פרק האורג 6 צידה 4
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 13 האורג תשעט

**בגדר מעשה הצידה**

1. **מתניתין. ישב האחד על הפתח ולא מילאהו, ישב השני ומילאהו השני חייב**. מבואר במשנה דבשביל לחייב את השני בעינן לדון את הראשון כמצב קיים שעליו בא השני, אולם אי נדונו כ''עושה'' היה פטור, ויעוין באבנ''ז סימן קצ''ב סק''ה דתמה דהא קי''ל זה אינו יכול וזה אינו יכול חייב. ויעוי''ש דמחדש דהיכא דהוי פעולות מחולקות פטורין לכו''ע, **ויעוין באחרונים דהעירו על יסוד האבנ''ז** מהכס''מ פ''ט ה''ד דמביא מהמהר''י בי רב דנקט בדעת הרמב''ם דבאחד הביא את האור ואחד את העצים ואחד את הבשר וכו' דאי פעלו בב''א כיון דבעינן לכולהו הוי כזה אינו יכול וזה אינו יכול וחייבי כולהו ומבואר דגם במעשים חלוקים איכא להאי חיובא דשתים שעשו.
2. **ונראה בהקדם מה דיש לעיין בעיקר גדר מעשה הצידה, דהנה יעוין** ביראים לר"א ממיץ [סי' רעד, דף קלז ע"ב] שכתב דאיכא תולדה לצד כההיא דתנן ישב האחד על הפתח ולא מלאהו ובא אחר ומלאהו השני חייב. ומהא דלא הביא רק את המשנה לקמן ולא הביא למתניתין דידן מוכיח האבנ''ז סימן קצ''ה דס''ל דנעילת דלת הוי ''אב''. ובבאור החילוק בין נעילת דלת לישב על הפתח יעוין באבנ''ז וז''ל, נראה לי טעם לזה משום דנעילת הדלת בטל אל הצבי וחשיב עשה מעשה בגופו קצת וכן הי' במשכן. וכשישב על הפתח ומלאהו אין האדם טפל אל הצבי. ואדרבא הצבי צורך האדם וצ''ב.

ו**ברמב''ם [פ"י הכ"ג] מדייק האבנ''ז דס''ל דהוי תולדה**, מדכתב דין נעל אחר שכתב תולדה לצד, וגם בתחילת דבריו [הי"ט] וז''ל, הצד חי' ועוף כו' כיצד רדף אחר צבי עד שהכניסו לחדר ונעל בפניו או שצד צפור למגדל ונעל בפניו חייב. ואי נימא דהנעילה לבד הוי אב מלאכה אם כן ההכנסה לחדר אינו מכלל המלאכה כלל דבלא נעילה לאו כלום. ואמאי נקט הרמב''ם להכנסה כחלק מהמלאכה ומוכח דהאב הוי כעין דהוי במשכן דאיכא הכנסה והוצאה. ויש לעיין בצירוף בין ההכנסה להוצאה דכיון דלא תופסו בידו א''כ מה המשמעות בהכנסה, ויעוי''ש באבנ''ז דאיכא בזה נפק''מ לענין קלב''מ דאם הזיק בשעת הכנסה יפטר דומיא דעקירה צורך הנחה. אבל אי האיסור בנעילה גרידא אם כן אפשר לנעילה בלא הכנסה.

**ובעיקר הא דנעילת דלת לא חשיבא אב** יעוי''ש באבנ''ז דתמה דמאחר דהוא עשה את הגמר אמאי לא הוי אב ואי נימא דכיון שלא עשה מעשה בצבי והוא ניצוד מאליו חשיב כגורם קצת והוא רק תולדה. א''כ אפילו הכניסו לבית בידים ואחר כך נעל נמי לא יחשב אב דבעידנא שהכניסו הי' יכול לצאת וגמר הצידה על ידי גורם קצת.

