39 חביתא
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ג' י"א מנ"א תשס"ח

**א**

א] ב"מ דס"ד., אמר אביי שרי ליה לאיניש למימר ליה לחבריה הילך ד' זוזי אחביתא דחמרא אי תקפה ברשותך אי יקרא אי זילא ברשותי, א"ל רב שרביא לאביי האי קרוב לשכר ורחוק להפסד הוא, א"ל כיון דמקבל עליה זולא קרוב לזה ולזה הוא.

ולקמן דע"ג:, א"ל רבא מברניש לרב אשי חזי מר רבנן דקא אכלי רביתא, דיהבי זוזי אחמרא בתשרי ומבחרי לה בטבת אמר ליה אינהו נמי אחמרא קא יהבי אחלא לא קא יהבי מעיקרא דחמרא חמרא דחלא חלא ההיא שעתא הוא דקמבחרי.

והתוס' בסוגיין הקשו, וא"ת אכתי כי לא אתני נמי יכול לחזור בו אי תקפה דמק"ט הוא וכו', ובס"פ נמי אמרי' גבי רבנן דיהבי זוזי אחמרא בתשרי ומבחרי להו בטבת, וקאמר אחמרא יהבי ואחלא לא יהבי, ואין לחלק בין מוכר בתשרי ולוקח בטבת לשאר השנה דבהמוכר פירות לא קמפליג בין קודם טבת לאחר טבת, לכך נראה דתקפה דהכא לאו היינו שהחמיץ אלא קלקול בעלמא כמו יין הנמכר בחנות, עכ"ל.

אמנם לדעת רש"י שפירש דאם תקפה היינו אם מחמצת, הדק"ל דמ"ט הוצרכו הכא לה"ט דקביל עלי' זולא, ולא שרינן מכח הא דמעיקרא דחלא חלא.

ובפשוטו צ"ל בזה, דדינא דהתם הוא רק עד טבת, וכמש"כ כן בהגמ"ר והג"א בסוגיין ובסה"ת שער מ"ו ח"ד דין מ"ד ובחי' הרשב"א ב"ב דצ"ח, גם י"ל למש"כ בשטמ"ק בסוגיין בשם הראב"ד ובתוס' הרא"ש ובחי' הריטב"א, דהכא איירי שעירה הלוקח את היין בקנקניו, דכה"ג ל"ה זה מק"ט, גם י"ל כמש"כ התוס' בב"ב דצ"ז: דאביי אשמעינן דאפי' בחמרא דידעינן ביה שראוי להתקיים אפילו הכי מקבל עליה מוכר אי תקף מחמת שום דבר מחמת חום או מחמת טלטול או מחמת דשני בברזא, עיי"ש.

ב] עוד הקשו התוס', דמ"ט הוצרכו לקמן לטעמא דמעיקרא דחלא חלא, תיפו"ל דאפי' בתקפה דליכא למימר הכי שרי להתנות, כדאמר הכא כיון דקביל עליה יוקרא וזולא קרוב לזה ולזה הוא, ובסה"ת שער מ"ו ח"ד דין מ"ד הוכיח מזה דהכא איירי בעיסקא, עיי"ש, ותירצו דקלקול של חימוץ שכיח הלכך אע"ג דמקבל עליה יוקרא וזולא הוי רחוק להפסד והוי דומה לרבית אי לאו טעמא דמעיקרא חלא חלא, עכ"ד.

אמנם תי' זהו הוא לטעמייהו דתקפה דהכא לאו היינו שהחמיץ אלא קלקול בעלמא, אך לדעת רש"י ודעימי' דהיינו חימוץ הדק"ל דמ"ט הוצרכו לקמן לטעמא דמעיקרא דחלא חלא, ולא שרינן מכח הא דקרוב לזה ולזה הוא, וכדשרינן בסוגיין מכח טעם זה.

ובפשוטו צ"ל בזה, כמש"כ בפסקי רי"ד לקמן דע"ג:, דהתם איירי דפסק עמו כשער גבוה דלא קביל עלי' זולא, וע"כ לא שרי התם אלא משום דמעיקרא דחלא חלא, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין ולקמן, ועי' להלן סקי"ד בהערה שנת' להוכיח כן גם מד' תור"פ והריטב"א לקמן דע"ג:.

ג] ונ' לדון בזה בדעת רש"י, דהנה יש לדקדק בד' רש"י, שפירש בסוגיין טעמא דרב שרביא, ז"ל, קרוב לשכר אם יקרא, רחוק להפסד, אם תקפה לא מקבל עלי', ותניא בפירקין קרוב לשכר ורחוק להפסד רשע, דשקיל רבית, דכיון שאינו מקבל עליו אחריות המקח נמצא שאי"ז מכר ומעות הלואה הן אצלו, וקריבת השכר מחמת רבית הוא, עכ"ל, ולהלן דע"ג: פירש טעמא דרבא מברניש, ז"ל, ומבחרי לי' בטבת, נוטלין יין טוב, ואי הוו שקלי לי' מתשרי דלמא הוי מחמיץ, ואשתכח דמשום דאקדימו מעות בתשרי ועדיין לא יצא השער[[1]](#footnote-2) קיבל עליו המוכר אחריות, ול"ד לההוא דלעיל דיש לו חטין, לפי שהיין רגיל להחמיץ ושמא שלו כצ"ל החמיץ, עכ"ל.

וילה"ע במה ששינה רש"י פירושו, דבסוגיין פירש דטעם האיסר הוא משום דכל שאינו מקבל עליו האחריות ל"ה מכר ומעות הלואה הן אצלו, והתם לא הזכיר כלל לה"ט דל"ה מכר ומעות הלואה הן אצלו, אלא פירש דטעם האיסור הוא משום דקיבל עליו האחריות משום הקדמת המעות. גם הכא פירש דהאיסור הוא בקריבות השכר, דהיינו בקבלת היוקרא דזה הוי בעד המתנת המעות, ואילו התם פירש דהאיסור הוא בהאחריות דהיא הויא בעד המתנת המעות, ועי' תור"פ וריטב"א לקמן דע"ג: שעמדו בזה על ל' הגמ' דמשמע כן, עיי"ש מש"כ בזה, והבאנו דבריהם להלן סקי"ג, גם התם הק' ע"ז דמ"ש מפסיקה ביש לו, ואילו הכא לא הק' כן.

גם בפשוטו נ' דמה שחילק שם דרק ביין אסרו משום דהיין רגיל להחמיץ ומשא"כ בפסיקה על חטים, הוא רק לפ"מ שפירש התם דהאיסור הוא משום דקבלת האחריות הויא בעד המתנת המעות, ובזה הוא שחילק דבפסיקה על חטים שאין רגילין להתקלקל, לא תלינן להאחריות בהמתנת המעות, אך לפ"מ שפירש בסוגיין דהאיסור הוא משום דכל שאינו מקבל עליו אחריות המקח נמצא שאי"ז מכר ומעות הלואה הן אצלו, לכאו' נ' דזה שייך אף בפסיקה על חטים, דמ"מ כיון שאינו מקבל עליו אחריות אף שאי"ז רגיל להתקלקל נמצא דאי"ז מקח, ועי' להלן סק"? שנת' כסברא זו בישוב קו' המחנ"א ע"ד הנמו"י לקמן דע"ג:, וי"ל, דרק ביין שרגיל להחמיץ ואין דרך מקח לקבל אחריות ע"ז, הרי דכל שקיבל ע"ז אחריות אמרי' דאי"ז מקח כלל, אך בחטים שאין רגילין להחמיץ, דרך המוכרין לקבל ע"ז אחריות, וע"כ לא חזינן לזה כהלואה.

ד] ונ' מזה בדעת רש"י דבאמת ב' סוגיות חלוקות הן, והיינו דהכא איירי שפסק עמו על חבית ידועה, ובכה"ג כל שאין מקבל עליו אחריות המכר ה"ז מברר שאי"ז מקח כלל, וזה שדימה רש"י לסוגיא דלקמן ד"ע. דקרוב לשכר ורחוק להפסד אסור, אשר היינו דכל דהוו המעות באחריות המקבל, ה"ז מברר דאי"ז פיקדון אלא הלואה, וה"נ הכא כל דהויא החבית באחריות הנותן, ה"ז מברר דהוי החבית ברשות המוכר, אך בסוגיא דלקמן דלא פסקו עמו על חבית ידועה, הרי דהתם אין האחריות מבררת שאי"ז מכר, שהרי התם המקח קיים לעולם, דגם אם יחמיצו חלק מן החביות מתחייב המוכר ליתן חבית יין אחרת, ואך דהתם אסרינן משום הא גופא דמקבל עליו אחריות במקח זה, וע"ז אמרי' דכיון דמעיקרא דחלא חלא אי"ז "קבלת אחריות" אלא מעיקרא לא לקחו יין מקולקל.

ובזה מתבאר היטב הא דבסוגיין דנו לאסור משום קבלת היוקרא, ובסוגיא דלקמן דנו לאסור משום קבלת האחריות, דבסוגיין דהאחריות מבררת דאי"ז מקח ומעות הלואה הן אצלו, הרי ממילא יש לאסור משום קבלת היוקרא, דכיון שאי"ז מקח א"כ הי' בדין שלא יהא היוקר ללוקח, ואילו בסוגיא דהתם דאין קבלת האחריות מבררת דאי"ז מקח, הרי דאין לאסור משום קבלת היוקרא, שהרי כיון דהוי זה מקח גמור, הרי מן הדין שיהא היוקר ברשות הלוקח דדידי' אתייקר ואי"ז אגר נטר.

ומאידך מה"ט לא דנו בסוגיין לאסור משום קבלת האחריות, דרק בסוגיא דלקמן דהמקח קיים בכל גווני, ע"כ י"ל דמה שהמוכר מקבל עליו אחריות מקח זה הוי זה כאגר נטר, אך בסוגיין דהא דמקבל עליו המוכר האחריות הוא משום דל"ה זה מקח גמור ומעות הלואה הן אצלו, הרי דמן הדין הויא האחריות על המוכר ואי"ז אגר נטר כלל, ועד"ז כתבו תור"פ וריטב"א לקמן שם, וכמש"נ בביאור דבריהם להלן סקי"ג.

ה] ובזה מתישב גם הא דלא התירו בסוגיין מכח הא דמעיקרא דחלא חלא, והיינו משום דבסוגיין דאתינן לאסור משום ??,

ומצאתי עיקר הדברים מפורשים כן בפסקי רי"ד לקמן דע"ג:, ז"ל, ואי קשיא כיון דשרינן הכא אע"ג דלא מקבל עלי' זולא משום ה"ט דמעיקרא הוי חלא, א"כ אמאי אמרי' התם דמקבל עלי' זולא, תשובה אי"ז המקח דומה לאותו דהתם, דהתם קנה ממנו חבית מסומנת ואי לא קביל עלי' לא חלא ולא זולא אשתכח דמעות הוו הלואה גבי' וכדמעיקרא אגר מעותיו קא שקיל, אבל הכא לא זבין לי' דבר מסומן אלא כו"כ חביות בדינר זהב, אפי' הי' כולי' חמרא חלא מיחייב למזבן מעלמא ומיתיב לי', הלכך המכר קיים הוא, וכיון שהמכר קיים אין כאן הלואה, ואם יתייקר היין היין שלו נתייקר הלכך שרי ולא מיחזי כרבית, עכ"ל.

