שבת פרק ד
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב אי_ש סטפנסקי

**הקדמה - טעם איסור הטמנה**

**שיטת רש"י** דלגבי אין מוסיף הבל בשבת גרסינן שמא ירתיח, כלומר, כשיבא להטמין יראה שהצטננה ויבא לחמם את התבשיל ונמצא מבשל בשבת. והרא"ש פ"ג סי' י"א הקשה הא במבושל כל צרכו אין בא"ב, והוכיח מכאן בשיטת רש"י שלח שנצטנן יש בו משום בישול, והרא"ש עצמו כתב דיש לפרש שיעבור על איסור מבעיר בשבת. ובפמ"ג ריש סי' רנ"ז הקשה על רש"י דאם האיסור הוא משום מבשל ומשום לח שנצטנן מדוע אסור גם ביבש, ותמה על רש"י מדוע לא פירש משום מבעיר (דזה שייך גם ביבש).

ומקשינן אי הכי בין השמשות נמי נגזר, ופירש רש"י דהא שבות מעלייתא היא דהא איכא גזירת איסור דאורייתא, דלתנא דמתני' כל שבות שיכול לבא לדאורייתא החמירו בו גם בביה"ש. ומשני סתם קדרות רותחות הן וליכא למיחש שיצטנן וירתיח. ונראה דלאחר ביה"ש מיד נמי סתם קדרות רותחות הן ואין זה תלוי בביה"ש דוקא, אלא שלאחר ביה"ש גזרו גם בשבות שאינו יכול לבא לדאורייתא, וביה"ש גזרו רק כשיכול לבא לדאורייתא וזה ליכא בכניסת השבת. [באופן שעיקר הגזירה היתה שמא יבא לדאורייתא, אלא שבכניסת שבת ליכא לטעם זה ומכל מקום אסור, והרי זה בגדר שבות קל שאינו אסור ביה"ש].

ולגבי מוסיף הבל בשבת גרסינן שמא יטמין ברמץ ושמא יחתה, דרמץ חשיב דבר המוסיף הבל, וגזרו אף באופן שבישלה כל צרכה אף שלגבי שהיה לא חששו במבושל כל צרכו. ונמצא שיש ג' גזירות, שמא יטמין ברמץ שדומה לדבר שמוסיף הבל, שמא יחתה, ומבושל כל צרכו אטו אינו מבושל כל צרכו. ולגירסא זו הסכימו רז"ה רשב"א רא"ש ר"ן ומגיד משנה. אך הרי"ף רמב"ם ורמב"ן גרסו להפך וכדלהלן, וכן הוא בירושלמי. וברמב"ן במלחמות הקשה שלא נחשדו ישראל על השבתות, ואיך נחוש שמא ירתיח בשבת.

והנה מגוף המשניות אין ראיה שיש ב' דינים, דיתכן שאסור רק מוסיף הבל בשבת עצמה ותו לא, ומתני' שלא גזרו על ביה"ש איירי במוסיף הבל. והא דתנן במה טומנין וכו' איירי בשבת, וכן הא דתנן לא כסהו מבעוד יום לא יכסנו משתחשך איירי במוסיף הבל דבשבת אסור ומבעוד יום מותר. ורש"י לגבי אין מוסיף הבל כתב דמתני' ודאי איירי באין מוסיף, וזהו סתם הטמנה דתנן במה טומנין, דאי במוסיף אפילו מבעוד יום אסור דתנן במה אין טומנין. וצ"ע מנ"ל דאסור אפילו מבעוד יום, דלמא במה אין טומנין איירי משחשיכה. ותי' רעק"א דיצא לרש"י מדתנן אין טומנין בגיזי צמר ואין מטלטלין אותן, ועל כרחיך דאין טומנין היינו מערב שבת דבשבת בלא"ה איכא איסור טלטול. אך צ"ע דלגבי מוסיף הבל כתב ואע"ג דסתם הטמנה מבעוד יום הוא דהא אסרינן משחשיכה, כלומר, דבמה טומנין איירי מבעוד יום ועל זה תנן במה אין טומנין. ונמצא שמתחילה הוכיח שבמה טומנין איירי מערב שבת מהא דבמה אין טומנין אסור אפילו מבעוד יום, ואח"כ הוכיח להפך דבמה אין טומנין איירי מערב שבת מהא דבמה טומנין אסור משחשיכה. ועי' רעק"א שתירץ דזה היה פשוט לרש"י דמתני' במה טומנין ובמה אין טומנין לא איירי בשבת גופה מדתנן גיזי צמר, אלא דאכתי יתכן דאיירי ביה"ש דמותר לטלטל מוקצה ועל זה תנן אין טומנין בגיזי צמר, ומזה כבר יש להוכיח שיש איסור באין מוסיף הבל בשבת דהא במתני' תנן דביה"ש שרי ומשחשיכה אסור, ועל כרחיך איירי באין מוסיף הבל. אלא שאין מסתבר להעמיד את המשנה במה טומנין ביה"ש דכיון שאסור לטמון בשבת עצמה אף באין מוסיף אין דרך להמתין לביה"ש בצמצום, ולכן פשוט שדרך להטמין מבעוד יום ועל זה תנן במה טומנין, ומוכח שפיר דהאיסור במוסיף הוא אפילו מבעוד יום, ובזה אתי שפיר כל דברי רש"י.

**שיטת הרמב"ם** דלגבי אין מוסיף הבל גזרו שמא יטמין ברמץ שהוא דבר שאין מוסיף הבל ודומה לו, ואם יטמין ברמץ יבא לחתות בגחלים, ואין זה גזירה לגזירה לפי שבשעה אחת גזרו על שתיהן דאי לאו הא לא קיימא הא. וגזירה זו קיימת רק בשבת שבאותה שעה מתעסק בקדרה, ואף שלגבי שהיה גזרו שמא יחתה גם מערב שבת בהטמנה חיישינן רק כשמתעסק בה. ולגבי מוסיף הבל מעיקר הדין שרי לפי שממשיך להתבשל בשבת ואין בזה איסור כמו בקדרה חייתא. אלא דגזרו שמא ירתיח. ובפה"מ מהדו"ק פירש שמא ירתיח היינו שמא יוסיף חום ויבוא להתיר לבשל בתולדות האור, ואף שמערב שבת ליכא לטעם זה מכל מקום אסרו מצד הרחקה יתירא. אך במהדו"ב ובחיבורו פירש שמא תרתח הקדרה מחמת תוספת חום ויצטרך לגלותה מפני רתיחתה כדי שתנוח הרתיחה, ואח"כ יחזיר את הכיסוי ונמצא טומן בשבת בדבר המוסיף הבל. ולכאורה צ"ל דבשבת עצמה אסור בלא"ה דלא עדיף מאין מוסיף הבל, אלא שבמוסיף הבל גם כשיטמין מערב שבת יבא לעשות הטמנה בשבת. (משא"כ לפירושו הראשון יתכן שמוסיף הבל אינו אסור מצד שמא יחתה אלא מצד שמא ירתיח בלבד).

ומקשינן אי הכי בין השמשות נמי, דפשיטא לגמ' דהא דתנן וטומנין את החמין איירי בין באין מוסיף בין במוסיף, ופריך במוסיף הבל איך שרי ניחוש דלמא תרתח הקדרה ויבא לגלותה ולכסותה. ומשני סתם קדרות רותחות הן דהיינו כבר נחו מרתיחתן, דבני אדם מרתיחין את הקדרה בזמן מסויים לפני שבת, וכאשר מטמין קודם ביה"ש עדיין לא גמר לרתוח וחיישינן שהמוסיף הבל ירתיחנו יותר, אך כאשר מטמין בביה"ש כבר רתחו כל הצורך והמוסיף הבל לא ירתיחנו טפי. ונמצא לדעת הרמב"ם שמבעוד יום אסור במוסיף הבל וביה"ש מותר. ויל"ע דאמנם הגזירה הנוספת של מוסיף הבל לא קיימת ביה"ש דליכא שמא ירתיח, אך הגזירה דאין מוסיף הבל מדוע אינה קיימת ביה"ש וכקושיית הגמ' לדעת רש"י. וצ"ל שלפי הרמב"ם לא היה קשה לגמ' הקושיא שלפי רש"י דהיה פשוט לגמ' שאין זה שבות חמור דהחשש שיבוא לחתות הוא רחוק, וצ"ע. ולדעת הרמב"ם אין מקור שאין מוסיף הבל אסור משתחשך, דהא מתני' דידן איירי אף במוסיף הבל, וצ"ל דהמקור הוא מהמשנה לא כסהו מבעוד יום לא יכסנו משתחשך, אלמא יש דבר שמותר לכסותו מבעוד יום ואסור משתחשך.

והקשה הראב"ד בהשגות דלא נראו ולא נשמעו תהפוכות כאלו שמבעוד יום אסור וביה"ש מותר. ועוד הקשה דהלשון סתם קדרות רותחות לא משמע שכבר נחו מרתיחתן. ובר"ן הקשה מדוע חיישינן שמא יגלה ויחזור ויכסה והוי כטומן בשבת והא קיי"ל כסהו מבעוד יום ונתגלתה מותר לכסותה. ותירץ דהתם ההיתר הוא משום דחשיב כהמשך הטמנה, אך במוסיף הבל כיון שמוסיף חום לעולם חשיב כהטמנה חדשה, וחשיב כטומן בשבת.

**שיטת הראב"ד בהשגות** בדבר המוסיף גזרו אפילו מבעוד יום שמא ירתיח, דכיון שהטמין בדבר המוסיף גלי בדעתיה שרוצה שירתח טובא, ולפעמים ינוח קצת מרתיחתו ויבא להרתיח יותר. משא"כ בדבר שאין מוסיף ליכא גילוי דעת זה, והתם אסור רק בשבת שמא יטמין ברמץ ושמא יחתה. ומקשינן אי הכי ביה"ש נמי נגזור בדבר שאין מוסיף, דכיון שהטמין ביה"ש שוב איכא גילוי דעת שרוצה שירתח טובא. ומשני סתם קדרות רותחות הן לאורתא ולא תפסוק רתיחתן. כלומר, כיון שמטמין סמוך ממש לשבת לא חיישינן להכי. ויל"ע דאם כן בדבר המוסיף הבל נמי נתיר ביה"ש שהרי אין לחוש שתפסוק רתיחתן. וצ"ל דאה"נ אלא שאין לומר תהפוכות כאלו שמבעוד יום אסור וביה"ש מותר, ואע"פ שליכא לטעם הגזירה, וכמו שהקשה הוא עצמו על הרמב"ם. ולפי"ז לדינא במוסיף הבל אסור אף ביה"ש ודלא כהרמב"ם, אע"פ שלענין הגירסא מודה לרמב"ם.

**שיטת הראב"ד להרמב"ן** דשמא ירתיח היינו דכיון שמוציאה בשבת רותחת טפי ממה שהכניסה בערב שבת יבא להרתיח באור לכתחילה בשבת. ועוד, דכיון שהוא מטמין במוסיף הבל גלי בדעתיה דניחא ליה ברותח ויבוא להרתיח בשבת. ומקשינן ביה"ש נמי נגזור בדבר שאין מוסיף דגלי בדעתיה דניחא ליה ברותח. ומשני סתם קדרות ביה"ש רותחות ולא תפסוק רתיחתן בשעה קלה, ואי למחר בעי לה הא כיון שהטמין באין מוסיף ליכא גילוי דעת, דמביה"ש עד הבוקר ודאי לא ירתח כל כך. וכתב שאף דעת הרי"ף כן. אך המגיד משנה כתב בשם שו"ת הרי"ף כשיטת הרמב"ם דביה"ש שרי אף במוסיף הבל.

**שיטת הראב"ד להר"ן** לענין הפירוש בשמא ירתיח הוא כהרמב"ם שמא יגלה הכיסוי ויכסה ונמצא כטומן בשבת, ופריך אי הכי ביה"ש נמי נגזור באין מוסיף הבל, דכיון שמטמין סמוך לשבת יש לחוש שתרתח אף באין מוסיף. והנה הכא אין לפרש שיגלה ויחזור ויכסה בשבת, דהא כסהו ונתגלתה מותר לכסותה, אלא צריך לפרש דחיישינן שמא ירתח ביה"ש גופא ויגלה ויחזור ויכסה בשבת, דנמצא טומן מתחילה בשבת. ומשני סתם קדרות רותחות בביה"ש, ואין לחוש בזמן מועט שיגלה מיד כשמטמין.

בעיקר דברי הרמב"ם דמעיקר הדין מותר להטמין בין במוסיף הבל מבעוד יום ובין באין מוסיף הבל בשבת, הנה השו"ע בסי' רנ"ז כתב שדבר שאינו מבושל כל צרכו אסור להטמין בשבת באינו מוסיף הבל משום בישול, וכתב המג"א דעל כרחיך איירי במטמין על גבי גחלים באופן האמור בסעיף ח' שם דחשיב אינו מוסיף הבל, דאי אינו מוסיף בעלמא הא ליכא בישול. ובבית מאיר חולק עליו והובא בביאור הלכה דכאשר שומר על החום הרי זה ממשיך להתבשל אע"פ שאין מקור חום נוסף. ולדבריו צריך לדחוק בדברי הרמב"ם דאיירי במבושל כל צרכו דוקא ולכן מעיקר הדין מותר, ובפיה"מ משמע דעצם פעולת ההטמנה אינה נחשבת לבישול ולא בגלל שהתבשל כבר, וצ"ע. והנה במשנ"ב שם כתב בשם מגן אברהם דאם עבר והטמין בדבר המוסיף הבל ואינו מבושל כל צרכו נאסר בדיעבד לפי שהוא נהנה מהאיסור, אך בדבר שאין מוסיף הבל אינו נאסר דאינו נהנה מההטמנה ואפילו אינו מבושל כל צרכו. ותמה החזו"א ס"ס ל"ז דהמג"א אזיל לשיטתו דהטמנה באינו מוסיף הבל אינה מוסיפה בישול, אך לפי מה שנקט הביה"ל כהבית מאיר הא איכא הנאה שהמאכל המשיך להתבשל, ואיך יתכן דחשיב תוספת בישול מהתורה ומכל מקום אינו נהנה מהאיסור.

**דף מז ע"ב**

**הטמנה בדבר שנתבשל כמאב"ד**

דעת הרשב"ם דכל מקום שלא חששו בשהיה שמא יחתה, דהיינו קדרא חייתא ולחנניה ממאב"ד ואילך ולר' יוחנן מכל צרכו ואילך ולחכמים יש ראשונים שבמצטמק ורע לו שרי, הוא הדין בהטמנה שרי. ובריטב"א לעיל לד: כתב שמחמת כן נהגו בהרבה מקומות להטמין את החמין על גבי כירה שיש גחלים תחתנה. והנה נראה פשוט שהרשב"ם איירי רק במוסיף הבל מערב שבת, דטעם הגזירה שמא יחתה, אך באין מוסיף הבל בשבת עצמה אסור, דהתם טעם הגזירה שמא בשעה שעוסק להטמין יראה שיצטנן וירתיח, ואפשר שזה חמור טפי וחיישינן בכל גוונא. וכן נראה פשוט שהרשב"ם סובר כגירסת רש"י שמוסיף הבל מערב שבת אסור שמא יחתה, אך לגירסת הרמב"ם דמוסיף הבל אסור מצד שמא ירתיח הרי זה שייך אף במבושל כל צרכו. ואף באין מוסיף הבל בשבת עצמה דטעם האיסור שמא יחתה נראה דחמור טפי משהיה וחיישינן בכל גוונא דהא החשש הוא משום שעוסק בזה בשבת.

והקשה הריטב"א הא בשהיה בגו"ק סגי לן לשהות על גבי כירה לדברי הכל, ואפילו קודם מאב"ד, והא ודאי כירה גו"ק לא גריעא מגפת או זבל שהוא דבר המוסיף, ועל כרחיך דהטמנה אסור בכל תבשיל. ובדעת הרשב"ם צ"ל דיש ב' אופנים שלא גזרו שמא יחתה, בגו"ק הוא משום היכר וגילוי דעת, ובזה החמירו בהטמנה טפי וגזרו אף במוסיף הבל שמא יטמין ברמץ ובשהיה לא גזרו שמא יטמין באינה גו"ק, אך לגבי מאב"ד ואילך דאין חוששים שיחתה משום שאינו בהול, בזה הבין רשב"ם שאין מקום לחלק בין שהיה להטמנה.

הראשונים כולם נחלקו על הרשב"ם דסתם מתני' משמע בכל גוונא, ולכן ביאר ר"ת דלגבי הטמנה חיישינן שמא יחתה טפי מתרי טעמי, חדא דבשהיה בסתם הוא לצורך הלילה ואין צריך חיתוי דאינו מצטנן כל כך משא"כ הטמנה בסתם הוא לצורך מחר ומצטנן, ועוד דבשהיה אין מועיל חיתוי כל כך ובהטמנה שחומו משתמר מהני. ובתוס' כאן רמזו לחילוק ראשון במש"כ שעושין לצורך מחר, וכן כתב מהר"ם. והנה מדברי ר"ת מבואר שבהטמנה חיישינן שמא יחתה בשביל חימום ולא בשביל בישול, דהא איירי במבושל כל צרכו ומחתה כדי שלא יצטנן. אך ברש"י לעיל לד: כתב גזירה שמא יחתה משחשיכה שיביא לבשל הקדרה שלא בשלה כל צרכה, וגזרו אף בבישלה כל צרכה עד שיגרוף וכו', ומשמע קצת כונתו דבישלה כל צרכה גזרו אטו לא בישלה, ועיקר החשש שיחתה הוא בשביל בישול ולא בשביל חימום.