1. **עוד מצינו** **ברמב''ם פ''י הכ''ב המשלח כלבים כדי שיצודו צבאים וארנבים וכיוצא בהן וברח הצבי מפני הכלב והיה הוא רודף אחר הצבי או שעמד בפניו והבהילו עד שהגיע הכלב ותפשו הרי זה תולדת הצד וחייב עכ''ל**, ומבואר ברמב''ם דלמרות דהוא רק גרם שהאריה יתפסנו חשיב צידה, וצ''ב דאמאי לא הוי גרמא, ויעוין במשנה ברורה שט''ז סק''י דמבאר דהוי מחמת שכך דרך הציידים. ויעוין בשער הציון ס"ק יג וז''ל, הוספתי סברא זו, דאי לאו הכי תקשי על הרמב"ם למה מחוייב בעומד בפניו והבהילו, לו יהי שהיה אדם צודה הצבי והוא הבהילו, בודאי לא היה הוא מחוייב משום צידה בעבור שעמד והבהילו להצבי, ואינו רק מסייע לצידת חברו, וגרע מזה אינו יכול וזה אינו יכול, דשם עושה עצם המלאכה, מה שאין כן הכא דהוא רק גרמא לזה, ואפילו ברודף אפשר דפטור, אבל בסברתי ניחא קצת, ועיין בבא קמא דף ס' לענין זורה עכ''ל. ויש לעיין מאי איכא בהא דהוי דרך הציידים למשווי כמלאכה סכ''ס הוא לא עשה את הצידה ומ''ש אי אדם רדף או שור רדף.
2. **ונראה בהקדם הא דמבואר בברכ''ש** ב''ק סימן יז בהא דלא הוקשה לנמוק''י איך פורסים מצודה בע''ש אפי אם יצוד בשבת [כמבואר במתניתין יז ע''ב] ואמאי לא נימא דהוי כעושה מלאכה בשבת דמעשיו פועלים בשבת וכפה''נ כונתו דאי נימא דמחויב גם על יחס של גרמא א''כ יחס זה קיים כל הזמן. וז''ל, דכמו ששמעתי בשם הגאון בעל האבני נזר דאמר דמלאכת צודה בשבת אין בה שום ''מעשה בידיים'' דאינו אלא ''כורה בור'' אבל מעשה בידיים אין בזה, ובכל זה מחויב משום מלאכת צודה, משום דגבי שבת ישנם מלאכות דלא בעינן בידיים כמבואר בדף ס' גבי זורה רוח מסייעתו, דאע''ג דהוי רק גרם מלאכת הבורר, מ''מ גבי שבת לא תלוי דווקא בדין בידיים, דאפילו גרמא נמי חייב דהוי מלאכת מחשבת, וכן גבי צודה בשבת אף דאין כאן מעשה בידיים דאינו אלא כורה בור מ''מ חייב דזהו מלאכת צודה, ''דע''י שהכין שנצודה החיה שזהו גוף המלאכה'' וע''כ לא יקשה איך מותר לפרוס מצודה בע''ש ואף דעיקר המלאכה נעשית בשבת דהא מ''מ אין כאן מלאכת שבת, דהא אין כאן דין דבידיים דנאמר דעי''ז תחשב שעושה בשבת עכ''ל.

**ומבואר דהמעשה מלאכה דצידה** דבזה מוגדר כמתעסק בצידה ''לא הוי מחמת התוצאה של כליאת הדבר הניצוד'', אלא מחמת ''עצם יצירת המציאות דמעמידתו כניצוד'', וזה מה דמדמי ליה הברכ''ש ל''עושה בור'' דעיקר המלאכה בעשית הבור ולא בעשית התוצאה רק דכל כמה דליכא לתוצאה ליכא יחס לעשיתו כמצודה כלפי הבעל חי אולם עיקר המלאכה בהעמדת המצודה, ולכן לא שייך כלל לדונו כעושה מלאכה בשבת מאחר דהמלאכה נגמרה בהעמדת המצודה. ונראה דגם בתופשו בידיו או סוגר עליו את הדלת עיקר החפצא הוא במה דע''י אחיזתו או נעילת הדלת מעמידו באופן שלא יכול לברוח והוי כהעמדת מצודה אולם הא פשיטא דבעינן את התוצאה של הצידה דאל''כ לא הוי כלל מעשה צידה רק דהתוצאה באה רק לתת למעשה יחס של התעסקות בצידה.

