חבורה            קושר 3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק אלו קשרים

חבורה קושר.

דעת הרא"ש לגבי התרה דלא בעינן מתיר על מנת לקשור משום שלא הוי מלאכת מקלקל.

יש להוסיף לגבי מה שאמרנו בחבורה הקודמת דלדעת הרמב"ם של קיימא אינו מתפרש לעולם אלא יותר משבעה ימים וכן כתוב בשלטי גיבורים והבאנו לזה ראיה מהרמב"ם.

דעת הפמ"ג והכרעת המ"ב היא לא כן אלא דגם בדעת המחבר דהוא פסק כהרמב"ם סבר הפמ"ג דלעולם הכוונה לעולם ממש. ואם זה לא לעולם ממש זה חשיב אינו של קיימא ואם הוא מעשה אומן נאסר מדרבנן. וכן הוא הכרעת המ"ב. אמנם בעיני נראה לא כן. וכמו שהרחבנו בחבורה הקודמת וכמו שהבאנו מדברי השלטי גיבורים.

ביישוב הסתירה. בדברי הטור בין הרישא לסיפא. הבאנו כבר ג' מהלכים דעת הבית יוסף דהמכוון הוא דעד שבעה ימים הרי הוא כמי שדעתו להתיר ביומו. ודעת הט"ז דההתר הוא רק יום אחד. ומצינו דבר חידוש בב"ח. דהוא רוצה לטעון, דזה מורכב משני הדברים ביחד מדעתו ומהמציאות של הקשר שאם דעתו ליותר משבעה ימים אז גם אם בפועל התיר את זה אחרי יום זה אסור כעין קשר של קיימא וכן אם דעתו להתיר מיד ובפועל התיר את זה אחרי זה ימים זה נאסר מדרבנן כעין קשר של קיימא וזהו חידוש. שזה תלוי בפועל כמה הקשר היה קשור כדי להגדיר את הקשר.

**המחבר פסק כהרמב"ם** ולשיטתו כל מה שאינו של קיימא אפילו אם הוא לזמן אם הוא לא מעשה אומן הוא מותר. הרמ"א הביא את שתי הדעות בדעת רש"י דסובר דקשר לזמן נאסר מדרבנן. וכל מה שהותר זה בדעתו להתיר מיד מה נחשב מיד. דיש אומרים דווקא בו ביום ויש אומרים אפילו תוך שבעה ימים. וכתב הפמ"ג. דמה נחשב בו ביום לדעה הראשונה. כל מעת לעת נחשב בו ביום ואינו תלוי בלילה או ביום אלא תלוי במעת לעת.

ולמעשה להלכה. מחמירים כדברי שניהם. מחמירים כהרמב"ם דקשר אומן נאסר אפילו בדעתו להתירו בו ביום. ומחמירים כרש"י דגם קשר הדיוט העשוי לזמן נאסר מדרבנן. אלא דעדיין יש לעיין מהו הזמן מדרבנן האם רק מעת לעת או עד שבעה ימים. והביאור הלכה בס"ד ד"ה שאינם כתב שהעיקר הוא כשיטה הראשונה. עוד פסק המ"ב דכל קשר שאינו יכול להתירו ומותר להתירו. מותר לנתקו אבל אין לעשות כן בפני עם הארץ. ושורש דין זה במג"א על סעיף ג'. מהיש"ש בביצה. וכבר דייקנו מזה. שמבואר דמלאכת מתיר יסודה איננה ביטול הקשר אלא הפרדת החיבור וגם על ידי הניתוק נעשה הפרדת החיבור. ומבואר דקשר של אומן שאסור להתירו גם אסור לנתקו. ויל"ע בזה. והגרש"ז כתב בשש"כ דבאופן שדעת האדם הוא לא לשנות את הבגד וכמו בשק אלא דעתו להגיע למה שבתוך השקית וזה שייך בשקית ניילון שקשרו את פיה בחוזק וכתב שבכהא"ג מותר לנתק נתק של קלקול משום שלא חשיב מלאכה אלא חשיב שרוצה להגיע אל הדבר שבתוכה ודומע לקורע עור שעל פי חבית שהותר משום שנחשב שעושה פעולה באוכל וזה צורת אכילה ואינו עסוק במלאכת התרה. וכתב החזו"א שכל קשר שעומד להתיר מותר לנתקו משום שהניתוק חשיב קלקול אבל קשר שעומד לנתק נאסר משום שכלפיו חשיב שהניתוק הוא מכה בפטיש. ובקשר שאסור מן התורה דן החזו"א שלא הקילו בו לנתקו ואפשר שזה קולא דווקא בקשר שאין איסורו אלא מדרבנן.

