מ_מ יומא פ_א
קטגוריות: ש_ס / יז יומא / יומא - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

דף מס' 1

**מצות הפרישה דכה"ג**

**ב' א' - שבעת ימים קודם יוהכ"פ מפרישין כה"ג מביתו וכו',** בגמ' פליגי אמוראי בעיקר דין הפרישה דכה"ג, דדעת ר' יוחנן דילפינן לה ממילואים, מדכתיב כאשר עשה ביום הזה ציוה ד' לעשות לכפר עליכם, ולכפר אלו מעשי יוהכ"פ, ולר"ל ילפינן לה מסיני, מדכתיב וישכון כבוד ד' על הר סיני ויכסהו הענן ששת ימים וגו', וזה בנה אב שכל הנכנס למחנה שכינה טעון פרישה.

ולקמן ג' ב' אמרו דלדעת ר' יוחנן הוי עיקר דין הפרישה ז' ימים דומיא דמילואים, אך לדעת ר"ל הוי עיקר דין הפרישה ו' ימים, והא דפורש ז' ימים הוא משום טומאת ביתו,[[1]](#footnote-2) - ומצאנו עוד כמה נפ"מ בפלוגתייהו, ונתבארו לפנינו.[[2]](#footnote-3)

**דין הפרישה אם הוא מדאורייתא**

הריטב"א כתב דלמאן דיליף לדין הפרישה ממילואים הוי הפרישה דאורייתא, ומשמעות דבריו דלדעת ר"ל דילפינן לה מסיני אי"ז אלא אסמכתא בעלמא,[[3]](#footnote-4) - אך בד' התו"י והתוס' הרא"ש לקמן ג' ב' מפורש דאף לר"ל הוי דין הפרישה מדאורייתא, עיי"ש, - ומאידך התוס' לקמן ד' א' ד"ה נכנסו מים תוך הדם ובסוד"ה הזאה בסיני כתבו דאף לר' יוחנן דיליף לה ממילואים הו"ל אסמכתא בעלמא, ובפשוטו מכוון דבריהם דעיקר דין הפרישה אינו אלא מדרבנן, אך החזו"א בסימן קכ"ו סק"ב כתב דאפשר דכונתם דקרא אסמכתא ודין הפרישה הוא מהלכה למשה מסיני.[[4]](#footnote-5)

**דין הפרישה אם הוא לעיכובא**

בפי' הר"י מלוניל כתב דלדעת ר' יוחנן דילפינן לה ממילואים, ה"ז מעכב, דומיא דמילואים דכל הכתוב בהן מעכב בהן, אך לר"ל דיליף לה מסיני אי"ז מעכב, ומקור דבריו הוא מסוגיית מסוגיית הגמ' לקמן ג' ב' דפריך ר"ל לר' יוחנן דמהיכא קא ילפת לה ממלואים אי מה מלואים כל הכתוב בהן מעכב בהן אף הכא נמי כל הכתוב בהן מעכב בהן, וכי תימא ה"נ והתנן ומתקינין לו כהן אחר ולא קתני מפרישין וכו', והרי דלר' יוחנן דיליף לה ממילואים ה"ז מעכב.

אך דעת ש"ר דלכו"ע אין דין הפרישה מעכב, והתורי"ד לקמן שם כתב דהיינו משום דר' יוחנן גופי' ס"ל דאף דילפינן לה ממילואים לא ילפינן אלא למצוה ולא לעכב, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א שם, עיי"ש, ועמש"כ בזה התוס' הרא"ש לקמן ה' א'.

**יסוד דין הפרישה**

לקמן ח' ב' אמרו דפרישת כה"ג קודם יוהכ"פ היא לקדושה, ופרישת כהן השורף את הפרה היא לטהרה, ופירש"י דפרישת כה"ג קודם יוהכ"פ היא ליכנס למחנה שכינה ולא יהא לבו זח עליו ויהא נבדל מכל קלות ראש שחלה עליו אימה בהבדלתו מן הבריות, ופרישת כהן השורף את הפרה הוא להחמיר בטהרתו, - ובדרשות הר"ן דרוש ג' כתב דענין הפרישה הוא כדי שיתבודד האדם באותם ימי הפרישה בדרכי ד' ית' ובעבודתו המוטלת עליו ויפשיט עצמו מדמיונות גשמיים המונעים שלימותו ושיוציא אל הפועל מה שבכוחו, וכ"ה גם בדבריו בדרוש ד', - והמאירי במשנתינו כתב דאף דילפינן לדין פרישת כה"ג קודם יוהכ"פ וכהן השורף את הפרה מקרא, מ"מ טעם הדבר בשתיהן כדי לגדרו בפרישות אשתו שמא תמצא שהיתה נדה בשעת תשמיש ויהא טמא טומאת ז'.

**משום אלו עבודות טעון פרישה**

התו"י לקמן ח' א' כתבו דדין הפרישה הוא גם משום אילו של אהרן, עיי"ש, והיינו לדעת ר' יוחנן דיליף לה ממילואים, אך לדעת ר"ל דיליף לה מסיני הרי דין הפרישה הוא רק משום שנכנס לפנים, ומשום אילו של אהרן הנעשה בחוץ ל"ב פרישה,[[5]](#footnote-6) ומסתברא מילתא דלדעת ר"ל אין דין הפרישה כלל משום העבודות, אלא משום עיקר הכניסה לפנים, אך לדעת ר' יוחנן הוי דין הפרישה משום העבודות.[[6]](#footnote-7)

בפירש"י כתב בהא דמפרישין כה"ג שכל עבודת יוהכ"פ אינה כשרה אלא בו, והמרומי שדה כתב דהוצרך לזה משום דאם הי' הדין דשאר עבודות שאינם ביחוד ליוהכ"פ כשר גם בשאר כהנים, הי' ראוי להפריש גם את כהנים אלו, עיי"ש.

אך הנה הרש"ש לקמן י"ב א' צידד בדעת רש"י דעבודות שאינם מיוחדות ליוהכ"פ כשרות אף בשאר כהנים, ונחלקו בזה הראשונים, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולפ"ז מתפרש מש"כ רש"י דכל עבודת יוהכ"פ אינה כשרה אלא בו, והוא ל' הגמ' בהוריות י"ב ב', על עבודות המיוחדות ליוהכ"פ, דכיון דכל עבודות אלו נעשות בכה"ג, ע"כ אין מפרישין אלא את הכה"ג, והיינו משום דכל עיקר דין הפרישה הוא משום עבודות המיוחדות ליוהכ"פ.[[7]](#footnote-8)

**אם רשאי כה"ג לצאת בתוך ימי הפרישה**

התו"י והתוס' הרא"ש לקמן ו' א' כתבו דהריב"ן כתב בשם רש"י דמשום דין הפרישה דילפינן ממילואים רשאי לצאת שעה אחת לביתו, שהרי גם אהרן לן במחנה לוי' שעה אחת שהי' המשכן מפורק, והביאו כן מירושלמי, - ומשמעות דבריהם דלמש"כ התם לפרש בע"א לא הותר לצאת שעה אחת לביתו,[[8]](#footnote-9) וזהו שנקטו לפ"ז דאהרן פרש מאשתו, דא"א לומר שהלך לביתו, דאסור לצאת משם בכל ימי הפרישה,[[9]](#footnote-10) וגם לדעת ר"ל דיליף לה מסיני, מסתברא מילתא דאסור לצאת בכל ימי הפרישה, דומיא דמשה דלא יצא אף לשעה, וכ"כ בס' חוקת היום לקמן שם.

אמנם הנה בפס"ז פר' צו אמרו בדין המילואים נאמר כאן תשבו ונאמר בסכות תשבו, מה להלן יוצא ונכנס אף כאן יוצא ונכנס לבית הכסא ולצרכו, ומבו' דבפרישה דמילואים הותר לצאת לביהכ"ס ולצרכו, ול"ב אלא שתהא עיקר קביעותו שם,[[10]](#footnote-11) וכ"ה למש"כ התוס' בסוכה מ"ג ב' (ד"ה תשבו) שלא היו ישנים שם, ובע"כ דיצאו חוץ לעזרה וישנו שם, ולפ"ז ה"נ הוא בדין הפרישה דכה"ג דילפינן מינה, וכ"כ השפ"א מדעתו, עיי"ש.[[11]](#footnote-12)

**מקום הפרישה**

בפי' הראב"ד בפ"ק דתמיד כתב דכה"ג הי' צריך לפרוש למקום הקודש דומיא דמלואים וכו', וע"כ הוא דהותר כה"ג לישב ולישן בלשכת פרהדרין אף שהיתה פתוחה לקדש והויא קדש ואין ישיבה בעזרה, דכל הא דאין ישיבה בעזרה הוא היכא דאפשר בע"א, וכ"כ הגבו"א לקמן ג' ב' דדין הפרישה הוא למקום קדוש, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא לדעת ר' יוחנן דיליף לה ממילואים, אך לר"ל דיליף לה מסיני בפרישה כ"ד סגי לי' אפי' במקום חול.[[12]](#footnote-13)

אמנם הנה התו"י והתוס' הרא"ש לקמן ו' א' כתבו דפרישה דמילואים ל"ה למחנה שכינה אלא למחנה לוי', דפתח אהל מועד הוא מחנה לוי',[[13]](#footnote-14) עיי"ש, ולפ"ז אין להצריך דתהא פרישת כה"ג למקום קדוש, וכ"ה מבו' למש"כ בפירש"י לקמן שם ד"ה מביתו דלשכת פרהדרין לא היתה קדושה, וע"כ הוא דהותר כה"ג לישב ולשכב שם, ועמש"כ בזה התוס' לקמן שם (ד"ה מביתו ולקמן ח' ב' (ד"ה דאי) ולקמן י' א' (ד"ה חוץ).

והתו"י והתוס' הרא"ש שם נסתפקו אם בעינן שתהא הפרישה למחנה לוי' דומיא דמילואים, או דמהני אף במחנה ישראל, דאף במילואים הי' משה מפרקו בערב ומקימו בלילה ונמצא שלא ישבו כל ז' במחנה לוי', שהרי כשנפרק המשכן בטלו המחנות, עיי"ש,[[14]](#footnote-15) - והתור"י הלבן שם כתב דבעינן שתהא הפרישה ללשכה שלפני אהל מועד, כדילפינן לה ממילואים.

**דין הפרישה הוא מדיני העבודה או מדיני הכה"ג**

בעיקר דין פרישת כה"ג יש להסתפק אם הוי זה דין מדיני העבודה דיוהכ"פ דבעינן שתיעשה ע"י כה"ג שהופרש ז' ימים, ואף דאי"ז מעכב, מ"מ לכתחילה בעינן שתיעשה העבודה ע"י כה"ג שהופרש, וכל שנעשית העבודה ע"י כה"ג שלא הופרש אינה כשרה אלא בדיעבד, או דאי"ז מדיני העבודה והעבודה כשרה לכתחילה אף ע"י כה"ג שלא הופרש, אלא הוי זה מדיני הכה"ג, דמוטל עליו לפרוש ז' ימים קודם יוהכ"פ.

והגבו"א כתב בתו"ד דכל שעובד בלי הפרשה אין הכפרה נעשית כתיקונה וכמצותה, ומבו' דהוא מדיני העבודה שתיעשה ע"י כה"ג שהופרש, וכל שנעשית ע"י כה"ג שלא הופרש אינה נעשית כמצותה, - אך בהמש"ד כתב דאף אם לא הופרש קודם יוהכ"פ מ"מ מאי דהוי הוי וביוהכ"פ בשעת עבודה אין כאן חיסרון מצוה, ולכאו' הוא משום דדין הפרישה אינו מדיני העבודה, דא"כ הרי כל שלא הופרש קודם יוהכ"פ, איכא חיסרון מצוה בשעת העבודה, שאינה נעשית ע"י כה"ג שהופרש, אלא הוא מדיני הכה"ג שמוטל עליו לפרוש, וכל שלא הופרש קודם יוהכ"פ מאי דהוי הוי, וליכא חיסרון מצוה בשעת העבודה.

ובס' חוקת היום כתב דד"ז תליא בפלוגתא דר' יוחנן ור"ל, דלר' יוחנן דיליף לה ממילואים הוי דין הפרישה משום העבודה דדינה ליעשות בכה"ג שהופרש ז' ימים, וכמו שאמרו לקמן ג' ב' דדנים עבודה תחילה מעבודה תחילה, ומשמע דהוא מדיני העבודה, אך לר"ל דיליף לה מסיני אי"ז מדיני העבודה כלל, אלא הוא מדיני הכה"ג שנכנס לפנים דטעון פרישה.

בויק"ר פכ"א תניא בהא דכתיב ואל יבא בכל עת אל הקדש, דאמר הקב"ה למשה לא כשם שאתה סבור וכו', אלא בכל שעה שהוא רוצה ליכנס יכנס רק שיכנס בסדר הזה, והגר"א באדרת אליהו בפר' אחרי בליקוט פירש דהיינו דהותר אהרן לבא בכל ימות השנה את הקדש ולעשות כסדר הקרבנות דיוהכ"פ, וזהו דתניא בשמו"ר ספל"ח דאהרן הי' נכנס בכל שעה לבית קה"ק, והביאו החכמ"א בסוף הל' אבלות, - ובחי' הגרמ"ז סימן י"ג נסתפק אם כשנכנס אהרן כל ימות השנה הי' צריך פרישה ז' ימים, ועיי"ש שכתב דד"ז תליא בעיקר דין הפרישה אם הוא משום קדושת המקום, ואף בשאר ימים כשהי' נכנס לפנים הי' צריך פרישה, או הוא משום קדושת היום, ובשאר ימים אף כשהי' נכנס לפנים ל"ה צריך פרישה,[[15]](#footnote-16) - ועמש"כ בזה הרש"ש לקמן בע"ב.

הפנ"י כתב דהא דתני שבעת ימים, ולא תני שבעה ימים, הוא משום דכ"ה לישנא דקרא במילואים, ואגב אורחא שמעינן מלשון זה שז' ימים אלו היו דבוקים בלי הפסק יומם ולילה, ואם הי' שונה שבעה ימים הו"א שלא היו דבוקים ול"ה פורש מביתו אלא בכל יום ובלילה הי' שב לביתו, - והשפ"א כתב די"ל דהא דתנן שבעת ימים הוא ללמד דכל הז' ימים מצוה אחת הן, ואם לא הפרישוהו ביום א' תו ליכא מצוה דהפרשה כלל, כדכתיב כאשר עשה ביום הזה וע"כ דוקא הפרשת ז' הוי מצוה ולא פחות.[[16]](#footnote-17)

**התקנת כהן אחר**

**ומתקינין לו כהן אחר תחתיו,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דמתקינין היינו דמזמנין כהן אחר תחתיו, והתור"י הלבן כתב דל"ה ידע רבי מה תיקון היו עושין לו, ול"ה אלא יחוד בעלמא שהיו מייחדין כהן אחר לכך ומזהירין אותו שלא יטמא בשום טומאה, והתוס' הרא"ש כתב בחד פירושא דהוא הזמנה בעלמא, והא דהוצרכו לכך, אף דבלא"ה ימצאו הרבה כהנים שישמשו וכמש"כ התוס' הרא"ש לקמן י"ג א', הוא כדי שיהא מזומן אם יארע פסול בראשון שישמש "מיד" אחר תחתיו, או משום דמתוך שרואה כה"ג שאחר מזומן לעבוד תחתיו הוא נזהר יותר מכל טומאה. - **ב** התו"י כתב לפרש דמלבד הא דהיו מזהירין אותו לשמור עצמו בטהרה, גם היו מתקינין לו בגדי זהב כמדתו שלא יחסר ולא יותיר,[[17]](#footnote-18) וכ"כ התוס' הרא"ש בחד פירושא. - **ג** בפי' הראב"ד לתו"כ אחרי פ"ח ה"ד כתב דהתקנה זו היא במקום משיחה או ריבוי בגדים שצריך להיות בכה"ג קודם יוהכ"פ, ולפי שא"א לו למושחו קודם לכן או להלבישו ח' בגדים לפי שאין ממנים ב' כה"ג כאחד משום איבה, ההתקנה הזאת היא במקום משיחה וריבוי בגדים, וכ"כ בפי' הר"ש שם.

**זמן התקנת כהן אחר**

הגבו"א כתב לדון אם הא דמתקינין לו כהן אחר תחתיו קאי ארישא, דז' ימים קודם יוהכ"פ היו מתקינין אחר תחתיו, או דמילתא באפי נפשה היא ולא קאי ארישא דז' ימים, אלא מתקינין אח"כ ואפי' בערב יוהכ"פ שפיר דמי, שהרי לא היו מפרישין את הכהן שמתקינין תחתיו, ועיי"ש במש"כ בזה, וי"ל דתליא בפלוגתת רבוותא בביאור הא דמתקינין.

**אם היו מפרישין את הכהן שהתקינו תחתיו**

לקמן ג' ב' אמר ר"ל דמהא דקתני דמתקינין לו כהן אחר תחתיו ולא קתני מפרישין, ונמצא דאם יארע פסול בכה"ג ישמש כהן זה בלא פרישה, נלמד דדין הפרשת כה"ג אינו מעכב, ובפי' הר"י מלוניל כתב דלמש"כ לדעת ר' יוחנן דדין הפרישה דכה"ג מעכב, צ"ל דהא דתני מתקינין היינו מפרישין, אך דעת ש"ר דאף לר' יוחנן אין דין הפרישה מעכב, ונתבאר לעיל.

בד' התוס' הרא"ש משמע דהא דלא היו מפרישין את הכהן שהתקינו תחתיו, היינו משום דלא עשו תקנה לדבר שאינו מעכב, ועמש"נ להלן בטעם הא דהתקינו לו אשה אחרת, והריטב"א כתב דכיון דאי"ז אלא מצוה בעלמא מסתיין דנעביד מצוה זו לכה"ג לחוד, ולכאו' מכוון דבריו דדין הפרישה אינו מדיני העבודה, אלא מדיני הכה"ג דמוטל עליו לפרוש, וע"כ אי"ז מוטל אלא על הכה"ג דמוטל עליו עבודת יוהכ"פ, ומצוה עליו לפרוש, אך הכהן שמתקינין תחתיו דעדיין אין מוטל עליו עבודת יוהכ"פ, (ורק אם יארע פסול בכה"ג יהא מוטל עליו העבוה), אין מוטל עליו לפרוש.

**מ"ט הוצרכו להתקין כהן אחר תחתיו הרי הסגן עומד לכך**

לקמן ל"ט א' תניא ר"ח סגן הכהנים אומר למה סגן מימינו שאם אירע בו פסול בכה"ג נכנס סגן ומשמש תחתיו, והגבו"א שם הק' דכיון דיש כהן יודע וממונה לכך תמיד לכשיארע בו פסול נכנס ומשמש תחתיו, א"כ מ"ט תנן הכא דמתקינין לו כהן אחר תחתיו, הרי אותו כהן כבר מתוקן ועומד לכך,[[18]](#footnote-19) וכתב דשמא מתניתין דהכא מיירי בדליכא סגן כגון שמת ולא מינו אחר תחתיו, דלפי שעה מתקינין כהן אחר תחתיו שאם יארע פסול בכה"ג באותו יוהכ"פ ישמש זה תחתיו, ועמש"כ בזה בס' שמועת חיים סימן ב'.

**זמן התקנת אשה אחרת**

**אף אשה אחרת מתקינין לו,** בפירש"י בסוכה כ"ד א' כתב דהיינו דמזמנין לו בערב יוהכ"פ, והגבו"א הוכיח מזה דס"ל דבכניסה לחופה מיקרי ביתו אף בלא ביאה, דאם לא חשיבא כביתו אלא בביאה, הרי א"א לכנסה בערב יוהכ"פ שהרי מפרישין אותו כל ז' ימים מאשתו שמא יבא עלי' ותימצא ספק נדה, ויתבאר בעזה"י עוד בזה לקמן י"ג א'.

**בהא דחיישינן למיתת אשתו, אף שהתקינו כהן אחר שישמש תחתיו**

**שמא תמות אשתו,** המאירי הק' דכיון שהתקינו כהן אחר תחתיו ליכא למיחש שמא תמות אשתו, דאם תמות ישמש הכהן השני תחתיו, והגבו"א הוסיף, דאין לחוש שמא תמות גם אשת השני, דלב' מיתות לא חיישינן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המאירי כתב דהוא משום דנח להכין לו אשה משנעביר אותו מכהונתו בלא פסול של גופו, ועד"ז הוא למש"כ הפנ"י והמרומי שדה דראוי שתהא הכפרה ע"י הכה"ג האמיתי, (ונתבאר להלן).[[19]](#footnote-20) - **ב** הגבו"א כתב דהוא משום שחששו שמא תמות אשתו וישמש השני בלא פרישה, והא דלא חששו שיטמא הכה"ג וישמש השני בלא פרישה, הוא משום דכה"ג זריז הוא וכו'.[[20]](#footnote-21) - **ג** נתבאר להלן דעת כמה מקמאי דדינא דביתו אינו מעכב, והקרני ראם ועוד מרבוותא כתבו דלדעתם אם תמות אשתו של הכה"ג עובד הכה"ג עצמו, ונתבאר להלן, וע"כ שפיר יש לחוש שמא תמות אשתו וישמש הכה"ג אף שאין לו אשה ולא תהא הכפרה כדינה.

**בהא דבעינן שיהא הכה"ג נשוי**

**שנאמר וכפר בעדו ובעד ביתו ביתו זו אשתו,** יש להסתפק אם היינו דעיקר הא דבעינן שיהא לו אשה הוא משום דבעינן שתהא הכפרה גם בעד אשתו, או אי"ז אלא ילפותא בעלמא דמהא דכתיב בעד ביתו נלמד דבעינן שיהא לו אשה והוא דין בפנ"ע בעבודת היום.

ומצאנו הדברים מפורשים בד' הארחות חיים בהל' תפילה סע"ח שכתב דנהגו שאין מתפלל אלא מי שהוא נשוי אשה דומיא דכה"ג שאז"ל שצריך שיהי' לו אשה לשומרו מן החטא,[[21]](#footnote-22) וכ"כ הכל בו בסימן ס"ה, והביאוהו בהגה' מנהגים למהר"א טירנא בהל' ר"ה אות ק"ג, והרמ"א בדרכ"מ סימן תקפ"א ובהג"ה שם ס"א,[[22]](#footnote-23) ומבו' דאין עיקר הדין דבעינן שתהא הכפרה גם בעד אשתו, אלא הוא דין בפנ"ע דבעינן שיהא לו אשה, והוא כדי לשמרו מן החטא.

וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בפ"א מעיוה"כ ה"ב דכל עבודות היום הם בכה"ג נשוי, ואף עבודות הנוהגות בכל יום, והרי דהוא דין בפנ"ע בהכשר הכה"ג דבעינן שיהא נשוי, דאם הוא משום דבעינן שיכפר גם בעד אשתו, אי"ז שייך אלא בעבודות המיוחדות ליוהכ"פ שהם לכפרת יוהכ"פ.[[23]](#footnote-24)

התוס' הרא"ש כתב דהך דינא דבעינן שיהא לו אשה אי"ז מעכב ואף אם אין לו אשה עבודתו כשרה, וכ"כ התו"י בתחילת דבריו, וכן צידד הגבו"א, עיי"ש, - אך התו"י בסו"ד נסתפק בזה דשמא ה"ז מעכב, וכ"נ בפי' רבינו אליקים ובמאירי דכל שאין לו אשה אינו ראוי לעבודה, וכ"נ בד' הארחות חיים בהל' יוהכ"פ ס"נ דכל שאין לו אשה אינו יכול לעבוד, והאו"ש בפי"ז מאיסו"ב הי"ג כתב דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"א מעיוהכ"פ ה"ב, - ועמש"כ בזה החקרי לב באו"ח סימן קי"ז.

הגבו"א כתב דכיון דקרא דוכפר בעדו ובעד ביתו כתיב לגבי כפרת דברים, ולא מיירי כלל לגבי כפרת דמים, הרי דכיון דעיקר כפרת דברים אינה מעכבת, וכדתניא לקמן מ' א' דלא התודה כשר, ה"נ דינא דבעד ביתו שנאמר בכפרה זו אינו מעכב, שהרי אף אם עקר לגמרי לכפרה זו אינו מעכב, - ובדעת הסוברים דה"ז מעכב וכל שאין לו אשה הוא פסול לעבודה, י"ל כמש"נ לעיל דמקרא דוכפר בעדו ובעד ביתו ילפינן דין בפנ"ע בהכשר הכה"ג דבעינן שיהא נשוי, ואי"ז משום דבעינן שתהא הכפרה גם בעד אשתו, וע"כ שפיר י"ל דה"ז מעכב, אף דעיקר כפרת דברים אינה מעכבת.

התו"י והתוס' הרא"ש נקטו דאף הכה"ג שמתקינין תחתיו צריך שיהא לו אשה, - ובס' מנח"א הק' דלמש"כ התו"י לקמן י"ב ב' מירושלמי דהפר והאיל בא משל ראשון, הדין נותן דדינא דוכפר בעדו ובעד ביתו הוא להראשון, והשני הוא כשלוחו של ראשון, כמש"כ התו"י לקמן מ"ט ב', וא"כ מ"ט בעינן שיהא לשני אשה, הרי לעולם הכפרה היא בעד ביתו של הראשון שבא משלו, ועיי"ש מש"כ בזה, - ולכאו' לק"מ, דכיון דמקרא דבעד ביתו ילפינן דין דבפנ"ע דלהכשר הכה"ג בעינן שיהא נשוי, ובעינן לזה בכל עבודות היום, ע"כ הוא דבעינן שיהא הכה"ג השני נשוי, דאין מקום כלל לומר דכיון דהפר והאיל באין משל הראשון סגי במה שיש לראשון אשה, שהרי גם בשאר עבודות היום בעינן שיהא הכה"ג נשוי, ולגבי שאר עבודות היום מאי נפ"מ בהא דהפר והאיל באין משל הראשון.

האו"ש בפי"ז מאיסו"ב הי"ג נקט בפשיטות דכה"ג שנשתטית אשתו אין מתקיים בזה דינא דוכפר בעדו ובעד ביתו דשוטה אינו בר כפרה,[[24]](#footnote-25) - ולכאו' אי נימא דמהך קרא ילפינן דין בפנ"ע דבעינן שיהא הכה"ג נשוי, אך ל"ב שבפועל יכפר גם בעד אשתו, י"ל דלא ילפינן מינה אלא דבעינן שיהא נשוי, ומתקיים דין זה אף באשה שנשתטית, אף אם אינה מתכפרת.

**לדעת הסוברים דאי"ז מעכב שיהא לו אשה מ"ט חששו שמא תמות אשתו**

הגבו"א כתב להוכיח דה"ז מעכב שיהא לו אשה, דאל"כ מ"ט היו מתקינין לו אשה אחרת שמא תמות אשתו, הרי לא עשו תקנה לדבר דאינו מעכב בדיעבד, וכדחזינן דלא היו מפרישין את הכהן שתיקנו תחתיו משום דהפרישה אינה מעכבת.[[25]](#footnote-26)

ובישוב דעת הסוברים דאי"ז מעכב שיהא לו אשה, מצינו כמה דרכים, **א** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהא דאין מתקינין אשה אחרת לשני, הוא משום דאי"ז מעכב, ומבו' דאה"נ דלא עשו תקנה לדינא דבעד ביתו, משום דאי"ז מעכב בדיעבד, והתוס' הרא"ש כתב לדמותו להא דאין מפרישין את השני, ועיי"ש שכתבו דהא דלראשון התקינו אשה אחרת הוא משום דמצוה מן המובחר בעינן, ומבו' דאף דלשני לא עשו תקנה לדבר שאינו מעכב, מ"מ לראשון עשו תקנה אף לדבר שאינו אלא למצוה מן המובחר, וצ"ב. - **ב** הגבו"א כתב דעשו תקנה אף לדבר שאינו מעכב, והא דלא הפרישו את הכהן שתיקנו תחתיו, הוא משום דאחר שהתקינו כהן אחר תחתיו תו אין לחוש שיארע פסול בכה"ג,[[26]](#footnote-27) וכמו שאמרו לקמן י"ג א' דכה"ג זריז הוא, וכיון דעבדו לי' צרה כ"ש דמזדרז טפי.[[27]](#footnote-28) - **ג** הגבו"א כתב די"ל עוד, דאף דלא חששו לספק פרישה משום דאינו מעכב, היינו משום דאע"ג דלא הופרש קודם יוהכ"פ מ"מ מאי דהוי הוי וביוהכ"פ בשעת עבודה אין כאן חיסרון מצוה, ומשא"כ בחיסרון ביתו דבשעת עבודה איכא חיסרון מצוה, ונעשית העבודה בשעתה שלא כתיקונה בחיסרון מצוה, ועד"ז כתב בהגה' הגרא"ז מלצר הובא בס' אוצר חידושים דאף אם ביתו אינו מעכב מ"מ הוא דין בעיקר הכפרה, ומשא"כ בפרישה דהוא דין שאינו שייך לעיקר הכפרה.[[28]](#footnote-29)

**מתה אשתו של כה"ג אם הי' עובד הכה"ג או הי' עובד הכהן שהתקינו תחתיו**

המאירי כתב דאם מתה אשתו של כה"ג יהא כהן המותקן עובד תחתיו כאלו אירע בו פסול, וי"ל דאזיל לטעמי' דמשמעות דבריו דכל שמתה אשתו אינו ראוי לעבודה כלל, אך לדעת התוס' הרא"ש ודעימי' דהא דבעינן שיהא לו אשה אי"ז מעכב, יש להסתפק אם כשמתה אשתו עובד הכהן המותקן שיש לו אשה, או דכיון דהכהן המותקן לא הופרש ז' ימים, עובד הכה"ג עצמו שהופרש ז' ימים אף שאין לו אשה.

ונחלקו בזה האחרונים, דהקרני ראם כתב בישוב קו' המהרש"א דכיון דאי"ז מעכב שיהא לו אשה, עובד הכה"ג עצמו אף כשמתה אשתו, וכ"כ השיח יצחק והמלא הרועים והגנזי יוסף,[[29]](#footnote-30) - אך הגבו"א כתב דמסתבר דהשני משמש כיון דיש לו אשה, דאם ישמש הכה"ג עצמו דאין לו אשה, איכא חיסרון מצוה בשעת עבודה, ומשא"כ כשמשמש השני דאע"פ שלא פירש ז' ימים ליכא חיסרון מצוה בגופו, והוא כמש"כ לעיל מינה דכשמשמש השני בלא פרישה ליכא חיסרון מצוה בשעת עבודה.

**מ"ט לא חששו למיתת אשתו של שני**

התוס' הרא"ש כתב דהא דלא היו מתקנין אשה אחרת לשני, הוא משום דאי"ז מעכב, ודמי להא דלא היו מפרישין את השני משום דהפרשה לא מעכבא, וכ"כ התו"י,[[30]](#footnote-31) ועיי"ש שכתב דאף אי נימא דדינא דביתו מעכב, מ"מ לכולי האי לא חיישינן שתמות אשת השני, ודמי להא דלא חיישינן למיתת השני'.

**אם יש לחוש למיתה דתרי ולטומאה דתרי**

**וחכ"א א"כ אין לדבר סוף,** התוס' כתבו בפי' בתרא דאף שמצינו שחששו למיתה דחד ולא חששו למיתה דתרי, הוא היכא דליכא איסורא כולי האי, אך הכא משום דכפרת כל ישראל תלוי' בזה יש לחוש אף לב' וג' ואף לזמן מועט וא"כ אין לדבר סוף וע"כ אין לעשות תקנה לחשש זה,[[31]](#footnote-32) וכתבו דלפ"ז הומ"ל דמה"ט בחשש טומאה סגי לתקן לכהן אחר תחתיו ולא חששו לב' וג', משום דחששא בעלמא היא ול"ה צריך להפריש אחר, כי מסתמא ימצאו הרבה שיהיו ראויין לעבודה אלא מעלה בעלמא וע"כ סגי בחד.

והמהרש"א הק' דאי נימא דאי"ז אלא חששא בעלמא משום שימצאו הרבה שיהיו ראויין לעבודה, א"כ גם בהא דמתקינין לו אשה אחרת אי"ז אלא חשש בעלמא, כיון דימצאו הרבה כהנים שיש להם נשים וראויין לעבודה, ומ"ט כפרת ישראל תלוי' בזה.

והפנ"י כתב לפרש לד' התוס', דכיון דכפרת ישראל תלוי בזה משו"ה ראוי' אותה כפרה להיות ע"י הכה"ג האמיתי שנמשח ונתרבה, וע"כ הא דמתקינין לו אשה אחרת אי"ז חשש בעלמא, אלא מעלה גדולה שיעבוד ביוהכ"פ הכהן האמיתי, ומשא"כ בהא דמתקינין לו כהן אחר משום טומאה, ליכא למימר דאין לדבר סוף, דאם ימצא פסול בכה"ג האמיתי, ליכא נפ"מ בין הכהן השני שנתקן תחתיו לכהן הג' והד', כיון דגם השני אינו כה"ג ממש, ועד"ז כתב המרומי שדה, ועד"ז כתב החקרי לב באו"ח סימן קי"ז ד"ה ומ"מ הנה, - והקרני ראם כתב לישב בע"א דאי נימא דביתו אינו מעכב בדיעבד, נמצא דאם תמות אשתו לא ישמש הכהן שהתקינו תחתיו, אלא ישמש הכה"ג עצמו, עמש"נ בזה לעיל, ולא תהא כפרת ישראל כראוי, וכ"כ השיח יצחק והמלא הרועים והגנזי יוסף.

דף מס' 2

**מצות הפרישה בפרה**

**ב' א' - ז' ימים קודם שריפת הפרה היו מפרישין כהן וכו',** הרמב"ם בפיהמ"ש בפרה פ"ג מ"א כתב דממה שאמרו כהן השורף את הפרה ולא אמרו כה"ג נלמד שכל כהן כשר לשריפתה, ועמש"כ בזה התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א.

והתו"י כתב דאף דכשרה השריפה אף בכהן הדיוט, מ"מ היתה נעשית בכה"ג וזה הי' כבודם, והריטב"א כתב דאף דכשרה בכהן הדיוט מ"מ מצוה בכה"ג, וע"כ היתה נעשית בכה"ג.

**השורף את הפרה,** התו"י ותוס' הרא"ש כתבו דשאר כהנים שהיו עסוקין באסיפת אפרה ובשאר עסקי' לא היו מפרישין אותן, דאף למאן דמפיק פרישת פרה מקרא מוקמינן לה בשריפה שהיא עיקר מעשה הפרה, ועיי"ש במש"כ בדין השוחט והמזה,[[32]](#footnote-33) - והפנ"י כתב דהכהן השוחט והמזה דמה ל"ה טעון פרישה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, אך המנ"ח במצוה שצ"ז נקט בפשיטות דאף הכהן המקבל והמזה טעונין פרישה, דכיון דילפינן לה מדכתיב לעשות אלו מעשה פרה, א"כ כל עשיית הפרה צריך פרישה.[[33]](#footnote-34)

בד' התוס' הרא"ש משמע דגם למ"ד בספרי דשריפת פרה כשרה בזר, מ"מ יש בזה דין פרישה,[[34]](#footnote-35) - אך בד' המנ"ח במצוה שצ"ז משמע דרק בהדברים הטעונין כהן צריך פרישה, וע"כ א"צ פרישה אלא בכהן המקבל והמזה, אך בשחיטה ל"ב פרישה לדעת הרמב"ם ודעימי' דקי"ל דשחיטת פרה כשרה בזר.

**פרישה בפרה מביתו**

**מביתו,** השפ"א הק', דהרי דין הפרישה מביתו מפרשינן לקמן ו' א' דהוא משום דשמא תמצא אשתו ספק נדה, ובפרה מה בכך דתמצא ספק נדה, הרי א"כ יאחרו את שריפת הפרה ומה קלקול יש בדבר, וכתב דאפשר דחיישינן שתהא נדה בשעת ביאה ולא יוודע לנו כלום,[[35]](#footnote-36) - אך הרמב"ם בפ"ב מפרה ה"ב כתב דמפרישין אותו מאשתו שמא תמצא נדה ויהי' טמא ז' ימים, והרי דאין החשש שמא תהא נדה לא יוודע לנו, אלא שמא תמצא נדה, וצ"ע.

לקמן ח' ב' אמרו דבפרישה דפרה אין אחיו הכהנים נוגעין בו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מפרה ה"א, והמער"ק שם ה"ב הק' דא"כ מ"ט הוצרכו להפרישו מביתו משום שמא תמצא אשתו נדה, כמש"כ הרמב"ם שם, הרי אף אחיו הכהנים אין נוגעין בו, ועמש"כ הגבו"א לקמן ו' ב' בתו"ד, - ובס' חוקת היום בסוגיין כתב לישב לדעת הסוברים דאחר שהזו עליו קודם שטבל היו רשאים ליגע בו, עמש"כ התו"י בסוגיין והתוס' הרא"ש לקמן ח' ב').[[36]](#footnote-37)

**מקום הפרישה**

**צפונה מזרחה,** בפירש"י כתב דהיינו שהיתה במקצוע צפונית מזרחית של עזרה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מפרה ה"א דהיתה הלשכה בעזרה, - אך התוס' לקמן בסוגיין ד"ה ומאי שנא כתבו דהיתה פרישתו ללשכה שעל פני הבירה חוץ לעזרה, וכ"כ התוס' לקמן ח' ב' ד"ה דאי וי' א' ד"ה חוץ, וכ"כ התור"י הלבן לקמן בסוגיין, - ועמש"נ בזה להלן בפלוגתא דאמוראי מאי בירה.

**בהא דמעשי' בכלי גללים**

**שכל מעשי' בכלי גללים וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דכל מעשי' של פרה הוא בכלי גללים, והתו"י כתב דיש פירוש מרש"י שכתוב בו כגון קיבול דמה ואסיפת אפרה, וכ"כ בפירש"י בסוכה ל"ז א' ד"ה נפל דהיו ממלאין את המים בשוקת של אבן, משום דכל מעשה פרה בכלי אבנים, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בנדה מ"ט א', וכ"כ הריטב"א בשם רבינו והר"מ.

אך התוס' בסוגיין ובנדה שם כתבו דקאי על ז' ימי הפרישה,[[37]](#footnote-38) וכ"כ התו"י בשם רבינו הזקן והתורי"ד והתוס' הרא"ש והתור"פ והמאירי דמעשי' היינו מעשי' של לשכה זו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש פרה פ"ג מ"א ובפ"ב מפרה ה"א, - והתו"י ותוס' הרא"ש כתבו דהיינו בההזאות שמזין עליו באותה לשכה, וכ"כ התוס' בנדה שם, אך התורי"ד כתב דגם ל"ה הכהן משתמש אלא בכלים אלו, שאם הי' משתמש בכלים המקב"ט שמא נטמאו במת ויטמאוהו טומאת ז',[[38]](#footnote-39) וכ"כ הרמב"ם בהל' פרה שם דהכהן הי' משתמש בכלי אבן בכל ז' ימי הפרישה, וכ"כ הרא"ש בפרה שם, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם דהרחיקו מאותו המקום כלים המקב"ט.