**ויש שתלו יסוד זה** דהמלאכה דצידה הוי ב''מעשה'' בנידון אי צידה הוי השתלטות או שלילת חירות. ונראה דלא שייך זה לזה כלל אלא הוי שתי נושאים נפרדים. דראשית כל יש לדון בהגדרת התוצאה של ''ניצוד'' מה מקרי ניצוד. ובזה ודאי היחס הוא למציאותו של הבעל חי כנשתנה מעמידתו כבעל חי העומד ברשות עצמו כמוכן לבני אדם, רק דעדיין יש לדון אי מצב זה גופא מגדירו כמתעסק במלאכה, או דהתוצאה שיש בבעל חי מכח מעשיו הוי סיבה לדון את העשיה מצדו כהעמדת מצודה.

1. **ולפי''ז ניחא היטב דינא דהרמב''ם** דגם בזה שמצמצם את הצבי לבעל חי הוי צורה של העמדת מצב המעמיד את התוצאה למרות דביחס לתוצאה הוי גרמא כיון דכן דרך הציידין, רק דכיון דלא פעל את גוף העמדת המצודה אלא רק העמיד את הבעל חי בתוכה הלכך הוי תולדה, ובהכי ניחא הא דחשיב ''תולדה'', דאי החפצא דמלאכת צידה הוי בעשית התוצאה נמצא דכל החילוק בין צידה גמורה לעמד בפניו הוי בהא דהוי רק גרמא דסכ''ס גם הוא העמיד תוצאה של צידה רק דהוי בגרמא, וא''כ אמאי חשיב תולדה, הרי ליכא בזה חילוק בגוף המלאכה אלא רק ביחס של האדם לתוצאה, אולם אי החפצא הוא בהעמדת המצודה, א''כ החילוק בין צד גמור לעמד בפניו הוי בגוף המלאכה דבצד גמור מעמיד את גוף המצודה, רק דמאחר דגם בעמד בפניו הוא מעמיד בידיים את הצבי למצודה, הלכך גם בזה חשיב כמעמיד בצבי את המצב שגורם לו להיות ניצוד.
2. **ולפי''ז יתבאר היטב הנידון אי נעילת דלת הוי תולדה או אב,** **וכן הא דנראה ביראים דמצד אחד נעילת דלת הוי אב אולם ישב על הפתח ומלאהו הוי תולדה**, ונראה דמאחר דהחפצא דמלאכה הוא בהעמדת המצודה א''כ אפשר דנעילת דלת איכא לה פחות יחס כ''העמדת מצודה'', מאחר דהדלת משמשת לסגירת הבית, וגם אי נימא דנעילת דלת הוי אב הוי מחמת דסכ''ס העמיד מחיצה משא''כ היכא דישב על הפתח מאחר דאדם לא הוי מחיצה, א''כ מעשהו יותר מתיחס כמקום עמידה ולכן בהא ודאי הוי תולדה.
3. **והשתא נראה לבאר דהא דהוכיח האבנ''ז דליכא לחיובא דשתים שעשו בשתי מעשים לא הוי יסוד כללי כמו שנראה באבנ''ז אלא הוי יסוד במלאכת צידה** דרק בצידה לא ניתן לחייב בשתים שעשאוהו היכא דכל אחד עשה מעשה נפרד דכיון דהחפצא דמלאכה צריך להיות בגוף המעשה דהעמדת המצודה, א''כ בהא לא שייך להאי תביעה דשתים שעשאוהו דנתבע כמכשיר את מעשה חבירו, דזה שייך היכא דהתביעה מכח התוצאה, ורק היכא דתרוייהו עשו כחד בהא ניתן לדון את עשיתם כחדא עשיה ונתבעים תרוייהו כחד בהך עשיה.
4. **ולפי''ז מיושב היטב אמאי הוצרכה המשנה לעיל לחדש דאיכא חיובא דשתים שעשוהו במלאכת צידה,** דלפי מה שנתבאר איכא חילוק בין חיובא דשתים שעשו בעלמא דאיכא בזה תביעה על הכשר מעשה חבירו לבין צידה דמחויבים רק בחדא מעשה דבזה נתחדש דדנים את עשיתם כחדא עשיה. ויש לעיין בזה.
5. **ולפי''ז נראה לבאר הא דאיתא במתניתין דישב הראשון על הפתח ומילאהו ובא השני וישב בצידו אף על פי שעמד הראשון והלך לו הראשון חייב והשני פטור הא למה זה דומה לנועל את ביתו לשומרו ונמצא צבי שמור בתוכו.** ויש לעיין אמאי לא מחייב השני כעת מכח מה דלא עמד. ובמג''א שט''ז י''א נקט גדולה מזו דגם היכא דנסתלק צידת הראשון ואח''כ נתחדש צידת השני פטור. וז''ל, ותימה דאטו מי שיש לו תרנגולת בתוך ביתו ונפתחה הפתח יהא אסור לסותמו אלא ע"כ כיון שהוא ניצוד כבר שרי. וצ''ע דכל כמה דהיה רגע אחד שפקע שמירת הראשון אמאי חשיב כממשיך את הצידה הקודמת.