אמנם לדעת רש"י דהאיסור בסוגיין הוא משום דאי"ז מקח כלל, לכאו' כ"ז שייך רק אם הוי זה אחריות בעלמא, אך אם מעיקרא דחלא חלא ולא יהבי דמי על יין מקולקל, הרי דאי"ז טעם לומר דאי"ז מקח, אלא דאף המקח תלוי ועומד אם הוא יין טוב או יין מקולקל, וצ"ע בזה.

ו] ובזה מתישב גם הא דלא התירו בסוגיא דלקמן מכח הא דמקבל עליו זולא, דכיון דהתם אתינן לאסור משום דקבלת האחריות עצמה הויא רבית, י"ל דע"כ ל"מ הא דקביל עלי' זולא להתיר.

והטעם בזה יל"פ בכמה דרכים, חדא, דהא דשרי אביי בסוגיין מכח הא דקביל עלי' זולא, היינו דמכח זה חזינן לי' כמכר גמור, ותו ליכא סרך רבית כלל בקבלת היוקרא, ולפ"ז ל"ש ה"ט כלל בסוגיא דלקמן דבלא"ה הוי זה מקח גמור, ואפ"ה אתינן לאסור משום דקבלת האחריות גופה הויא רבית.

ואמנם לדרך זו צ"ע, דאם אכן בסוגיין קבלת זולא מבררת דהוי זה מקח, א"כ הדר דינא דיש לנו לאסור משום קבלת החימוץ, וי"ל דאה"נ, והא דלא אסרינן בזה הוא מכח מש"א לקמן דע"ג: דמעיקרא דחלא חלא וכו', אך יותר נ' דא"צ לזה, דאף דקבלת זולא מברר דהוי זה מקח, כ"ז הוא על הצד שלא יחמיץ, אך מ"מ על הצד שיחמיץ בטל המקח והוי זה הלואה, שהרי כל שהחמיץ מחזיר לו מעותיו, וכיון דאם החמיץ בטל המקח, ל"ש לחשוב נטילת האחריות כרבית, שהרי מן הדין הוי האחריות עליו, כיון דעל צד החימוץ ל"ה מקח מעיקרא, וזה נ' בביאור ד' תור"פ וריטב"א לקמן דע"ג:, עיי"ש.

עוד יל"פ בזה, דאף אם הא דשרי אביי בסוגיין מכח הא דמקבל עלי' זולא, היינו דאף דל"ה כמכר מ"מ שרי משום דהוי קרוב לשכר ולהפסד, מ"מ י"ל דכל הא דמהני קבלת זולא לחשבו כקרוב לשכר ולהפסד, הוא רק כד אתינן לאסור משום קבלת היוקרא, דבזה אמרי' דכנגד זה קיבל עליו הלוקח זולא, אך אם אתינן לאסור משום קבלת האחריות י"ל דל"מ קבלת זולא כנגד זה, וביותר, דהתם הרי מקבל הלוקח גם להיוקרא, והגם דלא אסרינן מכח זה עצמו, וכנ"ל, מ"מ כבר ל"מ להתיר קבלת האחריות, מכח הא דמקבל עליו הלוקח זולא דנימא דחשיב כקרוב לשכר ולהפסד, שהרי כנגד מה שמקבל עליו זולא הוא מקבל גם יוקרא, וא"כ מה שמקבל עליו המוכר אחריות הוי קרוב לשכר ורחוק להפסד.

ויותר נראה דא"צ לכ"ז, אלא התם ל"ש להתיר כלל משום קבלת זולא, דכ"ה שנתבאר דמה שלא דנו התם לאסור משום קבלת יוקרא הוא משום דמעיקרא דדינא הוי היוקר ללוקח דברשותי' אייקר, הרי דה"נ ל"מ קבלת זולא דילי' להתיר, שהרי מעיקר הדין הוי הזולא דילי' דברשותי' אוזיל, וע"כ א"א כלל להתיר שם משום קבלת הזולא.

אך באמת אי"ז מוכרע, די"ל דכיון דשרי לפסוק עמו כשער הגבוה, שפיר י"ל דמה שמקבל עליו הלוקח זולא מהני לחשבו כקרוב להפסד.

ומה"ט גם יש לפקפק במש"כ לעיל דל"מ קבלת זולא לחשבו קרוב להפסד, כיון דכנגד הזולא הוא מקבל גם יוקרא, אך להנ"ל י"ל דכיון שהי' רשאי לפסוק כשער הגבוה והי' היוקר ברשותו והזולא על המוכר, הרי דמה דמקבל עליו זולא מהני שפיר כנגד קבלת האחריות שמקבל עליו המוכר, ועי' בשטמ"ק בסוגיין בשם הראב"ד שכתב כן לפי דרכו, דכיון דמקבל עליו הלוקח זולא שהי' יכול לפסוק כשער הגבוה ולא פסק אלא הזול יהי' עליו, הרי שבמקום הזול יהא קבלת האחריות דהמוכר, עיי"ש.

? אך בפסקי רי"ד הק' כן הגם דס"ל דב' סוגיות הן, וצ"ל דמפרש דטעם ההיתר בקבלת זולא דעי"ז ל"ה קבלת היוקרא רבית כיון דהוי קרוב לשכר ולהפסד, וס"ל דזהו גם טעם להתיר קבלת האחריות, כיון דמאידך גיסא מקבל הלה זולא, והגם דהזולא מדינא הוי דילי', מ"מ מכח זה כבר מתרצה המוכר לקבל עליו אחריות, ואי"ז משום המתנת המעות, דרק אם אין למוכר ריוח ממה דהוי המכר היום, הוא דהוי זה כאגר נטר, וצ"ע בזה.?

ז] ועד"ז נ' גם בדעת הנמו"י, שפירש בסוגיין, ז"ל, האי קרוב וכו' כיון דע"ז ממש נתן לו נמצא דאם תקפה נתבטל המקח והלואה היא זו וכו', דבשלא אי ל"ה חבית ידועה הו"ל כפוסקין על הפירות ביש לו שאילו נגנבו או נפסדו חייב המוכר באחריותן וכו', א"כ ל"ה ביטול מקח והלואה אלא מכר, ול"ש למיסר מטעם קרוב לשכר ורחוק להפסד, דהא דתניא קרוב לשכר ורחוק להפסד רשע בענין הלואה היא, ואם בחבית ידוע מיירי כי הכא הוה קרוב לשכר אי יוקרא ואי תקפה רחוק להפסד שהרי אין אחריות המקח עליו אלא אדרבה נתבטל המקח, נמצא של"ה מכר אלא מעות הלואה, וקירוב השכר רבית הוא, עכ"ל.

ולכאו' הי' נ' לדעתו, דה"נ מה שדנו בסוגיא דלקמן לאסור בהני רבנן דיהבי זוזי אחמרא וכו', הוא משום דאיירי שנתנו דמים על היין שהי' למוכר בביתו, ול"ה מצי ליתן להן יין מן השוק, וע"כ אם יחמיץ היין הוי ביטול מקח והלואה, וע"כ מה שמקבלין את היוקרא הוי זה רבית.

אמנם הנה בנמו"י לקמן שם פירש, ז"ל, פי' מבחרי להו בטבת נוטלין יין טוב וכו', ואשתכח דמשום דאקדימו במעות בתשרי ועדין לא יצא השער קיבל המוכר עליו אחריות, ול"ד ליש לו חטין, לפי שהיין רגיל להחמיץ ושמא שלו החמיץ, עכ"ל.

ומבו' להדיא אי לא נימא שהעתיק ד' רש"י אף דאיהו גופי' לא ס"ל כן דמפרש דקבלת האחריות דהתם ל"ד לקבלת האחריות בסוגיין, דבסוגיין הויא קבלת האחריות דאם החמיץ היין מחזיר לו מעותיו, והתם הויא קבלת האחריות דנותן להן המוכר יין אחר טוב, והאמנם י"ל דאם החמיץ כל יינו הי' מחזיר להן הדמים, אך לא נזכר לזה בסוגיא שם, ונ' להדיא דהאיסור הוי מכח הא דאם החמיץ מקצת מן היין נותן להן יין אחר טוב, ונמצא דליכא התם צד ביטול מקח והלואה, ואפ"ה ס"ל לרבא מברניש דה"ז אסור משום דמשום הקדמת המעות קיבל עליו המוכר אחריות, ומה"ט קשיא לי' להנמו"י דמ"ש מכל פסיקה על חטין ביש לו דשריא, ולא מצי לשנויי כמש"כ בסוגיין דשאני פסיקה על הפירות דליכא צד ביטול מקח והלואה, שהרי גם התם ליכא צד ביטול מקח והלואה ואפ"ה אסר רבא מברניש, ותירץ דלא אסר התם אלא ביין לפי שהוא רגיל להחמיץ ושמא שלו החמיץ.

ובזה מתישב גם לדעת הנמו"י, מה דבסוגיין דנו לאסור משום קבלת היוקרא, ובסוגיא דלקמן דנו לאסור משום קבלת האחריות, וגם מתבאר מה דבסוגיין לא התירו מכח הא דמעיקרא דחלא חלא, ובסוגיא דלקמן לא התירו מכח הא דמקבל עליו הלוקח זולא, וכמש"נ לעיל לדעת רש"י.

ח] והנה במחנ"א סימן כ"ט הק' ע"ד הנמו"י שם, שהרי איהו גופי' כתב בסוגיין דאם ל"ה פוסק על חבית ידועה, הוה דמי לפוסק על הפירות ביש לו, ואילו התם חילק דאף בשלא פסק על חבית ידועה ל"ד לפוסק על הפירות, לפי שהיין רגיל להחמיץ וכו'.

ולפמש"נ נ' לישב, דכל מה שחילק הנמו"י התם דל"ד לפוסק על הפירות לפי שהיין רגיל להחמיץ, הוא רק כד אתינן לאסור משום קבלת האחריות עצמה דהיא הויא כרבית, ובזה הוא דאמרי' דכ"ז הוא ביין, דכיון דשכיח בי' קלקול, ל"ה מקבל עליו אחריות אלא בעד המתנת המעות, אך בפסיקה על חטין שאין רגילין להתקלקל לא תלינן לקבלת האחריות בהמתנת המעות, אך בסוגיין דאתינן לאסור משום דכל שקיבל עליו אחריות ואיכא צד ביטול מקח והלואה נמצא שכל שנוטל היוקרא הוי זה אגר נטר, הרי אין מקום לחלק בין יין דרגיל להחמיץ לבין חטין שאין רגילין להתקלקל, דמ"מ כל דמקבל עליו המוכר אחריות ואיכא צד ביטול מקח והלואה, הוי קירוב השכר רבית, וז"פ.

