעינן שיעשה מצדו את כל מה שנדרש להעמדת החפץ לשימושו, ורשב''ג ס''ל דאמנם לא בעינן שיעשה מעשה, אולם הא מיהא בעינן שייחד את החפץ לשימוש. ור' אסי ס''ל דסגי אפילו בישיבה גרידא דליכא בה כלל יחס להעמדתו לשימוש עתידי.

**ויש לעיין אי הוי שיעור בגמירות דעתו או דהוי ביחס לחפץ כעומד בפועל לשימושו**, ויעוין בריטב''א ובמיוחס לר''ן בהא דבית המשתה דלא אפשר להו מהני מחשבה גרידא אי הוי קולא דרבנן או דהוי כמידי דלא בר מעשה. וז''ל, אי נמי דבעלמא אמאי לא סגי במחשבה משום דכיון דבר מעשה הוא ולא עביד מעשה אין מחשבתו קיימת ודילמא מימליך, אבל כי טרידי ליכא גלויי דעתא שאין מחשבתם קיימת דמשום דטרידי הוא דלא עבוד מעשה. ונראה מלשונם דהוי חשש דלמא מימליך, אולם גם בזה ניתן לומר דהוי נידון ביחס לחפץ, דכל כמה דאיכא אפשרות דדלמא ממליך חסר ביחס של החפץ כעומד בפועל לשימושו ולא הוי נידון בגמירות דעתו.

1. **ולפי''ז נראה דחידושא דר' יוחנן דבעי תורת כלי לא שייך כלל לדף נ'**, דגם אי ליכא חסרון ביחס של עמידת החפץ בפועל לשימושו מ''מ חדית לן ר' יוחנן דבעינן דיהא יחס בגוף החפץ כמוכן ודין זה הוי ביחס של ההכנה בגוף החפצא. רק דבזה איכא שתי דרכים כמו שנתבאר לעיל או דלעולם דיינינן את הכנת הגברא רק דלא סגי בעמידה של החפץ בפועל להאי שימוש אלא דבעינן דיהא להכנה של הגברא תפיסה ויחס לחפץ, ע''י דנראה בחפץ דעומד להאי שימוש. או דבעינן דיהא לחפץ ''תואר כלי'' דהיינו דבעינן שנוכל לראות את מציאותו של החפץ ככלי העומד לשימוש האדם ולא כקיום להכנה של הגברא.
2. **ונראה דזהו שרש הפלוגתא אי שייך דכיסוי אבן יהני לתורת כלי**, דתוס' והרז''ה ס''ל דהענין בתורת כלי הוא רק להעמיד את הכנת הגברא בכלי, רק דתוס' ס''ל דכל כמה דהוי אורחיה בהכי סגי בזה להעמיד יחס בין מעשהו לכלי. והרז''ה ס''ל דבעינן דיהא ''נראה ככלי'' ורק דסגי ב''ניהוג כלי'' ולא בעי דיהא לו בעצם ''צורת כלי'' והניהוג כלי סגי בכל צד דמעמיד להך מעשה ניהוג כלי ובכיסוי חבית מהני מחמת דמונח על כלי, ובישיבת חריות הוי מחמת דכך צורת ההשתמשות בחריות, ולכן ס''ל לרז''ה דלר' אסי רק ישב מהני וחשב לא מהני, כיון דבעינן דיהא ניהוג כלי בחפץ ומחשבה גרידא לא מהני לזה, אולם תוס' דס''ל דהוי רק להעמיד את הכנתו בחפצא בזה מהני הא דמצד החפץ אורחיה לעמוד כך להאי שימוש דאיכא בזה יחס בין הכנת הגברא לחפץ.

**ורק דהמהרש''א ס''ל דגם לתוס' בחריות לא מהני מחשבה להעמיד את הכנתו בכלי**, אולם בפיקורין וציפה מוכרח לומר דמהני כמו שמבואר בתוס' בדף נ', ומוכח דאיכא חילוק בין חריות לפיקורין כמו שחילק החזו''א מ''ב סק'ו בדעת הר''ן והריטב''א בסוגין דלגבי חריות נקטו דלא מהני חשב, ולעיל בפ''ד לגבי פיקורין של ציפה נקטו דמהני גם חשב. וז''ל, ונראה דדבריהם דהתם באינו מחוסר כלי כמו פיקורין וציפא וקש שע''ג המיטה דהרמב''ן סבר דדוקא מעשה כל דהו מהני, ולדעתם גם חשב מהני, ודבריהם דהכא בחריות דמחוסר תורת כלי קצת כמו קישור וכבישה.

**והעיר הרב קפלן דמאחר דהנידון בדף נ' לא שייך כלל לתורת לכי אלא הוי נידון ליחס של ההכנה בפועל א''כ ל''ק הא דנקט ר' אסי גם בחריות ישב ולא מבעיא חשב** שמזה דייק תוס' דה''ה דמהני חשב, דאה''נ ביחס להכנה מצד הגברא חשיב עדיף כיון דאיכא בזה יחס לעמידת החפץ גם כלפי שימוש עתידי רק דגבי תורת כלי בהא איכא חילוק בין חריות לפיקורין וציפא ולכן רק בפיקורין וציפא מהני מחשבה.