עוד מצינו דהתוס' לט: כתבו בשם ר' יונה דילפינן ממעשה דאנשי טבריה שבטלה הטמנה אפילו בקדרה חייתא, והיינו כשיטת ר"ת. ומאידך הבית יוסף ס"ס רנ"ג כתב בשם שיבולי הלקט שהקל אף בבשיל ולא בשיל כשמטמין לצורך מחר, דנקט אף בשהיה דכל לצורך מחר הוי כקדרא חייתא שמסיח דעתו, והוא הדין בהטמנה.

והנה רש"י בכל מקום פירש דגו"ק מהני מטעם מוסיף הבל, וביאור דבריו נראה דהנה גזרו חכמים בהטמנה דמוסיף הבל מערב שבת שמא יטמין ברמץ ויחתה, ולכאורה יל"ע מדוע גזרו רק במוסיף הבל, הא אם יבא להטמין ברמץ תמיד יש לחשוש, ובפשטות י"ל דרק מוסיף הבל דומה לרמץ שהוא מוסיף הבל. אך רש"י נקט דאף ברמץ עצמו יש הבדל בין מוסיף לאינו מוסיף, דכל מה דחיישינן ברמץ שמא יחתה הוא במוסיף הבל, ורמץ שאינו מוסיף הבל דהיינו גו"ק לא חיישינן שיחתה, וזהו דין גו"ק דשהיה דנעשה כאין מוסיף הבל שאף ברמץ עצמו לא חיישינן שיחתה. והנה הראשונים הקשו דחנניה התיר לשהות על קדרה שאינה גו"ק ממאב"ד ואילך, ואם כל שהיה הוא מטעם הטמנה דלכן מותר באין מוסיף הבל הא בהטמנה מודה חנניה דאסור. ובריטב"א כתב שרש"י סובר כהרשב"ם שדין הטמנה ושהיה שוה אף בזה. אך הרמב"ן והרשב"א הקשו דרש"י עצמו נקט לגבי תוכה (להצד שלהחזיר תנן) שאם משהה בתוכה מודה חנניה דאסור ממאב"ד ואילך משום מטמין ממש ברמץ, אלמא הטמנה חמורה משהיה ואסור אף במאב"ד ודלא כהרשב"ם. [ובאמת צ"ל שהרשב"ם יפרש בגמ' כשאר הראשונים ולא כרש"י, דהא הטמנה נמי מותרת ממאב"ד ואילך].

ובפשטות נראה עפ"י מש"כ לעיל דיש ב' אופנים שלא חוששים שמא יחתה, והרשב"ם דימה הטמנה לשהיה באופן דלא חיישינן מחמת שאינו בהול, ואילו רש"י סובר להפך דבמקום שלא חיישינן שיחתה משום שאין מוסיף הבל דהיינו גו"ק הטמנה ושהיה שוין, אך במקום שלא חיישינן משום שאינו בהול סובר רש"י כר"ת דהטמנה חמורה טפי, דודאי המציאות של הטמנה אינה שהיה וכשאר הראשונים, ורש"י הוציא את חידושו מהא דלא גזרו באין מוסיף הבל שמא יטמין ברמץ ועל כרחיך דבאין מוסיף לא חיישינן שיחתה ופירש בזה דין גו"ק, ובזה אתי שפיר שיטת רש"י.

להלכה השו"ע פסק דאסור אף במצטמק ורע לו, והרמ"א כתב דאין למחות ביד המקילין להטמין בנתבשל כל צרכו, וכתב המג"א שלדידן דקיי"ל כחנניה אף קודם כל צרכו שרי, ונקט הפמ"ג בכונתו דלהלכה אין למחות ביד המקילין ממאב"ד ואילך. אך התוס' שבת ומחה"ש נקטו דאין זה כונתו, דודאי הרמ"א כתב כל צרכו בדוקא דאין להקל ב' קולות גם כחנניה וגם בהטמנה, אלא כונת המג"א שלפי הרשב"ם עצמו מותר ממאב"ד ואילך והנוהג כן מוחין בידו, ונפק"מ רק לענין דיעבד שלא נאסר התבשיל ממאב"ד ואילך.

**עבר והטמין**

תוס' לט: כתבו בשם ר' שמואל מוורדין דילפינן מאנשי טבריה דאסור אף דיעבד, מדקתני אסורים בשתיה. ובמרדכי כאן כתב בשם ספר התרומות שאם עיקר הטמנתו מערב שבת היתה בדבר שאינו מוסיף הבל ובשבת מצא שם גחלים לא נאסר התבשיל בכך, ושאני אנשי טבריה דעיקר הטמנתם היתה בדבר המוסיף הבל. ובהגהות מרדכי ריש פ"ג כתב והיכא דבשיל כל צרכו אע"ג דאסור להטמין בדבר המוסיף הבל מכל מקום אם שכח והטמין במוסיף הבל שרי לאכול, וכן אם מצא גחלים מותר לאכול, והקשה ממעשה דאנשי טבריה ותירץ דהתם עיקר ההטמנה היתה במוסיף הבל, אי נמי התם במזיד. ונראה דב' התירוצים פליגי האם אומר מותר חשיב כמזיד.

ועיקר דברי הג"מ צ"ע דמתחילה התיר כל שוגג ואח"כ התיר רק באופן שעיקר הטמנתו בדבר שאין מוסיף הבל. ואפשר דמתחילה איירי דוקא בכל צרכו, ונקט דהטמנה הוי כשהיה שבכל צרכו שרי בשוגג, ואח"כ התיר אף שאינו מבושל כל צרכו אם עיקר הטמנתו היתה בשוגג, ולכן הקשה ממעשה דאנשי טבריה דהתם אינו מבושל כל צרכו. ולפי תירוצו השני דהתם מזיד הוי נראה דבאמת כל שוגג שרי אף באינו מבושל כל צרכו, וצ"ע.

השו"ע פסק שאם הטמין בדבר המוסיף הבל מבעוד יום אסור אף בדיעבד, ודוקא צונן שנתחמם או מצטמק ויפה לו, אך עומד בחמימותו כשעה ראשונה מותר. והרמ"א הביא שיטת הג"מ שאם שכח והטמין בשוגג בדבר המוסיף הבל שרי בדיעבד, ואח"כ הביא שיטת שבולי הלקט שהתיר לכתחילה לטמון לצורך מחר ובדיעבד יש לסמוך עליו, דהיינו שאפשר לסמוך על שיטת הרשב"ם ואפילו לענין הטמנה לצורך מחר בבשיל ולא בשיל, ובלבד שלא יהא רגיל בכך. וכתב המג"א דהשו"ע סובר שהטמנה חמור משהיה ולכן אסרו דיעבד אף שוגג ונתבשל כל צרכו, והרמ"א בשם הג"מ השוה שהיה להטמנה ולכן אם נתבשל כל צרכו בשוגג שרי. והקשו האחרונים הא אנן קיי"ל כחנניה דשרי בשהיה ממאב"ד ואילך. ותירצו הפמ"ג וחזו"א דלחנניה שרי ממאב"ד דלא חיישינן שמא יחתה ולא משום דאין זה מוגדר כשבח לאסור דיעבד, ולכן לגבי הטמנה לפי מה דקיי"ל דלא כרשב"ם ודאי יש לאסור עד כל צרכו כמו לרבנן, שהרי נהנה מהאיסור. ובביאור הלכה לא ניחא ליה בתירוץ זה (וצ"ב טובא מדוע), וכתב דטעמו של המג"א דאין להקל תרי קולות, גם כחנניה וגם להתיר שוגג.

הט"ז כתב דעיקר כונת הג"מ להתיר באופן השני שהזכיר שם, שעיקר כונתו לדבר שאין מוסיף הבל, אך בשוגג רגיל מודה דאסרו בהטמנה יותר משהיה, ולכן פסק כהשו"ע לאסור שוגג אף בנתבשל כל צרכו. וכן הגר"א פסק כהשו"ע לפי שהג"מ סובר שהטמנה קיל כשהיה, אך לדידן שהטמנה חמור משהיה גם לגבי זה יש להחמיר. ובחזו"א הקשה שבדברי הגר"א משמע דהג"מ היינו דעת רשב"ם, ואינו מובן דאם כן אף לכתחילה שרי, ועל כרחיך הוי סברא מיוחדת לענין דיעבד. ולענין דינא כתב הביאור הלכה דאף שהט"ז והגר"א החמירו מכל מקום יש להקל לענין דיעבד אף ממאב"ד ובפרט מכל צרכו ואילך.

ובשו"ע מבואר עפ"י הרמב"ן שעומד בחמימותו כשעה ראשונה מותר בדיעבד דליכא שבח כלל, ובמשנ"ב להלן סי' שכ"ו ס"ק י"ד מבואר שאם הטמין בערב שבת במוסיף הבל ונתחמם כבר בער"ש אלא שהמשיך להטמין באיסור הרי זה אסור בדיעבד, ותמה על זה במנחת שלמה ח"א סי' ה' בהערה הא בער"ש אין איסור, ובשבת עצמה לא הוסיף שבח. ובפשטות צ"ל דמעשה ההנחה היתה באיסור, ולכן חשיב שהשביח באיסור. ומכל מקום כתב שאם הסיר לרגע את ההטמנה לאחר שנתחמם ודאי מותר, דהוי הטמנה חדשה, והטמנה זו לא הוסיפה שבח. ולכאורה הוא הדין בשהיה, אם הניח קדרה ע"ג כירה שאינה גו"ק להשו"ע דאסור אף כל צרכו במצטמק ויפה לו, והגיע לכל צרכו קודם שבת, הרי זה אסור דיעבד אע"פ שלא הוסיף שבח בשבת, כיון שההנחה גופא היתה באיסור.

לגבי דבר שהתבשל והצטנן והתחמם באיסור האם חשיב שבח, הפמ"ג ס"ס רנ"ג נקט שזה תלוי אם הוי בישול, דאם חשיב בישול דהיינו פחות מי"ס להשו"ע או נצטנן לגמרי להרמ"א חשיב שבח, ואם לא נצטנן לגמרי או בדבר יבש לא חשיב שבח. והחזו"א כתב שמשמעות הרמ"א והרשב"א דחשיב שבח אף בדבר יבש, ומאידך כתב להוכיח שאף דבר לח שנצטנן לא חשיב שבח אף דהוי בישול, עיי"ש.

ולגבי דבר שנתחמם באיסור ונצטנן, באיסור תורה נקט הרשב"א דנאסר אף לאחר שנצטנן דכבר חל איסור בו, ובאיסור דרבנן נקטו הפמ"ג והמשנ"ב דלאחר שנצטנן שרי דתו ליכא הנאה, אך החזו"א נקט דבכל גוונא נאסר, דהא הרמ"א ס"ס רנ"ג הביא את הרשב"א שנאסר אף לאחר שנצטנן לענין לח שנצטנן ונתחמם באיסור ולא לגבי הבערה, וכתב המג"א דהרשב"א שסובר לח שנצטנן אין בו משום בישול הוצרך להבערה, אך הרמ"א שפסק שיש בו משום בישול סגי ליה באיסור בישול. והנה המג"א שם נקט שלח שנצטנן לגמרי אסור מהתורה לבשלו, אך החזו"א נקט שאסור רק מדרבנן חומרא בעלמא, והוכיח מכאן שאף באיסור דרבנן לא מהני שנצטנן ונאסר לגמרי.

**הטמנה מאליו**

אדם שהטמין מערב שבת בדבר שמוסיף הבל הרי הוא חייב להסירו בשבת, דכל רגע ורגע עביד איסורא. ונקט החזו"א שאפילו אם צריך לטלטל מוקצה בשביל כך חייב להסירו. דבר שהוטמן מאליו במוסיף הבל מערב שבת נחלקו הבית מאיר והביאור הלכה בסי' שכ"ו לגבי סילון של חמי טבריה האם המים שבאו מעצמם בשבת אסורים, ויתכן שאף הבית מאיר שאסר שם מודה בהטמנה מאליו דשרי, ושאני התם שהמים הגיע לשם בשבת ע"י מעשה של אדם בער"ש. ומחמת כן נקט הגרשז"א שאם הניח מגבת מקופלת על גבי קדרה באופן המותר ונפלה המגבת ונעשית הטמנה בכולה דאסור, אינו חייב להסיר את המגבת.

עוד חידשו הגריש"א והגרנ"ק דהני מילי בדבר המוסיף הבל מער"ש, אך אם עבר והטמין בדבר שאינו מוסיף הבל בשבת גופא אינו חייב להסירה, דזיל בתר טעמא, טעם האיסור הוא שמא ירתיח בשעת ההטמנה, וכיון שאסרו רק את מעשה ההטמנה ולא את מציאות ההטמנה השתא לא עביד איסורא.

**סוגיא דהטמנת קופה ע"ג גפת**

**הטמנה בכירה**

בגמ' מבואר דקופה שטמן בה אסור להניחה על גפת של זיתים, לפי שזיתים מסיק הבלא ומרתיח קדרה שלמעלה. ונחלקו הראשונים האם האיסור מצד הגפת שלמטה שהיא מוספת הבל, או מצד הקופה שלמעלה אף שאינה מוספת הבל. הרמב"ן נקט שהאיסור רק מצד הגפת שלמטה, דהטמנה במקצת שמה הטמנה, ואיירי בקופה שאין לה שולים שהקדרה נוגעת בגפת, או אפילו כשיש שולים כיון שהשולים נוגעים בגפת ואין הפסק אויר ביניהם חשיב שפיר הטמנה בדבר המוסיף הבל, דאם טמן בדבר שאינו מוסיף וטמן על הכל בדבר המוסיף אף זה אסור. ועפי"ז כתב לדינא שאם יש הפסק אויר בין הגחלים לשולי הקדרה הרי זה שהיה ולא הטמנה, ואע"פ שמכסה מלמעלה בבגדים שאין מוסיפין הבל שרי, דמצד הלמטה שמוסיף הבל לא חשיב הטמנה כלל ומצד הלמעלה אינו מוסיף הבל. וסיים שעל פי סברא זו (שאין הלמעלה מצטרף עם הלמטה להחשב מוסיף הבל) נהגו במנהגי הטמנה במקומות הללו וברוב העולם. ונראה כונתו שהיו משהין קדרה ע"ג כירה עם גחלים (באופן שאין איסור שהיה) בהפסק אויר, ומכסים בבגדים מלמעלה.

וברשב"א בסוף דבריו הביא דעה זו והקשה דאם כן מדוע הוצרך ר' זירא לקופה שלמעלה הא האיסור הוא מצד הגפת שלמטה בלבד. ולפי' שני דאיירי בשולי קופה מפסיקין ומכל מקום חשיב הטמנה יש לבאר דקמ"ל שאפילו בהפסק שולי קופה בין הקדרה לגפת חשיב הטמנה, ולא נראה כן, אלא דוקא בשטמן קאמר. ובחזו"א יישב דעת הרמב"ן דאורחא דמילתא שטומנין על גבי גפת ע"י קופה שלמעלה דאל"כ אין ההבל נשמר. ועוד כתב שבאמת שרי בלא קופה, ואף שעיקר האיסור מצד הגפת שלמטה שהוא מוסיף הבל מכל מקום אם בפועל החום מתפזר ואינו מועיל לו הרי זה מותר, ורק באופן שטמן בקופה למעלה מהני הגפת שלמטה להוסיף הבל, אך בגחלים שהחום גדול ומהני גם בלא קופה למעלה הרי זה אסור בפ"ע.

עוד יש לפרש דעת הרמב"ן להפך, דס"ל הטמנה במקצת לא שמה הטמנה ולא חשיב הטמנה אלא ע"י הגפת שלמטה והבגדים שלמעלה, ונקט הרמב"ן שאם יש הפסק בין הקדרה לגפת ע"י שולי הקופה או בהפסק אויר לא חשיב הטמנה אע"פ שהבגדים חשיבי כמוסיף הבל, דאכתי הוי הטמנה במקצת שהרי למעלה בלא למטה לא סגי. ובזה מדוייק לשונו: והלכך הבלא דמצד א' כהטמנה היא כיון דמחוברת לקופה שההטמנה בתוכה דכולה קדרה טמונה היא וצדה אחד טמון בדבר המוסיף והיא מעלה הבל לכולה בתוך הקופה, עכ"ל. ומבואר דלא אסר אלא מחמת שכל הקדרה טמונה היא. ובזה מיושב שפיר קושיית הרשב"א ואין צריך לתירוצו של החזו"א.

