רשימות בדין בסיס ב
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

בדין בסיס באמצע שבת, דעת בעה"מ דקנ"ד: בחד תירוצא שאינו נעשה בסיס.

ספר אור זרוע ח"ב - הלכות שבת סימן פו, ואין שייך כאן לומר דליהוי טבלא בסיס לעצמות וקליפין דלא הוה עליה מבין השמשות ותו דדמי לשכח

תוספות רי"ד מסכת שבת דף קנד עמוד ב, בשליפי זיטרי פירש המורה משואות קטנים ששומט הכר מתחתיהן ונופלין על כר שני וכן עד שמגיעין לארץ אי קשיא ולימא הכרים נעשו בסיס לדבר האסור ויהא אסור לטלטלן. דהא הניח מדעת הוי ובמניח אמרי' גבי מעות שעל הכר דנעשה בסיס לדבר האסור ואסור לנער הכר וה"נ יהא אסור לשמוט הכרים מתחתיהן ואין לומר דלא יקרא בסיס אלא כשמניח מבע"י אבל כשמניח בשבת לא דהא בפ' כירה מותבינן למ"ד אין מבטלין כלי מהיכנו מחבית של טבל שנשברה שמביא כלי ומניח תחתי' והא קא מבטל כלי מהיכנו וכן מנותנין כלי תחת הנר לקבל ניצוצות וכן מכופין את הסל לפני האפרוחין וכל אלה בשבת מניחן וקרי להו ביטול כלי מהיכנו ולא אמרי' שאם יצטרך לכלי ישפכנו במקום אחר שכיון שהניח הטבל לתוכו בשבת נעשה בסיס לדבר האיסור ואסור לטלטלו תשובה התם אע"פ שהניחו בשבת ע"ד לעמוד שם הניחן ולא לפי שעה והילכך נעשו בסיס לדבר האסור אבל הכא לפי שעה הניח הדברים שלא ישברו בעת נפילתן ולא שיעמדו עליהן כל היום הילכך מותר לשומטן

בית הבחירה למאירי מסכת שבת דף קמג עמוד א ושמא תאמר לאסור טלטול הפת מטעם בסיס לדבר האסור וא"ת שאין דין בסיס אלא במניח מערב שבת הרי אמרו מטה שלא ייחדה למעות אם יש עליה מעות אסור לטלטלה ר"ל אע"פ שלא היו שם מאתמל תירצו בה גדולי המפרשים שהמטה מתוך חשיבות המעות נעשית בסיס ובטלה אצלם אבל גרעינים בטלים הם לגבי פת וכן קלפין לגבי טבלא ויש מתרצים שלא אמרו בסיס אלא כשהיו שם בין השמשות ומטה שאני שמתוך חשיבות המעות היא בטלה אצלם אף כשלא היו שם עד השבת וגדולי הדורות פירשו שהמטה לא משום בסיס הוא ולא נאסרה אלא בעוד שהמעות עליה הואיל ולא היו שם בין השמשות הא אם היו שם מבערב נעשית בסיס וטלטולה אסור אף לאחר שהוסרו

אך מד' ש"ר מבו' דפליגי ע"ז, ע' תוס' דמ"ד: ותוס' ריש ביצה, וע' בראשונים בדקמ"ג. וברשב"א ריש ביצה, ובראשונים בדקנ"ד: ובשאר דוכתי, ועי' חי' בית מאיר דמ"ד: שנקט בפשיטות דבסיס באמצע השבת שרי, עיי"ש שנדחק עפי"ז בד' התוס' שם, וצ"ע.

והחזו"א כתב דמודה הבעה"מ דטלטול גמור אסור, ורק ניעור שרי, והוכיח כן מסוגיית הגמ' דמ"ד:, והאמנם לגבי מטה שייחדה למעות כתבו הראשונים דקמ"ג. די"ל דאיירי בדא"א לנער, אך בההיא דמוכני הוכיחו התוס' וש"ר שם דמ' דאיירי גם באפשר למקומו, ואפ"ה כ"ז שיש עלי' מעות אסור לטלטלה, גם בשלא היו עלי' כל ביה"ש, כמבו' כן בגמ' דמ"ו., אך אי"ז מוכח, די"ל דבעה"מ יפרש דלעולם איירי בדא"א לנער, והא דלא מוקמי' לה בשוכח, הוא משום דלגבי דין ניעור ליכא נפ"מ בין נשמטת לשאינה נשמטת, ונת' בפרט זה במקומו.

