37כף חלבית שתחב לתוך קדרה בשרית
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

כף חלבית שתחב לתוך קדרה בשרית

המחבר (סימן צד ס"ג) פוסק - דכף חלבית שתחבוהו לקדרה בשרית ויש ששים בתבשיל כנגד הכף "הקדרה והתבשיל מותרים אבל הכף אסור בין עם בשר בין עם חלב לפי שהיא בלועה מבשר בחלב". כותב הש"ך (סק"ז) "עיין לעיל סימן צג", ולא פירש, והפמ"ג (שם) לא מצא בסימן צג – לְמה כוונת הש"ך.

ביאור היד יהודה

מבאר היד יהודה (סקי"א) – שכוונת הש"ך לדבריו בסימן צג בנקה"כ על דברי הט"ז בסק"ב. דהט"ז מביא את דברי הרשב"א [שהובאו שם בטור], שהמבשל ירקות בקדרה בשרית - נקלש טעם הבשר הבלוע בקדרה ושוב מותר לבשל שם גבינה, והיינו - שבישול הירקות נחשב כהגעלה לקדרה. ובנקה"כ שם – האריך להצדיק את דעת הרשב"א, ודלא כב"י ומהרש"ל שדחאוהו מההלכה [ואף שציין לש"ך, הרי בסוף דבריו בנקה"כ שם מסיים "והייתי מסדר דברים אלו בקצרה בש"ך ונשמט בדפוס"].

כוונת היד יהודה לא ברירא. דברשב"א שם רק התחדש שהגעלה מהני במקום ליבון - באופן שהיתרא בלע, אולם פשטות כוונתו שבעינן הגעלה גמורה [כמו שהארכנו בשיעורים שם] - וא"כ נידון דידן לא שייך לשם כלל.

בשלמא אם נפרש בכוונת הרשב"א - שלא בעינן הגעלה גמורה [עיין נקה"כ שם], א"כ נוכל לפרש בכוונת הש"ך - שיש סתירה לדברי הסמ"ק שהובאו בט"ז (סק"ג כאן) החושש שאין כאן הגעלה גמורה. אולם פשטות דעת הש"ך בהבנת הרשב"א - שבעינן הגעלה גמורה [כמו שהארכנו בשיעורים שם], וא"כ נידון הכף לא שייך כלל לנידון הרשב"א – שהרי פשיטא שיהני הגעלה גמורה לכף. וכל הנידון הוא אם תחיבה לקדרה נחשבת כהגעלה או לא, וכחששת הסמ"ק הנ"ל – דחיישינן שמא הכף לא נתחב לאותו עומק כמו שנתחב כשבלע את הבשר. ועוד חיישינן שמא בזמן התחיבה לא העלו המים רתיחות וממילא לא נחשב כהגעלה - אולם הגיעו לחום שהיד סולדת בו שסגי בהכי שהבשר ייבלע בכף. וא"כ נידון הכף לא שייך כלל לדין הרשב"א, ועדיין צ"ב - מה התכוון הש"ך להביא משם.

ואולי היא גופא כוונתו, להוכיח מכאן - שע"כ שיטת הרשב"א שבעינן הגעלה גמורה. דאל"כ יסתרו דברי הרשב"א את דברי הסמ"ק, ואילו הטור - העתיק את דברי הרשב"א בסימן צג ואת דין הסמ"ק בסימן דידן, וע"כ שלא סתרו אהדדי.

ביאור המגד שמים

המגד שמים [הובא בשו"ע החדשים] מבאר את כוונת הש"ך באופן שונה. דכוונתו לדברי רבינו ירוחם שהובאו בב"י בסימן צג [והובאו גם בנקה"כ הנ"ל], שהגעלה היא רק במים ולא בשאר תבשילים או רוטב. והיינו, שהט"ז כאן (סק"ג) הקשה אמאי לא נחשב תחיבת הכף כהגעלה, והביא הט"ז את דברי הסמ"ק הנ"ל. ורמיזת הש"ך היא – לתרץ קושיא זו ע"פ דברי ר' ירוחם, שכאן לא נחשב כהגעלה – כיון שאינו במים.

