אגד יד
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מהדו_ק

א] שבת ד"ג.,

ובחי' הר"ן שם, ז"ל, אבל רש"י ז"ל לא גריס אלא ידו לא נייח וכו' ופירש דידו לא נייח ע"ג קרקע ומשו"ה פטור וכו', ולפי גיר' זו אפשר שאם הניח ידו בקרקע ונתן בעה"ב לתוכה והוציא העני חייב, ולפי גיר' ר"ח ז"ל אין הדבר כן אלא אפי' הניח ידו בקרקע פטור דכיון דידו בתר גופו גרירא אף כשהניחה בקרקע אינו כמוציא מרה"י לרה"ר, מיהו [היינו] לאביי דס"ל דאגד יד שמי' אגד כדאיתא לקמן בפ' המצניע, אבל לרבא דאמר התם דאגד יד ל"ש אגד כל למטה מג' חייב, עכ"ל.

וד' הר"ן צ"ב רב דמהו שתלה דין הניח ידו בקרקע ונתן בעה"ב לתוכה והוציא בפלוגתת רש"י והר"ח, הרי להדיא אמרו לקמן דצ"ב. דפליגי אביי ורבא בדין הוציא ידו והניחה בפחות מג' אם הוא חייב, וא"כ מהו שכתב הר"ן דלדעת רש"י י"ל דהוא חייב בכה"ג, הרי מפורש בגמ' דאביי ס"ל דפטור ומשום דאגד יד שמי' אגד, ולדעת רבא הרי הוא חייב גם לפום גיר' הר"ח וכמפורש כן בסוגיא שם, וכמש"כ הר"ן, וא"כ מהו שתלה לה הר"ן בפלוגתת רש"י והר"ח.

עוד ילה"ע במש"א דטעמא דידו לא נייח, ולכאו' למ"ד דאגד יד שמי' אגד ל"ב לה"ט, ושמא יל"פ דאיהו יפרש דמש"א ואינו דומה לידו היינו דאגד יד שמי' אגד, אך לא מ' כן בד' הראשונים

והנה לדעת התוס' בדצ"ב. זהו גופא דין אגד יד משום דבתר גופו גרירא, ולדעת הרשב"א דין אגד יד מיוסד ע"ז דידו אין דרכה לנוח ע"ג קרקע, וע"כ אף בשהיא ע"ג קרקע י"ל דלא נייח

אך לדעת הר"ן נ', דכל דינא דאגד יד הוא רק אחר דידו לא נייח והיד גופה לא חשיבא כנחה ברשות זו אלא היא שייכת לרשות השני', ותו גם החפץ שבידו אגוד ע"י ידו להרשות השני', אך כל שידו גופה הויא נייחא, ל"ה שייך בזה כלל דינא דאגד יד, ודו"ק.

אשר לפ"ז מבו' היטב ד' הר"ן, דלדעת רש"י י"ל דכל הא דידו לא נייח היינו רק בשאין היד ע"ג קרקע ממש, ואף שהיא תוך ג' לקרקע, אך כל שהיא ע"ג קרקע ה"ה עצמה נחה ברשות זו, ותו ה"ה חייב אף למ"ד דאגד יד שמי' אגד, כיון דהיד גופה נייחא, ובזה ליכא דין אגד, וכמש"נ.

ובזה מבו' ל' הר"ן, דהך דינא דידו בתר גופו גרירא אף בשהיא ע"ג קרקע הוא לכו"ע וגם לדעת רבא, ואך שכתב הר"ן דמ"מ אין לפטור בכה"ג רק לדעת אביי, אך לדעת רבא הגם דאף כשהיא ע"ג קרקע בתר גופו גרירא, מ"מ החפץ שבידו הוא מונח מצ"ע ברה"ר, ומה לי דהיד גרירא בתר הגוף, וע"כ הוא דס"ל דכל שהחפץ בתוך ג' הוא חייב, ודו"ק היטב.

ולפ"ז נ' דלא תלי אם היד היא בתוך ג', אלא אם החפץ הוא בתוך ג', דכה"ג החפץ נייח מצ"ע.

