ארבעה אבות
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב  אברהם זיסקינד

[סימן א דברי רבותינו בחקירה הידועה ביסוד החיוב בנזקי ממונו 15](#__RefHeading___Toc511174059)

[סימן ב דרך הממוצע בחקירה הידועה ביסוד החיוב בנזקי ממונו 20](#__RefHeading___Toc511174060)

[סימן ג יש בהם רוח חיים, וכח אחר מעורב בו. 29](#__RefHeading___Toc511174064)

[סימן ד בגדר 'שם מזיק', שיסוד תביעת נזיקין הוא 'לא להעמיד נגדו מזיק'. 32](#__RefHeading___Toc511174065)

[סימן ה בגדר החומרא של דרכו לילך ולהזיק. 43](#__RefHeading___Toc511174066)

[סימן ו פלוגתת רש"י והרמב"ם בגדר אב ותולדה. 44](#__RefHeading___Toc511174067)

[סימן ז דין "שמירתן עליך" - ובגדר הב' דיני שמירה, ובמה שיש לדון האם איכא חיוב בפועל לשמור את המזיק. 46](#__RefHeading___Toc511174068)

[סימן ח אין עונשים ממון מן הדין. 53](#__RefHeading___Toc511174071)

[סימן ט חידוש בדברי הרשב"א ובסברת המהרש"א בגדר אין עונשין ממון מן הדין. 59](#__RefHeading___Toc511174072)

[סימן י אבות ותולדות בשבת. 61](#__RefHeading___Toc511174073)

[סימן יא תולדותיהן לאו כיו"ב בשיטת רש"י ובשיטת הרי"ף, ובגדר 'תמות' בתור 'מזיק שאינו גמור'. 65](#__RefHeading___Toc511174074)

[סימן יב דרכו של הגרי"ז בגדר המזיקים של הצד השוה, ודרכו בביאור הרי"ף בתולדותיהן לאו כיו"ב. 73](#__RefHeading___Toc511174077)

[סימן יג סוגי' דתלושה ומחוברת ב' דרכים ברשב"א. 80](#__RefHeading___Toc511174078)

[סימן יד דעת הרשב"א בגדר הספק איסור בקרן מחוברת, ובחילוקים בשמירה בין תם למועד. 85](#__RefHeading___Toc511174079)

[סימן טו בחידוש של בור דעשאן הכתוב ובחילוק בין בור לאש. 90](#__RefHeading___Toc511174080)

[סימן טז הערות ברביצה ונשיכה, ובגדר משונה וכוונה להזיק. 93](#__RefHeading___Toc511174081)

[סימן יז בגדרי הנאה להזיקה בנשיכה ונפלה מפיו וגללים וחזא ירוקא 99](#__RefHeading___Toc511174084)

[סימן יח ביאור חדש בתולדותיהן כיו"ב, גם במזיק וגם בשמירה. 101](#__RefHeading___Toc511174085)

[סימן יט בסוגי' דמועד לאדם הוי מועד לבהמה. 103](#__RefHeading___Toc511174086)

[סימן כ בעיקר הדין מועדות אי הוי סימן או סיבה. 110](#__RefHeading___Toc511174089)

[סימן כא סוגית מכלי' קרנא 114](#__RefHeading___Toc511174090)

[סימן כב שיטת התוס' במכלי' קרנא ובגדרי נזק דטינוף. 123](#__RefHeading___Toc511174094)

[סימן כג בדין בהמות שיש להם ארס, ופלוגתת רש"י ותוס' בדין קרן מועד ומשונה והמסתעף. 125](#__RefHeading___Toc511174095)

[סימן כד "האי מינייהו מפקת" ובשיטת הרשב"א 128](#__RefHeading___Toc511174096)

[סימן כה בגדרי הנאה להזיקה והזיקה מצוי. 130](#__RefHeading___Toc511174097)

[סימן כו דרכו של רש"י בסוגי' דבור ט' וי'. 136](#__RefHeading___Toc511174098)

[סימן כז פלוגתת הרשב"א ורבינו אפרים בבור ט ובור י. 143](#__RefHeading___Toc511174101)

[סימן כח פטור אדם וכלים והמסתעף, ובפלוגתת הבבלי וירושלמי בגדר בור ט'. 153](#__RefHeading___Toc511174105)

[סימן כט בפטור אונס ברמב"ם, ובדין אומד בנזיקין ומיתה [להלן - צא]. 157](#__RefHeading___Toc511174106)

[סימן ל ביסוד דינא דכריי' בבור, ובדין חבטה באסו"מ ובדין 'הבל' בפתיחת בור. 159](#__RefHeading___Toc511174107)

[סימן לא שי' רש"י ברב דאסו"מ משורו למדנו. 168](#__RefHeading___Toc511174110)

[סימן לב הערות בתוס' בסוגי' דאסו"מ. 181](#__RefHeading___Toc511174115)

[סימן לג סוגי' דמבעה זה אדם, וב' דינים באדם המזיק. 184](#__RefHeading___Toc511174116)

[סימן לד עוד בסוגי' דמבעה זה אדם. 193](#__RefHeading___Toc511174119)

[סימן לה סוגי' דצרורות. 196](#__RefHeading___Toc511174122)

[סימן לו סברת הרי"ף בפטור רגל רשה"ר, ובדברי הר"ח דקיי"ל כרב דמבעה זה אדם . 204](#__RefHeading___Toc511174126)

[סימן לז שו"ט בסוגי' דסוף ג' ותחילת ד' . 206](#__RefHeading___Toc511174127)

[סימן לח הערות בפשט בתוס' בסוגי' דעבד ואמה . 208](#__RefHeading___Toc511174128)

[סימן טל סוגי' דעבד ואמה . 210](#__RefHeading___Toc511174129)

[סימן מ סוגי' דכופר . 214](#__RefHeading___Toc511174130)

[סימן מא בביאור הגמרא ששור ואדם שדרכם להזיק, ובגדר אדם שמירת גופו עליו, ובפלוגתת התוס' ורמב"ן באדם באונס גמור. 220](#__RefHeading___Toc511174131)

[סימן מג כאשר זמם ולא כאשר עשה . 229](#__RefHeading___Toc511174134)

[סימן מד הערות בכ"ד אבות נזיקין . 234](#__RefHeading___Toc511174135)

[סימן מה הערות [ה':] . 246](#__RefHeading___Toc511174138)

[סימן מו בצד השוה דאסו"מ בראש הגג 249](#__RefHeading___Toc511174139)

[סימן מז דרך חדשה בצד השוה באסו"מ בראש הגג, שמתייחסים לכרייה שהיא חלק מגוף המזיק. 258](#__RefHeading___Toc511174144)

[סימן מח בספקת הנחלת דוד אי לשמואל בעי צד השוה בבור של ממונו ובסברת הברכ"ש בזה, ומביא שתלוי בפלוגתת הרמב"ן ותוס' בהנחת אבנו ברשה"ר ע"י אחר, ובפלוגתא בגדר "הו"ל למילויי כמאן דכרייה". 262](#__RefHeading___Toc511174145)

[סימן מט דברי הברכ"ש בצד השוה בבור של ממונו ברוח שאינה מצויה - ובדברי הרשב"א להלן [כח], ובחילוקים בין אש לבור. 267](#__RefHeading___Toc511174148)

[סימן נ תחילת עשייתו לנזק. 271](#__RefHeading___Toc511174149)

[סימן נא בור המתגלגל אי הוי בור אחד או כמה בורות, ועוד הערות בפשט בסוגי'. 278](#__RefHeading___Toc511174153)

[סימן נב שיטת הראשונים בבור המתגלגל דס"ל דבהדי' דקאזלי הוי בור ולא אש. 283](#__RefHeading___Toc511174156)

[סימן נג בדין מעשיו גרמו לו. 291](#__RefHeading___Toc511174157)

[סימן נד בור המתגלגל - תוס' ד"ה לאתויי 295](#__RefHeading___Toc511174158)

[סימן נה בדין פותקין ביבותיהן בפלוגתת הסמ"ע ולבוש אי חייבים לשמור, ובגדר החובת שמירה בכל המזיקין. 303](#__RefHeading___Toc511174161)

[סימן נו שיטת רש"י בדין פותקין ביבותיהן, ובגדר איסור כרייה מה"ת או מדרבנן, ודרך חדשה בעיקר הסוגי' לגבי פלוגתת הסמ"ע ולבוש. 309](#__RefHeading___Toc511174162)

[309](#__RefHeading___Toc511174163)

[סימן נז דברי רעק"א בביאור דברי התוס' מה לבור לגבי ההפקר שהיא שלא ברשות. 319](#__RefHeading___Toc511174166)

[סימן נח תוס' ד"ה תאמר בהני דברשות, ובפלוגתת הרא"ש ויש מן הגדולים, ובפסקי הר"ח בצד השוה. 321](#__RefHeading___Toc511174167)

[סימן נט בדין כרייה ע"י פשיעה בכותל ואילן מכח האזהרת בי"ד וזה שונה מאסו"מ בראש הגג. 327](#__RefHeading___Toc511174170)

[סימן ס דין תחילת עשייתו לנזק בכותל ואילן - ברש"י וברמב"ם. 335](#__RefHeading___Toc511174171)

[סימן סא כותל ואילן הערות בפשט בתוד"ה הכותל ובתוד"ה אי דאפקרינהו, ובדין הפקר אחרי בור שלו שהתחייב מצד הו"ל לסלוקי, ובחילוק בין הפקר אחרי אזהרת בי"ד ואחרי אזהרת מומחין. 341](#__RefHeading___Toc511174174)

[סימן סב בדברי התוס' והראשונים אי כותל בהדי דקאזלי חייב מדין אש או בור. 344](#__RefHeading___Toc511174175)

[סימן סג אכל כחושה משלם שמינה . 350](#__RefHeading___Toc511174176)

[סימן סד בדין מיטב דניזק ומזיק, ובמיטב של שעת הנזק ושעת התשלומין . 354](#__RefHeading___Toc511174177)

[סימן סה קונטרס במזיק הקדש . 363](#__RefHeading___Toc511174180)

[סימן סו ביאור הסוגי' דיוקרא דלקמי' 371](#__RefHeading___Toc511174181)

[סימן סז ביאור הסוגי' דא"כ הורעת כוחן דנזיקין . 373](#__RefHeading___Toc511174182)

[סימן סח גדרי מיטב בשל עולם בשל מזיק בשל ניזק . 375](#__RefHeading___Toc511174183)

[סימן סט הערות על סדר הדף בסוגי' דבשלו או בשל עולם הן שמין 379](#__RefHeading___Toc511174186)

[סימן א דברי רבותינו בחקירה הידועה ביסוד החיוב בנזקי ממונו 15](#__RefHeading___Toc511174945)

[עיקר החקירה במחייב בנז"מ וג' נפ"מ. 15](#__RefHeading___Toc511174946)

[ג' ראיות דחייב על מעשה מזיק דממונו מהסוגי' [מד]. 16](#__RefHeading___Toc511174947)

[בגדר דין שור תם 'מגופו' - ובמה שיש להוכיח משם. 16](#__RefHeading___Toc511174948)

[ראיות נוספות לצד הזה. 17](#__RefHeading___Toc511174949)

[ראיות דהחיוב מצד ה'אי - שמירה'. 18](#__RefHeading___Toc511174950)

[סיכום הראיות לכאן ולכאן. 19](#__RefHeading___Toc511174951)

[סימן ב דרך הממוצע בחקירה הידועה ביסוד החיוב בנזקי ממונו 20](#__RefHeading___Toc511174952)

[פרק א דרך הממוצע בזה. 20](#__RefHeading___Toc511174953)

[סיכום הראיות לכאן ולכאן. 20](#__RefHeading___Toc511174954)

[מבאר ששני הצדדים של החקירה מחודשים מאד מסברא. 20](#__RefHeading___Toc511174955)

[מבאר ששני הצדדים משתלבים זה בזה - וכל אחד מתייחס לנידון אחר, א] מהו המחייב – וזה מעשה מזיק של השור, ב] למה בעל הממון אחראי במעשה דשור, והתשובה - משום שהוא לא שמר. 21](#__RefHeading___Toc511174956)

[ישוב לשתי השאלות על ב' הצדדים - דכעת לא שייך טענה למה גרמה חייב 21](#__RefHeading___Toc511174957)

[עפ"י זה מתיישבים כל הסוגיות, ומיושב נמי הסתירה ברמב"ם בזה. 22](#__RefHeading___Toc511174958)

[הרמב"ם עצמו שילב את ב' הצדדים כהדדי. 22](#__RefHeading___Toc511174959)

[הוכחה מהשיטות שא"צ שמירה בפועל. 23](#__RefHeading___Toc511174960)

[תמיהא רבתי מתחילתו בפשיעה, ותמיהא מפותח דיר של חבירו שפטור. 23](#__RefHeading___Toc511174961)

[פרק ב הרחבה במהלך הזה בחלוקת ב' המשניות. 23](#__RefHeading___Toc511174962)

[מחלק בין ב' המשניות בהנך ב' דינים, מה מעשה ההיזק ומי המזיק, ולאחר מכן החובת שמירה על המזיק. 23](#__RefHeading___Toc511174963)

[מבאר שרק שייך פירכות בגוף המזיק ולא בחובת שמירה, ומביא לזה ג' הוכחות. 23](#__RefHeading___Toc511174964)

[ביאור דברי התוס' - להגדיל תורה להאדירה. 24](#__RefHeading___Toc511174965)

[מקור גדול לכל הנ"ל משיטת רש"י בכח אחר מעורב בו, ומקושי' רעק"א מבור של הפקר, ובישוב סתירת המכילתא. 24](#__RefHeading___Toc511174966)

[נפ"מ שנתחדשו לפי המהלך החדש. 25](#__RefHeading___Toc511174967)

[בדברי האור שמח שבקרן יש ב' דינים של ח"נ וקנס, גם מצד השמירה וגם מצד המזיק, ומחדש דשמירתן עליך מהני ממזיק למזיק. 25](#__RefHeading___Toc511174968)

[פרק ג תוספת ביאור בדין אי שמירה שבזה הבעלים מגדיר את השור ל'מזיק', ובדין תחילתו בפשיעה וסופו באונס. 26](#__RefHeading___Toc511174969)

[תוספת ביאור ב'קשר' של הבעלים לחיובא שור ע"י ה'אי - שמירה' שהוא מכשיר את הנזק וגם עושה את המזיק למזיק [לשון הגר"ח], והשוואה לדין מעמיד. 26](#__RefHeading___Toc511174970)

[מבאר עפ"י זה דינא דתחילתו בפשיעה וסופו באונס לשיטת הרי"ף דנתחייב להיות 'בעל המזיק' גם לפני שנעשה הנזק. 26](#__RefHeading___Toc511174971)

[מבאר שהשם מזיק של אדם אחר שפותח את הדיר לא קובעו כמזיק ביחס לנזק עתידי. 28](#__RefHeading___Toc511174972)

[מתמה שיש סתירה בין אדם אחר שפטור לתחילתו בפשיעה וסופו באונס שחייב. 28](#__RefHeading___Toc511174973)

[סימן ג יש בהם רוח חיים, וכח אחר מעורב בו. 29](#__RefHeading___Toc511174974)

[מעלת רוח חיים דאין קולא דכח אחר וביאור פלוגתת רש"י ותוס' בזה. 29](#__RefHeading___Toc511174975)

[מבאר דרש"י מודה דבמשנה דאיירי בגוף המזיק, דהכא כח אחר הוא קולא. 29](#__RefHeading___Toc511174976)

[מתמה מהדין כופר, ומבאר דכופר אף שהוא חומרא בשמירה, הרי"ז מתייחס בסוף לגוף המזיק, משא"כ בכח אחר. 30](#__RefHeading___Toc511174977)

[ישוב קושי' רעק"א דהול"ל דצריכים לחדש "עשאן הכתוב כדידיה" בבור. 30](#__RefHeading___Toc511174978)

[תוספת הגדרה במעלת רוח חיים, וביאור השינוי בלשונות רש"י, דבמבעה כ' דלא נפיק מיניה, ובאש כ' דהו"א דליפטר. 31](#__RefHeading___Toc511174979)

[סימן ד בגדר 'שם מזיק', שיסוד תביעת נזיקין הוא 'לא להעמיד נגדו מזיק'. 32](#__RefHeading___Toc511174980)

[מעורר שמצאנו כמה חידושים בדיני מזיק שצריכים ביאור. 32](#__RefHeading___Toc511174981)

[בדברי החזו"א בגדר הדין 'שם מזיק' לגבי שכנים ולגבי הקרקע שמאחורי הבור ולגבי שניהם ברשות שהכל תלוי בטבעו של עולם ומנהגו של עולם. 33](#__RefHeading___Toc511174982)

[ביאור בדברי האחרונים - הגר"ח הברכ"ש הגרשש"ק והגרא"ק - בהיתירא דנזקי שכנים. 34](#__RefHeading___Toc511174983)

[מזיק הוא מלוה הכתובה בתורה, וכן מוכרח מהיזק שאינו ניכר ומלא מכלי' קרנא. 35](#__RefHeading___Toc511174984)

[תחילת תביעת נזיקין היא בתביעה של הניזק כנגד המזיק - שלא להחזיק נגדו מזיק. 35](#__RefHeading___Toc511174985)

[ביאור בסוגי' דפותקין ביבותיהן וכותל ואילן שנפלו עפ"י כל הנ"ל. 35](#__RefHeading___Toc511174986)

[נקודה נפלאה שסיבה צדדית שלא מפרשת מזיק יכולה לשנות את גדרי מזיק, גם לחיוב וגם לפטור. 36](#__RefHeading___Toc511174987)

[בדברי החזו"א ועוד ביסוד הנ"ל דבעינן 'שם מזיק' להתחייב, לבאר דינא שהוי לה שלא תאכל, ודין הרמב"ן בטבח אומן, ובדין נפל מאחורי הבור. 36](#__RefHeading___Toc511174988)

[מבאר איך אדם ער מיקרי מזיק מחמת הדרכו להזיק באדם ישן, ומבואר בזה מיעוט דחיה משן. 37](#__RefHeading___Toc511174989)

[ביאור בגדר המעלות וחומרות שהוזכרו במזיקין של המשנה. 38](#__RefHeading___Toc511174990)

[מתמה בדברי התוס' במשנה שמפרש את הסדר של שור לפני בור, ומביא חידוש מהראב"ד בזה. 38](#__RefHeading___Toc511174991)

[ביאור דברי התוס' והראב"ד בסדר המזיקים במשנה. 38](#__RefHeading___Toc511174992)

["להוציא מלבן של טועים" – יסוד דינא ד'שם מזיק' לא צריך להיות שייך לדברי הגרי"ז. 39](#__RefHeading___Toc511174993)

[ביאור בפטורים שחסר ב'שם מזיק', והגדר בחומרות שמתייחסים ל'שם מזיק', ובפטור רגל ברשה"ר לדעת הרי"ף. 39](#__RefHeading___Toc511174994)

[תוספת ביאור בתשמישין לעומת מזיק ובמעלות של רוח חיים וכוונה להזיק וכדומה, שכל זה דומה לשיעורים של תורה כאכילה בכזית וכדומה. 40](#__RefHeading___Toc511174995)

[בגדר הדין 'חצי מזיק' בתם – ברכ"ש. 40](#__RefHeading___Toc511174996)

[ביאור בעיקר הדין תחילת עשייתו לנזק בבור – שרק בזה הפקיע את ה'צד שימושין' שיש בבור להחיל בו 'שם מזיק'. 41](#__RefHeading___Toc511174997)

[דברי הגרא"ל מאלין בבור ט' ובור י'. 41](#__RefHeading___Toc511174998)

[יסודו הגדול של הברכ"ש שיש דין "גופא דשור" שעליו חל הדין מזיק, ובדברי הגר"ח וחזו"א שבשניהם ברשות ליכא 'שם מזיק' – וכל זה משום שמזיק הוא מלוה הכתובה בתורה, ודברי הגרא"ל מאלין זצ"ל בבור י' ובור ט' לגבי כלים. 41](#__RefHeading___Toc511174999)

[סימן ה בגדר החומרא של דרכו לילך ולהזיק. 43](#__RefHeading___Toc511175000)

[ב' דרכים באדם ששוכב אי הוי אדם או לא. 43](#__RefHeading___Toc511175001)

[ב' דרכים באדם ישן. 43](#__RefHeading___Toc511175002)

[בכותל ואילן שנפלו - שבדרך נפילה לא מיקרי הולך ומזיק. 43](#__RefHeading___Toc511175003)

[סימן ו פלוגתת רש"י והרמב"ם בגדר אב ותולדה. 44](#__RefHeading___Toc511175004)

[מתמה בדברי רש"י באבות ותולדות ריש מכילתין. 44](#__RefHeading___Toc511175005)

[ביאור דברי רש"י בלשון 'בהדי''. 44](#__RefHeading___Toc511175006)

[שיטת הרמב"ם דארי בדריסה חשיב כאב. 44](#__RefHeading___Toc511175007)

[סימן ז דין "שמירתן עליך" - ובגדר הב' דיני שמירה, ובמה שיש לדון האם איכא חיוב בפועל לשמור את המזיק. 46](#__RefHeading___Toc511175008)

[פרק א ב' דיני שמירה. 46](#__RefHeading___Toc511175009)

[מסתפק אי 'שמירתן עליך' במשנה הוא מלמד או נלמד, ומביא כמה הוכחות שזה מלמד. 46](#__RefHeading___Toc511175010)

[מתמה בכל זה דמוכרח ששמירתן עליך הוא דין בפרשה. 46](#__RefHeading___Toc511175011)

[בדברי האחרונים שיש ב' דיני שמירה, ודעת הר"י מיגאש בזה 47](#__RefHeading___Toc511175012)

[דין שמירה של המשנה לא שייך לחקירה הידועה. 47](#__RefHeading___Toc511175013)

[מבאר שיתכן שאין חיוב של שמירתן עליך במשנה רק שזה גדר ה'רשותו של אדם'. 48](#__RefHeading___Toc511175014)

[ב' הוכחות ברורות. 48](#__RefHeading___Toc511175015)

[הערה בדברי הגר"א. 48](#__RefHeading___Toc511175016)

[מבאר עוד דיתכן דליכא שום חיוב שמירה בפועל - ואכתי חייבים לשלם מכח ה'אי - שמירה' כיון שלאחר מכן מתברר החיוב שמירה לגבי התשלומין. 48](#__RefHeading___Toc511175017)

[הוכחה גמורה מאדם המזיק בסערה של אליהו דאיכא בזה שמירת גופו עליו לא לעלות על הגג - אף שהתביעה מתחדשת לאחר הנזק. 49](#__RefHeading___Toc511175018)

[אף דליכא חיוב בפועל לשמור אכתי איכא ב' דיני שמירה. 49](#__RefHeading___Toc511175019)

[דיוק בדברי רבינו חננאל ודברי האחרונים לחלק בכל הנ"ל בין שמירה של תם לשמירה של מועד. 49](#__RefHeading___Toc511175020)

[דברים מפורשים מדברי הטור. 50](#__RefHeading___Toc511175021)

[פרק ב ביאור בחובת שמירה שמחייבת על השם מזיק גם בלי נזק מסויים ומבאר בזה דינא דהרי"ף בתחילתו בפשיעה וסופו באונס שלא מחמת הפשיעה. 50](#__RefHeading___Toc511175022)

[מבאר שהשם מזיק של אדם אחר שפותח את הדיר לא קובעו כמזיק ביחס לנזק עתידי. 50](#__RefHeading___Toc511175023)

[מתמה שיש סתירה בין אדם אחר שפטור לתחילתו בפשיעה וסופו באונס שחייב. 51](#__RefHeading___Toc511175024)

[מבאר שיש ב' אפשרויות לבעלים בממון איך להחזיק ממונו - או החזקה 'עבורו' בתור תשמישין 'שלו', וזה דווקא במצב שמור, או החזקה 'נגד העולם' בתור מזיק נגדם - וזה במצב לא שמור - וזה עצם המחייב - אף שאין לחייבו בשמירה בפועל - וכל זה לא שייך באדם זר. 51](#__RefHeading___Toc511175025)

[מבאר שיטת הרי"ף מתבארת דווקא לדרך זו. 51](#__RefHeading___Toc511175026)

[מבאר עפ"י הנ"ל את הדין קנס של חצי נזק בשומר. 52](#__RefHeading___Toc511175027)

[סימן ח אין עונשים ממון מן הדין. 53](#__RefHeading___Toc511175028)

[בקושי' המהרש"א מהדו"ב דבכל כריי' איכא פתיחה ואף בלי ק"ו יתחייב מצד הפתיחה שבו, ודן בדברי היונת אלם בזה. 53](#__RefHeading___Toc511175029)

[בסתירת המכילתא, ובדברי הגרא"ל מאלין בזה, ומתמה שיטת התוס'. 54](#__RefHeading___Toc511175030)

[מוכיח דלשי' התוס' ע"כ כל המזיקין עונשין נינהו, ומבאר דזה תלוי בעיקר הגדר בחיוב נזקי ממונו. 54](#__RefHeading___Toc511175031)

[ישוב חדש בסתירת המכילתא, דהנידון בעיקר המחייב בממון המזיק, דהמכילתא למד בקס"ד שכל הילפותא היינו שחובת שמירה ואינו 'ילפותא'. 55](#__RefHeading___Toc511175032)

[הערה על כל המהלך. 56](#__RefHeading___Toc511175033)

[תוספת דברים על כל המהלך. 56](#__RefHeading___Toc511175034)

[מהלך נוסף בשיטת התוס' דרק בור הוא עונש – קצת ע"ד הרשב"א. 56](#__RefHeading___Toc511175035)

[עוד בישוב סתירת המכילתא וחילוקים בין במה מצינו לק"ו בכללא דעונשין מן הדין, ודן בזה האם שייך לחלק כן בשיטת התוס'. 57](#__RefHeading___Toc511175036)

[הערה בעיקר הילפותא שאין עונשין ממון מן הדין. 57](#__RefHeading___Toc511175037)

[סימן ט חידוש בדברי הרשב"א ובסברת המהרש"א בגדר אין עונשין ממון מן הדין. 59](#__RefHeading___Toc511175038)

[כמה הערות בדברי הרשב"א. 59](#__RefHeading___Toc511175039)

[כמה תמיהות בדרכם של האחרונים בביאור ברשב"א, ומתמה טובא בעיקר דבריו. 59](#__RefHeading___Toc511175040)

[מבאר את דברי המהרש"א דאין עונשין מן הדין דדילמא מחמת החומר רוצים שימות בלי כפרה, שיש ב' דינים בק"ו, מסברא ומי"ג מידות. 60](#__RefHeading___Toc511175041)

[מתמה דלא שייך סברא זו בממון, ועפי"ז מבאר את דברי הרשב"א בדרך חדשה. 60](#__RefHeading___Toc511175042)

[סימן י אבות ותולדות בשבת. 61](#__RefHeading___Toc511175043)

[ב' דרכים בשי' חכמים דמביא קרבן א' על אב ותולדה. 61](#__RefHeading___Toc511175044)

[ביאור שי' ר"א דמביא ב' קרבנות. 62](#__RefHeading___Toc511175045)

[ביאור שי' רש"י בדעת חכמים. 62](#__RefHeading___Toc511175046)

[ג' דרכים בביאור פלוגתת ב' התירוצים בתוס', א] מחלוק' בהלכות התראה, ב] מחלוק' בגדר הלאו של "לא תעשה כל מלאכה" בשבת, ג] מחלוק' בגדרי אבות ותולדות. 63](#__RefHeading___Toc511175047)

[סיכום ג' חידושים בתירוץ השני של התוס'. 64](#__RefHeading___Toc511175048)

[סימן יא תולדותיהן לאו כיו"ב בשיטת רש"י ובשיטת הרי"ף, ובגדר 'תמות' בתור 'מזיק שאינו גמור'. 65](#__RefHeading___Toc511175049)

[פרק א' עיקר ספיקת הגמרא, ודרכו של רש"י בזה. 65](#__RefHeading___Toc511175050)

[ביאור שורש הספק, דלמה נימא דלאו כיו"ב, ומביא בזה את דרכם של הפנ"י ונחל"ד ומתמה בזה. 65](#__RefHeading___Toc511175051)

[מביא את דרכו של המהרש"א מהדו"ב בזה ומבאר דבריו דמאי שנא מכל ילפותא. 66](#__RefHeading___Toc511175052)

[מיישב קושי' העולם דמאי שנא תולדה לאו כיו"ב מהמשנה, ולמה לא נילף תולדות מהצד השוה לחייבם להיות כיו"ב. 67](#__RefHeading___Toc511175053)

[שי' רש"י בדין תולדה דלאו כיו"ב. 68](#__RefHeading___Toc511175054)

[תוספת חידוש בכל הנ"ל מהגר"נ פרצוביץ זצ"ל. 69](#__RefHeading___Toc511175055)

[מתמה טובא בשיטת רש"י ובדברי המהרש"א מהדו"ב. 69](#__RefHeading___Toc511175056)

[פרק ב' דרכו של הרי"ף, ותוספת ביאור ברש"י עפ"י המהרש"א מהדו"ב. 69](#__RefHeading___Toc511175057)

[מביא את שי' הרי"ף ורא"ש בתולדותיהן לאו כיו"ב ומתמה טובא בדבריו. 69](#__RefHeading___Toc511175058)

[שיטת הרמב"ם בנידון של תולדותיהן לאו כיו"ב הוא האם התולדות הם מזיק של תמות כשהאב הוא מזיק של מועד. 69](#__RefHeading___Toc511175059)

[ביאור דברי הרי"ף – מצאנו בתם שיש מושג של מזיק שאינו גמור 70](#__RefHeading___Toc511175060)

[ביאור עפ"י רבינו חננאל למה חלוק תם ממועד בעיקר השם מזיק - כיון דליכא חובת שמירה בפועל. 70](#__RefHeading___Toc511175061)

[גם הכא יתכן שזה הגדר בתולדות שהם פחות במעלה מהאב - ומקור מצרורות. 71](#__RefHeading___Toc511175062)

[ביאור דברי הרמב"ם עפ"י הנ"ל. 71](#__RefHeading___Toc511175063)

[תוספת דברים עפ"י מה שנתבאר שהתולדות הם באמת פחות במעלה מהאב. 71](#__RefHeading___Toc511175064)

[ביאור בגדר המיעוט לדרכו של המהרש"א מהדו"ב. 71](#__RefHeading___Toc511175065)

[ביאור בשיטת רש"י עפ"י כל הנ"ל. 72](#__RefHeading___Toc511175066)

[הערה גדולה מהמשנה להלן [ט"ו] ובדין תולדותיהן לאו כיו"ב של קרן תם. 72](#__RefHeading___Toc511175067)

[סימן יב דרכו של הגרי"ז בגדר המזיקים של הצד השוה, ודרכו בביאור הרי"ף בתולדותיהן לאו כיו"ב. 73](#__RefHeading___Toc511175068)

[דברי הגרי"ז בקצרה. 73](#__RefHeading___Toc511175069)

[דן בעיקר הספק של הגמרא לפי הגרי"ז עפ"י המהרש"א מהדו"ב. 74](#__RefHeading___Toc511175070)

[כמה תמיהות בעיקר דברי הגרי"ז. 74](#__RefHeading___Toc511175071)

[עוד קושיות בעיקר הבנת דבריו. 75](#__RefHeading___Toc511175072)

[מביא ב' מקומות בדבריו שפשוט לו שהמחייב של כל מזיק כתוב בפרשה דידיה ואין פרשה חדשה של דרכן להזיק מצד הצד השוה. 75](#__RefHeading___Toc511175073)

[ביאור בגדר צד השוה - שאין פרשה כללית בלי הפרשיות הפרטיות - אלא שבנוסף לפרשיות הפרטיות אנו לומדים פרשה נוספת של הצד השוה. 75](#__RefHeading___Toc511175074)

[בכל צד השוה - הפרשה הפרטית מתרחבת ומקבלת הגדרה נוספת בעיקר המחיב שעל ידו יוכלו ללמוד פרשיות חדשות, והכא במזיק מתחדש סוג חדש של "דרכן להזיק" בכל פרשה ופרשה - והוא המחייב - וכן הוא בטענה וכפירה במודה במקצת ועד אחד. 76](#__RefHeading___Toc511175075)

[תוספת ביאור בחילוק בין הב' דרכים בצד השוה. 77](#__RefHeading___Toc511175076)

[מבאר את עיקר חידוש הגרי"ז שנמצא שנאמרו שני דינים שונים בתוך פרשת אש, ויתכן לחלק ביניהם בתולדה ובנלמד מצד השוה. 77](#__RefHeading___Toc511175077)

[שורש פלוגתת הרא"ש והחולקים בפטורים בצד השוה. 78](#__RefHeading___Toc511175078)

[ביאור הדין של תולדה לאו כיו"ב - איך מתחלקים הנך תרי דינים, ומאי שנא מצד השוה. 78](#__RefHeading___Toc511175079)

[ג' אופנים של מזיקים - צד השוה - תולדה לאו כיו"ב - דעת היש מן הגדולים בצד השוה. 79](#__RefHeading___Toc511175080)

[בדברי הגרב"ד ביאור דברי הגרי"ז. 79](#__RefHeading___Toc511175081)

["להוציא מלבן של טועים" – יסוד דינא ד'שם מזיק' לא צריך להיות שייך לדברי הגרי"ז. 79](#__RefHeading___Toc511175082)

[הערה בדרכו של הגרי"ז בביאור שיטת הרי"ף. 79](#__RefHeading___Toc511175083)

[סימן יג סוגי' דתלושה ומחוברת ב' דרכים ברשב"א. 80](#__RefHeading___Toc511175084)

[עיקר הסוגי' לרש"י ותוס'. 80](#__RefHeading___Toc511175085)

[בדברי הגרי"ז – עפ"י דרכו. 80](#__RefHeading___Toc511175086)

[מביא את דברי הרשב"א בקצרה. 80](#__RefHeading___Toc511175087)

[כמה תמיהות בעיקר ה"ספק כולו תמה ספק כולו מועדת", ותמיהות בעיקר השו"ט של הרשב"א. 81](#__RefHeading___Toc511175088)

[עוד בגדר כולו תמה ובמה שיש לתמוה בזה. 81](#__RefHeading___Toc511175089)

[הקדמה - בגדר "כולו תמה". 81](#__RefHeading___Toc511175090)

[ביאור ברשב"א דאיכא שני דרכים נפרדים בקס"ד של הגמ' דמחוברת כולו מועדת. 82](#__RefHeading___Toc511175091)

[ביאור לשון הרשב"א - "ועדיין קשה". 83](#__RefHeading___Toc511175092)

[מבאר דכל המשך דברי הרשב"א קאי בתירוץ ב' ולא בתירוץ א' מצד ספק איסור. 83](#__RefHeading___Toc511175093)

[מבאר את סוף דברי הרשב"א דתלושה תולדה דמחוברת. 84](#__RefHeading___Toc511175094)

[סימן יד דעת הרשב"א בגדר הספק איסור בקרן מחוברת, ובחילוקים בשמירה בין תם למועד. 85](#__RefHeading___Toc511175095)

[כמה תמיהות על הרשב"א דספק איסורי לחומרא בנזיקין. 85](#__RefHeading___Toc511175096)

[דרכו של הברכ"ש בביאור דברי הרשב"א – ובגדר "חצי מזיק" – ומבאר שהחובה אינה חובה גמורה של שמירה והי כעין חצי שיעור. 85](#__RefHeading___Toc511175097)

[מתמה דסו"ס בהפרש בין שמירה מעולה לשמירה פחותה איכא דין להחמיר כתם. 86](#__RefHeading___Toc511175098)

[דרך שניה שחצי מזיק הוא בכמות - ומתחלק בכל פרוטה ופרוטה. 86](#__RefHeading___Toc511175099)

[דרך אחרת בזה מהגרא"ל מאלין זצ"ל שיש ב' דיני שמירה במזיק. 87](#__RefHeading___Toc511175100)

[מתמה טובא בדרך זו. 87](#__RefHeading___Toc511175101)

[סיכום הב' דרכים – דרכו של הגרב"ד זצ"ל דרכו של הגרא"ל מאלין זצ"ל – שני הפכים - ויש לתמוה בשניהם. 88](#__RefHeading___Toc511175102)

[מחדש שיש חילוק בשמירה של תם למועד אי מצי תובעו. 88](#__RefHeading___Toc511175103)

[פלגא נזקא קנס בשומר שנכנס תחת הבעלים. 88](#__RefHeading___Toc511175104)

[דרך חדשה עפ"י דרכו של הגרא"ל מאלין זצ"ל. 89](#__RefHeading___Toc511175105)

[תוספת דברים בזה. 89](#__RefHeading___Toc511175106)

[הערה בעיקר הסתירה ברשב"א מלהלן [ג'.]. 89](#__RefHeading___Toc511175107)

[סימן טו בחידוש של בור דעשאן הכתוב ובחילוק בין בור לאש. 90](#__RefHeading___Toc511175108)

[מבאר את יסוד החילוק בין בור לאש, דלכן באש א"צ חידוש "דעשאן הכתוב". 90](#__RefHeading___Toc511175109)

[חילוק בדין אשלד"ע בין אש לבור, וחילוק נוסף דליכא חיוב בקונה אש אחרי שהוא דולק. 90](#__RefHeading___Toc511175110)

[נפ"מ אי בעי מעשה או סגי בפשיעה, ונפ"מ גם באונס. 91](#__RefHeading___Toc511175111)

[למה לא מצאנו אש של ממונו לרב שזה שור כמו בבור. 91](#__RefHeading___Toc511175112)

[מדמה סברת מבעיר את הבעירה לדין 'מעמיד'. 91](#__RefHeading___Toc511175113)

[סימן טז הערות ברביצה ונשיכה, ובגדר משונה וכוונה להזיק. 93](#__RefHeading___Toc511175114)

[פרק א משונה וכוונה להזיק בקרן תם וקרן מועד, ובדין שן משונה אחרי העדאה. 93](#__RefHeading___Toc511175115)

[בקושי' הרש"ש על רש"י דרביצה יתחייב מדין משונה, וביאור יסוד דין משונה דתם ומועד תרי אבות נינהו, ודין שן ורגל משונים לאחר העדאה. 93](#__RefHeading___Toc511175116)

[מה שהוסיף רש"י בלשונו - העדאה בבי"ד. 94](#__RefHeading___Toc511175117)

[מבאר האיך ילפינן שן משונה להיות קרן תמה דלמה לא פרכינן מצד 'כוונה להזיק'. 94](#__RefHeading___Toc511175118)

[דרך אחרת בזה. 95](#__RefHeading___Toc511175119)

[דברי הראשונים בזה. 95](#__RefHeading___Toc511175120)

[פרק ב נשיכה תולדה דשן וקרן, ובגדרי הנאה להזיקה 96](#__RefHeading___Toc511175121)

[ביאור הקס"ד דנשיכה תולדה דשן, לרש"י ולרשב"א. 96](#__RefHeading___Toc511175122)

[ביאור בדברי התוס' ר"פ בקס"ד דנשיכה תולדה לאו כיו"ב של שן, ומתמה בדבריו. 96](#__RefHeading___Toc511175123)

[מביא קושי' המהרש"א מהדו"ב על עיקר הקס"ד דנשיכה מדין שן דתיפוק ליה דמדין משונה דינו כקרן דומי' דכלבא דאכל אימרא, ומיישב הכל. 97](#__RefHeading___Toc511175124)

[סימן יז בגדרי הנאה להזיקה בנשיכה ונפלה מפיו וגללים וחזא ירוקא 99](#__RefHeading___Toc511175125)

[פלוגתת הרשב"א ותלמיד הרשב"א בנשיכה כשאוכל ונפלה מפיו. 99](#__RefHeading___Toc511175126)

[פלוגתת הר"ח ותוס' שאנץ [בשטמ"ק] בהטילה גללים להנאתה. 99](#__RefHeading___Toc511175127)

[חזא ירוקא ודחקא ונפל. 100](#__RefHeading___Toc511175128)

[תוספת חידושים והערות בעיקר פלוגתת הרשב"א ותלמיד הרשב"א בשן וקרן. 100](#__RefHeading___Toc511175129)

[סימן יח ביאור חדש בתולדותיהן כיו"ב, גם במזיק וגם בשמירה. 101](#__RefHeading___Toc511175130)

[ביאור הגמ' "מה קרן כוונתו להזיק וממונך וכו' אף הני וכו'" – ומבאר דאיכא תולדה גם במזיק וגם בחובת שמירה ומחלק בין השמירה באש ובור מהשמירה בקרן שו"ר. 101](#__RefHeading___Toc511175131)

[סימן יט בסוגי' דמועד לאדם הוי מועד לבהמה. 103](#__RefHeading___Toc511175132)

[פרק א שיטת התוס' ונמו"י במועד לאדם ולבהמה. 103](#__RefHeading___Toc511175133)

[ביאור בפלוגתת תוס' ונימו"י בסוגיין, אי הוי סימן או סיבה. 103](#__RefHeading___Toc511175134)

[מבאר שמלבד מה שמועדות תלוי ב'מציאות' איכא נמי 'דין העדאה' - כסדר הפרשה. 104](#__RefHeading___Toc511175135)

[ביאור נוסף בפלוגתתם, עפ"י דברי המשך חכמה במועד ל"נשיכה בעיטה ורביצה" אי הוי מועד לכל. 104](#__RefHeading___Toc511175136)

[בשי' הרמב"ם במועדות מנשיכה רביצה ובעיטה, וביאור דין תולדותיהן כיו"ב לשי' הרמב"ם. 105](#__RefHeading___Toc511175137)

[תוספת ביאור בפלוגתת ר"א וחכמים בנשיכה במכילתא. 106](#__RefHeading___Toc511175138)

[פרק ב' שיטת רבינו מנחם, ובשיטת הרמב"ם בחילוק בין כופר לבנזיקין, ולמדנו שיש 'שם מועד' אחר באדם ובהמה. 107](#__RefHeading___Toc511175139)

[סברת רבינו מנחם בתוס'. 107](#__RefHeading___Toc511175140)

[בקושי' רעק"א והנחל"ד על שיטת ר' מנחם. 107](#__RefHeading___Toc511175141)

[בחילוקו של הרמב"ם בין נזיקין לכופר בדין מועד לבהמה אי הוי מועד לאדם או לא. 108](#__RefHeading___Toc511175142)

[סימן כ בעיקר הדין מועדות אי הוי סימן או סיבה. 110](#__RefHeading___Toc511175143)

[מביא הוכחות לכאן ולכאן בדין מועדות אי הוי סימן או סיבה, ואיכא בכל זה סתירה גדולה. 110](#__RefHeading___Toc511175144)

[הוכחה מהראשונים ריש חזקת הבתים שיש מהלך נוסף בשור המועד - לעקור את מה שהחזקנו אותו כתם עד עכשיו ולהחזיקו מכאן והלאה כמועד, וכן הוא המוחזקות של קרקע שמחזיקים את השני כמוחזק. 111](#__RefHeading___Toc511175145)

[מבאר דתרתי איכא, א] להחזיק מצב חדש נגד מה שהחזקנו במצב הקודם, ב] זה רק שייך היכא שיש הסבר במציאות, או שהתרגל או שיש ראיה שתמיד היה אחרת [סימן או סיבה]. 112](#__RefHeading___Toc511175146)

[מבאר למה לא מהני לבנות מועדות מכח ב' נגיחות מתוך הג' נגיחות. 112](#__RefHeading___Toc511175147)

[סימן כא סוגית מכלי' קרנא 114](#__RefHeading___Toc511175148)

[פרק א' דרכם של האחרונים בפלוגתת רש"י ותוס' האם שחת מיקרי לא מכלי' קרנא או לא. 114](#__RefHeading___Toc511175149)

[בגדר הנזק של לא מכלי' קרנא למה מיקרי נזק שמשלים את עצמו, ולא כל האופנים בכלל הגדר הזה, [ודן במקרה של ב' בולים]. 114](#__RefHeading___Toc511175150)

[במה שיש להעיר על עיקר דין זה בב' בולים ששווי נמצא בתוך חפץ. 115](#__RefHeading___Toc511175151)

[דן בקושי' התוס' דאיזה תבואה עומדת לפנינו, ומביא את טענת האחרונים שהשחת והתבואה תרי תביעות נפרדות נינהו. 115](#__RefHeading___Toc511175152)

[ביאור בדברי התוס', ודוחה. 116](#__RefHeading___Toc511175153)

[דרך נוספת ברש"י – גליון אלפסי – ומתמה עליו. 116](#__RefHeading___Toc511175154)

[מבאר שיש כאן מהלך חדש בפלוגתת רש"י ותוס'. 117](#__RefHeading___Toc511175155)

[סיכום ב' הדרכים ברש"י 117](#__RefHeading___Toc511175156)

[פרק ב דרך חדשה בביאור פלוגתתם עפ"י מה שיש לדון האם החלק של הנזק של ה'לא מכלי' קרנא' מיקרי 'יש הנאה להזיקה'. 118](#__RefHeading___Toc511175157)

[ביאור חדש למה תוס' סובר דשחת מיקרי מכלי' קרנא, דפליגי בגדרי שן, אי בעינן הנאה מהנזק עצמו או לא. 118](#__RefHeading___Toc511175158)

[ביאור פלוגתת רש"י ותוס' עפ"י הנ"ל. 119](#__RefHeading___Toc511175159)

[מקור לכל הנ"ל. 119](#__RefHeading___Toc511175160)

[פרק ג בפלוגתת רש"י ותוס' – באכילת שחת או בטינוף, ואי בעי קרא או סברא, ובגדרי הנאה להזיקה. 120](#__RefHeading___Toc511175161)

[יסוד פלוגתת רש"י ותוס' בלא מכלי', אי מקרא או מסברא. 120](#__RefHeading___Toc511175162)

[הערה בסוגי' דמכלי' קרנא – ל"ל קרא נילף מהצד השוה. 120](#__RefHeading___Toc511175163)

[מתמה בעיקר פלוגתת רש"י ותוס', ובסתירת רש"י בזה, ומבאר דלרש"י בעיקר דין לא מכלי' קרנא נתחדש גדר חדש בגדרי הנאה להזיקה. 120](#__RefHeading___Toc511175164)

[בפלוגתת הרשב"א ותלמיד הרשב"א בנשיכה ע"מ לאכול ונפלה מפיו דאזלי לשיטתייהו. 122](#__RefHeading___Toc511175165)

[סימן כב שיטת התוס' במכלי' קרנא ובגדרי נזק דטינוף. 123](#__RefHeading___Toc511175166)

[בשי' התוס' בלא מכלי', אי טינפה שיכול לשטוף מיקרי נזק או לא. 123](#__RefHeading___Toc511175167)

[דן בדברי הגרנ"ט דאינו יכול לכבסו מיקרי מכלי' קרנא, ובדברי ר' ישעי' דמיירי בלעסי'. 123](#__RefHeading___Toc511175168)

[מבאר לתוס' למה רק לא מכלי' מיקרי תולדה ולא באזלא ממילא. 124](#__RefHeading___Toc511175169)

[סימן כג בדין בהמות שיש להם ארס, ופלוגתת רש"י ותוס' בדין קרן מועד ומשונה והמסתעף. 125](#__RefHeading___Toc511175170)

[בדין בהמות שיש להם ארס, ובשיטת התוס' בגדר קרן מועד וכלבא דאכל אימרא דלאחד ג' פעמים מיקרי קרן – דרכם של האחרונים בזה. 125](#__RefHeading___Toc511175171)

[ביאור בפלוגתת רש"י ותוס' ביסוד דין קרן מועד, וביאור בפלוגתתם בשן משונה לאחר העדאה אי הדרא לשן או לא. 126](#__RefHeading___Toc511175172)

[ביאור פלוגתתם בנחש אי הוי קרן או רגל. 126](#__RefHeading___Toc511175173)

[פלוגתת רש"י ותוס' מן הקצה אל הקצה – בג' אבות. 127](#__RefHeading___Toc511175174)

[סימן כד "האי מינייהו מפקת" ובשיטת הרשב"א 128](#__RefHeading___Toc511175175)

["הי מינייהו מפקת" - מבואר שהתכונות הם סיבות לחיוב ודן מצד ה'צד השוה' ובדברי הגרי"ז. 128](#__RefHeading___Toc511175176)

[ב' דרכים בישוב סתירת הרשב"א מלעיל [ב':] לקושי' בסוגיין שהק' דנימא הממע"ה ויפטרנו. 128](#__RefHeading___Toc511175177)

[מתמה עוד ברשב"א, ומתמה בעיקר הסוגי'. 129](#__RefHeading___Toc511175178)

[סימן כה בגדרי הנאה להזיקה והזיקה מצוי. 130](#__RefHeading___Toc511175179)

[שי' רש"י בטינפה פירות וגללים, ובדין הלכה של צרורות דשן דנהיה לרגל. 130](#__RefHeading___Toc511175180)

[שיטת התוס' בגדר יש הנאה להזיקה. 131](#__RefHeading___Toc511175181)

[תוספת דברים בגדרי הנאה להזיקה. 131](#__RefHeading___Toc511175182)

[מביא ה' תמיהות בגדר הזיקה מצוי ברגל. 131](#__RefHeading___Toc511175183)

[ביאור בשי' רש"י בהזיקה מצוי שהמצוי אינו בדריסה ובנזק עצמו אלא בהליכה עצמה, שזה היסוד של מזיק דרגל. 132](#__RefHeading___Toc511175184)

[תוספת ביאור בכל הנ"ל, וביאור בשיטת רש"י בחזא ירוקא. 133](#__RefHeading___Toc511175185)

[הערה גדולה על כל הנ"ל. 133](#__RefHeading___Toc511175186)

[מבאר שהתוס' חולקים בכל הנ"ל. 134](#__RefHeading___Toc511175187)

[מתמה טובא מרש"י [ו':] לגבי הזיקה מצוי של בור, וכן מלשון רש"י שכותב תמיד "כל שעה" היא מהלכת - ומוסיף בכל הנ"ל מבט חדש בכל החידוש הנ"ל - עפ"י מה שיש להוסיף בחידוש של הנצי"ב שלומדים מההילכתא של צרורות שיש רגל בלי הזיקה מצוי. 134](#__RefHeading___Toc511175188)

[דרך נוספת בגדר הזיקה מצוי בבור - עפ"י מה שיש לחדש בגדר מזיק דבור שזה מזיק יחסי לניזק. 135](#__RefHeading___Toc511175189)

[בקושי' העולם לחייב בשליף שעליה מדין אש, ולחייבו ברשה"ר. 135](#__RefHeading___Toc511175190)

[סימן כו דרכו של רש"י בסוגי' דבור ט' וי'. 136](#__RefHeading___Toc511175191)

[פרק א' כמה דרכים בפטור בור ט' ממיתה וביאור השו"ט בסוגי' לדרכו של רש"י. 136](#__RefHeading___Toc511175192)

[שיטות הראשונים בטעמא דפטור בור ט' ממיתה. 136](#__RefHeading___Toc511175193)

[סיכום כל הצדדים בפטור ט' ממיתה - ואי הוי בור אחד או תרי בורות. 137](#__RefHeading___Toc511175194)

[דרכם של ר' ישעי' והפנ"י בשו"ט בסוגי' דהנידון אם ט' חייב או לא. 137](#__RefHeading___Toc511175195)

[דוחה דבריהם. 138](#__RefHeading___Toc511175196)

[מהלך חדש בשו"ט, דכל הנידון בעיקר גדרי אבות ותולדות, וביסוד החילוק בין בור ט' לבור י', ומחלק בין החילוקים במזיק עצמו לחילוקים בפטור הבעלים. 138](#__RefHeading___Toc511175197)

[מיישב את קושיות התוס' על רש"י. 139](#__RefHeading___Toc511175198)

[פרק ב ביאור הב' לישנות ברש"י למסקנה דתרוייהו אבות 139](#__RefHeading___Toc511175199)

[ביאור מסקנת הסוגי' דזה אב למיתה וזה אב לנזיקין לב' לישנות ברש"י ולתוס', ומיישב קושי' הרא"ש על ל"ק דרש"י. 139](#__RefHeading___Toc511175200)

[ביאור בלישנא בתרא ברש"י - ומבאר דנחלקו ב' הלישנות אי הוו מזיק אחד או ב' מזיקין. 140](#__RefHeading___Toc511175201)

[מיישב את קושי' התוס' על רש"י - ומביא מהרשב"א דהוו ב' בורות. 140](#__RefHeading___Toc511175202)

[מבאר את המחלוקת בביאור לשון הגמרא "זה אב למיתה זה אב לנזיקין". 141](#__RefHeading___Toc511175203)

[דרך אחרת בזה דנחלקו אי איכא ב' בורות או ב' נפילות וחבטות. 141](#__RefHeading___Toc511175204)

[חילוק נוסף בין הל"ק לל"ב אי לא מת מחמת הבור או רק דלאו בר קטלא הוא, ותלוי בהנ"ל, [ותרווייהו דלא כהקס"ד שזה רק פטור אונס]. 141](#__RefHeading___Toc511175205)

[סיכום ג' דרכים בפטור מיתה בבור ט'. 142](#__RefHeading___Toc511175206)

[תוספת דברים. 142](#__RefHeading___Toc511175207)

[פלוגתא במאירי לגבי נזיקין במת בבור ט', ומבאר שלא תלוי בפלוגתת הל"ק והל"ב של רש"י, ופשיטא דליכא אונס. 142](#__RefHeading___Toc511175208)

[סימן כז פלוגתת הרשב"א ורבינו אפרים בבור ט ובור י. 143](#__RefHeading___Toc511175209)

[פרק א פלוגתת הרשב"א ורבינו אפרים והמסתעף בפלוגתת ב' הלישנות ברש"י. 143](#__RefHeading___Toc511175210)

[מביא את פלוגתת הרשב"א ורבינו אפרים בלא איגנדר [בדף נ"א], וקושיות הרשב"א עליו, ומבאר דפלוגתתם תלויה בכל הנ"ל. 143](#__RefHeading___Toc511175211)

[תוספת עומק בשיטת הרשב"א – שהשם מיתה ונזיקין נכנסים לתכונה של "תחילת עשייתו לנזק". 144](#__RefHeading___Toc511175212)

[הערה: לשון הגמרא "מיתה לא עבדי" בסוגיין – ומוכרח שלפי רבינו אפרים 'בור' היינו 'נפילה'. 144](#__RefHeading___Toc511175213)

[תוספת ביאור בשיטת רבינו אפרים – דמדין מ"ל קטלא כולה מ"ל קטלא פלגא אתינן עלה. 145](#__RefHeading___Toc511175214)

[מיישב קושיות הרשב"א עליו. 145](#__RefHeading___Toc511175215)

[מהלך נוסף ברש"י בל"ב. 146](#__RefHeading___Toc511175216)

[פרק ב בדין בא אחר והשלימו לי' דנסתלק מעשה ראשון, ותוספת עומק בדעת רבינו אפרים, ובפלוגתת הרשב"א. 146](#__RefHeading___Toc511175217)

[קושי' עצומה מהדין סילק מעשה ראשון במשלים בור ט' לבור י', ותולה בהנ"ל. 146](#__RefHeading___Toc511175218)

[ג' צדדים בספיקת המנ"ח בדעת רבינו אפרים. 147](#__RefHeading___Toc511175219)

[ביאור הספק עפ"י מה יש להסתפק בעיקר הגדר של הבור בדעת רבינו אפרים – האם בור הוא מזיק מוחלט עצמאי ככל המזיקים האחרים או שהמזיק של בור הוא מזיק יחסית לצורת נפילה של כל ניזק וניזק, ואז שייך לחלק את דיני הבור שהוא בור מיתה ביחס לניזק מסויים והוא בור נזיקין ביחס לניזק אחר. 147](#__RefHeading___Toc511175220)

[דרך אחרת שבאמת בור הוא מוחלט לגבי כולם, ולא מתחלק שמו ביחס לכל ניזק, אבל כמו שיש בור מיתה ובור נזיקין, כך יש בור שיש בו צד מיתה וצד נזיקין. 148](#__RefHeading___Toc511175221)

[ישוב לקושי' העולם על רבינו אפרים מהדין נסתלק מעשה ראשון בהשלימו לי'. 148](#__RefHeading___Toc511175222)

[דרך חדשה בשיטת רבינו אפרים – שלדבריו יש בור מיתה דלזה בעינן חבטת י' באיגנדר ויש בור נזיקין ובזה מהני חבטת י' בלא איגנדר. 149](#__RefHeading___Toc511175223)

[מחדש שהדין נסתלק ראשון גם לרבינו אפרים יהיה בהוסיף טפח עד עשרה. 150](#__RefHeading___Toc511175224)

[סיכום ב' דרכים בביאור פלוגתת הרשב"א ורבינו אפרים – וישוב לקושי' הרשב"א ממה שכתוב 'בור בור', והנפ"מ לגבי איסתלק מעשה ראשון. 150](#__RefHeading___Toc511175225)

[פרק ג תוספת דברים בכל הנ"ל. 150](#__RefHeading___Toc511175226)

[מתמה בשיטת רש"י בל"ב לגבי חבטת י' ע"י לא איגנדר, וביאור בשיטתו, ומוכרח מזה מהלך נוסף של נסתלק מעשה ראשון וזה דווקא ע"ד הצד השלישי במנ"ח. 150](#__RefHeading___Toc511175227)

[ביאור שיטות הראשונים דיליף בור נזיקין שהוא אב מכורה אחר כורה. 151](#__RefHeading___Toc511175228)

[סימן כח פטור אדם וכלים והמסתעף, ובפלוגתת הבבלי וירושלמי בגדר בור ט'. 153](#__RefHeading___Toc511175229)

[ביאור הדין למה פטור על נזקי אדם בבור י'. 153](#__RefHeading___Toc511175230)

[ביאור בהנ"ל לשי' הירושלמי. 153](#__RefHeading___Toc511175231)

[ביאור בדין שבירתן זהו מיתתן בנזקי כלים, ופלוגתת הבבלי וירושלמי במיעוט דכלים בבור ט'. 153](#__RefHeading___Toc511175232)

[פלוגתת הבבלי וירושלמי אם החילוקי שמות היינו בור מיתה ובור נזיקין או בור י' ובור ט' - ונפ"מ בדין אסו"מ שממית אי מיקרי מיתה [י'] או נזיקין [ט']. 154](#__RefHeading___Toc511175233)

[תמיהא רבתי דלמה לא אמרינן בכלל מאתיים מנה, ובדברי הגרא"ל מאלין זצ"ל דליכא סברת בכלל מאתיים מנה ב"שם מזיק". 155](#__RefHeading___Toc511175234)

[יש לדון בכרה בור י' ובא אחר והפחיתו לט' – דמי חייב על כלים. 155](#__RefHeading___Toc511175235)

[סימן כט בפטור אונס ברמב"ם, ובדין אומד בנזיקין ומיתה [להלן - צא]. 157](#__RefHeading___Toc511175236)

[הוכחה מהסוגי' להלן [צא] דדין בור ט' במיתה פטור מדין אומד בנזיקין. 157](#__RefHeading___Toc511175237)

[בדברי האבן האזל בטעמו של הרמב"ם "כמו אונס" – ובטעמא דאומד בנזיקין. 157](#__RefHeading___Toc511175238)

[טעמו של הרמב"ם "כמו אונס" - ודרכו של רש"י בקס"ד. 157](#__RefHeading___Toc511175239)

[מתמה משאר ראשונים, ועוד הערות ברמב"ם. 157](#__RefHeading___Toc511175240)

[סימן ל ביסוד דינא דכריי' בבור, ובדין חבטה באסו"מ ובדין 'הבל' בפתיחת בור. 159](#__RefHeading___Toc511175241)

[פרק א' תחילת הסוגי', ובקושית העולם, דמאי שנא סברת 'קרקע עולם' בחבטה מכל 'פותח' שחייבים בהבל. 159](#__RefHeading___Toc511175242)

[ביאור ברש"י "דנתקלו בהם". 159](#__RefHeading___Toc511175243)

[בפלוגתא ד"להבלו ולא לחבטו" ובאסו"מ כו"ע מודי בחבטה. 159](#__RefHeading___Toc511175244)

[קושי' הגר"א מטעלז בפתיחת בור, וישוב החזו"א. 160](#__RefHeading___Toc511175245)

[תוספת דברים בזה מהקה"י ומהגרנ"ט ובמה שיש לדון בדבריהם. 160](#__RefHeading___Toc511175246)

[פרק ב' בענין הנ"ל, וביסוד דינא דכריית בור, שיש כרייה מצד הבור וכרייה מצד בעל הבור. 161](#__RefHeading___Toc511175247)

[ישוב חדש לקושי' הגר"א מטעלז עפ"י הרשב"א להלן [כ"ב.], וכמה תמיהות בזה. 161](#__RefHeading___Toc511175248)

[חידוש בעיקר יסוד דינא דבור, דכריי' מצטרף לגוף המזיק דבור, והיינו ה'משמעות' של הכרייה ולא ה'מעשה' של הכרייה. 161](#__RefHeading___Toc511175249)

[נוסח אחר. 163](#__RefHeading___Toc511175250)

[כמה הוכחות ליסוד הנ"ל, מהדין הו"ל למילויי, ומהקס"ד של איש בור ולא שור בור, וממה שבור אית ביה ממשא מחמת הכרייה, וממה שפותח חייב מצד הכרייה שבו, ומהדין כוונה להזיק בבור מחמת הכרייה, ועוד. 163](#__RefHeading___Toc511175251)

[ביאור בדברי הברכ"ש בגדר כרייה - וליכא סתירה בדבריו - אלא שנפ"מ בין חלק מ'המחייב' לחלק מ'המזיק'. 165](#__RefHeading___Toc511175252)

[תוספת מקור לכל הנ"ל. 166](#__RefHeading___Toc511175253)

[מתבאר לפי"ז דשני דינים נאמרו בכריי', מצד הבור עצמו ומצד בעל הבור. 166](#__RefHeading___Toc511175254)

[ביאור חדש בדברי רב דבחבטה "קרקע עולם הזיקתו". 166](#__RefHeading___Toc511175255)

[מבאר שהכרייה של הו"ל למילויי מתייחסת גם לחבטה. 167](#__RefHeading___Toc511175256)

[סימן לא שי' רש"י ברב דאסו"מ משורו למדנו. 168](#__RefHeading___Toc511175257)

[פרק א' כמה דרכים בשי' רש"י ברב דאסו"מ משורו למדנו. 168](#__RefHeading___Toc511175258)

[ג' תמיהות בעיקר דברי רש"י בסוגיין. 168](#__RefHeading___Toc511175259)

[מביא ג' דרכים בביאור שיטת רב דממונו היא סיבה שתהיה שור וחייב כמו שור, [ומיישב את הדקדוקים בין סוגיין לסוגי' להלן [כ"ח] וגם החילוקים ברש"י בין כאן לשם] – ומתמה דכל הנ"ל לא א"ש בדברי רש"י. 169](#__RefHeading___Toc511175260)

[פרק ב' מהלך חדש שלפי רב יש מזיק כללי, והיינו שור שהוא ממונו. 171](#__RefHeading___Toc511175261)

[מהלך חדש עפ"י דברי האחרונים בדברי הר"ח דרב לשיטתו דשור של המשנה היינו 'כל מילי דשור', ויש מזיק כללי וזה הדין שור של אסו"מ. 171](#__RefHeading___Toc511175262)

[מוסיף ביאור דאף לדרך זו אינו שור ממש ונפ"מ לכופר, ועפ"י הברכ"ש בביאור דברי הרמב"ם של כל נפש חיה שזה שור רק בצירוף הכרייה, ובביאור דברי הראב"ד ותלמיד הרשב"א דמהני הכרייה לדין כוונתו להזיק ולדין הולך ומזיק. 172](#__RefHeading___Toc511175263)

[מבאר את עיקר המהלך דלמה ממונו הוא הגדרה של מזיק דשור. 174](#__RefHeading___Toc511175264)

[סו"ס אכתי תמוה למה ממונו מפקיעו מדין בור. 174](#__RefHeading___Toc511175265)

[פרק ג' עוד הערות בכל הנ"ל 175](#__RefHeading___Toc511175266)

[ביאור שיטת התוס' דמחלק בין בור לשור בתורך ברשותי מאי בעי, ומבאר האיך שייך שיהיה ב' מזיקין כהדדי. 175](#__RefHeading___Toc511175267)

[מבאר דינא דאש של ממונו למה אינו מזיק של שור לרב לחייבו בטמון. 176](#__RefHeading___Toc511175268)

[ישוב חדש לבאר את שיטת רש"י למה אסו"מ לרב הוי שור ולא בור – עפ"י דברי הבעל המאור להלן פרק המניח, ועפ"י יסודו של הברכ"ש הנ"ל. 176](#__RefHeading___Toc511175269)

[ביאור חדש בדברי רש"י "שהפקירן ונתנן ברשה"ר". 177](#__RefHeading___Toc511175270)

[פרק ד' מהלך חדש בשיטת רב דמשורו למדנו, [מידידי הגאון הרב אשר דומב שליט"א]. 178](#__RefHeading___Toc511175271)

[סימן לב הערות בתוס' בסוגי' דאסו"מ. 181](#__RefHeading___Toc511175272)

[בפטור רשה"ר בשו"ר, ובשי' הרי"ף בזה, ואי שייך באסו"מ. 181](#__RefHeading___Toc511175273)

[בדברי היש"ש בפלוגתת תוס' מסוגיין לסוגי' [כ"ח]. 181](#__RefHeading___Toc511175274)

[בדברי השטמ"ק דנילף משור ואש. 182](#__RefHeading___Toc511175275)

[בישוב קושי' התוס'. 182](#__RefHeading___Toc511175276)

[סימן לג סוגי' דמבעה זה אדם, וב' דינים באדם המזיק. 184](#__RefHeading___Toc511175277)

[פרק א' דרכם של האחרונים לבאר את הדין של אדם ישן, ולמה אין כאן תולדותיהן לאו כיו"ב, וב' גדרים בדין אדם המזיק. 184](#__RefHeading___Toc511175278)

[דין תולדה דאדם – ישן או כחו, וחלוק המזיק של אדם מהמזיק של שור ולכן חלוקין נינהו בסוג של התולדה, ומביא בזה את החזו"א דחילק עוד בין אדם לשור כשלומדים בצד השוה מאש ובור. 184](#__RefHeading___Toc511175279)

[ביאור פלוגתת רש"י ותוס' אי ישן הוי אב או תולדה – דאזלי לשיטתו אי ריבוי הוי אב או תולדה, וקושי' על שי' התוס'. 186](#__RefHeading___Toc511175280)

[קושיות האחרונים דתולדה דישן הוא לאו כיו"ב, והישוב לזה מהגאון ר' זלמן סנדר זצ"ל. 187](#__RefHeading___Toc511175281)

[מהלך של האחרונים שיש ב' פרשיות באדם המזיק מדין מעשיו ומדין שמירת גופו, שמעשים של גופו שונים ממעשים שלו. 187](#__RefHeading___Toc511175282)

[מיישב בזה למה כל החילוקים שמצאנו בין פצע תחת פצע לא שייכים לחיוב של מכה בהמה והוי ליה תולדה כיו"ב – ומתמה בזה. 189](#__RefHeading___Toc511175283)

[פרק ב' מהלך חדש בשיטת רש"י ותוס' בסוגיין, שיש מהפכה בגדר החדש של פצע תחת פצע. 189](#__RefHeading___Toc511175284)

[מיישב את שי' התוס' וקושי' האחרונים, דחלוק הגדר בדין "פצע תחת פצע" מסוגי' דדף ג' לסוגי' דדף ד' וחלה 'מהפכה' בעיקר הגדר של "פצע תחת פצע". 189](#__RefHeading___Toc511175285)

[מקור נוסף ל'מהפכה' בגדר הדין "פצע תחת פצע" – בביאור הפירכא במשנה שאדם יש לו ד' דברים. 190](#__RefHeading___Toc511175286)

[סתירת הרש"י מסוגי' דידן לסוגי' להלן [ו'.] אי כחו הוי תולדה או אב, ומיישב עפ"י החילוק בין הסוגיות. 191](#__RefHeading___Toc511175287)

[סיכום הדברים – ג' מהפכות בגדר הדין פצע תחת פצע, ופלוגתת התוס' ורמב"ן בדין אדם מועד לעולם אי גם באונס גמור, ותלוי בכל הנ"ל. 192](#__RefHeading___Toc511175288)

[סימן לד עוד בסוגי' דמבעה זה אדם. 193](#__RefHeading___Toc511175289)

[פרק א תוספת עומק בגדר הדין של מעשה ושמירה של 'גופו' בדין פצע תחת פצע, ומבאר למה גם באדם ער ובכוונה נמי שייך דין זה, וחוקר בדין מעמיד על אדם המזיק. 193](#__RefHeading___Toc511175290)

[מתמה טובא דהאיך מחייבים כל שלא בכוונה מצד המעשים של האברים של האדם ולא מצד מעשה האדם, הא בכל התורה חשיב כמעשיו [חוץ מישן ונחלקו במתעסק], ולמה ליכא הכא את סברת הגר"ח בספרו שגוף האדם יחשב כגרזן ביד האדם שבאדם. 193](#__RefHeading___Toc511175291)

[ספק בדין מעמיד בדין החדש של אדם שמירת גופו עליו – בישן – ומבאר שהבשר גידים ועצמות חשיבי כאדם המזיק רק כלפי הך אדם ורק עד כמה שהם טפלים להך אדם המזיק. 193](#__RefHeading___Toc511175292)

[תוספת דברים בעיקר הך יסוד שיש ב' מחייבים באדם, מצד מעשה האדם ככל התורה כולה, ועוד מחייב מצד גוף האדם ואבריו שיש בהם תורת מעשה לחייבו כשהוא ישן, דלא שייך הכא סברת הגר"ח של גרזן ביד החוצב. 194](#__RefHeading___Toc511175293)

[פרק ב הערה בדרכו של הגרי"ז ביחס לאדם המזיק. 195](#__RefHeading___Toc511175294)

[הערה בדברי הגרי"ז בתולדותיהן לאו כיו"ב לגבי אדם. 195](#__RefHeading___Toc511175295)

[סימן לה סוגי' דצרורות. 196](#__RefHeading___Toc511175296)

[פרק א גדר הדין שצרורות תולדה דרגל. 196](#__RefHeading___Toc511175297)

["אמאי קרי ליה תולדה דרגל". 196](#__RefHeading___Toc511175298)

[בקושי' המהרש"א ורעק"א דאולי גם ר"פ מסתפק. 197](#__RefHeading___Toc511175299)

[מתמה בעיקר הקושי' - "אמאי קרי ליה תולדה דרגל". 197](#__RefHeading___Toc511175300)

[ביאורו של הגאון ר' מאיר שמחה בעיקר הגדר דצרורות, שהצרור הוא המזיק ולא הבהמה, ומיישב בזה את סתירה הרא"ש מרשה"ר לרשה"י. 197](#__RefHeading___Toc511175301)

[ביאור בדברי הגאון ר' מאיר שמחה שלא חל שם מזיק על הצרור רק על הבהמה, אלא שהבהמה עושה שהצרור יעשה את המעשה היזק, והבהמה עושה בזה שהיא עושה שהצרור יעשה, ובזה חיילא בבהמה שם מזיק, ובא לאפוקי שהבהמה לא עושה את הנזק ע"י הצרור. 198](#__RefHeading___Toc511175302)

[חידוש דין עפ"י דברי הגאון ר' מאיר שמחה במפיל כותל באזלא מיניה ומיניה מרשה"ר לרשה"י. 199](#__RefHeading___Toc511175303)

[מקור מהרא"ש ורמב"ם לעיקר יסוד זה. 199](#__RefHeading___Toc511175304)

[מבאר למה "תולדותיהן לאו כיו"ב" בצרורות לא דומה ל"תולדותיהן לאו כיו"ב" בשאר המזיקין. 199](#__RefHeading___Toc511175305)

[תוספת ביאור ומדקדק דברי רש"י "מכח רגל קאתי". 200](#__RefHeading___Toc511175306)

[חילוק בין התכונה של הנאה להזיקה בצרורות דשן לעומת גופו של שן. 200](#__RefHeading___Toc511175307)

[פרק ב ביאור הא דכל צרורות נהיה תולדה דרגל. 200](#__RefHeading___Toc511175308)

[מתמה בשי' רש"י דסובר דכל צרורות נהיה תולדה דרגל. 200](#__RefHeading___Toc511175309)

[מקדים ביסוד דינא דצרורות וביסוד דינא דהזיקה מצוי. 200](#__RefHeading___Toc511175310)

[ברגל צרורות התחדשו שגם כשעיקר ההתעסקות של הבהמה אינה בניזק ובנזק אכתי חיילא בתיה תורת מזיק. 201](#__RefHeading___Toc511175311)

[מבאר את הצד שנקטו שצרורות דשן וקרן אינם בכלל ההלכה, ומבאר לאידך גיסא למה כולם כלולים במזיק דרגל. 201](#__RefHeading___Toc511175312)

[תוספת ביאור בכל הנ"ל. 201](#__RefHeading___Toc511175313)

[פרק ג במחלוק' הראשונים אם הילכתא לחייב או לפטור. 202](#__RefHeading___Toc511175314)

[ביאור מחלוק' הראשונים אם הילכתא לחייב או לפטור ונפ"מ בכח כחו, ומבאר בזה את פלוגתת רש"י והרא"ש ב"תולדותיהן לאו כיו"ב". 202](#__RefHeading___Toc511175315)

[מתמה בעיקר הגדר של הילכתא לחייב. 202](#__RefHeading___Toc511175316)

[ביאור דברי רש"י בקס"ד דאי היה ח"נ קנס היה תולדה דקרן. 202](#__RefHeading___Toc511175317)

[סימן לו סברת הרי"ף בפטור רגל רשה"ר, ובדברי הר"ח דקיי"ל כרב דמבעה זה אדם . 204](#__RefHeading___Toc511175318)

[סברת הרי"ף בפטור רגל רשה"ר. 204](#__RefHeading___Toc511175319)

[מתמה טובא בדברי הר"ח דכתב דקיי"ל כרב. 204](#__RefHeading___Toc511175320)

[דרכו של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל בזה דנפ"מ לפלוגתת רב ושמואל באסו"מ דלא אפקרינהו אי הוי שור. 204](#__RefHeading___Toc511175321)

[דרך נוספת דנפ"מ לגבי הפטור רש"ר של הרי"ף. 204](#__RefHeading___Toc511175322)

[דרך נוספת בכל הנ"ל עפ"י המחלוקת באמוראים בצד השוה להלן [ו'.]. 205](#__RefHeading___Toc511175323)

[סימן לז שו"ט בסוגי' דסוף ג' ותחילת ד' . 206](#__RefHeading___Toc511175324)

[הערה בשו"ט אי העיקר הוא השמירה או המזיק. 206](#__RefHeading___Toc511175325)

[מחלק בין במה מצינו לק"ו ובין פירכות לסברות. 206](#__RefHeading___Toc511175326)

[סימן לח הערות בפשט בתוס' בסוגי' דעבד ואמה . 208](#__RefHeading___Toc511175327)

[בקושי' התוס', ובדברי התוס' שאנץ, מצד סברא או מצד פירכא. 208](#__RefHeading___Toc511175328)

[בתירוץ התוס'. 209](#__RefHeading___Toc511175329)

[סימן טל סוגי' דעבד ואמה . 210](#__RefHeading___Toc511175330)

[ראיות דעבד ואמה חייב מפ' שור המזיק וראיות שחייב מפ' אדם המזיק. 210](#__RefHeading___Toc511175331)

[למדנו ג' חידושים מדברי הרמב"ם שחידש שהאדון היה חייב כפל בגניבת עבדו. 210](#__RefHeading___Toc511175332)

[סיכום הראיות אי הוי שור או אדם. 211](#__RefHeading___Toc511175333)

[ביאורם של האחרונים דתרוייהו איצטריכא ליה. 211](#__RefHeading___Toc511175334)

[ביסודו של החזו"א למה שליף שעליה אינו אש, ולדון מזה לגדר בעבד ואמה. 211](#__RefHeading___Toc511175335)

[יש לדון האם יש כאן מזיק שמור דהעבד שומר את עצמו - [בדברי רבינו יונה ובדברי הגרנ"ט]. 212](#__RefHeading___Toc511175336)

[שיטת רש"י בסוגי'. 213](#__RefHeading___Toc511175337)

[סימן מ סוגי' דכופר . 214](#__RefHeading___Toc511175338)

[ביאור בעיקר דברי הריב"א. 214](#__RefHeading___Toc511175339)

[ביאור שי' הר"י דליכא קלב"מ, ובדברי המהר"ם. 215](#__RefHeading___Toc511175340)

[בעיקר הגדר בכפרה דכופר, דשייך על זה טוען ונטען ושייך בו קלב"מ, ודלא כשאר כפרות. 216](#__RefHeading___Toc511175341)

[מבאר סברת הריב"א, ובמה חולק על סברת הר"י בקלב"מ בעבירה אחת. 217](#__RefHeading___Toc511175342)

[מבאר שי' הריב"א ורש"י דלמה לי מיעוטא ד"עליו" [דתיפוק ליה מקלב"מ], ומיישב בזה קושי' הר"י עליהם. 217](#__RefHeading___Toc511175343)

[ישוב שי' רש"י בסוגי' דידן. 218](#__RefHeading___Toc511175344)

[דרך חדשה בישוב שיטת הריב"א, וביאור בדיקדוק דברי הר"י דקס"ד לחלק בין תדב"ח לקלב"מ בגזה"כ ד"עליו". 219](#__RefHeading___Toc511175345)

[סימן מא בביאור הגמרא ששור ואדם שדרכם להזיק, ובגדר אדם שמירת גופו עליו, ובפלוגתת התוס' ורמב"ן באדם באונס גמור. 220](#__RefHeading___Toc511175346)

[פרק א' בדין דרכן להזיק באדם ער ושור תם, ובגדר שמירת גופו עליו. 220](#__RefHeading___Toc511175347)

[בדין דרכו להזיק בתם ומועד. 220](#__RefHeading___Toc511175348)

[בדברי המהר"י כ"ץ לבאר האיך מ'דרכו להזיק' שיש בישן מהני למזיק של ער שאין בו דרכו להזיק. 220](#__RefHeading___Toc511175349)

[מתמה כנ"ל ממועד לתם, ומביא את המאירי, ומבאר באופן אחר, שדרכן להזיק שייך ל'שם מזיק' ולא לצורת הנזק. 221](#__RefHeading___Toc511175350)

[בדין אדם שמירת גופו עליו, ובחומרא דד' דברים באדם במשנה. 222](#__RefHeading___Toc511175351)

[דרכו של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל באדם ער וישן ובאדם שמירת גופו עליו, דרק ישן איתרבי בכלל שמירת גופו ולא אונס, ומוכיח מהתוס' להלן דכל דין אונס כלול בדין הזה, וכדנקטו הגרי"ז והאהא"ז. 223](#__RefHeading___Toc511175352)

[פרק ב' בפלוגתת תוס' והרמב"ן בדין אונס באדם המזיק. 224](#__RefHeading___Toc511175353)

[שיטת התוס' בדין הביאו כלים אצלו, וישוב סתירת התוס' מסוגיין לתוס' להלן ריש המניח אי פטור מצד אונס או מצד הם גרמו לו. 224](#__RefHeading___Toc511175354)

[בשיטת הרמב"ן באדם מועד לעולם, ובגדר אדם שמירת גופו עליו, דלפי הרמב"ן אין הכוונה שחייב לשמור אלא שיכול לשמור וסגי להחיל עליו 'שם מזיק', ולכן גם באופנים שלא שייך שמירה חיילא עליו 'שם מזיק'. 225](#__RefHeading___Toc511175355)

[שורש פלוגתת הרמב"ן והתוס' בטעמא ד"הם גרמו לו", דפליגי עיקר ההלכתא של 'שם מזיק' באדם המזיק. 226](#__RefHeading___Toc511175356)

[סיכום שיטת הרמב"ן: מיניה וביה מוכרח שאין דין 'שם המזיק' באדם המזיק, ומתמה בשיטת התוס' מדרכן להזיק. 227](#__RefHeading___Toc511175357)

[סימן מג כאשר זמם ולא כאשר עשה . 229](#__RefHeading___Toc511175358)

[ביאור שי' הריב"א. 229](#__RefHeading___Toc511175359)

[ביאור פלוגתת הר"י וריב"א אי עשה נתמעט רק מכלל זממה או דנתמעט מצד עצמו. 229](#__RefHeading___Toc511175360)

[פלוגתת הרמב"ם וראב"ד אי נתמעטו מלקות מכאשר עשה – בדברי הגר"ח. 230](#__RefHeading___Toc511175361)

[מבאר דפלוגתת הר"י וריב"א תלויה בפלוגתת הרמב"ם וראב"ד, והרמב"ם אזיל לשיטתו. 232](#__RefHeading___Toc511175362)

[ב' הערות בדברי הגר"ח. 232](#__RefHeading___Toc511175363)

[עפי"ז מבאר דינא דב"ג אי שייך ביה כאשר עשה, דתלוי בפלוגתת הנ"ל בדין עשה במלקות. 233](#__RefHeading___Toc511175364)

[סימן מד הערות בכ"ד אבות נזיקין . 234](#__RefHeading___Toc511175365)

[פרק א הערות קצרות בכ"ד אבות נזיקין. 234](#__RefHeading___Toc511175366)

[בגדרי הכ"ד אבות נזיקין. 234](#__RefHeading___Toc511175367)

[מתמה בגדר מזיק דשואל, ודן בדברי האחרונים שיש גם דין שמירה. 234](#__RefHeading___Toc511175368)

[מבאר שאף אם אין דין שמירה הא סו"ס יש דין העמדת הפקדון ו'אי - העמדת הפקדון' מיקרי מזיק כמו 'אי – שמירה' בכל שומר. 235](#__RefHeading___Toc511175369)

[עוד הערות במזיק דשומר. 235](#__RefHeading___Toc511175370)

[שי' הרמב"ם בפושע כמזיק, וגדרי טוט"ג. 236](#__RefHeading___Toc511175371)

[בדין גנב וגזלן. 236](#__RefHeading___Toc511175372)

[במגביה ע"מ לנסך. 237](#__RefHeading___Toc511175373)

[בדברי רש"י שמנסך אינו מערב. 237](#__RefHeading___Toc511175374)

[בדין מדומע שהכל נעשה לתרומה ממש - הלכך הוי מזיק. 238](#__RefHeading___Toc511175375)

[בשי' הרמב"ם דחבלות הם קנסא אף דבסוגיין לא מיירי בקנסא. 238](#__RefHeading___Toc511175376)

[בדברי רש"י בע"ז ממונא. 239](#__RefHeading___Toc511175377)

[ר"ע תברי' לגזיזיה. 240](#__RefHeading___Toc511175378)

[בדין עדים זוממים במיטב. 241](#__RefHeading___Toc511175379)

[פרק ב הרחבה בדברי רבותינו בגדר הדין דימוע. 242](#__RefHeading___Toc511175380)

[בדין מדומע שהכל נעשה לתרומה ממש - הלכך הוי מזיק. 242](#__RefHeading___Toc511175381)

[עיקר דין מדומע – מה"ת או מדרבנן. 242](#__RefHeading___Toc511175382)

[מחדש שיש ב' דינים במדומע - דין איסור מספק ודין שני שהכל נהפך לתרומה - ויתכן לחלק ביניהם בדאורייתא ובדרבנן. 242](#__RefHeading___Toc511175383)

[הוכחה מערלה שזה מדרבנן. 242](#__RefHeading___Toc511175384)

[פלוגתת הראשונים אי הוי מה"ת או מדרבנן. 243](#__RefHeading___Toc511175385)

[בדין מדומע שהכל נעשה לתרומה ממש, ולכן איכא חזקה על התערובת שאינו מדומע וכמבואר בתוס' יבמות [פב]. 243](#__RefHeading___Toc511175386)

[מקור מכמה ראשונים לחידוש זה - ומחלוקת בזה. 243](#__RefHeading___Toc511175387)

[עוד חידושים מחמת הדין הזה. 244](#__RefHeading___Toc511175388)

[ספיקת השערי יושר בביטול בק' ומחוסר הרמה. 244](#__RefHeading___Toc511175389)

[ביאור עפ"י הנ"ל בדברי רש"י בתמורה דלשון 'דמעך' היינו תרומה. 244](#__RefHeading___Toc511175390)

[בדין מזיק אי הוי דרבנן. 245](#__RefHeading___Toc511175391)

[סימן מה הערות [ה':] . 246](#__RefHeading___Toc511175392)

[הערות ברש"י. 246](#__RefHeading___Toc511175393)

[בפלוגתת רש"י ותוס' "באינו ראוי". 247](#__RefHeading___Toc511175394)

[בקושי' רעק"א על אדם דאזיק שור. 247](#__RefHeading___Toc511175395)

[בתוד"ה להלכותיהן, ובישוב קושיות המהרש"א בשי' התוס', דמתי אמרינן דיו בצד השוה. 248](#__RefHeading___Toc511175396)

[סימן מו בצד השוה דאסו"מ בראש הגג 249](#__RefHeading___Toc511175397)

[פרק א הקדמה בדין אשו משום חיציו. 249](#__RefHeading___Toc511175398)

[אי בהדי דקאזלי היינו אש – הקדמה – בדין 'אשו משום חציו'. 249](#__RefHeading___Toc511175399)

[סיכום הדברים. 250](#__RefHeading___Toc511175400)

[החידוש של אשו משום חציו הוא חידוש רק בכח אחר של הרוח ולא כח השורף של האש. 250](#__RefHeading___Toc511175401)

[בדין אסו"מ משום חציו. 250](#__RefHeading___Toc511175402)

[פרק ב ביאור הסוגי' דבהדי דקאזלי היינו אש. 250](#__RefHeading___Toc511175403)

[ביאור הסוגי' – דבהדי דקאזלי היינו אש. 250](#__RefHeading___Toc511175404)

[בדברי הגר"ח שבאסו"מ איכא נמי יצירת מזיק. 251](#__RefHeading___Toc511175405)

[פרק ג הערות בבור שמתחייב מכח הצד השוה בתר דנייחי. 251](#__RefHeading___Toc511175406)

[הערה בפשט מהמשנה להלן [ל]. 251](#__RefHeading___Toc511175407)

[פשוט שהבור רק מתחיל להיות מזיק דבור בתר דנייחי. 251](#__RefHeading___Toc511175408)

[מתמה שהאש הוא רק בכריית הבור, ואשו משום חציו ומאי שנא מכל התורה - וע"כ דאיירי בכלו לו חציו. 252](#__RefHeading___Toc511175409)

[קושי' האחרונים – דלמה ליכא פטור של "ולא אש בור", ובדברי החזו"א בזה שיש הבדל בין פשיעה בבור עצמו לפשיעה חיצונית, ובדברי הברכ"ש בזה. 252](#__RefHeading___Toc511175410)

[מוכרח דצריכים פשיעה ישירה בבור ממה דלא מהני שליח לדבר עבירה בכריית הבור. 253](#__RefHeading___Toc511175411)

[דן בדברי התוס' להלן [מ"ח] ומוסיף עוד בדברי רש"י [שם] בשור שחפר בור בחצירו דבעינן הפקר דידיה. 254](#__RefHeading___Toc511175412)

[פרק ד ביאור הצד השוה דילפינן לדין כרייה בצד השוה. 255](#__RefHeading___Toc511175413)

[מתמה עוד דמה שייך ילפותא לאש בכריית בור גם באש של ממונו, ותלוי בספק הידוע אי כרייה היינו דווקא ב'מעשה' ואז 'לא מהני' צד השוה, או דכרייה היינו ב'פשיעה' ואז 'לא בעינן' צד השוה. 255](#__RefHeading___Toc511175414)

[אין מקום לצד השוה - דאו דלא בעינן או דלא מהני. 255](#__RefHeading___Toc511175415)

[מיישב בזה את קושית האחרונים למה בעינן צד השוה אעפ"י דמהני פשיעה ככרייה - דהכא צריכים לייחס את הכח אחר לתוך מעשיו שהכח אחר יהיה כלול בפשיעה ישירה שלו. 256](#__RefHeading___Toc511175416)

[ביאור בדברי התוס' לעיל [ה':] דמדין חציו אתינן עלה. 257](#__RefHeading___Toc511175417)

[מבאר מה שייך לשון עושה את הכל באשו משום ממונו. 257](#__RefHeading___Toc511175418)

[הערה גדולה. 257](#__RefHeading___Toc511175419)

[סימן מז דרך חדשה בצד השוה באסו"מ בראש הגג, שמתייחסים לכרייה שהיא חלק מגוף המזיק. 258](#__RefHeading___Toc511175420)

[קושי' גדולה בפשט דמה שייך צד השוה כשכל הילפותא מאש אינו אלא בכרייה ולא בגוף המזיק. 258](#__RefHeading___Toc511175421)

[מבאר דכריי' דבור הוא חלק מגוף המזיק דבור, וגם בזה איכא חסרון של כח אחר. 259](#__RefHeading___Toc511175422)

[מבאר שיש ב' דיני כרייה ורק הכרייה שהיא חלק מהמזיק איכא פירכא מאש, ורק הכא בעינן צד השוה מבור. 259](#__RefHeading___Toc511175423)

[סיכום - באור דברי התוס' מחד וגדר הצד השוה מאידך. 260](#__RefHeading___Toc511175424)

[ביאור החילוק בין ב' התירוצים בתוס'. 260](#__RefHeading___Toc511175425)

[הערה גדולה. 261](#__RefHeading___Toc511175426)

[ביאור בקולא של כח אחר ביחס למזיקין אחרים ולא ביחס לבור. 261](#__RefHeading___Toc511175427)

[סימן מח בספקת הנחלת דוד אי לשמואל בעי צד השוה בבור של ממונו ובסברת הברכ"ש בזה, ומביא שתלוי בפלוגתת הרמב"ן ותוס' בהנחת אבנו ברשה"ר ע"י אחר, ובפלוגתא בגדר "הו"ל למילויי כמאן דכרייה". 262](#__RefHeading___Toc511175428)

[פרק א במה שיש לדון אי בעי 'צד השוה' לפני הזמן דהוי ליה לסלקו. 262](#__RefHeading___Toc511175429)

[האחרונים נקטו דבלא אפקרינהו לא בעינן צד השוה לשמואל - דא"צ כרייה דהו"ל לסלוקי, ומביא מהרא"ש ותלמיד דר"ת ויש"ש שחולקים. 262](#__RefHeading___Toc511175430)

[חידוש דין של האמרי משה שחייבים שלמור ממונו שלא יתהווה לבור. 262](#__RefHeading___Toc511175431)

[מבאר דלא מהני מה שהוא מחוייב לשמור את ממונו מלהתהוות לבור בלי צד השוה להיות כרייה מיניה וביה בבור. 263](#__RefHeading___Toc511175432)

[הערה - דלמה אחרי כרייה של אחרים אכתי בעינן כרייה דידיה מצד הוי ליה למילויי - בהגדרת גוף הבור. 263](#__RefHeading___Toc511175433)

[פרק ב בדברי הברכ"ש שיש לדון אי בעי 'צד השוה' גם 'אחרי' הזמן דהוי ליה לסלקו, וביארו פלוגתת תוס' ורמב"ן בלא מצאנו זה חופר וזה מתחייב, וביאור פלוגתתם בהו"ל למילויי דכמאן דכרייה. 264](#__RefHeading___Toc511175434)

[ביאור ספיקת הנחל"ד בסוגיין. 264](#__RefHeading___Toc511175435)

[פלוגתת הרמב"ן ותוס' בכרייה של אחרים באסו"מ שלו, ופלוגתת רש"י ותוס' בביאור הסוגי' בשור של אחרים שחפר ברשותו, ובדברי הנחל"ד ודברי משפט ואבי עזרי בזה. 264](#__RefHeading___Toc511175436)

[מוכרח מהרמב"ן דכרייה בבור שלו צריך להתייחס אליו. 265](#__RefHeading___Toc511175437)

[ב' דרכים בביאור דינא "דהו"ל למילויי כמאן דכרייה דמי", עפ"י דברי הגר"ח והברכ"ש. 265](#__RefHeading___Toc511175438)

[ביאורו של הברכ"ש בספיקת הנחל"ד בסוגיין דתלוי בפלוגתת הראשונים בהו"ל לסלוקי כשהניחם אחרים. 265](#__RefHeading___Toc511175439)

[סיכום ג' דינים. 265](#__RefHeading___Toc511175440)

[מוכיח מדברי רש"י להלן [מח] לגבי נפילת גמל וגללים - דאיכא כרייה נוספת שיש לה השלמה ע"י הו"ל ליסלוקי - והיינו בכריית שור. 266](#__RefHeading___Toc511175441)

[הערה בפשט הסוגי'. 266](#__RefHeading___Toc511175442)

[סימן מט דברי הברכ"ש בצד השוה בבור של ממונו ברוח שאינה מצויה - ובדברי הרשב"א להלן [כח], ובחילוקים בין אש לבור. 267](#__RefHeading___Toc511175443)

[ביאורו של הברכ"ש בספיקת הנחל"ד בסוגיין דתלוי בפלוגתת הראשונים בהו"ל לסלוקי כשהניחם אחרים. 267](#__RefHeading___Toc511175444)

[בדין אסו"מ של ממונו דנפל ברוח מצויה דבעי צד השוה - אף דלא בעי לדין הו"ל למילויי. 267](#__RefHeading___Toc511175445)

[יש לדון בדין אסו"מ של ממונו דנפל ברוח שאינה מצויה ושוב הוי ליה לסלוקי - האם שייך בזה צד השוה. 267](#__RefHeading___Toc511175446)

[מבאר דלא מהני כרייה בבור על הגג באופנים שאין מבעיר מפרשת אש. 268](#__RefHeading___Toc511175447)

[הוכחה מהסוגי' להלן שכח אחר של רוח שאינה מצויה כלולה בצד השוה - ובדברי הרשב"א שם. 268](#__RefHeading___Toc511175448)

[כמה הקדמות לחלק בדרגות המעשים בכחו ומעשיו בין רוח מצויה לאינה מצויה. 269](#__RefHeading___Toc511175449)

[ישוב לקושי' דמחלקינן מסברא ביניהם. 269](#__RefHeading___Toc511175450)

[נפ"מ בשנים שעשו וקלב"מ. 270](#__RefHeading___Toc511175451)

[הערה בדברי משפט, והערה נוספת מדברי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל 270](#__RefHeading___Toc511175452)

[סימן נ תחילת עשייתו לנזק. 271](#__RefHeading___Toc511175453)

[פרק א סיכום הקושיות על כל הדרכים ברש"י בגדר 'תחילת עשייתו לנזק'. 271](#__RefHeading___Toc511175454)

[מתמה בדברי רש"י בתחילת עשייתו לנזק. 271](#__RefHeading___Toc511175455)

[דרכו של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל דנחלקו אי הוי בור למעלה או למטה. 271](#__RefHeading___Toc511175456)

[במה שיש לתמוה בזה - שחסר בשם תקלה ולא עדיף מקרקע עולם. 271](#__RefHeading___Toc511175457)

[אולי הכרייה היא למעלה והבור היא למטה. 272](#__RefHeading___Toc511175458)

[אין ללמוד ברש"י שיש 'בור בכח' למעלה - דסו"ס לא ישתנה הסוגי' מחמת זה. 272](#__RefHeading___Toc511175459)

[כמה תמיהות בדברי רש"י. 273](#__RefHeading___Toc511175460)

[פרק ב שיטת רש"י ושיטת הרשב"א בין תחילת עשייתו לנזק. 273](#__RefHeading___Toc511175461)

[ביאור דברי רש"י לעיל [ג:] למה דווקא בור תחילתו לנזק. 273](#__RefHeading___Toc511175462)

[רש"י מחדש שיש ב' דינים בתחילת עשייתו לנזק, חד מצד עצם הבור וחד מצד בעל הבור שמעמידו לגמרי לנזק. 274](#__RefHeading___Toc511175463)

[שי' הרשב"א בתחילת עשייתו לנזק - ובחילוק בין הרשב"א לרש"י באש ברשה"ר. 274](#__RefHeading___Toc511175464)

[מבאר למה הפקיר רשותו ולא בורו מיקרי תחילתו לנזק, ומאי שנא מאש שהתחילה ברשותו. 274](#__RefHeading___Toc511175465)

[ביאור דין בור ברשותו בגבול רשה"ר 275](#__RefHeading___Toc511175466)

[אסו"מ בראש הגג מיקרי תחילת עשייתן לנזק, כיון דאין רשות להניח - ודעת הראב"ד בזה. 275](#__RefHeading___Toc511175467)

[חידוש בשטמ"ק בדין תחילת עשייתו לנזק באסו"מ מדין אש. 276](#__RefHeading___Toc511175468)

[פרק ג תוספת ביאור בכל הנ"ל. 276](#__RefHeading___Toc511175469)

[מתמה למה איכא ב' דינים בתחילת עשייתו לנזק לרש"י, ומה שורש החילוק בין אש לבור בדרכו של הרשב"א. 276](#__RefHeading___Toc511175470)

[תוספת עומק בב' דינים בתחילת עשייתו לנזק ובחילוק בין אש לבור בדין זה – תחילת עשייתו לנזק נצרך להפקיע את הצד שימושין שיש בבור להעמידו לגמרי בשם מזיק. 276](#__RefHeading___Toc511175471)

[הערה בגדר אסו"מ בראש הגג עפ"י הנ"ל. 277](#__RefHeading___Toc511175472)

[הוספה חשובה. 277](#__RefHeading___Toc511175473)

[סימן נא בור המתגלגל אי הוי בור אחד או כמה בורות, ועוד הערות בפשט בסוגי'. 278](#__RefHeading___Toc511175474)

[פרק א דן אי הוי בור אחד או כמה בורות. 278](#__RefHeading___Toc511175475)

[יש לדון אי הוי בור א' או דכל הנחה הוא בור בפנ"ע – ביאור הצדדים. 278](#__RefHeading___Toc511175476)

[בדברי התלמיד הרשב"א בחילוק בין כאן להופך את הגלל. 278](#__RefHeading___Toc511175477)

[הוכחה מדברי התוס' ומהשטמ"ק בסוגיין דהוי בור אחד. 279](#__RefHeading___Toc511175478)

[הוכחה דהוי בור אחד מדברי השטמ"ק. 279](#__RefHeading___Toc511175479)

[ביאור בדברי התוס' שאמר שבאש הכח אחר בא ליצור מזיק, וכן באסו"מ בראש הגג - לעומת בור המתגלגל. 279](#__RefHeading___Toc511175480)

[פרק ב עוד הערות בסוגי'. 280](#__RefHeading___Toc511175481)

[ביאור בדברי רש"י דמיירי שלא הזיק במקום שהונח שם. 280](#__RefHeading___Toc511175482)

[מה הוסיף רבא בבור המתגלגל יותר מאסו"מ בראש הגג שכבר חידש אביי, ודן בדין רוח שאינה מצויה. 281](#__RefHeading___Toc511175483)

[דן בדין 'פותח' באסו"מ בראש הגג ובבור המתגלגל. 281](#__RefHeading___Toc511175484)

[סימן נב שיטת הראשונים בבור המתגלגל דס"ל דבהדי' דקאזלי הוי בור ולא אש. 283](#__RefHeading___Toc511175485)

[הוכחנו שזה בור א', ושוב יש לדון מה דינו בהדי דקאזלי, אש או בור, ופליגי בזה. 283](#__RefHeading___Toc511175486)

[מבאר איך שייך לדון כאן דין בור אף דמזיק בצורת אש עפ"י המלחמות דחבטה לרב בבור ברשותו ילפינן משום "דלא גרע מבור". 284](#__RefHeading___Toc511175487)

[מביא פלוגתת הרז"ה והראב"ד אי שייך בור בהדי' דקאזלי, ואי כל החילוק בין אש לבור הוא רק מצד כח אחר ופלוגתת הראשונים בכותל ואילן. 284](#__RefHeading___Toc511175488)

[מבאר שכל שנדון את המצב של בהדי' דקאזלי כבור - שוב ליכא דין כח אחר, ושוב אינו אש, רק בור. 285](#__RefHeading___Toc511175489)

[הערה בחידוש של יצירת מזיק בכח אחר. 286](#__RefHeading___Toc511175490)

[אכתי יש לעיין בדברים. 286](#__RefHeading___Toc511175491)

[מצדד דבזה גופא נחלקו הראשונים - האם דומה לכל שליף מטעם רגל או מטעם אש. 286](#__RefHeading___Toc511175492)

[עיקר המחלוקת היא בהסתכלות הפשוטה - האם לדון מצד בור או מצד אש. 286](#__RefHeading___Toc511175493)

[כיון שהוכחנו שזה בור א', שוב ק' למה אינו הולך ומזיק, ומביא מחלוק' אי בהדי דקאזלי זה רק אש או צד השוה מבור ואש, ולמה אין ההילוך מתייחס לבור. 287](#__RefHeading___Toc511175494)

[בדברי היש"ש שאסו"מ דלא אפקרינהו דלרב חשיב שור דינו כ"הולך ומזיק" מחמת הדין בור המתגלגל. 288](#__RefHeading___Toc511175495)

[מהלך מחודש למה בור המתגלגל אינו הולך ומזיק ולמה מדין ממונו חשיב כמזיק – מחדש שהמזיק של תקלה מתייחס 'למקום' שיש בו תקלה ולא לגוף התקלה עצמו. 289](#__RefHeading___Toc511175496)

[סימן נג בדין מעשיו גרמו לו. 291](#__RefHeading___Toc511175497)

["בגדרי מעשיו גרמו לו", ומתמה דמה ילפינן משור שאין בו דין כרייה. 291](#__RefHeading___Toc511175498)

[מביא קושי' זו מהרשב"א בתשובה ומתמה שהוא סותר משנתו אי בור מצד ממונו. 291](#__RefHeading___Toc511175499)

[ביאור דינא דמעשיו גרמו לו – דאיכא ב' דיני כרייה, א] מצד הקשר לבור, ב] מצד המזיק עצמו של הבור, והכא קס"ד דין שלישי שזה המעשה שעליו מתחייבים. 291](#__RefHeading___Toc511175500)

[ביאור בשור יוכיח ומביא מהרא"ה ותוס' רי"ד שהכריה היא חלק מהמזיק. 292](#__RefHeading___Toc511175501)

[מיישב בזה את דברי הרשב"א לגבי עשאן הכתוב. 293](#__RefHeading___Toc511175502)

[מבאר האיך הסוגי' תלויה בהנך ב' צדדים של הרשב"א והשואל. 293](#__RefHeading___Toc511175503)

[בדברי התוס' [ה':] במעשיו גרמו לו. 293](#__RefHeading___Toc511175504)

[סימן נד בור המתגלגל - תוס' ד"ה לאתויי 295](#__RefHeading___Toc511175505)

[פרק א' כמה דרכים בעיקר סברת התוס', לחלק בין אדם בכוונה ללא כוונה. 295](#__RefHeading___Toc511175506)

[בפלוגתת רש"י ותוס' אי הוי אשו בהדי דקאזל, ובפלוגתת רש"י ותוס' בדליל איזה כח אחר מצטרף לאש. 295](#__RefHeading___Toc511175507)

[ביאור האחרונים בשיטת התוס'שיש סברא מיוחדת בכריי' [ברכ"ש וגרשש"ק]. 296](#__RefHeading___Toc511175508)

[סברת הגרי"ז במעמיד. 296](#__RefHeading___Toc511175509)

[ז' הערות לדרכו של הגרי"ז דנקט דמדין מעמיד אתינן עלה. 297](#__RefHeading___Toc511175510)

[דרכו של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל בביאור סברת הגרי"ז דאיכא סברא לחלק ולחייב את האדם מדין אדם ולפטור בעל הבור מדין מעמיד, ובמה שיש לדון בזה. 298](#__RefHeading___Toc511175511)

[עוד מהלכים בתוס'. 298](#__RefHeading___Toc511175512)

[מהלך נוסף. 299](#__RefHeading___Toc511175513)

[פרק ב' מהלך נוסף ב'תדע' של התוס', וישוב לקושי' רעק"א בתוס', ובקושי' הקצוה"ח בתוס'. 299](#__RefHeading___Toc511175514)

[בקושי' רעק"א על דרגת כוונה ולא בכוונה בתוס'. 299](#__RefHeading___Toc511175515)

[הקדמה למהלך נוסף בתוס' עפ"י סברא ד'גרזן ביד החוצב' – ב' דרכים בביאור החילוק בין זורק אדם על תינוק שזה מעשה הזורק [גר"ח] למפילו רוח שזה מזיק של הנופל [רמב"ן]. 299](#__RefHeading___Toc511175516)

[מהלך שלישי לחלק בהלכות מעשים בכל הנ"ל בין אדם לבהמה לדומם כל שנים שהאחד עושה על ידי כח אחר. 299](#__RefHeading___Toc511175517)

[ביאור דברי התוס' עפ"י הנ"ל, וישוב לקושי' רעק"א. 300](#__RefHeading___Toc511175518)

[סיכום הג' דרכים בתוס'. 301](#__RefHeading___Toc511175519)

[חידוש לדינא. 301](#__RefHeading___Toc511175520)

[בדברי הקצה"ח באדם בכוונה בהדי' בהמה שמפילים לתוך בור. 301](#__RefHeading___Toc511175521)

[הערות ב"הלכה למעשה" בבור המתגלגל. 302](#__RefHeading___Toc511175522)

[סימן נה בדין פותקין ביבותיהן בפלוגתת הסמ"ע ולבוש אי חייבים לשמור, ובגדר החובת שמירה בכל המזיקין. 303](#__RefHeading___Toc511175523)

[בגדר הדין רשות בי"ד בפותקין ביבותיהן לסמ"ע ולע"ש, ובגדר האיסור של כריית בור מה"ת [נו"ב]. 303](#__RefHeading___Toc511175524)

[בגדר הדין "שמירתן עליך" לפי שיטת הסמ"ע שפטור לשמור. 303](#__RefHeading___Toc511175525)

[מפורש בגמרא ד'שור יוכיח', ומפורש א"כ לפי הסמ"ע שלא צריכים לשמור שור, וקשה מהמשנה "כל שחבתי בשמירתו". 304](#__RefHeading___Toc511175526)

[מבאר שהנזק העתידי לא מונח באי שמירה לפני הנזק - ולכן לפני כן ליכא תביעה וחיוב בפועל, ורק אחרי הנזק חיילא התביעה לענין התשלומין. 305](#__RefHeading___Toc511175527)

[לחדד את הדברים. 306](#__RefHeading___Toc511175528)

[הוכחה גמורה מאדם המזיק בסערה של אליהו דאיכא בזה שמירת גופו עליו לא לעלות על הגג - אף שהתביעה מתחדשת לאחר הנזק. 306](#__RefHeading___Toc511175529)

[מבאר דסו"ס חלוק מה דלא צריך שמירה בפותקין משור - ואעפי"כ ילפינן זמ"ז. 306](#__RefHeading___Toc511175530)

[אין לומר שגם בשור אין היכי תימצי שצריכים לשמור בפועל. 307](#__RefHeading___Toc511175531)

[דן אי נחלקו הלבוש וסמ"ע גם בדין שמירת נזיקין של שור, ודן אי נחלקו באיסור כרייה של כל בור. 307](#__RefHeading___Toc511175532)

[ב' דרכים בעיקר הסוגי' לדעת הסמ"ע. 308](#__RefHeading___Toc511175533)

[תוספת דברים - ודרך חדשה. 308](#__RefHeading___Toc511175534)

[חידוש בעיקר פלוגתת הסמ"ע ולבוש דלא שייך לפותקין ביבותיהן. 308](#__RefHeading___Toc511175535)

[סימן נו שיטת רש"י בדין פותקין ביבותיהן, ובגדר איסור כרייה מה"ת או מדרבנן, ודרך חדשה בעיקר הסוגי' לגבי פלוגתת הסמ"ע ולבוש. 309](#__RefHeading___Toc511175536)

[פרק א ביאור שיטת רש"י עפ"י פלוגתת הסמ"ע והלבוש, ודן באיסור כריית בור האם הוא מדרבנן או מה"ת, ובדין אשלד"ע בכריית בור. 309](#__RefHeading___Toc511175537)

[הקדמה. 309](#__RefHeading___Toc511175538)

[שיטת רש"י באיסור כריית בור, אי מה"ת או מדרבנן, וד' שיטות בזה. 309](#__RefHeading___Toc511175539)

[מתמה בשיטת רש"י דמה שייך צד השוה בדרבנן - וגם בשאר השיטות תמוה שאין הפירכא מצד פרשת מזיק. 310](#__RefHeading___Toc511175540)

[ישוב בשיטת רש"י. 310](#__RefHeading___Toc511175541)

[הוכחה שיש חילוק בין הדין תורה שרק אסור בלי שמירה לדין דרבנן שאסור גם במצב שמור, ורש"י יצטרך לסבור כהסמ"ע בדין פותקין. 310](#__RefHeading___Toc511175542)

[תוספת דברים. 310](#__RefHeading___Toc511175543)

[סתירת רש"י אי ס"ל כהלבוש או כהסמ"ע. 311](#__RefHeading___Toc511175544)

[בדברי הברכ"ש באשלד"ע בכריית בור, ודן עפ"י התוס' בב"מ [י']. 311](#__RefHeading___Toc511175545)

[פרק ב מהלך נוסף בסוגי', שכל הסוגי' עומדת סביב הנידון של 'שם מזיק', ובלי שייכות לפלוגתת הסמ"ע ולבוש, וביאור חדש בשיטת רש"י באיסור כריית בור. 311](#__RefHeading___Toc511175546)

[סיכום החידושים ברש"י וכן בפלוגתת הסמ"ע והלבוש לפי המהלך הראשון בסוגי'. 311](#__RefHeading___Toc511175547)

[מבאר שהיסוד הראשון בכל מזיק הוא שיחול עליו 'שם מזיק', והביאור, שתשמישין ומזיקין תרתי נינהו, או שמחזיקים את השור והבור 'כנגד הניזק' בתורת מזיק, או שהמזיק מחזיק את השור 'אצלו לתשמישיו'. 312](#__RefHeading___Toc511175548)

[מבאר שסביב זה קאי כל הסברות של ברשות ולא ברשות בסוגי' – והיינו דבאיזה אופן חיילא 'שם מזיק' על הבור ושור ופותקין. 312](#__RefHeading___Toc511175549)

[נקודה נפלאה שסיבה צדדית שלא מפרשת מזיק יכולה לשנות את גדרי מזיק, גם לחיוב וגם לפטור. 313](#__RefHeading___Toc511175550)

[ביאור סברת המשך חכמה ור' אליעזר משה. 313](#__RefHeading___Toc511175551)

[עפ"י הנ"ל מתבאר שהמציאות של הקילקול רשה"ר בבור הוא מדאורייתא, והיינו שה'שם מזיק' חיילא מחמת ההחזקה בתורת קילקול ואין זו החזקה בתורת תשמישין, אבל האיסור עצמו לקלקל הוא רק מדרבנן. 313](#__RefHeading___Toc511175552)

[הבהרה: גם אחרי תקנת יהושע אין הפותקין ביבותיהן שייכים לעצם צורת רשה"ר כעין 'קרקע עולם' מאחורי הבור. 314](#__RefHeading___Toc511175553)

[פרק ג למה מצב של 'ברשות' לא חשיב כהפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס 315](#__RefHeading___Toc511175554)

[בדברי הנחל"ד דלמה ה'ברשות' לא חשיב כהפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס. 315](#__RefHeading___Toc511175555)

[דברי התוס' שאנץ בהנ"ל. 316](#__RefHeading___Toc511175556)

[דברי הברכ"ש בהנ"ל. 316](#__RefHeading___Toc511175557)

[דרך חדשה בכל הנ"ל. 316](#__RefHeading___Toc511175558)

[סימן נז דברי רעק"א בביאור דברי התוס' מה לבור לגבי ההפקר שהיא שלא ברשות. 319](#__RefHeading___Toc511175559)

[מבאר שדברי התוס' סותרים זא"ז. 319](#__RefHeading___Toc511175560)

[מבאר שלא סותרים זא"ז. 319](#__RefHeading___Toc511175561)

[קושיות רעק"א בעיקר התוס'. 320](#__RefHeading___Toc511175562)

[סימן נח תוס' ד"ה תאמר בהני דברשות, ובפלוגתת הרא"ש ויש מן הגדולים, ובפסקי הר"ח בצד השוה. 321](#__RefHeading___Toc511175563)

[פרק א' תוס' ד"ה תאמר בהני דברשות, ובפלוגתת הרא"ש ויש מן הגדולים, 321](#__RefHeading___Toc511175564)

[בדברי התוס' והראשונים דשור ברשות מיירי בצרורות או בעץ ארוך מרשה"ר לרשה"י. 321](#__RefHeading___Toc511175565)

[בדברי הרא"ש ורי"ף בעץ ארוך וצרורות מרשה"ר לרשה"י. 321](#__RefHeading___Toc511175566)

[ביאור הדברים עפ"י חידוש מר' מאיר שמחה בגדר הדין צרורות. 321](#__RefHeading___Toc511175567)

[דרכו של הגרי"ז בפלוגתת הרא"ש והיש מן הגדולים, וסתירת התוס' בזה. 323](#__RefHeading___Toc511175568)

[דרכו של היש"ש בפלוגתא זו וישוב בסתירת התוס', וביאור בעיקר הגדר של צד השוה, שיש בזה ב' סוגים, ודינם שונים. 323](#__RefHeading___Toc511175569)

[פרק ב' בהשמטת הרי"ף לדינים של הצד השוה, ובביאור דברי הר"ח שפסק כרבינא. 324](#__RefHeading___Toc511175570)

[בדברי הרי"ף, ומקשה על הר"ח שלמד שיש כאן מחלוקת ביניהם. 324](#__RefHeading___Toc511175571)

[דרך הראשונה בר"ח שרבינא חולק ופוטר באסו"מ בראש הגג ובבור המתגלגל. 324](#__RefHeading___Toc511175572)

[ב' ראיות ודחייה דליכא למימר דחולקים על עצם הדינים הללו. 325](#__RefHeading___Toc511175573)

[דרך אחרת בזה שהר"ח לומד כהיש מן הגדולים, והמחלוקת היא רק אי איכא צד השוה או דמהני בלי צד השוה ונפ"מ לגבי הפטורים. 325](#__RefHeading___Toc511175574)

[מבאר עפ"י זה את הר"ח לעיל [ג':] שסובר דקיי"ל כרב בביאור המשנה ששור היינו כל מילי דשור, ואזיל לשיטתו הכא. 325](#__RefHeading___Toc511175575)

[תמיהא רבתי שלטי גיבורים. 326](#__RefHeading___Toc511175576)

[סימן נט בדין כרייה ע"י פשיעה בכותל ואילן מכח האזהרת בי"ד וזה שונה מאסו"מ בראש הגג. 327](#__RefHeading___Toc511175577)

[הערות קצרות בפשט הסוגי'. 327](#__RefHeading___Toc511175578)

[מהלך אחד בסוגי' דילפינן בצד השוה דסגי בכריי' ע"י פשיעה בכותל ואילן, ולא בעינן במעשה בידים. 327](#__RefHeading___Toc511175579)

[מתמה מכמה דוכתי דמוכרח דלא מהני כרייה ע"י פשיעה בעלמא. 328](#__RefHeading___Toc511175580)

[מבאר שיש ב' מיני פשיעה, ומביא מהחזו"א שיש הבדל בין פשיעה בבור עצמו לפשיעה חיצונית, ובדברי הברכ"ש בזה, ומיישב את קושי' האחרונים דלמה ליכא פטור של "ולא אש בור" באסו"מ בראש הגג, ומיישב שגם הכא הפשיעה ההיתה בכותל עצמו שהוא הבור. 329](#__RefHeading___Toc511175581)

[מתמה ממה דבעינן ילפותא מאש באסו"מ לומר "שכאילו הוא עשה את הכל", והכא אינו כן. 330](#__RefHeading___Toc511175582)

[מבאר שיתכן שהעיקר הוא הפשיעה הישירה, ו'כח המשיכה' שונה מ'כח של רוח' ושפיר חשיב פשיעה ישירה – מביא בזה את פלוגתת התוס' והר"ן ורבינו דוד בסנהדרין [ע"ז] בכח המשיכה לגבי אשו משום חציו. 330](#__RefHeading___Toc511175583)

[אכתי יש לתמוה בזה. 331](#__RefHeading___Toc511175584)

[יש לדון דאף אי הוי אש אבל ליכא 'חסרון' של כח אחר - ורק חסר ב'מעלה' או שחסר ב'תכונה'. 331](#__RefHeading___Toc511175585)

[מתמה בדין אזהרת בי"ד בכותל ואילן, ומאי שנא מדינים אחרים שא"צ בי"ד. 331](#__RefHeading___Toc511175586)

[מבאר הגדר באזהרת בי"ד - דפקע מיניה שם תשמישין. 332](#__RefHeading___Toc511175587)

[מבאר למה דוקא כשיש אזהרת בי"ד איכא כריי' ע"י הפשיעה. 332](#__RefHeading___Toc511175588)

[דן בעיקר הצד השוה. 333](#__RefHeading___Toc511175589)

[לדרך השניה א"ש שהכרייה נגמרת למעלה. 333](#__RefHeading___Toc511175590)

[תוספת דברים - ומחלק בין אזהרת בי"ד לאזהרת מומחין לגבי הפקר. 333](#__RefHeading___Toc511175591)

[סימן ס דין תחילת עשייתו לנזק בכותל ואילן - ברש"י וברמב"ם. 335](#__RefHeading___Toc511175592)

[פרק א בגדר תחילת עשייתו לנזק, וביאור בדברי רש"י בסוגי'. 335](#__RefHeading___Toc511175593)

[כמה תמיהות בדין "תחילת עשייתן לנזק" בכותל ואילן. 335](#__RefHeading___Toc511175594)

[מבאר שיש דין נוסף והשלמה בתחילת עשייתו לנזק מצד הגברא, ומבאר את הדברים עפ"י רש"י לעיל [ו'.] באסו"מ בראש הגג. 335](#__RefHeading___Toc511175595)

[מבאר את דברי רש"י לגבי בניית הכותל ונטיעת האילן שבדידהו חסר התחילת עשייתן לנזק אף שפשוט שאין בהם דין כרייה, ובא לאפוקי מבנייה של כותל רעוע. 336](#__RefHeading___Toc511175596)

[ביאור בגדר הצד השוה. 336](#__RefHeading___Toc511175597)

[הערה בגדר הזיקה מצוי. 337](#__RefHeading___Toc511175598)

[תוספת ביאור בשני דינים של תחילת עשייתו לנזק, מצד הבור ומצד בעל הבור, ומבאר מה הצד השוה מבור ושור בזה. 337](#__RefHeading___Toc511175599)

[פרק ב שיטת הרמב"ם בכותל ואילן. 337](#__RefHeading___Toc511175600)

[כמה תמיהות ברמב"ם בסוגיין. 337](#__RefHeading___Toc511175601)

[מחדש שהרמב"ם והגמרא איירי בב' דינים של תחילת עשייתו לנזק - ומבאר דמשכחת לה זכות שימוש בתשמיש שמתהווה לבור תוך כדי השימוש. 338](#__RefHeading___Toc511175602)

[מחדש שכותל שנפל - לפני האזהרת בי"ד – הרי הוא בגדר תשמישין וחסר בעיקר הדין תחילת עשייתו לנזק, שמה שצריכים תנאי להיות עומד לנזק היינו כדי שיחול בו 'שם מזיק'. 338](#__RefHeading___Toc511175603)

[מבאר את דברי הרמב"ם דמחלק בין הדין תחילת עשייתו לנזק לפני אזהרה לאחרי אזהרה. 339](#__RefHeading___Toc511175604)

[מבאר מה שהוסיף הרמב"ם "אעפ"י שהפקירן". 339](#__RefHeading___Toc511175605)

[הערה בחשבון הדברים עפ"י הנתבאר לעיל בכרייה של כותל ואילן. 340](#__RefHeading___Toc511175606)

[סימן סא כותל ואילן הערות בפשט בתוד"ה הכותל ובתוד"ה אי דאפקרינהו, ובדין הפקר אחרי בור שלו שהתחייב מצד הו"ל לסלוקי, ובחילוק בין הפקר אחרי אזהרת בי"ד ואחרי אזהרת מומחין. 341](#__RefHeading___Toc511175607)

[הערה בתוד"ה הכותל – ומבואר שיש כותל שהבנייה שלו היא רעוע דינו שונה מהכותל ואילן של הסוגי'. 341](#__RefHeading___Toc511175608)

[ביאור הלשון בתוס' ד"ה אפקרינהו - "דבבנין הכותל והאילן לא היה פושע" – דאין הכוונה שבנייה היא כרייה. 341](#__RefHeading___Toc511175609)

[ביאור השו"ט בתוד"ה אי דאפקרינהו - שדן האם הו"ל לסותרו דומה להו"ל לסלקו - לענין הפקירו אח"כ. 342](#__RefHeading___Toc511175610)

[מבאר את התוס' באופן אחר - ודן באופן שיש אזהרה ליום ל' והפקיר ביום מ' ונפל ביום נ'. 342](#__RefHeading___Toc511175611)

[מוכיח שאזהרת בי"ד קובעת חלות דין בור - ובזה נגמרה הפשיעה מיד, ומחלק בגוונא זו מאזהרת מומחין. 343](#__RefHeading___Toc511175612)

[מבאר את דברי התוס' באופן חדש. 343](#__RefHeading___Toc511175613)

[סימן סב בדברי התוס' והראשונים אי כותל בהדי דקאזלי חייב מדין אש או בור. 344](#__RefHeading___Toc511175614)

[כמה אופנים ושיטות דמשכחת לה בור בהדי' דקאזלי. 344](#__RefHeading___Toc511175615)

[ביאור התוס' דבזמן הנפילה תלוי בדין דלאחר נפילה. 344](#__RefHeading___Toc511175616)

[בדברי הרשב"א ורא"ש מבואר דלא חשיב אש בהדי' דקאזלי. 345](#__RefHeading___Toc511175617)

[מחלוקת הרא"ש והתוס' בזורק אבן למעלה ונופל ישר למטה. 345](#__RefHeading___Toc511175618)

[מתמה בשיטת הרא"ש מאבן שנפל למטה בכח המשיכה - ומוכיח דתחילת פלוגתתם בנקודה אחרת שלא שייכת לכח המשיכה. 345](#__RefHeading___Toc511175619)

[דרכו של הנחל"ד למה אכפת לן מה שאין כח אחר דהכא הכוונה לדין הולך מחוץ לגבולותיו וממקומו, ובדברי המהרש"א מהדו"ב לגבי הסתירה [גמרא ותוס'] אי מיקרי הולך ומזיק או לא. 346](#__RefHeading___Toc511175620)

[ביאור למה הולך ומזיק של כותל שאמרו התוס' אינו סתירה לגמרא. 346](#__RefHeading___Toc511175621)

[דרכו של האהא"ז שיש דין מעשה מבעיר, ולזה בעינן כח אחר של רוח וזה החומרא של כח אחר. 346](#__RefHeading___Toc511175622)

[מדייק בלשונות של הרשב"א ורא"ש שיש מעלה שהכח אחר נמצא בתוך המעשה הדלקה והיינו להשוותו למעשה מבעיר. 347](#__RefHeading___Toc511175623)

[נפ"מ בדין הנחל"ד ואהא"ז בבנה כותל רעוע. 347](#__RefHeading___Toc511175624)

[למדנו מדבריו דאין הכוונה לדין הרגיל של כח אחר אלא לדין הולך מחוץ למקומו או לדין מעשה מבעיר, ונמצא שכח המשיכה באבן שנופל מלמעלה מיקרי אש ומיקרי שמעורב בו כח אחר ממש כמו אש. 347](#__RefHeading___Toc511175625)

[ביאור שיטת התוס' בכל הנ"ל – דמוכרח דחולק על דרכו של הנחל"ד ומהרש"א מהדו"ב. 347](#__RefHeading___Toc511175626)

[דן האם למדו התוס' ע"ד האהא"ז ברשב"א – ודן האם תוס' חולקים על עיקר היסוד של 'מעשה מבעיר'. 348](#__RefHeading___Toc511175627)

[ביאור חדש בתוס' במה שחסר בכח אחר בכותל ואילן בזמן הנפילה – והיינו שחסר את התכונה. 348](#__RefHeading___Toc511175628)

[מבאר מה ליכא כח אחר בכותל ואילן - הא איירי גם בנפל ברוח. 349](#__RefHeading___Toc511175629)

[השלמת דברים. 349](#__RefHeading___Toc511175630)

[סימן סג אכל כחושה משלם שמינה . 350](#__RefHeading___Toc511175631)

[בפלוגתת הראשונים בקס"ד דאכל כחושה משלם שמינה, אי מדין קנס או לפי מידה. 350](#__RefHeading___Toc511175632)

[מוכיח שיש ראשונים שלמדו דגם פי מידה הוא מטעם קנס, ולא מדין מיטב של מידה, ומבאר שאין כוונת הראשונים מדין מיטב כפשוטו. 351](#__RefHeading___Toc511175633)

[בקושי' הפנ"י ב"קושי' דהממע"ה", ובדברי רעק"א בזה. 352](#__RefHeading___Toc511175634)

[סימן סד בדין מיטב דניזק ומזיק, ובמיטב של שעת הנזק ושעת התשלומין . 354](#__RefHeading___Toc511175635)

[פרק א בביאור פלוגתת הרא"ש והי"מ. 354](#__RefHeading___Toc511175636)

[בפלוגתת הרא"ש והי"מ בשיטת ר' ישמעאל באופן דבינונית דמזיק עדיף מעידית דניזק, דפליגי בעיקר סברת ר"י. 354](#__RefHeading___Toc511175637)

[בסברת הריטב"א בשיטת הי"מ דמהני בבינונית דמזיק דבזה מתקיים עכ"פ דין עידית דניזק ד"בכלל מאתיים מנה". 355](#__RefHeading___Toc511175638)

[ישוב טענה זו לשיטת הרא"ש, וביאור חדש בשורש פלוגתת הרא"ש והי"מ דפליגי האם בטלה כל הזכות לקבל עידית דניזק כשאין לו עידית דניזק או לא. 355](#__RefHeading___Toc511175639)

[עוד ישוב לטענת הריטב"א בישוב שיטת הרא"ש, וביאור חדש בשורש פלוגתת הרא"ש והי"מ דפליגי האם זיבורית הוא בכלל וכלול בעידית. 357](#__RefHeading___Toc511175640)

[סיכום: ג' דרכים בביאור פלוגתת הרא"ש וי"מ. 357](#__RefHeading___Toc511175641)

[ישוב לקושי' רעק"א דנוקמיה לפסוק של "אהני קרא" בגוונא אין לו קרקע. 357](#__RefHeading___Toc511175642)

[פרק ב בביאור שיטת התוס' בפלוגתת הרא"ש והי"מ. 358](#__RefHeading___Toc511175643)

[ביאור דברי התוס' [ד"ה כגון], האם שיטתו כהרא"ש או כהי"מ: מוכיח בתחילת התוס' דסברי כהרא"ש. 358](#__RefHeading___Toc511175644)

[מוכיח דאדרבה, דמהמהרש"א בסוף התוס' מוכרח דע"כ דלמדו כהי"מ ודלא כהרא"ש, ונמצא דסותרים משנתם. 359](#__RefHeading___Toc511175645)

[מבאר את שיטת התוס', דמצד א' סוברים כהרא"ש, ואפי"ה באופן שעידית דמזיק הוא פחות מעידית דניזק, התם לא נתחדשה דבטלה זכות עידית דניזק, והתם נאמר דינא ד"או כסף או מיטב". 359](#__RefHeading___Toc511175646)

[עפ"י הנ"ל מיישב את שיטת הסמ"ע למ"ד כל מילי מיטב מקושי' התרומת הכרי, ומוכיח כדברינו בתוס'. 360](#__RefHeading___Toc511175647)

[ביאור שיטת הרשב"א בדעת ר' ישמעאל דסובר דר' ישמעאל הוא תמיד לקולא. 361](#__RefHeading___Toc511175648)

[הערה על המהר"ם בתוס'. 361](#__RefHeading___Toc511175649)

[הערה על הרא"ש. 362](#__RefHeading___Toc511175650)

[סימן סה קונטרס במזיק הקדש . 363](#__RefHeading___Toc511175651)

[ביאור הל"ק ברש"י, ופלוגתת רש"י ותוס' במקור למזיק הקדש, ובגדר הפטור. 363](#__RefHeading___Toc511175652)

[ביאור שי' רש"י בב"מ דאדם שהזיק הקדש חייב, וישוב קושי' הירושלמי לרש"י. 363](#__RefHeading___Toc511175653)

[ביאור בלישנא בתרא ברש"י, לדעת המאירי. 364](#__RefHeading___Toc511175654)

[ביאור ברש"י בל"ב לדעת המהרש"ל. 365](#__RefHeading___Toc511175655)

[חידוש בעיקר הגדר דמזיק הקדש, דמדין מעילה הוא, ומוכיח ששור שמזיק הקדש היה דין מעילה מצד חיובא דבעלים, ולא כעין כופר ודלא כשאר חיובא דשור, וכל זה עפ"י מה שמוכרח שגם מועל בזדון שייך לפרשת מעילה. 366](#__RefHeading___Toc511175656)

[מבאר השו"ט בתוס' אם שייך פירכא בשן דאזיק הקדש, ומבאר פירכא דכופר בסוף התוס', ומבאר שהירושלמי והתוס' מתיישבין כהדדי. 367](#__RefHeading___Toc511175657)

[מבאר מחדש דאין מחלוק' רש"י ותוס' במקור לפטור דאזיק הקדש. 368](#__RefHeading___Toc511175658)

[ישוב לסתירות בתוס' בגדר פטור דפסוה"מ בבור. 368](#__RefHeading___Toc511175659)

[הערה בסוף התוס'. 369](#__RefHeading___Toc511175660)

[סימן סו ביאור הסוגי' דיוקרא דלקמי' 371](#__RefHeading___Toc511175661)

[ביאור עיקר השו"ט בסוגי'. 371](#__RefHeading___Toc511175662)

[דרכו של הדברי יחזקאל בביאור שו"ט בגדר מיטב. 371](#__RefHeading___Toc511175663)

[במה שיש לתמוה עליו. 371](#__RefHeading___Toc511175664)

[מחדש שיש ב' דינים שונים של שו"כ ככסף - ונפ"מ לגבי יוקרא דלקמי' - וביאור הפסוקים עפ"י הנ"ל. 372](#__RefHeading___Toc511175665)

[ביאור השו"ט בסוגי' עפ"י כל הנ"ל. 372](#__RefHeading___Toc511175666)

[ביאור דין בע"ח וכתובת אשה וצדקה ופדיון ע"ע עפ"י כל הנ"ל. 372](#__RefHeading___Toc511175667)

[סימן סז ביאור הסוגי' דא"כ הורעת כוחן דנזיקין . 373](#__RefHeading___Toc511175668)

[ב' דרכים בשו"ט בסוגי'. 373](#__RefHeading___Toc511175669)

[ביאור פלוגתת הרא"ש והגהות אשר"י אי יכול לומר חביבה עלי ויצטרך לגבות מעידית. 373](#__RefHeading___Toc511175670)

[מה שיש לדון בחידוש הזה. 373](#__RefHeading___Toc511175671)

[ביאור פלוגתת רש"י ותוס' בשפאי עידית. 373](#__RefHeading___Toc511175672)

[בביאור מה דפליגי הראשונים אי למסקנה יש דין יוקרא דלקמיה גם בכתובה וגם בבע"ח בעידית ובדברי היש"ש. 374](#__RefHeading___Toc511175673)

[סימן סח גדרי מיטב בשל עולם בשל מזיק בשל ניזק . 375](#__RefHeading___Toc511175674)

[פרק א כמה דרכים בזה. 375](#__RefHeading___Toc511175675)

[בפלוגתת הראשונים בספיקת הגמ' אי בשל עולם הכוונה רק בשל עולם או הכוונה דבליכא בשל עולם - לר"ע בדמזיק ולר"י בדניזק, והנפ"מ בזה. 375](#__RefHeading___Toc511175676)

[שורש פלוגתתם אי בשל עולם ובשל מזיק תרי גדרים שונים נינהו או לא. 375](#__RefHeading___Toc511175677)

[מבאר שסיבת המחייב בנזיקין היא השלמה ותיקון לנזק, ובדנזיק שיימינן נתחדש שהתיקון הוא זה יהיה תיקון מעולה כפי המיטב דניזק. 375](#__RefHeading___Toc511175678)

[פלוגתת הרא"ש ור"פ אי בדמזיק וניזק שונה מבשל עולם, נגד רש"י ותוס' שכולם אופנים שונים לקביעת סוג מיטב, ובזה תלוי המחלוקת אי לר"י אהני קרא לחייבו בעידית דמזיק בדאיכא בינונית דעדיפא מעידית דניזק. 376](#__RefHeading___Toc511175679)

[פרק ב אי שייכא בניזק בתשלומין וביאור שיטת הגליון והראב"ד. 376](#__RefHeading___Toc511175680)

[מביא סברת הרמב"ן דנכסי הניזק לא שייכי מסברא לתשלומין - ומקור מהירושלמי לזה. 376](#__RefHeading___Toc511175681)

[מוכיח כנ"ל בבבלי. 377](#__RefHeading___Toc511175682)

[ב' ראשונים דבדעת הבבלי לדעת אביי - גם למסקנה אין סברה לומר מיטב בדניזק רק בדמזיק. 377](#__RefHeading___Toc511175683)

[ביאור סברת הגליון. 377](#__RefHeading___Toc511175684)

[ביאור שיטת הראב"ד. 377](#__RefHeading___Toc511175685)

[דין בע"ח לר"י. 377](#__RefHeading___Toc511175686)

[סימן סט הערות על סדר הדף בסוגי' דבשלו או בשל עולם הן שמין 379](#__RefHeading___Toc511175687)

[רש"י ד"ה או בשל עולם 379](#__RefHeading___Toc511175688)

[אליבא דר"י לא תיבעי 379](#__RefHeading___Toc511175689)

[אליבא דר"י 380](#__RefHeading___Toc511175690)

[אליבא דר"י 380](#__RefHeading___Toc511175691)

[למיעוטי דניזק. 380](#__RefHeading___Toc511175692)

[איתיביא אין לו אלא עידית 380](#__RefHeading___Toc511175693)

[רש"י ד"ה עידית וזיבורית 380](#__RefHeading___Toc511175694)

[היתה לו עידית ומכרה 381](#__RefHeading___Toc511175695)

[תוס' [ד"ה אידי ואידי]. 382](#__RefHeading___Toc511175696)

[תוס' ד"ה ואי בעי אימא 382](#__RefHeading___Toc511175697)

# סימן אדברי רבותינובחקירה הידועהביסוד החיוב בנזקי ממונו

[עיקר החקירה במחייב בנז"מ וג' נפ"מ.](#__RefHeading___Toc491299520) <> [ג' ראיות דחייב על מעשה מזיק דממונו מהסוגי' [מד].](#__RefHeading___Toc491299521) <> [בגדר דין שור תם 'מגופו' - ובמה שיש להוכיח משם.](#__RefHeading___Toc491299522) <> [ראיות נוספות לצד הזה.](#__RefHeading___Toc491299523) <> [ראיות דהחיוב מצד ה'אי - שמירה'.](#__RefHeading___Toc491299524) <> [סיכום הראיות לכאן ולכאן.](#__RefHeading___Toc491299525)

##

## עיקר החקירה במחייב בנז"מ וג' נפ"מ.

חקרו האחרונים בנזקי ממון, האם התורה מחייבת תשלומי נזיקין על מעשה מזיק דממונו כמו דחייב על מעשה מזיק דידיה, או דמעשה מזיק דממונו לא שייך אליו, וחייב על ה'אי - שמירה' דידיה שגרם לממונו להזיק, ומעשה דבהמתו אינו אלא היכי תימצי אבל אינו מעשה המחייב, ומה דבעי שיהא ממונו היינו רק כדי שיתחייב לשומרו ושוב חייב על ה'אי - שמירה' לחודי', ולצד הראשון, ודאי דפטור כששמר [שכן מפורש בקרא], רק שזה "פוטר" בעלמא, וזה דין נוסף בנזקי ממונו, אבל לצד השני כששמר אינו פוטר רק שאין סיבה לחייב, הרי שלדרך הראשונה יש ב' דינים, דין מחייב [מעשה דבהמתו] ודין פוטר [שמירה דבעלים], ולדרך השניה איכא רק דין אחד, מחייב של ה'אי – שמירה'.

ואיכא כמה נפ"מ ביניהם.

א] כשיש ספק אם שמר או לא, דלהך צד דחייב על ממונו שהזיק הרי יש כאן ודאי סיבה לחיוב וספק סיבה לפטור, ובכה"ג חייבים מספק - ועל המזיק להביא ראיה להפטר - דדומה לדין א"י אפ פרעתיך - ועיין בהערה [[1]](#footnote-2), אכן ולפי הצד דחייב על ה'אי - שמירה' יש ספק חיוב, ועל הניזק להביא ראיה.

ב] עוד נפ"מ בשעבוד נכסים - שיש לדון דמאיזה זמן חיילא השעבוד נכסים על הנזק - וכפשוטו זה חל בשעת חלות החיוב ממון - שאחרי שהוא חייב לשלם נכסיו משתעבדים, ומעתה היה נראה שיש בזה נפ"מ בחקירה - שיש לומר שהחיוב ממון חיילא בבעל המזיק בב' זמנים שונים, וממילא דגם השעבוד נכסים חיילא בב' זמנים.

והיינו דלפי הצד שה'אי - שמירה' מחייב - אז מיד כשפשע התחייב, ולפי הצד שהממון המזיק מחייב א"כ צריכים להמתין עד זמן הנזק בפועל, אכן זו טעות גדולה, שפשוט שלא שייך חיוב תשלומי נזיקין כל זמן שהנזק לא נעשה - ורק לאחר הנזק חיילא החיוב על המעשה 'אי - שמירה' הקודם - והיינו שמעשה הקודם של 'אי - שמירה' מחייב אותו מהזמן של המעשה נזק - ונמצא שהחיוב ממון חיילא עליו באותו זמן.

אולם סו"ס הנפ"מ הזו נכונה - שהרי ידוע דשעבוד נכסים חיילא מזמן המעשה שמחייב עוד לפני חלות החיוב, וכמבואר בנמו"י בכיצד הרגל בזורק חץ ומת לפני הנזק שגובין מנכסיו מזמן זריקת החץ, ואי כל המחייב הוא פשיעה בשמירה שפיר יתחייב משעת הפשיעה [אם בסוף היה נזק], ואם המחייב הוא מעשה דבהמתו יהיה חייב רק מזמן מעשה דבהמתו ואי מת קודם יהיה פטור, ופשוט - [חידושי הגרשש"ק סי' א' ס"ק ב' ד"ה והנה לפי"ז] ועיין בהערה [[2]](#footnote-3) - עכ"פ בנפ"מ הזו רואים ברור האיך שהמעשה של הבהמה אינו אלא היכי תימצי בעלמא כחץ בעלמא וה'אי שמירה' הוא מעשה זריקה ובו נמצא כל המחייב, באופן שיצא מזה נזק בסוף.

ג] יש נפ"מ נוספת בקלב"מ - והיינו שבקלב"מ נתחדש שחיוב ממון שחל בשעת חיוב מיתה נפטר על ידו, והנה כבר נתבאר שהחיוב ממון חיילא באותו זמן לשני הצדדים של החקירה, וא"כ לכאו' לא שייך נפ"מ בקלב"מ, אולם יש דין נוסף של קלב"מ, והוא שמעשה אחד שיש בו חיוב ממון וחיוב מיתה - המיתה פוטרת גם אם הממון חיילא בזמן אחר.

ומעתה - פתיחת השער של הדיר שהיא מעשה של 'אי - שמירה' - הרי לפי הצד ש'אי - שמירה' הוא מעשה שמחייב א"כ אם בפתיחה הזו היתה מחייב של מיתה [חילול שבת], שוב לא יתחייב על זה ממון, אכן לפי הצד ששמירה פוטרת - א"כ אין כלום בפתיחת השער - ולא שייך בזה קלב"מ.

[ובעיקר דין קלב"מ בנזקי ממונו עיין להלן [כיצד הרגל סימן פח] שמוכרח כן, ויש לדון האם שייך קלב"מ מצד המעשה בהמתו בלי הפשיעה].

ד] יעויין באהא"ז [פ"א ה"א אות ט"ז] שיש עוד נפ"מ כשלא שמרו ובא אחר ושמרו מעצמו, דלפי הך צד דשמירה הוי פוטר א"כ אין הפטור אלא כשהוא אנוס, לא כשפשע ובא אחר ושמר מעצמו [[3]](#footnote-4), ולצד שה'אי - שמירה' מחייבת, הרי לא שייך לחייבו אי עכ"פ היה במצב של שמור, שהרי סו"ס הנזק לא בא מחמת ה'אי - שמירה', שהרי היה במצב שמור ובכל זאת היא הזיקה, אולם האמת היא דכבר הסיק שם האהא"ז שאינו פטור אונס, שהרי סגי בשמירה פחותה, וע"כ שהוא פטור גזה"כ בזה שהוא שמור, וא"כ גם באופן זה סו"ס היה שמור ואיכא פטור שמור, ומה לי מה שהוא לא שמרו, ולכאו' צריך להיות פטור לשני הצדדים.

## ג' ראיות דחייב על מעשה מזיק דממונו מהסוגי' [מד].

ובעיקר החקירה הביאו האחרונים כמה ראיות דחייב על ממונו שהזיק ואלו הן.

א] בסוגי' להלן [מ"ד:] מבואר דבשור שהרג אדם נאמרו ב' הלכות, מיתת השור [גם בשור תם], כופר דבעלים [רק בשור מועד], ואיכא הלכה שלישית בשור שהזיק שמשלמין על נזקיו, ויש לדון דמה הדין בהנך תלת הלכות בשור שעושה לא בכוונה - והיינו דווקא בנתכוין למעשה אחר כגון נתחככה בכותל והפילה על אדם שמאחורי הכותל - ומבואר שם בסוגי' - דחייב בכופר ופטור ממיתה - אולם בנזיקין נחלקו ר"ש ור"י, ולר"ש פטור דילפינן מקטליה והטעם לזה הוא משום דילפינן חיובא דשור [נזיקין] מחיובא דשור [קטליה] ולא ילפינן ליה מחיובא דבעלים [כופר] עיי"ש.

ולכאו' צע"ג, שהרי ודאי דחיוב מיתה היא חיובא דשור, שהיא מתחייבת מיתה, לעומת נזיקין וכופר שהם חיובא דבעלים לשלם, [אטו נימא דהשור עצמו התחייב ממון, הרי ברור דאינו כן], וע"כ דאין הכוונה הכא "מי מתחייב", אלא הכוונה היא על איזה מעשה מתחייבים, וכוונת הגמ' בזה היא דכמו דבמיתה השור מתחייב על מעשה דידיה, כמו כן בממון דנזיקין הבעלים מתחייבים על מעשה דשור, ורק בכופר הבעלים מתחייבים על 'אי - שמירה' דידהו, ועיי"ש בסוגי' דר"י לא חולק ביסוד זה - וראיה זו הביא הגרנ"ט [בענין מועד לאדם], ועיין אבי עזרי [הוספות בסוף ספר מדע - נז"מ פ"א - ה"א] מה שדחה בזה, [ובעיקר החילוק בין כופר לנזקי ממון, עיין להלן [סימן יט פרק ב] שהבאנו הוכחות נוספות להנ"ל].

ב] גם במשנת ר"א [סימן ב' ס"ק ג'] הביא ראיה זו, והוסיף דמיניה וביה מוכרח עוד, שהרי עצם הדין כוונה במעשה השור דילפינן ממיתה לנזיקין רק שייך עד כמה שדנים על המעשה של השור עצמו, אבל עד כמה שדנים על המעשה של 'אי שמירה', והשור אינו אלא היכי תימצי לזה, א"כ מה לי נתכוין ומה לי לא נתכוין, ומוכרח שדנים מצד השור עצמו.

ג] כעין זה מבואר נמי בשטמ"ק בשם רבינו חננאל שם שמדמה את פלוגתת ר"ש ור"י לפלוגתתם בדבר שאינו מתכוין בכה"ת כולה, דלר"ש פטור ולר"י חייב, ואי מעשה דבהמתו הוא היכי תימצי בעלמא ולא המחייב עצמו הרי אין דמיון כלל, דדבר שאינו מתכוין הוא הלכה במעשים.

## בגדר דין שור תם 'מגופו' - ובמה שיש להוכיח משם.

ד] שור תם גובין מגופו של שור, [מלבד הפטור של חצי נזק], והנה, להלן [י"ג:] מבואר דבעינן מיעוט מיוחד במשנה לפטור שור הפקר שהזיק וברמב"ם [נז"מ פ"ח ה"ד] מבואר דאיכא מיעוט בפסוק על זה - ומבואר בגמרא דנפ"מ בזה לענין זה שאין הניזק יכול לגבות מגופו [והיינו דמיירי בשור תם [[4]](#footnote-5)] באופן שכבר זכה בו אחר, וק', דמהיכי תיתי שיחול שעבוד על השור כשאין שעבוד הגוף על שום אדם, הרי כל ענינו של שעבוד נכסים הוא כערב לשעבוד הגוף, ומכאן הוכיחו הגר"ח [עה"ש] והאו"ש [פרק ב דגניבה הלכה א ד"ה הנה] [מובא בחי' ר' ראובן] דהכא הדין יוחלט אינו דין שעבוד ואפותיקי בעלמא על שעבוד הגוף, אלא שהוא חלות שעבוד וחלות חיוב דחיילא מתחילתה לזכות בגביית גוף השור - וע"ע בחדושי הגר"ח על הרמב"ם [נזקי ממון פ"ד ה"ד] שמפורש כן - והבאנו לשונו בהערה [[5]](#footnote-6).

וכבר האריכו רבותינו ביסוד זה ובדברי הגר"ח בספרו - עיין בזה בברכ"ש [ב"ק סימן ז ס"ק ה] ובחידושי ר' שמואל [ב"ק סימן יד ס"ק ב וג] ובקונטרסי השיעורים [ב"ק שיעור טז ס"ק ב] - ולכן שייך לחייב חיוב מגופו של שור גם אם הגנב חייב בשמירת נזקיו - שהגנב גורם שיש כאן נגיחת חיוב, אבל התשלומין מתקיים בשור שהוא בבעלותו של בעל השור אף שהוא לא חייב בנזק ואין עליו שעבוד הגוף.

ונראה דכוונתם בזה, דהך סיבה שתמיד מחייבת את השעבוד הגוף במועד – דהיינו המעשה מזיק, סיבה זו עצמה מחילה חלות דין יוחלט על השור, והשור משתעבד לניזק מחמת הך סיבה, דהיינו שהמעשה מזיק מחיל חלות דין יוחלט.

נמצא שבשור תם משלם מגופו נתחדש דין חדש במעשה היזק דשור, דבשור מועד נתחדש שמעשה היזק דידיה מחייב תשלומי נזיקין, ובשור תם נתחדש דין נוסף, שמעשה היזק מחיל חלות דין יוחלט בשור המזיק שיעמוד לבעלותו של הניזק להשלים את הנזק - בלי שחל חיוב תשלומי נזיקין.

איברא דאכתי ק', שהרי אם סיבת המחייב בנזיקין היא ה'אי - שמירה', ולא מחמת הנגיחה, א"כ תמיד הדין יוחלט השור חיילא מחמת ה'אי - שמירה' של הבעלים, והרי הכא לא היה כאן 'אי - שמירה', ולמה יחול הדין יוחלט בלי הסיבה שתמיד מחייבת את היוחלט, ומוכרח דמעשה דבהמתו מצד עצמו הוא סיבת המחייב, ומוכרח א"כ דגם כשיש בעלים ע"כ שזה סיבת המחייב, ודו"ק - וראיה זו הביא החזון יחזקאל.

ורגילים לטעות בראיה זו, שרגילים להוכיח מהכא דחיובא דשור היינו כפשוטו שהשור מתחייב, אלא דהבעלים מתחייבים במקומו בחיובא דשור, וזו ודאי טעות חמורה, וברור דאחרי דברי הגר"ח והאו"ש ליכא מקור לסברא זו, אולם אכתי איכא ראיה עכ"פ דאזלינן בתר מעשה דבהמתו, ולא בתר ה'אי - שמירה'.

## ראיות נוספות לצד הזה.

ה] להלן [ד'.] הביאו מהמשנה בידים שלפי האמת אדון חייב על נזקי עבדו כמו על נזיק שורו, אלא שיש תקנה לפוטרו דאל"כ "שמא יקניטנו רבו וילך וידליק גדישו של חבירו ונמצא זה מחייב את רבו מנה בכל יום".

אולם עיין ברמב"ם [גניבה פרק א' ה"ט], שהביא דין זה באופן אחר, והיינו דמיירי באופן שהעבד ואמה גנבו ואז יתחייב האדון כפל, [רק דפטור משום שמא יקניטנו], ומהרמב"ם מוכרח דכפל דגניבה שייך לעיקר פרשת תשלומי נזיקין - עיין בזה בהערה [[6]](#footnote-7) - אולם סו"ס אכתי קשה - דגם אי גניבה ומזיק מישך שייכי זל"ז - היינו דילפינן דבתרוייהו מחייבים את בעל הממון, אכן אי החיוב בנזקי ממונו מתייחס לזה שהוא לא שמר - א"כ מה שייך 'כפל' על 'אי - שמירה', הרי דווקא בפרשת נזקי ממונו נתחדש ד'אי - שמירה' מחייב תשלומי נזיקין [[7]](#footnote-8), אכן מנלן זאת ש'אי - שמירה' חשיב כ'גניבה' לחייב כפל.

ומזה מוכרח - שהחיוב הוא על מעשה דבהמתו דמעשה מזיק דבהמתו מחייב את בעל הממון בלי שה'אי - שמירה' של בעל הממון מיקרי מזיק, וא"כ ה"ה דמתחייב על מעשה גניבה דעבדו, ולעולם העבד הוא הגנב ומעשיו מחייבים כפל - ורק שהאדון מתחייב כיון שממונו גנב - כמו שהשור הוא המזיק והבעלים מתחייב, וזו ראיית החזון יחזקאל [שם] – וע"ע במשנת ר"א [סימן ב' ס"ק ג' הערה ג'] מה שהוסיף בזה עוד.

ו] ד' שומרים חייבים אחריות על הפקדון מחמת "האי - שמירה", ולהלן [ד':] מבואר שזה סוג מסויים של מזיק שהרי מה שהוא לא שמר הוא הגורם שלכן הפקדון הוזק או נאבד, [ולכן משלם מיטב ככל מזיקין], אולם הגמרא חילקה בין מזיק של שומרים למזיק של שור ובור, דשור ובור מיקרי "נזקי ממונו" ומאידך שומר שפשע בפקדון והוזק או נאבד מיקרי "נזקי גופו", וביאר רש"י ש"אי - שמירתו" הוא המחייבו והך 'אי - שמירה' מתייחס לגופו, ומפורש דבנזקי ממונו המחייב הוא מעשה דבהמתו – כן הוכיח הגרשש"ק [סי' א' ס"ק א'].

ז] ושם מבואר עוד דנזקי שורו מיקרי "נזק בידים" ושומרים הוא "היזק דממילא" דרק בא ע"י חסרון שמירה, וגם מזה מוכרח דהחיוב הוא מעשה דממונו - כן הוכיח בגרשש"ק [שם].

ח] עיין רא"ה [נ':] בשטמ"ק שכ' דיש חידוש בבור שחייבין עליו אף דמעשה דבור בין בחבטה ובין בהבלא הוא רק בגרמא וגרמא בנזיקין פטור, ומבואר דדיינינן למעשה בורו כמעשה, ולא כהיכי תימצי לחייבו על 'אי - שמירה' דידיה דא"כ כל המזיקים הם גרמא, ד'אי - שמירה' דבעלים גרמה להיזק של קרן שן ורגל, וע"כ דגם בשור הדין כן דדיינינן מצד מעשה השור עצמו.

ט] עיין היטב בלשון רש"י [משפטים פכ"א - ל"ה] "שלא נתחייב התם לחייב את בעליו לשלם מן העלייה" ומבואר דחיוב נזיקין הוא חיובא דשור והך חיוב הולך לבעלים, ואינו היכי תימצי בעלמא, דאז החיוב מתחיל מהבעלים.

## ראיות דהחיוב מצד ה'אי - שמירה'.

הרי לנו כמה ראיות שהחיוב הוא מצד מעשה הבהמה - אולם מאידך גיסא הוכיחו דהחיוב הוא מצד ה"אי – שמירה".

א] במשנה להלן [ט':] נאמר "כל שחבתי בשמירתו הכשרתי את נזקו" ויש ב' פירושים ברש"י, ומשניהם מבואר שהמחייב הוא ה'אי - שמירה', דלל"ק ברש"י הכוונה ד'אי - שמירה' גרמה לנזק, [הכשיר את הנזק], ומפורש א"כ כהצד דפשיעת בעלים, ולל"ב ברש"י משמע שיש לנו 'כלל' מוקדם שהמצב של 'חבתי בשמירתו' באמת מחייבו בתשלומין, [והכשרתי את נזקו היינו שעליו להכשיר את הנזק], ואי לצד דהמחייב הוא ממונו המזיק, החיוב שמירה הוא דבר צדדי בעלמא, ששמירה רק פוטרת ואין ה'אי - שמירה' מחייב, א"כ איך עשו 'כלל' כזה שחיוב שמירה שייך לחובת תשלומין, וע"כ שהשמירה מחייב [[8]](#footnote-9).

ב] מצאנו מזיקין שחייבים עליו אף דאינו ממונו כגון מעמיד בהמת חבירו על קמת חבירו, דשי' התוס' [נ"ו] דמדין שן ורגל הוא [ופטור ברשה"ר, ודלא כהרשב"א], וכן בשומר וגזלן דנכנסו תחת הבעלים, ואפ"ל דזה סגי שיחשב "בעל המזיק" אף דאינו בעלים הממוני [וכ"כ הגרשש"ק] אכן קשה שאם כל חיובו בנוי ומתחיל מזה שהוא ממונו א"כ מנלן לחדש ממון מחודש כזה, אבל אם זה רק היכי תימצי שיצטרך לשומרו וה'אי - שמירה' מחייבו, שוב מובן דשייך לדמות אופנים שונים של מצבים שיחייבו בשמירה אף שאינו ממונו, או שהוא הכשיר את הנזק אף בלי ה'אי - שמירה' - כן הוכיחו האהא"ז [שם אות י"א] ובאבי עזרי [שם].

ג] להלן [כ"א:] נחלקו בדין תחילתו בפשיעה וסופו באונס בנזקי ממונו ותלוי על הך פלוגתא בשומרים, ושי' הרי"ף מובא בתוס' ב"מ [ע"ח] דחייב בלי שהאונס יהיה מחמת הפשיעה, וביאר רעק"א ב"מ [ל"ו:] שיש כבר מחייב והאונס אח"כ אינו פוטרו, וכמובן דרק אם יש חיוב ב'אי - שמירה' שייך לומר כן, ומוכרח א"כ דהפשיעה היא המחייבת, ודו"ק, ולהלן [סימן ב] ביארנו מה שייך לחייבו לפני הנזק - אכן לשיטת התוס' שרק באונס מחמת הפשיעה חייב ליכא ראיה שלשיטתו הביאור הוא שהאונס אינו אונס שהפשיעה מגדירה את האונס שבא מחמתו כפשיעה, הלכך חשיב כ'לא שמר', ופשוט א"כ שלשיטתם א"ש לשני הצדדים, דסו"ס לא שמר.

ד] במכילתא מבואר דנזקי ממון הם עונשי ממון ושייך בזה כלל דאין עונשין מן הדין, [ותוס' למד דקאי על כל מזיקין והרשב"א למד רק על בור] ואי המחייב הוא על מעשה בהמתו הרי לא שייך עונש על השור, וע"כ דעונש הוא על מעשה דבעלים דלא שמר – ראיית הגר"ח מטעלז, ועיין בהערה [[9]](#footnote-10).

## סיכום הראיות לכאן ולכאן.

ולסיכום: הרי לנו ד' סוגיות לכאן ולכאן, דמצד אחד מוכרח שזה חיובא דשור, א] להלן [מ"ד:] דשור המזיק הוא חיובא דשור לעומת כופר שהוא חיובא דבעלים, ב] להלן [י"ג:] בקס"ד שיהיה דין יוחלט השור בשור של הפקר דליכא 'אי - שמירה', ג] ברמב"ם של עבד ואמה לגבי כפל, ד] סוגי' להלן [ד':] דמחלקינן בין שומרים לנזקי ממון בב' אופנים.

ומאידך מוכרח שזה חיובא דבעלים, א] במכילתא דאין עונשין מן הדין, ב] משנה דכל שחבתי בשמירתו, ג] להלן [נ"ו] בשומר וגזלן שנכנסו תחת הבעלים, ד] דין תחילתו בפשיעה וסופו באונס לדעת הרי"ף.

ועיין להלן [סימן ב] שמתחדש דרך הממצע בביאור סוגי' זו לישב את כל הראיות שני הצדדים.

# סימן בדרך הממוצעבחקירה הידועהביסוד החיוב בנזקי ממונו

[**פרק א דרך הממוצע בזה.**](#__RefHeading___Toc491414538) **<>** [סיכום הראיות לכאן ולכאן.](#__RefHeading___Toc491414539) <> [מבאר ששני הצדדים של החקירה מחודשים מאד מסברא.](#__RefHeading___Toc491414540) <> [מבאר ששני הצדדים משתלבים זה בזה - וכל אחד מתייחס לנידון אחר, א] מהו המחייב – וזה מעשה מזיק של השור, ב] למה בעל הממון אחראי במעשה דשור, והתשובה - משום שהוא לא שמר.](#__RefHeading___Toc491414541) <> [ישוב לשתי השאלות על ב' הצדדים.](#__RefHeading___Toc491414542) <> [עפ"י זה מתיישבים כל הסוגיות, ומיושב נמי הסתירה ברמב"ם בזה.](#__RefHeading___Toc491414543) <> [הרמב"ם עצמו שילב את ב' הצדדים כהדדי.](#__RefHeading___Toc491414544) <> [תמיהא רבתי מתחילתו בפשיעה.](#__RefHeading___Toc491414545) <>

[**פרק ב הרחבה במהלך הזה בחלוקת ב' המשניות.**](#__RefHeading___Toc491414546) **<>** [מחלק בין ב' המשניות בהנך ב' דינים, מה מעשה ההיזק ומי המזיק, ולאחר מכן החובת שמירה על המזיק.](#__RefHeading___Toc491414547) <> [מבאר שרק שייך פירכות בגוף המזיק ולא בחובת שמירה, ומביא לזה ג' הוכחות.](#__RefHeading___Toc491414548) <> [ביאור דברי התוס' - להגדיל תורה להאדירה.](#__RefHeading___Toc491414549) <> [מקור גדול לכל הנ"ל משיטת רש"י בכח אחר מעורב בו, ומקושי' רעק"א מבור של הפקר, ובישוב סתירת המכילתא.](#__RefHeading___Toc491414550) <> [נפ"מ שנתחדשו לפי המהלך החדש.](#__RefHeading___Toc491414551) <> [בדברי האור שמח שבקרן יש ב' דינים של ח"נ וקנס, גם מצד השמירה וגם מצד המזיק, ומחדש דשמירתן עליך מהני ממזיק למזיק.](#__RefHeading___Toc491414552) <>

[**פרק ג תוספת ביאור בדין אי שמירה שמגדיר את השור למזיק, ובדין תחילתו בפשיעה וסופו באונס.**](#__RefHeading___Toc491414553) **<>** [תוספת ביאור ב'קשר' של הבעלים לחיובא שור ע"י ה'אי - שמירה' שהוא מכשיר את הנזק וגם עושה את המזיק למזיק [לשון הגר"ח], והשוואה לדין מעמיד.](#__RefHeading___Toc491414554) <> [מבאר עפ"י זה דינא דתחילתו בפשיעה וסופו באונס לשיטת הרי"ף דנתחייב להיות 'בעל המזיק' גם לפני שנעשה הנזק.](#__RefHeading___Toc491414555) <> מבאר שהשם מזיק של אדם אחר שפותח את הדיר לא קובעו כמזיק ביחס לנזק עתידי. <> מתמה שיש סתירה בין אדם אחר שפטור לתחילתו בפשיעה וסופו באונס שחייב. <> יש לחלק בין תרי גווני של מזיקין.

# פרק אדרך הממוצע בזה.

## סיכום הראיות לכאן ולכאן.

בעיקר החקירה ביסוד דינא דממונו המזיק - עיין לעיל [סימן א] שהבאנו ד' סוגיות לכאן ולכאן, דמצד אחד מוכרח שזה חיובא דשור, א] להלן [מ"ד:] דשור המזיק הוא חיובא דשור לעומת כופר שהוא חיובא דבעלים, ב] להלן [י"ג:] בקס"ד שיהיה דין יוחלט השור בשור של הפקר דליכא 'אי - שמירה', ג] ברמב"ם של עבד ואמה לגבי כפל, ד] סוגי' להלן [ד':] דמחלקינן בין שומרים לנזקי ממון בב' אופנים.

ומאידך מוכרח שזה חיובא דבעלים, א] במכילתא דאין עונשין מן הדין, ב] משנה דכל שחבתי בשמירתו, ג] להלן [נ"ו] בשומר וגזלן שנכנסו תחת הבעלים, ד] דין תחילתו בפשיעה וסופו באונס לדעת הרי"ף - וע"כ שצריכים לשלב בין הנך ב' צדדים בחקירה זו.

## מבאר ששני הצדדים של החקירה מחודשים מאד מסברא.

והיינו דמוכרחין לומר דתרוייהו נכונים, וכן נקטו הגרשש"ק [שם] ואהא"ז [שם אות י"ח] אלא דלא ביארו את צירוף ב' הסברות, ורק אמרו דבלי תנאי דפשיעה א"א לחייבו על ממונו שהזיק, ועיין גרשש"ק שהביא כמה דוגמאות בתורה לסברא זו.

אולם הכא נראה דהצירוף של ב' הסברות הוא פשוט בלי שייכות לכה"ת כולה [וכמו שמדמה שם הגרשש"ק].

דבאמת שני הצדדים של החקירה מחודשים מאד מסברא, ולכן נצטרך לבאר איך משתלבים שני הצדדים כהדדי, [דמה שמחודש בכל צד מתיישב בצד השני], דבאמת מחודש מאד לומר כהצד הראשון דממון המזיק מחייב בלי שום סיבה אחרת, דמהיכי תיתי יתחייב על ממונו שהזיק דסו"ס אין זה מעשיו ומה לי דממונו הזיק, ובשלמא אם ממונו היה סברא לחייבו בשמירה אז שפיר היה מובן, אבל לצד זה נקטו האחרונים דממונו הוא הסיבה היחידה לתשלום ולכן חידשו ששמירה הוא דין הפוך, והיינו שעל ידי שמירה הוא נפטר מחיובו, ומוכרח שמחייבים אותו על מעשה ממונו גם בלי שיהיה חיוב שמירה, וזה תמוה מאד, אטו ממונו של אדם כשלוחו כמותו, והרי בכל התורה לא מצאנו שום חיוב על הבעלים מחמת מעשה דממונו – ומאי שנא הכא - וכבר תמה בזה באבי עזרי [שם] שמסברא פשוט שלא יתכן לחייבו על מעשה שורו מחמת עצם זה שזה ממונו ותו לא.

ובאמת שגם הצד השני של החקירה הוא מחודש מאד - דאיך נאמר ש'אי - שמירה' בלבד הוא המחייב, הרי 'אי - שמירה' היא גרמא בעלמא וזה מחודש מאד לומר דהכא גלי רחמנא שיתחייב על גרמא אם כל גרמא בעלמא פטור, דבשלמא בשומרים אף דחייב על ה'אי - שמירה', אבל זה משום שקיבל ע"ע שמירה על החפץ המסויים הזה, ושוב מובן למה חשיב כאחראי על הך חפץ להעמידו באופן שהוא לא שמר, ולכן "אי - שמירתו" יחייבו, אבל הכא אף שצריך לשמור את השור מלהזיק אכן כלפי חפץ הניזק איך מחייבינן ליה, הא אין זה יותר מגרמא, וצ"ע.

## מבאר ששני הצדדים משתלבים זה בזה - וכל אחד מתייחס לנידון אחר, א] מהו המחייב – וזה מעשה מזיק של השור, ב] למה בעל הממון אחראי במעשה דשור, והתשובה - משום שהוא לא שמר.

וע"כ שפשוט שכל אחד מהצדדים בחקירה אינו הגדרה מושלמת על כל המחייב בנזקי ממונו, ונצטרך לומר ששניהם משתלבים כהדדי להגדיר את המחייב של נזקי ממונו - אלא שכל אחד מהצדדים מתייחס לנקודה אחרת במחייב - וכדיבואר.

ונקדים - הרי כל אדם שעושה מעשה שמחייב אותו, מעשה מזיק או מעשה גניבה או מעשה חילול שבת, תמיד כלולים ב' חלקים בחיוב שלו מכח מעשיו, א] החלק הראשון הוא שדנים האם יש מעשה שמחייב חיוב מזיק וחיוב גניבה וחיובי חילול שבת, והאם הושלמו הפרטים של המעשה הזה כדי שמעשה הזה יהיה ראוי לחייב את החיובים הללו, והיינו האם המעשה היה בכוונה או בידים ולא בגרמא וכו', ואז המעשה ראוי לחייב, ב] למה האדם הזה 'אחראי' על החיובים שיש מכח המעשה הזה, ועל זה התשובה פשוטה - שכל 'בעל המעשה' הוא 'אחראי' על הדינים והחיובים של מעשיו .

הרי כאן תרתי, א] המעשה עצמו מוגדר כמעשה שמחייב תשלום, ב] האחריות שמכחו האדם מתחייב מחמת המעשה הזה הוא מכח זה שהוא בעל המעשה.

ומעתה ברור שבאמת שני הצדדים של החקירה נכונים בממון המזיק - אלא שכל צד מתייחס לנידון אחר בחיוב - וכדלהלן:

א] כשדנים מה המעשה שמחייב - האם מעשה דבעלים ['אי - שמירה'] או מעשה דשור [נגיחה], על זה ברור שזה מעשה דשור, ב] כשנדון למה הבעלים אחראי על החיובים שקשורים למעשה של השור, על זה נכריע שזה מחמת ה'אי - שמירה', והביאור פשוט, דבשלמא באדם על מעשה עצמו פשוט שהוא אחראי כיון שהוא 'בעל המעשה' על מעשה דידיה, אכן במעשה דשורו הרי הוא לא בעל המעשה - וזה ששורו הוא ממונו אינו סיבה שיחשב כאילו שהוא בעל המעשה - הרי לא נתחדש שליחות מחמת זה שהוא ממונו, וע"כ שצריכים סיבה מובנת ומוגדרת למה להעמידו כאחראי על המעשה - והתשובה שזה מחמת ה'אי שמירה', וההבנה בזה היא פשוטה, שהשייכות שלו עם החיובים שבמעשה שורו נוצרה מכח זה שהוא גרם בעקיפין לחיובים הללו, ומחמת זה יש לו אחריות על החיובים של המעשים הללו.

למדנו שיש ב' דרכים לקבל אחריות על החיובים שקשורים למעשה, א] להיות בעל המעשה, ב] להיות 'גורם המעשה', והדרך השניה התחדשה כאן בנזקי ממונו - וממילא כמו שהאדם חייב 'על' מעשיו 'ובגלל' שהוא בעל המעשה, כמו כן האדם חייב 'על' מעשה שורו, 'ובגלל' שהוא לא שמר ולא מנע את המעשה הזה.

אולם 'גורם המעשה' יש לו כללים, ולא כל אחד שפותח דיר חבירו מיקרי גורם לענין חיוב זה, ורק מעמיד בהמתו על קמת חבירו נחשב כגורם המעשה לענין שור של חבירו.

## ישוב לשתי השאלות על ב' הצדדים - דכעת לא שייך טענה למה גרמה חייב

לעיל שאלנו על הצד הראשון של החקירה - שאם המזיק הוא השור, א"כ למה בעלותו בשורו מחייבו על מעשה דשורו, והתשובה כנ"ל, דבודאי שהמזיק הוא השור, אכן הבעלות עצמה אינה סיבה לייחס את החיובים לבעל השור, אלא שהבעלות והשליטה עליו מחייבת שמירה ומחייבת מניעת ההיזק, ושוב אמרינן שה'אי - שמירה' מקשר אותו לחיובים שאמורים לחול מכח המעשה הזה.

לעיל שאלנו על הצד השני - שלא שייך לומר ש'אי - שמירה' הוא מעשה שמחייב - שהרי בכל התורה כולה זה 'גרמא' בעלמא - והתשובה שאה"נ דמעשה דשורו הוא ה'מעשה שמחייב', שזה כבר מעשה גמור ואינו גרמא בעלמא, אבל אם נבא לדון למה הבעלים אחראים ומתחייבים בהך חיוב, הרי בזה אין שום סברא מחמת שהוא ממונו [וכדלעיל], וכאן הסברא דכיון שהוא הגורם ע"י ה'אי - שמירה', לכן הטילה תורה חיוב זה על הבעלים כיון דמישך שייכא להך חיוב, והוא המתחייב על ידי זה שהוא לא שמר.

ואף דבכל התורה לא מצאנו חיובים על גרמא, אכן כל זה משום שאין לאדם 'מעשה' חילול שבת או 'מעשה' מזיק אי רק גרם חילול שבת או גרם להיזק, ש'אין כאן 'מעשה' שיכול לחייבו, אכן הכא איכא כבר מעשה לחייב, וכל הנידון הוא לייחס אליו את האחריות ממה שהמעשה חייב - והכא לא מצאנו בשום מקום שגרמא לא סגי לזה, ופשוט.

והעולם טעו בזה - שאומרים - שהחסרון בגרמה הוא שזה לא מתייחס אליו כלל - ולכן קשה דלמה הכא זה יתייחס אליו, וזו טעות - שמצאנו איסור בגרמה בנזיקין וע"כ שגרמה שפיר מתייחס אליו, אלא שתמיד פטורים על גרמה כיון שתמיד צריכים שיתייחס אליו בתורת מעשה - ובגרמה הוא לא 'עשאו' - והיינו שלא 'מייחסים' אליו את 'העשייה' - ובכל התורה לא מצאנו דינים שחלים בלי שיהיה לו 'עשייה' משלו - אכן הכא נתחדשה מעשה דשור להיות מעשה שיחייב - וסגי לן הגרמה לצרפו ולחייבו ולייחס את האחריות של המעשה של השור אליו.

ונוסיף: אף שהמעשה המחייב הוא מעשה דשורו, אכן כיון ששור מופקע מחיובים ואחריות על מעשיו - שוב פשוט שהוא לא אחראי ולא 'מתחייב' בחיובים מכח מעשיו, ולכתחילה הטילה התורה את האחריות על מי שהיה אמור למנוע את המעשים הללו, ואין הכוונה כמו שיש שרוצים להבין שגוף החיוב חל קודם בשור - אלא שלאחר מכן זה עובר לבעליו כיון שהוא לא אחראי לקיים את החיובים שלו, אלא דלכתחילה חיילא החיוב על הבעלים - וזה משום ששור מופקע מאחריות על מעשיו

הרי לנו שני ענינים ונידונים נפרדים, וכל ענין תלוי בצד אחר של החקירה, ונמצא שאין כאן חקירה כלל, וברור.

## עפ"י זה מתיישבים כל הסוגיות, ומיושב נמי הסתירה ברמב"ם בזה.

ומעתה א"ש, דודאי להלן [מ"ד] שפיר יש לדמותו לקטליה להגדירו כחיובא דשור, ולא לדמותו לכופר, דבכופר צריך להתכפר על זה שהוא הגורם ב'אי - שמירה' דידיה, וזה גוף המחייב - דגורם מיתת האדם גם מחייב כפרה, ובודאי דלא שייך כפרה דבעלים על מעשה דשור - שמעשה דשור לא צריכה כפרה, ומאידך, בנזיקין מעשה השור הוא המעשה המחייב כמו במיתה, ורק שה'האי - שמירה' הוא סיבה שהחיוב יחול בבעלים, אבל אין זה נוגע לעיקר החיוב – וזכינו לדין ש"חיובא דשור" - ואין הפשט שזה באמת 'חיובא דשור' והיינו שיש סיבה במעשה השור שהשור יתחייב ויהיה אחראי על החיובים שלו - אלא שבפועל הבעלים באו במקומו, אלא 'חיובא דשור' היינו דמעשה השור הוא המעשה המחייב ותו לא – והבעלים מתחייב על ידי מעשה זה.

גם א"ש הסוגי' בשור של הפקר - אלא שעדיין צריכים לדברי הגר"ח ביוחלט השור, וכדלעיל, שהרי מצד אחד יש מעשה שמחייב ומאידך אין כאן מישהו להיות אחראי להתחייב בפועל - שאין בעלים שלא שמר, וע"כ כהגר"ח, שכמו שמעשה מזיק דשור היא סיבה לחיוב תשלומין, כך נמי מעשה מזיק דשור הוא סיבה ליוחלט - ונתחדש דלא בעינן מתחייב ביוחלט.

וכן א"ש הרמב"ם בעבד ואמה שרק מעשה גניבה מחייב כפל ומעשה 'אי – שמירה' לא מחייב כפל - אלא דהכא איכא תרתי, א] מעשה גניבה דעבד הוא המעשה שעליו מתחייבים בחיוב כפל, ב] 'אי - שמירה' דבעלים על מעשה זה הופך אותו להיות 'גורם המעשה' ולכן הוא אחראי על החיוב כפל שמונח במעשה עבדו, וכן א"ש למה מיקרי נזקי ממונו לעומת שומר דמיקרי נזקי גופו, דבשומר עצם המחייב הוא ה'אי - שמירה' [כמו בכופר] והכא ה'אי - שמירה' הוא רק סיבה שהוא מתחייב אבל אינו המעשה שעליו משלמים.

מאידך גיסא נזקי ממונו הוא עונש, שמה שהוא המתחייב אף שזה לא מעשיו הרי זה הוא עונש, וכן א"ש דין מעמיד וכן א"ש לשון המשנה דחבתי בשמירתו, דאלו סיבות שהוא יהיה האחראי להתחייב בהך חיוב.

## הרמב"ם עצמו שילב את ב' הצדדים כהדדי.

הדברים מוכרחין מיניה וביה ברמב"ם, דמצד א' כתב הרמב"ם בריש נז"מ "שהרי ממונם הזיק", ומבואר דחייב על ממונו שהזיק, ומאידך גיסא להלן [שם פי"ד ה"ד] כ' "הא למה זה דומה לשורו שיצא והזיק שהיה לו לשומרו ולא שמרו", ומבואר דחייבים על הפשיעה בשמירה, ולהנ"ל ניחא [[10]](#footnote-11).

## הוכחה מהשיטות שא"צ שמירה בפועל.

ונראה שיש הוכחה גמורה לכל הנ"ל מהשיטות שא"צ שמירה בפועל - דלהלן [סימן ז] נתבאר שייך להיות חייב על 'אי - שמירה' בלי שהיה חיוב בפועל לשמור - עיי"ש הביאור בזה - והערנו שם שכל זה רק שייך אחרי שאינו עיקר המחייב אלא דרך לעשותו לגורם המעשה.

## תמיהא רבתי מתחילתו בפשיעה, ותמיהא מפותח דיר של חבירו שפטור.

התיישבו כל הקושיות מלבד הקושי' הגדולה מהסוגי' של תחילתו בפשיעה - וזה יבואר להלן [פרק ג], עוד יש לתמוה מהדין שמי שפותח את דיר של חבירו - אף שמחמתו היה נזק ע"י בהמתו שצא מחמתו, אכתי פטור, וקשה - דכמו שבעלות בשור מחייבת שמירה, ואי שמירה מחשיב אותו כבעל המזיק לחייבו, כמו"כ נימא הכא שמי שפותח דיר נחשיב אותו לגורם ולבעל המזיק, ובמה הוא גרע מהבעלים שלא שמר – וצ"ע - וגם זה יבואר להלן [פרק ג].

# פרק בהרחבה במהלך הזהבחלוקת ב' המשניות.

## מחלק בין ב' המשניות בהנך ב' דינים, מה מעשה ההיזק ומי המזיק, ולאחר מכן החובת שמירה על המזיק.

ונראה דהנך תרי דינים הם שתי המשניות הראשונות בריש ב"ק, דבריש פירקין תני ארבע אבות, ותני חילוקים במזיקין עצמן, דיש כאן ארבע מעשים של היזק דממונו, ועל זה חייבוהו תורה כל א' מחמת החומרא ותכונה שלו, כוונה להזיק הנאה להזיקו, וכולם הם מעלות וחומרות במעשה ההיזק – ולא בחיוב שמירה וכדיבואר - וסיום המשנה שכשהזיק חב המזיק, והיינו שיש כאן מעשה המחייב ע"י המזיקין עצמן – והמזיק הוא השור ולא הבעלים על ידי שורו [[11]](#footnote-12).

ובמשנה השני' בדף ט' שנינו - "כל שחבתי בשמירתו הכשרתי את ניזקו", והתם מתחיל כבר הנידון השני, דזהו כבר הסבר למה התורה הטילה על הבעלים את האחריות על המעשים של המזיק שלו, ועל זה הסבירה המשנה שזה משום שהוא 'הכשיר' את הנזק ע"י ה'אי - שמירה', ואלו ב' דינים נפרדים ובעינן לתרוייהו, ונתחלקו לשתי משניות, והמשנה פירשה בהדי' טעמא דאחריות זו - 'הכשיר את נזקו', שיש 'בעל המעשה' והכא מתחדש 'גורם המעשה'.

והיה מקום להקשות - שכבר במשנה הראשונה כתוב בסוף המשנה "ושמירתן עליך" - וקשה דלדברינו זה שייך למשנה השניה - אולם זה לק"מ, שלשון זה לא קשור לחיוב שמירה הזה, וכבר הוכיח כן הגרא"ל מאלין זצ"ל - והביא כן בשם הגרשש"ק - ויבואר להלן - [והיינו שבאמת שמירה זו קיימת לפני כל פרשת נזיקין, וליכא על זה תשלומין, וכדיבואר כל זה להלן].

## מבאר שרק שייך פירכות בגוף המזיק ולא בחובת שמירה, ומביא לזה ג' הוכחות.

ונראה עוד, הרי במשנה יש פירכות עפ"י החומרות של כל מזיק, וביארנו דהנך הם חומרות דוקא במזיק ולא בדיני שמירה, ונראה שזה מוכרח שהרי בשמירה עצמה ליכא פירכות, רק בגוף המזיק.

והמקור לזה הוא כך:

א] כן מבואר בתוס' ריש הכונס [ד"ה מאן תנא] 'דילמוד סתום מן המפורש' - ומבואר בהדי' דילפינן זה מזה ולא פרכינן מצד כוונה להזיק וכו' עיי"ש.

ב] כבר נתבאר לעיל שכופר הוא חיובא דבעלים - והיינו עפ"י הסוגי' דלהלן [מ"ד] - ולכן זה תלוי בדין שמירה - ונראה דמהאי טעמא ילפינן ממזיק א' לחברתא בכופר - וכמו שדייק התוס' [סוף ט':] מהסוגי' להלן [כ"ו.], ולא פרכינן מכוונה להזיק, והיינו נמי כנ"ל [[12]](#footnote-13).

ג] עיין להלן [ד'.] בשטמ"ק שביאר שם את הסוגי' שיש מחלוקת אם החומרות של כוונה להזיק וכו' הם בשמירה או במזיק עצמו, ולמסקנה נקטו שהחומרות הם במזיק עצמו [[13]](#footnote-14), ואדרבה, מיניה וביה מוכרח דעד כמה שהיינו דנים בשמירה אז כוונה להזיק היא סיבה לפטור ולא לחייב, ומפורש א"כ שהתכונות אינם חומרות ב'אי - שמירה', אלא שהם קולות, עיי"ש היטב [[14]](#footnote-15).

אלא דאכתי צ"ב עצם הסברא - דלמה כוונה להזיק והנאה להזיקו נקראים חומרות במעשה היזק, וע"כ צ"ל שמעשה היזק שיש סיבה במעשה שיעשה את הנזק, סיבה זו היא חומרא במעשה היזק, וזו מעלת כוונה להזיקו והנאה להזיקו והזיקו מצוי שהם סיבות למעשים של היזק.

ד] עפ"י יסוד זה יבואר להלן [כיצד הרגל סימן עג] דמשכחת לה תחילתו בפשיעה וסופו באונס מאב לאב, שבדין שמירתן עליך ופשיעה הכל אחד.

## ביאור דברי התוס' - להגדיל תורה להאדירה.

ובזה נוסיף ביאור במה שאמרו התוס' שהאריך התנא אעפ"י שאין בזה צורך - להגדיל תורה להאדירה, וקשה שאיזה הגדלת תורה איכא בזה שמעמידים את המזיקין בסדר מסויים ואז א"א ללמוד כולם מתרתי אף דבסדר אחר סגי בתרתי ללמד על כולם, וע"כ להלכותיהן, וכמבואר בגמרא בהמשך, ואיזה הגדלת תורה איכא בזה שמצאו סדר אחר להאריך בו דתו לא לומדים חדא מחברתא ובעי כולם אם האמת היא שלא צריכים כולם - ועיין בהערה [[15]](#footnote-16) מה שנתבאר בזה.

ויסוד הדברים שהגדרת מזיק כמזיק, והגדרת מעשה היזק כמעשה שחייב יש לו כללים ודרגות, וכל הכללים ודרגות הללו הם חידושים של התורה - והתנא גילה את כל הדרגות הללו של חידוש.

## מקור גדול לכל הנ"ל משיטת רש"י בכח אחר מעורב בו, ומקושי' רעק"א מבור של הפקר, ובישוב סתירת המכילתא.

יש מקור גדול לכל הנ"ל, דלהלן [סימן ג] יישבנו את שי' רש"י בדין כח אחר מעורב בו עפ"י החילוק הנ"ל בין ב' המשניות, דלכן לא הביאו חומרא דכח אחר מעורב בו בהך משנה לפי רש"י, דזה חומרא דשייכא דוקא למשנה השניה, ואין זה ענינו של משנה זו, עוד יישבנו שם את קושי' רעק"א בבור הפקר למה לא הביאו את החידוש של עשאן הכתוב ברשותו במשנה זו, ולפי הנ"ל פשוט שהרי גם נקודה זו שייכת רק למשנה הבאה, וברור.

עוד יש ליישב את קושית העולם שמה שייך ללמוד שור מאדם, הא בכל התורה חייבים על מעשה האדם ולא על מעשה השור, וזה חידוש גדול לחייב על ממונו המזיק – אחרי כל הסברות – והאיך היינו יודעים חידוש זה מאדם.

ולהנ"ל ניחא שכל המעלה בחיוב האדם על עצמו יותר מחיובו על ממונו אינו אלא בשייכות של האדם לעצמו, שהוא 'בעל המעשה' על המעשים שלו והוא לא 'בעל המעשה' על המעשים של השור, אכן כלפי התורת מזיק והמעשה מזיק, בזה ליכא חילוק חוץ מהחילוקים של התנא, וכל כוונת התנא אינו אלא להראות שיש כמה דרגות בגוף המזיק עצמו, גם במזיק דאדם וגם במזיק דשור וכו', ולא אכפת לן מה שיש חילוקים בשייכות לבעל המזיק שזה אינו ענין של המשנה הזו, וממילא ידעינן את הכל מבור וחד מהנך, ופשוט.

אולם בעיקר הקושי' מאדם עיין להלן [סימן מא] מה שכתבנו בזה שיש עוד פרשה של שמירת גופו עליו, עיי"ש היטב.

וע"ע להלן [סימן ח] דעפ"י כל המהלך הנ"ל יישבנו גם את הסתירה במכילתא בדין אין עונשין מן הדין, וע"ע בהערה [[16]](#footnote-17) מה שהוספנו בזה.

## נפ"מ שנתחדשו לפי המהלך החדש.

ומעתה הדרנא לנפ"מ בחקירה שהוזכרו בתחילת דברינו, וכשנתבונן נראה דאיכא חילוקים בין הנפ"מ ואינם תלוים זב"ז, דכלפי קלב"מ יהיה פטור [כמו הצד השני שבחקירה], שהרי גם בתנאי החיוב פטור בקלב"מ [וכדברי רעק"א באלו נערות דכאילו עשאו אחר], והכא אם היה קלב"מ בזמן הפשיעה ודאי שאין לחייבו, ולא סגי מה שיש מעשה מחייב מצד השור - וכן מבואר ברש"י להלן [מב ד"ה אלא אביי] שבנגיחת שור אין חיוב מיתה ומדוייק דאי היתה חיוב מיתה לבעלים בנגיחה זו היה פוטר מהממון - והיינו חיוב מיתה על ה'אי - שמירה', ועיין בהערה [[17]](#footnote-18) במה שיש להעיר בזה.

וגם בנפ"מ כלפי ספקות, דלא אמרינן דהוי כאיני יודע אם פרעתיך דסו"ס אף שיש חיובא דשור אבל הוא עדיין לא נתחייב בחיוב זה, ולכן חשיב כא"י אם נתחייבתי, [והיינו שוב כמו הצד השני שבחקירה].

אולם לאידך גיסא בשיעבוד נכסים פשוט שלא יחול משעת ה'אי - שמירה', והיינו טעמא שהחלות שעבוד נכסים חל דווקא על ידי מעשה המחייב אף דעדיין לא חיילא החיוב, ואין כאן מעשה המחייב בזמן ה'אי - שמירה', דה'אי - שמירה' אינו מחייב רק סיבה לחייבו בחיובא דשורו, והיינו שזה מעמידו כאחראי על החיוב ואינה סיבה או מעשה שמחייב - ודו"ק, [והיינו כמו הצד הראשון שבחקירה].

ויש להעיר שכלפי חיוב כופר יהיה שעבוד נכסים משעת ה'אי - שמירה', שה'אי - שמירה' שלו שפיר חשיב כסיבת החיוב, ודו"ק.

וע"ע בהערה [[18]](#footnote-19) במה שיש להעיר בדין הפקיר את השור לאחר שפשע בו לפני שהזיק.

## בדברי האור שמח שבקרן יש ב' דינים של ח"נ וקנס, גם מצד השמירה וגם מצד המזיק, ומחדש דשמירתן עליך מהני ממזיק למזיק.

והנה עיין להלן [פרק כיצד הרגל סימן כו] שהבאנו את דרכו של האור שמח בסוגי' של צרורות משונים לרביע נזק לגבי תרנגול שתקע ליישב את שיטת הרמב"ם, וכל המהלך בנוי על זה שבקרן יש ב' דינים וב' סיבות למה תם משלם ח"נ, שיש דין אחד מצד השמירה ודין שני מצד המזיק, ומשכחת לה פטור אחד בלי חברתא, וכל זה כנתבאר הכא שיש ב' פרטים במחייב, וזה משנה א' ומשנה ב', ולכן שייכא בזה ב' פטורים שונים, ודו"ק.

וגדולה מזו מצאנו דאף דחלוקין נינהו הנך ד' מזיקין בגוף המזיק, אבל כלפי הדין שמירה מתחלפין זה עם זה, ועיין בזה להלן [כיצד הרגל סימן עג] לגבי תחילתו בפשיעה וסופו באונס מאב לאב, ששייך לחייב מזיק אחד ע"י הדין שמירתן עליך ממזיק אחר, ומבואר א"כ שיש ב' דינים חלוקים ונפרדים בעיקר המחייב של ממון המזיק.

# פרק גתוספת ביאור בדין אי שמירהשבזה הבעלים מגדיר את השור ל'מזיק', ובדין תחילתו בפשיעה וסופו באונס.

## תוספת ביאור ב'קשר' של הבעלים לחיובא שור ע"י ה'אי - שמירה' שהוא מכשיר את הנזק וגם עושה את המזיק למזיק [לשון הגר"ח], והשוואה לדין מעמיד.

הרי דנתבאר כאן שיסוד החיוב הוא חיובא דשור אלא דהסיבה שהוא אחראי על חיובא דשור היינו משום שפשע ובכך הכשיר את הנזק, אכן נראה להעמיק בזה יותר שהפשיעה אינה שייכות בעלמא, אלא יתירא מזה דיעויין בלשון הגר"ח סוף שכנים יש לדייק יותר וז"ל "וכמו שאר כל המזיקים כגון שור ובור דחייב משום עשיית המזיק", ומבואר דאין לשור 'שם מזיק' אלא ע"י הבעלים, והיינו דמה שפושע ונותן לו אפשרות להזיק אינו "שייכות בעלמא" אלא שהוא המחדש בו 'שם מזיק' ולכן מתחייב על מעשה שורו.

ותחילת דברי הגר"ח בנויים על יסוד גדול שיש הרבה אופנים של מעשה היזק שפטורים עליהם כיון שחסר בשם מזיק בזה שעשה את הנזק, והרחבנו בזה להלן [סימן ד] בשם רבותינו הגר"ח וחזו"א ועוד - ולמשל, אסו"מ ברשה"ר בראש ההר ונתקל בו ומכחו נפל מראש ההר עד תחתית ההר - נפילה של אלף אמות - והתרסקו כל אבריו - אין כאן 'שם מזיק' כלל דקרקע עולם הזיקתו, ומי שנחבט באבן עצמו חל על האבן 'שם מזיק' - וה"ה הכא, שור שמור אין עליו 'שם מזיק', ושור לא שמור חל עליו 'שם מזיק' - וזה גופו מה שמקשר אותו עם מעשה השור.

והיינו דלעיל נתבאר שהקשר של הבעלים למעשה השור הוא קשר של 'גורם המעשה', והגר"ח ביאר שהקשר שלו למעשה הוא משום שלולי השם מזיק בשור ליכא שום חיובים על מעשה השור, והשם מזיק נעשה על ידו.

[ועיין להלן [סימן לא] שנתחדש שעיקר המזיק של שור לרב הוא 'ממונו' בלי שום תכונות של קרן שן ורגל, וזה הדין אסו"מ מדין שור, וביארנו את המהלך בזה עפ"י הגר"ח].

ונראה דדבריו מוסברים על פי מה שמבואר להלן [נ"ו:] שמעמיד פרתו של חבירו על קמת חבירו חייב, ושיטת התוס' [שם] שמדין שן ורגל אתינן עלה, ופטור ברשה"ר, "דהוי ליה כדידיה" על ידי זה שהוא מעמידו על ההיזק עצמו, ונראה שהביאור בזה הוא שיש "בעל השור" ויש "בעל המזיק" ותרתי נינהו, והמעמיד חשיב כבעל המזיק לגבי ההיזק המסויים הזה כיון שהוא מעמידו על ההיזק עצמו, אבל 'אי - שמירה' אינו כן, ולכן מי שפותח קשר של שור של הפקר לשחררו להזיק לא חשיב כמעמיד אף שעל ידו הוא לא שמור, דלעשותו ללא שמור אינו מעשה שמגדירו כבעל המזיק, שהרי אין כאן 'ודאות' על ההיזק.

וחידשה תורה בחיובא דנזקי ממונו, שמוטל עליו אחריות של שורו עד כדי כך שמי שלא ישמור נתחדש אצלו שהוא "בעל המזיק" אף שאין כאן 'ודאות' על היזק מסויים, ולא דמי למי שגרם ששור של הפקר יהיה לא שמור, דהתם אין לו שום חיובים על השור, והכא נכלל בחובת שמירה הך דין שנעשה לבעל המזיק בזה שהוא לא שומרו, וזה מה שנאמר במשנה – 'הכשרתי את נזקו' – שהוא מכשיר את המזיק להיות מזיק בזה שהוא לא שומרו, [ועל זה נאמר אין 'עונשים' ממון מן הדין לחייבו בחיובא דשור על ידי ה'אי - שמירה' שלו].

ואף דחלוק כרייה מפתיחה שכרייה היינו עשיית המזיק ופתיחה היינו סילוק השמירה, וע"כ דתרתי נינהו וסילוק שמירה אינה עשיית מזיק, אלא דכוונת הגר"ח דאף דשור תמיד היה מזיק אבל הוא רק מזיק בכח [רדום], דמזיק שמור אינו מזיק בפועל, והוא עשאו למזיק בפועל ע"י הסילוק שמירה, ודלא ככרייה שזו עצם עשיית גוף המזיק עצמו.

## מבאר עפ"י זה דינא דתחילתו בפשיעה וסופו באונס לשיטת הרי"ף דנתחייב להיות 'בעל המזיק' גם לפני שנעשה הנזק.

ונראה דבזה יבואר תמיהא רבתי בדין תחילתו בפשיעה וסופו באונס דכבר הבאנו דמצאנו להלן [כ"א:] דנחלקו גם לענין ממונו המזיק כמו לגבי שומרים, ויש לתמוה, דבשלמא אם נלמוד דבעינן אונס מחמת הפשיעה, דאז הפשיעה מגדירה את האונס כפשיעה, א"כ י"ל דה"ה דבנזיקין חייב דחשיב כפושע, אבל אם כהרי"ף דחיילא חיוב השבה ותשלומין בפשיעה ושוב אין לפוטרו באונס ולכן חייב נמי באונס שלא מחמת הפשיעה, א"כ איך זה שייך בנזיקין, הא למי יתחייב כשפשע עוד לפני שהשור הזיקה, אטו נימא שיש לו חיוב לכל העולם, וכשהזיק לא' באונס לא נפטר הימנו, וכבר עמד בקושי' זו בחי' ר' ראובן [ב"מ סימן כ"א סוס"ק א'] דאיך מדמינן להו אהדדי בב"ק [כ"א – נ"ו].

והביא שם עוד מהאו"ש בנז"מ [פ"ט] דהק', דלמבואר בראשונים שבשומרים אמרינן שכשיש ספק אחרי פשיעה, דאמרינן דחייב דא"י אם פרעתיך, דיש ודאי חיוב בפשיעה וספק אם נפטר, דא"כ ה"ה דבנזיקין נימא כן, והיינו כשודאי פשע בשור ויש ספק בנזק וכגון שפשע בה וא"י אם הזיק שמינה או כחושה דפטור מספק, ולמה לא נימא דחייב דא"י אם פרעתיך, וע"כ שאין הפשיעה מחייבת, דלמי יתחייב, וא"כ איך מדמינן לתחילתו בפשיעה וסופו באונס בשומרים שהפשיעה מחייבתו.

והנראה בזה, דנתחדש תרתי, א] 'אי - שמירה' היא הסיבה שהבעלים אחראים בהך חיובא דשור המזיק, שבזה הם שייכים לנזק כיון שפשיעתם גרמה לכך, אבל אין בפשיעתם מעשה המחייב, רק במעשה השור, ב] עוד נתחדש שהאחריות בזה היא שמגדירים אותו כבעל 'המזיק', דבעל השור אינה סיבה לחייבו לשלם על מעשה שורו, וחידש הגר"ח שהוא 'בעל המזיק'.

ומעתה נראה, שבתחילתו בפשיעה וסופו באונס איכא חיובא כבר בפשיעה כמו בשומרים לדעת הרי"ף, רק דהכא היה ק', הרי למי מתחייב לפני שהיה היזק, אטו מתחייב לכל העולם, והתשובה, שבפשיעה הוא נהיה ל'בעל המזיק' כיון שעל ידי ה'אי - שמירה' הוא יכול להזיק וזה חיובו - להגדירו כבעל המזיק, וממילא שהוא כבר יתחייב בחיובא דשור בזמן שיחול חיובא דשור, ולפי"ז כשפשע והשור עדיין לא הזיק, בזה אנו אומרים שהוא כבר נתחייב לענין זה שהוא מוגדר כעת כבעל המזיק וממילא שהוא יהיה כבר חייב על כל מעשה היזק שיעשה ממונו כל זמן שהוא במצב של הך פשיעה, וא"צ לחייבו למישהו מסויים, ורק אח"כ כשהשור יזיק, בין באונס בין בפשיעה, הרי ממילא יתחייב הבעלים בחיובא דשור הזה, דכבר נהיה לבעל המזיק בהך חיובא דשור, וזהו דין תחילתו בפשיעה וסופו באונס גם באונס שלא מחמת הפשיעה.

ונמצא שכמו ששומר נתחייב בחיובא דשומרים על ידי הפשיעה, כמו כן בעל השור נתחייב להיות בעל המזיק על ידי הפשיעה, ושוב יתחייב כשיחול החיוב של השור.

אולם אכתי נאמר כאן חידוש, שהיה מקום לומר שיש לו תורת מזיק רק כלפי הנזק המסויים שכלפיו הוא לא שמור, וממילא שהוא רק 'בעל המזיק' כלפי הך נזק שהוא לא שמור כלפיו, וכלפי מעשה היזק שנעשה באונס לא חשיב כמזיק, והיינו שבאופן שהבעלים פתח את השער של השיר, והשור פרץ דרך הצד של המחיצה הסגורה - שממעשה מהסוג הזה הוא היה עדיין שמור - והסברא כאן היא שכלפי המעשה היזק המסויים הזה [דרך המחיצה] לא חלה עליו תורת מזיק מכח הבעלים אלא מכח עצמו בקפיצתו - ונמצא שהתורת מזיק שחלה בשור מתחלקת - והבעלים חייבים רק על המעשה היזק ששייך לתורת מזיק דידיה, וזו שיטת המ"ד דתחילתו בפשיעה וסופו באונס פטור, אכן למ"ד תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב - לשיטת הרי"ף דא"צ אונס מחמת הפשיעה - נתחדש שאינו כן, והיינו שנתחדש שכל זמן שהוא שמור אין עליו תורת מזיק כלל - אכן אחרי שהוא לא שמור הרי הוא בעל המזיק כלפי כל אופן של נזק שיעשה, שזה חיובו - להתחייב בלהיות בעל המזיק על כל האופנים - ודו"ק, ורק במעמיד אמרינן שהוא רק בעל המזיק כלפי הנזק המסויים הזה.

ולפי"ז כל המחלוקת אי תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב או פטור הוא - האם המצב של אונס הוא 'הפקעה' מהמצב שנקבע ע"י הפשיעה, וכאילו הפסיק את הפשיעה, ואז בטלו כל הדינים של הפשיעה, או שלא נפקע המצב של פשיעה - והרחבנו בזה באמרות אברהם המפקיד [סימן כח פרק ג] - ויסוד הדברים מהגאון ר' ראובן גרוזובסקי זצ"ל - ולמד כן גם בשיטת התוס' דבעינן אונס מחמת הפשיעה - עיי"ש היטב.

עכ"פ במהלך הזה מיושב נמי למה בספק מיהו הניזק דלא אמרינן א"י אם פרעתיך כמו דאמרינן בשומרים, דהכא הפשיעה לא מחייבו בממון לחבירו, רק חיובא דשור, ומעשה דשור הוא לחבירו, וכיון שיש ספק במעשה דשור, ובזה חשיב א"י אם נתחייבתי, שוב לא יהני מה שיש לבעלים ודאי סיבה להיות אחראי על חיובו, אם בעיקר החיוב איכא עדיין ספק, ודו"ק - וע"ע בסוגי' זו להלן [כיצד הרגל סימן עא].

## מבאר שהשם מזיק של אדם אחר שפותח את הדיר לא קובעו כמזיק ביחס לנזק עתידי.

שאלנו שאלה לעיל [פרק א] - הרי מי שפותח את דיר של חבירו - אף שמחמתו היה נזק ע"י בהמתו שיצא מחמתו, אכתי פטור, וקשה – דכמו שבעלות בשור מחייבת שמירה, ואי שמירה מחשיב אותו כבעל המזיק לחייבו, כמו"כ נימא הכא שמי שפותח דיר נחשיב אותו לגורם ולבעל המזיק, ובמה הוא גרע מהבעלים שלא שמר – וצ"ע.

ולכאו' הביאור בזה צריך להיות באופן זה - שאף אי נימא שיש מושג לקבוע בבהמה דין מזיק ע"י ה'אי - שמירה', אכן יש 'שם מזיק' של שעת הנזק ויש שם מזיק של עכשיו, ויש לומר שרק אם השם מזיק שקבע בבהמה חשיב כמזיק ביחס לשעת הנזק אז יש משמעות ל'שם מזיק', אבל 'שם מזיק' שכל השם שלו בתור מזיק הוא לעכשיו - והשם הזה לא מתייחס לשעת הנזק, אין בזה כלום.

ומעתה יש לומר שזה החילוק בין בעלים לאדם אחר, שכיון שבעלים מוזהר גם עכשיו על כל הנזק העתידי - א"כ השם מזיק שישאר אצל השור עד הנזק העתידי מיוחס ל'אי - שמירה' שלו, אכן ה'אי - שמירה' של אדם אחר רק מיוחס לזמן המצומצם של שעת פתיחת הדיר, ואף אי מכח זה בסוף יצא נזק עתידי, אכן כיון שהנזרק לא היה מוכרח לצאת מה'אי - שמירה' הזה, שוב לא רואים את השם מזיק - ורק בעלים שמוזהר עכשיו בשעת ה'אי - שמירה' גם על הנזק העתידי - אצלו ניתן לומר שהשם מזיק של שעת הנזק מיוחס ל'אי - שמירה' שלו.

ויתחדש שבאופן שזה ברי היזיקא מכח הפתיחה ההיא אז באמת חייב - ואה"נ - שזה באמת הדין של מעמיד על קמת חבירו שזה ברי היזיקא ולכן המעמיד חייב, ודו"ק.

## מתמה שיש סתירה בין אדם אחר שפטור לתחילתו בפשיעה וסופו באונס שחייב.

אולם יש להקשות - דכבר ביארנו בדין תחילתו בפשיעה וסופו באונס שחייב גם בפשיעה שלא מחמת האונס - שמוכרח שנקבע שם מזיק כללי גם לא ביחס לנזק מסויים, שהרי אין יחס בין המצב של אונס למצב של ה'אי - שמירה' והפשיעה - שרי נהיה כאן נזק שלא מחמת הפשיעה - וכל המחלוקת אינו אלא אם המצב של אונס מוגדר כמצב שמפקיע מהמצב של פשיעה - או שלא מפקיע ולכן חייבים - וסו"ס מצאנו שם מזיק בלי יחס לנזק מסויים - ומאי שנא אדם אחר מאונס שלא מחמת הפשיעה - וצריך עיון גדול.

והישוב לקושי' זו יבואר להלן [סימן ז פרק ב] - ושם יבואר הבנה יותר עמוקה בדין המבואר במשנה שכל שחבתי בשמירתו - ויבואר היטב סיבת חיובא דבעלים בזה שהוא קובע שם מזיק בשור - ואיך זה מחייבו - ושם יבואר שיש תשובה אחרת למה אחרים שסילקו שמירה מממונו לא חייבים.

# סימן גיש בהם רוח חיים,וכח אחר מעורב בו.

[מעלת רוח חיים דאין קולא דכח אחר וביאור פלוגתת רש"י ותוס' בזה.](#__RefHeading___Toc491646260) <> [מבאר דרש"י מודה דבמשנה דאיירי בגוף המזיק, דהכא כח אחר הוא קולא.](#__RefHeading___Toc491646261) <> [מתמה מהדין כופר, ומבאר דכופר אף שהוא חומרא בשמירה, הרי"ז מתייחס בסוף לגוף המזיק, משא"כ בכח אחר.](#__RefHeading___Toc491646262) <> [ישוב קושי' רעק"א דהול"ל דצריכים לחדש "עשאן הכתוב כדידיה" בבור.](#__RefHeading___Toc491646263) <> [תוספת הגדרה במעלת רוח חיים, וביאור השינוי בלשונות רש"י, דבמבעה כ' דלא נפיק מיניה, ובאש כ' דהו"א דליפטר.](#__RefHeading___Toc491646264)

##

## מעלת רוח חיים דאין קולא דכח אחר וביאור פלוגתת רש"י ותוס' בזה.

ע' שטמ"ק דמעלת רוח חיים שאין בו חסרון דכח אחר, דכח אחר הוא חסרון שצריך סיוע להיזק לא כן רוח חיים שהולך מעצמו ומוכן כל רגע לנזק - ועיין להלן [סימן סב - בסוף] דכח המשיכה דומה לכח הרוח בזה - ולא דמי לרוח חיים.

וע' תוס' שמבואר נמי דכח אחר הוא חסרון וקולא, והוא כנ"ל, ולעומת זאת עיין רש"י [ג':] דכח אחר מעורב בו הוא חומרא דהו"ל לאסוקי אדעתי', וכן דייק בתוס' ר"פ שם, ועיין בהערה [[19]](#footnote-20).

ובביאור פלוגתתם אמר הגר"נ פרצוביץ דפליגי בחקירה הידועה, דלרש"י המחייב מצד פשיעה בשמירה והחומרא הוא בשמירה דהו"ל יותר לשמור דבר שרק מזיק בלי ידיעה מראש, [ודלא כבהמה שתמיד מוכנה וממילא שומרים ואין מצב מחודש פתאומי שיכול להגיע להזיק], ולעומת זאת תוס' למד מצד ממונו המזיק [ושמירה רק פוטר] ופשוט שמזיק שצריך סיוע בגוף הנזק ואינו מזיק בפנ"ע חסר וקיל טפי.

והנה, לרש"י קשה תלת, א] לרש"י הדרא קושי' התוס' דלמה לא אמרו כן במשנה, ב] עו"ק דלמה לא אמרו כן להלן [י'.] בחומר באש מבשור וכדהוכיחו התוס', ג] עו"ק דאיך אמרינן דיש מעלה ברוח חיים מה שאין בו חסרון דכח אחר, הא לרש"י כח אחר הוא מעלה, ומהו א"כ המעלה דרוח חיים וצ"ע.

## מבאר דרש"י מודה דבמשנה דאיירי בגוף המזיק, דהכא כח אחר הוא קולא.

ונראה דלפי מה שהוכחנו לעיל [סימן ב] דודאי דאיכא תרתי, א] מעשה מזיק דבהמתו שזהו המעשה המחייב, ב] "אי - שמירה" שזה סיבה לחייב בעלים על מעשה דבהמתו.

ולפי"ז י"ל דודאי דרש"י מודה דמעלה דכח אחר הוא רק מצד השמירה, ולא בגוף המזיק, וכוונת הסוגי' להלן [ג'] הוא דתולדותיהן כיו"ב כיון שבכל דבר שוין התולדה והאב, וגם בשמירה אין לחלק ביניהם [[20]](#footnote-21), אבל מתני' דידן מיירי במעלות בגוף המזיק, דמתני' דידן דן במעשה המחייב, כמו הנאה להזיקו והזיקו מצוי ורק במשנה להלן [ט'] נאמרה דינא דכל שחבתי בשמירתו וזה דין "דאי - שמירה" הוא המחייב, ולא שייך הכא מעלות בשמירה, וכן צ"ל כלפי הסוגי' [י'], ודו"ק, [אולם העירני תלמיד אחד דלהלן [י'] גם כתוב הדין של שור ואש שמסרו לחש"ו, ומבואר שם שזה חילוק רק מצד הדיני שמירה, עייש"ה, ואכתי צ"ע].

ולפי"ז מודה רש"י לתוס' דכשאנו דנים את גוף המזיק הרי כח אחר הוא חסרון, שאין המזיק מזיק גמור בפנ"ע, וא"כ רוח חיים הוא כבר מעלה בגוף המזיק וא"ש.

ונ' דיש הוכחה לזה, דלהלן [ה':] בסוגי' של הצד השוה מבאר רש"י בחומרא דאש, דחייב על דבר שאינו ראוי, ומה"ט הוצרך לומר דרגל אתי' מאש [ורק שן לא אתי'], ולשיטתו ק' דהו"ל לפרש משום כח אחר, ואז היה אפ"ל דסברת הו"ל לאסוקי אדעתי' בכח אחר חמור טפי מרגל, ולא אתי' רגל מיניה, ולזה העירני בני הבה"ח מאיר שמחה נ"י, ולהנ"ל פשוט, דהתם מיירי בפירכות במזיקין עצמן ודו"ק.

## מתמה מהדין כופר, ומבאר דכופר אף שהוא חומרא בשמירה, הרי"ז מתייחס בסוף לגוף המזיק, משא"כ בכח אחר.

אולם יש סתירה לדברינו, שהרי אמרינן דמעלת שור במשנה, למ"ד דמבעה זה אדם דחייב כופר [להלן ד'.], וכופר חיובא דבעלים [מ"ד] וכבר נתבאר לעיל [סימן ב] דהיינו דהכל תלוי במעשה "אי - שמירה" של הבעלים, ורק ע"ז בעי כפרה ולא שייך כופר למעשה השור כלל, ומבואר א"כ דשפיר נאמרו במשנה חומרות ששייכים רק לדיני השמירה וכן הוא בדף י' שגם שם הביאו כופר, והדרא קושי' לדוכתא, דמ"ש מעלת כח אחר בשמירה ממעלת כופר בשמירה וצ"ע.

וצ"ל דאף דבכופר אמרינן שזה "חיובא דבעלים" על זה שלא שמרו, אמנם אין הכוונה שהחיוב הוא רק בזה שהבעלים "גרם" מיתה, ורק הבעלים הוא המזיק לענין מיתה, והשור הוא היכי תימצי בעלמא דע"י דלא שמרו הרי הוא נהפך ל"גורם" למיתה, דזה ודאי אינו, וראיה לזה, דא"כ ה"ה בכל גרמא יתחייב בכופר, דמה אכפת לן מהו ההיכי תימצי שעשאו לגורם, ויתירא מזו, דאיך שייך גזה"כ למעט אש ובור מכופר [ע' רש"י ותוס' סוף ט':] שאיזה הבדל יש בין 'אי - שמירת' שורו לעומת 'אי - שמירת' בורו ואשו, הא השור הוא היכי תימצי ולא יותר, וע"כ דמוכרח מכל זה דודאי דהכל מתחיל מזה שחל בשור תורת מזיק, רק דאין בתורת מזיק דידיה חיובא דכופר, אלא דכל התורת מזיק דשור הוא לענין זה דלכן חל חובת שמירה לענין חיוב כופר [והיינו שביטול השמירה יחייבו בחיובא דבעלים בכופר] - שהרי ליכא חובת שמירה אלא על 'מזיק' וממילא דבלי שחל עליו תורת מזיק לא יתחייב בשמירה - והמשנה ראשונה מחדשת לנו שם מזיק גם לענין חובת תשלומין של חיובא דשור וגם לענין הטלת חובת שמירה עליו, לענין חיובא דבעלים בכופר.

ועיין היטב בלשון התוס' להלן [מא. ד"ה כמאן] "ומה פשע השור" שמשמע שיש מעשה השור, ומפורש שמעשה דשור אינו היכי תימצי בעלמא - אלא דחיילא בשור תורת מזיק לענין זה שחל חיובא דבעלים - [ודלא כנזיקין דבתורת מזיק דשור איכא חיובא דמזיק, והבעלים רק חייב ב"חיובא דשור"], ופשוט, ולכן בגורם סתם, או באש ובור, הכא ליתא לדין כופר, ומה שהבעלים הוא גורם בעלמא לא סגי לזה [[21]](#footnote-22).

ומעתה פשוט, דחלוק "כופר" מ"כח אחר מעורב בו", "דבכח אחר מעורב בו" אין החומרא בשמירה שייך לגוף המזיק כלל, ואינו דין בגוף המזיק, ואדרבה, עד כמה שנוגע לגוף המזיק הרי"ז קולא וכנתבאר בשיטת התוס', אולם בכופר, כל החומרא דאיכא בשמירה הוא מדיני המזיק דשור, דאית לשור תורת מזיק גם לענין זה, ודו"ק.

## ישוב קושי' רעק"א דהול"ל דצריכים לחדש "עשאן הכתוב כדידיה" בבור.

והנה, רעק"א בכת"י [בחדש כאן במשנה] הק' דלמה אמרו דאין ללמוד בור מאש ואידך מחמת פירכא דהולך ומזיק, הא תיפוק ליה דלא ילפינן בור כיון דבבור איכא חידוש דליתא באידך ד"עשאן הכתוב כאילו ברשותו".

ונ' דלהנ"ל ניחא, דרק למדנו במשנה הנך חומרות וקולות שמתייחסים לגוף המזיק אף דהתחלתן הם בדיני שמירה, דהנידון במשנה הוא בכל מה ששייך לגוף המזיק, אבל כל הדינים ששייכים לקשר בין הבעלים למזיק אלו שייכים למשנה ב', דזהו יסוד דינא "דכל שחבתי בשמירתו", שזה השייכות בין המזיק לבעל המזיק, וה"ה ד"עשאן הכתוב כאילו ברשותו" דשייך לזה ג"כ [[22]](#footnote-23).

ואין להקשות - אטו בא התנא להשמיע לנו שיש 'מושג' של מזיק של בור אף דלמעשה א"א לחייבו על הבור כיון דלא ידעינן דין עשאן הכתוב – ומה הועיל לנו התנא בזה – אכן כבר נתבאר דלפי האמת ידעינן את המחייב של כולם מבור וחד מהנך, וזה האמת, וכוונת התנא הוא להגדיל תורה, וכנתבאר בתוס' - דהיינו שכוונתו להראות שיש כמה דרגות בגוף המזיק עצמו, גם במזיק דאדם וגם במזיק דשור וכו', ואת המחייב ידעינן ממק"א, וממילא דדין עשאן הכתוב לא שייך הכא שאין זה עוד דרגא בגוף המזיק עצמו.

ועיין לעיל [סימן ב] מה שיישבנו ע"ד זה נמי האיך ילפינן שור מאדם, עיי"ש.

## תוספת הגדרה במעלת רוח חיים, וביאור השינוי בלשונות רש"י, דבמבעה כ' דלא נפיק מיניה, ובאש כ' דהו"א דליפטר.

והנה, בגוף המעלה דרוח חיים, דנתבאר דזה מעלה שאין בו חסרון דכח אחר, לפי"ז נ' דבור יש לו מעלת רוח חיים, וברש"י במשנה מפורש שאין בו מעלה זו, וכן מפורש בתוס' [ג':] באסו"מ דלמדנו משורו שהק' דאין בו רו"ח וק' שהרי אין בו כח אחר, ומבואר דבור לית ליה מעלה זו.

ונ' פשוט דעיין בתלמיד דר"ת הכא במשנה וכן בתוס' [ה': וע"ע במהר"ם בסוגיין שהביאו] שמבואר דאף דכח אחר הוא קולא באש, אבל זה רק כלפי שור שהולך ומזיק ולא כלפי בור שאינו הולך, ונאמרו בזה ג' הסברים, ועיין בזה להלן [סוף סימן ל"ה].

ולפי"ז פשוט למה אין לבור מעלת רוח חיים, וכן אסו"מ, דאינם הולכים ומזיקים.

וע' רש"י [ד"ה לא הרי השור], שכ' דמחמת הפירכא "לא נפיק מבעה מיניה", ובפירכא על אש דאין בו רוח חיים כ' "הו"א ליפטר", ויש לעיין בשינוי זה, ואפ"ל דכיון דהחסרון הוא רק ב"הולך ומזיק", א"כ י"ל דיש כאן חפצא של מזיק, רק דאין זה "מזיק המחייבת" לעומת פירכא מרגל לשן ששם הפירכא דהיזיקו מצוי, ולכן אין שן "חפצא של מזיק" כלל, ולכן במבעה כתב "לא נפיק מיניה" דעיקר המזיק לא נוכל ללמוד, משא"כ באש דעיקר המזיק נוכל ללמוד ורק דהו"א דליפטר, שיהיה מזיק בלי חיוב, ודו"ק.

# סימן דבגדר 'שם מזיק',שיסוד תביעת נזיקיןהוא 'לא להעמיד נגדו מזיק'.

[מעורר שמצאנו כמה חידושים בדיני מזיק שצריכים ביאור.](#__RefHeading___Toc491645758) <> [בדברי החזו"א בגדר הדין 'שם מזיק' לגבי שכנים ולגבי הקרקע שמאחורי הבור ולגבי שניהם ברשות שהכל תלוי בטבעו של עולם ומנהגו של עולם.](#__RefHeading___Toc491645759) <> [ביאור בדברי האחרונים - הגר"ח הברכ"ש הגרשש"ק והגרא"ק - בהיתירא דנזקי שכנים.](#__RefHeading___Toc491645760) <> [מזיק הוא מלוה הכתובה בתורה, וכן מוכרח מהיזק שאינו ניכר ומלא מכלי' קרנא.](#__RefHeading___Toc491645761) <> [תחילת תביעת נזיקין היא בתביעה של הניזק כנגד המזיק - שלא להחזיק נגדו מזיק.](#__RefHeading___Toc491645762) <> [ביאור בסוגי' דפותקין ביבותיהן וכותל ואילן שנפלו עפ"י כל הנ"ל.](#__RefHeading___Toc491645763) <> [נקודה נפלאה שסיבה צדדית שלא מפרשת מזיק יכולה לשנות את גדרי מזיק, גם לחיוב וגם לפטור.](#__RefHeading___Toc491645764) <> [בדברי החזו"א ועוד ביסוד הנ"ל דבעינן 'שם מזיק' להתחייב, לבאר דינא שהוי לה שלא תאכל, ודין הרמב"ן בטבח אומן, ובדין נפל מאחורי הבור.](#__RefHeading___Toc491645765) <> [מבאר איך אדם ער מיקרי מזיק מחמת הדרכו להזיק באדם ישן, ומבואר בזה מיעוט דחיה משן.](#__RefHeading___Toc491645766) <> [ביאור בגדר המעלות וחומרות שהוזכרו במזיקין של המשנה.](#__RefHeading___Toc491645767) <> [מתמה בדברי התוס' במשנה שמפרש את הסדר של שור לפני בור, ומביא חידוש מהראב"ד בזה.](#__RefHeading___Toc491645768) <> [ביאור דברי התוס' והראב"ד בסדר המזיקים במשנה.](#__RefHeading___Toc491645769) <> ["להוציא מלבן של טועים" – יסוד דינא ד'שם מזיק' לא צריך להיות שייך לדברי הגרי"ז.](#__RefHeading___Toc491645770) <> [ביאור בפטורים שחסר ב'שם מזיק', והגדר בחומרות שמתייחסים ל'שם מזיק', ובפטור רגל ברשה"ר לדעת הרי"ף.](#__RefHeading___Toc491645771) <> תוספת ביאור בתשמישין לעומת מזיק ובמעלות של רוח חיים וכוונה להזיק וכדומה, שכל זה דומה לשיעורים של תורה כאכילה בכזית וכדומה <> [בגדר הדין 'חצי מזיק' בתם – ברכ"ש.](#__RefHeading___Toc491645772) <> [ביאור בעיקר הדין תחילת עשייתו לנזק בבור – שרק בזה הפקיע את ה'צד שימושין' שיש בבור להחיל בו 'שם מזיק'.](#__RefHeading___Toc491645773) <> [דברי הגרא"ל מאלין בבור ט' ובור י'.](#__RefHeading___Toc491645774) <> [יסודו הגדול של הברכ"ש שיש דין "גופא דשור" שעליו חל הדין מזיק, ובדברי הגר"ח וחזו"א שבשניהם ברשות ליכא 'שם מזיק' – וכל זה משום שמזיק הוא מלוה הכתובה בתורה, ודברי הגרא"ל מאלין זצ"ל בבור י' ובור ט' לגבי כלים.](#__RefHeading___Toc491645775)

## מעורר שמצאנו כמה חידושים בדיני מזיק שצריכים ביאור.

נתבאר לעיל שבנזקי ממון יש לדון מצד המעשה היזק של השור וגם יש לדון מצד החובת שמירה של הבעלים, ותרתי נינהו, אכן כבר ייסדו רבותינו שיש גם נידון שלישי בנזיקין, וכדיבואר.

ונקדים בכמה קושיות על הראשונים במשנה, וכמה קושיות על דברים מחודשים שמצאנו בדיני מזיק שצריכים ביאור:

א] יש לעיין דלהלן [ד'.] מבואר דאדם ישן דרכו להזיק, אבל אדם ער אין דרכו להזיק, וקשה דהאיך עבדינן צד השוה מדרכן להזיק כשמצאנו מזיק דער בלי דרכן להזיק, וע"ד זה קשה התם נמי ממה דמצאנו במזיק דתם דדינו כמזיק אף דאין דרכו להזיק, דשוב הו"ל לעשות צד השוה שכולל גם מי שאין דרכו להזיק, ויהיה סגי במה שלפעמים עושה היזק ולא יצטרכו לדרגת דרכן להזיק בצד השוה, וע"כ דמהני הדרכן להזיק של מועד לתם, וצ"ב, ועיין בהערה [[23]](#footnote-24) במה שיש לדון בקושי' זו.

ב] מצאנו מעלות וחומרות של הנאה להזיקו וכוונה להזיק והזיקו מצוי, ונתבאר לעיל [סימן ב] שבשמירה אינם שונים זה מזה, רק במעשה היזק, אולם מצאנו מעלות וחומרות במשנה שאינם שייכים ממש במעשה היזק, דמצאנו שיש מעלה של הולך ומזיק, ועיין בזה להלן [סימן ה] ב' מהלכים בזה, וכתב המאירי במשנה שאינו הולך ומזיק היינו "שאינו מתפשט אילך אילך" ועיין ברשב"א להלן [ה':] שכתב על מעלת הולך ומזיק ש"הולך ממקום הנחתו ומזיק במקום אחר", ויש לעיין דמעלה זו אינה מעלה במעשה היזק עצמו מה שיכול להזיק היזק זה במקום אחר אלא שהיא מעלה בבהמה שמזיקה, והיינו שיש מעלה במה שיש לבהמה זו יותר אפשרויות של הנזק הזה – גם כאן וגם במקום אחר, אבל המעשה היזק עצמו של קרן שן ורגל לא נשתנו בזה, וקשה דהיכן החומרא.

ג] כעין זה מתבאר בתוס' להלן [ה':] שהחסרון של כח אחר מעורב בו הוא חסרון במזיק של אש רק מחמת זה שהוא הולך ומזיק, אבל בתורת מזיק במקומו ליכא חסרון, והיינו שהרוח רק נצרך להוליכו, [ולכן לא מיקרי קולא ביחס לבור], וכן היה נראה כפשוטו מדברי המהרש"א בסנהדרין [ע"ז.], ועיין בזה באמרות אברהם [פרק כיצד הרגל סימן פא] - עכ"פ גם הכא כל הנידון אינו בגוף המעשה היזק - מה שהאש שורף - אלא במה שהאש מגיע למרחקים, והיכן החומרא בנזק.

ד] דעת הרמב"ן [ב"מ פ"ב] דאדם מועד לעולם אף באונס גמור אף בנפל מן הגג בסערה של אליהו [ודלא כתוס' בהמניח כ"ז:], וקשה דמה יענה על אומן שפטור ועיין מה שכתב בזה הרמב"ן, ועיין בהערה [[24]](#footnote-25) שהבאנו לשונו ועוד לשונות של הראשונים בפטור אומן ובפטור שומר, ותוכן דבריהם שכיון שזה מלאכתם ומתעסקים בו בהיתר ולטובת הבעלים לתיקון הכלי, הלכך לא הוי מזיק, וצ"ע, דאיזה מין פטור נתחדש כאן, דמה שייך יותר אונס מאונס גמור ולמה לפוטרו בזה שעושה בתורת אומן ובדרך תיקון.

ה] מצאנו נמי להלן בתוס' [מ"ז: ד"ה הו"ל שלא תאכל] שמי שמכניס פירותיו לרשות בעל הבית שלא ברשות ואכלן בהמתו של בעה"ב והוזקה, בעה"ב פטור, דאמרינן "הוי לה שלא תאכל", וה"ה בנותן סם המוות לפני בהמת חבירו, ופירשו בתוס' "אין לפרש דלכך פטור דחשיב כרוח שאינה מצויה דהא לקמיה וכו', אלא היינו טעמא כיון שבמתכוין מביא עליו דבר שמזיקו אינו ראוי זה להתחייב בכך", וצ"ב הסברא בזה.

ו] להלן [כ"ח:] מבואר בתוס' שמי שמניח אבן ע"ג בור ונתקל באבן ונפל והוזק בבור דחייב בעל האבן משא"כ במניח אבן ברשה"ר ונפל ע"ג קרקע והוזק, אמרינן קרקע עולם הזיקתו - וזה גם לשמואל דמחייב בכל בור על חבטה ולא אמרינן קרקע עולם הזיקתו, וביארו התוס' דכבר איכא שם תקלה על הבור ולכן חייב, ומשמע שהאבן מצטרף לבור, וכן בהוחלק במים בעל המים פטור ורק חייב באופן שנחבט בקרקע שמתחת למים, ויתחדש שמי שישים אבן באמצע הרחוב ומכחו כל הרכבים נופלים מהרחוב ויורדים מראש ההר עד תחתית ההר פטור דקרקע עולם הזיק אותם, אבל מי שיעמיד אבן במקום שנתקלים בו ונופלים לבור של י' טפחים - שבזה כבר חייבים - והוי מזיק גמור, וקשה דמאי שנא.

ז] מצאנו להלן ריש פרק ב' דקס"ד לפטור חיה, ד'בהמה' כתיב – לשון 'בעירה' - וקמ"ל דחיה בכלל בהמה, וקשה דמאי שנא חיה משאר תולדות של רגל ושן, והיינו דמאי שנא נתחככה בכותל להנאתה דפשיטא דהוי תולדה, ועיין שם בשטמ"ק בשם הר"ש שכתב "דקס"ד דבעירה הוא דוקא" - והיינו שחיה התמעטה, אכן סו"ס קשה דאי אכילה לאו דווקא וה"ה נתחככה ולא התמעטה - א"כ איך חיה התמעטה - דמה שייך לחלק יותר בין בהמה וחיה מבין אכילה ונתחככה, הא אכילת חיה קרובה יותר מנתחככה בהמה.

ח] מבואר להלן [ו.] דבפותקין ביבותיהן היינו פוטרים אותו מפרשת בור מחמת זה שיש לו רשות להוציא את הזבלים לרשה"ר מכח תקנת יהושע - אף לפוסקים שמחייבים אותו בשמירה, וקשה שהרי מה הזכות שלו בא"י מיהושע שייכא לעיקר פרשת מזיק הא סו"ס מצד פרשת מזיק לא נשתנה כלום, ומה שייך שיתבטל דין בור מהבור הזה.

ט] יעויין במשנת ר"א [סוף סימן א'] שהקשה דמה הביאור בדין כותל ואילן שנפלו שמצאנו שרק ע"י אזהרת בי"ד חייב בהזיק לאחר נפילה - דמאי שנא מכל מזיק שלו שנהיה לתקלה ולא בעינן על זה אזהרת בי"ד, וצ"ע.

י] יש קושי' גדולה על שיטת הירושלמי – מובא בראשונים להלן [סוף ג'.] – שסובר שהפטור כלים בבור הוא בבור י' ולא בבור ט', ותמוה שהרי בכל בור י' איכא נמי בור ט' – בכלל מאתיים מנה – והאיך לא יתחייב בבור י' מצד הבור ט' שבו.

יא] רבינו הנתה"מ עמד על תמיהא גדולה ונוראה - הרבה מזיקין בלא יחפור הם מזיקין גמורין ואעפי"כ הדין שעל הניזק להרחיק את עצמו כיון שעושה בתוך שלו, וזו תימא גדולה, דמה הקולא וההיתר והפטור בהלכות מזיק בזה שהוא עושה כדרכו בתוך שלו.

## בדברי החזו"א בגדר הדין 'שם מזיק' לגבי שכנים ולגבי הקרקע שמאחורי הבור ולגבי שניהם ברשות שהכל תלוי בטבעו של עולם ומנהגו של עולם.

ונראה דכל הנך קושיות מוכיחות ליסוד גדול, דמעשה היזק אינו מחייב תשלומין, רק מעשה היזק "ממזיק" מחייב תשלומין, ולו יצוייר והיה מעשה היזק אבל לא נעשה על ידי מזיק דאז היה פטור, ולא חידשה תורה "שם מזיק" בכל מקום, ויש לזה גדרים, וכדיבואר - ולהלן נבאר את כל ההוכחות ליסוד זה - אולם אף שיש לזה הרבה ראיות - אכתי שעלינו לבאר מה המהלך והגדרה בזה- דבמה נשתנה מזיק ותביעת נזיקין בזה שיש במזיק הלכה של 'שם מזיק' יותר ממה שהוא עושה את כל הנזק בלי שיש בו 'שם מזיק'.

והיה נראה להתחיל את הדברים ממה שמצאנו בפרק לא יחפור דיני נזקי שכנים ואמרינן בזה דעל הניזק להרחיק את עצמו, וצ"ב הרי סו"ס הרי זה מזיק גמור ומה יפטור אותו מההיזק, וכבר תמה בזה רבינו הנתה"מ [סימן קנ"ה ס"ק י"ח], עיין בהערה [[25]](#footnote-26) שהבאנו לשונו.

והחזו"א [ב"ב סימן י"ד ס"ק י"ד] ביאר בזה "שכן טבע העולם ששכנים נפגעים זה בזה וכו' וזה קנינו מתחילה, ועל הניזק להרחיק", ונראה שדבריו כאן הם ע"ד מה שביאר נמי בפטור של שניהם ברשות - מדבריו [סימן ד' ס"ק ב' – בחדש מ"ח: ד"ה שניהם ברשות] "משום שזה מנהגו של עולם להלוך ברשה"ר ולאו 'שם מזיק' עליו כשחבירו נפגע בו והוזק", וזה ע"ד מה שביאר לגבי קרקע מאחורי הבור - מדבריו [חו"מ סימן ה' ס"ק י"ב ד"ה ובעיקר תירוצם – מובא בחדש כ"ח:] שכתב "ונראה דדווקא חלק המשונה מטבעו של עולם מקרי תקלה אבל קרקע שאין בה שינוי אלא השינוי חוץ ממנו, לא הוי עליה שם תקלה".

מבואר מדבריו שיש כלל ב'שם מזיק' שלא חל 'שם מזיק' על מזיק כזה שאנו מתייחסים לנזק כנזק שקרה מפגעי הזמן ומטבעו של עולם, שהרי מטבע הבריאה שיש הפסד ומיתה וקילקול, וזה חלק מהעולם וחלק מהבריאה, וכל נזק שנעשה באופן שזה שייך וזה מתייחס למנהגו של עולם, שוב חוזר הנזק ההוא להיות כלול בפגעי הזמן וטבע הבריאה וממילא שאין זה כלול בכלל חיוב מזיק של התורה.

## ביאור בדברי האחרונים - הגר"ח הברכ"ש הגרשש"ק והגרא"ק - בהיתירא דנזקי שכנים.

אולם נראה שא"צ לכל זה, וכבר ביארו את הדברים באופן אחר, ונקדים בדברי רבינו הנתיבות [שם] וז"ל: "וע"כ צ"ל, דהד' אבות נזיקין אינו חייב עליהן רק כשאפשר להחזיק ברשותו ובשמירה שלא יזיקו, דאז רחמנא חייביה בשמירה וכשלא שמרו חייבין בתשלומין, אבל הני דחשיב בפרק לא יחפור, הוא באופן דכשיתחייב לשלם ההיזק אין אפשרות לו לעשות תשמיש זה ברשותו כלל, ויתבטל תשמיש זה מרשותו כיון דאי אפשר כלל בעשיה ובשמירה, ובביטול רשות לא חייביה רחמנא, עכ"ל".

אולם אכתי לא נתבאר דמה מהני טעם זה שהוא יצטרך לבטל את התשמישין הרגילין שלו, הא סו"ס מזיק חייב לשלם ואיזה זכות יש לו להמשיך להזיק מחמת זה שקבע לעצמו תשמישין הללו המזיקין לחבירו.

ועיין בברכ"ש [ב"ק סימנים י"ג י"ח י"ט] בשם הגר"ח שביאר גם בלי הפרט הנוסף הזה שיש כאן ביטול תשמישיו, והיינו שחסר בעיקר ה'שם מזיק' כל זמן שנעשה בדרך הרגילה של שימושין ותשמישין בתוך שלו - ומזיק שאין עליו 'שם מזיק' אינו חייב בתשלומי נזיקין.

ובמשנת ר"א [שכנים עמוד פ'] ג"כ כתב כסברא הזו - דתשמישין אינו בגדר מזיק - והוסיף לדמות לזה את הפטור שמצאנו בשניהם ברשות - שגם כאן חסר בשם מזיק - ובאמת שסברא זו מבוארת גם בדברי הברכ"ש בשם הגר"ח בגדר הך פטור ד'מזיק ברשות' - דיעויין בדבריו בברכ"ש [ב"ק סימן ט"ו] דדן בזה בכמה דרכים, ומתחילה [ס"ק א'] דן שהפטור של ניזק ברשות המזיק היינו שלא נאמר בזה חובת שמירה, ודחה, ושוב הוסיף [שם ד"ה והיה] שאולי זה פטור תשלומין כעין פטור תשלומין של שו"ר ברשה"ר, ושוב הוסיף [שם ד"ה כשהצעתי] שלמד מהגר"ח שזה דין אחר, והיינו שזה דין שחסר בגוף המזיק - ועיין מש"כ בדברינו בפרק כיצד הרגל [סימן צו] בדברי הגר"ח, והגר"ח הוכיח כן מהדין שניהם ברשות דפטרינן כן גם באדם המזיק שלא בכוונה אף דאדם מועד לעולם ואעפי"כ פטור בכה"ג, וע"כ שאז חסר לו בשם מזיק, ודו"ק, ועיין בהערה [[26]](#footnote-27), ויסוד זה מתבאר נמי בדברי החזו"א [סימן ד' ס"ק ב' – בחדש מ"ח: ד"ה שניהם ברשות] דתמה בפטור זה שהרי לא חילקה התורה באדם המזיק בחילוקי רשויות וכדומה, "משום שזה מנהגו של עולם להלוך ברשה"ר ולאו 'שם מזיק' עליו כשחבירו נפגע בו והוזק, ומ"מ אם הוא פגע בחבירו 'שם מזיק' עליו, ושמירת גופו עליו, ולאו משום אונס ופשיעה מחלקינן בזה", וע"ד זה כתב נמי הגרשש"ק [חידושיו ב"ב סימן א' ס"ק ג' ד"ה אמנם] שמי שראה ששור חבירו נכנס לרשותו באונס א"צ לשמור את שורו מלהזיקו, וע"כ משום שאין 'שם מזיק' על מזיק כזה שעומד בתוך רשותו.

## מזיק הוא מלוה הכתובה בתורה, וכן מוכרח מהיזק שאינו ניכר ומלא מכלי' קרנא.

יסוד זה הוא מחודש אף שהוא מוכרח, אבל הדברים מובנים אחרי מה שמבואר בדברי התוס' בכתובות [נ"ו] ובשאר דוכתי שמזיק הוא מלוה הכתובה בתורה, כעין פדיון הבן וערכין, והיינו שאינו דומה להלוואה שיש חיוב פשוט שממונו אצלו, אבל הכא הרי הזיק ולא לקח, אלא שחידשה התורה שהוא חייב וחידשה התורה שיש בזה גדרים מסויימים, ורק מזיק שמוגדר כמזיק על ידי התורה חייב על מעשה נזק, אבל בהלוואה לא שייך תנאים וגדרים ודינים ב'שם לוה'.

ועצם דבריהם שמזיק הוא מלוה הכתובה בתורה מוכרח ממה דפליגי בהיזק שאינו ניכר, דבעינן גדרי שינוי בדין מזיק [גיטין נ"ג – וכדביאר הגרי"ז], וזה ע"כ אינה סברא בעלמא אלא חלק מהגדרים בחידוש הקרא דמזיק, וע"ד זה מבואר נמי להלן [ריש ג'.] דקס"ד לחלק בין מכלי' קרנא ללא מכלי' קרנא, וכן בטינוף לתוס' שם, אף דבעיקר ההפסד לבעלים ליכא חילוק, וע"כ שזה מלוה הכתובה בתורה ולא כל הפסד ממוני מוגדר כנזק בדיני התורה, והכא למדנו שניתוסף עוד בגדר חיוב התורה שהנזק יבוא מ'מזיק', ודו"ק.

## תחילת תביעת נזיקין היא בתביעה של הניזק כנגד המזיק - שלא להחזיק נגדו מזיק.

בביאור הדברים נראה שכתוב כאן חידוש בעיקר דיני מזיק, שתשמישין ומזיקין תרתי נינהו, או שמחזיקים את השור והבור 'כנגד הניזק' בתורת מזיק, או שהמזיק מחזיק את השור 'אצלו לתשמישיו', ב' צורות הפוכות של החזקה, 'החזקה עבורו' או 'החזקה נגדינו', והיינו 'החזקה עבורו' בתורת תשמישיו או 'החזקה נגדינו' בתורת מזיק, ותחילת תביעת נזיקין היא בתביעה של הניזק כנגד המזיק - 'אל תחזיק נגדי מזיק' - ותביעה זו היא זו שמשווה את המזיק למזיק, ובה חיילא ביה 'שם מזיק', ובזה פקע מיניה תורת 'תשמישיו' של אדם, ואז מתחייבים על הנזיקין שלו, אבל כל עוד שהוא עדיין בתוך שלו הרי זה החזקה בתורת שלו ובתורת תשמישין של אדם, ושוב אין כאן התחלה לפרשת מזיק.

ובאמת דגם ברשה"ר היתה שייכת טענה כזו, שהוא מחזיק את המזיק בתורת תשמיש ולא בתורת מזיק, וזה חידשה התורה שהחזקה כזו היא החזקה בתורת מזיק ובזה מתחילה פרשת תביעת נזיקין.

ויש להעיר שבדרך זו מובנים מאד דברי הגר"ח [סוף שכנים] שחידש - שהחיוב בעלים שבא מכח זה שהוא לא שמר את ממונו מלהזיק מוגדר כ'יצירת מזיק', וזה כל המחייב – והכוונה - שעד כמה שהוא מחזיק אותו שמור, לא חיילא ביה שם מזיק ואז הרי הוא אצלו בתורת תשמיש, והוא בעצמו שינה את צורת ההחזקה שלו בזה שהוא לא שומרו.

## ביאור בסוגי' דפותקין ביבותיהן וכותל ואילן שנפלו עפ"י כל הנ"ל.

ועפ"י כל הנ"ל יבואר להלן [סימן נה / נו] עיקר הסוגי' של פותקין ביבותיהן שבור הוא שלא ברשות ושור מיקרי ברשות, וילפינן לבור ברשות משור ברשות להיות כלול בשם מזיק דבור, ועיי"ש שכל הסוגי' עומדת סביב ההגדרות של 'תשמיש' מול 'מזיק', דלולי הצד השוה בור ברשות עומד לו בתור תשמישיו של אדם, ואחרי הילפותא למדנו שכמו ששור חייל ביה שם מזיק אי הזיק ברשה"ר [קרן] ואינו בכלל תשמישיו של אדם אף שיש לו רשות להיות שם בתורת תשמישיו של אדם, כמו כן לומדים שבור הדין כן, וחיילא ביה שם מזיק גם באופן כזה.

וע"ד זה מבואר נמי במשנת ר"א [סוף סימן א'] בביאור סוגי' דכותל ואילן שנפלו ורק ע"י אזהרת בי"ד חייב בהזיק לאחר נפילה ומאי שנא מכל מזיק שלו שנהיה לתקלה ולא בעינן על זה אזהרת בי"ד, וע"כ שכיון שהוא מחזיק את הכותל ואילן אצלו בתורת תשמישיו של אדם, הרי זה בכלל הזכויות של שכנים להחזיקו כך ולא חיילא ביה תורת מזיק, ואהני לן האזהרת בי"ד לאבד ממנו זכותו להחזיקו בתורת שכנים, ושוב חיילא ביה שם מזיק, והעיר שהמשנה הזו של אזהרת בי"ד בכותל ואילן לא נמצא במסכת ב"ק אלא במסכת ב"מ בפרק הבית והעלייה, וזה משום שזה שייך לדינים וזכויות של שכנים, ורק ע"י ההפקעה מהזכויות של תשמישיו של אדם הוא דחיילא ביה שם מזיק.

## נקודה נפלאה שסיבה צדדית שלא מפרשת מזיק יכולה לשנות את גדרי מזיק, גם לחיוב וגם לפטור.

ויש בכל זה נקודה נפלאה:

מצאנו בב' מקומות שסיבה צדדית - שלא מפרשת מזיק - יכולה לשנות את גדרי מזיק, לחיוב ולפטור.

דהנה, בפותקין ביבותיהן היינו פוטרים אותו מפרשת בור מחמת זה שיש לו רשות להוציא את הזבלים מכח תקנת יהושע, וקשה שהרי מה ענינו של הזכות שלו בא"י מיהושע שייכא לעיקר פרשת מזיק הא סו"ס מצד פרשת מזיק לא נשתנה כלום, ומה שייך שיתבטל דין בור מהבור הזה, ומוכרח שסיבה צדדית - שלא מפרשת מזיק - יכולה לשנות את גדרי מזיק לפוטרו.

והעירני תלמיד אחד שכן מצאנו לאידך גיסא לענין חיוב, דמצאנו בשיטת התוס' ריש ב"ב שלענין המחרישה בעל הכרם מיקרי המזיק ולכן גם לענין כלאים הוא המזיק אף דלענין כלאים שניהם אמורים להיות מזיקים זא"ז, ועיין בחידושי הגר"נ פרצוביץ זצ"ל [ב"ב ב'. ס"ק ט"ז] שכיון שאין לו זכות מצד המחרישה שוב חשיב נמי כמזיק לענין כלאים כיון שכבר אין לו רשות להחזיק את הכרם שלו במקום הזה, וגם הכא קשה שהרי מה ענינו של החובת הרחקה מצד מחרישה שייכא לפרשת מזיק של כלאים, הא מצד פרשת מזיק דכלאים לא נשתנה כלום, וצע"ג.

ומוכרח כנ"ל, שפרשת מזיק מתחילה אחרי שיש לי תביעה שאין ההחזקה שלו בתורת תשמישין - לעצמו, אלא בתורת מזיק - כנגדינו, ודברים מן הצד יכולים לשנות את ההגדרה של החזקה זו, ובזה ישתנו גדרי מזיק, לחיוב ולפטור.

## בדברי החזו"א ועוד ביסוד הנ"ל דבעינן 'שם מזיק' להתחייב, לבאר דינא שהוי לה שלא תאכל, ודין הרמב"ן בטבח אומן, ובדין נפל מאחורי הבור.

יסוד זה כבר הבאנו מהחזו"א לגבי מזיק ברשות אלא שהוסיף בזה עוד החזון איש [סימן ח' ס"ק ט'] לבאר את מה שמצאנו להלן בתוס' [מ"ז: ד"ה הו"ל שלא תאכל] במי שמכניס פירותיו לרשות בעל הבית שלא ברשות ואכלן בהמתו של בעה"ב והוזקה, בעה"ב פטור, דאמרינן "הוי לה שלא תאכל", והבאנו את מה שפירשו בתוס' "אין לפרש דלכך פטור דחשיב כרוח שאינה מצויה דהא לקמיה וכו', אלא היינו טעמא כיון שבמתכוין מביא עליו דבר שמזיקו אינו ראוי זה להתחייב בכך" - וכתב על זה החזו"א – "מצינו דבר דלא הוי אונס ופטור משום דלאו שם מזיק עלה, וכו' דכיון שהניזק מביא על עצמו בכוונה לאו שם מזיק עליו", ועיי"ש מה שדן מצד חיובא דבור דמאי שנא, עכ"פ הכא מפורש יסוד הנ"ל.

ועיין בקונטרסי השיעורים [שיעור א'] שהאריך טובא בעיקר יסוד זה, וביאר בזה את דברי הרמב"ן הנ"ל בפטור אומן, דדרך תיקון אינו אונס אלא דלא חל על המזיק שם מזיק, ודו"ק.

וע"ע בקונטרסי השיעורים [שיעור י"ד אות י'] שהאריך לבאר דפליגי התוס' והרמב"ן אי נאמר יסוד דינא דשם מזיק באדם או רק בממונו, ועיין בדברינו להלן [סימן ל'] מה שהבאנו עוד בזה, ועיי"ש שיש חילוק בין אדם דאזיק אדם [חבלות] לאדם דאזיק בהמה [נזיקין].

ונראה להוסיף בזה עוד, שיש לעיין בשיטת הרמב"ן דאדם המזיק חייב גם באונס גמור, וקשה דלמה פטרו אותו בישן שלא על יד כלים והביאו כלים אח"כ, ומצאנו שהפטור הוא משום "שהם גרמו לו", וקשה דמה שייך פטור כזה אי חייב גם באונס גמור, ועפ"י הנ"ל מיושב שהרמב"ן ס"ל דטעמא דהם גרמו לו הוא גם חסרון בשם מזיק, וזה כעין דברי החזו"א על התוס' להלן [מ"ז: ד"ה הו"ל שלא תאכל] וכנתבאר, וזה לשיטתו שיש דין שם מזיק גם באדם, וכנתבאר בקונטרסי השיעורים שבזה נחלקו התוס' והרמב"ן.

וכנראה שזה נמי הביאור בנתקל באבן ונפל לבור שהאבן מצטרף לבור ולא אמרינן כן בנחבט על קרקע עולם, וכן במים דמחלקינן בין נחבט בקרקע מתחת למים לקרקע אחרת, והחילוק כנ"ל, דעל קרקע עולם לא חל שם מזיק, וגם למ"ד דחייב כל בור על חבטה – "להבלו וכש"כ לחבטו", היינו שנתחדש דדיינינן ליה לקרקע כקרקע של הבור וכיון שעל בור חל שם תקלה ותקלה הוא מזיק שוב חיילא בקרקע זה שם מזיק בתור חלק מהבור, וממילא דעד כמה שהאבן מצטרף לבור והרי בור הוא מזיק גם בחבטו, אז שפיר חיילא על האבן והקרקע של הבור שם מזיק - כהדדי, וכן בקרקע מתחת למים דביחד עם המים של הקרקע חיילא שם מזיק, אבל עד כמה שהקרקע עומדת לבד ככל קרקע דעלמא, הרי קרקע עולם הוא, ולא חיילא ביה שם מזיק, ודו"ק, ועיין בהערה [[27]](#footnote-28).

ועיין חזו"א [חו"מ סימן ה' ס"ק י"ב ד"ה ובעיקר תירוצם – מובא בחדש כ"ח:] שביאר דמאי שנא ע"ג קרקע עולם מנופל לבור – הא כלפיו שניהם לא חשיבי חבטא דידיה, "ונראה דדווקא חלק המשונה מטבעו של עולם מקרי תקלה אבל קרקע שאין בה שינוי אלא השינוי חוץ ממנו, לא הוי עליה שם תקלה" – ביאור דבריו – מים או אבן לבד וקרקע לבד אינם בגדר מזיק אלא חלק מטבעו של עולם הוא, ומה שניזק אחד יכול לצרף ב' כחות נפרדים בטבעו של עולם ועל ידם הוא ניזוק פטור דהא סו"ס היכן המזיק, לא באבן ולא במים, ורק כשנתחדש "דבר חדש" שיכול להיות מוגדר בפני עצמו כמזיק, בזה שפיר שייך לדון ולומר שכבר יצא מטבעו של עולם וחל עליו "שם מזיק".

ועיין להלן [סימן ל] שהארכנו בענין הכרייה בבור שהוא חלק מהמזיק ולא היכי תימצי בעלמא לקשר את בעל הבור עם הבור, ונתבאר עפ"י החזו"א כאן שהשם מזיק של בור מיתלי תלי בזה שיש כאן שינוי ממה שאמור להיות, ולכן מדרגות באמצע שביל של רבים לא מיקרי בור אף ששייך שם חבטות של בור כיון שזה חלק מהרשה"ר הקבועה, וכן בורות באמצע שביל [הליכה] בהרים אין עליהם 'שם מזיק דבור' מטעם זה, וזה המשמעות של כרייה בבור שרק 'בור ע"י כרייה' שמיה בור, והיינו משום שהכרייה שינתה אותו ממה שאמור להיות בלי הכרייה.

## מבאר איך אדם ער מיקרי מזיק מחמת הדרכו להזיק באדם ישן, ומבואר בזה מיעוט דחיה משן.

עפ"י יסוד זה שיש דין שם מזיק ורק אז מתחייבים על הנזק - בזה יבואר נמי - למה אדם ער מיקרי מזיק אף שהמעלה של דרכן להזיק קיימת רק באדם ישן, וכמבואר להלן [ד'.], וכן קשה נמי האיך מהני דרכן להזיק של מועד כלפי תם, ועפ"י הנ"ל שכל המעלה של דרכן להזיק היא מעלה ב'שם מזיק', וממילא שיש לומר דסגי למזיק שיהיה לו "שם מזיק" אף שדרכו להזיק רק ב"אופן מסויים", וא"צ שבכל אופן ואופן יהיה דרכו להזיק, ובזה מבואר נמי למה מהני הדרכן להזיק במועד גם כלפי תם, וישן לכל אדם גם כלפי ער, אולם עיין בהערה [[28]](#footnote-29) במה שיש לדון בזה.

ונראה דזה נמי הביאור בשטמ"ק בסוגי' ריש פרק ב' דקס"ד דהשם מזיק בשן ורגל הוא רק בבהמה, ויש מיעוט בשם מזיק דחיה, דמזיק הוא מלוה הכתובה בתורה וכנתבאר, וחידוש הקרא שיש לו שם מזיק, ולבהמה חידשה תורה דאית ליה שם מזיק לא כן לחיה ולזה צריך ריבוי, וא"ש דשאני אכילת חיה מנתחככה דבהמה, הלכך יש מקום למעט חיה אף דלא ממעטים נתחככה, דתרתי נינהו, חדא במעשה היזק וחדא בשם מזיק, וזה ממש ע"ד הגרא"ל מאלין זצ"ל לגבי בור י' ובור ט' דלא אמרינן בכלל מאתיים מנה ב'שם מזיק' רק במעשה היזק, ודו"ק, [ובאמת דמה שהבאנו מהרמב"ם "כל נפש חיה", עיין ביאור הגר"א דכוונתו לסוגי' הנ"ל דבא לרבותם דלא נתמעטו].

## ביאור בגדר המעלות וחומרות שהוזכרו במזיקין של המשנה.

וזה נמי מה שנתבאר לעיל שחלק מהמעלות במזיקים לא מתייחסים כלל למעשה היזק, רק למזיק עצמו, דברוח חיים כבר נתבאר דהמעלה הוא שהולך לבד להיזק וא"צ כח אחר, כאש, ולכאו' אין הנידון של רוח חיים וכח אחר בגוף המעשה היזק רק בלהגיע להיזק דבזה האש צריך כח אחר, והבהמה מגיע ע"י רוח חיים, ונ' דזה מעלה רק ב"מזיק" עצמו ולא ב"מעשה" היזק, דמזיק שמגיע להיזק לבד הוא יותר מזיק, וזו נמי מעלת "הולך ממקום הנחתו ומזיק במקום אחר" – דאף דליכא מעלה בגוף המעשה היזק של קרן שן ורגל אבל איכא מעלה בשם מזיק דשור, ודו"ק.

ועיין להלן [סימן כג] שנתבאר שם בגדר 'שן משונה' דיליף מקרן משונה להיות חצי נזק וחייב ברשה"ר, וקשה דלמה לא פרכינן מה לקרן שיש כוונה להזיק, וביארנו שם שבכל משונה נאבדה המשמעות של מעלת כוונה להזיק ומעלת הנאה להזיקו, דרק כוונה להזיק שבאה מתוך טבעו של הבהמה מיקרי חומרא ולא כוונה להזיק שבאה באופן 'מיקרי' בתוך המעשה נזק, ובמשונה זה בא באופן 'מיקרי', ולא שייך לעיקר טבעו של המזיק, והנפ"מ הוא דרק מה שבאה מתוך טבעו של בהמה מיקרי מעלה וחומרא בבהמה עצמה, ובזה מוגדר כמזיק יותר חמור, [ועיי"ש מה שהבאנו מהמשך חכמה], ונראה דמזה למדנו שגם המעלות של כוונה להזיק וכדומה שייכים ל'שם מזיק' ולא למעשה המסויים של כוונה להזיק ולכן חלוק משונה מלאו משונה.

ועיין בשטמ"ק שהתנא קרי ליה לאש "הבער" על שם ההיזק שבו, והיינו, דאש היא מציאות שיש בה שימושים אבל לאש הזו יש גם מציאות אחרת שהיא מציאות של מזיק וזהו השם "הבער" שבה, והוא כנ"ל.

## מתמה בדברי התוס' במשנה שמפרש את הסדר של שור לפני בור, ומביא חידוש מהראב"ד בזה.

בתוס' במשנה [ד"ה השור] מבואר דהא דהקדימו שור במשנה, היינו משום ד"שם שור כתי' קודם בפרשה", וביאר המהר"ם שבאו לרמז שיש מזיק של קרן בפרשה לפני בור אף דבמשנה מיירי במזיק דרגל, אולם אכתי ק' דסו"ס מה לנו לרמז על קרן כשמדברים על רגל, הא תרי אבות נפרדות נינהו, ומה לי דתרווייהו נמצאים ב"שם שור", וכעין זה ק' נמי בהמשך התוס' באדם המזיק, דמה שייך פ' גניבה לפ' מזיק לומר דלכן הקדימו מבעה, וצ"ע.

עוד יש לעיין בדברי הראב"ד שתי' קושי' התוס' דהקדימו שור דאית ביה ג' מזיקין [קרן שן ורגל] והואיל וחשיבא לכך הקדימוהו אף דהכא במשנה רק מיירי ברגל ולא בשלשתם [לפי שמואל], וק', דמה שייך השור לכאן, הא המזיק הוא קרן או רגל או שן, ואי המזיק היה נקבע לפי האברים, אז אה"נ דשלשתם שייכי להך גוף שנקרא שור, אכן הגדר במזיקים אינם שייכים לאברים מסויימים אלא לתכונות בפעולות מסויימות, ככוונה להזיק והנאה להזיקו וכו', ואף דבאו בתורה בדוגמת שור כולם בפונדק א', הא סו"ס אין ב"שם שור" שום משמעות, אלא דשור הוא דוגמא בעלמא של בהמה שיש בו אפשרות להזיק בכל הנך אופנים, אבל אין שום מעלה בפרשת מזיק בשם שור.

וע"ד זה יש להק' נמי בגמ' בעמוד ב', "ת"ר, ג' אבות נאמרו בשור" דמה שייך השור לכאן [ואין לומר דכוונת הבריי' למשנה שבאמת כלל ג' בלשון שור, דהא מתני' גם לשמואל דשור לרגלו], וכ"ה ברמב"ם [פ"א - ה"י] "ג' אבות נזיקין בשור".

## ביאור דברי התוס' והראב"ד בסדר המזיקים במשנה.

ועפ"י מה שנתבאר דמלבד המעשה היזק איכא נמי 'שם מזיק', מובנים דברי התוס' והראב"ד, דודאי שהשם מזיק בקרן אינו האבר של הקרן עצמו, דקרן הוא רק דוגמא לכוונתו להזיק, וה"ה בעיטה ברגלו ונשיכה בשן, והשם מזיק הוא שור, וילפינן לכל בהמות וחיות וכמבואר בריש פרק שני.

ומעתה נראה דבפרשת קרן שן ורגל, חוץ ממה דאיכא ג' אבות בצורות שונות של מעשה היזק, וכל א' איתרבי בפרשה שלו, בכולהו איתרבי נמי ד"שור" הוא מזיק, דאם לא היה מזיק לא היתה התחלה לפרשת קרן או שן או רגל, ולכן כשנאמרה מזיק דרגל במשנה, ונתחדש בזה גם דשור הוא מזיק, הא הך חידוש עצמו כבר נאמר בפרשת קרן לפני פרשת בור, ולכן הקדימוהו בשביל השור המזיק דנתחדש בו, ודו"ק, [וזה שונה קצת מהמהר"ם] – וע"ע בכל הנ"ל בחידושי הגרא"ל מאלין זצ"ל [סימן מ"ח] דברים קרובים לכל הנ"ל.

וא"ש נמי דברי הגמ' דג' אבות נאמרו ב"שור", ודו"ק, ואלו דברי הראב"ד דבשור איכא מעלה שיש בו ג' מזיקים, שכל מזיק ומזיק הוא אב בפני עצמו בדיון על המעשה היזק, אבל יש גם דין נוסף, והוא ה'שם מזיק', וכיון שהתנא הביא את ה'שם מזיק' ולא את המזיק עצמו, לכן הקדים 'שם מזיק' שנתחדש בו ג' מזיקין, ועיין בהערה [[29]](#footnote-30) מה שיש להעיר בזה, וע"ע בהערה [[30]](#footnote-31) מה שיש לדון בזה עוד.

## "להוציא מלבן של טועים" – יסוד דינא ד'שם מזיק' לא צריך להיות שייך לדברי הגרי"ז.

ונסיים בהערה אחת "להוציא מלבן של טועים" – דכפשוטו יסוד דינא ד'שם מזיק' לא שייך לדברי הגרי"ז שהוא חידש דשם 'אש' ושם 'קרן' הם השמות של 'פטור' לעומת המחייב שתלוי בדרכן להזיק, עיין להלן [סימן י'], והכא איירי ב'שם מזיק' לענין חיוב, ואדרבה, מצד המחייב היה נראה מהגרי"ז דא"צ שום 'שם', ורק לגבי פטור נתחדש השם של האב, אכן אין ראיה שהוא חולק דיתכן דאדרבה, דעיקר דבריו בנויים על יסוד זה, והיינו שכיון שכל מזיק של דרכן להזיק יש לו 'שם מזיק' מחמת הדרכן להזיק, ומחמת זה הוא מחוייב, שוב מוסיפים בזה שב'שם מזיק' הכללי [של חיוב] יש גם 'שם מזיק פרטי' לענין הפטור של המזיק.

## ביאור בפטורים שחסר ב'שם מזיק', והגדר בחומרות שמתייחסים ל'שם מזיק', ובפטור רגל ברשה"ר לדעת הרי"ף.

ונראה שבכל הנך גווני דלעיל, שנתבאר שחסר בשם מזיק ולכן פטור, בכל כה"ג יסוד הפטור התחיל בזה שחסר בעיקר התביעה של 'אל תחזיק נגדי מזיק', דעד כמה שבמזיק הזה הוא לא מחזיק אותו כמזיק נגדו שוב ליכא בזה התחלה לפרשת מזיק.

וגם באדם שלא בכוונה שכאן התורת מזיק אינו האדם עצמו אלא שמירת גופו עליו, והיינו שהוא אחראי על הגוף שלו שלא יצא ממנו נזק לשני, גם הכא שייך 'נוסח' שגופו עומד כמזיק נגד חבירו, אבל באומן או בשניהם ברשות וכדומה, התם הרי הוא עוסק בתוך שלו ובכה"ג אין ההתעסקות בשל חבירו מוגדר באופן שהוא מחזיק את עצמו כמזיק כנגדו.

ובזה מוסברות כל החומרות וכל התכונות שמתייחסות למזיק עצמו אף שאינם שייכות לביצוע של הנזק עצמו כמו רוח חיים או הולך ומזיק - לעומת החסרון של כח אחר מעורב בו בדרך להגיע למזיק, והיינו שמשום שבעיקר התביעה שחידשה תורה 'אל תחזיק נגדי מזיק' להפקיע את הדין 'תשמיש' מממונו רק נתחדשה במזיקין שיש בהם חומרות ותכונות מסויימות ובלי זה הרי הם עדיין בגדר תשמישיו של אדם.

ופשוט שזה גם הגדר בפטור רגל ברשה"ר לדעת הרי"ף, שמה שזה אורחי' ודרכו בכך מחדש שאין עליו שם מזיק שצורה זו של השתמשות שור מוגדרת כהחזקה בתורת תשמישיו של אדם גם ברשה"ר, והיזק כזה דומה להיזק שיצא מתוך מה שהוא עושה בתוך שלו, ועיין באמרות אברהם [כיצד הרגל סימן כ'] שנחלקו בזה בשלטי גבורים והאחרונים.

## תוספת ביאור בתשמישין לעומת מזיק ובמעלות של רוח חיים וכוונה להזיק וכדומה, שכל זה דומה לשיעורים של תורה כאכילה בכזית וכדומה.

צריכים לדעת שיש הרבה דרגות בשם מזיק ובשם תשמישין - והיינו דמצד אחד פשוט שמזיק באמצע רשותו - רחוק משכיניו - ברור שאין עליו תורת מזיק והוא דרגא גבוהה של 'תשמישיו של אדם', וזה גם ברור לאידך גיסא שמזיק שלו בתוך רשות חבירו מופקע מלעמוד לו בתור תשמישין - והרי זה מזיק מוחלט, ויש כמה דרגות באמצע, שבתוך רשות עצמו באופן שיש נזק לשכנים הוא חידוש של פרק לא יחפור דעדיין לא יצא מכלל תשמישין, ומאידך, מזיק שלו ברשה"ר שלא ברשות חבירו נתחדש בב"ק, דיצא מכלל תשמישין ונכלל בפרשת מזיק.

ונראה דדבר זה קצת דומה לשיעורים של תורה, שאכילה בכזית יש גזה"כ באיזה שיעור כבר יצא מכלל טעימה וכבר נכנס לכלל אכילה, וזה גזה"כ בעלמא, כמו כן הכא באיזה דרגא יצא מכלל תשמישין ונכנס לכלל מזיק הוא מהגדרת התורה.

וה"ה לגבי חומרות בשם מזיק של רוח חיים והולך ומזיק - דבכל כה"ג ליכא למימר שמובן מאליו עיקר הסברא למה לא יהיה בזה תורת מזיק, וגם לא מובן מאליו למה הייתי מחייב הנאה להזיקו ולא מחייב כוונה להזיק וכן איפכא, דאיזה סברא איכא בזה להחמיר לכל צד בדווקא, והתשובה לכל הנ"ל דגם ליכא סברא ברורה למה דווקא בכזית - לא פחות ולא יותר, אכן סו"ס מובן מאד ומתבקש מסברא שהתורה צריכה לקבוע את השיעור בגבול מאד מדוקדק ומסויים - וה"ה הכא, דבאיזה סוג ובאיזה רמה של מזיק וסוג של תכונות במעשה היזק יכנס המעשה להיות נכלל בכלל מעשה היזק ושם מזיק שהתורה חייבה עליו - ובאיזה דרגא לא יכנס - שכל זה חייב להיות מוגדר - והתורה קבעה את הגבולות - וזה כל המשנה.

## בגדר הדין 'חצי מזיק' בתם – ברכ"ש.

ובזה יבואר דבר קשה מאד דמטו בי מדרשא מדברי הברכ"ש [סימן ב'] שהגדיר את הפטור תם בחצי נזק, שפטרתו תורה בעיקר השמירה, והיינו משום שהוא חצי מזיק, ואף שבלשון הברכ"ש לא כתוב לשון חצי מזיק אלא שאינו בכלל ולא ישמרנו אלא לענין ח"נ, ועיין בחו"ש מרן הגרב"ד [ח"א סימן ב' ד"ה ונמצא] שג"כ כתב כנ"ל אלא שהוסיף שעל חצי מחוייב שמירה ועל חציו השני אינו מחוייב שמירה, אולם חתנא דבי נשיאה - בחידושי ר' ראובן [בהשלמה לסימן ב'] מבואר שהבין כך את דברי הברכ"ש שזה חצי מזיק ולכן החיוב שמירה היא פחותה, וגדולה מזה הראוני בספר ברכת אברהם [מהדו"ב] בשם הגאון ר' אליהו חזן זצ"ל [תלמידו המובהק של רבינו הברכ"ש] שפירש את דברי רבו, שעל כל פרוטה שהוא מזיק יש איסור נפרד [כמו שבכל פרוטה של גזילה איכא איסור נוסף], והוסיף שאם תם הוא רק חצי מזיק א"כ בכל פרוטה שהוא מזיק הרי הוא מזיק רק חצי פרוטה, וממילא שיש כאן פחות איסור במה שע"י אי שמירתו הוא גרם להיזק, שאי שמירתו הוא איסור שמתייחס לכל פרוטה של היזק שיצא ע"י ה'אי שמירה', עכתו"ד.

וכל זה 'חידוש נורא' דמה שייך להגדיר מזיק כ'חצי מזיק', ואיזה מין הסתכלות היא זו – 'חצי מזיק', אטו היה שייך לומר גם על גנב ועל רוצח שיש סוג מסויים של פטור שבזה שהוא חשוב כחצי גנב וכחצי רוצח, ולמה 'הותרה לנו' להגדיר כן במזיק, ומאי שנא - ועיין בדברינו להלן פרק כיצד הרגל [סימן נ] שהבאנו להקשות עוד על ההגדרות הללו - דלפי"ז תמוה מאד דלמה בשן משונה הוא לא משלם על הנהנה בחצי השני - עיי"ש היטב.

הרבה חכמים הרחיקו את הדברים - אף שמקורם בבי מדרשא של בעל הברכ"ש – אולם אחרי ההקדמות הללו הדברים מתפרשים באופן זה, שכל שלא התרגל להזיק הרי א"א לתובעו על החזקתו שמחזיקו כנגדו בתורת מזיק שהרי עדיין לא הורגל בזה ואין דרכו להזיק וגם אחרי שהתורה חידשה שיש כאן תביעה שהוא 'מחזיקו כנגדו' בתורת מזיק, אכן סו"ס אכתי לא הופקע בזה החזקתו כנגדו בתורת תשמיש, שהרי זו החזקתו ומציאותו האמיתית, וכיון שיש ב' צדדים הפוכים להחזקה שלו, גם החזקה בתורת תשמיש [מצד המציאות שלא הופקעה] וגם החזקה בתורת מזיק [שנתחדשה בפרשת תם], שוב לא חיילא ביה שם מזיק גמור, ואחרי תביעה מחודשת כזו שוב אינו 'מזיק גמור' - שהרי חסר ב'שם מזיק' שלו - וקראוהו בשם 'חצי מזיק', והכוונה ל'מזיק שאינו גמור'.

ועיין להלן [סימן ז] שהוספנו בזה ביאור עפ"י רבינו חננאל, וע"ע להלן [סימן יא] מה שנתחדש שיש חפצא של תמות בתולדותיהן לאו כיו"ב - וגם זה בגדר 'מזיק שאינו גמור', ונתבאר בזה שיטת הרי"ף.

## ביאור בעיקר הדין תחילת עשייתו לנזק בבור – שרק בזה הפקיע את ה'צד שימושין' שיש בבור להחיל בו 'שם מזיק'.

ועיין להלן [סימן נ] שבזה ביארנו את עיקר הגדר של תחילת עשייתו לנזק בבור, ונתבאר שם שכיון שבור הוא מזיק מחודש, וכמבואר ברשב"א ריש פירקין שיש בו ג' חידושים, שוב צריכים תנאים נוספים להעמידו בתורת וב'שם' מזיק - להפקיע ממנו את השם תשמישין.

והיינו שמזיק שכל כולו עומד לנזק מתחילת מציאותו - יותר חל עליו שם מזיק משימושים שבמקרה עשו נזק ונהיו למזיק אגב ותוך כדי עשיית הנזק – ושור הוא תשמישין בעלמא שתוך כדי עשיית הנזק נהיו למזיק, וזה מהני בשור ולא מהני בבור שהוא מזיק מחודש, ולכן רק בור שתחילת עשייתו לנזק חיילא ביה תורת מזיק להפקיע את התורת שימושים מהבור – שכל מציאותו רק עומדת לענין זה.

וביארנו עוד את הרשב"א שאש לא מיקרי תחילת עשייתו לנזק כיון שהדליקו ברשותו לצורכו, והיינו שנתחדש חידוש באש, שאף שאש אין לו רשות להיות ברשה"ר ולמה לא מיקרי תחילת עשייתו לנזק, ואה"נ דמי שידליק אש ברשה"ר דאז שפיר הוי בכלל תחילת עשייתו לנזק, אכן אי הדליקו ברשותו לצורכו נמצא שתחילתו עמד לשימוש, ואף שכעת במצב הנוכחי הוא עומד אך ורק לנזק, אכן א"א להפקיע ממנו את ה'צד' שימושים דמעיקרו, ונמצא שמה שמעיקרו הוא עמד לצורכו גורם שא"א להפקיע ממנו את התורת שימושים, שגם 'צד שימושים' מעכב, וזה היסוד של תחילת עשייתו לנזק, וע"כ שנתחדש שהשם מזיק של אש לא בעי תנאה זו דתחילת עשייתו לנזק, וחיילא ביה שם מזיק בלי תנאי זה, וקיל טפי מבור בנקודה זו.

## דברי הגרא"ל מאלין בבור ט' ובור י'.

ויסוד זה מפורש בדברי הירושלמי שהבאנו שסובר שהפטור כלים בבור הוא בבור י' ולא בבור ט', ותמהנו שהרי בכל בור י' איכא נמי בור ט' – בכלל מאתיים מנה – והאיך לא יתחייב בבור י' מצד הבור ט' שבו, וביאר בזה הגרא"ל מאלין זצ"ל [סימן נ"א ס"ק ג'], דאיכא כבר הוכחות שבור מיתה ובור נזיקין תרתי נינהו וכמבואר להלן [סימן י"ט], והיינו לא רק מצד הדינים שלהם אלא גם ב'שם מזיק' שלהם, שזה שם מזיק דבור נזיקין וזה שם המזיק דבור מיתה, ובלי השם מזיק דבור ליכא מחייב מצד ההיזק שמתייחס לבור, ואף דמצד המעשה היזק של ט' וי' יתכן לומר בכלל מאתיים מנה, אבל מצד החילוקי שמות אינו כן, שבשמות חלוקין נינהו, ובור י' הוא בור מיתה ולא בור נזיקין, ודו"ק – כן נראה בביאור דבריו שם.