עוד הקשו ע"ד בעה"מ מדינא דקינה של תרנגולים, ויש שפירשו דאיירי התם לגבי טלטול גמור, אך מ' בגמ' שם דהנידון שהקינה עצמה נעשית מוקצה, דומיא דמה שדנו שם לר"י.

וע' חזו"א סימן מ"ח סק"ח שכתב לחדש דבדבר המיוחד לכך נעשה בסיס אף באמצע השבת, ז"ל, ותימא לדעת הרז"ה מאי משני שבת מ"ה ב' דאית בה ביצה והיינו שנולדה בשבת, אכתי למה לא ינער הביצה ויטלטל הקינה נהי דקינה העשוי' לכך חשיב מניח אכתי מניח בשבת נמי שרי לנער, וצ"ל דכיון דקינה מיוחדת לכך מודה הרז"ה דהוי בסיס אף בהונח בשבת, וע' שטמ"ק ביצה דכ"א: דלכאו' מבו' כן, ויש לפרש דהא דאין נעשה בסיס באמצע השבת הוא משום שאין הקצאה באמצע השבת, אך היכא שמיוחד לכך ה"ז מתייחד להמוקצה מצ"ע, וכה"ג ה"ז אוסר אף באמצע השבת.

וזה מתישב למש"נ במק"א ללמוד מד' הגר"א והיד אפרים דהא דהיכא דמיוחד לכך ה"ז אוסר אף בשוכח, לאו היינו משום דסתמא דמילתא דעתו ע"ז, אלא הוא משום דבמיוחד לכך ל"ב לדעתו, אלא ה"ז מתייחד לכך מצ"ע.

וחזו"א הוכיח עוד שטלטול גמור אסור, מדין שיורי כוסות בביצה דכ"א: ומבו' בראשונים שם שנידון הגמ' הי' מדין בסיס, והרי דיש בסיס באמצע השבת עכ"פ לאסור לטלטל ההיתר עם האיסור, אך בחי' הרא"ה שם כתב דכיון שהי' בסיס בתחילת השבת, הגם דבתחילת השבת הי' זה היתר, מ"מ לא חשיב בסיס באמצע השבת, וזה חידוש רב.

ובעיקר ד' החזו"א דטלטול גמור אסור, נ' בדבריו דהוא קנס ע"ד התוס' דקכ"ג.

אך יש מקום לפרש דהוא משום דהגם דאי"ז בסיס לאסור ההיתר עצמו, מ"מ כבר לא חשיב כטלטול מן הצד לגבי האיסור, דהבסיס הוי בית יד דהאיסור.

אך להלן נתבאר, שבד' המהרי"ל והגרע"א מבו' דאף בבסיס גמור הוי זה טלטול מן הצד דהאיסור, ואך דאסור משום דהבסיס עצמו נעשה מוקצה.

ולכאו' כחילוק זה מוכח במ"ב, שבדבריו בסימן סי' רס"ה סקכ"ו שי"א סק"ג וביאור הלכה סי' ש"י ד"ה מיטה מבו' דאין בסיס באמצע השבת, ואילו בסימן ש"י סקל"ז העתיק את ד' הט"ז דצריך להניח דבר היתר, וע"כ דטלטול גמור אסור.

אך צ"ע ממש"כ בסימן רע"ז סקי"ט דסגי שהיו חלות בתחילת השבת, ולכאו' הוא רק משום שאין בסיס באמצע השבת ושרי אף טלטול גמור, וצ"ע בזה.

עי' השלמה ס"פ נוטל שכתב דאין בסיס באמצע השבת, אך במיטה שייחדה למעות כיון דמעות חשיבי יש בסיס גם באמצע השבת, עיי"ש, והובא במאירי שם.

ויל"פ הטעם בזה ע"פ הנ"ל, דבמעות דחשיבי ל"ב להקצאתו, אלא מאליו הוא מתייחד לשמש לזה, וע"כ ה"ז אוסר אף באמצע שבת.

אך הרי אמרו בגמ' דגם במעות שע"ג הכר אינו נעשה בסיס בשוכח, וי"ל דהתם דין אחר הוא, דבשוכח לא חזינן לי' כמשמש למעות, ודו"ק.

ולפ"ד הראב"ד שהובא בריטב"א ושיטה לר"נ דקמ"ג. דבמיטה שיש עלי' מעות הוי בסיס גם בשוכח, יש להבין דזהו מה שהביאו הראשונים משמו דהוי בסיס גם באמצע שבת, משום דל"ב להקצאתו.

ד' הראשונים דבמניח באמצע השבת ע"מ לנערו ל"ה בסיס, וצ"ב צירוף ב' הטעמים.