דין איסור הנאה בתבשיל

לשון המחבר הוא - שהכף אסור "בין עם בשר בין עם חלב" וכנ"ל, ודקדק הש"ך - (סק"ח) שבשאר דברים מתיר המחבר לתחוב כף זה, והוא מחבר לשיטתו בסימן צה ס"ג – שבכה"ג נחשב נ"ט בר נ"ט. טוען הש"ך, שהרמ"א החולק שם – יחמיר גם פה ויאסור לתחוב את הכף אף לשאר תבשילים. והיינו, שהכף שבלוע מבשר בחלב נאסר לגמרי - ואוסר בכל קדרה.

דן הפמ"ג (סק"ט) אם לשיטת הרמ"א – הכף יאסור את הנתחב בו אף בהנאה. מביא הפמ"ג סתירה בדברי האו"ה, דמחד גיסא כותב האו"ה (כלל כא דין ו') שמותר בהנאה "דאין מרויח הטעם הבלוע בו", אמנם בכלל לה דין ו' - אוסר האו"ה את התבשיל אף בהנאה.

טוען הפמ"ג, שחוץ מזה – שדברי האו"ה סותרים אהדדי, עוד קשה בסברא – אמאי יש לאסור את התבשיל בהנאה. שהרי מסתבר טובא כדברי האו"ה בכלל כא – שהתיר את התבשיל בהנאה, וכמו שהוכיח בעצמו מהסוגיא בע"ז סה: דחטים שבלעו יין נסך מותר למכרם לגוי כיון שאין טעם היין נסך מעלה את מחיר החטים – א"כ לא נהנה כלל מהיין נסך. וכן הוא בנידון דידן, שוודאי טעם הבב"ח שנבלע בתבשיל מהכף – אינו משביח את התבשיל ומעלה את ערכו, ואמאי מכירתו לעכו"ם ייחשב כנהנה מבב"ח.

מתקשה היד יהודה (סקי"ג ד"ה "עיין") על דברי הפמ"ג, שאדרבא – מסתבר טפי לאסור את התבשיל בהנאה. שהרי שיטת הרמ"א שאומרים חנ"נ אף בשאר איסורים, וא"כ כל התבשיל נאסר ונהיה נבלה – משום טעם הבב"ח הבלוע בו, ואסור למכרו – כדין בשר בחלב שאסור בהנאה.

דין איסור הנאה בחנ"נ

בסימן פז ס"ו פוסק הרמ"א "הכלי שעושין בו מים לחפיפת הראש אין לשמש בו דעושין אותה מאפר שעל הכירה ורגילות הוא להתערב שם בשר וחלב". ודנו הפוסקים – היאך המים גופא מותרים לחפיפת הראש, הרי מעורב בהם אפר שיש בו טעם בב"ח.

מתרץ הש"ך (סק"כ), שאין תערובת הבב"ח משביח את המים לענין חפיפת הראש "כיון שאינו דבר של אכילה לא חשיב הנאה". ובחוו"ד (סק"ב) הקשה על דברי הש"ך – אמאי לא נימא חנ"נ על האפר, וממילא ייאסר האפר גופא בהנאה ולא רק טעם הבב"ח שבו, והוא כקושית היד יהודה הנ"ל בנידון דידן [וצ"ב אמאי לא ציין היד יהודה לנידון שם. ואולי הוא לשיטתו שם (סקט"ז) שביאר את החילוק בין האפר לבין הכלי, דבאפר הוא טעם פגום -- ומשו"ה מותר, משא"כ בכלי – נבלע טעם הבב"ח בלי האפר והוא לשבח, ולפ"ז לא שייך כלל לנידון דידן].