## יסודו הגדול של הברכ"ש שיש דין "גופא דשור" שעליו חל הדין מזיק, ובדברי הגר"ח וחזו"א שבשניהם ברשות ליכא 'שם מזיק' – וכל זה משום שמזיק הוא מלוה הכתובה בתורה, ודברי הגרא"ל מאלין זצ"ל בבור י' ובור ט' לגבי כלים.

ועיקר יסוד זה מתבאר נמי מתוך דברי הברכ"ש, דהנה, להלן ריש פרק ב' מצאנו ספק בצרורות דבהמתו אי כחו כגופו או לא, ועיין בברכ"ש [סי' י"ט ס"ק ב'] שהביא קושי' ששמע מהגאון ר' דויד טעוויל, דבגלות מבואר דכחו כגופו [ונשל הברזל וכו'] וכן באדם המזיק [ג': לענין כחו וניעו] וכן לענין שחיטה [חולין ל"א], ואיך שייך ספק בזה בצרורות דבהמתו אי כחו כגופו או לא, [והו"ל לגמ' להק' בפשיטות על רבנן שכחו כגופו], ומ"ש מכל התורה כולה דהכא איכא ספק.

ותי' עפ"י הגר"ח שהק' דלמה האריכה התנא בשליף ופרומבי' וזוג שבצווארה וכו', הא מאי קמ"ל, ותי' דבכה"ת סגי במעשה שמתייחס לרוצח ושוחט וכו', והכא בעינן שיעשה המעשה ב"גופו דשור" [[31]](#footnote-32), והביאור בזה דלא סגי בזה שיתייחס המעשה לשור רק בעינן עוד דבמעשה עצמו יהיה "גופא דשור", וזהו מה שכתוב בברייתא בכל הנ"ל [פרומבי' וכו'], דבכולהו איכא "גופא דשור" בתוך המעשה ולא רק שהמעשה מתייחס לשור, ואריכות התנא בא ללמד כלל זה, ודו"ק.

ועפי"ז ביאר הגרב"ד די"ל דכחו באמת גרע מכל הנך, דכולהו בטלים לגוף ומחוברים אליו, ומעתה שפיר יש להסתפק דאולי דוקא בכולהו איכא "גופא דשור", לא כן בצרורות, וזהו הנידון בכחו כגופו בסוגי' שם, והיינו, דהאם אמרינן בכחו ד"גופא דשור" נמצא במעשה מזיק, וזה נידון אחר מהנידון בכה"ת כולה, דאף דבכה"ת הוכרע כבר שכחו כגופו, והיינו שאינו גרמא, דהמעשה דכחו מתייחס לגופו וגופו מתחייב על זה, אכן הכא דנים עוד, דאחרי שזה מתייחס אליו, האם גופו גם נמצא במעשה עצמו כמו במעשה בגופו.

וע"ד זה מצאנו ממה שדייק הברכ"ש מהרמב"ם ריש נזקי ממון שכתב "כל נפש חיה שהיא ברשותו של אדם", ותמה בברכ"ש [סי' א'] דבשור אין דין שיהיה נפש חיה דווקא שהרי אסו"מ לרב הוא ג"כ שור, ועיי"ש מה שתירץ שבאמת יש נפ"מ בדין שור של אסו"מ לכל דין שור, ונמצא שהדין 'כל נפש חיה' בדווקא.

ולמדנו מדבריו יסוד גדול, דמעשה היזק אינו מחייב תשלומין, רק מעשה היזק "ממזיק" מחייב תשלומין, ולו יצוייר והיה מעשה היזק אבל לא נעשה על ידי מזיק דאז היה פטור, ולא חידשה תורה "שם מזיק" בכל מקום, ויש לזה גדרים של "נפש חיה", וזה הנידון של שליף שעליה וכחו כגופו האם גם בזה חל 'שם מזיק' עליהם.

# סימן הבגדר החומראשל דרכו לילך ולהזיק.

## ב' דרכים באדם ששוכב אי הוי אדם או לא.

עיין בחזו"א [ריש מכילתין] שכ' דאדם השוכב חשיב אדם המזיק - אלא שצריך ילפותא גם מבור כיון שאינו הולך ומזיק כאדם המזיק - וקשה - שהרי היסוד של הולך ומזיק היינו מה ש"מגיע למרחקים" להזיק במקומות נוספים - והרי אדם השוכב יכול להגיע לעוד מקומות להזיק - ולמה לא חשיב דרכו לילך ולהזיק, והיינו טעמא שהחזו"א למד שדרכו לילך ולהזיק הוא צורה במעשה היזק עצמו - והיינו שמזיקו בצורה 'פעילה' [וחיובית] לעומת בור שהוא לא 'פעילה' אלא שהבור נותן לניזק להזיק את עצמו, והוא אינו מזיקו באופן פעיל [וחיובי], וזהו ה"אינו הולך ומזיק", ועיין בהערה [[32]](#footnote-33) לגבי הבל, אולם עיין מאירי על המשנה שכ' "שאינו מתפשט אילך אילך" - ומבואר שמה ש"מגיע למרחקים" הוא החומרא בהולך ומזיק, ודלא כהחזו"א, ולדידיה אדם השוכב כלול בכלל אדם המזיק כפשוטו - בלי ילפותא מבור.

## ב' דרכים באדם ישן.

ולהלן [ד'.] מבואר דאדם דמתני' היינו ישן והק' בשטמ"ק [עמוד 14 למטה] דאין כאן דרכו לילך ולהזיק, ותי' בשם ר"מ הלוי, א] דרכו לילך לישון אצל כלים ומזיקם, ב] באמצע השינה כייף ופשיט ומוליך אבריו - ופשוט דב' התירוצים תלויים בפלוגתא הנ"ל.

ומצאתי סתירה ברשב"א בזה דלהלן [ה':] כ' "הולך ממקום הנחתו ומזיק במק"א" והיינו כהמאירי, והכא [ב':] כ' דא' מחידושים של בור "דאינו הולך ומזיק" ולחזו"א מובן שהוא "חידוש", אבל למאירי אינו יותר מקולא ודו"ק היטב בזה, ויש להעיר מהבל ועיין בהערה [[33]](#footnote-34).

## בכותל ואילן שנפלו - שבדרך נפילה לא מיקרי הולך ומזיק.

וע' נחל"ד להלן [ו':] בכותל ואילן שנפלו שיש להם דין בור דאינו הולך ומזיק דמוגבל לגובהו משא"כ אש שיכול להגיע למרחקים ואינו מוגבל, ומבואר כהמאירי.

והנה, כל דבר מוגבל, דאסו"מ מוגבל לכחו של רוח מצויה ביחס לגובה הגג וכובד האבן, ומאי שנא כותל ואילן, ונראה פשוט דלו יצוייר ושור יכול לילך מאה אמה ותו לא, ויש בור שהוא באורך של מאתיים אמה, הרי אף שמקום ההיזק של הבור הוא יותר מהשור, אפי"ה אין לו מעלת "הולך ומזיק" כיון שסו"ס הרי"ז מוגבל לגבולות ולמידות של עצמו, ודלא כשור שיוצא ממקומו שלו ומזיק במקום אחר, וזהו "הולך ומזיק", ואדם ישן שפושט אבריו לכאן ולכאן, כל זה מיקרי מקומו והוא מוגבל למקומו [חוץ מהאפשרות לילך לישן אצל כלים וכמבואר בשטמ"ק], וכותל ואילן דומה בזה לאדם ישן שמקומו הוא כל המקום שיגיע אליו כשיפול, וזה מיקרי גבולות עצמו [כאדם ישן] - אדם שמשנה את התנוחה שלו מעמידה לישיבה ולשכיבה לא יצא ממקומו- ודלא כאסו"מ שיוצא חוץ ממקומו שהיה בגג, ומגיע למק"א, ודומה לשור, שו"ר בקה"י [סי' ד'] שהאהא"ז תמה כבר על הנחל"ד, והקה"י יישב בדומה לדברינו כאן.

וע"ע להלן [סימן לב] בהערות על תוס' בסוגי' דאסו"מ דהבאנו ב' שיטות אי אסו"מ דלא אפקרינהו מיקרי הולך ומזיק [דמתגלגל ברגלי בנ"א] אף דמזיק בתר דנייחי, ועיי"ש בתוס' ר"פ אם יליף מאש ושור, ופשוט דפלוגתתם תלוי בהנ"ל, וע"ע המשך לדברים הללו [סימן נב] מה שהוספנו לדון בזה עוד בבור המתגלגל, עיי"ש היטב - וע"ע מה שנתבאר להלן [סימן מה] בהערות על רש"י [ד"ה כי שדית] על פי הנ"ל.

# סימן ופלוגתת רש"י והרמב"םבגדר אב ותולדה.

## מתמה בדברי רש"י באבות ותולדות ריש מכילתין.

"ד' אבות", ופירש"י "אבות קרי להנך דכתי' בקרא בהדי'" ויש להעיר מהו זה שהוסיף "בהדי'", דאין כוונתו למעט מה דילפינן מדיוקא [שאין זה בהדי'], דהא בור ט' ללישנא קמא ברש"י [ג'.] ילפינן מדיוקא בעלמא ואכתי קרי ליה אב, ואין כוונתו למיעוטא הללמ"ס [שגם זה אינו בהדי'] שהרי בקושי' הגמ' להלן [ג':] "אמאי קרי ליה תולדה דרגל", ביארו בתוס' דהיה צריך לקבוע שם לעצמו ויהיה אב בפנ"ע, וצ"ע מה כוונתו.

ועו"ק דעי' ברש"י להלן [ד':] "אבות קרי להנך דכתיב בקרא" והשמיט ההוספה "בהדי'", ובאמת שיש כמה ראיות ברורות לרש"י שם שא"צ "בהדי'", ועיין בהערה [[34]](#footnote-35) - עכ"פ ק' למה הוסיף רש"י בדבריו כאן שצריך להיות "בהדי'".

## ביאור דברי רש"י בלשון 'בהדי''.

ונראה ברור דכוונת רש"י כאן אינו להגדיר דאבות צריך להיות בקרא "בהדי'", אלא דכוונתו לחלק בין תולדות לאבות, שכוונתו לבאר למה קרן מיקרי אב ובעיטה תולדה - ואם תאמר דקרן כתיב ובעיטה לא כתיב - זה אינו, דמה דכתיב קרן היינו "כוונתו להזיק" ואין כלום בקרן יותר מהכוונה להזיק שבו, וא"כ מ"ש בעיטה מקרן, וע"ז כ' דסו"ס קרן כתי' "בהדי'" והיינו שזהו הדוגמא שנקט קרא בכוונתו להזיק, ולהכי חשיב אב, וזהו שסיים רש"י "ובגמ' מפרש מאי ניהו תולדות", וכל זה במשנה, אבל להלן [ד':] דמיירי באבות דלית להו תולדות כלל, התם כ' רש"י הנך דכתי' בקרא, והשמיט "בהדי'".

ומה דבור ט' חשיב אב ובעיטה לא חשיב אב - היינו דמה דדייקינן בקרא חשיב אב, ומה דלא כתי' כלל ורק ידעינן שהוא מזיק שבכלל סוג מזיק אחר הוא, דהיינו כוונתו להזיק, וזהו ההגדרה "שלא כתוב בהדי'" וזהו תולדה - כל זה לדברי רש"י.

## שיטת הרמב"ם דארי בדריסה חשיב כאב.

אמנם מצאנו ברמב"ם שחולק, דיעויין באבן האזל [ריש פ"ב] דהוכיח מהרמב"ם [פ"א ה"ו] דבארי דעיקר אורחי' בכוונה להזיק הוא בדריסה הו"ל דריסה "אב" והשאר תולדות ורק בשור שעיקר אורחי' בנגיחה חשיב קרן "אב" והשאר תולדות.

ולפי"ז ההגדרה באב ותולדות אינו כמוש"כ רש"י דהנך "דכתי' בהדי'" חשיבי אב, דגם דריסה דלא כתי' בהדי' יכול להיות אב.

וסמוכין לדבריו, עיין פי' המשניות ריש מכילתין דמגדיר אבות "כעיקרין" [[35]](#footnote-36), ולהלן יבואר כמה נפ"מ בין רש"י לרמב"ם, ועיין להלן בדברינו [פרק כיצד הרגל סימן מד] שהבאנו כדבריו מהירושלמי מובא ברשב"א [ג'.].

ועיין להלן [סימן יג] בסוגי' דתלושה ומחוברת שמבואר ברשב"א שיש חילוק בין תלושה למחוברת דאי חדא כתיב ולא השני, אז יתכן שהתלושה תהיה תולדה של מחוברת אבל איפכא לא אמרינן, ונראה דלפי הרמב"ם פשוט שהאב הוא העיקר ולכן הוא כתוב אבל תלושה ודאי אינו עיקר בכוונתו להזיק, וע"כ שאינו אב של מחוברת, ודו"ק.

וע"ע להלן [סימן כו בהערה] בבור ט' וי' אי הוו אב ותולדה ובדרך א' שם ביארנו את הדברים עפ"י הרמב"ם הנ"ל, ושם הבאנו גם מהרשב"א כסברא הנ"ל, ואזיל לשיטתו.

# סימן זדין "שמירתן עליך" - ובגדר הב' דיני שמירה,ובמה שיש לדון האם איכא חיוב בפועל לשמור את המזיק.

[**פרק א ב' דיני שמירה.**](#__RefHeading___Toc492937363) **<>** [מסתפק אי 'שמירתן עליך' במשנה הוא מלמד או נלמד, ומביא כמה הוכחות שזה מלמד.](#__RefHeading___Toc492937364) <> [מתמה בכל זה דמוכרח ששמירתן עליך הוא דין בפרשה.](#__RefHeading___Toc492937365) <> [בדברי האחרונים שיש ב' דיני שמירה, ודעת הר"י מיגאש בזה](#__RefHeading___Toc492937366) <> [דין שמירה של המשנה לא שייך לחקירה הידועה.](#__RefHeading___Toc492937367) <> [מבאר שיתכן שאין חיוב של שמירתן עליך במשנה רק שזה גדר ה'רשותו של אדם'.](#__RefHeading___Toc492937368) <> [הערה בדברי הגר"א.](#__RefHeading___Toc492937369) <> [מבאר עוד דיתכן דליכא שום חיוב שמירה בפועל - ואכתי חייבים לשלם מכח ה'אי - שמירה' כיון שלאחר מכן מתברר החיוב שמירה לגבי התשלומין.](#__RefHeading___Toc492937370) <> [הוכחה גמורה מאדם המזיק בסערה של אליהו דאיכא בזה שמירת גופו עליו לא לעלות על הגג - אף שהתביעה מתחדשת לאחר הנזק.](#__RefHeading___Toc492937371) <> [אף דליכא חיוב בפועל לשמור אכתי איכא ב' דיני שמירה.](#__RefHeading___Toc492937372) <> [דיוק בדברי רבינו חננאל ודברי האחרונים לחלק בכל הנ"ל בין שמירה של תם לשמירה של מועד.](#__RefHeading___Toc492937373) <> [דברים מפורשים מדברי הטור.](#__RefHeading___Toc492937374) <>

[**פרק ב ביאור בחובת שמירה שמחייבת על השם מזיק גם בלי נזק מסויים ומבאר בזה דינא דהרי"ף בתחילתו בפשיעה וסופו באונס שלא מחמת הפשיעה.**](#__RefHeading___Toc492937375) **<>** [מבאר שהשם מזיק של אדם אחר שפותח את הדיר לא קובעו כמזיק ביחס לנזק עתידי.](#__RefHeading___Toc492937376) <> [מתמה שיש סתירה בין אדם אחר שפטור לתחילתו בפשיעה וסופו באונס שחייב.](#__RefHeading___Toc492937377) <> [מבאר שיש ב' אפשרויות לבעלים בממון איך להחזיק ממונו - או החזקה 'עבורו' בתור תשמישין 'שלו', וזה דווקא במצב שמור, או החזקה 'נגד העולם' בתור מזיק נגדם - וזה במצב לא שמור - וזה עצם המחייב - אף שאין לחייבו בשמירה בפועל - וכל זה לא שייך באדם זר.](#__RefHeading___Toc492937378) <> [מבאר שיטת הרי"ף מתבארת דווקא לדרך זו.](#__RefHeading___Toc492937379)

# פרק אב' דיני שמירה.

## מסתפק אי 'שמירתן עליך' במשנה הוא מלמד או נלמד, ומביא כמה הוכחות שזה מלמד.

שנינו במשנה: "הצד השוה שבהן - שדרכן להזיק ושמירתן עליך וכשהזיק חב המזיק לשלם תשלומי נזק במיטב הארץ" - וכבר חקרו האחרונים בגדר מה שאמרו "שמירתן עליך" במשנה, והיינו שהמשנה מתפרשת בב' אופנים:

א] "הצד השוה שבהן - שדרכן להזיק, ושמירתן עליך" ומחמת זה למדנו "וכשהזיק חב המזיק לשלם תשלומי נזק, במיטב הארץ", והיינו ב' מעלות במלמד ולמדנו מכחם ב' דינים, דין תשלומי נזיקין ודין מיטב.

ב] "הצד השוה שבהן - שדרכן להזיק" ומחמת זה למדנו "שמירתן עליך, וכשהזיק חב המזיק לשלם תשלומי נזק, במיטב הארץ", והיינו מעלה אחת במלמד ולמדנו מכחו ג' דינים, דין שמירתן עליך, ודין תשלומי נזיקין ודין מיטב.

והיינו האם שמירתן עליך הוא חלק מהמלמד דהואיל ודרכו להזיק ושמירתן עליך לכן חייב על ההיזק או שזהו דין הנלמד דאחרי שדרכו להזיק שוב נלמד ג' דינים א] שמירתן עליך ב] חב המזיק, ג] מיטב.

ובאמת דמפורש ברמב"ם בפירוש המשנה שכ' "כל שדרכן להזיק ושמירתן עליך, אם הזיק חב המזיק", ומבואר שהוא מהמלמד.

ועוד יש להוכיח מהרמב"ם, שכ' [פ"א - ה"א], "כל נפש חיה שהוא ברשותו של אדם וכו' אם הזיק" ועיין בביאור הגר"א "ברשותו של אדם", שמירתן עליך, והנה הנלמד ברמב"ם אינו זה שהוא ברשותו של אדם, וכמדוייק בדבריו, רק היות והוא ברשותו, שוב נתחדש דחייב, והיינו כנ"ל שהוא מהמלמד.

והגרא"ל מאלין זצ"ל [סי' נ'] הביא מהגרשש"ק שהוכיח כן מהגמ' דילפינן מקרן של נגיחה לתולדות ואמרינן דדומין, דכמו שבאב יש כוונה להזיק ושמירתן עליך כמו"כ בתולדה ומשמע דשמירתן עליך הוא חלק מהמלמד, והיינו שלא כתוב כאן את הדין הנלמד בכלל.

ונ' להוסיף דאף אם נדחה דושמירתן עליך הוא הנלמד וכאילו כתוב "וכו'" הא באש א"א לומר כן, דבאש כתוב א] כח אחר ב] וממונך ג] ושמירתן עליך, והנה כח אחר לתוס' הוא קולא ואינו מלמד, ו"ממונך" לפי תוס' להלן [ג':] הוא לאו דוקא, וע"כ שהמלמד הוא ושמירתן עליך.

והוכחה כעין הוכחת הגרשש"ק יש להביא נמי מרש"י [ו'. ד"ה הצד השוה], שג"כ הביא שמירתן עליך בלי חב המזיק, אלא דהתם עדיף דרש"י שם קאי על המשנה דידן ולא על הילפותות של תולדה וכראיית הגרשש"ק.

## מתמה בכל זה דמוכרח ששמירתן עליך הוא דין בפרשה.

והנה, הדבר פלא, דהאיך ידעינן חיוב שמירה לפני המשנה עד כדי כך שזה כבר חלק מהמלמד, הא ודאי נלמד הוא, דכמו שגוף החיוב ממון כתוב בפרשה ה"ה החיוב שמירה, דילפינן מקרא ד"ולא ישמרנו", ועוד דפליגי תנאים סוף דו"ה [מ"ה:] אי בעינן שמירה מעולה או פחותה ועיין נמי בריש הכונס ובתוס' שם [ד"ה מאן תנא] דילפינן שאר מזיקין משור לגבי זה, וכל המחלוקות הם סביב הדרשות וסביב הפסוקים בפרשה, ולא יתכן שהכל מסברא.

## בדברי האחרונים שיש ב' דיני שמירה, ודעת הר"י מיגאש בזה

וצ"ל, וכן נקטו האחרונים, דחוץ מהחיוב שמירה בפ' מזיק עצמו איכא חיוב שמירה מסברא, והמקור לשמירה מסברא, עיין בחי' ר' ראובן [הוספה על סי' ב'] שהביא מהרמ"ה דגרמא בנזיקין אסור מואהבת לריעך כמוך ור' יונה ריש אבות יליף מלא תגזול והגראו"ו למד ק"ו מהשבת אבידה, וכתב הגרא"ל מאלין [שם] דע"כ מתני' מיירי בהך חיוב שמירה, דזה א"צ ללמוד מפרשת מזיק - הילכך אדרבה - הרי זה חלק מהמלמד.

עוד הוסיף בזה דפשוט שאין הניזק תובע על הך חיוב שמירה, דאין תביעה בבי"ד על ואהבת לרעך וכדו' ולזה בעי דין נוסף של שמירה מגזה"כ, וזה כבר דין שמירה בהל' מזיק עצמו מקרא ד"ולא ישמרנו" שבזה יש כבר תביעה של הניזק, וזה חיוב ממוני ודלא כהשמירה מסברא שזה איסור, ועיין בהערה [[36]](#footnote-37) מה שהוספנו בזה

ועיין להלן [סימן יא] מה שביארנו עוד בזה לגבי שיטת רש"י בתולדותיהן לאו כיו"ב דקאי בדין שמירה שנתחדשה בהלכות נזיקין, וע"ע להלן [סימן יד] בסוגי' של תלושה ומחוברת בהנך ב' דיני שמירה, ושם חידש הגרא"ל מאלין שהדין שמירה מסברא לא קיים בתם, ורק הדין שמירה מגזה"כ של לא ישמרנו קיים אצלו, ורק במועד איכא ב' דינים.

[אולם עיין בר"י מגא"ש במשנה שכתב "ושמירתן עליך - כדכתיב - ולא ישמרנו ובבור ולא יכסנו וכו'" - וע"כ שלמד שבמשנה מה שכ' ושמירתן עליך היינו הנלמד - ודלא כרש"י והרמב"ם, ובגמ' מוכרח עכ"פ ששמירתן עליך הוא מסברא וכדהוכיח הגרשש"ק, אלא דצ"ע דלמה לחלק בין הצד השוה במשנה לתולדות בגמ', וצ"ל דשמירתן עליך בגמ' הוא נלמד - וכאילו כתוב ושמירתן עליך וכו' - ונצטרך ללמוד באש דכח אחר הוא חומרא ולא כתוס'].

## דין שמירה של המשנה לא שייך לחקירה הידועה.

והנה לעיל [סימן א'] הבאנו חקירה הידועה [אהא"ז נז"מ א' - א' אות י"ד] אי המחייב הוא "אי - שמירה" או דהמחייב הוא ממונו המזיק ושמירה הוא פוטר, והאחרונים הביאו מכאן, דכאן מבואר שזה סיבה לשלם, ונ' דזה אינו, ולא שייך לכאן, וזה מתלת טעמי:

א] שמירה שחייב מסברא דואהבת לרעך וכו' שאינו בפרשת מזיק, וא"י לתבוע בדיני ממון וחו"מ לשמור, חיוב שמירה כזה ודאי אינו המחייב בתשלומין דפשיטא דלא משלמים על "אי - שמירה" של ואהבת לרעך, רק על החיוב שמירה הנלמדת מולא ישמרנו, ומתני' מיירי כאן בחיוב שמירה מסברא.

ב] הצד השוה במשנה הוא רק להביא חומרא שיש במזיק שמחמת הך חומרא נתרבה מזיק זה לפ' נזקי ממונו, וכמו שדרכן להזיק הוא "חומרא", כמו"כ שמירתן עליך הוא "חומרא", ולזה סגי חיוב שמירה מסברא להיות "חומרא" שמחמתו נתרבה לפ' מזיק - ורק אחרי שנתרבה לפ' מזיק, שוב יש לחקור מהו הגדר בחיובו, וכחקירה הידוע.

והיינו שהנידון בחקירת האחרונים הוא על מה משלמים, ולצד האחד משלמים על הפשיעה בשמירה, והנידון במשנה הוא "חומרא" למה החשיבו תורה כמזיק המחייבת, וזה בגלל ששמירתן עליך.

ג] ביארנו לעיל [סימן ב] דבמשנה לא מיירי בחומרות בשמירה רק במזיק עצמו, דזהו משנה דידן, ורק במשנה השניה אמרינן כל שחבתי בשמירתו וכו', והתם מיירי בחיוב שמירה, ולפי"ז קשה דאיך נכנס "שמירתן עליך" [דידעינן מסברא] במשנה שהתוכן של המשנה הוא להגדיר את המזיק עצמו, וי"ל דמזיק כזה שהסברא דורשת שישמרו אותו, זה כבר חומרא במזיק עצמו, ויש ללמוד בצד השוה שכל מזיק שיש לו חומרא כזאת עשאו התורה למזיק המחייבת [וכל זה לא שייך לדין שמירה מגזה"כ, שזה משנה ב', ושם מחייבין לבעל המזיק על הכשרת הנזק].

## מבאר שיתכן שאין חיוב של שמירתן עליך במשנה רק שזה גדר ה'רשותו של אדם'.

אולם לפי האמת נ' לומר עוד, דא"צ לומר דיש דין וחיוב "שמירתן עליך" מסברא חוץ מהחיוב שמירת נזיקין דהטילה עליו תורה, אלא הכוונה כך, דשמירתן עליך הוא כדהבאנו מהרמב"ם שכ' "כל נפש חיה שהיא ברשותו של אדם", וכ' הגר"א ד"ברשותו" היינו "שמירתן עליך".

למדנו מהגר"א ש"שמירתן עליך" אינה "חיוב" אלא "הגדרת מצב", דהיינו שיש סוג "רשות" שמוגדרת בזה שהממון נמצא אצלו לענין שמירה, נמצא שהשמירה מסברא אינה סברא "שמחייבו" בשמירה, רק הסברא אומרת דלו יצוייר והתורה היתה מחייבת שמירה, אז זהו הרשות שמסברא היה חייב לשמור, שזה אצלו לענין שמירה, ודו"ק.

וכן מבואר להלן בתוס' [נ"ו:] לגבי גזלן שנכנס תחת הבעלים וחייב מסברא על נזקי הבהמה - וכתב "דלענין נזיקין קרי ליה בעלים כל מי שבידו לשומרה" ולא כתוב מי שחייב לשומרה דלפני שנתחייב אינו חייב אפי' מסברא, רק "בידו לשומרה", [ואין הכוונה שזה נמצא בחצירו רק שהמזיק "ברשותו", או רשות גזלן או רשות שומר].

ואין להקשות דסו"ס הלשון "עליך" הכוונה "מוטל עליך", דמבואר בגר"א שאינו כן, אלא הכוונה דלו יצוייר והיה חייב, היה החיוב הזה מוטל עליו, ולפי"ז נמצא דשמירתן עליך הוא תוספת הגדרה ל"ממונך", שזה "הרשות", ודו"ק.

## ב' הוכחות ברורות.

ויש ב' הוכחות ברורות לדברינו:

א] עיין להלן [סימן מא] בדין אדם שמירת גופו עליו שזה קשה לפי הרמב"ן שחייבים גם בסערה של אליהו, ועיי"ש שביארנו שהכוונה שאחריותו על עצמו, ואין זה ענין של חיוב שמירה ממש, עיי"ש הנפ"מ בזה, וזה ממש כנתבאר הכא.

ב] ע"ע להלן [סימן נה] שהוכחנו עוד כגדר הנ"ל משיטת הסמ"ע בפותקין ביבותיהן שא"צ לשמור בפועל אף שהלשון 'ושמירתן עליך' קאי גם על פותקין ביבותיהן שנלמד בצד השוה במשנה, וע"כ כנ"ל.

## הערה בדברי הגר"א.

אולם בדברי הגר"א מבואר דהלשון ברמב"ם "ברשותו של אדם" - היינו גם שמירתן עליך וגם כל שחבתי בשמירתו במשנה ב', ולדרכינו הרמב"ם רק קאי על שמירתן עליך ולא על הלשון כל שחבתי בשמירתו, דתרתי נינהו, ונראה שיש לבאר את דרכו של הגר"א גם לדרכינו שיש ב' דינים נפרדים, וכדיבואר.

## מבאר עוד דיתכן דליכא שום חיוב שמירה בפועל - ואכתי חייבים לשלם מכח ה'אי - שמירה' כיון שלאחר מכן מתברר החיוב שמירה לגבי התשלומין.

והיינו דנראה לבאר דיתכן דמצד אחד ליכא שום חיוב שמירה, ומאידך אכתי איכא ב' דיני שמירה.

דהנה, יעויין להלן [סימן נה] בסוגי' דפותקין ביבותיהן שהבאנו מחלוקת הסמ"ע ולבוש מה נקרא 'ברשות', ונחלקו אי בפותקין ביבותיהן צריכים לשמור בפועל או לא, וקשה דהתם ילפינן משור, והרי שור צריך שמירה ואיך ילפינן משור שחייב גם ברשות אם הרשות שלש ור הוא דווקא אי איכא שמירה - ומוכרח שם שהדין בשור שוה לדין פותקין, שהרי יליף פותקין ממנו.

וביארנו שם די"ל דאף מצד הדין שמירה מחו"מ מקרא ד"ולא ישמרנו", שזה מחייב שמירה, והניזק הוא בע"ד על הך דין שמירה, אכתי יש לומר דאין ראובן יכול לתבוע משמעון בפועל לשמור - וכן שמעתי מידידי הגר"ד פריימן שליט"א בשם הגר"ח שמולביץ זצ"ל, ובגרנ"ט [סי' קט"ו] נמי מבאר דא"צ ממש לשמור בפועל, והביא על זה את דברי הגמ' [י"ט:] "אטו יאחזנו בקרנו וילך אחריו" - וכל זה דלא כנתבאר לעיל מהגרא"ל מאלין [סי' נ'] דשפיר תובעו על עצם השמירה בפועל - ובעיקר דברי הגמרא "אטו יאחזנו בקרנו וילך אחריו" עיין להלן [כיצד הרגל סוף סימן לז / לח] מה שכתבנו בזה - אולם סו"ס קשה, שהרי בהדי' אמרינן "דכל שחבתי בשמירתו הכשרתי את נזקו", הרי דזהו המחייב.

ונראה שהביאור בזה הוא כך, דהנזק של ראובן לא מונח ב"אי - שמירה" של שמעון לפני הנזק, כיון שלא ברור שיהיה נזק - [ואף במעמיד על הקמה ואף בברי היזיקא אכן תמיד יש אפשרות של התחדשות סיבות חדשות שיעכבו את ההיזק], ולכן אין לו על זה תביעה בפועל, ורק דאחרי שיצא נזק מהך "אי - שמירה", שוב אמרינן דהגיע הנזק מהך "אי - שמירה", דעכשיו באמת מתברר דהנזק היה מונח ב"אי - שמירה", שהרי אי היה שומרו באמת לא היה הנזק קורה - וממילא נראה שעכשיו שפיר חשיב כבע"ד על השמירה לתבוע ממנו שמירה - ואף שא"א לשמור אחרי הנזק - אכן קיום השמירה כעת היינו - לשלם על התוצאות של ה'אי - שמירה', ועד כמה שכעת באמת שייך קיום השמירה בצורה כזו אז באמת שפיר שייך לתובעו.

והדברים נשמעים כמחודשים - אכן פשוטים הם - שלפני המעשה היזק ליכא תביעה לשומרו מחמת הספק - אבל גם לפני כן באמת היה שייך תביעה עד כמה שלא היה ספק - אלא דסו"ס לא משכחת לה גוונא שלא יהיה ספק כלל, ורק לאחר מכן נפשט הספק - וכלפי מצב כזה תמיד היתה תביעה, אף שלא היתה תביעה 'בפועל' מחמת הספק שהיה לנו 'בפועל' - ודו"ק.

## הוכחה גמורה מאדם המזיק בסערה של אליהו דאיכא בזה שמירת גופו עליו לא לעלות על הגג - אף שהתביעה מתחדשת לאחר הנזק.

ונוסיף עוד - הבאנו לעיל שאדם מועד לעולם - ולפי הרמב"ן גם ברוח שאינה מצויה כסערה של אליהו חייב, ולמד החזו"א שאם לא היה עולה על הגג לא היה נזק - וצ"ל שזה הביאור בדין שמירתן גופו עליו - שהיה יכול לא לעלות - והנה זה ברור שא"א לתובעו לא לעלות - שהרי א"צ לחשוש לאונס רחוק כסערה של אליהו, ומה אכפת לן מה שהיה יכול לא לעלות, אלא הביאור כנ"ל, שיש אלפי צדדים בעלייה שלו לגג שלא תהיה סערה, אבל סו"ס איכא צד אחד בהנך אלפי צדדים שבאמת תהיה סערה, ובאמת לפי הצד הזה שפיר יש לתובעו שלא לעלות - אלא שאין לו לחשוש לצד כזה, אולם - אילו היה ברור שיהיה צד כזה שפיר היה שייך לתובעו לפני כן - ונמצא שאחרי שנתברר הך צד רחוק אחרי הנזק אז שפיר תובעים מה שהיו יכולים לתבוע אילו היה ברור קודם, אלא שהתביעה באה לידי ביטוי רק בתשלום מכח השמירה שהרי כב א"א לשמור - ושפיר יש לומר שאף שבפועל ליכא תביעה לשמור מקודם - אכן לאחר מכן שפיר חלה התביעה בפועל לענין התשלום.

עכ"פ זה נראה דאף אי באדם מוכרח ששייך חובת שמירה שאינה חובה בפועל - אכן אין להוכיח מזה שגם בממון המזיק ליכא תביעה בפועל, אולם סו"ס הנך ב' צדדים של האחרונים האם יש תביעה בפועל לשמור בממונו או לא תלויים בפלוגתת הסמ"ע והלבוש בפותקין ביבותיהן.

## אף דליכא חיוב בפועל לשמור אכתי איכא ב' דיני שמירה.

אולם אכתי איכא נפ"מ בין הב' דינים שהדין הראשון מסברא הוא דין בעלמא לשמים, והדין השני מהפרשה הוא דין לחבירו, אלא שחבירו אינו תובעו בפועל, אלא דיסוד תביעתו היא שאם יקרה נזק אז כלפי הנזק הזה יש לו תביעת אחריות כיון ש'אי - שמירתו' גרמה לזה.

ויתכן שאלו דברי הגר"א שגם החובת שמירה להלן מצד "כל שחבתי בשמירתו" אינה אלא הגדרת מצב דהיינו דזה מיקרי "רשותו של אדם" - ואינו חיוב ממש.

## דיוק בדברי רבינו חננאל ודברי האחרונים לחלק בכל הנ"ל בין שמירה של תם לשמירה של מועד.

שוב ראיתי ברבינו חננאל [ט"ו.] דמפורש שמחוייב לשמור מדין חו"מ וזה לשונו: *"ולא הזהירה התורה לשמור אלא המועד שנאמר בו ולא ישמרנו בעליו",* ומפורש דמצי תובעו והוא מחוייב בפועל, עיי"ש שמחלק דלמ"ד חצי נזק קנס אז הוא דא"צ לשמור, וע"ע להלן [כיצד הרגל סימן לח] בטענה דכי יאחזנה שיש נפ"מ בין שור תם למ"ד פלג"נ קנסא לממונא, וביארנו עפ"י הנ"ל.

והסברת הדברים עפ"י מה שנתבאר לעיל באדם - והיינו שלו יצוייר שיש מזיק שמור ברשה"ר שקשור לגדר באופן שהפשטות היא שלא שייך להפתח, וע"י התחדשות היא יכולה להפתח, שבזה א"א לתבוע שמירה בפועל כיון שאפשר לסמוך על הקשירה, אכן מאידך - עדיין אפשר לומר שעל הצד שידוע לנו עכשיו שזה יפתח - אז באמת אפשר לתבוע שמירה גם עכשיו - והנפ"מ בזה היא שאחרי שהיא באמת תפתח - אף שלמפרע לא יכולנו לתבוע שמירה אכן סו"ס מעכשיו מתברר שהנזק מגיע מכח ה'אי - שמירה', כיון שעל הצד הזה זה באמת היתה צריכה שמירה רק שבפועל יכולנו לסמוך שזה לא יקרה, ולכן עכשיו מתייחסים את הנזק ל'אי - שמירה' ההיא - ורק במזיק שאמור להזיק אפשר לתבוע שמירה בפועל - וזה המצב של תם למ"ד פ"נ קנסא - שהוא בחזקת שמור אף שבמקרה הוא יכול ליגוח - וזה דומה לשור שקשור לגדר שבמקרה הוא יכול להפתח.

ועיין להלן [סימן יא] דמחמת סברא זו מצאנו מושג של 'מזיק שאינו גמור' שנעשה למזיק ע"י החובת שמירה, ורק הכא החובת שמירה היא בגדר חיוב שאינו בפועל - רק בגדר חיוב על צד.

ועיין להלן [סימן יד] בסוגי' דספק איסור במחוברת ותלושה - שהבאנו שם לחלק כן בין תם למועד בדין שמירה אי הוי חיוב [כהגרא"ל מאלין זצ"ל] או רק דבזה הוא נפטר [כהגרנ"ט זצ"ל] – והגר"א קוטלר זצ"ל [משנת ר"א סימן ב' ס"ק ט"ו] נקט דבזה חלוק תם ממועד דבתם ליכא חובת שמירה בפועל – ובזה הוא מיישב את שיטת הרשב"א בספק תם ספק מועד, וזה ע"ד הר"ח הנ"ל, וע"ע שם מדברי הברכ"ש שהדין שמירה של תם פחות בחומר שלו מהשמירה של מועד, אף שהרמה של שמירה בתם יותר.

## דברים מפורשים מדברי הטור.

*ויעויין בזה עוד בטור ריש הלכות נזיקין [סימן שע"ח] וז"ל: "כשם שאסור לגנוב ולגזול ממון חבירו כך אסור להזיק ממון שלו אפילו אם אינו נהנה כיון שמזיקו בין במזיד בין בשוגג חייב לשלם", וממשיך הטור ריש הלכות נזקי ממון [סימן שפ"ט] וז"ל: "כשם שאסור לאדם שיזיק את חבירו ואם הזיק חייב לשלם כך צריך לשמור ממונו שלא יזיק ואם הזיק חייב לשלם".*

*מוכרח מהכא שיש דין איסור בפועל לא להזיק בידים וגם לשמור ממונו שלא יזיק, וזה דין בפועל דרמי עליו לשמור דמדמי לאיסור מזיק ולאיסור גזילה, והיה אפשר לומר שזה הדין לשמים מצד ואהבת לרעך אבל הדין בחו"מ לא רמי עליו, אולם אינו כן שמוכרח עוד מדבריו שהדין איסור מזיק והדין חיוב תשלומין בנזיקין תלויים זב"ז, וזה גם בנזקי ממונו, ומבואר שיש חיוב שמירה מדיני איסור מצד חו"מ שהרי אם החיוב הזה היה רק מצד ואהבת לרעך אז לא היה שייך לחיוב ממון, ומהדמיון לגזילה מבואר שכשם שהאיסור והממון בגזילה תרווייהו שייכי זל"ז כמו כן בנזיקין הדין כן*.

[ובאמת פשוט שהלאו של גזילה מישך שייכי לזכות הממונית, והתוכן של הלאו הוא לא להפר את הזכות הממונית - דהרי מטעם זה מקילין בספק ממון גם לגבי הלאו של גזילה - כיון שעד כמה שצריכים להקל בזכות הממונית שוב אין כאן הפרה של הלאו הזה - ופשוט].

# פרק בביאור בחובת שמירה שמחייבת על השם מזיק גם בלי נזק מסוייםומבאר בזה דינא דהרי"ף בתחילתו בפשיעה וסופו באונס שלא מחמת הפשיעה.

## מבאר שהשם מזיק של אדם אחר שפותח את הדיר לא קובעו כמזיק ביחס לנזק עתידי.

עפ"י מה שנתבאר שיש שיטות שבחובת שמירה לא כתוב שצריכים שמירה בפועל - לדרך זו נוכל ליישב קושי' עצומה - דהנה נתבאר לעיל [סימן ב] שהחיוב של הבעלים הוא בזה שהוא יצר שם מזיק בזה שהוא לא שמר את בהמתו - והשור הגיע להיזק דרך הך 'אי שמירה' - ולכן הוא נוטל אחריות על מעשה השור. - ושאלנו שאלה [שם] - הרי מי שפותח דיר של חבירו - אף שמחמתו היה נזק ע"י בהמתו שיצא מחמתו, אכתי פטור, וקשה דמה מוסיף לי מה שיש לו בעלות - הרי בתרוייהו הוא גורם לו להזיק והוא קובע בו שם מזיק ובתרווייהו איכא שייכות למעשה של השור - ולמה לא יתחייב.

והבאנו שהביאור בזה הוא - שאף אי נימא שיש מושג לקבוע בבהמה דין מזיק ע"י ה'אי - שמירה', אכן יש 'שם מזיק' של שעת הנזק ויש שם מזיק של עכשיו, ויש לומר שרק אם השם מזיק שקבע בבהמה חשיב כמזיק ביחס לשעת הנזק אז יש משמעות ל'שם מזיק', אבל 'שם מזיק' שכל השם שלו בתור מזיק הוא לעכשיו - והשם הזה לא מתייחס לשעת הנזק, אין בזה כלום.

ומעתה יש לומר שזה החילוק בין בעלים לאדם אחר, שכיון שבעלים מוזהר גם עכשיו על כל הנזק העתידי - א"כ השם מזיק שישאר אצל השור עד הנזק העתידי מיוחס ל'אי - שמירה' שלו, אכן ה'אי - שמירה' של אדם אחר רק מטיוחס לזמן המצומצם של שעת פתיחת הדיר, ואף אי מכח זה בסוף יצא נזק עתידי, אכן כיון שלא היה מוכרח לצאת מה'אי - שמירה' הזה, שוב לא רואים את השם מזיק - ורק בעלים שמוזהר עכשיו בשעת ה'אי - שמירה' גם על הנזק העתידי - אצלו ניתן לומר שהשם מזיק של שעתה נזק מיוחס ל'אי - שמירה' שלו.

ויתחדש שבאופן שזה ברי היזיקא מכח הפתיחה ההיא אז באמת חייב - ואה"נ - שזה באמת הדין של מעמיד שחבירו חייב, ודו"ק.

## מתמה שיש סתירה בין אדם אחר שפטור לתחילתו בפשיעה וסופו באונס שחייב.

אולם הקשינו קושי' עצומה על זה - הרי ביארנו [שם] בדין תחילתו בפשיעה וסופו באונס שלפי שיטת הרי"ף חייב גם בפשיעה שלא מחמת האונס - וקשה שאיזה חיוב חיילא עליו בהך פשיעה - וביארנו שמוכרח מזה שנקבע 'שם מזיק' כללי בבהמה כשהוא מסלק את השמירה - והשם מזיק הזה חיילא באופן כללי ולא ביחס לנזק מסויים, שהרי באופן הזה אין יחס בין המצב של אונס למצב של ה'אי - שמירה' והפשיעה - שהרי נהיה כאן נזק שלא מחמת הפשיעה - וכל המחלוקת אינו אלא אם המצב של אונס מוגדר כמצב שמפקיע מהמצב של פשיעה - או שזה לא מפקיע ולכן חייבים.

עכ"פ מוכרח דבחיובא דבעלים של נזקי ממונו מתחדש שיש 'שם מזיק' גם בלי יחס לנזק מסויים - ומעתה קשה - דמאי שנא סילוק שמירה ע"י אדם אחר מסילוק שמירה באונס שלא מחמת הפשיעה - וצע"ג.

## מבאר שיש ב' אפשרויות לבעלים בממון איך להחזיק ממונו - או החזקה 'עבורו' בתור תשמישין 'שלו', וזה דווקא במצב שמור, או החזקה 'נגד העולם' בתור מזיק נגדם - וזה במצב לא שמור - וזה עצם המחייב - אף שאין לחייבו בשמירה בפועל - וכל זה לא שייך באדם זר.

ונקדים לבאר את עיקר המחייב של הבעלים לפי הדרך שלא חייבים לשמור בפועל - שלשיטתם כל החיוב אינו אלא לענין זה שאפשר לחייבו אח"כ לשלם - ונראה שהביאור כך.

הרי נתבאר שהבעלים לא חייבים על עצם ה'אי - שמירה' - אלא מחמת זה שהוא קבע בו שם מזיק מייחסים את חיוב דשור אליו - אכן לפי הדרך הזו שלא חייבים לשמור הביאור יהיה כך, שיש ב' אפשרויות לבעלים בממון איך להחזיק ממונו - או החזקה 'עבורו' בתור תשמישין 'שלו', וזה דווקא במצב שמור, או החזקה 'נגד העולם' בתור מזיק נגדם - וזה במצב לא שמור.

ואף שאין לחייבו בשמירה בפועל - אכן אכתי חל נפ"מ בהחזקתו בלי שמירה - שבזה אנו מחייבים אותו מחמת זה שהוא מחזיק את ממונו כמזיק נגד העולם - ובתור מזיק הוא עשה מעשה היזק.

והנה רק מי שהוא בעלים על ממון יש לו ב' אפשרויות של החזקה בממונו - או בתור מזיק או בתור תשמישיו - אכן מי שלא שייך לממון אין לו ב' צורות של החזקה בממון - שהרי מה הוא שייך לממון.

וממילא שמעיקרא לא קשה מידי למה אדם זר שמסלק את השמירה מהשור - דלמה הוא לא חייב - דלא כתוב בפרשת מזיק שמי שקובע 'שם מזיק' בשור דעלמא שחייב על ההיזק של השור - אלא שכתוב בפרשה שבעלים על ממון מחזיק את ממונו בב' אופנים שונים - וצורת החזקתו בממונו מטילה עליו אחריות על השם שנקבע דרך החזקתו בממונו.

ולחדד את הדברים - הרי בשלמא לדרך הפשוטה שחייבים לשמור בפועל - וממילא שהחיוב בא על זה ש'ביטל' את החובת שמירה - א"כ כל שחל בו שם מזיק מחמת זה שהוא 'ביטל' את מה שהיה מוטל עליו מחייבו - וא"כ שפיר יש להקשות שגם אחרים מוזהרים שלא 'יבטלו' את שמירת חבירו - ולמה לא נחייבם כמו שמחייבים בעלים, אכן לדרך זו אין זה מחמת 'ביטול' חיובו - אלא שיש במציאות ב' צורות של החזקת בהמתו - וצורת ההחזקה שייכת רק בבעלים - וצורת ההחזקה מחייבת.

## מבאר שיטת הרי"ף מתבארת דווקא לדרך זו.

ולפי"ז נצטרך לומר ששיטת הרי"ף א"ש דווקא לדרך זו - וממילא דלעולם יש לומר שבתחילתו בפשיעה וסופו באונס שלא מחמת הפשיעה נאמר שבחיובא דבעלים של נזקי ממונו מתחדש שיש 'שם מזיק' גם בלי יחס לנזק מסויים - וכבר אין להקשות דא"כ מאי שנא סילוק שמירה ע"י אדם אחר מסילוק שמירה באונס שלא מחמת הפשיעה - דרק בבעלים יש ב' אופנים של החזקת ממונו - ודו"ק.

## מבאר עפ"י הנ"ל את הדין קנס של חצי נזק בשומר.

יש מקור גדול לעיקר המהלך בזה מהדין פלגא נזקא קנסא - שמוכרח שהגדר בקנס הוא לעשותו לחצי מזיק - ולכן הקנס הזה שייך גם בשומר אף שהבעלים מתחייב בקנס בפועל בחלות דין מגופו בשורו - ועיין בזה בדברינו להלן באמרות אברהם פרק דו"ה [סימן ג].

# סימן חאין עונשים ממון מן הדין.

[בקושי' המהרש"א מהדו"ב דבכל כריי' איכא פתיחה ואף בלי ק"ו יתחייב מצד הפתיחה שבו, ודן בדברי היונת אלם בזה.](#__RefHeading___Toc491725864) <> [בסתירת המכילתא, ובדברי הגרא"ל מאלין בזה, ומתמה שיטת התוס'.](#__RefHeading___Toc491725865) <> [מוכיח דלשי' התוס' ע"כ כל המזיקין עונשין נינהו, ומבאר דזה תלוי בעיקר הגדר בחיוב נזקי ממונו.](#__RefHeading___Toc491725866) <> [ישוב חדש בסתירת המכילתא, דהנידון בעיקר המחייב בממון המזיק, דהמכילתא למד בקס"ד שכל הילפותא היינו שחובת שמירה ואינו 'ילפותא'.](#__RefHeading___Toc491725867) <> [הערה על כל המהלך.](#__RefHeading___Toc491725868) <> [תוספת דברים על כל המהלך.](#__RefHeading___Toc491725869) <> [מהלך נוסף בשיטת התוס' דרק בור הוא עונש – קצת ע"ד הרשב"א.](#__RefHeading___Toc491725870) <> [עוד בישוב סתירת המכילתא וחילוקים בין במה מצינו לק"ו בכללא דעונשין מן הדין, ודן בזה האם שייך לחלק כן בשיטת התוס'.](#__RefHeading___Toc491725871) <> [הערה בעיקר הילפותא שאין עונשין ממון מן הדין.](#__RefHeading___Toc491725872) <>

##

## בקושי' המהרש"א מהדו"ב דבכל כריי' איכא פתיחה ואף בלי ק"ו יתחייב מצד הפתיחה שבו, ודן בדברי היונת אלם בזה.

עיין מהרש"א מהדו"ב [להלן מ"ט:] דבכל כריי' איכא פתיחה ואף בלי ק"ו יתחייב מצד הפתיחה שבו, ועיין בהערה [[37]](#footnote-38) לגבי כאשר זמם וכן לגבי אחותו, ויש שתירצו דבאבנו סכינו ומשאו משכחת לה כריי' בלא פתיחה וזו טעות, דפתיחה היא "סילוק השמירה" וכריי' היא "עשיית המזיק", וכשעושה מזיק דבור בלי שמירה, החלק שבעשייה שמתייחס לזה שהמזיק הוא בלי שמירה [שהרי עשאו למזיק בלי שמירה] היא פתיחה, וזה שייך נמי באסו"מ.

ועיין יונת אלם [סי' ט"ז] שתי' דמי שכורה בור, ואחר מכסה ומגלה, הראשון חייב דלא אסתלק מעשיו, משא"כ בפותח בור [כשלא היה לבור כורה] וכיסו ושוב פתח דהתם אסתלק והפותח הראשון פטור, ואם כל כורה היה חייב רק מצד הפתיחה שבו, א"כ הכריי' אינו מחייבו ואף דלא אסתלק הכריי' אבל הפתיחה שבכריי' אסתלק ולהכי בעי ק"ו שהכריי' עצמה יחייבו ולא יסתלק, [ואגב למדנו מכאן - שתמיד לומדים בק"ו שה'נלמד' הוא המחייב מצד עצמו, לא את ה'מלמד שבנלמד', והיינו שהכרייה מצד עצמו מחייב כיון שהוא חמור והוא – הכרייה - נלמד מפתיחה].

והקשה תלמיד א' דנימא דיו, ונראה פשוט שמה דלא אסתלק הוא 'מציאות' ולא 'דין' ובזה אין דיו, דהיסוד בדיו הוא כך, דהק"ו שמלמד דינים אינו יכול ללמד יותר דינים לנלמד מהמלמד עצמו, אבל המציאות שיש בנלמד מה שאין במלמד אינו בכלל הילפותא, ולכן זה לא שייך לק"ו, ופשוט, [אכן מהיונת אלם עצמו נ' דנקט דאסתלק ולא אסתלק הוא דין, דרצה ללמוד שוב פתיחה מכריי' לענין זה], וע"ע בהערה [[38]](#footnote-39) אריכות בזה.

## בסתירת המכילתא, ובדברי הגרא"ל מאלין בזה, ומתמה שיטת התוס'.

הק' הגרא"ל מאלין [סי' מ"ט] דהמכילתא עצמו הביא את הצריכותא של המשנה - בקצרה - ושוב ליכא למימר דפליגי, וע"כ צ"ל דנזיקין הוא "חיוב" ממון ולא "עונש" ממון ורק להעשות בעל הבור הוא "עונש" ממון וזהו הק"ו במכילתא, משא"כ בצריכותא דמיירי במזיקין עצמן, ואף דבצריכותא איכא נמי בור, י"ל דמיירי בבור ברשותו דאין בו עונש להעשות בעל הבור, וא"ש גם מה שהביא רעק"א בטו"מ דאין עונשין, דהתם כו"ע מודי, דהתם זה קנס וזה ודאי עונש ממון, וכ"ה בכריי', לא כן באידך חיובי ממון, עכתו"ד, ועיין בהערה [[39]](#footnote-40) שהבאנו את לשון המכילתא.

אולם כל זה ליישב הסתירה במכילתא, אמנם דעת התוס' דנקט דיש כאן מחלוק' משנה ומכילתא צ"ע, וי"ל דקושי' התוס' כאן אינו מכל הצריכותא, רק מהצריכותא על בור עצמו, ובבור דמתני' איכא כריי' וזה עונש, דתוס' למדו את המשנה בבור שאינו ברשותו וכמבואר להלן בתוס' [ג': ובסוף דף ד'.] דל"ג ממונך במשנה כיון דבור ואש לאו ממונו הוא, ורק במכילתא עצמו דהביא צד השוה בין המזיקין התם מודה התוס' דמיירי דוקא בבור ברשותו, ובאמת דכן מדוייק במכילתא שם [באות קט"ו] "הואיל והשור ממונו ובור ממונו אם למדת שהוא חייב על השור אינו חייב על בורו" ומפורש דמיירי בבור ברשותו, וי"ל דזה כבר דייקו התוס' ולכן א"ש במכילתא מיניה וביה, ורק הק' ממתני' דמיירי גם בבור שאינו ברשותו דחשיב שפיר עונש וכנ"ל, ועיין בהערה [[40]](#footnote-41) בישוב קושי' רעק"א עפ"י המהלך של הגרא"ל מאלין.

אולם עיקר דרך זו בישוב התוס' היא טעות, דאי התוס' מחלקינן בין בור דחשיב עונש לאידך מזיקין, א"כ ע"כ הביאור דלהעשות מזיק שלו זהו העונש, אבל אחרי שהוא מזיק דידיה מה שחייב לשלם על נזקיו זה כבר לא עונש וכהגרא"ל מאלין, והנה, זה פשוט דא"א ללמוד משאר המזיקים דבבור שאינו ברשותו נעשה לבעל הבור, וע"כ דהמשנה רוצה ללמוד דבור חייב אחרי דידעינן כבר דכדידיה הוא, [וכדלעיל בישוב קושי' רעק"א] וזה אינו עונש.

ויתירא מזו, דאי להעשות בור חשיב עונש, א"כ אף אם עונשים ממון מן הדין אבל ודאי דלא ילפינן עונש ממון מחיוב ממון, ופשוט, ולמה ליה למשנה לפרוך פירכא ד"הולך ומזיק" הול"ל בפשיטות דבור הוא עונש ולא ילפינן עונש משאר המזיקים שהם חיובים בעלמא, וע"כ דתוס' חולקים על עיקר סברת הגרא"ל מאלין, ולדידהו כל המזיקים חשיבי עונשים [ויתירא מזו, הרי הד"ה בתוס' לא קאי על סוף התוס' בבור, רק על כולו, ומשמע דבכל המשנה סובר תוס' דמצאנו דעונשים מן הדין, ודלא כסברת הגרא"ל מאלין].

## מוכיח דלשי' התוס' ע"כ כל המזיקין עונשין נינהו, ומבאר דזה תלוי בעיקר הגדר בחיוב נזקי ממונו.

ומוכרחין אנו לומר דכל המזיקים חשיבי כעונש, וזה באמת תימא [וכטענת הגרא"ל מאלין] דלכאו' כולהו חיובי ממון נינהו ולא עונשי ממון, [והיה אפ"ל דכיון דפ' מזיק הוא מלוה הכתובה בתורה, י"ל דלהעשות ולהחשב מזיק זה עצמו עונש, אכן זה אינו, דא"כ ל"ל מיעוט דשור הפקר, תיפוק ליה דלא שייך להעניש את השור ואין בעלים להעניש, וא"כ אינו מזיק, וע"כ דשור חשיב מזיק גם בלי עונשים].

ובביאור שיטת התוס' דכל המזיקין חשיבי עונשין צריכים להקדים, דלכאו' נידון זה אי חשיב חיוב או עונש תלוי בעיקר הגדר בחיוב נזקי ממונו, דזה כבר הבאנו לעיל [סימן א'] מהגר"ח מטעלז דלפי הצד שממונו מחייב בלי שייכות לחיוב שמירה א"כ מה שייך כאן עונש עליו מחמת מעשה דממונו, דאיך שייך "עונש" על מעשה דממונו, דעונשים צריכים לבא על חטאים דידיה, ולא על חטאים דבהמתו, ורק לפי הצד שאי - שמירה מחייב הוא דאיכא למימר שזה עונש.

אכן היה נראה עוד, דגם לפי הצד שהאי שמירה מחייב אכתי אינו עונש, דע"כ דגלי רחמנא דהכא גרמא בנזיקין חייב, [דמה דאי - שמירתו גרמה לנזק הוא רק גרמא], וזה חיוב ממון ולא עונש כעין ד' שומרים שחייבים על האי שמירה שלהם ואינו עונש רק חיוב, וכמו דתמיד חייב על מעשיו ואינו "עונש" הכא נמי חייב על גרמתו, ונמצא דממנפ"ש לשני הצדדים באמת אינו עונש.

ונראה דמהכא מוכרח - שהגדר בנזקי ממונו הוא כמו שנתבאר לעיל [בריש מכילתין], דה"אי שמירה" אינו גוף המחייב, אלא שהיא סיבה שהחיוב ממון יחול עליו אבל החיוב עצמו הוא על מעשה דשורו, ונ' דזהו העונש, מה שמחייבין אותו בחיובא דשור בגלל שהוא לא שמר ופשע, וזה בכל הד' מזיקין, דאף דפשיעתו אינו מעשה שאפשר לחייבו עליו, אבל אכתי יש להענישו עליו בחיובא דשורו, ולהכי מקרי עונש, דשורת הדין ליכא סיבה חייבו.

ויש להוסיף בזה עוד, דהבאנו מהגר"ח דחייב בד' אבות על "עשיית המזיק" והיינו ד"אי - שמירה" נידון כהכשרת ועשיית המזיק למזיק, וזהו הטעם דמחייבינן ליה, וזה כבר עונש מה דדיינינן ליה כעושה את המזיק למזיק, ודו"ק.

עכ"פ, זה ברור דלתוס' כל המזיקין עונשין נינהו, ולפי"ז הדרא קושי' לדוכתא, דלמה הק' התוס' מהמשנה למכילתא, הא מיניה וביה במכילתא מבואר דעונשים מן הדין [ועל קושי' זו א"א לתרץ כדתירצו דנחלקו המשנה ומכילתא].

## ישוב חדש בסתירת המכילתא, דהנידון בעיקר המחייב בממון המזיק, דהמכילתא למד בקס"ד שכל הילפותא היינו שחובת שמירה ואינו 'ילפותא'.

והנראה בזה, ונקדים דבאמת עיקר דברי המכילתא תמוהין, דקס"ד ללמוד בור משור "מה שור ממונו אף בור ממונו" [ודחו דשור דרכו לילך ולהזיק] דהו"ל להוסיף "מה שור דרכו להזיק וממונו אף בור דרכו להזיק וממונו", ונראה, דהמכילתא דוקא מיירי בחומרא שמקשר את השור לאחריותו של בעליו, והיינו דממונו הוא, ובזה דוקא השוה בור לשור, ולא מיירי המכילתא בחומרות במזיק עצמו, ובזה חלוק מהמשנה, דלעיל הארכנו דמשנה ראשונה מיירי בחומרות ופירכות במזיק בעצמו, ועיין רש"י [סוף ה'.] דמבאר דהבמה מצינו במשנה בין שור למבעה הוא, דשניהם שוין בזה ששניהם מזיקים, עייש"ה, וזה בגוף המזיק ולא בשייכות לבעלים כהמכילתא, הרי דשינה רש"י מהמכילתא, ודו"ק.

ונראה דבקס"ד במכילתא, נקטו דהמחייב במזיקין היינו ה"אי - שמירה" גרידא, ואין הכוונה שהשור הוא המחייב ו"אי - שמירה" רק מייחס את החיוב לבעלים [וכדביארנו], אלא הכוונה שהמחייב עצמו הוא ה"אי - שמירה", ושאלנו, דהרי זה גרמא בעלמא, וע"כ צ"ל דהקס"ד במכילתא הוא דגלי רחמנא הכא דגרמא חייב, ולפי"ז אין להביא חילוקים בין גוף השור לגוף הבור, ואין להביא השוואות בין גוף המזיק דבור לגוף המזיק דשור, דהשור ובור הם רק היכי תימצי לגרמא דבעלים, וזהו שאמרו מה שור ממונו וצריך לשמור מחמת זה שהוא ממונו, וחייב על ה"אי - שמירה", דה"ה בור, דלא שייך לחלק ביניהם, ודו"ק.

ולפי"ז, יתפרש שיטת המכילתא כפשוטו, דבאמת אין זה "ילפותא" משור לבור, רק "גילוי מילתא" בעלמא דצריך לשמור ממונו, וגילוי מילתא מהני גם בעונשין [עיין בזה בסנהדרין ע"ו.], ורק בדיחוי של המכילתא, שדחו דשאני שור "שדרכו לילך ולהזיק", הכא נשתנה הגדר בממון המזיק, שאינו היכי תימצי על "אי - שמירה" רק הממון עצמו הוא המזיק ושפיר איכא פירכא, ומעתה ליכא סתירא במכילתא, דאחרי שהשור הוא המזיק, שוב בעינן ילפותות וק"ו, ולא סגי בגילוי מילתא ושוב שייך הך כלל דאין עונשין ממון מן הדין, אבל במשנה דדין מזיקין אשמועינן, התם ע"כ "קל וחומר" וילפותא הוא, ואינו גילוי מילתא בעלמא וע"ז שפיר הקשו התוס' דזה סותר למכילתא דאין עונשין ממון מן הדין.

וע"ד הנ"ל ובאופן אחר קצת - דבקס"ד במכילתא, אף אי אינו גילוי מילתא אכתי מהני, דהילפותא היא לגלות דהכל מדין גרמא על ה"אי - שמירה", הרי דא"כ ע"כ אינו "עונש" רק "חיוב" [וכדביארנו לעיל דדומה לד' שומרים שאינו עונש], וממילא לא שייך ל"עונשין" מן הדין, ורק למסקנת המכילתא הדרא לדין עונש.

ועצם האי מילתא שבזה גופא שו"ט המכילתא ונפ"מ בפירכות, כן מבואר בשטמ"ק להלן [תחילת ד'.] בביאור הגמרא למה מתחילה כוונה להזיק והנאה להזיקו חשיבי כקולות ושוב מיקרי חומרות, דתלוי אי המחייב היינו שמירה בבעלים או ממון המזיק, וכעין זה נימא נמי במכילתא, ודו"ק.

והעירני תלמיד אחד דבתוס' [כ"ח:] מבואר דלא ילפינן בור ברשותו משור כיון דזה ברשות המזיק, וכן ברשב"א [ב':] מבואר דבור ברשותו יש בזה חידוש שהניזק ברשות המזיק, ובמכילתא נ' דאין זה פירכא וילפינן חדא מחברתא.

ולדברינו הנ"ל א"ש, דבהפקיר רשותו ולא בורו [בור ברשותו] הרי ההפקר הוא בכלל הפשיעה דבעלים ו"אי - שמירתו" על בורו, שבזה גורם שיתקלו בבורו, ואם כל המחייב הוא "אי - שמירה" שפיר יש לחייבו, וזהו לקס"ד במכילתא, אבל בש"ס דידן דזה כבר כהמסקנה דהבור עצמו הוא מזיק, הכא יש סברא דאין לשור ובור דין מזיק בתוך רשות שלו דעושה בשלו, ודו"ק.

## הערה על כל המהלך.

ויש להעיר על כל המהלך, דלדברינו דהמכילתא במסקנה ע"כ ס"ל דהבור עצמו הוא המזיק, א"כ הו"מ למימר בפשיטות שאין עונשין מן הדין, ולמה ליה לפרוך פירכות שבור אינו הולך ומזיק, וק' לדרכינו במכילתא, ועיין בהערה [[41]](#footnote-42) מה שיש ליישב בזה, ואכתי צ"ע.

## תוספת דברים על כל המהלך.

והעירני בזה תלמיד אחד שיש לומר בזה כך, שהתשובה במכילתא היתה שזה ממונו המזיק שמחייב אותו בלי שייכות לאי שמירה, ולכן אינו עונש גם למסקנה וגם לקס"ד דכבר נתבאר ששני הצדדים אינם בגדר עונש, ולכן היו צריכים דווקא פירכא, אלא דשוב הקשו על כרייה ופתיחה, והכא כבר ליכא פירכא, וע"כ שהתשובה היחידה שיש כאן היא שאין עונשין בממון מן הדין, אלא שהיה קשה דלמה מיקרי עונש, וכאן הוכיחו את המהלך הממוצע, והיינו שהממון הוא מעשה המחייב והבעלים הוא המתחייב מחמת האי שמירה, ולכן מיקרי עונש.

ותוס' הוציא מהמסקנה של מהמכילתא שכל נזקי ממון הם בגדר עונשי ממון, וגם שאין עונשין ממון מן הדין, וא"ש.

## מהלך נוסף בשיטת התוס' דרק בור הוא עונש – קצת ע"ד הרשב"א.

ובאופן אחר העירני בזה ידידי הגאון הרב ר' יוסף בנימין פינקוס שליט"א ליישב הכל דבאמת שיטת התוס' דרק בור הוא עונש אלא דיש לפרש שיטתו עפ"י סברת הרשב"א דרק בור הוא עונש, אבל לא מטעמא של הגרא"ל מאלין, אלא מצד הג' חידושים, וחידוש א' הוא שאינו הולך ומזיק, וכבר תמהנו דא"כ איך רצו ללמוד בור מאידך, וביארנו דאדרבה, דזהו כל הפירכא הכא, דאינו הולך ומזיק ולהכי הוי עונש, עיין בדברינו להלן, וי"ל דגם התוס' למדו כן, אלא דבתוס' מבואר עוד, דמה שהמשנה לא הביא את בור לפני אש היינו משום שאז הוי אתי אש מיניה, ומעתה אי בור הוא עונש א"כ ע"כ דהכוונה היא דאף דאש אינו עונש אבל אפילו הכי הוי אתינן עלה אש מיניה והיינו לומדים שאש הוא עונש, וזהו קושי' התוס', דזה כבר חשיב עונשין מן הדין, ומזה מוכרח שהמשנה חולק על המכילתא, דבמכילתא מוכרח שבור הוא עונש, אולם אכתי לא מיושב, דהא סו"ס איך רצו במכילתא ללמוד בור משור, הא גם זה הוי עונש, ועל זה י"ל דבאמת זהו מה שדחו במכילתא, דאינו הולך ומזיק ולהכי הוי עונש, ולכן לא ילפינן דאין עונשין מן הדין.

## עוד בישוב סתירת המכילתא וחילוקים בין במה מצינו לק"ו בכללא דעונשין מן הדין, ודן בזה האם שייך לחלק כן בשיטת התוס'.

ובאופן אחר היה נראה דאף אי שיטת התוס' דכל המזיקין [נזקי ממון] מיקרי עונשים אפי"ה יש דרך ליישב את הסתירה במכליתא.

ונקדים, דהנה הרש"ש תירץ את עיקר קושי' התוס', דמכילתא מיירי בק"ו ומשנה מיירי בבמה מצינו, ובבמה מצינו עונשין מן הדין ורק בק"ו לא עונשים מן הדין.

ונ' דגם התוס' מודה לרש"ש אלא דחולק על מה דנקט הרש"ש שכוונת התנא ב"לא ראי" היא שהיה מה הצד אלא דאיכא פירכא, ודעת התוס' היא שהתנא למד שהיה "קל וחומר" – ובא לדחות את הקל וחומר ע"י הפירכא, וכן מפורש ברמב"ם בפי' המשניות שהייתי לומד ב"קל וחומר", וכן מפורש נמי ברשב"א [בעמוד ב'] דהייתי לומד ב"קל וחומר", וזו קושי' התוס' מהמכילתא בכריי' ופתיחה דנמי מיירי בק"ו, ונדחה תירוצו של הרש"ש.

אכן כל זה בדעת התוס' במשנה אבל התוס' למדו שהמכילתא עצמה דיליף בור משור אומר מפורש "מה שור ממונו אף בור ממונו", ובהדי' דמיירי בבמה מצינו ולא מיירי בק"ו - ומיושב הסתירה במכילתא מיניה וביה, ולק"מ קושי' הגרא"ל מאלין על תוס', והכל עפ"י תירוצו של הרש"ש.

אולם עיין רש"י להלן [ה'. ד"ה ותיתי אידך מינייהו] דמפורש דמדין במה מצינו הוא, ודלא כהרמב"ם ורשב"א הנ"ל, וכן דייק שם בשטמ"ק בשם הגליון, ואולי המקור לרש"י הוא מהך מכילתא דס"ל דלא פליגי המכילתא והמשנה.

אמנם דרך זו אינו פשוט כלל, דאיזה סברא איכא לחלק בין ק"ו לבמה מצינו, ועיין בזה ברש"ש שביאר את הטעם לחלק בין ק"ו לאידך, ואכתי קשה שבשיטת התוס' אין הדברים ברורים, עיין בכל זה בהערה [[42]](#footnote-43).

## הערה בעיקר הילפותא שאין עונשין ממון מן הדין.

יש לעיין למה צריך ילפותא מיוחדת על אין עונשין בממון מן הדין, הא מאי שנא מאידך עונשים, דילפינן כבר במכות [ה':] ולדעת הר"ח שם דאיכא ילפותא לכל עונש ועונש [מלקות גלויות] א"ש, דה"ה דממון צריך ילפותא, אבל לרש"י שם מבואר שא"צ ילפותא לכל אחד ואחד בנפרד וצ"ע.

ובאבי עזרי [רבעיאה] יישב שהחידוש הוא דעונשי ממון נמי אין עונשין מן הדין ולא רק בעונשי הגוף, אכן ק' דא"כ למה לי שני פסוקים בממון, וכדהביא כבר רעק"א מטו"מ.

ובאמת דגם לר"ח צ"ב מהך דטבחו ומכרו וכבר ידענו ממון ולמה לנו שני פסוקים.

ונ' דטו"מ וכן כריי' ופתיחה, תרוייהו לא איצטריכא לחדש דאין עונשין בממון, ורק איצטריכא לחדש דיש מושג של עונש בממון, ובטו"מ שהוא קנס, התם א"ש דחשיב "עונש ממון" וזהו דקמ"ל המכילתא, ובהך דכריי' ופתיחה, למד הגרא"ל מאלין עפ"י דרכו דקמ"ל המכילתא דמה שנעשה לבעל הבור חשיב "עונש ממון" וממילא שייך ביה הך כלל, וגם לדרכינו, קמ"ל דמה דמחייבינן ליה על "האי - שמירה" הוא ג"כ "עונש ממון", ומה"ט בעי על זה פסוק.

# סימן טחידוש בדברי הרשב"א ובסברת המהרש"אבגדר אין עונשין ממון מן הדין.

[כמה הערות בדברי הרשב"א.](#__RefHeading___Toc492417258) <> [כמה תמיהות בדרכם של האחרונים בביאור ברשב"א, ומתמה טובא בעיקר דבריו.](#__RefHeading___Toc492417259) <> [מבאר את דברי המהרש"א דאין עונשין מן הדין דדילמא מחמת החומר רוצים שימות בלי כפרה, שיש ב' דינים בק"ו, מסברא ומי"ג מידות.](#__RefHeading___Toc492417260) <> [מתמה דלא שייך סברא זו בממון, ועפי"ז מבאר את דברי הרשב"א בדרך חדשה.](#__RefHeading___Toc492417261) <>

## כמה הערות בדברי הרשב"א.

ע' רשב"א [ב': בד"ה אבל במחוברת] - ומבואר שם דהך כלל דאין עונשין מן הדין גם בממון, רק נאמר בבור דחידוש הוא, וביאור דבריו דרק בור שהוא חידוש דינו כ"עונש" ממון, לא כן שאר נזיקין דאינם בגדר עונש - וכן נקטו האחרונים [וע' באבי עזרי רביעאה עדות].

וכשנדייק בלשון של הרשב"א מבואר דכל הנידון היה רק על "נזיקין" שיהיה להם דין עונש [וכהסברא שביארנו דמחייבינן ליה על מעשה דאי - שמירה] אבל שאר דיני ממון פשיטא ליה לרשב"א דיש ק"ו, ולא היה קס"ד שיהיו בכלל עונשין, והסיק הרשב"א שרק בור הוא חידוש, לא כן שאר נזיקין, ולכאו' צ"ב, דכל נזיקין הוא חידוש דכולהו מלוה הכתובה בתורה נינהו [תוס' כתו' נ"ו], אכן זה לק"מ, דעיקר החידוש בנזיקין הוא שיש אפשרות שממון המזיק יוכל להשלים את החסרון שחל ע"י הנזק בממונא דניזק, [שהרי מזיק אינו כגזילה והלואה שממון המלוה ונגזל נהיה ממונא דלוה וגזלן, וזה ממילא מחייב השבה וחזרה, משא"כ במזיק שהיה הפסד – והממוןש הופסד לא עבר מהניזק למזיק כשי שזה יכול לחזור ממנו אליו], אמנם אחרי שחידשה תורה שממונו משלים חסרון דניזק שוב מובן ויש לזה מהלך וכבר אינו חידוש, אבל בבור הרי"ז חידוש גם אחרי שחידשה תורה דבור הוא מזיק, ופשוט.

ובגוף דברי הרשב"א דכ' דאין דרכן לילך ולהזיק היא "חידוש" ולא קולא בעלמא, נתבאר לעיל [סימן ה] שכוונתו כהחזו"א שחסר לו במעשה היזק, וזה סתירה לרשב"א [ה':] שמבואר שזה רק קולא בזה שאינו מזיק חוץ למקום הנחתו.

ומש"כ הרשב"א דניזק בא לרשותו, כוונתו רק בבור ברשותו דאיכא טענה של תורך ברשותי מאי בעי, ומש"כ "עשאן הכתוב" זה חידוש כוונתו רק בבור של הפקר, ונמצא דבכל בור איכא ב' חידושים, ולא שלש.

ובעיקר החידוש של עשאן הכתוב יש לעיין - דזה הוי חידוש גם באש דמהני בהפקר - ועיין בזה להלן [סימן טו] מה שנתבאר בזה עפ"י דברי הברכ"ש לחלק בין אש לבור.

## כמה תמיהות בדרכם של האחרונים בביאור ברשב"א, ומתמה טובא בעיקר דבריו.

אולם עיקר דברי הרשב"א צ"ע, שהעולם לומדים דאי הוי חידוש שוב אינו כשאר המזיקין וע"כ שהוא עונש, אכן כשנעיין בדבריו נ' דאינו כן.

א] ברשב"א מפורש דגם שאר נזיקין חשיבי עונשים מן הדין, [וז"ל "אבל שאר נזיקין וכו' עונשין בהן מן הדין"], ולדברי האחרונים שאר נזיקין אינם עונשים, וכ"כ בהדי' בבור ד"בעונש כזה" אין עונשים, ומבואר דיש עונש דמענישים מן הדין.

ב] לדבריהם, הרי ה"חידוש" הוא רק ראיה וסימן שזה עונש, וק' דלמה כ' הרשב"א "אין לך בו אלא חידושו" דמשמע דמטעם זה שהוא "חידוש" לא ילפינן, ולדבריהם מה שהוא "חידוש" הוא רק ראיה שזה עונש, ושוב לא ילפינן מצד אין עונשין מן הדין.

ג] גוף דברי הרשב"א תמוהין, דאיך אפשר לפרש דין "אין עונשין מן הדין" בהדי הך כלל "דאין לך בו אלא חידושו", הא "אין לך בו אלא חידושו" הוא כלל פשוט מסברא בכל הש"ס שלא שייך דוקא לעונשים, לעומת "אין עונשין מן הדין" שהוא הלכה שלמדו בילפותות בסוגי' דמכות [ה':], ולא שייכי אהדדי.

ד] לדבריהם, איך ילפינן מבור וחד מהנך בצד השוה, הא איך ילפינן חיוב בצד השוה מעונש וחיוב, דתרתי נינהו ואינם שוין, דבכל צד השוה יש הכרח שהצד השוה שביניהן הוא הגורם את הדין כיון שבכל א' אין את המחייב של השני, אבל הכא מאן יימר דהצד השוה גורם את הדין, דאולי תחילת עשייתן [בבור] גורם "עונש" וכוונתו להזיק [בקרן] גורם "חיוב", ואיך ילפינן משניהם לעוד חיוב, וצע"ג.

## מבאר את דברי המהרש"א דאין עונשין מן הדין דדילמא מחמת החומר רוצים שימות בלי כפרה, שיש ב' דינים בק"ו, מסברא ומי"ג מידות.

והנ' בכל זה ובהקדם דברי המהרש"א המפורסמים [בסנהדרין ס"ד:] שכתב דהא דאין עונשין מן הדין, דדילמא מחמת החומר רוצים שימות בלי כפרה, ודלא כהקל שחייב להתכפר, כיון שמהני כפרתו, וכ"ה בכס"מ [פ"כ דעדות], ותמוה, דאיך דחינן א' מי"ג מידות ע"י סברא, ועוד, דסוגי' ערוכה היא במכות [ה':] דילפינן מדרשות דאין עונשין מן הדין [ולר"ח שם יש ילפותא לכל עונש] ואיך מתיישבין דברי המהרש"א בדרשות הנ"ל.

והיה אפ"ל דהדרשה גילתה סברא זו, אכן ק', דהמהרש"א מיירי שם גם באופן שאחד העביר מקצת זרעו למולך והוא חייב מיתה, ולומדים בק"ו שמי שהעביר את כל זרעו שודאי חייב, וקשה שהרי התם אינו ק"ו רק דבכלל מאתים מנה [מקצת זרעו כלול בכל זרעו], וגם הכא משתמש המהרש"א בסברא זו אף דלא שייך לק"ו, הרי דסברא זו לא שייך ממש לכללא ד"אין עונשין מן הדין" וע"כ דסברא כללית היא, וא"א לומר שזהו מה שגילתה לנו קרא באין עונשין מן הדין.

והנראה בזה דק"ו הוא מי"ג מידות, אכן רוב ק"ו הם גם סברא, דחוץ ממה דכריי' יליף מפתיחה בק"ו די"ג מידות, הא ודאי שזה גם סברא שהכריי' שהיא יותר חמורה יחייבו אם כבר חייב על פתיחה, ועיין בכל זה במשך חכמה שופטים [עה"פ - עפ"י התורה אשר יורוך] שהאריך בזה, והביא [שם] שיש סוג של ק"ו שהוא רק י"ג מידות בלי סברא והביא כן מהספרי שרצו ללמוד ק"ו שבסוכות יאכל מצה שיש ק"ו מפסח שהוא קל כיון שלא אוכלים בו בסוכות, וכן לאידך גיסא על פסח שיאכלו בסוכות, אלא שיש מיעוט על הנך תרי ק"ו, ומזה הוכיח שק"ו אינה סברא אלא י"ג מידות, עיי"ש, אכן זה נראה פשוט שיש כמה אופנים של ק"ו שהוא סברא בלי הי"ג מידות, וכמו בכרייה ופתיחה, ועיין להלן [סימן לז וסימן לח] מה שהרחבנו עוד ביסוד זה.

ומעתה נראה, דלכאו' יש לתמוה, דהאיך מהני מה שיש גזה"כ ודרשה בסוגי' דמכות [ה] שבא לומר שאין עונשין מן הדין - הא אולי הגזה"כ ודרשה מהני לומר דלא נאמר דין ק"ו מצד הי"ג מידות - אבל סו"ס מסברא עדיין אפשר להעניש, וא"כ תיפוק ליה שחייב מצד סברא דק"ו, וצ"ע.

ואין לדחות שאין ללמוד מדרשה שגם "סברת ק"ו" לא נאמרה בכלל בעונשים, דמ"ש סברא זו משאר סברות - הא ודאי דשאר סברות מהני בהלכות עונשים ומאי שנא סברא דק"ו, ואם אין חילוק מהותי בין "סברת ק"ו" לשאר סברות - שוב לא שייך ילפותא דלא ניזל בתר סברת הק"ו דסו"ס הסברא במקומה עומדת.

ונראה לחדש חידוש גדול, שרק לגבי הסברא הזו פירש המהרש"א דבלאו הכי אין סברא להעניש בק"ו, דמאן יימר דרצה התורה שיתכפר, אולם סברא זו של המהרש"א באמת לא מהני נגד י"ג מידות וכדהקשינו לעיל, ולכן בעינן גם דרשה וילפותא שם בסוגי', לאפוקי מהי"ג מידות, ותרתי בעינן, סברא של ההמרש"א לאפוקי מהסברא של הק"ו, וקרא לאפוקי מהי"ג מידות של הק"ו.

## מתמה דלא שייך סברא זו בממון, ועפי"ז מבאר את דברי הרשב"א בדרך חדשה.

אולם מעתה תמוה, דבממון דאין עונשין מן הדין, הא הכא ליכא לסברת המהרש"א שהרי גם אם חייב עונש ממון יותר חמור, הא עכ"פ יתחייב את החיוב הפחות דבכלל מאתיים מנה, וק' א"כ דמה שייך ילפותא מכריי' ופתיחה ד"אין עונשין בממון", דאף אי ליכא לי"ג מידות של ק"ו, הא סו"ס מסברא של הק"ו שייך להעניש.

ונ' דהרשב"א נתקשה בזה, וזהו כוונתו כאן, דכיון דזה חידוש, א"כ בלאו הכי אין ללמוד כריי' מפתיחה מסברא, ד"אין לך בו אלא חידושו", דב"חידושים" ליכא שום סברות, וגם בלי סברת המהרש"א נדחה סברת הק"ו, ונמצא דהמכילתא לימד כלל לכל עונשי ממון דאין ק"ו די"ג מידות, וזה כולל כל הנזיקין כולם, דכולהו עונשין נינהו וכדדייקינן ברשב"א, רק דאין נפ"מ בילפותא זה בכל העונשי ממון, דבכל העונשי ממון אכתי שייך ק"ו מסברא ורק בבור ד"אין לך בו אלא חידושו" לא שייך ק"ו.

ואלו דברי הרשב"א, שמה שאין עונשין מן הדין, היינו היכא דבלאו הכי אין סברא דק"ו, כיון דאין לך בו אלא חידושו, והיינו בור, אבל בשאר עונשי ממון "עונשין מן הדין" דהסברא שיש בק"ו אכתי קיים, ודו"ק.

## תוספת דברים.

ועיין בדברינו באמרות אברהם סנהדרין פרק בן סורר [סימן ,,,,] שהארכנו בסוגי' אין עונשין מן הדין ברודף – והוכחנו את עיקר יסוד זה מהסוגי' שם – ובזה יישבנו את קושי' הנו"ב שם.

# סימן יאבות ותולדות בשבת.

[ב' דרכים בשי' חכמים דמביא קרבן א' על אב ותולדה.](#__RefHeading___Toc491726775) <> [ביאור שי' ר"א דמביא ב' קרבנות.](#__RefHeading___Toc491726776) <> [ביאור שי' רש"י בדעת חכמים.](#__RefHeading___Toc491726777) <> [ג' דרכים בביאור פלוגתת ב' התירוצים בתוס', א] מחלוק' בהלכות התראה, ב] מחלוק' בגדר הלאו של "לא תעשה כל מלאכה" בשבת, ג] מחלוק' בגדרי אבות ותולדות.](#__RefHeading___Toc491726778) <> [סיכום ג' חידושים בתירוץ השני של התוס'.](#__RefHeading___Toc491726779) <>

## ב' דרכים בשי' חכמים דמביא קרבן א' על אב ותולדה.

אמרו בגמ' "מאי איכא בין אב לתולדה וכו'", ולשון זה תמוה, שהרי אין זה חילוק בין אב לתולדה, ואדרבה שוין נינהו עד כדי כך שתולדה הוא כמו האב עצמו וכאילו עשה את האב ב' פעמים, ולהכי פטור, ועיין ר"ח שגרס "אמאי קרי ליה אב ואמאי קרי ליה תולדה" וא"ש, [והיה מקום לדחוק מאי איכא בין תולדה זו לאב אחר, דאיזה נפ"מ יש בין אי נעשה לתולדה של אב זה או שנעשה אב בפנ"ע - ודוחק].

והנראה בזה, דהאבות עצמן היו במשכן, ואחרי דאיתרבי תולדות צריכים לחקור מהו הגדר בזה, האם נשתנה בזה הגדר באב או דלא נשתנה, דהיינו, דלפני הריבוי דתולדות היה איסור "זריעה" ואיסור "קצירה" וכו', ואחרי הריבוי י"ל דנשאר שם האיסור זורע קוצר וכו' והתולדות איתרבו בהנך שמות, דכל דבר שיש לו את הפועל יוצא של זריעה, מקבל שם זריעה ומחייבינן ליה ע"ז, ולמשל מבריך יש בו "מקצת זורע" ולכן איתרבי בכלל זורע, ומחייבינן ליה ע"ש הזורע שבו, ונמצא שאחרי הריבוי למדנו שיש זורע אמיתי ויש זורע מחודשת, זו דרך אחת.

ובאופ"א י"ל דבריבוי של התולדה נשתנה הגדר של האב, וכבר לא צריכים בכלל שם זורע, דמבריך אינו זורע, ואיתרבי משום שבתרוייהו יש פועל יוצא אחד, והאיסור הוא "הפועל יוצא" עצמו, ולא הזורע, ונמצא דלפני הריבוי האיסור הוא הזורע ואחרי הריבוי האיסור הוא הפועל יוצא של זורע, ושוב שוין זורע ומבריך ומנכש וכו', ועיין בהערה [[43]](#footnote-44).

לדרך השניה, מה דאב מיקרי אב אינו משום שהוא גוף האיסור [כמו לדרך הראשונה] רק משום שהוא הדוגמא שעליה דיברה תורה, וכעין תולדה דנגיחה שהוא נשיכה, שתרוייהו כוונתם להזיק ומעלת נגיחה היא רק זה שעליה דיברה תורה, והיא הדוגמא.

לשני הדרכים מובן למה בזורע ומבריך מיקרי "חוזר ועושה", דאי לדרך הראשונה הרי עשה מעשה "זורע" עצמו ב' פעמים, ולדרך השניה, הרי האיסור עצמו הוא פועל יוצא דזורע ובזה מבריך וזורע שוין.

ונראה דזה הנפ"מ בין ב' הגירסאות, לדרך הראשונה, זה שמחייבינן ליה אחת על זורע ומבריך, בזה בעצם מונח "נפ"מ" ביניהם, שזורע מחייבינן ליה ע"ש עצמו, ובמבריך לא מחייבינן ליה על המבריך עצמו רק על הזורע שבו, ונמצא דחלוקין נינהו ואיכא ביניהם נפ"מ, ומה"ט חשיב עושה וחוזר ועושה, לא כן לדרך השניה, דאדרבה, שוין נינהו בזה שתרוייהו הם "פועל יוצא דזריעה".

וי"ל א"כ דלפי הגירסא ד"מאי איכא בין אב לתולדה", מה דמחייבינן ליה חדא הוא משום שיש ביניהם נפ"מ, דאב חייב ע"ש עצמו ותולדה חייב ע"ש האב ולא ע"ש עצמו, ולגי' הר"ח ע"כ אין ביניהם נפ"מ דתרוייהו חייבינן ע"ש הפועל יוצא שבו, וע"כ דגרסינן אמאי קרי ליה אב ואמאי קרי ליה תולדה, דהו"ל לקוראו אב בפנ"ע, ולגבי מה שייכי אהדדי.

אולם צריכים להוסיף כאן נקודה בפשט בביאור כל הסוגי', דהנה, זה ברור דתולדותיהן כיו"ב, ושוין נינהו, וא"כ למה רצו שיהיה ביניהם נפ"מ, ובשלמא לפי הר"ח א"ש דרק הק' דלמה מיקרי אב ותולדה וזה א"ש, אכן לגי' דידן למה לי נפ"מ ביניהם.

ונראה שהביאור בזה פשוט, דכל מה דבעינן נפ"מ הוא דאי ליכא נפ"מ אז למה אנו מתייחסים להם כאבות ותולדות כלל, נימא דכולם ילפינן מהמשכן, יש מהם שהיו ממש במשכן ויש מהם שהם דומין להן, אבל באופן כללי כולהו ילפי ליה מהמשכן, [שהרי כיו"ב נינהו, ובשלמא בטומאה דלאו כיו"ב נינהו א"ש אבל הכא קשה], וע"כ דאיכא נפ"מ בזה שאנו מתייחסים להם כאבות ותולדות, וזה משום שהתולדה רק מתחייב ע"ש האב שבו, ולענין זה אנו מתייחסים להם כאבות ותולדות, [ואכתי הם כיו"ב דלשניהם דין א' וכמבואר בגמ'], [הרי דגם לדרך זו הקושי' דומה לגירסת הר"ח דלמה קרי ליה אב ותולדה, דכל מה שרצו שיהיה נפ"מ הוא רק לענין זה דלכן מיקרי אב ותולדה, ופשוט].

ובאמת דדברינו מפורשים בדברי הרשב"א בריש הזורק [שבת צ"ו:] שהק' דגם לר"א איכא נפ"מ, שהרי מי שעושה זורע וזורע חייב א', ומי שעושה זורע ותולדה של זורע חייב שני קרבנות, הרי דאיכא ביניהם נפ"מ, ותירץ הרשב"א ד"לאו מילתא היא", וביאר, דכל מה דבעינן נפ"מ ביניהם, היינו כדי שנבין למה הם מוגדרים כאב ותולדה ולא כרשימה ארוכה של הרבה אבות או הרבה מלאכות, ואי כל הנפ"מ הוא דחייב שנים, א"כ נפ"מ זו אינו הסבר למה להגדירם כאב ותולדה דגם אי היו אבות נפרדות היה הדין כן, והדברים ברורים.

## ביאור שי' ר"א דמביא ב' קרבנות.

כתוב בגמ', "ולר"א דמחייב אתולדה במקום אב", ומשמע דלרבנן לא מחייבינן ליה אתולדה, וזה אינו, דמחייבינן קרבן אחד על שניהם, ולדרך הראשונה לעיל א"ש דאינו חייב ע"ש התולדה שבו, רק על השם אב שבו, ורק לר"א חייב ע"ש התולדה שבו.

[אולם אכתי אינו מדוייק, דלרבנן גם שלא במקום אב לא מחייב על התולדה שבו, ולמה אמר דר"א מחייב על התולדה "במקום האב", הול"ל דר"א מחייב על תולדה תמיד, וממילא במקום אב מחייב תרתי, וצ"ע].

עכ"פ בדעת ר"א דפליג וס"ל דחייב תרתי יש להסתפק אי לדידיה כל תולדה חייב ע"ש עצמו, ותולדות אינם אלא ילפותא מהאב ואחרי הילפותא שוב חייבים על שם עצמו ומה"ט אינו כחוזר ועושה, אולם י"ל באופ"א, דלעולם מודה ר"א לשני הצדדים הנ"ל, ואכתי אינו חוזר ועושה.

והטעם לזה ראיתי בחי' הגרא"ל מאלין זצ"ל מאלין זצ"ל [סי' ז'] דכמו דמצאנו דגופות מחלקות [בא על כמה נשים בהעלם א'] אף בשם א', ה"ה די"ל דכמה מעשים שונים גם מחלקות, דאף דלכולהו שם א', סו"ס המעשים עצמם מעשים נפרדים נינהו, דזה זורע וזה מבריך.

ולמסקנת הגמ' לר"א - כפשוטו אין נפ"מ - ורק שמצאנו טעם למה נקרא אב ותולדה משום שזה היה במשכן וזה לא היה במשכן.

## ביאור שי' רש"י בדעת חכמים.

ברש"י [ד"ה לא מחייב] כתוב, "אתולדה דידיה לא מחייב", מבואר ברש"י שזה לא שייך לדין "עושה וחוזר כעושה", רק שהאב פוטר את התולדה, וכתב בתפארת שמואל שאילו הפרישו על התולדה ושכח מהאב צריך להביא שוב על האב, ובפורת יוסף הוסיף דמה שמביא על תולדה עצמו מיקרי חולין בעזרה, ובתוצאות חיים [סי' י"ב] כ' שהם הבינו ברש"י שאינו מדין חוזר ועושה רק מדין פוטר, והוסיף דלפי"ז דוקא כשכבר עשה האב לפני התולדה לא חיילא חיוב לתולדה, אבל להפקיע החיוב לא יהני, ועיי"ש מה שיישב בזה.

עכ"פ, עיקר הסברא רק שייך לצד הראשון דגם אחרי הריבוי של תולדה, נשאר שם החיוב ע"ש האב, אבל אי שוין האב ותולדה ותרוייהו חייבין מצד הפועל יוצא השוה שבשניהן שוב ליכא צד שיתבטל התולדה לאב.

[ובעיקר שי' רש"י עפ"י התפא"ש ופורת יוסף עיין תוס' תלמיד דר"ת דגרם כן בגמ' וכתב שאינו נכון דחייב על שניהם אחד].

עכ"פ לדרך זו א"ש לשון הגמ' כפשוטו "מאי איכא בין אב לתולדה" דיש נפ"מ למעשה ביניהם דעל האב חייב ועל התולדה פטור וכן א"ש לשון הגמ' "ולר"א דמחייב על תולדה במקום אב", ומשמע דלרבנן פטור.

אולם כל זה ק' דרש"י כ' בהדי' בשבת [ו': ד"ה חייב על כאו"א] דמדין "עושה וחוזר עושה" הוא, דכולהו עבירה חדא נינהו, ודלא כרש"י כאן וצ"ע.

וע"כ צ"ל כמוש"כ הגרא"ל מאלין זצ"ל [שם] דאין כוונת רש"י דפטור על התולדה לגמרי אלא דפטור על התולדה מצד עצמו, ורק עד כמה שיש בו שם האב חייבין עליו, וכנתבאר לעיל לדרך הראשונה, ועיין בהערה [[44]](#footnote-45).

## ג' דרכים בביאור פלוגתת ב' התירוצים בתוס', א] מחלוק' בהלכות התראה, ב] מחלוק' בגדר הלאו של "לא תעשה כל מלאכה" בשבת, ג] מחלוק' בגדרי אבות ותולדות.

עיין בתוס' [ד"ה ולר"א אמאי מחייב], ומבואר דנחלקו ב' התירוצים בתוס' אי בעי התראה ע"ש המלאכה, ובביאור המחלוק' י"ל בג' אופנים א] מחלוק' בהלכות התראה, ב] מחלוק' בעיקר הלאו דמלאכות בשבת, ג] מחלוק' בגדרי אבות ותולדות, ונבאר את הדברים.

דהנה יעויין במנ"ח [ריש שבת] שהביא מחלוק' ראשונים בדין התראה אי סגי לומר שהדבר הזה אסור [רמב"ם סנהדרין פי"ב] או דבעי להתרות בשם האיסור, [שי' רש"י שבועות כ': ד"ה ואזהרתי' מלא תשבעו, וכ"ה שי' תוס' מו"ק ב':], וי"ל דזהו פלוגתת ב' התירוצים, דבקושי' נקטו בתוס' דצריך להתרות משום שם האיסור ובתירוץ חזרו בו מכח הקושי' בסוגי' ובתירוץ שני ס"ל כבקושי', ודחו הראיה מהסוגי', הרי דנחלקו בגדרי התראה [והמנ"ח הביא מהרמב"ם בשבת שא"צ בשם המלאכה וא"ש לשיטתו].

ועוד י"ל דפליגי בעיקר הלאו ואיסור במלאכת שבת, דהנה כבר הק' שם במנ"ח, דאף לדעת רש"י דצריך התראה ע"ש האיסור, אכתי קשין דברי התוס', שהרי הלאו של שבת הוא "לא תעשה כל מלאכה" ול"ט מלאכות אינם אלא אופנים שונים של מלאכה, ומה שמביאים ב' חטאות הוא הלכה מיוחדת בקרבן, דכמו דגופות מחלקות כמו"כ שמות ויש בהם שמות שונות אבל גוף האיסור חדא הוא, וא"כ לענין התראה מהיכי תיתי שיצטרך להתרות על המלאכה עצמה, והא דיו בלאו דלא תעשה כל מלאכה, כן הק' במנ"ח על התוס'.

אולם בתוס' רי"ד שבת [קל"ח] כתב ד"העברה לחלק יצאת" ואז נתחלקו לאיסורים שונים, כחלב ודם, ומה"ט י"ל דבעי נמי התראות שונות.

וי"ל דנחלקו ב' התירוצים בסברת התוס' רי"ד והמנ"ח אי המלאכות הם שמות שונות רק לענין לחלק בקרבן כגופות מחלקים, או שאיסורים שונים נינהו כחלב ודם.

לפי"ז לתי' א', לעיקר ההתראה סגי בלא תעשה כל מלאכה, רק דהיכא דמפרט יותר למלאכה מסוימת, אז צריך לחלק באופן שלא יהיה לעג, ולפי"ז אב משום תולדה ותולדה משום אב גם מהני [וכ"כ בתפא"ש], וצ"ל דעכ"פ הוא הזכיר את הלא תעשה כל מלאכה, רק דיכול לקלקל במה שמוסיף פעולה שלא דומה כלל, ועיין בהערה [[45]](#footnote-46).

אולם יש לבאר באופן שלישי דפליגי בגדרי אבות ותולדות, ונקדים כאן במחלוק' ראשונים, דהנה, הרמב"ן בשבת ריש פרק הזורק [שבת צ"ו:] כ' דלשיטת ר"א א"צ התראה בתולדה משום אב וסגי בהתראה משום תולדה, וכ"ה בתוס' ר"פ בסוגיין בתירוץ ב' ובתוס' שאנץ בשטמ"ק בתי' אחרון.

וחולקים בזה על התוס' דס"ל דלר"א אף דחייב ב' קרבנות אכתי בעינן התראה משום האב.

ונ' דנחלקו במה שנסתפקנו לעיל בדעת ר"א, האם ר"א חולק וסובר דתולדה ואב תרתי נינהו, ורק ילפינן חדא מחברתא וכאו"א אסור מצד עצמו, וזהו שי' הראשונים או דס"ל כרבנן דהתולדה ע"ש האב קרי ומבריך חייב רק מצד הזורע שבו, והא דחייב ב' קרבנות הוא חידוש בהל' קרבן דס"ל דעצם הפעולות השונות בין אב לתולדה מחלקות לענין קרבן כעין גופות מחלקות, וזה שי' התוס', ועיין בהערה [[46]](#footnote-47).

אולם בדעת התוס' יש כאן הערה גדולה בפשט, דלמה הביאה הגמ' בהך ענין של התראה את הדמיון למשכן, דאם הכוונה לבאר הטעם למה אין שם של התולדה שם עצמו רק שם האב ומה"ט מתרין ביה, א"כ הו"ל לבאר כן נמי לעיל ברבנן, דזהו נמי הטעם ברבנן למה יש רק קרבן אחד, דשם של התולדה הוא שם של האב [וע' במהר"ם].

ונ' דלפי מה שחקרנו בריש דברינו, דיש ב' אופנים לבאר שי' חכמים למה יש קרבן אחד, א] תולדה אסור רק ע"ש האב וא"כ הרי"ז כעושה זורע ב' פעמים, ב] האיסור של זורע עצמו אינו אלא על הפועל יוצא שבזריעה.

ומעתה י"ל דנפ"מ בין הנך דרכים אי צריך להתרות תולדה משום אב, דאי שם האיסור הוא חדא, דהיינו "פועל יוצא דזורע", א"כ התולדה והאב שוין וא"צ להתרות משום האב דגם מבריך יש בו פועל יוצא דזורע כמו זורע עצמו, ורק אם מבריך אסור מצד הזורע שבו הוא דצריך להתרותו משום האב.

ולפי"ז י"ל דבקס"ד בגמ' לדעת רבנן אין הכרח דשם האיסור הוא הפעולה עצמו שהיה במשכן די"ל דהאיסור עצמו הוא רק ה"פועל יוצא" דידיה שזה כבר כולל גם מלאכות שלא היו במשכן, ורק למסקנה דאמרינן דיש דין התראה של אב, אז צריכים לחדש דשם האיסור הוא הפעולה עצמה שהיתה במשכן, וזהו מה שהגמ' הוסיפה בסוף לבאר דוקא לר"א, דהיסוד של אב הוא שהאיסורי שבת הם מלאכת המשכן עצמן, לא ה"פועל יוצא", ומה"ט מיקרי אב, ומה"ט ע"כ תולדה רק אסורה עד כמה שיש בו את שם האב.

ומעתה י"ל דזהו המחלוק' בב' התירוצים בתוס', דע"כ מוכרח דלתי' השני בתוס' נתחדש למסקנה הך גדר חדש שגוף האיסור הוא ע"ש המשכן, לא כן לקס"ד בתוס' ולתי' ראשון בתוס', דאז סברו דגם למסקנה נשאר דא"צ שם המלאכה עצמה, ויסוד האיסור הוא הפועל יוצא דזורע, ושוב א"צ להתרות משום האב עצמו, הרי דפליגי בגדרי אבות ותולדות בשבת, ועיין בהערה [[47]](#footnote-48).

## סיכום ג' חידושים בתירוץ השני של התוס'.

נמצאנו למדים דהתי' השני בתוס' מורכבת מג' חידושים א] חידוש בדין התראה דצריך התראה ע"ש האיסור, וכרש"י בשבועות ולא כהרמב"ם, ובדרך הראשונה למדנו דבזה גופא חולק התירוץ הראשון, ב] חידוש בלאו דשבת, דכל אב יש לו לאו בפנ"ע וכשי' התוס' רי"ד ולכן צריך התראה ע"ש האב המסויים, וממילא כבר על תולדה בשם האב, ובדרך השניה למדנו דבזה גופא חולק התירוץ הראשון, וכטענת המנ"ח, דאינם אלא שמות נפרדות, ג] חידוש בגדרי תולדה ואב דשם התולדה ע"ש האב, ובדרך השלישי למדנו די"ל דבזה גופא חולק התירוץ הראשון דאין התולדה ע"ש האב.

# סימן יאתולדותיהן לאו כיו"בבשיטת רש"י ובשיטת הרי"ף,ובגדר 'תמות' בתור 'מזיק שאינו גמור'.

[**פרק א' עיקר ספיקת הגמרא, ודרכו של רש"י בזה.**](#__RefHeading___Toc491820998) **<>** [ביאור שורש הספק, דלמה נימא דלאו כיו"ב, ומביא בזה את דרכם של הפנ"י ונחל"ד ומתמה בזה.](#__RefHeading___Toc491820999) <> [מביא את דרכו של המהרש"א מהדו"ב בזה ומבאר דבריו דמאי שנא מכל ילפותא.](#__RefHeading___Toc491821000) <> [מיישב קושי' העולם דמאי שנא תולדה לאו כיו"ב מהמשנה, ולמה לא נילף תולדות מהצד השוה לחייבם להיות כיו"ב.](#__RefHeading___Toc491821001) <> [שי' רש"י בדין תולדה דלאו כיו"ב.](#__RefHeading___Toc491821002) <> [תוספת חידוש בכל הנ"ל מהגר"נ פרצוביץ זצ"ל.](#__RefHeading___Toc491821003) <> [מתמה טובא בשיטת רש"י ובדברי המהרש"א מהדו"ב.](#__RefHeading___Toc491821004) <>

[**פרק ב' דרכו של הרי"ף, ותוספת ביאור ברש"י עפ"י המהרש"א מהדו"ב.**](#__RefHeading___Toc491821005) **<>** [מביא את שי' הרי"ף ורא"ש בתולדותיהן לאו כיו"ב ומתמה טובא בדבריו.](#__RefHeading___Toc491821006) <> [שיטת הרמב"ם בנידון של תולדותיהן לאו כיו"ב הוא האם התולדות הם מזיק של תמות כשהאב הוא מזיק של מועד.](#__RefHeading___Toc491821007) <> ביאור דברי הרי"ף – מצאנו בתם שיש מושג של מזיק שאינו גמור <> ביאור עפ"י רבינו חננאל למה חלוק תם ממועד בעיקר השם מזיק - כיון דליכא חובת שמירה בפועל <> גם הכא יתכן שזה הגדר בתולדות שהם פחות במעלה מהאב <> [ביאור דברי הרמב"ם עפ"י הנ"ל.](#__RefHeading___Toc491821009) <> [תוספת דברים עפ"י מה שנתבאר שהתולדות הם באמת פחות במעלה מהאב.](#__RefHeading___Toc491821010) <> [ביאור בגדר המיעוט לדרכו של המהרש"א מהדו"ב.](#__RefHeading___Toc491821011) <> [ביאור בשיטת רש"י עפ"י כל הנ"ל.](#__RefHeading___Toc491821012) <> [הערה גדולה מהמשנה להלן [ט"ו] ובדין תולדותיהן לאו כיו"ב של קרן תם.](#__RefHeading___Toc491821013) <>

# פרק א'עיקר ספיקת הגמרא,ודרכו של רש"י בזה.

## ביאור שורש הספק, דלמה נימא דלאו כיו"ב, ומביא בזה את דרכם של הפנ"י ונחל"ד ומתמה בזה.

סדר הסוגי' היא כך: דמתחילה הביאו את החילוק בין תולדות דשבת לתולדות דטומאה, ושוב הסתפקו על תולדות דנזיקין, והביאו מר"פ שיש כיו"ב ויש לאו כיו"ב, ושוב האריכו בכמה סוגיות להביא את כל התולדות, וביארו למה כל תולדה מיקרי תולדה של האב מחמת זה שהם דומים לו בתכונה, כוונה להזיק הנאה להזיקו וכו', ומחמת זה פשטו ממילא שהם כיו"ב, עד שבסוף הסוגי' הביאו צרורות שהוא תולדה דרגל אבל מהלממ"ס דינו בחצי נזק דלא כהאב.

ולכאו' יש לתמוה, דאם כל הנידון דתולדותיהן כיו"ב או לא תלוי על תולדות שבת ותולדות טומאה, הרי אין כאן ספק, שהרי זה ברור דבתולדות של שבת כיון דדומות הן הרי הן כיו"ב, ובתולדות של טומאה דלאו דומות הם אינם כיו"ב, וא"כ בנזיקין דדומות הן ודאי דהם כיו"ב, ומהו כל הספק.

ובאמת דזה מוכרח מהמשך הסוגי' דהביאו לכל התולדות עם האב שלו, ומיד היה פשוט לגמ' בלי שום ספק שהתולדות הם כיו"ב, ותמוה דהיכן נעלם עיקר הספק, וע"כ דכיון דדומות ודאי פשיטא שהם כיו"ב, ושוב ק' דא"כ מה היה ספיקת הגמ' מעיקרא, וכבר עמדו בזה האחרונים, [נחל"ד ופנ"י].

וע' נחל"ד [בסוף] ובפנ"י דתירצו דספיקת הגמ' אי התולדות הם דומות או לא, ובזה תלוי הספק דכיו"ב, ומה"ט הכריעו ממילא דהם כיו"ב כיון דהם דומות.

ולא איתברר בדבריהם מהו הגדר ב"לאו דומות" דהיכא משכחת לה תולדה דאינה דומה לאב, דבשלמא בטומאה שייך לאו דומות ומיקרי תולדה כיון דנמשכות מהאב, דנטמא על יד האב, אבל בנזיקין אי לאו דדומות נינהו כבר אין סיבה שיהיה תולדה, דעצם זה שיש להם תכונה אחת הוא זה שמשוה אותם להיות תולדה.

ואולי אפ"ל דהספק הוא שבאמת שייך שתולדות יהיו פחות מצויים בכוונה להזיק, דאיכא למימר דנגיחה הוא היותר מצוי בכוונה להזיק יותר מבעיטה נשיכה וכו', וכעין זה כ' האהא"ז ברמב"ם לפי האמת, ולהכי ס"ל דבארי דדריסה הוא יותר מצוי דהדריסה הוא האב בכוונה להזיק, וכבר הבאנו לעיל [סימן ו'] דלכן קרי ליה הרמב"ם לאבות 'עיקרין', וזה כנראה סברת המהרש"ל בשבת [ס"ח.] שכתב על אבות ותולדות של שבת "שהאב נראה יותר למלאכה מהתולדה" וכתב כן נמי לענין מזיק ש"האב נראה יותר למזיק מהתולדה", ודבריו מתבארים נמי ברמב"ם אבל לא מטעם 'מצויים' או לא מצויים אתינן עלה [דמה שייך לומר כן בשבת] אלא יותר נראה ופחות נראה.

ועיין להלן [סימן יג] בסוגי' דתלושה ומחוברת שמבואר ברשב"א שיש חילוק בין תלושה למחוברת דאי חדא כתיב ולא השני, אז יתכן שהתלושה תהיה תולדה של מחוברת אבל איפכא לא אמרינן, ונראה דלפי הרמב"ם פשוט שהאב הוא העיקר ולכן הוא כתוב אבל תלושה ודאי אינו עיקר בכוונתו להזיק, וע"כ שאינו אב של מחוברת, ודו"ק.

עכ"פ נראה - דלפי הנך דרכים יש לומר ששייך תולדה שהיא 'פחות במעלה' מהאב [באיזה שהוא אופן], ומחמת זה שהם פחות במעלה לכן יתכן דלאו כיו"ב, וספיקת הגמרא היא האם התולדות הם באמת פחות במעלה או לא, והסיקו שכיון שאינם 'פחות במעלה' לכן הרי הם כיו"ב – והיינו דלא כהרמב"ם ומהרש"ל דנקטו שהם פחות ואעפי"כ הרי הם כיו"ב – כן היה אפשר לפרש וקרוב לזה מבואר בנחל"ד ופנ"י.

[אף שיש משמעות בדבריהם שלמדו בדרך אחרת - עיי"ש היטב - אלא דלא ירדתי להבנת עיקר דבריהם - וצ"ב].

אולם זה אינו דא"כ בהמשך הסוגי' שהכריעו שהם כיו"ב אז הו"ל לגמרא לציין את העובדא שהם לא פחות במעלה, שהרי סביב זה הלך כל הספק, ומה שהם כוונתם להזיק [כמו האב] או הנאה להזיקו [כמו האב] ידענו ממילא, ועיקר חסר מן הספר, וצע"ג, ועיין בהערה [[48]](#footnote-49).

ונ' דמטעם זה כ' הרא"ש כבר בספיקת הגמ' "דידעינן דהתולדות הם דומות לאב בכל צד", דזה מוכרח מפשיטות הגמ', ודלא כהפנ"י ונחל"ד, [ולהלן יבואר דהסוגי' א"ש לרמב"ם ומהרש"ל שיש מעלה באב יותר מהתולדה], והדרא קושי' לדוכתא [[49]](#footnote-50).

## מביא את דרכו של המהרש"א מהדו"ב בזה ומבאר דבריו דמאי שנא מכל ילפותא.

ויעויין במהרש"א מהדו"ב [בד"ה מ"ש קרן] דהק' קושי' זו, דלכאו' הכרעת הגמ' סותרת לספיקת הגמ', וביאר, דהקס"ד של הגמ' בספק היה דמה דנקטה תורה דוגמת כוונה להזיק דוקא בנגיחה הוא "מיעוט מגזה"כ" על כל שאר הזיקות דכוונה להזיק, מדנקטה תורה הך דוגמא דוקא [ולהלן יבואר הגדר בהאי מיעוטא], וזה הספק האם במיעוט כתוב שהם לאו כיו"ב או לא, אולם השתנה נקודה אחת בין עיקר הספק לפשיטות של הספק בהמשך הסוגי', והיא, שאחרי הספק אמר ר"פ ד"אית בהן כיו"ב ואית בהן דלאו כיו"ב", הרי דע"כ שאין מיעוט, דאל"כ איך משכחת לה כיו"ב דאי באחד אין מיעוט א"כ מהאי טעמא נמי כולהו ליכא מיעוט, ולכן שפיר איפשיט דמה דדומות סגי להיות כיו"ב, עד המסקנה שהביאו הללמ"ס שבאמת בא למעט את התולדה.

ולכאו' עיקר דבריו תמוהין, דלמה בכל בנין אב ובכל צד השוה לא נימא דאיכא דיוק ומיעוט, דלמה המלמד כתוב מפורש ולא הנלמד, והרי זה גופא כל היסוד של הי"ג מידות, ולמה באבות ותולדות קס"ד דכיון דהאב כתוב ולא התולדה דזה כבר מיעוט על התולדה.

והפשוט בזה הוא דיסוד דינא דתולדות אינו "ילפותא" מהאב לתולדה, ולכן א"צ פסוק, והרא"ש בסוגיין כ' בהדי' "כיון דידעינן מסברא כל תולדות האבות" וכ"כ בתוספי הרא"ש – בשטמ"ק [ג'. בסוף - ד"ה סו"ס], וכן מבואר בשטמ"ק בשם מהר"י כ"ץ "דלא ילפינן מקראי אלא מסברא" - ופלא על השטמ"ק בשם הגליון שהק' אין עונשין מן הדין בתולדות, ואיך ילפינן תולדה דבור מבור לרשב"א שבור הוא עונש, דלהנ"ל לק"מ - שהרי אין כאן ילפותא כלל.

והביאור בזה דהמהלך של אבות ותולדות חלוק ביסודה מהמהלך של י"ג מידות, די"ג מידות מלמדת שיש דין חדש - כדהבאנו לעיל [סימן ח] מפתיחה דמלמדת על כרייה, וכעת כרייה חייבת מדין כרייה [ולא אסתלק מעשיו ככרייה] – וכשבאו ללמוד שבועת העדאת עדים מצד השוה בין שבועת עד אחד ושבועת מודה במקצת, הרי דאז למדנו פרשה חדשה מב' פרשיות אחרות ולא שכולם פרשה אחת גדולה [ולהלן יבואר עוד בזה], אבל באבות ותולדות אינו כן דהתם האב מלמד שהתולדה בכלל האב, ותרוייהו חדא, ולכן זה ממעט אבל י"ג מידות לא ממעט.

והיינו כך: עיקר הגדר באבות ותולדות הוא כך, דאין "נגיחה" המזיק רק ה"כוונה להזיק", ונמצא דבעיטה ונגיחה חדא נינהו, ולא ילפי חדא מחברתא בבנין אב, ועפ"י זה ביארנו לעיל [סימן ו'] למה כתב רש"י בריש מכילתין דאבות נכתבו "בקרא בהדי'" ולהלן [ד':] כ' דאבות נכתבו "בקרא", והשמיט לשון "בהדי'", דהתם מיירי באבות בלי תולדות וסגי בנכתבו בקרא, והכא מיירי באבות שיש תולדות ונתקשה רש"י דתולדות נמי כתיבי, ולמה האב הוא האב ולא התולדה, שהרי נשיכה "כתוב" בכוונה להזיק, והתשובה, שסו"ס הדוגמה דנקטה תורה זה נגיחה, וזהו "בהדי'", ולכן הוא האב כלפי האחרים שהם התולדות – למדנו מרש"י שהתולדה כתובה בגוף האב עצמו – ופרשה חדא נינהו, וההבדל בין האב לתולדה הוא רק אי כתוב בהדי' או לא.

ומעתה ברור, דבכל בנין אב אין טענה דלמה המלמד כתוב ולא הנלמד, דזה גופא היסוד של הי"ג מידות ללמוד מה שלא כתוב ממה שכתוב, דתרתי נינהו, דפרשה אחת מחדשת פרשה אחרת, ולמדנו דין אחר ומחייב אחר והלכה אחרת ופרשה אחרת ע"י הי"ג מידות - והארכנו בזה בביאור דברי הגרי"ז להלן [סימן יב] - אבל בתולדה היא היא גופו של אב שהרי כולהו פרשה אחת נינהו, ובזה יש לדון דלמה לא נכתב בהדי' ולמה כתבו דוגמא אחרת של המזיק הזה ולא הדוגמא הכללית, ובזה יש ב' צדדים, וזה גוף הספק - שי"ל שדוגמא בעלמא נקט או דילמא יש לומר דבא למעטה ולומר דלאו כיו"ב.

הרי מי שיעשה הקנאת ממון לג' קבוצות של אנשים, ולכל קבוצה יש שם שמגדיר את הקבוצה, ואי יפרש את הקבוצה בשם של אחד מבני הקבוצה ולא בשם של הקבוצה עצמה - הכא יש מקום להסתפק שאולי כוונתו היתה שההקנאה תתייחס בצורה אחרת לאותו אחד מיוחד מבני הקבוצה, וזכותו ישתנה משאר בני הקבוצה - וה"ה הכא דאיכא ג' קבוצות של מזיקין, ולמה התייחסו לאחד במסויים מבני הקבוצה - וזה תחילת ספקת הגמרא.

[אולם לדרך זו נראה לכאו' דאין דמיון כלל לטומאה, ונצטרך לומר דרק הביאו טומאה שנדע ששייך להיות תולדה אף שאינו דומה, ועיין נחל"ד שכ' כן, ודוחק, ולהלן יבואר גם לדרך זו יסוד הדמיון לשבת וטומאה].

## מיישב קושי' העולם דמאי שנא תולדה לאו כיו"ב מהמשנה, ולמה לא נילף תולדות מהצד השוה לחייבם להיות כיו"ב.

והנה, הנחל"ד הביא קושי' העולם מהמשנה "לא ראי זה כראי זה" דמשמע דאי היה בלי פירכא שוב הוי ילפינן חדא מחברתא וא"צ לכתבי' וק' דלכתביה דאל"כ לאו כיו"ב, וע"כ דתולדותיהן כיו"ב.

ותי' דעפ"י דרכו דכיון דאינם דומות שוב לאו כיו"ב נינהו, א"ש, דכל זה בגמ' משא"כ במשנה קס"ד דדומות ממש, ויש להעיר דמכאן מוכרח דהקס"ד לנחל"ד ופנ"י דלאו דומות אינו משום שצריך הך אבר, דמבעה ושור הם ב' אברים.

אולם גם למהדו"ב א"ש, דהך מיעוט הוא דוקא על נשיכה שהוא ממש כוונה להזיק, ונתבאר שהמזיק הוא הכוונה להזיק עצמו וזה נשיכה ובעיטה, ושוב איכא דיוק מזה שהושמטו, לא כן משהו אחר שתכונתו אחרת ובעינן ילפותא כמו במשנה, ופשוט.

אולם יש הוכחה ברורה לדרכו של המהדו"ב, ודלא כהפנ"י ונחל"ד, דהנה, להלן [ה':] מבואר דכולהו ילפינן בצד השוה מבור וחד מהנך, וידוע להקשות דא"כ ה"ה דהנך תולדות נילף בצד השוה, ומה איכפת לן מה דאינם דומות לאבות הללו [ואיך נפטרנו בכולו או בחציו כדין תולדה דלאו כיו"ב, וכדיבואר], וע"כ כהמהדו"ב דאדרבה, בגלל שהם ממש דומות לא יהני מה שיש צד השוה שהרי ממילא הם כבר כתובים מפורש בפרשת קרן, דיסודו של קרן הוא כוונה להזיק וגם הם כוונה להזיק, ומעתה פשוט דא"א לרבותם יותר ממה שהם כתובים מפורש, והרי הם כתובים באופן שיש בהם מיעוט של לאו כיו"ב.

דוגמא לדבר, אטו יש מקום להקשות דלמה לא נילף דאש חייב על טמון מצד השוה בין בור לשור, שזה פשוט שפרשה שכבר כתובה לא נלמדת שוב בצד השוה, ופשוט, וה"ה תולדה עצמה כבר כתובה.

והדברים מבוארים בדברי החזו"א, דיעויין בחזו"א [סי' י"א ס"ק י"ד - בחדש בסוף דף כ"ב.] שהק' דלמה לא מחייבים רגל ברשה"ר מדין אש, ועכ"פ בשליף שעליה נימא שזה אש, דהבהמה היא הכח אחר כלפי השליף, וכן הק' הגר"א מטעלז והאמרי משה.

ותירץ החזו"א, דכל מזיק דאית ליה "שם רגל", קאי בפרשת רגל ואין לחייבו מצד פרשה אחרת, והן הן הדברים שנתבארו כאן, ב"תולדותיהן לאו כיו"ב" דלרש"י פטורים, ולא מתחייבים מצד הצד השוה, דתולדה כבר שייך בפרשה, וכל מזיק ששייך לפרשה אחת שוב אין ללמדו לפרשה אחרת, ופשוט.

אולם עיקר דברי החזו"א בשליף מדין רגל אכתי צ"ב, דסו"ס מאן יימר לן שבאמת שליף שייך לרגל יותר מאש, ולמה לא יוכל להיות תולדה דשניהם ונפ"מ בטמון ורשה"ר, וצ"ע.

*וע"כ צ"ל שההסתכלות הפשוטה קובעת, וההסתכלות הפשוטה היא רגל אף שיש גם הסתכלות אחרת שיש כאן שליף, וכעין זה ידוע נמי מהחזו"א בשבת, שכל תופר הוא בונה [עשיית כלי], ולמה רק חייב מדין תופר, כיון דסו"ס ההסתכלות הפשוטה היא תופר, וע"ד זה ביארנו נמי להלן [פרק ארבע אבות סימן נב] בשיטת היש"ש שבור המתגלגל בהדי' דקאזלי היינו בור ולא אש, ונתבאר שם שתחילת הדברים הוא משום שההסתכלות הפשוטה היא שיש מזיק גדול שמתפשט על פני כל השטח, וזה בור,* ואין הסתכלות נוספת על כל גילגול לומר שהוא מזיק בפני עצמו של אש.

ועיין בזה בחידושי ר' שלמה [סוף סימן א'] שכתב בזה, דמהאי טעמא כתב הרי"ף שהטעם לפטור רשה"ר ברגל הוא משום דאורחי' הוא, וקשה דלמה לי טעם זה, ולהנ"ל א"ש, דבאמת דין 'הלכותיהן' של רגל דמי לכל הלכותיהן, ואהני לן בלי טעמא דקרא לעצם פטור מצד פרשת רגל, אבל סו"ס קשה דאכתי יתחייב מדין אש, ומהאי טעמא הוצרכו לטעם נוסף, ודו"ק.

ויש לעיין בעיקר יסוד זה מדברי התוס' להלן [כ"ח:] שמבואר שלפי רב בור ברשותו הוא בור אלא שהוא גם שור ונפ"מ לחייב כלים, והרי הדין שור נלמד מהצד השוה מבור ושור וכמבואר בתוס' להלן [ריש ג:], והאיך שייך צד השוה על מזיק שכבר מפורש בפרשת בור לענין לחייבו מדין מזיק אחר כנגד הפטורים מעיקר מזיק דידיה, וצ"ע, ועיין בהערה [[50]](#footnote-51).

## שי' רש"י בדין תולדה דלאו כיו"ב.

ע' היטב ברש"י שכ' שאם תולדותיהן כיו"ב אז הוא חייב לשלם, ודייק הגרי"ז דמשמע דאם לאו כיו"ב היה צריך להיות פטור לגמרי, וכן דייק מלשונו להלן בקרן מה קרן כוונתו להזיק "ומחייב", וכן להלן [ג'.] לגבי רגל, ובאמת דכן יש לדייק בתוס' במשנה שכתב מה לכח אחר "וראוי להתחייב", ומקשים העולם דא"כ אין כאן תולדה כלל שהרי אין בו שום דינים, ומתרצים שיש חיוב שמירה בכל מזיק מלבד התשלומין ודין זה קיים, והק' הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [ריש סי' א'] דהא חיוב שמירה ידעינן כבר מסברא לפני פרשת מזיק, וא"צ פרשת מזיק לזה, ולפי"ז א"א לומר דלענין זה חשיב תולדה.

אולם אין דבריו מוכרחין, דאי חיוב שמירה מחייב תשלומין א"כ ע"כ דאין זה חיוב שמירה מסברא, דשמירה מצד ואהבת לרעך וכדומה לא מחייב תשלומין בפרשת מזיק, וע"כ ד"ולא ישמרנו" הוא עוד דין שמירה שכתוב בפרשת מזיק וזה נלמד ממה שיש ממונך ושמירה דסברא, וכן מבואר בחי' הגרא"ל מאלין זצ"ל [סי' נ'] שיש שני דיני שמירה, חד מסברא וחד מפרשת מזיק, ויש חילוק ביניהם אם אפשר לתובעו לשמור, דרק חובת שמירה מפרשת מזיק הוא דין ממון וממילא שאפשר לתובעו שזה דין לחבירו ולא לשמים, ושוב איכא למימר כנ"ל.

ועיין לעיל [סימן ז] מה שהארכנו בכל הנ"ל, וע"ע להלן [סוגי' דתלושה ומחוברת] דיבואר עוד בב' דינים הללו.

ובעיקר הדברים ע"כ צ"ל דשיטת רש"י היינו ע"ד המהרש"א מהדו"ב הנ"ל שיש מיעוט אלא שרש"י למד שהמיעוט קאי על החיוב תשלומין ורק חייב בשמירה, ושוב אין ללמוד את החיוב ממון מהצד השוה דסו"ס חשיב כתולדה, ותולדה כבר כתוב בפרשה, ושוב אין לחייבו עוד.

## תוספת חידוש בכל הנ"ל מהגר"נ פרצוביץ זצ"ל.

שוב ראיתי ככל הנ"ל בחידושי הגר"נ פרצוביץ זצ"ל בסוגיין שתולדה כבר כתוב בפרשה ושוב אין ללמוד בצד השוה, וגם דימה לכאן דינא דשליף דלא מתחייב מדין רגל, [וזה קשה כמו שתמהנו לעיל].

אלא שהוסיף בזה עוד, דלפי"ז יתכן לחדש בשיטת רש"י שבאמת בתולדה אין דין שמירה ואין שום דין בתולדה, ומה דחשיב כתולדה היינו לענין זה שכתוב בפרשה ותו לא, וממילא שפטור וא"א ללמוד אותו מהצד השוה, וזה חידוש ועיין בהערה [[51]](#footnote-52), וע"ע בהערה [[52]](#footnote-53) שיישבנו את רש"י גם אי נלמד שכל הדין שמירה היא רק מסברא.

## מתמה טובא בשיטת רש"י ובדברי המהרש"א מהדו"ב.

אולם סו"ס עיקר דברי רש"י צ"ב דמה המקור לקס"ד כזה, דמהיכי תיתי לדון שהתולדה יהיה חייב רק בשמירה בלי תשלומין ומה המקור לגמרא להסתפק בזה, וגם מה שהוספנו מהמהרש"א מהדו"ב אכתי צ"ב, דמהיכי תיתי להמציא כאן מיעוט ודרשה על שמירה בלי תשלומין, וכל זה תמוה ואכתי צ"ב, וכל זה בכלל קושי' הרי"ף, שהרא"ש כתב שתולדות דומות בכל צד לאב ולכן היה קשה לרי"ף דמהיכי תיתי לחלק ביניהם, ודרכו של רש"י עפ"י המהרש"א מהדו"ב באמת קשה כנ"ל, ועיין להלן שביארנו בזה את גדר הדברים.

# פרק ב'דרכו של הרי"ף,ותוספת ביאור ברש"י עפ"י המהרש"א מהדו"ב.

## מביא את שי' הרי"ף ורא"ש בתולדותיהן לאו כיו"ב ומתמה טובא בדבריו.

עיין היטב ברי"ף וברא"ש שכנראה ביארו את ספיקת הגמ' ב"לאו כיו"ב" באופ"א, דהרי"ף הביא את מה דמצאנו בתם דפ"נ קנסא ומגופו לעומת מועד דמשלם ממונא ונ"ש מן העלייה, ולא איתברר כוונתו, וביאר הרא"ש דהוקשה לו לרי"ף דכיון דהתולדות דומות לאב בכל צד, איך יתכן לחלק ביניהם אבל כיון שמצא חילוקים דח"נ ונ"ש לכן דן דאולי גם התולדות חלוקין מהאבות - ועיין להלן [סימן יט] מהלך חדש ברי"ף ורמב"ם דקאי לענין העדאה, עיי"ש היטב.

אולם יש לדון טובא בכל דבריו:

א] יש לעיין דלמה נקט דוקא החילוקים האלו, דהו"ל להביא כל ההילכותיהן דכל אב ואב [טמון פטור באש ורגל פטור ברשה"ר וכו'] ומה מיוחד דוקא בח"נ ונ"ש.

ב] אם כבר הביא חצי נזק, למה מדגיש שזה קנס, הרי נחלקו בזה אמוראי [אי חצי נזק קנסא או ממונא] ולמה נקט דוקא כמ"ד קנסא.

ג] בעיקר קשה, ולזה העירני ידידי הגר"י קליימן שליט"א, דהרי"ף מדמה תולדות לתם ומועד, וזה תמוה, שהרי קושי' הרי"ף היתה דכיון דהאב ותולדה "דומות", א"כ למה נחלק ביניהם, ועל זה תירץ דמצאנו כעין זה בנפ"מ בין מועד לתם, וקשה, שהרי נפ"מ אלו בנויים על זה שמועד ותם "אינם דומות" [דזה דרכו להזיק וזה אין דרכו להזיק], לעומת אב ותולדה "דדומות", וא"כ איך מבארים את החילוק בין ה"דומות" עפ"י החילוק בין ה"אינם דומות".

## שיטת הרמב"ם בנידון של תולדותיהן לאו כיו"ב הוא האם התולדות הם מזיק של תמות כשהאב הוא מזיק של מועד.

והנה יעויין ברמב"ם שמדבריו מבואר דרך חדשה בסוגי' זו - דיעויין ברמב"ם [נזקי ממון פרק ב' הלכה א'] "אחד אבות נזקים ואחד התולדות אם היה האב מועד תולדתו מועדת ואם היה תם תולדתו כמוהו, וכל אבות נזיקין וכל תולדותיהן מועדין הן מתחלתן חוץ מקרן ותולדותיו שהן תמים בתחלה עד שיועדו כמו שביארנו", הרי שנתבאר שהיסוד של כיו"ב ולאו כיו"ב היינו האם הוא מועד או תם.

וע"ע ברמב"ם [שם פרק י"ג הלכה ב'] שכתב כן נמי לענין בור: "הבור מאבות נזקים הוא ותולדותיו כמוהו מועדין מתחלתן", וכ"כ לגבי אש בהלכה אחרונה של נזקי ממון "כל תולדות האש הרי הן כאש, כיצד, הניח אבן או סכין או משא בראש גגו ונפלו ברוח מצויה והזיקו חייב לשלם נזק שלם שכל אלו וכיוצא בהן תולדות הבערה הן, ואם נפלו ברוח שאינה מצויה והזיקו פטור - בריך רחמנא דסייען".

הרי גם לגבי אש ובור שלא שייך גבייהו מועדות ותמות, וכנתבאר בתוס' [ריש ג':], ואעפי"כ זה הסוגי' של תולדותיהן לאו כיו"ב.

ונראה שמבואר הכא בשיטת הרמב"ם שהנידון של תולדותיהן לאו כיו"ב הוא האם התולדות הם מזיק של תמות כשהאב הוא מזיק של מועד - וצ"ב דמה שייך חלוקה זו של תמות ומועדות לאבות ותולדות - וצע"ג.

## ביאור דברי הרי"ף – מצאנו בתם שיש מושג של מזיק שאינו גמור

ונראה שהרי"ף והרמב"ם הלכו בשיטה אחת - ובביאור שיטתם היה נראה - ונקדים בהקדמה אחת, שבאמת יש לתמוה דסו"ס אכתי קשה עיקר דמיון הגמ' לשבת וטומאה, דהנה, בשבת התולדות כיו"ב כיון שהאב הוא "מלאכה גמורה" והתולדה היא "מלאכה גמורה" ובטומאה אינם כיו"ב כיון שהאב הוא "מטמא גמור" והתולדה אינו "מטמא גמור", וא"כ מהיכי תיתי דבתולדות דנזיקין שיהיו "לאו כיו"ב" הרי מהיכי תיתי לדון אותו כמזיק שאינו גמור, ונראה דאדרבה, קושי' זו היא היא היסוד לכל שיטת הרי"ף, ונבאר את הדברים.

דהנה, קושי' הרי"ף היתה דכיון דהתולדות "דומות בכל צד" א"כ ע"כ דהתולדה והאב מזיק אחד נינהו, דתרוייהו הנאה להזיקו וכוונתו להזיק והיכן מצאנו שב"מזיק אחד" חלקו יהיה מזיק גמור וחלקו אינו מזיק גמור.

ותירץ הרי"ף דפ"נ קנסא היה צריך להיות פטור לגמרי, וחייבוהו הכתוב בקנס, ונמצא דמעיקר הדין אין לו שם מזיק כלל, דשמור מלהזיק, וכשחייבוהו התורה בח"נ קנס חידוש הוא, ועל יותר ממה שנתחדש אינו מזיק, וע"כ שכל השם מזיק דידיה הוא רק לענין חיוב במקצת - ודלא כפ"נ ממונא דזה מזיק גמור רק דחס רחמנא בחצי מהתשלומים.

וביאור הדברים כך - הרי הבאנו לעיל [סימן ד] שהתורה קבעה את השם מזיק של כל מזיק ומזיק, ולולי זה אין שמו מזיק, ולעיל [סימן ב] הבאנו מהגר"ח [שכנים] שע"י ה'אי - שמירה' נעשה למזיק שמזיק שמור חסר בשם מזיק, ועפ"י זה ביארנו [סימן ד] שמזיק כזה שמצד עצמו היא שמור - הכא יש פחות סיבה לתורה לדרוש שמירה [אף אי דרגת השמירה היא יותר], ולכן ע"י 'אי - שמירה' כזו יש פחות סיבה להעשות למזיק - וכשם שחילקנו בין שור שהוא 'תשמישיו של אדם' כשהוא ברשות המזיק לשור שחל בו 'שם מזיק' כשעומד ברשות הניזק - כך נימא הכא דאיכא בשור תם ב' צדדים - שהוא גם שמור וגם לא שמור, ולכן האי שמירה פחות יעשה אותו למזיק - ויחשב כמזיק שאינו גמור.

## ביאור עפ"י רבינו חננאל למה חלוק תם ממועד בעיקר השם מזיק - כיון דליכא חובת שמירה בפועל.

ונראה לחדד את הדברים עוד עפ"י הר"ח שהבאנו לעיל [סוף סימן ז] שמחלק בין שמירתן עליך דתם למ"ד פ"נ קנסא שא"צ לשמור בפועל - לשמירתן עליך של מועד שחייב לשמור בפועל - והסברת הדברים היא כך - שלו יצוייר שיש מזיק שמור ברשה"ר שקשור לגדר באופן שהפשטות היא שלא שייך להפתח, וע"י התחדשות היא יכולה להפתח, שבזה א"א לתבוע שמירה בפועל כיון שאפשר לסמוך על הקשירה, אכן מאידך - עדיין אפשר לומר שעל הצד שידוע לנו עכשיו שזה יפתח - אז באמת אפשר לתבוע שמירה גם עכשיו - והנפ"מ בזה היא שאחרי שהיא באמת תפתח - אף שלמפרע לא יכולנו לתבוע שמירה אכן סו"ס מעכשיו מתברר שהנזק מגיע מכח ה'אי - שמירה', כיון שעל הצד הזה זה באמת היתה צריכה שמירה רק שבפועל יכולנו לסמוך שזה לא יקרה, ולכן עכשיו מתייחסים את הנזק ל'אי - שמירה' ההיא - ורק במזיק שאמור להזיק אפשר לתבוע שמירה בפועל - ונראה שזה ממש המצב של תם למ"ד פ"נ קנסא - שהוא בחזקת שמור אף שבמקרה הוא יכול ליגוח - שזה דומה לשור שקשור לגדר שבמקרה הוא יכול להפתח.

ונראה דמחמת סברא זו מצאנו מושג של 'מזיק שאינו גמור' - והיינו שאחרי שחידוש לנו הגר"ח שנעשה למזיק ע"י החובת שמירה, א"כ רק הכא החובת שמירה אינה חיוב 'בפועל' - ולכן אין בכחו לעשותו למזיק גמור - ורק בחובת שמירה בפועל נעשה למזיק גמור ע"י ה'אי - שמירה'.

וע"ע להלן בדברינו להלן [בסוגי' דתלושה ומחוברת ברשב"א בספק איסור וספר שמירה] דגם בברכ"ש יש משמעות שזה חצי מזיק, מחמת זה שיש חצי בשמירה, אלא דנקט התם דלכו"ע תם מיקרי חצי מזיק – גם למ"ד פלגא נזקא ממונא.

## גם הכא יתכן שזה הגדר בתולדות שהם פחות במעלה מהאב - ומקור מצרורות.

ולפי"ז למ"ד פ"נ קנסא מצאנו מזיק א' שלפעמים הוא מזיק גמור [מועד] ופעמים הוא חצי מזיק [תם], וא"כ ה"ה די"ל דאף דהאב והתולדה מזיק חדא נינהו, האב הוא מזיק גמור והתולדה הוא מזיק שאינו גמור.

ולזה הביא הרי"ף דוקא חילוקים האלו, דמה שאש ובור חלוקים בהלכותיהן היינו משום ששני מזיקין נינהו, וזה לא שייך לאב ותולדה דמזיק חדא נינהו, ועוד דהתם שניהם מזיקין גמורין נינהו ולא מצאנו שם חפצא של מזיק שאינו גמור, ולזה הביא דווקא פ"נ קנסא, א] דבמזיק א' יש חילוקים, ב] שהחילוק הוא דפעמים הוא מזיק גמור ולפעמים הוא מזיק שאינו גמור, ושוב דומה לתולדותיהן דטומאה.

ונראה שיש כאן הערה נפלאה - הרי מסקנת הסוגי' היא שתולדותיהם לאו כיו"ב - היינו חצי נזק בצרורות מהלכה למשה מסיני - והנה יש לדון האם החצי נזק הוא חצי נזק של תמות או חצי נזק סתם - וכבר דנו בזה - עיין בדברינו להלן לגבי העדאה לצרורות ומגופו מהיש"ש בשיטת הרמב"ם [פרק כיצד הרגל סימן יח] - ועל הצד שיש לזה גדרי תמות א"כ א"ש טובא שזה באמת מקור גדול לכל המהלך ברי"ף וברמב"ם לנקוט שכמו ששם ההלממ"ס מגדירה את המזיק כמזיק שאינו גמור, כך הכא המיעוט של תולדותיהן לאו כיו"ב מגדירה אותו כך.

## ביאור דברי הרמב"ם עפ"י הנ"ל.

והן הן דברי הרמב"ם שכתב בהדי' שהנידון של תולדותיהן לאו כיו"ב הוא האם התולדות הם מזיק של תמות אף שהאב הוא מזיק של מועד - ודו"ק - וזו ראיה ברורה לכל המהלך ברי"ף.

## תוספת דברים עפ"י מה שנתבאר שהתולדות הם באמת פחות במעלה מהאב.

ויתכן עוד, שהרא"ש באמת כתב שתולדות דומות לאב בכל צד, אכן יתכן לומר עפ"י מה שהבאנו לעיל מהרמב"ם ומהרש"ל שבאמת תולדות הם פחות במעלה מהאב, או שמצויים פחות או שפחות נראים כמזיק, [וכדדייקנו נמי מהרשב"א], ומעתה יש לומר דאחרי שכבר מצאנו שתם הוא פחות מזיק ממועד מחמת זה דלאו אורחי', כמו כן מזיק דתולדה היא פחות מזיק מחמת מעלתה הפחותה, אלא דלולי זה שהתורה חידשה שיש מושג כזה בתם לא הייתי דן ומסתפק לומר כן בתולדות.

## ביאור בגדר המיעוט לדרכו של המהרש"א מהדו"ב.

הדרינן למהרש"א מהדו"ב שחידש שיש מיעוט מגזה"כ דדוקא האב ולא התולדה שלו, וצ"ב, ונראה דעפ"י הנ"ל יש לומר דדברי המהרש"א מהדו"ב הם ממש כדברי השטמ"ק ריש כיצד הרגל בסוגי' דחיה בכלל בהמה, דקס"ד דבהמה דווקא למעט חיה, ויעויין לעיל [סימן ד] שהקשינו דמאי שנא מתולדות דמוכרח דע"כ קראי לאו דווקא ולמה להחליט דלענין חיה קראי דווקא, ונתבאר שם, דמזה איכא מקור גדול להך יסוד שהתורה קבעה את השם מזיק של כל מזיק ומזיק, דלכן היה קס"ד דחיה אינה בכלל בהמה, דבבהמה קבעה תורה תורת מזיק ולא בחיה, וכל זה בשם מזיק, אבל בתולדות שגוף המזיק הוא הך מזיק עצמו, ורק שהמעשה נעשה באופן אחר, בזה נכלל בכלל תולדות.

וע"ד זה בא המהרש"א מהדו"ב להוסיף עוד, דגם בתולדות היה קס"ד למעטו מלהיות עליו שם מזיק, והיינו ששור חל בו שם מזיק אבל יתכן שהתורה אמרה נגיחה דווקא והיינו שכל מה שנתחדש שיש לו 'שם מזיק' היינו רק כלפי נגיחה ולא כלפי נשיכה ובעיטה, ולכן הנך חשיבי כלאו כיו"ב.

ונוסיף דסו"ס חלוק מיעוטא דתולדה דהוי לאו כיו"ב וחשיב כתם לחצי נזק ממיעוטא דחיה שהיה פטור, דתולדות כתיבי ממש, ובכלל האב נינהו, וכנ"ל, ולכן רק שייך למעטו ולומר שאינו מזיק גמור וכדמצאנו בתם ומועד, אבל חיה שהוא גוף אחר ואכתי לא ידעינן שגוף זה איכלל בעיקר הדין מזיק של תורה, הכא קס"ד שיהיה פטור, ודו"ק.

עכ"פ זה למדנו מכל הנ"ל שאין דברי המהרש"א מהדו"ב כפשוטם שהיה מיעוט מגזה"כ ותו לא, אלא שדבריו כלולים בכלל דברי השטמ"ק בעיקר הגדרת שם מזיק.

ומעתה מיושבין נמי דברי הרא"ש, דאף דבמועד ותם יש חילוק כיון ש"אינם דומות" והכא רוצים לחלק אף "דדומות", זה לא ק', דהכא איכא מיעוט, ורק שא"א לפרש את גדר המיעוט שבא להשוותו כמזיק שאינו גמור בלי שיהיה מזיק כזה שחלקו האחד הוא מזיק גמור וחלקו השני הוא מזיק שאינו גמור, ולזה מדמה לתם ומועד.

## ביאור בשיטת רש"י עפ"י כל הנ"ל.

ונראה דגם רש"י אזיל בדרך זו, ולהכי לא למד דבתולדותיהן לאו כיו"ב אית להו פטורים נוספים מהאבות, רק שפטורים לגמרי מתשלומין וחייבים בשמירה, דגם בזה י"ל שהגדר הוא שאינו מזיק גמור, וכל התורת מזיק שלו הוא רק לענין הדין שמירתן עליך, רק דהרי"ף סובר שאין מזיק כזה שהוא רק מזיק לענין הדין שמירה, הילכך הביא את המזיק שאינו גמור דפ"נ קנסא.

ומעתה פשוט, דתרוייהו למדו כהמהרש"א מהדו"ב דהאב בא "למעט" את התולדה, וצורת המיעוט הוא דרק האב הוא "מזיק גמור" והתולדה "מזיק שאינו גמור" [דומי' דתולדותיהן לאו כיו"ב דטומאה], וטעמא דהך מיעוט להשוותו למזיק שאינו גמור הוא משום שתולדות הם באמת פחות במעלה מהאב, ולכן קס"ד שהם פחות מזיק, אלא דנחלקו רש"י והרי"ף האם להשוות את ה"מזיק שאינו גמור" כמזיק רק לענין השמירה או להוותו כמזיק שאינו גמור כעין תם.

אלא שיש להעיר - דבדעת הרי"ף רצינו להביא מרבינו חננאל שאין חיוב שמירה 'בפועל' בתם - ולכן הוא מזיק שאינו גמור - אולם ברש"י לא יתכן לפרש כן שהרי לרש"י מוכרח שיש חיוב שמירה בפועל - וראיה לכך דהכא ליכא למימר שהחיוב רק חל לענין הנפ"מ שיצטרך לשלם אף שבפועל א"צ שלמור - שהרי שיטת רש"י היא שהוא באמת פטור מלשלם - וע"כ שכל הנפ"מ בשמירה אינו אלא לענין שהוא יצטרך לשמור בפועל.

## הערה גדולה מהמשנה להלן [ט"ו] ובדין תולדותיהן לאו כיו"ב של קרן תם.

אולם עיקר דברי רש"י תמוהין מהמשנה להלן [ט"ו:] דתנן ה' תמים בעיטה רביצה וכו', ומבואר שיש להם דין חצי נזק, והאיך הסתפקו אי תולדותיהן כיו"ב או לא בכולהו - כולל קרן - דשמא פטורים מתשלומין לגמרי, וצ"ע, ולרי"ף א"ש שהתם ישלם רבע נזק כצרורות דקרן תם לפי הצד שיש לו רביע נזק, והיינו תמות על התמות.

ובאמת דמפורש ברמב"ם שהבאנו שכתב "ואם היה תם תולדתו כמוהו" שהיה שייך דין לאו כיו"ב בתם להיות פחות מחצי נזק כמו שבכולם התשלומין היה חצי, וכן מבואר נמי בלשון הרי"ף "דכל מועד מינייהו וכו' ותם דידיה כוותיה וכו'", ודו"ק.

# סימן יבדרכו של הגרי"ז בגדר המזיקים של הצד השוה,ודרכו בביאור הרי"ף בתולדותיהן לאו כיו"ב.

[דברי הגרי"ז בקצרה.](#__RefHeading___Toc492239124) <> [דן בעיקר הספק של הגמרא לפי הגרי"ז עפ"י המהרש"א מהדו"ב.](#__RefHeading___Toc492239125) <> [כמה תמיהות בעיקר דברי הגרי"ז.](#__RefHeading___Toc492239126) <> [עוד קושיות בעיקר הבנת דבריו.](#__RefHeading___Toc492239127) <> [מביא ב' מקומות בדבריו שפשוט לו שהמחייב של כל מזיק כתוב בפרשה דידיה ואין פרשה חדשה של דרכן להזיק מצד הצד השוה.](#__RefHeading___Toc492239128) <> [ביאור בגדר צד השוה - שאין פרשה כללית בלי הפרשיות הפרטיות - אלא שבנוסף לפרשיות הפרטיות אנו לומדים פרשה נוספת של הצד השוה.](#__RefHeading___Toc492239129) <> [בכל צד השוה - הפרשה הפרטית מתרחבת ומקבלת הגדרה נוספת בעיקר המחיב שעל ידו יוכלו ללמוד פרשיות חדשות, והכא במזיק מתחדש סוג חדש של "דרכן להזיק" בכל פרשה ופרשה - והוא המחייב - וכן הוא בטענה וכפירה במודה במקצת ועד אחד.](#__RefHeading___Toc492239130) <> [תוספת ביאור בחילוק בין הב' דרכים בצד השוה.](#__RefHeading___Toc492239131) <> [מבאר את עיקר חידוש הגרי"ז שנמצא שנאמרו שני דינים שונים בתוך פרשת אש, ויתכן לחלק ביניהם בתולדה ובנלמד מצד השוה.](#__RefHeading___Toc492239132) <> [שורש פלוגתת הרא"ש והחולקים בפטורים בצד השוה.](#__RefHeading___Toc492239133) <> [ביאור הדין של תולדה לאו כיו"ב - איך מתחלקים הנך תרי דינים, ומאי שנא מצד השוה.](#__RefHeading___Toc492239134) <> [ג' אופנים של מזיקים - צד השוה - תולדה לאו כיו"ב - דעת היש מן הגדולים בצד השוה.](#__RefHeading___Toc492239135) <> [בדברי הגרב"ד ביאור דברי הגרי"ז.](#__RefHeading___Toc492239136) <> ["להוציא מלבן של טועים" – יסוד דינא ד'שם מזיק' לא צריך להיות שייך לדברי הגרי"ז.](#__RefHeading___Toc492239137) <> [הערה בדרכו של הגרי"ז בביאור שיטת הרי"ף.](#__RefHeading___Toc492239138)

## דברי הגרי"ז בקצרה.

לעיל [סימן יא] נתבארו דרכם של רש"י ושל הרי"ף בסוגיין, וכעת נתעסק בדרכו של הגרי"ז בהבנתו בשיטת הרי"ף, והרבה חידושים מצאנו בדרכו של הגרי"ז, והחידושים מתחלקים לתרתי, א] ביאור מחודש בשיטת הרי"ף והרא"ש בסוגי' דתולדותיהן לאו כיו"ב, ב] דרכו של הגרי"ז בגדר עיקר המחייב בכל מזיק ובשורש הפטורים של כל מזיק - וזה נוגע להסתכלות כללית על כל הב"ק - ונתעסק בדברי הגרי"ז בשני המישורים - כל אחד בפני עצמו.

והנה - הגרי"ז נקט דמש"כ הרי"ף "פ"נ קנסא" לאו דוקא, וה"ה דכוונתו לכל החילוקים וההלכותיהן בכל המזיקין, וביאר דבריו באופן אחר, דהנה להלן [ה':] מבואר דכל המזיקים כולם אתי' בצד השוה ב"דרכן להזיק וממונך ושמירתך עליך" וכל מה דבעי מזיקין נפרדים היינו להלכותיהן של כל א' וא', והיינו דכל מזיק אית ליה פטור מיוחד מדידיה.

וחידש הגרי"ז דבסוגי' ההיא משתנה גדרי הלכות נזקי ממון, דלולי הצד השוה, הרי המחייב של שור נאמר בפרשת שור והמחייב של בור נאמר בפרשת בור, ואחרי הך סוגי' הכל משתנה דהמחייב בכל המזיקין חדא הוא, וה"דרכן להזיק ושמירתן עליך" שיש בין כולם הוא המחייב בכולם, ואין תכונתו וחומרתו של כאו"א מוסיף וגורם בחיוב כלל.

ומעתה נתחדש, דכל מה שנצרך תכונה דכאו"א היינו ל"הלכותיהן", והיינו רק לענין זה ש"שמו" של המזיק הוא קרן או רגל, וב"שם" כזה נאמר פוטר בתמות או פוטר ברשה"ר.

והעולם הבינו בדבריו - שלפי"ז מתחדש - שפרשת בור ושור הם פרשיות שיש בהם תרתי, א] הפרשיות הללו מגלות דרך צד השוה על פרשה כללית של חיוב - והשם של הפרשה הזו של הצד השוה היא פרשת 'דרכן להזיק' שזה מחייב כללי, ב] הפרשיות הללו גם פוטרות את המזיקין הללו של שור ובור כפי ההלכותיהן שלהם, ונמצא שמה שכתוב דין תשלומין בהנך פרשיות הוא שלא במקומו, שזה כתוב כאן אך ורק בתור גילוי לפרשה אחרת - שהיא 'פרשה כללית' מצד המידה בתורה של 'צד השוה', ומה שכתוב פטור כלים ורשה"ר ועוד - היינו ההלכות של הפרשה עצמה - שהם באמת פרשיות של פטור.

ועפי"ז ביאר מה דמשכחת לה לשיטת הרא"ש דמזיק א' נלמד מצד השוה מבין ב' מזיקין ואין בו קולות דשניהם, רק קולות של א' מהם, וזה דבר פלא, דאיך ילפינן לנלמד יותר ממה שכתוב במלמד, [ומה"ט באמת חולקים היש מן הגדולים ולדידהו איכא קולות דשניהם], דנלמד משני מזיקים ודינו כא' מהם, ונמצא דהמזיק הנלמד למד מהשני יותר ממה שהיה בשני, והאיך יתכן דבר כזה, אלא דכל מזיק חייב לגמרי והפוטר ברשה"ר או טמון הוא ה"שם" רגל וה"שם" אש, ומי שנלמד מרגל בלי "שם רגל" יהיה חייב בלי פוטר דרה"ר.

וע"ד זה ביאר הגרי"ז דינא דתולדותיהן לאו כיו"ב או כיו"ב, והיינו האם יש לתולדה "שם של האב" או דנלמד הימנו בלי לקבל "שמו", והיינו די"ל דתולדה של קרן שמו "מזיק סתם" ואינו "מזיק דקרן", ואם אין שמו קרן אין שום הלכותיהן, ומש"כ הרי"ף תמות ומועדות לאו דוקא וה"ה כל ההלכותיהן ודו"ק, ונמצא דאי לאו כיו"ב הרי הם חמירי מהאב, עכתו"ד.

ויתחדש לפי"ז שהתם של קרן יהיה כמועד לכל דבר, וישלם נזק שלם, והיינו כשור תם דאזיק שור הקדש [לר"ש בן מנסיא] שמשלם נ"ש, דנתמעט מתמות, וה"ה הכא ונמצא שהאב ישלם חצי נזק והתולדה נ"ש.

## דן בעיקר הספק של הגמרא לפי הגרי"ז עפ"י המהרש"א מהדו"ב.

ויש לעיין לדבריו, דלמה כשהגמ' הביאה את התולדות היה ממילא פשוט דדינו כהאב ופטור כמותו, הא זה היה גוף הספק אי שם האב עליו או לא, וכתב הגרי"ז דכיון דכוונתו להזיק כמותו, שוב פשיטא ואין הבדל כלל, ופשוט שיחול שם האב עליו.

אולם לא נתבאר מה היה הצד בגמ' דלאו כיו"ב בעיקר הספק, וי"ל דהספק אי דומות בתכונה או גם בגוף המעשה בעינן, ולצד השני אין שמו עליו בלי דמיון למעשה עצמו, ואחרי שר"פ אמר דאית כיו"ב מוכרח שא"צ גוף המעשה וממילא סגי בתכונה, ושוב פשיטא דשמו עליו.

אולם הרא"ש כ' בהדי' דכבר בספק ידענו דדומות נינהו, ולדבריו א"א לומר דאינם דומות כיון דצריך שיהיה דומה לפעולה.

וע"כ נראה פשוט ע"ד המהדו"ב, דקס"ד שיש "מיעוט" בתולדה, אלא דברש"י והרי"ף למדנו דהמיעוט בא להעמידו כמזיק שאינו גמור, דגזה"כ בעיקר השם מזיק שאינו מזיק גמור, [אלא שלרש"י האינו גמור - היינו שאין חובת תשלומין כלל, ולרי"ף האינו גמור - היינו דדינו כתם], ולפי הגרי"ז נמי בא למעטו מהשם מזיק, אלא לא באו למעטו מעיקר השם מזיק, ורק באו למעטו מה"שם של האב" לענין ההלכותיהן, ואחרי ר"פ ע"כ כבר אין מיעוט, וממילא דאם יש תכונות כבר אין סיבה שלא יהיה לו שמו של האב.

## כמה תמיהות בעיקר דברי הגרי"ז.

אכן אכתי ק' לגרי"ז, דא"כ למה אמרו בגמ' מה קרן "כוונתו להזיק וממונך ושמירתן עליך", הרי ממונך ושמירתן עליך אינו סיבה כלל להיות כיו"ב, דאדרבה, זה שייך לעיקר המחייב ולא ל"שם" של האב, וכל מה שנוגע הכא הוא רק כוונה להזיק.

וי"ל דתרתי קאמר א] "כוונתו להזיק" - ולכן יש הלכותיהן, דשם האב עליו ב] "שמירתן עליך וכו'" - שיש את המחייב היסודי שיש בכל המזיקין, ובלי זה היה יכול להיות לאו כיו"ב מחמת חסרון במחייב.

אולם אכתי דברי הגרי"ז קשין:

א] למה נקט הרי"ף דוגמא דתמות ומועדות ולא הביא את שאר ההלכותיהן.

ב] כמו כן קשה על הרמב"ם – מובא נמי בגרי"ז – דכתב דינא דכיו"ב היינו על תמות ומועדות, אלא שבדבריו מוכרח דלא נתכוין לכל ההלכותיהן שהרי כתב כן גם בבור [ריש פי"ג דנז"מ] ולפי הגרי"ז בבור הכוונה לכלים ולא לחצי נזק, ויתירא מזו, שהרמב"ם כתב כן לפני שכתב את הפטור כלים בתולדה של בור - שזה הביא רק אח"כ [שם הלכה ג'] ומוכרח דכוונתו רק לחצי נזק ותו לא.

ג] למה הדגיש הרי"ף פ"נ קנסא, הרי פ"נ ממונא הוא גם הלכותיהן כמו פ"נ קנסא – ולדרכינו לעיל א"ש שיש לומר שרק למ"ד קנסא חשיב כמזיק שאינו גמור.

ד] ברי"ף וברא"ש מדוייק דתולדות כיו"ב משכחת לה גם בתם וגם במועד, ומבואר דלאו כיו"ב היינו בתרוייהו, והרי בקרן מועד אין שום הלכותיהן, ובין אם יהיה לו שם קרן מועד או לא אין נפ"מ.

ה] והעירני תלמיד אחד דגם על תם קשה מהמשנה להלן [ט"ו:] דתנן ה' תמים בעיטה רביצה וכו', ומבואר שיש להם דין חצי נזק בתולדות של תם, ולפי הגרי"ז הרי הוא מועד שההלכותיהן של תם הוא להיות תם והתולדה ישלם נ"ש, והאיך הסתפקו אי תולדותיהן כיו"ב או לא בכולהו - כולל קרן – ולדרכינו לעיל נתבאר שהוא משלם רביע נזק, וצ"ע על הגרי"ז, וכעין זה שאלנו לעיל על שיטת רש"י, וצ"ע.

ו] עיקר דבריו תמוהין: הרי באדם ההלכותיהן הם לחיוב – ד' דברים, וכן באש לר"י דחייב בטמון ההלכותיהן הוא ליחכה נירו, וזה לחיוב, ואי כל הפרשה היא רק פרשה של פטור א"כ מה נימא באש ובאדם, דבשלמא לענין פטורים יש לומר שהכל תלוי אך ורק ב'שם', אבל האיך תלוי חיובא דד' דברים ב'שם' בעלמא, הא בעינן מחייב ולא סגי ב'שם', ולהלן [סוגי' דמבעה זה אדם] נרחיב עוד בקושי' זו.

ז] להלן [בהערות בדף ג'. בענין "היי מינייהו מפקת"] שאלנו ב' קושיות על הגרי"ז, א' מהגמ' וא' מהרשב"א, ודבריו צע"ג.

## עוד קושיות בעיקר הבנת דבריו.

עד כאן שאלנו שאלות על דרכו של הגרי"ז בביאורו לשיטת הרי"ף והרא"ש בסוגי' זו - אולם יש תמיהות נוספות בדרכו של הגרי"ז איך שלמד את שורש המחייב בכל מזיק ובגדר הפטורים בהלכותיהן בכל ב"ק - וכדלהלן.

ח] לכאו' דבריו תמוהין ביותר מיניה וביה, דמה שייך ד' אבות נזיקין אי כל הדין מזיק היינו לענין הפטורים, ונמצא שמה שאמרו במשנה שלא הרי השור כהרי וכו' והיינו שאין ללמוד חדא מחברתא לענין הפטורים, ולכאו' מה שהמזיק הוא יותר קל יהיה סיבה ללמוד את הפטורים זה מזה, איפכא מהמשנה שמבואר שהקל לא נלמד מהחמור, וצ"ע.

ט] עוד צ"ב דמה שייך מושג של "תולדה לאו כיו"ב", הרי אם נתמעט מהתולדה את שמו של האב, וכל מה דאיכא בתולדה הוא הדרכן להזיק, הרי שוב אינו תולדה, דהדרכן להזיק הוא המחייב בצד השוה, והרי"ז כמזיק של הצד השוה, ואין לו שייכות לאב כלל.

י] עו"ק, לשי' החולקים על הרא"ש שמזיק של הצד השוה מקבל את הקולות של שניהם, הרי זה ודאי דאין לו שם מזיק של שניהם, ואם כן מהיכי תיתי שיהיה לו הלכותיהן של שניהם, וכתב ע"ז הגרי"ז [סוד"ה והנה בסוגי' שם] בזה"ל, "והשיטה האחרת שהביא הרא"ש ס"ל דמאחר דעכ"פ בעינן למילפינהו גם מאש לענין החיוב, ע"כ ממילא דאין לך בהן אלא מה שחייב באש, ובטמון דפטור באש גם בהנך פטור" עכ"ל - וצ"ב - הרי סו"ס אין מקום לקבל פטורים בלי לקבל את השם מזיק - ומה כוונתו הכא שלמדנו את המזיק החדש משניהם - הא הפטור לא נכלל בילפותא - וצ"ע.

## מביא ב' מקומות בדבריו שפשוט לו שהמחייב של כל מזיק כתוב בפרשה דידיה ואין פרשה חדשה של דרכן להזיק מצד הצד השוה.

מכל זה ברור דאין כוונת הגרי"ז כפשוטם, ובאמת - שכשנדייק בדבריו יבואר דודאי דגם הגרי"ז מודה דחיובא דכל אב כתוב בפרשה דידיה, וכן הוא בתולדות, וזה מפורש בדברי הגרי"ז בשני מקומות.

א] ז"ל הגרי"ז [ד"ה לפי"ז נראה] "וזהו דאיבעי' לן אם גם התולדות נכללין בעצם השם של האב ונאמר גם עלייהו כל הני גזה"כ דפטור טמון וכו', או לאו כיו"ב, ר"ל, דנהי דהתולדות נלמדות מהאבות לענין חיובא, אבל הם בעצמן לאו שם בור ואש ושו"ר בהו וכו'", הרי מפורש בדבריו דחיובא דכל אב ואב בפרשה דידיה כתיב ולענין החיוב חשיב תולדה, וזה דלא כמו שנקטו העולם בביאור דבריו שהמחייב הכללי הוא אך ורק הדרכן להזיק שבצד השוה, והשמות קיימים רק לענין פטורים.

ב] הבאנו דבריו לגבי החולקים על הרא"ש דמקבל את הקולות של שניהם, אף שאין לו שם מזיק של שניהם, ולשון הגרי"ז [סוד"ה והנה בסוגי' שם] הוא - "והשיטה האחרת שהביא הרא"ש ס"ל דמאחר דעכ"פ בעינן למילפינהו גם מאש לענין החיוב, ע"כ ממילא דאין לך בהן אלא מה שחייב באש, ובטמון דפטור באש גם בהנך פטור" עכ"ל, ומפורש בדבריו, דחיובא דאש כ' בפרשת אש ואינו חיוב כללי מהצד השוה דדרכן להזיק.

## ביאור בגדר צד השוה - שאין פרשה כללית בלי הפרשיות הפרטיות - אלא שבנוסף לפרשיות הפרטיות אנו לומדים פרשה נוספת של הצד השוה.

ופשוט שיש כאן טעות גדולה - ששורשה בהבנת צד השוה בכל הש"ס - ומתחילה עלינו להגדיר נכון מה הגדר בצד השוה - וכל הבנת דברי הגרי"ז מתחיל רק אחרי ההבנה הנכונה בגדרי הצד השוה.

והטעות היא כך - שהבנת העולם בגדר צד השוה הוא שבפרשת אש מצאנו חיובים ופטורים, וע"כ שיש חילוק בין החיובים לפטורים בהך פרשה, דהפטורים שייכים לפרשת אש עצמה והחיובים שבפ' אש לא כתובים כלל בהך פרשה, שהרי החיובים שכתובים בכל המזיקים ביחד הם גילויים בעלמא שיש עוד פרשה של חיוב וזהו הפרשה של "הצד השוה", ונמצא דהחיוב עצמו כבר לא כתוב בפרשת אש עצמה רק כתוב ב"צד השוה".

ולדרכם קרה מהפכה בדף ה' - שעד דף ה' כל מזיק יש לו פרשה ובפרשה דידיה כתוב חיובים ופטורים, ואחרי דף ה' נתחדש פרשה חדשה של הצד השוה של דרכן להזיק וזה מזיק כללי ושם כתוב כל המחייבים של כל פרשה, וכל הפרשיות הפרטיות כתובות אך ורק לענין הפטורים.

אולם פשוט שאינו כן, דפשוט דחיובא דאש כתוב בפרשת אש וחיובא דבור כתוב בפרשת בור, דכן הוא האמת דכן כתוב בתורה, אלא דחוץ מזה תרוייהו גם מגלים בצד השוה שיש עוד מזיק המחייבת, והיינו שהמזיקין שנלמדו להלן [ו'.] מהצד השוה וכגון פותקין ביבותיהן או כותל ואילן, הנך מזיקין הם כפרשה חדשה שנתחדשה ע"י הצד השוה כמו שאש ובור הם פרשיות מפורשות בתורה.

והגדר בזה הוא - שרק המזיק שנתחדש כתוב בצד השוה, והצד השוה הוא כפרשה חדשה על המזיק הנלמד בלבד - ולא שיש פרשה אחת כללית של הצד השוה - שהרי ברור שכותל ואילן ובור המתגלגל ועוד נלמדין כל אחד בצד השוה אחר - ומוכרח א"כ שכמו שיש פרשת שור ופרשת אש בתור ב' פרשיות שמחייבות, כמו כן יש כמה פרשיות של צד השוה, והיינו פרשת צד השוה של כותל ואילן ופרשת צד השוה של בור המתגלגל - וכמו דפשוט דחיוב בור לא כתוב בפרשת אש, כמו"כ פשוט דחיוב אש וחיוב בור לא כתובים בפרשת הצד השוה - אלא שנתחדש פרשת צד השוה לכל מזיק שנלמד מצד השוה.

ונוסיף עוד - הרי כל הצד השוה הוא כך, למדנו שבועת העדאת עדים משבועת מודה במקצת ושבועת ע"א, ע"י זה שכולם באים על ידי טענה חשובה וכפירה [ב"מ ד'. ובתוס'], אטו נימא שכעת יש פרשה חדשה שהיא פרשה כללית שיש שבועת "טענה וכפירה", וכולהו כלולים בפרשה זו, הרי פשוט שאינו כן אלא ששניהם יצרו פרשה חדשה, וכן הוא בפותקין ביבותיהן וכותל ואילן, דמאי שנא.

## בכל צד השוה - הפרשה הפרטית מתרחבת ומקבלת הגדרה נוספת בעיקר המחיב שעל ידו יוכלו ללמוד פרשיות חדשות, והכא במזיק מתחדש סוג חדש של "דרכן להזיק" בכל פרשה ופרשה - והוא המחייב - וכן הוא בטענה וכפירה במודה במקצת ועד אחד.

ובגדר צד השוה נקדים בדברי התוס' לעיל [עמוד א' ד"ה לא הרי] שכתוב בתוס' "שאין החומרות גורמות את הדין אלא הצד השוה גורם את הדין" - והעולם טועים להבין בכוונת התוס' שכוונתו כנ"ל - שאחרי הצד השוה באמת יש פרשה חדשה שהיא פרשה כללית שגורמת את הדין, וכעת מתחדש שהדרכן להזיק שהיא הצד השוה גורמת את הדין.

אכן כאמור - הרי פשוט שאינו כן ואין זו כוונת התוס' כל וכלל שמעולם לא נאמר בצד השוה שנעלמו כל המחייבים שהיו קיימים לפני הצד השוה מכח הצד השוה - אלא שהביאור בדברי התוס' הוא כך.

שבאמת כל פרשה אכתי קאי בהלכותיה ובפרטי דינים שלה, ובפרשה ההיא כתוב המחייב של כל אחד ואחד, אלא שהגדר בזה הוא כך, שעד דף ה' אש מחייב את אש ובור מחייב את בור וכל שאינו בכלל בור או בכלל אש אין בכחו לחייב תשלומי נזיקין, אלא שאחרי דף ה' למדנו שיש צד השוה של דרכן להזיק, וכאן למדנו שפרשת אש השתנה ופרשת בור השתנה, וכעת הדרכן להזיק ב'נוסח' ובצורת 'אש' והדרכן להזיק ב'נוסח' ובצורת 'בור' מחייבים - והיינו שהמידה בתורה של צד השוה מחייב אותנו להגדיר מחדש את עיקר המחייב בכל ב' פרשיות שיש ביניהם צד ששוה ודומה ביניהם - ולולי מידה זו כוונה להזיק גרידה מגדירה את המחייב, ואחרי הצד השוה משתנה גדרי המחייב וכעת הדרכן להזיק של כוונה להזיק מחייב.

והמהלך בזה גורם שנוכל ללמוד פרשיות חדשות בצד השוה - מהנך תרי פרשיות - והמהלך של הלימוד הוא כך - שכיון שמצאנו שהדרכן להזיק בנוסח של כל אחד מחייב את הפרשה שלו, שוב ניתן ללמוד שהדרכן להזיק בנוסח ובצורת 'פותקין ביבותיהן' והדרכן להזיק בנוסח ובצורת 'כותל ואילן' והדרכן להזיק בנוסח ובצורת 'בור המתגלגל' יחייבו ג"כ - ויתחדשו פרשיות החדשות של הנך תלת מזיקין - כל אחד לעצמו - מכח המידה בתורה של צד השוה.

יש כאן שני שינויים מהותיים מההבנה של העולם בצד השוה - להבנה הזו בצד השוה, והיינו שלא רק שנתחדש שכל הד' פרשיות לא כלולות בשם מזיק כללי של דרכן להזיק וחיובא של כל אחד כתוב במקומו, אלא יתירא מזו, דגם הנלמדים בצד השוה לא איכללו במחייב ובצד השוה הכללי של דרכן להזיק, אלא דנתחדשה פרשה חדשה של כותל ואילן ושל פותקין ביבותיהן וכו' - וע"ע בהערה [[53]](#footnote-54) תוספת ביאור והמחשה האיך למדנו פרשיות נפרדות של צד השוה לכל מזיק ומזיק - ועיין להלן [סימן נח סוף פרק א'] שהבאנו מהיש"ש ב' סוגים של צד השוה, ושם מבואר שזה באמת פרשה חדשה.

ונוסיף עוד, דבאמת כן הוא בכל צד השוה, וכגון שבועת העדאת עדים דילפינן משבועת מודה במקצת ומשבועת ע"א, וילפינן כן מכח זה שכולם באים על ידי טענה וכפירה, והיה מקום להבין דכעת יש פרשה חדשה שהיא פרשה כללית שיש שבועת "טענה וכפירה" שהיא גורמת את הדין, אכן פשיטא שאינו כן דכל פרשה קאי בהלכותיה ובפרטי דינים שלו, כפרשיות ומחייבים נפרדים, אלא שהגדר הוא כך, דלולי הצד השוה מודה במקצת עצמה חייבה את השבועה ועד אחד עצמו חייב את השבועה, וממילא דכל שאינו בכלל מודה במקצת או בכלל עד אחד לא מחייב שבועה, אלא דע"י הצד השוה הדברים השתנו, דהיינו, שהטענה וכפירה ב'נוסח' עד אחד מחייב והטענה וכפירה ב'נוסח' מודה במקצת מחייב, וילפינן מהכא שגם טענה וכפירה ב'נוסח' העדאת עדים מחייב שבועה, והם עדיין ג' פרשיות נפרדות ופשוט.

וכן מוכרח ממה שהביא בשער המשפט [סימן פ''ח ס"ק א'] שנחלקו הראשונים אי הדין ב' כסף במודה במקצת קאי גם בהעדאת עדים או לא, והיינו דתרתי נינהו.

## תוספת ביאור בחילוק בין הב' דרכים בצד השוה.

ולחדד את הדברים נימא כך - שהעולם למדו בגדר צד השוה שהפסוק "שלם ישלם המבעיר את הבעירה" שכתוב בפרשת אש משתנה וכבר אינו במקומו, שכעת הוא עומד כאן אך ורק 'גילוי' על הפרשה הכללית - ללמד שיש חיוב כללי של דרכן להזיק, ורק הפטורים נמצאים במקומן הנכון הפרשה שלהם, ולפי מה שביארנו אינו כן אלא שהפסוק באמת נמצא במקומו, אלא שהוא 'התרחב' שהוא כבר אינו מתייחס אך ורק לפרשה דידיה אלא שיש בו גם 'גילוי' בזה שהוא יוצר גם פרשיות אחרות, שהרי הדרכן להזיק בנוסח הפרשה ההיא הוא המחייב, ופשוט.

## מבאר את עיקר חידוש הגרי"ז שנמצא שנאמרו שני דינים שונים בתוך פרשת אש, ויתכן לחלק ביניהם בתולדה ובנלמד מצד השוה.

והנה כל מה שנתבאר לעיל היה פשוט לגרי"ז - שלא בא ללמד מה הגדר בצד השוה - אלא שהגרי"ז בא לחדש חידוש אחד בלבד אחרי שכל זה פשוט לנו בגדר הצד השוה.

והחידוש של הגרי"ז הוא כך - שאחרי שיש צד השוה נמצא - ששני דינים שונים נאמרו בתוך פרשת אש עצמו ושניהם מקומם בפרשה עצמה, א] ה"דרכן להזיק" של פרשת אש בנוסח אש מחייב את המזיק של אש, ב] לגבי הפטורים חידש הגרי"ז שאינו כן - והיינו דכלפי הפטורים בפרשת אש הרי לא מצאנו כמותם במקום אחר - וע"כ שהפטור טמון מתייחס לעיקר ה"שם המזיק" המסויים של פרשת אש, ודו"ק.

הרי דגם החיובים וגם הפטורים כתובים בפרשת אש, אלא שיש ב' גדרים שונים לחיובים ולפטורים - ומכח זה חידש הגרי"ז שא"כ שמשכחת לה כמה אופנים שבהם יתחלקו זה מזה - והיינו בתולדה לאו כיו"ב ובצד השוה.

וחידש הגרי"ז כך, שפותקין ביבותיהן שנלמד מבור ואש - לא חייב לקבל את הפטורים של שניהם אף שבכל מלמד אמרינן דיו וא"א ללמוד לנלמד יותר ממה שיש במלמד - ומאי שנא הכא, והתשובה - שכיון שבפרשת המלמד איכא חלוקה בין המחייבים לפטורים, א"כ כיון שלומדים את מהמחייבים מהמלמד לנלמד - שהרי רק הדרכן להזיק בנוסח המלמד שיש במחייב יכול ללמד לנלמד - שהרי רק במחייב איכא צד השוה לנלמד, משא"כ בשם עצמו שהוא הפוטר ליכא צד השוה - ולכן הוא לא חלק מהילפותא - ושפיר משכחת לה נלמד שהוא יותר מהמלמד.

ומעיקר הדין היה שייך שהנלמד בצד השוה יהיה חייב בלי שום פטורים, אלא שאחרי שלומדים בצד השוה יש דיון נפרד - שיתכן שהדמיון הגדול שיש בין הנלמד לאחר מהמלמדים יהיה סיבה שהשם מזיק שבמלמד הזה יקבע גם בנלמד - ושוב יחולו כל הפטורים דווקא מהנלמד ההוא.

וא"ש נמי איך שייך ללמוד את החיובים מהאב לתולדה אף לפי הך צד דלית להו פטורים - כיון שסו"ס הרי הם תולדות של הפרשה לענין חיובא, וכדברי הגרי"ז עצמו שהחיוב נמצא בפרשה ההיא עצמה - והחיוב הזה קיים בתולדה - והשם מזיק לפטור לא קיים אצלו.

## שורש פלוגתת הרא"ש והחולקים בפטורים בצד השוה.

ובזהב יבואר סברת החולקים על הרא"ש - שלעולם הם מודים לכל הנ"ל - אלא דסברי - דכיון דבפרשת אש אין חיוב "בפועל" על טמון, דאף דמצד המחייב של הדרכן להזיק בפרשת אש היה אפשר לחייב על טמון, אבל סו"ס בפרשה זו נאמר פטור טמון, ונמצא שבמצב של ה"בפועל" שבפרשה ליכא חיוב על טמון, ולכן לא שייך ללמד יותר ממה דאית ביה בפועל.

## ביאור הדין של תולדה לאו כיו"ב - איך מתחלקים הנך תרי דינים, ומאי שנא מצד השוה.

אולם סו"ס עלינו לבאר עיקר דין זה של תולדה לאו כיו"ב - דאיך מתחלקים הנך תרי דינים, ומאי שנא מצד השוה - הרי בנלמד מהצד השוה שהוא יותר רחוק מהאב - שם מצאנו שהוא מקבל את השם מזיק של האב לענין פטור, ומאידך - בתולדה לאו כיו"ב דעדיף מיניה שהרי הוא נלמד מהאב בלי שום ילפותא מיוחדת של צד השוה - והכא מצאנו שהוא לא מקבל את השם מזיק של האב לענין פטור - הלא דבר הוא.

אלא שקושי' זו דומה לקושי' העולם שהקשו - דלמה לא נלמד חיובא דתולדותיהן לאו כיו"ב מהצד השוה - דמאי גרע - וכבר נתבאר לעיל [סימן יא פרק א] שבזה גופא חלוק תולדה מצד השוה ושני הפכים נינהו - והיינו שבצד השוה ובכל הי"ג מידות יש מלמד ויש נלמד ולומדים ממזיק אחד למזיק השני, אבל בתולדה ליכא מלמד וליכא נלמד - אלא הכל אחד - שהכוונה להזיק בכולם מחייב - והרי כבר נתבאר שם שאין ללמוד הלכה שכבר כתובה בתורה מצד השוה - שהרי פשוט שלא נלמד את האב שכתוב בהדי' מצד השוה לחייבו על יותר מחיובו, והיינו שלא מחייבים על רגל ברשה"ר מצד אש, וא"כ ה"ה תולדה לא נלמד מצד השוה - כיון שתולדה כתוב באב עצמו.

ונמצא שבצד השוה מתחדשת פרשה חדשה של כל מזיק ומזיק שנלמד מהצד השוה, ורק בתולדה אמרינן שזה פרשה אחת - שהרי התולדה 'כתוב' באב ולא 'נלמד' מהאב.

[ובאמת שהעולם למדו שכך הגדר גם בצד השוה - שבאמת הכל אחד - והיינו שהדרכן להזיק הוא פרשה אחת של כל המזיקין - אולם אינו כן - אלא שזה הגדר באב ותולדה שהכל אחד בכוונה להזיק אבל בצד השוה יש כאן שנים].

ובזה ביארנו [שם] את דברי המהרש"א מהדו"ב שלמד שהיסוד של תולדותיהן לאו כיו"ב הוא שיש 'מיעוט' מגזה"כ שבא לגלות שחלוק אב מתולדה - והיינו טעמא שכיון שהתולה באמת כתוב בהדי' באב - א"כ למה דיברה תורה על הדוגמה של האב ולא על הקבוצה הכללית - הרי מי שיעשה הקנאת ממון לג' קבוצות של אנשים, ולכל קבוצה יש שם שמגדיר את הקבוצה, ואי יפרש את הקבוצה בשם של אחד מבני הקבוצה ולא בשם של הקבוצה עצמה - הכא יש מקום להסתפק שאולי כוונתו היתה שההקנאה תתייחס בצורה אחרת לאותו אחד מיוחד מבני הקבוצה, וזכותו ישתנה משאר בני הקבוצה - וה"ה הכא דאיכא ג' קבוצות של מזיקין, ולמה התייחסו לאחד במסויים מבני הקבוצה - וזה תחילת ספקת הגמרא.

ועפי"ז מתבארים נמי דברי הגרי"ז - דלעיל [סימן יא] למדנו שהמיעוט שבא לחלק בין אב לתולדה מתפרש בכמה אופנים, א] בשיטת רש"י באנו לחלק בין אב לתולדה שבתולדה חסר בשם מזיק לגבי החובת תשלומין ורק שנאר לגבי החובת שמירה, ב] לדרכינו ברי"ף באנו לחלק בין אב לתולדה שבתולדה חסר בשם מזיק בשלמותו, ומתחדש כאן 'מזיק שאינו גמור' - ויש בו תמות, ג] כעת נימא בגרי"ז, במיעוט באנו לחלק בין אב לתולדה שבתולדה חסר בשם מזיק של עיקר הפרשה - ונשאר לו שם מזיק של דרכן להזיק מפרשה זו - וליכא שום סברות בכל האופנים השונים של המיעוטים הללו - אלא מיעוטא מגזה"כ למדנו כאן.

## ג' אופנים של מזיקים - צד השוה - תולדה לאו כיו"ב - דעת היש מן הגדולים בצד השוה.

לפי כל הנ"ל מצאנו ג' אופנים של מזיקים בהתייחסות שונה לפרשה עצמה, צד השוה, תולדה לאו כיו"ב, וצד השוה של יש מן הגדולים, וכדלהלן:

א] המזיק שלמדנו בצד השוה מאש ומזיק אחר נמצא בפרשה חדשה של דרכן להזיק - וזה דרכן להזיק בנוסח חדש של הצד השוה והוא נלמד מהדרכן להזיק בנוסח אש.

ב] תולדותיהן לאו כיו"ב הוא מזיק שכתוב בפרשת אש עצמה, והמחייב שלו הוא כאן בפרשה זו - אלא שאף שיש לו את התכונות של אש - אכן איכא מיעוט מגזה"כ מהשם אש לגבי הפטור לדרכן להזיק של אש לגבי החיוב.

ג] שיטת היש מן הגדולים ברא"ש הוא ככל הנ"ל, אלא שהוא חולק בפרט אחד - שאחרי שפרשת אש מחייבת בנוסח מסויים - ואחרי שיש פטורים בפרשה זו - נמצא שאין מחייב 'בפועל' בפרשה זו בלי ההגבלות של הפטורים - וליכא ללמוד יותר מההגבלות של הפטורים.

וכל הנ"ל רק שייך לדרכינו - דלדרך העולם שיש פרשה חדשה של צד השוה של דרכן להזיק ליתא לכל הנ"ל, ופשוט.

## בדברי הגרב"ד ביאור דברי הגרי"ז.

איברא דהראוני בדברי הגרב"ד [חו"ש מרן הגרב"ד ח"א סימן ב' ד"ה ונראה להסביר] שלמד שבאמת הצד השוה הזה שונה מכל צד השוה שבתורה, וכפשוטו כוונתו שבכל התורה למדנו את המחייבים מהב' מלמדים בצד השוה ולכן הנלמד מוגבל כמו הקולות של שניהם, אבל כאן לא לומדים את החיובים מהב' מלמדים, אלא שכל הצד השוה מלמד שיש מחייב אחד כללי ורק דנים בצד השוה לדעת איזה פטור להחיל עליו.

אולם העירני תלמיד אחד שאינו מוכרח, וכוונתו דאף דבכל צד השוה אמרינן שאחרי הטענה וכפירה מחייב, אז אמרינן שהטענה וכפירה ב'נוסח' מודה במקצת הוא המחייב וגם הטענה וכפירה ב'נוסח' עד אחד הוא המחייב, אבל שוב ליכא שום דינים בעיקר השם מודה במקצת ועד אחד והכל תלוי אך ורק בטענה וכפירה בנוסח עד אחד ומודה במקצת, והכא אינו כן, שיש דינים במזיק שלא נכללו בדרכן להזיק של המזיק, ונפרדים מהמחייב של הצד השוה של המזיק, וזה ה'שם אש' וה'שם בור', ובזה שונה הצד השוה מכל צד השוה אחר, ודו"ק.

## "להוציא מלבן של טועים" – יסוד דינא ד'שם מזיק' לא צריך להיות שייך לדברי הגרי"ז.

ונסיים בנקודה אחרונה - "להוציא מלבן של טועים" – דכפשוטו יסוד דינא ד'שם מזיק' – דנתבאר לעיל בארוכה [סימן ה'], לא צריך להיות שייך לדברי הגרי"ז שהגרי"ז חידש דשם 'אש' ושם 'קרן' הם השמות של 'פטור' לעומת המחייב שתלוי בדרכן להזיק, החידוש של שם מזיק איירי ב'שם מזיק' לענין חיוב, ואדרבה, מצד המחייב היה נראה מהגרי"ז דא"צ שום 'שם', ורק לגבי פטור נתחדש השם של האב, אכן אין ראיה שהוא חולק דיתכן דאדרבה, דעיקר דבריו בנויים על יסוד זה, והיינו שכיון שכל מזיק של דרכן להזיק יש לו 'שם מזיק' מחמת הדרכן להזיק, ומחמת זה הוא מחוייב, שוב מוסיפים בזה שיש ב'שם מזיק' הכללי [של חיוב] גם 'שם מזיק פרטי' לענין הפטור של המזיק, ודו"ק.

## הערה בדרכו של הגרי"ז בביאור שיטת הרי"ף.

והנה - אף שנתבאר הכא עיקר דברי הגרי"ז בגדר כל פרשה ופרשה - שלכן שייך חלוקה בין החיובים לפטורים, אכן אכתי קשה מאד ללמוד את המהלך הזה ברמב"ם וברי"ף וברא"ש - וכבר שאלנו לעיל שלא נראה כדבריו בדברי הראשונים הללו, וע"כ שצריכים לפרש בדבירהם כדברינו לעיל [סימן יא פרק ב].

# סימן יגסוגי' דתלושה ומחוברתב' דרכים ברשב"א.

[סימן יג סוגי' דתלושה ומחוברת ב' דרכים ברשב"א.](#__RefHeading___Toc492416891) **<>** [עיקר הסוגי' לרש"י ותוס'.](#__RefHeading___Toc492416892) <> [בדברי הגרי"ז – עפ"י דרכו.](#__RefHeading___Toc492416893) <> [מביא את דברי הרשב"א בקצרה.](#__RefHeading___Toc492416894) <> [כמה תמיהות בעיקר ה"ספק כולו תמה ספק כולו מועדת", ותמיהות בעיקר השו"ט של הרשב"א.](#__RefHeading___Toc492416895) <> [עוד בגדר כולו תמה ובמה שיש לתמוה בזה.](#__RefHeading___Toc492416896) <> [הקדמה - בגדר "כולו תמה".](#__RefHeading___Toc492416897) <> [ביאור ברשב"א דאיכא שני דרכים נפרדים בקס"ד של הגמ' דמחוברת כולו מועדת.](#__RefHeading___Toc492416898) <> [מבאר דכל המשך דברי הרשב"א קאי בתירוץ ב' ולא בתירוץ א' מצד ספק איסור.](#__RefHeading___Toc492416899) <> [מבאר את סוף דברי הרשב"א דתלושה תולדה דמחוברת.](#__RefHeading___Toc492416900) <>

##

## עיקר הסוגי' לרש"י ותוס'.

מבואר בגמרא דלו יצוייר וקרא קאי בתלושה שוב אמרינן שמחוברת מועדת, ולא ברור מנלן לחדש דין מועד מתחילתה במחוברת בלי שכתובה בפרשה.

ומרש"י מבואר דקס"ד דמחוברת אורחי' כלפי תלושה, ולכן לא נאמר בה תמות, ועיין פנ"י דהיינו דילפינן מקרן אלא דלית ביה דינא דחצי נזק בג' פעמים הראשונות, ובתוס' מבואר דיליף לה מהצד השוה ככולהו דלית ליה פרשה של מזיק, אלא דתלה חידוש זה במבואר שם בסוגי' להלן [ה'] דנחלקו אי ילפינן קרן מבור וחד מהנך, וביאר ר"ת [שם וכאן] דתלוי אי חצי נזק קנס או ממון, דזה תלוי אי הוי בחזקת שמור או לא, ואי הוי בחזקת שמור לא ילפינן מאידך, ולפי הצד הזה לא מצי ליליף קרן מחוברת להיות כולו מועד, ותירצו התוס' דהתנא הביא פסוק של מחוברת – לא בתורת ילפותא – אלא להוציא מלבן של טועים שהיו טועים לומר במחוברת דמיקרי בחזקת אינו שמור, וע"ע בנחל"ד מה שהוסיף ברש"י.

עכ"פ מבואר ברש"י דאי הוי ילפינן מקרן ממילא לא היה לו דין חצי נזק כיון שהיינו אומרים שהוא אורחי', וע"ע בזה בחידושי ר' נחום.

## בדברי הגרי"ז – עפ"י דרכו.

והגרי"ז הוסיף בזה עפ"י דרכו, שהיה קשה להתוס' דלמ"ד פלג"נ קנסא מבואר דא"א ללמוד מהצד השוה, כמבואר להלן [ה':], ודחה הגרי"ז, דלעולם ילפינן בצד השוה מכל המזיקין, ומה שמבואר שם שא"א ללמוד מכולהו לקרן כיון שקרן תחילתו תמה [ואין דרכה להזיק], הא סו"ס אפשר ללמוד מכולם ביחד עם תלושה, שהיא תמה מתחילתה, ושוב ליכא פירכא דקרן תלושה יוכיח, ושפיר ילפינן מכולם ביחד עם קרן תלושה.

ודחה הגרי"ז דזה אינו דא"כ נימא דיו, והיינו דדיה כתלושה, ולא ילפינן יותר מתלושה – והיינו ע"ד מה שאמרו בתוס' דלא נילף ישר מתלושה בק"ו מחמת טענת דיו, וגם בצד השוה נימא כן.

וכתב הגרי"ז דסו"ס זה תלוי בפלוגתת הרא"ש וי"מ, דלפי הרא"ש שלומדים משני מזיקין וליכא פטורים של שניהם, ורק פטור כמו המזיק שעליו חל השם מזיק, שהרי ההלכותיהן של כל אחד תלוי בשם של המזיק, ויש לומר שכאן יש מיעוט על השם נגיחה שרק תלושה בכלל נגיחה, דלזה נקטה רחמנא לשון תלושה למעט מחוברת, ושפיר מתמעט מהלכותיהן של נגיחה ולית ליה פלג"נ קנסא, וחייב נזק שלם.

ותוס' לא תירצו כן, והיינו משום דאזלי לשיטתייהו דבשני מקומות סוברים כהיש מפרשים דאי ילפינן מתרי מזיקין אז שפיר איכא קולות של שניהם, הלכך לא ניחא להו בזה לפרש כן הכא אבל לפי הרא"ש שפיר יתפרש הסוגי' הכא, עכתו"ד.

למדנו הכא מהגרי"ז ששייך דגם למ"ד פלג"נ קנסא שנלמד נזק שלם של ממונא, כיון שכל מה שזה קנס והיה צריך להיות פטור, כל זה בכלל ה"הלכותיהן" של קרן, והיינו כדמצאנו בשור תם שחבל באדם ושור תם שהזיק הקדש וכו' דאיכא תנאים דסברי דמשלם נ"ש, [וע"כ דאזלי גם למ"ד פלג"נ קנסא], והיינו דנתמעטו מההלכותיהן.

## מביא את דברי הרשב"א בקצרה.

אולם הרשב"א חולק על כל המהלך של רש"י ותוס', וכדיבואר אלא דצריכים לעיין בכל דבריו, א] עיקר דבריו צ"ב, ב] תחילת דבריו סותרים לסוף דבריו, ולהלן דברי הרשב"א בקצרה:

א] בתחילת דברי הרשב"א מבואר שרק קרן תלושה מפורש בקרא, ובקרן מחוברת איכא ספק אי הוי כולו תמה או דהוי כולו מועדת, והגמ' הכריעה את הספק דכולו מועדת – ודלא כרש"י ותוס' שזה מועדת מצד אורחי', והרשב"א לשיטתו הק' דהכלל הוא דספק ממונא לקולא, והכא איכא חומרא לנתבע וצריכים להקל לנתבע ולמה לא הקילו לומר כולו תמה.

ב] ותירץ הרשב"א דספק איסור הוא ולכן מחמירין.

ג] עוד תירץ הרשב"א דקרן מחוברת יליף מק"ו מתם כיון שהוא חמיר מיניה.

ד] שוב דן מצד אין עונשים מן הדין והאיך ילפינן מחוברת מתלושה, והסיק דרק בור מיקרי עונש.

ה] שוב מקשה הרשב"א דסו"ס האיך ילפינן מחוברת להיות מועד דנימא דיו כתלושה, ומסיק הרשב"א דלמסקנה יליף קרן מחוברת מכל המזיקין בצד השוה ולכן כולו מועדת, אלא שזה דוקא למ"ד דפ"נ ממונא [ולא ניחא ליה ללמוד כהתוס' דגם למ"ד פ"נ קנסא בעינן להוציא מהטועין].

ו] שוב מוסיף הרשב"א דלמסקנה דכתיב מחוברת ע"כ דתלושה הוי תם ואח"כ מועד ולא כולו תם, דתלושה היא תולדה דמחוברת, ומשמע דאיפכא [מחוברת תולדה דתלושה - בקס"ד] לא אמרינן, עכתו"ד.

## כמה תמיהות בעיקר ה"ספק כולו תמה ספק כולו מועדת", ותמיהות בעיקר השו"ט של הרשב"א.

ותחילת דבריו תמוהין ביותר, ונבאר את התמיהות דבר דבור על אופניו:

א] מהיכן למד הרשב"א שיש ספק בקרן מחוברת, נהי דמבואר בסוגי' דקראי בקרן תלושה קאי, אבל מאן יימר שיש כזה ספק בקרן מחוברת [ולשון הגמ' - "אימא" – אינו מוכרח שזה הרי לשון של קס"ד].

ב] עוד קשה, דאף אם נודה לרשב"א שיש ספק, הא מאן יימר שהספק הוא כולו תמה, דאולי הספק הוא או כולו מועדת או שהוא מתחילה תם ואח"כ מועד, דיליף מתלושה, והיכן מצא הרשב"א צד דכולו תם.

ג] עוד קשה, דהרשב"א בתחילת דבריו עדיין לא פי' מהו המקור להך צד בגמ' דכולו מועדת, ולהלן בדבריו פי' בזה כהתוס' דילפינן מצד השוה וכמבואר בדף ה' [וזה למ"ד פ"נ ממונא], וק', דאם זה המקור דמחוברת מועדת, א"כ מה שייך להסתפק דאולי כולו תמה, אטו בכל הנזיקין דיליף בצד השוה נסתפק דאולי כולו תמה, וצע"ג, [ואין לומר שמסתפק אם ללמוד מהצד השוה או לא, שהרי על קרן כתוב מפורש שאפשר ללמוד מהצד השוה ומה ששייך עוד ילפותא לא אמור לגרע בילפותא הזו].

ד] בסוף הרשב"א מבואר שאין תשובה למ"ד פלגא נזקא קנסא, ודלא כתוס' שתירץ בזה, וקשה דלמה לא תירץ בזה הרשב"א מאומה, וצ"ע.

## עוד בגדר כולו תמה ובמה שיש לתמוה בזה.

עוד יש לעיין בעיקר דברי הרשב"א דחידש דאיכא צד של כולו תמה, דק' דמה שייך מהלך של "כולו תמה", הרי לאחר ג' נגיחות ממילא נהיה מועד וכתב ע"ז הגרא"ל מאלין זצ"ל [סימן נ'] דאורחי' הוא, ונראה דכוונתו דכמו דבצרורות לא מהני העדאה דמ"ל פעם א' מ"ל פעם ג' וכמבואר ברש"י [י"ח:], ה"ה כאן, אולם דבריו מרפסין איגרא מתרי טעמי:

א] אי שי' הרשב"א דאם תלושה בחזקת שמור אז מחוברת הוא אורחי' א"כ למה לא תירץ להלן דצד השוה אזיל גם למ"ד פ"נ קנסא, הרי כל מה דמבואר בדף ה' דלא יליף קרן היינו דקרן לאו אורחי', ומזה ע"כ מוכרח דלדעת הרשב"א גם מחוברת לאו אורחי', ושוב ק' דלמה לא יהני העדאה, וצע"ג.

ב] אי מחוברת הוא אורחי' א"כ איך מספקינן כלל דאולי כולו תמה, הא מצד זה שהוא אורחי' כבר מוכרח דהוי מועד, וצ"ע.

עוד יש לעיין בצורתא דשמעתתא של הרשב"א, דמהו עיקר המחלוק' בין ב' התירוצים, דלתי' א' רק ידעינן כולו מועדת מספק איסורי לחומרא, ולתי' ב' פשיטא מק"ו מתלושה, הא לכאו' פשוט כתי' ב' שמחוברת יותר חמור, ואיך שייך צד דמחוברת הוא יותר תם מתלוש, וכל זה צ"ע.

עוד יש לעיין בסוף דברי הרשב"א דכתב דתלושה היא תולדה דמחוברת ולכן אין כולו תמה, ומשמע דקס"ד ליכא למימר איפכא [והיינו שמחוברת תהיה תולדה דתלושה] - וצ"ע דמאי שנא.

## הקדמה - בגדר "כולו תמה".

ונקדים בגדר הדין "כולו תמה" שזה דבר תמוה הרי אחרי ג' נגיחות ממילא בטלה כל הסיבה לתמות דכבר אורחי' היא, ומבואר כאן דנהי דהעדאה הוא שינוי במציאות וכמבואר נמי ממה דיליף כל דיני חזקות [חזקת קטלנית ומתו מחמת מילה וכדומה], וכן מבואר ברש"י להלן [י"ח:] בצרורות דכתב דליכא העדאה דמ"ל פעם א' מ"ל פעם ג', אבל יש גם הלכות העדאה וזה מוכרח ממה דבעינן העדאה לפני הבעלים [כ"ד.] ובעינן שור ונגיחה המחייבת ולא שנגח שור הפקר וכנעני וכמבואר בתוס' [סוף כ"ד:] [וע' בכל זה בחי' ר' ראובן].

עוד יש להקדים דבתוך מזיק דקרן איכא ב' אבות, והיינו תם ומועד שהם ב' אבות בתוך אב א' של קרן, וכן מבואר בהדי' בדברי הרשב"א [סוף ג'.] שזה מזיק אחד עם ב' אבות, - ולהלן [סימן טז] הבאנו עוד לחלק ביניהם ברשב"א [כ"ח] לענין משונה וכוונה להזיק - וכן נקט הגרא"ל מאלין זצ"ל בעצמו בביאור דברי הרשב"א הכא [בלי להביא לזה מקורות ממק"א].

ומעתה: 'הלכות העדאה' מעבירים מאב של תם לאב של מועד, וממילא דלו יצוייר ולא יהיה 'הלכות העדאה' במחוברת שוב יהיה מזיק של כולו תמה, זו ההקדמה לדברי הרשב"א, ודו"ק.

## ביאור ברשב"א דאיכא שני דרכים נפרדים בקס"ד של הגמ' דמחוברת כולו מועדת.

ומעתה נבאר את דבריו, דהנה, הכלל בכל האבות הוא דהתורה נקטה מעשה א' מתוך תכונה א' וזה האב והוא הדוגמא למזיק מסויים, [כבור שהוא הדוגמא של תקלה וכאש שהוא הדוגמא לכח אחר וכרגל שהוא הדוגמא להזיקו מצוי], ותמיד נקטה התורה את המעשה היותר מצוי מתוך הך תכונה, וכבר הבאנו כן לעיל [סימן ו] מהרמב"ם [עפ"י דיוקו של האהא"ז בארי שדרס דמיקרי אב], ומהמהרש"ל בשבת [דאב יותר נראה כמזיק] ומהפנ"י ונחל"ד דנקטו דכל הספק של תולדותיהן לאו כיו"ב בנוי על זה שתולדה פחותה במעלתה מהאב.

אולם הכא בקרן מצאנו איפכא, שהתורה נקטה קרן תלושה, והתכונה היא כוונה להזיק והמעשה המצוי הוא קרן מחוברת, ובחילוק הזה מבוארים סוף דברי הרשב"א דתלושה היא תולדה דמחוברת ולכן אין כולו תמה, ומשמע דבקס"ד ליכא למימר איפכא [והיינו שמחוברת תהיה תולדה דתלושה] - והחילוק פשוט, דהיותר מצוי יכול להיות אב, והיינו מחוברת, אבל תלושה לא יכולה להיות אב של מחוברת, ופשוט, [ועיין עוד להלן [סימן כו פרק א בהערה] בבור ט' ובור י' דגם שם מבואר ברשב"א שהענין של אב ותולדה הוא עיקר וטפל].

אולם מעתה קשה דלמה באמת נקטה התורה תלושה שאינו מצוי כ"כ והשמיטה מחוברת, איפכא מכל המזיקין, ויתירא מזו, קרן תלושה ומחוברת אינם שני מעשים נפרדים בתוך תכונה אחת כנגיחה ונשיכה, אלא שהם גם תכונה אחת וגם מעשה אחת, דתרוייהו פעולת נגיחה נינהו, [וע' חזו"א שחיברו למקום הקרנים, ותולדה דתלושה הוא כשחיברו לרגלו ובעט], וא"כ איך חילקה התורה ונקטה דוקא אופן שאינו מצוי בתוך הך מעשה עצמה, הלא דבר הוא.

ומכל זה מוכרח דהתורה בא למעט מחוברת מכלל נגיחת תלושה, וזה ברור, וזה מוכרח ממה שהיא נקטה דוקא גוונא כזו של נגיחה שאינה מצויה.

עצם האי חידוש שהיסוד של הסוגי' הוא שיש מיעוט מפרשת קרן, זה כבר נתבאר בדרכו של הגרי"ז דמחוברת נתמעטה מכלל קרן, [ולכן אחרי הצד השוה לא חיילא עליו שם קרן אף שדומה יותר לתלושה מכולם], ושוב ראיתי שגם בחידושי ר' נחום נקט שהסוגי' בנויה על גילוי הקרא ומיעוט, [עיי"ש באופן אחר].

אולם נראה שהגדר במיעוט זה מתפרש בתרי אופנים הפוכים, ונראה לבאר דהנך תרי אופנים הם שתי הדרכים ברשב"א, וכדיבואר.

הדרך הראשונה בזה היא דע"כ דזה היה פשוט לנו דכוונת התורה היתה דמחוברת ותלושה מזיק א' נינהו, דכיון דמעשה א' נינהו ע"כ דתרוייהו שייכי למזיק אחד וע"כ דפרשת קרן קאי אתרוייהו, דאין לחלק ביניהם, ולא באו למעטה מכלל מזיק דקרן, וע"כ דהמיעוט מתפרש בתוך פרשת קרן עצמה, והביאור דכבר נתבאר שבתוך הך מזיק דקרן איכא ב' אבות, והיינו תם ומועד שהם ב' אבות בתוך אב א' של קרן, ומעתה יש לומר דמפרשינן את המיעוט של מחוברת דהתורה באה למעט מחוברת משני האבות מגזה"כ, ובאה לאוקמי' בחדא, דשני האבות קאי בתלושה, ורק א' מהם קאי במחוברת, וזה המיעוט, ומעתה מבואר שאם נתמעט מתם הרי ע"כ כולו מועדת ואם נתמעט ממועד ע"כ דכולו תמה, ואין להקשות דסו"ס אחרי ג' פעמים ממילא הוי בכלל מועד, דכבר נתבאר דנהי דהעדאה הוא שינוי במציאות אבל יש גם הלכות העדאה ואם נתמעט מאב דמועד ע"כ נתמעט מהלכות העדאה וא"ש, ולכן כולו תמה, זו דרך א'.

והדרך השניה היא דכיון שהם מעשה א' ומסברא היו צריכים להיות מזיק א', והתורה נקטה דוקא את האופן הלא מצוי, א"כ ע"כ שזה גילוי ומיעוט שבאופן המצוי [מחוברת] שזה כבר מזיק אחר דלא שייך לפרשת קרן, ופרשת קרן היא רק באופן שאינו מצוי, והתולדות הם בעיטה בתלוש וכו', אבל במחובר הרי"ז מזיק אחר.

הרי לנו ב' דרכים בתלושה ומחוברת, לדרך הראשונה מחוברת הוא מזיק א' עם תלושה ולדרך השניה זה מזיק נפרד מתלושה, והנפ"מ בין שני הדרכים הוא, דלדרך הראשונה המקור לכולו מועדת הוא בלי ילפותא, דהרי זה בכלל פ' קרן עצמה, רק דאין הכרח אי כולו מועדת הוא או כולו תמה הוא, ולא שייך ילפותא להכריע בספק זה כיון שזה כבר בפרשת קרן - וזה כלל גדול שכל מזיק שיש לו פרשה מפורשת של חיוב אין בו צד השוה ללמד אופנים אחרים של חיוב - אכן לדרך השניה דמזיק נפרד הוא, א"כ כבר צריך ילפותא וגם שייך ילפותא - שהרי אינו בשום פרשה, וילפינן או בק"ו מתלושה [כמבואר בתחילת דבריו בדרך השניה] או מהצד השוה דמזיקין אחרים [כמבואר בסוף דבריו בדרך השניה], ודו"ק.

[ואין להקשות שאחרי שנתמעט קרן מחוברת מקרן תלושה האיך ילפינן ליה שוב בק"ו מהך פרשה עצמה שממנה נתמעטה, דכבר מצאנו כעין זה בכאשר זמם שנתמעט כאשר עשה מכלל כאשר זמם ואעפי"כ היה אפשר ללמוד 'עשה' מק"ו ד'זמם' ולכן צריכים לבא לחידוש של אין עונשין מן הדין, [וע"כ דכל המיעוט היה רק שיצא מכלל המחייב של זמם ולא שיהיה פטור], וה"ה הכא דרק נתמעט דלאו בכלל תלושה היא, אבל ללומדה בק"ו אכתי שייך, [והכא עדיף דאחרי הילפותא בק"ו יהיה כולו מועדת, ואהני לן המיעוט שלא יהיה תם מתחילה].

ומעתה פשוט, דזו פלוגתת שני התירוצים, דבתירוץ הראשון נקט כדרך הראשונה, ולכן יש ספק כולו תמה או כולו מועדת, והכריעו דכולו מועדת דספק איסור הוא, ואין שום ילפותא להך כולו מועדת דבכלל האב דקרן הוא, ומה"ט לא שייך להכריע את הספק עפ"י צד השוה וילפותא אחרת, דבכלל קרן הוא, וכל מזיק שנכלל בכלל קרן לא שייכא ביה ילפותא מבחוץ, ופשוט וכנתבאר לעיל [סימן יא] בארוכה, וא"ש נמי הצד דכולו תמה, דכיון דנתמעט מהאב של מועד, א"כ ע"כ דאין בו העדאה, וכבר נתבאר דנתמעט נמי מ'הלכות העדאה' והרי 'העדאה' היא 'הלכתא' ולא סברא בעלמא, וכנתבאר, וכל זה לתירוץ א'.

ובתי' ב' פליג וסובר כדרך השניה ומעתה מבואר דכבר בעינן ילפותא, וברור א"כ דכבר אין ספק כלל, וילפינן בק"ו מתלושה.

## ביאור לשון הרשב"א - "ועדיין קשה".

אולם סו"ס לשון הרשב"א קשה שכתב "ועדיין קשה וכו' דמנא תיתי וכו'", הרי משמעות הלשון הזה היא דבא להקשות קושי' חדשה, וצ"ל כך, דמתחילה למד שהק"ו מלמד שזה לא פחות מתלושה, אכן כעת הוא מוסיף דסו"ס צריכים מלמד על המועדות עצמה - ועל זה הקשה שיש טענה של 'דיו'.

## מבאר דכל המשך דברי הרשב"א קאי בתירוץ ב' ולא בתירוץ א' מצד ספק איסור.

ומעתה י"ל דכל המשך דברי הרשב"א קאי דוקא לתי' השני ולא קאי בתירוץ של ספק איסור לחומרא, ונבאר את הדברים:

מה שהק' הרשב"א בהמשך דאין עונשין מן הדין ואיך ילפינן מחוברת מתלושה, היינו דוקא לפי התירוץ השני, שהרי לתי' א' אין זה ילפותא כלל [וכמו שכבר ביארנו לעיל דבתולדות לא ק' מכלל ד"אין עונשין מן הדין" וכמו"כ הכא] ורק לתי' ב' שזה ילפותא [דתרי מזיקין שונים נינהו] שפיר הק' מעונשין מן הדין.

עוד הק' הרשב"א לתי' ב' דהאיך ילפינן מתלושה, שהרי דיו לבא מן הדין, ולתי' א' אין כזה קושי' דאין זה "ילפותא" מתלושה רק דבכלל תלושה היא.

מעתה ברור דרק לתירוץ השני הוצרך הרשב"א לשנות דאינו ק"ו מתלושה רק צד השוה מכולהו ולכן אזיל רק למ"ד פ"נ ממונא.

ומעתה מבואר שיש חילוק נוסף בין הדרכים, דלתי' א' אזיל הסוגי' דהכא גם למ"ד פ"נ קנסא, ולתי' ב' אזיל רק למ"ד פ"נ ממונא, ויתכן דמטעם זה העדיף הרשב"א ללמוד לכתחילה כדרך הראשונה שהיא לכו"ע - ובזה מיושב מה שהקשינו דלמה לא טרח הרשב"א ליישב בתירוץ השני גם לפי המ"ד דפ"נ קנסא, שהרי הרשב"א לשיטתו תמיד יוכל ללמוד כמו התירוץ הראשון להך מ"ד, ורק התוס' נדחק בזה בע"כ - לשיטתו.

ולפי דרכינו מבוארים היטב דברי הרשב"א, דכבר פשוט שאין להקשות דאי ילפינן למחוברת דמועדת היא מצד השוה, דא"כ מה היה הספק בתחילת הרשב"א, אטו בכל המזיקין שנלמדו מהצד השוה נסתפק לומר כולו תמה, ומעתה זה לק"מ, דהצד השוה של הרשב"א הוא רק לדרך השניה, והספק כולו תמה הוא רק לדרך הראשונה, ולדרך הראשונה לא שייך צד השוה כיון שכל מזיק שכתוב בפרשה לא ניתן ללמוד אותו בצד השוה.

ומעתה אין להקשות דסו"ס הסברא היא כהתירוץ השני שמחוברת היא לא פחות מתלושה, והאיך נימא כולו תמה, דבתירוץ השני אמר כן רק בתורת ילפותא דא"א ללמוד מחלק התמות של תלושה דלא גרע מתלושה, אבל אם יש מיעוט ויש אפשרות לומר כולו תמה או כולו מועדת, הרי שניהם הם כנגד הסברא, דלהפוך תם למועד מתחילה הוא גם נגד הסברא [כיון שאין דרכו להזיק] וגם להפוך תם לתם בלי אפשרות להעדאה להיות כמועד [ככל שור שמזיק שוורים של הפקר] הוא גם כנגד הסברא דסו"ס התרגל [[54]](#footnote-55), ולכן יש ספק איך ללמוד את המיעוט, ואין זה ענין לתירוץ השני ששם יש ילפותא מתלושה, ומהיכי תיתי ללמוד פחות מתלושה, וגם על יותר מתלושה ליכא סברא וכמו שאמרו בהמשך דיו ובסוף למדו מצד השוה.

שו"ר בח"ש מרן הגרב"ד [ח"ג] דברים קצרים בביאורו לדברי הרשב"א, ודברינו הארוכים בכלל דבריו הקצרים, עייש"ה.

## מבאר את סוף דברי הרשב"א דתלושה תולדה דמחוברת.

והנה, בסוף הרשב"א הק' דלמסקנה דילפינן מחוברת מקראי א"כ מהו המקור לתלושה, ואולי תלושה כולו תמה, [ויש להעיר דמכאן מוכרח דלא כהגרא"ל מאלין זצ"ל דלמד דכולו תמה מצד אורחי', דהכא קאי בתלוש אחרי דידעינן דמחוברת לאו אורחי' וברור דתלושה לאו אורחי' היא], ודחה הרשב"א מתרי טעמי, א] דלא כתוב בגמ' שכולו תמה, ב] ועוד, דלכל הפחות הוי תולדה דקרן, עיי"ש.

וכל דבריו תמוהין, הרי למסקנה איכא קראי גם על תלושה וגם על מחוברת, וצ"ע, וצ"ל דכיון שהם שני אופנים חלוקים בהך מעשה, א"כ כשאין ריבוי מפורש על האופן הלא מצוי, אין ראיה שהוא בכלל נגיחה, דחידוש הוא, וזהו שהק' הרשב"א דמה דלא איתרבי מפורש הוא כמו מיעוט ואם הוי כמו מיעוט א"כ לדרך הראשונה לעיל יהיה דינו ככולו תמה, וזה הקושי' כאן.

והרשב"א תירץ, חדא, דלא כ' בגמ' "אימא כולו תמה", ועוד, לכה"פ הוי תולדה, ותחילת דבריו קשין דאף דמוכרח כן מדלא אמרה כן הגמ', אבל היא גופא ק' דמה המקור, והפשוט בזה דכוונתו, דרק לעיל חשיב כ"מיעוט" מדנקט את האופן הלא מצוי אבל מה שנקטה תורה האופן המצוי אינו מיעוט לאופן הלא מצוי, וממילא שהוא בכלל פרשת נגיחה גם בלי ריבוי דקראי.

והוסיף ע"ז הרשב"א דאף אם נאמר דסו"ס אופן אחר ולא מצוי הוא [מה שנעשה בתלוש], ואינו בכלל מעשה נגיחה דמחוברת וחשיב כמעשה אחר, על זה תירץ, דאם מעשה אחר כנשיכה הוא תולדה א"כ כש"כ אופן אחר בהך מעשה עצמו הוא לכל הפחות תולדה, ודו"ק.

איברא, דיש לתמוה דלפי הרשב"א דתלושה יכול להיות תולדה דמחוברת א"כ ק' דה"ה דנימא הפוך, ומהו הקס"ד דמחוברת כולו מועדת דמאי שנא מאידך תולדות, ונראה ברור דהכא כבר מוכרח כדברינו דמחוברת "נתמעט" בהדי' [לשני הדרכים], ולכן אינו תולדה, אבל תלושה לא "נתמעט" רק שאינו בכלל כיון שהוא אופן אחר, ולהכי שייך ביה תולדה.

אולם, הקושי' ברשב"א שיהיה "כולו תמה" אכתי צ"ע, דע"כ צ"ל דנתמעט מאב דמועד ונשאר באב דתם וכקושי' הרשב"א בריש דבריו במחוברת, וק' דשם כבר תי' דמדין ספק איסורי לחומרא אמרינן כולו מועדת, וה"ה הכא, וצע"ג.

# סימן ידדעת הרשב"א בגדר הספק איסור בקרן מחוברת,ובחילוקים בשמירה בין תם למועד.

[כמה תמיהות על הרשב"א דספק איסורי לחומרא בנזיקין.](#__RefHeading___Toc492416294) <> [דרכו של הברכ"ש בביאור דברי הרשב"א – ובגדר "חצי מזיק" – ומבאר שהחובה אינה חובה גמורה של שמירה והי כעין חצי שיעור.](#__RefHeading___Toc492416295) <> [מתמה דסו"ס בהפרש בין שמירה מעולה לשמירה פחותה איכא דין להחמיר כתם.](#__RefHeading___Toc492416296) <> [דרך שניה שחצי מזיק הוא בכמות - ומתחלק בכל פרוטה ופרוטה.](#__RefHeading___Toc492416297) <> [דרך אחרת בזה מהגרא"ל מאלין זצ"ל שיש ב' דיני שמירה במזיק.](#__RefHeading___Toc492416298) <> [סיכום הב' דרכים – דרכו של הגרב"ד זצ"ל דרכו של הגרא"ל מאלין זצ"ל – שני הפכים - ויש לתמוה בשניהם.](#__RefHeading___Toc492416299) <> [מחדש שיש חילוק בשמירה של תם למועד אי מצי תובעו.](#__RefHeading___Toc492416300) <> [דרך חדשה עפ"י דרכו של הגרא"ל מאלין זצ"ל.](#__RefHeading___Toc492416301) <> [תוספת דברים בזה.](#__RefHeading___Toc492416302) <> [הערה בעיקר הסתירה ברשב"א מלהלן [ג'.].](#__RefHeading___Toc492416303) <>

## כמה תמיהות על הרשב"א דספק איסורי לחומרא בנזיקין.

כתב הרשב"א דבספק איסור אזלינן לחומרא, ודבריו קשין טובא:

א] כבר הק' דהא אמרו "כלל גדול בדינא דהממע"ה", וזה קאי בשור שנגח את הפרה, ומבואר דספק ממון לקולא גם בספיקות בנזיקין.

ב] עוד קשה דאיזה איסור איכא בנזיקין.

ג] ועוד, דאף אם יש איסור, הא יש גם ממון ולמה דנים כהאיסור לגמרי.

ד] ועוד קשה, דאף אם אדם המזיק הוא איסור, אבל מה שייך איסור בממונו המזיק.

ה] ועוד, דאף אם נימא ש'אי - שמירה' הוא איסור, הא סו"ס הכא הספק הוא ספק תם ספק מועד וממנפ"ש יש איסור וכל הנידון הוא רק על הממון ונשאר הספק ממון לקולא.

ו] ועוד דהרשב"א עצמו בספק הגמ' להלן ג'. דהאי מינייהו מפקת בשן ורגל, ויבואו שניהם, והק' הרשב"א דאדרבה ספק ממון לקולא ולא נדרוש שניהם, וסותר משנתו [ולא תי' דהוי ספק איסור].

## דרכו של הברכ"ש בביאור דברי הרשב"א – ובגדר "חצי מזיק" – ומבאר שהחובה אינה חובה גמורה של שמירה והי כעין חצי שיעור.

וביאר הברכ"ש [סי' ב'] מהגר"ח דבדין שמירה ד"לא ישמרנו" ע"כ כתוב גם ממון וגם איסור, שהרי חייבים כופר וזה בא על מיתה לשמים, ומיתה רק שייך על איסור, ושוב ילפינן לכל המזיקים, ויש לדון בזה בתרתי, ועיין בזה בהערה [[55]](#footnote-56).

ומעתה י"ל דבספק תשלומין דנזיקין ודאי שזה ספק ממון, אבל כשיש ספק בדרשה הרי"ז כספק על האיסור והממון, ודינו כספק איסור, והוסיף דזה כבר מידה בתורה בדרשות לדונו כספק איסור כשיש בדרשה איסור וממון.

אלא דכל מה שהספק הוא ספק באיסור זה בספק תם ספק מועד ולא בספק שן ספק רגל, דבשו"ר איכא דין שמירה לשניהם, משא"כ בתם הרי פטרתו תורה בעיקר השמירה, והיינו משום שהוא חצי מזיק [[56]](#footnote-57), ונמצא שיש ספק בעיקר הדין שמירה, אי חייב בשמירת חצי מזיק או במזיק גמור, עכתו"ד.

וכמובן שעצם יסוד זה שיש מושג של חצי מזיק היינו רק אחרי שיש מושג של שם מזיק ולא סגי במעשה היזק גרידא, ובהגדרת השם מזיק יש לומר שכיון שאין דרכו להזיק והרי הדרכו להזיק הוא הקובע והוא המודד בכל ה'שם מזיק' של כל המזיקין, וכמו שלמדנו בצד השוה, שוב יש לומר שכיון שחסר לו בדרכן להזיק שוב חסר לו בעיקר השם מזיק, וכיון שחסר לו ב'שם מזיק' המושלם להכי נהגו לקרא לו 'חצי מזיק' אף שאין הדברים מדוייקים, ועיין לעיל [סימן ג'] בדברינו בעיקר הגדר של 'שם מזיק', ושם הוספנו ביאור בהגדרה זו - וע"ע בזה לעיל [סימן יא פרק ב] שכשהחובת שמירה אינה חובה גמורה של שמירה ליכא בזה 'שם מזיק גמור'.

וכנראה בעיקר דבריו שהמהלך הוא כך - שאם שמירה על חצי מזיק הוא פחות חמור משמירה על מזיק גמור, אז המזיק אינו מזיק גמור - או איפכא שכיון שהוא מזיק שאינו גמור שוב ליכא בזה חובת שמירה גמורה - הא מיהת שהחובת שמירה היא יותר קלה - והיינו דהוי כעין חצי שיעור באיסורים - ובדין ספק איסור לחומרא נאמר דמחמירים לתת דין שמירה חמורה ומה"ט אמרינן דכולו מועדת, ודו"ק.

ובאמת דמצאנו הרבה אופנים של איסורים שחסר בשם הגמור והמושלם של האיסור ושוב דומה לאיסור כעין 'חצי שיעור' - וכן מצאנו במצוות - עיין בזה באמרות אברהם כתובות פרק קמא [סימן ט פרק ג] ובנדרים פרק נערה המאורסה [סימן ט] שהבאנו הרבה אופנים כאלו - וכגון אחות זקוקתו [לדעת הירושלמי שזה דאורייתא] והיא 'אחות אשה במקצת' ולכן האיסור והערווה היא פחות חמור ולכן יש בו עדיין תפיסת קידושין, וכן 'כוי' היא 'חיה במקצת' ולכן ליכא ברכה על הכיסוי הדם דחיה גמורה מחייבת מצוה גמורה של כיסוי הדם ומקצת חיה מחייבת מקצת מצוה, [והא דליכא ברכה אינו מצד ספק בהמה ספק חיה - דעת הגר"ח בשיטת הרמב"ם], וכן מצאנו בעוד מצוות ועבירות וכגון ביכורים וכלאים ואיסור דם ואיסור יוצא ושבועה בלי שם וכתובת קעקע בלי שם וביאת עכו"ם - ועוד - ואכמ"ל - [ועיין מה שהארכנו בזה שם], והכא נמי איכא 'מזיק שאינו גמור' ואית ביה חובת שמירה שאינה גמורה - ונמצא שכל המקצת וכל החצי שמדובר כאן הוא חצי באיכות ובחומר החיוב, ודו"ק.

וכעין זה מצאנו בממונות בגניבה שכשהוא גונב מתוך בעלות שלו [בן בג בג לדעת הסמ"ג] שאז הוי גניבה פחותה שאין עליה מלקות אף שאינו ניתן לתשלומין - עיין בזה בדברינו באמרות אברהם מרובה [סימן ב] - ואם בגניבה ה"ה במזיק.

## מתמה דסו"ס בהפרש בין שמירה מעולה לשמירה פחותה איכא דין להחמיר כתם.

אולם סו"ס יש לדון בזה - דהא מיהת דבתם חייב שמירה מעולה לעומת מועד דסגי בפחותה וכמבואר להלן [מ"ה:] לדעת ר"י, וכן ההלכה, [חוץ אם נעמיד לר"מ דתרוייהו צריך מעולה או לר"א דמועד בסכין ותם בפחותה, ודוחק], ונמצא שבהך תוספת שמירה שחייב להוסיף בתם - מפחותה למעולה - הרי"ז חומרא באיסורים לצד של תם, ולמה מחייבינן ליה כמועד מספק איסורי מחמת התוספת חומר באיסור, אדרבה, נחייבו כתם מחמת התוספת שמירה שיש בתם, והיינו דתם חצי חייב בשמירה גמורה ומועד חייב לגמרי בחצי שמירה [[57]](#footnote-58), וכנגד התוספת שמירה שחייבים בתם נחמיר כתם אף שהוא רק 'חצי חייב', אבל מועד קל מיניה בחיוב זה שבחיוב זה המועד לא חייב כלל וכלל.

ונוסיף בביאור הקושי': עד כמה שנוגע לשמירה פחותה אפשר להחמיר עליו כמועד, אכן אם אחרי שהוא החמיר כמועד הוא יבא להסתפק האם עליו להוסיף את השמירה הנוספת של שמירה מעולה, הרי פשיטא שצריכים להחמיר מספק איסור.

נמצא דשפיר נחמיר עליו גם כתם וגם כמועד, ומעתה קשה דלמה א"כ במידה בתורה אמרינן שיש חומרא כמועד ולא כתם, וצריך עיון גדול.

[ויתכן ששמירה מעולה היא סברא בפני עצמה למה להוסיף בשמירת התם יותר מהמועד, וי"ל א"כ שהדין המסויים הזה הוא דין ממוני ולא איסורי, ולכן אין בזה צד להחמיר - אולם שמעתי שבמאירי ובשטמ"ק משמע איפכא].

## דרך שניה שחצי מזיק הוא בכמות - ומתחלק בכל פרוטה ופרוטה.

שוב הראוני בספר ברכת אברהם [מהדו"ב] בשם הגאון ר' אליהו חזן [תלמידו המובהק של רבינו הברכ"ש] שפירש את דברי רבו באופן אחר, והוא, שעל כל פרוטה שהוא מזיק יש איסור נפרד [כמו שבכל פרוטה של גזילה איכא איסור נוסף], ואי תם הוא רק חצי מזיק א"כ בכל פרוטה שהוא מזיק הרי הוא מזיק רק חצי פרוטה, וממילא שיש כאן פחות איסור במה שע"י אי שמירתו הוא גרם להיזק, שאי שמירתו הוא איסור שמתייחס לכל פרוטה של היזק שיצא ע"י ה'אי שמירה', עכתו"ד.

והיינו דלא כנתבאר לעיל דהחילוק הוא דהוי כעין חצי שיעור באיסורים, אלא חצי בכמות - ולפי שיטתו מתיישבת הקושי' שהקשינו לעיל על הברכ"ש, ודו"ק.

ויתחדש א"כ שאין איסור אי שמירה בשור תם שבא להזיק חפץ של פרוטה, [מלבד איסור של חצי שיעור שיש בחצי פרוטה], אולם כל זה חידוש גדול.

ובברכ"א ביאר בזה עוד, שהטור מדמה איסור גזילה לאיסור מזיק [רסי' שע"ח] והוא מדמה איסור מזיק לאיסור נזקי ממונו [ריש סימן שפ"ט], ומבואר א"כ דכשם שבגזילה האיסור נמדד כפי כל פרוטה א"כ ממילא דגם האיסור אי - שמירה הוא כן.

## דרך אחרת בזה מהגרא"ל מאלין זצ"ל שיש ב' דיני שמירה במזיק.

והגרא"ל מאלין זצ"ל [סי' נ'] למד בכל הנ"ל בדרך אחרת, דלעולם איכא ב' חיובי שמירה, חד מקרא דולא ישמרנו שזה חיוב שמירה ממונית ועוד דין שמירה מסברא שזה איסור, והדין מסברא לא שייך לתובעו בבי"ד, רק מהדין מקרא דולא ישמרנו שייך לתובעו, ודין זה מסברא הוא חלק מה'מלמד' בצד השוה, וזהו שאמרו 'ושמירתו עליך', אף בלי שכתוב בפרשה – עיין בכל זה לעיל [סימן ה'].

ויש להוסיף בזה, דמחמת החיוב שמירה הממונית יצטרך לשלם כשלא שמר, לא כן מחמת השמירה מסברא שזה איסורי ולכן הדין כל שחבתי בשמירתו במשנה בדף ט' הוא שמירה מגזה"כ וזה דין ממוני ובזה נאמרה "הכשרתי את נזקו" שמחייבו לשלם, וזה לא שייך לשמירתן עליך במשנה בדף ב'., דכבר נתבאר דהמשנה בדף ב'. מיירי בחומרות במזיק עצמו, ומה שהסברא מחייבת לשומרו הוא חומרא בדרגת מזיק שלו דרק מחמת חומרתו בתורת מזיק הוא שהסברא מחייבת אותו בשמירה, ולעומת זאת המשנה בדף ט' לא מיירי בהלכות המזיק עצמו רק בשייכות של הבעלים למזיק והיינו דין שמירה ממונית שזהו הגורם לחיוב תשלומין.

ונראה להוסיף עוד, דכל פלוגתת התנאים בשמירה מעולה ופחותה הוא רק בשמירה מדין ממון, אבל בשמירה מסברא אין מחלוקת כלל, ופשוט כן, דפלוגתתם בקראי וזה רק שייך על שמירה מדין ממון דילפינן מקראי ולא על הדין שמירה מסברא.

ועל פי זה הוסיף הגרא"ל מאלין זצ"ל עוד חילוק, דבתם אין שמירה דאיסורים מסברא, רק שמירה מגזה"כ ומדין ממון, ונראה לבאר דאף למ"ד סתם שוורים לאו בחזקת שימור, אכתי אין שמירה מסברא דכבר פי' הנחל"ד [ד'.] דאכתי לא מיקרי "בחזקת אינו שמור", ולהכי בעי העדאה להופכו לאורחי', ולזה ליכא דין שמירה מסברא.

ולפי"ז חידש הגרא"ל מאלין זצ"ל, דרק בספק תם ספק מועד איכא ספק איסור, דתמיד כשיש ספק בין ב' מזיקים, וכההיא דשן ורגל להלן [ג'.], התם ממנפ"ש יש איסור, דהשמירה מסברא ידעינן ממילא, והנידון בדרשה הוא רק כלפי הממון, אבל בספק תם וספק מועד, אם יהיה דינו כמועד יתוסף לו דין שמירה דאיסורי לעומת תם, ולזה חשיב ספק איסור וא"ש.

ויש לעיין דאכתי לא מיושב, דלמה דיינינן ליה לכולי' כספק איסור, הא סו"ס יש גם ספק ממון ובספק ממון צריכים להקל ולדונו כתם, וכבר אין לתרץ כהברכ"ש דבדרשות דאית ביה איסורי וממונא דיינינן להו כאיסורי, דמידה היא בתורה, דהכא האיסור אינו בדרשה עצמה רק מסברא.

ותי' הגרא"ל מאלין זצ"ל די"ל דכיון דהשמירה הוא סיבה לחיוב תשלומין, שוב נגרר הממון אחריה, וכהך צד בחקירה דה'אי - שמירה' הוא המחייב, עכתו"ד.

והנה, לפי מה שנתבאר לעיל דשמירה מסברא באיסורי לא יחייבו בתשלומין, שוב ק' דהך חיוב שמירה לא שייך כלל לדין ממון דידיה, ואין הממון נגרר אחריה, ולמה נקבע הספק כולו כספק איסור, ואכתי צ"ע.

## מתמה טובא בדרך זו.

אולם העירני תלמיד אחד שיש לתמוה בזה טובא - שהרי עד כמה שהשמירה של איסור היא ספק - א"כ זה ספק בסברות לפני הפרשה בתורה - והיינו שיש סברא שלפני הפרשה בתורה כל מי שאין דרכו להזיק לית ביה חובת שמירה, ולכאו' גם אי לדינא נלמד שיש לו דין מועד מהפרשה, אכן סו"ס הסברא שלפני הפרשה [שבלי דרכן להזיק ליכא איסור] לא ישתנה - וצע"ג.

## סיכום הב' דרכים – דרכו של הגרב"ד זצ"ל דרכו של הגרא"ל מאלין זצ"ל – שני הפכים - ויש לתמוה בשניהם.

הרי ב' דרכים לפנינו: או כהגרב"ד זצ"ל דהאיסור נמצא בתוך ולא ישמרנו, ואז מובן למה המידה בתורה בדרשה של תמות ומועדות כוללת גם ממון וגם איסור, שהכל בכלל הפרשה, אבל אז קשה דסו"ס יש יותר חיוב שמירה בתם ממועד וזה לכאו' גם באיסור, ולפי הגרא"ל מאלין זצ"ל הקושי' לאידך גיסא, דלדידיה האיסור לא שייך לעיקר הדין של ולא ישמרנו, אלא מחוץ לפרשת מזיק, ובזה יש לומר דליכא שום דין בתם, והחומרא של תם [מעולה כלפי פחותה] הוא בתוך הולא ישמרנו אבל בשמירה מצד איסורים הוא יותר כלל שהוא לא שייך כלל להך דין, איברא דכעת קשה לאידך גיסא, דעד כמה שהדין איסור הוא מחוץ לפרשה א"כ מה זה שייך למידה בתורה, ועוד דמה שייכים האיסור והממון זה לזה לתלותם זב"ז, נימא חומרא באסורים וקולא בממונות, וצ"ע גדול.

## מחדש שיש חילוק בשמירה של תם למועד אי מצי תובעו.

וע"כ צ"ל בזה בדרך חדשה - וחשבתי כך - הנה, לעיל [סימן ז] הבאנו ב' צדדים בעיקר הדין ולא ישמרנו, שזה שכתוב במשנה – "כל שחבתי בשמירתו", האם הכוונה שאפשר בפועל לתובעו לשמור או שא"א לתבוע, אלא שכל שלא שמר מחוייב לשלם ורואים את הנזק הסופי כנגרם וכשייך לאי שמירה וזה המחייב, ונחלקו בזה הגרא"ל מאלין זצ"ל והגרנ"ט, והבאנו עוד דתלוי בפלוגתת הפוסקים בדין פותקין ביבותיהן אי בעי לשמור.

ומצאתי בזה מציאה גדולה בר"ח להלן [ט"ו.] וזה לשונו *"ולא הזהירה התורה לשמור אלא המועד שנאמר בו ולא ישמרנו בעליו",* ומפורש דמצי תובעו והוא מחוייב בפועל, אולם עיי"ש היטב שמחלק דלמ"ד חצי נזק קנס אז הוא דא"צ לשמור וא"א לתובעו, וביאר דכיון שהוא בחזקת שימור לא מצי לתובעו, וע"ע להלן [כיצד הרגל סימן לז / לח] בטענה דכי יאחזנה שיש נפ"מ בין שור תם למ"ד פלג"נ קנסא לממונא, וביארנו עפ"י הנ"ל - וע"ע לעיל [סימן יא] בסוגי' דתולדותיהן לאו כיו"ב מה שביארנו עפ"י הנ"ל.

ובדעת הרשב"א יש לומר דחולק בזה על הר"ח בנקודה זו - וסובר דגם למ"ד פלג"נ ממונא א"א לתובעו, דאף דלא הוי בחזקת שימור אבל אינו בחזקת אינו שמור, וכדחילק כן הנחל"ד להלן [ד'.], ולכו"ע ליכא חיוב בפועל, ודו"ק, ולפי"ז שפיר הוי ספק איסורים, שאעפ"י שהרמה של שמירה הנצרכת לפטור אותו מחיובו בתם היא יותר גבוה ממועד, אבל אינו מחוייב בשמירה זו, יתכן שזו נמי כוונת הברכ"ש שמחמת זה שיש קולא בחובת שמירה הלכך הוי ספק איסורים.

שוב מצאתי שכיוונתי בזה לדברי המשנת ר"א [סימן ב' ריש סימן ט"ז] שחילק כן בדעת הרשב"א בלי להגיע למהלך של חצי מזיק, אבל עפ"י הגדר של חצי מזיק הדברים יותר מובנים.

הרי לנו קושיות בב' הדרכים הראשונים - אכן לדרך זו א"ש הכל - דלעולם דנים מצד הולא ישמרנו של הפרשה, וע"ד הגרב"ד זצ"ל שיש בו איסור וממון, אלא שהולא ישמרנו כלפי תם אינו חיוב בכלל, וממילא לא שייך ביה איסור רק ממון, ודו"ק.

## פלגא נזקא קנס בשומר שנכנס תחת הבעלים.

[והנה יש קושי' אלימתא בדרכו של הגר"ח בדין מגופו - שלמד דחיילא דין שעבוד נכסים בשור עצמו בלי שיש מקודם לכן שעבוד הגוף שמחייב את הבעלים, ומה"ט אפשר לחייב שומר על פשיעתו שהגבייה תהיה שעבוד ישיר מהבעלים בשור של הבעלים.

ולפי דרכו קשה בעיקר הגדר של חצי נזק שהוא קנס, דמה שייך קנס על השומר שקונסים אותו על הפשיעה שלו - הרי הוא לא מתחייב כלום בהך קנס, ורק השור של הבעלים מתחייב בזה - ואיך קונסים את השומר בלי לחייבו - ונמצא שכל הקנס הוא שהבעלים יפסיד ממונו מכח קנס לשומר - ואיזה חיוב קנס חיילא הכא.

ובאמת שמבואר בגמרא לעיל [טו.] בגדר הקנס - דלעולם "סתם שוורים בחזקת שימור קיימי, ובדין הוא דלא לשלם כלל, ורחמנא הוא דקנסיה כי היכי דלנטריה לתוריה" - וקשה דפשיעה דשומר גורמת קנס על הבעלים - "כי היכי דלנטריה לתוריה", וצ"ע - ועיין להלן באמרות אברהם פרק דו"ה [סימן ג] מה שנתבאר בגדר הקנס ובגדר החובת שמירה בזה עפ"י כל הנ"ל].

## דרך חדשה עפ"י דרכו של הגרא"ל מאלין זצ"ל.

ונראה דעפ"י דרכו של הגרא"ל מאלין זצ"ל היה אפשר לבאר את הרשב"א - באופ"א קצת.

הנה, כבר ביארנו שהמשנה בדף ב'. הוא חומרות במזיק, והיינו ששמירתן עליך מוסיף חומר במזיק עצמו שהוא כזה מזיק שמסברא צריך לשמור ויש איסור בזה שלא שומרים, וכוונת הרשב"א דאיכא כלל בהכרעת הספיקות שכשיש ספק שנוגע למזיק עצמו שמכריעים את הספק במזיק עצמו, ולא את הספק בממון שיוצא ממנו, אז הכלל בזה הוא שכיון שהספק הוא במזיק עצמו והרי ספק זה הוא ספק שיש בו איסור, שוב מכריעים אותו קודם.

אולם עיקר הדברים אכתי צ"ע, שהרי הך דין שמירה מסברא תלוי האם "בפועל" הוא כתם או כמועד דמה דאין שמירה מסברא בתם הוא משום שאין דרכו להזיק, ולדברינו, הספק בקרן מחוברת אינו האם ב'מציאות' הוא כתם ואין דרכו להזיק או כמועד ודרכו להזיק, רק הספק הוא אם ב'דין' נתמעט מהפרשה, אבל ב'מציאות' מפורש ברשב"א ששוה לתלושה [מדהשוה סוגי' בדף ה'], ושוב אין כאן ספק על השמירה מסברא, והדרא קושי' לדוכתא.

## תוספת דברים בזה.

ובאופן אחר היה נראה ונקדים: דעיקר דברי הגרב"ד שזה חצי מזיק צ"ב, ונראה דאולי הגדר הוא כך, דיש תשמישין דמהם יוצא נזק ואין עליהם דין שמירה כדבורים וכו' ואין עליהם שם מזיק, רק שיוצא מהם נזק.

ונראה דכיון דשור תם לאו אורחי' א"כ אין עליו שם מזיק גמור והוא א' מהתשמישין שלו, אבל סו"ס חידשה בו תורה שם מזיק לענין חצי ונשאר כמקצת תשמיש ומקצת מזיק - וע"ע בזה לעיל [סימן יא פרק ב] שכשהחובת שמירה אינה חובה גמורה של שמירה כיון שיש בזה צד תשמישיו של אדם - שוב ליכא בזה 'שם מזיק גמור'.

עוד נראה דסברת הגרא"ל מאלין זצ"ל בשמירה באיסורים תלוי באמת על מה שהוא מזיק, אבל על "תשמישין" שממילא יוצא מהם נזק א"צ לשמור, ורק בדבר שהוא "מזיק" ולא "תשמיש" צריך לשמור מסברא, וכל אלו שדרכן להזיק ממילא שמירתן עליך מסברא דהדרכן להזיק משוה להו דין מזיק, וה"ה בתם לולי התורה שפטרתו אכתי שמו מזיק דסו"ס יש קצת אורחי' ומסברא מזיק הוא.

אכן, כל זה מסברא לפני שכתוב פרשת תמות, אבל לאחר שכתוב פרשת תמות חידשה תורה שבחזקת שמור הוא פוטר, והוא סיבה להחשיבו כחצי מזיק וכחצי תשמיש ועיין בהערה [[58]](#footnote-59), ומעתה מסברא כבר א"צ לשומרו, דכמו דתשמישין א"צ לשמור ה"ה מקצת תשמיש ומקצת מזיק א"צ לשמור.

ולפי"ז, אם יהיה תם שדינו בנ"ש וכגון בחצר הניזק לר"ט [כ"ג:] ובחובל אדם לר"ע [ל"ג.] וכדו', התם חשיב "מזיק", שהרי לא פטרתו תורה, והתם יש שמירה מסברא מדין איסור, וה"ה א"כ במחוברת, שאם הוא תם וחייב ח"נ הרי אין שמירה מסברא ואם הוא מועד יש כבר שמירה מסברא, ודו"ק.

## הערה בעיקר הסתירה ברשב"א מלהלן [ג'.].

יש לעיין, הרי הגרב"ד זצ"ל לא התייחס בסוף דבריו מאי שנא מהרשב"א דלהלן [ג'.] שזה גם ספק בפסוקים, האם הפסוק קאי על רגל או על שן, והספק כולל איסור וממון, ולמה לא נימא יש מידה בתורה להכניס את שניהם לדרשה ולא להוציא את שתיהם.

והעירני בזה ידידי הגר"י בן שלמה שליט"א, דעיקר הקושי' מלהלן [ג'.] לק"מ דהתם יש ספק איסור אם שן אם רגל, וא"א להכריע ששניהם אסורים דממנפ"ש אין כאן אלא דרשה אחת, וא"א להכריע מדין ספק לחומרא איזה יהיה אסור, דאין נפ"מ, ולכן הק' הרשב"א רק מצד הספק ממון, ודו"ק, וע"ע מה שיבואר שם [סימן י"ז]

# סימן טובחידוש של בור דעשאן הכתובובחילוק בין בור לאש.

[מבאר את יסוד החילוק בין בור לאש, דלכן באש א"צ חידוש "דעשאן הכתוב".](#__RefHeading___Toc492417636) <> [חילוק בדין אשלד"ע בין אש לבור, וחילוק נוסף דליכא חיוב בקונה אש אחרי שהוא דולק.](#__RefHeading___Toc492417637) <> [נפ"מ אי בעי מעשה או סגי בפשיעה.](#__RefHeading___Toc492417638) <> [למה לא מצאנו אש של ממונו לרב שזה שור כמו בבור.](#__RefHeading___Toc492417639) <> [מדמה סברת מבעיר את הבעירה לדין 'מעמיד'.](#__RefHeading___Toc492417640) <>

## מבאר את יסוד החילוק בין בור לאש, דלכן באש א"צ חידוש "דעשאן הכתוב".

יעויין ברשב"א דמבואר בתוך דבריו ש"עשאן הכתוב" הוא חידוש ומה"ט חשיב עונש ובזה שונה בור מכל המזיקין, ולכאו' צ"ב - דא"כ גם אש הוא חידוש דחייב כשאינו שלו, ועיין תוס' ר"פ [כ"ב. ד"ה ורשב"ל אמר משום ממונו], ומבואר שם דילפינן אש מבור לענין זה, ומבואר דגם אש הוא חידוש כבור, אכן עיי"ש ברשב"א [כ"ב] שנראה שחידוש זה באש לא שייך לחידוש בבור וא"ש לשיטתו, כאן, אלא דצ"ב דמה החילוק.

והביאור בזה עפ"י דברי הברכ"ש [סי' י"ז ס"ק ו' וז' [[59]](#footnote-60)] ביסוד החילוק בין בור לאש, דבאש, אף אי משום ממונו הוא, יסוד החיוב הוא בזה דדיינינן ליה כמבעיר את הבעירה והוא חיוב על מעשיו ולכן א"צ שיהיה אש שלו, דדיינינן ליה "כעושה שהאש יעשה", כיון שהוא התחיל תהליך של כח הבערה, והתהליך ממשיך עד ההיזק, ודו"ק, אבל בבור, הבור הזיק אח"כ ולא מעשה חפירתו הזיק והחפירה הוא רק היכי תימצי שיהיה בעל הבור, וכקניית שור דמי, דבשניהם אין תהליך של עשיית נזק עד שיבוא הניזק ויגח השור ויחבוט הבור [ודלא כאש שכח המבעיר של האש כבר התחיל] – ולהלן [פרק כיצד הרגל סימן עו] הרחבנו בדין 'מעשה מבעיר'.

ויש להבהיר שאין הכוונה שהמחייב עצמו היינו המעשה מבעיר שהרי סו"ס אשו משום ממונו היא ממונו המזיק ממש כמו שור, וכמבואר להלן [כ"ג] "שורו הוא דלא טפח באפיה", וחייב על המעשה של האש, אלא שהמעשה מבעיר הוא תנאי בחיוב, וכל זה מבואר להלן [פרק כיצד הרגל פז] בדין קלב"מ באשו משום ממונו וכמבואר בתוס' [כ"ב:], וכ"כ שם הברכ"ש, ולכן אף שהרשב"א מודה שיש דין מעשה מבעיר אבל הוא חולק בדין קלב"מ שהוא סובר שאין דין קלב"מ בתנאי החיוב ומעשה במעיר הוא תנאי החיוב ולא גוף המחייב.

ומעתה, בבור שהוא חייב על מעשה בורו אף שאין זה בורו, זהו כבר חידוש של "עשאן הכתוב", לעומת אש דחשיב כמעשיו, דלכן לא בעינן בזה חידוש של "עשאן הכתוב", וכ"כ בחו"ש מרן הגרב"ד [סימן א'].

ובאמת דיסוד הך חילוק מבואר כבר בקרא, דבבור כתי' "בעל הבור ישלם" ובאש כתי' "שלם ישלם המבעיר את הבעירה".

והוסיף הברכ"ש דיהיה נפ"מ בהדליק וחפר בשבת דרק באש יהיה קלב"מ, דהדלקה הוא תנאי החיוב, לא כן חפירה שדומה לקניית השור.

## חילוק בדין אשלד"ע בין אש לבור, וחילוק נוסף דליכא חיוב בקונה אש אחרי שהוא דולק.

והוסיף להוכיח כן, דלכן אמרינן אשלד"ע לענין הבערת אש לענין חיובא דנזיקין על אש וכמבואר בריש איש מקדש, ולא אמרינן כן על חיובא דנזיקין בכריית בור ע"י שליח, דרק מצד מקלקל רשה"ר אמרינן אשלד"ע בכרייה וכמבואר ברש"י להלן [נ"ג], וזו הערה גדולה.

דמאי שנא כורה ע"י שליח ממבעיר ע"י שליח, ומוכרח כנ"ל, שהמבעיר מתחייב ולא יתכן להתחייב ע"י שליח שזה הרי כל הדין של אשלד"ע במזיק וגנב, דלא מתחייבים ע"י שליח בעבירה של גניבה ומזיק, אבל בכרייה ע"י שליח אין זה מהלך של חיוב ע"י שליח, שהחיוב מתחיל אחרי כן כשיש לו בור שעשאן הכתוב כשלו – והבור הוא המזיק והוא חייב עליו, כן נראה בביאור דברי הברכ"ש.

[וע"ע להלן [סימן ל] בגדר הדין כרייה בבור לדעתו של הברכ"ש שאינו קניית שור בעלמא וגם אינו מעשה מחייב כאש, אלא שהוא חלק מהמזיק של הבור, עיי"ש בארוכה].

ובעיקר הך יסוד דבעינן מעשיו באש להיות "מבעיר את הבעירה" ובלי זה אינו חייב, כן מבואר נמי בדברי החזו"א [סי' ג' ס"ק א', ובחדש בדף ה':] ובמשנת ר"א [סימן א' ס"ק ה' בד"ה והיסוד לזה ובהערה שם] בביאורו לדברי התוס' [ה':] דחייב משום חציו, ועייש"ה בדברינו להלן [סימן ל"ה] בסוגי' דאסו"מ בראש הגג בזה.

וע"ע בסוגי' דכותל ואילן [סימן סב] שהרחבנו ביסוד זה מהאהא"ז [פי"ג הי"ט] שג"כ הרחיב בחילוק זה וחידש שמי שקונה אש שדולק כבר אינו חייב בשמירת נזיקין עליו, דחסר בעיקר המחייב של 'מבעיר את הבעירה', ורק בבור מצאנו ב' מחייבים, ונתבאר שם למה לשי' הרשב"א כח אחר מעורב בו הוא חומרא, ודייקנו שהדברים מבוארים נמי ברא"ש שם וכן כתב נמי בתשובת הרא"ש - ועיין עוד להלן בדברינו פרק כיצד הרגל [סימן עו] שהבאנו סתירות בדברי התוס' בענין זה.

## נפ"מ אי בעי מעשה או סגי בפשיעה, ונפ"מ גם באונס.

וע"ע בברכ"ש [סי' י' ס"ק א' וב'] שמחלק עוד בין כריית בור למבעיר דאש דבאש בעינן מעשה ולכן בכותל ואילן ליכא חיוב אש בזמן הנפילה, ובבור סגי בפשיעה של כרייה ולכן מהני שם להיות בור בפשיעה של התראת בי"ד, ודייק כן בשטמ"ק שם, וכ"כ האהא"ז [נזקי ממון פי"ג הי"ט] בביאור השטמ"ק שיש דין מעשה מבעיר, וכמו כן חלוקין נינהו לגבי ב' שעשו דלא חשיב אש כמבואר בתוס' להלן [ס'. ד"ה והכא] [[60]](#footnote-61) והיינו שחסר במעשה מבעיר ככל ב' שעשו [[61]](#footnote-62), לעומת בור ששנים שעקרו חולי' אחת נעשו שותפין וכמבואר להלן [נ"א.], וחשיב עכ"פ ככרייה של פשיעה.

וחילק שם עוד אי רוח שאינה מצויה הוא פטור אונס - וכמבואר להלן [סוף כח: / תחילת כט.] באסו"מ שנפלו ברוח שאינה מצויה, לעומת אש שפטור מצד גרמא וכמבואר להלן [ס] בלבה ולבתה הרוח, ועיין מה שכתבנו בזה להלן באמרות אברהם פרק המניח [סימן יג], והבאנו שם מהאמרי משה שהבין איפכא ממש.

## למה לא מצאנו אש של ממונו לרב שזה שור כמו בבור.

ויש תוספת דברים בזה לבאר למה באמת חלוקין נינהו, שבאמת קשה שמצאנו בור של ממונו שיש לו חיובא דשור לשיטת רב, ולא מצאנו כן באש, וביאר בזה באמרי משה [סימן כ"ט ס"ק כ"ב וכ"ג] דבאש איכא ב' חסרונות מצד הממונו, א] מעורב כח אחר בממונו, ב] אין ממשות בשלהבת שהיא המזיקה אף אם יש ממונא בגחלת, ומה"ט לא משכחת לה חיובא דאש מצד ממונו כלל בלי מעשה מבעיר לעומת בור דסגי בממונא, הרי לנו הסבר בחילוק בין אש לבור, וכ"כ הגרנ"ט [סימן קי"ז ד"ה והנראה] בקצרה דבעינן מעשה מבעיר כיון שכח אחר מעורב בו.

## מדמה סברת מבעיר את הבעירה לדין 'מעמיד'.

ויש להקשות עוד על הרשב"א מחיוב מעמיד, דהא בחיוב מעמיד אמרינן דהו"ל כדידיה, ועיין תוס' [נ"ו: ד"ה המעמיד], דמבואר דדין שו"ר הוא ונעשה כדידיה כמו באש, ולכאו' א"כ גם בשו"ר איכא חידוש ד"עשאן הכתוב" ומ"ש בור משור, [ולרשב"א שם שחיובו במעמיד מדין אש ולא משום שו"ר א"ש], ולנתבאר כאן דבאש עצמו אינו חידוש של "עשאן הכתוב", דחייב על מעשיו, א"ש לכו"ע.

ונראה דבדמיון של התוס' בין מעמיד לאש מובן יותר ההגדרה דלעיל באש, "שעושה שהאש יעשה", דיש כאן התחלת תהליך שנמשך עד הנזק, דזהו מעמיד, שמעמידו כבר במצב שמתחיל את התהליך של עשיית הנזק, שהוא מוכן ומזומן לנזק, ושפיר דיינינן ליה "כעושה שהשור יעשה", ואתי שפיר למה מדמינן דין מעמיד דוקא לאש ולא לבור.

אולם עיקר דברי הרשב"א תמוהין דבסוף המשנה מבואר דהייתי לומד בור מאידך לולי פירכא דאין דרכו לילך - וצ"ע דחידוש הוא ואין עונשין מן הדין, וצ"ל דזה גופא הטענה דאין דרכו לילך, דאינו בגדר "פירכא" רק הכוונה שהוא חידוש ולא עונשין מן הדין, וחד מג' חידושים נקט - ודוחק, והיה אפ"ל דרק בק"ו לא אמרינן עונשין מן הדין, דכך ניתנה הלכה, ורישא דמתני' הוא חד נגד חד וקס"ד ללמוד בק"ו, לא כן בסיפא דלא רצו ללמוד בק"ו רק בצד השוה דזה חד מתלת, ובזה לא היה ק' כלל.

[ובעיקר פלוגתת תוס' ורשב"א אי כל נזיקין עונשין או רק בור עיין רא"ש סוף סי' י"ט דנשים חייבות בנזק, דשוין לכל "עונשים" שבתורה, וכ"ה ברי"ף שם, ובפסקי ריא"ז ומלאכת שלמה שם מבואר דשוין לכל "דינים" שבתורה, ותלוי בהנ"ל].

# סימן טזהערות ברביצה ונשיכה,ובגדר משונה וכוונה להזיק.

[**פרק א משונה וכוונה להזיק**](#__RefHeading___Toc492764960) **<>** [בקושי' הרש"ש על רש"י דרביצה יתחייב מדין משונה, וביאור יסוד דין משונה דתם ומועד תרי אבות נינהו, ודין שן ורגל משונים לאחר העדאה.](#__RefHeading___Toc492764961) <> מה שהוסיף רש"י בלשונו - העדאה בבי"ד <> [מבאר האיך ילפינן שן משונה להיות קרן תמה דלמה לא פרכינן מצד 'כוונה להזיק'.](#__RefHeading___Toc492764962) <>

[**פרק ב נשיכה תולדה דשן וקרן, ובגדרי הנאה להזיקה**](#__RefHeading___Toc492764963) **<>** [ביאור הקס"ד דנשיכה תולדה דשן, לרש"י ולרשב"א.](#__RefHeading___Toc492764964) <> [ביאור בדברי התוס' ר"פ בקס"ד דנשיכה תולדה לאו כיו"ב של שן, ומתמה בדבריו.](#__RefHeading___Toc492764965) <> [מביא קושי' המהרש"א מהדו"ב על עיקר הקס"ד דנשיכה מדין שן דתיפוק ליה דמדין משונה דינו כקרן דומי' דכלבא דאכל אימרא, ומיישב הכל.](#__RefHeading___Toc492764966)

# פרק א משונה וכוונה להזיק בקרן תם וקרן מועד,ובדין שן משונה אחרי העדאה.

## בקושי' הרש"ש על רש"י דרביצה יתחייב מדין משונה, וביאור יסוד דין משונה דתם ומועד תרי אבות נינהו, ודין שן ורגל משונים לאחר העדאה.

ע' רש"י [ד"ה רביצה] דמבאר שרביצה מיירי שנתכוין לשברן, ועיין רש"ש שהק' דגם להנאתה יתחייב חצי נזק כמו כלבא דאכל אימרא דמשונה של שן ג"כ משלם חצי נזק, ותירץ דזהו רק למ"ד פלגא נזקא קנסא שהרי התוס' להלן [ט"ו] דייקו דלמ"ד פלגא נזקא ממונא אין חצי נזק על משונה, והכא בסוגי' אזלינן למ"ד דפלגא נזקא ממונא, עכתו"ד הרש"ש, ויש להוסיף - שרב פפא לשיטתו - ועיין רש"י [ד"ה בעיטה] על בעיטה שג"כ התנה דבעינן כוונה להזיק וצ"ל ע"ד הנ"ל.

והנה, עיין רש"י ריש כיצד הרגל [במשנה] דבעיטה תולדה דקרן כיון שהוא משונה והתם לא הביא את התנאי של כוונה להזיק, וע"כ דאזיל כהסוגי' בכלבא דאכל אימרא וסותר משנתו הכא, וע"ד הרש"ש צ"ל דהתם אזיל להלכה דפלגא נזקא קנסא והכא אזיל למ"ד דפלגא נזקא ממונא, כיון שזו שיטת ר"פ.

אולם נראה לבאר באופן אחר, ונקדים בעיקר הגדר בקרן תם וקרן מועד, שיש בזה חידוש בשיטת רש"י והרשב"א, דהנה עיין ברשב"א [כ"ח:] בשם הראב"ד דמדוייק שם דקרן מועדת וקרן תמה תרתי נינהו, עוד מדוייק שם דתכונתו של קרן מועדת היינו כוונה להזיק ומבואר שם שתכונתו של קרן תמה לא שייכת לכוונה להזיק - וכנראה שזה משום שזה שייך לגדרי משונה ותו לא [עיי"ש בדבריו שדן באסו"מ מדין שור דאיזה שור הוא].

ונראה דכל זה מובן עפ"י שי' הרשב"א דשייך "כולו תמה" במחוברת וע"כ דזה אב בפנ"ע וכ"כ הרשב"א בהדי' [סוף ג'.] דבור ט' ובור י' שני אבות נינהו כמו תם ומועד דג"כ שני אבות נינהו, והביאור כנ"ל דב' תכונות להו.

ונראה דע"ד זה מבואר נמי בשיטת רש"י, דהנה, עיין היטב בדברי רש"י בכתובות [מ"א: ד"ה משונה וכו'] וז"ל "וכל משונה תולדה דקרן תמה הוא" וכ"כ רש"י בשבועות [ל"ג. ד"ה חצי נזק], וז"ל "ולאו תולדה דקרן תמה היא", ועיין עוד ברש"י להלן [י"ד ד"ה משונה], ומכל זה מבואר דתם הוא אב בפנ"ע ויש לו תולדות משלו ותכונת האב דתם הוא משונה, [אולם אכתי צ"ע מרש"י להלן [י"ט:] באכלה כסות וכלים שהוסיף כוונה להזיק, ועיי"ש מה שכתבנו בזה].

ולפי"ז יש מקום לחידוש נוסף, שהדין יהיה דבכלבא דאכל אימרא [שן משונה], דאחרי ג' פעמים נעשה מועד, ויתחדש שהוא חוזר לשן להיות פטור ברשה"ר, שהרי "קרן תם" ו"קרן מועד" תרתי נינהו, והרי מתחילה היה רק תולדה של "קרן תם" דמשונה הוא, אולם עכשיו תולדה דשן הוא דיש הנאה להיזיקא, דקרן מועד הוא אב אחר ואב זה לא שייכא ביה תכונה דמשונה, ותכונתה רק כוונה להזיק, והרי בהנך ליכא תכונה של כוונה להזיק ופשוט א"כ דהדרא לשן.

והנה, בדין זה הסתפק בחי' ר' מאיר שמחה [י"ט: ד"ה אולם דא] ועיי"ש עוד [בד"ה ולפי"ז לדבריו] דהסיק דבאמת הדרא לשן לאחר העדאה, ונראה דדין זה מפורש ברש"י בחזא ירוקא [מ"ח:] דהדרא מקרן לשן לאחר העדאה וצ"ע איך לא הביאו הגאון ר' מאיר שמחה זצ"ל, ועיין בהערה [[62]](#footnote-63) מה שיש לדון בזה.

עכ"פ נראה דרש"י לשיטתו אזיל דאחרי שלמד דקרן תם תלוי רק במשונה וקרן מועד תלוי רק בכוונה להזיק, שוב פשוט דשן משונה לאחר העדאה הדרא לשן, ודו"ק, וע"ע בהערה [[63]](#footnote-64) מה שהוספנו בזה.

אולם, יעויין בדברינו [סימן כג] להלן [ג'.] במה שנתבאר בתוס' לענין בהמות שיש בהם ארס כנחש, דתוס' חולק בכל הנ"ל, ולדידיה כלבא דאכל אימרא לאחר ג' דינו כקרן, ושם נוסיף בביאור שי' רש"י.

ולפי"ז ה"ה ברביצה ובעיטה להנאתה בלי כוונה להזיק, אף דכשהוא משונה הרי"ז קרן תם, הא כשהוא מועד יכול להיות שן והכא דרש"י מיירי בתולדה דקרן שהם תולדות גם מתחילתם וגם לאחר העדאה, ובזה כ' רש"י דבעי כוונה להזיק, דלזה לא סגי משונה, ומיושב קושי' הרש"ש, ועיין בזה בהערות במשנה ריש כיצד מה שהוספנו בזה.

## מה שהוסיף רש"י בלשונו - העדאה בבי"ד.

ואמר לי הגאון רבי יצחק ברטלר שליט"א דברש"י יש דיוק נפלא לכל המהלך הזה שהרי רש"י כותב "הלכך הוו כקרן דכל אימת דלא הועד בבי"ד ג' פעמים אינה משלמת נזק שלם" - ותמוה דמה שייטא להכא העדאה בבי"ד - וביאר עפ"י דברי רש"י להלן [מח] - שבאמת כבר כתבו התוס' להלן [מח] דאף אי שן משונה חוזר להיות שן מועד לאחר ג' פעמים - אכן לא בעי העדאה בבי"ד - ומעתה א"ש דהכא באנו לומר שזה מתחילה כבר מפרשת קרן, הלכך בעינן העדאה בבי"ד - והן הן דברי רש"י הכא - וע"ע להלן פרק כיצד הרגל [סימן מ] מה שכתבנו בזה.

## מבאר האיך ילפינן שן משונה להיות קרן תמה דלמה לא פרכינן מצד 'כוונה להזיק'.

אמנם סו"ס צ"ב, דאיך ילפינן שן משונה מקרן משונה לחייבו ברשה"ר - הא ליפריך, מה לקרן שכן כוונה להזיק, דבשלמא הפטור של חצי נזק פשיטא דיליף, אבל האיך ילפינן חיובא דרשה"ר - וצע"ג.

והנראה בזה, דלרש"י י"ל דכוונה להזיק והנאה להזיקה וכו' הם רק פירכות היכא שהם הגדרות של עיקר המעשה, ובמשונה אינם הגדרות של עיקר המעשה.

ונוסיף בזה - שרק כוונה להזיק והנאה להזיקה שבאות מתוך טבעו והרגלו מגדירות את המעשה, והיינו שיש טבע והרגל של כוונה להזיק והנגיחה הוא רק אופן א' של הך טבע והרגל, אבל אם עשאו כמשונה, אז הגדרת המעשה הוא משונה, ותכונה דכוונה להזיק הוא צדדי במעשה ואינו יותר מכוונה בעלמא, אבל לא שייך לשום טבע והרגל שיוכל להיות הגדרה במעשה, ושוב לא חשיב פירכא כלל, ושפיר ילפינן שן משונה מקרן משונה ולא פרכינן כלל.

אולם נראה שיש הבנה יותר עמוקה לכל הנ"ל - דהנה - לעיל [סימן ג'] נתבאר שיש מעלות מסויימות במשנה [רוח חיים הולך ומזיק] שאינם מעלות במעשה היזק אלא בעיקר ה'שם מזיק' [כיון שאינם מוסיפים כלום במעשה עצמו אלא בדרך להגיע להיזק], אבל כוונה להזיק והנאה להזיקה הם באמת מעלות במעשה היזק עצמו, אולם אחרי מה שנתבאר כאן יתכן לומר שכל המעלות הם מעלות בעיקר ה'שם מזיק', שכמו שעיקר השם מזיק חל בזה שהוא עושה היזק - כך חל שם מסויים של מזיק של כוונה להזיק.

ונראה שבזה חלוק כוונה להזיק והנאה להזיקה שנמצאות במעשה ב'אופן מיקרי' - שהם לא קשורות לעיקר מהותו וטבעו של הבהמה - ולכן הם לא מגדירות את הבהמה עצמה במעשה זה, וע"כ שרק כוונה להזיק וכדומה שיש להם יחס ישיר לטבעו של הבהמה, רק בזה הם מגדירים את הבהמה כמזיק של כוונה להזיק במעשה זה - ורק אז חשיב כחומרא בגוף המזיק - וכבר דומים לרוח חיים והולך ומזיק שגם הם חומרות בעיקר השם מזיק - וכל המשנה קאי בחומרות ומעלות במזיק עצמו - ועיין בהערה [[64]](#footnote-65) מה שהבאנו מהמשך חכמה, ודו"ק.

ומעתה יש לומר שכוונה להזיק באופן של 'משונה' - אף אי נימא שיש במעשה כוונה להזיק - אכן אין זה קשור לטבעו של הבהמה של כוונה להזיק.

## דרך אחרת בזה.

והנה יש לדעת שיש אופן אחר לפרש את הגדר של משונה - ובזה מתיישבת הקושי' הזו באופן אחר - דכבר הבאנו להלן בפרק כיצד הרגל בכמה דוכתי - שמצאנו שהרבה מחלוקות של רש"י ותוס' תלויות בחילוק הזה ומבואר בכמה דוכתי ששיטת רש"י שמשונה אינה מזיק אלא שבזה נקבע ההלכותיהן כקרן אף שגוף המזיק נהיה למזיק מכח פרשת קרן שן ורגל, ועיין בהערה [[65]](#footnote-66) שהבאנו את כל המקורות לכל הנך פלוגתות, ולדוגמא מצאנו שנחלקו במעשה רגיל אלא שהוא יותר בחוזק וכן בנפל לבור וכן באכילה על שולחן ובצדי הרחבה וכדומה, ולפי הבנה זו נמצא שענינו של 'משונה' שונה לגמרי משאר התכונות במזיק - שהרי כל התכונות באות לעשותו ולקבוע בו 'שם מזיק' של פרשה מזויימת, משא"כ משונה שלא בא לעשותו למזיק - אלא שבא לקבוע בו את ההלכותיהן של קרן באותו מזיק שממילא כבר קיים בהם מצד פרשה אחרת, וממילא דלא קשה מידי - דאדרבה זה כל ענינו של קרן תם – שכל ענינו 'הלכותיהן' של קרן ולא 'מזיק' של קרן.

## דברי הראשונים בזה.

שוב הראוני שכבר עמדו בזה בראשונים - דיעויין בתוספות ר' אליעזר מטוך [שיטת הקדמונים - כא.] וז"ל: "צ"ע במחזרת לפירוש הקונטרס שהיא משונה וכן כלבא דאכל אימרי רברבי בפ"ק - אמאי חייב משום קרן, הא אין כוונתו להזיק, והיכי אתי מקרן. ואי מקרן ושן אתי אם כן איכא למיפטר בר"ה ובכ"מ משמע דחייב בר"ה במחזרת ובקופצת דלעיל. ושמא הא דכוונתו להזיק לא הוי חומר משן דמשונה אבל חשיב כונתו להזיק, [גליון]", עכ"ל, ולא ירדתי לעומק הדברים.

# פרק בנשיכה תולדה דשן וקרן,ובגדרי הנאה להזיקה

## ביאור הקס"ד דנשיכה תולדה דשן, לרש"י ולרשב"א.

בקס"ד דנשיכה תולדה דשן, נראה להוכיח שזה היה פשוט לגמ' שהתכונות מגדירות את האבות ותולדות, ורק דקס"ד דיש גם הגדרה נוספת מצד האברים, ונראה להביא לזה ג' דיוקים:

א] הגמ' תירצה למה נשיכה אינו שן אבל הגמ' לא הוסיפה לבאר למה הוא דומה לקרן דכוונה להזיק, וע"כ פשוט דהגמ' ידעה דיש סיבה להיות תולדה דקרן מחמת כוונה להזיק, דודאי דדנים מצד התכונות אלא דקס"ד שיש עוד הגדרה מצד האברים.

ב] מה"ט פירש"י כבר בתחילת הסוגי' דבכל הנך איכא כוונה להזיק, שהרי באמת כבר מתחילה ידענו כן, וזה לא נתחדש כאן במסקנה, רק דחשבו דתלוי גם בסיבה נוספת מצד האברים.

ג] יש לעיין, דלמה לא הק' הגמ' גם על נגיפה למה חשיבא תולדה דקרן, הא אינו בקרנים, וע"כ דלזה סגי כוונה להזיק, ורק על רביצה בעיטה ונשיכה שיש גם אברים ששייכים לאבות אחרות, התם הק' הגמ'.

ומעתה, אחרי הקדמה זו, י"ל דביאור הקס"ד מתפרש בב' אופנים שונים:

א] יש סיבה לחייבו מצד קרן דכוונתו להזיק, ויש גם סיבה מצד שן מחמת האבר, ויתחייב משניהם, והדין שלו יהיה שהוא חייב ברשה"י נ"ש כשן, וברשה"ר אף דאיכא פטור בשן, אכתי יתחייב עכ"פ בחצי נזק מצד קרן, והיינו דקושי' הגמ' היא דאף דפשוט דכוונתו להזיק הוא סיבה לקרן אבל אכתי איכא סיבה שיהיה שן מצד האבר - ונמצא דאית ביה תרתי.

ב] יש לבאר באופן אחר שבאמת האברים הם עיקר הקובע בתולדה [וצ"ב הסברא בזה], ולפי"ז דינו רק כשן ויהיה פטור ברשה"ר לגמרי וברשות הניזק נ"ש.

ונראה ברור דנחלקו הראשונים בהנך ב' צדדים, דכצד השני מפורש בהדי' ברשב"א דפטור לגמרי ברשה"ר.

ומאידך, יעויין בדברי רש"י [ד"ה הני אין היזקן מצוי] דכ' רש"י דלמסקנה דהו"ל תולדה דקרן, "ומשלם חצי נזק", ומדוייק דבקושי' היה משלם נ"ש, אכן יש לדקדק דהו"ל להוסיף עוד "וחייב ברשה"ר", דלרשב"א הרי היה פטור ברשה"ר בקושי', אולם לדרך הראשונה א"ש, דתמיד היה חייב חצי נזק עכ"פ ברשה"ר מצד הדין קרן שבו, ולמסקנה נתוסף דתמיד חייב רק חצי נזק, אבל אין חידוש למסקנה שנתחייב ברשה"ר, ולהכי השמיט דיוק זה, עכ"פ מבואר דנחלקו רש"י והרשב"א בב' הדרכים הנ"ל.