1. **ונראה להוכיח דאיכא בהכנת כלי שתי נדונים שונים.** האחד. מצד החפצא. שנית. מצד הכנת הגברא. דיעוין בתוס' דף קכו ע''א ד''ה והמונח, דמבאר הא דבעי ר''א בנגר קשור ותלוי יותר משאר כלי תשמיש דהוי מחמת דהוי תשמיש בית הוי ככיסוי קרקעות דבזה בעי עשיה אלימתא. ויעוין בחזו''א מ''ב סק''ג דתמה דמאי פריך מחריות של דקל אהא דקנה. ומוכיח מזה דלא בעי לרשב''ג תורת כלי דלמא במשמשי קרקע בעי תורת כלי. ומיישב החזו''א וז''ל, וי''ל דסבר דתיקון כלי לאו מעליותא הוא לענין זה. ומדברין נראה דלחסרון דקרקע בעי מעשה בגוף השימוש ולא מהני בזה התיקון כלי. אולם נראה דניתן לומר דכל החסרון של תשמיש קרקע הוי רק בהכנה מצד הגברא ולכן לא שייך כלל לנידון של תורת כלי והנידון של הגמ' אי בקנה בעי תורת כלי לא הוי כלל בהלכות הכנה.
2. **ונראה דלפי'ז יתבאר היטב הך כללא דכל מידי דלאו בר מעשה מהני מחשבה,** דנראה דבתורת כלי פשיטא דליכא בזה חסרון דהתם כיון דצורת עמידתו היא באופן זה דעומד בקרן זוית לשימוש א''כ זהו צורת כלי דידיה, וכן הא דנקט הר''ן דביחוד לעולם מהני לכו''ע בלי מעשה נראה דהוי רק בטומנים בצמר של הפתק [דמהתם המקור של יחוד לעולם מהא דמהני יחדן להטמנה] ובחריות דבתרוייהו אופן עמידתם להאי שימוש קיים בעצם מציאותם בלי שינוי מצב בגופייהו. וכן מבואר בחזו''א סק''ז דיעוי''ש דמוכיח מזמורה הקשורה בטפיח דמשמע דיחדה לעולם ואפ''ה לא מהני בהני בהו מחשבה, וכן בקנה שהתקינו ובכסוי הכלים דמשמע אף ביחדה לעולם בעי תורת כלי, וז''ל, ואפשר דברי הר''ן דוקא בחריות שאם יחדן לישיבה אינן חסרים כלום לתשמיש ישיבה, ודרכן בכך לשמש בהן תשמיש קבוע של ישיבה, משא''כ בכל הני שדרך לעשות לתשמיש ההם כלים גמורים, ותשמיש קנים וזמורות הוא תשמיש עראי עכ'ל.

**רק דיעוין בסק''ט דמביא את השו''ע דנקט דגם באבן על פי חבית מהני יחוד לעולם, למרות דלאו אורחייהו בהכי**, וכתב החזו''א דלא נתבאר דבר זה בראשונים [וצ''ע דבריו דהרי מבואר כן בשו''ת הרשב''א שם דנקט דהא דלא מהני כיסוי חבית מדין יחוד מחמת דלא יחדן לעולם, יעוין בשבות יצחק פרק ה' ד' סק''ב דהעיר כן]. ובבאור הדבר נראה דמאחר דהא דבעינן תורת כלי הוי בשביל להעמיד את הכנתו בחפץ, א'כ כל כמה דמיחדו לעולם היחוד עצמו הוי קביעה בחפץ, כמו בכלי לטומאה דיחוד לעולם משווי ליה כלי ובזה לא בעינן שינוי בגוף החפץ להעמיד את ההכנה בכלי. אולם נראה דלדעת הרמב''ן דבעינן את היחס של הכלי בעצם החפץ לא כקיום להכנת הגברא אלא דבעינן דיהא בחפץ מצד עצמו צורת כלי, א''כ בהא יש מקום לדון אי יהני יחוד לעולם.

1. **ובבאור שיטת רש''י דבעינן דיהא בו שימוש אחר** נראה דס''ל דמאחר דבעינן את היחס של הכלי בעצם החפץ א''כ כל כמה דהשימוש שנעשה בחפץ לא הוי שימוש עצמי, הוי חסרון בעמידתו ככלי, ד''כיסוי כלי לא חשיב חפצא דכלי'' וכן מבואר בלשון רש''י, לא אמרינן כיסוי כלי הוה כלי, ובד''ה אמר ר' יוחנן וז''ל, אבל כיסוי כלי לא אמרינן כלי הוא. וכן מצינו בדין כלי לטומאה דיעוין ברמב''ם פ''ט מכלים הל''ו דכתב דכיסוי כלי שאין לו שם בפני עצמו הוי כמקצת כלי ולא חשיב כלי לקבלת טומאה, ובקנה מבאר רש''י דכיון דמשמש במחובר לא הוי שמוש כלי אלא שימוש בנין, אולם הרמב''ן ס''ל ד''תורת כלי'' דשבת סגי בהא דהשימוש שהוכן אליו קיים בעצמותו.