עז עח        ד
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / הספינה

**ציונים**

1. באדוקין בו. בראשנים מובא ב' טעמים למה באדוקין קנה גם את הפרדות, ברמב"ן כתב משום שבכה"ג אמרינן הדמים מודעין, ובריטב"א כתב משום דהם טפלים. ונפק"מ דרק כלפי קרון אפשר לומר שהוא טפל לפרדות, ולא להיפך, אבל לטעמו של הרמב"ן אין נפק"מ. ובעיקר הטעם של הרמב"ן עי' ברשב"א שהק' עליו.
2. ואלא דקרו נמי וכו'. כוליה זבין. בפשטות הגמ' נראה דלא צריך הדמים מודעין. אבל הרשב"ם כתב 'וגם הדמים מודעין'. ועי' בפי' הרשב"ם והר"י לעיל סא: האם כוונת הגמ' ש'כל' בני העיר קורין כך, או רוב בני העיר. ועי' ברמ"א בשו"ע רכ שהביא בשם הטור בשם הרמ"ה שאם כל בני העיר קורין כך אי"צ הדמים מודעין.
3. ל"צ באתרא דקרו לצימדא צימדא וכו' ואיכא נמי דקרו לבקר וכו'. עי' ברשב"ם ובתוס' צב. האם גורסים שיש כאן רוב, ולא מהני ראיה של דמים כנגד רוב וחזקה, או שגם במע"מ גם לא מהני דמים מודעים כיון שיש מוחזק. אבל מועיל ראיה של דמים לסייע לרוב נגד החזקה. מ"מ לפי שני הדעות הנ"ל כל דברי רבנן הוא מדין ספק, ומיירי שהוא כבר שילם דמים, והמוכר מוחזק. אבל הרשב"א נקט שדין זה הוא בתורת ודאי, ואפי' אם הוא עדין לא שילם נמי מוצאין מידו הממון.
4. עי' ברא"ש לקמן ריש פ"ו, וברבינו יונה וריטב"א כאן שכל החסרון של רבנן שלא מהני הודעת דמים נגד הלשון, אבל אם אינו נגד הלשון מהני גם לרבנן. וכיון לזה הגר"ח זצ"ל בסטנסיל אות רצ, והוכיח כן מלשון הרמב"ם.
5. אימור מתנה יהיב ליה. עי' במחנ"א הל' אונאה סי' יג ורבית סי' יד שהוכיח מהטור רכ סעי' ד' שכתב שאפי' שעדין לא נתן לו המעות מוצאין מידו. ובפרישה שם תמה ע"ז הרי כל נותן מתנה יכול לחזור בו. ותי' דכאן הוא התחייב לתת בתורת מקח.

**תתרגם מתניתך בשאדוקין בו.** כתב הרמב"ן הובא גם בנוק"י בשם הר"י מיגש דהטעם משום דבכה"ג אמרינן דמים מודעין גם לרבנן. והיינו דבלי אדוקין לא אמרינן הדמים ראיה, אבל באדוקין סומכין על הדמים. ולפי"ז ה"ה בצמד ובקר נמי אם אדוקים יחד דאין לחלק ביניהם. [וכן לפי"ז אין הבדל בין קרון ופרדות לפרדות וקרון, כיון דבשניהם הדמים מודעין. ומאידך, לפי"ז במקום שאין הדמים מודים לא מועיל אדוקין, וכגון שעשו קנין בסודר ולא קבעו מחיר, וממילא אין הדמים מודעין]. ובב"ח סי' רכ סעי' ב' תמה וכתב ולא ידעתי מנין לו. אמנם ברשב"ם ד"ה ה"ג צמד נחלק ע"ז וס"ל דלא מפלגינן בין אדוקין לאין אדוקין אלא גבי קרון ופרדות לחוד, אבל בצמד ובקר אפי' באדוקין אין הדמים מודעין. וצ"ב מה החילוק.