והעירני בזה תלמיד אחד לבאר דברי רש"י באופ"א עפ"י הגרי"ז, דהגרי"ז פי' דתולדותיהן לאו כיו"ב היינו תולדה בלי שם האב, וי"ל דבקס"ד ידעו דתלוי באבר ותלוי בתכונה, וי"ל דעיקר התולדה יכולה לקבל מהאבר אבל אין זה סגי שיהיה לה שם של האב, דשם האב תלוי בתכונה, ואהני לן אבר בנשיכה להיות תולדה דשן ולהפקיעו מקרן אף דאית ליה תכונה דקרן, אבל אכתי חסר לו שם אב דשן כיון שאין לו תכונות של שן, ושם האב תלוי בתכונות, ולמסקנה כתב הגרי"ז שזהו הביאור בגמ' דכיון דיש לו תכונות ממילא יש לו שם האב, וזה י"ל דידענו גם עכשיו, רק דקס"ד דלהיות תולדה צריך אבר.

ומעתה י"ל פשוט, דכיון שהוא תולדה של שן בלי שם של שן, הרי לית ליה הלכותיהן דשן ולכן חייב בכל, גם נ"ש וגם ברשה"ר, ובמסקנה דנתחדש שהוא תולדה דקרן רק נתחדש הלכותיהן דחצי נזק, וא"ש דברי רש"י.

[ומה שלא פי' רש"י את ספיקת הגמ' לעיל בתולדותיהן לאו כיו"ב ע"ד הגרי"ז, אין זה סתירה, דכבר ביארנו דיסודו של רש"י בנוי על הדמיון לתולדותיהן לאו כיו"ב בטומאה, ודו"ק].

## ביאור בדברי התוס' ר"פ בקס"ד דנשיכה תולדה לאו כיו"ב של שן, ומתמה בדבריו.

והנה ז"ל התוס' ר"פ [ד"ה נשיכה] - "הא לא דמי' לקרן שהרי השן עושה הנזק וכו' אבל ליכא לפרש נשיכה תולדה דשן כלומר כיון דשן עושה ההיזק א"כ תולדה דשן היא ולא קרן דא"כ לא משני ולא מידי" עכ"ל, ולא איתברר עיקר כוונתו.

והיה מקום לפרש כוונתו, דבא לומר דאין כוונת הגמ' שע"י האבר יחשב תולדה דשן, דודאי פשוט דתכונות מכריעות, רק דעי"ז שנעשה באבר דשן זה מפקיע עכ"פ מחיובא דקרן ויהיה פטור ברשה"ר, והרי הוא תולדה דקרן עם פטור רשה"ר, וקושי' הגמ' היא דלא דמי' לקרן להתחייב לגמרי כמוהו.

אולם בר"פ להלן [ד"ה אלא תולדותיהן] מבואר דאין זה כוונתו, דמפורש שם בהדי' דלפום הך קס"ד היה באמת תולדה דשן רק דלאו כיו"ב.

וע"כ צ"ל דכוונתו לפרש מה שנתבאר לעיל שהיה לו קס"ד לפרש הקושי' תולדה דשן ולא קרן, היינו דהכל תלוי רק באבר בלי תכונות כלל וא"כ קושי' הגמ' בתרתי, א] הרי"ז תולדה דשן, ב] גם בלא זה אין סיבה כלל שיהיה תולדה דקרן שאין כאן אבר של קרן, וע"ז הק' ר"פ "דלא משני ולא מידי" דאף דתירצו דאינו שן, אכתי לא תירצו למה הוי קרן.

ומה"ט דחה פי' זה ומפרש שלעולם הגמ' יודעת שיש סיבה להיות קרן דדנים גם מצד אבר וגם מצד תכונות, ורק הק' הגמ' שיש גם סיבה שיהיה שן, דיותר דומה לו וזה מפקיע שם קרן עד שיהיה תולדה דשן להתחייב בכל ולהיות פטור ברשה"ר.

ובעיקר דבריו מוכרח כהרשב"א ולא כרש"י, דאי היה תולדה של קרן ושן ולהכי היה פטור מנ"ש אין זה "לאו כיו"ב של שן", רק שהוא תולדה של שני מזיקין, של קרן ושל שן, וע"כ צ"ל שלמד דמזיק דשן [אבר] מפקיע מזיק דקרן [תכונה], וע"ד הרשב"א, ואפי"ה איכא חצי נזק וכדביארנו, וזהו תולדותיהן לאו כיו"ב של שן.

אולם בר"פ מבואר להלן שם דמשלם חצי נזק, והו"ל תולדותיהן לאו כיו"ב של שן, ומבואר דפליג על רש"י והרשב"א דתרוייהו ס"ל דהיה חייב בנ"ש דחשיב תולדה דשן, וק' דלמה לדידיה חייב רק בחצי נזק.

## מביא קושי' המהרש"א מהדו"ב על עיקר הקס"ד דנשיכה מדין שן דתיפוק ליה דמדין משונה דינו כקרן דומי' דכלבא דאכל אימרא, ומיישב הכל.

והנראה בזה דיעויין במהרש"א מהדו"ב להלן [ט"ו:] שהק' על סוגי' דידן, דמה מהני מה שיש בנשיכה סיבה לשן, הא בכלבא דאכל אימרא ע"י משונה נעשה תולדה דקרן אף בהנאה להיזיקא, ומבואר דמשונה מפקיע מהכל לעשותו כקרן, וא"כ מה מהני אברים יותר מתכונות, דמשונה מפקיע מתרווייהו.

והפשוט בזה, דאחרי דאזלינן בתר תכונות, אז י"ל דרק תכונה כזו שמגדירה את המעשה והיא שמו של המעשה - אז הוא קובע, ולכן אף דיש הנאה להיזיקא בכלבא דאכל אימרא, אכן סו"ס שמו של המעשה הוא שהוא 'מעשה משונה', והנאה להיזיקה רק מגדירה את המעשה כשהמעשה בא מתוך המהלך הרגיל של חיפוש הנאות וכדו' אבל כשהמעשה הוא משונה, אז משונה הוא הקובע את שמו של המעשה [וע"ד מה שנתבאר לעיל ברש"י].

אולם כל זה כשתכונות מגדירות, אבל היכא דאברים ג"כ קובעים, שוב אין גריעותא בהך אבר דשן בזה שיש תכונה של משונה, דתרתי נינהו, שם המעשה והאבר שנעשה בו, וליכא סתירה בין משונה לאבר שנעשה בו, ומיושב קושי' המהרש"א מהדו"ב, ואחרי דאין סתירה בין משונה והאבר שוב פליגי רש"י והרשב"א, ולדרכו של רש"י שניהם מחייבים ולדרכו של הרשב"א שן מפקיע קרן, דהעיקר הוא האבר, ועיין בהערה [[66]](#footnote-67) מה שהוספנו כלפי המשך הסוגי'.

ונראה שר"פ כהרשב"א, דשן מפקיע קרן, דהעיקר הוא האבר, רק דס"ל דמשונה הוא דין תמות דחיילא בכל המזיקים, דאף דאינו יכול להפקיע שמו של שאר המזיקין להך קס"ד דתלוי באברים, אכן סו"ס יחול דין תמות ויהיה שן עם תמות של פ' קרן, ולהכי חשיב כתולדותיהן לאו כיו"ב של שן.

[יש להעיר, עיין רא"ש כיצד הרגל [סי' ג'] דבכלבא דאכל אימרא רק חייב חצי נזק על ההריגה שזה משונה, אבל אכילה אח"כ הוא אורחי' וחייב נ"ש, ולפי"ז אין ראיה דמשונה מפקיע משן, ולא ק' קושי' המהרש"א מהדו"ב, אולם הרא"ש עצמו להלן [ט"ו] בכלבא דאכל אימרא כ' דמשונה מפקיע משן, וצ"ע].

והנה בעיקר קושי' המהרש"א מהדו"ב דסו"ס איכא משונה, אף דיישבנו דאכתי יהיה שן [דהכל תלוי באבר], הא סו"ס ק' דלמה חייב נ"ש לפי הרשב"א ורש"י, הא בחזקת שימור הוא ויפטר, וי"ל דקאי לר"פ דפלגא נזקא ממונא.

ובשם הגר"נ פרצוביץ מתרצים דמצאנו כמה מקומות דשור תם משלם נ"ש, א] במשנה [כ"ד] דעת ר' טרפון דשור תם ברשות הניזק משלם נ"ש, ב] במשנה [ל"ג] דעת ר"ע דשור תם שחבל אדם משלם נ"ש, ג] במשנה [ל"ז] מבואר דתם של כנעני שנגח שור דישראל חייב נ"ש, ד] בגמ' שם מובא דלר"ש בן מנסי' תם שנגח שור של הקדש חייב נ"ש, וכל זה צ"ע, שהרי אם היה צריך להיות פטור לגמרי, דבחזקת שימור נינהו, א"כ איך ע"י מיעוט מפרשת תמות חייב נ"ש ממונא.

וביאר דע"כ דמוכרח מכל הנ"ל שהתורה גילתה וחידשה הך פטור דחזקת שמור, ובלי התורה חייב נ"ש ממונא לכו"ע, ושוב איכא למימר דיהיה נ"ש בשן, דבשן לא נתחדש תמות דמשונה לרש"י ולרשב"א, ודינו בהנך גוונא כקרן דמשלם נ"ש.

# סימן יזבגדרי הנאה להזיקהבנשיכה ונפלה מפיו וגללים וחזא ירוקא

[פלוגתת הרשב"א ותלמיד הרשב"א בנשיכה כשאוכל ונפלה מפיו.](#__RefHeading___Toc492856362) <> [פלוגתת הר"ח ותוס' שאנץ [בשטמ"ק] בהטילה גללים להנאתה.](#__RefHeading___Toc492856363) <> [חזא ירוקא ודחקא ונפל.](#__RefHeading___Toc492856364) <> [תוספת חידושים והערות בעיקר פלוגתת הרשב"א ותלמיד הרשב"א בשן וקרן.](#__RefHeading___Toc492856365) <>

##

## פלוגתת הרשב"א ותלמיד הרשב"א בנשיכה כשאוכל ונפלה מפיו.

ע' רשב"א דהביא גירסא במסקנת הגמ', "הנ"מ היכא דיש הנאה", וכתב הרשב"א דבכה"ג דנושך כדי לאכול ונופל מפיו חשיב נשיכה תולדה דשן שנהנה ע"י הנשיכה עצמה וגם נשיכת נחש יש בה הנאה, ועיין תלמיד הרשב"א דדחה גירסא זו וכתב דכתי' וביער וכל שלא נהנית אינו בכלל וביער ואינו אלא קרן.

וכשהביא גי' הרשב"א ג"כ כ' "שיש הנאה בהיזיקא" בהך נשיכה, ופשוט שאין זה סתירה למה שהק' אח"כ "דאינו נהנית", דכוונתו לעיל "שיש הנאה בהיזיקא" אינו שבמציאות נהנה, אלא כוונתו שנתקיים בו התנאי של "יש הנאה להיזיקא" ע"י זה שעשאה כדי ליהנות, ונראה פשוט דכ"ה כוונת הרשב"א ג"כ, שודאי שעשאה כדי ליהנות, אבל לא פליג במציאות, ומודה דגוף הנשיכה לית ביה הנאה.

הרי דלכו"ע ליכא הנאה במציאות, ולכו"ע נעשית כדי ליהנות, ומעתה מש"כ התלמיד הרשב"א דאינו בכלל "וביער", אין הכוונה דבעינן דומי' דקרא, אלא דמהתם ילפינן גדר דהנאה להיזיקו שאין הנאה סיבה בעלמא שגרם ההיזק אלא שנהנית בהיזיקו [ולהלן בסוגי' דמכלי' קרנא ביארנו עוד בטענה זו של התלמיד הרשב"א ללמוד מלשון וביער].

[והמ"מ נז"מ [א' - י'] הביא ע"ז חולקים דס"ל שהוא קרן, וצריך להבין למה חשיב משונה, ועיין היטב במ"מ שם, והיינו כתלמיד הרשב"א, אולם יש להעיר שודאי שאין כוונת התלמיד הרשב"א שזה קרן מצד משונה שא"כ למה אמר שאינו בכלל וביער, הרי גם שן גמור שהוא בכלל 'וביער' ממש אם הוא משונה חייב ח"נ ככלבא דאכל אימרא, וע"כ שכוונתו שהיה קרן מועד מתחילתו וזה צ"ע דהיכן הכוונה להזיק, ועיין להלן [כיצד הרגל סימן מד] מה שהארכנו בעינן זה להוכיח גדרי כוונה להזיק והנאה להזיקה ושם ביארנו דברי התלמיד הרשב"א, והבאנו עוד אופנים לצאת מכלל 'וביער'].

## פלוגתת הר"ח ותוס' שאנץ [בשטמ"ק] בהטילה גללים להנאתה.

ובעיקר גדר שן מצאנו עוד מחלוקת, דהנה, להלן [ג'.] פליגי הר"ח ותוס' שאנץ [בשטמ"ק] בהטילה גללים להנאתה אי חשיב הנאה להיזיקו דאף דנהנית הרי אינה נהנית מהפירות.

וי"ל דפלוגתתם תלוי בהנ"ל, דאי סגי במה שרצונה ליהנות גורמת לה להזיק כנשיכה כמו"כ הכא, אכן אי צריכה ליהנות בהיזקו, הרי הנאתה לא שייכת לגוף ההיזק.

אכן אפשר לדחות תלייה זו משני הצדדים, א] י"ל דבגללים כו"ע מודי דחשיב שן דסו"ס נהנית בשעת ההיזק ודלא כנשיכה שאינה נהנית ואפשר דזהו בכלל וביער וכ"ה לשון הר"ח "שכן נהנית" ולהכי חייב, ב] י"ל נמי לאידך גיסא, דכו"ע מודי דלא חשיב שן דהתם בנשיכה, רצונה ליהנות עכ"פ ממעשה שהוא מעשה מזיק וזה גרמה לה להזיק, אבל הכא רצונה ליהנות מדבר שאינו מזיק, אלא דאגב הגיע לכאן היזק.

ועיין להלן ברשב"א [י"ט:] בדין כשכשה בזנבה שכתב "ונראה שהוא תולדה דשן כנתחככה בכותל דלהנאתה הוא", אולם יעויין במ"מ [פ"א נזק"מ הי"א] "שהרי היא כרגל", ונראה דנחלקו בהנ"ל אי בעינן הנאה מגוף הנזק או הנאה להזיק.

עכ"פ מסברא צריכים לעיין בכל הנ"ל, דלפי מה שנתבאר שיש חומרא במזיק של כוונה להזיק או הנאה להזיקה, והיינו שמעשים שנעשו בסיבות כאלו חמורים בתורת מעשה היזק, וחמורים נמי בהתייחסות שלהם למזיק, א"כ מה אכפת לן אי נהנה בסוף, וסברת התלמיד הרשב"א צ"ב, עוד קשה דמה מהני מה שהיתה הנאה בגללים אי הנאה זו לא שייכא כלל לגוף הנזק והרי במקרה היה הניזק במקום הגללים, וכל זה צ"ע.

## חזא ירוקא ודחקא ונפל.

והנה, יש אופן נוסף דנחלקו בו הראשונים, והתם יש ב' חסרונות, דהנה, עיין להלן [מ"ח:] בנופל לבורו, בחזא ירוקא ודחקא ונפל [עשב עפ"י הבור ובא לאכול ונפל - רש"י] והזיק משהו ע"י נפילתה לתוך הבור, וכתב רש"י דהוי תולדה דשן, ובתוס' ר"פ לעיל [שם מ"ד.] מביא ב' שיטות אי חשיב שן או רגל.

ונ' דלרש"י דחשיב שן, הרי איכא ב' חסרונות א] הרי"ז כנשיכה שסו"ס לא נהנה, ב] הרי"ז כגללים דדבר הניזק בתוך הבור אינו סיבת ההנאה והחולקים בתוס' ר"פ ס"ל דחשיב רגל בגלל שאינו שן, וי"ל דס"ל או כתוס' שאנץ בגללים או כתלמיד הרשב"א בנשיכה, ודו"ק.

וע"ע להלן [ג'.] - [סימן כא פרק ב] שנתבאר שלמדנו מעיקר השו"ט של לא מכלי' קרנא דלא בעינן הנאה מגוף דבר הניזק, ותחילת פלוגתת הרשב"א והתלמיד הרשב"א מתחילה בסוגי' שם.

וע"ע להלן [ג'.] [סימן כה] שביארנו שי' רש"י בגללים, למה אינו סותר לרש"י הנ"ל [מ"ח:], ובעיקר פלוגתת הר"ח ותוס' שאנץ, עיין מה שהוספנו בזה להלן [י"ז:] בסוגי' דחזיר נובר.

והנה, עיין רש"י [ד'. ד"ה אלא פריך] שכתב שהנאה להזיקה זה "כוונה ליהנות", וק' דהול"ל כפשוטו שנהנה, ונראה דאזיל לשיטתו כאן, דסגי ברצון ליהנות, אולם יש לדחות, עייש"ה.

[ויש להעיר - גם בתוס' ר"פ וגם בתוס' שאנץ - דבר שנעשה כדי ליהנות ולא נהנה בסוף - אף דלא חשיב שן אכן למה חשיב רגל, וכי כל חיפוש הנאות חשיבי הזיקה מצוי, והגמ' מק' פירכא ביניהם דשן לא חשיב הזיקה מצוי ובההיא דר"פ הרי הנאת אכילה הוא הגורם, וצ"ע, ועיין בביאור הגר"א בשו"ע דהזיקה מצוי אינו פירכא בעלמא אלא דזהו הגדרת רגל גם למסקנה וכן מבואר באו"ש [נז"מ פ"ב ה"ט] עייש"ה בסוגריים, ועיין להלן [סימן כה] מה שיישבנו בזה בביאור הגדר דהזיקה מצוי].

ובהמשך הסוגי', רביצה תולדה דרגל, עיי"ש עוד ברשב"א דלגי' הנ"ל גם גורסין הכא "הני מילי", וגם הכא יש היכי תימצי שרביצה יהיה רגל, והאוקימתא דרביצה הוא רגל הוא רביצה להנאתה על כלים, וצ"ל דלא חשיב שן דאינו נהנה מהכלים וכשי' התוס' שאנץ בגללים [וגם הכא צ"ע מה שהקשינו, וכי כל שן הוא גם הזיקה מצוי].

## תוספת חידושים והערות בעיקר פלוגתת הרשב"א ותלמיד הרשב"א בשן וקרן.

יעויין להלן [פרק כיצד הרגל מד] ושם יש תוספת חידושים והערות בעיקר פלוגתת הרשב"א ותלמיד הרשב"א בשן וקרן בנפל מפיו, ושם ביארנו את שורש פלוגתתם בעיקר הגדר של שן והנאה להזיקה, וביארנו מה כוונת התלמיד הרשב"א דבעינן דומי' ד'וביער', עיי"ש דברים חדשים, והכל מתבסס על הסוגי' של אכילה על ידי הדחק, עיי"ש היטב.

# סימן יחביאור חדש בתולדותיהן כיו"ב,גם במזיק וגם בשמירה.

[ביאור הגמ' "מה קרן כוונתו להזיק וממונך וכו' אף הני וכו'" – ומבאר דאיכא תולדה גם במזיק וגם בחובת שמירה ומחלק בין השמירה באש ובור מהשמירה בקרן שו"ר.](#__RefHeading___Toc492856486) <>

## ביאור הגמ' "מה קרן כוונתו להזיק וממונך וכו' אף הני וכו'" – ומבאר דאיכא תולדה גם במזיק וגם בחובת שמירה ומחלק בין השמירה באש ובור מהשמירה בקרן שו"ר.

הנה, דברי הגמ' "מה קרן כוונתו להזיק וממונך וכו' אף הני וכו'" מתפרשין כפשוטם, אולם נראה לבאר כאן מהלך חדש, דבאמת כתוב כאן יסוד גדול בעיקר דין אבות ותולדות, ומהלך זה ישמש כהקדמה לביאור דברי הרש"י התמוהין להלן [ג':] באסו"מ דלרב משורו למדנו, דשיטתו שם שהוא תולדה דשור בלי צד השוה, והדברים יבוארו שם בעזהי"ת, והכא רק נבאר מה שנוגע לסוגי' זו.

הנה, כבר נתבאר לעיל דאף דמתחילת הסוגי' היה ספק, אכן הכא כבר פשיטא דאי דומה בתכונות שוב הוי כיו"ב דכבר אין מיעוט [וע' לעיל ריש סימן ט'].

והנה, מבואר כאן דמדמינן תולדה לאב בכוונתו להזיק ובממונך, ובפשוטו זו השוואה א' להשוותו כאב, אבל נ' לומר דכתוב כאן ב' דברים שונים, דבכל הספק של תולדותיהן לאו כיו"ב איכא ב' נידונים.

דבריש מכילתין נתבאר דבכל מזיק יש לדון בתרתי, א] המזיק עצמו שהוא עושה מעשה היזק המחייבת, ב] בעל המזיק מתחייב בחיוב זה כיון שנתחייב בשמירתו ופשיעתו הכשיר את נזקו, ואלו ב' משניות נפרדות דבמשנה א' נאמרה חלוקת המזיקין עצמן לד' מזיקין, ובמשנה ב' נאמרה דין חבתי בשמירתו לחייב את בעל המזיק בחיובא דשור.

והנה, בכל מזיק יש חומרא מדידיה, ויש לעיין, האם כוונה להזיק הוא חומרא להשוות את קרן למזיק המחייב, אבל אחרי שהוא כבר מזיק א"צ לחומרא זו לענין החיוב שמירה והכשרת נזיקין דבעליו, ולזה כבר סגי במה שהוא ממונו בלי חומרא נוספת, או דילמא דגם מה שהחובת שמירה מיקרי הכשרת נזיקין בקרן זה גם מחמת החומרא המיוחדת דכוונה להזיק.

ולהלן [בסוף ג': ותחילת ד'.] ביארנו עפ"י השטמ"ק שם דאדרבה, כוונה להזיק כלפי החובת שמירה דבעליו הוא קולא, וכן בהנאה להזיקו, וכל מה דחשיבי כחומרות, הוא רק כלפי המזיק עצמו, [וזהו השו"ט והנידון בסוגי' וכן נ' מתוס' שם], ולפי"ז מוכרח דבקרן שן ורגל, החומרות הפרטיות הם רק בשם מזיק עצמו, אבל בנוגע לחובת שמירה והכשרת נזיקין הכל תלוי בזה שזה ממונך המזיק ותו לא.

ונ' להוכיח כן, דבתוס' [סוף ט':] העיר דמסוגי' להלן [כ"ו.] מבואר דיליף רגל מקרן לענין כופר ולא פרכינן מכוונה להזיק, ותוס' לא הסביר הטעם, וצ"ב למה, ונראה פשוט דבנוגע לדיני שמירה ליכא להנך פירכות, וכופר חיובא דבעלים וכולו שייך לדיני שמירה, [וכדביארנו ריש מכילתין מהגרנ"ט עפ"י הסוגי' להלן מ"ד:], ולכן ליתא לכל הפירכות, ולהלן ריש הכונס מפורש דילפינן דיני שמירה חדא מחברתא, ואין בזה פירכות, והיינו כנ"ל.

והנה, ביארנו במשנה דכח אחר מעורב בו גם לרש"י הוא קולא כלפי המזיק עצמו, אבל כלפי החובת שמירה זה כבר חומרא דהו"ל לאסוקי אדעתי', ובזה יישבנו קושיות התוס' על רש"י, ונראה דבזה חלוק אש מקרן שן ורגל, דכיון שהמזיק עצמו אינו מזיק גמור, דאית ביה קולא דצריך כח אחר להשוותו כמזיק, הכא החובת שמירה והכשרת נזיקין לא בנוי על זה שהוא ממונך גרידא [ובאש של הפקר הרי"ז נמי כממונו, דעשאן הכתוב כבור], אלא הכא בעינן לחומרא מיוחדת בחובת שמירה, שנתחייב מחמת הכח אחר דהו"ל לאסוקי אדעתי', ורק בקרן שן ורגל שזה מזיק גמור, הכא סגי בזה שהוא ממונך גרידא.

וכן נ' לומר לענין בור, דכיון שהוא מזיק מחודש, א"כ מה שעשאן הכתוב כממונו לא סגי לחובת שמירה להחשב כהכשרת הנזיקין, וצריך לזה חומרא דתחילת עשייתן לנזק ג"כ, ונמצא דחומרא זו הוא חומרא גם במזיק דבור וגם בשמירה והכשרת נזיקין דבור, [ולהלן בדף ו' נוכיח דתחילת עשייתו לנזק הוא גם במזיק וגם בשמירה, ויש בזה נפ"מ], ודו"ק.

ומעתה מבואר, דאף דכלפי כל המזיקין החומרא המיוחדת שיש בכל א' וא' הוא זה שהופכו למזיק המחייבת, וכלפי עיקר השם מזיק חשיבי קרן שן ורגל כתלת מזיקין, אבל כלפי הנידון השני דהכשרת הנזיקין, התם יש חילוק, דקרן שן ורגל חדא נינהו, דממונו הוא המחייב בשמירה, ואש ובור שאני, דכאו"א אית ליה חומרא דידיה בהכשרת נזיקין עצמו.

[ויש להעיר דדברינו א"ש ברש"י, ונראה דתוס' להלן [ט':] חולק בזה וס"ל דכמו דכופר יליף מקרן לרגל, כמו"כ נילף לבור ואש, וביארנו לעיל דכיון דכופר מדיני שמירתן עליך הוא לכן לא מחלקינן, אבל ברש"י י"ל דשפיר מחלקינן ולא יליף, דשמירתן עליך דבור ואש שאני, וכנ"ל, ודו"ק].

ונ' להוסיף, דגם הנידון של אבות ותולדות, מתחלקין לתרתי ושייך נידון של אבות ותולדות כלפי המזיק עצמו, וגם כלפי החובת שמירה והכשרת נזיקין, ולפי"ז קרן שן ורגל חדא נינהו באב לענין שמירה ותלת נינהו לענין המזיק עצמן, וי"ל דזהו הביאור ב"ג' אבות נאמרו בשור", דבמזיק דשור שזה ממונו, ולענין שמירה הרי"ז כאב אחד, אבל מצד המזיק עצמו הרי איכא ג' אבות באב הזה.

ואם הדברים נכונים י"ל דבנידון של תולדותיהן לאו כיו"ב, דנתבאר לעיל דהאב הוא מיעוט כלפי התולדה לפוטרו לגמרי לשי' רש"י, א"כ יש ב' נידונים בזה דבקרן י"ל ד"הכוונה להזיק" בקרן בא למעט כל צורה אחרת מכוונה להזיק מלהיות מזיק המחייבת, [והמזיק הוא מזיק שצריכים לשמור אבל אינו מזיק המחייבת], ועוד י"ל דגם אם "כוונה להזיק" לא בא למעט, אבל י"ל דרק האופנים של "ממונך" שהביא הפסוק [קרן שן ורגל], שהם האבות להכשרתי את נזקו, שהם ממעטים כל האופנים האחרים ב"ממונך" מהדין הכשרתי את נזקו, ודו"ק.

וסמוכין לכל זה ממה שביארנו [במשנה] למה לרש"י לא הביאו במשנה חומרא דכח אחר, וביארנו דבמשנה מיירי רק במזיק עצמו ובמזיק עצמו כח אחר הוא קולא, אבל בנידון של תולדותיהן כיו"ב, התם הנידון הוא גם כלפי החובת שמירה, ולהכי הביא רש"י [ג':] בנידון של תולדותיהן לאו כיו"ב חומרא דכח אחר.

ולפי"ז, אלו דברי הגמ' "מה קרן כוונתו להזיק וממונך וכו'", והיינו מה האב יש בו "כוונה להזיק" ולכן הוא מזיק, כמו"כ התולדה הוא מזיק מטעם זה, ועוד, מה האב הוא "ממונך" ולכן אית ביה דין הכשרתי את נזקו, כמו כן התולדה אית ביה הכשרתי את נזקו מטעם זה.

והנה, בתוס' [ג': ד"ה וממונך ובדף ד'. בסוף] נ' דרצו למחוק לשון "וממונך" בבור ואש בסוגיין, עיי"ש, ונמצא דכלפי החובת שמירה אין השוואה בין האבות לתולדות, ורק במזיק עצמו איכא השוואה, אכן להנ"ל ניחא דהכח אחר מעורב באש וכן התחילת עשייתן לנזק בבור, הם שייכי גם למזיק עצמו והם גם חלק מההכשרתי את נזקו, ודו"ק.

וכל דברינו כאן הם הקדמה לביאור דברי הרש"י התמוהין להלן [ג':] באסו"מ דלרב משורו למדנו, דשיטתו שם שהוא תולדה דשור בלי צד השוה, והוסיף דגם אמרו בגמ' כאן דתולדה דשור הוא כיו"ב, עיי"ש.

# סימן יטבסוגי' דמועד לאדם הוי מועד לבהמה.

[**פרק א שיטת התוס' ונמו"י במועד לאדם ולבהמה.**](#__RefHeading___Toc492938169) **<>** [ביאור בפלוגתת תוס' ונימו"י בסוגיין, אי הוי סימן או סיבה.](#__RefHeading___Toc492938170) <> [מבאר שמלבד מה שמועדות תלוי ב'מציאות' איכא נמי 'דין העדאה' - כסדר הפרשה.](#__RefHeading___Toc492938171) <> [ביאור נוסף בפלוגתתם, עפ"י דברי המשך חכמה במועד ל"נשיכה בעיטה ורביצה" אי הוי מועד לכל.](#__RefHeading___Toc492938172) <> [בשי' הרמב"ם במועדות מנשיכה רביצה ובעיטה, וביאור דין תולדותיהן כיו"ב לשי' הרמב"ם.](#__RefHeading___Toc492938173) <> [תוספת ביאור בפלוגתת ר"א וחכמים בנשיכה במכילתא.](#__RefHeading___Toc492938174) <> [**פרק ב' שיטת רבינו מנחם, ובשיטת הרמב"ם בחילוק בין כופר לבנזיקין, ולמדנו שיש 'שם מועד' אחר באדם ובהמה.**](#__RefHeading___Toc492938175) **<>** [סברת רבינו מנחם בתוס'.](#__RefHeading___Toc492938176) <> [בקושי' רעק"א והנחל"ד על שיטת ר' מנחם.](#__RefHeading___Toc492938177) <> [בחילוקו של הרמב"ם בין נזיקין לכופר בדין מועד לבהמה אי הוי מועד לאדם או לא.](#__RefHeading___Toc492938178) <>

# פרק אשיטת התוס' ונמו"י במועד לאדם ולבהמה.

## ביאור בפלוגתת תוס' ונימו"י בסוגיין, אי הוי סימן או סיבה.

הקשו הראשונים על ר"פ דכאן מבואר דמועד לאדם הוי מועד לבהמה ולהלן מבואר דאינו מועד לבהמה, וחילקו דדווקא במועד רק לאדם הוא דלא מהני לבהמה אבל בנגח שור גמל ואדם, התם שפיר הוי מועד לבהמה.

ונחלקו התוס' בסוגיין והנימו"י בשם הרמ"ה [להלן ל"ז, בדפי הרי"ף י"ח:, מובא ברש"ש כאן], האם לר"פ בשור גמל ואדם הוי מועד גם לאדם או רק לבהמה, שהתוס' למדו את הלשון "מועד לאדם" כפשוטו והנימו"י למד דהכוונה ל"נגיחת אדם", והיינו דנגיחת אדם מהני למועדות לבהמה ונגיחת בהמה לא מהני למועדות דאדם, ודו"ק, וטענת הנימו"י היא דאיך מהני נגיחה א' לאדם להוכיח שהוא מועד לאדם ורק מהני בתורת נגיחת בהמה שיהיה עכ"פ מועד לבהמה, ומהאי טעמא הוציא את הסוגי' מהפשטות, ועיין בהערה [[67]](#footnote-68).

וביאר מו"ר הגרי"ד פוברסקי זצ"ל דשורש פלוגתתם דנחלקו בספיקת האחרונים אי ג' פעמים הוא "סימן" למועדות והיינו משום ד"אין המקרה מתמיד", וכההיא דסימני שוטה דג' סימנים מוכיחים שהוא שוטה, וה"ה בנד"ד, או דג' פעמים הוא "סיבה" להרגילו בטבע זו, ואם זה סיבה להרגילו צריך ג' לאדם שהרי לא מתרגל בא', ואם זה ראיה וסימן, א"כ מוכרח שגם נגיחת האדם לא היתה מקרה, ואם אינה מקרה ע"כ שהוא נגחן גם לזה.

ומעתה י"ל דתוס' למדו שזה סימן, והנימו"י חולק ולמד שזה סיבה והרגל, ועיין בהערה [[68]](#footnote-69), ולהלן [סימן כ] ביארנו עוד בב' הצדדים הללו.

אולם העירני תלמיד אחד דשיטת התוס' אכתי לא מובן, דלמה לא נימא דבאמת כל הג' נגיחות שייכות לטבע של נגיחות בהמה, שהרי בכלל הטבע של נגיחת אדם כלול ע"כ גם נגיחת בהמה, ונימא שהיה מקרה בזה שהנגיחה של אדם היה על אדם, דמצד טבעו הוא נוגח בהמות ומצד מקרה יצא לו גם נגיחת אדם, וכעת נמצא שיש ג' מעשים שמכריעים לנו שאין ב' הנגיחות של הבהמה במקרה, אלא שמה שהיה אדם היה מקרה - אף דאהני לן נגיחת אדם להכריע שנגיחת הב' הבהמות היו מחמת טבעו, ויש לדון האם עבדינן כן בשור המועד, ועיין בזה להלן [סימן כ - בסוף], וע"ע בהערה [[69]](#footnote-70) מה שיש להוסיף בזה.

ולפי"ז מובן שיטת הנמו"י גם לפי הצד שזה סימן ולא סיבה, ושוב הדרא לן הקושי' דמה שיטת התוס' בזה, וצ"ע, ולהלן יבואר שיטת התוס' באופן אחר, ושם יבואר עוד דשיטת התוס' א"ש גם לפי הצד שזה רגילות [סיבה] ולא סימן.

## מבאר שמלבד מה שמועדות תלוי ב'מציאות' איכא נמי 'דין העדאה' - כסדר הפרשה.

ובעיקר הדברים צריכים לעיין דאי הוי ראיה, למה לא מהני למפרע שיתחייב נ"ש מנגיחה ראשונה, וקושי' זו הק' בקוה"ע [בהוספות ס"ק ב'] ותי' דסו"ס לא היתה כאן העדאה לבעלים.

ובאמת שצריכים להוסיף בביאור דבריו שאין זה ענין צדדי להודיע לו אלא דלא חיילא עיקר דין העדאה למפרע, והיינו טעמא דבאמת שני דברים שונים נתחדשו במועדות: א] במציאות הוא משתנה להיות נגחן, ב] בעינן שתהיה העדאה כסדר הפרשה ולפי הלכות העדאה, וחדא בלי חברתא לאו כלום הוא, וכבר האריכו בזה האחרונים, עיין בחו"ש מרן הגרב"ד [ב"ב סי' ז' ד"ה ומקודם] שהביא כן מהגר"ח, וכן הוא בחי' ר' ראובן [ב"ק סי' א'], וכ"ה חדושי ר' שלמה [סימן ג'].

וע' בחי' ר' ראובן [שם] שהוכיח שיש שני מרכיבים במועדות וכנ"ל, ובעינן לתרוייהו בהדי הדדי, דמצד א' איכא כמה הוכחות דאתינן עלה מצד ה'מציאות' של ג' פעמים [ראיה או הרגל]:

א] מזה שלומדים משור מועד לחזקת ג"ש בריש חזקת הבתים, מזה מוכרח שזה חזקה סתם ולא שיש דינים והלכות בהעדאה, [ומשם פשטות מוכרח שיש "ראיה" שמתחילה היה בעלים דאין המקרה מתמיד, ולמה שתק כל הזמן, וכמבואר בתוס', ועיין בהמשך].

ב] עיין רש"י [י"ט:] דאין העדאה לצרורות דמ"ל פעם ראשון מ"ל פעם שלישי, ומוכרח דצריך שינוי במציאות ולא רק דינים והלכות העדאה.

ג] יש להוסיף עוד, דמה שחידש המהר"ם מרוטנבורג דילפינן רגילות של משיב הרוח משור המועד דקירב נגיחותיו, ע"כ שזה דבר מציאותי, וכן כל הדינים של קטלנית ומתו אחיו מחמת מילה, דכולהו תלויים במציאות ולא בדין, ומוכרח שהנידון של מועדות הוא נידון מציאותי – [לשני הצדדים- סימן או סיבה].

כל זה מצד אחד, אכן מאידך גיסא הוכיח שם שזה "הלכות" ויש בזה "דיני העדאה", ולכן בעינן שיהיו הנגיחות כסדר הפרשה, והביא לזה כמה הוכחות:

א] אומדנא לאו כלום [להלן מ"א.] אף דמוכרח שהיה נוגח [ראייה זו מובא בחידושי ר' שלמה סי' ג'].

ב] בעינן העדאה בבי"ד [וכמבואר להלן כ"ד].

ג] בנגח שור של הפקר לא נהיה מועד כיון דבעי נגיחות חיוב [תוס' סוף כ"ד:].

ד] כל הנידון של העדאה לצרורות – התם הנידון הוא האם צרורות הוא חצי נזק סתם או חצי נזק של תמות, ואי הוי תמות מהני העדאה, וזה ע"כ רק נידון ששייך לדינים ולא לשום מציאות.

ולפי"ז מתיישבת קושי' הקוה"ע בפשיטות, דאף דמצד המציאות הרי הוא נגחן למפרע, אבל מצד סדר ודיני פרשת העדאה הרי"ז רק מכאן ולהבא.

ועיין להלן עוד כמה נפ"מ בין הנך תרי דינים, א] ביאור שיטת הרמב"ם במועד לאב אי הוי מועד לתולדה, ב] בביאור שיטת רבי דסגי בב' נגיחות להרגל ולא להעדאה, ונפ"מ למעשה בזה, ג] עפי"ז מתבאר נמי שיטת רבינו מנחם, וכדיבואר.

## ביאור נוסף בפלוגתתם, עפ"י דברי המשך חכמה במועד ל"נשיכה בעיטה ורביצה" אי הוי מועד לכל.

הדרנא לפלוגתת התוס' והנמו"י דכבר תמהנו לעיל בשיטת התוס' גם לפי הצד שזה 'סימן' ולא 'סיבה':

ונראה לבאר פלוגתתם באופן אחר אף אי כו"ע מודי שזה הרגל וסיבה ולא סימן, וגם בזה יבואר שיטת התוס' דסגי באדם אחד להיות מועד לאדם.

ונקדים, דהנה, בשור גמל וחמור הרי הוא מועד לכל המינים, ויש לעיין מה הדין בנשך בעט ורבץ האם הוא מועד לכל מזיקים דקרן או לא, די"ל דכמו דשייך מועדות על פעולה מסויימת ה"ה דשייך על תכונה מסויימת, דהעיקר הוא הטבע, רק דאפשר שמבחין בין שור לגמל ובין קרן ימין ושמאל ובין בעט ונשך אבל אחרי שהועד לא להבחין שוב אין נפ"מ בין חילוקי מעשים כמו שאין הבדל בין חילוקי בהמות.

ונ' דמזה שכ' הרשב"א בסוף דבריו על תלושה, דהעדאה לאב דקרן לא מהני לעשותו מועד לתולדה, מזה היה נ' דבאמת יש העדאה לעצם התכונה של כוונה להזיק, רק דכיון דרק עשה באב אין ראיה ואין הרגל בתולדה, אבל באופן שיעשה בכולם באמת יהני זה על זה להיות מועד לכוונה להזיק.

שוב מצאתי במשך חכמה פ' משפטים [כ"א - ל"ה] [[70]](#footnote-71) דביאר דברי חכמים במכילתא דהעדאה על כולם מצטרפין אהדדי, ודימה לתוס' דידן לענין שור גמל ואדם, והיינו כנ"ל.

ועיי"ש עוד שביאר דנחלקו ר"א וחכמים אי נשיכה בכלל כולם ונהיה מועד לכולם כולל נשיכה או דצריך גם לנשוך כדי להיות מועד לנשיכה, דזה כבר סוג בפנ"ע בתוך כוונה להזיק, עיי"ש, ומדמה לתוס' דידן.

ונ' לפרש את הדברים כך, ובזה יבואר לנו ביאור חדש בפלוגתת הנימו"י ותוס', דיש מועדות לנגיחה ויש בתוך המועדות עוד מועדות לא להבחין בין קרנים ובין סוגי בהמות ובין סוגי פעולות, ולכן בנגח שור שור חמור הרי הוא רק מועד לשניהם [שטמ"ק בשם הרא"ה להלן ל"ז.] דעדיין לא נהיה מועד לזה שאינו מבחין, אמנם בתוך ההבחנה איכא סוגים שונים וכל הפעולות שדומים זל"ז מהני א' לחבירו, אבל נשיכה לר"א פחות דומה, וי"ל שבזה הוא עדיין מבחין, וכשינשוך פעם א' כבר אינו מבחין גם לנשיכה, ונשיכה הדרא לכולהו להיות כמותם לענין זה שהוא מועד גם בה לא להבחין, ואינה כמעשה אחר לגמרי שצריך העדאה ג' פעמים בפנ"ע, רק ששונה מהם לענין זה שאינה בכלל כולם שאינה מבחין גם בה.

ולמד המשך חכמה דזהו הביאור ב"אדם אית ליה מזלא", דמה שצריך יותר כוונה וכח בנגיחה הוא רק סיבה להחשיב אדם כלפי שאר הבהמות כסוג אחר, דומה לנשיכה כלפי אידך פעולות, וכשיגח אדם א' כבר האדם הוא בכלל נגיחותיו דגם כלפיו אינו מבחין, וזהו מה שהמשך חכמה מדמה סברת התוס' לסברת ר"א במכילתא לענין נשיכה, וסברא זו מהני גם אי מיירי מצד הרגל ולא רק מצד ראיה.

ונ' דבזה פליג הנימו"י, דשאני נשיכה שזה רק סוג אחר [וזה רק ענין של הבחנה] מאדם שזה נגיחה יותר חמורה, וכמו דצריך רגילות להיות נגחן, צריך רגילות בפנ"ע להיות נגחן לאדם, ולכן לנימו"י בעי ג' נגיחות לאדם ולתוס' סגי בא'.

הרי לנו דלעולם כו"ע מודי דג' נגיחות הוא הרגל והיינו סיבה ולא סימן, ואעפי"כ נחלקו אי סגי באדם אחד להיות מועד על אדם.

כן היה נראה לפרש עפ"י המשך חכמה, אכן במשך חכמה עצמו מדוייק שלא הבין כדברינו, שכתב "שלנשוך בעלי חיים אין דרכו של שור יותר מכל מילי דנגיחה", ומשמע שזה באמת מזיק יותר קשה כהפשטות בנגיחת אדם, ולא רק מעשה שונה שאין בה הבחנה, ודו"ק.

ובעיקר הנידון כאן במשך חכמה, ע"ע בחי' ר' מאיר שמחה להלן [ט"ו:] על דברי רש"י במשנה שם.

## בשי' הרמב"ם במועדות מנשיכה רביצה ובעיטה, וביאור דין תולדותיהן כיו"ב לשי' הרמב"ם.

ועפ"י דברי המשך חכמה ביאר הגר"ש היימן [סי' ג'] את דברי הרמב"ם, ובזה הגענו למהלך חדש בתולדותיהן כיו"ב או לא.

דהנה, הרמב"ם [ריש פ"ב] כתב דאב ותולדות דומין במועד ותם [[71]](#footnote-72), ולעיל [סימן יא] למדנו דכוונתו ע"ד הרי"ף, וכנתבאר בתולדותיהן כיו"ב וכן הביא נמי הגרי"ז, אולם עיין במגדל עוז דלמד באופן אחר, ומהשגות הראב"ד נמי מבואר שלמד ע"ד המגדל עוז.

והוא, דכוונתו דבהעדאה לנגיחה נעשה מועד לנשיכה ולמד שם הרמב"ם דזהו החידוש דתולדותיהן כיו"ב – עיין מגדל עוז, והוא למד כן גם בשיטת הרי"ף.

והק' הראב"ד דאי מקרן ימין לקרן שמאל לא מהני העדאה כש"כ משתי פעולות לא מהני, והק' המ"מ עוד דהרמב"ם [פ"א - ה"ה] כתב בהדי' דבהועד לכל א' וא' מהחמשה מעשה תמות נעשה מועד רק להך מעשה, ולא חילק בין אב לתולדה.

וביאר בזה הגר"ש דבמועדות איכא תרתי, א] הרגל, ב] נגיחות בסדר הפרשה, [וכנתבאר לעיל מר' ראובן], ובזה דמהני מגמל חמור ושור לכל הבהמות נאמר ב' חידושים, א] התרגל לא להבחין לכולם, ב] דיני העדאה מהני ממין א' לחבירו.

ולפי"ז ה"ה בנשיכה בעיטה ורביצה, אם נאמר דהוי מועד לכל, יתחדש חידוש בהרגל וחידוש בהלכות העדאה.

וביאר הגר"ש, דהנידון בסוגי' אי תולדותיהן כיו"ב הוא אי הוי האבות ותולדות חדא מזיק או לא, ונפ"מ דאי הוי חדא א"כ מהני מעשה העדאה דאב לתולדה ותולדה לאב, ואף דידעינן דמצד ההרגל הרי מנשיכה בעיטה רביצה שפיר מתרגל לכולם, אכן אכתי צריכים לחדש דבהלכות העדאה מהני, ואלו דברי הרמב"ם ריש פ"ב, דמהני העדאת אב לתולדה וה"ה איפכא דזהו החידוש בתולדותיהן כיו"ב, ונמצא, דודאי אי נגח ג' פעמים לא מהני להיות מועד לאידך תולדות, דזה חסרון בהרגל מציאותי, וכקושי' הראב"ד מקרן ימין לשמאל, וכן הק' המ"מ מהרמב"ם עצמו שכ' שנהיה מועד רק לאותו מעשה כיון ששם יש חסרון בהרגל, אבל לו יצוייר שיתרגל לא להבחין בין המעשים השונים בכוונה להזיק, שוב יהני העדאה א' לחברתא, דחדא מזיק נינהו לענין העדאה, ואלו דברי הרמב"ם [בפ"ב - ה"א], ולשיטת הרמב"ם ורי"ף תולדותיהן כיו"ב פירושו שכולהו חדא מזיק נינהו לענין זה דמצד הלכות העדאה חיילא העדאה אחת על כולם.

ונראה דכוונתו דלו יצוייר ולא היו תולדותיהן כיו"ב אז כל התולדות וגם האב היו נחשבים כמזיקים נפרדים לענין הלכות העדאה [רק דכולהו ילפי להו מהאב], ובדין כיו"ב נתחדש דכולהו מזיק אחד של כוונתו להזיק נינהו, ודו"ק.

וביאר בזה עוד בחידושי' ר' שלמה [שם] שיש עוד חילוק בין ב' הדינים של העדאה [הלכה והרגל מציאותי], דלמשל שיטת רבי דסגי בב' פעמים לחזקה אבל מודה בשור המועד דבעינן ג' נגיחות, והביאור, דכלפי ההרגל המציאותי סגי בב' פעמים אבל מצד סדר ההעדאה בפרשה בעינן ג', ולכן הוא מודה כאן.

וחידש עוד שיהיה בזה נפ"מ מיניה וביה בשור המועד, שאם הוא נגח שור שור וגמל, הרי לדידן גם מבחינה מציאותית הוא לא הורגל לכל המינים ורק שור חמור וגמל מיקרי הרגיל לכל המינים, אכן לרבי סגי שור שור וגמל, ואף דאיכא גם הלכות העדאה וסדר הפרשה, הא סו"ס כלפי הדין הזה אפילו ג' שוורים סגי לכל המינים דחילוקי מינים הוא רק במציאות ולא בהלכות העדאה, ודו"ק.

והוסיף בזה בחידושי' ר' שלמה [ח"ב סימן ל"ב] שהיה מקום לדחות שמה שמועד למין אחד אינו מועד לכל המינים הוא רק הלכה בהלכות העדאה, דלא מהני ממין לחבירו, אבל מצד הרגל מציאותי לא אכפת לן בזה, ואז גם רבי יודה דבעינן ג' מינים שונים, אולם הוכיח שאינו כן, שהרי יש ספק בגמרא על שור שור שור חמור גמל, האם השור האמצעי שייך לכל המינים או שהוא שייך לשוורים ונפ"מ אי הוי מועד לכל, ורק מצד המציאות יש לדון בזה, דמצד הלכות העדאה אין בזה שום נפ"מ, דסו"ס בכולם התקיימו הלכות העדאה, וברור.

## תוספת ביאור בפלוגתת ר"א וחכמים בנשיכה במכילתא.

עפ"י כל הנ"ל יבואר לנו ביאור חדש בפלוגתת ר"א וחכמים במכילתא, דא"צ לומר שיש מחלוקת מציאותית ביניהם על נשיכה, דיתכן דכו"ע מודי שנשיכה היא סוג אחר של מעשה, ולכן צריכים להוכיח שמה שהוא לא מבחין בין כל המעשים דזה כולל נמי נשיכה, וע"י נשיכה אחת מתברר שהיא חלק מהקבוצה של מעשים שבהם הוא לא מבחין, ואעפי"כ חולקים חכמים ור"א אי בעינן העדאה מסויימת עליו.

ובטעמא דמילתא שיש להקשות דלמה בעינן ד' נגיחות לחיוב, הא הך נגיחה שלישית מבררת שהוא מועד ולמה לא ישלם עליו, והתשובה שכיון שיש סדר הפרשה, הרי רק על ידו חל החלות שם מועד, ולכן רק על נגיחה אחרת הוא מתחייב.

אולם מה יהיה אי חיילא העדאה כסדר הפרשה, אלא שיש לנו ספק האם העדאה זו כוללת מעשה מסויים וזה יתברר אח"כ, א"כ נראה דאי חיילא השם העדאה באופן כללי וזה כולל את המעשה הזו, ורק מסתפקים מצד המציאות, א"כ בכה"ג יהיה הדין שהנגיחה הזו יברר לנו וגם יחייבו, ודו"ק.

ונראה דחכמים ור"א נחלקו דאף אי כולהו חדא נינהו מצד הרגל, וכולהו מודי דמצד 'לא להבחין' הרי הוא עומד בפני עצמו כיון שהוא מעשה שונה, ולכן צריכים עוד נשיכה אחת, אכן נחלקו האם חסר ב'שם מועד' מצד סדר הפרשה כלפי נשיכה, וכמו שביאר בחידושי ר' שלמה לענין תולדות ואבות דנסתפקו אי חיילא שם כללי בין אבות לתולדות או שם בפני עצמו לכל אחד, וה"ה נימא שנחלקו בזה, ויהיה נפ"מ אי מצי מחייבינן ליה על נשיכה נוספת אחרי ההעדאה בלי שתחול העדאה בפני עצמה על הנשיכה.

# פרק ב'שיטת רבינו מנחם,ובשיטת הרמב"ם בחילוק בין כופר לבנזיקין,ולמדנו שיש 'שם מועד' אחר באדם ובהמה.

## סברת רבינו מנחם בתוס'.

ז"ל התוס': "וה"ר מנחם פי' דה"ק מועד לאדם שהיה מועד לכל וחזר בו מבהמה ונשאר מועד לאדם הוי מועד לבהמה דחזרה דבהמה לאו חזרה היא אבל מועד לכל וחזרה מאדם לא הוי מועד לאדם דחזרה דאדם חזרה היא".

וסברת ר' מנחם צ"ע, דמחד גיסא משמע דנגחן לאדם מחייב שיהיה גם נגחן לבהמה ולכן לא מהני חזרה דבהמה, ואף דראינו שחזר מבהמה ע"כ שזה מקרה בעלמא, שהרי יש הוכחה שנשאר נגחן לאדם וכש"כ לבהמה, וא"כ כש"כ ביצירת המועדות דנימא כן, דכשנגח ג' אנשים שיהיה נגחן לבהמה, ואי משום דשמא מבחין, הרי ה"ה בחזרה י"ל דעכשיו מבחין.

וביאר בזה הגאון ר' ראובן גרוזובסקי עפ"י הנ"ל דתרתי נאמרו במועדות, א] הרגל במציאות, ב] נגיחות כסדר הפרשה, ובסברת ר"פ י"ל דאף דאיכא כל שכן, דנגיחת בהמה קיל מנגיחת אדם ומצד ההרגל מהני להתרגל, אבל אכתי אין כאן העדאה כסדר הפרשה, דהעדאה על אדם אינה העדאה כלפי בהמה דהוי סוג אחר של נגיחה, וחיילא בה שם "מועד לאדם" וזה שם אחר מ"מועד לבהמה" ועפ"י סדר הפרשה צריכים להשוות בו שם מועד לבהמה, ועיין עוד בהערה [[72]](#footnote-73) מה שהוספנו בזה.

והוסיף, דרק יצירת מועדות צריך תרתי, אבל בחזרה ממועדות סגי בחזרה מההרגל, וזה מוכרח משי' ר' מאיר דהשיעור משימשמשו התינוקות ולא יגח, וע"כ שזה רק ענין של הרגל, וא"ש, דאין כאן ביטול מועדות בחזר מבהמה דע"כ לא נתרגל לא ליגח בהמות כל עוד שיש לו הרגל להיות נגחן לאדם, אבל ביצירת המועדות אכתי לא יהני מאדם לבהמה, דסו"ס לא נתקיימו הלכות העדאה.

## בקושי' רעק"א והנחל"ד על שיטת ר' מנחם.

הקשו האחרונים [רעק"א והנחל"ד] דשיטת ר' מנחם נסתרת מסוגי' מפורשת להלן [ל"ז], וז"ל הגמרא: "ורב זביד אמר לך, רישא אחזרה קאי כגון דהוה מועד לאדם ומועד לבהמה והדר ביה מבהמה, דקאי גבי בהמה תלתא זימני ולא נגח, מהו דתימא כיון דלא הדר ביה מאדם - חזרה דבהמה לאו חזרה היא קמ"ל, דחזרה דבהמה מיהא חזרה היא".

הרי מפורש כהקס"ד של רבינו מנחם, ולמסקנה חזרו בהם שחזרה של בהמה הוי חזרה, והוסיף בזה רעק"א שיש טענת "כל שכן", דהתם חידשו לרב זביד סברא זו, והרי ר' זביד חולק על ר"פ וס"ל דמועד לאדם הוי מועד לבהמה, הרי שטבעו של נגחן לאדם מכרעת שהוא גם נגחן לבהמה, ואעפי"כ ס"ל דבחזרה הוא יכול לחזור בו מבהמה לחוד, איפכא ממש מר"פ דלדידיה חידש רבינו מנחם דחזרה לא מהני [דאדם קובע אצל בהמה], ולהשוותו למועד לא מהני אדם לבהמה, וצע"ג, ועיין בשטמ"ק בשם הגליון [ל"ז] מה שיישב בה, וע"ע בשטמ"ק בשם הריב"א מה שיישב בזה, ויש לדון טובא בדבריהם, ועיין בחידושי ר' נחום בארוכה.

ובישוב שיטתו עיי"ש בחידושי ר' נחום [ס"ק ל"ה] שהביא ששמע מהגרא"ל מאלין זצ"ל שדן לומר שיתכן לחלק בין העדאה על כל המינים כהדדי, לב' העדאות נפרדות חדא על אדם וחדא על בהמה, ודייק שבזה חלוקין הגמרא ורבינו מנחם, דחלוק לשון הגמרא מלשון רבינו מנחם.

דלשון רבינו מנחם הוא "דה"ק מועד לאדם שהיה מועד לכל וחזר בו מבהמה ונשאר מועד לאדם", והיינו העדאה אחת על כולם, ולשון הגמרא "כגון דהוה מועד לאדם ומועד לבהמה והדר ביה מבהמה", והיינו ב' העדאות נפרדות.

ויש לומר דדווקא בגמרא שהיו כאן ב' העדאות אז אלימא החזרה של הבהמה שאין לה שייכות עם ההעדאה של האדם, דתרתי נינהו, ואף דמוכיחין מחדא לחברתא אבל סו"ס תרתי נינהו, אבל בהעדאה אחת גדולה שהוא לא מבחין בין המינים והך העדאה עצמה כוללת גם אדם וגם בהמה כהדדי, שוב אמרינן דעד כמה שחלק מההעדאה במקומה עומדת אז לא בטלה ההעדאה כלל וכלל, ועיין בהערה [[73]](#footnote-74) מה שיש להעיר בזה.

## בחילוקו של הרמב"ם בין נזיקין לכופר בדין מועד לבהמה אי הוי מועד לאדם או לא.

יש להעיר שמבואר ברמב"ם שחילק בין נזיקין לכופר בדין מועד לאדם אי הוי מועד לבהמה או לא, דבנזקי ממון [פ"ו ה"ח] פסק דמועד לבהמה לא הוי מועד לאדם לנזיקין, ומאידך, להלן [שם פ"י ה"ג] לגבי כופר פסק דהוי מועד לאדם, והכס"מ יישב בזה וחילק בין מיתה לנזיקין, [ושמעתי מבארים שהחילוק הוא חילוק מציאותי בטבע השור שלהרוג צריך הרבה כח ובזה כבר אין חילוק בין שור לאדם, ורק בלהזיק יש חילוק].

עוד חידוש מצאנו ברמב"ם הנ"ל שאדם שיש לו בעדרו שור מועד ואינם יודעים מי הוא, אם יצא שור אחד מהעדר והרג אדם הרי הוא חייב כופר כיון שהוא מחוייב לשמור את כל עדרו מדין חיובא דכופר מחמת מועד אחד, וממילא דאף דלא ידעינן שמהשור המועד נגח אכתי חייב כופר [[74]](#footnote-75), וזו תימא ולא מצאנו כן בנזקי ממון.

ובביאור החילוקים בין כופר לממון בהלכות העדאה אמרו בזה – עיין בחידושי הגרנ"ט [סימן ק"ט] משנת ר"א [סימן ב'] - דחלוק כופר מנזיקין דנזיקין הוא חיובא דשור וכופר הוא חיובא דבעלים על ה'אי - שמירה', וכלפי 'אי - שמירה' ופשיעה אמרינן שכל שפשע לענין מיתה לא מחלקינן בין אדם לבהמה, אבל כלפי קביעת הבהמה למזיק של מועד בזה תלוי מיניה וביה בבהמה עצמה, ולזה בעינן דווקא מועד לאדם, וקרוב לזה מבואר נמי באבי עזרי [רביעאה שם פ"י ה"ג].

ובתוספת ביאור יש לומר דלענין תשלום כופר בהריגת אדם, אמרינן שאחרי שיש ראיה וטבע של מועדות של השור, שוב אין צריך 'הלכתא דהעדאה' על סדר הפרשה בשור עצמו אלא בדין שמירה של הבעלים, דתרתי חיילא בהלכות העדאה, א] מחילים חלות שם 'שור המועד' ע"י בעינן הלכתא דהעדאה, ב] מוציאים את השור מחזקת שמור לחזקת אינו שמור לחייב את הבעלים בחיוב שמירה, והדין השני סגי לן לענין כופר, ואף דבעינן שהבהמה תתרגל ויהיה בטבעו ליגח גם לענין כופר, אבל כל זה מצד המציאות, אבל כלפי הדין סגי לן בשמירה.

ולפי"ז יש לומר דסגי לן בנגיחת בהמה להיות נגחן של אדם מצד המציאות וההרגל, גם בנזיקין וגם במיתה, וכל ההבדל ביניהם הוא שיש ב' שמות, דשם מועד לאדם ושם מועד לבהמה תרתי נינהו, והיינו ע"ד מה שנתבאר בחידושי ר' ראובן בביאור שיטת רבינו מנחם, אלא דחילוק זה הוא רק חילוק ב'חיובא דשור', אבל בכופר שזה 'חיובא דבעלים' לא אכפת לן בהאי בחילוקי שמות בשור.

וכל זה ליישב מועד לבהמה שהוא מועד לאדם, אכן ברמב"ם מבואר עוד, שגם כשאינו ידוע אי מועד או תם נגח, כאן רואים חידוש יותר גדול, דלו יצוייר ויהיה לו חובת שמירה של מועד על תם, וכגון בעדר של תמין שיש בו מועד אחד שחייב על כל העדר שמירה כמועד וכמבואר ברמב"ם, הכא יתחייב כופר גם על הצד שהיתה נגיחת תם, דעד כדי כך למדנו בחיובא דבעלים שהמועדות בבהמה היא רק היכי תימצי ליצור חיוב שמירה של מועדות לחיובא דבעלים בכופר, ודו"ק.

ונראה להביא ראיה גדולה לדבריהם, דיעויין בתוס' [סוף כ"ד:] שמבואר דבעינן נגיחות חיוב ונגיחות של שור הפקר לא משווהו למועד, ומאידך תמה היש"ש [פ"ב סימן כ"ח] מלהלן [ל"ז] בהרג כנעני ועיין נמי ברמב"ם [שם] בהרג כנעני או טריפה, דנעשה מועד לכל לענין חיוב כופר, ועפ"י דבריהם החילוק פשוט, שהדין העדאה וסדר הפרשה הוא רק בשמירה ולא בגופא דשור ולכן כל מה שנוגע לגוף הנגיחה אי הוי נגיחת חיוב או לא, לא אכפת לן בה, ודו"ק.

# סימן כבעיקר הדין מועדות אי הוי סימן או סיבה.

[מביא הוכחות לכאן ולכאן בדין מועדות אי הוי סימן או סיבה, ואיכא בכל זה סתירה גדולה.](#__RefHeading___Toc492938375) <> [הוכחה מהראשונים ריש חזקת הבתים שיש מהלך נוסף בשור המועד - לעקור את מה שהחזקנו אותו כתם עד עכשיו ולהחזיקו מכאן והלאה כמועד, וכן הוא המוחזקות של קרקע שמחזיקים את השני כמוחזק.](#__RefHeading___Toc492938376) <> [מבאר דתרתי איכא, א] להחזיק מצב חדש נגד מה שהחזקנו במצב הקודם, ב] זה רק שייך היכא שיש הסבר במציאות, או שהתרגל או שיש ראיה שתמיד היה אחרת [סימן או סיבה].](#__RefHeading___Toc492938377) <> [מבאר למה לא מהני לבנות מועדות מכח ב' נגיחות מתוך הג' נגיחות.](#__RefHeading___Toc492938378)

## מביא הוכחות לכאן ולכאן בדין מועדות אי הוי סימן או סיבה, ואיכא בכל זה סתירה גדולה.

הבאנו לעיל את ספיקת האחרונים אי מועדות הוי סימן או סיבה, ועיין בזה בחידושי הגרשש"ק [סימן ל"ג], וכן בקהלות יעקב [סימן כ"ט, ובטהרות סימן ס"ו], וכתבו שניהם לתלות זאת במחלוקת הראשונים לענין משיב הרוח, שהמהר"ם מרוטנבורג היה רגיל לומר בשמיני עצרת תשעים פעם 'אתה גבור' עד 'משיב הרוח ומוריד הגשם' כנגד שלשים יום שאומר אותו שלש פעמים בכל יום, ואילו רבנו פרץ חולק וסובר שאין להוכיח משם, 'דהתם היינו טעמא, משום שהוחזק ליגח ואם הוחזק בשלש רחוקות כ"ש בשלש קרובות, אבל גשם שנתקן בתפלה והדבר תלוי בהרגל לשונו לא אמרינן הכי' [כ"ה הלשון המובא בטור או"ח].

ופירשו הגרשש"ק והקה"י שהמהר"ם נקט שהשור נעשה מועד על ידי הרגל הנגיחות, ולכך השוה זאת להרגל לשונו בתפילה, שכשם שנעשה השור מורגל בקירב נגיחותיו כמו כן כשמרגיל לשונו בזמן קצר יותר מהני לקבוע הרגל, ואילו רבנו פרץ נקט שבשור אין הענין משום הרגל אלא סימן לטבעו, ע"כ כשנוגח שלש פעמים בקירוב זה מורה יותר על טבעו שהוא נגחן, משא"כ בדבר התלוי בהרגל לשונו, אדרבה מה שריחק יותר עוזר גם כן להרגל, וקירוב וקיצור הזמן לא עוזר להיות מורגל.

אולם העירני חתני הרב ר' ישראל מנדל נוימן נ"י שהראשונים לא פירשו כן בדעת ר"פ - גם האבודרהם וגם המהר"י אבוהב - וגם מלשונו של ר"פ מוכרח דלא כדברי האחרונים - וכן מוכרח בפרישה - דלעולם גם ר"פ למד מצד הרגל - ועיין בהערה [[75]](#footnote-76) שהבאנו את דבריו בזה.

והנה - לעיל נתבאר ששיטת הנמו"י ע"ד הרבינו פרץ שזה ענין של הרגל, ורבינו פרץ אזיל לשיטתו דכאן בתוס' ר"פ ס"ל כן בהדי' כהנמו"י - אולם סו"ס הדברים תמוהין, שהרי מוכרח בכמה דוכתי דאין זה ענין של הרגל אלא ענין של ראיה והוכחה, וכדלהלן:

א] יעויין ביבמות [ס"ה] דהשוו דין מתו אחיו מחמת מילה וקטלנית לשור המועד, וכל הנך אינן אלא ענין של ראיה ולא של הרגל.

ב] כן מבואר בריש חגיגה דילפינן משור המועד לשוטה דמוחזק לנו כשוטה ע"י ג' מעשים שונים של שטות, וגם הכא זו ראיה.

ג] עוד יש להוכיח כן ממה שנסתפקו להלן [ל"ז] בנגח חמור וגמל ושור שור שור, האם נעשה מועד לכל, כדין הנוגח חמור גמל ושור, או דלמא האי שור קמא בתר שוורים שדינן ליה והרי הועד לשוורים בלבד ולמין אחר לא הועד, ומעתה בשלמא אם הנגיחות הם סימן על טבעו, שפיר יש להסתפק האם באופן זה יש לנו ללמוד הוכחה על טבעו לכל המינים או דלמא אין הוכחה אלא שמועד לשוורים, אבל אם הנגיחות יוצרות הרגל, הלא כשנגח חמור וגמל ושור כבר הורגל ליגח שלשה מינים, ולמה ישתנה דינו בכך שהמשיך ליגח שני שוורים.

אולם מאידך קשה דמוכרח כהמהר"ם מרוטנבורג שזה ענין של הרגל, וכדהביא כן הקה"י מהחזו"א, דיעויין בקהלות יעקב [טהרות ס"ו] על דברי רש"י בנדה [ט:] בדין קטנה שראתה דם נידות שלש פעמים שבזה יצאה מידי 'מסולקת דמים' ומטמאה טהרות למפרע, וכתב רש"י דדווקא בראיה שלישית הדין כן אבל בשתי הראיות הקודמות אינה מטמאה אלא משעת הראיה ואילך, וצ"ע הלא ע"י שלשת הראיות דוקא אנו קובעים שהיא מוחזקת לראות וא"כ לכאורה על כרחנו להניח שכבר מפעם הראשונה היתה בת דמים אלא שלא ידענו זאת עד עתה, אם כן כיצד ניתן לחלק בין הראיה השלישית שמטמאה למפרע לראיות הראשונות שאינה מטמאה בהן למפרע, והביא בקה"י בשם החזו"א שי"ל שהדבר תלוי בהרגל הלכך לא נעשתה בת דמים אלא מהפעם השלישית ואילך, ולכאורה קשה שהרי בגמרא השוו ווסתות לשור המועד והרי נתבאר ששם אין זה ענין להרגל אלא לסימן.

## הוכחה מהראשונים ריש חזקת הבתים שיש מהלך נוסף בשור המועד - לעקור את מה שהחזקנו אותו כתם עד עכשיו ולהחזיקו מכאן והלאה כמועד, וכן הוא המוחזקות של קרקע שמחזיקים את השני כמוחזק.

ובביאור הענין נקדים בקושי' נוספת, דהנה בסוגי' ריש חזקת הבתים למדו הולכי אושא דין חזקת ג' שנים משור המועד, והתוס' למדו שם שזה ראיה מדשתקו הבעלים הראשונים ג' פעמים [ג' אכילות בג' שנים] הרי מוכרח שיש סיבה אחת לכל השתיקות ומהני בתורת ראיה שהוא מכרו לו, וכן למד החידושי הרי"ם בתוס', והיינו דדומה לכל הנך אופנים שיש הוכחה וראיה דמכח ג' שאלות מוכיחין תשובה אחת.

אמנם הרמב"ן הרבינו יונה הריטב"א והר"ן כולהו למדו את הילפותא לאידך גיסא, והיינו דכמו דהשור היה בחזקת תם והשור נכנס לחזקת מועד ע"י ג' פעולות נגד החזקת התם, ה"ה דבג' פעולות נגד חזקת המוכר אמרינן שהשדה עובר לחזקתו של הלוקח, ועיין בזה בלשון הרמב"ן [ד"ה משור המועד] ובלשון רבינו יונה [ד"ה מה שור המועד] ובלשון הריטב"א [ד"ה משור המועד] ובלשון הר"ן [ד"ה מה שור המועד], ובכולהו מפורש דאחרי שיצא מרשות מוכר אמרינן למוכר "הממע"ה".

והיינו דנחלקו בהנ"ל, דהתוס' למד שיש 'ראיה' כנגד דין המערער עצמו וילפינן דין המערער מהשור, שיש ראיה על שתיקתו כמו שיש ראיה על עצם הנגיחה של השור, והראשונים למדו דהילפותא היא על המוחזקות של השדה מי הוא המוחזק, שחזקת השדה דומה לחזקת השור בדינים שלו מצד נזק שלם וחצי נזק, ונמצא, דלפי הראשונים אינו דין ראיה כלל, רק דין מוחזק ומדין הממע"ה אתינן עלה.

וקשה שכבר נתבאר שיש ב' צדדים, סיבה או סימן, והכא מבואר שיש גם צד שלישי - לא הרגל ולא ראיה, וצ"ב דאיזה דין שלישי נתחדש כאן, ומה כוונתם שנתחדש 'מוחזקות' ע"י ג' שנים.

וביאור דבריהם הוא כך, דלהוציא דבר מחזקתו פירושו - להחזיק מצב חדש נגד המצב הקודם, והיינו שיש לכל דבר 'סתמא' איך מסתכלים עליו, שיש שור בחזקת תם שזה הסתמא שלו דמחזיקין אותו כך, ויש שדה שהסתמא שלה היא שהיא עומדת בחזקתו של המוכר שמחזיקים אותו כבעלים, ויש תהליך לשנות ולעקור את ה'סתמא' הזו ולהעמיד ב'סתמא' חדשה במקומו, להחזיקו איפכא ממה שהחזקנו אותו עד עכשיו, והתורה קבעה לזה 'שיעור' ו'גדר', דדוקא אחרי שעושים ג' דברים נגד הסתמא הקודמת אז משתנה ה'סתמא', והתהליך הזה התחדש במועדות, וזה ילפינן לחזקת ג' שנים, דעד עכשיו החזקנו את הבעלים הראשונים כבעלים ומעתה אחרי שנעשו ג' פעולות כנגד מה שהחזקנו אותו כבעלים, שוב אנו מחזיקים את השני כבעלים.

הרי לנו ג' מהלכים בשור המועד, א] להחזיקו במועדות ולעקור את מה שהחזקנו אותו עד עכשיו, ב] ראיה שהוא באמת נגחן, ג] התרגל להיות נגחן, וכל זה תמוה מאד דאיזה מהלך הוא הנכון בגדר החידוש של ג' נגיחות בשור המועד.

## מבאר דתרתי איכא, א] להחזיק מצב חדש נגד מה שהחזקנו במצב הקודם, ב] זה רק שייך היכא שיש הסבר במציאות, או שהתרגל או שיש ראיה שתמיד היה אחרת [סימן או סיבה].

ואשר נראה בזה, דבאמת בעינן תרתי, גם מוחזקות להחזיק מצב חדש נגד המצב הקודם, וגם מהלך מציאותי [סימן או סיבה], וכל אחד ואחד בפני עצמו לא מהני, ולכן בא זה והשלים את זה.

והיינו כך, דלעולם עיקר המהלך היינו כנתבאר בראשונים שזה ענין של מוחזקות, להחזיק מצב חדש נגד המצב הקודם, אכן כל עוד שאין לנו הסבר ששייך למציאות שוב א"א להחזיק כן, ולכן צריכים לפרש את המציאות באופן שיש 'ראיה' שהשור תמיד היה שור נגחן או עכ"פ שהוא התרגל בזה, ובזה נחלקו הראשונים האיך מפרשינן ליה למציאות כדי להחזיק אותו במצב החדש כנגד המצב הקודם, הרי דמצד אחד לא סגי לן במוחזקות של שור המועד שהרי א"א להחזיק כנגד המציאות.

אולם מאידך גיסא, גם הסימן והסיבה מצד עצמם נמי לא סגי לן, דגם מה דנקטינן שיש הרגל לאחר ג' פעמים וגם מה דנקטינן דאין המקרה מתמיד וע"כ שיש סיבה אחת לכל הג' מקרים, ולכן היא קטלנית ולכן הוא שוטה, ע"כ דכל זה הוא רק בגדר 'הסתברות' ואינו אנן סהדי, וכיון שעד עכשיו אנו מחזיקים אותה כסתם אישה שאינה קטלנית וכן מחזיקים את משפחתו שלא מתים מחמת מילה, א"כ מחמת ההסתברות לבד א"א לשנות חזקתם להעמיד להם מוחזקות חדשה, הלכך בעינן חידוש נמי במוחזקות, דאדרבה, ע"י ג' פעמים שרואים נגד המוחזקות הקודמת, בזה משתנה עיקר המוחזקות, וזה ע"כ מוסבר עפ"י ההסתברות של סיבה או סימן.

ומעתה יש לומר שבשור המועד עצמו ליכא הוכחה להתרגלות דיתכן שהיה כן מתחילת טבעו, ולכן בנגח חמור וגמל ושור שור שור, יתכן שלא התרגל אלא שמתגלה שמעיקרו הוא תמיד היה נגחן לשוורים, ויתכן גם איפכא, אבל להחזיקו כמועד לכל א"א בלי הוכחה שהוא באמת התרגל, ובקטלנית ומתו מחמת מילה מחזיקים בלי התרגלות דנקטינן שכך היו תמיד.

אבל בקטנה וכן במשיב הרוח ששם לא שייך סימן למפרע וזה ענין של התרגלות, וקשה דהאיך ילפינן משור המועד, אלא שהביאור כנ"ל, שסימן או סיבה אינם עיקר הדין שור המועד, אלא שכדי להחזיק במצב החדש מסבירים עפ"י המציאות, והיכא דשייך סימן יש סימן והיכא שייך סיבה יש סיבה, ולכן בהנך שפיר אמרינן שהתרגל, שהרי יש לנו סיבה עכשיו להחזיק אותם במצב חדש כנגד המצב הקודם, וכל מציאות מסבירים כפי מה שצריכים להחזיקו במצב חדש, ודו"ק.

## מבאר למה לא מהני לבנות מועדות מכח ב' נגיחות מתוך הג' נגיחות.

ועפ"י זה מיושב היטב מה שהקשה תלמיד אחד בשור גמל ואדם, דמה אכפת לן שהרג אדם אחד, הרי היסוד של 'סימן' הוא שלא מתרצים ג' שאלות בג' תשובות אלא בתשובה אחת, והיינו משום ד"אין המקרה מתמיד", וקשה דסו"ס למה לא נתרץ בב' תשובות ואז המקרה לא התמיד דב' פעמים אינה התמדה במקרים, והיינו דנימא שהוא נגח את הבהמות מחמת זה שהוא נגחן לבהמות ורק את האדם הוא הזיק מחמת מקרה - ע' בתחילת דברינו שהבאנו קושי' זו.

והפשוט בזה דהמהלך של מועדות אינו מהלך להעדיף תירוץ אחד על ג' תירוצים [וכנוסח הגר"ח], שיסוד דינא דמועדות אינו בכלל מהלך של החיפוש לתירוץ האמיתי, אלא יסוד המהלך הוא להחזיק מצב חדש נגד המצב הקודם, ולפי זה לא יהני לן כל ההסברים שנמציא, דמעצמינו א"א להמציא שהיה נגחן מכח ב' נגיחות של בהמה כיון שמוחזק לנו איפכא שבאמת אינו נגחן, ומה שזה יעזור לנו שלא נצטרך לתרץ ג' תירוצים אינה סיבה להחליט על מועדות, ורק אחרי ג' פעולות נגד המצב הקודם הוא דאמרינן שיצא מחזקתו ולכן צריכים להשתמש בכל הג' נגיחות ועפ"י שלשתם מוציאים אותו מחזקתו הקודמת, ודו"ק, ועיין בהערה [[76]](#footnote-77).

# סימן כאסוגית מכלי' קרנא

[**פרק א' דרכם של האחרונים בפלוגתת רש"י ותוס' האם שחת מיקרי לא מכלי' קרנא או לא**.](#__RefHeading___Toc493017268) **<>** [בגדר הנזק של לא מכלי' קרנא למה מיקרי נזק שמשלים את עצמו, ולא כל האופנים בכלל הגדר הזה, [ודן במקרה של ב' בולים].](#__RefHeading___Toc493017269) <> [במה שיש להעיר על עיקר דין זה בב' בולים ששווי נמצא בתוך חפץ.](#__RefHeading___Toc493017270) <> [דן בקושי' התוס' דאיזה תבואה עומדת לפנינו, ומביא את טענת האחרונים שהשחת והתבואה תרי תביעות נפרדות נינהו.](#__RefHeading___Toc493017271) <> [ביאור בדברי התוס', ודוחה.](#__RefHeading___Toc493017272) <> [דרך נוספת ברש"י – גליון אלפסי – ומתמה עליו.](#__RefHeading___Toc493017273) <> [מבאר שיש כאן מהלך חדש בפלוגתת רש"י ותוס'.](#__RefHeading___Toc493017274) <> [סיכום ב' הדרכים ברש"י](#__RefHeading___Toc493017275) <>

[**פרק ב דרך חדשה בביאור פלוגתתם עפ"י מה שיש לדון האם החלק של הנזק של ה'לא מכלי' קרנא' מיקרי 'יש הנאה להזיקה'.**](#__RefHeading___Toc493017276) **<>** [ביאור חדש למה תוס' סובר דשחת מיקרי מכלי' קרנא, דפליגי בגדרי שן, אי בעינן הנאה מהנזק עצמו או לא.](#__RefHeading___Toc493017277) <> [ביאור פלוגתת רש"י ותוס' עפ"י הנ"ל.](#__RefHeading___Toc493017278) <> [מקור לכל הנ"ל.](#__RefHeading___Toc493017279)

[**פרק ג בפלוגתת רש"י ותוס' – באכילת שחת או בטינוף, ואי בעי קרא או סברא, ובגדרי הנאה להזיקה.**](#__RefHeading___Toc493017280) **<>** [יסוד פלוגתת רש"י ותוס' בלא מכלי', אי מקרא או מסברא.](#__RefHeading___Toc493017281) <> [הערה בסוגי' דמכלי' קרנא – ל"ל קרא נילף מהצד השוה.](#__RefHeading___Toc493017282) <> [מתמה בעיקר פלוגתת רש"י ותוס', ובסתירת רש"י בזה, ומבאר דלרש"י בעיקר דין לא מכלי' קרנא נתחדש גדר חדש בגדרי הנאה להזיקה.](#__RefHeading___Toc493017283) <> [בפלוגתת הרשב"א ותלמיד הרשב"א בנשיכה ע"מ לאכול ונפלה מפיו דאזלי לשיטתייהו.](#__RefHeading___Toc493017284)

# פרק א'דרכם של האחרונים בפלוגתת רש"י ותוס' האם שחת מיקרי לא מכלי' קרנא או לא.

## בגדר הנזק של לא מכלי' קרנא למה מיקרי נזק שמשלים את עצמו, ולא כל האופנים בכלל הגדר הזה, [ודן במקרה של ב' בולים].

ז"ל רש"י: "ושלח וביער תרוייהו אשן ושלח אתא לחיוביה היכא דלא כליא קרנא דמשמע כגון שאכלה ערוגה וסופו לחזור ולצמוח אבל לא כתחלה וביער היינו היכא דמכליא קרנא דמשמע וביער שמבער לגמרי".

הרי שרש"י פירש שאחרי שאכל את השחת אז התבואה שהיתה אמורה לצמוח באמת חוזרת וצומחת, אבל לא כתחילה, וכוונתו דלכן מיקרי היזק שמשלים את עצמו וזה הנזק שמוגדר כלא מכלי' קרנא, אבל סו"ס כיון שהוא רק משלים את עצמו בתבואה פחות איכותית, וזו הכוונה "לא כתחילה", הרי ממילא דאיכא נזק, אבל הנזק הוא נזק שאין בו כילוי של גוף הקרן עצמו, שהרי כל התבואה חזרה אלא שהיא חזרה בפחות איכות, והרי"ז כמי שהזיק תבואת חבירו בזה שהופכו מסוג א' לסוג ב', שהקרן עדיין לפנינו, כן נראה בביאור שיטתו.

אולם יש לעיין דלמה מיקרי לא מכלי' קרנא, והיינו דלמה רק דנים את ההיזק כקלקול התבואה, וכאילו הוא הפך את התבואה של סוג א' לסוג ב', הא למה לא נימא דהתבואה הראשונה אזלא לה לגמרי והתבואה השני' לא שייכת לתבואה ראשונה, הא מאי שנא מאחד שיזיק במקום שיש ביטוח [מחברת ביטוח], האם לא נדון את ההיזק כלל הואיל והביטוח מכסה לגמרי את ההפסד, ומ"ש מתבואה שני כלפי תבואה ראשונה, ועיין בהערה [[77]](#footnote-78) מה שהבאנו להוכיח מהאחרונים שבאמת חייבים גם כשיש חברת ביטוח.

ולכאו' החילוק פשוט, דחברת ביטוח הוא תשלום חיצוני, שהרי בעצם יש כאן "הפסד" רק שיש מי שמשלם וממלא את החסרון, לא כן בתבואה שהתבואה עצמה גודלת שוב.

ואכתי יש לעיין דידוע בשם הגר"ח שאם יש שני בולים בעולם שוין 500 כאו"א, וכששורף א' שוה השני 1000, פטור כששרפו, וכששוה 900 חייב על כל הנזק, ומדבריו למדנו ב' חידושים, א] כשיש ב' חפצים שהשווי של שניהם שייך זל"ז, והיינו שהשווי בנוי על הנדירות והנדירות היא משותפת בין שניהם, אז נתחדש דלענין מדידת הנזק שביניהם דנים אותם כהדדי, ב] היזק והפסד הם שני דברים, שלא כל הפסד מוגדר כנזק אבל נזק בלי הפסד אינו נזק וגודל הנזק נמדד כפי ההפסד, וממילא שכשאין הפסד כלל שוב, אינו מזיק ודנים אותם כהדדי לראות האם יש כאן נזק או לא, אכן אחרי שיש הפסד שוב הו"ל מזיק ומשלם על כל החפצא שהזיק וכל בול הוא חפצא נפרדת.

ועפ"י זה היינו צריכים לדון הכא ולומר שאחרי שיש הפרש בין התבואות, שוב הו"ל מזיק על כל התבואה הראשונה לגמרי, ונדון את התבואה הראשונה כמכלי' קרנא, ומה שגדל התבואה השניה היינו דבר חדש בפני עצמו.

אולם נראה שאף ששני בולים אינם דומים לחברת ביטוח, שבביטוח יש הפסד אלא שמישהו חיצוני משלים את ההפסד, לא כן התם שההפסד עצמו מכוסה מיניה וביה, ומה"ט באמת כשאין הפסד כלל פטור, שאין כאן מעשה "מזיק", והיינו משום ששייכים זה לזה ושוב דנים שכל המעשה אינו אלא להעביר את השווי מבול אחד לשני, אולם כשיש ביניהם הפרש ולא כל השווי עובר, שוב אמרינן דאיכא לפנינו מעשה היזק, דשוב אנו דנים כל בול בפנ"ע, ואיכא היזק על כל השווי שבתוך הך בול, אכן כל זה משום שכל בול הוא חפץ בפנ"ע [ורק בשווי שלהם הם שייכים אהדדי], ולכן שייך לדונם בנפרד, אבל בתבואה ההגדרה היא אחרת, שהתבואה עצמה גודלת שוב ואינו חפץ אחר, שהרי לא שייך שיהיו שני התבואות קיימות כהדדי, ומהשרשים יגדלו רק אחת מהם ולא שניהם, וא"כ שפיר אנו דנים דעד כמה שחזר חזר הראשונה, ורק חייב על מה שהופכו מסוג א' לסוג ב'.

הרי שיש ג' דרגות שונות, א] תשלום חיצוני דלא מהני כלל [כעין חברת ביטוח], ב] ב' חפצים נפרדים ששוויותם תלוי זה בזה כההיא דהגר"ח, ג] שחת, שכאן ההיזק עצמה משלימה את עצמה, ורק בגוונא כזו נידון כלא מכלי' קרנא, ודו"ק.

[שוב יצא לאור חי' הגר"ח החדשים על מסכת ב"ק [וכן הוא גם באוהל ישיעהו], ושם מובא בשם הגר"ח מהלך מחודש בכל הסוגי' של לא מכלי' קרנא, ומבואר דהיסוד בכל הסוגי' הוא דמדמינן הך גוונא של ב' בולים לסוגי' דידן, ולא עיינתי בזה כל הצורך, ודו"ק].

## במה שיש להעיר על עיקר דין זה בב' בולים ששווי נמצא בתוך חפץ.

ונראה שיש להעיר בעיקר הדברים - דבדין זה בב' בולים רצו לחדש שיש איזה שהוא שייכות בשווי של ב' חפצים מחמת התלייה שביניהם בנדירות שלהם.

ויש להעיר - הרי שווי הוא חלק מגוף החפץ - ואף דנקבע בשוק כפי הרבה שינויים שנמצאים בשוק עצמו - אכן סו"ס השווי עצמו הוא בחפץ, והארכנו בזה טובא להלן [פרק כיצד הרגל סימן יג יד] בבתר מעיקרא באפשר להציל - וע"ע בנידון זה באמרות אברהם פרק המפקיד [סימן יח], ודבר זה מוכרח בכמה דוכתי.

וממילא קשה להבין איך הכא דנים את ההיזק וההפסד בב' החפצים ביחד ומה לי שאחד תלוי בשני, הא סו"ס ב' חפצים נינהו וכל אחד יש לו את השווי של עצמו, וצ"ע.

## דן בקושי' התוס' דאיזה תבואה עומדת לפנינו, ומביא את טענת האחרונים שהשחת והתבואה תרי תביעות נפרדות נינהו.

בעיקר יש להקשות, הא לכאו' אין התבואה הסוג א' לפנינו כלל, אלא דצריך לגדול לתבואה סוג א', וא"כ כל מה שגורם שהתבואה רק תגדל כתבואה סוג ב' אין זה אלא מניעת הרווח בעלמא, וזה פטור מצד גרמא או מצד שבת דבהמתו וכדומה, וצ"ל דרואים את התבואה ההיא כתבואה לפנינו כיון דכך דרכה לגדול, והרי א"כ היא מונחת כבר בכח בתוך הך תבואה, וזה מזיק בידים.

ובאמת שפשוט כן, שהרי זה באמת הנזק של מי שמזיק תבואה באמצע הגדילה שלו, ששמין אותה כפי המחיר של היום והמחיר של היום נקבע כפי המציאות של מחר כיון שהיום היא עומדת לגדול להיות תבואה סוג א', אלא שפשוט שהמחיר של היום מחמת המחר הוא פחות מהמחיר של מחר אחרי הקצירה בפועל, [שהרבה מכשולים וספקות איכא בדרך], ואה"נ כלפי המחיר האמיתי של מחר אין זה אלא מניעת הרווח, וזה גרמא, אבל המחיר של התבואה של היום שמשלמים היום נקבע כפי מה שהוא עומד לגדול מחר, ופשיטא שזה השווי האמיתי שלו, וכל מי שמזיק שדה של תבואה באמצע גדילה קובע את המחיר של הנזק כפי השוק שמשלמים מחמת המחר.

והק' התוס' דגם הבעלים יכלו לעשות כן, וביאור הקושי', שרש"י לא דן מצד השחת עצמה, והרי השחת בעצמה שהיא אכלה הוי מכלי' קרנא, ולמה מיקרי לא מכלי' קרנא.

וקושי' זו צ"ב, שבאמת יש כאן ב' הזיקות נפרדות, הזיקא דשחת שהוא אכל, והיינו שהוא חיסר לו את המאכל בהמה שעומדת לפנינו, ועוד שיש גם הזיקא דשרשים שרק יגדלו כסוג ב' במקום סוג א' וזה היזק במאכל אדם העתידי, ותרתי נינהו, המאכל בהמה הנוכחי הוא בגדר מכלי' קרנא והמאכל אדם העתידי הוא בגדר לא מכלי', וקשה דא"כ מה הקשו התוס'.

ועיין באחרונים שבאמת תירצו כן - כל א' עפ"י דרכו - והיינו דתלוי במציאות, האם הבעלים יכלו לקצור את השחת באופן שלא היה מזיק כלל לתבואה השניה או לא.

והיינו דאי יכלו לעשות כן – וכדמשמע מהרשב"א שלמד שהיתה גודלת יותר טוב אם הבעלים היו עושים כן והיינו ע"כ שאכילת הבהמה קילקלה את השרשים – א"כ לא מובן כלל טענת התוס' דאה"נ שיש לו ב' תביעות נפרדות, חדא בשחת שהיא מכלי' קרנא וחדא בתבואה העתידית לא מכלי' קרנא, וכן היה נראה בהגהות של ר' אליעזר משה [[78]](#footnote-79) שלמד כן ברש"י.

זו טענה אחת על התוס', אכן אי הבעלים רק יכל לעשות אחד מהשנים, או שחת ותבואה סוג ב' או תבואה סוג א' בלי שחת, אז באמת יש לו רק תביעה אחת ותו לא, ואז הכוונה של רש"י היא דאי לא תבע את השחת, אז הוא תובע את ההפרש בין ב' התבואות, וזה לא מכלי' קרנא [[79]](#footnote-80), ועיין בנמוקי הגרי"ב שמשמע דלמד כן ברש"י.

עכ"פ שיטת התוס' קשה בממנפ"ש, דרש"י מודה שיש תביעה על המאכל בהמה הנוכחי, וכל הנידון הוא על התביעה של הפחת בתבואה של המאכל אדם העתידי, דזה ודאי דאיכא תרי נזקים הכא, נזק דקילקול התבואה הסופית ונזק השחת, וזה מכלי' קרנא וזה לא מכליא קרנא, ומה הק' כלל, ולמה להו לחדש מהלך חדש בלא מכלי' קרנא, הא יכלו ללמוד כרש"י מצד הלא מכליא קרא שיש בתבואה הסופית, ועיין במרומי שדה שג"כ למד כן ברש"י ועיי"ש שיישב את שיטת התוס' בדוחק.

## ביאור בדברי התוס', ודוחה.

ויש לומר, דהתוס' חולקים בנקודה אחרת, דסברי דהכא אין לדון כלל מצד התבואה שיכלה לגדול לסוג א' שהרי אין התבואה הזו לפנינו כלל, דצריך עדיין לגדול לתבואה טובה, וא"כ כל מה שגורם שהתבואה רק תגדל כתבואה סוג ב' אין זה אלא מניעת הרווח בעלמא, וזה פטור מצד גרמא או מצד שבת דבהמתו וכדומה, ולכן סברי התוס' דכל הנידון הוא רק מצד אכילת השחת, ובשיטת רש"י ביארנו דע"כ צ"ל דרואים את התבואה ההיא כתבואה לפנינו כיון דכך דרכה לגדול, והרי א"כ היא מונחת כבר בכח בתוך הך תבואה, ולכן זה מזיק בידים.

אולם לא משמע כן מתוס', דא"כ עיקר טענתם הוא דהנזק שרש"י למד שמוגדר כלא מכלי' קרנא, נזק זה אינו נזק כלל, זו עיקר טענתם, ומלשון התוס' היה נראה דעיקר טענתם הוא שהנזק של שחת הוא מכלי' קרנא, ועל נקודה זו רש"י לא חולק, ונמצא דעיקר חסר מן הספר.

זאת ועוד, שהרי זה פשוט שהמחיר של תבואה באמצע גדילה נקבע כפי מה שהיא אמורה להיות אח"כ [[80]](#footnote-81), וזה תלוי כפי האיכות שהיא אמורה להיות מחר, ולא אמרינן שכל זה לא מונח בתבואה של היום, ושיטתם צ"ע.

## דרך נוספת ברש"י – גליון אלפסי – ומתמה עליו.

ונקדים שבאמת יש דרך אחרת בשיטת רש"י דיעויין בגליון אלפסי [בסוף הגמ' לפני התוספתא] שמבאר דמש"כ רש"י "אבל לא כתחילה", שאין כוונתו בזה לבאר היכן הנזק, וכדלעיל, אלא דכוונתו דלכן אין הבעלים רגילים לעשות כן, והוא בא ליישב את קושי' תוס' - שאין מי שמוכן להרויח שחת לבהמתו על חשבון איכות התבואה הסופית, וכיון שאין הבעלים עומדים לעשות כן, שוב דיינינן לשדה כשדה שיש בה רק את התבואה של סוג א' העתידית, וממילא דהדרא דינא שהתבואה משלימה את הנזק, ושוב חשיב כלא מכלי' קרנא, ואין לדון כלל מצד השחת.

ובשי' התוס' ביאר דכיון שהבעלים יכולים לקצור את השחת לבהמתם, אף דלא עמדו לעשות כן אכתי אמרינן דמלבד מה שיש לדון על התבואה של סוג א' שהוא הפסיד הא גם שייך לדון על השחת כנזק של מכלי' קרנא, עכתו"ד, וכוונתו לחלוק על מה שהבאנו לעיל מהאחרונים שטוענים שבאמת יש ב' תביעות, גם על השחת וגם על התבואה שנפחתה איכותה, ולדידיה עיקר פלוגתת רש"י ותוס' היא האם באמת איכא תביעה על השחת או לא.

אלא דשוב אינו מובן, דגם אי נימא שיש דיון גם על השחת הא היכן נעלם הדיון על התבואה וזה הנזק של המכלי' קרנא, וצ"ע.

עוד צ"ב דעיקר דבריו תמוהין, דאיזה פטור איכא בתביעת השחת, האם ממון שיש לבעלים שאינו עומד להשתמש בו לא מיקרי ממונו לענין נזיקין, ולמה פטור על הנזק הזה.

## מבאר שיש כאן מהלך חדש בפלוגתת רש"י ותוס'.

ונראה שהביאור בדבריו הוא כך, שהחפץ האמיתי שעומד לפנינו היינו מאכל בהמה, אלא שזה גודל להיות מאכל אדם, והנה, אי מנהג העולם היה להשתמש במאכל בהמה ושוב להצמיח מאכל אדם סוג ב', א"כ היה נראה מהגליון אלפס דפשיטא ליה שהשווי האמיתי מורכב משחת ותבואה סוג ב', ומה שהוא החליט לעשות נגד העולם להצמיח תבואה סוג א' על חשבון השחת, ונמצא שעל ידי הנזק הוא הפסיד את התבואה סוג א' אז כל זה היתה מניעת הרווח בעלמא, ורק משום שמנהג העולם הוא הפוך לדון את השחת ככלום ורק את התבואה של סוג א' כעיקר החפצא, שוב דנים שעיקר הממון כאן הוא התבואה העתידית, וזה מבטל את כל הממון של השחת כאילו שהוא לא קיים, אף שהוא נראה לפנינו כחפץ העיקרי, שמה שלא משתמשים בו ורק משתמשים במאכל אדם העתידי מבטל את הממונות שבו לענין נזיקין.

וחידש הגליון אלפסי שזו כוונת רש"י, שכל מה שדנים את הנזק של הלא מכלי' קרנא הוא מחמת עובדא זו שכל השחת קיימת אך ורק עבור העתיד, ודנים את הממון כפי היעוד העיקרי, אבל לו יצוייר והיינו דנים מצד השחת, אז הכל היה מתהפך ולא היינו דנים את המאכל אדם העתידי של סוג א', ולא היה יותר ממניעת הרווח.

ולמד הגליון אלפסי שכאן מתחיל פלוגתת רש"י ותוס'.

והיינו שלמד שהתוס' חידשו חידוש גדול, דאף שהתוס' מודים דעד כמה שדנים את הנזק מצד השחת, הרי אין לדון מצד התבואה העתידית, אלא שתמיד דנים מצד המאכל אדם ולא מצד המאכל בהמה כיון שהמאכל אדם הוא היעוד העיקרי ומי שישרוף את כל תבואת חבירו, הרי פשוט שנזק נמדד כפי המאכל אדם העתידי, אבל היכא שהוא לא שרף, אלא שהוא אכל את השחת וגרם שהתבואה עומדת כעת להיות מאכל סוג ב', הרי כלפי מצב כזה גם הבעלים היו לוקחים את השחת לעצמם, ואז באמת צריכים לדון את הממון כמו שאם היה מנהג העולם לקחת שחת ומאכל אדם סוג ב' על חשבון אוכל סוג א', שהרי הוחלף היעוד.

ובתוספת ביאור: אחרי שכבר נעשה הנזק, וכעת ממילא עומדת התבואה להיות תבואה של סוג ב', אז נמצא שהממון האמיתי הוא הממון של המאכל בהמה שהיה בו, ונמצא שהנזק באמת היה בשחת, וזה נזק רק של מכלי' קרנא, ולא דמי לכל תבואה שהוזקה לגמרי [בלי אפשרות לצמוח להיות סוג ב'] שודאי דנים עפ"י השווי של התבואה שעתידה לצמוח, ורק הכא שהנזק עדיין מאפשר תבואה מסוג ב' שתצמח אח"כ, הכא אמרינן שהוחלף היעוד שלה, ובמצב הזה הממון של התבואה סוג א' העתידי הוא גרמא בעלמא, ורק דנים מצד השחת הנוכחית.

ומעתה א"ש טענת התוס' שגם הבעלים יכלו לעשות כן, והיינו שעד כמה שגם הם היו רוצים לתבוע את השחת אז כלפי מצב כזה באמת אין תביעה על המאכל אדם העתידי, ונמצא שבאמת אין כאן נזק של "לא מכלי' קרנא".

כן היה נראה בביאור דבריו, אלא שסו"ס הדברים תמוהין עד מאד, דלפני הנזק פשיטא שהממון עמד להיות ממון של תבואה סוג א', והוא הנזק שלו החליף את היעוד וזה גופא הנזק, ולמה לא ישלם על זה גופא, וצע"ג.

## סיכום ב' הדרכים ברש"י

עכ"פ זכינו לדין שבעיקר שיטת יש לנו ב' דרכים שונים, א] לפי הגליון אלפסי ליכא נידון כלל מצד השחת עצמו דאינו ממון [שהבעלים לא קוצרים אותו], ב] לפי האחרונים איכא תביעה גם מצד השחת, אלא דעל זה לא דנה הסוגי', והסוגי' דנה מצד הקילקול הנוסף שיהיה בתבואה אח"כ, אכן כבר נתבאר שלשני הדרכים לא מובנת קושי' התוס'.

ויתכן לפרש את דברי התוס' ופלוגתתם עם רש"י בכמה אופנים ועיין בזה בהערה [[81]](#footnote-82).

# פרק בדרך חדשה בביאור פלוגתתם עפ"י מה שיש לדוןהאם החלק של הנזק של ה'לא מכלי' קרנא' מיקרי 'יש הנאה להזיקה'.

## ביאור חדש למה תוס' סובר דשחת מיקרי מכלי' קרנא, דפליגי בגדרי שן, אי בעינן הנאה מהנזק עצמו או לא.

ונראה לסלול דרך חדשה בעיקר השו"ט בין רש"י לתוס', ובזה יבואר פלוגתתם, ושורש הדברים דפליגי אי חשיב יש הנאה להזיקה או לא ואי הוי בכלל שן או לא.

ונקדים, דהנה, כל הנזק של לא מכלי' קרנא הוא רק בתבואה שעדיין צריכה לגדול, [דהכא בסוגיין לא דיינינן כלל מצד השחת, או מטעמא של הגליון אלפסי או מצד טענת האחרונים - נצי"ב הגרא"מ וכו'], עכ"פ זה ודאי שהנידון הוא מצד התבואה דעדיין צריכה לגדול, ונתחדש ע"כ דדיינינן ליה להך תבואה שהיא כבר נמצאת בתוך השחת "בכח", ולכן אין כאן מניעת הרווח אלא שהוא מזיק בידים, ויש לעיין, דבשלמא כלפי התבואה שהוא אכל [שחת בתורת מאכל בהמה], הא כלפי תבואה זו היתה כאן הנאה בגוף הנזק, אבל כלפי התבואה העתידית שאנו דנים כעומדת לפנינו, הא הכא הנזק לא היה במה שהוא אכל, אלא שהשרשים הוזקו תוך כדי הנאתו מאכילת השחת.

ונראה שדבר זה תלוי בפלוגתת הראשונים - מובא לעיל [סימן יז] בגדר שן, ששם הבאנו את פלוגתת הר"ח והתוס' שאנץ בגללים, דאף שיש לה הנאה בפועל אכן אין ההנאה מגוף הנזק, שיש הנאה בעשיית גללים ואגב זה הוזק ממון אחר, ויש לדון דה"ה כאן הרי ההנאה היא מהשחת, אבל הנזק בשרשים כלפי התבואה העתידית דכעת לא יגדלו, בזה ליכא הנאה כלל, והוא רק הזיק אותם בלי ליהנות מהם, וע"ע בהערה [[82]](#footnote-83), אלא שעדיין יש לחלק בין גללים לכאן, ועיין בזה בהערה [[83]](#footnote-84) כמה צדדים בזה.

אלא שפשוט שרש"י אזיל לשיטתו דגם בכה"ג מיקרי שן, דכבר הבאנו שם את שיטתו להלן [מ"ח:] כהר"ח בגללים, ואזיל לשיטתו הכא.

אולם יש מקום לדון בכל זה בהגדרת הנזק בסוגיין, דהנה, החידוש הזה תלוי בב' הדרכים דלעיל, דבשלמא לדרכו של המרומי שדה והאחרונים א"ש שיש כאן ב' תביעות נפרדות וב' נזיקין נפרדים, זה בשחת וזה בשרשים, אז א"ש הטענה, אכן לפי מה שנתחדש בגליון אלפסי אינו כן.

ונבאר את הדברים, ונקדים בסברת בני הרב ר' ראובן נ"י, דבהמה שאכלה חצי פרי, ומחמת זה גם החלק השני של הפרי ירדה בשווי, אף דכל ההנאה היא רק מהחלק שהיא אכלה, אולם אכתי דיינינן לכל הנזק כנזק של יש הנאה להזיקה, דנזק א' הוא, וראיה מנתחככה בכותל שלא נהנתה מכל הכותל אלא מחלקו והוזק כולו, אולם הכא אינו דומה לשם, שהרי השחת והתבואה שעתידה לגדול הם שני נזיקין שונים, את האכילה היא עושה בשחת, ואת הקילקול הנוסף היא עושה בתבואה השניה, ורק כשהנזק עצמו מתרחב מעבר להנאה הוא דאנו כוללים את כל הנזק בכלל ההנאה, כההיא דחצי פרי.

אולם לפי הגליון אלפסי אינו כן, שהוא חידש שכלפי הבעלים [שלא עושים כן] אז אין ב' תביעות, ואנו דנים את השחת שהיא היא תחילתה של התבואה הסוג א', דממנו היא גודלת, ואחרי שהבהמה אכלה, הרי דיינינן שהיא אכלה את כל מה שמונח בשחת ומיקרי יש הנאה להזיקה גם כלפי התבואה הסוג א' שהיא קלקלה, דזה דומה לאוכל חצי פרי שעל כולו אמרינן יש הנאה להזיקה, ורק לפי המרומי שדה ודעימיה אינו כן, שהרי השחת לא שייכת כלל לתבואה הסוג א', ותרתי נינהו, ולכן אמרינן דלא מיקרי שן דדומה לגללים.

## ביאור פלוגתת רש"י ותוס' עפ"י הנ"ל.

ומעתה נחזור לטענת התוס', דנראה, דאחרי דביארנו דשיטת רש"י ע"כ הוא לשיטתו בגדר מזיק דשן, שוב י"ל דבזה כבר יבואר לנו פלוגתת רש"י ותוס', די"ל א"כ דתוס' שחולק וסובר דגללים לא מיקרי שן.

וממילא נוכל לומר דבר חדש בכוונת התוס', שי"ל שכוונתו היא שזה היה פשוט לו שרש"י ע"כ למד ע"ד הגליון אלפסי ולכן זה נקרא שן שהרי אין כאן ב' תביעות וב' נזיקין נפרדים, דרק מחמת זה מיקרי שן, ועל זה טוען התוס', דאינו כן, שיש כאן עוד תביעה של השחת עצמה, והיינו כהאחרונים שיש ב' תביעות וב' נזיקין נפרדים.

אלא שתמוה מאד דברי התוס', דמאי נפ"מ שיש עוד תביעה אחרת, הא סו"ס אכתי קיימת התביעה של לא מכלי' קרנא כלפי התבואה עתידית, ועל זה אנו דנים - וכדהקשנו לעיל דמה עיקר קושיתו.

ולפי הנ"ל א"ש, שהנפ"מ הוא שמחמת התביעה החדשה על השחת נהפכה התביעה על התבואה העתידית לצאת מכלל שן, ושוב לא שייך להעמיד את הפסוק בזה, ותוכן טענתם על רש"י היא שכיון שהבעלים יכולים לעשות כן, א"כ ע"כ דהקילקול בתבואה וכילוי השחת תרתי נינהו, שוב נמצא דקילקול התבואה כבר יצאה מכלל שן, וע"כ דשן היא רק על השחת, וזה באמת מכלי' קרנא, ודו"ק.

אולם בעיקר הך מהלך נקטנו דשיטת התוס' דבשן בעינן הנאה מגוף הנזק, וכהתוס' שאנץ ודלא כהר"ח בגללים, אולם אין זה פשוט, וע"ע בהערה [[84]](#footnote-85) מה שיש להעיר בזה.

## מקור לכל הנ"ל.

ונראה דהמהלך הזה ברש"י ותוס' בנוי על המשך פלוגתתם בעיקר הסוגי', דלהלן [פרק ג] יבואר ששורש פלוגתתם בגדר הדין יש הנאה להזיקה יוצא מהסוגי' הזו.

# פרק גבפלוגתת רש"י ותוס' – באכילת שחת או בטינוף,ואי בעי קרא או סברא, ובגדרי הנאה להזיקה.

## יסוד פלוגתת רש"י ותוס' בלא מכלי', אי מקרא או מסברא.

הגר"נ פרצוביץ זצ"ל העיר שיש הבדל יסודי בין המכלי' קרנא של רש"י ותוס', דלרש"י דהתבואה לפנינו רק לא כתחילה, הרי"ז עדיין עומד לתשמישין דידיה, ונמצא דהנזק עצמו יותר קל מנזק דמכלי' קרנא דאין לו כלום, משא"כ לתוס', הרי אין לו שימוש [דמיירי בטינוף שא"י לשטוף וכדיבואר להלן], וכל החילוק דסו"ס החפץ והקרן לפנינו, וזה צורה אחרת של מעשה, דאכילה היא כילוי וטינפה אינה כילוי, אבל גוף הנזק לבעלים שוה ואין בו קולא, ואין כאן מקום לחלק בסברא, ורק לרש"י יש מקום לחלק מסברא, שהנזק עצמו יותר קל.

ונראה דיתכן נפ"מ אי משכחת לה היזק שאינו ניכר בשן, דלרש"י מיקרי מכלי' כיון שאין לו שימוש כלל, אבל תוס' לא אכפת לן מה שאין לו שימוש, ומקרי לא מכלי' כיון שחפץ עצמו קיים, ואף למ"ד היזק שאינו ניכר שמיה נזק אבל בהלכות שן היה ממועט מלהיות היזק.

ולפי"ז הוסיף הגר"נ פרצוביץ זצ"ל דאזלי לשיטתייהו, דרש"י הק' דהו"ל לכתוב רק ושילח ולמה לי ב' פסוקים, ותירץ דעדיין הייתי סובר דמיירי רק במכלי', ומבואר דא"צ לשון "וביער" לחדש דוקא מכלי', ותוס' תירצו דקס"ד דבעי שילוח, ומבואר דלולי לשון "וביער" לא שייך לחלק, ומפורש כנ"ל, דלתוס' הרי"ז מגזה"כ ולרש"י הרי"ז מסברא, עכתו"ד.

## הערה בסוגי' דמכלי' קרנא – ל"ל קרא נילף מהצד השוה.

ויש להוסיף עוד בפלוגתא זו, דהנה, הק' החזו"א דלמה צריך ריבוי ללא מכלי' קרנא, תיפוק ליה דבלאו הכי חייב מצד השוה, ותי' ב' תירוצים א] באופן שיהיה לו פטורין של כל המזיקים שוב לא תוכל לחייבו בלא מכלי' מצד השוה, וע"ז צריך ריבוי בפ' שן ורגל, ב] על הצד שלא מכלי' פטור הרי"ז גופא ההלכותיהן של שן שהוא פטור, ולא מהני צד השוה.

ונראה דהנפ"מ בין שני המהלכים הוא אי לא מכלי' פטור מסברא או לא, ותלוי בפלוגתת רש"י ותוס', שאם חייב מסברא כשיטת התוס' אז ע"כ צ"ל דקרא ד'וביער' ממעט, ושוב הו"ל הלכותיהן של שן להיות פטור ולא מהני צד השוה, ואי לא מכלי' פטור מסברא וכשיטת רש"י, וכנתבאר לעיל דאינו בכלל שן, שוב אינו הלכותיהן ושוב אפשר לחייבו מצד השוה.

## מתמה בעיקר פלוגתת רש"י ותוס', ובסתירת רש"י בזה, ומבאר דלרש"י בעיקר דין לא מכלי' קרנא נתחדש גדר חדש בגדרי הנאה להזיקה.

איברא, דעיקר מהלך ברש"י קשה, דגם לרש"י למדנו מהפסוק דין מכלי', וכדכתב בתחילת דבריו דלשון וביער הוא לשון מכלי', אכן בעיקר קשה מהמשך הגמרא, דילפינן מרגל דין לא מכלי' וק' דמנלן דרגל חייב בלא מכלי', ופי' רש"י, "מדלא כתי' וביער", ומבואר דמגזה"כ הוא, וסותר משנתו דלעיל מיניה כתב דאם בשן היה כתוב ושילח היה קס"ד דבעי מכלי' מסברא ומאי שנא דרגל בעי גזה"כ [והרשב"א כ' דסתם רגל לא מכלי', וכוונתו לכאו' כמבואר במרומי שדה שרק דורס, אבל לא משמע כן מרש"י], וצ"ע, ועיין בהערה [[85]](#footnote-86) מה שיישבנו בכל זה ע"ד הפשט, אכן המהרש"א מיאן בכל זה ותמה על רש"י.

עוד יש לתמוה דעיקר המהלך של הגר"נ פרצוביץ תמוה מאד, דלכאו' תמוה טובא לפרש דלרש"י מסברא הייתי פוטר לאו מכלי' קרנא, הא סו"ס יש כאן נזק ומ"ל מה שהחפץ עדיין עומד לשימוש, וצע"ג.

ונראה לומר כאן דבר חדש, דלנתבאר לעיל [פרק ב] ברש"י יש חידוש בגדרי "הנאה להזיקה" בלאו מכלי', דהכא כבר אין ההנאה מגוף הניזק רק מהמעשה להזיק, ודומה לגללים ונמצא שגם דין גללים נתחדש כאן ומה שרש"י לא העמיד כן היינו משום שזה תולדה כיון שאינו בפיו, וכן מבואר ברשב"א שלמד כרש"י ונייד מפירוש התוס' מחמת קושי' זו דטינפה הוי תולדה והוא רצה אב של לא מכלי' - ולשיטתו אזיל וכדיבואר להלן [סימן כו] דסובר דבור ט' דאיתרבי בריבוי צריך להיות אב, עיי"ש מה שכתבנו בזה.

ומעתה למדנו דבר גדול, שהמקור לשיטת רש"י להלן [מ"ח:] בחזא ירוקא דגם היכא דליכא הנאה מגוף הניזק דמיקרי הנאה להזיקה, דזה מוכרח מקראי, שאחרי שהסוגי' של שן מיירי בלא מכלי' קרנא וזה אב ולא תולדה, והיינו באופן של אכילה, ורש"י הבין דרק באכילת שחת משכחת לה לא מכלי' קרנא שהוא אב, ועיין בהערה [[86]](#footnote-87) במה שיש לדון בזה מכמה גווני שלא הביא הרש"י, הרי דמזה מוכרח שגם בלא נהנה מגוף הניזק אכתי חשיב יש הנאה להזיקה, נמצא שיש מקור מעיקר הפרשה לגדרי הנאה להזיקה [ולהלן נוכיח עוד מפלוגתת הרשב"א ותלמיד הרשב"א].

ולעיל [פרק ב] למדנו שהתוס' חולקים בגדרי 'הנאה להזיקה' וחולק נמי בגללים, וזו תחילת פלוגתתו בשיטת רש"י בשחת, הרי לשיטתו באמת ליכא מקור לחדש כן דלשיטתו הסוגי' של לא מכלי' קרנא איירי בתולדה וזה בטינוף שהוא נהנה מגוף הניזק.

ומעתה א"ש טובא שיטת רש"י, דזה ודאי דעיקר פטור לא מכלי' קרנא יליף רש"י מקרא וכמבואר בתחילת דבריו, שלמד כן מהמשמעות הלשון 'וביער' שמשמע שהוא מכלה לגמרי, וגם לו יצוייר והיה ברגל פטור לא מכלי' קרנא, דג"כ צריך על זה קרא מפורש, וכמבואר ברש"י.

אולם מה שרש"י כתב באמצע ש'לו יצוייר' והיה כתוב לשון ושילח בלבד, אז גם היינו פוטרים לא מכלי' קרנא, ומוכרח דמסברא היינו פוטרים כן, הכא נראה דכוונתו היא שלא הייתי מרבה את האופן של לא מכלי' קרנא שהיה מקום לומר שזה לא בכלל יש הנאה להזיקה, [דבאכלה שחת ליכא הנאה מגוף הניזק וכנתבאר], והיינו שלא היה לנו מקור לעיקר הפטור של לא מכלי' קרנא אלא דמדין אחר היינו פוטרים דמאן יימר לן דאיכלל בגדרי שן, אכן אחרי שהתורה כתבה לשון וביער ובזה יש משמעות של דווקא מכלי' ושוב הוסיפה התורה ילפותא מושילח - או למסקנה דיליף מרגל – ללמד דמחייבים לא מכלי' - הרי דשוב מפורש בפרשת שן שגדרי הנאה להזיקה לא מחייבים הנאה מגוף הניזק.

ואף דפשיטא שאין ללמוד גדרי הנאה להזיקה מרגל לשן, אכן דין לא מכלי' שפיר ילפינן, ומה דידעינן גדרי הנאה להזיקה היינו דממילא ידעינן כן אחרי השו"ט של לא מכלי' בפרשת שן, וכל הקס"ד לומר שאין זה בגדר הנאה להזיקה הוא רק משום שלא היה לי מקור על זה, דסתם הנאת אכילה היא מגוף הניזק ומנלן יותר מזה, אכן אחרי שהשו"ט של לא מכלי' ממילא ידעינן כן מהפרשה, ודו"ק - והעירני תלמיד אחד למה שהביאו [סוף הגמרות] מר' יצחק אייזיק חבר דברים קרובים לדברינו - עיי"ש ודו"ק.

וכאמור כל זה לרש"י דנשתנה גדרי הנאה להזיקה, אבל בתוס' ביארנו דחולק, [ונתבאר שזה עיקר קושיתו על רש"י, דעל כרחך צריך הנאה בגוף הנזק וזה רק בשחת ולא בתבואה שגודל אח"כ, ובשחת זה כבר מכלי' קרנא], ולשיטתייהו מיירי בטינפו - והיינו כהתוס' שאנץ שנתגלגלה עליהן דיש הנאה מגוף הנזק - ולא כגללים, ולדידהו ליכא מקור למסקנה לחדש שא"צ הנאה מגוף הניזק.

ולפי"ז תוס' אזלי לשיטתייהו, דלדידהו לא מכלי' ומכלי' חדא נינהו בעיקר גדרי הנאה להזיקה, ורק חלוקין בצורת המעשה וכנתבאר, ולכן מסברא יש ללמוד לא מכלי' ממכלי' גם ברגל וגם בשן, דמאי שנא, ואי היה כתוב לשון ושילח בשן היינו באמת מרבים לא מכלי' וכמבואר בתוס', דרק מחמת לשון וביער קס"ד להעמיד דוקא במכלי', דלשיטתו ליכא סברא לחלק בגדרי הנאה להזיקה דגם לא מכלי' איכא הנאה מגוף הנזק.

## בפלוגתת הרשב"א ותלמיד הרשב"א בנשיכה ע"מ לאכול ונפלה מפיו דאזלי לשיטתייהו.

מקור לכל הדברים הוא מפלוגתת הראשונים נוספת:

דהנה, לעיל [סימן יז] הבאנו את פלוגתת התלמיד הרשב"א [ב':] והרשב"א שהקשה התלמיד הרשב"א על הרשב"א בנשיכה ע"מ לאכול ונפלה מפיו דאינו שן דסו"ס לא נהנתה, והוסיף להקשות "דהא וביער בשדה אחר כתיב וכל שלא נהנית אינו בכלל וביער", ודבריו מרפסין איגרא, הא ודאי לא בעינן ממש כלישנא דקרא דוביער, דלא מכלי' איתרבי מושילח, ומאן יימר דצריך דומי' דוביער למסקנה, ולהנ"ל ניחא דכוונתו כתוס' דאף אי איתרבי לא מכלי' אבל "הנאה" דומי' דוביער בעינן והיינו שנהנה מגוף הניזק כפשוטו, ולא שרצה ליהנות ולא נהנתה בסוף, ומנא לן לשנות עיקר גדרי "הנאה להזיקה", ולשון "וביער" מגדיר עצם ההנאה להזיקה, כן נראה בכוונת התלמיד הרשב"א.

ולהנ"ל א"ש פלוגתת הרשב"א ותלמיד הרשב"א, דהרשב"א הכריע בסוגיין כרש"י בשחת, ולדידיה ע"כ מרבינן לא מכלי' קרנא באופן שאין ההנאה מגוף הנזק, דומי' לגללים, וע"כ דלמד הרשב"א דנשתנה גדרי "הנאה להזיקה" מהמשמעות הפשוטה בלישנא דקרא דוביער, וממילא דשוב לק"מ מלשון הקרא, והתלמיד הרשב"א י"ל דלמד כתוס' דבושילח לא משתנה עיקר גדרי "הנאה להזיקה", וגדריהם תלויים בלשון וביער.

# סימן כבשיטת התוס' במכלי' קרנאובגדרי נזק דטינוף.

[בשי' התוס' בלא מכלי', אי טינפה שיכול לשטוף מיקרי נזק או לא.](#__RefHeading___Toc493022194) <> [דן בדברי הגרנ"ט דאינו יכול לכבסו מיקרי מכלי' קרנא, ובדברי ר' ישעי' דמיירי בלעסי'.](#__RefHeading___Toc493022195) <> [מבאר לתוס' למה רק לא מכלי' מיקרי תולדה ולא באזלא ממילא.](#__RefHeading___Toc493022196) <>

## בשי' התוס' בלא מכלי', אי טינפה שיכול לשטוף מיקרי נזק או לא.

שיטת התוס' דלא מכלי' קרנא איירי בטינוף - והק' הגרנ"ט קושי' דממנפ"ש, דאי מיירי בטינוף דיכול לשטוף א"כ אינו מזיק, דהרי"ז כזורק מטבע לים דההוצאה להוציאו ע"י בר ארמאה הוא רק גרמא ופטור [ע' להלן צ"ח. ברש"י ותוס'], וה"ה הכא בהוצאות כביסה, וע"כ דמיירי שא"י לשטוף אולם גם זה ק', דזה כבר מיקרי מכלי' קרנא, ובאיזה אופן מיירי שיהיה מזיק ויהיה לא מכלי', כן הק' הגרנ"ט, ויש לדון טובא בדבריו, דשתי ההנחות שפשוטות לו אינם מוכרחות כלל.

דהנה מה דנקט דאין נזק בטינוף דיכול לשטוף דומי' דזורק מטבע, י"ל דשאני טינוף דמצטרף לבגד, וזה שינוי בבגד ומיקרי היזק, וחלוק ממטבע בים שלא נעשה שום שינוי לגוף המטבע, ועיין נתה"מ [סי' ש"מ ס"ק ג'] שהביא גמ' בנדה דטינוף בגד שצריך כיבוס הוא נזק, הרי בהדי' דלא כדבריו [ועיי"ש מה שמחלק בין בגד לזרק לים], שו"ר בחזו"א [ב"ק סי' י"ג ס"ק ב'] שכתב כהנתה"מ והוכיח נמי משם, וחילק כנתבאר דבזורק מטבע הרי זה חיצוני וכאן זה מצטרף, עיי"ש.

אולם עיין קצה"ח [סי' שס"ג ס"ק ד'] דהוכיח דשחרוריתא דאשייתא אינו נזק, וביאר דדומה לזורק מטבע, ולכאו' תמוה מכיבוס הבגד, [ויתכן דס"ל לקצוה"ח דשאני טינוף בגד ע"י דם שנכנס לתוך הבגד מליכלוך חיצוני בכותל, ודוחק].

ושמעתי לדחות ראיית הקצה"ח מהגאון הרב ר' דוד פריימן שליט"א בשם מורו ורבו הגר"ח שמואלביץ זצ"ל, דשחרוריתא דאשייתא הוא נזק שבא מהשימוש ודיורין עצמו ולאו שמו מזיק, וזה עפ"י מה שנתבאר בריש מכילתין [סימן ד] - בענין שם מזיק - דבעי מעשה היזק מ"מזיק" כדי להתחייב בנזיקין ובלי שיחול שם מזיק על המזיק ליכא חיוב, ובדרך שימוש ליכא שם מזיק.

ולפי"ז יתחדש לדינא דשימוש בבגד בלי ליכלוך של ממש [כדם בגמ' בנדה], וצריך כיבוס מעצם השימוש, דאין על זה דין מזיק, ודו"ק, אלא דיעויין במלואי חושן שהביא מהריב"ש ונחל"ד ודברי חיים בשם הסמ"ע שכולם חולקים וס"ל דגם שחרוריתא דאשייתא חייב מדין מזיק, וע"כ דלית להו סברא זו שדרך שימוש לא מיקרי מזיק.

ועיין במרומי שדה דנקט דמיירי בטינוף דיכול לשוטפו, וע"כ כנ"ל דליכלוך מצטרף לפרי ודלא כזורק מטבע, ודלא כהגרנ"ט, איך שלא יהיה, הא מיהת מפורש דליכלוך בבגד הוא נזק, וא"כ ה"ה בפירות הוא כן ודלא כהגרנ"ט, ושפיר איכא לאוקמי' ביכול לשוטפו.

עוד יש להוכיח דגם ביכול לשוטפו מיקרי נזק מרש"י להלן [ג':] דרוק ע"ג בגד מיקרי נזק, ופשוט שיכול לכבסו.

עוד יש להוכיח כן מהר"י מלוניל [שטמ"ק להלן כ"ח:], דמבואר שם דמשכחת לה בכלים שבירתן זו היא מיתתן גם בליכלוך של מים, והיינו בבגדי משי, ומשמע שבכל בגד רק מיקרי נזק כיון שיוכל לתקנו ע"י כיבוס ולכן לא חשיב כמיתה, ורק במשי חשיב כמיתה כיון שאינו יכול לכבסו.

אכן יש לדחות, דדילמא איירי כששניהם אינו יכול לכבסו אבל במשי מיקרי הנזק מיתה כיון שעיקרו לנוי, משא"כ בכל בגד שאין עיקרו לנוי אינו מיקרי מיתה.

## דן בדברי הגרנ"ט דאינו יכול לכבסו מיקרי מכלי' קרנא, ובדברי ר' ישעי' דמיירי בלעסי'.

והגרנ"ט חידש עוד, דבא"א לשטוף כבר מיקרי מכלי', וגם בזה יש להעיר, דעיין בדברי השטמ"ק בשם ר' ישעי' שכתב דהכא מיירי בלעסי' וזרקו מפיו, וצ"ב דמה בא לחדש, ונראה דבא לחדש דמיירי שאינו יכול לשטוף, ואפי"ה מיקרי לא מכלי' קרנא, ודלא כהנחה השני' בגרנ"ט, ומהמרומי שדה נראה דנקט כהגרנ"ט.

ויש לדחות את הראיה מהשטמ"ק בשם ר' ישעי', שכתב כן ליישב קושי' אחרת, דלפי התוס' קשה למה טינפה מיקרי תולדה, הא איתרבי מקרא, ולדבריו א"ש דהכא איירי בטינוף דרך אכילה, וזה בכלל אכילה דקרא, הלכך שפיר מיקרי אב, וטינוף דגופו מיקרי תולדה, אכן זה יש לדחות, דברשב"א לעיל [ב':] מבואר שנשיכה ונפלה מפיו מיקרי תולדה דשן דסו"ס אין זה כעין אכילה דקרא דסוג אחר של נזק דרך אכילה היא.

אולם איך שלא יהיה - הראיה במקומה עומדת שפשוט שבלעסי' וזרקו מפיו דשוב ליכא לשוטפו, ופשוט.

ולכאו' יש להוכיח כהגרנ"ט ומרומי שדה, מלהלן [כ"ג:] דמשמע שכותל שנופל ואפשר להחזירו ולבנותו מחדש דהאבנים עדיין שלמים, דמיקרי לא מכלי' קרנא, ומשמע שם דתלוי האם אפשר להחזירו או לא ודלא כר' ישעי', וזה באמת קשה על המהלך של רש"י שא"א להחזירו להיות סוג א', ומשמע כהגרנ"ט, אולם נראה דליכא ראיה, דלרש"י ור' ישעי' העיקר שהקרן עצמו קיים לפנינו ומה שאינו יכול לתקנו לא אכפת לן, ודווקא בכותל שנפל לגמרי, התם הקרן כבר אינו לפנינו, רק דמה שיכול להחזירו בשלמותו מחשיבו כהקרן לפנינו, ודו"ק.

ונ' דהפשטות בתוס' כר' ישעי' ודלא כהנצי"ב וגרנ"ט, דאם כל הסיבה שחשוב לא מיכלי' הוא משום שיכול לשוטפו, א"כ הו"ל להתוס' לפרש כן דזה העיקר, ומדסתמו משמע דאף באינו יכול לשוטפו מיקרי לא מכלי' קרנא כיון שהקרן עצמו לפנינו.

ונ' להוכיח עוד כר' ישעי' מהרשב"א, דהנה, התוס' הקשו דלמה מיקרי תולדה אי איתרבי מקרא, ותירצו שזה לא מפורש בקרא ככל האבות, ויש להקשות דדילמא תולדה היינו טינוף דלא מצי לשטוף וזה לא איתרבי דרק יכול לשטוף איתרבי, וצ"ל בפשיטות דאחרי שביכול לשטוף מיקרי אב שוב כלול אינו יכול לשטוף בזה, [דכל טינוף איתרבי כדי לחדש את האופן של יכול לכבס], אכן הרשב"א הק' עוד על התוס' דאיך אמרינן בגמ' דלולי הילפותא מרגל לשן לא הוי ידעינן לא מכלי' קרנא, הא ידעינן נתחככה בכותל וטינוף פירות בתולדה משן, ודחה, דאולי לולי הילפותא מרגל באמת לא היה תולדה לשן כלל ורק אחרי הילפותא איכא, והק' דא"כ כבר אינו תולדה רק אב, [ותוס' כבר תי' דרק ילפינן מריבוי ולכן הוי תולדה], עכ"פ, אם נימא כהגרנ"ט דבאינו יכול לשטוף מיקרי לא מכלי' קרנא, נוקמי' לסוגי' דלהלן בטינפה וא"י לשטוף והקושי' הראשונה של הרשב"א לא מתחילה, וע"כ דגם בכה"ג מיקרי לא מכלי' קרנא ולא היה תולדה לולי הריבוי, ודו"ק.

## מבאר לתוס' למה רק לא מכלי' מיקרי תולדה ולא באזלא ממילא.

הק' בתוס' דטינפה היא תולדה וכתוב מפורש ותי' דאינו מפורש בקרא ואינו אלא ריבוי, והק' הרשב"א מרגל, דלמה לא אמרינן דאזלא ממילא הא תולדה דשלח שלוחי, ומכאן רצה להוכיח דמה דנתרבה בריבוי הוא אב, ולפי"ז הק' על התוס' דחשיב טינפה תולדה אף דאיתרבי.

והנראה בזה, דנתבאר לעיל דבכל מזיק יש ב' נידונים, א] המזיק עצמו, ב] הדין שמירה ואחריות של הבעלים, ולפעמים הריבוי הוא מצד המזיק עצמו ולפעמים מצד השמירה גרידא, ולענין אזלא ממילא נ' דמזיק ומעשה היזק דשלח שלוחי ואזלא ממילא חדא, וריבוי דאזלא ממילא הוא בשמירתן עליך דאחראי גם באזלא ממילא וגם בשלח שלוחי, אבל המזיק עצמו כבר כתוב מפורש, ולכן אינו תולדה רק אב, דעיקר המזיק מפורש, משא"כ מזיק דמכלי' ולא מכלי' תרתי נינהו בגוף המזיק, והך מזיק לא כתוב בפשטי' דקרא, ודו"ק.

וע' להלן [ג':] ובתוס' בסוגי' דאדם, דאיתרבי מפצע תחת פצע, ועיי"ש שביארנו דגם בדף ג': שישן הוא תולדה, זה אחרי דידעינן ריבוי דפצע תחת פצע, [ומה דבדף ד' זה כבר אב ביארנו שזה כבר גדר חדש מדין שמירת גופו עליו], וק', דאיך חשיב תולדה אחרי דאיכא קרא, והביאור כנ"ל, דישן וער וכן אדם בכוונה ולא בכוונה, הכא הנפ"מ במזיק ובעשיית הנזק, ולא רק בשמירתן עליך, ודו"ק.

ועיין להלן [סימן כו] לגבי בור ט' וי' מה שנתבאר בשו"ט בסוגי' אי בור ט' [שאינו ממית] הוי תולדה או אב, ותלוי למה פטור באינו ממית, או משום שיש אונס לבעלים או משום שהבור הוא בור של נזיקין ותו לא, דהיינו הבדל בחיובא דבעלים או הבדל בחיובא דבור, ונפ"מ דבהבדלים בחיובא דבור הרי המזיק עצמו כלול במזיק של התורה, והוי אב כמותו ולא תולדה, וכנ"ל.

# סימן כגבדין בהמות שיש להם ארס,ופלוגתת רש"י ותוס' בדין קרן מועד ומשונה והמסתעף.

[בדין בהמות שיש להם ארס, ובשיטת התוס' בגדר קרן מועד וכלבא דאכל אימרא דלאחד ג' פעמים מיקרי קרן – דרכם של האחרונים בזה.](#__RefHeading___Toc493022367) <> [ביאור בפלוגתת רש"י ותוס' ביסוד דין קרן מועד, וביאור בפלוגתתם בשן משונה לאחר העדאה אי הדרא לשן או לא.](#__RefHeading___Toc493022368) <> [ביאור פלוגתתם בנחש אי הוי קרן או רגל.](#__RefHeading___Toc493022369) <> [פלוגתת רש"י ותוס' מן הקצה אל הקצה – בג' אבות.](#__RefHeading___Toc493022370)

## בדין בהמות שיש להם ארס, ובשיטת התוס' בגדר קרן מועד וכלבא דאכל אימרא דלאחד ג' פעמים מיקרי קרן – דרכם של האחרונים בזה.

בתוס' מבואר דבהמות שיש להם ארס כנחש דינם כקרן, והק' המהרש"א דמ"ש מנחש עצמו דמבואר בתוס' להלן [סוף ט"ז.] דדינם כרגל כיון דאורחייהו בכך.

וע' בחי' ר' ראובן שביאר, דמצאנו בתוס' בב' אופנים שונים דקרן תלוי במשונה ורגל תלוי באורחייהו, ומכל זה מוכרח שהתכונה של כוונתו להזיק אינו עיקר המכריע בקרן - וכדלהלן:

א] מצד א' נחש הוא רגל אף דכוונתו להזיק אבל כיון דאורחייהו בכך לכן אינו קרן דרק משונה שייך לקרן, וכדהבאנו מהתוס' להלן [ט"ז:], ב] מאידך מצאנו כלבא דאכל אימרא דכ' התוס' להלן [ט"ו:] דחשיבי קרן אף דאין כוונה להזיק, דסו"ס הרי"ז משונה, ולמדנו חידוש אחד משני צדדים הפוכים - א] משונה בלי כוונה להזיק דינו כקרן, ב] אורחי' עם כוונה להזיק אין דינו כקרן.

וביאר דאיכא ב' גדרים של אורחייהו, חדא כלפי דין שמירה של הבעלים וחדא כלפי המזיק עצמו, דהנה, גם שור המועד הוא משונה, רק ד"הרגיל בשינויו" וכמוש"כ הרמב"ם, ולכן כל קרן רק תלוי במשונה - ולשי' התוס' כוונה להזיק הוא רק מודד דיצא מגדרו וחשיב משונה, וזה מבואר להלן [י"ט:] בסוגי' דכישכשה באמתה – הרי לנו שעיקר המגדיר של המזיק של קרן היינו משונה, וזה גם אחרי שהוא מועד, ולא מיקרי אורחייהו בעיקר המזיק - דהרגיל בשינויו, ודווקא נחש דזה עיקר טבעו בכוונה להזיק מדחשיב כאורחי' - ולכן אינו כקרן, וכלבא דאכל אימרא גם לאחר ג' פעמים לא חוזר להיות שן דהתרגל להיות משונה, ומשונה היינו קרן, ועיין בהערה [[87]](#footnote-88) שהוכחנו את הדברים מיניה וביה בשיטת התוס' בארי שטרף שנשאר קרן לעומת זאב בן תרבות.

ואף דמבואר דשור המועד מיקרי 'דרכן להזיק' וכמפורש להלן [ד'.] - היינו דווקא לענין דחזקתן אינו שמור וחייב נ"ש דכלפי הבעלים מיקרי אורחייהו, אבל אין כאן אורחייהו לענין המזיק עצמו לומר שזה 'עצם טבעו' ולכן יחשב כרגל, דרק "הרגיל בשינויו" ולכן דינו של כלבא דאכל אימרא דאכתי מיקרי קרן מועד.

ועפי"ז מיושב קושי' המהרש"א, שבהמות שיש להם ארס מיירי שרוב המין אין להם ארס, ורק להם יש ארס, ככלב שוטה, וזה אורחי' להיות משונה, ושוב דומה לכלבא דאכל אימרא, ולא לנחש, עכתו"ד בשי' התוס'.

ועיין באמרי משה [סימן ל"ו ס"ק ג'] שכתב כדברים הנ"ל בקצרה ובנוסח אחר קצת [בלי להתייחס למהרש"א בסוגיין] - והוסיף דטעמא דמילתא דמחלקינן בין שו"ר לקרן רק במשונה ולא בכוונה להזיק, היינו משום דכל החילוק ביניהם היינו פטור רשה"ר, ופטור וחיוב רשה"ר לא תלוי בתכונות הללו אלא באורחייהו ולא אורחייהו, ועל זה הביא את הרי"ף שכתב בטעמא דפטור רשה"ר דהיינו משום שזה אורחייהו ודרכו בכך, ודלא כקרן דאין לו רשות - וע"ע בחזון יחזקאל [פ"א ה"ג].

אכן מצאנו הוספה חשובה לכל הנ"ל בדברי האהא"ז [נזקי ממון פ"א ה"ב] שדייק בלשון הרמב"ם דפתח בקרא דכי יגוף וסיים בקרא דשן ורגל בלי להביא קרא, ומכח זה חידש דרק לפי הקס"ד שהיה כתוב רק קרן או רק רגל וכו', אז היינו אומרים שהמחייבים של מזיק הוא מצד כוונה להזיק או הזיקה מצוי והנאה להזיקה, אבל למסקנה כבר א"צ כוונה להזיק והזיקה מצוי והנאה להזיקה, והמחייב בכולם זה שור, ורק נאמרו חילוקי פרשיות לענין ההלכותיהן [[88]](#footnote-89), ולפי"ז ביאר האהא"ז דלכן פתח בקרא דקרן, דזה קרא ד"שור", וממשיך לשו"ר דכולהו בכלל שור - ועיין להלן [סימן לא] בביאור שיטת רש"י באסו"מ דחשיב שור לרב מה שהבאנו עפ"י דברי האהא"ז הכא.

ומעתה י"ל שזו שיטת התוס' – דדינא דנחש ודינא דכלבא דאכל אימרא [דתלויים במשונה ואורחייהו] וטעמו של הרי"ף בפטור רשה"ר, כולהו חדא מילתא היא, דהכל נתחדש למסקנה.

## ביאור בפלוגתת רש"י ותוס' ביסוד דין קרן מועד, וביאור בפלוגתתם בשן משונה לאחר העדאה אי הדרא לשן או לא.

אולם נראה דלרש"י יש שיטה אחרת בכל הנ"ל, דיעויין היטב ברש"י [מ"ח:] בחזא ירוקא, דאף דג' פעמים הראשונים דינו כקרן, אבל לאחר העדאה הדרא לשן דמכאן חזינן דרש"י חולק בכלבא דאכל אימרא על שי' התוס' ולתוס' דינו כקרן מועד ולרש"י דינו כשן, ונפ"מ ברשה"ר - ועיין לעיל [סימן טז] מה שיש לדון בראיה זו מרש"י [מ"ח:] [[89]](#footnote-90), ועיי"ש עוד בעיקר הך דין דכלבא דאכל אימרא לאחר העדאה, דהבאנו מחי' ר' מאיר שמחה דדן בזה, וע"ע בהערה [[90]](#footnote-91) מה שיש להוסיף בזה.

וכבר ביארנו שי' רש"י לעיל [סימן טז] דלרש"י יש ב' אבות בקרן, א] קרן תם דתלוי במשונה, ב] קרן מועד דהכל תלוי בכוונה להזיק, והוכחנו כן מדברי רש"י בכמה מקומות, ומעתה א"ש דלאחר העדאה בכלבא דאכל אימרא, הרי הדרא דינו מקרן תם לאב אחר להיות שן כיון דאין לו תכונת קרן מועד, ולרש"י ליתא לכל המושג של "הרגיל בשינויו", ודו"ק.

## ביאור פלוגתתם בנחש אי הוי קרן או רגל.

ומעתה פשוט דחולק גם בנחש, ולדידיה אין דינו כרגל רק כקרן כיון דכוונתו להזיק, ודלא כתוס' להלן [סוף ט"ז.], וכן הוא שי' המ"מ [נז"מ, א' - ו'], וכן נראה מרש"י במשנה להלן [ט"ו:], דהנה נחלקו התוס' והרמב"ם בביאור הה' מועדין, דתוס' למד דמיירי דוקא במועדות במזיק דשן ורגל, ופטור ברשה"ר, והרמב"ם למד דמיירי בכל מיני הזיקות וחייב ברשה"ר במידי דקרן בפעם ראשונה ג"כ, ועיין במ"מ שם ובחי' ר' מאיר שמחה [י"ט:] שמבאר דבריו.

ושיטת רש"י במשנה שם ג"כ כהרמב"ם, וכבר עמד בזה בב"ח [סי' שפ"ט ס"ק ג'] עייש"ה, ומעתה פשוט, דכל הוכחת התוס' דנחש פטור ברשה"ר הוא משום דתנא ליה בהדי שאר מועדין דפטורין ברשה"ר, אבל לרמב"ם ורש"י דשאר מועדים חייבים ברשה"ר ה"ה נחש, ונמצא דרש"י לשיטתו אזיל.

ויש להוסיף בזה עוד דנחש דינו כקרן, שהרי להלן יבואר דפליגי רש"י ותוס' בגדרי "הזיקה מצוי", ולרש"י לא יתכן דנחש יהיה דינו כרגל ורק לתוס' זה שייך, עייש"ה, הרי נמצא דפלוגתתם בנחש הוא בתרתי, וגם פליגי לשיטתייהו בתרתי, א] בקרן בגדרי משונה וכוונה להזיק, ב] ברגל בגדרי הזיקה מצוי, ודו"ק.

ויש הרבה מחלוקות נוספת שיוצאות ממחלוקת זו דרק לתוס' כוונה להזיק הוא המודד במשונה, משא"כ לרש"י, ויש נפ"מ מהו הדרגת "משונה" הנצרכת בכל משונה, ועיין בזה בדברינו בכמה דוכתי בפרק כיצד הרגל וכדהבאנו לעיל בהערה בארוכה, ועיקר הרחבת הדברים נמצא להלן [פרק כיצד הרגל סימן מ] בסוגי' דכשכשה באמתה.

## פלוגתת רש"י ותוס' מן הקצה אל הקצה – בג' אבות.

ולפי מה שהוספנו מהאהא"ז למדנו דפלוגתת רש"י ותוס' היא מן הקצה אל הקצה שהוא חידש בדעת התוס' שלמסקנה משתנים כל הג' מזיקים של שור, דכולהו חדא, ודין 'משונה' נתחדש למסקנה אחרי שיש ג' דינים בשור, וממילא דכבר ליכא דין כוונה להזיק כלל.

ולפי"ז החידוש ברש"י הוא שהוא חולק בעיקר המהלך של ג' מזיקין בשור, דלדידיה תם ומועד מעיקרא היו ב' מזיקין וב' אבות, מועד מדין כוונה להזיק ותם מדין משונה, וע"כ שכל מזיק נשאר מזיק מפרשה דידיה גם אחרי שיש ג' אבות, ולא נכללו להיות מזיק אחד, ודו"ק.

אולם אכתי קשה שיטת הרמב"ם דמצד אחד הוא סובר שנחש הוא קרן ומאידך האהא"ז למד עיקר חידוש זה שכל הג' מזיקין נהיו לאחד – בשיטתו - ואכתי צ"ע

# סימן כד"האי מינייהו מפקת"ובשיטת הרשב"א

["הי מינייהו מפקת" - מבואר שהתכונות הם סיבות לחיוב ודן מצד ה'צד השוה' ובדברי הגרי"ז.](#__RefHeading___Toc493024156) <> [ב' דרכים בישוב סתירת הרשב"א מלעיל [ב':] לקושי' בסוגיין שהק' דנימא הממע"ה ויפטרנו.](#__RefHeading___Toc493024157) <> [מתמה עוד ברשב"א, ומתמה בעיקר הסוגי'.](#__RefHeading___Toc493024158) <>

## "הי מינייהו מפקת" - מבואר שהתכונות הם סיבות לחיוב ודן מצד ה'צד השוה' ובדברי הגרי"ז.

הקשו בגמרא: "הי מינייהו מפקת".

ומהגמ' מבואר דהזיקא מצוי הוא סיבה לכתוב רגל דזהו הסיבה לחייבו, והנאה להזיקה הוא הסיבה בשן, והנה יש לעיין דבלאו הכי איכא צד השוה ובלאו הכי חייבים, וכל מה שישתנה אי כתוב בפרשה בהדי' הוא שיהיה פטור רשה"ר, וא"כ למה צריך חומרא להכניסו לפסוק אם הפסוק בא להקל עליו, וע"כ צ"ל דשאני הך צד השוה מכל צד השוה, והכא גם אחרי הצד השוה, מחייבינן ליה מחמת החומרא שלו, ודלא כשאר צד השוה שרק הצד השוה שביניהם מחייבו [כע"א ומודה במקצת שהטענה וכפירה גרידא זהו המחייב, ותו לא], וראיה לדבר, דהכא איכא לכל מזיק הלכותיהן א"כ ע"כ דכאו"א הוא מחייב בפנ"ע דאל"כ לא היה כל אחד מוגבל להלכותיהן, והגדר בצד השוה הכא הוא, דזה גופא הייתי לומד מצד השוה שכל חומרא יכול לחייבו, והיינו דכמו דכוונה להזיק מחייב ויש הנאה מחייב, נלמוד מצד השוה שהזיקא מצוי מחייב, ונמצא דעכשיו אחרי הצד השוה ההזיקה מצוי מחייב.

ולפי"ז, הפסוק כאן בא לחייב הך חיוב עצמו שהיה כתוב בצד השוה, רק דבאים לכותבו מפורש בפסוק, וכיון דהך חיוב שכתוב בצד השוה בנוי על חומרא, א"כ ה"ה דצריך חומרא כדי שנאמר שהוא כתוב בפסוק.

אכן כ"ז דלא כהגרי"ז דלפי הגרי"ז אדרבה, החומרא אינו המחייב, רק הצד השוה שביניהם מחייב, ושוב צ"ל דהזיקא מצוי וכו' הם רק תכונות וסיבות לחלקם לד' שמות לענין הפטור, וא"כ מה שכתוב בכל מזיק ומזיק חיוב לא שייך לחומרא של הזיקה מצוי וכו' רק לדרכן להזיק ושמירתן עליך, וא"כ למה נצטרך חומרא להיות כתוב, אדרבה, ההזיקה מצוי הוא סיבה לחלקו לעוד מזיק לפוטרו.

אולם עיין לעיל [סימן יב] במה שנתבאר לעיל בדברי הגרי"ז דחיובא דרגל באמת כתוב בפרשת רגל וחיובא דבור כתוב בפ' בור ולא בצד השוה, עייש"ה, ונתבאר שבאמת דומה לכל צד השוה, דגם כשאומרים שהצד השוה של מודה במקצת ושבועת ע"א מחייבים [טענה וכפירה], הא סו"ס אכתי איכא ב' פרשיות של שבועה, [טענה וכפירה בנוסח ע"א וטענה וכפירה בנוסח מודה במקצת], וכ"ה בדרכן להזיק, דמשכחת לה כמה סוגים של דרכן להזיק, בנוסח כוונה להזיק ובנוסח הזיקה מצוי, ונמצא דגם לדבריו הכוונה להזיק הוא חלק מהמחייב, והגרי"ז חידש נקודה אחת בלבד, והיא שהפטור אינה הגבלה בעיקר המחייב אלא שתלוי בעיקר שמו של כוונה להזיק וכדומה, ולא בדרכן להזיק של כוונה להזיק, ולכן מתחלקים הפטור והמחייב זה מזה, ודו"ק.

## ב' דרכים בישוב סתירת הרשב"א מלעיל [ב':] לקושי' בסוגיין שהק' דנימא הממע"ה ויפטרנו.

ע' רשב"א שהק' דנימא הממע"ה ויפטרנו, וכבר תמהו שהרשב"א סותר עצמו מלעיל [ב':] בספק מחוברת ותלושה, והתם הספק אי הוי כולו תם או כולו מועד, ולמד הרשב"א שזה לא ספק ממון אלא ספק איסור ולכן הכריעו כמועד, ומאי שנא הכא.

וכבר תירצו בזה עיין בחידושי הגרא"ל מאלין זצ"ל [סימן נ'] ובחי' ר' ראובן זצ"ל [סוף סימן ב'], שעיקר הכרעה עפ"י האיסור הוא משום שיש ספק בדין שמירה מצד איסורים, וזה רק בספק תם וספק מועד שמסתפקים האם הוא חייב לשמור או לא, שבתם אין חיוב שמירה של איסורים, אבל בספק שן ספק רגל אינו כן שהרי שם חייבים לשמור ממילא מצד האיסור שמירה, וזה גם על הצד שלא כתובים בפרשה כיון שהשמירה מצד האיסור ידעינן מסברא.

אולם כבר תמהנו לעיל [סימן יד] על עיקר המהלך בזה, שהרי כל דבריהם בנויים על זה שהממון תלוי באיסור, וקשה שאיך שייך לומר שהרשב"א איירי בדין שמירה מסברא, שהרי הך דין שמירה לא יכול להיות סיבה לחיוב ממון, ורק חיוב שמירה מצד הפרשה עצמה יכול להיות סיבה לחיוב ממון, וממילא דדין זה לא ידעינן גם בספק של שן ורגל לפני שכתובים בפרשה, וצ"ע.

עוד העירני בזה ידידי הגר"י בן שלמה שליט"א, דעיקר הקושי' לק"מ דהתם בספק תם וספק מועד ביאר הברכ"ש בשם הגר"ח, שיש מידה בתורה שפסוק שכולל איסור וממון ומסתפקים בדרשה דמחמירים מחמת האיסור אף אי הממון לא תלוי באיסור ולכן מחמירים שם כפי האיסור [וזה רק אי נימא דמיירי באיסור שכתוב בפסוק עצמו, וכמבואר בברכ"ש], אולם בסוגיין יש ספק איסור אם שן אם רגל, וא"א להכריע ששניהם אסורים דממנפ"ש אין כאן אלא דרשה אחת, וא"א להכריע מדין ספק לחומרא איזה יהיה אסור, דממילא אין נפ"מ ואין חומרא לחייב אחד יותר מחבירו, ולכן הק' הרשב"א רק מצד הספק ממון, והיינו דהבעלי דינים יפטרו עצמם בטענה דמאן יימר שהמזיק הזה כתוב בתורה לחייבני, אבל אין כאן ספק בפסוק שהרי מצד מה שכתוב בתורה א"א להחמיר שהרי לכל צד יש ספק, וע"כ דאזלינן בתר הבעלי דינים וביניהם יש דין ודברים ממוני, ודו"ק.

## מתמה עוד ברשב"א, ומתמה בעיקר הסוגי'.

אולם אין הדברים פשוטים, ונקדים בקושי' אחרת, דהנה, עיקר קושית הרשב"א אכתי תמוה, דהק' דנימא הממע"ה ויפטרנו, וקשה דבלאו הכי יהיה חייב מהצד השוה ואין כאן טענת פטור.

והעולם מבארים דבאופן שהזיק כלים טמונים אין לחייב רגל, דילפינן להו מבור ואש וממנפ"ש פטור, ואחרי שכתוב רגל בפרשה חייב בזה, הרי דבכה"ג מה שכתוב רגל בפרשה בא לחייבו, ושפיר שייך טענת הממע"ה.

אולם אכתי קשה, שהרי בהזיק ברשה"ר, אז זה איפכא, שהניזק טוען שרגל לא כתוב בפרשה ויתחייב מדין בור ואש, והמזיק טוען שרגל כתוב ופטור, וא"כ מהי הקושי' שנוציאם מהפסוק דהממע"ה, הא לפעמים הממע"ה זה סיבה להיות כתוב ולפעמים לא.

וע"כ דכוונת הרשב"א בקושי' דהממע"ה שזהו כבר גדר איך לדרוש דרשה וזה מידה בתורה, ואין כוונת הרשב"א לטוען ונטען, וכוונתו כך דכמו דמצאנו דבטו"נ מקילין למוחזק, דספק ממון להקל, כמו"כ בדרשה יש להקל, וכשיש פסוק שכתוב בו "חיוב" ויש ספק אי לדרוש או לא, לא דרשינן, דמקילין לנתבע.

איברא דמעתה קשה כנ"ל, דהרשב"א שוב סותר משנתו מלעיל שמחמירים בדרשות, ועוד דהכא ממנפ"ש אחד מהם אסור, וא"א להכריע מדין ספק לחומרא איזה יהיה אסור, דממילא אין נפ"מ ואין חומרא לחייב אחד יותר מחבירו וצ"ע.

וע"כ צ"ל שעיקר קושי' הרשב"א היא כך, דבגמרא מבואר דתמיד נימא ששניהם חייבים בספק, דתמיד אמרינן האי מינייהו מפקת, ועל זה תמה הרשב"א שיש מקרים שהנתבע יכול לטעון שהוא פטור.

כך צ"ל בדברי הרשב"א.

אולם סו"ס אכתי קשה, שלא צריכים את הצד השוה מצד אש ובור, דתמיד אפשר לחייב בכלים טמונים מצד השוה של שן וקרן מועד [ועבדינן צד השוה מקרן מועד בלי תמות כמבואר להלן [ג':] באסו"מ לרב] ואין לומר שא"כ יהיה פטור ברשה"ר [דילפי משן] דגם לאחר שכתוב רגל פטור ברשה"ר, ומאי שנא, וע"כ דלא אכפת לן איזה מזיק לא יהיה בפרשה שממילא השני יהיה חייב כמותו, וצ"ע.

אולם קושי' זו ממילא קשה בעיקר הסוגי', דמה כוונת הגמרא האי מינייהו מפקת וצריכים לחייב את שניהם מספק, הא ממילא גם בלי להכניס את שניהם מספק אכתי שניהם יהיו חייבים והלכותהין תמיד יהיו שוין, וצע"ג.

ובעיקר דברי הרשב"א אכתי יש לדון מדברי הגרי"ז שזה פסוק של "פטור" שהחיובים הם בצד השוה, וצ"ע, ותלוי לכאו' על מה שנתבאר לעיל בזה

# סימן כהבגדרי הנאה להזיקה והזיקה מצוי.

[שי' רש"י בטינפה פירות וגללים, ובדין הלכה של צרורות דשן דנהיה לרגל.](#__RefHeading___Toc493113434) <> [שיטת התוס' בגדר יש הנאה להזיקה.](#__RefHeading___Toc493113435) <> [תוספת דברים בגדרי הנאה להזיקה.](#__RefHeading___Toc493113436) <> [מביא ה' תמיהות בגדר הזיקה מצוי ברגל.](#__RefHeading___Toc493113437) <> [ביאור בשי' רש"י בהזיקה מצוי שהמצוי אינו בדריסה ובנזק עצמו אלא בהליכה עצמה, שזה היסוד של מזיק דרגל.](#__RefHeading___Toc493113438) <> [תוספת ביאור בכל הנ"ל, והערה משיטת רש"י בחזא ירוקא.](#__RefHeading___Toc493113439) <> [הערה גדולה על כל הנ"ל.](#__RefHeading___Toc493113440) <> [מבאר שהתוס' חולקים בכל הנ"ל.](#__RefHeading___Toc493113441) <> [מתמה טובא מרש"י [ו':] לגבי הזיקה מצוי של בור, וכן מלשון רש"י שכותב תמיד "כל שעה" היא מהלכת - ומוסיף בכל הנ"ל מבט חדש בכל החידוש הנ"ל - עפ"י מה שיש להוסיף בחידוש של הנצי"ב שלומדים מההילכתא של צרורות שיש רגל בלי הזיקה מצוי.](#__RefHeading___Toc493113442) <> דרך נוספת בגדר הזיקה מצוי בבור - עפ"י מה שיש לחדש בגדר מזיק דבור שזה מזיק יחסי לניזק <> [בקושי' העולם לחייב בשליף שעליה מדין אש, ולחייבו ברשה"ר.](#__RefHeading___Toc493113443)

## שי' רש"י בטינפה פירות וגללים, ובדין הלכה של צרורות דשן דנהיה לרגל.

בטינפה פירות פירש"י שנתגלגלה עליהם, ועיין בשטמ"ק שהביא את פלוגתת הר"ח ור"ש משאנץ אם גללים חשיבי שן או לא, דלדעת התוס' שאנץ אינו שן דבעינן הנאה מדבר הניזק להיות שן והכא אין תוספת הנאה בזה שהפירות במקום נפילת הגללים, ולכן פי' כרש"י שנתגלגלה עליהם, ומרש"י נ' כפשוטו דאזיל הכא כהתוס' שאנץ ולא כהר"ח, [ולהלן דחינו את הראיה מהר"ח דיתכן דדווקא בצרורות ס"ל כן].

וע' רש"י להלן [י"ח:] שהביא ב' פירושים אי גללים הוא שן, ולפי' א' הוי שן ולפי' ב' אינו שן "דשן הזיקא דגופו והנך צרורות", ופשטות נראה דכוונתו בפי' ב' לסברת התוס' שאנץ, וכשיטתו בסוגיין, והסיק שם כפירוש השני, עיי"ש.

אולם כבר הבאנו מרש"י [מ"ח:] דבחזא ירוקא חשיב שן בלי הנאה מדבר הניזק, ועיין לעיל [סימן כא] שהמקור לרש"י היה מהסוגי' של מכלי' קרנא, וע"כ דשיטתו כהר"ח ולא כהתוס' שאנץ, ושוב צריך ביאור שי' רש"י בסוגיין וכן להלן [י"ח:] דאוקמי' דווקא בנתגלגלה עליהם, ולא בגללים.

והפשוט בזה, דלא כתוב ברש"י חידוש בגדרי שן, רק חידוש בגדרי ההלממ"ס דצרורות, ונראה דרש"י אזיל לשיטתו, דלדידיה חוץ ממה שכתוב בהלממ"ס דצרורות דמשלם ח"נ, ה"נ כתוב שצרורות הוא תולדה דרגל, וכ"כ מפורש ברש"י בכתובות [מ"א:], וכ"ה בשטמ"ק בשם הגליון [ג':], וכן מפורש בר"י מיגאש בליקוטים על ב"ק [ג'.] שכתב דגללים לחין שיש חיבור לגוף הוא שן ויבשים חשיבי כבר ככחו והו"ל רגל דההילכתא דצרורות לדונם כרגל, ועיין בהערה [[91]](#footnote-92) הנפ"מ בזה.

ומצאנו בזה פלוגתת רש"י ותוס', דבחזיר נובר [י"ז:] כתב רש"י שהוא תולדה דרגל וכ"ה במאירי שם ועיין תוס' שזה תולדה דשן, ובשי' תוס' מוכרח דלא כתיב בהילכתא שהוא תולדה דרגל, וכ"ה בטור וביש"ש בחזיר נובר דתולדה דשן נינהו, ובשיטתם אזיל בשטמ"ק [ב':] בשם תוס' תוס' הרא"ש בשם רבינו יונה, ועיין היטב בלשון הרא"ש [ג':] "דאע"ג דתולדה דרגל הוא וממונא הוא, הילכתא גמירי לה דלא משלם אלא ח"נ", ומפורש דאין הילכתא ע"ז שהוא תולדה דרגל, [אולם באמת אין ראיה מרש"י והמאירי בחזיר נובר דחולקים בזה, דמטעם אחר נקטו שזה רגל, עיין להלן בדברינו בגדר הדין הזיקה מצוי מה שביארנו בזה].

עכ"פ שי' רש"י כאן דגללים אינם בכלל שן וכ"ה שיטתו [י"ח:] ואין זה ענין לפלוגתת הר"ח והתוס' שאנץ, דסברת רש"י דמצד גדרי שן הו"ל שן וכשיטתו להלן [מ"ח] ורק מצד ההללמ"ס דצרורות דינו כרגל, ומה"ט לא למד דטינפה זה גללים, וע"כ דנתגלגלה עליהם, וע"ע בהערה [[92]](#footnote-93) במה שיש להעיר בכל הנ"ל.

ועיקר הגדר דכל צרורות נהיה תולדה דרגל יבואר להלן [סימן לה] בסוגי' דצרורות [ג':].

## שיטת התוס' בגדר יש הנאה להזיקה.

אולם שיטת התוס' צ"ב, דהנה, לעיל [סימן כא] ביארנו שהמקור לרש"י דא"צ הנאה מגוף הנזק הוא מהסוגי' של מכלי' קרנא, עיי"ש, ושם מבואר שהתוס' חולקים ולדידהו צריכים הנאה מגוף הניזק, עיי"ש.

וזה קשה מהתוס' להלן ריש כיצד הרגל בחזיר נובר דחשיב צרורות דשן, והתם אין הנאה מגוף הנזק, וזו קושי' אלימתא, אולם מיניה ביה בתוס' מבואר שהיה קשה לו קושי' זו שכתבו התוס' על חזיר נובר דחשיב שן "שלהנאתו קעביד", וקשה דמאי קמ"ל דחזיר נהנה לנבור באשפה, אטו קס"ד דמטעם אחר הוא נובר שם, וע"כ שבא לחדש חידוש מיוחד בגדר הנאה להזיקה.

ונראה בישוב שיטתו, דהנה, להלן [סימן לה] בסוגי' דצרורות [ג':] ביארנו שבצרורות המזיק אינו הרגל, רק המזיק הוא הצרור, והקרן שן ורגל רק יוצרים את המזיק וכן מבואר בחי' ר' מאיר שמחה [י"ט.] לחלק בין עץ ארוך לצרור מרשה"ר לרשה"י, עייש"ה, וכן הביאו מהגר"ח [ספר הזכרון אש תמיד], והארכנו ביסוד זה בכמה דוכתי בכיצד הרגל, הרי דנתחדש תורת מזיק חדש בצרורות, שיש מזיק שה'שם מזיק' שלו תלוי בזה שהוא עושה היזק ויש מזיק חדש מההלכה של צרורות שהוא מזיק לענין זה שהוא 'מפעיל מזיק'.

ומעתה יש לומר דהכא משתנים נמי גדרי הנאה להזיקה בהללמ"ס של צרורות דשן, דאף דתמיד הדין הנאה הוא מגוף הניזק כסתם אכילה וכלשון וביער דקרא, אכן הכא הדין הנאה ע"כ הוא אחרת כיון שהוא רק מזיק שמפעיל מזיק, וזה כל חידוש הברייתא שם, עיי"ש, וזהו שכתבו התוס' "דלהנאתו קעביד" דהכא נתחדש דסגי לן במה שהוא עושה את המזיק השני מתוך הנאה, ודו"ק, ועיין להלן בסוגי' דצרורות [שם], ובתוספת ביאור להלן [פרק כיצד הרגל סימן ג] בסוגי' דחזיר נובר [י"ז:].

ולפי"ז כבר ליכא הוכחה דלפי הר"ח א"צ הנאה מגוף הנזק דיתכן שרק בצרורות הדין כן, וגללים הם צרורות, ודו"ק.

ואכתי יש לדון מדברי התוס' בחזא ירוקא [מ"ד.] דמבואר שהוי שן וזה תמוה, ועיין במה שיתבאר להלן גדרי הזיקה מצוי בשיטת התוס' לגבי הדין נחש שהוא רגל, וזה נוגע גם לשן, עיי"ש.

## תוספת דברים בגדרי הנאה להזיקה.

יעויין להלן [פרק כיצד הרגל סימן מד] ושם יש תוספת חידושים והערות בעיקר הגדר של הנאה להזיקה, שיש דין של דומי' ד'וביער', עיי"ש דברים חדשים, והכל מתבסס על הסוגי' שם בדין אכילה על ידי הדחק, עיי"ש היטב.

## מביא ה' תמיהות בגדר הזיקה מצוי ברגל.

יש תמיהות רבות בגדר הדין הזיקה מצוי, ונבארם אחד אחד דבר דבור על אופניו:

א] יש לעיין דאם הכוונה ברגל "הזיקה מצוי" שזה היזק שכיח, א"כ איך אמרינן דנזק ע"י פרומבי' שבפיה חשיב כנזק מצוי יותר משן, הא פשוט שבהמה מזיקה ע"י אכילה יותר ממה שמזיקה בפרומבי' שבפיה, ומפורש להלן [ד'.] בביאור הפירכא במשנה דשן אין הזיקה מצוי.

ב] יש לעיין בסתירה רש"י, דלעיל [ב':] כ' בד"ה בעיטה "ואהכי הוו תולדה דקרן דכוונתן להזיק כי קרן ואין הנאה להזיקה כי קרן ואין הזיקה מצוי כי קרן" ומשמע דכוונה להזיק בהדי הזיקה מצוי כבר אינו כקרן, והיינו דדינו כרגל, ומאידך גיסא ברש"י בסוגיין [ג'.] כ' "כל היזק דרך הילוך שלא בכוונה הוי תולדה דרגל דהזיקה מצוי ואין כוונתו להזיק", וכ"ה ברש"י [ריש י"ז:], עיי"ש, ומשמע דבתרוייהו בהדי הדדי אינו רגל רק קרן, וסותר משנתו, וסתירה כזו יש גם בר"ח.

ג] לעיל [סימן יז] הבאנו את פלוגתת הר"ח ותוס' שאנץ אי גללים חייב משום שן או רגל, דאף דעשה להנאה אבל אין הנאה מגוף הנזק, וכמו"כ נחלקו ב' התירוצים בתוס' ר"פ בחזא ירוקא בכה"ג שאין הנאה מגוף הנזק האם דינו כשן או רגל, וכעין זה הבאנו מהרשב"א ברביצה להנאתה כשאין לה הנאה מהכלים שרובצת עליהם, דהוי בכלל רגל, ובכולהו יש לתמוה, הרי ברגל בעינן הזיקה מצוי ושן אין הזיקה מצוי [וכדפרכינן בדף ד'.] ואיך יתכן דבכל כה"ג שעשייתה הוא בהנאה, ורצתה ליהנות ולא נהנה או שאין הנאתה מגוף הנזק דשוב חשיב הזיקה מצוי, אטו יותר מצוי משן שנהנתה ממש [והבאנו שם מהגר"א ואו"ש שגם למסקנה בעינן הזיקה מצוי ברגל].

ד] כעין זה מצאנו בחזיר נובר, דשי' המאירי [י"ז:] דחשיב רגל, ודלא כתוס' שפי' שם שזה להנאתה, והמאירי פי' כן גם כשעושה נזק מגופו בחוטמו [לא רק בצרורות, ודו"ק], דכיון דזה דרך הליכה חשיב כרגל, ולהלן בסוגי' דחזיר נובר [פרק כיצד הרגל סימן ג] הוכחנו שגם רש"י סובר כן, וק', דסו"ס יש הנאה, וכמבואר בתוס', וצ"ע דסו"ס אין זה יותר מצוי מכל הנאה להזיקה, וצ"ע.

ה] מאידך גיסא מצאנו בנשיכה כשנפלה מפיו ולא נהנתה, דלתלמיד הרשב"א דלא חשיב שן דכה"ג שוב הוי בכלל קרן, והכא לא פי' שיהיה בכלל רגל [ודלא כחזא ירוקא וגללים בתוס' ר"פ ותוס' שאנץ], וצ"ע דמאי שנא.

## ביאור בשי' רש"י בהזיקה מצוי שהמצוי אינו בדריסה ובנזק עצמו אלא בהליכה עצמה, שזה היסוד של מזיק דרגל.

והנראה בזה, דעיין לשון רש"י לעיל [סוף ב': בד"ה רגל הזיקא מצוי] וזה לשונו: "דכל שעה היא מהלכת ואם יש כלים תחת רגליה היא דורסת", הרי דהשכיחות היא בהליכה ולא בדריסה, וכ"ה לשון הר"ח [ג'.] שכתב "שמצויה הליכתה כל עת", וע"ע רש"י [ה':] שכ' "דכל שעה היא מהלכת" ולא הוסיף "ודורסת", והיינו כנ"ל.

וכוונתו בזה ש"המצוי" אינו במעשה היזק, דההגדרה בתכונה דרגל הוא שזה היזק שאין לו מעשה מסויים ומיוחד של עשיית הנזק, אלא שכל המציאות והמהלך של הבהמה בכל עת הליכתה, מכל המציאות הזאת יוצאת נזק ממילא בלי שיכוין ויעשה פעולת נזק מסויים, וזהו החומרא דהזיקה מצוי, דהמצוי במהלכת ולא בדורסת, העיסוק של הבהמה עם עצמה וה'הלוך ילך' שלה הכללי גורמת להרבה נזקין בדרך.

ונוסיף לחדש: מתוך הליכה של יום שלם ממילא יוצאת כמות גדולה של דריסות של נזק, והמזיק עצמו הוא ההליכה של כל היום, וההיכי תימצי של הנזק הוא ע"י הדריסות.

ונחדד את הדברים עוד - הפסיעות עצמם הם המזיק והדריסות הם כמו 'מקל ביד המזיק' - שהרי הפסיעות משתמשות בדריסות כדי להזיק כמו שכל מזיק משתמש במקל כדי להזיק והמקל לא נהפך להיות מזיק בשימוש הזה.

והדברים מפורשים ברעק"א בביאורו לדברי רש"י להלן [ה': ד"ה לכתוב רחמנא תרתי], וז"ל רעק"א שם: "ורש"י נקט דכי פרכת מה לשור שכן כוונתו להזיק, והוא תמוה דהא שור מיירי ג"כ בשן ורגל דאין כוונתו להזיק, ואולי יש לדחוק דרש"י לא דוקא נקט כוונתו להזיק אלא דכוונתו לעשות כן מה שההיזק בא על ידו, דשן כוונת הבהמה לאכול להנאתה וכן רגל כוונתה לילך במקום זה", ולמדנו מדבריו שיש 'כוונה' גם ברגל והיינו בהליכה ולא בדריסה, וקשה, דמה שייטא להכא 'הליכה', ולדברינו א"ש דאין הדריסה שייך למזיק דרגל, והמזיק בהליכה עצמה.

ומעתה א"ש דשוב שפיר שייך לומר דאף דשייך יותר נזק ע"י שן מע"י פרומבי' שבפיה, אכתי אמרינן דפרומבי' שבפיה הוא הזיקה מצוי יותר משן, והביאור כנ"ל.

ובזה מיושב נמי מה שהערנו בסתירה ברש"י מלעיל [ב':] דמבואר דכוונה להזיק בהדי הזיקה מצוי כבר אינו כקרן, והיינו דדינו כרגל, ומאידך גיסא ברש"י בסוגיין [ג'.] משמע דבתרוייהו בהדי הדדי אינו רגל רק קרן, וסותר משנתו, וסתירה כזו יש גם בר"ח.

ולהנ"ל א"ש, דכוונת רש"י לפרש דמהותו של כוונה להזיק הוא סתירה למהותו של הזיקה מצוי, שכאן יש כוונה ומעשה מסויים ששייך לנזק, ולעומת זאת מהותו של הזיקה מצוי הוא סתירה לכוונה להזיק, ולא משכחת להו בהדי הדדי, ושוב ליכא סתירה, דבאופן שילך ויעשה מעשה דריסה בכוונה להזיק, שוב פקע המעשה הזאת מכלל רגל, שיש כאן מעשה מסוים דנזק, ולא שייך להזיקה מצוי, רק לכוונה להזיק, ופשוט ועיין בהערה [[93]](#footnote-94), ועיין להלן [בריש כיצד הרגל] מה שביארנו שם במשנה עפ"י הדברים הללו, דמשכחת לה הזיקה מצוי אף שהוא משונה, ודו"ק.

ובזה מבואר נמי למה אי גללים או חזא ירוקא או רביצה שלא להנאתה אינם שן דאז הוו רגל, ובכולהו יש לתמוה, הרי ברגל בעינן הזיקה מצוי ושן אין הזיקה מצוי [וכדפרכינן בדף ד'.] ואיך יתכן דבכל כה"ג שעשייתה הוא בהנאה, ורצתה ליהנות ולא נהנה או שאין הנאתה מגוף הנזק דשוב חשיב הזיקה מצוי, אטו יותר מצוי משן שנהנתה ממש.

ונראה עפ"י הנ"ל, דיסוד החידוש ברגל שההליכה הוא מעשה ש"ממילא מצוי" בלי שייכות לנזק, שגם אם יהיה נזק או לא יהיה נזק ההליכה ממילא יהיה, ודלא כשן וקרן שהם פעולות מכוונות לנזק, וה"ה בגללים, הרי בין אם יהיה חפץ במקום שהטילה גללים או לא יהיו, הרי ההטלת גללים יהיה ממילא, וזה גם בכלל הזיקה מצוי, וכן בחזא ירוקא, שנפילתה בבור הוא בכלל בלי שייכות לנזק בבור, ויכולה ליפול גם בלי זה שיש חפץ להזיק, ודו"ק.

[ואף דלשון "כל שעה" אכתי קשה אכן להלן יישבנו לשון זה עפ"י הנצי"ב מצרורות דרגל שהם תולדה דרגל].

וזה גם הביאור בחזיר נובר דשי' רש"י והמאירי [י"ז:] דחשיב רגל, ופי' דכיון שזה דרך הליכה חשיב כרגל, וק', דסו"ס יש הנאה, וכמבואר בתוס', אלא כוונת המאירי שכיון שהוא נובר שם ממילא גם כשאין שם חפץ להזיק, הרי שמעשה דנובר "מצוי ממילא", וזה מיקרי הזיקה מצוי, ודו"ק.

ונ' דמה"ט, בנשיכה כשנפלה מפיו ולא נהנתה, לתלמיד הרשב"א דלא חשיב שן כה"ג שוב הוי בכלל קרן, והכא לא פי' שיהיה בכלל רגל [ודלא כחזא ירוקא וגללים בתוס' ר"פ ותוס' שאנץ], והביאור, דהכא ודאי שיש כוונה למעשה המסוימת הזו שמתוכו יוצא נזק, ובלי שיהיה חפץ להזיק לא היה המעשה קיים כלל, והכא כבר צריכים לדון מצד קרן, דכבר לית ביה תנאה דהזיקה מצוי.

## תוספת ביאור בכל הנ"ל, וביאור בשיטת רש"י בחזא ירוקא.

אולם נראה להוסיף, הרי א"כ איך רש"י חולק בחזא ירוקא, הא מה מהני מה שנתחדש בגדרי הנאה להזיקה דחשיב כשן למרות שאין הנאה מגוף הנזק, הא סו"ס למה יצא מכלל רגל דסו"ס אית לה מעלת רגל ג"כ, דסו"ס אין הפעולה מכוונת לנזק המסויים שבתוך הבור, ולמה מיקרי שן ולא רגל.

ונראה שהביאור כך, שחידשנו עוד שהשם מזיק של רגל הוא ההליכה של כל היום, וההיכי תימצי של הנזק הוא ע"י הדריסות, וממילא יש לומר שחל שם מזיק של רגל אך ורק על ההליכה ועל גוף הדריסות עצמם לא חיילא שם מזיק, וזה כל החפצא של רגל, ומעתה אף דבכל שן מחמת ההנאה ע"כ שיש מעשה מכוון שמזיק, וזה מפקיע אותו מרגל, אכן אחרי שחידשה התורה שכל הנאה מיקרי הנאה – גם לא מהנזק עצמו, וכמו שלמדנו מלא מכלי' קרנא, א"כ ע"כ שחל על ההנאה הזו תורת מזיק ושם מזיק של שן, ועד כמה שהוא שן אז ממילא הוא יצא מכלל רגל.

והיינו שלו יצוייר והיה חל על דריסה אחת מכל ההליכה של אותו יום תורת מזיק, שוב היתה יוצאת דריסה זו מכלל כל המזיק של רגל, אף שלא היתה בזה כוונה מיוחדת, ודו"ק.

ונחדד את הדברים - הרי נתבאר שהפסיעות עצמם הם המזיק והדריסות הם כמו 'מקל ביד המזיק' - שהרי הפסיעות משתמשות בדריסות כדי להזיק כמו שכל מזיק משתמש במקל כדי להזיק והמקל לא נהפך להיות מזיק בשימוש הזה - וממילא יוצא מזה חידוש - שכל מעשה שקיבל 'שם עצמאי' בתור מזיק בפני עצמו - שוב יצא בזה מלהיות המקל בידים של המזיק שמשתמש בו - וה"ה בנד"ד שכל שחל בו שם מזיק דשן - שוב יצא מכלל רגל.

## הערה גדולה על כל הנ"ל.

אולם העירני בזה בני ר' יהודה נ"י, דלמה פרומבי' ונזק דגופה מיקרי תולדות, הא תמיד הכלל הוא דהך מעשה עצמו בהיכי תימצי אחרת לא מיקרי תולדה דאחרי שנתרבה חיה בכלל בהמה לא אמרינן שנגיחת חיה היא תולדה שהרי זה מעשה אחד [[94]](#footnote-95), ורק מעשה אחרת בתכונה אחת, כנגיחה ובעיטה מיקרי תולדה, וממילא דהכא קשה, דבשלמא אי היינו אומרים שהדריסה היא המעשה מזיק אז שפיר יש לומר שנגיפה בגופה היא תולדה וכן פרומבי וכו', אכן אי ההליכה עצמה היא המזיק, והדריסה היא היכי תימצי א"כ, אז שוב קשה דהיכי תימצי אחר של נזק תוך כדי ההליכה אינו מעשה אחרת, ולמה הוי תולדה.

מה נאמר, שהמזיק עצמו הוא באמת הדריסה, אלא שתמיד התכונה של המזיק נמצאת במזיק עצמו והכא נתחדש שהתכונה נמצאת בהליכה לפני המזיק, ודו"ק, ואז לא קשה שסו"ס דריסה ונגיפה תרי מעשים נינהו, אולם לפי"ז יהיה קשה מרש"י של חזא ירוקא, ולפי מה שביארנו שם, ודו"ק, ויש ליישב, וצ"ע.

ויש ליישב עפ"י דברי הרשב"א בתלושה ומחבורת בסוף דבריו שהבין שתלושה היא תולדה של מחוברת, ולמדנו שפעולה אחת ממש אלא שאופן מסויים של הך פעולה הוא פחות מצוי - דגם זה נכלל בכלל תולדות, ודו"ק, וה"ה הכא.

## מבאר שהתוס' חולקים בכל הנ"ל.

אולם עיין היטב בתוס' [ה': סוד"ה כי שדית] דמבואר בתוס' דיש נידון אם בור הזיקה מצוי כרגל או לא, ולהנ"ל לא שייך בזה נידון, ומתוס' נראה שלא למד ככל הנ"ל, וא"ש לשיטתו דס"ל להלן [ט"ז.] דנחש דאורחייהו בנשיכה דינו כרגל, ולדברינו ברש"י לא שייך לומר כן, שהרי אין הזיקה מצוי, ועיין שטמ"ק בשם הרא"ש [י"ז: ד"ה תנא שן דחי'] דמפורש שנחש הוא הזיקה מצוי, ויתירא מזו בשטמ"ק שם [בשם הגליון תוס'] די"ל דאפי' דריסת ארי וטריפת זאב חשיב הזיקה מצוי, שו"מ במרומי שדה [ט"ו. ד"ה השתא דלאו] דהק' דאיך נחש חשיב כרגל, הא אין הזיקה מצוי, עיי"ש.

וא"ש שי' רש"י בנחש דס"ל כהמ"מ דדינו כקרן – עיין בזה לעיל [סימן ט"ז] - דלשיטתו באמת לא יתכן להיות רגל דהכא איכא פעולה מסוימת של נזק, ודו"ק.

שוב התבוננתי דלולי השטמ"ק היה מקום לומר בשיטת התוס' לגבי נחש דחשיב רגל גם בלי הזיקה מצוי, וזה עפ"י מה שנתבאר לעיל [סימן ט"ז] דלשיטת התוס' קרן שן ורגל נהיו למזיק אחד, וכבר א"צ כוונה להזיק הנאה להזיקה והזיקה מצוי, והכל נמדד באורחי' ומשונה, ולפי"ז א"ש בפשיטות שאין הכוונה לרגל של הזיקה מצוי אלא לרגל של אורחייהו, ודו"ק.

## מתמה טובא מרש"י [ו':] לגבי הזיקה מצוי של בור, וכן מלשון רש"י שכותב תמיד "כל שעה" היא מהלכת - ומוסיף בכל הנ"ל מבט חדש בכל החידוש הנ"ל - עפ"י מה שיש להוסיף בחידוש של הנצי"ב שלומדים מההילכתא של צרורות שיש רגל בלי הזיקה מצוי.

אולם נראה להוסיף מבט חדש על כל החידוש הנ"ל, ונקדים במה שיש לתמוה על כל המהלך מרש"י להלן [ו':] לגבי הזיקה מצוי של בור שכתב שהזיקה מצוי של רגל הוא יותר מהזיקה מצוי של בור כיון שכל שעה היא מהלכת, וזה קשה שהרי לדידן אין שום מעלה ב"כל שעה", שיסוד הדבר הוא שההליכה ממילא קיימת ולא בעינן "כל שעה", עוד יש לעיין הרי סו"ס לשון רש"י בכל מקום הוא "כל שעה" והאיך נימא דלאו דווקא.

ונראה להקדים בדברי הנצי"ב להלן [ט"ו. ד"ה השתא לאו] שהקשה דהאיך שייך שנחש יהיה רגל לשיטת התוס' הא סו"ס אין הזיקה מצוי, וליישב האי קושי' חידש שני חידושים:

א] צרורות אינן הזיקה מצוי ולא הוי משונה ממש אבל גם אינם בכלל הזיקה מצוי, ובעיקר חידוש זה עיין להלן [פרק כיצד הרגל סימן לא] שהבאנו כמה מקורות לזה, ושם הבאנו מהנצי"ב שחזר על חידוש זה כמה פעמים ליישב הרבה קושיות.

ב] עוד חידש דאעפ"י שאין הזיקה מצוי דאפי"ה נאמרה בהלכה שהם תולדה דרגל, ומעתה א"ש, דאחרי ההילכתא שצרורות הוא תולדה דרגל שוב נתחדש שיש רגל בלי הזיקה מצוי דצרורות חסר לו בהזיקה מצוי, וזה המקור לנחש להיות רגל בלי הזיקה מצוי, וצ"ל שזה גילוי ולא ילפותא דא"כ נימא דיו, ואכתי צ"ע עיקר חידוש זה דסו"ס זו תכונת רגל, וצ"ע, ועוד דפשוט שאין לומר כן בשיטת רש"י שכתב בהדי' להלן [י"ח: ד"ה או דילמא] שצרורות דרגל הם הזיקה מצוי.

אלא שעפ"י דרכו היה נראה לומר שלפי מה שנתבאר הכא שעיקר הדין הזיקה מצוי היינו כנתבאר לעיל שההליכה עצמה קיימת בלי שייכות לדריסה, אז שפיר יש לומר שזה ע"כ קיים גם בצרורות, וכנתבאר בנשיכה וחזא ירוקא ועוד, וזה הביאור ברש"י שם שכתב שצרורות הזיקה מצוי שרש"י לא חולק על המציאות שזה לא מצוי כל כך, אלא דסו"ס זה איכלל בגדרים של הזיקה מצוי וכנ"ל.

אולם סו"ס השיעור של ה'כמות' של ההליכה ההיא ברגל הוא שיעור של "כל שעה", וסו"ס זו רמה אחרת של "מצוי", ועל זה גם אנן נימא שיש על זה גילוי מצרורות, אלא שהגילוי לא בא לומר שא"צ הזיקה מצוי – כדרכו של הנצי"ב - אלא שבא לגלות שגם שיעור 'פחות' של מצוי במזיק של 'הזיקה מצוי' מהני, הרי שזה גילוי רק ב'שיעור' שא"צ "כל שעה".

ומעתה א"ש הלשון "כל שעה" שהרי סו"ס בעיקר פרשת רגל כתוב רגל של "כל שעה" אלא דגם פחות מזה מהני מחמת ההילכתא, וכדהבאנו בכמה דוכתי, ודו"ק, וא"ש דברי רש"י לגבי בור שסו"ס בעיקר פרשת רגל איכא חומרא של "כל שעה" וזה יותר מצוי מבור - ועיין עוד להלן [ריש סימן נט] בדין כותל ואילן, וע"ע בקושי' על תוס' [ה':], ודו"ק.

## דרך נוספת בגדר הזיקה מצוי בבור - עפ"י מה שיש לחדש בגדר מזיק דבור שזה מזיק יחסי לניזק.

ובעיקר הקושי' מבור דלמה לא מיקרי היזקה מצוי ולמה הוא פחות מרגל - הא הבור עומד כל הזמן בלי שייכות לניזק ולנזק - ונראה כך - דכבר נתבאר להלן [סימן כז פרק ב] בשיטת רבינו אפרים בדרך הראשונה שהוא חידש שבור הוא לא מזיק מוחלט לכולם אלא מזיק יחסי לכל ניזק בפני עצמו, ולכן משכחת לה בור מיתה לבהמה של 'לא איגנדר' [ואיסתלק מעשה ראשון מהבור], ולגבי בהמה אחרת של 'איגנדר' הוי בור נזיקין [ולא איסתלק מעשה ראשון], ולפי"ז נראה דבזה חלוק רגל מבור, שההילוך של הרגל מצוי בלי שייכות לניזק מכח הדריסות על הניזק - שהם היכי תימצי בעלמא, אבל בבור - הבור רק עומד בתור מזיק בצירוף השלמת הניזק שעד כמה שניזק מעמיד את עצמו אליו אז הוא דחשיב כמזיק - ונמצא שהמזיק המצוי לפני הנזק הוא פחות קיים בבור מרגל.

## בקושי' העולם לחייב בשליף שעליה מדין אש, ולחייבו ברשה"ר.

מקשים העולם - למה לא נחייב שליף שעליה מדין אש, ולחייבו ברשה"ר - וכבר הבאנו קושי' זו לעיל [סימן יא] וכן להלן בסוגי' דעבד ואמה [סימן טל] עיי"ש.

# סימן כודרכו של רש"יבסוגי' דבור ט' וי'.

[**פרק א' כמה דרכים בפטור בור ט' ממיתה וביאור השו"ט בסוגי' לדרכו של רש"י.**](#__RefHeading___Toc493455121) **<>** [שיטות הראשונים בטעמא דפטור בור ט' ממיתה.](#__RefHeading___Toc493455122) <> [סיכום כל הצדדים בפטור ט' ממיתה - ואי הוי בור אחד או תרי בורות.](#__RefHeading___Toc493455123) <> [דרכם של ר' ישעי' והפנ"י בשו"ט בסוגי' דהנידון אם ט' חייב או לא.](#__RefHeading___Toc493455124) <> [דוחה דבריהם.](#__RefHeading___Toc493455125) <> [מהלך חדש בשו"ט, דכל הנידון בעיקר גדרי אבות ותולדות, וביסוד החילוק בין בור ט' לבור י', ומחלק בין החילוקים במזיק עצמו לחילוקים בפטור הבעלים.](#__RefHeading___Toc493455126) <> [מיישב את קושיות התוס' על רש"י.](#__RefHeading___Toc493455127) <>

[**פרק ב ביאור הב' לישנות ברש"י למסקנה דתרוייהו אבות**](#__RefHeading___Toc493455128) **<>** [ביאור מסקנת הסוגי' דזה אב למיתה וזה אב לנזיקין לב' לישנות ברש"י ולתוס', ומיישב קושי' הרא"ש על ל"ק דרש"י.](#__RefHeading___Toc493455129) <> [ביאור בלישנא בתרא ברש"י - ומבאר דנחלקו ב' הלישנות אי הוו מזיק אחד או ב' מזיקין.](#__RefHeading___Toc493455130) <> [מיישב את קושי' התוס' על רש"י - ומביא מהרשב"א דהוו ב' בורות.](#__RefHeading___Toc493455131) <> [מבאר את המחלוקת בביאור לשון הגמרא "זה אב למיתה זה אב לנזיקין".](#__RefHeading___Toc493455132) <> [דרך אחרת בזה דנחלקו אי איכא ב' בורות או ב' נפילות וחבטות.](#__RefHeading___Toc493455133) <> [חילוק נוסף בין הל"ק לל"ב אי לא מת מחמת הבור או רק דלאו בר קטלא הוא, ותלוי בהנ"ל, [ותרווייהו דלא כהקס"ד שזה רק פטור אונס].](#__RefHeading___Toc493455134) <> [סיכום ג' דרכים בפטור מיתה בבור ט'.](#__RefHeading___Toc493455135) <> פלוגתא במאירי לגבי נזיקין במת בבור ט', ומבאר שלא תלוי בפלוגתת הל"ק והל"ב של רש"י, ופשיטא דליכא אונס.

# פרק א'כמה דרכים בפטור בור ט' ממיתהוביאור השו"ט בסוגי' לדרכו של רש"י.

## שיטות הראשונים בטעמא דפטור בור ט' ממיתה.

נחלקו הראשונים בטעמא דפטור בור ט' ממיתה, דברש"י תחילת הסוגי' כתוב שבבור י' דרכו להמית, ומשמע ששניהם ממיתים רק שאין דרכו של בור ט' להמית, וכעין זה מבואר נמי בתוס' להלן [י'. סוד"ה ליחכה] שכתב שאין רגילות למות בבור ט', והיינו כנ"ל, ולעומת זאת רש"י במסקנת הסוגי' בלישנא בתרא כתב שלא מחמת הבור מת, ומבואר שאין זה ענין של דרך ורגילות אלא שתמיד אינו מחמת הבור, וצ"ל דאף דחזינן שמת מחמתו אכן תולים שהיה בצירוף דבר אחר ביחד עם החבטה והחבטה לבד אינה ראויה להמית, וכן משמע נמי ברש"י במסקנה בלישנא קמא שכתב "דלאו בר מקטיל הוא", והיינו כנ"ל, [ועיין ברש"י בסוף הלישנא בתרא שכתב "דבור ט' בר נזיקין הוא", ומשמע שבא לומר שבור ט' "דלאו בר מקטיל הוא", והיינו ממש כלישנא קמא], ודו"ק, ועיין בהערה [[95]](#footnote-96) מה שיש לדקדק עוד בשינוי הלשונות בין ב' הלישנות, וכדיבואר בזה עוד בהמשך, [והיינו שיש באמת חילוק בין הקס"ד למסקנה ועוד חילוק בין הל"ק לל"ב, וכדיבואר כל זה בהמשך].

והנה עיין ברמב"ם [נז"מ פי"ב הט"ו] דכתב טעמא דאונס, וכן מבואר ברשב"א להלן [נ"א.] בביאור שיטת רבינו אפרים, וכפשוטו היה נראה דזה טעמו של רש"י בקס"ד, והיינו דהיכא שאין דרכו שוב מיקרי אונס, שרק בל"ק הוסיף להגדירו כבור שהוא לאו בר קטלא, ומשמע שמתחילה השלא כדרכו מצד עצמו הוא הפוטר ולמסקנה השלא כדרכו הוא סיבה להגדיר את גוף הבור כבור שהוא לאו בר קטלא, והיסוד של השינוי הזה הוא, שמתחילה השלא כדרכו פוטר מצד עצמו והיינו שלכן הוא אנוס, ולמסקנה השלא כדרכו לא פוטר אלא שהוא סיבה להיות מוגדר כבור בשם אחר, [ובשיטת התוס' שזה מצד אינו ראוי עדיין יש לדון].

והנה הרשב"א ורבינו אפרים [שם] נחלקו האיך מודדים את השיעור י', האם מצרפים גם את גובה הבהמה, ובור ה' וגובה ה' של הבהמה מיקרי נפילת י' – זו שיטת רבינו אפרים ונמצא שבור י' רק נאמר באיגנדר, והרשב"א ס"ל דבעינן בור שראוי תמיד להמית, גם באיגנדר וגם בלא איגנדר, ולהלן [סימן כז] הבאנו בזה מחלוקת ראשונים, והארכנו בדבריהם, עכ"פ זה ודאי שהרשב"א נקט שזה לא דין אונס, רק הלכה בבור שצריך ראוי תמיד להמית ואל"כ לא חיילא ביה שם בור של מיתה, וזה מהלך שלישי, ודו"ק, אכן בדעת רבינו אפרים נקט הרשב"א שזה מדין אונס, ועיי"ש שהקשה עליו [דהא תחילתו בפשיעה וסופו באונס] - וליישב הקושי' למדנו שלפי רבינו אפרים אין בכחו להמית כלל - וכמסקנת רש"י בלישנא בתרא.

לפי מה שדייקנו ברש"י מבואר שבקס"ד זה פטור אונס ובמסקנה זה דין חדש שלא מת מחמת הבור, ומשתנה גדר הפטור של ט' ממיתה בסוגי' עצמה, וצ"ב דמנלן רמז לזה.

ונראה דלמד כן ממה שאמרו בהמשך השו"ט ד"י' עביד מיתה וט' עביד נזיקין ולא עביד מיתה", והיינו דנתחדש "עביד ולא עביד", וע"כ דבקס"ד היה בגדר אונס בעלמא, ולמסקנה נתחדש "לא עביד", וכעת הדין ט' הוא בגדר "מופקע ממיתה", [ובזה יוסבר ההבדל בין ב' הלשונות ברש"י שכנראה שנחלקו באיזה מהלך הוא מופקע ממיתה].

עכ"פ דיוק זה בדברי רש"י הוא מפתח גדול לעיקר המהלך בשו"ט בסוגי' וכדיבואר.

## סיכום כל הצדדים בפטור ט' ממיתה - ואי הוי בור אחד או תרי בורות.

לסיכום הצדדים נראה דברש"י כתוב את כל הג' צדדים, דבתחילה בקס"ד כתב דאים דרכו להמית ובמסקנה בל"ק הוסיף רש"י דרק י' מיקרי בר קטלא, והיינו שמתחילה זה פטור אונס בבעלים ושוב נתחדש שהלאו דרכו להמית מגדירו כבור אחר - ובור נזיקין פטור על מיתה, ובל"ב הוסיף רש"י דלאו מחמת הבור מת והיינו שאינו יכול להמית.

הרי לנו ג' צדדים ברש"י - ולפי מה שנתבאר בשו"ט בין הרשב"א ורבינו אפרים הוזכרו נמי כל הנך ג' צדדים, ונוסיף עוד - דלפי הלישנא קמא שהלאו דרכו להמית מגדירו כבור אחר מוכרח דלמסקנה הוו ב' בורות, אכן לפי הלישנא בתרא א"צ ללמוד שהם ב' בורות - וכפשוטו מבואר דגם זה תלוי בפלוגתת רבינו אפרים והרשב"א או הוו ב' בורות או בור אחד - וכל זה יבואר בהמשך.

## דרכם של ר' ישעי' והפנ"י בשו"ט בסוגי' דהנידון אם ט' חייב או לא.

בעיקר הסוגי' מבואר שיש שו"ט בבור י' וט' אי הוו תרווייהו אבות או בור י' הוא אב ובור ט' הוא תולדה, וצריכים לבאר כל שלב של הסוגי', מה סברתו ומה המקור לסברתו ומה הדחייה בשלב הבא, ובעזהי"ת נבאר את הדברים.

דהנה זה ברור דאבות היינו הנך דכתובין בקרא ותולדות היינו הנך דלא כתיבי בקרא, [וזה מבואר בסוגי' דלעיל בנגיפה דהק' דגם נגיפה כתוב ויש ב' אבות נגיחה ונגיפה עיי"ש], ולפי"ז פשיטא דבקס"ד בתחילת הסוגי' די' אב וט' תולדה דידעו דלי' יש פסוק ולט' אין פסוק, וע"כ דידעו קרא ד"המת יהיה לו" דזה הפסוק היחיד שיש בו מקור לבור י', וכל זה פשוט, ובלי הקדמה זו לא שייך כל הקס"ד שבור י' הוא אב ובור ט' הוא תולדה.

אולם מהמשך הגמ' מבואר דלא ידעו פסוק זה, דאל"כ קשה תלת, א] מהו קושי' הגמ' "לא ט' כתיבי ולא י' כתיבי", הא ודאי דהגמ' ידע שיש פסוק לי', וכבר ידעו קרא ד"המת יהיה לו" וזה קרא לי' ולא לט', ב] עוד קשה דרק בתירוץ הביאו קרא ד"המת יהיה לו" ומשמע דלא ידעו בתחילת הגמ' קרא ד"המת יהיה לו" וכל זה תמוה ממה שהוכחנו בתחילת הסוגי', ג] יתירא מכל זה ק', דמהו הקושי' "לא ט' כתיבי", הא מעיקרא לא אמרו דט' כתיבי, רק אמרו שהוא תולדה, וכל הקושי' היא רק "דלא י' כתיבי", ולמה הוסיפו להקשות על ט'.

וע' היטב בשטמ"ק בשם ר' ישעי' דקס"ד דמקשן דט' פטור ורק י' חייב, ועיין פנ"י שביאר בזה יותר דקס"ד דבור י' לא שייך לדין מיתה רק דגזה"כ בצורת בור ולכן ט' פטור - וכעין מה שכתבו התוס' שקס"ד נמי דצריך דוקא בור ולא מערה - וילפי מקרא ד"בור" דסתם בור י' והביאו כן מרש"י להלן [נ':] במשנה וכדהביאו התוס', וזהו קושי' הגמ' "לא ט' כתיבי" די"ל דפטור הוא, ולפי"ז קושי' הגמ' "לא י' כתיבי" היינו דבתורת "בור של מיתה" לא כתוב אלא "כצורה של בור", וממילא דכבר אין מקום לחייב בור של ט' דנתמעט בהדי'.

וכל זה למקשן, ותירצו דיש פסוק ד"המת יהיה לו", וזהו המקור לבור י', וע"כ שכתוב בתורת "בור של מיתה" וה"ה דבור של נזיקין חייב בתורת תולדה.

והיינו דלדבריהם כל השו"ט דמקשן ותרצן הוא לענין ט', האם חייב או פטור וזה תלוי על עיקר הגדר דבור י', ואחרי דהסיקו דט' חייב שוב חזרו לעיקר הנידון דאבות ותולדות והק' דא"כ למה אינו אב כמו י'.

## דוחה דבריהם.

אולם כל זה נסתר מרש"י תחילת הסוגי' [ד"ה אב י'] שכ' דטעמא די' דראוי להמית, ומבואר דידעינן דאינו גזה"כ סתם בצורת בור רק דראוי להמית, ועוד, דבמשנה להלן [נ'] מפורש דטעמא די' מטעם ראוי להמית, ומבואר שם עוד דבור דנזיקין חייב ולמה יחלוק המקשן דמדין צורת הבור הוא ויפטור בור ט' נגד המשנה.

[ואולי נימא דהמקשן הק' על המשנה עצמה דמנלן דבאמת הטעם משום ראוי להמית וכדנקטו בתחילת הגמ' וכמבואר במשנה, אדרבה, נימא דגזה"כ הוא בצורת בור ושוב אין מקור לט' להיות תולדה וע"ז הביאו פסוק דהמת יהיה לו].

ועיין בהערה [[96]](#footnote-97) מה שהבאנו מהלך חדש ליישב את רוב הקושיות – וזה עפ"י הרמב"ם באבות ותולדות דאבות עיקרין ותולדות טפלין.

## מהלך חדש בשו"ט, דכל הנידון בעיקר גדרי אבות ותולדות, וביסוד החילוק בין בור ט' לבור י', ומחלק בין החילוקים במזיק עצמו לחילוקים בפטור הבעלים.

אכן בשיטת רש"י היה נראה שיש בזה מהלך אחר, והוא, דבכל השו"ט ידעו דין ט' דחייב בנזיקין, וכסתם משנה להלן [נ'], [והיינו דלא כנתבאר לעיל מהשטמ"ק ופנ"י], וכל השו"ט הוא בגדרי אבות ותולדות, וע"כ דידעו נמי דטעמא דבור י' הוא משום דראוי למיתה, וכמפורש ברש"י דידעו מתחילת הסוגי' שרק י' דרכו להמית, וע"כ דלא על זה קאי כלל השו"ט, רק בעיקר גדרי אבות ותולדות.

ונקדים בזה, דהנה, לעיל [סוף סימן כב] יישבנו את קושי' הרשב"א על התוס' וחילקנו בין "אזלא ממילא" דלא מיקרי תולדה של שלח שלוחי לעומת "לא מכלי' קרנא" דמיקרי תולדה, והקשה הרשב"א על תוס' דמאי שנא, וביארנו דשילוח ואזלא ממילא הם רק חילוקים בפשיעת בעלים ולא בהיזק עצמו, לעומת מכלי' ולא מכלי' שהם חילוקים במעשה מזיק עצמו, ונמצא דאזלא ממילא אחרי שנתרבה הרי"ז בכלל ושילח דקרא, ולכן מיקרי אב.

ומעתה, הרי בחילוק בין בור י' לבור ט' כבר הבאנו את הסתירה ברש"י, דבתחילת הסוגי' כ' רש"י דבור י' "דרכו להמית" ומשמע דגם בור ט' ממית אבל "אין דרכו בכך" ורק מקצת מהנופלים מתים ולכן הבעלים פטור דחשיב כאנוס, ובסוף הסוגי' כ' רש"י דבור י' ממית ובבור ט' "אמרינן דלאו מחמת הבור מת" והיינו שאינו יכול כלל להמית ורש"י סותר משנתו, וצ"ע.

ובישוב הסתירה נתבאר שזה עצם השינוי בסוגי', דמצאנו בסוגי' שהתרצן הביא את הפסוק ד"המת יהיה לו", ואין הכוונה דלא ידעו דרשה זו, רק דכוונת הגמ' להביא מה שחז"ל דרשו די' "עבד" מיתה וט' "לא עבד" מיתה, והיינו, שכאן נתחדש שהוא לא מזיק כלל על מיתה, ובתחילת הסוגי' ידעו את הפסוק אבל סברו שהוא מזיק על מיתה אלא שיש פטור בעלים, ודו"ק.

ולכן מתחילת הסוגי' הקשו שאינו תולדה דעד כמה שהבור של ט' הוא בור אחד עם בור י', הרי נמצא שזה כתוב באב עצמו, ואלו דברי המקשן "לא ט' כתיב ולא י' כתיב" והיינו דבתורת "י' וט'" לא כתובים, דלא כתובים כשני מזיקים נפרדים, דכל החילוק ביניהם הוא רק כלפי הבעלים, ולא בתורת שני בורות בור י' ובור ט', וממילא תרוייהו בכלל האב.

הרי שהמקשן למד שזה דומה לאזלא ממילא ששניהם אבות כיון שהחילוק רק כלפי הבעלים, והתרצן חידש שהחילוק הוא בבור עצמו ולכן זה תולדה, וזהו דקאמר "עביד" - "ולא עביד".

וכל זה מבואר ברש"י ששינה מתחילת הסוגי' שכתב דבור י' "דרכו" ובור ט' לאו "דרכו" לעומת סוף הסוגי' דבבור ט' אמרינן דלא מחמת הבור מת, והיינו דאינו יכולה להמית, ודו"ק.

שו"ר שורש הדברים בחי' הגרא"ל מאלין זצ"ל [סי' נ"א ס"ק א'] בקצרה.

## מיישב את קושיות התוס' על רש"י.

והנה, התוס' הק' על רש"י ב' קושיות, א] רש"י להלן [נ'] כתב דבור סתמא י' וא"כ איך אמרו כאן לא י' כתיב, ב] למה כאן הביא מקור ד"המת יהיה לו", ולא מלשון בור.

ונראה פשוט, די"ל עפ"י דרכינו ובאופ"א קצת, דתחילת הסוגי' רק ידע קרא דבור י' ולא ידע קרא ד"המת יהיה לו", וקס"ד דבור י' "דרכו להמית", וה"ה א"כ דבור ט' הוא מזיק א' בהדי בור י' וכל הנפ"מ לגבי פשיעת הבעלים, וכנתבאר לעיל, ובסוף הסוגי' הביאו קרא ד"המת יהיה לו", דשם דרשו ש"אינו יכול להמית" ותרי מזיקין נינהו, ודרשה ד"המת יהיה לו" בא לאחר דרשת "בור י'" לפרשו ולהגדירו, ודו"ק.

# פרק בביאור הב' לישנות ברש"ילמסקנה דתרוייהו אבות

## ביאור מסקנת הסוגי' דזה אב למיתה וזה אב לנזיקין לב' לישנות ברש"י ולתוס', ומיישב קושי' הרא"ש על ל"ק דרש"י.

ומעתה נבוא לבאר מסקנת הגמ' דזה אב למיתה וזה לנזיקין, ועיין רש"י ב' לישנות, ללישנא א' ילפינן מדיוקא ולכן חשיב אב וללישנא ב' אמרינן דתרוייהו כתיבי כהדדי ורק דמיתה נתמעט מבור ט', ונראה דיש כאן מחלוק' בין ב' הלישנות ואין זו משמעות דורשין בעלמא.

וקודם נבאר את הלישנא א', דהנה, מש"כ רש"י דיש דיוק לבור נזיקין, הק' בזה התוס' הרא"ש [שטמ"ק סוף ג'.] דזה ככל תולדה דעלמא דידעינן מסברא, ונראה בכוונתו דאין כאן ריבוי מיוחד רק דמדייקינן מסברא שכיון שי' ראוי למיתה וחייבים במיתה כמו"כ ט' ראוי וחייבים בנזיקין, וה"ה דבעיטה ונשיכה ג"כ מדייקינן מסברא דהכל תלוי בכוונה להזיק, ומ"ש כאן מכל אבות ותולדות.

ובביאור שיטת רש"י היה נראה שרש"י כתב דמדיוקא ידעינן לא רק שיש עוד בור אלא דידעינן את ההלכותיהן של הבור של נזיקין, והיינו דידעינן שהוא בור שחייב על נזיקין ופטור על מיתה, וכל זה דייקינן מבור של מיתה, וכל זה מדוייק היטב בלשונות של רש"י - הבאנו דבריו בהערה [[97]](#footnote-98), ובואר כאן שאם ע"י דיוק בפסוק נלמד הלכותיהן של מזיק שלא כתוב, הרי בזה שכתוב את ההלכותיהן אז ממילא כבר דיינינן ליה שהמזיק עצמו כתוב, ודלא כנגיחה בעיטה ונשיכה דלא ידעינן כלום עליהם חוץ ממה שהם כמו נגיחה, ודו"ק, [ועצם חידוש זה שמה שכתוב בדיוק מיקרי אב, היינו לכאו' דלא כתוס' לעיל במכלי' קרנא, אכן הרשב"א כבר חולק עליו שם, ועיין נמי להלן [סימן לח סוף פרק ג'] שהבאנו מהראב"ד ור"פ בשם הר"מ דמיקרי אב ע"י ריבוי].

ובאופן אחר בביאור שיטת רש"י עיין בהערה [[98]](#footnote-99).

## ביאור בלישנא בתרא ברש"י - ומבאר דנחלקו ב' הלישנות אי הוו מזיק אחד או ב' מזיקין.

ובלישנא בתרא דרש"י כבר א"צ לבא לדיוק, ולדידיה פשטי' דקרא קאי על מיתה ונזיקין, דונפל אתרוייהו קאי ודרשה דהמת יהיה לו רק נצרך למעט מיתה מבור ט', ופשטות צ"ל דל"ק ול"ב פליגי בדרשות, ומשמעות דורשין איכא בינייהו, וכן נראה מהתוס' ומקושיתו על הל"ב ברש"י, אלא דלא יתכן לפרש כן שהרי א"כ יהיה קשה מה שתמהו התוס' על רש"י, דלמה המיעוט של שור ולא אדם לא קאי על בור נזיקין אי כלול בפרשה עצמה, וכל זה קשה לל"ב, אבל לל"ק לק"מ שיש לומר שהמיעוט קאי על עיקר הפרשה ולא על המזיק הנוסף שלומדים רק מדיוק, וכמו שכתבו כן התוס' לפי הירושלמי, ורק לל"ב קשה.

ובישוב שיטת רש"י מוכרחים אנו לומר דכוונתו כך: דיעויין במשך חכמה [שמות כ"א ל"ג] שכתב שעיקר הדיוק של רש"י הוא דתמיד כתוב "ונגח ומת" ושוב כתוב והמת יהיה לו, והכא כתוב נפילה סתם, ולא כתוב ונפל ומת, ורק אחרי הנפילה סתם כתוב שהמת יהיה לו, והיינו שהילפותא של רש"י מתחילה בשינוי, שהתורה השמיטה את המיתה במזיק עצמו ורק הכניסה את המיתה בדין ודברים כשבא לשלם, ועיין בהערה [[99]](#footnote-100) שהבאנו דבריו.

ומעתה נראה, שיסוד החילוק בין הל"ק לל"ב הוא האם למסקנה הוו ב' בורות וב' מזיקין או ששניהם מזיק אחד - [וכפשוטו נחלקו בזה הרשב"א ורבינו אפרים - וכדיבואר], דבל"ק כתוב שהם ב' מזיקין שבור י' כתוב מפורש ויליף בור ט' מבור י' מדיוקא הלכך נמי הוי אב, דפרשה קאי בבור מיתה ויליף בור נזיקין מיניה בדרשה, הרי ב' בורות דיליף חדא מחברתא, אכן לל"ב אמרינן ששניהם מזיק אחד, שבלשון התורה מבואר שלא חילקה התורה ביניהם כב' מזיקין, שהרי התורה לא חילקה ביניהם בגוף הנפילה עצמה והיינו בעשיית הנזק - שנפילה כתוב סתם בין מת בין הוזק, ודווקא אחרי שכבר נעשה הנזק ואז דנים בתשלומין רק אז חילקה התורה ביניהם וחידשה התורה דמחייבינן ליה על מיתה דרק בבור י' מחייבים אותו.

ומזה מדוייק שלעולם הרי הם מזיק אחד ולא ב' מזיקין, אלא שבשיעור ט' פטור מתשלומין באופן שמת ובשיעור י' חייבים בתשלומין באופן שמת, ולכן שניהם אב, ודלא כמו לל"ק שיש כאן ב' מזיקין.

## מיישב את קושי' התוס' על רש"י - ומביא מהרשב"א דהוו ב' בורות.

והנה התוס' הביא מהירושלמי, והרשב"א הביא גם מהמכילתא שלמסקנה עיקר הדרשה של בור ט' ילפינן ליה מבור בור שכתוב פעמיים, ולדרך זו נראה כל"ק של רש"י שהם ב' מזיקין והרי הם שני בורות, ולכן לל"ק ביארו למה הדיוק של הבור של נזיקין הוא דיוק חשוב שמגדיר אותו כאב, אולם בזה חולק הל"ב שסובר שהם מזיק אחד, ולכן שניהם באמת כתובים.

ומעתה, כבר אין להקשות כקושי' התוס', דבאמת בבור זה איכא ב' שיעורים, שיעור י' ושיעור ט' והם שיעורים של מיתה ונזיקין, ומהדין תשלומין למדנו שהפרשה מיירי בשיעור של מיתה, הרי שהדין שבו מתעסקת הפרשה הוא כשבפועל היה שיעור של מיתה וגם שמת, וכיון שבזה מיירי הפרשה לכן ממילא גם המיעוט של שור ולא אדם קאי רק בזה, וכל מה שכתב רש"י שלשון ונפל קאי בתרוייהו, היינו שהתורה מיירי במזיק אחד שיש בו ב' שיעורים, וכיון שמזיק אחד הוא שוב הוי ליה אב אחד, אבל לעולם פשטי' דקרא איירי באופן שמת בבור מיתה ולכן בזה קאי המיעוטים.

והנה לפי הל"ק הוו ב' בורות, ונמצא דאיכא ב' אבות במזיק דבור, וכן מבואר ברשב"א שלמד דיש אב לנזיקין ואב נפרד למיתה, ומדמה לתם ומועד שהם ב' אבות בקרן, והוא אזיל שם לפי הירושלמי דמרבה בור נזיקין מבור בור ביתורא, ופשוט דלירושלמי די"ל שזה אב בפנ"ע, וכן דייק הרשב"א [נ'] מהירושלמי שזה בור בפנ"ע, ולהלן [סימן כז] יבואר שהרשב"א אזיל בזה עוד לשיטתו בלא איגדנר.

## מבאר את המחלוקת בביאור לשון הגמרא "זה אב למיתה זה אב לנזיקין".

לפי כל הנ"ל יבואר שנחלקו הנך ב' לישנות בביאור לשון הגמרא "זה אב למיתה זה אב לנזיקין", דלל"ק דאיכא ב' בורות, ע"כ הכוונה שכמו שבור י' הוא אב למיתה, ע"ד זה גם בור ט' הוא אב בפנ"ע לנזיקין, וב' אבות נפרדות נינהו, אכן לפי רש"י בל"ב דאין כאן יותר מבור אחד, א"כ אין כאן ב' מזיקין וממילא שאין כאן ב' בורות וממילא שאין כאן ב' אבות נפרדים, וט' הוא חלק של האב של י', וע"כ דכוונת הגמרא היא אחרת שכמו שפשוט לנו שבור י' הוא אב למיתה, א"כ בור ט' שהוא חלק מהך בור עצמו [שהרי כאן ב' בורות] הוא ע"כ גם חלק מגוף האב עצמו, ופשוט.

## דרך אחרת בזה דנחלקו אי איכא ב' בורות או ב' נפילות וחבטות.

אולם נראה בדרך אחרת - ונקדים דלהלן [סימן כז] יבואר בשיטת רבינו אפרים שג"כ למד כרש"י בלישנא בתרא שיש כאן בור אחד, אכן העלנו צד לפרש שלשיטתו איכא ב' חבטות ונפילות שונות, וביארנו כן ליישב קושי' חמורה בדין בא אחר והוסיף בבור ט' לעשותו לבור י' - דנסתלק מעשה ראשון - עיי"ש - ואי נימא כן גם בשיטת רש"י יתחדש שלפי ב' הלישנות יש חלוקה בין מיתה לנזיקין [ודלא כדרך הראשונה שמיתה ונזיקין הכל אב אחד למסקנה], אכן המחלוקת בין הב' לישנות ברש"י יהיה אי החלוקה היא בנפילה או בבור.

והיינו שכמו שיש מקום לחלק בין שור שממית לשור שרק מזיק ומאידך יש לחלק באותו השור בין ב' סוגים שונים של נגיחות - בין 'נגיחה' שממיתה 'לנגיחה' שרק מזיקה, כמו כן בבור שייך ב' אפשרויות - ובזה נחלקו.

והיינו שנחלקו הנך ב' לישנות [וגם הרשב"א ורבינו אפרים] בגדר החלוקה עצמה, דלפי רש"י בל"ק [ולרשב"א] איכא ב' בורות והוו ב' מזיקין, בור מיתה ובור נזיקין [כב' שוורים], אכן רש"י בל"ב [ורבינו אפרים] למד שכיון שכתוב בתורה 'נפילה' אחת - והנפילה הזו כוללת מיתה ונזיקין - לכן התורה כוללת את שניהם כאבות - ונראה שבא בזה לומר שאף שהבור שמדובר בתורה הוא באמת בור של מיתה שהרי מיירי שהבהמה באמת מתה - אכן כיון שבנפילה התורה כוללת ולא מחלקת בין מיתה לנזיקין - שוב מדוייק ששתי הנפילות הללו הם אבות - שהרי התורה דיברה על שניהם.

ובאמת דמדוייק ברש"י שלו יצוייר והתורה היתה מדברת על 'נפילת מיתה' בלבד - אז מיתה היתה אב ונזיקין היה תולדה - ולמדנו הכא שהעיקר הוא הנפילה ולא הבור - ונראה שזו פלוגתת ב' הלישנות של רש"י, האם האב ותולדה הם בבורות או בנפילות ונמצא דנחלקו אי איכא ב' בורות [מיתה ונזיקין] או ב' נפילות וחבטות [מיתה ונזיקין].

## חילוק נוסף בין הל"ק לל"ב אי לא מת מחמת הבור או רק דלאו בר קטלא הוא, ותלוי בהנ"ל, [ותרווייהו דלא כהקס"ד שזה רק פטור אונס].

והשתא דאתינן להכי יבואר נמי מה שהבאנו לעיל - שיש לדייק עוד בדברי רש"י בטעמא דפטור מיתה בבור ט', דמצאנו בזה חילוק בין הל"ק לל"ב, דבל"ב מדוייק דנקטינן דלא מת מחמת הבור, ובל"ק מדוייק דלאו בר קטלא הוא, ותרווייהו דלא כדנקטו בקס"ד.

דהנה, לעיל נתבאר דבקס"ד למדו שזה פטור בשמירה של הבעלים מצד אונס כיון שאין דרכו להמית, אבל בל"ק כתוב תוספת - שלכן הבור הוא בור ד"לאו בר קטלא", והיינו שגם בל"ק נקטו טעמא דלאו דרכו להזיק דבאמת הבור של נזיקין יכול להמית [שהרי החידוש הנוסף שאין יכול להמית כלל נתחדש רק בל"ב], וע"כ ש'יכול' להמית אלא שאין 'דרכו', אלא דלפי הקס"ד זה היה פטור מצד עצמו שלכן איכא אונס, אכן בל"ק שזה כבר בור אחר, ושוב צריכין לומר שמה שהתורה הגדירה אותם כב' מזיקין הוא מחמת זה שהוא 'בור מיתה' והוא 'בור נזיקין', ובור נזיקין היינו ד"לאו בר קטלא" הוא, ולכן זה בור אחר.

אולם בל"ב א"א לומר כן שאחרי ששניהם בור אחד, הרי פשוט דלא אכפת לן מה שבשיעור י' דרכו ובשיעור ט' אין דרכו דהאיך יחול כאן ב' בורות, והיינו דהאיך נקבע 'שם' בור מיתה ו'שם' בור נזיקין אי לא חילקה ביניהם התורה והתורה קבעם כבור אחד, ואי הוי בור אחד שיש בו ב' שיעורים של חיוב [לדרך הראשונה] או ב' סוגים של נפילות וחבטות [לדרך השניה], בזה הוצרך רש"י לחדש שיש חלוקה גמורה מיניה וביה בתוך הבור - והחלוקה היא שבנפילת ט' אנחנו תולים שלא מחמת הנפילה והבור מתה, ובנפילת י' אנו תולים שמחמת הבור מת, ודו"ק.

## סיכום ג' דרכים בפטור מיתה בבור ט'.

למדנו א"כ שיש ג' דרכים בפטור מיתה בבור ט':

א] שבור ט' הוא "לאו בר קטלא", והיינו שזה מזיק של נזיקין ולא מזיק של מיתה, 'שם אחר' של מזיק, וזה נובע ממה שאין דרכו להזיק, וזה רק לל"ק שסובר שבור ט' ובור י' הם ב' בורות.

ב] "לאו מחמת הבור מת", וחידוש זה נצרך רק לל"ב שלומד שבור ט' ובור י' הם בור אחד, אלא שיש שיעור באיזה עומק הוא יכול להמית, וזה הפטור שבאמת לא המית כיון שהוא לא יכול להמית.

ב' החידושים הללו נתחדשו למסקנת הגמרא אחרי שכבר אמרו "לא עביד מיתה" ואמרו "עביד נזיקין", והיינו שחסר בבור עצמו או שחסר בכח ובשיעור שיש בעומק המסויים הזה של הבור – עכ"פ מדיני הבור עצמו.

ג] בקס"ד דעדיין לא ידעו את המהלך של "עביד מיתה" "ולא עביד מיתה" – אז נקטו שיש פטור אונס, וכלשון רש"י שה'לאו דרכו להמית' הוא פטור בפני עצמו, בלי להגדיר את המזיק כלאו בר קטלא.

## תוספת דברים.

יש כאן ב' הוספות:

א] להלן [סימן הבא] יבואר כמה נפ"מ בין הדרכים, ובפלוגתת רבינו אפרים והרשב"א יבואר דרכים נוספים בפלוגתת הל"ק והל"ב ברש"י.

ב] להלן [שם] יבואר עוד בל"ב וברבינו אפרים - שאף שהבור מצד עצמו הוא בור אחד - אכן כמו שנתחדש הכא שיתכן שיש חלוקה בנפילות, כמו כן יתכן לחלק עוד שנקבע התורת בור בנפרד לגבי כל ניזק וניזק - עיי"ש דברים עמוקים שתלויים בעיקר הגדר של המזיק של בור.

## פלוגתא במאירי לגבי נזיקין במת בבור ט', ומבאר שלא תלוי בפלוגתת הל"ק והל"ב של רש"י, ופשיטא דליכא אונס.

עיין במאירי להלן [נ': ד'"ה אמר המאירי] וז"ל: "אם כן למה נאמר בור מה בור דוקא שיש בו כדי להמית והוא בעומק עשרה טפחים אף כל שהוא בדרך זה אבל בפחותים מעשרה אין בהם כדי להמית ומ"מ יש בהם כדי להזיק והילכך נפל בו שור או חמור או כל בעל חיים ומת פטור ואם הוזק בו חייב ויש מי שאומר שאם מת משלם מיהא בכדי דמי היזק המשוער בבית דין ולא יראה לי כן", עכ"ל.

המבואר בדבריו שנחלקו בבור ט' ומת, דמה דינו לגבי נזיקין, אי חייב עכ"פ בנזיקין, והעולם לומדים שהמחלוקת הזו תלוי בב' הלישנות של רש"י.

אולם נראה שהמחלוקת הזו 'שייכת' לשני הצדדים ולא 'תלויה' בצדדים.

דהנה לל"ק שבור ט' הוא מזיק אחר [לא של מיתה], הכא יש לומר בב' באופנים, א] לגבי הנזק של מיתה לא חשיב כמזיק כלל וכיון שהיה כאן מיתה אז אין על המזיק הזה 'שם מזיק' של בור כלפי הנזק הזה, וגם לא לחלקו של הנזק, ב] יש לומר שכיון שבנזק הזה נכלל מיתה ונזיקין, א"כ כלפי הנזיקין שבו שפיר מצינן למימר שזה בור ולא כלפי המיתה שבו.

ולאידך גיסא לל"ב דלמדו שהפטור הוא מטעמא דתלינן שלא המית, גם הכא יש לומר בב' באופנים, א] בפשיטות יש לומר דלגבי מיתה הוא דתלינן דלא המית אבל לגבי הנזיקין שבו שפיר הזיק, דמצי להזיק בבור ט', ב] יתכן שכיון שצריכים לתלות בדבר חיצוני ולא מחמת הבור, א"כ גם ביחס לנזק אמרינן כן.

אכן מצד אונס ודאי א"א לפוטרו דכלפי נזיקין לא היה כאן אונס, ופשוט.

# סימן כזפלוגתת הרשב"א ורבינו אפריםבבור ט ובור י.

[**פרק א פלוגתת הרשב"א ורבינו אפרים והמסתעף בפלוגתת ב' הלישנות ברש"י.**](#__RefHeading___Toc493457649) **<>** [מביא את פלוגתת הרשב"א ורבינו אפרים בלא איגנדר [בדף נ"א], וקושיות הרשב"א עליו, ומבאר דפלוגתתם תלויה בכל הנ"ל.](#__RefHeading___Toc493457650) <> [תוספת עומק בשיטת הרשב"א – שהשם מיתה ונזיקין נכנסים לתכונה של "תחילת עשייתו לנזק".](#__RefHeading___Toc493457651) <> [הערה: לשון הגמרא "מיתה לא עבדי" בסוגיין – ומוכרח שלפי רבינו אפרים 'בור' היינו 'נפילה'.](#__RefHeading___Toc493457652) <> [תוספת ביאור בשיטת רבינו אפרים – דמדין מ"ל קטלא כולה מ"ל קטלא פלגא אתינן עלה.](#__RefHeading___Toc493457653) <> [מיישב קושיות הרשב"א עליו.](#__RefHeading___Toc493457654) <> [מהלך נוסף ברש"י בל"ב.](#__RefHeading___Toc493457655) <>

[**פרק ב בדין בא אחר והשלימו לי' דנסתלק מעשה ראשון, ותוספת עומק בדעת רבינו אפרים, ובפלוגתת הרשב"א.**](#__RefHeading___Toc493457656) **<>** [קושי' עצומה מהדין סילק מעשה ראשון במשלים בור ט' לבור י', ותולה בהנ"ל.](#__RefHeading___Toc493457657) <> [ג' צדדים בספיקת המנ"ח בדעת רבינו אפרים.](#__RefHeading___Toc493457658) <> [ביאור הספק עפ"י מה יש להסתפק בעיקר הגדר של הבור בדעת רבינו אפרים – האם בור הוא מזיק מוחלט עצמאי ככל המזיקים האחרים או שהמזיק של בור הוא מזיק יחסית לצורת נפילה של כל ניזק וניזק, ואז שייך לחלק את דיני הבור שהוא בור מיתה ביחס לניזק מסויים והוא בור נזיקין ביחס לניזק אחר.](#__RefHeading___Toc493457659) <> דרך אחרת שבאמת בור הוא מוחלט לגבי כולם, ולא מתחלק שמו ביחס לכל ניזק, אבל כמו שיש בור מיתה ובור נזיקין, כך יש בור שיש בו צד מיתה וצד נזיקין. <> ישוב לקושי' העולם על רבינו אפרים מהדין נסתלק מעשה ראשון בהשלימו לי'. <> דרך חדשה בשיטת רבינו אפרים – שלדבריו יש בור מיתה דלזה בעינן חבטת י' באיגנדר ויש בור נזיקין ובזה מהני חבטת י' בלא איגנדר. <> מחדש שהדין נסתלק ראשון גם לרבינו אפרים יהיה בהוסיף טפח עד עשרה. <> סיכום ב' דרכים בביאור פלוגתת הרשב"א ורבינו אפרים – וישוב לקושי' הרשב"א ממה שכתוב 'בור בור', והנפ"מ לגבי איסתלק מעשה ראשון.

[**פרק ג תוספת דברים בכל הנ"ל.**](#__RefHeading___Toc493457663) **<>** [מתמה בשיטת רש"י בל"ב לגבי חבטת י' ע"י לא איגנדר, וביאור בשיטתו, ומוכרח מזה מהלך נוסף של נסתלק מעשה ראשון וזה דווקא ע"ד הצד השלישי במנ"ח.](#__RefHeading___Toc493457664) <> [ביאור שיטות הראשונים דיליף בור נזיקין שהוא אב מכורה אחר כורה.](#__RefHeading___Toc493457665)

# פרק אפלוגתת הרשב"א ורבינו אפריםוהמסתעף בפלוגתת ב' הלישנות ברש"י.

## מביא את פלוגתת הרשב"א ורבינו אפרים בלא איגנדר [בדף נ"א], וקושיות הרשב"א עליו, ומבאר דפלוגתתם תלויה בכל הנ"ל.

להלן [נ"א] מבואר דמצרפים את גובה הבהמה עצמה בבור ט' להשלימו לי', והיינו בבהמה שהולכת 'בלא איגנדר' בבור ט' דיכולה למות דאיכא צירוף גובה כריסה ועומק הבור, ושיעור י' היינו באיגנדר [שאין כאן גובה הבהמה], והביא שם הרשב"א שיטה שזהו שי' הרבינו אפרים על הרי"ף [כ"ב. דפי הרי"ף] וכ"ה שי' המאירי וטור בשם רמ"ה [סי' ת"י] דבאמת תלוי באיגנדר ולא איגנדר, והק' הרשב"א עליהם ב' קושיות, א] נימא תחילתו בפשיעה בלא איגנדר וסופו באונס באיגנדר, ב] האיך דרשינן בור בור, בור למיתה ובור לנזיקין, ומבואר דבור לנזיקין אינו של מיתה, ולדידהו גם של נזיקין הוא של מיתה.

ולמד הרשב"א וכ"ה שי' הרא"ש שם בשטמ"ק, דרק בור שיש בו לעולם כדי להמית חשיב בור מיתה, ואל"כ אלא שהבור תלוי על איגנדר ולא איגנדר, דשוב אינו בור מיתה רק בור נזיקין.

והנה הבאנו לעיל [סימן כו] ג' דרכים בפטור מיתה בבור ט', א] אונס – לפי הקס"ד, ב] בור של נזיקין הוא בור אחר, ואינו הבור של מיתה, כיון שאין דרכו להזיק – לל"ק, ג] שניהם בור אחד אבל בשיעור ט' אין בו אפשרות להמית דתלינן שלא מחמת הבור מת - לל"ב.

ומעתה יש לדון בשיטת הרשב"א, בבור ט' שמת ופטור דע"כ דאינו פטור אונס דא"כ לא שייך לפטור בלא איגנדר ג"כ דאז שפיר הוי פשיעה, גם א"א ללמוד כל"ב שאינו יכול להמית, שהרי פשוט שיכול להמית בלא איגנדר שאז יש גובה של י' בנפילה, וע"כ שהרשב"א למד כל"ק שבור של נזיקין הוא בור אחר, ואינו הבור של מיתה, כיון שאין דרכו להזיק, ואזיל לשיטתו שלמד שיש כאן ב' בורות, וכן הביא מהירושלמי ומכילתא, וכן כתב בהדי' שם שיש ב' אבות בבור כמו תם ומועד, ולשיטתו שיש ב' בורות וב' מזיקין, שוב יש לומר דמיקרי בור מיתה ובר קטלא רק כשתמיד יכול להמית דרק אז אמרינן דדרכו להמית, אבל אי דרכו להמית דווקא בלא איגנדר, א"כ אין זה בכלל 'דרכו להמית' שהרי מצד הבור עצמו אין דרכו להמית ותמיד צריך צירוף חיצוני של גובה הבהמה.

ויתירא מזו לאידך גיסא, אי בור של ט' מיקרי בור של מיתה בלא איגנדר, אז ע"כ שבור ט' אינו בור אחר שהרי גם הוא נכלל בדין מיתה.

הרי שני חידושים נאמרו בזה שהם ב' בורות, א] להיות בור מיתה צריך שתמיד הוא בור מיתה ולא רק בלא איגנדר דאל"כ לאו שמיה בור מיתה, ב] אי בלא איגנדר חייב במיתה בבור ט' א"כ ע"כ דבור ט' ובור י' אינם ב' בורות שהרי משכחת לה מיתה גם בבור ט'.

ובביאור שיטת רבינו אפרים: עיין ברשב"א שלמד בשיטתו דטעמו משום דהוי פטור אונס והק' תחילתו בפשיעה והק' עוד דלפי דבריו אין כאן ב' בורות, והקושי' השניה היא לשיטתו שלמד שיש כאן ב' בורות.

אולם יש לומר שפלוגתתם תלויה בב' הלישנות ברש"י, שרבינו אפרים למד כהל"ב, שזה בור אחד, וכבר נתבאר שלפי הל"ב ע"כ נתחדש שכל הדין הוא שיעור מתי הוא יכול להמית ומתי הוא לא יכול להמית, דבבור ט' תלינן דלא מחמת הבור מת, ופשוט א"כ ששיעור זה אינו בגוף הבור אלא בנפילה המסויימת שנעשה מחמת הבור, והיכא שבור ט' עושה נפילה של י' בלא איגנדר, אז שפיר יכול להמית ואז באמת הוא חייב שהכל בור אחד, ודו"ק.

וצ"ל שהרשב"א לא ידע טעמו של רש"י בל"ב שזה שיעור מתי הוא יכול להמית ומתי הוא לא יכול להמית, ולכן למד דמטעם אונס אתינן עלה, ולכן הקשה מצד תחילתו בפשיעה.

ולסיכום:

א] אי נלמד כל"ק שיש ב' בורות ע"כ שיש בהם ב' שמות ולא שייך שיהיה אופן של מיתה בבור ט' שחייב דא"כ אינם ב' בורות, ומוכרח שלא איגנדר גם פטור – זו שיטת הרשב"א.

ב] אי נלמד כל"ב שזה בור אחד ע"כ צ"ל שהפטור הוא מצד שא"א להמית, וזה לא יתכן לומר באופן בלא איגנדר, וזו שיטת רבינו אפרים.

וממילא דמוכרח מתרי טעמי שהרשב"א נקט שיש כאן ב' בורות.

ובעיקר פלוגתא זו עיין להלן [פרק ג] שהבאנו שיהיה נפ"מ נוספת בפלוגתא זו בדין אסו"מ שדרכו להמית, האם דינו כבור י' או לא, עיי"ש.

## תוספת עומק בשיטת הרשב"א – שהשם מיתה ונזיקין נכנסים לתכונה של "תחילת עשייתו לנזק".

ונראה להוסיף עומק בביאור שיטת הרשב"א למה בעינן בור שכל מציאותו אינו אלא למיתה ולא מהני להיות בור מיתה לגבי נפילה מסויימת של לא איגנדר, ונראה שהטעם לזה נמצא ברשב"א בסוגיין.

והוא שהרשב"א מדמה ב' אבות בבור לב' אבות בקרן, תם ומועד, ויש לעיין הרי המושג אב מיתלי תלי בתכונות והבאנו מהרשב"א להלן [כ"ח] שאב דמועד ואב דתם באמת תלויים בב' תכונות, במשונה ובכוונה להזיק, והכא קשה שאף שהתורה חידשה ב' שמות בור מיתה ובור נזיקין, הא החלוקה של השמות אינה אלא במזיק עצמו ובנזק שהוא עושה אבל אין החלוקה בתכונה, שהרי התכונה של המזיק של בור היינו תחילת עשייתו לנזק, וזה שוה בכל הבורות והחלוקה נמצאת אך ורק במזיק והנזק.

ואשר מוכרח מהרשב"א שהוא הבין שכשהתורה כתבה בור בור לחלק את ב' המזיקין זמ"ז, כוונת התורה היתה לחלק אותם בתכונה עצמה, והיינו שהחלוקה של השם מיתה והשם נזיקין נכנסת לתכונה של "תחילת עשייתו לנזק", וקבעה התורה שיש בור שתחילת עשייתו לנזק ויש בור שתחילת עשייתו למיתה, ואף שזה עדיין לא כמו משונה וכוונה להזיק, אבל שוין הם בזה שהתורה חילקה בתכונות שלהם להגדירם כב' בורות ממש.

ועיין להלן [סימן ל] שהארכנו בגדר הדין כרייה של בור, ושם ביארנו שהכרייה היא חלק מגוף המזיק של הבור, וגם זה נכנס לגדר תחילת עשייתו לנזק, ונמצא שמתחלקים כבר בכרייה שיש כרייה למיתה ויש כרייה לנזיקין.

ונראה שזה עומק שיטת הרשב"א: למה צריכים תמיד שכל הי' יהיה בבור ולא דנים מצד התוספת בנפילה של גובה הבהמה, והתשובה, שמצד הבור עצמו יש נפילת י' אחרי שהבור מפיל את הבהמה, אבל זה לא מונח בתחילת עשייתו וזה לא מונח בכריית פשיעה, ודו"ק.

## הערה: לשון הגמרא "מיתה לא עבדי" בסוגיין – ומוכרח שלפי רבינו אפרים 'בור' היינו 'נפילה'.

לכאו' יש להביא סיוע לשיטת הרשב"א מלשון הגמרא בסוגיין - "מיתה לא עבדי" – והיינו דכאן מבואר שיש הפקעה גמורה מבור ט' ממיתה, וצ"ע, אולם פשוט שלפי רבינו אפרים לא קשה שהגמרא לא קאי על בור י' אלא על נפילת י', ופשוט.

הרי שמוכרח שלפי רבינו אפרים 'בור' היינו 'נפילה', וכבר נתבאר לעיל שזה עומק הביאור ברש"י בל"ב, שלשון 'ונפל' בפרשה קאי על שניהם, והיינו שנפילה אחת כתובה, ונפילה זו כוללת מיתה ונזיקין, והנפילה היינו הבור, ועיין להלן [פרק ב] מה שיש להסתפק בגדר הדין מזיק דבור לפי רבינו אפרים ותלוי בהנ"ל.

## תוספת ביאור בשיטת רבינו אפרים – דמדין מ"ל קטלא כולה מ"ל קטלא פלגא אתינן עלה.

ובעיקר שיטת רבינו אפרים יש מקום לפרש נקודת פלוגתתם באופן אחר ושוב יתכן ליישב את טענת הרשב"א עליו.

ונקדים דהנה, יעויין במהר"ח אור זרוע [סימן ק"ז] מה שביאר בסוגי', ועיין בהערה [[100]](#footnote-101) שהבאנו לשונו, ובדבריו נתחדש נקודה אחת בהתייחסות לנזיקין ומיתה בבור, והיא, דמדין מ"ל קטלא כולה מ"ל קטלא פלגא אתינן עלה, והיינו דעד כאן נתבאר שמיתה ונזיקין תרי גווני ותרי שמות נינהו, וכל הנידון הוא האם הוו שני בורות ושני מזיקין, או בור אחד ומזיק אחד שעשה שני סוגים שונים של נזק, והיינו נזיקין ומיתה.

אולם בדבריו מבואר שיש עוד דיון, דיתכן דא"צ לדון מיתת בהמה ונזקי בהמה כב' שמות אלא כולהו חדא, דנזיקין הוא חצי מיתה, וממילא שפשוט כבר שאין כאן ב' בורות אלא שבור נזיקין הוא ממילא חצי מבור מיתה, ולא מחייבים בור נזיקין מצד הנזק שבו אלא מצד זה שנזיקין הוא חצי מיתה, ואי מיתה חייב א"כ בכלל זה נזיקין שהוא חלק מהמיתה עצמה – והיינו שנתחדש שמיתה ונזיקין אינם ב' שמות אלא שנזיקין כלול בשם מיתה.

ומעתה יש לומר, שהרשב"א חידש שעד כמה שהבור מצד עצמו לא קובע שיש כאן נפילת מיתה, אלא שגם הניזק קובע האם הבור יעמיד לניזק נפילת מיתה, והיינו כפי צורת הליכתו, וסובר הרשב"א שזה לא מיקרי בור של מיתה שעד כמה שהבור מיתלי תלי בגורם חיצוני האם הוא יעמיד נפילת מיתה או לא, הרי חסר בעיקר הבור, ואז דנים את הבור כבור נזיקין, ובור נזיקין אינו בור מיתה, וצורת הליכתו של הניזק לא יכול לשנות את עיקר שם של הבור מבור נזיקין לבור מיתה, ואי מצד עצמו הוא בור נזיקין לא ישתנה שמו ע"י גורם חיצוני.

אולם יתכן שרבינו אפרים מודה לו בזה, אלא שסובר שכיון שנזיקין הוא קטליה פלגא, והיינו חצי מיתה, א"כ כשבאים לשנות בור נזיקין לבור מיתה ע"י הגורם החיצוני, הרי לא באנו בזה לשנות את הגדרתו של הבור, מבור נזיקין לבור מיתה, אלא שבאנו להשלים אותו, מחצי מיתה למיתה גמורה, מקטליה פלגא לקטליה כולה, לא "שינוי השם" אלא "השלמת שם", וממילא שלא אכפת לן מה שהשלמת השם מחצי לכולו נקבע ע"י גורם חיצוני שעד כמה שהבור מצד עצמו הוא ממילא בור ששייך למיתה אלא שחסר לו בשיעור, א"כ גם גורם חיצוני יכול להשלים לו שם זה.

## מיישב קושיות הרשב"א עליו.

ומעתה יתיישב קושי' הרשב"א עליו:

הרשב"א הקשה דע"כ שיש כאן ב' בורות, שכן איתרבי במכילתא ובירושלמי, ולפי רבינו אפרים הכל בור אחד, ונראה שרבינו אפרים למד שמלבד הבור נזיקין שכלול בבור מיתה בתור חלק מהבור מיתה, הרי יש בור נזיקין מצד בור נזיקין דאיתרבי בור בור, וזה ילפינן מהמכילתא, ותרווייהו איצטריכא ליה, וכדיבואר.

והביאור בזה, דאדם נתמעט מבור מיתה לגמרי, וזה כולל מיתה גמורה וגם חצי מיתה, דכמו דקטליה פלגא איתרבי בכלל קטלי' כולה ה"ה דקטליה פלגי' נתמעט באדם כמו דנתמעט מקטליה כולה, וממילא דמצד זה בור היה פטור גם בנזקי אדם, ומה שהוא חייב בנזקי אדם היינו משום שנזיקין הוא גם שם בפני עצמו מלבד מה שהוא חלק מהבור ומהשם של מיתה.

הרי דבבור ט' יש ב' מחייבים, אחד בתור חלק מבור מיתה וזה אהני לן לענין זה שאינו בור אחר מבור מיתה ויתחייב בלא איגנדר על מיתה, אכן מלבד זה הוא גם חייב בתור בור של נזיקין, ומצד זה חייבים על אדם, ודו"ק.

הרי לנו שאפשר ללמוד ברבינו אפרים כדרך הראשונה ברש"י והוא יכול ללמוד כהמכילתא שיש דרשה של בור בור אלא שיש שני דינים בבור נזיקין אחד בתורת חלק מבור מיתה ואחד בתור בור נזיקין בפני עצמו.

## מהלך נוסף ברש"י בל"ב.

עפ"י כל הנ"ל – בשיטת רבינו אפרים - היה מקום לבאר את דברי רש"י בל"ב באופן אחר, ועיין בזה בהערה [[101]](#footnote-102).

# פרק בבדין בא אחר והשלימו לי' דנסתלק מעשה ראשון,ותוספת עומק בדעת רבינו אפרים, ובפלוגתת הרשב"א.

## קושי' עצומה מהדין סילק מעשה ראשון במשלים בור ט' לבור י', ותולה בהנ"ל.

יש תמיהא רבתי על שיטת רבינו אפרים, דיעויין להלן [י'. וכן להלן נ"א.] "דתניא - אחד החופר בור תשעה, ובא אחר והשלימה לעשרה האחרון חייב, רבי אומר אחר אחרון למיתה, ואחר שניהם לנזקין, מאי טעמא דרבנן, דאמר קרא כי יפתח וכי יכרה, אם על פתיחה חייב, על כרייה לא כל שכן אלא להביא כורה אחר כורה שסילק מעשה ראשון" - והיינו שאף שפשוט שהשני חייב על המיתה, אבל גזה"כ שרק הוא חייב על הנזק דנסתלק מעשה הראשון.

ועיין בתוס' [נ"א] דדוקא ט' לי' שחידש בה מיתה הוא דסילק מעשה ראשון, ותמה בזה הגר"נ פרצוביץ זצ"ל דלשיטת רבינו אפרים תמוה, שהרי גם בבור ט' שייך מיתה בלא איגנדר, ואיך אמרינן שהוא חידש בה מיתה, הא תמיד היה בה מיתה בלא איגנדר.

והיה מקום לדון שזה המקור לשיטמ"ק בשם רבינו יונתן [י'. ד"ה החופר בו ט'] ולרא"ה בשטמ"ק [נ"א. ד"ה החופר] שחולקים וסוברים דה"ה ח' לט' ולאו דווקא ט' לי', והיינו כנ"ל שכיון שגם בור מיתה ונזיקין הם בור אחד, וע"כ שתמיד אמרינן שהוא לא חידש בור נוסף, וסילק מעשיו בזה שהוסיף טפח בלי להוסיף בור חדש, אלא דלפי"ז נמצא שהטור סותר משנתו שהביא את פלוגתת הרמ"ה והרא"ש [רשב"א ורבינו אפרים] ולא הביא את פלוגתת תוס' ורבינו יונתן בהשלים מט' לי', וע"ע בהערה [[102]](#footnote-103).

## ג' צדדים בספיקת המנ"ח בדעת רבינו אפרים.

ונקדים בזה בדברי המנ"ח [בור], שהסתפק בדין נסתלק מעשה ראשון בבור ט' שהשלימו לי', ודן שם בשיטת רבינו אפרים בזה, שיש ג' צדדים בדין זה.

א] דהנה, זה פשוט שבור של ה' והשלימו לו' ובאה בהמה בלא איגנדר ויש לו גובה ד', דזה פשוט שאם הוא מת אז נקטינן שהוא מת רק מחמת השני ורק הוא חייב, ובדין נסתלק מעשה ראשון מגזה"כ נתחדש דגם כלפי נזיקין יתחייב רק השני, ודן שם המנ"ח דבכה"ג שהוזקה בהמה זו אף דגם באיגנדר היתה ניזוקת אכתי מחייבים רק לשני כיון שנסתלק מעשה ראשון.

ונמצא ששתי בהמות א' באיגנדר וא' בלי איגנדר שנפלו כהדדי ושניהם הוזקו, כלפי האיגנדר ליכא נסתלק וכלפי הלא איגנדר איכא נסתלק, ומתחלק דין בעל הבור כלפי שתי הבהמות.

ב] עוד יש לצדד שלא תלוי בבהמה המסויימת הזו ובצורת הליכתה, אלא שבהשלימו לי' ממש גם כלפי לא איגנדר דווקא אז חיילא דין נסתלק שהרי דין נסתלק הוא חידוש [דגם כלפי הנזק אמרינן שהבור שייך רק לשני], וחידוש זה הוא מחמת זה שהוא הוסיף בו דין מיתה ויתכן שלהוסיף דין מיתה היינו דווקא אי נעשה לבור מיתה על כל הצדדים, וזה רק בי' ממש.

ג] עוד יש לצדד לאידך גיסא, דבבור ד' דגם בלא איגנדר לא יגיע לגובה י', ובא אחר והשלימו לו' וכעת יגיע לי' ע"י לא איגנדר, והגיע בהמה באיגנדר דכלפיו אינו בור מיתה גם אחרי ההשלמה לו', ואעפי"כ יש לצדד שיהיה דין נסתלק גם כלפיו כיון שהוסיף אפשרות של חיוב מיתה בבור - [והצד השלישי הזה נתבאר להלן בפני עצמו והוכחנו כן בשיטת רש"י וכדיבואר].

והמנ"ח הכריע כהצד הראשון שהכל יחסית לבהמה זו ולצורת נפילתה.

## ביאור הספק עפ"י מה יש להסתפק בעיקר הגדר של הבור בדעת רבינו אפרים – האם בור הוא מזיק מוחלט עצמאי ככל המזיקים האחרים או שהמזיק של בור הוא מזיק יחסית לצורת נפילה של כל ניזק וניזק, ואז שייך לחלק את דיני הבור שהוא בור מיתה ביחס לניזק מסויים והוא בור נזיקין ביחס לניזק אחר.

ובביאור צדדי הספק היה נראה כך, שיש לחקור בדעת רבינו אפרים מה גדר המזיק של בור, ונקדים, שיש ב' סוגים של מציאויות, 'מציאות יחסית' – דהיינו מציאות שכל מציאותה היא אך ורק ביחס למציאות אחרת, [כאישות או חברותא וכדומה], ו'מציאות עצמאית' – דהיינו שכל המציאות של החפץ או המושג קיימת גם מיניה וביה ביחס לעצמה, ויש להסתפק במזיק דבור דכיון שאינו הולך ומזיק והוא חידוש וכמבואר ברשב"א לעיל [ב':] - ונתבאר שזה חידוש בעצם צורת עשיית הנזק שהוא לא פעיל כלל - א"כ רק ביחד עם הניזק הושלם השם מזיק דידיה, ששור יש בו את כל הכח המזיק שלו מצד עצמו, הכוונה להזיק וההנאה להזיקה, והניזק הוא רק היכי תימצי שיוכל להזיק, אבל בבור לא קיים מעשה חבטה, וכל כולו אינו אלא תקלה, א"כ יש מקום לחדש שגם אחרי חידוש התורה שיש מזיק של בור, דדנים דבלי הניזק אינו מזיק כלל, והושלם שמו ביחד עם הניזק [[103]](#footnote-104), ודו"ק.

[ועיין בדברינו באמרות אברהם פרק המניח [סימן יד] שהבאנו מהרי"ד [נג] ביחס לבור של גובהה שהוא גם בור יחסי לנפילה במצב מסויים, ויש לחלק].

ונראה שיש מקום לבאר את שיטת רבינו אפרים עפ"י סברא זו, וזה יהיה הביאור בצד הראשון של המנ"ח, והיינו שחידש שהשיעור מיתה והשיעור נזיקין מיתלי תלי כלפי כל ניזק וניזק, וזה משום שכל התורת מזיק דבור מיתלי תלי בניזק, ולכן מתחלקים הדינים של בור אחד לכמה דינים שונים, והיינו דבור אחד הוא בור י' כלפי א' ובור ט' כלפי השני, והראשון הוא בעל הבור כלפי ניזק אחד והשני הוא בעל הבור ביחס לניזק אחר, והאיך יתכן דבר זה, וע"כ שהבור עצמו אינו בור המזיק מצד עצמו, אלא כל מציאותו בתורת מזיק מיתלי תלי בזה שיש ניזק ויש צורת נפילה של אותו ניזק, ואיגנדר ולא איגנדר בניזק אחד נמדד כב' בורות, שהכל תלוי בניזק ובצורת נפילתו, והיינו ניזק ביחס לנזק המסויים הזה.

למדנו א"כ שאין לדון ואין להגדיר את הבור מצד עצמו אלא שכל בור הוא כמה וכמה בורות, והכל מתחדש כסדר כפי כל ניזק וניזק.

ועיין לעיל [סימן כה] בסוגי' דהיזקה מצוי - ובגדר הדין היזקה מצוי בבור שהוא פחות מרגל - - והדברים נתבארו עפ"י הצד הזה.

## דרך אחרת שבאמת בור הוא מוחלט לגבי כולם, ולא מתחלק שמו ביחס לכל ניזק, אבל כמו שיש בור מיתה ובור נזיקין, כך יש בור שיש בו צד מיתה וצד נזיקין.

אולם יתכן לומר באופן אחר בביאור שיטת רבינו אפרים – וזה הפתח להבין את הצדדים הנוספים בספיקת המנ"ח – והוא, שלעולם יש לומר שרבינו אפרים מודה שבור הוא 'מציאות עצמאית', ובור הוא בור מוחלט ולא משתנה מניזק לניזק, אלא שא"כ לכאו' צ"ל שרבינו אפרים חידש שיש בור מיתה ויש בור נזיקין ויש בור שיש בו ב' שמות, שבור נזיקין היינו היכא דגם ע"י לא איגנדר ליכא חבטת י' ובור מיתה היינו היכא דגם ע"י נפילת איגנדר איכא חבטת י', ובור דמיתלי תלי באיגנדר ולא איגנדר הוא בור שיש בו ב' צדדים, צד מיתה וצד נזיקין כהדדי.

ולפי דרך זו לא נאמרה הלכה שדווקא בור מיתה חייבים על מיתת השור אלא נאמרה הלכה שבשיעור י' הוא יכול להמית ולכן רק אז הוא חייב, ומחמת הלכה זו חל השם מיתה ונזיקין על כל בור כפי יכולתו.

ולפי דרך זו הסתפק המנ"ח בב' צדדים בהלכתא דנסתלק מעשה ראשון שהלכה זו היא חידוש ויש לדון מה הפרטים של החידוש זה, ויש בזה ב' צדדים, א] כרייה שעל ידו נעשה הבור לבור מיתה – בצורה מוחלטת – בזה מסתלקת הכרייה הקודמת, ולכן כל שעשאו לי' ממש אמרינן שנסתלק מעשה ראשון, דעד עכשיו היה בור שיש בו ב' צדדים, ב] כרייה שעל ידו נעשה הבור לבור שיש בו צד מיתה גם מסלקת את הכרייה הראשונה.

הרי שהג' צדדים של המנ"ח מתחלקים לשני צדדים בגדר מזיק דבור, דהצד העיקרי של המנ"ח [הצד הראשון] מבוסס על זה שהמזיק דבור הוא מזיק ביחס לכל ניזק וניזק בפנ"ע, ואין לו שם קבוע בפני עצמו אלא שם נפרד ביחס לניזק המסויים הזה, ולכן גם הדין נסתלק מעשה ראשון תלוי בזה, וב' הצדדים השניים מתבססים על זה שבור הוא מזיק קבוע ויש לו שם מוגדר מצד עצמו, ובור ששייך בו חבטת ט' וי' יש לו ב' צדדים, וממילא שיוצא מזה עוד שני צדדים בהלכות נסתלק מעשה ראשון.

והוסיף תלמיד אחד, דלפי"ז יש צד רביעי בספק ויתחדש חידוש גדול, והיינו שיתכן ששני הצדדים האחרונים לא סותרים זל"ז ושניהם אמת כהדדי, ויתחדש שבור של כריית ג' שהוא בור נזיקין מוחלט, ועשאו שני לבור ששייך בו חבטת י' ע"י לא איגנדר, נסתלק הבור מהראשון לשני, [וכצד השלישי], ואם שוב עשאו שלישי לבור י' וכעת הוא בור מיתה מוחלט, אז שוב נסתלק מעשה שני ונהיה לבור של השלישי, [וכצד השני], ודו"ק.

## ישוב לקושי' העולם על רבינו אפרים מהדין נסתלק מעשה ראשון בהשלימו לי'.

ומעתה מתיישבת בפשיטות קושי' העולם על רבינו אפרים בדין נסתלק מעשה ראשון בהשלימו לי', והוא, שגם רבינו אפרים מודה שיש מושג של בור מיתה, ולפי הצד הראשון הפירוש פשוט שכל בור מיתה נמדד כלפי הניזק המסויים וממילא שהדין 'השלימו לעשרה' מתחלק כלפי כל ניזק וניזק, איגנדר ולא איגנדר, ופשוט מאד.

אלא דגם לפי הצדדים האחרים שבור הוא מזיק מוחלט יחסית לעצמו, וא"כ ע"כ שיש בור שהוא לגמרי בור מיתה ויש בור שיש בו ב' שמות, ונסתלק היינו לעשותו לבור מיתה מוחלט ואז הדין משלימו לי' הוא י' ממש, [ורק לצד השלישי יתחדש שהדין י' הוא תמיד יחסית לבהמות הכי גבוהות שצריכים לחשוש לנפילתם, בצורה של לא איגנדר, ולעולם לא משכחת לה דין י' ממש].

## דרך חדשה בשיטת רבינו אפרים – שלדבריו יש בור מיתה דלזה בעינן חבטת י' באיגנדר ויש בור נזיקין ובזה מהני חבטת י' בלא איגנדר.

כך היה אפשר לומר - לכאו' - איברא דזה אינו ברור כלל, דבשלמא הצד של המנ"ח שכל בור הוא יחסית לניזק א"ש, וכנתבאר, אבל לפי הצדדים האחרים דנקטינן בדעת רבינו אפרים שיש בור מיתה ויש בור שיש בו ב' צדדים ויש בור נזיקין – כל זה צ"ב רב, שהרי לענין מה ולענין איזה דין חיילא השם 'בור מיתה' בבור י' ממש אם ממילא כבר מצאנו שגם בבור ח' ע"י לא איגנדר איכא נמי חיוב על המיתה, הרי דחזינן שאין שום משמעות לזה שיש י' ממש בתוך הבור עצמו, שהרי גם בבור ח' איכא להך דין, וע"כ שכל השיעור י' הוא אך ורק בחבטה עצמה ולא בעיקר הבור, ומנלן לחדש שיש עוד דין של שיעור י' בגוף הבור עצמו אם כל הנפ"מ של הדין החדש הוא כלפי הדין נסתלק, וצע"ג.

ואשר נראה בכל זה, והעירוני לזה התלמידים [[104]](#footnote-105), שהביאור בשיטתו הוא כך, שבאמת - בשם מזיק של בור איכא ב' בורות, בור מיתה ובור נזיקין, ובור ח' ששייך בו מיתה ע"י לא איגנדר אינו בור מיתה, שכל שחלק מהחבטת מיתה לא נמצא בתוך הבור עצמו אז ע"כ שאין לבור שם מזיק של בור מיתה כשהחלק של החבטה שעומד בתוך הבור אינו יותר מהשיעור של חבטת נזיקין, ואין שמו של הבור נקבע כבור מיתה מחמת הנך חבטות שחלקם נמצאות מחוץ לבור, ולא אהני לן לקבוע שם בבור על ידם, ונוסיף עוד, שרק חבטה שמוכרחת לבא מצד הבור עצמו מיקרי חבטה שמגדירה את הבור לסוג בור שעליו חייבים, והתוספת בחבטת לא איגנדר אינה מוכרחת להיות מצד הבור אלא מצד הניזק הוא בא, וע"כ שחבטה זו שחלקו מחוץ לבור לא איתרבי לחיוב בפרשת בור מיתה, ומצד עיקר פרשת בור באמת היה פטור גם לדעת רבינו אפרים.

אולם אחרי דאיתרבי בור נזיקין – בריבוי כדרך הא' ברש"י או מבור בור - הרי בזה איתרבי שגם חבטת מיתה ע"י לא איגנדר יתחייב, ואף דלא יתכן לחייב חיוב על מיתה אם כל התורת בור הוא בור רק לענין נזיקין, וע"כ צ"ל דלא איתרבי בריבוי 'בור נזיקין' אלא דאיתרבי דמלבד הבור מיתה איכא נמי 'מזיק כללי' של בור בלי שחל בו שם מזיק דבור מיתה - במסויים – והיינו שהוא מזיק ביחס לכל נפילה וחבטה שמתאימה לו.

ומעתה, לא גרע לא איגנדר בבור זה מכל נזיקין להתחייב עליו – דחבטת נזיקין וחבטת מיתת לא איגנדר שוין בבור זה - ונמצא דכל פלוגתת הרשב"א ורבינו אפרים הוא בבור השני שמתרבה בריבוי, האם הוא בור נזיקין או בור כללי, אבל שניהם מודים שהבור של הפשטי' דקרא הוא בור של מיתה שכל החבטות שלו הם חבטות של מיתה והיינו בור עשרה.

[ונוסיף עוד, הרי אי נימא שיש 'חומרא' ו'מעלה' בזה שכל החבטה נמצאת בתוך הבור, א"כ לא יתכן ללמוד חבטת לא איגנדר של מיתה מבור נזיקין ששם כל החבטה נמצאת בתוך הבור, וע"כ שאינה חומרא ומעלה, אלא הגדרה, והיינו שרק חבטה כזו שמוכרחת מצד עצם הבור ולא תלויה בגורמים חיצוניים, כזו חבטה מגדירה את שמו של הבור – לא מחמת חומרתה של החבטה אלא מחמת שייכותה לגוף הבור, ודו"ק, ועיין בהערה [[105]](#footnote-106)].

הרי לנו דחבטת מיתה של לא איגנדר היא חבטה מחודשת שמורכבת מתרתי, א] עצם החבטה היא 'חבטת מיתה' דילפינן מהחבטה שכתובה בעיקר הפרשה שזה 'בור מיתה', ב] ה'שם מזיק' של הבור כתוב בריבוי של 'בור נזיקין' שזה 'בור כללי' - הרי שהבור עצמו הוא הבור בריבוי של 'בור נזיקין' והחבטה היא החבטה שכתובה בפרשת 'בור מיתה'.

## מחדש שהדין נסתלק ראשון גם לרבינו אפרים יהיה בהוסיף טפח עד עשרה.

הדרנא לעיקר הקושי':

וי"ל שהדין של נסתלק מעשה הראשון היינו כשבא לחדש את עיקר הבור הכתובה בפרשה שזה בור מיתה, ומה שהיה שייך חיוב מיתה בלא איגנדר גם בבור הקודם, היינו ע"כ מצד הבור של נזיקין שהוא הבור היותר קל, שהוא סוג בור שמצד עצמו חשיב כבור של נזיקין, ואף שהיתה אפשרות לצרף חבטת מיתה לבור זה, אבל מצד הבור עצמו אין כזו חבטה, ונמצא שכעת הוא חידש במעשיו את הבור של מיתה, שזה מזיק יותר חמור, דמצד עצמו הוא מזיק של מיתה – והרי מה"ט בור זה הוא עיקר פרשת בור בתורה, ודו"ק, ובזה נסתלק מעשה הראשון – הרי דמזיק אחר הוא, כעת מזיק של מיתה ומקודם מזיק של נזיקין – ודו"ק.

ועד כדי כך מתחלקים השם מזיק לב' מזיקים עד שלא אומרים 'בכלל מאתיים מנה' כלפי הנידון של 'שם מזיק' וכדיבואר להלן [סימן כח] מהגרא"ל מאלין זצ"ל לגבי בור מיתה ובור נזיקין - הרי חזינן שמזיק אחר הוא.

## סיכום ב' דרכים בביאור פלוגתת הרשב"א ורבינו אפרים – וישוב לקושי' הרשב"א ממה שכתוב 'בור בור', והנפ"מ לגבי איסתלק מעשה ראשון.

כעת נוכל לסכם כמה דרכים בביאור פלוגתת הרשב"א ורבינו אפרים - וכדלהלן:

בדרך הראשונה למדנו שחולקים בעצם השם מזיק דבור האם הוא נגמר יחסית לכל ניזק וניזק, ואז גם הבור מיתה ובור נזיקין מיתלי תלי בכל ניזק וניזק לחוד, וזו שיטת רבינו אפרים, והרשב"א חולק דבור הוא מציאות מוחלטת כלפי עצמו ולא מיתלי תלי בכל ניזק וניזק, וממילא שלפי הרשב"א רק חיילא דין מיתה על הבור אי תמיד יש בו חבטת מיתה, אכן לפי רבינו אפרים סגי לן בנפילה זו.

לפי דרך זו לא קשה קושי' הרשב"א ממה שכתוב 'בור בור' ומשמע מזה שהם ב' בורות חלוקות בור מיתה ובור נזיקין, שרבינו אפרים מודה שיש ב' בורות בור מיתה ובור נזיקין אלא שלפי שיטתו כל המציאות של בור נגמר ביחס לניזק, ולכן השם בור מיתה והשם בור נזיקין ג"כ חל יחסית לכל ניזק וניזק.

לפי דרך זו הנסתלק מעשה ראשון הוא יחסי לנזיק המסויים של הלא איגנדר הזה - כיון שכל התורת בור הוא כלפיו, ופשוט.

עכ"פ למדנו שבדרך הראשונה עיקר פלוגתתם היא בעיקר הבור של הפרשה שהוא בור של מיתה - האם הוא בור יחסי לכל ניזק וניזק או שהוא בור מצד עצמו - שהוא בור מיתה לכולם, אולם לדרך השניה מודי בעיקר הבור של הפרשה שהוא בור מצד עצמו של מיתה לכל נפילה, אלא שנחלקו בבור השני שהתרבה - האם הוא בור נזיקין [רשב"א] או בור כללי [רבינו אפרים], ולפי דרך זו ג"כ א"ש קושי' הרשב"א ממה שכתוב 'בור בור' ומשמע מזה שהם ב' בורות חלוקות בור מיתה ובור נזיקין, דרבינו אפרים למד שהדרשה 'בור בור', אינו בור מיתה ובור נזיקין אלא בור מיתה ובור כללי - שאין בו שם מסויים - וכיון שאינו בור נזיקין ממש, לכן שייך לחייב בו בדין חבטת מיתה.

והנפ"מ בין הנך ב' דרכים - אי פלוגתתם בבור של הפרשה [מיתה] או בבור של היתור [נזיקין] - הוא אי האיסתלק מעשה ראשון הוא בכל טפח נוסף ביחס לבהמת לא איגנדר שמשלים עד עשרה, או שהאיסתלק הוא דווקא עד עשרה.

# פרק גתוספת דברים בכל הנ"ל.

## מתמה בשיטת רש"י בל"ב לגבי חבטת י' ע"י לא איגנדר, וביאור בשיטתו, ומוכרח מזה מהלך נוסף של נסתלק מעשה ראשון וזה דווקא ע"ד הצד השלישי במנ"ח.

איברא שיש לתמוה טובא בשיטת רש"י בל"ב לגבי חבטת י' ע"י לא איגנדר, דהנה, כבר נתבאר לעיל ששיטת רבינו אפרים היא כדרך השניה ברש"י, וזה משום דלפי רש"י בל"ב אין כאן אלא בור אחד, ולשון 'ונפל' קאי אכולהו, וע"כ דלא שנא מיתה בלא איגנדר מאיגנדר, שאין בור מיתה בור בפני עצמו עם שיעור י' בגוף הבור שאין כאן ב' בורות, והיינו כרבינו אפרים.

איברא, דלפי מה שנתבאר בכל הדרכים ברבינו אפרים ליישב הקושי' מנסתלק מעשה ראשון, הרי נתבאר דע"כ שיש ב' דינים של בור, ויש בור מיתה ויש בור נזיקין אלא דמתחלקים באופן אחר מהרשב"א, ונתבאר למה לדידיה נמי מיושב הלשון 'בור בור', וכל זה סתירה לעיקר דרכו של רש"י שיש רק בור אחד, אלא דמעתה קמה וגם נצבה הקושי' הגדולה על רבינו אפרים בשיטת רש"י בל"ב, שכבר אין לתרץ ככל הנ"ל, ודו"ק.

והעירני תלמיד אחד לנקודה נפלאה - דמכל זה מוכרח מהלך נוסף של נסתלק מעשה ראשון וזה ע"ד הצד השלישי במנ"ח, דהנה הצד השלישי של המנ"ח קשה מאד, שיצא לחדש דבבור ד' דגם בלא איגנדר לא יגיע לגובה י', ובא אחר והשלימו לו' וכעת יגיע לי' ע"י לא איגנדר, והגיע בהמה באיגנדר דכלפיו אינו בור מיתה גם אחרי ההשלמה לו', ואעפי"כ יש לצדד שיהיה דין נסתלק גם כלפיו כיון שהוסיף אפשרות של חיוב מיתה בבור, והצד הזה תמוה עד מאד, דלכל מה שנתבאר לעיל ברבינו אפרים אכתי אינו מבואר, דודאי שבור זה לאו שמיה בור מיתה ומה יש בו יותר מבור בלי מיתה כלל.

וע"כ שלפי הצד הזה בור מיתה ובור נזיקין הם בור אחד, והדין נסתלק בנוי על הוספת דינים בבור ולא על הוספת 'שם חדש' של מזיק בבור, והוספת דין וחיוב מיתה היא ההוספה שמחייבת את הדין נסתלק, וכיון שעד עכשיו לא משכחת לה בבור הזה חיוב על מיתה, שוב אמרינן שגם אם כעת רק משכחת לה מיתה ע"י לא איגדנר הרי סו"ס נתחדש דין חדש בבור ולכן נסתלק מעשה ראשון.

הרי שהצד השלישי מובן לפי רש"י ורש"י רק מובן לפי הצד השלישי, ואין להקשות הא כתיב והשלימו לי' – ואטו זה מוגדר כהשלימו לי' אי בפועל אינו י' בשום פנים, ולהנ"ל א"ש, דדווקא לפי רש"י שאין חילוקי שיעורים ודינים בגוף הבור, וכל השיעור נאמר אך ורק בחבטה שצריכם חבטת מיתה, א"כ השיעור י' היינו שיעור חבטה, והשלימו לי' היינו השלים את החבטה לי', וא"ש.

## ביאור שיטות הראשונים דיליף בור נזיקין שהוא אב מכורה אחר כורה.

בעיקר דין נסתלק מעשה ראשון [בשיטת רבנן דרבי], עיין בראב"ד [בחידושיו בסוגיין – הביאו נמי הרשב"א] וכן הוא בהתוס' ר"פ בשם הר"מ שזה מקור נוסף שבור ט' הוא אב לנזיקין, דמבואר הכא דלולי הפטור של נסתלק מעשה ראשון היה הראשון חייב אף דמיירי בבור פחות מי', ומבואר שיש בור נזיקין בתורה, ואכתי קשה דסו"ס מנלן שזה אב ואולי זה תולדה, וצ"ע, ומוכרח מזה שכל דיוק או דרשה חשיב כבר כאב, ודלא כהתוס' לעיל בלא מכל' קרנא דגם אחרי הדרשה אכתי חשיב כתולדה, והראב"ד חולק - והראב"ד ס"ל כהרשב"א דחולק שם על התוס' במכלי' קרנא וסובר שריבוי הוא אב, וזו לכאו' גם שיטת רש"י בל"ק שכל דרשה חשיב בהדי'.

אולם באמת יש לומר דעדיפא מכל דרשה שאין זו דרשה לענין חיובא דבור ט' אלא שהתורה איירי בחיוב על בור י' בהשלים, ואגב זה למדנו דע"כ שיש חיוב בבור ט', וזה 'גילוי מילתא' דבכלל הפרשה הוא, ועדיפא מדרשה, ודו"ק.

אולם השתא דאתינן להכי א"כ קשה, דאדרבה דגרע טפי מכל דרשה, שהרי יש חילוק בין דרשה שעל ידה אנחנו יודעים שהמזיק הזה חייב – והדרשה וריבוי שמדברת על החיוב הזה עושה את החיוב הזה לאב, ובזה איירי רש"י והרשב"א, אבל הראב"ד ור"פ איירי בסוג אחר של דרשה שלא מדברת על החיוב של המזיק שחיובו ממילא קיים מדין תולדה, אלא שהתורה 'מגלה על קיומו' כשבאה לדבר על מזיק אחר, ואין סיבה שיהיה אב מחמת זה, שהרי ממילא ידעינן על קיומו של כל תולדה, ועל זה קאי הנך ראשונים, ועיין בהערה [[106]](#footnote-107) שביארנו את הדברים ביתר הרחבה.

והיה מקום לפרש את דברי הראב"ד ודעימיה באופן אחר – והוא שהם למדו שהצד לפטור בור נזיקין היינו משום שבור מיתה הוא בור גמור ונזיקין אינו אלא חלק ממיתה, דנזיקין היינו 'קטליה פלגא', וע"ד המהר"ח אור זרוע שהבאנו לעיל [פרק ב'], והיה מקום לומר שהוא רק חשיב כחצי מזיק ולכן פטור שבבור רק מצאנו מזיק גמור, ובדין כורה אחר כורה נתחדש שגם חצי מהמזיק הגמור חייב, ולולי זה היה פטור - ודו"ק בכל הנ"ל – אלא שלא משמע כן מלשונם.