דעת הרשב"א דמהא דקאמר קופה שטמן בה ולא קאמר קדרה שטמנה בקופה אסור להניחה ע"ג גפת מוכח שאף ששולי הקדרה בתוך הקופה אסור להניח על דבר שמוסיף הבל, ואף שיש הפסק אסור, וש"מ שאין קטימה מועיל להטמנה, (נראה פשוט דאתא לאפוקי ממשמעות דברי רה"ג שהביא בריש כירה שמותר להטמין על גבי גחלים קטומים, וכן נקט בעה"מ, והבין הרשב"א שהתירו מצד הפסק ולא מצד שאינו מוסיף הבל, ועל זה הוכיח מסוגיין שאפילו הפסק שולי קופה אינו מתיר וכל שכן הפסק אפר. אך צ"ע קצת שברשב"א ריש כירה משמע שהתירו מצד שאינו מוסיף הבל, ולפי"ז אין ללמוד מסוגיין איסור כלל, דגפת מוסיף הבל וקטום אינו מוסיף). ועוד כתב ואפשר שאפילו אין הקופה דבוקה ממש ע"ג דפת אלא שהיא תלויה עליו אוסר, דכיון שטמן גילה בדעתו שהוא רוצה להניחה למחר ומקפיד עליה שישתמר חומה ואתי לחתויי. והיה מקום לפרש דבריו דטעם הגזירה שייך גם כאן שיבא לחתות בגפת למטה כיון דמהני לקדרה וחומה משתמר. אך בבית יוסף פירש דבריו דע"י הגפת נעשית הקופה שלמעלה כדבר המוסיף הבל והשתא הטמנה דלמעלה הוא סיבת האיסור. והיינו דאין מתחשבים סתם בטעם התקנה אלא צריך גדר של הטמנה בדבר המוסיף הבל, ומצד הלמטה הא איכא הפסק אויר ואין לזה שם הטמנה כלל, ועל כרחיך שהקופה שלמעלה מוגדרת כמוסיף הבל. ויש לבאר דכיון שהיא מסייעת ללמטה להוסיף הבל לקדרה גם היא נחשבת כמוסיף הבל, אף שמצד המציאות אין בה עצמה גורם להוסיף הבל.

הרז"ה בפרק כירה בסוף דבריו כתב דיש מי שאומר אסור להטמין ע"ג גחלים כלל, דאף גחלים קטומות חשיב כמוסיף הבל, ויש מי שאומר שגחלים קטומות שעוממות והולכות ולא די שאין מוסיפות אלא שהן פוחתות חשיב כאין מוסיף הבל. ועל פי סברא זו נהגו לאכול את החמין הטמונין במקומותינו כמנהג הטמנתם, עכ"ל. והנה לדעת הרמב"ן כשיש הפסק אויר שרי אפילו באין קטום (כשאין לאסור מצד שהיה כגון חייתא או מאב"ד לחנניה או מצטמק ורע לו לרבנן), אך לרז"ה הפסק אויר לא מהני דמודה לרשב"א שהאיסור הוא מצד הקופה, אלא דס"ל שקטום חשיב כאין מוסיף הבל ונמצא שאין כאן הטמנה במוסיף הבל כלל.

תוס' כתבו דמכאן יש לאסור להניח גחלים תחת הקדרה הטמונה (שמכוסה בבגדים מלמעלה) אפילו יתן עליהן אפר, שהרי הגחלים מעלין הבל למעלה כמו גפת של זתים. הנה נקטו התוס' דגחלים עם אפר נמי מוסיף הבל דלא כבעה"מ, וכן נקטו שהאיסור הוא מצד הלמעלה כהרשב"א ולא מצד הגפת כהרמב"ן, שהרי ודאי איירי הכא באופן דליכא הטמנה מצד הגחלים לחוד מדאסרו רק ע"י הטמנה, ועל כרחיך דאיירי בהפסק אויר או דס"ל כר"ת דהטמנה במקצת לא שמה הטמנה, ומכל מקום אסרו ע"י הבגדים שלמעלה.

והקשו על הנוהגים להטמין בבגדים על כירה גרופה, והא ע"י הכירה שלמטה אף הבגדים נחשבים כמוסיפין הבל. ותירצו דרק לגבי גפת אסרו משום דאיכא למיחש שמא יטמין כולה בתוכה, אבל בכירות שלנו לא שייך למיחש הכי. כלומר, דהאיסור בגפת אינו מעיקר הדין וכמש"כ לעיל דהבגדים חשיבי כמוסיף הבל משום שמסייעים לגפת, אלא מצד גזירה שמא יטמין בגפת שלמטה לגמרי, שהרי בא לעשות כאן הטמנה לשבת. וזה שייך רק בגפת או בגחלים (אפילו עם אפר), אך בגרופה לגמרי לא שייך לגזור.

והרא"ש כתב טעם זה והוסיף דשאני התם שנתנו הקדרה לקופה לשם הטמנה וגם ראוי להטמין בתוך הגפת, אבל במקום שבשלו שם הקדרה כל היום תחלת נתינת הקדרה שם לא היתה לשם הטמנה וגם וכו'. כלומר, דבקופה איירי באופן שבא לעשות הטמנה, שהרי מניח בגפת, ובזה חיישינן שמא יטמין בתוך הרמץ, אך הנוהגים להטמין בבגדים על הכירה כיון שמשהה במקום שבישלו שם ותחילת נתינתו שם הוי לשם בישול, לא חיישינן שיטמין בתוך הרמץ. ולאחר מכן הקשה שהם נהגו להסיר את הקדרה קודם שבת ולגרוף הגחלים ולהחזיר לכירה, והא חזרה אסורה אף מערב שבת כשהניח ע"ג קרקע, ותירץ דס"ל כאידך לישנא דשרי הניח ע"ג קרקע אם דעתו להחזיר. ועוד תירץ דלא אסרינן חזרה מבעוד יום אלא היכא דמחזיר לשם שהיה, דחיישינן שמא יבא להחזיר בשבת, אבל אם החזירה לשם הטמנה לא אסרינן. והוסיף הבית יוסף דהטמנה גופה שריה בשבת ואיך נאסור להחזיר מבעוד יום. וצ"ע דהטמנה בשבת אסורה אף באין מוסיף הבל. וצ"ל דכונתו להמשך הטמנה, דאם יטמין מבעוד יום באין מוסיף הבל ובשבת יסיר ויניח ע"ג קרקע ויחזיר הרי זה מותר, ולכן לא גזרינן לעושה כן בערב שבת שמא יעשה כן בשבת שהרי זה מותר, משא"כ בשהיה אם נטל מכירה והניח ע"ג קרקע אסור להחזיר, וגזרו אף בערב שבת שמא יעשה כן בשבת. ובקרבן נתנאל הקשה מדוע חשיב ליה שהחזירה לשם הטמנה (מחמת שמכוסה בבגדים) הא לעיל חשיב ליה שהחזירה לשם שהיה (כיון שתחילת נתינתו שם היה לשם בישול). ותירץ דהשתא חזר בו הרא"ש מסברא זו, ובאמת עיקר החילוק הוא אם אפשר להטמין בתוכו כמש"כ תוס'.

עוד תירצו תוס' בשם רבינו ברוך ליישב המנהג דמשהין על גבי כירה, דגפת חשיב מוסיף הבל כיון שחומו בא מעצמו, אך כירה שלנו שאין חומה אלא מחמת האש לעולם מתקרר והולך ולא חשיב מוסיף הבל. והנה לעיל לט. נחלקו הרא"ש והרשב"א לדעת רבה דגזר הטמנה בחול ואבק דרכים (לר' יוסי דבישול בתולדות חמה מותר) שמא יטמין ברמץ, דהרא"ש נקט שלפי רבה אסור אף מערב שבת דהוי ככל הטמנה בדבר המוסיף הבל, והרשב"א נקט דחול בערב שבת חשיב כאין מוסיף הבל לפי שבלילה ליכא חמה והחול מצטנן והולך, ואף שעכשיו הוא מוסיף הבל כיון שמצטנן והולך חשיב כאין מוסיף הבל, ורק ביום אסר רבה כיון שהחמה מחממתו ואינו מצטנן והולך. ובפשטות הרשב"א סובר כרבינו ברוך דמצטנן והולך חשיב כאין מוסיף הבל, והרא"ש שם לשיטתו שלא הביא כן תירוצו של רבינו ברוך.

בספר הישר כתב ר"ת שמותר להניח ע"ג גחלים אע"פ שיש סביבותיו מעט רמץ כגובה אצבע, והאבנים והסדינים שמכסים אותה בם אינם מוסיפים הבל. וצ"ע טובא מדר' זירא שאסר קופה ע"ג גפת, והכא אי אפשר לתרץ כהרמב"ן דהא ליכא הפסק כלל בין הקדרה לגחלים, וכל שכן שלפי הרשב"א אסור. וכן אי אפשר לתרץ כהרז"ה או כרבינו ברוך שהרי הגחלים אינם קטומים ומוסיפין הבל. ואי אפשר לתרץ כתוס' והרא"ש שהרי אפשר להטמין בתוך הגחלים. ובאמת הריטב"א ושלטי גבורים שעל המרדכי ריש פירקין כתבו בשם ר"ת דקופה שע"ג גפת איירי שמקודם טמן בקופה ואח"כ הניח ע"ג גפת, והרי זה נראה כמטמין לכתחילה בשבת, אך אם מניח ע"ג גחלים ואח"כ מכסין בבגדים מותר, דהוי שהיה ולא הטמנה. ועוד כתב השלטי גבורים שם ליישב דהיכא שהגחלים בעין ליכא למיחש שמא יטמין בהם.

ונמצא ו' שיטות בדין הטמנה ע"ג כירה ומכוסה בבגדים, א, דעת הרמב"ן דאסור רק כאשר חשיב הטמנה למטה, דהיינו ע"ג גחלים ממש, אך בהפסק אויר מותר אף שמוסיף הבל. ב, דעת הרז"ה דאסור אף בהפסק אויר, אך קטום מהני דלא חשיב מוסיף הבל כלל. ג, דעת הרשב"א ור' יונה דאם יש גחלים למטה אסור אף בהפסק אויר ואף בקטום משום מוסיף הבל. ובלא גחלים אם מניח ע"ג קרקע ומכוסה בבגדים נמי אסור. ד, דעת תוס' בתי' ראשון שבלא גחלים ומניח ע"ג קרקע ומכוסה בבגדים מותר משום דליכא למגזר שמא יטמין בתוכו. ה, דעת רבינו ברוך שבלא גחלים מותר בכל גוונא משום דמצטנן והולך. ו, דעת ר"ת להקל מכולם דאפילו ע"ג גחלים ומכסה בסדינים שרי, או משום שעיקר כונתו לשהיה או משום שבגחלים ליכא למיחש שמא יטמין בתוכו.

והנה הבית יוסף העתיק לשון התוס' מכאן יש לאסור להניח גחלים תחת הקדרה וכו', וכתב: כלומר דאע"ג דמותר לשהות על גבי כירה שיש בה גחלים ע"פ הדרכים שנתבארו בסי' רנ"ג, הכא שהיא מכוסה בבגדים אע"פ שהבגדים אינם מוסיפין הבל מחמת עצמם מכל מקום מחמת אש שתחתיה מוסיפין הבל ואסור להטמין בדבר המוסיף הבל, עכ"ל. וצ"ע דלבתר הכי התוס' כתבו שטעם האיסור משום גזירה שמא יטמין בתוכה, ואף הרשב"א לא כתב להדיא דהבגדים עצמם חשיבי מוסיפין הבל אלא כתב דאיכא חשש שמא יחתה. ועי' בהגר"ז קו"א אות ב' דהבית יוסף נקט שעיקר דעת התוס' והרא"ש לאסור מעיקר הדין משום שהבגדים חשיבי כמוסיפין הבל (וכמו שביארנו לעיל שהם מסייעים לגחלים שלמטה), ומש"כ דאסור מצד גזירה היינו רק ליישב המנהג, ולדינא לא ס"ל כן. ולכן צירף דעת התוס' והרא"ש לדעת ה"ר יונה והרשב"א.אך המג"א ס"ק י"ח הביא דברי התוס' והרא"ש לדינא, ובמשנ"ב הביא ב' הדעות דעת המג"א להתיר ודעת הרא"ש עצמו לאסור, וכונתו לדברי הבית יוסף שהרא"ש כתב רק ליישב המנהג ולדינא לא ס"ל כן, וכתב דאין למחות בעד המקילין. ויש לדון באופן שיש רק טעם אחד של המג"א, דהיינו הטמנה ע"ג פלטה חשמלית ומכוסה לגמרי בבגדים, דלטעם ראשון שאי אפשר להטמין בתוכו אין למחות ולטעם שני שמצטנן והולך הכא אינו מצטנן ויש למחות. והגרשז"א נקט דאין להקל אלא בצירוף שניהם, ובפלטה יש למחות בעד המיקל.

**הטמנה בתנור וחפירה**

עוד דנו תוס' והרא"ש באותן שנוהגים להטמין בחפירה, והכא לכאורה יש לאסור אף להרמב"ן והתוס' שהרי הכל מוסיף הבל. אלא שהם הוכיחו מתנור דהיכא שאין בזה משום שהיה לא אסרו משום הטמנה, ודחה הרא"ש דהתם מניח לשם שהיה ולא לשם הטמנה, שהרי בישל בו מלפני השבת. ומכל מקום יישבו תוס' והרא"ש את המנהג דלא אסרו אלא כשמטמין ומדביק סביב הקדרה דומיא דרמץ, אך כשיש הפסק אויר בין הקדרה לדפנות אין לזה שם הטמנה. [יש לדון מצד מה רצו התוס' לאסור, מצד האויר החם שבין הדפנות לקדירה או מצד דפנות החפירה. ולכאורה אם מצד האויר החם הרי זה מודבק לקדירה ואין הפסק ביניהם, ועל כרחיך שאין הטמנה באויר, אלא מצד הדפנות, וצ"ע מדוע הדפנות נחשבות למוסיף הבל, הרי המוסיף הבל הוא האויר ולא הדפנות]. ועוד תירצו התוס' עפ"י רבינו ברוך דלעיל דמצטנן והולך לא חשיב מוסיף הבל.

וכן נקט הר"ן, דלאחר שהביא פלוגתת הרשב"א ורבינו יונה עם הרמב"ן לגבי קדרה שעל גבי כירה עם כסא של ברזל למטה ומכוסה בבגדים למעלה, שהרמב"ן התיר והרשב"א ורי"ו אסרו, כתב הר"ן שאם מניח על הקדרה כלי רחב ועל זה בגדים אין זה הטמנה לכו"ע. ומבואר שנקט כדעת התוס' והרא"ש שהפסק אויר לא חשיב הטמנה.

ויל"ע בעיקר הנידון של תוס' מדוע לא הוכיחו מרבינו חננאל שהתיר שהיה על גבי כסא של ברזל ועי"ז לא חשיב הטמנה, אלמא הפסק אויר מהני שלא יחשב הטמנה. ונראה פשוט דר"ח איירי בהטמנה במקצת דע"י הפסק אויר אין כאן צורת הטמנה כלל, אך הטמנה בכולו דנו התוס' דכיון שהדבר שמוסיף הבל מקיף את כולו הרי יש כאן צורת הטמנה אף בהפסק אויר.

וכל זה איירי באופן שאין גחלים ואינו מכסה בבגדים, דאם יש גחלים למטה לדעת הראשונים שהטמנה במקצת הוי הטמנה הרי זה אסור מצד הגחלים אא"כ יש הפסק אויר, ובאופן שמכסה בבגדים הרי זה אסור לדעת הרשב"א ורבינו יונה דהבגדים מצטרפין להחשב מוסיף הבל והרי אין הפסק בין הבגדים לקדירה.

הטור כתב בשם הרא"ש שמותר להטמין בתנור ובחפירה כיון שיש הפסק אויר בין הקדרה לדפנות, (והיינו אפילו כשיש גחלים למטה אלא שהקדרה על גבי כסא של ברזל), ובענין זה היה הוא מטמין שהיה לו כירה שדפנותיה גבוהין יותר מפי הקדרה ואויר בין דופני הכירה לקדרה ומכסה פי הכירה בלוח או דבר אחר והיהה נותן בגדים על הכיסוי. אך להניח בגדים על הקדרה עצמה בלא הפסק אויר אסור. וכתב הטור דגם על הטמנת הרא"ש יש לפקפק מההוא דקופה על גבי גפת, אלא שהוא היה מחלק להתיר כיון שאינו דרך הטמנה. ונראה מדבריו דרק בבגדים על גבי החפירה פקפק לאסור, אך בלא בגדים מצד דפני החפירה לא פקפק לאסור, וצ"ע מאי שנא, הא בשניהם ההיתר רק מצד הפסק אויר, ועי' להלן.

וכתב הבית יוסף דהטור פקפק לאסור אפילו בלא גחלים, דמחמת חום הקדרה הבגדים חשיבי כמוסיף הבל. והביא בשם מהר"י אבוהב שמדברי ה"ר יונה משמע כהטור ואינו מתיר להניח בגדים אפילו כשאינם נוגעים בקדרה. וכתב שמדברי הר"ן מבואר דלא כן, דהא התיר להניח כלי רחב על הקדרה שעל הכירה ולכסות בבגדים. ואפשר שמהר"י אבוהב לא החמיר אלא בתנור מכוסה בבגדים, אך בכלי רחב דאין החום מרובה כל כך לא אסר בהפסק אויר בין הבגדים לקדרה. וכן השו"ע העתיק דין תנור וחפירה ודין כלי רחב שע"ג כירה בתרתי, דכירה אין החום מרובה כ"כ כמו תנור וחפירה.

**הטמנה במקצת**

**שיטת ר"ת וסייעתו.** כתב ר"ת בספר הישר: דחמין שלנו שאנו טומנין אע"פ שיש מסביב מעט רמץ כגובה אצבע אין בזה איסור הטמנה, דהטמנה משמע מכוסה כולו או רובו. וכן דייק בביאור הגר"א (רנג ס"א) מדברי ר"ת בתוס' ד"ה במה, שההבדל בין שיהוי להטמנה הוא ששיהוי מגולה ושליט ביה אוירא, והטמנה מוטמן, ומעט חיתוי מועיל לו ליתפס חומו. ומשמע שהטמנה אינו מגולה אלא מוטמן כולו. וכן דעת אור זרוע סי' ח' דכתב שמדברי ר"ח משמע שאסור להשהות ע"ג גחלים שהרי התיר רק בכסא של ברזל, ומלשון רש"י משמע שאף ע"ג גחלים מותר לשהות, והוכיח כן מדתנן אין צולין בשר בצל וביצה אלא שיצולו כמאב"ד, והתם הוי ע"ג גחלים. ובישוב קושייתו עי' להלן.