מתרץ החוו"ד "דלא אמרינן באיסור הנאה חנ"נ שיהא הגוף החתיכה אסור בהנאה כיון שהוא רק איסור דרבנן, דמיא לסתם יינם דמבואר לקמן בסימן קלד סי"א דחטין שנפל עליהן יין נסך דמוכר לגוי", והיינו - שדין חנ"נ [בשאר איסורים] הוא דין דרבנן ולא גזרו ביה איסור הנאה, וראייתו מדין חטים שנפל עליהם יין נסך – שהיא גופא ראית האו"ה בנידון דידן לקולא וכנ"ל. ועיין רעק"א על דברי החוו"ד - שמיקל יותר, וטוען שאף באיסור דאורייתא לא אמרינן חנ"נ לענין איסור הנאה, וראייתו מדברי האו"ה (כלל כא דין ז) המתיר למכור לעכו"ם כלי שבושל בו בב"ח - אף שהוא חנ"נ דאורייתא.

והנה, נידון דומה איתא בר"ן בע"ז (לז בדפי הרי"ף) - אי אמרינן טעם כעיקר לאסור בהנאה. בשיטת הרי"ף שם לומד הר"ן שאוסר אף בהנאה, ואילו בשיטת הראב"ד אומר הר"ן בדרך אפשר "ואולי דעתם לומר דכיון דמדאורייתא חד בתרי בטיל כל היכא דליכא טעמא נהי דבאיכא טעמא אסור מדאורייתא דהא קיי"ל דטעמו וממשו אסור ולוקין עליו ה"מ לענין אכילה דשייך בה טעמא אבל לענין הנאה כיון דלא שייך בה טעמא חד בתרי בטיל. אבל עדיין אין זה מספיק...". ונוטה הר"ן לאסור "וכי איסור זה נתבטל או לא נתבטל אם תאמר לא נתבטל יאסור בהנאה ואם תאמר נתבטל עד שהותר איסור הנאה שבו היאך נשתייר בו איסור אכילה וכי מי חלקו לאיסור זה שמקצתו נתבטל ומקצתו לא נתבטל…", עיי"ש שהאריך.

ונראה, שכל דבריו נאמרו בגוף הדבר – שטעמו אוסר משום טעכ"ע, שאם טעם זה אוסר מדאורייתא – לא מסתבר לחלק בו בין אכילה להנאה. משא"כ בנידון דידן – שבעינן שהטעם הבלוע יעשה חנ"נ, בזה נראה שפיר לחלק - דכל שאין הנידון על אכילה לא מסתבר שהטעם יעשה חנ"נ לענין דבר שאינו תלוי בטעם [כמכירה וכדו']. והוא דומיא דדברי הרשב"א בחידושיו ביבמות פד: - שלא אמרינן טעכ"ע לענין מקוה וכדו' כיון שאין הנידון כלל על הטעם.

חומרא דחמץ

עד כאן דברנו בדין שאר איסורים ואף בב"ח, דכל שאינו נהנה מהטעם הבלוע - שרי במכירה והנאה וכנ"ל.

אמנם בדין חמץ, נפסק בשו"ע (תמז ס"ג) שתרנגולת שבלעה חטה וחממו אותה בפסח - אוסרת במשהו, אף שפשוט שאין טעם החטה מעלה את ערך התרנגולת. וכותב הפמ"ג (סימן צד סק"ט הנ"ל) - שע"כ הוא משום חומרא דחמץ, שהרי מעיקר הדין נקטינן שאין חנ"נ לענין איסורי הנאה, וכדמוכח בדין אפר וכנ"ל.

השלכת הנאה לנהר

הש"ך (סקי"א) מביא את דברי ההגהות אשרי (ע"ז פ"ה סימן ל), דקדרה הבלועה מבב"ח ולאחר מעל"ע בשלו בה "ישליך דמי הקדרה לנהר והמאכל מותר עכ"ל. וכ"כ המהרא"י, והרב בתורת חטאת (כלל פה דין ג') חלק עליו".

ראיית התו"ח היא מהא - דהשוחט בסכין של ע"ז אין צורך להשליך את דמי הסכין לים המלח. דוחה המנחת יעקב (אות יז) ראיה זו, שהרי דין הסכין גופא תליא בפלוגתא בראשונים – אי נחשב כהנאה מועטת או כהנאה מרובה (ש"ך סימן י' סק"ה), ואולי משום זה גופא - הרמ"א לא הזכיר קולא זו בשו"ע.