# סימן כחפטור אדם וכלים והמסתעף,ובפלוגתת הבבלי וירושלמי בגדר בור ט'.

[ביאור הדין למה פטור על נזקי אדם בבור י'.](#__RefHeading___Toc493455551) <> [ביאור בהנ"ל לשי' הירושלמי.](#__RefHeading___Toc493455552) <> [ביאור בדין שבירתן זהו מיתתן בנזקי כלים, ופלוגתת הבבלי וירושלמי במיעוט דכלים בבור ט'.](#__RefHeading___Toc493455553) <> [פלוגתת הבבלי וירושלמי אם החילוקי שמות היינו בור מיתה ובור נזיקין או בור י' ובור ט' - ונפ"מ בדין אסו"מ שממית אי מיקרי מיתה [י'] או נזיקין [ט'].](#__RefHeading___Toc493455554) <> [תמיהא רבתי דלמה לא אמרינן בכלל מאתיים מנה, ובדברי הגרא"ל מאלין זצ"ל דליכא סברת בכלל מאתיים מנה ב"שם מזיק".](#__RefHeading___Toc493455555) <> [יש לדון בכרה בור י' ובא אחר והפחיתו לט' – דמי חייב על כלים.](#__RefHeading___Toc493455556)

##

## ביאור הדין למה פטור על נזקי אדם בבור י'.

בנזקי אדם בבור ט' הדין הוא דחייב, שכל המיעוט הוא ממיתה בור י' - ויש לעיין דמה הדין בנזקי אדם בבור י', ועיין בזה ברש"י [כ"ח: סוד"ה שור ולא אדם] דמדוייק דמיירי רש"י בבור י' ושם רק נתמעט מכופר ולא מנזיקין בהך בור, וכן מוכרח מתוס' [סוף ט':] דבאדם שהוזק אף בבור י' חייב, ולכאו' קשה דאם עיקר הפרשה קאי בבור י' א"כ הרי כל הך בור נתמעט בין ממיתה ובין מהיזק, ואם בור י' נתמעט מהיזק שוב לא יתכן לחייב בור ט' בנזיקין דכש"כ דפטור ממה דמצאנו פטור בבור י', וצ"ל דעיקר הפרשה מיירי, א] בבור י', ב] דווקא באופן שמת, ונמצא דנזיקין בבור י' כבר אינו בעיקר הפרשה, וממילא אינו בכלל המיעוט.

אולם יש לומר עוד, דבאמת בבור י' איכא בור ט' ג"כ, דבור ט' הוא מקצת מבור י', ונמצא דעד כמה שבור י' עושה חבטת נזיקין הרי"ז בור ט', וכל התורת בור י' שבו הוא החבטת מיתה שבו, ושוב א"ש דנזקי אדם בבור י' לא נתמעטו, דזה שייך לבור ט' שבתוך הבור י'.

## ביאור בהנ"ל לשי' הירושלמי.

ושי' הירושלמי במסקנה דיליף בור נזיקין מיתורא דבור בור, וכבר הבאנו מהרשב"א דע"כ דב' בורות נינהו, והיינו ע"ד הל"ק ברש"י ולא כהל"ב ברש"י.

אלא דהכא תמוה, דכבר א"א ליישב מיעוטא דאדם ע"ד הל"ק ברש"י, דהנה לכאו' יש לדון, דמה היה הדין לולי היתור דבור בור - ורק היו חייבים על בור מיתה ולא היו חייבים על בור נזיקין, הרי לכאו' פשוט דגם במתה הבהמה וכן בהוזקה הבהמה דחייב בבור י' אף דהתורה דיברה על מיתה בבור מיתה, [ובדומה לזה בנגיחה, הרי בנגיחה דיברה תורה על נגיחה של מיתה, ומזה מבינים דה"ה בנגיחת נזיקין, וא"כ הכא מ"ש], ולפי"ז כל היתור דבור בור נצרך רק לנזיקין בבור ט' דקס"ד דבור ט' אינו מזיק כלל [ויש לדחות דשאני בור מנגיחה דחידוש הוא ובקס"ד רק היו חייבים במיתה לולי ריבוי דבור ט' לנזיקין ודו"ק], ולפי"ז, כיון שהמיעוט דאדם הוא על בור המפורש בפרשה ולא על בור דיתורא, א"כ ע"כ שהמיעוט קאי בבור מיתה בין שמת בין שהוזק, ואם בור י' נתמעט בנזיקין, א"כ כש"כ בור ט' לנזיקין נתמעט, והדרא קושי' לדוכתא.

[וע' תוס' ר"פ [ד"ה סו"ס] מה שהביא מהירושלמי שכנראה שיש דרשה מיוחדת לומר שחייב עדיין בנזיקין, וא"ש - עיי"ש, אכן מתוס' לא נראה כן, דמתוס' משמע דרק על עיקר הפרשה נתמעט ולא על יתורא].

ונ' פשוט, דאף דלפני היתור דבור נזיקין יש לחייב בור י' בנזיקין ג"כ, אמנם לאחר היתור יש לחייבו מצד אחר, דלפני היתור איכא רק מזיק א' והוא בור מיתה, ובבור מיתה איכא חבטת מיתה וחבטת נזיקין, ואחרי היתור שנתחדש מזיק חדש בבור והוא בור נזיקין, שוב איכא מזיק נוסף בבור י' וזה הבור נזיקין שבו, וחבטת נזיקין חייב הן מצד המזיק דבור מיתה [דידעינן כבר לפני היתור] והן מצד המזיק דבור נזיקין, ואף דאיתמעט המזיק דבור מיתה בין מחבטת מיתה ובין מחבטת נזיקין, הא המזיק דבור נזיקין לא נתמעט כלל, ומזיק זה נמצא גם בבור י', וזהו המחייב בנזקי אדם בבור י'.

## ביאור בדין שבירתן זהו מיתתן בנזקי כלים, ופלוגתת הבבלי וירושלמי במיעוט דכלים בבור ט'.

הנה מיעוטא דכלים הוא גם מנזיקין, והטעם כ' רש"י [כ"ח:] דשבירתן זהו מיתתן ולכן גם טינוף כלים הם בכלל המיעוט - וע' רשב"א [כ"ח:] שמבאר דכיון דלא שייך בהו מיתה נתמעטו מהכל, ועיי"ש במגיה ברשב"א שהביא מהשטמ"ק דהכוונה בזה היא דכיון דשייך להשתמש בשברים אין זה מיתה, ונמצא דרק שייך ביה נזיקין, ולפי"ז צ"ל דאף דבאדם אמרינן דהמיעוט קאי בעיקר הפרשה ולא בנזיקין שהוא יתורא דפרשה, אבל בכלים ע"כ זה מיעוט אחר, ומיעוט זה קאי ביתורא דפרשה ולענין נזיקין.

אולם יותר נראה לפרש דהכוונה בדבריו דבכלים דלא משכחת לה מיתה, א"כ לחבטת נזיקין דידהו נתחדש דין חבטת מיתה, ושפיר נתמעטו מעיקר הפרשה, וע"ע בהערה [[107]](#footnote-108) מה שהוספנו בזה.

וע' תוס' ר"פ בסוגיין [ד"ה ירושלמי] דדן לענין בור ט' אם נתמעט, והוכיח דגם בזה נתמעט כלים, דאסו"מ הוא בור ט' [שאינו ממית] ונתמעט שם כלים, וביאר, דאף דאדם בבור ט' חייב, הא הכא שבירתן זהו מיתתן וגם בור נזיקין נתמעט, וצ"ב דמה בא לחדש, הא כמו דשבירתן זהו מיתתן ולכן פטורים גם על נזק, א"כ ה"ה דבור ט' פטור, ותלוי זה בזה.

ונ' דכוונתו לחדש, דאולי שבירתן זהו מיתתן רק נאמרה במעשה חבטה דכלים, דלחבטת נזיקין נתחדש דין חבטת מיתה ושפיר נתמעט אבל מאן יימר דנתחדש נמי בבור, דאולי בעיקר השם בור לא אזלינן בתר כלים, ונקבע על שם שור וחמור, ושוב אמרינן דבור ט' הוא בור נזיקין, ואף דבכלים הך בור עביד חבטת מיתה, הא הך בור לא נתמעט כלל דרק חבטת מיתה בבור מיתה נתמעט, וזה חבטת מיתה בבור נזיקין.

וחדית לן התוס' ר"פ דאינו כן, אלא דהבור נמדד כלפי כלים עצמו, ובור ט' בכלים הוא בור מיתה, ולהכי קאי המיעוט עליו ג"כ, דבור ט' בכלים הוא מעיקר הפרשה ולא מריבוי.

ולפי"ז יצא חידוש דלולי מיעוטא דכלים היו כלים חייבים, והיו חייבים יותר משור וחמור, שהיו חייבים בבור ט' אף דבור ט' אינו בור כלל לענין שור וחמור [לפני הריבוי מיתורא דבור בור], דרק לשור וחמור בעי בור י', אבל כלים שאני משור וחמור דכיון דשיעור י' תלוי בראוי למיתה ושבירת כלים הוא מיתה, שוב חשיב בור ט' כבור מיתה לענין כלים, וכיון שכן, כשנתמעט כלים מעיקר הפרשה, נתמעט מיתה דידיה, וכיון דבור מיתה דידיה הוא גם בט', שוב קאי המיעוט גם עליו, אבל בשור וחמור אינו כן, דבדידהו בור ט' לא נתמעט, דכלפי שור וחמור בור ט' יליף מריבוי, ואינו עיקר הפרשה, ולא נתמעט.

ועיי"ש בר"פ דאף דהוכיח מהבבלי דבור ט' פטור בנזקי כלים, אולם הירושלמי חולק, שהביא מהירושלמי שמחייב כלים בנזיקין בבור ט', והיינו כהקס"ד בר"פ, דלדעת הירושלמי המיעוט הוא רק על בור י', וצ"ל דהביאור כדלעיל, דלדעת הירושלמי רק אמרינן שבירתן זהו מיתתן כלפי סוג החבטה, אבל כלפי הבור, בור ט' הוא בור נזיקין דדיינינן לבור כלפי שור וחמור דזהו בור דפרשה, ולית ליה הך חידוש דלכלים דיינינן לבור בפנ"ע, ובזה פליג הבבלי, וכנתבאר בר"פ.

## פלוגתת הבבלי וירושלמי אם החילוקי שמות היינו בור מיתה ובור נזיקין או בור י' ובור ט' - ונפ"מ בדין אסו"מ שממית אי מיקרי מיתה [י'] או נזיקין [ט'].

איברא, דיתכן לפרש פלוגתת הבבלי וירושלמי בעיקר השם בור מיתה ונזיקין, דלדעת הירושלמי י"ל דאין עיקר השם בור "בור מיתה" ו"בור נזיקין", רק דשם הבור הוא "בור י'" לעומת "בור ט'" דאיתרבי, וזה שיעורים בעלמא ודלא כהבבלי דעיקר שם הבור הוא "בור מיתה" ו"בור נזיקין", ודו"ק, וצ"ל דעיקר הילפותא כמוש"כ רש"י להלן [נ':] דילפינן מלשון "בור" דסתם בור הוא י' ומקרא ד"והמת יהיה לו" ילפינן דשיעור זה נאמר במיתה, ובור ובור דאיתרבי מיתורא רק בא לרבות שיעור ט' לנזיקין וכל הנידון הוא ב"שיעורים" של בור, ולבבלי דעיקר שם הבור הוא "בור מיתה", צ"ל ד"המת יהיה לו" הוא הגדר בסתם בור י' דאיתרבי "לבור מיתה", וזה שם המזיק דהך בור ואינו שיעורים בעלמא.

ומעתה פשוט דלא שנא כלים לא שנא שור וחמור, דאף דשבירתן זהו מיתתן אכתי בור ט' דינו כבור נזיקין, דהעיקר הוא השיעור שבו ולא מה שראוי למיתה ונזיקין, ודו"ק, ובזה פליג הבבלי, וממילא לבבלי בור ט' הוא בור מיתה כלפי כלים, ופשוט.

ובאמת דמר"פ מוכרח דלבבלי אין זה "שיעורים" בעלמא, דהוכיח דבור ט' פטור על כלים מאסו"מ דאינו בור י' משום שאינו ממית, ושוב הסתפק אי חשיב בור מיתה דזימנין מת, ומכל זה מוכרח דלא דיינינן כפי השיעור כלל וכלל, רק כלפי מיתה ונזיקין, ולירושלמי באמת יהיה פשוט באסו"מ דדינו כבור ט', אף אם ראוי להמית, דהכל כפי השיעור.

ובאופן אחר הוסיף לי תלמיד א' שיש לומר שנחלקו בפלוגתת הרשב"א ורבינו אפרים, ונימא שיסוד פלוגתתם הוא האם רק היזק שמוכרח לצאת מצד הבור עצמו הוא בכלל המזיק של בור, אבל נזק דמצד הבור עצמו לא מוכרח להיות אלא מצד גורם חיצוני, כצורת הליכה של לא איגנדר, ורבינו אפרים מצרף מבחוץ אף מה שלא מוכרח, והרשב"א לא מצרף, ואף הכא כל אסו"מ הוא כעין לא איגנדר, שהרי אין כלום באבן מצד עצמו והכל תלוי במי שיגיע לאבן והאיך הוא יגיע, ואף בדרכו לכך לא עדיף מלא איגנדר שגם דרכו בכך, וע"כ שגם בזה נחלקו וע"ד פלוגתתם בלא איגנדר, וי"ל שספקת התוס' ר"פ הוא בהנ"ל, ודו"ק.

## תמיהא רבתי דלמה לא אמרינן בכלל מאתיים מנה, ובדברי הגרא"ל מאלין זצ"ל דליכא סברת בכלל מאתיים מנה ב"שם מזיק".

איברא, דדעת הירושלמי קשה טובא, הרי כל י' יש בו ט' ואיך אפשר לחייבו על כלים בבור ט' ולפוטרו על כלים בבור י', הא תיפוק ליה מצד הבור ט' שבתוך הבור י', וצע"ג, וע"ע במשך חכמה [שמות כ"א ל"ג] מה שכתב בזה [[108]](#footnote-109).

וראיתי בחי' הגרא"ל מאלין זצ"ל [סי' נ"א ס"ק ג'] שעמד בזה ועיי"ש שחילק שכיון שהם שני בורות לכן שייך מיעוט על אחד בלי השני, אולם אכתי קשה, דסו"ס כל בור מיתה אית ביה בור נזיקין, וצ"ע.

וביאר שם שכל מה שניתן לומר בכלל מאתיים מנה היינו בכל חיובי התורה שהחיוב הקל בכלל החיוב החמור, אבל הכא במזיק שאני שיש עוד נידון, והוא, שיש גדר חדש של "שם מזיק", ומעשה היזק בלי שם מזיק לא מתחייב, ועיין בזה לעיל [סימן ד] בהרחבה, ועפי"ז ביאר הכא ששיטת הירושלמי שבור מיתה ובור נזיקין תרתי נינהו, ולא רק מצד הדינים שלהם אלא גם ב'שם מזיק' שלהם, שזה שם מזיק דבור נזיקין וזה שם המזיק דבור מיתה, ובלי השם מזיק דבור ליכא מחייב מצד ההיזק שמתייחס לבור, ואף דמצד המעשה היזק של ט' וי' יתכן לומר בכלל מאתיים מנה, אבל מצד החילוקי שמות אינו כן, ששמות חלוקין נינהו, ובור י' הוא בור מיתה ולא בור נזיקין, ודו"ק.

## יש לדון בכרה בור י' ובא אחר והפחיתו לט' – דמי חייב על כלים.

שמעתי מידידי הגאון ר' מנחם כהן שליט"א שיש לדון בדין כורה בור י' ובא אחר והפחיתו לט', ועשה כדין וכפי חיובו, דמה הדין לפי הירושלמי שמחייב בור ט' בכלים, דמי חייב – הראשון או השני, דיתכן לפטור את הראשון ולומר שהוא לא כרה בור של חיוב כלים, וכלפי חיוב זה השני חייב שהוא עשאו לבור לענין זה.

והעירוני התלמידים בזה שהראשון חייב ואין לפוטרו ולומר שהוא לא כרה בור של חיוב כלים, כיון שהבור של י' הוא בור לענין כלים אלא שיש בזה פטור בתשלומין על נזק זה, וגם אי נימא שיש פטור בעצם הדין מזיק כלפי כלים, הא סו"ס הבור עושה היזק גם לכלים ומחמת הכרייה של י' ניזוקין גם כלים, ונמצא שגם הנזק של כלים מתייחס לכרייה דידיה, ומה שפטרה התורה הוא כל זמן שהוא בור י' אבל כלפי בור ט' מעולם לא פטרה אותו התורה.

אולם כל זה לא סגי לפשוט ספק זה, שהרי עיקר הטעם לפטור את הראשון הוא עפ"י מה שמבואר מיניה וביה בעיקר סברת הירושלמי, דע"כ צ"ל שיש שם מזיק דבור י' ויש שם מזיק דבור ט', ולכן לא אמרינן שחייב על כלים בבור י' מחמת הבור ט' שנמצא בתוך הבור י' – בתורת בכלל מאתיים מנה - וא"כ למה לא נימא שהשני עשה בור חדש שזה הבור של ט' ובור זה לא היה קיים מקודם, שהראשון כרה בור י' ותו לא.

וגם בזה העירוני התלמידים בתרתי:

א] הכרייה הראשונה היא כרייה שיש בה התייחסות גם לבור י' וגם לבור ט' דבכרייה עצמה שפיר אמרינן בכלל מאתיים מנה, אלא דבדין בור לא אמרינן בכלל מאתיים מנה, ולכן היכא שהבור י' יהפוך מעצמו להיות בור ט', הרי ממילא הכרייה הקודמת קיימת גם ביחס לבור זה, והכל בכלל כרייתו הראשונה, ולמה לא יתחייב.

ב] יש לדון ולומר בפשיטות, שכריית בור שיוצרת מזיק והמזיק עצמו החליף שם, הרי למה יפקע בעלותו על המזיק שבאה מכח הכרייה - מחמת זה שהמזיק החליף שמו, הא המזיק הראשון הוא זה שנהיה למזיק השני, ולמה לא נייחס את הכרייה שלו למזיק השני ג"כ, ודו"ק.

וביחס לשני הרי אין כאן כרייה לחייבו, ואף דלא בעינן מעשה כרייה ממש אלא סגי בפתיחה או בעשיית מזיק אכן גם עשיית מזיק אין כאן, ואדרבה יש כאן סילוק מזיק אלא דממילא קאי המזיק מכח הראשון, ופשיטא שאין לחייב מהדין כורה אחר כורה שהרי אין כאן כורה כלל וכלל, ודו"ק.

# סימן כטבפטור אונס ברמב"ם,ובדין אומד בנזיקין ומיתה [להלן - צא].

[הוכחה מהסוגי' להלן [צא] דדין בור ט' במיתה פטור מדין אומד בנזיקין.](#__RefHeading___Toc493536144) <> [בדברי האבן האזל בטעמו של הרמב"ם "כמו אונס" – ובטעמא דאומד בנזיקין.](#__RefHeading___Toc493536145) <> [טעמו של הרמב"ם "כמו אונס" - ודרכו של רש"י בקס"ד.](#__RefHeading___Toc493536146) <> [מתמה משאר ראשונים, ועוד הערות ברמב"ם.](#__RefHeading___Toc493536147)

## הוכחה מהסוגי' להלן [צא] דדין בור ט' במיתה פטור מדין אומד בנזיקין.

עי' לעיל [סימן כו] שהבאנו את שיטת הרמב"ם [נז"מ פי"ב הט"ו] שכתב דטעם הפטור בבור ט' מצד אונס אתינן עלה, ויש לעיין בעיקר טעמא דאונס שכתב הרמב"ם, הרי תחילתו בפשיעה לגבי נזיקין וסופו באונס במיתה, וכבר תמה כעין זה הרשב"א [שם] על רבינו אפרים לגבי איגנדר דליהוי פושע כלפי לא איגנדר ויתחייב אונס של איגנדר, ועיין היטב ברמב"ם שלא כתוב לשון 'אונס' אלא לשון 'כמו אונס', וצ"ב דמה כוונתו בזה, ומצאנו בזה מהלך באבן האזל, וכדיבואר.

ויש להקדים בסוגי' להלן [צ"א] דדנו אם יש אומד לנזיקין [לפטור היכא שלא היה ראוי להנזק ע"י ההכאה המסויימת הזו], כמו שיש אומד למיתה ברוצח, [והיינו שפטור כשאמדו את כח המכה ומקום המכה והחפץ שעל ידו עשו את המכה – עיין רמב"ם פ"ג דרוצח], והביאו בסוגי' שם את ההבדל בין ט' לי' לגבי מיתה, וכפשוטו כוונת הגמרא היא דכיון שרק נתנו את השיעור של י' לגבי מיתה, א"כ חזינן שבור ט' פטור ממיתה מצד אומד ומזה מדוייק שבנזיקין ליכא דין אומד כלל, ומבואר דלא מדמינן מיתה ונזיקין אהדדי כלל, שהרי המשמעות בפסוק היא שאחרי שיעור עשרה ליכא שום שיעור בבור, ואפילו טפח חייב על כל הנזק, וע"כ דליכא אומד.

ושוב דחו בסוגי', דיתכן שיש אומד, וכוונת הפסוק היא כך, שבמיתה השיעור הוא י' - ואחרי י' כל נזק לפי מה שראוי לו, הרי לנו גמרא מפורשת שפטור מצד אונס דאמדינן שלא היה צריך לחשוש שמעשה כזה יהרוג או יזיק ולכן גם בבור פטרינן.

## בדברי האבן האזל בטעמו של הרמב"ם "כמו אונס" – ובטעמא דאומד בנזיקין.

ומצאנו באבן האזל [פרק י"ב הי"ט] מהלך בכל הנ"ל, והקדים בדיוק בלשון הרמב"ם גם באומד דחבלות [פ"א חובל ומזיק] וגם בבור ט' שכתב לשון "כמו אונס", ומשמע תרתי, א] תרווייהו מדין אומד, ב] הפטור אומד אינו אונס ממש.

ובטעמא דמילתא ביאר, דאמרינן בסוף הכונס שמי שנתן זהב לשומר ואמר לו שזה כסף, אם לא שמר הרי הוא פטור שהוא יכול לומר שהוא עשה שמירה עבור כסף, אכן אי הזיק בידים ליכא אונס שאומרים לו "מאי הוי ליך גביה דאזיקיה", והיינו שכשעושה מעשה שלא היה צריך לעשות - בכה"ג ליכא בזה פטור של אונס, ומזה למד האהא"ז לנד"ד - דהכא נמי במי שמזיק במעשה שאין בו אומד לנזיקין - אין זה פטור אונס דכל התורה כולה - שאומרים לו "מאי הוי ליך גביה דאזיקיה" - אלא ע"כ שזה פטור מגזה"כ 'כעין פטור אונס'.

ובאמת דמפורש דדינא דאומד במיתה ילפינן מקראי וכמבואר ברמב"ם [רציחה שם], וכן מבואר בחבלות בסוגי' שם [צ"א], וע"כ שזה לא אונס של כל התורה כולה אלא פטור מגזה"כ 'כעין אונס'.

## טעמו של הרמב"ם "כמו אונס" - ודרכו של רש"י בקס"ד.

ובזה ביאר את כוונת הרמב"ם שכתב 'כמו אונס' גם לגבי בור, ופירש דמהאי טעמא ליכא בזה חיובא דתחילתו בפשיעה וסופו באונס כיון שזה פטור מגזה"כ.

ולפי"ז י"ל דגם לדרכו של רש"י בקס"ד דמבואר שיש פטור כיון שאין דרכו ואין רגילות - אכתי אין זה אונס כפשוטו אלא אונס מדינא - שיש אומד בנזיקין.

## מתמה משאר ראשונים, ועוד הערות ברמב"ם.

אולם בעיקר הדברים אכתי יש לתמוה דהאיך רש"י למסקנה מתיישב עם הסוגי' להלן של אומד בנזיקין, הרי ברש"י בסוגיין כתוב טעמים אחרים [בל"ב כתוב 'שלא מחמת הבור מת' – ובל"ק כתוב 'לאו בר קטלא'], וגם מהרשב"א בלא איגנדר קשה דודאי שפטור מיתה בבור ט' היכא דלא איגנדר ויש נפילה של י"ג, דפשוט דפטור זה לא שייך לאומד, וצ"ע, ועיין בזה בחידושי הגרא"ל מאלין זצ"ל [סימן נ"א], מה שכתב בזה.

עוד העיר שם שהרמב"ם רק הביא את הדין אונס בעשה תל, והיינו בתולדה, לעומת הרמב"ם לעיל מיניה באב - דהיינו בבור עצמו שלא כתב טעמא דאונס, ועיי"ש שחידש שהרמב"ם למד כהרשב"א שגם בלא איגנדר פטור, וע"כ שיש שיעור י' מגזה"כ, ותו לא, ולכן ליכא נפ"מ בלא איגנדר, והוסיף ששיעור זה לא שייך אלא בבור ולא בתולדה שאינו בור, ולכן בעינן טעמא דאונס בבור של תולדה, ועיקר הדבר תמוה, הרי למה בור של האב לא יכול להתחייב מדין תולדה של התולדה, אטו גרע בזה שהוא אב, וצ"ע.

# סימן לביסוד דינא דכריי' בבור,ובדין חבטה באסו"מ ובדין 'הבל' בפתיחת בור.

[פרק א' תחילת הסוגי', ובקושית העולם, דמאי שנא סברת 'קרקע עולם' בחבטה מכל 'פותח' שחייבים בהבל.](#__RefHeading___Toc494066303) **<>** [ביאור ברש"י "דנתקלו בהם".](#__RefHeading___Toc494066304) <> [בפלוגתא ד"להבלו ולא לחבטו" ובאסו"מ כו"ע מודי בחבטה.](#__RefHeading___Toc494066305) <> [קושי' הגר"א מטעלז בפתיחת בור, וישוב החזו"א.](#__RefHeading___Toc494066306) <> [תוספת דברים בזה מהקה"י ומהגרנ"ט ובמה שיש לדון בדבריהם.](#__RefHeading___Toc494066307) <> [פרק ב' בענין הנ"ל, וביסוד דינא דכריית בור, שיש כרייה מצד הבור וכרייה מצד בעל הבור.](#__RefHeading___Toc494066308) **<>** [ישוב חדש לקושי' הגר"א מטעלז עפ"י הרשב"א להלן [כ"ב.], וכמה תמיהות בזה.](#__RefHeading___Toc494066309) <> [חידוש בעיקר יסוד דינא דבור, דכריי' מצטרף לגוף המזיק דבור, והיינו ה'משמעות' של הכרייה ולא ה'מעשה' של הכרייה.](#__RefHeading___Toc494066310) <> [כמה הוכחות ליסוד הנ"ל, מהדין הו"ל למילויי, ומהקס"ד של איש בור ולא שור בור, וממה שבור אית ביה ממשא מחמת הכרייה, וממה שפותח חייב מצד הכרייה שבו, ומהדין כוונה להזיק בבור מחמת הכרייה, ועוד.](#__RefHeading___Toc494066311) <> ביאור בדברי הברכ"ש בגדר כרייה - וליכא סתירה בדבריו - אלא שנפ"מ בין חלק מ'המחייב' לחלק מ'המזיק'[.](#__RefHeading___Toc494066312) <> [תוספת מקור לכל הנ"ל.](#__RefHeading___Toc494066313) <> [מתבאר לפי"ז דשני דינים נאמרו בכריי', מצד הבור עצמו ומצד בעל הבור.](#__RefHeading___Toc494066314) <> [ביאור חדש בדברי רב דבחבטה "קרקע עולם הזיקתו".](#__RefHeading___Toc494066315) <> [מבאר שהכרייה של הו"ל למילויי מתייחסת גם לחבטה.](#__RefHeading___Toc494066316) <>

# פרק א'תחילת הסוגי', ובקושית העולם,דמאי שנא סברת 'קרקע עולם' בחבטהמכל 'פותח' שחייבים בהבל.

## ביאור ברש"י "דנתקלו בהם".

רש"י הדגיש "ונתקלו בהם בנ"א והזיקו להם", הרי דבעינן תרתי, ולא מהני נתקל בקרקע וניזוק באבן דזה כבר פלוגתת ר"נ ורבנן להלן [כ"ח:] [[109]](#footnote-110), והוסיף רש"י דה"ה דלא מיירי בנתקל באבן וניזוק בקרקע שאחריו דהך קרקע אינו חלק מהמזיק שלו וזה קרקע עולם, ועיין תוס' [כ"ח:] דנחלקו רב ושמואל בהבל וחבטה, ושמואל מחייב על חבטה, ולא אמרינן קרקע עולם הזיקתו, אכן הכא מודה לרב דמיקרי קרקע עולם.

ויש לעיין למה שמואל מודה הכא, ונראה דהביאור כך, דלכו"ע קרקע הבור הוא חלק מחפצא דבור, וסברת שמואל שכיון שע"י כריי' יצר בור והקרקע הוא חלק ממנו, הרי שכרייתו מתייחסת גם לקרקע, וסברת רב היא דכיון שהחלק הזה שבבור היה כבר קודם אין מעשיו מתייחסים לזה, ורק מתייחסים לחלק בבור שנתחדש ע"י מעשיו, והיינו ההבל.

אבל בנוגע לקרקע מאחורי האבן, אף דהאבן יכול להשתמש בהך קרקע להזיקו, אבל אינו חלק מהתקלה דאבן עצמו, ובזה מודה שמואל שאין מעשיו מתייחסים להך קרקע, וקרקע עולם הזיקתו, אבל במים שנשפכו על הקרקע, התם הקרקע שמתחת למים מצטרף למים להיות חלק מהתקלה, כמבואר שם בתוס', ולא ברור איזה צירוף יש בין המים לקרקע שמתחת המים.

ויש בזה עוד ב' שיטות, עיין רשב"א [כ"ח:] שחולק ולדידיה גם באופן זה נחלקו רב ושמואל, ועיין מאירי [כ"ט: ד"ה גדולי הפוסקים] דאדרבה, דאפי' לרב חייב כה"ג בחבטו, דכשמעש"י בהדי' מפילים אותו [נתינת האבן ושפיכת המים], אז חייב על הכל כמו שור שדוחפו לקיר, ורק בבור שאין מעש"י בהדי' מפילים אותו, לכן רק שם נחלקו אם לחייבו בחבטה או לא.

## בפלוגתא ד"להבלו ולא לחבטו" ובאסו"מ כו"ע מודי בחבטה.

בתוס' הק' דלרב אין מה לחייב בחבטה, ותי' דטענת רב ד"קרקע עולם הזיקתו" לא שייך הכא, דהכא הוי "חבטה דידיה", ואף דמיירי בהפקר אבל כיון שהביא את האבן הרי עשה מעשה בחבטת האבן, ולא דמי לקרקע דבור שמעשיו לא מתייחסים כלל לקרקע של הבור דהתם הוא רק "מגלה" קרקע שתמיד היתה, ולא "מחדש", ודלא כחבטת האבן דבחבטה הוא "מחדש" וזה כבר דומה להבל, ופשוט, ועיין תוס' ר"פ [בסוגיין ובדף כ"ח] שהוסיף דדומה לבור ברשותו דמודה בזה רב דחבטה דידיה הוא.

וצ"ב, דמהו הקס"ד בתוס' ועל מה צריך הר"פ להביא ראיה, הרי פשיטא דלא שייך כאן קרקע עולם.

והביאור ע"כ דקס"ד לתוס' ד"קרקע עולם הזיקתו", היינו דחבטה אינו מזיק כלל, ורק הבל הוא מזיק, שהוא מזיק פעיל והיינו שההבל עצמו 'חונק' ועושה את הנזק [וצ"ל דגם בדומם הוא עושה היזק], אבל בחבטה אינו כן אלא ששם הניזק מזיק את עצמו ואין היזק פעיל מצד המזיק, וצ"ל דכוונת הגמ' "קרקע עולם" לומר שלא שייך כלל לבור שבור הוא 'מזיק' והקרקע אינו 'מזיק' ונעשה כאן נזק דממילא בקרקע עולם בלי 'מזיק', ולפי דרך זו כבר אין נפ"מ בין בור ברשותו לאסו"מ ובכולהו אין חבטה מזיק, זהו הקס"ד של הראשונים.

וקמ"ל דאינו כן, דודאי דחשיבי 'מזיק' ורק דלאו 'מזיק' דידיה הוא כיון שמעשיו לא מתייחסים לחבטה ולקרקע, דאינו מעשה ש"מחדש" מזיק רק מעשה ש"מגלה" מזיק, ומעתה כל זה בבור רגיל אבל באסו"מ אינו כן, דהתם הוא "מחדש" את החבטה, ובאופן כזה מעשיו שפיר מתייחסים לחבטה, וכן בבור ברשותו שהחבטה הוא ממונו, התם ודאי דחייב, כיון דמזיק הוא, ופשוט.

ועיין בחי' הגרנ"ט [סי' ק"י] דהביא בהדי' הנך ב' צדדים בביאור דינא דקרקע עולם הזיקתו, והוכיח מדברי התוס' שכתבו דלרב חייבים על חבטה דידיה, וכן מבור ברשותו דמודה רב, דמהכא מוכרח דהכל תלוי האם הוא "חידש" או שהוא רק "מגלה".

## קושי' הגר"א מטעלז בפתיחת בור, וישוב החזו"א.

נתבאר בסוגיין דחבטה מהני לרב וע"כ שכל החילוק הוא האם הוא 'מחדש' או 'מגלה', ולפי"ז הק' הגר"א מטעלז, הרי בפתיחת בור ההבל היה כבר והוא רק "מגלה" ולא "מחדש" ודומה לקרקע לענין חבטה שרק "מגלה" ולכן אין מעשיו מתייחסים לו.

וע' חזו"א [נ': ד"ה חבטה קרקע עולם] שמיישב שכיון שהבל הוא מזיק חיובי וחבטה אינו מזיק רק שהניזק מזיק את עצמו בחבטה, שוב י"ל דבכה"ג לא עשאן הכתוב ברשותו, וזהו הכוונה קרקע עולם, [כן נ' בביאור דבריו].

והנה, לדבריו לא מובן בור ברשותו דחייב בחבטה, דמבואר מדבריו דכיון דהתם א"צ לבא לחידוש דעשאן הכתוב, שוב חייב גם בהנ"ל, וק' דאם נאמר דמזיק דחבטה אינו מזיק בבור הפקר, א"כ למה ישתנה להיות מזיק בבור ברשותו, אטו נימא דמזיק דבור ברשותו הוא מזיק אחר ממזיק דבור דעשאן הכתוב ברשותו, וצ"ע, [וטענה זו היינו ממש כנתבאר לעיל בתוס' ר"פ דמה"ט חייבים על חבטה באסו"מ].

## תוספת דברים בזה מהקה"י ומהגרנ"ט ובמה שיש לדון בדבריהם.

וע' קה"י [סי' ד'] שמבאר יותר ובאופן אחר קצת, ונוסיף ביאור בדבריו:

ונקדים שיש הבדל אחר בין מזיק פעיל – הבל, למזיק לא פעיל – חבטה – דבחבטה שאינה פעילה אז אמרינן דרק ע"י נפילת הניזק נהיה נזק, ורק אז נהיתה החבטה למזיק - בזמן החבטה ובזמן הנפילה, והנזק והמזיק באין כאחת, וזו הסיבה שמעשה כרייה שלו לא מתייחס לחבטה שכבר בטלה המעשה כרייה שלו, דבשעת הכרייה לא נהיתה החבטה למזיק ואח"כ בשעת החבטה שאז נהיתה למזיק שוב אין מעשה כרייתו בעולם.

והיינו שמה שסובר רב שמעשיו לא מתייחסים לחבטה והוי קרקע עולם אינו משום שהוא "מגלה" ואינו "מחדש", דגם לרב מה ש"מגלה" מיקרי מעשיו, כהבל בפתיחת בור, והא דלא מתייחס הוא משום שרק אח"כ נהיה מזיק, וכבר בטלו מעשיו, אבל הבל הוא מזיק פעיל שנהיה למזיק מיד ולא רק בשעת הנזק, ונמצא דבזה מהני גם פתיחה, שבפתיחה בהבל נהיה למזיק מיד כיון שזה מזיק 'פעיל' ומזיק 'חיובי' וממילא דמיד כשמגלה את ההבל מתייחסים מעשיו להך מזיק.

ולדרך זו למדנו ביאור חדש ב"קרקע עולם הזיקתו", והיינו שמעשיו לא מתייחסים לחבטה כיון שכבר נגמרו מעשיו, וכשנתחדש מזיק דחבטה אח"כ, זה מתייחס לקרקע עולם ולא לבור שלו, [כן נ' בביאור דבריו].

ולדבריו א"ש "בור ברשותו", דכיון שזה שלו וממונו כל הזמן עד זמן הנפילה, ואז נהיתה החבטה למזיק, הרי אז הוא בעלים על המזיק, משא"כ בבור ברשה"ר שרק נהיה בעלים ע"י הכריי', והכריי' כבר נגמרה כשנהיה אח"כ למזיק, הרי שבבור ברשותו יש סיבה תמידית לייחס אליו את החבטה משא"כ בבור הפקר שהכרייה כבר לא קיימת.

אולם דבריו תמוהין מצד אחר, דאף דבדבריו מתיישבת קושי' הגר"א מטעלז, אבל מאידך הדרא קושי' התוס' מאסו"מ דהפקירן, שהרי שם הכריי' היתה בזמן שהניחן, ואז לא היה עדיין מזיק, ואיך מהני להחשיבו כחבטה דידיה ע"י הנחתו שכבר נגמרה לפני הנפילה, ואיך מדמה הר"פ לבור ברשותו, ומכח קושי' זו ביארו התוס' דהכל תלוי אי "מחדש" מזיק או מגלה מזיק, ולדברי הקה"י אינו כן, וצ"ע.

ועיין בקה"י שבתוך דבריו הוא מתייחס לזה, וכנראה שכוונתו לחלק כך, שיש ב' סוגים של עשייה, מגלה ומחדש, ויש ב' סוגים של מזיק, מזיק פעיל [הבל] שנהיה מיד ומזיק לא פעיל [חבטה] שנהיה רק אח"כ, ורק בתרתי לריעותא לא מהני, אולם אכתי אינו מובן כל הצורך דמה שייך הנך תרי סברות חדא לחברתא.

עוד ראיתי בקושי' זו בגרנ"ט [סי' ק"י] דיצא לדון דאולי ע"י הפתיחה באמת איכא הבל חדש, וצ"ע בזה, עוד יצא לדון דאולי הסרת שמירה מעל מזיק מחייבו על המזיק, וגם בזה צ"ע, דעד כמה דחבטה היא מזיק הרי גם בכרייה איכא הסרת השמירה מעל המזיק של הקרקע עולם, וצ"ע.

# פרק ב'בענין הנ"ל, וביסוד דינא דכריית בור, שיש כרייה מצד הבור וכרייה מצד בעל הבור.

## ישוב חדש לקושי' הגר"א מטעלז עפ"י הרשב"א להלן [כ"ב.], וכמה תמיהות בזה.

וע"כ צ"ל בזה דבר חדש, וכמבואר בקונטרסי השיעורים [שיעור י"ג אות ז'] שמיישב קושי' זו עפ"י הרשב"א להלן [כ"ב], דמבואר שם בסוגי' דפליגי ר"י ור"ל אי מזיק של אש הוא מזיק של ממונו או לא, והביאו סברא לומר שאש אינו מזיק של ממונו, 'דאש לית ביה מששא' ולכן אינו מזיק של ממונא.

והק' תוס' דה"ה דקשה בבור למ"ד להבלו ולא לחבטו, ותי' דבור יש מששא מה שנשתנה ממשות הקרקע לחלל, והק' הרשב"א דבפתיחה אינו כן, ותי' "דלא חילקה התורה ועיקרו משום כורה".

וביאר בזה הגאון בעל הקונטרסי השיעורים דמבואר ברשב"א דכל פותח חייב גם על הכריי' שבבור, וכמו שנהיה בעלים על הבור עצמו כמו"כ נהיה בעלים על הכריי' שבבור, ולכן מתייחס הכריי' לפותח, ומה"ט חשיב גם פותח לאית ביה מששא, ומעתה מיושב קושי' הגר"א מטעלז, דאם ע"י הפתיחה מתייחס גם הכריי' אליו, א"כ ה"ה שהוא הביא את ההבל דכל הכריי' מתייחס אליו, [ולפי"ז הסתפק מה הדין בבור מששת ימי בראשית], עכתו"ד.

ולכאו' אף דכדבריו משמע בהרשב"א שם, ולכאו' אין סיבה לחלק בין הנידון ברשב"א שם לנידון בסוגיין, אכן עיקר הדברים צריכים הסבר:

א] מהי סברת התוס' דכיון דבכריי' משתנה הממשות חשיב המזיק כיש בו ממש, הא בכריי' יש ממשות, לא כן במזיק עצמו, והכריי' היא רק יצירת המזיק, ובכל המזיקין יש ממשות במזיק עצמו, וצע"ג.

ב] עיקר סברת הרשב"א צ"ב, דזה מובן שמי שפותח בור נהיה בעל הבור, אבל איך נהיה בעלים על הכריי' של אתמול, הרי הכריי' של אתמול נגמרה ופתיחתו מתייחס רק לבור לפנינו ולא לכריי' שכבר נגמרה, דרק את מה שעומד לפנינו נפתח על ידו, והיינו שהבור של היום נפתח על ידו ולא הבור של אתמול והרי הכרייה שייך לבור של אתמול, וצ"ע.

ג] יש להוסיף להקשות, דאף בלי הטענה שהכריי' נגמרה אתמול, הא כריי' ופתיחה הם שני אופנים שונים להיות "בעל הבור", ושניהם לא שייכי לגוף המזיק, ולפי"ז מהו כל המושג שהפותח נהיה בעלים על הכריי', הא אין הכריי' שייך למזיק כדי שנדון עליו שנהיה בעלים עליו, וצ"ע.

ד] בעיקר יש לתמוה, הא במכילתא מפורש דלולי "כי יכרה" היה חייב על פתיחה ולא על כריי', ולרשב"א מבואר דעיקר חיוב פתיחה הוא מצד הכריי' שמתייחסת אליו, ואיך יתכן א"כ לחייבו על פתיחה מצד הכריי' כשהכריי' עצמה פטורה, וצע"ג [[110]](#footnote-111).

## חידוש בעיקר יסוד דינא דבור, דכריי' מצטרף לגוף המזיק דבור, והיינו ה'משמעות' של הכרייה ולא ה'מעשה' של הכרייה.

ונראה שבישוב קושיות הללו יבואר יסוד גדול בגדר דכריית בור, דכפשוטו כל ענינו של כרייה היינו רק סיבה לקשר את בעל הבור לבור, שמחמת הכרייה אמרינן עשאן הכתוב, ובדברינו הכא יתחדש שיש דין נוסף בכרייה.

ואף שכבר ידוע בבי מדרשא בשם בעל הברכ"ש זצ"ל, שהכרייה היא יותר משמעותי בחיובא דבור, עד כדי כך שהרבה רוצים להבין שדעתו הוא שכל המחייב של תשלומי נזקי בור נמצא בכרייה - וזה כעין אדם המזיק בגרמא ע"י הכרייה שלו, אולם בברכ"ש מבואר שהוא לא למד כן, ובעזהי"ת נבאר דעתו בזה - וניישב בזה הרבה סוגיות חמורות שמתייחסים לגדר הדין של כריית בור.

ונקדים - שכרייה מצטרפת למזיק של בור לקובעו ולהחיל בו 'שם מזיק', והיא לא מצטרפת למעשה היזק של הבור - וכש"כ שהוא לא נחשבת כמעשה היזק עצמו - אלא שהכרייה מצטרפת למזיק של בור לקבוע בו 'שם מזיק' דבור - ויש לדעת שכשבאים להגדיר כרייה איכא תרתי, שמצד אחד יש 'מעשה' כרייה ומאידך יש 'משמעות' של הכרייה, וחלוקים זה מזה, שמעשה כרייה נעשה 'אתמול' וזה לא נמצא בבור ולא מצטרף למזיק של בור - שהרי היא פעולה של אתמול שנגמר אתמול, אבל יש 'משמעות' של כרייה, והמשמעות של כרייה נמצאת כסדר בבור והיא זאת שמצטרפת למזיק של בור לקובעו כ'שם מזיק' - והביאור כדלהלן:

להלן [כ"ח:] מבואר בתוס' שמי שמניח אבן ע"ג בור ונתקל באבן ונפל והוזק בבור דחייב בעל האבן משא"כ במניח אבן ברשה"ר ונפל ע"ג קרקע והוזק, אמרינן קרקע עולם הזיקתו, וביארו התוס' דכבר איכא שם תקלה על הבור ולכן חייב, ומשמע שהאבן מצטרף לבור, ובביאור הדברים עיין בחזו"א [חו"מ סימן ה' ס"ק י"ב ד"ה ובעיקר תירוצם – מובא בחדש כ"ח:] שביאר דמאי שנא ע"ג קרקע עולם מנופל לבור – הא כלפי שניהם לא חשיבי חבטא דידיה, וביאר - "ונראה דדווקא חלק המשונה מטבעו של עולם מיקרי תקלה אבל קרקע שאין בה שינוי אלא השינוי חוץ ממנו, לא הוי עליה שם תקלה".

ההבדל בין בור שמצטרפת אליו כרייה - לבור שלא מצטרפת אליו כרייה הוא שבור בלי כרייה היינו בור שעומד כטבעו של עולם בלי שום שינוי מקרקע עולם, אלא שכך עיקר צורתה של הרשה"ר שיש בה ירידות ועליות [כמו שביל [הליכה] בהרים], ובכל כה"ג אמרינן שעל הניזק להשמר, והך קרקע מאחורי הבור שכולם נחבטים בה עומדת לעצמה כצורתה של טבעו של עולם בלי שום שינוי, ועל ידי הכרייה דנים את הבור כמזיק, שעל ידי הכרייה אנו דנים את החבטה והבור כדבר שלא אמור להיות כאן, שהכרייה שבבור קובעת 'מצב לא נכון' - 'מצב שלא אמור להיות'.

ונוסיף: בור מצד עצמו אינו מזיק אלא עד כמה שהוא לא אמור להיות כאן שבלאו הכי יש עליות וירידות ברשה"ר, והרי גם 'מדרגות' יכולות להיות בור לולי זה שזה עצם צורת הרשה"ר, ועיין בהערה [[111]](#footnote-112) תוספת ביאור בזה - ולמדנו הכא שרק קרקע שיש בו שינוי מטבעו של עולם מיקרי מזיק וחיילא ביה שם תקלה, וזה הכרייה, לעומת קרקע מאחורי הבור וכדומה דלא חיילא בה שם תקלה ושם מזיק.

ומעתה:

כשאנו דנים שהכרייה מצטרפת למזיק של בור, אין הכוונה שה'מעשה' כרייה של 'אתמול' נמצא במזיק של הבור 'היום', אלא הכוונה ל'משמעות' של כרייה, והיינו שה'משמעות' של כרייה מגדירה את הבור כמזיק וכדבר שלא אמור להיות כאן, וכשינוי מהרשה"ר, ורק חבטה והבלא עם כרייה, דהיינו עם ה'משמעות' של כרייה מיקרי מזיק.

נוסיף נקודה: כשאנו אומרים שעל ידי הכרייה מוגדרת החבטה בצורה אחרת, אין זה היכי תימצי בעלמא, [ואז לא מיקרי צירוף של כרייה לבור], אלא אדרבה, שינוי הגדרה ושינוי מהות - שכל המציאות של החבטה ובור היא אחרת מחמת הך כרייה, הרי אין לך צירוף של כרייה למזיק יותר גודל מזה שמשתנה כל מציאותו ומהותו מחמת הך כרייה.

נמצאנו למדים מכאן, דבכל כריי' איכא ב' דינים, א] כריית בור היא סיבה לעשותו לבעל הבור, והיינו הקשר של בעל הבור לבור, וזה תלוי ב'מעשה' כרייה ולא ב'משמעות' של הכרייה, ב] הכריי' היא חלק מהמזיק ומצטרפת אליו, והיינו ה'משמעות' של הכרייה, ורק על ידה חיילא ביה שם תקלה ושם מזיק.

[ועיין להלן [סימן נו פרק ב] שבפותקין ביבותיהן לא אמרינן שזה חלק מצורת הרשה"ר, וזה לא היה הפירכא בסוגי', דליכא יוכח כנגד פירכא כזו].

## נוסח אחר.

את כל היסוד הנ"ל יש לפרשו בנוסח אחר - ועיין בזה בהערה [[112]](#footnote-113).

## כמה הוכחות ליסוד הנ"ל, מהדין הו"ל למילויי, ומהקס"ד של איש בור ולא שור בור, וממה שבור אית ביה ממשא מחמת הכרייה, וממה שפותח חייב מצד הכרייה שבו, ומהדין כוונה להזיק בבור מחמת הכרייה, ועוד.

להלן ההוכחות ליסוד הנ"ל:

א] עיקר הך יסוד מוכרח מבור ברשותו, דעיין תוס' [כ"ח:] וכן בסוגי' [מ"ח.], ומבואר שם דיסוד החיוב בבור ברשותו הוא משום "דהו"ל למלי' וכמאן דכריי' דמי'", וזה פלא, דלמה לי טעם זה, הא אי תמיד אמרינן דכריית בור היא היכי תימצי בעלמא לעשותו לבעל הבור, א"כ קשה דהא הכא בבור ברשותו גם בלי כריי' הוא כבר ממילא בעל הבור, ושוב א"צ כריי' לחייבו, וא"כ למה בעינן להך כללא "דהו"ל למלי' וכמאן דכריי' דמי'", וזה פלא גדול.

ומהכא מוכרח דע"כ דבכריי' איכא דין נוסף חוץ מלעשותו לבעל הבור, והיינו כדברינו דבעינן כריי' בבור לעשות את הבור למזיק, דרואים את הבור בהדי הכריי', ולכן אף שהוא בעל הבור אכתי בעינן לדין כריי', וזהו יסוד דינא ד"הו"ל למלויי" דדינו ככריי', ודו"ק.

והיה מקום לדחות שאין הכוונה שזה באמת 'כמאן דכרייה' אלא שכוונת הגמרא שהוא חייב על הבור ותו לא, ו'כרייה' היא 'משל' בעלמא, אולם נוכיח שאינו כן.

ב] שי' התוס' דהפקיר בורו ורשותו פטור, ותמוה, הרי לפני שהפקיר את הבור היתה כריי' מצד "הו"ל למלויי", ולמה לא אמרינן דלאחר שהפקירן עשאן התורה כשלו מחמת הכריי שהיתה בזמן דלא מלי' דדינו ככריי', ועיין תוס' [מ"ח. ד"ה וטינפו] שכתב "אעפ"י שאם לא היה מפקירו היה חייב לסלקו", והיינו דקס"ד דמחמת הכמאן דכרייה היה חייב גם אחרי ההפקר, ומצד אחד מבואר שה'כמאן דכרייה' היינו כרייה ממש, אלא דמצד שני חידש שכריי' זו של "הו"ל למלויי" לא מהני עד כדי כך לחייבו גם אחרי שהפקירו, וצ"ב דא"כ לענין מה חשיב ככריי'.

ונראה דהכא מפורש כדברינו הנ"ל, דב' דיני כריי' נינהו, א] דין כרייה לעשות את הבור למזיק, ב] לעשות את הכורה לבעל המזיק, וממילא י"ל דהדין "הו"ל למלי'" הוא כריי' מחודשת, ודינו ככריי' רק בדין א' לעשות את הבור כמזיק, ולא בדין ב' לעשותו לבעל המזיק, ולכן כשמפקירו אח"כ אין כריי' לחייבו, ודו"ק.

ג] עוד מוכרח כן מהתוס' [שם ד"ה אע"ג] דמבואר דלולי סברא דהו"ל למילויי', הוי פטרינן בעל הבור מבור ברשותו כשיש כריי' דשור, ד"איש בור ולא שור בור", ואף דהך פטור בא לפטור בעל השור והכא דנים בבעל החצר, אכתי הוי פטרינן, וזה תימא רבתי, ומוכרח מכאן שהמיעוט ד"איש בור ולא שור בור" הוא בכריי' עצמה שמצטרף לבור, דכריית שור לא מצטרף לבור ויש כאן בור בלי כריי' שחסר לו שם מזיק דבור, והדברים ברורים ומוכרחים.

ד] הדברים מפורשים עוד בראב"ד [כ"ח] שהק' את קושי' תוס' בסוגיין דלמה אסו"מ הוא שור, הא אינו דומה לא לקרן ולא לשן ולא לרגל, ותירץ דדומה לקרן דפשיעת כריי' הוא ככוונה להזיק, ["אבל האי לא ברשות קמנח להו ודמי כשכוונתו להזיק"], וקשה טובא, דהא כוונה להזיק אינה תכונה ביצירת מזיק, רק תכונה במזיק עצמו ובעשיית הנזק - ומה מהני כוונה להזיק בכריי' הבור, ומבואר כנ"ל דהכרייה מצטרפת לגוף הבור, ושוב יש כאן מזיק בהדי כוונה להזיק, ודו"ק

ה] עצם הדמיון לכוונה להזיק הוא מחודש שהרי איירי גם בכרייה כזו של פשיעה שלא היתה כוונה מפורשת על הכרייה הזו - וכש"כ שלא היה לו כוונה להזיק על ידי הכרייה - אלא שהביאור בדבריו הוא שהשורש של כוונה להזיק היינו מעשה שלא אמור להיות - לעומת הליכה של רגל ואכילה של שן - שהמעשים מצד עצמם הם מעשים נכונים שאמורים להיות - אלא שהחלק הלא נכון במעשה הוא שזה נעשה בממון חבירו - אבל עצם המעשה ראוי ואמור להיות, לעומת כוונה להזיק שמגדירה את המעשה במהותו כמעשה לא נכון שלא אמור להיות, ומעתה - כל פשיעה של כרייה מוגדרת כיצירת מצב שלא אמור להיות - והמצב הוא מצב תמידי שלא אמור להיות - ולכן הוא מוגדר כשינוי מטבעו של עולם - אולם עד כמה שהיתה כרייה באונס - שהגיע ברוח שאינה מצויה - שוב חוזר המצב להיות כטבעו של עולם - וזו כוונת הראב"ד - ועיין בהערה [[113]](#footnote-114).

ו] יעויין בלשון התוספות רי"ד להלן [נ"ג] וז"ל: "דכך חשיבא לי' תקלת הבור כאלו הבעלים דחוהו שם שכל מעשה הבור גרמא הוא. והבורא חייבו בגרמא זו כאלו עשה מעשה בידים", והנה - לשון זה יותר משמע כהנוסח שהבאנו בהערה לעיל שהכרייה היא חלק ממש של המעשה היזק לעשות את החבטה כמעשה פעיל, וע"ע להלן [סימן נג] מה שהבאנו כדבריו מהרא"ה, וע"ע להלן [סימן נה] מה שהבאנו מהנו"ב, שג"כ מפרש כנ"ל, וע' עוד להלן [סימן נו] מה שהביא הברכ"ש מהנו"ב לדון דין אדם מועד לעולם בכריית בו באונס, וכל זה כנ"ל.

ז] אחרי כל הנ"ל נראה לבאר את דברי התוס' [כ"ב] שהבאנו לעיל, דה"אית ביה מששא" נמצא במזיק דבור עצמו ולא רק ביצירת המזיק, דאף דשינוי הממשות הוא רק בכריי', אבל כיון דהכריי' נמשכת ומצטרפת למזיק עצמו, שוב דנים להך שינוי ממשות כממשות במזיק עצמו.

ובאמת שדבריהם פשוטים, שהרי כל מקום חלל מטבעו של עולם הוא מקום בלי ממשות [קרקע], אבל החלל של בור הוא סוג חלל שלא אמור להיות - אלא שהמצב בעצמו תובע להיות קרקע וממשות - שהרי המצב הזה נקבע ע"י הכרייה שלא כדין ששינה מטבעו של עולם וביטל את הממשות - ולכן זה מוכנס בעצם הגדרתו של המזיק - דלכן קרינן ליה 'מזיק' שהלא ממשות שלו עומד במקום הממשות שהיתה אמורה להיות כאן - [ולא רק שיצירת הלא ממשות החליפה את הממשות אתמול במעשה הכרייה].

ח] זה נמי הביאור ברשב"א שהבאנו לעיל, ששייך להיות בעלים על הכריי' כמו ששייך להיות בעלים על הבור עצמו, דכיון שהכריי' היא חלק מהמזיק עצמו בתור הגדרה למצבו של הבור, שוב שייך להיות בעלים על המצב הזה של כרייה שיש בבור - אולם סו"ס השו"ט ברשב"א צ"ב - וצ"ל דקס"ד דפתיחה יוצרת בור בלי כרייה, והיינו בור שנוצר בטבע הבריאה, וקמ"ל דלא יחלקה, ותמיד צריך בור של כרייה.

ט] יש לעיין בדין פשיעה אי חשיב ככרייה או לא, ויש בזה סתירות, ועיין בזה להלן בסוגי' דכותל ואילן [סימן מ' פרק א'] מה שהבאנו מהחזו"א שיש נפ"מ בין פשיעה ישירה בבור [כותל ואילן] לפשיעה בדבר אחר בעקיפין, וכגון פשיעה ע"י שור שהוא כרה את הבור [גם אחרי המיעוט של איש בור] או באשלד"ע מצד הפשיעה עכ"פ, וביארנו שם את החילוק עפ"י הנ"ל שכיון שהכרייה צריכה להיות חלק מהמזיק של בור ושוב בעינן כרייה כזו שהיא שכרייה ישירה שמתייחסת לגוף הבור עצמו.

עיקר דברינו מבוארים בברכ"ש [סימן א' - ס"ק ד'] - עיין בהערה [[114]](#footnote-115) מה שהבאנו מהברכ"ש, ולהלן הבאנו את דבריו, ובהמשך דברינו הבאנו כן עוד מהברכ"ש [סימן י"ב] לגבי פלוגתת חבטה והבל.

## ביאור בדברי הברכ"ש בגדר כרייה - וליכא סתירה בדבריו - אלא שנפ"מ בין חלק מ'המחייב' לחלק מ'המזיק'.

הבאנו לעיל שידוע בבי מדרשא בשם בעל הברכ"ש זצ"ל, שהכרייה היא חלק מהמחייב של בור, והיינו שכל המחייב של תשלומי נזקי בור נמצא בכרייה, אולם כבר כתבנו שברור שאינו כן, וגם ברור שהברכ"ש לא סובר כן, וההגדרה היא כנתבאר כאן, שזה מצטרף למזיק של הבור ולא למחייב של בעל הבור.

ונקדים: שמעתי מקשים, הרי לדברינו מתבאר מתוך דברי הברכ"ש שהכרייה היא חלק מהמחייב של בור, ומאידך כבר האריך בברכ"ש [סימן י"ז] להוכיח דחלוק מעשה מבעיר ממעשה כרייה, שמעשה מבעיר הוא חלק מהמחייב לעומת כרייה שאינה אלא כקניית שור, ויש בזה כמה נפ"מ וכדיבואר.

והיינו שיסוד החילוק בין בור לאש הוא, דבאש, אף אי משום ממונו הוא, אכן יסוד החיוב הוא בזה דדיינינן ליה כמבעיר את הבעירה והוא חיוב על מעשיו ולכן א"צ שיהיה אש שלו, דדיינינן ליה "כעושה שהאש יעשה", כיון שהוא התחיל תהליך של כח הבערה, והתהליך ממשיך עד ההיזק, ודו"ק, אבל בבור, הבור הזיק אח"כ ולא מעשה חפירתו הזיק והחפירה הוא רק היכי תימצי שיהיה בעל הבור, וכקניית שור דמי, דבשניהם אין תהליך של עשיית נזק עד שיבוא הניזק ויגח השור ויחבוט הבור [ודלא כאש שכח המבעיר של האש כבר התחיל] [[115]](#footnote-116).

ומעתה, בבור שהוא חייב על מעשה בורו אף שאין זה בורו, זהו כבר חידוש של "עשאן הכתוב", לעומת אש דחשיב כמעשיו, דלכן לא בעינן בזה חידוש של "עשאן הכתוב", וכן ראיתי בחו"ש מרן הגרב"ד [ב"ק סימן א'].

ובאמת דיסוד הך חילוק מבואר כבר בקרא, דבבור כתי' "בעל הבור ישלם" ובאש כתי' "שלם ישלם המבעיר את הבעירה".

והוסיף הברכ"ש דיהיה נפ"מ בהדליק וחפר בשבת דרק באש יהיה קלב"מ, דהדלקה הוא תנאי החיוב, לא כן חפירה שדומה לקניית השור - ועיין לעיל [סימן טו] שהבאנו כמה הוכחות של הברכ"ש לזה - מהחילוק של אשלד"ע בהבערת אש - משא"כ בכריית בור - וחילק עוד בין כריית בור למבעיר דאש דבאש בעינן מעשה ובבור סגי בפשיעה של כרייה.

והנה - אחרי כל מה שנתבאר לחלק בין כריית בור למבעיר באש, וכמבואר בברכ"ש, הרי שדבריו סותרים זה את זה, שהרי בהרבה מקומות מבואר בברכ"ש שהוא לומד שמעשה כרייה היינו המחייב של הבור, כן הק' בבי מדרשא.

אולם זו טעות גדולה, שיש כאן ב' נידונים שונים, א] מה המעשה שמתחייבים עליו, ב] איזה מעשה מצטרף לקבוע את המזיק למזיק, שמצד אחד מעשה מבעיר אינו חלק מהמזיק של אש אלא שמתחייבים על המבעיר, ולכן יש בו דין קלב"מ ולכן יש בו דין אשלד"ע כלפי החיוב, אבל כריית בור אינו חלק מהמחייב שהמחייב הוא בעל הבור, ומתחייבים על ההיזק של הבור, ולכן ליתא לכל הנך חידושים שנתחדשו באש, אכן מאידך גיסא, הכרייה היא חלק מההגדרה של המזיק של הבור וזה נתחדש בבור ולא באש.

נמצא שבכרייה איכא תרתי:

א] קשר לבור כמו קנין השור, ב] הכרייה מצטרפת למזיק להגדיר אותו כמזיק, בור של כרייה ולא בור דעלמא, אבל אין זה מעשה שמתחייבים עליה ולא חלק מהמעשה שמתחייבים עליו, ורק באש הגדר כך, דו"ק.

## תוספת מקור לכל הנ"ל.

ובעיקר הך יסוד, כבר יישבנו בזה להלן [סימן מז] קושי' אלימתא בעיקר הסוגי' דאסו"מ בראש הגג [ו'.], ועוד ביארנו בזה [סימן נג] דינא ד'מעשיו גרמו לו' [בבור המתגלגל שם] שזה הדין נוסף בדין כריי' שמצטרף למזיק דבור.

## מתבאר לפי"ז דשני דינים נאמרו בכריי', מצד הבור עצמו ומצד בעל הבור.

נמצאנו למדים מכאן, דבכל כריי' איכא ב' דינים, א] הכריי' היא חלק מהמזיק ומצטרפת אליו, והיינו ה'משמעות' של הכרייה, ב] כריית בור היא סיבה לעשותו לבעל הבור, והיינו הקשר של בעל הבור לבור, וזה תלוי במעשה כרייה ולא במשמעות של הכרייה.

ועפי"ז נבא ליישב את דברי המכילתא, דכשאנו אומרים שפותח בור נהיה בעלים על הכריי', הכוונה בזה על הדין הראשון גרידא, ובזה אין להקשות דאיך נהיה בעלים על כריי' של אתמול, דאינו כן, דבחידוש של מזיק דבור נתחדש דרואים את הכריי' גם היום כחלק מהמזיק, ופשוט, אבל על הדין השני שיש בכריי', א"צ שיהיה בעלים ולא שייך שיהיה בעלים, דממילא הוא בעל הבור מצד הפתיחה דידיה, ולמה צריך להיות בעל הבור מצד הכריי' ג"כ, ופשוט.

ולפי"ז מתיישבין היטב דברי המכילתא, שהנידון במכילתא הוא איך מתחייב להיות בעל הבור, ולא ילפינן כריי' מפתיחה, ובפתיחה יכול להיות בעל הבור אף דכריי' אינו בעל הבור, ושאלנו, הרי לרשב"א עיקרו של פתיחה מחמת הכריי' שבו.

ולהנ"ל לק"מ, דהנידון במכילתא הוא רק כלפי הלכות "בעל הבור" דלא נהיה בעל הבור ע"י כריי' אף דנהיה בעל הבור ע"י פתיחה, והנידון ברשב"א אינו בכריי' זו, רק בכריי' שמצטרפת ונהיתה לחלק מהמזיק, וכריי' זו ידענו לפני שכתוב "כי יכרה", דזה עיקרו של מזיק דבור, שהשם מזיק רק חיילא בזה שהוא בור עם כרייה, ו"כי יכרה" רק בא לחדש דין בעל הבור ע"י כריי', ורק ידענו כריי' שהוא חלק מהמזיק עצמו, ויש לדמות כריי' זו לכריי' של "הו"ל למילויי דכמאן דכריי' דמי" דהוכחנו לעיל דהך כריי' רק מהני לעשותו כמזיק דבור בלי לעשותו לבעל הבור, והמכילתא דן בכריי' לעשותו לבעל הבור, ודו"ק.

[ואין להקשות שאחרי שיש בבור כריי' דידיה כחלק מהמזיק, שוב פשוט שיהיה בעל המזיק, כיון שזה כרייה שלו וזה המזיק, דזה אינו, דודאי עשיית הנזק הוא בחבטה והבלא, רק שמצטרף הכריי' למזיק עצמו לענין זה שזה בור שיש בו מששא, ויש בו כוונה להזיק, ויש בו מעשה חיובי של נזק, ודו"ק].

## ביאור חדש בדברי רב דבחבטה "קרקע עולם הזיקתו".

ומעתה זכינו לביאור חדש בדברי רב דבחבטה "קרקע עולם הזיקתו", דאין הכוונה שלא נהיה בעל הבור על החבטה כיון שאין כרייתו מתייחס לו, אלא כוונתו דחבטה אינה מזיק כלל, דכיון דהכריי' לא חידשה חבטה, הרי אינו מצטרף לבור לענין חבטה, ובלי כריי' אינו בור המזיק, וזה קרקע עולם, ורק ההבל שנתחדש בכרייתו, לזה מתייחס כרייתו ושפיר נהיה מזיק.

ולפי"ז שמתייחסת הכריי' לבור לענין ההבל לעשותו למזיק, שוב לא אכפת לן שהוא פתח ולא כרה, דסו"ס חיילא שם מזיק בבור לענין ההבל מחמת הכריי' שהצטרפה אליו, ומעתה שפיר אמרינן דהכריי' עם ההבל הם דידיה, שפתיחתו משוהו לבעל הבור על כל הבור, ודו"ק.

שוב הראוני שכיוונתי בזה לברכ"ש [סימן י"ב ס"ק א'] והביא כן נמי מהגרי"ז, שביארו בקרקע עולם הזיקתו, שכפשוטו לומדים שכולם מודים שהחבטה היא חלק מהמזיק של בור כמו ההבל, ורק נחלקו אי הכרייה מתייחסת גם לחבטה [מגלה ולא מחדש] או לא, ואי לא אז החבטה של הבור מיקרי מזיק גמור אבל היא לא מתייחסת לכורה, ואם הכרייה מתייחסת גם לחבטה אז שפיר מתייחסת אליו.

אכן בברכ"ש כתוב שכל חיובא דבור לא נמדד כלפי מה שהבור עשה כיון שהבור לא עושה נזק, ורק בצירוף מה שהוא הכשיר את הנזק בכרייה הוא דחיילא חיובא דבור, ובלי זה חשיב כ'גרמא', ומהאי טעמא קרקע עולם הזיקתו פטור דהוי כ'גרמא', והיינו שכל חיובא דבור מיתלי תלי עד כמה שהכרייה מצטרפת אליו, ודו"ק.

## מבאר שהכרייה של הו"ל למילויי מתייחסת גם לחבטה.

אולם לפי"ז ק', הרי בבור ברשותו למה חייב על חבטה לרב, הא אף שהוא בעלים על הקרקע, ואינו קרקע עולם דדידיה הוא, הא סו"ס לא היתה כריי' בבור לענין חבטה להצטרף אליו לעשותו למזיק.

ונראה דשאני כריי' של כמאן דכרייה מצד "הו"ל למילויי" מכריי' מציאותית, דבכל כריי' מציאותית דנים מה "נתחדש" ע"י הכריי' ומה היה ממילא בלי הכריי', ובזה חלוקים הבל מחבטה, משא"כ בהו"ל למלויי, הרי כרייה מציאותית ליכא הכא, ואדרבה, הרי ההבל והחבט ממילא היו גם לפני כן, וע"כ שנתחדש בכרייה זו שדנים דכל מה שלא סילק דנים כאילו הביאו, ובזה הבל וחבט שוין, וא"ש.

אולם לפי"ז קשה בהפקיר רשותו ולא בורו דאמרינן הו"ל למילויי וכמאן דכרייה, ושוב הפקיר את הבור, דהוי בור של הפקר, ונחלקו רש"י ותוס' [כ"ח: – מ"ח.] אי חייבים בבור כזה, ולפי רש"י שחייבים, הרי הכמאן דכרייה כבר הגדיר את החבטה במזיק, ולמה לא יהיו חייבים על החבטה גם אחרי ההפקר, וזה לא מצאנו שבור שהפקירו דחמיר טפי מבור שחפרו ברשה"ר והכא יודה רב שחייבים גם על חבטה, דרק בבור ברשותו מצאנו שחייבים, וצ"ע.

# סימן לאשי' רש"י ברבדאסו"מ משורו למדנו.

[**פרק א' כמה דרכים בשי' רש"י ברב דאסו"מ משורו למדנו.**](#__RefHeading___Toc494141504) **<>** [ג' תמיהות בעיקר דברי רש"י בסוגיין.](#__RefHeading___Toc494141505) <> [מביא ג' דרכים בביאור שיטת רב דממונו היא סיבה שתהיה שור וחייב כמו שור, [ומיישב את הדקדוקים בין סוגיין לסוגי' להלן [כ"ח] וגם החילוקים ברש"י בין כאן לשם] – ומתמה דכל הנ"ל לא א"ש בדברי רש"י.](#__RefHeading___Toc494141506) <>

[**פרק ב' מהלך חדש שלפי רב יש מזיק כללי, והיינו שור שהוא ממונו.**](#__RefHeading___Toc494141507) **<>** [מהלך חדש עפ"י דברי האחרונים בדברי הר"ח דרב לשיטתו דשור של המשנה היינו 'כל מילי דשור', ויש מזיק כללי וזה הדין שור של אסו"מ.](#__RefHeading___Toc494141508) <> [מוסיף ביאור דאף לדרך זו אינו שור ממש ונפ"מ לכופר, ועפ"י הברכ"ש בביאור דברי הרמב"ם של כל נפש חיה שזה שור רק בצירוף הכרייה, ובביאור דברי הראב"ד ותלמיד הרשב"א דמהני הכרייה לדין כוונתו להזיק ולדין הולך ומזיק.](#__RefHeading___Toc494141509) <> [מבאר את עיקר המהלך דלמה ממונו הוא הגדרה של מזיק דשור.](#__RefHeading___Toc494141510) <> [סו"ס אכתי תמוה למה ממונו מפקיעו מדין בור.](#__RefHeading___Toc494141511) <>

[**פרק ג' עוד הערות בכל הנ"ל**](#__RefHeading___Toc494141512) **<>** [ביאור שיטת התוס' דמחלק בין בור לשור בתורך ברשותי מאי בעי, ומבאר האיך שייך שיהיה ב' מזיקין כהדדי.](#__RefHeading___Toc494141513) <> [מבאר דינא דאש של ממונו למה אינו מזיק של שור לרב לחייבו בטמון.](#__RefHeading___Toc494141514) <> [ישוב חדש לבאר את שיטת רש"י למה אסו"מ לרב הוי שור ולא בור – עפ"י דברי הבעל המאור להלן פרק המניח, ועפ"י יסודו של הברכ"ש הנ"ל.](#__RefHeading___Toc494141515) <> [ביאור חדש בדברי רש"י "שהפקירן ונתנן ברשה"ר".](#__RefHeading___Toc494141516) <>

[**פרק ד' מהלך חדש בשיטת רב דמשורו למדנו, [מידידי הגאון הרב אשר דומב שליט"א]**.](#__RefHeading___Toc494141517)

# פרק א'כמה דרכים בשי' רש"י ברבדאסו"מ משורו למדנו.

## ג' תמיהות בעיקר דברי רש"י בסוגיין.

עיין ברש"י שכ' "היינו שור - ולאו תולדה דבור נינהו ובשור אמרן לעיל תולדה דשור כי שור ואפי' לשמואל נמי דאמר תולדה דבור נינהו וכו'".

מבואר מדבריו שאינו תולדה דבור רק תולדה דשור, ובשור אמרנו דתולדותיהן כיו"ב, ויש בדברי רש"י כמה חידושים, ואיכא כמה תמיהות בכל חידוש, ונבאר את הדברים א' א' דיבור דבור על אופניו.

א] מה שרש"י חידש שאינו תולדה דבור, בדין זה כבר חולקים התוס' [כ"ח] ונקטו דלרב יש לו שני דינים, גם דין בור וגם דין שור, ורש"י שם חולק דבור שחייבה עליו תורה לרב היינו הפקיר רשותו ובורו, וזהו שי' רב שמחייב אסו"מ רק מדין שור ולא בור, וזהו נמי שיטת רש"י כאן שאינו תולדה דבור, ועיי"ש בתוס' דחולק ולפי רב אסו"מ דלא אפקרינהו הוי גם שור וגם בור, דבור ברשותו הוא בור, ואסו"מ לא גרע ממנו ולכן הוי גם בור וגם שור, אלא שהוסיף דיתכן דבור ברשותו גרע טפי, דהוי בור ולא הוי שור דכנגד חיובא דשור אמרינן תורך ברשותי מאי בעי, וכנגד חיובא דבור ליכא טענה זו, [ועיין בברכ"ש בטעמא דחילוק זה, ויבואר], ובאסו"מ ליכא טענה זו גם מצד שור ולכן חייב מצד שניהם.

הדרנא לרש"י:

חידוש זה של רש"י תמוה מאד, דאף דמצד ממונו יש לדמות אסו"מ דלא אפקרינהו לשור, אכן איך נגרע ונפקע מהכא דין בור, ועיין ביש"ש [סי' ח'] "דאינה כ"כ שם בור עליו, ואדרבה, שם ממונו עליו ויכול להיות כמו שורו", ומבואר דבזה שהוא ממונו שוב אינו דומה כ"כ לבור, וזה תמוה, דאיך מה שנתוסף לו שהוא ממונו מגרע בשם בור, ומה אכפת לן שבור הכתוב בפרשה הוא בור הפקר [[116]](#footnote-117).

ב] עוד מבואר ברש"י שהוא תולדה דשור, וגם בזה מצאנו מחלוקת רש"י ותוס', דלתוס' חשיב שור רק אחרי הצד השוה, ולרש"י חשיב שור בלי צד השוה ומדין תולדה גרידא והיינו שזה שור ממש.

וגם בזה שיטת רש"י תמוה, דאיכא פירכות, דבאסו"מ ליכא רוח חיים וליכא תכונות דקרן שו"ר, ולא שייך לחייבו בלי צד השוה וכמו שכתבו כבר התוס', וכיון שכן כבר אינו "תולדה דשור", אלא שהוא נלמד מהצד השוה וכהסוגי' להלן [ו'.], וכמבואר כל זה בתוס'.

והיה אפשר לדחות דאינו תולדה דשור ממש, ואדרבה זה גופא כוונת רש"י שהוא נלמד מצד השוה וכדברי התוס', ורק דאחרי הצד השוה הוא שמקבל שם שור, והיינו כמו שהביא הגרי"ז דהחולקים על התוס' מיישבים את קושי' התוס' דהא דחייב על כלים, היינו משום דאחרי הצד השוה יש לו שם שור.

אמנם זה אינו, דמדכתב רש"י "ובשור אמרן לעיל תולדה דשור כי שור" ומבואר שהוא תולדה כיו"ב של שור, "וכדאמרן", הרי מזה מוכרח שהיה לרש"י צד דהכא אינו כיו"ב, ולשי' רש"י מה שאינו כיו"ב היינו שהוא פטור לגמרי וכמבואר לעיל בשי' רש"י, ואם הוא נלמד מצד השוה, ודאי שאינו פטור וא"צ לבא לזה שאמרו לעיל דתולדה דשור הוא כיו"ב [[117]](#footnote-118).

ומוכרח עכ"פ שהוא תולדה דשור בלי צד השוה, וא"כ הדרא הקושי' דאיך שייך שיהיה תולדה, הא איכא פירכות משור וע"כ דצריך צד השוה, וצ"ע.

ובאמת שיש דקדוק גדול בגמרא לרש"י שאמרו בשיטת רש"י "היינו שור", וכפשוטו הכוונה שלכן הוי תולדותיהן כיו"ב, ולפי התוס' אינו כן אלא דהוי כשור רק בצד השוה, וזה סיוע גדולה לשיטת רש"י, אף דעיקר שיטתו צ"ע.

ג] מש"כ רש"י "ובשור אמרן לעיל תולדה דשור כי שור" כבר תמה בזה הפנ"י שאינו כן, דלעיל רק נאמר על כוונה להזיק והזיקה מצוי וכו', אבל הכא ליתא להנך מעלות, וכל השם תולדה הוא רק לענין ממונו, ועל זה לא אמרו שיהיה כיו"ב [[118]](#footnote-119).

## מביא ג' דרכים בביאור שיטת רב דממונו היא סיבה שתהיה שור וחייב כמו שור, [ומיישב את הדקדוקים בין סוגיין לסוגי' להלן [כ"ח] וגם החילוקים ברש"י בין כאן לשם] – ומתמה דכל הנ"ל לא א"ש בדברי רש"י.

והנראה בזה דמקודם צריכים לבאר למה חשיב שור ממש מחמת זה שהוא ממונו בלי שום צד השוה, ונאמרו בזה כמה דרכים.

א] האחרונים חידשו מהלך מחודש ברב, דרב חידש דפטור כלים בבור שייך להך חסרון מסויים בבור שבור אינו ממונו - ולכן בור שהוא ממונו חייב בכלים - עיין בזה באוסף חידו"ת לגרא"ק [עמוד ר'] וכן הוא בגרנ"ט [סי' קי"ב בחדש] וכ"ה בחזו"א [ב"ק סי' א' ס"ק א] וכבר קידמם בזה החת"ס בסוגיין.

אולם יש להעיר עליהם, שהרי א"א ללמוד מבור גרידא דע"ז יש טענת דיו, ונראה דלכך צריך ללמוד משור את עיקר חיובא דכלים, עכ"פ מבואר בדבריהם דאין ממונו מפקיע מתורת בור, אלא דמחמת סברא דממונו ליכא פטור כלים, ולעולם רב מודה דמזיק דבור הוא, ורק דמשורו למדנו דבממונו שייך חיוב על כלים, [ויש לעיין דלדרך זו למה אין זה בכלל דינא דתולדותיהן לאו כיו"ב של בור, ואולי י"ל דכלפי הך חלק שהוא לאו כיו"ב הרי שיש לו מקור משור, ומישך שייכא לענין זה לאב אחר, ונמצא דכלפי מזיק דבור הרי"ז כיו"ב].

איברא דלא משמע כן מרש"י, דרש"י כתב דאינו תולדה דבור אלא תולדה דשור, ולדבריהם מבואר דבאמת הוי תולדה דבור לגמרי, אלא דילפינן משור דהך בור אפשר לחייבו על כלים.

ב] עוד ראיתי בזה לפרש – עיין בזה ביד אליעזר [תשל"ה] ממה שמובא מהגאון רבי רפאל שמואלביץ זצ"ל - שרצה לבאר את עיקר דברי רב ליישב קושי' התוס' דלמה חייב על הכלים אי לומדים את המזיק מבור, וביאר דמצאנו חילוקי מזיקין [שור בור וכו'] בעיקר המזיק ומצאנו נמי חילוקי מזיקין בחיובא דבעלים על המזיק, דחלוק "שם בעל השור" מ"שם בעל הבור", והוכיח דכיון דתרתי נינהו, דשוב י"ל דמשכחת לה מזיק מפרשה א', ובעל המזיק בפרשה אחרת.

ועפי"ז ביאר דאסו"מ הוא באמת בור ממש, דמה שהוא ממונו אינו שינוי בעצם המזיק של בור, וכל החילוק הוא רק בבעל המזיק, דבבור בעל הבור הוא מצד עסקי כרייה ופתיחה, ובשור בעל המזיק הוא מצד ממונו, ונמצא דהתורת מזיק שלו הוא באמת מזיק דבור, אבל התורת בעלים שבו הוא בעלים דבעל השור.

ולחידוש זה מודים רב ושמואל, אלא דעל חידוש זה חידש רב דהפטור כלים לא שייכא לקולות שיש בגוף המזיק של בור [שאינו הולך וכו'], אלא שזה שייך לקולא שיש בזה שהוא בעל הבור רק מצד העסקי כרייה ופתיחה, [והיינו כעין סברת האחרונים], הלכך כיון דהתורת בעלים שיש לו הוא מצד בעל השור, שוב חייב על כלים.

איברא דגם לדרך זו קשין דברי רש"י, דאיך קאמר רש"י דאינו תולדה דבור אלא תולדה דשור, וכן מבואר נמי ברש"י [כ"ח:], הא אדרבה, תרווייהו נינהו, דהוי תולדה דבור בשם מזיק והוי נמי תולדה דשור בדין חיובא דבעלים, ואכתי צ"ע.

ג] עפ"י המהלך הנ"ל היה אפשר לומר ע"ד זה - ובשינוי קצת - דהנה בכל הסוגי' דלעיל שאמרו דתולדותיהן כיו"ב, נראה לומר דלפי הנ"ל נאמר בזה תרתי, דלמשל בקרן אמרו "מה קרן דכוונתו להזיק וממונך וכו' אף תולדותיהן וכו'", ונראה שכתוב כאן תרתי, דמש"כ "כוונתו להזיק", היינו דלכן יש לו דין תולדה כיו"ב כלפי השם מזיק עצמו, ומה שכתוב "וממונך", היינו דיש לו דין תולדה כיו"ב כלפי הדין בעל המזיק.

וממילא י"ל דבאמת מצד המזיק עצמו, מודה רש"י לתוס' דשפיר ילפינן מצד השוה, אלא דסובר רב דכיון דמצד בעל המזיק זה ממונו, שוב י"ל דבזה כבר א"צ צד השוה, והרי הוא בעל המזיק דשור ולא בעל המזיק דבור [וגם לא בעל המזיק דצד השוה], ולומד רב דפטור כלים שייכא לקולא בבעל המזיק של בור, [וכדרך דלעיל], ואלו דברי רש"י, דעד כמה שהנידון הוא נידון של תולדות ולא נידון של צד השוה, [שזה הנידון של כל הסוגי'], הרי זה ע"כ הוא רק ביחס לדין בעל המזיק, [דלענין המזיק עצמו הרי זה באמת מזיק של הצד השוה], ולענין זה באמת נקטינן ברור שהוא רק תולדה של שור ולא תולדה של בור, וא"ש דברי רש"י.

אולם אכתי לא ברור עיקר המהלך בזה, דלמה בשם מזיק עצמו איכא צד השוה, הרי לא נתברר שום סברא למה ממונו הוא סיבה לגרע בשם מזיק של בור, ולמה היא סיבה להוסיף בשם מזיק של שור ע"י צד השוה לגבי השם מזיק, ומה"ט כל הדרכים של האחרונים נקטו דלשיטת רב ע"כ השם מזיק הוא באמת בור, וכל התורת ממונו רק בא להשוותו לבעלים מדין שור, וסו"ס דברי רש"י אכתי צ"ע, אכן זה עכ"פ מבואר ביש"ש שממונו מפקיע מבור וקובעו כשור, ולדבריו יש לומר דזו כוונת רש"י, דע"י הצד השוה מהני טעמא ד'ממונו' להשוותו כשור בגוף המזיק, ומה שזה תולדה של שור ממש, היינו רק בדין בעל המזיק.

במהלך הזה יתיישבו כמה דקדוקים בגמרא [כ"ח] וברש"י שם שסותרים לכאן, ועיין בהערה [[119]](#footnote-120).

אמנם סו"ס כל המהלך בזה תמוה, דמלבד מה שסברת היש"ש תמוה, אכן אף אי נמצא סברא למה ממונו מפקיע מידי בור, הא אכתי קשה דנמצא דרב אמר דבבור שהוא ממונו נתחדש תרתי, א] ממונו מפקיע את המזיק מלהיות מזיק דבור וע"כ שהוא מזיק של הצד השוה, ב] ממונו הוא סיבה שהוא תולדה של שור ולא תולדה של בור בדין בעל המזיק, ורב ושמואל פליגי בתרתי, ולא משמע כן, וצ"ע.

והעירני בזה תלמיד אחד שיש לומר כך, שבאמת יש כאן מחלוקת אחת, דתחילת פלוגתתם היא האם הפרשה איירי בבור של הפקר גרידא או גם בבור של ממונו, ואי מיירי בבור של ממונו א"כ ברור דגם מצד המזיק וגם מצד בעל המזיק הרי זה בור ופשוט, שזה בור ממש, ורב ס"ל שהפרשה לא איירי בבור של ממונו, וממילא צריכים לדון עד כמה דינו כשור מצד ממונו, ועל זה חידש רב שמצד בעל המזיק הרי זה ממש כבעל השור אכן מצד המזיק עצמו שיש פירכות [וכמבואר בתוס'], וע"כ צריכים צד השוה אבל שוב הוי ליה יותר דומה לשור כיון שסו"ס בור של ממונו לא כתוב בפרשה, ודו"ק, ועיין בהערה [[120]](#footnote-121) מה שיש לומר עוד בזה, ואכתי צ"ע.

# פרק ב' מהלך חדש שלפי רב יש מזיק כללי,והיינו שור שהוא ממונו.

## מהלך חדש עפ"י דברי האחרונים בדברי הר"ח דרב לשיטתו דשור של המשנה היינו 'כל מילי דשור', ויש מזיק כללי וזה הדין שור של אסו"מ.

והנראה בזה, ונקדים בביאורו של הגר"נ פרצוביץ בשיטת רש"י, דהנה, עיין באהא"ז [נז"מ פ"א ה"ד] דדייק בר"מ דפתח בקרא דכי יגוף וסיים בשן ורגל בלי להביא קרא, ומכח זה חידש דלמסקנה א"צ כוונה להזיק והזיקה מצוי והנאה להזיקה, והמחייב בכולם זה שור, ורק נאמרו חילוקי פרשיות לענין הלכותיהן, ודבריו הם דומים לגרי"ז, דהגרי"ז חידש דכל המזיקים חייבים מצד דרכן להזיק והשמות מזיקים לענין פטורים, והאהא"ז כ' כן רק על שור וכל ממונו בלי אש ובור, ודו"ק, ולפי"ז ביאר האהא"ז דלכן פתח בקרא דקרן, דזה קרא ד"שור", וממשיך לשו"ר דכולהו בכלל שור, דכולהו ממונו.

ואמר הגר"נ פרצוביץ זצ"ל די"ל דזהו שי' רב, וזהו מה שחידש "שור וכל מילי דשור", ובזה פליג שמואל דכולהו אבות נפרדות נינהו, ולפי"ז הוסיף הגר"נ פרצוביץ דברש"י באסו"מ דלא אפקרינהו מבואר דזה תולדה דשור, ולא מוזכר קשו"ר, ודלא כתוס' [שם] ודלא כהראב"ד [כ"ח] דדנו אי לדמותו לקרן או שו"ר, והיינו דרש"י למד דיש מזיק כללי דשור, וזה כנ"ל באהא"ז, ואמר הגר"נ פרצוביץ זצ"ל דזה שי' רב דיש רק מזיק כללי, וכמבואר במשנה "שור וכל מילי דשור", ולשמואל אין מזיק כזה, ולכן פליג על רב באסו"מ דלא אפקרינהו.

ובזה יישב את דברי הר"ח להלן שכתב דקיי"ל כרב שהמשנה היא שור וכל מילי דשור, וקשה דאיזה נפ"מ לדינא איכא בזה, ולהנ"ל א"ש, דנמצא דיש נפ"מ בין רב לשמואל לדינא, דנפ"מ לענין כלים באסו"מ דלא אפקרינהו, וזהו דפוסק הר"ח כרב, [ותוספת זו בפלוגתת רב ושמואל א"ש בר"ח, ולא ברש"י עצמו, דלרש"י נחלקו שם אי בור ברשותו כתוב בתורה או לא, וכמבואר נמי ברש"י [כ"ח] אבל בר"ח י"ל כתוס' [כ"ח] דלא פליגי בזה, ודו"ק].

ועפ"י דרכו י"ל דאיכא נפ"מ נוספת, דמצאנו ברי"ף טעם לפטור רשה"ר דהוי אורחי', וק' דלמה לי טעם זה, והרא"ש הביא חולקים דאינו מטעם זה, וכתב דנפ"מ מטעם הרי"ף בעץ ארוך עיי"ש, אבל ק' איך שייך לתת טעם ולחדש דינים מכח זה, וי"ל ע"ד האהא"ז, דיש מזיק כללי דשור ונתחלקו להלכותיהן [וע"ד הגרי"ז], וי"ל דהרי"ף מוסיף על זה, דהרי"ף למד דלא נתחלקו אפילו להלכותיהן, ומעתה ק' דלמה יש ח"נ בקרן ופטור רשה"ר בשו"ר, ומזה איכא הכרח דיש טעמים, וצ"ל דכמו דח"נ תלוי בחזקת שימור ולאו אורחי', כמו"כ פטור רשה"ר תלוי באורחי', וא"ש למה הוצרך לטעם זה, ובדעת החולקים על הרי"ף י"ל דפליגי וסברי דאיכא ג' אבות נפרדות בקשו"ר, ואין מקום לחדש טעמים לפטור רשה"ר.

ובעיקר מהלך זה עיין בנמו"י ריש כיצד הרגל דמבואר שם דתרי גווני שור איכא, אורחי' ולא אורחי' ויש לדון אם כוונתו להנ"ל, עייש"ה.

ולפי"ז, לדברי הגר"נ פרצוביץ זצ"ל דנחלקו רב ושמואל האם זה מזיק כללי דשור או לא, יהיה בזה נפ"מ בעץ ארוך, ולענין זה נפסק בר"ח כרב.

לדרך זו מובן בפשיטות, א] למה ע"י ממונו הוי ממש תולדה של שור גם בלי צד השוה, ב] גם מובן למה אמר רש"י שבזה כבר אמרו תולדותיהן כיו"ב, שהרי כבר אמרו לעיל תולדותיהן כיו"ב גם מצד הכוונה להזיק וגם מצד הממונו, וכעת אחרי רב יש עכ"פ את הכיו"ב מצד הממונו.

## מוסיף ביאור דאף לדרך זו אינו שור ממש ונפ"מ לכופר, ועפ"י הברכ"ש בביאור דברי הרמב"ם של כל נפש חיה שזה שור רק בצירוף הכרייה, ובביאור דברי הראב"ד ותלמיד הרשב"א דמהני הכרייה לדין כוונתו להזיק ולדין הולך ומזיק.

אולם באמת היה נראה דגם לדרך זו אינו שור גמור, ונקדים דבאמת יש כאן הערה גדולה בפשט.

דהנה, אי נימא שרב אזיל לשיטתו בביאור המשנה ושור היינו ממונו ותו לא, א"כ יוצא שאסו"מ של רב כתוב במשנה, והעירני בזה בני הרב ר' יהודה נ"י דע"כ מוכרח שאינו כן, שהרי במשנה איכא פירכא של רוח חיים והולך ומזיק, ובאסו"מ ליתא דתרווייהו, ואין לומר דסו"ס הרי זה תולדה ובתולדה ליתא למעלות הללו, דהא א"כ שוב אינו תולדה, שהרי מה שייך תולדה כשיש פירכא, והרי לדעת רב מפורש במשנה שזה פירכא גם אחרי שיש שור כללי, וצ"ע גדול, ובאמת דגם אי לא נימא שרב אזיל לשיטתו במשנה ונחדש מעצמינו שיש שור כללי של ממונו לרב הא סו"ס מפורש במשנה לרב שיש כזה פירכא והאיך נהפך לתולדה, וצ"ע.

ונראה שצריכים להקדים הכא את דברי הברכ"ש ברמב"ם:

דהנה, הרמב"ם כ' "כל נפש חיה שהיא ברשותו וכו'", ותמה בברכ"ש [סי' א'] דבשור אין דין שיהיה נפש חיה דוקא שהרי אסו"מ לרב הוא ג"כ שור, ועיין בהערה [[121]](#footnote-122) שהבאנו כל מה שביאר בזה, ועיקר חידושו של הברכ"ש הוא שאסו"מ הוא 'חיובא דשור' בלי להיות 'שור ממש' – ואלו דברי הרמב"ם "כל נפש חיה", וחידש שיהיה נפ"מ ביניהם לגבי ההלכה של נגח ואח"כ הפקיר, וביאר דיסוד החילוק הוא ששור ממש הוא מזיק בלי שום צירופים, דמצד עצמו מזיק הוא, אבל באסו"מ מצטרף הפשיעת כריי' [ע"י ההנחה או ע"י הדין הו"ל לסלוקי] לגוף המזיק, ובלי זה חסר בשם מזיק, ונראה דעפ"י דרכו מיושבת נמי קושי' האחרונים בריש כיצד הרגל [סימן ב'] בסוגי' דחיה בכלל בהמה דמה יענה רב על אסו"מ, עיי"ש בדברינו.

וברור דכוונתו למה שביארנו לעיל [סימן ל] ביסוד דינא דכרייה, דכריי' אינו תנאי בעלמא לקשר את המזיק לבעל המזיק אלא שהוא חלק מעיקר המזיק של בור, ולולי הכרייה לא הייתי מגדיר את הבור כמזיק, וחידש הברכ"ש שתנאי זה קיים גם בשיטת רב שזה שור שזה שור רק ע"י הצירוף של הכרייה, ודו"ק בזה.

ולכאו' היה נראה שכל המהלך הזה רק שייך לפי תוס' דילפינן מצד השוה ואינו שור ממש רק דדיינינן ליה בדין שור אחרי הצד השוה אבל לנתבאר ברש"י שזה ממש תולדה א"כ אין לחלק כן, ועוד דאי נחלק כן יהיה כאן תולדותיהן לאו כיו"ב, ודו"ק, אולם אחרי מה שהקשינו לעיל נראה שאינו כן, שמוכרח שגם רש"י מודה לזה, שהרי מוכרח כן במשנה שיש מעלת רוח חיים בשור גם לפי רב - והרמב"ם הוא משנה – והביאור כך.

שבאמת השור של המשנה הוא שור של רוח חיים, ורק אחרי שיש גילוי מפרשת בור שעל ידי צירוף כרייה לתקלה חיילא 'שם מזיק', שוב חזר אסו"מ של ממונו להיות תולדה של שור, שהעיקר הוא ממונו, ואף דמעלת רוח חיים היא מעלה בשם מזיק אבל אחרי הצירוף של פשיעת כרייה אהני לן להיות מזיק של ממונו, ותולדה של שור, ולא מיקרי לאו כיו"ב, כיון שמה שחסר לו בדין נגח ואח"כ הפקיר שייך לזה שאינו ממש שור ורק אחרי הפשיעת כרייה חשיב שור, ומצד זה שונה הדין שלו, ודו"ק.

ולפי"ז היה נראה שיש לדון בדין כופר לפי רב, שהרי בבור אין כופר ורק בשור יש כופר, ויש לדון בשור הזה של רב, והא במשנה מבואר שהשור הכללי של קרן שן ורגל יש לו כופר, שהרי המשנה איירי בהם ושם יש פירכא של כופר, אבל כבר הוכחנו שאין זה בכלל שור של המשנה, ויש לומר שאין לו כופר, ולא מיקרי לאו כיו"ב מטעם הנ"ל, ודו"ק.

עוד יש לעיין, הרי נחלקו הראשונים באסו"מ שלו שאחר הוציאם לרשה"ר האם כרייה של השני מפקיע את הבור מבעל הבור לפוטרו, ויש לדון האם גם ברב יש דין כזה, שהרי זה שור, אכן לפי הברכ"ש זה שור רק אחרי הכרייה ושפיר שייך שהאחר יפקיע דינו ממנו.

ונראה שעיקר הדברים מבוארים בראב"ד ובתלמיד הרשב"א, שהבאנו לעיל [סימן ל] מהראב"ד ששור לרב היינו קרן, דכוונתו להזיק ע"י הפשיעה של הכרייה, ונתבאר שם שהכרייה הוא חלק מהמזיק של בור, וצריכים להוסיף, שחידוש זה רואים כן בממונו מדין שור לשיטת רב, הרי שהשור עצמו יש בו כרייה, והיינו ממש כנ"ל.

עוד מבואר כנ"ל בתלמיד הרשב"א [כ"ח ד"ה וכי תימא] שכתב סברא זו דאהני ההנחה ברשה"ר והפשיעה של הכרייה לדמות לקרן מועדת, וזה גם מצד טעמא דכוונתו להזיק וגם מצד טעמא דהולך ומזיק, וביאר שיש בזה גילוי מבור כיון שבור חייבים בלי כוונה להזיק ובלי הולך ומזיק, עכ"פ מפורש בדבריו שגם כלפי הפירכא של המשנה מצד הולך ומזיק אהני לן צירוף הכרייה לשור, ודו"ק.

ובעיקר הדברים העירני תלמיד אחד נ"י שיש לומר בשיטת רש"י בפשיטות, [גם בלי דברי הברכ"ש, ובלי הראב"ד ותלמיד הרשב"א], שמה שכתוב במשנה שיש פירכא מהולך ומזיק ורוח חיים, והיינו לפני שכתוב בור, אבל אחרי שיש מזיק של בור שוב הוי גילוי מילתא בעלמא שיש מזיק גם כה"ג, ולא בעינן ילפותא מבור, והיינו שכמו שקרן שן ורגל מגלים שהעיקר הוא ממונו בלי תכונות, כך בור של הפקר גם מגלה על הרחבה בפרשת ממונו, ודו"ק.

ועיין עוד מהלך נוסף בכל הנ"ל ברש"י בהערה [[122]](#footnote-123).

## מבאר את עיקר המהלך דלמה ממונו הוא הגדרה של מזיק דשור.

אולם עיקר הדברים אכתי צ"ב, דמה ענין של "ממונו" בהגדרת שם מזיק, דאיך נתבטלו כל התכונות במזיק עצמו ובמקומן נתחדש דסגי בזה שהוא ממונו, הרי ממונו אינו תכונה כלל בגוף המזיק אלא בבעל המזיק, וצ"ב.

ונראה לבאר את הדברים, די"ל דעיקר סברת רב שלא דנים מצד התכונות החלוקות שיש בכל מזיק הוא משום דאחרי שיש כמה מזיקין, שוב י"ל דנתחדש דסיבת היותו מזיק לא נמצא במזיק עצמו דהא כל הסוגים של מזיקים איכללו בדין מזיק, אלא דע"כ שיש סיבה חיצונית, והוא, דהחוסר שמירה של הבעלים בממונו הוא דעושה אותו למזיק, וכדברי הגר"ח בהלכות שכנים, הבאנו דבריו לעיל [סימן ב], והיינו שחידש שה'אי - שמירה' אינו סיבה בעלמא לחייבו על היזק דבהמה, אלא דב'אי - שמירה' הוא עושה אותו למזיק, דשור שמור אינו מזיק, ומה שהוא עושה אותו למזיק הוא סיבה לחייבו על היזק זה.

ונראה שזהו טעמא דממונו, ושוב לא בעינן תכונות פרטיות להשוותו כמזיק, שהרי בעליו עושה אותו למזיק, ורק בקס"ד שהמזיק עצמו משווה את עצמו למזיק הוא דאמרינן דלזה כבר בעי תכונה בפני עצמה של כל מזיק להשוותו כמזיק, וזהו באמת עומק דברי הרי"ף באורחי', דכיון שהבעלים עושה אותו למזיק, א"כ היכא דמותר להם לבעלים להניחו ללכת שם, התם כבר אמרינן דאין אי שמירתו עושה אותו למזיק.

ומעתה א"ש, דשוב קאמר רב דגם בור של ממונו הוא כן, ולא בעינן אפילו צד השוה, כיון שזה ממילא בכלל ממונו, דאחרי דלמדנו שהוא עושה אותו למזיק ולא דנים על המעלות הפרטיות, א"כ אדרבה, זה כבר שור ממש בלי צד השוה, וכל מה שנתחדשה פרשת בור לפטור בכלים, שזו פרשה מחודשת והוא מזיק קל, היינו דהכא כבר אינו ממונו, והוא לא עושה אותו למזיק ע"י ה'אי - שמירה' דממונו, שהרי אינו שלו, ואז הוא דנתחדש מהלך חדש להשוותו כמזיק ע"י עסקי כרייה ופתיחה, אבל כשהוא עושה אותו למזיק ע"י ה'אי - שמירה', שוב הו"ל שור ממש.

## סו"ס אכתי תמוה למה ממונו מפקיעו מדין בור.

אלא דגם אחרי כל מה שנתבאר הכא אכתי תמוה, דלמה 'ממונו' מפקיעו מדין בור, ואף שיש כאן סיבה להיות שור מצד ממונו הא סו"ס היכן נאבד טעמא דבור, והיינו שאף שהתורה רק דיברה על בור הפקר הא אכתי לא גרע בור של ממונו מבור זה, ובלשון היש"ש משמע דגרע, "דאינה כ"כ שם בור עליו, ואדרבה, שם ממונו עליו ויכול להיות כמו שורו".

והיה אפשר לומר שכוונתו כך, א] התורה באמת רק דיברה על בור הפקר, ב] מסברא בור של ממונו כלולה בכלל שור דממונו הוא, והיינו כסברא שנתבאר לעיל, ומעתה יש כלל, שכל מזיק שכבר כלול בכלל מזיק אחד שוב אין לחייבו מצד מזיק אחר שהרי יש לו פרשה בתורה.

ועצם חידוש זה מבואר באחרונים לגבי רגל ואש, דיעויין בחזו"א [סי' י"א ס"ק י"ד - בחדש בסוף דף כ"ב.] שהק' דלמה לא מחייבים רגל ברשה"ר מדין אש, ועכ"פ בשליף שעליה נימא שזה אש, דהבהמה היא הכח אחר כלפי השליף, וכן הק' הגר"א מטעלז.

ותירץ החזו"א, דכל מזיק דאית ליה "שם רגל", קאי בפרשת רגל ואין לחייבו מצד פרשה אחרת, והן הן הדברים שנתבארו כאן, ב"תולדותיהן לאו כיו"ב" דלרש"י פטורים, ולא מתחייבים מצד הצד השוה, דתולדה כבר שייך בפרשה, וכל מזיק ששייכת לפרשה אחת שוב אין ללמדו לפרשה אחרת, ופשוט [[123]](#footnote-124).

אולם אכתי תמוה דסו"ס למה לקבוע שזה שור ולא בור, הא למה לא נימא איפכא, ועיין בהערה [[124]](#footnote-125) מה שיש לדון בזה, והיה מקום לדון שיותר דומה לשור כיון ששניהם ממונו ובשניהם הוא משוה אותם למזיק ב'אי שמירתו', אלא שזו טעות שהרי גם בבור הוא עושה אותו למזיק בעצם היצירה של הבור, דהיינו הכרייה, ואדרבה, הוא יותר עושה אותו למזיק בבור ממה שעושה אותו למזיק ב'אי - שמירה' בממונו, ונמצא שכל אסו"מ שלו נעשה למזיק ביצירה עצמה ככל כרייה של בור של הפקר יותר ממה שהוא נעשה למזיק על ידי ה'אי - שמירה' של פרשת שור, ולמה להעדיף שור על פני בור, [ואין לחלק בין הכרייה של בור ברשה"ר לכרייה של בור ברשותו דרב איירי גם באסו"מ שהוא שלו ולזה יש כרייה ממש כמו כל בור ברשה"ר, וצ"ע גדול.

ובדברי המלחמות [כ"ח – דפי הרי"ף י"ג ד"ה אמר הכותב] מצאנו תוספת ביאור ברב למה הוי שור ולא בור, וזה לשונו: "וי"ל שטעמו של רב דהואיל ולא חייבה עליו תורה אלא להבלו והבלא לית בה מששא לא ממונו הוא כדאמרי' גבי אש ואפי' כשתמצא לומר התם ממונו הוא משום דגחלת עיקר ואית בה מששא אבל הבלא ודאי לאו ממונא הוא הרי שלא מצינו שחייבה התורה על נזקי ממונו אלא בשור הלכך כל ממונו דמזיק משורו גמרינן ליה", ולא זכיתי להבין, הרי הרמב"ן מודה דבחבטה שפיר היה שייך לדון מצד ממונו, ונמצא שמחמת סיבה צדדית אין לדון מצד ממונו, דבור היינו הבל ולא דומה לממונו הרגיל, אכן באבנו וסכינו שיש בהם חבטה שפיר דומים לבור של ממונו, ולמה להפקיע מהם דין בור ולקובעם כשור, וצ"ע.

ועיין להלן [פרק ג'] מה שהבאנו בזה ליישב קושי' חמורה זו עפ"י דברי הרז"ה להלן פרק המניח.

# פרק ג'עוד הערות בכל הנ"ל

## ביאור שיטת התוס' דמחלק בין בור לשור בתורך ברשותי מאי בעי, ומבאר האיך שייך שיהיה ב' מזיקין כהדדי.

יש לעיין בשיטת התוס' להלן [כ"ח:] שמבואר שלפי רב בור ברשותו הוא בור אלא שהוא גם שור ונפ"מ לחייב כלים, והרי הדין שור נלמד מהצד השוה מבור ושור וכמבואר בתוס' בסוגיין [ריש ג':], והאיך שייך צד השוה על מזיק שכבר מפורש בפרשת בור לענין לחייבו מדין מזיק אחר כנגד הפטורים מעיקר מזיק דידיה, הרי נתבאר שכל רגל לא חייב מצד אש כיון שהוא רגל, וה"ה הכא נימא כן, שאחרי שהוא בור שוב אינו שור, וצ"ע.

עוד קשה מיניה וביה בתוס' שם, שמבואר בתוס' שבבור ברשותו רק חייב מדין בור דכלפי הדין שור אמרינן תורך ברשותי מאי בעי, ומבואר שטענה זו אינה טענה כלפי בור וצ"ע בטעמא דמילתא.

וביארו בזה, דע"כ משום שגם עצם התקלה היא חלק מהבור וזה דיינינן שהוא ברשה"ר ולא שייך בזה טעמא תורך ברשותי מאי בעי, אולם כלפי שור אינו כן דהתם רק ההבל וחבטה שייכים למזיק של שור, דומי' דנגיחה ובעיטה שזה מעשה היזק וכן הבל וחבטה, וכלפי זה יש טענה של תורך ברשותי שמזיק זה נמצא בתוך הבור עצמו, - כן מבואר בברכ"ש [סימן י"ב סוס"ק א'] [[125]](#footnote-126) ובאבי עזרי [פי"ב הי"ג נזקי ממון תליתאה] [[126]](#footnote-127).

ועיין להלן בבור המתגלגל [סימן ל"ו] שנתבאר זה באופן אחר שהמזיק של בור מתייחס ל'מקום' שנתקלים בו, עיי"ש היטב.

ועל פי דבריהם יש לומר - דחלוק המזיק של בור שכולל נפילה ותקלה מהמזיק של שור שהוא רק מעשה של חבט והבל, ושני מזיקין שונים נינהו, ובכה"ג שפיר מצינן ללמוד מזיק שכבר כתוב בתורה ולהוסיף בו חיוב נוסף ע"י צד השוה שהרי המזיק של הצד השוה הוא מזיק אחר שלא כתוב בפרשה, ולא דומה לרגל ואש שדנים מצד הך מזיק עצמו, ודו"ק.

## מבאר דינא דאש של ממונו למה אינו מזיק של שור לרב לחייבו בטמון.

יש להעיר לפי רב, דלמה באסו"מ של ממונו בהדי' דאזלי דחייב מדין אש ופטור בטמון ולמה לא נימא שכיון שהוא ממונו דיתחייב מדין שור, ועיין באמרי משה [סימן כ"ט ס"ק כ"ג] שכבר תמה כן.

ונראה דלפי דרך הנ"ל א"ש, שכשדנים אסו"מ בהדי' דקאזלי מדין שור ומדין אש, הרי דנים בהך מזיק עצמו ועד כמה שהוא כבר מזיק של אש מצד הכח אחר מעורב בו שוב אין לחייבו ממזיק אחר, ורק בבור ושור היה כאן ב' מזיקין, עם התקלה ובלי התקלה.

אכן לרש"י אין ליישב כן, ולרש"י באמת קשה דכמו שבור גמור נהיה לשור מחמת ממונו, כמו כן נימא הכי באש, ועיין באמרי משה בזה [שם ס"ק כ"ב] דצ"ל דכח אחר מעורב בו הוא חסרון שמגרע אותו מצד ממונו, או שמה שאין בה ממשא מגרע אותו מלהיות ממונו, וע"כ שבאש נתחדש מהלך חדש של 'כי יבעיר' ושל 'המבעיר את הבעירה', ועיין בהערה [[127]](#footnote-128) מה שיש לדון בזה.

עוד העירני תלמיד אחד שלפי רש"י אש הוא ממונו ממש, ושוב אין לחייב מצד פרשת שור, דרק בור של ממונו שלרב אינו פרשת בור שוב יש לחייב מצד ממונו ושור אבל אש של ממונו הוא הוא האש של התורה, ואין לדון בו מצד אחר, ופשוט.

## ישוב חדש לבאר את שיטת רש"י למה אסו"מ לרב הוי שור ולא בור – עפ"י דברי הבעל המאור להלן פרק המניח, ועפ"י יסודו של הברכ"ש הנ"ל.

עפ"י כל ההקדמות הללו שמעתי מידידי הגאון ר' אשר דומב שליט"א מהלך חדש ליישב את שיטת רש"י האיך אסו"מ לרב יצא מבור ונכנס לכלל שור – [ועיין להלן [פרק ד'] שהבאנו את הדברים במלואם].

והקדים בדברי הבעל המאור להלן [ריש המניח – דף י"ג: בדפי הרי"ף], וז"ל: "ומסתברא לי נמי לרב ושמואל דפליגי בלא אפקרינהו היינו טעמייהו משום דס"ל לרב בור שחייבה עליו תורה זהו בור ברה"ר אבל ברה"י מצי א"ל תורך ברשותי מאי בעי אף על גב דהפקיר רשותו כיון דלא הפקיר בורו ואף על גב דאמרי' לקמן מודה רב בבור ברשותו, לטעמיה דר"ע דמחייב ביה קאמר ולית לא ס"ל וכו', הלכך לרב כל תקלה דאפקריה למדנו מבורו ואי לא אפקריה למדנו משורו דמבורו ליכא למילף כטעמא דפרישנא", ועיין במלחמות שהביא לשון זה וכתב שהם דברי רש"י.

והדברים תמוהים, הרי מפרש דטעמא דלא כתבה תורה בור ברשותו בתורת בור היינו משום דאיכא בזה דין דתורך ברשותי מאי בעי, והוסיף בסוף דהיינו טעמא נמי לאבנו וסכינו שלא הפקירם דהוי שור, וקשה דמה שייך טעמא דתורך ברשותי מאי בעי באבנו וסכינו ברשה"ר, וצע"ג.

והביאור בזה עפ"י ב' יסודות:

א] כבר נתבאר בברכ"ש שיש הבדל בין אסו"מ בתורת שור לאסו"מ בתורת בור, דבתורת שור החבטה לבד היא המזיק, אבל כלפי בור המזיק הוא חבטה עם התקלה.

ב] חלוקים נינהו תקלה מחבטה, דאיכא זכות להחזיק תקלה דידיה ברשה"ר כיון שתקלה בפני עצמה אינה מזיקה והוא מפיל את עצמו עליה ועליו ליזהר דמאי אולמיה האי מהאי, דזכותו של בעל התקלה להחזיק אותו לשימושו כיון שהוא לא פעיל ועל הניזק להשמר, אבל ליכא זכות להחזיק חבטה דידיה ברשה"ר, כיון שחבטה הוא מעשה היזק.

ומעתה, בבור ברשותו ביאר הבעל המאור דאיכא טעמא דתורך ברשותי מאי בעי, ומוכרח מזה כיסוד הנ"ל שאין לחייב על התקלה עצמה, דעד כמה שהתקלה היא חלק מהמזיק ליכא טעמא דתורך ברשותי, וכמו שביאר הברכ"ש בתוס' שכלפי התקלה עצמה ליכא טענה כזו, ומוכרח שרב סובר שיש לו זכות להחזיק את התקלה ברשה"י סמוך לרשה"ר כיון שמתקלה שלו צריך הניזק להזהר, ושוב ליכא אלא חבטה, וכלפי חבטה אמרינן תורך ברשותי מאי בעי.

מטענה זו למד הבעל המאור שאסו"מ חייב רק מדין שור ולא מדין בור, והיינו משום שאסו"מ ביחד עם תקלה הוא בור וזה דווקא באסו"מ של הפקר שאין לו זכות להחזיק את התקלה ואז התקלה מצטרפת לבור, אבל באסו"מ של ממונו זכותו להחזיק את התקלה כמו בבור ברשה"י, וע"כ שהתקלה אינה חלק מהמזיק, רק החבטה, ושוב ע"כ הוי ליה כשור וכיסודו של הברכ"ש שחבטה גרידא היא שור וחבטה עם תקלה היא בור, וי"ל שזו שיטת רש"י שלכן יצא מכלל בור ונכנס לכלל שור.

הרי לנו דטעמא דתורך ברשותי בבור ברשותו מכריח שהתקלה יצאה מכלל המזיק של הבור, אלא שיש לזה ב' נפ"מ שונים – דבבור ברשותו חיילא פטור מצד תורך ברשותי ובאסו"מ חיילא ביה דין שור.

## ביאור חדש בדברי רש"י "שהפקירן ונתנן ברשה"ר".

יש להעיר דמה כוונת רש"י בתחילת הסוגי' שכתב "שהפקירן ונתנן ברשה"ר", ויש לדון מה הדין בנתנן ושוב הפקירן ושוב נתקלו בהם, דהבאנו מהברכ"ש בהפקירן לפני העמב"ד דחייב, ודלא ככל שור, אבל יש לעיין בהפקירן לפני שנתקלו.

וכפשוטו צ"ל דכיון דבזמן הנזק היה בור, דיש לחייבו מדין בור ולפוטרו מכלים, ומ"ל מה דלדעת רב היה שור בזמן ההנחה.

אכן י"ל דכיון דהכריי' היתה בשור לדעת רב, ומאליו נהיה לבור שוב אין כאן כריי' לבור [והיינו דוקא לרש"י שאינו בור כלל, דלתוס' [כ"ח] שזה בור ושור, הא הכריי' כבר התייחס לבור], ואין לומר דההפקר עצמו הוא הכריי', והיינו עפ"י שי' רש"י [כ"ח: / מ"ח.] דהפקיר רשותו ובורו חייב [ודלא כתוס' כ"ח:] ועיין מהרמ"ש [נ'.] דההפקר הוא הכריי', וה"ה דהכא ההפקר יהיה הכריי', זה אינו, דכל דבריהם דוקא בהפקר שמקרב רשה"ר לבור דמ"ל מקרב בור לרשה"ר או הפוך אבל בנד"ד ההפקר לא הוסיף כלום.

ומצאתי בחזו"א [סי' א' ס"ק ד' - מובא בחדש דף ו'.] שהעיר בדין זה, והוכיח דמהני ומתייחסת הכריי' שנעשה בו בתורת שור גם למצב של בור שנהיה אח"כ, והוכיח כן מלהלן [ל"א] בנפל בפשיעה והפקיר כליו ונפלו על כליו, דכליו לרב הם בור ולא שור, ואף דבזמן הנפילת פשיעה עדיין לא הפקיר אפי"ה מהני לאח"כ.

ונראה שיש לדחות, די"ל דכיון דיש אומדנא דכשיפלו ישברו ואז יפקירנו, שוב מיקרי כריי' כלפי הבור, אבל אם בזמן הנפילה אין סיבה באסו"מ שיהיה בור, ורק החליט אח"כ להפקירם, שוב י"ל דאינו בור, וזה חידוש דין, דמפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה פטור לרב, וי"ל דזהו כוונת רש"י כאן.

איברא, דלדרכים שהזכרנו לעיל בשיטת רש"י יש מקום לפרש דבריו באופן אחר שאין הדיון של רש"י שרק באופן זה הוא חייב, אלא דרק באופן זה הוא בור ולא שור.

והיינו דנתבאר דחלוק הדין מזיק מהדין בעל המזיק לענין שמירה ורב אמר שהוא שור מצד השמירה של הבעלים ולא מצד המזיק עצמו, דמצד המזיק עצמו הוא בור, ומעתה נראה דלעולם כשמפקירן לפני ההיזק הרי"ז בור, דכרייה ראשונה מתייחסת אליו, וכדנקט החזו"א, אכן אי נתנן ושוב הפקירן, והיינו שהניחן והפקירם, ומיד לאחר ההפקר נתקלו בהם באופן שלא היה יכול לסלקם, דאז הפשיעה של הבעלים היתה בתורת שור ולא בתורת בור דאז היה ממונו, וזהו שכ' רש"י דדוקא הפקירן ונתנן, דבנתנן והפקירן, אף דעדיין חייב מדין בור, הא סו"ס חשיב תולדה דשור הוא בדיני השמירה, ובסוגיין מבואר דבאפקרינהו לכו"ע הרי"ז תולדה דבור, ונתבאר דלהיות תולדה דבור היינו גם במזיק וגם בשמירה, דבתרוייהו שייך הספק "דלאו כיו"ב", ועל תרוייהו אמרו בגמ' דזה תולדה דבור, וכיו"ב, ולהכי העמידו רש"י בהפקירן ושוב נתנן, ודו"ק.

והנה, דברינו נכונים באופן שהניחן והפקירם, ומיד לאחר ההפקר נתקלו בהם באופן שלא היה יכול לסלקם, אבל מה הדין כשהיה יכול לסלקם לאחר ההפקר, שוב י"ל דהך חיוב סילוק הוא כבר דין שמירה והכשרת נזיקין מצד בור.

אמנם י"ל דכריי' עצמה היא עיקר הפשיעה והכשרת נזיקין דבור, וכל הדין כיסוי ושמירה הוא רק המשך וטפל להך כריי', ואפשר א"כ דגם בכה"ג מיקרי תולדה דשור, וצ"ע [[128]](#footnote-129).

ובעיקר דברי רש"י חשבתי לפרש באופן אחר ע"ד הפשט - שי"ל דכוונתו כך, דבאסו"מ שלו, אף אי חשיב בור, הרי א"צ כריי' דידיה דאפילו לאחר נפילת אונס עדיין חייב וכן כשהביאן אחר לרשה"ר ונודע לבעלים שהוא שם והו"מ לסלקו, ועיין בכל זה בתוס' [כ"ט.] ובאמרי משה [סימן כ"ט - ו'], אבל באסו"מ של הפקר ודאי דבעי כריי' או נפילת פשיעה.

ולפי"ז כוונת רש"י כך, דכיון דמיירי ב"הפקר" לכן בעי "הנחה", דאל"כ אלא דהביאן אחר או בנפילת אונס דאז יהיה פטור, ויש לומר שאין כוונת רש"י שיהיה ב'סדר' מסויים - דהיינו הפקר 'לפני' הנחה - אלא כוונתו דאז בעינן עכ"פ הנחה, וי"ל עוד שמפרש כן את לשון הגמ' "והניחן שם", ולא אמרו בפשיטות אסו"מ ברשה"ר, והכוונה שכיון שיש הפקר שוב רק חייב על ידי הנחה, ודו"ק.

# פרק ד' מהלך חדש בשיטת רב דמשורו למדנו,[מידידי הגאון הרב אשר דומב שליט"א].

נחלקו רב ושמואל באבנו סכינו ומשאו דלא אפקרינהו מדין מה חייב כשהזיקו דרב ס"ל דחייב עליהם מדין שור כיון דהם ממונו ושמואל ס"ל דחייב עליהם מדין בור כמו בכל בור.

בתוס' [ג: ד"ה משורו למדנו] הקשו איך רב יליף משור הא איכא למיפרך מה לשור שכן בע"ח וכוונתו להזיק ותי' דבאמת רק ס"ל דילפינן מבור ושור בבמה הצד, ויש לדון בקושייתו אמאי לא הזכיר נמי מה שדרכו לילך ולהזיק ואפשר דבאמת כלל זאת במה דכתב ב"ח [אבל ברמב"ן כותב דהוא בעלי חיים ואין הולך ומזיק], [ועי' בחי' מרן הגרי"ז הל' נזק"מ שבתו"ד הזכיר דא"א למילף בור דלא אפקרינהו משור כי אן דרכו לילך ולהזיק].

וברש"י מדוייק מכמה מקומות דס"ל דרב יליף רק משור, דהא רש"י [ג: ד"ה היינו שור] כתב ולא תולדה דבור נינהו, וכן ברש"י בדף לא: ד"ה אלא לרב כתב דאמר או לא אפקריה לא הוה בור משמע להדיא דיליף רק משור ולא מבור, וא"כ יל"ש קושיית התוס' דהא איכא למיפרך דכוונתו להזיק [דבשלמא לגבי ב"ח אפשר לו' דכל המהות של ב"ח הוא מה דאין כח אחר מעורב בו וממילא גם באבנו סכינו ומשאו אין כח אחר מעורב בו וכמש"כ הרשב"א [ה:] דאש גרועה מבור כי בור מיקרי אין כח אחר מעורב בו עיי"ש, אבל לגבי כוונתו להזיק יל"ע].

ובאמת כתב השיטמ"ק בשם הרשב"א [כח:] דלגבי כוונתו להזיק אהני להו פשיעותא דידיה כאילו כיון בהיזקו, ולכאו' סברתו דאין ענין בכוונתו להזיק דבהמה דוקא אלא היינו דנעשה הדבר עם פשיעותא יתירה דאז יש יותר סיבה לחייבו וממילא הכא דהבעלים פשע ביצירה של הדבר זה גם נחשב כוונתו להזיק וזה שונה משן ורגל דהתם בעצם התביעה אין פשיעה גדולה של הבעלים בכדי להזיק, משא"כ בור דהתביעה היא על הפתיחה ממילא כשהבעלים עושים זאת בפשיעה זה נחשב כוונתו להזיק, אבל עצם דברי הרשב"א צ"ב רב מהגמ' בדף ה: דאמר רבא וכולהו כי שדית בור ביינייהו אתיא כולהו וכו' ואי נימא דבור הוא נחשב כוונתו להזיק ליכא למילף מקרן ובור דהא איכא למיפרך מה להנך דכוונתו להזיק.

ברש"י בדף כ"ח: כתב דרב ס"ל דבור שחייבה עליו תורה בהפקיר רשותו ובור הוא דחייבתו, דהיינו דרב ס"ל כמו אותו תנא דס"ל דכל מה שחייבה תורה היינו בבור ברשה"ר, ונראה הכרחו של רש"י פשוט לכך דאי ס"ל כהתם דגם ברשה"ר חייבה עליו תורה א"כ מהיכי תיתי לרב דבור דממונו חייב מדין שור הא התורה מחייבת אותו מדין בור ומה נוסף בו על בור כדי שיקרא שור.

ובאמת דתוס' התם כתב דרב מצי סבר דהפקיר רשותו ולא בורו נמי חייב [דהיינו בור ברשה"ר] אע"ג דאבנו וסכינו ומשאו דלא אפקרינהו לא הוי בור לרב היינו משום דעדיפי מבור ואיכא נמי לחיובינהו משום שור ולחייב בהן את הכלים אבל בור ברשותו ליכא לחיובי משום דשור ברשותו פטור, דהיינו דבבור ברשותו איכא סברא דתורך ברשותו מאי בעי ולכן באמת לא חייב מדין שור, ובאמת יש להבין בכוונת תוס' מה החילוק בין דין בור לשור, דאמאי תורך ברשותי מאי בעי הוא לא חסרון בדין בור, ועוד יל"ע בדברי התוס' דכתב דבאבנו סכינו ומשאו הוא גם דין בור וגם דין שור לחייבו על הכלים לפי דברי הגרי"ז הידועים דאת כל התולדות ילפינן בצד השוה, וכל האבות נאמרו לפטורים א"כ הכא דאיכא דין בור ושור איכא את הפטורים של בור ואמאי חייב על כלים.

וגם ברמב"ן כתב דרב מצי סבר כמ"ד דבור ברשותו חייב והא דליכא התם דין שור הוא מחמת דרב לשיטתו דס"ל דחיוב בור הוא על הבלו וכיון דהבלו לית ביה מששא אין זה נחשב ממונו וליכא לחייבו מדין שור, ורש"י לכאו' פליג על דברי התוס' והרמב"ן ולכן הוכרח לו' דרב ס"ל דבור שחייבה עליו תורה היינו בור ברשה"ר, ויל"ע דמה באמת בסברתו של רב דדבר שהוא ממונו יהיה חייב מדין שור.

ובדברי שמואל כתב הרמב"ן במלחמות דס"ל דכיון דהוא אין דרכו לילך ולהזיק לכן אינו שור, והדברים צ"ב דמשמע לו דבזה נחלקו רב ושמואל ואיך באמת רב יסביר זאת.

וע"כ צריכים לומר כך, דמה דרב אמר באבנו סכינו ומשאו דלא אפקרינהו דחייב מדין שור אין הכוונה מחמת דיש לו את אותו מהות של שור אלא רב חידש דבור אינו מוגדר כמתקיל בלבד אלא הוא מוגדר נמי כמזיק חיובי ובזה נחלקו רב ושמואל אם אפשר להגדירו נמי כמזיק חיובי או לא ולכן אמר רב דבבור דממונו אפשר לחייבו מדין שור היינו כמו דשור דהוא מזיק חיובי הכ"נ הוא מזיק חיובי וממילא אפשר לחייבו נמי על כלים דס"ל לרב דכ"מ דפטרה התורה כלים בבור היינו רק מחמת התקלה אבל המזיק החיובי חייב דזה נחשב כמו שור [ובאפקרינהו הוא נחשב מזיק חיובי מופקר, דפטור כמו שורו המופקר] נמצא לפי רב דאיכא שני מחייבים בבור איכא חיוב מצד התקלה ואיכא חיוב מצד המזיק החיובי, וממילא ניחא אמאי תוס' לא הקשה דאיכא פירכא דהולך ומזיק כיון דכל הענין של הולך ומזיק הוא מה דנחשב מזיק חיובי ולא שניזוקים ממנו וכיון דהא גופא רב חידש דזה נחשב מזיק חיובי ליכא פירכא[[129]](#footnote-130), וזה כתב הרמב"ן במלחמות דס"ל לשמואל דזה לא הולך ומזיק כיון דשמואל פליג ארב וס"ל דאין זה נחשב מזיק חיובי.

וכיון דרב חידש דבור איכא נמי מזיק חיובי וחייב על כלים הקשה התוס' [כח:] דהא מצינו בור דאיכא מזיק חיובי ופטור על כלים למ"ד דחייבה תורה בור ברשותו, ותי' דאיכא סברא של תורך ברשותי מאי בעי, והיינו דכלפי דין שור היינו המזיק החיובי בזה איכא סברא של תורך ברשותי מאי בעי והיינו דאיכא טענה דאני מזיק בתוך רשותי, משא"כ כלפי החלק של התקלה לא שייך את הסברא הזאת כיון דהא איכא תקלה ברשה"ר וזה מה דבי' האבי עזרי בתוס', וממילא לא מצינו מזיק חיובי דפטור על כלים, והרמב"ן תי' דכלפי החלק של המזיק החיובי לא שייך לחייבו כיון דלית ביה מששא והוא לא ממונו ולא שייך לחייב מנזק חיובי אם הוא לא ממונו. ורש"י באמת דלא ס"ל כהתוס' והרמב"ן כתב דרב לא ס"ל כהתנא דס"ל דבור שחייבה עליו תורה היינו בור ברשותו.

ועפי"ז ניחא אמאי לפי הגרי"ז לא נפטור באסו"מ את כלים מהפטור של בור, כיון דאיכא באסו"מ ב' חיובים שאינם קשורים אהדדי דאיכא חיוב מצד התקלה ובזה באמת איכא פטור של כלים אבל איכא חיוב אחר מחמת המזיק החיובי וע"ז לא פטרינן כלים.

ועפי"ז גם ניחא דברי הרשב"א דכתב דבבור איכא כוונתו להזיק מחמת פשיעות הבעלים ואע"פ דבגמ' בדף ה: מבו' דלא כך, כיון דכ"מ דמבו' בגמ' דבבור ליכא כוונתו להזיק היינו כלפי התקלה שבו [[130]](#footnote-131) דבזה לא שייך להגדיר זאת כוונתו להזיק[[131]](#footnote-132) משא"כ כלפי המזיק החיובי בזה חידש הרשב"א דזה נחשב כוונתו להזיק מחמת פשיעת הבעלים. ובזה מיושב כל פלוגתת רב ושמואל.

# סימן לבהערות בתוס' בסוגי' דאסו"מ.

בפטור רשה"ר בשו"ר, ובשי' הרי"ף בזה, ואי שייך באסו"מ. <> בדברי היש"ש בפלוגתת תוס' מסוגיין לסוגי' [כ"ח]. <> בדברי השטמ"ק דנילף משור ואש. <> בישוב קושי' התוס'. <>

## בפטור רשה"ר בשו"ר, ובשי' הרי"ף בזה, ואי שייך באסו"מ.

כתבו התוס' דאין ללמוד משן ורגל דפטורין ברשה"ר, ולכאו' מוכרח מתוס' דלא כהרי"ף, דלדעת הרי"ף פטור משום אורחי', והרי הכא אינו אורחי', והעירני תלמיד אחד שיש לפרש דברי התוס' דוקא כהרי"ף, דכוונתו דלא יהיה פטור רשה"ר וכסברת הרי"ף אבל א"כ הו"ל תולדותיהן לאו כיו"ב של רגל [וזה ע"ד הגרי"ז דבתולדותיהן לאו כיו"ב התולדה הוא יותר חמור מהאב, אבל שלא מטעמו] וזהו הוכחת התוס' דלא ילפינן מרגל, אולם יש להעיר בזה דיתכן שתוס' כבר בתחילת דבריהם קאי גם לפי מה שהביאו מהרשב"ם שזה צד השוה, וא"כ זה לא נוגע לתולדותיהן כיו"ב.

אולם לפי האמת אין דברי הרי"ף נוגעין כלל לתוס', דפשוט דאי הוי ילפינן מרגל היינו פוטרים אסו"מ ברשה"ר, דאף דלא שייך טעם הפטור, הרי סו"ס דיו לבא מן הדין להיות כנידון.

אכן עיין ראב"ד [כ"ח] שכתב דליכא לדמות אסו"מ לשו"ר לפוטרו ברשה"ר דהתם אורחי' והכא לאו אורחי', ומשמע כפשוטו דשייך ללמוד משו"ר בלי הפטור, וזה מחמת סברת הרי"ף, וזה דלא כדברינו, אמנם כשנעיין בדבריו נראה דאינו כן דמדבריו משמע דפשיטא דיליף מקרן מועד דכוונתו להזיק - וכבר ביארנו לעיל [סימן ל] בענין חבטה באסו"מ איך חשיב כוונה להזיק - אלא שאם היה אפשר ללמוד פטור רשה"ר משו"ר היינו לומדים, ולא היה מהני ילפותא מקרן לחייבו, ולכן הוצרך לפרש דלא שייך הך פטור ולכן ילפינן מקרן, עייש"ה, אלא דעיקר דבריו תמוהין, דלמה לא למד כתוס' דילפינן מקרן כדי לא לפטור ותו לא, ולמה הוצרך לזה שלא שייך פטור רשה"ר, הא נקט שם דכוונתו להזיק כקרן.

ונראה מדבריו חידוש, דאחרי דאיכא קרן שו"ר, כולהו חדא נינהו, ואין כאן תכונות כלל, וכולהו בכלל "ממונו המזיק", ומעתה ק' דלמה אין פטור רשה"ר גם בקרן, והתשובה, דפטור רשה"ר איכא היכא דזה אורחי' וזה רק בשו"ר, וכוונה להזיק מפקיע מאורחי', דמחמת זה שהוא אורחי' יש לו רשות ובכוונה להזיק אין לו רשות, וממילא דכבר אין את הפטור רשה"ר, וזהו שהוצרך הראב"ד להוציא מפטור שו"ר דלאו אורחי' ולהעמידו בכוונה להזיק, ודו"ק.

ועיקר הך חידוש כבר הבאנו לעיל [סימן לא פרק ב'] מהאהא"ז [פ"א נז"מ ה"ב] דכולהו בכלל מזיק אחד דשור, ושוב אין תכונות, והוספנו דמה"ט הוצרך הרי"ף לטעם של שו"ר לפטור ברשה"ר, וכן הבאנו מהנמו"י ריש כיצד הרגל דמבואר שם דתרי גווני שור איכא, אורחי' ולא אורחי' ויש לדון אם כוונתו להנ"ל, עייש"ה, ועיי"ש עוד מה שהוספנו בזה מהגר"נ פרצוביץ זצ"ל בדברי הר"ח.

## בדברי היש"ש בפלוגתת תוס' מסוגיין לסוגי' [כ"ח].

ע' יש"ש [סי' ח'] דדייק מתוס' דלית ליה סברת התוס' דלהלן [כ"ח] שהרי שם מבואר דלפי רב הרי"ז גם בור וגם שור, ורש"י שם חולק, ולדעת רש"י ממונו הוא הפקעה מדין בור, ומתוס' כאן שהק' שיהיה פטור ברשה"ר אי ילפי משו"ר מבואר דאינו בור, דא"כ ברשה"ר היה חייב עכ"פ מדין בור, ולא משמע מתוס' דכוונתו לכלים ברשה"ר דוקא, עכתו"ד, [אולם קשה דלמה באמת לא נסביר את רב דעיקר דבריו קאי על חיוב כלים, ונימא שזה גם הפשט בתוס' וצ"ע].

אולם אין זה ברור, שהרי לא כתבו התוס' שיהיה פטור באסו"מ, ורק כתבו שיש פטור בשן ברשה"ר, והיינו ב"מלמד", וכוונתם בזה הוא דכיון דהכא מיירי ברשה"ר א"כ לרב א"א ללמוד כלום משור, דברשה"ר ממילא חייבים כמו בור, וכל מה שרב בא ללמוד משור הוא רק לגבי חיובא דכלים, והכא אין לנו "מלמד" משור שהרי ברשה"ר שן פטור.

אולם יש להוכיח כדבריו מסוף התוס', דהק' דאכתי ק' למה כלים חייב לרב וכמבואר בסוגי' דהמניח, ומשמע דלולי החידוש בהמניח ניחא שי' רב, ולתוס' שם הרי כל החידוש דהוי שור הוא רק לענין כלים, דבלאו הכי חייב מדין בור, וע"כ כרש"י דרב חידש דחייב רק משום שור ואין מחייב של בור, וזה מה דילפינן מצד השוה, ורק ק' מהסוגי' בהמניח דמחייב בכלים.

## בדברי השטמ"ק דנילף משור ואש.

הק' בתוס' דלמה לא פטרינן כלים, ותי' בשטמ"ק דנילף משור ואש, ודחה ר"פ דהא הו"ל "אינו הולך ומזיק", ומבואר דנחלקו אי אסו"מ חשיב הולך ומזיק או לא, וצ"ע.

וע' יש"ש [סי' ח' - בסוגריים] שכבר הק' על התוס', דלמה הק' מבעלי חיים ולא מהולך ומזיק, הרי זה כולל בעלי חיים [[132]](#footnote-133), ותי' שזה מיקרי הולך ומזיק דהולך בגילגול רגלי האנשים - ומה שאמרו להלן [ו'] דאסו"מ אינו הולך ומזיק היינו בדאפקרינהו ואז כל מקום שמגיע אליו זה כריי' חדשה עיי"ש החילוק.

ונראה שזהו נמי סברת השטמ"ק דמיקרי הולך ומזיק, [וקצת צ"ע על התוס' דלא תי' כן, שהרי כבר הוכיח היש"ש דלשיטתו מיקרי הולך ומזיק], ובדעת הר"פ דחולק נ' דנחלקו בפלוגתת הראשונים, מובא לעיל [סימן ה] בגדרי הולך ומזיק, האם חשיבי הולך ומזיק משום שיכול להזיק במק"א או משום שעושה פעולה חיובית של היזק אף דלא מגיע למק"א, עיי"ש הנפ"מ, ופשוט דפלוגתת הר"פ והשטמ"ק תלוי בזה, דהכא אף דיוצא ממקומו, הא ההיזק אינו במעשה חיובית.

## בישוב קושי' התוס'.

ע' בשטמ"ק בשם ר' משה דאיוורא שכ' דכיון דדומה יותר לשור שוב מדמינן לשור לענין חיוב כלים, וכן הוא ביש"ש [סי' ח'] דבין לרב ובין לשמואל אינו ממש כשור ואינו כבור ונחלקו למי מדמינן טפי, ורב סובר דיותר דומה לשור, והגרי"ז הביא מהר"י מיגאש נמי כעין זה, ועיקר דבריהם דמדמינן לא' מן המלמדים לענין הפטורים ולא כלפי המלמד השני, דבר זה מבואר ביש"ש בארוכה [[133]](#footnote-134), ותוכן דבריו, דיש ב' דרכים בצד השוה, א] כשהנלמד לא דומה לשני המלמדים ונלמד משניהם בצד השוה ואז אמרינן דיו לבא מן הדין משניהם, ואית ליה הלכותיהן של שניהם, דילפינן משניהם ובכה"ג אמרינן דאין לך בנלמד מה דליכא במלמדים, ב] צד השוה כשהנלמד דומה לא' יותר מחבירו, אז איכא מלמד א' והמלמד השני הוא רק בגדר יוכיח, ואז רק אמרינן דיו כהמלמד ולא כהיוכיח והביא כעין זה מארוסה אוכלת בתרומה וכו' [והגרי"ז הבין בדרך אחרתת].

אמנם עיקר הדבר קשה דאיך אפשר לדמותו יותר לשור מחמת ממונו אם כל צורתו ופעולתו ותכונתו דומה לבור, ואיך ממונו נהיה עיקר הקובע בצד השוה למי לדמותו, והיש"ש שם ביאר דזהו באמת קושי' התוס', דרק בצד השוה בדף ו' שייך לדמות לבור, אבל איך שייך הכא לדמות לגמרי לשור.

ובישוב דעת השטמ"ק והר"י מיגאש נ' לומר דכוונתם כהחזו"א [ב"ק סי' א' ס"ק א'] וכהגר"א קוטלר [אוסף חידו"ת עמוד ר'], ובחי' הגרנ"ט [סי' קי"ב] דפירשו, דלשי' רב טעמא דפטור כלים הוא מחמת זה שבור אינו ממונו, וכבר קידמם בזה החת"ס, והנה, זה פשוט דגם לדבריהם אכתי צריך צד השוה משור דאין ללמוד מבור גרידא ולחייב כלים מחמת סברא הנ"ל דסו"ס יש כאן טענת דיו [אף דתלוי בטעם, וכדכתב נו לעיל בענין פטור רשה"ר], וילפינן משור ובור.

ומעתה י"ל, דיש ב' דרכים לקבוע איזה מזיק הוא ה"מלמד" ואיזהו ה"יוכיח", א] כפי תכונות, ב] מזיק שמסברא מתאים לו הילכותיהן של מלמד א' יותר מחבירו, אז קבעינן ליה למלמד הזה כעיקר והשני הוא היוכיח, ומעתה י"ל, דאין כוונת השטמ"ק ור"י מיגאש דהמזיק עצמו של אסו"מ יותר דומה בתכונות לשור, רק כוונתם דלענין ההלכותיהן יותר דומה לשור, דשור חייב בכלים כיון שהוא ממונו, ובור פטור כיון שאין בו ממונו [וכסברת האחרונים], שוב מדמינן אסו"מ דלא אפקרינהו לשור שחייב בכלים יותר מבור דפטור, ודו"ק.

ויש להוסיף דיתכן דמה דשמואל מדמה יותר לבור הוא דנקט דהעיקר הוא התכונות.

ונ' עוד דמה"ט רב להלן [כ"ח] כשבא לחייב כלים רק אמר "ממונו הוא" ולא הוסיף "ומשורו למדנו", ולכאו' זה פלא דבעיקר דבריו בא לומר דלא למדנו מבור רק משור, "וממונו" הוא רק סיבה ללמוד משור, והעיקר חסר, אכן להנ"ל א"ש דגם אחרי דילפינן משור ובור ק' קושי' התוס', דלמה לדמות להלכותיהן של שור יותר מלהלכותיהן של בור, ובזה בא רב לפרש דשוב מדמינן לשור טפי דסברת כלים תלוי ב"ממונו", ודו"ק.

וע' בתוס' ר"פ מהלך נוסף דלא אמרינן דיו בצד השוה כשהדיו הוא רק מצד א', עיי"ש.

# סימן לגסוגי' דמבעה זה אדם,וב' דינים באדם המזיק.

[**פרק א' דרכם של האחרונים לבאר את הדין של אדם ישן, ולמה אין כאן תולדותיהן לאו כיו"ב, וב' גדרים בדין אדם המזיק.**](#__RefHeading___Toc494238212) **<>** [דין תולדה דאדם – ישן או כחו, וחלוק המזיק של אדם מהמזיק של שור ולכן חלוקין נינהו בסוג של התולדה, ומביא בזה את החזו"א דחילק עוד בין אדם לשור כשלומדים בצד השוה מאש ובור.](#__RefHeading___Toc494238213) <> [ביאור פלוגתת רש"י ותוס' אי ישן הוי אב או תולדה – דאזלי לשיטתו אי ריבוי הוי אב או תולדה, וקושי' על שי' התוס'.](#__RefHeading___Toc494238214) <> [קושיות האחרונים דתולדה דישן הוא לאו כיו"ב, והישוב לזה מהגאון ר' זלמן סנדר זצ"ל.](#__RefHeading___Toc494238215) <> [מהלך של האחרונים שיש ב' פרשיות באדם המזיק מדין מעשיו ומדין שמירת גופו, שמעשים של גופו שונים ממעשים שלו.](#__RefHeading___Toc494238216) <> [מיישב בזה למה כל החילוקים שמצאנו בין פצע תחת פצע לא שייכים לחיוב של מכה בהמה והוי ליה תולדה כיו"ב – ומתמה בזה.](#__RefHeading___Toc494238217) <>

[**פרק ב' מהלך חדש בשיטת רש"י ותוס' בסוגיין, שיש מהפכה בגדר החדש של פצע תחת פצע.**](#__RefHeading___Toc494238218) **<>** [מיישב את שי' התוס' וקושי' האחרונים, דחלוק הגדר בדין "פצע תחת פצע" מסוגי' דדף ג' לסוגי' דדף ד' וחלה 'מהפכה' בעיקר הגדר של "פצע תחת פצע".](#__RefHeading___Toc494238219) <> [מקור נוסף ל'מהפכה' בגדר הדין "פצע תחת פצע" – בביאור הפירכא במשנה שאדם יש לו ד' דברים.](#__RefHeading___Toc494238220) <> [סתירת הרש"י מסוגי' דידן לסוגי' להלן [ו'.] אי כחו הוי תולדה או אב, ומיישב עפ"י החילוק בין הסוגיות.](#__RefHeading___Toc494238221) <> [סיכום הדברים – ג' מהפכות בגדר הדין פצע תחת פצע, ופלוגתת התוס' ורמב"ן בדין אדם מועד לעולם אי גם באונס גמור, ותלוי בכל הנ"ל.](#__RefHeading___Toc494238222)

# פרק א'דרכם של האחרונים לבאר את הדין של אדם ישן, ולמה אין כאן תולדותיהן לאו כיו"ב, וב' גדרים בדין אדם המזיק.

## דין תולדה דאדם – ישן או כחו, וחלוק המזיק של אדם מהמזיק של שור ולכן חלוקין נינהו בסוג של התולדה, ומביא בזה את החזו"א דחילק עוד בין אדם לשור כשלומדים בצד השוה מאש ובור.

הגמרא דנה מה התולדות של אדם ודנו מצד ישן או כיחו וניעו, ויש לדון האם ישן הוא דוגמא אחת של אונס ושוגג או ישן דווקא, והנצי"ב נקט דדוקא בישן קס"ד שהוא תולדה, ולא כל אונס, אלא שהוכיח שהתוס' לא למדו כן והיינו דבתוס' הוכיחו דלמסקנה ודאי דישן הוא אב מדילפינן ליה מקראי דפצע תחת פצע, וקשה דמה ההוכחה, הרי הפסוק הזה קאי על כל אונס אפילו בער, ודילמא ישן לא כתוב כלל בפסוק ורק מדין תולדה אתינן עלה, וע"כ שכל האונסים שוין, וכן הפשטות בסוגי' לפי הראשונים ולא מצאתי חולקים ועיין בהערה [[134]](#footnote-135), וע"ע בחידושי הגר"נ פרצוביץ זצ"ל בזה.

עכ"פ מבואר מהסוגי' שחלוק אדם משור, דלמה אונס ושלא בכוונה מיקרי תולדה, אטו בשור נמי נחלק בין שור בכוונה לשור בלי כוונה לעשות את הלא בכוונה לתולדה, הא תמיד הביאו מעשים שונים באותה תכונה להיות תולדות, ולא הביאו אונס או שלא בכוונה, ובשלמא לפי הנצי"ב היה אפשר לומר שמעשה בישן שונה בצורתה ממעשה של ער אבל מצד אונס ושלא בכוונה קשה.

עו"ק הא דדנים דכחו מיקרי תולדה הא בבהמה צרורות מיקרי תולדה רק משום שזה הלכה של חצי נזק וכנראה שלולי זה היה אב, ומאי שנא שבאדם התולדות נמדדים באונס או בכחו ולא מצאנו כן בשור.

וקשה גם לאידך גיסא, הרי בשור התולדה נמדדת בצורה אחרת של נזק או במעשה אחר, ולמה לא נימא כן באדם, שכפשוטו היה נראה שהלשון 'מכה בהמה' שייך דווקא בהכאה ולא בהיזק שאינו ניכר [למ"ד דשמיה נזק] וגם נראה שטינוף בידים [לא בכחו] אינו בכלל לשון 'מכה', ולמה אינו תולדה, שהרי זה צורה אחרת של מעשה ולמה לא אזלינן בתר צורת המעשה באדם כמו דאזלינן בתר צורת המעשה בשור - נגיחה לעומת בעיטה וכמו כן הכאה נגד טינוף – והיה אפשר לדחות דלשון הכאה היינו לשון היזק – וכלשון הפסוק מכה רעהו בסתר דקאי על לשה"ר אף שזה גם היזק שאינו ניכר ושוב לא קשה, וצ"ע, וע"ע בהערה [[135]](#footnote-136) מה שהבאנו מהגר"נ פרצוביץ זצ"ל להקשות עוד בזה.

ובקצרה: בשור צורת המעשה קובע דין תולדה, ואונס ושלא בכוונה או כחו לא קובעים תולדה, ובאדם זה איפכא שצורת המעשה לא קובע דין תולדה, ואונס ושלא בכוונה או כחו קובעים תולדה.

עוד העירני תלמיד אחד שיש חילוק בלשונות בסוגי' בין אדם לכולהו, דבקרן הפתיחה לסוגי' היא "תולדה דקרן מאי היא" והך לשון כתוב גם בשן ורגל ובור ואש [[136]](#footnote-137), אולם באדם הפתיחה לסוגי' אינו "תולדה דאדם מאי היא" וכמו בכל דוכתא אלא "אי לרב, דאמר מבעה זה אדם, מאי אבות ומאי תולדות אית ביה", הלא דבר הוא.

ולבאר את הדברים נקדים במה שמצאנו בדברי החזו"א [ב"ק סימן א' ס"ק א' ובס"ק ב' ד"ה ל"ב.] בענין אחר - אלא שגם שם הוא מחלק בין אדם לשור.

שכתב שאדם שנפל מהגג ברוח מצויה דמיקרי אדם, אף אי יליף מצד השוה של אש אבל דינו כאדם אחרי הצד השוה, וכן אדם השוכב ילפינן בצד השוה מאדם ובור, ובסוף חשיב אדם, ותרווייהו חייבים בטמון וכלים, אבל בהמה ששוכבת לא מיקרי רגל אלא בור [לשמואל דלרב הוי שור] וכן בהמה שנפלה ברוח מצויה מיקרי אש ולא רגל וחייב ברשה"ר, [ורק בנפל מחמת תנועת הבעל חי מיקרי רגל ופטור ברשה"ר], הרי דחלוקין שור ואדם.

וביאר החזו"א שבאדם "לא מצאנו חלוקות בצורות הנזק" והנאה להזיקה וכוונה להזיק כולהו חדא נינהו, ולכן גם אי ילפינן אינו הולך ומזיק בשוכב או כח אחר בנופל ברוח מצויה, הא כולהו הדרי לאדם אבל בהמה שיש בה חלוקות בצורות הנזק, הכא לא חזרה להיות שן ורגל וכו'.

ונראה שלמדנו מהכא שיש חילוק יסודי בין אדם לשור, שבאדם המעשה נזק הוא רק היכי תימצי להזיק, אבל המזיק הוא האדם עצמו, לעומת בהמה שאף שגם בהמה הוא המזיק אבל גם המעשה נזק עצמו בצורה מסויימת נכלל במזיק, ואינו היכי תימצי בעלמא.

ונראה שאם היה כתוב בתורה נגיחה בקרן ימין אז גם קרן שמאל היה אב ורק בעיטה הוי תולדה, שקרן ימין ושמאל הם היכי תימצי בעלמא לנגיחה, לעומת בעיטה שהוא מעשה מזיק אחר, ובאדם נתחדש שכל המעשים אינם אלא היכי תימצי בעלמא, ולכן לא שייך לקבוע בהם תולדות לפי מעשים וצורות שונות של מעשים, שכל המעשים דומים לקרן ימין וקרן שמאל.

וממילא שרק שייך תולדות כשהמדידה היא באדם עצמו, ו'יותר אדם' ו'פחות אדם' הוא אב ותולדה, וכיון שעיקר הפרשה בתורה מיירי באדם בכוונה – דומי' דמכה אדם - א"כ כל שיש 'פחות אדם' במזיק כבר יש לדון בו מצד תולדה, וכיון שעיקר האדם הוא דעתו אז פשיטא שבפחות דעת יש לדון שיש כאן 'פחות אדם' במזיק וכן בכחו אף דהוי כגופו אבל סו"ס אין זה גופו ממש, ועיין בהערה [[137]](#footnote-138) הביאור בזה, ולכן דנים כחו כ'פחות אדם', ודווקא כשיש 'פחות אדם' במעשה הוא דהוי תולדה, ולא בשינוי צורה.

זה ביאור בסוגי' דדוקא בב' האופנים הללו, בלי דעת ובכחו שיש לדון מצד תולדה כיון שבשניהם אמרינן שיש כאן 'פחות אדם' ולא דנים מצד חילוקים במעשים, אבל בשור זה איפכא, ששם העיקר הוא המעשה, ולא השור עצמו, ולכן שינויים בצורת המעשה של השור קובע בתולדות.

ובזה א"ש שינוי לשון הגמרא, דבכל דוכתא כתוב "תולדה דקרן מאי היא" וכן בשן ורגל ובור ואש, אולם באדם הפתיחה לסוגי' היא "מאי אבות ומאי תולדות אית ביה", והיינו דלא משכחת לה תולדות כיון שהמעשים לא קובעים את הנזק והם רק היכי תימצי בעלמא לנזק, ודו"ק, והוצרכו לחדש דאעפי"כ שיש חילוקים גם באדם והיינו כשזה 'פחות אדם' במזיק.

## ביאור פלוגתת רש"י ותוס' אי ישן הוי אב או תולדה – דאזלי לשיטתו אי ריבוי הוי אב או תולדה, וקושי' על שי' התוס'.

בגמ' שו"ט אי אדם ישן הוא תולדה ובו נאמר דין לאו כיו"ב ודחו מכח המשנה של אדם מועד לעולם שזה כולל ישן, ולא ברור מה הדחייה שיש לומר שהדחייה היא דמכאן מוכרח דהוי אב או אולי תולדה כיו"ב, ונחלקו בזה רש"י ותוס'.

דיעויין בתוס' שכתבו דלהלן [ד'.] מוכרח מהסוגי' שזה באמת אב כיון שזה הדין של אדם במשנה, אבל הכא בסוגיין ע"כ נקטינן שזה תולדה וראיה לזה מדלא הביאו קרא דפצע תחת פצע לדחות את הקס"ד שהדין לאו כיו"ב קאי בישן, והרי רק פסוק יכול לקבוע שהוא אב, וע"כ שכל מה שהביא את המשנה של אדם מועד לעולם הוא רק להוכיח דאף דהוי תולדה, אבל אכתי הוי תולדה כיו"ב, וכתבו עוד דה"ה דהו"מ למיפרך דלפי האמת מוכרח מהמשנה דהוי אב אבל כעת נקטינן כהמקשן שלעולם יתכן שזה תולדה אלא דסו"ס הוי כיו"ב.

אולם מרש"י מדוייק דנקטינן שזה אב כבר הכא בסוגיין, וזו הדחייה בגמרא, וזה מדוייק ממה שכתב "אלא תולדה דאדם היינו כיחו וניעו", ובא לאפוקי ישן, וע"כ דלרש"י זה שהוא אב למדנו מהמשנה של אדם מועד לעולם, וצריכים לבאר במה נחלקו רש"י ותוס', ועוד צ"ב דהאיך מיישב רש"י את קושי' התוס'.

והגר"ז סנדר זצ"ל - מובא באוהל ישעי' – נקט בשיטת התוס' שבאמת יש חילוק בין הסוגיות אי ישן הוי אב או תולדה, ושורש החילוק הוא דלפי סוגי' דידן זה תולדה, וע"כ דידעינן שישן חייב בלי פסוק, והיינו דמסברא ידעינן דאדם חייב שלא בכוונה, ולכן הוי תולדה, ורק למסקנה להלן [ד'] דזה אב אז אזלינן עם הפסוק של פצע תחת פצע, עכתו"ד, ובזה יישב את הקושיות של תולדותיהן לאו כיו"ב וכדיבואר בהמשך.

ומהלך זה מאד מחודש, דאטו נוכל לומר דלא ידעו שיש פסוק, ואיך אפשר לחייב אונס גמור [לשיטת הרמב"ן דגם אונס גמור חייב] בלי ילפותא מפסוק, וכן בישן וכדו', וע"כ צ"ל דודאי ידעו את הפסוק ורק דנקטו כאן דאפי"ה זה תולדה [[138]](#footnote-139).

וע"כ דכוונת תוס' כאן שכ' "מדלא הביאו קרא", היינו דאם כוונת הגמ' היתה להוכיח שזה אב, אז היו מביאין פסוק ומדלא הביאו מוכרח דלא באו לחדש שזה אב, אף דודאי ידעו שיש פסוק שלא שייך ללמוד את הדין מסברא.

ואשר נראה בדעת התוס' דטעמא דנקטו הכא שזה תולדה הוא לשיטתו, דלעיל [ג'.] אמרו התוס' דלא מכלי' קרנא הוא תולדה אע"ג דילפינן כן מקרא, דכיון דאינו עיקר הקרא רק ריבוי שוב אינו אלא תולדה בעלמא, ונראה דזו נמי שיטתם כאן, דפצע תחת פצע אינו אלא ריבוי, ועיקר הקרא דאדם המזיק הוא "מכה בהמה ישלמנה" וזה הרי מיירי בכוונה.

ומעתה א"ש דרש"י אזיל לשיטתו דלמד דהוי אב, דשיטתו בלא מכלי' הוא דאכל שחת, ומוכרח שאינו תולדה מדלא הביאוהו בהדי תולדות, ולמדנו מזה דאף דלא מכלי' קרנא יליף מריבוי אכתי אמרינן שזה אב, וכן כתב הרשב"א להוכיח מאזלא ממילא ממה שלא הביאוהו בהדי' התולדות, ופשוט שזהו נמי פלוגתתם הכא בסוגיין אי אדם ישן הוי אב או לא, דפליגי אי מה דיליף מריבוי הוי אב או תולדה, ועיין בהערה [[139]](#footnote-140).

ומעתה, לפי רש"י כיון שפשוט שיש פסוק אם יש משנה, ושוב ממילא פשוט נמי דהוי אב, הלכך לא היו צריכים להביא פסוק להוכיח שזה אב, אבל לפי תוס' שגם אחרי שיש פסוק לא מוכרח שזה יהיה אב א"כ א"ש שרק אם הגמרא היתה מביאה פסוק או ריבוי אז היה פשוט שכוונת הגמרא להוכיח שזה באמת אב.

אולם מעתה צ"ע שי' התוס', דאיך למדנו להלן [ד'] דישן הוא אב, הא סו"ס רק ילפינן מדיוק ומה השתנה למסקנה, ובעזהי"ת נבאר את הדברים.

## קושיות האחרונים דתולדה דישן הוא לאו כיו"ב, והישוב לזה מהגאון ר' זלמן סנדר זצ"ל.

ונקדים בקושי' אחרת:

האחרונים הק' דמכמה סוגיות מבואר דיש נפ"מ בין אדם בכוונה ללא בכוונה, וממילא לתוס' דנקט בסוגיין דהוי תולדה ק' דא"כ הוי תולדה לאו כיו"ב, וקושי' זו הקשו בכמה אופנים:

א] יעויין בקובץ ביאורים שהק' מהסוגי' להלן [מ"ח] דבכוונה חייב ברשות המזיק ושלא בכוונה פטור ברשות המזיק, וממילא דהוי ליה תולדה שהוא לאו כיו"ב, וגם מזיק שלא בכוונה איתרבי בכלל פצע תחת פצע, [ויש לדון דאין זה תולדותיהן לאו כיו"ב שהרי הפטור הוא מצד תורך ברשותי מאי בעי, ופטור זה לא שייך בכוונה, אבל אין זה חילוק בדיני האב ותולדה].

ב] כמו כן הביא שם מהפתחי תשובה בנחלת צבי שהק' דבדף כ"ו חלוקין לענין ד' דברים [וע' רש"י כ"ו. בסוף], ולמה מיקרי תולדה כיו"ב, [והיה אפשר לדון שזה כבר חיוב חדש ובחיוב מזיק חשיב כיו"ב, אלא דלהלן [ד':] נראה שזה כלול במשנה מצד אדם וכל מילי דאדם].

ג] עוד הק' בשם הבאר יצחק דהראב"ד חידש דגם במזיק נאמר פטור דבעליו עימו [והיינו באשה אצל בעלה שבעלה עובד לה] והמשנה למלך כ' דזה דוקא שלא בכוונה, וק' כנ"ל.

ד] עוד יש להק' דבש"ך בחו"מ [סי' שפ"ו ס"ק ו'] הביא את פלוגתת הרמב"ן ויש"ש אי נאמר דינא דגרמי באדם באונס, וליש"ש לא נאמר – ומיירי גם בלא הוי לאסוקי אדעתיה וכמבואר בסוף הש"ך, [ואף דדעת היש"ש שגרמי חייב מדין ממונא ולא מדין קנסא, דאי הוי קנסא אז כותב הש"ך דפשוט דליתא באונס], וקשה כנ"ל, דבאונס דיליף מפצע תחת פצע חשיב תולדה לאו כיו"ב לגבי חיובא דגרמי.

[ויש להעיר שלפי הנצי"ב שהסוגי' איירי באדם ישן דווקא ולא בכל אונס, א"כ הנך חילוקים אינם חילוקים בין אב לתולדה אלא בין בתוך האב עצמו, וכ"כ הגר"נ פרצוביץ זצ"ל, אכן דרך זו נסתרת מיניה וביה מהתוס' וכנתבאר].

ויעויין באוהל ישעי' בשם הגאון ר' זלמן סנדר ישוב לכל הנ"ל, והקדים, דבאמת עיקר הסברא לחלק בין כוונה ללא כוונה לענין ד' דברים צ"ב, ועיין תוס' [כ"ו: ד"ה ש"מ] שהק' כן ותירצו דכיון דרק מרבינן ליה מקרא תו לא מרבינן את כל החיובים, ולפי"ז יצא הגאון ר' זלמן סנדר לחדש דכל החילוקים שהביאו האחרונים, כולהו נתחדשו רק אחרי דמרבינן לשלא בכוונה מקראי, אבל לו יצוייר והיו מרבינן להו מסברא שוב אין כבר מקום לחלק בכל הנ"ל.

ומעתה, לפי הסוגי' בדף ג' שזה רק תולדה, הרי ע"כ שזה מסברא גרידא, ולא מקראי, [וזה עפ"י דרכו וכדהבאנו לעיל] ואז באמת ליתא לכל החילוקים דלעיל, וכבר הוי תולדה כיו"ב, ורק למסקנה דהוי אב, כיון דמרבינן מקרא, שוב הו"ל לאו כיו"ב, אבל שוב אין קושי' דלאו כיו"ב דכבר הוי אב, עכתו"ד.

הרי דכל עוד שזה תולדה זה באמת כיו"ב ואחרי שהוא לאו כיו"ב הוא כבר אב, וא"ש ממנפ"ש.

אולם כבר תמהנו עליו בזה דאיך שייך לומר שלמדו בסוגי' דידן בלי קרא דפצע תחת פצע.

## מהלך של האחרונים שיש ב' פרשיות באדם המזיק מדין מעשיו ומדין שמירת גופו, שמעשים של גופו שונים ממעשים שלו.

וידוע ליישב הנך קושיות, דבאמת יש ב' פרשיות באדם המזיק.

א] "מכה בהמה ישלמנה", שזה חיוב על מעשיו כחיוב גזילה ורציחה שמתחייב על המעשה רציחה ומעשה גזילה.

ב] ריבוי ד"פצע תחת פצע", וזה דין נוסף של שוגג וישן וכו', ונתחדש גדר חדש בזה דאדם שמירת גופו עליו, והכא נתחדש דא"צ מעשה דידיה דגם בהפילו הרוח חייב, והיסוד בזה הוא, דחייב לשמור את גופו מלהזיק, והרי גם בהפילו הרוח הרי דמגופו יצא היזק והיה צריך לשמור את עצמו לא לעלות לגג, וכן מוכרח מהדין ישן שאינו מעשה האדם כלל, ואף דנחלקו רעק"א והנתה"מ אי כל מתעסק מיקרי מעשה האדם אלא שיש בזה פטור [רעק"א] או שאינו מעשיו כלל [נתה"מ], אכן בישן פשיטא דאינו מעשיו והאיך מחייבינן ליה וע"כ משום שיש דין חדש של שמירת גופו שלא צריך מעשיו.

ובגדר הך חיוב חדש היה נראה דפשיטא דלא איתרבי 'גרמא' לומר שכל מה שבא מחמתו חייב אף אי לא עשאו, שהרי גרמא פטור בנזיקין, ופשוט שצריכים מעשיו אלא שיש דין של 'מעשה גופו', והיינו שגוף האדם אינו האדם עצמו, וכמאמר הכתוב "עור ובשר תלבישני", ועיין בהערה [[140]](#footnote-141) שהבאנו שיש בזה נפ"מ להלכה, והיינו דאף שנדרים הם איסור חפצא ושבועה היא איסור גברא אכתי משכחת לה נדר שאוסר את רוב או אפילו כל אברי האדם, שגוף האדם הוא חפצא כלפי האדם שבאדם, והוספנו עוד דגם בדין נדר לבטל את המצווה מצאנו שגוף האדם לא מוזהר במצווה ולכן כמו שאפשר לבטל את המצווה בזה שהוא אוסר סוכה עליו – שהסוכה לא מוזהר, כמו כן הוא יכול לאסור את גופו מתשמיש או פיו מדברי תורה שפיו לא מוזהר רק הוא מוזהר.

הרי שלמדנו שהאדם וגופו תרתי נינהו בדיני התורה, האדם שבאדם והבשר גידים ועצמות של האדם.

והארכנו בזה עוד באמרות אברהם פרק בן סורר [סימן ,,,,] לבאר דין השבת גופו שזה דין בגופו ובאברים שלו, לעומת לא תעמוד על דם רעך, שזה דין בהצלת הגברא – והבאנו שם עוד כמה הלכות שקשורות לזה וכמבואר נמי בדברינו באמרות אברהם כתובות פרק קמא [סימן עח פרק א] לגבי החילוק בין זונה לנדה – עיי"ש.

ומעתה יש לומר דאיתרבי בדין שמירת גופו עליו שכמו שיש מעשה ממונו והוא חייב לשמור ואי לא שמר הרי הוא חייב במעשה שורו ומעשה היזק של אש שלו, כמו כן אנחנו מתייחסים לגופו של האדם כחפצא וחפצא זו יש לו מעשה, ואף באונס גמור או בישן שאינו מעשה האדם, אבל סו"ס גופו ואבריו לא גריעי ממעשה מזיק של אש או שור, ומה אכפת לן מה ש'האדם שבאדם' ישן ולא מתייחסים אליו מעשיו, הא סו"ס המעשים מתייחסים לאבריו וזה סגי לן לחייבו משום שמירת גופו.

וצ"ל שכל אונס וגם שוגג נכללו בזה, דכולהו איתרבי בפצע תחת פצע וכמבואר להלן [כ"ו], ואף שרק בישן או מתעסק יש הכרח לגדר החדש, אכן אחרי שכך איתרבי פרשה זו א"כ ליכא למימר שיש בו ב' חיובים שונים וב' מחייבים דמנלן לחדש שגם ישן ומתעסק נכללו בזה אי כלפם צריכים לחדש גדר חדש, וע"כ שכל הפרשה היא פרשה בגדר חדש.

ועיין להלן [סימן מא] שהבאנו מהגר"נ פרצוביץ זצ"ל שלמד שרק בישן נאמר הגדר החדש הזה, אולם הבאנו מכל האחרונים שלא למדו כן ובכל אדם שלא בכוונה איכא לגדר החדש הזה, והוכחנו כדבריהם מהתוס' להלן [כ"ז:].

## מיישב בזה למה כל החילוקים שמצאנו בין פצע תחת פצע לא שייכים לחיוב של מכה בהמה והוי ליה תולדה כיו"ב – ומתמה בזה.

ונמצא דבאדם "בכוונה" יש באמת ב' מחייבים, א] מצד מעשיו ממש ד"מכה בהמה ישלמנה", ב] גם מצד שמירת גופו איתרבי, שהרי זה גדר חדש בחיובא דאדם, דאחרי שהתורה מתייחסת לאבריו של האדם כבעל המעשה א"כ לא שנא כוונה ללא כוונה, דלכאו' אדם בכוונה לא גרע מאדם שלא בכוונה, שיש לדון על כל מעשה האדם גם כמעשה של אבריו ולחייבו מדין שמירת גופו, [ולהלן נדון בזה שאינו כל כך פשוט, עיין לקמן].

ומעתה, הרי המשנה מיירי באדם מצד שמירת גופו עליו, גם בער וגם בישן, וברור דבפרשה זו אין חילוקים בין ער לישן, די"ל דכל החילוקים שהזכרנו אינם חילוקים בין כוונה ללא כוונה, אלא בין פרשת שמירת גופו ד"פצע תחת פצע", לפרשת "מכה בהמה".

ונמצא דד' דברים ורשות המזיק ובעליו עמו פטורים בפרשת "פצע תחת פצע" גם באדם ער, ושוב הו"ל תולדה כיו"ב בהך פרשה דפצע תחת פצע, דמה שיש חיוב בער על כל הנך דברים זה כבר פרשה אחרת מצד "מכה בהמה", ובפרשה זו אין ישן כלל, וכל התולדה דישן הוא רק מיניה וביה בתוך פרשת שמירת גופו, ושם הרי הם כיו"ב, וא"ש שיטת התוס' – כך דרכם של האחרונים בסוגי' זו.

אולם הדברים לא מובנים כלל וכלל, שהרי בתוך פרשת שמירת גופו עליו ע"כ דאדם ער ואדם ישן איתרבו כהדדי, וחדא נינהו בעיקר האי דרשה, וממילא דע"כ דתרוייהו אב, וע"כ דלפי הקס"ד דישן הוא תולדה, ע"כ שזה תולדה של פרשת "מכה בהמה ישלמנה", ושוב הדרא הקושי' לדוכתא דהוי ליה תולדה לאו כיו"ב.

עוד יש לעיין, הרי מבואר בגר"ח [בתחילת ספרו הגדול] שאדם שנזרק על תינוק והרגו שאינו מעשה הנזרק אלא מעשה הזורק, והנזרק הוא כגרזן ביד החוצב, ונראה א"כ שכיון שאדם בכוונה הוא מעשה של האדם שבאדם א"כ האברים שלו הם כגרזן בידו, ואין תורת מעשה שמתייחס להם, ושוב ליכא למימר שאפשר לחייב אדם ער בכוונה מב' הדינים, כן היה נראה בפשיטות.

אולם להלן [פרק ג'] העמקנו עוד לבאר את הגדרים בהנך ב' דינים ונתבאר למה הכא לא שייך דברי הגר"ח, וממילא מבואר נמי למה שייך באדם ער ב' פרשיות וב' מחייבים.

# פרק ב'מהלך חדש בשיטת רש"י ותוס' בסוגיין, שיש מהפכה בגדר החדש של פצע תחת פצע.

## מיישב את שי' התוס' וקושי' האחרונים, דחלוק הגדר בדין "פצע תחת פצע" מסוגי' דדף ג' לסוגי' דדף ד' וחלה 'מהפכה' בעיקר הגדר של "פצע תחת פצע".

ובישוב שיטת התוס' היה הנראה כך, דלעיל נתבאר דפליגי רש"י ותוס' לשיטתייהו אם ע"י ריבוי נהיה אב או לא, ושאלנו דלמה לתוס' נקטינן למסקנה בדף ד' דישן הוא אב, הרי סו"ס איתרבי בריבוי ובנתרבה בריבוי חשיב תולדה לתוס', וקשה דבמה נשתנה למסקנה לאב.

ונראה עפ"י דרכו של הגרז"ס שיש שינוי בין דף ג' לדף ד' בדין אונס אי ילפינן מקראי [פצע תחת פצע] או מסברא, וע"ד זה יש לומר דגם אי תמיד ידעינן שיש פסוק של פצע תחת פצע אבל יש 'מהפכה' בין דף ג' לדף ד' בגדר הדין פצע תחת פצע.

ומהלך הדברים כך: דבקס"ד בדף ג' "פצע תחת פצע" אינו גדר חדש מצד "שמירת גופו", רק שזה ריבוי לאופנים נוספים בתוך פרשת "מכה בהמה", ולא נתחדש גדר חדש של מעשה הגוף אלא דאיתרבי ישן ומתעסק להחשב כמעשה האדם שבאדם עכ"פ לענין נזיקין - אף דבכל מקום לא איכללו – והיינו דאף אי מתעסק וישן לא חשיבי כמעשה האדם בכל התורה אבל סו"ס איכא מעשה קלוש מצד הדעת קלושה של האדם, ואיתרבי תורת מעשה האדם לענין נזיקין גם מצד האדם שבאדם בלי לבא ולחדש שיש מעשה של גוף האדם - ולהלן [סימן מא] נתבאר דכן שיטת הרמב"ן גם למסקנה - ולכן תוס' סבר שלפי הך קס"ד אכתי חשיב כתולדה אף שיש ריבוי, [וכדהבאנו משיטתו בלא מכלי' קרנא].

אולם להלן בדף ד' דאמרו שזה אב, והכא כבר נתחדש דישן כתוב במשנה, עיי"ש בסוגי', וא"כ התם ע"כ נתחדש היסוד דשמירת גופו עליו - דרק בזה אפשר ללמוד אדם במשנה וכמבואר בסוגי' שם - והתם על כרחך נשתנה לאב, דכיון שזו פרשה אחרת דלא שייך לפרשה ד"מכה בהמה ישלמנה", הרי ע"כ דכבר אינו ריבוי בתוך "מכה בהמה ישלמנה", רק ריבוי דילפינן מיניה פרשה אחרת ומחייב אחר, וכיון דלא שייך לפרשת "מכה בהמה ישלמנה", שוב אינו יכול להיות תולדה שלו, וע"כ דהשתא הוא אב בפנ"ע וא"ש השינוי בשי' תוס'.

ומעתה י"ל, דהנה בתוס' להלן [כ"ו: ד"ה ש"מ] ביארו דהא דמחלקינן בין ער לישן לגבי ד' דברים היינו משום דכיון דאתינן מריבוי, תו לא מרבינן בהו את הד' דברים [והבאנו מהגרז"ס דלפי"ז בקס"ד שהוא תולדה, ע"כ שזה סברא ושוב אינו ריבוי ואית בהו ד' דברים והרי"ז כיו"ב, ורק בדף ד' דיש ריבוי מקרא מחלקינן לענין הד' דברים, אלא דשאלנו עליו דק' לומר דאזלינן בדף ג' מסברא בלי הריבוי].

ונראה לחדש שכל זה למסקנה, והיינו כך, דלמסקנה שנתרבה פצע תחת פצע בצורה אחרת לגמרי באופן של שמירת גופו, שוב י"ל דכל הדינים שנאמרו בפרשת אדם נאמרו רק ב"מכה בהמה ישלמנה", ולא בפרשה החדשה, דמהיכי תיתי לדמותם כיון דשני דינים שונים נינהו, [ואדרבה, יותר דומה לפרשת שור שהוא גם דין של שמירתן עליך וגם בדידיה נתמעטו ד' דברים], אכן כל זה למסקנה להלן [ד'], אבל בקס"ד שזה רק תולדה, היינו "שפצע תחת פצע" הוא ריבוי בתוך פרשת "מכה בהמה ישלמנה", הרי אין זה גדר חדש ופרשה אחרת, רק מדיני "מכה בהמה ישלמנה", ושוב אין מקום לחלק דאיתרבי בעיקר הפרשה, וע"כ דלפום הך קס"ד גם הד' דברים שייכים גם ב"פצע תחת פצע".

ולפי"ז מתיישבים בפשיטות קושיות האחרונים, דכל זמן שזה תולדה בסוגיין [ג'], אז באמת הוא כיו"ב ואין חילוקי דינים, וכל החילוקי דינים הם רק למסקנה שזה גדר אחר של מזיק, דכמו דלענין ד' דברים מחלקינן, כמו"כ כל החילוקים הם רק בגדר החדש, וא"ש.

ואדרבה, הרי בזה א"ש גם למה רש"י הוכרח ללמוד שזה אב מחמת הריבוי ולא יכול ללמוד שזה תולדה, שלפי רש"י ליתא לכל החילוק בין הסוגיות לגבי לאו כיו"ב, שהרי רש"י חולק שם על התוס', דיעויין ברש"י להלן [סוף כ"ו.] דלא חייבים בד' דברים פצע תחת פצע דבעינן דומי' דכי יריבון אנשים, וזה דלא כתוס' שם בעמוד ב' שמחמת זה שרק למדו מריבוי לכן לא נתחדשו אצלו דין ד' דברים, ולפי רש"י גם אי הגדר של הריבוי הוא לכוללו לתוך פרשת מכה בהמה, ולא לחדש גדר חדש של חיוב על גופו, הא סו"ס לאו דומי' דכי' יריבון, וממילא שהיה לרש"י הכרח שהוא אב ולא תולדה דאי הוי תולדה הא גם בסוגיין – לפני השמירת גופו – פטור מד' דברים והוי תולדה לאו כיו"ב.

## מקור נוסף ל'מהפכה' בגדר הדין "פצע תחת פצע" – בביאור הפירכא במשנה שאדם יש לו ד' דברים.

ונראה שיש מקור נוסף ל'מהפכה' בגדר הדין "פצע תחת פצע", דנראה דמוכרח כן מהפירכא במשנה שאדם יש לו ד' דברים ולכן לא ילפינן ממנו לשור, וקשה דאי מיירי במשנה בשמירת גופו והיינו בפצע תחת פצע, וכמבואר בסוף המשנה משמירת גופו עליו, וקשה שבשמירת גופו ליכא ד' דברים, וכנתבאר, וצ"ע גדול.

ונראה פשוט, שהמהפכה התחדשה במשנה מיניה וביה, שהרי ברישא של המשנה מיירי שיש דין של אדם המזיק וליכא שום דין של שור המזיק, ואז אמרינן שאין ללמוד שור מאדם.

ונראה פשוט שכל הדין שמירת גופו שנתחדש בדף ד' הוא רק אחרי שיש מזיקין שמתחייבים מצד שמירתן עליך דרק אז יש לחדש שזה גם הגדר באדם ששמירת גופו עליו, אבל לו יצוייר והיה רק מזיק אחד והיינו אדם, א"כ כמו שבגנב ומחלל שבת ורציחה רק מתחייבים על מעשה האדם ולא על הדין שמירתן עליך, א"כ ה"ה הכא במזיק הגדר כך, אבל אחרי שנתחדש פרשה של שמירתן עליך, שוב יש לומר שזה הגדר בפצע תחת פצע, הרי שכל המהפכה מדף ג' לדף ד' רק שייך אחרי שיש ד' אבות נזיקין.

ולכן בתחילת המשנה ליכא לגדר זה ושוב פשוט שגם פצע תחת פצע הוא כמו בדף ג' שזה ריבוי בעיקר הפרשה, ולא פרשה בפני עצמה של שמירת גופו, ואז היה חייב בד' דברים, ורק בסיפא של המשנה שיש ד' אבות ועסקינן בצד השוה, אז נתחדש דין שמירתן עליך אצל כולם, וממילא שזה גם הגדר באדם שיש בו שמירת גופו, ודו"ק.

הרי לנו שהמהפכה מדף ג' לדף ד' קרה במשנה מיניה וביה.

## סתירת הרש"י מסוגי' דידן לסוגי' להלן [ו'.] אי כחו הוי תולדה או אב, ומיישב עפ"י החילוק בין הסוגיות.

ונראה שגם בשיטת רש"י מוכרח האי 'מהפכה' מדף דג' לדף ד', וכדיבואר.

דהנה, בהמשך הסוגי' בשו"ט בכיחו וניעו מדין כחו, יש דיוקים שונים בדברי רש"י אי הוי תולדה או אב, שרש"י כתב "כחו הוא - והיינו אדם גופו וחייב", ומצד א' דייק הפנ"י מסוף הרש"י שהוא תולדה דרק בא לומר שהוא חייב כמו האב, ומאידך דייק הרש"ש מתחילת דברי רש"י שכתב והיינו אדם גופו, שכוונתו שהוא אב.

ובאמת שמשמע שהגרי"ז למד כהרש"ש, שיש לעיין דלמה לא דייק הגרי"ז מהרש"י הזה שכתוב "וחייב" לומר שבלאו כיו"ב היה פטור, וכדדייק מכל רש"י, וע"כ צ"ל דלמד כהרש"ש שהוא אב ושוב ליכא דיוק, ופשוט, ועיין עוד ברי"ף וכן ברמב"ם [חובל ומזיק ו' - י'] דהוי תולדה וכדרכו של הפנ"י ברש"י, [וע' ב"י ודרישה ריש סי' שס"ד שתמהו מה נפ"מ אי הוי תולדה].

אולם ודאי שהפשטות כהרי"ף והרמב"ם, וכן היה נראה ברש"י כיון שהסיקו הכא דתולדה דמבעה כמבעה וע"כ שיש לו תולדה והיינו ע"כ כחו, וברור.

איברא, דעיין רש"י להלן [סוף ו'.] שכתב על פותקין ביבותיהן שזה כחו של האדם בהדי' דקאזלי – ופירש רש"י "כחו הוא והיינו אדם ותנא ליה במתניתין", וקשה דמה בא לומר שלמדנו אדם במשנה, וע"כ דכוונתו דגם אופן כזה של כחו כלול במשנה, והיינו משום דנקט הכא שזה אב, והרי המשנה רק איירי באבות.

ומעתה על רש"י שם ק' תלת:

א] מרש"י כאן דייק הפנ"י שזה תולדה והיכן משתנה להיות אב.

ב] מהגמ' כאן משמע שזה תולדה שאמרו אלא תולדה דמבעה כמבעה, וקושי' זו הק' המהרש"א מהדו"ב בסוגי' כאן - דנקט כהרש"ש, וה"ה דאי ננקוט כהפנ"י דיהיה ק' על רש"י שם.

ג] מנלן זאת שכחו באדם הוא אב, [וקושי' זו הק' הרש"ש דמ"ש מבהמה], ועוד, דמנליה לרש"י שכחו באמת כתוב במשנה.

והנראה בזה, דגם לרש"י י"ל שחילק כהתוס', והיינו דלמסקנה להלן [ד'] נתחדש "שמירת גופו", וכלשון הגמ' "אדם שמירת גופו עליו", ובסוגי' דידן [ג'] למדו שזה ריבוי בתוך פ' "מכה בהמה ישלמנה", [רק דרש"י חולק על תוס' וסובר דאף דאיתרבי רק מריבוי ודיוק אכתי חשיב אב, וכשיטתו במכלי' קרנא ובבור ט', וכדביארנו בריש דברינו].

ומעתה י"ל דלסוגי' בדף ג' דפצע תחת פצע הוא ריבוי בתוך פרשת "מכה בהמה ישלמנה", א"כ הריבוי מרבה אונס ושוגג וכו' דאף דכולהו נמי הוו 'פחות אדם' דחסר בדעת, אבל סו"ס איתרבו ולרש"י כל מה שנתרבה בריבוי הוי אב, אבל כחו לא נתרבה, ואף דבכל התורה כחו כגופו הא סו"ס לאו דומי' ד"מכה בהמה ישלמנה" נינהו דהתם איירי ב"מעשה דגופו" וכחו הוא כבר 'פחות אדם' – וכנתבאר בריש דברינו - דכחו אינו גופו ממש, ולא איתרבי בהדי' כאונס ושוגג, רק דידעינן כן מסברא כמו דכחו כגופו בכל התורה, ושוב הרי"ז ככל התולדות דידעינן מסברא.

אולם לפי הסוגי' בדף ד' דהגדר משתנה והרי"ז מדין שמירת גופו, שוב אין "פצע תחת פצע" שייך ל"מכה בהמה ישלמנה", והוי פרשה בפנ"ע.

ומעתה נמצא דבפרשת "פצע תחת פצע" נתחדש עוד אופן של אדם, והכא לא כתוב מעשה של גופו ולא כתוב שיש צורה של 'מכה בהמה' שזה 'מעשה גופו', ורק כתוב שישמור שמגופו לא יהיה נזק, ודלא כשור שכתוב דין שמירתן עליך על נגיחה ואכילה וכדו' והיינו על מעשה בידים, והכא "בפצע תחת פצע" רק כתוב שמירתן עליך מכל נזק בלי דומי' דגופו, ושוב פשוט דכחו בכלל האב כמו גופו, וא"ש דברי רש"י בדף ו', שרק שם משתנה לאב.

וצריכים להוסיף דאף דכחו של פרשת פצע תחת פצע הוא אב וכחו של מכה בהמה ישלמנה הוא תולדה, והרי רש"י [ו'.] מיירי גם בכחו של אדם בכוונה והיינו כחו של מכה בהמה ישלמנה וזה כבר חשיב כתולדה, אכן יש לומר שכל אדם בכוונה לא גרע משלא בכוונה, וחייב נמי מצד שמירת גופו ומצד זה כבר חשיב כאב וממילא שכתוב גם במשנה.

[ויהיה נפ"מ דכחו של אדם בחבלות לגבי ד' דברים דבזה ליכא פרשת פצע תחת פצע דזה כבר יהיה תולדה, אלא דבפסוק של חבלות כתוב באבן או באגרוף ושם ממילא כלול כחו כאב].

אלא שיש לתמוה במה שתמהנו לעיל שאיך אפשר לחדש שאדם המזיק בכוונה אהני לן נמי מפרשת שמירת גופו, הא הוי ליה כגרזן ביד החצב, ולהלן יבואר.

ומעתה מיושבת סתירת הרש"י מדף ג' לדף ו', ומיושב נמי קושי' הרש"ש, דודאי לפי הסוגי' בדף ג' הרי כחו הוא תולדה כמו בשור, ורק בדף ו' אינו תולדה, וגם מיושב קושי' המהרש"א מהדו"ב, דרק בדף ג' אמרו תולדה דאדם כאדם, ואה"נ למסקנה בדף ו' אינו תולדה, ובעיקר מיושב האיך ידע רש"י שכחו כתוב במשנה, שהרי אי פצע תחת פצע כתוב במשנה ולא כתוב בזה שום צורה של אדם בגופו ממש, א"כ כחו וגופו שניהם אב.

אולם אכתי יש לתמוה במה שהק' עוד המהרש"א מהדו"ב, דאם למסקנה אין תולדה למבעה, שוב אינו אב ששייך במשנה, וצ"ע, ועיין בתוס' לתלמיד דר"ת דאה"נ דאינו אב אלא לענין מיטב וצ"ע.

## סיכום הדברים – ג' מהפכות בגדר הדין פצע תחת פצע, ופלוגתת התוס' ורמב"ן בדין אדם מועד לעולם אי גם באונס גמור, ותלוי בכל הנ"ל.

למדנו הכא שיש דיון בין דף ג' לדף ד' בעיקר הגדר של פצע תחת פצע, והדיון הזה קיים גם בשיטת התוס' וגם בשיטת רש"י וגם מיניה וביה במשנה.

ועיין להלן [סימן מא פרק ב'] שהמשכנו את הדברים בדין אדם מועד לעולם, לבאר בזה את שיטת התוס' שהוכיח מישן את הפטור של אונס כעין גניבה באדם המזיק, וביארנו שכל הנידון בתוס' הוא סביב נקודה זו.

ושם ביארנו ששיטת הרמב"ן שבאמת ליכא חיוב מצד שמירת גופו, ופצע תחת פצע הוא הרחבה של פרשת מכה בהמה ואין כאן ב' פרשיות ואין כאן ב' גדרים בחיובא דאדם המזיק, וגם אונס בכלל מעשה האדם, שהתורה חידשה תורת מעשה גם על מעשה קלוש של ישן בגזה"כ של פצע תחת פצע והכל בכלל מעשה האדם ולא בכלל מעשה גופו, עיי"ש.

# סימן לדעוד בסוגי' דמבעה זה אדם.

[**פרק א תוספת עומק בגדר הדין של מעשה ושמירה של 'גופו' בדין פצע תחת פצע, ומבאר למה גם באדם ער ובכוונה נמי שייך דין זה, וחוקר בדין מעמיד על אדם המזיק.**](#__RefHeading___Toc494142156) **<>** [מתמה טובא דהאיך מחייבים כל שלא בכוונה מצד המעשים של האברים של האדם ולא מצד מעשה האדם, הא בכל התורה חשיב כמעשיו [חוץ מישן ונחלקו במתעסק], ולמה ליכא הכא את סברת הגר"ח בספרו שגוף האדם יחשב כגרזן ביד האדם שבאדם.](#__RefHeading___Toc494142157) <> [ספק בדין מעמיד בדין החדש של אדם שמירת גופו עליו – בישן – ומבאר שהבשר גידים ועצמות חשיבי כאדם המזיק רק כלפי הך אדם ורק עד כמה שהם טפלים להך אדם המזיק.](#__RefHeading___Toc494142158) <> [תוספת דברים בעיקר הך יסוד שיש ב' מחייבים באדם, מצד מעשה האדם ככל התורה כולה, ועוד מחייב מצד גוף האדם ואבריו שיש בהם תורת מעשה לחייבו כשהוא ישן, דלא שייך הכא סברת הגר"ח של גרזן ביד החוצב.](#__RefHeading___Toc494142159) <>

[**פרק ב הערה בדרכו של הגרי"ז ביחס לאדם המזיק.**](#__RefHeading___Toc494142160) **<>** [הערה בדברי הגרי"ז בתולדותיהן לאו כיו"ב לגבי אדם.](#__RefHeading___Toc494142161) <>

#

# פרק אתוספת עומק בגדר הדין של מעשה ושמירה של 'גופו' בדין פצע תחת פצע, ומבאר למה גם באדם ער ובכוונה נמי שייך דין זה, וחוקר בדין מעמיד על אדם המזיק.

## מתמה טובא דהאיך מחייבים כל שלא בכוונה מצד המעשים של האברים של האדם ולא מצד מעשה האדם, הא בכל התורה חשיב כמעשיו [חוץ מישן ונחלקו במתעסק], ולמה ליכא הכא את סברת הגר"ח בספרו שגוף האדם יחשב כגרזן ביד האדם שבאדם.

נתבאר לעיל [סימן לג] שכל אדם ער שלא בכוונה יש לו מחייב מצד פצע תחת פצע והיינו שמירת גופו דחשיב כמעשה של גופו, ואף בגוונא שבכל התורה חשיב כמעשה האדם, והיינו במתעסק דלשיטת רעק"א תמיד חשיב כמעשה האדם ואעפי"כ איתרבי בפרשת פצע תחת פצע, ועיין להלן [כו] בנפל מחיקו בהכיר בה ולא הכיר בה, ואך לשיטת הנתה"מ שמתעסק לא חשיב כמעשה האדם אבל סו"ס גם בשוגג באופן דלא חשיב כמתעסק, הרי הכל בכלל פרשה זו אף דבכל התורה חשיב כמעשה האדם ממש.

עוד הוספנו עליהם שכל אדם ער בכוונה יש לחייב מצד ב' הפרשיות דלא גרע ער בכוונה מאונס ושלא בכוונה, וגם הכא יש לדון מצד המעשים של האברים.

אולם לכאו' אחרי התבוננות היה נראה שלא יתכן לומר כן, שהרי מבואר בגר"ח [בתחילת ספרו הגדול] שאדם שנזרק על תינוק והרגו שאינו מעשה הנזרק אלא מעשה הזורק, והנזרק הוא כגרזן ביד החוצב, ונראה א"כ שכיון שאדם בכוונה הוא מעשה של האדם שבאדם א"כ האברים שלו במעשה זה הם כגרזן בידו, ואין תורת מעשה שמתייחס להם, ושוב ליכא למימר שאפשר לחייב אדם ער בכוונה מב' הדינים, וכמו כן קשה במתעסק לפי רעק"א, וכן בשלא בכוונה או בשוגג לכו"ע, דלכו"ע איכא דין מעשה האדם, ולמה ליכא הכא סברת הגר"ח שהמעשה של האדם שבאדם יבטל וישלול מהאברים את המעשה שלהם.

ובאמת דכבר הבאנו להלן [סימן מא] מהגר"נ פרצוביץ זצ"ל דלמד דרק באדם ישן נתחדש גדר זה, ולדרכו א"ש, אבל לפי מה שהבאנו מכל האחרונים דלא למדו כן, והוכחנו מתוס' כשיטתם, דבכל אדם בשוגג ושלא בכוונה איכא חיוב זה, שוב קשה כנ"ל.

## ספק בדין מעמיד בדין החדש של אדם שמירת גופו עליו – בישן – ומבאר שהבשר גידים ועצמות חשיבי כאדם המזיק רק כלפי הך אדם ורק עד כמה שהם טפלים להך אדם המזיק.

ונקדים במה ששמעתי להסתפק, דכמו שמצאנו שיש דין מעמיד על שור, ובשיטת התוס' הוי ליה חיובא דשור, ונעשה כדידיה, דהכא נמי יש להסתפק כן במעמיד על אדם המזיק, ונפ"מ במביא אדם ישן על יד כלים באופן שברור שהוא יזיק כעין מעמיד, ויתחדש עוד שמעמיד על קטן דפגיעתן רעה ואביו פטור אבל נחייב את אביו מדין מעמיד על אדם המזיק [[141]](#footnote-142).

ונראה שספק זה מתחלק לתרתי, דנראה דבאדם ער בכוונה פשוט שיש דין זה, והרי כמו שמצאנו שעבד ואמה מיקרי ממונו המזיק של האדון ומדין אדם אתינן עלה ולכן היה חייב גם בכפל, ועיין בזה להלן [סימן לט] בסוגי' דעבד ואמה, הרי שהדין אדם המזיק מתייחס נמי לאדם השני אם אך יש לאדם השני דין שמירת נזיקין עליו מדין ממונו, ונראה דה"ה שיש בזה דין מעמיד.

אכן יש להסתפק האם גם אדם ישן מדין שמירת גופו נאמר בזה, ולכאו' מאי שנא, אלא נראה ששורש הספק הוא כך, שכשהתורה חידשה דין וגדר חדש של גופו של האדם שגם הוא מזיק וגם עליו חיילא תורת אדם המזיק לחייבו בכל חיובי אדם המזיק, אף שאין זה האדם שבאדם, הרי יש כאן חידוש גדול – שהרי יותר יש לנו לדון את גופו כשור או כשאר ממונו ולמה לתת לו דין אדם, הרי עד כמה שחסר בו הדין 'אדם שבאדם' ואינו אלא בשר גידים ועצמות שנמצאים בתוך גוף האדם, א"כ מהיכי תיתי שבאמת דנים אותו כאדם המזיק, ודו"ק.

ויש מקום לומר דכך חידשה תורה דסו"ס הבשר גידים ועצמות הללו נמצאים בתוך גוף האדם, ושמו אדם המזיק, אכן יותר היה נראה שיש מקום לחדש דאינו כן, אלא שהתורה לא התייחסה לבשר גידים ועצמות כאדם מצד עצמו, וכאילו שיש ב' מזיקים נפרדים של אדם, אלא שהתורה התייחסה למעשה של הבשר גידים ועצמות כ'סעיף' בתוך מעשה האדם עצמו ורק מחמת זה יש לבשר גידים ועצמות הללו תורת אדם המזיק.

ונראה שהגדר בזה, שהתורה חידשה שהמעשה 'הישיר' על ידי הבשר גידים ועצמות באמת נחשב כמעשה של אדם המזיק, אבל כל זה הוא רק מחמת זה שסו"ס יש כאן גם 'מעשה בעקיפין' ומעשה קלוש לאדם שבאדם, שאף שכלפי האדם שבאדם אין כאן מעשה גמור שכלפיו אינו מעשה ישיר רק בעקיפין, ומעשה בעקיפין וקלוש אין בו כדי לחייבו, אבל אהני לן המעשה בעקיפין שמתייחס לאדם שבאדם על ידי המעשה של הבשר גידים ועצמות לתת דין 'אדם המזיק' למעשה של הבשר גידים ועצמות, ודו"ק, ולולי פרט זה לא יהיה חשיב כאדם המזיק, ודו"ק.

ובקצרה: הבשר גידים ועצמות מצד עצמם אינם מציאות חדשה של אדם המזיק, דמצד עצמם ממונו או שורו הוא וחשיבי לכל היותר כמזיק של הצד השוה ותו לא, והא דאיכא להו תורת אדם המזיק, היינו רק משום שסו"ס 'טפלים' הם לאדם שבאדם, ונוצר על ידי מעשיהם מעשה אדם בעקיפין, ודו"ק.

הדרנא לקמייתא: דלפי זה מה יהיה הדין במעמיד בישן או בקטן שדינו כישן, ונראה שיש מקום לומר שלא שייך על זה דין מעמיד לחייב את המעמיד מדין אדם המזיק אף דלתוס' תמיד חייב על מעמיד של שור מדין שור.

והיינו שלא שייך לומר שיש דין אדם המזיק לבשר גידים ועצמות של ראובן אלא אך ורק ביחס לראובן עצמו ולא ביחס למישהו אחר, וביחס למישהו אחר דינו כמזיק של הצד השוה, ודו"ק.

ולפי"ז יתחדש עוד שעבד ואמה שחייבים עליו האדון מדין שמירת נזיקין מצד זה שהוא בעלים על מזיק ששמו אדם המזיק, אכן כל זה הוא רק כלפי האדם בכוונה אבל כלפי האדם שלא בכוונה לא נימא כן, ולא יהיה חייב על נזקי עבדו שלא בכוונה, ודו"ק, אלא שיש לדון לחייבו מצד שמירתן עליך מצד המזיק של הצד השוה [עם הפטורים], וכן בהך תינוק שאביו יתחייב עכ"פ מדין מעמיד על המזיק של הצד השוה אבל לא מצד מעמיד על אדם.

## תוספת דברים בעיקר הך יסוד שיש ב' מחייבים באדם, מצד מעשה האדם ככל התורה כולה, ועוד מחייב מצד גוף האדם ואבריו שיש בהם תורת מעשה לחייבו כשהוא ישן, דלא שייך הכא סברת הגר"ח של גרזן ביד החוצב.

עפ"י כל הנ"ל למדנו חידוש בעיקר הך יסוד שיש ב' מחייבים באדם, שעד עכשיו למדנו שיש ב' מזיקים שונים, המזיק של האדם עצמו שיש כאן מעשה האדם כמו בכל התורה כולה, ועוד יש מזיק חדש של הבשר גידים ועצמות, והכא איכא מחייב חדש מצד גוף האדם ואבריו שגם בהם יש תורת מעשה לחייבו כשהוא ישן.

אולם הכא נתחדש שכל התורת מזיק שיש באברי האדם היינו רק עד כמה שאברי האדם הם באמת טפלים לאדם עצמו, ולכן זה רק ביחס לאדם אל עצמו, והוספנו בזה גדר, שיש גם מעשה קלוש ומעשה בעקיפין לגוף, ואהני לן המעשה בעקיפין שמתייחס לאדם שבאדם על ידי המעשה של הבשר גידים ועצמות לתת דין אדם המזיק למעשה של הבשר גידים ועצמות, ודו"ק, ולולי פרט זה לא יהיה חשיב כאדם המזיק, ולמדנו א"כ שהיחס בין האדם לגוף אינו כיחס של האדם לשורו – אלא שהוא טפל לעצמו.

ומעתה נראה דהכא כבר לא שייך עיקר סברת הגר"ח של 'גרזן ביד החוצב', שהמעשה של האדם שבאדם יבטל את המעשה של האברים ויתחייב בכוונה רק מצד האדם עצמו, שכל זה שייך אך ורק באופן שהנידון הוא מי בעל המעשה, הזורק או הנזרק, ובזה אמרינן שהנזרק הוא כגרזן ביד החוצב ולכן אינו בעל המעשה, והזורק שולל מהנזרק את מעשיו, אכן באדם עצמו מיניה וביה אינו כן, שכיון שכל התורת מעשה שיש לבשר וגידים ועצמות הוא רק עד כמה שיש גם מעשה בעקיפין ומעשה קלוש לאדם שבאדם, ואין כאן 'שתי רשויות שמכחישות זה את זה', הכא אין האדם שבאדם שולל את המעשה מהגוף של האדם, ודו"ק.

ושוב א"ש למה מחייבים כל אדם ער בשוגג וכן אדם בכוונה גם מצד הפרשה של שמירת גופו, ודו"ק.

# פרק בהערה בדרכו של הגרי"זביחס לאדם המזיק.

## הערה בדברי הגרי"ז בתולדותיהן לאו כיו"ב לגבי אדם.

יש לעיין בסוגי' זו לפי דרכו של הגרי"ז בתולדותיהן לאו כיו"ב, שיש כאן קושי' גדולה על שיטתו, וכיון שראיתי שקושי' זו לא היתה ברורה לכל הלומדים, מטעם זה נאריך בביאורו.

דהנה, הגרי"ז ביאר דהגדר בתולדותיהן לאו כיו"ב הוא היינו דאף דהמחייב של התולדה נלמד מהאב, [דלענין המחייב הוא חשיב תולדה], אכן השם מזיק של האב אין לו, והפטורים תלויים בשם מזיק ולא במחייב, ונמצא ד"הנאה להזיקה" הוא "שם בעלמא" למסקנה.

והנה, כל זה אמר הגרי"ז אחרי שיש צד השוה, אבל פשוט דבתחילת המשנה שהיה רק מזיק א' או שנים, דאז אמרו דהנאה להזיקה הוא ה"מחייב" של שן והזיקה מצוי הוא ה"מחייב" של רגל, ולכן לא נלמדים זה מזה, דאי ליכא אלא חיוב של מזיק א' אז הנאה להזיקה ע"כ אינו "שם" אלא שהוא "מחייב", דברור ד"שם" לא סגי לחיוב דאין חיוב בעולם בלי סיבת המחייב, והגרי"ז רק אמר דהוי שם בעלמא לענין לפטור מגזה"כ, ורק אחרי הצד השוה [בסוף המשנה] הוא דאמרינן דהנאה להזיקה משתנה להיות "שם בעלמא" לענין פטור, אבל בתחילת המשנה שרק מזיק א' היה כתוב בתורה אז הנאה להזיקה הוי "סיבת המחייב", וברור.

וברור א"כ דה"ה שאם הנאה להזיקה היה חייב בד' דברים ושאר המזיקים היו פטורים, דאז ברור דהנאה להזיקה היתה סיבת המחייב להך חיוב נוסף, ואף אי דרכן להזיק היה המחייב הכללי של שן וכשאר המזיקין, אבל המחייב המסויים של הד' דברים היה הנאה להזיקה.

ומעתה פשוט, דכל מה ששייך סברת הגרי"ז לומר דכל ההלכותיהן תלויים ב"שם" הנאה להזיקה וב"שם" הזיקה מצוי וב"שם" בור, היינו דוקא לענין פטורים, אבל ההלכותיהן של אדם שהוא רק חיובא דד' דברים, [וכן ההילכותיהן של אש לר"י דמחייב על טמון דלדידיה ההלכותיהן הוא ליכחה נירו], ע"כ דאדם אינו שם בעלמא אלא שהוא גם סיבת המחייב, שהחומר באדם הוא המחייב של הד' דברים [חוץ ממה שהדרכן להזיק שבו הוא המחייב על נזק כשאר המזיקין].

וזה עצמו לא קשה על הגרי"ז, דאה"נ, בכולהו איכא פטורים, ובכולהו אינו אלא שם בעלמא, חוץ מאדם, וכמו דההלכותיהן של אדם משתנה מפטור לחיוב, כמו כן התכונה של המזיק של אדם משתנה, ופשוט.

אולם לפי"ז קשה מה שדנו הכא בגמ' האם תולדותיהן לאו כיו"ב או לא באדם, דכל הסברא בתולדה לאו כיו"ב לגרי"ז הוא דאף דפשוט שהתולדה אית ליה את כל "המחייב" של האב, אבל סו"ס אין לו את ה"שם" של האב, וא"כ לגבי אדם למה לא יהיה תולדה של כל המחייב, וכיון דאיכא חומרא במחייב של אדם שחומר זה מחייבו בכל הד' דברים, א"כ למה לא יהיה תולדה גם של מחייב זה, ומה שאין לו את ה"שם אדם" אינה סיבה לא לחייבו, דסו"ס אית ליה את כל חומר המחייב של אדם.

ואין סברא לומר דאחרי שהדרכן להזיק הוא המחייב הכללי של כל מזיק, והדרכן להזיק של שן מחייב שן וכו' [וכנתבאר לעיל בעומק כוונת הגרי"ז], אז רק בחלק הזה של המחייב שייכא תולדה, דזה אינו, שהרי הגרי"ז למד דרק ה"שם מזיק" לא חיילא על התולדה, אבל במחייב עצמו ליכא נפ"מ כלל, ודברי הגרי"ז צ"ע, וע"כ צ"ל דהכא באדם היתה סברא אחרת לדין תולדותיהן לאו כיו"ב, וצ"ע.

# סימן להסוגי' דצרורות.

[**פרק א' גדר הדין שצרורות תולדה דרגל.**](#__RefHeading___Toc496272400) **<>** ["אמאי קרי ליה תולדה דרגל".](#__RefHeading___Toc496272401) <> [בקושי' המהרש"א ורעק"א דאולי גם ר"פ מסתפק.](#__RefHeading___Toc496272402) <> [מתמה בעיקר הקושי' - "אמאי קרי ליה תולדה דרגל".](#__RefHeading___Toc496272403) <> [ביאורו של הגאון ר' מאיר שמחה בעיקר הגדר דצרורות, שהצרור הוא המזיק ולא הבהמה, ומיישב בזה את סתירה הרא"ש מרשה"ר לרשה"י.](#__RefHeading___Toc496272404) <> [ביאור בדברי הגאון ר' מאיר שמחה שלא חל שם מזיק על הצרור רק על הבהמה, אלא שהבהמה עושה שהצרור יעשה את המעשה היזק, והבהמה עושה בזה שהיא עושה שהצרור יעשה, ובזה חיילא בבהמה שם מזיק, ובא לאפוקי שהבהמה לא עושה את הנזק ע"י הצרור.](#__RefHeading___Toc496272405) <> [חידוש דין עפ"י דברי הגאון ר' מאיר שמחה במפיל כותל באזלא מיניה ומיניה מרשה"ר לרשה"י.](#__RefHeading___Toc496272406) <> [מקור מהרא"ש ורמב"ם לעיקר יסוד זה.](#__RefHeading___Toc496272407) <> [מבאר למה "תולדותיהן לאו כיו"ב" בצרורות לא דומה ל"תולדותיהן לאו כיו"ב" בשאר המזיקין.](#__RefHeading___Toc496272408) <> [תוספת ביאור ומדקדק דברי רש"י "מכח רגל קאתי".](#__RefHeading___Toc496272409) <> [חילוק בין התכונה של הנאה להזיקה בצרורות דשן לעומת גופו של שן.](#__RefHeading___Toc496272410) <>

[**פרק ב' ביאור הא דכל צרורות נהיה תולדה דרגל.**](#__RefHeading___Toc496272411) **<>** [ביאור בשי' רש"י דסובר דכל צרורות נהיה תולדה דרגל.](#__RefHeading___Toc496272412) <> [תוספת ביאור : לענין מה – ואיך - צרורות דשן נהיה לצרורות דרגל.](#__RefHeading___Toc496272413) <> [תוספת ביאור בכל הנ"ל.](#__RefHeading___Toc496272414) <>

[**פרק ג' במחלוק' הראשונים אם הילכתא לחייב או לפטור.**](#__RefHeading___Toc496272415) **<>** [ביאור מחלוק' הראשונים אם הילכתא לחייב או לפטור ונפ"מ בכח כחו, ומבאר בזה את פלוגתת רש"י והרא"ש ב"תולדותיהן לאו כיו"ב".](#__RefHeading___Toc496272416) <> [מתמה בעיקר הגדר של הילכתא לחייב.](#__RefHeading___Toc496272417) <> [ביאור דברי רש"י בקס"ד דאי היה ח"נ קנס היה תולדה דקרן.](#__RefHeading___Toc496272418) <>

# פרק אגדר הדין שצרורות תולדה דרגל.

## "אמאי קרי ליה תולדה דרגל".

אחרי שהגמרא מצאה תולדה לאו כיו"ב בצרורות דרגל, שהתולדה [צרורות] משלמת חצי נזק במקום נ"ש [האב של רגל בגופו] שוב הק' הגמ' "אמאי קרי ליה תולדה דרגל".

ופי' התוס' דהקושי' שיהיה אב בפנ"ע, ועיין רש"י [ד"ה לשלם מן העלייה], ומבואר דרש"י למד דהקושי' היתה דליהוי כקרן, עייש"ה, והנה, בתוס' ר"פ משמע דהקושי' קאי על ר' פפא דקרי ליה כן [באמרו תולדותיהן דרגל לאו כיו"ב], ולפי"ז הוצרך לפרש בהמשך כשהק' עוד "אמאי קרי ליה וכו'" דהתם הקושי' על רבא משום שרבא [להלן] גם אמר כן, אמנם ברשב"א פי' דהקושי' על ההלממ"ס עצמה שאמרה שהוא תולדה דרגל.

ויסוד פלוגתתם אם בהילכתא עצמה כתובה נמי שהוא תולדה דרגל, או דממילא הוא תולדה דרגל, וכבר פליגי בזה רש"י ותוס' [להלן י"ז:] בחזיר נובר אי הו"ל תולדה דרגל או שן, דלרש"י הכל רגל דכן כ' בהילכתא שהוא רגל וכן מפורש ברש"י כתו' [מ"א:], משא"כ לתוס', והארכנו להוכיח כן לעיל [סימן כה] בשי' רש"י בגללים, וכן הוא שיטת הר"י מיגאש [הובא במלואו בליקוטים בדף ג'] דצרורות דשן נהיו תולדה דרגל דכתב בהדי' לענין גללים דבין לח בין יבש הם להנאתו וחשיבי כשן, ורק דביבשין שזה צרורות מיקרי כבר רגל, [ולחין מיקרי גופו מחמת החיבור של ניצוק ולכן לא הוו צרורות], וע"ד זה מבואר נמי ברש"י על הרי"ף [י"ט.] לענין צרורות דקרן [בתחילת ח'. בדפי הרי"ף] דדינו כרגל לפטור רשה"ר, וז"ל, "כל צרורות תולדה דרגל הם ופטורה ברשה"ר", וקאי שם על ביעוט שהוא קרן, וכ"ה לעיל מיניה שם וז"ל, "דהא אמרינן דאפילו מחמת ביעוט הם תולדה דרגל", וכן מדוייק ברש"י [י"ט. ד"ה והזיקה בבעיטה], דמבואר מדבריו דאחרי שהוא גופו ולא צרורות, שוב חשיב תולדה דקרן, ומבואר דכשהיה צרורות נעשה מקרן לרגל.

וע' עוד להלן בדברינו [י"ח:] בסוגי' דגללים [פרק כיצד הרגל סימן כג], ועי' עוד להלן [י"ז:] בדברינו [פרק כיצד הרגל סימן ג] בחזיר נובר מה שדחינו בשי' רש"י, ומה"ט פירש"י על הרי"ף [י"ט] דהתיזה צרורות בשינוי דפטור ברשה"ר, דאף שזה משונה ודינו כקרן, אכתי פטור ברשה"ר כדין רגל, והיינו משום שקרן של צרורות נהיה רגל מהללמ"ס, וזה היה חידושו של ר' ירמי' בספק שם, דמהני גם לענין משונה, ועיי"ש עוד בספיקת ר' ירמי' שביארנו דמשכחת לה חידוש זה גם בכוונה להזיק, ותוס' למד ספיקת ר' ירמי' בצרורות דרגל ולא בצרורות דקרן, דצרורות דקרן באמת חייבים ברשה"ר, ועיין בכל זה להלן [י"ט.] בספיקת ר' ירמי' [פרק כיצד הרגל סימן לג].

ולהלן בהעדאה לצרורות [פרק כיצד הרגל סימן יט] הבאנו מהמלא הרועים ומהגרא"ל דנקטו ברש"י דצרורות דשן וקרן אין בהם דין צרורות, ומשלמים נ"ש, ולא שהם חוזרים לדין רגל, ויש לדון בדבריהם, ולהלן שם ביארנו את הדברים איפכא, ועפ"י מה שביארנו כאן, דשי' רש"י הוא דכל צרורות נהיו לצרורות דרגל.

ומעתה נראה דזהו נמי שי' הרשב"א כאן, ודלא כר"פ דאזיל כתוס' בחזיר נובר ודו"ק.

ולתוס' ק' למה קתני תולדותיהן לאו כיו"ב ברגל, דהו"מ למימר גם בשן, וכן הק' בשטמ"ק בשם תוס' לתוס' הרא"ש [ב':], ותי' דצרורות יותר מצוי ברגל, והשו"ט בתוס' הרא"ש אזיל בשי' התוס', ופשוט, וכן מבואר בהדי' ברא"ש בסוגיין, דלא כ' בהילכתא שזה תולדה דרגל, ורק כתוב שהוא ח"נ וממילא ידעינן שהוא תולדה דרגל, עיי"ש.

אולם עיקר חידוש זה בשי' רש"י דצרורות דקרן ושן נהיו צרורות דרגל צריך ביאור, דהאיך יתכן דמזיק ששייך מצד התכונות שלו לקרן ושן דנדון אותו כרגל, וזה דבר תימא, ועיין בזה להלן.

## בקושי' המהרש"א ורעק"א דאולי גם ר"פ מסתפק.

ובסוגיין הק' המהרש"א דלמה פשיטא לר"פ יותר מרבא, דילמא ר"פ מסתפק במגופו וילמד כרבא דלענין רשה"ר אמרינן שהוא תולדה דרגל, ועיין רעק"א ופנ"י דר"פ לשיטתו דפ"נ ממונא, וביארו באופנים שונים, והעולה מדבריהם דאם דומה לרגל מצד רשה"ר ודומה לקרן מצד מגופו, וכן מצד ח"נ דומה לקרן, שוב הו"ל לקרותו קרן דהו"ל תרתי [כקרן] נגד חדא [כרגל], ולהכי פשיטא לר"פ דמן העלייה דהוי תרתי כרגל, אבל לרבא י"ל, דפ"נ קנסא, וא"כ במה דהוי ממונא כבר דומה לרגל ושפיר מסתפק.

ויש לעיין דלרבא, רשה"ר וממונא כרגל, וח"נ כקרן, ולצד בספק דהוי מגופו שוב הוי תרתי כקרן ותרתי כרגל ואמאי קרי ליה רגל, וזה יכריע את הספק דאינו מגופו, רק מן העלייה.

ונראה דאי נימא דפ"נ קנסא הו"ל "חצי מזיק", לא כן פ"נ ממונא שהוא רק חצי בתשלומין - וכנתבאר בארוכה לעיל בסוגי' דתולדותיהן לאו כיו"ב [סימן יא], א"כ לרבא דפ"נ קנסא ה"חצי" דצרורות לא דומה ל"חצי" דקרן [דזה במזיק וזה בתשלומין] וזה מלבד החילוק דזה ממונא וזה קנסא, ושפיר יכול להסתפק, ורק לר"פ דומה "חצי" צרורות ל"חצי" דקרן.

## מתמה בעיקר הקושי' - "אמאי קרי ליה תולדה דרגל".

והנה עיקר קושי' הגמרא "אמאי קרי ליה תולדה דרגל" תמוה מאד וזה איפכא מכל הסוגי' עד עכשיו, דעד השתא למדנו שיש מושג של תולדה שהוא "לאו כיו"ב", והיינו שהוא "תולדה" מצד התכונה והיא "לאו כיו"ב" מצד ההילכותיהן שבו ששונים מהאב, ולא מצאו היכי תימצי עד שהגיעו לצרורות, וכאן סו"ס מצאו מזיק שהתכונה כרגל וההילכותיהן אינו כיו"ב דמשלם חצי נזק, ועל זה הק' דכיון דההילכותיהן אינם כרגל הו"ל להיות אב בפנ"ע [תוס'], וזהו תוכן קושי' הגמ' "אמאי קרי ליה תולדה דרגל", וזה תמוה עד מאד, הא להכי הקדימו בתחילת הסוגי' שיש תולדה דשבת וטומאה להוכיח שיש מהלך כזה של תולדה לאו כיו"ב והגמרא הבינה עד עכשיו דמשכחת לה כה"ג גם בנזיקין, וכעת כשמצאו כה"ג שוב הקשו שיש כאן סתירה מיניה וביה דעד כמה שהוא תולדה האיך שייך שההלכותיהן יהיו לאו כיו"ב, וקשה דמה נתחדש הכא בצרורות שכעת כבר לא מבינים למה היא עדיין תולדה של האב של רגל.

ור"פ הביא פי' דהקושי' רק דלמאי נפ"מ ולאיזה דינים הוצרכו לומר כן, ורש"י למד דהקושי' דליהוי כקרן, עייש"ה, ותמוה, הרי מה אכפת לן מההילכותיהן, הא המזיק עצמו יש לו תכונה דרגל, וקושי' הגמ' סותרת לכל המושג של "תולדה לאו כיו"ב".

ועוד, דעיין ברש"י לפני כן שכתב בהדי' שמסברא יהיה תולדה דרגל "כיון דמכח רגל קאתי", דמה"ט הוא תולדה דרגל דהתכונה קובעת - ופשוט שאין כוונתו שנעשה באבר של רגל, דכבר נדחה הך קס"ד לעיל [ב':] - ודברי רש"י מתאימים לכל הסוגי' דהתכונה קובעת, ולמה מתהפכת כאן הסברא למקשן שהק' "דאמאי קרי ליה וכו'".

וחזינן מכל החשבון בר"פ ורבא [ברעק"א ובפנ"י לעיל ס"ק ב'] דהעיקר הוא הדינים, ולמה אין הכרעה מצד התכונה, וצ"ע, והרי רש"י כ' בהדי' ד"מכח רגל קאתי".

## ביאורו של הגאון ר' מאיר שמחה בעיקר הגדר דצרורות, שהצרור הוא המזיק ולא הבהמה, ומיישב בזה את סתירה הרא"ש מרשה"ר לרשה"י.

והנראה בזה, ונקדים ביסוד גדול בגדרי צרורות, דיעויין להלן [י"ט.] דפסק הרא"ש כמסקנה שם דצרור דהתיזו מרשה"ר לרשה"י דחייב, ואינו כמזיק ברשה"ר שפטור כיון דהנזק עצמו ברשה"י, וזה סתירה למש"כ הרא"ש בסוגיין דבעץ ארוך מרשה"ר לרשה"י והשור ברשה"ר והזיק ברשה"י דפטור, וזה מטעמו של הרי"ף שהפטור רשה"ר תלוי בזה שיש לבהמה רשות ללכת, ואף שהנזק היה ברשה"י אבל כיון שהמזיק הוא ברשה"ר שוב יש לו רשות ללכת וזה פטור גם בנזק ברשה"י, וקשה שטעם זה שייך גם בצרור מרשה"ר לרשה"י, ותי' בחי' ר' מאיר שמחה [ריש י"ט.] דהצרור עצמו הוא המזיק, ודלא כעץ ארוך שגופו המזיק והעץ הוא כגרזן ביד החוצב, וגופו ברשה"ר אבל הצרור - שהוא המזיק - נמצא ברשה"י, וכן תירץ נמי במלא הרועים [י"ט.] וכ"כ הגר"ח [אש תמיד].

ואף אחרי החילוק שהוא חילק אכתי כתוב כאן חידוש - והוא:

שאף שהפטור רגל ברשה"ר הוא מצד זה שיש לו רשות ללכת ולכן פטור בעץ ארוך לרשה"י, אבל בצרורות לרשה"י חייב, כיון שדנים את הצרור עצמו שהוא המזיק ולכן כשהוא ברשה"י, ובזה לא מהני מה שהבהמה היתה ברשה"ר ויש לה רשות ללכת, וזה תמוה דסו"ס טעמו של הרי"ף אכתי קיים כאן.

ומבואר בדבריו שיש טעם 'למה' התורה פטרה ויש את הגדרים 'מה' התורה פטרה, והיינו שהגדרים של הפטור הם שזה פטור של 'רגל ברשה"ר' וכיון דלולי הצרור ליכא מזיק וע"י מזיק דצרור חשיב הבהמה כמזיק, א"כ שפיר מיקרי רגל ברשה"י מחמת הצרור ולא מהני טעמו של הרי"ף שיש לו רשות ללכת כמו רגל ברשה"ר, שמחמת הטעם הזה פטרה התורה "רגל ברשה"ר", וזה חשיב כרגל ברשה"י ולכן לא מהני הטעם.

אבל עץ ארוך מיקרי 'ידא אריכתא' וסו"ס הבהמה לא נכנסה לרשה"י – ו'ידא אריכתא' לא דמי ליד אמיתי שיכנס לרשה"י שיד אמיתי הוא גם בכלל הדין "רגל ברשה"י" ולא יהני בזה טעמו של הרי"ף, ממש כמו צרור, אבל ידא אריכתא אינה דומה לזה כלל, שהרי 'ידא אריכתא' פירושו "פעולה אריכתא" - ועיין היטב בהגדרה זו להלן [פרק כיצד הרגל סימן ט] בתחילת סוגי' דבתר מעיקרא שהרחבנו מאד בגדר מעשה הבהמה על ידי גרזן ד'ידא אריכתא' פירושו "פעולה אריכתא", ונמצא שהבהמה שהיא המזיק עומדת כולה ברשה"ר ופעולותיה ברשה"י, וזה החידוש של הרי"ף, דמטעמא דקרא נוכל לחדש שפעולה של ביעור ברשה"י פטור כיון שה'מבער' נמצא כולו ברשה"ר.

## ביאור בדברי הגאון ר' מאיר שמחה שלא חל שם מזיק על הצרור רק על הבהמה, אלא שהבהמה עושה שהצרור יעשה את המעשה היזק, והבהמה עושה בזה שהיא עושה שהצרור יעשה, ובזה חיילא בבהמה שם מזיק, ובא לאפוקי שהבהמה לא עושה את הנזק ע"י הצרור.

למדנו עכ"פ יסוד גדול בצרורות, דהשור עצמו אינו המזיק, רק הצרור הוא המזיק והיינו שהבהמה מפעילה ויוצרת את המזיק דצרור, ונראה שאין הדברים כפשוטם ממש, ונבאר את הגדרים בזה.

דהנה, זה ודאי דלא דמי למיעוט של איש בור ולא שור בור באופן ששור כרה בור, ששם הבור הוא מזיק נפרד שמזיק בצורה עצמאית ולעומתו השור אינו מזיק כלל, רק יוצר מזיק, אבל הכא אינו כן, אלא שהשור מפעיל את המזיק של הצרור והצרור מזיק מכחו ממש, ואינו מזיק עצמאית.

ונראה עוד, שבאמת גם אחרי היסוד הנ"ל השור עצמו הוא המזיק ולא הצרור, ודלא כבור ששם זה איפכא, שהבור הוא המזיק ולא השור, אלא שגדר הדברים כך, שהבהמה עושה שהצרור יעשה את המעשה היזק, והבהמה עושה בזה שהיא עושה שהצרור יעשה, ובזה חיילא בבהמה שם מזיק – ולא בצרור – וכוונת הגאון ר' מאיר שמחה בזה לאפוקי שהבהמה לא עושה את הנזק ע"י הצרור, אלא שהבהמה עושה שהצרור יעשה את הנזק.

ובקצרה: בקרדום בידו האדם עושה ע"י הקרדום, וגם בכחו כגופו האדם עושה ע"י כחו, וכאן נתחדש שלא שהבהמה עושה ע"י כחו אלא שהבהמה העושה שכחו יעשה – והיינו שהגדרה זו היא רק בבהמה ולא בכחו כגופו של אדם, שההלכות מעשים של אדם שונים מההלכות מעשים של בהמה, וכדיבואר להלן [סימן נד] להלן בסוגי' [ו'.] ובתוס' בסוגי' דבור המתגלגל – וגם בבהמה עצמה יש לדון דאולי רק ההלכתא חידשה הגדרה זו של מעשה ולולי ההלכתא גם מעשה בהמה של כחו מוגדר כבהמה שעושה ע"י כחו.

וזה עצם חילוקו בין עץ ארוך לצרורות לחלק ביניהם לגבי פטור רשה"ר, שהרי סו"ס תחילת הדין מזיק של הבהמה בנוי על זה שהמעשה היזק והעשייה של ההיזק היא ברשה"י, ובזה לא פטרה תורה, ורק בעץ ארוך ששם הבהמה 'עושה על ידי' העץ ארוך, ולא 'עושה שהעץ ארוך יעשה' כמו בצרורות, בזה חידש הרא"ש דלא אכפת לן מהנזק עצמו שקורה ברשה"י, דהעיקר הוא המזיק ומקום עשיית הנזק.

## חידוש דין עפ"י דברי הגאון ר' מאיר שמחה במפיל כותל באזלא מיניה ומיניה מרשה"ר לרשה"י.

ואגב נראה לחדש - דלא רק בעץ ארוך מרשה"ר לרשות הניזק איכא פטור רשה"ר לפי הרי"ף, אלא גם במפיל כותל באופן שהכותל אזלא מיניה ומיניה – להלן מ"ד – דחשיב גופו ולא צרורות, ומשכחת לה נמי כה"ג, והיינו כשהוא מפיל כותל מרשה"ר לרשה"י והשור עדיין דוחף עד שהכותל מזיק, אבל השור נמצא כולו ברשה"ר והכותל נכנסה לרשה"י והזיקה [כותל גבוה ובהמה נמוכה] כעין עץ ארוך, ונראה דגם הכא יהיה פטור בפטור של רשה"ר, לפי דרכו של הגאון ר' מאיר שמחה דפטור כה"ג, ועיין בהערה [[142]](#footnote-143) מה שיש לדון בזה, דאי נלמד את הרא"ש באופן אחר אז לא יהיה הדין כן.

אולם היה מקום לדון שאם השליף היה ברשה"י וכל שאר הבהמה היתה ברשה"ר, דיתכן דהכא אינו כן, והכא הדין יהיה כמו בהמה שהולכת ברגל שמאל בתוך רשה"י וברגל ימין ברשה"ר, שחייב על מה שהזיק ברשה"י, ולא דמי לכותל שמפילו, והרחבנו בזה להלן [פרק כיצד הרגל סימן ז], ודו"ק.

## מקור מהרא"ש ורמב"ם לעיקר יסוד זה.

עיקר יסוד זה מבואר ברא"ש [י"ז:] ובטור [סי' ש"צ] שביארו שהחידוש בבריי' בתרנגול שהזיק ברוח שבכנפיהם הוא דחשיב הרוח כמזיק אף דאין בו ממש, וקשה, הרי הרוח אינו המזיק רק התרנגול, ולדברי הגרמ"ש א"ש, וכן מבואר בתוס' [כ"ב.] עייש"ה.

יסוד הדברים מבוארים נמי ברמב"ם ריש כיצד הרגל בפי' המשנה וז"ל "שבא ממנו [מהבהמה] באמצעות מעשה אחר ולא היתה הבהמה היא הפועלת אותה פעולה פועל ראשון" עכ"ל, אריכות לשונו מורה שאין זה דין פשוט של כחו לעמות כגופו, אלא שיש מעשה ע"י מעשה אחר, ובעיקר יסוד זה ביארנו כמה סוגיות בצרורות עיין בהערה [[143]](#footnote-144).

## מבאר למה "תולדותיהן לאו כיו"ב" בצרורות לא דומה ל"תולדותיהן לאו כיו"ב" בשאר המזיקין.

ומעתה נראה לומר, דהאי חידוש של הגאון ר' מאיר שמחה נתחדש הכא, והיינו דקיבלו חז"ל דגדר ההילכתא דחידשה חצי נזק אינו חידוש בתשלומין גרידא, אלא דנשתנה בזה כל גדר המזיק, דדנו את המזיק שעושה שכחו יעשה היזק.

ומעתה יש לדון, האם שינוי זה חשיבא כ'הפקעה' מכל הפרשה של רגל או לא, דאכתי בכלל פרשת רגל היא כיון דמכחו קאתי, ועל זה אמרו דכיון דההלכות הם שונים מרגל, מזה כבר מוכרח שבשינוי זה איכא כבר הפקעה מכל הפרשה [ונדונו כאב בפני עצמו לתוס' או דנדונו כתולדה דקרן לרש"י כיון דהלכותיו הם כקרן], וזה תוכן קושי' הגמרא "אמאי קרי ליה תולדה דרגל", והיינו דבשלמא אי היה לנו תולדה רגילה אלא שנשתנו ההילכותיהן של האי תולדה, אז פשוט שזה תולדה לאו כיו"ב דשינוי הדינים לא מהווים סיבה להפקיעו מהאב, אבל הכא שינוי הדינים נובעים ממה שיש שינוי בכל עשיית הנזק, וכאן הקשתה הגמרא ששינוי דינים כאלו הם סיבה כבר לדון את התולדה כמופקע מהאב.

ועל זה תירוצו דסו"ס כיון דאכתי איכא דיני רגל בזה, מזה מוכרח דלא היתה כאן הפקעה, דאדרבה דין עלייה ודין פטור רשה"ר שבו שייכי לפרשת רגל, וע"כ דלא היה כאן הפקעה גמורה מפרשת רגל, וא"ש, ולהלן נבאר עפ"י דרך זו כל החידוש של רש"י איך קרינן ליה תולדה דרגל ועיין בהערה **[[144]](#footnote-145)** במה שיש להעיר בזה.

## תוספת ביאור ומדקדק דברי רש"י "מכח רגל קאתי".

ונוסיף ביאור: כיון שרגל עצמו אינו המזיק שעושה בעצמו את היזק, והוא רק מזיק שמפעיל שהצרור יעשה, שוב נמצא שהתכונות אינם אלא בהפעלה ולא במעשה היזק עצמו, ושונה מכל מזיק אחר שהתכונות נמצאות גם במזיק וגם במעשה היזק, ולכן דנו שזה סימן שיש הפקעה, ודברי רש"י מדוקדקין, שכתב "מכח רגל קאתי" ולא כתב שהוא ממש רגל רק ד"מכחו" בא, ודו"ק.

וא"ש השו"ט, דמתחילה אמרו שהוא תולדה דרגל כיון שרגל מפעיל אותו, והן הן דברי רש"י שכתב ד"מכח רגל קאתי", ושוב הקשו, דהכא אין התכונות באב יכולים להחשיבו כתולדה דידיה כיון שאינם במזיק עצמו, ולהכי צריך לדון לפי ההלכותיהן, וכיון דההלכותיהן אינם כרגל שוב אין לדונו כרגל, דההלכותיהן שייכי למעשה היזק שהם דיני המזיק דצרור, ודלא כהתכונות דשייכי רק למזיק שמפעילו, וכיון דההילכתא חידשה בהך מזיק הילכותיהן של קרן, הרי דההילכתא דנה אותה כתולדה של קרן או כאב בפנ"ע [פלוגתת רש"י ותוס'], וההילכתא הפקיעו ממזיק דרגל, דהתכונות אינם במזיק עצמו, [ונמצא דמזיק דרגל מפעיל ויוצר מעשה היזק של צרור], וזה לא דומה לשאר הסוגי', דבכל הסוגי' דמיירי ב"תולדה לאו כיו"ב", היינו במזיק שהתכונות של המזיק עצמו הם כהאב, ולכן חשיבי כתולדה רק שהוא "לאו כיו"ב" ואינו מופקע מאב מחמת זה, ורק בצרורות הקשו שכבר מופקע מהאב מחמת זה דההילכותיהן הם לאו כיו"ב, ומיושב הסתירה.

## חילוק בין התכונה של הנאה להזיקה בצרורות דשן לעומת גופו של שן.

למדנו מכל הסוגי' שהתכונות של המזיק גריעי בצרורות יותר מגופו, שבצרורות התכונות הם רק נמצאות בכח ה'הפעלה' ולא בגוף ה'עשייה' עצמה, ונראה שיש בזה נפ"מ בשן בדין הנאה להזיקה.

דהנה לעיל [סימן כא] בסוגי' דמכלי' קרנא הבאנו להקשות, שאם נלמד בתוס' דהנאה להזיקה צריכה הנאה מהניזק ולא רק בעשיית הנזק, א"כ קשה מחזיר נובר דנקט תוס' דזה צרורות דשן, וביארנו עפ"י הנ"ל, דבצרורות רק בעינן הנאה להזיקה במזיק שיוצר ומפעיל את עשיית הנזק, [אבל בעשיית הנזק עצמו שהוא בצרור א"צ תכונות דשן כלל], ורק הכא סגי בהנאה שאינו בעשיית הנזק עצמו, ודו"ק.

וע' להלן [י"ז:] בסוגי' דחזיר נובר [פרק כיצד הרגל סימן ג] דביארנו שם בתוס' דזהו כל החידוש בבריי' דחזיר נובר, שהחידוש הוא לענין הגדר בהנאה בדין צרורות, וכנ"ל, ושם ביארנו יותר איך עדיף צרורות מגופו בגדרי הנאה להזיקה, ולמה לא אמרינן בגופו לא נימא דלא גרע מצרורות לענין זה, ודו"ק.

# פרק בביאור הא דכל צרורות נהיה תולדה דרגל.

## מתמה בשי' רש"י דסובר דכל צרורות נהיה תולדה דרגל.

ועפ"י כל הנ"ל אפשר ליישב עוד:

דהנה, הבאנו לעיל את פלוגתת רש"י ותוס' האם כל צרורות נהיו צרורות דרגל או לא, ושי' רש"י דכולהו נהיו לרגל צ"ב דאיזה סברא יש בזה, דאף דכך נאמרה בהילכתא, גם שהוא ח"נ וגם שהוא תולדה דרגל, אבל מהו הגדר בזה, ועוד, דמהו שורש המחלוק' בין רש"י לתוס' בזה.

עו"ק, לשי' רש"י דגם צרורות דשן וקרן הם תולדה דרגל, שוב ק' דמאי קאמר רש"י "דמכח רגל קאתי" ולכן הוא תולדה דרגל [בקס"ד], הרי מצאנו צרורות שאינם מכח רגל, וזו קושי' גדולה.

עוד צ"ב דלענין מה אמרינן דצרורות דשן נהיו צרורות דרגל, הא לענין ההילכותיהן תרוייהו שוין, ובשלמא כלפי קרן מובן, אבל רש"י [י"ח:] כתב כן גם כלפי שן, וצ"ע.

## מקדים ביסוד דינא דצרורות וביסוד דינא דהזיקה מצוי.

והנראה בזה בהקדמת ב' יסודות, א] יסוד הדין בצרורות הוא שהצרור עושה את המעשה היזק, ועשיית הצרור מתייחס למזיק דשור, ולא שהשור עושה את ההיזק על ידי הצרור כמו בידא אריכתא, ב] נתבאר לעיל [סימן כה] בגדר הזיקה מצוי ברגל, שאין יותר נזק של שליף שעליה מנזק של הנאת אכילה, ומדוייק ברש"י בכמה מקומות שההליכה עצמה של רגל יותר מצויה ולא הנזק של רגל, וביארנו שהפסיעות שבמזיק דרגל הם המזיק ובהם מתקיימת התכונה של הזיקה מצוי - וכדברי רש"י שכל שעה היא 'מהלכת' ולא כתוב שכל שעה היא 'דורסת' - והיינו שה'פסיעות' המצויות מביאות את ה'דריסות' הלא מצויות להזיק על ידם, אבל סו"ס המזיק של הפסיעות חל עליהם שם מזיק מחמת הדריסות של ידם הפסיעות מזיקות.

ונראה שברגל התחדש שאף שההתעסקות של הבהמה היא בהליכה ובפסיעות - אפי"ה נחשבת כמזיק בדריסות - אף שאין ההתעסקות של הבהמה בהם - רק בהליכה ובפסיעות - ויש מקום לחדש - שעיקר החידוש שנתחדש בגדר המזיק דצרורות שייך דווקא אחרי שנתחדש מזיק דרגל.

## ברגל צרורות התחדשו שגם כשעיקר ההתעסקות של הבהמה אינה בניזק ובנזק אכתי חיילא בתיה תורת מזיק.

והיינו שעיקר החידוש שנתחדש בצרורות הוא דאיכא תורת מזיק מחודשת שאין לו 'יחס ישיר' עם הניזק והנזק - וכל היחס של המזיק הוא בהפעלת הצרור על הניזק - ולא ישירות בניזק ובנזק - ואעפי"כ חיילא תורת מזיק מחודשת במזיק כזה - ונראה שאין מקום לעיקר חידוש זה אי כל המזיקין של גופו היו מזיקין שההתעסקות שלהם היא ישירות עם הניזק והנזק כקרן ושן, אולם רק אחרי שהתחדש ברגל תורת מזיק שיש 'נתק' והפרדה בינו לניזק ולנזק, והיינו שמצד אחד ההתעסקות שלה היא רק בפסיעות שלה - והדריסות שקשורות לניזק ולנזק לא כלולות בעיקר השם מזיק עד כדי כך שהתכונה של הזיקה מצוי מיוחסת לפסיעות ולא לדריסות - ורק אחרי פרשה כזו של שם מזיק שייך הלכתא דצרורות.

## מבאר את הצד שנקטו שצרורות דשן וקרן אינם בכלל ההלכה, ומבאר לאידך גיסא למה כולם כלולים במזיק דרגל.

ועפ"י זה נראה דיתבאר נמי שיטת רש"י הכא דנראה לומר דכשהוא המזיק ע"י הצרור, אין זה בכלל דינא דצרורות, ודינו בנ"ש ככל ידא אריכתא, דכל החצי נזק נתחדש ע"י זה דדיינינן ליה כעשיית נזק עצמאית, וא"כ מסברא לא שייך הילכתא דצרורות בשן וקרן, ורק ברגל שייך הילכתא דצרורות, דרק ברגל שייך הגדרה זו שהצרור הוא העושה, [ואדרבה, בזה ביארנו להלן [פרק כיצד הרגל סימן כג] את הדרך הראשונה ברש"י [י"ח:] בגללים דסובר דרק צרורות דרגל חשיבי צרורות, וצרורות דשן אינם צרורות כלל, ועפ"י הנ"ל הדברים ברורים].

ובזה יבואר למה לרש"י ע"כ חדית לן ההילכתא דהכל נהיה תולדה דרגל, והיינו משום דרק אחרי פרשת רגל שייכת הלכתא זו דמחדשים תורת מזיק גם בלי יחס ישיר לניזק ולנזק - הלכך גם שן בהנאה להזיקו וקרן בכוונה להזיק רק קשורים לצרורות אחרי פרשת רגל ודרך השם מזיק דרגל, הלכך כולם כלולים בתור תולדה דרגל.

זו שיטת רש"י - אבל תוס' חולקים, ולדידהו כל צרורות הוא תולדה דמזיק דידיה [וספיקת ר' ירמי' מיירי בצרורות דרגל ולא בקרן, וכדיבואר שם], ומסקנת הגמ' הוא דאכתי מיקרי תולדה דרגל אף דההילכותיהן כקרן, דכיון דאיכא נמי הלכותיהן דרגל כשהרגל מפעילו, דפטור ברשה"ר, הרי איכא ראיה מזה דלא הופקע להחשב כמזיק בפנ"ע, ואכתי שייך למזיק דרגל שהפעיל אותו.

## תוספת ביאור בכל הנ"ל.

איברא דיעויין להלן [פרק כיצד הרגל סימן כג] שביארנו יסוד זה באופן אחר האיך ולענין מה הכל מיקרי צרורות דרגל, עיי"ש היטב - ועיין בהערה [[145]](#footnote-146) מה שהבאנו לבאר בזה בדרך אחרת.

# פרק גבמחלוק' הראשוניםאם הילכתא לחייב או לפטור.

## ביאור מחלוק' הראשונים אם הילכתא לחייב או לפטור ונפ"מ בכח כחו, ומבאר בזה את פלוגתת רש"י והרא"ש ב"תולדותיהן לאו כיו"ב".

נחלקו רש"י והרא"ש דלרש"י כתוב בהילכתא "שהוא ממונא", ולרא"ש לא כ' כן וידעינן כן ממילא, ועיין תוס' שאנץ בשטמ"ק כהרא"ש.

ופלוגתתם אי הילכתא לחייב או לפטור, והיינו דאף דודאי כחו כגופו ולולי ההילכתא היה חייב כמבואר בריש כיצד, אכן הכא הספק אי החיוב נשאר בפ' רגל, והיינו, דהאם אמרינן דבפ' רגל כתוב גם חיובא דרגל עצמו וגם חיובא דמזיק שמופעל ע"י רגל [צרורות], ובהלממ"ס כתוב פטור בחצי מהתשלומין, ולפי הצד הזה פשיטא שזה ממונא כשאר רגל, וזהו שי' הרא"ש, או דילמא דבהללמ"ס עצמו כ' חיוב וממילא המחייב דידיה בא מהללמ"ס, ובזה ממילא מופקע מפרשת רגל, וזה הילכתא לחיוב, וזהו שי' רש"י, ופשוט דצריך לחדש שזה ממונא ולא קנסא.

וע' בביאור הגר"א [סי' ש"צ ס"ק י"ג] דדעת הרא"ש דכח כחו חייב בצרורות, ולרמב"ם פטור [אף דפשיטא דכח כחו כגופו], ופשוט דהרא"ש אזיל לשיטתו דחיובא מפ' רגל ורק פטורא מההלממ"ס, אבל לרמב"ם חיובא מההלממ"ס, וכיון דהופקע חיובו מפ' רגל שוב אין לחייב כח כחו דזה כבר לא כ' בהילכתא, ועיין בהערה [[146]](#footnote-147) מה שיש לדון בזה עוד.

והנה שי' רש"י "בתולדותיהן לאו כיו"ב" תמוה, דלמד דפטור, וק' הא למסקנה מצאנו בהדי' דתולדותיהן לאו כיו"ב דצרורות חייב ח"נ, והו"ל ללמוד כהרי"ף ורא"ש דחייב ח"נ וכדחזינן למסקנה.

וביאר בזה הגר"נ פרצוביץ זצ"ל, דאדרבה, רש"י והרא"ש לשיטתייהו, דלרש"י דהילכתא לחייב, הרי מצד פרשת רגל כבר ממילא אינו חייב ויש פטור גמור, וחיובו בא אך ורק מצד ההללמ"ס, ושוב א"ש דהוי "תולדה לאו כיו"ב דרגל" שהוא פטור, והיינו שמצד היותו תולדה הרי הוא ממש פטור וחיוב מפרשה אחרת הגיע, ולשיטתו אזיל, ולרא"ש דהילכתא לפטור הו"ל לאו כיו"ב רק בחצי נזק, וזהו כמו שלמד עיקר ספיקת ר"פ.

## מתמה בעיקר הגדר של הילכתא לחייב.

ובעיקר הגדר של הלכתא לחייב, שיש לתמוה שהרי עד כמה שהוא חייב מה שייך להפקיע חיובו ולחייבו שוב, וצ"ע, ועיין בזה להלן [פרק כיצד הרגל סימן ד] מה שהבאנו בזה.

## ביאור דברי רש"י בקס"ד דאי היה ח"נ קנס היה תולדה דקרן.

והוסיף בזה הגר"נ פרצוביץ זצ"ל, דברש"י מדוייק דאי הוי פ"נ קנסא היה תולדה דקרן, והק', דהרי אין לו תכונות דקרן, ועיין בהערה [[147]](#footnote-148) במה שיש לדון בקושי' זו, וביאר דלהנ"ל ניחא, דמצד רגל הרי הוא תולדה, אבל הוא פטור לגמרי, והילכתא לחייב, ובהך חיוב היה נידון לדונו כתולדה דקרן אי היה קנס, ודו"ק, עכתו"ד.

ויש לעיין, דלדבריו ק' דלמה לא נימא כן למ"ד פ"נ ממונא, דהפ"נ עצמו הוא תולדה דקרן.

ולנתבאר לעיל י"ל דפ"נ קנסא הוא חצי מזיק לעומת פ"נ ממונא, שהוא רק חצי בתשלומין אף שהוא מזיק גמור, ולפי"ז סברת רש"י הוא כך, דאף דרגל מפעיל ומחיל שם מזיק בצרור, "ומכח רגל קאתי", אבל אם רגל הוא מזיק גמור והצרור הוא חצי מזיק שוב י"ל דאינו מחיל בו דין מזיק, דזה מזיק גמור וזה מקצת מזיק, וע"כ דכל מה שהוא תולדה דרגל הוא רק מצד השמירתן עליך דבזה מתחייב מפרשת רגל, דרגל מפעילו ודין שמירתו במזיק דרגל, אבל מצד המזיק עצמו יש לצרור שם מזיק דקרן, ורק אי פ"נ ממונא, שוב י"ל דשם המזיק חיילא בצרור ע"י רגל שמפעילו, דתרוייהו מזיקין גמורין נינהו, ודו"ק.

ועל זה הק' הגמ' דסו"ס הו"ל אב בפנ"ע בשם המזיק כיון דדיני המזיק לא שייכי לרגל, ודו"ק

# סימן לוסברת הרי"ף בפטור רגל רשה"ר, ובדברי הר"ח דקיי"ל כרב דמבעה זה אדם [[148]](#footnote-149).

סברת הרי"ף בפטור רגל רשה"ר. <> מתמה טובא בדברי הר"ח דכתב דקיי"ל כרב. <> דרכו של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל בזה דנפ"מ לפלוגתת רב ושמואל באסו"מ דלא אפקרינהו אי הוי שור. <> דרך נוספת דנפ"מ לגבי הפטור רש"ר של הרי"ף. <> דרך נוספת בכל הנ"ל עפ"י המחלוקת באמוראים בצד השוה להלן [ו'.].

## סברת הרי"ף בפטור רגל רשה"ר.

עיין רא"ש שהביא את טעמו של הרי"ף למה יש פטור רגל ברשה"ר, והדברים נתבארו בארוכה להלן [פרק כיצד הרגל סימן לו / לז / לח] בארוכה.

## מתמה טובא בדברי הר"ח דכתב דקיי"ל כרב.

מבואר בסוגי' דנחלקו רב ושמואל בביאור המשנה, אי מבעה זה אדם או שן ואי קרן שן ורגל נכללו בשור והיינו "שור וכל מילי דשור" או לא דהוי רגל ותו לא, וכפשוטו ברור דלא פליגי רב ושמואל לדינא, וכל פלוגתתם הוא רק בביאור דברי המשנה, וכן מבואר בהדי' במאירי, אולם יעויין בדברי הר"ח דכתב על פלוגתא זו דקיי"ל כרב, וזה תמוה מאד, דלענין מה פוסק כמותו אם אין בזה שום נפ"מ לדינא.

## דרכו של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל בזה דנפ"מ לפלוגתת רב ושמואל באסו"מ דלא אפקרינהו אי הוי שור.

ונקדים בזה בדברי האהא"ז [נזקי ממון פ"א ה"ב] דדייק בלשון הרמב"ם דפתח בקרא דכי יגוף וסיים בקרא דשן ורגל בלי להביא קרא, ומכח זה חידש דלמסקנה א"צ כוונה להזיק והזיקה מצוי והנאה להזיקה, והמחייב בכולם זה שור, ורק נאמרו חילוקי פרשיות לענין ההלכותיהן, ובאמת דדבריו הם דומים לדברי הגרי"ז בכל המזיקים, דהגרי"ז חידש דכל המזיקים חייבים מצד דרכן להזיק והשמות מזיקים נאמרים רק לענין הפטורים, והאהא"ז כ' כן רק על שור, ודו"ק, [ולהלן יבואר החילוק ביניהם].

ולפי"ז ביאר האהא"ז דלכן פתח בקרא דקרן, דזה קרא ד"שור", וממשיך לשו"ר דכולהו בכלל שור.

ואמר הגר"נ פרצוביץ זצ"ל די"ל דזהו שי' רב, וזהו מה שחידש רב בלשון המשנה דאמרינן "שור וכל מילי דשור", דכאן נאמר חידוש זה, ובחידוש זה פליג שמואל דכולהו אבות נפרדות נינהו.

ולפי"ז הוסיף דברש"י באסו"מ דלא אפקרינהו מבואר דזה "תולדה דשור", ולא מוזכר ברש"י אי הוי קרן או שן או רגל, ודלא כתוס' [שם] והראב"ד [כ"ח] דדנו אי לדמותו לקרן או שו"ר, והיינו דרש"י למד דיש מזיק כללי דשור וזה כנ"ל באהא"ז.

ואמר הגר"נ פרצוביץ זצ"ל דזו שי' רב דיש רק מזיק כללי, וכמבואר במשנה "שור וכל מילי דשור", ולשמואל אין מזיק כזה, ולפי"ז א"ש למה פליג על רב באסו"מ דלא אפקרינהו, ונמצא דיש נפ"מ בין רב לשמואל לדינא, דנפ"מ לענין כלים באסו"מ דלא אפקרינהו, וזהו דפוסק הר"ח כרב.

[ותוספת זו בפלוגתת רב ושמואל א"ש בר"ח, ולא ברש"י עצמו, דלרש"י נחלקו שם אי בור ברשותו כתוב בתורה או לא, וכמבואר נמי ברש"י [כ"ח] אבל בר"ח י"ל כתוס' [כ"ח] דלא פליגי בזה, ודו"ק].

## דרך נוספת דנפ"מ לגבי הפטור רש"ר של הרי"ף.

ועפ"י דרכו י"ל באופ"א, דהנה, מצאנו ברי"ף טעם לפטור רשה"ר דהוי אורחי', וק' דלמה לי טעם זה, והרא"ש הביא חולקים דאינו מטעם זה, וכתב דנפ"מ מטעם הרי"ף בעץ ארוך עיי"ש - [ובחידושי ר' שלמה מבואר דבזה בא הרי"ף ליישב קושי' העולם למה כל רגל לא חייב ברשה"ר מטעם אש, ועיין בזה להלן [סוף סימן לט].

אבל ק' איך שייך לתת טעם ולחדש דינים מכח זה, וי"ל ע"ד האהא"ז, דיש מזיק כללי דשור ונתחלקו להלכותיהן דשם קרן פטור מנזק שלם ושם שו"ר פטורים ברשה"ר, [וע"ד הגרי"ז], ומעתה נראה להקדים דהרי"ף מוסיף על חידוש זה דלא כהגרי"ז, דהרי"ף למד דאף אי ננקוט כהגרי"ז בכל המזיקין דנתחלקו בשמות מוחלקין להלכותיהן [וביארנו בזה עוד, דהגדר בזה הוא דגם לענין החיוב כל א' נתחייב בפרשה שלו, אלא דהדרכן להזיק של כל פרשה מחייבת אותו, ולהכי שייך שהשם של אותו פרשה יפטור אותו], אולם הכא אינו כן, דלרב קשו"ר לא נתחלקו אפילו להלכותיהן, [והיינו שיש מחייב א' כללי, ולא שהדרכן להזיק של כל א' מחייבת אותו, ומה"ט באמת שייך שאסו"מ דלא אפקרינהו יכנס לפרשת שור].

ומעתה ק' לרי"ף, דלמה יש ח"נ בקרן ולמה יש פטור רשה"ר בשו"ר, הא מחייב א' איכא לשניהם, ומה שייך חילוקים בזה, ומזה איכא הכרח דע"כ דאיכא טעמים לפטורים, ולמד הרי"ף דכמו דח"נ תלוי בחזקת שימור ובלאו אורחי', כמו"כ פטור רשה"ר תלוי באורחי', וא"ש למה הוצרך לטעם זה, ודו"ק בזה היטב.

ובדעת החולקים על הרי"ף י"ל דפליגי וסברי דאיכא ג' אבות נפרדות בקשו"ר, ואין מקום לחדש טעמים לפטור רשה"ר.

ולפי"ז, לדברי הגר"נ פרצוביץ זצ"ל דנחלקו רב ושמואל האם זה מזיק כללי דשור או לא, יהיה בזה נפ"מ בעץ ארוך, ומעתה י"ל דלענין זה נפסק הלכה בר"ח כדעת רב.

ונ' עוד, דבאהא"ז העיר דכלבא דאכל אימרא הו"ל קרן לאחר העדאה אף דאין כוונה להזיק וכמבואר בתוס' [ט"ו:], וביאר עפ"י דרכו דלמסקנה א"צ כוונה להזיק והכל משום שור.

ונראה לומר, דאם זה ג' אבות, שוב תלוי הכל בכוונה להזיק, וכלבא דאכל אימרא חשיב שן ופטור ברשה"ר, [ורק בג' פעמים הראשונים כשהוא תם דינו כקרן דהוי משונה, וכנתבאר לעיל [סימן כג] בשי' רש"י] אבל אם זה מזיק א' דשור, שוב בעינן "אורחי'" להיות פטור ברשה"ר, וכמו דקרן לאחר העדאה אינו "אורחי'" רק ד"הרגיל בשינויו" [וכלשון הר"מ בכל העדאה], כמו"כ כלבא דאכל אימרא, ולא יהיה לו פטור רשה"ר, וא"ש דמצאנו עוד נפ"מ בין רב לשמואל.

ונ' מתוס' להלן [סוף ט':] דחולק, דתוס' הוכיח דמדילפינן רגל מקרן בכופר, ולא פרכינן מכוונה להזיק וכדו', מוכרח דבכופר לא פרכינן כלל, וה"ה דמצי למילף בור ואש מקרן, ונראה דלפי האהא"ז יש לחלק, ודו"ק.

## דרך נוספת בכל הנ"ל עפ"י המחלוקת באמוראים בצד השוה להלן [ו'.].

אולם עיין להלן [סימן נח פרק ב] שהבאנו את דברי הר"ח שם שפוסק כרבינא בצד השוה במשנה, וכבר תמהו בדבריו, וביארנו את הדברים עפ"י הר"ח כאן שיהיה מחלוקת ביניהם האם בעינן צד השוה של המשנה בכמה גווני ונפ"מ לגבי הפטורים של המלמדים האם אמרינן בזה 'דיו' או לא.

# סימן לזשו"ט בסוגי' דסוף ג' ותחילת ד' [[149]](#footnote-150).

הערה בשו"ט אי העיקר הוא השמירה או המזיק. <> מחלק בין במה מצינו לק"ו ובין פירכות לסברות.

## הערה בשו"ט אי העיקר הוא השמירה או המזיק.

שנינו הגמרא בביאור המשנה: "הכי קאמר, לא ראי הקרן שאין הנאה להזיקה כראי השן שיש הנאה להזיקה ולא ראי השן שאין כוונתו להזיק כראי הקרן שכוונתו להזיק, ולאו ק"ו הוא, ומה שן שאין כוונתו להזיק חייב, קרן שכוונתו להזיק - לא כ"ש".

והנה התוס' מפרש את תחילת השו"ט דהסברות כאן הם בחיוב שמירה, [ואין כוונתו שזה ממש אונס, רק שיש סברא להקל וסברא לא לדמות למזיק השני, דכאן יותר פשיעה וכאן פחות], ומכאן הוכיחו האחרונים שודאי דפשיעה בשמירה הוא המחייב בנז"מ דאי נימא דכל המחייב הוא רק הממונו שהזיק ושמירה הוא פוטר צדדי, שוב לא שייך חילוקים האלו.

איברא דלפי"ז לא מובן המשך הסוגי' ד"ולאו ק"ו" דהתם הכוונה להזיק והנאה להזיקה התהפכו ונהיו לחומרות, ועיין בשטמ"ק דביאר דבתחילת הסוגי' דנו מצד שמירת הבעלים [כדעת התוס'] ולמסקנה דנים מצד מעשה הבהמה עצמה שהיא המזיק.

ויש שרצו לתלות את השו"ט בחקירה הידועה – עיין בדברינו לעיל [סימן א'], דאף דבקס"ד המחייב הוא השמירה, אכן למסקנה המחייב הוא הממונו שהזיק ותו לא, וכשאנו דנים במזיק עצמו, התם "כוונה להזיק" הוא חומרא אף דבשמירה זה איפכא, דהתם "אין כוונה להזיק" הוא חומרא.

אולם היותר נ' כדברינו בריש מכילתין, דתרתי איתנהו, [וכל צד בחקירה בפנ"ע אינו כלום, כדביארנו שם, ולכן בעי ב' הצדדים ביחד], דהמזיק הוא הבהמה, ומעשה הבהמה מחייב היזק, והפשיעה היא רק לשייך ולייחס את הבעלים לנזק, דהכשיר את הנזק ע"י זה שלא שמרו, ולכן מחייבינן ליה, והנך תרתי הם שתי המשניות הראשונות של ב"ק, וכנתבאר שם.

ומתחילה למדו דמה שחילקה תורה לג' פרשיות וג' שמות זה מצד הדיני שמירה, דמצד המזיק יש רק שם א' ד"דרכן להזיק", ורק בחובת שמירה משתנים זה מזה, וההלכותיהן תלויים בחילוקי שמות בדיני שמירה, ובזה אמרו דדווקא ה"אין כוונה להזיק" הוא החומרא ודווקא ה"אין הנאה להזיקה" הוא החומרא, ולכן לא נלמדו חדא מחברתא.

ושוב דחו, דהשמות החלוקין הם רק לענין המזיקין עצמן, ומצד דיני שמירה ליכא חילוקי שמות ופרשיות, דכולהו בכלל ממונו לענין חיוב שמירה, ולהכי כוונה להזיק והנאה להזיקה משתנים לחומרות, שהם דינים במזיק ולא בשמירה, ועיין בהערה [[150]](#footnote-151).

## מחלק בין במה מצינו לק"ו ובין פירכות לסברות.

אמנם אכתי ק' דסו"ס איכא סברא להקל בכוונה להזיק, ומה לי דכוונה להזיק הוא מזיק יותר חמור, הא סו"ס לא נלמד משן כיון שיש בו סברא להקל בדין שמירה.

ונ' דלפי מה שמבואר ברש"י [סוף ה'.] דהקס"ד במשנה לילף מזיק א' מחברתא [ועל זה אמרו לא ראי זה וכו'], היינו ב"במה מצינו", שוב יש לחלק די"ל דהנך חילוקים בשמירה הם "סברות" ולא "קולות", אולם השתא אמרו בגמ' שיש "ק"ו", ובק"ו צריך "פירכא" ולא סגי ב"סברא".

והטעם לכל זה הוא, דק"ו מהני גם באופן דליכא סברות וגם נגד הסברא, דביסודה הרי הוא אחד מי"ג מידות וכדהוכיח המשך חכמה [שופטים על הפסוק לא תסור] מהספרי במצות מצה בחג הסוכות ובמצות סוכה בחג הפסח, ולעיל [סימן ט] ביארנו את הרשב"א באין עונשין מן הדין עפ"י יסוד זה, ושם הבאנו נמי למה בעינן סברא לפטור באין עונשין מן הדין, ולהכי באמת אין לפרוך מסברא, דאכתי שייך הק"ו מצד הי"ג מידות גרידא, ולא גרע מק"ו דאין בו סברא כלל, ולכן בעינן דוקא בפירכות, ועיין להלן שהוכחנו עוד כזה מהתוס' שאנץ בהוכחה ברורה, וכן בסוגי' דכופר להלן [סימן מ] הוכחנו כן מהפירכא מקלב"מ, וכן מוכרח מפירכא דלא שייך להלן תוס' [ה':].

וע"ע באמרות אברהם ב"מ [סימן כ"ב] דשייך ק"ו לחייב העדאת עדים ממודה במקצת, אף שיש סברא לחלק דהעדאת עדים הוא חשוד אשבועה – וקשה דמה שייך ק"ו כה"ג, וע"כ כנ"ל, ובשם הגר"נ פרצוביץ זצ"ל הבאנו שם שביאר ש'מידה היא בתורה'.

וכל זה בסוף הסוגי', דרק בתחילת הסוגי' דקאי במשנה שזה ילפותא דבמה מצינו, התם מהני "סברא" לחלק ביניהם, ושו"ר שכן למד הגר"נ פרצוביץ, [וע' להלן בסוגי' "אלא פריך הכי" ודו"ק].

אולם אכתי יש לעיין בזה, דלפי מה שמבואר בר"מ בפי' המשנה וברשב"א [ב':] דגם במשנה זה "ק"ו" [ולא "במה מצינו" כרש"י], שוב הדרא הקושי' לדוכתא.

אמנם נראה דלדברינו הנ"ל הכל מיושב, דיש לדון את הכוונה להזיק כלפי שמירה עצמו גם כפירכא וגם כסברא, ותלוי בזה, דאם הכוונה להזיק נאמרה בתורה לענין הדיני שמירה [וכדנקטו בקס"ד], שוב דיינינן ליה כ"פירכא" בדיני השמירה, ושפיר פריך ק"ו, אבל אם הכוונה להזיק נאמרה בתורה רק במזיק ולא בשמירה כהמסקנה, שוב אינו "פירכא" כלפי השמירה, רק "סברא", וסברא אינו פירכא ולכן לא מהני למסקנה לפרוך הק"ו.

ועיין עוד להלן [סימן לח] שהבאנו בזה תירוץ אחר דלאחר שכבר דנים מצד המזיק, שוב ליכא סברא מצד השמירה, עיי"ש

# סימן לחהערות בפשט בתוס'בסוגי' דעבד ואמה [[151]](#footnote-152).

## בקושי' התוס', ובדברי התוס' שאנץ, מצד סברא או מצד פירכא.

תוס' הק' על רש"י דאין הכוונה למשנה דעבד ואשה פגיעתן רע, ועיין שטמ"ק בשם תוס' הרא"ש שהק' עוד שהמשנה שם קאי על חיובא דעבד והכא קאי אחיובא דאדון, וזה לא ק', דהר"מ עצמו בפי' המשנה שם בידים הביא הך דפגיעתן רעה, וכוונתו ע"כ דיש לדייק משם דאין מישהו שישלם, וממילא שמעינן לאדון ג"כ שהוא פטור.

[ובעיקר שיטת רש"י, עיין להלן [סימן טל בסוף] שהבאנו מהלך נוסף בסוגי' עפ"י רבינו יונה לחלק בין כוונה להזיק לכל מזיק אחר, והוכחנו ששיטת רש"י הוא כרבינו יונה].

וע' פנ"י דמש"כ "אשה" אין קס"ד דבעלה ישלם שהרי אינה ממונא דבעל כשור, [ומדבריו מבואר דהסברא לחייב עבד היה משום ממונא דאדון, וכדיבואר להלן, ודלא כהחזו"א וגרנ"ט].

והק' בתוס' דעבד ואמה גופי' נילף מק"ו, והק' המהר"ם ופנ"י ורעק"א, הרי ר' יהודה בתחילת הסוגי' ס"ל דכוונה להזיק הוא סיבה לפטור, ודלא כדחיית הגמ', [דס"ל דדנים מצד השמירה], ובא להוכיח כן מפטור עבד בכוונה להזיק, ולדידיה לא שייך דנלמוד מק"ו משן לחייבו, דכוונה להזיק הוא סיבה להקל, ואינו סיבה להחמיר.

והנראה בזה, דיעויין בתוס' שאנץ דמיישב קושי' התוס', ולמד דהקס"ד לפטור עבד ואמה הוא מה"ת מקרא, ורק ד"טעמא דקרא" דשמא יקניטנו, וק' דאיך עבדינן פירכא, הא טעמא דפטור עבד לא שייך בכל כוונה להזיק בשור.

ומבואר כאן כדביארנו לעיל [סימן לז] דק"ו אינו סברא רק מידה בתורה ונדחה בפירכא, ולא מהני סברות לדחות ק"ו, וכמו דלא מהני סברות ה"ה דא"צ סברות, ולכן כוונה להזיק יש לו צד קולא בזה שיש פטור בכוונה להזיק דעבד, מה דליכא בהנאה להזיקה בעבד, וזה פירכא בכל כוונה להזיק אף דאין כאן שום סברא ששייך לכוונה להזיק דשור [דהכל מטעם שמא יקניטנו], ופשוט.

עכ"פ מדבריו מבואר דאין כוונת הגמ' להוכיח סברת ר' יהודה דמתחילת הסוגי', רק להוכיח שיש פירכא על הק"ו אף דליתא לסברת ר"י, והטעם, דר"י הודה דעיקר החילוקי דינים הם בממון המזיק ושוב לא שייך סברות רק פירכות, וכנתבאר לעיל [סימן לז], ונמצא דסברת הגמ' כאן הוא דכוונה להזיק הוא חומרא.

ונ' דע"ד זה י"ל בתוס', דהגמ' ידע שיש פטור בכוונה להזיק בעבד, ולא ידע הטעם [ודלא כהתוס' שאנץ דידעו הטעם], ואף דהפטור הוא בכוונה להזיק בעבד ולא בשור, אכתי חשיב כפירכא, והק' בתוס' דנילף חיובא בעבד עצמו מק"ו, דהשתא הסברא בסוגי' הוא דכוונה להזיק הוא חומרא.

ובאמת דלשון הגמ' משמע דהסוגי' סוברת עכשיו שהוא חומרא, דאמרו "אע"ג דכוונתו להזיק אפי"ה פטירי", ומשמע שזה חומרא ואפי"ה יש פוטר.

אמנם אכתי ק', דמתוס' מוכרח דלית ליה סברת התוס' שאנץ, שהרי אם נלמוד בתוס' שיש איזשהו פטור מגזה"כ דעבד, ממילא לא שייך בזה ק"ו, ומהו קושי' התוס', וצ"ע.

והנראה בזה, דלעיל [סימן לז] שאלנו, דאף דהגמ' הוכיחה דכוונה להזיק הוא חומרא, והטעם משום שדנים מצד המזיק ולא מצד השמירה, הא סו"ס איכא סברא לפטור בכוונה להזיק, וכסברת ר' יהודה בקושי', וביארנו דלא מהני סברות נגד ק"ו, ובעינן דוקא פירכות.

ויתכן לומר דתוס' למדו דא"צ לזה, דבקושי' הגמ' ד"ולא ק"ו הוא", דהוכיחו דכוונה להזיק הוא חומרא, בזה גם נדחה עצם ה"סברא" של ר' יהודה בשמירה, דאחרי דהך כוונה להזיק משוהו למזיק יותר חמור, לא אכפת לן מה שיותר קשה לשמור, דכיון דהסיבה שיותר קשה לשמור הוא גם סיבה דמשוהו למזיק יותר חמור, שוב אין סברא להקל בשמירה מחמת סיבה זו, ודו"ק.

ולמדו התוס', דהגמ' בא להוכיח מעבד ואמה דאינו כן, ובאמת סברת ר' יהודה הוא סברא נכונה אף דהמזיק עצמו דכוונה להזיק הוא יותר חמור, וכדמוכרח מעבד דפטור מחמת סברא זו, ועל זה הקשו בתוס', דאף אם תוכיח ד"סברת" ר"י נכונה, הא סו"ס אינו "פירכא", רק "סברא" לפטור, וסברות לא מהני נגד ק"ו ונילף מהק"ו עצמו לחייב את העבד, ומיושב קושי' האחרונים בביאור קושי' התוס'.

## בתירוץ התוס'.

והנה, התוס' תירצו דטעמא דשמא יקניטנו הוא רק על שלא בכוונה, וביאר רעק"א דקס"ד שיש פוטר בכוונה להזיק מעיקר הדין, דאל"כ [וכוונה להזיק חייב מעיקר הדין] מה שייך לגזור שלא בכוונה אטו בכוונה, הא סו"ס אף אם הקניטנו בכוונה ואנו מחייבינן ליה, הרי"ז חיוב מעיקר הדין, וסגי אם נפטרנו באופן שיודעים בודאי שנתכוין לזה, וע"כ שיש פוטר מגזה"כ, וזהו הפירכא, והק' רעק"א דקושי' קמייתא דהתוס' [דנילף עבד בק"ו משן להתחייב בכוונה להזיק] במקומה עומדת, דכיון דאין זה מטעם דשמא יקניטנו, אכתי שייך ללמוד משן בק"ו, וצ"ע.

ואולי יש ליישב, דכיון דתוס' למדו דלא נתכוין הוא גזירה אטו נתכוין, שוב צריך לומר דרק עבדינן גזירה אם יש פטור במעשה היזק עצמו, והיינו שבפטור נאמרה שאין זה מעשה שיכול לחייב את בעליו, אבל אם כל הפטור בעבד בכוונה להזיק הוא מסברת אונס, דקשה לשמור, בזה לא עבדינן גזירות, דסו"ס המעשה מצד עצמו הוא מעשה המחייבת רק דלאדון יש טענת אונס, והיכא דטענתו ברורה מקבלינן והיכא דלא ברור לא גזרינן, ואם הפטור הוא פטור במעשה היזק עצמו על כרחך שזה פטור מגזה"כ במעשה היזק עצמו, [וכטענת התוס' שאנץ שהיה כאן גזה"כ ומיעוט] ושוב לא שייך על זה ק"ו, דבהדי' נתמעט, ורק בקושי' התוס' דהיה סברא להקל בשמירה, הכא מהני ק"ו נגד הסברא, ומיושב קושי' רעק"א, ודו"ק.

ועיין עוד להלן [סימן טל] שהבאנו מהלך נוסף בסוגי' עפ"י רבינו יונה לחלק בין כוונה להזיק לכל מזיק אחר, והוכחנו ששיטת רש"י הוא כרבינו יונה.

# סימן טלסוגי' דעבד ואמה [[152]](#footnote-153).

[ראיות דעבד ואמה חייב מפ' שור המזיק וראיות שחייב מפ' אדם המזיק.](#__RefHeading___Toc496273322) <> [למדנו ג' חידושים מדברי הרמב"ם שחידש שהאדון היה חייב כפל בגניבת עבדו.](#__RefHeading___Toc496273323) <> [סיכום הראיות אי הוי שור או אדם.](#__RefHeading___Toc496273324) <> [ביאורם של האחרונים דתרוייהו איצטריכא ליה.](#__RefHeading___Toc496273325) <> [ביסודו של החזו"א למה שליף שעליה אינו אש, ולדון מזה לגדר בעבד ואמה.](#__RefHeading___Toc496273326) <> [יש לדון האם יש כאן מזיק שמור דהעבד שומר את עצמו - [בדברי רבינו יונה ובדברי הגרנ"ט].](#__RefHeading___Toc496273327) <> [שיטת רש"י בסוגי'.](#__RefHeading___Toc496273328) <>

##

## ראיות דעבד ואמה חייב מפ' שור המזיק וראיות שחייב מפ' אדם המזיק.

בסוגי' מבואר דלולי הפטור של "שמא יקניטנו רבו" היה האדון חייב על נזקי עבדו, ויש לעיין דמהו המחייב, דמאיזה פרשה למדנו חיוב זה שהאדון מחוייב על נזקי עבדו, די"ל שהחיוב נלמד מפרשת שור ומאידך י"ל דהחיוב נלמד מפרשת אדם, ומצאנו בזה סתירה, דאיכא כמה ראיות לשני הצדדים.

ועיין במאירי שכתב "ממונך ושמירתו עליך" ועיין עוד בתוס' ר"פ שכתב "דהוי כבהמתו דבידו לשומרה" ועיין עוד בלשון הרמב"ם גניבה [א' - ט'] שכתב "אעפ"י דהוי ממונו", ומבואר מכולהו דמדין שור ומפרשת ממונו המזיק היה חייב.

וכן משמע במשנה בידים שם, דהצדוקים עבדי ק"ו משור לעבד, וכל מה שנדחו דבריהם אינו אלא מטעם ד"שמא יקניטנו רבו", וע"כ דמק"ו הנ"ל למדנו חיוב זה, ומוכרח שחיובו הוא מפרשת שור.

אולם תמהו האחרונים בזה טובא, דידוע קושי' הגר"א מטעלז דצריך ריבוי על חי' שיהיה בכלל בהמה ועל עבד ליכא ריבוי, ואיך נחייבו מפ' שור [ובעיקר הקושי' אמר הגר"נ פרצוביץ דבחי' יליף מבמה מצינו, והכא איכא ק"ו דצדוקים ובזה אין למעטו].