וכתב האור זרוע: אבל ודאי להטמינו בתוך גחלים לצורך מחר בהא ודאי מסתברא כפר"ח דאסור, וכן ריב"א ור"ת אוסרין להטמין בגחלים, מעתה תימה שבכל רינוס וצרפת מטמינים בגחלים. אבל כמו שאנו רגילים בארץ כנען שאנו מטמינים בתנור וטחין פי התנור בטיט לכו"ע שרי וכו', אבל הטמנת בני רינוס וצרפת שמטמינים בגחלים אתיא בגמגום, והביא את ההיתר של הרשב"ם שממאב"ד ואילך מותר. ואח"כ כתב כפי מה שפירשנו שמותר להשהות קדירה ע"ג גחלים ממש וגם כמו שפסק ה"ר יוסף שמותר ממאב"ד ואילך מעתה איך נסיר אותה מן הגחלים בשבת וכו'. ובפשטות כונתו שאע"פ שהטמנה במקצת מותר כמשמעות דברי רש"י ולא כר"ח מכל מקום להטמין בתוך הגחלים אסור, דאין זה במקצת אלא בכולו. ומה שבני רינוס וצרפת מטמינים היינו ממאב"ד ואילך דס"ל כהרשב"ם. ואח"כ דן בין בהטמנה ע"ג גחלים במקצת בין בהטמנה בכולו למקילין כדעת הרשב"ם איך אפשר להסיר את הקדרה מהגחלים. ובחזו"א ס"ק י"ט כתב דלא משמע שהחילוק בין בכולו למקצתו, ופירש דבריו שהחילוק בין עיקר כונתו לשהיה או להטמנה, וכשעיקר כונתו להטמנה אסור אף הטמנה במקצת, עיי"ש.

עוד יש לדייק מלשון הסמ"ג סמ"ק וספר התרומה שהביא בית יוסף סי' רנ"ז: אסור לתת גחלים בוערות תחת הקדרה שמטמין אע"פ שאין גחלים סביבה כדאמרינן קופה שטמן בה אסור להניח הקופה על הגפת, עכ"ל. ומדאסרו רק מחמת הקופה שלמעלה ומדברי ר' זירא מוכח שבעצם הנחת הגחלים ליכא איסורא, דהטמנה במקצת ל"ש הטמנה. וכן המרדכי ריש כירה הביא מהאור זרוע שמותר לשהות קדרה ע"ג גחלים ממש, וכונתו להטמנה במקצת. [ומה שהקשה המרדכי ריש פירקין איך מותר להטמין בקרקע הכירה שמוסיף הבל, והוצרך לתרץ דלא גזרו בדבר שאינו מטלטל או שמצטנן והולך, התם איירי בכירה שהיא כעין חפירה שמוקפת מכל הצדדים ומכוסה מלמעלה, אך בכירה שרק קרקעית הכירה חמה ודאי שרי דהוי הטמנה במקצת].

ובבית יוסף סי' רנ"ג הביא דשיטת רש"י וראבי"ה היא שאין חילוק בין שהיה להטמנה, ולמד מדבריהם שהטמנה במקצת לא שמה הטמנה, מדשרי שהיה ע"ג גחלים ולא אסרינן משום הטמנה. ולכאורה רש"י וראבי"ה לא איירי בזה כלל, דאפשר דאיירי בכסא של ברזל כהר"ח, ואיירי לגבי דינו של הרשב"ם דלא חיישינן ממאב"ד שמא יחתה, וצ"ע.

נמצא שהשיטות שסוברות הטמנה במקצת לא הוי הטמנה: ר"ת, אור זרוע, סמ"ג סמ"ק וספר התרומה, ובית יוסף בשם רש"י וראבי"ה. וכן פסקו הרמ"א הב"ח מגן אברהם ט"ז ומשנ"ב.

**שיטת ר"ח וסייעתו.** הראשונים בריש כירה הביאו דעת ר"ח דשהיה אינה הטמנה, דהטמנה היינו ע"ג גחלים ושהיה היינו בהפסק כסא של ברזל, ובפשטות איירי בקדרה שאינה טמונה בבגדים ומכל מקום ע"ג גחלים חשיב הטמנה. ואף שהעתיקו דברי ר"ת בריש פרקין צ"ל שהביאו את דבריו כלשונו אך לענין החילוק בין הטמנה לשהיה לא ס"ל כוותיה. הרשב"א הוכיח דהטמנה במקצת אסורה מהא דתנן להלן מט ע"א כיצד הוא עושה נוטל את הכיסוי והן נופלות, ומבואר שהכיסוי מגולה ומכל מקום חשיב הטמנה. ואין לומר דכיון שרק הכיסוי מגולה אכתי חשיב הטמנה בכולו, דאם כן נתת דבריך לשיעורין. [אמנם לפי מה שנקט ר"ת בספר הישר דהטמנה משמע מכוסה כולו או רובו לק"מ, דכיון שרק הכיסוי מגולה אכתי רובו מוטמן]. והר"ן דחה דאיירי באופן שגם הכיסוי מוטמן אלא שיש לכיסוי בליטה כלפי מעלה שיכול לאחוז בה בלא לגעת בגיזי צמר.

אך הב"ח סי' רנ"ג אות י' נקט דרבינו חננאל ושאר הראשונים שהעתיקוהו איירי במכוסה בבגדים, ולכן בלא הפסק כסא של ברזל הוי הטמנה מצד הבגדים שלמעלה, אך בלא מכוסה בבגדים כו"ע מודו שהטמנה במקצת לא הוי הטמנה ואפילו ע"ג גחלים. ויל"ע דאם איירי במכוסה בבגדים איך מהני כסא של ברזל שלא יחשב להטמנה, הא מכל מקום הגחלים שלמטה גורמים לבגדים להוסיף הבל, והשתא יאסר מצד הבגדים. ומבואר בדעת הב"ח דכל מה שהבגדים אוסרים זה רק בצירוף הגחלים שלמטה, ויש לבאר בתרתי, או משום שאין שם הטמנה עד שיהא מכוסה מכל צד גם למעלה וגם למטה, וכיון שלמטה איכא הפסק בין הקדרה לגחלים לא חשיב הטמנה. או משום שאין הבגדים נחשבים כמוסיפים הבל מחמת המציאות אא"כ הם מצטרפין לגחלים ומחוברים אליהם. אך ברמ"א משמע שר"ח סובר שהטמנה במקצת הוי הטמנה אלא שהוא פסק כהאור זרוע, ולפי"ז מוכח שר"ח איירי בלא כיסוי בבגדים, אך במכוסה בבגדים אסור אף בהפסק כסא של ברזל, ולכן לא הגיה על השו"ע בסי' רנ"ח שאסר בכה"ג. ומוכח דהבגדים לחוד חשיבי מוסיף הבל אף שאין הגחלים נוגעים בקדרה ודלא כהב"ח.

**פיו מגולה לדעת הרמ"א**

נסתפק הפמ"ג סי' רנ"ט מ"ז ד"ה ומהו שיעורה לדעת הרמ"א שהטמנה במקצת לא הוי הטמנה, האם כשכולו מכוסה חוץ מפיו חשיב מקצת ומותר או חשיב כולו ואסור, ודייק מהט"ז סי' רנ"ח דאף שפיה מגולה הוי הטמנה, דהט"ז אסר להטמין כלי עם מים צוננים בתוך כלי עם מים חמים להפיג צינתן דהוי הטמנה, ובפשטות לא איירי בכלי עם מכסה שמכניס את כולו, אלא פיו מגולה ומכל מקום חשיב הטמנה. וכן דייק מהרשב"א שהוכיח שהטמנה במקצת הוי הטמנה מהא דנוטל את הכיסוי והן נופלות, אלמא אע"פ שפיה מגולה. ודבריו תמוהים ביותר, דאדרבא, שם משמע שפיו מגולה חשיב מקצת, דאם חשיב כולו לא הוכיח מידי. ואולי כונתו דר"ת יתרץ קושיית הרשב"א דחשיב כולו. ועי' בא"א שם דנקט בפשיטות דפיה מגולה חשיב כולו, וכן משמע מר"ת בספר הישר דנקט כולו או רובו. אך החיי אדם נקט דהטמנה האסורה היינו מלמעלה ומלמטה ומכל הצדדים, משמע דבעינן מכוסה אף למעלה.

ובמשנ"ב רנ"ג ס"ק מח כתב דמגולה היינו שאין מכוסה בבגדים מלמעלה, ומשמע דאף שבצדדים מכוסה כיון שלמעלה אינה מכוסה חשיב מקצת. וכן משמע בס"ק סט דכתב שאם אינו טמון היטב בתוכם שהוא פתוח מלמעלה שרי דזה לא מקרי הטמנה. ומקורו מהט"ז שם ס"ק י"ד, ועי' שבות יצחק הטמנה שהקשה סתירה בדברי הט"ז, דכאן משמע דלא חשיב הטמנה, והפמ"ג דייק מדבריו דחשיב הטמנה.

עוד הקשה השבות יצחק דבסי' רנ"ז ס"ק מג כתב המשנ"ב בשם חיי אדם, שאם מטמין על התנור למעלה ונותן בגדים בהפסק כלי, הרי זה מותר אע"פ שמעמידו עד חציו בחול. ומבואר שאם מעמידו בחול יותר מחציו הרי זה הטמנה בכולו, וכלשון ר"ת כולו או רובו. ואילו בסי' רנ"ג הבאנו לעיל דאפילו פיו לחוד מגולה לא חשיב הטמנה, וכן מבואר מלשון החיי אדם דבעינן הטמנה מכל הצדדים. וחידש לחלק דהיכא שמטמין בדבר המוסיף הבל ממש כמו בחול, הרי זה אסור אף ברובו, אך היכא דהמוסיף הבל הוא רק למטה ולמעלה מכסה בבגדים דחשיבי כמוסיף הבל מחמת הלמטה ולא מחמת עצמם, התם בעינן הטמנה בכולו דוקא.

**מגולה מתחת לדעת הרמ"א**

יל"ע מה הדין במטמין בדבר המוסיף הבל מערב שבת או באינו מוסיף בשבת באופן שמניח הקדרה ע"ג קרקע ומכסה רק בצדדים ולמעלה, לפי הצד שפיו מגולה חשיב מקצת ומותר האם מגולה למטה נמי חשיב מקצת או לא. ולעיל ביארנו דפליגי בזה הב"ח והרמ"א, דהב"ח נקט דבעינן הטמנה גם מלמטה והרמ"א נקט דאין צריך, ולשון החיי אדם שאף למטה צריך הטמנה. ויש לבאר סברת הרמ"א דלמטה אין צריך הטמנה דחום טבעו לעלות למעלה, ולכן כאשר מכסה למעלה ובצדדים אין החום יוצא מלמטה, ושפיר חשיב הטמנה בכולו.

ועוד יל"ע אפילו אם נאמר דאין צריך הטמנה למטה, וכשכסה למעלה ובצדדים חשיב הטמנה בכולו, מה הדין לר"ת דהטמנה ברובו סגי, האם מחשיבים את הרוב רק למעלה ובצדדים, או שמא בעינן רוב מכל הצדדים.

**מגולה בצדדים לדעת הרמ"א**

בשבות יצחק הביא בשם הגרשז"א שאם מכסה למעלה ובצדדים צריך להשאיר שיעור חשוב בצדדים שלא יכסה ושרי. והגרנ"ק נקט דצריך רוב מגולה. ולגבי היקף הקדרה כתב בשם הגריש"א שאם קרוב לשליש ההיקף מגולה שרי.

עוד הביא השבות יצחק מחלוקת מה הדין כשהחלק המגולה הוא למעלה מכנגד האוכל, וכל מה שכנגד האוכל מכוסה, האג"מ אסר והגרשז"א התיר.

**הטמנה במקצת ומכוסה למעלה בבגדים עם הפסק אויר**

להלכה השו"ע פסק שהטמנה במקצת הוי הטמנה והרמ"א בסי' רנ"ג סוף סעי' א' כתב שהמנהג להקל בזה. ובסי' רנ"ז התיר השו"ע להניח בגדים על פי תנור או על כלי רחב שאינם נוגעים בקדרה, ואם יש גחלים למטה צריך להעמיד ע"ג כסא של ברזל, וכתב המג"א שלפי הרמ"א אפילו הקדרה נוגעת בגחלים שרי שהרי הטמנה במקצת לא הוי הטמנה. ובא"ר הקשה מדוע הרמ"א לא הגיה כאן, וכן הלבוש בסי' רנ"ג סובר כהרמ"א וכאן העתיק דברי השו"ע. ולכן כתב לחדש דכיון שהתנור מכוסה בבגדים וגם למטה הקדרה נוגעת בגחלים הרי זה אסור. וצ"ע היכן יש כאן הטמנה, הא למטה הוי הטמנה במקצת ולמעלה אין הבגדים נוגעים בקדרה, ומצד שניהם ליכא שם הטמנה, (ואין זה חיסרון במוסיף הבל אלא בעיקר שם וצורת הטמנה). וצ"ל דבצירוף שניהם יחד איכא שם הטמנה, וצ"ע.

אך צ"ב דמשמע מדברי הא"ר שאם לא כיסה בבגדים לדעת הרמ"א שרי, והא התנור עצמו נמי חשיב מוסיף הבל אלא שאין דפנות התנור נוגעים בקדירה, וזה בדיוק ההיתר של בגדים, ומאי שנא. וכמו שהקשינו לעיל על הטור. ולכאורה משמע שלגבי תנור בלא בגדים איכא טעם נוסף להתיר ולכן אינו מצטרף עם הטמנה במקצת, וצ"ע.

**הטמנה למעלה לחוד לדעת השו"ע**

הטור כתב שהרא"ש היה מטמין בחפירה שדפנותיה גבוהים מפי הכירה ומכסה החפירה בלוח ומניח על הלוח בגדים. ונסתפק הבית יוסף האם לוח שעל פי הקדרה ממש אסורה משום שמחזי כהטמנה, ולכן עשה דפני החפירה גבוהים מפי הכירה. או שמא אף אם הלוח או הכיסוי נוגע בפי הקדרה מאחר שהוא דבר שאינו מעלה הבל כלל מפסיק ומותר לתת בגדים עליו. ודייק מדברי הר"ן שמותר להטמין בבגדים באופן שמניח כלי רחב על הקדרה, ומשמע שהכלי רחב ואינו גבוה, ואפילו נוגע הכלי בפי הקדרה שרי. אך הט"ז נקט שיזהר שלא יגע הדף בקדרה, ולא יעמיד הקדרה אצל דופן התנור דזה נראה כהטמנה. ומשמע דלכו"ע לא חשיב הטמנה מעיקר הדין אפילו נוגע בדופן אחת או בלוח שלמעלה, אלא שלפי הט"ז נראה כהטמנה ולפי הב"י לא חיישינן לזה. וצ"ע מדוע מעיקר הדין שרי, מאי שנא הטמנה במקצת למטה לחוד מאשר למעלה ובצדדים לחוד. וצ"ל שלמטה יותר גורם להוסיף הבל מאשר למעלה ובצדדים. ועוד י"ל דאיירי בלוח ותנור דוקא, דאפילו למטה לחוד אין שם הטמנה בדף רותח אלא בדבר שאפשר להטמין בו. ונפק"מ בין הצדדים באופן שמניח מגבת למעלה לחוד או באחד מהצדדים, לצד ראשון מותר ולצד שני אסור.

**הטמנה במקצת באין מוסיף הבל לדעת השו"ע**

בארחות שבת כתב בשם הגר"ז ושו"ת אור לציון דכל המחלוקת דהטמנה במקצת הוא במוסיף הבל, אך באין מוסיף הבל בשבת עצמה לכו"ע שרי, וכן הוא בשולחן שלמה סי' רנ"ג. אך במחצית השקל ומשנ"ב משמע דאסור, דהט"ז בסי' רנ"ג ס"ק י"ד כתב שאסור להעביר מכירה להטמנה ואפילו באין מוסיף הבל שהרי בשבת עצמה אסור, אך מותר להניחו בכרים וכסתות אם הוא פתוח למעלה, וכתב המחצית השקל כמש"כ רמ"א לעיל דשרי הטמנה במקצת, והעתיקו המשנ"ב ס"ק ס"ט. ומשמע שרק לפי הרמ"א מותר בפיו מגולה, והתם הא איירי באין מוסיף הבל. ואולי יש לדחוק בדבריהם דכמש"כ הרמ"א שהטמנה במקצת שרי ואפילו פיו מגולה הוא הדין לכו"ע באין מוסיף הבל, ודוחק.