הדין של הטור רצועות שקושרין באבנט ואין מתירים אותן אלא כשמחליפין המכנסיים. התרומה אסר כשעושין כן משבת לשבת. למרות שיש לדון דאין זה שבעה ימים מלאים דהרי בשבתות החורף שהשנה מתקצרת. אז כל שבוע זה יותר מוקדם. מכל מקום יש לדון שאסר כן משום החשש שיהיה שבעה ימים מלאים ולאו אדעתיה. אמנם היותר נראה דבהגדרה של שבעה ימים לא בעינן שבעה ימים מלאים ושם כל שיש בזה שבעה ימים ואפילו מקצת היום נאסר ומשום כן כתב בספר התרומה לאיסור. והמרדכי הביא שהיראים התיר. והנה לא נראה שהתיר משום דין זה שהרי התיר כן גם בשבתות הקיץ שהימים מתארכים. אלא נראה שטעם ההתר שלו הוא או משום שהוא סבר כהרמב"ם וסובר דאין זה קשר אומן וגם אינו קשר של קיימא ומשו"ה זה מותר. עוד יש לדון דהגם שעושה כן לשבעה ימים אבל אין זה קבוע ולפעמים נמלך ומתירו וסובר הרא"ם דלא נאסר רק בדבר שהדרך הוא שהוא קשור לשבעה ימים אבל כאן אם זה מתלכלך קודם או נמלך מתירו קודם אז אין זה נחשב דומה לקשירה של קיימא. וצ"ע בכל זה. ביאזה אופן דנים את הקשר שהוא לעולם. האם זה באופן שתמיד זה לעולם או ע"פ רוב זה לעולם. או דגם עם המיעוט זה לעולם. מכל מקום כל זמן שלא נמלך זה נשאר כך זה גם נחשב לעולם.

בקשר של אומן ראינו שהאחרונים הגדירו את זה כקשר אמיץ ולולי דבריהם אמרנו דהיינו אומרים דהיינו קשר של חכמה. וראיתי ברב דרזי שהביא בשם הגריש"א. דקשר של עניבה יש מקום לאסור משום שהוא נחשב כקשר של חכמה ויש מקום לחשוש בזה שהוא קשר אומן ונראה מדבריו דיש ספק בהגדרה מהו אומן וקשר של אומן אפילו שאינו אמיץ יתכן שנאסר משום קשר אומן.

אזיקון הגרי"ש אלישיב אסר שאע"פ שאין כאן צורת קשר דדמי למלאכה. בענין פותל חבלים דדעת הרמב"ם דיש בזה איסור קושר יש לעיין מדוע בחותלות התיר לסתור שרשרות החבל. כך הקשה הביאור הלכה סי' שי"ד ס"ח בשם הרע"א. והביאוה"ל תי' דרש"י והטור פליגי על הרמב"ן והם סוברים שזה תולדת טווה ואין בזה איסור מתיר ואולי הרמב"ם יפרש חותלות אחרת. והחזו"א סי' נא תי' דכיוון דהוא מקלקל לא אסרו חכמים. ולא אסרו התרה אלא אם כן היא לא דרך השחתה ודרך השחתה אין זה שם מתיר. באופן שעושה כן בשביל להגיע לצורך דבר אחר. ומשמע שהחזו"א צירף כאן ב' סברות. בשש"כ חשש בסוגר אם חוט ברזל דבקשר אחד חשיב מעשה אומן. וכמו"כ חשש בזה לפותל חבלים. והמנחת יצחק טען דאין זה פותל לקיימא ולא נאסר והגרי"ש אלישיב טען שבפותל לא ברור שנאמר תנאי של קיימא ואפשר ששם החיבור יצר מציאות חדשה והרי הוא כשאר מלאכות ויל"G בזה. והאור שמח נראה שהבין כהגרי"ש אלישיב דהרי הוא טען דקליעת שער שיהיה חייב משום פותל. ואף ע"פ שאינו לקיימא.