**ובתוי''ט פליג עליו וס''ל, דכל היתרא דשני לאחר שהלך הראשון איירי בגוונא דהשני לא היה צריך לזוז ממקומו** כגון דהראשון נכנס לבית, אולם אי הראשון יצא מהבית והשני שעמד אחריו היה צריך לפנות לו מקום נמצא דהיה שלב שהפתח היה פתוח וא''כ השני עשה מעשה מחודש, אולם גם לתוי''ט צ''ב אמאי לא מחויב כעת מכח אי עמידתו, דהרי כעת הוא זה שמעמיד את מצבו כניצוד.

**ונראה לפי מה שנתבאר בגדר מלאכת צידה** דעיקר ענינה בהעמדת המצב שגורם את הצידה א''כ אפשר דבזה בעינן לדון את היחס למעשהו וכל כמה דנוכל לראות את מעשהו כקיום למצב שכבר קיים תו לא איכפת לן מה דכעת איכא תוצאה של צידה מכח מעשהו דלעולם מעשהו עומד כעשית מצודה ולפי''ז אפשר דס''ל למג''א דגם דהיה באמצע זמן דהבעל חי לא היה ניצוד כיון דסכ''ס לא הוי התעסקות מחודשת דכך הצורה דדלת נפתחת ונסגרת הלכך לא שייך לדון את הסגירה כעת דהעמדת מצודה ויש לדון היכא דכעת תפסו בידו דבזה עשה מעשה מחודש אי בזה חשיב כבר צידה.