התוס' והתו"י הוכיחו מכ"ד דהי' מעשה הפרה נעשה אף בכלים המקב"ט, והתוס' בנדה מ"ט א' הוכיחו כן ממה שאמרו דכ"ח כשר למי חטאת, אף שהוא מקב"ט, ובדעת רש"י ודעימי' מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן והר"ן בנדה שם כתבו דהא דנעשית בכלי אבנים הוא מעלה בעלמא אך מדאורייתא כשרה היא.[[39]](#footnote-40) - **ב** הרמב"ן שם כתב בשם י"מ דהא דמעשי' בכלי אבנים הוא עד שלא נתן אפר במים, אך משנתנו אפר במים היו נותנין בכל כלים, וכ"כ ש"ר שם והריטב"א בסוגיין.[[40]](#footnote-41) - **ג** הריטב"א בסוגיין כתב בדעת רש"י, דבכלי דמי חטאת ליכא קפידא אף קודם קידוש, דכיון דלאחר קידוש ליכא קפידא, ה"ה לקודם קידוש שלא לערות מימי חטאת מכלי אל כלי.[[41]](#footnote-42)

**כלי גללים וכלי אדמה**

**כלי גללים**, בפירש"י כתב דהוא של צפיעי בקר, וכ"כ בפירש"י בשבת נ"ח א' ובמנחות ס"ט ב', והערוך בע' גלל, והרמב"ם בפיהמ"ש בכלים פ"י מ"א והר"ש מכת"י והרא"ש שם, והתוס' במנחות שם, והר"ש בעוקצין פ"ב מ"י, והתו"י ותור"י הלבן בסוגיין, והתשב"ץ ח"א סימן קכ"א, - אך בפירש"י בשבת ט"ז ב' כתב דהוא כלי שיש,[[42]](#footnote-43) וכ"כ בפי' רבינו אליקים בסוגיין בפי' קמא, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם והריטב"א בסוגיין בשם י"מ.[[43]](#footnote-44)

**וכלי אדמה,** בביאור החילוק בין כלי חרס דמקבלין טומאה לכלי אדמה דאינם מקב"ט נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דכלי אדמה הוא כלי הנעשה מאבן רכה שחוקקין בה כלים, ומשמעות דבריו דהא דאין עליהן תורת כלי חרס הוא משום דאי"ז נעשה ע"י גיבול,[[44]](#footnote-45) וכ"כ בפירש"י בשבת ט"ז ב', וכ"כ בפי' הר"ש מכת"י בכלים ספ"ד בדעתו, וכן מסקנת התורי"ד בסוגיין. - **ב** בפי' הר"ש שם מכת"י בכלים ספ"ד כתב לפרש דכלי אדמה הם העשויים ממין אחר שלא מאותן שעושין כלי חרס, ועד"ז כתב התורי"ד בסוגיין בתחילת דבריו, דכלי אדמה הם כלים העשויים מעפר שאינו מיוחד לעשות ממנו כלים, וכלי חרס הם העשויים מטיט המיוחד ליוצרים לעשות ממנו כלי חרס, וכ"כ בס' המכריע סו"ס ס"ב. - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש בכלים פ"ג מ"ב וספ"ד כתב דכלי אדמה הוא כלי חרס שלא נצרף בכבשן, וכ"ה מבו' בדבריו בפ"י מכלים הי"ג, וכ"נ בדבריו בפ"ט משבת ה"ג ופ"י הי"ג ובפ"ו מפרה ה"ג, וכ"כ בפי' הר"ש מכת"י שם בשם ר"ת, וכ"כ התוס' בביצה ל"ב א' ובמנחות ס"ט ב', והרא"ש בכלים פ"ג מ"ב, והרשב"א והר"ן בביצה שם, והמאירי בסוגיין, ועד"ז כתב התור"י הלבן בסוגיין.

**טעם התקנה שיהיו מעשי' בכלי גללים**

**כיון דטבו"י כשר בפרה דתנן מטמאין וכו' תקנו לה רבנן כלי גללים וכו' כ"ה דלא ליזלזלו בה,** בפירש"י כתב דהיינו כדי שלא יזלזלו לומר דהואיל וטבו"י כשר בפרה א"צ להיות זריזין בה בשמירת טהרה, ומשמע דהא דחיישינן שיבואו לזלזל בה הוא משום עיקר הא דטבו"י כשר בפרה, ואי"ז מכח הא דמטמאין היו וכו',[[45]](#footnote-46) וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מפרה ה"א, - אך הר"ש והרא"ש בפרה פ"ג מ"א פירשו דהא דחיישינן שיבואו לזלזל בה הוא מכח הא דהיו מטמאין כהן השורף את הפרה וכו', וכ"כ הרמב"ן והר"ן בנדה מ"ט א'.[[46]](#footnote-47)

**האופן שהיו מטמאין את הכהן השורף**

**מטמאין היו הכהן השורף את הפרה,** התוס' כתבו דהיו מטמאין אותו ע"י שהיו נוגעין בו, דעי"ז חשבינן לי' כטמא דרבנן, כיון דבגדיהם מדרס לחטאת,[[47]](#footnote-48) וכ"כ התוס' בחגיגה כ"ג א' ד"ה מטמאין היו ובזבחים י"ז ב' ד"ה שרפה אונן, והר"ש בפרה פ"ג מ"ז, והרא"ש שם מ"ח, והריטב"א בסוגיין, - אך בפירש"י בחגיגה שם ד"ה מטמאין כתב דהיו מגיעין בו שרץ, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפרה פ"ג מ"ז ובפ"א מפרה הי"ד, והרא"ה והריטב"א בסוכה כ"א א', והמאירי בסוגיין ובחגיגה שם.

**טבו"י אם כשר בפרה אף מדרבנן**

בד' התוס' בסוגיין משמע דאף דמדאורייתא טבו"י כשר בפרה, מ"מ גזרו בזה חכמים, וכ"כ התוס' לקמן ג' ב' ד"ה ריב"ב, וכ"כ התוס' בזבחים י"ז ב' ד"ה שרפה אונן בפי' קמא, - אך מד' רש"י ודעימי' דהיו מטמאין אותו בטומאה דאורייתא, מבו' דאף מדרבנן טבו"י כשר בפרה, וכ"כ התוס' בזבחים שם בפי' בתרא, וכ"ה מבו' בד' הר"ש והרא"ש בפרה פי"א מ"ו.[[48]](#footnote-49)

והתוס' בסוגיין הוכיחו דמדרבנן יש לגזור בטבו"י, מהא דבגדי אוכלי קדש מדרס לחטאת, וכ"כ התוס' בזבחים שם דכיון דבגדי אוכלי קדש מדרס לחטאת כ"ש טבו"י, - אך בדעת רש"י ודעימי' צ"ל כמש"כ התוס' בזבחים שם בסו"ד די"ל דטבו"י כשר בפרה, והא דבגדי אוכלי קדש מדרס לחטאת הוא משום היסה"ד דשאר טומאות.

הריטב"א כתב דהא דאיכא הכירא לצדוקים במה שהיו מטמאין אותו ע"י שהיו נוגעין בו, אף דטומאה זו אינה אלא מדרבנן ואין הצדוקין מודין בה, מ"מ כיון דיודעין היו דלדידן ה"ז טמא אית בי' הכירא, וכ"כ התוס' בחגיגה שם.

**טעם הא דהיתה הלשכה בקרן צפונית**

**כיון דחטאת היא וחטאת טעונה צפון,** בפירש"י כתב דהיינו דחטאות הקריבות במזבח נשחטות בצפון, אך זו אינה טעונה צפון, דנשחטת בהר המשחה, וכ"כ התור"י הלבן והריטב"א, - אך בפי' רבינו אליקים כתב בתו"ד דפרה טעונה שחיטה בצפון, וצ"ע.[[49]](#footnote-50)

למש"כ בפירש"י ודעימי' דפרה אינה טעונה צפון, צ"ב דא"כ מ"ט תיקנו שתהא הלשכה בצפון, הרי פרה אין מעשי' בצפון, ובפירש"י מבו' דהיינו כדי שידע שהופרש שם כדי להטיל עליו עבודת פרה הקרוי' חטאת, וישים לב להיות זריז במעשי' וסדר עבודותי', אך התו"י כתבו דהוא כדי שיזהר לעשות הזאותי' לשמה, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו דכיון דחטאת קריי' רחמנא דינה כדין חטאת שאם עשאה שלא לשמה פסולה, וע"כ הויא הלשכה בצפון שיהא זכור שצריך לכוין בה לשמה כדין חטאת הנשחטת בצפון.

**פלוגתת אמוראי מאי בירה**

**מאי בירה וכו' א"ר יוחנן מקום הי' בהר הבית ובירה שמו, ור"ל אמר כל המקדש כולו קרוי בירה,** נתבאר לעיל פלוגתת הראשונים אם היו מפרישין כה"ג ללשכה שבעזרה או ללשכה שבהר הבית, והגבו"א לקמן ג' ב' נקט דפליגי בה ר' יוחנן ור"ל, דלר' יוחנן היתה הלשכה בבירה שבהר הבית ול"ה בעזרה, ולר"ל היתה הלשכה בעזרה שהיא קרוי' בירה, וכ"כ האו"ש בפ"ב מפרה ה"א, וכתב לפ"ז דהרמב"ם פסק כדעת ר"ל, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעמו.[[50]](#footnote-51)

אמנם הנה משמעות פירש"י דמש"כ דהיתה הלשכה במקצוע צפונית מזרחית של עזרה הוא לכו"ע,[[51]](#footnote-52) והשיח יצחק כתב לדעתו דהיינו דלר' יוחנן הא דתנן לשכה שעל פני הבירה, היינו שהיתה בעזרה כנגד הבירה שבהר הבית, - ומאידך גם מש"כ התוס' דהיתה הלשכה בהר הבית, משמע בדבריהם דהוא לכו"ע, וכ"כ התור"י הלבן דמודה ר"ל דאותה לשכה היתה בהר הבית ולא בעזרה, אלא דפליג על הא דא"ר יוחנן דמקום הי' בהר הבית ובירה שמו דמשמע דאותו מקום בלבד קרוי בירה ולא יותר, וע"ז פליג ר"ל דכל המקדש נמי הי' קרוי בירה, והשיח יצחק כתב בדעת התוס' דהא דאמר ר"ל כל המקדש כולו קרוי בירה, הוא כל הר הבית, וכמו שאמרו בירושלמי בפסחים פ"ז ה"ח.

**ופרה לאו בת כפרה היא,** הפנ"י עמד בזה ממה שאמרו במו"ק כ"ח א' דמה פרה מכפרת, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ הגבו"א והרש"ש.

**בהא דדרשינן לקרא לפרה ולעבודת יוהכ"פ ולא דרשינן לשאר קרבנות**

**ואימא צוה דקרבנות,** בפירש"י כתב דהיינו להצריך כל כהן העובד במקדש פרישה לקרבנות ציבור, והריטב"א כתב דהכי רהטא כולה סוגיין דבקרבנות ציבור איירי ומשום דדמו למילואים, ועמש"כ הגבו"א.

**ואימא כפרה דקרבנות,** בפירש"י כתב דהיינו כגון קרבנות יחיד דכתיב בהו בכמה מקומות וכיפר עליו הכהן, וכ"כ בפי' רבינו אליקים, ועמש"כ השיח יצחק בטעם הא דהוצרך לפרש כן, ועיי"ש שכתב דבד' הריטב"א משמע דל"ג לה בפירש"י, (ובמהד' עוז והדר כתבו דגם בכת"י ליתא), - אך הפנ"י כתב דמכוון רש"י הוא דהיינו אף בקרבנות יחיד וכ"ש בקרבנות ציבור.

**מי ידעינן הי כהן מיתרמי דבעי לי' פרישה,** בפירש"י כתב דהלא ע"י פייס היו עובדין, ובהגה' מהר"י לנדא הק' ממש"כ בפירש"י לקמן כ"ו ב' ד"ה אם רצה דל"ה פיס לקרבן יחיד, וכן הק' הגבו"א,[[52]](#footnote-53) ועמש"כ בזה בהגה' מהר"י לנדא לקמן כ"ו ב', והפנ"י והשיח יצחק בסוגיין,[[53]](#footnote-54) - ועמש"נ עוד בענין זה במ"מ לקמן שם דף מס' 8.

**אלמא לא ניבע"ל פרישה לכולה משמרת בית אב,** בפירש"י כתב דהיינו די"ל דכל בית אב יפרשו ז' ימים קודם היום הקבוע לו, וכ"כ הריטב"א דאף דא"צ פרישה לכל המשמר, מ"מ כל בית אב יפרוש ז' ימים קודם זמנו, ומשמע דאם ל"ה המשמרות חלוקין לבתי אב, ל"ה מצינו לפרש דיפרשו כל המשמר ז' ימים קודם, וכ"נ להדיא בפי' רבינו אליקים,[[54]](#footnote-55) וכנראה הוא משום דא"כ הוי הפרישה יותר מז' ימים, ועד"ז כתב הפני שלמה לקמן בסוגיין.

**מפרישת שבעה ליום אחד,** בפירש"י כתב דהיינו בשביל עבודת יום שמיני לבדו, וכ"כ בפי' רבינו אליקים דבמילואים הופרש ז' כדי לעבוד ביום שמיני לחוד, והרש"ש הק' דמנ"ל דהאי פרישה הוא משום יום הח', דבפשוטו משמע שהיתה לחנכם בזה לכהונת עולם.

**דנין דבר שקבוע לו זמן מדבר שקבוע לו זמן לאפוקי קרבנות דכל יומא איתניהו,** בפירש"י כתב דהיינו דבקרבנות המילואים הי' זמן קבוע לו בא' בניסן, ולפ"ז מתפרש שינויא דגמ' דהוא משום דקרבנות יחיד אין קבוע להן זמן דיכול להביאן בכל יום, וע"כ ל"ד למילואים,[[55]](#footnote-56) - וזה ניחא לפ"מ שפירש"י דפירכת הגמ' היא דאימא כפרה דקרבנות יחיד, אך לפ"מ שפירש הריטב"א דפירכת הגמ' היא דאימא כפרה דקרבנות ציבור, צ"ב דא"כ מאי משני, הרי סתם קרבנות ציבור קבוע להן זמן, ושמא י"ל דהיינו דדנין דבר שקבוע לו זמן ואינו בכל יום ממילואים שהי' קבוע להן זמן ול"ה בכל יום, לאפוקי קרבנות ציבור כתמיד שהם בכל יום,[[56]](#footnote-57) וזה כפי המבו' בתור"י הלבן דלפ"מ דפריך דאימא כפרה דקרבנות יש בכלל זה אף קרבן תמיד.[[57]](#footnote-58)

**וכי תימא לא ידעינן הי מינייהו,** הגבו"א לקמן בסוגיין כתב דהיינו דאם לא ידעינן הי מינייהו א"א לך לרבות אחד מהן, וגם א"א לרבות את כולן דדנים דבר הנוהג פעם אחת בשנה וכו', ולפ"ז מתפרש הא דמשני אי חג המצות הואיל וכו' כמש"כ התוס' הרא"ש דהיינו דיבינו חכמים איזה מהם חשוב דמסתמא אינם שקולים לרבות שניהם, ועמש"כ הפנ"י והשיח יצחק.

**ואין דנין פרישת שבעה לשבעה מפרישת שבעה ליום אחד,** הגבו"א הק' דאימא יו"ט ראשון של סוכות דקדיש טפי מחוה"מ, ועיי"ש מש"כ בזה.

דף מס' 3

**ב' ב' - מי איכא מידי דעיקר רגל לא בעי פרישה טפל דידי' בעי פרישה,** בפי' רבינו אליקים כתב דעיקר רגל היינו ז' ימי החג, וטפל הוא יום שמיני שהוא טפל לשאר ימי החג, - אך הגבו"א כתב דעיקר רגל הוא יו"ט ראשון, כמו שמצינו בחגיגה ז' א' דקרינן לי' עיקר הרגל, ויום שמיני הוא טפל לו.

**שמיני רגל בפנ"ע**

**ואפי' למ"ד דשמיני רגל בפנ"ע,** התור"י הלבן כתב דגרסינן אע"ג דשמיני רגל בפנ"ע ולא גרסינן אפי' למ"ד שמיני רגל בפנ"ע, שהרי לכו"ע הוא כן דשמיני רגל בפנ"ע, - אך הגבו"א כתב דפליגי בה רב נחמן ורב ששת בסוכה מ"ז ב', דלרב ששת דאין אומרים זמן בשמיני של חג לא חשבינן לה כרגל בפנ"ע.[[58]](#footnote-59)

בירושלמי בסוכה פ"ה ה"ז ילפינן להא דשמיני רגל בפנ"ע מהא דבכל הימים כתיב וביום וביום השמיני כתיב ביום ללמדך שהוא רגל בפנ"ע.[[59]](#footnote-60)

**פיס בפנ"ע**

**לענין פז"ר קש"ב,** בהא דפייס בפנ"ע פירש"י דהיינו דבפרי החג ל"ה פייס, שכל המשמרות שכל המשמרות שונות ומשלשות בהן לפי חשבון סדרן כדתנן בסוכה נ"ה ב', ופר של שמיני בתחילה מפייסין עליו, ובפירש"י בסוכה שם מבו' דהיינו דבפרי החג ל"ה פייס כלל, אלא כל כ"ד המשמרות מקריבות כסדר שהן סדורות בדברי הימים.

והרמב"ן שם מ"ח א' תמה ע"ז דכיון דמשמרות הקודמות משתכרות יותר מן האחרות, שהרי הקודמות זוכות להקריב בכבשים ב' ב' והאחרונות אין מקריבות אלא אחד אחד, ועוד דב' משמרות האחרונות לא היו משלשות בפרים, מ"ט לא תיקנו בזה פייס, ועיי"ש במש"כ לתמוה עוד בזה, וכתב דאף בחג הי' פייס דלוקחין מכל משמר ומשמר גדול שבו ומפייסין, וזה שזוכה בפייס משמרתו מתחלת ביום הראשון וזה שעל ימינו משמרתו מקריבין אחריו וכו' ובפייס זה של יום ראשון נתפייסו משמרות כל ימי החג, וביום השמיני הי' פייס בפנ"ע, וכ"כ הריטב"א שם.

**רגל בפנ"ע**

בהא דרגל בפנ"ע מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בסוגיין ובר"ה ד' ב' כתב דהיינו דאין שם חג הסוכות עליו, והתוס' בר"ה שם כתבו דהיינו דבברהמ"ז ותפילה מזכירין שמיני עצרת ולא סוכות.[[60]](#footnote-61) - **ב** בפירש"י בסוכה מ"ח א' כתב דהיינו דאין יושבין בסוכה,[[61]](#footnote-62) והבעה"ע בהל' הלל (צה.) כתב בשמו גם דאין נוטלין לולב ואין מנסכין בה מים. - **ג** התוס' כתבו בשם ר"ת דהיינו דטעון לינה בליל מוצאי יו"ט האחרון,[[62]](#footnote-63) ונתבאר להלן. - **ד** בפי' ר"ח בסוכה שם ובמו"ק כ"ד ב' כתב דהיינו דחשיב כז' ימים לענין אבילות, וכמו שאמרו במו"ק שם דיום אחד לפני החג והחג ושמיני שלו הרי כאן כ"א, וכ"כ הערוך בע' פז"ר קש"ב, והרי"ף בסוכה שם. - **ה** הרמב"ן בסוכה שם כתב בתחילת דבריו דהיינו דהם ב' רגלים חג הסוכות רגל אחד ושמיני רגל אחד ונפ"מ לענין פז"ר קש"ב, והא דרגל בפנ"ע הוא אב, ושאר הדברים הם תולדות, והק' ע"ז דא"כ הו"ל דשמיני רגל בפנ"ע לענין פ"ז קש"ב. - **ו** הרמב"ן שם כתב לפרש דהיינו דהוא רגל בפנ"ע ואף חיגר בראשון חייב בשמיני, ורק מי שכבר חג בראשון אינו חייב בשמיני, דומיא דפסח שני רגל בפנ"ע דמי שהביא בפסח ראשון אינו חייב בשני,[[63]](#footnote-64) וכ"כ הריטב"א שם.[[64]](#footnote-65) - **ז** הרמב"ן שם כתב לפרש עוד דהוא רגל בפנ"ע גם לענין בל תאחר, וכל שעברו עליו ז' ימי החג עובר בבל תאחר אף דשמיני תשלומין להן,[[65]](#footnote-66) ודמי לעצרת שיש לה תשלומין כל שבעה ואפ"ה כל שלא הקריב בעיקר הרגל עובר בעשה ולר"מ עובר בבל תאחר.[[66]](#footnote-67)

**שיר בפנ"ע**

בהא דשיר בפנ"ע נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י בסוגיין ובסוכה מ"ז א' כתב דהיינו שאין שירו שוה לכל שאר שירות ימי החג דהוא מעין גזל מתנו"ע,[[67]](#footnote-68) ובפירש"י בר"ה ד' ב' הביא ממסכת סופרים דהוא למנצח על השמינית,[[68]](#footnote-69) והתו"י בסוגיין כתב כן בשם תלמידי רש"י, ונחלק ע"ז דהתם הוא לענין מזמורים של ביהכנ"ס, והתוס' בסוגיין נסתפקו בזה, ועמש"כ בזה התוס' בחגיגה י"ז א'. - **ב** התוס' בסוכה מ"ח א' ובכ"ד כתבו בשם ר"ת דהיינו שהיו אומרים מזמור שלם משא"כ בשאר ימי החג שלא היו אומרים מזמור שלם אלא חציו היום וחציו למחר,[[69]](#footnote-70) והמאירי והריטב"א שם כתבו דהיינו דביום הראשון אומר מזמור שלם ובשאר הימים אין שם מזמור שלם עד השמיני.[[70]](#footnote-71) - **ג** הריטב"א בסוגיין ובר"ה ובסוכה שם כתב דהיינו דאם חל שבת באחד מן הימים נדחה השיר של יום השביעי, וכמו שאמרו בסוכה נ"ה א' דימוטו ידחה, ואם הי' השיר של שמיני מכלל שירי החג הי' השיר של שמיני נדחה. - **ד** בפי' הר"י מלוניל בסוכה שם כתב דהיינו דביום שמיני אין אומרים נחזור חלילה ונאמר שיר יום ראשון שהוא הבו לד' בני אלים,[[71]](#footnote-72) אלא אומרים שיר בפנ"ע, וכ"כ השיטת ריב"ב והמאירי שם והאבודרהם בסדר יום שמ"ע.

**ברכה בפנ"ע**

בהא דברכה בפנ"ע כתב בפירש"י דהיינו דהיו מברכין לחיי המלך, והריטב"א בסוכה מ"ז א' הק' ע"ז דליכא למימר בזה ברכה בפנ"ע, שהרי בשאר ימי החג לא היו מברכין למלך, והוי זה דין מסוים בשמיני, זכר למה שבירכו את המלך בזמן שבנה שלמה הבית), ועד"ז הק' המחזו"ו בסימן שפ"ד,[[72]](#footnote-73) - ובפירש"י בסוכה מ"ח א' כתב בפי' קמא דהיינו דחלוק בהזכרה בתפילה ובברהמ"ז שאומר את יום שמיני חג העצרת הזה, וכן פירשו הר"ח והרי"ף בסוכה שם וש"ר.

**לינה ברגלים**

בסוכה מ"ז א' תניא דשמיני רגל בפנ"ע הוא שכשם שז' ימי החג טעונין קרבן ושיר וברכה ולינה אף שמיני טעון קרבן ושיר וברכה ולינה, ולדעת ר"ת זהו שאמרו דשמיני רגל בפנ"ע לענין רגל, דהיינו דהוא טעון לינה.

ולביאור דין זה יש להקדים פלוגתת הראשונים בדין לינה ברגלים, דבפירש"י בר"ה ה' א' ד"ה ופנית בבוקר ובסוכה מ"ז א' ד"ה ולינה ובחגיגה י"ז א' ד"ה טעון לינה, ובזבחים צ"ז א' ד"ה ופנית בבוקר כתב דטעון לינה לילה אחד בליל ט"ז, וכן מסקנת התוס' בסוגיין ובפסחים צ"ה ב', וכ"כ המאירי בסוכה מ"ז ב'.

אך התורי"ד בחגיגה שם כתב דטעון לינה בכל ז' ימי הרגל, וכ"כ התוס' הרשב"א בפסחים צ"ה ב', וכ"כ התוס' בר"ה ובסוכה שם בפי' בתרא, והרשב"א והר"ן בר"ה ד' ב', והריטב"א בסוכה מ"ז ב', וכ"נ בפי' ר"ח בר"ה ה' א'.[[73]](#footnote-74)

עוד נחלקו הראשונים בדין לינה ברגלים, דבפירש"י בסוכה שם מבו' דהא דטעון לינה הוא משום הבאת החגיגה, וזהו שכתב דהא דטעון לינה כל ז' היינו במי שלא הביא חגיגתו ביום ראשון והביא באחד מן הימים, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוגיין ובסוכה שם,[[74]](#footnote-75) ובזבחים שם כתבו דהוא משום העולת ראי', וכ"נ בד' הרמב"ן בסוכה מ"ח א'.[[75]](#footnote-76)

אך בד' הרמב"ן שם בשם רבותינו הצרפתים מבו' דכל שנראה בעזרה טעון לינה אף שלא הביא קרבן, ומבו' בדבריו שם דהוא משום קיום מצות ראי', וכ"כ הריטב"א בר"ה ה' א' ובסוכה מ"ז ב' דאף אם לא הביא קרבן חייב לינה משום כבוד הרגל, ובסוכה שם כתב דהיינו כשנראה בעזרה.

ובד' התוס' בחגיגה י"ז ב' בשם רבינו אלחנן משמע להדיא דדין לינה ברגל הוא דין בפנ"ע מכח הרגל ואף כשלא נראה בעזרה ולא הביא קרבן,[[76]](#footnote-77) וכ"נ להדיא בד' התוס' בר"ה שם ובפסחים צ"ה ב' והתוס' הרא"ש בר"ה שם דכל שבא לירושלים טעון לינה אף אם לא הביא קרבן ולא נראה בעזרה, וזהו שכתבו התוס' והתוס' הרא"ש בר"ה שם דדין לינה בשאר ימים הוא כשלא בא לירושלים ביום הראשון, ולא כתבו דהוא כשלא נראה בעזרה והביא קרבן ביום הראשון,[[77]](#footnote-78) וכ"ה מבו' בד' הפנ"י בר"ה שם, וכ"כ בעמק הנצי"ב בשלהי פר' פנחס.[[78]](#footnote-79)

התוס' הק' דמאי בעינן לדין לינה ברגלים, תיפו"ל משום שלמי שמחה דהוו כל ח',[[79]](#footnote-80) ואף בשאר ימות השנה אם מביא קרבן טעון לינה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בסוגיין ובכ"ד כתבו דמשכח"ל דשלח שלמיו מאתמול, והם נאכלין לב' ימים ולילה אחד.[[80]](#footnote-81) - **ב** התוס' הרא"ש בר"ה ה' א' כתב דאפי' הביאן הוא בעצמו בערב יו"ט הרי לן ערב יו"ט ביום הבאת קרבנו.[[81]](#footnote-82) - **ג** התוס' בפסחים צ"ה ב' כתבו דישמח בשלמי חבירו.[[82]](#footnote-83) - **ד** נתבאר לעיל בהערה בדעת הרמב"ן ודעימי' דדין לינה הוא רק כשהביא הוא את קרבנו לעזרה אך כל ששלחו ע"י אחר אף שהוא בירושלים אינו טעון לינה, ולפ"ז הרי דבכה"ג בעינן לדין לינה ברגלים כששלח את השלמי שמחה ע"י אחר.

\*בפסחים צ"ה ב' ובסוכה מ"ז ב' יליף ר' יהודה מקרא דששת ימים תאכל מצות דרק הטעון ששה טעון לינה, אך פסח שני שאינו טעון ששה אינו טעון לינה, וגירסת הרמב"ן והריטב"א בסוכה שם דהטעון שבעה טעון לינה, והתוס' בזבחים צ"ז א' הק' דמ"ט גרע מכל קרבנות דטעונין לינה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דאי נימא דרגל טעון לינה ז' ניחא, דנתמעט דפסח שני אין טעון לינה אלא יום אחד, ונתחדש לפ"ז דבפסח ראשון איכא דין לינה ז' גם משום הקרבת הפסח, ואכמ"ל.[[83]](#footnote-84) - **ב** התוס' בפסחים שם כתבו דשמא אף דכל קרבנות טעונין לינה מ"מ פסח שני כיון דתשלומין דראשון הוא אינו טעון לינה, ועמש"כ האבי עזרי בפ"ג מביכורים הי"ד לפרש בזה. - **ג** הרמב"ן בסוכה מ"ח א' כתב בסו"ד דלר' יהודה דממעט פסח שני אין שום קרבן טעון לינה אלא של רגלים בלבד, ואף ביכורים אין טעונין לינה, והא דשמיני טעון לינה הוא משום דהוא תשלומין דכל החג וטעון שבעה קרינן בי'.[[84]](#footnote-85)

**לינה בשמיני עצרת**

התוס' בסוגיין בתו"ד כתבו דדין לינה בשמיני עצרת ילפינן לה מדכתיב ופנית כל פינות שאתה פונה, והק' דמ"ט לחג הסוכות בעי הקישא, וכ"כ התוס' בר"ה ובסוכה שם, והרשב"א בר"ה ד' ב', - אך בספרי בשלהי פר' פנחס ילפינן לה מדכתיב ביום השמיני עצרת תהי' לכם, עצרו הכתוב מלצאת, - ובתוספתא בסוכה פ"ד ילפינן לה מדכתיב דה"י ב' ז' י' ביום עשרים ושלשה לחדש השביעי שלח את העם וילכו לאהליהם.

התוס' בסוגיין ובפסחים צ"ה ב' הק' דאם כל ז' ימי הרגל טעונין לינה, א"כ מאי קאמר דשמיני רגל בפנ"ע לענין לינה, ומ"ט קרי לה רגל בפנ"ע כיון דכל ז' ימים שלפניו טעונין לינה בלא הפסקה,[[85]](#footnote-86) - והריטב"א בסוכה שם כתב לישב דעיקר הא דרגל בפנ"ע הוא לחייב בראי' ובחגיגה למי שלא נראה בראשון ונראה בשמיני,[[86]](#footnote-87) ובכלל חיוב זה ג"כ שהוא חייב בלינה כשנראה בשמיני אף אם לא הביא קרבן.

לדעת הסוברים דהא דרגלים טעונין לינה הוא כשהביא חגיגתו, לכאו' ה"נ הא דשמיני טעון לינה הוא כשהביא חגיגתו בשמיני, וצ"ב דא"כ הרי אין חיוב הלינה משום דהוא רגל בפנ"ע, אלא משום שהביא בו קרבן, ועמש"כ בזה האבי עזרי בפ"ג מביכורים הי"ד, - והרמב"ן בסוכה שם כתב לפרש דהא דא"ר יהודה דהוא רגל בפנ"ע לענין לינה הוא לטעמי' דס"ל דכל קרבן אין טעון לינה אלא של רגלים בלבד, וקמ"ל דשמיני טעון לינה כשהביא קרבנו בשמיני, משום דהוי רגל בפנ"ע.[[87]](#footnote-88)

הרמב"ן בסוכה שם כתב בשם רבותינו הצרפתים דהא דשמיני רגל בפנ"ע לענין לינה היינו כשנראה בעזרה ביום השמיני ולא הביא קרבן, וכ"כ הריטב"א שם, והרמב"ן שם תמה ע"ז, דזה שלא בא לעזרה עד שמיני צריך הוא להביא עמו עולת ראי' בשמיני ותיפו"ל משום עולת ראי', - ובישוב ד' רבותינו הצרפתים י"ל בכמה אנפי **א** דאיירי כשחל שמ"ע בשבת דאין מביאין בו עולת ראי', או כשנאנס ולא הביא עולת ראי', ואפ"ה הוא טעון לינה.[[88]](#footnote-89) - **ב** למש"כ המנ"ח במצוה ת"צ סק"א דאם שלח הקרבן ואח"כ התראה פנים יצא ידי המצוה של ראיית פנים בקרבן, אע"פ שלא הי' הקרבן בשעת ראיית פנים, ולפ"ז י"ל דאיירי כששלח עולת ראי' באחד מימי הרגל וביום השמיני נראה בעזרה.[[89]](#footnote-90) - **ג** בס' חוקת היום כתב דאף אם כבר נראה בראשון והביא עולת ראי', מ"מ כשחוזר ונראה בשמיני טעון לינה, והיינו משום דהראי' אין לה שיעור, ואף כשחזר ונראה בשמיני יש בזה קיום דראי', וכיון דשמיני רגל בפנ"ע ע"כ הוא טעון לינה כשנראה בו.

התוס' בפסחים צ"ה ב' כתבו בתו"ד דיום ראשון ושמיני טעונין לינה, אך שאר ימים אין טעונין לינה אלא אם לא לן בראשון, ומבו' בדבריהם דאף אם כבר נראה בעזרה והביא קרבנותיו ביום הראשון טעון לינה ביום השמיני, ומשמעות דבריהם דהוא אף כשלא נראה בעזרה בשמיני, והיינו משום דלדעתם דין לינה ברגלים הוא כשהוא בירושלים אף כשלא נראה בעזרה, וכ"ה מבו' בד' המאירי בסוכה מ"ז ב', - וזה דלא כמש"כ הרמב"ן והריטב"א בסוכה דדין לינה בשמיני הוא רק כשלא נראה בעזרה ולא הביא קרבנותיו אלא בשמיני.[[90]](#footnote-91)

**טעם הא דלא מני להא דשמיני רגל בפנ"ע לענין לינה**

הרמב"ן בסוכה שם כתב בשם ר"ת שהוכיח דהא דשמיני רגל בפנ"ע לענין רגל היינו לדין לינה, דאל"כ מ"ט באמת לא מני להא דהוא רגל בפנ"ע לענין לינה, כדתניא שם מ"ז א' דשמיני רגל בפנ"ע שכשם וכו' אף שמיני טעון קרבן ושיר וברכה ולינה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן שם כתב די"ל דהך תנא דקאמר לענין פז"ר קש"ב ס"ל דשמיני אינו טעון לינה משום דכל שאינו טעון לינה שבעה אינו טעון לינה, כדממעט ר' יהודה שם לעיל מינה דפסח שני אינו טעון לינה.[[91]](#footnote-92) - **ב** הרמב"ן שם בסו"ד כתב דר' יהודה דאמר דשמיני רגל בפנ"ע לענין לינה הוא לטעמי' דס"ל דכל קרבן אין טעון לינה אלא של רגלים בלבד, וקמ"ל דשמיני טעון לינה כשהביא קרבנו בשמיני, משום דהוי רגל בפנ"ע, אך לרבנן דכל קרבן טעון לינה, הרי דמכח זה טעון שמיני לינה כשמביא קרבנו, ול"ב להא דהוא רגל בפנ"ע. - **ג** הריטב"א בסוכה שם כתב לישב לפי דבריו דעיקר הא דרגל בפנ"ע הוא לחייב בראי' ובחגיגה למי שלא נראה בראשון ונראה בשמיני, ובכלל חיוב זה ג"כ שהוא חייב בלינה כשנראה בשמיני אף אם לא הביא קרבן, וע"כ ועיי"ש לא אמרו דהוא רגל בפנ"ע לענין לינה, והיינו משום שהוא בכלל מה שאמרו דהוא רגל בפנע לענין רגל. - **ד** העמק הנצי"ב בשלהי פר' פנחס כתב בדעת הרמב"ם שלמד מזה דלא קי"ל לדין לינה בשמיני עצרת, ועיי"ש במש"כ לפ"ז.

**אבל** **לענין תשלומין תשלומין דראשון הוא דהא דתנן מי שלא חג וכו',** הגבו"א הק' דמ"ט אמרינן דשמיני הוי טפל לעיקר הרגל מכח הא דשמיני ראוי לחגיגה, הרי אדרבה כיון דהוא ראוי לחגיגה כשאר הימים אינו טפל להם, ואף דאם הקריב בחג אינו מקריב בשמיני היינו משום דכבר יצא ידי חובת חגיגה וא"א לחוג ב' פעמים, ועיי"ש שכתב דהיינו דשמיני אינו אלא תשלומין לראשון ומי שאינו ראוי בראשון אינו ראוי בשמיני, וע"כ הו"ל טפל לראשון, ותמה מזה ע"ד הרמב"ן והריטב"א בסוכה דאף מי שאינו ראוי בראשון חייב בשמיני, (וזהו שאמרו דשמיני רגל בפנ"ע לענין רגל).[[92]](#footnote-93)

דף מס' 4

**ג' א' - דנין פר אחד ואיל אחד,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו פר ואיל של מוספי יוהכ"פ, כדכתיב בפר' פנחס (כ"ט ח'), וכ"כ בתור"י הלבן, ובספה"י לר"ת סימן ש"ג, וכ"כ התו"י בשמו, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש בשם רשב"ם. - **ב** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו פר ואיל של אהרן דכתיב בפר' אחרי מות (ט"ז ג'), וכ"כ התור"פ והריטב"א בשם ר"ת, וכן האריך הגבו"א. - **ג** בספה"י לר"ת סימן תש"ע כתב בשם רשב"ם דהיינו דבחובת היום דיוהכ"פ הוא פר ואיל דאהרן, וגם במוספין הוא פר ואיל.

בפי' רבינו אליקים כתב דמה שאמרו דביוהכ"פ הי' פר אחד ואיל אחד ולפי פירושו היינו לחובת היום, אף דקרבו ביוהכ"פ ב' אילים לחובת היום אילו ואיל העם, הוא משום דלכל חד וחד מיהא ל"ה אלא איל אחד, וכן מסיק הגבו"א דאילו ואיל העם כחד חשיבי, משום דאיל שלו קרב עליו ועל אחיו הכהנים ולא בשביל העם,[[93]](#footnote-94) ואיל העם קרב על העם ולא עליו ועל הכהנים, וכיון דעל מי שקרב איל זה לא קרב חבירו נמצא לכל אחד מהם אין כאן אלא איל אחד.

**מפר אחד ואיל אחד,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו הא דכתיב בפר' שמיני ויקרא ט' ב' קח לך עגל בן בקר לחטאת ואיל לעולה, וכ"כ בפי' רבינו אליקים, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן תש"ע בשם רשב"ם. - **ב** התו"י כתב בשם רשב"ם דהיינו הא דכתיב התם ג' ד' ואל בני ישראל תדבר לאמר קחו וגו' ושור ואיל לשלמים. - **ג** בספה"י לר"ת כתב דהיינו הא דכתיב בפר' תצוה שמות כ"ט א' לקח פר אחד בן בקר ואילם שנים תמימם,[[94]](#footnote-95) והביאוהו התו"י ותור"פ והריטב"א.

בספה"י שם הק' על פירש"י דהיאך ילפינן פר ואיל דיוהכ"פ מעגל בן בקר, הרי פר בן ב' שנים ועגל בן יומו קרוי עגל,[[95]](#footnote-96) והתור"פ והריטב"א כתבו בשמו שהק' דעגל בן בקר הוא בן ב' שנים ופר הוא בן ג' שנים, כאשר כ"ה להדיא בר"ה י' א', ועיי"ש במש"כ לישב.[[96]](#footnote-97)

התו"י הק' על פירש"י דהיאך ילפינן פר ואיל של מוספי יוהכ"פ שהם של ציבור, משל מילואים שהי' של יחיד, ובהערות להגריש"א כתב בדעת רש"י דאף דפר ואיל דמילואים באו משל אהרן, מ"מ היו קרבנות ציבור,[[97]](#footnote-98) כדכתיב בפר' שמיני (ט' ז') ועשה את חטאתך ואת עלתך וכפר בעדך ובעד העם, והרי דכיפרו גם בעד העם,[[98]](#footnote-99) וע"כ דמי להו מוספי יוהכ"פ שהם קרבנות ציבור.

