לה,ב           א
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ - הרב יחזקאל זילבר

**עיקרי הסוגיא**

1. עי' בתוס' ד"ה ונמצאת. שהעמידו שכל מח' ר"י ור"ל הוא רק לאחר ג"ח, אבל בתוך ג"ח יש תקנה דרבנן כמבואר במתני' לקמן. [והתוס' העמידו מתני' בתוך ג"ח, דאי לאחר ג"ח אמאי חייב קרבן הא אנוס הוא. עי' ק"א מש"כ בדעת הרמב"ם. ובעיקר דבריהם דהוי אנוס עי' בנוב"י מהדו"ת יו"ד צו שהק' מ"ש מסוגיא דלקמן דבאו ב' עדים ואמרו שמת בעלך ונשאת וא"כ בא בעלה שחייבת בקרבן ולא אמרינן שהוא אנוס].
2. והק' התוס' א"ת וכו' עי' מהר"ם ורע"א דכל קו' התוס' היא לר"י, דלר"ל אפשר לומר שהוא איסור לחומרא כמבואר בסוגיין. ועי' מש"כ מהר"ם בחשבון הסוגיא.
3. וצריכה חליצה מן האחין. עי' תוס' ושא"ר שנחלקו האם הוא עצמו יכול לחלוץ, רא"ש ריטב"א נמוק"י רשב"א ועוד.
4. איבעית אימא סברא וכו' ור"ל אמר תגלי מילתא למפרע לא אמרינן. עי' בריטב"א הובא בנמוק"י שכל סברת ר"ל הוא רק במעוברת שבאמת גם לאחר שהפילה אין אנו יודעים האם בשעת העיבור הוא היה ראוי להיות בר קימא או לא. וצריך בזה הסבר במה נחלק ר"י. ובתוס' כאן כתבו סברא דלידע העתידות לא אמרינן אגלאי מלתא, ודנו רבותינו מה כוונת התוס', האם תוס' אמר כלל בדין אגלאי מילתא למפרע, דכל שהוא לידע העתידות לא אמרינן. או שכוונת התוס' שהוא הלכה בדין יבו"ח שא"א לקבוע את דין היבום לפי מה שיהיה אח"כ אלא עפ"י מה שכבר ידוע. [ועי' באבנ"מ סי' מ' סק"ט שהביא דברי המשל"מ שנקט שהתוס' אמרו כאן כלל בדין תגלאי מלתא. וע"ע בק"א כאן. ובחי' הגרש"ש סי' לב].
5. תוד"ה תגלי, וא"ת אמאי אינו חייב קרבן הרי היא כא"א שלא במקום מצוה. רבותינו דנו בדברי התוס' האם הקושיא היתה שבעודה מעוברת ואין בה דין יבו"ח, הרי שהיא כלל לא זקוקה לו באותה שעה, וא"כ הרי היא אש"א שלא במקום מצוה. או שכוונת התוס' שאפי' שאין כאן חסרון בזיקה, וגם בעודה מעוברת היא זקוקה, מ"מ הק' הרי למעשה זה ביאה שהוא לא קונה אותה, וא"כ הוי ביאה שאין בה מצוה, וא"כ חייב קרבן, ויותר נראה שקו' התוס' היא כמו הדרך השניה. וע"ז תי' וכו' והביאו ע"ז ראיה מקטן. אבל הרמב"ן והרשב"א נראה שהיה קשה להם הרי בעודה מעוברת אינה זקוקה לו, וע"ז תי' דאגלאי מלתא שהיא זקוקה לו משעה ראשונה. ועי' בדבריהם.
6. [מאי יקים וכו'. עי' רש"י דבעינן ביאה ולא מהני גט וחליצה. ונקטו הבי"מ והק"א דלא מהני גם גט וחליצה יחד. אך במהרש"א לקמן לו: ובלח"מ כתבו דגט וחליצה יחד מהני. וכן נקטו הראשנים לקמן לו: וביאר בריטב"א שם גט לביאתו וחליצה לזיקתו, הרי דמהני ביאתו או ככנוסה או כמאמר ע"ש].
7. אמר אביי בביאה כו"ע וכו'. יש כאן ב' הערות. חדא מהו הסברא לחלק בין ביאה לחליצה. ועי' בתוס' ובמהר"ם. וע"ע מש"כ בזה הרמב"ן והריטב"א. ועוד מה סבר אביי וכי לא ידע הכלל דכל שאינו עולה וכו' ועי' בריטב"א בזה. ובערל"נ. ועי' בקובה"ע סי' לח אות ג' שיסד לן שבכל דין כל שאינו עולה יש שני דינים, יש כל שאינו עולה ל'זיקת' יבום, ויש כל כל שאינו עולה 'לקנין' יבום. ואולי בזה נחלקו אביי ורבא.
8. הרמב"ן והרשב"א הק' למה במעוברת יש כלל של כל שאינה עולה וכו' מ"ש משאר חלו"ע. ועי' בדבריהם מה שתי'. ובביאור דבריהם עי' בברכ"ש סי' א' אות ג' ובשיעורי הגרש"ר אות שעח.
9. הולד אין פוטר עד שיצא לאויר העולם. הדברים צרכים הסבר רב, דעל הצד שהולד בן קימא הרי היא אינה זקוקה לו ליבום, כמבואר במתני' שחייב בקרבן, ולמה צריך שהולד יצא לאויר העולם, עי' באמרי משה סי' ז' ובחי' הגרש"ש סי' לב.
10. מרן הגר"ח זצ"ל תמה בסוגין למה לא נאמר שכין שהמעוברת אינה נופלת ליבום ממילא יש עליה איסור ערוה של אש"א, וא"כ שהאיסור ערוה של האש"א יפטור את המעוברת ואת צרתה מלהזדקק לביום, ולמה היא צריכה להמתין עד שיצא הולד לאויר העולם. ומכאן יסד לן מרן דערוה של אש"א דממילא אינה פוטרת. עי' באמר"מ שם ובקה"י סי' ו'.

**הספק שבועי: לו. סוף העמוד אמר רבא הלכתא וכו'**

**תוד"ה החולץ וכו'.** דאע"פ שהוכר עוברה כיון שהפילה חליצה מעלייתא הויא. צ"ב מה החידוש בהוכר עוברה טפי. ועי' ברשב"א שכ' דאע"פ שמשעה ראשונה הוי חליצה של ספק אפ"ה מהני. וברמב"ן הוסיף בזה 'ולא אמרינן דילמא איכא דהוי בחליצה ולא הוי בלידה [פי' בהפלה] וגזירה שמא יאמרו חליצה מותרת למעוברת [קודם לידה] וע"פ שהוא ולד של קימא'. ועי' בריטב"א שכ' דההיא שעתא דחליץ לה הוי בחזקת דלא חשיב חליצה משום דרוב נשים מעוברות ילדן ולד של קימא ואפ"ה הוי חליצה, וצריך לבאר סברא זו.

**שם.** א"נ נקט נמצאת משום סיפא דהתם לא מצי למיתני הכונס ליבמתו מעוברת דא"כ מזיד הוא ולא מחייב קרבן דלא שב מידיעתו הוא. והא דנחשב מזיד היינו משום דרוב נשים ילדות ולד של קימא. וכן כתבו הראשנים דבכה"ג אין קרבן משום שהוא מזיד. אך בתוס' הוסיפו שאין קרבן משום שאין שב מידיעתו ולא רק משום שחשוב מזיד. וצ"ב דיסוד הפטור בלא שב מידיעתו נאמר באופן שהיה שוגג ולא ידע שהוא אסור, [כגון מומר וכדו' דאף שאם היה יודע האיסור היה עובר עליו, פטור מקרבן משום דלא שב מידיעתו הוא]. ועי' בערל"נ שכתב דהתוס' סברו דכיון שיש מיעוט שמפילות לא חשוב מזיד גמור מה"ט, ולכך הוסיפו דלא הוי שב מידיעתו, דכיון שהוא נכנס לספק איסור ל"ה שב מידיעתו. ועי' בקרן אורה וערל"נ.

**תוד"ה ונמצאת**. בחולץ תוך ג"ח איירי וכו' דאי אחר ג"ח אמאי מחייב קרבן וכו', מאי הו"ל למעבד ובכה"ג אמרינן בשבועות פרט לאונס גבי שלא בשעת וסתה. והיינו דנקטו התוס' דהיכא שסומך על הרוב חשיב כאונס [ויש לדון דכל דברי התוס' הם רק ברובא דליתא קמן ואין ספק לפנינו]. והעירו שהתם בשבועות איירי במשמש עם הטהורה ופרסה נדה שלא בשעת וסתה, דבשעת ביאה גופא הוא אונס גמור דמאי הו"ל למעבד, משא"כ הכא שהיה יכול להמתין עד שיתברר להדיא ולא לסמוך על הרוב.

ובאמת בקרן אורה כתב דמדברי הרמב"ם פ"ב דשגגות ה"ח משמע שחלק על דברי התוס', שכ' דהבא על אשתו נדה שלא בשעת וסתה חשוב אונס ופטור מקרבן, היינו דוקא כשנעשית נדה בשעת ביאה דמאי הו"ל למעבד, אבל אם היתה כבר נדה לפני כן אלא שהוא לא ידע, חשוב שוגג וחייב קרבן, אף דאיירי שלא בשעת וסתה דאינו מחויב לחשוש ולשאול אותה אם היא נדה, מ"מ כיון שהיה יכול לשאול ולברר אם היא נדה לא מקרי אונס וחייב קרבן, וא"כ ה"נ כיון דסו"ס איכא מיעוט שאין ניכר לשליש ימיה לא מקרי אונס, דהו"ל להמתין עד שיצא מספק, ואפי' שעל פי דין הוא יכול לסמוך על הרוב ואינו מחויב להמתין, מ"מ אונס לא מקרי. וא"כ לפי הרמב"ם אם בא עליה לאחר ג"ח לא הוי אונס וחייב קרבן ודלא כתוס'.