ט] ועד"ז מתבאר גם בד' הטור שכתב בסימן קע"ג, ז"ל, מותר להקדים מעות על היין בשעת הבציר ע"מ שיתן לו יין טוב בניסן, ולא חשבי' רבית מה שהמוכר מקבל עליו האחריות בשביל הקדמת המעות, וכן מותר להקדים מעות של חבית ידוע של יין ולהתנות עם המוכר שאם יזול או יתייקר עד זמן מכירת היין יהיה ברשות הלוקח ואם יחמיץ יהיה באחריות המוכר, ואין חילוק בין אם מושכו לרשותו או אם מניחו ברשות המוכר, אבל אם אין הלוקח מקבל עליו אחריות הזול אסור אפי' אם מושכו לרשותו, עכ"ל.

והנה נ' להדיא בל' הטור, דבדין הראשון שרי אף שלא קיבל עליו הלוקח אחריות זולא, והיינו משום דמעיקרא דחלא חלא, וכסוגיא דלקמן דע"ג:, וצ"ע דמ"ש מדינא דחביתא דזהו הדין השני שהביא הטור דלא שרי אלא בשקיבל עליו אחריות זולא, ולא שרינן מכח הא דמעיקרא דחלא חלא, וכמשה"ק כן התוס' בסוגיין, וכתבו דתקפה היינו קלקול אחר, דבזה ל"ש הא דמעיקרא דחלא חלא, אך הטור הרי כתב להדיא דאיירי באחריות חימוץ, והדק"ל.[[2]](#footnote-3)

ועיי"ש בב"י שכתב, דכל הא דשרי מכח הא דמעיקרא דחלא חלא, הוא רק קודם ניסן, דבירור היין הוא עד ניסן, וההיא דחביתא איירי אחר ניסן, דתו ל"ש הא דמעיקרא דחלא חלא, וע"כ בזה לא שרי אלא בשקיבל עליו אחריות זולא, עכ"ד.

אך כבר עמדו האחרונים ע"ז דק' לפרש כן בד' הטור, ומכמה טעמים, חדא, דא"כ הו"ל להטור לפרש בהדין השני דאיירי אחר ניסן, דקודם ניסן שרי גם בלא קבלת זולא משום דמעיקרא דחלא חלא, ועוד שהרי בסוגיא לקמן אמרו דמבחרי לי' בטבת, וכ"ה גירסת כל הראשונים והרא"ש מכללם, ורחוק לומר דהטור גריס ניסן ולא הזכיר ד' כל הראשונים דגרסי טבת, ומאידך לומר דאף דגריס טבת מ"מ ס"ל דבירור היין הוא עד ניסן, צ"ע דמנלי' הך מילתא, וגם בעיקר הך מילתא דבירור היין הוא רק עד ניסן, צ"ע דבטור חו"מ סימן ר"ל לא חילק בזה.

ומה"ט גם ק' לישב דבדין השני איירי במקום דלא אמרי' מעיקרא דחלא חלא, וכגון בקנקנים דלוקח כמש"כ בתוס' הרא"ש בסוגיין, או בשידוע שהחמיץ מחמת חום כמש"כ תוס' ב"ב דצ"ז., דכל כ"ה הו"ל להטור לפרושי, ומסתימת ד' הטור בדין השני נ' להדיא דבכל גווני לא שרי אלא בשקיבל עליו הלוקח אחריות זולא.

י] אמנם ביאור ד' הטור מבו' להדיא בלשונו, שחילק בין הדינים, דבדין הראשון כתב דמותר להקדים מעות על היין בשעת הבציר וכו', ובדין השני כתב דמותר להקדים מעות "של חבית ידוע של יין" וכו', ומבו' להדיא דהחילוק בין הדינים הוא דהדין הראשון איירי בשמקדים מעות על יין, והדין השני איירי בשמקדים מעות על חבית ידוע, ועי' דרישה שם שכבר פירש כן בד' הטור דזהו החילוק בין ב' הדינים, אך בטעם הדברים פירש בע"א.

והביאור בזה הוא כמש"נ לעיל בד' רש"י והנמו"י והבאנו דהדברים מפורשים כן בפסקי רי"ד לקמן דע"ג:, דבמקדים מעות על יין, אין אחריות החימוץ מבטלת המקח, שהרי אם יחמיץ יתן לו יין אחר, והמקח קיים לעולם, וע"כ בזה אין לאסור משום הא דהלוקח מקבל היוקרא, דכיון דהמקח קיים בכל גווני, הרי הוי היוקר ברשותו, ואך דאתינן לאסור משום קבלת האחריות גופה, וכאשר כ"ה להדיא בל' הטור דלא חשבי' רבית "מה שהמוכר מקבל עליו האחריות" בשביל הקדמת המעות, והרי דהנידון הוא דקבלת האחריות עצמה הויא רבית, וע"ז אמרי' דכיון דמעיקרא דחלא חלא לא חשיב זה כקבלת אחריות, דיין המקולקל לא לקח ממנו.

אך בסוגיא דחביתא דאיירי במקדים מעות של חבית ידוע, הרי דבזה אחריות החימוץ מבטלת המקח, כיון דאם יחמיץ היין יחזיר לו מעותיו, וכיון דהוי כהלואה הרי ממילא דהא דמקבל הלוקח יוקרא הוי זה רבית, וע"כ בזה לא שרי אלא בדמקבל עליו הלוקח זולא.

**ב**

יא] אמנם עיקר הדברים דקבלת האחריות עצמה הויא הרבית, צ"ב, דכיון שלא פסק עמו על חבית מסוימת, הרי לכאו' מן הדין דבמקח זה הוי האחריות על המוכר, וא"כ מ"ט קבלת האחריות גופה הויא רבית, ובפירש"י שם פירש דשמא שלו החמיץ, ונ' דמן הדין הי' שיהא אחריות החימוץ על הלוקח, וצ"ב.

ואולי נימא, דכיון דהתירא דיש לו הוא משום דחשבינן דקנה הלוקח למה שבידו, ע"כ הי' בדין שתהא האחריות על הלוקח, דכיון דכל היתר המקח הוא משום דחשבינן שקנה לזה, ע"כ מדין המקח בעינן שתהא האחריות על המוכר, דאל"כ ה"ז סותר לעיקר ההיתר, וכל שמקבל עליו המוכר האחריות, הוי זה מילתא דעביד ללוקח, וע"כ יש לאסור בזה משום רבית, וצ"ע בזה.

יב] אמנם הנה לפ"מ שפירשו תור"פ והריטב"א שם דהתם איירי בשקבע הלוקח זמן שאין יכול לפרעו קודם זמן זה, יל"פ היטב הא דקבלת האחריות הויא רבית.

וזה כמש"כ בפסקי רי"ד לקמן דע"ג:, ז"ל, ונראה לי דהא קשיא לי' לרבא, דמתני' דשרי לפסוק על הפירות וכו' אינו קובע לו זמן ואומר איני רוצה שתפרעני אלא בזמן פלוני, אלא משעה שהכין המוכר הפירות יכול ליתנן ללוקח, אבל אם התנה הלוקח לומר אע"פ שיהיו לך מוכנים איני רוצה שתתנם לי אלא בזמן פלוני זה ודאי אסור, כי עד אותו הזמן אם היא תבואה יכולה לירקב ואם הוא יין יכול להחמיץ או יכולים ליגנב, ונמצא שבשביל הקדמת מעותיו קיבל עליו המוכר דבר זה, ומתני' לא שרי אלא שיקבלם הלוקח בכל שעה שיתנם לו המוכר, וכל אונס הנולד עליהן יהי' על הלוקח שקיבלם, והנהו רבנן וכו' כיון שאין יכול לפרעם אלא עד טבת, הוי רביתא דאילו הוה יהיב לי' מכי אזמין חברי' והוה מחמיץ הוה מחמיץ להו והשתא מחמיץ למוכר, ובין ביין בין בתבואה אי מתני לי' לוקח בהדי מוכר הכי הוה מיחזי כרבית, ואהדר לי' רב אשי וכו', פי' בתבואה ודאי אסור להתנות עמו כן וכו', אבל היין קלקול החומץ מתחילה הי' ביין אלא שאינו ניכר וכו', וזה הקונה יין ממנו ולא חומץ, הלכך מפני שאינו מכירו לפיכך מתנה עמו שלא יוכל ליתן לו אלא בטבת, שאז ניכר היין מי הוא חומץ ומי הוא יין ואי"ז רבית, שהדין נותן שיעשה לו מפני שיין קנה ממנו וכו', עכ"ל.

ולפ"ז מבו' היטב הא דקבלת האחריות עצמה הויא רבית, דהגם דמן הדין הוא שתהא האחריות על המוכר, מ"מ הא גופא שנתרצה המוכר למקח זה אשר האחריות היא עליו, ולא המתין עד שיהיו מוכנים שיהא בידו למכרן לאחר שיקבלן מיד ולא תהא האחריות עליו, הוא משום המתנת המעות, וכ"ז הוא רק משום שקבע הלוקח זמן שאינו יכול ליתן לו קודם אותו הזמן, אך אם יכול המוכר ליתן לו המקח מיד כשיהיו הפירות מוכנים, נמצא שלא קיבל עליו כלום בעד המתנת המעות, שהרי ל"ה בידו למכרן לאחר עד שיהיו מוכנים, וממילא היתה עליו האחריות עד זמן זה, וז"ב.

ובאמת נ' כן להדיא בל' הרי"ד דקבלת האחריות עצמה הויא הרבית, וכמש"כ בתו"ד דנמצא שבשביל הקדמת מעותיו קיבל עליו המוכר דבר זה דהיינו שנתרצה למכור באופן זה דהוי האחריות עליו, וכ"נ בכל דבריו, עיי"ש.

יג] אמנם ילה"ע לפ"ז במשה"ק הרי"ד בהמש"ד, מ"ט לא התירו התם משום קבלת הזולא, והוצרך לפרש דהני רבנן פסקו כשער הגבוה, ואם אכן הוי האיסור התם משום קבלת האחריות, מאן יימר דמהני קבלת זולא להתיר לזה, דעד כאן לא מצינו בסוגיין אלא דמהני קבלת זולא כנגד היוקרא, אך מאן יימר דמהני קבלת זולא כנגד האחריות, ושמא מסברא ס"ל להרי"ד דיש להתיר בזה, דיש לתלות שנתרצה למקח זה שהאחריות היא עליו, לא משום הקדמת המעות, אלא משום שעי"ז הוי הזולא על הלוקח, וצ"ע בזה.

אך אכתי אי"ז מתישב, שהרי בל' הרי"ד בהמש"ד מ' להדיא דהא דשרינן בסוגיין משום קבלת זולא, היינו דכל שקיבל עליו הלוקח זולא, לא חזינן לה כהלואה אלא כמכר, וכמש"כ הרי"ד דאי לא קביל עלי' לא חלא ולא זולא אשתכח דמעות הוו הלואה גבי' וכו', ומ' דאם קיבל זולא ל"ה זה כהלואה, וא"כ אי"ז טעם כלל להתיר בסוגיא דלקמן דבלא"ה הוי זה מכר, ואפ"ה אסרינן משום קבלת האחריות.