ועוד הק' הגר"נ פרצוביץ מלשון הנמוק"י שמבואר דנקטו לשון מבעה במשנה דזה בן חורין ולאפוקי עבד, דקס"ד לחייב עבד, ומבואר דעבד היה חייב מדין מבעה שזה אדם המזיק, ולא מדין שור.

והגרנ"ט הק' דאיך חייב על אש דעבדו, הרי כמו דנתמעט בור מ"שור בור" [בשור דכרה בור], כמו"כ באש דשורו [וע' תוס' מח: ועיין תוס' ר"פ כ"ב דכתיב איש כי יבעיר, למעט שור], ואם עבד חייב מפרשה דשור היו צריכים לפוטרו על מה ש"מדליק גדיש של חבירו" [והגרנ"ט הסתפק דאולי מיירי על מקום הגחלת, והגר"נ פרצוביץ דחה דזה כבר לא "ק' מנה כל יום"].

ועו"ק מדברי התוס' שאנץ [בשטמ"ק] דסובר דבקס"ד פטור מה"ת דכתיב "מכה בהמה ישלמנה", ומזה למדנו דדוקא ה"מכה" עצמו מחוייב, וזה בא לאפוקי מאדון שאינו מחוייב על עבדו, עכתו"ד, עכ"פ מדבריו חזינן, דהצד לחייבו הוא מפרשת "מכה בהמה ישלמנה", וזה אדם המזיק.

## למדנו ג' חידושים מדברי הרמב"ם שחידש שהאדון היה חייב כפל בגניבת עבדו.

והנה, ברמב"ם מבואר דהאדון היה חייב על כפל של עבדו, ובדברי הרמב"ם האלו איכא ג' חידושים ונבארם א' א':

א] הק' הגר"ח [בהל' גו"א] דשמירתן עליך הוא רק בהלכות "מזיק" ולא בהלכות "גניבה", ומה קס"ד לחייב את האדון בדיני גניבה ע"י פרשת שמירתן עליך, ומזה הוכיח הגר"ח דאף דדיני השבה דגזילה לא שייכי להלכות מזיק, אבל דיני תשלומין, [גם קרן וגם כפל], הם מהדין מזיק שבגניבה, [ובאמת דלענין כפל לא מוכרח, עיין היטב בזה ברמב"ם ובגר"ח], והגרב"ד אמר דכוונת הגר"ח דבכלל פ' "מכה בהמה ישלמנה" איכלל, והגר"נ פרצוביץ [אוהל ישעי', עמוד תרט"ו] אמר ששמע מהגרי"ז דאין זו הכוונה, רק דמדיני מזיק הוא, ועיין עוד בברכ"ש [ב"ק סי' ל"ג] דהוכיח את עיקר היסוד מדכפל הוא בכלל הכ"ד אבות נזיקין.

ב] אכתי יש להקשות דהיכן מצאנו דבפשיעה בשמירת נזיקין יתחייב תשלומי כפל, הא על פשיעה בשמירת נזיקין רק מצאנו תשלום דקרן, ומה שייטא להכא תשלומי כפל, ומזה מוכרח דהפשיעה בשמירת נזיקין אינה "מחייב" מצד עצמה, אלא שכל דינה הוא רק לענין זה שיהיה כאן דין "הכשרתי את נזקו" והיינו שיהיה לבעלים שייכות לנזק, אבל אין זה "המחייב", והמחייב הוא המעשה מזיק, ועי"ז שהבעלים הכשיר את הנזק לזה אמרינן דהבעלים שייך ומתייחס לחיובא דשור.

ולפי"ז ה"ה בנד"ד שכשמעשה מזיק הוא מעשה גניבה שפיר אהני לן הכשרת נזיקין שיתחייב בחיובא דעבד בכפל, כל זה מבואר ברמב"ם, ועיין בזה בדברינו בריש מכילתין.

ג] אולם אכתי ק' דהיכן מצאנו גניבה בשור, וכיון דבפרשת שור ליכא מחייב כלל של כפל, א"כ איך שייך לחייב את האדון על עבדו מצד מעשה שור לענין כפל, ועיין גרנ"ט שהק' קושי זו, וע"כ דמכאן מוכרח נמי דחיוב זה של כפל על הבעלים הוא מדין אדם המזיק, ולא מדין שור המזיק.

## סיכום הראיות אי הוי שור או אדם.

הרי לנו ה' ראיות דהחיוב מדין אדם המזיק, וזה נגד לשונות של הראשונים שמדין שורו וממונו, והר"מ עצמו סותר דבריו, וק' נמי מהמשנה בידים.

## ביאורם של האחרונים דתרוייהו איצטריכא ליה.

וביאר בזה הגרנ"ט, ויותר מבואר בחזו"א, דכיון דהאדון הוא בעלים על ממונו ומה שקנה קנה רבו, ובגלל האדון אין העבד חייב, ממילא איכא כבר סברא לחייב את האדון.

אולם כל זה נגד מה שהבאנו מהרמב"ם ומאירי ותוס' ר"פ דמדין שמירתן עליך דשורו הוא, ובגר"ח עצמו מפורש דמדין "ולא ישמרנו" הוא, ונמצא דהרמב"ם סותר משנתו, דמצד א' מבואר מלשונו דמדין ממונו המזיק הוא ומאידך מבואר דמדין אדם המזיק אתינן עלה, וצ"ע.

וביארו בזה האחרונים [ע' בשיעורי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל לעיל בסוגי' דאסו"מ דלא אפקרינהו, וכן ביאר הגר"נ פרצוביץ - אוהל ישעי' עמוד תרי"ד] דאף דהמזיק הוא מזיק מפרשת אדם המזיק, אבל הדיני "שמירתן עליך" הם עדיין מפרשת "ולא ישמרנו" דשורו, ורק לענין זה מדמינן להו הראשונים לשור, וכלשון ר"פ "דבידו לשומרה", [והוסיף הגר"נ דזהו באמת הק"ו של הצדוקים, עיי"ש].

ומעתה א"ש מה דלא בעינן ריבוי בעבד כמו בחיה, דהתם בחיה הריבוי בא להשוותה כמזיק והכא העבד הוא מזיק כבר מפרשת אדם המזיק, ומעתה א"ש נמי דברי הנימו"י דכללו בכלל אדם המזיק, וא"ש נמי מה דליכא מיעוט דאיש אש ולא שור אש, וא"ש נמי מה דכללו התוס' שאנץ בקרא ד"מכה בהמה ישלמנה", וא"ש נמי מה דשייך הכא כפל, דהאדם הוא מזיק כלפי כפל, ויש כאן דין "הכשרתי את נזקו" דאדון לחייבו בזה.

ובעצם יסוד זה שמתחלקין השם מזיק והדין שמירתן עליך והכשרת הנזיקין, זה מתבאר היטב עפ"י דברינו [סימן א'], עייש"ה, וע"ע להלן [פרק כיצד הרגל סימן עג] מה שהוספנו על פי זה לחייב רגל מצד דין שמירתן עליך של קרן וישלם ח"נ בסוגי' דתחילתו בפשיעה וסופו באונס, ועוד הוספנו על פי כל הנ"ל לבאר את דברי רש"י [ריש כ"ג.] בקושי' הגמרא על אשו משום חציו בטמון, עיין בזה בדברינו [פרק כיצד הרגל סימן פט].

[ובברכ"ש סי' ל"ג ב"ק סי' ל"ג [בסוף] נקט דלענין דמי ולדות ליתא לדין זה, והגר"ש רוזובסקי זצ"ל [שם] הסתפק בזה כלפי ד' דברים].

## ביסודו של החזו"א למה שליף שעליה אינו אש, ולדון מזה לגדר בעבד ואמה.

וחשבתי להביא ראיה פשוטה ליסוד זה דע"כ דמדין אדם המזיק אתינן עלה ולא מדין שור המזיק, דהנה, החזו"א [סי' י"א ס"ק י"ד - בחדש בסוף דף כ"ב.] הק' דלמה לא מחייבים רגל ברשה"ר מדין אש, ועכ"פ בשליף שעליה נימא שזה אש, דהבהמה הוא הכח אחר כלפי השליף, וכן הק' הגר"א מטעלז, [ונ' דלרש"י דכח אחר הוא חומרא יש לדון בקושי', ודו"ק].

ותי' החזו"א, דכל מזיק דאית ליה "שם רגל", קאי בפרשת רגל ואין לחייבו מצד פרשה אחרת, ונראה דיסוד זה מוכרח מ"תולדותיהן לאו כיו"ב" דלרש"י פטורים, וק' דעכ"פ יתחייבו מהצד השוה, והתי' כנ"ל שהרי זה תולדה לענין השמירה ולא לענין החיוב תשלומין, ולכן הוא כבר בכלל הפרשה וכל מזיק ששייכת לפרשה אחת שוב אין ללמדו לפרשה אחרת, ופשוט, וע"ע בהערה [[153]](#footnote-154) בזה.

ונ' דמזה עצמו יש כבר הכרח גמור דהמזיק בעבד ואמה אינו מזיק דשור [אף דילפינן שמירתן עליך משור], ומוכרח שהוא מזיק דאדם וכנתבאר, והיינו דכמו דרגל הוא רגל ולא אש, כמו כן עבד הוא אדם ולא שור, דכיון דעבד כלפי עצמו הוא אדם המזיק, שוב אין לרבותו בכלל מזיק אחר גם כלפי האדון, ופשוט.

אולם ראיה זו אינה ראיה, שהרי בשליף של א' ובהמה של חבירו, הרי אף דכל שליף בטל לבהמה כלפי בעל הבהמה, ולכן חשיב שליף תולדה דרגל, אבל פשוט דכלפי בעל השליף אינו תולדה דרגל, וכלפי בעל השליף הבהמה הוא כח אחר והשליף עצמו הוא אש, וכן מבואר בהדי' להלן [י"ט:] בסוגי' דדליל, ואין זה סתירה ליסודו של החזו"א, דכלפי א' זה רגל וכלפי השני זה אש, ופשוט, ולפי"ז ה"ה דבנד"ד ליכא ראיה, דאף דהעבד כלפי עצמו הוא "אדם המזיק" אבל כלפי בעל העבד הרי ליכא פרשת אדם ושוב יש לחייבו מצד שור ודו"ק.

## יש לדון האם יש כאן מזיק שמור דהעבד שומר את עצמו - [בדברי רבינו יונה ובדברי הגרנ"ט].

והנה, הגרנ"ט נקט מסברא דהפטור של "מסרה לבן דעת" הוא פוטר בעיקר דין שמירתן עליך וזה מהני לפוטרו אף באופן דאין לבן דעת ממה לשלם, והגדר בזה הוא שדומה לנעלו בחצירו דמאי שנא, ועל פי הנחה זו הוסיף דא"כ בנותן שורו לעבדו לשמור פטור דחשיב כאונס וכנעל בחצירו דמי [אף דאין לעבדו לשלם] וא"כ ה"ה במסר עבד א' תחת שמירתו של השני הדין כן.

ומעתה ה"ה בעבד עצמו נימא כן דמאי שנא, וממילא למה מחייבים את האדון על נזקי עבדו, הא פטור מצד פטור ד"מסרה לבן דעת", כן נ' בביאור קושי' הגרנ"ט, וזו קושי' אלימתא.

ומכח קושי' זו העלה הגרנ"ט דע"כ דאין זה מדין שמירתן עליך כלל, ורק דין חדש וע"ד החזו"א וכנתבאר [לעיל ריש ס"ק ב'], אכן לפי מה שהוכחנו מלשונות הראשונים שזה מדין שמירתן עליך דשור, הדרא קושי' לדוכתא.

והפשוט בזה, דאף דבן דעת רגיל לשמור ואם לא ישמור הרי"ז כאונס אכן חלוק מי שמוסר עבד א' לשמירה דעבד חבירו, מעבד ששומר עצמו, דאם יחליט להזיק הרי נגד מצב כזה לא העמיד מתחילה שמירה כלל, ואינו כעבד ששומר את חבירו שעל כל צדדי ההיזק יש שומר, ונוסיף בזה הסבר, דאף דבעבד ששומר עבד אחר הרי גם שם יש צד שלא יצליח לשמור או שלא ירצה לשמור, אבל סו"ס כלפי הך צד שהעבד המזיק ירצה להזיק הרי כנגדו העמדתי שמירה, משא"כ בנד"ד, הרי כנגד הך צד של היזק שהעבד מתכוין להזיק הרי לענין זה הוא כבר עומד בלי שום שומר, ופשוט.

ובאמת דהדברים מבוארים בשטמ"ק בשם רבינו יונה, דכתב, דבקס"ד בסוגי' הפטור בעבד הוא רק בכוונה להזיק, דבאין מתכוין להזיק הרי הוא שמור, דאדם מטיבעו שומר עצמו מלהזיק בלי כוונה ועל אופן כזה ממילא האדון פטור, וכל הנידון בסוגי' הוא בכוונה, שנגד זה אין שמירה, וע"כ שיש פטור מיוחד בכוונה להזיק שא"א לשמור - וכסברת הסוגי' בתחילתה דהוי אנוס - וזהו הוכחת הגמ' מעבד ואמה לפטור בכוונה להזיק עכתו"ד.

הרי דמפורש בדבריו נגד הגרנ"ט דכלפי מצב כזה אין שמירה כלל, וא"ש.

אולם בעיקר דברי הרבינו יונה יש לעיין, הא מהו הוכחת הגמ' לכוונה להזיק נגד הנאה להזיקה, הא גם בהנאה להזיקה כשירצה העבד לאכול אינו שמור נגד היזק זה, ומ"ש מכוונה להזיק, וזו קושי' גדולה.

ונ' פשוט, דבבן אדם שמבחין בין אוכל שלו לאוכל של חבירו, א"כ מה שמחליט לאכול את אוכל של חבירו, זה כבר בכלל כוונה להזיק דההנאה יש לו גם מאוכל שלו, ונמצא דהנאה להזיקה בלי כוונה להזיק רק משכחת לה בבהמה ודו"ק בזה היטב כי פשוט הוא.

איברא דעיקר דברי הרבינו יונה תמוהין, דמה מהני מה שהוא בחזקת שמור, הא בשור תם לא מהני חזקת שמור לפוטרו, ולזה בעינן פוטר מגזה"כ, וכדהוכיח הגר"נ פרצוביץ מד' משניות שיש שור תם שמשלם נ"ש – מובא לעיל [סימן טז] - והכא בעבד הרי"ז כשור תם בלי הגזה"כ, וכעת צ"ע.

## שיטת רש"י בסוגי'.

יש להעיר, דלשי' רש"י דלא ידע המקשן משנה דידים, ורק ידע משנה דפגיעתן רעה, לדידיה אין לפרש את הסוגי' לא כפירוש התוס' ולא כפירוש התוס' שאנץ, וע"כ דמוכרח מדבריו כשיטת רבינו יונה, ודו"ק.

# סימן מסוגי' דכופר [[154]](#footnote-155).

[ביאור בעיקר דברי הריב"א.](#__RefHeading___Toc496273491) <> [ביאור שי' הר"י דליכא קלב"מ, ובדברי המהר"ם.](#__RefHeading___Toc496273492) <> [בעיקר הגדר בכפרה דכופר, דשייך על זה טוען ונטען ושייך בו קלב"מ, ודלא כשאר כפרות.](#__RefHeading___Toc496273493) <> [מבאר סברת הריב"א, ובמה חולק על סברת הר"י בקלב"מ בעבירה אחת.](#__RefHeading___Toc496273494) <> [מבאר שי' הריב"א ורש"י דלמה לי מיעוטא ד"עליו" [דתיפוק ליה מקלב"מ], ומיישב בזה קושי' הר"י עליהם.](#__RefHeading___Toc496273495) <> [ישוב שי' רש"י בסוגי' דידן.](#__RefHeading___Toc496273496) <> [דרך חדשה בישוב שיטת הריב"א, וביאור בדיקדוק דברי הר"י דקס"ד לחלק בין תדב"ח לקלב"מ בגזה"כ ד"עליו".](#__RefHeading___Toc496273497) <>

## ביאור בעיקר דברי הריב"א.

בעיקר דברי הריב"א דמבואר דנקט דקלב"מ באמת אינו קולא ורק בשוגג כשיש פטור מצד תדב"ח אז הוא דחשיב קולא, וידוע לפרש עפ"י הרמב"ן ריש מכות שנראה מדבריו דבעונש דמיתה כלול עונש דממון, ולפי"ז אין קולא בפטור כופר, דאדרבה מתקיים הכופר במיתה, דבאמת איכא כופר באדם ואף דבפועל אינו משלמו היינו משום דאיכלל בהדי' המיתה, וכל זה במזידין אבל בתדב"ח אינו אלא פטור, כן פי' מו"ר הגרא"ז גורביץ זצ"ל וכן פירש הגר"נ פרצוביץ זצ"ל.

ויסוד לחידוש זה ידוע עפ"י מה שמבואר בקצה"ח [ריש סי' כ"ח] דתפיסה דמהני בקלב"מ [לרש"י בב"מ צ"א] דהיינו דוקא בתדב"ח, לא כן במזידין, וביאר בקובש"ע [כתו' אות צ"ג] דתדב"ח הוא רק פטור על החיוב בי"ד ולכן אכתי מהני ביה תפיסה ודלא כמזידין שזה קיום של העונש הקל, וממילא לא שייך בזה תפיסה, ועפי"ז מתבארים דברי הריב"א דבמזידין זה לא קולא ובתדב"ח זה קולא.

אולם עיקר הך יסוד צ"ב, דאיך מתקיים חיוב תשלומי נזיקין שיסודם חיוב לחבירו בעונש החמור דמיתה שכל דינו לשמים, הא בשלמא במיתה ומלקות א"ש, אכן מה שייך סברא זו בממון שצריכים לקיים תביעת חבירו, אטו מה שנתקיים בו חיוב חמור לשמים מהני לחבירו בתביעתו, ומה שייכי זה לזה, והיכן נתקיימה תביעתו, וצ"ע.

ובאמת דמלשון התוס' ר"פ משמע באופן אחר, וביאור סברתו דאם הפטור הוא בתוצאה מזה שהחמירו עליו בפועל, שוב אין זה קולא ורק כשלא החמירו עליו בפועל [תדב"ח] יש לדונו כקולא [וז"ל "אדרבה, חומר הוא לגבי'", וזה כנ"ל].

והגר"נ פרצוביץ זצ"ל ביאר בזה בדרך אחרת, דבקלב"מ במזיד הגדר הוא דהרציחה מצ"ע מחייבתו ממון אלא דאנן לא יכולים לעונשו מיתה וממון [דוגמת הא דדרשי' לענין מלקות וממון שא"א לחייבו ב' רשעיות], והיינו שזה דין על הבי"ד לא להעניש שנים, אולם כל זה לפני הריבוי של תדב"ח, משא"כ אחרי הריבוי של תדב"ח דגם בשוגג נאמר דין זה, והכא לא רמי על בי"ד ב' ענושים, הכא צ"ל דנתחדש עוד שזה כבר דין "פטור", והיינו דהמיתה פוטרת את הממון ודו"ק [ואף שכל המקור לדין קלב"מ בשוגג הוא מהיקשא דמזיד, מ"מ יתכן שגדרם חלוק, דבשוגג אא"ל דהגדר הוא דא"א לעונשו ב' רשעיות וע"כ שנתחדש בזה דין פטור].

ולפי"ז א"ש ד' התוס', די"ל דעומק קושיתם היה דבאדם שהרג הרציחה מצ"ע מחייבתו בכופר אלא דאנן לא יכולים לעונשו, וממילא אי"ז קולא, וע"ז תירץ הריב"א שפיר דכיון דפטרי' ליה אפי' בשוגג, א"כ ע"כ דנתחדש בקלב"מ דין נוסף והוא דין פטור, וזה כבר חשיב כקולא ודו"ק, עכתו"ד.

עכ"פ אכתי איכא חידוש בדברי התוס', דאף בפטור שלא בא מקולתו של אדם המזיק ואינו אדם המזיק עצמו, רק מדין צדדי של קלב"מ ותדב"ח, דגם זה חשיב קולא כלפי פירכות בק"ו, וקשה שהרי אין בזה שום סברא, דאיך אדם המזיק הוא פחות חמור משור מחמת פטור זה, הרי הפטור הוא פטור שלא שייך כלל לאדם המזיק, ואינו פטור בפרשת אדם המזיק, וגם נהנה ואתנן נפטרו בפטור זה, אלא שהוא דין כללי בכל עונשי התורה, והפטור מצד עצמו שייך לפרשה אחרת, ובדרך אגב נפטר גם כאן, וצ"ע, דאיך אדם המזיק מוגדר כמזיק יותר קל מחמת הפטור הזה.

ומבואר הכא דכמו דק"ו הוא מי"ג מידות ומהני בלי סברות ומהני גם נגד הסברא, כמו"כ פירכא הוא כן, ודו"ק, וזה מפורש בתוס' [ה':] דפרכינן פירכא דלא שייך, וע"ד זה הוכחנו לעיל [סימן טל] בסוגי' דעבד ואמה בתוס' שאנץ, ודו"ק, אולם הכא אכתי קשה דסו"ס אכתי איכא סברא בק"ו, והאיך נדחה סברא זו מחמת קלב"מ, וכעת עדיין צ"ע.

## ביאור שי' הר"י דליכא קלב"מ, ובדברי המהר"ם.

הר"י מקשה תרתי על הריב"א, א] סוגי' דידן לא ק', דאף אם יש פטור קלב"מ הא מלבד זה פטור מגזה"כ ד"עליו", ומצד פטור זה פשוט למה חשיב קולא, ולמה ליה להעמיד דוקא בשוגג ובתדב"ח, ב] עיקר מה דנקט הריב"א דיש קלב"מ אינו נכון, דאם פטור מצד קלב"מ למה לי מיעוט כלל, ועיין הערה [[155]](#footnote-156).

ולהלן יישבנו שי' הריב"א משתי קושיות הר"י.

אמנם עיקר דברי הר"י תמוהין, דלמה באמת אין קלב"מ, וביאר המהר"ם דדוקא בהמית אדם וקרע שיראין דיש ב' חטאים וב' עונשים, אז פוטר את חבירו אבל בעבירה אחת כמיתה וכופר, הו"ל עונש א', ואיך חלקו יפטור את חבירו, והיינו דאף דאין לדמות לשלשים מלקות שאינם פוטרים את התשעה אחרונים, דהכא סו"ס ב' עונשים נפרדים נינהו, אבל אכתי יש לדונם כעין עונש אחד, דעד כמה שהתורה מחייבת עוד עונש על הך עבירה, רואים שאין העונש הראשון עונש גמור כלפי עבירה זו, והעונש השני בא להשלימו ולהכי אין א' פוטר את חבירו.

והק' הנחל"ד [כ"ב:] דמ"ש מחובל בחבירו ועדים זוממין ומוצש"ר דשייך קלב"מ, והא בכולהו איכא עבירה אחת.

ותי' הנחל"ד שם, ועיקר היסוד מבואר גם באו"ש ריש מעילה, דאם מצאנו דמתחלקים הממון ומלקות א"כ ע"כ מוכרח דתרתי נינהו, והיינו דבחובל משכחת לה מלקות בלי תשלומין בפחמש"פ ומשכחת לה תשלומין בלי מלקות ב"אינו עושה מעשה עמך", ומוכרח דמלקות בא על הלאו ד"לא יוסיף" וממון על החסרון של חבירו ומוכרח דתרתי נינהו, ובעדים זוממין נמי איכא לאו ד"לא תענה", ומשכחת לה בלי תשלומין בב"ג וב"ח, וזה כבר ראיה דביסודם אינם "רישעה אחת", ורק במיתה וכופר הרי הם "רישעה אחת".

וביסוד זה ביאר האו"ש למה בחוסם פי פרה יש קלב"מ, דהמלקות בלי ממון משכחת לה בשור דידיה ובשור של הפקר, והממון אינו על הלאו עצמו רק על חסרונו של בעל השור.

וביסוד זה ביאר בחי' ר' ראובן [בסוגיין, ועיי"ש שיישב כל הקושי' על המהר"ם כנ"ל] למה אמרינן בגזילה דאין מלקות מצד לאו הניתן לתשלומין, [תוס' מכות ט"ז], דיותר הול"ל מצד קלב"מ דרק מחייבינן רשעה אחת, ותי' דהתם גם הלאו הוא על חסרונו של חבירו, דומי' דהחיוב ממון, והו"ל רישעה אחת.

אולם נתקשו האחרונים במוצש"ר, דהו"ל לאו שא"ב מעשה [לאו דלא תלך רכיל] ואיתרבי למלקות רק במוצש"ר, ולא משכחת לה מלקות בלי ממון, [והאו"ש כ' דבאמת לרבנן דר"מ אין קלב"מ מטעם זה במוצש"ר, ומיישב בזה את קושי' התוס' במכות [ד':], אבל למבואר בתוס' דאיכא קלב"מ ק', וכן לר"מ].

וע' רעק"א [בחדש בסוגיין] דהק' על התוס' ממוצש"ר ולא הק' מחובל וע"ז, ומבואר דהבין כיסוד הנ"ל ולכן נתקשה במוצש"ר דוקא, וצע"ג, ועיין בהערה [[156]](#footnote-157).

והנראה בזה, דהנה בעיקר היסוד במהר"ם, ראיתי באבי עזרי [רביעאה, מעילה] שהק' מסוגי' דמכות [י"ג] דרצו לחייב כל חייבי מיתות בי"ד במלקות מצד הלאו, ואמרו דמצד קלב"מ פטור, ותמוה, הרי הכא זה עבירה אחת ממש.

ותי' דחלוק מלקות ממיתה, דמיתה הוא על העבירה עצמה, דהחילול שבת עצמו מחייב מיתה, והמלקות הוא על מה שעבר אמימרא דרחמנא ועל הל"ת בעצמו ככל הלאוין, ונמצא דאף דזו עבירה אחת, אבל זה שני חלקים שונים של העבירה עצמו, והדברים עמוקים, עכתו"ד.

ויסוד דבריו לחלק בין מלקות למיתה, מצאנו גם בדברי ר' לייב וילקומירר [בקובש"ע כתובות בדף כ"ב], דשוי' אנפשי' חד"א מהני לחייבו מלקות ולא מיתה, דאין נאמנות על המציאות של חילול שבת וערוה, דרק על האיסור והמימרא דרחמנא נאמן.

ויש להוסיף בביאור דבריו, דהכא באמת מיקרי דמתחלקין מיתה ומלקות, והיינו דבאמת דיינינן ליה דמשכחת לה מלקות בלא מיתה, [וכדברי הנחל"ד ואו"ש לעיל], דמלקות לא כתוב בכל לאו, ורק כתוב בלא תחסום וילפינן ליה בבנין אב לכל מקום שעובר על ל"ת דומי' דחסימה, ודלא כמיתה שכתוב בכל מחוייב מיתה בפנ"ע.

וביאור החילוק כנ"ל, דהתם החילול שבת והערוה בעצמם מחייבים מיתה לעומת מלקות שה"ל"ת שבכל התורה" מחייבו, וכולהו מחייב אחת נינהו, ודו"ק, ונמצא דהך מלקות דמשכחת לה בחייבי מיתות משכחת לה נמי בעבירה שאין בו מיתה, ודו"ק.

ומעתה יתיישב הך דמוצש"ר, דהנה, בתמורה [ג'] אמרו דלאו שא"ב מעשה אין לוקין עליו חוץ מנשבע תמורה ומקלל את חבירו בשם, והק' בתוס' [ד"ה והרי מימר] דלמה לא אמרו מוצש"ר, ותירץ דרק אמרו הנך דלא מפורש המלקות שלהם בתורה, ובמוצש"ר מפורש המלקות.

אולם עיין בכתבי הגרי"ז שמיישב קושי' התוס' שבמוצש"ר אין המלקות על הלאו, דהלאו הוא "לא תלך רכיל" ועל כל לשה"ר אין מלקות, ועל כרחך שזה מלקות מסויים מפרשת מוצש"ר, ואין זה שייך לשבועה ותמורה ומקלל את חבירו, דבדידהו נתחדש דלאו שא"ב מעשה אית ליה מלקות, לא כן במוצש"ר, ומיושב קושי' התוס'.

ונ' דשי' התוס' בזה היא, דהגדר בגילוי במוצש"ר שיש מלקות הוא, דהך אופן של "לא תלך רכיל" חשיב ודיינינן ליה כמעשה, ולהכי שפיר שייך לנשבע תמורה וכו', כן נ' בשי' התוס'.

ולפי"ז פשוט, דהקושי' ממוצש"ר מתיישבת כמו שמתיישבת הקושי' מכל חייבי מיתות דקס"ד דיתחייבו מלקות, דכמו דמלקות דאמרינן התם דהמלקות בא על ה"לא תעשה שבכל התורה" ולא על עצם החטא, כמו כן נימא אנן הכא במוצש"ר, ומיושב הכל [ומה דנקט האו"ש דמוצש"ר באמת דומה לסברת המהר"ם שזה חטא א', י"ל דלמד ע"ד הגרי"ז, וא"ש].

## בעיקר הגדר בכפרה דכופר, דשייך על זה טוען ונטען ושייך בו קלב"מ, ודלא כשאר כפרות.

הק' רעק"א [בחדש בסוגיין], דליכא קלב"מ בכפרה, וכמבואר בתוס' בכתו' וא"כ הכא דכופרא כפרה ליכא קלב"מ, וק' שי' הריב"א.

ויש שרצו ללמוד דזה גופא סברת הר"י דלכן לא שייך הכא קלב"מ, וסברא זו מוזכרת בתלמידי ר"פ בשטמ"ק [מ"ג:], ומשמע מהגהות ברוך טעם דלמד כן בתוס', וכ"כ בחידושי הגרשש"ק [סי' ב'].

ובברכ"ש [סי' ל' ס"ק ד'] ובחי' ר' ראובן [סי' ג'] תירצו בזה דשאני כפרה דכופר מאידך כפרות, דהכא בעינן בי"ד מומחין [ר"מ פ"ה מסנהדרין] והק' בתוס' [בסנהדרין ב'.] דיהיה בכלל דיני ממונות בשלשה, ומדברי הר"מ ותוס' מבואר דיש בכופר דיני ממון ואינו כאיסורים וקרבן [דאף דצריך לתת לחבירו, הרי אכתי אין זו סיבה שחבירו יהיה בע"ד על זה, ודומה לא' שנשבע לתת ממון לחבירו, שאינו בע"ד], ועוד הוכיחו שם מהרא"ה בשטמ"ק [מ"א:] דמבואר דע"י ע"א שייך "מתוך שא"י לישבע", ומבואר דע"א אינו מחייבו כופר ואינו כשאר איסורים דע"א נאמן, ועוד, דמה שהעד מחייבו שבועה הוא גם ראיה דזה דין ממון.

עוד מצאנו בזה בתוס' [ה'] ס"ל דשייך ביה דין מיטב, ומיטב הוא דין מזכותי התובע ולא שייך בחיוב לשמים, ובתוס' ורשב"א [מ. ד"ה כופר אחד] מבואר דבשור של ב' אנשים [דאין חצי כופר לכאו"א] דלא אמרינן שכל א' ישלם כופר שלם ולא דומה לשנים שעשו בשבת דלשניהם יש חטאת בפנ"ע, דהכא אין סברא שיזכה הניזק ב' פעמים, ומוכרח שיש בזה דין ממון לחבירו, אלו הראיות שהביאו הברכ"ש וחתנו ר' ראובן, ועיי"ש עוד שביארו הגדר בזה, איך באמת שייך דין ממון בכפרה, עייש"ה.

ונ' לבאר הגדר בזה באופ"א, דבכל כפרה החיוב הוא להתכפר "לשמים", ובכופר איכא חיוב כפרה, רק שהחיוב להתכפר הוא חיוב "לחבירו" וחבירו הוא בע"ד על זה, וכמו שבטוען ונטען על ממון וקנס וכו' בעי בי"ד ושייך שבועה ומתוך, כמו"כ בכופר שהוא בכלל טו"נ, גם בזה צריך בי"ד ותביעה ועדים, שהרי הכא חבירו הוא הטוען ובע"ד על כפרתו, ומחייבו בזה, [ודומה למצוה ממוני כגון החזרת ריבית דביסודו מצוה היא אלא שהתורה מעמידו לבע"ד על מצוה זו לתובעו, ואכמ"ל].

ומעתה, כל מה שכפרה אינו בקלב"מ הוא משום שדינו לא מסורה לבי"ד [וכמבואר במכות י"ג לענין כרת], והרי"ז כמצוה לשמים, והכא שהכפרה היא מדיני בי"ד שפיר שייך בזה קלב"מ, וא"ש.

## מבאר סברת הריב"א, ובמה חולק על סברת הר"י בקלב"מ בעבירה אחת.

נתבארה סברת הר"י דעל עבירה אחת ליכא קלב"מ, וצ"ב שי' הריב"א ובמה חולק על הר"י.

והנראה בזה, דהריב"א ס"ל דאף דבאו המיתה והכופר כהדדי, אולם אכתי תרתי נינהו, דלהלן [סימן מא] יבואר דבאדם דמתני' המחייב בא מצד שמירת גופו עליו, ומדין פצע תחת פצע, ולא מצד מעשה מזיק דאדם דנלמד ממכה בהמה ישלמנה, ורק בפרשת שמירת גופו עליו הוא דדומה לשור ולממונו המזיק, ובזה היה קס"ד דיהיה לו כופר כמו בשור, ועל זה פרכינן דאין לו כופר, ורק על חיוב זה הוא דאמר הריב"א דשפיר שייכא קלב"מ, דברור דחיוב מיתה וגלות לא שייכי לדין שמירת גופו עליו, וכל חיובם הוא על מעשה האדם כעין מכה בהמה ישלמנה באדם המזיק.

הרי נמצא דאיכא הכא תרי מחייבים, מעשה האדם מחייב מיתה ושמירת גופו מחייבת כופר, ותרתי נינהו, ושפיר שייך בזה קלב"מ, וע"כ דהר"י למד דגם כופר שייכא לדין מעשה האדם, ולכן מיקרי מחייב אחת.

ועוד י"ל בביאור פלוגתתם, די"ל דהר"י חולק בעיקר הגדר דחיוב מיתה ברוצח, דעיין היטב במהר"ם שמבאר שי' הר"י, וכתב שם שסובר שמיתה בא על "איבוד הנפש הנהרג", ומשמע דאינו על מעשה הרציחה, ונראה בכוונתו דגם הכופר וגם המיתה לא באים מצד המעשה רציחה ושמירת גופו אלא מצד האיבוד נפש, ובזה פשוט דהדרא דינא דמיתה וכופר חדא נינהו, ודו"ק, והריב"א חולק דבא על המעשים, ובמעשים הם חלוקים.

ובאמת דבמכות [ו'.] נחלקו ב' תירוצים בתוס' אי מה דאינו מעיד הנרצח על הרוצח והרציחה הוא משום שהוא בע"ד או שונא, ונפ"מ דאי חשיב בע"ד גם קרובי הנרצח לא מעידין וכמבואר בביאור הגר"א [סי' ל"ג ס"ק ל"ב] וכן דעת הרא"ש [בתשו' כלל כ"ז סי' ב'], והיינו דהחיוב מיתה הוא "נפש תחת נפש" דבא על איבוד הנפש, ודו"ק, וי"ל דבפלוגתא זו בין ב' תירוצי התוס' תלוי פלוגתת הריב"א ור"י.

## מבאר שי' הריב"א ורש"י דלמה לי מיעוטא ד"עליו" [דתיפוק ליה מקלב"מ], ומיישב בזה קושי' הר"י עליהם.

הק' הר"י, הרי בסוגי' להלן [כ"ו] מצאנו מיעוטא דעליו ומוכרח שאין פטור קלב"מ, וק' שי' הריב"א, וקושי' זו יש להקשות נמי על רש"י בכמה דוכתי [בריש דף י'. ובדף נ"ג: ד"ה אדם ובור פטורים] שהביא דין קלב"מ על כופר וכן הק' הפנ"י [כ"ו.] על רש"י.

והקושי' על הריב"א הוא בתרתי א] הרי פשוט שיש קולא באדם מחמת מיעוט ד"עליו" ומה אכפת לן מה דאיכא כאן קלב"מ, ב] ממה שיש מיעוט ד"עליו" מוכרח שאין קלב"מ וכמבואר מקושי' הגמ' [כ"ו], ודלא כהריב"א דסובר דיש קלב"מ, ודו"ק.

ובישוב שי' הריב"א ורש"י נ' להקדים דנתבאר דבאדם המזיק איכא ב' פרשיות, א] "מכה בהמה ישלמנה" שזה חיוב על מעשיו, ב] "פצע תחת פצע" שזה דין שמירת גופו עליו, ובזה איתרבי שוגג ואונס וישן, ונראה דחלוק סוגי' דלהלן [כ"ו] מסוגי' דידן, דבאמת יש לדון דאדם יתחייב בכופר מצד ב' מחייבים נפרדים, ונבאר את הדברים, דסוגי' דידן קאי אאדם דמתני', וזה אדם מפרשת שמירת גופו עליו, וכדיבואר להלן [סימן מא], ובזה באמת אמרינן קלב"מ, דתרי חיובים נינהו וכנתבאר, אולם בסוגי' דלהלן [כ"ו] סברי דיש מקום לחייב את האדם בכופר על מעשיו, כמו שמעשה האדם מחייבים מיתה ובזה ליכא קלב"מ, דמחייב א' נינהו, והכא יודה הריב"א לסברת הר"י, דליכא קלב"מ ולכן בעינן קרא דעליו.

אולם אכתי ק' הקושי' הראשונה לאידך גיסא, דאחרי שיש מיעוט ד"עליו", שוב לא ק' קושית הריב"א, דאף דשייך קלב"מ אבל א"צ לפטור דקלב"מ, ומה הק' הריב"א בסוגי' דידן דסו"ס אכתי חשיב קולא מחמת המיעוט, וכמו"כ ק' על רש"י דלמה הוצרך להביא הפטור מקלב"מ.

ונ' דע"ד הנ"ל מיושבת בפשיטות, דיש לחקור במיעוטא ד"עליו", האם הוי גילוי דרק בשור נתחדש כופר, וממילא דנתמעט כל המזיקין מכופר, או דזה מיעוט מסויים דוקא כלפי אדם, דבא לומר דבאדם לא נאמר כופר, ונפ"מ באידך מזיקין כבור ואש, ונחלקו בזה בהדי' ברש"י ותוס', דשי' התוס' [ט':] דכולהו נתמעטו מעליו, ושי' רש"י שם [סוף ט': ותחילת י'.] דבכולהו איכא כופר ובעינן מיעוטא בכל א' מטעם אחר, ורק באדם איתמעט, וברור דנחלקו בזה.

ונ' עוד, דלהלן [כ"ו] אזיל בזה רש"י לשיטתו, דמבואר שם ברש"י עיקר הגדר במיעוטא ד"עליו ולא על האדם" וז"ל "אבל על נזקי אדם אין משלמין כופר אלא או מיתה או גלות", וק' דמה שייטא להכא מיתה וגלות, והביאור בדבריו, דבמעשה האדם שהרג את חבירו אין יותר חיובים ממיתה וגלות וזהו מיעוטא דכופר, ומבואר היטב דכל המיעוט קאי באדם עצמו, להגדיר את החיובים ואת העונשים שלו על רציחה, ואין לזה ענין לשאר המזיקין, שוב הראוני בחידושי הגר"נ פרצוביץ זצ"ל [סוס"ק ק'] שלמד כן ברש"י.

ונ' דכל זה הוא עד כמה שמחייבינן ליה על מעשה האדם, אבל עד כמה דמחייבינן ליה מצד שמירת גופו אין מיעוט, דעל שמירת גופו אין מיתה ואין גלות, ונמצא דכל המיעוט רק בא למעט הדין כופר מצד מעשה האדם, אבל הכופר מצד שמירתן עליך לא שייכי כלל למיתה וגלות, ולא נתמעטו כלל ואכתי חייבים כמו בור ואש, ולכן באש ובור ס"ל לרש"י ששייך כופר [וכאו"א יש לו טעם בפנ"ע למה אין בהם כופר], ודו"ק.

ומעתה סוגי' דידן א"ש בפשיטות, דהכא הנידון מצד שמירת גופו וכלפי הך כופר אין מיעוט דעליו, ורק מצד קלב"מ נתמעט.

וכל זה בשי' רש"י אבל שי' התוס' [ט'] דהמיעוט בכל מילי חוץ משור, ולהכי בור ואש נמי איתמעטו, ולכן פשוט בשיטת התוס' שגם כופר דאדם מצד המעשה וגם מצד שמירת גופו, תרוייהו נתמעטו, ולפי"ז גם בסוגי' דידן איכא מיעוטא ד"עליו".

ונ' דזהו פלוגתת הריב"א ור"י, והתוס' [ט'] כהר"י, והריב"א כרש"י, דכמו שמודה הריב"א לרש"י שיש קלב"מ בכופר מדין שמירת גופו, כמו"כ מודה לרש"י שהמיעוט הוא רק על מעשה האדם, ודו"ק.

ובעיקר דברינו דאיכא ב' מחייבים בכופר באדם, יש להביא לזה סמוכין מגוף הסוגי', דהנה בפרשת "שמירת גופו עליו" שייך הך דין כופר שיש בשור, ונלמד משור בבנין אב, וכמפורש בתוס' [סוף ט':] דכל המזיקין ילפינן משור ולא פריך מכוונה להזיק ומרוח חיים, והביאור בזה הוא דדין כופר הוא חיובא דבעלים ולא חיובא דשור וכמבואר להלן [מ"ד], והיינו ד"אי - שמירתו" הוא המחייבו, שהוא הגורם במיתתו, [ודלא כמזיק, ששם המחייב הוא מעשה שורו, וכמבואר שם בסוגי', עייש"ה, וה'אי - שמירה' הוא לייחס חיובא דשור לבעלים, וזה לא שייך בכפרה שהרי אין דין כפרה על מעשה שורו רק על מעשה דידיה והארכנו בזה בדברינו ריש מכילתין מהגרנ"ט], וכיון דכל המחייב הוא מצד השמירה, שוב אין בזה שום פירכא, ודבר זה מבואר עפ"י דברי התוס' ריש הכונס דמצד הדין "ולא ישמרנו" כל המזיקין שוין וילפינן חדא מחברתא, ונראה דבזה קאי סוגי' דידן, ובזה ליכא מיעוט כלפי אדם דבזה דומה לכל המזיקין.

אולם להלן [כ"ו] מבואר דעבדינן "ק"ו" משור לאדם, ולא יליף מבנין אב ככל המזיקין, ומבואר דהכא כבר אינו מדין שמירת גופו, ותוכן הק"ו הוא דאדם שיש בו "ד' דברים" חמור משור, והכא ברור דבק"ו רצו ללמוד כופר על מעשה הרציחה, דכמו ד"ד' דברים" הוא חומרא במעשה האדם, ולא בדין שמירת גופו עליו, כמו כן יליף דה"ה שיהיה בו חומר דכופר בהך מעשה, ודו"ק.

## ישוב שי' רש"י בסוגי' דידן.

והנה, נתבאר דרש"י כהריב"א, אולם הריב"א הק' דבקלב"מ אינו קולא ולהכי אוקמי' בלי מיתה, ורק מצד תדב"ח, וברש"י מפורש כאן דמיירי באופן שיש מיתה וגלות, והדרא קושי' הריב"א על רש"י.

עו"ק, דפשטות משמע מרש"י שצריך קלב"מ לפוטרו, ולא מהני לפוטרו בלי חיוב מיתה או גלות, וק' דתיפוק ליה מצד תדב"ח, ועו"ק דלפי"ז יהיה ראיה מרש"י דסובר כהמאירי בכתו' [ל"ז] דגם גלות פוטר מדין קלב"מ, וזה חידוש.

והנראה בזה, דברש"י איכא סברא אחרת, דרש"י סובר דאין החיוב "שישלם כופר", רק תוכן החיוב הוא "שיתכפר", ו"כופר" הוא רק היכי תימצי לכפרה, וממילא אם יש לו כבר כפרת מיתה או גלות, שוב בטלה כל חיובו ובטלה דין כופר, ומבוארים דברי רש"י הכא, דרק כשיש גלות ויש מיתה הוא דאיכא פטור דעליו, דזהו דינא דעליו לומר דסגי במה שמתכפר במיתה וכגלות.

והא דלא הביא רש"י הכא פטור דקלב"מ, נראה בזה דשי' רש"י הוא דמה דפטור מקלב"מ אינו קולא אף אם הפטור הוא מתדב"ח, ולהכי הוצרך לבא לפטור אחר וזהו כבר קולא באדם מה שאין כופר כשיש מיתה או גלות, ואף דפטור גם בלי מיתה וגלות מדין קלב"מ, הרי התם אינו קולא [ושוב אין ראיה מרש"י דסובר כהמאירי].

אולם להלן [נ"ג י'] שמבואר שם שאין כופר כלל וכלל באדם אף כשאין מיתה וגלות, התם הוצרך רש"י לבא לקלב"מ, אבל בסוגי' דידן רש"י מפרש למה זה פירכא אצל אדם, ובזה בעי דוקא לאופן שיש מיתה וגלות.

ויתכן דדעת הריב"א דהחיוב הוא על "הכופר", ולא "להתכפר", ולהכי לית ליה סברת הרש"י, ודו"ק.

## דרך חדשה בישוב שיטת הריב"א, וביאור בדיקדוק דברי הר"י דקס"ד לחלק בין תדב"ח לקלב"מ בגזה"כ ד"עליו".

העירני תלמיד אחד למהלך חדש בישוב שיטת הריב"א למה מחלק בין קלב"מ לתדב"ח, דכבר תמהנו דאיך יתכן לומר דהממון של חבירו כלול בתוך המיתה, דאיך שייכי אהדדי לומר שהוא קיבל ממונו ולכן אין כאן תפיסה, הא מה שייך מיתתו לממונא דידיה.

והעיר דאיכא למימר דאף דבכל ממון לא אמרינן כן, אבל בכופר שפיר אמרינן כן, דתחילת דינו של הכופר הוא כפרת עצמו, אלא דזה מתקיים ע"י נתינה ליורשים, ובזה שפיר שייך לומר דכופר דידיה מונח בתוך העונש החמור, ורק בכל ממון דתחילת דינו הוא מצד זכותו של הניזק, התם אינו כלול, ויהיה נפ"מ דאף אי בכל ממון איכא תפיסה בין בקלב"מ בין בתדב"ח, אבל בכופר אינו כן, דכופר כלול בתוך המיתה, ושפיר חילק הריב"א בין קלב"מ בתדב"ח דוקא בכופר, והיינו דהריב"א סובר כהיש"ש והקצה"ח בשיטת רש"י לחלק בין קלב"מ לתדב"ח לענין תפיסה דוקא בכופר, עכתו"ד.

אולם לא יתכן לומר דדוקא בכופר נתחדש כן, דאין פסוק מיוחד בקלב"מ בכופר, אלא דקלב"מ דידיה שייכא לדין הכללי של קלב"מ, ואיך שייך לחלק כן.

והנראה בזה דאדרבה, דהריב"א למד ע"ד רש"י דכל דינו של עליו הוא רק ביחס לאדם, והיה קשה לו דמ"ש אדם מכל המזיקין, ועל זה חידש דע"כ ד"עליו" אינו פסוק בפני עצמו, אלא שהוא גזה"כ בתוך פרשת קלב"מ, הלכך רק שייכא באדם, והכא גלי לן קרא דדוקא בכופר אמרינן דהכופר כלול בתוך המיתה ונפ"מ לתפיסה, ודו"ק.

וממילא א"ש נמי למה הריב"א הביא כאן דין קלב"מ ולא הביא דין "עליו", דאדרבה, כיון דלמד ד"עליו" אינו דין בפני עצמו אלא דמהלכות קלב"מ הוא, לכן שפיר הק' דכיון דיסוד דינא מצד קלב"מ לכן קשה איך חשיב פירכא באדם.

ומדוקדקין דברי הר"י דהוסיף לחדש דקרא ד"עליו" קאי גם בתדב"ח, ולמה הוצרך לזה, אלא דכווונתו לאפוקי בזה מדרך זו בריב"א שהוא רק דין בקלב"מ ולא בתדב"ח, ודו"ק.

ועיין היטב ביראים [ר"ז] דמבואר בדבריו דלמד דדינא ד"עליו" בא לגלות דליכא תפיסה בקלב"מ דכופר, אלא דנקט דהדין כן גם בקלב"מ וגם בתדב"ח.

# סימן מאבביאור הגמרא ששור ואדם שדרכם להזיק,ובגדר אדם שמירת גופו עליו, ובפלוגתת התוס' ורמב"ן באדם באונס גמור.

**פרק א' בדין דרכן להזיק באדם ער ושור תם, ובגדר שמירת גופו עליו. <>** בדין דרכו להזיק בתם ומועד. <> בדברי המהר"י כ"ץ לבאר האיך מ'דרכו להזיק' שיש בישן מהני למזיק של ער שאין בו דרכו להזיק. <> מתמה כנ"ל ממועד לתם, ומביא את המאירי, ומבאר באופן אחר, שדרכן להזיק שייך ל'שם מזיק' ולא לצורת הנזק. <> בדין אדם שמירת גופו עליו, ובחומרא דד' דברים באדם במשנה. <> דרכו של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל באדם ער וישן ובאדם שמירת גופו עליו, דרק ישן איתרבי בכלל שמירת גופו ולא אונס, ומוכיח מהתוס' להלן דכל דין אונס כלול בדין הזה, וכדנקטו הגרי"ז והאהא"ז. <>

**פרק ב' בפלוגתת תוס' והרמב"ן בדין אונס באדם המזיק. <>** שיטת התוס' בדין הביאו כלים אצלו, וישוב סתירת התוס' מסוגיין לתוס' להלן ריש המניח אי פטור מצד אונס או מצד הם גרמו לו. <> בשיטת הרמב"ן באדם מועד לעולם, ובגדר אדם שמירת גופו עליו, דלפי הרמב"ן אין הכוונה שחייב לשמור אלא שיכול לשמור וסגי להחיל עליו 'שם מזיק', ולכן גם באופנים שלא שייך שמירה חיילא עליו 'שם מזיק'. <> שורש פלוגתת הרמב"ן והתוס' בטעמא ד"הם גרמו לו", דפליגי עיקר ההלכתא שם 'שם מזיק' באדם המזיק. <> סיכום שיטת הרמב"ן: מיניה וביה מוכרח שאין דין 'שם המזיק' באדם המזיק, ומתמה בשיטת התוס' מדרכן להזיק.

# פרק א'בדין דרכן להזיק באדם ער ושור תם,ובגדר שמירת גופו עליו.

## בדין דרכו להזיק בתם ומועד.

בגמ' מבואר דשור תם אין דרכו להזיק, ועיין נחל"ד דהק' דנימא דרב אזיל למ"ד פ"נ ממונא ד"אינו בחזקת שמור", ותי' דאף דלמ"ד פ"נ ממונא "אינו בחזקת שמור", אבל אכתי אינו ב"חזקת אינו שמור" כשן ורגל וקרן מועד, ולדרגת דרכן להזיק בעינן "בחזקת אינו שמור", וא"ש.

עוד יש לעיין דמהו הקס"ד בגמ' דמועד חשיב אין דרכו להזיק, [וק' לומר דקס"ד דסגי בהלכות העדאה בלי ההרגל בפועל וכנתבאר לעיל [בסוגי' דמועד לאדם] דתרתי בעינן, דזה דוחק], ועיין בחי' ר' ראובן [סי' ב' ס"ק א'] שביאר בזה, דכיון דסו"ס קרן הוא מעשה משונה גם לאחר העדאה, רק ש"הרגיל בשינויו" כלשון הרמב"ם, דאין זה הטבע האמיתי שלו, שוב קס"ד דחסר ב"דרכן להזיק", וקמ"ל דסגי, [ויש לדון באופ"א דתלוי בספק אי בעינן "דרכן להזיק" לחיוב שמירה או להשוותו כמזיק ודו"ק].

## בדברי המהר"י כ"ץ לבאר האיך מ'דרכו להזיק' שיש בישן מהני למזיק של ער שאין בו דרכו להזיק.

ובעיקר הגמ' צ"ב, דכיון דמצאנו מזיק דתם דדינו כמזיק אף דאין דרכו להזיק, שוב הו"ל לעשות צד השוה שכולל גם מי שאין דרכו להזיק, ויהיה סגי במה שלפעמים עושה היזק ולא יצטרכו לדרגת דרכן להזיק בצד השוה, עיין בהערה [[157]](#footnote-158) במה שיש לדון בקושי' זו.

וכעין זה יש להק' בהמשך הסוגי' דאדם ישן דרכו להזיק, ובער אין דרכו להזיק, ואיך עבדינן צד השוה מדרכן להזיק כשמצאנו מזיק דער בלי דרכן להזיק, ועיין בהערה [[158]](#footnote-159) במה שיש לדון בזה.

ועיין בשטמ"ק בשם המהר"י כ"ץ [לעיל ג': ד"ה תולדה ישן] שהק' על אדם ער איך קרינן ליה דרכן להזיק, ותירץ דאחרי דמצאנו מזיק של ישן שהוא דרכן להזיק, שוב "קורא התנא דרכן להזיק לכל אדם", ומלשונו משמע דכל הנידון הוא מצד לשון התנא, וזה צ"ב שהרי לפי האמת חסר לו בדרכו להזיק וצ"ע.

ונראה שבמהר"י כ"ץ כתוב חידוש גדול, ובביאור דבריו נראה לומר כך:

לעיל [סימן לג / לד] הרחבנו שיש ב' דינים באדם המזיק, דין שהאדם עצמו הוא מזיק ע"י מעשיו כשאר חיובי התורה על מעשה גניבה ועל מעשה רציחה וגם על מעשה היזק, ודין נוסף של שמירת גופו מלהזיק, כעין שמירת ממונו מלהזיק, וגם מעשים שאינם מעשה האדם כישן חשיבי מעשים של הגוף, והאדם שבאדם חייב לשמור על הגוף של האדם שלא יהיה נזק ע"י הגוף, וזה נתחדש הכא בסוגין דאדם שמירת גופו עליו, ודו"ק.

ולפי"ז יש מקום לחדש שעד כמה שדנים את הגוף ואת האדם עצמו כתרתי, אז שפיר י"ל שהגוף של האדם תמיד דרכו להזיק, ורק באדם שבאדם ששם יש דעת דרכו לשמור מלהזיק וכל מה שאין דרכו להזיק היינו מחמת דעתו, אכן אי נדון מצד הגוף בעצמו בלי הדעת שזה שייך למזיק אחר, אז הרי הוא כקטן בלי דעת שדרכו להזיק והיינו ממש כישן.

למדנו א"כ שהמזיק של גופו שזה המזיק של המשנה שתמיד דרכו להזיק, רק דבפועל אינו מזיק כיון שמצורף אליו מזיק אחר של האדם שבאדם, והוא הרי אין דרכו להזיק מחמת הדעת, ונמצא שהבר דעת שנמצא באדם שומר על הגוף בלי דעת והגוף מצד עצמו תמיד דרכו להזיק, ואדרבה, הרי זה כל הדין של שמירת גופו עליו שמוטל על האדם שבאדם לשמור על גוף שהוא הלאו בר דעת של האדם.

ולפי"ז י"ל שגם באופן שהוא מזיק מחמת כוונה להזיק והיזק כזה אינו קשור לנזק של ישן, ורק הנזק של ישן מיקרי דרכו להזיק ומה זה שייך להיזק של כוונה להזיק של אדם ער, אלא דלפי הנ"ל אפשר לומר שהכוונה להזיק שייכת להיזק של האדם שבאדם אבל כלפי הגוף אין שום משמעות בהך כוונה, שהיה סגי לן הך כוונה להזיק של הבר דעת כ'היכי תימצי' בעלמא להוריד את השמירה התמידית של הבר דעת על הלאו בר דעת, ואז הגוף שהוא המזיק של הלאו בר דעת מזיק מצד עצמו כמו בישן - שהרי כל הנידון של דעת וכוונה לא שייכא לגוף עצמו.

ומעתה א"ש דברי המהר"י כ"ץ, שלפי האמת גם אדם ער הוא דרכו להזיק מצד הגוף שבו שזה כמו ישן, אלא שלו יצוייר ולא היה שום מצב שהדרכן להזיק גורם להיזק בפועל, ואדרבה הרי בפועל הוא תיד שמור מלהזיק אז התנא לא היה קורא לו דרכו להזיק אף שהגוף מצד עצמו דרכו להזיק, וזה נידון של לשון התנא ותו לא, ועל זה תירצו בגמרא שישן דרכו להזיק בפועל ולכן שפיר מצי התנא להגדיר אותו כדרכו להזיק שהרי ממילא לפי האמת מיקרי דרכו להזיק ודו"ק.

## מתמה כנ"ל ממועד לתם, ומביא את המאירי, ומבאר באופן אחר, שדרכן להזיק שייך ל'שם מזיק' ולא לצורת הנזק.

איברא דכל המהלך הוא חידוש, ואף שיש מקום לפרש כן בדברי המהר"י כ"ץ, אכן כפשוטו ער הוא שמור ולא חשיב כדרכו להזיק כלל, ואכתי צ"ע.

ועוד דכל דברינו מהני רק בער וישן אבל בתם ומועד לא מהני, ולמה תם מיקרי דרכו להזיק מחמת מועד, וצ"ע.

ועיין במאירי [במשנה] דכתב "שדרכן להזיק לפעמים כגון קרן במועד והאדם בישן והשאר בכל צד", ומשמע דסגי במה שלפעמים הוא דרכן להזיק, ודלא כהמהר"י כ"ץ שזה רק נידון של לשון התנא, וזה צ"ב דסו"ס אין כאן דרכן לא בתם ולא באדם ער, ומה אהני לן ישן ומועד, וע"ע בהערה [[159]](#footnote-160).

ואשר נראה בזה, ונקדים:

לעיל [סימן ד] נתבאר בארוכה שיש דין נוסף במזיק שמלבד זה שהמעשה חשיב כמעשה היזק בעינן נמי שהמיזק יקרא מזיק, והיינו שחל עליו שם מזיק ולא סגי במה שהוא עושה נזק להתחייב.

וביארנו שחלק מהמעלות במזיקים לא מתייחסים כלל למעשה היזק, רק לשם מזיק עצמו, דברוח חיים המעלה היא שהולך לבד להיזק וא"צ כח אחר, כאש, ולכאו' אין הנידון של רוח חיים וכח אחר בגוף המעשה היזק רק בלהגיע להיזק דבזה האש צריך כח אחר, והבהמה מגיע ע"י רוח חיים, וזה ע"כ מעלה רק ב"מזיק" עצמו ולא ב"מעשה" היזק, דמזיק שמגיע להיזק לבד הוא יותר מזיק, וזו נמי מעלת "הולך ממקום הנחתו ומזיק במקום אחר" – דאף דליכא מעלה בגוף המעשה היזק של קרן שן ורגל אבל איכא מעלה בשם מזיק דשור, ודו"ק.

וכן ביארנו נמי לגבי כוונה להזיק, שכבר הוכחנו לעיל [סימן טז] בגדר 'שן משונה' דיליף מקרן משונה להיות חצי נזק וחייב ברשה"ר, וקשה דלמה לא פרכינן מה לקרן שיש כוונה להזיק, וביארנו שם שבכל משונה נאבדה המשמעות של מעלת כוונה להזיק ומעלת הנאה להזיקה, דרק כוונה להזיק שבאה מתוך טבעו של הבהמה מיקרי חומרא ולא כוונה להזיק שבאה באופן 'מיקרי' בתוך המעשה נזק, ובמשונה זה בא באופן 'מיקרי', ולא שייך לעיקר טבעו של המזיק, והנפ"מ הוא דרק מה שבאה מתוך טבעו של בהמה מיקרי מעלה וחומרא בבהמה עצמה, ובזה מוגדר כמזיק יותר חמור, ונראה דמזה למדנו שגם המעלות של כוונה להזיק וכדומה שייכים ל'שם מזיק' ולא למעשה המסויים של כוונה להזיק ולכן חלוק משונה מלאו משונה.

ונראה דזה נמי הביאור הכא לגבי דרכן להזיק, שלכן המעלה של דרכן להזיק באדם ישן ובשור מועד מהני גם לאדם ער וגם לשור תם אף שהם מצד עצמם לא מיקרי דרכן להזיק, שכל המעלה של דרכן להזיק הוא רק בהגדרת המזיק כמזיק ובלי זה הרי הוא מזיק בלי 'שם מזיק' הלכך לא בעינן שבכל מצב ומצב של נזק שיחשב דרכו להזיק, וסגי במה שמזיק זה לפעמים דרכו להזיק, שאז שמו מזיק ושוב חייבי בכל המצבים.

וזה הביאור במאירי "שדרכן להזיק לפעמים כגון קרן במועד והאדם בישן והשאר בכל צד", דסגי לן בזה.

ועיין להלן שביארנו ע"ד זה את שיטת הרמב"ן באדם מועד לעולם דזה גם המהלך של שמירת גופו עליו.

[והנה, לעיל בסוגי' דעבד ואמה מבואר ברבינו יונה דקס"ד דפטור בלי כוונה להזיק, דהעבד בחזקת שמור שמדקדק שלא להזיק שלא בכוונה, וק' דמוכרח דגם בעבד ישן היה פטור מה"ט, וע"כ דגם בישן הרי הוא בחזקת שמור, וק' דהכא מבואר דישן ד"דרכו להזיק", וזו קושי' גדולה.

ונ' פשוט דע"כ הא דבישן חשיב שמור, היינו משום דלפני כן מסלק כלים, ונמצא דהשמירה לא מתייחס אליו [שאינו שומר עצמו מלהזיק] רק לכלים [ששמרם מנזק], ונמצא דהוא מצד עצמו עדיין "דרכו להזיק" רק דאין היכי תימצי שיזיק, ושאני ער דאין דרכן להזיק כיון שדרכו לשמור א"ע מלהזיק, ולא דמי לישן דשמירתו בכלים, ודו"ק].

[וע' שטמ"ק שהעיר שאין בישן "הולך ומזיק" ועיין ב' פירושים, ועיין לעיל [סימן ה] בהערות במשנה שהסברנו את שורש הך פלוגתא דאיכא ב' דרכים בעיקר מעלה דדרכן לילך ולהזיק, ונפ"מ טובא ביניהם].

## בדין אדם שמירת גופו עליו, ובחומרא דד' דברים באדם במשנה.

כבר נתבאר [סימן כ"ג] דהכא בסוגי' נתחדש הגדר באדם המזיק שלא בכוונה, שזה כבר פרשה אחרת, ופרשת "פצע תחת פצע" לא שייך לפרשת "מכה בהמה ישלמנה", דפרשת "מכה בהמה ישלמנה" הוא חיוב על המעשה ו"פצע תחת פצע" הוא שמירה על גופו שלא יצא ממנו נזק.

וביארנו דכל החילוקי דינים בין ער לישן הם חילוקים בב' הפרשיות ולא בין ער לישן, ועד כמה שער חייב מדין שמירת גופו לא חייב יותר מישן, ומה שחייב יותר הוא מצד פרשת "מכה בהמה ישלמנה", ודו"ק.

וביארנו דאף דלתוס' מה דילפינן מריבוי הוא תולדה, אבל הכא ב"פצע תחת פצע" זה אב, כיון דזה לא שייך לפרשת "מכה בהמה ישלמנה", ומה דקס"ד לעיל [ג':] שזה תולדה, היינו משום דהתם עדיין לא איתרבי כפרשה בפנ"ע של שמירת גופו, ואינו אלא ריבוי בתוך הדין "מכה בהמה ישלמנה", ולכן זה תולדה דידיה, כל זה נתבאר לעיל.

ומעתה יש לתמוה, הרי החומרא של אדם במשנה הוא אדם דפרשת "פצע תחת פצע", ומדין שמירת גופו, ובפרשה זו נתבאר דליכא דין ד' דברים, וא"כ ק' דאיך פרכינן דלא ראי האדם דיש בו ד' דברים, הא אדם דשמירת גופו אין בו ד' דברים ובזה דומה לשור.

ונ' פשוט, דכל מה דנתחדש במשנה הך גדר חדש דשמירת גופו, זה רק לאחר שכתוב פרשת שור, ויש דין שמירה והכשרת נזיקין בזה שאינו שומר, דשוב יש ללמוד כן נמי בפרשה ד"פצע תחת פצע", ולולי דין "שמירתן עליך" דשור, היה "פצע תחת פצע" ריבוי בעלמא בפרשת "מכה בהמה ישלמנה", וכהקס"ד לעיל [ג':], ודו"ק.

ולפי"ז א"ש, דהמשנה בתחילתה מיירי אם היה כתוב אדם ולא היה כתוב שור, דלפום הך קס"ד לא היינו לומדים שור ממנו מחמת הד' דברים, ובלי פרשת שור פשוט דבאדם איכא רק פרשה א', מצד המעשה וחיובי המעשה, וע"כ דאית ביה חיוב ד' דברים גם ב"פצע תחת פצע", אבל לאחר שכתוב פרשת שור, שוב ילפינן מיניה דין שמירת גופו עליו משור, ושוב פטור מד' דברים.

אולם עיקר דברינו אינם מדוייקים שזה נכון שבשור איכא מיעוט מד' דברים וכן בפצע תחת פצע נמי איכא מיעוט, אבל אין הוכחה שתלויים זב"ז, והפשטות בתוס' להלן [כ"ו:] היא שכיון שפצע תחת פצע הוא ריבוי ולא עיקר הפרשה שוב לא איתרבי כל החיובים של אדם לפרשה זו, אולם עיין לעיל בדברינו [סימן כ"ג פרק ב'] שביארנו שהתוס' הוא רק למסקנה שזה פרשה של סוג חדש של אדם והיינו שמירת גופו אבל לקס"ד שזה נכלל בפרשת אדם בכוונה שוב אין לחלק ביניהם, אלא שהבאנו שלפי רש"י שם [סוף כ"ו.] משמע שגם לפי הקס"ד אכתי ליכא ד' דברים, עיי"ש.

ונראה דבזה מיושב קושי' חמורה, דאיך יתכן קס"ד במשנה דאדם פטור ושור חייב, ומה מהני ע"ז סברא דכופר, סו"ס ודאי דאדם על עצמו יותר חמור ויותר חייב מאדם על שורו, וצע"ג.

ולהנ"ל ניחא, דודאי ידעינן דבאדם מחייבינן ליה על המעשה, ופשוט שהוא יותר חמור משור, דאם השור הוא מזיק כש"כ אדם, ורק דהכא רצו ללמוד פרשה חדשה באדם שיתחייב לא מצד מעשיו, רק מצד דין שמירת גופו, ובזה אמרינן דשמירת בהמתו אית ביה חומרא דכופר, והדין שמירה בבהמה יותר חמור מדין שמירה באדם, ודו"ק.

## דרכו של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל באדם ער וישן ובאדם שמירת גופו עליו, דרק ישן איתרבי בכלל שמירת גופו ולא אונס, ומוכיח מהתוס' להלן דכל דין אונס כלול בדין הזה, וכדנקטו הגרי"ז והאהא"ז.

הבאנו לעיל את קושי' העולם דמאי מהני לן הא דדרכו להזיק בשעת השינה הא פרשת אדם נא' גם בניעור שאין דרכו להזיק, וחזינן מזה דסיבת החיוב דאדם ל"ה משום דדרכו להזיק והאיך אמרי' הצד השוה שבהן דדרכן להזיק.

והגר"נ פרצוביץ זצ"ל הביא על זה דכבר ביארו בזה העולם דער וישן הוו ב' מיני חיובים, דבניעור מחייבי' ליה על עצם מעשה ההיזק וא"צ לזה שלא שמר א"ע, משא"כ בישן ל"ש לחייבו על מה שעשה בשעת השינה דהא ל"ל דעת, וכל חיובו הוי רק משום דשמירת גופו עליו, דבעודו ער רמי עליו לשמור את גופו שלא יזיק בשעת השינה ודו"ק.

ולפי"ז א"ש היטב דברי הגמ', דבאמת בניעור לא צריכינן כלל להך מעליותא שדרכו להזיק, דהתם יסוד חיובו הוי על עצם המעשה ולא אכפ"ל שאין דרכו להזיק, וכל מ"ש במשנה הצד השוה שבהן שדרכן להזיק וכו' קאי רק אאדם ישן דחיובו משום שפשע בשמירת גופו דומיא דשאר המזיקין, וע"ז אמרי' דהצד השוה שבהן שדרכן להזיק ושמירתן עליך אף כל שדרכן להזיק ושמירתן עליך ודו"ק.

אלא דהביא דהעולם נקטו שגם בשוגג זהו הגדר, דלא מחייבי' ליה על עצם מעשה ההיזק אלא מדין "ושמירתן עליך" – וכן נקט הגרי"ז [מובא בכתבי הגר"ח אות רכ"ז] ובאהא"ז [נז"מ פ"א ה"א אות י"ח], וכ"ה בדברי אליעזר [סי' י"ד] - ולפי"ז כבר ליתא לכל הנ"ל, דא"כ אכתי קשה ער בשוגג דחייב מצד שמירת גופו בלי מעלת דרכן להזיק.

ועל זה חולק הגר"נ פרצוביץ זצ"ל, דגם בשוגג חייבים על מעשה האדם ואינו מפרשת שמירת גופו עליו, דכל מש"נ הוא רק בישן דל"ל דעת כלל, דבזה בעינן לחייבו ע"ז שלא שמר א"ע מתחילה שלא יזיק בשעת השינה.

איברא, דלפי מה שביארנו דיסוד חיובא דשמירת גופו עליו דהוי כבר אב בפנ"ע, דהיינו מחמת קרא דפצע תחת פצע א"כ ע"כ דכל מה שאיתרבי בהאי קרא איכלל בדין שמירת גופו עליו, ומוכרח כהגרי"ז.

ונראה דמדברי התוס' להלן [כ"ז:] מוכרח ע"כ דאדם ישן אינו מחייב חדש מדין שמירת גופו, דא"כ איך הוכיחו מישן כשהביאו אצלו כלים דאדם המזיק פטור באונס גמור, הא י"ל דכל זה הוא דוקא בחיוב המסויים של שמירת גופו עליו, דבאונס ליכא לחייבו על אדם שמירת גופו עליו, אבל בחיוב אונס ושוגג בער שפיר חייב גם באונס גמור, ומוכרח דכל חיובא דאדם בשוגג ואונס הוא מדין שמירת גופו, ואדרבה, זה כל הוכחת התוס' וכדביארנו להלן.

והגר"נ פרצוביץ זצ"ל הוסיף בזה עוד להעיר מדברי השטמ"ק בשם מהר"י כ"ץ שהקשה אמאי הוצרכה הגמ' למפרך דלא ראי אדם שמשלם ד' דברים כהרי השור שאינו משלם ד' דברים, הא ודאי דאדם המזיק בידים חמיר טפי מממון המזיק וכדחזינן שחייבה התורה מיתה ברוצח, ויעו"ש מש"כ בזה.

וביאר דלפמש"נ א"ש, דהנה באמת גם בלא הפירכא דמיתה יש להקשות הכי מסברא האיך מצי' למילף ממון המזיק מאדם המזיק, הא באדם המזיק מחייבי' ליה על עצם המעשה ואילו בממון המזיק כל חיובו הוא ע"ז שלא שמרו, עכצ"ל כמו שנתבאר לעיל שהילפותא לא הוי מאדם ניעור אלא מישן דכל חיובו הוי משום דשמירת גופו עליו, ולהכי מצי' למילף מינה לכל המזיקים דהיכא דשמירתן עליך ודרכן להזיק חייב.

ולפי"ז נתיישבה היטב גם קו' המהר"י כ"ץ הנ"ל אמאי לא פרכי' מה לאדם שכן נזקי גופו דחמירי דמצינו בהו חיוב מיתה ברציחת אדם תאמר בשור דהוו נזקי ממונו, דפשוט דהך מחייב דשמירתן עליך נאמר רק לענין נזיקין ולא לענין רציחה, דברציחה בעי' מעשה בידים ולא מצי' לחייבו ע"ז שלא שמר א"ע, וא"כ לא מצי' למפרך מה לאדם שכן חמיר דחייב מיתה בניעור, דניעור וישן הם ב' מיני חיובים, דבניעור מחייבי' ליה על עצם המעשה ואי"ז שייך כלל לחיובא דישן שיסודו הוא משום דשמירתן עליך, וע"ע בהערה [[160]](#footnote-161) תוספת דברים מהגר"נ פרצוביץ זצ"ל.

# פרק ב' בפלוגתת תוס' והרמב"ן בדין אונס באדם המזיק.

## שיטת התוס' בדין הביאו כלים אצלו, וישוב סתירת התוס' מסוגיין לתוס' להלן ריש המניח אי פטור מצד אונס או מצד הם גרמו לו.

הרמב"ן בסוף האומנין סובר דאדם מועד לעולם גם באונס גמור, ודלא כתוס' להלן [כ"ז:] דפוטר, ולתוס' רק חייב באונס כעין אבידה שזה קרוב לפשיעה ופטור באונס כעין גניבה, ועיקר שיטתם תמוה דמהיכי תיתי לחלק בין הנך תרי אונסים, הרי ש"ש חייב בשניהם, ושומר חינם פטור משניהם, וצ"ע, ויש גם שיטה שלישית דיעויין בשטמ"ק [כ"ז.] בשם הריב"א ור ישעי' ששניהם מחייבים באונס כעין גניבה ואבידה, ולא חילקו כהתוס', והסברא כשיטתם, אלא דחולקים גם על הרמב"ן שמחייב גם באונס גמור, ודו"ק.

וראיית התוס' היא מזה דפטרו ישן שהביאו אצלו כלים, ודחה הרמב"ן דהתם חייב מצד ש"הם גרמו לו" ולא מצד אונס, ומעתה תמוהין דברי התוס' דכאן מביא טעמא ד"הם גרמו לו", ולהלן [כ"ז:] הוכיח מכאן פטור אונס גמור.

והסתירה אינה לשני הצדדים אלא לצד אחד, והיינו שאחרי שיש טעמא דאונס אכתי בעינן טעמא שהם גרמו לו במצב שאינו אונס והיינו שזה מצוי שהבעלים יביאו כליו באמצע השינה שאין לישן פטור אונס רק פטור הם גרמו לו, ויתכן א"כ ששני הטעמים נכונים, אולם זה אכתי קשה דהאיך הוכיח טעמא דאונס גמור מישן, הרי סו"ס ליכא הוכחה אי איכא פטור אחר מצד הם גרמו לו.

והנראה בזה, ובהקדם ב' הקדמות: ההקדמה הראשונה היא דלדעת התוס' יסוד הספק לחייב באונס גמור או לפטור הוא ספק בעיקר הגדר ד"פצע תחת פצע", שאם מחייבים מצד שמירת גופו שוב אין לחייב באונס גמור דאין שמירה נגד אונס גמור, הרי פשוט דבעלה על הגג והפילו רוח כסערה של אליהו אטו שייך ע"ז שמירה, [וע' ברמב"ן שם שמחייב בכה"ג], ורק אי מחייבינן ליה על מעשיו [ולא מצד שמירה] שייך לרבות כל האופנים, אף באונס גמור, וכל הנידון בתוס' היה לחייב על אונס גמור כיון דדילמא אין גדר של שמירת גופו.

ההקדמה השניה היא, דהך פטור ד"הם גרמו לו" למדו התוס' דג"כ תלוי בנידון הנ"ל, דרק שייך אי המחייב הוא מצד שמירתן עליך, דאז חיובו בא מצד זה שהוא גורם את הנזק בזה שאינו שומר, ובזה אמרינן דאינו הגורם אלא אדרבה, אלו שהביאו את הכלים גרמו, אבל אם המחייב הוא מצד חיובא על מעשיו, מה אכפת לן שהניזק הוא הגורם, דסו"ס היה כאן מעשה לחייבו, [ודעת הרמב"ן בזה יבואר בהמשך].

ומעתה פשוט, דכשנעיין בתוס' [כ"ז:] נראה דלא כתוב דבהביאו כלים אצלו שהוא אונס גמור, עייש"ה בדבריו, ונראה לומר דכל מה דהוכיחו התוס' משם הוא שהחיוב הוא מצד "שמירת גופו" שהרי פטרינן ליה מצד ש"הם גרמו לו" וכמוש"כ כאן, ושוב מוכרח דאין חיוב על אונס גמור, דאין לחייב באונס גמור מצד שמירת גופו, ומיושב הסתירה.

אולם סו"ס קשה דלמה לי טעמא ד"הם גרמו לו", הא סו"ס איכא פטור מצד אונס גמור, וצ"ל כנתבאר לעיל שבא לחדש בזה דאף אם באמת אינו אונס גמור, דהיה צד לחשוש שיביאו כלים אצלו, דאפי"ה פטור, דהם גרמו לו, וכעין סברא זו ראיתי בחזו"א [בב"ק – סי' י"א ס"ק כ"א – דף כ"ז: בחדש] בשיטת הרמב"ן, ופשוט.

והנה, עיין במהרי"ץ חיות שהביא את שי' הרמב"ם בדין מזיק במקום פיקו"נ, שיהרגו אותו אם הוא לא יזיק אז הדין שחייב, וקשה דסו"ס אדם פטור באונס גמור, ואין לך אונס גדול מפקו"נ, ותירץ, דבאדם בכוונה חייב גם באונס גמור, ורק שלא בכוונה איכא פטור כזה.

ונראה דהביאור בזה הוא, דבכוונה אז הוא חייב על מעשיו, וליכא פטור של אונס, ורק שמירת גופו איכא פטור כזה, ובשלא בכוונה אתינן עלה מצד שמירת גופו, וא"ש.

## בשיטת הרמב"ן באדם מועד לעולם, ובגדר אדם שמירת גופו עליו, דלפי הרמב"ן אין הכוונה שחייב לשמור אלא שיכול לשמור וסגי להחיל עליו 'שם מזיק', ולכן גם באופנים שלא שייך שמירה חיילא עליו 'שם מזיק'.

ובעיקר שיטת הרמב"ן עיין בחזו"א [שם] דנקט דברמב"ן מיירי ששייך שמירה מלהגיע לאונס, וכן נקט נמי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל - ועיין בהערה [[161]](#footnote-162).

ולדבריהם א"ש הלשון "שמירת גופו עליו", אולם דבריהם תמוהין שלא התייחסו כלל להך דסערה של אליהו דמשמע שלא הוי ליה לאסוקי אדעתיה כלל, ואין בזה שום שמירה וצ"ע.

ועיין לעיל [סימן ז / יד] שכבר ביארנו שגם אי ליכא חיוב שמירה בפועל - לפני הנזק - אכן לאחר מכן איכא לחייבו מכח ה'אי - שמירה' - על התשלומין מכח חיוב זה.

ובדרך אחרת ביאר בזה ידידי הגאון הרב ר' יצחק קליימן שליט"א דמיירי באופן שעלה על הגג ובגג שייך שרוח שאינה מצויה יפילו אלא שא"צ לחשוש לזה, וזה הוי אונס גמור ולא הוי ליה לאסוקי אדעתיה, אלא דאהני לן מה דעלה לגג לומר דהרוח מתייחס למעשיו, והוא המזיק, משא"כ בלי שעלה לגג איכא חסרון אחר, דאין לו שום יחס לרוח שאינו מצויה, ואין זה בכלל 'מעשיו' להשוותו למזיק.

אולם נראה שיש לדון בזה שהרי מאן יימר דבעינן 'מעשיו', הא כל החיוב הכא הוא מצד שמירת גופו עליו, וסו"ס איכא התייחסות לגופו כחפצא של מזיק כמו שהרוח מתייחס לאש בלי שהאש עשה מעשה כלל.

ונראה דדברי הרמב"ן הם כפשוטם וכמו שהיה אצל אליהו בסערה בלי כלום, וע"כ צ"ל דמה שאמרו "שמירת גופו עליו", אין הכוונה שצריך לשמור עצמו בפועל, אלא הכוונה ד"אחריות גופו עליו".

ובביאור שיטתו נקדים במה שהבאנו לעיל בריש מכילתין [סימן ז] שיש כמה מחלוקות באחרונים בין שמירתן עליך:

א] נחלקו אי החובת שמירה הוא חיוב בפועל שהניזק תובע מהמזיק לפני שהזיק שחייב בפועל לשומרו כדי שלא יזיק, או שהוא לא יכול לתובעו אלא שחייב לשמור כדי שלא יצטרך לשלם מחמת ה'אי - שמירה', ונפ"מ בפותקין ביבותיהן, עיי"ש.

ב] עוד הוכחנו שם בשם האחרונים שלשון 'ושמירתן עליך' במשנה הוא חלק מהמלמד, והיינו דידעינן כן מסברא, והיינו ע"כ מצד ואהבת לריעך או השבת אבידה וכדומה.

ג] עוד הבאנו שם שיש ב' דיני שמירה, ד'שמירתן עליך' זו סברא בעלמא ולא שייך לעיקר פרשת מזיק, ולכן א"א לתבוע מחבירו לשמור שזה דין שלו כלפי שמיא, ויש עוד דין שמירה מעיקר פרשת מזיק, ולכן יש סוברים שאפשר לתובעו בשמירה זו, ורק שמירה שלא מהפרשה א"א לתובעו.

ד] עוד הבאנו שיתכן לחדש עוד, שאחרי שאמרנו שהדין שמירתן עליך מסברא א"א לתבוע מחבירו לשמור כיון שזה רק דין שלו כלפי שמיא, שוב יש לומר עוד, שאינו אפילו 'חיוב בפועל' כלפי שמיא, ונבאר את הגדר בזה – ואת המקור לחידוש זה:

דהנה, עיין בדברי הגר"א על הרמב"ם המפורסם - "כל נפש חיה שהיא ברשותו של אדם", שכתב ד"ברשותו" היינו "שמירתן עליך" ולמדנו כאן ש"שמירתן עליך" הוא ה'הגדרה' של 'רשות', והיינו שאין הסברא 'מחייבו' בשמירה, רק הסברא אומרת שרשות זו אחראית על הנזק שנזק שנעשה מרשות זו מתייחס לבעל הרשות, כיון שהוא 'יכול' לשומרו אף שלא חייב לשומרו – והיינו שזה שור שיש לו 'כתובת'.

ונבאר את המעלה בזה שיש לשור 'כתובת' והיינו בעלים שיכול לשומרו – אף דאינו חייב לשומרו – דהנה, נתבאר לעיל [סימן ד] שיש חידוש במזיק שמלבד מה שהוא עושה נזק שמוגדר כמעשה היזק, מלבד כל זה יש נמי דין שהמזיק עצמו יוגדר כמזיק ויחול עליו 'שם מזיק', ולעיל [שם] ביארנו עפ"י זה שהמעלה של 'דרכן להזיק' הוא נמי מעלה ותנאי ב'שם מזיק' ולכן סגי לן במה שיש מצבים שדרכו להזיק ולא בעינן שיחשב כדרכו להזיק בכל מצב ומצב, וזה המהלך של אדם ער ושור תם.

ונראה שעפ"י זה יבואר נמי מעלה וטעמא דשמירתן עליך, דכבר ביאר הברכ"ש [סימן א'] שהמיעוט של 'שור איש' שמשם למדנו ששור צריך בעלים - בזה כתוב שבלי זה לא חל על השור 'שם מזיק', והיינו ששור בלי 'כתובת' דומה לכל נזק והפסד שמתרחש וקורה מעצמו, בלי שעומד שום מזיק מאחרי הנזק ההוא, וגם שור בלי בעלים אינו מזיק – וע"ע לעיל [סימן ד] שביארנו בזה עוד הגדר בזה, ונראה שכאן נתחדש עוד, שבעלים פירושו שהוא נמצא תחת רשות מסויימת שיכולים לשומרו וזה סגי להגדיר את השור כמזיק כיון שהוא נמצא תחת רשות שאמורים ויכולים לשומרו, אבל לא שהחיוב לשמור פועל מחייב תשלומין אלא שזה שהשור אצלך לענין שמירה מגדיר את השור כשור המזיק, ושוב מתחיל חיובא דנזיקין על מעשה השור.

ומעתה א"ש שכמו ש'דרכן להזיק' לא בעינן בכל מצב ומצב [וסגי בישן ולא בעינן בער וסגי בשור מועד ולא בעינן בשור תם] כיון שזה לא המחייב אלא שזה 'מגדיר' את השור כשור המזיק, ולכן אהני לן שור תם להיות מוגדר כמזיק אף שרק שור המועד הוא דרכן להזיק, ומה"ט נמי אהני לן אדם ישן להגדיר את האדם כמזיק וזה כבר יהני גם בער אף ששם אין דרכו, שבהגדרות לא בעינן בכל מצב ומצב, וע"ד זה ממש אמרינן הכא, שזה גם המהלך של שמירתן עליך, ששמירתן עליך אינו חלק מהמחייב אלא דעל ידו השור מיקרי שור המזיק כיון שיש לו בעלים שאמורים לשמור.

וממילא י"ל שאף אי אדם לא מיקרי שמירת גופו עליו בכל המצבים, שהרי באונס גמור כסערה של אליהו נמי חייבים, וע"כ שכוונת הגמרא שמירת גופו עליו היינו שגופו הוא ברשותו לנזיקין, וזו הגדרה ולא חיוב, וא"ש.

## שורש פלוגתת הרמב"ן והתוס' בטעמא ד"הם גרמו לו", דפליגי עיקר ההלכתא של 'שם מזיק' באדם המזיק.

ובביאור פלוגתת הרמב"ן ותוס', שהתוס' הוכיחו כדבריהם מישן, ושאלנו לעיל שהרי התוס' עצמן ביארו שמדין הם גרמו לו אתינן עלה, ונתבאר שהם גרמו לו לא שייך אלא בחיובא דמדין שמירתן עליך ולא בחיובא של האדם על מעשיו, ומכאן הוכיחו שיש דין שמירה וממילא שפטור על אונס שא"א לחייב על אונס כשבאים לחייב מדין שמירה.

וכעת יש לעיין דבמה פליג הרמב"ן, ונקדים, שכבר מצאנו פלוגתא אחרת בין הרמב"ן לתוס' באומן, שהתוס' הוכיחו ממה דפטור אומן דע"כ שאונס גמור פטור והרמב"ן יישב קושי' זו.

וזה לשונו [ב"מ פ"ב] "אלא שאין באומן הטועה במלאכתו משום מזיק", ולשון השטמ"ק בשם ר' ישעיה והריב"א לקמן [כ"ז. ד"ה וכן כתב] "דכיון שהם מתעסקים לטובת הניזק לאו אדם המזיק הוא", וסברא כעין זו מבוארת שם לעיל מיניה [ד"ה נפל] מהתלמיד דר"פ בשם הריב"א לגבי שומר חינם שפטור מדין אדם המזיק באונס גמור, וז"ל "וריב"א פירש דודאי נתקל דמי לרוח שאינה מצויה ואדם המזיק חייב בנתקל ולכך פטור שומר חנם דכיון דהוי שומר חנם לא שייך בו דין אדם המזיק שהרי עליו מוטל להתעסק בדבר ולכך לא מחייב רק בפשיעה אבל אדם דעלמא מה היה לו להתעסק בדבר כיון שאינו מוטל עליו לכך חייב בכעין גניבה ואבידה".

וראיתי בזה בקונטרסי השיעורים [שיעור י"ד אות י'] דפליגי ביסוד דינא ד'שם מזיק', דכבר נתבאר דחיובא דמזיק על מעשה היזק הוא רק כשנעשה ע"י 'מזיק' שמוגדר כמזיק, ויש לומר שנחלקו הרמב"ן והתוס' אי הגדרה זו נאמרה רק בממון המזיק ולא באדם המזיק או שגם אדם המזיק רק חייב באופן שמוגדר כמזיק ב'שם מזיק', ושיטת הרמב"ן דגם באדם המזיק בעינן 'שם מזיק' וליכא 'שם מזיק' למי שמזיק באופן שהנזק יצא מעיסוקו לטובת הניזק, ובזה פליג התוס', ולכן לפי התוס' שפיר איכא הוכחה שיש פטור באונס באדם המזיק מאומן שהזיק אבל לפי הרמב"ן התם הפטור מצד שחסר ב'שם מזיק'.

והוסיף שם עפ"י הנ"ל ליישב את קושי' המחנ"א [נז"מ סימן ה'] מהמזיק את אשתו בתשמיש המיטה שחייב, וקשה דגם הכא עוסק לטובתה, ומאי שנא מאומן, וביאר בזה עפ"י מה שמצאנו בסמ"ע [סימן שע"ח ס"ק ב'] שחילק באדם המזיק ברוח שאינה מצויה בין אדם דאזיק אדם [חבלות] דחייב כה"ג לאדם דאזיק כלים [נזיקין], וביאר שהחידוש של 'שם מזיק' לא נתחדש בחבלות ורק נתחדש בנזיקין, ועפ"י זה חילק נמי ברמב"ן שהרמב"ן מודה להתוס' דבאדם החובל בחבירו ליכא דין שם מזיק הלכך ליכא פטור כזה, ודו"ק.

ועפ"י דבריו נראה להוסיף עוד שהרמב"ן אזיל בזה לשיטתו, דס"ל דטעמא דהם גרמו לו הוא גם חסרון בשם מזיק, וזה כעין דברי החזו"א על התוס' להלן [מ"ז: ד"ה הו"ל שלא תאכל] שמי שמכניס פירותיו לרשות בעל הבית שלא ברשות ואכלן בהמתו של בעה"ב והוזקה, בעה"ב פטור, דאמרינן "הוי לה שלא תאכל", וה"ה בנותן סם המוות לפני בהמת חבירו, ופירשו בתוס' "אין לפרש דלכך פטור דחשיב כרוח שאינה מצויה דהא לקמיה וכו', אלא היינו טעמא כיון שבמתכוין מביא עליו דבר שמזיקו אינו ראוי זה להתחייב בכך", וצ"ב הסברא בזה, וביאר בזה החזון איש [סימן ח' ס"ק ט'] – "מצינו דבר דלא הוי אונס ופטור משום דלאו שם מזיק עלה, וכו' דכיון שהניזק מביא על עצמו בכוונה לאו שם מזיק עליו", ועיי"ש מה שדן מצד חיובא דבור דמאי שנא, עכ"פ הכא מפורש יסוד הנ"ל ב'שם מזיק', ונראה דסברא ש'הם גרמו לו' דומה לזה דאף דלא הביא על עצמו בכוונה ממש אבל דומה לזה.

וכל מה שהתוס' מיאנו בזה היינו לשיטתם דליכא דין 'שם מזיק' באדם המזיק, וכדמוכרח מההוכחה שלהם מאומן, ולשיטתם הוכיחו שיש דין שמירת גופו עליו, וממילא שפטור מדין אדם המזיק.

## סיכום שיטת הרמב"ן: מיניה וביה מוכרח שאין דין 'שם המזיק' באדם המזיק, ומתמה בשיטת התוס' מדרכן להזיק.

ונראה שהרמב"ן אזיל לשיטתו ג' פעמים בדין 'שם מזיק' באדם:

א] בזה שדחה את הראיה מאומן, ב] בזה שדחה את הראיה מישן ופירש טעמא ד'הם גרמו לו' מדין 'שם מזיק', ג] לעיל נתבאר דטעמא דשמירתן עליך קשה לפי הרמב"ן וע"כ שאין זה חיוב ממש, אלא שזה הגדרה של שור שיש לו כתובת, שהשור שייך למישהו שראוי ואמור לשמור עליו, ולכן שמו מזיק, וההכרח לזה הוא מהדין אדם שמירת גופו עליו, שהרי שם מוכרח שגם בלי שהוא חייב לשמור וכגון באונס גמור אכתי חייב וע"כ שלא צריכים את הדין שמירת גופו עליו בכל מצב, והטעם לזה הוא דאהני לן שמירת גופו לומר ששמו מזיק כיון שיש מצבים ששמירת גופו עליו, וזה דומה למעלה של 'דרכן להזיק' דקיים רק בער ומהני מישן לער.

הרי דמוכרח מהדין שמירת גופו דאזיל שוב לשיטתו שיש דין 'שם מזיק' גם באדם, ודלא כהתוס'.

אלא דלפי התוס' קשה דינא דדרכן להזיק דהאיך מהני מישן לער, וע"כ דנתבאר דמצד שם מזיק אתינן עלה, וזה דלא כהמבואר בתוס'.

# סימן מגכאשר זמם ולא כאשר עשה [[162]](#footnote-163).

ביאור שי' הריב"א. <> ביאור פלוגתת הר"י וריב"א אי עשה נתמעט רק מכלל זממה או דנתמעט מצד עצמו. <> פלוגתת הרמב"ם וראב"ד אי נתמעטו מלקות מכאשר עשה – בדברי הגר"ח. <> מבאר דפלוגתת הר"י וריב"א תלויה בפלוגתת הרמב"ם וראב"ד, והרמב"ם אזיל לשיטתו. <> ב' הערות בדברי הגר"ח. <> עפי"ז מבאר דינא דב"ג אי שייך ביה כאשר עשה, דתלוי בפלוגתת הנ"ל בדין עשה במלקות.

## ביאור שי' הריב"א.

בביאור קושי' התוס' כ' המהר"ם וכ"ה בשטמ"ק, דתוכן הקושי' דהכא זה איפכא מכל מזיק, דכל מזיק לפני הנזק אינו מזיק ואחרי הנזק הוא מזיק, ובהזמה רק לפני כן הוא מזיק ואח"כ כבר אינו, וזו ראיה דאין לו שייכות למזיק, וזה רק דין תשלומין בעלמא, וע"ז התשובה של תוס' דיש גוונא דגם כשנהיה הנזק דחייב והיינו באפשר בחזרה, דלא חשיב עשה, ושוב אין זה איפכא מכל מזיק.

והנה, לכאו' היה אפשר להקשות יותר דאיך דנים זממה למזיק, הא זה לפני ההיזק, ועל זה ליתא לתשובת התוס' דאף אי משכחת לה אופן שהוא מזיק אבל סו"ס גם בזממה גרידא חשיב מזיק מדאיכא מיטב, וצ"ע, וצ"ל דזה ידעו התוס' דמחייבינן ליה לזמם דדיינינן ליה כעשה ולכן חשיב כמזיק, וע"ז הק' דאם בעשה ממש אינו מזיק שוב מוכרח דאין שייכות למזיק, וזממה חייב מצד עצמו, ותי' דמשכחת לה "עשה" שאין בו "דין עשה", וא"ש.

והנה, עדיין קושי' התוס' במקומה עומדת, דאף דאפשר בחזרה, הא מה דחייב בכה"ג הוא משום שבאמת אין כאן עשה, וזה כאילו שלא היה נזק, אבל לו יצוייר והיה באמת נזק, והיינו שלא היה אפשר להחזירה, אז בכה"ג בנזק רגיל ודאי דחייב וכאן פטור, וזה אכתי איפכא מתמיד, ושוב מוכרח שאינו מדין מזיק, ומה תירצו התוס'.

ותי' הגרשש"ק [סוס"י ג'] דבאמת א"צ שיהיה אפשר בחזרה בפועל, ואף בהעני או בגברא אלימא שא"א להחזיר אכתי חשיב כאשר זמם ולא כאשר עשה, דמיעוט ד"כאשר עשה" היינו דוקא כשבי"ד עשו עפ"י העדות, וכלפם זה יצא מכלל זממה דהם לא יחזירו את הדין, אבל באופן שמצד הבי"ד הם מחזירים את הדין, ופוסקים שיחזיר את הממון, הרי"ז עדיין בכלל זמם אף דבפועל א"א להחזירו, ואכתי חייב, ובכה"ג מיקרי נזק, [ורק בסקילה ומלקות חשיב עשה דאז גם בי"ד לא מחזירים את הדין, ודו"ק], ולפי"ז, כבר אין זה "איפכא" שהרי איכא נזק ואפי"ה חייב, ובאופן שיש עשה ממש הרי התם זה כבר דין אחר, ודו"ק.

ומעתה לעולם י"ל שהדין זמם הוא משום שדנים אותו כאילו הזיקו, שהרי אין המיעוט של עשה ממעט באופן שהזיקו, אלא ש'עשה' הוא דין מסויים באופן מסויים מצד הבי"ד, ואין זה ענין של נזק של הגברא, ולעולם חיובא דזמם מצד הנזק של הגברא אתינן עלה.

## ביאור פלוגתת הר"י וריב"א אי עשה נתמעט רק מכלל זממה או דנתמעט מצד עצמו.

הר"י תירץ דתלוי בעונשין מן הדין, ובממון עונשין ולכן חייב בעשה, וצ"ב, דאיכא מיעוט דזמם ולא עשה, וצ"ל דמהסוגי' [מכות ה':] דתלאו בעונשין מן הדין מוכרח דליכא מיעוט, ובזה גופא פליג הריב"א שיש מיעוט, ולכן צריך לבא לסברת מצי לאהדורי.

אמנם זה אינו, דהק' הגרנ"ט דלמה צריכים ללמוד "מק"ו" [וכלשון התוס' ולשון הסוגי' במכות בדף ה'], הא תיפוק ליה דבכל זמם איכא עשה, וע"כ דיש מיעוט וכדעת הריב"א, ושוב ק' דאיך יהני ק"ו, ועיין בהערה [[163]](#footnote-164) במה שיש לדון בקושי' זו.

ומכח קושי' זו מוכרחין אנו לומר דהמיעוט דכאשר עשה אינו מיעוט גמור, ורק בא לומר דבעשה כבר יצא מכלל זממה, ואין לחייבו מצד הזממה שבו, וע"ז הק' הגמ' דמה מהני הך מיעוט, הא אכתי יש לדון מצד העשה עצמו, שיהיה מחייב בפנ"ע דחמור מזמם ונילף מק"ו, וע"ז אמר הגמ' דעשה מצד עצמו ממילא לא יהני דאין עונשין מן הדין, ולהכי שפיר מהני המיעוט להוציא עשה מכלל זממה.

ובדעת הריב"א י"ל דבזה גופא פליג, דסובר דזה מיעוט גמור, ולהכי לא שייך לחייב מק"ו, אולם זה נסתר מהסוגי' בדף ה' דאתינן עלה מצד אין עונשין מן הדין, וע"כ צ"ל דאין עונשין מן הדין לפי הריב"א הוא גילוי שיש מיעוט, והביאור כך, דיש להסתפק בביאור הקרא דכאשר זמם, האם כוונת הקרא "זמם וכש"כ עשה" או "זמם ולא עשה", ואחרי דעשה פטור באופן שהיה זממה של מיתה, דאין עונשין מן הדין, הרי מוכרח דכוונת התורה לחייב דוקא בזמם, וממילא ידעינן לדרוש "זמם ולא עשה" בכל עדים זוממים ושוב לא מחלקינן בין ממון למיתה.

ודברינו מפורשין בריטב"א במכות [סוף ב': ד"ה תדע] שהריטב"א מבאר שם הא דבממון ליכא חיוב בעשה, דאף דליתא לכלל של "אין עונשין מן הדין" בממון, אבל כיון דבמיתה איכא כלל כזה שוב אמרינן דלא חילקה הכתוב בין מיתה לממון, והביאור כנ"ל, דמהך כלל דאין עונשין מן הדין למדנו דכוונת הפסוק לזמם ולא לעשה, ודרשינן כן גם בממון.

ומעתה י"ל דגם הריב"א אזיל בדרכו של הריטב"א דיש למעט גם ממון, רק דס"ל דכיון דישנו בחזרה שוב אין זה בכלל "עשה", ושוב לא שייך המיעוט כלל, דכלפי ממון ליכא מיעוט וכלפי מיתה ומלקות א"צ מיעוט.

הרי דנחלקו הר"י וריב"א בתרתי ותלוי בזה, לריב"א הרי"ז מיעוט גמור וע"כ דהמיעוט מתחדש אחרי הסוגי' דאין עונשין מן הדין, ולר"י זה רק מיעוט להוציא עשה מכלל זמם, וזה מיעוט לפני הסוגי', והסוגי' הק' אחרי המיעוט ועל המיעוט, דסו"ס יש ק"ו ונחייבו על העשה מצד עצמו אף דיצא מכלל זמם, ותירצו דאין עונשין מן הדין, והנפ"מ ביניהם יהיה בממון אי צריכים סברא דאפשר בחזרה להוציאו מידי עשה.

ויש שביארו דהריב"א סובר דאין עונשין ממון מן הדין, ותמוה מתוס' ריש מכילתין, ודוחק לומר דזה רק לפי שי' הר"י, וע"ע בביאור התוס' בבית הלוי [ח"א סי' ל"ב ס"ק י'].

## פלוגתת הרמב"ם וראב"ד אי נתמעטו מלקות מכאשר עשה – בדברי הגר"ח.

והנה דעת הרמב"ם כהריב"א דבממון ליכא כאשר עשה דאיתא בחזרה, אמנם גם במלקות כתב דליכא כאשר עשה ולא נתבאר הטעם בזה, דמאי שנא מלקות ממיתה דבמיתה איכא מיעוטא דכאשר עשה, ומ"ש ממון דהיינו ממעטים מ"עשה" לולי סברא דאפשר בחזרה, וביאר הגר"ח [הל' עדות] דעצם החפצא של מלקות הוא "בפני בי"ד ועפ"י בי"ד", ובלא זה חסר בחפצא דמלקות וע"י הפס"ד משוי ליה למלקות ואל"כ הרי"ז חבלות, ודומה למי שמלקהו בדבר אחר, דחסר בגוף המעשה, ודלא כמיתה דתמיד חשיב מיתת בי"ד, וא"צ את הפס"ד של חיוב להשוותו למיתה, וכן הוא בממון, ומה"ט פשוט דלאחר שהוזמו מיתברר שלא היה "עפ"י בי"ד" ולא היה מלקות רק חבלות, ואין כאן כאשר עשה, רק כאשר זמם.

והנה, זה ודאי דמודה הגר"ח דכשהרגו שלא כדין הרי"ז "רציחה" ולא "מיתת בי"ד", וא"כ מאי שנא מיתה ממלקות, צהא גם מיתה בעי פס"ד ואל"כ הו"ל רציחה בעלמא, וע"כ שהנפ"מ בין מיתה למלקות הוא כך, דבסקילה איכא תרתי, א] בעינן למעשה סקילה עם כל פרטי דיניה, ב] צריך שע"י הסקילה יתקיים בנידון את הקיום דין דסקילה שלו, וז"פ שאם אין שום קיום דין מיתה, שוב הדרא דינא שגם המעשה מיתת בי"ד הוא בחינם, ושוב דינו כרציחה בעלמא כיון שלא נתקיים בו דין מיתה, ואף דנמצא דאין זה ממש כאשר עשה, אכן ע"כ דבהכא פטרי' רחמנא דאל"כ לא משכחת לה כאשר עשה, *[וטענה זו טוען הגר"ח בהדי', ועיין בהערה [[164]](#footnote-165) דגם לגבי כל תשלומין יש טענה כזו]*, אבל במלקות שלא כדין, הרי חוץ ממה שאין כאן קיום דין וממילא אין כאן מלקות, הרי יתירא מזו, דחסר כאן בי"ד ופס"ד לאשוויי למעשה דמלקות ל"מלקות" ודינו כחבלות מצד המעשה עצמו ודומה למכהו בדבר אחר, ובזה לא נתחדשה דבהכי פטרי' רחמנא.

[והגר"ח הוכיח דינו מזה שעושים כן בפני בי"ד וכן ממה דכשאין לו כח לעמוד במלקות פטור אף אם לאחר הפס"ד הבריא, ולא אמרינן דמתברר עכשיו שחייב ושוב יהיה במלקות הללו קיום דין מלקות [ד"בר חיובא" הוא] ושוב ממילא חשיב המעשה מלקות למלקות, [וכה"ג הוי אמרינן במיתה], והיי"ט דכשחסר פס"ד, שוב אין המלקות מצד עצמם מלקות [גם בלי זה דלאו בר חיובא הוא] דאינם עפ"י בי"ד ולא מהני מה שהבריא, ועיי"ש עוד הוכחות מונקלה].

*ונראה עוד, דאף דפשיטא דבעינן סקילה ע"י בי"ד או ע"י שליח בי"ד כדי שיחשב סקילת בי"ד ומאי שנא מלקות, הא בתרוייהו צריך בי"ד במעשה, אכן זה אינו, דבמלקות בעינן בי"ד לגוף המעשה ואל"כ דומה כאילו שחסר כאן את הרצועה של המלקות, אכן במיתה צריכים את הבי"ד במיתה רק לייחס את המיתה לחיוב מיתת בי"ד, דאי נסקל סתם לא תתייחס סקילתו לחיובא דסקילה, ולא יתקיים דינו, אבל לא חסר בעיקר המעשה רק בקיום דין מיתה, ודו"ק, ועיין בהערה [[165]](#footnote-166) במה שהערנו ממה שמצאנו בזמן הזה שמתקיימות מיתות בי"ד בנופל מן הגג וכדומה.*

*והמודד לחילוק זה הוא דלכן עצם 'המעמד' של בי"ד הוא חלק מהמלקות, ולהכי אחד מונה ואחד לוקה וכו', דאי רק בעינן בי"ד לייחס את המיתה לחיוב מיתה אז סגי לן בשליח בי"ד, והא דיד העדים הורגים אותו בראשונה [רמב"ם סנהדרין ריש פי"ג דרוצח] היינו שהם במקום הבי"ד וכשליח בי"ד נינהו [כן מבואר ברשב"ץ בזוהר הרקיע – מובא בגרי"פ על הרס"ג ח"ג [עמוד קל"ד – ד'] [[166]](#footnote-167), אבל כל מה שמצאנו דבעינן 'בפני בי"ד', היינו ע"כ דין נוסף, שהמעמד עצמו הוא חלק מהחפצא של מלקות, וזו כוונת הגר"ח להוכיח מעצם המעמד בי"ד דע"כ דזה לא רק כדי שיתקיים החיוב אלא דזה חלק מהמעשה עצמו, וברור.*

אולם לפי"ז הק' הגר"ח דאין "כאשר זמם לעשות" במלקות, דבסוף, לאחר הזממה לא יהיה מלקות רק חבלות, ואיתברר שמעולם לא זמם כנגדו מלקות אלא חבלות, ותי' דכעין זה קשה כבר בב"ג וב"ח שג"כ אינו זממה דלפי האמת אינו ב"ג וב"ח, וע"כ דזממה נמדדת כאילו הכל היה אמת וה"ה כלפי מלקות, למדנו א"כ דחלוקין גדרי "זמם" מגדרי "עשה", דב"זמם" סגי בזמם כאילו שהיה אמת, וב"עשה" צריך שבאמת יהיה עשה.

והנה, הראב"ד חולק על הר"מ ולדעתו יש דין "ולא כאשר עשה" במלקות, וביאר הגר"ח, דלרמב"ם יש מיעוט על עשה, ועשה הוא פוטר, ולראב"ד אין פוטר דעשה, והוא רק ביטול על הזמם לומר שאין המשך לזמם, ולפי הראב"ד פשוט דכמו שבזמם סגי בזמם כזה כאילו היה באמת, כמו"כ בעשה דנים כן, כיון דהעשה הוא היכי תימצי לבטל את הזמם, ובתור היכי תימצי לא עדיפא מגדרי זמם עצמו, שהרי כל כולו אינו אלא שיעור למדוד מתי נפקא מזמם, מה"ט פשוט, דכמו דשייך "זמם" על מלקות, כמו"כ שייך "עשה", אבל להרמב"ם שזה מיעוט ממש, דהעשה הוא פוטר, שוב בעינן עשה באמת ובמלקות ליכא עשה, וזהו פלוגתתם.

## מבאר דפלוגתת הר"י וריב"א תלויה בפלוגתת הרמב"ם וראב"ד, והרמב"ם אזיל לשיטתו.

ונראה דלנתבאר לעיל בפלוגתת ר"י וריב"א מבואר דפליגי בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד ויהיה נפ"מ למלקות, ולפי"ז אזיל הרמב"ם לשיטתו, דביאר כאן דבממון צריכים לטעמא דאפשר בחזרה, וזה שי' הריב"א, ולשיטתו אזיל.

אולם באבי עזרי [רביעאה] העיר הערה גדולה, דבשלמא אי "עשה" הוא רק כלפי הזמם, שוב י"ל דכיון דאפשר בחזרה הרי לא יצא מידי זמם, אבל אם "עשה" הוא דין בפנ"ע, איך מהני מה דאפשר בחזרה.

אלא דיעויין היטב ברמב"ם שכתב דמיירי שהחזירו ממש, ולפי"ז לא ק' קושי' הנ"ל, דכשמחזירו באמת ודאי דבטלה העשה, איברא, דלדברינו תמוה שי' הריב"א, דלמדנו את הריב"א כהרמב"ם, ובריב"א מבואר דסגי במה דאפשר לאהדורי, וצ"ע.

## ב' הערות בדברי הגר"ח.

*ושמעתי מקשים קושי' אלימתא על עיקר דברי הגר"ח, דבאופן דאיכא שני כיתות שחייבוהו במלקות, ורק כת אחת הוזם אחרי שהלקוהו, הרי הכא ליכא למימר שזה חבלות ולא מלקות שהרי אכתי מיקרי ע"פ עדים, ולפי"ז שפיר משכחת לה דינא דכאשר עשה במלקות, ועיין בהערה [[167]](#footnote-168) בזה.*

*ותלמיד אחד הקשה קושי' אלימתא על עיקר דברי הגר"ח, שהרי כמו שבי"ד הם חלק ממעשה המלקות, כמו כן עדים הם חלק ממעשה המיתה, ד"יד העדים תהיה בו בראשונה", וזה דין לעיכובא כדאמרינן דנקטעה יד העדים פטור, ורק בנקטעה לפני כן שמעולם לא היה ראוי ע"י עדים אז הוא דאינו מעכב, ומעתה, כמו שבזממה ליכא בי"ד כש"כ דבזממה ליכא עדים, וג"כ חסר במעשה מיתה, והעירוני, דאדרבה, הרי בזממה מעולם לא היה כאן עדים, ומעיקרא לא חייל דינא דידי עדים מעכב.*

*אולם היותר נראה בזה, דעצם זה שלא בכל האופנים מעכבת יד העדים א"כ ע"כ דאין זה חלק מעצם המעשה מיתה אלא דתנאי בעלמא הוא, וזה דודאי דתנאי רק מעכבת ב'קיום דין' של המיתת בי"ד, דלא מתקיימת כאן דין מיתת בי"ד בלי הך תנאי, אבל מעשה מיתה אכתי איכא הכא [[168]](#footnote-169), ורק במלקות אמרינן דהבי"ד הם חלק מהמעשה מלקות, והרי זה פשוט דלא בעינן "קיום דין" מיתה דבלאו הכי לא מתקיימת המיתת בי"ד, והרי כבר נתבאר דגם בי"ד נצרך ל'קיום דין' מיתה לייחס את המיתה לחיוב מיתה, ואעפ"כ אמרינן דשפיר חשיב 'עשה' שהרי תמיד בהזמה ליכא 'קיום דין', ופשוט [[169]](#footnote-170).*

## עפי"ז מבאר דינא דב"ג אי שייך ביה כאשר עשה, דתלוי בפלוגתת הנ"ל בדין עשה במלקות.

*וע"פ כל הנ"ל יש לדון בקושי' הידועה של התומים – הא תמיד איכא פטור של 'כאשר עשה' בב"ג וב"ח שהרי החללות חיילא מיד, דהנה, זה נראה פשוט שה"זמם לעשות" בב"ג וב"ח אינה אמיתי דהוי כמלקות, והיינו דאינו כחיוב ממון ומיתה דסו"ס חייבו אותו בחיוב מיתה ובחיוב ממון, דהכא בב"ג, אף דבי"ד אמרו עליו ופסקו שהוא ב"ג, אכן סו"ס כיון שזה מתברר כטעות הרי נתברר דלא היה כאן כלום, ופיטומי מילי בעלמא הוא, רק שבפועל היו דנים ומתנהגים איתו כאילו הוא ב"ג.*

*ומעתה נראה דזה ברור דלפי הראב"'ד שפיר חשיב עשה, דסו"ס העשה היא כפי הזממה, וכמו שהזממה עצמה אינה אמיתי כמו"כ העשה אינה אמיתי, ודו"ק, אכן לרמב"ם א"ש, דבעינן "עשה" אמיתי וליכא, ומיושב קושי' התומים, דדינו כמלקות דליכא בזה דין "עשה".*

*אולם יש לדון דלראב"ד נמי א"ש, דצריך זומם כפי העשה, אכן זה דוקא בעשה כזה שהוא מוציא מידי זממה, ולכאו' י"ל דהכא אינו כן שהרי הוא זמם שכל ימיו יהא פסול, והעשה לא היה לכל ימיו, וא"כ העשה כבר אינו מוציא מידי כל הזממה ודו"ק.*

*אולם נראה דאינו כן, דהזממה הוא להופכו לפסול, וזה כבר חייל ביה אז לכל ימי חייו, ומה שבפועל הוא לא הרגיש את הפסול לכל ימיו אכתי לא סגי להיות חסר בעשה, ודו"ק*.

# סימן מדהערות בכ"ד אבות נזיקין [[170]](#footnote-171).

**פרק א הערות קצרות בכ"ד אבות נזיקין <>** בגדרי הכ"ד אבות נזיקין. <> מתמה בגדר מזיק דשואל, ודן בדברי האחרונים שיש גם דין שמירה. <> מבאר שאף אם אין דין שמירה הא סו"ס יש דין העמדת הפקדון ו'אי - העמדת הפקדון' מיקרי מזיק כמו 'אי – שמירה' בכל שומר. <> עוד הערות במזיק דשומר. <> שי' הרמב"ם בפושע כמזיק, וגדרי טוט"ג. <> בדין גנב וגזלן. <> במגביה ע"מ לנסך. <> בדברי רש"י שמנסך אינו מערב. <> בשי' הרמב"ם דחבלות הם קנסא אף דבסוגיין לא מיירי בקנסא. <> בדברי רש"י בע"ז ממונא. <> ר"ע תברי' לגזיזיה. <> בדין עדים זוממים במיטב.

**פרק ב הרחבה בדברי רבותינו בגדר הדין דימוע. <>** בדין מדומע שהכל נעשה לתרומה ממש - הלכך הוי מזיק. <> עיקר דין מדומע – מה"ת או מדרבנן. <> מחדש שיש ב' דינים במדומע - דין איסור מספק ודין שני שהכל נהפך לתרומה - ויתכן לחלק ביניהם בדאורייתא ובדרבנן. <> הוכחה מערלה שזה מדרבנן. <> פלוגתת הראשונים אי הוי מה"ת או מדרבנן. <> בדין מדומע שהכל נעשה לתרומה ממש, ולכן איכא חזקה על התערובת שאינו מדומע וכמבואר בתוס' יבמות [פב]. <> מקור מכמה ראשונים לחידוש זה - ומחלוקת בזה. <> עוד חידושים מחמת הדין הזה. <> ספיקת השערי יושר בביטול בק' ומחוסר הרמה. <> ביאור עפ"י הנ"ל בדברי רש"י בתמורה דלשון 'דמעך' היינו תרומה.

# פרק אהערות קצרותבכ"ד אבות נזיקין.

## בגדרי הכ"ד אבות נזיקין.

הנה, בדיני מזיק יש ב' תנאים עיקריים: א] בעינן שיהיה "מעשה" מזיק וגרמא בנזיקין פטור כיון דאין כאן מעשה, ב] עוד מצאנו בנזיקין דתשלומי הנזיקין הם להשלמת הנזק, וכנתבאר ברש"י במשנה [ט':] "דעלי להכשיר ולתקן את הנזק", והדמים באים להשלים את הנזק, עד כדי כך דלשי' הראב"ד תשלומין על נזק דקרקע מיקרי דמי קרקע, לענין זה דאין נשבעין על הקרקעות.

אולם בכ"ד אבות מצאנו מזיקין שהם רק בגרמא כגון שומרים שכ' רש"י שהם מזיקין כיון דלא שמרו, וזה גרמא ממש, וכמבואר נמי בגמ' שזה "היזק דממילא", ואיך מיקרי מזיק, ועו"ק דבכפל ע"כ לא שייך לומר דהתשלומין באים להשלים את הנזק דזה כבר הושלם בקרן, וה"ה דקשה מכל הקנסות, וכן בצער ובושת, וצ"ע.

והביאור בזה פשוט דשני גדרי מזיק נינהו, מזיק ד"בבא קמא", ומזיק ד"מיטב", והכ"ד אבות הם רק לענין מיטב וכמבואר בסוף הסוגי'.

במזיק ד"בבא קמא" נאמר פטור גרמא ונאמר דין להשלים את הנזק, ובמזיק הזה הכל מתחיל בנזק הממוני, אבל במזיק ד"מיטב" איכא גדר אחר, שכאן נתחדש שכל מעשה שפוגע בחבירו ונקבע על המעשה הזה תשלום, הרי זה בכלל המזיק של מיטב.

ונמצא שמיטב ובינונית נתחלקו לב' סוגי תשלומין, א] תשלום שבא על מה שנעשה כנגד חבירו הרי זה בכלל המזיק של מיטב, ב] תשלום שבא כחיוב ממון גרידא, והיינו כבע"ח וכתובה וכדו', וחומרת מיטב נאמרה בתשלום על מה שנעשה נגד חבירו וזה כולל קנסות וזה כולל גרמא ופשוט.

ופשוט נמי דמה שידוע מהגר"ח בספרו דקרן דגנב הוא תשלומי מזיק, דאין הכוונה מצד פרשת "מכה בהמה ישלמנה" וכמזיק ד"בבא קמא", אלא הכוונה כנ"ל, שאינו ממון בעלמא שנחסר חבירו כשאר ממוני גבך, רק דבא על מה שנעשה נגד חבירו.

וע' להלן מה שביארנו עפ"י זה בשי' הרמב"ם בפושע כמזיק, ומ"ש משאר חיובי שומרים.

ואגב יש להעיר – הרי לעיל בריש פירקין [סימן ו] נתבאר ברש"י דכתב דאבות בעינן "בהדי'" וכאן מבואר דסגי במה שכתוב בקרא בלי הך תוספת שיהיה "בהדי'" ונתבאר דהתם לאפוקי מתולדות והכא רק לענין מיטב, עיי"ש בארוכה.

## מתמה בגדר מזיק דשואל, ודן בדברי האחרונים שיש גם דין שמירה.

לכאו' בשואל ליכא דין שמירה, שהרי חייב על אונס גמור, גם כשמת ולא היה שייך לשמור, וע"כ דאינו אלא חיוב אחריות, וק' דאיך נהיה למזיק, ועיין רש"י דכתב בכל השומרים "הואיל ולא שמרו", וק' דזה לא שייך בשואל.

וע' בקובש"ע פסחים [ס"ק י"ז בסוגריים] שהוכיח שיש בזה מחלוק' רש"י והראשונים אי יש חיוב שמירה בשואל חוץ מהדין אחריות, ואף דאין שמירה על אונס, אבל עכ"פ כנגד פשיעה וגו"א שייך שמירה, ואף דמצד אחד מבואר ברש"י בב"מ [פ"א] שכ' דהשאילני והשאילך אינו שאילה בבעלים כמו שמור לי ואשמור לך, דרק חיוב שמירה כלפי חבירו חשיב כעימו במלאכתו ודינו כבעליו עימו, לא כן בחיוב אחריות בעלמא, אכן מצד שני בתוס' בכתו' [ל"ד], וכ"ה ברמב"ן וריטב"א ורא"ה [שם], וע"ע בראב"ד בב"ק [קי"ב] ובשטמ"ק בשם הרמ"ה דג"כ מבואר כן, [וע"ע בתלמיד הרשב"א בב"מ [צ"ו] כנ"ל], דמבואר דאף כשנאנס בשואל, אפי"ה חייב כבר משעת הפשיעה שהביא את האונס ומוכרח שיש דין שמירה.

והוכיח עוד כדברי הראשונים מהרמב"ם שסובר דפושע כמזיק חייב בקרקע וזה גם בשואל, ומוכרח שיש דין שמירה, ונראה להוסיף דאזיל לשיטתו, דשי' הרמב"ם בהשאילני ואשאילך דגם מיקרי בבעלים - כן הוכיח החזון יחזקאל בב"מ [פ"ז - ה"י] - וזה דלא כרש"י, ודו"ק, וע"ע באהא"ז נז"מ [ד' - ד' בא"ד אלא דיש לדון בדבר] דנקט דאיכא ב' דינים בשואל.

אולם נראה דגם אי נימא דיש חיוב שמירה נגד פשיעה וגו"א אכתי לא מהני בסוגי' דידן, דא"כ אין "דיניהם י"ב" [כמוש"כ בתוס'] רק "י"א", ועו"ק דודאי דלענין מיטב שואל חייב גם באונס, וכדילפינן מגז"ש, וע"כ דיש לו דין מזיק כלפי האונס ג"כ.

## מבאר שאף אם אין דין שמירה הא סו"ס יש דין העמדת הפקדון ו'אי - העמדת הפקדון' מיקרי מזיק כמו 'אי – שמירה' בכל שומר.

והנראה בזה, דיסוד דין אחריות בשואל אינו חיוב אחריות צדדי, רק שהחפץ נמצא ברשות השואל לענין אחריות, וכמו שפיקדון הוא "ברשות שומר" לענין שמירה, ועיין באמרות אברהם פרק המפקיד [סימן א] הארכנו בגדרי "רשות שומר" - כמו"כ בשואל יש "רשות שומר", והביאור בזה, דתחילת דינו של שמירה הוא שיעמיד את החפץ לבעלים בסוף השמירה [ואף דאין בשומר דין השבה כמו בגזילה וכמבואר בקצה"ח [סימן קצ"ח ס"ק ה'] סו"ס בעי להעמידו לו בסוף השמירה], שהרי התכלית של השמירה אינו שיהא שמור באיזשהו מקום רק שיהיה שמור לבעליו, וזה רק כשמעמידו לבעליו בסוף השמירה, ודין זה בשמירה איכא נמי בשואל, שצריך להעמידו לו בכל אופן שיהיה רק דבשאר שומרים ניתוסף דין שישמרנו בפועל כדי שיוכל להעמידו למפקיד, ובשואל יש רק את ה"רשות שומר" לענין זה שיעמידנו בסוף זמן ההשאלה, וזה החיוב אחריות דשואל, ונמצא דמה שמחייב את השואל באונסים אינו מה שנאנס מצד עצמו, רק שבאונס מונח "אי - העמדת החפץ", ונמצא "דאי - שמירתו" הוא מה שמביא את הנזק לבעליו, דאחרי שהמשאיל הכניסו לרשות השואל אין שום נפ"מ למשאיל למה אין החפץ בעין לפנינו, וכלפיו אינו בעין מחמת זה שהשואל לא העמידו לו, וזהו הגדר במזיק דשואל, וזהו כוונת רש"י "ואינו שומרו".

שוב הראוני ברעק"א בחידושים בב"מ [בסוף צ"ו.] שמבואר מתוך דבריו דאונס בשואל מיקרי חסרון שמירה, עייש"ה [ובעיקר הך קושי', עיין אילת השחר מה שביאר בזה, ויש לדון בדבריו ואכמ"ל].

## עוד הערות במזיק דשומר.

ויש להעיר דהנה מצאנו בעיקר דין שומרים, שהגדר בזה כמבואר בתוס' כתו' [נ"ו:] "שמשעבדים עצמם למה שכתוב בפרשה", וצ"ל דאין כאן שעבוד על התשלומין עצמן דא"כ אין זה תשלומי נזיקין רק תשלומי בע"ח, וע"כ שהשיעבוד הוא על זה שיש לו דין שומר, ושוב משלם על מה שעשה לו ע"י מה שלא שמרו, ודו"ק.

וע"ע בריש מכילתין [סימן א'] שהבאנו מהחזון יחזקאל ומהגרשש"ק שדייקו ב' דיוקים ברש"י דרק בשומרים החיוב מצד ה'אי - שמירה' ולא בנז"מ, ולפי"ז ק' מרש"י במשנה ט':, ועיי"ש מה שיישבנו בזה.

## דרך חדשה בגדרי שומרים ובגדר חיוב אחריות דשואל – ואיך נכלל בדין כ"ד אבות נזיקין.

אולם יש דרך אחרת בעיקר גדרי חיובא דשומרים ובמסויים בגדר החיוב אחריות דשואל – דאיך נכלל בדין כ"ד אבות נזיקין – והרחבנו בזה בדברינו באמרות אברהם פרק המפקיד [סימן א ענף א] עיי"ש בארוכה – והבאנו להקשות עוד שיש מקורות שנראה שכל הדין שואל הוא לקיחה ותשלום על הלקיחה – וקשה דמה כל זה שייך למזיק – וכן קשה בכל השומרים שמשמע מהרשב"א סוף הפועלים שכולם חייבים על לקיחה ויש התחייבות על התשלום על האי לקיחה - ומה כל זה שייך למזיק.

ושורש הדברים הוא שודאי שהשואל אינו מזיק ואינו אפילו כעין מזיק – אלא שיש ב' סוגים של תשלום, א] על התחייבות בעיסקה שמחייבת אותו לשלם [מקח או הלוואה], ב] על פגיעה בממון חבירו – ושורש כל הכ"ד אבות נזיקין הוא תשלום מחמת ועל פגיעה בחבירו או בממון חבירו – והכא אף שהשואל אינו מזיק – והוא לא פגע ולא גרם פגיעה - אבל הוא אחראי על הפגיעה בממון חבירו – וזה אחריות לשלם של פגיעה / נזק – וזה השורש כל הכ"ד אבות לענין עידית.

## שי' הרמב"ם בפושע כמזיק, וגדרי טוט"ג.

ע' רמב"ם בשכירות [פ"ב - ה"ג] דאף דקרקע נתמעט מחיובי שומרים אבל בפושע חייב דדינו כמזיק, ותמוה, הרי כל חיובי שומרים הם כמזיק כמבואר בסוגי' ובמה עדיף פשיעה, וצ"ל דפשיעה הוא מזיק ממש, אכן זה לא יתכן דסו"ס גרמא הוא, והך מעשה עצמו כשלא היה שומר [שבא ופתח דיר חבירו ונאבדו הבהמות] חשיב כגרמא.

אולם, גם בלי סוגי' דידן ק' דברי הרמב"ם דפושע כמזיק וחייב בקרקע, שהרי שי' הרמב"ם דפושע פטור בבעליו עימו, וע"כ דמדיני שומרים הוא, ושוב ק' דמ"ש פטור קרקע מבעליו עימו, הרי דמיניה וביה צ"ע שי' הרמב"ם.

ובביאור הגדר בפושע כמזיק, ביאר בברכ"ש [סי' ל"ב ס"ק ד'] בשם הגר"ח דודאי אינו מזיק מפרשת "מכה בהמה ישלמנה", שהרי סו"ס זה גרמא, אלא דבפרשת שומרים איכא חילוקי דינים, [שבועה, תשלומין, שמירה] וא' מדיני השומרים שפשיעה דידיה נהיה מזיק ואיתרבי בפרשת "מכה בהמה ישלמנה", וכשאנו מחייבים לו על פשיעתו, מחייבינן ליה כבר מפרשת "מכה בהמה ישלמנה" כמזיק גמור, רק דע"י פרשת שומרים נהיה מזיק מצד "מכה בהמה ישלמנה", ובזה מיושב הסתירה בין קרקע לבעליו עימו דפטור קרקע הוא פטור בתשלומי שומרים ותשלומי פשיעה אינו תשלומי שומרים רק תשלומי מזיק ממש, הילכך לא נתמעט, משא"כ בעליו עימו, הכא יש פוטר בעיקר הדין שמירה, ושוב אין לו דין מזיק כלל, שהרי אין בו דין שומר לאשוויי כמזיק.

ומעתה מיושב נמי סוגי' דידן, דלעיל נתבאר דאיכא תרי סוגי מזיק, מזיק ד"בבא קמא" ומזיק "דמיטב", ופשוט דבשאר שומרים התשלומין עצמו מפרשת שומרים הוא ודלא כפשיעה שהתשלומין מפרשת מזיק, ונמצא דשאר תשלומין רק איתרבי "כמזיק דמיטב", אבל פושע הוא כבר "מזיק דבבא קמא" אחרי דמדיני שומרים איתרבי כמזיק ממש.

ויש להסתפק בטוט"ג, האם דינו לשלם כפל הוא "מפרשת גניבה", או דדינו מפרשת שומרים, ויש בזה סתירה בסוגי' דידן, דמצד א' ר' אושעי' לא הביא כפל דגנב כיון דהביאו כבר בטוט"ג, ומשמע שזה הך כפל דגנב עצמו, ומצד שני טוט"ג עצמו לא מובא כמזיק בפנ"ע, רק בתוך שומרים, ומשמע דמתשלומי שומרים הוא.

ומכאן מוכרח כדברי הברכ"ש בשם הגר"ח [בסוף סי' מ'] דמצד עצמו אינו גנב דבהיתירא אתא לידיה, ורק בפרשת שומרים נתחדש דדינו כגנב, ושוב משלם כפל כשאר גנב, עיי"ש בארוכה, והדברים מוכרחין בסוגיין וזה ע"ד מה שנתבאר כאן בפושע כמזיק, [וע' בריש מרובה דהארכנו להוכיח כיסוד הנ"ל].

## בדין גנב וגזלן.

לכאו' תמוה, שהחילוק בין גנב לגזלן הוא רק בכפל, וכבר מנו כפל בנפרד, ומבואר מכאן דיש חילוק בקרן עצמו, וצ"ב.

ומוכרח דחלוק גנב דעיקר חיובו מצד המעשה גניבה [ויש דינים וצורה במעשה גניבה שיהיה בסתר דוקא], לעומת גזילה שאין המחייב מצד המעשה, ורק מצד העיכוב ממון עצמו, ונפ"מ בגונב כשאין חסרון ועיכוב ממון דעכ"פ עבר בלאו דלא תגנוב, והארכנו בזה בריש מרובה מהמנ"ח רכ"ד [ב'] דאיכא כמה נפ"מ בזה, כגון בגונב מעכו"ם וכן בההיא דבן בג בג וגונב ע"מ למיקט וכו'.

ובסוגי' דידן מבואר דלא רק מצד הלאו יש נפ"מ אלא אפי' כלפי התשלומין, שהרי הכא נמנו בנפרד לענין מיטב, ובהך דבן בג בג ועכו"ם בלאו הכי ליכא תשלומין, ובגונב ע"מ למיקט איכא תשלומין, וע"ע בדברינו ריש מרובה שהבאנו עוד גוונא דשייך נפ"מ בתשלומי קרן דגנב וקרן דגזלן [וע' בזה בדין משיג גבול דחילקנו לענין המיעוט דקרקע אינה נגזלת בין קרן דגנב לקרן דגזלן, ובסוגי' דחומש שם מצאנו עוד נפ"מ, וכן בדברי התוס' רי"ד בקרן כעין שגנב, עיי"ש].

ורש"י הביא קרא ד"והשיב", וק' דמיירי כאן באינו בעין, דבעין אין מיטב, ומבואר ד"ושילם" שזהו הריבוי דתשלומין שאינם בעין, זה רק גילוי שמתקיים הדין "והשיב" גם באינו בעין, ודלא כמו שדייק הגר"ח [הל' גו"א] ברמב"ם ששני דינים נינהו, ועיין תוס' וריטב"א מכות [ט"ז] דפליגי אי מתקיים מ"ע דוהשיב ע"י תשלומין שאינו בעין, ושי' הרא"ש בב"מ [כ"ו] דמתקיים המ"ע וזה כרש"י, והרא"ש הוא לשיטתו [להלן י"א] דמהני מדין מ"ל הן מ"ל דמיהן, ורש"י נמי אזיל לשיטתו בפסחים [ל"ב.] דיליף דין קרן כעין שגנב מקרא דוהשיב דדרשינן "כמה שגזל", וזה קאי בתשלומין שלא בעין.

## במגביה ע"מ לנסך.

ברש"י הביא קושי' הגמ' בגיטין דנימא קלב"מ ותירצו שם דמיירי במגביה ע"מ לנסך, וק' דאיך פירש"י כאן מנסך וכוללו בהדי "מכה בהמה ישלמנה", הא ע"כ מוקמינן במגביה, ושוב חייב מצד גזילה כבר משעת ההגבהה ולא משום מזיק.

ופי' בזה הגרשש"ק [סי' ג' ס"ק ב'] דגונב ע"מ לאבד אינו גנב בלי זה שזה ע"מ להזיק בהל' מזיק, דצריך לקיחת גזילה וזה רק בלוקח לשימוש ולא בלאבד סתם, אבל אם זה ע"מ להזיק מהני, ולכן אי מנסך לא היה מזיק לא היה גזילה בהגבהה, דזה סתם איבוד בעלמא, ומזה דדינו כגזילה מוכרח דמנסך הוא מזיק, וזהו שהביאוהו בכ"ד אבות.

וכ"כ הגר"ח בחובל ומזיק, דרק אי היזק שא"נ שמי' היזק שוב חשיב גזילה בגוזל ע"מ לנסך, ובטעמא דמילתא כתב דכמו שההיזק שאחרי הגזילה יכול להצטרף ולהמשיך את הגזילה [וכדמוכח בדין תברא ושתי'], כמו"כ יכול לקבוע שם גזילה על הגזילה כשנעשה לשם היזק, ועיין בהערה [[171]](#footnote-172).

אמנם יש כאן ב' הערות, א] מנסך הוא שימוש בחפץ שאוסר את החפץ, ומ"ש שימוש זה משימוש דאכילה דחשיב לקיחת גזילה, ורק במדמע ומטמא שהוא רק מעשה מזיק, התם י"ל דבעינן דוקא שיהיה בגדרי מזיק, ב] בסוגיין מיירי לענין "מיטב", ואף דבלי המעשה מזיק במנסך אין כאן גזילה, הא סו"ס התשלומין מצד הגזילה וא"צ שיהיה "מיטב" במנסך עצמו, וצ"ע.

וכעיקר דברי הגר"ח והגרשש"ק, כן מצאנו בתרומת הכרי [סימן שפ"ו ס"ק ג'] ליישב סתירת הרש"י, דבחולין [מ"א] כ' רש"י דמיירי במגביה "ע"מ לאוסרו", ובגיטין [נ"ב:] פי' דהגביהו "ע"מ לגוזלו", וזה סתירה [וע' תו"ג שם שפי' דכוונתו דלגוזלו היינו ע"י לאוסרו, ולדבריו אין סתירה], ופי' דרש"י למד דהיזק שא"נ שמי' היזק מהני בע"מ לאוסרו דזה מעשה מזיק [ולא איבוד בעלמא] ולהך מ"ד אזיל רש"י בחולין, אבל בגיטין איירי להלכה דלאו שמי' היזק ולכן בעינן ע"מ לגוזלו, דע"מ לאוסרו לא מהני דבגונב ע"מ לאבד צריך מעשה מזיק.

ודבריו תמוהין דברש"י עצמו מפורש שם בחולין דמיירי למ"ד לאו שמי' נזק, וצ"ע, ועפ"י דרכו נראה ליישב את הסתירה דגם למ"ד ל"ש נזק יש להסתפק אם הקנס היה לעשותו למזיק מדרבנן או דהקנס הוא קנס בעלמא על מה שאסר ממון חבירו, ובחולין נקט דהקנס להשוותו כמזיק, ושוב יש לחלק כהתרומת הכרי, וא"ש.

## בדברי רש"י שמנסך אינו מערב.

רש"י פי' דלא מיירי במערב דא"כ ליכא הפסד דיכול למוכרו בזול, ועיין שלטי גיבורים דזה סתירה לרש"י בע"ז ובגיטין שפסק שגם משהו אוסר את הכל ואסור למכור בזול, ועוד הק' במהרש"א דאכתי ק' דסו"ס איכא מ"ד דלומד דמנסך היינו מערב, ותי' הפנים מאירות דהכא לענין אבות בעינן מזיק מה"ת, ומערב דאוסר בכל שהוא הוא רק מדרבנן, וזה א"ש התם דלא מיירי לענין אבות, לא כן הכא דבעינן שמה"ת אסור למכור חוץ מדמי איסוה"נ שבו, וזהו כוונת רש"י כאן שעכ"פ מה"ת מותר, וכ"ז במנסך אבל במדמע בתרומה מיירי ברוב תרומה הילכך גם החולין אסור מה"ת לישראל, עכ"ד, וע"ע בפנ"י.

ולכאו' ק' דהכא מבואר דקס"ד לפרש דברי ר' חייא גם אליבא המ"ד דהיזק שא"נ לא שמי' היזק, ומבואר דאף דמדרבנן אסור אכתי היה שייך שיהא אב [רק דבקנסא לא קמיירי], וע"כ שמדרבנן הו"ל בכלל נזק דקרא הילכך הו"ל אב וכמוש"כ רש"י.

ולפי"ז צ"ע דמ"ש הך דרבנן דהיזק שא"נ [דחשיב אב] מהדין דרבנן דאסרו לכל היין - ואדרבה - הסברא הפוכה, דבהיזק שא"נ יש מקום להסתפק אי עשאוהו כהיזק או לא וכדביארנו לעיל, אכן הך דרבנן, ע"כ שהוא כנזק מדרבנן דאחרי שהוא אסור ממילא הוא כשאר נזק, וצ"ע.

וי"ל דסוגי' דידן סבר דלמ"ד היזק שא"נ לאו שמי' היזק, הגדר בקנס הוא להשוותו כמזיק, אמנם במנסך שאסור בכל שהוא דמה"ת בטל, י"ל דגדר הדרבנן לא היה לאסור את כולו בדין ודאי, רק דעל כל טיפה וטיפה יש לו דין לחשוש דאולי זהו האיסורא, וי"ל דהך היזק שא"נ אינו יכול להיות בגדר מזיק דלא חל שום דין ודאי על החפץ, ורק דיש דין על הגברא לחשוש לכל טיפה וטיפה, [וזהו שאוסרו מלמוכרו בזול, דעל כל טיפה צריך לחשוש אולי זהו היין נסך, וכדברי רש"י בגיטין], וממילא לא שייך להביאו בהדי הכ"ד אבות נזיקין שאין כאן תורת מזיק כלל.

ומה שהק' השלטי גיבורים דכאן ברש"י מבואר דאפשר למוכרו ושם א"א, י"ל דאף דבפועל א"א [וכדלעיל דיש לחשוש על כל טיפה וטיפה], היינו רק מצד הגברא, אבל מצד החפצא הרי אין בו איסור ודאית, ומצד החפצא יכול למוכרו, הילכך דיינינן ליה כלפי החפצא כחפץ שאין בו היזק, ולכן אינו בכלל הכ"ד אבות.

ובעיקר הנידון אי עשאוהו כנזק או דרק חייבוהו קנס על מעשיו, מצאתי בזה בקונטרסי השיעורים [סוף שיעור א'] דדיקדק דפליגי בזה הרמב"ם והרי"ף, דזה לשון הרמב"ם בחובל ומזיק [ז' - ב'] בדין היזק שא"נ, "הואיל והפחית דמיהן הרי"ז חייב לשלם מה שהפחית מדמיהן" הרי דעשאוהו כמזיק, וברי"ף כ' "אלא קנסא הוא דקנסוהו רבנן משום דעבד איסורא" והיינו כהצד השני.

והנפ"מ במיטב, דלרמב"ם הרי"ז מדין מזיק דכה"ת כולה, וכ"כ הרמב"ם שם דמשלם מיטב "כדרך כל המזיקין", והרא"ש כ' "אעפ"י דקנסא דרבנן בעלמא נינהו, כעין קנס דאוריי' קנסוהו לשלם ממיטב", הרי כהרי"ף, דזה דין נוסף בקנס שמשלם מיטב, ודו"ק, ועיי"ש מה שהוסיף להסתפק נפ"מ בין הצדדים, עכתו"ד, ונראה דמדברי רש"י שכתב שהרי הם בכלל "מכה בהמה" ובכלל נזק, נ' כהרמב"ם, [ובמק"א הארכנו עוד בהיזק שא"נ].

ובעיקר הגדר בהיזק שא"נ, עיין תוס' בב"ב [ב':] דכשהשרץ על הפירות מיקרי היזק ניכר, וברש"י להלן [ה'.] משמע דבעינן "חסר", ובריש ב"ב הארכנו בזה, ודו"ק.

## בדין מדומע שהכל נעשה לתרומה ממש - הלכך הוי מזיק.

מצאנו בסוגי' דמדמע הוא אחד מהכ"ד אבות מזיקין, והגר"ש רוזובסקי זצ"ל [סימן ה' ס"ק ה'] יצא לדון דיתכן שאין דין מזיק בגורם ספק איסור בממון חבירו אף שעליו להחמיר לחשוש לאיסור דהחפצא לא הוזק, ועיי"ש שיישב דמדומע אינו דין ספק - אלא שהוא דין ודאי שהכל נעשה לתרומה ודאי - הלכך שפיר הוי מזיק - וכ"ה במשנת ר"א ב"ק [סימן ג' ס"ק ח'] - ועיין להלן [פרק ב] שהרחבנו עוד בזה - והבאנו הרבה הוכחות מהראשונים ואחרונים ליסוד זה שיש כאן דין ודאי.

## בשי' הרמב"ם דחבלות הם קנסא אף דבסוגיין לא מיירי בקנסא.

ברמב"ם בהל' חו"מ [פ"ה ה"ו] מבואר דחובל מיקרי קנס ואינו חייב עפ"י עצמו ככל הקנסות, ותמה המ"מ שם מכאן דלא קמיירי בקנסא ואפי"ה מיירי בחובל, וכן תמה מלהלן באונס ומפתה דאמרו שם דפגם היינו ממון, ולרמב"ם הרי"ז קנס.

ובאהא"ז [שם] ביאר כך, דזה ודאי דאינו קנס גמור מדלא כ' הרמב"ם שפטור בבאו עדים אחרי ההודאה, וע"כ דרק לענין שאין הודאתו הודאה הוא דחשיב קנס, אבל פוטר אין כאן - והוו ב' דינים שונים בקנס, מה דלא מתחייב עפ"י עצמו ומה שנפטר בהודאתו גם אי באו עדים אח"כ, ורק הדין הראשון נאמר בחבלות.

והרבה יש לתמוה בדברי הרמב"ם - וכדלהלן: א] למה מיקרי קנס, הרי הפסידו ממון ככל נזיקין דעלמא, ב] אי איכא סברא למה הוי קנס - א"כ למה אינו קנס גמור ולמה ליכא לשני הדינים של הודאה - ויהיה כאן הלכה גם שהודאה פוטרת במקום עדים, ג] מה החילוק בין שור שחבל באדם לאדם שחבל באדם, דלמה שור שהזיק אדם איכא חיוב ממון ולא חשיב כקנס ונאמן בהודאתו, דאי נימא שאין לאדם שווי ולכן הוי קנס - א"כ גם בשור שחבל נימא כן, וצ"ע, ד] קשה מהמבואר שבאונס ומפתה הפגם חשיב ממון, ולפי הרמב"ם הרי"ז קנס.

וביאר באהא"ז בכל הנ"ל בטעמא דהאי מילתא - דהואיל ואדם לא עומד להימכר לע"ע מחמת הלאו וגם לא שייך שימכר להיות עבד כנעני - א"כ ע"כ דאין זה השווי שלו, וע"כ צ"ל שחייבוהו תורה על המעשה חבלה ולא על החסרון ממון שאחרי החבלה - אלא ששמין ודנים את המעשה חבלה כאילו שהיה לו נזק שזה יהיה שומת המעשה שעליו משלמים - ולגבי זה דומה חבלות לקנס, שקנס חייב גם על מה שאין לו הפסד כלל, וה"ה הכא שלא משלמים על הנזק עצמו רק על מעשה החבלה - כפי ערך שהנזק היה יכול להיות, והיינו שיש 'שומא' במעשה כפי ההיזק שהיה צריך להיות בהך מעשה היזק - והשומא הוא כפי מה ששוה לימכר, אף שאינו עומד להיות עבד כנעני ועבד עברי - [וע' גר"ח טוען ונטען].

והנה כל גנב שהודה שהוא גנב אינו נאמן ע"ע שגנב - דאאמע"ר ולכן הוא עדיין יהיה כשר לעדות, אבל סו"ס הוא חייב על החיוב ממון שבגניבה - שהרי הפסידו ממון - ופלג"נ בין הפסול לחיוב ממון דתרתי נינהו - אולם כל זה בנגב, אכן בחובל שרק חייב על מעשה החבלה ולא על ההפסד ממון מצד עצמו - הכא הדרא דינא דאאמע"ר, דעצם החיוב בלי המעשה חבלה ליכא, ולענין זה דומה לקנס דלא מהני הודאתו.

אולם כל זה בהודאה גרידא, דבזה איכא חסרון מצד אאמע"ר, אבל אם יבואו עדים אח"כ ודאי שיתחייב, דאין לו דין קנס לענין הפטור - רק לגבי הדין אאמע"ר - הרי דנתבאר למה הוי כקנס ולמה אינו קנס גמור.

ועפ"י כל הנ"ל מבואר עוד מה החילוק בין שור שחבל באדם לאדם שחבל באדם, דלמה שור שהזיק אדם איכא חיוב ממון ולא חשיב כקנס, דאי נימא שאין לו שווי ולכן הוי קנס א"כ גם בשור נימא כן, דהתם ליכא איסור ואין כאן אאמע"ר, וא"ש.

ומיושב נמי ההיא דאונס ומפתה דהתם הרי"ז ממון גמור הואיל ועומדת להתקדש, ודלא כשאר חבלות שלא עומד להימכר לעבד, ולכן באונס ומפתה יש כאן נזק אמיתי שהרי הפסידה משווי זה - וע"ע בדברינו להלן בריש פרק החובל [סימן א] מה שיש להרחיב עוד בזה.

ובעיקר הגדר בחידושו של הרמב"ם, ידוע לבאר בשם הגר"ח, דמה דחובל הוא קנס הוא משום שאין דמים לבן חורין, אכן לפי"ז ק' דשור דהזיק אדם גם כן צריך להיות קנס - וכן קשה מאונס ומפתה, וצ"ע, וע"ע בחי' הגר"ש רוזובסקי זצ"ל.

ובעיקר סוגי' זו בביאור שיטת הרמב"ם הארכנו טובא בדברינו ריש פרק החובל - ושם הבאנו את עיקר הגדר של כופר האברים, והארכנו בדברי הגר"ח והזכר יצחק בזה, והבאנו את הוכחת הגר"ח מחבלות בלא אפחתיה לדמי', והבאנו שיש ב' דינים שונים במודה בקנס, ורק דין אחד שייך בנפשות ומלקות - והיינו הא דלא מהני הודאה משום דהוי כקנס, וחבלות הוי כנפשות דהוי כופר האברים, והבאנו כמה מקורות דחבלות הוי כנפשות מדהוי ככופר האברים - והבאנו דחבלות מיקרי 'קטליה פלגא' - והרחבנו לבאר דהיכן נעלם הדין הממוני דמצאנו בשור דאזיק אדם, ובעיקר סוגי' זו הבאנו דמצאנו ג' חילוקים בין פגם דאונס ומפתה לכל החבלות, א] לגבי הודאה, ב] לגבי בפירוש ריבתה תורה דמשלם ואינו לוקה, ג] לגבי מלקות דלא יוסיף, וביארנו את הדברים.

## בדברי רש"י בע"ז ממונא.

יש לעיין למה הוי ממון הרי סו"ס לא עשה כלום, ועיין קובץ ביאורים [מכות אות ח'] דהיות וחיובא דע"ז הוא להעביר להם את החיוב של הנידון, א"כ כמו דכלפיו הוא ממון, ה"ה כלפי הע"ז [וזהו הדיוק במשנה "ב"ג וב"ח תחתיו"], וע"ע באמרות אברהם במכות שהארכנו בזה.

אולם מרש"י בסוגיין מבואר דלא פי' כן, שהרי לפי הקובש"ע באמת חשיב "יותר על מה שהזיק" וצריך להיות קנס אכן הואיל וחיובא דחבירו הוא ממונא, שוב הו"ל ממונא ג"כ לגביו, ומרש"י מבואר דאדרבה, דזה לא שייך לגדרי קנס כלל, דלא מיקרי "יותר ממה שהזיק".

ומוכרחין לומר דע"כ שהתורה אחשביה את מה "שכמעט הזיק" כאילו הזיק, וזהו מה שמחייבו, ושוב לא מיקרי "יותר ממה שהזיק", ועיין רשב"א דמיקרי ממונא "דאתו לאפסודי' ממון" - וכוונתו כנ"ל.

ובדעת ר"ע שהוא קנסא, יש מקום לומר דס"ל דאינו בגדר מזיק כלל והוא רק עונש על הכאשר זמם, וכן נקט בחידושי הגרנ"ט [סי' קי"ג].

ובאמת דעיקר סברת הקובש"ע תמוה, דמה שמשלם חיובא דחבירו, זה ודאי כקנס, דאין חיוב זה מונח בעצם מעשיו, דרק כלפי הנידון היה ממון כיון דהך חיוב מונח במעשיו של הנידון, ובשלמא לדרכינו דמחייבים ליה לשלם את ההיזק עצמו כאילו שזה היה, ולא מעבירים חיובא דחבירו שפיר שייך לומר שאחרי שהחשיבוהו כאילו הזיק שוב הו"ל ממון, אכן לקובש"ע שמעבירים לו חיובא דחבירו אף דאין חיוב זה מונח בתוך מעשיו, זה גופא קנס, ובקצרה, "קנסינן" ליה בחיוב "ממונא" דחבירו, וכלפיו ודאי חשיב קנס, וצ"ע.

[ובעיקר דברינו דההיזק הוא מה דדיינינן ליה לזמם כעשה, יש לעיין שהרי "עשה" פטור, אולם בתוס' מבואר לב' התירוצים ד"עשה" בממון חייב, וא"ש].

והיה אפשר לפרש דכוונת הגמ' [בסוף הסוגי'] "דרחמנא קרי' מעשה" דהכוונה כנ"ל דדיינינן את ה"כמעט עשה" כעשה ולכן מיקרי מזיק, אמנם נ' דבזה אכתי לא מבואר כל הצורך, שהרי מפגל אינו מעשה אף דהקרבן נפסל, כיון דסו"ס נעשה הכל ע"י דיבורו, וה"ה א"כ דבעדים זוממים אף ב"עשה" [והיינו כשבי"ד כבר הרגו לנידון] אפי"ה אין זה יותר ממפגל דחשיב דיבור כיון שהכל נעשה ע"י דיבורו, וא"כ לא יתכן ד"זמם" דינו כמעשה בזה דדיינינן ליה כ"עשה", שהרי "עשה" בעצמו אינו מעשה, רק דיבור.

וע"כ דהכוונה שם "דרחמנא קרי' מעשה", היינו, ד"העשה" של בי"ד מתייחס לע"ז, וזהו שכ' בתורה "אשר זמם לעשות", ולא "זמם לגרום", שהרי הוא רק גורם לבי"ד שהם יעשו, וקרי' רחמנא עשייה דידיה.

## ר"ע תברי' לגזיזיה.

ע' מה שפירש"י בזה, ועיין מה שהקשו בתוס', ופי' הגר"נ פרצוביץ דרש"י למד דתשלומין מגופו הוא גם "שיעור" בתשלומין, שמשלם "עד כדי גופו", ונמצא דגם אם במקרה יוצא נ"ש אין זה תשלומין דנ"ש, רק תשלומין של "עד כדי גופו".

ואכתי צ"ב, דסו"ס מיקרי תרי גווני דזה "ח"נ" וזה "עד כדי גופו", וצ"ל דתרי גווני הוא רק משום דבחד איכא גם "תמות" ובשני ליכא "תמות" ואחרי שבחובל באדם יש גם "תמות", דאין לו תשלום של נ"ש, שוב לא אכפת לן מה שעדיין יש ביניהם חילוקי דינים, [ולגרב"ד דתם הוא "חצי מזיק", יש להוסיף ולומר דכמו שיש "חצי מזיק" בתם, יש "מקצת מזיק" בחובל אדם, שהוא "מזיק עד כדי גופו", ודוחק].

ובדעת התוס' פי' הגר"נ פרצוביץ דמגופו הוא רק מקום גביי', כאפותיקי, אבל יסוד החיוב הוא נ"ש, ודעת רש"י שאינו נ"ש רק תשלומין "עד כדי גופו", ולפי"ז הוסיף, דלרש"י י"ל דכל מה דגובין מגופו אינו אלא לכתחילה וגם היכא דלא משכחת ליה גבייה מגופו עדיין יש דין "דעד כדי גופו", דלמשל, עיין להלן [ל"ז] סוף המניח, דלפי ר' ישמעאל אם אבד, לרש"י משלם ולתוס' פטור, וע"כ דלתוס' דין אפותיקי מפורש הוא ולכן פטור כשאבד, ולרש"י יש כאן דין חדש של "עד כדי גופו" והך דין נשאר גם כשנאבד דאף דלא מקיימים הדין "בגופו" בעצמו, אבל השיעור "עד כדי גופו" אכתי קיים.

והוסיף עוד, דמה שפי' התוס' בתירוצם לא מהני לרש"י, דסו"ס איכא דין מיטב באופן שנאבד, ובתוספת ביאור, הרי כל הדין מגופו לרש"י הוא היכי תימצי שיקבל "עד כדי גופו" ושוב אינו סתירה למיטב, ורק לתוס' שזה אפותיקי מפורש הו"ל מקום גבייה חדש, במקום המקום גבייה דמיטב, וזה סתירה, [ובעיקר השאילה, יהיה נפ"מ בהעידו ששורו הזיק והוא מודה דעוד שור הזיק ג"כ דאין זה מודה בקנס לתוס' דעיקר החיוב הוא נ"ש משא"כ לרש"י, ועיין קצוה"ח סי' ת' ס"ק א'].

[ומה שהק' בשטמ"ק על תוס' בתירוצם דגם בלי זה שתברי' לגזיזיה, הא סו"ס מחלקינן בשור תם וא"כ ע"כ דמתני' גם בשור תם, וזה אינו, דתם אינו אב דאינו משלם מיטב, ונראה פשוט דאבות דמתני' מיקרי אבות בלי מיטב - רק משום שיש תולדות ולהנך יש תולדות].

והאחרונים [[172]](#footnote-173) ביארו למה רש"י לא פי' כתוס', והביאו ירושלמי דמבואר שם דבזקף עליו חיוב נזיקין במלוה, דמשלם ממיטב [ריש הניזקין], הרי דאף דיסוד הדין הוא מגופו, אכתי איכא דיני מיטב ונפ"מ בזקפן במלוה, אכן הק' ע"ז, דכ"ז לר"י דיושם, והכא אזלינן לר"ע דדעתו דיוחלט השור ומיד נעשה הפירעון וצ"ע.

## בדין עדים זוממים במיטב.

ברש"י מבואר דאיכא ילפותא מגז"ש גם בעדים זוממים לענין מיטב, וכ"ה בתוס', ותוס' הבין דכשבאו לחייב עידית א"צ ילפותא ופשוט דחייבים עידית, ונחלקו בזה הראשונים, דיעויין ברשב"א בשם הראב"ד וכן בשטמ"ק מהתוס' הרא"ש בשם הריב"א וכן הביא מרבינו ישעי' וכ"ה בהמאירי בשם יש מן הגדולים, דלית להו את כל הגז"ש לענין ע"ז, וסוגי' מיירי רק בבאו להעיד על מי שמחוייב מיטב, דבלי ילפותא חייבים במיטב.

ובאבי עזרי [מהדו"ק א' - ז'] תלה פלוגתתם אי מיטב הוא דין בסדר הגביי' או שהוא חלק מגוף החיוב, שאם הוא חלק מגוף החיוב א"א לחייב מיטב בהעידו על חיוב בינונית דזה יותר על מה שזמם, וזהו שי' הרשב"א והראשונים, אבל שי' התוס' הוא שזה רק סדר הגבייה, ואינו גוף החיוב, ולכן שייך לחייבו תמיד במיטב.

ולא הבנתי, דאם לרשב"א זה חלק מגוף החיוב, א"כ למה איקרי ע"ז מזיק לענין מיטב, הא כל החיוב מיטב דידיה הוא רק מצד החיוב בגוף הזממה, ולא מצד דיני ע"ז עצמו, ומה שייך למנותו לענין זה כמזיק לענין מיטב, הא גם בלי להיות "מזיק" שייך במיטב.

ונ' דמוכרחין לפרש כאן עפ"י מה שביאר בקובש"ע על התוס' [בכתו' ל"ד], דמבואר שם בתוס' דה' דברים חשיב כחומרא בע"ז כשהעידו על חובל דחייב ה' דברים, דלכאו' תמוה דכלפי הע"ז זה זממה א' וחיוב א', [ורק כלפי החובל יש לדונם כה' חיובים נפרדים], וע"כ דלעד זומם עצמו יש דין חובל כשמעיד על חובל, ודין בע"ח כשמעיד על בע"ח, ולכן אית ליה חומרת ה' דברים ג"כ, וה"ה כאן, דינו כמזיק כשמעיד על מזיק ודינו כבע"ח כשמעיד על בע"ח ולכן המיטב שיש לו כשמעיד על מזיק הוא מיטב של מזיק, ומעתה אין הכרח ברשב"א שמיטב הוא מעיקר החיוב, דאף אם זה מסדר הגבייה א"ש, דמצד זה שהע"ז הוא מזיק מתחייב במיטב בסדר הגבייה.

אולם אכתי ק', דא"כ אין זה גוונא "נוספת" בכ"ד אבות, דזה בכלל אידך מזיקין דמיטב, דכל שאר המזיקין שייכי בעדים זוממים, ומצד זה יש לו מיטב, ואין זה דין ע"ז, ונראה דזה לק"מ, דכמו דטוט"ג וגנב תרתי נינהו, דבב' אופנים נאמרה פ' גנב, א] בגנב עצמו ב] בגנב שנעשה לגנב ע"י פ' שומרים, וכנתבאר לעיל, א"כ ה"ה בנד"ד, יש מזיק ויש מזיק שנהיה מזיק ע"י פ' עדים זוממין, וניתוסף עוד אופן בכל מזיק, ע"י פרשת עדים זוממים, וא"ש שי' הרשב"א ודעימיה.

ומש"כ באבי עזרי בשי' התוס' דע"כ זה דין בסדר הגבייה, ולכן אפ"ל דישלם מיטב כשרק בא לחייב בינונית, דאין החיוב עצמו יותר ממה שזמם, ולכאו' ק', דאם נימא כן, הרי אין כבר סיבה שכשמעיד על מי שהתחייב מיטב שגם הוא יתחייב במיטב, שהרי כל הדין דעדים זוממים הוא רק להתחייב בחיוב עצמו שזממו לחייב, דאם בכל עדים זוממים נימא דמתחייבים גם בדין צדדי בסדר הגבייה, שוב חשיב מיטב כיותר ממה שזמם [כשזמם בינונית], וממנפ"ש צ"ע.

ונ' דגם הוא מפרש שזה דין בסדר הגביי', וכשי' הרשב"א, ואית ליה דין מזיק כשהעיד על מזיק, רק דמלבד זה סובר התוס' דעצם זה שדינו כבע"ח כשמעיד על בע"ח ודינו כמזיק כשמעיד על מזיק, כל הך עונש הוא תשלומין דנזיקין על ההיזק דע"ז, ולכן מצד זה נמי חיילא ביה דין מיטב, ודו"ק.

וע' ברשב"א שהק' דלמה לא כ' יציאה דשן ועין, ותמוה, הרי אין כאן מיטב, ותי' הגר"נ פרצוביץ דכשהפיל שן ועין ביחד יש מיעוט דלא יוצא ע"י שניהם, רק ע"י עינו ומשלם על שינו ומובא באהא"ז בשם הגר"ח שאין זה חבלה רק קנס במקום שיחרור השן, וי"ל דזהו כוונת הרשב"א כאן.

# פרק בהרחבה בדברי רבותינובגדר הדין דימוע.

## בדין מדומע שהכל נעשה לתרומה ממש - הלכך הוי מזיק.

מצאנו בסוגי' דמדמע הוא אחד מהכ"ד אבות מזיקין, והגר"ש רוזובסקי זצ"ל [סימן ה' ס"ק ה'] יצא לדון דיתכן שאין דין מזיק בגורם ספק איסור בממון חבירו אף שעליו להחמיר לחשוש לאיסור דהחפצא לא הוזק, ועיי"ש שיישב דמדומע אינו דין ספק - אלא שהוא דין ודאי שהכל נעשה לתרומה ודאי - הלכך שפיר הוי מזיק - וכ"ה במשנת ר"א ב"ק [סימן ג' ס"ק ח'].

## עיקר דין מדומע – מה"ת או מדרבנן.

והנה יסוד הדין בדימוע הוא שתרומה לא בטילה אפילו במאה עד שיהיה ק' חולין ואחד תרומה – ויש דין שני שכשיש ק' חולין ואחד תרומה - אז עדיין חייב להרים אחד - ואז התערובת הותרה - ועיין בדברינו באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות בציונים והערות [פ"ה משנה ב'] שהבאנו מכמה ראשונים שאסור עד הרמה.

ודין זה הוא דין דרבנן - והמקור שזה דין מדרבנן מצאנו בנדה [מ"ז] - דהנה תרומה פטורה מחלה מה"ת, ובמדומע מבואר שם בסוגי' שזה פוטר דווקא חלה דרבנן כיון שמדומע עצמו מדרבנן – ועיי"ש בתוס' [ד"ה אתי דימוע דרבנן ומפקע חלה דרבנן] שכתבו וז"ל: "מכאן מביא ריב"א ראיה דתרומה בטלה ברוב דאורייתא והא דדרשינן בסיפרא מאת מקדשו ממנו דעולה בק"א אסמכתא בעלמא הוא וכן הא דקאמר התם דערלה וכלאי הכרם דכפל איסורו ליאסר בהנאה כפל בעלייתו שצריך אחד ומאתים".

## מחדש שיש ב' דינים במדומע - דין איסור מספק ודין שני שהכל נהפך לתרומה - ויתכן לחלק ביניהם בדאורייתא ובדרבנן.

אולם שוב דחו התוס' ראיה זו וז"ל - "ומיהו ראייה דהכא יש לדחות דלעולם מדאורייתא הכל נאסר לזרים מטעם תערובת התרומה שאינה ניכר אבל מה שגם החולין נחשבו כתרומה ליפטר מן החלה כאילו הכל תרומה זה אינו אלא מדרבנן".

ביאור דבריהם כך - שיש לדעת שבאמת נתחדשו בדין מדומע ב' חידושים נפרדים:

א] החידוש הראשון הוא מה שהתרומה עצמה לא בטילה ותמיד חוששים לה וס"ל להתוס' דלעולם יש לומר שדין זה הוא מה"ת, והיינו דנאסר לזרים מה"ת דחוששים שמא יאכלנו.

ב] החידוש השני הוא שגם אחרי שחוששים לתרומה, אכן אכתי אינו אסור אלא מספק בכל אכילה ואכילה, דשמא באכילה זו הוא אוכל את התרומה, ונתחדש חידוש שני, והוא שהחולין שבתערובת נהיה לתרומה, ואין כאן ספק תרומה בכל אכילה ואכילה אלא שהכל ודאי תרומה - והדין הזה פוטר מחלה בכל התערובת - ותוס' חידשו שלעולם יש לומר דדין זה הוא דין דרבנן, והסוגי' שם איירי בדין הזה הלכך איירי בחלה דרבנן.

## הוכחה מערלה שזה מדרבנן.

שוב הביאו ראיה אחרת שזה מה"ת: "ומיהו יש להביא ראיה גבי נפלו אגוזים ונתפצעו בהניזקין [גיטין נ"ד:] דיש ספרים דגרסי והא הכא דמדאוריית ברובו בטלה ובשלהי הערל [יבמות פ"ב.] גבי שתי קופות אחת של חולין ואחת של תרומה ולפניהן שתי סאות כו' דקא"ר יוחנן והוא שרבו חולין על התרומה פי' דשרי מדאורייתא ולהכי אמר שאני אומר ובריש ההוא פירקא [ע"ג:] נמי קאמר תרומה חמורה ממעשר שכן מחפ"ז ולא חשיב ק"א" עכ"ל.

ובביאור ראיה זו - עיין במים חיים ערלה [ריש פרק ב] שביאר בזה הגר"ח שמולביץ זצ"ל - דאף דהתם קאי לענין ערלה - והכא קאי לענין תרומה - וברור דכוונתם דהא בספרי שם ילפינן דכלאי הכרם עולין באחד ומאתיים בגז"ש דמלאה מלאה מביכורים דהוו כתרומה שעולה בא' ומאה, והואיל דכלאי הכרם כפל איסורם שאסורים אף בהנאה לכן כפל גם עלייתם.

ומעתה פשוט שאם נימא דהא דתרומה עולה בא' ומאה הוי מדאורייתא, אז צ"ל דגם הגז"ש דכלאי הכרם היא דאורייתא, ומדאורייתא בטלים בא' ומאה, [והא דעולין בא' ומאתיים מחמת הסברא דכפל איסורם, הוא מדרבנן, דודאי הך סברא אינה מדאורייתא].

וכן ערלה דילפינן דעולה בא' ומאתיים מכלאי הכרם יהא צ"ל דמדאורייתא בעי' א' ומאה - וזהו שכתבו התוס' שמהגמ' בגיטין דאמרינן דמדאורייתא בטלה ברוב מוכח דגם תרומה בטלה ברוב, וכל הדרשות הנ"ל הם אסמכתא.

## פלוגתת הראשונים אי הוי מה"ת או מדרבנן.

הרי לנו כמה ראיות של התוס' שזה מדרבנן, ועיין נמי בתוס' הרא"ש [ב"מ נ"ג.] אולם עיין ברש"י במנחות [ע"ז: ד"ה מדמעת] דמשמע שזה מה"ת, וכבר העיר בזה רעק"א בגליון הש"ס בב"מ [נ"ג.], וע"ע ברש"י בפסחים [מ"ד. ד"ה מקום מגעו] שג"כ משמע שזה מה"ת, אכן בתוס' בנזיר [ל"ו. ד"ה ה"ג רש"י] מקשה שזה מדרבנן.

ובעיקר נידון זה עיין באור שמח [מאכלות אסורות פרק ט"ו הלכה ט"ז] שהאריך לסתור את כל הראיות של התוס' שזה מדרבנן, ונקט דיתכן שזה באמת מה"ת.

## בדין מדומע שהכל נעשה לתרומה ממש, ולכן איכא חזקה על התערובת שאינו מדומע וכמבואר בתוס' יבמות [פב].

והנה הבאנו את דברי התוס' בנדה שכתבו דלעולם "מדאורייתא הכל נאסר לזרים מטעם תערובת התרומה שאינה ניכר אבל מה שגם החולין נחשבו כתרומה להפטר מן החלה כאילו הכל תרומה זה אינו אלא מדרבנן".

ונתבאר מדבריהם שיש ב' חידושים נפרדים, א] החידוש הראשון הוא מה שהתרומה עצמה לא בטילה ויתכן שדין זה הוא מה"ת, ונאסר לזרים מה"ת, ב] החידוש השני הוא מה שכל החולין שבתערובת נהיה לתרומה ודאית, וזה פוטר מחלה ולעולם דין זה הוא מדרבנן.

והנה - עיין ביבמות [פ"ב.] בתוס' [ד"ה שתי] שכתבו לגבי תערובת של תרומה בחולין דשייך בזה חזקת היתר, והקוה"ע [סימן ס' ס"ק ד'] הקשה מהמבואר ברא"ש פרק גיד הנשה [חולין פ"ז סי' י"ט] שכתב בשם הראב"ד, דגבי ירך שאינה מנוקרת מגיד דלא שייך בזה חזקת איסור, וביאר בטעמא דמילתא - שהירך עצמו לא נאסר מעולם - ורק הגיד שבו אסור ותמיד חוששים שמא אוכל כעת גיד - אבל לא השתנה הירך עצמו - ולכן לא שייך חזקת האיסור בירך עצמו לומר שלא ניקרו את הגיד.

והקשה על התוס' שה"ה לגבי תערובת, שהרי ההיתר עצמו מעולם לא נאסר ע"י התערובת, וממילא דלגבי תערובת של תרומה בחולין למה שייך בזה חזקת היתר.

והוסיף דאפילו להסוברין דבכל האיסורין חתיכה עצמה נעשית נבילה, הרי כתב הר"ן [חולין מ"ג: מדפי הרי"ף] דאינה אלא מדרבנן - אלא שהעיר בזה מהתוס' בפרק גיד הנשה [ק':] שהקשו לשיטה זו מגיעולי מדין, ומשמע מדבריהם לכאורה דס"ל דהוא מדאורייתא, וצ"ע, עוד הביא מהר"ש בפ"ז דתרומות [מ"ה ו'] דגבי קופות לא שייך חזקת היתר.

וביאר בזה בקוה"ע שהביאור בדברי התוס' ביבמות הוא עפ"י מה שמבואר בתוס' בנדה [מ"ז. ד"ה אתי] דבמדומע נתחדש תרתי, א] שחוששין לתרומה ולא בטל ויתכן שדין זה הוא מה"ת, ב] חידוש שני שגם החולין נעשין תרומה, ומחמת החידוש השני מדומע פטור מחלה – שהרי גם החולין שבו דנעשית תרומה, ולפי"ז שפיר שייך חזקת היתר לגבי זה דלא נעשית לתרומה, אולם הקשה דסו"ס גם זה אינו אלא מדרבנן, כמבואר שם בדבריהם, והעיר לעיין בש"ש [ש"ג פ"ז].

## מקור מכמה ראשונים לחידוש זה - ומחלוקת בזה.

עיקר חידוש זה שגם החולין נהפך להיות תרומה ממש מדין ודאי ולקולא – כן מבואר נמי בכמה ראשונים, דעיין בזה בחידושי רבינו דוד בפסחים [ל"ז ד"ה והמדומע] דג"כ מפורש כן, ועיין היטב ברשב"א בפסקי חלה [שער ג' [[173]](#footnote-174) - ד"ה הנוטל] ובמאירי חלה [פרק א' משנה ח'] דנמי מבואר יסוד זה שכתבו שהתרומה וחלה בתערובת פטורים לגמרי ולא נגררין אחרי רב עיסה אחרת עיי"ש היטב הסברא בזה.

אולם עיין בדברינו באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות בציונים והערות [פרק ה' משנה א'] דמפריש תרומת מעשר ממדומע, ונתחדש שם חידושים בעיקר האי דינא, ועיין היטב שהבאנו שם מהר"ש שחולק על עיקר חידוש זה של התוס' והראשונים - ולדידיה לא נעשה הכל לתרומה.

ועיין במים חיים להגר"ח שמולביץ זצ"ל [ערלה ריש פרק ב] שהוכיח עוד כיסוד זה ממתני' בטבול יום [פ"ג מ"ד] דלפי ר"י ור"ש - עיסת מדומע נפסלת ע"י טבו"י, ומשמע דטבו"י פוסל את כולה, ולא אמרינן דנפסלת רק לפי חשבון, וע"כ שהוא מטעם הנ"ל - דמדרבנן חייל שם תרומה על כל התערובת.

## עוד חידושים מחמת הדין הזה.

וע"ע באחרונים מה שאמרו בחידוש זה – עיין עונג יו"ט [סימן פ"א ד"ה מ"מ], ובשערי יושר [שער ב' פרק י"א] שכולם למדו כן בביאור התוס' ביבמות הנ"ל, וע"ע באבני נזר [יו"ד - סימן תי"ז].

בעיקר חידוש זה עיין עוד בחלת לחם [סימן ב' ס"ק ב'] שרצה לחדש שכהן שאוכל דימוע דמברך ברכה, והיינו שנהיה ממש לתרומה ולא רק חשש בעלמא לחשוש לתרומה שבתערובת.

וע"ע בדברינו באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות בציונים והערות [פרק ה' משנה א'] שיסוד זה מוכרח מדברי הירושלמי דמיירי בנפל תרומה טמאה או לחולין טהורין או לחולין טמאין והדין דירקבו, והקשו בירושלמי דבשלמא טהורין ירקבו אבל למה בנפלו לתוך טמאין ירקבו – הא דינו בשריפה, והקשה במשנת ר"א ב"ק [סימן ג' ס"ק ח'] דגם טהורין ישרף, דאין איסור לשרוף חולין טהורין, ולמה אמרו בזה דירקב, והביא מהר"ש שמבואר הכא שהחולין עצמן נהיה לתרומה טהורה – מחמת דין דימוע, והרי תרומה טהורה אסורה בשריפה – ומפורש דדימוע נעשה לתרומה טהורה כמו החולין שהוא טהור – עיי"ש.

וע"ע בדברינו [שם - בציונים והערות פרק ה' משנה ו'] תוספת דברים מדברי המשנת ר"א בזה, והוכיח כנ"ל משיטת הרמב"ם, וליישב את שיטת הרא"ש למה לא קשה מיסוד זה.

יש נפ"מ נוספת בחידוש זה – עיין בדברינו [שם - בציונים והערות משנה ח' וט'] לגבי נפל לשחורות ולבנות – היכא דידע בשעת נפילה ועכשיו שכח – עיי"ש מה שביארנו בזה.

אולם עיין בזכר יצחק שיצא לחדש שאולי יש לחלק בחידוש זה שנעשה ממש לתרומה בין תערובת של יבש ביבש דליכא בזה קידוש, ורק בלח בלח איכא חידוש זה, ודו"ק.

## ספיקת השערי יושר בביטול בק' ומחוסר הרמה.

וע"ע בדברינו [שם - בציונים והערות פרק ה' משנה ח'] מהשערי יושר [שער ג' פרק י"א – עמוד קפ"ד] שהבאנו לדון האם גדר זה קיים גם כשיש כבר שיעור ביטול של ק', אלא דעדיין אסור מחמת זה שעדיין לא היתה הרמה – וכמבואר בדברינו [שם - בציונים והערות פ"ה משנה ב'] שהבאנו מכמה ראשונים שאסור עד הרמה - ויש לדון מה הגדר באיסור זה, וע"ע בדברינו [שם] - בציונים והערות פרק ה משנה ח] דנחלקו בזה השערי יושר והמשנת ר"א אי איכא דין ודאי גם בנפל לק' או דווקא בנפל לפחות מק'.

## ביאור עפ"י הנ"ל בדברי רש"י בתמורה דלשון 'דמעך' היינו תרומה.

עיין בתמורה [ד.] "מלאתך ודמעך לא תאחר, מלאה - אלו ביכורים, ודמעך - אלו תרומה", ועיין שם ברש"י שכתב שלשון 'דמעך' בפסוק הוא לשון תרומה כיון שיש בו דין דימוע [ובפירושו על התורה כתב רש"י שלא יודע מה לשון זה], ותמהו עליו התוס' שהרי דימוע הוא מדרבנן, ובהגהות הגר"א כתב דכשאין בו שיעור ק' אז הדימוע הוא מה"ת, וכנראה דכוונתו לתערובת בלי ביטול כלל והיינו תערובת של חד בחד, אכן סו"ס דבריו תמוהין, שהרי ממילא אסור בכל דיני התורה מדין ספק דאורייתא לחומרא ואין זה חידוש דווקא בתרומה - ולמה תרומה מיקרי 'דמעך' מחמת זה.

ותירץ הגרי"ד סולובייציק זצ"ל דנפ"מ בדין נוסף של דימוע בתרומה שאז התערובת נעשית לודאי תרומה, ונפ"מ דלא מוקמינן על חזקה, ופטור חלה ועוד, וזה לשון דמעך, ויתכן א"כ שהמקור לעיקר הך חידוש שהתערובת נעשית ממש לתרומה נלמד מהלשון דמעך, ודו"ק.

אכן יש כאן חידוש גדול בדברי הגרי"ד – הרי התוס' הבינו שיתכן שעיקר הדין דלא בטל בק' הוא דאורייתא והדין שנעשית כודאי הוא דין דרבנן, אכן הכא נתחדש איפכא, דלרש"י לעולם עיקר הדין מדומע דלא בטל בק' הוא מדרבנן, ורק מה שנעשה כודאי כל היכא שלא בטל שזה מה"ת, וזה חידוש.

## בדין מזיק אי הוי דרבנן.

ועיין בדברי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [סימן ה' ס"ק ה'] שיצא לדון שאם כל הדין הוא מדרבנן אז יתכן שלפי רש"י ליכא דינים דרבנן בהנך כ"ד אבות, אכן נראה דיתכן דאדרבה - הרי רש"י לשיטתו למד דדין מדומע הוא דין תורה.

ויתכן עוד דאף אי נימא שזה מדרבנן אכן נוסיף כהגר"א עפ"י הסבר של הגרי"ד שיש לדון שאולי זה מיקרי דאורייתא – ודוק – ואולי איירי במדומע של חד בתרי, ויש לעיין.

# סימן מההערות [ה':] [[174]](#footnote-175).

הערות ברש"י. <> בפלוגתת רש"י ותוס' "באינו ראוי". <> בקושי' רעק"א על אדם דאזיק שור. <> בתוד"ה להלכותיהן, ובישוב קושיות המהרש"א בשי' התוס', דמתי אמרינן דיו בצד השוה.

## הערות ברש"י.

ברש"י מבואר [סוף ה'.] דקס"ד במשנה [בלא ראי זה וכו'] לילף שור ממבעה [והפוך] בבמה מצינו, וזה דלא כהרמב"ם בפי' המשנה דקס"ד ללמוד מק"ו וכן הוא ברשב"א [ב':], ועיין לעיל [סימן ח], ועיי"ש עוד שהערנו דגם במכילתא שזה במה מצינו ויש נפ"מ בין הבמה מצינו של רש"י למכילתא, ודו"ק.

וברש"י [ד"ה לכתוב רחמנא תרתי], עיין שטמ"ק דהעיר דקרן היינו לקס"ד, ועיין רעק"א שהק' דלרב אין מעלת שור בכוונה להזיק, דקאי על שן ורגל ג"כ, ועיי"ש שהכוונה אינו להיזק רק כוונה במעשה עצמו, ועיין לעיל [סימן כה] דמכאן הוכחה דברגל המזיק הוא ההליכה ולא הדריסה, ודו"ק.

וברש"י [ד"ה כי שדית], מבואר ברש"י דהכל הוא בק"ו מבור, ושאר מזיקין באים רק בתורת יוכיח, וצ"ב, ולמה א"א לפרש דהק"ו מתחיל ממזיק אחר דכל א' הוא קל כלפי חומרת חבירו, ועו"ק, דלמה א"א לפרש כולהו במה הצד וכדפי' רש"י [לעיל ה'.] בלא הרי השור וכו', ול"ל ק"ו כלל.

וי"ל דשי' רש"י כהיש מן הגדולים דאמרינן דיו מפלגא דדינא ואית ליה קולות משני המלמדים ע' שטמ"ק [ג':] בצד השוה באסו"מ משורו], וכשיש מלמד א' שהוא יותר דומה אז אמרינן דהמלמד השני אינו "מלמד" ואינו אלא בתורת "יוכיח", ואז רק אמרינן דיו מ"המלמד" ולא מה"יוכיח", וכן ביאר ביש"ש [סי' ח'], והוכיח כן מעוד מקומות שיש ב' סוגים של צד השוה, וכנ"ל, [הבאנו דבריו לעיל בביאור התוס' [ג':] באסו"מ משורו למדנו].

וי"ל דדעת רש"י כהיש"ש, אבל באופן אחר, והיינו דכשיש הכרח שמלמד א' בצד השוה יהיה ק"ו לעומת המלמד השני, אז המזיק שמלמד בק"ו נהיה ה"מלמד" והשני אינו אלא בתורת "יוכיח", ונראה דקולא ד"אינו הולך ומזיק" בבור אינו קולא בעלמא רק "חידוש" [ע' בזה במשנה ב' דרכים בראשונים באינו הולך ומזיק, ומה שביארנו דברשב"א "אינו הולך ומזיק" הוא חידוש], דאין בו עשיית נזק כלל, דהנזק קורה מעצמו, ולכן בור תמיד חשיב "קל" מצד עצמו כלפי אידך מזיקין, דמה שבבור איכא חומרא כלפי שאר המזיקין דתחילת עשייתן לנזק, זה פירכא בעלמא, אבל אכתי לא נהיו "שקולים" אחרי הפירכא, רק דא"א ללמוד מבור אחרי הפירכא, אולם במזיקין אחרים אף דאיכא לחד קולא כלפי השני הא יש לו גם חומרא כלפיו עד שא"א לומר שהוא קל בעצם [דאף דרגל אין הנאה להזיקה, הא מאידך שן אין הזיקה מצוי] ולכן הרי הם שקולים מצד עצמם, וכמפורש לעיל [ג'.] ["מכדי שקולים הם"] לענין שו"ר, ושוב אין שום הכרח שהאחד ילמד את השני בק"ו, ולכן אין סיבה שהאחד יהיה ה"מלמד" והשני רק "יוכיח", אבל בבור שגם אחרי הפירכא ישאר קל, הרי יש הכרח שהוא יוכל ללמד בק"ו, ומה"ט בור הוא ה"מלמד", והאחרים הם רק בגדר "יוכיח" ואמרינן דיו מבור, ופטורים בכלים, וליכא דיו מהמלמד השני, שאינו אלא בתורת "יוכיח", ודו"ק.

וע"ע להלן בדברינו בתוד"ה להלכותיהן מה שיישבנו בזה שי' התוס' בדיו בצד השוה.

עוד יש להעיר ברש"י, דלשיטתו הו"ל להביא ד"כח אחר" הוא החומרא דאש, ובמקום זה הביא חומרא דחייב גם באינו ראוי ומחמת זה הוצרך לומר דרגל אתי' מאש, וצ"ע, ועיין לעיל [ב'.] בהערות [סימן ה] מה שביארנו בחומרא דכח אחר ליישב קושי' זו [שו"ר בשטמ"ק בסוגיין שנתעורר בזה].

ועי' ברש"י [ד"ה ולמאן דאמר], ועיין תוס' שמבאר כפשוטו, ומה שלא פי' כן רש"י עיין בנחל"ד [כאן ובדף ד'.], דגם למ"ד פ"נ ממונא אין כאן אורחי' עיי"ש, וכדבריו מפורש ברש"י בכתו' [מ"א ד"ה לאו בחזקת שימור].

## בפלוגתת רש"י ותוס' "באינו ראוי".

מה שכתבו התוס' דיש פירכא דלא שייך, צ"ע, הא במילה מובן שזה פירכא רק דלא שייך אצלה, אבל הכא מה דאינו שייך הוא משום שכבר אינו שן כלל, אטו נימא דיש פירכא ברגל מה שלא מחייבים בור מצד רגל, הא פשיטא שאין לחייבו דהא אינו רגל, רק בור, ואין זה בכלל "פירכא דלא שייך", וה"ה בנד"ד וצע"ג שי' רש"י.

ובפלוגתת רש"י ותוס' ביאר מו"ר הגר"א גורביץ, דבכלבא דאכל אימרא כ' הרא"ש [פ"ב סי' ג'] דעל הדריסה וההריגה משלם ח"נ, אבל באכילת הנבילה אח"כ הרי"ז כבר שן שיש הנאה להזיקה, אבל הביא מרש"י [בדלתות אינם חתורות] דגם האכילה אח"כ הוא קרן וח"נ, הרי דלרש"י יש היכי תימצי שצריך להיות שן מצד ההנאה להזיקה, וזה חשיב "אינו ראוי" מחמת זה ד"אינו שכיח", ומעתה י"ל דזהו הפירכא לרש"י, אבל תוס' כהרא"ש דבכה"ג זה באמת שן, ושוב לא משכחת לה אינו ראוי שזה עדיין שן, והו"ל פירכא דלא שייך, עכתו"ד.

ונ' להוסיף, דברש"י בחזא ירוקא [מ"ח:] מבואר דיש שן בנתכוין ליהנות אף דלא נהנה בסוף, ודינו כשן, שהרי לאחר ג' פעמים הדרא לשן, ורק עכשיו בזמן שהוא משונה דינו כקרן, הרי לנו עוד אופן של שן שהוא "אינו ראוי" מחמת זה שהוא "אינו שכיח".

וכבר ביארנו לעיל בתוס' [במכלי' קרנא] דחולק על רש"י בזה, דשן צריך הנאה ממש ולא סגי בנתכוין ליהנות, ואזיל לשיטתו כאן, דבאופנים שאוכל באינו ראוי כבר אינו שן כלל, [ולק"מ מתוס' י"ז: לענין חזיר נובר וכדביארנו שם דשאני צרורות].

ומש"כ רש"י להלן [י"ט:] באכלה כסות וכלים דכוונתה להזיק, התם שאני שבאמת אין הנאה ואין כוונה ליהנות, אולם לפי"ז הדרא קושי' לדוכתא, דרש"י כ' כאן מפורש דבאינו ראוי היינו באכלה כלים, וצ"ע, וע"ע בארוכה להלן פרק כיצד הרגל [סימן מד] לגבי כל הנידון כאן ברש"י ותוס' באינו ראוי, וברש"י להלן [י"ט:] וברש"י להלן [מ"ח:].

והנה, תוס' הק' מאדם, וב' קושי' התוס' הם בממנפ"ש עיין בתוס' ר"פ, ובקושי' דמ"ש נזק ממיתה, עיין שטמ"ק בשם ר' ישראל [וכן בשטמ"ק ט': בסוף בשם הגליון] דאדם שומר עצמו מדברים שיכול למות ולכן מיקרי אינו ראוי, משא"כ מנזק, ולכן חייב.

ונ' דאזלי רש"י ותוס' לשיטתייהו, דלרש"י נתבאר דאינו ראוי בשן היינו "לא שכיח" [כההיא דכלבא דאכל אימרא באכילת נבילה וכן בחזא ירוקא] אף דהמעשה היזק עצמו מיקרי ראוי, ורק דההיכי תימצי לא שכיח [דאכילת הנבילה הוא ראוי, ורק דהיכי תימצי להגיע לנבילה אינו שכיח], וה"ה כאן, הבור ראוי להמית אדם, רק דמיקרי אינו ראוי דחסר ההיכי תימצי, אבל לתוס' אינו ראוי היינו מצד המעשה היזק [ומה"ט חייבים נ"ש בנבילה בכלבא דאכל אימרא], ולכן גם בור מיקרי ראוי להמית אדם.

וע"ע ברש"י [י' ד"ה חייב] דכלים דאינו ראוי באש, "דאין דרך להסיק בהם", והיינו דאף דמזיק דאש ראוי לשרוף כלים, אבל אין דרך בנ"א לקרב כלים לאש.

והנה, רש"י ותוס' להלן [ט':] פליגי אי פטור אדם בבור פוטר נמי מכופר, ולרש"י פשוט שממעט גם כופר, שהרי אדם אינו ראוי, ולתוס' שזה גזה"כ בעלמא י"ל דהגזה"כ הוא בהיזק ולא בכופר, ואזלי לשיטתייהו, ונראה עוד דמה שחידש הברכ"ש שיש חיוב לצאת ידי"ש בבור שהמית, זה א"ש לתוס' ולא לרש"י דלרש"י אינו ראוי, [וע"ע משך חכמה ריש משפטים בד"ה והא דשור [על תוס' בדף מ"ט] ושם אזלי התוס' שזה גזה"כ ולא סברא].

ובהמשך התוס' בכלים בהבלא, עיין מהרמ"ש, וע"ע ברעק"א.

## בקושי' רעק"א על אדם דאזיק שור.

הק' רעק"א, דאף דלכל מזיק איכא הילכותיהן, הא לאדם דאזיק שור ליכא, דה' דברים הם רק במזיק דאדם, וק', דזה נלמד מהצד השוה, וא"צ קרא דמכה בהמה ישלמנה.

[וע' משך חכמה סוף פ' אמור שחידש דאף דבכל המזיקין פטור על נכסי עכו"ם, הכא חייב, וזה חידוש גדול עיי"ש בדבריו העמוקים].

והנראה בזה, דלעיל [סימן לג / לד] נתחדש דתרי פרשיות נאמרו באדם, א] "מכה בהמה ישלמנה" שזה חיוב על מעשיו, ב] "פצע תחת פצע" שזה בא לרבות ישן ושוגג וזה פ' אחרת מדין שמירת גופו עליו, ואינו חיוב על מעשיו, רק כעין פ' שור שצריך לשמור גופו מלהזיק, וביארנו דאף דמצאנו חילוקים בין אדם ער וישן, החילוקים הם בין אדם שחייב על "מעשיו" לאדם שחייב "בשמירת גופו", ולמשל ה' דברים הוא רק באדם על "מעשיו", דמצד שמירת גופו אין נפ"מ בין אדם לאדם לבין שור לאדם, דעל שמירה ליתא לחיובים הנ"ל.

וכמו"כ, מה דמצאנו דאדם חייב ברשות המזיק, ודלא כשאר המזיקין [דאמרינן תורך ברשותי מאי בעי] דין זה הוא רק בכוונה, והיינו נמי כנ"ל דאין דין לשמור מזיק בתוך רשותו, וממילא ליתא לפרשה ד"פצע תחת פצע", ורק משום שחייב על מעשיו שייך לומר שיתחייב בתוך רשות עצמו, ודו"ק.

ולפי"ז נ', דאדם דאיירי כאן, היינו אדם דחייב על מעשיו, וזה לא נלמד מצד השוה כלל, וכל הצד השוה הוא רק בשמירת ממונו וגופו ותו לא, ועל זה הביאו דוגמא של חיוב שרק שייך על מעשיו וזה חיובא דה' דברים, והיינו דסוג אחר של חיוב הוא, וה' דברים הוא דוגמא בעלמא דמחייבינן ליה מצד מעשיו לעומת דין שמירתן עליך, וה"ה דבאדם דאזיק שור איכא דוגמא לזה וכגון ברשות המזיק, וא"צ להביא כל הדוגמאות, ומיושב קושי' רעק"א.

ואכתי יש לעיין מצד פ' שמירת גופו, דזה נלמד מהצד השוה, וא"כ למה לי "פצע תחת פצע", וזה לק"מ דצריכים לחדש דין אדם מועד לעולם, גם בישן, וזה ודאי לא נלמד מאידך מזיקין, [ולעיל ד'. ביארנו דמה ד"פצע תחת פצע" נשתנה לדין שמירת גופו, זה גילוי מילתא מפרשת שור עיי"ש].

## בתוד"ה להלכותיהן, ובישוב קושיות המהרש"א בשי' התוס', דמתי אמרינן דיו בצד השוה.

ע' מהרש"א שמבאר דבזה חלוק תוד"ה להלכותיהן מתוד"ה אש לפטור, דבתוד"ה אש לפטור מיירי אם היה כתוב כולהו חוץ מאש, ובזה א"ש דע"כ בור הוא מלמד א' ויש פטור כלים, משא"כ בקרן שן ורגל, דכשבאו ללמוד שן, אין שום פטור דאפשר ללמוד צד השוה מבור וקרן ואי משום כלים ותמות אפשר ללמוד עוד צד השוה מאש ורגל, ונמצא דרק אש יהיה לו פטור כלים.

אולם בתוד"ה להלכותיהן מיירי התוס' כשכתוב רק ב' מזיקין, ואמרו דלאו דוקא בור וחד מהנך, דה"ה אש וחד מהנך, אלא דכמו דמבור יהיה פטור כלים, ה"ה דמאש יהיה פטור טמון.

אלא דהעיר המהרש"א דתוס' היה יכול להוסיף דה"ה אם הוי ילפינן מרגל וחד מהנך דהיה פטור רשה"ר ואי הוי ילפינן מקרן וחד מהנך דהיה תמות, וצ"ע.

עו"ק דהכא ולעיל [ג':] מבואר בתוס' דאיכא פטורים של שני המלמדים וכשי' היש מן הגדולים, ולהלן [ו'. תוד"ה תאמר ברשות] הוכיח הרא"ש שיש רק פטור כלים דבור וליכא פטור רשה"ר מצד המלמד דרגל, ומאי שנא, וסתירה זו הניח המהרש"א [ו'.] בצ"ע.

והנראה בזה, דמדף ג' לדף ו' יש ליישב, דאסו"מ דלא אפקרינהו דומה לבור ולכן אית ליה רק את ההילכותיהן של בור, ולא של רגל [ואף דתוס' שם רצה לפטור ברשה"ר מצד רגל, היינו לפני הצד השוה, כשרק למדו מרגל], דהמלמד הוא "בור", ורגל הוא רק "יוכיח", אבל ק' מתוס' כאן דגם אי הוי יליף מאש וחד מהנך דהיה פטור טמון, אטו רגל הנלמד מאש ושן יותר דומה לאש משן, וצ"ע.

ועפ"י מה שנתבאר לעיל דיש עוד אופן לקבוע מי המלמד ומי היוכיח, וזה כשמלמד א' הוא בהכרח ק"ו, אז הוא המלמד, [עיי"ש שהארכנו בזה], וי"ל דכמו דרש"י סבר כן בבור דיש לו קולא בעצם [ולא קולא צדדי] כמו"כ אש, דכח אחר מעורב בו הוא גריעותא בעיקר המזיק, שאינו מזיק גמור בפנ"ע, ולהכי אש הוא תמיד הק"ו והוא המלמד, ויש רק הילכותיהן של אש וא"ש הסתירה מדף ו'.

ולפי"ז מיושב נמי קושי' המהרש"א כאן, דרק מאש ובור יש הלכותיהן, אבל אי הוי יליף שן מקרן ורגל, התם אין מלמד ויוכיח, דאין ק"ו [דשקולין נינהו] ואין דמיון יותר לא' מהם לומר שהוא המלמד, ואז י"ל דיש שני מלמדים, ובשני מלמדים אין דיו כלל, דאין דיו מפלגא דדינא [כמבואר בתוס' ר"פ שם ג':] וכל מה דתוס' למד דאמרינן דיו בסוגיין ובדף ג' היינו מהמלמד כשהשני הוא רק יוכיח, דאז אינו דיו מפלגא דדינא.

# סימן מובצד השוה דאסו"מ בראש הגג

[**פרק א הקדמה בדין אשו משום חיציו.**](#__RefHeading___Toc496568074) **<>** [אי בהדי דקאזלי היינו אש – הקדמה – בדין 'אשו משום חציו'.](#__RefHeading___Toc496568075) <> [סיכום הדברים.](#__RefHeading___Toc496568076) <> [החידוש של אשו משום חציו הוא חידוש רק בכח אחר של הרוח ולא כח השורף של האש.](#__RefHeading___Toc496568077) <> [בדין אסו"מ משום חציו.](#__RefHeading___Toc496568078) <>

[**פרק ב ביאור הסוגי' – דבהדי דקאזלי היינו אש.**](#__RefHeading___Toc496568079) **<>** [ביאור הסוגי' – דבהדי דקאזלי היינו אש.](#__RefHeading___Toc496568080) <> [בדברי הגר"ח שבאסו"מ איכא נמי יצירת מזיק.](#__RefHeading___Toc496568081) <>

[**פרק ג הערות בבור שמתחייב מכח הצד השוה בתר דנייחי.**](#__RefHeading___Toc496568082) **<>** [הערה בפשט מהמשנה להלן [ל].](#__RefHeading___Toc496568083) <> [פשוט שהבור רק מתחיל להיות מזיק דבור בתר דנייחי.](#__RefHeading___Toc496568084) <> [מתמה שהאש הוא רק בכריית הבור, ואשו משום חציו ומאי שנא מכל התורה - וע"כ דאיירי בכלו לו חציו.](#__RefHeading___Toc496568085) <> [קושי' האחרונים – דלמה ליכא פטור של "ולא אש בור", ובדברי החזו"א בזה שיש הבדל בין פשיעה בבור עצמו לפשיעה חיצונית, ובדברי הברכ"ש בזה.](#__RefHeading___Toc496568086) <> [מוכרח דצריכים פשיעה ישירה בבור ממה דלא מהני שליח לדבר עבירה בכריית הבור.](#__RefHeading___Toc496568091) <> [דן בדברי התוס' להלן [מ"ח] ומוסיף עוד בדברי רש"י [שם] בשור שחפר בור בחצירו דבעינן הפקר דידיה.](#__RefHeading___Toc496568087) <>

[**פרק ד ביאור הצד השוה דילפינן לדין כרייה בצד השוה.**](#__RefHeading___Toc496568088) **<>** [מתמה עוד דמה שייך ילפותא לאש בכריית בור גם באש של ממונו, ותלוי בספק הידוע אי כרייה היינו דווקא ב'מעשה' ואז 'לא מהני' צד השוה, או דכרייה היינו ב'פשיעה' ואז 'לא בעינן' צד השוה.](#__RefHeading___Toc496568089) <> [מיישב בזה את קושית האחרונים למה בעינן צד השוה אעפ"י דמהני פשיעה ככרייה - דהכא צריכים לייחס את הכח אחר לתוך מעשיו שהכח אחר יהיה כלול בפשיעה ישירה שלו.](#__RefHeading___Toc496568090) <> [ביאור בדברי התוס' לעיל [ה':] דמדין חציו אתינן עלה.](#__RefHeading___Toc496568092) <> [תוספת דברים.](#__RefHeading___Toc496568093)

# פרק אהקדמה בדין אשו משום חיציו.

## אי בהדי דקאזלי היינו אש – הקדמה – בדין 'אשו משום חציו'.

יש להקדים הקדמה לכל הסוגי' כאן, דהנה, נחלקו ר"י ור"ל [כ"ב.] אי אשו משום ממונו או אשו משום חציו, ולר"י חציו היינו אדם ממש ואינו חידוש מסויים בפרשת אש, והיינו שפרשת אש הוא גילוי מילתא לכה"ת שאשו הוא מעשה האדם אף דמצטרף אליו כח אחר, וזה ברור.

והיינו שאין כאן חידוש דין בעלמא בהלכות אדם המזיק לחייבו מדין אדם המזיק אף שאינו ממש אדם ואינו ממש כחו, אלא שהפסוק בא להגדיר מהו מעשה האדם, דלא רק כחו כגופו אלא גם כח אחר מצטרף להיות כחו כגופו.

ומה"ט מצאנו דאשו משום חציו מהני בכל דיני התורה להחשב כמעשה האדם, דמצאנו דגם לרציחה מהני כמבואר שם [כ"ב:][[175]](#footnote-176) וכן לשחיטה נמי מהני כמבואר בתוס' בסנהדרין [ע"ז.] וכן מתחייב בזה בה' דברים וכמבואר להלן [כ"ג.], ומה"ט פשוט דאף דג' אבות נאמרו בשור, קרן שן ורגל, ולאפוקי מאש של שורו ובור של שורו, אפי"ה באשו משום חציו בשור פשוט שחייב [תוס' כ"ב.], ומכל זה מוכרח שזה אדם ממש ולא שייך לפרשת אש, רק שפרשת אש הוא גילוי מילתא לכה"ת מה נקרא מעשה האדם – דהרי זה פשוט שאין ללמוד הלכות שחיטה ורציחה מפרשת מזיק, וע"כ שזה גילוי מילתא והגדרה במעשה האדם ותו לא - וכנראה דגם לענין נטילת ידים הוי כחו כגופו במעמיד כלי של מים על הגג והרוח מפילו על ידיו.

ועד כדי כך פשוט שדינו כאדם ממש ולא כאש עד שהק' בגמ' להלן [כ"ג.] דאיך שייך פטור טמון באש שהרי כל אש היינו אדם והרי באדם ליכא הלכותיהן של טמון, ומוכרח מזה שאש אינו אדם, וזו תימא גדולה על עיקר שיטת ר"י דאשו משום חציו - והגמרא לא תירצה שיש ב' דרגות באדם, כחו כגופו ממש וכחו של אשו משום חיציו, ומוכרח מהכא שזה כחו ממש - ואינה דרגא פחותה באדם.

ומכח קושי' זו חידשו שפרשת אש בתורה איירי דווקא בכלו לו חציו, עיין בכל זה להלן [כ"ג.], והכוונה בזה היא, דהיכא שהיה כותל שהפריד בין האש לניזק בשעת הדלקת האש, ורק אח"כ נפלה [שלא מכח האש], דבכה"ג אין לדון את מעשה האדם שמתייחס כבר מתחילה לניזק [[176]](#footnote-177), וכיון שבכה"ג אינו אדם שוב כבר נכנסה לפרשה של ממונו המזיק ובזה מתחילה פרשת אש הכתובה בתורה, ורק בכה"ג נאמרו הלכות אש ופטור טמון ובלא זה הוי אדם ממש וחייב כל הלכות אדם המזיק.

ועיין בכל זה בלשון הגר"ח הל' שכנים שכתב בזה"ל, "דהא דאשו משום חציו לאו דגזה"כ הוא באש לחייבו משום חציו אלא הא דהוי חציו, היינו משום דבאמת הדבר כן דאשו הוי חציו ממש והולכת מכחו וע"כ שפיר חייב גם בנפשות כיון דהוי כחו ממש והא דאיצטריך למילפא מקרא הוא משום דכח אחר מעורב בו והוי אמרינן דפטור ובזה הוא דגלי לן קרא דגם היכא דכח אחר מעורב בו ג"כ חייב והוי ליה כחו ממש וזהו הגזה"כ דאשו משום חציו" – ופשוט.

## סיכום הדברים.

והיינו שנמצא שבפרשת אש נאמרה ב' חידושים, א] בכלו לו חציו חידשה התורה פרשה של נזקי ממונו וזה כעין שאר הלכות נזקי ממונו, והיינו שיש בו הלכותיהן ופטור בטמון כמו שבור פטור בכלים, ב] בלא כלו לו חציו חייב מדין אדם, והכא לא חידשה תורה הלכה במזיק, אלא מזיק הוא דוגמא וגילוי מילתא לכל התורה מה כלול בתוך מעשה האדם, דלא רק כחו כגופו לא גם כחו בהדי כח אחר כגופו.

ובתוספת ביאור: אשו משום חציו הוא הלכה כעין ההלכה של כחו כגופו – חציו - והיינו בתור 'גילוי מילתא' ולא בתור חידוש דין בנזיקין, דאין ללמוד רציחה ושחיטה מנזיקין, וע"כ שזה גילוי מילתא בעלמא מה נקרא מעשה האדם לחיובים ולעבירות ולחלויות ולמצוות וכו'.

ואף שיש מסתפקים בכל הנ"ל, והביאו ע"ז תוס' [ריש כ"ג.] דמשמע דיליף כן מפצע תחת פצע וזה כבר הלכה בהלכות נזיקין, אולם אינו כן, וכוונת התוס' דבכל טמון איכא נמי מצב של שלא בכוונה, ומדין שמירת גופו אתינן עלה שם, ואכמ"ל, אמנם עיין ברש"י להלן [תחילת י'.], וצ"ע.

איברא דיעויין להלן [כיצד הרגל סימן צ] בסוף סוגי' דאש שיש חידושים גדולים בנידון הזה בשיטת רש"י והרמב"ם, עיי"ש היטב.

## החידוש של אשו משום חציו הוא חידוש רק בכח אחר של הרוח ולא כח השורף של האש.

יש מקשים דהאיך דנים את הכח שריפה שיש באש ככחו של האדם – במרחק גדול מהיכא שהוא הדליקו, הרי סו"ס יש כאן את הכח של האש שהוא השורף והיכן כחו של האדם בכל ההיזק – וכל זה מלבד הכח אחר של הרוח בהולכת האש.

אולם קושי' זו מיוסדת על טעות גדולה:

הרי מי שהניח גחלת על הגדיש הרי פשוט שמקום הגחלת הוא גופו, ולא כחו, שכמו שסכין שחותך מיקרי גופו אף שאין הוא יכול לחתוך, כמו כן אש בידו מיקרי גופו.

ולפי"ז מי שזורק גחלת ודאי מיקרי כחו במקום שהגחלת נופלת מכח זריקתו, ופשוט שר"ל יודה שאש כזה הוא חציו ממש שהרי זה ממש כחו.

ומעתה: כל החידוש של אשו משום חציו הוא אך ורק ביחס לכח אחר מעורב בו של הולכת הרוח, ושזה הכח אחר שמעורב במעשיו, וזה גילוי הקרא שזה אכתי ככחו.

## בדין אסו"מ משום חציו.

באסו"מ יש לדון אי ג"כ חשיב חציו או לא, ועיין בזה בתוס' בסנהדרין [ע"ז] ובמהרש"א, ומבואר דנחלקו בזה ב' התירוצים של התוס', [דלתי' ב' רק אש שמגיע לבד בלי רוח מיקרי חציו, ואז כבר לא אכפת לן זירוז דרוח - וזה ליכא באסו"מ], ועיין נמי ברא"ה בשטמ"ק להלן [נ"ו:] שאינו כחציו והוא תולדה של ממונו [[177]](#footnote-178).

ולעומת זאת עיין בתוס' רי"ד [ב"ב כ"ו.] וכ"ה בשטמ"ק לעיל [ב. בסוף המשנה] בשם הגליון, שגם אסו"מ הוא בכלל חציו, והגר"ח בסוף שכנים נקט בדעת הרמב"ם כהרא"ה [ועיי"ש ההסבר, ועיין בחזו"א].

# פרק בביאור הסוגי'דבהדי דקאזלי היינו אש.

## ביאור הסוגי' – דבהדי דקאזלי היינו אש.

ומעתה - כשאמרו הכא בסוגיין דבהדי' דקאזלי שזה תולדה של אש, והכוונה שלא צריכים ללמוד את המזיק הזה במשנה בצד השוה, אלא שהוא נלמד מהאב של אש להלכותיהן בלי צד השוה, וע"כ צ"ל דלר"י מיירי בכלו לו חציו שהרי המשנה לא מיירי באשו משום חציו שהרי חציו זה אדם ממש, וגם אין בחציו הלכותיהן של אש, ומיירי ע"כ בכלו לו חציו, והיינו שהיה גדר בין הגג לניזק כשהניח את האבן על ראש הגג, והגדר נפלה.

אולם לפי הרא"ה ולפי הגר"ח ברמב"ם ולפי התי' ב' בתוס' [סנהדרין שם] דכל אסו"מ הוא אש ולא אדם, א"ש בפשיטות.

## בדברי הגר"ח שבאסו"מ איכא נמי יצירת מזיק.

הק' הגר"ח [אוהל ישעי'], דאיך אמרינן דאסו"מ הוא תולדה דאש דבתרוייהו איכא כח אחר, הא כמו דבחציו יש לחלק [וכשיטתו ברמב"ם] כמו"כ בממונו יש לחלק, די"ל דמתי לא אכפת לן על הכח אחר, היינו כשיש כבר מזיק כמו באש ורק בעינן לרוח להוליכו, אבל אסו"מ בראש הגג אינו מזיק ואיך ידעינן דלא אכפת לן הכח אחר גם בעשיית המזיק.

[ומה דנקט הגר"ח דאינו מזיק כלל, ורק ע"י הרוח נהיה מזיק, נראה דתלוי בפלוגתת רש"י ותוס' בדליל לפי מה שמפרשו הנחל"ד, וכדהבאנו להלן בתוד"ה לאתויי בסוגי' דבור המתגלגל].

ותירץ, דאין הגדר בחידוש של כח אחר ד'לא אכפת לן' מהכח אחר, אלא איפכא ממש, והיינו שכל כח אחר דמצטרף למזיק דידיה,בעל המזיק נהיה בעלים ואחראי גם על הכח אחר, ושוב לא אכפת לן אי מצטרף בעשיית המזיק או בהולכת המזיק, ופשוט.

וצריכים להוסיף: דאכתי קשה דסו"ס באסו"מ אין כאן מזיק לפנינו להצטרף אליו, וצ"ל דאף דלפני שהצטרף הכח אחר ליכא מזיק לפנינו, אבל אחרי שהצטרף איכא מזיק, וזה כללא דאש, שכל כח שהצטרף למזיק דידיה, נהיה אחראי עליו.

# פרק גהערות בבור שמתחייבמכח הצד השוה בתר דנייחי.

## הערה בפשט מהמשנה להלן [ל].

מבואר בגמרא שאסו"מ שנפל מראש הגג ומזיק בתר דנייחי דילפינן ליה מבור ואש, וביסודו בור הוא אלא שיש בזה פירכא דכח אחר מעורב בו בנפילה וכרייה.

והעירני בני הבה"ח יהודה נ"י דבשאר האוקימתות של הצד השוה הביאו משנה או ברייתא [אם יש משנה או ברייתא], וקשה דלמה לא הביאו את המשנה להלן [ל'.] במצניע את הקוץ בכותל רעוע שעומדים לסותרו והדין שהמצניע חייב כיון שהבעלים שסותר חשיב כרוח מצויה כלפי הנחתו, וזה ע"כ יליף מהצד השוה דסוגיין, וצ"ע דלמה לא הביאוהו, שוב ראיתי ברא"ש [שם] דמדמה מצניע לצד השוה כאן, ויתירא מזו, הרי הכא יש חידוש נוסף שהוא חייב יותר מהסותר עצמו ואף שגם הוא יוצר בור בסתירת הכותל, וזה חידוש טפי ועיי"ש בתוס', וצ"ע.

ואגב למדנו שגם גילגול האדם מראש הגג [באופן שזה רוח מצויה] הוא בכלל הצד השוה, ועיין בהערה [[178]](#footnote-179).

## פשוט שהבור רק מתחיל להיות מזיק דבור בתר דנייחי.

יש לעיין דמאיזה שעה מתחיל הבור להיות בור, האם כבר על הגג שמו בור או רק אחרי הנפילה, ונראה פשוט שהבור הוא רק בור בתר דנייחי דלמעלה על הגג אין עליו "שם תקלה" כלל, ואין הכוונה שברשה"י זה "תקלה שמורה" אלא שאינו תקלה כלל.

ופשוט שזה לא כאש ושור ברשה"י שהם מזיקים רק שהם שמורים, והסברא לחילוק הזה הוא, דכיון דבור אינו מזיק חיובי, וכל התורת מזיק דידיה הוא רק עד כמה שנתקלים בו, א"כ במקום שאין מי ליתקל בו אינו מזיק כלל, ונהיה מזיק כשמגיע לרשה"ר, [ובכיסוי הרי הוא תקלה שמורה, ודו"ק], ודלא כאש ושור ברשותו, שיש כאן אש ושור שמורים שיש בהם כח חיובי של מזיק גם ברשות היחיד אלא שהם שמורים.

ואף שאמר הגר"ח [שכנים] ששור ואש שמורים אין להם שם מזיק עדיין, וה'אי - שמירה' מחייב את הבעלים שבזה הוא משווהו למזיק, אכן התם הכוונה שאינו 'מזיק בפועל' וחשיבא כתשמישיו של אדם, אבל סו"ס אית ביה תורת 'מזיק בכח', אבל בבור ברשה"י, אינו אפילו מזיק בכח.

אולם יש לדחות - שגם בור ברשות היחיד הוא מזיק [אלא שהוא שמור] כיון שסו"ס שייך ליפול בו, אכן יש כאן טענה אחרת - שאעפי"כ אסו"מ בראש הגג אכתי אינו בור, שהרי ראש הגג אינו 'מקום הילוך' - וכל החפצא של 'תקלה' רק שייכת במקום הילוך, [ואף דמשכחת לה גג שיש בו מקום הילוך, אכן זה פשוט שהסוגי' מיירי גם באופן שאין בגג מקום הילוך - ופשוט], וממילא דעד כמה שזה לא במקום הילוך שוב חסר בעיקר ה'צורה' של המזיק - ולא רק שחסר בהיכי תימצי להזיק - ועיין בהערה [[179]](#footnote-180) משל נאה להמחיש סברא זו.

זאת ועוד - וזו עיקר הטענה - הרי לא כל מקום שנתקלין בו מיקרי בור - שהרי בלי שנשתנה מטבעו של עולם ליכא בור - דבעינן שיחול על זה שם תקלה - וכמבואר בתוס' להלן [כח:] דלכן נתקל באבן ונישוף בקרקע עולם לא חשיב כבור - וכדביאר החזו"א דחסר בשם תקלה כשלא נשתנה מטבעו של עולם - הבאנו דבריו לעיל [סימן ל פרק ב] וה"ה הכא - בודאי ליכא שינוי ברשה"ר בזה שיש כח אחר בראש הגג שיגרום תקלות ברשה"ר - ותחילת השינוי מטבעו של עולם הוא כשהאבן יגיע לקרקע - וע"כ שאז מתחיל כל התורת בור, ודו"ק.

כן היה נראה בפשיטות מסברא, אולם עיין להלן [סימן נ] שהבאנו מהגר"נ פרצוביץ זצ"ל שלמד שנחלקו בזה רש"י והרש"ש האם נהיה לבור כבר למעלה על הגג, ומבואר עכ"פ בשיטת רש"י שהוא בור למעלה, אולם לדברינו להלן פלוגתתם מתפרשת באופן אחר, ואין להכריח מרש"י נגד הסברא הפשוטה.

ובאמת דגדולה מזו מצאנו בגר"ח וכדהבאנו לעיל, דגם באש מצאנו אש שעדיין אינו בגדר מזיק כלל, והוא באסו"מ בראש הגג, ששם למעלה אינו מזיק של אש לפני שהגיע הרוח, אבל פשוט שאש רגיל ברשה"י הוא מזיק שמור.

## מתמה שהאש הוא רק בכריית הבור, ואשו משום חציו ומאי שנא מכל התורה - וע"כ דאיירי בכלו לו חציו.

הרי לנו שהמזיק של בור מתחיל אחרי שנמצא ברשה"ר - בתר דנייחי - ולפי"ז תמוה מאד עיקר הסוגי' שכשבאים לומר שבכל בור אין כח אחר מעורב בו לעומת הבור הזה, הרי גם בבור הזה, משעת היותו בור הרי"ז בלי כח אחר, וכל הכח אחר הוא רק ביצירת הבור, אבל הבור עצמו שוה לכל בור, וע"כ דכוונת הגמ' כאן לפירכא בכריית הבור, ולא לפירכא במזיק דבור עצמו, ופשוט.

ולפי"ז כשבאים ללמוד מאש באים ללמוד דחשיב מעשה כריי' ע"י כח אחר כמו באש, והעירו כאן האחרונים - חזו"א, אמרי משה [סימן כ"ט ס"ק כ"א], הגר"ש רוזובסקי [אוהל ישעי' כאן], יונת אלם [סי' י"ז ס"ק א'] - דפשיטא דלא אזלינן בסוגי' למ"ד חציו, דאם נימא דמיירי בחציו, א"כ א"צ צד השוה דכמו דחציו חשיבי כרציחה ושחיטה, וכמו"כ פשוט שהוא מעשה כריי', ופשוט, וע"כ דמיירי בכלו לו חציו, ולראשונים דתמיד אסו"מ חשיב ממון א"ש בפשיטות, [וכן ביארנו לעיל באסו"מ בהדי דקאזילי].

בתוספת ביאור: הרי פשיטא דמהני נטילת ידים במעמיד ספל שיש בו מים על הגג ברוח, ויחשב הנפילה ככחו לענין נטילת ידים מדין אשו משום חציו, דמה גרע נטילת ידים משחיטה ורציחה, וזה הרי פשיטא שאין זה מדין צד השוה בין נטילת ידים לאש, ולא שנינו משנה כזו במסכת ידים - הצד השוה שביניהם וכו' – ולמה שנינו משנה כזו בב"ק, וא"כ מה זה שייך לצד השוה בממונו המזיק, דפשיטא שאין זה אלא גילוי מילתא כמו בכל התורה, ומאי גרע כריית בור מכל התורה – ומוכרח דמיירי בכלו לו חציו.

ואף דמהתוס' לעיל [ה':] היה משמע שמדין חציו הוא הא להלן יישבנו את דברי התוס' הזה.

## קושי' האחרונים – דלמה ליכא פטור של "ולא אש בור", ובדברי החזו"א בזה שיש הבדל בין פשיעה בבור עצמו לפשיעה חיצונית, ובדברי הברכ"ש בזה.

הקשו האחרונים - חזו"א [סי' א' ס"ק ב' - בחדש כאן בסוגיין] וכ"ה באמרי משה [סי' כ"ט ס"ק כ"א] - דכמו דדרשינן "איש בור ולא שור בור" - ולכן שור שחפר בו בה שור פטור על נזקי הבור, ה"ה דיש לדרוש "ולא אש בור" ואיך מחייבים אותו בסוגי' דהכא - הא האבן בהדי' דאזלי אינו אדם אלא אש, והאש הזו עשה בור ומאי שנא משור שחפר בור.

והיינו שהתורה חייבה את האדם על נזיקין של שורו והיינו מה שהשור עצמו הזיק וכן אש וכן בור - אבל התורה לא חייבה על מה שהשור והאש והבור עשו מזיק אחר לחייבו על הנזק של המזיק החדש - דיצירת מזיק על ידי האדם עצמו מייחס את המזיק אליו ולא יצירת מזיק ע"י המזיקין שלו - ואין הבדל בין שור אש ובור.

ועיי"ש בחזו"א שהוסיף דה"ה דיש דרשה "ולא בור בור" כשהוא נתקל ונפלו עליו ונעשו הכלים של הנופל לבור, ואומרים שהוא לא כרה את הבור של הכלים אלא שהוא בתורת בור – ששכב ונתקלו בו – מיקרי בור לענין כרייה אחרת, והוי ליה "ולא בור בור" [[180]](#footnote-181), וע"ע בהגהות חשק שלמה [ל"ב.] ששור שהוא עצמו עשה את עצמו לבור ע"י רביצה - הרי בכלל "ולא שור בור".

וחילק החזו"א בקצרה בין שור שחופר בור לאבן [אש] שהוא עצמו נהיה בור או לשור שהוא עצמו נהיה בור - שבאבן [אש] הוא עשה שינוי בגוף התקלה בהעמדתו על הגג, ובנתקל שהוא בור ונעשה בור אחר על ידו - הרי הוא לא עשה שינוי בתקלה השניה שנעשה מכחו - שהרי הוא לא נגע כלל בתקלה.

ונראה ששורש הדברים מתפרשים כך:

ונקדים - פשיעה שגורמת יצירה של בור מיקרי כרייה של הבור אבל יש בזה כללים, שרק פשיעה כזו שמתייחסת ישירות לבור מיקרי כרייה של הבור אבל פשיעה שמתייחסת לדבר אחר ורק בעקיפין היא מתייחסת לבור, פשיעה כזו לאו שמיה כרייה, והיינו שכמו שמעשה כרייה הוא מעשה ישירה בבור עצמו - ולכן שמו כרייה, כמו כן פשיעה של כרייה דומה אליו, שגם היא צריכה להיות ישירה בבור.

ומעתה, המיעוט של 'איש בור' ולא 'שור בור' ולא 'בור בור' - היינו דווקא כשהוא פשע בשור – שהוא האמצעי בין האדם לבור - שהרי השור כורה את הבור והפשיעה של האדם התייחסה לשור ולא לבור שנעשה מכחו, ונמצא שאין התייחסות ישירה בין הפשיעה שלו לבור, שהכרייה של הבור נעשה על ידי השור והפשיעה של האדם נעשה בשור הזה ולא בגוף הבור.

אולם הכא בסוגיין אינו כן, שהרי הוא פושע בהך אבן עצמו שהוא הניחו בראש הגג, והוא הוא הבור שהוא כורה, ואם היה מצב שפשיעתו מתייחסת למזיק של אש והמזיק של אש יוצר וכורה את הבור - אז היה מיעוט של ולא אש בור, אכן אינו כן - אלא שיש פשיעה באש שהיא עצמה הבור - ונמצא שהפשיעה מתייחסת לבור העתידי - ולמדנו בסוגי' שבור שנעשה באופן זה חייב מדין בור, ולהלן יבואר מה נקודת החידוש בצד השוה, עכ"פ הפשיעה הכא אינה במזיק אחר אלא במזיק עצמו שהוא נהיה לבור, הלכך חייב וליכא בזה מיעוט.

לחדד את הדברים - למדנו הכא שיש ב' מיני פשיעות, פשיעה בשור שעושה בור ופשיעה בשור שמתהווה לבור - והראשונה אינה פשיעה של כרייה והשניה נחשבת כפשיעה של כרייה, וממילא שאף שבדרשה של איש בור ולא שור בור תמיד ממעטים כרייה של שור - בשני האופנים - שגם שור שמתהווה לבור עשה כרייה לעצמו, אכן סו"ס המיעוט הוא רק לענין זה שהכרייה של השור לא מחייבת את הבעלים - בשניה אופנים, אכן אי נימא דדל מהכא הכרייה של השור, הרי הבעלים עשה כרייה בפשיעתו, בזה נחלק ביניהם, שיש פשיעה ישירה שהיא עצמה כרייה דבעלים ויש פשיעה עקיפה שאינה כרייה כלל.

## מוכרח דצריכים פשיעה ישירה בבור ממה דלא מהני שליח לדבר עבירה בכריית הבור.

ונראה דבדרך זו מיושבת נמי טענת האמרי משה [סימן ל"ו סוס"ק ז'] שכבר הבאנו לעיל שחקר האם בעינן מעשה כרייה או דסגי לן בפשיעה של כרייה, והביא ראיה דלא מהני פשיעה של כרייה ובעי מעשה מהדין אשלד"ע בכריית בור, והק' דדל מהכא דיני שליחות - הא אף בשולח חש"ו שאינם בפרשת שליחות ושלחם לכריית הבור - תיפוק ליה שחייב מחמת פשיעתו [[181]](#footnote-182), וע"כ דפשיעה אינו מחייב שצריכים מעשה כרייה בידים.

אכן לפי דרכינו הנ"ל נדחתה הראיה בפשיטות, שהרי הכא אמנם היתה פשיעה, אבל הפשיעה לא התייחסה לגוף הבור, רק לשליח שהוא כרה את הבור, ולכן לא חיילא בפשיעה תורת כריית בור, אבל בפשיעה דידן איכא פשיעה ישירה לבור - ושורש הדברים מבוארים בברכ"ש - עיין בזה בהערה [[182]](#footnote-183).

עיקר היסוד דבעינן פשיעה ישירה להיות כרייה – מבואר להלן [סימן נט] בסוגי' דכותל ואילן.

## דן בדברי התוס' להלן [מ"ח] ומוסיף עוד בדברי רש"י [שם] בשור שחפר בור בחצירו דבעינן הפקר דידיה.

ויש לדון מדברי התוס' להלן [מח], ועיין בהערה [[183]](#footnote-184) מה שיישבנו בזה, ועיין בהערה [[184]](#footnote-185) מה שהוספנו בזה עוד בביאור רש"י להלן [מ"ח], ששם מבואר שיש פשיעה שמתייחסת לגוף הבור ואעפי"כ לא חשיב ככרייה, עיי"ש בטעמא דמילתא.

# פרק דביאור הצד השוהדילפינן לדין כרייה בצד השוה.

## מתמה עוד דמה שייך ילפותא לאש בכריית בור גם באש של ממונו, ותלוי בספק הידוע אי כרייה היינו דווקא ב'מעשה' ואז 'לא מהני' צד השוה, או דכרייה היינו ב'פשיעה' ואז 'לא בעינן' צד השוה.

עד כאן הקדמות לעיקר הסוגי' - וכעת הגענו לקושי' המרכזית בסוגי' - דהנה, הבאנו לעיל שהמזיק של בור מתחיל אחרי שנמצא ברשה"ר - בתר דנייחי שאין תורת תקלה על הגג - וממילא שכל הילפותא הכא היא ביצירת המזיק - ולכן א"א לומר דאזלינן הכא עם אשו משום חיציו - דמאי שנא כרייה מכל מעשה האדם דמיקרי מעשיו ע"י חיציו - וע"כ דמיירי בכלו לו חציו ומדין ממונו.

ומעתה תמוה, דאף אי מיירי בכלו לו חציו ומדין ממונו, הא אכתי תמוה, דהאיך ילפינן מעשה כריי' דבור ממזיק דאש, דממנפ"ש קשה, ונקדים שכבר חקרו האחרונים מה הגדר בכרייה דבור, האם בעינן 'מעשה' כרייה או דסגי לן ב'פשיעה' של כרייה, וממנפ"ש קשה:

דאי מסברא צריך מעשה כריי' ממש, א"כ בכח אחר אין מעשה כריי' ואין מה ללמוד מאש, דכמו דבאשו משום ממונו אין לילף לרציחה ולשחיטה ולנט"י לדונו כמעשה רציחה ושחיטה ונט"י, כמו"כ אין לדונו כמעשה כריי', ואם א"צ מעשה כריי' וסגי בפשיעה שהביא בור, א"כ מ"ל כח אחר ומ"ל בלי כח אחר, הא פשיטא שפשיעה ע"י כח אחר מיקרי פשיעה בכל התורה - ולמה לי צד השוה.

ויש ראיה פשוטה שפשיעה ע"י כח אחר של רוח מיקרי פשיעה בלי צד השוה, שהרי מי שלא נעל את השער בחצר נגד השור הרי הוא פושע בהיזק של השור, וה"ה שאם נעלה את השער באופן שיפתח ברוח מצויה שה"ה דהדין כן, ופשוט שפשיעה כזו לא חשיבא כפשיעה של הצד השוה בין שור לאש, וא"כ מאי שנא פשיעת כרייה מפשיעה על שמירת השור, ולמה הכא אנו צריכים בזה לצד השוה, וצע"ג.

ועיין אמרי משה [סימן ל"ו ס"ק ל"ז] שבאמת הוכיח מהכא דלא מהני פשיעה לכרייה, אכן לא ביאר האיך ילפינן מאש של ממונו דחשיב כמעשה כרייה, [ועיין נמי בהערה [[185]](#footnote-186) שהבאנו כן מהאבי עזרי שאמר דאי לא בעינן מעשה כרייה לא בעינן צד השוה - והוכיח מכותל ואילן דלא בעינן מעשה וסגי בפשיעה, אכן גם הוא לא ביאר סוגי' דידן].

ועיין בברכ"ש [סימן י ס"ק ב] שהביא הרבה הוכחות שא"צ מעשה וסגי בפשיעה - וראיה אחת הביא מסוגי' דכותל ואילן, ועיי"ש עוד שבא לחלק בין מעשה מבעיר באש שצריכים מעשה לעומת כרייה בבור דסגי בפשיעת כרייה בלי גדרי מעשה - ועיין לעיל [סימן טו] שהבאנו את הראיות של הברכ"ש לחלק ביניהם - וגם הגר"נ פרצוביץ זצ"ל נקט דסגי בפשיעה לכרייה בלי מעשה - ובביאור הסוגי' ביאר הגר"נ פרצוביץ זצ"ל דילפינן דכרייה ע"י כח אחר מיקרי כרייה - כיון שא"צ מעשה וסגי בפשיעה.

אולם תמוה מאד - דלמה לי ילפותא על זה, הא מאי שנא מכל פשיעה דעלמא, וכדהקשינו לעיל משער שנפתח ברוח מצויה - וצ"ע.

## אין מקום לצד השוה - דאו דלא בעינן או דלא מהני.

והקושי' המרכזית בסוגי' היא - ובקצרה - דממנפ"ש - אי בעי מעשה וכדנקט האמרי משה, אז לא 'מהני' צד השוה, ואי סגי בפשיעת כרייה, אז לא 'בעינן' מעשה כרייה - וממנפ"ש צ"ע הצד השוה בסוגי' - ועיין בהערה [[186]](#footnote-187) מה שהבאנו ליישב את הסוגי' עפ"י דברי הגר"ח דלעיל, ודחינו את הדברים.

## מיישב בזה את קושית האחרונים למה בעינן צד השוה אעפ"י דמהני פשיעה ככרייה - דהכא צריכים לייחס את הכח אחר לתוך מעשיו שהכח אחר יהיה כלול בפשיעה ישירה שלו.

והתשובה היא - דלעולם כהברכ"ש דסגי בפשיעה וכדהוכיח מכותל ואילן, והא דבעי צד השוה הוא עפ"י מה שהבאנו לעיל [פרק ג] ליישב למה לא הכא ליכא מיעוטא דלא אש בור כמו ולא שיש מיעוט של ולא שור בור - ולהלן יבואר שהדברים מפורשים בדברי התוס' [ה:].

הרי שייסדנו שם שכרייה צריכה להתייחס ישירות לבור ולכן גם הפשיעה של הכרייה צריכה להיות ישירות בבור ולא בשור שהוא מביא את הבור, ומה"ט יש לדון עוד שפשיעה כזו דלולי הכח אחר לא היתה פשיעה בבור, הרי יש לומר שגם זה לא מיקרי פשיעה ישירה, שרק על ידי הרוח מיקרי פשיעה לבור, ושפיר בעינן ילפותא בצד השוה מאש כלפי הכח אחר שמצטרף לפשיעה.

הרי שהאמרי משה והאבי עזרי נקטו שלא שייך צד השוה אי מצד פשיעה אתינן עלה, והגר"נ פרצוביץ זצ"ל נקט דשפיר שייך, ועפ"י דברינו מוסברים למה שייך צד השוה גם אי ננקוט דא"צ מעשה כרייה וסגי לן בפשיעת כרייה - ואעפי"כ צריכים צד השוה על הפשיעה הזו - וזה שונה מפשיעה ברוח מצויה שפותח שער לפני שורו.

והביאור כך - שיש לחקור בגדר החידוש של כח אחר, האם חידוש התורה הוא שהתורה אמרה שרואים כאן ב' כחות נפרדים שפועלים את הנזק - כח הרוח וכח האבן ואש, והוא אחראי על ב' הכחות כיון שהוא הפעילם ביחד בהבערת האש בתוך הרוח, או דאדרבה - שהתורה אמרה שהכח אחר [רוח] בטל ובלוע וכלול בתוך המזיק שלו של אש [אבן] - ודנים את שניהם ככח אחד - והיינו ככח האש.

אלא שזה יש לדעת שפשוט שלמ"ד שאשו משום חציו ובאופן שהאש היא באמת חציו - בכל כה"ג פשוט שהכח אחר [רוח] בטל ובלוע וכלול בתוך המזיק שלו של אש, שאל"כ אין אפשרות כלל וכלל שיחשב ככחו וכמעשיו ממש לענין שחיטה ורציחה ולכל התורה, וכל הך צד שבאים לחייבו על כח שאינו שלו רק שייך באשו משום ממונו, ופשוט.

ונראה שיש נפ"מ בעיקר החקירה לגבי המיעוט של איש בור ולא אש בור ולא שור בו - הרי נתבאר שעד כמה שיש ב' מזיקים, והוא פשע בא' [שור או אש] וא' פשע בב' [בור], אז אין לו אחריות על ב' [הבור], אכן עד כמה שהוא פשע בא' [אש / אבן] שהוא בעצמו נהיה לב' [בור] וכמבואר בסוגי' דידן - בכה"ג ליכא מיעוט של ולא אש בור.

והנה - האש [אבן] מתהווה לבור אבל הכח אחר שהוא הרוח לא מתהווה לבור, ונמצא שהכח אחר הוא כמזיק א' שעושה מזיק ב', אכן זה תלוי בהנך ב' צדדים - שאם דנים את הכח אחר ככח בפני עצמו - וב' כחות ביחד פועלים את הנזק של אש, א"כ ביחס לכח אחר הרי זה כמזיק א' שעושה מזיק ב' - וחוזר המיעוט של איש בור ולא שור בור, אכן לפי הצד השני שדנים את הכח אחר של הרוח כחלק מהך מזיק של האש ואבן - ויש כאן מזיק אחד ותו לא, א"כ הרי זה דומה למזיק א' שהוא בעצמו מתהווה למזיק ב', ודו"ק.

ולחדד את הדברים - מצד אחד ברור - שמי שמניח את שורו לרבוץ ולהתעביד לבור - הרי הכא אין כאן כח אחר - שממונו מצד עצמו נהיה לבור ומה שהוא מניחו מיקרי פשיעה ישירה בממונו שהוא הבור, אבל מאידך גיסא מה יהיה הדין היכא שיש לו ב' שוורים, ואחד עוזר לשני לרבוץ, ורק שניהם כאחד מצליחים לגרום שאחד מהם ירבוץ, וממילא שהפשיעה המושלמת היא בצירוף הפשיעה בב' השוורים, והרי כלפי השור שעוזר לשני חוזרת הפשיעת כרייה להיות 'שור בור', ולא מהני מה שכלפי השור שהוא בעצמו רובץ הוי 'איש בור' שאצלו יש פשיעה ישירה, וביחד ליכא פשיעת כרייה - וה"ה הכא - הפשיעה היא שהוא נותן לרוח לעשות את הבור לבור, ולכן צריכים צד השוה.

ומעתה נראה לומר שזה גופא הצד השוה, דאף דלעיל נתבאר שאם סגי בפשיעת כרייה ולא בעינן 'מעשה' כרייה - אז א"צ צד השוה דמאי שנא מנועל שער שנפתח ברוח מצויה, אכן כעת למדנו שפשיעת כרייה נמי צריך צד השוה ללמוד שהכל מזיק אחד - ולולי הצד השוה חוזר המיעוט של איש בור ולא אש בור - עכ"פ כלפי הכח אחר באש, ודו"ק.

ודע - שכל המהלך הזה מפורש ומבואר בדברי התוס' - וכדיבואר - שבאו לומר שחיציו דומה לממונו - והיינו כנ"ל שכמו שפשוט שבחיציו זה נבלע במעשיו, כמו כן בממונו זה כך.

## ביאור בדברי התוס' לעיל [ה':] דמדין חציו אתינן עלה.

דהנה, יעויין לעיל בתוס' [ה':] שכתבו דילפינן מאש דבכח אחר אמרינן שזה "כאילו שהוא עשה את הכל דהוי חציו", וכבר הבאנו מהאחרונים לעיל [פרק ג] דפשוט דלמ"ד חציו א"צ כלל לצד השוה, דכיון דדינו כאדם כלפי שחיטה ורציחה ופטור טמון, שוב פשיטא נמי לענין כורה בור, וביארו האחרונים דע"כ דכוונת התוס' למ"ד אשו משום ממונו, ודו"ק.

אולם אכתי צ"ע מלשון התוס' שכתב חיציו, ועו"ק, דבממון באמת אין חידוש "דכאילו עשאו" ורק בחציו אמרינן כן, ומה הילפותא משם.

והביאור כנ"ל - שהתוס' באו לומר שכל הילפותא היא שכמו שפשוט שבחיציו הכח אחר נבלע במעשיו, כמו כן בממונו הכח אחר נבלע במזיק דידיה - וזה כל הילפותא - ודו"ק.

## מבאר מה שייך לשון עושה את הכל באשו משום ממונו.

אולם סו"ס יש תוספת בלשון התוס' שכתב דהוי כאילו הוא עשה את הכל - וזה תמוה הרי בודאי דליכא עשייה וליכא מעשה באשו משום ממונו, לא במזיק ולא בכל התורה וצ"ע לשון התוס'.

ונראה דהכא מפורש כל יסודו של הברכ"ש - הובא בארוכה לעיל [סימן טו], דשאני הבערה דאש [גם למ"ד משום ממונו] שהוא תנאי החיוב באש, וחשיב כאילו שהוא המבעיר את הגדיש, משא"כ דין כורה בור שזה רק היכי תימצי להיות בעל הבור ודומה לקניית שור, [ונפ"מ בקלב"מ, דכלפי ההבערה אמרינן שהוא פטור ועל הכריי' יהיה עדיין חייב], ומה"ט אמרינן בעל הבור ישלם בבור ולא אמרינן כן באש אלא שהמבעיר ישלם, ולכן לא מצאנו עשאן הכתוב באש רק בבור.

ופשוט שזה נמי הביאור כאן, ש'הפרט' הזה בממונו דומה לחציו, דבקרא מבואר שיש חיוב על "המבעיר את הבעירה" וזה קאי גם על חציו לגלות שבכל התורה זה מעשה דידיה ממש, ועוד בא לחדש הלכה בהלכות מזיק שגם באש של ממונו זה נידון כאילו שהוא המבעיר את הגדיש, וזהו מה שנאמר כאן בתוס' דזה "כאילו עשאו", וזה ילפינן לדין כריי' בור, וכנתבאר - שו"ר במשנת ר"א [סימן א' ס"ק ה' ד"ה ויסוד לזה] שביאר כן, ועיי"ש בהמשך הדברים [שם - בהערה ה'].

ועפ"י הנ"ל שכל הילפותא היא שהכח אחר מתייחס אליו וכלול במעשיו ובמזיק דידיה - הלכך מיקרי פשיעה ישירה שמתייחסת לגוף הבור - שהרי הוא כעושה את הכל לענין זה שזה עכ"פ כפשיעתו בהכל - וכל זה לאפוקי מהמיעוט של ולא אש בור.

## הערה גדולה.

נאמר כאן יסוד גדול בפשיעה של כרייה, דבעינן פשיעה ישירה לבור להחשב ככריית בור, ובזה מבואר למה לא מיקרי 'ולא אש בור' ולמה בעינן צד השוה לפשיעה, אולם באמת יש קושי' אלימתא על כל המהלך בעיקר הסוגי', שהרי כל דברינו באו לבאר את דרכו של התוס' בסוגי' - אכן כשעניין בסוגי' עצמה יבואר שהדברים תמוהין מאד - ולהלן [סימן מז] ביארנו שבאמת יש ב' נקודות בעיקר סוגי', א] הילפותא מאש לכרייה, וזו כוונת התוס' וכנתבאר הכא, ב] מכח זה מתחדש פירכא ויוכיח וצד השוה - וכדיבואר.

# סימן מזדרך חדשה בצד השוה באסו"מ בראש הגג,שמתייחסים לכרייה שהיא חלק מגוף המזיק.

[הערה גדולה בפשט דמה שייך צד השוה כשכל הילפותא מאש אינו אלא בכרייה ולא בגוף המזיק.](#__RefHeading___Toc496740668) <> [ביאור חדש בכל הצד השוה, דכריי' בור הוא חלק מגוף המזיק דבור.](#__RefHeading___Toc496740669) <> [מבאר שיש ב' דיני כרייה ורק הכרייה שהיא חלק מהמזיק ילפינן מאש.](#__RefHeading___Toc496740670) <> סיכום - באור דברי התוס' מחד וגדר הצד השוה מאידך <> ביאור החילוק בין ב' התירוצים בתוס' <> ביאור בקולא של כח אחר ביחס למזיקין אחרים ולא ביחס לבור.

##

## קושי' גדולה בפשט דמה שייך צד השוה כשכל הילפותא מאש אינו אלא בכרייה ולא בגוף המזיק.

נתבאר לעיל [סימן מו] עיקר הגדר בהך צד השוה - דלעולם ברור שא"צ מעשה כרייה ולעולם פשוט דסגי בפשיעת כרייה - ואעפי"כ בעינן צד השוה בפשיעה כזו - דאל"כ לא חשיב כפשיעה בגוף הבור עצמו - וחוזר המיעוט של ולא שור בור ולא אש בור [וכדהקשה החזו"א], וילפינן מאש שהכח אחר בטל לעיקר המזיק דאש, ולכן אין בכרייה חסרון של ולא אש בור [מצד הרוח שמשתתף בבור], וכל זה מבואר בתוס' לעיל [ה:] דילפינן "כאילו הוא עשה את הכל", שהכרייה יש בה עשייה דבעלים בלבד - בלי כח אחר.

ונראה שיש כאן תוספת דברים בעיקר היסוד של פשיעת כרייה שצריכים פשיעה ישירה לבור, ונקדים בקושי' אלימתא בעיקר הסוגי':

הנה, בכל צד השוה, המזיק עצמו נלמד מב' מזיקין, דלכל א' וא' איכא פירכא בפנ"ע ובהדי הדדי מלמדים ע"י צד השוה, דאמרינן דחומרא של כאו"א לא גורמת את הדין רק הצד ששוה ביניהם, אכן הכא אינו צד השוה כלל, שהרי גוף המזיק דבור אפשר ללמוד מכל בור דבתרוייהו אין כח אחר - שהרי כבר נתבאר שתחילת הבור הוא ברשה"ר [למטה] שרק אז חיילא עליו שם תקלה - ומאז היותו למזיק הרי הוא מזיק לבד בלי הרוח כל אסו"מ דנייח ברשה"ר, והנתינה בראש הגג ביד עם הנפילה ברוח עד למטה היא כרייה ממושכת ובכריי' הזו איכא חסרון של כח אחר של הרוח - והרי הכרייה היא לפני שיש בור שכרייה היא היא עשיית הבור - ומעתה ברור שמתחלקים הענינים בפשיטות.

שמצד אחד עצם המזיק דבור שפיר יליף מכל בור עם כל חומרא דבור דבמזיק עצמו ליכא שום פירכא, ומאידך, הכריי' דלא יליף מבור, הרי התם אפשר ללמוד לגמרי מאש דמהני ע"י כח אחר, הרי דב' חלקי הבור נלמדים כל א' ממזיק אחר, בלי צורך ללמוד מהצד ששוה בין בור לאש, ועיין בהערה [[187]](#footnote-188) מה שהוספנו בזה עוד, ומעתה ק', דאיך הביאוהו להך גוונא כצד השוה, הרי אין כאן צד השוה בכלל, וצע"ג.

מה נאמר - הא סו"ס יש פירכא בילפותא מאש לכרייה של הבור - דפרכינן "מה לאש שכן הולך ומזיק", והיינו שרק במזיק חמור כזה התחדש ענינו של כח אחר - ויש לדון בזה אי שייך פירכא כזו - שהרי החסרון של כח אחר באש היא בגוף המזיק והכא בבור החסרון הוא רק בכרייה - ומעלת הולך ומזיק באש הוא במזיק והרי לא באנו ללמוד למזיק רק לכרייה - וצ"ע דאיזה פירכא איכא הכא, ודו"ק, ועיין בהערה [[188]](#footnote-189) תוספת טענה בזה.

אכן סו"ס אחרי הפירכא מאש מצד החומרא של הולך ומזיק אמרו בגמרא "בור יוכיח" - והכא קשה טובא דמה שייך כאן "בור יוכיח", הא אין הנידון כלפי המזיק עצמו, רק כלפי הכריי' שיש בו חסרון דכח אחר, ואיך נילף מגוף המזיק דבור כשאין בגוף המזיק דבור חסרון כזה, הרי בכל בור אין חסרון בכרייה והכא איכא חסרון בכרייה ולמדו מאש שהכרייה היא כרייה - ושוב פרכו, וכעת מה ניתן ללמוד מבור להחזיר את הכרייה - וזו קושי' אלימתא ביותר.

והיינו שבכל צד השוה בין ב' מזיקין יש חסרונות בב' המזיקין עצמם [בור בלי הולך ומזיק ורגל בלי כוונה להזיק] ולכן בין שניהם מגיעים למחייב הכללי של 'דרכן להזיק' [ויליף מהם קרן בלי חומרת היזקו מצוי של רגל ובלי חומרת תחילת עשייתו לנזק של בור], אכן הכא האש בא ללמד על הכרייה בלבד, והבור אינו מלמד על הכרייה כלל אלא על המזיק, ואם יש חסרון ופירכא בילפותא מאש לכרייה, א"כ איך יהני בזה מזיק דבור ללמד על הכרייה כשאין בכרייה של הבור החסרן הזה - וצע"ג.

## מבאר דכריי' דבור הוא חלק מגוף המזיק דבור, וגם בזה איכא חסרון של כח אחר.

והנראה בכל זה, דלעיל [סימן ל] - בישוב קושי' הגר"א מטעלז מפתיחת בור - הוכחנו שיש ב' דינים בכריי', א] בכריי' נעשה לבעל הבור, וכן בפתיחה, ב] הכריי' עצמה מצטרפת למזיק דבור, ורק על ידו חשיב מזיק, וכשפותח בור נהיה בעלים גם על ההבל וגם על הכריי' בבור.

והוכחנו כן בארוכה בכמה הוכחות, א] מעיקר הדין דכמאן דכריי' בבור ברשותו [בדף מ"ח. וכן מתוס' כ"ח:] דלמה לי דין זה הא ממילא בור דידיה הוא, ב] מהראב"ד [כ"ח] באסו"מ דאית ביה כוונה להזיק מהכריי', וחזינן דהתכונות בכריי הם כתכונות במזיק, ג] גם מוכרח מהתוס' [כ"ב.] דס"ל דהמזיק של בור אית ביה מששא ע"י הכריי', ד] עוד מוכרח כן מהרשב"א שם דבפתיחה נמי מיחסים את הכריי' אליו.

ונראה שהחסרון של איש בור ולא שור בור הוא חסרון גם ביחס לכרייה שהיא חלק מגוף המזיק - וזה מוכרח ממה שהבאנו לעיל [סימן ל] שיש להוכיח שהכרייה היא חלק מהבור עצמו מהמיעוט של ולא שור בור בבור ברשותו [מח] - אף שא"צ כרייה לקשר את הבור אליו שהרי הבור הוא שלו - ומוכרח דגם בזה איכא חסרון של ולא אש בור [וגם הכא איכא קושי' החזו"א], וממילא דגם הכא צריכים ילפותא מאש ללמד שהכרייה צריכה להיות כרייה ישירה - בלי החסרון של כרייה עם כח אחר.

## מבאר שיש ב' דיני כרייה ורק הכרייה שהיא חלק מהמזיק איכא פירכא מאש, ורק הכא בעינן צד השוה מבור.

ומעתה נראה שהגדר בצד השוה הוא כך - הרי נתבאר לעיל שהכרייה צריכה להיות כרייה ישירה - וזה רק על ידי פשיעה ישירה לגוף הבור – [ולולי זה איכא חסרון של ולא אש בור - וכדהבאנו מהחזו"א להקשות כאן] - ובכח אחר ליכא פשיעה ישירה, ונתבאר בתוס' דילפינן פשיעת כרייה ממזיק של אש - והילפותא היא שפשיעה ישירה שמתערב בה כח אחר מיקרי פשיעה ישירה ושוב הוי ככרייה - דילפינן מאש שהכח אחר 'בלוע' ונכלל בכלל מעשיו - וכנתבאר לעיל מהתוס' [והוי כאילו הוא עשה את הכל].

אלא שכעת נתחדש שנאמרו ב' דינים בכרייה, א] כרייה שמקשרת אותו לבור להיות בעל הבור ב] כריי' שמצטרפת למזיק עצמו להיות חלק מהמזיק דבור, וי"ל דעד כמה שהכריי' הוא לעשותו לבעל הבור, בזה סגי בילפותא מאש בלבד ובזה ליכא שום פירכא של 'מה לאש שכן הולך ומזיק', שהרי זה לא ילפותא בגוף המזיק רק בכרייה שמקשרת את המזיק עם הבעלים, וחומרא דהולך ומזיק באש היא חומרא בגוף המזיק - ולכן לא פרכינן מאש בזה וממילא שכבר לא צריכים צד השוה ליישב פירכא זו.

אולם בכריי' שהיא חלק מהמזיק עצמו להגדיר אותו כבור המזיק - אף דגם הכא שייך הילפותא מאש לומר שזו כרייה ישירה בלי חסרון של כח אחר [וכנתבאר לעיל], אכן בזה שפיר שייך הפירכא של מה לאש שכן הולך ומזיק, שהרי כאן - אחרי שדינו ככרייה - נמצא שהמזיק הוא מזיק שיש בו כח אחר כיון שהכרייה הזו היא חלק מהבור - להגדירו כבור - והכא איכא כח אחר בכרייה - וממילא שזה כבר מזיק שיש בו כח אחר.

והיינו דלולי זה שכרייה היא חלק מהבור, אז היה מזיק מושלם בלי כח אחר, ורק בכרייה מעורב הכח אחר, אכן אחרי שכרייה היא חלק מהבור - שוב הדרא דינא שהבור הוא מזיק שיש בו כח אחר בגוף המזיק.

והנה זה ברור שמזיק עם כח אחר מעורב בו הוא מזיק שיש בו קולא וחסרון, וכמבואר בתוס' ריש מכילתין, וזה הפירכא בגמרא "מה לאש שהולך ומזיק", והיינו דמצד עצם הילפותא שהכרייה היא כרייה והכח אחר משולב בו ואין חסרון של איש בור ולא אש בור - בזה ליכא פירכא של "מה לאש שהולך ומזיק" - שזה ילפותא בעלמא, אולם אחרי הילפותא מתחדש שהמזיק נהיה למזיק שיש בו כח אחר, וזה קולא במזיק, והקולא הזו רק חייב באש שיש בו חומרא שהולך ומזיק ולא במזיק דבור שאין בו חומרה זו.

ורק על הפירכא הזו בגוף המזיק איכא יוכיח מבור - שרק על זה איכא צד השוה - והיינו שיש צד השוה מאש ובור ביחד - והמהלך הוא ככל צד השוה - שהצד השוה מלמד שחומרת הולך ומזיק אינו 'עיקר המחייב' של המזיק דאש - מדמצאנו מזיק דבור בלי חומרה זו, וע"כ שה'דרכן להזיק' של אש הוא עיקר המחייב של אש ובור כהדדי, וממילא שאין לתלות את הקולא של כח אחר במזיק דאש במעלה של הולך ומזיק שבאש - כיון שעיקר המחייב של המזיק הוא הדרכן להזיק שבו - ושוב יש ללמוד חידוש זה של כח אחר גם לבור שאינו הולך ומזיק - וזה ממש ככל צד השוה דעלמא, ודו"ק.

## סיכום - באור דברי התוס' מחד וגדר הצד השוה מאידך.

הרי לנו דאיכא ב' נקודות בסוגי', א] עיקר הלימוד מאש וכמבואר בתוס' שהוא עשה את הבור, ב] הצד השוה מאש ובור כהדדי שזה תוצאה מעיקר הלימוד מאש.

והיינו דבתוס' מבואר שעיקר הלימוד מאש - היינו זה שהכרייה היא כרייה דידיה, וכלשונו "והא דקאמר בסמוך אש תוכיח שכן כח אחר מעורב בו וחייב ה"פ אף על גב דכח אחר מעורב בו וחשיבי ליה כאילו בעצמו עושה את הכל וחייב משום חיציו ה"נ אף על גב דכח אחר מעורב בו חשובים כאילו בעצמו עושה את הבור הזה בלא כח אחר", הרי לנו ילפותא בכרייה מכח אשו משום ממונו.

וכבר ביארנו שעל זה ליכא פירכא ועל זה ליכא יוכיח דבור, וכדלעיל - אלא דכעת - אחרי דכרייה מצורף להיות חלק מעיקר המזיק, שוב מתעורר חסרון של כח אחר בעיקר המזיק, ובזה מתחיל פירכא יוכיח וצד השוה בגוף המזיק עצמו.

## ביאור החילוק בין ב' התירוצים בתוס'.

ומעתה עלינו לבאר מה ההבדל בין ב' התירוצים של תוס' [ה:].

דהתוס' הקשו "דהיכי אתי אש מבור וחד מאינך מה לאינך שכן אין כח אחר מעורב בו - תאמר באש דכח אחר מעורב בו דהוי קולא" - והוכיחו כן מסוגיין - "מדפריך בסמוך גבי אבנו וסכינו ומשאו מה לבור שכן אין כח אחר מעורב בו", ותירצו התוס' שמבואר הכא תרתי, א] בור שנעשה בלא כח אחר חמור מאבנו וסכינו דסוגיין שלא נעשו בור אלא ע"י כח אחר, ב] אש שהולך ומזיק בהליכתו ע"י כח אחר חמור מבור בלי כח אחר שאין הולך ומזיק אלא במקומו.

ועפ"י זה חזרו לפרש סוגי' דידן - דבתירוץ הראשון תירץ שלומדים שהרי זה כאילו עשה את הכל, ובתירוץ השני תירץ, "היינו דפריך מה לאש שכן כח אחר מעורב בו דידיה חמור יותר שע"י זה הולך ומזיק למרחוק מה שאין כן באבנו וסכינו ומשאו".

ונראה שהביאור בתירוץ השני הוא כנתבאר הכא בתירוץ הראשון כלפי החלק של הצד השוה - שהצד השוה הוא במזיק עצמו - ונמצא ששני התירוצים מודים לתירוץ השני שהמשך הצד השוה הוא במזיק עצמו - וכמו שביארנו, אולם החילוק ביניהם הוא - שבתירוץ השני מודי שבאמת פשוט שאין קס"ד ללמוד כח אחר מאש לבור מחמת ההולך ומזיק - וכמו שייסדו מכח הסוגי' לעיל [ה], אלא שבאו לומר שכוונת הגמרא שלמדו כח אחר מאש לא היה לילפותא ממש, שהרי פשיטא שיש פירכא - וכנ"ל, אלא שכוונת הגמרא היתה להביא את הילפותא מאש אך ורק כדי להמשיך ולפרוך מהולך ומזיק - ובזה יגיעו לצד השוה מבור.

והתירוץ הראשון מודה להמשך הדברים אלא שבא לחדש שיש כאן ילפותא בשלב הראשון בילפותא מאש - דדיני כרייה אפשר ללמוד [שנדע דחשיב איש בור ולא חשיב אש בור - וכאילו הוא עשה את הכל], והתירוץ השני חולק דאין זו כוונת הגמרא.

## הערה גדולה.

לפי כל הנ"ל יכול להיות שיהיה סוג אחד של כרייה שלא צריכה את הגילוי מילתא מאש ללמוד שיש כאן כרייה דחשיבא כאילו הוא עשה את הכל - אף דאיכא ביה כח אחר מעורב בו - ואכתי יצטרך לעיקר הצד השוה מחמת הקולא בבור - וזה יבואר להלן [סימן מט].

## ביאור בקולא של כח אחר ביחס למזיקין אחרים ולא ביחס לבור.

לעיל מיניה בתוס' הקשו - דכח אחר הוא קולא בסוגיין [ו'] מדלא יליף אסו"מ מבור, ולעיל [ה'] אש חמור מבור מדיליף מבור וחד מהנך, ותירצו דסו"ס האש הולך ומזיק ועדיף מבור, ורק בור עם כח אחר גרע מסתם בור.

ובביאור החילוק נראה בתלת אופנים.

א] חומרא דהולך ומזיק עדיף מקולא דכח אחר הילכך אש עדיפא מבור [ה":], ומאידך פשוט דבור עדיף מאסו"מ בתר דנייח [ו'.], וכן נ' מהתוס' רבינו ישעי' בשטמ"ק ה': [ד"ה וא"ת אדרבה] שמפרש כן.

ב] עיין בשיטת קדמונים לתלמיד דר"ת [ב'., לא זה וזה] שביאר דאש הוא מזיק לפני שהולך ומזיק ונמצא דאין הכח אחר קולא בעיקר השם מזיק שלו רק "בהולך ומזיק שלו", ובור שאין לו הך מעלה דהולך ומזיק, כלפיו אינו פירכא שלא ללמוד אש מבור, משא"כ בור כלפי בור עם כח אחר, אף דכח אחר הוא רק ביצירה סו"ס גרע.

ויש לעיין בפירוש זה דאף דבשם מזיק אינו מגרע, סו"ס "מעשה ההיזק" נעשה עם כח אחר דלא כבור, דסו"ס לא הזיק במקומו ואכתי איכא מקום קולא כלפי בור, ולמה לא פרכינן, [וע' רשב"א ה': - קוק – עמוד כ"ד] דקולא הוא גם כלפי בור].

עוד יש לעיין דלפי"ז אסו"מ דא"י להזיק כלל בלי רוח בהדי דקאזלי [וכדהבאנו לעיל מהגר"ח], שוב קיל טפי מבור ולא יליף ונמצא דאיצטריך למיכתב אש לא רק להלכותיהן אלא גם לתולדותיהן.

ג] באופן שלישי נראה דכח אחר הוא קולא, אכן היות ונולד ממנו חומרא, שוב לא פרכינן כשלומדים מבור שאין לו חומרא זו כלל, וגם אי קולא הוא כלפי בור בעצמו, אכן קולא זו הביא חומרא דליכא בבור ולא פרכינן מקולא כזו, ועיין תלמיד הרשב"א [ו'] דמשמע כן, [וע' חי' הגר"ש היימאן סי' א'].

ונראה לדמות דבר זה לתוס' [ד'.] דס"ל דפטור קלב"מ אינו פירכא ועיין רש"י [י'.] דכ' דפטור קלב"מ באש הוא קולא כלפי שור, ונראה דאינו סתירה, דודאי חשיב קולא דסו"ס פטור, אכן מקולא שנובע מחומרא לא פרכינן וכמו"כ בנד"ד, קולא שמולידה חומרא לא פרכינן.

# סימן מחבספקת הנחלת דוד אי לשמואל בעי צד השוה בבור של ממונו ובסברת הברכ"ש בזה,ומביא שתלוי בפלוגתת הרמב"ן ותוס' בהנחת אבנו ברשה"ר ע"י אחר,ובפלוגתא בגדר "הו"ל למילויי כמאן דכרייה".

[**פרק א במה שיש לדון אי בעי 'צד השוה' לפני הזמן דהוי ליה לסלקו.**](#__RefHeading___Toc497004368) **<>** [האחרונים נקטו דבלא אפקרינהו לא בעינן צד השוה לשמואל - דא"צ כרייה דהו"ל לסלוקי, ומביא מהרא"ש ותלמיד דר"ת ויש"ש שחולקים.](#__RefHeading___Toc497004369) <> [חידוש דין של האמרי משה שחייבים שלמור ממונו שלא יתהווה לבור.](#__RefHeading___Toc497004370) <> [מבאר דלא מהני מה שהוא מחוייב לשמור את ממונו מלהתהוות לבור בלי צד השוה להיות כרייה מיניה וביה בבור.](#__RefHeading___Toc497004371) <> הערה - דלמה אחרי כרייה של אחרים אכתי בעינן כרייה דידיה מצד הוי ליה למילויי - בהגדרת גוף הבור

[**פרק ב בדברי הברכ"ש שיש לדון אי בעי 'צד השוה' גם 'אחרי' הזמן דהוי ליה לסלקו.**](#__RefHeading___Toc497004372) **<>** [ביאור ספיקת הנחל"ד בסוגיין.](#__RefHeading___Toc497004373) <> [פלוגתת הרמב"ן ותוס' בכרייה של אחרים באסו"מ שלו, ופלוגתת רש"י ותוס' בביאור הסוגי' בשור של אחרים שחפר ברשותו, ובדברי הנחל"ד ודברי משפט ואבי עזרי בזה.](#__RefHeading___Toc497004374) <> [ב' דרכים בביאור דינא "דהו"ל למילויי כמאן דכרייה דמי", עפ"י דברי הגר"ח והברכ"ש.](#__RefHeading___Toc497004375) <> [ביאורו של הברכ"ש בספיקת הנחל"ד בסוגיין דתלוי בפלוגתת הראשונים בהו"ל לסלוקי כשהניחם אחרים. <> מוכיח מדברי רש"י להלן [מח] לגבי נפילת גמל וגללים - דאיכא כרייה נוספת שיש לה השלמה ע"י הו"ל ליסלוקי - והיינו בכריית שור. <> הערה בפשט הסוגי'.](#__RefHeading___Toc497004376)

# פרק אבמה שיש לדון אי בעי 'צד השוה'לפני הזמן דהוי ליה לסלקו.

## האחרונים נקטו דבלא אפקרינהו לא בעינן צד השוה לשמואל - דא"צ כרייה דהו"ל לסלוקי, ומביא מהרא"ש ותלמיד דר"ת ויש"ש שחולקים.

עיין נחל"ד ואמרי משה [סימן ל"ו ס"ק ה'] דדייקו בגמ' דבלא אפקרינהו, אף דאכתי הוי בור לשמואל, לא איצטריך לצד השוה, והטעם לזה, דרק כשצריכים כרייה צריך צד השוה, והכא א"צ כריי' - דהכא סגי בטעמא דהו"ל לסלוקי, ועיין רש"י ותוס' [מ"ח] בגללין, ועיין נמי להלן [כ"ט.] ובתוס' דנפילת אונס ג"כ חייב, וה"ה בהביאן אחר לאסו"מ דידיה דחייב בעל האסו"מ, וא"כ מ"ל כח אחר או לא, דהא אפי' ע"י אחר חייב, ולפי"ז אפי' ברוח שאינו מצוי' חייב, וכן מפורש במאירי כאן [בד"ה נפלו ברוח שא"מ], ופשיטא א"כ דא"צ כרייה וא"צ צד השוה.

אכן עיין בתוס' תלמיד דר"ת [ד"ה לעולם דאפקרינהו] דכתב דה"ה דהוי מצי למיפרך, ומבואר דס"ל דבעינן גם בכה"ג צד השוה, ולכאו' צ"ע וכנ"ל, וכן יש להק' על היש"ש [סוף סי' ח'] דג"כ הק' למה לא העמידו בדלא אפקרינהו, ועיין בהערה [[189]](#footnote-190) מה שחידש בזה היש"ש מכח קושי' זו, עכ"פ דברי התלמיד לר"ת והיש"ש הם דלא כהאחרונים, ושיטתם צ"ב.

ומדברי הרא"ש גם מדוייק כדבריהם שכתב לחלוק על היש מן הגדולים, שפטור רק כפטורים של בור ולא כאידך, וז"ל: "הלכך נראה דעיקר תלמודא הוא מבור לחודיה דבור גמור הם אבנו וסכינו ומשאו לבתר דנייחי בין אפקרינהו בין לא אפקרינהו לשמואל דאמר כולו מבור למדנו ולרב בדאפקרינהו. וכן בור המתגלגל וכן כותל ואילן וכו'", הרי שבצד השוה דסוגיין הכניס גם את בור לשמואל, ומשמע דמדין צד השוה אתינן עלה, וצ"ב וכנ"ל.

## חידוש דין של האמרי משה שחייבים שלמור ממונו שלא יתהווה לבור.

ובישוב שיטתם נראה עפ"י הערת האמרי משה שם, שהרי בלא אפקרינהו איכא תרי גווני, א] כשהיה לו זמן לסלקו, ב] כשלא היה לו זמן לסלקו, וכל מה דחייב היינו רק באופן שהיה לו זמן לסלקו, ולכאו' עדיין צריך צד השוה לפני שהיה יכול לסלקו, ותמה האמרי משה דעדיין קשה דלמה הגמרא לא העמידה את הצד השוה בגוונא זו.

ותי' דמוכרח מקושי' זו דיש דין על כל בעל הממון לשמור את ממונו שלא יתעביד בור - והחיוב הזה הוא עוד לפני שנהיה בור, וממילא דהכא היה מוטל עליו לשמור אבנו וסכינו מליפול ברו"מ, ולכן חייב עליו בתורת בור בתר דנייח עוד לפני שיכול לסלקו ודו"ק, וממילא נקט דרק כשנפל באונס או שהונח ברשה"ר ע"י אחר נותנין לו זמן לסלקו.

ויתחדש לפי"ז חידוש דין, שמישהו אחר שהניח ממונו על ראש הגג - בעל הממון חייב לסלקם כדי שלא יתעבדו בור בנפילתם, ולא רק שאחרי שנפלו חייב מדין הוי ליה לסלק את הבור, אלא גם לפני שנפל הוא חייב כן, שכמו שחייב לסלק אסו"מ שלו שאחרים הניחו ברשה"ר ה"ה דחייב לסלקם מהגג היכא דיכולים להתהוות לבור.

## מבאר דלא מהני מה שהוא מחוייב לשמור את ממונו מלהתהוות לבור בלי צד השוה להיות כרייה מיניה וביה בבור.

ונראה, דבישוב דעת הרא"ש והתלמיד דר"ת והיש"ש צ"ל שחולקים על חידוש זה, והביאור כך, דלפי מה שביארנו לעיל [סימן מז] בסוגיין דיש ב' דיני כריי', א] להיות בעל הבור, ב] לעשות את הבור למזיק, ולכן מצאנו דגם בבור שלו בעינן "כריי' דהו"ל ליסלוקי", והבאנו שם שזו הוכחה ברורה לכל היסוד דהכריי' הוא חלק מגוף הבור, ודו"ק - ובסוגיין נתחדש שהנחתו על ראש הגג מיקרי כרייה ביחד עם הרוח גם לקשר את הבור אליו וגם לקבוע את הבור כבור שיש בו כרייה.

ומעתה נראה, דאף בבור דידיה אינו בור בלי צד השוה, ואין לומר דמוטל עליו לשמור ממונו מלהיות בור, דאף דבראש הגג פשע בה - אבל אכתי אין בפשיעתו דין "כריי'" כיון שהיתה בצירוף כח אחר, וכבר נתבאר לעיל [סימן מו] דלולי הצד השוה צירוף כח אחר הוי כפשיעה עקיפה דדומה לאיש בור ולא אש בור [שהרוח מוסיפה ביצירת הבור], ולכן אין זו פשיעה ישירה ולא דומה לכרייה, ולכן רק אחרי שהיה לו זמן לסלקו - אז אמרינן שהמצב של "הו"ל ליסלוקי" מוגדר ככריי' דידיה - כיון שזה כבר עומד במצב של בור וההו"ל לסלוקי מתייחס לבור שהוא כבר בור - ולא מצטרף לזה כח אחר לפשיעה דידיה והוי ליה כפשיעה ישירה בבור, ושפיר נחשב כבור שיש בו כרייה, ובזה שונה מראש הגג.

אולם - אחרי שהאבן נפל ולפני שהיה לו זמן לסלקו - אז עדיין אין כריי' בבור מצד הו"ל לסלקו - ולא דנים אותו כמחזיק את בורו כאן, ורק על ידי צד השוה איכא פשיעה שמתייחס לגמרי לבור שנפל, ומחמת הצד השוה אנו דנים שיש פשיעה ישירה בבור - וכנתבאר לעיל [סימן מו] בדברי התוס', ואז מכח הצד השוה הוי הבור בור, אבל הפשיעה לא לתת לממונו להעשות בור אינה פשיעה של כרייה להחשב כפשיעה ישירה, דסו"ס יש כח אחר, ולזה בעינן צד השוה כמו לרב באסו"מ של הפקר, וליתא לחידושו של האמרי משה.

ומעתה א"ש הנך שיטות דלהכי הו"מ לאוקמי' כאן בלא אפקרינהו לשמואל, דכלפי הך זמן אכתי בעינן לצד השוה, ודו"ק.

ויש לבאר את הדברים עוד - שמצד אחד - מי שמניח את שורו לרבוץ ולהתעביד לבור - הרי הכא אין כאן כח אחר דממונו מצד עצמו נהיה לבור ומה שהוא מניחו מיקרי פשיעה ישירה בממונו שהוא הבור, אבל מאידך גיסא מה יהיה הדין היכא שיש לו ב' שוורים, ואחד עוזר לשני לרבוץ, ורק שניהם כאחד מצליחים לגרום שאחד מהם ירבוץ, וממילא שהפשיעה המושלמת היא בצירוף הפשיעה בב' השוורים, והרי כלפי השור שעוזר לשני חוזרת הפשיעת כרייה להיות 'שור בור', ולא מהני מה שכלפי השור שהוא בעצמו רובץ הוי 'איש בור' שאצלו יש פשיעה ישירה, וביחד ליכא פשיעת כרייה - וה"ה הכא - הפשיעה היא שהוא נותן לרוח לעשות את הבור לבור, ולכן צריכים צד השוה.

## הערה - דלמה אחרי כרייה של אחרים אכתי בעינן כרייה דידיה מצד הוי ליה למילויי - בהגדרת גוף הבור.

ויש להעיר בדין אסו"מ דידיה שהניחו אחר ברשה"ר דהוי כבור לשיטת התוס', ומבואר בתוס' דאכתי בעינן "כריי' דהו"ל ליסלוקי" להגדיר את הבור כמזיק דבור בלי כרייה לא הוי מזיק, וקשה דלענין קביעת הבור כמזיק למה לא יהני כרייה דאחרים, דכיון שהבור הוא ממונו וממונו יש בו כרייה דאחרים - שוב הוי ליה מזיק, ולמה לי כמאן דכריי' דידיה להגדירו כבור, הרי ממילא הוי מזיק מחמת כרייה דחבירו, ואבן שלו נקבע כמזיק.

אולם החילוק פשוט - דמתחלקים הבור המציאותי מהשם מזיק דבור, שאף שהממון של הבור המציאותי הוא שלו, ואף שחל בממון שלו דין מזיק דבור ע"י כריית חבירו, אכן סו"ס השם מזיק דבור לא מיוחס אליו, דמצדו הוא הניח ממונו בלי כרייה ולכן מצדו הממון שלו לא עומד לו בתורת מזיק, והתורת מזיק דבור זה מיוחס לאחרים ולא אליו - ומתחלקים זה מזה, אף שהתורת מזיק דהך בור נמצא בממון דידיה, ולזה אנו צריכים 'כמאן דכרייה' דידיה מצד בעל הממון כדי להגדיר את התורת מזיק שבממון כדידיה - ולא רק את גוף הממון כממון דידיה - [ולהלן [פרק ב] יבואר דחלוקה זו מוכרחת עוד בשיטת הרמב"ן דלא מצאנו זה חופר וזה מתחייב בבור שלו].

# פרק בבדברי הברכ"ש שיש לדון אי בעי 'צד השוה'גם 'אחרי' הזמן דהוי ליה לסלקו,וביארו פלוגתת תוס' ורמב"ן בלא מצאנו זה חופר וזה מתחייב,וביאור פלוגתתם בהו"ל למילויי דכמאן דכרייה.

## ביאור ספיקת הנחל"ד בסוגיין.

ובעיקר הספק של הנחל"ד באופן דלא אפקרינהו - אי בעי צד השוה - עיין בברכ"ש [סימן י' ס"ק ד'] שהביא את הנחל"ד הנ"ל, ומצאנו חידוש גדול בברכ"ש - שהוא למד שיש כאן ספק האם באמת מהני טעמא דהו"ל לסלוקי באסו"מ שלו בבור של ממונו לשמואל, דיתכן דרק אחרי הצד השוה מהני, ונמצא שהצד השוה של סוגיין קאי גם על הבור הזה גם אחרי שהיה לו זמן לסלקו, וזה חידוש גדול.

ונקדים לזה כמה הקדמות, וכנראה שזה תלוי בפלוגתת הראשונים בדין כריית בור שלו ע"י אחר, ופליגי בזה רש"י תוס' והרמב"ן, וכדיבואר.