ובריטב"א הק' עליו דאם אינם בכלל הלשון לא יועיל הדמים מודעין, אלא ע"כ דכשהם אדוקין הם נטפלים לקרון, והוה ליה כמוכר בית שמכר התנור, דמבואר התם שתשמישים הקבועים הם בכלל הבית. וכן כתב בעדר"י דכיון שהפרדות צריכות לקרון, [דבלעדי הפרדות לא ילך הקרון] ואדוקין, יש סברא לומר דקרון ותשמישיה זבין ליה. או דבכה"ג שהם אדוקין דרך בני אדם לקצר בלשון והוי בכלל קרון. והוסיף ר"י ומיהו לא אמרינן הכי במוכר את הצמד אע"פ שהוא נתון על הבקר, שאין הצמד נחשב לגבי הבקר לכלול הבקר בכלל העול.

והנה ברמב"ם פכ"ז ממכירה ה"ב כתב דין אדוקין רק גבי מוכר קרון שהפרידות בכלל הקרון הם, אבל במכר פרידות לא מכר קרון, ולא הזכיר דבאדוקין הוי הקרון בכלל, מבואר דלגבי הדין מכר את הפרידות לא מכר את הקרון אין נפק"מ בין אדוקין ללא אדוקין. וכן פסק הרמ"א סי' רכ ב' בשם הטור. והנה לטעמא דהרמב"ן שהוא מחמת הדמים מודעים מה הנפק"מ בין קרון לפרדות ולהפך. וע"כ שנקט הטעם דקרון בלא פרדות אין לו שימוש בפני עצמו, ולכך כשאדוקין הוי הפרדות בכלל, (כמבואר שם בסמ"ע), ולפי"ז י"ל דדוקא כשאומר קרון, אבל כשאומר פרדות אין הקרון בכלל אפי' באדוקין, משום שיש לפרדות שימוש לבד, לכך לא הוי הקרון בכלל. וכן ביאר בב"ח ובפרישה בטור שם.

**עי' ברמב"ם** פכ"ז ממכירה ה"ג דמוכר העול מכר הפרה מכר הפרה לא מכר העול. ועי' בראב"ד שם. ובטור רכ שתמה היאך תמכר הפרה אגב העול. ועי'.

**הדמים מודעים.**

א. בגמ' הק' היכי דמי וכו' אילמא דקרו וכו' ל"צ באתרא דקרו לצימדא צימדא וכו' ואיכא נמי דקרו לבקר צימדא. הלשון 'נמי' משמע דהרוב קרו לצמד צמד ולבקר בקר, ורק מיעוט קרו לבקר צמד, ובתוס' לקמן צב. הביא שיש שגרסו כן בהדיא 'דרובא קרו וכו', ולפי"ז כל סברת רבנן שאין הדמים ראיה היינו רק בכה"ג שהוא נגד רוב וחזקה, שלפי הרוב לא מכר הבקר, אבל במחצה על מחצה גם רבנן יודו שהדמים ראיה.

אמנם ברשב"ם גרס 'ל"צ באתרא דאיכא דקרו וכו' ואיכא דקרו נמי' וביארו התוס' לקמן צב. דלפי"ז פלוגתם הוא במחצה על מחצה, וכיון דסברי רבנן שבמקום ספק איכא דינא דהממע"ה לא אזלינן בתר הדמים להוציא ממון מחזקתו, ולפי"ז אם יהיה רוב שיסייע לדמים [כגון במקום שהרוב קורין לבקר צמד] אף שקיי"ל שאין הולכין בממון אחר הרוב, מ"מ מודו רבנן שהדמים ראיה בצירוף הרוב להוציא ממון מחזקת המוכר. [[1]](#footnote-2)

ומ"מ שיטת רוב הראשנים, וכן מבואר ברמב"ם להדיא שאם רוב האנשים קורין לבקר צמד מדו רבנן שהדמים ראיה שקנה בקר, ולכאו' דבר זה הוא מופלא מאד, הרי קיי"ל שאין הולכין בממון אחר הרוב, וא"כ המוכר מוחזק בממון ולמה הדמים מהווים ראיה להוציא ממנו ממון, איזה צירוף יש בין רוב לדמים מודעים, הרי לא רוב מוציא ממון ולא ראית דמים יכולה להוציא ממון. וכבר כמדו בקו' זו רבותינו.