והק' בנוב"י מהדו"ת יו"ד צו דהא מבואר לקמן פז: דבבאו עדים שמת בעלה ונשאת על פיהם ואח"כ בא בעלה חייבת בקרבן, ופרש"י שם הטעם דאיבעי לה לאמתוני, הרי מבואר דאף שהיה מותר לה לסמוך על העדים מ"מ לא חשוב אונס מטעם זה כיון שיכולה להמתין, וא"כ ה"נ לענין רוב לא יחשב אונס. [ועי' בל' התוס' ישנים שכ' 'דאי לאחר ג"ח לא מצי למימר בזמן שהולד של קימא חייבין בקרבן, שהרי אונס הוא אחר שעשה כתקנת חכמים', וא"כ לכאו' הוי כמו דאמרינן שם דבנישאת ע"פ ע"א פטורה מן הקרבן כיון שעשה בהוראת בי"ד. אלא שיש לעיין בזה דאין תקנה שתנשא לאחר ג"ח, אלא התקנה הוא שלא תנשא בתוך ג"ח, וצ"ע]. וכתב שם לחלק דהכא אף לאחר שנתברר שהיא אינה מהרוב, מ"מ לא נסתר עיקר המציאות של הרוב, ונמצא שאין טעות בדבר שסמך עליו שהרי התורה אמרה לסמוך על הרוב, משא"כ בעדים דלאחר שבא בעלה הוברר שהם שקרנים ולא היה כאן עדות כלל וטעה במה שסמך עליהם, וטעות לעולם אינו אונס. וצ"ב בסברא זו מה נפק"מ מה שנתברר אח"כ, סו"ס היה מותר לה לסמוך ע"ז ויחשב כאונס.

ויש לחלק בין רוב לעדים, דאף דודאי דנאמנות עדים עדיפא מרוב, מ"מ נאמנות עדים הוי רק דין תורה להאמינם שכך היה אבל אין כאן בירור האמת, אלא דין דעל פי שנים עדים יקום דבר, משא"כ רוב הוי דין בירור שמברר האמת, ולכך כשסמוך על הרוב הוי שפיר אונס משום שסמך על דבר המסתבר שכך הוא, אבל כשסומך על עדים ונמצאו שקרנים אף שאיכא דין להאמין להם מ"מ לא חשוב אונס שמן הסברא לא היה להאמין להם. וצ"ע ועי' בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות שנו.

**שם.** וא"ת א"כ אם אין הולד של קימא אמאי אסור בקרובתיה וכו', כיון דאינה עולה ליבום אינה עולה לחליצה הא תנן וכו'. ואור"י דנהי דלאו חליצה וכו' מ"מ אסור בקרובתיה כיון דמדאורייתא הויא חליצה. וצ"ב מה סברו תוס' בקושיתם הא פשוט שכל דין דהיבמה לא תלחוץ הוא דין מדרבנן אבל מה"ת שפיר הוי חליצה מעליא, וא"כ פשיטא שאסור בקרובתיה. וצ"ל דבקושיתם סברי דכיון שאיסור אחות חלוצתו וקרובי חלוצתו הוא רק מדרבנן, ומדרבנן תוך ג"ח אינה חליצה, א"כ לא גזרו רבנן איסור קרובים חליצה זו. וע"ז תי' דאף שהאיסור הוא דרבנן, מ"מ רבנן גזרו על קרובי חלוצתו בכל מקום שיש לה דין חלוצה, ולכך כיון דמה"ת הוי חליצה ויש לה שם חלוצה, שוב הוי בכלל גזירת קרובת חלוצה. ופשוט.

ובעיקר קו' התוס' כתב מהר"ם דקו' היא רק לר"י, דלר"ל שפיר אסור בקרובות אע"פ שלא הוי חליצה, כמבואר בגמ' גבי מעוברת שאע"פ שאין שמה חליצה אסור בקרובתיה ופסלה מן הכהונה מדרבנן ולחומרא, א"כ ה"נ בתוך ג"ח, וע"כ דקו' התוס' היא רק לר"י דאע"פ שסובר שחליצת מעוברת שמה חליצה וביאת מעוברת שמה ביאה, מ"מ בתוך ג"ח מודה דאסורה ליבום וא"כ אינה עולה ליבום וא"ע לחליצה, ואמאי אסור בקרובתיה. [ובאמת שיש לדון בזה, דהא דלר"ל אסור בקרובות מדרבנן הוא רק במעוברת לאחר ג"ח דלא נאמר בה דין דאינה חולצת, אלא דכיון דהוא ספק ולד לכך לא הוי חליצה, ולכך יש לאסור קרובות לחומרא, אבל בתוך ג"ח דאיכא דין מדרבנן דהיבמה לא תחלוץ ולא תתיבם אפשר שיהיה מותר בקרובותיה].

**ואר"י דנהי דלאו חליצה היא וכו',** ועוד דדיעבד אם חלצה אפי' מדרבנן אינה צריכה חליצה אחרת. הרי דנחלקו תי' התוס' האם בתוך חודשי הבחנה מהני החליצה בדיעבד. [הובא בשו"ע ורמ"א ריש קסד]. והנה לענין יבום אם בא עליה תוך ג"ח, לכאו' תליא בתי' התוס', דלתי' קמא דהחליצה לא מהני, ה"נ לא מהני היבום, דהרי הטעם שאינה חולצת הוא משום דכל שאינו עולה וכו', ועי' בהגה' הגר"א דלתי' בתרא דמהני החליצה בדיעבד ה"נ מהני היבום בידעבד, דדין ג"ח הוא דין לכתחילה. משמע שלתירוץ הראשון לא מהני לא החליצה ולא היבום. ולפי"ז עולה חילוק גדול שכל דברי רב יוחנן בסוגיין שהחולץ למעוברת והפילה שאי"צ חליצה מן האחין היינו דוקא לאחר ג"ח, [דבזה לא היה תקנה שלא תתיבם, אלא שהוא רק ספק איסור בעלמא] ואף דאיכא ספק שמא פגע באשת אח וא"כ אינה עולה ליבום וא"ע לחילצה, מ"מ כיון דהוי רק ספק אמרינן תגלאי מילתא למפרע ועולה ליבום מיקרי, אבל תוך ג"ח כיון דאסרו חז"ל ליבם משום הבחנה, הרי הפקיעו חכמים את עיקר המצוה והרי היא כזקינה ואילונית שאינה בת יבום, וממילא אינה עולה לחליצה נמי. ועי' בישועת יעקב סי' קסד.

ולפי תירוץ הראשון של תוס' דמדרבנן היא צריכה חליצה אחרת הק' מהר"ם ורע"א וק"א קושיא עצומה. א"כ מאי פריך ר"ל לר"י אמאי לא קתני במתני' אינה צריכה חליצה מן האחין, הא כיון דמתני' איירי בתוך ג"ח כמוש"כ התוס' ובזה מודה ר"י שצריכה חליצה אחרת אח"כ, ושפיר קתני במתני' רק שפסלה מן הכהונה. ועי' רע"א שהניח בצע"ג.

ובמהר"ם כתב שר"ל סובר כתי' ב' בתוס' דבדיעבד מהני אף מדרבנן וא"צ חליצה אחרת. ובביאור כוונתו נראה דבזה תליא ב' הלשונות בגמ', דבתחילה הק' ר"י לר"ל ממתני' אמאי פסלה מן הכהונה אם לאו שמה חליצה, והיינו דלדידיה לא קשה ממתני' כלל, והיינו דלא קשה לו אמאי לא קתני א"צ חליצה מן האחין, משום דסובר ר"י כתי' קמא שבאמת צריכה חליצה אחרת. אבל לאיכא דאמרי דר"ל פריך לר"י היינו משום שסובר כתי' ב' דבאמת אינה צריכה חליצה אח"כ, ולכך פריך אמאי לא קתני א"צ חליצה מן האחין.

**צריכה חליצה מן האחים.** עי' בתוס' דלאו דוקא מן האחין דלא פקעה זיקת החולץ, וכ"ה שי' הרמב"ם פ"א ה"כ הובא בנמוק"י. אך הרא"ש נחלק בזה וס"ל בחד תירוצא דלגבי החולץ עצמו כיון דעבד בה מעשה הו"ל לדידיה החליצה פסולה, [וחליצה פסולה אינה פוטרת במקום שיש חליצה מעולה]. וכתב מהרש"א דלפי"ז מיושב קו' הראשנים שהק' מדוע ר"י הק' לר"ל רק מהא דפסלה מן הכהונה, ולא מהא דאסור בקרובתיה. [ועי' ברמב"ן ושא"ר שתי' דהומ"ל דאסור בקרובותיה משום שיש כאן זיקה ע"ש]. ותי' מהרש"א דכיון דחזינן דלדידה הוי חליצה פסולה א"כ מוכח שהורע זיקתו ע"י חליצה הראשונה ומשו"ה אסור בקרובתיה, אבל לגבי לפסול מן הכהונה שהוא פסול כלפי העולם בעינן שיהיה חליצה מעולה.

ועי' ברשב"א שצריכה חליצה מכל האחים, והטעם דחליצת כולם נחשבת חליצה פסולה. ועי' בריטב"א.

**חליצת מעוברת.**

**א.** מתוך דברי הגמ' מבואר דלאחר שמת העובר לכו"ע היא חייבת ביבו"ח, והרי היא אשת אח בלא בנים, וכמבואר במתני' שאם אין הולד של קימא פטור מקרבן. וכל המח' היא רק מה דינה של היבוה"ח בזמן שהיא מעוברת. והטעם הוא משום דעובר אינו נחשב שיש לו בן, ולכך הוי א"א בלא בנים. ואין לומר שבאמת בזמן שהיא מעוברת הרי היא כמו א"א שיש לו בנים, אלא ששעת ההחיוב ליבום הוא בשעה שהיא מפילה, והחיוב הוא באותה שעה, חדא דא"כ היה חייב בקרבן שהברי בא על אש"א, ועוד דא"כ הוי כמו אשת אח שהיו לו בנים ומתו דאמרינן לקמן פז: שפטורה מן היבום והחליצה משום דרכי נועם. ובראשנים [הובא בסמוך] הביאו מכאן ראיה דכל שהפילה אמרינן שאגלאי מלתא שהיא זקוקה משעה ראשונה.