## פלוגתת הרמב"ן ותוס' בכרייה של אחרים באסו"מ שלו, ופלוגתת רש"י ותוס' בביאור הסוגי' בשור של אחרים שחפר ברשותו, ובדברי הנחל"ד ודברי משפט ואבי עזרי בזה.

דהנה, מבואר בתוס' להלן [כ"ט] שחבירו שהניח אסו"מ שלו ברשה"ר שחייב בו מדין הו"ל לסלוקי אחרי שיש לו פנאי, ותוס' הוכיח כדבריהם מלהלן [מ"ח] דחייב על בור שחפרו שורו של חבירו ברשות דידיה מצד הו"ל למילויי.

אולם ידוע שהרמב"ן במלחמות חולק עליהם בסוגי' דקדרין - עיין בזה בנחל"ד [כט] - שהרמב"ן סובר שלא מצאנו זה חופר וזה מתחייב, אולם קשה על הרמב"ן ההוכחה של התוס' משור שחפר בור, והנחל"ד דחה את הוכחת התוס' משור שחפר בור ממה שיש לדייק בדברי רש"י [מ"ח] שכתב דמיירי שהפקיר רשותו אח"כ, ומבואר דבלי להפקיר את רשותו פטור, ומבואר דטעמא דהו"ל למילויי לא מהני לחייבו היכא שהיתה כרייה ע"י אחר, ואדרבה - שיטת רש"י היא הוכחה לרמב"ן, דלפי התוס' הו"ל למילויי היא כרייה מושלמת - גם באחרים שהניחו אבנו ברשה"ר וגם בחפירה של שור חבירו, ולרש"י ולרמב"ן אינו כן, ולכן בציור של שור חבירו איכא הפקר, ולאחרים שהניחו אבנו ליכא כרייה.

הרי לנו ב' דרכים בדין הו"ל לסלוקי והו"ל למילויי דכמאן דכרייה דמי, א] לדרכו של תוס' זה עצמו חשיב כרייה בבור שלו לחייבו, ולא אכפת לן שאחר כרה בפועל את הבור, ב] לרש"י ולרמב"ן בעינן כרייה דידיה, ולא מהני דין הו"ל לסלוקי והו"ל למילויי לחייבו בפני עצמו.

כדברי הנחל"ד בשיטת רש"י והרמב"ן מצאנו גם בדברי משפט [סימן תט"ז ס"ק א'] שביאר דינא דחפירת בור בחצרו ע"י שור של חבירו, שרואים שבעל החצר חייב בהאי בור, וכתב שכל זה בחפר באמצע הרשות ושוב הפקירן בעה"ב, אבל חפר בגבול רשותו ורשה"ר או שהפקיר כל רשותו חוץ מחלק קטן ושם חפר השור, הכא ליכא לחייבו, דרק על ידי ההפקר מחייבים אותו - אולם צריכים להוסיף דכל זה לרמב"ן ורש"י, אבל תוס' יחלוק ויחייב גם בגבול רשותו בלי ההפקר [והדברי משפט לא הביא כן מרש"י].

וכן כתב האבי עזרי [נז"מ פי"ג הי"ט] - ודייק שכן מפורש ברש"י שהוסיף שם על הגמרא שדווקא משום שעל ידי ההפקר הרי הוא כמניחם ברשה"ר שוב הוי ליה ככורה בור ברשה"ר.

וביארו שצריכים מעשה כרייה, ו'בעל הבור' לא סגי להתחייב, וגם הוי ליה לסלוקי לא מהני כיון שאינו אלא פשיעה אבל אין בזה מעשה כרייה, ולהכי בעינן הפקר - ועיי"ש שנקט שרש"י והרמב"ן קאי בשיטה אחת - וכדרכו של הנחל"ד הנ"ל - ועיין להלן במה שיש להעיר מרש"י בהמשך במשנה שם לגבי גמל וגללים.

## מוכרח מהרמב"ן דכרייה בבור שלו צריך להתייחס אליו.

ויש להעיר שהרי למדנו הכא מהרמב"ן דכרייה בבור שלו צריך להתייחס אליו - וקשה - הרי אי כרייה רק בא לקשר את הבור אליו, א"כ הכא ל"צ כרייה כלל שזה אבן שלו, ומוכרח שהבור עצמו צריך כרייה להיות מזיק - וכנתבאר - אלא שקשה - שמצד העמדת האבן להיות מזיק למה לא סגי לן בכריית חבירו, - ושוב מוכרח מה שכתבנו לעיל דמתחלקים הבור המציאותי שזה שלו, מהשם מזיק דבור שזה מיוחס לחבירו דהניחו, והיינו שאף שהממון של הבור המציאותי הוא שלו, ואף שחל בממון שלו דין מזיק דבור ע"י כריית חבירו, אכן סו"ס השם מזיק דבור לא מיוחס אליו, דמצדו הוא הניח ממונו בלי כרייה ולכן מצדו הממון שלו לא עומד לו בתורת מזיק, והתורת מזיק דבור זה מיוחס לאחרים ולא אליו - ומתחלקים זה מזה, הן הן דברי הרמב"ן שלא מצאנו זה חופר וזה מתחייב - היינו שלא מצאנו שהשם מזיק דבור יתייחס אליו בגוונא זו.

## ב' דרכים בביאור דינא "דהו"ל למילויי כמאן דכרייה דמי", עפ"י דברי הגר"ח והברכ"ש.

למדנו מרש"י והרמב"ן שצריכים כרייה דידיה - ולמדנו עוד דהו"ל למילויי לא מיקרי כרייה מושלמת - אולם סו"ס לא נתבאר בדבריהם עיקר טעמא דהו"ל לסלוקי והו"ל למילויי, דלמה טעם זה נצרך - הא ממילא יש לו מעשה כרייה מצד ההפקר.

והביאור בזה מצאנו בברכ"ש [סימן י' ס"ק ד'] שכתב שבאופן שהיתה נפילת אונס בעינן טעמא דהו"ל לסלוקי והו"ל למילויי, שהרי אף שנפילת אונס מיקרי כרייה אכן הרי זה כרייה באונס, וממילא שכרייה כזו לא מחייבת, ואהני לן טעמא דהו"ל לסלוקי והו"ל למילויי להשוותה לכריית פשיעה, וכן דייק מהמלחמות עצמו, הרי לנו רמב"ן לשיטתו, ודו"ק, ועצם הדברים כבר כתב האבי עזרי שם בשם הגר"ח בביאור שיטת הרמב"ם בקדרים, עיי"ש היטב.

הרי לנו ד"כמאן דכרייה" מתפרש בתרי אנפי, א] או שזה בעצמו מעשה כרייה להגדיר את הבור כבור, וזה לשיטת התוס', ב] או שזה הופך את הכריית אונס שהיא כרייה של פטור לכרייה המחייבת, וזה לדעת הרמב"ן.

לפי כל הנ"ל צריכים לדון בסוגי' להלן [מח] בשור של אחרים שחפר ברשות שלו - דהתם ל"ל טעמא דהו"ל לסלוקי והו"ל למילויי וכמאן דכרייה, הא ההפקר לא היתה כנפילת אונס, וצ"ע.

וע"כ שהביאור בזה פשוט, דהרי מי יעכב את בעל הקרקע מלהפקיר רשותו בלי בורו, אטו מחוייב הוא להחזיק בעלותו בנכסיו, וע"כ שההפקר עצמו מותר ומה שממילא יהיה בור על גבול הרשה"ר הוא דבר דממילא, ואין כאן כריית פשיעה, אלא שהפשיעה שבו הוא בזה דהו"ל לסלוקי והו"ל למילויי, והיינו שיש תביעה של הו"ל לסלוקי והו"ל למילויי על הך צד שהוא הולך להפקיר, וממילא דההפקר עצמו הוא כרייה של פשיעה מחמת ההו"ל לסלוקי בשעה שהפקירו, ודו"ק.

## ביאורו של הברכ"ש בספיקת הנחל"ד בסוגיין דתלוי בפלוגתת הראשונים בהו"ל לסלוקי כשהניחם אחרים.

הדרינן לסוגיין שהנחל"ד הסתפק באסו"מ של ממונו שנפל ברוח האם בעינן לצד השוה או דמהני טעמא דהו"ל לסלוקי והו"ל למילויי לחודיה, וכתב הברכ"ש דלפי דרכו של הרמב"ן בעינן כרייה דידיה - ולא מהני טעמא דהו"ל לסלוקי והו"ל למילויי לחוד בלי כרייה דידיה, ולכן בעינן ע"כ צד השוה, וזה הביאור בצד הזה של הנחל"ד שהסוגי' בצד השוה קאי גם על אסו"מ של ממונו מדין בור לשמואל.

לפי דברי הברכ"ש מתבאר שזה באמת פלוגתת רש"י והרמב"ן נגד התוס', וספיקת הנחל"ד תלויה בפלוגתא זו, והיינו שזה פשוט מאד דלא יתכן דלפי תוס' דבעינן צד השוה, שהרי גם בהניחם אחר חייב, והרי בהניחם אחר פשיטא דליכא צד השוה מאש בסוגיין והרי לא מיקרי כח אחר ביחד עם מעשיו, וע"כ שהתוס' לא מתבסס על הסוגי' שלנו, ודו"ק.

אולם כד נעיין היטב בדברי הברכ"ש יבואר שיש בדבריו חידוש נוסף לגבי רוח שאינה מצויה - ועיין בזה להלן [סימן מט].

## סיכום ג' דינים.

לדרכו של הברכ"ש בהו"ל למילויי דהוי כמאן דכריי' דווקא אחרי כריית אונס - נמצא דאיכא תלת גווני דמהני דין זה דהו"ל למלויי - א] נתקל אונס הוי כריית אונס דידיה בעצמו, וזה מושלם בהו"ל למילויי דהוי כמאן דכריי' להיות ככרייה, ב] הניחו בראש הגג ונפל רוח שאינה מצויה דמיקרי כריית אונס - והשלמה כרייה זו בהו"ל למילויי דהוי כמאן דכריי', ג] בהפקר שאין לתובעו על הפקר עצמו בתור כרייה המחייבת, וגם הכא ההו"ל למילויי דהוי כמאן דכריי' משלימה את חיובא דכרייה זו - ונתבאר שזו שיטת הרמב"ן.

והנחל"ד נקט כן נמי בשיטת רש"י שדייק מלשונו לגבי הוי ליה למילויי דאיירי בהפקיר רשותו דמזה מוכרח כהרמב"ן דלא מהני כריית אחרים בממונו - ורק כרייה דידיה באונס מושלמת ע"י הו"ל למילויי, וכן הפקר דידיה - והיינו דכל כרייה שאין עליה תביעה מושלמת להיות כורה בור - בזה שייך השלמה ע"י הו"ל למילויי.

## מוכיח מדברי רש"י להלן [מח] לגבי נפילת גמל וגללים - דאיכא כרייה נוספת שיש לה השלמה ע"י הו"ל ליסלוקי - והיינו בכריית שור.

אולם תמוה מאד מדברי רש"י אח"כ [ד"ה ונטנפו כליו] כתב - "ולא פטרינן ליה משום איש בור ולא שור בור - דכל מידי דהוו דידיה בשעת נפילה - כגון גללים וכגון שנפלה גמלו ולא העמידה - מחייבינן ליה משום בור ואף על גב דאיהו לא כרייה אלא הגמל כרהו - כיון דבשעת נפילה דידיה הוא ועליה לסלוקיה - כמו דכרייה איהו דמי - ואף על גב דמפקר ליה בתר שעתא - ולא דמי לשורו שחפר בור ברשות הרבים דחפירה לאו דידיה היא".

והמבואר בזה שגמל שלו או גללים שלו שנהיו לבור באונס - חייב אח"כ מצד הו"ל למילויי, וקשה דהכא ליכא כריית אונס דידיה - והכל מצד הגמל וגללים, והכא איכא חסרון של איש בור ולא שור בור - ואי ליכא כרייה כלל שוב לא שייך בזה השלמה ע"י הו"ל למילויי - וצ"ע.

ומוכרחים לומר חידוש גדול, שכריית שור היא כרייה - אלא שאינה כרייה המחייבת כיון שהתמעטה מכרייה של כי יכרה 'איש' - אבל עד כמה שיש השלמה לכרייה מצד הו"ל למילויי כמאן דכרייה - שוב לא חשיב ככרייה 'שור' אלא ככרייה שהושלמה בתור כריית 'איש', ודו"ק - וי"ל עוד דדומה לכל הנך ג' אופנים של כרייה שיש להם השלמה ע"י הו"ל לסלוקי.

שוב הראוני תלמיד אחד דכן מבואר בברכ"ש [סימן א ס"ק ב] שכתב כן בהדי' - ובא לדמות לכריית אונס שלפי הרמב"ן יש השלמה לכרייה מצד הו"ל למילויי כמאן דכרייה - והן הן הדברים.

הרי לנו ד' דינים של כרייה שמושלמים ע"י כמאן דכריי' - א] נתקל אונס, ב] הניחו בראש הגג ונפל רוח שאינה מצויה, ג] בהפקר שאין לתובעו על הפקר עצמו, ד] כריית שורו.

## הערה בפשט הסוגי'.

אולם לפי"ז יש כאן הערה בפשט הסוגי' - הרי למדנו לעיל [סימן מז] דאיכא ב' נקודות בסוגי', א] עיקר הלימוד מאש וכמבואר בתוס' שהוא עשה את הבור, ובלי זה איכא כרייה של איש בור ולא 'אש' [רוח] בור - ב] הצד השוה מאש ובור כהדדי שזה תוצאה מעיקר הלימוד מאש, והיינו דבתוס' מבואר שעיקר הלימוד מאש - היינו זה שהכרייה היא כרייה דידיה, וכלשונו "וחשיבי ליה כאילו בעצמו עושה את הכל" - וביארנו דזה בא לאפוקי מהמיעוט של 'איש בור ולא אש בור', אלא דכעת - אחרי דכרייה מצורף להיות חלק מעיקר המזיק, שוב מתעורר חסרון של כח אחר בעיקר המזיק, ובזה מתחיל פירכא יוכיח וצד השוה בגוף המזיק עצמו.

ונראה דלפי כל הנ"ל - אף שבור ברשותו בעי צד השוה לפי הרמב"ן ורש"י - וכנתבאר, אכן נראה שרק החלק השני [הצד השוה ממש] נצרך - ולא צריכים את הגילוי מילתא מאש ללמוד שיש כאן כרייה דחשיבא כאילו הוא עשה את הכל - אף דאיכא ביה כח אחר מעורב בו - דהכא לא אכפת לן איש בור ולא 'אש' [רוח] בור דלא גרע ולא שור בור דמהני ביה השלמה לכרייה מצד הו"ל למילויי כמאן דכרייה - שוב מהני בלי הגילוי מילתא - אלא דסו"ס בור זה איכא ביה חסרון של בור שיש בו כח אחר, ואכתי יצטרך לעיקר הצד השוה מחמת הקולא בגוף הבור - והיינו דגרע טפי משור שלו שחופר בור ששור שלו אינו כח אחר אלא מזיק דידיה דכרייה דידיה מיקרי כרייה לענין זה דמהני ביה השלמה, ורק באש שיש בורוח והרוח היא כח אחר ממש - הכא איכא חסרון וקולא בהך בור - ובעי צד השוה.

# סימן מטדברי הברכ"ש בצד השוה בבור של ממונוברוח שאינה מצויה - ובדברי הרשב"א להלן [כח],ובחילוקים בין אש לבור.

[ביאורו של הברכ"ש בספיקת הנחל"ד בסוגיין דתלוי בפלוגתת הראשונים בהו"ל לסלוקי כשהניחם אחרים.](#__RefHeading___Toc497262181) <> [בדין אסו"מ של ממונו דנפל ברוח מצויה דבעי צד השוה - אף דלא בעי לדין הו"ל למילויי.](#__RefHeading___Toc497262182) <> [יש לדון בדין אסו"מ של ממונו דנפל ברוח שאינה מצויה ושוב הוי ליה לסלוקי - האם שייך בזה צד השוה.](#__RefHeading___Toc497262183) <> [מבאר דלא מהני כרייה בבור על הגג באופנים שאין מבעיר מפרשת אש.](#__RefHeading___Toc497262184) <> [הוכחה מהסוגי' להלן שכח אחר של רוח שאינה מצויה כלולה בצד השוה - ובדברי הרשב"א שם.](#__RefHeading___Toc497262185) <> כמה הקדמות לחלק בדרגות המעשים בכחו ומעשיו בין רוח מצויה לאינה מצויה. <> ישוב לקושי' דמחלקינן מסברא ביניהם. <> נפ"מ בשנים שעשו וקלב"מ [הערה בדברי משפט, והערה נוספת מדברי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל](#__RefHeading___Toc497262187)

## ביאורו של הברכ"ש בספיקת הנחל"ד בסוגיין דתלוי בפלוגתת הראשונים בהו"ל לסלוקי כשהניחם אחרים.

לעיל [סימן מח] ביארנו את ספקת הנחל"ד באסו"מ של ממונו שנפל ברוח האם בעינן לצד השוה או דמהני טעמא דהו"ל לסלוקי והו"ל למילויי לחודיה, והבאנו מהברכ"ש דלפי דרכו של הרמב"ן בעינן כרייה דידיה - ולא מהני טעמא דהו"ל לסלוקי והו"ל למילויי לחוד בלי כרייה דידיה, ולכן בעינן ע"כ צד השוה, וזה הביאור בצד הזה של הנחל"ד שהסוגי' בצד השוה קאי גם על אסו"מ של ממונו מדין בור לשמואל.

והוספנו עוד דלפי דברי הברכ"ש מתבאר שזה באמת פלוגתת רש"י והרמב"ן נגד התוס', וספיקת הנחל"ד תלויה בפלוגתא זו, והיינו שזה פשוט מאד דלא יתכן דלפי תוס' דבעינן צד השוה, שהרי גם בהניחם אחר חייב, והרי בהניחם אחר פשיטא דליכא צד השוה מאש בסוגיין והרי לא מיקרי כח אחר ביחד עם מעשיו, וע"כ שהתוס' לא מתבסס על הסוגי' שלנו, ודו"ק.

## בדין אסו"מ של ממונו דנפל ברוח מצויה דבעי צד השוה - אף דלא בעי לדין הו"ל למילויי.

הרי לנו דברים ברורים מתוך הברכ"ש בביאור ספק זה עפ"י פלוגתא הנ"ל - אולם יש לעיין טובא בדברי הברכ"ש שהוסיף בזה דברים לגבי רוח שאינה מצויה - ודבריו צ"ע בזה בתרתי - וכדיבואר.

דהנה, מפורש בדברי הברכ"ש דקאי בסוגיין דווקא באופן שהניחם על הגג ונפלו ברוח 'שאינה' מצויה, ויש כאן ב' חידושים וב' תמיהות, א] מבואר בדבריו שפשוט לו דברוח מצויה כו"ע מודי דלא בעינן צד השוה, ולכן הוא העמיד את ספיקת הנחל"ד רק ברוח שאינה מצויה, ב] מבואר בדבריו דכו"ע מודי דמהני צד השוה ברוח 'שאינה' מצויה - וצ"ע.

דהנה - מה שנראה מדבריו שפשוט לו דברוח מצויה כו"ע מודי דלא בעינן צד השוה בבור דממונו - דבר זה תמוה - דלדרכינו בסוגי' עפ"י התוס' דנתחדש דכאילו הוא עשה את הכל, וזה יליף מאש - ובלי זה חסר בכרייה ישירה [ודומה לאש בור], א"כ לכאו' פשוט שברוח מצויה בעינן צד השוה שיחשב ככרייה לפני דהוי ליה לסלוקי, אולם אחרי שהיה יכול לסלקו - אז לפי התוס' לא נצטרך אח"כ לטעמא דהו"ל לסלוקי והו"ל למילויי שהרי יש כבר פשיעה בכרייה, אכן לפי הרמב"ן גם אז יצטרכו, וכנתבאר כל זה לעיל [סימן מח].

## יש לדון בדין אסו"מ של ממונו דנפל ברוח שאינה מצויה ושוב הוי ליה לסלוקי - האם שייך בזה צד השוה.

החידוש השני דכו"ע מודי דמהני צד השוה ברוח 'שאינה' מצויה - וביאר - דאף דבאש עצמו פטור ברוח שאינה מצויה, אבל התם איכא פטור אונס, והכא איכא חיובא מצד טעמא דהו"ל לסלוקי והו"ל למילויי שמסלק את האונס, ושוב הדרא לן עצם הצד השוה, ודו"ק, [ולהלן נוכיח שמוכרח כן גם בשיטת התוס' ולא רק בשיטת הרמב"ן].

ולמד שם שזה ממש כמו כל נפילת אונס בממון דידיה - שמשלימים את חיובא דכריית אונס ע"י הו"ל למלויי, וה"ה הכא הכרייה מכח הצד השוה היא כריית אונס ברוח שאינה מצויה, ומהני מחמת ההו"ל למילויי.

אולם יש לדון שבאמת רוח שאינה מצויה הוא סוג אחר של 'כח אחר' שלא מתייחס כלל להנחתו על הגג, דמעשה כרייה ומבעיר דווקא בתוך 'רוח מצויה' מייחסים את הרוח מצויה למעשיו - אכן רוח שאינה מצויה היא לכאו' התחדשות אחרי מעשיו שלא קשור למעשיו - והרי כל הילפותא בסוגי' מאש לבור בא לומר 'שכאילו הוא עשה את הכל' - והיינו שהרוח 'נבלע' בתוך מעשיו, ומאן יימר דמהני ברוח שאינה מצויה - וצ"ע.

## מבאר דלא מהני כרייה בבור על הגג באופנים שאין מבעיר מפרשת אש.

זאת ועוד - הרי בברכ"ש הוכיח שיש חילוקים בין אש לבור, דבמבעיר באש בעי מעשה ובכרייה בבור לא בעי מעשה וסגי בפשיעה, ואיכא בזה כמה חילוקים, א] רוח שאינה מצויה באש מיקרי גרמא וחסר במעשה מבעיר וכמבואר להלן [ס] - בליבה וליבתה הרוח, לעומת כריית בור דמפורש להלן [כח:] דרוח שאינה מצויה מיקרי כרייה אלא שזו כריית אונס, ויליף מולנערה ל"ת דבר, ב] שנים שעשו בור חייבים דלא בעי מעשה ובאש פטורים דבעי מעשה מבעיר, ג] קלב"מ באש פטור וקלב"מ בכריית בור חייב, ד] שליח לדבר עבירה פטור באש וחייב בכרייה.

ומעתה תמוה - הרי הצד השוה בסוגי' הוא מאש ובור, וע"כ דליכא צד השוה באש של רוח שאינה מצויה דחסר במעשה מבעיר, והרי זה באנו ללמוד לכריית בור - דמאן יימר דהכח אחר מצטרף לכרייה, והרי באמתה כח אחר של רוח שינה מצויה לא מצטרפת באש, ואיך נוכל ללמוד הכא.

וע"ד זה העירני ידידי הגאון רבי מנחם כהן שליט"א לדון באסו"ם שהניחו בראש הגג - בתר דנייחי - דמה הדין ברוח שאינה מצויה ומה הדין בשנים שהניחו, ומה הדין בהנחה של קלב"מ, הרי בכל כה"ג חסר באש ולא חסר בבור, ויצא לדון בזה עפ"י מה שדנו האם הכרייה היא למעלה ששם תחילת הבור, וא"כ יש להנחה בראש הגג דיני כרייה, או שהבור הושלם למטה והכרייה מסתיימת למטה, ויש לכרייה דיני מבעיר, ובכל כה"ג ליכא כרייה בור הזה כיון שהכרייה היא מצד פרשת אש, ורגילים לתלות זה בפלוגתת רש"י ותוס' דלתוס' הוי בור למטה ולרש"י כבר למעלה - [עיין להלן [סימן נ] שדחינו את התלייה] - עכ"פ לפי תוס' לא מהני רוח שאינה מצויה ושנים שעשו וקלב"מ.

והיינו ממש כדברינו - דלפי התוס' דילפינן דכאילו הוא עשה את הכל, והיינו שיש כרייה מפרשת אש בבור הזה, וא"כ למה מהני רוח שאינה מצויה, וה"ה דלא מהני כל האופנים של כרייה דלא מהני מפרשת אש.

## הוכחה מהסוגי' להלן שכח אחר של רוח שאינה מצויה כלולה בצד השוה - ובדברי הרשב"א שם.

אולם - סו"ס חידוש זה מוכרח ומבואר מלהלן [כט] - וכדהביא הברכ"ש דבמעלה קנקנים בראש הגג ונפלו ברוח שאינה מצויה מבואר שהפטור הוא מצד ולנערה ל"ת דבר - שהרי הגמרא הוכיחה ששיטת ר"מ שיש פטור ולנערה ל"ת דבר בנזיקין ממה שר"מ פוטר בברייתא במעלה קנקנים בראש הגג ונפלו ברוח שאינה מצויה - ומוכרח דכרייה זו של רוח שאינה מצויה שפיר הוי כרייה - ודו"ק - ומוכרח עוד בסוגי' דבאמת מהני השלמה של הו"ל למילויי דהוי כמאן דכרייה - אם היה לו זמן לסלקו, והיינו ממש כדברי הברכ"ש הכא - דמוכרח דבסוגי' דידן איכא צד השוה גם בגוונא זו - וממילא דמוכרח דליכא גדרי מבעיר של אש בהך צד השוה - ומעתה יהיה מוכרח מהסוגי' דליתא לכל הג' נפ"מ - ובכולם - רוח שאינה מצויה ושנים שעשו וקלב"מ חייבים בהנחה בראש הגג.

ויש לדעת שההוכחה דאיכא צד השוה גם ברוח שאינה מצויה מהסוגי' שם אינה דווקא לשיטת הרמב"ן, אלא גם לשיטת התוס' - עיין בזה היטב בהערה [[190]](#footnote-191).

אולם סו"ס תמוה כנ"ל - שהרי כרייה זו ילפינן מהצד השוה - ורוח שאינה מצויה לא מיקרי מבעיר וא"כ למה מיקרי כרייה של אונס - וצע"ג.

אולם יעיין בברכ"ש [שם] שהביא את קושי' הרשב"א להלן [כח] - שהקשה דלמה ליכא פטור מצד דחסר בכל הכרייה ברוח שאינה מצויה ול"ל פטור דכריית אונס - וקצת משמע מדבריו שנקט שזו באמת כוונת הרשב"א בקושיתו - כיון דיליף מצד השוה - [ויתכן דאין זו כוונתו].

אולם עיין מה שתירץ הרשב"א - ולהלן באמרות אברהם פרק המניח [סימן טו] הארכנו בזה דלדרכו לא מובן התירוץ, ולמדנו את השו"ט ברשב"א באופן אחר - אכן סו"ס קשה דמה הישוב לקושי' זו דאיך מהני צד השוה ברוח שאינה מצויה דלא חשיב מבעיר באש.

## כמה הקדמות לחלק בדרגות המעשים בכחו ומעשיו בין רוח מצויה לאינה מצויה.

וליישב קושי' זו נצטרך להקדים כמה הקדמות:

א] ידוע דכח כחו חלוק מכחו דזה מעשיו וזה גרמא, וההבדל ביניהם אינו משום שכחו כחו הוא 'כח זר' שלא שייך אליו כלל, שזה אינו שכל אותו כח שהיה בכחו נמצא בכח כחו וכן הלאה - אלא שההתחדשות של כחו כמה פעמים גורמת ריחוק מהאדם וזה מנתק את הכח להתייחס אליו בתור מעשיו, אבל אין זה משום שכח כחו מוגדר כ'כח אחר' שלא שייך אליו.

ב] אי כח אחר לא חשיב כחיציו ואינו בכלל מעשיו - הרי ברור שזה עכ"פ גרמה - אכן הנך ב' דינים של גרמה לא שייכים זל"ז, שמה שכח כחו מיקרי גרמה מתחיל מהריחוק שיש לכח זה ממעשיו, וכח אחר מתחיל מזה שזה כח זר ואינו כח שלו כלל, ודו"ק.

ג] למ"ד דאשו משום חיציו וכח אחר נהיה לכחו ולמעשיו ממש - הרי כעת מתחדש שלא דנים אותו ככח אחר אלא לכח דידיה, ולמ"ד ממונו וכן באופנים דכו"ע מודי דהוי ממונו, אף דגם הכא איכא דין מעשה מבעיר, אכן סו"ס יש דרגא יותר גבוה של מעשה בחיציו שזה מעשה האדם בכל התורה לעומת מעשה מבעיר באש שהוא מעשה רק בנזקי ממונו, ומטעם זה גם הכח אחר של חציו צריכה להיות יותר גבוה מהכח אחר בממונו, וזה מבואר בתוס' להלן [כב: ד"ה חיציו דחרש] דבעינן רוח שקרוב לודאי שיזיק בחיציו.

ד] למדנו הכא דאף שעיקר הילפותא באשו משום ממונו ומשום חיציו הוא ילפותא אחת - שכח אחר של רוח יכול להשתלב בתוך מעשיו, אכן סברת חז"ל מחלקת ביניהם בתרי דרגות של מעשה, דרגת חציו ודרגת ממונו.

ה] כמו דדרגת חיציו ודרגת ממונו תרתי נינהו, כמו כן כרייה ומבעיר תרתי נינהו, ובמבעיר צריכים 'מעשה' ובכרייה סגי לן ב'גרמה', אכן כבר נתבאר דגרמה דכח אחר בלי הפסוק של אש היא גרמה 'עקיפה' ולא נחשבת ככרייה בבור, ורק גרמה 'ישירה' חשובה ככרייה - וכהו"ל למילויי שאינו כרייה של מעשה אלא כרייה של גרמה - אבל היא כרייה ישירה בבור עצמו, אולם אחרי הפסוק של כח אחר באש שלומדים שכח אחר משתלב לתוך מעשה מבעיר, כמו כן לומדים הכא שהכח אחר משתלב בתוך כרייה - וזה כלשון התוס' שלומדים שהרי הוא כאילו עושה את הכל.

ונראה לומר דכעת פשוט שדרגת הרוח מצויה יכולה להיות פחותה בכריה ממבעיר, שכמו שיש ב' דרגות של מעשים, מעשה מבעיר דחיציו ומעשה מבעיר דממונו, ה"ה דגרמת כרייה ומעשה מבעיר דאש תרתי נינהו, וכמו ששם קבעה סברת חז"ל דמתחלקים דרגת הכח אחר לגבי איזה רוח משתלב להיות כח אחר - א"כ ה"ה דהכא קבעה סברת חז"ל דמתחלקים דרגת הכח אחר לגבי איזה רוח משתלב להיות כח אחר.

ו] זה היה פשוט לחז"ל שכמו שיש ב' דרגות של כח אחר בתוך רוח מצויה עצמה [וכנתבאר], ומתחלקים כמה יחשב כמעשה בחיציו וכמה יחשב כמעשה מבעיר של ממונו, כמו כן היה פשוט שרוח שאינה מצויה שהיא יותר התחדשות מרוח מצויה - בזה הסברא אומרת שהיא אינה יכולה להשתלב בתוך מעשה להיות בדרגת מעשה ממש - ואין כחו להיות יותר מגרמה.

## ישוב לקושי' דמחלקינן מסברא ביניהם.

ומעתה הכלל בזה הוא כך, שלעולם עיקר הילפותא של כח אחר שחשיב כאילו עשה את הכל הוא חידוש אחד בפרשה הכללית של אש - בין בחיציו ובין בממונו ובין בכרייה לאחר הצד השוה, ולומדים בכולם שדנים דאילו עשה את הכל - והילפותא הזו כוללת את כל הדרגות של הרוחות בעולם, גם רוח מצויה ממש וגם רוח שאינה מצויה ממש - אלא שסברת חז"ל קבעה מראש שכל דרגא של כח אחר קובעת דרגא אחרת של מעשה וגרמה - ונמצא שיהיה נפ"מ איזה רוח מהני בכל הדרגות השונות של מעשה ממש [חיציו] ומעשה של ממונו וגרמה של כרייה - וממילא שבמלמד הכללי בפרשה חלים שינויים שמתחדשים כפי הדבר הנלמד.

ועפ"י כל הנ"ל נוכל לומר - שאף שאין שום מחייב בחיובא דאש ברוח שאין מצויה - אכן בעיקר הפרשה של אש למדנו גם כח אחר של רוח שאינה מצויה, אלא שבאש עצמה הרוח שאינה מצויה תחשב כגרמה, וגרמה לא סגי לעיקר חיובא דאש, אכן אכתי נכלל בילפותא שיחשב עכ"פ כאש לענין הנפ"מ שאש עצמה יכולה להיות מחייב בגרמה - והנפ"מ יהיה בסוגי' דכרייה בבור שנכלל בילפותא מפרשת אש - שפרשת אש כוללת גרמה של כח אחר לענין כריית בור - ודו"ק - ומיושב הקושי' דלעולם חשיב גרמה באש ופטור וזה עצמו חשיב ככרייה דכיון דבכרייה סגי לן בגרמה - הלכך סגי לן ברוח שאינה מצויה אף דמבעיר עצמו לא סגי לן בזה.

## נפ"מ בשנים שעשו וקלב"מ.

לפי"ז נראה דכמו דמתחלקים המלמד [אש] מהנלמד [בור] לגבי רוח שאינה מצויה - א"כ ה"ה דמתחלקים לגבי קלב"מ ולגבי שנים שעשו - הכל יהיה כדיני בור ולא כדיני אש - ודו"ק - וע"ע להלן [סוף סימן נא] שהבאנו נפ"מ נוספת בפותח אש - וגם זה נדחה כנ"ל.

## הערה בדברי משפט, והערה נוספת מדברי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל

עיין עוד לעיל [סימן מז] בהערה מה שהוספנו עוד לבאר את דברי הדברי המשפט - ועיין עוד להלן בבור המתגלגל [סימן נא] מה שהבאנו מהגר"ש רוזובסקי זצ"ל שנוגעים לעיקר דברי הברכ"ש הכא.

# סימן נתחילת עשייתו לנזק.

[**פרק א סיכום הקושיות על כל הדרכים ברש"י בגדר 'תחילת עשייתו לנזק'.**](#__RefHeading___Toc497594699) **<>** [מתמה בדברי רש"י בתחילת עשייתו לנזק.](#__RefHeading___Toc497594700) <> [דרכו של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל דנחלקו אי הוי בור למעלה או למטה.](#__RefHeading___Toc497594701) <> [במה שיש לתמוה בזה - שחסר בשם תקלה ולא עדיף מקרקע עולם.](#__RefHeading___Toc497594702) <> [אולי הכרייה היא למעלה והבור היא למטה.](#__RefHeading___Toc497594703) <> [אין ללמוד ברש"י שיש 'בור בכח' למעלה - דסו"ס לא ישתנה הסוגי' מחמת זה.](#__RefHeading___Toc497594704) <> [כמה תמיהות בדברי רש"י.](#__RefHeading___Toc497594705) <>

[**פרק ב שיטת רש"י ושיטת הרשב"א בין תחילת עשייתו לנזק.**](#__RefHeading___Toc497594706) **<>** [ביאור דברי רש"י לעיל [ג:] למה דווקא בור תחילתו לנזק.](#__RefHeading___Toc497594707) <> [רש"י מחדש שיש ב' דינים בתחילת עשייתו לנזק, חד מצד עצם הבור וחד מצד בעל הבור שמעמידו לגמרי לנזק.](#__RefHeading___Toc497594708) <> [שי' הרשב"א בתחילת עשייתו לנזק - ובחילוק בין הרשב"א לרש"י באש ברשה"ר.](#__RefHeading___Toc497594709) <> [מבאר למה הפקיר רשותו ולא בורו מיקרי תחילתו לנזק, ומאי שנא מאש שהתחילה ברשותו.](#__RefHeading___Toc497594710) <> [ביאור דין בור ברשותו בגבול רשה"ר](#__RefHeading___Toc497594711) <> [אסו"מ בראש הגג מיקרי תחילת עשייתן לנזק, כיון דאין רשות להניח - ודעת הראב"ד בזה.](#__RefHeading___Toc497594712) <> [חידוש בשטמ"ק בדין תחילת עשייתו לנזק באסו"מ מדין אש.](#__RefHeading___Toc497594713) <>

[**פרק ג תוספת ביאור בכל הנ"ל.**](#__RefHeading___Toc497594714) **<>** [מתמה למה איכא ב' דינים בתחילת עשייתו לנזק לרש"י, ומה שורש החילוק בין אש לבור בדרכו של הרשב"א.](#__RefHeading___Toc497594715) <> [תוספת עומק בב' דינים בתחילת עשייתו לנזק ובחילוק בין אש לבור בדין זה – תחילת עשייתו לנזק נצרך להפקיע את הצד שימושין שיש בבור להעמידו לגמרי בשם מזיק.](#__RefHeading___Toc497594716) <> [הערה בגדר אסו"מ בראש הגג עפ"י הנ"ל.](#__RefHeading___Toc497594717) <>

# פרק אסיכום הקושיות על כל הדרכיםברש"י בגדר 'תחילת עשייתו לנזק'.

## מתמה בדברי רש"י בתחילת עשייתו לנזק.

בגדר הדין תחילת עשייתו לנזק - עיין רש"י לעיל [ג':] שמגדיר את הדין "תחילת עשייתו לנזק", וזה לשונו: "הני נמי תחלת עשייתן - תחילת מה שנעשו בור דהיינו כשהונחו לשם היו עומדים לנזק" - והנה בסוגיין, פשוט שהבור אינו בור למעלה על הגג, דשם אינו תקלה, דאין תקלה ברשה"י - והכח אחר של הרוח הוא גמר הכריי', ונהיה בור כשהונח ברשה"י, ומאז הרי הוא מוכן לנזק ככל בור ואסו"מ, ושפיר חשיב תחילת עשייתו לנזק מרגע הנחתו מכח הרוח, וכן פי' הרש"ש כאן.

אמנם רש"י בסוגיין פי' באופ"א וז"ל: "דהא נמי תחילת עשייתן לנזק דהוה ליה לאסוקי אדעתיה דסופו ליפול ברוח מצויה", והיינו שכשעומד האבן על הגג, כבר אז הו"ל לאסוקי' אדעתי' שתיפול, ומהאי טעמא חשיב "תחילת עשייתו לנזק".

ודברי רש"י תמוהין - דלמה לא פירש הכא כמו שפי' לעיל [ג':] וכרש"ש, דגם הכא וגם התם הרי"ז בור מאז דנייח, ומאי שנא ולמה שינה.

## דרכו של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל דנחלקו אי הוי בור למעלה או למטה.

והגר"נ פרצוביץ זצ"ל למד דפלוגתת רש"י והרש"ש היא האם הוי בור למעלה או רק למטה, דלרש"י הבור הוא בור מושלם למעלה, ולכן צריכים שתחילת עשייתו לנזק יתקיים כבר למעלה, ובדרך זו משתנה כל הצד השוה לרש"י, דהנה להך צד שכל השם בור חל עלייהו רק לאחר שנפלו - נמצא דהך מזיק הוא ככל בור דעלמא שמזיק ע"י תקלה, וכל הפירכא דכח אחר מעורב בו היא רק קולא בעשיית המזיק - בכרייה עצמה, דבסתם בור או באסו"מ שהניחן ברה"ר נעשית הכריה ע"י האדם עצמו ובאסו"מ שהניחן בראש גגו נעשית הכריה בשיתוף הרוח - וזו דרכו של הרש"ש.

אמנם להצד הב' דכבר בעודן על הגג חל עלייהו שם מזיק נמצא דהפירכא דכח אחר מעורב בו הויא גריעותא בעיקר המזיק דהך בור, דבסתם בור האמור בתורה דרכו להזיק ע"י שבאים בנ"א ונתקלים בו, משא"כ באסו"מ שהניחן בראש גגו אין דרכן להזיק ע"י תקלה לחוד אלא ע"י שהרוח תוליכן ויבואו בנ"א ויתקלו בהם - וזה לרש"י - ודו"ק היטב [ולהך צד ליכא גריעותא בהכרייה, דבמאחר וחשבינן להו כמזיק לאלתר נמצא דאיכא כריה בידים בזה שהניחן בראש גגו] - ועיי"ש עוד דביאר בזה את פלוגתת הרא"ש והיש מן הגדולים.

ולפי זה יהיה מוכרח שלפי התוס' [ה:] שלמדו שלומדים הלכות כרייה מאש - [כאילו הוא עשה את הכל], לדידיה נצטרך לומר כהרש"ש - ועיין עוד לעיל [סימן מט] מה שרצינו לתלות כמה נפ"מ בין הנך דרכים לגבי שנים שעשו וקלב"מ בהנחה על ראש הגג - ויהיו נפ"מ בין רש"י לתוס' - ועיי"ש מה שדחינו בזה.

## במה שיש לתמוה בזה - שחסר בשם תקלה ולא עדיף מקרקע עולם.

אולם יש לתמוה בזה טובא - שהרי מה שייך בור בראש הגג הא בור היינו 'תקלה' ומה שייך תקלה שלא במקום שנתקלין בו - הרי חסר בעיקר החפצא והמציאות של התקלה - הרי עד כמה שזה לא במקום הילוך שוב חסר בעיקר ה'צורה' של המזיק - ולא רק שחסר בהיכי תימצי להזיק - ועיין בהערה [[191]](#footnote-192) משל נאה להמחיש סברא זו.

ושמעתי לטעון ליישב את הדברים - דבאמת - למה צריכים שהבור יהיה לו צורת בור ברשה"ר, הא עיקר ענינו של בור היינו מה שכחו להתקיל אנשים, וגם אבן בראש הגג מתקיל אנשים - שכיון שהאבן הזה עומד במקום שהרוח מצויה קשורה אליו להעבירו לרשה"ר לעשותו לבור - הרי בזה גופא הוא קיבל כח להתקיל - ולמה לא מיקרי בור עכשיו מחמת הכח תקלה שיש לו - אף שאין לו שם תקלה, ודו"ק.

ונראה שגם זו טעות - וזה באמת עיקר הטענה דלא שייך בור על הגג - הרי לא כל מקום שנתקלין בו מיקרי בור - שהרי בלי שנשתנה מטבעו של עולם ליכא בור - דבעינן שיחול על זה שם תקלה - וכל זה מבואר בתוס' להלן [כח:] דלכן נתקל באבן ונישוף בקרקע עולם לא חשיב כבור - וכדביאר החזו"א דחסר בעיקר 'שם תקלה' כשלא נשתנה מטבעו של עולם - וכבר הבאנו את דבריו לעיל [סימן ל פרק ב] - וה"ה הכא - שזה ודאי לא חשיב שינוי ברשה"ר בזה שיש כח אחר בראש הגג שיגרום תקלות ברשה"ר - ותחילת השינוי מטבעו של עולם יתחיל כשהאבן יגיע לקרקע - וע"כ שאז מתחיל כל התורת בור, ודו"ק.

ובאמת שהטענה בזה פשוטה מאד - הרי יש 'כח תקלה' כשמצרפים את האבן שנתקלין בו עם הקרקע שלאחריה שמקבלים ממנה חבטה - שבודאי שביחד יש בהם 'כח תקלה' - אכן כיון שאין מקום וחפצא ששמו 'תקלה' לא סגי לן בזה שיש 'כח תקלה' ברשה"ר - וה"ה הכא - אף דעל הגג איכא 'כח תקלה' שמתקיל אנשים ברשה"ר - אכן ברשה"ר עצמו ליכא חפצא של תקלה עד שיפול.

וזה נראה ברור שאין צד לדון את האבן בראש הגג כשינוי מטבעו של עולם, שרק 'מקום הילוך' שנהפך ל'מקום תקלה' חיילא בו 'שם תקלה', לעומת גג שמעיקרו אינו מקום הילוך כלל, ואבן על הגג לא מיקרי בזה שינוי כלל, ונמצא שיש 'כח תקלה' בלי 'שם תקלה'.

## אולי הכרייה היא למעלה והבור היא למטה.

וידידי הגאון רבי יעקב שמולביץ שליט"א - ראש ישיבת מיר - אמר בזה בדרך אחרת - שא"צ לומר שלרש"י הבור עצמו נמצא למעלה, אלא שגם הוא מודה לתוס' שהבור הוא למטה, אלא דנחלקו האם י"ל שהכרייה מסתיימת למעלה אף שהבור מתחיל למטה - וזו שיטת רש"י שא"צ צד השוה בכרייה עצמה שהכל נגמר לפני הרוח, וממילא ששעת הכרייה היא שעת התחילת עשייתו לנזק, והיינו למעלה, ותוס' והרש"ש למדו שהכרייה מסתיימת למטה ולכן צריכים צד השוה בבור עצמו, ולכן סגי בתחילת עשייתו לנזק למטה.

## אין ללמוד ברש"י שיש 'בור בכח' למעלה - דסו"ס לא ישתנה הסוגי' מחמת זה.

בדרך אחרת שמעתי אומרים שאפ"ל דס"ל לרש"י שיש כבר "בור בכח" כשזה עדיין על הגג ומאז צריך "תחילתו לנזק", והיינו שהיום רואים את הבור של מחר - אולם זו טעות גדולה - דאף אי איכא סברא לומר שהבור של מחר קיים בכח היום - כיון שהוא מוכרח לבא - אכן זה לא יועיל לכל הסוגי' - ולא ישתנה הסוגי' מחמת סברא זו.

והטענה בזה פשוטה - הרי כל מה שניתן לומר שהבור למטה של מחר מונח בכח היום על הגג - כל זה הוא דווקא עד כמה שהבור למטה הוא בור מושלם, ורק אחרי שהושלמו כל הפרטים בבור למטה - אז יש לומר שכל הבור שיהיה מחר למטה מונח כבר למעלה "בכח" באבן.

אולם אף אי נימא כן - הרי סו"ס לא ישתנה כלום בסוגי' - לא בצד השוה [לומר שכעת הצד השוה לא נצרך לכרייה], ולא לתחילת עשייתו לנזק לפרש כרש"י, והבנה זו לא קשורה לסוגי' זו.

דהנה, אם נאמר שכל הבור של מחר - עם כל הפרטי דינים של הך בור - ההבל והחבט והשם תקלה של הבור למטה נמצא כל כולו למעלה - אלא דכעת הוא למעלה במצב של 'בכח' - א"כ ברור שהבור שיהיה מחר למטה עם כל פרטיו כולל הפרט הזה של הכרייה בבור שלמטה - שגם הוא כלול בבכח של הבור של מחר וגם הוא נמצא למעלה - דמאי שנא הפרט הזה מכל הפרטים של הבור של מחר.

והנה הכרייה שהיה מחר למטה היא הרי הכרייה של הצד השוה - שבכרייה הזו הכח אחר מעורב בה - והיא היא הכרייה של הבור למעלה - וממילא שכבר לא יהיה נפ"מ בין רש"י והרש"ש והתוס' אי איכא צד השוה בכרייה או לא - דלכולם הכרייה תהיה כרייה של הצד השוה.

וממילא דה"ה לגבי "תחילתו לנזק" - דתמיד נוכל לדון מצד ה'תחילתו לנזק' של הבור למטה, והיינו שהתחילת עשייתו לנזק בנוסח הרש"ש [עפ"י רש"י לעיל] שממילא מתקיימת בבור שלמטה - הרי ממילא שהיא קיימת גם בבור למעלה במצב של 'בכח', כמו שכל הבור של מחר עם כל פרטיו [הבל חבט כרייה ושם תקלה] נמצאים כולם למעלה במצב של 'בכח', ושוב הדרא קושי' לדוכתא - דלמה ליה לרש"י לחפש טעם חדש לתחילת עשייתו לנזק ולומר שכבר למעלה הוי ליה לאסוקי אדעתיה.

הרי לנו שאף אם נחדש שרואים בור למעלה בהסתכלות של בכח - ואולי יש אפילו תביעה על הבור שלמעלה, אולם כל זה לא נוגע לדיון של כרייה של הצד השוה או של תחילת עשייתו לנזק.

## כמה תמיהות בדברי רש"י.

ומעתה דאתינן להא - דע"כ לכו"ע הבור מתחיל למטה שוב יש להקשות טובא בדברי רש"י התמוהין:

א] למה לא פירש הכא כמו שפי' לעיל [ג':] וכרש"ש, דגם הכא וגם התם הרי"ז בור מאז דנייח, ומאי שנא ולמה שינה.

ב] להלן [י'.] מבואר שאש אין תחילת עשייתו לנזק - וקשה דלפי מה שפי' כאן דתלוי במה דהו"ל לאסוקי אדעתי' א"כ ה"ה באש, וכן הק' הרש"ש, וזה סתירה לסוגי' הגמ' [י'] דמפורש דאש אין תחילת עשייתן לנזק.

ג] ויתירא מזו, הרי הך אבן עצמו דהו"ל לאסוקי אדעתי' שיהיה בור, הרי הוא עצמו היה אש לפני שנהיה בור וע"כ דגם כלפי אש הו"ל לאסוקי אדעתי'.

ד] איזה ענין יש לרש"י שיהיה תחילת עשייתו לנזק לפני שיש מזיק, וכיון דעל הגג פשוט שאינו מזיק, למה הוצרך רש"י לפרש דכבר שם חשיב בור, וצ"ע.

# פרק בשיטת רש"י ושיטת הרשב"אבין תחילת עשייתו לנזק.

## ביאור דברי רש"י לעיל [ג:] למה דווקא בור תחילתו לנזק.

והנראה בזה, דעיקר דינא דתחלת עשייתו לנזק יותר ממזיקים אחרים - היינו משום שהבור מצד עצמו ראוי ומוכן לנזק בלי לעשות פעולה של נזק, לעומת כל המזיקים שעושים פעולה חיובית של נזק - והנזק הוא עדיין בגדר 'מחוסרי מעשה' - דלעיל [סימן ה] בגדר אינו דרכו לילך ולהזיק הבאנו מהחזו"א שדרכו לילך ולהזיק הוא צורה במעשה היזק עצמו - והיינו שמזיקו בצורה 'פעילה' [וחיובית] לעומת בור שהוא לא 'פעיל' אלא שהבור נותן לניזק להזיק את עצמו, והוא אינו מזיקו באופן פעיל [וחיובי], וזהו ה"אינו הולך ומזיק", ועיין בהערה [[192]](#footnote-193) לגבי הבל, והבאנו שיש חולקים בזה, אלא שהבאנו שכן מוכרח מהרשב"א [ב':] שכתב שאחד מחידושים של בור הוא "דאינו הולך ומזיק" ולפי החזו"א מובן שהוא "חידוש" ולא קולא בעלמא.

ונמצא שהקולא וחידוש של בור יוצרים גם חומרה, שכיון שא"צ לעשות פעולה חיובית, שוב מוכנים ומזומנים מצד עצמם לנזק בצורה מושלמת עוד לפני הנזק, שמה שהניזק לא הגיע למזיק הוא חסרון היכי תימצי לעומת מזיקים אחרים שלפני שהזיקו הם מחוסרי מעשה - ומובן למה אש לא מיקרי תחלת עשייתו לנזק - וזו כוונת רש"י לעיל [ג:], ולהכי כתב הרש"ש שגם כאן מתקיים התנאי הזה כיון שהוא מזיק בצורה לא פעילה, ומיד שמונח שם הוא עומד לנזק לגמרי.

## רש"י מחדש שיש ב' דינים בתחילת עשייתו לנזק, חד מצד עצם הבור וחד מצד בעל הבור שמעמידו לגמרי לנזק.

אולם יש תוספת פרט בעיקר מעלה זו - והוא - שרש"י דייק את הלשון "תחילת עשייתו לנזק" דמשמע דלא סגי שהבור מצד עצמו יהיה עומד לנזק, דלזה היה סגי לומר "תחילתו לנזק" או 'תחילת הוויתו לנזק', ומה הוסיפו בלשון תחילת "עשייתו" לנזק, ועיין בפירש"י לעיל [ג':] שכתב שתחילת "מה שהונחו שם" ולא כתב "תחילת מה שהיו מונחים שם" - והיינו שבא לפרש את הלשון "עשייתן".

ומבואר מרש"י שחוץ ממה דבעינן תחילת עשייתן לנזק מצד הבור שהוא מוכן ועומד לגמרי לנזק, הרי גם מצד עשיית הבעלים צריכים שיעמידוהו לנזק, ובהנחה דידיה הוא מעמידו לנזק, וזה 'תוספת דין' בגדר 'השלמה' בעיקר הדין תחילתו לנזק.

ולפי"ז הוקשה לרש"י דבסוגי' דידן דהכח אחר גמר כרייתו, והחלק שלו בכריי' נגמר כבר למעלה כשעדיין לא עמד לנזק, ונמצא דחסר הך תוספת ש"עשייתו" יעמידנו גם לנזק, ובזה כ' רש"י דכיון דמסיק אדעתי' שיפול, שוב כבר רואים בתחילת כרייתו מעשה מצידו של העמדה גמורה לנזק, וא"ש - ואף שלא היתה כוונה בפועל להעמידו לנזק, אכן מחמת ההוי ליה לאסוקי אדעתיה אנו רואים את תוכן המעשה כמעשה של העמדה לנזק.

ומעתה פשוט, דבאש שחסר במזיק עצמו מעלת "תחילת עשייתו לנזק", שאין זה מוגדר כעומד להיזק ממש, שוב לא יהני מה דהו"ל לאסוקי אדעתי', דהעיקר חסר, דאף דהו"ל לאסוקי אדעתי', הא סו"ס אינו עומד לנזק מצד עצמו, ופשוט.

וע"ע להלן [סימן ס] בסוגי' דכותל ואילן שביארנו יותר בדרך זו בשי' רש"י, ושם איכא הכרח גמור מיניה וביה מתוך הסוגי' לחידוש שנתבאר הכא ברש"י - שיש דין נוסף בתחילת עשייתו לנזק ודו"ק, וע"ע בהערה [[193]](#footnote-194) מה שהוספנו.

והנה אף דנתבאר הכא שיש ב' דינים בתחילת עשייתו לנזק, אכן אכתי קשה, דסו"ס איזה תוספת איכא בדין נוסף, דמלבד מה שעומד לנזק גם בעליו מעמידים אותו לכך, ואף דמדוייק כן בלשון "עשייתו לנזק", אכן סו"ס אכתי לא מוסבר כל הצורך איזה תוספת איכא בזה

ועלינו להוסיף ביאור בדברים עפ"י מה שצריכים להתבונן בעיקר האי כללא דתחילת עשייתו לנזק שיש בבור וליכא במזיקין אחרים, וזה יבואר בהמשך – אחרי שנבאר את שיטת הרשב"א והראב"ד בגדר הדין תחילת עשייתו לנזק.

## שי' הרשב"א בתחילת עשייתו לנזק - ובחילוק בין הרשב"א לרש"י באש ברשה"ר.

והנה, עיין רשב"א לעיל [ה': - הוצאת קוק עמוד כ"ה] "אש יוכיח דאין תחילת עשייתו לנזק, שזה מדליקו בתוך רשותו לצורכו והלכה חוץ לרשותו והזיקה", ונראה שזה כבר הגדרה אחרת מהמבואר ברש"י, דמדברי הרשב"א משמע שאש שהדליקו ברשה"ר חשיב תחילת עשייתו לנזק - ולנתבאר לעיל ברש"י אינו כן - דסו"ס חסר לו פעולה חיובית של נזק.

ונראה שהרשב"א ילמד את הגמרא להלן [י] דאש אין תחילת עשייתו לנזק - שהתורה לא חייבה אש דווקא כשתחילת עשייתו לנזק שהרי האש של התורה איירי בהדליק ברשותו, והתם לא מיקרי תחילת עשייתן לנזק, אכן ברש"י למדנו דליכא אש שיש בו מעלה תחילת עשייתו לנזק.

## מבאר למה הפקיר רשותו ולא בורו מיקרי תחילתו לנזק, ומאי שנא מאש שהתחילה ברשותו.

אולם סו"ס שיטת הרשב"א תמוה - שאם עיקר החילוק הוא שאש נעשה ברשותו ובור שנעשה ברשה"ר, ולכן אש שנעשה ברשה"ר כבר דומה לבור, א"כ קשה לאידך גיסא, דבור שהיה ברשותו - והפקיר רשותו ולא בורו דבזה דומה לאש, ואין תחילת עשיתו לנזק, וחזינן שהתורה חייבה בור גם בלי מעלה זו - ושוב קשה דמאי שנא בור מאש, וצ"ע.

ונראה שאינו כן, דבזה חלוק בור מאש, דלעיל הבאנו שיש חידוש בבור יותר משאר המזיקין - שבבור אין פעולה חיובית של היזק - אלא שנתקלין בו - וזה הרי עיקר מהותו של הבור שהוא 'חפצא של תקלה' - וחפצא של תקלה שלא במקום התקלה אינה כלום, ונמצא שבתוך רשותו אינו מזיק שמור אלא שאינו מזיק כלל, לעומת אש שעושה מעשים של נזק - והרי הכח והמעשים הללו הם כבר מושלמים וקיימים בתוך רשותו, אלא שהם שמורים, ולכן אש ברשותו מיקרי מזיק שמור.

נמצא - דמחמת חילוק זה יוצא שאש ברשותו היא אש גמורה שיכולה כבר להזיק כמו האש בחוץ, שהרי אותו כח שמזיק בפנים מזיק בחוץ, אלא שהאש שמורה כשהיא בתוך רשותו, ובזה אמרינן שתחילתה לא לנזק - כיון שהוא משתמש בכח הזה עצמו לצרכיו - שהכח והמעשה המושלם שמזיק בחוץ אח"כ - בזה הוא משתמש לצרכיו - ונמצא שלאחר היציאה לרשה"ר הך אש שכחה להזיק ברשה"ר התחילה את פעולותיה לצרכי האדם - לשמשו.

אולם בבור אינו כן - שבור הוא 'חפצא של תקלה' - ותקלה שלא במקום שנתקלין אינה כלום, ונמצא שכל השם מזיק דידיה מתחדש ברשה"ר אחרי ההפקר, [וגדולה מזה כתב הקה"י לענין חבטה דרק בשעת החבטה נהיה למזיק כיון שאינו מעשה חיובי, ואף אנן נימא דאף אי לפני החבטה הוא נהיה למזיק אבל זה רק בשעה שעומד במצב שמוכן לנזק], ומעתה נמצא שבתוך רשותו אינו 'מזיק שמור' כאש, אלא שאינו מזיק כלל וכלל כל עוד שעומד לתשמישו של בעל הבור, וכשהפקיר רשותו שוב מתחדש בו שם מזיק דבור, ודלא כאש שיוצא מרשותו, שכבר היה מזיק, אלא שהיה שמור.

ובקצרה, אש בלי ניזק [או מקום הניזק] חסר לו בהיכי תימצי להזיק ובור בלי ניזק [או מקום הניזק] חסר לו בעצם המזיק.

והשתא נמצא, דבזה משתנה תחילת עשייתו לנזק מבור לאש, דבבור, הרי הבור ברשה"י אינו מזיק כלל, וברשה"ר חיילא ביה לראשונה שם מזיק, וממילא שאין לדון את תחילתו של הך בור ברשה"ר מזמן היותו ברשה"י, דתרתי נינהו, ולא שייכי אהדדי, דשם לא היה מזיק כלל, ונמצא דמאז שהוא מזיק הרי תחילתו לנזק, והשימושים שנעשו בו ברשה"י לא מתייחסים למצב החדש ברשה"ר.

ולעומת זאת, מקומו של אש ושור הם ברשה"י, וכבר שם הם מזיקין רק מזיקין שמורים, ושם הרי הם מזיקים שלא עומדים לנזק אלא לצורכיו של הבעלים, ונמצא שכשאש ושור יוצאים לרשה"י אז מתחילים לעמוד לנזק ואין "תחילת" עשייתן לנזק דמקודם הך אש עצמה עמדה לצורכו, וא"ש מה דהפקיר רשותו ולא בורו חשיב כתחילת עשייתו לנזק.

## ביאור דין בור ברשותו בגבול רשה"ר

איברא דלפי"ז קשה דמה הדין בבור ברשותו בגבול רשה"ר, הרי הכא בור עצמו עומד לשימושו אף שהוא כבר מזיק, ומאי שנא מאש שהוא עשה לצורכו.

והעירני בזה תלמיד אחד שפשוט שיש לו שימושים לצורכו בבור הזה והוא בעלים על הנך שימושים בבור הזה, אכן מדין תקלה ברשה"ר אין לו זכות להחזיק לעצמו שימושים של בור בצורה כזו, הרי דאף דגוף השימושים עומדים לו אבל אין לו זכות להחזיקם לעצמו בתור בור של שימושים, ודלא כאש שיש לו זכות בשימוש וגם זכות להחזיקו בתורת השימושים הללו, ודו"ק היטב כי נכון הוא.

עכ"פ, זה נראה ברור בשי' הרשב"א דבאש שהדליק ברשה"ר שיש לזה דין תחילת עשייתו לנזק, ועיין בהערה [[194]](#footnote-195) מה שהסתפקנו בזה.

## אסו"מ בראש הגג מיקרי תחילת עשייתן לנזק, כיון דאין רשות להניח - ודעת הראב"ד בזה.

אולם זה ברור דלפי כל הנ"ל אסו"מ בראש הגג, פשיטא דבדידהו אמרינן שהם תחילת עשייתן לנזק, גם לענין בור וגם לענין אש דודאי דלא נעשו מתחילה לצורך.

ועיין היטב בראב"ד בשטמ"ק שמפורש כן שכתב דבאסו"מ בראש הגג דמיקרי תחילת עשייתן לנזק, כיון דאין רשות להניח שם, ומבואר א"כ דגם לענין אש חשיב אסו"מ כתחילת עשייתן לנזק וכהרשב"א הנ"ל, וכן מפורש שם בשטמ"ק בשם הגליון בתי' השני.

אולם בראב"ד היה נראה קצת דה"ה דבאש שהדליקו ברשה"ר דגם כן מיקרי תחילת עשייתו לנזק, עייש"ה, ודלא כדהסתפקנו לעיל בהערה לחלק ברשב"א.

## חידוש בשטמ"ק בדין תחילת עשייתו לנזק באסו"מ מדין אש.

ומצאנו חידוש גדול בתי' הראשון בשטמ"ק שם שסובר דאש של אסו"מ בהדי' דקאזלי אין בו תחילת עשייתן לנזק, וזה צ"ב.

והיה נראה שהוא למד שזה לא תלוי בעומד לצורכו או לא, אלא שיש הגדרה חדשה בדין "דעומד מוכן לנזק", והיינו דאף דאינו עומד לנזק יותר משור ואש, רק כיון שאין לו מעשה חיובי ופעיל של נזק, ומצד עצמו לא מחוסר שום מעשה שהרי הנזק נהיה ממילא, שוב מיקרי 'מוכן ועומד' לנזק, וזה דלא כשור ואש שמחוסרים את המעשה שריפה ונגיחה וכדו', ודו"ק.

# פרק גתוספת ביאורבכל הנ"ל.

## מתמה למה איכא ב' דינים בתחילת עשייתו לנזק לרש"י, ומה שורש החילוק בין אש לבור בדרכו של הרשב"א.

נתבאר לעיל שרש"י הוסיף דין בעיקר כללא דתחילת עשייתו לנזק, והיינו דמלבד הדין תחילת עשייתו לנזק מצד הבור עצמו איכא נמי דין נוסף של תחילת עשייתו לנזק מצד בעל הבור שהוא מעמידו לכך, ובזה יישבנו את דבריו - למה לי טעמא דהו"ל לאסוקי אדעתא שיפול – ותמהנו דסו"ס איזה הוספה יש בזה שגם מצד הבעלים יש העמדה לנזק.

עוד נתבאר ברשב"א שיש חילוק בין אש לבור בדין תחילת עשייתו לנזק, ויסוד הדין בזה שבור מתחילת מציאותו רק עומד לנזק אבל אש יש לו התחלה אחרת לשימוש עצמי, ויש לעיין דמה הגריעותא הזו של אש, הא סו"ס תרווייהו עומדים כעת לנזק ומה לי שמקודם לכן היה לו שימוש לצורכו, זאת ועוד, הרי גם בבור מבחינה מציאותית היה לו שימוש לצורכו, ואעפי"כ כיון שבתורת מזיק דבור אין השימוש הזה שייך למזיק דבור שוב לא מגרע בבור ושפיר חשיב תחילת עשייתו לנזק, וכל זה צ"ב.

## תוספת עומק בב' דינים בתחילת עשייתו לנזק ובחילוק בין אש לבור בדין זה – תחילת עשייתו לנזק נצרך להפקיע את הצד שימושין שיש בבור להעמידו לגמרי בשם מזיק.

והנראה בזה, ונקדים, דלעיל [סימן ד] הרחבנו בדין תשמישין וזכות שימוש בתוך שלו בלא יחפור שכל אלו לא מוגדרים כמזיקים, לעומת השם מזיק דב"ק שהוא כל כולו מזיק, ונתבאר שמזיק בלי 'שם מזיק' עדיין כלול בתורת שימושים בעלמא, ולא חייבה התורה על שימושים שעושים נזק אי מצד עצמו אינו מזיק, ועד כמה שלא חיילא עליו תורת מזיק אין לחייבו, וזה יסוד דינא דרגל ברשה"ר לפי הרי"ף שחסר ב'שם מזיק' מטעמא הנ"ל, וזה גם הגדר בשניהם ברשות.

ונראה שכיון שבור הוא מזיק מחודש, וכמבואר ברשב"א ריש פירקין שיש בו ג' חידושים, שוב צריכים תנאים נוספים להעמידו בתורת וב'שם' מזיק - להפקיע ממנו את השם תשמישין.

ונראה שמזיק שכל כולו עומד לנזק מתחילת מציאותו - יותר חל עליו שם מזיק משימושים שבמקרה עשו נזק ונהיו למזיק אגב ותוך כדי עשיית הנזק – ושור הוא תשמישין בעלמא שתוך כדי עשיית הנזק נהיו למזיק, וזה מהני בשור ולא מהני בבור, ולכן רק בור שתחילת עשייתו לנזק חיילא ביה תורת מזיק להפקיע את התורת שימושים מהבור – שכל מציאותו רק עומדת לענין זה.

והכא נתחדש חידוש באש, שאף שאש אין לו רשות להיות ברשה"ר, ואה"נ דמי שידליק אש ברשה"ר דאז שפיר הוי בכלל תחילת עשייתו לנזק, אכן אי הדליקו ברשותו לצורכו נמצא שתחילתו עמד לשימוש, ואף שכעת במצב הנוכחי הוא עומד אך ורק לנזק, אכן א"א להפקיע ממנו את ה'צד' שימושים דמעיקרו, ונמצא שמה שמעיקרו הוא עמד לצורכו גורם שא"א להפקיע ממנו את התורת שימושים, שגם 'צד שימושים' מעכב, וזה היסוד של תחילת עשייתו לנזק, וע"כ שנתחדש שהשם מזיק של אש לא בעי תנאה זו דתחילת עשייתו לנזק, וחיילא ביה שם מזיק בלי תנאי זה, וקיל טפי מבור בנקודה זו.

וזהו דאמרינן דאף אי היה לו שימוש בבור ברשותו לשם אוצר וכדומה, אכן כיון שהשימוש הזה לא שייך לבור של היום בתורת מזיק, דבתורת מזיק הוא עומד במציאות אחרת, שוב הוי ליה בור גמור ואין בו צד של שימושין כלל לעכבו מלהחיל עליו תורת מזיק להפקיע את השימושין של אז.

## הערה בגדר אסו"מ בראש הגג עפ"י הנ"ל.

עפ"י הנ"ל יש להתבונן שוב בדין אסו"מ בראש הגג שעומד שם לשימושו לאוצר וכדומה, דהנה, הבאנו לעיל מהראב"ד שאין לו רשות להניחן על הגג לשימושו - אכן צריכים לדון האם צריכים לתנאי זה - והיינו דלו יצוייר והיה לו רשות מה היה הדין בזה, דכפשוטו היה נראה שדומה לבור ברשותו, שכיון שכל השימוש בתורת אוצר בראש הגג היה שלא בתורת בור והמציאות של בור היא מציאות חדשה שמתחילה אח"כ ברשה"ר, א"כ לא אכפת לן מה שפעם הוא השתמש בו לאוצר, וכדאמרינן בהפקיר רשותו ולא בורו.

אולם אחרי התבוננות נראה דהכא גרע ודומה לאש שהתחילה ברשותו [ולכן הראב"ד היה צריך לטעם זה שאין לו רשות ברשותו], שהרי השימוש בתורת אוצר על הגג היה שימוש בתוך שלו ואילו היינו אומרים שיש לו רשות וזכות בהך שימוש, והבור נולד ממילא מהך שימוש, ולא דמי להפקיר רשותו שהוא שינה את המציאות של הבור משימוש למזיק ע"י ההפקר, ומאז הוא מזיק גמור, והכא אינו כן אלא דמצד עצמו הוא נהיה לבור, ואם נאמר שיש לו זכות שימוש כל עוד שהסכין עומד על הגג, א"כ כל מה שממילא יצא מהך שימוש - כלול - בתוך הך זכות שימוש על הגג בתוך שלו, והיינו אומרים שתחילת זמן הנחתו על קרקע בתורת בור לפני שנודע לו ולפני שיכול לסלקו - כל זה כלול בזכותו הקודמת.

ומעתה נראה, אף דמיד כשהוא יכול לסלקו הוא כבר עומד בתורת מזיק דבור ואין לו צד שימושין, אכן סו"ס לפני כן הוא עמד ברשה"ר בצורה של המזיק של בור - אבל אז הוא עמד בתורת שימושין, וזה ממש דומה לאש לצורכו, והך בור שהיה כלול בתורת שימושין נהיה למזיק, ושוב חיילא ביה דין מזיק, הרי פשיטא דחסר בדין תחילת עשייתו לנזק דתחילתו ברשה"ר לשימוש.

ולזה הוצרך הראב"ד לומר דאין לו רשות לשימוש זה - והיינו באמת כסברת רש"י דהו"ל לאסוקי אדעתא שיפול, והיינו דהכא נתחדש שיש כאן כרייה של בור בהנחה זו, והיינו דעצם זה שיכול להיות בור מחר לא מבטל את הזכות שימושים שלו, דסו"ס כעת זה שימושים בתורת אוצר ומחר כשיהיה בור אז הוא יסלקו, אלא דבהו"ל לאסוקי אדעתא נתחדש שהוא בתוך שימושו כורה בור בכרייה אריכתא - מלמעלה עד למטה - ומי שישתמש שימושים בביתו באופן שכל שימוש ושימוש הוא תוספת כרייה לבור ברשה"ר, הרי שימוש זה אינו שימוש בביתו, אלא שימוש בחוץ, ובזה פקע הך 'צד שימושין' שהיה צריך לחול עליו מעיקרו.

## הוספה חשובה.

כל דברינו הכא אינם אלא כהקדמה לביאור השו"ט בסוגי' דכותל ואילן, ולביאור בשיטת הרמב"ם שם - וכדיבואר להלן [סימן ס] והוספנו שם עוד בביאור הדברים.

# סימן נאבור המתגלגלאי הוי בור אחד או כמה בורות,ועוד הערות בפשט בסוגי'.

[**פרק א דן אי הוי בור אחד או כמה בורות.**](#__RefHeading___Toc497774424) **<>** [יש לדון אי הוי בור א' או דכל הנחה הוא בור בפנ"ע – ביאור הצדדים.](#__RefHeading___Toc497774425) <> [בדברי התלמיד הרשב"א בחילוק בין כאן להופך את הגלל.](#__RefHeading___Toc497774426) <> [הוכחה מדברי התוס' ומהשטמ"ק בסוגיין דהוי בור אחד.](#__RefHeading___Toc497774427) <> [הוכחה דהוי בור אחד מדברי השטמ"ק.](#__RefHeading___Toc497774428) <> [ביאור בדברי התוס' שאמר שבאש הכח אחר בא ליצור מזיק, וכן באסו"מ בראש הגג - לעומת בור המתגלגל.](#__RefHeading___Toc497774429) <>

[**פרק ב עוד הערות בסוגי'.**](#__RefHeading___Toc497774430) **<>** [ביאור בדברי רש"י דמיירי שלא הזיק במקום שהונח שם.](#__RefHeading___Toc497774431) <> [מה הוסיף רבא בבור המתגלגל יותר מאסו"מ בראש הגג שכבר חידש אביי, ודן בדין רוח שאינה מצויה.](#__RefHeading___Toc497774432) <> [דן בדין 'פותח' באסו"מ בראש הגג ובבור המתגלגל.](#__RefHeading___Toc497774433) <>

# פרק אדן אי הוי בור אחדאו כמה בורות.

## יש לדון אי הוי בור א' או דכל הנחה הוא בור בפנ"ע – ביאור הצדדים.

יש להסתפק האם הוי בור חדש בכל מקום, ולכל הנחה איכא כריי' חדשה והכרייה החדשה היא מהנחתו הראשונה ובצירוף רגלי בנ"א, או דכריי' קמייתא היא כריי' של בור א' ומקומו של הך בור הוא בכל הרשה"ר, והרי הוא כבור גדול שאפשר ליתקל בו מכמה צדדים, ורגלי בנ"א רק אהני לן בהשתלשלות הבור הגדול, אבל כריי' קמייתא היא כריי' לכל הבור.

ובתוספת ביאור, הרי זה ודאי ששייך מעשה של אשו משום חציו שלב אחרי שלב, וכגון סכין ברוח ששוחט וממשיך ורוצח וממשיך ומזיק, הרי תחילת המעשה שחיטה ורציחה ומזיק בהעמדת הסכין ברוח, וזו תחילתן של שלושת המעשים, אלא שכל מעשה מסתיים במקומו, זה ברציחה וזה בשחיטה וזה בהיזק, ג' מעשים של אשו משום חציו, שלב אחרי שלב.

וה"ה בכרייה משכחת לה כה"ג, והיינו שיש כמה וכמה בורות – כל אחד במקום אחר ברשה"ר כפי הרגלי בהמה, וכל בור יש לו את הכרייה שלו, ואף שכל המעשים של כרייה התחילו בהנחה אחת ברשה"ר, אכן כולם ממשיכים ונגמרים במקום אחר, זה בבורו וזה בבורו, שהכח אחר – רגלי בהמה – פועל ב'המשכים', ולא בכח אחד עד הסוף, וכלפי כל שלב נגמר מעשה כרייה אחרת, זה בבורו וזה בבורו, אף שלכולם יש התחלה אחת.

ולפי הצד הזה יש כמה וכמה בורות וכל אחד יש לו כרייה דידיה, כל אחד במקומו, אכן יש צד אחר בחקירה, והוא שהכל זה בור אחד ותו לא, שיש הנחה אחת של כרייה בהתחלה, והכרייה מסתיימת לגמרי בהתחלה, וזה משום שדנים את כל המקומות כבור אחד גדול שיכול להתקיל בכמה וכמה מקומות, וגם הוא יכול להתקיל בכמה וכמה מקומות – אלא שבור גדול מתקיל בכל המקומות כהדדי והוא רק במקום אחד, כפי מקומו הנוכחי, אבל סו"ס כולו בור אחד עם כמה אפשרויות של התקלה.

ההבדל בין שתי הדרכים הוא האיך מתייחסים לרגלי בהמה, האם הם המשך וגמר של הכרייה הראשונה – או שהם היכי תימצי בעלמא להוסיף אפשרויות חדשות – בתור היכי תימצי - של נפילות, אבל אין כאן תורת כרייה חדשה בכל מקום ומקום.

ולמשל, לו יצוייר והיה בור גדול שיש לו כיסוי ויש פתח בכיסוי שרק דרכו נופלים, וע"י רגלי בהמה הכיסוי היה זז ממקום למקום, הרי בכה"ג האפשרויות של נפילה מתחדשות ומשתנות כפי רגלי הבהמה, ובכה"ג כו"ע מודי שאין כאן כרייה חדשה שמתייחסת לכל מקום ומקום והכל בור וכרייה אחת, מתחילתה, והחקירה היא האם זה גם ההגדרה בבור המתגלגל או לא.

## בדברי התלמיד הרשב"א בחילוק בין כאן להופך את הגלל.

וע' תלמיד הרשב"א [סוד"ה עלה בידינו] דהק' דמ"ש מהופך גלל ומניחו במק"א שהוא בור של ההופך, והכא בנ"א מגלגלין למק"א והרי"ז בור שלהם, ותי' דהכא לכתחילה עומד לכך שיתגלגל [ודלא כגלל דצריך כוונה מיוחדת להופכו ואינו עומד לכך], ולכן "מעשה דראשון חשיב".

ובפשוטו, כוונתו לומר דבגלל דלא עומד לכך, הרי הכריי' היא רק למקום הראשון, ולמקום השני זה כבר בור חדש וכריי' חדשה של ההופך, משא"כ הכא הכל רק השתלשלות מבור ראשון, דהכל מונח בכריי' קמייתא, וזהו דקאמר דמעשה דראשון חשיב.

אמנם אין מכאן ראיה, שהרי אף אם נאמר דחשיב בור חדש וכריי' חדשה בכל מקום, אכן זה פשוט דכריי' של כל בור ובור מתקיימת בהנחה הראשונה, וכנתבאר לעיל, וכמו דבאסו"מ בראש הגג שהרוח משלימה את הכריי', כמו"כ רגלי בהמה משלימים את הכריי', ונמצא דבהנחה ראשונה איכא כמה וכמה כריות לכל מקום שינוח בסוף, וכל גלגול הוא השלמה של כריי' אחרת, וי"ל דזהו כוונתו "דמעשה דראשון חשיב", ודלא כהופך גלל דלא עמד לכך, ולכן אין כאן יותר מכריי' אחת וההופך עושה כריי' בפנ"ע.

וע"ע בתוס' רי"ד [כ"ו.] בקושי' זו מהופך את הגלל מה שכתב בזה, וע"ע בתו"ח בסוגיין ובדברי משפט [סי' ש"צ סעיף י' ס"ק ב'] שיש כאן עוד חילוקים בין שני הדינים.

## הוכחה מדברי התוס' ומהשטמ"ק בסוגיין דהוי בור אחד.

גם בתוס' [סוד"ה מה לבור] יש לדון בספק זה, דמפורש בתוס' שמה שלא הביאו את הצד השוה מאש דליהוי פירכא מכח אחר מעורב בו כמו באסו"מ בראש הגג, היינו משום דהתם בעינן לכח אחר ליצירת הבור והכא איכא בור גמור בהנחה ראשונה, ולכן רק פרכינן ממעשיו גרמו לו, ודו"ק, ומפורש שאין כאן כריי' חדשה לכל מקום ומקום, דא"כ היה חסרון של כח אחר, ומה שהיה בור מקודם לכן, לא מהני - ולהלן יבואר כוונת התוס' למה כל אש חשיבא כיצירת מזיק.

עכ"פ מוכרח מהתוס' שאין חסרון של כח אחר בבור המתגלגל - וממילא מוכרח שזה בור אחד - ודלא כאסו"מ בראש הגג, ונראה דכן מוכרח נמי בשטמ"ק בשם הגליון [ד"ה שור יוכיח].

דהנה, השטמ"ק הק' דאף אחרי דאמרינן שור יוכיח, הא דיו כשור דהיינו רגל, ויהיה פטור ברשה"ר, [והיינו עכ"פ לשמואל דשור דמתני' היינו רגל, והביא דיש מתרצים דאה"נ ופטור ברשה"ר בבור המתגלגל], ותירץ דעבדינן צד השוה מאש כלפי חיוב רשה"ר, וק' דלמה לא אמרו כן בגמ' לכתחילה, ותירץ דיותר דומה לשור שאין בו כח אחר כמו אש, ומבואר דבור המתגלגל אין בו כח אחר מעורב כההיא דאסו"מ בראש הגג, והיי"ט דהכא כבר חשיב בור, וכל הנחה והנחה היא רק השתלשלות דבור קמייתא, ופשוט.

## הוכחה דהוי בור אחד מדברי השטמ"ק.

והנה, מצאנו עוד נפ"מ בין אסו"מ בראש הגג דאין כאן בור כשזה עדיין בגג, לעומת בור המתגלגל דכבר נגמר הבור והכריי' לגמרי, וגם הכא מוכרח שבור המתגלגל הוא בור א', דהנה, עיין בשטמ"ק [ד"ה מעשיו גרמו] שהק' שכיון שמבואר ברש"י דמיירי דלא הזיק במקום הראשון, הרי י"ל דזה נתמעט מהדין "איש בור ולא שור בור", ותי' דכיון דראוי כבר להזיק במקום הראשון הרי הכל מתייחס למי שהניחו, ואיש הניחו ולא בהמה, ומבואר מדבריו חידוש, דלו יצוייר והיה אסו"מ בראש הגג שנפל ברגלי בהמה [באופן שזה חשיב רוח מצויה] דהדין דיהיה פטור, שהרי התם לא היה ראוי להזיק על הגג, ודו"ק [ויש לעיין בזה מסוגי' דדליל], אמנם צ"ב דמ"ש אסו"מ מבור המתגלגל.

ולכאו' הביאור פשוט, דכיון דהכא היה כבר בור, א"כ כבר נגמרה הכריי' לגמרי דבכל הינוח והינוח ליכא בור חדש, וכולהו בכלל בור קמייתא נינהו, ושוב לא שייך מיעוטא דשור בור דרק בכריי' נתמעט שור, אבל באסו"מ בראש הגג דאכתי ליכא בור, התם השור הוא חלק מהכריי', ושפיר נתמעט כאן מאיש בור ולא שור בור.

## ביאור בדברי התוס' שאמר שבאש הכח אחר בא ליצור מזיק, וכן באסו"מ בראש הגג - לעומת בור המתגלגל.

הבאנו לעיל מהתוס' שאמר שבאש הכח אחר בא ליצור מזיק, וכן באסו"מ בראש הגג - משא"כ בבור המתגלגל - אולם קשה - דהא באש עצמו הכח אחר אינו חסרון ביצירת האש דוקא, רק בהולכתו ממקום למקום, ולמה בבור צריך שהחסרון יהיה ביצירת הבור דוקא, וכבר עמד בזה הגר"נ פרצוביץ זצ"ל [ס"ק ק"פ].

וביאר בזה שאש בביתו אינה מזיק בלי זה שיכול ללכת ולהזיק במק"א, והיינו שכל מה ששמו מזיק בביתו כבר היינו מחמת זה שהוא יכול להזיק מחוץ לביתו, ונמצא שההולכה עצמה היא זאת שמגדירה את המזיק בביתו כמזיק וההולכה צריכה את הכח אחר.

וצריכים להוסיף, שהרי לעיל [סימן נ'] נתבאר בחילוק בין אש לבור כלפי תחילת עשייתו לנזק דבור ברשותו אינו מזיק כלל ואש ברשותו הוא מזיק אלא שאין לה עדיין את ההיכי תימצי להזיק, וכעת אנו מוסיפים שכל מה שהאש היא מזיק היינו מחמת האפשרות שלה בעתיד להזיק, ודו"ק, ועיין בהערה [[195]](#footnote-196) באופן אחר.

אולם סו"ס צ"ב שהרי אש שהדליק ברשה"ר נמי חשיב כאש שיש בו כח אחר, אף שהוא כבר מזיק מושלם, ומאי שנא בור המתגלגל דליכא ביה פירכא של כח אחר כיון שהוא כבר מזיק, דמאי שנא מאש ברשה"ר, וצ"ע - ועיין בהערה [[196]](#footnote-197) ב' דרכים בזה.

וביאר בזה הגר"נ פרצוביץ זצ"ל להלן [ס"ק קפא] עפ"י הנידון באחרונים האם גחלת המונחת ברה"ר ובא אחר והוזק בה חשיב אש או בור, וביאר שלפי הצד דהוי בור לק"מ, דזה שהאש מזקת במקומה למי שיבא אליה לא הוי אש אלא בור, ונמצא דהמזיק דאש נעשה רק בסיוע הרוח שמוליכתה למקום אחר, ודו"ק.

עוד הוסיף בזה שיתכן דאפי' להצד דחשיב כאש אין זה דומה לבור המתגלגל, דבבור המתגלגל נעשו כל הנזקים בדרך של תקלה, ולהכי אמרי' דבכה"ג דהוי תקלה במקומו בלא כח אחר הרי"ז כחד מזיק לכל מקום, משא"כ באש הרי"ז ב' מיני נזקים - חדא מה שהאש מזקת במקומה בדרך של תקלה ועוד מה שבכחה לילך להזיק במק"א - וי"ל דזה שבכחה להזיק במקומה בדרך של תקלה לא הוי סיבה לאשווי לה כמזיק ע"י הילוך, ושפיר חשיב שעצם המזיק נעשה ע"י כח אחר, ודו"ק - ועין להלן [סימן נב] שיש נפ"מ בין הנך דרכים לגביה דין בור המתגלגל בהדי דקאזלי.

# פרק בעוד הערות בסוגי'.

## ביאור בדברי רש"י דמיירי שלא הזיק במקום שהונח שם.

מבואר ברש"י דמיירי דלא הזיק במקום הראשון, וכן כתב גם להלן [י"ט:] בסוגי' דדליל וצ"ע דמה אכפת לן בזה, וזה צ"ע - והיינו שזה פשוט שהנזק שנעשה במקום שהונח שם אינו נזק של בור המתגלגל אלא של בור רגיל, שמה שזה מתגלגל אח"כ לא מעלה ולא מוריד, אכן כשאנו דנים את הנזק במקום השני אז מה אכפת לן מה שהזיק או לא הזיק במקום הראשון - וכפשוטו כוונת הרש"י לפרש שמדברים על הנזק במקום החדש - ואין נפ"מ אי היה נזק במקום הראשון או לא של דנים על זה.

אולם יש מקום לפרש את הדברים באופן אחר - ועיין בזה בהערה [[197]](#footnote-198).

## מה הוסיף רבא בבור המתגלגל יותר מאסו"מ בראש הגג שכבר חידש אביי, ודן בדין רוח שאינה מצויה.

הקשו האחרונים - אחרי דברי אביי בדין אסו"מ בראש הגג מה הוסיף רבא בדין בור המתגלגל, דהא גם בור המתגלגל לא גרע מאסו"מ בראש הגג, וכלול בהאי צד השוה, רק דסגי בצד השוה מצד שור ולא בעינן אש וכמבואר בתוס' דליכא לגביו טעמא דכח אחר מעורב בו, אכן גם מאש יליף לה ומה הוסיף רבא.

וביאר בזה הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [אוהל ישעי'] דלפי היש מן הגדולים פשוט שיש נפ"מ אי יליף משור או דווקא מאש לגבי פטור טמון.

אכן גם לרא"ש שחולק איכא נפ"מ, והוא, שיש לדון האם יש נפ"מ בין תחילתו בפשיעה וסופו באונס ביצירת מזיק לתחילתו בפשיעה וסופו באונס למזיק קיים, דתמיד מצאנו דין תחילתו בפשיעה וסופו באונס כשיש מזיק לא שמור שאז חייבים גם מצד האונס היכא דפשע מתחילה, אבל באופן שאם יפשע הוא יצור מזיק, אכן בסוף לא נוצר המזיק ע"י הפשיעה אלא ע"י אונס, והכא יש לדון האם מהני דינא דתחילתו בפשיעה וסופו באונס בדין יצירת מזיק.

וזה הנפ"מ בין בור המתגלגל לאסו"מ בראש הגג, דבור המתגלגל הוא כבר מזיק ואסו"מ בראש הגג עדיין אינו מזיק, ואי שניהם נפלו ונתגלגלו ע"י רוח שאינו מצויה מה הדין, ויתכן שבור המתגלגל הוא חייב כיון שכבר היה מזיק קודם, אבל באסו"מ בראש הגג שנפל ברוח שאינו מצויה יתכן שהוא פטור כיון שזה באונס ואונס פטור, ולא מהני בזה תחילתו בפשיעה וסופו באונס, עד כאן דברי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל.

אולם יש לדון בדבריו שכנראה שהברכ"ש חולק על כל הנ"ל, ואכתי יש לקיים את דברי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל באופן אחר, ועיין בכל זה בהערה [[198]](#footnote-199).

## דן בדין 'פותח' באסו"מ בראש הגג ובבור המתגלגל.

וידידי הגאון ר' מנחם כהן שליט"א דן בספק אחר ליישב קושי' האחרונים, שיש לדון דמה הדין באסו"מ בראש הגג אלא שזה שמור מליפול, ובא אחד וסילק את השמירה, דדמי לדין פותח, וכן בבור המתגלגל שהיה שמור מלהתגלגל ובאו לסלק את השמירה, שיש לחלק שפתיחה רק מחייב בבור ולא ביצירת בור מהצד השוה מאש, וממילא דבזה חלוקין אסו"מ בראש הגג דהתם כל הכרייה היא מדין אש - ופותח אש של חבירו פטור, ורק פותח בור של חבירו חייב, ולכן בבור המתגלגל שהוא כבר בור לא אכפת לן בפתיחה - דלא יליף מאש, משא"כ באסו"מ בראש הגג דלא יתחייב כיון דיליף מאש - ודו"ק.

אולם נראה דכבר הבאנו לעיל [סימן מט] שיש כמה חילוקים בין אש לבור - לענין ב' שעשו ולענין קלב"מ ולענין רוח שאינה מצויה, והוכחנו מלהלן [כח:] דאף דאסו"ס יליף מאש אכן אין כאן הגבלות של אש, וא"כ ה"ה דליכא לכל החילוקים, וה"ה נמי לגבי החילוק של פותח, ודו"ק.

עוד היה מקום לדון ליישב קושי' זו שיש חילוק באדם, והיינו שיש לומר שאדם המגלגל מהני רק בבור המתגלגל ולא באסו"מ בראש הגג שיגלגלו להיות [באופן שהוא רוח מצויה] שאז זה עדיין אינו בור [[199]](#footnote-200), אכן כבר נתבאר לעיל [סימן מו] דגם התם מהני אדם, וכמבואר במצניע קוץ.

# סימן נבשיטת הראשונים בבור המתגלגלדס"ל דבהדי' דקאזלי הוי בור ולא אש.

[הוכחנו שזה בור א', ושוב יש לדון מה דינו בהדי דקאזלי, אש או בור, ופליגי בזה.](#__RefHeading___Toc497866323) <> [מבאר איך שייך לדון כאן דין בור אף דמזיק בצורת אש עפ"י המלחמות דחבטה לרב בבור ברשותו ילפינן משום "דלא גרע מבור".](#__RefHeading___Toc497866324) <> [מביא פלוגתת הרז"ה והראב"ד אי שייך בור בהדי' דקאזלי, ואי כל החילוק בין אש לבור הוא רק מצד כח אחר ופלוגתת הראשונים בכותל ואילן.](#__RefHeading___Toc497866325) <> [מבאר שכל שנדון את המצב של בהדי' דקאזלי כבור - שוב ליכא דין כח אחר, ושוב אינו אש, רק בור.](#__RefHeading___Toc497866326) <> [הערה בחידוש של יצירת מזיק בכח אחר.](#__RefHeading___Toc497866327) <> [אכתי יש לעיין בדברים.](#__RefHeading___Toc497866328) <> [מצדד דבזה גופא נחלקו הראשונים - האם דומה לכל שליף מטעם רגל או מטעם אש.](#__RefHeading___Toc497866329) <> [עיקר המחלוקת היא בהסתכלות הפשוטה - האם לדון מצד בור או מצד אש.](#__RefHeading___Toc497866330) <> [כיון שהוכחנו שזה בור א', שוב ק' למה אינו הולך ומזיק, ומביא מחלוק' אי בהדי דקאזלי זה רק אש או צד השוה מבור ואש, ולמה אין ההילוך מתייחס לבור.](#__RefHeading___Toc497866331) <> [בדברי היש"ש שאסו"מ דלא אפקרינהו דלרב חשיב שור דינו כ"הולך ומזיק" מחמת הדין בור המתגלגל.](#__RefHeading___Toc497866332) <> [מהלך מחודש למה בור המתגלגל אינו הולך ומזיק ולמה מדין ממונו חשיב כמזיק – מחדש שהמזיק של תקלה מתייחס 'למקום' שיש בו תקלה ולא לגוף התקלה עצמו.](#__RefHeading___Toc497866333) <>

<>

##

## הוכחנו שזה בור א', ושוב יש לדון מה דינו בהדי דקאזלי, אש או בור, ופליגי בזה.

הבאנו לעיל [סימן נא] שבור המתגלגל הוי בור אחד לכל המקומות שאליו יגיע - ויש לעיין, דאיך אמרינן דחשיב בור א', הא בהדי דקאזלי אינו בור, שהרי אף דכתבו התוס' דאם היה אדם מגלגלו אז רק הוא חייב, דכלפי המגלגל חשיב כחו דמגלגל, אבל בבהמה אמרינן דשניהם חייבים, וזה פשוט דכלפי המניח את האבן דחשיב אש בהדי דקאזלי, וכן מפורש בתוס', והיינו דפטור בטמון וחייב בכלים, ולכאו' אם כלפי המניח את הבור אמרינן דחשיב אש הרי אז פשיטא שאינו בור, דרק אח"כ בדנייחי הוא דנהיה בור, וע"כ דאז דינו כבור חדש.

אכן אין זה מוכרח כלל, דא"כ איכא סתירה בתוס' דלעיל [סימן נא] הוכחנו מהתוס' הראשון שזה בור אחד והכא מפורש בתוס' שזה אש, וע"כ שיש כאן ב' מצבים שונים, מצב של אש בהדי דקאזלי ומצב של בור בכל המצבים של נייח, ובזמן הכרייה הראשונה חיילא השם בור כלפי כל הנך מצבים ולא אכפת לן מה שיש עוד מזיק אחר בין כל מצב ומצב של בור, ופשוט.

אולם יעויין ביש"ש [פ"ב סימן ח'] שמבואר שיש בזה מחלוקת, שהיש"ש הביא מהרמ"ה [שהביא הטור] דסובר דחשיב אש, והיינו כתוס', והיש"ש חולק וסובר שרק אסו"מ בביתו דאזיל ברוח מיקרי אש אבל אסו"מ שהניחו ברשה"ר ושוב אזיל ברוח, הרי"ז בור בזמן ההילוך עצמו, ולא מפקיע אש שם בור מיניה, ועד כדי כך שהדין הוא שפטור מכלים, וצ"ב כנ"ל דלמה אינו אש כפשוטו.

ובאמת דיעויין בשטמ"ק [בד"ה לאתויי בור המתגלגל, וכן בהמשך שם בשם הגליון] דמבואר דבהדי דקאזלי יליף מצד השוה דבור ואש, והיינו כעין דברי היש"ש וגם הכא צ"ב דלמה ילפינן מצד השוה, הא הו"ל אש גמור.

והעירני בזה ידידי הגאון ר' מנחם כהן שליט"א דכבר תמהו על רש"י דלמה השמיט את הגירסא של בהדי' דקאזלי דהוי אש, ועיין להלן [סימן נב] מה שכתבנו בזה, ולהנ"ל יש לומר בפשיטות דאז הוי בור, והיינו כהיש"ש.

עכ"פ זה ברור דמדבריהם מוכרח שזה בור א', וכיון שלפני הדין אש ואחרי הדין אש הרי היא ממילא בור, מזה מוכרח שזה בור גם כשהולך, ואש לא מפקיע מבור, אלא שעיקר המהלך וסברא צ"ב דלמה לא יפקיע אש מבור, הא תרתי נינהו וכל מצב מתייחס לעצמו ותו לא, ועיין בהערה [[200]](#footnote-201) מה שצידדנו בזה ואכתי צ"ע בטעמא דמילתא.

## מבאר איך שייך לדון כאן דין בור אף דמזיק בצורת אש עפ"י המלחמות דחבטה לרב בבור ברשותו ילפינן משום "דלא גרע מבור".

*והנראה בזה - ונקדים שבאמת יש כאן ב' קושיות, א] למה דנים כאן בור, דמה שייך מזיק זה לבור במצב של בהדי' דקאזלי, הא כל כולה אש ומה זה שייך לבור, ב] גם אי שייך לדון הכא מצד בור, אכן למה נימא דיצא מכלל אש להתחייב בבור, דמאי שנא מכל אש, וא"כ למה להפקיע מהכא דינא דאש ולדון רק מצד בור - הרי כמו ששליף הוא רגל אף שיש לחייבו נמי מצד אש [ולדון את הבהמה את הכח אחר של השליף], אכן אחרי שזה רגל שוב אין לחייבו מצד אש אף שלפי האמת יש בו סיבה להיות חייב גם מצד אש, וה"ה הכא, הרי ברור שיש כאן אש בהדי' דקאזלי ואף אי נמצא מחייב של בור אכן למה יצא מכלל אש לחייבו מדין בור.*

*ובקצרה קשה תרתי, א] למה בכלל יש מקום לדון מצד מזיק דבור, ב] גם אם יש סיבה לכך, אכן למה לדון מצד בור אם ממילא יש לו מחייב מצד אש.*

*ובביאור למה שייך לדון מצד בור יש לומר בתרי אנפי, א] עצם זה שלפני כן זה בור ואח"כ זה 'ממילא' חוזר להיות בור, וזה 'תהליך דממילא', א"כ כל כה"ג אמרינן דעיקר צורתו כפשוטו הוא כחלק מהתקלה הכללית, וזה חידוש לבא ולבודד אותו ולדון אותו כמזיק נפרד של אש,*

*אולם אין זה פשוט - דעיין בחזו"א [ריש ב"ק] שבהמה שנפלה מן הגג ברוח מצויה מיקרי אש בזמן הנפילה כיון שכח אחר מעורב בו, והרי הכא לפני הנפילת אש הוא רגל ואח"כ ממילא הוא חוזר לרגל ולמה לא דומה לאש בין בור לבור, ולמה לא נימא דתלי בפלוגתת היש"ש והתוס'.*

*ולכן נראה שעצם זה שלפני כן זה היה בור ואח"כ זה ממילא בור דאין זו סיבה לומר שזה בור גם בהדי' דקאזלי, וע"כ צ"ל באופן אחר.*

*ב] יש לומר עפ"י מה שיש לדון לפי רב שהתורה רק דיברה על בור של הפקר ולדידיה התורה רק דיברה על הבל ולא על חבטה, שבחבטה אמרינן קרקע עולם הזיקתו, א"כ מנלן מעצמינו להמציא חבטה באסו"מ ובבור ברשותו, הא אף אי הכא כבר ליכא חסרון של קרקע עולם הא סו"ס התורה אמרה הבל, וסו"ס חבטה זה סוג אחר של היזק, ובפרט לפי מה שנקטו החזו"א והקה"י [סימן ד'] שהבל הוא כח שחונק אז פשיטא שזה סוג אחר של מזיק מחבטה.*

*וקושי' זו הקשה הרמב"ן במלחמות להלן [כ"ט] וכתב "דלא גרע מבור", ונראה שהכוונה היא כך, שלא נחלקו רב ושמואל אי מזיק דבור הוא מזיק דהבל או מזיק דחבטה, שהמזיק הוא הבור עצמו ולא ההבל ולא החבטה, והשם מזיק חיילא אך ורק בגוף הבור עצמו, אלא שהבור מזיק ע"י ההבל ומזיק ע"י החבטה, והם היכי תימצי בעלמא לנזק, וזה לא ככוונה להזיק שזה גוף המזיק ולכן לא יליף הנאה להזיקה מיניה, דהכא בבור לא חילקה התורה, שכאן העיקר הוא הבור, וההבל וחבטה אינם אלא היכי תימצי למזיק, וממילא א"ש לשון הרמב"ן דחבטה "לא גרע מבור", והיינו דאי הבל היה המזיק אז גרע וגרע אבל אחרי שהמזיק הוא הבור שוב לא חילקה התורה.*

*ומעתה א"ש, דגם כלפי בור המתגלגל בהדי דקאזלי נמי נימא כן, שהמזיק של בור היינו הבור, וכל מה שכלול בזה הוא בור, וממילא דגם הך מזיק דבהדי' דקאזלי לא גרע מהבל וחבטה כיון שלא חילקה תורה, ולא דמי לשור שנפל מראש הגג שבשור חילקה התורה בין הצורות השונות של מזיק, ולכן האש הוא אש ולא שור.*

*ויש מקור לכל הנ"ל מיניה וביה, דעיי"ש בחזו"א שכלפי אדם אמרינן שגם בנפילת רוח מצויה מיקרי אדם ולא אש [להלן כ"ז] כיון שאין חילוקי צורות באדם ושוב לא מחלקינן גם כשהוא אש עם כח אחר, ורק בשור דחילקה התורה אז הוי אש ולא מצטרף למזיק דשור, ודו"ק.*

*איברא - שיש מקום לומר דדברי המלחמות לא שייכי להכא, שיש לחלק ולבין חבטה לרב שזה בצורת תקלה [שתקלה אינה פעילה בהיזק שלה], לעומת בהדי' דקאזלי בבור המתגלגל, שזה מזיק חיובי ופעיל - ואולי צורה כזו של היזק לא מצטרף כלל למזיק זל בור, אכן להלן הבאנו בזה מחלוקת ראשונים - וכדיבואר.*

## מביא פלוגתת הרז"ה והראב"ד אי שייך בור בהדי' דקאזלי, ואי כל החילוק בין אש לבור הוא רק מצד כח אחר ופלוגתת הראשונים בכותל ואילן.

*והנה - לעיל נתבאר שיש כאן ב' קושיות, והכא רק יישבנו קושי' חדא - והיינו דסו"ס אכתי צ"ב, דאף שנתבאר עפ"י המלחמות למה יש מקום לדון מצד מזיק דבור, אכן סו"ס ודאי שהמצב הפשוט שלו [לולי הבור מסביב] הוא אש - ככל אש של אסו"מ בהדי' דאזלי, וא"כ למה להוסיף לדון בזה גם מצד בור - דמאי שנא משליף שאינו אש כיון שאין לדון בו ביותר מרגל.*

*ונקדים במה שיש לעיין דלמה כל אש אינו בור שהרי באמת עדיפא מיניה, אף שיש בו קולא דכח אחר דסו"ס עדיפא מבור, וכמבואר בתוס' לעיל [ה':], והביאור שבור תחילת עשייתו לנזק, אולם כבר הבאנו לעיל [סוף סימן נ] שמבואר בהרבה ראשונים [רשב"א ראב"ד ושטמ"ק] שגם אסו"מ בהדי' דקאזלי מיקרי תחילת עשייתו לנזק, ורק בהדליק אש ברשותו לצורכו חשיב לאו תחילת עשייתו לנזק, ושוב קשה דלמה כל אש לא מיקרי בור.*

*ויש לומר דכמו שמבואר בחזו"א כלפי שליף שאינו אש כיון שסו"ס יש לו צורת רגל, א"כ גם אש יש לו צורת אש, אלא שיש לפרש את הצורה המסויימת של אש שמפקעת מבור בב' אופנים:*

*א] או משום דבהדי' דקאזלי הוא אש שהוא פעולה חיובית ולא בור שלא פעיל, ב] הכח אחר עצמו מגדירו כאש ולא כבור, ואין לחייב מצד פרשה אחרת אף דחמיר ממנו, דכח אחר מהני נמי בתורת 'הגדרה' אף שזה גם קולא.*

*ונראה דפליגי הראשונים בהנך תרי טעמי, דהנה, יעויין להלן בבעה"מ [כ"ט - ובדפי הרי"ף י"ג] שכתב בדין הזיק באופן שנתקל הזיק על ידי כדו - בהדי' דקאזלי – והכל בא מכח נפילת האדם, וז"ל: "ורבנן דברייתא סברי נתקל לאו פושע הוא אלא אנוס הוא, הלכך לאו נזקי אדם הוא אלא בורו - ובורו באונס פטור" הרי מבואר ברז"ה שיש כאן בור בהדי' דקאזלי.*

*ומאידך כבר השיג עליו הראב"ד בהשגותיו שם, וז"ל: "אמר אברהם: גם זה תמה, דבשעת נפילה הוא מזיק כחו הוא ואין כאן בור, שאין תורת בור אלא היכא דאתזק ביה מידי בתר דנייח, ואי בתר דנייח איתזק בהו או בחרסיה לאו בשעת נפילה הוא", והיינו דבהדי' דקאזלי אינו בור וזו סתירה לדין בור, וההילוך עצמו מפקיעו מבור, וכדברי הראב"ד מפורש נמי במלחמות דהילוך הוא סתירה לבור.*

*הרי דפליגי למה אש אינו בור, או משום שעצם ההולך ומזיק מפקיע מבור או שלפי הרז"ה צ"ל שהכח אחר מוציא מידי בור, ונראה דפלוגתא כעין זה מצאנו נמי בפלוגתת הראשונים להלן בכותל ואילן אי הוי אש או בור בגוף הנפילה, עיין בזה בתוס' וברא"ש וברשב"א, וע"ע בקה"י [סימן ד'] שהביא משם ששייך מזיק חיובי גם בבור, ודן שגם הבל של בור הוא מזיק חיובי וכן הביא מהחזו"א.*

## מבאר שכל שנדון את המצב של בהדי' דקאזלי כבור - שוב ליכא דין כח אחר, ושוב אינו אש, רק בור.

*ומעתה - אי נימא כהרז"ה דמצד כח אחר אתינן עלה, א"כ יש לדון שכאן מצאנו דבר חדש - והיינו שמצאנו בבור המתגלגל אופן של אסו"מ בהדי' דקאזלי בלי כח אחר מעורב בו, שכבר הביאו התוס' דעיקר החילוק בין אסו"מ בראש הגג דפרכינן מצד כח אחר לבור המתגלגל דלא פרכינן כח אחר, דלמדנו הכא דלא מיקרי כח אחר אלא היכא שהכח אחר הוא ביצירת המזיק - שהרי בור זה הוא המשך של הבור הקודם, ורק באסו"מ בראש הג איכא כח אחר ביצירת המזיק - הלכך רק התם פרכינן מיניה.*

*ולפי"ז נראה דלא רק במצב של בתר דנייח אמרינן כן, אלא גם כלפי המצב של בהדי' דקאזלי ביניהם נימא כן, שהרי אחרי שהבאנו מהמלחמות ששייך לדון הכא דין בור, דבור אין לו צורה וממילא דכל מצב שנכנס לבור הרי הוא בכלל בור, א"כ גם המצב של בהדי' דקאזלי הוא המשך של הבור, ושוב ליכא ביה כח אחר באש הזה.*

*ומעתה שפיר מצינן להגדיר אותו כבור מתלת טעמי כהדדי, א] כבר נתבאר שמתקיים הכא התנאי של תחילת עשייתו לנזק, ב] בתור בור שכבר קיים ליכא חסרון של כח אחר, ג] בבור ליכא צורה מסויימת של היזק, וכל מה שנכנס לבור מיקרי בור [וכמו שרצינו לפרש לעיל עפ"י המלחמות], וכיון שלפני כן זה בור ולאחר מכן זה ממילא חוזר לבור, שוב חשיב נמי כבור באמצע.*

*וכל זה לרז"ה אבל לפי הראב"ד דבהדי דקאזלי הוא עיקר צורת אש לעומת בור - והיינו שהילוך מפקיע מבור להיות אש, ולא שהכח אחר מפקעת, א"כ סו"ס איכא הכא הילוך.*

## הערה בחידוש של יצירת מזיק בכח אחר.

*איברא שיש להעיר ממה שהבאנו מהתוס' שרק ביצירת מזיק איכא חסרון של כח אחר, ועיין בזה בהערה [[201]](#footnote-202), ותלוי במה שביארנו בזה לעיל [סימן נא] בחידוש זה.*

## אכתי יש לעיין בדברים.

*אולם אף שביארנו שאין כאן כח אחר - כיון דכח אחר מיתלי תלי ביצירת מזיק, ובבור המתגלגל ליכא יצירה - כיון שזה ממשיך את הבור הקודם, וליכא התחלה חדשה, אולם כל זה תלוי מיניה וביה אי נחליט שיש לו שם בור או שנחליט שיש לו שם אש, שהרי על הצד שנדון בו דין אש הרי יש לו כח אחר - דכלפי מזיק דאש הרי זה מזיק חדש – ולא מזיק שהוא המשך של בור - ואי נדון בו דין מזיק חדש הרי זה כח אחר ביצירת המזיק.*

*והיינו שיש כאן ב' צדדים, דאחרי שדנים אותו כאש אז שפיר הוי אש עם תכונת כח אחר, ורק אי נחליט לדון אותו כבור אז שפיר הוי בור בלי תכונת כח אחר - שאז הוי המשך ולא יצירה - וכיון שכן למה להחליט על בור ולא על אש, וצ"ע.*

## מצדד דבזה גופא נחלקו הראשונים - האם דומה לכל שליף מטעם רגל או מטעם אש.

*ואולי בזה גופא נחלקו הראשונים הכא, שכשיש לנו כלל שאין לחייב מזיק אחד שכבר כתוב בתורה מצד מזיק אחר - וכדמצאנו בשליף שאין לחייבו נמי מצד אש, הרי יש לומר שכל מה שמצאנו ששליף אינו אש הוא כיון שגם אחרי שנחייבו מצד אש אכתי נמצא בתוך פרשת רגל ואין לחייב מצד אחר, אכן לו יצוייר והיינו מחייבים מצד פרשת אש ואז ממילא הוא היה מאבד את התכונות של רגל, הא דילמא בכה"ג למה באמת לא נחייבו מצד אש, ויש לומר שזה מה שמצאנו באסו"מ בהדי' דקאזלי בבור המתגלגל.*

*ויש לומר דבזה פליגי התוס' והיש"ש, האם דנים דכיון דלולי זה שנחדש שהוא בור הרי הוא באמת אש וממילא דשוב לא נחייב מצד בור דסו"ס הרי זה אש, דומי' דשליף שאינו אש, וזו שיטת התוס' והרמ"ה, אכן היש"ש למד דדנים אחרי שנחייב מצד בור, וכיון שאח"כ הרי זה בור בלי אש שפיר נחייבו מדין בור, ודו"ק.*

*אולם סו"ס אכתי תמוה, דלמה להפקיע ממנו דין אש ולחייבו בטמון ולפוטרו בכלים - הא סו"ס מה מחייב אותנו לדון אותו מצד בור ולא אש, ומה מהני מה דאילו היינו מחייבים מצד בור לא היה אש.*

## עיקר המחלוקת היא בהסתכלות הפשוטה - האם לדון מצד בור או מצד אש.

*וע"כ צ"ל דתחילת פלוגתתם בענין אחר - ונקדים - יש כלל גדול בכל הנך ספקות שההסתכלות הפשוטה קובעת לאיזה מזיק להכניס כל מזיק - והיינו שבאמת יש להקשות בעיקר הדין של שליף - הא סו"ס שליף הוא ממש אש אי נסתכל מהמבט הזה של הכח אחר שהבהמה הוא הכח אחר לגבי השליף, ומאן יימר לן לדון מצד רגל, דבשלמא אם היינו שואלים ברגל ממש דלמה לא יהיה אש, הא ע"ז התשובה שסו"ס כתוב מפורש בתורה שאינו אש רק רגל, אכן הכא מה מחייב אונו לא לדנון מצד אש.*

*ומזה מוכרח שבהרבה דיני התורה אנו רואים שאנו מגדירים ומתבססים את הדינים על ההסתכלות הפשוטה - וכידוע מהחזו"א בשבת, שבאמת יש להקשות שכל תופר הוא בונה [עשיית כלי], ולמה רק חייב מדין תופר, ולמה אמרו חכמינו שתופר במשכן הוא מלאכה בפני עצמה ואינה כלולה בתור חלק מבונה - וע"כ שזה משום שסו"ס ההסתכלות הפשוטה היא תופר - אף שלא חסר כאן כלום במבט של בונה.*

*וה"ה הכא - ההסתכלות הפשוטה קובעת, וההסתכלות הפשוטה רואה יותר את השליף כטפל לבהמה ולכן זה רגל, וגם לאידך גיסא, ההסתכלות הפשוטה היא לא לראות את הבהמה ככח שמוליכה שליף.*

*ונראה דגם הכא נחלקו בזה - שמצד אחד ההסתכלות הפשוטה היא שיש מזיק אחד גדול שמתפשט על פני כל השטח, וזה הבור, ובהסתכלות הזו הגלגולים נמי שייכים לעיקר המציאות של בור, שרק ע"י הגלגולים הוא נעשה לבור המתגלגל, ובתוך הגלגולים היה גלגול אחד בחוזק שהוא יכול להזיק בתורת אש, הרי הכא עיקר ההסתכלות היא מצד בור.*

*ונוסיף, הרי זה לא דמי לבור גדול שהדליקו אש בתוכו בצד אחד והוא הולך לצד השני של הבור ובדרכו הוא עושה נזק, שכאן במקרה האש נמצא בתוך בור, אבל בנד"ד עיקר מהותו של הבור הזה בנויה מתוך הגילגולים, ותוך כדי הגילגול הוא מזיק בצורה שיכולנו לדון מצד אש, בזה ההסתכלות הפשוטה היא בור ולא אש.*

*זו סברת היש"ש, אכן סברת התוס' שההסתכלות הפשוטה של בור אחד גדול לא מתייחסת לגלגולים - שהם היכי תימצי בעלמא להתפשטות, ולכן נזק שקורה בגלגולים עצמם לא שייך לעיקר הבור - ואפשר לדון אותו בפני עצמו, ובדיון העצמאי הרי הוא אש.*

## כיון שהוכחנו שזה בור א', שוב ק' למה אינו הולך ומזיק, ומביא מחלוק' אי בהדי דקאזלי זה רק אש או צד השוה מבור ואש, ולמה אין ההילוך מתייחס לבור.

יש לתמוה, דאיך פרכינן בגמ' "מה לשור שכן הולך ומזיק", הא גם הבור הזה הולך ומזיק, ומוכרח מכאן דהולך ומזיק הוא צורה במעשה היזק, והיינו פעולה חיובית של היזק, משא"כ הכא דמזיק בתר דנייחי, וליכא פעולה חיובית של נזק, אולם אם היינו מפרשים שהגדר בהולך ומזיק הוא מזיק שמגיע למרחקים, אז היה קשה, שאז היה חשוב כהולך ומזיק - ובענין זה כבר הבאנו לעיל [סימן ] במתני' מחלוק' ראשונים.

והיה מקום לומר שאף שזה בור אחד גדול אבל סו"ס אינו בור בהדי דקאזלי, רק אש, וע"כ שהדין בור שלו הוא רק בתר דנייחי, ונמצא שיש כאן בור שבשעת ההילוך עצמו אינו בור, ורק בהנחה השניה הדרא לה דין בור שמלפני ההילוך, וזה לא מיקרי הולך ומזיק.

והיינו ששור ואש גם בזמן ההילוך עצמו מיקרי שור ואש, משא"כ בבור המתגלגל שאינו כן, ודו"ק.

אכן יש לעיין דלפי הצד השני בחקירה שצידדו בראשונים שהחומרא של הולך ומזיק לא שייך למעשה פעיל או לא, אלא זה מה שהמזיק נמצא גם במרחקים, דהיינו מחוץ למקומו, והכוונה בזה, שכבר נתבאר לעיל שם שאין עיקר הנפ"מ בזה שהוא מגיע למקום יותר רחוק כדי להזיק אלא העיקר הוא מה שהוא יוצא ממקומו להגיע למקום אחר, עיין בהערה [[202]](#footnote-203) מה שהבאנו בזה, אכן מה נפ"מ בהילוך עצמו, ויש לדחוק דבאמת דנים את ההילוך עצמו, והיינו שמזיק שהולך ויוצא בהילוך שלו מחוץ למקומו הוא מזיק יותר חמור שהוא לא רק מזיק במקומו אלא שהוא יוצא ממקומו כדי להזיק, ודו"ק, [ועיין להלן שהוכחנו כן מהיש"ש].

ובאופן אחר הערני תלמיד אחד לסברא נפלאה, והוא, שכיון שהכרייה של הבור מצטרפת לעיקר המזיק של הבור, א"כ בבור המתגלגל ע"כ אנו דנים שהכרייה הראשונה מתייחסת לכל המקומות שאליהם מגיע הבור, וא"כ לו יצוייר ובתחילה היה עושה כרייה לכל המקומות, אז פשיטא שאין זה בור שהולך ומזיק אלא שהכרייה שהיתה בכל המקומות יצרה בור בכל המקומות, ודו"ק, וא"כ ה"ה הכא, דכרייה זו של הנחה ראשונה היא כרייה - תיקף ומיד - כלפי כל מקום ומקום, ובתוספת ביאור דאף דבבפועל לא רואים כרייה כלפי כל המקומות מיד אכן סו"ס הכל מונח בבכח של הכרייה קמייתא, [כמו שהנחה על ראש הגג היא כרייה על הנחתו למטה - בכח], ופשוט דזה לא מיקרי הולך ומזיק אלא דלכתחילה כך נעשה הכרייה שתתייחס מיד לכל המקומות כהדדי.

אלא שלפי"ז קשה שהרי גם באש יש דין מעשה מבעיר, ולמה אמרינן שאש הוא הולך ומזיק, הא המעשה מבעיר הוא לכל המקומות, ומאי שנא מכרייה, ועיין היטב בהערה [[203]](#footnote-204) דברים נפלאים בזה.

ועפ"י המהלך הזה מתיישבת נמי הסתירה ביש"ש, וכדיבואר בהמשך.

## בדברי היש"ש שאסו"מ דלא אפקרינהו דלרב חשיב שור דינו כ"הולך ומזיק" מחמת הדין בור המתגלגל.

והנה, עיין ביש"ש [סי' ח'] שמבואר דאסו"מ דלא אפקרינהו דלרב חשיב שור, דדינו כ"הולך ומזיק" כיון שהוא בור המתגלגל.

והנה כבר הבאנו לעיל ב' דרכים בהולך ומזיק, א] מצד צורת עשיית ההיזק [לא פעיל], ב] מצד זה שהוא מגיע למרחקים, והכא ודאי מבואר שלמד שאינו תלוי בצורת ההיזק, רק בזה שמגיע למרחקים, ולדידיה הדרא קושי' לדוכתא, דלדידיה גם בסוגיין זה "הולך ומזיק".

והיש"ש בעצמו הק' שם כן, ותירץ ד"בממונו", גם ההילוך עצמו שייך לבעל האבן כמו דהילוך דשור ואש שייכי לבעל האש ושור, ולכן זה מזיק של "הולך ומזיק", אבל בבור דהפקר בסוגיין, אין זה הולך ומזיק דההילוך עצמו לאו דידיה הוא, עכתו"ד, ועיין בהערה [[204]](#footnote-205) שהבאנו לשונו.

וכפשוטו היה נראה כמו הדרך הראשונה שצידדנו לעיל דעצם זה שהוא מגיע למרחקים אינו חומרא מצד עצמו, דבאמת דנים את ההילוך עצמו, והיינו שמזיק ש'הולך' והוא 'יוצא' בהילוך שלו מחוץ למקומו, מזיק כזה הוא מזיק יותר חמור, שהוא לא רק מזיק במקומו אלא שהוא יוצא ממקומו כדי להזיק, ודו"ק.

אולם כעת צ"ב, דלמה לא מיקרי הולך גם באפקרינהו, והיה מקום לחלק ולומר שבממונו זה שור, גם ההילוך וגם בבתר דנייחי, אבל בהפקר זה בור בבתר דנייח ואש בהילוך ושוב אין הבור עצמו הולך, רק האש בין בור לבור, אכן זה אינו שהיש"ש עצמו סובר שזה בור גם בהילוך, וכדהבאנו לעיל, וא"כ הרי זה ממש כמו בממונו שגם ההילוך שייך למזיק עצמו, ונמצא שסותר משנתו בין פרק ב' לפרק א', וצ"ע.

ועיין בהערה [[205]](#footnote-206) מהלך מחודש ליישב סתירה זו.

אכן לדרך הנ"ל שהבאנו לעיל א"ש, דהנה, נתבאר לעיל דלמה לא מיקרי הולך ומזיק גם בהפקיר דסו"ס בתורת בור הוא הולך ומזיק בהדי' דקאזלי, ונתבאר שכיון שהכרייה של הבור מצטרפת לעיקר המזיק של הבור, א"כ בבור המתגלגל ע"כ אנו דנים שהכרייה הראשונה מתייחסת לכל המקומות שאליהם מגיע הבור, וא"כ לו יצוייר ובתחילה הוא היה עושה כרייה לכל המקומות, אז פשיטא שאין זה בור שהולך ומזיק אלא שהכרייה שהיתה בכל המקומות יצרה בור בכל המקומות, ומהאי טעמא מיקרי אינו הולך ומזיק גם הכא בבור המתגלגל, ודו"ק,

וממילא יש לומר כך, דכל זה בהפקר שהחיוב מצד בור אבל בממונו שהחיוב אינו מצד בור אלא מצד שור, התם יש לומר שלא מצרפים את הכרייה לעיקר המזיק, [ודלא כנתבאר לעיל מהראב"ד דשור של ממונו באסו"מ חשיב כוונה להזיק מחמת הכרייה], וממילא האבן מצד עצמו ודאי הולך ממקום למקום, ורק בהפקר דאתינן עלה מצד בור ובעינן כרייה כחלק מהמזיק, התם מיקרי אינו הולך, דדנים דאיכא כרייה בכל מקום ומקום, וא"ש.

## מהלך מחודש למה בור המתגלגל אינו הולך ומזיק ולמה מדין ממונו חשיב כמזיק – מחדש שהמזיק של תקלה מתייחס 'למקום' שיש בו תקלה ולא לגוף התקלה עצמו.

עוד העירוני התלמידים למהלך אחר בכל זה, ויש להקדים בחידוש בעיקר הגדרת תקלה שתמיד ה'שם תקלה' לא מתייחסת לאבן ולבור עצמו אלא ל'מקום' של האבן והבור, והיינו ש'המקום' הוא 'מקום' שנתקלים בו מחמת האבן, ודו"ק, וזה מוסבר עפ"י מה שנתבאר לעיל [סימן ל] שכרייה היא חלק מהבור, וביארנו, שכיון שבור מצד עצמו אינו מזיק אלא עד כמה שהוא לא אמור להיות כאן שבלאו הכי יש עליות וירידות ברשה"ר, ומדרגות גם יכולים להיות בור לולי זה שזה עצם הרשה"ר, ומה"ט חבטות בקרקע עולם מאחורי האבן אינם בגדר מזיק [תוס' כ"ח] - אף באופן שהם יותר מסוכנות מחבטות בבור עצמו, וע"כ שהשינוי מקרקע עולם ומהטבע הוא הבור וכן הבאנו שם מהחזו"א, ומכל זה מוכרח שה'שם בור' נמדד ביחס לאותו 'מקום' ששם נמצא הבור, ושפיר יש לומר שה'שם תקלה' חיילא במקום ששם נתקלים.

והוסיפו בזה עוד התלמידים, שיש לומר שזה הביאור למה תוס' [כ"ח:] מחלק בין דין בור לדין שור בבור ברשותו, והיינו דרק בדין שור אמרינן סברא דתורך ברשותי מאי בעי - ולעיל [סימן לא] הבאנו ביאור מהברכ"ש בזה - ועפ"י הגדר החדש הזה ביארו שכיון שבור מתייחס למקום עצמו והיינו המקום שסמוך לרשה"ר שאפשר ליתקל בו והוא בכלל הבור לכן הכא לא אמרינן סברא דתורך ברשותי מאי בעי, משא"כ כלפי שור שכל הנידון הוא החבטה עצמה והמזיק עצמו וזה לא מתייחס ל'מקום' אלא לגוף החבטה עצמה, ולכן הכא אמרינן סברא דתורך ברשותי מאי בעי.

ועפ"י הקדמה זו יש לחדש - שאחרי שבדין בור המתגלגל נתחדש שהכל בור אחד, וכנתבאר, א"כ ממילא ע"כ נתחדש שכל המקום שאליו יגיע המזיק הוא בור אחד והרי הכל מקום אחד, וממילא יש לומר שאף שהאבן עצמו 'הולך' אבל הבור שהוא ה'מקום' לא הולך, ש'מקום' לא הולך כיון שכולו אחד, ודו"ק.

ומעתה מיושב הסתירה שכל זה כלפי בור אבל בממונו דדנים כלפי המזיק החיובי כעין שור, וכנתבאר בתוס' לחלק ביניהם לגבי סברת תורך ברשותי, וממילא דהכא אין התייחסות ל'מקום' רק לגוף האבן, והרי גוף האבן שפיר הולך ממקום למקום.

ויש לדון דעפ"י המהלך הזה יתבאר למה המים והקרקע שמתחתיו מיקרי מזיק אחד של בור – עיין בתוס' להלן [כ"ח:], וכבר תמהו בזה, ולפי הנ"ל יתכן דא"ש, ודו"ק.

# סימן נגבדין מעשיו גרמו לו.

[סימן נג בדין מעשיו גרמו לו.](#__RefHeading___Toc497866528) **<>** ["בגדרי מעשיו גרמו לו", ומתמה דמה ילפינן משור שאין בו דין כרייה.](#__RefHeading___Toc497866529) <> [מביא קושי' זו מהרשב"א בתשובה ומתמה שהוא סותר משנתו אי בור מצד ממונו.](#__RefHeading___Toc497866530) <> [ביאור דינא דמעשיו גרמו לו – דאיכא ב' דיני כרייה, א] מצד הקשר לבור, ב] מצד המזיק עצמו של הבור, והכא קס"ד דין שלישי שזה המעשה שעליו מתחייבים.](#__RefHeading___Toc497866531) <> [ביאור בשור יוכיח ומביא מהרא"ה ותוס' רי"ד שהכריה היא חלק מהמזיק.](#__RefHeading___Toc497866532) <> [מיישב בזה את דברי הרשב"א לגבי עשאן הכתוב.](#__RefHeading___Toc497866533) <> [מבאר האיך הסוגי' תלויה בהנך ב' צדדים של הרשב"א והשואל.](#__RefHeading___Toc497866534) <> [בדברי התוס' [ה':] במעשיו גרמו לו.](#__RefHeading___Toc497866535) <>

##

## "בגדרי מעשיו גרמו לו", ומתמה דמה ילפינן משור שאין בו דין כרייה.

ע' רש"י שפירש "מעשיו גרמו לו", היינו "דכרייתו גרמה את הנזק", משא"כ בבור המתגלגל "דמעשיו של זה לא גרמו את ההיזק אלא רגלי אדם ובהמה שגלגלוהו", והוכיחו משור, ופירש"י "שאין מעשה בעלים גרמו ההיזק אלא ממונו הזיק", ועיין בתוס' ר"פ [לעיל ה': ד"ה כך הוי דרכו להזיק] "לכך נראה לפרש דמעשיו גרמו לו היינו שבמקום שעשה התקלה דהיינו במקום שחפר באותו מקום נעשה ההיזק, תאמר בבור המתגלגל שאין ההיזק באותו מקום שעשה המעשה שהרי נתגלגל למק"א, ולא במקום שהניחו".

ובעיקר הדין "מעשיו גרמו לו", כפשוטו היה אפ"ל שזה מהלכות כריי' שהכריי' צריכה להיות "במקום ההיזק", ואז הכריי' גורמת את הנזק, ואל"כ חסר בכל הכריי', אכן זה אינו, דלא שייך ללמוד משור שלא נצטרך "מעשיו גרמו לו" בכרייה, דשור אין בו כריי' כלל, ואיך נהיה מלמד בהלכות כריי', אלא דקשה דא"כ מהו הגדר בזה, ועוד, דמרש"י משמע שזה דין כריי' שכ' "כרייתו של זה וכו'".

## מביא קושי' זו מהרשב"א בתשובה ומתמה שהוא סותר משנתו אי בור מצד ממונו.

וכפשוטו היה נראה שהקושי' הזו נמצא ברשב"א בתשובה - שו"ת הרשב"א [חלק ד' סימן רל"ז] – ועיין בהערה [[206]](#footnote-207) שהבאנו לשונו, וביארנו דזה שורש הקושי' של המקשן דבור לחוד וממונו המזיק לחוד, והשיב הרשב"א שמדוייק בסוגי' שגם בור הוא ממונו מצד עשאן הכתוב כאילו ברשותו, עיין הערה [[207]](#footnote-208) שהבאנו לשונו, ודבריו תמוהין מאד, דעד שאנו דנים שיש כאן ממונו מצד הדין 'עשאן הכתוב' בבור, הרי מלכתחילה אינו בור, שהרי אין בו מעשיו גרמו לו, ולמה נימא עשאן הכתוב.

עוד תמוה, שהרי הרשב"א לעיל [במשנה] כתב בהדי' דאף דרש"י כתב דהגירסא של ממונך היא גירסא נכונה בכל המקומות - גם לגבי בור - כיון שעשאן הכתוב כשלו, אכן הרשב"א חולק דזה לא סיבה לומר על בור ממונו, והכא כתב בהדי' שזו כל כוונת הגמרא דחשיב כממונו מצד עשאן הכתוב, וזה צ"ע גדול.

## ביאור דינא דמעשיו גרמו לו – דאיכא ב' דיני כרייה, א] מצד הקשר לבור, ב] מצד המזיק עצמו של הבור, והכא קס"ד דין שלישי שזה המעשה שעליו מתחייבים.

והנראה בזה, דהנה, לעיל - [סימן ל] בסוגי' של כרייה באסו"מ, וכן [סימן מז] בסוגי' של אסו"מ על ראש הגג - נתבאר – עפ"י הברכ"ש בכמה דוכתי - דשני דינים נאמרו בכריי':

א] דבכריי' נהיה לבעל הבור, וה"ה בפתיחה, וזה כעין מעשה קניית שור, ב] הכריי' גם מצטרפת לעיקר המזיק דבור, ובלעדיו אין בבור דין מזיק, וגם בפותח בור נהיה בעלים על הבור ועל כריית הבור.

עוד נתבאר שהדין מבעיר באש הוא דין שלישי, שהמעשה מבעיר אינו חלק מהמזיק ואינה סיבה לקשר אותו עם המזיק, אלא הוא סיבה לחייבו, שהוא חייב משום שמעשיו קשורים לנזק עצמו דהוי כעושה וחוזר ועושה, ולכן הוא חייב על המעשה מבעיר הראשון, אבל בבור אינו חייב על מעשיו אלא על מעשה הבור, אלא שהוא שייך לבור מחמת זה שהוא כרה אותו ולכן זה בור שלו, וכקנין שור – וכאמור - כל הנ"ל מבוסס על דברי הברכ"ש, ומה"ט איכא דין אשלד"ע במבעיר ולא בכרייה [מלבד הדין קילקול רשה"ר].

ומעתה: לפי מה שנתבאר שזה בור א' לכל מקום ומקום, שוב פשוט דכבר נגמרה כל הכריי' לכל הבור כולו, דמה שהבור גודל א"צ כרייה נוספת והמשך של כרייה, דכרייה בתחילת הבור היא כרייה לכל המקומות [בכח] תיקף ומיד.

אולם בסוגיין נאמר דין נוסף ד"מעשיו גרמו לו", וזה כבר שייך להלכות חיובא דבעלים – וכעין מעשה מבעיר באש [אלא ששם גם לא מיקרי ממש מעשיו גרמו לו], ובזה נאמר שלא רק שהכריי' מצטרפת למזיק להחיל בו שם מזיק, אלא דיתירא מזה, בגוף ההיזק נתחדש דאח"כ כשהוזק בבור, שוב אמרינן דהוזק מהכריי' קמייתא, וחיובא דבעלים הוא על הכריי' עצמה שזה גרם את הנזק, וזה כבר דין נוסף בגדר חיובא דבעלים, והיינו דאחרי שנתחדש שע"י הכריי' יש מזיק דבור, שוב י"ל עוד שהכריי' עצמה מתייחסת לגוף הנזק והוא המחייב את הבעלים, וזהו כבר מעלת "מעשיו גרמו לו" [[208]](#footnote-209).

והשתא א"ש, דמתי שייך לייחס את הכרייה לנזק, היינו כשהנזק היה במקום הכרייה אבל אם הכריי' במקום א' בבור והנזק במקום אחר בבור, שוב לא שייכי אהדדי, ואין לחייבו על כרייתו, דאין לראות את כרייתו כגורם את הנזק, רק כגורם רחוק, ורק באש נתחדש כן מחמת הסברא המיוחדת של עושה וחוזר ועושה.

וכדי שנבין את ה'שור יוכיח' נצטרך להוסיף: שעיקר הסברא של מעשיו גמרו לו היינו שלא שייך לחייב את הבעלים בחיובא דממונו שמזיק בלי שהוא שייך לגוף הנזק, ובבור השייכות צריכה לבא דרך הכרייה, ודו"ק.

## ביאור בשור יוכיח ומביא מהרא"ה ותוס' רי"ד שהכריה היא חלק מהמזיק.

ובזה מובן החידוש של "שור יוכיח":

והיינו דיסוד הקס"ד דבעינן מעשיו גרמו לו הוא משום שיתכן שלא שייך חיוב נזיקין על מעשה היזק דממונו, ורק אחרי שממונו הזיק, שוב צריכים לייחס את ההיזק עצמו לעשיית הבעלים, וכאילו שהבעלים שייכים וגורמים בגוף הנזק עצמו.

ובזה אמרינן דשור יוכיח, והיינו דכמו דמזיק דשור מחייב את הבעלים בלי שיהיה מעשה דבעלים בהיזק עצמו, א"כ ה"ה דאפשר ללמוד בבור דאחרי שיש מזיק דבור עם כריי', שוב אפשר לחייב את הבעלים על המעשה דבור בלי לחייבו על כריי' דידיה.

ונראה דמכל הנידון והצד השוה כאן מוכרח דהכריי' אינו דין צדדי להיות בעל הבור, אלא דיש גם דין כריי' שהיא חלק מגוף המזיק דבור, וכדהוכחנו בארוכה, ורק אחרי הקדמה זו שייך לדון דיש דין נוסף שהכריי' בבור הוא המעשה שגורם את הנזק, וזהו חיובא דבעלים, וזה דין "מעשיו גרמו לו".

והחילוק בין ב' הדינים הוא בבור המתגלגל, דעד כמה שצריכים את הכריי' להיות חלק מהבור, הרי סגי בכריי' קמייתא דכיון שזה בור א' וכדהוכחנו ויש בו כריי' בתחילתו, שוב סגי בזה, אבל כדי לחייבו על מעשיו שגרמו את הנזק, צריכים שהכריי' תמשיך לכל חלק וחלק בבור.

וזהו שכ' התוס' דפשוט דבאסו"מ בראש הגג, דחוץ מהחסרון של כח אחר בכריי' קמייתא, הרי ממילא איכא חסרון של מעשיו גרמו לו, ופשוט.

ובעיקר הך גדר, דדיינינן ליה לאדם כגורם את הנזק [אף דודאי הבור הוא המזיק ולכן פטור בכלים, רק דצריכים את הבור להזיק לדון את הכורה כגורם], כן מבואר בשטמ"ק בשם הרא"ה [נ':] וז"ל "פירוש דבור בין בהבלא בין בחבטא גרמא בעלמא הוא, ומן הדין ראוי שיפטר דגרמא בנזיקין בעלמא פטור, אלא דרחמנא הוא דחייביה בהכשר נזיקין, וכו'", וע"ע בתוס' רי"ד להלן [נ"ג] כעין זה, וע"ע להלן [סימן נה] בסוגי' דפותקין ביבותיהן שהבאנו כעין זה מהנו"ב לבאר איסורא דכריית בור.

## מיישב בזה את דברי הרשב"א לגבי עשאן הכתוב.

ומעתה א"ש דברי הרשב"א, והיינו שיש ב' נידונים של ממונו:

א] בעלות ממונית היא סיבה שהוא חייב לשלם על הנזק שממונו עושה, ובנידון הזה מבאר הרשב"א דבור אינו כן, והיינו דבור אינו ממונו ולא מהני דין 'עשאן הכתוב' שלכן המשנה תכתוב לשון 'ממונו' ולדונו כבעלות לענין החיוב דסו"ס אינו בעלים בפועל – ובזה הוא חולק על רש"י שגרס כן מחמת הדין עשאן הכתוב.

ב] יש עוד דיון של ממונו, והוא, דשאני שור מאש, דאש חייב מצד זה שדנים את הבעלים כעושה וחוזר ועושה, ואינו מזיק עצמאי בפני עצמו שהוא עושה היזק ושוב ההיזק מחייב את הבעלים, אלא שהוא חשיב כ'עושה' בתוך המזיק של אש, אבל שור הוא מזיק עצמאי - בפני עצמו - ומעשיו מחייבים תשלומין, אלא שהבעלים מתחייב בחיובא דשור מחמת זה שהוא שור שלו.

הרי ששור הוא מזיק עצמאי ואש אינו מזיק עצמאי.

ויש לדון מה הגדר בבור, האם הוי מזיק עצמאי כשור או כאש מחמת הכרייה שלו דדומה למבעיר, ומכל הנידון של עשאן הכתוב רואים שהמזיק של בור הוא מזיק עצמאי אלא שמקשרים את המזיק הזה לבעלים מדין עשאן הכתוב – ולענין זה מודה הרשב"א דמהני הדין עשאן הכתוב לגלות שזה מזיק עצמאי, ואינו דומה לאש, ולהכי מהני הדמיון של הגמרא לשור, וכדיבואר.

## מבאר האיך הסוגי' תלויה בהנך ב' צדדים של הרשב"א והשואל.

וזה היה הדיון בין השואל לרשב"א וזה נוגע לכל הסוגי' וכדיבואר:

דלפי הצד שבור אינו מזיק עצמאי אלא שהוא מזיק שדומה לאש, א"כ מעשיו גרמו לו היא סברא מוכרחת ואין ללמוד כלל וכלל משור, דחלוקין נינהו, וזו סברת השואל ברשב"א, דשור הוא ממונו והיינו שהוא מזיק עצמאי שהבעלים חייבים עליו, וא"כ האיך ילפינן משור לבור.

והשיב לו הרשב"א דאדרבה, דזה פשיטא שבור הוא מזיק עצמאי כעין שור, וכל הנידון של מעשיו גרמו לו היה נידון כללי בחיובא דבעלים דלא שייך לחייב אותם בחיובא דממונם בלי שיהיו נחשבים כגורמים בעצם הנזק, ולכן צריכים כרייה שיש בו גורם לגוף הנזק, ושפיר הוכיחו משור שאף באופן שהוא פשע במקום אחד והשור הרחיק למקום אחר שבזה נמי אין לומר שהוא גורם בגוף הנזק, וסגי לחייבו במה שהוא שייך למזיק - ותו לא.

ומעתה - מהדין עשאן הכתוב מוכרח שהכרייה מקשרת אותו למזיק כקניית שור, וכנ"ל, ושוב מוכרח שזה באמת כעין שור שיש מזיק עצמאי שהוא קשור למזיק הזה, ושוב אמרינן שהכרייה לא 'מחייבת' אלא 'מקשרת', והן הן דברי הרשב"א, דהכא באו לדמות הדין ממונו של שור לדין ממונו של בור - לא לענין הבעלות האמיתית שהרי אין בעלות אמיתית וכנתבאר בחידושיו, ורק באו לדמות לענין זה שזה מזיק עצמאי ולכן כבר מדמינן לשור לענין זה דלא בעינן מעשיו גרמו לו, וזה כל הדין דשור יוכיח, ודו"ק.

## בדברי התוס' [ה':] במעשיו גרמו לו.

והנה, בתוס' [ה':] הסתפקו אי אש חשיב "מעשיו גרמו לו" והסיקו דמחמת כח אחר לא מיקרי מעשיו גרמו לו, ולעיל בתוס' שם מבואר דבצד השוה באסו"מ בראש הגג ילפינן מאש "דכאילו עשה את הכל", ומבואר דכח אחר לא מפריע למעשיו, ולמה ב"מעשיו גרמו לו" זה מפריע.

ולהנ"ל א"ש, דבאסו"מ בראש הגג, רק צריך ללמוד שיש כריי', ולענין שיהיה כריי' ילפינן שפיר מאש דבבור יש כריי' ע"י הכח אחר, אבל במעשיו גרמו לו זה כבר נידון חדש בחיובא דגברא דמחייבינן ליה על המעשה כריי' עצמה, וזהו הכרייה הראשונה דזהו מה שגרם את הנזק, וה"ה דבאש אילו הוי מעשיו גרמו לו היינו מחייבינן ליה על המעשה מבעיר הראשונה, וכלפי זה שפיר י"ל דהכח אחר מחלק בין מעשה הראשונה לנזק שנעשה במק"א, אלא דבאש איכא חידוש אחר והוא דחשיב כעושה וחוזר ועושה, ודו"ק [[209]](#footnote-210).

# סימן נדבור המתגלגל - תוס' ד"ה לאתויי

[**פרק א' כמה דרכים בעיקר סברת התוס', לחלק בין אדם בכוונה ללא כוונה.**](#__RefHeading___Toc497951420) **<>** [בפלוגתת רש"י ותוס' אי הוי אשו בהדי דקאזל, ובפלוגתת רש"י ותוס' בדליל איזה כח אחר מצטרף לאש.](#__RefHeading___Toc497951421) <> [ב' ביאורים של האחרונים בשיטת התוס', א] סברא בכריי' [ברכ"ש וגרשש"ק], ב] סברא במעמיד [גרי"ז].](#__RefHeading___Toc497951422) <> [ז' הערות לדרכו של הגרי"ז דנקט דמדין מעמיד אתינן עלה.](#__RefHeading___Toc497951423) <> [דרכו של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל בביאור סברת הגרי"ז דאיכא סברא לחלק ולחייב את האדם מדין אדם ולפטור בעל הבור מדין מעמיד, ובמה שיש לדון בזה.](#__RefHeading___Toc497951424) <> [עוד מהלכים בתוס'.](#__RefHeading___Toc497951425) <> [מהלך נוסף.](#__RefHeading___Toc497951426) <>

[**פרק ב' מהלך נוסף ב'תדע' של התוס', וישוב לקושי' רעק"א בתוס', ובקושי' הקצוה"ח בתוס'.**](#__RefHeading___Toc497951427) **<>** [בקושי' רעק"א על דרגת כוונה ולא בכוונה בתוס'.](#__RefHeading___Toc497951428) <> [הקדמה למהלך נוסף בתוס' עפ"י סברא ד'גרזן ביד החוצב' – ב' דרכים בביאור החילוק בין זורק אדם על תינוק שזה מעשה הזורק [גר"ח] למפילו רוח שזה מזיק של הנופל [רמב"ן].](#__RefHeading___Toc497951429) <> [מהלך שלישי לחלק בהלכות מעשים בכל הנ"ל בין אדם לבהמה לדומם כל שנים שהאחד עושה על ידי כח אחר.](#__RefHeading___Toc497951430) <> [ביאור דברי התוס' עפ"י הנ"ל, וישוב לקושי' רעק"א.](#__RefHeading___Toc497951431) <> [סיכום הג' דרכים בתוס'.](#__RefHeading___Toc497951432) <> [בדברי הקצה"ח באדם בכוונה בהדי' בהמה שמפילים לתוך בור.](#__RefHeading___Toc497951433) <> [הערות ב"הלכה למעשה" בבור המתגלגל.](#__RefHeading___Toc497951434) <>

#

# פרק א' כמה דרכים בעיקר סברת התוס',לחלק בין אדם בכוונה ללא כוונה.

## בפלוגתת רש"י ותוס' אי הוי אשו בהדי דקאזל, ובפלוגתת רש"י ותוס' בדליל איזה כח אחר מצטרף לאש.

רש"י לא גרס "כחו הוא" – בהדי' דקאזלי, ומסביר תוס' "דכחו הוא" מתפרש בתרי אנפי, א] כחו של האדם הבועט, ב] כחו של בעל התקלה, ותרוייהו לא ניחא ליה לרש"י, דהבועט הוא אונס גמור דאין דרכו להתבונן, [וזהו ע"כ רק לתוס' לשיטתו דאונס גמור פטור דלרמב"ן הרי אונס גמור חייב ואין כאן פשיעת הניזק וחייב], וא"כ פטור, ולא הול"ל "כחו הוא" דמשמע דחייב.

וכלפי בעל התקלה ג"כ אינו כחו, רק אשו, ולכאו' כוונתו שאינו אשו משום חציו, דזה כבר כחו, וע"כ דס"ל דאסו"מ אינו חציו והיינו כשי' הרא"ה [נ"ו] ודלא כשיטת התוס' רי"ד בב"ב [כ"ו], וכבר הבאנו פלוגתא זו לעיל [סימן מו] - ריש סוגי' דאסו"מ בראש הגג - אולם, להלן יבואר שיש לדחות את הראיה לרא"ה מכאן.

וע' מהרש"א מהדו"ב שהק' על התוס', דאכתי קשה דהול"ל להגמרא למימר "היינו אשו" וכמוש"כ לעיל באסו"מ בראש הגג, ועיין מהר"ם שכ' דתוס' ס"ל דהוי אשו אבל לא ס"ל כן בדעת רש"י, והיינו משום דבדעת רש"י מיקרי רוח שא"מ, וצ"ב דאי אין דרכם להתבונן למה מיקרי אינו מצוי, וצ"ל שאינו מצוי שיבעטו באופן שיכול להזיק בהדי דקאזלי.

וי"ל בזה באופ"א, דעיין ברש"י להלן [י"ט: ד"ה אלא מתני'] ובתוס' שם [ד"ה וכי איתמר] דפליגי אי כשתרנגול בעט בדליל שקשרו אדם על רגליו, אי חשיב אשו של הקושר דתרנגול כרוח מצויה, ותוס' מחייבו מדין אש ורש"י פוטרו, ועיין נחל"ד [שם] שמבאר את שי' רש"י דרק באסו"מ שיש כובד לאבן והסכין חד והאש שורף, הרי דכח המזיק מונח באש עצמו, ורוח רק מוליכו – דזה מיקרי אש, אבל הכא דליל אין לו כובד עצמו, וכחו דתרנגול הוא, ופליגי בזה רש"י ותוס' אי כשכח אחר מעורב בו עד כדי כך שהמזיק הוא הכח אחר והכח אחר משתמש באש ובאסו"מ לפעול את ההיזק דלתוס' גם בכה"ג דינו כאש, ולרש"י אינו אש, ודו"ק.

וע' היטב בראב"ד שם שכ' מפורש "כחו דתרנגול הוא", וכנ"ל, וכ"כ בהשגותיו על הרמב"ם [פ"ב הי"א], ובעצם הך פלוגתא כבר פליגי הרשב"א ותוס' בב"ב [כ"ו.], עיין רשב"א [ד"ה אבל הכא זיקה] דס"ל כהנחל"ד ברש"י, ותוס' שם אזיל לשיטתו.

וע' פנ"י להלן [י"ט:] שכתב שמש"כ התוס' שם דהוי אשו אזיל לשיטתו דס"ל בבור המתגלגל דהוי אשו של בעל האבן ודלא כרש"י כאן, ורמז שם לסברות הנ"ל, הרי לנו פשט חדש מהפנ"י בתוס', דתוס' כאן כותב דהו"ל אש אבל רק לשיטתו דאיכא בזה אש אבל לרש"י אה"נ דבכה"ג לא חשיב אש, ומה"ט לרש"י לא כתוב כאן "היינו אשו", ולתוס' לא כתוב "היינו אש" כמוש"כ תוס' בהמשך, דבאמת פטור, דהמגלגל חייב את הכל.

וע' במאירי, דבין אם המגלגל הוא אדם או בהמה, האדם או בעל הבהמה חייבים בכל, [ולא פטרינן משום איש בור וכו' שהרי בהדי דקאזלי אינו בור], עכ"פ פליג על התוס' דמחלק בין מגלגלו אדם או מגלגלו בהמה, [דבבהמה שניהם חייבים ובאדם רק האדם חייב - והמאירי לא מחלק].

והביאור בשיטתו הוא די"ל דאזל כשי' רש"י דאין זה אש בכלל ולהכי חייב על הכל, וכ"כ המאירי מפורש להלן [י"ט:] בדליל "דכח דתרנגול הוא".

והנה בתחילת דברינו הוכחנו שמזה שכ' התוס' דכלפי המניח אינו אדם המזיק רק "אשו", דמוכרח דבאסו"מ לא אמרינן אשו משום חציו.

אולם להנ"ל יש לחלק, דגם התוס' דס"ל דהכל בכלל אש, אף שהרוח מזיק עם כח דידיה ולא רק מקרב, אכן לענין חציו י"ל דאיכא גילוי הקרא דווקא בכח אחר שמתערב בקירוב והולכה, אבל כשהכח אחר הוא עיקר הכח לא אמרינן כן, ודו"ק.

## ביאור האחרונים בשיטת התוס'שיש סברא מיוחדת בכריי' [ברכ"ש וגרשש"ק].

לפי הגירסא בגמ' "כחו הוא", מבואר דרק בעל הכח מתחייב, וזהו שנתקשו בתוס' דלמה אין שותפות של אש ואדם וכדמצאנו בכלב, והוכיחו התוס' מכאן יסוד דחלוק מעשה של בר דעת ממעשה של לאו בר דעת, והוכיחו כן מסברא, והק' מלהלן [נ"ג] וכתב דהתם שלא בכוונה.

ומבואר דע"י דדרך להתבונן והוא לא התבונן - כלפי היזק מסוג כזה כבר נעשה האדם לאדם בכוונה, ולהכי חייב.

ובעיקר החילוק דאדם בכוונה חייב הכל, למדו הברכ"ש [סי' ג'] והגרשש"ק [סי' ד' ד"ה אלא נ' לי] דלגבי זה ליכא כריי' כלל וה"ה באש, ולא ברור הגדר בזה.

ואמר בזה הגר"נ פרצוביץ דכריי' צריכה להיות פשיעה וחייבים ע"ז שפשע בזה שיכול לבא נזק אבל נזק של מישהו אחר בכוונה, הרי האחר הוא הפושע, לא הראשון, וכלפי זה אין כרייה, וכל זה כלפי מי שעושה בכוונה, אבל כלפי שלא בכוונה אינו כן, והכורה פושע.

אמנם אין זה פשוט, שהרי גם בשור יש פשיעת בעל השור, וגם באדם שלא בכוונה יש פשיעה דשמירת גופו.

והגרשש"ק מבאר, דכיון דהכריי' הוא חלק מהמזיק דבור, הרי"ז רק יצירת בור כלפי דברים שקורים מעצמם בטבע, דזה מהותו של תקלה, אבל כלפי דברים שקורים ע"י החלטה בכוונה של בעל בחירה, הרי כלפי זה אינה כריי', ואדם שלא בכוונה ובהמה שדוחפת שייכי לטבע וכלולים בכרייה עצמה.

והברכ"ש הוסיף בזה מהשטמ"ק שבר דעת היה מוצא בור אחר, והיינו שזה לא נזק ששייך אך ורק לכריי' זו, וצ"ל דבשור בכוונה אנו דנים שרק מחמת זה שיש בור לפניו לכן הוא דחף, ודו"ק, ואכתי צ"ב.

והוסיפו בזה הגרשש"ק והגר"נ פרצוביץ זצ"ל דאדם [לאו בר חיובא] מושיט אוכל בפיו של בהמה ואכלו הבהמה חייב בעל הבהמה מצד שן [לא שיש פטור של פי פרה כחצר המזיק] – עיין בכל זה בתוס' להלן [כ"ג ד"ה תפשוט פי], וקשה דמאי שנא מהכא, ותירצו שרק בבור ואש אמרו סברא זו ששם תלוי במעשה כרייה מעשה מבעיר.

ושמעתי מקשים דהרי ידוע מהגר"ח [שכנים] שהחיוב בכל המזיקין הוא יצירת מזיק בזה שהוא לא שומר, ומאי שנא כרייה ומבעיר שגם הם יצירת מזיק - ורק בהם נאמר כלל וחילוק זה - ומאי שנא - ועיין בהערה [[210]](#footnote-211) מה שהוספנו בזה.

## סברת הגרי"ז במעמיד.

והנה הברכ"ש הביא שם סברא אחרת מהגרי"ז דכוונת התוס' ל"מעמיד", שמצאנו שבעל השור תמיד נחשב כבעל המזיק על ההיזק של השור - ונתחדש במעמיד שראובן שהמעיד את השור של שמעון [במצב של ברי היזיקא] על קמת חבירו - הכא ראובן הוא בעל המזיק אף ששמעון הוא בעל השור - וראובן משלם על הנזק הזה שעליו הוא מעמיד - דמתחלקים שם בעל השור משם בעל המזיק דשור ובעל המזיק חייב - וה"ה הכא בזורק לבור איכא ברי היזיקא, וממילא שהזורק נהיה בעל המזיק דבור ובעל הבור נשאר בעלים על החפצא בלי השם מזיק שבו, ורק מחייבים בעל המזיק דבור - וכן באש נהיה לבעל האש וחייב מדין מעמיד - והיינו דמה לי מקרב שור אצל קמה מלקרב קמה אצל שור - והכא הוא מקרב ניזק אצל הבור.

ויש כאן חילוק גדול בהבנה בין ב' הדרכים, שלפי דרכו של הברכ"ש והגרשש"ק המעשה של האדם ביטל את עיקר המזיק של בור ואש ביחס לנזק הזה, ושוב אין לו שותף במעשה, וממילא נשאר שהאדם לבדו עשה את כל המעשה, אבל לדרכו של הגרי"ז הבור הוא עדיין שותף עם האדם, ורק שהאדם ביטל את ה'בעלים' של הבור, שהוא נהיה הבעלים על שני השותפים בהיזק מדין מעמיד, שאף שהוא הזיק ביחד עם הבור, אכן סו"ס הוא אחראי גם לחלק ולשותפות של ההיזק שמתייחס לבור, כיון שהוא בעל הבור לגבי הנזק הזה.

## ז' הערות לדרכו של הגרי"ז דנקט דמדין מעמיד אתינן עלה.

אולם מצאנו כמה הערות לדרכו של הגרי"ז דמדין מעמיד אתינן עלה:

א] יש לעיין דמה נתקשו התוס' מכלב ולמה הוצרכו התוס' לחדש דתלוי בבר דעה, הא אם הנידון לחייב את האדם הוא מצד מעמיד, הא שור אין לו דין מעמיד, דכמו דדרשינן איש בור ולא שור בור דרשינן נמי איש אש ולא שור אש, ולפי"ז פשוט דאין דין מעמיד לשור, וע"כ דשור חייב מצד עצמו ולא משום שהוא יהיה מעמיד על הגחלת, ופשוט למה חלוק כלב וחררה מרגלי האדם בהדי' דקאזלי, דבהמה בהדי דקאזלי וכן כלב בחררה לא יכולים להיות בעל האש מדין מעמיד ואדם יכול להיות בעל האש, וזה תימא גדולה על הגרי"ז.

והעירני תלמיד אחד שמבואר בגרי"ז שיש ב' דינים במעמיד, א] להפקיע את השם בעל המזיק של בעל הבור, ב] לחדש את השם בעל המזיק של המעמיד - ואף דליתא לדיןה שני אצל כלב, אבל הדין הראשון שפיר שייך גם בכלב, והרי בסוגי' שם מבואר שבעל הגלחת חייב ויש לומר שרק על זה הקשו התוס' שעכ"פ הכלב יפטור - ונכון הוא.

ב] יש לעיין, הרי הגירסא בגמרא היא "כחו הוא", והכוונה בזה דלכן האדם חייב על הכל - וכמפורש בלשון התוס', ובשלמא לפי הברכ"ש והגרשש"ק, הרי אין כאן שותפות של המעשה של הבור והכל מתייחס אך ורק לאדם ולכן רק הוא חייב, וא"ש הטענה "כחו הוא", אבל לפי הגרי"ז באים לחייב את האדם מדין אדם וגם מצד בעל הבור, הרי האיך אמרינן "כחו הוא" על זה שהוא בעל הבור, וזה תימא גדולה על הגרי"ז.

ג] הגרב"ד דחה דלא מצאנו באש ובור דין מעמיד, אולם לא ברור בדבריו מה הסברא לחלק דלא יהיה בזה מעמיד, ועיין בהערה [[211]](#footnote-212) מה שיש לדון בזה.

ד] עוד הק' הגרב"ד דיהיה פטור על כלים, ולא ידעתי היכן כתוב לא כך [ובתוס' באמת מדויק, דכ' טלית באש ושור בבור, אלא שיש לדחות בפשיטות - שכ' זה כלפי בעל הבור לחדש שהוא פטור - וחידוש זה הוא רק בשור בבור ופשוט], עכ"פ כאן מבואר בהדי' דלדרכו של הגרי"ז הבין הברכ"ש שיש לו שותף במעשה אלא שהוא הבעלים גם על השותף השני.

ה] למה חייב בד' דברים באדם שדחף לבור, וע"כ שהוא חייב מדין אדם ולא מדין בעל הבור, וראיה זו יש לדחות, ועיין בזה בהערה [[212]](#footnote-213).

ו] עיקר החילוק בין כוונה ללא כוונה אינו מובן, דגם בלא כוונה יש דין מעמיד, וכמבואר בקצוה"ח [סי' שצ"א ס"ק א'] על התוס' [כ"ג] שיש דין מעמיד בחש"ו ופטורין דלאו בני תשלומין, ומשמע דאי היו בני תשלומין היו חייבים אף שלא בכוונה.

ה] עו"ק דמיניה וביה בקצוה"ח מבואר דאין דין מעמיד להפקיע את הראשון, דהרי איכא בזה דין "דכי ליכא לאישתלומי מהאי לישתלומי מהאי", ולפי הגרי"ז נצטרך לומר דאין דין "כי ליכא לאישתלומי", וכן מצאתי בחזו"א [סי' ב' ס"ק א' - מובא בחדש בדף כ"ג: בד"ה מאן פטור].

## דרכו של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל בביאור סברת הגרי"ז דאיכא סברא לחלק ולחייב את האדם מדין אדם ולפטור בעל הבור מדין מעמיד, ובמה שיש לדון בזה.

הגר"נ פרצוביץ זצ"ל ביאר את דברי הגרי"ז באופן אחר, ובזה הוא דחה את הדחיות של הברכ"ש, והעיר שכל טענותיו בנויות על הבנתו בכוונת הגרי"ז דבא לבאר למה האדם חייב, וע"ז כתב דחייב מדין מעמיד, אבל י"ל דאינו כן, דאין זו כוונת הגרי"ז כלל וכלל, דבאמת ב' דינים נאמרו במעמיד, א] המעמיד חייב דהוי ליה כדידיה, ב] בעל הבהמה פטור ע"י זה שיש מעמיד.

ולמד הגר"נ פרצוביץ זצ"ל דכוונת הגרי"ז לדין השני והיינו רק לסברא לפוטרו לבעל הבור וזה ע"י דין מעמיד, דבלאו הכי חייב הזורק מדין אדם המזיק שזורקו לבור וכיון שחייב מדין אדם, פשיטא שחייב על כלים, ודלא כהברכ"ש.

וממילא א"ש הטענה שניה של הברכ"ש, דאם נימא דמעמיד הוא רק לפטור, בזה כבר ליתא לטענת הגרב"ד - דלא מצאנו מעמיד בבור - דלעיל ביארנו [בהערה] דלא נעשה לבעל "הכריי'" במעמיד, דבמעמיד רק נהיה בעל "המזיק", אכן סו"ס אכתי סגי לפטור בעל הבור, דכבר אינו בעל הבור.

אולם לא זכיתי להבין את עיקר דרכו של הגר"נ פרצוביץ זצ"ל בזה, הרי זה ברור שהאדם שעושה פעולה בב' ידיו דלא אמרינן דב' ידיו שותפים במעשה והוא חייב על שניהם, אלא אומרים שהוא בעצמו עשה את הכל, אבל באדם ובור אמרינן שיש כאן שותפות בינו לבור שלו שממון המזיק הוא ממון המזיק ולא אדם המזיק, ואף אי אהני לן דין 'מעמיד' להשוותו לבעל הבור הא סו"ס הבור הוא השותף, רק שיש דין של כל שחבתי בשמירתו דמייחס את החיוב תשלומין מההיזק של הבור אליו כיון שהוא המעמיד, אבל סו"ס יש לו שותף.

וא"כ מה אהני לן מה שהוא גם אדם המזיק מלבד הדין מעמיד, דסו"ס זה לא שולל את החלק של הבור מההיזק, ומה יהני בזה חידוש של 'מעמיד לענין פטור' לייחס אליו את כל הנזק בתורת אדם, הא סו"ס האדם לא עשה את הכל אלא שהוא עשה בשותפות עם הבור, וצ"ע [ובשלמא לעיל אמרנו חלוקה זו [בין חיוב מעמיד לפטור מעמיד] לגבי כלב - כיון דליכא דין חיוב בכלב רק דין פטור והתם א"ש משא"כ הכא, ודו"ק].

אולם יש לעיין, הרי למה בכל מעמיד לא נפטור את הבעלים מצד מעמיד ונחייב את המעמיד עצמו מצד אדם, ומ"ש הכא דאמרינן כן, וזה לק"מ, דבכל מעמיד השור עדיין יכול להחליט לא לאכול הילכך אינו אדם ממש, משא"כ הכא בבור ואש, ולכן פשיטא שזה אדם ממש, ועיין קובש"ע על תוס' להלן [נ"ו] שכתב שכל מעמיד אינו אדם מטעם הנ"ל.

## עוד מהלכים בתוס'.

ויש דרך אחרת בתוס' שם בגרב"ד, דאדם בכוונה הוא רוח שא"מ ופטור בעל הבור מצד אונס, וכ"כ החזו"א, וצ"ל דהסוגי' [נ"ג] דמיירי באדם שלא בכוונה דזה חשיב מצוי ואינו אונס, והק' ע"ז הגרב"ד דנימא תחילתו בפשיעה וסופו באונס דפשיעה שיפלו אנשים, ונראה דזה תלוי בפלוגתת הראשונים אי אמרינן תחילתו בפשיעה מאב לאב, אכן הגרב"ד הוסיף שיש עוד פשיעה לגבי שוורים [וכן בדחף לבור, בתדע של תוס', ליכא אב לאב].

אכן עיקר הך מהלך לא נ' בתוס' דא"כ כל מה שאמרו "תדע", כוונתם רק להוכיח שזה נחשב כאינו מצוי, ועיין בגרשש"ק [סי' ד'] מה שהק' עוד על מהלך זה, ועיין שטמ"ק בשם תוס' שאנץ [נ"ג:] שהביא תי' התוס' שם [נ"ג:] והוא כמו תוס' כאן, ועוד תי' דחשיב אונס, ומבואר:

א] דאין כאן תחילתו בפשיעה, ודלא כטענת הברכ"ש, ב] מבואר מדבריו דהבין בתוס' דאינו מצד אונס דזהו תי' בפנ"ע.

ועיין עוד בפנ"י, ועיין עוד בשטמ"ק בשי' ה"ר ר' ישעי' להלן [נ"ג:] דמשמע כהפנ"י שכ' "הלא כל היזק הדחיפה באה מן האדם שהוא מתכוין והוא בן דעת" - והדגש הוא לחייב את האדם שזה יותר פעולה שלו, ולא דיני מעמיד ולא סברת הגרב"ד, ומשמע יותר כהפנ"י.

## מהלך נוסף.

איברא דיעויין להלן [פרק הבא] שביארנו את התוס' באופן אחר, עפ"י סברא אחרת דגרזן ביד החוצב, ויישבנו בזה את קושי' רעק"א עיי"ש.

# פרק ב'מהלך נוסף ב'תדע' של התוס', וישוב לקושי' רעק"א בתוס',ובקושי' הקצוה"ח בתוס'.

## בקושי' רעק"א על דרגת כוונה ולא בכוונה בתוס'.

אולם יש דרך יותר פשוטה בכל התוס' ובשטמ"ק בשם ר' ישעי', ונקדים בזה בקושי' רעק"א:

דהנה, מה שצע"ג בכל התוס', כבר העיר בזה רעק"א [דו"ח כת"י] בקצרה, והוא שיש להקדים דמה הדרגא של כוונה ולא כוונה בנידון זה, שמצד אחד יש לומר שכוונה היינו כוונה ממש ושוגג היינו שלא בכוונה, ומאידך יש לומר שאונס היינו בלי כוונה ושוגג היינו כוונה.

והעיר רעק"א שיש בזה סתירה, דהנה הך "שלא בכוונה" שמבואר בתוס' מיירי באדם ושור שדחפו לבור ועל זה אמרו כולם חייבים, וע"כ משום שהאדם הוא שלא בכוונה, והרי התם מוכח שאינו אונס דא"כ היה פטור בד' דברים, ומוכרח א"כ שהוא שוגג וחייב כיון שפשע, אף שהיה שלא בכוונה, וע"ז אמרינן דמתחלקין כהדדי בנזק, ולפי"ז מה שכתוב "כוונה" שהוא חייב הכל, על כרחך היינו בכוונה ממש ולא פשיעה בעלמא.

ומאידך מוכרח איפכא מתחילת התוס', דאף דהתוס' חולק על רש"י דכדי לעשות בחוזק כבר אינו אנוס מצד אין דרכן להתבונן בדרכים, אכן סו"ס פשיטא דלא נעשה בזה למתכוין, וחשיב כפושע, וזו כוונת התוס' "מתכוין", וא"כ שוב אין חילוק בין הכא לסוגי' דדחפו לבור להלן [נ"ג], עו"ק דא"כ מהו ה"תדע" בתוס' של התם הרי בכוונה ממש, [וע' מה שכ' החזו"א - וסוף דבר דדבריו צ"ע דמהו כל ה"תדע", דאטו רוח שא"מ באו לחדש].

והנה כדברי רעק"א מפורש כאן ברא"ש שכתב "שפושע הוא" ולא כתב שהוא "מתכוין" - ושוב ק' קושי' רעק"א.

## הקדמה למהלך נוסף בתוס' עפ"י סברא ד'גרזן ביד החוצב' – ב' דרכים בביאור החילוק בין זורק אדם על תינוק שזה מעשה הזורק [גר"ח] למפילו רוח שזה מזיק של הנופל [רמב"ן].

ובישוב הקושי' נראה שצריכים לבאר את עיקר המהלך של התוס' במה שכתב "תדע" [להוכיח שזה חיוב של האדם ולא של בעל הבור] באופן יותר פשוט ממה שנתבאר לעיל:

ונקדים בדברי הגר"ח בהל' יסוה"ת שחידש, שכשזורק מישהו על תינוק להורגו, הרי"ז מעשה דידיה ולא של הנזרק, והק' החזו"א מ"ש מרוח שמפיל אדם שהאדם נחשב כמזיק [והיינו כדברי הרמב"ן באונס גמור כסערה של אליהו], ובישוב קושי' זו י"ל בג' אופנים.

א] התם במזיק חייב מצד שמירת גופו, ולא מצד מעשיו וא"כ אף דחשיב מעשיו של הרוח, סו"ס יש חיוב מצד שמירת גופו, אכן ברציחה שרק חייב מצד מעשיו, הרי"ז מעשה של האדם הזורק ושל הרוח.

ב] ידידי הגר"ד פריימן שליט"א חילק דהרמב"ן מיירי "בהפילו" מן הגג, ולא "בזרקו" כהגר"ח, ולפי הגר"ח כל כחו של הזורק נמצא בו, ומחמת כובד של הנזרק אינו הורג כלל, משא"כ ברמב"ן, התם הרוח רק מפילו מהגג והוא מזיק מכובד עצמו, ושו"מ סברא זו באהא"ז הל' יסודי התורה שם.

## מהלך שלישי לחלק בהלכות מעשים בכל הנ"ל בין אדם לבהמה לדומם כל שנים שהאחד עושה על ידי כח אחר.

אולם נראה לבאר בזה בדרך אחרת:

דהנה, יש ב' דרכים להתייחס למעשה שנעשה ע"י כח אחר, או שאומרים שהכח אחר נהפך לגרזן ביד החוצב, או שאומרים שהאדם מפעיל את הכח אחר ולכן זה לא מתייחס לאדם, וזה הרי פשוט שהאדם שעושה מעשה ביד שלו לא אמרינן שהוא מפעיל את היד שלו, וכמו כן בגרזן לא אמרינן שהוא מפעיל את הגרזן אלא אמרינן שזה ידא אריכתא שלו, אכן יש מצבים שההתייחסות היא שהוא מפעיל את הכח אחר והעשייה מתייחסת לכח אחר.

ויש לומר שרוח נושבת והגיע האדם לתוך הרוח שממילא נושבת בלי שייכות והתייחסות אליו, אז דנים שהרוח הפעילה את האדם, ולא שהרוח עשתה מעשה ע"י האדם והאדם הוא הגרזן שלו, וזה מתרי טעמי, א] הלכות מעשים מתייחסים יותר לאדם ממה שהם מתייחסים לדומם [רוח וכדומה], ב] הכא הרוח ממילא קיימת בלי שייכות לאדם, ומחמת הנך תרי טעמים מחלק הגר"ח בין רוח דממילא לאדם שזורק בהדי' את חבירו על התינוק.

אחרי הקדמה זו נוכל להרחיב את הדברים לכמה דרגות:

בכל ההתייחסות בין ב' כחות שעושים מעשה, והאחד עשה ע"י כחו של השני, יש בזה ב' דיונים, א] כמה 'תורת מעשה' יש לזה שעושה את המעשה, ב] באיזה צורה מתייחס הכח של השני למעשה, והיינו כך:

זה הרי פשוט שהאדם בכוונה יש לו יותר תורת מעשה מהאדם שלא בכוונה, [וזה הגדר של הפטור אינו מתכוין בכל התורה שזה לא המעשה שלו, וזה גם הפטור של מתעסק], והיינו שלאדם בכוונה איכא תורת מעשה אלימתא יותר מאדם שלא בכוונה, ובר דעת יש לו יותר תורת מעשה מלאו בר דעת, ובהמה יש לו יותר תורת מעשה מדומם [[213]](#footnote-214).

ולכן האדם שעושה מעשה ע"י בור, התם יש יותר סברא לדון את הבור כגרזן בידו יותר ממה שרוח יפיל אדם לבור, שאז יתכן שאומרים שזה כבר מעשה של הבור.

זה דיון אחד מצד העושה, אכן יש גם דיון שני מצד הכח אחר, והיינו שיש לדון באיזה צורה מתייחסת הכח אחר למעשה שעושים על ידו, והיינו שיש נפ"מ בין אש שזורקים לתוכו לאסו"מ ברשה"ר ברגלי האדם ובהמה.

והוא, שאש שכבר קיימת לפנינו ועושה את פעולתה, והיא מופעלת ועומדת לשרוף, ורק צריכה היכי תימצי שיפילו לתוכה ניזק, שאז יש לומר שמי שמפיל לתוכה הגיע למצב שהוא מופעל ועומד, והוא הפעיל את הכח הזה ביחס לניזק שהוא הפיל לתוכו, וכן בזורק לתוך בור, והכא יש יותר חידוש להתייחס לבור כגרזן בידו, שגרזן בלי מעשה דידיה אינו כלום, ולכן הכא יותר נכון לדון אותו כאחד שמפעיל את המזיק של הבור, והבור שותף למעשיו.

אבל יש עוד גוונא של אש, והוא האבן שמונח ברשה"ר, ובלי רגלי האדם אינו כלום, ורגלי האדם הוא הכח אחר שעל ידו יש אש, והכא אף אי אחרי שהוא מפעיל אותו הרי יש לפנינו כח של אש, אבל יותר קל לדון את האש כגרזן בידו, כיון שהוא לא במצב שבו הוא פועל את פעולותו הרגילה, וכל ההפעלה הוא על ידי הרגלי האדם.

ואף אי נימא שתמיד מתייחסים לממון המזיק כשותף עם הבהמה, גם בזורק לאש וגם בבור המתגלגל בהדי' דקאזלי, אבל בגרזן ממש ביד הבהמה שאני, שאין שום התייחסות של מעשה ועשייה לגרזן, ולא דמי לאסו"מ שמתייחס למי שהניחו כאן בתורת המזיק של אש - הרי לנו כמה דרגות של "התייחסות" בעושה ע"י כח אחר.

## ביאור דברי התוס' עפ"י הנ"ל, וישוב לקושי' רעק"א.

ונראה שסביב זה הולכים החילוקי דינים של התוס', שתוס' העמידו כלל, שאדם או בהמה שמפעילים ממון המזיק, יש אופנים שדנים אותם כשותפים במעשה וזה באופן שהאדם והבהמה מפעילים את הממון המזיק, ואז אומרים ששניהם כהדדי עושים את הנזק, ויש אופנים שהממון המזיק נהפך להיות הגרזן של האדם והבהמה וזה שולל את העשייה מהממון המזיק, ויש נפ"מ בזה בין אדם לבהמה ויש עוד נפ"מ בין אדם בכוונה ללא כוונה.

את עיקר החילוק הזה הוכיחו מאדם שמפיל לתוך בור ואש דהתם צריכים כוונה ממש לשלול את המעשה מהבור ולדון שהאדם עושה את כל הנזק והבור הוא גרזן וידא אריכתא שלו, והכא אין כאן שותפות, ובלי כוונה ממש הרי הם שותפים, אבל באש בבור המתגלגל בהדי' דקאזלי הכא לא צריכים כוונה ממש לשלול את הפעולה של האש, ויותר קל לדון אותו כגרזן גם בלי כוונת האדם.

ומעתה, כמו שמחלקים במפיל לתוך בור בין האדם לבהמה, כמו כן בבור המתגלגל נחלק ביניהם, אף שפשוט שרמת הכוונה הנצרכת באדם לשלול את המעשה מהאש בבור המתגלגל פחותה מרמת הכוונה שנצרכת לשלול מהאש כשזורק לתוך אש, דהתם סגי בפשיעה והכא בעי כוונה ממש, ודו"ק.

ושוב לא קשה האיך בזורק לתוך בור בעי כוונה ממש ובסוגיין סגי בפשיעה, אף דמדמי להו התוס' אהדדי, שהדמיון של התוס' הוא אך ורק בהלכות מעשים מצד עושה המעשה, שמצאנו חילוק בין כוונה ובין אדם לבהמה, וזה נכון גם בסוגיין דמחלקים בין האדם לבהמה שיש מצבים באדם שהוא הופך את המזיק לגרזן אף שבבהמה אינו כן.

ונוסיף, שזה פשוט שאף שרגלי בהמה בבור המתגלגל מיקרי שותף עם האש ולא כגרזן ביד הבהמה כדאמרינן באדם, אבל בגרזן ממש ביד הבהמה פשיטא דמיקרי ידא אריכתא של הבהמה, דגרזן אינו ממון המזיק ואסו"מ ברגלי האדם ובהמה מיקרי מזיק של אש, ושייך אליה התייחסות של מעשה היזק גם כשהוא מופעל על ידי בהמה.

## סיכום הג' דרכים בתוס'.

ומעתה לסיכום:

יש ג' דרכים לבטל את השותפות של הבור ואש עם האדם, א] או לבטל את המזיק של האש ובור בביטול הכרייה ומבעיר ואז האדם הוא המזיק היחיד בנזק - [ברכ"ש והגרשש"ק], ב] או לבטל את הדין בעל הבור ובעל האש מדין מעמיד ולחייבו מצד ב' הצדדים בשותפות ואז יש ב' מזיקים והוא אחראי על שניהם, ג] או שלא מתייחסים להלכות מזיק אלא להלכות מעשים, והיינו שמבטלים את ה'הלכות מעשים' ועשייה בב' שותפים שאחד עושה על ידי השני, בגדרי ידא אריכתא.

## חידוש לדינא.

עיין להלן באמרות אברהם פרק כיצד הרגל [סימן ט] שביארנו היטב את המושג של 'גרזן' גם באש - ובסוף הדברים יצאנו לדון שיש חילוק בין דברים שכבר פסק כחו בעיקר המעשה - והאש ממשיכה מצד עצמה [דבר לא דליק שצריכה להנמס באש], ולא יתכן לחייב בתור 'גרזן' - אכן אכתי יש לפטור את בעל האש מדין מעמיד - ודו"ק.

## בדברי הקצה"ח באדם בכוונה בהדי' בהמה שמפילים לתוך בור.

ע' בקצוה"ח [סימן ת"י ס"ק ב'] שהסתפק באדם בכוונה ושור שדחפו שור לבור, מה יהיה הדין, הרי האדם אין לו את הבור לשותף דהוא בכוונה אבל יש לו את השור לשותף, ומאידך השור יש לו גם את האדם וגם את הבור לשותף, ואם תפטור בעל הבור הרי בעל השור יטעון שהוא שותף שלו ואי תחייבנו, בעל הבור יטעון שאדם פוטרו.

והכריע הקצה"ח בזה דחציו לאדם, וחציו השני מתחלק בין שור ובור, דהאדם יש לו רק שותף א' ואזלינן בזה חצי חצי, ובחצי דשור מתחלק עם הבור.

והק', דא"כ הו"ל לתוס' למימר דמיירי באדם בכוונה ובעל הבור חייב בחלקו בשותפות דבעל השור, ואינו סתירה ל"תדע", כן הק' הקצה"ח, ויש לדחות עיין בהערה [[214]](#footnote-215).

ובישוב קושי' הקצה"ח נ', דצריכים לדון לכל הדרכים דלעיל.

א] לדרך הגרי"ז, הרי בעל הבור פטור, דמדין מעמיד חשיב האדם בעל הבור לפוטרו, ואין הכוונה דכלפי האדם אין כאן שותף דבור, ואדרבה, יש כאן בור רק שהוא עצמו בעל הבור, דצריך לעמוד במקום בעל הבור ויש כאן ג' מזיקים שא' עומד במקום השני, ונמצא דב' שליש לאדם ושליש לשור, אולם יש לדחות, דגם בדין מעמיד עצמו איכא שותפות, דרק כלפי שותפות דאדם ובור מיקרי מעמיד, לא כן בחלק שהכריח השור לבור להזיק, ושוב י"ל דהדין יהיה כהקצה"ח.

ב] לדרך הגרב"ד, הואיל והיזק דשור לבד לא סגי בלי אדם, וכלפי דחיפת אדם אין כאן כריית בור כלל, שוב פטור בעל הבור וחייבים אדם ושור, כל א' חצי, ואין טענה לבעל השור דיש לו שותף דבור, דבכה"ג אין שותף דבור כלל דאינו מזיק כלפי נזק כזה, שו"מ כן בגרשש"ק כאן גם באופן שהשור יכול לעות בלי האדם, [ולעיל הבאנו עוד מהלך דאדם שלא בכוונה אינו מצוי, וגם לדרך זו הדין כנ"ל, ודו"ק].

ג] אם הבור נהפך לכלי של האדם א"כ אין לבור שום עשייה כלל, ואינו אלא כקרדום בעלמא, ותו לא, וע"ד הגר"ח בזורק מהגג, והדין כנ"ל דאין לשור שותף, אכן זה אינו שהרי סו"ס כל הדין גרזן ביד החוצב הוא רק עד כמה שהאדם עושה על ידי הבור, אבל בחלק של השור ששם האדם לא עושה על ידי הבור, בזה הבור הוא שותף לשור.

אולם עיין בגרשש"ק שהחשבון הנכון הוא שהאדם הוא חצי, והשור הוא שליש כיון שיש לו ב' שותפים ונשאר שליש, אולם הבור יש לו ב' שותפים, ושותף אחד [האדם] שולל ממנו את התורת מזיק [לדרכו של הגרשש"ק וברכ"ש] ואת התורת מעשה ועשייה [לדרכינו שזה גרזן], ונמצא שכלפי חצי מהעשייה שלו אינו מזיק ואינו עושה, ולכן הוא רק ישלם שישית, חצי [אדם] שליש [שור] ושישית בור].

[ובדעת הקצה"ח נ' דלמד כהפנ"י [הובא לעיל] דשותפות של עיקר וטפל מחייבים לעיקר ופוטרים לטפל, ובור לא משתתף לאדם הילכך רואים את האדם בעצמו ובור ממילא פטור, וכלפי השור יש שותף, וא"כ כלפיו הבור עדיין חייב, וזהו דינו של הקצה"ח].

## הערות ב"הלכה למעשה" בבור המתגלגל.

בעל חנות שנתן מלח במקום סוכר [בזמנים שלא היו בשקיות] בערב שבת לבעל שמחה להכניס לקוגל והוא הכניסו לקוגל וקילקלו, ויש כאן כמה דיונים, ועיין בזה במנחת שלמה בסוגיין שהביאו מכתב מהגרש"ז זצ"ל, ולהלן הנקודות שיש לדון בזה.

א] אין כאן גרמי מצד בעל החנות שאינו ברי היזיקא [שיש מקום לטעום].

ב] עצם המזיק יתכן שהוא בור של בעל החנות שאינו הולך ומזיק, ואולי כגחלת בתוך בור שדנו האחרונים [אהא"ז וקה"י] מכח הירושלמי שזה בור, ובור פטור בכלים וקוגל הוא כלים.

ג] אלא שיש לומר שזה אש ע"י כח אחר, וזה האדם שממילא יכניסו לקוגל, ובור המתגלגל בהדי דקאזלי מבואר בתוס' שהוא אש, וחייב על כלים.

ד] אף לרש"י שזה לא אש כמו דליל, אכן זה משום שזה כח של התרנגול והאדם המגלגל אבל כאן זה כח של המלח עצמו ורש"י יודה שזה אש של בעל החנות.

ה] אולם יש לדון שזה כמו ה'תדע' של התוס' והיינו שהאדם שמכניסו לקוגל מיקרי אדם שמזיק לעצמו, וזה מעשיו ולא מעשה האש, וכלשון הגמרא "כחו הוא".

עוד מקרה הביא שם באשפה ציבורית שמישהו הניח שקית זבל עליו ולא הכניסו, ועובדי הנקיון מעלים אותו למעלה בלי להסתכל וזה נופל לרחוב ונשברו בקבוקים וממילא נהיה בור, ויש לדון האם זה בור של מי שהניחו למעלה, ומדין בור המתגלגל, אלא שלמעלה על הפח לא היה עדיין בור וזה דומה לאסו"מ בראש הגג, ויש לדון האם אדם שהוא בגדר 'רוח מצויה' ומפילו מן הגג, האם גם הכא איכא צד השוה, כמו שבבור המתגלגל הדין כן.

# סימן נהבדין פותקין ביבותיהןבפלוגתת הסמ"ע ולבוש אי חייבים לשמור,ובגדר החובת שמירה בכל המזיקין.

[בגדר הדין רשות בי"ד בפותקין ביבותיהן לסמ"ע ולע"ש, ובגדר האיסור של כריית בור מה"ת [נו"ב].](#__RefHeading___Toc498382130) <> [בגדר הדין "שמירתן עליך" לפי שיטת הסמ"ע שפטור לשמור.](#__RefHeading___Toc498382131) <> [מפורש בגמרא ד'שור יוכיח', ומפורש א"כ לפי הסמ"ע שלא צריכים לשמור שור, וקשה מהמשנה "כל שחבתי בשמירתו".](#__RefHeading___Toc498382132) <> [מבאר שהנזק העתידי לא מונח באי שמירה לפני הנזק - ולכן לפני כן ליכא תביעה וחיוב בפועל, ורק אחרי הנזק חיילא התביעה לענין התשלומין.](#__RefHeading___Toc498382133) <> [לחדד את הדברים.](#__RefHeading___Toc498382134) <> [הוכחה גמורה מאדם המזיק בסערה של אליהו דאיכא בזה שמירת גופו עליו לא לעלות על הגג - אף שהתביעה מתחדשת לאחר הנזק.](#__RefHeading___Toc498382135) <> [דן אי נחלקו הלבוש וסמ"ע גם בדין שמירת נזיקין של שור, ודן אי נחלקו באיסור כרייה של כל בור.](#__RefHeading___Toc498382136) <> [ב' דרכים בעיקר הסוגי' לדעת הסמ"ע.](#__RefHeading___Toc498382137) <> [חידוש בעיקר פלוגתת הסמ"ע ולבוש דלא שייך לפותקין ביבותיהן.](#__RefHeading___Toc498382138) <>

##

## בגדר הדין רשות בי"ד בפותקין ביבותיהן לסמ"ע ולע"ש, ובגדר האיסור של כריית בור מה"ת [נו"ב].

בסוגי' מבואר שכל בור הוא שלא ברשות ובור של פותקין ביבותיהן הוא ברשות, ונקדים בזה בדברי הסמ"ע [סימן תי"ד ס"ק ו'] שדן מה הדין 'ברשות' במזיק דפותקין ביבותיהן.

וזה לשונו:

"ואעפ"כ אם הזיק חייב, שיהושע לא התנה שיהיה פטור מתשלומי היזקו, ואעפ"כ צריכין לתנאי דיהושע דאל"כ היו מוחין, דלא ניחא ליה לאדם שיהא ניזק בשלו ואח"כ ישתלם הזיקו וגם יצטרך לירד עמו בדינא ודיינא, ולא כעיר שושן שכתב שיהושע לא התנה אלא ע"מ שיהא כל אחד משמר את זבלו ע"ש, וזה ודאי אינו, אלא אף אם אינו משמרו כו', רק שיהא צריך לשלם היזקו", עכ"ל.

ומבואר דנחלקו הסמ"ע ועיר שושן בעצם ההיתר, האם התירו כרייה בלי שמירה או דוקא בהדי שמירה, ולסמ"ע א"צ שמירה ולע"ש צריך שמירה.

והנה כפשוטו כל פלוגתתם היא רק הכא במה שהתיר יהושע, דנחלקו מה ה'ברשות' של פותקין, וכן היה משמע מלשון הסמ"ע, אכן יש מקום ללמוד ע"ד הסמ"ע ולחדש עוד, ונקדים, דבאמת יש ב' צדדים ב'שלא ברשות' של כל בור, א] עצם הכרייה היא שלא ברשות שזה האיסור של התורה, ב] האיסור תורה של כריית בור היינו דווקא בכרייה בלי שמירה, אבל כריית בור שמור אין בו איסור תורה.

והנה זה ודאי שהלבוש למד שה'שלא ברשות' היינו עצם הכרייה גם אי יהיה שמור, שהרי ה'ברשות' של פותקין היינו באופן שהוא שמור, וע"כ שהברשות עצמה קאי על עצם הכרייה [שהרי לא התירו את השמירה], ובזה איכא 'שלא ברשות' בכל בור.

אכן אי נלמד ע"ד הסמ"ע בפותקין שהתירו את שמירה, אז נוכל לחלוק על הלבוש בעיקר האיסור כרייה בכל בור, והיינו שיש מקום לחלוק ולומר שכל ה'שלא ברשות' שיש בבור רגיל הוא רק בכרייה בלי שמירה, אבל כריית בור שמור חשיב ברשות, שאין בה איסור תורה.

ואי ננקוט כן יהיה לנו הכרח שההיתר בפותקין ביבותיהן הוא גם בלי שמירה, והיינו כדינו של הסמ"ע, והע"ש ע"כ חולק בזה, וכנתבאר, שהוא למד שהאיסור כרייה הוא גם כשיש שמירה, דמזיק של בור שצריכים לשומרו אין מקומו ברשה"ר כלל, ולכן י"ל דההיתר היה דווקא בעצם הכרייה, אבל אכתי צריך לשמור.

והנה, בעיקר הגדר באיסור דאוריי' שיהיה בור ברשה"ר, עיין בנו"ב אעה"ז [סי' ע"ח בסוף] שפשוט לו שיש איסור דאוריי' בעצם כריית בור והוא מגדירו כך, וז"ל "דאסור מה"ת לכרות בור ואין זה ענין לקילקול רשה"ר דעלמא רק דומה למזיק חבירו בידים שהתורה חייבתה על זה", ונראה דכאן מרומז שהכריי' הוא חלק מהמזיק, ודו"ק, וכדביארנו בארוכה לעיל [סימן ל], וע"ע בזה לעיל [סימן נג] בסוגי' דבור המתגלגל מהרא"ה ותוס' רי"ד.

עכ"פ זה היה נראה פשוט שסברת הנו"ב היא סברא לב' הדרכים, גם אי איכא איסור בגוף הכרייה וגם אם האיסור הוא רק להשאירו בלי שמירה, ודו"ק.

## בגדר הדין "שמירתן עליך" לפי שיטת הסמ"ע שפטור לשמור.

והנה יש לעיין, דלפי הסמ"ע דא"צ לשמור את הבור של פותקין ביבותיהן, א"כ איך אמרו בגמ' בצד השוה ד"שמירתן עליך" הא הכא ליכא דין שמירה - וצע"ג.

ובישוה הענין נקדים, הרי כבר נתבאר לעיל שבמשנה כבר אמרו דין שמירתן עליך וזה ידעינן לפני שכתוב פרשת מזיק בתורה, וקשה, דדין שמירה הוא פסוק מפורש מדין "ולא ישמרנו" ונחלקו תנאים כמה צריך לשמור, וביארנו לעיל [סימן ז] מהגרא"ל מאלין [סי' נ'] והוספנו בזה ביאור, דיש שמירה מסברא שזה אינו דין ממוני ואין ע"ז דין תביעת בע"ד בבי"ד, רק מסברא דואהבת לריעך וכדו', ובגזה"כ נתחדש עוד דין שמירה וזה דין ממוני שעל זה יש כבר תביעה לשמור.

וביארנו עוד, שהדין הראשון מסברא הוא סברא בגוף המזיק, והיינו שמזיק שמסברא צריך שמירה הוא מזיק יותר חמור ממזיק שלא צריך שמירה, ורק מזיק שצריכים לשמור חיילא ביה שם מזיק, ולכן דין שמירתן עליך מובא במשנה א' - בריש פירקין - דקעסיק בחומרא של המזיק עצמו, אבל יש עוד דין שמירה מה"ת מקרא ד"ולא ישמרנו", וזהו משנה ב' [ט':] דכל שחבתי בשמירתו הכשרתי את נזקו, ודין זה הוא דין בחו"מ ויש ע"ז תביעה, ולכן זהו מה שמחייבו ב"אי - שמירתו" [[215]](#footnote-216).

ויתירא מזה, הרי כבר הבאנו לעיל [סימן ז] את דברי הגר"א ששמירתן עליך היא 'הגדרה' ולא 'חובה' והיינו שזה הגדרה של שייכות למזיק ולא חיוב בפועל דרמי אקרקפתא דבעל המזיק, והגר"א למד שכוונת הרמב"ם שכל מזיק שהוא "ברשותו של אדם" היינו שמירתן עליך, 'הגדרה' ולא 'חובה', וכן הבאנו מהתוס' להלן [נ"ו] ש"בידו לשמור" הוא המחייב, וע"ד זה ביארנו לעיל [סימן מא] בשיטת הרמב"ן ש"שמירת גופו עליו" ע"כ אינו חובה ממש שהרי אף בסערה של אליהו חייב על נזיקין שלו וגם בזה קאי הדין שמירתן עליך, והיינו שהוא 'אצל' עצמו ובאחריות על עצמו לגבי כל הנזיקין, אף דבפועל אינו חייב – ושוב מוכרח שזה הגדרה ולא חובה.

ומעתה נראה כך, דבפותקין ביבותיהן אף אי התירו גם את השמירה שחייב מסברא, וגם התירו את הדין שמירה מגזה"כ וחו"מ, ואין על חבירו תביעה שישמרנו, שהרי התירוהו בפועל לא לשמור, וע"כ שהתירו את הכל, אכן סו"ס הסברא שתמיד מחייבו לשמור שמממונו לא יצא נזק לחבירו – הך סברא אכתי קיימת גם בפותקין ביבותיהן, אלא שיש טעמא אחרינא להתירו בפועל לעבור על האיסור הזה מתקנת יהושע, וכיון שהסברא אכתי מחייבת אותו לשמור [ורק דבפועל הוא לא חייב], ממילא אכתי שמו מזיק, שההגדרה של מזיק לא תלויה בשמירה בפועל אלא בסוג מזיק שאמורים לשמור אותו, וזה כל הצד השוה דושמירתן עליך, וכנתבאר - ודומה לדברי הרמב"ן שגם אי בפועל אין לו דין לשמור מסערה של אליהו אבל שמירת גופו מגדיר את גופו כמזיק, וא"ש.

## מפורש בגמרא ד'שור יוכיח', ומפורש א"כ לפי הסמ"ע שלא צריכים לשמור שור, וקשה מהמשנה "כל שחבתי בשמירתו".

אולם אכתי תמוה - שאף שיישבנו משנה א' אכן אכתי לא יישבנו משנה ב' - והיינו כך - הרי הבאנו שיש ב' דינים של שמירה, שמירה מסברא ושמירה מגזה"כ, ואף שנתבאר שהדין שמירה מסברא היינו שמירה שאין עליה תביעה בפועל - וא"ש הכא, אכן סו"ס איכא שמירה מגזה"כ, ובשמירה זו יש תביעה בפועל, וכפשוטו נראה שכל מזיק חייב מחמת זה שהוא לא שמר והוא לא קיים את החיוב שמירה שלו, ובהדי' אמרינן במשנה ב' "כל שחבתי בשמירתו הכשרתי את נזקו", הרי דמה שלא שומרו הוא ההכשר נזיקין והוא המחייבו א"כ הכא למה חייב לשלם בלי שביטל את החיוב שמירה בפועל.

וע"ד זו קשה עוד בסוגי' שאמרו "שור יוכיח", ולפי הע"ש סגי להוכיח משור שמותר להביאו לרשה"ר כשיש לו שמירה, שהרי זו רמת ה'ברשות' של פותקין, אבל לפי הסמ"ע שרמת ה'ברשות' בפותקין היא שמותר בלי שמירה, א"כ צריכים 'יוכיח' שיוכל להביאו אפי' בלי שמירה, ומכאן יהיה מקור דלפי הסמ"ע יכול להביא את שורו לרשה"ר – לגבי מזיק דקרן – גם בלי שמירה.

ותמוה שיטת הסמ"ע, דבהדי' אמרינן "דכל שחבתי בשמירתו הכשרתי את נזקו", הרי דמה שלא שומרו הוא ההכשר נזיקין והוא המחייבו, וע"כ שבשור יש דין לשומרו ושור כלול במשנה זו, וזהו קרא ד"ולא ישמרנו", שאינו יכול להביאו לרשה"ר בלי שמירה, וא"כ איך ילפינן לבור משור שחייב גם בלי לשומרו.

והנראה בזה, די"ל דאף מצד הדין דחו"מ מקרא ד"ולא ישמרנו", שזה מחייב שמירה, והניזק הוא בע"ד על הך דין שמירה, אכתי י"ל שראובן לא יכול לתבוע משמעון לשמור בפועל, וכן שמעתי מידידי הגר"ד פריימן שליט"א בשם הגר"ח שמואלביץ זצ"ל, ובחידושי הגרנ"ט [סי' קט"ו] נמי נקט דא"צ לשמור בפועל, וברור שזו שיטת הסמ"ע, אולם סו"ס קשה, שהרי בהדי' אמרינן "דכל שחבתי בשמירתו הכשרתי את נזקו", הרי דזהו המחייב.

ובאמת דלעיל [סימן ז] הבאנו דנחלקו בזה, דעיין היטב בחידושי הגרא"ל מאלין [סי' נ'] דנראה דשפיר תובעו על עצם השמירה בפועל, והבאנו שבמשנת ר"א [סימן ב' ס"ק ט"ו] נקט שעכ"פ במועד יש חיוב בפועל לשמור ודווקא בתם אין חיוב בפועל [אף שהדין שמירה בתם הוא בדרגא יותר חמורה], ובזה ביאר את הרשב"א שספק תם ספק מועד הוא ספק איסור, וכן דייקנו בדברי הר"ח להלן [ט"ו] לחלק כנ"ל בין תם למועד - עכ"פ המהלך הנ"ל בסמ"ע ע"כ מתבאר דווקא עפ"י הגרנ"ט, וכל זה דלא כמבואר בר"ח ודלא כמבואר באחרונים בביאור שיטת הרשב"א שיש ספק איסור, וכולהו ע"כ ס"ל כהלבוש.

הדרנא לקמייתא: דעיקר שיטת הסמ"ע [והאחרונים שהלכו בשיטה זו] אכתי צ"ב מהדין כל שחבתי בשמירתו - הא מה קמ"ל מתני' דהכשרת הנזק מונח באי שמירה - הרי אין עליו שום דין לשמור - ועוד דלדרך זו קשה עיקר הפסוקים של ולא ישמרנו ומה שורש פלוגתת התנאים בדרגת השמירה [פחותה ומעולה], ורגילים לפרש שהדין שירה הוא פוטר בעלמא - וזה קשה - דנמצא שממונו המזיק מחייב בלי שייכות לביטול החיוב שמירה שהרי ליכא חיוב, ושמירה הוא פוטר חדש מגזה"כ בלי סברא כלל.

## מבאר שהנזק העתידי לא מונח באי שמירה לפני הנזק - ולכן לפני כן ליכא תביעה וחיוב בפועל, ורק אחרי הנזק חיילא התביעה לענין התשלומין.

וביארנו [שם] את הדברים כך, שיש לבאר את הדין כל שחבתי בשמירתו כך - דבאמת הנזק של ראובן לא מונח ב'אי - שמירה' של שמעון לפני הנזק כיון דליכא ברי היזיקא - הלכך אין לתובעו בפועל לפני הנזק לשמור את שורו מנזק עתידי [אפשרי], אולם - אחרי שנעשה הנזק - הרי בודאי שהנזק הגיע מהך 'אי - שמירה', [שהרי אילו היה שומר לא היה קורה הנזק] - ושוב אמרינן שהנזק היה מונח 'באי - שמירה', דעכשיו באמת מתברר דהנזק קשור ל'אי - שמירה', ועכשיו חשיב כבע"ד על השמירה לתובעו ממנו על הנזק שהוכשר על ידו בזה שלא שמר - ודו"ק.

אולם צריכים הקדמה לסברא זו - דכבר נתברר בדברינו ריש מכילתין דעיקר המחייב הוא מצד המעשה מזיק דשור, וכנתבאר שזה חיובא דשור, וכל המחייב של 'אי - שמירה' הוא רק לקשר את הבעלים לחיובא דשור דבזה הוא קובע בו שם מזיק, א"כ לפני המעשה המחייב ליכא למימר דהנזק כבר נמצא ב'אי - שמירה' דבעלים, ורק אחרי דממילא איכא מחייב מצד השור שהשור שלו עשה מעשה היזק, שוב אמרינן שאי שמירה כזו שמתבררת כאי שמירה רק אחרי המעשה היזק סגי לן לקשר את הבעלים למעשה השור.

נמצא שכל המחלוקת הזו היא מחלוקת ממתי אנו רואים את הנזק בתוך ה'אי - שמירה', שאם אנו רואים את האפשרות של הנזק העתידי ב'אי - שמירה' - עוד לפני הנזק - אז יכול שפיר מצי לתובעו לשמור כבר לפני כן [זו שיטת הר"ח ודעימיה], אבל אי לא רואים את הנזק הזה עד שהוא כבר הזיק, אז רק אחרי הנזק מתעוררת התביעה על השמירה שיכלה למנוע את הנזק, וזה מחייבו לשלם, [וזה לשיטת הסמ"ע].

ובעיקר הנידון הזה האם באמת צריכים לשמור את השור בפועל או לא, עיין בחידושי הגרנ"ט שהביא גמרא מפורשת להלן [י"ט:] – "וכי יאחזנו בזנבו וכו'", אולם אין ראיה זו פשוטה כלל וכלל, ויתכן אפילו שמשם ראיה איפכא, ועיין בזה להלן [פרק כיצד הרגל סימן לח - בסוף] ששם סיכמנו את הדברים.

[אלא שזה יש לדעת - שאף שהבאנו את הרשב"א שספק תם ספק מועד הוא ספק איסור, ולמדו דאיכא חיוב בפועל במועד, וכן דייקנו בדברי הר"ח להלן [ט"ו] לחלק כנ"ל בין תם למועד, אולם שניהם מודים לעיקר הגדרה זו עכ"פ בתם, דסו"ס גם בתם איכא פסוקים על חובת שמירה, אף שלא חייבים בפועל - וע"כ דכו"ע מודי לעיקר גדר זה - אלא דנחלקו אי רק בתם הדין כן או גם במועד הדין כן].

## לחדד את הדברים.

הדברים נשמעים כמחודשים - אכן פשוטים הם עד מאד - שהרי לפני המעשה היזק ליכא תביעה לשומרו מחמת הספק - אבל גם לפני כן באמת היה שייך תביעה עד כמה שלא היה ספק - אלא דסו"ס לא משכחת לה גוונא שלא יהיה ספק כלל, ורק לאחר מכן נפשט הספק - וכלפי מצב כזה תמיד היתה תביעה, אף שלא היתה תביעה 'בפועל' מחמת הספק שהיה לנו 'בפועל' - ודו"ק.

## הוכחה גמורה מאדם המזיק בסערה של אליהו דאיכא בזה שמירת גופו עליו לא לעלות על הגג - אף שהתביעה מתחדשת לאחר הנזק.

ונוסיף עוד דמצאנו כעין זה לדעת הרמב"ן בדין אדם מועד לעולם - שלשיטתו הדין הוא שגם ברוח שאינה מצויה כסערה של אליהו חייב, ולמד החזו"א שאם לא היה עולה על הגג לא היה נזק - וצ"ל שזה הביאור בדין שמירתן גופו עליו - שהיה יכול לא לעלות [אף שלא כתוב כן בחזו"א] - והנה זה ברור שא"א לתובעו לא לעלות - שהרי א"צ לחשוש לאונס רחוק כסערה של אליהו, ומה אכפת לן מה שהיה יכול לא לעלות, אלא הביאור כנ"ל, שיש אלפי צדדים בעלייה שלו לגג שלא תהיה סערה, אבל סו"ס איכא צד אחד בהנך אלפי צדדים שבאמת תהיה סערה, ובאמת לפי הצד הזה שפיר יש לתובעו שלא לעלות - אלא שאין לו לחשוש לצד כזה, אולם - אילו היה ברור שיהיה צד כזה שפיר היה שייך לתובעו לפני כן - ונמצא שאחרי שנתברר הך צד רחוק אחרי הנזק אז שפיר תובעים מה שהיו יכולים לתבוע אילו היה ברור קודם, אלא שהתביעה באה לידי ביטוי רק בתשלום מכח השמירה שהרי כב א"א לשמור - ושפיר יש לומר שאף שבפועל ליכא תביעה לשמור מקודם - אכן לאחר מכן שפיר חלה התביעה בפועל לענין התשלום.

עכ"פ זה נראה דאף אי באדם מוכרח ששייך חובת שמירה שאינה חובה בפועל - אכן אין להוכיח מזה שגם בממון המזיק ליכא תביעה בפועל, אולם סו"ס הנך ב' צדדים של האחרונים האם יש תביעה בפועל לשמור בממונו או לא תלויים בפלוגתת הסמ"ע והלבוש בפותקין ביבותיהן - וכדיבואר.

## מבאר דסו"ס חלוק מה דלא צריך שמירה בפותקין משור - ואעפי"כ ילפינן זמ"ז.

ונחדד עוד - הרי נתבאר שלכו"ע כל שחבתי בשמירתו היינו שיש תביעה ממונית לשמור - ולולי זה לא היתה תוצאה שצריכים לשלם - וזה הדין כל שחבתי בשמירתו - אלא שנחלקו אי איכא חיוב בפועל או לא דמחמת הספק ליכא חיוב, ואף דנראה דבמקום ברי הזיקא איכא חיוב בפועל לכו"ע, אכן התורה חייבה גם אי במצב של ברי הזיקא לא יוכל לשמור - וחזינן דא"צ חיוב בפועל לשמור כדי שהאי שמירה יחייבו - ושפיר יליף לפותקין.

אולם נראה שבפותקין מתקנת יהושע שא"צ שלמור כלל - גם במצב של ברי הזיקא, וא"כ אכתי לא דומים זל"ז, אכן נראה שהגדר כך, שהרי אם יהושע היה רוצה לתקן שצורת רשה"ר בימות הגשמים הוא ביחד עם הפותקין ביבותיהן, א"כ באמת לא היה כאן צד השוה ולא היה כאן שם מזיק - ועיין להלן [סוף סימן נו] בזה דאז היה דומה לקרקע עולם דחסר בשם תקלה, אכן יהושע רצה שיתחייבו לשלם ושיהיה לזה שם מזיק, ולכן הוא לא ביטל לחלוטין את התביעה לשמור - אלא דהך תביעה לשמור קיימת, אלא שזכותם של הפותקין ביבותיהן היא לא לקיים את התביעה עד שזה נוגע לתשלומין, והיינו שזכותם להתעלם מהתביעה של השמירה בפועל - והביטוי היחיד של התביעה תשאר לגבי המצב של חיוב תשלומין.

ואין להקשות - דא"כ פותקין קיל טפי מכל שור לגבי ברי היזיקא - דזה אינו פירכא, דהעיקר הוא שבשניהם לא צריכים ביטול חובת שמירה בפועל לחייבו על הנזק - ומה שיש מצבים שחייב בפועל בשור לא חשיב חומרא כיון שהחיוב בפועל לא נצרך לעיקר החיוב תשלומין.

## אין לומר שגם בשור אין היכי תימצי שצריכים לשמור בפועל.

והעירוני דהשתא דאתינן להכי למה לא נימא דשור ופותקין שוין ממש, דבשניהם ליכא תביעה רק בתשלומין - ולא בשמירה - אולם זו טעות, דברור שמה שהוא לא מקיים הדין שמירה מחייב תשלומין - וכמבואר בהאי משנה דהכשרתי את נזקו, וליכא למימר שאין שום ביטוי והיכי תימצי של תביעת וחובת שמירה בפועל בדין זה - דדין שאין לו שום ביטוי לא קיים - אכן אי הדין הזה קיים בברי היזיקא, שוב יש לומר שיש ביטוי נוסף לגבי התשלומין שתובעו מכח מה שכעת מתברר שלא שמר - אולם אחרי שהדין של חובת שמירה יש לו ביטוי [בצב של ברי היזיקא] - ואעפי"כ חייבים גם באופן שאינו חיוב בפועל, שוב יש לומר שבאופן שהיה לחכמים צורך לתקן שהוא לא צריך להתחשב בתביעה מחמת הזכויות של פותקין, שזה כבר אינו סתירה לעיקר הדין כל שחבתי בשמירתו, שהרי סו"ס דינו של חובה זו לחייב גם במצב שאינו קיים בפועל.

אולם לו יצוייר שכל הדין של שמירת שור אינו בפועל - ותמיד זכותו של כל בעל השור לא להתחשב בתביעת ובחובת שמירה - א"כ ע"כ שאין חובת שמירה שהיכן מצאנו חובה שאין מצב שבו חייבים לקיימה - וכל החיוב מתחילתו אינו אלא לשלם כשלא שמר - ואם אין דין לשמור מה שייך לומר שהוא הכשיר את הנזק בזה שהוא לא שמר אם אין דין לשמור, אבל אי יש דין לשמור - רק שהמצב של ספק [בשור] או התקנה לא להתחשב [בפותקין] פוטרו ב'בפועל' - א"כ עיקר החובה מגדיר את האי שמירה כהחלת שם מזיק בשור לחייבו.

ונראה שזה גם המהלך ברבינו חננאל - שהוא מודה בשור תם למ"ד קנסא דליכא חובת שמירה בפועל - אף שהדין לא ישמרנו כתוב גם בתם, והביאור כנ"ל, שמחמת הסברא ששור תם הוא בחזקת שמור אמרינן דאף דתמיד לא ישמרנו הוא דין בפועל - אכן במקום סברא זו אמרינן שאין לו להתחשב בחיוב - אכן אי לא היה שום ביטוי כלל לעיקר חיוב דלא ישמרנו - שוב לא היה דין שמירה כלל.

## דן אי נחלקו הלבוש וסמ"ע גם בדין שמירת נזיקין של שור, ודן אי נחלקו באיסור כרייה של כל בור.

אחרי כל הנ"ל היה נראה דיתכן שזו תחילת פלוגתת הסמ"ע ולבוש - דאי נימא דשיטת הסמ"ע שבשור א"צ לשמור בפועל - אף דבור דעלמא יותר חמור משור, דבבור יכול תמיד לתובעו לשומרו אף לפני הנזק, וזה מחמת חומרת בור [וכדהבאנו מהנו"ב] דלכן בור חשיב שלא ברשות, משא"כ בשור, דהתם אין תביעה בפועל לשמור, א"כ י"ל עוד שהלבוש סובר דיכול לתובעו בפועל לשמור גם בשור, והחומרא בבור בעלמא הוא דיכול לתובעו לא להביאו מלכתחילה, ולכן בבור של פותקין ילפינן משור דאף דאינו תובעו לא להביאו לכתחילה אכתי יכול לתובעו לשמור, ודו"ק.

[ועיין להלן [סימן נו פרק א] מה שהבאנו מהמשנה למלך ברש"י שמבואר שסובר יותר מזה, דסובר דאף בבור בעלמא, כל האיסור הוא רק כשלא שומרו, וזה ההכרח שכאן א"צ לשמור, וזה כבר הכרח שגם בשור הוא כך].

איברא דאין הכרח לשני הצדדים, והיינו דא"צ לומר שהלבוש חולק על הסמ"ע גם בזה, שגם הוא יכול ללמוד שבשור עצמו ליכא תביעה בפועל לשמור, ורק דחולקים מה התנה יהושע בפותקין, הרי גם אי ה'ברשות' של שור אלימא טפי מה'ברשות' של פותקין אכתי מצינן ליליף מיניה בצד השוה, ופשוט.

ורק לאידך גיסא מוכרח, והיינו דרק לדרכו של הלבוש יתכן לומר - כנתבאר בשיטת הר"ח וברשב"א - שיש תביעה ממש על החיוב שמירה, אכן כפשוטו היה נראה שהסמ"ע לא יכול ללמוד שיש חיוב שמירה ממש שא"כ חלוק ה'ברשות' של פותקין מהברשות של שור, והאיך ילפינן זמ"ז.

עוד נתבאר דאיכא מקום לחקור באיסור כרייה של בור, דאי נימא שכל האיסור הוא רק בכרייה באופן שהוא לא שמור, אז יהיה הכרח ללמוד את הסוגי' ע"ד הסמ"ע, וכנתבאר.

עכ"פ בלבוש וסמ"ע עצמם ליכא הכרח דנחלקו לא באיסור כריית בור ולא בדין שמירה של שור, אכן שפיר מצינן לתלות את המחלוקות הללו [שמירה של שור וכרייה של בור] בפלוגתתם בפותקין.

ולהלן יבואר שיש מקום ליישב את שיטת רש"י - עפ"י מה שיש לתלות שיטתו בפלוגתות הנ"ל, וכדיבואר.

## ב' דרכים בעיקר הסוגי' לדעת הסמ"ע.

סו"ס אכתי איכא ב' דרכים בעיקר הסוגי' לדעת הסמ"ע - א] החילוק בין ברשות לשלא ברשות בין בור לשור היינו בשמירה בפועל לפני הנזק - וסביב זה קאי כל הסוגי', אלא דלדרך זו לא ברור למה איכא דין שמירה בפועל בבור ולא בשור, ב] י"ל שפשוט לגמרא דליכא שמירה בפועל בשום מזיק - ולכן הסוגי' לא קאי על זה, וסוגי' רק קאי על הכרייה ועל הבאת המזיק לרשה"ר, ורק בזה חלוק שור מבור - ורק את זה באו ללמוד לפותקין, וע"כ שידעו את החידוש הזה שחייבים בלי חובת שמירה בפועל - גם בלי הסוגי'.

## תוספת דברים - ודרך חדשה.

וע"ע להלן [סימן נו פרק א] מה שהוספנו עוד בזה בשיטת הסמ"ע - לגבי שיטת רש"י בסוגיין - עפ"י כל הנ"ל, אולם עיין להלן [שם פרק ב] דרך חדשה בסוגי' בסמ"ע ולבוש - שכל הסוגי' לא שייכת לפלוגתא זו - והברשות והשלא ברשות לא מתייחסת לחובת שמירה.

## חידוש בעיקר פלוגתת הסמ"ע ולבוש דלא שייך לפותקין ביבותיהן.

יש להעיר דפלוגתת הסמ"ע ולבוש נמצא להלן [סי' תיד] בדין הוצאת זבלים ולא מובא לעיל מיניה [סי' תיב] בדין פותקין ביבותיהן, ומו"ר הגאון רבי אברהם גורביץ שליט"א אמר בזה דיתכן דפותקין הוא רק היתר חז"ל, ורק בהוצאת זבלים שזה כבר מתנאי יהושע דהתם דוקא יש מחלוקת סמ"ע וע"ש.

ונראה לבאר דיתכן דהסמ"ע רק התיר דא"צ לשמור כיון שזה מזכויותיו בארץ להשתמש בו לזבלים ולהחזירם אח"כ לביתו, שיש לו זכות השתמשות ושוב הו"ל כרשותו לענין זה וא"צ שמירה, משא"כ בפותקין שאינו לשימושו התם צריך לשמור - והגדר בזה עפ"י מה שנתבאר להלן [סימן נו] שיש דרגא שכל כך מופקע מלהיות מזיק כקרקע עולם - שבזה ליכא צד השוה, שזו צורת רשה"ר, והעירני תלמיד אחד לדברי הדברות משה [סימן פט הערה סג] שחילק כעין זה בין הוצאת זבלים לנר חנוכה, עיי"ש.

עכ"פ - נראה פשוט שלדרך זו מיושב כל מה שהקשינו על הסמ"ע, דהכא בסוגיין קאי דוקא בפותקין והכא באמת יש שמירה גם לסמ"ע, ורק בהוצאת זבלים ליכא - ודו"ק.

# סימן נושיטת רש"י בדין פותקין ביבותיהן,ובגדר איסור כרייה מה"ת או מדרבנן,ודרך חדשה בעיקר הסוגי' לגבי פלוגתת הסמ"ע ולבוש.

[**פרק א ביאור שיטת רש"י עפ"י פלוגתת הסמ"ע והלבוש, ודן באיסור כריית בור האם הוא מדרבנן או מה"ת, ובדין אשלד"ע בכריית בור.**](#__RefHeading___Toc498471133) **<>** [**הקדמה.**](#__RefHeading___Toc498471134) **<>** [**שיטת רש"י באיסור כריית בור, אי מה"ת או מדרבנן, וד' שיטות בזה.**](#__RefHeading___Toc498471135) **<>** [מתמה בשיטת רש"י דמה שייך צד השוה בדרבנן - וגם בשאר השיטות תמוה שאין הפירכא מצד פרשת מזיק.](#__RefHeading___Toc498471136) <> [ישוב בשיטת רש"י.](#__RefHeading___Toc498471137) <> [הוכחה שיש חילוק בין הדין תורה שרק אסור בלי שמירה לדין דרבנן שאסור גם במצב שמור, ורש"י יצטרך לסבור כהסמ"ע בדין פותקין.](#__RefHeading___Toc498471138) <> [תוספת דברים.](#__RefHeading___Toc498471139) <> [סתירת רש"י אי ס"ל כהלבוש או כהסמ"ע.](#__RefHeading___Toc498471140) <> [בדברי הברכ"ש באשלד"ע בכריית בור, ודן עפ"י התוס' בב"מ [י'].](#__RefHeading___Toc498471141) <>

[**פרק ב מהלך נוסף בסוגי', שכל הסוגי' עומדת סביב הנידון של 'שם מזיק', ובלי שייכות לפלוגתת הסמ"ע ולבוש, וביאור חדש בשיטת רש"י באיסור כריית בור.**](#__RefHeading___Toc498471142) **<>** [סיכום החידושים ברש"י וכן בפלוגתת הסמ"ע והלבוש לפי המהלך הראשון בסוגי'.](#__RefHeading___Toc498471143) <> [מבאר שהיסוד הראשון בכל מזיק הוא שיחול עליו 'שם מזיק', והביאור, שתשמישין ומזיקין תרתי נינהו, או שמחזיקים את השור והבור 'כנגד הניזק' בתורת מזיק, או שהמזיק מחזיק את השור 'אצלו לתשמישיו'.](#__RefHeading___Toc498471144) <> [מבאר שסביב זה קאי כל הסברות של ברשות ולא ברשות בסוגי' – והיינו דבאיזה אופן חיילא 'שם מזיק' על הבור ושור ופותקין.](#__RefHeading___Toc498471145) <> [נקודה נפלאה שסיבה צדדית שלא מפרשת מזיק יכולה לשנות את גדרי מזיק, גם לחיוב וגם לפטור.](#__RefHeading___Toc498471146) <> [ביאור סברת המשך חכמה ור' אליעזר משה.](#__RefHeading___Toc498471147) <> [עפ"י הנ"ל מתבאר שהמציאות של הקילקול רשה"ר בבור הוא מדאורייתא, והיינו שה'שם מזיק' חיילא מחמת ההחזקה בתורת קילקול ואין זו החזקה בתורת תשמישין, אבל האיסור עצמו לקלקל הוא רק מדרבנן.](#__RefHeading___Toc498471148) <> [הבהרה: גם אחרי תקנת יהושע אין הפותקין ביבותיהן שייכים לעצם צורת רשה"ר כעין 'קרקע עולם' מאחורי הבור.](#__RefHeading___Toc498471149) **פרק ג למה מצב של 'ברשות' לא חשיב כהפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס <>** בדברי הנחל"ד דלמה ה'ברשות' לא חשיב כהפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס. <> דברי התוס' שאנץ בהנ"ל. <> דברי הברכ"ש בהנ"ל. <> דרך חדשה בכל הנ"ל.

#

# פרק אביאור שיטת רש"י עפ"י פלוגתת הסמ"ע והלבוש,ודן באיסור כריית בור האם הוא מדרבנן או מה"ת,ובדין אשלד"ע בכריית בור.

## הקדמה.

לעיל [סימן נה] ביארנו את פלוגתת הסמ"ע והלבוש בסוגי' זו, ועפ"י דברינו הנ"ל נראה לבאר נמי את שיטת רש"י בסוגיין עפ"י פלוגתת הסמ"ע והלבוש, אלא דיבואר שיש סתירה בדברי רש"י [עכ"פ לדרכו של המשנה למלך ברש"י] - להלן [פרק ב] נבאר את כל הסוגי' בדרך חדשה - ובזה תתיישב שיטת רש"י, ובזה יבואר נמי דשיטת רש"י לא שייכת לפלוגתת הסמ"ע והלבוש, ויבואר עוד דעיקר פלוגתתם לא שייכת לכל הסוגי'.

## שיטת רש"י באיסור כריית בור, אי מה"ת או מדרבנן, וד' שיטות בזה.

מבואר בסוגי' שחכמים התירו בימות הגשמים לפתוח צינורותיהן לרש"ר, וז"ל רש"י [ד"ה בימות החמה אין להם רשות] "מפני שהרחוב נאה והוא מקלקלו אבל בימות הגשמים שהרחובות מלוכלכות יש להן רשות".

והיה נראה מרש"י דעיקר האיסור של כריית בור הוא מצד הליכלוך וקילקול רשה"ר, וכ"כ המשנה למלך רוצח [ב' - ב'] בביאור דברי רש"י להלן [נ"ג. סוד"ה נפל] דלכן מיקרי אשלד"ע מחמת איסור קילקול רשה"ר, ופשוט לו דזה איסור דרבנן, והוכיח שיש דין אשלד"ע באיסור דרבנן.

והנו"ב אעה"ז [סי' ע"ח בסוף] חולק ופשוט לו שישלד"ע בדרבנן, ופשוט לו שיש איסור דאוריי' בכריית בור, ופשוט לו שזה איסור בפרשת מזיק, ועיין בהערה [[216]](#footnote-217) שהבאנו לשונו, אכן מרש"י יותר נראה כהמשנה למלך - והמנ"ח [מצוה נג אות ה] נקט כהנו"ב אף דכתב שיותר נראה מלשון רש"י כדרכו של המשנה למלך.

ומצאנו עוד ב' שיטות, דיעויין באוהל משה [ר' אליעזר משה הורוויץ / סימן פז] דנקט דלרמב"ם דאיכא גזילה מה"ת בקרקע אז איכא איסור דאורייתא של גזילה - ועיין בהערה [[217]](#footnote-218) שהבאנו דבריו, ובמשך חכמה [ויקרא יד יט] מבואר שעובר על האיסור של לפני עוור - מדאורייתא, והסוגי' שיש אשלד"ע בכריית בור קאי באיסור זה.

הרי לנו ד' שיטות, א] איסור דרבנן מצד קלקול רשה"ר [משנה למלך], ב] איסור דאורייתא מפרשת מזיק [נו"ב], ג] איסור דאורייתא של גזילה, ד] איסור דאורייתא של לפני עוור.

ויש להעיר דמה שייך גזילה על רשה"ר שאינה בבעלותו של הרבים - אולם עיין בדברינו באמרות אברהם זרעא קיימא חלה [חידושי סוגיות סימן ה פרק ג] בענין ארץ ישראל מוחזקת מאבותינו שביארנו שיש מושג של רשות ושליטה של רבים בלי בעלות וגם בזה שייך גזילה - והבאנו כן מהשו"ע הרב שדייק כן ברמב"ם [ריש זכייה ומתנה] ודו"ק.

## מתמה בשיטת רש"י דמה שייך צד השוה בדרבנן - וגם בשאר השיטות תמוה שאין הפירכא מצד פרשת מזיק.

אמנם שי' רש"י צ"ע, דמבואר הכא שזה כל הדין 'שלא ברשות' בכל בור, ונמצא שהתכונה של 'שלא ברשות' בכל בור היא תכונה מדרבנן, ונמצא דרק מדרבנן פותקין שונה מכל בור דעלמא בזה שהוא ברשות, והאיך שייך על איסור דרבנן צד השוה, הא אם מה"ת דומה לכל בור למה לי צד השוה כלל, ועו"ק, דמה ענין ליכלוך רשה"ר לחומרא בבור עד דמחלקינן בין בור שיש בו משום ליכלוך רשה"ר לחייבו יותר מבור אחר, הא מה שייטא סברות הללו לדיני מזיק דבור - הא לכאו' רק פירכא בפרשת מזיק יכולה להיות פירכא.

ובאמת שקושי' זו [האחרונה] קשה נמי לכל הדרכים שזה מה"ת דלמדו מצד לפני עוור או מצד לא תגזול, דמה שייכי דינים הללו לפרשת מזיק להיות פירכא בהלכות מזיק, רק לדרכו של הנו"ב שזה מדין מזיק א"ש, וצ"ע - ויבואר להלן [פרק ב].

## ישוב בשיטת רש"י.

ובישוב שאר השיטות עיין להלן [פרק ב] אכן בישוב שיטת רש"י היה נראה כך, דודאי ס"ל כהנו"ב דמפרשת בור יש איסור תורה בכריית בור, ומש"כ סברות של ליכלוך הוא נידון אחר, דבא לבאר בזה למה בי"ד התירו דין דאוריי' של כריית בור דוקא בימות הגשמים ולא בימות החמה, דמ"ש כלפי הדין דאוריי', וע"ז ביאר שיש איסור דרבנן נוסף מצד ליכלוך וקילקול וזה לא קיים בימות הגשמים, ולכן רק התירו בימות הגשמים, אבל ודאי דהנידון בסוגי' הוא מצד האיסור דאוריי' מפרשת בור.

אולם מעתה ק' דברי רש"י להלן [נ"ג.] דלמה הביא איסור דרבנן בכרייה בשליחות לדבר עבירה כשיש איסור דאוריי', הא איכא איסור דאורייתא בכרייה של הבור וכמבואר בסוגיין.

## הוכחה שיש חילוק בין הדין תורה שרק אסור בלי שמירה לדין דרבנן שאסור גם במצב שמור, ורש"י יצטרך לסבור כהסמ"ע בדין פותקין.

אולם יהיה מוכרח מזה שרש"י ס"ל לגבי האיסור דאורייתא מפרשת מזיק דעצם הכרייה אינו איסור אם יהיה בו שמירה, ורק בזה שאינו שומרו עובר על איסור, ובזה חלוקין האיסור דרבנן מהאיסור דאורייתא, שהאיסור דרבנן הוא בכרייה בעצמה שיש בה קילקול גם על הצד שיהיה שמור, אבל האיסור דאורייתא אינה בכרייה עצמה אלא בהעמדת המזיק ברשה"ר בצורה שהוא יכול להזיק, והיינו במצב לא שמור.

ומעתה, בנוגע לשליחות בכריית הבור, הרי עבירת השליח הוא רק האיסור דרבנן, דאיסור דאוריי' ליתא בכריי' מצד עצמה, דעדיין יכול לשומרו ומוטל עליו לשומרו, ועל מה שהמשלח אינו שומרו - אחרי שכבר התייחס אליו הבור מדיני שליחות – הרי זה כבר לא שייך לשליחות עצמה, ואדרבה, המשלח בעצמו עובר על העבירה ההיא, וא"ש למה רש"י רק איירי מצד האיסור דרבנן.

אולם עצם הנחה זו בשיטת רש"י שהוא סובר שעצם הכרייה אינה אסורה מה"ת אלא מדרבנן, ומה"ת ה'שלא ברשות' היא רק בכרייה באופן שהבור אינו שמור, לדרך זו נצטרך לומר שרש"י ס"ל כהסמ"ע שה'ברשות' של פותקין היינו בלי שמירה ואז יש מקום לומר שהשלא ברשות של כל בור הוא מצד זה שעצם הכרייה אינו איסור אם יהיה בו שמירה, ורק בזה שאינו שומרו עובר על איסור, ולכן בנוגע לשליחות בכריית הבור, הרי עבירת השליח הוא רק האיסור דרבנן, דאיסור דאוריי' ליתא בכריי' מצד עצמו, דעדיין יכול לשומרו, וכנתבאר לעיל, ופשוט.

## תוספת דברים.

ועיין מה שנתבאר בזה בדברינו באמרות אברהם – זרעא קיימא - שביעית בציונים והערות [סוף פרק ג'] על פי כל הנ"ל.

## סתירת רש"י אי ס"ל כהלבוש או כהסמ"ע.

אולם מעתה יש להעיר שיש סתירה בדברי רש"י, דמצד אחד נתבאר ברש"י להלן [נ"ג] דמוכרח שלמד כהסמ"ע שאין איסור בגוף הכרייה אלא ב'אי - שמירה' אח"כ, וזה כהסמ"ע ודלא כהלבוש ונו"ב, שהרי לפי הלבוש הברשות של פותקין היינו כלפי הכרייה עצמה שהרי אכתי בעינן שמירה, ומעתה יהיה מוכרח שה'יוכיח' משור צריך להיות שמותר להביא שור גם בלי שמירה – שהרי זו רמת ה'ברשות' של פותקין.

אולם יעויין בדברי רש"י שכתב "שור יוכיח - שברשות ב"ד הוא מהלך ברה"ר שהרי כל אדם יש לו רשות בכך ואם הזיק חייב אף אני אביא כו' והיינו הצד השוה דמתני", והיינו דמיירי בעצם הבאת השור לרשה"ר, ולא בלהניחו שם לא שמור, ונמצא דעיקר היוכיח חסר מן הספר, וצ"ע.

ולהלן [פרק ב] יבואר מהלך אחר בסוגי' ליישב קושי' זו - וליישב נמי מה שהקשינו על המשך חכמה ור' אליעזר משה.

## בדברי הברכ"ש באשלד"ע בכריית בור, ודן עפ"י התוס' בב"מ [י'].

אגב יש להעיר כאן מדברי הברכ"ש בדין אשלד"ע בכריית בור, עיין בזה בהערה [[218]](#footnote-219).

# פרק במהלך נוסף בסוגי',שכל הסוגי' עומדת סביב הנידון של 'שם מזיק', ובלי שייכות לפלוגתת הסמ"ע ולבוש,וביאור חדש בשיטת רש"י באיסור כריית בור.

## סיכום החידושים ברש"י וכן בפלוגתת הסמ"ע והלבוש לפי המהלך הראשון בסוגי'.

לעיל [פרק א] נתבאר בשיטת רש"י שלמד כהסמ"ע בדין פותקין, עוד נתבאר לעיל [סימן נה] שלפי הסמ"ע דע"כ מוכרח שבשור אין תביעה בפועל לשמור, [והלבוש יכול לחלוק עליו בזה – ולא חייב לחלוק עליו], ולפי"ז נתקשינו לעיל [פרק א] מלשון רש"י שלא כתב כן בהדי' ששור ברשות היינו גם בלי שמירה, ורק כתב דחשיב ברשות בזה שמותר לו להיות ברשה"ר, ונמצא שסותר משנתו, עוד נתבאר ברש"י שיש ב' דינים באיסור כריית בור, מדרבנן ומה"ת, ומה"ת האיסור הוא רק בלי לשומרו אבל בכרייה באופן שהבור שמור ליכא איסור מה"ת רק מדרבנן מדין קילקול, וכל זה חידוש.

ונראה להעמיד מהלך חדש בסוגי' בלי כל ההנחות הללו, והכל יתיישב כפשוטו בלי שום תליות, ויהיה כאן סוגי' אחת בלי ב' דינים – גם לרש"י וגם לסמ"ע ולבוש - וכדיבואר.

## מבאר שהיסוד הראשון בכל מזיק הוא שיחול עליו 'שם מזיק', והביאור, שתשמישין ומזיקין תרתי נינהו, או שמחזיקים את השור והבור 'כנגד הניזק' בתורת מזיק, או שהמזיק מחזיק את השור 'אצלו לתשמישיו'.

נתבאר לעיל [סימן ד] שהיסוד הראשון בכל מזיק הוא שיחול עליו 'שם מזיק' ורק אז חייבים על נזקו, ולולי זה שחל בו 'שם מזיק' חשיב כתשמישיו של האדם, ותשמיש לאו שמיה מזיק, ולא חייבים על נזקיהן, ודומה לנזקי שכנים שבעושה בתוך שלו לא חייבים, כיון ששמו תשמיש ולאו שמיה מזיק, וזה גם יסוד דינא דשניהם ברשות פטורים, והבאנו לזה הרבה מקורות.

עוד נתבאר שם בגדר הדברים, דתשמישין ומזיקין תרתי נינהו, או שמחזיקים את השור והבור 'כנגד הניזק' בתורת מזיק, או שהמזיק מחזיק את השור 'אצלו לתשמישיו', ב' צורות הפוכות של החזקה, 'החזקה עבורו' או 'החזקה נגדינו', והיינו 'החזקה עבורו' בתורת תשמישיו או 'החזקה נגדינו' בתורת מזיק, ותחילת תביעת נזיקין היא בתביעה של הניזק כנגד המזיק - 'אל תחזיק נגדי מזיק' - ותביעה זו היא זו שמשווה את המזיק למזיק, ובה חיילא ביה 'שם מזיק', ובזה פקע מיניה תורת 'תשמישיו' של אדם, ואז מתחייבים על הנזיקין שלו.

והנה מזיק שעושה בתוך שלו הרי זו החזקה בתורת 'שלו' ובתורת תשמישיו של אדם, ואין כאן התחלה לפרשת מזיק, ומזיק ברשות הניזק היא החזקה הפוכה - והיינו החזקה בתורת מזיק ממש - שהרי אין לו תשמישין ברשות חבירו - וברשה"ר יש לדון דמתי נחשב כמזיק ומתי נחשב כתשמישיו של אדם - והיינו דבאיזה תנאים חיילא ביה תורת מזיק ויצא מכלל תשמישיו של אדם - וברגל ברשה"ר שפטור ביאר הרי"ף שזה גופא טעמא דמילתא, ששמו תשמיש שכך דרכו, ולכן לא חיילא ביה שם מזיק.

## מבאר שסביב זה קאי כל הסברות של ברשות ולא ברשות בסוגי' – והיינו דבאיזה אופן חיילא 'שם מזיק' על הבור ושור ופותקין.

אחרי הקדמה זו נתקדם לסוגי' דידן ונאמר - שסביב זה קאי כל הסברות של ברשות ושלא ברשות בסוגי' – והיינו דהכא מחלקין בין המזיקין דבאיזה אופן חיילא בהו 'שם מזיק' - בבור רגיל, בשור ובפותקין.

והיינו שבבור יש דין 'שלא ברשות', והיינו ש'ההמצאות' שלו ברשה"ר לא אמורה להיות ואיננה ראויה, והחיוב נזיקין של בור בנוי סביב המציאות הזו, וזו כוונת הגמרא "מה לבור שלא ברשות", ולדברינו הכוונה היא כך שה'שם מזיק' של בור חיילא בתביעה הזו, שעצם ההמצאות של הבור ברשה"ר מיקרי החזקת מזיק כנגד הרבים, ולהלן יבואר למה ההמצאות שלו אינה ראויה.

נמצא שבפרשת בור לא נתחדש 'שם מזיק' בבור כזה שההמצאות שלו ברשה"ר היא 'ברשות', דבור כזה לא יצא מכלל תשמישיו של אדם, שהוא 'ברשות', וממילא שהבור של פותקין שהוא ברשות, ע"כ שאין ההמצאות שלו נקראת 'החזקת מזיק', וממילא שלא חל בו 'שם מזיק', והרי זה בכלל תשמישיו של אדם.

אולם בפרשת שור נתחדש דחיילא שם מזיק דשור גם באופן שעצם ההמצאות שלו היא ברשות, ופקע מיניה שם תשמישיו של אדם אף שעצם ההמצאות שלו היא ברשות, ואכתי מיקרי החזקת מזיק כנגד הרבים – באופן שהוא הזיק.

אלא דנחלקו הסמ"ע והלבוש איך יצא מכלל תשמיש ונכנס לכלל מזיק אי הוי ברשות, שהלבוש למד שמחמת האי שמירה קבע בו שם מזיק [וכנתבאר שם מהגר"ח בשכנים שאי שמירה קובע בו שם מזיק], והסמ"ע למד שהתביעה לשמור - אף אי אינה תביעה בפועל - אכתי מיקרי תביעה לענין החשיבו כמזיק - וכנתבאר כל זה לעיל [סימן נה], אכן כל זה אינו עיקר הסוגי' - דעיקר הסוגי' היא שיש חילוק בין בור לשור האם אי שמירה יכול להוציאו מכלל תשמיש ולקבוע בו דין מזיק באופן שההמצאות שלו ברשה"ר היא 'ברשות' - וזה כל הפירכות והצד השוה בסוגי' - הרי דלא נחלקו הסמ"ע והלבוש בעיקר הפירכות והצד השוה בגמרא, ודו"ק.

והסוגי' בא ללמוד מפרשת שור ששייך שם מזיק גם כשההמצאות שלו ברשה"ר היא ברשות לפותקין ביבותיהן, וזה התוכן של כל הצד השוה, ללמוד משור לבור מתי חיילא שם מזיק ומתי פקע מיניה שם תשמיש.

## נקודה נפלאה שסיבה צדדית שלא מפרשת מזיק יכולה לשנות את גדרי מזיק, גם לחיוב וגם לפטור.

וכעת יש לדון - שכשבאים לומר שההמצאות של המזיק היא ברשות או לא ברשות - ולכן זה נקרא מזיק או תשמיש - האם הסברות הללו צריכות להיות דווקא בפרשת מזיק או שגם סיבה צדדית - שלא מפרשת מזיק - יכולה לשנות את גדרי מזיק, לחיוב ולפטור - והסברא בזה שרק שימוש 'תקין' מחזיקים בתור שימוש, אכן שימוש 'לא תקין' לא מחזיקים בתור שימוש - וזו כבר החזקה בתור מזיק.

והעירני תלמיד אחד שיש מקור שא"צ סברא מצד פרשת מזיק ובכל איסור נגד חבירו יוגדר כ'שימוש לא תקין' - דהנה - מצאנו בשיטת התוס' ריש ב"ב שלענין המחרישה בעל הכרם מיקרי המזיק ולכן גם לענין כלאים הוא המזיק אף דלענין כלאים שניהם אמורים להיות מזיקים זא"ז, ועיין בחידושי הגר"נ פרצוביץ זצ"ל [ב"ב ב'. ס"ק ט"ז] שכיון שאין לו זכות מצד המחרישה שוב חשיב נמי כמזיק לענין כלאים כיון שכבר אין לו רשות להחזיק את הכרם שלו במקום הזה, וקשה - דמה ענינו של החובת הרחקה מצד מחרישה שייכא לפרשת מזיק של כלאים, הא מצד פרשת מזיק דכלאים לא נשתנה כלום, וצע"ג.

ומכל זה מוכרח כנ"ל, שפרשת מזיק מתחילה אחרי שיש לי תביעה שאין ההחזקה שלו בתורת תשמישין - לעצמו, אלא בתורת מזיק - כנגדינו, ודברים מן הצד יכולים לשנות את ההחזקה זו, ובזה ישתנו גדרי מזיק, לחיוב ולפטור, ולכן גם תביעה מצד מחרישה יכולה לקבוע שהכלאים מוחזקת אצלו בתורת מזיק.

וזו גם הסברא בפותקין ביבותיהן - שכאן היינו פוטרים אותו מפרשת בור מחמת זה שיש לו רשות להוציא את הזבלים מכח תקנת יהושע, וקשה שהרי מה ענינו של הזכות שלו בא"י מיהושע שייכא לעיקר פרשת מזיק הא סו"ס מצד פרשת מזיק לא נשתנה כלום, ומה שייך שיתבטל דין בור מהבור הזה, ומוכרח שסיבה צדדית - שלא מפרשת מזיק - יכולה לשנות את גדרי מזיק לפוטרו - והיינו אומרים שאחרי תקנת יהושע הבור הוא כבר לא בור, שכעת הוא מחזיק אותו בתורת תשמישיו של אדם ולא בתורת מזיק גם אי הזיק בסוף – הרי לנו שתקנת יהושע שינתה את הבור של פותקין ממזיק לתשמישיו של אדם, והמחרישה שינתה את הכרם מתשמישיו למזיק של כלאים.

## ביאור סברת המשך חכמה ור' אליעזר משה.

בזה יתיישב מה שהקשינו לעיל [פרק א] לדרכם של המשך חכמה ור' אליעזר משה שנקטו שאף שאיסור כריית בור הוא מה"ת אכן הם למדו דמצד לפני עוור או מצד לא תגזול אתינן עלה, והקשינו - דמה שייכי דינים הללו לפרשת מזיק להיות פירכא בהלכות מזיק, ורק לדרכו של הנו"ב שזה מדין מזיק א"ש, וצ"ע.

ולהנ"ל א"ש - דהכא בסוגי' אנו לא מתעסקים בסיבת החיוב תשלומין בבור - ודבזה ודאי שהינו צריכים חומרא מפרשת מזיק, אלא אנו מתעסקיםה אם הוא מחזיק בתורת תשמיש או בתורת מזיק - וכל עיכוב בזכות החזקה בתור תשמיש יוציאו מכלל תשמיש ויחול בו תורת מזיק - וכעין מה שנתבאר לעיל במחרישה.

אולם זה יש לדעת - שרק איסורים שהם נגד הרבים או נגד הניזק [מחרישה לפני עוור וגזילה] מהני לזה, אכן איסור צדדי לשמים לא שייך לקביעה ולחוקה הזו בין תשמיש למזיק - שהכל נמדד מערכת יחסים בין המזיק לניזק.

## עפ"י הנ"ל מתבאר שהמציאות של הקילקול רשה"ר בבור הוא מדאורייתא, והיינו שה'שם מזיק' חיילא מחמת ההחזקה בתורת קילקול ואין זו החזקה בתורת תשמישין, אבל האיסור עצמו לקלקל הוא רק מדרבנן.

והעירני תלמיד אחד עוד - שעפ"י דרך זו יש לומר שרש"י לומד שכל הסוגי' מיירי מצד איסור קילקול רשה"ר, אלא שהקשינו בזה תרתי:

א] האיסור הוא רק מדרבנן ומה שייך צד השוה על דין דרבנן, ב] מה הדין הזה שייך להלכות בור והאיך יתכן שזה שייך לעיקר המחייב של בור לעשות מזה צד השוה, ואף שהקושי' השניה מתיישבת - וכנתבאר לדרכו של המשך חכמה, אכן הקושי' הראשונה עדיין במקומה עומדת.

ולעיל [פרק א] נתבאר שיש ב' דינים באיסור כריית בור, דין מה"ת בכרייה באופן שהוא לא שמור – וזה דין בפרשת מזיק, ודין דרבנן באופן שהוא שמור וזה מצד הקילקול, ורש"י להלן [נ"ג] קאי בכרייה עצמה ע"י שליח שהעבירה הזו מבטלת את השליחות בכרייה וזה רק הדין דרבנן ואין זה ענין לסוגי' דידן.

אולם עפ"י הנ"ל יתיישב עיקר קושי' זו בלי לחדש שיש ב' דינים באיסור כריית בור.

והיינו שיש לומר שהקילקול ברשה"ר בבור שייך גם לדאורייתא, אף שהאיסור עצמו הוא רק מדרבנן.

והיינו כך:

נתבאר שעצם ההמצאות של הבור היא שלא ברשות, ולכן חיילא ביה שם מזיק כיון שהוא מחזיקו בתורת מזיק ולא בתורת תשמישיו של אדם, ויתכן שרש"י למד שכל זה נולד מהמציאות הפשוטה שבור ברשה"ר הוא קילקול ברשה"ר, ובזה בור שונה משור, והיינו שכיון שהמציאות של בור ברשה"ר היינו קילקול רשה"ר, לכן החזקתו תמיד מוגדרת כהחזקת מזיק כנגד הניזק ולא כהחזקת תשמיש, שהרי אין זה כצורת החזקת תשמישין באופן שהיא מקלקלת למקום החזקה של הרבים.

נמצא שהקילקול עצמו מגדיר את הבור כמזיק, ובזה בור לא דומה לשור, שהמציאות של שור ברשה"ר אינו קילקול לרשה"ר ולכן שייך החזקה בתורת תשמישיו של אדם – עד כמה שהוא לא מזיק.

והיינו שכמו שנתבאר לעיל שההיתר של יהושע לפותקין ביבותיהן מגדיר את ההחזקה שלו בתורת תשמישיו של אדם, ובזה בטלה מיניה 'שם מזיק' וחיילא ביה תורת 'תשמיש', כמו כן אמרינן בעיקר החלת שם מזיק בבור והפקעת השם תשמיש, דחל מחמת זה שיש קילקול רשה"ר ע"י הבור.

הרי דגם החלת שם מזיק בכל בור וגם הפקעת שם מזיק בפותקין, תרווייהו חיילו ע"י סיבות מן הצד, כל בור מצד קילקול ובור של פותקין בגלל תקנת יהושע, ודו"ק.

ולפי"ז י"ל שעצם המציאות של הקילקול היא מה"ת, אבל אין זה סתירה למשנה למלך שביאר שגוף האיסור קילקול הוא רק מדרבנן, והיינו שהתורה לא אסרה את המעשה לקלקל והמציאות של הקילקול, אלא שהמציאות של הקילקול מגדירה את החזקת הבור כהחזקת מזיק, ומפקיע מיניה תורת תשמישיו של אדם.

## הבהרה: גם אחרי תקנת יהושע אין הפותקין ביבותיהן שייכים לעצם צורת רשה"ר כעין 'קרקע עולם' מאחורי הבור.

ולסיום: יש כאן נקודה עמוקה שצריכה בירור – ונקדים דלעיל [סימן ל] נתבאר הגדרה עמוקה בגדר המזיק של בור ובגדר הדין כרייה שמצטרפת לגוף המזיק.

וביארנו את הדברים כך:

דהנה, להלן [כ"ח:] מבואר בתוס' שמי שמניח אבן ע"ג בור ונתקל באבן ונפל והוזק בבור דחייב בעל האבן משא"כ במניח אבן ברשה"ר ונפל ע"ג קרקע והוזק, אמרינן קרקע עולם הזיקתו, וביארו התוס' דכבר איכא שם תקלה על הבור ולכן חייב, ומשמע שהאבן מצטרף לבור, ובביאור הדברים עיין בחזו"א [חו"מ סימן ה' ס"ק י"ב ד"ה ובעיקר תירוצם – מובא בחדש כ"ח:] שביאר דמאי שנא ע"ג קרקע עולם מנופל לבור – הא כלפי הא שניהם לא חשיבי חבטא דידיה, "ונראה דדווקא חלק המשונה מטבעו של עולם מקרי תקלה אבל קרקע שאין בה שינוי אלא השינוי חוץ ממנו, לא הוי עליה שם תקלה".

ההבדל בין בור שמצטרפת אליו כרייה, לבור שלא מצטרפת אליו כרייה הוא שבור בלי כרייה היינו כטבעו של עולם בלי שום שינוי, אלא שכך צורתה של הרשה"ר, ירידות ועליות, ובזה אמרינן דעל הניזק להשמר, והך קרקע מאחורי הבור שכולם נחבטים בה עומדת כצורתה של טבעו של עולם בלי שום שינוי, ועל ידי הכרייה דנים את הבור כמזיק, שעל ידי הכרייה אנו דנים את החבטה והבור כדבר שלא אמור להיות כאן.

ונוסיף: בור מצד עצמו אינו מזיק אלא עד כמה שהוא לא אמור להיות כאן שבלאו הכי יש עליות וירידות ברשה"ר, ו'מדרגות' גם יכולים להיות בור לולי זה שזה עצם צורת הרשה"ר, ועיין בהערה [[219]](#footnote-220) תוספת ביאור בזה.

והיה מקום לומר שזה כל הסוגי' הכא, והיינו שאחרי שנתבאר שבבור צריכים שינוי ממה שאמור להיות, ממילא יש לומר שזה כל הדין שלא ברשות בור, ועוד, שבפותקין – לולי הצד השוה - היינו פוטרים מחמת התקנה של יהושע כיון שכעת הבור הוא כהמציאות הנכונה, והיינו שבימות הגשמים נשתנה צורת רשה"ר והזבלים הם חלק מצורת הרשה"ר.

ובקצרה: לכאו' היה נראה שהפותקין ביבותיהן שייכים לעצם צורת רשה"ר כעין 'קרקע עולם' מאחורי הבור, ועל זה בעינן צד השוה.

אולם פשוט שאינו כן מתרי טעמי, א] קרקע עולם גם לפי האמת פטורה, וע"כ דליכא צד השוה על זה, ורק בפותקין איכא צד השוה, וע"כ דתרתי נינהו, ב] ליכא 'יוכיח' משור ללמד דא"צ שינוי מטבעו של עולם, שהרי זה כל המציאות של בור מה שהוא משונה מטבעו של עולם, ומה זה ענין לשור.

וטעם החילוק בין קרקע עולם לפותקין ביבותיהן פשוט - דבאמת ליכא שייכות בין פותקין ביבותיהן לצורת רשה"ר ובזה הוא שונה מ'קרקע עולם' מאחורי הבור.

והביאור בזה פשוט:

לפני תקנת יהושע השימוש ברשה"ר לזבלים אינו שימוש נכון, גם מצד הרשה"ר וממילא גם מצד הזבלים, והיינו שצורת הרשה"ר צריכה להיות בלי זבלים, וזבלים אמורים להיות ברשות היחיד, ותקנת יהושע לא שינתה את עצם צורת הרשה"ר, אלא שהיא שינתה את צורת השימוש בזבלים, והיינו שהרחיבו את זכויותיו בצורת השימוש בזבלים, ולא צימצמו את הצורה של רשה"ר.

ולהמחיש: 'מדרגות' באמצע שביל ברשה"ר הם שינוי בצורת הרשה"ר מצד עצם הרשה"ר, שהם משתלבים עם הרשה"ר, משא"כ זבלים בפותקין שמפריעים את הרשה"ר, ורק שהתירו לו ונתנו לו זכוית לעשות כן.

ובנוסח יותר פשוט: התירו לו להביא מזיק לרשה"ר, אבל המזיק לא משתלב בתוך עצם צורת הרשה"ר, ודו"ק.

ויש להוסיף - שזה ודאי שיהושע היה יכול לתקן שיהיה ממש כקרקע עולם ושכך היא צורת הרשה"ר בימות הגשמים - אלא דיהושע רצה שיתחייב תשלומין, וכמבואר בתוס' תלמיד דר"ת, ולכן תיקן באופן שהיה דומה לשור ולא לקרקע עולם, ודו"ק.

# פרק גלמה מצב של 'ברשות'לא חשיב כהפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס

## בדברי הנחל"ד דלמה ה'ברשות' לא חשיב כהפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס.

והנה, עיין נחל"ד [ל'. סוד"ה בגמ' ת"ש כל אלו] שהק' דמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס פטור ומ"ש פותקין דחייב, ותי' דאדעתא דתנאי זה התירו שיתחייב.

וכנראה שכוונתו שהיה תנאי של יהושע שיוכל להוציא את הזבלים אבל סו"ס הוא צריך לשלם, אכן א"כ למה ישלם מעידית הא אינו תשלומין של נזיקין אלא תשלומין של תנאים והתחייבות.

וע"כ צ"ל שהגדר של התנאי היה, שעד כמה שזה נוגע לפרשת מזיק של בור שוב לא נתנו לו רשות מעיקרא, ורק עד כמה שזה נוגע לעצם הזכות שימוש ברשה"ר הוא דמצי משתמש, אבל כל מה שנוגע להלכות מזיק דבור אמרו דאכתי דיינינן ליה כאילו שהוא בור רגיל, וממילא שיש כאן כרייה של נפילת פשיעה, כן מוכרח בכוונתו.

אולם לפי"ז קשה טובא, דא"כ מה שייך הכא צד השוה ולמה בעינן צד השוה, הרי מצד הלכות בור הבור הוא בור ככל בור דעלמא, וכפשוטו דבריו צ"ע גדול – ועיין בהמשך.

## דברי התוס' שאנץ בהנ"ל.

ובעיקר הקושי' היה נראה כנ"ל דכמו דבהפקיר רשותו ובורו י"ל דליכא כריי' כלל, כמו"כ בנפילת אונס ליכא כרי' כלל, ואין על מה לחייבו, משא"כ בפותקין דאיכא כריי' אלא שיש לו היתר, וכרייה כזו היא כרייה שמחייבת אף שהיא כרייה של היתר, ודו"ק.

וכן מפורש בדברי השטמ"ק בשם התוספות שאנץ, וז"ל: "אף על פי שברשות חייבים לשלם - ולא דמי למפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס דפטורי כיון דהכא נתן את הנזקין בידים אבל נשברה כדו ברשות הרבים והפקיר החרסים והזיקו פטור", ומשמע כנ"ל.

## דברי הברכ"ש בהנ"ל.

אולם אין הדברים פשוטים, ועיין בארוכה בברכ"ש [סימן י'] בזה, שלפי הרמב"ן נפילת אונס מיקרי כרייה אלא שהיא כרייה שאינה מחייבת ולכן בעינן הו"ל לסלוקי לחייבו אח"כ על הכרייה הזו, ולדידיה אכתי קשה, ועיי"ש שלמד שזו כוונת התוס' שאנץ, ועיין לעיל [סימן מב] שביארנו היטב את כל המהלך של הברכ"ש בשיטת הרמב"ן בנפילת אונס.

וחידש הברכ"ש שלפי דרכו צ"ל שיש ב' סוגים של כרייה, כריית פשיעה וכרייה ע"י מעשה, עיי"ש, ולמד שזו כוונת התוס' שאנץ בתירוץ, וכל זה חידוש גדול, ויצא לדון לפי"ז באנסוהו לכרות בור, דיתכן שהוא חייב גם לפי הרמב"ן שהרי יש כאן כרייה בידים, ואכתי צ"ע הגדר והמקור לב' הנך דינים.

ועיי"ש שהביא ידיעה חשובה מהנו"ב דבאנסוהו לכריית בור חייב מדין אדם מועד לעולם, הרי שהדין אדם מועד לעולם שייכא להלכות כרייה, ומפורש שכרייה אינה היכי תימצי בעלמא להיות בעל הבור, אלא שהיא חלק מהמזיק וגם חלק מהמחייב של בור, עד כדי כך שהחלק הזה של המזיק של בור דיינינן ליה בהלכות אדם המזיק בדין אדם מועד לעולם, וע"ע בכל זה לעיל [סימן ל].

## דרך חדשה בכל הנ"ל.

והעירני תלמיד אחד בביאור דברי הנחל"ד ותוס' שאנץ – וכן בישוב שיטת הרמב"ן שנתקשה בה הברכ"ש, והביאור כך:

הרי הנחל"ד הרכיב כאן ב' סברות, א] כך התנה יהושע שיתחייב לשלם, ב] סברת התוס' שאנץ שיש כאן מעשה כרייה בידים.

והביאור הוא, שכרייה שא"א לחייבו עליה אינה כרייה והיינו דווקא בכריית אונס וכגון נפילת אונס, ולכן בעינן לזה צירוף של הו"ל לסלוקי לסלק את האונס להשוותו לפשיעה, אבל במעשה כרייה בידים אי הוי אונס ממש – וכעין מה שהסתפק אח"כ הברכ"ש, אז י"ל שהרמב"ן יודה שאינה כרייה כלל כיון שא"א לתובעו על זה, ודלא כהברכ"ש.

אבל בפותקין ביבותיהן אין המעשה בידים באונס, כיון דאדעתא דהכי נכנס למעשה הזה, והיינו דבשלמא אי היו פוטרים אותו מלשלם בתקנת יהושע, אז חוץ מהפטור של יהושע היה כאן פטור מצד שאין הכרייה הזו כרייה המחייבת, שהרי הוא אנוס לגמרי שהרי התירו ופטרו אותו, אבל כיון שלא פטרו אותו א"כ ידוע לו שהכרייה אינה כרייה פטורה, ואדעתא דהכי החליט להיות כורה ע"מ לשלם, ונמצא דמעשה כרייה זה היה בבחירתו כיון שהוא ידע את התוצאות, וזה לא מיקרי כריית אונס.

ונמצא שהנחל"ד הוא 'פירוש' בדברי התוס' שאנץ – עכ"פ בשיטת הרמב"ן, והיינו דלשיטתו יש דין שכרייה צריכה להיות כרייה המחייבת, אבל לפי התוס' שנפילת אונס אינה כרייה כיון שלא מתייחס אליו כלום, ולא מחמת זה שהיא כרייה שאינה מחייבת, ולכן גם כרייה של אחרים מחייב אותו בהו"ל לסלוקי, לדידיה התוס' שאנץ הוא כפשוטו, שמעשה - אפילו באונס - חשיב ככרייה, ורק נפילת אונס אינה כלום, ופשוט.

# פרק דדרך חדשה בפותקין ביבותיהןמחתני רבי חיים פריד נ"י

רב אדא בר אהבה אמר: לאתויי הא דתניא, כל אלו שאמרו פותקין ביבותיהן וגורפין מערותיהן, בימות החמה אין להם רשות, בימות הגשמים יש להם רשות, אף על פי שברשות, אם הזיקו - חייבים לשלם. היכי דמי אי בהדי דקאזלי מזקי, כחו הוא אלא בתר דנייח, היכי דמי - אי דאפקרינהו, בין לרב בין לשמואל היינו בור מ"ש בו דתחילת עשייתו לנזק וממונך ושמירתו עליך, הני נמי תחילת עשייתן לנזק וממונך ושמירתן עליך אלא דלא אפקרינהו, לשמואל דאמר כולם מבורו למדנו, היינו בור לעולם דאפקרינהו, ולא דמי לבור, מה לבור שכן שלא ברשות, תאמר בהני דברשות שור יוכיח מה לשור שכן דרכו לילך ולהזיק; בור תוכיח - וחזר הדין.

ובהקדם לסוגיין יש להביא את מחלוקת הלבוש והסמ"ע האם יהושע כשהתיר את הוצאת הזבלים התיר להוציאם ללא שמירה וכן סבר השך או שאף כל ההיתר לא היה אלא ללכלך את רשות הרבים אך לא להפטר מהשמירה ואדרבה חייב לשומרם כל עוד לא פינה אותם משם

וכמה קושיות יש להקשות בדבריהם לדברי הש"ך יש להקשות שהרי נתבאר בסוגיות למעלה שחלק מהמחייב של האדם בהזק ממונו הרי זה מה ששמירתו עליך ואמנם כ"כ נתייחסו לזה הראשונים עד שמצינו מחלוקות ביניהם האם לגרוס ממונו שהרי בור אי"ז ממונו והרי התם גם גרסינן ושמירתו עליך שמשמע שזה עיקר המחייב וא"כ מה שייך שהאדם יתחייב אף כשלא היתה עליו חובת שמירה

ובין להצד שהמחיב זה מה ששמירתו עליך קשה ואף אם נאמר שאי"ז אלא תנאי וחייב על מעשה ממונו כמעשה עצמו הרי הכא לא נתקיים תנאי זה והיאך נחייבו

עוד יש להקשות אי נימא דאין חיוב שמירה א"כ מה היוכיח של הגמ' שמה לבור שכן שלא ברשות תאמר בהני דברשות שור יוכיח והלא יתכן שמה שבשור חייב היינו משום שעליו לשמור שורו אך הכא שאינו צריך לשמור את הביב הרי יהא פטור דהרי בשור עליו לשמור שורו אך הכא רק חייב על ההיזק

ובשיטמ"ק בשם התוס' שאנץ כתב להקשות אמאי בפותקין ביבותיהן חייב ומדוע אי"ז כמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס דפטור וכ' דהכא נתן את הנזקין בידים אבל נשברה כדו ברשות הרבים והפקיר החרסין והזיקו פטור

והנה לכאו' דבריו אינם מיושבים עם דברי הסמ"ע שכתב דאין עליו חובת השמירה דלהלבוש אם יש עליו חובת שמירה יובן מדוע אח"כ יהא חייב אמנם להסמ"ע שאין עליו חובת שמירה א"כ מדוע ישנה הא דנתן את המזיק בידים והרי מותר לו להניח את המזיק בידיים ומה משנה מה חשב בהנחתו האם זה נפילת אונס או הנחה בידיים

ואם נבוא לדון פה כמו כל דיני התורה דמה שתמיד פטור על נפילת אונס היינו משום שאונס לאו כמאן דעביד והכא שאין הוא אנוס שהרי הוא בחר את עצם הוצאת הזבלים לרה"ר ולכך איננו יכולים לפוטרו וכוונת התוס' שאנץ שכתב שעשה בידיים היינו שעשה במודע את המעשה א"כ אמנם שאינו נתכון לעשות פה בור אך בפועל אנו יכולים לייחס מעשה זה אליו שהרי הוא שם ברה"ר את המזיק ואמנם הוא לא התכון אך זה ודאי שהוא יצר פה מזיק ואחרי שיש מזיק יש מה לדון היינו שמה שתמיד אנו פוטרים על נפילת אונס שזה משום שאי"ז כמאן דעביד אך כאשר מניח ברצונו יש כאן איזה מעשה שמתייחס אליו וכל הנושא הוא האם על כזה דבר הוא מתחייב או לא וזה החילוק של התוס' שאנץ שאדם שעושה בידיים היינו במודע את המזיק א"א לומר שהוא אנוס בזה

וא"כ למדה הגמ' את פותקין ביבותיהן מבור שהם תקלה וחילקה הגמ' בין בור לזה שהרי כל בור אדם עושה אותו שלא ברשות אך הכא עושה אותו ברשות וברשות הכונה היא שמותר לו לעשות את הבור הזה והיכן מצינו דבר שיכול להזיק שאפשר ליצור אותו לכתחילה ונחייב על זה

ובמיוחד לפי יסוד הגרי"ז שבכל מזיק חייב האדם על יצירת המזיק וא"כ זה בכלל יהא תמוה לחדש דבר כזה שהתורה התירה לאדם לעשות מזיק ובכ"א חייבה עליו שהרי בור התורה לא התירה לאדם לעשות וכן כל המזיקים וא"כ הכא יהא פטור

ועל זה הביאה הגמ' יוכיח משור שהרי שור הוא ברשות שברשות ב"ד הוא מהלך ברה"ר וא"כ נכון שיתכן שהאדם שומר עליו ברה"ר אך עצם יציאת השור לרה"ר היא היא יצירת היזק ברה"ר ואמנם יתכן שהוא שמור אך בפועל יצר האדם מזיק ברה"ר והתורה התירה לאדם ליצור מזיק זה ולהתחייב עליו (עד כדי שמצא רבינו הרי"ף את סברת התורה לפטור בשו"ר ברה"R משום דאורחיה הוא והיינו אורחיה שאפשר ללכת עם שור זה ברה"ר) וא"כ מצינו מקום שמותר ליצור מזיק והתורה חייבה

וע"ז הביאה הגמ' פירכא מה לשור שכן דרכו לילך ולהזיק היינו שיתכן שמה שחייבה התורה בכה"ג שאדם יצר מזיק ברה"ר זה רק במקרה שהמזיק מוכן לילך לדרכו ולהזיק את האחרים שאז יש עליו יותר שם מזיק וא"כ זה עומד נגד מה שהתורה אומרת שזה ברשות כיון שיתכן שהא שדרכו לילך ולהזיק זה גובר על הא שזה ברשות כיון שאמנם זה ברשות אך למעשה דרכו לילך ולהזיק והמזיק בו יותר מוכן וע"ז הביאה הגמ' ראיה מבור שהרי אין דרכו לילך ולהזיק ובכ"א חייב וחזר הדין כו' - כן נראה סוגי' הגמ' לדברי התוס' שאנץ הנ"ל.

ועתה נחזור לדברי הסמ"ע והלבוש בגדרי הברשות שהקשינו על הסמ"ע מה היוכיח משור הרי שור יש על האדם חיוב שמירה אך בפותקין לא ולהנ"ל א"ש ביותר כיון שהן אמנם ששור למעשה חייב האדם לשמור עליו ברה"ר אך על עצם יצירת המזיק מותר לו לעשות את המזיק ובכ"א חייב ונכון שהוא חייב לשמור אך למעשה אנו רק חפשנו הוכחה לכך שיצירת המזיק בהיתר ובכ"א אח"כ חייב על ההזק וזה מצינו בשור ברה"ר שברשות בי"ד הוא מהלך ולזה עבדינן יוכיח לפותקין

(וקצת דקדוק יש לזה מד' רש"י שכתב ואע"פ שברשות ב"ד משליכין שלא כתב שברשות ב"ד הם משאירים שם את הזבלים אלא משליכין היינו שדבר על עצם יצירת המזיק שזה נעשה ברשות ב"ד שאע"פ שיצירת המזיק הייתה בהתר בכ"א חייב)

ובקושיות על דברי הסמ"ע שהמחייב זה שמירתו עליך ואיך יתחייב הכא ללא שיש עליו חיוב שמירה להנ"ל לק"מ שהרי כל מה שצריך חיוב שמירה זה בשאר הדברים לבד מבור שבבור אינו חייב מפני שהוא ממונו היינו אינו חייב עליו מצד ששמירתו עליו בתור חיוב לשמור על ממונו אלא כיון שבור תחילת עשייתו לנזק וכמו שכ' הברכ"ש דהוא חייב משום הכריה שהוא יצר פה מזיק ולכן בבור אף אם אינו ממונו חייב שהרי הוא פתח מזיק ומה שכתב הסמ"ע שאינו צריך לשומרו היינו אמנם אינו צריך לשומרו אך בפועל ודאי שהוא גם יצר מזיק והוא יהא חייב ואמנם יכול שלא לשמור אך ודאי שהוא חייב על ההזק שמה שתמיד צריך את החיוב שמירה זה בשאר מזיקים לבד מבור אך בבור כיון שכבר יצר מזיק קיים יהא חייב אף אם אין לו חיוב שמירה.

# סימן נזדברי רעק"א בביאור דברי התוס' מה לבורלגבי ההפקר שהיא שלא ברשות.

[מבאר שדברי התוס' סותרים זא"ז.](#__RefHeading___Toc498555655) <> [מבאר שלא סותרים זא"ז.](#__RefHeading___Toc498555656) <> [קושיות רעק"א בעיקר התוס'.](#__RefHeading___Toc498555657) <>

## מבאר שדברי התוס' סותרים זא"ז.

זה לשון התוס': "מה לבור שכן שלא ברשות - דאפילו עשאו ברשות ואח"כ הפקיר כיון שהפקיר היינו שלא ברשות", עכ"ל.

והנה, בתוס' להלן [כ"ח:] מבואר דתרי מיני בור איכא, א] בור ד"חפירת איסור" וזה כשחפר ברשה"ר או ברשה"י סמוך לרשה"ר, ב] בהפקיר רשותו ולא בורו אין "חפירת איסור" והתם חייב מצד ממונו, והו"ל לסלוקי.

אבל בהפקיר רשותו ובורו פטור, דאין כאן ממונו ואין כאן "חפירת איסור", ורש"י חולק דבהפקיר רשותו ובורו חייב.

והביאור בפלוגתתם פשוט, דלרש"י ההפקר עצמו הוא כריי' דמ"ל מקרב רשה"ר לבור או איפכא, ולכן בהפקיר רשותו ובור איכא "חפירת איסור" ג"כ, ותוס' סובר שאינו כריי' רק שמתחילת הרשה"ר יש כאן בור, ולכן צריך לבא לדין חדש, ופשוט, וכל זה מבואר במהרמ"ש [נ'], וכ"כ האמרי משה [סי' כ"ט ס"ק י"ג].

והנה תוס' הק' על הפקיר רשותו, ובגליון הש"ס ציין רעק"א לתוס' [כ"ח:] הנ"ל, וביאר ביונת אלם [סי' י"ז ס"ק ב'] דכוונת רעק"א להקשות דבתוס' שם מבואר דהפקר אינו כריי' מדפטור על הפקיר רשותו ובורו, וע"כ דהפקיר רשותו ולא בורו חייב בלי כריי' ומדין ממונו, וא"כ, למה היו התוס' בסוגיין צריכים לחדש כאן דהפקר הוא שלא ברשות, הא כל הדין ברשות ולא ברשות הוא בכריי', וכיון דבור של הפקיר רשותו ולא בורו אינו בור של כריי', שוב א"צ שיהיה שלא ברשות, ולמה ליה למימר דההפקר הוא שלא ברשות.

## מבאר שלא סותרים זא"ז.

אולם בחי' רעק"א [[220]](#footnote-221) מבואר דלא הק' על התוס', ואדרבה כוונתו לבאר כוונת התוס', ותוס' קאי על הפקיר רשותו ולא בורו [ולא קאי בהפקיר שניהם], והיה ק' לתוס' דאם ננקוט דהפקיר רשותו ולא בורו באמת חשיב ברשות, א"כ למה עבדי צד השוה מבור ושור, הו"ל למילף פותקין בצד השוה מבור הפקר ובור דממונו [כשהפקיר רשותו ולא בורו], וזהו כוונת התוס' שרצו להוכיח שגם זה מיקרי שלא ברשות.

ונמצא דאדרבה, מכאן מוכרח דלא כסברת היונת אלם, דדין ברשות ולא ברשות בסוגיין אינו דין בכריי' רק בעצם המזיק, שהמזיק עצמו נמצא כאן שלא ברשות, ולכן זה דין גם בבור דממונו דאין בו כריי', וזה ילפינן משור שיש בו תורת מזיק אף שיש לו רשות להיות כאן.

ובאמת דדרכו של היונת אלם תמוה מאד, דלדבריו מה ה"יוכיח" משור, הרי בשור אין דין כריי' כלל, וא"כ איך ילפינן הלכות כריי' שיהיה ברשות או לא ברשות משור שאין לו הלכות כריי' כלל.

ומעתה נראה דזהו השו"ט בתוס', דקס"ד דהבור נמצא כאן שלא ברשות כשהיה לו חפירת איסור אבל בהפקיר שאין כריי' כלל, הרי שם מאן יימר דהבור נמצא כאן שלא ברשות, וע"ז תירץ, דסו"ס ההפקר הביאו לכאן שלא ברשות, וחשיב שלא ברשות גם בלי הכריי'.

ופשוט דתוס' לשיטתייהו, דלפי רש"י דהפקיר רשותו ובורו חייב, והפקר הוא כריי', א"כ כמו דכל בור הוא שלא ברשות כמו"כ בהפקיר רשותו ובורו, ואין חילוק, וכל השו"ט בתוס' לא שייך לשי' רש"י, ופשוט.

## קושיות רעק"א בעיקר התוס'.

אולם רעק"א הק' קושי' עצומה, דאולי הפקיר רשותו ולא בורו פטור מפ' בור דחשיב ברשותו [וכדנקטו בקושי'], וחייבין עליו דומי' דפותקין ביבותיהן, דילפינן מצד השוה.

עוד הק' רעק"א דלמה לא מחייבינן להפקיר רשותו ובורו כמו בפותקין, אכן נראה דלפי מה שהקדמנו מהמהרמ"ש ואמרי משה שאין כריי' ע"י הפקר שוב לק"מ, דודאי דבעינן כריי' בבור, ובפותקין איכא עכ"פ כריי', אף שזה כריי' היתר.

[וכנראה דרעק"א למד דגם בהפקיר רשותו ובורו, אף דאין כאן כריית איסור כיון שהביא לכאן רשה"ר מוכן עם בור, אבל כריית היתר מיהא חשיב כיון שעשה מעשה שעל ידו יש בור ברשה"ר, ולהכי מדמה לפותקין שהוא גם ע"י כריי', ופשוט].