שו"ר בפסקי ריא"ז שם שכתב, ז"ל, בתבואה אסור לעשות כן, שאם קיבל המוכר אחריות התבואה עד זמן ידוע וכו' ה"ז כאילו לא מכר כלום, ושמא תתייקר התבואה וכשנותנה לו בשעת היוקר כפי הפסק הראשון ה"ז מזלזל לו בשביל הקדמת המעות, עכ"ל, ומבו' דאף דאזיל כדעת הרי"ד, מ"מ פירש דאין הרבית בעצם קבלת האחריות, אלא מכח קבלת האחריות חשבינן דליכא מקח כלל, ותו הוי האיסור במה שמקבל הלוקח היוקרא, וצ"ב, וביותר צ"ב, שהרי הרי"ד להלן ביאר, דהתם ל"ש לאסור משום היוקר, משום דלא זבין לי' דבר מסומן אלא כו"כ חביות בדינר זהב, ואפי' הי' כולי' חמרא חלא מיחייב למזבן מעלמא ומיתיב לי', הלכך המכר קיים הוא, וכיון שהמכר קיים אין כאן הלואה, ואם יתייקר היין היין שלו נתייקר הלכך שרי ולא מיחזי כרבית, עכ"ל, וצ"ל דמ"מ היכא דל"ש הא דמעיקרא דחלא חלא, הדר דינא דמכח קבלת האחריות חשבינן דליכא מקח כלל, ויש לאסור משום מה שמקבל הלוקח היוקרא, וצ"ע, ועכ"פ לפ"ז מתבאר היטב הא דקשיא לי' להרי"ד דמ"ט לא שרינן התם מכח הא דמקבל עליו הלוקח זולא, וצ"ע עוד בזה.

יד] ועיקר מש"נ דבסוגיא דלקמן הוי הרבית בקבלת האחריות עצמה, ולא משום מה שמקבל הלוקח היוקרא, כ"ה מבו' גם בתור"פ לקמן דע"ג:, ז"ל, וא"ת מ"ש דהכא חייש לחששא דתקפה ולא חייש לחששא דיוקרא וזולא, ולעיל הוי איפכא דחייש לחששא דיוקרא ולא חייש לחששא דתקפה, וי"ל דשנא ושנא, דהכא יש לחוש לחששא דתקפה אבל לא משום יוקרא דאין רגילות שיתייקרו בין תשרי לטבת בזמן מועט כזה, וגם לעיל ל"ש חששא דתקפה דאם יחמיץ היין לא יתן לו יין אחר דה"ק לי' אם תקפה ברשותך ולא יהא המקח חל, אבל לא ישלם לו היין, אבל הכא דצריך הוא ליתן יין אחר חשוב, חייש לחששא דתקפה, עכ"ל, וכעי"ז כתב בחי' הריטב"א שם.[[3]](#footnote-4)

ומבו' להדיא בד' ר"פ, דבסוגיא דלקמן הוי האיסור בקבלת האחריות עצמה, דהיא הויא בעד המתנת המעות, דכן הוה מ' לי' מלישנא דגמ' שם, וזהו דקשיא לי' מ"ט בסוגיין אסרו משום קבלת היוקרא ולא משום קבלת האחריות, ובסוגיא דלקמן אסרו משום קבלת האחריות ולא משום קבלת היוקרא, ותירץ דהתם לא אסרו משום קבלת היוקרא משום דאין רגילות שיתייקר בזמן זה, ומאידך הכא לא אסרו משום קבלת האחריות, דכל הא דקבלת האחריות הויא כרבית, הוא רק בשהמקח קיים בכל ענין, דבכה"ג הרי דהא גופא שמעמיד לו יין אחר הוי זה רבית, אך משא"כ הכא דעל הצד שיחמיץ לא חייל המקח כלל, הרי אי"ז כלל קבלת אחריות, שהרי כל שהחמיץ ל"ה מקח כלל, וע"כ ממילא חייב להחזיר לו מעותיו, וע"כ ל"ש לאסור משום קבלת האחריות עצמה, אלא משום קבלת היוקרא, ועי' חזו"א סימן ע"ו סוסק"ג שהסיב ד' ר"פ והריטב"א לכונה אחרת וצ"ב היאך מתישב זה בל' ר"פ, (וגם בל' הריטב"א אי"ז מתישב אלא בדוחק).

וכ"ה מבו' גם בד' תוס' הרא"ש לקמן דע"ג., ז"ל, דקלקול דחימוץ שכיח טפי, הלכך אע"ג דקביל עלי' יוקרא וזולא אי לאו דמעיקרא דחלא חלא הי' דומה רבית דבשביל הקדמת מעותיו "מקבל עליו אחריות החימוץ" דשכיח טפי, עכ"ל, ומבו' ג"כ דהאיסור הוא בקבלת האחריות עצמה.

טו] עוד צ"ע בזה? דהיאך מצינו למימר דהאיסור בקבלת האחריות, הוא אף במקח גמור, ומשום דזה גופא דמקבל עליו האחריות הוי האגר נטר, וזה צ"ע, שהרי איירי ביש לו, ובפסיקה ביש לו הרי שרי אף להוזיל לו, והרי דלא חשבי' כלל דאיכא בזה המתנת מעות, וכאשר כ"ה ל' הרמב"ן במלחמות בסוגיא דטרשא והריב"ש בסימן ש"ו, וא"כ מ"ט אסור לקבל עליו אחריות, ומאי גרע זה מהוזלה דשריא?

**ג**

טז] בחי' הרשב"א ב"ב דצ"ח. כתב, ז"ל, ולדידי ק"ל דאדרבה מההיא דפרק איזהו נשך משמע דכל דהוי חלא מעיקרא בטבת הוא דמבחר נפשי', וכל מאן דלא מבחר בטבת איגלי דחמרא הוא מעיקרא והפסד הוא דמטי לי' לבתר כן, ואילו במתני' לא פליגו בין קונה קודם טבת לקונה לאחר כן, אלא מסתברא דכל דאמר לי' למקפה כמקבל אחריות להעמיד לו יין יפה בשיעור הראוי להסתפק ממנו למקפה, וכענין שאמרו במבוסם ובמיושן ולהוליכו לפרותא דבילשפט, עכ"ל.

ובחי' הריטב"א שם כתב, ז"ל, ופרקינן דהכא במאי עסקינן דא"ל למקפה, פירש רבינו שמואל ז"ל דכל שהחמיץ אגלאי מילתא למפרע דרעותא הוה ביה מעיקרא והשתא הוא דמבחר נפשי' וכו', וא"צ לפירוש זה, אלא אפילו כשידוע שהיין היה טוב ויפה באותה שעה, דכיון דא"ל למקפה כבר הוא יודע שיש לו להשהותו זמן מרובה, וה"ה כאילו התנה בפירוש שימכור לו יין הראוי להתקיים, ולפיכך כל שהחמיץ שלא בסיבת הלוקח חייב, אבל כשהוא בקנקנים דלוקח אפי' א"ל למקפה פטור כי הוא הפסיד יינו, עכ"ל.

וצ"ב, דאם אכן כל שפירש למקפה והחמיץ חייב אף בלא הא דמעיקרא דחלא חלא ואף אחר טבת, א"כ מ"ט בסוגיא דלקמן לא שרינן אלא משום דמעיקרא דחלא חלא ולא שרי אלא עד טבת, הרי כיון שפסקו עמו שיתן להן לאחר זמן, ובפרט לפ"ד הריטב"א שאין יכול המוכר ליתן להן בתוך הזמן, לא גרע זה מהיכא דאמר למקפה, דמן הדין הוי זה באחריות המוכר.

ולכאו' צ"ל דאף דמן הדין הוי זה באחריות המוכר, מ"מ זה גופא אסור, דקבלת אחריות זו הויא בעד המתנת המעות, שהרי הי' יכול למכרו לאחר שיתרצה ליקחו מיד בלא למקפה, ומה שהוא מתרצה למכור להן בענין זה הוי משום המתנת המעות, וע"כ ה"ז אסור.

אך צ"ע, דא"כ מה מהני הא דמעיקרא דחלא חלא, הרי אם הי' מוכרו לאחר ול"ה אמר למקפה, הי' המקח קיים, כמבו' כן בד' הראשונים שם, וא"כ נמצא דמה שהוא מתרצה למכור להן בענין זה הוי משום המתנת המעות, ובע"כ דמ"מ כיון דלפי מכירה זו שמכר להן הוי זה מק"ט, ול"ב לקבלת אחריות, ל"ה זה רבית, וא"כ ה"נ הי' לנו להתיר אף אחר טבת ואף בלא הא דמעיקרא דחלא חלא, משום דפסקו עמו שיתן להן לאח"ז, והוי כאמר לו למקפה דהוי זה באחריות המוכר.

אמנם לפי ל' הרשב"א שם דהא דבדאמר לי' למקפה חייב ליתן לו יין אחר אף אחר טבת, הוא משום דהוי זה קבלת אחריות, ואי"ז משום מק"ט, ניחא, שהרי בלא"ה איירי התם שפסקו עמו שיתן להן יין טוב בטבת, ואפ"ה אסר רבא מברניש משום דהא גופא שקיבל עליו אחריות זו הוא משום המתנת המעות, אך לפ"ד הריטב"א שם דהוי זה מקח טעות שמכר לו יין שאינו ראוי להתקיים, צ"ע דא"כ מ"ט הוצרכו לקמן לההיא דמעיקרא דחלא חלא, וצ"ע בזה.

] מחנ"א סימן כ"ט הק' בההיא דקיראי אם צריך ליתן לו דוקא מאותן קיראי מ"ט שרי, הרי מקבל עליו המוכר אחריות, ודמי לפסיקה דאסור, והתם ל"מ קבלת זולא, שהרי כיון דאוזיל גבי' לא שכיח שיוזל טפי מכך, גם י"ל דכנגד הוזלה שהוא שכר ודאי, ל"מ חשש זולא להתיר, וכ"ה בהגמ"ר דבהוזיל לו ליכא להתירא דחביתא.

וגם אם מההיא דקיראי ל"ק, תיקשי מההיא דקרי, דבפשוטו הוי האחריות על המוכר, והתם הרי כתב הרמב"ם וההגמ"ר דצריך ליתן לו מאותן דלועין.

והנה אמנם בהגמ"ר שלפנינו נ' להדיא דקאי על קיראי, אך הב"י וש"פ הביאו לזה על קרי, ועי' בהגה' ר"ה מקראקא בסימן קע"ג שעמד ע"ז, וכתב דהך מילתא דבקיראי צריך ליתן דוקא מאותן קיראי הוא נגד כמה הפוסקים, ועי' עוד בס' כהונת עולם ובחזו"א שג"כ עמדו ע"ז דבד' הגמ"ר מבו' דבקיראי צריך ליתן לו מאותן שבידו.