עוד יש להעיר דלפי שיטת הרשב"ם שהוא ספק, וטעמיהו דרבנן משום דבמקום ספק אמרינן אוקי ממונא בחזקת מריה. נמצא לפי"ז שאם המעות הם עדין ביד הלוקח, יכול הלוקח לומר שלא התכון רק בקר עם צמד, ואין המוכר יכול להוציא ממנו את המעות. דברה"ג הדמים מודעין להחזיק.

אולם ברשב"א כתב 'ורבנן סברי שאין הדמים ראיה להוציא מלשון רבים, דכל שהרבים קורין לצמד צמד ולבקר בקר על הלוקח היה לפרש, והילכך אפי' משך הלוקח וכו' ועדין המעות בידו מוצאין ממנו, דכל ששנינו מכר ולא מכר דינא קתני ולא משום ספק שנו כן'. והיינו דהלשון נקבע לפי הרוב, וכוונת הלוקח הוי דברים שבלב כנגד הדברים שבפיו.

ב. והנה בגמ' לקמן צב. נחלקו רב ושמואל במוכר שור לחברו ונמצא נגחן האם יכול לומר לו מקח טעות הוא, והק' שם בגמ' ולחזי דמי היכי נינהו, דהיינו שהדמים יהיו ראיה מה הוא קנה. והק' שם הראשנים הרשב"ם והתוס' ועוד הרי קיי"ל כרבנן שאין הדמים ראיה, וכתב שם הרא"ש סי' ב' 'דאפי' רבנן דלעיל מודו הכא כיון שאין הדמים מכחשין את עיקר הלשון', וביאור כוונתו דמבואר הכא בסוגין דאם כו"ע קרו לבקר בקר ולצמד צמד גם ר"י מודה דאין הדמים ראיה, וע"כ שהביאור הוא דאין מח' בין ר"י ורבנן האם הדמים מהווים ראיה על הכוונה, דזה ברור לכו"ע שהדמים הם ראיה על הכוונה, אלא דלא עוזר שום בירור על הכוונה דסו"ס הוא נגד מה שהוא אמר, דהקנין והכוונה הם על הלשון שהיה בשעת הקנין, וכיון שכולם קורין לבקר בקר ולצמד צמד הרי שהדיבור של המקח הוא על צמד, ולא יעזור מה שיש לי ראיה על הכוונה, כוונה לא תעזור אם הם לא דיברו על הקנין הזה, ולא נחלקו ר"י ורבנן אלא באתרא וכו', וכיון שיש מיעוט שקורין לבקר צמד ס"ל לר"י שהדמים לבד מהראיה על הכוונה הם גם פועלים לומר שהוא מהמיעוט וממילא זה בכלל הלשון שלו של המקח, ובזה חולקים רבנן וס"ל שהדמים לא יכולים לעשות את הלשון של המקח ברור, אבל גם רבנן מודים שאם יש רוב שקורין לצמד בקר [אף שאין הולכין בממון אחר הרוב] מודים רבנן שהדמים מהווים ראיה לומר שזה בכלל הלשון שלו.

וזה כוונת הרא"ש דהתם בשור ונמצא נגחן לא חסר לנו בלשון המקח כלל, דבין שור לשחיטה ובין שור לרדיא שניהם בלשון שור נקראו, וממילא גם רבנן מודים שהדמים ראיה.

והדברים מפורשים בריטב"א 'וחכ"א אין הדמים ראיה פי' לעילוי בלישנא מה שאינו במשמע, אבל כשהוא במשמע הלשון מודים חכמים, וכדאמרינן בגמ' באתרא דכולהו קרו לבקר נמי צמד מודים חכמים'. הרי להדיא שגם לרבנן הדמים הם ראיה וכל הנידון הוא רק על הלשון של המקח. וכ"ה בער"י.[[2]](#footnote-3)

וכיון לזה הגר"ח זצ"ל בסטנסיל סי' רצ, ודקדק כן מלשון הרמב"ם סוף פכ"ו ממכירה שכתב וז"ל וזה עיקר גדול בכל דברי משא ומתן הולכין אחר לשון בני אדם באותו המקום ואחר המנהג, אבל מקום שאין בו מנהג ידוע ולא שמות מיוחדין אלא יש קורין כך ויש קורין כך עושין כמו שפירשו חכמים בפרקים אלו עכ"ל. הרי מדוקדק שאם אין לשון קבוע הולכין אחר הלשון 'שפירשו' חכמים, ולא כתב שקבעו חכמים, אלא הכל תלוי בלשון שדיברו, רק השאלה מה בכלל הלשון. וע"ע בברכ"ש סי' יב.