[ויש לפקפק בזה לשיטת התוס' בריש מכלתין שהחסרון הוא משום דרכי נועם, הרי מבואר בתוס' לעיל יז: ד"ה אשת וכו' שהטעם שצריך קרא לאשת אח שלא היה בעולמו, [הרי לכאו' תפ"ל דאינו דרכי נועם] בגוונא שחמותו מעוברת דהוי שפיר דרכי נועם וכו' וא"כ ה"נ אף אם נימא דהעובר מחשיב אותה כמו אשת אח שיש לו בנים, מ"מ כשהפילה שפיר תתיבם דהוי בכלל דרכי נועם].

**ב.** טעמא דר"ל דלא אמרינן תגלי מילתא למפרע. יש כאן ב' נידונים, חדא מהו הסברא שלא אמרינן הכי תגלי מלתא וכו'. ועוד הרי מבואר במתני' שאם אין הולד של קימא הוא פטור מקרבן, ונמצא שעל הביאה הזו שהוא בא עליה אינה ביאה אסורה, אלא שהיא זקוקה לו משעה ראשונה, וכמו שביארו הראשנים, וא"כ חזינן שלכו"ע אמרינן תגלי מלתא וכו'. וע"ע.

ומצינו בזה ב' דרכים. דרכו של הריטב"א.

כתבו הריטב"א והנמוק"י 'ק"ל למהר"ם מ"ט דר"ל בהא, דהא שפיר קאמר ר"י, ובכולי תלמודא אמרינן לה, ואילו הכא קיי"ל כר"ל, ותי' הוא ז"ל דר"ל חליצה ראשונה מסופקת היא, דודאי אם בשעה שחולץ לא היתה ראויה לבוא לכלל לידה, ההוא עיבור כמאן דליתיה דמי וחליצה שחלץ לה כשרה, אלא דאיהו חייש דילמא באותה שעה ראויה היתה לילד והולד היה גמור, אלא שגרם לה אחרי כן גורם להפיל, וחליצה שמעיקרא לאו חליצה היא כלל, ולהכי קאמר דאגלאי מילתא למפרע לא אמרינן, ור"י סבר דכל שהפילה אין העיבור הראשון כלום'. נמצא כאן כמה חידושים, חדא דבגוונא שמתחילה היה עיבור שלא עתיד להתקים, [ואפי' בגוונא שרק בסוף התברר שאינו ראוי להתקיים ושם 'נפל' עליו] בזה גם ר"ל מודה דשם 'נפל' עליו ואינו נחשב כלום וחליצה שחלץ לה חליצה כשרה. חידוש שני שכל הטעם של ר"ל הוא משום דאיהו ''חייש'' דלמא באותה שעה וכו', והיינו דאין כאן בירור מה קרה לעובר, ולכך ר"ל סבר שלא אמרינן הכא אגלאי מילתא, משום שבאמת אין לנו בירור למפרע, דשמא בשעת חליצה היה הולד ראוי להיות בר קימא ורק אח"כ היה גורם אחר שגרם לה להפיל, [שאין הטעם דר"ל דלא 'מהני אגלאי מילתא' אלא דבאמת לא איגלאי מילתא שיתכן שבאותה שעה היה בן קימא], אבל אם נתברר שבשעה ראשונה כבר לא היה ראוי לכו"ע חליצה כשרה היא. ועולה לפי"ז עוד חידוש שלר"ל שחליצת מעוברת ל"ש חליצה אין הכוונה שאינה חליצה לגמרי, אלא שהוא 'ספק' חליצה, דשמא הוברר שכבר בשעה הראשונה הוא נפל, ולכך צריך לחזור ולחלוץ לה שמא הוא דבר אחר גרם לה להפיל. ע"כ עיקר חידושו של הריטב"א.

ובדעת ר"י דפליג יש לפרש בב' אופנים, או שר"י פליג וסובר דכל שהפילה לבסוף לא חיישינן שמא דבר אחר גרם לה, או משום רוב, או מאיזה סברא אחרת. או שר"י סובר שאפי' אם באמת דבר אחר גרם לה להפיל מ"מ כל שהפילה אין העיבור הראשון כלום. ועי' בזה.

אלא שעדין יל"ע דודאי דין יבו"ח תלוי אם נולד בן קימא בסוף, ואם לא נולד בן קימא אין מעליותא כלל אם בשעת העיבור היה ראוי להיות בן קימא, כמבואר במתני' להדיא דאם לא נולד בסוף בן קימא אין מביא קרבן, משום שהיא זקוקה לו, הרי דדין הנפילה תלויה אם יש בן קימא, ומה הועיל תי' שמא היה ראוי להיות בן קימא, הא סו"ס אגלאי מילתא דלא נולד בן קימא. וכפי הנראה היה פשוט לו לריטב"א שר"ל ס"ל שאם באותה שעה היא היתה ראויה לילד בן גמור [אפי' אם ידוע שלבסוף הוא ימות] מ"מ הרי היא אשה הראויה לילד בנים, ובאשה זו אין דין יבו"ח, [[משום שהעתיד לא יכול לקבוע דין עכשיו דעכשיו היא בת בנים, וכיון שעכשיו היא בת בנים אין בה דין יבו"ח]], אלא שר"ל בא לומר שלא תאמר שאגלאי מלתא שהיא לא בת בנים, משום דדבר זה באמת לא התברר דשמא בזמנו הוא היה ראוי להיות בן. וצ"ע בזה.

מ"מ עולה לדעת הריטב"א שיש כאן ספק על החליצה דאולי היא חליצה כשרה שהרי על הצד שהעובר לא היה ראוי להתקים היא בת יבו"ח אליבא דכו"ע. ולפי"ז הק' הריטב"א בהמשך הגמ' ד"ה אלא מה הק' בגמ' לר"ל אמאי פסלה מן הכהונה וכו' הרי כיון שיש כאן חליצה מספק דשמא היה כבר נפל בשעת חליצה, וחליצה הראשונה הוי חליצה מעליא, וא"כ שפיר אסורה לכהונה. ותי' דמספק לא אסרינן לכהונה. אבל מ"מ מיושב קו' הראשנים שהק' למה הגמ' שאלה רק מפסול כהונה, למה הגמ' לא שאלה גם מזה שאסורה בקרובתיה. ותי' הריטב"א דלדבריו אתי שפיר, דאסור בקרובתיה מספק, דהרי גם לר"ל יש כאן ספק דילמא היה נפל, וחליצתו חליצה, [ואולי אי"צ לחשוש לזה כיון שיש לו חזקת חי ע"ש].

דרכו של תוס'.

אך בריטב"א כתב 'ובתוס' פי' דכל שהיא מעוברת משום צדדים הוא דלא תועיל לה חליצה שלא אמר הכתוב לחלוץ אלא במקום שאין שום צד של בן עולם, וכדנקיט בתר הכי מקרא דבן אין לו עיין עליו אמר הכי מעיקרא מסברא'.

ולכאו' לפי סברא זו לא מהני לר"ל חליצה בתורת ודאי. וגם אם התברר למפרע שהולד הזה נפל נמי לא מהני חליצה, משום שיש הלכה מיוחדת בחליצה שלא יעשו חליצה על צדדים, ומה נפק"מ אם אח"כ התברר שהוא נפל. וא"כ נמצא שהתוס' חולק על דינו של הריטב"א.

והנה התוס' שלפנינו הק' בד"ה תגלי שהק' מ"ש ממקדש שני אחיות דחשבינן לה בת יבו"ח כיון דאם יבא אליהו ויאמר דהא קידש. ולכאו' לפי דרכו של הריטב"א אין כלל מקום לקו' דשאני התם שאומרים אגלאי מלתא משום שהדברים באמת ברורים אם יבא אליהו, אבל כאן יש לנו ספק שלעולם לא התברר. וצ"ע. ובשלמא לדעת התוס' של הריטב"א ניחא מאד שיש הלכה בדין יבו"ח לא לעשות על הצד, וא"כ גם שם הוא מעשה על צד.

ותי' התוס' דלא דמי דהכא אין הספק ראוי להתברר עכשיו שא"א לידע העתידות, אבל התם א"צ לידע אלא מה היה באותה שעה. ורבותינו האחרונים דנו מה כוונת התוס'. יש מרבותינו שביארו דכל ספק שהוא ראוי להתברר כבר עכשיו לא חשוב ספק בעצם הדבר ולא הוי חליצה בצדדים, אלא חסרון ידיעה בעלמא, וזה לא נחשב שהוא עושה כאן מעשה חליצה על צד, משום שמעשה זה הוא או בודאי טוב או בודאי לא טוב, כלפי זה מהני מה שמתברר אח"כ, אבל בספק התלוי בעתידות הוי ספק בעצם הדבר, ונמצא שכשהוא עושה מעשה חליצה זה נחשב מעשה על צדדים, משום שזה מעשה שתלוי מה יהיה בעתיד, ואף שכלפי שמיא גליא מ"מ חשוב ספק אמיתי ובזה לא אמרינן אגלאי מילתא וכו'.