ויש להוסיף, דבד' ר"ה מקראקא שם מבו' שפירש, דטעמא דההגמ"ר דצריך ליתן לו מאותן דלועין, הוא משום דהאחריות הוי על הלוקח, וע"כ כל שנפסדו דלועין אלו אין נותן לו מאחרים, וע"כ כתב שם דבד' התוס' מבו' לא כן אלא הוו הדלועין באחריות המוכר, אך בפשוטו נ' דהגם דודאי הוו הדלועין באחריות המוכר, מ"מ משום איסור הוזלה לא שרי אלא בשנותן לו אותן דלועין, ואם נפסדו דלועין אלו מחזיר לו מעותיו, ולפ"ז אין סתירה לזה מד' התוס', וז"פ.

ובזה ל"מ דנימא דמקבל עליו הלוקח זולא, שהרי אין דרך שיוזל כ"כ, וזה כמש"כ ההגמ"ר דהיכא דאוזיל גבי' אסור, אך י"ל דאם הא דשרי במקבל זולא הוא משום דהוי זה מקח, י"ל דשרי גם בכה"ג, ודו"ק.

ועי' בשו"ת הגרע"א סימן נ"ב, שדן לומר דכל הא דפסיקה בהוזלה שריא, הוא רק משום שהלוקח מקבל עליו אחריות זולא, אך היכא שפסק עמו פחות ממה שיהי' השער בשעה שיתננו לו, דלעולם אינו מקבל עליו זולא, י"ל דאסור, ועיי"ש שהביא שמד' מהרי"ט מבו' לא כן, ומבו' מזה בד' הגרע"א, דאף דשרי להוזיל לו הרבה, אכתי חשיב דהזולא היא על הלוקח, ויש בזה טעם להתיר, ועיי"ש שכתב לדון ע"ז דהרי שרי אף להוזיל ולמכור לו בפרוטה אף דל"ש שיוזל טפי מכך, ומ"מ נ' דאי"ז מוכרע, דאף דבפועל ל"ש שיפסיד הלוקח מכח הזולא, מ"מ הוי זה ברשות הלוקח לזולא.

] בעיקר האיסור לדעת רב שרביא, הנה מד' הרמב"ן והרשב"א נ' שפירשו דעת רש"י, דכונתו דהא גופא דחייב להעמיד לו אחרים ואין המקח חל על מה שיש לו, הוא דמהני לחשוב שאי"ז מקח אלא הלואה, דמקח הוא רק על דבר מסוים, וע"כ בתורת ודאי אי"ז מקח, וע"ז הוא שתמהו דא"כ תיקשי לי' מכל פסיקה.

ונ' דמה"ט נקטו דמכוון רש"י הוא שלא קנה חבית מסוימת, דאם קנה חבית מסוימת ורק קיבל עליו המוכר אחריות, א"כ ודאי דמקח הוא, ואך דאיכא בזה צד הלואה, וא"כ היאך כתב רש"י דאי"ז מקח כלל.

אך אי נימא בדעת רש"י דמכח קבלת האחריות חשבינן לי' כהלואה לגמרי, דאל"כ מ"ט הוא חייב באחריות, דומיא דסוגיא דלקמן ד"ע. בעיסקא, ניחא היטב ד' רש"י, ולעולם י"ל דאיירי בחבית מסוימת, או עכ"פ א' מן החביות שיש לו בביתו, ול"ד להתירא דיש לו, דאין הקנין על חבית מסוימת.

] ממש"כ התוס' בסוגיין בסו"ד דחומץ שכיח טפי נ' דהאיסור הוא בקבלת האחריות על החימוץ, וכאשר כ"ה להדיא בתוס' הרא"ש לקמן דע"ג:.

וכן נ' גם ממה שתירצו דהכא אין ניכר שהוא רחוק להפסד, ונ' דמה שמקבל עליו אחריות החימוץ הוי מכלל האיסור, וע"כ כל שאי"ז ניכר לא אסרו.

ונ' בביאור הדברים, דהנה בעיקר משה"ק תוס' מכל פסיקה, צ"ב, דבפסיקה אין האחריות מבררת שאי"ז מקח, שהרי לא לקח חבית מסוימת ומן הדין הוי האחריות על המוכר.

אמנם באמת בד' הרמב"ן בסוגיין שהק' על רש"י מכל פסיקה, נ' דאם הא דאחריות מבטלת מקח הוא משום דאין תורת מקח אלא אם הוי הדבר הנקנה באחריות הלוקח, הרי דמה"ט גם בפסיקה ל"ש לחשבו כמקח, ויל"פ כן גם בד' התוס', ולפ"ז מבו' כל דבריהם, ודו"ק.

ונ' מד' התוס' דאיסורא דקבלת אחריות אי"ז כלל משום צד ההלואה, אלא הוא משום דעסק דקרוב לשכר ורחוק להפסד אסור, ול"מ ע"ז התירא דיש לו, צ"ע מ"ש מהוזלה דשריא ביש לו משום דלא חזינן לה כלל כהלואה, וע"ז הקשו דבכל פסיקה הוא כן, וכתבו דהתם אי"ז ניכר שהוא רחוק להפסד.

וילה"ע עוד, במשה"ק התוס' דאחר שהתנה עמו, תו הוי מדינא החימוץ על המוכר דמזלי' גרם, ואם האיסור בסוגיין הוא משום דהאחריות מבררת שאי"ז מקח, לכאו' ל"ק כלל, ובע"כ מד' התוס' דהא דישלם לו כשיחמיץ הוי מכלל האיסור, וע"כ כל דבפועל ישלם לו משום מק"ט לי"ב איסורא.

גם עיקר המבו' בתוס' דכל דהוי מק"ט אין לאסור, וכ"ה גם בהגמ"ר והג"א, ועי' חזו"א סימן ע"ו, וזה דלא כמש"כ בט"ז, יתכן דזה רק לטעמייהו, אך למה שפירשו הראשונים דהאיסור משום צד הלואה, י"ל דזה שייך גם אם בלא"ה הוי זה מק"ט, דהאמנם בכל מק"ט נ' דל"ש איסור זה, משום שהוא לא נתן המעות להלואה, אלא נתן ע"ד המקח, אך כל שהתנה עמו להדיא גרע, דלהדיא נתן המעות גם על צד אפשרות דהלואה, ודו"ק, ועי' היטב בחוו"ד סימן קע"ג סוסקי"ח.

] אך ילה"ע אם זה מתישב עם מש"כ התוס' להקשות דאי בשמשך מ"ט אסור, ותירצו, ז"ל, וי"ל דלעולם איירי כשמשך ואפ"ה אסור אי אמר אי זילא ברשותך דחשיב קרוב לשכר ורחוק להפסד כדאמר לקמן גבי עיסקא דאסור אע"ג שיכול להתנות שאם יבא הפסד בעיסקא יהיו כל המעות הלואה ואם יבא ריוח יהיו כולם פקדון אלא ודאי כיון דאחריות ההפסד על המקבל "ל"מ אפי' בתנאי להחשיבם פקדון", עכ"ל, ונ' מזה, דגם בסוגיין הוי האיסור משום דלא חשיב כמקח אלא כהלואה, וכמבו' ברש"י דהוי זה הלואה ודאית, ודלא כמו שפירשו ש"ר דאיכא בזה צד הלואה, וזהו שהקשו דאי משך מ"ט נימא דאי"ז מקח, הרי הוי זה מקח על תנאי, וזהו שתירצו דכ"ה דבעיסקא ל"מ אפי' בתנאי להחשיבם בפיקדון, ה"נ הכא ל"מ אפי' בתנאי להחשיבו כמקח, אך אי נימא כמש"נ דלדעת התוס' האיסור הוא משום דעסק דקרוב לשכר אסור, הרי אין טעם כלל לאסור בשמשך, דהוי זה מקח גמור וליכא המתנת מעות כלל, ומה לי דהוי עסק דקרוב לשכר, וצ"ע עוד בזה בדעת התוס'.

ובעיקר ד' התוס', עי' פנ"י ושו"ת הגרע"א שנקטו דכל שלא משך לא קשיא להו להתוס' קו' זו, ונ' דהיינו דבדלא משך ודאי דכל דקיבל עליו אחריות לא חזינן לה כמקח, הגם שיכול לעשות כן בדרך תנאי, ודו"ק, אך החזו"א נקט לא כן, עי' בדבריו, ובתוס' הרא"ש מפורש כד' הפנ"י והגרע"א, ומ' בדבריו שהטעם בזה הוא, דכל הא דקשיא להו במשך, הוא דעל הצד שלא יחמיץ ויחול המקח, ליכא המתנת מעות כלל, וע"כ ל"ש כלל לאסור בזה, ומשא"כ בשלא משך דלא קנה אלא למי שפרע, נמצא דגם על הצד שלא יחמיץ איכא המתנת מעות, וע"כ שפיר שייך לאסור בזה, עייש"ה.

ומשה"ק התוס' מכל פסיקה, הוא כמש"נ לעיל, דלדעת התוס' הא דאחריות מבטלת מקח, הוא כמו שפירש הראשונים בדעת רש"י, דאין תורת מקח אלא אם הוי הדבר הנקנה באחריות הלוקח, וזהו שהקשו התוס' דמ"ט הפסיקה מבררת שאי"ז מקח, הרי הוי כהתנה שאם תקפה לא יהא מקח, ומה"ט גם בפסיקה ל"ש לחשבו כמקח, וע"ז תירצו דאינו ניכר, ונ' בביאורו, דהא דאחריות מבטלת מקח, אי"ז מדינא, אלא דכה"ג לא מיחזי כמקח וע"כ מיחזי כרבית, ובפסיקה דלא ניכר האחריות מיחזי שפיר כמקח, וע"כ בזה לא מיחזי כרבית, וזה נ' האמת בביאור ד' התוס'.

] בתוס' לקמן ד"ע. דנו שיתירו בשכירות כלים משום זולא, וצ"ע דהתם הרי האיסור משום קבלת השכירות, ומ"ש זה להכא דאסרינן משום קבלת היוקר, וזה ק' מכמה טעמים, חדא דשמא ל"מ זולא רק כנגד יוקרא ולא כנגד שכר הכלי, וביותר דהתם גם יוקרא הוי דילי', וא"כ הוי הזולא כנגד היוקרא, גם קשיא טפי, דהתם הרי מרויח בודאי את שכירות הכלי, ומהיכ"ת יועיל כנגד זה מה שמקבל עליו זולא, (דלא מצינו דמהני הפסד דחשש זולא, אלא כנגד ריוח דחשש יוקרא, אך אם מרויח ריוח ודאי, מהיכ"ת דיהני זולא כנגד זה, והרי אף כנגד חימוץ כתבו התוס' דכיון דשכיח טפי ל"מ זולא כנגד זה, וא"כ כ"ש דלא יהני זולא כנגד ריוח דשכירות), אך יתכן דכל קו' התוס' היא מעיסקא, אך אי"ז נראה דא"כ מה הק' על ריב"ן מסוגיא דהתם.