# סימן נחתוס' ד"ה תאמר בהני דברשות,ובפלוגתת הרא"ש ויש מן הגדולים,ובפסקי הר"ח בצד השוה.

[**פרק א' תוס' ד"ה תאמר בהני דברשות, ובפלוגתת הרא"ש ויש מן הגדולים,**](#__RefHeading___Toc498555962) **<>** [בדברי התוס' והראשונים דשור ברשות מיירי בצרורות או בעץ ארוך מרשה"ר לרשה"י.](#__RefHeading___Toc498555963) <> [בדברי הרא"ש ורי"ף בעץ ארוך וצרורות מרשה"ר לרשה"י.](#__RefHeading___Toc498555964) <> [ביאור הדברים עפ"י חידוש מר' מאיר שמחה בגדר הדין צרורות.](#__RefHeading___Toc498555965) <> [דרכו של הגרי"ז בפלוגתת הרא"ש והיש מן הגדולים, וסתירת התוס' בזה.](#__RefHeading___Toc498555966) <> [דרכו של היש"ש בפלוגתא זו וישוב בסתירת התוס', וביאור בעיקר הגדר של צד השוה, שיש בזה ב' סוגים, ודינם שונים.](#__RefHeading___Toc498555967) <>

[**פרק ב' בהשמטת הרי"ף לדינים של הצד השוה, ובביאור דברי הר"ח שפסק כרבינא.**](#__RefHeading___Toc498555968) **<>** [בדברי הרי"ף, ומקשה על הר"ח שלמד שיש כאן מחלוקת ביניהם.](#__RefHeading___Toc498555969) <> [דרך הראשונה בר"ח שרבינא חולק ופוטר באסו"מ בראש הגג ובבור המתגלגל.](#__RefHeading___Toc498555970) <> [ב' ראיות ודחייה דליכא למימר דחולקים על עצם הדינים הללו.](#__RefHeading___Toc498555971) <> [דרך אחרת בזה שהר"ח לומד כהיש מן הגדולים, והמחלוקת היא רק אי איכא צד השוה או דמהני בלי צד השוה ונפ"מ לגבי הפטורים.](#__RefHeading___Toc498555972) <> [מבאר עפ"י זה את הר"ח לעיל [ג':] שסובר דקיי"ל כרב בביאור המשנה ששור היינו כל מילי דשור, ואזיל לשיטתו הכא.](#__RefHeading___Toc498555973) <> [תמיהא רבתי שלטי גיבורים.](#__RefHeading___Toc498555974)

# פרק א'תוס' ד"ה תאמר בהני דברשות,ובפלוגתת הרא"ש ויש מן הגדולים,

## בדברי התוס' והראשונים דשור ברשות מיירי בצרורות או בעץ ארוך מרשה"ר לרשה"י.

עיין בתוס' [ד"ה תאמר הני ברשות] שהקשו לשמואל ששור לרגלו, דלדידיה אדרבה, הרי רגל רק חייב שלא ברשות [ברשות הניזק] ופטור ברשות [רשה"ר], והיינו שהצד השוה הוא מהאבות של המשנה, ואף שלפי שמואל הדין לא ישתנה כיון שסו"ס נוכל לעשות צד השוה מקרן כמו לדעת רב, אכן אין זה הפשט במשנה, ותירצו דמיירי בצרורות שהתיז מרשה"ר לרשה"י והשור הוא ברשות והוא חייב בנזק ברשה"י.

והיה מקום להקשות שזה צרורות וזה תולדה ואין תולדות במשנה, ולעיל דייקנו מרש"י בסוגיין [סוף העמוד] שכחו של אדם חייב, והוסיף רש"י דקתני במשנה, והוכחנו מהכא שכחו באדם היינו אב, שהמשנה מיירי רק באבות.

אכן זו טעות, שודאי שהמשנה לא מיירי בצרורות שצרורות אינו אב, וכוונת התוס' שהחיוב של רגל שהוא אב לא תלוי על 'שלא ברשות' דגם ב'ברשות' שייך חיוב, וההיכי תימצי לזה הוא בתולדה, אבל הדין הוא דין באב, ודו"ק.

ועיין ברא"ש וברשב"א ותור"פ שהביאו את תי' התוס' בנו"א דאיירי כשהיה עץ ארוך המונח ברה"ר וברשות הניזק ודרסה עליו ברה"ר והזיקה ברה"י.

## בדברי הרא"ש ורי"ף בעץ ארוך וצרורות מרשה"ר לרשה"י.

וע"ע ברא"ש [ריש סי' א'] שכתב שבדין זה יש מחלוקת, דזוהי רק דעת רבינו יצחק ב"ר שמואל אבל הרי"ף פליג ע"ז, אבל לפמש"כ הרי"ף בריש מכלתין דטעם הפטור דשן ורגל ברה"ר הוי משום דאורחייהו להלך ברה"ר וא"א שילכו הבעלים אחריהן תמיד, אם היה עץ ארוך מונח מקצתו ברה"ר ומקצתו ברה"י ודרסה עליו ברה"ר ושברה כלים ברה"י הבעלים פטורים, כיון שדרכה לילך ולדרוס עליו.

ומעתה קשה דלדעת הרי"ף הדרא קו' התוס', דלדידיה ק' למ"ד תנא שור לרגלו היכי קאמר שור יוכיח הא להך מ"ד לא מצינו חיוב שור במקום דאית ליה רשות להלך דהיינו ברה"ר.

והיה מקום לומר שלמד כהיש מן הגדולים שהצד השוה אינו דווקא מהאבות של המשנה, וכדיבואר, וכן מבואר ברשב"א בתירוץ שני שהצד השוה אינו דווקא מהאבות במשנה.

## ביאור הדברים עפ"י חידוש מר' מאיר שמחה בגדר הדין צרורות.

אולם יש מקום לבאר באופן אחר, ונקדים בזה, דהנה בעיקר דברי הרי"ף כבר הבאנו לעיל [סימן לה] בסוגי' דצרורות להקשות דדבריו נסתרים מסוגית הגמ' לקמן [י"ט.] דמסקינן דבהמה שהתיזה צרורות מרה"ר לרה"י חייבת, ולדעת הרי"ף דפטור שן ורגל הוי מטעם אורחיה צ"ע האיך מחייבי' ליה בכה"ג הא אית לה רשות להלך ברה"ר.

והבאנו בזה מחידושי ר' מאיר שמחה ומהגר"ח [אש תמיד] דאיכא חילוק בין עץ ארוך לבין התיזה צרורות מרה"ר לרה"י, דכל מש"כ הרא"ש דלד' הרי"ף ליכא חיובא בעץ ארוך הוא רק בעץ ארוך וכדו' דהשור לא נכנס כלל לרשות הניזק, ובזה אמרי' דכיון דאורחיה להלך ברה"ר אין הבעלים צריכים לשמרו שלא ידרוס על עץ המונח ברה"ר, אבל בהתיזה צרורות דהצרור שהוא המזיק נכנס לרשות הניזק ל"ש לפוטרו מטעם אורחיה, דהא הצרורות הוו המזיק ורמי על הבעלים לשמרם שלא יכנסו לרשות הניזק ויזיקו ודו"ק.

ומעתה י"ל דהרי"ף יתרץ כמש"כ התוס' דאיירי בהתיזה צרורות מרה"ר לרשות הניזק, דבכה"ג אית ליה רשות להלך ומ"מ רמי על הבעלים לשמור על הצרור שלא יתיז לרשות הניזק ופשוט.

אלא שהדברים צ"ב, שכאן נמצא שהצרורות מחייבים מחמת זה שהם שלא ברשות, והשור באמת פטור כיון שהשור הוא ברשות, ואכתי לא מתיישבת קושי' התוס'.

והביאור בזה כנתבאר [שם]**,** שכאן נתחדש יסוד גדול בצרורות, שהשור עצמו אינו המזיק, רק שהוא מזיק לענין זה שהוא מפעיל את המזיק דצרור, וזה כעין חיובא דשור בור ולולי המיעוט היינו מחייבים אותו על ההיזק של המזיק שהוא יצר.

וכיסוד הזה נראה להוכיח מהרא"ש [י"ז:] וטור [סי' ש"צ] שביארו שהחידוש בבריי' בתרנגול שהזיק ברוח שבכנפיהם הוא דחשיב הרוח כמזיק אף דאין בו ממש, וקשה, הרי הרוח אינו המזיק רק התרנגול, ולדברי הגרמ"ש א"ש, וכן מבואר בתוס' [כ"ב.] עייש"ה.

ויסוד הדברים מפורשים ברמב"ם ריש כיצד הרגל בפי' המשנה וז"ל "שבא ממנו [מהבהמה] באמצעות מעשה אחר ולא היתה הבהמה היא הפועלת אותה פעולה פועל ראשון" עכ"ל, והארכנו בכל זה להלן [פרק כיצד הרגל סימן ג].

ונוסיף בביאור ההלכתא דצרורות, דנתחדש שתמיד יש לשור שם מזיק מכח זה שהוא עושה נזק והכא נתחדש שיש לו שם מזיק מכח זה שהוא מפעיל מזיק אחר, וחייבים על המזיק של השור גם בכה"ג, ודו"ק.

ומעתה נראה, שכבר נתבאר לעיל [סימן נו] שהיסוד של הסוגי' הוא שבור 'ברשות' היא סיבה שלא יחול עליו 'שם מזיק', ובור 'שלא ברשות' היא סיבה שיחול עליו 'שם מזיק', וילפינן בצד השוה שבשור נתחדש שגם ברשות חייל עליו 'שם מזיק', והקשו התוס' שגם שור ברשות לא חיילא עליו 'שם מזיק', ותירצו דמשכחת לה שור שחל בו שם מזיק גם 'ברשות', והיינו משום שבצרורות נתחדש שה'שם מזיק' של השור מיתלי תלי בזה, שעיקר החידוש של צרורות הוא שיש לו 'שם מזיק' מכח זה שהוא מפעיל מזיק אחר, וכל החידוש של הרי"ף שחסר לו ב'שם מזיק' ברשה"ר היינו דווקא עד כמה שהוא מזיק מכח זה שהוא עצמו עושה את הנזק אבל היכא שיש לו 'שם מזיק' ממק"א, התם לא אכפת מה שמצד עצמו אין לו שם מזיק ברשה"ר, שהרי זה נתחדש בצרורות דתלינן דינו כפי המזיק של הצרור, וזה ראינו עכ"פ בצרורות שגם 'ברשות' משכחת ליה דחייל ביה שם מזיק, ודו"ק.

ועיין בהערה [[221]](#footnote-222) שהבאנו מחידושי הגר"נ פרצוביץ זצ"ל מהלך נוסף בזה.

## דרכו של הגרי"ז בפלוגתת הרא"ש והיש מן הגדולים, וסתירת התוס' בזה.

בתוס' מבואר דלא ילפינן מרגל, שהרי רגל פטור מרשה"ר, ואין כאן יוכיח מרגל, ומשמע דלולי זאת שפיר ילפינן מרגל אף דדינו שהוא פטור ברשה"ר.

ומבואר דאף אי נלמוד פותקין מבור ורגל אכתי יתחייב פותקין ברשה"ר, וזה דלא כהיש מן הגדולים דנקט דאיכא פטורים משני המלמדים, אלא כהרא"ש דדינו כבור וכהקולות של בור.

ומצד שני העיר המהרש"א, דהתוס' לעיל [ג':] סובר כהיש מן הגדולים, דסובר דאף דלרב אסו"מ שלא אפקרינהו איכא בזה שם מזיק דשור, אכן כיון דיליף מבור אכתי פטור על כלים, וצ"ע.

ובעיקר ביאור פלוגתתם כבר הבאנו מהגרי"ז שאחרי הצד השוה הפטורים תלויים ב'שם' אש וב'שם' בור, ומשכחת לה תולדה של בור שנלמד מבור ואין לה הלכותיהן של בור, והיינו משום שאין לו 'שם' של האב, וזה הביאור בדין תולדותיהן לאו כיו"ב לפי הרי"ף, ובזה ביאר את פלוגתת הרא"ש ויש מן הגדולים, שלפי הרא"ש הכל תלוי ב"שם מזיק", ולכן אחרי הצד השוה יש לו שם בור ואין לו שם רגל ואש וממילא אין לו את הפטורים של אש ורגל, אכן היש מן הגדולים חולק ולדידיה הכל תלוי ב"מלמדים", ולכן איכא פטורים של ב' המלמדים.

לפי דברי הגרי"ז באמת תמוה הסתירה בתוס', שהרי אם כל הפטורים תלויים ב'שם', א"כ הכא בשור לדעת רב איכא 'שם' שור ולמה יש לו פטורים אחרים.

## דרכו של היש"ש בפלוגתא זו וישוב בסתירת התוס', וביאור בעיקר הגדר של צד השוה, שיש בזה ב' סוגים, ודינם שונים.

אולם יש דרך אחרת בעיקר פלוגתתם ועיין בזה ביש"ש [סי' ח'], ולדידיה אין כאן מחלוקת בדיני נזיקין ובסברות ששייכות לב"ק, אלא שזה תלוי בצדדים כלליים בגדרי צד השוה בכל התורה, ואגב זה למדנו את מהותו האמיתית של צד השוה.

ועיקר דבריו הם כך, דמצאנו סתירות בצד השוה, דלפעמים ילפינן פטורים של ב' המלמדים ולפעמים לא ילפינן אלא מאחד מהם, והביא מקנין כספו עיי"ש, וביאר בב' הקדמות.

א] מה דילפינן בצד השוה את הפטורים אינו משום שהנלמדים בצד השוה הם פרשה אחת עם המלמדים וממילא יש להם דין אחד, אלא אדרבה, מצד עיקר צד השוה לא היה צריך להיות הלכות של המלמדים כלל וכלל, אלא שיש 'הלכה' בי"ג מידות - "דיו"[[222]](#footnote-223) – וזו הלכה שאין ללמד יותר מהמלמד – עכ"פ למדנו מכאן שמהותו של הצד השוה היינו פרשה חדשה שלמדנו אותו בדרכי הלימודים, ואין כאן גילוי שהכל אחד, ועיין לעיל [סוף סימן י'] מה שהרחבנו בזה, וע"ע בהערה [[223]](#footnote-224) הרחבה נוספת בזה.

ב] באמת איכא תרי גווני של הצד השוה, שהצד השוה הפשוט הוא בבאו ללמוד דין חדש ופרשה חדשה, וכנתבאר, והכא הצד השוה מורכב מ"שני מלמדים", אכן משכחת לה גוונא נוספת של צד השוה, שזה ע"י "מלמד ויוכיח", והכא עיקר המלמד מכניסו לפרשה שלו, והשני עומד מן הצד לדחות את הפירכות, וגם זה בכלל צד השוה של הי"ג מידות, אכן במלמד בתורת יוכיח לא נאמר דין 'דיו', ולכן הכא יש לו את הפטורים של המלמד העיקרי ותו לא.

ואחרי ב' הנך הקדמות ביאר היש"ש את עיקר פלוגתת הרא"ש והיש"ש, שכל פלוגתתם היא איזה סוג צד השוה נשנה כאן, שהיש מן הגדולים למדו שזה צד השוה שמורכב מ"ב' מלמדים", ולכן יש את הפטורים של ב' המלמדים, אכן הרא"ש למד שכאן הצד השוה שייך לסוג השני שהוא צד השוה שבא ע"י "מלמד ויוכיח", וע"ע בדברינו בב"מ [ד'.] דכעין זה נחלקו בצד השוה ממודה במקצת וע"א להעדאת עדים, אי העדאת עדים הוי בכלל מודה במקצת כמו שמדוייק ברש"י שם בכמה לשונות, או שזה פרשה חדשה עם דינים חדשים, ולכן מצאנו בשער המשפט מחלוקת ראשונים האם דיני העדאת עדים שוין למודה במקצת או לא.

ועפי"ז הוסיף שכבר אין סתירה בין ב' הדיבורים של התוס', שהרי גם הרא"ש מודה שבאסו"מ של ממונו שלומדים משור ובור, שכאן זה צד השוה שמורכב מ"שני מלמדים" ולכן איכא פטור של שני המלמדים, ורק הכא בסוגי' [ו'.] ליכא ב' מלמדים, וא"ש [[224]](#footnote-225).

# פרק ב'בהשמטת הרי"ף לדינים של הצד השוה, ובביאור דברי הר"ח שפסק כרבינא.

## בדברי הרי"ף, ומקשה על הר"ח שלמד שיש כאן מחלוקת ביניהם.

הרי"ף לא הביא לכל הנך אוקימתי דהצד השוה, ועי' ברא"ש שתמה עליו דודאי כל הנך אוקימתות הלכות פסוקות הן ולא פליגי אהדדי אלא מר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי, דהא אוקימתא דרב אדא בר אהבה היא ברייתא ערוכה, ואוקימתא דרבינא מתני' היא בסוף ב"מ, וכך הנהו דאביי ורבא ליכא לאקשויי מידי וודאי דהכי קיי"ל.

ועיין בר"ח שכתב דקיי"ל כרבינא דבתרא הוא וי"א דקיי"ל ככולהו דלא פליגי אלא כל חד וחד דייק ומוקים, ומשמעות דבריו דלהשיטה הא' דקיי"ל כרבינא אין הלכה גם כרב אדא בר אהבה, וצ"ע מה יענה הר"ח לקו' הרא"ש דדין זה הוא ברייתא ערוכה דכל אלו שאמרו פותקין ביבותיהן וכו' בימות הגשמים יש להם רשות ואעפ"כ אם הזיקו חייבים לשלם [[225]](#footnote-226).

וצ"ל, דכל המחלוקת היא רק על בור המתגלגל ואסו"מ בראש הגג, ונראה לבאר את שיטתו בב' דרכים, וכדיבואר:

## דרך הראשונה בר"ח שרבינא חולק ופוטר באסו"מ בראש הגג ובבור המתגלגל.

בדרך הראשונה היה נראה לחדש דס"ל לר"ח דלרבינא פטורים בהנך גוונא דבור המתגלגל ואסו"מ בראש הגג.

ונקדים בחידוש, דרבא ס"ל דאסו"מ בראש הגג ונפל והזיק בתר דנייחי פטור, שהרי כל ה'יוכיח' הוא רק מאש שיש בזה כח אחר, וקשה שכח אחר באש הוא חומרא יותר מבור כיון שהוא הולך ומזיק, וזה מוכרח משיטת רבא עצמו לעיל [ה':] שלמד כולהו מבור וחד מהנך וזה כולל אש, וכבר הק' כן התוס' לעיל [ה':] על אביי דלמד אסו"מ בתר דנייחי מאש, עיי"ש מה שתירץ, ונראה לחדש שלדעת הר"ח ליתא לתירוץ התוס' ולכן ע"כ דרבא חולק בזה, ולפי אביי באמת לא ילפינן לאש מכולהו וחד מהנך, ובפלוגתא זו קיי"ל כרבא כנגד אביי, הלכך פוטרים באסו"מ בתר דנייחי.

ובזה יש ליישב קושי' האבי עזרי [נז"מ י"ג י"ט] על רמב"ם שהשמיט דינא דאסו"מ בראש הגג לבתר דנייחי [[226]](#footnote-227), ולהנ"ל י"ל דתלוי בפלוגתת אביי ורבא, וקיי"ל כרבא, ויש דרכים אחרים ברמב"ם עיין בהערה [[227]](#footnote-228).

ואחרי חידוש זה יש מקום לחדש שע"ד זה חולק נמי רבינא על רבא בבור המתגלגל, ונבאר את הדברים, דהנה, כל מה דליכא פירכא של כח אחר בבור המתגלגל כבר ביארו התוס' כיון שאין כאן בור חדש בכל מקום, והכל בור א', כן ביארו התוס' [ריש ו'.], וי"ל דרבינא חולק בזה על רבא וסובר דכל מקום שהוא מתגלגל אליו הוא כבר בור חדש, ושוב הדרא הפירכא של כח אחר גם הכא, וליכא יוכיח מאש וכנ"ל כרבא נגד אביי, וקיי"ל כרבינא שהוא בתראה, ועיין בהערה [[228]](#footnote-229) מה שהוספנו בשיטת הרמב"ם.

## ב' ראיות ודחייה דליכא למימר דחולקים על עצם הדינים הללו.

איברא דכבר העיר הגר"נ פרצוביץ זצ"ל, דבאמת גם אאוקימתא דאביי יש להקשות, דהאיך אפ"ל דלא קיי"ל הכי הא דין זה הוא ברייתא ערוכה לקמן [כ"ט] "ומודים חכמים לר"מ באבנו סכינו ומשאו שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצויה והזיקו שהוא חייב", דבפשוטו הך ברייתא איירי גם לאחר נפילה וכמבואר בסוגיא שם, וצ"ע.

ויש להוסיף בזה עוד דבאמת קשה טובא, הרי מבואר בדברי הרא"ש להלן [ל'.] שהמשנה של המצניע קוץ מוסבר עפ"י הצד השוה מאסו"מ בראש הגג, ונמצא שהצד השוה של אביי הוא משנה מפורשת, וקשה תרתי, א] למה אביי לא הביאו, ב] למה הרא,ש לא אמר גם על אביי שאין לחלוק עליו מחמת המשנה, ולשיטתו, וצ"ע, עכ"פ זה ברור שא"א ללמוד בר"ח שהוא למד שרבינא חולק על אביי, והדרא קושי' לדוכתא.

## דרך אחרת בזה שהר"ח לומד כהיש מן הגדולים, והמחלוקת היא רק אי איכא צד השוה או דמהני בלי צד השוה ונפ"מ לגבי הפטורים.

ונראה לבאר בזה בדרך אחרת והיא בהקדמת ג' הנחות:

א] הר"ח לומד כהיש מן הגדולים, ב] המחלוקת בין רבינא לאביי ורבא אינה בעיקר החיוב או פטור, אלא דפליגי בנקודה אחת, והיא, האם דין זה נלמד בצד השוה או דידעינן כן בלי צד השוה ונפ"מ לגבי הפטורים, ג] הר"ח למד שהצד השוה צריך להיות דווקא מהאבות במשנה.

וביאור הדברים כך, דלעולם כו"ע מודי לדינא דאסו"מ בראש הגג דחייב בתר דנייחי, אלא דס"ל דפליגי אביי ורבא אי בעינן צד השוה או לא, דרבא ס"ל דכח אחר אינו קולא כלל, רק חומרא, [ולכן לדידיה שפיר יליף אש מבור וחד מהנך], הלכך לרבא ליכא פירכא כלל ולכן אין על זה צד השוה, אבל לאביי יש על זה צד השוה.

ויש בזה נפ"מ לדינא, דאי קיי"ל כהיש מן הגדולים, הרי לאביי יש פטור טמון, ולרבא ליכא פטור טמון, ועל זה שפיר אמרו דקיי"ל כרבינא, דג"כ סובר כרבא נגד אביי באסו"מ בתר דנייחי.

ויש להמשיך עוד, שרבינא פליג על רבא כנתבאר לעיל - האם בור המתגלגל הוא בור אחד או כמה בורות, וסובר שהפירכא של מעשיו גרמו לו היינו רק בהיזק שלא במקום הכרייה, אבל בכמה בורות הרי הכרייה של כל אחד מסתיימת במק"א, וכל היזק בכל בור מתייחסת למקום הכרייה, ולכן ליכא חסרון של מעשיו גרמו לו ולא בעינן לצד השוה, אבל רבא סובר שכולם בור אחד והסתיימה הכרייה במקום הראשון, וההיזק כבר אינו במקום הכרייה, וממילא שחסר במעשיו גרמו לו, ולכן בעי צד השוה.

## מבאר עפ"י זה את הר"ח לעיל [ג':] שסובר דקיי"ל כרב בביאור המשנה ששור היינו כל מילי דשור, ואזיל לשיטתו הכא.

ובזה א"ש עוד תמיהא גדולה בדברי הר"ח לעיל [ג.], דהנה, הרא"ש הק' על היש מן הגדולים לדעת שמואל דאיך יליף משור של המשנה, הא הו"ל רגל והוא פטור ברשה"ר, וע"כ שהם למדו שהצד השוה הוא מקרן ולא בעינן צד השוה של המשנה וכמבואר נמי ברשב"א.

ונראה שהר"ח סובר כתוס' שזה צד השוה של המשנה, ולדידיה צ"ל כך, דע"כ דשמואל עצמו למד דכל הנך אינם הצד השוה במשנה, ורק אסו"מ בראש הגג הוא הצד השוה במשנה, שהרי כולם משור וכולם צריכים להיות פטורים ברשה"ר, וכל סוגי' דידן אזיל כרב שהמשנה קאי גם בקרן, וממילא מוכרח דבפלוגתא זו בין אביי לרבא ורבינא - האם אסו"מ הוא צד השוה או לא - בזה סובר שמואל כאביי, ודלא כרבא, וע"כ דלשמואל יהיה פטור טמון.

ובזה חולק הר"ח וסובר דלא קיי"ל כן, וליכא בזה פטור טמון, דקיי"ל כרבינא דסובר כרבא דליכא צד השוה בגוונא זו והוא דין פשוט, בלי פטור טמון, ומעתה מוכרח דלא קיי"ל כשמואל בביאור למשנה, וא"ש הר"ח לעיל [ג':] דקיי"ל כרב במשנה דשור וכל מילי דשור, וא"ש לשיטתו, והקדים כן, שהרי קיי"ל כשמואל בדיני וא"כ איך קיי"ל כרבינא, וע"כ דהתם כבר פסק כרב, וע"ע לעיל [סימן לו] מה שנתבאר שם עוד בדעת הר"ח [שם].

## תמיהא רבתי שלטי גיבורים.

אולם יש תמיהא רבתי בשלטי גיבורים שכתב בהדי' דלפי היש מן הגדולים איכא פטורים של בור ושל שן, וזו תימא רבתי, דבשלמא בכולהו יש לומר דקאי ברשות הניזק אבל בפותקין ביבותיהן מוכרח שזה ברשה"ר שרק שם יש דין ברשות, וצע"ג

# סימן נטבדין כרייה ע"י פשיעהבכותל ואילן מכח האזהרת בי"דוזה שונה מאסו"מ בראש הגג.

[הערות קצרות בפשט הסוגי'.](#__RefHeading___Toc498816019) <> [מהלך אחד בסוגי' דילפינן בצד השוה דסגי בכריי' ע"י פשיעה בכותל ואילן, ולא בעינן במעשה בידים.](#__RefHeading___Toc498816020) <> [מתמה מכמה דוכתי דמוכרח דלא מהני כרייה ע"י פשיעה בעלמא.](#__RefHeading___Toc498816021) <> [מבאר שיש ב' מיני פשיעה, ומביא מהחזו"א שיש הבדל בין פשיעה בבור עצמו לפשיעה חיצונית, ובדברי הברכ"ש בזה, ומיישב את קושי' האחרונים דלמה ליכא פטור של "ולא אש בור" באסו"מ בראש הגג, ומיישב שגם הכא הפשיעה ההיתה בכותל עצמו שהוא הבור.](#__RefHeading___Toc498816022) <> [מתמה ממה דבעינן ילפותא מאש באסו"מ לומר "שכאילו הוא עשה את הכל", והכא אינו כן.](#__RefHeading___Toc498816023) <> [מבאר שיתכן שהעיקר הוא הפשיעה הישירה, ו'כח המשיכה' שונה מ'כח של רוח' ושפיר חשיב פשיעה ישירה – מביא בזה את פלוגתת התוס' והר"ן ורבינו דוד בסנהדרין [ע"ז] בכח המשיכה לגבי אשו משום חציו.](#__RefHeading___Toc498816024) <> [מתמה בדין אזהרת בי"ד בכותל ואילן, ומאי שנא מדינים אחרים שא"צ בי"ד.](#__RefHeading___Toc498816025) <> [מבאר הגדר באזהרת בי"ד - דפקע מיניה שם תשמישין.](#__RefHeading___Toc498816026) <> [מבאר למה דוקא כשיש אזהרת בי"ד איכא כריי' ע"י הפשיעה.](#__RefHeading___Toc498816027) <> [אכתי תמוה מעיקר הצד השוה.](#__RefHeading___Toc498816028) <> לדרך השניה א"ש שהכרייה נגמרת למעלה

##

## הערות קצרות בפשט הסוגי'.

תחילת הסוגי' יש לעמוד על כמה נקודות שיבוארו בלימוד הסוגי' - בעזהי"ת.

א] יש לעיין במה שמבואר בגמרא שבור חשיב כהזיקה מצוי, דעיין לעיל בתוס' [ה':] שכתב דע"כ שאינו יותר מצוי מכל מזיק אחר כיון שא"כ האיך ילפינן כל המזיקין מבור ורגל, וקשה דא"כ במה מיקרי דומי' דבור מחמת ההזיקה מצוי אי בור שוה לכולם בזה, וצ"ע.

ב] מאידך קשה על רש"י כאן שמשמע שחולק על התוס' ולדידיה יש דרגא של מצוי בבור יותר מאחרים אלא שזו פחות מרגל, והדרא קושי' התוס' לדוכתא.

ג] לא ברור האיך מודדין ב' דרגות במצוי הזה, ועוד, הרי לעיל [סימן כה] הוכחנו שהגדר בהזיקה מצוי אינו בנזק עצמו אלא בהילוך, עיי"ש הביאור, וכן מדוייק ברש"י הכא שלא כתב שכל שעה היא 'דורסת' רק שהיא הולכת, ולפי"ז מה שייך יותר ופחות מצוי בזה, וכל זה צ"ע, ועיין - בדברינו לעיל [סוף סימן כה] מה שכתבנו בזה.

ד] גם מה שאמרו בסוגי' דליכא 'תחילת עשייתו לנזק' קשה דהאיך שייך להשוותו לבור בלי ההגדרה של בור וזה יבואר בהמשך.

ה] עוד יש לדון האם איירי בנזק של הכותל והאילן בהדי' דקאזלי או בתר דנייח, וכל זה יבואר בהמשך בתוס'.

ו] עוד יש לדון - הרי חסר בכרייה בידים, ואי לא בעינן כרייה כלל א"כ איכא קושיות בכמה סוגיות, וכדיבואר בסוגי'.

ז] עוד צריכים לעיין דמה שורש הדין של 'אזהרת בי"ד' דלמה לא סגי במומחין או אזהרת חבירו כדמצאנו בכמה דוכתי, וכל זה יבואר בסוגי'.

## מהלך אחד בסוגי' דילפינן בצד השוה דסגי בכריי' ע"י פשיעה בכותל ואילן, ולא בעינן במעשה בידים.

בעיקר דין כותל ואילן צ"ב, הרי אין כאן כריי' כלל שהרי הבור נוצר מעצמו, ומה שבנה את הכותל אינה כריי' כלל וכלל, ופשוט, וא"צ לזה ראיות, אטו כל בונה בנין חשיב ככורה בור על שם העתיד, הרי אין זה אלא 'מילתא דבדיחותא'.

ומלבד כל זה הרי אטו כתוב במשנה של 'כותל ואילן' שהוא זה שבנה ונטע, הרי איירי גם במי שקנה או ירש, ומלבד כל זה, הרי ודאי שמצוי מאד שהבונה והנוטע לא רואים בחייהם את נפילתו של הכותל ואילן, וממילא שמצוי מאד שהדין של המשנה מתחיל כמה דורות אחרי הבנין ונטיעה כשהכותל מתחיל להיות רעוע – ורק אז מתחיל פרשת בור – ועד אז היה כאן בית ואילן רגיל, וכעת שמתחיל פרשת בור הרי הוא מתחיל בלי שום כרייה – והדברים פשוטים עד מאד - ומסברא פשוט ש'בנין הבית' ו'חורבן הבית' הם תרתי דלא שייכי זל"ז - והם הפוכים זה מזה - אף דליכא חורבן בלי בנין - וה"ה בנין וכריית בור תרתי דסתרי נינהו.

ואף שרבים רצו לדייק שהבנייה ונטיעה הם הכרייה מלשון רש"י [ד"ה תחילת] וכן מלשון תוס' [ד"ה אי דאפקרינהו], אכן פשיטא שדיוקים לא יכולים לחדש רעיונות נגד הפשוט והברור, ודברי רש"י ותוס' יבוארו בהמשך [פרק ב' וג'] בעזהי"ת כפשוטם - בלי רעיונות כאלו – ויבואר שדבריהם באו לאפוקי מבנייה של כותל שמתחילה היה רעוע שזה דין מפורש בראשונים ופוסקים – ודין זה באמת שונה מהמשנה לגבי אזהרת בי"ד כמבואר בדבריהם, ולהלן הוכחנו שגם לא בעינן צד השוה לבור הזה, וכדיבואר.

עכ"פ קשה טובא דהיכן הכרייה - וכבר עמדו בזה באבי עזרי [מהדו"ק נז"מ, פי"ג - הי"ט] וביונת אלם [סי' י"ז] - ורצו לפרש שזה גופא הצד השוה כאן דמהני בור בלי כריי', וע"ע שיעורי רבינו חיים הלוי [ב"מ קיז].

ועיין ברכ"ש [סימן י'] שכתב שמהסוגי' הזו יש מקור דלא בעינן מעשה כרייה - וסגי בפשיעת כרייה, אכן הוא לא הוסיף כדבריהם שזה גופא ילפינן מהצד השוה.

ודברי האחרונים דנקטו דילפינן כרייה מהצד השוה תמוהין מאד, דאיך נלמד דיני כריי' מפרשת שור, הרי בשור אין דיני כריי' כלל, והרי פשיטא ששור שהוא ממונו שהוא חייב עליו בשמירה ופשיעה מחייבת אותו, אבל בבור של הפקר דלא ידעינן שזה באחריותו בלי דיני כרייה, הרי מה נקרא כרייה ומה לא לא נלמד משור, ודבריהם צ"ע גדול.

וע"כ צ"ל דמסברא ידעינן דפשיעה דגורם כריי' ופשיעה דגורם פתיחה נמי חייבין, וא"צ מעשה בידים בכריי' ופתיחה, ואין זה ענין לצד השוה של הסוגי'.

והעירני תלמיד אחד, דיתכן לומר כך, דלעיל בסוגי' דבור המתגלגל [סימן ל"ו] היה צד השוה ללמוד משור שבור לא בעי מעשיו גרמו לו, וכבר תמה כעין זה הרשב"א בתשובה שאולי דווקא בממונו [שור] לא בעינן מעשיו גרמו לו, ומה שייך בזה צד השוה משור לבור שבבור יש כרייה, וביארנו שם שמלבד הדין כרייה של קשר למזיק ומלבד הדין כרייה שזה חלק מהמזיק, עוד היה מקום לדון שכרייה היא חלק מחיובא דבעלים, והיינו שאין לחייב בעל המזיק על הנזק של ממונו בלי שיש לו שייכות לנזק עצמו, וזה המעלה של מעשיו גרמו לו שהכרייה היתה במקום הנזק ולכן הוא בעצמו מתייחס לגוף הנזק עצמו, [דכרייה לקשר את הבעלים עם המזיק מהני בלי מעשיו גרמו לו, ומהני גם שלא במקום הנזק], וסברא זו שייכת גם בשור, ולמדנו משור שא"צ שייכות בין בעל המזיק לנזק עצמו, ודו"ק.

וע"ד זה יש לומר גם הכא, והיינו שזה ידענו מסברא שפשיעה היא כרייה לגבי כל הלכות כרייה, אלא שהיה קס"ד שיש דין נוסף בכרייה שהכרייה היא חלק מחיובא דבעלים, והיינו שאין לחייב בעל המזיק על הנזק של ממונו המזיק בלי שיש לו שייכות לגוף הנזק עצמו, וזה המעלה של מעשה כרייה בידים, ולכן קס"ד דבעינן מעשה כרייה בידים, דאל"כ אין לבעלים שייכות לנזק עצמו, אכן מצד עיקר הלכות כרייה לא בעינן כרייה במעשה בידים.

ומעתה א"ש האיך ילפינן משור, והיינו כנתבאר במעשיו גרמו לו, שהרי גם בשור הוא מתחייב על היזק דממונו המזיק ולא בעינן לא מעשיו גרמו לו ולא מעשה בידים שיקשר אותו לגוף הנזק, וא"ש.

אכן לפי דרך זו אכתי קשה שהרי מבואר בגמרא שהצד השוה הוא משום שחסר בכותל ואילן את הפרט של 'תחילת עשייתו לנזק', ובזה שונה מכל בור, וצריכים לדחוק שאין הכוונה להגדרה הרגילה של 'תחילת עשייתו לנזק' אלא הכוונה למעשה כרייה בידים, ואכתי צ"ע.

## מתמה מכמה דוכתי דמוכרח דלא מהני כרייה ע"י פשיעה בעלמא.

עכ"פ זה מפורש בסוגי' דלא בעינן כרייה בידים וסגי בפשיעה, או דידעינן כן מסברא או שזה גופא הצד השוה, ומעתה קשה דאיך פטרינן בבור דשורו מדין "איש בור ולא שור בור", הרי בכריית שורו היה יכול לשמור, ונמצא דחוץ מכריית השור [דאיתמעיט], איכא נמי כריית הבעלים בגרמא בזה שלא שומר שורו, ועל זה לא שייך מיעוט, דכריי' דידיה הוא.

עוד יש לתמוה באסו"מ בראש הגג ונפלו ברו"מ והזיקו בתר דנייחי, דבעינן לצד השוה לחייבו מדין בור, והטעם מבואר שם דהכריי' הוא בהדי כח אחר, וק' דמה אכפת לן דאיכא כח אחר, הא סו"ס פשע דהו"ל לאסוקי אדעתי' דיפול וכשאנו דנים מצד פשיעה, הרי אין חסרון כח אחר רק במעשה בידים, והרי פשוט שמי שפשע והשאיר דלת שנפתח ברוח מצויה ויצא השור והזיק דחייב בלי צד השוה מאש, שזו פשיעה פשוטה.

ובאמת דה"ה דק' מבור המתגלגל דחסר במעשיו גרמו לו, הא בכותל ואילן ודאי דאין כאן מעשיו כלל וכלל, וצע"ג, ובאבי עזרי שם נתעורר כבר בקושי' זה, ובאבי עזרי שם רצה לחדש, דאה"נ, דלאחר צד השוה דכותל ואילן שוב א"צ צד השוה דאסו"מ ובור המתגלגל, ולהכי הישמיטו הרי"ף, וזה צ"ע, אטו אביי ורבא לא ידעו מתני' דכותל ואילן, וצ"ע.

עו"ק שבאמרי משה [סימן ל"ו סוס"ק ז'] הוכיח דפשיעה אינה ככריי' מדין אשלד"ע בכריית בור, והק' דדל מהכא דיני שליחות הא אף בשולח חש"ו לכריית בור תיפוק ליה שחייב מחמת פשיעתו, וע"כ דפשיעה אינו מחייב, וצ"ע, ועיין בהערה [[229]](#footnote-230) מה שיש לדון בהנך קושיות ליישב ולדחות חלק מהם.

## מבאר שיש ב' מיני פשיעה, ומביא מהחזו"א שיש הבדל בין פשיעה בבור עצמו לפשיעה חיצונית, ובדברי הברכ"ש בזה, ומיישב את קושי' האחרונים דלמה ליכא פטור של "ולא אש בור" באסו"מ בראש הגג, ומיישב שגם הכא הפשיעה ההיתה בכותל עצמו שהוא הבור.

ונחזור על מה שנתבאר בכל זה לעיל [סימן מו] בסוגי' דאסו"מ בראש הגג שנפל ברוח מצויה וילפינן מאש, דמהני כח אחר בכריית הבור בנפילה, והק' האחרונים - חזו"א [סי' א' ס"ק ב' - בחדש כאן בסוגיין] וכ"ה באמרי משה [סי' כ"ט ס"ק כ"א] - דכמו דדרשינן "איש בור ולא שור בור", ה"ה דיש לדרוש "ולא אש בור" ואיך מהני באסו"מ, וחילק החזו"א בקצרה שבאבן הוא עשה שינוי בגוף התקלה, ובנתקל לא עשה כן ששם הוא לא נגע כלל בתקלה.

ונראה בכוונתו, שאף אי פשיעה שגורמת יצירה של בור מיקרי כרייה של הבור אבל יש בזה כללים, שרק פשיעה כזו שמתייחסת ישירות לבור מיקרי כרייה של הבור אבל פשיעה שמתייחסת לדבר אחר ורק בעקיפין היא מתייחסת לבור, פשיעה כזו לאו שמיה כרייה – והביאור בזה כנתבאר בכמה דוכתי – והוא, דכרייה היא חלק מהמזיק של הבור, עיין בזה לעיל [סימן ל] בהרחבה, ולכן רק פשיעה ישירה חשיבא ככרייה, ודו"ק.

ומעתה, המיעוט של 'איש בור' ולא 'שור בור' ולא 'בור בור' - היינו דווקא כשהוא פשע בשור – שהוא האמצעי בין הבור לאדם - שהרי השור כורה את הבור והפשיעה התייחסה לשור, אבל אין התייחסות ישירה בין הפשיעה שלו לבור, שהכרייה של הבור נעשה על ידי השור והפשיעה של האדם נעשה בשור הזה ולא בגוף הבור.

אולם באסו"מ אינו כן, שהרי הוא פושע בהך אבן עצמו שהוא הניחו בראש הגג, והוא הוא הבור שהוא כורה, הרי שפשיעתו אינו במזיק של אש וכעת המזיק של אש כורה את הבור, אלא דאהני לן האש בפשיעה דידיה בבור, והיינו שהפשיעה היא בבור עצמו, אלא שלולי פרשת אש אין משמעות לפשיעה בבור, שהרי הפשיעה היא רק פשיעה על ידי כח אחר.

ובזה מיושבת נמי טענת האמרי משה [שם] מהדין אשלד"ע בכריית בור, דדל מהכא דיני שליחות הא אף בשולח חש"ו לכריית בור תיפוק ליה שחייב מחמת פשיעתו, ולפי החזו"א א"ש, שהרי הכא אמנם היתה פשיעה, אבל הפשיעה לא התייחסה לגוף הבור, ולכן לא חיילא בפשיעה תורת כריית בור, אבל בפשיעה דידן איכא פשיעה ישירה לבור, ועיין לעיל [סימן מו] שהבאנו יסוד זה מהברכ"ש.

וע"ד זה הבאנו נמי משור שרבץ ברשה"ר, שכאן השור עצמו שהוא ממונו - מתהווה לבור - והפשיעה היא בתוך המזיק עצמו - ולפי"ז א"ש הכא שהרי גם הכא הפשיעה היתה בכותל ואילן עצמם שהם עצמם התהוו לבור, וא"ש.

## מתמה ממה דבעינן ילפותא מאש באסו"מ לומר "שכאילו הוא עשה את הכל", והכא אינו כן.

אולם אכתי קשה שהרי באסו"מ ילפינן מאש דמהני, וביארנו לעיל דאדרבה - זה גופא מה שמבואר בתוס' דבעינן ילפותא מאש ללמוד "דכאילו הוא עשה את הכל" – וממילא הנפילה מראש הגג מתייחסת אליו כאילו הוא עשה את כל הכרייה, וכל זה מבואר שם בתוס', וביארנו שכל זה מטעם הנ"ל, והיינו שצריכים כרייה ישירה בבור, וזה רק בפשיעה בגוף הבור וגם בפשיעה כזו שחשיב כאילו הוא עשה את הכל, שהרי הכרייה היא חלק מהבור, וכנתבאר.

והוספנו עוד בביאור הדברים שיש מקום לחקור - האם בחיובא דאש התחדש שעל אף שהרוח והאבן או הרוח והאש הם ב' כחות, אכן הוא קישר ביניהם ולכן הוא חייב על המעשה המשותף של שניהם, או דאדרבה - שהתורה חידשה שאין כאן ב' כחות, אלא שהכח של הרוח משולב ביחד עם האש והאבן - ונתחדשה כדרך השניה, דלפי הדרך הראשונה הרי זה דומה לב' שוורים שאחד רובץ והוא מתהווה לבור - אבל זה נעשה בעזרתו של השור השני - והפשיעה המשותפת בשניהם גרמה לבור, דכלפי השור שעוזר מיקרי איש בור ולא שור בו שאין כאן פשיעה ישירה אלא בחלק של השטר שהוא עצמו מתהווה לבור - והכא נמי האבן מתהווה לבור ולא הרוח, ומהכא מוכרח שהרוח הוא חלק מגוף האבן וחלק מגוף האש - ולכן הכא חשיב ככרייה ישירה בבור.

ומעתה קשה טובא, דהיכן הפשיעה והכרייה הישירה בכותל ואילן, הא הכא הוא לא עשה כלום, ובאסו"מ ראינו שרק אחרי שדנים שהוא עשה את הכל מהני, והיינו מטעם הנ"ל שצריכים פשיעה ישירה, והיכן הפשיעה הישירה בכותל ואילן, הרי שם הוא לא קעביד כלום, - ובנוסח החזו"א, הרי לא היה שום נגיעה בכותל ואילן ודלא כאסו"מ שנגע מבגוף האבן.

## מבאר שיתכן שהעיקר הוא הפשיעה הישירה, ו'כח המשיכה' שונה מ'כח של רוח' ושפיר חשיב פשיעה ישירה – מביא בזה את פלוגתת התוס' והר"ן ורבינו דוד בסנהדרין [ע"ז] בכח המשיכה לגבי אשו משום חציו.

ונראה לחלק בין פשיעה ישירה ע"י רוח מפשיעה ישירה ע"י כח המשיכה, והביאור כך, שרוח הוא כח חיצוני שמתערבב בבור לעומת כח המשיכה שנמצא בתוך הבור עצמו, ולכן פשיעה בבור כולל פשיעה בכח המשיכה שנמצא בו.

ומקור לזה מדברי רבינו דוד - מובא בר"ן בסנהדרין [ע"ז], דהנה, כתבו התוס' [שם] שזורק אבן למעלה באופן שהוא נופל למטה באותו מקום, שמבואר בגמרא שפטור ברציחה, וביארו התוס' בתירוץ א' שזה רק לר"ל דאשו משום ממונו ולכן פטור ברציחה אבל לר"י שאש חייב משום חציו גם ברציחה אז בכה"ג שפיר חשיב אש וחייב.

ומבואר שכח המשיכה חשיב כ'כח אחר' בהלכות אש ורק חשיב חציו למ"ד אשו משום חציו, ולמ"ד משום ממונו חשיב ממונו - ועיין במנחת שלמה בסוגי' [עמוד ע - מהדורת תשעד] שכתב שלפי הך תוס' גם כותל ואילן חשיב כאש - וכפשוטו יש לומר דהיינו דהוי ככח אחר - כמו רוח - ודו"ק.

ורבינו דוד חולק דכו"ע מודי שזה אשו משום ממונו וזה לא חציו, כיון שכח של רוח הוא כח חיצוני, וזה מתייחס ומצטרף למעשה האדם להגדיר אותו כזורק חץ בסיוע הרוח, אבל כח המשיכה הוא כח של משקל וכובד שנמצא בחפץ ולכן זה עומד מצד החפץ ולא מצד עושה המעשה ולכן זה לא מצטרף לעושה המעשה, והר"ן דוחה לאידך גיסא שסברת התוס' נכונה, שהרי כח המשיכה נמצא באופן תמידי יותר מרוח שרק מנשבת לפרקים ולכן יש יותר סברא לתלות ולדון שיהיה חציו [[230]](#footnote-231), ולא פחות סיבה.

עכ"פ כל הדיון שלהם הוא מצד לדון דין חציו – האם זה אש או לא, אבל כו"ע מודי שיש צד לדון את הכח המשיכה כחלק מהחפץ יותר מרוח, אלא שחולקים האם זה סיבה לנתק את הכח המשיכה מהאדם שלא יחשב ככחו וכחציו - ונפ"מ האם אפשר לחייבו משום רוצח לפי ר"י.

ונפ"מ לדידן, הרי מי שפושע באבן שיהפוך להיות בור ע"י זה שיפול ברוח, הרי כאן ליכא פשיעה ישירה בבור העתידי גרידא, אלא בבור ביחד עם כח החיצוני של הרוח - וכבר חקרנו בגדר חיובא דאש - האם התחדש שעל אף שהרוח והאבן או הרוח והאש הם ב' כחות, אכן הוא קישר ביניהם ולכן הוא חייב על המעשה המשותף של שניהם, או דאדרבה - שהתורה חידשה שאין כאן ב' כחות, אלא שהכח של הרוח משולב ביחד עם האש והאבן - ונתחדשה כדרך השניה בצד השוה עצמו - ולענין זה צריכים צד השוה - שהצד השוה מחדש 'כאילו הוא עשה את הכל'.

אבל מי שפשע בכותל שהוא עצמו בור, ונפילתו ע"י כח המשיכה, הרי הכח המשיכה נמצא בכותל ואילן, ונראה דהכא ליכא חקירה זו - והכא פשוט שפשיעתו בכותל עצמו מתייחסת נמי לכח המשיכה שנמצא בכותל, ושוב הוי ליה פשיעה ישירה בבור, ודו"ק, וא"ש.

## אכתי יש לתמוה בזה.

אולם הדברים עדיין לא מיושבים לדרך זו מכמה טעמים:

א] עיקר הצד השוה עדיין אינו ברור - וכדיבואר להלן.

ב] לא ברור שכל המקרים של כותל ואילן איירי דווקא בנפלה בכח המשיכה ולא בנפלו בכח אחר של רוח, ואטו ישתנו הדינים בגוונא כזו, הרי לא יתכן לומר כן - דא"כ לפי היש מן הגדולים יהיה טור טמון בגוונא זו, ושוב הראוני תלמיד אחד במ"מ [נז"מ פרק יג הלכה יט] שהביא לשון התוספתא "נפל הכותל מחמת הזועות מחמת הרוח ומחמת הגשמים - אם בנאו כדרכו פטור ואם לאו חייב", הרי בהדי' דאיירי גם בכה"ג.

ג] לא ברור אם הר"ן והתוס' יודו לסברא זו - שנראה שהם לומדים שמתייחסים לכח המשיכה ככח חיצוני, ולכן הם מתייחסים לכח המשיכה כחציו, ולדבריהם יחזור הקושי' דהיכן הפשיעה הישירה - דמאי שנא מרוח - ולמה לא צריכים צד השוה הכא [אלא דלא מוכרח דחולקים על רבינו דוד ביחס לנידון הכא].

## יש לדון דאף אי הוי אש אבל ליכא 'חסרון' של כח אחר - ורק חסר ב'מעלה' או שחסר ב'תכונה'.

אולם יש כאן נקודה חשובה - הרי להלן [סימן סב] הבאנו שיש נידון בתוס' וברא"ש וברשב"א בכותל ואילן בהדי' דקאזלי חשיב אש או לא - ומפורש בדבריהם שאין כאן כח אחר - והיה מקום לדון שזה שייך לכל דברינו הכא - אולם אינו כן - דיעויי"ש [סימן סב בסוף] שביארנו שאין זה נוגע להכא - דהכא הנידון הוא האם יש 'חסרון' של כח אחר - והתם איירי לענין ה'מעלה' של כח אחר [או כהנחל"ד או כהאהא"ז], ולתוס' איירי לענין ה'תכונה' של כח אחר- אכן לכו"ע י"ל דעדיין איכא חסרון של כח אחר - וא"כ למה לא נצטרך צד השוה מאש - ובפרט דאיירי גם באופן שיש רוח.

## מתמה בדין אזהרת בי"ד בכותל ואילן, ומאי שנא מדינים אחרים שא"צ בי"ד.

הלכך נראה לומר שבכותל ואילן יש תשובה אחרת למה מיקרי כרייה ופשיעה ישירה בלי לבא לחידוש של רבינו דוד, ובלי לדון דווקא מצד כח המשיכה - וכדיבואר, וזה משום דבכותל ואילן איכא אזהרת בי"ד, ובזה נתחדש שהפשיעה היא כבר פשיעה וכרייה ישירה, אולם מתחילה נצטרך לבאר את עיקר הגדר בדין אזהרת בי"ד, ובזה יבואר דהכא איכא פשיעה מיוחדת - שהיא פשיעה שעל ידה חיילא הבור באופן מידי וישירה.

ונקדים לבאר את עיקר הדין אזהרת בי"ד:

צריכים לעיין דלמה לי לבי"ד ולמה לא חשיב פושע בלי בי"ד, ולמה לא מהני אזהרת חביריו [וכמבואר ברמ"א סי' תט"ז], ועכ"פ יהני אזהרת מומחין [ועיין בכל זה בפרישה], וצ"ע.

והיה אפשר לדחוק שצריך בי"ד להודיע לו, והודעת חביריו ומומחין לא מהני, וחשיב עדיין כאונס, אולם זה אינו, שהרי מבואר שמי שיחפור בכותל וגרם להפילו חייב בלי אזהרה [וכמבואר שם ברמ"א בשם הב"י ורשב"א], וכמו"כ מי שבנה כותל רעוע דחייב ג"כ בלי אזהרה [שם ברמ"א בשם המ"מ ורבינו ירוחם], וע"ע שו"ע [סי' ש"ז סעיף ג'] שמי שמניח חיטין ע"י כותל וגורמו ליפול דחייב באזהרת חבירו וא"צ אזהרת בי"ד, ועיי"ש בנתה"מ דהוכיח דא"צ אפי' אזהרת חביריו וחייב כמי שחופר בכותל, ומכל זה מוכרח שאין הודעת הבי"ד להשוותו לפושע [ואל"כ חשיב אונס], דמ"ש כותל רעוע מכל הני גווני, אלא ע"כ דבלי בי"ד חסר בכל המחייב, וצ"ע מהו הכח בי"ד כאן.

והטעם דבכל הנך א"צ אזהרת בי"ד, עיי"ש בנתה"מ שהביא מהטור דא"צ אזהרת בי"ד בחיטין כיון דהחיטין הם גירי דיליה, וכ"כ הגר"א [סי' תט"ז] במי שחופר בכותל, דלכן א"צ אזהרת בי"ד דהוי גירי דיליה, ונראה דגם באסו"מ בראש הגג דינו כגיריה דיליה [ויש לדמותו לנמייה שלפעמים קופץ מיד מהסולם, עיין בב"ב [כ"ד:], דלכן בסולם חשיב כגירי דיליה, וה"נ הרוח יכולה להפילו ולפעמים מפילו מיד].

ולפי"ז גם באסו"מ א"צ אזהרת בי"ד שיסלקו, ורק בכותל ואילן שמעצמן נהיו רעועין ואין כאן גירי דיליה, הכא צריכים אזהרת בי"ד להרחיקן, ועכ"פ מבואר דהדין אזהרת בי"ד הוא מדיני הרחקת נזיקין, דבגירי דיליה חייב מעצמו להרחיק, ובלי גירי דיליה צריך חיוב ואזהרת בי"ד.

ועיין נמי בשו"ת הרשב"א ובפרישה שג"כ עמדו בזה - הבאנו לשונם בהערה [[231]](#footnote-232) - ולמדו שכאן שבנה כדין - ולא עשה שום מעשה שלא כדין - הלכך בעינן אזהרת בי"ד, משא"כ בבונה כותל רעוע ובמעמיד חיטין שיש לו מעשה שלא כדין, וכן באסו"מ בראש הגג - ועיין להלן [סימן ס פרק ב] שדברי הרשב"א הללו הם הסבר ברמב"ם.

שוב ראיתי באוסף חידו"ת לגר"א קוטלר [סימן כ"א][[232]](#footnote-233) שדייק שזה הלכה בהל' שכנים והרחקת נזיקין מדהביאוהו בפרק הבית והעלייה, ולא בב"ק, ודו"ק.

## מבאר הגדר באזהרת בי"ד - דפקע מיניה שם תשמישין.

ובגדר הדין אזהרת בי"ד נראה לומר - [וכן מתבאר מתוך דברי הגר"א קוטלר זצ"ל שם] שיסוד הדין הרחקת נזיקין הוא, דפקע מיניה דין "תשמישין" בסולם או בכותל וכדו', וחיילא ביה דין "שם מזיק" ולכן בעי הרחקה, וזה כל היסוד של 'שם מזיק' שהתורה קבעה שיש 'שם מזיק' על המזיקין ולכן חייבים עליהם, ופקע מהם השם תשמישין, ורק בנזקי שכנים רגילים בלי גירי דיליה שא"צ הרחקה התם הגדר הוא שהרי הם תשמישין ולא מזיקין, ולכן לא חייבים עליהם, ועיין לעיל בדברינו [סימן ד] בארוכה.

וממילא דהכא בכותל אין להפקיע ממנו את השם "תשמישין" מכותלו כיון שאין זה גירי דיליה, ולזה בעינן את האזהרת בי"ד והם קבעו בזה 'שם מזיק' והפקיעו את הזכות החזקת כותל בתורת שימושין ובתורת זכויותיו של שכנים, ולכן דין זה נמצא בפרק הבית ועלייה, שזה דין בזכויותיו של שכנים, ותיקנו לשלול ממנו זכות זו וממילא חיילא ביה שם מזיק.

## מבאר למה דוקא כשיש אזהרת בי"ד איכא כריי' ע"י הפשיעה.

ונוסיף בזה עוד - שחכמים לא שללו את הזכות החזקה בתורת תשמישיו של אדם מהכותל בלי שום 'מהלך' ובלי שום 'גדר', אלא שכיון שחששו לבור העתידי שלאחרי נפילה, שוב קבעו 'דין בור' לפני 'הבור המציאותי' של מחר - והיינו שכיון שכבר כעת אנו חוששים לבור של אח"כ - עוד לפני נפילתו - לכן בי"ד קבעו בו 'דין בור' עכשיו - וזהו הדין הרחקת נזיקין דחיילא מכח האזהרת בי"ד, שחל 'דין' בור ע"י האזהרת בי"ד, ועיין בהערה [[233]](#footnote-234) מה שהוספנו בזה.

ומעתה נראה לחדש, דאם נדון את הבור אחרי נפילתו ברשה"ר בפנ"ע, הרי ודאי דאיכא בור - דסו"ס ילפינן מהצד השוה דדומה לאסו"מ בראש הגג - וגם אי מיירי בכח המשיכה וגם אי מיירי בכח של הרוח - הרי יהיה בזה צד השוה - דאמרינן בזה 'כאילו הוא עשה את הכל' - אולם אחרי דבאזהרת בי"ד כבר חיילא ביה 'דין בור' לפני נפילתו מיד בגמר השלושים יום, שוב אית ביה כריי' ישירה בלי צד השוה, ושוב מחייבינן ליה, ודו"ק.

והביאור כך, דבסוף ל' כשאינו סותרו וקוצצו, בהך רגע שהוא נמנע מלסתור ולקצוץ אז כבר נגמר כל הבור, דנהיה כבר בור לפני הנפילה מכח האזהרת בי"ד, שזה הגדר של אזהרת בי"ד לדון אותו ככורה בור בזה שהוא לא מציית לאזהרתם לסלקו ומכח זה קבעו בו דין בור - והיינו דלא קבעו בו דין בור בלי מהלך, אלא שמכח תקנתם חייבוהו לסלקו וקבעו שאי סילוקו יחשב ככורה בור.

ונמצא דבתוך הפשיעה הושלמה כל הכריי' - וזו פשיעה ישירה ממש - ורק הכא דינו ככרייה של הבור עצמו, ורק בסוג כזה של פשיעה אמרינן דדינו ככרייה, דבתוך הפשיעה נגמר כל הבור, אבל באסו"מ דעדיין צריכים ליפול ועד שעת נפילתם אינם בור, ונמצא דגם אחרי שגמר פשיעתו אכתי אינו בור עד שיצטרף אליו כח אחר, הך סוג פשיעה אינו ככריי' והכא צריכים לדון את הכח אחר כמעשיו להשוותו ככריי', ולזה בעי צד השוה, ודו"ק.

## דן בעיקר הצד השוה.

נתבארו הכא ב' דרכים למה לא בעינן ילפותא מאש - ולדרך הראשונה נתבארו הדברים דווקא לרבינו דוד ודווקא אי איירי הכא בכח המשיכה, [דרק בגוונא זו לא צריכים ללמוד מאש שכאילו הוא עשה אתה כל כדי שלא יהיה איש בור ולא שור בור], אכן לשיטת התוס' והר"ן צריכים ללמוד כדרך השניה, וכן באופנים שנפלו הכותל ואילן ברוח [ולא רק בכח המשיכה] נמי צריכים לפרש דווקא כדרך השניה.

אולם נראה שמטעם אחר צריכים לפרש כדרך השניה - דהנה לעיל [סימן מז] מבואר שמלבד עצם הנידון של כרייה לא ישירה - [דיליף מאש שהרוח מיקרי כרייה ישירה כאילו הוא עשה את הכל] - בנוסף לזה איכא צד השוה - שהרי יש פירכא במזיק עצמו כיון שיש בו כח אחר - שזה גריעותא במזיק זה שמצטרף אליו כח אחר - וזה אכתי קשה הכא - דסו"ס לולי הכח אחר של כח המשיכה ליכא דין בור - ואף אי נחלקו בין הכח אחר של כח המשיכה לכח של רוח לגבי האם נחשב ככח חיצוני או לא לגבי המיעוט של איש בור ולא שור בור - אכן סו"ס בודאי שאין זה כח של המזיק עצמו - [והיינו שבעלים על שור הוא בעלים על כל הכחות של השור שבהם הוא עושה את הנזק, משא"כ הכא הוא בעלים על הכותל ולא על הכח המשיכה] - וע"כ שזה 'כח אחר'.

## לדרך השניה א"ש שהכרייה נגמרת למעלה.

ובשלמא לדרך השניה א"ש - שהרי מבואר לעיל בתוס' שהכח אחר הוא רק פירכא ביצירת המזיק, ובשלמא באסו"מ בראש הגג שהכח אחר מצטרף ביצירת המזיק בחלק הכרייה ונהיה לבור רק למטה, התם איכא פירכא של כח אחר - משא"כ הכא שנעשה מיד לבור למעלה במה שהוא לא מסלקו עפ"י אזהרת בי"ד - הרי זו כל היצירה והכא ליכא כח אחר ביצירה - ורק לאחר מכן איכא כח אחר בנפילה - אחרי שיש כבר מזיק מושלם - וא"ש.

והיה מקום להקשות - הרי גם באש בהדליק ברשה"ר האש רק נצרך לעשותו למזיק במקום רחוק אבל במקומו הוא מזיק, אכן כבר הבאנו שם מהגר"נ פרצוביץ זצ"ל שעד כמה שהוא רק מזיק הכא במקומו אינו אלא בור, וכדי להיות אש צריכים כח אחר, משא"כ הכא, שהוא כבר בור לפני הנפילה.

ואף שחכמים לא היו קובעים בכותל דין בור בלי האפשרות של נפילה ע"י כח אחר, ואדרבה - רק מחמת הנפילה ע"י כח אחר קבעו בו דין זה - ולמה לא נימא שהכח אחר הוא חלק מיצירת הבור.

אולם זו טעות - שכל זה נצרך בטעמא דתקנת חכמים וטעמא דאזהרת בי"ד למה לקבוע בו דין בור לפני הנפילה, אכן אחרי שיש תקנה ואזהרה - שוב אנו רואים את היצירה של בעל הבור ע"י האי סילוק דידיה לפני הנפילה - וביצירה זו ליכא כח אחר - ודו"ק.

## תוספת דברים - ומחלק בין אזהרת בי"ד לאזהרת מומחין לגבי הפקר.

וע"ע להלן דהוכחנו כדברינו מסברא, ולהלן [סימן סא] ביארנו כן את דברי התוס' [ד"ה אי דאפקרינהו] - והוכחנו כן - שבאמת פשוט שבאופנים דמהני אזהרת מומחין - הרי אם הפקיר אחרי הזמן שקבעו לו - והרבה זמן לאחר מכן נפל הכותל, הרי לא יהיה חייב, משא"כ באזהרת בי"ד הדין אינו כן - והוכחנו כן מדברי התוס' - והדברים מבוארים עפ"י דברינו הכא, ולהלן [סימן ס פרק ב] ביארנו עפ"י כל הנ"ל את דברי הרמב"ם בסוגי' זו בדין אין תחילת עשייתו לנזק לפני אזהרת בי"ד.

# סימן סדין תחילת עשייתו לנזקבכותל ואילן - ברש"י וברמב"ם.

[**פרק א בגדר תחילת עשייתו לנזק, וביאור בדברי רש"י בסוגי'.**](#__RefHeading___Toc498898088) **<>** [כמה תמיהות בדין "תחילת עשייתן לנזק" בכותל ואילן.](#__RefHeading___Toc498898089) <> [מבאר שיש דין נוסף והשלמה בתחילת עשייתו לנזק מצד הגברא, ומבאר את הדברים עפ"י רש"י לעיל [ו'.] באסו"מ בראש הגג.](#__RefHeading___Toc498898090) <> [מבאר את דברי רש"י לגבי בניית הכותל ונטיעת האילן שבדידהו חסר התחילת עשייתן לנזק אף שפשוט שאין בהם דין כרייה, ובא לאפוקי מבנייה של כותל רעוע.](#__RefHeading___Toc498898091) <> [ביאור בגדר הצד השוה.](#__RefHeading___Toc498898092) <> [הערה בגדר הזיקה מצוי.](#__RefHeading___Toc498898093) <> [תוספת ביאור בשני דינים של תחילת עשייתו לנזק, מצד הבור ומצד בעל הבור – שאינו דין נוסף בעלמא, אלא דבלעדיו חסר בעיקר הדין תחילת עשייתו לנזק.](#__RefHeading___Toc498898094) <> [ביאור חדש עפ"י הנ"ל בחסרון של תחילת עשייתו לנזק בכותל ואילן, וביאור חדש בצד השוה משור.](#__RefHeading___Toc498898095)

[**פרק ב שיטת הרמב"ם בכותל ואילן.**](#__RefHeading___Toc498898096) **<>** [כמה תמיהות ברמב"ם בסוגיין.](#__RefHeading___Toc498898097) <> [מחדש שכותל שנפל - לפני האזהרת בי"ד – הרי הוא בגדר תשמישין וחסר בעיקר הדין תחילת עשייתו לנזק, שמה שצריכים תנאי להיות עומד לנזק היינו כדי שיחול בו 'שם מזיק'.](#__RefHeading___Toc498898098) <> [מבאר את דברי הרמב"ם דמחלק בין הדין תחילת עשייתו לנזק לפני אזהרה לאחרי אזהרה.](#__RefHeading___Toc498898099) <> [מבאר מה שהוסיף הרמב"ם "אעפ"י שהפקירן".](#__RefHeading___Toc498898100) <> [הערה בחשבון הדברים עפ"י הנתבאר לעיל בכרייה של כותל ואילן.](#__RefHeading___Toc498898101)

# פרק אבגדר תחילת עשייתו לנזק,וביאור בדברי רש"י בסוגי'.

## כמה תמיהות בדין "תחילת עשייתן לנזק" בכותל ואילן.

להלן [י'.] מבואר דבבור איכא תחילת עשייתן לנזק ובזה חמור מאש, ותמוה, דאיך למדנו הכא דאיכא בור בלי תחילת עשייתן לנזק.

וכן תמה ביונת אלם [סי' י"ז] ולשיטתו - שהצד השוה קאי על הדין כרייה - רצה לפרש דהכא הכוונה לכריי', וכבר תמהנו בזה.

עו"ק דלעיל [ג':] מבואר דעיקר תכונה דבור הוא דתחילת עשייתו לנזק, דתולדות דבור נמדדין בהך תכונה, ואיך שייך ללמוד בצד השוה שיהיה בור בלי תכונה זו.

וקושי' זו קשה דווקא לשי' הרא"ש דכולהו נהיו בור, [וליש מן הגדולים לק"מ שי"ל דמה"ט באמת אינו בור אלא מזיק חדש], ודמי לילפותא בצד השוה שיהיה דין קרן בלי כוונה להזיק, דזה לא שייך כלל.

והיה מקום לומר שבור היינו תקלה, אכן גם זה קשה דסו"ס בגמרא כתוב טעמא דתחילת עשייתו לנזק, ועוד דגם בהדי' דקאזלי מיקרי בור ולא באש, וכמבואר ברא"ש בסוגיין, ולשיטתו ע"כ שהגדר בבור אינו תקלה ותו לא, וצ"ע.

עו"ק דרש"י מפרש דאין הבנייה של הכותל לנזק, ותמוה, הרי הבור הוא רק בזמן הנפילה, ולא משעת תחילת בניית הכותל, ולמה צריך שיהיה תחילת עשייתו לנזק עוד לפני שנהיה בור, וצ"ע [[234]](#footnote-235).

עו"ק, דרש"י [ג':] פי' דמה דאסו"מ מיקרי תחילת עשייתו לנזק הוא משום דמאז שהונחו שם עומדים לנזק, וביארנו דמה דעומדים לנזק יותר ממזיק אחר הוא משום שא"צ לעשות מעשה היזק דההיזק נהיה מעצמו כשהניזק מגיע, ודלא כשור ואש שעדיין צריכים מעשה היזק, וה"ה בכותל דמאז שהוא בור, והיינו מזמן שנפל ומונח ברשה"ר כבר עומד מעצמו לנזק, ולפי"ז ק' דאיך אמרינן בכותל ואילן דאין תחילת עשייתו לנזק [[235]](#footnote-236), וצ"ע.

ויתירא מזו, הרי רש"י כאן דדן מצד בניית הכותל וזה עוד לפני שנהיה הבור לבור, הרי זה סותר לרש"י שם שרק דן מאז שהוא בור, וצ"ע.

## מבאר שיש דין נוסף והשלמה בתחילת עשייתו לנזק מצד הגברא, ומבאר את הדברים עפ"י רש"י לעיל [ו'.] באסו"מ בראש הגג.

ומכל זה מוכרח כנתבאר לעיל [סימן נ] בביאור דברי רש"י [ו'.] בסוגי' דאסו"מ בראש הגג, דמפרש דאסו"מ בראש הגג חשיב כתחילת עשייתו לנזק דהו"ל לאסוקי אדעתי' דיפול, ותמה בזה הרש"ש הרי הכל מתחיל מלמטה.

וביארנו דזה ודאי דיסוד דינא דתחילת עשייתו לנזק הוא כמבואר ברש"י [ג'.] שמאז שהוא בור צריך שיהיה עומד לנזק בלי להיות מחוסר מעשה היזק, שמעצמו מזיק בלי מעשה היזק, וזה דין בבור, אבל יש בזה דין נוסף, שמצד בעל הבור בעינן שהוא יעמידנו למצב כזה שעומד לנזק, דבעינן תחילת "עשייתו" לנזק, שה"עשייה" יעמידנו לכך, ודו"ק, וזה הוספה והשלמה בעיקר הדין תחילת עשייתו לנזק – שהוא עומד לכך וגם העושה העמידו לכך, ודייקנו דכן מפורש ברש"י מיניה וביה [ג':] דבעינן נמי מזמן שהונחו שזה עשייתן ולא מזמן שהם בור ותו לא - וזה הלשון תחילת 'עשייתן' לנזק ולא תחילת 'הוויתן' לנזק.

וקושי' זו היה קשה לרש"י [ו'.] והיינו דאף דבאסו"מ בראש הגג זה רק בור לאחר הנפילה ומאז עומד לנזק, אבל היכן נתקיים הדין "עשייתו" לנזק, שהרי שם מיירי שנפל מעצמו, ותירץ, דמה דבעל הבור הניחו במקום דהו"ל לאסוקי אדעתי' שיהיה בור מיקרי ג"כ תחילת "עשייתו" לנזק, ועיי"ש מה שתירצנו בזה.

ומעתה נראה שלרש"י היה מקור מפורש לכל הנ"ל מסוגי' דידן, דמלבד מה שזה מדוייק ברש"י לעיל [ג':] וכנתבאר, אכן אין זה עיקר המקור, אלא עיקר המקור לזה הוא מסוגי' דידן.

דהנה, זה פשוט וברור דכותל ואילן חשיבי כתחילת עשייתן לנזק מצד גוף הבור, דלפי המבואר ברש"י [ג':] הרי זה עומד לנזק מתחילת היותו בור והיינו מזמן הנפילה, ודומה לכל בור בעיקר הך תכונה, וקשה א"כ מה שאמרו שאין תחילת עשייתו לנזק.

ולמד רש"י דאדרבה, שזה המקור לתוספת דין והשלמה בעיקר דין תחילת עשייתו לנזק, והיינו דגם מצד בעל הבור בעינן שיעמידוהו לנזק, וזהו הדין נוסף והשלמה בתחילתו לנזק, ועל זה כ' רש"י דאין שום עשייה מצד הבעלים, דהעשייה היחידה שיש כאן היא "בניית" הכותל ו"נטיעת" האילן, וחוץ מזה אין שום עשייה, והך עשייה לא היה לנזק, וזהו פירכת הגמ' כאן, דאיך נהיה בור בלי הך דין נוסף דתחילתו לנזק, ועל זה עבדינן צד השוה משור.

## מבאר את דברי רש"י לגבי בניית הכותל ונטיעת האילן שבדידהו חסר התחילת עשייתן לנזק אף שפשוט שאין בהם דין כרייה, ובא לאפוקי מבנייה של כותל רעוע.

והנה לעיל [ריש סימן נט] ביארנו שאין אפשרות ללמוד שהבנייה והנטיעה הם הכרייה, והבאנו את אלו שמדייקים ברש"י הזה - דאדרבה - דהכא מפורש שהבנייה והנטיעה הם הם גוף הכרייה, אולם לדברינו אין כאלו דיבורים ברש"י וזה לא הנושא של רש"י, דכרייה לחוד ותחילת עשייתן לנזק לחוד, והכרייה קיימת בפשיעה [שאינו סותרו ביום ל], וכנתבאר לעיל [סימן נט], והכא דנו מצד השלמת התחילת עשייתו לנזק, דלא סגי בזה שהוא עומד לנזק אלא דבעינן נמי שהעמידוהו לכך, והך העמדה רק היה שייך בבנייה לו יצוייר והבנייה היתה העמדה לנזק, והיינו דבאופן שהוא בנה כותל רעוע מתחילתו, אז היה שייך לומר שהבנייה היא הכרייה והיא גם מעמידה אותו לנזק, אלא דלא איירי בכה"ג, והרי לעיל הבאנו מהמ"מ ורבינו ירוחם דבכה"ג שהוא בנה כותל רעוע דאז באמת לא בעינן אזהרת בי"ד, והיינו כנ"ל שזה כרייה אמיתית וזה גם בור פשוט - בלי הצד השוה – והן הן דברי רש"י שכאן הבנייה והנטיעה לא העמידו אותו לנזק שהרי הכרייה היא אח"כ בפשיעה, ופשוט.

ועיין להלן [סימן סא] שהבאנו שגם בתוס' יש דיון סביב הבנייה של כותל רעוע, שזה באמת חשיב ככרייה.

## ביאור בגדר הצד השוה.

והגדר בצד השוה הוא, דיליף משור דפשיעה סגי לדין נוסף של תחילת 'עשייתו' לנזק - וכדיבואר להלן - אף דבודאי דבעינן את עיקר הדין של תחילת עשיתו לנזק וזה לא ילפינן בצד השוה - וכדיבואר להלן ברמב"ם, וברור שזה המקור לקושית רש"י [ו'.] באסו"מ, דהוקשה לו, שאם צריכים צד השוה בכותל ואילן מצד הדין נוסף בבעל הבור, א"כ למה לא היו צריכים להך צד השוה כבר באסו"מ, וע"ז ביאר רש"י דשם באמת מתקיים הך דין, וא"ש.

וע' להלן [פרק ב] שהבאנו את מה שנתבאר הכא ברש"י [שנתחדשו שני דינים בגדר תחילת עשייתו לנזק], ועפ"י זה ביארנו את שי' הרמב"ם בסוגי' זו.

## הערה בגדר הזיקה מצוי.

ויתכן שיש מקום להוסיף בזה ביאור בהמשך הסוגי' לגבי הזיקה מצוי, עיין בזה בהערה [[236]](#footnote-237).

## תוספת ביאור בשני דינים של תחילת עשייתו לנזק, מצד הבור ומצד בעל הבור, ומבאר מה הצד השוה מבור ושור בזה.

אולם עלינו לבאר תרתי, א] מה התוכן של הדין הנוסף של תחילת עשייתו לנזק מצד הבעלים, ב] איך ילפינן משור דמהני בלי עשייה.

והעירוני התלמידים בביאור הדברים - שכבר נתבאר לעיל [סימן ב'] שחיוב נזיקים מורכב מתרתי, א] מעשה מזיק של המזיק עצמו, וזה התוכן של משנה א', ב] במשנה ב' נתחדש עוד שהכשרת הנזק של הבעלים באי שמירה שלו לשור מקשר אותו למעשה דשור - כיון שעשאו למזיק באי שמירה שלו.

ויש לומר שאחרי שנתחדש ברשב"א [ב:] שיש ג' חידושים בבור - א"כ הבור לא נהיה למזיק בלי שיש בו חומרה דתחילת עשייתו לנזק - ויש בזה ב' חידושים, א] מצד המזיק עצמו שהוא מוכן ומזומן לגמרי לנזק, וזה הדין במזיק וזה הדין ששייך למשנה א', ב] מצד הקשר לבעלים גם צריך שהוא העמידו לכך.

ועל זה בא הצד השוה ללמד - שכמו שמצאנו בשור במשנה ב' שהקשר שלו למזיק הוא בפשיעה [אי שמירה], והפשיעה הזו קובעת 'שם מזיק' בשוק המזיק [וכמבואר בחידושי הגר"ח בשכנים], כמו כן פשיעה לבד תספיק לקבוע שם מזיק גמור בבור - והיינו שאם בתחילת עשייתו לנזק התחדש שיהיה עשייה מצד הבעלים שגם הוא מעמיד את המזיק למזיק שמזומן לגמרי לנזק - אז נוכל ללמוד שהקביעה של האדם על הבור לעשותו למזיק מושלם ומזומן לנזק יכולה לחול גם ע"י פשיעה, ולא בעי עשייה בידים.

ונראה דעיקר דין כרייה דסגי בפשיעה ולא בעשייה לא נלמד מהכא - דשאני הלכות כרייה מהלכות פשיעה לעשות את השור למזיק לגבי הרבה הלכות - ורק קביעת שם במזיק בדיני תחילת עשייתו לנזק נלמד מהכא.

# פרק בשיטת הרמב"םבכותל ואילן.

## כמה תמיהות ברמב"ם בסוגיין.

ע' ברמב"ם נזקי ממון [פי"ג - הי"ט], וז"ל "הכותל והאילן שנפלו לרשה"ר והזיקו פטור מלשלם אעפ"י שהפקירן לפי שאינן דומין לבור שהרי אין תחילת עשייתו לנזק, ואם היו רעועין בי"ד קובעין לו זמן לקוץ את האילן ולסתור את הכותל, וכמה הזמן ל' יום, נפלו בתוך הזמן והזיקו פטור, לאחר הזמן חייב מפני ששהה אותן" עכ"ל.

ודברי הרמב"ם צ"ע טובא:

א] בסוגי' מבואר דלאחר אזהרת בי"ד אין תחילתן לנזק ומהרמב"ם מבואר דרק לפני אזהרת בי"ד אין תחילתן לנזק.

ב] בסוגי' מבואר דאף דאין תחילתן לנזק אפי"ה חייב מצד השוה, וברמב"ם מבואר דכיון דאין תחילתן לנזק [לפני אזהרה] פטורין, ולא מהני ע"ז צד השוה.

ג] גם אי נימא שהרמב"ם איירי בתחילת עשייתו לנזק אחד והגמרא איירי בתחילת עשייתו לנזק אחר - ותרתי נינהו, אכתי תמוה שהרמב"ם על הגמרא הזו יכתוב הלכה אחרת באותו שם, הלא דבר הוא - וצ"ע.

ד] ברמב"ם מבואר דיש חידוש דפטור אעפ"י דהפקירן, ומבואר דהיה מקום לחייבו יותר בהפקירן מלא הפקירן, וזה היפך הסברא, וכבר תמה בזה הט"ז, ועיין במה שיש לדון בדבריו בהערה [[237]](#footnote-238).

## מחדש שהרמב"ם והגמרא איירי בב' דינים של תחילת עשייתו לנזק - ומבאר דמשכחת לה זכות שימוש בתשמיש שמתהווה לבור תוך כדי השימוש.

והנראה בכל זה - דלעולם הרמב"ם איירי בדין תחילת עשייתו לנזק אחרת מהגמרא, שהרמב"ם איירי בגוף המזיק עצמו והגמרא איירי מצד הבעלים, וכדחילקנו ברש"י - ולמדנו ברמב"ם שתחילת עשייתו לנזק במזיק עצמו לא מהני ביה צד השוה.

ובטעמא דמילתא נראה פשוט שכן מבואר בסוגי' להלן [י] שזה עיקרו של בור, והיינו שבבור איכא ג' חידושים - וכמבואר ברשב"א [ב:] - ושמו 'תקלה' ולא מזיק בעלמא - ולכן בור שונה במהותו מכל מזיק אחר שהולך ומזיק, ובלי המעלה המיוחד של תחילת עשייתו לנזק לא חיילא ביה שם מזיק דתקלה, אף שהדרכן להזיק שבו שוה לכל מזיק אחר - ולכן צד השוה לא יכול לחדש מזיק חדש של אינו הולך ומזיק שיש בו את החידושים של בור בלי שהיה בו מעלת תחילת עשייתו לנזק מצד המזיק.

עוד נראה להקדים, שמי שיש לו זכות שימוש בתשמיש מסויים באופן שגמר השימוש מעמיד את התשמיש בתור מזיק - וכגון ממי שיש לו זכות להשתמש בבהמתו עד שמתעייף ושוכב בתור בור ברשה"ר באופן שיקח הרבה זמן להעמידו שוב - וכלול בזכות הוא - שא"צ להפסיק את השימוש בבהמה לפני כן כדי שלא יתעייף וכדי שלא יתהווה לבור, וזה חלק מעיקר זכותו בשימוש בהמתו, א"כ אף דבודאי שבשעת השכיבה של הבהמה היא מוגדרת כבור, אכן בבור הזה יש לו זכות שימוש של השימוש הקודם שהיה לו בתור בהמה.

ויש כאן חידוש גדול - שבאמת לא מצאנו שום בור שיש בו זכות להחזיקו בתור שימוש - שגם בור ברשותו שחפר על גבול רשה"י ורשה"ר אין לו זכות להחזיקו כך בתור תשמיש [אף שהממונות של השימוש הוא שלו] - אכן הכא משכחת לה כן, כיון שהזכות שימוש שלפני שנהיה לבור כוללת את המצב של בור שמתהווה מעצמו מכח הך שימוש - כיון שבציור הזה לא הגבילו את הזכות שימוש לפני שיתהווה לבור.

## מחדש שכותל שנפל - לפני האזהרת בי"ד – הרי הוא בגדר תשמישין וחסר בעיקר הדין תחילת עשייתו לנזק, שמה שצריכים תנאי להיות עומד לנזק היינו כדי שיחול בו 'שם מזיק'.

והנה נתבאר לעיל [סימן נט] דע"י אזהרת בי"ד הכותל נהיה לבור כבר לפני הנפילה, והפקיעו הימנו שם "תשמישין" דכותל וחיילא בו שם "מזיק" דבור, אבל בלי האזהרת בי"ד רק נהיה בור לאחר נפילתו, ואין לו שום דין סתירה והרחקה כיון דאין כאן גירי דיליה, ותשמישיו נינהו כשאר תשמישיו, ואין עליו תביעה לסתור ולקצוץ תשמישיו.

ומעתה נראה עוד דגם לאחר נפילתו, הרי כיון דאית ליה זכות תשמישין בכותל ואילן עד שיפלו, וא"צ לקוצצם ולסותרם, הרי מעצם זכות תשמישיו בכותלו שעומד מוכרח שיתהווה לבור ברשה"ר כשיפול עד שיסלקו משם, דכל הדין הרחקה וסילוק רק יחול עליו אחרי שנפל אחרי שכבר פקע מיניה תשמישין דכותל, הרי שהזכות תשמישין בתוך שלו נותנת לו זכות שימוש גם במצב שלאחר נפילה כל עוד שאין בידו לסלקו - אף דכבר עומד כבור - ודומה לדין שהזכרנו לעיל בבהמה שיש לו זכות שימוש עד שמתהווה לבור.

והנה מבואר בשו"ת הרשב"א שכאן צריכים אזהרת בי"ד דווקא - כיון שהוא בנאו כדין - ומבואר עוד דלכן חסר בתחילת עשייתו לנזק כשנפל לפני הזמן של אזהרת בי"ד, ולפני שהזהירו אותו - "לפי שבשעה שבנה הוא הכותל, כדין בנה, ואין תחלת עשייתו לנזק, אינו כפושע", והבאנו כל לשונו לעיל [סימן נט - בהערה].

ונראה שהרמב"ם והרשב"א למדו שהדין תחילת עשייתו לנזק מצד המזיק אינו כרש"י, אלא שכל בור שיש לבעלים זכות החזקה בתור שימושים מיקרי אין תחילת עשייתו לנזק - וזה באמת שיטת הרשב"א בחידושיו לעיל [ה:] - שכבר הבאנו לעיל [סימן נ] מהרשב"א [שם] שאש שהדליקו לצורכו והך אש שמצד עצמו עומד לצורכו הוא זה שעשה את הנזק - וחסר לו חומרת תחילת עשייתו לנזק - אבל בור אינו כן שכל כולו אינו אלא להיזק שאין לו בו זכות החזקה בתור שימושים.

וממילא שבור שיש לבעלים זכות תשמישין בו חסר בעיקר התכונה של תחילת עשייתו לנזק - אלא דלא משכחת לה בור כזה כיון שגם בור ברשותו על גבול רשה"ר אינו בור של תשמישין כיון שאין לו זכות שימוש – וה'שלא ברשות' מפקיע ממנו את השימושין וממילא שכבר חל ביה 'שם מזיק' - ולעיל [סימן נ] הארכנו בזה.

אולם נראה דאחרי כל מה שנתבאר נראה דהכא בכותל ואילן - לפני אזהרת בי"ד מצאנו גוונא כזה, והיינו ששימוש של כותל ואילן הוא שימוש בתוך שלו ויש לו זכות בהלכות שכנים להחזיק כותל ואילן, וחשיב כמשתמש בתוך שלו, אלא שעד כמה שהוא נופל לרשה"ר פשיטא שכבר אינו שימוש בתוך שלו, אכן עד כמה שהזכות שימוש בתוך שלו הוא עד הנפילה ממש, א"כ שוב כלול הזמן שמיד לאחר נפילה בתוך הזכות שימוש בתורת שלו, עד כמה שעדיין לא יכול לסלקו, ובזמן הזה מיירי הכא, וכמבואר בתוס', וזה כבר חסר בעיקר הדין של תחילת עשייתו לנזק, שכל המעלה של תחילת עשייתו לנזק היינו שהוא כל כולו מזיק והכא אדרבה, הרי יש לו זכות תשמישין במזיק זה - והן הן דברי הרשב"א - "לפי שבשעה שבנה הוא הכותל, כדין בנה, ואין תחלת עשייתו לנזק" - ובזה פירש למה צריכים אזהרת בי"ד - ומבואר דהנך תרתי חדא נינהו, שזה שצריכים אזהרת בי"ד הוא משום שזה תשמיש גמור - שכדין בנאו - ולכן הבור שמתהווה מזה הוא בור שאין תחילת עשייתו לנזק.

ונמצא שכשם שאזהרת בי"ד הפקיע את זכות שימוש ועשאו לבור לפני הנפילה, כך לפני הזמן של אזהרת בי"ד אית ליה זכות מושלמת של שימושים.

## מבאר את דברי הרמב"ם דמחלק בין הדין תחילת עשייתו לנזק לפני אזהרה לאחרי אזהרה.

ולפי"ז א"ש, דכוונת הרמב"ם דכותל לפני אזהרת בי"ד אינו בור כלל דחסר בעיקר דין תחילת עשייתו לנזק, שהרי הוא כשאר תשמישין, ורק שעושה נזק אבל לא חל בו שם מזיק דבור עד שמצד עצמו אינו בגדר תשמישין, וממילא פשוט, שכלפי עיקר הדין תחילת עשייתו לנזק הרי לא שייך צד השוה, שהרי זהו מהותו של בור וכנתבאר לעיל.

ולאחר אזהרת בי"ד שפיר חשיב "תחילת עשייתו לנזק", דהפקיעו ממנו שם תשמישין ואשוויי כמזיק, ורק דהדין נוסף בתחילת עשייתו לנזק ליתא - שהוא לא עשה מעשה להשוותו כמזיק וכמוש"כ רש"י שבנין הכותל לא היה לנזק, וע"ז שפיר שייך צד השוה, וכנתבאר לעיל [פרק א] - ודו"ק.

ומעתה אין סתירה בין הרמב"ם לסוגי', דבסוגי' מבואר דלאחר אזהרת בי"ד חסר בדין נוסף דתחילת עשייתן לנזק, ובזה מהני הצד השוה, והרמב"ם מיירי בעיקר הדין תחילת עשייתן לנזק, ובזה פי' דלפני אזהרת בי"ד חסר בדין זה ולא יהני על זה צד השוה.

ולעיל הקשינו דגם אי נימא שהרמב"ם איירי בתחילת עשייתו לנזק אחד והגמרא איירי בתחילת עשייתו לנזק אחר - ותרתי נינהו, אכן אכתי תמוה שהרמב"ם על הגמרא הזו יכתוב הלכה אחרת באותו שם, הלא דבר הוא - וצ"ע - ולהנ"ל ניחא, שכוונת הרמב"ם לומר שעל אף שבגמרא מבואר שאין חסרון של תחילת עשייתו לנזק אחרי הצד השוה משור, אכן כל זה בדין נוסף של תחילת עשייתו לנזק מצד הבעלים, אולם כלפי עיקר הדין תחילת עשייתו לנזק לא נאמר הצד השוה - ובא להמשיך את דברי הגמרא ולסיימם ולומר - שסו"ס עיקר הדין תחילת עשייתו לנזק במקומו עומדת - ולא יהני בזה צד השוה.

## מבאר מה שהוסיף הרמב"ם "אעפ"י שהפקירן".

ובזה מיושב נמי מה שהוסיף הרמב"ם "אעפ"י שהפקירן", ומשמע שהיה צד לחייב, ונראה דעד כמה שהכותל נשאר כותל דידיה בזמן הנפילה, י"ל דכל זה מישך שייך להך תשמישין דכותל דאית ליה, ולא חיילא בו שם מזיק, אבל אם הפקירן מיד לפני הנפילה, י"ל דכבר נסתלק מיניה שם תשמישין דכותל ושפיר חיילא בו שם מזיק מיד, ושוב יש מקום לחייבו ולדונו כתחילת עשייתו לנזק, וזהו שכ' הרמב"ם דגם בכה"ג אכתי שייך לכותל שהיה לו בו זכות תשמישין, וזהו הרבותא ד"אפילו הפקירן", ודו"ק.

## הערה בחשבון הדברים עפ"י הנתבאר לעיל בכרייה של כותל ואילן.

אולם מה שעדיין קשה בשי' הרמב"ם, דלעיל [סימן נט] ביארנו דכריית הבור היא הפשיעה של יום ל', וזה גרע מאסו"מ בראש הגג, עיי"ש, ולולי האזהרת בי"ד הרי חסר בכל הכריי'.

ולפי"ז יש טעם אחר לפוטרו בלי אזהרת בי"ד, דחוץ ממה דחסר בתחילת עשייתו לנזק, הרי חסר בכל הכריי', ול"ל להרמב"ם לבא לטעם נוסף, וכפשוטו היה אפשר לומר דעדיפא מיניה נקט, דלא רק דיש בור בלי כריי' אלא דחסר בכל המזיק דבור - ועיין באוסף חידו"ת להגר"א קוטלר [סי' כ"א] שנתעוררתי לדברינו מדבריו שם בביאור הרמב"ם.

# סימן סאכותל ואילןהערות בפשט בתוד"ה הכותל ובתוד"ה אי דאפקרינהו,ובדין הפקר אחרי בור שלו שהתחייב מצד הו"ל לסלוקי,ובחילוק בין הפקר אחרי אזהרת בי"ד ואחרי אזהרת מומחין.

[הערה בתוד"ה הכותל – ומבואר שיש כותל שהבנייה שלו היא רעוע דינו שונה מהכותל ואילן של הסוגי'.](#__RefHeading___Toc499149262) <> [ביאור הלשון בתוס' ד"ה אפקרינהו - "דבבנין הכותל והאילן לא היה פושע" – דאין הכוונה שבנייה היא כרייה.](#__RefHeading___Toc499149263) <> [ביאור השו"ט בתוד"ה אי דאפקרינהו - שדן האם הו"ל לסותרו דומה להו"ל לסלקו - לענין הפקירו אח"כ.](#__RefHeading___Toc499149264) <> [מבאר את התוס' באופן אחר - ודן באופן שיש אזהרה ליום ל' והפקיר ביום מ' ונפל ביום נ'.](#__RefHeading___Toc499149265) <> [מוכיח שאזהרת בי"ד קובעת חלות דין בור - ובזה נגמרה הפשיעה מיד, ומחלק בגוונא זו מאזהרת מומחין.](#__RefHeading___Toc499149266) <> [מבאר את דברי התוס' באופן חדש.](#__RefHeading___Toc499149267) <>

## הערה בתוד"ה הכותל – ומבואר שיש כותל שהבנייה שלו היא רעוע דינו שונה מהכותל ואילן של הסוגי'.

כתבו בתוס' [ה"ג הכותל והאילן שנפלו לרשות הרבים והזיקו פטור מלשלם] - שיש גירסא לא נכונה שגרסו הכותל והאילן שנפלו לרשות הרבים והזיקו 'חייב לשלם' - וכתבו התוס' דלא נהירא - "דכיון דבשלא הזהירו חייב לא יתכן להקל עליו לפוטרו ממה שמזהירין אותו לקוץ ולסתור".

ותמה במהרש"א מהדו"ב על התוס' שרק הק' על הגירסא דמחייבי בלי בי"ד דא"כ איך מביאים בי"ד לפוטרו, וקשה טובא, דהו"ל להקשות יותר, דלמה באמת חייב בלי בי"ד ומהיכי תיתי שיחייבו בלי אזהרה.

וצ"ל דהתוס' מודי שיש אופן של רעוע שבאמת חייב, והבינו דע"כ שבאופן זה מיירי הך גירסא, ולכן רק הקשו דאין זה דיני בי"ד לבא להקל עליו ולהאריך את זמנו, אכן זה ק', דא"כ דמוכרח מהתוס' דיש דרגות שונות של רעוע, א"כ למה לא מובא כזה שיטה בשו"ע, וע"כ דיש דין כללי בכותל רעוע דתמיד צריך אזהרת בי"ד ואין נפ"מ בדרגת רעוע, והדרא הקושי'.

ונראה פשוט דהך גירסא סוברת דמיירי כשבשעת בניית הכותל היה רעוע, וכבר הבאנו לעיל [סימן נט] מהמ"מ ורבינו ירוחם דא"צ בכה"ג אזהרת בי"ד, וביארנו דשם זה כבר גירי דיליה, ולכן א"צ אזהרת בי"ד וכנתבאר, ובזה מיירי הבריי' לפי גירסא זו - ודו"ק.

ונראה שהדברים הללו הם פתח להבנת התוס' בהמשך - שרבים דייקו שבנין הכותל הוי כרייה - ולהנ"ל ליתא לכל הדיוק.

## ביאור הלשון בתוס' ד"ה אפקרינהו - "דבבנין הכותל והאילן לא היה פושע" – דאין הכוונה שבנייה היא כרייה.

והנה, בתוס' [ד"ה אי דאפקרינהו] הקשו דמבואר בגמרא שהפקירו - ומבואר להלן [כט] דהמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס פטור - והקשו "והאי נמי אונס הוא - דבבנין ונטיעה שעשה לא פשע כלום".

והוספה זו של התוס' אומר דרשני - שאמרו - "והאי נמי אונס הוא - דבבנין הכותל והאילן לא היה פושע", ותמוה, אטו הפטור מצד בנין הכותל שייך לפטור אונס, הא אין בזה עשיית בור כלל וכלל, והא זה פשוט לכל בר בי רב שבניית כותל בריא אינה כריית בור אף שיכול ליפול בעוד כמה דורות, אלא שרבים רצו לדייק מהכא שבנייה עצמה היא כרייה, ופשוט שלא יתכן שדבריהם נכונים - אולם סו"ס יש כאן דיוק - דלמה כתבו שהבנין הזה הוא בנין של אונס ולא בנין של פשיעה - הא הבנין אינו לא פשיעה ולא אונס שאינו כרייה ואינו כלום.

אכן נראה לפרש שבאמת אין כאן דיוק כלל וכלל, דפשיטא דכוונת התוס' לגירסא שהביאו בתוס' הקודם, והיינו שלפי הגירסא שהביאו - וביארנו דאיירי בבנין כותל רעוע - הרי התם הבנין עצמו היה בנין של כרייה ופשיעה - והרי התוס' דחו הך גירסא, וזהו שכתבו הכא - דלשיטתם שאין כרייה בבנין דליכא פשיעה במעשה בנין, ודלא כהגירסא ההיא - ודו"ק – הלכך כל הבור מתהווה בעצמו - באונס - דליכא בנין של כריית פשיעה - והדברים נכונים ופשוטים עד מאד.

אולם מעתה קשה לאידך גיסא - דאף שלא כתבו על הבנין שהוא כריית אונס, אכן סו"ס כתבו שיש 'אונס' - ולמה לא אמרו שבאמת לא היתה כרייה כל עיקר.

ולהלן יבואר בתוס' שכוונתם לזה שהוא לא סותרו - וזה גרם את הנזק - ובאו לומר דהך 'אי - סתירה' היא כריית אונס - ולהלן יבואר בתירוץ של התוס' שבאו לומר שה'אי - סתירה' באמת היא פשיעה - ובקושי' סברו שזה אונס - ועל זה הוסיפו שבבנין עצמו לא היה כריית פשיעה שלא בנאו במצב רעוע - וכדמצאנו בתוס' הקודם.

## ביאור השו"ט בתוד"ה אי דאפקרינהו - שדן האם הו"ל לסותרו דומה להו"ל לסלקו - לענין הפקירו אח"כ.

יש לעיין דלכאו' זה דבר פשוט שמי שלא סותר ולא קוצץ אחרי אזהרת בי"ד דודאי דזה פשיעה, ולמה חשבו תוס' שזה אונס, ונראה דודאי דתוס' ידעו שהוא פשיעה, דאל"כ למה הק' דוקא לפי אוקימתא דאפקרינהו, והק' דוקא מהפקר לאחר נפילת אונס, הא הו"ל להק' כפשוטו - דגם בלי אפקרינהו חייב כשנפל באופן שעדיין לא היה לו זמן לסלקו - ולמה חייב - והא דלא הקשו כן הוא משום שסברו שזה פשיעה, ורק הקשו דאחרי שהפקירו הו"ל הפקר לאחר נפילת אונס - ומה הקושי' - הא אי הוי פשיעה בלי הפקר למה אינו פשיעה היכא דהפקיר.

וצריכים לומר שביאור הקושי' הוא כך, דהנה, נחלקו רש"י ותוס' לאחר נפילת אונס - והו"ל לסלוקי ולא סילקו ושוב הפקירו, דשי' התוס' דהו"ל לסלוקי רק מהני לחייבו כמאן דכריי' כל זמן שזה בור שלו, אבל על אחרי זמן ההפקר אינו ככריי', ולרש"י הדין "הו"ל לסלוקי" מחייבו גם לאחר שמפקירו, דדינו ככריי', ועיין בזה באמרי משה [סי' כ"ט - ט"ז], וקושי' התוס' דמ"ש הו"ל לסלקו מהו"ל לסותרו ולקוצצו - דכמו דהפקר אחרי הו"ל לסלקו דומה להפקר אחרי נפילת אונס, כמו כן הו"ל לסותרו ולקוצצו הוא כך - והיינו דאף דהכא הוא פשיעה אכן סו"ס לא מהני פשיעה כזו לחייבו כלפי הזמן שהפקירו.

ובתירוץ התוס' חידשו דכיון דהו"ל לקוצצו בזמן "יצירת" הבור, שוב דינו ככריי', דהפשיעה "יצר" את הבור, ולא דומה להו"ל לסלוקי, דהתם כבר היה בור לפני דהו"ל לסלוקי, וזה לא חשיב כריי' ולכן פטור לאחר שהפקירו, וחילוק זה מוזכר באמרי משה שם, כך היה אפשר לפרש בשו"ט של התוס'.

שו"ר בחידושי הגר"נ פרצוביץ זצ"ל שהביא ב' דרכים בשו"ט בתוס', א] כנתבאר לעיל דשו"ט בדין הו"ל לסותרו - האם באמת דומה להו"ל למילויי דכמאן דכריי' - ואי דמי אז זה כבר לא מהני לאחר שהפקיר - או דעדיפא מיניה כיון שזה בשעת יצירת הבור, ב] י"ל שהשו"ט בתוס' הוא עצם פלוגתא דרבוותא אי הו"ל למילויי דכמאן דכריי' מהני גם לאחר שהפקיר.

ובהאי ענינא העירני תלמיד אחד לספק נחמד - דהנה שור שהניח בן של ראובן בראש הגג, לשיטת התוס' אמרינן הו"ל לסלוקי, והך הו"ל לסלוקי חשיבא ככרייה, ויש כאן חוב גם לאחר שהפקיר, וכדברת האמרי משה שכאן מודים התוס' כיון שלא היה בור קודם, אכן בהניחו חבירו על ראש הגג, הכא איכא כבר אתחלתא דכריית חבירו אבל לא נגמרה הכרייה עד ההנחה ברשה"ר, שהרי הכרייה בראש הגג ילפינן לה מאש דחשיבא כאילו הוא עשה את הכל [תוס' לעיל ה:] בצירוף הרוח עד למטה, [וכש"כ באופן דחשיבא ככרייה מדין אשו משום חיציו - והיינו בלי כלו לו חיציו], ונמצא שהכרייה של הו"ל לסלוקי הגיע באמצע הכרייה - אחרי שהתחילה ולפני שהסתיימה - ובכה"ג יש לדון האם גם הכא איכא לסברת התוס' דמיקרי כרייה דסו"ס עדיין ליכא בור, או דכיון דהתחילה כריית הבור - שוב לא יהני ההו"ל לסלוקי להחשב ככרייה לענין הזמן של ההפקר שלאחר מכן - [וה"ה שיש לדון כה"ג באופן יותר פשוט שראובן זרק אבנו של שמעון לרשה"ר - ולפני ההנחה שמעון היה יכול לעכבו מליפול ולהתהוות לבור - ודו"ק].

## מבאר את התוס' באופן אחר - ודן באופן שיש אזהרה ליום ל' והפקיר ביום מ' ונפל ביום נ'.

אולם בעיקר המהלך נראה שאין זו כוונת התוס', דתוס' הדגישו בתירוץ "הוי פושע - והוי כמפקיר וכו'" ומבואר דתוס' חידשו שיש כאן "פשיעה", ולא רק שיש חיוב בהפקר לאחר פשיעה, ומשמע שבקושי' היה חסר בפשיעה עצמו, ועו"ק, דתוס' לא הזכירו כלום מהדין הפקר לאחר הו"ל לסלוקי, ואם זה כל הנידון בתוס' היה לו להזכירו.

והנראה בזה, דיש לתמוה, דבמשנה לא כתוב נפ"מ מתי הפקירו, ויש לדון שמה יהיה באופן שיש אזהרה ליום ל' והפקיר ביום מ' ונפל ביום נ', דלכאו' יש לעיין דאיך נוכל לומר דהנפילה הוא מחמת יום הל' שהוא לא סתרו, שהרי גם מה שלא נסתר עד יום נ' גרם לנפילה, ונמצא שהפשיעה מיום ל' עד יום מ' היא פשיעה דידיה, והפשיעה מיום מ' עד יום נ' היא פשיעה שלא מיוחסת אליו - והפשיעה של שניהם ביחד גרמה לנפילה - ואיך נחייב אותו על הפשיעה שגרמה לנפילה בגוונא זו.

ונוסיף עוד - שבאמת הפשיעה של שניהם ביחד לא גרמה לנפילה - כהדדי - אלא שהפשיעה מיום ל' עד יום מ' היא פשיעה שרק הביאה את הכותל לזמן של יום מ' עד יום נ' - והזמן השני הוא זה שהביא את הנפילה - ונמצא שפשיעתו לא גרמה לנפילה - אלא גרמה לזמן השני שהוא הביא את הנפילה - ואין כאן פשיעה של כריית בור - ודומה לנפילת אונס.

ועוד דמה יהיה הדין בגוונא הנ"ל כשמישהו אחר זכה בו מהפקר ביום מ' והאזהרה בתוקפה לגביו - ושוב נפל, אטו למי ולאיזה פשיעה מתייחסת הנפילה - הרי פשוטש הכל מתייחס לשני.

למה הדבר דומה - למי שפתח את השער של החצר לשורו - אלא שלא יצא השור מיד והיה יכול לנעול - הרי מה שלא נעלו בסוף הוא גמר הפשיעה עד סופה - וה"ה שאם זכה בו אחר בשעה שהשער היה כבר פתוח - והאחר היה יכול לנעול לפני שהשור יצא - הרי ליכא למימר שיש כבר מצב מושלם של פשיעה לראשון - ומייחסים את הפשיעה של הנזק לראשון - דהא איכא פשיעה גמורה לשני, ומאי שנא כותל שהפקירו מזה.

## מוכיח שאזהרת בי"ד קובעת חלות דין בור - ובזה נגמרה הפשיעה מיד, ומחלק בגוונא זו מאזהרת מומחין.

ונראה דמוכרח מכאן את מה שנתחדש לעיל [סימן נט] בגדר האזהרת בי"ד, דעל ידי אזהרת בי"ד נהיה לבור מיד בסוף ל' יום, ונמצא שבפשיעה עצמה דסוף ל' הושלם הבור לגמרי - ויש כבר כריי' בפשיעה זו - וממילא דהושלמה הפשיעה מיד.

ונוסיף עוד שיש לחלק בזה בדין אזהרת מומחין באופן הנ"ל שיש אזהרה ליום ל' והפקיר ביום מ' ונפל ביום נ' - דבכה"ג אנו דנים דתחילת הפשיעה היא ביום ל', אכן לא הושלמה הפשיעה עד יום הנפילה, והיינו שאף שמומחין קובעים שיש לחשוש שלא יעמוד לאחר ל', אכן אחרי שהוא הוכיח שזה עמד עד יום נ' הרי מוכרח שאין השלמה לפשיעה עד יום נ' - וכיון שאין כאן פשיעה מושלמת שמיוחסת אליו פטור.

ויתחדש לדינא עוד - דאסו"מ של ראובן שהגיע לגג ברוח שאינו מצויה - [באופן דליכא כרייה מוקדמת באסו"מ], וכעת יכול ליפול ברוח מצויה - ואיכא גבי הדין הו"ל לסלקו - שנחשב ככרייה גם לאחר שהפקיר - דמה הדין כשהיה מונח שבוע ושוב נפל - אלא שהפקירו באמצע השבוע דנראה פשוט שפטור - שהרי ההו"ל לסלוקי של תחילת השבוע רק אהני לן להביאו עד סוף השבוע, והאי סילוק של סוף השבוע הפילו - וזה כבר לא קשור אליו.

## מבאר את דברי התוס' באופן חדש.

ונראה דזהו השו"ט בתוס', דקס"ד דהיכא דהפקירו הרי אין פשיעה כלל, דפשיעתו לא הושלמה - והיא לא הביאה את הנפילה, וזהו דקרי ליה אונס - דאף דאינו אונס ממש אבל סו"ס חסר בשלמות של הפשיעה ובהתייחסות של הפשיעה לנפילה, ורק באופן שהוא ממשיך לפשוע עד הנפילה יתחייב - והיינו בלא אפקרינהו - דאז איכא פשיעה מושלמת, אבל בהפקירו כבר לפני הנפילה הרי אין כאן פשיעה.

ותירצו דע"י אזהרת בי"ד נהיה בור "וכיון שהזהירו וכו' ועבר הזמן, הוי פושע", ודו"ק, דזהו הדגש בתוס', דמה שעבר הזמן מאזהרת בי"ד הוא עצמו גמר הפשיעה ודינו ככריי', כיון דהושלם כל הבור - ודו"ק.

# סימן סבבדברי התוס' והראשוניםאי כותל בהדי דקאזלי חייב מדין אש או בור.

[כמה אופנים ושיטות דמשכחת לה בור בהדי' דקאזלי.](#__RefHeading___Toc499162679) <> [ביאור התוס' דבזמן הנפילה תלוי בדין דלאחר נפילה.](#__RefHeading___Toc499162680) <> [בדברי הרשב"א ורא"ש מבואר דלא חשיב אש בהדי' דקאזלי.](#__RefHeading___Toc499162681) <> [מחלוקת הרא"ש והתוס' בזורק אבן למעלה ונופל ישר למטה.](#__RefHeading___Toc499162682) <> [דרכו של הנחל"ד למה אכפת לן מה שאין כח אחר דהכא הכוונה לדין הולך מחוץ לגבולותיו וממקומו, ובדברי המהרש"א מהדו"ב לגבי הסתירה [גמרא ותוס'] אי מיקרי הולך ומזיק או לא.](#__RefHeading___Toc499162683) <> [ביאור למה הולך ומזיק של כותל שאמרו התוס' אינו סתירה לגמרא.](#__RefHeading___Toc499162684) <> [למדנו מדבריו דאין הכוונה לדין הרגיל של כח אחר אלא לדין הולך מחוץ למקומו, ונמצא שכח המשיכה באבן שנופל מלמעלה מיקרי אש ומיקרי שמעורב בו כח אחר ממש כמו אש.](#__RefHeading___Toc499162685) <> [דרכו של האהא"ז שיש דין מעשה מבעיר, ולזה בעינן כח אחר של רוח וזה החומרא של כח אחר.](#__RefHeading___Toc499162686) <> [מדייק בלשונות של הרשב"א ורא"ש שיש מעלה שהכח אחר נמצא בתוך המעשה הדלקה והיינו להשוותו למעשה מבעיר.](#__RefHeading___Toc499162687) <> [נפ"מ בדין הנחל"ד ואהא"ז בבנה כותל רעוע.](#__RefHeading___Toc499162688) <> [ביאור שיטת התוס' בכל הנ"ל – דמוכרח דחולק על דרכו של הנחל"ד ומהרש"א מהדו"ב.](#__RefHeading___Toc499162689) <> [דן האם למדו התוס' ע"ד האהא"ז ברשב"א – ודן האם תוס' חולקים על עיקר היסוד של 'מעשה מבעיר'.](#__RefHeading___Toc499162690) <> [ביאור חדש בתוס' במה שחסר בכח אחר בכותל ואילן בזמן הנפילה – והיינו שחסר את התכונה.](#__RefHeading___Toc499162691) <> [מבאר מה ליכא כח אחר בכותל ואילן - הא איירי גם בנפל ברוח.](#__RefHeading___Toc499162692) <>

## כמה אופנים ושיטות דמשכחת לה בור בהדי' דקאזלי.

בתוס' מבואר דמיירי נמי בזמן הנפילה, וגם אז אפשר לדמותו לבור, וכן הוא ברא"ש וברשב"א, ונראה שחידוש זה שנוי במחלוקת - *דהנה, יעויין להלן בבעה"מ [כ"ט - ובדפי הרי"ף י"ג] שמבואר שבאופן שנתקל והזיק על ידי כדו בהדי' דקאזלי – שהכל בא מכח נפילת האדם - וחשיב בור, וז"ל: "ורבנן דברייתא סברי נתקל לאו פושע הוא אלא אנוס הוא, הלכך לאו נזקי אדם הוא אלא בורו - ובורו באונס פטור" הרי מבואר ברז"ה שיש כאן בור בהדי' דקאזלי.*

*ומאידך כבר השיג עליו הראב"ד בהשגותיו שם, וז"ל: "אמר אברהם: גם זה תמה, דבשעת נפילה הוא מזיק - כחו הוא - ואין כאן בור, שאין תורת בור אלא היכא דאתזק ביה מידי בתר דנייח, ואי בתר דנייח איתזק בהו או בחרסיה לאו בשעת נפילה הוא", והיינו דבהדי' דקאזלי אינו בור וזו סתירה לדין בור, וההילוך עצמו מפקיעו מבור, וכדברי הראב"ד מפורש נמי במלחמות דהילוך הוא סתירה לבור - הרי דפליגי אי עשיית נזק שלא במצב של בתר דנייחי יכול להיות בור - ונראה דדעת התוס' והרא"ש והרשב"א הכא דדנו מצד בור בהדי' דקאזלי אזלי כהרז"ה - וע"ע בקה"י [סימן ד'] שהביא ששייך מזיק חיובי גם בבור, ודן שגם הבל של בור הוא מזיק חיובי וכן הביא מהחזו"א -* ועיין לעיל [סימן נב] שדעת היש"ש דבור המתגלגל בהדי' דקאזלי דינו כבור - והיינו נמי ע"ד הנ"ל.

## ביאור התוס' דבזמן הנפילה תלוי בדין דלאחר נפילה.

והנה דעת התוס' דבהדי' דקאזלי שייך לדמותו גם לאש וגם לבור - אלא דמשום שממילא מדמינן ליה לבור לאחר נפילתו, שוב מדמינן גם בזמן הנפילה לבור.

וע' באהא"ז [נז"מ פרק יג הלכה יט] שנתקשה בשייכות בין זמן הנפילה עצמו לזמן דלאחר נפילה, שכל זמן לחודי' וכמו באסו"מ דבהדי' דקאזלי הוי אש ולאחר מכן הוי בור, ומה אכפת לן שכאן הכותל ואילן הוא גם בור וגם באש, הא למה לקבוע את הדין שלו כפי המצב דלאחר נפילה – ובאמת דמצאנו כה"ג ביש"ש הנ"ל בבור המתגלגל - מובא לעיל [סימן נב] - דבהדי' דקאזלי חשיב כבור [[238]](#footnote-239) מחמת זה שהוא בור אח"כ, עיי"ש מה שהארכנו שם.

אולם עיין בחי' ר' שלמה [סי' א'] ובקה"י [סו"ס ד'] שביארו את התוס' כפשוטו, שבאמת יש לו ב' דינים בהדי' דקאזלי אלא שהגמרא נקטה את הדין בור כיון שממילא יש לו דין בור בשני הזמנים - ולפי"ז צריך להיות פטור רק בכלים טמונים, וכן ראיתי במנחת שלמה בסוגי'.

[ושאלוני - דאי ליכא פטור כלים גמור וליכא פטור טמון גמור - א"כ האיך נחדש מעצמינו חלות פטור חדש של כלים טמונים - וזו טעות דבאמת יש ב' מחייבים נפרדים וב' מזיקין נפרדים, ולכל אחד יש לו את הפטור שלו - וחל פטור כלים בפני עצמו וחל פטור טמון בפני עצמו, אלא שהגברא יצא פטור - בפועל - מב' המחייבים - רק באופן ששני הפטורים פוטרים אותו כל אחד מצד המחייב שלו - ולק"מ].

## בדברי הרשב"א ורא"ש מבואר דלא חשיב אש בהדי' דקאזלי.

אולם ברשב"א מבואר בסוף דבריו ב' חידושים בזמן הנפילה, א] אין לדמותו לאש אף דהוי בהדי' דקאזלי, ב] יש לדמותו לבור אף דהוי בהדי' דקאזלי וכ"ה ברא"ש.

והנה החידוש השני שיש לדמותו לבור - כבר נתבאר דתלוי האם שייך מזיק שיש בו פעולה חיובית בבור - וכדהבאנו מהיש"ש והרז"ה - והמלחמות, והראב"ד חולקים.

אולם מה שחידשו שאינו אש צ"ב - וביארו - דהיי"ט דכיון דכח אחר מעורב באש משא"כ בכותל ואילן, שוב אין ללמדו מאש, וילפינן מבור בכש"כ, ודלא כתוס' דמדמה לשניהם בזמן נפילה, ורק משום שממילא מדמינן לאחר נפילה לבור שוב מדמינן תמיד לבור, וצ"ב פלוגתייהו [[239]](#footnote-240).

עכ"פ לגבי אש נחלקו אי שייך לדמות לאש אף דליכא כח אחר או לא, ופלוגתא זו מצאנו נמי מתחילת התוס' והרשב"א, דתוס' הקשו דהו"ל להגמ' לומר אי בהדי דקאזלי היינו אש, והרשב"א הק' קושי' זו בנוסח אחר - והיינו דהול"ל דאינו אש ואינו בור – ויצטרכו ללמוד מהצד השוה, והיינו כנ"ל, דלפי הרשב"א יש חומרא בכח אחר מעורב ולכן אינו אש כשחסר חומרא זו, ודו"ק.

ונחלקו הרשב"א והתוס' בזה במקום נוסף - דלעיל [ג':] אמרינן דאש חייב דכח אחר מעורב בו, והרשב"א ביאר [שם] שזה חומרא ותוס' לעיל [ב'.] ביאר דזה קולא, ולתוס' כוונת הגמ' שם "דאעפ"י דכח אחר מעורב בו", ודו"ק, ונפ"מ בפלוגתא זו בכותל ואילן דאין בו רוח חיים, והולך ומזיק ודלא כבור, דלפי הרשב"א אינו אש דאין בו חומרת כח אחר - ולפי תוס' הרי"ז אש.

## מחלוקת הרא"ש והתוס' בזורק אבן למעלה ונופל ישר למטה.

וכפשוטו היה נראה שיש מחלוקת נוספת - ושוב אזלי לשיטתייהו, דהנה - הרא"ש והרשב"א בסוגי' דידן חילקו בין כותל ואילן לאסו"מ בראש הגג דהתם נופל ע"י הרוח משא"כ בכותל ואילן 'שנופלים מעצמן' - וביאר במנחת שלמה בסוגי' [עמוד ע - מהדורת תשעד] שכוונתו לומר שמה שנופל בכח המשיכה בלבד אינו 'כח אחר' כרוח - ולכן אינו אש, וזו הכוונה 'נופלים מעצמן' - והוסיף עוד דלכן יתחדש שבזורק אבן למעלה ונופל ישר למטה - דפסק כחו - דאז אינו אש - אלא שהביא מהתוס' בסנהדרין [עז] דחולק וסובר דגם בכה"ג דזורק אבן למעלה ונופל ישר למטה - דעדיין מיקרי אש.

ולכאו' מוכרח בשיטת התוס' בסנהדרין דגם כח המשיכה מיקרי כח אחר - ולכן חשיב כאש, והיינו דנחלקו אי כח המשיכה חשיב ככח אחר או לא.

אולם לפי הנ"ל ליכא ראיה - דלפי מה שמבואר דנחלקו הרשב"א והתוס' אי כח אחר הוא חסרון [קולא] או מעלה [חומרא] - א"כ לעולם יש לומר דכח המשיכה אינו כח אחר כרוח - גם להתוס' וגם להרא"ש והרשב"א - אלא דלפי הרא"ש והרשב"א זה כבר סיבה לא להיות אש - כיון שחסר במעלה של כח אחר - שכח המשיכה לא דומה לרוח, אולם התוס' למדו לשיטתם דכח אחר הוא חסרון וקולא, וא"כ מה שבכח המשיכה ליכא כח אחר לא מוציאו מכלל אש.

## מתמה בשיטת הרא"ש מאבן שנפל למטה בכח המשיכה - ומוכיח דתחילת פלוגתתם בנקודה אחרת שלא שייכת לכח המשיכה.

אולם זה אינו - דמפורש בתוס' הרא"ש בסנהדרין [שם] דכח המשיכה מיקרי אש בזרק אבן ישר למעלה ונפל ישר למטה - דפשיטא דמיקרי אש - וע"כ שיש כאן כח אחר בכח המשיכה - ומעתה צריכים לדעת מה הנפ"מ בין אבן שנפל ישר למטה מכותל שנפל מעצמו - דלא מיקרי אש.

ואשר מוכרח מכל הנ"ל דמתחילה צריכים לבאר את החסרון בכותל ואילן במה שאין בהם כח אחר מעורב בו, והיינו דאזה חומרא איכא בכח אחר שמחמתם סוברים הרא"ש והרשב"א דבלי כח אחר אין לחייב בק"ו מאש - ומצאנו בזה ב' דרכים - דרכו של הנחל"ד ודרכו של האהא"ז, ויש בניהם נפ"מ - אבל לדרך שניהם אין זה ענין לכח המשיכה - ולפי שניהם הדין יהיה שבזרק אבן ישר למעלה ונפל ישר למטה - דשפיר חשיב כאש - וכמבואר בתוס' הרא"ש הנ"ל.

## דרכו של הנחל"ד למה אכפת לן מה שאין כח אחר דהכא הכוונה לדין הולך מחוץ לגבולותיו וממקומו, ובדברי המהרש"א מהדו"ב לגבי הסתירה [גמרא ותוס'] אי מיקרי הולך ומזיק או לא.

ונקדים בדרכו של הנחל"ד שמבאר את דברי הרא"ש דאין בהם דין אש כיון שחסר בהם כח אחר - שזה משום שכותל ואילן עדיין עומדין במקומן, ואף דזזין אבל לא יוצאין ממקומן משא"כ אסו"מ שיוצא ממקומו מחמת הכח אחר, והיינו דמש"כ הרא"ש ורשב"א דאיכא מעלה של כח אחר מעורב באש - אין זה 'מעלה עצמית' ביחס לכל המזיקין, אלא שזה 'סימן' שזה הולך ומזיק - וזה מעלה יחסית דווקא לכותל ואילן שאינו הולך ומזיק.

אולם עיקר דבריו תמוהין, דמאי שנא מכל מזיק אחר - שהרי כל דבר הוא מוגבל, דאסו"מ מוגבל לצירוף של ג' דברים, א] לכחו של הרוח מצויה ב] לגובה הגג, ג] לכובד האבן, ומאי שנא כותל ואילן שלא יוצא ממקומו ואסו"מ יוצא ממקומו.

ועיין לעיל [סימן ה] מה שביארנו בזה, והיינו דפשוט דלו יצוייר ושור יכול לילך מאה אמה ותו לא, ויש בור שהוא באורך של מאתיים אמה, הרי אף שמקום ההיזק של הבור הוא מקום יותר גדול ממקום השור, אפי"ה אין לו מעלת "הולך ומזיק" כיון שסו"ס הרי"ז מוגבל לגבולות ולמידות של עצמו, ודלא כשור שיוצא ממקומו ומזיק במקום אחר, וזהו "הולך ומזיק", ואדם ישן שפושט אבריו לכאן ולכאן, כל זה מיקרי מקומו והוא מוגבל למקומו [חוץ מהאפשרות לילך לישן אצל כלים וכמבואר בשטמ"ק], וכותל ואילן דומה בזה לאדם ישן שמקומו הוא כל המקום שיגיע אליו כשיפול, וזה מיקרי גבולות עצמו [כאדם ישן] - אדם שמשנה את התנוחה שלו מעמידה לישיבה ולשכיבה, לא יצא ממקומו - ודלא כאסו"מ שיוצא חוץ ממקומו שהיה בגג, ומגיע למק"א, ודומה לשור - שו"ר בקה"י [סי' ד'] שהאהא"ז תמה כבר על הנחל"ד, והקה"י יישב בדומה לדברינו כאן.

ולפי"ז הדין יהיה שבזרק אבן ישר למעלה ונפל ישר למטה - דשפיר חשיב כאש - וכמבואר בתוס' הרא"ש - דבודאי שהאבן יצא ממקומו מלמעלה עד למטה - ויש שטענו שגם זה נחשב כמקומו - ויש לדון בזה.

## ביאור למה הולך ומזיק של כותל שאמרו התוס' אינו סתירה לגמרא.

ע"ד זה מבואר נמי במהרש"א מהדו"ב על קושי' אחרת - שהק' לעיל מיניה בתוס' - דאיך נקטו התוס' שכותל ואילן מיקרי הולך ומזיק - הא זה נגד הגמרא שמבואר בגמרא שזה לא מיקרי הולך ומזיק, ועיי"ש מה שחילק, וכוונתו כנראה כהנחל"ד ודו"ק היטב.

והיינו דכוונת התוס' שכותל הוא הולך ומזיק, היינו כנתבאר לעיל [סימן ה] שיש ב' דרכים בזה, או שהולך מחוץ למקומו למקום אחר לעשות את הנזק או שהוא עושה הנזק בצורה חיובית ופעילה, ויש לומר שכוונת הגמ' דאינו הולך ומזיק היינו דשור הולך למרחקים ויוצא ממקומו, ודו"ק, וכלפי זה באמת חסר בכותל ואילן, אבל התוס' איירי שהוא מזיק בצורה פעילה, ונמצא דדברי המהרש"א מהדו"ב משלימים את הנחל"ד, ושוב אין סתירה בין תוס' לגמ'.

ועיין להלן מה שיש לדון במהלך הנ"ל בשיטת התוס' – דיתכן שהתוס' עצמם לא צריכים לכל הנ"ל.

## דרכו של האהא"ז שיש דין מעשה מבעיר, ולזה בעינן כח אחר של רוח וזה החומרא של כח אחר.

ובאופ"א ביאר האהא"ז את שי' הרא"ש ורשב"א למה כח אחר הוא חומרא, ויסוד דבריו [קצת בשינוי, וביארתי כפי הבנתי] דחלוקין מעשה כריי' בבור ממעשה מבעיר באש, דבבור החיוב על מעשה הבור והכריי' הוא רק היכי תימצי להיות בעל הבור, ולכן כשהוא באמת בעל הבור אף שלא כרה הוא חייב, אבל באש חייבים על "מעשה המבעיר" ובלי מעשה מבעיר אין חיוב, ואף אם קנה אש ודידיה הוא אין חיוב, וזהו דכתוב בקרא "שלם ישלם המבעיר את הבעירה", לעומת בור שכתוב "בעל הבור ישלם", ודו"ק - ועיקר הך יסוד נתבאר אצלנו מהברכ"ש לעיל בדברי הרשב"א באין עונשין מן הדין [סימן ז'].

ומעתה, במעשה מבעיר יש תנאי שמיד עם עשייתו לאש שיהיה לה אפשרות להבעיר את הגדיש, דהכח אחר יכול להביאו מיד, ולכן מיקרי המעשה למעשה מבעיר, וזהו חומרא דכח אחר, ובכותל ואילן חסר בכל המעשה מבעיר, ודו"ק, וזהו הביאור בדברי הרשב"א ורא"ש שכותל ואילן אינם אש, [ודלא כהנחל"ד שמה שחסר בכח אחר הוא רק לסימנא] ועיי"ש שהביא לדייק כן מהר' ר' ישעי' בשטמ"ק, עכתו"ד - ועיקר הדברים מבוארים בקצרה בברכ"ש [סימן י' ס"ק ב'] והביא נמי את דברי השטמ"ק כאן.

ולפי"ז שוב יהיה מוכרח שבזרק אבן ישר למעלה ונפל ישר למטה - דשפיר חשיב כאש - שהזריקה למעלה לתוך כח המשיכה מיקרי מעשה מבעיר - ורק בכותל ואילן חסר מעשה מבעיר - שהרי אין שום מעשה כלל.

## מדייק בלשונות של הרשב"א ורא"ש שיש מעלה שהכח אחר נמצא בתוך המעשה הדלקה והיינו להשוותו למעשה מבעיר.

ונראה שיש לדייק כהאהא"ז מהרא"ש והרשב"א עצמן, דלשון הרא"ש כאן "דנעשו אש ע"י כח אחר", ומבואר דבמבעיר ו"עשייה" עצמה צריך כבר כח אחר, וזה רק לאהא"ז ולא לנחל"ד, וכ"ה לשון הרא"ש [סוף כלל פ"ז] בתשו' "תחילת עשייתן ע"י כח אחר" ודו"ק.

וברור שזהו נמי כוונת הרשב"א עצמו [ג':] כשמבאר שמלבד הקולא של כח אחר יש גם חומרא בכח אחר וביאר - "מיד שהוא מדליק את האש, מצוי הוא להתערב עימו מיד כח אחר שמוליכו לגדיש", הרי שהדגיש פעמיים שהכח אחר הוא "מיד" וביאר דהיינו בזמן ההדלקה, וכ"כ להלן [ה':] "שבשעה שהוא מדליקה מיד עשוי כח אחר להתערב בו", וע"ע בלשונו בתשו' [ח"ד קי"ד], וכנ"ל.

## נפ"מ בדין הנחל"ד ואהא"ז בבנה כותל רעוע.

ונראה שיש נפ"מ בין דרכו של הנחל"ד לדרכו של האהא"ז בכותל שבנה אותו רעוע, דלנחל"ד אינו אש דאינו מגיע למרחקים ולאהא"ז הרי"ז אש דמיד יכול ליפול כיון שבנאו רעוע, ועיין נתה"מ [סי' ש"ז ס"ק א'] דבכה"ג סובר הרא"ש שהוא אש, ומבואר כהאהא"ז, והיינו כמו שדייקנו בלשונות של הרא"ש והרשב"א.

## למדנו מדבריו דאין הכוונה לדין הרגיל של כח אחר אלא לדין הולך מחוץ למקומו או לדין מעשה מבעיר, ונמצא שכח המשיכה באבן שנופל מלמעלה מיקרי אש ומיקרי שמעורב בו כח אחר ממש כמו אש.

עכ"פ זה ברור שכשאמרו הראשונים דבכותל ואילן בהדי' דקאזלי אין כאן כח אחר - אין הכוונה לדין כח אחר שהוזכר בסוגיות - ששם הכוונה שכח המשיכה או כח הרוח שמצטרפים למזיק מגרעים בכל העצמאי של המזיק - ולכן יש קולא במזיק ולא ניתן ללמוד אותו ממזיקים אחרים, אולם הכא ברא"ש וברשב"א הכוונה לענין אחר לגמרי, דלפיי הנחל"ד הכוונה היא שההיכי תימצי של הולך למרחקים רק משכחת לה בכח אחר בדברים אחרים אבל כח המשיכה וכח הרוח בכותל ואילן לא מוציא אותם ממקומם - וקצת דוחק בלשונם שאמרו "שנפלו מעצמם" - ולדברי האהא"ז חסר במעשה מבעיר - וזו הכוונה "שנפלו מעצמם" בלי מעשה מבעיר.

והן הן הדברים שנתבארו לעיל דלכן משכחת לה כח המשיכה שיחשב ככח אחר, והיינו באופן שזרק אבן למעלה ונפל ישר למטה, דלפי ב' הדרכים יוכל להתחייב מדין אש.

## ביאור שיטת התוס' בכל הנ"ל – דמוכרח דחולק על דרכו של הנחל"ד ומהרש"א מהדו"ב.

הדרנא לשיטת התוס':

נתבאר כאן ב' דרכים באחרונים למה 'כח אחר' הוא חומרא - ולכן מה שחסר כח אחר בכותל ואילן הוא חסרון בחומרא של המזיק - [דאף דכח אחר הוא חסרון, ומה שחסר הך חסרון לא אכפת לן - דסו"ס תמיד נוכל לחייב מדין אש שהרי כותל ואילן עדיפא מיניה], וביארנו שאין הכוונה לכח אחר אלא להולך ומזיק למרחקים [נחל"ד], או שהכוונה שבאמת יש מעלה וחומרא לכח אחר והיינו שבזה יש מעשה מבעיר [אהא"ז].

ויש לדון כעת בשיטת התוס' בכל הנ"ל, שהרי מבואר בתוס' שבאמת זה גם אש וגם בור, ולולי זה שהיה בור אחרי נפילה פשיטא שדנים בו מצד שני הדינים, [והכל משתנה רק מחמת הדין לאחר נפילה [[240]](#footnote-241)], ולמה יש לו דין אש, הרי או שחסר בהולך ומזיק למרחקים [נחל"ד] או שחסר במעשה מבעיר [אהא"ז].

ואין ללמוד שתוס' לומד שכל הדין אינו הולך ומזיק היינו שהוא לא פעיל, ולכן לא אכפת לן במה אינו הולך למרחקים, שהרי לעיל הבאנו את המהלך של המהרש"א מהדו"ב שהקשה סתירה, שבגמרא מבואר שיש חסרון של הולך ומזיק ובתוס' כתוב שאין חסרון ונתבאר שהגמרא ע"כ מיירי מצד הולך למרחקים, וזה לתוס', וא"כ גם בכותל ואילן בהדי' דקאזלי הדין כן.

וע"כ שהתוס' חולק בכל הנ"ל וסובר שגם כותל ואילן בהדי דקאזלי מיקרי הולך ומזיק למרחקים, דמיקרי חוץ ממקומו בזה שקודם הוא עמד וכעת הוא נפל, והגמרא איירי באינו הולך ומזיק רק לאחר נפילה דרק לאחר נפילה בעינן צד השוה ובהדי' דקאזלי הרי זה אש כפשוטו ובור כפשוטו, ואף דבור צריך צד השוה שחסר בתחילת עשייתו לנזק, אכן שור יוכיח שחייב בהדי' דקאזלי ולא אכפת לן מה שחסר בתחילת עשייתו לנזק, [אבל לא יהיה פירכא ששור הולך וכותל ואילן לא הולך, דרק לאחר נפילה אינו הולך, והיה פירכא של רוח חיים וכדומה].

## דן האם למדו התוס' ע"ד האהא"ז ברשב"א – ודן האם תוס' חולקים על עיקר היסוד של 'מעשה מבעיר'.

עוד יש לדון האם התוס' חולקים על דרכו של האהא"ז בשיטת הרשב"א ורא"ש, שהרי שפיר ביארו שבכותל ואילן חסר במעשה מבעיר וזו טענה עצומה, והרי בתוס' מבואר שזה באמת אש, ונצטרך לומר שהתוס' חולקים על עיקר האי יסוד של 'מעשה מבעיר' – ודלא כנתבאר בברכ"ש ובאהא"ז.

אכן זה אינו, שהרי התוס' לעיל [ה':] אמרו את הסברא "שכאילו הוא עשה את הכל", וכבר נתבאר לעיל [סימן מו] מהאחרונים דהיינו דכאן מבואר שיש דין מעשה מבעיר.

ואין לומר שהבנין והנטיעה הם המעשה מבעיר, שכמו שפשוט שזה לא 'מעשה כרייה' וכנתבאר בריש דברינו כמו כן פשוט שזה לא 'מעשה מבעיר'.

ונצטרך לומר שהתוס' לא חולקים, אלא שהם סוברים, שפשיעה בכותל מיקרי מעשה מבעיר כמו שאסו"מ בראש הגג מיקרי מעשה מבעיר אחרי החידוש של "שכאילו הוא עשה את הכל" - אלא דהכא בכותל מהני בלי צד השוה - [אף דבאסו"מ בעינן צד השוה, והחילוק כנתבאר לעיל [סימן נט] שהכותל ואילן נהיו מיד למזיק - למעלה - ולכן איכא הכא 'פשיעה ישירה' - ולכן מהני בלי צד השוה, לעומת אסו"מ].

[אולם סו"ס יש להעיר, הרי לעיל הבאנו מהתוס' שחולקים על הרשב"א בביאור הגמרא לעיל [ג':] אי כח אחר מעורב בו הוא חומרא או קולא, והרשב"א למד שזה חומרא מחמת הסברא דמיד הכח אחר מעורב בו משווהו למעשה מבעיר, ונתבאר שהתוס' חולק גם הכא וגם שם, ולפום ריהטא היה נראה שיש שייכות בין הנך תרי מחלוקות, ולמסקנת דברינו הכא לא נחלקו התוס' בשורש הדברים - וקצת צ"ע].

## ביאור חדש בתוס' במה שחסר בכח אחר בכותל ואילן בזמן הנפילה – והיינו שחסר את התכונה.

סו"ס עיקר דברי התוס' צ"ב במה שאמרו שאין כאן 'כח אחר' בכותל ואילן - והרי אין כוונתם לסברות הנ"ל של הנחל"ד והאהא"ז - דא"כ לא היו נוקטים שאפשר לחייב מצד אש, ומה כוונתם.

ונראה כך - שמלבד הדיון שיש חומרא או קולא של כח אחר - הרי יש גם 'תכונה' של כח אחר – לא בגדר חומרא ולא בגדר קולא – וכוונתו לומר כך, שכח המשיכה אינה כח אחר בדומה לרוח שיש באש, שיש לדון שזה חלק מהכותל ואילן עצמם וכנתבאר לעיל, ולכן אף שזה עדיפא מאש ויכולים לחייבו מצד אש בק"ו, אבל בשלמא אי היה אש ממש אז אין לדון בו מצד מזיק אחר, אבל אחרי שזה לא אש ממש אז יש לדון דעדיפא מאש וגם עדיפא מבור ונחייבו מצד שניהם, ואף דמדצד בור צריך צד השוה דחסר בתחילת עשייתו לנזק אבל שפיר שייך צד השוה כיון שזה לא ממש אש, ודו"ק.

ולפי"ז מה שמבואר בתוס' בסנהדרין [ע"ז] שאבן שנופל כח המשיכה הוא אש היינו שזה עדיפא מאש, ופשוט [[241]](#footnote-242) - אלא דהכא גם הרא"ש מודה שאפשר לחייב מדין 'עדיפא מאש' - וכמבואר בדבריו בתוס' הרא"ש [שם], דחומרא דהולך למרחקים וחומרא דמעשה מבעיר מתקיים באבן זה - ודלא ככותל שחסר בחומרות הללו.

עכ"פ זה ההבדל בין הרא"ש ורשב"א שלמדו שזה לא אש רק בור, והיינו שחסר במעלת אש וע"כ שזה רק בור, אבל התוס' למדו שזה שניהם, והיינו שהחסרון של כח אחר הוא רק בתכונה ולכן עדיפא מיניה, ודו"ק.

## מבאר מה ליכא כח אחר בכותל ואילן - הא איירי גם בנפל ברוח.

והנה - המ"מ [נז"מ פרק יג הלכה יט] הביא את לשון התוספתא "נפל הכותל מחמת הזועות מחמת הרוח ומחמת הגשמים - אם בנאו כדרכו פטור ואם לאו חייב", הרי בהדי' דאיירי גם בכה"ג שיש רוח - ולמה חסר 'בכח אחר' - ובאמת שהסברא אומרת שיש אופנים שהכותל ואילן יפלו ברוח.

ולפי הרשב"א והרא"ש - לדרכו של הנחל"ד א"ש, דכל מה שביאר הרא"ש שלא דומה לאש דמעצמו נפל - היינו דלא יצא ממקומו - וגם אי כח משיכה הוי כח אחר אכתי חסר במעלת כח אחר - וה"ה ברוח, דשאני רוח בכותל מרוח באבן, דכותל לא יוצא ממקומו.

ולפי האהא"ז דכח אחר דרוח מהני להיות מעשה מבעיר - אכן בכותל אינו כן כיון דחסר במעשה הראשון - ולא דמי לאבן שהניחו על ראש הגג.

אולם לשיטת התוס' דסובר שהתקיימו הנך תרי חומרות בכותל ואילן - ורק שחסר בתכונה של כח אחר שיש באש - הרי לדידיה ביארנו שסו"ס עדיפא מאש - ולכן אפשר לחייב גם מצד אש וגם מצד בור - אכן אי היה אש ממש לא יכולנו לחייב מצד שניהם - וביארנו דע"כ דכח המשיכה לא מיקרי כח אחר לענין זה - וקשה דהא איירי גם ברוח - [מסברא ומקרא] - ועוד קשה - דסו"ס 'לשון' הרא"ש והרשב"א שכתבו 'שנופלים מעצמן' קשה - דהא מבואר בתוספתא דנפל ברוח - וצ"ע.

ונראה דמוכרח הכא שרוח תמיד מיקרי כח אחר [בתכונה] וכח המשיכה לא מיקרי כח אחר בתכונה - כיון שהיא בתוך המזיק - אכן בכותל נקטינן שכח הרוח בכותל דומה לכח המשיכה - ודומה ל'נופלים מעצמן' - ולכן חסר בתכונה לתוס'.

ובטעמא דמילתא נראה דכל מה שיכול ליפול בסוף בכח המשיכה לבד כשיהיה מאד רעוע - אף אי עכשיו עדיין צריך רוח שאינו ברגא הזו עדיין - אכן סו"ס אחרי שיבא הרוח להחלישו - שוב יוכל ליפול בכח המשיכה - ונראה שמתחדש הכא שדנים את הרוח הזה כפועלת בכותל לעשותו רעוע - כדי שהיה ככותל שנופל בעצמו - ושוב חסר בתכונה של כח אחר - וזה נמי לשון הרא"ש שנפלו מעצמם.

## השלמת דברים.

והנה לעיל [סימן נט] ביארנו שא"צ צד השוה מאש ובור בתר דנייחי - וחלוק מאסו"מ, וביארנו שהכרייה הכא נגמרה למעלה מיד מכח האזהרת בי"ד - לפני כח הרוח וכח המשיכה - ונראה שהדברים מוכרחים - שאין לומר שהביאור הוא פשוט שכח המשיכה אינה כח אחר, וכמבואר ברא"ש וברשב"א - דלדבריהם לא עסקינן כלל בחסרון של כח אחר - רק במעלה - וגם לדרכו של התוס' התעסקנו בכח אחר מצד התכונה - אבל לעולם מצד החסרון של כח אחר ברור שיש כאן חסרון - והרי ביארו הראשונים שהחומרא של יש בו רוח חיים להזיק בפני עצמו הוא מה שאין בו כח אחר - עיין בזה לעיל [סימן ג] - והיינו משום שהרוח חיים הוא חלק של המזיק שעליו הוא אחראי - ובודאי שכח המשיכה אינו כן שיש כח נוסף שלא קשור אליו שמצטרף במצבים מסויימים למזיק.

# סימן סגאכל כחושה משלם שמינה [[242]](#footnote-243).

[בפלוגתת הראשונים בקס"ד דאכל כחושה משלם שמינה, אי מדין קנס או לפי מידה.](#__RefHeading___Toc499584462) <> [מוכיח שיש ראשונים שלמדו דגם פי מידה הוא מטעם קנס, ולא מדין מיטב של מידה, ומבאר שאין כוונת הראשונים מדין מיטב כפשוטו.](#__RefHeading___Toc499584463) <> [בקושי' הפנ"י ב"קושי' דהממע"ה", ובדברי רעק"א בזה.](#__RefHeading___Toc499584464) <>

##

## בפלוגתת הראשונים בקס"ד דאכל כחושה משלם שמינה, אי מדין קנס או לפי מידה.

בקס"ד נקטו דלר"י באכל כחושה משלם שמינה, וצ"ב, דמהו הגדר בזה, ועיין בראשונים [רמב"ן רשב"א ר"ן וריטב"א כת"י] בגיטין [מ"ח] שביארו דלפי מידה שיימינן, וזהו הקס"ד בר"י.

וכוונתם כספיקת הגמ' [פסחים ל"ב] בתשלומי תרומה האם לפי מידה או לפי דמים משלם, והיינו דשיימינן ליה לנזק כפי שהיה נזק לחפץ כזה בלי לדון כלל על דמי החפץ, ולהכי לא אכפת לן מה דמשלם יותר דמים בתשלומין של שמינה.

אמנם הריטב"א [קרשקש] חולק דנראה דסובר שהוא קנס בעלמא, שהרי הוא מדמה תשלומין זה לקנס של כפל בגנב.

והתוס' בביאור השני מבאר דקושי' הגמ' היא דמאי שנא דקנסינן בכחושה ולא בשמינה, וזה ע"ד הריטב"א דקנס הוא, ובביאור הראשון מבארים התוס' דעיקר דברי ר"י מחוסרין הבנה עייש"ה, ונראה דביאור זה אזיל כהראשונים דאינו קנס, והמקשן סבר "לפי דמים" וממילא אין שום הבנה לכחושה ושמינה, ודלא כהקס"ד דס"ל לפי מידה.

ונ' דלפי הראשונים דלפי מידה אזלינן, צ"ל דכמו דשייך מיטב בגבייה של דמים, כמו"כ יש מיטב במידה, דמיטב של ערוגה כחושה הוא ערוגה שמינה, ומדיני מיטב הוא, ולכן חולקים על הריטב"א דסובר דזה קנס, דלדידהו באמת אינו קנס.

ולכאו' יש נפ"מ, דלפי הריטב"א דקנס בעלמא הוא, א"כ הך קנס לא נתחדש בכ"ד אבות נזיקין, דהגז"ש לכ"ד אבות הוא רק במיטב [וכמוש"כ בתוס' בסוף העמוד], ונמצא דהגז"ש הוא רק לר"ע ולא לר"י, [ורק למסקנה אזיל נמי כר"י], אבל לפי הראשונים שזה מיטב דמידה, א"כ ה"ה דשייך בשאר מזיקין, דאף דבאונס ומפתה לא שייך לפי מידה, אבל עיקר דין מיטב בגבייה שייך, ונילף מנזיקין לכולהו.

אולם יש מקום לדחות, דיתכן דהגז"ש הוא ללשון "מיטב" בקרא, ואף אי גדר הדין לפי הך קס"ד הוא "קנס" כקנס של כפל, אפי"ה שייך ביה גז"ש כיון דהוי בכלל הפסוק של "מיטב", ודו"ק, אכן אין זה הפשטות, וכמו דפשיטא דלפי קושי' הפנ"י [להלן ס"ק ג'] דכל גזה"כ דמיטב בא ללמד דין "מתוך" בכל התורה, הרי פשיטא דלא שייך בזה גזירה שוה. דכ"ד אבות אף דיליף מהאי קרא, כיוון דסו"ס אין זה דין מיטב, כמו כן לפום האי קס"ד פשוט שהוא כן.

אולם נ' בזה עוד, דאף אי נימא דליכא גזירה שוה אלא על תשלומין של מיטב ממש, ולא על קנס דיליף מהאי קרא, אפי"ה יש מקום לומר דלכו"ע יהיה שייך גז"ש לכ"ד אבות נזיקין לדין מיטב [גם להך קס"ד בר"י], ונקדים בזה בפלוגתת התוס' ר"פ והפנ"י.

דהנה, מצאנו מחלוקת בשיטת ר' ישמעאל לפום הך קס"ד, דהתוס' ר"פ כ' דלפי הך קס"ד פליגי ר"ע ור"י בתרתי, א] פליגי בדין כחושה ושמינה דלר"ע אין קנס ולר"י יש קנס, ב] פליגי עוד גם בדין עידית וזיבורית, דלר"ע איכא דין עידית ולר"י ליכא דין עידית, דלדידיה הפסוק מיירי רק בדין קנס של כחושה ושמינה, ואין פסוק כלל על מיטב, ופשוט, הרי דפליגי בתרתי.

אולם הפנ"י [בהמשך הסוגי'] חולק, ושורש טענתו הוא, דכמו דלמסקנה אהני גז"ש ואהני קרא, וילפינן מיניה גם דין עידית דניזק וגם דין עידית דמזיק, א"כ ה"ה דהכא נמי "אהני לן קרא" לר"י לענין עידית דמזיק, ופליגי רק בקנס של כחושה ושמינה.

והביאור בדבריו הוא פשוט, דכל השו"ט בסוגי' היא רק בגזירה שוה של שדה הניזק, ועל זה שו"ט אי כתיב כאן הילכתא דקנס של כחושה ושמינה, או דכתיב בזה הילכתא של מיטב, אבל בנוגע לדרשה בפשטיה דקרא, הכא ליכא שו"ט כלל, וכמו דלמסקנה נאמר בזה דין מיטב כמו כן לקס"ד הוא כן [ולהלן בסוגי' דאהני לן גז"ש נבאר שורש פלוגתת הר"פ בסברא זו].

הרי לנו דלדרך זו רק פליגי ר"ע ור"י בחדא, והיינו בדין קנס של כחושה ושמינה, דבדין מיטב לא פליגי, ולפי"ז פשוט דלדרכו של הפנ"י יהיה דין עידית בכ"ד אבות גם לפי הך קס"ד בר"י, דילפינן מ"אהני קרא".

## מוכיח שיש ראשונים שלמדו דגם פי מידה הוא מטעם קנס, ולא מדין מיטב של מידה, ומבאר שאין כוונת הראשונים מדין מיטב כפשוטו.

אולם נראה דיש לדון בעיקר המהלך הנ"ל דכוונת הראשונים הוא מצד "מיטב דמידה", דיש מקום לומר דבמידה צריכים לדון גם מצד כמות וגם מצד איכות, וא"כ נמצא דשמינה כלפי כחושה הוא "יותר מידה", וממילא דזה כבר לא שייך למיטב, דבמיטב אינו משלם "יותר" אלא שמשלם אותו תשלום רק דמשלם מסוג אחר, משא"כ בשמינה התשלומין הם יותר מכחושה [וכל הנפ"מ בין מידה לדמים הוא יוקרא וזולא, וכמבואר בפסחים ל"ב].

אולם אין זו טענה, דכפשוטו אין האיכות שייך לדין של "לפי מידה", ואדרבה, נסתפקתי אי "לפי מידה" בתשלומי תרומה היינו לפי משקל או נפח או מנין, [ומלשון הגמ' בפסחים "גריוה תאנים" במקום "גריוה גרוגרות" משמע דלא אזלינן לפי מנין או משקל אלא לפי נפח], עכ"פ אי יתן הך משקל או הך נפח או הך מנין, רק דהאיכות היא איכות של שמינה, אז באמת אין כאן "יותר מידה" אלא "מיטב של מידה".

וע' היטב ברש"י דבשמינה לא רק דאיכא פירות יותר טובות, אלא שיש יותר פירות, וצ"ל דרש"י למד שזה קנס, אולם אכתי י"ל דלמד שזה מיטב דמדה, אלא דלמד כן כלפי כל הערוגה, ומה שיש בערוגה יותר פירות מיקרי ערוגה של מיטב, ודו"ק.

אולם נראה להוכיח דהראשונים הנ"ל שהזכירו לשון "לפי מידה" לא למדו כמהלך הנ"ל דמצד "מיטב דמידה" אתינן עלה, דהנה, עיין בתוס' [כאן] שהק' דלמה טעו בגמ' לדעת ר' ישמעאל לפרש דקראי קאי בדין כחושה ושמינה, ולא טעו כן לר"ע, ועל קושי' זו ביאר הרמב"ן [שם] דכיון דמיטב דניזק אינו סברא, שהרי אינו משלם מנכסי הניזק, להכי טעו לומר דכוונתו לדין אחר של כחושה ושמינה, עכ"ד.

ומעתה יש להעיר, דאי נלמוד דלהנך ראשונים [וזה כולל גם את שיטת הרמב"ן] דגם לקס"ד גדר הדין הוא דין "מיטב דמידה", א"כ אכתי יהיה ק' קושי' זו, דלמה שיימינן בדניזק שהרי לא משלמין מנכסיו, ולא הועילו כלום בהך קס"ד, ולכאו' זה ראיה ברורה שאינו דין "מיטב דמידה", רק דין קנס.

והיה מקום לדחות, די"ל דעד כאן קשה סברת ר' ישמעאל בעידית דניזק, היינו דוקא היכא דהתשלומין הוא מקרקע שלו ומודדין קרקע שלו לפי העידית דניזק, אבל לפי הקס"ד התשלומין הוא מממונו ורק דשמין את הנזק בערוגה לפי השמינה של הניזק, והכא י"ל דלא אכפת לן, אולם אכתי קשה, דסו"ס אי מדין מיטב הוא, למה אין החשבון בנכסי המזיק שהוא זה שמשלם, הרי רוצים שהתשלומין שלו יהיה תשלומין ממיטב, ולמה לא נעשה חשבון לפי ערוגה שמינה שלו.

ובאמת דכן מדוייק בלשונם שכתבו שמשלמין "יותר ממה שהזיק", והיינו דאינו דין "מיטב" בעלמא, רק קנס.

ועוד יש להוכיח כן, שהרי לעיל תלינו פלוגתתם בב' ביאורים של התוס' בקושי' הגמ', ולפי"ז איכא סתירה ברמב"ן, שהרמב"ן שם בגיטין [שלמד לפי מידה] ביאר כביאור השני בתוס' [שלמדנו לפי הצד של קנס], ומוכרח דגם לרמב"ן מדין קנס הוא.

וצריכים לומר דגם להנך ראשונים אינו דין "מיטב", אלא דדין קנס הוא, רק דיש גדר לקנס, דלא קנסוהו לשלם "יותר" בלי שום גדר ובלי שום מהלך, ועל זה אמרו הראשונים "לפי מידה", ונבאר את הדברים.

דנראה דבגדר הקנס נאמר שני חידושים, א] שיימינן לנזק כנזק של מידה, ולא כנזק של שיווי ודמים, והיינו דנמצא דדיינינן כאילו שההיזק נעשה ל"חפץ" ולא ל"ערך" ודמים, ב] אחרי חידוש זה אמרינן עוד, דגדר הקנס הוא לדון את החפץ של הניזק כאילו שהוא "מיטב", וע"י שומא זו ישלם יותר ממה שהזיק, וזהו גזה"כ "דמיטב שדהו של ניזק".

אולם כל זה הוא רק אי שיימינן לפי מידה, אבל אם לא שיימינן לנזק "כפי מידה", רק "כפי דמים", [והיינו אומרים דהדמים והערך ניזוק ולא החפץ], בזה כבר לא שייך קנס לדון את החפץ שניזוק כאילו היה מיטב, דכיון דשיימינן כפי דמים, שוב אין הנזק נמדד כלפי החפץ, ומה שייך לדון את הנזק כחפץ של מיטב, ואם נחייבו על הנזק של מיטב, הרי"ז כאילו שקנסוהו לשלם שלושים [שמינה] במקום עשרים [כחושה], ואין "שלושים" מיטב של "עשרים", ובקרא כתוב "מיטב" שדהו של ניזק.

נמצא, שכשהראשונים אמרו "לפי מידה", אמרו כן לפרש איך שייך קנס לדון את הנזק כ"נזק של המיטב", ולא אמרו כן לפרש למה אינו קנס, דלכו"ע הוא קנס.

ולדרך זו נראה דב' הביאורים בתוס' בסברת המקשן בגמ' מודי דזה קנס, ותרווייהו מודי דגדר הקנס הוא דדיינינן לפי מידה, ושיימינן לנזק כמיטב של המידה, ורק נחלקו בתוכן קושית המקשן, דכבר נתבאר שיש שני חידושים בגדר הך קנס, ושני הביאורים מכוונים נגד הנך תרי חידושים.

דלביאור הראשון הקשה המקשן דכל הקנס מחוסר הבנה, ונראה דתוכן הקושי' היא דכיון דפשוט דבנזיקין אזלינן לפי דמים [ולא לפי מידה] [לדעת הך מקשן], הרי נמצא דאין שום מהלך וגדר לקנס, דמה שייך כחושה לשמינה, הא כל הנזק הוא דמים וערך, ובכחושה עשרים ושמינה שלושים הרי אין השלושים "מיטב שדהו" של עשרים [וכדביארנו לעיל], והיינו דאחרי שהוא חולק על החידוש הראשון, שוב נפל היסוד נפל הבנין.

ולביאור השני מקשה באופן אחר, דאף אם ניזיל בתר מידה, הא למה יש קנס בכחושה וליכא קנס בשמינה, וא"ש.

## בקושי' הפנ"י ב"קושי' דהממע"ה", ובדברי רעק"א בזה.

הפנ"י הק', דמהו קושי' הגמ' ד"הממע"ה", דיש ליישב ולבאר את הגמ' בפשיטות למה בספק הוא משלם יותר מבודאי, א] הפסוק מיירי באופן שהמזיק הוא "שמא" והניזק הוא "ברי" [ומסתברא שכך היא המציאות שהניזק מכיר שדותיו היכן היתה הערוגה הכחושה], ב] המזיק מחייבו בשבועת מודה במקצת [שהרי מודה מיהת על כחושה ורק מסתפק אי היה שמינה], ג] נמצא שהוא מחוייב שבועה ו"מתוך שא"י לישבע" הדין הוא שמשלם, ד] אף דילפינן דין "מתוך" מקראי, אכן יש מקום לומר דדין זה ד"מתוך" נתחדש בקרא ד"מיטב שדהו ישלם", ונמצא שמשלם שמינה מהילכתא ד"מתוך", אבל בודאי אכל כחושה ליכא מודה במקצת וליכא שבועה, ושפיר משלם כחושה, כן הק' הפנ"י.

ותי' הפנ"י דהדין הוא דאין נשבעין על כפירת שעבוד קרקעות, וכיון שיש כאן שעבוד קרקע, הרי מעיקרא לא נתחייב בשבועה, ולא שייך דין "מתוך".

ואין לדחות דדילמא מיירי בפסוק כשאין לו קרקע, ושוב אין כאן כפירת שעבוד קרקעות, דגם לפום הך קס"ד בר' ישמעאל מודי ר' ישמעאל דאהני גז"ש ואהני קרא, ואהני קרא לומר דמשלם מיטב דידיה, ודין זה של מיטב רק שייך בשיש לו קרקע, וכיון שיש לו קרקע יש שעבוד קרקעות, עכתו"ד הפנ"י.

ועיין לעיל שביארנו את סברת הפנ"י בחידוש זה דגם לפום האי קס"ד בר' ישמעאל נאמר דין אהני קרא, דלכאו' הפשטות בזה הוא כהפנ"י, אלא דיש להעיר דלדרכו של התוס' ר"פ דלפום הך קס"ד ליכא "אהני קרא", שוב נפל תירוץ הפנ"י, דלעולם י"ל דלית ליה קרקע.

והק' רעק"א, דמה הראיה מהפסוק, דדילמא קנה מזיק עידית דמזיק אחרי הנזק, ובאקני ליכא שיעבוד, ומתקיים "אהני קרא" במיניה דידיה, ושפיר נשבעין כמו למ"ד שעבודא לאו דאוריי'.

ודן בזה רעק"א, דהנה, אם בדניזק שיימינן הא פשוט שאם יזיק ושוב יקנה הניזק עידי עידית דלא שייך לחייבו למזיק ביותר ממה שהיה לו בשעת הנזק, ואולי הדין כן גם בדמזיק, וע"כ מוכרח דקרא מיירי שהיה לו בשעת הנזק, ושוב אית ליה שעבוד והדרא תירוצו של הפנ"י.

[ובעיקר קושי' הפנ"י הסתפק דדילמא יש כבר מקור מפסוק אחר לדין מתוך, וא"צ ע"ז קרא, ודן בזה].

והנה, לפי מה שקבע רעק"א דכל הדיני עידית נמדדין לפי זמן הנזק, יש לעיין, דמה יהיה לפי ר"י דבניזק שיימינן באופן שלמזיק לא היה עידית דניזק וקנה אח"כ, האם נאמר דכיון דלא נתחייב אז על הקרקע הזו, דשוב לא שייך דין מיטב אף כשקנה אח"כ, או דילמא, דלרעק"א זה רק דין ב"שומא", דהשומא מהו העידית נקבע כפי נכסי הניזק של שעת הנזק, ולא משתנה אח"כ, ומה שלא היה לו קרקע אז לא אכפת לן.

וע' חזו"א ב"ק ליקוטים [סי' י"ט, לדף ח'] [הובא בחדש ח'.] דנקט כהצד השני, וכן הסברא.

אולם נ' דמוכרח כהצד הראשון, ודלא כהחזו"א, דאם בדמזיק שיימינן, והיה למזיק קרקע בזמן ההיזק ואישתדוף ושוב קנה עוד שדה כעין הך קרקע, הא בכה"ג נקבע דין עידית דמזיק, ולפי הכרעת החזו"א יתחייב בקרקע זו מדין עידית, ובכה"ג התשלומין הוא מיניה דידיה בלי שעבוד נכסים, דזה חשיב דאקני, ואם נוקמי' לקרא בכה"ג הדרא קושי' רעק"א.

ומוכרח דרעק"א למד דאינו דין שומא בעלמא, אלא דכל הדין חיילא אז, ואם לא היה לו נכסים אז, שוב לא חיילא הדין גם אח"כ, ודו"ק.

# סימן סדבדין מיטב דניזק ומזיק,ובמיטב של שעת הנזק ושעת התשלומין [[243]](#footnote-244).

[**פרק א בביאור פלוגתת הרא"ש והי"מ.**](#__RefHeading___Toc499584719) **<>** [בפלוגתת הרא"ש והי"מ בשיטת ר' ישמעאל באופן דבינונית דמזיק עדיף מעידית דניזק, דפליגי בעיקר סברת ר"י.](#__RefHeading___Toc499584720) <> [בסברת הריטב"א בשיטת הי"מ דמהני בבינונית דמזיק דבזה מתקיים עכ"פ דין עידית דניזק ד"בכלל מאתיים מנה".](#__RefHeading___Toc499584721) <> [ישוב טענה זו לשיטת הרא"ש, וביאור חדש בשורש פלוגתת הרא"ש והי"מ דפליגי האם בטלה כל הזכות לקבל עידית דניזק כשאין לו עידית דניזק או לא.](#__RefHeading___Toc499584722) <> [עוד ישוב לטענת הריטב"א בישוב שיטת הרא"ש, וביאור חדש בשורש פלוגתת הרא"ש והי"מ דפליגי האם זיבורית הוא בכלל וכלול בעידית.](#__RefHeading___Toc499584723) <> [סיכום: ג' דרכים בביאור פלוגתת הרא"ש וי"מ.](#__RefHeading___Toc499584724) <> [ישוב לקושי' רעק"א דנוקמיה לפסוק של "אהני קרא" בגוונא אין לו קרקע.](#__RefHeading___Toc499584725) <>

[**פרק ב' בביאור שיטת התוס' בפלוגתת הרא"ש והי"מ.**](#__RefHeading___Toc499584726) **<>** [ביאור דברי התוס' [ד"ה כגון], האם שיטתו כהרא"ש או כהי"מ: מוכיח בתחילת התוס' דסברי כהרא"ש.](#__RefHeading___Toc499584727) <> [מוכיח דאדרבה, דמהמהרש"א בסוף התוס' מוכרח דע"כ דלמדו כהי"מ ודלא כהרא"ש, ונמצא דסותרים משנתם.](#__RefHeading___Toc499584728) <> [מבאר את שיטת התוס', דמצד א' סוברים כהרא"ש, ואפי"ה באופן שעידית דמזיק הוא פחות מעידית דניזק, התם לא נתחדשה דבטלה זכות עידית דניזק, והתם נאמר דינא ד"או כסף או מיטב".](#__RefHeading___Toc499584729) <> [עפ"י הנ"ל מיישב את שיטת הסמ"ע למ"ד כל מילי מיטב מקושי' התרומת הכרי, ומוכיח כדברינו בתוס'.](#__RefHeading___Toc499584730) <> [ביאור שיטת הרשב"א בדעת ר' ישמעאל דסובר דר' ישמעאל הוא תמיד לקולא.](#__RefHeading___Toc499584731) <> [הערה על המהר"ם בתוס'.](#__RefHeading___Toc499584732) <> [הערה על הרא"ש.](#__RefHeading___Toc499584733) <>

# פרק אבביאור פלוגתת הרא"ש והי"מ.

## בפלוגתת הרא"ש והי"מ בשיטת ר' ישמעאל באופן דבינונית דמזיק עדיף מעידית דניזק, דפליגי בעיקר סברת ר"י.

מבואר בגמ' דהיכא דעידית דמזיק עדיף מעידית דניזק דלזה מודה ר' ישמעאל ד"אהני קרא", ואז משלם בעידית דמזיק כר"ע.

אולם נחלקו הרא"ש והי"מ באופן שיש בינונית ועידית דמזיק ותרווייהו עדיפי מעידית דניזק אי בכה"ג משלם בינונית או עידית, דלפי הי"מ משלם בינונית ולפי הרא"ש משלם עידית, ופלוגתתם צ"ב.

וכבר ביארו האחרונים דלי"מ, הא דרק חייבים בבינונית דמזיק, היינו משום ד"אהני קרא" אינו דין נוסף של עידית דמזיק, אלא שהוא חלק מדיני העידית דניזק, שכל דינו אינו אלא להבטיח עידית דניזק, משא"כ לרא"ש, דלדידיה דין נוסף של עידית דמזיק הוא, דלרא"ש תרי דיני עידית נאמרו, כ"כ בחי' הגרא"ל מאלין זצ"ל [סי' נ"ב], ועיין בחי' ר' שמואל [ריש סי' ז'] שהביא כן מהרש"ש.

ועיקר סברא זו מפורש ברעק"א [בחדש להלן ז: קושיות עצומות] דכתב כן בעצמו דכל דינו אינו אלא להבטיח עידית דניזק, וכן הוא במהרש"א [שם] בביאור הא דפשיטא לן דלא דיינינן בשל עולם לר' ישמעאל, אלא דרעק"א העיר דזה דלא כהרא"ש כאן.

וכפשוטו נראה דפלוגתא נוספת תלויה בהאי פלוגתא, דלעיל הבאנו דפליגי ר"פ והפנ"י לפי ההוי אמינא בסוגי' דלר' ישמעאל דנאמר דין קנס [דאכל כחושה משלם שמינה], דמה הדין לגבי עידית, דלפי ר"פ ליכא דין עידית כלל לר"י, ולפי הפנ"י איכא דין עידית לר"י, דסובר הפנ"י דלזה "אהני קרא", והיינו דדין קנס [דאכל כחושה משלם שמינה] ילפינן מהגז"ש, ודין עידית ילפינן מ"אהני קרא".

ולכאו' שיטת הפנ"י ברורה, דכל השו"ט בסוגי' קאי רק על אהני גז"ש, אבל הדין אהני קרא לא שו"ט כלל, ובזה תמיד נקטו דדין עידית הוא, וצ"ב שורש פלוגתתתם.

ובביאור פלוגתתם נראה פשוט דתלוי בהנ"ל, דאי כל הדין דאהני קרא הוא דין עידית בפני עצמו [וכשיטת הרא"ש], אז י"ל דאהני קרא נאמר כלפי עידית, אבל אי כל דינו אינו אלא להבטיח עידית דניזק [וכשיטת הי"מ], אז י"ל דלקס"ד דליכא דין עידית דניזק, דאז לא דשייך אהני קרא, ופשוט, הרי לנו דהי"מ ס"ל כהר"פ, והרא"ש ס"ל כהפנ"י.

אולם יש לדחות, דיתכן, דגם הי"מ ס"ל כהפנ"י, דהי"מ רק פליגי למסקנה כיון דס"ל דלא מסתברא שהתורה תקבע שני דיני עידית [וכטענת רעק"א בביאור שיטת הי"מ], אכן לפי הקס"ד דליכא דין מיטב דניזק, א"כ יתכן דאיכא דין מיטב דמזיק, ופשוט.

והנה, מהמהר"ם [תוד"ה ור' ישמעאל] מבואר דלמד דלישנא דר"ע "דלא בא הכתוב אלא" מלמד דלר"י איכא שני דינים [והיינו עידית דמזיק ועידית דניזק], ור"ע בא לאפוקי מזה ולומר דאין כאן אלא דין א', עכ"פ כל זה דלא כהי"מ, דרק לרא"ש איכא שני דינים.

## בסברת הריטב"א בשיטת הי"מ דמהני בבינונית דמזיק דבזה מתקיים עכ"פ דין עידית דניזק ד"בכלל מאתיים מנה".

בריטב"א בהניזקין מבואר כדינו של הי"מ, אלא שביאר בזה סברא אחרת, שכתב דאף אי נימא דאיכא תרי דיני מיטב, הא מיהת דכשיש לו בינונית שהוא עדיף ממיטב דניזק, דיכול להיפטר בזה מדין מיטב דניזק, דבכלל מאתיים מנה, וז"ל, "דהא מקיים ביה שפיר עידית דניזק כיון דשויא טפי", ויתכן לומר דזה באמת סברת הי"מ כאן, ודלא כדהבאנו מרעק"א והגרא"ל מאלין.

ונראה להוכיח כן, דהנה, הי"מ הקשו דלמה לא הביאה הגמ' היכי תימצי זו, ותירץ דמוכרח דבכה"ג ע"כ יהיה חייב בבינונית ולא בעידית, והסוגי' רוצה היכי תימצי שיתקיים דינא דמיטב דמזיק, ולהכי לא הביאו דין זה.

והנה, אי נלמד כדרכו של רעק"א, א"כ תמיד לא מתקיים דין עידית דמזיק, דתמיד הדין עידית דמזיק הוא רק לקיים ולהבטיח את העידית דניזק, ומאי שנא הנך תרי גוונא, וע"כ שיש עוד דין נפרד של עידית דמזיק, וכסברת הרא"ש, רק דסובר כהריטב"א דבבינונית הוא פוטר את עצמו מהדין הזה בזה שהוא משלם את הדין הראשון של עידית דניזק, ועל זה שפיר טוענים הי"מ דרצו להביא היכי תימצי דמתקיים דין עידית דמזיק.

[ואין זה מוכרח, די"ל דכוונתו דבגמ' רצו להביא היכי תימצי של עידית דמזיק ממש דהיינו כלישנא דקרא].

## ישוב טענה זו לשיטת הרא"ש, וביאור חדש בשורש פלוגתת הרא"ש והי"מ דפליגי האם בטלה כל הזכות לקבל עידית דניזק כשאין לו עידית דניזק או לא.

ומעתה קשה שיטת הרא"ש דלמה סובר דלא מתקיים דין עידית דניזק באופן זה ע"י תשלומין של בינונית דמזיק.

וביארו בזה הגרא"ל מאלין זצ"ל [שם] הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [שם ס"ק ג'], דבאופן זה דלית ליה עידית דניזק, שוב לא חיילא עליו דין עידית דניזק, והיכא דלא חיילא דין עידית דניזק אז חיילא עליו חיובא אחר של עידית דמזיק במקומה, והיינו דבטלה זכותו בעידית דניזק, ולהכי אינו יכול לפטור עצמו בעידית דניזק.

אולם כבר הביא הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [שם ס"ק ד'] דזה תלוי במה שהבאנו לעיל [סוף סימן מ"א] מרעק"א שדן מתי חיילא דין עידית דניזק, ונבאר את הדברים באופן אחר קצת, שזה פשוט לרעק"א דאם בדניזק שיימינן דפשוט שאם יזיק ושוב יקנה הניזק עידי עידית דלא שייך לחייבו למזיק ביותר ממה שהיה לו בשעת הנזק, וכתב דאולי הדין כן גם להך צד דבדמזיק שיימינן, עיי"ש.

והנה לפי מה שקבע רעק"א דכל הדיני עידית נמדדין לפי זמן הנזק, יש לעיין, דמה יהיה לפי ר"י דבניזק שיימינן, דלמזיק לא היה עידית דניזק וקנה אח"כ, האם נאמר דכיון דלא נתחייב אז על הקרקע הזו, דשוב לא שייך דין מיטב אף כשקנה אח"כ, או דלמא, דלרעק"א זה רק דין ב"שומא", דהשומא מהו העידית נקבע כפי נכסי הניזק של שעת הנזק, ושומא זו לא משתנה אח"כ, אבל מה שלא היה למזיק קרקע בשעת הנזק לא אכפת לן כלל.

וע' חזו"א ב"ק ליקוטים [סי' י"ט, לדף ח'] [הובא בחדש ח'.] דנקט כהצד השני, וכן הסברא, אולם לעיל [שם] הוכחנו מיניה וביה דע"כ דלדעת רעק"א אינו כן, ולדידיה כל הדין עידית רק חיילא אז, וגם בלא היה לו קרקע אז לא חיילא דין עידית, דרק בשעת הנזק חיילא.

ומעתה נראה, דרק לדרכו של רעק"א א"ש המהלך הנ"ל ברא"ש דכבר נקבע עידית דמזיק ובטלה עידית דניזק, דלרעק"א כל הדין עידית חיילא ונקבע בשעת וכשעת הנזק, אבל לדרכו של החזו"א אינו כן, שהרי לדעת החזו"א בגוונא זו של הרא"ש הדין הוא שאם יקנה אח"כ כעידית דניזק דשפיר יתחייב בעידית דניזק, וע"כ דמוכרח דלא בטלה זכות זה, וא"כ למה לא יוכל לשלם לו בבינונית דידיה שהוא עדיף מעידית דניזק.

ובישוב שיטת הרא"ש היה אפשר לומר שהרא"ש וי"מ פליגי בסברא זו גופא, דפליגי אי בשאין לו נכסים האם בטלה כל הזכות או לא, דלרא"ש בטלה כל הזכות וממילא שיטתו מובן עפ"י סברת הגרא"ל דאז חיילא זכות בעידית דמזיק במקום עידית דניזק, אולם הי"מ והריטב"א סברי כסברת החזו"א דלא בטלה הזכות כל עיקר, הלכך תמיד יוצא ידי חובתו בבינונית דידיה שהוא עדיף מעידית דניזק, ודו"ק.

ואפשר להעמיק עוד בסברת פלוגתתם, דכל מה דהרא"ש סובר דבטלה זכותו בעידית דניזק, היינו משום שהרא"ש למד דשני דינים נפרדים נינהו, עידית דניזק ועידית דמזיק, הלכך זכות א' מבטלת את הזכות השניה, והריטב"א וי"מ חולקים בזה גופא, שהם סוברים שאין כאן ב' זכויות נפרדות, אלא אדרבה, זכות עידית דניזק וזכות עידית דמזיק הם ב' אופנים של זכות א', הלכך אין א' מבטלת את חבירו, [ולהלן יבואר דפליגי עוד בפלוגתא זו לשיטתייהו].

איברא דלפי"ז יצא נפ"מ נוספת בין הרא"ש לי"מ, דבגוונא דלא היה לו קרקעות בשעת הנזק האם מתחייב בדין עידית דניזק כשקונה אח"כ או לא, [ולמשל בקונה אח"כ ב' קרקעות, כעידית דניזק ופחות מעידית דניזק], דלפי סברת הי"מ יתחייב בעידית דניזק ולרא"ש לא יתחייב בעידית כלל דכל דינא דעידית חיילא רק בשעת הנזק.

אולם נראה שיש לדחות, דלא פליגי בגוונא זו דקנה אח"כ, וכו"ע מודי להכרעת החזו"א בדין זה, דיתכן דכל מה שהרא"ש סובר דלא כסברת החזו"א, היינו דוקא בר' ישמעאל ובגוונא הנ"ל דבזה פליגי הרא"ש וי"מ, אבל בשיטת ר"ע מודה לסברת החזו"א, והיינו שאם בדמזיק שיימינן, והיה למזיק קרקע בזמן ההיזק ואישתדוף ושוב קנה עוד שדה כעין הך קרקע, דבכה"ג נקבע דין עידית דמזיק, דשפיר יתחייב בקרקע זו מדין עידית, ולזה מודה גם הרא"ש.

והחילוק בזה הוא פשוט, דכל מה שסובר הרא"ש דהכל נקבע בהתחלה, היינו דוקא היכא דאיכא תרי דיני עידית והיינו לר"י, דבזה נאמרה דההכרעה בין הנך ב' דינים היא בשעת הנזק ולא אח"כ, דאז איכא הכרעה איזה דין חיילא, ואי איכא עידית דמזיק ולא עידית דניזק, אז חיילא עידית דמזיק ובטלה עידית דניזק, אבל באופן שלא היה לו קרקע התם מודה לסברת החזו"א דעיקר דין עידית חיילא גם אח"כ.

ומעתה י"ל דגם לדעת הרא"ש בשיטת ר' ישמעאל משכחת לה האי דינא של החזו"א דגם בקנה אח"כ מתחייב, והיינו דבאופן שאין לו למזיק קרקע כלל, ורק אח"כ קנה, [והיינו דקנה כעידית דניזק ופחות מעידית דניזק], דאז הדין נקבע כעידית דניזק כשקונה אח"כ, ורק היכא דהיה לו קרקע, דאז איכא נידון בין עידית דניזק לעידית דמזיק ואז הסברא היא דנקבע הדין עידית בשעת הנזק, הרי לנו דעיקר סברת החזו"א א"ש לגמרי גם לדרך זו ברא"ש.

ונראה דיש מקום לחדש בזה עוד, ולבאר את סברת הרא"ש באופן אחר קצת, וי"ל דגם באופן של הרא"ש וי"מ שיש לו קרקע בינונית יותר מעידית דגם הכא סובר הרא"ש דאם קנה כעידית דניזק דישלם מעידית דניזק, ורק דלפני שקנה אין כאן דין דבכלל מאתיים מנה.

והביאור בזה הוא, די"ל דגם לפי הכרעת החזו"א שכשיקנה עידית אח"כ דמתחייב אח"כ, י"ל דרק אז כשהוא קונה הוא דחיילא כל הזכות עידית, אבל כל עוד דלא קנה אכתי לא חיילא הך זכות כל עיקר, ולכן לא אמרינן בזה "בכלל מאתיים מנה".

[והיינו דשאני זכות זו מכל זכות ממון שחל גם כשאין לו, והסברא לחלק בזה הוא, דבשלמא בכל זכות ממון דיכול לתובעו גם כשאין לו, ולא אמרינן דיתן לו מה שיש לו ויפטר בזה, התם פשיטא דחיילא הזכות גם כשאין לו, דחיילא לענין זה שיוכל לכפותו לתת לו, אבל בעידית הרי הדין הוא דאם אין לו עידית דמשלם בינונית ונפטר בזה, ולא מתחייב לקנות עידית, וע"כ דכל דינו אינו אלא כשיש לו, ושפיר י"ל א"כ דכל הזכות רק חיילא כשיש לו].

ומעתה, באופן דבו מיירי הרא"ש והי"מ, התם י"ל דגם לדרכו של החזו"א לא חיילא זכות עידית דניזק כיון שאין לו, ושפיר חיילא במקומו זכות על עידית דמזיק, [ורק אי יקנה עידית דניזק אז תחול הזכות], ולכן סובר הרא"ש דלא מהני לשלם לו בינונית דידיה לצאת ידי חובת עידית דניזק, דעכשיו דלית ליה זכות על עידית דניזק חייב רק בעידית דמזיק, ודו"ק.

וי"ל דהריטב"א והי"מ חולקים וסוברים, דזכות זה חיילא גם כשאין לו, והנפ"מ בהאי זכות הוא דכשיקנה יתחייב לו, ולכן כבר עכשיו יכול לתת בינונית לקיים דין עידית דניזק, ודו"ק.

## עוד ישוב לטענת הריטב"א בישוב שיטת הרא"ש, וביאור חדש בשורש פלוגתת הרא"ש והי"מ דפליגי האם זיבורית הוא בכלל וכלול בעידית.

אולם יש דרך אחרת בישוב שיטת הרא"ש מטענת הריטב"א דנימא בכלל מאתיים מנה, דאולי סובר הרא"ש דלא שייכא בעידית ובינונית עיקר הסברא ד"בכלל מאתיים מנה", וסברתו בזה היא, דכל הזכות מיטב היא על "סוג מסויים" של קרקע, ושני סוגים שונים נינהו, ואין זה כשיעור ממון דמנה כלול בכלל מאתיים, אלא דתרתי נינהו, ואי שילם יותר אז שילם קרקע מסוג אחר, ודו"ק.

ויש להוסיף עוד בסברא זו, דבאמת בעידית הוא מקבל פחות קרקע מזיבורית, וע"כ דתרתי נינהו, וחפצא אחרת היא, ולכן ל"א בזה בכלל מאתיים מנה, וי"ל דהרא"ש וריטב"א נחלקו בסברא זו.

איברא דיש לדון בסברא זו בתרתי, א] הרי עיקר מעליותא של עידית הוא בזה שהוא נמכר יותר מהר, והיינו דמוכר תוך חודש לעומת זיבורית שמוכר בתוך שנה, וברור שלמכור תוך חודש כלול והוא בכלל מכירה בתוך שנה, והיינו בכלל מאתיים מנה.

ב] זאת ועוד, דאי כל הדין היה בקרקע מצד עצמו, א"כ שפיר היינו יכולים לחלק כן אבל כיון שכל הדין בקרקע הוא רק לשלם בו את הנזק בתורת שוה כסף, הרי דלא דיינינן ליה לקרקע מצד עצמה אלא כהיכי תימצי לשוה כסף, ובזה אינו חפצא אחרת, ודו"ק.

## סיכום: ג' דרכים בביאור פלוגתת הרא"ש וי"מ.

הרי לנו ג' דרכים בביאור פלוגתת הרא"ש וי"מ:

א] לדרכו של רעק"א פליגי אי הא דאהני קרא הוא דין עידית בפני עצמו, או שאינו אלא להבטיח עידית דניזק.

ב] לדרכו של הגרא"ל, י"ל דפליגי האם אמרינן דכיון דלית ליה עידית דניזק דשוב בטלה זכותו של ניזק בעידית דניזק, ושוב חיילא עליו זכות תביעה בעידית דמזיק, ולהכי אינו יכול לפטור עצמו בעידית דניזק, או דילמא לעולם לא בטלה זכותו כשאין לו קרקע, דהזכות בעידית דניזק חיילא גם כשאין לו קרקע כזו, ושורש פלוגתא זו האם חשיב כב' זכויות נפרדות או דכולהו זכות א' נינהו.

ג] עוד י"ל דפליגי אי שייכא בעידית ובינונית עיקר הסברא ד"בכלל מאתיים מנה", ושפיר מקיים דין עידית דניזק ע"י תשלום בבינונית שהוא עדיף מעידית דניזק, ולי"מ שייכא סברא זו, אבל לרא"ש לא שייכא סברא זו הלכך מוכרח לשלם דוקא עידית דמזיק, ודו"ק.

## ישוב לקושי' רעק"א דנוקמיה לפסוק של "אהני קרא" בגוונא אין לו קרקע.

הקשה רעק"א [דו"ח גיטין מ"ט, ובחדש בסוגי'] דלמה מוקמינן ל"אהני קרא" בגוונא זו, נימא דאיצטריך ל"אהני קרא" באופן פשוט באין לו קרקע לניזק, דלולי האי קרא מאן יימר לן דבאמת אזלינן בתר עידית דמזיק, עכתו"ד.

ונראה דלפי הדרך הראשונה בשיטת הי"מ לק"מ, שהרי לפי האמת ליכא דין עידית דמזיק בגוונא זו, דכל הדין של עידית דמזיק הוא אך ורק כביטוח לעידית דניזק, אבל באופן דליכא עידית דניזק, שוב ליכא נמי עידית דמזיק, וא"ש בפשיטות, אולם לרא"ש קשה, דכיון דתרי דינים נינהו, א"כ ה"ה דבגוונא זו נאמר דין עידית דמזיק, וא"כ למה לא אוקמינן ליה לקרא בגוונא זו.

והנראה בזה, דכבר נתבאר דבשיטת הרא"ש ע"כ נתחדש ב"אהני קרא" דכשחיילא עידית דמזיק דאז ודאי דבטלה עידית דניזק, [ולהכי סובר הרא"ש דאינו יכול לצאת ידי חובת עידית דניזק בבינונית דידיה שהיא עדיפא מעידית דניזק, וזה דלא כהחזו"א שאם יקנה עכשיו כעידית דניזק דישלם ממה שקנה דאז מוכרח דלא בטלה האי זכות, והוספנו דאף אי נימא כהחזו"א דכשיקנה יתחייב, הא אכתי י"ל דכל עוד דאין לו קרקע כעידית של הניזק דאז ודאי בטלה האי זכות והזכות רק מתחדשת כשיקנה], ואדרבה, להכי חיילא זכות המזיק כיון דנתבטל זכות הניזק.

ומעתה י"ל דהא דאוקמינן ליה בגוונא זו, ולא באין לו לניזק קרקע, דרצו בזה להודיע חידוש זה, דאי הוי מוקמינן בגוונא דלית לניזק עידית, אז היינו אומרים דרק בגוונא זו דלא שייכא כלל עידית דניזק הוא דנתחדש עידית דמזיק, אבל היכא דשייכא עידית דניזק, שיש לו עידית לניזק [ותמיד יכול המזיק לקנות קרקע כעידית דניזק], ומאן יימר דגם בכה"ג חיילא דין עידית דמזיק, דאדרבה, עצם זה שיש עידית דניזק מעכבת לזכות של עידית דמזיק, כך יכולנו לחשוב.

ומה"ט מוקמינן ליה לקרא דוקא בגוונא זו שיש עידית לניזק לחדש דעידית דמזיק נאמר גם בגוונא זו, ואין הזכות של עידית דניזק מעכבת, ואדרבה, הזכות של עידית דמזיק מבטלת ליה לעידית דניזק.

[ומזה כבר נלמד דאינו יכול לקנות קרקע כעידית דניזק להיפטר, דעידית זו של המזיק הוא זכות עידית בפני עצמו דמבטלת לעידית דניזק, ודלא כהחזו"א, ואף לחזו"א י"ל דמבטלה ליה להאי זכות כל עוד שאין לו קרקע, ולהכי חיילא, ונפ"מ שכעת לא יוחל להיפטר ע"י בינונית דידיה דעדיף מעידית דניזק].

# פרק בבביאור שיטת התוס' בפלוגתת הרא"ש והי"מ.

## ביאור דברי התוס' [ד"ה כגון], האם שיטתו כהרא"ש או כהי"מ: מוכיח בתחילת התוס' דסברי כהרא"ש.

הקשו בתוס' דלמה אמרו דהדין עידית דניזק בר' ישמעאל מיירי כשעידית דניזק הוא פחות מעידית דמזיק, ור' ישמעאל הוא לקולא, נימא דמיירי כשעידית דמזיק הוא פחות מעידית דניזק ואז ר"ע הוא לקולא.

ותירצו דבכה"ג גם לר"י אינו חייב לקנות עידית דניזק, דלעולם לא מתחייבים לקנות לקיים דין עידית, ור"י יודה לר"ע.

ותמה בזה בחי' הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [סי' ז' ס"ק ה'] דאכתי יש נפ"מ, והיינו באופן שקנה, דלר' ישמעאל יתחייב לשלם בעידית זו ולר"ע לא יתחייב, ואין לומר דבזה כבר יודה ר"ע כיון דאחרי שהוא קנה הרי נמצא דקרקע זו היא כבר עידית דמזיק, וממילא דגם לר"ע יתחייב בזה, ושוב נמצא דלא נחלקו.

הא זה אינו, דא"א "לקבוע" מהו העידית אלא בשעת הנזק, וכיון דנקבע דהקרקע הראשונה שהיתה לו היא העידית דמזיק, שוב לא ישתנה הך קביעות להתחייב בעידית אחרת, אבל לר"י הרי נקבע דעידית דניזק הוא כהך קרקע שהיה לו, אלא דלא נתחייב לקנות לקיים חיובו, אבל אי קנה שפיר נתחייב, עכתו"ד הגר"ש רוזובסקי זצ"ל.

והיינו דנקט הגר"ש רוזובסקי זצ"ל כהחזו"א, דאף אי נימא דהכל נקבע בשעת הנזק, הא מיהת דא"צ שיהיה לו קרקע, ומתחייב גם אי קונה קרקע אח"כ לקיים חיובו.

ומכאן הוכיח, דע"כ צ"ל דאינו כן, אלא דגם לר"ע אפשר לקבוע מהו העידית גם אחרי שעת הנזק, ושפיר משתנה הך קביעות להתחייב בעידית אחרת, וזה דלא כרעק"א, דרעק"א חידש, דכמו דלר"י אין הניזק יכול ללכת אח"כ לקנות אמה על אמה של עידי עידית לחייב את המזיק בזה, דהכל נקבע בשעת הנזק, וא"כ ה"ה דלר"ע הדין כן, אולם מהכא מוכרח דאינו כן.

אולם נראה לדחות, דאף אי נודה לעיקר סברת החזו"א וכדנקט כן הגר"ש רוזובסקי זצ"ל דחיילא זכות עידית דניזק אף כשאין לו קרקע לשלם האי עידית, וכשקונה יתחייב לשלם, הא מיהת דלשיטת הרא"ש בר' ישמעאל מוכרח דאינו כן, [דאי חיילא האי זכות שפיר יכול לצאת ידי חובה בבינונית דידיה שהוא עדיף מעידית דניזק, דבכלל מאתיים מנה, וכטענת הריטב"א, אלא דיש מהלך שלישי ברא"ש דבעידית לא שייכא עיקר סברת בכלל מאתיים מנה, וכהבאנו לעיל, ולדרך זו ליכא הוכחה].

וע"כ דברא"ש יש סברא מיוחדת דבשעת הנזק נקבע עיקר הנידון אי חיילא עידית דניזק או עידית דמזיק, ואי אין לו עידית דניזק שוב בטלה הזכות וחיילא במקומו עידית דמזיק, וזה ברור, וכן הוא בחי' הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [שם].

אולם לפי"ז יהיה מוכרח דהתוס' לומדים כהרא"ש, וממילא שמה שאמרו "ואין צריך לקנות" אין כוונתם שאם היה קונה היה מתחייב, אלא כוונתם דכיון דא"צ לקנות, שוב י"ל דנתבטל כל הזכות בעידית דניזק, [דאי מתחייבים לקנות שוב איכא זכות לפנינו ולמה יתבטל], ולהכי רק חיילא עידית דמזיק גם לר"י, ושוב ליכא מחלוקת בין ר"י לר"ע.

## מוכיח דאדרבה, דמהמהרש"א בסוף התוס' מוכרח דע"כ דלמדו כהי"מ ודלא כהרא"ש, ונמצא דסותרים משנתם.

הרי לנו דמתחילת התוס' מבואר דהתוס' סברי כהרא"ש, אולם יש ראיה מדברי המהרש"א בסוף התוס' דהתוס' ע"כ למדו כהי"מ, ודלא כהרא"ש, ונמצא דתחילת דברי התוס' סותרים לסוף דברי התוס', ונבאר את הדברים.

דהנה, כתבו התוס' דאכתי משכחת לה ר"י לחומרא בגוונא הנ"ל דעידית דניזק הוא עדיף מעידית דמזיק, דלמ"ד "כסף או מיטב" נאמר דין דכשאין לו עידית ע"כ משלם כסף, ונמצא דבגוונא זו לר"י יתחייב בכסף כיון דאין לו עידית דניזק, ולר"ע יתחייב בעידית דידיה.

והקשה המהרש"א דסו"ס נימא ד"אהני קרא" גם לר"י ולא יתחייב בכסף כיון שמקיים את הדין עידית דמזיק, ושוב לא פליגי ר"ע ור"י, ותירץ דבכה"ג לא נאמר כלל דינא דאהני קרא, שהרי כל דינו אינו אלא לטובת הניזק, והכא אינו אלא לרעתו.

ולכאו' ברור דכוונתו כהי"מ דכל דינו של העידית דמזיק אינו דין עידית בפני עצמו כהרא"ש, אלא שבא לשמור ולהבטיח את העידית דניזק, וממילא דבגוונא זו שעידית דמזיק הוא פחות מעידית דניזק אז בכלל לא נאמר דין עידית דמזיק.

ומעתה נמצא דהתוס' סותרים משנתם, דלעיל הוכחנו דע"כ דהתוס' למדו כהרא"ש, דאל"כ אכתי יהיה נפ"מ באופן שכבר קנה, וע"כ דעידית דמזיק מבטלת לעידית דניזק, וגם אי קנה כעידית זו לא יתחייב, אולם עכשיו מוכרח דהתוס' סוברים כהי"מ.

## מבאר את שיטת התוס', דמצד א' סוברים כהרא"ש, ואפי"ה באופן שעידית דמזיק הוא פחות מעידית דניזק, התם לא נתחדשה דבטלה זכות עידית דניזק, והתם נאמר דינא ד"או כסף או מיטב".

והנראה בכל זה, די"ל דלעולם אין כוונת המהרש"א כהי"מ אלא אדרבה, גם לשיטת הרא"ש שייך סברת המהרש"א, ונקדים בזה ב' הקדמות:

א] כבר נתבאר בדרך השניה, דע"כ דהרא"ש סובר דבטלה זכותו בעידית דניזק, דאל"כ שפיר יכול לצאת ידי חובתו בבינונית מדין "בכלל מאתיים מנה", וכטענת הריטב"א, ונראה דהרא"ש ע"כ למד דשני דינים נפרדים נינהו, עידית דניזק ועידית דמזיק, הלכך זכות א' מבטלת לזכות השניה, והריטב"א חולק בזה גופא, דהריטב"א סובר דאין כאן ב' זכויות נפרדות, אלא אדרבה, ב' אופנים של זכות א' נינהו, הלכך אין א' מבטלת את חבירו.

ונראה דמה"ט י"ל דכיון דשתי זכויות נפרדות נינהו, שוב נאמרה הלכה של "או כסף או מיטב" בכל זכות בפני עצמו, דזה מהותו של תביעת מיטב, שהוא מתחייב במיטב ובלעדיו מתחייב כבר בכסף.

ב] עוד נראה להקדים, דעיקר הך חידוש דלרא"ש זכות א' מבטלת לזכות השניה, חידוש זה הוא חידוש נוסף בעיקר החידוש של "אהני גז"ש ואהני קרא", דהחידוש הראשון הוא שיש ב' דיני מיטב, ובזה נתחדש עוד דמיטב א' מבטלת ליה למיטב השני.

ונראה דבחידוש השני נאמר סברת המהרש"א, דמתי אנו אומרים דזכות א' מבטלת לזכות השני, היינו דוקא באופן שהזכות השני עדיפא מהזכות הראשון, דלטובת הניזק נאמר דזכותו בעידית דמזיק מעכבו מלשלם בעידית דניזק [והיינו כשיקנה עידית דניזק או באופן שבינונית שלו עדיפא דבכה"ג יפטר ע"י עידית דניזק], וממילא, דבאופן שעידית דמזיק גרע מעידית דניזק, התם לא נתחדשה חידוש זה ולא נתבטלה דין עידית דניזק, ושפיר אמרינן "או כסף או מיטב" לפי זכות זה.

ורק בגוונא של הגמ' כשהעידית של המזיק עדיפא מעידית דניזק, התם בטלה זכותו בעידית דניזק כל עיקר, וליכא בזה דין ד"או כסף או מיטב", ולהכי סובר הרא"ש שם דלא אמרינן "בכלל מאתיים מנה", ולא נפטר בבינונית.

ומעתה א"ש, דהגם דהתוס' סוברים כהרא"ש, אכתי ס"ל דנאמר דין "או כסף או מיטב" כשאין לו כעידית דניזק אף דחיילא עידית דמזיק, דסו"ס לא נתבטלה דין עידית דניזק, וזה זכות נפרד, ושפיר תובע "או כסף או מיטב".

אולם אין להקשות דלריטב"א וי"מ, דלדידהו תמיד נקטינן דלא נתבטל הזכות בעידית דניזק כשחל עידית דמזיק, [ולכן משלם בבינונית, ד"בכלל מאתיים מנה"], ואפי"ה לא אמרינן דיחול דין "או כסף או מיטב" מצד הדין עידית דניזק, ומ"ש דבשיטת הרא"ש אמרינן כן, ונראה דזה לא קשה, דאדרבה, לריטב"א כבר ביארנו דכל מה שזכות א' לא מבטלת חברתא היינו ע"כ משום דכולהו חדא זכות היא רק דאית ביה תרי אופנים של עידית, הילכך דינא ד"או כסף או מיטב" נאמר לכל הזכות כהדדי ולא לכל עידית בפני עצמו, וא"כ כל עוד שיש כאן עידית דמזיק אכתי לא חיילא דינא ד"או כסף או מיטב", ונמצא דלשיטתייהו אזלי, ודו"ק.

אולם לפי האמת עיקר קושי' זו על הריטב"א וי"מ [דלמה לא אמרינן דיחול דין "או כסף או מיטב" מצד הדין עידית דניזק, ומ"ש דבשיטת הרא"ש אמרינן כן] לא קשה מידי, דרק ברא"ש אמרינן דאינו יוצא ידי חובתו בעידית דמזיק שהוא פחות מעידית דניזק כיון דסו"ס אכתי אית ליה דין עידית דניזק לגבי החיוב "או כסף או מיטב", איברא בדעת הי"מ אינו יכול לחייבו בכסף מחמת עידית דניזק כיון דע"י עידית דמזיק הוא יוצא ידי חובתו בעידית דניזק ולמה ישלם כסף אי ממילא מקיים חיובו מצד עידית דניזק.

איברא דכל דברינו תמוהין, וסתירת התוס' במקומה עומדת, דאי נימא דלא נתבטלה זכות עידית דניזק ע"י זכות המזיק באופן זה, ולכן לא פקע דינא ד"או כסף או מיטב", הא א"כ ה"ה דנימא דלא פקע זכות מיטב לענין זה שאם הוא יקנה עוד קרקע כעידית דניזק דיתחייב לשלמו, וצ"ע.

והיינו דמה אהני לן מה דאוקמינן ליה לתחילת התוס' כהרא"ש לבאר דגם אי יקנה לא יתחייב בעידית זו, ולכן אוקמינן כהרא"ש דלמד דכל הזכות התבטלה, ולכן באמת לא יתחייב, הא זה אינו, דהכא נתבאר דבאופן שעידית דניזק עדיף אז לא מתבטלת כלל.

והיינו דבאמת הסתירה בתוס' היא סתירה פשוטה, דעד כמה שאנו רואים שיש כאן עדיין זכות בעידית דניזק לענין דינא ד"או כסף או מיטב", א"כ ה"ה שיש כאן עדיין זכות בעידית דניזק לענין זה שאם יקנה עוד נכסים שיתחייב כעידית דניזק, ושוב איכא נפ"מ בין ר"י לר"ע באופן שקנה כעידית דניזק אי חייב בו או לא.

ונראה לומר דאה"נ, דזה יהיה תלוי בפלוגתא זו ד"או כסף או מיטב", והיינו דלמ"ד "או כסף או מיטב" ה"ה דבקנה אח"כ דיתחייב לשלם מעידית זה, אולם בתחילת התוס' לא קאי למ"ד זו, ולכן לא אמרינן דמהני מה שיקנה להתחייב בזה, ונבאר את הסברא בחילוק זה.

דהנה, עיקר דברינו דחידשנו דשני דינים נפרדים נינהו, א] מה שיש ב' דיני עידית, ב] מה שדין עידית של המזיק מבטל את הדין עידית דניזק, והדין השני לא נתחדש בכל האופנים, הרי דהיסוד בחידוש זה הוא דאין הזכות עידית דניזק מתבטלת מאליו, אלא דדין בפני עצמו הוא שהעידית דמזיק מבטלת אותו, ולכן שייך לומר דבגוונא זו אינו מתבטלת, וכדביארנו במהרש"א.

אולם נראה, דכל חידוש זה נאמר אך ורק למ"ד "או כסף או מיטב", דלדידיה אף אי לית ליה קרקע של מיטב אכתי קיימת הך זכות לענין דינא ד"או כסף או מיטב", ובזה בעינן חידוש מיוחד לבטל הזכות מיטב דניזק, ואה"נ, דלדידיה באמת איכא נ"מ נוספת דאי יקנה כעידית דניזק דשפיר יתחייב, אלא דקמ"ל התוס' דכבר איכא נפ"מ גם בלי זה, דמיד כבר נתחייב בכסף.

אולם מה שאמרו בתחילת התוס' דליכא נפ"מ כיון דא"צ לקנות, היינו למ"ד דלית ליה דינא ד"או כסף או מיטב", דלדידיה אין תביעה בעידית דניזק כיון דאין דין כסף, וא"צ לקנות עידית, הלכך מתבטלת הזכות מיטב דניזק מאליו בזה שיש עוד דין עידית דמזיק, ושוב ליתא לחילוקו של המהרש"א אי הוי לטובת הניזק או לא, ולדידיה פשוט למה לא יהני מה שיקנה אח"כ להתחייב, ודו"ק.

ואדרבה, כל זה כלול בלשון התוס' בתחילת דבריו "שא"צ לקנות", והיינו דכיון דא"צ לקנות שוב ליכא תביעה על עידית דניזק, ושוב מתבטלת מאליו במקום עידית דמזיק, וממילא דגם אי קנה כעידית זו לא מתחייב בזה, אבל למ"ד "או כסף או מיטב" איכא תביעה על המיטב מצד הדין כסף, ולהכי לא מתבטלת זכות זו.

## עפ"י הנ"ל מיישב את שיטת הסמ"ע למ"ד כל מילי מיטב מקושי' התרומת הכרי, ומוכיח כדברינו בתוס'.

ונראה דאיכא סיוע גדול למהלך הנ"ל, ובזה יתיישב שיטת הסמ"ע מקושי' התרומת הכרי.

דהנה, נחלקו הסמ"ע והש"ך [סי' תי"ט] אי למ"ד כל מילי מיטב [דקיי"ל כן], אי להך מ"ד יכול הניזק לתבוע את התביעה של "כל מילי מיטב" לפני התביעת קרקע, וכן סובר הש"ך, או דהמזיק יכול קודם לפרוע קרקע ורק אם המזיק אינו רוצה אז הוא דמשלם "כל מילי מיטב", וזו שיטת הסמ"ע.

והק' התרומת הכרי [שם] על הסמ"ע מהתוס', דק' דלמה אמרו דרק למ"ד ד"או כסף או מיטב" איכא חילוק בין ר"י לר"ע בגוונא זו דעידית דמזיק פחות מעידית דניזק, הא גם למ"ד "כל מילי מיטב" איכא נפ"מ, דלר"י דלא משלם עידית שוב יחול עליו דין "כל מילי מיטב", אבל לר"ע דאית ליה עידית דמזיק, הרי דמשלם דוקא עידית דמזיק, ולית ליה תביעה על "כל מילי מיטב" כל זמן שיכול לשלם עידית דמזיק.

וע"כ דמוכרח כהש"ך דגם לר"ע יכול לתבוע "כל מילי מיטב", כיון דלהך מ"ד שפיר יכול הניזק לתבוע את התביעה של "כל מילי מיטב" גם לפני התביעת קרקע, ושוב ליכא נפ"מ ביניהם,אולם לסמ"ע אין ליישב כן, כן הק' התרומת הכרי על הסמ"ע מהתוס'.

אולם לדברינו גם שיטת הסמ"ע א"ש, דנראה לחלק בין הנך ב' זכויות, דהיינו זכות ד"או כסף או מיטב" וזכות של "כל מילי מיטב", דנראה דרק הזכות של "או כסף או מיטב" הוא זכות בעיקר התביעה של מיטב בקרקע, דתובעו כסף במקום הקרקע של עידית, וזה כל המחייב בעידית שתובעו קרקע מעידית ואל"כ יצטרך לשלם כסף, ולעומת זאת התביעה של "כל מילי מיטב" הוא זכות אחר של עידית, דכמו דנתבאר דעידית דניזק ושל מזיק הם שני זכויות נפרדות, כמו כן "כל מילי מיטב" הוא גם זכות נפרדת.

וממילא, כל מה שנתחדש בתוס' דהיכא דאין לו כעידית דניזק דממילא חיילא תביעת כסף כבר לפני דחיילא עידית דמזיק, היינו משום שהכסף הוא חלק מעצם תביעת הקרקע של עידית, וכנתבאר, אבל שאני בזה הדין של "כל מילי מיטב" שהוא זכות נפרד בפני עצמו, ורק אחרי דאין לו עידית דניזק ועידית דמזיק, אז הוא דמשלם "כל מילי מיטב", ודו"ק.

## ביאור שיטת הרשב"א בדעת ר' ישמעאל דסובר דר' ישמעאל הוא תמיד לקולא.

דעת הרשב"א בסוגיין וכן הוא להלן [ז:] בסוגי' דשל עולם, דסובר דר' ישמעאל הוא תמיד לקולא, ודלא כהתוס' דמשכחת לה ר"י לחומרא למ"ד או כסף או מיטב, וביאר הגרא"ל מאלין זצ"ל [סי' נ"ב ד"ה אופן ב'] דלר"י צ"ל דעיקר הדין עידית הוא בדמזיק, אלא דהדין בדניזק הוא קולא שגם על ידו חשיב שיש כאן עידית דניזק, אלא דהסברא בזה תמוה, דמהיכי תיתי דע"י עידית דניזק חשיב עידית דמזיק, דסו"ס אין זה "הכי טוב שלו".

וביאר בזה, די"ל דאין הדין עידית דמזיק שישלם "הכי טוב שלו", אלא דכמו דבעידית של עולם הביאור הוא שישלם "מין" קרקע ש"שמו מיטב", וזה שיימינן במיטב של עולם, כמו כן נתחדש בעידית דמזיק, דאי כלפיו חשיב עידית שוב חיילא ביה "מין" ו"שם מיטב", ומעתה י"ל דאיכא בזה קולא לר"י, דנתחדש ב"אהני גז"ש" דע"י עידית דניזק חיילא נמי ביה "שם מיטב".

וממילא דלפי"ז תמיד לא הוי אלא קולא, וברור א"כ דבעידית דניזק טפי מעידית דמזיק דלא יתחייב לשלם אפילו למ"ד "או כסף או מיטב", ודלא כהתוס'.

ומהלך זה הוא מהלך נמי בשיטת הי"מ וריטב"א, דסברי דכשיש בינונית דמזיק טפי מעידית דניזק, דאז יפטר ע"י בינונית, דגם בבינונית זה אפשר להקל לדונו כ"מין מיטב" כיון דכלפי הניזק הוא כן, וגם זה בכלל האי קולא הוא.

## הערה על המהר"ם בתוס'.

המהר"ם כתב לעיל בתוס' ד"ה ור' ישמעאל דהא דטעו בשיטת ר' ישמעאל היינו משום דלישנא ד"לא בא הכתוב אלא" משמע דר"ע בא להקל, והקשה דלמסקנה נמצא דר"י היקל כיון שיש לו אפשרות להפטר בעידית דניזק, ותירץ דמיקרי קולא בר"ע לענין אחר, דלר' ישמעאל איכא ב' דינים ולר"ע איכא דין אחד, ודו"ק.

ויש להעיר, דכל זה ניחא לשיטת הרא"ש, אבל לשיטת הי"מ תרווייהו דין א' נינהו, וכן לשיטת הרשב"א [וכדביארו הגרא"ל] ע"כ דדין א' הוא, ולדידהו ליכא למימר כהמהר"ם, והדרא קושי' המהר"ם לדוכתא, ועיין רשב"א דלשיטתו באמת תירץ תירוץ אחר על קושי' המהר"ם, דר"ע קאי על פלוגתא אחרת.

## הערה על הרא"ש.

עיין בפילפולא חריפתא וביש"ש שהק' דלמה הביא הרא"ש את פלוגתת הרא"ש וי"מ שכל פלוגתתם היא רק בשיטת ר' ישמעאל והרי קיי"ל כר"ע, ועיין בחי' הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [סי' ז' סוס"ק ב'] דנפ"מ לספיקת רעק"א אי שיימינן בשעת הנזק או בשעת התשלומין, ויש לדון בזה.

# סימן סהקונטרסבמזיק הקדש [[244]](#footnote-245).

[ביאור הל"ק ברש"י, ופלוגתת רש"י ותוס' במקור למזיק הקדש, ובגדר הפטור.](#__RefHeading___Toc499585032) <> [ביאור שי' רש"י בב"מ דאדם שהזיק הקדש חייב, וישוב קושי' הירושלמי לרש"י.](#__RefHeading___Toc499585033) <> [ביאור בלישנא בתרא ברש"י, לדעת המאירי.](#__RefHeading___Toc499585034) <> [ביאור ברש"י בל"ב לדעת המהרש"ל.](#__RefHeading___Toc499585035) <> [חידוש בעיקר הגדר דמזיק הקדש, דמדין מעילה הוא, ומוכיח ששור שמזיק הקדש היה דין מעילה מצד חיובא דבעלים, ולא כעין כופר ודלא כשאר חיובא דשור, וכל זה עפ"י מה שמוכרח שגם מועל בזדון שייך לפרשת מעילה.](#__RefHeading___Toc499585036) <> [מבאר השו"ט בתוס' אם שייך פירכא בשן דאזיק הקדש, ומבאר פירכא דכופר בסוף התוס', ומבאר שהירושלמי והתוס' מתיישבין כהדדי.](#__RefHeading___Toc499585037) <> [מבאר מחדש דאין מחלוק' רש"י ותוס' במקור לפטור דאזיק הקדש.](#__RefHeading___Toc499585038) <> [ישוב לסתירות בתוס' בגדר פטור דפסוה"מ בבור.](#__RefHeading___Toc499585039) <> [הערה בסוף התוס'.](#__RefHeading___Toc499585040) <>

##

## ביאור הל"ק ברש"י, ופלוגתת רש"י ותוס' במקור למזיק הקדש, ובגדר הפטור.

ברש"י מבואר דילפינן כל המזיקין מקרן, ועיין רש"י במשנה [ט':] דילפינן לכולהו מרעהו, ותוס' הק' דאיך ילפינן חדא מחברתא והא איכא פירכות, וכמו דלא ילפינן פטור טמון מאש לכולם ה"ה דלא ילפינן פטור הקדש דקרן לכולהו, ותמוה שי' רש"י, ועיין בתוס' שלמד בצד השוה.

ובביאור פלוגתתם צ"ל עפ"י מה שחקרו האחרונים [חי' ר' ראובן סי' ד'] בפטור מזיק הקדש, דמצד אחד י"ל דזה פטור בגוף הנזק ועשיית ההיזק כעין טמון באש וכלים בבור דגם חפצא של הקדש נתמעטה בקרן, ובאופן אחר י"ל דדילמא דבעיקר המזיק ונזק אין נפ"מ בין הקדש לחולין, רק דתביעת נזיקין נתמעטו ברשות הקדש, דרשות הקדש היא רשות ממונית מסוג אחר, ולא נתחדשו בה תביעת נזיקין, וזה דומה לפטור דמזיק עכו"ם, ודלא כטמון וכלים.

ובשי' התוס' י"ל דס"ל שזה דין בנזק ובצורת ההיזק כטמון וכדו' ולכן מדמה ליה לאידך הילכותיהן ושפיר פרכינן, ורש"י חולק בזה גופא, וס"ל שזה דין בתביעת הנזק, וכיון דלענין התביעה בנזיקין לא מצאנו חילוקי פרשיות בין המזיקין, ואין לחלק מסברא, שוב לא פרכינן כלל והרי"ז גילוי מילתא בכל המזיקין דאין לרשות הקדש דיני תביעת נזיקין.

והאחרונים [בחי' ר' ראובן שם] הוכיחו עוד שכן הוא שי' התוס', שתוס' מדמה פטור פסוה"מ בבור לפטור הקדש, ושם מיירי לאחר פדייה [וע' רש"י י'. בזה] ואין הרשות הקדש בכלל הטוען ונטען ותביעה כלל, דההדיוט שפדהו תובע, וכל מה דשייך לפטור הקדש הוא משום שיש כאן חפצא דאית ביה קדושה במקצת, וע"כ שזה רק פטור בנזק עצמו ולא מצד הטו"נ, ולשיטתו אזיל.

וכמו"כ הוכיחו מהא דתוס' [ד"ה ור"ע] כתבו דלר"ש בן מנסי' דדריש חיוב מרעהו לחייבו בנ"ש בתם, דלדידיה הו"ל הקדש והדיוט תרי גווני שור [כמו לר"ע בחבל באדם], ואי כל הנפ"מ הוא בטוען ונטען [כמו עכו"ם] שוב אינו תרי גווני, ורק כשיש נפ"מ בעיקר הנזק והמזיק אמרינן דחשיב תרי גווני ומר"ש בן מנסי' נשמע לחכמים.

ונ' להוסיף, דתוס' הק' דאיך ילפינן שן מאידך מזיקין לפטור, הא יש הנאה להזיקה וחמיר, ונראה דיש הנאה להזיק הוא חומרא במזיק, ורק כשהנידון לפטור הוא במזיק יש לפרוך כן, אבל אם הפטור הוא מצד רשות ההקדש והטוען ונטען, אין לפרוך כן, ולשיטתו אזיל, ומה"ט א"ש למה לרש"י ילפינן שן מקרן ואין פירכא דיש הנאה להזיקה.

[ובעיקר שי' רש"י עיין היטב ברמב"ן גיטין [מ"ט. ד"ה אילימא] וכן במאירי בסוגיין, ועיין בתוס' בגיטין שם דבתי' ב' נקטו כתוס' כאן, ובתי' א' נקטו דרק קרן פטור ואידך חייבים, וגם זה לשיטתו דאם זה הלכה בתביעה לא יתכן לחלק בין המזיקין].

אולם, כל זה לפום ריהטא, אמנם יעויין להלן דביארנו בהרחבה שי' התוס', ואח"כ [שם] ביארנו דכבר אין מחלוק' רש"י ותוס' במקור למזיק להקדש, עיין היטב.

## ביאור שי' רש"י בב"מ דאדם שהזיק הקדש חייב, וישוב קושי' הירושלמי לרש"י.

והנה, יעויין בפנ"י בב"מ [נ"ז: תוד"ה שו"ח] שהביא מהש"ך שפושע כמזיק וחייב בהקדש לרמב"ם ורש"י אף דפטור בשאר דיני נזיקין וכן דייק שם הנימו"י מרש"י שם, והק' הפנ"י דמזיק עצמו פטור ואיך פושע כמזיק חייב, והעלה שע"כ מחלקין בין אדם לאידך מזיקין [והבבלי יחלוק על הירושלמי ועיין או"ש [נז"מ א' - ב'] שפי' את הירושלמי באופ"א ליישב שי' הרמב"ם], עכ"ד.

[ויש להעיר דמרש"י בפסחים [ו'.] דייק השאגת אריה [ריש סי' פ"ח] דסובר דאף אם אין שומרים לעכו"ם, אבל פושע כמזיק וחייב, וזה לשיטתו בב"מ, אולם התם הק' המנ"ח [מצוה י"א אות ז'] דאדם דהזיק עכו"ם פטור ואיך יתכן לחייב פושע כמזיק, ועי' אמרות אברהם פסחים [סימן כ"א] בזה.

אולם יש לתמוה, דלמבואר דרש"י יליף הכא מרעהו, והיינו משום שזה גילוי מילתא ברשות הקדש ובתביעה, וא"כ ק' דאיך מחלקינן בין אדם לאידך מזיקין.

וי"ל עפ"י סברת התוס' "דיותר יש לחייב אדם שמזיק בידים ממזיק ע"י שילוח בעירה", ונראה דיש לבאר שסברא זו קאי בתביעה ורשות הקדש [ואף דתוס' עצמו לא לומד כן, ושי' התוס' יבואר להלן], די"ל דכל הטו"נ על מזיק הקדש רק מתחילה ב"תביעה ישירה" כשהיה היזק בידים, דאז המזיק יותר אחראי על הנזק, אבל תביעת נזיקין על מה שהכשיר נזיקין בזה שלא שמרו, שהשור הוא המזיק ולא הוא, והוא רק אחראי על נזק השור בזה שלא שמר, תביעה כזו היא "תביעה עקיפה" וזה נתמעט מהקדש, ולא ילפינן אדם מכאן.

[ואף דבשומרים אמרינן פושע כמזיק וחייב בהקדש אף דחייב על מה שלא שמרו, זה לק"מ, דהתם הוא בעצמו המזיק בזה שלא שמרו, וכמבואר [ד':] דזה בכלל נזקי גופו, ודלא כשור שהוא בכלל נזקי ממונו, ודו"ק].

איברא דאכתי יש לתמוה, דרש"י כ' [ט':] דכולהו יליף מרעהו, ולרב זה כולל אדם, ומפורש שאדם פטור, וזה סתירה לרש"י בב"מ, ויתירא מזו יש לתמוה, דלפי רש"י דאדם המזיק חייב, הרי הדרא קושי' הירושלמי [מובא בתוס'] בסוגיין לדוכתא, דלמה לא נעמיד את דברי ר"ע "בק"ו מהקדש" בנזקי גופו, הרי לשי' רש"י אדם לא נתמעט.

ונראה עפ"י מה ששמעתי [ממו"ר הגר"ע רוזענבוים שליט"א] בשם הגאון רבי גדלי' שארר זצ"ל, דתוס' מביא פטור באדם המזיק מ"כי יאכל פרט למזיק", והוסיף דקאי על הקרן ולא רק על החומש, והוכיח כן מרב דס"ל דמבעה זה אדם והוסיף דשמואל לא פליג, ואמר הגאון ר' גדלי' די"ל דשמואל חולק ולכן שמואל הביא את המיעוט [בב"מ שם] רק על החומש, וא"צ לדחוק כתוס' שזה מדרבנן, ולדידיה אדם חייב, והוסיף שיש לומר דזהו כוונת הר"ח [ג':] דכ' דקיי"ל להלכה כרב דמבעה זה אדם, ותמהו האחרונים דאין נפ"מ לדינא, ולפי הנ"ל תירץ דנפ"מ למזיק הקדש, עכתו"ד.

ועפ"י דבריו י"ל דגם רש"י למד דפליגי בזה רב ושמואל, ולפי"ז א"ש דאין להעמיד ק"ו דר"ע בהקדש באדם המזיק, דאין להעמידו במחלוק' אמוראים, שהרי סו"ס לפי רב לא א"ש דברי ר"ע אם נוקמי' באדם המזיק, ולהיפך שם בב"מ, שרש"י מפרש משנה דשו"ח אינו נשבע בהקדש, ולא פירשו בתשלומין [ומכאן דיקדק הנימו"י ופנ"י שאדם המזיק הקדש חייב, שפושע כמזיק ומזיק חייב], ופשוט שרש"י כ' כן כיון שא"א לפרש את המשנה לשמואל ולא לרב, וא"ש.

[ומה שמשמע מרש"י [ט':] דכולהו נתמעטו מרעהו, וזה כולל אדם לרב, הא לדברינו זה קשה שהרי אדם נלמד מ"כי יאכל", ונראה דזה לא ק', דמצד מיעוטא ד"כי יאכל" היה אפ"ל שנתמעט בעיקר המזיק כשאר הילכותיהן, ו"רעהו" מגלה שהפטור הוא פטור כללי ושייך בכולם, ומשתנה המיעוט להיות מיעוט בתביעה גרידא, וזה ילפינן מרעהו לכולם כולל אדם].

## ביאור בלישנא בתרא ברש"י, לדעת המאירי.

רש"י מאריך לבאר דלא שייך שן בשדה הקדש, דהוי מחובר, והק' ברעק"א ובמהר"ם שסו"ס שייך בתלושין, ותי' המהר"ם שקושי' רש"י היתה דלמה לא נעמיד בשדה הקדש כיון דבזה מיירי ר"ע ור"י בקראי דמיטב ובזה קאי "ק"ו דהקדש", [ולל"ק אוקמי' בקרן כיון דזהו המקור לפטור הקדש], וזהו שיישב רש"י דלא משכחת לה, ומה דמשכחת לה בתלושין אינו כלום, דבזה לא קאי קרא, ולא קאי בזה "ק"ו להקדש", [ובביאור ב' הלישנות, עיין בפנ"י ועיין להלן ב' דרכים בזה].

ובשיטת הקדמונים [וכ"ה באחיעזר ח"ב סי' נ' ס"ק א'] הק' עוד דבכל אכילה בשדה חשיב כתלוש בזמן ההיזק, שהרי אוכלו לאחר תלישה, ועיין קה"י [סי' ט"ו ס"ק ג' ד"ה ונ'] ודברי יחזקאל [סי' מ"ו ס"ק א'] דהוכיחו דהלקיחה הוא חלק מהמזיק דשן [לענין רשה"ר ורשה"י] וי"ל דה"ה דכלפי תלוש ומחובר דיינינן ליה כמחובר כמו בלקיחה.

ובעיקר דברי רש"י, עיין מאירי שכוונתו דכיון דפטור ממעילה פטור ממזיק ג"כ, ולא איתברר כוונתו, ומוכרחין לומר ע"ד הגר"ח [הל' מעילה] דאיסור מעילה שייך לגזילה ולחו"מ ואינו כאיסוה"נ אחרים ביו"ד, ומה"ט קס"ד להתיר פועל בשדה הקדש כמו דמותר איסור גזילה, שהדין פועל נותן לו זכות ממונית, ובפועל נזיר אין צד להתירו [והוכיח עוד מזה שהשיעור הוא שו"פ ולא כזית ומזה דמצטרפין חצי פרוטה היום וחצי מחר] וכן הוכיח בקוה"ע מהסוגי' דזה נהנה וזה לא חסר דמדמינן למעילה, ועי' בכל זה להלן [פרק כיצד הרגל סימן סח], וצ"ל דזו נמי כוונת המאירי.

אולם אכתי ק', דסו"ס מזיק אינו מעילה, דבמעילה איכא לקיחה ע"י הנאה או הוצאה ברשות, ודמי לפרשת גזילה משא"כ מזיק ואיך ילפינן חדא מחברתא, ועיין תפארת שמואל שהק' עוד דבשלמא שן יש בו הנאה אבל ברגל אין הנאה, ומדבריו רואים שלמד שכוונת רש"י לדמות בעיקר ההנאה דשן, שהנאת שן דומה להנאת מעילה.

ונ' דברש"י קשה תלת, א] רגל ודאי לא שייך למעילה, וגם בזה קאי רש"י, וכדהק' התפארת שמואל, ב] אף דבתפארת שמואל מדמה שן להנאה דמעילה, אפי"ה יש לחלק טובא, דבמעילה ההנאה עצמה היא הלקיחה והיא המחייב, אבל בשן זה רק הגדרת המזיק [ואדרבה, עד כמה שהיה לקיחת הנאה הרי באמת חייבת מדין נהנה, דהרי אף דשן פטור ברשה"ר אבל חיוב נהנה אכתי איכא, ופשוט, והנידון כאן ע"כ בלי חיוב נהנה], ג] הרי אין דין מעילה באכילת בהמה, וצ"ע, וע' באבי עזרי [מעילה רביעאה / א' - ג' / אות ב' שמשמע שלמד מהנאת מעילה בק"ו להנאת בהמה בשן, וצ"ע], ועיין בהערה [[245]](#footnote-246).

ולהלן בדברינו בדברי התוס' ביארנו דברי רש"י לדרכו של המאירי בישוב קושיות הללו.

## ביאור ברש"י בל"ב לדעת המהרש"ל.

איברא, דהמהרש"ל [ע' חכמת שלמה ויש"ש] נקט לאידך גיסא, דכוונת רש"י דכיון דאין מעילה זה הוכחה שזה בכלל "רעהו", וממילא חייב מצד מזיק, וזה הישוב לקושי' רש"י דלמה לא הביאו אופן של מזיק הקדש דבזה מיירי ר"ע ור"י, והיינו בשן במחובר, והתשובה דבכה"ג זה כבר "רעהו", ונמצא דלמאירי זה נתמעט עוד לפני מיעוט דמזיק הקדש, ולמהרש"ל לא נתמעט גם אחרי מיעוט דמזיק הקדש.

ובביאור שיטתו צ"ל דקרקע יש בו פחות קדושה כיון דנתמעט במעילה, ולכן זה בכלל "רעהו", וקשה מעקר חולי' שהבאנו לעיל דחזינן דקרקע דנהיה מטלטלין אית ביה מעילה [ואין לומר דנתפשטה ונתעצמה הקדושה דא"כ יהיה בו חסרון דקדושת פה], וע"כ דלא חסר בקדושה בקרקע, ורק דמגזה"כ אין מעילה, ואיך חשיב כבר כ"רעהו".

ועו"ק, דלעיל נתבאר דלרש"י ילפינן כולהו לפטור מ"רעהו", וע"כ שזה דין בתביעה מרשות הקדש, [ואינו פטור בהלכותיהן של המזיקין לומר דחפצא של הקדש נתמעטה בגוף הנזק והמזיק], ונתבאר שלשיטה זו הכל תלוי מי התובע ולא כמה קדושה אית ביה, ומה"ט נתבאר דלרש"י אין פסוה"מ בכלל פטור הקדש, [דשם מיירי לאחר פדיון וזה רשות הדיוט], ולפי"ז כיון דהקרקע שייך לרשות הקדש, א"כ מה לי דאין בו קדושה לענין מעילה, וצ"ע, ועיין בהערה [[246]](#footnote-247) .

ולהלן בביאור דברי התוס' נבאר שי' המהרש"ל ברש"י באופ"א ליישב קושי' הנ"ל.

## חידוש בעיקר הגדר דמזיק הקדש, דמדין מעילה הוא, ומוכיח ששור שמזיק הקדש היה דין מעילה מצד חיובא דבעלים, ולא כעין כופר ודלא כשאר חיובא דשור, וכל זה עפ"י מה שמוכרח שגם מועל בזדון שייך לפרשת מעילה.

תוס' הק' דאף אי ילפינן כולהו מאדם בור וקרן, סו"ס אין ללמוד שן דאית ביה חומרא דהנאה להזיקה, ותי' "דיותר יש לחייב אדם שמזיק בידים ממזיק ע"י שילוח בעירה", ויש לדקדק לשון זו שכתב "מזיק ע"י שילוח בעירה", שמשמע שהאדם הוא המזיק בזה ששולח בעירו, וזה תמוה, דבריש מכילתין כבר הוכחנו דהמזיק הוא השור והבור וכו' והאדם מתחייב ואחראי על הך מזיק כיון שהוא הכשיר את הנזק ע"י פשיעתו, ולהלן [מ"ד] מיקרי "חיובא דשור", ורק בכופר זה "חיובא דבעלים" דבכופר האדם הוא המזיק ע"י "שילוח בעירה", ושם הסברא משום שאין דיני כופר וכפרה על מעשה דבהמתו, וע"כ שזה "חיובא דבעלים", משא"כ במזיק, הרי זה "חיובא דשור", ולמה שינה התוס' כאן.

והנראה בזה, דמבואר בתוס' דלולי המיעוט ד"כי יאכל פרט למזיק" היה אדם המזיק הקדש משלם קרן וחומש, ותרוייהו נתמעטו אחרי ד"רעהו" מגלה דאיכא פטור קרן, ויש לעיין דאיזה חומש וקרבן היה שייך במזיק הקדש לולי המיעוט.

והביאור בזה, דיש להסתפק, דלו יצוייר ומזיק הקדש היה חייב, האם היה חייב מפ' מעילה ומזה נתמעט או דהיה חייב מצד הפרשה דמזיק הדיוט, ונראה להוכיח דהיה חייב מפ' מעילה, ומהך מיעוט למדנו דמזיק הקדש אינו בכלל מעילה, דיעויין בתוס' בב"מ [צט:] שהק' שהיו צריכים למעט גם מזיק וגם נהנה מהקדש ממיעוט זה ד"אכילה" כתיב, וכמו דבתרומה זה רק "אכילה", כמו"כ היה צריך להיות כן גם בהקדש, ותירצו דיש ריבוי מסויים על נהנה, ולכן רק ממעטינן מזיק, ומפורש שנהנה ומזיק הקדש היו צריכים להתמעט כהדדי, ודו"ק, עיי"ש, והנה ז"פ דנהנה חייב בפ' מעילה, וא"כ מוכרח שמזיק בקס"ד גם היה חייב בפרשת מעילה, ולהכי נתמעט מפרשת מעילה, והביאור בזה הוא דכיון דנתבאר מהגר"ח דמעילה הוא דין ממוני ודין גזל, היה מקום לפרש דגם מזיק בכלל הך פרשה, שפרשה זו כוללת כל תביעה מהקדש, וקמ"ל דאינו כן.

ונ' עוד, דרעק"א הק' קושי' עצומה בסוגיין, דאיך פירש"י דמה דאין מעילה בקרקעות מלמד שאין הלכות מזיק בקרקע של הקדש, הא מזיק הוא בקרן ומעילה הוא רק בחומש שהרי הקרן של מעילה לא שייך למעילה דגם בזדון שאין דין מעילה, [שהרי אין שם חומש וקרבן], ואפי"ה יש קרן, ומוכרח דקרן לא שייך למעילה, ומוכרח שהמועל בקרקע משלם קרן, וא"כ גם מזיק ישלם דיליף מיניה.

ועיין באבי עזרי [רביעאה מעילה פ"א ה"ג אות ב'] שהוכיח מדברי רש"י הללו דע"כ גם הקרן שייך למעילה, והוכיח שגם במזיד הקרן הוא קרן של מעילה, עיי"ש בארוכה, וזה הביאור ברש"י שבאמת מעילה בקרקע פטור, גם בקרן, דגם הקרן הוא בכלל מעילה, ולכן יליף למזיק מקרן.

ועצם היסוד כבר מבואר בגר"ח עה"ש ממה דאיתרבי קרן דמעילה מקרא מיוחד לפחמש"פ [בב"מ נ"ה], ומבואר דזה דין נוסף במעילה, ודלא כחומש וקרבן שצריך דוקא שו"פ, ודו"ק, ונראה דכן מוכרח נמי מהתוס' כאן, דתוס' למדו דהמיעוט בהל' מעילה הוא המיעוט במזיק, ומבואר שהמזיק היה חייב בפרשת מעילה ונפטר גם מהחומש וגם מהקרן והכל בפרשת מעילה, וזהו מיעוטא דמזיק הקדש, וע"כ דקרן דמעילה שייך נמי לפרשת מעילה.

ומעתה יש לתמוה, דאיך שייך ש"שור רעהו" יגלה על "כי יאכל", הא אף אם אדם דאזיק הקדש היה חייב מפרשת מעילה אבל איך שייך לומר כן בשור, וכי בשור שייך מעילה, הא שור מופקע מפרשת מעילה ומלהיות מועל, וע"כ דמוכרח דשור דאזיק הקדש הוא מזיק פשוט כהדיוט, ומזה נתמעט ברעהו, ודלא כאדם דאזיק הקדש, שזה היה מפרשת מעילה, אולם זה לא יתכן, דא"כ מיעוטא דרעהו הוא מיעוטא מפרשת מזיק הדיוט, ומיעוטא דאדם הוא מפרשת מזיק דמעילה, ולא שייכי אהדדי, ואיך "רעהו" מגלה על "כי יאכל פרט למזיק", הא תרתי נינהו.

ונ' דעל כרחך דהגדר בשור דאזיק הקדש, שזה גם בהל' מעילה, דכל הדיני ממון וטו"נ בהקדש איכללו בפרשת מעילה, וגם בשור המזיק היה כך, אף דלא יתכן שמעשה שורו יהיה מעשה מעילה וע"כ דנשתנה הגדר בשור דאזיק הקדש משור דמזיק הדיוט, ודינו כשור לענין כופר, דכמו דבכופר הבאנו מהסוגי' [מד] דמשתנה המזיק דשור, ואינו "חיובא דשור" ככל שור המזיק רק "חיובא דבעלים", וכל התורת מזיק בשור הוא רק לענין לאשוויי לבעלים למזיק בזה שלא שמרו, והוא צריך כפרה, כמו"כ נימא במעילה ע"י שורו, דהכא הבעלים ששלח בעירה הוא המועל, וכל התורת מזיק בשור הוא רק לענין לאשוויי לבעלים למועל בהקדש, והדין מועל חיילא בבעלים, ואף שאין קס"ד שיהיה חומש וקרבן, אבל סו"ס דומה למועל של מזיד שהקרן משלם מדין מעילה, שזה הדין נוסף במעילה [וכדהבאנו לענין פחמש"פ], וה"ה כאן, וע"ז יש מיעוט דשור הקדש, ודו"ק.

ואלו דברי התוס' שכתב "מזיק ע"י שילוח בעירה", דהכא ע"כ הגדר הוא שהבעלים נהיה מזיק ע"י מזיק דשורו, ומשתנה מזיק זה מ"חיובא דשור" ל"חיובא דבעלים" וכדמצאנו בכופר, ודו"ק.

ומעתה נראה דזהו נמי הביאור במאירי ברש"י, דלולי מיעוט דרעהו היה קרקע דהקדש נתמעט מהיזק כמו שנתמעט ממעילה, שאחרי שאין מעילה בקרקע, הרי כל פרשת טו"נ וממון בקרקע איתמעט, וכמו דגזילה ולקיחה נתמעטו ממעילת קרקע, כמו"כ מזיק, שגם מזיק היה בכלל מעילה [לולי מיעוטא דמזיק הקדש], וכמו דפטור על הגזילה דקרקע הקדש, כמו"כ על המזיק, וא"ש כפשוטו.

וזהו נמי הביאור במהרש"ל, שהמהרש"ל חידש שאחרי שקרקע אין בו מעילה, בזה גלי קרא שהטו"נ בקרקע אינם בכלל מעילה, ויש רק לדון מצד דיני הדיוט, ונמצא דזה עצמו שנתמעט ממעילה משוהו לרעהו לענין מזיק, וא"ש.

הרי דנחלקו בגדר מיעוטא דקרקע ממעילה, דלמאירי זה "פוטר" בתוך פ' מעילה, ולמהרש"ל זה "הפקעה" מפ' מעילה, והדרא דינו כדיני הדיוט.

[ולפי"ז נ', דכמו דפליגי במזיק קרקע [דלמאירי פטור מצד מעילת קרקע ומצד מזיק הקדש ולמהרש"ל חייב] עוד נחלקו בנהנה מקרקע [כגון בדר בחצר של הקדש], דלמאירי, אחרי שאין מעילה בקרקע פטור, ולמהרש"ל יש לחייבו כהדיוט, ודו"ק, ויש לדון בזה].

## מבאר השו"ט בתוס' אם שייך פירכא בשן דאזיק הקדש, ומבאר פירכא דכופר בסוף התוס', ומבאר שהירושלמי והתוס' מתיישבין כהדדי.

תוס' הק' דיש פירכא בשן דאית ביה הנאה להזיקה, ותי' "דיותר יש לחייב אדם דאזיק בידים וכו'", ויש לעיין, דאף דיש חומרא באדם, הא סו"ס יש חומרא בשן דליכא באדם, והו"ל ככוונה להזיק נגד הנאה להזיקה דלתרוייהו יש חומרא ולתרוייהו יש פירכא, ומ"ש הכא דע"י חומרת אדם נתבטלה לגמרי פירכא דשן, וצ"ע.

ועו"ק דכבר נתבאר [בריש ד'.] דחומרא דהנאה להזיקה הוא חומרא במזיק עצמו [דמצד חיוב שמירה ופשיעה דבעלים זה סיבה לפטור, דהוי אנוס], ומצד שני חומרא דאדם אינו במזיק עצמו רק בשייכות של בעל המזיק למזיק, [דזה בידים וזה בשילוח בעירה], ונמצא דאלו שתי חומרות בשני נידונים שונים ואיך יתכן דנתבטלה חומרא דהנאה להזיקה ע"י חומרא דאדם, עד כדי כך שכבר אינו פירכא.

ועו"ק דלהלן בתוס' מבואר דכופר הוי פירכא, והק' המהרש"א דסו"ס באדם יש סברא "דיותר יש לחייבו וכו'", וכדהזכירו התוס' מקודם, ותי' דכופר הוא "דינים", והנאה להזיקה הוא "סברא", ואכתי צ"ע, דסו"ס רואים דסברת חומרא דאדם לא שוקל כ"כ עד שאין כנגדו כלום, ומנלן א"כ דהנאה להזיקה הוא כלום, ואינו אפי' פירכא.

ועו"ק, הרי בירושלמי מפורש דהיה לו קס"ד שאדם דאזיק הקדש לא ידעינן אי פטור או לא, אף דידעינן לכולהו נזקי ממונו דפטירי משור רעהו, והסברא ע"כ כהתוס', דבאדם "יותר יש להתחייב", עכ"פ ק' דאיך בקס"ד ידעו כל נזקי ממון בלי לדעת אדם, הא בתוס' מפורש דשן לא נלמד מקרן דאית ביה חומרא דהנאה להזיקה, ולתוס' ידעינן שן רק אחרי דידעינן אדם, והירושלמי סותר לתוס'.

והנראה בזה, דלעיל נתבאר דמדמינן לכופר, דכמו דבכופר האדם הוא המזיק ע"י השור, כמו"כ במזיק הקדש הדין כן, דמפרשת מעילה אתינן עלה, והאדם הוא המועל והמזיק ע"י שילוח בעירה, והנה בתוס' להלן [ט':] מבואר דבכופר אין פירכא דכוונה להזיק והנאה להזיקה, וילפינן חדא מחברתא, והוכיחו כן מלהלן [כו.] ולא ביארו הטעם בזה דמ"ש משור המזיק דפרכינן כה"ג, ולהלן שם [כו] תמהו באמת למה לא פרכינן כה"ג.

ונראה לבאר דבר זה עפ"י הסוגי' [מד] שהבאנו לעיל דחלוק נזיקין מכופר דנזיקין "חיובא דשור" וזהו המחייב, ובכופר המחייב הוא "חיובא דבעלים" דלא שמרו והשור הוא מזיק רק לענין זה לאשוויי לאדם כמזיק, ולפי"ז נראה דאין החומרות בשור עצמו חשיבי כפירכות, דאינם חומרות במחייב עצמו, ורק בנזיקין פרכינן מיניה דהתם חשיבי חומרות במזיק ובמחייב עצמו.

ונראה דזהו נמי סברת הירושלמי, דלכן ילפינן פטור דמזיק הקדש מקרן לשן, ואין פירכא דהנאה להזיקה, והיינו ככופר, ופשוט.

ונראה דזהו גופא השו"ט בתוס', דתוס' ידע דמזיק הקדש שייך לפרשת מעילה, ובקושי' נקטו דסו"ס הרי"ז כשאר נזיקין שזה "חיובא דשור" ויש פירכא דהנאה להזיקה, ותירצו התוס' דזה "חיובא דבעלים" ככופר, ושוב אמרינן דאדם חמור משור, וילפינן מיניה בק"ו, דמעתה כבר ליכא שום פירכות בשור כלל, וחומרא דהנאה להזיקה אינו כלום אחרי שזה "חיובא דבעלים", וכדמצאנו בכופר, וכל זה נתחדש בתירוץ התוס'.

ומה דבאדם יש חומרא, היינו דהחומרא הוא ביחס לבעלים, שהוא המחייב, ובאדם זה בידים ובשור זה בשילוח, ולהכי אדם חמיר ב"חיובא דבעלים", ולפי"ז כולהו ילפי מרעהו חוץ מאדם דאדם חמיר הגם דדנים עכשיו ב"חיובא דבעלים", ולכן תוס' פירש דכולהו ילפי כבר מאדם [דרק אדם לא ילפינן מאידך וממילא הוא המלמד לכולהו] ורעהו מיותר ואיצטריך לגלות על אדם כמוש"כ התוס'.

ומעתה אין סתירה מתוס' לירושלמי, דודאי גם הירושלמי יליף למסקנה כולהו מאדם, ורעהו רק לגלות על אדם, ורק כ' דילפינן כולהו מרעהו לפני שידעו פטורא דאדם, וכנתבאר נמי בתוס'.

ומתיישב היטב קושי' המהרש"א, דרק מכופר פרכינן למזיק הקדש אף דכבר לא פרכינן מהנאה להזיקה, דכופר הוא "חיובא דבעלים" כמזיק הקדש, ושפיר פרכינן מיניה דוקא, וא"ש.

## מבאר מחדש דאין מחלוק' רש"י ותוס' במקור לפטור דאזיק הקדש.

והנה, לעיל [בתחילת דברינו] הבאנו מחלוק' רש"י ותוס' ביסוד הפטור דמזיק הקדש, וזה בנוי על פלוגתתם אי ילפי כולהו מרעהו [רש"י] או דאיצטריך לילף גם מאדם [תוס'], ואח"כ ביארנו דלרש"י אדם דאזיק הקדש באמת חייב לשי' שמואל [ונחלקו במיעוטא דכי יאכל פרט למזיק], וסברת שמואל דאדם חמיר כסברת התוס' "דיותר יש לחייב וכו'", ומה"ט רש"י יליף כולהו מרעהו, ולנתבאר כאן אין שום מחלוק' רש"י ותוס' ביסוד הפטור דמזיק הקדש, די"ל דגם רש"י וגם תוס' מודי למסקנה דזה מגדרי מעילה [וכן ביארנו בשי' רש"י בין למאירי ובין למהרש"ל] והגדר במעילה הוא ככופר שזה "חיובא דבעלים", ותרוייהו מודי שאם אדם דאזיק הקדש היה חייב, הוי ילפינן כולהו מרעהו וכדמבואר בירושלמי שהביאו התוס', וכן שי' רש"י למסקנה, רק דתוס' פליג בשי' שמואל דאדם דאזיק הקדש נמי פטור ולהכי צריך ילפותא מאדם ג"כ, וכל מה דתוס' סברו דאין ללמוד מרעהו עצמו מחמת הפירכות, זה היה רק בקס"ד בתוס' דלא ידעו דמדין מעילה אתינן עלה וזה "חיובא דבעלים", ודו"ק.

## ישוב לסתירות בתוס' בגדר פטור דפסוה"מ בבור.

בתוס' מבואר שהפטור בפסוה"מ בבור שייך לפטור מזיק הקדש, דכ' בהדי' דילפינן משור אדם ובור [וע' לעיל מה שהבאנו בזה מחי' ר' ראובן], אמנם מצאנו בזה סתירות.

דהנה, יש להק' דלמה לא הק' התוס' דאחרי דידעינן פטור אדם בהקדש שוב א"צ ילפותא דפסוה"מ כמו שהק' כן על שור, וזה לק"מ, דבבור איצטריכא לילף גם בפסוה"מ, ולא רק בהקדש, ופשוט, אכן ק' מעתה לאידך גיסא דאם ילפינן מבור להקדש, שוב א"צ ל"רעהו" בשור, ובור יכול לגלות על אדם לפטור גמור [לא רק מחומש] וא"צ רעהו.

וע' תוס' הרא"ש בגיטין, דבור דנתמעט מפסוה"מ אינו מדין הקדש, ולא ילפינן מיניה, וכ"כ המהר"ם בתוס' כאן ליישב קושי' הנ"ל, וכפשוטו הכוונה שזה פטור על כל איסוה"נ דעלמא, ולא שייך להקדש דוקא, אבל ק' לומר כן בתוס' שכבר פירשו שמדין הקדש הוא, ומהו והיכן החזרה בזה.

ועו"ק מהתוס' בסוף דבריהם דמפורש דפטורא דבור בהדי המלמדים במיעוטא דהקדש, ולכן צריכים בזה פירכא לרגל.

וכן תמוה מתוס' לקמן [ד"ה ור"ע] שבור הוא פירכא גם לר"ש בן מנסי', ומבואר שזה מיעוט בהקדש, וצ"ע.

והפשוט בזה, דסברת התוס' דמיעוטא דפסוה"מ בבור מתפרש כפטור בהקדש או כפטור בכל איסוה"נ, ורק אחרי דגלי שור על אדם שיש פטור הקדש, שוב מתפרש גם פטור דבור מצד הקדש, ולכן בתחילת התוס' ובמסקנה, התם נקטו שזה פטור מצד הקדש, ורק כשבאו לפרש דצריכים גילוי על אדם לפרשו כמיעוט על הקדש [ולא על חומש], אז רק שור מהני, ושם פירשו התוס' רא"ש ומהר"ם שפסוה"מ אינו מצד הקדש, דאכתי אין לנו פטור הקדש לגלות על פסוה"מ עצמו.

אולם זה תמוה עדיין מתוס' על ר"ע, דלר"ע בהקדש באמת חייב, דסובר כר"ש בן מנסי', ורעהו וכי יאכל לא דרשינן, ואיך כתבו התוס' דפסוה"מ הוא מיעוטא דהקדש, וצ"ע.

וכן ק' מתוס' [י']. דילפינן גם לאדם שמת שאסור בהנאה וזה נמי מהך דין דפסוה"מ, וע"כ שגם למסקנה אחרי דידעינן אדם ורעהו, אפי"ה זה לא דין הקדש, וצ"ע.

ונ' ליישב הסתירות באופ"א, דהנה, לעיל ביארנו דמזיק הקדש שייך לפ' מעילה וזה נתחדש בתוס' בתירוצם, ובקושי' התוס' נקטו עדיין דמזיק הקדש שייך לפ' דמזיק הדיוט, וכשנעיין בזה נמצא דחלוק גדר המיעוט דמזיק הקדש בקס"ד מהמיעוט במסקנת התוס', דבקס"ד המיעוט הוא מיעוט בתוך פרשת מזיק הדיוט לומר דחפצא של הקדש אין בו דין מזיק כמו טמון באש וכלים בבור [וכנתבאר לעיל מר' ראובן], אבל למסקנה נ' דמשתנה המיעוט, והמיעוט הוא בפרשת מעילה לומר דמזיק אין בו דין מעילה ודו"ק.

והנה, המיעוט בפסוה"מ ע"כ אינו מיעוט במעילה, שהרי רק לפני פדיון שייך פ' מעילה אבל בפסוה"מ הרי הם לאחר פדיון ודין מזיק דידהו ודאי שייך לפרשת מזיק דרעהו [וכן מפורש ברש"י י'.] ולא שייכי למזיק דמעילה, וע"כ דגם למסקנה דמשתנה גדר מיעוטא דהקדש באידך מזיקין, אבל במזיק דבור המיעוט נשאר כמו בקס"ד בתוס', לומר דעל חפצא דהקדש אין דיני מזיק.

ונ' דגם לר"ע דאין מיעוט הקדש בכל המזיקין, וכולהו חייבים מפרשת מזיק דמעילה, אבל בור פטור, דילפינן מפסוה"מ ק"ו להקדש, וכמו דבפסוה"מ נתמעטו בבור במזיק דפרשת הדיוט, כמו"כ הקדש גמור נתמעטו בבור במזיק דפרשת מעילה, ופשוט.

ומעתה א"ש, דבתחילת התוס' כתבו דקרן אדם ובור שוין וכולהו נתמעטו בדין מזיק הקדש, אבל כשבאים לגלות על אדם המזיק, הרי רק שור הוא מזיק הקדש כאדם, דשניהם מיעוטים לומר דמזיק אינו בכלל מעילה, לא כן בבור שאינו מיעוט להוציא מזיק דבור מכלל מעילה, רק מיעוט הוא בכל מעשה מזיק בחפצא דהקדש, בין במזיק דמעילה ובין במזיק דהדיוט, ולכן לא גלי על אדם.

וא"ש נמי דבר"ע כתבו התוס' שבור לר"ע הוא פירכא לק"ו דהקדש בדין מיטב, דכיון דבפ' מזיק דמעילה אין פ' בור, דנתמעט [ק"ו מפסוה"מ], שוב לא ילפינן מיטב בק"ו.

אולם אכתי ק' סוף התוס' שכתבו, שאין ללמוד מכולהו לרגל, דרגל חמיר בכופר יותר מקרן אדם ובור, והרי לדברינו בור הוא מיעוט אחר מכולם, דהתם המיעוט הוא שעל חפצא דהקדש אין מעשה מזיק, אכן זה לק"מ, דסו"ס היה אפשר ללמוד פטור זה לרגל לפוטרו מכל מזיק הקדש, ומה לי אם נתמעט מזיק דרגל מפ' מעילה או דהמיעוט הוא במעשה מזיק עצמו, ועל זה כ' התוס' דנילף מבור וכתב שיש ג"כ פירכא דכופר, [ואה"נ דהו"מ להביא פירכא דאינו הולך ומזיק, אלא דכיון דפירכא דכופר א"ש בכולהו נקטו כן, וא"ש].

אולם אכתי ק' מתוס' להלן [י'], וכמו דהקשינו לעיל, וצ"ע.

## הערה בסוף התוס'.

ובעיקר מש"כ התוס' דבתרומה יש מיעוט על קרן, ומה שמשלם לחבירו הוא מדין אחר, עיין חי' הגרשש"ק [סוף סי' ה'] שמבאר שהדין בתרומה הוא שישלם מדבר הראוי להיות תרומה וזה גם באוכל תרומת עצמו, ומבואר דכל התשלומין הוא כלפי הקדושת תרומה שהופסד, ודין מזיק שמשלם לחבירו כשמזיק תרומה דידיה, זה דין אחר, וזה לא שייך לקדושת תרומה ורק שייך כלפי השיווי הממוני של חבירו בהנך פירות, וזה לא שייך כלל לקדושת תרומה שבו, ותרתי נינהו.

ויש להעיר, דלפי"ז לר"ש בן מנסי' דלא דרשינן כי יאכל פרט למזיק, ועיין רא"ש דלא דרשינן כן גם בתרומה ורק דרשינן כלפי החומש, גם בתרומה וגם בהקדש, ולפי"ז מי שיזיק תרומת עצמו יצטרך לשלם דבר הראוי להיות קודש, וזה חידוש גדול, וצע"ג.

# סימן סוביאור הסוגי'דיוקרא דלקמי' [[247]](#footnote-248)

[ביאור עיקר השו"ט בסוגי'.](#__RefHeading___Toc511172062) <> [דרכו של הדברי יחזקאל בביאור שו"ט בגדר מיטב.](#__RefHeading___Toc511172063) <> [במה שיש לתמוה עליו.](#__RefHeading___Toc511172064) <> [מחדש שיש ב' דינים שונים של שו"כ ככסף - ונפ"מ לגבי יוקרא דלקמי' - וביאור הפסוקים עפ"י הנ"ל.](#__RefHeading___Toc511172065) <> [ביאור השו"ט בסוגי' עפ"י כל הנ"ל.](#__RefHeading___Toc511172066) <> [ביאור דין בע"ח וכתובת אשה וצדקה ופדיון ע"ע עפ"י כל הנ"ל.](#__RefHeading___Toc511172067) <>

##

## ביאור עיקר השו"ט בסוגי'.

מבואר בסוגי' דקס"ד דמזיק דמשלם בינונית או זיבורית עפ"י תביעת הניזק - זכותו של המזיק לשלם כפי יוקרא דלקמיה, והיינו שאורמ לו המזיק שאם תיטול כפי הדין שלך - מקרקע העידית - אז אתה יכול ליטול לפי השווי הזול של עכשיו, אבל אם לא תיטול כפי הדין שלך בעידית, אלא שרצונך בינונית, אז תשקול לפי הערך הגבוה שיהיה לקרקע בימי ניסן - והרי לפי הערך הזה הוא יקבל פחות ממה שיקבל לפי הערך הזול של עכשיו - ומבואר בסוגי' דילפינן כן מגזה"כ דישיב לרבות שו"כ דקרא דמיטב מלמד על עיקר הזכות ממיטב, ובקרא דישיב בא לרבות דיכול לדחותו ליוקרא דלקמי' אי תובע קרקעות אחרות שאינם מיטב.

אולם קמ"ל בסוגי' שאינו כן - שא"כ הורעת כוחן של נזקין אצל בינונית וזיבורית דכעת כחו גרע והרי רחמנא אמר 'אפילו ממיטב', שבאו ליפות את כח הניזק לומר שהוא מקבל אפילו מן המיטב, וכל שכן שבידו לגבות מבינונית וזיבורית.

ויש לעיין - דאם נתרבו בינונית וזבורית לתשלומין - א"כ למה נתרבו עם הגבלה שיטלו רק כיוקרא דלקמיה - דמאי שנא ממיטב עצמו שאין הגבלה כזו - ודברי רש"י היה נראה דפשיטא שיש לניזק תביעה בבינונית - ולא נצרכה קרא אלא לחדש דדינא דיוקרא דלקמיה.

## דרכו של הדברי יחזקאל בביאור שו"ט בגדר מיטב.

ובדברי יחזקאל [מו] מבאר דאף דבכ"מ שיהיה יוקר אח"כ, השוויות האמיתית היא כדהשתא - אכן בניסן ותשרי שכו"ע רק זבני בניסן - א"כ אין כאן שוק בתשרי והשוויות היא רק כדלקמיה - הילכך אחרי שנתרבה בינונית וזיבורית בדין שו"כ [מגזה"כ דישיב], הרי השוויות היא באמת כדלקמיה - אבל במיטב עצמו אינו כן.

והיי"ט דחוץ מזכותו בשו"כ בהך קרקע שהיא כדלקמיה - הרי כל החפצא דמיטב הוא עצם זה דקפצי עליו זביני - ואי לא קפצי עליו זביני שוב אינו מיטב, וא"כ מי שמקיים דין מיטב בקרקע עידית כפי השוויות שיכול לקבל רק בניסן הרי לזה ליכא קפצי זביני ושוב אינו מיטב - הילכך ע"כ צריך כדהשתא.

וחזרה בה הגמ' דמיטב היא מה שהוא רוצה ואם היא רוצה בבינונית הרי"ז מיטב דידיה - ושוב ליכא לחלק בין מיטב לבינונית וזיבורית עכתו"ד.

## במה שיש לתמוה עליו.

ולכאו' ק' דא"כ למסקנת הסוגי' דמעליותא דמיטב הוא זה שקפצי זביני, ומה"ט גופא איתרבי מטלטלי דגם קפצי זביני - עכ"פ במקום אחר, א"כ למה ליה לחדש דמטלטלי חשיב קפצי זביני, אדרבה, נימא דישיב מרבה בינונית וזיבורית ומדין יוקרא דלקמיה דלפי הך הגדרה במיטב לא חזרה בה הגמ' מיוקרא דלקמיה, וצ"ע.

עוד ק' דא"כ למה חזרה בה הגמ' דמיטב ובינונית תרווייהו בדהשתא, אדרבה נימא דתרווייהו כדלקמיה דכל הסברא בדהשתא הוא משום קפצי זבינא וזה ליתא למסקנה וצ"ע.

עו"ק דהא איך אפ"ל דבע"ח ישלם זיבורית ביוקרא דלקמיה ובינונית כדהשתא, הא בבינונית ליכא סברא דקפצי זביני ונימא דתרווייהו כדלקמיה.

עוד קשה דלמסקנה כתובת אשה בינונית כיוקרא דלקמי' - וזבורית כדהשתא, וצ"ע.

עו"ק דמהו טענת הגמ' א"כ הורעת כוחן בבינונית וזיבורית - דלפי דרכו, הרי אדרבה, אה"נ מצד המעליותא דמיטב שפיר הורע כוחן כיוקרא דלקמיה אלא שיש מעלה אחרת במיטב שהיא "דבר טוב" ובינונית שהוא רוצה נעשה בשבילו כמיטב, ונמצא שעד כמה שדנים על זכותו בבינונית מצד בינונית - הרי אכתי ס"ל דהורע כוחן - ורק לא הורע כוחן עד כמה שיש לדונו כמיטב, וצ"ע.

עו"ק בע"ע שפודה עצמו, שאם הוא פודה את עצמו בקרקע בתשרי, א"כ למה אין דינו ביוקרא דלקמי' שהרי מהני בו מדין שו"כ.

עו"ק הרי בצדקה מבואר ברש"י שלמדנו שאינו לא עני ולא עשיר מצד הדלקמיה ומצד הכדהשתא - ואי השוויות הוא רק כדלקמיה - א"כ למה אינו עשיר - ולא משמע מרש"י שכוונתו לעשיר העובר ממקום למקום, וצ"ע.

## מחדש שיש ב' דינים שונים של שו"כ ככסף - ונפ"מ לגבי יוקרא דלקמי' - וביאור הפסוקים עפ"י הנ"ל.

והנראה בזה, ועפ"י דרכו - שהשוויית האמיתית היא כדלקמיה שאז יש שוק, אכן נראה דבשו"כ ככסף יש לדון בב' אופנים שונים, א] עצם השוויות שיש בשו"כ מהני כמו שכסף עצמו מהני - וזה מעליותא דשו"כ מצד עצמו, ב] כל שו"כ אפשר לעשותו לכסף - וא"כ מצד זה יש לו מעליותא דכסף ממש.

והנפ"מ הוא דבתשרי מעליותא דכסף הוא רק כדהשתא דמעליותא דכסף הוא רק מה שיכול לעשותה לכסף עכשיו ומעליותא דשו"כ היא כיוקרא דלקמיה ודו"ק.

והנה כל דבר אפי' זיבורית דלא קפצי זביני, אכן יש גם צד שיוכל לעשות ממנו כסף עכשיו, אף דצד רחוק הוא, אכן זה סגי שיהא בו מעלה דכסף, ולולי הך גזה"כ, היה לכל שו"כ דין כסף ממש מסברא, אכן אחרי שנתרבה בתשלומי נזיקין ב' פסוקים, מיטב וסובין, ומעליותא דמיטב הוא מה דקפצי זביני - ויותר קרוב לכסף - ומצד שני איתרבי גם זיבורית שהיא סובין כשוה כסף, על פי זה אנו מיישבים את סתירת הפסוקים.

והיינו דכאן נתנה התורה שיעור במרחק שיש בין השו"כ לכסף, מתי חיילא בו תורת כסף ומתי אינו אלא שו"כ גרידא - דרק מיטב דקפצי עליו זביני חשיב כסף - ובינונית דרחוק יותר מכסף לא מיקרי כסף - ומהני כתשלומי שו"כ גרידא, והנפ"מ בהך שיעור הוא דבתשרי, מעליותא דכסף הוא כדהשתא ומעליותא דשו"כ הוא כדלקמיה.

## ביאור השו"ט בסוגי' עפ"י כל הנ"ל.

וע"ז הק' בגמ' דא"כ הורעת כוחן, דמסברא גם בינונית וזיבורית אית בהו תורת כסף ג"כ והפסוק בא להורעת כוחן ולהחשיבו רק כשו"כ, ואינו כן, דמעליותא דשו"כ כסף הוא תמיד מצד מעליותא דכסף דאית ביה - גם בדלא קפצי זביני - הילכך תמיד יצטרך לשלם כדהשתא.

## ביאור דין בע"ח וכתובת אשה וצדקה ופדיון ע"ע עפ"י כל הנ"ל.

ולפי"ז א"ש נמי בע"ח דתיקנו לו זכות בינונית משום נעילת דלת, וסברא הגמ' דלא הפקיעו ממנו לגמרי את התביעה בזיבורית, וגדר הדברים הוא שנתנו לו תביעה בזבורית רק בתורת תשלומי שו"כ ולא בתורת תשלומי כסף - ורק בבינונית באו ליפות כחו לתבוע בתורת כסף ג"כ הילכך משלם כדהשתא.

וכ"ה בכתובת אשה דעיקר דינה בבינונית וכשהפקיעו כוחה לזבורית לא הפקיעו לגמרי ונשאר לו זכות תביעה בתורת שו"כ הילכך שפיר גובה כדלקמיה.

ולפי"ז א"ש נמי הך דע"ע דשו"כ ככסף בע"ע הוא משום דבעי פדיון בתורת כסף וליכא מעליותא מצד השו"כ מצד עצמו הילכך דדיינינן ליה כדהשתא.

ולפי"ז י"ל דבצדקה, מה דדיינינן ליה לא כעשיר ולא כעני, דאף דהשו"כ שיש לו הוא כעשיר, אכן מצד הכסף שיש לו חשיב כעני, ודו"ק.

# סימן סזביאור הסוגי'דא"כ הורעת כוחן דנזיקין [[248]](#footnote-249).

[ב' דרכים בשו"ט בסוגי'.](#__RefHeading___Toc511173829) <> [ביאור פלוגתת הרא"ש והגהות אשר"י אי יכול לומר חביבה עלי ויצטרך לגבות מעידית.](#__RefHeading___Toc511173830) <> [מה שיש לדון בחידוש הזה.](#__RefHeading___Toc511173831) <> [ביאור פלוגתת רש"י ותוס' בשפאי עידית.](#__RefHeading___Toc511173832) <> [בביאור מה דפליגי הראשונים אי למסקנה יש דין יוקרא דלקמיה גם בכתובה וגם בבע"ח בעידית ובדברי היש"ש.](#__RefHeading___Toc511173833)

##

## ב' דרכים בשו"ט בסוגי'.

הנה, בסוגי' קס"ד דמחלקינן בין עידית לבינונית בנזיקין - אי משלם כזולא דהשתא או כיוקרא דלקמיה - ודחו בגמ' דתרוייהו בזולא דהשתא - דא"כ הורעת כחו של נזיקין בבינונית,

ובביאור הקס"ד נראה מהגמ' - דהואיל ואין זה דינו ממילא שהוא יכול לדחותו ליוקרא דלקמיה, והא דא"י לדחותו לגמרי צ"ל שסו"ס יש לו זכות בזה ג"כ מק"ו דאי זכתה לו תורה עידית, כש"כ שזכתה לו תורה בינונית [וכמוש"כ ברש"י] - הילכך יש לו קצת זכות - ובהך זכות ילפינן מקרא דסובין דנוטל רק כיוקרא דלקמיה דאין זה עיקר דינו.

ובקמ"ל י"ל דחזרה בו הגמ' - דאף דאין זה עיקר דינו אכתי הואיל ויש לו זכות כזה - שוב אין סברא לגרע זכותו בהם שתהיה רק כיוקרא דלקמיה.

אכן י"ל באופן אחר - דבאמת הקס"ד בנוי על הנחה מוקדמת - שבאמת יש כאן ב' זכויות, זכות עידית מקרא וזכות בינונית וזיבורית מק"ו, ובקמ"ל חזרו בסברא זו ונקטו שבאמת אין כאן ב' זכויות, עידית מקרא ובינונית וזיבורית מק"ו - ושוב אין לומר שזה עיקר זכותו וזה לאו עיקר זכותו - אלא דבמיטב כתיב שזכותו הוא כל דבר 'עד מיטב' - הילכך הכל זכות א' הוא - וממילא שכבר לא שייך לחלק ביניהם.

## ביאור פלוגתת הרא"ש והגהות אשר"י אי יכול לומר חביבה עלי ויצטרך לגבות מעידית.

ונראה דבזה פליגי הרא"ש והגהות אשר"י אי יכול לומר חביבה עלי ויצטרך לגבות מעידית - דאי זכות א' בכולם הוא - א"כ שפיר מדמה הרא"ש לשתי קרקעות של עידית שיכול לדחות מאחד לחבירו בטענת חביבה עלי.

אכן בדעת החולקים י"ל דמודי מעידית לעידית - אבל מבינונית לעידית הואיל וב' זכויות נפרדות נינהו, וכדנקטנו לעיל, דילפינן זכותו בבינונית מק"ו, א"כ כאו"א היא זכות בפנ"ע - וא"י לדחותו מבינונית לעידית דזה זכות בפנ"ע - ונמצא מפסידו לגמרי מזכותו בבינונית.

## מה שיש לדון בחידוש הזה.

אולם לפי"ז יתחדש דאם יש לו רק בינונית וזיבורית ורוצה בינונית יכול לומר לו חביבה עלי ולדחותו לזיבורית - דלא מסתברא דבינונית וזיבורית הם ב' זכותיות נפרדות אלא תרווייהו חד זכות נינהו דילפינן מק"ו מעידית, ובחד זכות מודי לרא"ש.

אכן פשיטא דלפי הרא"ש בכה"ג אין לדחותו - דבזכותו מונח שיכול לקבל הכי טוב עד מיטב - וכמו שאין לדחותו ממיטב לבינונית ה"ה דמבינונית לזיבורית אין לדחותו - אכן להחולקים כפשוטו א"א לומר כן.

ויש לדחות ולומר דגם להחולקים א"י לדחותו דילפינן מק"ו - שכמו דזכתה לו תורה בעידית - כש"כ שזכתה לו לקבל הכי טוב שרוצה בקרקעות שהם פחות מעידית.

## ביאור פלוגתת רש"י ותוס' בשפאי עידית.

ונראה שבזה נמי פליגי רש"י ותוס' בגיטין [נ.] בשפאי עידית - דלפי רש"י מיירי בנתקלקלה העידית והוא יכול לתת לו זיבורית מה"ת דאומר לו מזלך גרם להפסיד דינך - ותוס' חולקים - והק' מהסוגי' דא"כ הורעת כוחן אצל בינונית וזיבורית.

ונראה דלפי דעת רש"י ב' זכויות נפרדות נינהו - הילכך גם למסקנה נשאר עיקר דינו כעידית, ובינונית וזיבורית לאו עיקר דינו, וא"כ כשבטלה עיקר דינו אמרינן ליה דמזלך גרם לזה והפסדת כל זכותך, וכלול בהפסד הזה הוא שגם לאו עיקר דינך הפסדת, אכן תוס' ס"ל כהרא"ש דחד זכות היא, שהוא זכאי בכל קרקעותיו עד מיטב, וא"כ אין כאן טפל ועיקר בזכויותיו - וממילא דאין לומר מזלך גרם כשנפסד העידית.

ומדוייק לפי"ז למה הק' בתוס' על רש"י רק למסקנה דסוגיין - אכן לאביי דלית ליה הך סברא לא הקשו, ולכאו' ק' דגם לקס"ד מוכרח דאית ליה זכות בבינונית ג"כ דאל"כ למה ליה למימר כיוקרא דלקמיה, הרי יכול לדחותו לגמרי - וע"כ דאית ליה זכות, וא"כ הו"ל להקשות נמי לשיטתו.

אכן לפי הנ"ל ניחא - דתוס' מודי לרש"י בקס"ד דזכויות נפרדות נינהו - דילפינן מק"ו - ונמצא דמיטב הוא עיקר דינו ושייך בו מזלך גרם, ורק חזרו בו במסקנה הילכך רק הקשו למסקנה.

ולפי"ז א"ש דרש"י אזיל לשיטתו דכבר הוכיח הט"ז [סי' תיט] מרש"י דחולק על הרא"ש, ויכול לתבוע בע"כ בבינונית וא"י לדחותו - אכן יש לדחות דהך רש"י הוא רק למסקנה, ובקס"ד יודה הרא"ש.

אולם קשה לתוס' דס"ל להלן [ח:] כהגהות אשר"י, ולדברינו יצא דס"ל דזכויות נפרדות נינהו - ולפ"ז צ"ל דלית ליה רש"י דמזלך גרם גם אי ב' זכויות נינהו, וא"כ ק' למה לא הקשו גם לקס"ד דגמ' לאביי.

## בביאור מה דפליגי הראשונים אי למסקנה יש דין יוקרא דלקמיה גם בכתובה וגם בבע"ח בעידית ובדברי היש"ש.

ונראה דכבר פליגי בראשונים אי למסקנה יש דין יוקרא דלקמיה גם בכתובה וגם בבע"ח בעידית - דלפי התוס' בתרוייהו יש יוקרא דלקמיה והראשונים בשטמ"ק חולקים דאין לו זכות כלל - משא"כ בכתובת אישה יש לו זכות מעיקר הדין בבינונית מדין בע"ח, וכמו"כ פליגי בקס"ד בבע"ח למה לא אוקמיה בבע"ח בעידית - דלפי התוס' לא אוקמיה בהכי רק משום שאין נעילת דלת ולר"פ לא אוקמיה בהכי דלכתחילה אין לו זכות לתבוע ויכול לדחותו לגמרי, ותוס' אזיל לשיטתו דגם בבע"ח וגם בכתובת אשה הוא יכול לתבוע גם כשאין לו זכות - וזה תמוה.

ומפרש היש"ש שכוונת הגמ' לחדש דאף דקאמר שרוצה יוקרא דלקמיה א"צ לתת כזולא דהשתא אף דגילה דעתו - אכן פשיטא שיכול לדחותו לגמרי - ולכאו' צ"ב דמה מהני בזה גילוי דעת.

ונראה בכוונתו - דאם רוצה לשלם הכתו' והחוב ואינו רוצה שתמחול לו, וזה ידעינן מדקאמר יוקרא דלקמיה, אין מחייבים כדהשתא וגם כדלקמיה חשיב פירעון ותשלומין וזהו הביאור בגמ'.

ולפי"ז נראה דגם לקס"ד בנזיקין י"ל דאין לו זכות לתבוע בבינונית כלל - אבל אם המזיק רוצה לפורעו בזה ולא שימחול לו, אמרינן ליה דחשיב פירעון כדלקמיה.

ולפי"ז א"ש שיטת התוס' דאזלי לשיטתייהו למה לא הקשה מסוגי' דידן בקס"ד דלפי הקס"ד ליכא זכות כלל - אולם ק' לומר כן בקס"ד דנזיקין - דבשלמא בבע"ח וכתובה ליכא פסוקים - משא"כ בנזיקין ק' לומר שעל זה מיירי קרא, ואכתי וצ"ע.

# סימן סחגדרי מיטבבשל עולם בשל מזיק בשל ניזק [[249]](#footnote-250).

[**פרק א כמה דרכים בזה.**](#__RefHeading___Toc499584061) **<>** [בפלוגתת הראשונים בספיקת הגמ' אי בשל עולם הכוונה רק בשל עולם או הכוונה דבליכא בשל עולם - לר"ע בדמזיק ולר"י בדניזק, והנפ"מ בזה.](#__RefHeading___Toc499584062) <> [שורש פלוגתתם אי בשל עולם ובשל מזיק תרי גדרים שונים נינהו או לא.](#__RefHeading___Toc499584063) <> [מבאר שסיבת המחייב בנזיקין היא השלמה ותיקון לנזק, ובדנזיק שיימינן נתחדש שהתיקון הוא זה יהיה תיקון מעולה כפי המיטב דניזק.](#__RefHeading___Toc499584064) <> [פלוגתת הרא"ש ור"פ אי בדמזיק וניזק שונה מבשל עולם, נגד רש"י ותוס' שכולם אופנים שונים לקביעת סוג מיטב, ובזה תלוי המחלוקת אי לר"י אהני קרא לחייבו בעידית דמזיק בדאיכא בינונית דעדיפא מעידית דניזק.](#__RefHeading___Toc499584065) <>

[**פרק ב אי שייכא בניזק בתשלומין וביאור שיטת הגליון והראב"ד.**](#__RefHeading___Toc499584066) **<>** [מביא סברת הרמב"ן דנכסי הניזק לא שייכי מסברא לתשלומין - ומקור מהירושלמי לזה.](#__RefHeading___Toc499584067) <> [מוכיח כנ"ל בבבלי.](#__RefHeading___Toc499584068) <> [ב' ראשונים דבדעת הבבלי לדעת אביי - גם למסקנה אין סברה לומר מיטב בדניזק רק בדמזיק.](#__RefHeading___Toc499584069) <> [ביאור סברת הגליון.](#__RefHeading___Toc499584070) <> [ביאור שיטת הראב"ד.](#__RefHeading___Toc499584071) <> [דין בע"ח לר"י.](#__RefHeading___Toc499584072) <>

# פרק אכמה דרכים בזה.

## בפלוגתת הראשונים בספיקת הגמ' אי בשל עולם הכוונה רק בשל עולם או הכוונה דבליכא בשל עולם - לר"ע בדמזיק ולר"י בדניזק, והנפ"מ בזה.

בסוגי' [ז:] אמרו "אליבא דרבי ישמעאל לא תיבעי", ועיין בשטמ"ק דמבואר דפליגי הראשונים בספיקת הגמ' אי בשל עולם הכוונה רק בשל עולם או הכוונה דבליכא בשל עולם - לר"ע בדמזיק ולר"י בדניזק - ולטעמייהו פירשו הראשונים אמאי לא תבעי לר"י דלשיטת התוס' הרא"ש והר"פ דבשל עולם הכוונה רק בשל עולם - תירצו בפשיטות דברייתא בהדי' נקט ר"י בדניזק ואי בשל עולם לחינם נקט בדניזק - ור"ע לא נקט בדמזיק בהדי' [וברייתא שני' אליבא דר"י קאמר] הילכך איכא ליספוקי בשל עולם.

ובשם הר"י הביאו דלר"ע בדליכא בשל עולם ישלם בדמזיק ולר"י ג"כ איכא לקיים בדניזק בלית ליה בשל עולם [ולהכי לא תירץ כהרא"ש ור"פ] והטעם דליכא ליספוקי לר"י "דא"כ גז"ש דניזק לא בא אלא אם לית לה וזה אינו כי הגז"ש בכל ענין", והיינו דרק בקרא איכא לפרש דמאן דקא משלם הוא קיום בדיעבד של עיקר הדין מיטב שהוא בשל עולם משא"כ בגז"ש.