ובאמת שיש לחלק בין דין הסכין לבין דין התבשיל. דאף אם נימא שבסכין נקטינן לחומרא ובעי השלכת הנאה, עדיין יתכן להקל בקדרה. דשאני סכין שוודאי הוי חפצא דאיסורא וכולו אסור בהנאה כדין ע"ז, משא"כ קדרה הבלועה מבב"ח – אין גוף הקדרה אסורה בהנאה אלא הטעם הבלוע בה, ויתכן שאין הבישול בה נחשב כלל כנהנה מהבלוע בה. אולם בדברי ההגהות אשרי והמהרש"ל חזינן – שהתייחסו לגוף הקדרה כחפצא דאיסורא, ולכן הצריכו השלכת הנאה, וכן נראה במסקנת הש"ך והט"ז.

השלכת הנאה בחמץ

הטור בסימן תנ אוסר להשכיר כלים לעכו"ם בפסח שיבשל בהם חמץ "מפני שרוצה בקיומו של איסור ע"י דבר אחר, ועוד כיון שהכלי עצמו אסור בהנאה אסור להשכירו לכתחלה".

מבאר הפרישה את טעמו הראשון של הטור, שכוונתו לחמץ בעין שהגוי מבשל – שרוצה בקיומו בשעת הבישול כדי שהכלי לא ייבקע. אולם אין לפרש שכוונתו לחמץ הבלוע בכלי, שהרי רק בחרס הדרייני - נחשב כרוצה בקיומו ע"י דבר אחר. וכן ביארו המג"א (סקי"א) המחצה"ש והמשנ"ב שם.

טעמו השני של הטור צ"ב - אמאי הכלי עצמו אסור בהנאה, והוא לכאורה כהבנת ההגהות אשרי והמהרש"ל - שהתייחסו לקדרה הבלועה מאיסור כחפצא דאיסורא.

הדרכי משה חולק, ומביא את שיטת המרדכי שמותר להחם חמין בכלי חמץ ולרחוץ בהם בפסח "מאחר שאינו נהנה מאיסור הבלוע", והוא דלא הטור. ומעיד הדרכי משה – שכן נהגו כדברי המרדכי, וכן היא שיטת התוס' בע"ז (לב. סוף ד"ה "והא") בשם ר"ת דכל "שאין איסורא בעיניה" לא נחשב שרוצה בקיומו ע"י דבר אחר "ומכאן פסק ר"ת דקדרות הבלועות מבשר בחלב ע"י שנתבשל בהם שמותר להשים בתוכן דבר יבש כגון תבואה וכן קדרות האסורות משום חמץ בפסח מותר לתת לתוכן דבר יבש אבל דבר לח לא".

והנה, לגירסתינו בדרכי משה, לכאורה פליג הרמ"א רק על הטעם השני של הטור – וס"ל שהכלי לא נקרא חפצא דאיסורא, ומהחמץ הבלוע הרי אינו נהנה. אולם על טעמו הראשון של הטור שנחשב כרוצה בקיומו ע"י ד"א - לכאורה לא פליג, שהרי יש כאן חמץ בעין בקדרה בשעת הבישול וכנ"ל בשם הפרישה. אמנם בדרכי משה הארוך הגירסא היא שונה "וצ"ע דבטור משמע דאסור [מאחר שרוצה בקיומה של איסור ע"י דבר אחר]…", משמע בתוספת זו [שבסוגריים] שפליג אף על הטעם הראשון. וע"כ שפירש את דברי הטור - דלא כפשטות לשון הטור וכהבנת הפרישה והאחרונים כנ"ל, אלא שאף טעמו הראשון של הטור איירי בכלי הבלוע מחמץ ורוצה בקיומו של הבליעה כדי שלא ייבקע הכלי, וגם על זה פליג הדרכי משה בשם התוס' והמרדכי.

בשו"ע (ס"ז) פסק הרמ"א כשיטתו בדרכי משה "ויש מתירין להחם חמין בכלי חמץ ולרחוץ בהם וכן שאר צרכי הנאה בכלי חמץ וכן הוא המנהג". והוא לכאורה מתאים לדברי החוו"ד ורעק"א שהבאנו לעיל - בהיתר חפיפה באפר שבלוע בו בשר בחלב, שלא אמרינן חנ"נ לאסור בהנאה.