ולכאו' נ' מזה שדעת התוס' דההיתר בסוגיין הוא משום שה"ז מברר דהוי זה מקח ולא הלואה, וזהו שהק' דה"נ נימא התם.

אך אי"ז מתישב עם מש"נ לעיל דלדעת התוס' אין האיסור בסוגיין כלל משום דהאחריות מבררת דהוי זה הלואה, ונת' להוכיח כן, חדא דלפ"ז אינו מובן מה שחילקו בין היכא דניכר שמקבל עליו הפסד להיכא שאינו ניכר, גם דלפ"ז אינו מובן כ"כ מה שחילקו דבחימוץ דשכיח טפי ל"מ קבלת זולא, וי"ל, גם צ"ע לפ"ז מה קשיא להו להתוס' דאם ע"י האחריות הוי זה מק"ט יש לנו להתיר, הרי מ"מ כיון שמקבל עליו אחריות ה"ז מגלה שאי"ז מקח, וכמש"נ כ"ז לעיל, אך כיון שנת' דמתחילת ד' התוס' בעמ' א' נ' דהאיסור בסוגיין הוא משום דהאחריות מבררת דאי"ז מקח, ונת' דכ"נ עיקר בד' התוס', הרי דשפיר יל"פ כן, וד' התוס' בד"ע. הם מקור גדול לדרך זו.

אמנם אולי י"ל בביאור ד' התוס' בד"ע. בענין אחר, דזהו גופא מכוון דבריהם, דהא דשרי הכא הוא משום דהוי מקח גמור, ואך אתינן לאסור גם במקח אם הוי קרוב לשכר ורחוק להפסד, וע"ז מהני אחריות זולא, אך התם שבאנו לדון דהוי זה הלואה, ל"מ מידי קבלת זולא, ואה"נ אחר שפירשו דהכא הוי מקח, ומהני קבלת הזולא לדון דהוי קרוב לזה ולזה ואי"ז עסק דקרוב לשכר, תו גם אם שם גם הי' זה מקח, ל"ה לנו להתיר, דאי"ז קרוב לשכר ולהפסד וכנ"ל, אך בלא ד' התוס' אלא היינו מפרשים דהכא מהני קבלת הזולא לחשבו כמקח, הרי דה"נ התם הי' מהני זה לחשבו כמקח, דבזה אין לחלק ככל מש"נ לעיל, והא הוה פשיט"ל להתוס' דאין לפרש דבסוגיין הוי זה הלואה ואפ"ה מהני הא דמקבל זולא להתיר, דאם הי' זה הלואה ודאי הי' אסור, ובע"כ דמכח זה הוי זה מקח, וא"כ ה"נ התם יהא מותר מכח זה, וע"ז כתבו דרק הכא הוי זה מקח גמור, ומשא"כ התם שבאנו לדון דהוי זה הלואה, ל"מ מידי הא דמקבל עליו זולא, וכמש"נ.

אך זה רחוק בפשט דבריהם, וקרוב הדבר שכוונתם דההיתר בסוגיין הוא משום דקבלת הזולא מבררת דהוי זה מקח, וזה מתאים עם גירסתם דקביל עלי' יוקרא וזולא, דמזה נ' להדיא דההיתר הוא משום דהוי כמכר, וכמש"כ הרמב"ן, וזהו שדנו להתיר גם התם מכח ה"ט.

] ברמב"ן מבו' דלגיר' דקביל עלי' זולא, הוי ההיתר משום קרוב לשכר ולהפסד, ולגיר' דקביל עלי' יוקרא וזולא, אין ההיתר משום קרוב לשכר ולהפסד, דא"כ מה הזכירו לקבלת יוקרא, אלא הוי ההיתר משום דה"ז זביני, ול' קרוב לשכר ולהפסד ל"ד.

ובס' נת"ש הביא מתשו' מהר"ם שבמרדכי סימן שט"ז שמפורש דטעם ההיתר הוא משום דהוי קרוב לשכר ולהפסד, ולא משום דמכח קבלת הזולא חשבי' לה כמקח.

ויל"ד נפ"מ בין ב' הגירסאות, אם שרי אף בשאין חשש שיוזל, ועי' היטב בשו"ת הגרע"א מה שדן ע"ד מהרי"ט, ולכאו' מסתבר דהוא תלוי אם ההיתר הוא משום קרוב לשכר ולהפסד דלפ"ז ל"ש להתיר בכה"ג, אך אם ההיתר הוא משום דה"ז מגלה דהוי זה זביני, י"ל דאף בכה"ג שרי, אך אי"ז מוכרח.

ובבי' הגיר' הב', שפירש הרמב"ן דהוי זביני, צ"ע שהרי בלא"ה מבו' בל' הרשב"א והנמו"י וכ"נ גם בל' הרמב"ן הנדמ"ח דהאיסור בזה הוא משום דאיכא "צד" הלואה, וא"כ מה יועיל הא דקיבל עליו זולא, הרי מ"מ איכא צד הלואה, והיאך מצינו לומר דהוי זה זביני מכח הא דקיבל עליו זולא.

וע"כ אולי צל"פ, דאין טעם האיסור משום "צד" הלואה, דזה צ"ב, שהרי צד הרבית הוא בצד קיום המקח ולא בצד ההלואה, ועי' הגה' אמרי ברוך לחוו"ד וחזו"א שהרגישו בזה, (ועי' גם בחי' חת"ס שפירש עד"ז קו' התוס' דאי במשך וכו'), אלא יל"פ דטעם האיסור הוא דכל שקיבל עליו המוכר אחריות, מתפרש שאין הלוקח משלם רק בעד מה שיהא לו חבית לאחר זמן, וקודם זמן זה אכתי הוו המעות כהלואה, וע"ז הוא דמהני קבלת זולא, דזה מברר דהתשלום הוי על המקח דהשתא, דאם התשלום הוא על המקח דלאחר זמן, הי' בדין שיהא יוקרא וזולא על המוכר, ודו"ק.

ועי' עוד בד' התוס' לקמן ד"ע. נ' דאף שגרסו דמקבל עלי' יוקרא וזולא, מ"מ מפרשי דההיתר הוא משום דהוי קרוב לשכר ולהפסד, ודלא כמש"כ הרמב"ן לגיר' זו, עייש"ה בדבריהם, ועמש"נ בזה לעיל דאדרבה מבו' בדבריהם דטעם ההיתר הוא משום דהוי זה כמקח.

ועי' עוד בד' הגרע"א לקמן דע"ב: שנקט דמכוון סוגיין להתירא דקרוב לשכר ולהפסד, ומכח זה הק' דבכל פסיקה יהא מותר מטעם זה, אך לפ"מ שפירש הרמב"ן לגיר' דמקבל עלי' יוקרא וזולא דההיתר הוא משום דהוי מקח ולא הלואה, לק"מ, וז"פ.

] במש"כ הגרע"א שם דכל הא דאסור הוא משום דהוי הלואה כיון דלא יצה"ש, צ"ע בתלת, חדא דאכתי קשיא מפרדיסא דשרי שמואל, ועוד, דא"כ כל דיצה"ש מה בעי' לטעמי היתר פסיקה, ואולי באמת ל"ב לטעמי היתר פסיקה רק בשפוסק כשער הגבוה, אך אי"ז במשמע, ועוד, דכ"ז לא ניחא לד' הש"ך בסימן ר"ט דגם בלא יצה"ש איכא מי שפרע, והוי כמכר.

] נ' לדון עוד בישוב קו' הגרע"א, דהכא בסוגיין כיון דעל הצד שלא יחמיץ המקח קיים, נמצא דהוי היוקר ברשות המוכר, והא דסבר רב שרביא לאסור בזה, הוא משום דעצם זה שמתרצה המוכר לפסיקה הוי משום האגר נטר, וכיון דאיכא צד הלואה יש לאסור בזה, וע"ז אמרי' דכיון דקרוב לזה ולזה לא חשבינן לעצם הפסיקה כאגר נטר, אך בכל פסיקה בלא יצא השער הוי האיסור במה שנוטל אח"כ הלוקח ליוקר, דל"ה היוקר ברשותו, וע"כ ל"מ הא דהי' צד שיפסיד, ודו"ק.

אך לד' תור"פ לקמן אי"ז מתישב, דלהדיא בדבריו דכיון שקבע זמן ל"ה היוקר ברשות הלוקח, ומ"מ שרי משום דמקבל עליו זולא, וא"כ מה"ט יהא מותר גם בכל פסיקה בלא יצא השער.

והעירוני די"ל בזה, דבכל פסיקה יש לאסור משום קבלת האחריות שמקבל עליו המוכר, וכסוגיא דלקמן דע"ג:, וע"כ בעינן בזה להתירי פסיקה, ומשא"כ הכא דאין לאסור משום קבלת האחריות, וכמו שפירש תור"פ לקמן דע"ג:, וכל האיסור הוא משום קבלת היוקר, וע"ז מהני הא דמקבל עליו לוקח זולא.

אך צ"ע, שהרי בכ"ד מבו' דהאיסור בפסיקה הוא משום מה שמקבל הלוקח את המקח אף שנתייקר, וי"ל.

] בעיקר מש"נ לדון אם האיסור הוא משום היוקר או משום קבלת האחריות, נפ"מ רבתא בזה היכא שעברו ופסקו, אם אסור לגבות את היוקר, או אסור לתבוע את האחריות, ובגונא דנתבאר דהוי האיסור בעיקר העסק דקרוב לשכר ורחוק להפסד, יל"ע ע"מ יהא איסור לגבות, וע' מל"מ שכתב לגבי עיסקא דבקרוב לשכר ורחוק להפסד הוי האיסור בעצם העסק, ואין אח"כ איסור בגביית היוקר, ולפי דבריו כ"ש הכא יהא הדין כן, אך עיקר דבריו מחודשים, וצ"ע.

] בתור"פ דע"ג: הק' כקו' האחרונים דבגמ' מבו' דצריך לקבל עליו זולא, ובכל פסיקה הרי שרי כשער הגבוה, וכן הק' בהגמ"ר ובהג"א בסוגיין מהתם, עיי"ש.

] משמעות ד' הראשונים בדס"ג: דכל שאין עתיד להתייקר ליכא איסור פסיקה, ונ' הטעם, דאיסור פסיקה הוא משום דקרוב לשכר, והיינו דאין האיסור במה שנוטל אח"כ את היוקר, דה"ה מעמיד לו את המקח שנתחייב לו, אלא האיסור הוא בעצם עשיית מקח זה דהוי עסק דקרוב לשכר, ומה"ט נקטו הראשונים דהוי מקח הנעשה באיסור ולי"ב מי שפרע, ואשר ע"כ כל שאינו עתיד להתייקר ואין העסק מצ"ע עסק דקרוב לשכר, ליכא איסור בנטילת היוקר.

ועי' אבנ"ז שכתב כעי"ז בדין סאה בסאה דכל האיסור הוא בההלואה עצמה, אך אח"כ ליכא איסורא, ושם חידש טפי דגם בהרוחת הזמן ליכא איסור.