ואולי יל"פ דכל שמניח ע"ד לנערו, לא חזינן להדבר מצ"ע כבסיס, שהרי אי"ז משמש לו לכל השבת, ואך דמ"מ איהו מקצי לי', וזה להיפך מהטעם שנת' בדעת ר"ת דהיכא שאין דעתו להניחו כל השבת אין לאסור משום הקצאתו, אך באמצע השבת הרי אין לאסור משום הקצאת האדם דאין הקצאה באמצע שבת, ולא אסרינן אלא משום דהדבר מצ"ע הוי כבסיס, וע"כ לא אסרינן אם אין דעתו להניחו לכל השבת.

שולחן ערוך הרב אורח חיים קונטרס אחרון סימן רנט

ולא דמי לאבן שעל פי החבית שמותר להגביה, לפי שמכיון שהחבית לא נעשית בסיס לאבן אם כן היא חשובה בפני עצמה, והוא מטלטל אותה בלבדה שהיא דבר המותר ואינה משמשת כלל להאיסור, וגם היא אינה מטלטלת את האבן אלא הוא מיטלטל מאליו (ומגמרא ריש פרק נוטל לא קשיא מידי, דלא מצריכים געגועים אלא משום דאין צריך לתינוק כמו שכתבו התוס' שם ודו"ק). וכן גבי מת שבמטה שצריך למקומו, שמכיון שהמטה לא נעשית בסיס למת אם כן היא חשובה בפני עצמה והוא מטלטל אותה בלבדה, ואינו חשוב כמטלטל את המת על ידי המטה כיון שהיא חשובה בפני עצמה ואינה משמשת כלום להמת, שאם היתה משמשת לו היתה בסיס לו. משא"כ כאן, שהכוש או הקדרה משמשים לטלטל ההטמנה הרי זה טלטול ע"י דבר אחר כדרכו ולא מן הצד של היתר, שההיתר נעשה כידא אריכתא דידיה, עכ"ל.

מבו' בלשונו דמכח דין בסיס כבר לא חשיב כטלטול מן הצד.

בעל המאור שבת דף מז עמוד ב

ואלעזר בן תדאי דשרי בכוש או בכרכר לתחוב בהן הוא הדין בלפת וצנונות הטמונים תחת הגפן אפי' כשאין מקצת עלין מגולין אם יש לו כוש או כרכר שיכול לתחוב בהן תוחבן ומנערן וכן באבן שעל פי החבית בשוכח שאין החבית נעשית בסיס מטה על צדה והיא נופלת וכן במעות שעל הכר בשוכח כמו ששנינו בפרק נוטל כל אלו טלטול מן הצד הן בדבר שאינו נעשה בסיס לדבר האסור והרבה סתמות נשנו כבן תדאי להתיר טלטול מן הצד כאותה ששנינו הקש שעל גבי המטה לא ינענענו בידו אבל מנענעו בגופו כדאיתא בפרק רבי אליעזר אומר תולין וכאלו ששנינו באבן שעל פי החבית ומעות שעל הכר ובמניח דבר של איסור על דבר היתר להיות ההיתר תשמיש לאיסור נעשה ההיתר בסיס לאיסור ואסור לנגוע בו כל עיקר לטלטלו אפי' מן הצד כנר שע"ג הטבלא בפ' כל כתבי הקדש ואבן שע"פ החבית ומעות שעל הכר בפ' נוטל

נ' מלשונו ג"כ דדין בסיס מהני דלא יהא כטלטול מן הצד.

בעיקר ד' הגרע"א והבית מאיר בסוגיא דקי"ז., העירוני דהי' מקום לדון בזה, אי נימא דבבסיס נתחדש דליכא דין טלטול מן הצד, א"כ התם דהוי בסיס ודאי בעי' להיתר מיוחד, ולא סגי בהא דא"א לנער, אך בדבריהם מבו' דגם בבסיס חשיב שפיר כטלטול מן הצד, ודו"ק.