ובחי' הרשב"א כתב, ז"ל, ומסתברא דאפילו לדברי רש"י ז"ל לאו למימרא שאילו היתה מונחת ברשות אחרת על גבי קרקע והטעינו חברו בידו והוציא שיהא חייב, דלעולם אין לה הנחה בפני עצמה אלא ברשות שהגוף עומד שם שהיא מונחת אגב גופו, אלא לפי שהיא אין דרכה להיות מונחת על גבי קרקע אלא הגוף הוא שעומד על גבי קרקע ולעולם היד נגררת אחריו למאן דאמר בפרק המצניע (צ"ב א') דאגד יד שמיה אגד, וכיון דאגדו בידו הוא אע"פ שהניח ידו בקרקע אין זו הנחה וכדאמרינן לקמן (ה' ב') גבי היה קורא על האסקופה שאע"פ שנח על גבי קרקע לא חשבינן ליה כמונח משום דאגדו בידו הוא, ולענין יד נמי הוא הדין והוא הטעם למאן דאמר התם אגד יד שמיה אגד, אלא מיהו לרבא דאמר התם בפרק המצניע דאגד יד לא שמיה אגד חייב כל שהיא סמוכה לקרקע פחות משלשה כדאיתא התם, אבל ברשות שהגוף שם ידו מונחת היא לכולי עלמא והנותן לתוכה או שנטל מתוכה חייב, וכן אם הטעינו חברו אפילו בידו ויצא הוא והניח ברשות הרבים חייב כאילו הטעינו על כתיפו, והיינו דכתב הוא ז"ל דידו בתר גופו גרירא יתירתא הוא דהיינו ידו לא נייח, כלומר משום דבתר גופו גרירא

וד' הרשב"א צ"ב, דמהו שכתב לה בל' ומסתברא, הרי להדיא אמרו בגמ' בדצ"ב. דלדעת אביי פטור בכה"ג ולדעת רבא חייב, ומה תלה לה בפלוגתא, אך נ' הביאור כנ"ל, דלא תימא דגם לאביי לא פטר אלא במונח תוך ג' ולא במונח ע"ג קרקע.

ופשטות ל' הרשב"א מ' דלא כמש"נ בד' הר"ן, אלא הא דפטר במונח ע"ג קרקע הוא משום דאגד יד שמי' אגד וע"כ לא חשיבא היד כמונחת, ומדמה לה הרשב"א לדין אגודו בידו ברשות השני', וה"נ היד אגודה בגופו שברשות השני'.

ומה"ט מ' בל' הרשב"א דכל שידו היא תוך ג' מהני, אף שהחפץ הוא למעלה מג', ודו"ק.

אך יש מקום לפרש דגם מכוון ד' הרשב"א הוא כד' הר"ן,

וילה"ע עוד, דהרשב"א בדצ"ב. פירש דטעמא דאביי הוא או משום אגד יד או משום דידו בתר גופו גרירא, וזה דלא כמו שנקטו הראשונים דגם אם ידו בתר גופו גרירא בעי' להא דאגד יד, ונ' דהיינו לטעמי' דאין לנו לדון על החפץ עצמו אם הוא נח, וכל שהיד לא נחה ל"מ הנחת החפץ, והא דבתוך ג' ס"ל לרבא דחייב הוא משום דבכה"ג חשיבא היד כנחה, והא דאביי פליג יל"פ בתרי גווני, די"ל דהיד לא חשיבא כנחה משום שהיא אגודה בגוף, וי"ל דלא חשיבא כנחה משום דבתר גופו גרירא, וכל שאין היד נחה תו ממילא אין החפץ נח.

אך ש"ר ס"ל דהגם דידו בתר גופו גרירא והיד אינה נחה, מ"מ החפץ שפיר נח, ולזה בעי' להא דהחפץ לא נייח וזה רק בלמעלה מג', ובתוך ג' הא דל"מ לאביי הוא משום אגד יד.