ועי' ל' פנ"י גיטין ד"ל. דמבו' כן דהאיסור הוא משום דהוי קרוב לשכר, ומה"ט התירו בקרוב לשכר ולהפסד, ועי' גם בנתיה"מ סימן ר"ט סק"א שנראה דזה טעם ההיתר במה שעזי חולבות מכח הא דהוי קרוב לשכר ולהפסד, והיינו דכל האיסור הוא בעסק דקרוב לשכר, וכל דהוי קרוב נמי להפסד לא אסרו.

אך לפ"ז קשיא טפי קו' הגרע"א שהרי אסרו בפסיקה אף דקרוב לשכר ולהפסד.

ובישוב קו' הגרע"א בעכצ"ל דסתמא דמילתא עתיד להתייקר ולא להוזיל ובלא זה ודאי ל"ה מתרצה להקדים מעות ולפסוק עמו כשער של עכשיו, וע"כ בזה לא התירו מכח הא דקרוב להפסד, ואה"נ הי' בדין להתיר בדבר שאין עשוי להתייקר ובאותה מידה עשוי להוזיל, ואך דלא פלוג רבנן בפסיקה, וצ"ע בזה.

ועד"ז מצינו בחי' המיוחסים לריטב"א לקמן, ז"ל, כתב הריטב"א ודוקא דרך מו"מ הוא דאמרינן הכי דכי שכיחי תיוהא מותר, אבל דרך הלואה אסור דאלת"ה סאה בסאה אמאי אסור הא שכיח תיוהא דשמא יוזלו החטים, אלא ש"מ דרך הלואה שאני דמחזי כרבית, וא"ת לשמואל אמאי אין פוסקין על פירות עד שלא יצא השער הא שכיח תיוהא דשמא לא ישוו כמו שפסק עמו וי"ל דסתם פוסק עד שלא יצא השער בזול גדול פוסק עמו ולא שכיח שישוו פחות ממה שפסק עמו עכ"ל.

עוי"ל בישוב קו' הגרע"א, כמש"כ בחי' רמ"ש בדס"ד., דלא התירו במה שעזי חולבות מכח הא דקרוב לשכר ולהפסד, רק משום דהוי המקח על דבר מסוים, דבכה"ג דמי טפי למקח, ומשא"כ בפסיקה דדמי טפי להלואה, לא התירו בקרוב לשכר ולהפסד.

] ז"ל הג"א בסוגיין והוא בהגמ"ר, ואפי' לאחר טבת אי הוי בקנקנים דמוכר מצי א"ל הא חמרך והא קנקנך לר"י בר חנינא אי א"ל למקפה וכו' אע"ג דלא התנה, ולדידי' ל"ה איסור אלא בשביל שהתנה עמו לשלם יין טוב כי לא קביל עלי' זולא, עכ"ל.

ובחזו"א סימן ע"ו סק"ה פירש דבריו, דלריב"ח כיון דיהיב ד' זוזא אחביתא ואמר דיקבלה לאח"ז, הו"ל כאמר למקפה ובטל מקחו אם החמיצה בלא תנאי, וא"כ מותר אף אם לא קיבל עליו הלוקח זולא, ולא משכח"ל דינא דאביי אלא בהתנה שלא יקבל יין הנמכר בחנות, וזה אין הקנקן גורם אלא אפי' יין יפה בתחילתו יכול להיות שיתקלקל קלקול זה, וכיון שהקלקול הוא מאורע שנולד מן הדין הוא פסידא דלוקח, וכי מקבל עלי' מוכר הפסד זה הוא אצל הלוקח קרוב לשכר ורחוק להפסד, והלכך צריך לקבל זולא, עכ"ד.

ונ' לדון בפי' ד' הג"א בע"א, דמש"כ דל"ה איסור אלא בשביל שהתנה עמו לשלם יין טוב, היינו לפמש"כ לעיל מינה דאף קודם טבת דחייב להחזיר לו מעותיו אף בלא שהתנה, מ"מ אין חייב לפרוע לו יין אלא יחזיר מעותיו, ואשר זהו שכתב הג"א, דלדעת ריב"ח אין לאסור בלא קבלת זולא, אלא בשהתנה עמו שאם יחמיץ יתן לו יין אחר טוב, דזבזה אינו מחויב מכח המק"ט, אלא הוי תוספת חיוב שקיבל המוכר על עצמו, וע"כ ה"ז אסור, ונ' לבאר טפי, שהרי מכח הא דכשהחמיץ הוי זה מק"ט, ל"ה חייב ליתן לו יין אחר, אלא הי' מחזיר לו מעותיו, וע"כ אם התנה שיתן לו יין אחר, הרי היינו דגם כשיחמיץ לא יהא בטל המקח מדין מק"ט, אלא יהא המקח קיים ויהא עליו ליתן לו יין אחר, ובכה"ג יש לאסור משום קרוב לשכר ורחוק להפסד, ודו"ק.

] המאירי בסוגיא דקרי הביא די"א דבכל דבר הניתר מכח התירא דיש לו בעי' דיהא באחריות הלוקח, ולכאו' טעמם משום דלא ס"ל לחלק בין חביתא לכל יש לו, כמו שחילקו התוס', או כמו שחילקו ש"ר, וע"כ ס"ל דבעי' שיהא זה באחריות הלוקח.

אך צ"ע, שהרי סתמו ולא פירשו דהיינו דוקא בשפסק עמו כשער הגבוה, ומ' דאף בשפסק כשער של עכשיו נמי בעי' שיהא זה באחריות הלוקח, וזה צ"ע, שהרי כיון שקיבל עליו אחריות זולא הוי קרוב לזה ולזה.

וע"כ צ"ל דמה שהצריכו שיהא זה באחריות הלוקח, הוא משום דכל התירא דיש לו הוא משום דחשבי' דקני למה שבידו, וכל שאי"ז באחריות לוקח, לא הקילו לחשוב כאילו קנה לזה.

ויל"פ עוד, דטעמם הוא מכח סוגיא דלקמן דע"ג:, דכל שקיבל עליו המוכר אחריות אסור, ולא חילקו כמש"כ רש"י שם לחלק בין יין לחטים, וגם ס"ל דבאיסורא דהתם ל"מ קבלת זולא להתיר, דקבלת זולא ל"מ כנגד קבלת אחריות, וכמש"נ לעיל כמה טעמים בזה, ובסוגיא דחביתא לא אסרינן משום זה, כיון דהתם האחריות הוא שאם יחמיץ בטל המקח, וע"כ אין לאסור בזה משום קבלת האחריות עצמה, וכמש"כ כן בתור"פ לקמן דע"ג:, וכמש"נ כן גם בדעת רש"י ודעימי', וצ"ע עוד בזה.

עי' ט"ז סימן קע"ה סק"ט שהק' בפסיקה כשער הגבוה שהרי קרוב לשכר ולהפסד, ויהא אסור וכדין חביתא, ותירץ עפמש"כ התוס' דהתם ל"ש לומר קרוב לשכר וכו' כיון דאי בעי מוכר אכיל להנהו פירות ויתן לו אחרים וכו', והרי דס"ל דתי' התוס' מהני גם על קו' זו.

העתקה מרשימות – טעם רב שרביא פירש מאירי ומיוחס לריטב"א משום איסור פסיקה, ואף דביש לו שרי, מ"מ כיון דמקבל עליו אחריות ל"ה יש לו, וכיון דלא יצה"ש ע"כ ה"ז אסור, ומבו' דיצה"ש מהני בזה, ויל"ע אם הי' חיובו ליתן חבית מסוימת מה יועיל ע"ז יצא השער, וכנ' אדרבה כיון דתלינן דלא הקנה לו, יכול ליתן לו חבית אחרת, אך זה צ"ע, וי"ל כמש"נ במק"א לדון דביצה"ש איכא היתר נוסף דאינו עשוי להתייקר, כ"ז שאי"ז לזמן מרובה, וע"ז משני דכיון דקיבל עליו זולא הוי מכר גמור ושרי.

עד"ז תור"פ וריטב"א דהאיוסר משום איסור פסיקה, ואף דפסיקה שריא ביצה"ש ויש לו, הכא גרע דקבע זמן ולי"ב להתירי פסיקה,משום דא"א לחשבו דכבר נגמר עכשיו והוקר ברשותו, והא דמשני דקיבל עליו זולא צ"ב, שהרי בלא התירי פסיקה אסור אף שפוסק השער של עכשיו ולא שרינן משום קרוב לזה ולזה, ושמא ביצה"ש כיון שיש בו קנין ע"כ שרי בכה"ג דקרוב לזה ולזה, ובהלואה לא שרינן בכה"ג, וע"כ בלא יצה"ש אסור, אך לפ"ז ביצה"ש ופוסק כשער של עכשיו ל"ב לטעמא דמאי אהנית וכו' וצ"ע, ונפ"מ שלא יהא צריך לנכות חסרונות, ולא נזכר כן בפוסקים, והעירוני דשמא התם הטעם משום קבלת אחריות שעל המוכר, ומשא"כ הכא דליכא לה"ט וד' תור"פ וריטב"א שיחזיר לו מעותיו.

בדעת רש"י נ' דהאיסור דחשבי' לה כהלואה גמורה, דהקבלת אחריות מורה דהוי זה הלואה, וזה ע"ד דין קרוב לשכר ורחוק להפסד לפירש"י שם דהיינו דמכח דכל ההפסד על המקבל חשבי' לה כדידי' והויא כהלואה וה"נ הכא דכוותה, אך ברמב"ן נ' שפירש ד' רש"י, דעשיית מקח זה שאינו באחריות לוקח לא חשבי' לה כמקח, וזהו שהק' עליו מכל פסיקה, ודו"ק.

וע"ז משני דהגם דהוי כהלואה מ"מ כיון שקרוב לזה ולזה שרי, וצ"ע דא"כ בכל פסיקה בלא יצה"ש דליכא למימר ברשותו נתייקרו יהא מותר משום דקרוב לזה ולזה, וכקו' הגרע"א.

אך י"ל דמכוון ד' אביי הוא כמש"כ הרמב"ן לגי' בתרא, דמכח זה חשיב כזביני, וכ"נ מדמדמי לה רש"י לסוגיא דלקמן ד"ע., והתם בדהוי קרוב לזה ולזה הוי ההיתר משום דהוי חצי פיקדון, וה"נ הכא דכוותה.

לדעת רמב"ן ודעימי' נ' דהאיסור משום צד הלואה, דשקיל רבית משום צד ההלואה, וזהו שחילקו מכל פסיקה דלי"ב צד הלואה, ועי' הגה' אמרי ברוך לחוו"ד קע"ב וחזו"א דזה חידוש שהרי צד הרבית אינו בצד ההלואה אלא בצד המכר, ואמנם צ"ב דכיון דעל הצד שלא תקפה הוי מקח א"כ הוי היוקר ברשותו ואי"ז רבית כלל, ומ"ש לאסור בזה, וצ"ל שלא התירו לחשוב דברשותו אוקיר רק במקח ולא בהלואה.