והראוני דכ"ה בשו"ת מהרי"ל סימן ר', ז"ל, שו"ת מהרי"ל סימן ר, ולטלטל מוקצה על ידי נפיחה, אף על גב דכתבתי לעיל +בסי' קצג+ דכחו כגופו דמי, מכל מקום אין נראה לאסור זה דהכא תלי באורחא לטלטל +וכה"ג בטלטול מן הצד ע"י כו', ב' מ'+ בכה"ג וטלטול מן הצד ועל ידי שינוי כלאחר יד שרינן, דתנן הקש שעל המטה +לא ינענענו בידו אלא מנענעו בגופו, שבת קמא, א+ כו', וכן פוגלא +שם קכג, א+ שרינן כר' אליעזר בן תראי +תדאי, שם בגמרא+ אף על גב דודאי מזיז עפר ממקומו, וכן ביצה דאסר רב יוסף גזירה שמא יזיז לגירסת ר"ת +ר"ת ולפירו' פ' כירה, ב' מ'+ פרק כירה +כנראה כוונת רבינו מה שכתב תוס' שם לט, א ד"ה מפני, בשם ר"ת שלרש"י צ"ל הגרסא שמא יזיז, אבל הוא בעצמו חולק שם. ויותר נר' דצ"ל לגירסת רש"י+ פי' שמא יזיז עפר בידים אבל כל מה שמזיז בביצה משום הוא לא אסרינן ואין לך כלאחר יד גדול מזה, וביד לא אסרו אלא משום משוה +אשוויי, ב' מ'+ גומות. "והא דאסרינן במניח +שם קמב, ב+ אפי' ניעור משום דהכלי עצמו נעשה בסיס לדבר האסור ומטלטל מוקצה בידים שהכלי נעשה מוקצה ומטלטל לי' כי אורחי'", עכ"ל.

ומבו' להדיא בסו"ד מהרי"ל, דאף בבסיס לדבר האסור, אין לאסור אלא משום דהבסיס עצמו נעשה מוקצה, ולא משום טלטול האיסור, דזה חשיב שפיר כטלטול מן הצד.

ועי' היטב בל' תוס' תלמיד ר"י הזקן דמ"ז., ויל"פ דבריו דבסיס דשלהבת לנר אינו בסיס גמור, רק היינו שהטלטול מתייחס לשלהבת, עייש"ה.

אמנם הראוני שיטה חדשה בזה בד' הריטב"א לעיל דקי"ז., ז"ל, ואע"ג דבסיס לדבר האסור לא מיתסר אלא במניח ואילו הכא כשוכח דמי שהרי לא עשו מעולם מן העור בסיס לבשר לדעת, מ"מ הא קיי"ל דבעודם עליו אפי' בשוכח נעשה ההיתר בסיס לדבר האסור להאסר עמו, עכ"ל.

והנה לפי פשטות הדברים דחובת ניעור הוא משום שלא התירו לטלטל האיסור היכא שבידו לנערו, או משום דכל שאינו מנער חשיב כמטלטל האיסור להדיא, ל"ש לאסור לטלטל עור עם הבשר, ומתרי טעמי, חדא דהתם הרי א"א לו לנער, שהרי לפי' הריטב"א שם איירי שהעור מחובר עם הבשר ואסור לו להפשיטו ממנו, ועוד שהרי התם התירו לו לטלטל את הבשר עצמו, וא"כ מה טעם יש לאסור לטלטל העור עם הבשר, הרי כל הא דאף בשוכח צריך לנער האיסור, הוא משום איסור טלטול האיסור, אך בעור ובשר שהתירו לו לטלטל הבשר האסור בידים, מה טעם יש להצריך לנער הבשר מן העור ולטלטל הבשר לחודי', הרי העור אינו אסור כלל בטלטול.

אמנם ביאור ד' הריטב"א נלמד מלשונו שכתב דבעודם עליו אפי' בשוכח "נעשה ההיתר בסיס לדבר האסור להאסר עמו", ומבו' בד' הריטב"א דהא דאף בשוכח אסור להגבי' ההיתר עם האיסור, הוא משום דבעוד האיסור עליו נעשה ההיתר בסיס לדבר האסור ליאסר עמו, ואף ההיתר עצמו אסור בטלטול, והא דמותר לנער האיסור, הוא משום דל"ה בסיס אלא בעודו עמו, וכל שבא לנערו ממנו כבר לא חשיב בסיס.

ולפ"ז ניחא הא דאסור לטלטל העור עם הבשר, דהגם דהבשר הותר בטלטול, מ"מ אסור לטלטל העור עמו, שהרי העור עצמו הוי דבר האסור בטלטול כ"ז שהבשר עליו, וע"כ אף דא"א לו לנער אסור

עוד מבו' בד' הריטב"א, דאף דהבשר מותר בטלטול מפני כבוד שמים, מ"מ חשיב העור כבסיס לדבר האסור, כיון דמצ"ע אסור הבשר בטלטול, ואך שהתירו מפני כבוד שמים.

אמנם בד' התוס' מבו' לא כן, אלא אחר שהותר לטלטל את הבשר משום כבוד שמים, גם אין העור חשוב כבסיס לדבר האסור, עיי"ש.