ובחי' הריטב"א, ז"ל, גירסת הספרים מ"ט ידו לא נח גופו נח ידו בתר גופו גרירא. ופירש"י ז"ל דלא גרסינן ידו בתר גופו גרירא דיתירתא היא, ואין צריך למחוק, דאיצטריך, דמעיקרא אמר דידו כשהיתה ברשות אחרת לא נייחא וכשהוציאה לא עקר מידי, והוה ס"ד דכי אמרינן לא נייחא, כשהיא גבוהה ג' טפחים, אבל בפחות מג' כלבוד דמי ונייחא, להכי יהיב טעמא דכיון דבתר גופו שעומד ברשות אחרת גרירא, לעולם לא נייחא, ואפי' כשהיא בפחות מג' וכדמוכח לקמן, עכ"ל, וצ"ב שהרי לקמן פליגי בה אביי ורבא, ומהו שכתב דמוכח כן לקמן, והול"ל דאתיא סוגיא דהכא כאביי דפטר בה, אך למש"נ א"ש היטב, דהך דינא הוא לכו"ע והוא מוכח כן מלקמן, דאם בכה"ג נייחא ידו, ל"ה פוטר אביי, ובע"כ דלכו"ע ידו לא נייחא, ובזה הוא דפליגי אביי ורבא אם אגד יד שמי' אגד או לא שמי' אגד, וז"ב.

וכן נ' גם בדעת הרמב"ן, דפליג על ד' רש"י וכתב דהיינו אף ביד המונחת בקרקע, וצ"ב שהרי פליגי בה אביי ורבא והיאך כתב לה בסתמא, ולמש"נ ניחא, דהך מילתא הוי לכו"ע, ואך דלרבא מהני משום דהחפץ מצ"ע הוי כמונח.

ובאמת נ' לפ"ז דגם לרבא משכח"ל דנפ"מ לדינא בזה, והיינו בכגון שמניח מרפיקו ע"ג קרקע ונמצא דכף ידו היא למעלה מג', דבזה גם לרבא אין לדון על הנחת החפץ בפנ"ע, אלא משום הנחת ידו שהיא מונחת ע"ג קרקע, ולמש"נ בד' הראשונים לא יהני בכה"ג, וכמש"נ לעיל דבעי' שהחפץ עצמו יהי' בתוך ג'.

ומה"ט מבו' בראשונים בדצ"ב. דל"מ לדעת רבא אלא משום דבמעביר ל"ב הנחה ע"ג משהו, ובפי' קדמון הל' שבת כתב דל"ב לזה דידו חשובה כד' על ד', אך הראשונים דפליגי ע"ז הוא משום דס"ל דידו כלל לא נייחא, ורק החפץ נח, דלא אמרי' אגד יד שמי' אגד, אך ל"מ למיתי מכח הא דידו היא כד' על ד', ודו"ק.

וע"פ הנ"ל יל"ע במש"נ דהא דאין אסור מעיקר הדין להחזיר את ידו, הוא משום דידו אינה כרה"ר וע"כ לא חשיב שהחפץ הוא ברה"ר, ולהנ"ל הרי חזינן דאם החפץ הי' נח הי' חייב עליו, וא"כ היאך נימא דלא חשיב שהחפץ הוא ברה"ר, והגם דהיד בתר הגוף גרירא, אך חזינן דמצינו לדון גם על החפץ בפנ"ע, וצ"ע בזה.

בית הבחירה למאירי מסכת עירובין דף צז עמוד ב

שכל שאגדו בידו עדיין "אינו נקרא נח ברשות אחר" ומ"מ שאלו בגמ' אם אסקופא זו רה"י כגון שגבוהה עשרה ורחבה ארבעה או שיש כנגדה למעלה תקרה על הדרך שביארנו בראשון של שבת וקמה רה"ר ר"ל ומה שלפניה והוא המקום שנפל שם ראש הספר האחד הוא רה"ר ומה שאתה מתירו הוא מפני שכל שאגדו בידו "אין כאן הנחה גמורה" אלא איסור סופרים מגזרת שמא יבא להקל אף אם נפלה כלה מידו וא"כ היינו ר' שמעון שאמר אפי' בארץ עצמה גוללו אצלו שאין לך שום דבר של שבות עומד בפני כתבי הקדש שהרי ר' יהודה לא היה מיקל אלא בשלא היה בארץ לגמרי אא"כ הוא מסולק מן הארץ מעט אפי' כמלא החוט ושאלו בגמ' על זה רישא וסיפא ר' שמעון ומציעתא ר' יהודה ותירצו בה שתחילת המשנה דברי הכל היא ובאסקופה הנדרסת שאם אתה אוסרו לגלול ומניח ראשו אחד על האסקופה וראשו האחר ברה"ר יש כאן בזיון גדול מצד הדריסה וכל שיש בו חשש בזיון גדול כל כך אין אסורי סופרים עומדים בפני בזיון של כתבי הקדש ובזו לא נחלקו ר' יהודה ור' שמעון כלל וא"כ הלכה פסוקה כן ואע"פ שטעם זה נדחה בגמ' לא נדחה מצד עצמו שהדין בודאי כך הוא אלא שנדחה מצד מה שאמרו עליה בברייתא תוך ארבע אמות גוללו חוץ לארבע אמות הופכו על הכתב ומניחו כן ואם באסקופה הנדרסת אף בחוץ לארבע אמות הואיל ואגדו בידו "אין כאן הנחה גמורה" ואין כאן אלא איסור סופרים, עכ"ל.