אך בל' הנמו"י מ' קצת לפרש בע"א, דבאמת יסוד הסוגיא בד"ע. היא דעשיית עסק קרוב לשכר ורחוק להפסד הוי זה כנתינת אג"נ בעד מעותיו, ואין האיסור בקבלת היוקר (כנר' בל' רמב"ן), אלא בעצם עסק זה דהוא דהוי רבית בעד צד ההלואה, וזהו שפירש הנמו"י דבכל פסיקה לא אסרינן משו"ז גופא, משום דלא אסרו קרוב לשכר ורחוק להפסד אלא בהלואה ולא במקח, וזמש"כ דהא דתניא וכו' רשע בענין הלואה, ולפ"ז ניחא (וא"צ להגה' מהר"ם שם).

אך יל"ע אם זה מתישב עם ד' נמו"י לקמן ד"ע. שנראה דליכא איסור בפנ"ע דעסק הקרוב לשכר ורחוק להפסד, אלא היינו משום דהוי הלואה והריוח שנותן לו הוי שכר מעותיו, ואולי זה גופא מכוון נמו"י הכא, דבענין הלואה אסור משום שנוטל שכר ההלואה , ומשא"כ במכר שנוטל היוקר מן הדין, וצ"ע עוד בזה.

לדעת התוס' נ' דלעולם הוי מקח, ואך דכיון דאיכא המתנת מעות, וכמש"כ תוס' הרא"ש דכיון דקני רק למי שפרע הוי המעות הלואה, וע"כ זה גופא דעביד מקח באופן זה דיהא היוקר לקונה, והגם דחשבי' דברשותו אייקר מ"מ זה גופא להעמיד מקח באופן זה, ה"ז בעבור המתנת המעות.

ומד' התוס' נ' דהרחוק להפסד אי"ז לחשבו כהלואה, דזה ל"ש כלל בפסיקה על הגדיש, גם בתוס' הרא"ש נ' להדיא דהוי הלואה משום הקדמת המעות, ולא משום האחריות, אלא הוי זה מכלל האיסור, דהאגר נטר הוא בקריבת השכר וריחוק ההפסד, ואשר זמש"כ התוס' דבפסיקה אין ניכר שיהא רחוק להפסד, ואם האיסור בקריבת השכר מצ"ע, ואך דקירוב ההפסד מתיר דבעבור זה נותן לו השכר, ל"ה שייך טעם זה לכאו', גם קו' תוס' בע"א דמכח האחריות הוי מק"ט, לכאו' ל"ש לפירש"י דהאחריות מבררת דאי"ז מקח, וגם לא אי נימא דקירוב ההפסד הוי מתיר.

וזמש"כ התוס' דרבנן דמבחרי שכיח החימוץ, והיינו דהתם החימוץ מצ"ע הוי איסור, וע"ז ל"מ זולא, וזולא אינו עומד כנגד אחריות, וכ"ה להדיא בל' תוס' הרא"ש בדע"ג., אך ל' תוס' צ"ב קצת, ולדעתם יל"פ דלעולם גם שם האיסור משום היוקרא, ורק דלא חשבי' לה כקרוב להפסד, כיון דהפסד חימוץ על המוכר, וע"כ חשיב כרחוק להפסד.

ונפ"מ בכל דברים אלו נראה, אם עברו ועשו כן, אם אסור ליתן האחריות או אסור ליתן היוקרא, ועי' מל"מ דבעיסקא הוי עיקר האיסור בעצם עשיית המקח, ועי' בפוסקים דבעיסקא דפלגא לשכר ופלגא להפסד אסור לו ליטול ריוח כלל, וצ"ע בענין זה.

בסוגיא דרבא מברניש נ' לדעת רש"י, דס"ל דהתם דמי לכל פסיקה דליכא צד הלואה כלל, ול"ד להכא דפסק על חבית שבידו, וע"כ הוי כהלואה גמורה כל' רש"י, וזה ע"ד סוגיא דס"ט: וד"ע., ולדעת ש"ר נ' דל"ד להתם, דגם הוי דילי' לשימוש, וע"כ אם קיבל עליו אחריות חשיב כשלו לגמרי, ומשא"כ הכא דמכרו לו, ל"מ קבלת אחריות לחשבו כשלו, וע"כ תמה ריטב"א בסוגיין על עיקר דין זה, ול"ד להתם, ואולי זמש"כ תוס' בד"ע. דהכא הוי מקח גמור.

ואשר ע"כ התם אין לאסור משום היוקרא דהיוקרא הוי שלו מדיני המקח דברשותו הוקרו, ואך דאסרינן משום קבלת האחריות דזה הוי הרבית, וכמבו' בתור"פ וריטב"א ותוס' הרא"ש שם, ודלא כל' המאירי שמבו' דהאיסור משום קבלת היוקר, וכ"ה בפסקי ריא"ז שם, וזהו שהק' רש"י דמ"ש מכל פסיקה, ותי' דיין גרע.

והעירוני דתיק' ע"ז מקיראי דשרי להוזיל, ולא אסרינן משום דהוי ההוזלה בעד המתנת המעות, וצריך לחלק דהוזלה הויא זלזול במקח, ולא חשבי' לה כלל כתוספת.

ועד"ז צ"ל לפי' הראב"ד דאיסורא דסוגיין משום קבלת האחריות, אך באמת בד' הראב"ד פי' ריטב"א דהיינו דאיירי דאין לו, ואורחא דמילתא הוא דאל"כ למה קיבל עליו אחריות, והתם הרי אסור להוזיל, אי נימא דהוי זה מדינא וכד' אבנ"ז וכ"נ מד' הגרע"א, ודלא כמשמעות תוס' הרא"ש ריש פירקין.

ועד"ז נ' גם לדעת רמב"ן ודעימי', ונמו"י העתיק שם ל' רש"י, וכ"ה בש"ך, וניחא בזה הא דלא אסרו התם משום היוקרא, ומאידך לא אסרו הכא משום האחריות, וניחא נמי הא דהתם ל"ב למישרי משום הזולא, וי"ל דמה"ט גם ל"ש להתיר הכא מכח הא דמעיקרא דחלא חלא, ויל"ע בזה, דלכאו' כל דהוי מק"ט א"כ ל"ח דאיכא צד הלואה, אך י"ל דכיון דהתנה גרע טפי ובזה חשיב כצד הלואה, ועי'.

1. מש"כ רש"י דעדין לא יצא השער, פירש מהר"ם שיף שם, דאם יצא השער שיש הרבה לוקחין שקונין כשער של עכשיו אי"ז רבית, רק טובה הוא דעשו לרבנן דאין כאן הנאת הלואה, משא"כ כשלא יצא השער דלא נמצאו קונים והללו מקדימין המעות מיחזי כרבית, עכ"ד, ונ' דמקור ד' רש"י להך מילתא הוא משום דאל"כ ל"ה לנו כלל לאסור, דמהיכ"ת נימא דקבלת האחריות היא משום האגר נטר, דילמא קבלת האחריות היא משום דלוקח זה אינו מתרצה ליקח אלא בתנאי זה, וכיון שהוא רוצה למכור, ע"כ הוא מתרצה למכור בתנאי זה, ובע"כ דכל שיצא השער יכול למכרו בקל לאחר, וע"כ מה שנתרצה למכור לזה בתנאי זה הוא משום הקדמת המעות, וע"כ מוכח דאיירי הכא כשעדין לא יצא השער, דאם כבר יצא השער ואפ"ה הוא מתרצה למכור לזה בתנאי זה, אין לנו לתלות דזה הוי בעד הקדמת המעות, דממ"נ אם הוא סבור שיכול למכרו לאחר בקל, א"כ מ"ט מכר לזה בתנאי זה ולא מכרו לאחר בלא תנאי זה, ואם נתרצה למכרו לו בתנאי זה משום שסבור שאין יכול למכרו לאחר בקל, א"כ נמצא שלא קיבל עליו האחריות מכח המתנת המעות, אלא משום שהוא רוצה למכור והלה אינו מתרצה ליקח אלא בתנאי זה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובחזו"א סימן ע"ו סק"ד כתב, דברישא איירי בפוסק על היין סתם ואז סתמא יכול ליתן לו יין מן השוק, ולכך א"צ לקבל הלוקח זולא וכו', אלא דהטור השמיט דין התנה שצריך ליתן לו דוקא יינו ומ"מ מותר למוכר לקבל אחריות חימוץ משום דמעיקרא דחלא חלא, ואפשר דזה משתנה לפי הארצות ואין אנו בקיאין בזה לכך השמיטו, ולכך נקט ניסן שנדע שאין כונתו לגמ' ע"ג ב' אלא פסיקה סתמא על היין, עכ"ד, אך כבר העירו ע"ז דהדין הראשון שכתב הטור, כתבו גם בקיצור פסקי הרא"ש בסימן ס"ו, עיי"ש, וא"כ ברור שכונתו לדינא דלקמן דע"ג:. [↑](#footnote-ref-3)
3. נ' דיש להוכיח מדבריהם, דס"ל דכל הא דאסר רבא מברניש התם הוא רק משום דהני רבנן פסקו כשער הגבוה, אך אם היו מקבלין אחריות זולא הוה שרי, וכאשר כן כתבו בפסקי רי"ד שם ובמיוחס לריטב"א בסוגיין, דאי נימא דהתם אסרינן אף בשקיבלו עליהן אחריות זולא, א"כ מה קשיא להו מ"ט לא אסרו התם משום קבלת היוקרא, הרי מסקינן בסוגיין דכל שקיבל עליו הלוקח זולא לא אסרינן משום קבלת היוקרא, ובע"כ דפשיטא להו דאיירי התם בשלא קיבל עליו הלוקח זולא דאם הי' מקבל עליו זולא ל"ה אסר בזה רבא מברניש, וזהו דקשיא להו דא"כ מ"ט לא אסרו התם משום קבלת היוקרא.

   אמנם אכתי צ"ע בדבריהם במשה"ק מ"ט לא אסרו בסוגיין משום קבלת האחריות, וצ"ע שהרי מסיק רב אשי התם דאין לאסור משום קבלת האחריות משום דמעיקרא דחלא חלא וכו', וא"כ ניחא בפשוטו הא דלא אסר רב שרביא בסוגיין משום קבלת האחריות, דמכח זה אין לאסור כלל כיון דמעיקרא דחלא חלא וכו', וצ"ל בפשיטות דאזיל ר"פ לטעמי' שפירש בסוגיין דתקפה לאו היינו חימוץ אלא שאר קלקול, ואשר זהו דקשיא לי' דא"כ מ"ט לא אסרו בסוגיין משום קבלת האחריות, וז"ב, והריטב"א שהביא לזה, הגם דאיהו כתב בסוגיין דא"צ לפרש כד' התוס', אלא איירי בשעירה לקנקני הלוקח או בדשהיי' טובא, מ"מ לקמן הביא ד' התוס' לטעמייהו. [↑](#footnote-ref-4)