1. **ולפי''ז יתבאר היטב יסוד הרשב''א במתניתין דהיכא דנתכוון גם לנעול את הבית לא חשיב צידה,** ונראה לפי מה שנתבאר דבעינן דמעשהו יעמוד בהעמדת מצודה א''כ מאחר דבנעילת בית היחס לצידה לא קיים בגוף מעשהו דמעשהו מתפרש כנעילת הבית ולא כהעמדת מצודה א''כ בהא בעינן את מחשבתו לאשוויי למעשהו יחס של מעשה צידה.
2. **ובעיקר היסוד דהבאנו מהברכ''ש דחיובא דצידה הוא בהעמדת המצודה יעוין במג''א שט''ז סק''ט דהביא את דברי התוס' בדף י''ז ע''ב דהא דלא מחייב בפורס מצודה בשבת ולא נכנס לתוכה מיד מחמת דא''י אם יצוד,** ומדייק הפמ''ג דאי וודאי שיצוד כי יש הרבה חיות ויבואו לאכול וכדומה חייב, ויעוין בחזו''א סימן לו סק''א דגם מדייק כן מהתוס', [רק דבמג''א הבין החזו''א דמחלק בין מיד לאחר זמן כמו שמבואר ברשב''א ובתורא''ש דנקטו דאי לא בשעת פרישתו ניצוד לא הוי בידיים ודלא כהפמ''ג], ומבואר לפי''ז דמלאכת צידה לא הוי מכח עצם עשית התוצאה של הצידה דא''כ אמאי לא הוי ''גרמא'' דבמלאכות שבת גרמא פטור, דאשר יעשון כתיב, ומוכח דהוי כזורה ורוח מסייעתו, דהחיוב בעצם זרית התבואה וכן בצידה בהעמדת המצודה, ומכיון שכך דרך צידה א''כ ההתעסקות של הצידה קיימת בעצם העמדת המצודה כמו שהבאנו מהברכ''ש, ויש לעיין לפי''ז אי הצידה תהא במוצ''ש אי יתחייב על העמדת המצודה בשבת וכן יש לעיין בזורה סמוך למוצ''ש והרוח גמרה את הפעולה במוצ''ש דאי הוי רק לאשווי לפעולתו יחס של התעסקות דזריה וצידה א''כ מ''ש מזריעה אי נימא דמחייב מכח מה שנעשה במוצ''ש, ובתוס' בדף י''ז נראה דרק אם נצוד בשבת מחייב, דנראה דהא פשיטא דודאי יצוד בזמן מן הזמנים ורק בשבת לא מוכרח דיצוד ואי מהני צידתו במוצ''ש א''כ אמאי לא אסור לפרוש מצודה בשבת.

**ובבאור הדבר נראה דגם אי נימא דהתעסקות נמצאת בעצם העמדת המצודה אבל עדיין לא הוי כמו בזריעה או אפילו בישול,** דהתם איכא משמעות לעצם ההנחה דהוי התחלת המעשה רק דלא הגיע לידי גמר דמעשה ההנחה של הזרעים בקרקע הוי חלק מעצם פעולת הזריעה, וכן הנחת התבשיל על האש הוי מעצם מעשה הבישול, משא''כ בצידה או בזריעה כל כמה שליכא לתוצאה ליכא כלל משמעות למעשה, דכל המשמעות של המעשה הוא במה דעומד כמצודה, ואי ליכא בפועל צידה ליכא שום משמעות למעשהו, ולכן בזה ודאי בעינן שהתוצאה תהא בשבת, דאי לא נעשה בשבת נמצא דבשבת לא העמיד מצודה, וכן בזורה ורוח מסייעתו אי ליכא לסיוע הרוח בשבת נמצא דבשבת רק זרק תבואה ולא הוי ''זורה''.

**ונראה דלפי''ז יש לבאר את הראשונים בדף י''ז דנקטו דבעינן מיד** ובפשטות היה נראה מלשונם דהצריכו ''בידיים'' דבעינן מעשה בידיים, ויעוין בחזו''א ל''ו א' דתמה בשעורא דמיד ולאחר זמן, ודחק שם דכונתם דבעינן שיאחז המצודה בידו ובזה חשיב בידיים כההיא דב''ב כ''ב במחזיק סולם וקפצה עליו נמיה. אולם אפשר לפי מה שנתבאר דבמצודה התוצאה צריכה לעמוד בגוף העשיה, א''כ אפשר דס''ל דבמצודה כל כמה דליכא מיד תוצאה של צידה לא שייך לדון את מעשיו כהעמדת מצודה ולכן הוי גרמא, ועיקר כונתם דבעינן את הבידיים בהעמדת המצודה, דמיד בשעת מעשה ההנחה תעמוד כמצודה, ובזה נראה דניתן להבין שהשיעור יהא אי איכא הפסק או לא.