ומבו' בכל לשונו דאגדו בידו הוא חיסרון בהנחה,

ול' פסקי רי"ד בדצ"א: דחיבור הכלי לא שמי' חיבור וכו' וכאילו הונח החרדל ברה"ר דמי, והרי דלמ"ד דשמי' אגד הוי חיסרון בהנחה.

יל"ע למה שדימה הרשב"א אגד יד לדין אגדו בידו, דא"כ מ"ט אסור להוציא ידו לרה"ר, הרי כל שלא נח וגם אגדו בידו אפי' שבות ליכא, וכמש"כ הרשב"א לגבי מילוי מן הבור, דשרי למלאות אף בפחות מי'.

ובאמת קשיא טפי, דלכאו' גם התם איירי גם בשמוציא ידו עם הדלי, דכמדומה דכ"ה אורחא דמילתא כשהבור רחוק יותר מד' טפחים, וא"כ גם התם כל ההיתר הוא משום דינא דידו לא נייחא ודאגד יד, וא"כ מ"ט התם שרי, ודו"ק.

וכפי הנראה צריך לחלק, דרק היכא שאין רצונו להביא לרשות זו, הוא שלא אסרו היכא שאגדו בידו ולא נח, דלא גזרי' דילמא נפיל ואתי לאתויי, אך היכא שדעתו להביא לרשות זו, יש לגזור שמא יפילם וכמש"כ הרשב"א בד"ג:, ובזה אסרו אף דעתה לא נח וגם אגודו בידו, שהרי אי שדי לי' יהא בזה איסור דאורייתא, ודו"ק.

שו"ר כן בשו"ת בצל החכמה ח"ג סימן י"ז סקט"ו

ומאידך צ"ע דמה לי שידו היא ככרמלית, הרי אכתי יש להתיר משום אגד ידו, והרי כל שאגדו בידו לא אסרו, ובזה אין לתרץ ע"ד הנ"ל.

ולמש"נ ניחא, דכל דידו עצמה חשיבא כנחה והויא רשות לעצמה, לא שייך בזה כלל דין אגד יד.

ובלא"ה נ', שהרי דין אגדו בידו מבו' בל' הרשב"א דהוא חיסרון בהנחה ברשות זו, וע"כ כל שהיד עצמה הויא הרשות ודאי דהחפץ נח בה לגמרי, ומה לי שיכול ליקח היד לרשות אחרת.

בעל המאור שבת דף לה עמוד ב, המוציא פירות לרה"ר אביי אמר ביד חייב פירוש וכדאסיקנא בפחות מג' דכל פחות מג' במעביר לא בעינן הנחה ע"ג משהו ואגד גופו לא שמיה אגד בכלי פטור אפי' הניחו ע"ג קרקע מקצתו בפנים ומקצתו בחוץ משום דאגד כלי שמיה אגד רבא אמר ביד פטור בכלי חייב ומפכינן דאביי לרבא ודרבא לאביי בהא ואזיל רבא לטעמיה דאמר בפ' המוציא יין תוך שלשה לרבנן צריך הנחה ע"ג משהו בזורק אבל לא במעביר דכמאן דמנחא דמיא משו"ה ביד חייב ואע"ג דבתר גופו גרירא משום דכל פחות משלשה בקרקע כמונחת דמיא "ולא גרירא בתר גופו" אבל למעלה משלשה אע"פ שידו של אדם חשובה לו כד' על ד' גרירא בתר גופו ולא מחייב כדתנן ונטל מתוכה או שנתן לתוכה שניהם פטורין

בד' בעה"מ נ' דטעם הפלוגתא הוא אם תוך ג' בעי הנחה ע"ג משהו או לא, ולפ"ז בהניח ידו בקרקע לכו"ע יהא חייב, ומזה הוא שבאו הראשונים בסוגיין לאפוקי, ודו"ק.