והנה במשל"מ פ"ו מגירושין ה"ג הביא נידון במקדש את האשה מעכשיו לאחר ל' יום, וגרשה תוך ל' יום אי הוי גט. וכתב דכמו שכתבו התוס' דלא אמרינן אגלאי מילתא למפרע בדבר שהוא לידע העתידות, כך הכא לא מהני דא"א לידע אם יתקיים התנאי אח"כ. והיינו דהוא נקט דהתוס' אמרו כלל דכל דבר שהוא לידע העתידות לא אמרינן ביה אגלאי מילתא למפרע. וכן הביא מש"כ הטור בשם הרמ"ה דמי שקידש אשה ע"מ שיאמר אבא הן, ומת וחלץ לה אחיו ואח"כ אמר האב הן דחליצתה פוטרתה, והק' אמאי מהני למאי דקי"ל כר"ל הא לדברי התוס' כיון דא"א לידע העתידות [אם יאמר האב הן] לא מהני חליצתה, ובשלמא לריטב"א ונמוק"י ניחא דדוקא במעוברת ליכא גילוי מילתא דשמא הולד היה ראוי להתקים, אבל במקום שהוברר למפרע מהני גם לר"ל, ולכך כשאומר האב הן הוברר הדבר למפרע.

ולפי"ז רצה לומר שהתוס' פליגי על הריטב"א שכתב שאם התברר שלא היה ראוי הולד להיות בר קיומא מודה ר"ל דהעיבור כמאן דליתא, וכתב שהתוס' נחלקו עליו וס"ל שאפי' אם נתברר אח"כ שהולד לא היה ראוי להיות בר קימא נמי לא הוי חליצה משום שהוא תלוי בעתיד, וא"א לידע העתידות.

אמנם בק"א [ובחי' הגרש"ש סי' לב] נקטו שתוס' לא פליג על דברי הריטב"א, וגם לדעת התוס' כל שהוברר הדבר למפרע הוי חליצה מעליתא גם לר"ל, ומה שכתבו התוס' שא"א לידע העתידות אין הכוונה שאין אנו יודעים מה יהיה בסוף, ובודאי אם בסוף הוברר שהוא נפל מהני החליצה, אלא כוונת התוס' שכיון שעכשיו יש צד שהוא ולד גמור והוא ראוי להתקיים, א"כ על הצד הזה היא לאו בת יבו"ח, אפי' אם בסוף הוא ימות, דדין זה התחדש ביו"ח שלא לקיים את מצוה זו כ"ז שיש אפשרות שהיא תהיה בת בנים. ועל זה לא מהני אגלאי מילתא למפרע דשמא היא תפיל, דכיון דבמציאות אין יודעין אי צריכה חליצה או לא ל"מ חליצה בכה"ג משום שיש אפשרות שהיא תלד בן קיימא ובכזה מצב לא הטילה תורה דין יבו"ח, רק היכא שבודאי אין לו בן כמו שילפינן מקרא דעין עליו, וכל שבשעת חליצה לא ידענו בבירור ורק אח"כ נתברר, לא נתחדש בה דין חליצה. אבל היכא דגם היום אין הולד ראוי לקיום שפיר הוי בת יבו"ח היא אף אם הבירור היה אח"כ, לא איכפת לו כיון דסו"ס הוברר שכבר אז היה הגורם ליבו"ח, ומהני חליצתה למפרע, וכוונת התוס' שא"א לידע העתידות היינו היכא דאין מתברר לן אם היה הולד ראוי או לא, בזה לא מהני מה שאח"כ הוא לא בן קימא לברר שהגורם ליבו"ח היה למפרע.

**ג.** ואב"א קרא רבי יוחנן סבר בן אין לו אמר רחמנא והא לית ליה וכו'. והק' התוס' דא"כ אפי' ילדה בן קיימא נמי תהוי חליצתה חליצה כיון דהיא בת יבו"ח, ואמאי קאמר דאם ילדה בן קיימא לא הוי חליצתה חליצה. [כוונת התוס' להק' שיועיל החליצה כ"ז שעדין לא נולד לה בן, ומבואר לקמן דעל הצד שהולד בן קיימא אין הולד פוטר עד שיצא לעולם, וע"ז הק' התוס' אפי' על הצד שהוא בן קיימא מ"מ שיועיל החליצה דהוי בן אין לו, [וכן נמי מפורש במתני' דלא פסלה מן הכהונה] אבל זה לא עלה על דעתו של התוס' שאשה זו היא כאשה שאין לה בנים גם אחרי שיולדו לה ילדים, פשוט וכ"מ בתורא"ש]. וכתבו ע"ז התוס' ב' תי' או דגם דברי ר"י תלוי בעתיד אי הוי בן קימא או לא, דכשיו שנולד בן הרי אין שמו מחוי. הרי מבואר בדברי התוס' שגם אי יליפנן לה מקרא נמי בעינן לסברא דאגלאי מילתא למפרע. וכן פי' בערל"נ. אלא שזה צ"ב קצת דלא הוי תרי לשני. וצריך כאן הסבר.

וביותר מדברי הרמב"ן משמע ששורש מחלקתם היא האם מעוברת היא בת יבו"ח, ואף אי טעמא דילפינן מקרא לר"י דבת יבו"ח היא היינו משום דאין לו בסוף קאמר, 'דאיהו אית ליה תגלאי מילתא למפרע מסברא ומקרא', הרי שגם אי ילפי' מקרא בעינן לסברא דאיגלאי מילתא למפרע.

**ילדה וחלצה ואח"כ נמצא נפל**

כתב המאירי בשם גדולי הדורות דאם ילדה וחלצה בתוך ל' ללידתה, ואח"כ נמצא הולד נפל [כגון שמת בתוך ל' באופן שדינו נפל], הוי שפיר חליצה מעליא גם לר"ל, דדוקא חליצת מעוברת לא שמה חליצה, משא"כ בכה"ג דלא היתה מעוברת, רק סתם ספק אם נפל הוא או לא מהני חליצתה. [ועי' בערל"נ ד"ה בגמ' אב"א שנסתפק בזה, ובכעין זה ברש"ש גבי אשה שיש לה חזקה להפיל, שנחשב כאילו עכשיו הולד מקולקל ונפל, מודה ר"ל דאמרינן תגלאי מילתא למפרע].

ולכאו' בשלמא לדעת הריטב"א והנמוק"י ניחא דהכא ממנ"פ היא מותרת, דאם היה הולד ראוי להתקים הרי הבן פוטרה שכבר נולד, ולצד שאינו ראוי להתקים הרי הוי החליצה כשרה, ורק קודם הלידה איכא דינא דלא מהני החליצה דלא התברר לן האם הולד היה ראוי או לא. אבל לדעת התוס' דאף אם נתברר שהיה ודאי נפל נמי לא הוי חליצה, משום שא"א לידע העתידות ובמציאות אין כאן ידיעה ודאית שהיא בת חליצה, א"כ מה נפק"מ אם נולד כבר או לא, סו"ס כיון שבשעת חליצה הוי ספק אם הוא נפל, אף דאח"כ נתברר למה לא יהיה כחליצת מעוברת דלא מהני. אך לדברי הק"א והגרש"ש דדברי התוס' והנמוק"י חד הם ניחא.

וראיתי שהביאו ראיה לדברי המאירי מהא דאיתא בסמוך גבי אשה שהלך בעלה וצרתה למדה"י וכו', הרי זו לא תנשא ולא תחלוץ עד שתדע שמא מעוברת היא צרתה, ופריך ותחלוץ לאחר ט' ותנשא, דממ"נ מותרת דאם ילדה צרתה בן קימא מותרת, ואי לא ילדה שפיר הוי חליצה מעליא, ולכאו' הא אכתי איכא למיחש שמא ילדה ולד בסוף ט' ועדין חי הוא, ומת בסוף ל' יום, ונמצא שחליצתה לא מהני כיון שהיה ולד, ותגלאי מילתא לא אמרינן, אלא ע"כ מוכח דבכה"ג הוי שפיר חליצה גם לר"ל כיון שכבר ילדה, ואין זו חליצת מעוברת.

**תוד"ה ור"ל** בן אין לו עיין עליו וכו' 'הואיל ובאותה שעה היה ראוי להתקיים', מתבאר בדברי התוס' שיש כאן חידוש דהיה מקום לומר שדין בן אין לו עיין עליו הוא אפי' במצב שהוא לא ראוי להתקיים. וע"ז חידשו התוס' דאם הוא אינו ראוי להתקיים ודאי שם נפל עליו ואין עליו דין עיין עליו, ורק אם הוא ראוי להתקיים, בזה י"ל שבאותה שעה הוא ראוי להתקיים לכך יש דין עין עליו. וע"ז הק' התוס' דאם הוא רוי להתקיים אולי זה נחשב ממש כבן דומיא דבן ממזר. ודו"ק.

**בביאור דברי התוס' ד"ה תגלאי מילתא וכו'.**

א. הק' התוס' וא"ת לר"ל הכונס יבמתו מעוברת והפילה אמאי פטור מן הקרבן, כיון דביאת מעוברת לאו שמה ביאה א"כ א"א שלא במקום מצוה היא. ואר"י דאפ"ה לא מחייב מידי דהוי אקטן וכו' דאמר לקמן תגדלנו. ויש לבאר קו' התוס' בב' אופנים. א' הואיל ויש לה פטור מיבו"ח מעיין עליו שוב הוי כערוה דא"א שיש לו בנים ואמאי אין קרבן. ב. דאפי' אם נימא דאין כאן פטור בעיקר חיובא דיבו"ח, ולא חסר כאן בזיקת היבמה מ"מ כיון דסו"ס הוי ביאה שלא קונה את היבמה, ואין בה מצות יבמין יהי' חייב בקרבן.

ויודע שרבותינו האחרונים העמידו מח' ראשנים למה הותר הערוה של האש"א בכל מצות יבום, האם שחל דין התר מוחלט ואינו תלוי בכל רגע אם יש זיקה או לא, או שההתר הוא מחמת המצוה ליבום, ורק בזמן שיש זיקה ומצות יבום איכא התר על הערוה. ועי' משמעות התוס' לעיל ג: דעיקר דין הדחיה של הערוה של הא"א הוא משום עשה דוחה ל"ת, ולהכי קשיא להו הא בעינן קיום המצוה בשביל להתיר את האשת אח].