הריטב"א הק' על פי' ר"ת דהקרבנות דפר' תצוה היו בז' ימי המילואים בתוך ימי הפרישה ול"ה דומיא דיוהכ"פ שבא לאחר הפרישה, וכבר עמד ע"ז בספה"י שם וכתב דאע"ג דשל יוהכ"פ ביום שמיני ושל מילואים קודם יום שמיני מ"מ גז"ש היא כיון דכי מיפרשה הוא והתם כתיב כאשר עשה ביום הזה, וצ"ב, ושמא מכוון דבריו דעיקר קרא דכאשר עשה ביום הזה קאי על הקרבנות שהקריבו בז' ימי המילואים, וע"כ ילפינן מינייהו.

**לאפוקי עצרת דב' אילים נינהו,** בפי' רבינו אליקים כתב דה"נ הו"מ למיפרך דבקרבנות המוספין דעצרת ב' פרים נינהו, אלא חדא מינייהו נקט,[[99]](#footnote-100) - והתור"י הלבן הק' דהניחא אם מה שאמרו דדנים פר ואיל דיוהכ"פ היינו פר ואיל דאהרן הבאים לחובת היום, ניחא דאמר דבעצרת היו ב' אילים לחובת היום, אך לפ"מ שהוכיח דהא דדנים פר ואיל דיוהכ"פ היינו פר ואיל דמוספין, הול"ל לאפוקי עצרת דב' פרים נינהו למוספין, וכן הק' הגבו"א.[[100]](#footnote-101)

**הניחא למ"ד יוהכ"פ איל אחד הוא, אלא למ"ד ב' אילים נינהו מאי איכא למימר,** התור"י הלבן כתב להוכיח מהכא דמה שאמרו דדנין פר ואיל דיוהכ"פ היינו פר ואיל דמוספין, שהרי הפלוגתא אם יוהכ"פ איל אחד או ב' אילים הוא בקרבנות המוספין, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א בדעת רש"י, ועד"ז כתב הספה"י בסימן תש"ע בשם רשב"ם לפ"מ שפירש דהא דדנין פר ואיל דיוהכ"פ היינו דבין בחובת היום ובין במוספין הי' פר ואיל.

ולדעת הסוברים דהא דדנין אחד ואיל אחד היינו פר ואיל דאהרן, כתבו התור"פ והריטב"א דהא דפרכינן דהניחא למ"ד יוהכ"פ איל אחד וכו', היינו משום דכ"ה דלא ילפינן לעצרת משום דיש בו ב' אילים, אע"ג דכתיב בי' נמי איל אחד במוסף שלו,[[101]](#footnote-102) ה"נ אין ללמוד ליוהכ"פ משום דיש במוסף שלו ב' אילים, אע"ג דבקרבנות אהרן ל"ה אלא איל אחד, - אך הגבו"א כתב לפרש דפריך דהניחא למ"ד יוהכ"פ איל אחד, דנמצא דלחובת היום לא קרב ביוהכ"פ אלא איל אחד של אהרן, אלא למ"ד ב' אילים והאיל האמור בפר' אחרי הוא לחובת היום, נמצא דקרבו ביוהכ"פ לחובת היום ב' אילים,[[102]](#footnote-103) ועיי"ש שהק' ע"ז דלפ"ז אין מתישב שינויא דגמ' דהתם חד לחובת היום וחד למוספין.

**התם חד לחובת היום וחד למוספין,** בביאור הא דשאני חובת היום ממוספין מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דחובת היום אינו קרוי מוסף דלא כתיב בי' מלבד עולת הבקר כדכתיב בכל המוספין דמשמע זה מוסיף על דבר יום ביומו. - **ב** התו"י כתב בשם רבינו הזקן דנפ"מ דעולת מוסף באה היא אחר הפרקליט לדורון, כמו שאמרו בזבחים ז' ב' דעולה היא דורון אחר ריצון שעיר של מוסף שהוא חטאת, אך איל של חובה בא לדורון וריצוי. - **ג** בגל' תור"פ כתב בשם תוס' שאנץ דבמדבר הקריבו חובת היום ולא הקריבו מוספין, ולאחר שנכנסו לארץ הקריבו נמי מוספין.[[103]](#footnote-104) - **ד** נפ"מ עוד בזה הוא למש"כ הגר"א באדרת אליהו דהותר אהרן לבא בכל ימות השנה אל הקדש ולעשות כסדר הקרבנות דיוהכ"פ, ונתבאר בדף מס' 1, דל"ה מקריב אלא את הקרבנות הבאין לחובת היום ולא את קרבנות המוספין, וכמש"כ כן הגר"א שם והחכמ"א בסוף הל' אבילות.

הגבו"א נסתפק לדעת רבי דאיל אחד הוא, אם כיון דאיל זה הוא האיל האמור בחומש הפקודים לגבי מוספין, אינו לחובת היום אלא למוספין, או דאע"ג דנאמר בחומש הפקודים לגבי המוספין, מ"מ הואיל ונאמר נמי גבי חובת היום, הו"ל חובת היום.

ובכ"ד מצינו דאף לדעת רבי קרב האיל גם לחובת היום,[[104]](#footnote-105) **א** התור"י הלבן הק' דלדעת רבי אמאי שנה הכתוב באיל דיוהכ"פ בחומש הפקודים יותר מפר דיוהכ"פ ומשאר הקרבנות, ומבו' דפשיט"ל דאיל העם דכתיב בפר' אחרי קרב לחובת היום, וזהו דקשיא לי' דמ"ט שנה הכתוב וכתבו בחומש הפקודים.[[105]](#footnote-106) - **ב** הרמב"ן בפר' אמור כ"ג א' כתב דכל המוספין לא נהגו במדבר, וכתב דהא דכתיב בפר' אחרי ט"ז ל"ד ויעש כאשר צוה ד' את משה, היינו שעשה כן במדבר, ומבו' לפ"ז דאף דכל המוספין לא נהגו במדבר, מ"מ איל העם דכתיב בפר' אחרי קרב במדבר, והרי דקרב האיל גם לחובת היום. - **ג** הגר"א באדרת אליהו בפר' אחרי בליקוט כתב דלדעת רבי הא דכתיב איל העם בפר' אחרי, אף דהוא מקרבנות המוספין, הוא משום דכשבא אהרן בשאר ימות השנה אל הקדש, אף דאינו מקריב את המוספין, מקריב את איל העם דבא לחובת היום, אלא דביוהכ"פ עולה איל זה גם לאיל מוסף, וכ"כ החכמ"א בסוף הל' אבילות. - **ד** בחי' הגרי"ז בפ"א מעיוהכ"פ כתב לדקדק כן מל' הרמב"ם שם פ"ב ה"ב ופ"ד ה"ב, דשעיר החטאת כל חובתו הוא רק מדין חובת מוסף, אבל איל העם יש בו גם משום עבודת היום. - **ה** בחי' הגרי"ז שם הוכיח כן ממש"כ בפירש"י לקמן ס' א' ד"ה בגדי זהב דהא דאם הקדים הוצאת כף ומחתה לאילו ואיל העם אינו מעכב עליו לפסול, הוא משום דה"ז נעשה בבגדי זהב בחוץ, והרי דגם איל העם הוא מכלל מעשה יוה"כ האמור על הסדר אלא דלא כתיב בי' חקה משום דנעשה בבגדי זהב בחוץ, ומשא"כ בשעיר הנעשה בחוץ דאף דגם הוא צריך להיות אחר עבודת היום, היינו מטעמא אחרינא, אבל אין לו שייכות כלל עם סדר עבודת היום דלאו מכלל עבודת היום הוא שנאמר בזה דין סדר.

**ואימא ר"ה וכו',** הגרע"א בגהש"ס מכת"י לעיל בסוגיין ציין לד' התוס' בר"ה ח' ב', והגרע"א בגהש"ס בר"ה שם ציין לד' התוס' בסוגיין, ומכוון דבריו הוא דלפ"מ שדנו התוס' שם בתחילת דבריהם דבר"ה ל"ה קרב שעיר ר"ח, וכ"כ הפנ"י והטו"א שם,[[106]](#footnote-107) תיקשי דא"כ מאי פריך דאימא ר"ה, הרי י"ל דדנין ב' שעירין קריבין לציבור כגון יוהכ"פ מב' שעירין קריבין לציבור שעיר מילואים ושעיר ר"ח, לאפוקי ר"ה דל"ה בו אלא שעיר אחד, וע"ד משה"ק התוס' בד"ה אלא למ"ד (הא'), והמנ"ח במצוה שי"ב סק"א הביא מס' אילת אהבים שהק' כן.[[107]](#footnote-108)

**דנין פר ואיל שלו מפר ואיל שלו,** הריטב"א כתב בשם ר"ת שהוכיח מהכא דהא דיליף פר ואיל דיוהכ"פ היינו פר ואיל דאהרן, ודלא כמו שפירש"י דהוא פר ואיל דמוספין,[[108]](#footnote-109) - ועיי"ש שכתב דזהו שכתב רש"י דביוהכ"פ נמי איכא פר ואיל שלו, דאף דעיקר הא דיליף הוא מפר ואיל דמוספין, מ"מ הא עדיפא שיש עוד עמו פר ואיל שלו, ומשא"כ בר"ה דליכא פר ואיל שלו.

**אלא למ"ד משל ציבור מאי איכא למימר,** התוס' הק' דנהי דמשל ציבור מ"מ הוא קרבן שלו ומתכפר בו, וא"כ לימא דנין פר חטאת שלו שהוא מתכפר בו מפר חטאת שלו שהוא מתכפר בו, - ובהערות להגריש"א כתב דלמש"כ בדעת רש"י דהעגל והאיל דמילואים היו קרבנות ציבור, והיו מכפרין גם בעד העם, ניחא.[[109]](#footnote-110)

השפ"א עמד בקו' התוס', דלכאו' אף למ"ד דקח לך משל ציבור, מ"מ בפר של יוהכ"פ דכתיב אשר לו, ודאי דהוי משל אהרן, וע"כ אף דלענין הכפרה דמי יוהכ"פ למילואים דהוא קרבן שלו ומתכפר בו, מ"מ בהך מילתא דמי ר"ה טפי למילואים, דתרוייהו משל ציבור נינהו, ומשא"כ ביוהכ"פ דהוי משל אהרן.[[110]](#footnote-111)

**ומה ת"ל קח לך כביכול משלך אני רוצה,** בפירש"י כתב בפי' קמא דהיינו דאם הי' ציבור יכול להתכפר בשל יחיד משלך הייתי רוצה,[[111]](#footnote-112) וכ"כ בפירש"י במנחות כ"ח ב', וכ"כ בפי' רבינו אליקים בפי' קמא, ועיי"ש שכתב דמשום כעס קאמר להו הכי, לפי שלא היו עושין רצונו של מקום, - ולפ"ז הרי דמהא דס"ד דקאי על הא דכתיב במילואים קח לך עגל בן בקר, מבו' דעגל דמילואים הי' קרבן ציבור וכיפר עליהן, וזה כמש"נ לעיל בדעת רש"י.

**כתוב אחד אומר ועשית לך ארון עץ וכתוב אחד אומר ועשו ארון עצי שטים,** לקמן ע"ב ב' פרכינן הכי ומשני בע"א, ועמש"כ בזה המהרש"א בח"א, - והתוס' בחולין צ"ב א' ד"ה ברוך אופנים עמדו בזה שהרי ארון עץ דכתיב בפר' עקב הי' ארון אחר, וזה כמו שפירש"י בפר' עקב (י' א'), וכ"כ התוס' בעירובין ס"ג ב' (ד"ה כל זמן), אך הרמב"ן בפר' עקב שם כתב דהי' ארון אחד, ולפ"ז ניחא, וכתבו דהא דפריך הוא משום דמסתמא כמו שהי' זה כך הי' זה.

**קיחות דעלמא קח לה סמים,** הגבו"א הק' שהרי הך קרא כתיב לגבי סמני הקטורת, וא"א לומר דקטורת דקרבן ציבור היא תהא באה משל יחיד, ולהדיא תנן בשקלים פ"ד מותר הקטורת וכו', והרי שהיתה באה מתרומת הלשכה, ועוד, שהרי הקטורת חובת דורות היא ולאחר מיתת משה מאי איכא למימר, ועיי"ש שכתב דצ"ל דכ"ז שהי' משה קיים היתה באה משלו והי' מוסרה לציבור, ועיי"ש שכתב די"ל עוד דט"ס הוא וצ"ל קיחות דעלמא קח לה בשמים והיינו קרא דשמן המשחה, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ הרש"ש והמרומי שדה והשפ"א, ומש"כ בזה בס' חוקת היום.

**ביוהכ"פ וכו' והקריב את פר החטאת אשר לו למה לי ש"מ האי לו משלו הוא,** הגבו"א עמד בזה דמנ"ל דהאיל הוי משלו, אף דלא כתיב בי' אשר לו, ולעיל קאמר בפשיטות דדנין פר ואיל שלו, והרי דפשיט"ל דהוא משלו, ועיי"ש במש"כ בזה.[[112]](#footnote-113)

**דנין עבודה בכה"ג מעבודה בכה"ג,** הפנ"י כתב דשאר אמוראי דלא אמרי כרבינא, הוא משום דבמילואים הי' פרישה אף בבני אהרן שהיו הדיוטות, ועיי"ש שכתב בדעת רבינא, דאף דפרישת ימי המילואים היתה אף בהדיוטות, מ"מ דמי יוהכ"פ למילואים להך מילתא דהיתה העבודה בכה"ג.[[113]](#footnote-114)

**אילימא תחילה בכה"ג,** בפירש"י כתב דהיינו דדנין יוהכ"פ שהיא עבודה ראשונה שהוטלה על כה"ג בקרבנות ציבור ביוהכ"פ הראשון מעבודת שמיני למילואים שהיא עבודה ראשונה שנעשית ע"י כה"ג מעולם, - והרש"ש הק' דהרי עבודת שמיני למילואים היתה גם בכה"ג וקדים ליוהכ"פ, ועיי"ש במש"כ בזה.[[114]](#footnote-115)

**עבודה תחילה במקום,**[[115]](#footnote-116)בפירש"י כתב דאף ששימש משה תחילה,[[116]](#footnote-117) אי"ז קרוי עבודה אצל עבודת כהנים שהיא בלבוש בגד"כ ושל משה בחלוק לבן שלא הוכשר אלא לשעה, וכ"כ הריטב"א, - והתוס' בע"ז ל"ד א' ד"ה במה שימש כתבו בשם הר"י דאורלייניש דכל ז' ימי המלואים שהי' משה מעמיד המשכן ומפרקו הי' נחשב כמו במה, ולפ"ז הרי דמה"ט חשיב דהעבודה ביום שמיני היתה תחילה במקום, וכ"כ השיח יצחק והמצפ"א.

דף מס' 5

**מקור דין הפרישה בפרה**

**ג' ב' - ריב"ל מתני תרתי וכו' ר' יוחנן מתני חדא וכו', והאנן תנן וכו' קודם שריפת הפרה, מעלה בעלמא,** הרמב"ם בפ"ב מפרה ה"ב כתב דז' ימים קודם שריפת הפרה מפרישין וכו'ודבר זה קבלה ממשה רבינו, והמל"מ שם הק' דמ"ט שבק ר' יוחנן ופסק כר"ל דאף הפרישה בפרה היא מה"ת, ועיי"ש מש"כ בזה, - וכבר כתבו המרכה"מ והאו"ש שם והשיח יצחק והליקוטי הלכות בסוגיין דלגירסא שלפנינו דריב"ל מתני תרתי ניחא דהלכה כמותו נגד ר' יוחנן.[[117]](#footnote-118)

**דין הפרישה אם הוא לעיכובא**

**אי מה מילואים כל הכתוב בהן מעכב בהן אף הכא כל הכתוב בהן מעכב בהן וכו',** בגמ' לא נתפרש מה השיב ר' יוחנן ע"ז,[[118]](#footnote-119) ובפי' הר"י מלוניל בריש פירקין כתב דלדעתו ה"ז מעכב דומיא דמילואים, והא דתני מתקינין לו כהן אחר היינו מפרישין.

אך התורי"ד כתב דר' יוחנן ס"ל דאע"ג דילפינן לה ממילואים, לא ילפינן לה אלא למצוה ולא לעכב, ובפשוטו הוא כמו שהביאו התו"י ותוס' הרא"ש מירושלמי דמצינו בכ"ד דברים שאין מעכבין הלמדים מהמעכבין,[[119]](#footnote-120) וכ"כ הריטב"א, ועמש"כ בזה בתשו' הרשב"א החדשות סימן צ"ט, - והתוס' הרא"ש לקמן ה' א' כתב דהא דאי"ז מעכב הוא משום דאשכחן דגלי קרא דמשיחת ז' וריבוי ז' דלא מעכבי, וה"נ פרישת ז' לא מעכבא, - ועמש"כ האו"ש בפ"א מעיוהכ"פ ה"ג בע"א.

**בהא דילפינן לדין הפרישה מסיני**

**מאי ששת ימים זה בנה אב וכו',** התוס' כתבו דילפינן לה מיתורא דלא איצטריך למיכתב ויכסהו הענן ששת ימים,[[120]](#footnote-121) וכ"כ בפי' רבינו אליקים ובתור"י הלבן, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש בפי' בתרא, אך בפי' קמא כתבו דילפינן לה במה מצינו.

ובדרשות הר"ן דרוש ג' נקט דליכא יתור בקרא, ועיי"ש שעמד בזה דאיך למדו ממשה רבינו לכה"ג ביוהכ"פ ולכהן השורף את הפרה, הלא אין למדין קל מחמור להחמיר עליו, ואם המעמד הזה אשר לא הי' כמוהו הי' טעון פרישה, היאך נלמוד מזה לכה"ג ביוהכ"פ ולכהן השורף את הפרה, - ועיי"ש שכתב דהוא משום דענין הפרישה הוא כדי שיתבודד האדם באותם ימי הפרישה בדרכי ד' ית' ובעבודתו המוטלת עליו ויפשיט עצמו מדמיונות גשמיים המונעים שלמותו, ושיוציא אל הפועל מה שבכוחו, אך מרע"ה לא הוצרך לכך, שהרי חזינן שהי' מתנבא בכל עת, והרי שלא נשאר אליו מסך כלל ודמיון מטריד שיצטרך להחלץ ממנו, וזהו שאמרו הכא דמאי ששת ימים, דודאי דזאת הפרישה לא הצריכה הכתוב בשביל משה, כי הוא ל"ה צריך לזה, אלא הו"ל בנין אב לכל האחרים שיכנס למחנה שכינה יטענו פרישה ושידונו ק"ו בעצמם ממרע"ה שלא הי צריך לזה, וכ"כ הר"ן גם בדרוש ד'.[[121]](#footnote-122)

בד' הר"ן מבו' דעיקר דין הפרישה הוא כדי שיתבודד וכו', ועד"ז כתב בפירש"י לקמן ח' ב' בדין פרישת כה"ג קודם יוהכ"פ דהוא כדי שלא יהא לבו זח עליו ויהא נבדל מכל קלות ראש שחלה עליו אימה בהבדלתו מן הבריות, - אך המאירי בריש פירקין כתב דאף דילפינן לדין פרישת כה"ג קודם יוהכ"פ וכהן השורף את הפרה מקרא, מ"מ טעם הדבר בשתיהן כדי לגדרו בפרישות אשתו שמא תמצא שהיתה נדה בשעת תשמיש ויהא טמא טומאת ז'.

בד' הריטב"א בסוגיין ובריש פירקין משמע דהא דיליף ר' יוחנן מסיני הוא אסמכתא בעלמא, ונתבאר בדף מס' 1, ולכאו' הוא משום דס"ל דלא מייתר קרא, ואין ללמוד ממשה רבינו לכה"ג ביוהכ"פ, וכמו שעמדו התוס' והדרשות הר"ן, ובע"כ דאי"ז אלא אסמכתא בעלמא.[[122]](#footnote-123)

**שכל הנכנס במחנה שכינה טעון פרישה ששה,** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו כגון ביוהכ"פ שנכנס בו כה"ג לפני ולפנים להקטיר קטורת, והרש"ש כתב דאף דמשער ניקנור ולפנים נקרא מחנה שכינה, הכא המכוון לקה"ק ששם עיקר משכן כבודו, וכ"נ בירושלמי, עיי"ש, והמרומי שדה כתב דמחנה שכינה היינו במקום שאין רשות לאדם ליכנס לשם דהיינו בקה"ק.

בדרשות הר"ן דרוש ג' וד' כתב דהא דילפינן מסיני שכל הנכנס במחנה שכינה טעון פרישה ששה, ילפינן מינה דין פרישה לכה"ג ביוהכ"פ ולכהן השורף את הפרה, וצע"ג, דכהן השורף את הפרה הרי לא נכנס למחנה שכינה, והיאך ילפינן מסיני דהוא טעון פרישה,[[123]](#footnote-124) - והשיח יצחק כתב דלדעת ר"ל צ"ל דדין הפרישה בפרה הוא מעלה בעלמא, וכ"כ החזו"א בסו"ס קנ"ו.

**והא אנן שבעה תנן,** הגבו"א הק' דהרי י"ל דהא דבעי פרישה ז' הוא מפני ההזאה, שהרי מעלה עשו להצריך הזאה משום חשש טומאת מת, וע"כ צריך פרישה ז' ימים דאם לא יפרוש אלא ו' ימים יש לחוש שמא נטמא ביום הפרישה ולא נשאר ז' ימים עד יום השריפה כמנין ימי הזאה, וכן הק' החזו"א בסו"ס קנ"ו, ועיי"ש במש"כ בזה בכמה אנפי.

**דין פרישה ז' משום טומאת ביתו**

**מתניתין ריב"ב דחייש לטומאת ביתו,** הריטב"א הק' דא"כ למ"ל למילף מסיני, תיפו"ל דבעי פרישה משום טומאת ביתו,[[124]](#footnote-125) וכתב דמשום טומאת ביתו הוה סגי להפרישו מביתו ול"ה בעינן להפרישו ללשכת פרהדרין,[[125]](#footnote-126) ועוד, דטומאת ביתו לא שכיחא למעבד פרישה מכחה, ורק משום דאיכא דין פרישה ו', ופרישה זו היא בלשכת פרהדרין כדי להפרישו ולקדשו משום דנכנס למחנה שכינה, הוא דהוסיפו יום אחד משום טומאת ביתו, ועד"ז כתב התור"פ, וכ"כ התו"י דמשום דחיישינן לטומאת ביתו מוסיפין שביעי על ששה דאורייתא, וכ"כ התוס' הרא"ש בפי' בתרא, - אך בפי' קמא כתב דבלא קרא נמי מפרישין לי' כל ז' משום חשש טומאת ביתו.

למש"כ הריטב"א דמשום טומאת ביתו הוה סגי להפרישו מביתו, והא דמפרישין אותו ללשכת פרהדרין הוא משום הא דילפינן מסיני, צ"ב, דא"כ מ"ט מפרישין אותו ז' ימים ללשכת פרהדרין, הרי סגי להפרישו יום אחד מביתו ואח"כ להפרישו ו' ימים ללשכת פרהדרין, - וצ"ל דהא דמפרישין אותו מביתו אינו דין פרישה בפנ"ע, אלא מכח זה הוסיפו יום אחד על עיקר דין הפרישה,[[126]](#footnote-127) וע"כ אף ביום הראשון מפרישין אותו ללשכת פרהדרין.

התוס' הק' דמ"ט מפרישין את הכהן השורף את הפרה ז' ימים, הרי סגי בו' ימים, משום דטבו"י כשר בפרה,[[127]](#footnote-128) וכתבו דהוא משום דגזרו חכמים בטבו"י דטומאה דאורייתא, ועוד, דאיכא תנא דס"ל דלא הותר בפרה אלא טבו"י דמת ולא טבו"י דשאר טומאות, ושמא ריב"ב כוותי' ס"ל,[[128]](#footnote-129) - והגבו"א תמה ע"ז דגם למ"ד דלא הותר בפרה טבו"י דזב, היינו משום דטומאה יוצאת מגופו, אך טבו"י דבועל נדה דאין טומאה יוצאת מגופו הותר בפרה.[[129]](#footnote-130)

הגבו"א כתב לפרש דהא דהיו מפרישין אותו ז' ימים קודם אף דטבו"י כשר בפרה, הוא כמ"ד בזבחים כ' ב' דאף דעבודת פרה היא בחוץ, מ"מ צריך לקדש ידיו ורגליו בפנים, וע"כ א"א לשרפה ע"י טבו"י דבועל נדה, שהרי טבו"י הנכנסס לעזרה חייב כרת, וכל הא דמכשרינן בטבו"י, הוא בטבו"י דטומאת ערב וכשנטמא לאחר הקידוש.

ובחי' שבסוף הגבו"א מבן המחבר כתב בדעת הרמב"ם, דאף דקי"ל דמהני קידוש ידים ורגלים לעבודת הפרה אף בחוץ, מ"מ כיון דלכתחילה צריך לקדש ידיו ורגליו בפנים, כמש"כ הרמב"ם בפ"ד מפרה הט"ו, ע"כ צריך פרישה ז' ימים מביתו, דאם יבא על אשתו ותמצא ספק נדה לא יהא בידו ליכנס לפנים לקדש ידיו ורגליו, - ועיי"ש שהוכיח כן לדעת הרמב"ם, שהרי דעתו בפ"א מפרה הי"ד דלא גזרו חכמים אף בטבו"י דטומאה דאורייתא, ודעתו שם פ"ד הי"ד דשרפה מחו"כ כשרה, והרי דמכשרינן גם בטבו"י דשאר טומאות, וא"כ תיקשי לדידי' דמ"ט היו מפרישין אותו ז' ימים מביתו, והרמב"ם גופי' שם פ"ב ה"ב כתב דהא דמפרישין אותו מאשתו הוא שמא תמצא נדה ויהי' טמא ז' ימים,[[130]](#footnote-131) ובע"כ דהוא משום הקידוש ידים ורגלים דמצותו בפנים.[[131]](#footnote-132)

**הזאה מכל חטאות שהיו שם**

**מכל חטאות שהיו שם,** בפירש"י כתב דמכל פרה ופרה היו נותנין קצת למשמרת מן האפר בחיל,[[132]](#footnote-133) וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפרה פ"ג מ"א, ובביאור הא דהיו מזין עליו מכל חטאות שהיו שם, מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ם בפיהמ"ש בפרה שם כתב דהיינו דמזין עליו בכל יום מאפר פרה שאינו אפר פרה שהיזו עליו ממנו ביום שלפניו. - **ב** בחי' הגר"א ובא"ר בפרה שם כתב דהיו מזין עליו בכל יום ויום מכל החטאות שהיו שם, וכ"ה להדיא בפסיקתא רבתי פיסקא י"ד שהיו מזין עליו ז' הזיות בכל יום נמצאת אומר מ"ט הזאות, וזהו לפ"מ דתנן בפרה שם מ"ה דהיו שם ז' פרות. - **ג** הגבו"א כתב דהיו נותנין מעט ומערבין מכל חטאות כולן ביחד לתוך מים, וכ"נ בפי' רבינו אליקים.

בחי' הגר"א ובא"ר שם כתב דהא דהיו מזין עליו מכל חטאות, הוא משום דמסתפקין שמא אחד מהן נעשה שלא כהוגן בטומאה, ומעלה עלו להסתפק בכך, וזה לטעמי' דהיו מזין בכל יום ויום מכל החטאות, אך לפי' הרמב"ם שהיו מזין בכל יום ויום מפרה אחרת, בע"כ דאי"ז משום דמסתפקין שמא אחד מהן נעשה שלא כהוגן, דא"כ אדרבה היו צריכין להזות בכל שלישי ושביעי מאותה פרה, אלא הוא כמש"כ בפי' הר"י מלוניל בסוגיין דהוא משום כבוד הכהנים שעשו את הפרות.[[133]](#footnote-134)

בפרה פ"ג מ"ה תנן דלא מצאו משבע עושין משש וכו', והגבו"א הק' לדעת הרמב"ם דהיו מזין בכל יום מפרה אחרת, דא"כ היכי משכח"ל דהיו מזין משבע, הרי לא היו מזין עליו אלא ו' ימים, דהזאה שבות היא ואינה דוחה את השבת, וכמו שאמרו לקמן ח' ב' דלא היו מזין עליו בשבת,[[134]](#footnote-135) ועמש"כ הגבו"א לקמן שם לישב בזה.[[135]](#footnote-136)

**חובת ההזאה בימי הפרישה**

**דהואי נמי הזאה במילואים,** התוס' הרא"ש כתב היינו דאע"ג דאותה של מילואים ל"ה משום טומאה והך דהכא משום חשש טומאה, כמו שאמרו לקמן ח' א', מ"מ שם הזאה בעלמא ילפינן מיני', ומבו' מדבריו דאף לדעת ר' יוחנן הויא ההזאה משום חשש טומאה, וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן ח' א' ד"ה ור' יוסי,[[136]](#footnote-137) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"א מעיוהכ"פ ה"ד,[[137]](#footnote-138) - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דכל מה שאמרו לקמן דההזאה היא לטהרה, הוא לדעת ר"ל דדין ההזאה הוא מעלה בעלמא לטהרו מטומאת מת, אך לר' יוחנן דיליף לה ממילואים, אין ההזאה לטהרה אלא גזה"כ הוא, וכן האריך הגבו"א, עיי"ש, ועמש"כ בזה המרומי שדה בסוגיין ולקמן שם.

בהך מילתא אם לדעת ר' יוחנן הוי דין ההזאה מגזה"כ, או הוא משום חשש טומאה מצינו כמה נפ"מ, **א** לקמן ח' א' אמרו דכל הא דבעי הזאה הוא משום דטומאה דחוי' בציבור, דאם טומאה הותרה בציבור א"צ הזאה כלל, ולד' הר"י מלוניל לכאו' כ"ז הוא לדעת ר"ל, אך לדעת ר' יוחנן אף אם טומאה הותרה בציבור מ"מ בעי הזאה מגזה"כ, וכ"כ הגבו"א בסוגיין ולקמן ו' ב'.[[138]](#footnote-139) - **ב** לקמן ח' ב' אמרו דהא דמזין בכל הימים הוא משום חשש שלישי ושביעי, אך ברביעי ל"ה מזין דלא בשלישי איכא לספוקי ולא בשביעי איכא לספוקי, והר"י מלוניל בסוגיין כתב דהיינו לדעת ר"ל, אך לדעת ר' יוחנן דיליף ממילואים מזין עליו כל ז' כולן בלא שום דילוג בעולם,[[139]](#footnote-140) וכ"כ התוס' בסוגיין ד"ה הזאה בסיני בפי' קמא, וכ"כ המאירי לקמן ח' ב' בשם יש פוסקים, - אך התוס' בפי' בתרא כתבו דאף למאן דיליף ממילואים כיון דהוא אסמכתא בעלמא, לא הצריכו חכמים הזאה אלא משום דאיכא טעמא קצת דיש לחוש לשלישי ושביעי. - **ג** לקמן י"ד א' אמרו דלדעת ר"ע דטהור שנפלה עליו הזאה טמאתו, ל"ה הכה"ג עובד בז' ימי המילואים, והר"י מלוניל בסוגיין כתב דכ"ז הוא לדעת ר"ל, דלדידי' אין ההזאה אלא מחשש טומאת מת, וע"כ להצד דהוא טהור הו"ל כטהור שנפלה עליו הזאה דטמאתו, אך לדעת ר' יוחנן דחובה עליו להזות מגזה"כ, מצי עביד עבודה בו ביום אע"ג דמזין עליו, ולכאו' הוא משום דדינו הוא שיזו עליו הזאה זו, וע"כ אין הזאה זו מטמאתו, (וי"ל עוד דהוא משום דרק הזאה לשם טהרה מטמאה), אך התוס' הרא"ש לקמן י"ד א' נקט דגם לדעת ר' יוחנן מטמאתו הזאה זו, וזה לטעמי' דגם לדעת ר' יוחנן הויא ההזאה מחשש טומאה.[[140]](#footnote-141)

לקמן ח' ב' אמרו דל"ה מזין בשבת משום דהזאה שבות היא ואינה דוחה את השבת, - אך ממש"כ בפי' הר"י מלוניל דלר' יוחנן היו מזין כל ז' בלא שום דילוג בעולם, משמע דהיו מזין אף בשבת, וי"ל דהוא משום דלדידי' דדין ההזאה כל ז' הוא מדאורייתא, לא העמידו דבריהם לאסור הזאה זו,[[141]](#footnote-142) - וי"ל עוד למש"כ השעה"מ בפ"א מעיוהכ"פ ה"ד דהא דל"ה מזין בשבת אף דאין שבות במקדש, הוא משום דאין ההזאה אלא מדרבנן ומשום מעלה בעלמא ובכה"ג לא התירו שבות רחוקה שאינה לצורך שבת אלא לצורך יוהכ"פ, וע"כ לדעת ר' יוחנן דדין ההזאה כל ז' הוא מדאורייתא, מזין עליו אף בשבת משום דאין שבות במקדש.[[142]](#footnote-143)

בפסיקתא רבתי פיסקא י"ד אמרו דהיו מזין על הכהן השורף את הפרה כל ז' הימים וז' הזאות בכל יום נמצאת אומר מ"ט הזאות, ומבו' דהיו מזין עליו גם ביום הרביעי לפרישתו אף דליכא בזה חשש דשלישי ושביעי, והיו מזין גם בשבת, ולכאו' אתיא כמ"ד דיליף לדין הפרישה ממילואים, וס"ל דלדידי' היו מזין עליו גם ביום הרביעי לפרישתו ואף בשבת, וכמש"כ הר"י מלוניל.

**הזאה בסיני מי הויא,** התוס' הק' שהרי הי' בסיני הזאת דם דכתיב ויקח משה את הדם ויזרוק על העם, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאותה זריקה ל"ה בשביל טהרה, שהרי נזרק על כל העם, אלא דם הברית. ומבו' בדבריהם דההזאה שהיתה במילואים היתה בשביל טהרה, ודלא כמש"כ התוס' הרא"ש דההזאה דמילואים ל"ה בשביל טומאה. - **ב** התוס' כתבו לישב עוד דפריך דהזאה כל ז' בסיני מי הוה. - **ג** בתרגום אונקלוס ובתרגום המיוחס ליוב"ע פירשו דהא דכתיב ויזרוק על העם היינו שזרק על המזבח לכפר על העם, ולפ"ז ל"ה כלל הזאה בסיני, ועמדו ע"ז המהרצ"ח והמצפ"א והמרומי שדה והשפ"א.[[143]](#footnote-144) - **ד** השפ"א כתב דהזאה זו הרי היתה קודם מתן תורה ולא היתה בימי הפרישה שהיו קודם מתן תורה, ועמש"כ השיח יצחק לפרש לד' התוס' דלא ניח"ל בזה.

התו"י ותוס' הרא"ש הק' בהא דפריך הכי ר' יוחנן לר"ל דלדידי' נמי תיקשי, שהרי לדידי' לא ילפינן מקרא אלא פרישה דיוהכ"פ, וא"כ מ"ט בעי הזאה לכהן השורף את הפרה, וכתבו דבפרה ניח"ל דבעי הזאה משום מעלה דכמה מעלות עשו בפרה, אך ביוהכ"פ ס"ל דלא היו מתקנים הזאה מלבם משום מעלה, - אך ממש"כ בפירש"י בהא דמשני ר"ל מעלה בעלמא, דהוא בפרה כדאמרן וכו', וכ"כ בפי' רבינו אליקים, משמע דהא דפריך ר' יוחנן הוא גם אהא דבעינן הזאה בפרה.[[144]](#footnote-145)

**נכנסו מים תחת דם**

**נכנסו מים תחת דם,** התוס' עמדו בזה דמ"ט נכנסו מים תחת דם,[[145]](#footnote-146) וכתבו דהיינו משום דאי"ז דרשא גמורה אלא אסמכתא בעלמא, וע"כ אין לחוש אם אמרינן נכנסו מים תחת דם.[[146]](#footnote-147)

אך בפי' הר"י מלוניל כתב דהוי דרשא גמורה וגזה"כ הוא דמזין עליו כל ז', והא דנכנסו מים תחת דם הוא מק"ו דמה דם שאין טובלין בו מזין בו, מים שטובלין בו אינו דין שמזין בו, וכ"כ בהגה' שבתוס' הרא"ש, - והמאירי הוסיף לפרש דעד שלא נשרפה הפרה היו מזין בדם, ומשנשרפה הפרה נכנסו מים תחת דם ול"ה מזין בטומאה אלא במי חטאת, ומשמע דהיינו דקודם שנשרפה הפרה היתה הזאת דם מטהרת,[[147]](#footnote-148) וכ"כ השיח יצחק, - וכ"ה מבו' בד' התוס' במגילה כ' א' ד"ה ולא טובלין דהא דנכנסו מים תחת דם הוי סברא מעליא, עיי"ש.

**בזאת יבא אהרן אל הקדש במה שאמרו בענין מאי היא בענין דמילואים,** בפירש"י כתב דהיינו דבזאת קרא יתירא הוא למדרש בי' ודרשינן לה דבזאת התורה האמורה בענין במקום אחר יבא אהרן אל הקדש, - אך הירושלמי בפירקין פריך דמילואים לא נאמר בענין, ומשני דמכיון שמיתת בני אהרן אמורה בענין ולא מתו אלא במילואים, כמו שהוא אמור בענין, והביאוהו התו"י ותוס' הרא"ש, וכ"כ התור"פ והריטב"א.

**בהא דבימי הפרישה מחנכין אותו בעבודה**

**ומשה מסר לו כל ז' כדי לחנכו בעבודה ואף לדורות וכו' מוסרין לו כל ז' כדי לחנכו בעבודה,** בס' חוקת היום כתב דמשמע דהא דמלמדין אותו ומחנכין אותו לעבודה הוא מכלל מצות הפרישה, דכך הוא צורת מצות הפרישה שיפרוש כל ז' וגם ילמדוהו ויחנכוהו בעבודה באותם ז' הימים,[[148]](#footnote-149) ועיי"ש במש"כ לפ"ז.

**ושני ת"ח וכו' מוסרין לו,** התו"י כתב דבחד סגי, אלא טובים השנים מן האחד, - אך התוס' הרא"ש כתב דהוצרכו ב' ת"ח, אף דמדמינן למשה דהי' אחד, משום דאם ישנה יעידו עליו שמסרו לו הלכות הקטרה, ולא יוכל לומר כסבור הייתי שכך הי' דין הקטרה.

**לעשות אלו מעשה פרה,** התוס' לעיל ג' ב' ד"ה דרבי' הוא כתבו דל"ג לה, והוא כר' יוחנן דמתני חדא לעשות לכפר אלו מעשה יוהכ"פ, ודין הפרישה בפרה הוא מעלה בעלמא, ודקדקו כן ממש"כ בפירש"י (בד"ה וכשם שמפרישין) דלא מקרא יליף לה אלא מעלה בעלמא,[[149]](#footnote-150) וכן צידד הריטב"א, - אך התורי"ד גריס לה, וכתב שם דאף דר' יוחנן מתני חדא, ס"ל דהא דילפינן מינה הכא לפרה אי"ז אלא אסמכתא בעלמא,[[150]](#footnote-151) וכ"כ הריטב"א בסו"ד,[[151]](#footnote-152) או דאתיא הך ברייתא כר' ישמעאל דיליף תרוייהו מקרא, ומה שאמרו תניא כוותי' דר' יוחנן הוא לענין דילפינן לה ממילואים, - ועמש"כ בזה התור"פ.