**תנור טוח בטיט**

כתב הדרכי משה בשם אור זרוע שהטמנה שעושים במקומינו שמטמינים בתנור וסותמים אותו וטוחין אותו בטיט שרי לכו"ע בכל ענין בין גרוף בין אינו גרוף, דלעיל סי' רנ"ד נתבאר דבתנור טוח ליכא למיחש לחיתוי. ונחלקו הפוסקים בהבנת דבריו האם איירי במכוסה בבגדים, דלפי הרשב"א ור' יונה הוי הטמנה מצד הבגדים ומכל מקום התיר מצד טוח בטיט, או שמא איירי באינו מכוסה בבגדים שאין כאן הטמנה כלל, ומה שהצריך טוח בטיט הוא משום איסור שהיה בתנור שאין מועיל לזה גו"ק.

הט"ז כתב דצריך ליזהר שלא יעמיד הקדרה אצל דופן התנור דאז נראה כהטמנה, דהא עיקר ההיתר שיש הפסק אויר בין הקדרה לדופן, וכן למעלה שלא יגע הדף הסותם בקדרה, ודלא כבית יוסף שהתיר בכה"ג. ותמה הא"ר הא בטוח בטיט לא חיישינן שיחתה כלל. ומבואר דהט"ז נקט שאין טוח בטיט מועיל להטמנה והא"ר נקט דמהני. וכן המגן אברהם כתב שכל ההיתר בטוח בטיט הוא במיני קטניות שממהרין להתבשל אך בשר חי אין צריך לטיחה, ובלא טוח בטיט אסור לתת מיני קטניות אלא כדי שיתבשלו כמאב"ד אא"כ הוי גו"ק. ותמה רעק"א מדוע התיר בשר חי בלא טיחה הא להטמנה לא מהני קדרא חייתא כמבואר בסעיף ז'. וכן תמה הא"ר מדוע התיר בלא טיחה ממאב"ד ואילך ובגו"ק הא בהטמנה לא מהני. ופשוט דפליגי בפלוגתא הנ"ל, דהמג"א נקט כהט"ז דאיירי באינו מכוסה בבגדים ורעק"א וא"ר נקטו דאיירי במכוסה בבגדים.

ובשו"ת מהרש"ל סי' ס' נקט דאסור להטמין בתוך תנור שיש בו גחלים ואפילו טוח בטיט, דנקט שההיתר של טוח בטיט אינו להתיר הטמנה אלא להתיר שהיה, ונקט שכאשר יש גחלים תחת הקדרה הרי זה הטמנה במקצת ואסור. ובמג"א הסכים עמו לענין האיסור דטוח בטיט, אך לענין גחלים נחלק עליו דהמנהג להקל בהטמנה במקצת, ולכן אם אין הקדרה מכוסה בבגדים מותר.

**מיחם על גבי מיחם**

דעת תוס' שרבה אסר מדין בישול ופליגי בגזירת הפשר, והא דתניא בשלהי פירקין דמיחם ע"ג מיחם מותר לא בשביל שיחמו אלא בשביל שיהיו משומרין היינו שאם העליון צונן ונתנו כדי שיחום ויכול להגיע לי"ס אסור, ואפילו דעתו להסירו קודם לכן אם יכול להחם אסור, אך אם שניהם חמים ונותן שם כדי לשמור חומו שרי. והא דר' זירא הביא מהאי ברייתא ראיה לשיטתו יש לפרש דמשמע ליה לא בשביל שיחומו ממש, אך אם לא יחומו אלא יכולים להחם שרי, ולפי"ז אין צריך לפרש דהקשה לו ממעשים שבכל יום. וכתבו תוס' דהלשון דחוק קצת, כלומר, דבמה שאמר רבה הכא אולודי קא מוליד לא משמע גזירת הפשר אלא שבאמת מוליד חום.

ובחזו"א ביאר הא דר' זירא הביא מהברייתא לדעת תוס' באופן אחר, דר' זירא היה סבור שרבה רוצה לאסור מצד חזרה לכירה ולא מצד בישול, שהרי אינו רוצה להביאו לי"ס, ועל כרחיך דרבה סובר שיש איסור שהיה וחזרה גם על גבי מיחם ולא רק ע"ג האש, ואיסור שהיה וחזרה איכא גם כשאין בישול. ועל זה הביא מברייתא דמיחם ע"ג מיחם בשניהם חמים שרי ואם יש בזה שהיה וחזרה יש לאסור אף בשניהם חמים שאין בזה בישול. והשיב רבה שאסר מצד בישול וגזירת הפשר ולא מצד שהיה. [וכתב שם דאם לח שנצטנן מותר על כרחיך איירי בלא נתבשל כל צרכו, והא דבשביל שיהיו משומרים מותר על כרחיך איירי בחום מועט שאינו מוסיף לו בישול, ובכה"ג לא חשיב כירה כלל, ואי אפשר להוכיח מכאן שאין שהיה על גבי מיחם. ולכן כתב שלפי"ז צריך לפרש דהקשה לו ממעשים שבכל יום דמשהים מיחם חם מבושל כל צרכו על גבי מיחם].

הרמב"ן פירש דהיה מניח על פי המיחם שפינהו מעל האש, והחום לא בא משפת הכלי אלא מהבל המים שבתוכו, והיה סבור שהבל המים אינם מבשלים את העליון, והוכיח כן מדשרי ליתן מיחם ע"ג מיחם אף שהבל התחתון עולה ומחמם העליון. ודחה רבה דהכא צונן הוא ואולודי בשבת אסור. וצ"ע מה הועיל בזה, הא אי איירי בצונן שמגיע לי"ס מה איכפת לן דמתחמם מהבל המים, הא תולדות האור בשבת חייב חטאת. ואם אין מביאו לי"ס מדוע אסור.

הרשב"א והר"ן כתבו בשם ר' יונה דרבה אסר לו מדין הטמנה, דאיירי במיחם מכוסה בבגדים ואינו על האש ושרי באין מוסיף הבל מער"ש, ובשבת מותר לגלות ולכסות, והיה רוצה להטמין הכוזא יחד עם המיחם בבגדים, ואע"פ שאסור להטמין בשבת אף באין מוסיף הבל מכל מקום מותר להטמין את הצונן. ואסר לו רבה משום מוליד חום בדרך הטמנה, והוי כמטמין בדבר המוסיף הבל דאסור אף בצונן. והביא ראיה מתוספתא דקתני בה טומנין מיחם ע"ג מיחם וכו' אלמא בדרך הטמנה איירי. ולא פירש ר' יונה את השו"ט בגמ' מה הביא ראיה ר' זירא מהברייתא דמיחם ע"ג מיחם, הא התם אסרינן להטמין צונן. ואפשר לבאר כמש"כ החזו"א לעיל דר' זירא סבר שאסר מדין שהיה ואף במקום שלא שייך בישול והטמנה, והוכיח מחם ע"ג חם דליכא שהיה, ודחה לו דאסר מצד הטמנה ואין כאן את ההיתר של צונן משום מוליד חום. עוד יש לבאר דר' זירא סבר שרבה אסר לו משום מוסיף הבל, דכלפי המיחם החדש נחשב המיחם הקודם עם הבגדים שעליו כדבר המוסיף הבל, וצונן אסור במוסיף הבל, ולכן הקשה לו מאופן ששניהם חמים דשרי ואם חשיב מוסיף הבל הא אף בחם אסור. ותירץ לו רבה דלא אסר משום מוסיף הבל אלא איסור חדש להוליד חום בשבת, וכדלהלן.

ומשמע דכל האיסור הוא בצונן אך חם מותר, דהא משמע שאף הברייתא שמותר בשביל שיהיו משומרין איירי בכה"ג שמכניס לתוך ההטמנה. וצ"ע טובא איך שרי בכה"ג, הא כל הס"ד דר' זירא להתיר הוא משום שמותר להטמין את הצונן, ולאחר שדחה לו דכיון שמוליד חום אסור שוב הוי כהטמנת חם דאסור בשבת בדבר שאין מוסיף הבל. ונחלקו המשנ"ב והחזו"א במחלוקת גדולה ליישב קושיא זו.

דהשו"ע שי"ח ס"ו כתב כלי שיש בו דבר חם שהיס"ב מותר להניחו בשבת ע"ג קדרה טמונה כדי שישמור חומו ולא יצטנן, וכתב המשנ"ב סקנ"א וקמ"ל שמותר להניח הכלי תחת הבגדים שכסו בהן הקדרה, ואף שאין טומנין בשבת אף בדבר שאינו מוסיף הבל הכא כיון דעיקר ההטמנה היה מבעוד יום לצורך הקדרה בהיתר, ולכן אם נתגלתה הקדרה דמותר לכסותה, מותר לכסות דרך אגב גם הכלי שיש בו הדבר חם. וכתב בשעה"צ סקע"ד כן נראה כונת השו"ע וכן הוא בתוספתא טומנין מיחם ע"ג מיחם משמע שגם מיחם העליון הוא בהטמנה. ומבואר כאן חידוש גדול, דכשם שמותר להמשיך הטמנה קיימת ולכן מותר לגלות ולכסות, כך מותר להוסיף דברים חדשים להטמנה קיימת.

אך החזו"א סקי"ז כתב שכל זה תמוה מאוד, ולא עלתה ע"ד השו"ע וע"ד הר' יונה והר"ן. אלא התירוץ על הקושיא הנ"ל הוא דרק בגוונא דר' זירא ורבה איירי במטמין בתוך בגדים, והוא סבר להתיר מדין הטמנת צונן ודחה לו שאם מוליד חום הוי כדבר שאין מוסיף הבל, דהיינו שאין כאן את ההיתר של צונן וממילא אסור ככל דבר שאסור להטמין בשבת אף באין מוסיף הבל, וכל שכן חם גמור שאסור. אך הברייתא דמיחם ע"ג מיחם לא איירי בהטמנה אלא במניח ע"ג מיחם שאינו טמון, [או דאיירי במיחם מכוסה בבגדים ומניח את העליון מעל לבגדים], והנידון שם אם לאוסרו משום בישול, ובזה מחלקינן דצונן שיחם אסור משום בישול ושיהיו משומרין שרי משום שהוא מבושל כל צרכו או משום שאינו מוסיף לו בישול, וכמש"כ לעיל. ומה שהביא המשנ"ב ראיה מהברייתא טומנין מיחם וכו' צריך להגיה מניחים כמו בגמ', או שגם על שהיה נופל לשון הטמנה.

ומבואר כאן מחלוקת בעיקר הבנת דברי ר' יונה, שלפי החזו"א מה שרבה אסר הוא מעיקר דין הטמנה, כיון שמוסיף בשבת דבר חדש לתוך אינו מוסיף הבל, ור' זירא רצה להתיר מכח שאין הטמנה בצונן, ודחה לו רבה שאם מוסיף לו חום אין ההיתר של צונן והדר דינו להיות כחם שאסור להטמין בשבת בדבר שאין מוסיף הבל. ואע"פ שאם מטמין מתחילה חם קצת שאין יד סולדת בו לתוך אינו מוסיף הבל הרי זה נחשב לצונן ושרי אף בשבת, והכא לא יבא הכוזא ליד סולדת מדלא חשש לבישול, מכל מקום כאשר היה צונן לגמרי ומוסיף בו חום אין זה נידון כצונן. ולפי"ז מערב שבת ודאי מותר כדין הטמנה באין מוסיף הבל מער"ש, ואם המיחם עומד על האש דחשיב כמוסיף הבל ודאי אסור אף מער"ש כדין הטמנה במוסיף הבל. [אלא שלשון הרשב"א דחשיב כמוסיף הבל קשה, וכן לשונו שלא התירו במיחם ע"ג מיחם אלא מיחם דוקא שאין חומו של תחתון ניכר בעליון שאינו אלא משמר חומו, ולהחזו"א הו"ל למימר שלא התירו במיחם ע"ג מיחם אלא שלא בהטמנה].

משא"כ לפי המשנ"ב רבה חידש איסור הטמנה חדש, דהא מותר להוסיף לתוך הטמנה קיימת, ואילו הכוזא היה חם הרי מותר להכניסו לתוך ההטמנה, ואם כן אי אפשר לומר שרבה חולק על ר' זירא רק שאין זה מוגדר כהטמנת צונן, דעדיין אין כאן הטמנה כלל אלא הוספה לדבר קיים. ועל כרחיך צ"ל דרבה חידש דין חדש בהטמנה, שאפילו באופן שמכניס להטמנה קיימת אסור היכא שמוליד חום בדרך הטמנה. וכן הוא לשון הרשב"א לעיל מא. שהתיר הרשב"א להניח פאנדיש על גבי קדרה משום שאין בא"ב, וכתב: אבל להטמין תחת הבגדים הנתונים ע"ג מיחם ודאי מסתברא דאסור, דהא אסור בשבת אפילו נתבשל כל צרכו וכו', ואע"ג דמותר להטמין את הצונן אפ"ה ע"ג מיחם אסור, דכיון שהוא נותנו ע"ג דבר חם ומטמין בדבר שאינו מוסיף ואפילו במה שהטמין בו המיחם מער"ש אסור, והיינו דרבה וכו' ונראין דבריו דכל שהוא מוליד חום בדרך הטמנה ע"ג דבר חם כמטמין את הצונן ע"ג מיחם אסור. והסברא בזה יש לבאר דכיון שמוליד חום חשיב כהטמנה חדשה דאסור אף באין מוסיף הבל בשבת, ולכן בער"ש התיר הטור אף שמוליד חום.

ובסי' רנ"ג ס"ה הביא השו"ע דינו של הרשב"א שמותר לתת פאנדיש שנתבשל כל צרכו ע"ג קדרה, ואין בזה לא בישול ולא שהיה, אבל להטמין תחת הבגדים אסור. וכתב המשנ"ב סקפ"ח ר"ל דאם קדרת החמין מכוסה בבגדים אפילו אין אש תחתיה אסור להטמין הפאנדיש תחת הבגדם משום איסור הטמנה, דקיי"ל אסור להטמין אפילו מבושל כ"צ וחם ואפילו בדבר שאין מוסיף הבל. ולכאורה תיבת חם סותרת למש"כ בסי' שי"ח שמותר להכניס לתוך הטמנה קיימת, וכל האיסור הוא רק במוליד חום, ומשמע שנקט כאן כשיטת החזו"א שהברייתא שנותנים מיחם ע"ג מיחם לא איירי בהטמנה, דזה אסור גם בחם. ותירץ במנחת שלמה ח"ב סי' י"ב אות ו' דכל ההיתר של המשנ"ב בסי' שי"ח הוא באופן שעיקר הכיסוי הוא לצורך התחתון ודרך אגב מוסיף להטמנה עוד קדרה, משא"כ בסי' רנ"ג איירי במכניס קדרה אחרת לתוך הטמנה קיימת, והרי זה ניכר כדבר חדש ואסור אף להמשנ"ב.

והנה בהא דאסור להטמין צונן בדבר המוסיף הבל ואף מערב שבת כתבו הראשונים ראיה לזה מסילון דחמי טבריה, דהוי מוסיף הבל ואסרו להטמין מערב שבת. אך בביאור הגר"א רנ"ז ס"ו כתב מקור לזה מר' יונה שאסור להוליד חום משום דהוי כמוסיף הבל, ומבואר שמוסיף הבל אסור. וכתב הביאור הלכה שם דאין זה מדוייק דהא מוסיף הבל אסור אף בערב שבת ולהוליד חום אסור רק בשבת, אלא הכונה שמוליד חום אסור משום שעשאוהו כמוסיף הבל, ומזה מוכח שמוסיף הבל אסור. ויתכן שהמשנ"ב לשיטתו אין זה מדוייק, אך להחזו"א הוי מדוייק מאוד, דכל האיסור של מוליד חום הוא דבכה"ג אין את ההיתר של צונן, וממילא כל חד כדאית ליה, מוסיף הבל אסור אף מערב שבת ואין מוסיף הבל אסור רק בשבת, ומכל מקום היסוד הוא אחד לשניהם דאין כאן את ההיתר של צונן. משא"כ להמשנ"ב דיסוד האיסור אינו משום דלא חשיב צונן דאכתי מותר להוסיף לתוך הטמנה, אלא הוי איסור חדש לגמרי של הוספת חום בדרך הטמנה, ואסרוהו רק בשבת, על כרחיך הא דמוסיף הבל אסור בצונן הוא דין בפ"ע שבמוסיף הבל אין את ההיתר של צונן מעיקרא, ולכן כתב הביאור הלכה שאין זה מדוייק ורק דילפינן מדהסמיכוהו למוסיף הבל שמוסיף הבל באמת אסור אף בצונן.

ויל"ע איך רש"י יבאר את הגמ', דאינו יכול לפרש כתוס' דהא רש"י לית ליה גזירת הפשר, ואינו יכול לפרש כר' יונה דהא לית ליה היתר דצונן. ואולי יפרש דהאי כוזא היה לח שנצטנן, וסבר ר' זירא דלח שנצטנן אין בו משום בישול והיה סבור שרבה אסור לו מטעם שהיה והקשה מחם על גבי חם, ותירץ רבה דאסר לו משום בישול דיש בישול בלח שנצטנן, וצ"ע. ועי' תוס' רא"ש על הברייתא דמיחם ע"ג מיחם ודבריו צ"ע רב.