ג. והנה הרשב"א בשטמ"ק הביא בשם הראב"ד דהא דאמרינן דמים מודעים הוא רק בהפרש דמים גדול שיהיה לפחות שיעור של ביטול מקח, וכתב הרשב"א ולולי דברי הרב ז"ל הייתי אומר שצריך שיעור גדול יותר שאין הדעת נוטה. ומיהו סוגיא דלקמן צב. שהק' ולחזי דמי היכי, הרי שאין צריך כ"כ הפרש ממון, שהרי אין כ"כ הפרש דמים בין שור לחרישה ובין שור לשחיטה.

ולפי הנ"ל אינו ראיה, דהתם הרי אין חסרון בלשון המקח, דהמקח הוא שור, וכל הנידון הוא רק מה היתה כוונתו, [ולכך גם רבנן מודו] בזה סגי בראיה של דמים מודעים, אפי' בהפרש קל. אבל הכא הרי לר"י צריך שהדמים יהיו ראיה לא רק על הכוונה אלא שהם יהיו ראיה גם על הדיבור בזה אולי צריך הפרש דמים גדול.

ד. והנה מסקנת הסוגיא הוא דאין כאן ביטול מקח כיון 'אימור מתנה יהיב ליה' ולכאו' הוא סתירה לכל מה דאמרינן לעיל, דאם כל הנידון בסוגיא הוא על הלשון, מה נכלל בכלל הלשון ומה לא, נמצא שאין כאן מח' על הכוונה, אלא דלרבנן לא עוזר כאן כוונה, דסו"ס אינו בכלל הלשון, א"כ למה הוצרכו לומר כאן שלרבנן אין ראיה מהדמים דאימור מתנה יהיב ליה, וצריך הסבר בזה.

**ואלא דקרו נמי לבקר צימדא כוליה זבין ליה**. צריך לברר כאן ב' נקודות, א' האם כוונת הגמ' שרוב בני אדם או כל בני אדם, וב' האם כוונת הגמ' עם הודעת דמים או בלי הודעת דמים. מלשון הגמ' משמע שכוליה זבין הוא בלא הודעת הדמים, שהרי רק אלא שתי' ל"צ באתרא וכו' כתבו בגמ' ר"י סבר הדמים ראיה משמע שעד עתה לא הוצרכו לדמים ראיה. עי' מח' רשב"ם ור"י לעיל סא:

וכאן כתב הרשב"ם בד"ה כולה זבין שגם באופן זה מה דאמרינן שמכר את הבקר הוא רק בצירוף הסברא שבכה"ג אמרינן הדמים מודעים. וכ"ה לקמן צב. ד"ה ולחזי דאם בני העיר עצמם כולם לפעמים קורים לבקר צמד, אף שקורין לו לפעמים בקר, מ"מ אמרי' הדמים מודעין שכונתו היתה לזה. ולכאו' כוונתו שגם במקום שקורין לבקר צמד, עדין אין ראיה והכרח שכוונתו לבקר, שהרי גם לצמד לחוד קורין צמד, וא"כ מה הראיה שכוונתו לבקר, לכך צריך להוסיף את הסברא שהדמים מודעים שכוונתו לבקר. ועי' ברמ"א בשו"ע רכ שהביא בשם הטור בשם הרמ"ה שנח' עליו, ועי' בביאור הגר"א שם בליקוטים.

**עח.**

**בכדי שאין הדעת** וכו' והמעות מתנה. וכן פסק ברשב"ם בד"ה בכדי. ועי' לעיל עו: ברשב"ם ד"ה ואמר לי וכו' ואי משום אונאה להוי ביטול מקח וכו. והק' ע"ז בגליוני הש"ס דהכא פסק כתי' הגמ' דהוי מתנה. וע"ש בעדר"י שיישב קו' זו.