ובפשיטות זו דעת התוס' דידן דתירצו שאני גז"ש - דלרא"ש ור"פ לא שייך לחלק בין קרא לגז"ש - דכמו דקרא לא אתי לגופיה כלל רק למיעוטי - ה"ה גז"ש [ולהכי לא תי' הרא"ש כהתוס'], ולדעת התוס' כוונת הגמ' למיעוטי בדניזק, היינו דאחרי דאמרינן בשל עולם ובדמזיק נמצא דרק בדניזק נתמעט ודו"ק.

ונראה דדעת רש"י כתוס' ומיושב קושי' הרש"ש דהק' דגם היכא דזיבורית דידיה גרע משל עולם תיסגי בהך זיבורית כסברת ר"י לפני אהני קרא - ולדברינו א"ש דבליכא בשל עולם אהני קרא בדמזיק.

## שורש פלוגתתם אי בשל עולם ובשל מזיק תרי גדרים שונים נינהו או לא.

ובביאור פלוגתתם נראה דדעת רש"י ותוס' דמיטב הוא תשלומין מסוג מיטב וקביעות סוג מיטב מסברה הוא בשל עולם - דזהו מיטב 'בעצם' - ובקרא דמזיק וניזק נתחדש דגם אי הוי מיטב רק ביחס להך תשלומין - אכתי חשיב תשלומין מסוג מיטב - ואחרי הגזה"כ חד גדר הוא - דבשל עולם ובדמזיק ובדניזק הם אופנים שונים של קביעות סוג מיטב.

והרא"ש ור"פ חולקים דסוג מיטב נקבע אך ורק בשל עולם הילכך ע"כ דגדר בדמזיק שיימינן אינו שהתשלומין יהא מסוג מיטב אלא דישלם תשלומין הכי מעולה שלו - והוא גדר אחר - אלא דא"כ ק' דגדר זה לא שייך בדניזק.

## מבאר שסיבת המחייב בנזיקין היא השלמה ותיקון לנזק, ובדנזיק שיימינן נתחדש שהתיקון הוא זה יהיה תיקון מעולה כפי המיטב דניזק.

ונראה דלפי הרא"ש ור"פ גדר דמיטב דר"י בדניזק שאני ממיטב דשל עולם ובדמזיק - דבתרוייהו תביעת המיטב הוא בתשלומין עצמם וכדביארנו - משא"כ בדניזק התביעה היא בסיבת המחייב - ונקדים בביאור גדר סיבת החיוב תשלומין בנזיקין - שיש הרבה מקורות שהחיוב הוא לתקן ולהכשיר את עצם ההיזק - וכן מבואר ברש"י להלן [ט:] במשנה - וביותר מצאנו שמעיקר הדין הוא מחוייב לתקן את עצם ההיזק וכמבואר בשטמ"ק בשם ר"פ לקמן [מט:] דיכול לתבוע אותו לסתום את הבור והדמים הם רק בגדר 'מה לי הם מה לי דמיהן', וכן מבואר במחנ"א [ריש הלכות נזקי ממון], דבהזיק חפץ ושוב הוזל חייב כדהשתא דסגי להחזיר חפץ אחר כמו שהזיק אע"ג דהשתא אינו שוה כ"כ - וה"ה דמיהן - ובזה ביאר את דברי הרמב"ם [פ"ב טו"נ] בחופר בשדה חבירו דהוי תביעת קרקע אף בתובע דמים, כיון דיסוד החיוב הוא בתיקון הקרקע - ועיין בהערה [[250]](#footnote-251) בביאור שיטת הראב"ד.

ומעתה יש לומר שכיון שבדניזק שיימינן התביעה היא בסיבת המחייב שהיא תיקון הנזק - ולמדנו א"כ בביאור שיטת ר"י שההיזק עצמו תובע תיקון והשלמה 'מעולה', ובתשלומין ממיטב דניזק איכא השלמה ותיקון מעולה להיזק כפי הרמה של הנזיק - ולהכי מסתברא לשום במיטב דניזק דאצלו הושלם ההיזק.

## פלוגתת הרא"ש ור"פ אי בדמזיק וניזק שונה מבשל עולם, נגד רש"י ותוס' שכולם אופנים שונים לקביעת סוג מיטב, ובזה תלוי המחלוקת אי לר"י אהני קרא לחייבו בעידית דמזיק בדאיכא בינונית דעדיפא מעידית דניזק.

הרי לנו דלפי הרא"ש ור"פ גדר בדמזיק ובדניזק שיימינן לא דמי לשל עולם - דהתם בעי תשלומין מסוג מיטב משא"כ בדמזיק ובדניזק לא נקבע סוג מיטב ולהכי אי בשל עולם הן שמין - בדלית ליה בשל עולם אין דין בדמזיק ובדניזק - דלא שייכי אהדדי -משא"כ לרש"י ותוס' דחד דינא לכולהו - אלא שהם אופנים שונים לקביעת סוג מיטב - הילכך איכא למימר דאף אי בשל עולם שמין אפי"ה בלית ליה שמין בדמזיק או בדניזק.

ונראה דבזה תלי פלוגתת הרא"ש והחולקים - אי לר"י אהני קרא לחייבו בעידית דמזיק בדאיכא בינונית דעדיפא מעידית דניזק - דכל מה דלא שייך בכלל מאתים מנה הוא רק אי נימא דתרי זכותיות נפרדות נינהו - בדניזק ובדמזיק - ובדלית ליה בדניזק לא חיילא הך זכות כלל ורק חל זכותו בדמזיק [כן ביאר הגרא"ל בדעת הרא"ש ] ונראה דהרא"ש לשיטתו אזיל דב' זכויות נפרדות נינהו - דבדניזק איכא תביעה בסיבת המחייב מצד עצם תיקון ההיזק - ובדמזיק איכא תביעה בתשלומין עצמם - ובדליכא תביעה בסיבת המחייב דאין לו, תו לא חיילא כל עיקר הך זכות ואית ליה תביעת מיטב רק בתשלומין עצמם - משא"כ החולקים ס"ל כתוס' דחד דינא דמיטב נאמר דבעי סוג מיטב וזהו תביעתו - ורק דקביעת סוג מיטב שיימינן בדניזק ובדלית ליה אז שיימינן בדמזיק - ולהכי אף בדלית ליה ליכא למימר דפקע הזכות בדניזק - דתרוייהו זכות אחד נינהו.

# פרק באי שייכא בניזק בתשלומיןוביאור שיטת הגליון והראב"ד.

## מביא סברת הרמב"ן דנכסי הניזק לא שייכי מסברא לתשלומין - ומקור מהירושלמי לזה.

בשטמ"ק בשם הגליון מבואר דלר"י ליכא ליספוקי בשל עולם דא"כ בחינם נקט ר"י בדניזק ולר"ע איכא ליספוקי דבדליכא בשל עולם שיימינן בדמזיק - ומבואר דפליגי ר"י ור"ע אי בשל עולם הוא רק בשל עולם או גם בשל עולם וצ"ב.

ונ' דאף אי סברה הוא לומר דעידית דמזיק יכול לקבוע סוג מיטב בתשלומין [אף דאינו מיטב בעצם אכן סו"ס דינו כמיטב דעולם] דסו"ס התשלומין נעשין מנכסיו וממיטב נכסיו - אכן נכסי הניזק מסברא לא מעלה ולא מוריד - דלא שייכי לתשלומין - ומכח סברה זו סובר הרמב"ן בפרק הניזקין דבהו"א לא מוקמינן דברי ר"י במיטב [רק בכחושה ושמינה] אף דר"ע מיירי במיטב - והירושלמי ריש הניזקין מק' למ"ד בדניזק שיימינן דאין זו סברה כלל - ותירצו דכוונתו בשומת ערוגה עידית בין ערוגות זיבורית [עיי"ש ע"ד ההו"א בבבלי] ומסיק כן למסקנה - דלהך מ"ד ליכא דין מיטב מה"ת רק מתקנה - וחזינן דאף למסקנה סברי דלא שייך מסברה מיטב בדניזק רק בדמזיק.

## מוכיח כנ"ל בבבלי.

וגם בבבלי מצינו מ"ד דסובר כן למסקנה דאביי לקמן בהכונס מפרש את שיטת ר"י במיטב דלקמיה [כי האיך דסליק] - והק' הראשונים מאביי בהניזקין דמפרש ר"י בדניזק שיימינן - וכסוגי' דפ"ק דב"ק, ור"ת ורוב ראשונים ס"ל דר"י תרתי קאמר.

אמנם ראיתי בתוס' תלמיד דר"ת בהכונס שתי' דאביי בהניזקין רק קאמר דלר"י אין מיטב בדמזיק מה"ת "דבדניזק שיימינן" -וכוונתו היה לשיטתו בהכונס במיטב דלקמיה והגמ' מעצמו מדמה סוגי' דפ"ק דב"ק בדמזיק ובדניזק לדברי אביי - והוא לא נתכוין לזה [ומביא עוד דוגמאות בש"ס שמצינו כעין זה] דלשיטת אביי ר"י רק מיירי במיטב דלקמיה - דאין סברה בדניזק בתשלומי מיטב עכתו"ד.

## ב' ראשונים דבדעת הבבלי לדעת אביי - גם למסקנה אין סברה לומר מיטב בדניזק רק בדמזיק.

אלא דאכתי קשה דבסוגי' [ז] הק' אביי לרבא אהך סוגי' דמיטב מישיב לרבות אפי' סובין - אמנם ע"ז כבר העתיק התוס' תלמיד דר"ת [ז] תשובה מר"ת דכתב - דמהתם לק"מ די"ל דאביי רק הק' אר"ע [וקושי' ר"ת הוא רק בהנזקין] - ולכאו' ברור דזהו כוונת הר"ח [ז] דרמי אביי לרבא לר"ע דקתני בדמזיק שיימינן - דקאי בשיטת תוס' תלמיד דר"ת, הרי לנו שני ראשונים דבדעת הבבלי לדעת אביי - גם למסקנה אין סברה לומר מיטב בדניזק רק בדמזיק.

## ביאור סברת הגליון.

ונראה דלזה מודה הגליון - ורק דסובר דאף דנתחדש דינא דבדניזק שיימינן שאני מגדר בדמזיק דבדמזיק הוא שומא לקבוע סוג מיטב בתשלומין ותביעת מיטב הוא בתשלומין עצמו - וכ"ז לא שייך במיטב דניזק - אכן בגז"ש נתחדש גדר חדש במיטב דאיכא תביעת מיטב בסיבת המחייב דהחיוב תשלומין דנזיקין הוא להשלים ולתקן את ההיזק וההיזק עצמו תובע תיקון והשלמה 'מעולה' - ובתשלומין במיטב דנכסי הניזק איכא השלמה 'מעולה' להיזק - ושפיר שיימינן בנכסי הניזק דאצלו הושלם ההיזק אף דכשדנים בתשלומין מצד עצמם ליכא למימר דאיכא כאן סוג מיטב בתשלומין וכסברת הירושלמי והרמב"ן והר"ח.

ולהכי סובר הגליון דלר"ע איכא למימר דאף אי בשל עולם שמין אינו סתירה דיהא נמי שומא בדמזיק בדלית ליה בשל עולם -דתרוייהו דין אחד נינהו - דגם בדמזיק איכא קביעת סוג מיטב בתשלומין - אולם לר"י דבשל עולם הוא זכות בתשלומין ובדניזק הוא זכות בסיבת המחייב - הרי ב' זכויות נפרדות נינהו - ובגז"ש לא נאמר שני דינים - וע"כ דאי בשל עולם לא אתי לגופיה כלל רק למעט.

## ביאור שיטת הראב"ד.

וזה הביאור בראב"ד דכ' דלר"י ליכא למימר דגז"ש קמ"ל בשל עולם [כן למד הגר"ש רוזובסקי זצ"ל בדעת הראב"ד] דא"כ ליכא אהני קרא דבדלית ליה תמיד יקנה - ולא יצטרך ליתן בדמזיק.

וקשה דגם לפי האמת דבדניזק יכול לקנות בדניזק - ובדברינו ניחא דזכות מיטב בדמזיק וזכותו בדניזק ב' זכויות נינהו - ובדלית ליה בדניזק לא חיילא כל עיקר הך זכות [ע"ד הגרא"ל ברא"ש] - וא"כ בדלית ליה בדניזק לא יהני מה דיקנה אח"כ דאין כאן תביעה בכדי לפוטרו בזה - משא"כ בדמזיק ובשל עולם חד גדר הוא והו"ל זכות אחד לתבוע תשלום מסוג מיטב - ובשל עולם ובדמזיק הם רק שני אופנים לשומת וקביעת שם מיטב - ולהכי תרוייהו חיילא כהדדי ורק דסדר השומא הוא תחילה בשל עולם - ובדליכא בשל עולם - ואכתי תובע זכותו בתשלומין מסוג מיטב בשומת נכסי המזיק - אכתי יכול לקנות בשל עולם לצאת בו [ע"ד החולקים על הרא"ש].

## דין בע"ח לר"י.

וראיתי מדייקים בשטמ"ק [ז:] דבבע"ח לר"י אין ספק בשלו או בשל עולם ופשיטא דבשל עולם הוא והביאור הוא כנ"ל לר"ע בניזקין נתחדש דבזה שהתשלום נעשה מנכסי מאן דקמשלם - יכולים נכסיו לקבוע סוג התשלומין בין עידית בין בינונית - אף דמסברא בשל עולם הוא הקובע - הילכך איכא ליספוקי גם בבע"ח משא"כ לר"י דלא נתחדש שומא בסוג התשלומין - ובדניזק הוא גדר אחר וכנתבאר - תו פשיטא דשמין בשל עולם דמסברא הוא צריך לקבוע.

וצ"ל דהא דאכתי לא ילפינן מאהני קרא דס"ל כרעק"א דלא נאמר שומא בדמזיק ורק נאמר דלעולם בדניזק אף בדלית ליה כדניזק.

ומצאתי בתוס' טוך שס"ל דגם לר"י מספקינן אי בשל עולם אי בשל לוה - וצ"ל דס"ל כמוש"כ רעק"א בשם השטמ"ק דאהני קרא לר"י הוא שומא בדמזיק ודו"ק.

# סימן סטהערות על סדר הדףבסוגי' דבשלו או בשל עולם הן שמין [[251]](#footnote-252)

[רש"י ד"ה או בשל עולם](#__RefHeading___Toc508058330) <> [אליבא דר"י לא תיבעי](#__RefHeading___Toc508058331) <> [אליבא דר"י](#__RefHeading___Toc508058332) <> [אליבא דר"י](#__RefHeading___Toc508058333) <> [למיעוטי דניזק.](#__RefHeading___Toc508058334) <> [איתיביא אין לו אלא עידית](#__RefHeading___Toc508058335) <> [רש"י ד"ה עידית וזיבורית](#__RefHeading___Toc508058336) <> [היתה לו עידית ומכרה](#__RefHeading___Toc508058337) <> [תוס' [ד"ה אידי ואידי].](#__RefHeading___Toc508058338) <> [תוס' ד"ה ואי בעי אימא](#__RefHeading___Toc508058339) <>

##

## רש"י ד"ה או בשל עולם

ע' רש"י ד"ה או בשל עולם ובמה שדייק הרש"ש, ויש לדחות דהסוגי' באה לפרש פשט בפסוק דמיטב - והפשט הוא מיטב שלו או של עולם, הילכך רש"י מיירי באופן שהיה בשל עולם [ולא באופן שפטור מלתת בשלו שהוא יותר משל עולם ונותן זיבורית פחות ממיטב בעולם דאז אינו מקיים שום דין מיטב] - אולם י"ל דאה"נ - ולרש"י באמת יהיה חייב באופן זה לתת עידית דידיה - ויתבאר להלן.

## אליבא דר"י לא תיבעי

אליבא דר"י לא תיבעי - עיין בתוס' ובמהר"ם - והיינו דספיקת הגמ' במיטב דמזיק - היינו המיטב של המזיק, או, שדה שהוא מיטב שנמצא אצל המזיק - ומה שהוא מיטב של העולם קובעו למיטב.

ועיין בתוס' הרא"ש [בשטמ"ק] ובתוס' ר"פ שהוכיחו שמלשון ר"י דברייתא מוכרח דאינו כן דנמצא דבחינם קאמר בדניזק - משא"כ ר"ע לא קאמר כלום [וברייתא שנייה לאפוקי מדברי ר"י].

ובאמת דנראה שאין כאן מחלוקת תוס' ושטמ"ק, שהשטמ"ק הקשה דלמה לא תיבעי לך - ותירץ דלר"י אין מקום להסתפק דאן זה כלשונו במשנה - משא"כ לר"ע עדיין יש להסתפק - וקושי' התוס' באה אחרי תירוצו של השטמ"ק - שאם המקור של ר"י הוא בדווקא בדניזק - וכדמוכרח מלשונו במשנה - א"כ מזה נוכיח דגם המקור של ר"ע הוא בדווקא - אף שמדבריו בברייתא א"א להוכיח כן, ועל זה תירץ דגז"ש הוא דווקא, משא"כ הפסוק, וכפירושו של המהר"ם, ונמצא שתוס' דיבר על שאלה אחרת - ודו"ק.

אכן בשטמ"ק בשם גליון אחר פי' באופן אחר דנמצא דגז"ש דניזק רק בא באופן שאין לו כשל עולם וזה אינו דגז"ש בכל אופן נאמרה משא"כ הפסוק.

מדבריו מבואר דהיכא דבשל עולם, פשוט דכשאין לו א"כ בדמזיק - וה"ה היה לר"י, וכ"כ הרש"ש להלן [ח.], והביאור בזה דמיטב היינו סוג ששמו מיטב וא"כ פשיטא דשל עולם ואהני קרא וגז"ש רק להראות אופנים אחרים שקרקע יחשב כאילו בא מסוג מיטב

ומבואר מהרא"ש ור"פ שחולקים שכ' דא"כ בחינם נקט ר"י בניזק, ולפי הגליון אין זה בחינם - ולפי"ז יתבאר למה תוס' לא הק' קושי' השטמ"ק בשם הרא"ש ור"פ [וכדהוכחנו] דאפ"ל דס"ל כשטמ"'ק בשם גליון ודו"ק - ולהלן יבואר שהתוס' [ח. ד"ה אידי ואידי] ס"ל כהך גליון.

עכ"פ לדברי הגליון יש ליישב שיטת רש"י - וכקושי' הרש"ש - דאה"'נ - באופן של הרש"ש יצטרך לשלם בדמזיק ודו"ק.

ומה דחולקים על הגליון נראה דהגליון נקט דגדר במזיק וניזק הוא בסוג מיטב אלא דלא שיימינן כלפי העולם, רק ביחס להך תשלומין - הילכך או שהמזיק או שהניזק יקבעו שם מיטב לגבי הך תשלומין, הילכך ממשיך הגליון דגם על הצד דבעי מיטב בעצם [בשל עולם], אכתי אהני קרא או גז"ש דעכ"פ מיטב ביחס לגבי הך תשלומין נמי מהני.

והיינו דלפי השטמ"ק לק"מ קושי' המהר"ם דספיקת הגמ' הוא האם דין של מיטב דניזק ומזיק הם אופנים של קביעות שם מיטב, הילכך ודאי יסוד הדין הוא בשל עולם ובשלו ובדניזק הם אופנים בדיעבד של קביעות שם או לא, ודין מיטב דידיה וניזק הוא דין שונה לגמרי - והיינו התשלומין הכי טוב שלך או הכי טוב של התובע ולא קשור כלל לתובע.

אכן לפי תירוצו של השטמ"ק יש לבארו עפ"י המהר"ם דלמה ניחא יותר שהגז"ש לא מיירי רק באופן אחד והפסוק לא איכפת ליה, ולפי המהר"ם ניחא שהפסוק אומר מיטב משדות המזיק וזהו גם בשל עולם וגם בשלו.

אכן הרא"ש ור"פ נקטו דמזיק וניזק הוא דין אחר - מזיק היינו תשלומין הכי טובים שהוא יכול, וזה לא שייך כלל לשל עולם [שהוא ודאי דין בסוג ששמו מיטב] ודין בדניזק הוא דין בסיבת התשלומין - והיינו דתיקון ההיזק היא סיבת התשלומין ובעי שיהא נתקן באופן הכי טוב והואיל והתיקון נעשה אצל הניזק - לכן דווקא אצלו נמדד מה נקרא מיטב.

[נמצא לפי"ז דפליגי אי מזיק וניזק הם ב' דינים נפרדים או לא, וא"ש שהרא"ש לשיטתו - למה לר"י בדניזק ומזיק ב' דינים נפרדים ולא אמרינן בכלל מאתיים מנה דחד בטל משא"כ הי"מ כהגליון דתרוייהו שייכי אהדדי ואמרינן בכלל מאתים מנה].

## אליבא דר"י

אליבא דר"י - הק' המהרש"א דנפ"מ באהני קרא ועיין מה שתי' - והק' רעק"א והרש"ש [ח.] והקרני ראם מהרא"ש הנ"ל - ותי' רעק"א דאה"נ דמספקינן גם לר"י באהני קרא וכוונת הגמ' דלא מספקינן בדין של ר"י היכא שחולק על ר"ע - וכ"כ הנחל"ד והשטמ"ק והרש"ש [שם].

## אליבא דר"י

אליבא דר"י - עיין ברשב"א שלעולם להקל ועין בחידוש רבי ארי' לייב [סוף סימן נב] מה שפירש דהוקשה לו דבאופן שהשל ניזק עדיף - אז חמור יותר, שיצטרך לשלם כסף [למ"ד כסף או מיטב] ואי בדמזיק הרי יכול לשלם בקרקע - ולכאו' לק"מ דאין זה קיום דין של מיטב - ויוצא שהקיום דין מיטב הוא לעולם להקל לר"י אכן עיקר דברי הרשב"א צ"ב דמה כוונתו, הרי סו"ס אפשר דר"י לא אמר ניזק רק של עולם - וצ"ע.

ונראה לומר דכוונתו ליישב קושי' רעק"א ומהרש"א - וע"ז אמר דלעולם להקל - דגם הדין שלו של מזיק הוא גם להקל, והיינו רק לכסות את עידית דניזק ואינו דין בפנ"ע לחייבו במיטב דידיה.

## למיעוטי דניזק.

למיעוטי דניזק - צ"ב מהו הכוונה, הול"ל דשדהו לאו דווקא - והכוונה בשל עולם, או דדווקא הוא, ולמה כתב למיעוטי שניהם - ניזק ועולם - ועוד אי ליכא גז"ש מהיכי תיתי לומר כלל בדניזק עד שנצטרך למעטו, וצ"ע.

וי"ל דהכוונה היא דבספק בגמרא ס"ל דדין "מיטב" הוא "קרקע טובה" וכל הנידון הוא אי בדמזיק שיימינן או בשל עולם שיימינן מה נקרא קרקע טובה - אבל אין כאן דין "מיטב דמזיק" דהיינו דלא נאמר "שאת הכי טוב שלך תשלם" - רק מיטב גרידא ושומתה היא עפ"י נכסי המזיק - וזהו הכוונה למיעוטי דניזק - או גם בשל עולם דאינם דרכים לשום, רק בדידיה היא דרך לשום, והקמ"ל בסוגי' הוא דאדרבה - לא זה ולא זה - אלא דין מיטב דמזיק - והיינו לתת את הכי טוב שלך, ועיין בספר מילי דמיטב ע"ד זה.

## איתיביא אין לו אלא עידית

איתיביא אין לו אלא עידית וכו' אין לו אלא זיבורית - עיין במאירי שהחידוש בעידית דאין ממתינין עד שיקנה פחות - והחידוש בזיבורית שאין מחייבין לקנות יותר וע' בש"ש [סי' יב] שהביא את חידושו של הטור שמי שיש לו רק עידית א"י למכור ולקנות זיבורית לכתובה - וזהו החידוש דיש עידית כולן מעידית - ויש לדייק שהמאירי חולק ורק שא"צ להמתין, אבל להטור אין נותנים לו.

## רש"י ד"ה עידית וזיבורית

עיין ברש"י [ד"ה עידית וזיבורית] - ועיין היטב ברש"ש, והגר"נ פרצוביץ זצ"ל פירש שכוונת רש"י דתקנת נעילת דלת היה שלא לקבל זיבורית, ולא שצריך לקבל בינונית וא"כ בכה"ג היה מקבל עידית רק דכה"ג לא היתה תקנה.

אולם קשה לי טובא על על דבריו דמה תירצו ברש"י שלא עשו תקנה כשאין בינונית - שאם בינונית לא מונח כלל בתקנה - א"כ למה תלוי התקנה אם יש בינונית או לא.

ובאופן אחר היה נראה לומר שהתקנה היא בינונית אלא שסיבת התקנה הוא שיקבל בינונית כדי שלא יקבל זיבורית - וא"כ אף דבנזיקין אם יש לו רק פחות או יותר מדינו - ואז הוא נותן את הפחות, אבל בבע"ח בבינונית הייתי אומר שרבנן שומרים על זכותו לקבל בינונית, ובזה היינו אומרים שיקבל אפילו עידית, וזה כדי שלא יקבל זיבורית, ונמצא שכל זה בא כדי לקיים דינו בבינונית - וזהו מש"כ רש"י דבכה"ג לא עבדו תקנתא.

## היתה לו עידית ומכרה

היתה לו עידית ומכרה - בדברי רש"י מבואר שחל שעבוד על הבינונית באופן מסויים ואינו הילכתא דגבייה גרידא אלא דמונח בעיקר חיובו עד שקרקעותיו משועבדות באופן זה - ולהלן יובא דאולי תלמיד הרשב"א והיש"ש חולקים ע"ז - שפירשו באופן אחר.

ומרש"י מבאר עוד כרעק"א שדין מיטב וכו' נקבעין בשעת הנזק והחוב, אכן לפי"ז צד למה הוצרך רש"י לכתוב שמשתעבדים, הא בלא זה א"ש שהרי גובין אח"כ מה שנקבע בשעת ההיזק והחוב כעידית ובינונית, ולמה הוצרך להוסיף שגם נשתעבד.

והיה מקום לומר דאדרבה, שזהו ההסבר, דלמה באמת לוקחים בשעת הגביי' כפי הבינונית של אז - והתשובה שבינונית בשעת ההלואה נתחייב בו וממילא שכבר נשתעבד לו, ולא שיש דין בשעת גבייה לגבות את "הבינונית דשעת ההלואה".

אולם זה אינו - שזה רק סיבה לא להפסיד זכותו ע"י זה שנעשה אח"כ לעידית - אבל אין זה סיבה שלא לקבל זכות נוסף בעידית חדשה שיקנה המזיק או הניזק וכגוונא של רעק"א.

וע"כ דכוונת רעק"א היא שהדין בגבייה הוא לגבות "עידית דאז" ולא במה שיקנה אח"כ - וא"כ נימא כן גם בבינונית וצ"ע.

ואמר לי ידידי הגאון רבי יצחק קליימן שליט"א - שלפי רעק"א, לא סגי לומר דעכשיו גובין את מה שהיה 'בינונית דאז' - שאם היום אינו בינונית האיך יגבהו - וע"ז צ"ל שע"י זה שגובה מכוח שעבודו 'דאז', נעשה כגבייה של 'אז' וממילא שדנים כמו שהיה 'אז'.

ועיין בתלמיד הרשב"א שמפרש באופן אחר - והוא דעידית עצמו אכתי משועבד - ונראה דאדרבה, לדידיה הכל תלוי בשעת גבייה הילכך הוצרך לומר דגם העידית לפניו עכשיו כחלק מהנכסים שדנים בהם, ומפורש שחולק על רש"י, וס"ל דגם היום צריך להיות בינונית.

ועיין בגיטין [נ.] שיש מחלוקת רש"י והראשונים [רשב"א רמב"ן ור"ן] אי בתר שעת גבייה אזלינן או בתר דהשתא אזלינן - דבשפאי עידית דאשתדוף, לרש"י מפסיד דינו לגמרי - ומבואר דזכותו לגבות הוא משעת הנזק - ולא מהני מה שהיום העידית נעשה עידית אי בשעת הנזק לא היה עידית - והיינו כרש"י הכא, והראשונים החולקים וס"ל דאז נעשה הבינונית לעידית [בשפאי עידית] יסברו כאן כהתלמיד הרשב"א.

ונראה דנפ"מ גדולה ביניהם באישתדוף דלפי התלמיד הרשב"א לא יזכה בבינונית ולפי רש"י יזכה, והק' האחרונים דמאי שנא הכא ממה דמצאנו בכתובות [קי] שב' בע"ח זיבורית ובינונית - גובה מזיבורית, וחוזר וגובהו אף שהבינונית היה כבר משועבד - ותירץ האו"ש [מלוה ולוה פרק כד הלכה י] דהתם מה שהיה גובה בינונית לא היה מזכותו המסויימת בבינונית - [ואדרבה עידית היה] - רק שלא היה לו שדה אחר - משא"כ הכא.

ועיין בנתה"מ [סימן קב ס"ק ב] שאומר שאשתדוף שאני - שיסוד הדין הוא מזכותו של בע"ח שאין הלוה יכול להפסידו בידים ע"י מכירה משא"כ בההיא דכתובות [קי] ובאשתדוף, ותירץ עוד כסברת התלמיד הרשב"א עיי"ש היטב.

וע' ש"ך [סימן קב ס"ק ג] שהביא מהמהרש"ל שמכרה רק אחרי זמן פרעון, ונראה שחולק גם על רש"י וגם על התלמיד הרשב"א, ולדידיה הלכה היא רק בגבייה - ולא חיילא כלום בעיקר החוב עד שנימא שיש ע"ז שיעבוד מסויים - הילכך הוא חולק על רש"י.

ובתוספת ביאור יש לומר שדין הוא בגבייה לגבות בבינונית דשעת פירעון - וכיון דבשעת הפירעון היה בינונית, אז נקבעו השמות - מהן עידית ומהן בינונית וכו' - ואף אי פורע אח"כ, ודו"ק.

וכן יש לומר דלתלמיד הרשב"א ליכא דין בעיקר החיוב - עד שנימא שלא נפקע ממנו תורת בינונית - ולפי"ז אמר לי תלמיד אחד שיהיה נפ"מ נוספת בין רש"י לתלמיד הרשב"א לפי המקשן בסוגי' דיוקרא דלקמיה - שיכול לדחות ליוקרא דלקמיה בבינונית - דלפי רש"י, לפני שמכרה - זכות המזיק בבינונית רק ביוקרא דלקמיה - וזכות הבע"ח כדהשתא - ושוב מכרה, ואז חיילא זכותו של מזיק לגמרי על הבינונית - ונמצא דעל חצי שוויות הקרקע הקדימו הבע"ח - ויזכה בה קודם לדחות נזיקין לבינונית - משא"כ לתלמיד הרשב"א שאין שיעבודים מיוחדים, תרווייהו זוכים כהדדי בבינונית, ודו"ק, וע"ע להלן בסוגי' דכולן נכנסו תחת הבעלים.

## תוס' [ד"ה אידי ואידי].

יעויין בתוס' [ד"ה אידי ואידי] - ועיין בפנ"י ונחל"ד, ומבואר לדרכו של הפנ"י כמוש"כ לעיל דתוס' ס"ל כגליון דליכא צד דשל עולם גרידא - רק דאל"כ בדמזיק.

והנחל"ד טוען בפשט שאין כוונת התוס' כלל למצא צד השוה ביניהם, רק לומר דלשניהם א"צ אוקימתא של התירוץ הקודם, עיי"ש היטב.

## תוס' ד"ה ואי בעי אימא

יעויין בתוס' [ד"ה ואי בעי אימא] - ותירץ רש"י הך גירסא מקושי' התוס' - דאה"נ - ומיירי שהיה לו עידית ומכרה, ונמצא דקרי ליה בינונית הואיל ובשלו הרי זה בינונית אף דבשל עולם הן שמין ובשל עולם הוא עידית - וכתב רש"י תפוס לשון ראשון.

ונראה דלרש"י לא ניחא ליה בהך פשט, א] הגמ' היתה צריכה להקדים אידי ואידי שהיה לו וכמו שהקדימה כן בתירוץ הקודם, והראב"ד שלומד לפי האמת כהך פירוש גם כן עיי"ש, ב] מה שהיה לו עידית ומכרה חשיב כבינונית לדעת רש"י אינו דבר מציאותי רק דאחרי שנשתעבד לו שוב לא פקע שעבודו - ולמ"ד בשל עולם הרי לא ישתעבד דעידית הוא, ונמצא דבמציאות הוא עידית שלו ושל עולם - ורק לתלמיד הרשב"א שבמציאות היא בינונית דידיה שהרי העידית הוא עדיין בכלל החשבון שעדיין משועבד, א"כ שפיר קרינן ליה התנא בלשון בינונית, ורש"י לשיטתו דחה הך פירוש.

אכן צ"ע על הראב"ד דהאיך לא דחה הך פירוש דבעידית ומכרה פירש כרש"י - וצ"ע- ונראה דצ"ל דבלשון התנא קרינן ליה בינונית הואיל ובשעת נהלואה היה בינונית, ודו"ק.

1. ותלוי אי המחייב מצד חזקת חיוב [דליכא הכא] - או מצד אין ספק מוציא מידי ודאי - עיין בזה בבית הלוי [חלק ב סימן מ ס"ק יז], וכבר הארכנו בהנך ב' צדדים באמרות אברהם כתובת פרק קמא [סימן סד]. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולכאו' לא מודדים כפי תחילת הפשיעה [פתיחת השערים של החצר] היכא שהיה לו אפשרות לשמור [בגופו] גם אח"כ, ורק ביחס לפשיעה אחרונה, שרק בפשיעה האחרונה [כשהוא מסתלק מהחצר וכבר א"י לשמור בגופו] מונח ההיזק הסופי, עכ"פ גם הפשיעה הזו באה לפני זמן גוף ההיזק ויש עדיין נפ"מ ביניהם. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולא ברור למה פשוט לו דלא מיקרי אונס בכה"ג - הא סו"ס גם אי היה שומר עדיין היה מזיק. [↑](#footnote-ref-4)
4. אולם עיין חזו"א [סימן ח' ס"ק י"ג] דמבואר שיש צד לומר דמיירי גם במועד שגם בזה יש סברא לגבות את גופו כשאין מקום אחר לגבות, ועיין נמי בתוס' להלן [י"ד:] כעין סברא זו, ודברי החזו"א קאי נמי על התוס' שם.

   והעירני תלמיד אחד לדברי המהר"ח אור זרוע [תשובה סימן רט"ז] דקאי על הסוגי' בחזקת הבתים [ל"ו.] בהנהו עיזי דאכלי חושלי דנהרדעא, אתי מרי חושלי תפיס להו והו' קטעין טובא וכו' - וכתב שם שאין לו ערבות על נכסים - ולגבי העיזי כתב "ומהנהו עיזי לשם אין שייך ערבות כלל, כי העיזי 'הם שנתחייבו' ואדרבה בעליהם ערבים 'עבורם' לשלם מן העליה". [↑](#footnote-ref-5)
5. וז"ל הגר"ח [שם] "כיון שהבעלים מסרוהו לשומרים ע"כ ממילא חל חיובא לגבות מגוף השור, כדין תם שגובה מגופו, ולא איכפת לן מה דחובת הנזקין היא על השומרין ולא על הבעלים, כיון דעכ"פ יש כאן נגיחה של חיוב, ע"כ ממילא משתעבד השור בחיובו של שומר, אבל הא מיהא דגביית הניזק היא מהבעלים ולא מהשומר, והשומר אף דרמיא עליה חובת נזקין מ"מ חובת ממון ליתא עליה, כיון דתם אינו משתלם אלא מגופו. בשגם די"ל עוד, דבתם לא מיקריא חובת תשלומין כלל, ורק חיובא דממילא דחייל על השור בעצמו, אם מדין שותפין, או כדין בעל חוב, וממילא דלא שייך למימר כלל דהשומר מתחייב לפרוע בשור של הבעלים מאחר דלא חייל עליה דין חובת תשלומין, כיון דהשור אינו שלו" עכ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. והיינו שאף שפשוט שגנב ומזיק תרתי נינהו - אכן ע"כ דכפל דגניבה שייך לעיקר הפרשה - דאל"כ מה שייך לחייב את האדון, הא רק בנזקי ממונו נתחדש חיובא דבעלים, והכא איירי בגניבה דממונו, ומוכרח דמישך שייכא לחיובי מזיק - וכבר עמד בזה הגר"ח בספרו [הלכות גזילה ואבידה פרק ט הלכה א]. [↑](#footnote-ref-7)
7. והיינו שגם זה חשיב כאופן מסויים של גורם בנזיקין שחייבים עליהם כמו במזיק בידים. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואולי אמרו כן לרמז על שומרים שנכנסו תחת הבעלים, וזה דוחק דול שדין זה הוא משנה בפנ"ע להלן, ובכל נזקי ממון אין זה ההגדרה הנכונה בחיובו, דבכולהו המחייב הוא זה שהוא ממונו. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש לדון בראיה זו, דכמו דמצאנו מיתה על השור ולכאו' זה עונש כלפי כללא דאין עונשין מן הדין, כמו"כ שייך עונש ממון בבעלים על מעשה דשור, ויש לחלק. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואכתי קשה לשון הרמב"ם "שהרי ממונו הזיק" דלמה לי ממונו, ועיין בזה להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש להעיר מכל הנ"ל מלשון המאירי בסוף המשנה, דז"ל "כשהזיק חב המזיק והוא הבעלים שהתרשלו בשמירה המוטלת עליהם" ומבואר ד"אי - שמירה" הופך לבעל הממון למזיק ולא השור, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-12)
12. וע"ע בזה להלן [סימן סה] בסוגי' דמזיק הקדש להלן [ו':] שהרחבנו בזה עוד, וע"ע במשנה להלן [סימן ג] שביארנו עוד את הגדר ב"חיובא דבעלים" בכופר, דתחילת דינו בשור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-13)
13. וע' בזה בדברינו להלן [סימן טז], וכן להלן [סימן לז] ודו"ק. [↑](#footnote-ref-14)
14. וצריכים להוסיף שכל הסברא שכוונה להזיק היא סיבה לפטור, היינו רק בקס"ד דלא ידענו שיש חומרא במזיק, אבל למסקנה שהמזיק הוא יותר חמור מחמת הכוונה להזיק, שוב ליכא דיון על השמירה לפוטרו מחמת סברא זו. [↑](#footnote-ref-15)
15. והיינו דלהנ"ל הביאור כך: התורה חידשה שיש ד' מזיקים, ולולי חידוש התורה ליכא ד' מזיקין, שזה מלוה הכתובה בתורה וכמבואר בתוס' בכתובות, ובאופן כללי החידוש בזה הוא דכל דבר שהוא דרכן להזיק מיקרי מזיק, אכן כמה פרטים נאמרו בתוך החידוש הזה, וכל 'פרט' הוא חידוש בפני עצמו ו'הגדלה' בחידוש התורה עד שמגיעים ל'כלל', דהיינו דמה דשור הוא מזיק אחרי שאדם הוא מזיק הוא חידוש ובחידוש הזה הוגדל חידוש התורה, ומה שהוסיפה התורה עוד שגם אש שאין בו רוח חיים הוא מזיק הוא חידוש יותר גדול ובזה הוגדל חידוש התורה יותר, וכן בבור באינו הולך ומזיק, ורק בסדר הזה אנו רואים את הגדלת חידוש התורה, ולפי הסדר של בור ושור בהתחלה א"א לראות את גודל חידוש התורה – זו כוונת התוס' להגדיל תורה להאדירה.

    וממילא דכיון שכלפי החובת שמירה ליכא לכל זה, שהכל אחד וילפינן חדא מחברתא, א"כ כל הגדלת חידוש התורה היא אך ורק במזיק עצמו.

    והנה כל זה במזיק עצמו אבל בחובת שמירה הכל חדא נינהו, וממילא דאין זה ענין למשנה, דממילא לא באה המשנה להראות מה ניתן ללמוד ומה לא – לפי האמת - שהרי לפי האמת מבור וחד מהנך סגי, וכוונת התנא אינו אלא להראות את 'הגדלת חידוש התורה' וזה בגוף המזיק עצמו ותו לא, וממילא שהמחייבים ששייכים לחובת שמירה שייכים אך ורק למשנה הבאה. [↑](#footnote-ref-16)
16. וע"ע להלן [סימן יח] דנתבאר לפי"ז דיש ב' נידונים שונים בתולדותיהן לאו כיו"ב, וע' להלן [ג':] באסו"מ [סימן לא] דביארנו שם דלפי"ז דמשכחת לה תולדה בנידון ד"הכשרתי את נזקו" אף דהמזיק עצמו אינו תולדה ונלמד מהצד השוה, ויש חידוש לפי"ז דשייך לחלק המזיק לתרתי, ולהיות מזיק א' כלפי עיקר השם מזיק ומזיק שני כלפי שמירתן עליך, וזה מוכרח להלן [ד'.] בסוגי' דעבד ואמה וכדיבואר שם, ומש"כ במשנה הראשונה "שמירתן עליך", לק"מ, דיבואר להלן דאין זה ענין ל"כל שחבתי בשמירתו", ושפיר שייך במשנה הראשונה אף דכל שחבתי בשמירתו רק שייך למשנה השני', ודו"ק. [↑](#footnote-ref-17)
17. אלא שיש להעיר דרש"י איירי בשור תם, ולפי הגר"ח 'מגופו' הוא ש"נ בלי שה"ג, ולפי הצד הזה היה חייב גם בשור של הפקר דליכא חיוב שמירה, ומה שייך בזה קלב"מ, ומוכרח שרש"י לא למד כן, ויש דרכים נוספים בגדר מגופו עיין בזה בחידושי ר' ראובן ריש פרק דו"ה. [↑](#footnote-ref-18)
18. דהנה, יש להעיר דלדברינו, כשהפקיר את השור לאחר שפשע בו לפני שהזיק, אכתי יש לחייבו, ודלא כהגרשש"ק, דמכאן הוכיח שיש דין שחייב על ממונו ותו לא, דמצד ה'אי - שמירה' סגי בבעלות בזמן ה'אי - שמירה', ודו"ק, אולם למבואר בברכ"ש [סימן א' ס"ק ב'] בשם הגר"ח היה נראה שזה דין מסויים של "שור איש" שרק "שור איש" מיקרי שור המזיק, ומתחלקים הדין בעלים כלפי השמירה והדין בעלים כלפי הדין "שור איש" בשומרים ואפוטרופוס, עיי"ש, הרי זה דין בפני עצמו, ועיי"ש עוד דמחלק בזה בין אסו"מ לרב שהוי שור בלי הדין הזה, ובהאי ענינא עיין בחידושי ר' אפרים מרדכי ריש ב"ק - ונראה דבזה מיושב מה שהקשינו לעיל [בהערה] בלשון הרמב"ם שכתב "שהרי ממונו הזיק" דלמה לי 'ממונו', ולפי הנ"ל א"ש שזה כבר דין נוסף, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-19)
19. ועיי"ש עוד ברשב"א דמטעם אחר נקט שהוא חומרא, ושורש שיטתו ופלוגתתו עם התוס' מבואר להלן [ו'.] בסוגי' דכותל ואילן, עיי"ש בארוכה ובדברינו [סימן סב]. [↑](#footnote-ref-20)
20. ולהלן [סימן ל] בסוגי' דאסו"מ. יבואר ברש"י שמה שכתוב "כוונה להזיק וממונך ושמירתן עליך" בתולדה דקרן, דכוונה להזיק קאי על השם מזיק, וממונך קאי על האחריות דשמירתן הבעלים, ובשניהם בעינן להיות כיו"ב, ודו"ק - וע"ע להלן [סימן יח]. [↑](#footnote-ref-21)
21. וע"ע להלן [סימן מ וסימן סה] שביארנו עוד בזה. [↑](#footnote-ref-22)
22. ונראה עוד, דלגר"ח ד"אי – שמירה" הוא עשיית המזיק, וזהו דינא ד"הכשרתי את נזקו", ולהכי אחראי על הנזק כיון שהוא עשאו, א"כ זה דומה לעיקר דינא ד"עשאן הכתוב" שג"כ נתחדש דהמזיק תחת אחריותו כיון דעשאו לגוף המזיק, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-23)
23. וי"ל דאדרבה, דכיון דאין דרכו להזיק, לכן אינו מזיק גמור וכדהבאנו מהברכ"ש דקראו חצי מזיק, והצד השוה הוא להשוותו כמזיק גמור.

    ונראה דאין ליישב כן, שהרי הבאנו להוכיח מהגר"נ פרצוביץ דגם תם מעיקר הדין דרכו להזיק, ולא סגי בסברת חזקת שמור לפוטרו, רק דמגזה"כ הוא להשוותו כחצי מזיק, וראיה לזה מד' משניות שמבואר ששור תם נתמעט מהילכתא דח"נ, ומשלם נ"ש [שור תם שחובל באדם וכו' - הארכנו לעיל בזה], ומבואר דגם בלי דרכן להזיק הרי הוא מזיק גמור, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-24)
24. ועיין בזה בלשון הרמב"ן בב"מ [שם] שכתב "אלא שאין באומן הטועה במלאכתו משום מזיק", ולשון השטמ"ק בשם ר' ישעיה והריב"א [סוף פרק שני - כ"ז. ד"ה וכן כתב] "דכיון שהם מתעסקים לטובת הניזק לאו אדם המזיק הוא", וסברא כעין זו מבוארת שם לעיל מיניה [שם ד"ה נפל] מהתלמיד דר"פ בשם הריב"א לגבי שומר חינם שפטור מדין אדם המזיק באונס גמור, וז"ל "וריב"א פירש דודאי נתקל דמי לרוח שאינה מצויה ואדם המזיק חייב בנתקל ולכך פטור שומר חנם דכיון דהוי שומר חנם לא שייך בו דין אדם המזיק שהרי עליו מוטל להתעסק בדבר ולכך לא מחייב רק בפשיעה אבל אדם דעלמא מה היה לו להתעסק בדבר כיון שאינו מוטל עליו לכך חייב בכעין גניבה ואבידה" - ועיין במחנ"א [נזקי ממון סימן ה]. [↑](#footnote-ref-25)
25. וזה לשונו: "דהנה לכאורה קשה על כל ההרחקות שמונה שם בפרק לא יחפור בב"ב, ומביאן [הרמב"ן] [הרמב"ם] והמחבר בהלכות נזקי שכנים, וכן הא דב"ב [י"ח.] בסוגיא דחרדל קשה, הא כשהדבורים אוכלין החרדל או היונים בשדות, שורו ממש הוא [אמת שהרמב"ן במלחמות [שם ט': מדפי הרי"ף] כתב הטעם דלא קני להו רק מפני דרכי שלום, והוא דחוק] ומד' אבות נזיקין הן, ואמאי אמרי רבנן דא"צ להרחיק, ומשמע דאפילו בדיעבד פטורים, דהא אפילו בהרחקות שמחויבין להרחיק פטור מלשלם בדיעבד, וא"כ קשה אמאי, הא הוי כד' אבות נזיקין. וכן קשה בב"ב [כ"ג.] גבי עורבים בדם, דהא הוי כדליל דלא אצנעיה והוציאו תרנגול של הפקר דמבואר בב"ק [י"ט:] דחייב. וכן כל הדברים דחשיב בפרק לא יחפור ובהלכות נזקי שכנים לכאורה בכלל ד' אבות נזיקין הן כשתדקדק בהן, כגון היזיקא דמתונתא שהמים הולכין ומזיקין, מי גרע מבור המתגלגל ברגלי אדם או מהיזק שהולך ע"י רוח מצויה דחייב, ומכ"ש במה ששיערו חכמים שילך המזיק בעצמו, וכיוצא בהן הרבה. ומהתימה על התוס' בב"ב [כ"ו.] שהקשו גבי רקתא, דהיינו אש, ולא הקשו אדבורים ויונים דהיינו שור, ועל כל הדברים היה להן להקשות כך דמד' אבות נזיקין הן", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-26)
26. וצ"ל דמצד שמירת גופו אתינן עלה ולא מצד מעשה האדם עצמו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-27)
27. וע"ע באהלי ישועה [סימן ה' ס"ק א', וד'] דלכו"ע אין ההבל והחבט מחייבים, ורק על בור חל חיובא דמזיק, אלא שנחלקו לענין מה חל עליו חיובא דמזיק, לענין ההבל או לענין החבט, עיי"ש שהוכיח כן מהסוגי', ולכן אחרי שהחבט הוא חבט של בור שוב מצטרף האבן להך מזיק של חבט של הבור, ונראה דלדבריו צ"ל דאין החסרון רק מצד זה שעל קרקע עולם לא חל שם מזיק, אלא יתירא מזו, על חבט והבל לא חיילא שם מזיק, ורק על תקלה של בור חיילא שם מזיק, וצ"ל דגם מים וקרקע כהדדי חיילא בהו כהדדי תורת תקלה הלכך נכללו בכלל תורת מזיק. [↑](#footnote-ref-28)
28. אולם זה קשה, דא"כ ה"ה בנגיחה נימא דאית ליה מעלה דדרכן להזיק מחמת שן שדרכן להזיק, [דסו"ס רואים דלשור יש שם מזיק], וכמו דחלוקין שן וקרן, כמו"כ אדם ער וישן וכמו"כ תם ומועד, דהשם מזיק שיש בו לאחר העדאה לא יהני ללפני העדאה, וע"כ שצריכים לחלק בין ב' אבות לאב אחד דלהכי חילקם התורה למזיקים שונים להלכותיהם שכל אחד הוא מזיק מצד עצמו. [↑](#footnote-ref-29)
29. ויש להעיר, דבאש איתרבי אסו"מ בהדי דקאזלי ולא אמרינן אש דוקא, ומ"ש דבבהמה קס"ד בהמה דוקא, וצ"ל דהתם אין מיעוט ובבהמה זה מיעוט וכדהבאנו מהשטמ"ק, וע' תוס' [ג'. ד"ה לא] דגם בור היה ממעט שיח ומערה לולי ריבוי, ומה דאסו"מ חשיב שור אף דהתם לא שייך כללא דחיה בכלל בהמה, עיין ברכ"ש [סי' א'] דאין זה ממש פרשת שור ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-30)
30. ויש לדון בזה עוד, דכשדנים את המעשה היזק עצמו, מאי שנא מה שזה בכוונה להזיק וזה בהנאה, הא כל המעשה נמדד כלפי הנזק של הניזק וכיון שזה הוזק וזה הוזק מה לי הכוונה וההנאה, ונ' דגם הכא המעלה הוא במזיק, שהנזק מתייחס למזיק בכוונתו או בהנאתו או בזה שהוא מצוי ולזה חשיב המזיק כמזיק, וע' נימו"י דלשון "נזיקין" במשנה קאי על עושה הנזק לעומת "נזקין" דזה הנזק עצמו, וכוונתו כנ"ל, דהחילוקים אינם בנזק ולא במעשה היזק דהמעשה היזק לא משתנה בזה שיש בו הנאה או כוונה, וכל הנפ"מ הוא כלפי המזיק עצמו שהנזק יותר מתייחס אליו באופנים האלו [וע"ע שטמ"ק בשם הרא"ש ומאירי על לשון נזיקין].

    ותוס' הק' למה לא כ' "ד' אבות נזיקין הן" וע' שטמ"ק בשם גליון דהיה משמע שתמיד היו מזיקים ואינו כן דרק כשעושים נזק מיקרי מזיקים, וע"ד הגר"ח [הובא לעיל] היה אפ"ל דע"י פשיעה דבעלים נהפכו למזיקים, והיינו דשור שמור אינו מזיק כלל, רק שור הוא, והמשנה מיירי ב"שם מזיק" דידהו, וזה רק נהיה אח"כ. [↑](#footnote-ref-31)
31. ועיין היטב בברכ"ש שקושיתו היא דלמה פרומבי' וכו' הם תולדות ולא אבות, וע"כ משום דחסר ב"גופא דשור", וקושי' ותירוץ זה אינם מובנים כלל, שהרי לעיל [ג'.] מבואר דגם גופה היא תולדה, והיינו דכמו דבעיטה היא תולדה דקרן כיון שזה לא כתוב בתורה, כמו כן כל מה שאינה רגל ממש הוא כבר תולדה, ואין זה ענין ל"גופא דשור", וע"כ כדברינו בביאור דברי הגר"ח – שו"ר בשיעורי ר' שמואל [מכות אות של"ב] ובהגהה שם שכבר תמה כנ"ל על הגר"ח, ולאחר מכן ראיתי בחו"ש מרן הגרב"ד זצ"ל [ח"א סימן י"א ד"ה וסברת הקצוה"ח] שהביא טענה זו משליף כנתבאר בדברינו כאן, ודלא כמבואר בברכ"ש, [אלא שהביאו שלא בשם הגר"ח]. [↑](#footnote-ref-32)
32. ואף דיש לדון בהבל דאולי חשיב כמזיק שחונק ועושה פעולה חיובית, ורק חבטא לא עושה כלום, אכן כבר נסתפק בזה בקה"י [סי' ד'] והכריע דהוי מזיק חיובית וכן הביא מהחזו"א [ולכאו' זה סותר לחזו"א כאן], אבל בקה"י שם בא ליישב קושי' הגר"א מטעלז, ולהלן באסו"מ [סימן ל] כבר שאלנו עליו וכבר הבאנו ביאור אחר ליישב קושיתו, ולדברינו שם גם הבל אינו מזיק חיובי, וכהצד שדחה הקה"י, וע' בהמשך. [↑](#footnote-ref-33)
33. ואגב, מהרשב"א הזה מבואר דאף לענין הבל הוא כן, דע"כ הנידון ברשב"א הוא שבור הוא חידוש גם בהבל וגם בחבטה דלרב דרק חייב על הבל ע"כ קאי המכילתא על הבל, ומוכרח כנ"ל. [↑](#footnote-ref-34)
34. א] יש ראיה ממטמא מדמע ומנסך דהק' רש"י שם ד': "דהנך תלת לא כתיבי בהדי' ואפ"ה הוי אבות" ותירץ רש"י "שבכלל נזק הן ונזק ממון כתי' בתורה וכו'", הרי דמוכרח שא"צ "בהדי'" וסגי בזה שכתוב בתורה וכדברי רש"י שם.

    ב] עיין מהר"י כ"ץ בשטמ"ק ובפנ"י [ה'.] שהק' דלמ"ד דהיזק שאינו ניכר הוא קנסא, לא הביאו בי"ג אבות דבקנסא לא קמיירי, והק' דתיפוק ליה דמדרבנן הוא ומדרבנן אינו "אב", ונ' דרש"י כבר תי' הך קושי' דאחרי שרבנן קנסוהו, עשאוהו כהיזק ניכר ומדרבנן חשיב בכלל הקרא ושפיר חשיב אב, וע' לשון תוס' גיטין [נ"ב: ד"ה המנסך] שכ' דמטעם הקנס אין לחייבו טפי מאילו היה היזק ניכר וי"ל דזהו הגדר לעשותו כמזיק, עכ"פ מבואר דא"צ "בהדי'".

    ג] עיין בתוד"ה למיעוטי [ה'.] דכ' דמוסר היה אב גם למ"ד דלא דאין דינא דגרמי דמדרבנן קנסוהו, וגם בזה צ"ל כמוש"כ רש"י דאחרי שקנסוהו עשאוהו כמזיק ובכלל נזק דקרא הוא, עכ"פ מבואר דא"צ בהדי'. [↑](#footnote-ref-35)
35. ולפי הרמב"ם י"ל דמטמא מדמע ומנסך - אף אי אינו בכלל קרא דנזק - בפרט אי מדרבנן ומקנסא הוא, וכן מוסר דקנס הוא ואף אי גרמי חייב הרי כמה ראשונים ס"ל דרק מדרבנן הוא - אכתי י"ל דחייב דסו"ס "עיקר" בפנ"ע הוא. [↑](#footnote-ref-36)
36. דהנה, סמוכין לכל זה מצאנו נמי בהשבת אבידה עצמה, דיעויין בתוס' במרובה [ס"ו. ד"ה הכא נמי] דלא מהני לזכות באבידה אי נטלו לפני יאוש מחמת החיוב השבה, וקשה, דשי' הרמב"ם [גו"א פי"א] והר"ן [שטמ"ק בב"מ ל'.] דגם לפני שנטלה איכא השב תשיבם אם הבעלים עוד לא נתייאש [וזה דלא כהרמב"ן וריטב"א שם בשטמ"ק דרק לאחר שנטלה איכא השב תשיבם], ולפי"ז ק', דאם מצא לפני יאוש ונטלה לאחר יאוש, הרי לא יקנה באבידה, דאיכא השב תשיבם, וחילקו האחרונים [ברכ"ש ב"מ סי' ט"ז ס"ק ב' בשם הגר"ח ואמרי משה סימן ל"ז - ח'] דהשב תשיבם לפני הגבהה הוא מצוה בעלמא, וזה לא מעכב לקנינו ביאוש, ורק לאחר הגבהה חיילא בהשבה דין ממון, ואז שפיר מעכבת ליאוש, ועיין נמי בדברי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [ב"מ סי' ל"א] דהוכיח נמי כחילוק הנ"ל.

    והנה אם האיסור נזיקין וחובת שמירה דידעינן לפני הפרשה נלמדת מהשב תשיבם – כהגרא"ו, א"כ הרי לפני הנזק אינו אלא מצוה בעלמא, דפשיטא דדינא דהשב תשיבם שנתחדש לאחר הגבהת המציאה לא שייך לכאן, הלכך פשוט שאין על זה תביעה כיון שאינה אלא מצוה, ואדרבא, החובת שמירה שנתחדשה בפרשה שיש עליו תביעה היא דומה להשב תשיבם שנתחדשה במסויים באבידה ממש לאחר נמצא בידו, וודו"ק. [↑](#footnote-ref-37)
37. והיינו דקושי' זו הקשו גם בכאשר זמם ולא כאשר עשה דבעל זמם איכא עשה, והתם ביאר הגר"ש רוזובסקי זצ"ל שיש מיעוט על עשה אלא שהגדר במיעוט הוא שאין לחייב מצד הזממה שבעשה ולכן הק"ו בא ללמד על העשה מצד עצמו, ובזה אין עונשין, וגם באחותו מן האב ואם ק' שהרי התם איכא נמי אחותו מן האם בתוך אחותו מן האב ואם, ועיין תוס' יבמות [סוף ב':] דמשמע ג"כ שהיה מיעוט וכנ"ל, ומרש"י בסנהדרין ע"ו. [ד"ה גילוי מילתא] משמע שזו קורבא אחרת, דאחותו גמורה אין בו את הקורבא דחצי אחות אלא סוג קורבא אחרת היא ודלא כבתו שיש בו נמי קורבת בתו. [↑](#footnote-ref-38)
38. עוד הקשה תלמיד אחד דמהו הוכחת המכילתא דאין עונשין, דילמא קס"ד דכיסוי רק מהני על פתיחה אבל כריי' בעי טממה ולזה בעי קרא דכריי', ובזה יש לתרץ דללמוד דבעי טממה בזה ודאי נימא דיו, דלהוסיף בשמירה הוא דין, משא"כ אסתלק מעשיו שזה רק מציאות.

    אולם שוב העירוני בזה דאינו מוכרח, די"ל דכיסוי חשיב שמירה בבור של פתיחה כיון דיסוד השמירה היא לסלק מעשיו, ומעתה אין תוספת דין בשמירה של כרייה בזה דבעי טממא, דטממא הוא הסילוק מעשיו, ואין כאן דיו, דהדין משתנה לפי המציאות, ורק למסקנה דכתוב בהדי' דמהני כיסוי על כרייה, אז הוא דידעינן דכיסוי הוא שמירה מגזה"כ אף דלא מסלק מעשיו, והדרא קושי' לדוכתא.

    והק' תלמיד א' שיש לתמוה בדברי היונת אלם, דאם שייך לסלק את הפתיחה שבכריי' [כמבואר מדבריו], א"כ ה"ה דלמסקנה איך שייך לא אסתלק מעשיו, הא בכורה בור מכוסה, אין לחייב את הכורה כיון שהוא שמור, וא"כ בכורה ואח"כ באו וכיסו ופתחו, הרי הפתיחה שיש בכריי' הראשונה אסתלק, ונמצא דהכריי' הראשונה הוא בלי פתיחה וככורה בור מכוסה דמי.

    והקושי' טעות, דכורה בור מכוסה פטור רק משום שהוא מכוסה, וא"צ שהוא יגלה להתחייב אלא אדרבה, צריך כיסוי להיפטר, ואף דאסתלק הפתיחה שבכריי', הא סו"ס אינו מכוסה, ואכתי חייב.

    ונראה עוד, דלהתחייב לא בעי גם שהוא יכרה וגם שהוא יפתח, דסגי שהוא יכרה אלא דבעינן שיכרה בור פתוח, ולא אכפת לן בזה שהפתיחה לא מתייחסת אליו, ודו"ק.

    ועוד, דכל הנידון של אסתלק היינו רק כלפי הדין "בעל הבור" דהנידון איזה כורה ואיזה פותח חשיב כבעל הבור, וכלפי דין בעל הבור א"צ כריי' בבור מגולה, דגם כריי' בבור מכוסה סגי לעשותו ל"בעל הבור", רק שפטור מחמת השמירה שבכיסוי, ונמצא דהפתיחה שבכל כריי' לא נצרך לדין בעל הבור, ורק נצרך לחייבו מצד "אי - שמירה", ועל פתיחה מדין "אי - שמירה" לא אמרינן אסתלק, רק על פתיחה שעושהו לבעל הבור אמרינן אסתלק, ופשוט. [↑](#footnote-ref-39)
39. וזה לשונו: "וכי יפתח איש בור, למה נאמר, עד שלא יאמר יש לי בדין, הואיל והשור ממונו, והבור ממונו, אם למדת שהוא חייב על ידי שורו אינו חייב על בורו, לא, אם אמרת בשור שדרכו לילך ולהזיק, תאמר בבור שאין דרכו לילך ולהזיק, ת"ל וכי יפתח איש בור או כי יכרה איש, לפי שלא זכיתי בדין צריך הכתוב להביאו בפני עצמו. ד"א וכי יפתח איש בור או כי יכרה איש בור וגו', לחייב על זה בפני עצמו ועל זה בפני עצמו. ד"א וכי יפתח איש אין לי אלא פותח, כורה מנין, ת"ל או כי יכרה איש, עד שלא יאמר יש לי בדין, אם הפותח חייב הכורה לא כל שכן, הא אם אמרת כן ענשת מן הדין, לכך נאמר או כי יכרה, ללמדך שאין עונשין מן הדין". [↑](#footnote-ref-40)
40. והנה, לפי המכילתא דמיירי בבור ברשותו כ' הגרא"ל מאלין דמיושב קושי' רעק"א דהק' במשנה דתיפוק ליה דלא יליף בור דלא נדע את החידוש דעשאן הכתוב, ולהנ"ל ניחא דכיון דמיירי בבור ברשותו אין עשאן הכתוב, אכן לדעת התוס' הדרא הקושי', ובישוב הקושי' עיין מה שכתבנו לעיל בענין רוח חיים וכח אחר. [↑](#footnote-ref-41)
41. ויש ליישב כך, דאה"נ דהיה אפשר לדחות כן אבל כבר דחה מטעם אחר דאין כאן במה מצינו כלל כיון דיש פירכא, ואיזה עדיפות יש בדחייה זו על זו, וכל ראיית התוס' מהמשנה היתה מהקס"ד במשנה שהקשו דלמה לא נלמוד חדא מחברתא, והמשנה כבר למדה שחיוב מזיק הוא דין מצד המזיק – והיינו שאחרי שכבר התחילה המשנה להביא פירכות בגוף המזיק [כוונה להזיק והנאה להיזקו] - שוב מוכרח שהמשנה כבר לומד שהמחייב הוא חיובא דשור, וכבר הוי עונש, ואכתי ממשיכה המשנה לשאול דלמה לא נלמד אש מכולם - ודחו רוח חיים, וכן בור, והכא כבר קשה ליה לתוס' דמה הקשו, הרי כבר ידעינן שזה עונש ואין עונשין מן הדין, אכן במכילתא כשהקשו מתחילה דלמה לא ילפינן בור משור – אז ע"כ לא ידעו שזה עונש כיון שרק הקשו מהחיוב שמירה [ממונו], ורק בתירוץ - שכבר נקטו שזה עונש – אז באמת יש להקשות דלמה לא דחו מצד עונשין מן הדין, אכן אז יש לומר שדחו מטעם אחר שיש כבר פירכא - ואיזה עדיפות יש בדחייה זו על זו - ואכתי צע"ק. [↑](#footnote-ref-42)
42. דהנה, עיין ברש"ש שהביא טעמא דאין עונשין מרש"י סנהדרין [ע"ג], דאדם דן ק"ו מעצמו, ויכול לטעות [וכ"ה בשושנת עמקים כלל א'] - הילכך דוקא ק"ו, אבל היקש וגז"ש מהני.

    אולם הקשה הרש"ש דע"כ דתוס' לית ליה הך חילוק, דס"ל דאדם דן כל המידות בעצמו חוץ מגז"ש [תוס' סוכה ל"א ד"ה ור"י סבר], ודלא כרש"י שרק דן ק"ו בעצמו, [עכ"פ ברש"י י"ל דלמד דהמשנה בבמה מצינו שלא יסתור את המכילתא דלשיטתו יש חילוק בין במה מצינו לק"ו] ולתוס' ק', ועיי"ש ברש"ש שהביא טעם אחר דאין עונשין מן הדין והוא מהכס"מ עדות [כ' - ב'], דאולי העונש שני צריך להיות יותר חמור, ולא מתכפר בעונש הקל, וטעם זה מבואר נמי במהרש"א סנהדרין [ס"ד: ד"ה מזרעך], וכל זה בק"ו משא"כ במה הצד דשוין, וי"ל דתוס' אזיל כהטעם הזה ושוב א"ש פלוגתת המכילתא ומשנה גם לדעת התוס', דמחלקינן בין ק"ו למה הצד.

    אולם אכתי תמוה, דדברי הכס"מ והמהרש"א לא שייכי כלל לסוגיין, דהכא ממון הוא ואף אם מגיע לו יותר ממון הרי צריך לשלם חלקו דבכלל מאתיים מנה, וע"כ דלכס"מ ומהרש"א מה דנתחדש דבממון אין עונשין מן הדין זה הילכתא בעלמא [וע"ע בדברינו ברשב"א מה שחידשנו בשי' המהרש"א באין עונשין ממון מן הדין], ושוב ק' דמ"ש ק"ו ממה הצד.

    [והיה אפשר לדחות, דאף דמיירי בממון, הא קס"ד דב"כורה בור" מגיע לו עונש יתירא דמלקות, ולא שייך בזה בכלל מאתיים מנה, אולם זה דוחק שיחייבו בעונש מסוג אחר, ועוד דבעיקר הביאור במהרש"א לא נ' דחיישינן שיש עונש אחר יותר חמור שלא כתוב בתורה שמגיע לו, דא"כ למה באמת לא כתוב בתורה הך עונש, וע"כ דאין כזה עונש ולמה נחשוש, אלא כוונת המהרש"א דחיישינן שמא צריך למות בלי כפרה כלל, ואין להענישו, וכן הוא בהדי' בכס"מ שם, ולכאו' פשוט שבממון לא שייך חשש כזו].

    [ונראה עוד, דאף אם בכל ממון היה שייך סברת המהרש"א, הכא לא היה שייך סברת המהרש"א, דהנה נתבאר לעיל דהמחייב הוא על ממון המזיק רק דחיוב עובר אליו בגלל שהוא הכשיר הנזק באי - שמירה.

    והנה נתבאר לעיל דאף דבנזקי ממונו יש לדון מצד מעשה מזיק דשורו שזה המעשה המחייב, ויש לדון גם מצד השמירה דבעלים שזהו הסיבה לחייב לבעלים בחיובא דשור, אבל הק"ו והפירכא דמתני' הוא בגוף המזיק דשור ולא ב"אי - שמירה", ורק במשנה השני' מיירי בדין שמירה, [עיין בדברינו בזה בארוכה ריש מכילתין], ועוד נתבאר לעיל שהעונש רק שייך על חיובא דשייך לבעלים ולא על מעשה שור, ולפי"ז כיון שהק"ו הוא בשור וזה ע"כ "חיוב" ממון ולא "עונש", א"כ אין הק"ו עצמו מלמדת "עונש", רק "חיוב" ממון, ואח"כ כשהחיוב עוברת לבעלים הוא דנהיה עונש, ולמה יש חסרון של אין עונשין ממון מן הדין.

    אולם זו טעות, דפשוט דלא חיילא על השור ואח"כ עוברת לבעלים, דמה שייך חיוב על השור [ורק בשור הפקר הנידון היה מצד חיוב מגופו, ודו"ק] וע"כ דפשוט דמעיקרא חיילא החיוב בבעלים, ושוב נמצא דהק"ו מלמדת דיני עונשין, ודו"ק.

    אולם, כלפי סברת המהרש"א עדיין קשה, דמצד חיובו של בעלים - שהוא העונש - ליכא חומר כלל, דרק בשור יש יותר חומר [וכדביארנו דק"ו קאי בשור], ושוב ליכא למיחש דחיובא דבעלים יהיה יותר חמור, ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-43)
43. ובתוספת ביאור: לפי הצד השני, בזורע יש צורת מעשה מיוחדת ויש גם פועל יוצא משותף עם מבריך, ונתחדש שמה שיש פועל יוצא משותף היא ה'סיבה' שהיא אסורה, והיינו שזה עצמו שם האיסור - הפועל יוצא המשותף בין שניהם, אכן לפי הצד הראשון נקטנו שהפועל יוצא המשותף בין שניהם הוא 'סימן' ומגלה שגם מבריך בכלל זורע הוא, דלעולם בעינן זורע עצמו שזה כולל גם את הצורת מעשה של זורע, [והאב לא מתשנה ע"י הריבוי], אלא שנתחדש בתולדה שבדומה לו מהני כמותו, שדומה לזריעה דינו כזריעה.

    ובנוסח הפשוט של הגרא"ל מאלין [סימן ז'] בגדר הצד הראשון בחקירה: "שהתולדה נכללה בשם מלאכה של האב", ודו"ק. [↑](#footnote-ref-44)
44. אלא דלשון רש"י בשבת שם ק' שכתוב "אינו מביא על התולדה היכא דעשאה עם האב" – ולפי הגרא"ל מאלין זצ"ל תמיד אינו חייב עליה ולא רק כשעשאה עם האב, וע"כ צ"ל דהתם כוונתו לומר דאינו מביא עוד קרבן על התולדה אם עשאה עם האב, דהו"ל חוזר ועושה, והכא כוונתו לבאר הטעם למה חשיב באמת חוזר ועושה, וכתב דאף פעם לא מביא על התולדה מצד עצמו רק על האב שבו. [↑](#footnote-ref-45)
45. ולפי"ז א"ש קושי' אחרת דלכאו' תמוה, הרי גם לתי' א' יש נפ"מ בהתראה באב ותולדה, היכא דמתרה על אב לתולדה ותולדה לאב דחשיב התראה, משא"כ במתרה משום אב אחר, ודומה לנפ"מ של קרבן, ולהנ"ל ניחא דאין זה שייך לדין אבות ותולדות, דאינו אלא סברת לעג. [↑](#footnote-ref-46)
46. ויש להעיר דהתוס' שאנץ בתחילת דבריו כבר כ' דלר"א כל תולדה הוא אב בפנ"ע, ואח"כ הביא ב' תירוצים אי צריך התראה ע"ש האב לר"א או לא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-47)
47. אכן לדרך זו אכתי קשה דסו"ס איכא נפ"מ, דרק תולדה משום אב ואב משום תולדה מהני ומשום אב אחר לא מהני בגלל שאין כאן שם המלאכה שהיא "פועל יוצא דזורע", ולמה הוצרכו התוס' לומר הטעם משום לעג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-48)
48. והיה אפ"ל דקס"ד דבעי דומות גם בתכונה וגם באבר, אולם גם לצד זה ק' דהיכן נעלם ספק זו, ולמה פשיטא לן אח"כ דסגי בתכונה דומה להיות כיו"ב. [↑](#footnote-ref-49)
49. והיה אפשר לדון ולומר עפ"י דרכם - אי נוסיף פרט אחד מהמהרש"א מהדו"ב [אף שהלך בדרך אחרת], – שחידש שהשתנה נקודה אחת בין עיקר הספק לפשיטות של הספק בהמשך הסוגי', והיא, שאחרי הספק אמר ר"פ ד"אית בהן כיו"ב ואית בהן דלאו כיו"ב", ואי נימא כן, הרי ע"כ מוכרח שאין המושג של תולדה מחייב שהיא פחות במעלה, דמדאיכא תולדות כיו"ב מוכרח שיש תולדה ששוה במעלתה, וא"כ כבר נדחה כל הך צד שתולדה פחות במעלתה.

    אולם אינו כן, דאכתי יתכן שיש סוג שפחות במעלתה ויש סוג שוה במעלתה, והוי ליה להגמרא להדגיש בפשיטות שהתולדה הזו לא פחות מהאב, [ונקודה זו במהרש"א מהדו"ב א"ש דווקא לפי דרכו, וכדיבואר]. [↑](#footnote-ref-50)
50. והביאור בזה הוא שמבואר שם שבבור ברשותו באמת רק חייב מדין בור דכלפי הדין שור אמרינן תורך ברשותי מאי בעי, ומבואר שטענה זו אינה טענה כלפי בור וע"כ משום שגם עצם התקלה היא חלק מהבור וזה דיינינן שהוא ברשה"ר, וכלפי שור אינו כן אלא דרק ההבל וחבט שייכים למזיק של שור, וכלפי זה יש טענה של תורך ברשותי, - כן מבואר בברכ"ש [סימן י"ב סוס"ק א'] - [ומש"כ תוס' דף נ' הכוונה תוס' דף כ"ח] - ובאבי עזרי [פי"ב הי"ג נזקי ממון תליתאה].

    [והעירוני התלמידים דגם לר"נ ששור שדחף לבור בעל הבור חייב וע"כ דלא בעינן תקלה, אבל אכתי יש לומר שהנפילה עצמה [אחרי הדחיפה] שייכא לבור ולא שייכא לשור של הבור, וכלפי הנפילה לא אמרינן תורך ברשותי מאי בעי].

    ומעתה יש לומר – דחלוק המזיק של בור שכולל נפילה ותקלה מהמזיק של שור שהוא רק מעשה של חבט והבל, ושני מזיקין שונים נינהו, ובכה"ג שפיר מצינן ללמוד מזיק שכבר כתוב בתורה ולהוסיף בו חיוב נוסף ע"י צד השוה שהרי המזיק של הצד השוה הוא מזיק אחר שלא כתוב בפרשה. [↑](#footnote-ref-51)
51. ועיי"ש עוד מה שתמה בסוף דבריו דהאיך ילפינן צד השוה בכל המזיקין, הא תולדות יוכיחו דלא ילפינן בצד השוה אף דליכא פירכא, דלפי כל הנ"ל לא הבנתי קושיתו בזה. [↑](#footnote-ref-52)
52. ונראה להוסיף דגם אי נימא דהדין שמירה הוא מסברא, אכתי יש ליישב שי' רש"י כנ"ל, דבאמת איכא כאן ג' תמיהות, ובכולהו איכא ישוב, א] יש לתמוה דאי כל הדין מזיק שלו הוא מסברא ק', דלענין מה ילפינן תולדה מהאב, ולמה צריך "ילפותא", וע"ז י"ל בפשיטות דאב אינו "מלמד" לתולדה ואין כאן "ילפותא", רק דהתולדה עצמו כתוב באב דיסוד המזיק הוא התכונה וזה כתוב מפורש, ב] עוד יש לתמוה דאי אין לו דין כלל, שוב ליכא למימר שהוא תולדה שאין לו דין כלל, וע"ז התשובה דאחרי שהוא תולדה יש לו דין מסברא, ג] למה קס"ד דפטור מכל דיני מזיק [אי לאו כיו"ב], הא סו"ס יתחייב מסברא, וע"ז י"ל כהמהדו"ב דנתמעט. [↑](#footnote-ref-53)
53. בפלפול התלמידים העלה תלמיד אחד תוספת ביאור בענין - שבאמת המושג הזה שמצד אחד יש מחייב אחד כללי - ומצד שני הביטוי שבו קיים המחייב הכללי הוא בכמה נוסאחות וצורות - שאין זה דבר מחודש - ואדרבה - משכחת לה גם במילי דעלמא - ורשמתי את דבריו כאן כדי להוסיף בהירות בעיקר הדברים.

    דרך משל - מצאנו מחייב כללי של שמירת הבריאות - והמחייב הכללי הזה מתחלק לכמה פרטים, א] שמירה מקור וחום, ב] שמירה בעניני אכילה ועוד, והנה בלי הקור של החורף ובלי הדברים המזיקים במאכלים ליכא שום משמעות לדין של שמירת הבריאות, ומאידך, הקור עצמו אינו מחייב בפני עצמו שלולי הצורת לשמור על בריאות לא אכפת לן מהקור.

    והגדר בזה הוא ששמירת הבריאות מחייבת ב'נוסח' ובצורה מסויימת עפ"י כל הפרטי פרטים שהקור דורש, ואין זה קשור לסוג שמירה שיש באכילה, ואם נלמד מאכילה ומקור שיש דרך שלישית של שמירת הבריאות - אז באמת יתחדש שהצד השוה מלמד שפרטים אחרים יתחייבו בצורה אחרת מחמת הנוסח המסויים של כל סוג וסוג - ונמצא שיש כאן כמה פרשיות שונות של שמירת הבריאות.

    והיינו טעמא שקור ואוכל ועוד - כולם דורשים דרישות אחרות - לקולא ולחומרא ובאופנים ופרטים שונים - אף שהמחייב הכללי בכולם הוא אחד - ונמצא שהמחייב הכללי בא לידי ביטוי בכל פרשה ופרשה כצורתה - וכנוסח הפרשה ההיא. [↑](#footnote-ref-54)
54. ואין לומר שעדיפא סברת כולו מועדת מכולו תמה, דרק אזלינן בתר סברא ישרה [תם ואח"כ מועד] ולא מעדיפים את הסברא שפחות עקומה [כולו מועד] נגד סברא יותר עקומה [כולו תם]. [↑](#footnote-ref-55)
55. דהיינו דפשוט שהאיסור ב'אי - שמירה' נמדד כלפי מה שיצא מה'אי - שמירה', ואי ליכא נזק מתברר דליכא איסור, [ועיין להלן שהאיסור מתייחס לכל פרוטה ופרוטה בפני עצמה], ויתכן א"כ ש'אי - שמירה' שהגיע למיתת אדם הוא איסור משא"כ 'אי - שמירה' שהגיע לנזקי ממון, עוד יש להעיר שהרי 'אי - שמירה' בכופר הוא המחייב עצמו מדהוי 'חיובא דבעלים' לעומת נזיקין שזה 'חיובא דשור' [להלן מ"ד] וממילא דחלוקין ה'אי - שמירה' שלהם, שבנזיקין המחייב הוא מעשה של השור, וכל התוכן של ה'אי - שמירה' הוא רק ל'שייך' אותו למעשה היזק, ועיין בזה לעיל [סימן ב], ומעתה, מאן יימר ד'אי - שמירה' שכל התוכן שלה הוא רק לשייך אותו לנזק דומה ל'אי - שמירה' שהוא מעשה ישיר [לא פעיל] שמחייב אותו, דיתכן דרק במעשה ישיר איכא נמי איסור, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-56)
56. בלשון הברכ"ש לא כתוב לשון חצי מזיק אלא שאינו בכלל ולא ישמרנו אלא לענין ח"נ, ועיין בחו"ש מרן הגרב"ד [ח"א סימן ב' ד"ה ונמצא] שג"כ כתב כנ"ל אלא שהוסיף שעל חצי מחוייב שמירה ועל חציו השני אינו מחוייב שמירה, אולם חתנא דבי נשיאה - בחידושי ר' ראובן [בהשלמה לסימן ב'] מפורש שהבין כך את דברי הברכ"ש שזה חצי מזיק ולכן החיוב שמירה היא פחותה. [↑](#footnote-ref-57)
57. וכנוסח תלמיד אחד: חמישים אחוז חייב בשמירה של מאה אחוז, או מאה אחוז חייב בחמישים אחוז שמירה. [↑](#footnote-ref-58)
58. ולהלן [סימן י"ג פרק ב'] יבואר דחזקת שימור אינה סברא בפנ"ע לפטור ורק התורה חידשה כן, וכדמוכרח מכמה משניות שיש אופנים שתם משלם נ"ש, ולתוס' ור"ת [ה':] שלפני שכתוב פרשת קרן ידעינן כבר שזה בחזקת שימור, ואין זה סתירה להנ"ל, דהתם הכוונה שתמיד זה היה "פירכא" אבל לא "סברא לפטור". [↑](#footnote-ref-59)
59. ויש כאן תוספת ביאור כפי הבנתי בדבריו העמוקים. [↑](#footnote-ref-60)
60. וכ"ה בהגהות אשר"י ובמרדכי שם, וכן נפסק להלכה ברמ"א [סימן ת"י ס"ט] בשם י"א. [↑](#footnote-ref-61)
61. ואף שיש לדון אי בשייך ב' שעשו בדין זה, ועיין בקונטרסי השיעורים [שיעור י"ג אותיות י"א וי"ב] שהאריך בשיטות בנידון זה ובעיקר יסוד זה לגבי בור. [↑](#footnote-ref-62)
62. והיינו שיש מקום לומר דלמד דזה דומה לבן תרבות דחוזר לעיקר טיבעו דכ' התוס' להלן [ט"ז] דחוזר לשן, ואינו ככל משונה דנשאר דינו בקרן - עיין בכל זה להלן [ג'. סימן כג] וחילק שם החזו"א דבכל משונה צריך נגיחות של חיוב להעדאתו לחול בו דין מועד, משא"כ בבן תרבות שזה רק העדאה של רגילות ובזה נעשה למועד בלי נגיחות של חיוב, וע' תוס' [מ"ח:] דג"כ למד דברש"י בחזא ירוקא א"צ העדאה על נגיחות חיוב, ולפי"ז נראה דדומה להך דבן תרבות, ועיין חזו"א שם דמדמה להו אהדדי.

    ולפי"ז לא יהיה ראיה מרש"י לכל שן משונה ככלבא דאכל אימרא, אמנם, עיין ביש"ש דלמד ברש"י כהרמב"ם דצריך נגיחות של חיוב בראשונות ג"כ, ודלא כהתוס' ברש"י, והיינו שזה העדאה ממש ולא כבן תרבות, והדרא הראיה לדוכתי'.

    אלא שיש להעיר שהרי ביש"ש [שם] משמע שבאמת לבסוף הוא קרן לאחר העדאה, אולם ברש"י מפורש שהוא שן, עכ"פ הפשטות ברש"י שבאמת כל שן משונה נהיה שן לאחר העדאה וכמסקנת ר' מאיר שמחה שם, ואכתי יש לעיין מדברי רש"י [י"ט:] בסוף דבריו על המשנה.

    אלא דיעויין במה שהקשינו להלן [כיצד הרגל סימן מד] מרש"י סוף המשנה [י"ט:] ובדברי רש"י על הרי"ף שמשם הקשו העולם שמבואר דלא כרש"י [מ"ח:], אלא שיישבנו את הדברים בדרך נכונה להלן שם [כיצד הרגל סימן מז]. [↑](#footnote-ref-63)
63. ובסוגי' דהעדאה לצרורות [כיצד הרגל סימן יט] לל"ק דרש"י הבאנו את דרכו של המלא הרועים דהספק בהעדאה תלוי בספק זה אי הדרי לאחר העדאה לשן ורגל או דדין קרן ממשיך, ושם בהמשך הבאנו מהגרא"ל מאלין זצ"ל דנקט ברש"י דסבר דלאחר העדאה אכתי אית ביה דין קרן, ולא הדרא לשן, ודבריהם תמוהין מרש"י בחזא ירוקא. [↑](#footnote-ref-64)
64. ויעויין בדברי המשך חכמה בפרשת נח [פרק ח' פסוק י"ט] שלמדנו מדבריו שהבין בדברי חז"ל שטבעו של הבהמה זה 'מהותו' וזה 'עצם מציאותו', וממילא שיש לומר שבזה גם מוגדר ה'שם מזיק' שלו - דהנה יעויי"ש שהביא שמיד אחרי המבול כשיצאו כולם מהתיבה, כתוב בפסוק "כל רומש על הארץ למשפחותיהם יצאו מן התיבה" - ובגמרא פרק חלק [סנהדרין ק"ח:] אמרו: "למשפחותיהם יצאו", אמר רבי יוחנן 'ולא הם', וכבר תמהו המפרשים דמה כוונת רבי יוחנן במאמר זה לומר ש'הם' לא יצאו מהתיבה רק משפחותיהם יצאו.

    וביאר בזה שכיון שבמבול היתה השחתה במהות, והיינו כי השחית כל בשר את 'דרכו' על הארץ - ונשחת 'תכונת' הבעל חי לגמרי ו'דרכו' היינו 'תכונתו', ובאו מין על שאינו מינו, והיינו שהתרנגול היה מקצת כבש ומקצת זאב, שהרי לא דבק במינו והוא איבד את הזהות והמציאות האמיתית שלו, וכן בכולם עד שהכל נהיה לעירבובי' גדולה, וכיון שבתבה היתה חלוקה של מדורים מדורים לכל מין במשך י"ב חודש, בזה קיבלו ע"ע להידבק במינם, והתרנגול חזרה להיות תרנגול ממש והכבשה חזרה להיות כבשה ממש - וכן בכולם, ומעתה נמצא שמי שנכנס לא יצא שקרה אצלו 'שינוי מציאותי', וזה מה שלמדנו בפסוק "למשפחותיהם יצאו", אמר רבי יוחנן 'ולא הם', שבפסוק של למשפחותיהם נתחדש שקיבלו על עצמם להדבק במינם – הרי שלמדנו שטבעו של הבהמה זה מהותו וזה "הם", וממילא שבזה גם מוגדר ה'שם מזיק' שלו. [↑](#footnote-ref-65)
65. והיינו דעיקר הך פלוגתא ברש"י ותוס' במשונה לאחר העדאה תלויה בפלוגתתם בעיקר הגדר של משונה, ונחלקו בזה טובא בכמה דוכתי, דיעויין בזה [פרק כיצד הרגל סימן א] מה שביארנו בזה, ועיקר הרחבת הדברים נמצא להלן [כיצד הרגל סימן מ] בסוגי' דכשכשה באמתה, וע"ע להלן [י"ח:] בסוגי' דהעדאה בצרורות [כיצד הרגל סימן כא] לל"ק ברש"י מה שביארנו עפ"י הדברים הללו, ולהלן [כיצד הרגל סימן יח] בפלוגתת רש"י ותוס' בצד תמות לרבנן דאין העדאה ביארנו דלכן אין חסרון של צד תמות מאב לאב [ודלא כהמלא הרועים], שרגל משונה ורגל אורחי' אינו מאב לאב, וכן להלן [כיצד הרגל סימן כה] בסוגי' דשינוי לצרורות לרביע נזק הוספנו לבאר עוד ביסוד הנ"ל ליישב הסתירה מהלישנא קמא בצרורות וגם הסתירה מלישנא קמא של רש"י בגללים דבכולהו מבואר שאין הלכתא של צרורות בקרן, רק ברגל, ואעפי"כ משכחת לה ברגל משונה, וע"כ שרגל משונה הוא רגל לא שיש לו דיני קרן, עיין בדברינו שם ודו"ק, וע"ע להלן [כיצד הרגל סימן לג] בספיקת ר' ירמי' [לפי הגירסא דובעטה] דדוקא במשונה היה צד שאינו בכלל צרורות דרגל, והוא מטעם הנ"ל דמשונה אינו שם המזיק עצמו, ורק "הפקעה זמנית" מכל המזיקין, ודו"ק, וע"ע בזה להלן [כיצד הרגל סימן מג / מד] דאזיל בזה עוד לשיטתו, והמשך הדברים להלן [סימן מה / מו]. [↑](#footnote-ref-66)
66. ואין להקשות דלמה ממשיכה הגמרא לומר שנשיכה אינו שן כיון שיש הנאה להזיקה, הא גם אי היה הנאה להזיקה אכתי לא היה שן שאז היה כבר משונה ושוב היה קרן, וזה לא קשה מידי, שאין להקשות ישיר ממשונה, שהרי משונה לא שייך באברים, וע"כ שכל הקושי' היא שיש טעות בזה שהוא דן מצד אברים ולא דן מצד תכונות, וזהו שהקשה לו מהנאה להזיקה, ואה"נ, דאחרי שיש הנאה להזיקה שוב הדרא לן הטענה ממשונה, ופשוט. [↑](#footnote-ref-67)
67. ויש להעיר דגם לפי התוס' אינו מדוייק הלשון מועד לאדם הוי מועד לבהמה, דבאמת במועדות של 'לא להבחין' בין המינים בזה אדם ובהמה שוין, דאהני לן חדא לחברתא להיות מועד לכל המינים כהדדי, ורק שיש דין נוסף דמועד לבהמה לא הוי מועד לאדם שהקבוצה של בהמות היא קבוצה שלא כוללת אדם כשאינה מבחינה בין בהמות, ונראה דמטעם זה פירש ר' מנחם פירוש אחר, דאף דלדידיה איירי נמי בהך גוונא של התוס' והיינו שהוא מועד לכל המינים כולל אדם, אכתי הוצרך לפרש דאיירי בחזרה שכאן רואים דמועדות על אדם מחילה דינים כלפי מועדות של בהמה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-68)
68. וע"ע בזה בחי' ר' שלמה [ח"ב סי' ל"ב], וע' אוהל ישעי' [עמוד קמ"ח] מהגר"נ פרצוביץ שרצה להרכיב שני הצדדים בהדי הדדי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-69)
69. עוד העירני תלמיד אחד בקושי' כעין זו, דמה אכפת לן שהרג אדם אחד, הרי היסוד של 'סימן' הוא שלא מתרצים ג' שאלות בג' תשובות אלא בתשובה אחת, והיינו משום ד"אין המקרה מתמיד", וקשה דסו"ס למה לא נתרץ בב' תשובות [שהרי ב' מקרים יכולים לקרה] ואז המקרה לא התמיד דב' פעמים אינה התמדה במקרים, והיינו דנימא שהוא נגח את הבהמות מחמת זה שהוא נגחן לבהמות ורק את האדם הוא הזיק מחמת מקרה, אולם ברור שאין זו קושי' וכדיבואר להלן [סימן כ בסוף]. [↑](#footnote-ref-70)
70. וזה לשונו: "וכי יגוף - מכילתא [פרשה י"ב, א'] בכלל נגיחה נגיפה [דחיה רביצה בעיטה נשיכה דברי ר' יאשיה]. אבא חנן אומר משום ר' אליעזר נגיחה נגיפה דחיפה רביצה בעיטה. נשיכה מנין ת"ל "ולא ישמרנו בעליו", [והרי דברים קל וחומר, אם מששמרו חייב כשהזיק, לא כל שכן עד שלא ישמרנו בעליו], ומה תלמוד לומר "ולא ישמרנו" הוסיף לו הכתוב שמירה אחרת, ואיזה? זו נשיכה [עכ"ל המכילתא]. הנה נראה דפליגי, דלתנא קמא אם הועד לנגיחה הועד לחמישתן, ור' אליעזר סובר דמועד לנגיחה אינו מועד לנשיכה. אבל רמב"ם פסק דמועד לדבר אחד אינו מועד לדבר אחר [עיין פרק א' הלכה ה'].

    ואולי יש לאמר דאם נגח ולמחרתו נגח ולמחרתו נגף ולמחרתו בעט, לתנא קמא הועד לכל, כמו מועד לשור וחמור וגמל דנעשה מועד לכל המינים. ולנשיכה לא הועד לר' אליעזר, דכמו שפירשו תוספות [בבא קמא ב':] הך דמועד לאדם מועד לבהמה וכו' לרב פפא עיין שם. וצריך עיון בדברי הרב המגיד ובספרי הקדמונים. ואם כה, אתי שפיר דברי ר' אליעזר שסובר שלנשיכה צריך ש"לא ישמרנו", הא מן דברים אחרים אינו מועד לנשיכה, שלנשוך בעלי חיים אין דרכו של שור יותר מכל מילי דנגיחה וכו' ודו"ק", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-71)
71. וז"ל: "אחד אבות נזקים ואחד התולדות אם היה האב מועד תולדתו מועדת ואם היה תם תולדתו כמוהו, וכל אבות נזיקין וכל תולדותיהן מועדין הן מתחלתן חוץ מקרן ותולדותיו שהן תמים בתחלה עד שיועדו כמו שביארנו". [↑](#footnote-ref-72)
72. וע' בר' ראובן שם דנקט דזהו נמי הסיבה בנגח רק שוורים שאינו נגחן לכל, דזה חסרון בהלכות העדאה, וזה ק' שהרי בג' מינים מהני לכל ומוכרח דא"צ העדאה מכל מין ומין, וכן הוכיח נמי בחי' ר' שלמה [סי' ג'] וע"ע [שם ח"ב סי' ל"ב] מה שנחלק עליו האפיקי ים, עכ"פ גם אם נימא דלא כהגר"ר וא"צ העדאה לכל מין בפנ"ע, אבל מאדם לבהמה דזה ב' סוגים ודאי די"ל דצריך כאו"א בפנ"ע, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-73)
73. איברא דלא איתברר לי האיך משכחת לה ב' העדאות נפרדות, דבנגח ג' בנ"א וגם שוורים, הרי אהני לן ב' בנ"א ושור אחד להיות מועד לשניהם שלא להבחין ביניהם, ובמה גרע מה שיש עוד כמה נגיחות של אדם ובהמות לחלקם לתרי מועדות, וצ"ע.

    ואסברא לי תלמיד אחד דבג' בנ"א וג' מיני בהמות דאיכא מועדות אחת כללית, אבל איכא נמי מועדות נפרדת כלפי בני אדם, והגרא"ל מאלין חידש שא"א לבטל חלק מהמועדות ע"י חזרה חלקית, אבל כולו הוא יכול לבטל, וממילא דחזרה דבהמה הוי חזרה אדם עד כמה שהוא עשה מועדות כללית, דכל הך מועדות בטלה, אלא דאכתי קיימת המועדות על בנ"א לחודי', וכל זה משום שביצירת המועדות על האדם הוא נגח ג' בנ"א מלבד המועדות הכללית, ותרתי אית ביה בהך מועדות, אבל בתוס' דידן שלא היה מועדות נפרדת, א"כ כיון שלא בטלה חלק מהמועדות ע"י חזקה מבהמה, שוב לא בטלה כלום, הלכך חזרה דבהמה לא הוי חזרה. [↑](#footnote-ref-74)
74. ועיין בלח"מ דלמד כן ודלא כרש"י ותוס' בסוגי' שם. [↑](#footnote-ref-75)
75. הנה - זה לשון הפרישה "והדבר תלוי בהרגל לשונו וכו' - כתב ר"ד אבודרהם הטעם של הר"ף משום דשאני גשם שהדבר תלוי בהרגל לשונו ואף על פי שהרגל לשונו לומר מתחלת אתה גבור עד משיב הרוח לבדו בלא ברכה ראשונה דמגן לא הוי חזקת הרגל כשמתחיל להתפלל בסדר ברכת מגן ואחר כך אתה גבור" - והעיר שזו כוונת ר"פ שאמר "אבל גשם שנתקן בתפלה" - ולדרכו של הגרשש"ק והקה"י כל זה מיותר - ויתירא מזה - לדרכם - פלוגתתם היא בגדר שור המועד ולא בגדר משיב הרוח - ולמה הוצרך לבאר דמשיב הרוח הוא ענין של הרגל - הרי זה פשוט - ויותר היה לו לפרש דמועדות אינו ענין של הרגל - דעל זה פליגי - וכאמור שמה שהוסיף שזה נתקן בתפלה אינו ענין לפלוגתתם - וע"כ דצריכים לפרש כמו האבודרהם - אלא דדבריו וצ"ב - יבוארו.

    עוד הביא הפרישה מהמהר"י אבוהב ז"ל שכתב שטעמו של הר"ף הוא "דלא דמי - דהתם שהוא לטבע רע שזה השור הוא נגחן - הנה כשיעשה הנגיחות בקירוב מורה שהוטבע בו זה בקנין מה שאין כן אילו היה עושה אותם בהרחקה שיש לנו לומר בכל אחד מהן מקרה הוא אבל כאן הדבר תלוי בהרגל לשונו והלשון אינו מורגל כל כך כשיעשה דבר אחד בקירוב", וגם האריכות הזו לא שייך לדבריו הקה"י - וסברתו צ"ב.

    עוד כתב הפרישה שהרא"ש נטה לסברת הר"מ - וביאר הפרשה "ונראה כדבריו שהרי הרגל הלשון אינו אלא מצד הטבע המורגל באדם והרי הוא כמו שור נגח", עכ"ל - וגם הכא מבואר שהנידון הוא בגדר משיב הרוח - ולא בגדר שור המועד.

    ואסברא לי חתני הרב נ"י - שתרווייהו מודי דמדין הרגל אתינן עלה, אלא דנחלקו בזה שר"פ ס"ל שיש לחלק בין 'הרגל' שעל ידו מתפתח אצלו טבע שמושרש בעצם טבעו של השור - והיינו כטבעו של נגחן - שבזה אנו אומרים שיותר מתפתח אצלו טבעו שמושרש בו בקירב נגיחותיו יותר מריחק - לעומת 'הרגל חיצוני' שלא שייך לשורש טבעו כמו אמירת משיב הרוח - דבזה אדרבה - האריכות של הזמן שמתמשך יותר ויותר מוסיף להרגל - וסברא זו מדוקדקת ומפורשת בכל הלשונות של הראשונים והפוסקים הנ"ל - וכדיבואר:

    א] הפרישה ביאר למה הרא"ש חולק על ר"פ - ופירש "ונראה כדבריו שהרי הרגל הלשון אינו אלא מצד הטבע המורגל באדם והרי הוא כמו שור נגח" - הרי מפורש שיש כאן דיון האם יש לדמות "טבע המורגל באדם" במשיב הרוח לטבע של שור - והיינו דבזה גופא חילק ר"פ - והרא"ש חולק על חילוקו של ר"פ.

    ב] הן הן דברי ר"פ שאמר "אבל גשם שנתקן בתפלה והדבר תלוי בהרגל לשונו" - והיינו שענין של הרגל חיצוני במצב מסויים של תפלה - ולא שמושרש בטבעו לשון זה כנגיחה של שור.

    ג] הן הן דברי האבודרהם - שלכן מה שהתרגל לא בשעת התפלה לא שייך לשעת התפלה - והיינו שמה שמושרש בטבעו קיים בכל המצבים, אבל דבר שהוא 'הרגל חיצוני' מיתלי תלי במצב המסויים שבו הוא התרגל.

    ד] הן הן דברי המהר"י אבוהב שכתב שטעמו של הר"ף הוא "דלא דמי - דהתם שהוא לטבע רע שזה השור הוא נגחן" - והיינו שמה שמורש בטבעו עדיף בזה קירב נגיחותיו - וביאר "כשיעשה הנגיחות בקירוב מורה שהוטבע בו זה בקנין מה שאין כן אילו היה עושה אותם בהרחקה שיש לנו לומר בכל אחד מהן מקרה הוא" לעומת משיב הרוח ששם המהלך הוא "שהדבר תלוי בהרגל לשונו והלשון אינו מורגל כל כך כשיעשה דבר אחד בקירוב", וזו כוונתו שהרגל חיצוני נתפס דווקא בריחוק יותר מקירוב. [↑](#footnote-ref-76)
76. וחשבתי להביא ראיה שבאמת א"א לנקוט שהוא נגחן לבהמות עפ"י ב' נגיחות ולתלות את נגיחות אדם במקרה, שהרי מבואר ברא"ה בשטמ"ק להלן [ל"ז] שנגח שור חמור וגמל הוא מועד לכל המינים ונגח שור שור וחמור הרי הוא מועד לשניהם, ולמה לא נימא שנגיחת השוורים באה מחמת זה שהוא נגחן לשוורים, ונגיחת החמור הוא מקרה, וע"כ כנ"ל, אכן שוב דחו דכדי לא להבחין סגי בנגיחה אחת, ונגיחת החמור היא נגיחה אחת ולמה לא יהני. [↑](#footnote-ref-77)
77. דיעויין באו"ש [פ"ז משכירות] דשוכר חייב באחריות למשכיר אף בחברת ביטוח, ומו"ר זצ"ל בספרו ראשי שערים בסוגיין טוען דלפי"ז נראה שה"ה במזיק, ועיין עוד בקובש"ע כתובות [ס"ק רי"ז] דחקר דאולי בביטוח החברת ביטוח הם מפסידים והם תובעים ההיזק דהם זכו בבעלות בחפץ לגבי ההיזק שנעשה בו, אכן לולי סברא זו היה חייב לניזק אף דההיזק כלפיו אין בו הפסד, דאל"כ אלא שדנים ההיזק ישר לביטוח הא אין זה רק גרמא ואיך נחייבו, וע"כ שיש היזק לבעלים והביטוח זכו בהך זכות. [↑](#footnote-ref-78)
78. לא נמצא בגמרות הישנות, אלא שהוסיף שם שהתוס' ורש"י איירי בתרי גווני, או ערוגה או שחת. [↑](#footnote-ref-79)
79. ופשוט שלא כדאי לו לתבוע את השחת כיון שהיא שוה פחות מההפרש בין שני התבואות. [↑](#footnote-ref-80)
80. וכבר נתבאר שהמחיר של היום הוא פחות מהמחיר שלאחר קצירה ורק המחיר של מחר מיקרי גרמא שהיא עדיין לא בעולם. [↑](#footnote-ref-81)
81. והעירני תלמיד אחד לבאר דנחלקו אי הפטור לאו מכלי' קרנא הוא פטור בנזק [רש"י] או פטור במעשה היזק, והיינו בתורת העשייה של הנזק [תוס'], ונפ"מ בגוונא זו שהמעשה היזק של התבואה העתידית שהיא לא מכלי' טמון במעשה היזק של אכילת שחת שהיא מכלי', דנמצא שעצם ההיזק הוא עדיין לא מכלי' קרנא [ביחס לתבואה] וזו שיטת רש"י, אבל המעשה הוא מעשה של מכלי' קרנא וזו קושי' התוס', שמכל השחת הקשה על הנזק של התבואה, ודו"ק.

    אולם קשה לי דלמה לא מודדים כל מעשה היזק בנפרד, אטו נחייב בהמה שיעשה מעשה היזק של דריסה ברגל בלא מכלי' קרנא מחמת זה שביחד עם הדריסה היא הזיקה באכילת פרי של מכלי', וה"ה הכא דאף דתרווייהו ע"י אכילה, ואף דתרוייהו בהך אכילה עצמה, הא סו"ס חלוקין נינהו, דכלפי הנזק של התבואה העתידית לא נתוספה כלום בזה שהשחת גם נאכל דעצם התלישה שיש בה קילקול לשרשים הוא המעשה היזק ומה שייך להכא המכלי' קרנא של גוף האכילה, וצ"ע.

    ומידידי הגאון ר' אשר דומב שליט"א שמעתי לפרש שמצאנו שרק הכא בשן ורגל קס"ד לפטור מדין לא מכלי' קרנא, וביאר דבשן ורגל מצאנו פטור רשה"ר ורק חייבים ברשה"י, ולמדנו מהכא שגדר הנזק והמעשה היזק בשן ורגל הוא בפלישה לתוך תחומו של הניזק, ויש לומר א"כ דעד כמה שהנזק הוא רק באיכות ולא בכמות והממון נשאר קיים בשלימותו ורק האיכות ניזוק, בכה"ג יש מקום לדון את הנזק כנזק גמור אלא שחסר בפלישה לתוך ממונו של הניזק, וזה כעין פטור רשה"ר שמצאנו רק שן ורגל.

    ועפי"ז הוסיף לבאר את קושי' התוס' על רש"י, דמצאנו להלן פרק ב' בסוגי' דמתגלגל שבהמה ברשות הנזיק ולקחה מרשה"ר עיי"ש ברש"י ותוס', עכ"פ מצאנו שפלישה לרשה"י יכול להגדיר את כל המזיק כמזיק ברשה"י אף אי בפועל הנזק היה ברשה"ר, עיי"ש היטב, ועדיין יש לדון בזה, וסביב סברא זו קאי טענת התוס', שכיון שיש פלישה ביחס לשחת שוב לא אכפת לן גם אם ביחס לתבואה עצמה ליכא מכלי' קרנא, ודו"ק, והוסיף לבאר בזה את דברי הרשב"א שמיישב את קושי' התוס' על רש"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-82)
82. והיינו ששם הבאנו עוד פלוגתא בין הרשב"א ותלמיד הרשב"א אי סגי מה שסיבת ההיזק הוא חיפוש הנאות או שצריך ליהנות מההיזק עצמו [בנשך כדי לאכול ושוב נפל מפיו], וכאן יותר דומה לגללים ששם לא היתה הנאה בפועל, וכאן היתה הנאה בפועל. [↑](#footnote-ref-83)
83. והיינו שבגללים אין שום קשר בין הנזק להנאה, והכא, אכילת השחת היא היא הצורה היחידה שמזיקים לשרשים כלפי התבואה העתידית, ועדיין יש לדון דיתכן שהחסרון בגללים הוא גם בזה שאין הנאה כלל מדבר הניזק, ובכל שן איכא הנאה מדבר הניזק, ובזה השרשים דומים לגללים, עוד יש לדון שהנזק לשחת שייך גם בשחת אחרי קצירה, ומה שהוא החליט להזיק את השחת לפני קצירה דומה להחלטת הבהמה לעשות גללים דווקא על החפץ הזה, ואכתי יש לדון בזה. [↑](#footnote-ref-84)
84. והיינו שיש לדון מהדין חזיר נובר דחשיב צרורות דשן לשיטת התוס' ריש כיצד הרגל, והתם אין הנאה מגוף הנזק, וזו קושי' אלימתא, ונראה בישוב שיטתו, דהנה, להלן [סימן כ"ד] בסוגי' דצרורות [ג':] ביארנו שבצרורות המזיק אינו הרגל, רק המזיק הוא הצרור, והקרן שן ורגל רק יוצרים את המזיק וכן מבואר בחי' ר' מאיר שמחה [י"ט.] לחלק בין עץ ארוך לצרור מרשה"ר לרשה"י, עייש"ה, והכא י"ל דמשתנים גדרי הנאה להזיקה בהללמ"ס של צרורות דשן, וע' להלן בסוגי' דצרורות [שם], ובתוספת ביאור להלן [פרק כיצד הרגל סימן ג'] בסוגי' דחזיר נובר [י"ז:], ושם דייקנו את התוס' שכתב על חזיר נובר "שלהנאתו קעביד", וקשה דמאי קמ"ל דחזיר נהנה לנבור, אלא הכוונה כנ"ל, דנתחדש גדר חדש בהנאה להזיקה בהלכתא של צרורות כפי גדרי צרורות.

    ולפי"ז י"ל דגם הרשב"א לשיטתו, דבנשיכה סובר דסגי בכוונה ליהנות וא"צ הנאה בפועל מהנזק וכמו"כ הכא למד כרש"י דאף דלא נהנה מהחסרון בתבואה השני', אכתי מיקרי שן, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-85)
85. ונראה פשוט, דאחרי שכתוב לשון וביער שמשמעו מכלי', ושינה הכתוב ללשון ושילח שאין בו הך משמעות, ה"שינוי לשון" מרבה לא מכלי', וזהו כוונתו "דברגל לא כ' וביער", והיינו ששינה מלשון וביער שיש בו משמעות דמכלי', אבל לעיל בשן כוונת רש"י היתה, דאם היה כתוב בתורה רק לשון ושילח היינו אומרים דמסברא קאי על לא מכלי', דלשיטתו דהנזק פחות חמור יש לחלק מסברא, וכן מש"כ רש"י בריש דבריו דוביער יש בו משמעות דמכלי' כל זה רק לבאר למה אוקמינן וביער למכלי' ושילח ללא מכלי'.

    שו"מ סברא זו במהרש"א [על התוס'], דאולי השינוי בושילח מוביער מלמד לאו מכלי' [ולכן אי היה כתוב ושילח גרידא בשן הוי מוקמינן במכלי' אף דעכשיו שכתוב ברגל וזה מורה על לאו מכלי'], ודחה דע"כ היו צריכים שינוי לשון ללמד שאין שניהם שן, ויש לדחות דהוי מצי למצא לשון אחר לרגל שלא היה לו משמעות בלי מכלי', שו"ר בנחל"ד דג"כ פי' בדרך זו את סתירת רש"י, ודחה קושי' המהרש"א באופ"א עיי"ש.

    ובתוד"ה דומי' דרגל הק', דלמה מקשינן מרגל לשן לחומרא, תקיש משן לרגל לקולא, ונראה דכל זה לתוס' אבל לרש"י שהשינוי מוביער לושילח מלמד לאו מכלי' קרנא, א"כ ע"כ צריכים ללמוד מרגל [ואין להקשות דאולי השינוי מושילח לוביער מלמד דוקא מכלי' ולקולא, דלדעת רש"י מכלי' א"צ ילפותא, ודו"ק].

    ונראה שיש הוכחה לפירוש זה, דתחילת הקרא "כי יבער איש" וכתב רש"י בחומש דקאי על הבעלים שמוליך בהמותיו בשדה חבירו וזה הקדמה לשן ורגל וקאי אתרוייהו, הרי דלשון 'מבער' נאמר גם ברגל, ואיך כתב רש"י דלא כתיב וביער, ולהנ"ל א"ש דכוונתו "לא כתיב וביער", היינו דשינה הכתוב, וסו"ס שינה בלשון ושילח אף דכי יבער כולל רגל. [↑](#footnote-ref-86)
86. והיינו שאין להקשות דלמה לא העמיד את הלא מכלי' קרנא בנשך ונפל מפיו שזה גם אב שזה באכילה, דזה אינו דמפורש ברשב"א לעיל שזה תולדה של שן, דבזה איירי הסוגי' שם – בתולדה של שן, אלא דאכתי קשה דלמה לא העמיד באכל חצי פרי והנזק בשאר מיקרי לא מכלי' קרנא, כעין טינוף, אלא דזה לא קשה דגם על תוס' יש להקשות כן דלמה לא העמיד באב של טינוף שטינפו דרך אכילה, וע"כ שאם טינוף דרך אכילה מיקרי אב אז גם טינוף דרך שאר גופו נקרא אב ששניהם מעשה אחד, דרק אכילה ונתחככה וטינוף מיקרי ג' מעשים [↑](#footnote-ref-87)
87. והיינו דכעין זה מבואר בארי וטרף, ודין זה מוכרח בסופ"ק בתוס' [סוד"ה כי תניא] דרק בזאב בן תרבות דע"י העדאה חוזר לעיקר טיבעו, התם אמרו תוס' דחזר לשן, אבל בארי וטרף נשאר בדין קרן מועד גם לאחר ג', כן דייק החזו"א שם, וע' במרומי שדה שחידש חידוש גדול - דרצה לומר דבזאב בן תרבות גם כשהוא משונה יהיה לו דין פטור רשה"ר, וזה חידוש. [↑](#footnote-ref-88)
88. ובאמת דדבריו הם דומים לדברי הגרי"ז בכל המזיקים, דהגרי"ז חידש דכל המזיקים חייבים מצד דרכן להזיק והשמות מזיקים נאמרים רק לענין הפטורים, והאהא"ז כ' כן רק על שור, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-89)
89. וע"ע להלן [פרק כיצד הרגל סימן מז] שהבאנו את קושי' העולם שמשמע מרש"י שלא חוזר לשן, ושם דחינו את דבריהם. [↑](#footnote-ref-90)
90. והיינו דעיקר הך פלוגתא ברש"י ותוס' במשונה לאחר העדאה תלויה בפלוגתתם בעיקר הגדר של משונה, ונחלקו בזה טובא בכמה דוכתי, דיעויין בזה [פרק כיצד הרגל סימן א] מה שביארנו בזה, ועיקר הרחבת הדברים נמצא להלן [פרק כיצד הרגל סימן מ] בסוגי' דכשכשה באמתה, וע"ע להלן [י"ח:] בסוגי' דהעדאה בצרורות [פרק כיצד הרגל סימן כא] לל"ק ברש"י מה שביארנו עפ"י הדברים הללו, ולהלן [פרק כיצד הרגל סימן כב] בפלוגתת רש"י ותוס' בצד תמות לרבנן דאין העדאה ביארנו דלכן אין חסרון של צד תמות מאב לאב [ודלא כהמלא הרועים], שרגל משונה ורגל אורחי' אינו מאב לאב, וכן להלן [פרק כיצד הרגל סימן כה] בסוגי' דשינוי לצרורות לרביע נזק הוספנו לבאר עוד ביסוד הנ"ל ליישב הסתירה מהלישנא קמא בצרורות וגם הסתירה מלישנא קמא של רש"י בגללים דבכולהו מבואר שאין הלכתא של צרורות בקרן, רק ברגל, ואעפי"כ משכחת לה ברגל משונה, וע"כ שרגל משונה הוא רגל לא שיש לו דיני קרן, עיין בדברינו שם ודו"ק, וע"ע להלן [פרק כיצד הרגל סימן לג] בספיקת ר' ירמי' [לפי הגירסא דובעטה] דדוקא במשונה היה צד שאינו בכלל צרורות דרגל, והוא מטעם הנ"ל דמשונה אינו שם המזיק עצמו, ורק "הפקעה זמנית" מכל המזיקין, ודו"ק, וע"ע בזה להלן [פרק כיצד הרגל סימן מד פרק ג'] דאזיל בזה עוד לשיטתו, והמשך הדברים להלן [סימן מו]. [↑](#footnote-ref-91)
91. דאיכא נפ"מ אם דינם כרגל מהללמ"ס או לא, דמבואר ברש"י על הרי"ף [י"ט.] בהתיזה צרורות ברשה"ר שזה משונה, ודינו כקרן, ואפי"ה יש צד לפטור ברשה"ר, והסברא לפטור משום "דכל צרורות תולדה דרגל הוא", והיינו דפקע מיניה שם קרן כיון דההללמ"ס אוקמי' ברגל. [↑](#footnote-ref-92)
92. דהנה, בסוגי' דיש העדאה לצרורות [פרק כיצד הרגל סימן יט] הבאנו ביאורים מהמלא הרועים וגרא"ל מאלין, ותרוייהו נקטו דצרורות דשן חייב נ"ש [כלישנא קמא ברש"י דגללים] וע"כ דנקטו דהל"ב שם ברש"י הוא כסברת התוס' שאנץ, ודו"ק, אולם כבר הבאנו שם לתמוה על דבריהם בסוגי' דגללים, וכן תמהנו על דבריהם בעיקר הסוגי' דהעדאה, וביארנו את רש"י באופ"א ודברינו שם בנויים על דברינו כאן, שרש"י בל"ב חידש דכל צרורות נהיה רגל, ובזה מתחיל סוגי' דהעדאה. [↑](#footnote-ref-93)
93. ומה שהוסיף רש"י שקרן הוא בלי הנאה, ונראה דהנאה להזיקה בהדי כוונה להזיק הוא שן ולא קרן, ונראה הביאור, דכוונה להזיק היינו מעשה שמיוחד לגמרי לנזק וכל שיש בו כוונות אחרות אינו מעשה המיוחד לנזק, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-94)
94. וכן אי היה כתוב בתורה נגיחה של קרן ימין הייתי אומר שקרן שמאל הוא אב דלאו דווקא קרן ימין ומעשה אחד בהיכי תימצי אחרת הוא בכלל האב. [↑](#footnote-ref-95)
95. דהנה, הגר"נ פרצוביץ זצ"ל נקט שזה מחלוקת ב' הלישנות ול"ק ס"ל כרש"י בקס"ד שזה רק דרכו ורק בל"ב נתחדש שזה מופקע ממיתה, אולם סו"ס רש"י שינה מלשונו בהתחלה שכתב דרכו והכא כתב לאו בר מיקטל, ולא משמע שכוונתו לרגילות ודרך, ועוד דכבר דייקנו דלשון "בר נזיקין" כתוב בלישנא בתרא ג"כ.

    אלא דאכתי יש לדקדק דלמה האריך לומר שלא יכול להמית רק בלישנא בתרא, ויתכן שבאמת יש חילוק בין ב' הלישנות, דבלישנא א' סובר שזה יכול להמית [דרק בלישנא בתרא האריך לחדש שלא יכול להמית], אלא דאכתי שינה מהקס"ד וכלשונו דמיקרי לאו בר קטלא, אלא דהמהלך הוא שמחמת זה שהוא 'לאו דרכו' לכן מיקרי בור ש'מופקע' ממיתה, ולא רק פטור בבעלים מצד אונס כמו הקס"ד, ורק בלישנא בתרא חידש דרגא אחרת של מופקע, שלא יכול להמית, ולהלן יבואר טעמא דפלוגתא זו. [↑](#footnote-ref-96)
96. והעירוני התלמידים דיתכן דבהתחלה לא ידעו שיש פסוק על מיתה אלא דקס"ד מסברא י' ממית וט' לא ממית והחילוק בין תולדות לאבות לשיטת הרמב"ם לא תלוי לגמרי על כתוב ולא כתוב אלא דעיקר המזיק הוא האב והתולדה טפל אליו, ומה"ט ס"ל דארי ודרס הוי אב של כוונה להזיק במקום נגיחה בשור, ועיין בכל זה לעיל [סימן ו], ומהאי טעמא למדו בקס"ד שזה אב ותולדה בלי פסוקים, ועל זה טענו שסו"ס אי לא כתוב י' וט' א"כ למה זה אב וזה תולדה, הא שוין נינהו דתרווייהו לא כתובים, ותירץ שי' כתוב שהרי מיתה כתובה.

    וע"ע לעיל [סימן יג] ששם מבואר ברשב"א של קרן תלושה ומחוברת שג"כ מודד אבות ותולדות כפי עיקר וטפל, וכעין זה מבואר נמי ברשב"א בסוגיין שהקשה למסקנה דלמה בור ט' וי' לא מיקרי אב ותולדה מחמת זה שבור ט' הוא יותר קל דרק חייב בנזיקין, ותירץ דכעין זה מצאנו בשור תם ומועד ששניהם אבות אף דמועד חמיר מיניה בדינים, וחשיבי כב' אבות ולא כאב ותולדה, וקשה דמעיקרא מאי קשה ליה, אטו מחמת החילוקי דינים שיש לו דינים יותר קלים יוגדר כתולדה אלא ע"כ שתולדה היינו מזיק פחות חשוב וקס"ד שפחות דינים הוא בעצמו הסיבה להיות תולדה. [↑](#footnote-ref-97)
97. דבתחילת דבריו כבר כתב "דאם נפל שור בבור תשעה ומת פטור בעל הבור ואם הוזק חייב", ועל זה כתב רש"י "ואב הוא דהא מדיוקא דקרא נפקא מדכתיב והמת יהיה לו", ושוב חוזר רש"י לפרש מה ילפינן מהדיוק, והוא: "דמשמע בור עשרה דבר מקטיל הוא חייב במיתת השור הא בציר מהכי במיתה לא חייב הא בניזקין מתחייב", ודו"ק. [↑](#footnote-ref-98)
98. באופן אחר י"ל כך: דאה"נ, בכל אבות ותולדות איכא דיוק מסברא, רק דבכל אבות ותולדות התולדה הוא מעשה ואופן אחר לגמרי של תכונה דכוונה להזיק והתם לא סגי דיוק מסברא להחשיבו כאב בפנ"ע, אבל הכא, סו"ס מעשה חדא הוא רק שמה שמחלקו לאב ותולדה הוא החילוקים בתוך המעשה עצמו דתרוייהו עבדי חבטה רק דזה חבטה דמיתה וזה חבטה דהיזק, דומי' דמכלי' ולא מכלי', והכא חידש המקשן דדיוק מסברא מהני להחשיבו כחלק מהאב, דכיון דאין זה מעשה חדש שלא כתוב בתורה, הכא מהני דיוק מסברא לכוללו בכלל האב.

    והנה, שי' רש"י במכלי' ולא מכלי' דזה אכילת תבואה וזה אכילת שחת, ולדידיה לא מכלי' אינו תולדה [מדלא הביאוהו בהדי תולדות] וע"כ דזה בכלל האב אף דרק איתרבי מריבוי, ולתוס' אף אחרי דלאו מכלי' [טינפה] איתרבי בריבוי אכתי חשיב תולדה, ונראה דרש"י לשיטתו כאן בל"ק, דבאופן שזה הך מעשה גופא שוב מהני דיוק מסברא [וכש"כ דיוק דהתם דבא בהדי' על זה] לכוללו בהדי האב, וכמו דחבטת נזיקין איתרבי מסברא בכלל האב [דאינו מעשה אחר] כמו"כ לאו מכלי' קרנא, אולם לתוס' דלא משכחת לה לא מכלי' רק בטינפה וזה כבר מעשה אחר, שוב לא מהני ריבוי ודיוק לכוללו בהדי האב ונשאר תולדה, וע' תוס' שלמסקנה נ' דאזיל בדרכו של רש"י בל"ק, וע"כ דמה דפליגי בלא מכלי' על רש"י, [דלתוס' חשיב תולדה אף אחרי הדיוק וריבוי] הוא, דלתוס' זה כבר לא דומה לבור ט', שזה כבר מעשה אחר, משא"כ לרש"י, ופשוט. [↑](#footnote-ref-99)
99. "וכי יפתח איש בור וכו' והמת יהיה לו. הזרות מבואר, דלא כתוב קודם "ומת", רק "ונפל שמה שור או חמור", ובתר כן כתב "והמת יהיה לו" כאילו הוי כתוב "ומת" מקודם. ובוא וראה בכל הפרשה כתוב "ומת" [ל"ד] ואח"כ מדבר "וגם את המת יחצון" וכו' - שהמת הידוע יחצון. אבל כאן לא נזכר קודם מיתה, ואחר כן כתיב "והמת" כאילו היה מדבר מקודם ממת - וזה פלא. ומזה דרשו דיש כאן בור שחייב בנזיקין ולא במיתה, היינו בור ט' טפחים, ודבר זה נמסר לחכמים לדעת מה זה בור לנזיקין לבד, ואיזה בור ראוי למיתה, וקים להו לרבנן יו"ד עבדי מיתה ט' נזיקין עבדי מיתה לא עבדי, דהוה ליה למיכתב "והנפול יהיה לו", או דהוה ליה לכתוב "ומת" קודם. וזה עומק הפשט שגילו לן רבותינו, והוא קרוב לפירוש שני ברש"י [ב"ק ג'. ד"ה וזה אב לנזיקין], ודו"ק. [↑](#footnote-ref-100)
100. זה לשון השו"ת מהר"ח אור זרוע סימן ק"ז: "לא ט' כתיבי לא יו"ד כתיבי [ב"ק ג'.] נראה ליישב הך סוגיא לפירוש הקונטריס דסתם בור עשרה. והכי פירושא ודאי סתם בור עשרה אבל אם לא היה כתוב בור אלא עשרה להדיא. או לישנא דמשמע מיניה עשרה. הוה אמינא כי היכא דחייב בעשרה אמיתה חייב בתשעה אנזקין. דמה לי קטליה כולה ומה לי קטליה פלגא. ומ"מ הוי ט' תולדה כיון דלא כתיבי להדיא. אבל השתא דכתב בור גזירת הכתוב הוא דוקא בור חייב לא שיח ומערה. וכי היכי דממעטינן שיח ומערה ממעטינן נמי ט' דלא איקרי בור. ומשני הא לא קשיא והמת יהיה לו אמר רחמנא ומיניה מרבינן שיח ומערה. וט' לא מצינא לרבויי דקים להו לרבנן דעשרה עבדי מיתה ט' נזקין עבדי מיתה לא עבדי. ומעתה גלי לן והמת יהיה לו דבור לאו מעוטא היא וכי היכי דלא ממעטינן שיח ומערה מבור לא ממעטינן נמי ט'. ומעתה הוה ליה כאילו כתוב עשרה. ואית לן למימר סברא דמה לי קטליה כוליה ומה לי קטליה פלגא וכי היכי דחייב בעשרה גם אניזקין חייב נמי בט' אניזקין. ופריך סוף סוף זה אב למיתה וזה אב לניזקין כיון דאי לא כתב אלא והמת יהיה לו הוי מרבינן אפילו ט' למיתה. דהא בכל ענין שימות יתחייב אפילו בט' ובפחות. אלא מדכתב בור ממעטינן ט' ממית'. דבעינן בור ראוי להמית לחייב על המיתה ודוקא ממיתה ממעטינן ט' ולא מנזקין. ומעתה הוו ט' אב לנזקין דנפקי מקרא מוהמת יהיה לו. דהא אי לא כתב בור אלא והמת יהיה לו הוו ט' אב כמו עשרה בין למיתה בין לנזקין. דוהמת יהיה לו משמע בכל ענין שימות אפילו בט'. ואפילו הוזק דמה לי קטליה כוליה ומה לי קטליה פלגא. והשתא נמי דכתיב למעוטי ט' ממיתה. מ"מ מנזקין לא אימעט דבכל ענין שיוזק בראוי להזיק חייב מקרא דוהמת יהיה לו והוי נמי אב לנזקין כמו עשרה", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-101)
101. הבאנו את סברת המהר"ח אור זרוע מצד מ"ל קטליה כולה מ"ל קטלי' פלגי' – וכן למדנו ברבינו אפרים – ומעתה נראה שיש מקום לפרש את כוונת רש"י בל"ב בדרך זו – ודלא כהמשך חכמה - [וגם בזה יתיישב קושי' תוס' עליו], דפליגי ב' הלישנות בגדרי בור מיתה ונזיקין - וכדיבואר.

     דהנה, עד כאן דנו בב' מעשים דודאי הוי אב ותולדה, ובל"ק דנו במעשה א' כשיש ביניהם חילוקים שונים, דתרוייהו חבטה אלא דזה חבטת מיתה וזה חבטת נזיקין דהכא כשיש דיוק מסברא כבר לא חשיב אב ותולדה רק תרי אבות נינהו, ועכשיו יש לדון עוד דכשיש מעשה של האב, ואפשר לעשות 'חלק' מתוך הך מעשה עצמו, 'חצי מעשה', דבכה"ג י"ל דגם בלי דיוק חשיב כחלק מהאב עצמו, דהפרשה קאי על כל האב וגם על כל חלק וחלק ממנו, ובכה"ג דנים אותו כאב בלי שום דיוקים, שהרי הוא בכלל האב בעצמו.

     ונ' דלל"ב נתחדש דחבטת נזיקין וחבטת מיתה אינם ב' חבטות נפרדות אלא חבטת מיתה הוא חבטה גמורה וחבטת נזיקין הוא חבטה שאינו גמורה, ואינה חבטה אחרת, רק מקצת מהחבטה הגמורה, ודו"ק, ונמצא דבור ט' אינו בור בפנ"ע חלוק מבור מיתה, אלא שבור נזיקין הוא חלק מהבור מיתה, ובכל בור מיתה איכא נמי בור נזיקין והיינו מצד מ"ל קטליה כולה מ"ל קטלי' פלגי'.

     ולפי"ז, כשאמרו בל"ב דונפל דקרא קאי אתרוייהו, אין זה בגלל שכך דורש קרא ד"ונפל", דקאי על נזיקין ועל מיתה, אלא כוונתו כך, דמודה לל"ק דעיקר הפרשה מיירי במיתה, [וכדכתיב "והמת יהיה לו"], ורק דכיון דבור נזיקין בכלל בור דמיתה הוא, א"כ כשכתוב בפרשה "ונפל", ע"כ דזה ממילא מתייחס גם לנפילה גמורה דמיתה וגם לנפילת מקצת שזה נזיקין, דביסודם חדא נינהו, וכל זה לל"ב, אבל לל"ק נקטינן דאף דבכלל בור מיתה הוא, סו"ס שמו בור נזיקין ועביד חבטת נזיקין, והוא בור אחר, וקרא דונפל קאי על החבטת מיתה שבבור מיתה גרידא, ולא קאי כלל על בור נזיקין, ולהכי צריך ריבוי מיוחד על הבור נזיקין, וזו פלוגתתם, האם הוו ב' בורות וב' חבטות או חדא נינהו.

     ולדרך זו נמי מיושב הקושי' של התוס' על רש"י לגבי המיעוטים של הפרשה, ובישוב רש"י נראה עפ"י מה שנתבאר בשיטתו לעיל, והיינו שאין הכוונה שהפרשה מיירי בנזיקין כמו שהפרשה מיירי במיתה, ודריש ונפל על שניהם, [וחולק על הל"ק בדרשות], אלא שהכוונה בזה היא כך:

     דלפי האמת הפרשה מיירי במיתה, אכן כיון שנזיקין אינו 'בור אחר בפנ"ע' אלא שהוא 'חלק מבור מיתה' דבור מיתה הוא "בור גמור" ובור נזיקין הוא "מקצת בור", א"כ אינו מזיק "אחר" שנוכל להחשיבו כתולדה, ובכלל אב די' הוא, אבל זה ודאי דעיקר פרשת בור מיירי ב"בור גמור", והיינו כלפי כל העשרה של הבור ובאופן שהמית, דעיקר הפרשה מיירי כשהיתה חבטה גמורה, וכדכתיב "והמת יהיה לו", [רק דבור וחבטת נזיקין הוא חלק ממנו], ולכן כמו דלתוס' המיעוט הוא על עיקר הפרשה כמו"כ לרש"י בל"ב, ודו"ק.

     אולם סו"ס מדברי רש"י שכתב שה'משמעות' של ונפל קאי על נזיקין ומיתה כהדדי, מזה היה משמע שאין כוונתו שכלול זב"ז מחמת הסברא אלא מחמת משמעות דקרא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-102)
102. והיינו שיש לדון בשיטת הרא"ה שהוסיף שבבור י' שהוסיף עוד טפח לא עשה כלום שהרי הראשון עשאו לבור מיתה ונזיקין - ויש לדייק מדברי רבינו שמשון [שטמ"ק י'. ד"ה והא איכא מרבה בחבילה] שבור י' ובא אחר והוסיף טפח שפטור על מיתה אבל חייב בנזיקין, וי"ל שרבינו יונתן נמי ס"ל כן - עכ"פ ברא"ה מבואר שיש בור של מיתה ואעפי"כ הדין נסתלק שייך בכל הוספה בבור נזיקין. [↑](#footnote-ref-103)
103. והיינו שצריכים את ה'הולך' של הניזק לבור כ'השלמה' לשם מזיק דבור. [↑](#footnote-ref-104)
104. תחילת ליל ר"ה תשע"ב. [↑](#footnote-ref-105)
105. אלא דלפי"ז יש לדון שהמיעוט של מיתה באדם היינו מעיקר הפרשה שזה קאי בבור מיתה ולא בבור נזיקין ויתחדש לפי"ז שמיתת לא איגנדר בבור נזיקין לא נתמעטה וזה לא יתכן, דפשיטא דכל מיתת אדם נתמעטה.

     והביאור ע"כ הוא כך, שכל פרט מעיקר הפרשה נתמעט, וזה כולל תרתי, א] השם מזיק של בור מיתה, וזה דווקא בבור שיש בו י' ממש, ב] גם חבטת מיתה – חבטת י' – כתוב בהדי' בפרשה, וחבטת מיתה נתמעטה וזה משכחת לה גם בבור ט' שאף שבור ט' לא כלולה בעיקר הפרשה, אבל החבטה של י' כתובה בעיקר הפרשה ונתמעטה בכל האופנים, ודו"ק [↑](#footnote-ref-106)
106. והיינו כך דבשלמא לפי ב' הלישנות ברש"י, הרי ידענו שבור ט' הוא חייב ואעפי"כ לא ידענו שהוא אב, ולפי הל"ק למדנו שהוא אב כיון שנתרבו ההלכות של הבור ט' ואז נתחדש שהוא אב כיון שמפורש בקראי כל ההלכותיהן שלו, הרי שחיוב של בור ט' כתוב בדיוקא בתוך ההלכות שלו, וכ"ה בל"ב, דנתחדש ששניהם הם בור אחד בור י' עם בור ט' ואז שפיר נכללו תרווייהו בפסוק ופשוט שהוא חלק מהאב עצמו, אבל גם לל"ק וגם לל"ב תמיד ידענו שיהיו חייבם עכ"פ בתורת תולדה, ורק יש תוספת בזה שהוא אב בזה שהוזכר בתורה, אכן לפי הראב"ד קשה, שהדין נסתלק אינו דין נוסף בחיובו של הבור ט', וכמו שכל תולדה ידעינן על קיומו מכח התכונה המשותפת של האב, ואעפי"כ אינו אב כיון שהוא לא כתוב בהדי', ומה שיודעים שהוא קיים לא מגדיר אותו כאב, א"כ ה"ה בכורה אחר כורה הרי רק יודעים על קיומו, אבל סו"ס התורה לא כתבה ולא רימזה את הדינים שלו.

     וגם לרשב"א שטינוף הוי אב אחרי שנתרבה בדרשה [ולכן הוא חולק על התוס' בלא מכלי' קרנא], היינו דלולי הריבוי היה פטור והריבוי לא מגלה את קיומו אלא שהריבוי מחייבו, אכן הכא היה חייב ממילא, ורק גילינו שוב את קיומו על ידי הדין של נסתלק ולמה יהיה אב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-107)
107. ועיי"ש ברשב"א במגיה שהביא מר"י מלוניל דגם בכלים משכחת לה מיתה ונזיקין דטינוף הוא נזיקין ולא מיתה, ושבירה היא מיתה, וטינוף בגדי משי הוא גם בכלל מיתה, ולדידיה, מיעוטא דכלים ואדם כהדדי נינהו דתרוייהו נתמעטו דוקא מעיקר הפרשה, וע"ע מאירי [כ"ט:], "בניטנפו כלים במים ונפחתו" ונראה מדבריו דאם הדרא לברייתו ע"י כיבוס אין זה בכלל מיתה, ומצאתי חילוק כזה בנצי"ב [י'. - על רש"י ד"ה שייר טמון], ולדבריהם משכחת לה מיתה ונזק בכלים, וכדעת הר"י מלוניל, ודלא כהרשב"א.

     אולם אין ראיה דהמאירי חולק על הרשב"א, דעיין מאירי בריש המניח במשנה וז"ל "הרי שבירת כלים זהו מיתתן ואין בהם שבירה לנזיקין [ומזה מבואר כהרשב"א דלא משכחת לה כלל] שכל קילקול שאינו חוזר מיתתן היא" ומדוייק דבעי אינו חוזר וכדהבאנו לעיל מהמאירי וזה סתירה.

     ונ' דהמאירי מוכרח שאם חוזר לברייתו אינו נזק כלל וע' לעיל [במכלי' קרנא] שהבאנו נידון בטינוף ששייך כביסה, והבאנו הוכחות דזה בכלל נזיקין, והנצי"ב הנ"ל [י'] הוסיף בהדי' לאפוקי מזה וכתב דטירחת רחיצה מיקרי נזק [וכן הוכחנו מדבריו בסוגי' דמכלי'], אכן מהמאירי משמע דאינו כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-108)
108. דעיי"ש שהביא טעם מחודש לחלק ביניהם דכל עיקר פטור דאדם וכלים היינו משום שאמורים לשמור על עצמם שהרי כלים של בן דעת נמצאים תחת יד בן דעת, וממילא דבבור מיתה רגילים לשמור יותר מבור נזיקין, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-109)
109. ותלוי בפלוגתתם בשור שדוחף לבור אם בעל הבור הוא שותף בהיזק דאולי כל המזיק דבור הוא רק כשזה מפילו ג"כ. [↑](#footnote-ref-110)
110. ובתוספת ביאור: דאף אי אין עונשין מן הדין, הרי חיובא דכרייה כתוב בהדי' בחיובא דפתיחה, דפתיחה רק חייב אחרי דכרייה חייב, ואין זה דומה לקושי' המהרש"א מהדו"ב, והנפ"מ דעל קושי' זו ליכא תירוצו של היונת אלם, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-111)
111. משל להמחיש את הדברים: 'שמן' באמצע כביש ראשי שגורם שכל המכוניות שעוברות נופלות לעמק על יד הכביש – אין המצב הזה מוגדר כמזיק כיון שזה דומה לאבן שנחבטים בקרקע מאחורי האבן, וברור שהחבטות הללו יותר מסוכנות ומזיקים יותר מבור של ג' טפחים באמצע רחוב קטן, אכן זה מזיק וזה אינו מזיק, וההבדל ביניהם הוא הכרייה, ותו לא, וכמו כן נאמר בבורות באמצע שביל [הליכה] בהרים, הרי מי ש'מכסה' את הבורות הוא לא נחשב כמסלק מזיקין - שאין כאן בור המזיק - אלא שהוא שינה את צורתו של השביל [הליכה], וכל זה כנ"ל. [↑](#footnote-ref-112)
112. ויש לומר את הנוסח באופן אחר - ולהלן יבואר שכן נראה מהתוס' רי"ד והרא"ה - שבאמת בבור יש חידוש שחייב אע"ג דחבטה והבלא אינם מזיקים, רק גורמים לו שיזיק את עצמו, ואין בהם פעולה חיובית, [וננקוט כאן כהצד שדחה בקה"י דהבל דומה לחבט דאינו עושה מזיק חיובי], והיינו שכל המזיק של בור הוא מזיק 'לא פעיל'.

     וזה מבואר ברשב"א לעיל בסוגי' דתלושה ומחוברת דמבואר דבור הוא באמת "חידוש", ובבור אמרינן אין לך בו אלא חידושו, והיי"ט דאין דרכו לילך ולהזיק, והיינו שאין בו פעולה חיובית של נזק, אמנם צריכים להגדיר את החידוש, די"ל דזה גופא החידוש שנתחדש דאעפי"כ הוי מזיק אף דאין כאן שום צד 'חיובי' של עשיית נזק, והנזק קורה מעצמו – והיינו שמזיק 'לא פעיל' גם שמיה מזיק - ומעתה יש לומר שכל מה שהתורה חידשה שנהיה מזיק הוא משום שרואים את החבטה וההבל בהדי ביחד עם "הכריי'" שהביאם ויצרם, דהכריי' הוא כבר 'מעשה פעיל', ויש כאן צד 'חיובי' וממשי שמצטרף להבל ולחבטה להיות חלק מהמזיק עצמו, ושוב יש כאן צד פעיל וחיובי בנזק, דביחד עם הכריי' חשיב כמעשה נזק, ואין הכוונה שהכריי' היא חלק מעשיית הנזק בהדי ההבל והחבטה, אלא דעשיית הנזק הוא בהבל ובחבטה, ורק שה'שם מזיק' דבור הוא מזיק ביחד עם הכריי', שהכריי' מצטרפת ל'שם מזיק' דבור. [↑](#footnote-ref-113)
113. וסו"ס הוי חידוש דכל כה"ג חשיב ככוונה להזיק בכריי', ויש לומר שלכן התוס' חולק [וכדמוכרח ממה שהוא מסתפק אם לדמותו לקרן או רגל], ואינו ראיה שחולק על כל היסוד דאולי רק חולק ע"ז דחשיב ככוונה להזיק, וע' תוס' [ט':] שהק' למה השמיטו בחומר בשור מבבור הך מעלה דכוונה להזיק, ולראב"ד ניחא, ותוס' לשיטתו כאן, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-114)
114. והיינו דמחלק בין מזיק דשור של קרן שן ורגל למזיק דשור של אסו"מ לרב [ומיירי התם לגבי זה דלא בעינן בזה בעלים מיוחדים עד העמב"ד], וטעם החילוק הוא שהדין שור באסו"מ אינו שור ממש אלא שכאן הדין שור 'נשלם' ביחד עם הכרייה והפשיעת בעלים, למדנו מדבריו שבבור הכרייה והפשיעה של הבעלים הם חלק מהמזיק עצמו והמזיק עצמו משתנה ע"י הפרט הזה. [↑](#footnote-ref-115)
115. ויש להבהיר שאין הכוונה שהמחייב עצמו היינו המעשה מבעיר שהרי סו"ס אשו משום ממונו היא ממונו המזיק ממש כמו שור, וכמבואר להלן [כ"ג] "שורו הוא דלא טפח באפיה", וחייב על המעשה של האש, אלא שהמעשה מבעיר הוא תנאי בחיוב, וכל זה מבואר להלן [פרק כיצד הרגל סימן פז] בדין קלב"מ באשו משום ממונו וכמבואר בתוס' [כ"ב:], וכ"כ שם הברכ"ש, ולכן אף שהרשב"א מודה שיש דין מעשה מבעיר אבל הוא חולק בדין קלב"מ שהוא סובר שאין דין קלב"מ בתנאי החיוב ומעשה במעיר הוא תנאי החיוב ולא גוף המחייב. [↑](#footnote-ref-116)
116. והוסיף תלמיד אחד, דכל מה שבור הפקר חייב הוא משום שעשאן הכתוב כאילו שלו, ואם נאמר דבור שלו כבר אינו בור, א"כ איך תחייב בור הפקר בזה שהוא דומה לבור שלו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-117)
117. וזה הרי מוכרח לעיל, דכבר הק' איך אפשר להסתפק האם התולדות הם פטורים, הרי במשנה מבואר שיש צד השוה, וע"כ דהצד השוה חייב כהמלמדים, וכבר יישבנו לעיל [סימן יא] למה תולדה גרע, וממילא דהכא מוכרח דאינו צד השוה. [↑](#footnote-ref-118)
118. והיה אפ"ל כהראב"ד - שהזכרנו לעיל [סימן ל] שיש כאן כוונה להזיק ע"י הכריי', אבל מרש"י משמע דמיירי רק מצד "ממונו", וצ"ע. [↑](#footnote-ref-119)
119. והיינו דיתיישב בזה דקדוק גדול בשיטת רש"י, דהנה, בעיקר מש"כ רש"י שזה תולדה דשור, עיין ברש"י להלן [סוף כ"ח.] שכ' בלשון אחר, שכתב "והוי כי שור" ומשמע רק ש"דומה" לשור ולא שהוא "תולדה" שלו, ושינוי לשון זה אומר דרשני, וצ"ע.

     ודקדוק כעין זה מצאנו בעיקר דברי רב, דלהלן [כ"ח] פוטר שמואל בכלים וביאר שמואל "מבורו למדנו" והשיגו רב "דממונו הוא", וקשה דמהו כוונת רב בזה, הרי גם שמואל ידע "דממונו הוא" ורב רק בא לחדש דכיון דממונו הוא לכן "משורו למדנו", וזהו עיקר חידושו, וק' דלמה לא אמר כן בהדי', ועיקר טענת רב על שמואל חסר, והרי בסוגיין אמרו מפורש לרב ד"משורו למדנו", וא"ש, וצ"ב סוגי' דהתם, ועוד צ"ב החילוק בין שם לכאן, וגם החילוקים ברש"י.

     ולפי הנ"ל א"ש, דהכא היה קשה לרש"י שכבר דייקנו שבגמרא מבואר שיש כאן שור והוי תולדותהן כיו"ב, וזה ע"כ אינו צד השוה, ולמד רש"י שהגמרא קאי על התולדותיהן כיו"ב מצד בעל המזיק, שבזה הוא ממש תולדה של שור, אכן התם הדיון הוא כלפי עיקר המזיק, ועל זה אמרה הגמרא "ממונו הוא", והיינו שממונו מפקיע מידי בור ומדמה טפי לשור וכדברי היש"ש, וזה רק אחרי הצד השוה, ולא אמרו מפורש שור הוא כמו סוגיין שהרי באמת אינו שור שהרי יש פירכות, והוא רק מזיק של הצד השוה מחמת ממונו, ולכן לא אמרו בגמרא "משורו למדנו" ולכן רש"י אמר "והוי כי שור", והיינו שזה דומה לשור אחרי הצד השוה ולא שזה תולדה של שור. [↑](#footnote-ref-120)
120. ובמק"א הארכנו לבאר באופן אחר שרב באמת חולק בנקודה אחת, והיא בהגדרת עיקר מעלת בור, והוא שיהיה תחילת עשייתו לנזק, ומהלך הדברים כך:

     דהנה, "תחילת עשייתן לנזק" פירש"י "תחילתן מה שנעשו בור והיינו כשהונחו לשם היו עומדים לנזק", וקשה דלמה אינו עומד גם לתשמישין אחרים, ומ"ש משור שעומד גם להזיק וגם לחרוש.

     וע"כ דצ"ל דהכוונה בזה היא, דכיון דבור לא צריך לעשות מעשה נזק, א"כ מצד עצמו כבר מוכן להזיק ואינו מחוסר מעשה היזק, ודינו כמזיק גמור, [ורק צריכים את הניזק], ודלא כמזיקין אחרים שעדיין מחוסרי מעשה, ועיקר המעשה נזק עדיין לא קיים, כן יש לפרש בפשיטות.

     אולם נ' לחדש דכל זה בשמואל, דלשמואל סגי מה "שעומד לנזק", ותו לא, אבל לרב אינו כן דרב חידש דיש בזה תוספת ביאור, דמה שהוא לא מחוסר מעשה לענין הנזק לא סגי להעמידו כ"עומד לנזק", ובעי טפי, דבעי דמחמת זה שעומד לנזק כבר חיילא ביה שם "מזיק", ופקע מיניה שם "תשמיש" לגמרי, והיינו "דיקרא שמו מזיק", ודלא כשור שהוא תשמיש [לענין חרישה וכדו'] עד שעת הנזק ורק אז נהיה מזיק, וכאן אינו כן, אלא מתחילתו הרי הוא מזיק גמור.

     ומעתה א"ש דסובר רב דבור שהוא ממונו עומד לשימושו של בעליו ככל ממונו של אדם, ולעולם לא יפקע מיניה שם תשמיש עד הנזק, ולכן אינו בור, דאין לו מעלת תחילת עשייתו לנזק, ורק בהפקר שאינו עומד לשימוש, [ורק כשמישהו ירצה יעשה בו שימוש אבל אין בבור כלום שמעמידו עכשיו כעומד לתשמישין, דאין לו בעלים], לכן חיילא ביה שם "מזיק" ופקע מיניה שם תשמישין ושפיר הו"ל בור, ומעתה א"ש דאף דבור הפקר חייב מצד עשאן הכתוב כשלו, זה אינו סתירה לזה שבור ברשותו אינו בור, דסו"ס בבור הפקר אינו עומד לתשמישין שלו ורק חשיב כשלו לחיוב.

     וזהו שכ' רש"י דבור ברשותו ואסו"מ דלא אפקרינהו אינם בפרשת בור ואינם תולדה דבור, דחסר להם בעיקר מעלת תחילת עשייתו לנזק, וזהו נמי כוונת היש"ש, ודו"ק.

     וכל זה לרב דפרשת בור האמור בתורה הוא הפקיר רשותו ובורו, וכמוש"כ רש"י [כ"ח:], אבל לשמואל דפרשת בור בתורה מיירי גם בבור ברשותו, א"כ ע"כ דתחילת עשייתן לנזק הוא כפשוטו, וכנתבאר, דמה שהוא עומד לנזק ואינו מחוסר מעשה סגי, ודו"ק.

     שוב התבוננתי דאפשר לפרש כן ברש"י, אבל לא ביש"ש, דהיש"ש נקט דמה שהוא ממונו גורם שאינו כבור וזה אמרינן גם לשמואל, וגם לדידיה צריך צד השוה כיון דאינו דומה לבור [ורק נחלקו אי בתר הצד השוה מדמינן לשור או לבור], ולפי שמואל ודאי דאין לומר דע"י זה שהוא ממונו אין תחילת עשייתו לנזק דמפורש בגמ' דלשמואל זה תחילת עשייתו לנזק, ודו"ק.

     [ונוסיף עוד קצת ביאור במהלך הזה, דכבר מבואר באחרונים דיסוד הדין בלא יחפור דעל הניזק להרחיק היינו דתשמישיו של אדם פטורים דלא חיילו עלייהו תורת מזיק, ולפי"ז נראה דגם שור ברשה"ר הוא בכלל תשמישיו של אדם, אלא דכשעושה היזק תו חיילא ביה תורת מזיק ופקע הימנו תורת תשמישיו של אדם, ונראה דעיקר היסוד בבור שתחילת עשייתו לנזק הוא בזה שהוא רק חפצא של מזיק ואינו חפצא של תשמיש שמשתנה למזיק, אלא כל כולו מזיק, וסובר רב דממונו של אדם עומד לתשמישיו, וזה כבר סתירה לתחילת עשייתו לנזק, ולהכי נפקע מתורת בור, ובזה כבר ילפינן משור בצד השוה, ותחילת עשייתו לנזק הוא גם סברא באחריות של בעל הבור, וכדמוכרח להלן [ו'.] דשני דינים נאמרו בתחילת עשייתו לנזק, ובנקודה זו חשיב כבר כבעל השור גם בלי צד השוה, וא"ש דברי רש"י].

     אולם דרך זו היא דרך מחודשת, דלא מוזכר בשום מקום דהכא חסר בתחילת עשייתו לנזק, וצ"ע, עוד יש להעיר דמה הדין בראובן שהניח אסו"מ של שמעון, ודו"ק, ודברי רש"י אכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-121)
121. דביאר שם דיש הלכה דבעינן "שור איש", והוא שיהיה בעלים על השור עד שעת העמב"ד, וזה מבואר להלן בסוגי' [י"ג:] וכן נפסק ברמב"ם [פ"ח - ה"ד], וביאר הברכ"ש [שם ס"ק ג'] דאיכא ב' דיני בעלים בשור, א] בלי בעלים חסר בדין "שור איש" מגזה"כ, ואין כאן מזיק המחייב, ב] אין דין שמירה על הבעלים לחייבו בשור שאין לו בעלים.

     ושם [ס"ק ד'] הסתפק מה הדין בנגח ואח"כ הפקיר לענין אסו"מ לרב, האם נפטור כדין שור שהפקירו קודם העמב"ד, והכריע, דהדין "בעלים" הזה ליכא, וחייב גם בהפקיר אח"כ, וביאר שם דאין זה שור ממש לפי רב, וזה רק "חיוב דממונו בפנ"ע אלא שנלמד מן חיובו של שור, וע"כ לענין דיני חיובו של שור ילפינן גם באסו"מ [והיינו כלים] אבל מה שהוא בגזה"כ בעיקר דין שור, זה לא שייך ללמוד לענין אבנו סכינו ומשאו וכו'", [ולא ירדתי לסוף דעתו, במה ילפינן משור ובמה לא ילפינן, ובגוף הך חידוש דנגח ואח"כ הפקיר אינו פטור באסו"מ לרב, כ"כ נמי החזו"א סי' א' ס"ק ד', וביארו באופ"א].

     ובישוב הקושי' מהרמב"ם ביאר, דכוונת הרמב"ם דבשור שהוא נפש חיה התם מה "שממונך הזיק" זהו כל המזיק, אבל באסו"מ מצטרף הפשיעת כריי' [ע"י ההנחה או ע"י הדין הו"ל לסלוקי] לגוף המזיק, ובלי זה חסר בשם מזיק - ונ' דכוונתו למה שביארנו לעיל מהראב"ד, דכריי' הוא חלק מעיקר המזיק של בור, והבאנו לזה כמה הוכחות – עכ"פ נמצאנו למדים שזה כבר דין אחר, וכבר אין זה בכלל "כל נפש חיה" שהתחיל בו הרמב"ם.

     ובחו"ש מרן הגרב"ד [ח"א ב"ק סי' א'] הוסיף, דנתבאר דיש דין בעלים מגזה"כ ד"שור איש", ובלי דין בעלים הזה אין לו שם מזיק דחסר "בשור איש", ונתבאר דדין זה ליתא באסו"מ לרב, ולפי"ז י"ל דמה שכ' הרמב"ם ש"הרי ממונך הזיק" אין כוונתו לבאר למה הבעלים חייבים [וכדין השני בדין בעלים בשור], רק כוונתו לבאר למה השור הוא מזיק, ודין זה ליתא באסו"מ, ולכן הקדים "כל נפש חיה" לאפוקי מאסו"מ ודו"ק. [↑](#footnote-ref-122)
122. והיינו דכבר א"צ לחדש שכבר נתבטלו מזיקין דקרן שן ורגל וכל התכונות כבר לא קיימות - וכדרכם של האהא"ז והגר"נ פרצוביץ זצ"ל – אלא שיש לפרש כך, שבאמת נתבאר שהדין ממון הוא המהלך האיך הוא משווה אותו למזיק והיינו ב'אי - שמירה' שלו וע"ד הגר"ח בשכנים, ונראה דלעולם יש ב' נידונים במזיק, א] התכונות שבגללם הוא מזיק, ב] הצורה שהוא משווה אותם כמזיק, וזה ב'אי - שמירה', ובבור זה בכרייה, והכא באסו"מ הצורה שהוא משווה אותם למזיק היינו כפרשת שור אף שאין לו תכונות של שור, ובזה ביאר בברכ"ש שיש בו 'חיובא דשור' בלי להיות 'שור ממש', שזה חייב מצד פרשת שור כיון שהוא נעשה למזיק על ידי פרשת שור אף שעיקר התכונות של המזיק הם כבור.

     ונמצא שעיקר המזיק הוא מזיק של בור ורק מה שהוא נעשה למזיק הוא מפרשת שור, וזה כעין מה שנתבאר לעיל שזה מזיק של פרשת בור ובעלים של פרשת שור, אלא ששם נאמר חידוש שכל הפטור כלים היינו מצד הדין בעל המזיק והכא למדנו שפטור כלים היינו מצד האיך הוא נהיה למזיק, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-123)
123. אולם עיקר דברי החזו"א בשליף מדין רגל אכתי צ"ב, דסו"ס מאן יימר לן שבאמת שליף שייך לרגל יותר מאש, ולמה לא יוכל להיות תולדה דשניהם ונפ"מ בטמון ורשה"ר, וצ"ע.

     ועיין בזה בחידושי ר' שלמה [סוף סימן א'] שכתב בזה, דמהאי טעמא כתב הרי"ף שהטעם לפטור רשה"ר ברגל הוא משום דאורחי' הוא, וקשה דלמה לי טעם זה, ולהנ"ל א"ש, דבאמת דין 'הלכותיהן' של רגל דמי לכל הלכותיהן, ואהני לן בלי טעמא דקרא לעצם פטור מצד פרשת רגל, אבל סו"ס קשה דאכתי יתחייב מדין אש, ומהאי טעמא הוצרכו לטעם נוסף, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-124)
124. והיינו דאין לומר שיהיה בור כיון שיש לו צורה של בור והוא מזיק כמו בור שהרי עכשיו דנים את כל המזיקים מצד ממונו ולא ממונו, אכן סו"ס מה מממונו מגרע להפקיעו מבור דדל מהכא ממונו, הא עכ"פ בור הוא.

     ויש לומר שכיון שמפורש בתורה שיש פרשת ממונו, והיינו דכך מפורש בפרשת קרן שן ורגל, שוב ממילא איכלל בור ברשותו בפרשה זו - והרי לא איכלל בפרשת בור כיון שפרשה זו לא קאי אלא בבור הפקר - ומה שניתן לחייבו עכ"פ מצד תולדה של בור לא מהני אחרי דבהדי' איכלל בפרשת שור, אכן זו טעות, דסו"ס אינו אלא תולדה דשור, שאינו מפורש בתורה גוונא זו, ואכתי קשה דלמה להעדיף שור על בור. [↑](#footnote-ref-125)
125. ומש"כ תוס' [נ'] הכוונה תוס' [כ"ח]. [↑](#footnote-ref-126)
126. והעירוני התלמידים דגם לר"נ ששור שדחף לבור בעל הבור חייב וע"כ דלא בעינן תקלה, אבל אכתי יש לומר שהנפילה עצמה [אחרי הדחיפה] שייכא לבור ולא שייכא לשור של הבור, וכלפי הנפילה לא אמרינן תורך ברשותי מאי בעי. [↑](#footnote-ref-127)
127. אלא שצריכים לדון מצד התוס' בתירוץ הראשון להלן [ה':] שכח אחר מעורב בו אינו קולא כלפי בור, וממילא דאי מצאנו כבר בבור שדינו כשור א"כ ה"ה באש נימא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-128)
128. והעירני תלמיד אחד דכיון דנתבאר מהחזו"א דמהני כריי' מתחילתו גם לתורת שור וגם לתורת בור, א"כ גם באופן שהפקיר מיד לפני ההיזק אכתי מיקרי הכשרת נזיקין דבור, דלכתחילה אמרינן דהכריי' מתייחסת גם לתורת בור של אח"כ, ויש לדון בזה. [↑](#footnote-ref-129)
129. ומה דבמתני' פרכא כן על בור הוא משום דהמשנה מיירי בבור דאפקרינו שבאמת חייב כן מצד התקלה שבו וע"ז שפיר פרכינן דתקלה שאין לה דין מזיק א"א למילף משאר הג' אבות אבל דלא אפקרינהו דלרב יש כאן תורת מזיק חיובי כשור עם בעלים בזה ליכא למיפרך. [↑](#footnote-ref-130)
130. דהא הגמ' אזלה על בור דמתני' דמיירי דאפקרינהו ואינו חייב משום שורו. [↑](#footnote-ref-131)
131. כי כוונתו להזיק הוא תוספת מעשה רק בדבר שהוא חפצא דמזיק חיובו דע"י כוונתו להזיק הוא נחשב טפי שם של מזיק אבל בתקלה שאינה גדר של מזיק אין מעלה לכוונתו לעשותו טפי. [↑](#footnote-ref-132)
132. ועומק דבריו דמעלת בעלי חיים הוא עצם זה שאין חסרון כח אחר בהולך ומזיק, והיינו שהוא חומרא בתוך החומרא דהולך ומזיק, - וע' בזה בדברינו במשנה - ואיך מביאים את החומרא הנוספת בלי להביא את עיקר החומרא דהולך ומזיק, וכן מבואר בדף ט': בתוס' ד"ה דרכו לילך. [↑](#footnote-ref-133)
133. כשביאר דעת הרא"ש להלן [ו'] דכולהו אית להו דין בור ואין להם קולות של המזיקין האחרים. [↑](#footnote-ref-134)
134. דאף דמבואר בשטמ"ק ובתוס' תלמיד דר"ת שאב ניעור תולדה ישן, והיה משמע קצת שכל ער הוא אב, ודווקא ישן הוא תולדה, אכן אינו מוכח, ואדרבא מהמשך דברי השטמ"ק מבואר שער תמיד מיקרי מזיד, וע"כ דכוונתו ע"כ לער בכוונה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-135)
135. דהנה, בתורה כתוב כי ינצו וכו' והכה איש וכו' באבן או באגרף, וגם כתוב מכה בהמה ישלמנה, וכבר תמה הגר"נ פרצוביץ זצ"ל שא"כ כחו כתיב, וע"כ שהוא אב והרי הרמב"ם ורי"ף למדו למסקנה שהוא תולדה וזה נגד הפסוק, וחילק בין חבלות [אדם באדם] לנזיקין [אדם בשור] דרק בנזיקין מצאנו אבות ותולדות ולא בחבלות, [וברציחה מצאנו נמי בפסוק ונשל הברזל וזה כחו אלא ע"כ דרציחה היינו כעין חבלות]. [↑](#footnote-ref-136)
136. אלא שבאש כתוב לשון "מאי ניהו" במקום "מאי היא" – וזה דקדוק קל. [↑](#footnote-ref-137)
137. דכחו כגופו היינו שמעשה כחו הוא מעשה של גופו שהרי מעשה האדם היינו על ידי הכח שיש בגופו ומאי שנא כחו לענין זה אבל סו"ס אין זה גופו, ובאמת דפשיטא שכחו אינו גופו ממש, דאי היה גופו ממש אז כח כחו היה כחו של גופו.

     ומה"ט פשוט שלקיחת לולב ע"י כחו אינו לקיחה ע"י גופו גם בלי הדין חציצה, שאף שכחו זה מעשה שלו אבל אין הגברא בתוך המעשה, ובדומה לזה ממה דלא מהני בזה שליחות - ולא דמי לתפילין שאין שליחות כיון שצריכים שהתפילין יהיו מונחים על גופו, ואין דין כזה בלולב שיהיה בידו, אלא שיעשה מעשה נטילה בידו, ואעפי"כ לא מהני שליחות, והגדר בזה, שכיון ששליחות הוא במעשה גרידא, ולא היכא דבעינן שהוא יהיה בתוך המעשה, הלכך לא מהני שליחות, ובנטילת לולב בעינן שהוא יהיה בתוך המעשה מלבד מה שיהיה מעשה שלו.

     וע"ד זה נראה נמי בכחו, שכחו כגופו הוא במעשה ולא חשיב שהוא בתוך המעשה, ולכן לא יהני בנטילת לולב, אבל בדיקת חמץ ע"י שליח מהני וה"ה ע"י כחו כגופו מהני, ורציחה נמי חייב ע"י כחו וע"י שלוחו [לשמאי הזקן] כיון דלזה סגי במעשה דידיה ולא בעינן שהוא יהיה בתוך הרציחה.

     וזה נמי הביאור בדברי הברכ"ש גבי הקס"ד שכחו לאו כגופו בשור ומאי שנא מכל התורה, עיין לעיל [סימן ד] שהבאנו דבריו, שביאר שחסר בגופא דשור והיינו דלא סגי במעשה השור כיון שיש גם דין 'שם מזיק' והיינו שהוא יהיה בנזק, וזה עדיין חסר בכחו, וה"ה הכא שהמעשה של כחו הוא מעשה של גופו אבל הגופו אינו במעשה בכחו. [↑](#footnote-ref-138)
138. והעירני תלמיד אחד דיתכן לומר שבהך קס"ד שלא ידעו שיש פסוק דאז כו"ע מודי שלא חייבים באונס גמור של הרמב"ן, וכל מה שהרמב"ן חידש שחייבים באונס גמור היינו אחרי הסוגי' שיש פסוק. [↑](#footnote-ref-139)
139. והעירני תלמיד אחד שיש לחלק שהרי בלא מכלי' קרנא איכלל בהדי' מכלי' מדלא מחלקינן בדיניהם, אבל פצע תחת פצע שונה ממכה בהמה לגבי ד' דברים, וכמבואר בהמשך, וע"כ שאינו גילוי אלא ריבוי, ואינו ראיה שזה גם אב, ושוב דחה, שאינו כן, דיתכן שגם פצע תחת פצע הוא גילוי שהוא ממש בפרשה אלא שיש מיעוט בד' דברים, וכן מבואר בהדי' ברש"י להלן [סוף כ"ו.] דבעינן דומי' דכי יריבון אנשים, ודלא כתוס' שם בעמוד ב' שמחמת זה שרק למדו מריבוי לכן לא נתחדשו אצלו דין ד' דברים, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-140)
140. דהנה, מבואר בנדרים [י"ג] דשייך לאסור עיניו בשינה ע"י קונם, והיינו שזהו החפצא, ועי' בתוס' בשבועות [כ"ה. ד"ה משא"כ] דלא משכחת לה קונם על האדם עצמו דלא שייך קרבן בגופו, וקונם זה קרבן, והק' המחנ"א [נדרים סי' א'] דמ"ש עינו מגופו, והוכיח מזה נגד התוס' ושייך בכל גופו, והמגיה [שם] חילק בין כל גופו לעינו דבאוסר רק עינו אמרינן דגופו מוזהר מלהשתמש בעינו לשינה, ותוס' איירי בכל גופו, ומי מוזהר בזה, אולם לא איתברר מהו השיעור בזה, ואי אוסר רמ"ז אברים אי גם זה מהני.

     ועי' בלשון המהר"י באסאן [הובא בשלמי נדרים] דשייך לאסור בנדר "רוב אבריו או כל אבריו", עייש"ה, ומשמע כהמחנ"א ודלא כהתוס', וכן נראה מהאבני מילואים [סי' ע"ב ס"ק ב'] שכ' וז"ל, "שהרי גופו הוא החפץ המוזהר מהר סיני והוא בעצמו חפץ הנדור" ומשמע נמי דכל גופו יכול להיות חפץ הנדור מלעשות בו תשמיש.

     ונראה דאין כאן מחלוקת והתוס' מודה דכל גופו שפיר נאסר בנדר, דאם עינו הוא חפצא א"כ גם כל אבריו הם חפצא, ותוס' לא קאי בזה כלל, וכוונת התוס' הוא, דאף אי כל גופו הוא חפצא אבל האדם עצמו גברא הוא, דהגברא וגופו תרתי נינהו וכמאמר הקרא "עור ובשר תלבישני", וזו כוונת התוס' דלא שייך קונם על האדם עצמו, דקונם היינו שיש קדושה שהאדם מוזהר בו, אבל אם האדם עצמו הוא הקרבן, א"כ אין כאן מישהו שמוזהר בהך קדושה ואין כאן קונם, אבל באוסר כל גופו בשינה, הרי הוא האדם שמוזהר מלהשתמש בכל גופו לשינה, וכל גופו הוא החפצא, [ויש להעיר בזה מלשון הרא"ש בשבועות שכתב ששבועה תמיד חשיב יש בו ממש דגופו יש בו ממש ומשמע דהשבועה מזהיר את הגוף, וצ"ל דכוונתו לאדם עצמו, ועי' בלשון הר"ן [י"ג] ששינה וכתב "איהו יש בו ממש" ומשמע כדברינו].

     ויש לעיין דלמה מקשינן בנדרים [ט"ז] על מתני' דקונם שינה דאיך מהני קונם כזו, הא שינה הוא דבר שאין בו ממש, הא יותר הו"ל להק' שזה לא חפצא, דהגברא הוא הישן ושינה שייך לו, ויתירא מזה ק', דמבואר למסקנה שם דשפיר חיילא עכ"פ מדרבנן גם באין בו ממש, וק' דהא אין כאן חפצא כלל ואיך יחול מדרבנן על הגברא.

     עוד יש לעיין כה"ג בדברי הר"ן [שם ט"ז:] דמבואר שם דישיבת סוכה עלי הוא חפצא [וחשיב יש בו ממש לדעת התוס' כיון שמזכיר סוכה שיש בו ממש], ורק שלא אשב בסוכה הוא גברא, וק' דלמה פעולות הגברא נחשבים כחפצא.

     ונראה עפ"י המבואר לעיל, דגם כל גופו חשיב חפצא דרק האדם עצמו הוא הגברא, וכל מה שאינו הגברא עצמו כחפצא חשיב כלפיו, ופשוט א"כ דפעולות האדם אינם האדם עצמו וכחפצא שאין בו ממש חשיבי, ושפיר חיילא על השינה עצמה מדרבנן, ודו"ק.

     ונוסיף עוד בזה, דיעויין במחנ"א [נדרים סי' א'] שאינו יכול לאסור את פיו בקונם בדברי תורה דגופו משועבד למצוה, ובאבנ"מ [סי' ע"ב ס"ק ב'] כתב שאינו יכול לאסור את גופו בקונם לתשמיש כיון שגופו מצווה בו, ומבואר דאיכא גוונא דגם נדר לא חיילא לבטל את המצוה, דרק באוסר סוכה עליו מהני כיון דאוסר את הססוכה והסוכה אין לה מצוה.

     אולם המחנ"א שם הביא מהר"ן [שם ט"ו] שמשמע שיכול לאסור את גופו בתשמיש ואין חסרון של נדר לבטל את המצווה, והק' דאף דנדר מבטל את המצווה אבל הכא לא שייך כיון דגופו מצווה במצוה.

     ונראה דגם מתוס' בשבועות מבואר כן, דכ' דאף דשבועה לא מבטל מצוה, אבל באופן שחל בחפצא [לפי הך שי' ששייך שבועה בחפצא] אז מבטל מצוה, ומעלת נדר הוא דתמיד יכול לבטל מצוה, כיון דתמיד חיילא בחפצא, ומבואר דגם בקונם פי לדברי תורה שפיר חיילא הנדר.

     ונראה דמבואר כאן כעין מה שנתבאר לעיל, דכל גופו הוא חפצא כלפי האדם עצמו דרק הוא הגברא, ורק בו לא שייך חלות נדר, וגם במצוות נימא כן, דהגברא עצמו מצווה במצווה ולא גופו, ולכן אין כאן נדר לבטל את המצוה בגוונא הנ"ל, דאין פיו מצווה בד"ת.

     ועי' מהר"י באסאן [מובא בשלמי נדרים] דלמד דקס"ד להתוס' בשבועות [שם ד"ה חומר] דחשיב נדר לבטל מצוה כשאסר פיו ליין של מצוה וקמ"ל דחיילא גם בכה"ג, ונראה דהשו"ט הוא בהנ"ל, וקמ"ל דגופו לא מצווה, רק הגברא עצמו, ועי' ריטב"א [נדרים י"ג:] בקושי' מנזיר דלא קס"ד אפי' כהתוס' עייש"ה. [↑](#footnote-ref-141)
141. ומי שיביא תינוק לתוך חנות יתחייב על מעשה נזקי התינוק מדין מעמיד על אדם המזיק. [↑](#footnote-ref-142)
142. והיינו שאם היינו לומדים מהלך אחר ברי"ף והיינו שהעץ ארוך מאפשר לשור להיזק בלי 'להכנס' לשדה אחר, לעומת צרור שזה מיקרי 'כניסה' לרשה"י, אז גפ כותל הוא מפיל מיקרי כניסה לרשה"י, אכן לפי הגאון ר' מאיר שמחה ברור שכך הדין. [↑](#footnote-ref-143)
143. דעיין להלן [י"ז:] בסוגי' דחזיר נובר [פרק כיצד הרגל סימן ג] מה דנתחדש בזה, וכן בסוגי' דכחו כגופו [פרק כיצד הרגל סימן ד], ושם בסוגי' דבתר מעיקרא [פרק כיצד הרגל סימן י], ושם [י"ח:] בסוגי' דתרנגול שחיטט [פרק כיצד הרגל סימן יז] בדברי הרשב"א, וכן בסוגי' דשינוי לרביע נזק [י"ט.] בביאור שי' הרמב"ם בתרנגול שתקע בדברי האו"ש להלן [פרק כיצד הרגל סימן כו], ושם [י"ט.] בסוגי' דהיתה מהלכת במקום שא"א [פרק כיצד הרגל סימן לא], ועיקר הדבר לחלק בין ידא אריכתא לכחו, כך ביארנו נמי להלן [פרק כיצד הרגל סימן ו] בסוגי' דכל שבזב טמא [י"ז:], עיי"ש. [↑](#footnote-ref-144)
144. אולם עיקר דרך זו תלוי במה שיש לדון בעיקר האי יסוד שהצרור עושה את הנזק, דיתכן שחידוש זה אינו חלק מהחידוש של ההילכתא, דיתכן דגם לסומכוס דלית ליה הילכתא סובר כן, וכן למדנו להלן [י"ט.] בסוגי' דהיתה מהלכת במקום שא"א [פרק כיצד הרגל סימן לא], ולפי"ז נצטרך לבאר את הדברים קצת באופן ובנוסח אחר. [↑](#footnote-ref-145)
145. והנראה בזה, דנתבאר דקושי' הגמ' היא, שתכונת רגל לא מהני לקבוע שהוא תולדה דרגל כיון שאין התכונה במזיק עצמו, לעומת ההלכותיהן שהם במזיק עצמו ואין כאן הילכותיהן של רגל בעשיית הנזק עצמו דהיינו בצרור, וע"ז תירצה הגמ' "לפוטרו ברשה"ר", ויסוד התירוץ הוא דפטור רשה"ר הוא הילכותיהן של רגל וזה בתוך המזיק עצמו.

     אמנם זה מתבאר בב' אופנים, א] דאה"נ דבנד"ד אין לקבוע תולדה עפ"י תכונות, וכסברת המקשן, אבל כיון שיש דיני רגל [כפטור רשה"ר], שוב נקבע כתולדה דרגל ע"י ההילכותיהן דרגל, והיינו דלמסקנה אין מקום לדון מצד תכונות כלל, ב] אף דבצרורות אין התכונות יכולים לקבוע שם תולדה דרגל "נגד" ההילכותיהן, דכאן התכונות אינם במזיק עצמו, וכסברת המקשן, אבל אחרי דאהני לן הנך תכונות דרגל להחיל בו דינים והלכותיהן של רגל במזיק דצרור, שהרי מה"ט פטור ברשה"ר, שוב דיינינן ליה כתולדה דרגל מחמת התכונות במזיק שהפעיל אותו, הרי דזה דפטור ברשה"ר הוא גילוי שהמזיק שמפעיל אותו באמת מחיל בו דינים.

     ורש"י למד כדרך הראשונה דלמסקנה אין נידון של תכונות כלל, רק מצד הילכותיהן, דרק ההילכותיהן הם במזיק ולא התכונות, וזהו מה שנאמרה בהילכתא דתולדה דרגל הוא אף בלי תכונות, דאהני לן פטור רשה"ר להקרא צרורות דרגל, דלא דנים מצד התכונות כלל, וזהו מה שנתחדש בתירוץ, ובקס"ד בגמ' דעדיין דנו מצד תכונות, אז שפיר קאמר רש"י ד"מכח רגל קאתי", דאז היו דנים מצד תכונות, ולפי הקס"ד, פשוט דצרורות דקרן הוא תולדה דקרן ולא תולדה דרגל, ורק למסקנה נתחדש דהכל רגל, ומיושב ב' הקושי' בשי' רש"י, ודו"ק, ומעתה מובן איך לרש"י צרורות דקרן נהיו לצרורות דרגל להפטר ברשה"ר, דכיון דלמסקנה לא דנים מצד התכונות כלל, רק כפי ההילכותיהן, שוב שייך להיות תולדה דרגל בלי תכונות דרגל.

     ותוס' חולקים וסוברים דגם למסקנה אזלינן בתר תכונות דרגל, וההילכותיהן של פטור רשה"ר מגלים לנו דתכונות דרגל שייכי לצרורות, וכדרך השניה, ולכן גם למסקנה כל צרורות הוא תולדה של אב שלו, ובצרורות דקרן באמת יהיה חייב ברשה"ר, [וכבר הבאנו פלוגתא זו לעיל בתחילת דברינו] הרי דפלוגתתם אם כל צרורות נהיו צרורות דרגל או לא, תלוי במסקנה דסוגי' זו, האם רק ההילכותיהן קובעין או דההילכותיהן הם ראיה דאהני לן תכונותיהן גם כלפי הצרור שהוא המזיק.

     [ואכתי יש לעיין ברש"י, דמתי נתחדש לגמ' שכתוב בהילכתא שהוא תולדה דרגל, דהמקשן שהק' "אמאי קרי ליה וכו'" ע"כ ידע שכתוב בהילכתא שהוא תולדה דרגל, וע"כ ידע דצרורות דקרן הוא תולדה דרגל ודלא כמו שנקט רש"י לפני הך מקשן]. [↑](#footnote-ref-146)
146. ובעיקר נידון זה, עיין להלן [פרק כיצד הרגל סימן ד] בסוגי' דכחו כגופו מה שביארנו בזה, וכן בספק מגופו ומעלייה, ומתוס' הכא [ד"ה לפוטרו ברשה"ר] משמע דהילכתא להקל כהרא"ש, אמנם עיין להלן [י"ט.] בסוגי' דכח כחו [פרק כיצד הרגל סימן כח] שהוכחנו משי' התוס' [כ"ב.] דמשם משמע דהילכתא לחייב. [↑](#footnote-ref-147)
147. והנה קושי' זו כבר תירצנו דרואים כבר בסוגי' דלא אזלינן בתר תכונות מעיקר הקושי' "דאמאי קרי ליה תולדה דרגל" והו"ל להיות אב בפנ"ע, אף דאית ליה תכונות דרגל, ומה"ט סובר רש"י דמהני מה שהוא קנס שיהיה תולדה דקרן, וזה לא קשה, אמנם זה אינו, והקושי' במקומה עומדת, דרש"י מיירי בקס"ד שם דעדיין לא דנים מצד הלכותיהן רק מצד תכונות וכמבואר מסוף דברי הרש"י שם "דמכח רגל קאתי", ובזה שפיר ק' קושי' הגר"נ פרצוביץ זצ"ל. [↑](#footnote-ref-148)
148. מהדורה קמא – מזמן חורף שנת תשס"ב – ישיבת בית שמואל. [↑](#footnote-ref-149)
149. מהדורה קמא – מזמן חורף שנת תשס"ב – ישיבת בית שמואל. [↑](#footnote-ref-150)
150. וע"ד זה למדנו לעיל [סימן יא] דבכל תולדה דכיו"ב, אמרו גם את התכונה וגם שהוא ממונו, ["כוונה להזיק", ו"ממונו"], וביארנו דהתכונה הוא כדי שיהיה תולדה כיו"ב ב"מזיק", וממונו הוא שיהיה תולדה כיו"ב ב"שמירה", דבשמירה אין תכונות [ובזה ביארנו באסו"מ דלא אפקרינהו דלרב הרי"ז תולדה דשור בזה שהוא ממונו, והיינו בדיני שמירה], וזה עפ"י מסקנת הסוגי' דהכא. [↑](#footnote-ref-151)
151. מהדורה קמא – מזמן חורף שנת תשס"ב – ישיבת בית שמואל. [↑](#footnote-ref-152)
152. מהדורה קמא – מזמן חורף שנת תשס"ב - ישיבת בית שמואל. [↑](#footnote-ref-153)
153. אמנם בעיקר הקושי' העירני תלמיד אחד די"ל דלעולם יש לחייב כל רגל מדין אש, אבל אכתי יהיה פטור ברשה"ר, והביאור, דלכאו' תמוה דלמה צריך הרי"ף לבאר דפטור רשה"ר משום אורחי', וחידש הרא"ש דנפ"מ בעץ ארוך, הרי איך דרשינן טעמא דקרא ולמה לי טעם הכא יותר מפטור כלים וטמון [ולעיל בדברי ר"ח בסוף ג': ביארנו עפ"י האהא"ז].

     וי"ל דמקושי' הגר"א מטעלז מוכרח שפטור רשה"ר אית ביה טעמא, דלכן אין לחייבו גם בתורת אש, דסו"ס הוא אורחי' ודו"ק.

     ועפ"י דרכו ובאופ"א י"ל דכל מזיק יש לו קולא דלכן לא חייב בחיובא דמזיק אחר, וקולא של רגל לעומת אש הוא בזה שרגל אורחי' ודלא כאש, ודו"ק, שו"ר בשטמ"ק בשם הגליון בדף ו': דלפימש"כ התוס' דכותל בהדי דקנפיל עדיף מבור דאינו הולך, דק' דה"ה נימא כן באסו"מ בהדי דקאזלי, ולחזו"א לק"מ דהרי"ז תולדה דאש מחמת כח אחר, ותי' השטמ"ק דכח אחר הוא קולא, וע' בחי' ר' שלמה סי' א' שמבאר למה חשיב קולא גם כלפי בור, ולשטמ"ק הדרא הקושי' משליף, וראיתי בחי' ר' שלמה שם שביאר כנ"ל עפ"י הרי"ף.

     עכ"פ עיקר היסוד בחזו"א מוכרח מ"תולדותיהן לאו כיו"ב", וכנתבאר. [↑](#footnote-ref-154)
154. מהדורה קמא – מזמן חורף שנת תשס"ב - ישיבת בית שמואל. [↑](#footnote-ref-155)
155. ועל הקושי' השני' יש דחייה מהנחל"ד [כ"ב:] דאם ננקוט כרש"י דיש תפיסה בקלב"מ, י"ל דאף אם שייך קלב"מ אכתי צריך מיעוט דעליו, דנפ"מ לתפיסה, ועיין נמי ביראים [רצ"ג] ובקצוה"ח [סי' ת"י ס"ק ד'] דג"כ חילקו בין עליו לקלב"מ לענין תפיסה, וכן הוא בחזו"א [סי' ג'], [עכ"פ הקושי' הראשונה אכתי לא מתיישבת בזה.

     וע' רשב"א [כ"ו] באופ"א, דאולי צריכים גזה"כ ד"עליו" לחולקים על תדב"ח, דזה מחלוק' תנאים, ובזה מיושב שי' הריב"א, שאין מקור ממיעוטא דעליו דלא שייך קלב"מ בכופר, [וקושי' ראשונה אכתי לא מתיישבת בזה, די"ל דרב למד דמתני' אזיל דלא כתדב"ח, ולדידיה יש מיעוט, ולדידיה א"ש שהוא קולא, ומה הק' הריב"א. [↑](#footnote-ref-156)
156. והיה אפשר לדחוק, דבמוצש"ר הלאו הוא לא תלך רכיל ועל זה המלקות, ואף דבכל לא תלך רכיל אין מלקות, הא מיהת דבהוצאת ש"ר באופן חמור איכא מלקות מצד הלאו עצמו, אבל הקנס הוא מצד התוצאה, שקונסים אותו על מה שנעשה לה, ועל ההפסד דידה ובחי' ר' ראובן אזיל בדרך זו, והוסיף להוכיח דזהו הגדר בקנס, שהרי הוא א' מכ"ד אבות נזיקין - ושפיר מיקרי ב' רישעות אף דלא שייכא זה בלא זה, ודוחק - ויבואר להלן. [↑](#footnote-ref-157)
157. וי"ל דאדרבה, דכיון דאין דרכו להזיק, לכן אינו מזיק גמור וכדהבאנו מהברכ"ש דקראו חצי מזיק, והצד השוה הוא להשוותו כמזיק גמור.

     ונ' דאין ליישב כן, שהרי הבאנו להוכיח מהגר"נ פרצוביץ דגם תם מעיקר הדין דרכו להזיק, ולא סגי בסברת חזקת שמור לפוטרו, רק דמגזה"כ הוא להשוותו כחצי מזיק, וראיה לזה מד' משניות שמבואר ששור תם נתמעט מהילכתא דח"נ, ומשלם נ"ש [שור תם שחובל באדם וכו' - הארכנו לעיל בזה בדף ב':], ומבואר דגם בלי דרכן להזיק הרי הוא מזיק גמור, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-158)
158. והיה אפשר לומר בזה דסגי למזיק שיהיה לו "שם מזיק" אף שדרכו להזיק רק ב"אופן מסויים", וא"צ שבכל אופן ואופן יהיה דרכו להזיק, ולהכי מהני דרכן להזיק דמועד בכל קרן גם כלפי תם, וישן לכל אדם גם כלפי ער, אולם זה קשה, דא"כ ה"ה בנגיחה נימא דאית ליה מעלה דדרכן להזיק מחמת שן שדרכן להזיק, [דסו"ס רואים דלשור יש שם מזיק], וכמו דחלוקין שן וקרן, כמו"כ אדם ער וישן וכמו"כ תם ומועד, דהשם מזיק שיש בו לאחר העדאה לא יהני ללפני העדאה, ואפשר דיש לדחות ולחלק בין ב' אבות לאב אחד. [↑](#footnote-ref-159)
159. ובעיקר שיטת המאירי עיין היטב בדבריו שכתב "שדרכו להזיק עד שהזיקו ראוי לעלות על לב", ומשמע דאהני לן הדרכן להיזק רק כדי שיתחייב לשמור, ויתכן דלזה סגי מצב א' בהך מזיק שבו ראוי להעלות על לב, ובזה הוא כבר חייב, אולם אכתי קשה, דא"כ ה"ה דבמזיק דקרן איכא חיוב שמירה מחמת זה שבשור יש כבר מזיק והיינו ע"י שן ורגל, וא"כ מה הקשו על רב דקאי גם על קרן דליכא דרכן להזיק בקרן, הא סגי בדרכן לזיק של שן ורגל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-160)
160. שהקשה: דלפי"ז צ"ב מאי פרכי' לא ראי האדם שכן משלם ד' דברים כראי השור שאין משלם ד' דברים, הא בישן ליכא ד' דברים.

     ותירץ דלק"מ, דכבר נתבאר לעיל דהא דליכא ד' דברים בישן ל"ה משום הגריעותא דישן אלא משום דל"ל כונה והוי שוגג, ובאמת לו יצויר ישן דיחשב כפושע שפיר איכא ד' דברים וכמש"כ הר"ח לקמן דכ"ז ע"א דישן שנפל ברוח מצויה והזיק חייב ד' דברים, וממילא שפיר פרכי' מה לאדם שכן חייב בד' דברים ואין להקשות דמ"מ נילף שור מאדם שוגג דפטור מד' דברים וליכא למפרך מידי, דנראה פשוט דמאחר ומצינו חומרא בשם המזיק דאדם דהיכא דהוי מזיד מחייב בד' דברים, וממילא ל"ש למילף כלל שור מאדם, עכתו"ד הגר"נ פרצוביץ זצ"ל, וע"ע בשטמ"ק בשם הגליון – ועיין לעיל שכבר נתבאר באופן אחר. [↑](#footnote-ref-161)
161. וראיתי בשטמ"ק - [והוא בתוס' ר"פ שם] להלן סוף פרק ב' [כ"ז.] שמיירי ברוח שאינו מצויה שהיה לו ליזהר לא לעלות על הגג - אולם אין זה מקור לרמב"ן דלא איירי דסערה של אליהו אלא באונס כעין גניבה ואבידה - [ולאחר מכן חידש דרק חייב בדרגת אבידה, אכן לפי הקס"ד הבין כעין גניבה כשו"ש, ובאמת שייך בזה שמירה - כמו שו"ש, וליכא ראיה שגם לרמב"ן כך הדין]. [↑](#footnote-ref-162)
162. מהדורה קמא – מזמן חורף שנת תשס"ב. [↑](#footnote-ref-163)
163. ועל הסוגי' במכות [ה'] היה אפ"ל דלעולם ליכא מיעוט, ואף דבכל עשה איכא זמם, אפי"ה אין לחייבו בזה, ורק מצד ק"ו יש לחייבו ולכן צריכים לבא לאין עונשין מן הדין, והביאור בזה עפ"י מה שנתבאר לעיל בביאור בדברי הרשב"א באין עונשין מן הדין לעיל [סימן ט] דכל ק"ו מהני מצד הסברא שבק"ו ומהני נמי מצד הי"ג מידות שבק"ו, [ואיכא ק"ו דבאמת לית להו שום סברא ורק מהני מצד הי"ג מידות], וביארנו שם דסברת המהרש"א דאין עונשין מן הדין דדילמא רצון התורה שלא יתכפר בכזה עוון חמור, סברא זו לא מהני נגד י"ג מידות [דסו"ס דומה לק"ו דאין בו סברא דאפי"ה אמרינן ליה], ולזה בעינן ילפותא דאין עונשין מן הדין, ונראה עוד דהמהרש"א הביא סברתו לענין "מזרעך וכל זרעך" [במולך], והתם "מקצת זרעו" הוא בכלל "כל זרעו", ואין צריך לבא כלל לק"ו, ובזה בעינן דוקא לסברת המהרש"א דהתם לא אתינן עלה מצד ק"ו.

     ומעתה נ' דבסוגי' במכות [ה':] דמיירי במיתה ושייך סברת המהרש"א, התם אין להקשות כדהקשה הגרנ"ט דבלי ק"ו יהני דעשה בכלל זמם דבכל עשה איכא זמם, דע"ז איכא סברת המהרש"א, ומה"ט הוצרכו בסוגי' דוקא לבא לק"ו שיהני מדין י"ג מידות, וע"ז נאמרה הלכה דאין עונשין מן הדין, הרי שמהסוגי' דהתם ליכא הכרח שיש מיעוט.

     אמנם כל זה שייך רק בסוגי' שם דמיירי במיתה, ולא שייך בממון, דבממון ליתא לסברת המהרש"א, וא"כ אף אם היה ילפותא דאין עונשין מן הדין גם בממון, אכתי אפשר לחייבו בכאשר עשה דבכל עשה איכא זממה, ומדהוצרך התוס' לומר דעונשין בממון מן הדין משמע דלא דנים מצד הזממה שבעשה, ומוכרח דאיכא מיעוט, והדרא קושי' הגרנ"ט על התוס' דשוב לא יהני ק"ו.

     ונראה דלנתבאר לעיל [סימן ט] ברשב"א דמזיק דבור חידוש הוא ו"אין לך בו אלא חידושו", וזה מהני נגד הסברא שבק"ו [ושוב בעינן כלל דאין עונשין מן הדין נגד הי"ג מידות שבק"ו], יש לומר דעדים זוממים הוא חידוש, ולא רק שהוא חידוש בנאמנות של הכת השני נגד הראשון, אלא זה שנאמנים לא רק לבטל עדותם אלא גם להחזיקם כשקרנים לפוסלם ולהענישם, כל זה בכלל החידוש, ושוב אפ"ל דגם הכא איכא לסברא זו.

     אמנם זה אינו, דרק כשבאו ללמוד חדא מחברתא מסברא שוב אמרינן "אין לך בו אלא חידושו", אבל כאן דא"צ ללמוד חדא מחברתא דהזממה בכלל העשה, הכא לא שייך טענת "אין לך בו אלא חידושו" - ואף דהתם כריי' בכלל פתיחה, הא כבר הבאנו נפ"מ מהיונת אלם דצריכים לדון מצד הכריי' שבכריי' ודו"ק - והדרא קושי' לדוכתא. [↑](#footnote-ref-164)
164. וז"ל הגר"ח שם, "לא דמיא מלקות למיתה וממון, דהתם הרי לא בעינן שהקיום יהא בב"ד דוקא, וא"כ אע"ג דאח"כ איגלאי מילתא דלא הוה מחוייב מיתה וממון, ואיגלאי מלתא גם זה דאין על המיתה דין מיתת ב"ד ואין על הממון דין תשלומין, אבל כל זה הוא רק משום דחסר לו החיוב של מיתה, ובזה הא איכא הגזירת הכתוב דמקרי עשה, דבהכי הא איירי קרא דזמם לעשות ולא עשה, דבכה"ג דעשה ע"פ עדות שקר מקרי עשה ומיפטר" הרי דהגר"ח תמה דכל תשלומין שלא כדין הוא מעשה יבשה של העברת כסף מיד ליד ולאו שמיה 'תשלומין', ומאי שנא ממלקות, וכן מיתה לאו שמיה מיתה כמו שממון לאו שמיה תשלומין, אלא ע"כ שזה רק בקיום דין ומלקות הוא גם במעשה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-165)
165. ויש להעיר ממה דמצאנו דבזמן הזה מתקיימות מיתות בי"ד בנופל מן הגג וכדומה, וכמבואר בגמ' "וכן תני רבי חייא, מיום שחרב בית המקדש, אף על פי שבטלו סנהדרין, ארבע מיתות לא בטלו; לא בטלו - הא בטלו להו, אלא דין ארבע מיתות לא בטלו, מי שנתחייב סקילה - או נופל מן הגג או חיה דורסתו, ומי שנתחייב שריפה - או נופל בדליקה או נחש מכישו, ומי שנתחייב הריגה - או נמסר למלכות או ליסטים באין עליו, ומי שנתחייב חנק - או טובע בנהר או מת בסרונכי", ומשמע שקיום המיתה עצמה שייכא בלי בי"ד.

     והיה נראה עפ"י מה שמבואר בפירוש המשנה לרמב"ם [נזיר פ"ו מ"ד] דחלוקין מיתת בי"ד כלפי העונש וכלפי הכפרה, וז"ל, "זה שאמרנו בבבות אלו [בשותה יין כל היום והתרו אותו אחת], דאינו חייב אלא אחת, הוא בדיני אדם שאינו מתחייב מלקות אלא אחר התראה, ולפיכך צריך התראה על כל מלקות והוא אמרם אמרו לו אל תשתה, אבל בדיני שמים הרי כל שתיית רביעית עבירה בידו, וכל גלוח שערה עבירה, וכל טומאה שיטמא עבירה, ועל דרך זו תדון לכל אסורין שבתורה, ואין הבדל בין אסור לאו או אסור כרת או אסור מיתת בית דין, הלוא ידעת שהבא על הערוה איזו ערוה שתהיה חייב על כל ביאה וביאה לדברי הכל, ואע"פ שאין אנו יכולים להענישו אלא עונש אחד, הרי ה' יעניש אותו על כל עבירה ועבירה, ואם הומת על אחת מאלו העברות והתודה נתכפר לו הכל מחמת התשובה, ולא מחמת שבעונש האחד שהענישוהו בית דין יתכפרו העוונות המרובים. ונבאר כל זה במקומו", הרי מבואר דכיון שכל מיתת בי"ד צריך תשובה לכפרתה, וכמבואר ברמב"ם ריש הלכות תשובה, והוא מהמשנה בסנהדרין [מ"ג:], והיינו דתשובה לא מהני בעצמה בלי המיתה וכן איפכא, אכן חלוק המיתה לגבי כפרה דע"י תשובה מיתה אחת כבר מכפרת על כל העבירות, לעומת העונש שרק מתייחסת לעבירה אחת, הרי דחלוקין נינהו, ותלמיד אחד הביא ראיה לזה מלשון המשנה בסנהדרין [שם] מבואר שהוא מתוודה ואומר "תהא מיתתי כפרה על כל עוונותי", ומבואר דכלפי הכפרה זה באמת מתחלק לכל המיתות.

     ומעתה י"ל דחלוקין נינהו לגבי בזמן הזה, דהנפילה מהגג הוא רק לענין הכפרה, דלזה לא צריכים שתתייחס לבי"ד עצמן, וכמו דמיתה אחת מועילה על כמה עבירות כמו כן בזמן הזה מהני נמי בלי הבי"ד, ותלמיד אחד הוכיח לי כעין זה מהסוגי' לעיל מיניה סנהדרין [ל"ז:] דמבואר שם ששמעון בן שטח אמר על אחד שהרג את חבירו "שיודע מחשבות יפרע מאותו האיש", ומיד נשכו נחש, ועל זה הביאו את מה שמצאנו שבזמן הזה המחויבים מיתת בי"ד מתים בכל המיתות, והקשו דסו"ס למה מת ע"י נחש הא היה מחויב סייף, ולא שריפה, ותירצו שהיה מחויב מיתה אחרת ונדון בחמורה, ואכתי קשה דסו"ס איך אמר שמעון בן שטח "שיודע מחשבות יפרע מאותו האיש", הא למעשה הוא לא מת בעונש הזה אלא בעונש אחרת, ומבואר דחשיב שנתקיימה הך מיתה ג"כ, והיינו כהרמב"ם ולגבי הכפרה, וכל המיתות בזמן הזה הם רק לענין הכפרה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-166)
166. וברוצח דבעינן יד גואל הדם [רמב"ם ריש הלכות רוצח] נחלקו האם זה גם בתורת שליח בי"ד [רשב"ץ בשיטת הרמב"ם] או שזה מצוה דגואל הדם ממש [רמב"ן], עיין בזה בגרי"פ על הרס"ג ח"ג [עמודים קל"ד – קל"ה]. [↑](#footnote-ref-167)
167. והעירוני בזה התלמידים ליישב קושי' זו דאחרי שהם הוזמו, א"כ תלינן לכל המלקות בעדים שלא הוזמו, ולא חשיבא כ'כאשר עשה' דעדים שהוזמו אלא כ'כאשר עשה' דעדים האמיתיים, ושוב דחו דלפי הגר"ח בשיטת הרמב"ם דאין ה'עשה' שייכא ל'זממה', אלא מיעוט בפני עצמו הוא, א"כ ה'עשה' לא נמדד כלפי העדים כלל אלא כלפי האמת, ואין כאן תלייה לכאן ולכאן, אלא דשוב דחו דאין זה ענין לספיקת הגר"ח, דגם אם העשה אינה נמדדת כפי הזממה, אבל זה פשוט דבעינן 'כאשר עשה' של העדים זוממין כדי לפטור את עצמן, והרי אין זה דכאשר עשה דידהו' כיון דמצד הנך עדים לא היתה הזממה מגיע לכלל עשה, וע"כ ד'כל העשה' אינו שלהם, אולם שוב דחו שבאמת יש כאן 'עשה' דידהו, שהרי על פיהם הלקוהו הבי"ד, מה תאמר, הרי מצד הנך עדים היה הבי"ד מתבטלת והמלקות היו חוזרים להיות 'חבלות', ונמצא דכל העשה אינו שלהם, זה אינו, שהרי סו"ס 'עשה' דידיהו אכתי במקומו עומד, ורק דהבי"ד ממשיך להיות בי"ד והפס"ד ממשיך להיות פס"ד מחמת הכת השניה, למה הדבר דומה לעדים שה'עשה' שלהם אכתי קיימא במקומו, רק דלולי איזה כח מן הצד ה'רצועה' של המלקות היתה מתבטלת ועל ידי כח אחר הדרא הרצועה להיות רצועה, הא סו"ס ה'עשה' של העדים הוא, וה"ה בנד"ד הדין כן, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-168)
168. דכמו דתנאי בקניינים לא מעכב את עצם המעשה קנין, דמעשה המשיכה במקומה עומדת גם בלא נתקיים תנאי, ורק החלות קנין לא חל. [↑](#footnote-ref-169)
169. ומשל לזה מדברי הגר"ח בבל תוסיף דכונה מעכבת למ"ד מצ"כ לא כן כונה הפכית למ"ד א"צ כונה, דאף דתרווייהו לעיכובא, אכן כונה הפכית הוא תנאי בקיום וממילא ליכא קיום בבל תוסיף שאין כאן מצוה כלל, אבל מצ"כ הוא חלק מגוף המעשה, הלכך שפיר מעכבת בבל תוסיף, וכאשר עשה דזממה דומה לעשיה דבל תוסיף, דגם הכא חסר בקיום, אבל אכתי בעינן למעשה של שיש ב'עשה'. [↑](#footnote-ref-170)
170. מהדורה קמא – מזמן חורף שנת תשס"ב - ישיבת בית שמואל. [↑](#footnote-ref-171)
171. ובעיקר דברי הגר"ח כבר הק' הגרי"ז והחזו"א מסוגי' דזורק מטבע לים [צ"ח] דמבואר שם דבלי מזיק חשיב גזלן [ובגנזי הגר"ח מובא ישוב לקושי' זו], וראיתי שהגרשש"ק כבר התייחס לקושי' זו, ותירץ דודאי מי שגוזל ע"מ לעכבו מבעליו לצמיתות דחשיב גזלן אף דאין בו לקיחה לעצמו, אבל בגונב ע"מ להחזיר, שרק רוצה לאוסרו, בכה"ג בעינן שיהיה היזק בחפץ כדי שיהא חשיב גזילה מהבעלים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-172)
172. הגר"ח שמואלביץ זצ"ל הגר"ש רוזובסקי זצ"ל והגר"נ פרצוביץ זצ"ל. [↑](#footnote-ref-173)
173. [וי"ג שער ד']. [↑](#footnote-ref-174)
174. מהדורה קמא – מזמן חורף שנת תשס"ב - ישיבת בית שמואל. [↑](#footnote-ref-175)
175. ותימא על הר"ן בסנהדרין [ע"ז] דנקט דלא מהני אסו"מ משום חציו לגבי רציחה, וזה יבואר בעזהי"ת להלן [פרק כיצד הרגל סימן פה] [↑](#footnote-ref-176)
176. והיינו דבכה"ג הוי כזרק חץ ותריס כנגדו דאף אי הוא עצמו סילק את התריס פטור [סנהדרין ע"ז], שמעשה של כחו חשיב כגופו רק עד כמה שהיה מונח במעשה של כחו באותה שעה שהיא נפרדה מהגוף, ומה שנתחדש אח"כ לא מתייחס לגופו כלל. [↑](#footnote-ref-177)
177. אולם עיין היטב בתוס' שם שהיה נראה שתוס' חולק על הרא"ה, שהרא"ה חילק בין אסו"מ לאש, והתוס' חילק בין אש שהולך מעצמו בלי רוח לאש שהולך דווקא על ידי הרוח, ותרווייהו מודי באזו"מ כיון שכל אסו"מ דומה עכ"פ לאש שלא הולך בלי הרוח, אלא דנחלקו באש שהולך ע"י הרוח, ודו"ק, ועיין חזו"א ב"ק [סימן ב'] ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-178)
178. והעירוני דמשכחת לה באדם שהניח שקית זבל על הפח העירוני מלמעלה, והעובדים הופכים את הפח בלי להסתכל והם הרוח מצויה להשוותו לבור. [↑](#footnote-ref-179)
179. ונוסיף: אטו סכין על שלחנו ערוך לסעודתו - שנפל מהשלחן ברוח מצויה והזיק בתר דנייחי - מיקרי 'בור' בעודו על השלחן, ופשוט שגם סכין זה כלול בכלל הצד השוה של הסוגי' – אי אסיק אדעתי' שיכול להזיק. [↑](#footnote-ref-180)
180. והוסיף דאף שהאדם ששוכב ונופלים עליו וניזוקין, הרי כלפי הנזק הזה הוא אדם ולא בור וחייב על כלים, אבל כל זה כלפי נזק ממנו, אבל כלפי כרייה שנעשה על ידי נפילתו לזה לא חשיב אדם אלא בור, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-181)
181. ומוכרח שיש פשיעה בשליח לדבר עבירה כיון שהוא חשיב כגורם, וראיה שהוא גורם מדאיכא עונש בידי שמים וכמבואר בהאיש מקדש [↑](#footnote-ref-182)
182. כמדומני שגוף הדברים מבוארים בברכ"ש [סימן א' ס"ק ב'] דאיירי שם בכריית בור בנפילת אונס או במיעוטא דכרייה ע"י שור מדין איש בור ולא שור בור.

     וז"ל: "וביאור הך מיעוטא [איש בור ולא שור בור] הוא, דבעינן דווקא פשיעת אדם ולא מהני בזה פשיעה שעל ידי שור לעשותו בחיוב ממונו דבור, וכו' היינו דע"י פשיעת אדם, פשיעת כרייה או פשיעת הו"ל לסלוקי וכו'".

     הרי דקרי ליה לפשיעת כרייה 'פשיעת אדם' לאפוקי שאינה פשיעה 'על ידי שור', והיינו שעל ידי השור לא מיקרי פשיעה ישירה של האדם בבור להיות מוגדר ככרייה, שכרייה צריכה להיות ישירות לבור. [↑](#footnote-ref-183)
183. והיינו שיש לתמוה מלהלן [מ"ח] בסוף התוס' [ד"ה טינפו] שכתבו שהוא פשע במה שהוא הכניס את השור שלו והרביץ גללים, והגללים הם בורו גם לאחר שהפקירם מחמת הפשיעה שהוא פשע בשורו להכניסו, והוי ליה מפקיר לאחר נפילת פשיעה שחייב, וקשה שכאן הפשיעה היא בשורו וכמפורש בתוס', ובאמת דיתירא מזה קשה שהרי זה ממש כמיעוטא דאיש בור ולא שור בור.

     ונראה פשוט שהרי הגללים הם שלו, וגם הכא הוא פשע בגללים לעשותם לבור, והיינו דבזה שהוא לא שמר את שורו מלהטיל את הגללים - ששייכים לו – בחצר חבירו, הרי הכא הוא פשע בגוף הבור, וכל מה שתוס' מפרש שיש פשיעה בשור עצמו, היינו שבא לפרש למה יש פשיעה בגללים עצמם, ועל זה פירש שמוטל עליו לחשוב שאולי השור יטיל גללים בחצירו, וממילא שהוא כבר פושע בגללים עצמם, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-184)
184. דהנה, בעיקר הנידון של כרייה אי בעינן מעשה כרייה או דסגי בפשיעה, עיין בדברי משפט [סימן תט"ז ס"ק א'] שביאר דינא דחפירת בור בחצרו ע"י שור של חבירו, שרואים שבעל החצר חייב בהאי בור, וכתב שכל זה בחפר באמצע הרשות ושוב הפקירן בעה"ב, אבל חפר בצד או שהפקיר כל רשותו חוץ מחלק קטן ושם חפר השור, הכא ליכא לחייבו, דרק על ידי ההפקר מחייבים אותו.

     וכן כתב האבי עזרי [נז"מ פי"ג הי"ט] ודייק, שכן מפורש ברש"י שהוסיף שם על הגמרא שדווקא משום שעל ידי ההפקר הרי הוא כמניחם ברשה"ר שוב הוי ליה ככורה בור ברשה"ר.

     וביארו שצריכים מעשה כרייה, ו'בעל הבור' לא סגי להתחייב, וגם הוי ליה לסלוקי לא מהני כיון שאינו אלא פשיעה אבל אין בזה מעשה כרייה, ולהכי בעינן הפקר.

     ולכאו' קשה שהרי בסוגיין מבואר דמהני פשיעה ולא בעינן מעשה כרייה ולמה לא סגי בפשיעה של הוי ליה למילויי והו"ל לסלוקי ולמה לי מעשה כרייה של הפקר, והכא אין ליישב עפ"י החזו"א שהרי כאן הפשיעה של הו"ל למילויי שפיר מתייחסת לבור עצמו, וצ"ע.

     ונראה שכיון שיש כבר בור לפנינו לפני ההו"ל לסלוקי, ומה שהיה לו לסלקו לא הוסיף במציאות וביצירה של הבור, א"כ גם זה לא מיקרי פשיעה שמתייחסת לבור עצמו, כיון שזה לא מוסיף ב'המצאות' של הבור, ורק ההפקר הוסיף בזה, ולכן דווקא היכא שהבור הגיע לרשה"ר על ידי ההפקר שלו הכא איכא כרייה דידיה, ושפיר מחייבינן ליה.

     ואכתי קשה דא"כ מה כל ענינו של ה'הוי ליה לסלוקי', וע"כ צ"ל שזה רק מגדיר את ההפקר ככרייה, דעד כמה שהוא מפקיר והרי מותר לו להפקיר א"כ נימא דלא מיקרי כרייה על ידיד ההפקר שא"א לומר לאדם לא להפקיר נכסיו ומה שיהיה כאן רשה"ר ביחד עם בור הרי זה כבר תולדה דממילא, ולמה הוא אחראי על זה, וכלפי זה אמרינן הו"ל לסלקו, והיינו שעד כמה שהוא מפקיר הוא אחראי שההפקר יהיה אחרי שהוא כבר מילא את הבור, אבל ההו"ל למלוי לא מיקרי כרייה כלל – מצד עצמו.

     ועיין להלן [סימן מז] שהדברים אינם פשוטים, ומתבארים שם עפ"י דברי הברכ"ש [סימן י' ס"ק ד']. [↑](#footnote-ref-185)
185. ועיין באבי עזרי [נזקי ממון פי"ג הי"ט - בסוף – מהדו"ק] שכתב שבאמת היינו צריכים מעשה כרייה, אלא דלהלן בכותל ואילן למדנו בצד השוה דלא בעינן כרייה, וזה כל הצד השוה שם, ואחרי הצד השוה של כותל ואילן כבר אין מקום לצד השוה הכא כיון שכבר סגי בפשיעה ושוב לא בעינן לצד השוה, ומה"ט השמיט הרי"ף את הצד השוה הזה, וכל זה מחודש מאד, ועיין להלן [סימן נט] בסוגי' דכותל ואילן מה שכתבנו בזה. [↑](#footnote-ref-186)
186. והיה נראה בזה דלעולם היינו אומרים - לולי הצד השוה - שצריכים 'מעשה כרייה' ולא סגי בפשיעה של כרייה, אכן הכא ילפינן חידוש בעיקר דין 'יצירת מזיק' שזה כל מהותה של 'כרייה' – 'יצירת מזיק'.

     ונקדים בדברי הגר"ח דלעיל [פרק ב], דבאש עצמו ראינו דמהני כח אחר בתרתי, א] בהולכת האש - באש עצמו, ב] ביצירת האש בתולדה דאש - באסו"מ שכאן אין מזיק והמזיק נוצר על ידי כח אחר.

     ונתבאר לעיל שהגדר בזה הוא, דכל היכא דכח אחר מצטרף למזיק הרי הוא בעלים ואחראי על הכח אחר, בין אם היה מזיק בין אי נהיה עכשיו למזיק.

     ומעתה יש לומר דילפינן הכא בצד השוה מיצירת האש מהתולדה של אש, [דהיינו אסו"מ] דמהני ע"י כח אחר גם ביצירת בור ע"י כח אחר, וזה כרייה - ודו"ק.

     ומצאנו כה"ג להלן בפותקין ביבותיהן דעבדינן צד השוה מצרורות דרגל [לשי' התוס'] אף שהוא תולדה, וה"ה דהכא הצד השוה הוא מתולדה דאש.

     אולם אכתי קשה דאי כרייה צריכה מעשה כרייה א"כ מאן יימר לן דדומה לאש, הא באש לא מצאנו דין כרייה, ומאן יימר דדין מבעיר דומה לדין כרייה, ואי סגי בפשיעת כרייה שוב לא בעינן לשום ילפותא, ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-187)
187. ואין לדמות לרא"ש שסובר דבכל צד השוה בסוגיין הרי הם בכלל בור ורק בעי מזיק שני בתורת "יוכיח", ולכן יש הלכותיהן דבור, זה אינו, דסו"ס מחמת חסרון של "ברשות" "ואין מעשיו גרמו לו" היתה פירכא על כל הילפותא, והמלמד השני בא להוכיח שאין כזה פירכא, וסו"ס חדא בלי חברתא אינו מלמד כלום, ולכן צריכים שהצד השוה ילמד, רק דאחרי הצד השוה סבר הרא"ש דשוב מדמינן לבור כיון שאין השני יותר מ"יוכיח", אבל בנד"ד כל א' הוא מלמד בפנ"ע על חלק אחר של הבור, זה במזיק וזה בכריי'. [↑](#footnote-ref-188)
188. והיינו שיש לדחות את עיקר הפירכא - הא כיון שאין ילפותא מעיקר המזיק דאש, רק מיצירת האש, [וכדביארנו לעיל [סימן מו פרק א] עפ"י הגר"ח דיליף מיצירת אסו"מ באש ליצירת בור] א"כ מה אכפת לן שיש פירכא מגוף המזיק דאש שהמזיק הוא מזיק שהולך, הא לא ילפינן ממזיק דאש למזיק דבור, רק מהמעשה מבעיר למעשה כריי', וצ"ע, [ויש לדחוק דלא אמרינן דכח אחר מצטרף לעשיית המזיק כשיש במזיק עצמו חומרא דהולך ומזיק, דמחמירים עליו מחמת החומרא במזיק, ודוחק]. [↑](#footnote-ref-189)
189. ומכח קושי' זו הוכיח היש"ש כמה חידושים:

     א] גם לשמואל אינו ממש בור ויליף מצד השוה, ב] מה דלא הביאוהו בסוגיין כצד השוה הוא, דכולהו צד השוה בסוגיין דומין לבור ואית להו רק הילכותיהן של בור משא"כ אסו"מ דלא אפקרינהו, דאינו דומה לבור, ויהיה לו הלכותיהן של ב' המלמדים, ג] אי אית ליה הילכותיהן של ב' המלמדים יהיה ק' דאין ללמוד מרגל דיהיה פטור ברשה"ר ויצטרכו ללמוד מקרן, ולאחר הג' הקדמות מיישב היש"ש למה לא הביאוהו בסוגיין כצד השוה, שהרי קרן אינו בצד השוה שבמשנה כיון שלא הוזכר במשנה, ובדף ו' צריך צד השוה שבמשנה דוקא, ודו"ק, ויש להעיר דהא דנקט היש"ש דצריך צד השוה מאבות במשנה זה רק לתוס' בסוגי' דפותקין ולא להרשב"א שם - ודו"ק. [↑](#footnote-ref-190)
190. דהנה, לפי הרמב"ן פשוט שיש הוכחה שהרי חייב אחרי ההו"ל ליסלוקי - ולשיטת הרמב"ן כל זה בצירוף כרייה, ומוכרח דאיכא כריית אונס ע"י רוח שאינה מצויה מהצד השוה - אולם גם לפי התוס' איכא הוכחה ממעלה קנקנים דאיכא בזה צד השוה - דאף דליכא הוכחה בלא אפקריהו דמצד הוי ליה לסילוקי איכא כרייה, אכן באפקרינהו איכא הוכחה, דיעויין בתוס' [שם סוד"ה פליגי בשעת] שמבואר דאיירי בהפקר וז"ל: "ומודה רבי מאיר לחכמים במעלה קנקנין ונפלו ברוח שאין מצויה דפטור אף על פי שהיה לו פנאי לסלק - דהוי מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס ומצי אמר האי בירא לאו אנא כריתיה כיון דבאונס נעשה ולכך נקט קנקנין שמשתברין בנפילתם וסתמא מפקר להו", והנה מהמקרה הזה הוכיו דינא דאונסים - אף דאין לו בעלות וליכא כמאן דכרייה - וע"כ שיש כרייה מהצד השוה ברוח שאינה מצויה. [↑](#footnote-ref-191)
191. ונוסיף: אטו סכין על שלחנו ערוך לסעודתו - שנפל מהשלחן ברוח מצויה והזיק בתר דנייחי - מיקרי 'בור' בעודו על השלחן, ופשוט שגם סכין זה כלול בכלל הצד השוה של הסוגי' – גם אי אסיק אדעתי' שיכול להזיק. [↑](#footnote-ref-192)
192. ואף דיש לדון בהבל דאולי חשיב כמזיק שחונק ועושה פעולה חיובית, ורק חבטא לא עושה כלום, אכן כבר נסתפק בזה בקה"י [סי' ד'] והכריע דהוי מזיק חיובית וכן הביא מהחזו"א [ולכאו' זה סותר לחזו"א כאן], אבל בקה"י שם בא ליישב קושי' הגר"א מטעלז, ולעיל באסו"מ [סימן ל] כבר שאלנו עליו וכבר הבאנו ביאור אחר ליישב קושיתו, ולדברינו שם גם הבל אינו מזיק חיובי, וכהצד שדחה הקה"י, וע' בהמשך. [↑](#footnote-ref-193)
193. והנה, לעיל [ג':] בדין אסו"מ דהוי כי שורו לרב [סימן לא] ביארנו בהערה שיש שני דינים בתחילת עשייתו לנזק, א] מצד המזיק דבור, ב] מצד שמירתן עליך, שזה מחייב את הבעלים, ובזה ביארנו שי' רש"י התמוהין דאסו"מ דלא אפקרינהו הוא שור, ונראה די"ל דהמקור לשני הדינים הוא מרש"י כאן, די"ל דמה דצריך הך תוספת, דגם עשיית הבעלים יהיה להעמידו לנזק, זה כדי שיתחייב בשמירתן עליך, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-194)
194. ונסתפקתי אם אפשר להוסיף ע"ז עוד, שיש אולי מקום לומר שגם אש שהתחיל ברשה"ר אין תחילת עשייתו לנזק, די"ל דהתכלית של אש ושור הם להיות לצורכי האדם, ולא להיות מזיקים ברשה"ר, ואם התחיל אש ברשה"ר, הרי התחיל שלא במקומו, ודנים כל אש כאש שהיתה צריכה להיות במקומה כמזיק שמור, ולכן לא מיקרי תחילתו לנזק, וזה חידוש גדול - ולא נראה כן.

     אלא דקשה לומר כן דא"כ גם השימוש של בור ברשותו מתחילתו היה לשימוש עצמי. [↑](#footnote-ref-195)
195. ונראה לומר באופן אחר שהרי יש חילוק בין בור לאש, וכדחילק הברכ"ש [סימן י"ז] הבאנו דבריו לעיל [סימן ט] בדברי הרשב"א באין עונשין מן הדין, דבאש המחייב הוא מה שהוא "עושה וחוזר ועושה" שהמעשה מבעיר נמשך ולזה צריך חידוש דכח אחר גם אחרי שהוא מזיק, משא"כ בבור דאחרי שיש כריי' בתחילתו סגי, שזה כבר בור והבור עצמו מזיק,

     עוד אפשר לומר דיתכן דכוונת התוס' כך, דרק כח אחר בעיקר המזיק הוא חסרון, וכריי' הוא חלק מגוף המזיק [וכנתבאר לעיל שם] "והולכה באש" הוא ג"כ עיקר צורת האש שהולך ומזיק, אבל "השתלשלות והתפתחות הבור" אינו עיקר צורתו, שבור גדול כלפי בור קטן אינם שני דברים שונים, ודו"ק, ואכתי אינו ברור. [↑](#footnote-ref-196)
196. וי"ל בזה בב' דרכים, א] יש חילוק בין ההגדרה של כח אחר לקולא ופירכא של כח אחר, שההגדרה של אש בתור מזיק שיש בו כח אחר קיימת גם באש ברשה"ר, וגם בבור המתגלגל, אלא שהקולא והפירכא של כח אחר מעורב בו אינו אלא ביצירת המזיק - והיינו באש ברשותו ובאסו"מ בראש הגג, וכן הבנתי מדברי הגר"נ פרצוביץ זצ"ל.

     ב] עוד שמעתי לטעון שבאמת כל המציאות של אש בנויה על כח אחר - ואף אש שיכולה ללכת בלי רוח בנויה על האויר והרוח שנותנים לה מציאות, ובאסו"מ שמזיק בהדי' דקאזלי - הרי לולי הרוח אין כאן כלום, משא"כ בור המתגלגל שמציאות הבור והיזק שלו לא צריכים כח אחר - ורק להעבירו למקום אחר צרכים כח זה. [↑](#footnote-ref-197)
197. והעירני תלמיד אחד בזה עפ"י ב' הקדמות:

     א] הקה"י [סימן ד'] רצה לחדש דשאני חבטה מהבל שכיון שחבטה אינה מזיק פעיל אז לא נהיה למזיק עד שיזיק בפועל, לעומת הבל שהוא מזיק פעיל וכיון שיש לו יכולת להזיק הרי הוא מזיק גם לפני כן, כעין שור שהוא מזיק לפני שהוא מזיק.

     ב] הגר"ח בשכנים חידש שגם שור אינו מזיק עד שהבעלים השאיר אותו לא שמור שאז יש לו אפשרות בפועל להזיק, וזה יסוד חיובא דבעלים.

     ומעתה יש לומר, דאף אי לא נימא כהקה"י שצריכים שיזיק בפועל כדי שיחול עליו שם מזיק, אכן אכתי אפשר לומר שכל אבן שהונח ברשה"ר מיתלי תלי בזה האם בסוף יזיק או לא, דאי לא הזיק בסוף אז מעולם לא היה מזיק של בור, אבל אי הזיק בסוף אז מתחילת הנחתו חל שם מזיק עליו, והיינו בצירוף סברת הגר"ח שהאפשרות להזיק גם קובע שם מזיק, ויש לומר שבבור אנו מרכיבים את ב' הסברות, שהאפשרות להזיק מחילה בה שם מזיק עד כמה שבסוף נהיה לבפועל – ואף שזו סברא מחודשת אכן יש לומר שהיה לרש"י קס"ד לומר כסברא זו, והוא בא לאפוקי סברא זו, וכדיבואר.

     והיינו שיש לומר שאין כוונת רש"י לומר דמיירי 'דווקא' היכא שלא הזיק במקום הראשון, אלא שכוונת רש"י לחילוקו של תוס', והיינו שהיה קס"ד לרש"י דכל מה שניתן לומר שלא דומה לאסו"מ בראש הגג ששם זה עדיין לא מזיק, והכא זה כבר מזיק לפני שהוא מתגלגל למקום החדש, דכל זה היינו דווקא באופן שכבר הזיק במקום הראשון, דאז חל עליו שם מזיק בזה שבסוף הזיק במקום הראשון, ובלי זה הרי בור המתגלגל ואסו"מ בראש הגג דומים, וכיון שרק לאחר שכבר הזיק מיקרי מזיק אז ע"כ צ"ל שזה בור המתגלגל במקום השני היכא שהזיק במקום הראשון.

     ובתוספת ביאור: אי רק הזיק במקום השני אז במקום השני זה אסו"מ בראש הגג שנפלה ברוח מצויה - ויליף דווקא מאש שיש חסרון של כח אחר, ורק במקום השלישי זה בור המתגלגל דילפינן מבור ושור.

     כך היינו יכולים לומר - ולזה בא רש"י לשלול ולאפוקי מעיקר סברא זו, וחידש שא"צ שיזיק בפועל כדי שיחול עליו 'שם מזיק' במקום ההוא, ולכן פירש שגם באופן שזה לא הזיק במקום הראשון - אכתי נקטינן שכבר במקום השני זה בור המתגלגל, והיינו שא"צ שיזיק בפועל במקום הראשון כדי שיחול עליו 'שם מזיק' במקום הראשון ונמצא שתמיד הבור הזה יהיה בור המתגלגל ולעולם לא יהיה לו דין אסו"מ בראש הגג, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-198)
198. דהנה, יעויין בברכ"ש [סימן י' ס"ק ד'] דן באסו"מ בראש הגג שנפלו ברוח שאינה מצויה, אבל זה ממונו ויש לו דין דהו"ל לסלוקי, האם זה יחייבו.

     ביאור הספק, דזה פשיטא שלפי תוס' [כ"ט] שגם בהניחו אחר חייבים הבעלים לסלקו וזה מחייבו מדין בור מדין הו"ל לסלק דה"ה ברוח שאינה מצויה הדין כן, דלא גרע, אבל לפי הרמב"ן שחולק בהניחו אחר וע"כ שנתחדש שרק כריית אונס דידיה [נפל באונס] נתחייב ע"י הדין הו"ל לסלוקי, וסברא זו מבוארת ברמב"ן עצמו, והארכנו בכל זה לעיל [סימן מח / מט], עיי"ש.

     ובזה הסתפק הברכ"ש האם באסו"מ בראש הגג שנפלו ברוח שאינה מצויה דשוב מהני הדין הו"ל לסלוקי לסלק את האונס ולחייבו מדין פשיעה.

     ונראה דלפי"ז דה"ה שהדין תחילתו בפשיעה וסופו באונס יהני בכה"ג לסלק את האונס ולהשוותו לפשיעה, דמאי שנא מהדין הו"ל לסלק דמהני אח"כ, אכן יתכן דהו"ל לסלוקי עדיפא כיון שזה מתייחס למצב של הנפילה הזו של אונס, והיינו שאחרי הנפילה הוא היה צריך לסלקו ובזה שהוא לא מסלקו נמצא שהנפילה הזו נהפכה לפשיעה, ודו"ק.

     אולם יש סברא אחרת כאן, והיינו שיש לדון שרוח שאינה מצויה הוא סוג כח אחר שלא מתייחס כלל להנחתו על הגג, והיינו שכמו שבברכ"ש שם מבואר שאין מעשה מבעיר כלל ברוח שאינה מצויה וחלוק מכריית בור דמהני בזה רוח שאינה מצויה להחשב ככרייה, אלא שזו כריית אונס, ומהאי טעמא חילק שבאש של גחלת שנהיתה לשלהבת ע"י רוח שאינה מצויה שלא יהני בזה הו"ל לסלקו לחייבו מדין מבעיר.

     ואם היינו חולקים על הברכ"ש בזה אז היה מקום לבאר את דברי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל באופן אחר, והיינו שהיה מקום לומר שכל מה שרוח שאינה מצויה לאו שמיה כרייה היינו דווקא לגבי אסו"מ בראש הגג ששם בעינן כרייה, אבל לגבי בור המתגלגל שכבר חשיב בור ולא בעי כרייה כלל, הכא אינו כן, והכא מהני גם רוח שאינה מצויה להתייחס להמשך הבור המתגלגל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-199)
199. והעירוני דמשכחת לה באדם שהניח שקית זבל על הפח העירוני מלמעלה, והעובדים הופכים את הפח בלי להסתכל והם הרוח מצויה להשוותו לבור. [↑](#footnote-ref-200)
200. והגדר בזה שמעתי מהגאון הרב ר' יצחק ערענפלד שליט"א, שזה מזיק דבור שעושה מעשה היזק דאש כיון שאש לא מפקיע מידי בור, ונראה להוסיף ולומר, דבחזו"א [ריש ב"ק] מבואר שגדי שנפל מהגג ברוח מצויה מיקרי אש, ויש לדון דלפני כן ואחרי כן הוי שור, ולמה אש מפקיע משור, וי"ל שהיש"ש חולק גם שם.

     אכן יותר היה נראה דלעולם גם היש"ש מודה שאש באמצע מפקיע מידי רגל, ורק בבור אמר כן כיון דבור תלוי ב"מעשה כריי'" ואש תלוי ב"מעשה מבעיר", שוב י"ל דמעשה כריי' קדמה למעשה מבעיר [דבזמן שמונח בתחילתו אינו אש עדיין - עד שיזוז - וכבר אז חשיב בור], ויש כאן אש מכח המעשה כריי', ולהכי נלמד מצד השוה דבור ואש, ודו"ק.

     אלא דאכתי צ"ב בטעמא דמילתא שמה שייכות ביניהם, וכל אחד לחודי', הרי יש ב' מעשים נפרדים בהנחת האבן ברשה"ר, מעשה אחד ביחס לבור ומעשה אחר ביחס לאש של בהדי' דקאזלי.

     והיה מקום לומר שהבור חיילא מיד בהנחה והאש רק חיילא בהדי דקאזלי לאחר שהוא כבר בור, ואש אחרי הבור לא מפקיע מהשם מזיק הקודם, אכן סו"ס צ"ב, דמצד המעשה מבעיר והמעשה כרייה, הרי יש ב' מעשים נפרדים בהנחה הראשונה, ומה לי דחדא כבר חיילא והשני אכתי לא חיילא, הא סו"ס היינו צריכים לדון כל הנחה בפני עצמה, וצ"ע גדול. [↑](#footnote-ref-201)
201. *דהנה, עיין לעיל [סימן נא בהערה] שביארנו שבאמת לא כתוב שכל המושג של כח אחר מיתלי תלי ביצירת מזיק, ובבור המתגלגל ליכא יצירה, דכבר הקשינו שם מאש ברשה"ר שיכול להזיק בלי הרוח, והבאנו שכוונת התוס' דליכא פירכא של כח אחר רק ביצירת מזיק, אבל כח אחר יכול להגדיר אש גם בלי יצירה כמו דמצאנו באש ברשה"ר, והכא בבור המתגלגל בהדי' דקאזלי הנידון הוא למה בטלה ההגדרה של אש כדי שנדון בו את ההגדרה של בור.*

     אולם לפי מה שהבאנו מהגר"נ פרצוביץ זצ"ל עפ"י הנידון באחרונים האם גחלת המונחת ברה"ר ובא אחר והוזק בה חשיב אש או בור - א"ש שהבאנו שביאר שלפי הצד דהוי בור לק"מ, דזה שהאש מזקת במקומה למי שיבא אליה לא הוי אש אלא בור, ונמצא דהמזיק דאש נעשה רק בסיוע הרוח שמוליכתה למקום אחר, ודו"ק.

     ולפי"ז א"ש הכא, דרק בכל אש רגילה ברשה"ר אמרינן דעד כמה שהתחיל בור והמשיך אש אמרינן שיש כאן יצירת מזיק, אכן הכא בבור המתגלגל אמרינן דהתחיל בור ונגמר בור, וממילא שהאש באמצע שהוא בור [מחמת סברת המלחמות] אינו מזיק חדש, ודו"ק - וש לדון עוד עפ"י מה שהוספנו עוד שם בשמו. [↑](#footnote-ref-202)
202. וע' נחל"ד להלן [ו':] בכותל ואילן שנפלו שיש להם דין בור דאינו הולך ומזיק דמוגבל לגובהו משא"כ אש שיכול להגיע למרחקים ואינו מוגבל.

     והנה, כל דבר מוגבל, דאסו"מ מוגבל לכחו של רוח מצויה ביחס לגובה הגג וכובד האבן, ומאי שנא כותל ואילן, ונראה פשוט דלו יצוייר ושור יכול לילך מאה אמה ותו לא, ויש בור שהוא באורך של מאתיים אמה, הרי אף שמקום ההיזק של הבור הוא יותר מהשור, אפי"ה אין לו מעלת "הולך ומזיק" כיון שסו"ס הרי"ז מוגבל לגבולות ולמידות של עצמו, ודלא כשור שיוצא ממקומו שלו ומזיק במקום אחר, וזהו "הולך ומזיק", ואדם ישן שפושט אבריו לכאן ולכאן, כל זה מיקרי מקומו והוא מוגבל למקומו [חוץ מהאפשרות לילך לישן אצל כלים וכמבואר בשטמ"ק], וכותל ואילן דומה בזה לאדם ישן שמקומו הוא כל המקום שיגיע אליו כשיפול, וזה מיקרי גבולות עצמו [כאדם ישן], ודלא כאסו"מ שיוצא חוץ ממקומו שהיה בגג, ומגיע למק"א, ודומה לשור, ושו"ר בקה"י [סי' ד'] שהאהא"ז תמה כבר על הנחל"ד, והקה"י יישב בדומה לדברינו כאן. [↑](#footnote-ref-203)
203. והביאור בזה עפ"י מה שחילק הברכ"ש [סימן י"ז] שכריית בור אינו מעשה שמחייבו ולכן בכרייה בשבת ליכא קלב"מ וליכא בזה אשלד"ע [חוץ ממקלקל רשה"ר], דאינו אלא כמעשה קניית שור לגבי החיוב, אבל מעשה מבעיר של אש הוא מעשה שמחייבו ויש בזה קלב"מ ויש בזה אשלד"ע.

     אכן ברור שאין כוונת הברכ"ש שכרייה היא רק קניית שור, שודאי שיש מעשה כרייה בבור, ועיין בדברינו לעיל [סימן ל] שהרחבנו בזה וביארנו את שיטתו שמעשה מבעיר אינו חלק מהמזיק של אש אלא שמתחייבים על המבעיר, ולכן יש בו דין קלב"מ ויש בו דין אשלד"ע כלפי החיוב, אבל כריית בור אינו חלק מהמחייב שהמחייב הוא בעל הבור, ומתחייבים על ההיזק של הבור.

     ונמצא דבכרייה איכא תרתי, א] קשר לבור כמו קנין השור, ב] הכרייה מצטרפת למזיק להגדיר אותו כמזיק, בור של כרייה ולא בור דעלמא, אבל אין זה מעשה שמתחייבים עליה ולא חלק מהמעשה שמתחייבים עליו, ודו"ק.

     ולפי"ז, הרי נמצא שהמעשה מבעיר של האש אינו חלק מהמזיק עצמו שהמזיק הוא מזיק של אש מצד עצמו, אלא שהחיוב שלו הוא מצד זה שדנים אותו כעושה וחוזר ועושה, אבל בבור הכרייה עצמה מגדירה ומצטרפת למזיק.

     ומעתה, כשדנים את הדין הולך ומזיק אנו דנים האם המזיק עצמו מיקרי הולך ומזיק או לא, ובזה לא דנים מצד בעל המזיק כלל, ולכן לא דנים מצד המעשה מבעיר, אבל שפיר דנים מצד המעשה כרייה שזה כבר דין במזיק עצמו, ואי מצד המעשה כרייה דומה כאילו שהכרייה עצמה הביאה את הבור לכל מקום לכן כבר לא מיקרי הולך ומזיק, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-204)
204. דקאי בדברי רב שבור של ממונו הוא שור, ולמה לא פרכינן ששור הולך ומזיק, וכתב "דלמא אבנו סכינו יכול לילך ע"ד גילגול רגלים למקום אחר, אף על פי שבגמרא [ו':] מקשינן על אותם אוקימתות מה לשור שכן דרכו לילך ולהזיק. וכן מה לאש, אף על פי שיכול לילך ע"ד גילגול כו', שאני התם, מאחר דאיירי בדאפקרינהו, וא"כ מה שהולך אחר שהניח בר"ה ומזיק אין זה חשיב דרכו לילך כו'. מאחר שאינו שלו. ועל הליכה זו אינו חייב בעל התקלה, אלא בעבור שהניח כבר תקלה בר"ה כל תקלה דאתיא מיניה חייב לשלם, ואינו דומה לשור ולאש שממונו הולך ומזיק, והליכה שלו הוא. אבל בשלא אפקרינהו, לרב אפשר חשיב ליה דרכו לילך ולהזיק, מאחר שממונו הוא. ולכן גם כן מתורץ מה שלא מקשים התוס' מה לשור שכן דרכו לילך ולהזיק כו', ואם כן ממילא יהיה נכלל הפירכא שכן בעלי חיים, כמו שפי' התוס' [ד"ה ודרכו] על ברייתא דלקמן [ט':] חומר שור מבור כו', אלא דלא ברירה לתו' להיות פירכא כ"כ, ועל זהו התימא של תוס', וצריך תלמוד קאמר. [↑](#footnote-ref-205)
205. והיה אפשר לומר כך, דבדעת היש"ש יש לומר שה'שם מזיק' של בהדי' דקאזלי הוא בור כיון שלפני כן ואח"כ הוא בור, אבל בצורת המעשה היזק מודה היש"ש שזה אש, ודו"ק.

     ונוסיף בזה, הרי לעיל [סימן לא] הבאנו שיש לדון בכל מזיק מצד תרתי, א] מצד השם מזיק בעצמו, ב] מצד הדין בעל המזיק, וכל מזיק מורכב מהנך ב' דינים, ויש דינים שתלויים בשם מזיק ויש דינים שתלויים בעל המזיק, ולמשל בעבד ואמה רצו ללמוד דמתחלקים הפרשיות בזה, שיתכן מזיק מפרשת אדם ובעל המזיק מפרשת שור וממונו, ובאפן זה רצו לחלק גם בבור מצד ממונו ומדין שור.

     אכן נראה שכאן יש חלוקה שלישית, שבמזיק עצמו יש את עצם שמו של המזיק לאיזה פרשה הוא שייך, ויש גם את צורת המעשה היזק, ותמיד אינם מתחלקים זמ"ז ותלויים זמ"ז חוץ מבור המתגלגל, והיינו מטעם הנ"ל, שמעולם לא פקע מיניה שם בור אף דכעת צורת המעשה היזק היא בצורת אש, ודו"ק.

     ונראה שכשאנו דנים לאיזה מזיק לייחס את ההילוך יש לדון האם ההילוך עצמו שייך לצורה של עשיית הנזק או לשם מזיק, [ולעיל במשנה למדנו שתלוי בשם מזיק], ומדברי היש"ש היה נראה שלמד שההילוך עצמו שייך רק לעשיית הנזק ולא לשם מזיק ובגוונא דידן זה אש, דעד כמה שהוא מזיק דבור הרי אינו עושה נזק כלל, ועשיית הנזק שייך אך רק לאש שבו, ונמצא דכל ה"הילוך" הוא הילוך של האש שהצטרף לבור, ולא של הבור עצמו, וזהו שכתב היש"ש שאין ההילוך שלו אף דבור הוא בזמן הך הילוך, ודו"ק, ואפי"ה נקט היש"ש דפטור בכלים דבזה אזלינן כבר בתר השם מזיק, ודו"ק.

     אולם, באסו"מ דלא אפקרינהו שהוא שור לרב, התם גם פעולה חיובית של נזק שייך לשור, ונמצא דעשיית הנזק בזמן ההילוך וממילא ההילוך עצמו שייך נמי לשור, ושפיר חשיב כהולך ומזיק, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-206)
206. וז"ל: "שאלת - הא דאמרינן התם בפ"ק דב"ק [ו'.], גבי ההיא דאמר רבא לאתויי בורו המתגלגל ברגלי אדם וברגלי בהמה, לעולם דאפקרינהו ולא דמי לבור, מה לבור שכן מעשיו גרמו לו, תאמר בהני שאין מעשיו גרמו לו, שור יוכיח, מה לשור שכן דרכו לילד ולהזיק, בור יוכיח", ותמה על זה ד"אמאי לא פרכינן - מה לשור שכן ממונו, דתו לא מצי למימר בור יוכיח".

     וקשה שגם בזה נימא יוכיח דלא תלוי בממונו מבור, וע"כ דתוכן הקושי' היא ששור הוא מהלך אחר של מזיק מצד ממונו וליכא כרייה לגביו וכיון שלא חייב מצד כרייה שוב ליכא לדון דבור לא בעינן מעשיו גרמו לו ששם בעינן כרייה. [↑](#footnote-ref-207)
207. "תשובה - על זה העברת עיניך דבור כממונו הוא, שכן עשאו הכתוב כממונו, והיינו תחלת משא ומתן שבגמרא, וכדאמרי' - אי דאפקרינהו, בין לרב בין לשמואל, היינו בור דמאי שנא בור, דתחילת עשייתו לנזק וממונך, ושמירתן עליך, האי נמי תחילת עשייתן לנזק, וממונך ושמירתן עליך". [↑](#footnote-ref-208)
208. וע"ד זה הבנתי גם מתוך דברי הגרנ"ט בחידושיו [סי' קי"ז ד"ה אשר יראה בזה] עייש"ה ודו"ק. [↑](#footnote-ref-209)
209. וכעין זה י"ל ברש"י, דכאן מבואר דבשור אין במעשה השור מעשיו גרמו לו דבעלים, דלא גרמו את הנזק, ולהלן [ט':] כ' דהכשרתי את נזקו, היינו שע"י 'אי - שמירה' של השור דיינינן ליה לבעלים כגורם את הנזק, והחילוק פשוט, דבמשנה [ט'] הנידון הוא שהבעלים לא יתחייב על מעשה עצמו, רק שיתחייב ב"חיובא דשור" ובזה סגי בזה שלא שומרו כדי שהבעלים יתחייב בחיובא דשור, דלענין זה חשיב גורם, אבל לענין תחילת עשייתו לנזק דיינינן ליה כחיובא דבעלים עצמו, דעל מעשיו מחייבים את התשלומין, וזה כבר מצריך דרגא אחרת של גורם בנזק, ולא סגי לזה ב'אי - שמירה', ורק בכריי' במקום הנזק אמרינן כן. [↑](#footnote-ref-210)
210. והיינו דבאמת עיקר הערה זו מתבססת על טעות פשוטה - שבאמת אין שייכות בין הנך תרי גווני של יצירת מזיק - דהנה, ביצירת מזיק של בור מצאנו שאין חיוב לרב על קרקע עולם - רק על הבל שיצר את מציאותו, והרי בנגיחה הסרת השמירה בודאי הוא פחות מהסרת השמירה מקרקע עולם שבשניהם חסר יצירה מציאותית, אלא שכוונת הגר"ח שבהבל וחבטה אנו דנים על יצירת ממש - מדבר שאינו מזיק כלל לעשותו למזיק [בגדר יש מאין] - ורמה כזו של יצירה צריכים כדי לחיב אותו על בור שאינו שלו, ובזה נחלקו רב ושמואל, אכן בנגיחה הרי הוא בעלים ממש, ולכן לא אכפת לן שקיים לפנינו עיקר המזיק - ורמת היצירה של המזיק פחותה, דהכא המזיק מצד עצמו הוא ממילא בגדר מזיק, אלא ששמירתו על המזיק מעכבת את השם מזיק מלהיות בפועל, וממילא שביטול השמירה היא החזרת המזיק למצבו האמיתי שלו - וזה לא יצירה ממש.

     וממילא - דרק בכרייה ומבעיר שהמזיק צריך יצירה ממש - הכא נתחדש דליכא יצריה ביחס למעשים של בני אדם, משא"כ ביצירת מזיק בשור לא אכפת לן בזה. [↑](#footnote-ref-211)
211. ואולי הפשט דמעמיד הוא דנעשה לבעל "המזיק" דמה שהוא עשה שהבור יזיק הרי"ז סברא להיות "בעל המזיק" כלפי הך היזק המסוים, אבל בבור זה לא סגי דבבור לא מחייבינן ליה רק על זה שהוא בעל הבור [והכריי' היא היכי תימצי לזה], אלא דמחייבינן ליה על הכריי' ג"כ, שהרי הבור הוא מזיק עם הכריי' דידיה וכדהארכנו לעיל, ולייחס אליו גם את הכריי' לא מצאנו במעמיד, וע"ד זה באש, ורק זה מצאנו במעמיד שמה שעשה שהוא יזיק עושה אותך לבעל המזיק, ואכתי לא ברור, דמאן יימר דמתחייבים על הכרייה עצמה, הא מתחייבים על המעשה של הבור, והכרייה מצטרפת למזיק, וראיה מפתיחה שהכרייה מצטרפת לבור לענין זה שגם לפותח איכא כרייה – עיין בזה לעיל [סימן ל], וה"ה דנימא שיש למעמיד את הכרייה של הבור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-212)
212. והיינו דגם הגרב"ד נקט דחלק של האדם ודאי שהוא חייב מצד אדם, והנידון הוא מצד החלק הבור דע"ז צ"ל מעמיד, וע"ז נקט הגרב"ד שעל החלק הזה חייב האדם מדין מעמיד, ובחלק הזה דחה הגר"נ פרצוביץ זצ"ל דחייב גם ע"ז מדין אדם, דמעמיד רק פוטר, וא"כ י"ל דד' דברים הם רק על חלקו של אדם ואינו ראי' נגד הגרי"ז - וע' יש"ש [שם נ"ג:] דד' דברים רק על חלקו. [↑](#footnote-ref-213)
213. ועיין להלן כיצד הרגל [סימן י"ז] לגבי כחו כחו שיש הבדל בין האדם לבהמה שהאדם עושה על ידי כחו והבהמה עושה שכחו תעשה, ונפ"מ בכח כחו, ועיין עוד בזה להלן שם בנהנה [סימן ל'] לגבי נהנה במעשה בהמתו אבל שאני גופו דתמיד חשיב כנהנה בלי מעשים וכמבואר בתוס' [ק"א]. [↑](#footnote-ref-214)
214. ודחה תלמיד א' דשם בתוס' [נ"ג:] הק' דבאדם ושור הרי"ז חצי כופר, ותי' דמיירי שכאו"א דחף בפנ"ע ולא בדחיפה א', ומעתה י"ל דכן למדו התוס' כל הך גוונא, והכא אדם ושור, היינו זה בלא זה, וממילא ליתא לקושי' הקצה"ח. [↑](#footnote-ref-215)
215. והיה מקום לומר שהדין שמירתן עליך מצד הסברא לא התירו גם לפי הסמ"ע, ורק אמרו שא"א לתובעו לשמור אבל הוא מצד עצמו צריך לשמור, ולכן כתוב כאן שמירתן עליך, אולם זה דוחק, שהמשמעות הפשוטה בסמ"ע היא שהוא באמת לא מחוייב לשמור, גם כלפי שמיא. [↑](#footnote-ref-216)
216. וז"ל: "ואין זה ענין לקלקול רה"ר דעלמא רק דדומה למזיק חבירו בידים - דתקלה זו שעושה הוי כמזיק בידים שהתורה חייבתה עליו - ולזה כיון רש"י שם", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-217)
217. דיעויין באוהל משה [ר' אליעזר משה הורוויץ / סימן פז] שאחרי שהביא את המל"מ [רוצח פ"ב ה"ב] שכתב דאיסור זה הוא מד"ס - הוסיף שמ"מ זה שייך גם בב"נ דלא גרע מדיניהם שהסכימו עליהם, והוסיף עוד דלפי הרמב"ם יש כאן גזל גמור דסובר שיש לאו בגזל קרקע [פ"ז מגניבה הי"א], והוסיף עוד דלשאר פוסקים הוי איסור תורה. [↑](#footnote-ref-218)
218. ונקדים דיעויין בברכ"ש [סי' י"ז ס"ק ו' וז'] ביסוד החילוק בין בור לאש, דבאש, אף אי משום ממונו הוא, יסוד החיוב הוא בזה דדיינינן ליה כמבעיר את הבעירה והוא חיוב על מעשיו ולכן א"צ שיהיה אש שלו, דדיינינן ליה "כעושה שהאש יעשה", כיון שהוא התחיל תהליך של כח הבערה, והתהליך ממשיך עד ההיזק, ודו"ק, אבל בבור, הבור הזיק אח"כ ולא מעשה חפירתו הזיק והחפירה הוא רק היכי תימצי שיהיה בעל הבור, וכקניית שור דמי, דבשניהם אין תהליך של עשיית נזק עד שיבוא הניזק ויגח השור ויחבוט הבור [ודלא כאש שכח המבעיר של האש כבר התחיל].

     ומעתה, בבור שהוא חייב על מעשה בורו אף שאין זה בורו, זהו כבר חידוש של "עשאן הכתוב", לעומת אש דחשיב כמעשיו, דלכן לא בעינן בזה חידוש של "עשאן הכתוב".

     ובאמת דיסוד הך חילוק מבואר כבר בקרא, דבבור כתי' "בעל הבור ישלם" ובאש כתי' "שלם ישלם המבעיר את הבעירה".

     והוסיף הברכ"ש דיהיה נפ"מ בהדליק וחפר בשבת דרק באש יהיה קלב"מ, דהדלקה הוא תנאי החיוב, לא כן חפירה שדומה לקניית השור.

     והוסיף להוכיח כן מדברי רש"י להלן [נ"ג], דלכן אמרינן אשלד"ע לענין הבערת אש לענין חיובא דנזיקין על אש בשלח אש ביד שליח שפטור על תשלומי נזיקין ומוכרח שההדלקה היא המחייב – והיינו מדין מבעיר את הבעירה.

     אולם מרש"י הנ"ל מוכרח דלא אמרינן כן על חיובא דנזיקין בכריית בור ע"י שליח, דרק מצד מקלקל רשה"ר אמרינן אשלד"ע בכרייה, ולא שהכרייה של השליח לא מחייבת את המשלח כנתבאר באש, עיי"ש, ומוכרח שהכרייה אינה כרייה המחייבת.

     ויש להעיר, הרי נחלקו ב' התירוצים של התוס' בב"מ [י'] אי עבירה בשליחות מבטלת את כל השליחות, גם לחלות שאמורה לחול בהדי' השליחות, וקשה דמרש"י מוכרח שגם הבור לא מתייחס למשלח מחמת העבירה של קילקול רשה"ר, ומוכרח שכל השליחות בטילה, אכן לתירוץ השני של התוס' דלא בטלה כל השליחות דלדידיה מוכרח שאין זה הפשט באשלד"ע בכורה בור, ומוכרח לאידך גיסא דמדמה כריית בור למבעיר את הבעירה, והכרייה עצמה מחייבת ועל זה בטלה שליחות, ויהיה מוכרח שיש איסור תורה בעיקר הכרייה, והיינו דלא כהמשנה למלך, ודו"ק.

     אכן יש לדחות דכו"ע מודי בשליחות על המעשה שבטלה כל השליחות, ואכתי קשה מטביחה בצירוף עבירה אחרת, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-219)
219. משל להמחיש את הדברים: 'שמן' באמצע כביש ראשי שגורם שכל המכוניות שעוברות נופלות לעמק על יד הכביש – אין המצב הזה מוגדר כמזיק כיון שהעמק דומה לאבן שנחבטים בקרקע מאחורי האבן, וברור שהחבטות הללו יותר מסוכנות ומזיקים יותר מבור של ג' טפחים באמצע רחוב קטן, אכן זה מזיק וזה אינו מזיק, וההבדל ביניהם הוא הכרייה, ותו לא, וכמו כן נאמר בבורות באמצע שביל [הליכה] בהרים, הרי מי שמכסה את הבורות הוא 'מזיק', הרי הוא הרס את כל השביל [הליכה], וכל זה כנ"ל. [↑](#footnote-ref-220)
220. ז"ל רעק"א בחידושיו: "תד"ה מה לבור שכן שלא ברשות וכו' דאפילו עשאו ברשות וכו'. תמוה לי דהא תוס' לקמן [כ"ח: ד"ה הני מילי] כתבו בפשיטות דבחפר ברשותו ואח"כ הפקיר גם בורו דפטור כיון דהוי ברשותו וגם עתה לאו ממונו וא"כ שפיר [קאמר] הכא מה לבור שכן עשאו שלא ברשות דהא ברשותו והפקירו באמת פטור וצ"ע. גם יש מקום עיון על דברי תוס' הנ"ל דהא באמת בפותקין ביבותיהם דהוי ברשות וגם אינו ממונו ואפ"ה חייב, וצ"ל דמ"מ לא הי' ברשותו ממש אלא דעביד ברשות ברה"ר, ועכ"פ דברי תוס' דכאן צ"ע.

     ואפשר לומר דכוונת תוס' בהפקיר רשותו ולא בורו והיינו דלמאי צריך למילף משור ובור נילף מבור בחפר ברשותו והפקיר [רשותו ולא] בורו ומבור ברה"ר, דכי פרכת מה לבור ברה"ר דעביד שלא ברשות בור ברשותו יוכיח ואי דמה לבור ברשותו דהוא ממונו בור ברה"ר יוכיח והוא נכון לכאורה.

     אולם בעיקר קושית תוס' קשה לי דאטו מפורש בקרא דבור ברשותו והפקיר רשותו דחייב הא יש להקשות ע"ז עצמו דמנ"ל דדלמא רק בור ברה"ר או בחפר סמוך לרה"ר דחפר שלא ברשות, ומה דאיתא בסוגיא דהפקיר רשותו חייב היינו ג"כ מכח דילפינן זה משור ובור, ואף דשור ברשותו לא חייב מ"מ י"ל יוכיח דעכ"פ דברשות חייב וכדאמרי' בסוגיין שור יוכיח אף דשור פטור ברה"ר וכמ"ש הרא"ש, ולהי"מ דבלא אפקרינהו למידין רק החומר בשתיהם היינו באבנו וסכינו דאינו ממש בור דדמיא ג"כ לשור עיין שם, אבל בור ממש יהבינן ליה כל דין בור. ודו"ק", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-221)
221. וז"ל שם: "עי' ביש"ש לעיל [סימן ד] שחילק ג"כ בין עץ ארוך לצרורות ואסברה לה באופ"א, דדריסה על עץ ארוך הוי אורחיה ופטור אבל בצרורות אי"ז אורחיה כ"כ לדרוס בכח שיתיז ויזיק, ובזה מודה הרי"ף דל"ש לפוטרו מטעם אורחיה.

     ודבריו צ"ע דא"כ מ"ט ברה"ר גופא ליכא חיוב צרורות, הא לד' הרי"ף כל פטור שו"ר ברה"ר הוי רק מטעם אורחיה וצרורות ל"ה אורחיה.

     ואולי י"ל בזה, דהנה בעיקר ד' הרי"ף מקשים העולם מהא דאיתא לקמן [י"ד] דשן ורגל פטירי ברשות שאינה של שניהם דאי"ז בשדה אחר, ולד' הרי"ף צ"ע דהא בכה"ג ל"ל רשות להלך.

     וע"כ צ"ל דגם הרי"ף מודה דמלבד הסברא דאורחייהו להלך ברה"ר נא' דין נוסף דחיוב שן ורגל נא' רק ברשות הניזק וכדילפי' לה מקרא דוביער בשדה אחר ולא רה"ר ולהכי פטרי' ליה ברשות שאינה של שניהם [ואכתי צ"ע מהו המקור להנך ב' דינים].

     ובחי' הגרא"ל מאלין זצ"ל [סי' ס"ה] ר"ל עוד בזה דברה"ר עצמה יש לנו לפטרו מכח ב' הדינים, חדא דל"ה רשות הניזק ולא קרינן בה ובער בשדה אחר, ועוד משום דהוי אורחיה ואכ"מ.

     ולפי"ז א"ש ד' המהרש"ל, דהנה מסתבר דהך גזה"כ דבשדה אחר לא תליא במזיק אלא בדבר הניזוק, דכל היכא שהחפץ הניזוק נמצא ברשות הניזק ושם נעשה ההיזק שפיר נתקיימה הגזה"כ ד"בשדה אחר", ולהכי כתב הרא"ש דכל הפטור בעץ ארוך הוי רק מטעם אורחיה ודו"ק, ובזה כתב המהרש"ל דצרורות ל"ה אורחיה ול"ש בהו הך פטורא, משא"כ בהזיקה ברה"ר גופא גם הרי"ף מודה דיש לפטרו מכח הגזה"כ דבשדה אחר, ובזה לא אכפ"ל דל"ה אורחיה דהא סו"ס איכא גזה"כ למעט רה"ר.

     ולפי דברינו נמצא חידוש לדינא דבכה"ג שהבהמה הלכה ברשות שאינה של שניהם ודרסה על עץ ארוך והזיקה ברשות הניזק גם הרי"ף יודה דחייב, דכיון דהחפץ הניזוק היה ברשות הניזק שפיר נתקיימה הגזה"כ ד"בשדה אחר", ומאחר ול"ל רשות להלך ברשות שאינה של שניהם ליכא למפטריה מטעם אורחיה

     ויש להביא סמך לזה, דהנה מד' הרא"ש משמע שהסכים לד' הרי"ף דפטור שן ורגל ברה"ר הוי מטעם אורחיה, ויל"ע דברא"ש בתו"ד שם הביא את ד' יש מן הגדולים דכל הנך מזיקים הנלמדים מהצד השוה יהבינן להו את הקל שבשניהם וא"א לחייבם אלא במה שחייב בשני המלמדים, והקשה עליהם דא"כ בבבור המתגלגל ובפותקין ביבותיהן היה לנו לפוטרן ברה"ר.

     ולכאו' לד' הרי"ף אין כאן קו' כלל, דהא בהנך מזיקים אי"ז אורחיה להניחן ברה"ר. ומשמע מזה כמש"נ דגם הרי"ף מודה דמלבד הסברא דאורחייהו להלך ברה"ר איכא גזה"כ ד"וביער בשדה אחר" דכל חיוב שן ורגל נא' רק ברשות הניזק, ולהכי הק' הרא"ש דגם בהנך מזיקים יש לנו לפוטרן ברה"ר ודו"ק", עכ"ל שם. [↑](#footnote-ref-222)
222. ומוכרח שזו הלכה בעלמא ולא סברא מדמצאנו מקומות דלא אמרינן דיו, ופשוט. [↑](#footnote-ref-223)
223. דלמשל – טענה וכפירה במודה במקצת ובהעדאת עדים אינה פרשה אחת של טענה וכפירה ודרכן להזיק באש ובבור אינם פרשה אחת, אלא שלמדנו מפרשת אש לפרשת בור מחמת הצד ששוה ביניהם והוא הדרכן להזיק ששוה בין שניהם, וכן ילפינן מפרשת מודה במקצת לפרשת העדאת עדים מחמת טענה וכפירה שזה הצד ששוה ביניהם, ולכן מצאנו בשער המשפט מחלוקת ראשונים האם דיני העדאת עדים שוין למודה במקצת או לא. [↑](#footnote-ref-224)
224. ועיי"ש עוד מה שהוסיף חידוש גם בשמואל והארכנו בדבריו במק"א [קלסר תשנ"ה עמודים 126-127]. [↑](#footnote-ref-225)
225. ואולי כוונתו דאנן קיי"ל כדעת רבי יהודה לקמן בד"ל דכל היכא שיש לו רשות פטור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-226)
226. דבדיני בור [פי"ג ה"ג] כתב הרמב"ם דהמניח אסו"מ ברה"ר והוזקו בהן אדם או כלים חייב נזק שלם מדין תולדות הבור, ובדיני אש [סוף פי"ד] כתב וז"ל כל תולדות האש הרי הן כאש כיצד הניח אבן או סכין או משא בראש גגו ונפלו ברוח מצויה והזיקו חייב לשלם נזק שלם, שכל אלו וכיוצא בהן תולדות הבערה הן וכו' עכ"ל, ולכאו' התם איירי רק בהזיקו בהדי דאזלי דחיובו מטעם אש, אבל בהניחן בראש גגו והזיקו בתר דנייחי לא נזכר ברמב"ם דחייב. [↑](#footnote-ref-227)
227. דבעיקר שיטת הרמב"ם עיין באמר"מ [סימן כ"ט ס"ק כ"א] שר"ל דודאי גם הרמב"ם סובר דאסו"מ שהניחן בראש גגו והזיקו לבתר דנייחי חייב, אלא שלהלכה א"צ להביא להך דינא, דכל מאי דבעי' להצד השוה שבהן הוא רק למ"ד אשו משום ממונו, אבל למאי דקיי"ל דאשו משום חציו הרי"ז ככורה בור ע"י כחו דפשיטא דחייב וא"צ ללמדו הצד השוה, ומשו"ה לא הביא הרמב"ם להך דינא עכת"ד. [↑](#footnote-ref-228)
228. והיינו דהוספה זו ליתא ברמב"ם דלענין בור המתגלגל חזינן דקיי"ל הכי, דברמב"ם [פ"ב ה"י] הביא לדיני דליל ובתו"ד שם כתב "ואם היה לחוט בעלים ולא היה החוט הפקר בעל החוט חייב חצי נזק שהרי הוא כבור המתגלגל", ומבואר להדיא דבור המתגלגל חייב, [אלא דהעיר בזה הגר"נ פרצוביץ, דבאמת שגם בזה צ"ב מ"ט לא הביא הרמב"ם להך דינא דבור המתגלגל להדיא בדיני בור בפי"ב ובפי"ג, וכתבו רק אגב גררא בתוך דיני צרורות בפ"ב]. [↑](#footnote-ref-229)
229. והנה מה שהקשינו מאיש בור ולא שור בור יש לדחות, דכיון שפטור על כריית שורו, דג' אבות נאמרו בשור [תוס' כ"ב.] ולאפוקי כריי', שוב אין לו דין שמירה ואחריות על כריי' דשורו, ושוב אינו גורם בזה שלא שמרו, ופשוט, דומה למי שיכול לעכב חבירו לכרות בור בלי קושי, אטו נימא שיש לו דין כורה בגרמא, הא עד כמה שלא מוטל עליו אינו כלום.

     וע"ד זה י"ל גם באסו"מ, דכמו דאמרינן דאיש בור ולא שור בור שאין לו דין שמירה על שורו לענין כריי' וממילא אין לו דין גורם ופשיעה, כמו"כ נימא דאין לו דין שמירה על "כח אחר", וכיון דהנחת האבן על הגג מצד עצמו אין בו כריי' בור בלי "כח אחר" דרוח, ועל ה"כח אחר" הזה אין לו שום אחריות, שוב אינו פושע ואינו גורם, דדומה לשור שאין לו עליו אחריות, ולהכי לא מחייבינן ליה בלי צד השוה מאש, דבאש מצאנו דין שמירתן עליך ואחריות גם על מעשה הרוח, ופשוט.

     אולם כל זה טעות, דצריכים להגדיר מהותו של הפשיעה דכריי' בכותל ואילן, דזה ודאי דאין דין "שמירה" בכריית בור כמו דין "שמירה" בפיקדון, וא"כ היכן הפשיעה בכריית הבור בכותל ואילן, ועל כרחך דמה דאמרינן דבכותל ואילן חייב בכריי' מדין "פשיעה" אין הכוונה שפשע בדיני "שמירה" שהרי אין דיני שמירה כלל, אלא הכוונה כאן ל"גורם" בכרייה לעומת "מעשה" בכריי', דאם חשיב כפושע נחייבו בזה שהוא "גורם", ולא באים לחייבו מצד חסרון שמירה, וכל זה פשוט.

     ומעתה, זה ודאי דאף אם אין דיני "שמירה" כלפי "כח אחר" שמעורב בו, אבל פשוט שמי שמניח אבן בראש הגג והו"ל לאסוקי אדעתי' דיבא רוח מצויה, פשוט שהוא "גורם" לבור, ופשוט שהוא אפילו "יותר גורם" לבור מה"גורם" שיש בכותל ואילן, דהתם אין לו עשייה כלל וכלל, והכל נהיה מעצמו, ואם גורם בכותל ואילן במה שפשע ולא שמע לבי"ד מיקרי "גורם", כש"כ באסו"מ בראש הגג, וזאת קושי' האבי עזרי, דלמה ליה לאביי לבא לצד השוה, הא סו"ס פשיעה וגורם איכא כאן בלי צד השוה, דלא גרע מכותל ואילן, [ורק בשורו שחופר, התם בלי דיני שמירה על שורו לא מתחיל הפשיעה כלל, ופשוט]. [↑](#footnote-ref-230)
230. כנראה שכוונתו כהתוס' לר"י דווקא. [↑](#footnote-ref-231)
231. ויעויין בשו"ת הרשב"א [חלק ג סימן קסד] מובא בב"י [סימן תטז ס"ק א] - ששאלו על כותל רעוע שהיה חוצץ בין ראובן ובין שמעון, והזהירו שמעון לתקנו, ולא שמע לו - ולבסוף קרה נזק - והשיב הרשב"א "תשובה - שנינו בפרק הבית והעליה, הכותל והאילן שנפלו לרשות הרבים והזיקו, פטור מלשלם וכו' כל שלא נתנו בי"ד זמן לראובן לסתרו, אפילו היה הכותל כולו שלו, ולא היה לשמעון חלק כלל בכותל, פטור היה ראובן, לפי שבשעה שבנה הוא הכותל, כדין בנה, ואין תחלת עשייתו לנזק, אינו כפושע, אלא אם כן נתנו לו זמן לקוץ".

     ועיין עוד בפרישה [סימן תטז ס"ק א] שביאר את הרשב"א - שהקשה "לכאורה היה נראה דהוא הדין שותפיו שהתרו בו אבל לשון הרשב"א והשלחן ערוך לא משמע הכי אלא כל שלא התרו בו בית דין יכול לומר לא עלה על דעתי שאתחייב בדבר, אבל ק"ק ממה שכתב רבינו [סימן ש"ז ס"ג] תשובת הרא"ש [כלל פז סימן ו] דבהתראת שכנים שהתרו בו לסלק החיטים ולא סילק פושע הוא וחייב עיין שם - וי"ל דשאני התם דהיה ניכר וגלוי וידוע קלקולם כמ"ש שם, אי נמי שאני התם דמיירי דנתן בידים החיטים על הכותל רעוע משום הכי מיחשב טפי פושע מאשר לא סילק בו כותל רעוע הבנוי כבר הואיל ועתה אינו עושה בו שום דבר בידים וק"ל - וכן חילק בתשובת הרשב"א עצמה - הביאה הבית יוסף".

     ומבואר בתירוץ השני של הפרישה שהביאור ברשב"א הוא שתלוי אם "עתה אינו עושה בו שום דבר בידים" - וזה הנפ"מ בין כותל בריא לכותל רעוע ולחיטין וכדומה - וכן לאסו"מ בראש הגג. [↑](#footnote-ref-232)
232. משנת ר"א ב"ק [סוף סימן א']. [↑](#footnote-ref-233)
233. ואין לתמוה, דא"כ ל"ל צד השוה כלל, הא רבנן אשווהו כבר כבור לחייבו בהרחקת נזיקין אף דאין כאן בור לפני הנפילה, שזו טעות, שרק אחרי שיש צד השוה להשוותו כבור לאחר נפילתו, שוב יש דין בי"ד להקדים ולהחיל בו 'דין בור' כבר לפני הנפילה, אבל בלי הצד השוה אינו בור כלל, ואין דין בי"ד להקדים את הדין בור, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-234)
234. ואף דלנתבאר לעיל דנהיה בור בסוף ל' יום דבי"ד, הא זה פשוט דמתחילת בנייתו ודאי דאינו בור, ומה שייטא להכא תחילת בנייתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-235)
235. ואף דלנתבאר לעיל דחשיב כבר בור מאז שעומד ומדין אזהרת בי"ד, ואז אכתי מחוסר נפילה, זה לק"מ שהרי כל הדין בור שנתנו לו הוא רק מחמת הדין בור דלאחר נפילה וכדביארנו, ועד כמה שבור דלאחר נפילה אית ביה תחילתו לנזק, כמו"כ בור לפני נפילה, ופשוט. [↑](#footnote-ref-236)
236. והוסיף לי ידידי הגר"י בן שלמה שליט"א, דלכאו' תמוה דבהמשך בצד השוה עצמו אמרינן מה לבור ד"הזיקה מצוי" ולא פרכינן דמה לבור דתחילת עשייתן לנזק עכ"פ מצד הבור עצמו, שהרי לדברינו אף דאין לו תחילת עשייתן מצד בעל הבור אבל בבור עצמו לא חסר והול"ל כן, שהרי זהו עיקר תכונת בור.

     ותירץ דאדרבה, זהו כוונת הגמ', דתחילת עשייתן מצד הבור היינו שההיזק מצוי מיד דאין בו מחוסר מעשה, ודו"ק, ומה דקראו בלשון אחר היינו לחלק בין ב' האופנים בתחילת עשייתו לנזק, וכל זה חידוש.

     ועפ"י זה יש להוסיף עוד, דלעיל תחילת דברינו הבאנו את מה שביארנו בהזיקה מצוי, דהיינו שהמזיק נמצא בהילוך עצמו, וזה קאי גם לפני וגם אחרי הנזק, וממילא יוצא הנזק מעצמו מההילוך, דלא דנים את הדריסה כמעשה מזיק, רק ההילוך, וא"ש דשוב דומה ממש לבור, שההיזק נהיה מעצמו, וכל המזיק מושלם ונמצא, ודו"ק [↑](#footnote-ref-237)
237. ועיין ט"ז שרצה לפרש שהחיוב בלא הפקירן הוא מצד שור והר"מ בא להוסיף דאף בהפקירן אין לחייבו מצד בור, ודבריו תמוהין, א] קיי"ל כשמואל דאסו"מ חייב מדין בור גם בלא הפקירן, ב] אף אי דינו כשור לרב, אבל יש לחייבו בלא הפקירן גם מדין בור היכא דאין חיוב שור - ותלוי עכ"פ בפלוגתת רש"י ותוס' [כ"ח:], ג] הרמב"ם לא פי' למה פטור מדין שור, וכבר תמה בכל זה באהא"ז. [↑](#footnote-ref-238)
238. אף שהתוס' כתבו שם שזה אש, ואינו סתירה בתוס' ודו"ק. [↑](#footnote-ref-239)
239. ואולי כוונת התוס' דרצו ללמוד בהדי דקאזלי מבור ואש בצד השוה והנידון היה האם לאחר הצד השוה לדמותו לאש או לבור, ולפי"ז אין מחלוק' כלל בין הרא"ש ורשב"א לתוס', ודו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-240)
240. ולנתבאר בתחילת דברינו הכא למדנו שיש דין אש גם למסקנה, ורק פירשו בגמרא טעמא דבור. [↑](#footnote-ref-241)
241. ובעיקר השו"ט והראיות בתוס' אי מיירי בזמן נפילה או לא, עיין רשב"א שדחה קצת וע' מהרש"א, והארכנו במק"א, ועוד הארכנו בדברי השטמ"ק בשם הגליון ובחי' ר' שלמה שמבאר דבריו, וע' מש"כ בזה לעיל בסוגי' דעבד ואמה. [↑](#footnote-ref-242)
242. מהדורה קמא – מזמן חורף שנת תשס"ב - ישיבת בית שמואל. [↑](#footnote-ref-243)
243. מהדורה קמא – מזמן חורף שנת תשס"ב - ישיבת בית שמואל. [↑](#footnote-ref-244)
244. מהדורה קמא – מזמן חורף שנת תשס"ב – ישיבת בית שמואל. [↑](#footnote-ref-245)
245. והיה מקום לדון ולומר כך, דזה מוכרח שקרקע שנתמעטה ממעילה אין בה פחות קדושה, שהרי בעקר חולי' מבור יש בו מעילה [תוס' גיטין ל"ט ותוס' ב"ב ע"ט] אף דלא הקדישוהו לאחר העקירה, וקדושתה כקדושת הבור [ואף אי נימא דפשטה, הא לשי' הרמב"ן בעינן קדושת פה למעילה], וע"כ דגזה"כ הוא, והיה אפשר לומר דהגזה"כ הוא ברשות ותביעת הקדש, דהחסרון לרשות הקדש והדין תביעה שלהם הוא סיבת המחייב במעילה וכל הרשות הקדש בקרקע נתמעטה מתביעה וטו"נ, וזהו המיעוט במעילה, וזה כבר גילוי לנזיקין ג"כ, אולם זה אינו שהרי פשוט שזה דין בחפצא, ואין בזה נפ"מ שום בתביעות, ופשוט. [↑](#footnote-ref-246)
246. ויש שרצו לפרש דלמהרש"ל ברש"י כולהו מזיקין חייבים ורק קרן פטור, ושן ורגל בקרקע פטורין רק מטעם דחשיב כרעהו מחמת מיעוט דמעילה, וזהו שי' התוס' בגיטין [מ"ט] בתי' הראשון [וכ"ה שי' הראב"ד ותוס' ר"פ כאן], ועיין בזה בדברי יחזקאל [סי' מ"ו ס"ק א'], ואם נאמר כן יתיישב קושי' הנ"ל, דנמצא דפליגי ב' הלישנות בעיקר הגדר דפטור הקדש, דמוכרח דלתי' א' בתוס' בגיטין שזה לא דין בתביעה, דא"כ כבר אין לחלק בין המזיקין, אולם לא נ' כן ברש"י, דק' לומר דרש"י [ט':] רק אזיל לל"ק, והל"ב חולק בלי להזכיר כלל שחולק.

     והפשטות ברש"י, גם למאירי וגם למהרש"ל שאין מחלוק' לענין פטור הקדש בכל המזיקין וכולהו ילפי משור, רק דהל"ב בא להוסיף ליישב קושי' המהר"ם דהו"ל לנקוט שן במחובר, דבההיא מיירי ר"ע ור"י, ושוב הדרא הקושי' דלמה בלי מעילה חשיב רעהו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-247)
247. כתבים מתקופת ישיבת תפארת שמואל - חורף תשנ"ה [↑](#footnote-ref-248)
248. כתבים מתקופת ישיבת תפארת שמואל - חורף תשנ"ה [↑](#footnote-ref-249)
249. מהדורה קמא - כתבים חורף תש"נ - ישיבת מיר. [↑](#footnote-ref-250)
250. והראב"ד שחולק ס"ל דמשעה שהזיק נתחייב לשלם דמי היזק, והילכך אם הוזל אח"כ משלם כשעת הזיקו, כ"כ המחנ"א, ואכתי צ"ע דהראב"ד מודה לרמב"ם היכא דתבעו למלאות החפירות וקשה דהיכן מצינו שני חיובים במזיק. [↑](#footnote-ref-251)
251. כתבים מתקופת ישיבת תפארת שמואל - חורף תשנ"ה [↑](#footnote-ref-252)