בישול בין מאב"ד לכל צרכו

כתב הטור סי' רנ"ח כלי שיש בו דבר חם יכול להניחו על הקדרה טמונה כדי שישמור חומו ולא יצטנן, אבל לא דבר קר שהרי מוליד בו חום, ובערב שבת מותר שאין זה כטומן בדבר המוסיף הבל. ודוקא בענין שיכול להתבשל מחום התחתון שאל"כ מותר. ודבריו כוללים ב' דינים, חדא שאיסור בישול איכא רק בדבר קר שיכול להתבשל מחום התחתון, ודין נוסף בהל' הטמנה שמותר להטמין מער"ש ע"ג מיחם דאין זה נחשב כמוסיף הבל, אך בשבת אסור. ובשו"ע חילק דבריו לשתים, בסי' רנ"ח הביא את הדין של הטמנה, שמותר להטמין מער"ש על גבי מיחם, ובסי' שי"ח סעי' ו' הביא את הדין של בישול שמותר להניח דבר חם על קדרה טמונה (לפי המשנ"ב אף בתוך הטמנה ולפי החזו"א רק ע"ג ההטמנה) שישמור חומו, אך דבר קר אסור אם יכול להתחמם ולהגיע לי"ס. ומקור דבר זה מהברייתא אבל לא שיחומו לדעת התוס'.

והנה הא דאיתא בברייתא נותנים מיחם ע"ג מיחם לא בשביל שיחומו אלא בשביל שיהיו משומרים קשה טובא, דבשלמא להראשונים שלח שנצטנן הוי בישול יש לפרש בנתבשל כל צרכו וקמ"ל דצונן אסור משום לח שנצטנן וחם מותר, אך להראשונים שלח שנצטנן לא הוי בישול על כרחיך הא דאסור בצונן הוא באופן שלא נתבשל כל צרכו או כמאב"ד, ובכה"ג אף חם אסור. והיה מקום לפרש דצונן היינו שלא נתבשל וחם היינו שנתבשל, אך הלשון חם וצונן לא משמע כן. ומצינו ג' תירוצים על קושיא זו, הט"ז שי"ח סק"ט כתב לחדש דאיירי בנתבשל מאב"ד ולא כל צרכו, והמיחם הוא בדרגת חום שאינו יכול להביאו לידי בישול גמור, ואף שיכול להביא צונן לידי י"ס אינו יכול להביא מאב"ד לידי כל צרכו, ובכה"ג נקטה הברייתא שצונן אסור וחם מותר. והוכיח מכאן הט"ז שמותר להוסיף בישול למאב"ד באופן שאינו יכול להגיע לכל צרכו. וביאר הפמ"ג דהט"ז אזיל לשיטתו דממאב"ד ואילך הוי דרבנן, ולא גזרו רבנן רק אם יכול להגיע לכל צרכו. אך דבר שנתבשל כמאב"ד ונצטנן הרי זה בישול מהתורה ולכן אסור אף באופן שלא יוכל לבא לכל צרכו אלא לי"ס. והוסיף הפמ"ג דלפי מה דקיי"ל לח שנצטנן אסור אין צריך לחידושו של הט"ז, די"ל דאיירי בנתבשל כל צרכו ונצטנן, אלא שהט"ז הבין שהברייתא איירי בכל גוונא בין בנתבשל כל צרכו בין בלא נתבשל בין בלח בין ביבש. (אמנם ביבש ונתבשל כל צרכו ודאי לא איירי, דבכה"ג לכו"ע אין בישול אף שנצטנן). וכתב המשנ"ב דהרבה אחרונים חולקים על הט"ז דכל הוספת בישול אסורה, עי' להלן.

[הט"ז סובר שלח שנתבשל כל צרכו ונצטנן לגמרי אסור לחזור ולחממו רק מדרבנן, ואם נתבשל כמאב"ד אסור לחזור ולחממו מדאורייתא, כמש"כ הפמ"ג שם. והדבר צ"ע דהא מהתורה חשיב בישול במאב"ד, ושיעור כל צרכו הוא דרבנן, ואיך יתכן שאם נצטנן יש הבדל בין מאב"ד לכל צרכו. וצריך לדחוק דשם בישול חל מיד במאב"ד וכל שיוסיף אין זה בישול, ומכל מקום מהתורה אפשר להפקיע בישול ע"י שיצטנן רק במבושל כמאב"ד, אך מבושל כל צרכו לא פקע הבישול כשנצטנן].

ובחזו"א תירץ להשיטות שלח שנצטנן מותר דאיירי בנתבשל כמאב"ד, ולא בשביל שיחומו היינו כשהתחתון חם שבכחו להוסיף בישול לעליון, ובכה"ג גם בחם אסור שהרי מוסיף לו בישול, אלא שיהיו משומרין היינו כשהתחתון אינו חם כל כך ואין בכוחו להוסיף בישול לעליון, ובכה"ג גם בצונן מותר שהרי אינו מביאו לי"ס, ודוחק. עוד כתב לתרץ שאף באופן שהתחתון מוסיף לו חום הרי זה מותר, דאין התחתון מוסיף בישול אלא שומר על חום העליון והבישול הנוסף בו הוא מחמת עצמו, והתחתון רק מסייע לעליון לבשל את עצמו. אך דחה, דבכה"ג הוי בישול, עיי"ש.

והנה הבית יוסף הביא קושיית מהר"י בן חביב מדוע סתם הטור שמותר להניח חם ע"ג מיחם, הא באופן שלא נתבשל כל צרכו הוי בישול, וכקושיית הט"ז דלעיל. ותירץ דעיקר כונת הטור כאן לאסור הפשר שיכול להגיע לי"ס, ובזה אין חילוק בין נתבשל כ"צ ללא נתבשל כ"צ, ועי' ב"ח שתמה על דבריו שלא הועיל בזה כלום, דמכל מקום משמע שאפילו לא נתבשל כל צרכו שרי בחם, וכתב שם ליישב שהטור לא בא לפרש כאן חילוקי הדינים של בישול, ופשוט דאיירי כאן רק בנתבשל כל צרכו. [וכבר כתבנו לעיל בשם החזו"א שלפי השיטות שלח שנצטנן מותר קושייתו נכונה]. ועכ"פ לענין דינא מוכח במהר"י בן חביב ובב"ח שאם לא נתבשל כל צרכו אסור אף בחם, ומשמע אף שלא יגיע לבישול כל צרכו, דלא כהט"ז, וכן כתב בשער הציון.

עוד כתב הבית יוסף בשם הר"ן שמותר להשהות על גבי קדרה שעל האש דאין דרך בישול בכך ולהטמין תחת הבגדים אסור, וסיים הבית יוסף ולפיו דבריו כי תניא ולא בשביל שיחמו וכו' כשלא נתבשלה כל צרכה הוא בדוקא. ואין דבריו מובנים כלל, דבפשטות קאי אדלעיל שהר"ן התיר להניח פאנדיש על גבי קדרה ואין בזה איסור שהיה, ומוכח נמי שאין בזה איסור בישול ועל כרחיך דהברייתא דלא בשביל שיחומו והטור שאסר להניח צונן איירי בלא נתבשל כל צרכו. אך צ"ע דהר"ן איירי בדבר יבש וברייתא והטור איירי בדבר לח שנצטנן דיש בזה איסור בישול, ושפיר יש לפרש אף בנתבשל כל צרכו. ואולי כונת הבית יוסף שלפי הר"ן שלח שנצטנן מותר על כרחיך הא דאסור בשביל שיחמו כשלא נתבשלה כל צרכה, וכקושיית הפמ"ג והחזו"א. ובשער הציון כתב שלפי מש"כ הבית יוסף בדעת הר"ן דאיירי בלא נתבשלה כל צרכה מוכח שאם נתבשל כמאב"ד מותר להוסיף בישול עד כל צרכה וכדעת הט"ז. אך החזו"א כתב שאף לפי הר"ן כל ההיתר הוא כשאינו מוסיף חום, וכמש"כ לעיל. [המשנ"ב סבר שאם איירי בלא נתבשל כל צרכו אי אפשר לתרץ אלא כהט"ז, ומוכח שאין איסור להוסיף בישול כשלא יגיע לכל צרכו, אך לחזו"א יש תירוץ אחר].

ובדרכי משה כתב שלפי דברי הטור דתלי טעמא משום שמוליד חום בכל ענין אסור. ואולי כונתו דהטור סובר שלח שנצטנן אסור, שהרי מוליד לו חום, ודלא כהר"ן שאם נתבשל כל צרכו ונצטנן מותר, וצ"ע.

הטמנה על גבי מיחם

כתב הטור כלי שיש בו דבר חם יכול להניחו על גבי קדרה טמונה כדי שישמור חומו, אבל דבר קר אסור בשבת שהרי מוליד בו חום, ואם הניחו בער"ש מותר שאין זה כטומן בדבר המוסיף הבל. ומבואר מלשונו דלהניח על גבי קדרה חשיב הטמנה אלא שזה נידון כדבר שאין מוסיף הבל ומותר בערב שבת. וביאר הבית יוסף דחשיב כאינו מוסיף הבל משום דמצטנן והולך. ונחלקו האחרונים מדוע התיר רק בערב שבת ולא בשבת עצמה, הפמ"ג נקט דבשבת עצמה אסור משום בישול ואיירי באופן שיגיע ליד סולדת, אך מצד הטמנה אין כאן דהא מותר להטמין צונן בדבר שאין מוסיף הבל, ולא נקט את ר' יונה שאסור להוליד חום לדינא. אך הגר"א נקט דבשבת עצמה אסור משום הטמנה, ואף שהוא צונן קיי"ל כר' יונה שאסור להוליד חום בדרך הטמנה, ולפי"ז אף שלא יגיע ליד סולדת אסור.

עוד נחלקו האחרונים האם הטור איירי במכוסה בבגדים, המחצית השקל והפמ"ג נקטו דאיירי באינו מכוסה, ומכל מקום חשיב הטמנה (לולי שמצטנן והולך) דהטור ושו"ע אזלי לשיטתייהו דהטמנה במקצת הוי הטמנה, ולכן אף שמגולה מכל הצדדים ורק מונח על מיחם חשיב הטמנה. ולפי הרמ"א דלא שמיה הטמנה באמת אין צריך לדברי הטור ובית יוסף דחשיב כאין מוסיף הבל, דהא אין כאן הטמנה כלל. ומש"כ המגן אברהם שאם הקדרה התחתונה עומדת ע"ג האש יש לה דין שהיה ולא כתב דין הטמנה (דהשתא אינו מצטנן והולך), אזיל לשיטת הרמ"א דהטמנה במקצת מותרת. ומאידך התוס' שבת נקט דאיירי במכוסה בבגדים ואף להרמ"א יש כאן הטמנה וצריך להיתר דמצטנן והולך, וכן דייק המשנ"ב מהגר"א שדימה את סברת הבית יוסף לרבינו ברוך בתוס', ושם איירי אף במכוסה בבגדים. ועפי"ז כתב התו"ש להגיה בדברי המג"א שאם היא עומדת על האש יש לה דין הטמנה, דהא מוסיף הבל ואף להרמ"א אסור. ולדינא אין כאן מחלוקת אלא שיתכן שלפי המחצה"ש והפמ"ג במכוסה בבגדים אסור אף שמצטנן והולך.

[ביאור דברי הביה"ל ד"ה שאין זה - נראה מדבריו שבבית יוסף משמע שבשבת עצמה אסור רק מצד בישול וכשיגיע לי"ס מדהביא גזירת הפשר כאן, אך כשלא יגיע לי"ס שאין בזה בישול אף הטמנה ליכא, ולכאורה מוכח מכאן דלא פסק כר' יונה וכדעת הפמ"ג. וכתב לדחות דהבית יוסף איירי באינו מכוסה בבגדים ובכה"ג לא הוי הטמנה כלל, ודלא כהפמ"ג שנקט שאף ע"ג מיחם חשיב הטמנה במקצת, ולכן אסר רק כשיגיע לי"ס מצד בישול. ומה שהוצרך למצטנן והולך היינו לבאר דברי הטור דאיירי במכוסה בבגדים, ובאמת בכה"ג אסור בשבת עצמה אף כשלא יגיע לי"ס. ועוד י"ל דהביה"ל מודה לפמ"ג דהטמנה ע"ג מיחם חשיב הטמנה במקצת, אלא דס"ל שאיסור מוליד חום לר' יונה נאמר רק בהטמנה בכולו ולא בהטמנה במקצת, וחידוש, ועי' בשבות יצחק עמוד רמ"ב מש"כ בזה].

ויש בזה כמה הערות לדינא.

א, הבית מאיר סי' רנ"ג הקשה דבסי' שי"ח ס"ז כתב השו"ע שיש מתירין להניח קדרה ע"ג קדרה בכירה ואין בזה משום שהיה, ומדוע לא יאסר מדין הטמנה במקצת, והכא אינו מצטנן והולך דהא עומד ע"ג כירה. וכי תימא דאיירי בצונן וס"ל שמותר להוליד חום בצונן, והא בסעי' ח' איירי בחם ומכל מקום שרי. ולכאורה מוכח מכאן שהטמנה במקצת לא הוי הטמנה. ותירץ הבית מאיר דאין שם הטמנה אלא ע"ג גחלים דלא ימלט שאיזה גחלים מסבבים הקדרה והוי הטמנה במקצת, אך ע"ג קדרה אין לזה שם הטמנה לכו"ע, וזה כונת הטור שאין זה כטומן בדבר המוסיף הבל. ולכאורה לשון הטור משמע דהוי כדבר שאינו מוסיף הבל ולא כהבית מאיר שאין לזה שם הטמנה כלל. ויתכן שהבית יוסף נמי מודה לסברת הבית מאיר, אלא דהבין שהטור איירי גם במכוסה בבגדים, ולכן הוצרך לסברא דמצטנן והולך.

ולדעת הפמ"ג ומחצה"ש דע"ג קדרה נמי הוי הטמנה במקצת ודלא כהבית מאיר, צריך לתרץ ההיא דסעיף ח' דאיירי בהפסק בין הקדרה התחתונה לעליונה, דהוי ככסא של ברזל שאין בזה הטמנה אלא שהיה. וכן כתב בשבות יצחק עמ' רמ"ב.

ב, כתב הט"ז שאסור לתחוב משקה צונן לתוך מים חמים בשבת, ואע"פ שמים חמים חשיבי כאין מוסיף הבל מכל מקום לזמן מועט חשיב מוסיף הבל. והעיצה לזה שיגלה מקצתו דקיי"ל הטמנה במקצת לא הוי הטמנה. והנה מדהוצרך לטעם דמוסיף הבל מוכח דלא פסק לדינא כר' יונה, דלדידיה אסור מצד מוליד חום בדרך הטמנה, אלא אסר הט"ז מדין מוסיף הבל שאסור אף בצונן, והוא הדין בער"ש אסור. ובאליה רבה נחלק עליו מתרי טעמי, חדא דכלי שני חשיב כאין מוסיף הבל (ובפמ"ג ומשנ"א הסכימו לדינא עם הט"ז דכלי שני חשיב מוסיף הבל), ועוד דלזמן מועט נמי חשיב אין מוסיף משום מצטנן והולך. ובמשנ"ב הסכים לדינא עם הא"ר בטענתו השניה דחשיב כאין מוסיף הבל אך אסר מטעם אחר, דאסור להוליד חום בדרך הטמנה. ונפק"מ דבערב שבת שרי.

עוד כתב השער הציון לחדש שאם כונתו רק להפיג צינה ואינו יכול להגיע לי"ס מודה ר' יונה דאין איסור להוליד חום, כיון שאין כונתו לחמם אלא להפיג צינה. ובחזו"א חולק עליו שאין זה תלוי בכונה, וכל שמוליד חום אסור.

ובסי' שי"ח סי"ג כתב השו"ע שמותר ליתן קיתון של מים בכלי שני שיש בו מים חמים אבל בכלי ראשון אסור, ומקורו משמן דרבי. וכתב הט"ז דאסור לטמון כל הכלי במים החמים אלא צריך להיות מגולה למעלה, והיינו כדעת הרמ"א שהטמנה במקצת לא הוי הטמנה. וצ"ע דאם כן לדעת השו"ע דאסר הטמנה במקצת איך מותר להטמין בתוך כלי. ובפשטות י"ל דהשו"ע התיר משום שמותר להטמין צונן בשבת, ולא חשיב מוסיף הבל או משום דמצטנן והולך ואפילו לפי שעה או משום כלי שני, וכהאליה רבה ולא כהט"ז, והט"ז לשיטתו הוצרך לפרש דשרי רק משום הטמנה במקצת. אך לדעת הגר"א דקיי"ל כר' יונה אכתי קשה איך מותר להוליד חום בדרך הטמנה. (אא"כ נאמר דר' יונה מודה בהטמנה במקצת דשרי).

ועוד הקשה הבית מאיר דהגמ' מוכיחה שיש בישול בשמן מדאסר בכלי ראשון, ואם נאמר דהטמנה במקצת שמה הטמנה דלמא האיסור משום הטמנה והכא לא הוי מצטנן והולך שהרי חמי טבריה בכלי ראשון אינן מצטננים, ובמוסיף הבל אסור אף בצונן. ואין לומר שאם אין בישול בשמן אף הטמנה שרי, דהא חשש שמא יחתה בהטמנה אינו תלוי בדין בישול.

ג, במשנה מבואר שמותר לשרות דבר יבש צונן בכלי שני חם דאין בישול אחר בישול, וצ"ע מדוע לא חשיב הטמנה בכולו. ולפי הא"ר יש ליישב דהוי מצטנן והולך או כלי שני, ולהט"ז יש ליישב דאיירי באופן שמטמין רק מקצתו, אך לר' יונה דהולדת חום בדרך הטמנה אסור קשה. (ואם נאמר דר' יונה מודה שמותר להוליד חום בהטמנה במקצת והכא איירי במגולה מקצתו). וצ"ל דכאשר המאכל מוקף במשקה אין זה נידון כהטמנה אלא כתבשיל אחד. ואע"פ שאינו עתיד לשתות את המים ומניחם כאן רק בשביל לחמם את הדבר היבש, מכל מקום נידון כתבשיל אחד.