**אימור מתנה יהיב ליה.** שמעתי להסתפק האם הפשט שלעולם על החפץ אינו משלם אלא דמיו, ומה שהוסיף דמים הוא מתנה בעלמא ולא תשלום על החפץ, או דהמעות הם תשלום עבור החפץ, אלא שיודע שאין החפץ שוה כ"כ, ואפ"ה רוצה להוסיף, והרי הוא כמתחייב עצמו בממון רב עבור החפץ. והנה במחנ"א הל' אונאה סי' יג ורבית סי' יד מסתפק אם דין זה דהדמים מתנה הוא דוקא ששילם כבר הדמים דאינו יכול לתבוע חזרה, משום דאמרינן דלשם מתנה נתן, אבל אם עדין הוא לא שילם אינו חייב לשלם רק את דמיו. או דגם בלא שילם חייב. והכיח מהטור שגם אם לא נתן עדין חייב לתת דמים. ובפרישה שם הק' הא כיון שעדין לא נתן לו הכסף, נמצא שהוא מוחזק בזה, וכיון שהמעות הללו מתנה, הרי נותן מתנה יכול לחזור בו כל זמן שלא נתן. ותי' דאם מתחילה נתן לו לשם מתנה ודאי יכול לחזור בו, אבל זה כיון שמעיקרא בתורת מקח וממכר התחייב לו ועל תנאי כך וכך מעות, אינו יכול לחזור בו ע"ש, ומשתמע מתוך דבריו שהמעות הם תשלום עבור החפץ. דאם הוי חלק עבור החפץ וחלק מתנה בעלמא, מה מחייבו לתת המתנה, הרי ההתחייבות הייתה רק על החפץ.

ואולי זה כוונת התוס' לחלק בין מקדש אחותו דהמעות הם פקדון להכא. ותי' התוס' דהתם אין המעשה קיים כל עיקר, אבל הכא לענין צמד המקח קיים, ואין סברא שהמעות הצמד לא יחזיר והמותר יחזיר, וצ"ב מה אכפת לי שהמקח על הצמד קיים, סו"ס לענין הבקר לא מהני הקנין כלל, ולהנ"ל ניחא מאד, דכל המעשה קנין חל על כל המעות, והמעות הם מעות של מקח, והמקח חל על מצד, אלא שהוא נתן לו מתנה לשלם עבור המקח תשלום גדול.

**המוכר את החמור**. יש כאן כמה נקודות.

א. **נחום המדי סבר סתם חמור** למשאוי. יש לדון האם נחלקו ת"ק ונחום המדי למה עומד החמור, דלת"ק חמור עומד לרכיבה ולא למשאוי ולנחום המדי חמור עומר למשאי ולא לרכיבה, או דלכו"ע חמור עומד לרכיבה, ולא נחלקו אלא האם גם עומד החמור למשאי.

והנה אמרינן בגמ' דלכו"ע קנה אוכף ומרדעת וחבק, ובפשטות הכוונה משום שלכו"ע חמור עומד לרכיבה. אך הרשב"ם פי' דהא דקנה אוכף ומרדעת, לפי שהן בין לרכיבה ובין למשאוי. משמע שבא ליתן טעם למה לנחום המדי קנה את המרדעת. וכן כתב בסוף ד"ה דת"ק סבר וכו' ונחום המדי סבר חמור למשאי עומד וקנה כולן גם האוכף והמרדעת דלטעון משאי על גבן עשויין. ועי' ברמ"ה אות לו ובריטב"א ורשב"א

ב. ולפי"ז יש להעיר דנמצא שבין לת"ק בין לנחום המדי הכל מודים שהכלים שלו נמכרים עמו, אלא שנחלקו מהו עיקר תשמישו. דת"ק סבר סתם חמור לרכוב עליו ונחום המדי סבר סתם חמור למשאוי. וצ"ב לפי"ז מהסוגיא בע"ב אמר אביי וכו' ונחום המדי ס"ל כי מזבין איניש מידי איהו וכל תשמישתיה מזבין, ובשלמא אם נחום המדי גם מודה שחמור עומד לרכיבה כמו ת"ק, אלא שבא להוסיף עליו עוד תשמישים, שפיר אמרינן דגם נחום המדי בכלל כל התנאים שמוסיפים עוד כלים. אבל לפי' הרשב"ם נחום המדי לא מוסיף כלום על ת"ק, אלא נחלק למה עומד החמור. ועי' בעדר"י וברשב"א.