אלא שצ"ב, שהרי הפמ"ג הוכיח שחמץ שאני - ותרנגולת שבלוע בה טעם חטה אסורה בהנאה, וע"כ שמשום חומרא דחמץ החמירו לומר חנ"נ אף לאסור בהנאה וכנ"ל. וא"כ קשה – היאך הרמ"א כאן מתיר שימוש בכלי חמץ באופן שאין נהנה מגוף החמץ. ובמג"א שם (סקי"ב) הקשה באופן אחר, שהמרדכי התיר למכור לעכו"ם תרנגולת שנמצא בה חטה - ודימה דין זה לנידון של רחיצה בחמין שהוחמו בכלי חמץ, והיאך הרמ"א מזכה שטרא לבי תרי - שמתיר שימוש באפר וכנ"ל אולם לא השיג על דברי המחבר הנ"ל (תמז ס"ג) דשאסר את התרנגולת שבלוע בה טעם חטה, והוא לכאורה תרתי דסתרי.

וצ"ל בדעת הרמ"א, דשאני כלים שאין הבליעות בני יומן, ובכה"ג ודאי לא אמרינן חנ"נ לאסור בהנאה. ואף שאף טעם פגום אסור בפסח, הרי כאן לא נהנה מהטעם כלל. משא"כ חטה שבושלה בתרנגולת - נתנה בה טעם לשבח. ואף שבמכירה אינו נהנה מטעם זה, משום חומרא דחמץ אמרינן חנ"נ לאסור בהנאה, וכל התרנגולת נאסרה בהנאה.

הלכה למעשה

יש לדון הלכה למעשה, בדין מכירה לעכו"ם של כלים שבלוע בהם איסורי הנאה [והוא נידון מצוי בבעל תשובה - שיש ברשותם כלי חרס הבלועים בטעם בב"ח]. דלשיטת ההגהות אשרי והמהרש"ל הנ"ל – לכאורה אסור, שהרי גוף הכלי אסור בהנאה. אולם טוען היד יהודה - שלא קיי"ל כן, שהרי שיטות אלו אזלו בשיטת היש אוסרים בתוס' בע"ז, ואילו אנן קיי"ל כר"ת – כמובא לעיל בשם הדרכי משה.

המשנ"ב (סימן תנ סקכ"ח), מביא פלוגתת אחרונים – אי שרי למכור כלים חמוצים לעכו"ם "יש מתירים וגם כן מטעם הנ"ל שהרי נהנה רק מגוף הכלי ולא מבלוע… ויש אוסרים". ומבאר השעה"צ את טעם האוסרים "כסברא שניה שבטור וכן פסק חיי אדם (סימן קכד סי"ז) ועיין ביו"ד סימן צד ס"ג ובאחרונים שם".

והיינו, שהאוסרים ס"ל כטעם השני של הטור - שהכלי נחשב כחפצא דאיסורא, ומשום כך אסור למכרו לעכו"ם - אף שלא נהנה מהטעם הבלוע. אלא שלפ"ז - לא קיי"ל כן, שהרי הרמ"א היקל לרחוץ בחמין שהוחמו בכלי איסור [אא"כ נימא שהוא משום חומרא דחמץ]. ובש"ך סימן צא סק"ג מתיר לשים אף דבר לח בכלי איסור - כל שנתקנח, והוא כנ"ל - שאין הכלי נחשב כחפצא דאיסורא.

שו"ר בחת"ס בתשובה (סימן צח), שכלי הבלוע מבשר בחלב - מותר למכרו לעכו"ם אפילו ביומיה ואין בו בית מיחוש. וכתב שרק בחמץ יש מקום להחמיר משום שחובה לבערו - וכשמוכר נחשב כרוצה בקיומו, אבל כל שאסור רק בהנאה - ודאי אין העכ"ם משלם יותר משום טעם הבשר בחלב הבלוע בכלי.