**מאי ואומר וכו',** התור"י הלבן עמד בזה דמ"ט לא סגי בקרא דכאשר עשה ואיצטריך לקרא דבזאת יבא אהרן, וכתב דאי מקרא דכאשר עשה ביום הזה לחודי' נמי הו"א דהיינו רק יוהכ"פ קמא או כה"ג קמא, ומהא דכתיבי תרי קראי ש"מ דלאתויי לדורות עולם שיהא טעון פרישת ז', וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א,[[152]](#footnote-153) ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**ר"מ בן חרש אומר לא בא הכתוב אלא לאיים עליו וכו',** בפירש"י כתב דהיינו כדי להבדילו מבנ"א שתחול עליו אימה בהיות לבדו יבין וישים לבבו ליכנס למחנה שכינה באימה, ומשמעות דבריו כמש"כ הגבו"א דלדידי' שפיר יש ללמוד מזה לעלמא דהנכנס למחנה שכינה טעון פרישה, ורק לדעת ר"נ דהויא הפרישה כדי למרק אכילה ושתי' שבמעיו כתב רש"י דאין ללמוד מזה לשאר הנכנסין למחנה שכינה.

אך הריטב"א כתב דרק לדעת ריה"ג טעם הפרישה הוא משום דנכנס למחנה שכינה, ואיכא למילף מינה לעלמא דהנכנס למחנה שכינה טעון פרישה, אך לר' מתיא דהוא לאיים עליו, אין טעם הפרישה משום דנכנס למחנה שכינה, וליכא למילף מינה לעלמא, והגבו"א כתב דכ"ה משמעות לישנא דר' מתיא דהא דבא לאיים עליו הוא משום התורה דתהא ניתנת באימה וכו' ולא משום הכניסה למחנה שכינה.[[153]](#footnote-154)

**כדי שתהא תורה ניתנת באימה וכו' במקום גילה שם תהא רעדה,** בפירש"י כתב דבמקום גילה היינו מתן תורה של לוחות דכתיב פקודי ד' ישרים משמחי לב, וכ"כ התור"י הלבן והריטב"א, (ועמש"כ הריטב"א לפרש עוד בזה).

אך התוס' כתבו דהוא כדכתיב עז וחדוה במקומו, והגבו"א כתב בדעתם דלר"מ בן חרש הא דבא הכתוב לאיים עליו הוא משום דנכנס למחנה שכינה, ואתיא כריה"ג דיליף מינה לכל הנכנס למחנה שכינה דטעון פרישה, וזהו שפירשו להא דבמקום גילה הוא עז וחדוה במקומו דהיינו מחנה שכינה, - ועיי"ש שכתב דלפירש"י דבמקום גילה היינו מתן תורה של לוחות, לכאו' ליכא למילף מינה לנכנס למחנה שכינה דטעון פרישה, וזה דלא כמשמעות דבריו לעיל דהא דבא לאיים עליו הוא משום הכניסה למחנה שכינה, וצ"ע.

**אימתי ניתנה תורה לישראל**

**במאי קמיפלגי ר"ע וריה"ג וכו' בו' לחדש ניתנה תורה לישראל ר' יוסי אומר בז' בו,** בד' התוס' ד"ה מסייע משמע דקי"ל כר"ע דס"ל דבז' לחדש ניתנה תורה לישראל, וכ"ה מבו' בד' הסה"ת בסימן צ"ד ורבים מקמאי והטוש"ע ביו"ד סימן קצ"ו סי"א דפולטת ש"ז מטמאה כל ו' עונות, ואתיא כמ"ד דבז' בו ניתנה תורה לישראל, כמבו' בסוגיית הגמ' בשבת פ"ו ב', - אך בד' הרמב"ם בפ"ה משאה"ט הי"א והבעה"מ בשבת פ"ו ב' דפולטת ש"ז מטמאה ג' עונות, מבו' דקי"ל כמ"ד דבו' בו ניתנה תורה לישראל, וכ"כ הריטב"א בשבת פ"ז ב' בתו"ד, והריב"ש בסימן צ"ו.[[154]](#footnote-155)

הליקוטי הלכות הק' בד' הרמב"ם שפסק כריב"ל דילפינן לדין הפרישה ממילואים, שהרי בגמ' תלינן לפלוגתא דר' יוחנן ור"ל בפלוגתא דר"ע וריה"ג, וכיון דקי"ל כריה"ג דס"ל דבו' ניתנה תורה לישראל, הרי ילפינן לדין הפרישה מסיני, ועיי"ש שכתב דצ"ל דאף דקי"ל כריה"ג דבסיני הי' פרישה לכבוד השכינה, מ"מ קי"ל דילפינן ממילואים דבעי פרישה ז' ימים, וכמו שדנו בזה התוס' בד"ה תניא.[[155]](#footnote-156)

**קול לו קול אליו,** בפירש"י כתב דהוא מדכתיב מדבר אליו ולא כתיב מדבר לו, ללמדך שאליו לבד הי' נמשך הקול, והריטב"א כתב דגמרא גמירי לה דלהאי דרשא אתא דהרי איכא בקראי טובא דלא דרשינן הכי, ובשם הר"י כתב דדריש מדכתיב בקרא מדבר אליו וידבר אליו דאליו בתרא מייתר ללמד שאליו לבד הי' נמשך הקול, ועמש"כ בתשו' מהר"מ אלשקאר סימן צ"ג לפרש באנפי אחריני בשם ר"ה גאון והר"ן.

**הא בסיני הא באהל מועד,** בפירש"י כתב דהיינו דמשהוקם המשכן ונדבר עמו מעל הכפורת ל"ה הקול נשמע לישראל, ובסיני הי' הקול נשמע לישראל, ועמש"כ המהרש"א בח"א.

**הא בקריאה הא בדיבור,** התורי"ד פירש דהיינו דלא היו שומעין את הדיבור, אך היו שומעין את קול הקריאה, ועיי"ש שהביא מתו"כ דגם ל"ה שומעין הברת הקול כשהי' מדבר לו, אבל הקריאה היו שומעין, וכ"כ בפי' רבינו אליקים, - אך התוס' הרא"ש כתב דהיינו דקריאה היא בקול רם כדכתיב בהרימותי קולי ואקרא ובזה היו כל ישראל שומעין,[[156]](#footnote-157) אך דיבור שאינו בקול רם ל"ה שומעין, ועמש"כ המהרש"א בח"א.[[157]](#footnote-158)

**האומר דבר לחבירו הרי הוא בבל יאמר**

**מנין לאומר דבר לחבירו שהוא בבל יאמר עד שיאמר לו לך אמור,** המאירי כתב דהוא דרך ארץ דאע"פ שלא מסרה לו בסוד הוא בבל יאמר אא"כ אמר לו הבע"ד שהוא אומר לו אותן הדברים בלך אמור, ומבו' דלי"ב איסורא, ואי"ז אלא מידת דרך ארץ, וכ"כ המהרש"א בח"א בתו"ד, וכ"כ הח"ח בהל' לה"ר כלל ב' סקכ"ז, - ועיי"ש שכתב דאף אי נימא דה"ז אסור, היינו רק אם הכניסו בביתו ביחידי דמשמע קצת שהוא מקפיד בדבר שלא יתגלה, דומיא דהכא דהכניסו הקב"ה לאהל מועד ביחידי וקולו של הקב"ה ל"ה נשמע חוץ לאהל,[[158]](#footnote-159) ובכה"ג ה"ז אסור אף דלא חזינן שום ריעותא ע"י הגילוי, אבל אם סיפר לו בחוץ דל"ה שום גילוי מילתא כלל שהוא מקפיד לי"ב איסורא רק אם יוכל להיות לו קצת ריעותא עי"ז שיגלה.

השאילתות בסימן כ"ח כתב דכ"ז שלא נתן לו רשות לומר אסור לו לומר, ומבו' בדבריו דיש בזה איסור, ובדבריו שם מבו' דהיינו אף בדליכא גילוי דעת שהוא מקפיד, ולא הותר אלא כשאמר באפי תלתא דהו"ל כי פרהסיא וכמאן דאמר לי' לך אמור, אך עיי"ש דמבו' בדבריו דאיירי בדבר דיש בו משום רכילות,[[159]](#footnote-160) וע"כ הוא דאסור לומר.[[160]](#footnote-161)

**שנאמר וידבר ד' אליו מאהל מועד לאמר,** בפירש"י כתב דילפינן לה מדכתיב לאמר לאו אמור בדברים אא"כ נותן לו רשות, והמהרש"א כתב דמשמע דהיינו דדריש לאמר במלה מורכבת לא אמור,[[161]](#footnote-162) ועיי"ש שכתב דיש לפרש בע"א דהיינו דמהא דאיצטריך לאמר שיאמר לאחרים, ש"מ דכל שלא אמר לו אמור הוא בבל יאמר, וכ"כ הבה"ג בסוף הל' נחלות והראב"ן במכילתין, וכ"נ בד' השאילתות בסימן כ"ח.

הריטב"א כתב דהא דמייתי להך קרא, אף דאיכא קראי אחריני דקדמי להך קרא דכתיב בהו הכי, הוא לאשמועינן דאפי' במקום שיש קריאה ששומעין קול הדיבור הוא בבל יאמר עד שיאמר לו לך אמור, ועמש"כ בזה המהרש"א בח"א וההעמ"ש בסימן כ"ח סק"ד בע"א.

דף מס' 6

**אלו דברים מעכבין במילואים**

**ד' ב' - מילואים וכו' חד אמר כל הכתוב בהן מעכב בהן וחד אמר וכו' דבר שאינו מעכב לדורות אינו מעכב בהן,** בפירש"י בפר' תצוה כ"ט ל"ה כתב דהא דכל הכתוב בהן מעכב בהן, היינו דאם חיסר דבר אחד מכל האמור בענין לא נתמלאו ידיהם להיות כהנים ועבודתם פסולה, ומבו' דאין העיכוב רק בהכשר קרבן זה, אלא הוי העיכוב בעיקר החינוך דאהרן ובניו, וכ"ה מבו' ממה שאמרו לקמן בסוגיין דריבוי ז' ומשיחת ז' איכא בינייהו, דהיינו לעכב את החינוך דאהרן ובניו.

השפ"א עמד בזה דמאי נפ"מ לדינא בזה אם כל הכתוב בהן מעכב בהן, הרי מה דהוה הוה, וכדפריך הכי לקמן ה' ב' בהא דמיבע"ל כיצד הלבישן, - ולדעת הר"י מלוניל דלר' יוחנן דין פרישה מעכב, ונתבאר בדף מס' 1 ובדף מס' 5, הרי דזהו דנפ"מ בהך פלוגתא, דכל הא דלר' יוחנן ה"ז מעכב, הוא משום דס"ל דכל הכתוב בהן מעכב בהן, כמבו' בסוגיין, ועד"ז כתב השפ"א, - ובהערות להגריש"א כתב דלמש"כ הרמב"ן בהשגות סהמ"צ שורש ג' דמילואים היא מצוה הנוהגת לדורות, ואף בימות המשיח יקריבו קרבנות המילואים, הרי דזהו דנפ"מ אם כל הכתוב בהן מעכב בהן, ועיי"ש במש"כ בדעת הרמב"ם בזה, - ונתבאר עוד בזה בדף מס' 7 בתחילתו.

**סמיכה איכא בינייהו,** התוס' הק' דמ"ט לא אמרו דשירים והקטרת אימורים איכא בינייהו, וכתבו דהנהו לכו"ע אינם מעכבין במילואים וילפינן לה מקרא, והביאו מירושלמי דמשמע דפליגי נמי בשירים, אך התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהא דלא אמרו דהקטרת אימורים איכא בינייהו הוא משום דלא שייכא לגבי אהרן שלא שימש בז' ימי המילואים, והמה"פ בפירקין כתב דלפ"ז ניחא גם הא דלא אמרו דשירים איכא בינייהו, שהרי לא נאמר אלא למשה ואת כל הדם תשפוך וגו'.

ממה שאמרו דסמיכה איכא בינייהו וכו', מבו' דעיקר הקרבת הקרבנות לכו"ע מעכבת בהחינוך דאהרן ובניו, ולא נחלקו אלא אם הסמיכה והתנופה שאין מעכבין לדורות מעכבין, ועמש"נ להלן בד' הריטב"א אם בעינן קרא להא דה"ז מעכב, או דמסברא ה"ז מעכב ול"ב קרא להכי.

ואמנם הנה לפ"ז נמצא דבתוך ז' ימי המילואים עדיין לא נתחנכו אהרן ובניו לכהונה, דאף דאם ריבוי ז' ומשיחה ז' אין מעכבין, מ"מ הקרבנות של ימי המילואים מעכבין, - אך הגבו"א לקמן בסוגיין נקט דלמ"ד דריבוי ז' ומשיחה ז' אין מעכבין, היו אהרן ובניו ראויין לעבוד בתוך ז' ימי המילואים, אלא דלכתחילה ל"ה להן לעבוד, כיון דלכתחילה בעינן ריבוי ז' ומשיחה ז', וצ"ע.

האחרונים עמדו בזה דמ"ט לא אמרו עוד כמה מילי דאיכא בינייהו, **א** הגבו"א הק' דמ"ט לא אמרו דנתינת או"ת אל החושן איכא בינייהו דלמ"ד דכל הכתוב בהן מעכב מעכבין, כמו שאמרו לקמן בסוגיין דאף מה דלא כתיב בהאי ענינא מעכב, ופירש"י דהיינו נתינת או"ת אל החושן, (ונתבאר להלן), ולמ"ד דכל שאינו מעכב לדורות אינו מעכב, הרי או"ת אין מעכבין לדורות דבבית שני ל"ה או"ת כמו שאמרו לקמן כ"א ב', והוכיח מזה כדעת הסוברים דאף בבית שני היו או"ת אלא שלא היו שואלין בהן, עיי"ש, ועמש"נ בזה להלן. - **ב** הגבו"א לקמן בע"ב הק' דמ"ט לא אמרו דמקרא פרשה איכא בינייהו, דלמ"ד דכל הכתוב בהן מעכב ה"ז מעכב, כמו שאמרו לקמן שם, ולמ"ד דכל שאינו מעכב לדורות אינו מעכב הרי לדורות אי"ז מעכב, ועיי"ש מש"כ בזה ומש"כ החזו"א בסימן קכ"ו סק"ג, ונתבאר להלן. - **ג** החשק שלמה הק' דמ"ט לא קאמר דעשירית האיפה איכא בינייהו דלמ"ד דכל הכתוב בהן מעכב ה"ז מעכב, ולמ"ד דדבר שאינו מעכב לדורות אינו מעכב הרי עשירית האיפה אינו מעכב לדורות, כמש"כ הרמב"ם בפ"ה מכלהמ"ק הט"ז, וכן הק' בכ' הגרי"ז לקמן בסוגיין, עיי"ש. - **ד** האבי עזרי בפ"ד מביהב"ח הק' דמ"ט לא קאמר דסדר לבישת הבגדים איכא בינייהו, דלמ"ד דכל הכתוב בהן מעכב ה"ז מעכב, ולמ"ד דדבר שאינו מעכב לדורות אינו מעכב הרי לדורות אי"ז מעכב.[[162]](#footnote-163)

**מעלה עליו הכתוב כאילו לא כיפר וכיפר,** בפירש"י כתב דאף דכיפר גברא דעיקר כפרה בדם, מ"מ לא כיפר מן המובחר,[[163]](#footnote-164) והתורי"ד נחלק ע"ז, וכנראה מכוון דבריו הוא כמש"כ התור"י הלבן לפרש ע"פ סוגיית הגמ' בזבחים ו' א' דהיינו דכיפר על כל עשה ולא כיפר על עשה דסמיכה, משום דהוי עשה דלאחר שחיטה, או משום דהוי עשה דלאחר הפרשה, והגבו"א והגרע"א תמהו כן על פירש"י דמ"ט לא פירש כן, ועיי"ש במש"כ בזה.

ובס' חוקת היום כתב ליישב, דעיקר הפלוגתא בביאור הא דלא כיפר, הוא ביסוד דין סמיכה, דלמ"ד בזבחים שם דכיפר גברא לא כיפר קמי שמיא, שייכא הסמיכה לעצם עבודת הקרבן והריצוי שלו, ואם לא סמך הוי חיסרון ופגם בגוף הקרבן, ואף דה"ז כשר בדיעבד, מ"מ איכא גריעותא בעבודת הקרבן והריצוי שלו, אך למ"ד דלא כיפר עשה דסמיכה, לא שייכא הסמיכה לעבודת הקרבן ואם לא סמך אין כאן רק ביטול מצוה גרידא, אך עצם הקרבן ועבודתו נעשה בשלימות ובריצוי גמור,[[164]](#footnote-165) ולפ"ז י"ל דכל הא דכל הכתוב בהן מעכב בהן אף דאינו מעכב לדורות, הוא רק בדבר השייך לעצם הקרבנות ועבודתן, משום שהן באין לקדש ולחנך המשכן והכהנים ואם יש חיסרון בעבודתן ה"ז מעכב על כח הקידוש, אך אם ליכא גריעותא בקרבן עצמו, אלא שהאדם ביטל מצות סמיכה, אי"ז מעכב במילואים, וע"כ מהא דא"ר יוסף דסמיכה איכא בינייהו בע"כ דס"ל כמ"ד דכיפר גברא ולא כיפר קמי שמיא.[[165]](#footnote-166)

**ר"נ בר יצחק אמר תנופה איכא בינייהו,** התו"י כתב דמר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי, ועמש"כ בזה המרומי שדה בע"א, ועיי"ש גם במש"כ בטעמא דרב פפא דמפרש דפרישת ז' איכא בינייהו, וטעמא דרבינא דריבוי ז' ומשיחה ז' איכא בינייהו.

המרומי שדה הק' דהיאך מצינו למימר דתנופה מעכב במילואים, הרי התנופה אינה אלא באימורים ואינהו גופא לא מעכבי, כמש"כ התוס' בסוד"ה סמיכה, וכתב דצ"ל דהיינו דה"ז מעכב את הקטרת האימורים, - אך הנה כתב נתבאר לעיל מפירש"י דהא דכל הכתוב בהן מעכב בהן אי"ז בהכשר קרבן זה, אלא ה"ז מעכב בחינוך אהרן ובניו, וע"כ שפיר י"ל דאף דהקטרת האימורים עצמה אינה מעכבת, מ"מ תנופת האימורים מעכבת בסדר המילואים ובחינוך אהרן ובניו.[[166]](#footnote-167)

**רב פפא אמר פרישת ז' איכא בינייהו,** בסוגיית הגמ' לעיל ב' ב' מבו' דדין פרישת ז' במילואים הי' משום עבודת היום השמיני, וצ"ב דלפ"ז מ"ט ה"ז מעכב בעיקר החינוך דהמילואים,[[167]](#footnote-168) - וצ"ל דמ"מ כיון דהיתה הפרישה מסדר מעשה המילואים, אף שלא היתה לצורך חינוך הכהנים, ה"ה מעכבת בהכשר המילואים.[[168]](#footnote-169)

**ולדורות מנ"ל דלא מעכבא מדקא תני מתקינין וכו',** התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין הק' דאמתניתין נמי תיבעי לך מנ"ל דלא מעכבא,[[169]](#footnote-170) ועיי"ש במש"כ בזה.

בפי' הר"י מלוניל בריש פירקין כתב דלר' יוחנן פרישת שבעה מעכבת, וצ"ל לדעתו דמה שאמרו הכא דאי"ז מעכב לדורות, הוא למ"ד דדבר שאין מעכב לדורות אין מעכב בהן, וכיון דלא מצינו בזה עיכוב לדורות, אף אי"ז מעכב במילואים,[[170]](#footnote-171) אך למש"כ דכל הכתוב בהן מעכב בהן הרי דאדרבה כיון דה"ז מעכב במילואים אף ה"ז מעכב לדורות.[[171]](#footnote-172)

**ריבוי דכה"ג אם הוא רק בלבישה בשעת עבודה**

**ריבוי ז' ומשיחה ז',** בפירש"י כתב דריבוי ז' היינו שישמש כה"ג ז' ימים רצופים כשממנין אותו בכהונה גדולה וילבש ח' בגדים בשעת עבודה, אך הרמב"ם בפ"ד מכלהמ"ק הי"ג כתב דריבוי בגדים הוא שלובש ח' בגדים ופושטן וחוזר ולובשן למחר ז' ימים יום אחר יום, ומבו' דמהני ריבוי בגדים אף שלא בשעת עבודה.

ובכ' הגר"ח לקמן ע"ג א' כתב בביאור הפלוגתא בזה, דאף דודאי דעיקר הא דמתרבה לכהונה גדולה הוא ע"י הלבישה ולא ע"י העבודה, מ"מ לדעת רש"י אין ע"ז תורת לבישה בגד"כ אלא כשהוא לובש לעבודה, וע"כ הוא דבעינן דישמש באותם הימים,[[172]](#footnote-173) והרמב"ם דס"ל דא"צ לשמש בהן, אף דבעלמא ס"ל דכל שלובש שלא לעבודה אין ע"ז תורת לבישת בגד"כ, הוא משום דעי"ז גופא שלובשם לשם ריבוי חל ע"ז שם לבישת בגד"כ.[[173]](#footnote-174)

הגבו"א הק' ע"ד רש"י, שהרי ריבוי דאהרן בז' ימי המילואים הי' בלבישה לחוד בלא עבודה, שהרי משה שימש בז' ימי המילואים,[[174]](#footnote-175) ויש להוסיף דבפירש"י לעיל ג' ב' (ד"ה תחילה במקום) מבו' דלא שימש אהרן כלל בז' ימי המילואים, וכתב דצ"ל דבריבוי דאהרן דל"ה אפשר בעבודה עד יום השמיני, הי' הריבוי בלבישה לחוד בלא עבודה, אבל לדורות דאפשר בעבודה, אין הריבוי אלא בלבישה בשעת עבודה, וכתב לדמותו למה שאמרו לקמן י"ב ב' דכל הכלים שעשה משה משיחתן מקדשתן מכאן ואילך עבודתן מחנכתן, וצ"ב, - ובס' מנח"א כתב לישב למש"כ בפירש"י בתענית י"א ב' ד"ה במה שימש משה דבשעה שהי' משה עובד אהרן הי' לבוש בגד"כ, והרי דלבישת הבגדים דאהרן היתה בשעת עבודת משה, ונצטרפה עבודת משה ללבישת הבגדים דאהרן, ועי"ז נתקיים בזה דין ריבוי בשעת עבודה.[[175]](#footnote-176)

לקמן י"ב א' אמר אביי דחינוכו של הכהן המשמש תחתיו הוא ע"י שלובש ח' בגדים ומהפך בצינורא, והגבו"א הוכיח מזה כדעת רש"י דריבוי בגדים הוא רק ע"י שלובש בשעת עבודה, דאל"כ הרי סגי במה שלובש ח' בגדים ומ"ט בעינן להא דמהפך בצינורא, והחזו"א בסימן קכ"ו סק"ט כתב לישב דא"א לחנכו בלבישת ח' בגדים לשם ריבוי בגדים, דכיון דעכשיו אין עבודתו בח' בגדים אינם ראוים עכשיו לחנכו בהם, ועיי"ש שנסתפק אם לפ"מ שאמרו דמהפך בצינורא סגי במה שראוי לכך וא"צ להפך בצינורא, או דל"מ אלא אם מהפך כיון דאין חובה להפך בצינורא, ועד"ז כתב האבהא"ז בפ"א מעיוהכ"פ ה"ג, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה, - ועמש"כ בזה המרכה"מ בפ"ד מכלהמ"ק הי"ב וההעמ"ש בסימן קכ"ו סק"ב ובמרומי שדה לקמן י"ב א' באנפי אחריני, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**אם בעינן ריבוי ז' ומשיחה ז' להתיר עבודה בח' בגדים**

למש"כ בפירש"י דדין ריבוי ז' הוא שילבש ח' בגדים בשעת עבודה, מבו' דלעבודה בח' בגדים ל"ב ריבוי ז' ומשיחה ז', דאל"כ ל"ה לו לעבוד קודם ריבוי ומשיחה ז' ימים, וכ"נ בדבריו לקמן בסוגיין בד"ה אין לי אלא דדין ריבוי ז' ומשיחה ז' הוא רק כדי שיהא כשר לבא אל אהל מועד ביוהכ"פ, ועמדו ע"ז המהר"י קורקוס והרדב"ז בפ"ד מכלהמ"ק הי"ג, וכ"כ הראב"ד שם,[[176]](#footnote-177) - אך בד' הרמב"ם שם משמע דאף לכל עבודה בעינן ריבוי ז' ומשיחה ז', אלא דאם עבד בלא ריבוי ז' ומשיחה ז' עבודתו כשרה.[[177]](#footnote-178)

ובכ' הגר"ח לעיל ב' א' עמד בזה בד' הראב"ד דמאי נ"מ בין עבודת יוהכ"פ דבעי ריבוי ז' לעבודת כל השנה דל"ב ריבוי ז', הרי כיון דמצוה לכתחילה בריבוי ז' מאי נפ"מ בין יוהכ"פ לכל השנה, ועיי"ש שכתב לפרש בזה דהוא משום דשאני בעבודת יוהכ"פ דבעינן כה"ג, ובזה הוא דאמרינן דלכתחילה בעי ריבוי ז', אבל לעבודת כל השנה דל"ב דוקא כה"ג וסגי בכה"ד, הרי דהגם דאם עבד כה"ד בח' בגדים הו"ל יתור בגדים, מ"מ אם משכח"ל דלא להוי גבי' יתור בגדים הי' בידו לעבוד בהם והיתה עבודתו כשרה, וע"כ כל שנתרבה הכה"ג או נמשח פעם אחת, תו ל"ה גבי' יתור בגדים דדין בגדיו הוי ח', וממילא דכשר אף לכתחילה לעבוד בלא ריבוי ז' ומשיחה ז' כיון דלא בעינן לבגדיו דין כה"ג, אלא שלא יהיו יתור בגדים.[[178]](#footnote-179)

בעיקר מש"כ הגר"ח דטעם הא דשאני שאר ימים מעבודת יוהכ"פ, הוא משום דעבודת יוהכ"פ צריך לה כה"ג ועבודת שאר ימים יכול כה"ד לעבוד, כ"כ גם המהר"י קורקוס בהל' כלהמ"ק שם, - אך הרדב"ז שם כתב דהוא משום דקרא איירי בעבודת יוהכ"פ, ומשמע דדוקא ביוהכ"פ בעינן לכתחילה ריבוי ז' ומשיחה ז', משום חומרת יוהכ"פ, אבל בשאר ימים עובד לכתחילה בח' בגדים אף שלא נתרבה ונמשח ז' ימים.

ונפ"מ רבתא בזה הוא בהקרבת פר כהן משיח לדעת הסוברים שאינה אלא בכה"ג, אם בעינן לזה לכתחילה ריבוי ז' ומשיחה ז', דלמש"כ המהר"י קורקוס והגר"ח הדין נותן דגם בזה בעינן לכתחילה ריבוי ז' ומשיחה ז' כיון דעבודה זו דמיא לעבודת יוהכ"פ דטעונה כה"ג,[[179]](#footnote-180) אך למש"כ הרדב"ז הדין נותן דבזה ל"ב לכתחילה ריבוי ז' ומשיחה ז', דרק בעבודת יוהכ"פ בעינן כן משום חומרתה,[[180]](#footnote-181) ויש לדון עוד נפ"מ בזה בהא דכה"ג מקריב אונן, אם הוא מותר להקריב אונן לכתחילה בלא ריבוי ז' ומשיחה ז',[[181]](#footnote-182) ואינו מוכרח.

**ריבוי ומשיחה בימים שאינם רצופין**

במש"כ בפירש"י דריבוי ומשיחה הוא בז' ימים רצופין, כ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ד מכלהמ"ק הי"ג דהריבוי והמשיחה הוא שבעת ימים "יום אחר יום", וכ"כ גם בפירש"י בפר' תצוה כ"ט ל',[[182]](#footnote-183) - והרא"מ שם כתב דהוא משום דז' ימי המלואים היו רצופים, אך המהר"ל בגור ארי' שם כתב דילפינן לה מדכתיב שבעת ימים, ולא כתיב שבעה ימים, עיי"ש.

**ריבוי יום אחד ומשיחה יום אחד**

**נתרבה שבעה ונמשח יום אחד נתרבה יום אחד ונמשח שבעה מניין,** התוס' הרא"ש גריס עוד נתרבה יום אחד ונמשח יום אחד, וכ"ה בילקוט פר' תצוה רמז שפ"ד, וכן גירסת היראים סימן מ"א והסמ"ג עשין קע"ג, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מכלהמ"ק הי"ג, ועמש"כ בזה הפנ"י והשיח יצחק.

התו"י ותוס' הרא"ש כתבו דמה שאמרו נתרבה יום אחד ונמשח יום אחד אי"ז משום דבעינן ריבוי ומשיחה, שהרי תנן בהוריות י"א ב' דאין בין כהן המשוח בשמן המשחה למרובה בגדים אלא פר הבא על כל המצות והרי דלשאר מילי הוי דין מרובה בגדים כמו כהן משוח, וכ"כ בפי' הראב"ד והר"ש לתו"כ אמור פר' ב' ה"ב, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ד מכלהמ"ק הי"ג, וכ"כ הרמב"ן במכות י"א ובפר אחרי ט"ז ל"ב דאף בזמן שהי' שמן המשחה אם נתרבה בבגדים הוי כה"ג, - אך בד' המאירי בסוגיין משמע דבזמן שהי' שמן המשחה, לא סגי בריבוי בגדים בלא משיחה, ורק בזמן שנגנז שמן המשחה הוא דסגי בריבוי בגדים, וכ"כ הבאר שבע בהוריות י"ג א' ובספרו צידה לדרך בפר' אחרי שם, והפנ"י בסוגיין, והאורח מישור בנזיר מ"ז א', - ועמש"כ בזה החקרי לב באו"ח סימן קי"ד.

בד' הראב"ד והר"ש שם ובד' הרמב"ם שם מבו' דה"נ סגי במשיחה בלא ריבוי בגדים, והרדב"ז שם כתב דלכתחילה בעינן לתרוייהו, וכ"כ המנ"ח במצוה ק"ז והליקוטי הלכות לקמן י"ב א', - אך בד' המאירי בסוגיין משמע דלא סגי במשיחה לחוד ובעינן אף ריבוי בגדים,[[183]](#footnote-184) וכ"נ בתור"י הלבן לקמן י"ב א', ויתבאר עוד בעזה"י לקמן שם.

בפירש"י כתב דל"ג ואפי' שעה אחת, והריטב"א כתב דהיינו משום דמשיחת יום אחד אינה אלא שעה אחת, והתוס' הרא"ש הוסיף דגם א"צ ללבוש את הבגדים אלא שעה אחת,[[184]](#footnote-185) - אך התור"י הלבן הביא מהתו"כ בפרשת אמור דגרסינן לה, ועמש"כ בס' חוקת היום לישב לגירסא זו.

**ת"ל אשר ימשח אותו ואשר ימלא את ידו מ"מ,** התור"י הלבן כתב דבתו"כ בפר' אמור יליף לה מקרא אחרינא מדכתיב אשר יוצק על ראשו שמן המשחה ומלא את ידו ללבוש את הבגדים, וכ"ה ביראים סימן מ"א ובסמ"ג לאוין קע"ג דדינא דהתו"כ ודינא דהכא חד דינא הוא, - אך הפנ"י נקט דתרי דיני נינהו, דמהתם ילפינן דיש עליו תורת כה"ג לענין איסורי כה"ג, והכא ילפינן דהוכשר לעבודת כה"ג, עיי"ש, ומד' התור"י הלבן ודעימי' מבו' דס"ל דאין לחלק בזה, ותורת כה"ג לאיסורי כה"ג תליא בתורת כה"ג להכשר עבודת כה"ג.

**בהא דהכהן המשמש תחת הכה"ג ביוהכ"פ עבודתו מחנכתו**

לקמן י"ב ב' א"ר פפא דחינוכו של הכהן המשמש תחתיו הוא ע"י עבודתו המחנכתו, והגבו"א בסוגיין הק' דמלישנא דהברייתא הכא משמע דריבוי או משיחה יום אחד מעכב, דלא רבי קרא אלא ריבוי יום אחד או משיחה יום אחד, אך בלא ריבוי או משיחה כלל ל"מ, ופירש"י דהיינו לענין עבודת יוהכ"פ, והיאך נימא דעבודתו מחנכתו אף בלא ריבוי או משיחה.[[185]](#footnote-186)

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בתו"כ פר' אחרי פ"ח ה"ד תניא בדין עבודת יוהכ"פ אין לי אלא משוח בשמן המשחה מרובה בגדים מנין ת"ל ואשר ימלא את ידו, מנין לרבות כהן אחר המתמנה ת"ל וכפר הכהן, ופירש הראב"ד דהא דמרבינן כהן המתמנה, היינו דהתקנה זו שמתקינין אותו היא במקום משיחה או ריבוי בגדים שצריך להיות בכה"ג קודם יוהכ"פ, ולפי שא"א לו למושחו קודם לכן או להלבישו ח' בגדים לפי שאין ממנים ב' כה"ג כאחד משום איבה, ההתקנה הזאת היא במקום משיחה וריבוי בגדים, וכ"כ הר"ש שם, והרש"ש לקמן י"ב א' כתב דמה"ט הוא דעבודתו מחנכתו ול"ב ריבוי בגדים, ונידון הגמ' שם במה מחנכין אותו אינו אלא להכירא בעלמא,[[186]](#footnote-187) וכ"כ הליקוטי הלכות לקמן שם.[[187]](#footnote-188) - **ב** הגבו"א לקמן י"ב א' כתב דעיקר החינוך דריבוי בגדים הוא ע"י העבודה, אלא דבכל השנה דכל העבודות כשרות בכה"ד ליכא הכירא דחינוך ע"י עבודה לחוד אא"כ איכא נמי לבישה בהדה, דכיון דלובש ח' לעבודה בזה ניכר שהוא כה"ג ומתחנך ע"י עבודה זו והיינו מילוי ידים דקרא, אבל ביוהכ"פ דאין עבודה כשירה אלא בכה"ג עבודה לחוד מחנכתו, דע"י עבודה לחוד איכא הכירא שהוא כה"ג. - **ג** החזו"א בסימן קכ"ו סק"ג כתב דימלא ידו היינו כל ריבוי של כהונה גדולה, וע"כ גם עבודת יוהכ"פ בכלל מילוי ידים, וכ"כ האבי עזרי בפ"ד מכלי המקדש הי"ב, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה לדעת רש"י.

**אמר קרא ועשית לאהרן ובניו ככה ככה עיכובא הוא וכו',**[[188]](#footnote-189)הריטב"א כתב דמ"ד דכל שאינו מעכב לדורות אינו מעכב בהן, הוא משום דס"ל דכל הני לא משמע עיכובא, א"נ דסברא הוא דלא כתיב האי עכובא אלא לדבר המעכב לדורות, - ולדרך קמא צ"ל דאף דכל הני לא משמע עיכובא, מ"מ דבר המעכב לדורות מעכב בהן, משום דכ"ה דה"ז מעכב לדורות אף ע"ז מעכב במילואים ול"ב קרא להכי, אך לדרך בתרא מבו' דאף בדבר המעכב לדורות בעינן לקרא דככה דה"ז מעכב במילואים, וי"ל דהיינו משום דבלא קרא דככה הו"א דאף אם לא הקריב כלל אחד מקרבנות המילואים אי"ז מעכב בהכשר המילואים, וזהו בעינן לקרא ככה דה"ז מעכב, וממילא דה"נ דבר המעכב לדורות בהכשר אחד מן הקרבנות מעכב במילואים.[[189]](#footnote-190)

**עיכוב בנתינת או"ת אל החשן**

**מילתא דלא כתיבא בהאי עניינא מנ"ל,** בפירש"י כתב דהיינו או"ת דלא כתיבי בפרשת המילואים, דהא דכתיב ונתת אל חשן המשפט את האורים ואת התומים אי"ז מפרשת המילואים, - אך התוס' הרא"ש כתב בשם ר"ת דהיינו פרישת ז' דלא כתיבא בפרשת המילואים,[[190]](#footnote-191) וכ"כ הפי' קדמון, וכ"כ התורי"ד בשם רבינו ברוך והסכים לדבריו.[[191]](#footnote-192)

נחלקו הראשונים בדין נתינת או"ת בחושן, דלקמן כ"א ב' אמרו דאו"ת הם מן הדברים שהיו בין מקדש ראשון למקדש שני, והתוס' שם ד"ה ואורים ותומים כתבו דאף במקדש שני היו או"ת דאל"כ הי' כה"ג מחוסר בגדים, אלא לא היו משיבין לנשאלין בהן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מביהב"ח ה"א ובפ"י מכלהמ"ק ה"י, - אך בפירש"י בפר' תצוה כ"ח ל' כתב דאף דבמקדש שני הי' החשן דא"א לכה"ג להיות מחוסר בגדים, מ"מ כתב שם המפורש שהוא האו"ת ל"ה בתוכו, וכ"כ הראב"ד בהל' ביהב"ח דל"ה או"ת בבית שני, ול"ה מחוסר בגדים משום דאין האו"ת מחשבון הבגדים.[[192]](#footnote-193)

והאבהא"ז בהל' ביהב"ח שם הק' ע"ד הרמב"ם, דאם או"ת מעכב בחשן ובלא או"ת לא מיקרי חשן, א"כ ודאי דה"ז מעכב במילואים, ומאי מיבע"ל דמנ"ל דה"ז מעכב, והאבי עזרי שם הק' עד"ז דמ"ט חשבינן לה כמילתא דלא כתיב בהאי ענינא, הרי כיון דכתיב בפר' תצוה להלביש החשן, יש בכלל זה ליתן לתוכו או"ת, - והאבהא"ז בהשמטות שם כתב בדעת הרמב"ם דמפרש כמש"כ ר"ת ודעימי' דמילתא דלא כתיב בהאי ענינא הוא פרישת ז', ולא קאי כלל על או"ת, וכ"כ האבי עזרי שם בשם הגרי"ז, ועיי"ש בסו"ד במש"כ לישב בע"א, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן קכ"ו סק"ג.

הגבו"א לעיל בסוגיין הק' לדעת רש"י והראב"ד, דמ"ט לא אמרו בהפלוגתא אם כל הכתוב בהן מעכב בהן, דנפ"מ הוא בנתינת או"ת אל החשן, דלמ"ד דכל הכתוב בהן מעכב מעכבין, ולמ"ד דכל שאינו מעכב לדורות אינו מעכב, הרי או"ת דאין מעכבין לדורות אין מעכבין במילואים, והוכיח מזה כדעת התוס' והרמב"ם דאו"ת מעכבין לדורות, - והאבי עזרי בפ"ד מביהב"ח ה"א כתב לישב, דכל הא דדבר שאינו מעכב לדורות אינו מעכב, הוא רק בדבר הנוהג לדורות ואינו מעכב, אך נתינת או"ת בתוך החשן אינו נוהג לדורות כלל משום דין החינוך, אלא דמשום העבודה צריך ליתן האו"ת בתוך החשן,[[193]](#footnote-194) לכו"ע מעכב, והך מילתא דכל הא דדבר שאינו מעכב לדורות אינו מעכב הוא רק בדבר הנוהג לדורות ואינו מעכב, כ"כ גם החזו"א בסימן קכ"ו סק"ג.[[194]](#footnote-195)

**לבישת מכנסים במילואים**

**מכנסים אין כתובין בפרשה,** הגבו"א לעיל בסוגיין פירש דהיינו דאף דודאי דבשעת עבודה צריכין ללבוש מכנסים, דבלא מכנסים הו"ל מחוסר בגדים ומחלל עבודה, מ"מ ס"ד דריבוי בגדים כל ז' הוא בשאר בגדים וא"צ ללבוש מכנסים, ועיי"ש שהק' מזה לדעת רש"י דריבוי בגדים הוא ע"י עבודה, דא"כ פשיטא דצריכין ללבוש מכנסים, דאל"כ הו"ל מחוסר בגדים, וכתב דהתם הי' הריבוי בלא עבודה, (ונתבאר לעיל).