**ג**. איבעיא להו וכו' בשאינן עליו מודה להו נחום המדי. עי' ברשב"ם דלפי"ז גם אוכף ומרדעת אינם בכלל החמור כשאינן עליו, והרשב"ם לשיטתו בזה, דהמח' בין ת"ק נחום המדי הוא למה עומד החמור, ורבנן סברי שרכיבה הוא מתשמיש החמור, ולכך באינן עליו כמו שלנחום לא מכר תשמישי משאי, כך לרבנן לא מכר תשמישי רכיבה. אבל התוס' פליג ע"ז וס"ל דעל אוכף ומרדעת וכו' לא היה ספק וודאי קונה שהם מתכסיסי החמור, והיינו דאינו תשמיש אלא עצם החמור, וכלשונם דתכסיס חמור הוא. וכל המח' הוא רק על תשמישי משאי.

ונפק"מ בזה להלכה כיון דהוי בעיא דלא איפשטא, האם קונה אוכף כשאינם עליו, דלרשב"ם כיון שגם על האוכף יש ספק ל"ק ולתוס' קונה. ועי' בנמוק"י שדעת הר"י מיגש והרמב"ם דאוכף ומרדעת קנה אפי' באינן עליו. אבל הרמ"ה (מובא בשלטי גבורים) דלא קנה. ועי' ברשב"א. והדברים מפורשים בביאור הגר"א רכ סק"ט.

**עח:**

**מכר את הפרה לא מכר את בנה.** עי' ברא"ש סי' ט' בשם התוספתא דאם אמר שפחה מעוברת קנה הולד, ודייק הא אמר שפחה סתם והיתה מעוברת אין הולד בכלל. ולא מסתבר כלל. ועי' בפלפולא חריפתא דמוכח כרא"ש ממתני' בב"ק ק. המחליף פרה בחמור וספק אם ילדה לפני המכירה או אחרי המכירה וכו', מבואר דבסתם הרי הולד בכלל השפחה. ועי' ברמב"ם פכ"ז ממכירה ה"ז ובקצה"ח רכ א'.

1. אך המדקדק בלשון הרשב"ם כאן בד"ה כולה ולקמן צב. ד"ה ולחזי משמע שאפילו בכה"ג שיש רוב שמסייע לדמים מודעים לא אמרינן הדמים מודעין. ודווקא ש'כולם' קורין לבקר צמד אמרינן הדמים מודעין, וכן נקט בריטב"א כאן. ועי' ברמ"א סי' רכ סעי' ח' שהביא בשם הטור בשם הרמ"ה שאם רוב בני העיר קורין לצמד בקר אז אמרינן הדמים מודעין, אבל אם 'כל' בני העיר קורין לצמד בקר אפי' בלא הודעת דמים הכל מכר. ושורש המח' הוא בדברי הגמ' שאמרו ואלו דקרו וכו' כוליה זבין, האם כוונת הגמ' בלא הודעת דמים או עם הודעת דמים, והאם כוונת הגמ' שכל בני העיר או רוב בני העיר. ונח' בזה הרשב"ם והר"י בתוס' לעיל סא: וע"ע בביאור הגר"א בליקוטים. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' ברמ"א שיב א' לגבי משכיר שהשכיר בלא קביעת זמן, דאמרינן הדמים מודעין, ובש"ך סק"ד תמה הא לרבנן ליכא ראית דמים. ובקצה"ח שם סק"ב כתב ע"פ הרשב"ם דכיון דיכול אדם לשכור לכל זמן, בזה אמרינן דהדמים מודעין זהו היא כוונת לשכור כשיעור המעות. ולפי"ז לא צריך שזה יהי' ממש פי' לשונו, אלא כל שלא סותר את לשונו הוי הדמים ראיה. [↑](#footnote-ref-3)