החזו"א ס"ק י"ח כתב יסוד שמיישב את כל הקושיות, דלגבי מיחם על גבי מיחם כתב שאין בזה הטמנה במקצת (אפילו נחלוק על הבית מאיר), ואפילו מכוסה בבגדים אין בזה הטמנה, כיון שהוספת ההבל אינה מסיבה חיצונית אלא מתבשיל, ואף שכל אחד נמצא בקדרה אחרת מכל מקום חזינן לשתיהן יחד כטמונים בבגדים ומוסיפין הבל זה בזה, והוי ככיסה קדרה רותחת בבגדים דחשיב כאין מוסיף הבל אף שהקדרה עצמה מוסיפה הבל בבגדים. ודחק שזה גם כונת הבית יוסף. ובס"ק ל"ב הוסיף לבאר עפי"ז הא דמותר לשרות אוכל מבושל בכלי שני ואין בזה משום הטמנה, וכן הא דמותר לתת שמן בכלי שני ואין בזה משום הטמנה, דלעולם בתוך קדרה לא חשיב הטמנה דחשבינן להכל כאחד. ולפי"ז כתב להתיר לתת כלי עם אוכל או משקה צוננים בתוך מים חמים בשבת באופן שאין בישול ושהיה, ואפילו לר' יונה דאסר להוליד חום בדרך הטמנה, ואפילו באופן שטמן כולו ממש, ודלא כהט"ז ומשנ"ב שאסרו משום הטמנה. ובזה מיושבות כל הקושיות דלעיל. אך צ"ע מהא דאסרינן סילון של צונן בחמי טבריה משום הטמנה, ומאי שנא מפך של שמן בכלי שני דלא הוי הטמנה. ואפשר דיש חילוק בין קרקע לכלי, דבקרקע אין זה נראה כדבר אחד.

הטמנה על גבי פלטה חשמלית - לדעת האוסרים הטמנה במקצת לכאורה יש לדון זאת כהטמנה, והכא הוי מוסיף הבל ואינו מצטנן והולך. ולפי הבית מאיר שרי כיון שאי אפשר להטמין בתוכו כגחלים. וכעין זה כתב במנחת שלמה ח"ב סי' י"ב אות י' דכל שאי אפשר להטמין בתוכו אין לזה שם הטמנה. ובארחות שבת פ"ב הערה קל"ח כתבו דכיון דמעשה קרקע בעלמא עביד אין לזה צורת הטמנה, וזה כונת הבית מאיר. ושמעתי שהגריש"א הוכיח כן דהא יש סוברים שהטמנה במקצת אסורה אף בדבר שאין מוסיף הבל, ואם כן אסור בשבת להניח קדרה חמה על גבי שיש משום הטמנה במקצת, ועל כרחיך שאין לזה שם הטמנה כלל.

ובחזו"א בהשמטות הקשה איך מותר לגלגל ביצה ע"ג גג רותח נימא הטמנה במקצת הוי הטמנה. ותירץ, דכל היכא דלא הוי בישול כגון שמחמם בתולדות חמה אף הטמנה ליכא. ומבואר דלא נקט כסברת הבית מאיר, ואם כן יש לאסור גם פלטה להסוברים הטמנה במקצת שמה הטמנה מצד הטמנה, דמאי שנא מגג רותח. וכן קשה לט"ז פמ"ג ומחצית השקל שדנו לאסור קדרה ע"ג קדרה מצד הטמנה במקצת, וצ"ע.

**הערה לגבי הטמנה במקצת -** במשנה נא. תנן לא כסהו מבעוד יום לא יכסנו משתחשך, דהיינו שאסור להטמין מתחילה בשבת אף בדבר שאינו מוסיף הבל, וכתבו הפני יהושע וראש יוסף דמלשון המשנה לא יכסנו משמע שאפילו היה מוטמן מכל הצדדים ורק למעלה היה מגולה אסור לכסותו. ויל"ע בשלמא לדעת הרמ"א שהטמנה במקצת לא שמה הטמנה ולפי הצד בפמ"ג שאם מגולה למעלה חשיב מקצת, שפיר אסור לכסותו בשבת דמקודם השבת לא היה מוטמן ועכשיו מטמינו. אך לפי השו"ע שהטמנה במקצת שמה הטמנה או לפי הרמ"א להצד בפמ"ג שפיו מגולה חשיב הטמנה בכולו, מדוע אסור לכסותו, הא מקודם השבת נמי היה מוטמן ואין זה הטמנה מתחילה. ומבואר כאן חידוש גדול שאפילו היה לו שם הטמנה מערב שבת כל שמוסיף להטמין חלק חדש שלא היה מוטמן מערב שבת אסור, וצע"ג.

**הטמנת צונן**

בגמ' נא. נחלקו רבי ור' יוסי האם מותר להטמין צונן וחזר בו רבי והתיר להטמין את הצונן. ופירש רש"י דאיירי במטמין לשמור שלא יתחמם, אך אם מטמין כדי לחמם אפילו להפיג צינה אסור. ובזה פירש את הגמ' דאי ממתני' הו"א ה"מ דבר שאין דרכו להטמין, דחמין אין דרך להטמין להפיג צינה, דבני אדם שותים מים צוננים, אך תבשיל שדרך להטמין להפיג צינה ס"ד דנאסור אפילו במטמין כדי שלא יתחמם. והא דהתיר רשב"ג בפינה ממיחם למיחם פירש רש"י דכיון שגילה בדעתו שרוצה שלא יהיה חם שוב לא אתי להרתיח, ואין זה שייך להיתר של צונן.

אך הראשונים נחלקו על רש"י ופירשו דאיירי במטמין להפיג צינה ומכל מקום שרי כיון שהוא צונן. ולדבריהם ביאור הגמ' דאי ממתני' הו"א ה"מ דבר שאין דרכו להטמין להפיג צינה, דלא גזרו בדבר שאינו שכיח, אך תבשיל שדרך להטמינו להפיג צינה ס"ד דנגזור שמא יטמין להרתיח. והא דהתיר רשב"ג בפינה ממיחם למים הוא מטעם דחשיב כהטמנת צונן, דכלי שני אינו מבשל. והוכיחו כן דכל הפרק עוסק בהטמנה לחמם ולא להעמיד צינה שלא יתחמם.

כתבו הרמב"ן רשב"א ור"ן דכל ההיתר להטמין צונן הוא בדבר שאין מוסיף הבל, אך במוסיף הבל אסור אף צונן. והוכיחו כן ממעשה דאנשי טבריה דהטמינו צונן ואסרו להם חכמים, אלמא דבר שאינו מוסיף הבל שאני. ויל"ע דלמא התם נתחמם קודם השבת וחשיב הטמנת חם. וי"ל דאפילו נתחמם קודם השבת חשיב הטמנת צונן, דאזלינן בתר מעשה הטמנה, וכמו שמצינו לגבי מעשה שבת דאפילו נתחמם קודם השבת חשיב שנתחמם באיסור לאסור דיעבד. [ואין להקשות דאם כן מוליד חום יהא מותר דניזיל בתר מעשה הטמנה והוי צונן, דהתם מעשה הטמנה עצמו הוי באיסור כיון שבכוחו להוליד חום].

ובביאור הגר"א סי' רנ"ז ס"ו הוכיח דאסור להטמין צונן במוסיף הבל מהגמ' דכוזא דמיא לפירוש ר' יונה, ולעיל כתבנו דזה תלוי במשנ"ב והחזו"א. ומכל מקום צ"ב מדוע נטה מדברי הראשונים שהוכיחו כן מחמי טבריה. אמנם בשלטי גיבורים מבואר דאף במוסיף הבל יש היתר של צונן, וכן נראה בתוס' לח: וכפי שיבואר להלן.

פינה ממיחם למיחם

בספק הגמ' בפינה ממיחם למיחם כתבנו לעיל דלפי רש"י ההיתר משום גילוי דעת שלא ניחא ליה שיהא חם, ולפי הרמב"ם משום דכלי שני חשיב צונן. וכתב הר"ן דנפק"מ באופן שפינה לכלי אחר שלא בשביל לצנן אלא מסיבה אחרת לרש"י אסור ולהרמב"ם מותר. ובמגן אברהם סקי"ד הביא טעמו של הרמב"ם דכלי שני חשיב צונן, וכתב דמטעם זה אפילו החזירו לכלי ראשון שרי, דכבר אין לו דין כ"ר. [לכאורה כונתו דאף שכ"ר מבשל מכל מקום המים שבתוכו שנתבשלו אין בהם כח לבשל אחרים, ולכן הם עדיין נחשבים צונן. אך יתכן דהמים נמי מבשלים אחרים ומכל מקום שרי משום שאין איסור הטמנה אלא כשהם בכלי שנתבשלו בו, וכיון שיצאו לכלי אחר אינם בכלי שנתבשלו בו, וכפי שיבואר להלן].

ועוד כתב המג"א דאפשר שאפילו בכ"ר אם נתקרר קצת שרי להטמינו, ובפמ"ג ביאר כונתו שנתקרר ואין יד סולדת בו, דאי יס"ב ודאי חשיב חם כלפי זה. ובמשנ"ב כתב דיש לסמוך בשעת הצורך על המג"א ולהתיר לטמון כשאין יס"ב, אף שלפי הרמ"א מסתבר דלא חשיב צונן אא"כ נצטנן לגמרי יש לסמוך בעת הצורך על השו"ע דלח שנצטנן ואין יס"ב חשיב צונן. ובחזו"א נקט דאף לפי הרמ"א חשיב צונן משעה שאין יס"ב, ומה שהקל בלא נצטנן לגמרי הוא משום שמעיקר הדין יש לסמוך על הר"ן וסייעתו שאין בישול אחר בישול כלל. וכן לפי מש"כ רעק"א בסי' רנ"ג על המג"א סקמ"א דבלא נצטנן לגמרי לא פקע הבישול הקודם, ואין זה ראיה דלא חשיב צונן. ויל"ע מה הנידון אם חשיב צונן באין יס"ב או לא, ומדוע נקט המשנ"ב שלפי הרמ"א צריך לאסור עד שיצטנן לגמרי, הא חזינן בגמ' שכלי שני חשיב צונן, ואיך יתכן לומר שכלי שני רותח חשיב צונן וכ"ר שאין יס"ב לא חשיב צונן. [ולגבי בישול נקט הפמ"ג שאם העבירו לכלי שני אסור להחזירו לכ"ר משום לח שנצטנן, דכלי שני כצונן, ודוקא לפי השו"ע, אך לפי הרמ"א ודאי מותר להחזירו לכ"ר דכלי שני לא חשיב כצטנן לגמרי]. וצ"ל דאף לפי הרמב"ם וסייעתו חם וצונן אינו תלוי בדיני בישול אלא שכל שאינו בכלי שנתבשל בו חשיב צונן, ולכן נסתפק המג"א אם בכלי שנתבשל בו ואין יד סולדת בו חשיב צונן, ואכתי צ"ע.

ובאופן שהעביר מכ"ר לכ"ר אחר כתב הפמ"ג דאע"פ שלענין בישול הוי ככ"ר ומבשל, מכל מקום לגבי צונן כיון שאינו בכלי שנתבשל בו ליכא למגזר. ומשמע דאף לפי הרמב"ם חשיב צונן, וכמש"כ לעיל דכל שאינו בכלי שנתבשל בו חשיב צונן לגבי זה. [ומבואר ג' נפק"מ ביסוד שכתבנו שאף לפי הרמב"ם אינו תלוי בצונן בדיני בישול אלא בכלי שנתבשל בו, א, כ"ר שאין יד סולדת בו יתכן שלפי הרמ"א אסור, ב, כ"ר שהעבירו לכ"ש והחזירו לכ"ר אף שמבשל אין זה כלי שנתבשל בו, ג, כ"ר שהעבירו לכ"ר רותח אף שמבשל אין זה כלי שנתבשל בו].

בקושית הראשונים מדוע לגבי שהיה פינה ממיחם למיחם זה סיבה לאסור ולגבי הטמנה זה סיבה להתיר, כתבו בתו"י דלגבי הטמנה כמה שהוא צונן טפי שפיר דמי דהא מותר להטמין צונן משא"כ בשהיה רוצה בחמימותן. לכאורה כונתו שלגבי הטמנה לא גזרו בצונן ולגבי שהיה גזרו וממילא איכא חשש טפי שמא יחתה. וזה גם כונת המג"א שם דהתם אסור להניח ע"ג כירה לכתחילה וכשהוא בקדרה הראשונה הו"ל חזרה ושרי, משא"כ כאן דכשפינן הו"ל צונן ומותר להטמינו, עכ"ל. כלומר, דהוקשה לו היפוך הסברות בפינה ממיחם למיחם דלגבי שהיה גרע ולגבי הטמנה עדיף, ותירץ דלגבי הטמנה יש היתר של צונן ולכן עדיף, אך לגבי שהיה אין היתר של צונן, ואם כן הרי זה גרע טפי כיון דחשיב כנתינה בתחילה ואין זה המשך שהיה.

ובתוס' לח: תירצו בשם ר"ת דלגבי שהיה במיחם אחר שהוא קר אתי לחתויי, אבל גבי הטמנה שרי טפי כשהוא קר דבחיתוי מועט לא יועיל. ובתוס' רא"ש כתב דבפינן ממיחם למיחם לא שייך למגזר דהשתא אוקורי אוקיר ליה ארתוחי מרתח ליה, אבל הכא שמחזירו לכירה חמה מבעיא ליה אי הוה כמניחו ע"ג קרקע. ונראה דהם נקטו כרש"י שההיתר מצד גילוי דעת ולא מצד צונן, ולכן הוצרכו ליישב שבשהיה לא סגי בגילוי דעת כיון שמועיל לו החיתוי. ומש"כ תוס' דחיתוי מועט לא יועיל לו צ"ע דבאין מוסיף הבל האיסור מצד שמא ירתיח ולא מצד שמא יחתה. ודברי התוס' רא"ש דבהטמנה ליכא שמא ירתיח מדוייק יותר. ואולי תוס' נקטו דהיתר של צונן קיים גם באין מוסיף הבל, וכן נראה בשלטי גיבורים, וצ"ע.

בתוס' ישנים הקשו וכי לא ידע רבי מאביו דמותר להטמין צונן, ותירצו דס"ד להתיר בפינה למיחם אחר בדוקא משום גילוי דעת, וכפירוש רש"י. ויש מקום לפרש דבריו דכך נקט קודם שחזר בו, אך אחר שחזר בו והתיר צונן פירש את דברי אביו מצד צונן כהרמב"ם. אך בשו"ת אג"מ או"ח ח"א סי' צ"ה נקט בכונת התו"י שאף לאחר שחזר בו ההיתר של פינה ממיחם למיחם הוא מדין גילוי דעת כרש"י. ואע"פ שמותר להטמין צונן גם להפיג צינה, י"ל דכלי שני לא חשיב צונן לגבי זה. ולפי"ז יש לפרש גם בדברי התוס' לח: דפירשו את ההיתר מצד גילוי דעת כרש"י משום שנקטו שכלי שני לא חשיב צונן ולא משום דפירשו בעיקר היתר דצונן כרש"י.

דין טרמוס - לכאורה הרוצה לערות ממיחם שעל האש לטרמוס יש לאסור מצד הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל בשבת. ומצינו ג' סברות להתיר, א, מצד ההיתר של פינה ממיחם למיחם. אך זה תלוי ברש"י והרמב"ם, דלפי הרמב"ם חשיב כצונן דהוי כלי שני, אך לפי רש"י אין כאן גילוי דעת, דאינו רוצה לערות לטרמוס בשביל לצנן אלא בשביל לשמור על חומו. וכתב האג"מ שם שיש מקום לבעל נפש להחמיר בזה כרש"י, כיון שגם התו"י סובר כוותיה. ב, החזו"א נקט שטרמוס לא נחשב להטמנה כלל, כיון שהכל כלי אחד. ג, האג"מ שם נקט דכאשר מערה לטרמוס אין כאן הטמנה כיון שעדיין אינו מועיל לשמור חומו, וכאשר מכסה לא חשיב הטמנה כיון דהוי לשמור מעכברים. ונקט שם שכאשר מכסה במכסה הרגיל שרי אפילו כשדעתו גם לשמור חומו, ורק כאשר מכסה במכסה אחר צריך שיהא דעתו לשם שמירה מעכברים גרידא, עיי"ש.

**הוספה החלפה ונטילה והחזרה בשבת ובערב שבת**

בגמ' נא. אע"פ שאמרו אין טומנין וכו' אם בא להוסיף מוסיף, כיצד הוא עושה, רשב"ג אומר נוטל את הסדינין ומניח את הגלופקרין או נוטל את הגלופקרין ומניח את הסדינים. ופירש רש"י דרשב"ג איירי בהחלפה, דהיינו שנוטל לגמרי את הסדינים ומכסה בדבר ששומר יותר על חומו, או אם רוצה שיצטנן מעט נוטל לגמרי את הגלופקרין ומכסה בסדינים שאינו שומר על חומו כולי האי. והקשו הראשונים מאי כיצד הוא עושה, הא ת"ק איירי בהוספה ורשב"ג בהחלפה. ונאמרו כמה ביאורים בראשונים.