**חיוב מיתה במחוסר מכנסים**

התוס' הק' בהא דילפינן בסנהדרין פ"ג ב' דמחוסר בגדים ששימש במיתה מדדרשינן אין בגדיהם עליהן אין כהונתם עליהן והו"ל זר ששימש דבמיתה, שהרי בהדיא כתיב בקרא בפר' תצוה כ"ח מ"ג דחייב מיתה, ואף דנימא דאיצטריך הא דאין בגדיהם עליהן אין כהונתם עליהן ללמד דמחוסר בגדים מחלל עבודה כזר, מ"מ מ"ט איצטריך קרא למיכתב מיתה במחוסר בגדים, וכתבו בשם הר"י דאורלייניש דהא דאין בגדיהם עליהן אין כהונתם עליהן לא קאי על מכנסיים דלא כתיבי בהך פרשה, וע"כ איצטריך קרא דמחוסר מכנסיים במיתה, וכ"כ הרמב"ן בפר' תצוה כ"ח ל"ה.

והחזו"א בסימן קכ"ו סק"ד כתב דלפ"ז הדין נותן דאף דמחוסר בגדים אינו חייב מיתה אלא בעבודה תמה, היינו במחוסר שאר בגדים, דכיון דהא דחייב מיתה הוא משום דהו"ל כזר אינו חייב אלא בעבודות שזר חייב עליהן, וכמש"כ כן בפירש"י בסנהדרין פ"ג א' ובזבחים קי"ב ב', אך מחוסר מכנסים חייב בכל עבודות, ועיי"ש שהוכיח מד' הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש ה"י ומד' התוס' בזבחים כ"ד א' דלא כן, ואף מחוסר בגדים אינו חייב אלא בעבודה תמה, ועיי"ש שתמה דמהיכא ילפינן לה, ועד"ז הק' השפ"א בזבחים י"ז ב'.[[195]](#footnote-196)

**עיכוב בעשירית האיפה**

**ועשירית האיפה וכו' אתיא זה מזה ומוזה קרבן אהרן ובניו וגו' עשירית האיפה,** בכ' הגרי"ז הק' דמ"ט בעינן למילף לה מגז"ש, הרי מקרא דזה קרבן אהרן ובניו נלמד דצריכין כה"ד וכה"ג להביא עשירית האיפה ביום חינוכם, וא"כ ודאי דאף אהרן ובניו היו מביאין עשירית האיפה, וכתב לישב דבעינן למילף לה מגז"ש דעי"ז הוי כמו דכתיב עשירית האיפה בפרשת מילואים, וה"ז מעכב למ"ד דכל הכתוב בהן מעכב בהן,[[196]](#footnote-197) והק' דלפ"ז מ"ט לא אמרו לעיל בסוגיין דהנפ"מ בהפלוגתא אם כל הכתוב בהן מעכב בהן הוא אם עשירית האיפה מעכבת בהן.[[197]](#footnote-198)

בפירש"י כתב דקרא דזה קרבן אהרן ובניו בעשירית האיפה כתיב שההדיוט מביא ביום חינוכו וכה"ג בכל יום, וכ"כ בפירש"י בפר' צו ו' י"ג, והחקרי לב באו"ח ח"א סימן קט"ז דקדק מדבריו דכה"ג אינו מביא עשירית האיפה ביום חינוכו, אלא דמביא עשירית האיפה מדין מנחת חביתין, ועיי"ש שדקדק כן מד' עוד מקמאי, ותמה ע"ז דגמ' ערוכה היא במנחות ע"ח א' דכה"ג המתקרב לעבודה צריך שתי עשרונות האיפה אחת להמשחו ואחת לחינוכו, ואמרו שם דאם לא עבד עבודה כשהוא כה"ד צריך ג' עשרונות,[[198]](#footnote-199) וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מכלהמ"ק הט"ז והי"ז, וצ"ע.

**עיכוב במקרא פרשה**

**שאף מקרא פרשה מעכב,** בפירש"י כתב דהיינו מקרא פרשת מילואים, וכ"כ הריטב"א והמאירי, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו מקרא פרשה שכה"ג קורא ביוהכ"פ, כדתנן לקמן ס"ח ב', ועיי"ש שכתב דאע"ג דהך קרא דזה הדבר לא כתיב אלא בענין המילואים, מ"מ כיון דילפינן מיני' ליוהכ"פ, כמו שאמרו דלעשות אלו מעשה יוהכ"פ, ע"כ אמרינן דאם אינו ענין למילואים דבמילואים מאי דיבור איכא, תנהו ענין ליוהכ"פ.

הגבו"א הק' מהא דתנן ביבמות ק"ד א' דחלצה ורקקה אבל לא קראה חליצתה כשרה, ומבו' במתניתין שם דהוא משום דהא דכתיב ככה יעשה קאי על דבר שהוא מעשה, וקריאה אי"ז אלא דיבור בעלמא, וכן אמרו בסוטה ל"ג א', וא"כ ה"נ הכא דכתיב ועשית לאהרן ובניו ככה לא קאי עיכובא אלא על דבר שהוא מעשה, ומנ"ל דמקרא פרשה מעכב, - וכתב דס"ל לר"ש כדעת ר' יהודה בסוטה ל"ב א' דקריאה מעכבת, וילפינן לה שם ל"ג א' מכה ככה, וע"כ ה"נ הכא ילפינן מככה ככה דאפי' מקרא פרשה שהוא דיבור מעכב.

והגבו"א כתב לישב בזה להא דלא אמרו בהפלוגתא אם כל הכתוב בהן מעכב בהן, דנפ"מ הוא במקרא פרשה,[[199]](#footnote-200) דלמ"ד דכל הכתוב בהן מעכב ה"ז מעכב, ולמ"ד דכל שאינו מעכב לדורות אינו מעכב הרי לדורות אי"ז מעכב,[[200]](#footnote-201) והיינו משום דלרבנן לא קאי עיכובא אלא לדבר שהוא מעשה, אך מקרא פרשה אינו מעכב, ור"ש הוא דס"ל דקאי עיכובא אף לדיבור בעלמא, - אך החזו"א בסימן קכ"ו סק"ג כתב לישב בע"א, דכל הא דכל שאינו מעכב לדורות אינו מעכב, הוא רק בדבר שיש כיו"ב לדורות ואינו מעכב, אך דבר שאין כיו"ב לדורות שאינו מעכב, ממילא כל הכתוב מעכב דליכא למילף שלא יעכב, ובסברא כל ענין המלואים חד הוא ומעכבין הדברים זא"ז, וא"צ קרא.

דף מס' 7

**סדר לבישת הבגד"כ בימי המילואים**

**ה' ב' - כיצד הלבישן וכו' מאי דהוה הוה,** התוס' עמדו בהא דמיבע"ל בסנהדרין ט"ו ב' שור סיני בכמה ולא פריך דמאי דהוה הוה, ועמש"כ בזה התוס' בחגיגה ו' ב' (ד"ה מאי נפ"מ) ובסנהדרין שם (ד"ה שור סיני), וצ"ע שלא עמדו כן בהא דפליגי לעיל ד' ב' במילואים אם כל הכתוב בהן מעכב בהן דמ"ט לא פריך דמאי דהוה הוה, ועמש"נ בזה לעיל שם, - ושוב מצאנו בתשו' תשב"ץ ח"ג סימן קל"ז בתו"ד שעמד בזה, וכתב דלא שייכא הך קושיא דמאי דהוה הוה אלא בכיצד הלבישן שאינו אלא סיפור מעשה, אך במה שהוא מצוה לא שייכא, וצ"ב, - והביאו עוד בזה למש"כ המהרש"א לקמן נ"ב ב' דמה שאמרו דמאי דהוה הוה, הוא רק היכא דמיבע"ל בלשון שאלה, דע"ז פרכינן דמאי נפ"מ לך מיני' מאי דהוה הוה, עיי"ש, וגם לפ"ז ניחא דע"כ לא קשיא להו להתוס' כן אלא בהא דמיבע"ל בשור סיני בכמה, ולא קשיא להו במה שנחלקו במילואים אם כל הכתוב בהן מעכב בהן.

**כיצד מלבישן לעתיד לבא**, הרמב"ן בהשגות סהמ"צ שורש ג' כתב ללמוד מזה דלע"ל כשיבואו אהרן ובניו יקדשו עצמן במילואים, לפי שכבר בטלה משיחתן ממנו ומזרעו בשעת המיתה ויהיו אנשים מחודשים יצטרכו להתקדש כראשונה ויהיו המילואים נוהגין בהן,[[201]](#footnote-202) וכיון לזה הרש"ש בסוגיין,[[202]](#footnote-203) - אך כבר תמהו ע"ז מהא דתניא בתו"כ צו פי"ח ה"א ר' יהודה אומר יכול יהו אהרן ובניו צריכים לשמן המשחה לע"ל ת"ל זאת משחת אהרן ומשחת בניו, ועמש"כ בזה בס' חוקת היום, וצ"ע.

והחזו"א בסימן קכ"ו סק"ג כתב דאף דחינוך כהנים לא שייך לע"ל דכבר קדישי וקיימי, כיון שנתקדש אהרן כל זרעו הם בקדושת כהונה עד עולם,[[203]](#footnote-204) מ"מ מיבע"ל כיצד מלבישן כשיחיו המתים ויתכבד משה להלביש אהרן ובניו כדרך שהלבישן במילואים והוא ענין חביבות ותגמול למשה ולאהרן,[[204]](#footnote-205) ועיי"ש שכתב דלמאי דמסיק למיסבר קראי, אפשר דאין לנו גילוי לזה, אלא מתחילה סבר דבהכי פליגי, אך לא קיימא הכי, - ועמש"כ בזה בקונט' הגרי"ז בסוגיין.[[205]](#footnote-206)

הגבו"א כתב דהו"מ למיפרך דר' יוחנן גופי' ס"ל בנדה ע' ב' דמצוות בטילות לע"ל, וא"כ לענין מה נחלק על בני ר' חנינא כיצד מלבישן לע"ל, הרי כיון דמצוות בטילות לע"ל פשיטא דאין קרבן ולא בגד"כ ולבישה זו דאהרן ובניו לא צריכא כלל ואין נפ"מ בלבישתן לע"ל, - וצ"ב, דהרי הא דמצוות בטילות לע"ל אמרו בנדה שם דהוא משום דבמתים חפשי כיון שמת אדם נעשה חפשי מן המצוות, ולפ"ז הרי דלא בטלו המצוות אלא מאותם שמתו וקמו בתחיית המתים, אך אותם שלא מתו חייבין במצוות, וכ"כ הקוב"ש בח"ב סימן כ"ט, ולפ"ז הרי אף לע"ל יקרבו כל הקרבנות לאותם שלא מתו, וילביש משה את אהרן ובניו בגד"כ לצורך עבודה זו, דאף דהם עצמן פטורין מן המצוות, מ"מ שפיר יוקרבו הקרבנות על ידיהן.

**למיסבר קראי,** בפירש"י כתב דהיינו דלא לירמו קראי אהדדי, וכ"כ הריטב"א, ומבו' דליכא למימר למיסבר קראי אלא היכא דאל"כ קשו קראי, וכ"ה מבו' בד' התוס' בחגיגה ו' ב' ד"ה מאי נפ"מ, ומבו' מדבריהם דמה"ט בהא דבעי שור סיני בכמה לא מצינו למימר דמיבע"ל למיסבר קראי, - אך התוס' בסנהדרין שם ד"ה שור סיני כתבו דהא דמיבע"ל בזה הוא למיסבר קראי, וכ"כ בתשו' תשב"ץ ח"ג סימן קל"ז בתו"ד, וצ"ע.

**בכתונת ומצנפת כו"ע לא פליגי דאהרן ואח"כ בניו,** בטעם הא דלא נקט מכנסים מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דלא הוצרך לומר מכנסים שהרי הן קודמין לכל, כמו שאמרו לקמן כ"ג ב' מנין שלא יהא דבר קודם למכנסים,[[206]](#footnote-207) וכ"כ הריטב"א. - **ב** התוס' כתבו דהוא משום דמפרש דבין בצואה ובין בעשי' אהרן קדים ומכנסים לא כתיבי לא בצואה ולא בעשי'. - **ג** הרמב"ן בפר' תצוה כ"ט ה' כתב דכל הבגדים הי' משה מלביש אותם, והמכנסים שהם לכסות בשר הערוה היו הם לובשים אותם בהצנע, וע"כ לא נזכרו בכלל ולקחת את הבגדים והלבשת, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"י מכלהמ"ק ה"א, והרש"ש והמרומי שדה כתבו לפ"ז דמה"ט לא הזכירו הכא מכנסים שלא הי' משה מלבישם, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ.[[207]](#footnote-208)

**כי פליגי באבנט,** נחלקו הראשונים בסדר הלבישה למ"ד דאהרן ובניו בב"א, **א** בפירש"י כתב דהלביש לאהרן תחילה כל בגדיו חוץ מאבנט ואח"כ התחיל להלביש את בניו, ומבו' דהלביש לאהרן את כל הבגדים קודם שהלבישו את האבנט,[[208]](#footnote-209) וכ"כ בפירש"י לקמן בסוגיין בד"ה לא צריכא, וכתב דאחר שהלבישו את כל הבגדים הלביש לבניו מכנסים כתונת ומצנפת ואח"כ חגר את אהרן ובניו. - **ב** הריטב"א לקמן שם תמה ע"ד רש"י, דהיאך ילביש לאהרן שאר בגדי כה"ג קודם שיהא מלובש מכל ד' בגדי כה"ד, וכתב דרק אחר שחגר לאהרן ובניו אבנטיהם בב"א חזר והלביש לאהרן בגדי כה"ג, וכתב דכן פירש הרמב"ן, ומבו' בדבריו דכל בגדי כה"ד הלביש לאהרן תחילה. - **ג** המאירי כתב דהלביש את אהרן מכנסים וכתונת ואח"כ הלבישן את בניו וחגר אבנט לאהרן ואבנט לבניו ומשלים אחר האבנט ה' בגדים לאהרן ואח"כ מצנפת לבניו, ועמש"נ להלן בפלוגתא זו אם היתה המצנפת אחר האבנט או קודם האבנט. - **ד** בפי' רבינו אליקים כתב דהלביש לאהרן כתונת ומצנפת ברישא וחזר והלביש אבנט לאהרן ואח"כ לבניו ואח"כ הלביש לאהרן מכנסים ואח"כ לבניו, וצ"ב.

במש"כ הריטב"א דהיאך ילביש לאהרן שאר בגדי כה"ג קודם שיהא מלובש מכל ד' בגדי כה"ד, צ"ב, שהרי הך מ"ד ס"ל דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד, ונמצא דד' הבגדים אינם בגדי כה"ד, ועד"ז יש להעיר עוד, למש"כ הריטב"א לקמן ע"א ב' דהמצנפת של כה"ג משונה בענינה ממצנפת של כה"ד, - וצ"ל דבעיקר דין הבגדים שוו כה"ג וכה"ד דהם טעונים מכנסים וכתונת ומצנפת ואבנט, אלא דחלוקין הן בצורת עשייתן, וע"כ שפיר י"ל דתחילה יש להלביש ד' בגדים הנוהגין גם בכה"ד ואח"כ ילביש בגדי כה"ג, וצ"ע.

**אבנטו של כה"ד אם הי' כאבנטו של כה"ג**

**ההוא אבנטו של כה"ג לא זה הוא אבנטו של כה"ד,** התוס' הק' דהיכי דיייק מדכתיב אותו הא כתיב נמי אותם ומאותם נימא שהאבנטים שוים וא"כ קראי לא כמר דייקי ולא כמר דייקי, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהיינו דמ"ד דאהרן ובניו בב"א משום דקים לי' דאבנטו כל כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד, ע"כ חשיב לי' קרא דצואה עיקר, כיון דיכול לקיים קרא דעשי' שחילקם זמ"ז דהוא לפי שלא היו האבנטים שוים,[[209]](#footnote-210) אך הא גופא תיקשי דמנ"ל לשנות בבגדים הנוהגין בכה"ג וכה"ד, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דסברא הוא לאוקמי קרא דואת האבנט תעשה שש משזר וגו בכה"ג דוקא כמו שמצינו בשאר בגדיו אפוד ומעיל שהיו של כלאים,[[210]](#footnote-211) אבל כה"ד שהיו שאר בגדיו של בוץ גם האבנט הי' של בוץ, וכמו שמצינו כן בבגדי לבן של כה"ג ביוהכ"פ שהיו של בוץ דגם האבנט הי' כן, והתוס' הרא"ש הוסיף דמ"ד דזה הוא אבנטו של כה"ג לי"ל הך סברא אלא מסתברא לי' דכל האבנטים יהיו שוין. - **ב** התוס' כתבו בשם הר"מ מיוני דיליף לה מגז"ש דרוקם רוקם, דבפר' תצוה כתיב בבגדי כה"ג ואת האבנט תעשה מעשה רוקם ובפר' פקודי כתיב ואת האבנט שש משזר ותכלת וגו' מעשה רוקם וילפינן בגז"ש דאבנטו של כה"ג דכתיב בי' רוקם הי' של כלאים, אך באבנט של כה"ד לא כתיב רוקם, ועד"ז כתב בפי' הרא"ש בתמיד כ"ז ב', והתוס' כתבו דמ"ד דזהו אבנטו של כה"ד משוה להו מדכתיב אותם, והתוס' הרא"ש כתב דמ"ד דזהו אבנטו של כה"ד ס"ל דלא הוצרך לפרש רוקם בציווי בניו כיון דגלי קרא באהרן ה"ה בבניו. - **ג** הראב"ד בתמיד כ"ז ב' כתב קצת בע"א דמ"ד דהוא משום דבפרשת תצוה כתיב באבנט שבבגדי אהרן מעשה רוקם ובאבנט שבבגדי בניו לא כתיב מעשה רוקם, ובפר' פקודי בעשיית אבנט של כלאים כתיב מעשה רוקם, וע"כ אמרינן דהוא האבנט האמור בבגדי אהרן, אך האבנט של בניו דלא כתיב בי' מעשה רוקם הוא חלוק משל אהרן ואינו של כלאים,[[211]](#footnote-212) ומ"ד דזהו אבנטו של כה"ד הוא משום דכולהו כתיבי בחד ענינא בפר' פקודי משמע דדין אחד להם.

האו"ש בפ"ה מכלהמ"ק הי"ז כתב דיסוד הפלוגתא אם אבנטו של כה"ג זהו אבנטו של כה"ד, היא בעיקר קדושת כה"ג, דמ"ד דזהו אבנטו של כה"ד ס"ל דכה"ג הוי גם כה"ד דד' בגדיו שוין, אלא שניתוסף עוד ד' בגדים,[[212]](#footnote-213) ומ"ד דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד, ס"ל דכה"ג הוי דבר אחר בפנ"ע ואינו כה"ד כלל,[[213]](#footnote-214) ועיי"ש שכתב דבזה תליא הפלוגתא אם כה"ג שלא עבד בכהונה מעולם ונעשה כה"ג מקריב עשירית האיפה גם לחינוך כה"ד, דנעשה כה"ד ג"כ, או דאינו מקריב לחינוכו אלא עשירית האיפה אחת דאינו נעשה כה"ד כלל, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

השאג"א בסימן כ"ט הק' לדעת הרמב"ם בסוף הל' כלאים דלא הותר כלאים בבגדי כהונה אלא בשעת עבודה משום דעדל"ת, דא"כ למ"ד דאבנטו של כה"ג לא זה הוא אבנטו של כה"ד, ובאבנטו של כה"ד ל"ה כלאים, מ"ט הותר כה"ג לעבוד בשעת ימות השנה, הרי אפשר בכה"ד בלא דחיית הל"ת דכלאים, ועיי"ש שהוסיף דתיקשי גם למ"ד דאבנטו של כה"ג זה הוא אבנטו של כה"ד, שהרי מ"מ בשל כה"ג ליכא משום כלאים אלא באנט, ובשל כה"ג היו עוד בגדים של כלאים, וכיון דאפשר ע"י כה"ד דליכא איסור כלאים אלא בבגד אחד, אין לעשותה בכה"ג שעובר בל"ת דכלאים בכל אחד מבגדיו שהם של כלאים, - ולמש"כ בכ' הגר"ח לקמן ע"ג א' בדעת הרמב"ם דאין היתר הכלאים מכח מצות העבודה אלא מכח מצות הלבישה, וכמש"כ הרמב"ם בסהמ"צ עשין ל"ג דלבישת בגד"כ היא מצות' עשה, אלא דרק לבישה לעבודה יש עלי' תורת לבישת בגד"כ, ניחא, דכיון דמצות הלבישה דהכה"ג א"א לעשותה בע"א, ע"כ היא דוחה לאיסור כלאים,[[214]](#footnote-215) - ועמש"כ הביה"ל בח"א סימן י' לישב בע"א.

**לא צריכא דאקדים,** בפירש"י כתב דהיינו דאף דהיו בזאח"ז, מ"מ היו בסדר אחד ולא הפסיק בגד אחר בינתיים, וכ"כ הריטב"א והמאירי, - אך הפי' קדמון גריס לא צריכא דאי אקדים, ופירש דהיינו דלמ"ד דאהרן ובניו בב"א הרי דאם קדם וחגר את בניו כשר, וכ"כ בהגה' שבתוס' הרא"ש, ופירש דהיינו דלמ"ד דאהרן ואח"כ בניו אם הקדים בניו לאהרן לא עשה כלום, אך למ"ד דבב"א, הרי כיון דלא אפשר, איזה מהם שהקדים מה שעשה עשוי.[[215]](#footnote-216)

**סדר לבישת הבגדים לדורות**

הרמב"ם ברפ"י מכלהמ"ק כתב דכיצד סדר לבישת הבגדים לובש המכנסים תחילה וכו' ואח"כ לובש הכתונת, ואח"כ חוגר את האבנט וכו' ואח"כ צונף במצנפת, וכה"ג אחר שחגר באבנט לובש המעיל ועל המעיל האפוד והחשן וכו' ואח"כ צונף במצנפת, וכ"כ המאירי בסוגיין, והכס"מ שם כתב דמקור דבריו דלובש המכנסים תחילה הוא ממה שאמרו לקמן כ"ג ב' וכ"ה א' דמנין שלא יהא דבר קודם למכנסים,[[216]](#footnote-217) והמנ"ח במצוה צ"ט אות י"ג כתב לפ"ז דרק במכנסים איכא קפידא, אך בשאר הבגדים ליכא קפידא בסדרן, והרמב"ם סדרא דקרא נקט.

אך בד' הרמב"ם שכתב דכיצד סדר לבישת הבגדים וכו', משמע להדיא דאיכא סדר בלבישת כל הבגדים, וכ"נ להדיא בד' המאירי בסוגיין, וכן נקט בקונט' הגרי"ז בסוגיין, ועיי"ש שכתב דילפינן לסדר הלבישה מהסדר שהי' בלבישה בימי המילואים, וכ"נ בד' המהר"י קורקוס בהל' כלהמ"ק שם ה"א, ועיי"ש שעמד בזה דהרי במילואים הי' דין סדר גם על לבישת אהרן ובניו, וכמבו' בסוגיין, ובודאי דהוא דין מסוים במילואים דנאמר בה דין סדר על כל מעשה המילואים, דלדורות לא שייך ד"ז כלל שהרי אין כהן אחד שייך לחבירו במעשה הלבישה של בגד"כ, וא"כ מנ"ל דגם בעיקר דין לבישת בגד"כ הנוהג לדורות איכא סדר בלבישתן, ועיי"ש מש"כ בזה,[[217]](#footnote-218) - ובס' מנח"א הביא מתו"כ במכילתא דמילואים פ"א ה"ז וישם עליו את החשן פרשה זו נלמדה בשעתה ונלמדה לדורות נלמדה לשירות יום ולשירות יוהכ"פ, ובפי' הראב"ד שם כתב דהא דיש בזה דוגמא לשירות יום, הוא ללבישת הבגדים על זה הסדר האמור כאן, ומזה הוא מקורו של הרמב"ם דגם לדורות איכא סדר בלבישת הבגדים.

במש"כ הרמב"ם דהמצנפת בכה"ד היא אחר האבנט ובכה"ג היא אחר האפוד והחשן, כתב הקרי"ס שם דהוא משום דבכה"ד כיון שלובש המכנסים והכתונת והתחיל בלבושי הגוף משלימם וחוגר האבנט ואח"כ לובש המגבעת שהיא כיסוי לראש, ובכה"ג אחר שחוגר באבנט לובש המעיל דאם הי' צונף המצנפת בתחלה לא הי' יכול ללבוש המעיל שהי' נקרע פי המעיל, וכיון שלובש המעיל קודם לובש ג"כ האפד והחשן, - אך למש"כ הגרי"ז דסדר הלבישה נלמד ממילואים, הרי דמינה נלמד דהאבנט הי' קודם למצנפת כדכתיב בקראי בפר' תצוה ובפר' צו, ומינה נלמד נמי דכה"ג צונף את המצנפת אחר לבישת האפוד והחשן כדכתיב בקראי שם.

נתבאר לעיל פלוגתת הראשונים בסדר הלבישה דאהרן ובניו, דרש"י והריטב"א פירשו דהלביש את אהרן ואת בניו תחילה מצנפת ואח"כ חגר אותם באבנט, והמאירי כתב דלא הלבישם תחילה אלא מכנסים וכתונת והמצנפת היתה אחר האבנט, - וטעמא דהמאירי פשוט דהוא משום דכ"ה הסדר בקראי דפר' תצוה כ"ט ט' ובפר' צו ח' ז' ט' י"ג, וכ"ה גם סדר לבישת בגד"כ לדורות, וכנ"ל.[[218]](#footnote-219)

ובד' רש"י והריטב"א דפליגי וס"ל דהלבישן את המצנפת קודם האבנט, צ"ל דאף דהסדר בקרא הוא דהמצנפת היא אחר האבנט ואחר האפוד והחשן, היינו משום דנקט קרא תחילה את לבושי הגוף ואח"כ את כיסוי הראש, אך לעולם קדמה לבישת המצנפת לאבנט ולאפוד ולחשן, ומסתברא מילתא לדעתם דגם לדורות המצנפת קודמת לאבנט,[[219]](#footnote-220) וכאשר כ"ה משמעות מתניתין דלקמן ע"א ב' וסוגיית הגמ' בסנהדרין מ"ט ב', (ועמש"כ בזה השאג"א בסימן כ"ט),[[220]](#footnote-221) - אך שמא יש מקום לומר, דאף דבלבישת בגד"כ לדורות האבנט קודם למצנפת, מ"מ בימי המילואים דבעינן שתהא תחילה לבישת אהרן ואח"כ לבישת בניו וחגירת האבנטים תהא בב"א, ע"כ הלבישם את המצנפת תחילה.[[221]](#footnote-222)

המנ"ח במצוה צ"ט אות י"ג כתב דכיון דמכנסים קודמין לשאר הבגדים, ע"כ גם אם לקח בגד אחר קודם המכנסים צריך להעביר על המצוות וללבוש המכנסים קודם, כמו שמצינו בתפילין דאם לקח ש"ר קודם צריך להעביר על המצוות ולהקדים ש"י כיון דאקדמי' קרא, ועיי"ש שכתב לדון כשעבר ולבש בגד אחר קודם אם צריך לפשטו וללבוש המכנסים קודם, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בס' מנח"א בסוגיין.

הרמב"ם בסהמ"צ עשין ל"ג מנה ללבישת בגד"כ למצות עשה, והרמב"ן שם כתב בדעת הבה"ג דפליג ע"ז דאי"ז אלא הכשר העבודה שאם עבד בפחות מהן או ביותר תפסל עבודתו, והוא חלק ממצות העבודה, וכתב לדמותו להא דלא נמנה עשיית השלחן והמנורה והמזבח מצוה, מפני שהם הכשר העבודה, ובס' מנח"א בסוגיין כתב דמש"כ הרמב"ם דאיכא סדר בלבישת הבגדים הוא לטעמי' דאיכא מצוה בלבישה, ושפיר י"ל דאיכא סדר במעשה הלבישה, אך למש"כ הרמב"ן בדעת הבה"ג דליכא מצוה בעצם הלבישה ואי"ז אלא הכשר לעבודה, ל"ש בזה דין סדר למצוה, כיון דאי"ז מעכב בהכשר העבודה, עיי"ש, - אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי לכו"ע איכא סדר בלבישת המכנסים שלא יהא דבר קודם למכנסים, כמו שאמרו בסנהדרין מ"ט ב', ובע"כ דאף אם ליכא מצוה בלבישה, מ"מ איכא דינא לכתחילה בעבודה שתהא ע"י בגד"כ שנלבשו כסדר,[[222]](#footnote-223) וצ"ע.

דף מס' 8

**דין הפרישה מביתו**

**מביתו למה פירש,** בתשו' הרשב"א החדשות סימן ק' נשאל דמאי פריך דמביתו למה פירש הרי כיון דילפינן לדין הפרישה ממילואים או מסיני, פשיטא דמביתו פורש, דהתם נמי היתה פרישת נשים, ואף אי נימא דבמילואים ל"ה פרישת נשים, ושם סימן צ"ז פירש השואל דהיינו דאף דכתיב ופתח אהל מועד תשבו יומם ולילה, אפשר שהיתה שם לשכה כלשכת פרהדרין שלא היתה קדושה, מ"מ בסיני הרי היתה פרישה מן האשה, והרשב"א השיב דלא ילפינן ממילואים ומסיני לדבר שלא בא בענין בצואה אלא דרך מניעה הנגררת אחר מה שנצטוה, וע"כ אף אי נימא דלא הי' אפשר לאהרן שלא לפרוש מאשתו, אי"ז אלא מצד מניעה הנגררת, וה"ה בסיני דהא דפירש מאשתו אי"ז אלא מניעה הנגררת, וא"נ משום שהי' הדיבור אליו בכל עת, ועד"ז כתב בתשו' תשב"ץ ח"ג סימן קל"ו.[[223]](#footnote-224)

בפירש"י עמד בזה דהיאך הי' מותר לשמש מיטתו בלשכת פרהדרין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דלשכת פרהדרין ל"ה קדושה בקדושת עזרה. - **ב** התוס' כתבו דפריך דהול"ל דיפרישוהו למחילה שבהר הבית דמחילות לא נתקדשו,[[224]](#footnote-225) ועד"ז כתב הריטב"א דפריך דיפרישוהו למקום שתוכל לבא אשתו עמו, ועד"ז כתבו התו"י בשם רבינו הזקן דפריך דתהא פרישתו למקום שבעל קרי מותר ליכנס, וכ"כ התוס' הרא"ש,[[225]](#footnote-226) ועד"ז כתב התור"י הלבן בשם י"מ דפריך דלמה לא ייחדו לו חדר אחד בביתו שיהא לשם מפורש ויהא משמש שם עם אשתו,[[226]](#footnote-227) וכ"כ המאירי. - **ג** התו"י ותוס' הרא"ש כתבו דפירש ר"י בשם רש"י דפריך דילך לביתו אחר תמיד של בין הערבים וישמש מיטתו ויטבול שעה אחת קודם שקיעת החמה ויעריב שמשו וינוח בלשכה,[[227]](#footnote-228) ויתקיים בזה דין פרישה, משום דאהרן ג"כ לן במחנה לוי' שעה אחת שהי' המשכן מפורק, והביאו כן מירושלמי, וכ"כ התור"י הלבן, וכ"כ בפי' הראב"ד לתו"כ צו מכילתא דמילואים הל"ז. - **ד** התורי"ד פירש דמהא דתני מפרישין כה"ג מביתו ש"מ דאין אשתו רשאית לעמוד עמו, וע"ז פריך דמ"ט לא תעמוד עמו ותשרת לו, דאף אם יש לחוש שיבא עלי' באחת מן המחילות שלא נתקדשו, יטבול ויטהר לערב, ועד"ז כתבו הפנ"י והשיח יצחק בד' רש"י,[[228]](#footnote-229) ונתבאר להלן.

התוס' הק' על מש"כ רש"י דלשכת פרהדרין ל"ה קדושה בקדושת עזרה, שהרי היתה קדושה בקדושת הר הבית, ובעל קרי אסור במחנה לוי', ובישוב ד' רש"י מצינו כמה דרכים, **א** בד' התשב"ץ בח"ג סימן קל"ז מבו' שפירש בד' רש"י דלשכת פרהדרין ל"ה קדושה אף בקדושת הר הבית, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"א מביהב"ח ה"ט בסו"ד בדעת הרמב"ם, וצ"ב.[[229]](#footnote-230) - **ב** המי נפתוח בפרפר י"ז סק"ג כתב דסוגיא דהכא ס"ל דבע"ק מותר במחנה לוי', דאף דבפסחים ס"ז ב' אמרו דבע"ק אסור במחנה לוי', מ"מ מד' הספרי מוכח דבע"ק מותר במחנה לוי', וכ"נ בד' הרמב"ם בהלכותיו. - **ג** המרומי שדה כתב די"ל דאע"ג דבע"ק אסור ליכנס למחנה לוי', מ"מ מותר ליטמאות בעודו שם,[[230]](#footnote-231) ועיי"ש במש"כ עוד בזה. - **ד** הפנ"י כתב דהא דפריך מביתו למה פירש אי"ז משום תשמיש אלא לשכיבה וישיבה שאסורין בעזרת ישראל ומותרין במחנה לוי', ועד"ז כתב השיח יצחק.[[231]](#footnote-232) - **ה** בס' חוקת היום הביא מס' זכרון שארית יוסף להגר"י מפוזנא דמכוון ד' רש"י דכיון דלשכת פרהדרין ל"ה קדושה ול"ב שתהא הפרישה במקום קדוש, הול"ל דיפרישוהו למחילה שבהר הבית, וכמש"כ התוס'.

**אם לשכת פרהדרין היתה קדושה בקדושת עזרה**

בפירש"י הוכיח דלשכת פרהדרין לא היתה קדושה בקדושת עזרה, שהרי אין ישיבה בעזרה וכ"ש שכיבה, והתורי"ד והריטב"א נחלקו ע"ז דכיון שהיתה לפנים משער ניקנור, כדתניא לקמן י"א א', הרי היתה בתוך העזרה, דמשער ניקנור ולפנים מחנה שכינה כמו שמצינו בכ"ד, - ובדעת רש"י י"ל כמש"כ התוס' לקמן ח' ב' ד"ה דאי דאף דהיתה לשכת פרהדרין בנוי' בקדש מ"מ היתה פתוחה לחול, וע"כ הי' תוכה חול והותר לישב ולשכב שם.[[232]](#footnote-233)

**היאך הותר לישב ולשכב בלשכת פרהדרין אף דאין ישיבה בעזרה**

לדעת הסוברים דלשכת פרהדרין היתה קדושה בקדושת עזרה, קשיא דהיאך הותר לישב ולשכב שם הרי אין ישיבה בעזרה וכ"ש שכיבה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התורי"ד כתב דהא דאין ישיבה בעזרה הוא דוקא באויר העזרה שנראה כנגד פתח ההיכל, ואי"ז דרך כבוד לישב אדם לפני הבורא, אבל הלשכות שהיו בנויות בעזרה כיון שהן מוקפות מחיצה מותר לישן ולשכב בהם ואי"ז דרך זלזול כיון שאין עומדים באויר העזרה. - **ב** התוס' לקמן ח' ב' ד"ה דאי כתבו בשם י"מ דלשכת פרהדרין היתה בנוי' בחול ופתוחה לקדש, ואע"פ שתוכה קדש לענין אכילת קד"ק וע"כ הוי פרישה למקום קדוש, מ"מ מותר לישב בה ולשכב בה דאינה קדושה לגמרי כקדושת עזרה, והתוס' שם נחלקו ע"ז, ונתבאר במ"מ לפ"ב דף מס' 6. - **ג** בפי' הראב"ד בפ"ק דתמיד כתב דהיכא דלא אפשר שפיר דמי, וכיון דדין הפרישה הוא למקום קדוש דומיא דמילואים, ע"כ הי' מותר לישן שם. - **ד** הראב"ד שם הביא מירושלמי דלכה"ג היתה ישיבה בעזרה, וכן הביאו התוס' בסוטה מ' ב' ד"ה והאמר מר ממד' שוח"ט בריש תהלים. - **ה** הריטב"א לקמן י"א א' כתב דשאני הכא דמתחלת עשייתה היתה לכך ולא נתקדשה כשאר העזרה, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"א מביהב"ח ה"ט. - **ו** התוס' בסוכה מ"ג ב' ד"ה תשבו כתבו דבפרישה דמילואים לא היו ישנים שם, שהרי אין ישיבה בעזרה, ולפ"ז בע"כ דהיו יוצאין חוץ לעזרה וישנים שם, ואי"ז מעכב לקיום דין הפרישה, ולפ"ז ה"נ הוא בפרישת כה"ג ללשכת פרהדרין, וכ"כ הגבו"א לעיל ג' ב'. - **ז** הגבו"א שם כתב די"ל עוד דאף במילואים הותרה ישיבה ושינה מגזה"כ, וה"נ הוא בפרישת כה"ג דילפינן מינה. - **ח** הגבו"א שם כתב די"ל עוד דהא דאין ישיבה בעזרה אינו אלא מדרבנן, עמש"נ בזה במ"מ בפ"ב דף מס' 6, והכא כיון דלא אפשר לא אטרחוהו רבנן.

**אם מתקיים דין הפרישה אף במחנה לוי' ובמחנה ישראל**

למש"כ בפירש"י דלשכת פרהדרין לא היתה קדושה, מבו' דמתקיים דין הפרישה אף במחנה לוי', ולמש"כ כמה מקמאי דפריך דיפרישוהו במחנה ישראל, מבו' דמתקיים דין הפרישה אף במחנה ישראל,[[233]](#footnote-234) ונחלקו בזה רבוותא, ונתבאר באורך בדף מס' 1.

**אם הי' פתח אהל מועד מחנה לוי'**

התו"י ותוס' הרא"ש כתבו דפתח אהל מועד הי' מחנה לוי', וכתבו דמכח זה הי' אהרן פורש מאשתו, ודנו אם מכח זה הוי דין הפרישה למחנה לוי' - אך בתשו' תשב"ץ ח"ג סימן קל"ז כתב דל"ה צריך אהרן לפרוש מאשתו משום מחנה לוי' שלא הוקבעו המחנות אלא בשמיני למילואים כמו שאמרו בגיטין ס' א' ובפירש"י שם, עיי"ש, ועיי"ש בהמש"ד שכתב דמחנה לוי' לא הוקבע עד אחר מנין הלויים וחנייתן סביב למשכן שהי' בט"ו אייר.

**קדושת מחנה לוי' בשעה שהי' המשכן מפורק**

התו"י ותוס' הרא"ש כתבו דבשעה שהי' המשכן מפורק ל"ה פתח אהל מועד מחנה לוי', והביאו כן ממה שאמרו בתענית כ"א ב' דהוגללה הפרוכת הותרו זבין ומצורעין ליכנס, והרי דכשנפרק המשכן בטלו המחנות, - והשיח יצחק תמה דבסוגיית הגמ' במנחות צ"ה א' מבו' דלכו"ע אף בזמן שהי' המשכן מפורק לא בטלה קדושת מחנה לוי', וטעמא דמ"ד דהותרו זבין ומצורעין לבא שם הוא משום דבשעה שאין טמאי מתים משתלחין אין זבין ומצורעין משתלחין, עיי"ש,[[234]](#footnote-235) וצ"ע.