ותי' התוס' דאפ"ה לא מחייב מידי דהוי הקטן וכו', והוסיף בתוהרא"ש 'כיון דיבמתו היא וחזיא לאחר זמן מידי דהוי אהא וכו', והיינו דכיון דהיא זקוקה לו והיא יבמתו אף שאינו מקיים היום מצות יבמין מ"מ לא נחשב כאיסור א"א שלא במקום מצוה דיבמתו היא[[1]](#footnote-2). ונראה מכ"ז שכל קו' התוס' היתה שאפי' שהיא זקוקה לו מ"מ אין כאן ביאה של מצוה ולמה לא יתחייב משום אשת אח, וע"ז חידשו התוס' שגם בכה"ג הביאה מותרת והביאו ע"ז ראיה מקטן. ועולה לפי"ז חידוש שאפי' לשיטת התוס' שההתר תלוי אם יש זיקה, מ"מ אי"ז התר רק על הביאה שמקימים בה את מצות היבום, אלא כל זמן שיש זיקה הרי היא מותרת לו, ולכן במעוברת ובקטן כיון שהיא זקוקה לו הרי יש בה היתר.

אבל אם קו' התוס' היתה דילפינן מקרא דבן אין לו עיין עליו דבכה"ג שהיא מעוברת אינה זקוקה ליבום, ויש חסרון בעצם הנפילה דהוי ערוה דאינה בת יבו"ח, א"כ מה תי' התוס' הא לא דמי כלל לקטן דהתם ילפינן שאף שאינו ראוי להקמת שם מ"מ נפלה לפניו בהתר.

ב. ובאמת שהראשנים כתבו באופ"א דמקרא דבן אין לו עיין עליו נלמד שאין היא זקוקה לו ליבום, ואמאי קתני במתני' שהוא פטור מקרבן, ובאמת הרמב"ן הביא שיש ש"א במתני' שלר"ל גם אם אין הולד של קימא הוא חייב קרבן, והרמב"ן דחה פירושם.

לפיכך תי' הראשנים הרשב"א והריטב"א דכיון שהפילה אגלאי מילתא שהוזקקה לו משעה ראשונה, אלא דרחמנא אמר עיין עליה לידע אם זקוקה היא אם לא, וכיון שהפילה אגלאי מילתא למפרע דזקוקה היא. והוכיח כן הרשב"א, דאל"כ איך תתייבם אח"כ כשהפילה, הלא בשעת נפילה אין אני קורא בה יבמה יבא עליה, והוי כא"א שיש לו בנים דכיון שנאסרה עליו בשעת נפילה שוב לא תתיבם, אלא ודאי שלא נאסרה לגמרי אלא שצריכה להמתין דעיין עליו אמר רחמנא שלא תחלוץ ולא תתיבם. וביאר שם דודאי לגבי איסור א"א מודה ר"ל דנפלה ליבום ואיכא זיקה גם כשהיא מעוברת [דאל"כ היה נפקע הזיקה לגמרי מדין נאסרה], אלא דס"ל לר"ל דלגבי קנין יבום איכא דין מיוחד מקרא או מסברא, דל"מ היבו"ח כשהיא מעוברת דרחמנא אמר עיין עליו שלא תחלוץ ולא תתיבם עד שנדע מה יהי' סופה, אבל אינו מיעוט ופטור מדין יבמה יבא עליה, [וצריך כאן הסבר רב, דאם יש כאן זיקה ליבו"ח למה אם הוא יבא עליה הוא לא יקנה אותה, ואם הוא לא קונה אותה מוכח שאין כאן זיקה. וע"כ צ"ל שהגדר הוא דלענין קנין יבו"ח לא הוי סתם ספק אלא הוי מניעה בעיקר הנפילה לענין זה, וכא"א שיש לו בנים. וצריך בזה הסבר]. וכל' הרמב"ן 'דאע""פ דאין שמה ביאה לפוטרה וכו' מ"מ כשהפילה והוזקקה משעה ראשונה ל"ה עליה כאש"א שלא במקום מצוה, דלא מצינו יבמה שנאסרה בשעת נפילה וכו' אלא עיין עליו אמר רחמנא שלא תתיבם ולא תנשא'. וכן ל' הריטב"א ד'הוי ביאה גרועה ולכך א"א לקנות בה'. הרי דיבמה זו אף שיש עליה זיקה, מ"מ קנין יבו"ח ליכא בה. [ודין נאסרה הוא רק במקום דנתבטל הזיקה כלל דאינה יבמה], ולכך כיון דאין הולד של קימא הוזקקה לו משעה ראשונה ולא הוי עליו כא"א שלא במקום מצוה[[2]](#footnote-3).

[וצריך להוסיף בזה, דיש כאן קו' גדולה דמצד אחד אמרינן לחד לישנא דר"ל אמר מסברא דל"מ יבו"ח במעוברת, משום דלא אמרינן אגלאי מלתא למפרע, ומצד שני אמרינן שאגלאי מילתא שהיא זקוקה לו משעת מיתה, וכן האיסור של אשת אח מתליא בתלוי במה שיתברר לבסוף, וצ"ע הרי אמרינן שתגלי מילתא לא אמרינן. וצ"ל דדוקא לגבי קנין יבו"ח לא אמרינן אגלאי מלתא למפרע לתת לו דין על פי העתיד ולתת לו כח חלות קנין למפרע, דתגלאי מילתא למפרע לא מהני להחיל ולתת לו כח בקנין היבמה באותו הזמן, משא"כ לגבי איסור א"א דאין צריך אלא גילוי מילתא בעלמא שאין לה ולד, בזה מהני לכו"ע דהוי כמו חסרון ידיעה].

**מאי יקיים, יחזור ויבעול ויקיים דלא סגי בלא"ה.** ופרש"י דלא מיפטרא בלא ביאה, ואינו יכול להוציאה בגט, ובחליצה נמי לא אפשר הואיל ומ"מ בא עליה. ובפשטות משמע דנקט רש"י דברי הגמ' כפשוטו ולא סגי בלא ביאה, ואפי' אם יתן גם גט וגם חליצה לא מהני אלא בעינן ביאה דוקא, וכן נקטו בדעת רש"י הבי"מ קסד סק"ה והק"א. [ולכאו' הביאור בזה, דגט לר"ל לא שייך כלל כיון דהביאה לאו כלום היא ואף מדרבנן לא קנאה, וחליצה נמי סובר רש"י דכיון דבא עליה הוי חליצה גרועה ואינה יכולה להפקיע זיקה דאורייתא, ולכך אין מעלה גם לתרוויהו יחד].

והנה לקמן לו: בהא דמייתי בגמ' דר"א סבר דאם אין הולד של קימא יוצא בגט, פרש"י דפליג ר"א אמתני' דקתני יקיים, אלא דהוא סבר דיוציא בגט דקנסינן ליה, ומיהו בגט בלא חליצה סגי. והק' עליו הראשונים הרי זה רק לר"י דביאת מעוברת שמה ביאה ולכך סגי בגט, אבל למה דקיי"ל כר"ל דלא שמה ביאה הא לא סגי בגט בלא בחליצה. ולכאו' צ"ל דרש"י מוכרח להעמיד את הסוגיא דלקמן כר"י, דהרי לר"ל לא סגי גם בגט וחליצה יחד, ולא סגי עד שיבעול שוב, וזה לא שייך לר"א דאמר יוציא דאין סברא שיבעל אותה ואח"כ יוציא אותה. ועי' במהרש"א שם.

**אמר אביי. נחלקו הראשנים בביאור סברת אביי.**

א. בביאה כו"ע לא פליגי דלא פטרה וכו'. א"ל רבא מה נפשך הא קי"ל וכו'. בסברת אביי לחלק בין ביאה לחליצה, כתבו התוס' ד"ה כי דבביאה מודה ר"י שלא יבא לידי איסור. ועי' מהר"ם שנקט שזהו מדרבנן, וגם על איסור דרבנן הק' רבא שפיר הא קיי"ל כל שעולה ליבום, כמבואר לקמן מא: גבי הבחנה דגם בדרבנן איכא כלל דכל שאינו עולה ליבום וכו'.

ועי' בריטב"א שהק' מ"ט דאביי דביאת מעוברת ל"ש ביאה הרי נקטינן לה לעיל מקרא ומסברא ואותו הטעם שייך בין על ביאה ובין על חליצה. והיינו דמצד העיין עליו אין מקום לחלק בין ביאה לחליצה.

ותי' הריטב"א 'דקסבר דכיון דביאה דאיסורא היא שמא תלד ולד של קימא, דין הוא דביאה דאיסור לא תקנה, אבל בחליצה ליכא איסור'. וזהו סברא מחודשת שביאה של איסור לא קונה ביבמה, אבל הראשנים הרמב"ן והרשב"א כתבו שאין זה סברא שהוא לא יקנה את היבמה מחמת שיש כאן ביאה של איסור, וז"ל הרמב"ן דאי משום איסור ספיקא כיון שעבר ובא עליה אמאי לא נפטרה צרה' וכוונתו דגם על זה גופא יש אגלאי מלתא שלא היה כאן ביאה של איסור. ולכך נקטו הראשנים שלאביי אינה מתייבמת מעיקר הדין ומה"ת, דגם ר"י מודה לעיין עליו לענין ביאה.

וכן נקט בחזו"א סי' קכ דאביי ס"ל דלר"י אינה מתייבמת מה"ת, ודברי התוס' הם רק לפרש מדוע קרא דעיין עליו קאי על יבום ולא על החליצה. והיינו דגם ר"י אית את הדרשא של עיין עליו דבמקום ספק איסור יש עיין עליו, ולא נחלק אלא בחליצה. וגם לאידך טעמא דר"י ור"ל הוא משום איגלאי מילתא למפרע הוא, נמי הא כתבנו לעיל דלר"ל הוא דין מיוחד לגבי יבו"ח וכמו ללישנא דעין עליו שלא תתיבם ולא תחלוץ עד שיתברר אם היא מעוברת, ולכך י"ל דס"ל לר"י הך סברא לגבי יבום ולא לגבי חליצה.