א, דעת ר"י וה"ר פורת דל"ג כיצד הוא עושה, ופליגי לדינא, דת"ק מתיר רק בהוספה ורשב"ג חולק ומתיר אף החלפה, וכל שכן ליטול ולהחזיר אותו דבר דלא הוי כ"כ תחילת הטמנה. ובפשטות מש"כ תוס' וכל שכן וכו' קאי לרשב"ג, דלפי ת"ק מותר רק להוסיף ורשב"ג מתיר בין ליטול ולהחזיר ובין להחליף, ושורש פלוגתתם מה נחשב המשך הטמנה ומה נחשב הטמנה חדשה. והקשה הבית יוסף דלעיל כתבו תוס' דמתני' כסהו ונתגלה מותר לכסותו דמשמע שאם גילה בידים אסור להחזיר קאי בערב שבת, אך בשבת מותר להחזיר אפילו אם גילה בידים כמו בשהיה ע"ג כירה, ודבריהם סותרים זה לזה. ולכן כתב דמש"כ תוס' וכל שכן וכו' קאי אף לת"ק, דת"ק מתיר בין הוספה ובין ליטול ולהחזיר אותו דבר, ורשב"ג מתיר אף להחליף. ומהר"ם תירץ דלר"י היה פשוט שהלכה כרשב"ג, ולכן העמיד את המשנה כרשב"ג ובערב שבת, ואה"נ לת"ק אפשר להעמיד את המשנה בשבת וגילהו בידים אסור להחזיר אפילו אותו דבר. אך צ"ב מדוע הוצרכו תוס' לומר שמותר לגלות בידים ולהחזיר מסברא דדמי לשהיה שמותר ליטול הקדרה ולהחזירה, הא אי קאי לרשב"ג הרי זה מוכח להדיא בברייתא דאיירי התם במחליף בידים וכל שכן ליטול ולהחזיר אותו דבר. ולפי הבית יוסף ניחא דלת"ק דאסר להחליף צריך להוכיח שליטול ולהחזיר אותו דבר מותר. ועי' קרבן נתנאל שיישב באופן אחר.

והנה לשון התוס' אבל אם גילהו בידים מבעוד יום כדי לכסותו משתחשך אסור לכסותו משתחשך דדמיא לתחילת הטמנה, ומשמע שאם גילה בידים בשבת על דעת להחזיר מותר להחזיר, אך אם גילה בידים בשבת שלא על מנת להחזיר אסור להחזיר, וכן הוא מסברא דכיון שדימו לשהיה הרי התם מותר דוקא בדעתו להחזיר. וכן מה שאסרו בנתגלה בערב שבת אפילו על דעת להחזיר הרי זה תלוי בפלוגתת המשנ"ב והחזו"א לגבי שהיה, דהר"ן העמיד את כל הסוגיא דאיסור חזרה (ע"ג קרקע ואין דעתו להחזיר) בנטל מערב שבת ורוצה להחזיר בשבת, וכתב בשער הציון רנ"ג ס"ק מ"ד שלשאר הראשונים אין הבדל בין כשנטלה מהכירה מבעוד יום או בשבת גופא, אך החזו"א ס"ק י"ב כתב שלשאר הראשונים הרי זה אסור אפילו דעתו להחזיר ולא הניח ע"ג קרקע. ולכאורה מהכא מוכח כהחזו"א דהא תוס' דימו שהיה להטמנה, ועי' דרשו בשם שלמי תודה ומנחת שלמה שהעירו בזה.

ויל"ע מדוע לגבי שהיה קיי"ל שאם נטל על דעת להחזיר מותר להחזיר ואם נפל מאליו אפילו לא הניחו ע"ג קרקע נסתפקו האחרונים דאין כאן דעת להדיא להחזיר (נחלקו בזה רעק"א ואבי עזרי), ואילו הכא אם נטל מערב שבת על דעת להחזיר בשבת אסור ואם נתגלה מאליו מותר להחזיר, וצ"ע.

ב, הרא"ש סי' י"ב הביא דברי ר"י דלא גרסינן כיצד הוא עושה, והוכיח דרשב"ג לא איירי בהוספה אלא בהחלפה דהא נוטל את הגלופקרין ומניח את הסדינים ודאי אינו הוספה אלא ממעט, ועל כרחיך דאיירי בהחלפה וחולק על ת"ק דאסר להחליף. וכתב דלהאי פירושא לכאורה נראה הלכתא כת"ק ויתכן לפרש המשנה דוקא כסהו ונתגלה מותר אך אם גילה בידים אסור לכסות, כדי להעמיד מתני' כת"ק. ולהרא"ש ודאי הדרא קושיית הבית יוסף מדברי ר"י עצמו, ואי אפשר לתרץ כתירוצו דהא הרא"ש כתב להדיא שלפי ת"ק אסור ליטול להחזיר אותו דבר.

ובסי' י' כתב הרא"ש דהא דתנן כסהו ונתגלה מותר לכסותו הוא הדין מותר לגלות בידים ולהחזיר כמו בשהיה, ונקט כסהו ונתגלה לאשמועינן דאפילו נתגלה מבעוד יום מותר לכסותו משתחשך. ואח"כ כתב ומיהו אם כסהו מבעוד יום אדעתא שלא להחזירו נראה דאסור דדמיא לתחלת הטמנה. ונראה מדבריו דלא הכריח כן מעיקר תירוצו אלא מסברא, ולכאורה אם מותר לגלות ולכסות בידים אכתי קשה מדוע נקטה המשנה כסהו ונתגלה ולא נקטה רבותא שאפילו לגלותו בידים אסור. ועוד קשה דברא"ש נראה שאם גילהו על דעת להחזיר ודאי שרי אף מערב שבת, ואם כן אכתי קשה לאשמועינן רבותא דאפילו גילהו בידים מותר להחזיר לכה"פ בדעתו להחזיר. [ואפשר דגילהו בידים על דעת להחזיר פשוט יותר שמותר להחזיר מאשר בנתגלה מאליו כמו שמצינו בשהיה]. וצ"ל דכיון שתירץ דאיירי מערב שבת מיד מיושב קושייתו מדוע נקטה המשנה כסהו ונתגלה מאליו, כיון שאין דרך לגלות בידים בערב שבת רק בשבת, ובהא דקתני נתגלה מאליו ידעינן דאיירי בערב שבת דומיא דלא כסהו דלעיל.

ועכ"פ מבואר ברא"ש דכל האיסור לרשב"ג הוא בג' תנאים, בגילהו בידים מערב שבת ואין דעתו להחזיר, אך אם גילה בידים בשבת ודעתו להחזיר מותר. וצ"ע מאי שנא משהיה שאם אין דעתו להחזיר אסור אף בשבת. [**באופן שמצינו ג' חילוקים בין הטמנה לשהיה,** א, להרא"ש גילה על דעת להחזיר בשבת. ב, להמשנ"ב שהתיר בשהיה הסיר על דעת להחזיר אפילו בערב שבת והכא תוס' אסרו בידים, ולהבית יוסף אפילו מאליו. ג, בשהיה מאליו גרע מבידים על דעת להחזיר והכא קיל].

ג, עוד כתב הרא"ש בשם ר' יונה דגרסינן כיצד הוא עושה, ואע"פ שת"ק איירי בהוספה ורשב"ג בחילוף מכל מקום מייתי מרשב"ג, לפי שהגמ' הסתפקה בדברי ת"ק האם מכוסה בסדינים לחוד חשיב הטמנה לגבי להתיר להוסיף עליו או לא, ומייתי מרשב"ג שהתיר להחליף מסדינים לגלופקרין, אלמא חשיב הטמנה לגבי שמותר להחליף ממנו. וכתב הרא"ש שלפי"ז הא דקאמר רשב"ג נוטל את הגלופקרין ומניח את הסדינין זו ואצ"ל זו קתני, דאם מותר להחליף לדבר חם יותר כ"ש לדבר פחות חם. וביאר הקרבן נתנאל שלפי ר"י אין צריך לזה, דקתני נוטל את הגלופקרין לרבותא דת"ק דאף באופן זה אוסר.

ומבואר בדברי הרא"ש שלפי ר' יונה רשב"ג אינו חולק על ת"ק, מדכתב ולהך פירושא נראה הלכתא כת"ק ומתני' מצי לפרושי וכו', וכן כתב להדיא הקר"נ הנ"ל. ולכאורה יש ב' הבדלים בין ר"י לר' יונה, א, לפי ר"י לא גרסינן כיצד הוא עושה דת"ק איירי בהוספה ורשב"ג בחילוף ולפי ר' יונה גרסינן הכי דניתן להוכיח מרשב"ג לדברי ת"ק. ב, לפי ר"י ת"ק ורשב"ג פליגי ולפי ר' יונה לא פליגי, ולכאורה אין שייכות בין ב' המחלוקות, ולא משמע כן, וצ"ע.

ד, הרמב"ם פ"ד ה"ד כתב חמין שטמנן מער"ש ונתגלו בשבת מותר לכסותן שהרי אינו מוסיף, ומותר להחליף הכיסוי בשבת כיצד נוטל כסות וכו', ודייק המגיד משנה מהלשון שהרי אינו מוסיף שאסור להוסיף כיסוי בשבת, ואע"פ שמותר להחליף, ואגב שמחליף מותר גם להוסיף, מכל מקום להוסיף לחוד אסור דיותר מחזי כהטמנה חדשה. ולפי"ז רשב"ג בא לפרש דברי ת"ק שלא התיר להוסיף אלא באופן שמחליף ואגב זה מוסיף, אך להוסיף סתם אסור. ולפי"ז מיושבת הגירסא כיצד הוא עושה. ובכס"מ כתב שאין הכרח מדבריו, דהרמב"ם נקט היתר להחליף לרבותא. ולכאורה דיוק המ"מ אינו מדנקט היתר להחליף אלא מהלשון שהרי אינו מוסיף.

וכן נקט הרמב"ן בתחילה דרשב"ג מפרש דברי ת"ק שלהוסיף בלא החלפה אסור, והקשה ממתני' כסהו ונתגלה מותר לכסותו ומבואר שמותר אף בלא החלפה, ותירץ דאם מחזיר את הכיסוי עצמו נמי שרי, ורק להוסיף בלא להוריד את הקודם אסור. וסיים על זה, ואינו נכון.

סיכום השיטות בדין החלפה הוספה והחזרה

א. נתגלה מאליו בשבת ודאי שרי להחזיר כדתנן במתני'. נתגלה מאליו בערב שבת ובא להחזיר בשבת לדעת הראשונים הנ"ל מותר, אך הבית יוסף הביא בשם סמ"ג סמ"ק וספר התרומה שאסור, והמשנה נקטה נתגלה מאליו כדי להשמיע שדוקא בשבת מותר, [צ"ב מדוע מאליו יותר משמע בשבת מאשר גילהו בידים, וברא"ש משמע להפך דמאליו יותר משמע מערב שבת וכמש"כ לעיל, וצ"ע]. וכן בירושלמי משמע דאסור, וכן משמעות הרמב"ם דרק אם נתגלה בשבת מותר לכסות. ופסקו השו"ע הגר"א והמשנ"ב לאסור, והב"ח פסק להתיר. ועי' בביאור הגר"א דהוכיח לאסור מפירוש הר"ן בשם הראב"ד בגמ' לעיל לד. דפריך לגבי דבר שאין מוסיף הבל שמא ירתיח אי הכי בין השמשות נמי אסור, שמא ירתיח ויגלה הקדרה על מנת להחזירה בשבת. ומבואר דבכה"ג אסור ואף שהסיר הקדרה בין השמשות. [וצ"ב איך הוכיח מכאן לנידון של הבית יוסף והב"ח, הא הכא גילה בידים].

ב. להוסיף כיסוי נקטו כל הפוסקים להתיר, מלבד המגיד משנה בדעת הרמב"ם דאסר.

ג. להחליף כיסוי לדעת הרא"ש בפי' קמא קיי"ל כת"ק דאסור, וכן פסקו הסמ"ג והסמ"ק. אך לדעת ר' יונה הרמב"ם והרי"ף ועוד הרבה פוסקים ת"ק לא פליג על רשב"ג וקיי"ל שמותר.

ד. ליטול ולהחזיר בשבת נקטו כל הפוסקים דשרי מלבד הרא"ש בפי' קמא דנקט שהלכה כת"ק ואפילו לגבי ליטול ולהחזיר. והיכא שאין דעתו להחזיר הב"ח פסק שאסור להחזיר, ולא מצאתי בפוסקים מי שהביא דין זה, וצע"ג.

ואם נטל מערב שבת, כתבנו לעיל שלפי תוס' אסור להחזיר בשבת אפילו דעתו להחזיר, ולפי הרא"ש אם דעתו להחזיר מותר אין דעתו להחזיר אסור. והנה השו"ע פסק דאפילו נתגלה מאליו בערב שבת אסור להחזיר בשבת וכל שכן גילהו בידים. אך הב"ח שפסק בנתגלה מאליו מותר להחזירו בשבת, בגילהו בידים פסק שאפילו דעתו להחזיר אסור כדעת תוס', אא"כ היה בדעתו להחזיר קודם השבת ושכח, דבכה"ג הוי כנתגלה מאליו דשרי.

כתב הטור והוא שנתבשלה הקדרה כל צרכה, אבל אם אינה מבושלת כל צרכה אפילו להוסיף על הכיסוי אסור שתוספת זה גורם לה להתבשל. וכתב המג"א דאם מטמין בדבר שאין מוסיף הבל אין כאן בישול כלל, ועל כרחיך איירי בדרך שכתב בסעי' ח', דהיינו שמטמין בבגדים על גחלים בהיתר, דיש הפסק בין הגחלים לקדרה (ולהרמ"א אף בלא הפסק) ויש הפסק בין הבגדים שלמעלה לקדרה. והנה בכה"ג לא הוי הטמנה כלל ושרי לעשותו אף בשבת, ואם כן צריך לדחוק דהטור ושו"ע לא כתבו כן כתנאי על האופנים דלעיל אלא מילתא באנפי נפשיה, ודוחק. ובבית מאיר כתב דאף בדבר שאין מוסיף הבל אסור באינו מבושל כל צרכו, דהקדרה ממשיכה להתבשל מחמתו. ובביאור הלכה דייק כן מדברי הגר"א בסעי' ב' שהביא מקור לאסור הטמנה באין מוסיף הבל בשבת אף במבושל כל צרכו דאי איירי באין מבושל כל צרכו אפילו שגילה בשבת אסור להחזירו. ומבואר דאף בסתם הטמנה באין מוסיף הבל אסור.

עוד מקור הביא הביאור הלכה לאסור מדברי רש"י דפירש שרשב"ג מתיר להחליף מגלופקרין לסדינים באופן שאינו רוצה שיקדיח תבשילו, ומבואר דאף במכוסה בדבר שאין מוסיף הבל התבשיל ממשיך להתבשל. ויתכן דאין לדחות מזה את המג"א, דהמג"א לא נחלק על הבית מאיר והגר"א במציאות שהוא ממשיך להתבשל אלא סובר דמותר בכה"ג כיון דאינו מבשל ע"י מעשיו אלא רק שומר על החום שלא יתפזר וממילא מתבשל ע"י חום עצמו, והמחלוקת היא בדין ולא במציאות, ושפיר כתב רש"י שהתבשיל מקדיח.

**דף מח ע"ב**

**תוד"ה אי חיבור, ורשב"א תירץ וכו'**

תוס' באו לבאר מדוע פריך אי חיבור וכו', נימא דהוי חיבור דרבנן ולכן הוי חיבור לטומאה לחומרא ולא חיבור להזאה לקולא, וכמו שלא הוקשה לגמ' בשלל של כובסין מהאי טעמא. ור"י תירץ דעיקר קושיית הגמ' מדוע באמת לא הוי חיבור להזאה, הא שניהם משמשים ככלי אחד, ובשעת מלאכה מיהא להוי חיבור לגמרי. ורשב"א תירץ דעיקר קושיית הגמ' מדוע שלא בשעת מלאכה לא הוי חיבור להזאה, הא כיון דלא הוי חיבור אין כאן טומאה כלל, דהא כל פרק בפ"ע אינו ראוי לכלום. ומשני, דאם חזר וחיברם קיי"ל שמדרבנן חוזרים לטומאתן הישנה, והחמירו חכמים שלא תועיל לו הזאה שלא בשעת מלאכה לטהרו לאחר שיחברם כיון שמהתורה אינו חיבור, והשתא גזרו גם בשעת מלאכה שלא יועיל הזאה. [והשתא איכא ג' גזירות דרבנן, גזירה דחזרו לטומאתן הישנה, גזירה על הזאה שלא בשעת מלאכה שלא תטהר לגבי כשיחזור ויחברם, וגזירה בשעת מלאכה אטו שלא בשעת מלאכה].

והקשה מהרש"א מדוע לא גזרו בשעת מלאכה שלא יועיל הזאה כלל, אפילו כשמזה על כל חלק בפ"ע, הרי לגבי שלא בשעת מלאכה לא מהני הזאה אפילו כשמזה על כל חלק בפ"ע. עיי"ש מה שתירץ. ולכאורה י"ל שגדר הגזירה דקבעו חכמים שלא יחשב חיבור אף בשעת מלאכה כמו שלא בשעת מלאכה, אלא שהשתא דינם חלוק, דבשעת מלאכה אף שאין זה חיבור מכל מקום אפשר להזות על כל חלק בפ"ע, דיש להם עכשיו שם כלי, ואילו שלא בשעת הזאה לא מהני הזאה כלל.