**אם צריך לפרוש מביתו אף כשאין לחוש שיטמא**

**שמא יבא על אשתו ותמצא ספק נדה וכו',** בתוס' הגרע"א הק' דהיאך קתני מילתא דפסיקא דמפרישין אותו מביתו, הא משכח"ל דא"צ להפרישו באשתו יולדת ויושבת על דם טוהר דליכא חשש כלל, ובגל' הגרע"א בפ"א מעיוהכ"פ כתב די"ל דלא פלוג רבנן, וכ"כ האו"ש בפ"ג ממטמאי מו"מ ה"א, - אך בד' התשב"ץ בח"ג סימן קל"ה מבו' דאם יבא אליהו ויאמר שחדל מאשה זו אורח, אין מפרישין אותו מביתו, עיי"ש.

**טעם הא דצריך לפרוש מביתו בתוך י"א יום שבין נדה לנדה**

האו"ש שם כתב לדון בדין בועל שומרת יום אם הוא טמא ז' ימים או אינו טמא אלא יום אחד כמותה, ועיי"ש שכתב להוכיח מהא דמפרשינן לי' מביתו, ומ"ט אסור לבא עלי' בתוך י"א יום שבין נדה לנדה, וכיון דתוך י"א יום שכיח, לא מסתברר דגזרו בזה משום ימי נדות, ובע"כ דאם תמצא שומרת יום טמא ז' ימים.

אך הנה בפי' הראב"ד לתו"כ פר' זבים פ"ט ה"ג כתב דהבועל שומרת יום בראשון שלה יהא שומר שאם תראה ג' ימים רצופים יהא הוא סופר ז' ימים כמותה,[[235]](#footnote-236) ואם לא יטבול ויטהר לערב,[[236]](#footnote-237) והאו"ש שם כתב דלדעתו י"ל דמה"ט מפרישין אותו מביתו גם בי"א יום שבין נדה לנדה, משום דחיישינן שמצא תמצא דם אותו יום ותראה כן ג' ימים והוי זבה ותו טמא גם הבועל טומאת ז', ועיי"ש שהק' דמ"מ מ"ט מפרשינן לי' מביתו ביום י"א דא"צ שימור, וכתב דבזה י"ל דלא פלוג.

**טעם הא דלא אמרו דחיישינן שמא תמצא ודאי נדה**

התו"י עמדו דמ"ט לא אמרו שמא ימצא על שלו או על שלה אותיום דהויא ודאי נדה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י והתוס' כתבו די"ל דאה"נ הומ"ל הכי. - **ב** התו"י והתוס' הרא"ש כתב די"ל דלא חיישינן אלא לספק נדה אבל לודאי נדה כה"ג לא חיישינן ולא היינו מפרישין אותו בשביל כך, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהוא משום דלאחר זמן שכיח קצת, אך בשעת תשמיש לא שכיח, וע"כ לא עשו הפרשה בשביל כך, וכ"כ התוס' בנדה ט"ו א' סוד"ה אמר רב, ובתשו' הרשב"א החדשות סימן צ"ז בשם החכם ה"ר יונה ב"ר יוסף.[[237]](#footnote-238) - **ג** בתשו' הרשב"א החדשות סימן ק' כתב דהוא משום דכל היכא דאיכא למינקט בקלקול מועט לא נסיב לה בקלקול מרובה, ועיי"ש שכתב דהא דשו"ט בגמ' כמאן, אי"ז משום דמתניתין איירי דוקא בהכי, אלא משום דמוקמינן לה בכה"ג דייק ואזיל ומקשי כמאן, וכ"כ התורי"ד, ועד"ז כתב המאירי דהוא משום שלא רצה לתפשה במי שנכשל כ"כ אלא בספק. - **ד** בתשו' הרשב"א החדשות סימן צ"ז כתב החכם השואל דהוא משום דלספק נדה חיישינן דקילא לי' ודילמא אגב דחביבא לי' עבודה לכהן מיקרי ועביד דלספיקא לא חייש, אך לודאי נדה ליכא למיחש דחמירא לי' ומימנע ולא עביד וכבר כהן אחר מתוקן תחתיו, והרשב"א שם סימן ק' תמה ע"ז, עיי"ש. - ועמש"כ בזה הפנ"י והמרומי שדה בע"א.

הרמב"ם בפ"א מעיוהכ"פ ה"ג ובפ"ב מפרה ה"ג כתב דהא דמפרישין אותו מאשתו הוא שמא תמצא נדה, ובתשו' הרשב"א החדשות סימן צ"ז הק' החכם השואל דמ"ט לא נקט שמא תמצא ספק נדה כמו שאמרו בגמ', והרשב"א שם סימן ק' השיב דכתב כן הרמב"ם ע"פ הירושלמי בפירקין דמבו' דחיישינן שתמצא נדה ודאית, וכ"כ המים חיים והמער"ק בהל' עיוהכ"פ שם, - ועמש"כ בזה החסד לאברהם בהל' עיוהכ"פ באורך בכמה אנפי.[[238]](#footnote-239)

**כמאן כר"ע דאמר נדה מטמאה את בועלה וכו' אפי תימא רבנן וכו' אבל בחד אחר מודו לי',** התוס' הרא"ש כתב דהא דפריך מעיקרא כמאן כר"ע, אף דמודו לי' רבנן בחד אחר, הוא משום דס"ד דבשביל שעה מועטת דאחר זמן לא עשו הפרשה, ומשני דכרבנן נמי אתיא ובשביל אחר זמן עשו הפרשה.

## טומאת בועל נדה

**ש"מ בועל נדה אינו כנדה וטבילתו ביום,** התוס' לקמן בסוגיין ד"ה סיפא כתבו בתו"ד דהא דטבילתו ביום הוא משום דבועל נדה ל"ה כדה אלא למאי דכתיב בהדיא, אך למאי דלא רבינהו קרא יש לנו לדמותו לטמא מת מסברא משום דהוי טומאת מגע כמותו, ומבו' בדבריהם דטומאת בועל נדה הוא קבלת טומאה מן הנדה דהוא נטמא ונעשה כיוצא בה וע"כ דמי לטומאת מגע,[[239]](#footnote-240) - אך הר"ש והרא"ש בכלים פ"א מ"ה כתבו דבועל נדה כטומאת גופו חשיבא, ול"ד לטמא מת דהוא טומאת מגע, ובפשוטו מבו' מדבריהם דטומאת בועל נדה אינה קבלת טומאה מן הנדה, אלא הוי זה טומאה חדשה שנטמא ע"י מעשה ביאה דנדה, וע"כ חשיב כטומאת גופו,[[240]](#footnote-241) ולקמן בע"ב מבו' דטומאת בועל נדה לא הותרה בציבור, ולכאו' נשמע מינה דחשבינן לה כטומאה היוצאת מגופו, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**אם לדין פרישה בעינן ז' ימים שלמים**

**דאי אמרת וכו' אימת טביל בליליא וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דאם בא על נדה בליל פרישתו, אינו טובל אלא בליל יוהכ"פ, והגבו"א לעיל ג' ב' כתב בתחילת דבריו להוכיח מהכא דלדין פרישה ז' ימים א"צ ז' ימים שלמים, וסגי במקצת היום של היום הראשון, וכן נקט בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קנ"ט בתו"ד דסגי שיפרוש ביום הראשון שעה קודם שקיעת החמה ועוד ו' ימים.

אך הגבו"א שם מסיק דלמאן דיליף לה ממילואים בעינן ז' ימים שלמים, ומ"מ הוי תחילת הפרישה ביום, והלילה הראשון אינו מכלל הפרישה, אך בעינן לפרוש כל היום, ולא סגי במה שפורש מקצת היום, ועיי"ש שהביא מירושלמי בפירקין דמיבע"ל אם מדמינן לה לימים דקרבנות דהלילה הולך אחר היום, ולפ"ז בעינן פרישה ז' ימים והלילות אחריהן,[[241]](#footnote-242) והשלמת הז' ימים הוא במה שפורש בליל יוהכ"פ,[[242]](#footnote-243) או דמדמינן לה לימים דמעשה בראשית דהיום הולך אחר הלילה, ומ"מ יום ראשון אין לו לילה, והוי הפרישה ז' ימים וו' לילות, ועיי"ש שכתב דהא דל"ב פרישה בלילה הראשון ילפינן לה מדכתיב (ויקרא ח' ל"ה) ופתח אהל מועד תשבו יומם ולילה שבעת ימים והקדים יום ולילה, ומינה נלמד דיום קודם לילה בפרישה זו דמילואים.

**דמפרשינן לי' שעה אחת סמוך לשקיעת החמה,** בפירש"י כתב דנמצא דפורש ח' ימים לפני יוהכ"פ,[[243]](#footnote-244) וקרי לי' ז' דמשום ההיא פורתא לא חשיב לי', - אך בתור"י הלבן כתב דאף דפורש מביתו סמוך לשקיעת החמה, מ"מ אינו נכנס ללשכה עד לאחר שקיעת החמה שאם בעל אותו היום אע"פ שטבל אסור ליכנס להר הבית עד הערב שמש מדרבנן,[[244]](#footnote-245) ולפ"ז נמצא דהפרישה בלשכת פרהדרין ל"ה אלא ז' ימים.[[245]](#footnote-246)

התור"י הלבן כתב דהא דיכול ליכנס ללשכה אחר שהעריב שמשו, אע"פ שעדיין טומאת בועל נדה עליו, הוא משום דמ"מ פוקעת ממנו טומאת קירויו בטבילה, - אך בסו"ד צידד דא"א שתפקע ממנו טומאת קירויו וטומאת בועל נדה עדיין עליו,[[246]](#footnote-247) ולפ"ז כל שנמצאת אשתו ספק נדה, ל"ה לו לפרוש ז' ימים בלשכת פרהדרין.

**זב וזבה טבילתן ביום,** התו"י ותוס' הרא"ש כתבו דה"נ דיכול לטבול בליל שמיני, אלא דבכה"ג לא יביא קרבנותיו בשמיני שצריך להעריב שמשו, ומבו' מדבריהם דדינא הוא דאינו יכול להביא קרבנותיו רק אחר שהעריב שמשו וכבר אינו טבו"י, ובס' מנח"א הביא כן מד' התוס' בכ"ד, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

א' אלול פ"ב

דף מס' 9

**פרישה מטומאת המת**

**ו' ב' - ועד שאתה מפרישהו מביתו הפרישהו מטומאת המת,**[[247]](#footnote-248)נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו שלא יהיו כל אדם נכנסין ויוצאין אצלו שמא ימות מת עליו.[[248]](#footnote-249) - **ב** בפי' רבינו אליקים כתב בפי' בתרא דפריך אהא דתניא לקמן ח' ב' דאחיו הכהנים נוגעין, דמ"ט לא חיישינן שהם טמאי מתים, וכ"כ המאירי,[[249]](#footnote-250) ועיי"ש שהוסיף דחזינן דבכהן השורף את הפרה חששו לכך וכמו שאמרו לקמן שם דאין אחיו הכהנים נוגעין בו. - **ג** בפי' הר"י מלוניל כתב דהיינו שנפרישהו מקרקע עקורה אלא נעמידהו בגגין ועליות משום קבר התהום, כמו שעושין בתינוקות העומדין לשריפת הפרה, וכ"כ המאירי בפי' בתרא דתהא אותה לשכה חלולה מתחתי' טפח מפני קבר התהום. - **ד** התור"י הלבן כתב דפריך אהא דמשני דהא דמפרישין אותו מביתו הוא משום דשמא תמצא אשתו ספק נדה, דמ"ט איצטריך להכי לימא דמשום מת היו מפרישים אותו מביתו דבבית שכיחא טומאת מת אבל בלשכה לא שכיחא,[[250]](#footnote-251) ועד"ז כתב בפי' רבינו אליקים דפריך דמ"ט איצטריך לטומאת ביתו תיפו"ל דיש לחוש לקבר התהום.

החזו"א בסימן קכ"ו סק"ה כתב דהא דפריך דהפרישהו מטומאת המת היינו דאם יוודע שהכה"ג טמא יצטרך לעבוד הסגן, וגם הפרשת ביתו הוא כדי שיעבוד הכה"ג ולא הסגן, שהרי אין אנו חוששין לטומאת ביתו שאינה ידועה, אלא לטומאה ידועה, כמו שאמרו לעיל בסוגיין דחיישינן שתמצא ספק נדה, - אך הנה מד' הר"י מלוניל ורבינו אליקים והמאירי מבו' דיש לחוש גם לטומאה שאינה ידועה, וזהו שכתבו דיש לחוש לקבר התהום וכן יש לחוש שמא הנוגעין בו הם טמאי מתים, וצ"ל לדעתם דאף דבטומאת ביתו חזינן דלא חששו אלא שמא תמצא ספק נדה, ולא חששו לטומאה שאינה ידועה, היינו משום דאשה מרגשת בעצמה, וע"כ אין לחוש שראתה נדה ולא הרגישה, ואף דאפשר שתטעה בהרגשת מ"ר וכו', מ"מ כל שלא מצאה דם לא חיישינן לכך.

**זאת אומרת טומאה המת הותרה היא בציבור,** בביאור הא דתלי דין הפרישה מטומאת המת בהפלוגתא אם טומאה הותרה בציבור מבו' בד' הפי' קדמון דהיינו דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור אם נמצא הכה"ג טמא מת אינו משמש, משום דמהדרינן אטהרה וע"כ יש להפרישו מטומאת מת, אך למ"ד דטומאה הותרה בציבור אף אם נמצא הכה"ג טמא מת משמש, וע"כ א"צ להפרישו מטומאת מת, וכ"נ בד' התוס' הרא"ש, ועיי"ש שכתב דאף להך לישנא דכל דאיכא טהורים באותו בית אב דכו"ע טהורים עבדי טמאים לא עבדי, ה"מ כל ימות השנה אבל ביוהכ"פ שמצות העבודה בכה"ג ודאי לא מהדרינן אחר כהן אחר, (דלא גרע מהא דלא מהדרינן אחר בית אב אחר), וכ"כ החזו"א בסימן קכ"ו סק"ה וסקי"ג.

אך התוס' הרא"ש כתב בשם רבינו יהודה דאף למ"ד דטומאה הותרה בציבור אם נטמא בטומאת מת משמש אחר תחתיו,[[251]](#footnote-252) אלא דלדידי' לא עשו מעלה של פרישה בשביל טומאת מת כיון דהיתר היא בציבור, והיינו דכיון דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור הו"ל היתר גמור, וכמו שפירש"י לקמן בסוגיין, אין להצריך פרישה משום חשש טומאה,[[252]](#footnote-253) - ועד"ז הוא לדעת הסוברים דהא דפריך דהפרישהו מטומאת מת היינו מטומאה שאינה ידועה, דלפ"ז בע"כ דאין דין הפרישה כדי שיעבוד הכה"ג ולא יעבוד אחר תחתיו, אלא כדי שתהא עבודת הכה"ג כתיקונה, וכ"ז הוא למ"ד דטומאה דחוי' בציבור, אך למ"ד דטומאה הותרה בציבור דהוי היתר גמור, הרי דאף אם יטמא הו"ל עבודה כתיקונה, ואין להצריך פרישה משום כך,[[253]](#footnote-254) וכ"כ הגרע"א בסוגיין בתו"ד דהא דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור מפרישין מטומאת המת, הוא כדי שכפרת ישראל תהי' למצוה מן המובחר, ובזה מתפרש גם מה שאמרו לקמן ח' א' דהא דמזין עליו בימי הפרישה הוא רק אם טומאה דחוי' בציבור, ויתבאר בעזה"י במקומו.

## היתר טומאה בפר ואיל של כה"ג

בעיקר מה שאמרו דהא דלא מפרשינן לי' מטומאת מת הוא משום דטומאה הותרה בציבור, קשיא דאכתי מ"ט לא מפרשינן לי' משום פר ואיל של כה"ג דלא הותרה בהן טומאה, וכמו שאמרו לקמן ז' א' באילו של אהרן דאע"ג דקבוע לו זמן מ"מ כיון דיחיד הוא מהדרינן לעשותו בטהרה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דאף קרבן שלו דוחה את הטומאה שהרי זמנו קבוע וקרבן ציבור תלוי בו, והתור"פ כתבו בשמו דמה"ט אף אילו של אהרן דוחה את הטומאה, וכ"כ המאירי דאע"פ שפר ואיל שלו הוו קרבנות יחיד, מ"מ הואיל וקרבנות היום תלויים בהן דינם כקרבנות היום לענין זה, והריטב"א כתב לדעתו דמה שאמרו לקמן באילו של אהרן דמהדרינן אטהרה, היינו לענין שלא לעשותו בטומאה ממש ואומר להביא אחרת תחתי', אבל לענין דלא נטרח לעשות הפרשה יש לו דין קרבן ציבור,[[254]](#footnote-255) ועד"ז כתבו התו"י לקמן ח' א' דהא משום דכל הא דבאילו של אהרן מהדרינן אטהרה הוא מדרבנן, וכמש"כ כן התוס' לקמן בסוגיין (ד"ה כיון דיחיד), ולא חששו להפרישו משום כך, וכ"כ הגבו"א בסוגיין ובשאג"א בסימן ל"ח. - **ב** הריטב"א כתב בשם תוס' דאף שאמרו לקמן דבאילו דקרבן יחיד הוא מהדרינן אטהרה, מ"מ פרו חשיב כקרבן ציבור, משום דרוב העבודות תלויות בו, ומשום אילו בלבד לא רצו להפרישו,[[255]](#footnote-256) ועד"ז כתב הגבו"א כיון דאין עיקר כפרת יוהכ"פ תלוי' באילו לא חיישינן לי'. - **ג** בחי' הגרע"א בסוגיין כתב בדעת התוס' לפי דבריהם לעיל ב' א' ד"ה וחכ"א דבעבודת יוהכ"פ יש לחוש טפי למיתה משום דכפרת כל ישראל תלוי בזה, ולפ"ז י"ל גם לענין טומאה דלא חששו רק דפר העם שהוא כפרת ישראל לא יהא למצוה מן המובחר, אך בפר ואיל דכה"ג שאינם לכפרת ישראל אין לחוש כ"כ, ואף דכפרת ישראל תלוי' בפרו, מ"מ לזה סגי במה שתהא הקרבת פרו כשרה, וא"צ שתהא למצוה מן המובחר, וכ"כ הקה"י בסימן א'.

השאג"א בסימן ל"ח כתב דאין לומר דפר כה"ג חשיב כקרבן ציבור משום דהשעיר תלוי בו, דלהדיא תנן בתמורה י"ד א' ומייתינן לה לקמן נ' א' דאמר ר"מ דלאו כללא הוא דקרבן יחיד אינו דוחה את הטומאה שהרי פר יוהכ"פ דקרבן יחיד הוא ודוחה את הטומאה, והרי דפר כה"ג דינו כקרבן יחיד, וכ"כ התוס' לקמן נ' א' (ד"ה ונפ"מ) דפר כה"ג חשיב כקרבן יחיד גם לענין הא דמהדרינן בי' אטהרה, וקשיא מינה על מש"כ הריטב"א דפרו חשיב כקרבן ציבור, וכ"כ הריטב"א גם לקמן ז' ב' דפרו חשיב כקרבן ציבור וא"צ ריצוי ציץ.

והמקד"ד בר"ס כ"ו כתב לישב דמש"כ הריטב"א דחשיב כקרבן ציבור לאו היינו דחשיב כקרבן ציבור ממש, אלא היינו דהו"ל כמכשירי קרבן ציבור, והא דמייתינן מינה דקרבן יחיד דוחה את הטומאה, הוא משום דבהא דקרבן ציבור דוחה טומאה נכלל תרתי, חדא, דהותר איסור עבודה וכניסה לעזרה בטומאה, ועוד דהקרבן כשר, ובפר כה"ג שהוא מכשירי קרבן ציבור אף דהותר לעשותו בטומאה, כ"ה דמותר ליכנס לעזרה בטומאה בשביל קרבן ציבור אף דהכניסה היא כמכשירין, מ"מ אי"ז מועיל להכשירו, דלגבי הכשרו יש לדון עליו עצמו, ואם לא הותרה טומאה בקרבן יחיד, הרי דאף דיש להתיר לאיסור הטומאה משום הכשר הקרבן ציבור, מ"מ אי"ז מועיל להכשיר לפסול טומאה שבו, ומזה מייתי ר"מ דהותרה טומאה אף בקרבן יחיד שקבוע לו זמן, ומ"מ כיון דלגבי איסור טומאה דינו כקרבן ציבור, ע"כ לא מהדרינן בי' אטהרה, דהא דמהדרינן אטהרה הוא דינא דלכתחילה מכח איסור טומאה, וע"ז מהני הא דהוא מכשירי קרבן ציבור דא"צ לאהדורי אטהרה,[[256]](#footnote-257) - והקה"י בסו"ס א' כתב לישב דמש"כ הריטב"א דחשבינן לה כקרבן ציבור, היינו בעבודת דמו שהוא מעכב את השעיר, אך בהקטרת אימוריו דאינו מעכב את השעיר אין דינו כקרבן ציבור, ומזה הוא דמייתי ר"מ דהותרה טומאה אף בקרבן יחיד.[[257]](#footnote-258)

**טומאת המת לא שכיחא טומאת ביתו שכיחא,** הריטב"א כתב דמה שאמרו דטומאת ביתו שכיחא ל"ד הוא, אלא לגבי טומאת המת שימות עליו אחד פתאום דלא שכיח, טומאת ביתו כמאן דשכיחא דמיא.

המאירי כתב דהא דמזין עליו מחשש טומאת המת, אף דטומאת המת לא שכיחא, הוא משום דהזאה אין בה שום טורח, והוצרך לזה לטעמי' דהא דפריך דהפרישהו מטומאת המת הוא גם שלא יהיו אחיו הכהנים נוגעין בו שמא טמאי מת הם, וגם בזה אמרינן דטומאת מת לא שכיחא, וה"נ לא שכיח שהכה"ג עצמו טמא מת, אך לפירש"י דהא דפריך הפרישהו מטומאת המת הוא שלא יכנסו אצלו שמא ימות מת עליו, הרי דבזה הוא שאמרו דטומאת המת לא שכיחא, וכמש"כ כן הריטב"א דלא שכיח שימות עליו אחד פתאום, אך הא דחיישינן שהכה"ג עצמו טמא מת הוא מילתא דשכיחא טפי.

הגבו"א הק' לשנויא דרבא דהא דאין מפרישין אותו מטומאת המת הוא משום דטומאה הותרה בציבור, דא"כ בשריפת פרה דלא הותרה בו טומאה, תיקשי דהפרישהו מטומאת המת, וכתב די"ל דאה"נ דמפרישין אותו גם מטומאת המת ואין בנ"א נכנסין אצלו, והא דקתני לקמן ח' ב' דאין אחיו הכהנים נוגעים בו לאו למימרא דנכנסין אצלו מיהת, אלא היינו דאף כשיוצא באקראי מלשכתו אין נוגעין בו,[[258]](#footnote-259) - ובתשו' נובי"ת או"ח סימן קט"ז בתשו' בהמ"ח כתב לישב בע"א, דכל הא דס"ל לרבא דיש לחוש אף לטומאת מת, הוא רק לר' יהודה במשנתינו דחייש למיתה, אך לאידך תנאי דלא חיישי למיתה אין לחוש לכך, וזהו דלא חששו לכך בפרה,[[259]](#footnote-260) ובתשו' שיבת ציון סימן י"ד הוכיח דלא כן מד' התוד"ה א"ר תחליפא בתי' בתרא, עיי"ש.[[260]](#footnote-261)

הגבו"א הק' עוד לשינויא דרבא, מהא דתניא לעיל ד' א' דמפרישין כה"ג מביתו ומזין עליו כל ז', ומהא דמזין עליו כל ז' ש"מ דס"ל דטומאה דחוי' בציבור, וכמו שאמרו לקמן ח' א' דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור א"צ הזאה, וא"כ מ"ט אין מפרישין אותו מטומאת המת, ועיי"ש שכתב להוכיח מזה דלמאן דיליף לה ממילואים בעי הזאה אף אם טומאה הותרה בציבור, וכמו שהאריך בזה לעיל ד' א', עיי"ש,[[261]](#footnote-262) וע"כ שפיר י"ל דהך ברייתא ס"ל דטומאה הותרה בציבור, וע"כ אין מפרישין אותו מטומאת המת, - ובתשו' נובי"ת שם כתב לישב לפי דבריו דכל הא דס"ל לרבא דיש לחוש אף לטומאת מת, הוא רק לר' יהודה במשנתינו דחייש למיתה, אך לאידך תנאי דלא חיישי למיתה אין לחוש לכך, והכי ס"ל להברייתא דלעיל.[[262]](#footnote-263)

ב' אלול פ"ב

דף מס' 10

**היתר טומאה בקרבן ציבור ובקרבן יחיד**

בתמורה י"ד א' תנן דיש בקרבנות הציבור מה שאין בקרבנות יחיד שקרבנות הציבור דוחין שבת וטומאה וקרבנות יחיד אינן דוחין שבת טומאה, א"ר מאיר והלא חביתי כ"ג ופר יוה"כ קרבנות היחיד הן ודוחין את שבת וטומאה אלא שזמנו קבוע, ולקמן נ' א' אמרינן דשמעי' לת"ק דאמר דקרבן ציבור דוחה שבת וטומאה וקרבן יחיד אינו דוחה שבת וטומאה, וא"ל ר"מ קרבן יחיד כללא הוא והלא פר יוהכ"פ וחביתי כה"ג ופסח דקרבן יחיד הוא ודוחין שבת וטומאה, וא"ל ר' יעקב קרבן ציבור כללא הוא והלא פר העלם דבר של ציבור ושעירי ע"ז וחגיגה דקרבן ציבור הוא ואין דוחין שבת וטומאה,[[263]](#footnote-264) אלא נקוט האי כללא בידך כל שזמנו קבוע דוחה שבת וטומאה אפי' ביחיד, וכל שאין זמנו קבוע אינו דוחה שבת וטומאה ואפי' בציבור.[[264]](#footnote-265)

והתוס' בסנהדרין י"ב ב' ד"ה שטומאה כתבו לפ"ז דמה שאמרו דטומאה הותרה בציבור, אין הדבר תלוי בציבור, אלא במה שזמנו קבוע, - והתורת חיים שם כתב דהא דנקט שטומאה הותרה בציבור, הוא משום שרוב קרבנות שזמנן קבוע של ציבור הן ושאין זמנן קבוע של יחיד הן, והו"ל כאילו אמר שטומאה הותרה בקרבן שקבוע לו זמן, וכ"כ הגבו"א לקמן ז' א' בסו"ד.[[265]](#footnote-266)

אך בכ"ד מצינו דאיכא היתר בפנ"ע בציבור, **א** לקמן בסוגיין אמרו דאף למ"ד דטומאה הותרה בציבור מ"מ באילו של אהרן כיון דיחיד הוא מהדרינן אטהרה, והתוס' שם ד"ה כיון דיחיד כתבו דאי"ז אלא מדרבנן, אך בד' התוס' הכא ד"ה א"ר תחליפא מבו' דהוא מדאורייתא דכל הא דטומאה הותרה ולא מהדרינן אטהרה הוא רק בקרבן ציבור ולא בקרבן יחיד אף דקבוע לו זמן, ובכ' הגרי"ז בזבחים ט"ז ב' כתב ללמוד מדבריהם דאיכא היתר בפנ"ע בקרבן ציבור. - **ב** בתוספתא בטהרות ספ"ו תניא דשאלו את בן זומא מפני מה ספק טומאה ברה"ר טהור, אמר להן מצינו שהציבור עושה את הפסח בטומאה בזמן שרובן טמאין ואם טומאה ודאית הותרה לציבור ק"ו לספק טומאה, וכ"כ הרמב"ם בפט"ז משאה"ט ה"א.[[266]](#footnote-267) - **ג** בפירש"י במנחות כ"ה א' ד"ה אמר קרא כתב דהא דהותרה טומאה בציבור הוא מפני כבוד ציבור. - **ד** הטו"א בחגיגה ט' א' כתב דהא דפסח אינו דוחה את הטומאה ביחיד הוא משום דהותרה בו אף טומאת הבעלים או משום דהוא נאכל בטומאה, ונתבאר להלן, ומ"מ הוא דוחה את הטומאה בציבור, ובע"כ דבציבור איכא היתר בפנ"ע.[[267]](#footnote-268)

## טעם הא דפסח אינו דוחה את הטומאה ביחיד

בעיקר הא דקרבן יחיד שזמנו קבוע דוחה את הטומאה, צ"ב דא"כ מ"ט קרבן פסח אינו דוחה את הטומאה אלא בציבור ולא ביחיד,[[268]](#footnote-269) ואמנם ילפינן לה מקרא דאיש איש כי יהי' טמא לנפש דאיש נדחה לפסח שני, אך תיקשי דנילף מינה דקרבן יחיד אינו דוחה את הטומאה אף שקבוע לו זמן, וגם צ"ב דמ"ש מהא דפסח דוחה את השבת דהוא אף כשהוא בא ביחיד, כגון שהיו רוב הציבור זבין דאין הפסח בא אלא ביחיד, וכמש"כ התוס' לקמן נ"א א' ד"ה דוחה השבת, וכ"נ בתוספתא בפסחים ספ"ד.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' לקמן שם כתבו בתו"ד דהא דפסח אינו דוחה טומאה ביחיד הוא משום דלא יתבטל לגמרי בשביל טומאה, ומה"ט הוא דדוחה פסח את השבת אף ביחיד, והיינו משום דאם היו רוב ישראל זבים או בדרך רחוקה חוץ מאדם אחד או ב' וחל ער"פ בשבת, הרי דאם אינו דוחה שבת ביחיד הרי הוא בטל לגמרי, ולפ"ז ניחא דכל הא דקרבן יחיד שקבוע לו זמן דוחה את הטומאה, הוא משום דאלמלי כן ידחה לגמרי, ומשא"כ בפסח דאינו נדחה לגמרי בשביל הטומאה.[[269]](#footnote-270) - **ב** התור"י הלבן לקמן ז' א' כתב דהא דפסח אינו דוחה את הטומאה ביחיד הוא משום דאין זמנו קבוע כ"כ דנתנה תורה ליחיד זמן אחר דנדחה לפסח שני, ומשמעות דבריו דהא דהוא דוחה את הטומאה בציבור, הוא משום דציבור אין נדחין לפסח שני וחשיב כזמנו קבוע לגמרי,[[270]](#footnote-271) וכ"כ הטו"א בחגיגה ט' א' בתחילת דבריו, אך לא נתישב בזה הא דהוא דוחה את השבת אף ביחיד, ועמד בזה הטו"א שם.[[271]](#footnote-272) - **ג** המאירי לקמן נ' א' כתב דאה"נ דפסח דוחה את הטומאה אף ביחיד, דאפי' עשו רוב ציבור בטהרה ונשאר הוא יחיד ונטמאו הכהנים או הכלים עושין אותו בטומאה,[[272]](#footnote-273) ומשמע קצת מדבריו דהא דבטומאת הבעלים אין עושה יחיד בטומאה, הוא משום דדינא הוא דטמא רחמנא דחיי' לפסח שני,[[273]](#footnote-274) וכ"כ בכ' הגרי"ז בזבחים כ"ג א' בדעת התוס' שם ד"ה לא דרק בטומאת בעלים גזה"כ הוא דאין קרבנו דוחה טומאתו ונדחה לפסח שני. - **ד** הטו"א בחגיגה שם כתב דהוא משום דשאני בשאר קרבן יחיד שזמנו קבוע דלא הותרה טומאה אלא לכהן המקריב בלבד וע"כ הותרה אף בקרבן יחיד, ומשא"כ בפסח דדוחה טומאה אף בבעלים משו"ה אינו דוחה אלא ברוב ציבור,[[274]](#footnote-275) ומה"ט הוא דבדחיית שבת דהיא רק אצל הכהן הרי דכיון דקבוע לו זמן דוחה שבת אף ביחיד. - **ה** הטו"א שם כתב עוד דהוא משום דשאני בפסח דהוא נאכל בטומאה, כדתנן בפסחים ע"ו ב' דהפסח שבא בטומאה נאכל בטומאה שלא בא מתחילתו אלא לאכילה, וע"כ אינו דוחה טומאה אלא ברוב ציבור, ומשא"כ בשאר קרבנות דאין נאכלין בטומאה אף קרבן יחיד שקבוע לו זמן דוחה טומאה, ומה"ט הוא דבדחיית שבת דליכא לה"ט דוחה אף ביחיד, ועיי"ש משה"ק ע"ז.[[275]](#footnote-276)

**הטומאות שהותרו בציבור**

בפסחים צ"ה ב' תנן דהפסח שבא בטומאה לא יאכלו ממנו זבין וזבות נדות ויולדות, ושם ס"ז א' מפרשינן דהוא משום דעיקר היתר טומאה בציבור ילפינן לה מדכתיב איש כי יהי' טמא לנפש איש נדחה ואין ציבור נדחין, ומדכתיב לנפש ילפינן דרק בטומאת עושין ציבור בטומאה אך בשאר טומאות אין עושין בטומאה, וכ"כ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה כל טומאת מת, והרמב"ם בפ"ד מביאת מקדש ה"ט והי"ב וברפ"ז מקר"פ.

## אם הותרו בציבור טומאת מגע שרץ ונבילה

בבכורות ל"ג א' אמרו דהא דהא דהפסח שבא בטומאה לא יאכלו ממנו זבין וכו' הוא משום דפליג רחמנא בין טומאה היוצאת מגופו לטומאה שאינה יוצאת מגופו, וכ"כ בפירש"י בסוגיין, ולפ"ז דוקא טומאת זיבה וכו' לא הותרה בציבור, אך טומאת מגע שרץ ונבילה וכיו"ב הותרה בציבור, וכ"כ התוס' בזבחים י"ז ב' סוד"ה קסבר רבה והתוס' הרא"ש ביבמות ז' ב' דלמ"ד דטבו"י דזב לאו כזב דמי הותרה טומאתו בציבור.[[276]](#footnote-277)

אך הרמב"ם בהל' קר"פ שם ה"א ובהל' ביאת מקדש שם ה"ט כתב דלא הותרו בציבור אלא טומאת מת בלבד, ושם הי"ב כתב דאף טומאת מגע שרץ ונבילה לא הותרו בציבור, וכ"כ הסמ"ג לאוין ש"ה והמאירי בסוגיין, אך בהל' קר"פ שם ה"ח כתב דבהא דפסח הבא בטומאה לא יאכלו ממנו זבין וכו', היינו רק באותן שהטומאה יוצאת עליהן מגופן, אך טמאי מגע טומאות שאין טומאה יוצאת עליהן מגופן אוכלין בפסח הבא בטומאה, וכאשר כ"ה להדיא בסוגיית הגמ' בבכורות.[[277]](#footnote-278)

## אם הותר בציבור טומאת מגע שרץ ונבילה בכלי שרת

המאירי בסוגיין כתב דאף אם היו כלי שרת טמאין בשרץ או בנבילה לא הותרה טומאה זו בציבור, ומבו' בדבריו דהא דלא הותר בציבור אלא טומאת מת אי"ז דין מסוים בטומאת גברי, אלא הוא בכל טומאה הניתרת,[[278]](#footnote-279) וכ"כ הקר"א בזבחים כ"ב ב' בדעת הרמב"ם, ועיי"ש שתמה ע"ז מסוגיית הגמ' בפסחים ע"ט א' ומד' הרמב"ם בפ"ז מקר"פ ה"ט.

אך הגבו"א לקמן בסוגיין ד"ה א"ר ששת כתב דרק בטומאת גברי לא הותר אלא טומאת מת, אך בטומאת קרבן הותרו אף שאר טומאות, וכן הוכיח המנחת ברוך בסימן ק"ו מכ"ד דבטומאת כלי שרת וטומאת הקדשים הקריבין הותרה אף טומאת מגע שרץ ונבילה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וכ"כ החזו"א בזבחים סימן ד' סק"ו ד"ה עוד יש לתמוה וסקי"ד ד"ה היו כלי השרת.

## אם הותר בציבור טומאת מגע זב

בירושלמי בפסחים פ"ז ה"ז אמרו דמגע זב כזב ואם היו הציבור מגעי זבין ומגעי זבות אין עושין בטומאה,[[279]](#footnote-280) וכן אמרו בירושלמי שם פ"ט ה"א דטומאת מגע עבודה זרה לא הותרה בציבור, וכן נקטו הפר"ח והבית מאיר באו"ח סימן תר"ע והמי נפתוח בפרפר י"ג, - והמנחת ברוך בסימן ק"ו ענף ג' הוכיח מד' הבבלי דפליג ע"ז והותר מגע זב בציבור,[[280]](#footnote-281) וכ"כ האו"ש בפ"ז מקר"פ ה"א, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ז מטו"מ ה"ח דאף דפסח הבא בטומאה אינו נאכל לזבין וכו' מ"מ הוא נאכל לכל טמאי מגע טומאות ואפי' מגע זב, והרי דמגע זב אינו כזב.[[281]](#footnote-282)

## בטעם הא דלא הותרה טומאת בועל נדה בציבור

בסוגיין מבו' דטומאת בועל נדה לא הותרה בציבור, שהרי לדעת רבא הא דאין מפרישין אותו מטומאת המת הוא משום דטומאה הותרה בציבור, ואפ"ה מפרישין אותו מטומאת ביתו, ולדעת הרמב"ם דלא הותרה בציבור אלא טומאת מת, י"ל דמה"ט הוא דלא הותרה טומאת בועל נדה בציבור, ונפ"מ רבתא בזה, דלפ"ז י"ל דפסח הבא בטומאה שנאכל לכל טמאי מגע, (ורק לזבים וכו' דטומאה יוצאת עליהן מגופן אינו נאכל), נאכל אף לבועל נדה,[[282]](#footnote-283) וכן לדעת הסוברים דמגע זב לא הותר בציבור, הרי דמה"ט לא הותרה טומאת בועל נדה בציבור, דאף אם הו"ל כקבלת טומאה מן הנדה, דמי למגע זב דלא הותר בציבור.

ולדעת רש"י ודעימי' דרק טומאת זב וכיו"ב דטומאה יוצאת מגופו לא הותרה בציבור, ומשמעות דבריהם דמגע זב הותר בציבור, כתב המי נפתוח בפרפר כ"ז דמהא דטומאת בועל נדה לא הותרה בציבור, יש ללמוד דחשבינן לה כטומאה היוצאת מגופו, וכ"כ האו"ש בפ"ז מקר"פ ה"א בתו"ד, - אך הנה התוס' לעיל בסוגיין ד"ה סיפא כתבו דטומאת בועל נדה הוי כטומאת מגע, והיינו דהו"ל קבלת טומאה מן הנדה, ולפ"ז הרי אי"ז טומאה היוצאת מגופו, וכ"כ התוס' במו"ק ט"ו א' ד"ה ובועלי נדות והפי' המיוחס לר"ש ורבינו הלל בתו"כ תזריע פר' א' ה"ג דבועל נדה ל"ה טומאה היוצאת מגופו,[[283]](#footnote-284) וקשיא דא"כ מ"ט לא הותרה טומאה בועל נדה בציבור, והאו"ש שם תמה כן ע"ד התוס' במו"ק.