[והנה בדעת ר"ל דחליצת מעוברת ל"ש חליצה בפשטות נראה דהיינו משום הדין דעיין או דאיגלי מילתא למפרע לא אמרינן וקאי לא רק שלא תתיבם אלא גם שלא תחלוץ ואינה חולצת מעיקר ההלכה. וכן משמע בתוד"ה ר"ל. ומה דפריך רבא לר"י דכל שאינו עולה וכו', לא פריך אלא לסברת אביי בשיטת ר"י דמודה דנתמעטה מקרא אינה מתייבמת, אבל לר"ל הטעם שאינה עטולה לחליצה אינה מחמת שאינה עולה ליבום, אלא מעיקר ההלכה דעיין עליו או מסברא. וכן מדויק מדברי רש"י לקמן לו. סוד"ה אלא. אמנם ברא"ש בריש מכלתין כתב דהא דאין עולה לחליצה לר"ל הוא משום דכל שאינה עולה ליבום אינה עולה לחליצה. ומשום שפי' דהטעם שאינה עולה ליבום מקרא או מסברא הוא משום חשש איסור, וכיון דלגבי חליצה לא שייך להך טעמא, ע"כ הטעם מצד כל שאינו עולה לייבום. [וכ"ה בתורא"ש לקמן מא:].

**ב. והק' הריטב"א** איך טעי אביי בהאי דינא דילפינן לעיל כ. דכל העולה ליבום וכו', 'וי"ל דאביי סבר דכיון דלבסוף הובררה לו וראויה ליבום אלא שהיתה צריכה להמתין עד שיתברר עולה ליבום מקרי, ורבא סבר וכו' דלעולם אין חליצה אלא שיכול ליבם באותה שעה ממש'.[[3]](#footnote-4)

והק' בערל"נ דא"כ מה מקשה רבא כל שאינו עולה וכו', הרי לר"י הוי ככל הספיקות שחולצות ואינם מתייבמות, וכמבואר בגמ' לקמן מא: דהספיקות חולצות ולא מתייבמות, והק' בגמ' הא קיי"ל כל שאין עולה ליבום וכו', ותי' כגון קידש א' מב' אחיות ומשום אם יבא אליהו וכו' בת יבו"ח היא וכו', וא"כ ה"נ אף שסובר דאינה נקנית בביאה כיון שהיא ביאה של איסור, מ"מ לא הוי כמו יבמה שאינה עולה ליבום, דהרי אם יבא אליהו ויאמר דאיעברה מפלי מי לאו בת יבום וחליצה היא. והניח בצ"ע.

**אמר ליה רבא וכו' כל שאינו עולה ליבום וכו' לענין חליצת מעוברת.**

ג. הק' הרמב"ן והרשב"א למה במעוברת אמרינן כל שאינו עולה ליבום וכו' הרי דוקא בחייבי כריתות אמרינן להאי כללא דכל שאינה עולה ליבום וכו', אבל בחייבי לאוין ועשה הדין הוא שעולים לחליצה אפי' שאינם עולים ליבום, דדרשינן יש לך יבמה וכו' כמבואר לעיל כ. וא"כ גם במעוברת לא הוי חי"כ. ותי' 'התם דבר אחר גורם לה ורחמנא רבינהו, אבל הכא אם כשהיא מעוברת אינה ראויה ליבום שאם בא עליה לא קנה א"כ אשת אח שלא במקום מצוה היא, ולחליצה נמי לא חזיא'. וכוונתם דהתם הרי היא נופלת ליבום אלא שיש עליה איסור לאו ועשה שמעכב אותה מלהתיבם, וזהו 'דבר אחר גרם להו' ולכך שפיר חשובה עולה ליבום, אבל הכא הרי יש חסרון בעצם הנפילה ליבום.

ודבריהם צ"ב רב הא להדיא איתא במתני' דאם בא עליה ואח"כ הפילה פטורה מן הקרבן, ואין חייב משום א"א, והטעם כמוש"כ הראשנים עצמם הובא לעיל דכיון שלאחר שתפיל אגלאי מילתא שהיא זקוקה ועומדת מיד בשעת נפילה וליכא לאיסור א"א, אף שלגבי קנין יבום איכא איסור מקרא או מסברא, ואם לא חסר לה בזיקה ליבו"ח למה היא גרועה מחיי"ל ועשה ויש בה את הכלל דכל שאינה עולה ליבום וכו'.

[וכתב בברכ"ש סי א' לבאר דבריהם, דהגדר דאינה מתייבמת כ"ז שהיא מעוברת, היינו שגליתה תו' דהיבמה עצמה אינה כעת בת יבום, ואף שהעובר אינו פוטר, מ"מ גורם שלא יהי' כעת יבום, ונמצא דלענין קנין יבום היא כערוה וכא"א שיש לה בנים שאינה עולה ליבום ולכך אינה עולה גם לחליצה, משא"כ בחלו"ע דלא הוי חסרון ביבמה עצמה ורק שד"א מעכב בה, בזה אף שאינה מתייבמת שפיר חולצת. ועולה מדבריו דאף שפקע איסר א"א לגבי כרת ויש זיקה, מ"מ נשאר עליה שם ערוה דא"א לגבי שלא יתפוס בה קניני יבום. וצ"ב].

ובשיעורי הגרש"ר אות שעח כתב באופ"א, דודאי אין כוונתם שיש כאן דין ערוה דא"א, אלא עיקר כוונתם לחלק בין מעוברת לחלו"ע, דבחלו"ע אין הפטור מדיני יבום אלא הוא איסור צדדי שאינו יכול לבא עליהם, ולכך אף שאם בעלו לא קנו היינו משום שהאיסור הוא הגורם לזה ולא שזה חסרון בהל' יבום, לא שייך דינא דכל שאינו עולה וכו' דמחמת דיני היבום היא עולה ליבום ולחליצה, משא"כ במעוברת אף שהאיסור ליבם אינו מחמת דין ערוה, מ"מ האיסור נובע מכח הדין שנתחדש בה בעיין עליו, שכ"ז שאינו מבורר לא חשיב אשה שאין לה בנים, אף שעדין יש זיקה לזמן שלאח"כ, מ"מ עיקר הפטור הוא מהל' יבום, ובזה אמרינן הכלל כל שאינו עולה וכו' אפילו שאין בה כרת של אש"א[[4]](#footnote-5). ולפי"ז אביי חולק בהאי סברא וסובר דלא חשיב מהאי טעמא אינו עולה ליבום.

ותירוץ זה הוא רק לשיטתם של הראשנים שסברת אביי אינה מחמת שיש כאן ספק איסור, דאם הספק איסור הוא שמעכב את קנין היבמה א"כ זהו ממש כמו חיי"ל ועשה. וזהו ממש דבר אחר גרם לה, ולמה חשיב שאינה עולה ליבום. אלא ע"כ הוא כשיטתם שר"י מודה למיעוט של הפסוק עיין עליו לענין ביאה, ולכך שפיר הק' רבא דהוי כאינה עולה ליבום.

**בדברי הרא"ש בטעם דל"מ חליצת מעוברת**

ד. עי' ברא"ש בריש מכילתין שהק' קו' התוס' בריש מכלתין למה אין בנדה דין נאסרה אף לאחר שתיטהר כמו באחו"א. ותי' כדברי התוס' לעיל דנדה לא דמיא לאחו"א ושאר עריות משום דנאסרה לכ וכו'. והמשיך הרא"ש וכתב 'ואע"ג דלאו בת יבום היא בעת נדתה חליצתה חליצה, ולא דמי למעוברת דלא שמה חליצה לר"ל לקמן בפקר החולץ משום דאינה עולה ליבום. דשאני נדה שעומדת לטבול כדרך כל הנשים אבל מעוברת שמא תלד. ועוד דאף אם בא עליה וכו'.

ורבותינו העירו למה הוצרך להקשות הרא"ש ממעוברת דוקא, למה לא הק' מכל חייבי כריתות שעליהם נאמר הסוגיא בדף כ. דכל שאינה עולה לייבום אינה עולה לחליצה. וביארו דודאי חלוקה נדה משאר עריות, דבשאר עריות הרי הן פטורות לגמרי ואין בהם כלל זיקה ליבום, אבל נדה ודאי שיש בה זיקה ליבום וחשיב ראויה להתיבם ואין בה דין נאסרה משום שהיא ראויה להתייבם לכשתיטהר, אלא שהרא"ש דן שגם בעת נדתה חליצתה לא תהיה חליצה מהכלל דכל שאינה עולה ליבום, והביאור הוא דכיון שמצינו הכא במעוברת שאפי' שאח"כ התברר שמשעה ראשונה היא זקוקה ועומדת, מ"מ ס"ל לר"ל שא"א לעשות בה מעשה חליצה בזמן שהיא מעוברת, והיינו מהדין דכל שאינה עולה ליבום, [והיא אינה עולה ליבום מקרא או מסברא] א"כ בזמן הזה היא חשובה שאינה עולה למעשה יבום, וה"נ נדה בשעה שהיא בנדתה כמו שאינה ראויה עכשיו לקנין יבום כך לא יועיל לה מעשה חליצה.

ולכאו' קשה מאד הרי אמרינן לעיל כ. דהחילוק בין חילו"ע לבין חיי"כ הוא שבחילו"ע תופס קדושין ובחי"כ לא תופס קדושין, וא"כ נדה הרי תופסים בה קדושין א"כ ליכא בה האי כללא דכל שאינו עולה לייבום וכו'. וכן במעוברת נמי קשה.