ובד' בעה"מ נ' דבכה"ג שהיא תוך ג', הויא היד גופה כמונחת ולא גרירא בתר גופו, וזה דלא כמש"נ דרק החפץ הוא דהוי כמונח אך היד ל"ה כמונחת.

ריטב"א מכות נקט דגם לגבי ביכורים שלפנים מן החומה הם קודש, הרי דאם יש אגד כלי, תליא בפלוגתא דאגד כלי, ומבו' דמפרש דין אגד כלי דאינו חיסרון בהנחה שהרי התם ל"ב כלל הנחה, אלא היינו דחשיב הכל כחפץ א' וע"כ לא חשיב כלל כנמצא ברשות זו, וגם לגבי ביכורים שייך דין זה, וזה חידוש רב.

בל' רש"י בדצ"א: מבו' דגם דינא דאגד כלי קרינן לי' אגדו בידו, והרי דאגדו בידו ל"ד שהוא בידו, אלא כל שאגדו ברשות השני' קרינן לי' אגדו בידו, ואפשר דיל"פ בזה ע"פ מש"כ התוס' בפסחים דפ"ה: דדינא דאגד כלי הוא משום שיכול למשכו, וע"כ קרינן לה אגדו בידו.

וניחא לפ"ז משה"ק הגרע"א בסוגיא ד"ה: מ"ט בעינן לדין אגדו בידו, ולמש"נ יל"פ שאין המכוון למה דהוי זה בידו.

ולפ"ז נ' דמה דהוי אגדו ברשות אחרת וגם אגדו בידו של המוציא, אין זה ב' טעמים חלוקים להיתר, וע"כ ה"ז אסור, ול"ד לאגדו בידו ולא נח דהוי ב' טעמים להיתר ובזה לא גזרו, ודו"ק.

ל' רש"י ותוס' ובעה"מ בדצ"ב. דטעמא דאביי משום אגד גופו, אך ש"ר כתבו אגד ידו כ"ה גם בתוס' ד"ה., ויל"פ דבאמת הוי ב' דעות, דדעת רש"י ותוס' ובעה"מ דהגריעותא היא משום דכל גופו הוי כעין כלי, והחפץ אגוד בזה, וזהו מש"כ התוס' דהא דהוי אגד הוא משום דידו בתר גופו גרירא, וע"כ החפץ שבידו אגוד בגופו שבפנים.

אך לדעת ש"ר נ', דאגד גופו לאו אגד הוא, אלא היינו דהואיל וידו לא נייחא ואינה משתייכת לרשות זו, ע"כ ממילא גם האגוד בידו לא חשבינן לי' כנח ברשות זו, ואין החיסרון כלל משום הא דהכל אגוד בגופו, אלא רק משום דהכל אגוד בידו, וידו גופה ל"ה ברשות זו, וכמש"נ, ודו"ק.

ואשר זהו מש"נ לעיל בד' הראשונים, דכל הא דאגד יד שמי' אגד הוא רק לבתר הא דידו לא נייחא, וכמש"נ הטעם בזה.

פי' קדמון פי"ג משבת, דהא דחשיב כמונח הגם דתוך ג' בעי הנחה ע"ג משהו, הוא משום דידו של אדם חשובה כד' על ד', אך ש"ר לא תירצו כן, ונ' דהוא או משום דהיד גופה לא חשיבא כנחה, ורק באנו לדון על הנחת החפץ בפנ"ע, וכמש"נ, וע"כ ל"מ מידי הא דידו של אדם חשובה כד' על ד', או משום דבאנו לדון על הנחת היד גופה דלא תהא כמונחת משום דבעי' הנחה ע"ג משהו, וז"פ.