ואמנם הנה בפירש"י לקמן בסוגיין סוד"ה כל טומאת מת כתב דזבין ומצורעין ונדות ויולדות שטומאתו יוצאת עליו מגופו לא הותרה בציבור ובועל נדה כנדה, ומשמעות דבריו דלעולם בועל נדה לא חשיב כטומאה היוצאת מגופו, דלא כללה בכלל זבין וכו', אלא דמ"מ דינא דבועל נדה הוא כנדה, וע"כ לא הותרה טומאתו בציבור, והיינו דכיון דכתיב ותהי נדתה עליו, ילפינן דיש עליו לאותה הטומאה שיש על הנדה, והוי דין טומאתו כדין טומאה היוצאת מגופו.[[284]](#footnote-285)

בפסחים ס"ח א' אמרו דבועל נדה הוי כטמא מת ואינו משתלח ממחנה לוי',[[285]](#footnote-286) והמי נפתוח בפרפר כ"ז כתב דלפ"מ שאמרו בסוגיין דבועל נדה לא הותר בציבור, והרי דחשיב כטומאה היוצאת מגופו, אף הוא משתלח ממחנה לוי', ופליגי הסוגיות בזה בטומאת בועל נדה, שהרי הא דזב משתלח ממחנה לוי' ול"ד לטמא מת וטמא שרץ אמרו בפסחים ס"ז א' דהוא משום דטומאה יוצאת מגופו, וא"כ אם בועל נדה חשיב כטומאה היוצאת מגופו אף הוא משתלח ממחנה לוי'.

אך למש"נ דמשמעות ד' רש"י דבועל נדה ל"ה טומאה היוצאת מגופו, אלא דכיון דבועל נדה כנדה לא הותרה טומאתו בציבור, י"ל דע"כ אף דלענין היתר טומאה בציבור דין טומאתו כדין טומאה היוצאת מגופו, מ"מ לענין שילוח מחנות אין דינו כדין טומאה היוצאת מגופו, - והיינו משום דלענין היתר טומאה בציבור דממעטינן מדכתיב לנפש דרק טומאת מת הותרה ולא טומאת זב ונדה וכל טומאה היוצאת מגופו, הרי דכל דשֵם טומאתו היא טומאת נדה, אף דלי"ב להחומר דטומאת נדה, לא הותר בציבור, וכיון דבועל נדה כנדה, הוי שֵם טומאתו טומאת נדה ולא הותר בציבור, אך בהא דזב ונדה משתלחין ממחנה לוי' דילפינן לה בספרי בפר' נשא משום דכל שהוחמרה טומאתו חמור שילוחו משילוח חבירו, וכ"ה בפסחים ס"ז א' דהא דמצורע משתלח ממחנה ישראל וזב משתלח ממחנה לוי' הוא משום חומר טומאתן, הרי דאף דבועל נדה כנדה ושֵם טומאתו היא טומאת נדה, מ"מ כיון דטומאתו קיילא מטומאת נדה דלא יצאה טומאתו מגופו, אינו משתלח מב' מחנות,[[286]](#footnote-287) ועמש"כ בזה האבנ"ז בחו"מ סימן קמ"ג והמשנת ר"א בטהרות סימן כ"ו באנפי אחריני, ועי' גם בד' החזו"א בזבחים סימן ד' סוסק"ה.

## טומאה הותרה בציבור או דחוי' בציבור

**ו' ב' - טומאת המת רב נחמן אמר הותרה היא בציבור ורב ששת אמר דחוי' היא בציבור,** בפירש"י כתב דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור בקושי הותרה ולא היתר גמור, ולמ"ד דטומאה דחוי' הו"ל היתר גמור.

והכס"מ בפ"ב משבת ה"א ובב"י באו"ח סימן שכ"ח כתב דכ"ה דאיפליגו בטומאה ה"נ איפליגו בשבת לגבי חולה אם היא דחוי' או הותרה, וכיון דקי"ל דטומאה דחוי' בציבור, ה"נ קי"ל דשבת דחוי' היא אצל חולה, וכמש"כ הרמב"ם שם,[[287]](#footnote-288) וכ"נ בארחות חיים הל' שבת אות שמ"ו ובתשב"ץ ח"ג סימן ל"ז בשם הרשב"א, אך בד' הרשב"א שלפנינו בתשו' ח"א סימן תרפ"ט לא נתפרש כן להדיא,[[288]](#footnote-289) - ונתחדש בדבריהם דהפלוגתא אם טומאה הותרה בציבור או דחוי' בציבור אי"ז פלוגתא מסוימת בגדר ההיתר דטומאה בציבור, אלא הויא הפלוגתא באיסור שהתירתו תורה מפני צורך הראוי להתיר, אם הו"ל היתר גמור, ויש ללמוד עוד מזה, דלאו היינו דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור לא נאמר כלל איסור טומאה ופסול טומאה בקרבן ציבור, אלא היינו דהקרבן ציבור מתיר את הטומאה בהיתר גמור, וע"כ י"ל דה"נ הוא בהיתר שבת אצל חולה.

בעיקר הפלוגתא אם טומאה הותרה בציבור או דחוי' בציבור, מצינו כמה נפ"מ, ויש ללמוד מזה שורש הנידון אם הותרה או דחוי', **א** בסוגיין אמרו דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור לא מהדרינן אטהרה, ולמ"ד דדחוי' בציבור מהדרינן אטהרה, ועד"ז אמרו בפסחים ע"ט א' לדעת רב חסדא ור' יצחק דכיון דטומאה דחוי' בציבור מהדרינן לעשותה בטומאה קלה.[[289]](#footnote-290) - **ב** לקמן ז' ב' ובפסחים ע"ז א' אמרו דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור א"צ ציץ לרצות, ולמ"ד דדחוי' בציבור צריך ציץ לרצות, ויתבאר בעזה"י הטעם בזה במקומו. - **ג** דעת רבא בסוגיין דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור אין מפרישין את הכהן מטומאת המת, ולמ"ד דדחוי' בציבור מפרישין את הכהן מטומאת המת, ונתבאר בדף מס' 9 מד' כמה מקמאי דהוא משום דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור והוי היתר גמור, אין להצריך פרישה משום חשש טומאה, ועד"ז אמרו לקמן ח' א' דהא דמזין עליו הוא כמ"ד דטומאה דחוי' בציבור, דלמ"ד דהותרה בציבור א"צ להזות עליו, ויתבאר בעזה"י במקומו. - **ד** דעת רב חסדא לקמן מ"ו ב' דתמיד אין סופו דוחה את הטומאה, משום דטומאה דחוי' בציבור וע"כ סופו דלאו עיקר כפרה לא דחי, ופירש"י דהיינו דהקטר חלבים אינו דוחה את הטומאה, ובשם רבותיו פירש דהיינו דהיינו אברים שניתותרו מבערב, וכן פירשו התוס' וש"ר, (ודעת התוס' שם דהיינו רק דאין עושין להן מערכה בפנ"ע, ואכמ"ל). - **ה** בפסחים פ' א' אמרו דאם היו רוב הציבור טמאי מתים ומיעוטן זבין, למ"ד דטומאה הותרה בציבור יש תשלומין לפסח הבא בטומאה, ולמ"ד דדחוי' בציבור נחלקו שם אם יש תשלומין לפסח הבא בטומאה, ופירש"י דהוא משום דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור משוינן להו כטהורין, ולמ"ד דדחוי' בציבור ובקושי הותר להקריבו לא משוינן להו כטהורין למידחי טמאין לשני. - **ו** דעת רב יוסף בזבחים ל"ג ב' דכ"ה דמצורע שראה קרי בשמיני שלו הואיל והותר לצרעתו הותר לקריו ה"נ הוא ברובם טמאי מתים ונעשו זבין הואיל והותרו לטומאתן הותרו לזיבתן, ודעת אביי דלא הותרו לזיבתן משום דטומאה דחוי' בציבור ולהא אשתראי ולהא לא אשתראי, ודעת רבא להיפך דאדרבה בטומאה דדחוי' היא אמרינן דמה לי חדא דחי' מה לי תרי דחיות. - **ז** בפסחים פ"ד ב' אמרו דליכא איסור שבירת עצם בפסח הבא בטומאה, וממעטינן לה מדכתיב בו בכשר ולא בפסול, ובפירש"י שם כתב דהוא משום דטומאה דחוי' בציבור וע"כ חשיב דנעשה בפסול, ומבו' מדבריו דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור לא חשיב כלל כנעשה בפסול, וזה ע"ד מה שאמרו פ' א' דלמ"ד דהותרה בציבור משוינן להו כטהורין ויש תשלומין לפסח זה. - **ח** התוס' לקמן בסוגיין ד"ה דם שנטמא כתבו דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור כל שלא נטמא הבשר הוא מותר באכילה, ולמ"ד דדחוי' בציבור אסור הבשר באכילה, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**היכא דאיכא טמאין וטהורין באותו בית אב כו"ע לא פליגי דטהורין עבדי טמאין לא עבדי,** הגבו"א כתב דאי"ז אלא מדרבנן, דודאי מה"ת אין סברא לחלק בין ההוא בית אב לבית אב אחר.

אך בד' החזו"א בזבחים סימן ב' סק"ב מבו' דהוא מה"ת, ומתו"ד מבו' דהטעם בזה הוא דאף דטומאה הותרה בציבור, הרי לאו היינו דלא נאמר כלל איסור ופסול טומאה בקרבנות ציבור, אלא היינו דהקרבן ציבור מתיר את הטומאה, וכמש"נ לעיל ללמוד מד' הארחות חיים והכס"מ, וע"כ לכו"ע אם כל הבית אב טהורין לכו"ע אסור למסור העבודה לטמא שמבית אב אחר, והיינו משום דלא הותרה טומאה בציבור אלא היכא דאיכא צורך הקרבה בטומאה ואיכא טומאה בציבור, אך כל דליכא צורך הקרבה בטומאה לא הותרה הטומאה כלל, משום דאי"ז צורך הקרבן ציבור, ולא חשיב כלל דאיכא טומאה בציבור, דרק היכא דאיכא טומאה בציבור רחמנא שריי', אך כל דליכא טומאה בציבור לא חייל התירא כלל,[[290]](#footnote-291) - והא דלל"ב אף אם איכא טמאין וטהורין באותו בית אב עושין הטמאין, הוא משום דהעבודה מוטלת על כל הבית אב, ואין מפירין סדרי בתי אבות בשביל טומאה, אך אם זכו טהורין בפיס אין רשאין למסור עבודה לטמא, ובזה הוא דפליגא ל"ק וס"ל דכל דאיכא טהורין באותו בית אב חשיב דליכא טומאה בציבור, שהרי אין העבודה מוטלת במסוים על הכהנים הטמאים, כיון דאיכא בהבית אב אף כהנים טהורים, ולא הותרה הטומאה, אך כל דליכא טהורין באותו בית אב, הרי כיון דבית אב זה הוקבע לעבודת היום חשיב דאיכא טומאה בציבור ובכה"ג הותרה הטומאה.

ג' אלול פ"ב

דף מס' 11

**בטעם הא דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור מהדרינן על כהנים אחרים**

**ו' ב'** **- רב ששת אמר דחוי' היא בציבור ומהדרינן,** הביה"ל בח"א סימן י' האריך בדינא דאפשר לקיים שניהם, דהיינו רק כשהוא עצמו יכול לקיים העשה בלא דחיית הל"ת, אך כל שהוא אינו יכול לקיים העשה בלא דחיית הל"ת, אף דיכול העשה להתקיים ע"י אחר בלא דחיית הל"ת לא חשיב כאפשר לקיים שניהם, כיון דגם עליו איכא להמצוה ואם יעשנה אחר הא לא יקיימנה הוא,[[291]](#footnote-292) - ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט למ"ד טומאה דחוי' בציבור מהדרינן אטהורין, אע"ג דהטמאין לא יקיימו המצוה, וכתב לישב הוא משום דדחיית הטומאה אינה משום המצוה שעל הכהנים לעבוד, אלא משום מצות הקרבן ציבור, ולענין הקרבת הקרבן ציבור הרי ליכא נפ"מ מי יקריבו, וע"כ לא הותר לטמאין לעבוד היכא דאיכא טהורין, וכ"כ המקד"ד בסימן כ"ו סק"א, - וכתב לישב עוד דהוא משום דכיון דטומאה דחוי', הרי יש יותר מצוה בהבאת הקרבן שיקרב בטהרה, והיאך נעשהו בטומאה כיון דאפשר להקריבו בטהרה ויהא יותר מן המובחר.[[292]](#footnote-293)

**אם מהדרינן גם על כהנים שממשמר אחר**

הרמב"ם בפ"ד מביאת מקדש הי"ד כתב דאם היו כל כהני המשמר טמאים מחזרין על כהני משמר אחר, וכ"כ המאירי בסוגיין, - אך המאירי בב"ק ק"י א' כתב דכל שאין באותו משמר כהנים טהורין מקריבין הטמאין, וכן פירש המהדו"ב שם בד' רש"י ד"ה איכא דאיכא טהורין,[[293]](#footnote-294) וכ"ה מבו' בד' השטמ"ק שם בשם הרא"ש, וכמש"כ ההר המורי' בפ"ד מכלי המקדש ה"ט והחזו"א בזבחים סימן ד' סקי"ג.

הרמב"ם שם כתב דאם היו רוב הכהנים הנכנסין שם בירושלים בזמן הקבוע טמאין יעשו בטומאה, והגבו"א בסוגיין תמה ע"ז דמ"ט תליא ברוב הכהנים, הרי כיון דטומאה דחוי' בציבור הדין נותן דאף אם כל הכהנים טמאים ואחד לבד טהור אין הטומאה נדחית כיון דאפשר בטהור, והאבהא"ז שם כתב דודאי דהיכא דאיכא אף טהור אחד באותו משמר לא נדחית הטומאה, וכל הא דתליא ברוב הכהנים הוא היכא דליכא טהורין באותו משמר דאף דמהדרינן גם על משמר אחר היינו רק היכא דאין רוב הכהנים טמאים,[[294]](#footnote-295) ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ובמש"כ בזה החזו"א בזבחים סימן ד' סקי"ג.

## עבר הטמא ועבד במקום שיש טהור אם עבודתו כשרה

התוס' לקמן בסוגיין ד"ה דם שנטמא כתבו דאף למ"ד דטומאה דחוי' בציבור, היינו רק דמהדרינן אטהורין קודם הקרבת הקרבן, אך אם כבר קרב הקרבן לכו"ע הוא כשר, וכ"כ המהרש"ל ביבמות ל"ג א', וכ"נ בפירש"י בפסחים פ"א א' ד"ה בתמיד, ובד' התורי"ד שם, ובד' התוס' בזבחים כ"ג א' סוד"ה לא,[[295]](#footnote-296) - אך המהרי"ט בקידושין ס"ה ב' כתב דכל שהיו שם טהורין ועבד הטמא עבודתו פסולה, וכ"כ המרכה"מ בפ"ד מביאת מקדש ה"ו בתו"ד, ופירש כן בד' הרמב"ם שם,[[296]](#footnote-297) - ועמש"כ בזה החזו"א בזבחים סימן ב' סק"ב, ובנזיר סימן קל"ט סק"ג.

בעיקר מש"כ התוס' ודעימייהו דאף היכא דאיכא טהורין מ"מ כל שעבר הטמא ועבד עבודתו כשרה, יש לפרש בכמה גווני, **א** דאף היכא דאיכא טהורין איכא לעיקר דחיית הטומאה, אלא דכיון דאין ההיתר אלא בקושי מהדרינן לעשותו בטהרה,[[297]](#footnote-298) ואי"ז אלא דינא דלכתחילה. - **ב** דאף דכל דאיכא טהורין ליכא לעיקר דחיית הטומאה, מ"מ כל שעבר הטמא ועבד והנידון הוא אם להכשיר את עבודתו, הוי כמו דא"א לאהדורי אטהרה.[[298]](#footnote-299) - **ג** דעיקר הא דמהדרינן אטהרה אי"ז משום פסולא דטומאה, דכיון דהוכשרה הקרבתו בטומאה א"צ לאהדורי אטהרה, אלא הוא משום איסור טומאה, דלא הותר איסור טומאה היכא דאפשר בטהרה, וע"כ כל שעבר ועבד עבודתו כשרה דלי"ב לפסולא דטומאה.

ונפ"מ בזה הוא במש"כ הישועות מלכו בפ"א מקר"פ ה"א בתו"ד דאף דאם עבר ועבד עבודתו כשרה, מ"מ הוא חייב מיתה בידי שמים מדין טמא ששימש, וזה כדרך בתרא דהא דעבודתו כשרה הוא משום דדין מהדרינן אטהרה הוא רק משום איסור הטומאה, וע"כ כ"ז הוא לגבי הכשר הקרבן, אך מ"מ הוא חייב מיתה, שהרי לגבי איסור הטומאה מהדרינן אטהרה, אך אי נימא דהא דעבודתו כשרה הוא משום דאף במקום דאיכא טהורין איכא לעיקר דחיית הטומאה אלא דמהדרינן לעשותו בטהרה, לכאו' אינו חייב מיתה,[[299]](#footnote-300) וכ"ה מבו' בד' המהרש"ל ביבמות ל"ג א' דלי"ב אלא איסורא בעלמא, וכ"כ הצל"ח בפסחים ס"ז א' דאינו חייב כרת משום ביאת מקדש בטומאה, ועמש"כ בזה הקרית ספר בפ"ד מביאת מקדש, וצ"ב.

## למ"ד דטומאה הותרה בציבור אם היינו אף בדאיכא טהורין באותו בית אב

**איכא דאמרי אפי' היכא וכו',** הריטב"א פירש הפלוגתא בזה דלל"ק טהורין עבדי טמאין לא עבדי ומבטלין הפייס מן הטמאין וכו', ולל"ב כל טומאת מת בציבור רחמנא שריי' היתר גמור ואין מבטלין בשביל זה פייסות של הכהנים, ומבו' מדבריו דעיקר הפלוגתא הוא אם מבטלין הפייס מפני הטומאה, - ובפשוטו הוא כמש"נ בדף מס' 10 דהיכא דכל הבית אב טהורין לכו"ע אסור למסור העבודה לטמא שמבית אב אחר, וכמש"כ החזו"א בזבחים סימן ב' סק"ב, והיינו משום דאי"ז צורך הקרבן ציבור, ולא חשיב כלל דאיכא טומאה בציבור, ורק היכא דאיכא טומאה בציבור רחמנא שריי', אך כל דליכא טומאה בציבור לא חייל התירא כלל,[[300]](#footnote-301) ונחלקו היכא דאיכא טמאין באותו בית אב, אם בכה"ג נמי לא חשיב דאיכא טומאה בציבור, או דבכה"ג שפיר חשיב דאיכא טומאה בציבור, דכיון דבעלמא עבדינן פייס בין כל כהני בית אב, הרי דיש לנו לחשוב שהעבודה מוטלת על הכהן שיזכה בפייס, וע"כ כל שזכה הטמא בפייס, חשיב שפיר דאיכא טומאה בציבור.

אך הנה בד' הריטב"א מבו' דהא דמפרשינן לטעמא דכל טומאת מת בציבור רחמנא שריי', הוא טעם ללישנא בתרא דכיון דהיתר גמור הוא ע"כ אין מבטלין בשביל זה פייסות של כהנים,[[301]](#footnote-302) ומבו' לפ"ז דפלוגתת לישני ל"ה אם בכה"ג חשיב דאיכא טומאה בציבור, אלא היינו דלל"ק אף דטומאה הותרה בציבור ולא מהדרינן אחר כהנים שבבית אב אחר, מ"מ כל דאיכא כהנים באותו בית אב מבטלין הפייס מן הכהנים בשביל הטומאה, ולל"ב כיון דהוא היתר גמור אף אין מבטלין פייס בשביל כך.

## למ"ד דטומאה הותרה בציבור אם הותר לזרוק דם טמא כשיש דם טהור

השפ"א לקמן בסוגיין נסתפק בגונא דנטמא מקצת מן הדם, אם אף למ"ד דטומאה הותרה בציבור צריך לזרוק את הדם הטהור, או דללישנא בתרא דאף היכא דאיכא טהורין באותו בית אב עבדי טמאין, ה"נ אף אם יש דם טהור יכול ליקח הטמא.[[302]](#footnote-303)

אך הנה בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"ט כתב דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור אם נטמא הכוס אפי' יש שם כוס אחר טהור נותן אפי' מן הכוס שנטמא, ומסתימת דבריו משמע דהוא גם ללישנא קמא, וזה מתפרש למש"נ לעיל דהא דאם איכא טהורין באותו בית אב לא עבדי טמאין הוא משום דבכה"ג לא חשיב כלל דאיכא טומאה בציבור ולא חייל עיקר ההיתר דטומאה, וע"כ כ"ז הוא בכה"ג, אך כל שנטמא אחד מן הכוסות, הרי כיון דאיכא גם על כוס זה דין זריקה, חשיב דאיכא טומאה בהקרבן ציבור וחייל בזה ההיתר דטומאה, וע"כ זורק לכתחילה מן הכוס הטמא.[[303]](#footnote-304)

**קתני מיהת אומר ומביאין אחרת תחתי',** הגבו"א נסתפק אם הא דמייתי מינה הוא ללישנא בתרא דרב נחמן דאף אם איכא טהורין באותו בית אב עבדי טמאין, אך לל"ק דמודה ר"נ דהיכא דאיכא טהורין באותו בית אב לא עבדי טמאין לא קשיא, דכיון דאיכא אחרת דמי להיכא דאיכא טהורין באותו בית אב, או דאף ללישנא קמא דר"נ דכל דאיכא טהורין באותו בית אב לא עבדי טמאין, מ"מ מהא דהכא כשאפשר באחרת מביא אחרת, ה"נ כל שיש טהורין אף בבית אב אחר עושין הטהורין,[[304]](#footnote-305) - ובהגה"ה שבתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין כתב דהא דמייתינן ממנחת פרים וכו' הוא ללישנא בתרא, ומבו' דלל"ק כל דאיכא אחרת דמי להיכא דאיכא טהורין באותו בבית אב דטהורין עבדי, - אך למש"נ לעיל מד' הרשב"א דאף ללישנא קמא מותר ליתן מן הדם הטמא אף אם איכא דם טהור, כ"ש דהכא דנטמאת המנחה ואיכא טומאה בקרבן ציבור, איכא להיתר טומאה, וא"צ להביא מנחה אחרת.[[305]](#footnote-306)

מעיקר הא דמייתינן מהא דמביאין אחרת תחתי' דטומאה דחוי' בציבור ומהדרינן אטהרה, מבו' דהא דמהדרינן אטהרה אינו רק משום איסור הקרבה בטומאה, אלא הוא גם משום פסול הטומאה, וע"כ הוא דכשנטמאת המנחה מהדרינן אטהרה כדי שתהא קריבה כדינה,[[306]](#footnote-307) דאם הא דמהדרינן אטהרה הוא רק משום איסור הקרבה בטומאה, הרי דכ"ז הוא בטומאת הכהן, אך בטומאת הקרבן הרי כל שהוכשר פסולו לי"ב איסור כלל.[[307]](#footnote-308)

## טעם הא דהיכא דאיכא שיריים לאכילה מהדרינן אטהרה

**א"ר נחמן מודינא היכא דאיכא שיריים לאכילה,** בפירש"י כתב דהיינו משום דאע"ג דקרבן ציבור קרב בטומאה אינו נאכל בטומאה, וע"כ מהדרינן לעשות בטהרה שיהיו שיריים נאכלין,[[308]](#footnote-309) וכ"כ הריטב"א, וכ"נ בד' התוס' במנחות ע"ב א' ד"ה הבא אחרת, והשעה"מ בפ"ד מביאת מקדש הי"ד כתב דלפ"ז כ"ז הוא בשאר קרבנות ציבור דאין נאכלין בטומאה, אך בקרבן פסח דנאכל בטומאה ליכא לה"ט, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוצרכו התוס' לעיל בסוגיין לפרש טעם אחר בהא דבקרבן פסח אמר רבא דטומאה דחוי' ומהדרינן אטהרה.

אך בד' התוס' במנחות ט"ו א' ד"ה ר' יהודה מבו' דגם בפסח איכא לה"ט דאיכא שיריים לאכילה, והשעה"מ שם כתב בדעתם דהא דמודה רב נחמן היכא דאיכא שיריים לאכילה אי"ז משום דאינו נאבל בטומאה, אלא הוא משום דכל היכא דאיכא אכילה מהדרינן אטהרה ואפי' בקרבן פסח דנאכל בטומאה, וכ"ש בשאר קרבנות ציבור דאין נאכלין בטומאה.[[309]](#footnote-310)

נחלקו הראשונים בדין קרבן ציבור הקרב בטומאה דאינו נאכל בטומאה אם היינו רק כשנטמא הבשר, ונתבאר באורך בדף מס' 12, ובכ' הגרי"ז במנחות ט"ו א' הק' ע"ד הסוברים כל הא דאינו נאכל בטומאה הוא רק כשנטמא הבשר, ממה שאמרו הכא דאף דטומאה הותרה בציבור אין השירים נאכלין, ופשטא דלישנא דנטמאת בידו לא משמע דמיירי דנטמאה דוקא בקמיצה, וא"כ הרי השירים לא נטמאו ומ"ט אינם נאכלין, ולד' התוס' במנחות דהא דהיכא דאיכא שיריים לאכילה מהדרינן אטהרה אי"ז משום שאינו נאכל בטומאה, ניחא, וכתב דבעכצ"ל דמשמע דמיירי כשנטמאת בשעת קמיצה ואף השיריים טמאין וע"כ הוא אינם נאכלין.

## טעם הא דאין מפרישין מטומאת המת ואין מזין על הכה"ג משום השעיר שנאכל

הרש"ש והשפ"א הק' דכיון דהיכא דאיכא שיריים לאכילה לכו"ע מהדרינן אטהרה, א"כ תיקשי לשנויא דרב תחליפא דהא דאין מפרישין אותו מטומאת המת הוא משום דטומאה הותרה בציבור, דמ"ט אין מפרישין אותו משום שעיר הנעשה בחוץ דנאכל ומהדרינן בזה אטהרה, וכן הק' החזו"א בזבחים סימן ב' סוסק"ד, ועיי"ש בסימן ד' סקי"ב במש"כ לישב, ועד"ז הק' הגבו"א לקמן ח' א' במה שאמרו שם דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור ל"ב הזאה, דמ"ט ל"ב הזאה משום השעיר הנעשה בחוץ דמהדרינן בי' אטהרה.

והגבו"א שם כתב לישב, דהרי בכל קרבנות ציבור ויחיד דכל השנה לא חיישינן לה, וע"כ גם ביוהכ"פ לא עשו מעלה לחוש אלא משום קרבנות דעיקר כפרה דיוהכ"פ תלוי' בהן ולא משום שעיר החיצון ואכילתו, ויש להוסיף מש"כ הריטב"א לעיל בסוגיין דלא מפרשינן לי' משום איל של כה"ג, ולפ"ז כ"ש דלא מפרשינן לי' משום שעיר הנעשה בחוץ שאינו מכלל עבודת היום אלא מן המוספין, וכ"כ השעה"מ בפ"ד מביאת מקדש הי"ד,[[310]](#footnote-311) - וי"ל עוד, דכיון דמשום עיקר הקרבת השעיר לא מהדרינן אטהרה, אף דמהדרינן אטהרה משום אכילתו, לא מפרשינן לי' מכח זה, דדין הפרישה מטומאה הוא רק משום עיקר הקרבת הקרבנות ולא משום אכילתן.[[311]](#footnote-312)

**פר ע"ז אע"ג דציבור הוא כיון דלא קביע לי' זמן מהדרינן,** התוס' כתבו דהיינו דלי"ב כלל להיתר טומאה בציבור, וכמו שאמרו לקמן נ' א' דאף קרבן ציבור שאין קבוע לו זמן אינו דוחה שבת וטומאה, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דכיון דלא קביע לי' זמן וכל אימת דבעי מצי מייתינהו ומצי לאמתוני עד דמהדרינן בתר טהרה להכי דחוי' היא, וכ"ה גם בדבריו לקמן בסוגיין דבהנך דלא קביע להו זמן דחוי' היא, וכן משמע בפי' קדמון, וצ"ע.

## ריצוי ציץ אם מהני לכתחילה

התוס' כתבו דהא דאם אין שם אלא היא אומרים לו הוי פקח ושתוק ומביא אותה בציבור, אף דלי"ב כלל להיתר טומאה בציבור, הוא משום ריצוי ציץ, והרש"ש לקמן בסוגיין הוכיח מזה דהא דל"מ ריצוי ציץ לכתחילה,[[312]](#footnote-313) אי"ז אלא מדרבנן, אך מדאורייתא שרי לכתחילה, וכן הוכיחו המנחת ברוך בסימן ק"ו ענף ב' והחזו"א בכ"ד, וכ"ה מוכח בסוגיית הגמ' בגיטין נ"ד א', כמו שהוכיחו האו"ש בפ"ד מקר"פ ה"ב ובתשו' שבסו"ס חי' רמ"ש סימן ל"ד ול"ה והחזו"א בכ"ד, וכ"ה להדיא בפירש"י בגיטין שם ד"ה במזיד ובריטב"א שם, וכ"כ התוס' בפסחים נ"ט ב' ד"ה עשאום וע"ח א' ד"ה הא וזבחים צ"ב א' ד"ה שלנה, וכ"נ גם בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה בין בציבור.[[313]](#footnote-314)

הרש"ש לקמן בסוגיין נקט דהא דאם אין שם אלא היא אומרים לו הוי פקח ושתוק, הוא אף בקרבן יחיד, דאף דמדרבנן ל"מ ריצוי ציץ לכתחילה, היינו רק היכא דאית לי' אחרת, - אך המנחת ברוך בסימן ק"ו ענף ב' כתב בתו"ד דהיינו רק בפר ע"ז, וכ"כ החזו"א בסימן קכ"ו סק"ל ד"ה ולפי תוס' דהיינו משום דבקרבן ציבור אפי' אין קבוע לו זמן מהני ריצוי ציץ לכתחילה, והיינו כשאין לו אחרת.[[314]](#footnote-315)

ד' אלול פ"ב

דף מס' 12

**היתר טומאה בקרבן יחיד שקבוע לו זמן**

**ז' א'** **- באילו של אהרן דאע"ג דקביע לי' זמן כיון דיחיד הוא מהדרינן,** התוס' כתבו דאי"ז אלא מדרבנן, דמדאורייתא טומאה הותרה אף בקרבן יחיד שקבוע לו זמן,[[315]](#footnote-316) והשאג"א בסימן ל"ח פירש טעם הא דגזרו חכמים בזה, דהוא גזירה אטו קרבן יחיד שאין קבוע לו זמן שאינו דוחה טומאה, - אך כבר עמדו הגבו"א והגרע"א דבד' התוס' לעיל בסוגיין ד"ה א"ר תחליפא מבו' דבקרבן יחיד שקבוע לו זמן מדאורייתא הויא הטומאה דחוי', וזהו שפירשו דהא דאמר רבא בזבחים ל"ב ב' דטומאה דחוי', הוא משום דפסח אינו קרבן ציבור גמור, (ומכח זה אמר רבא שם דראוי טפי לומר בזה הואיל ואישתרי אישתרי, משום דמה לי חד דחי' מה לי ב' דחיות),[[316]](#footnote-317) וצ"ע.

**מיתיבי דם שנטמא וזרקו בשוגג הורצה במזיד לא הורצה,** בביאור הא דמייתינן מינה דטומאה דחוי' בציבור מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י מבו' דהוא מהא דבמזיד לא הורצה, והתוס' פירשו דהיינו מהא דלא הורצה להתיר בשר באכילה אף שלא נטמא הבשר, דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור הו"ל למישרי אפי' באכילה, ונתבאר להלן. - **ב** בפי' רבינו אליקים משמע דהוא גם מהא דתנן דבשוגג הורצה ומשמע דהוא משום ריצוי ציץ ואם טומאה הותרה בציבור א"צ ריצוי ציץ, כמבו' לקמן בסוגיין, וכ"נ בד' הריטב"א, וכ"כ הגבו"א. - **ג** בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"ט כתב שאמרו בטומאה למ"ד דטומאה הותרה בציבור דאם נטמא הכוס אפי' יש שם כוס אחר טהור נותן אפי' מן הכוס שנטמא, ולכאו' מכוון דבריו להא דמייתינן הכא מההיא דדם שנטמא דטומאה דחוי' בציבור, ופירש דהוא מהא דבמזיד לא הורצה, ומזה הוא דמייתינן דטומאה דחוי' בציבור, דלדידי' מהדרינן אטהרה ואסור לזרוק לכתחילה, אך למ"ד דטומאה הותרה בציבור מותר לזרוק לכתחילה אף כשיש שם דם אחר טהור, וליכא למימר דבמזיד לא הורצה, שהרי מותר לזרוק,[[317]](#footnote-318) וכ"כ הדברות משה בב"ק סימן פ"א ענף א' בד' רש"י, ועיי"ש שתמה ע"ד התוס' שלא פירשו כן, הרי ודאי דהוא כן דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור ומותר לזרוק הדם לכתחילה אין מקום לקנוס במזיד דלא הורצה.[[318]](#footnote-319)

## קרבן ציבור הקרב בטומאה אם אינו נאכל אף כשלא נטמא הבשר

בפסחים ע"ו ב' תנן דחמשה דברים באים בטומאה ואין נאכלין בטומאה, ולא נתפרש אם הא דאין נאכלין בטומאה הוא כשנטמא הבשר, ומשום דלא הותר בציבור אכילת קדשים בטומאה, או דהוא אף כשלא נטמא הבשר ומ"מ אינו נאכל כיון דהויא הקרבתו בטומאה, ואף דהותרה ההקרבה מ"מ כיון דהקרבה פסולה היא והותרה לצורך הפרה אינה מועלת להתיר הבשר באכילה.

ובירושלמי בפסחים שם ה"ד אמרו דהא דקרבנות הבאין בטומאה אין נאכלין בטומאה הוא משום דגזה"כ הוא והבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל, ולפ"ז כל הא דאין נאכלין בטומאה הוא כשנטמא הבשר, וכן פירש הקה"ע שם ה"ה בד' הירושלמי שם.[[319]](#footnote-320)

ומצינו שנחלקו בזה הראשונים, דבד' התוס' בזבחים ט"ז ב' ד"ה אבל מבו' בפשוטו דאף כשלא נטמא הבשר אינו נאכל, וזהו שכתבו דה"נ אם הוה ילפינן אנינות מטומאה ל"ה מותר באכילה,[[320]](#footnote-321) וכ"נ בפירש"י בזבחים צ"ט א' ד"ה מהו שיחלקו לו,[[321]](#footnote-322) ובד' השטמ"ק בב"ק ק"י א' בשם הרא"ש,[[322]](#footnote-323) וכ"כ הטה"ק בזבחים ט"ז ב' והגרע"א בפ"ד מביאת מקדש הי"א לדקדק מד' הרמב"ם שם - אך השטמ"ק בזבחים ט"ז ב' כתב בשם מהר"פ דכל הא דאינו נאכל הוא משום דנטמא הבשר כשנגע בו, וכתב לפ"ז דבאנינות ליכא למימר הכי, וכ"כ החזו"א בזבחים סימן ב' סק"ד והגרי"ז בפר' בהעלותך לדקדק מל' הרמב"ם בהל' ביאת מקדש שם,[[323]](#footnote-324) וכ"ה מבו' בד' היש"ש בב"ק פ"ט סו"ס ס"ה והמהרש"א שם ק"י א', ועמד ע"ז הרש"ש שם.

התוס' בסוגיין כתבו דדם שנטמא וזרקו למ"ד דטומאה הותרה בציבור מותר הבשר באכילה כשלא נטמא הבשר, ולמ"ד דטומאה דחוי' בציבור אסור הבשר באכילה, והטה"ק בזבחים ט"ז ב' פירש לדבריהם דנידון זה אם קרבן ציבור הבא בטומאה נאכל כשלא נטמא הבשר תליא בהפלוגתא אם טומאה הותרה בציבור, והיינו דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור דחשבינן לה כהקרבה בטהרה, ניתר הבשר באכילה, ולמ"ד דטומאה דחוי' בציבור דהו"ל הקרבה בטומאה אלא שנדחה והוכשר הפסול, לא הוכשר הפסול אלא לצורך הכפרה ואי"ז מועיל להתיר הבשר באכילה, והביאו בגל' הגרע"א בפ"ד מביאת מקדש הי"א, וכ"כ השפ"א בזבחים צ"ט א'.

וצ"ב, שהרי מש"כ התוס' דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור אסור הבשר באכילה, הוא מדרבנן, וכדחזינן דבשוגג הורצה וכל הא דלא הורצה להתיר בשר באכילה הוא במזיד ומשום קנס, והיאך נלמד מזה דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור כל שקרב הקרבן בטומאת הגוף אינו נאכל אף אם לא נטמא הבשר, ועד"ז הק' בתשו' זכרון יהונתן אהע"ז סו"ס ב' (ד"ה וי"ל דזה).

וצ"ל דהא דתלינן לה בהפלוגתא אם טומאה הותרה או דחוי' לאו היינו דהקנס דרבנן תליא בפלוגתא זו, אלא היינו דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור, דלדידי' בהקרבה בטומאה אין הבשר נאכל, וכל הא דבדם שנטמא וזרקו נאכל הבשר מדינא, הוא משום ריצוי ציץ דמשוי לי' כי טהור,[[324]](#footnote-325) ע"כ כיון דבמזיד קנסו חכמים דאין הציץ מרצה, אסור הבשר באכילה, ומשא"כ למ"ד דטומאה הותרה בציבור דמדינא נאכל הבשר ול"ב לריצוי ציץ, הרי דאף דבמזיד אין הציץ מרצה, מ"מ מותר הבשר באכילה,[[325]](#footnote-326) ומתישב בזה מה שתמה הגבו"א ע"ד התוס' דמה ענין זל"ז לתלות היתר אכילה במזיד בהיתר הקרבה.

ובזה מתפרש מה שנקטו התוס' בקושייתם דלאכילה לא אמרינן היתר היא בציבור דקרבנות הבאין בטומאה אין נאכלין בטומאה, וצ"ב דמאי ס"ד דהכא איכא להך דינא דאין נאכלין בטומאה, הרי חזינן דאם זרקו בשוגג הותר הבשר באכילה, ולהנ"ל ניחא, דאף דלאכילה לא אמרינן דהיתר הוא בציבור, מ"מ מדינא נאכל הבשר משום ריצוי ציץ דמשוי לי' להדם כי טהור, ורק במזיד דקנסו חכמים דל"מ הריצוי ציץ, אין הבשר נאכל.