וכתב בקובה"ע סי' ה' וסי' לח (ג) וכ"כ בעונג יו"ט קעז דאיכא ב' דינים בגדר כל שאינו עולה ליבום. חדא דכל שאין בנפילתה זיקה ליבום אין בה זיקה גם לחליצה, ודין זה התחדש בחיי"כ דאין בהם נפילה לייבום נמצא שאין בהם גם זיקה לחליצה. והדין השני דאף אם יש בה זיקת יבום, מ"מ אם א"א בפועל ליבמה חליצתה נמי פסולה, דבעינן שבשעת חליצתה תהיה ראויה ליבום, ודבר זה התחדש במעוברת דאפילו שלבסוף שהפילה אגלי שהיא זקוקה ועומדת משעה ראשונה, מ"מ אינה עולה לייבום בפועל. אמנם דין זה התחדש רק כשיש זיקה גם ליבום אלא דאינה יכולה להתיבם בפועל, אבל בחייבי לאוין ועשה גם הזיקה קלושא מחמת האיסור, לכך לא גרע מה שאינה מתייבמת בפועל, וזהו כוונת הרא"ש דכשם שחזינן במעוברת דכיון שהיא זקוקה גם ליבום [דהרי היכא דהפילה לבסוף מתייבמת], מ"מ כיון שאינה יכולה בפועל להתיבם אינה עולה לחליצה, ה"נ גם בנדה כיון דאיכא גם זיקה ליבום ואינה יכולה בפועל להתיבם לא תעלה נמי לחליצה, ולא דמי כלל לחלו"ע דהתם ליכא כלל זיקה לענין יבום.

[וע"ז תי' הרא"ש דשאני נדה שעומדת ליטבול ולטהר וכו' דהיינו דנדה חשובה עולה לייבום בפועל מחמת שעומדת לכך, אבל מעוברת שמא תלד וכו'.]

ודקדק כן מדברי רש"י לו. ד"ה דכל העולה שכ' 'דביאה פטרתה', ולא פירש כל שאינו עולה לזיקת יבום פטורה מחליצה, כמו שכ' לעיל ג. ולקמן מא: , והיינו משום שהכא אין חסרון בזיקת יבום כלל, אלא דכיון שאינה עולה ליבום היינו דאם בא עליה לא קנאה, דלא מהני בה ביאה, לא עולה נמי לחליצה.

**לו.**

**הולד אין פוטר עד שיצא לאויר העולם**

א. דין זה צריך הסבר רב, שהרי כיון שהלך אחרי רוב נשים, ורוב נשים ולד מעליא ילדן, והולד של קימא, הרי הוברר דאינה זקוקה לא ליבום ולא לחליצה וחשבינן לה כא"א שיש לה בנים גם קודם הלידה, וכמבואר במתני' שחייבין עליה קרבן, וא"כ איך יתכן שהיא אסורה להנשא לשוק, דהרי יסוד האיסור להנשא לשוק הוא מחמת שהיא זקוקה, ולא תהא אשת המת וגו', וא"כ הוי תרתי דסתרי, דמחד אמרינן דהוי עליה כא"א שיש לה בנים, ומאידך אסורה מכוחו להנשא לשוק. ועי' בק"א.

ומצינו בזה ב' דרכים.

היה מקום לומר שבאמת היא זקוקה ליבום, דכל עוד שאין לאשה זו בנים הרי שאין לה מתיר, והיא נחשבת כמו אש"א בלא בנים, ובשביל שהיא תהיה פטורה ולא היה עליה זיקה צריך שיהיה לה בנים, ועובר לא נחשב בן, ולכך ולד אינו פוטר עד שיצא לאויר העולם והיא אסורה לשוק מחמת הזיקה. אלא שאפי' שיש זיקה אבל כיון שאינה עומדת ליבום [שהרי על הצד שהוא בן קימא היא לא תזדקק לו בפועל] נמצא שהיא כמו אש"א שלא במקום מצוה, וכמו שהק' התוס' לעיל בשיטת ר"ל למה אין הוא חייב קרבן בעודה מעוברת כיון שביאתו אינה ביאה. אלא שהתוס' תי' דדמיא לקטן ד'יבמתו היא וחזיה ליה לאחר זמן' כמו שביאר בתורא"ש, וממילא כ"ז הוא על הצד שהולד לא בן קימא אבל על הצד שהוא בן קימא הרי היא יבמתו שזקוקה לו אלא שאינה עומדת ליבום ולכך חייבין עליה קרבן. [[5]](#footnote-6)

וכן משמע קצת ברש"י ד"ה שמא יהא ולד בן קימא שרש"י היה קשה לו למה לר"י הולד אינו פוטר עד שיצא לאויר העולם הרי הוא חלץ לה בעודה מעוברת, [וכקו' התורא"ש לעיל והתוס' לה: ד"ה והא לית ליה ועי' היטב] ותי' רש"י דכל דברי ר"י הוא רק מחמת שלבסוף התברר שהוא נפל אבל כאן א"א לומר כך שהרי נולד בן קימא, לכאו' למה רש"י לא עונה פשוט שכאן הוברר שאין זיקה, ולכך לא מועיל החליצה שלה, אבל לעיל הוברר שיש זיקה. ונשמע מזה שודאי גם על הצד שהוא בן קימא יש זיקה דכל עוד שאין לאשה זו מתיר על הנפילה הרי היא זקוקה ליבום, ולכך כתב רש"י דלא מהני כאן החליצה כיון שלא הוברר שהוא נפל.

ב. אבל מצינו דרך אחרת ברמב"ן לעיל הביא את קושית התוס' לר"י דדריש בן אין והא לית ליה, ובעודה מעוברת נחשב שאין לה בנים, א"כ למה אם אח"כ נולד לה בן קימא הוא חייב קרבן. והביא הרמב"ן א"נ 'התם היינו טעמא כדמפורש בירושלמי דגרסינן הרי שמת והניח אשתו מעוברת יכול תהא זקוקה ליבום ת"ל ולא ימחה שמו יצא זה שאין שמו מחוי, יכול תהא מותרת לינשא, ת"ל להקים שם בישראל עד שתדע אם בן קימא הוא אם אינו בן קימא' והנה הרמב"ן הביא את הירושלמי בשיטת ר"י ובגוונא שנולד בן של קימא, ונמצא שהוברר שאין כלל לא זיקת יבום ולא זיקת חליצה, וע"ז אמרינן ת"ל להקים שם בישראל עד שתדע וכו' הרי שגם כשאין כלל זיקת יבו"ח מ"מ צריך התר בשביל להנשא לשוק. וכן כתב הרמב"ן להדיא שם 'וכן נמי ולד של קיימא אינו פוטר עד שיצא לאויר העולם, ואעפ"כ אינה זקוקה משעה ראשונה ואין ביאה וחליצה כלום וחייבין בקרבן', הרי שס"ל דאין זיקה כלל. והיה נראה שכוונתו שאין כאן איסור הכללי של יבמה לשוק שזה איסור שנובע מכח הזיקה, אלא שיש כאן גזה"כ חדשה מקרא דלהקים וגו' עד שתדע דבעינן ידיעה ברורה שהיא מהרוב שהולד בן קימא, וזה איסור חדש וע"ז יש קרבן . וצ"ע בדין זה מהיכ"ת שצריך לדעת למה היא מותרת. ועי' באמרי משה סי' ז' סק"ב.

ומ"מ נראה דעדין חלוקים ר"ל ור"ל בדין זה דולד אינו פוטר וכו', דאמרינן בהמשך הסוגיא אמר לך ר"ל הכי קתני שמא לא יהא הולד בן קימא וחליצת מעברת וכו' וא"ת הלך אחר רוב נשים וכו' ולד אינו פוטר וכו'. ויש כאן הערה גדולה הרי לבתר שמסיק שהולד אין פוטר שיצא לאויר העולם שוב אי"ז לומר שעל הצד שהולד אינו בר קימא חליצת מעוברת לאו שמה חליצה. אלא תפ"ל שצריך למיזל בתר רוב נשים שיולדות וממילא אין לה היתר ע"י חליצה אלא ע"י הולד, והולד אינו פוטר עד שיצא לאויר העולם. והדברים מפורשים כך ברמב"ם פ"א הל' כ-כא ובשו"ע 'דפסקו שהחולף למעוברת לא הוי חליצה, 'לפיכך' הכונס או החולץ ליבמתו המעוברת לא תנשא צרתה עד שתלד זו, שאין הולד מתיר עד שיצא לעולם, הרי שהרמב"ם הביא את הדין שאין הולד פוטר אחרי הדין שאין חליצת מעוברת משמה חליצה, ו'לפיכך' וכו' הרי שבלי החסרון של חליצת מעוברת אין את ההלכה שעד שתלד וצ"ב בזה.

וראיתי מי שכתב [רשימות שיעורים] שחלוקים ר"י ור"ל בדין זה דהולד אינו פוטר וכו', דר"ל ס"ל דהדין דהולד אינו פוטר הוא דין של המתנה שיבמה צריכה שההתיר שלה יתברר, וכל עוד שלא התברר שהיא מותרת הרי היא אסורה, ולכך אם היה דין שמהני חליצת מעוברת על הצד שהיא יולדת ולד שאינו בר קיימא, נמצא שיבמה זו יש לה היתר ממ"נ, או מחמת החליצה או מחמת הולד, וממילא אין לה צורך להמתין, ולכך רק בגלל שחילצת מעוברת לא שמה חליצה 'לפיכך' אין הולד פוטר דאין לנו בירור שהיא מותרת. אבל לר"י שחליצת מעוברת שמה חליצה ע"כ שאפילו שהיא מותרת ממ"נ, מ"מ יש כאן דין דלא רק שצריך לדעת שיש לה היתר בודאי, אלא 'עד שתדע במה היא מותרת' כמו שכתב בירושלמי שהובא לעיל, ודין זה הוא אפי' אם יש לה היתר ממ"נ מ"מ צריכה היא לידע וכו', ולכך אפי' שחליצת מעוברת שמה חליצה אפ"ה שמא הולד הוא בן קימא וממילא היא צריכה להמתין. אלא דזה גופא צ"ב מהיכ"ת שיש כאן דין דעד שתדע במה היא מותרת.

**יסוד הגר"ח דא"א מנפילה זו אינה פוטרת צרה**

ג. מפורסמת קו' הגר"ח בסטנסיל סי' פא [הובא באמר"מ סי' ז], דאמרינן דאין צרתה יכולה להנשא לשוק אף על הצד שהולד בן קימא עד שתלד, משום שהולד אינו פוטר עד שיצא לאויר העולם. ולכאו' קשה הרי על הצד שהולד בן קימא הרי היא יש במעוברת דין ערוה של אשת אח כמבואר במתני' דחייבין עליה קרבן, וא"כ דל מהכא הולד, הרי יש כאן פטור בין על היבמה ובין על הצרה מכח הערוה של הא"א שלא הותר, ומדוע אין צרתה יכולה להנשא שמא יהי' הולד בן קיימא.

[ועוד הק' בדברי התוס' לעיל י. ד"ה לעולם, שהק' התוס' ליתני במתני' אשת איש שפוטרת צרה, כגון שגירשה אחד ע"מ שלא תנשא לראובן ונשאת לאחיו ומת, דאסורה לראובן מטעם אשת איש, ותי' התוס' דלא דמי לאחות אשה שהיא ערוה בשעת נפילה, משא"כ הכא דעכשיו אינה אשת איש רק ע"י היבום תהי' א"א למפרע, והוסיפו התוס' ואפי' אם תחשבנה כא"א כיון שמטעם א"א אסורה להתייבם, מ"מ לא דמי לשאר ערוה שתפטור צרתה, שאם תבעל ותעשה א"א למפרע, א"כ לא היתה מעולם אשת אחיו, ואשתו השני' אינה צרתה. עכ"ת דברי התוס'. והק' הגר"ח נהי דלא הוי עכשיו ערוה דאשת איש, מ"מ סו"ס כיון שהיא מופקעת מדין יבו"ח ממילא לא פקע ממנה איסור אשת אח, דהרי לא שרי רחמנא איסור אשת אח אלא במקום שהיבמה זקוקה להתיבם, וכאן כיון שאסורה להתיבם הדר איסורא אשת אח, ותפטור צרתה מדין ערוה דאשת אח].

ויסד לן הגר"ח דאיסור ערוה דאשת אח דממילא אינו פוטר צרה, פי' דדין ערוה הפוטרת מיבום הוא רק במקום שהערוה הוא סיבה שהיא לא תפול ולא תזדקק ליבום כגון בתו וכדו', דהערוה הוא סיבה שאין כאן נפילה ליבום, אבל ערוה דאשת אח אינו סתירה ליבום אלא אדרבא הוא סיבה לנפילה ליבום, ואפי' אם מאיזה טעם אינה יכולה להתיבם בפועל, לא אמרינן שכיון שבפועל היא לא יכולה להתיבם ממילא יש בה איסור ערוה של אש"א, דאיסור אשת אח אינו ערוה כלפי מצות יבום, זולת בגוונא שהיא אשת אח שלא מנפילה זו, כגון אשת אחיו שלא היה בעולמו דאז היא עצמה נדחית מחמת איסור אשת אח, וממילא צרתה נמי מיפטרה בזה.

ד. ובקה"י בסו"ס ו' כתב דדברי הגר"ח תלוי בהנ"ל דאם הטעם שהיא אסורה לשוק היה מחמת שהיא זקוקה ליבום שפיר הביא הגר"ח ראיה גדולה, שאין כאן סיבה לפטור אותה מזיקה מכח האיסור ערוה של האש"א.

אבל אם הטעם הוא כמו שכתב הרמב"ן, דר"ל ס"ל שאפילו שאין בה שום זיקה היא אסורה לשוק מגזה"כ דעיין עליו דכל שלא נתברר להדיא סיבת ההתר לא תנשא לשוק, וכמו שכתבו התוס' לעיל דכל שהיא עומדת בספק אינה מתייבמת ואינה נשאת לשוק. והביא ראיה לדבריו שהרי ר"ל ס"ל שאין לחוש שמא תפיל משום דרוב נשים ולד מעליא ילדן, א"כ אינה עומדת בספק דמה"ת הולכין אחר הרוב, וא"כ אמאי קאמר דלא תנשא לשוק, וע"כ דמקרא דבעיין עליו נתחדש שבעינן ידיעה ברורה כדי להתירה לשוק.

וגם לר"י דלית ליה לדרשא דעיין עליו, מ"מ הוכיח שם בקה"י דס"ל שאף שאין זיקה כלל מ"מ אסורה להנשא לשוק עד שיצא לאויר העולם כמו שכתב הרמב"ן הנ"ל בשיטת ר"י. וממילא ליכא כלל ראיה לדברי הגר"ח דאינה יכולה לפטור צרתה לשוק מדין ערוה דאשת אח, שהרי לא היא ולא צרתה אסורים להנשא מחמת הזיקה, וממילא לא שייך לומר שהערוה של הא"א יפטור אותם מהזיקה. אלא יש כאן גזה"כ שאף שמותרת היא מ"מ בעינן לידע מחמת מה היא ניתרת אי מחמת יבום או מחמת ולד. וממילא אין ראיה.

ודברי הקה"י צרכים הסבר, שהרי פשוט וברור שאילו היה היבום נושא את אחות המעוברת היה פוקע האיסור להנשא לשוק, והיתה מותרת לשוק, והיינו משום שהיא ערוה על היבם מחמת אחו"א, וא"כ אם האיסור אש"א דממילא היה סיבה לפטור כמו שאר עריות, א"כ היה כאן סיבה לפטור, ומה נפק"מ אם המעוברת היא ערוה של אש"א או ערוה של אחו"א. וע"כ כמו שיסד לן הגר"ח שאש"א דממילא לא חשיבה ערוה לדיני יבום.

**אמר לך ר"ל וכו'** 'שמא' לא יהיה הולד בן קיימא וחליצת מעוברת ל"ש חליצה וכו'. עי' מהרש"א שהק' על הלשון 'שמא' לא יהא וכו', הרי אם הולד בן קימא לכו"ע אין הליצה פוטרת. ועי' בקרני ראם.

**בשלמא לא תתיבם** וכו' אלא לא תחלוץ אמאי וכו'. מבואר בסוגיא לקמן מא: דהטעם דהיבמה לא תתיבם ולא תחלוץ עד שיש לה ג"ח, היינו משום שכיון שאינה מתייבמת משום דהוי ספק איסור דילמא מעוברת היא, נמצא שאינה מתיבמת, וממילא אינה חולצת מהטעם ומהכלל דכל שאינה עולה ליבום אינה עולה לחילצה, ומבואר שם ברש"י ד"ה אלא ובריטב"א שם דהאי כלל התם הוא בדין 'לכתחילה' אבל בדיעבד הרי ס"ל לר"י שהיא חולצת דחליצת מעוברת שמה חליצה. אבל מ"מ לכתחילה אינה חולצת מהכלל דכל שאינה עולה ליבום וכו'. וא"כ יש להעיר מה הק' הכא בגמ' שתחלוץ וכו' הרי כיון שאינה עולה ליבום דהוי ספק איסור ה"נ אינה עולה לחליצה. ועמד בזה הריטב"א שם וכתב דהכא הוי חששא רחוקה וזמנה ארוך טובא, ולכך היה עדיף לן לשנויי באופ"א. ועי' ברשב"א שם.

1. ועי' בקובה"ע סד סק"א שהעיר דלכאו' כ"ז הוא לשי' רבנן דכונס יבמתו לשם נוי ולשם אישות הולד כשר, אבל לאבא שאול שס"ל כאילו פוגע בערוה וקרוב בעיני להיות הולד ממזר, הרי דאם אין מצוה הוי בכלל איסור דא"א. והגמ' אומרת שהמשניות של יבמות קאי בשיטת אבא שאול, ועי' במשנת ר"א סי' כ' אות ב'. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להתבונן בדבריהם, דהרי כל הראיה שלהם שאין כאן נאסרה הוא רק בגלל שלבסוף היא זקוקה, אבל אם לבסוף הולד של קימא הרי היא אש"א שלא במקום מצוה והוא חייב בקרבן, וצריך להיות בה דין נאסרה, ומחמת זה היא צריכה להיות פטורה מיבו"ח, וא"כ אפילו שאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם, מ"מ תפטר מחמת הערוה של האש"א ודין נאסרה. וזה בעצם קו' הגר"ח. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואולי כוונתו שנחלקו בדין כל שאינו עולה המחודש, דאביי סבר דשפיר הוי עולה לייבום שהרי יש לה זיקת יבום. אבל רבא סבא דבעינן לא רק זיקת יבום אלא עולה לייבום בפועל. ועי' בסמוך בשם הקובה"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. והרי"ז דומה למה דאמרינן לקמן מד. דלאחר שידעינן דכל שנתיבמה אחת אין מתיבמת השניה, דבית אחד הוא בונה וכו'. ידעינן נמי שהשניה לא חולצת, מהכלל דכל שאינו עולה ליבום וכו', אפילו שבודאי שאין בשניה כרת, והיינו משום שהדין יבום שבה אומר שהיא פטורה מיבום, וממילא היא פטורה מחליצה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכפי הנראה יסוד הדברים הם בחי' הגרש"ש זצ"ל דהולד שנולד אח"כ הגדר הוא שנחשב 'מתיר', והביאור הוא דיבמה מעוברת חל עליה דין של שומרת יבם, ויש בה זיקה שהיא צריכה להתר, דזיקה אינו רק כלפי הקיום של היבו"ח, אלא זיקה היא כאשר היא זקוקה להתר, ואף אשה מעוברת צריכה להתר, ויש בה התר בב' אופנים, או ע"י יבו"ח [באם הפילה], או ע"י שתלד בן קיימא, ולכך אע"פ שנתברר שהיא באיסור א"א כלפי היבם, מ"מ להנשא לשוק אינה יכולה כ"ז שאין בה מתיר. והדברים מחודשים מאד. [↑](#footnote-ref-6)