בחי' הגרע"א לקמן בע"ב נקט דאף למ"ד דטומאה דחוי' בציבור ומהדרינן אטהרה, מ"מ אם נטמא הקרבן לאחר שחיטה הו"ל כדיעבד ולא מהדרינן אטהרה, ולא משכח"ל דמהדרינן אטהרה לאחר שחיטה אלא בטומאת גברי, - והחזו"א בסימן קכ"ו סוסק"ז תמה ע"ז ממה שאמרו הכא דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור אתיא הא דדם שנטמא וזרקו במזיד לא הורצה אף בציבור, ומשום דצריך להביא אחר בתחילה ולא לזרוק הדם,[[326]](#footnote-327) והרי דאף לאחר שחיטה לא חשיב כדיעבד, ועיי"ש שהוסיף דהדין נותן כן, דכ"ה דבמנחה שנטמאת מהדרינן אטהרה אף דכיון שנתקדשה בכלי הולכת לשריפה ומ"מ לא איכפת לן בזה, ה"נ הוא בקרבן לאחר שחיטה.[[327]](#footnote-328)

## בהא דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור בעינן לריצוי ציץ

**ת"ש על מה הציץ מרצה וכו' ואי ס"ד טומאה הותרה בציבור למה לי לרצויי,** בפירש"י כתב דהיינו דכל הא דבעינן ציץ לרצויי, הוא רק אם טומאה דחוי' בציבור ואי"ז היתר גמור, אך אם טומאה הותרה בציבור והוי היתר גמור ל"ב לריצוי ציץ, וכ"ה מבו' לקמן בסוגיין דהשיב ר' יהודה דטומאה הותרה בציבור וא"צ לריצוי ציץ, וכן אמרו בפסחים ע"ז א' דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור בעי ציץ לרצויי ולמ"ד דטומאה הותרה בציבור ל"ב ציץ לרצויי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מביאת מקדש הט"ו דכיון שהטומאה לא הותרה בציבור אלא באיסורה עומדת ודחוי' היא עתה מפני הדחק ע"כ צריכה ציץ לרצות עלי'.

והעין יצחק באו"ח ח"א סימן ט"ו סקי"ד דמ"ש מכל דחיות שבתורה דא"צ ריצוי אחר לכפר על הדחי', וי"ל בזה בכמה גווני, **א** העין יצחק שם כתב ללמוד מזה דדין הדחי' דטומאה בציבור גרע מכל דחיות שבתורה, עיי"ש. - **ב** לדעת התוס' דרק במקום דהציץ מרצה בעינן ריצוי ציץ, דכיון דאפשר להתיר ע"י הציץ אין מתירין מכח התירא דטומאה בציבור, ניחא. - **ג** י"ל עוד, דבכל דחיית איסורים כיון שנדחה האיסור והותר לעבור עליו א"צ לשום ריצוי, ושאני דחי' דטומאה בציבור שבאנו מכח הדחי' להכשיר פסול טומאה, וע"ז אמרינן דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור, ל"מ מידי מה דה"ז נדחה, דכיון דלא הותר הפסול ועדיין הוא קיים, ל"מ בזה דין דחי', דדחי' אינה מכשרת פסולים, וע"כ הוא דבעינן לריצוי הציץ דה"ז מכשיר פסול הטומאה,[[328]](#footnote-329) וכ"ה מבו' בקוב"ש פסחים אות ק"ס ובאבהא"ז בפ"ד מביאת מקדש ה"ט ובחזון יחזקאל בפסחים פ' א', ונתבאר להלן.

## טעם הא דטומאת הגוף דחוי' בציבור אף דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף

התוס' בפסחים שם ד"ה דלא אשכחן הק' במה שאמרו דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור בעי ריצוי ציץ, הרי טומאה דגברא דחוי' בציבור אע"פ שאין הציץ מרצה על טומאת הגוף, וכ"כ בפירש"י בסוגיין (ד"ה בין בציבור) דטומאת הגוף דחוי' בציבור שלא ע"י ציץ, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' לקמן בע"ב ד"ה מכלל כתבו דכל הא דלמ"ד דטומאה דחוי' בעי ריצוי ציץ, הוא בטומאת הקרבן דהציץ מרצה עלי', אך בטומאת גברא דאין הציץ מרצה עלי', נדחית הטומאה אף בלא ריצוי ציץ,[[329]](#footnote-330) וכ"כ התוס' במנחות ט"ו א' ד"ה והכא.[[330]](#footnote-331) - **ב** הרמב"ם בפ"ד מביאת מקדש ה"ז כתב דאף דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף, מ"מ בטומאה הדחוי' בציבור מרצה הציץ עלי',[[331]](#footnote-332) וכ"כ המאירי בסוגיין, ונתבאר להלן. - **ג** הגבו"א לעיל בסוגיין כתב דקיילא בזה טומאת גברי מטומאת הקרבן, דבטומאת הקרבן ל"מ אלא ע"י ריצוי ציץ ובטומאת גברי א"צ ריצוי ציץ, והקוב"ש בפסחים אות ק"ס כתב לפרש בזה דהיינו דבטומאת הגוף עיקר הא דעבודתו פסולה הוא מכח האיסור, וכיון דטומאה דחוי' בציבור וליכא איסור, עבודתו כשרה וא"צ ריצוי ציץ, אך בטומאת הקרבן דבעינן להכשיר את פסולו, ל"מ דחיית הטומאה בלא ריצוי ציץ, וכ"כ במשנת ר"א קדשים סוגיות סימן ז' סק"א, ובכ' הגר"נ זצ"ל.[[332]](#footnote-333)

בביאור מש"כ הרמב"ם דאף דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף מ"מ בציבור הוא מרצה אף על טומאת הגוף, כתב בכ' הגרי"ז בזבחים כ"ב ב' והוא בשם הגר"ח דהיינו משום דהא דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף לאו היינו דטומאת הגוף אינה מענינא דציץ כלל, ודמי לשאר פסולין דליכא עלייהו רצוי ציץ, אלא היינו דלטומאת הגוף לא סגי בריצוי ציץ, וע"כ הוא דבציבור דטומאה דחוי' בציבור, שפיר מצטרף לזה ריצוי ציץ,[[333]](#footnote-334) ועד"ז כתב המרכה"מ בפ"ד מביאת מקדש ה"ח דאף דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף מ"מ בציבור שהוקלשה הטומאה דהיא דחוי' מרצה הציץ על טומאת הגוף, - והאבהא"ז בפ"ד מביאת מקדש ה"ז כתב לפרש בזה בע"א, דבדין ריצוי ציץ נכלל תרתי, חדא, להכשיר את הקרבן שנעשה בטומאה, ועוד לשאת את עון הטומאה, והא דנתמעט טומאת הגוף מדכתיב עון הקדשים ולא עון המקדישים, היינו דאינו נושא את עון טומאת הגוף, וממילא דהקרבן פסול, אך בציבור דהטומאה דחוי' וליכא עון, הרי דכל הא דבעינן ריצוי ציץ הוא להכשיר את פסול הקרבן, ובזה ליכא נפ"מ בין טומאת קדשים לטומאת הגוף, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה, ועד"ז כתב החזון יחזקאל בפסחים פ' ב', - ועמש"כ העין יצחק באו"ח סימן ט"ו סקי"ג והמנחת ברוך בסימן ק"ח ריש ענף ג' והמקד"ד בסימן כ"ו סק"ב לפרש בע"א.

המנחת ברוך בסימן ק"ח ענף ב' הק' ע"ד הרמב"ם ממה שאמרו בפסחים ע"ז א' דלמ"ד דאין הציץ מרצה על האכילות אף בקרבן ציבור אינו מרצה, ואם בטומאת הגוף אף דאין הציץ מרצה ביחיד מ"מ הוא מרצה בציבור, י"ל דה"נ הוא באכילות, ועיי"ש בענף ג' במש"כ לישב, - ולמש"כ הגר"ח ניחא, דכל הא דבטומאת הגוף מרצה הציץ בציבור, הוא משום דעיקר הא דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף הוא משום דטומאת הגוף חמירא ולא סגי בה בריצוי ציץ, אך בהא דאין הציץ מרצה על האכילות דהוא משום דאכילות אינם מענינא דריצוי ציץ, אין לחלק בין יחיד לציבור, - וגם למש"כ האבהא"ז והחזו"י ניחא, דדוקא בטומאת הגוף דהא דאין הציץ מרצה הוא משום עון הטומאה, ע"כ ה"ז מרצה בציבור, כיון דטומאה דחוי' בציבור וליכא עון טומאה, אך בהא דאין הציץ מרצה על האכילות דעל פסול טומאה דאכילות אין הציץ מרצה אין לחלק בין יחיד לציבור.

ה' אלול פ"ב

דף מס' 13

## ריצוי ציץ כשאינו על מצחו

**ז' ב'** **- בין שישנו על מצחו,** בפירש"י כתב דהיינו דישנו על מצחו של כה"ג כשאירעה טומאה על הקרבן, וכ"כ בפירש"י בפסחים ע"ז א' ובסנהדרין י"ב ב', והגבו"א תמה ע"ז דמ"ט תלי במה שהוא על מצחו בשעת הטומאה, דמצד הסברא הקרבה עיקר ובא תלוי ריצוי ציץ, וכן תמה הרמ"ה בסנהדרין שם דבשעת טומאה מאי ריצוי איכא, ועיי"ש שכתב דתליא במה שישנו על מצחו בשעת ההקרבה, וכן צידד הרדב"ז בפ"ד מביאת מקדש ה"ח.

ובדעת רש"י דתליא בשעת הטומאה, כתב בכ' הגרי"ז בזבחים צ"ב א' דמודה דבעינן שיהא הציץ עליו בשעת זריקה דזה ריצוי הציץ, אלא דס"ל דגם בשעת טומאת הדם צריך לריצוי ציץ דעי"ז חל בהדם דין שצריך לזרקו, ואם אין הציץ בשעת טומאה תו לא חייל בהדם דין שצריך ליזרק אף ע"י ציץ, - ובכ' הגר"נ זצ"ל כתב דהא דבעינן שיהא הציץ עליו בשעת הטומאה, הוא משום דאל"כ הי' דחוי בשעה שנטמאה, ותו לא יועיל ציץ אח"כ,[[334]](#footnote-335) דריצוי ציץ מהני רק על פסול טומאה ולא על פסול דחוי.[[335]](#footnote-336)

**אם סגי לריצוי ציץ במה שהציץ על מצחו או בעינן לבישת כל הבגדים**

**עודהו על מצחו מרצה,** יש להסתפק כשלבש הציץ לבדו, אם הוא מרצה כיון שהוא על מצחו, או דכיון דאינו לבוש כל הבגדים אין מתקיים בלבישת הציץ דין לבישה ואינו מרצה, וגם י"ל דכיון דהוא מחוסר בגדים הרי כל שאין בגדיהן עליהן אין כהונתן עליהן, וע"כ אין הציץ מרצה.

והאמרי ברוך בהגהתו לטו"א חגיגה י"ז א' ובעטרת חכמים יו"ד סימן כ"ג כתב דנחלקו בזה הראשונים, דמד' התוס' לקמן ס"ט א' ד"ה בגד"כ ובקידושין ס"ו א' ד"ה הקם מוכח דסגי במה שהציץ על מצחו,[[336]](#footnote-337) אך בד' הרמב"ם בפ"ח מכלי המקדש הי"ב ובסוף הל' כלאים דמשמע דמותר לכה"ג ללבוש בגד"כ שלא בשעת עבודה י"ל דהוא לצורך ריצוי הציץ, דבעינן לזה לבישת כל הבגדים,[[337]](#footnote-338) - והביה"ל בח"א סימן ג' האריך דצריך ללבוש את כל הבגדים, ועיי"ש בסק"ה במש"כ דאין להוכיח דלא כן מד' התוס'.

## טעם הא דביוהכ"פ אין הציץ על מצחו

**כה"ג ביוהכ"פ יוכיח שאין עודהו על מצחו,** בפירש"י בפסחים ע"ז א' כתב דהא דאינו על מצחו הוא משום דאין נכנס שם בבגדי זהב כדאמרינן דאין קטיגור נעשה סניגור, והגרע"א בגהש"ס שם תמה דמ"ט הוצרך לטעמים בזה הרי הדבר מפורש בכתוב דלעבודת היום לובש בגדי לבן, והאבנ"ז בחו"מ סימן צ' כתב לישב דהוא משום דאל"כ הומ"ל דילבש הציץ כשנכנס לפנים כדי לרצות, דאין בציץ משום יתור בגדים, ועד"ז כתב המקד"ד בסימן ל"ו סק"א, וזה כדעת הסוברים דסגי במה שהציץ על מצחו, אך לדעת הסוברים דאינו מרצה אלא כשהוא לבוש כל הבגדים, הרי בלא"ה א"א לו ללבוש כל הבגדים כשנכנס לפנים משום יתור בגדים.[[338]](#footnote-339)

**ומרצה,** הרמ"ה בסנהדרין י"ב כתב דהא דפשיטא לי' לר"ש דמרצה, היינו משום דאם אין הציץ מרצה מאן מרצה עילוי', אטו משום דיוהכ"פ הוא מיגרע גרע דלא תהוי לי' תקנתא, - אך לכאו' אי"ז מתישב למש"כ התוס' דהא דמייתי ר"ש הוא מהא דא"צ להביא אחרת תחתי', ותיקשי דמהיכא פשיט"ל ד"ז,[[339]](#footnote-340) ובגל' הגרע"א לשעה"מ פ"ד מביאת מקדש הי"ד כתב דהיינו דהי' ידוע להם הדין דאין מביאין אחרת תחתי', ועד"ז כתב החזו"א בסימן קכ"ו סק"ז.

החזו"א בסימן קכ"ו סוסק"ל הק' שהרי לאחר עדותו של יוסי בן יועזר בפסחים ט"ז א' אין דם קדשים מקב"ט, וכמש"כ הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הל"ו, וגם קטורת אינה מקב"ט מה"ת, כמש"כ הרמב"ם בפ"ו מאיסו"מ ה"ח, ולא משכח"ל טומאה ביוהכ"פ אלא בנטמא הבשר והאימורין, והרי בשעת הקטרת אימורין משמש בח' בגדים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** דעת ר"ש גופי' בפסחים י"ז ב' דמשקי בי מטבחיא מקב"ט, ולדידי' דם קדשים מקב"ט, ובפשוטו טומאתו היא מדאורייתא, שהרי דעת ר"ש שם ט"ז א' דטומאת משקין דאורייתא. - **ב** לדעת רש"י דבעינן שיהא הציץ על מצחו בשעת הטומאה, הרי דשפיר משכח"ל כשנטמאו האימורין כשהי' בבגדי לבן בפנים, ול"מ הא דבשעת הקטרת האימורים הוי הציץ על מצחו. - **ג** לדעת הרמב"ם דאף בטומאת הגוף בציבור בעינן ריצוי ציץ, משכח"ל כשנטמא הכה"ג.[[340]](#footnote-341) - **ד** החזו"א שם כתב דכל דבשעת זריקה ליכא ציץ דבשעה זו אין האימורין ראויין להקטרה, אינו זורק את הדם, משום דאם אין בשר אין דם, ואף דאח"כ ילבש את הציץ, מ"מ כיון דבשעת זריקה ליכא ציץ והשתא אין ראויין להקטרה, אין הזריקה מועלת להן, וחשיב כמו דאין בשר.

**א"ל ר' יהודה הנח לכה"ג ביוהכ"פ שטומאה הותרה לו בציבור,** הריטב"א הק' דהרי איכא אילו של אהרן שהוא קרבן יחיד, ובזה לא אמרינן דטומאה הותרה בציבור כמו שאמרו לעיל בסוגיין, וכתב דהוא נעשה בחוץ דאיכא ציץ על מצחו דמרצה, ופרו הנעשה בפנים חשיב כקרבן ציבור, וכמש"כ הריטב"א לעיל ו' ב' (ונתבאר בדף מס' 9), וכ"כ השעה"מ בפ"ד מביאת מקדש הי"ד בשם תו"י, - ועיי"ש שהק' דלמש"כ התוס' לקמן נ' א' ד"ה ונפ"מ דפר כה"ג דינו כקרבן יחיד ולא אמרינן בי' טומאה הותרה בציבור, הדק"ל, דא"כ מה משני ר' יהודה דהנח לכה"ג ביוהכ"פ שטומאה הותרה לו בציבור, הרי איכא פר כה"ג דלא הותרה בו טומאה, ועמש"כ בגל' הגרע"א שם, ומש"כ בזה הקה"י בסימן א'.[[341]](#footnote-342)

## בדעת הרמב"ם דאין הציץ מרצה כשאינו על מצחו וטומאה דחוי' בציבור

הרמב"ם בפ"ד מביאת מקדש כתב דאין הציץ מרצה אלא בזמן שהוא על מצחו, והמהר"י קורקוס שם כתב דהוא משום דר' יהודה ור"ש הלכה כר' יהודה, ועיי"ש שהק' ע"ז, שהרי ר"ש פריך לר' יהודה מכה"ג ביוהכ"פ, ולא קיים ר' יהודה דבריו אלא משום דטומאה הותרה בציבור, וא"כ לפ"מ דקי"ל דטומאה דחוי' בציבור בע"כ דאף כשאינו על מצחו מרצה, דאל"כ תיקשי מכה"ג ביוהכ"פ,[[342]](#footnote-343) ועיי"ש שכתב די"ל דאף דטומאה דחוי' בציבור מ"מ היא דחוי' גם בלא ציץ, והא דמשני ר' יהודה דטומאה הותרה בציבור, הוא משום דס"ל הכי, אך גם בלא"ה ניחא, ועיי"ש שהוסיף לפרש, דאף שאמרו בפסחים ע"ז א' דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור בעי ציץ לרצות, וכ"כ הרמב"ם שם הט"ו, היינו משום דעונש יש בדבר וכפרה בעי ולכך ציץ מרצה, ובודאי היכא דאיכא ציץ עדיף טפי שאין צורך עוד לכפרה ולא נשאר עונש בדבר, ומ"מ כשאין ציץ אין מבטלים הקרבן בשביל כך ובוחרים מן הרע מיעוטו,[[343]](#footnote-344) ועיי"ש שכתב לדמותו להא דמתענים תענית חלות בשבת ואע"פ שברשות עושה אמרו דליתיב תעניתא לתעניתי' על שביטל עונג שבת, - והרדב"ז שם כתב דהא דאין הציץ מרצה כשאינו על מצחו היינו היכא דאפשר שיהא על מצחו אך בעבודת יוהכ"פ בפנים דא"א להיות על מצחו בכל גוונא מרצה אע"פ שאינו על מצחו, ור' יהודה שהשיב דטומאה הותרה בציבור לפי סברתו מתרץ, - והאחרונים האריכו הרבה בישוב ד' הרמב"ם, ואכמ"ל.

**מכלל דר"ש סבר טומאה דחוי' היא בציבור,** התוס' הק' דמה מייתי ר"ש ראי' מיוהכ"פ דאפי' כשאינו על מצחו מרצה, הרי י"ל דשאני ביוהכ"פ דכיון דא"א להיות על מצחו דחוי' הטומאה אף בלא ריצוי ציץ, דומיא דטומאת גברא דהטומאה דחוי' בה אף דלי"ב ריצוי ציץ, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דמייתי ר"ש מהא דבנטמא הקרבן בידו אפי' יש אחרת טהורה אין אומרים לו הבא אחרת תחתי',[[344]](#footnote-345) ובע"כ דהוא משום דהציץ מרצה אף כשאינו על מצחו ואיכא תרתי ריצוי ציבור וקרבן ציבור, דאם ליכא ריצוי ציץ, הרי דכיון דטומאה דחוי' בציבור אומרים לו הבא אחרת תחתי' ועמש"נ בזה להלן. - **ב** החמד"ש לעיל ו' ב' כתב דלדעת הרמב"ם דבציבור הציץ מרצה אף על טומאת הגוף, לא מצינו דמהני הא דטומאה דחוי' בציבור בלא ריצוי ציץ, ושפיר מייתי ר"ש מהא דמכשרינן כשאירעה טומאה בקרבן ביוהכ"פ אף דאין הציץ על מצחו. - **ג** הגבו"א לעיל בע"א הוכיח מזה דרק בטומאת גברא אמרינן דטומאה דחוי' אף דאין הציץ מרצה ע"ז, אך בטומאת הקרבן ל"מ בלא ריצוי ציץ,[[345]](#footnote-346) ועמש"נ בזה בדף מס' 12.

במש"כ התוס' דמייתי ר"ש מהא דאם נטמא הקרבן בידו אפי' אם יש אחרת טהורה אין אומר לו הבא אחרת תחתי', הק' הגרע"א דהרי לא משכח"ל טומאה בקרבן הנעשה בפנים אלא לאחר שחיטה, דבזה הו"ל כדיעבד דאף למ"ד דדחוי' היא לא מהדרינן אטהורים,[[346]](#footnote-347) ולא משכח"ל אלא בטומאת גברא דלי"ב ריצוי ציץ,[[347]](#footnote-348) - והרש"ש כתב לישב דמשכח"ל בקטורת דלפני ולפנים דהיא מקבלת טומאה משום חיבת הקדש, - ובכ' הגר"נ זצ"ל כתב בשם הר"א חדש לישב דאיירי כשנטמא כוס אחד ויש כוס אחר, דבכה"ג שפיר מהדרינן אטהרה גם לאחר שחיטה.[[348]](#footnote-349)

## היכא דאיכא טומאה דחוי' וריצוי ציץ אם מהדרינן אטהרה

התוס' הק' על מש"כ דכל דאיכא תרתי א"צ לאהדורי אטהרה, ממה שאמרו לעיל בהי' מקריב מנחת פרים מאי לאו דחג, אלמא למ"ד דטומאה דחוי' אומר לו הבא אחרת תחתי' אף בקרבן ציבור גמור,[[349]](#footnote-350) והשעה"מ בפ"ד מביאת מקדש ה"ח כתב דמשמעות דבריהם דלפ"מ דמשני דאיירי באילו של אהרן ניח"ל הא דמהדרינן אטהרה, כיון דאי"ז קרבן ציבור גמור, ועיי"ש שהוכיח כן, שהרי לפ"מ דמשני דפרים איירי בפר ע"ז דאין קבוע לו זמן, בע"כ דאיירי הך ברייתא בדאיכא ריצוי ציץ, דאל"כ מ"ט כשאין שם אלא הוא אומרים לו הוי פקח ושתוק, ואפ"ה קתני במנחת אילים דמיירי באילו של אהרן הבא אחרת תחתי'.[[350]](#footnote-351)

אך בגל' הגרע"א לשעה"מ שם הי"ד כתב די"ל דכל הא דהיכא דאיכא תרתי א"צ לאהדורי אטהרה, הוא רק לדעת ר"ש דטומאה דחוי' בציבור, דלדידי' מוכח מהא דבקרבנות ציבור דיוהכ"פ לא מהדרינן, דכל דאיכא תרתי א"צ לאהדורי אטהרה, אך לדעת ר' יהודה דטומאה הותרה בציבור, ומה"ט הוא דלא מהדרינן בקרבנות ציבור דיוהכ"פ, י"ל דבקרבן יחיד מהדרינן אף היכא דאיכא תרתי, וזהו דמשני לעיל דאיירי באילו של אהרן, דלפ"מ דמוקמינן לה כמ"ד דטומאה הותרה בציבור, הרי דבקרבן יחיד דהטומאה דחוי' אף היכא דאיכא תרתי מהדרינן.[[351]](#footnote-352)

בכ' הגר"נ זצ"ל הק' דלמש"כ התוס' דכל דאיכא תרתי א"צ לאהדורי אטהרה, תיקשי בהא דפריך לעיל בסוגיין למ"ד דטומאה הותרה בציבור מההיא דדם שנטמא וזרקו דבמזיד לא הורצה, וס"ד דמיירי בציבור, ואם אף למ"ד דטומא דחוי' בציבור כל דאיכא תרתי לא מהדרינן אטהרה, א"כ גם למ"ד דטומאה דחוי' תיקשי דמ"ט לא הורצה, הרי הוא מותר לזרוק לכתחילה כיון דאיכא תרתי,[[352]](#footnote-353) - ובפשוטו י"ל דכל הך מילתא דהיכא דאיכא תרתי לא מהדרינן אטהרה, נתחדש הכא בהך ברייתא דר"ש, אך מעיקרא ס"ד דאף היכא דאיכא תרתי מהדרינן אטהרה, - וי"ל עוד דלמש"כ התוס' לעיל שם דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור אין הבשר מותר באכילה אלא ע"י ריצוי ציץ, הרי כיון דאסרו חכמים לסמוך על ריצוי ציץ, אסור לזרוק את הדם.[[353]](#footnote-354)

**בנשבר הציץ כו"ע לא פליגי דלא מרצה,** החמד"ש לעיל ו' ב' כתב בתו"ד דהיכא דמת הכה"ג גרע מנשבר הציץ ואנו מרצה, דעיקר הריצוי הוא ע"י הכה"ג כדכתיב ונשא אהרן,[[354]](#footnote-355) ועיי"ש במשה"ק לפ"ז.

ח' אלול פ"ב

דף מס' 14

**אם מותר כה"ג ללבוש הציץ במדינה**

**ז' ב'** **- מאי תמיד אילימא תמיד על מצחו וכו',** לקמן ס"ט א' אמרו דבגד"כ היוצא בהן למדינה אסור, והתוס' שם ד"ה בגד"כ כתבו בשם ר"ת דבציץ יכול להניחו בכל שעה מדכתיב בי' והי' על מצחו תמיד, וכ"כ התוס' בקידושין ס"ו א' ד"ה הקם להם בשמו, - אך התוס' לקמן שם צידדו דאף בציץ אסור להניחו בכל שעה, וכ"כ הריטב"א שם ובסוגיין והרמב"ן וש"ר בקידושין שם.

התוס' לקמן שם הק' ע"ד ר"ת דיליף לה מדכתיב והי' על מצחו תמיד, שהרי הכא ילפינן מינה דרשא אחריתי, וכתבו די"ל דמכדתיב תרי זימני והי' על מצח אהרן והי' על מצחו נפקא,[[355]](#footnote-356) ועמש"כ בזה התו"י בסוגיין, והתוס' הרא"ש בקידושין שם.

התוס' לקמן שם נקטו דלמ"ד דדוקא עודהו על מצחו מרצה יכול להניחו כל שעה אף במדינה, וכ"כ התוס' הרא"ש בקידושין ס"ו א',[[356]](#footnote-357) - אך בד' הרמב"ן וש"ר בקידושין שם והריטב"א בסוגיין מוכח דגם למ"ד דכל שאינו על מצחו אינו מרצה לא הותר להניח הציץ במדינה, עיי"ש, ונתבאר להלן בהערה.

**אילימא תמיד על מצחו מי משכח"ל מי לא בעי וכו',** הרמב"ן וש"ר בקידושין ס"ו א' והריטב"א בסוגיין כתבו בשם ר"ת שהוכיח מהכא דמותר כה"ג ללבוש הציץ אף במדינה, ולא אסרו אלא בשעת שינה ובית הכסא,[[357]](#footnote-358) והרמב"ן שם כתב לדחות בתרתי, חדא, דהכא ה"ק דמאי תמיד אילימא על מצחו תמיד ובא ללמוד שמותר בכל שעה, א"א לומר כן שהרי איכא שעת שינה, ובע"כ דאתא למימר דתמיד מרצה, וכיון דלא דרשינן לי' ללמד שמותר כל שעה הו"ל כשאר בגד"כ דאסור ללבשם במדינה, ועוד, דהכא ה"ק אילימא על מצחו תמיד במקדש שאין כה"ג יוצא מן המקדש תמיד, מי לא בעי מינם וכו'.

## כניסה בציץ לבית הכסא

**מי לא בעי מיעל לביהכ"ס,** הריטב"א בסוגיין כתב דהיינו דאסור ליכנס בציץ לביהכ"ס, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בקידושין ס"ו א',[[358]](#footnote-359) ובס' כסא דהרסנא סימן כ"א הק' לפ"ז במה שאמרו בסנהדרין כ"א ב' דאין המלך נכנס בס"ת שעמו לבית הכסא מדכתיב והיתה עמו וקרא בו מקום הראוי לקרות בו, ומ"ט הוצרכו לזה, הרי אף בציץ אמרו דאסור ליכנס בו לביהכ"ס וכ"ש בס"ת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** היראים בסימן תמ"ד כתב דהא דממעטינן מקרא דאין המלך נכנס בס"ת לביהכ"ס, הוא אפי' יכניסנה בעור שאין איסור בהכנסה, והתועפות ראם שם כתב דלפ"ז ניחא דאף דאסור ליכנס אף בציץ לביהכ"ס, מ"מ בעינן קרא דאינו נכנס בס"ת לביהכ"ס כשהוא מכוסה בעור, וכ"כ המהר"צ חיות בשבת ס"א א', והאו"ש בפ"ד מתפילין הי"ז, ועיי"ש שכתב דבציץ ליכא למימר דמחופה בדבר אחר דא"כ הו"ל יתור בגדים.[[359]](#footnote-360) - **ב** התועפות ראם שם הביא מתשו' בית אב סימן כ"ו שהוכיח מזה כד' הריקאנטי בסימן כ"ד דמי שלבוש תפילין מותר לעבור במבואות המטונפות אם אינו רוצה לעשות צרכיו, ורק אם צריך אפי' להטיל מים אסור לעבור, דחיישינן שמא יפנה בהן, וע"כ איצטריך קרא בס"ת דאף אם רוצה ליכנס בביהכ"ס כשאינו צריך לנקביו אינו נכנס בס"ת, וגם בציץ י"ל דשרי בכה"ג דא"צ לנקביו. - **ג** האו"ש שם כתב דמכוון הגמ' הוא דליכא למימר דהא דכתיב והי' על מצחו תמיד לרצון להם וגו' היינו דהוא מרצה תמיד כשעל מצחו תמיד, דכי מעייל בביהכ"ס ליכא למימר דהציץ מרצה, שהרי כל המטיל מים טעון קידוש ידים ורגלים, ובלא קידוש ידים ורגלים אין כהונתן עליהן, דדמי למחוסר בגדים דאין כהונתן עליהן, ובכה"ג אין הציץ מרצה, כיון דמונח על מצח זר ואין כהונתו עליו.[[360]](#footnote-361)

## שינה בציץ

**ומי לא בעי מינם,** השפ"א הק' דמה איסור יש בשינה מה"ת, דגם בתפילין איסור שינה הוא רק מדרבנן שלא יפיח בהן, וכתב דלא פריך דאסור לישן בהן, אלא דליכא לפרש דהא דכתיב תמיד לרצון להם לפני ד' היינו תמיד על מצחו, דהא בעי למינם ואז אינו נושא לפני ה', והאו"ש בפ"ד מתפילין הי"ז כתב לפרש לפ"מ שאמרו בירושלמי לקמן פ"ג ה"ב דנתנמנם טעון קידוש ידים ורגלים וזהו דפריך דא"כ אין כהונתו עליו והיאך ירצה הציץ כשהוא על מצחו בשעה זו, - אך הנה בד' הריטב"א בסוגיין והרמב"ן וש"ר בקידושין ס"ט א' מבו' דמכוון הגמ' דאסור להניח הציץ עליו בשעת שינה, וצ"ע.

## היסח הדעת מציץ

**ההוא תמיד שלא יסיח דעתו ממנו,** השפ"א הק' דהיאך ילפינן לה מדכתיב תמיד, וכתב דהוא מהא דכתיב תמיד לרצון להם לפני ד' דבעינן דכ"ז שהוא על מצחו יהא נושא אותו לרצון לפני ד' ולא יסיח דעתו, - אך בפירש"י בפר' תצוה כ"ח ל"ח מבו' להדיא דלא ילפינן לה מדכתיב תמיד לרצון, אלא מדכתיב על מצחו תמיד, ומשמעות דבריו דמינה ילפינן דצריך למשמש בו תמיד בעודו על מצחו כדי שלא יסיח דעתו, וכ"נ בפי' הר"י מלוניל בשבת י"ב א' ובד' המאירי בסוגיין.[[361]](#footnote-362)

השאג"א בסימן ל"ח כתב דמשמע דר"ש דיליף מקרא דתמיד דתמיד מרצה הוא, לא ס"ל דאסור להסיח דעת ממנו, והק' דכיון דקי"ל כר"ש דטומאה דחוי' בציבור, קי"ל נמי דאף דאינו על מצחו מרצה, וא"כ מ"ט קי"ל לאיסור היסח הדעת בתפילין,[[362]](#footnote-363) ועיי"ש מש"כ בזה.

## חובת משמוש בתפילין

**חייב אדם למשמש בתפיליו בכל שעה ושעה,** הב"ח באו"ח סימן כ"ח ס"א עמד בזה דמשמוש זה לא שמענו פירושו, וכי בכל הזמן שתפילין על ידו ועל ראשו ימשמש בהן שלא יסיר ידו מהם, וכתב דה"ק דחייב למשמש בתפילין בכל שעה שנזכר מהן, כדי שלא יגיע לידי היסה"ד, וכ"כ המג"א שם סק"א והמ"ב שם סק"א, והגר"א בסימן ס"א סכ"ה.

אך הנה הסה"ת בהל' תפילין סימן רי"ג כתב דצריך למשמש בהן לפרקים, והר"ן בסוכה מ"ו א' כתב דאינהו הוי קים להו בתוך כמה שיעור של זמן אדם חייב למשמש בהן, ואנן לא קים לן, ומה"ט הוא דאין אנו מברכין כשממשמשין בתפילין.[[363]](#footnote-364)

**ק"ו מציץ ומה ציץ שאין בו אלא אזכרה אחת וכו',** התוס' הק' דליפרוך דמה לציץ שכן השם הוא בגלוי תאמר בתפילין שהן מחופין עור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאינו ק"ו גמור דאורייתא אלא מדרבנן, והא דקאמר ק"ו היינו דאף דאיכא חומרא טפי בציץ, מ"מ כיון דאיכא בתפילין צד חשיבות זה טפי שיש בהן אזכרות הרבה סברא הוא שמן הדין יש לחכמים לתקן למשמש בהן כל שעה. - **ב** היראים בסימן רס"ט ובסימן שצ"ט כתב דאיסור היסה"ד הוא שהזהירו להזהר בהן שלא יפלו וירמסם ברגליו, ועל דריסת הרגלים ל"מ חיפוי עור של בתים.[[364]](#footnote-365) - **ג** הקדושת יו"ט בסימן ל"ג ד"ה ואמנם נ"ל כתב דמד' הרא"ש נראה דאיסור היסה"ד הוא מדאורייתא, וכ"כ שם (ד"ה ואמנם דעת) להוכיח מד' הרמב"ם, ועיי"ש שכתב בדעתו דדוקא לענין ליכנס במקום הטינופת וכיו"ב שיייך לחלק בין היכא דהשם בגלוי להיכא דהוא מחופה עור, אך לענין היסה"ד שהוא משום גודל הקדושה שעליו שלא יסיח דעתו מן הקדושה והא מורא שמים עליו, ליכא נפ"מ אם הוא מגולה או מחופה עור, וכ"כ השפ"א בסוגיין. - **ד** בס' מנח"א כתב בשם הגרי"ז דמה שנאסר היסה"ד בציץ מכח הא דיש בו אזכרה אחת, לאו היינו דהאזכרה אוסרת בהיסה"ד, אלא איסור היסה"ד הוא מן הציץ, והק"ו הוא דאם קדושת ציץ שאין בה אלא אזכרה אחת אוסרת בהיסה"ד, כ"ש דקדושת תפילין דחמירא טפי שהרי יש בה כמה אזכרות אוסרת בהיסה"ד, וכ"נ בל' הרמב"ם בפ"ד מתפילין הי"ד,[[365]](#footnote-366) וע"כ ל"מ מידי הא דהאזכרות מחופין, שהרי אין איסור ההיסה"ד מן האזכרות אלא מן התפילין עצמן שהן בגלוי.[[366]](#footnote-367)

## יסוד איסור היסח הדעת מתפילין

**תפילין שיש בהן אזכרות הרבה עאכו"כ,** בד' השטמ"ק במנחות ל"ו ב' בשם רבינו שמחה מבו' דדין היסה"ד בתפילין, אינו איסור להסיח דעת מהן, אלא הוא מצוה שיהא דעתו על התפילין, וכל שהוא עוסק במצוה ופטור מן המצוה שרי בהיסה"ד.[[367]](#footnote-368)

ובתשו' משיב דבר ח"א סימן ו' כתב דהיסה"ד אינו איסור כלל, אלא היינו שאינו מקיים באותה שעה מצות תפילין והוו כמונחים על הרא"ש שלא לשם מצוה, וכן צידד התהל"ד בסימן כ"ח, ועמש"כ בזה הישועת דוד או"ח סימן י"ג סק"א וסק"ה.[[368]](#footnote-369)

אך התהל"ד שם הוכיח דלא כן ממש"כ הטוש"ע בסימן ל"ז ס"ב דמפני שצריכין גוף נקי וכו' וצריך שלא יסיח דעתו מהן בעודן עליו ואין כל אדם יכול ליזהר בהן על כן נהגו שלא להניחם כל היום, ואם לי"ב איסורא מ"ט נהגו מכח זה שלא להניחם, הרי הי' עדיף להניחם כיון דיתכן דלא יסיח דעת, וכ"כ הקדושת יו"ט בסו"ס ל"ג דהיסה"ד הוא איסור,[[369]](#footnote-370) ומה"ט הוא דהמצטער וכו' פטורין מן התפילין, (עמש"נ בזה להלן), וכ"ה מבו' ממשה"ק הראשונים דיהא אסור לישן בתפילין משום היסה"ד.

## מהו דהוי בכלל היסה"ד

נחלקו הראשונים מהו דהוי בכלל היסה"ד מתפילין, **א** התר"י בברכות כ"ג ב' כתב בשם רבינו יונה דל"ה היסה"ד אלא כשעומד בקלות ראש ובשחוק, אבל כשעומד ביראה ומתעסק בצרכיו אע"פ שעוסק באומנותו ובצרכיו ואין דעתו עליהם ממש לא מיקרי היסה"ד, דאל"כ היאך יוכל האדם להניח תפילין כל היום, והביאו הרא"ש שם סימן כ"ח ובהל' תפילין סימן כ"א, וכ"כ הטור בסימן מ"ד והמג"א שם סק"ב והמ"ב סק"ג.[[370]](#footnote-371) - **ב** הריטב"א בסוכה כ"ו א' כתב דאיסור היסה"ד הוא כשלבו פונה לדברים בטלים דבעינן שתהא כל מחשבתו בהן, אבל כל שאינו מפנה דעתו לדברים של חול אע"פ שאין דעתו על התפילין מותר, וכ"כ הריטב"א בר"ה י"ז א'. - **ג** בד' התו"י והתוס' הרא"ש בסוגיין שעמדו דמ"ט לא אסרו לישן בתפילין משום היסה"ד ונתבאר להלן מבו' דכל שאין דעתו על התפילין הוי בכלל היסה"ד, וכ"ה מבו' בד' רבינו שמחה שהביא השטמ"ק במנחות ל"ו ב', ונתבאר להלן, וכ"נ בד' האו"ז בהל' תפילין סימן תקפ"ה, וכן הוכיח השאג"א בסימן ל"ט מד' הרמב"ם והרמב"ן דאסור להסיח דעתו ומחשבתו מהן בעודן עליו,[[371]](#footnote-372) ועיי"ש שתמה ע"ד רבינו יונה שכתב בשם הרמב"ם דאיסור היסה"ד הוא רק בשחוק וקלות ראש.[[372]](#footnote-373)

השאג"א שם הק' ע"ד רבינו יונה, דכיון דילפינן לה מציץ דכתיב בי' תמיד, משמע דגזה"כ הוא שלא ישכח כלל מציץ שעל מצחו, ולא משום גזירה שמא יבא לידי קלות ראש, ועוד, דאם לא נאסר אלא קלות ראש, מ"ט בעינן קרא לאסור לזה בציץ, ולא מיבעיא לדעת הסוברים דלא הותר להניח הציץ על מצחו אלא בשעת עבודה, דאטו כה"ג שאין עליו ציץ מותר בקלות ראש בשעת עבודה, אלא אף למ"ד דמותר להניחו עליו בביהמ"ק אף שלא בשעת עבודה, הרי בלא"ה אסור לנהוג קלות ראש בביהמ"ק מה"ת מדכתיב ומקדשי תיראו, וגם לדעת הסוברים דמותר להניח ציץ אף במדינה, הרי בלא"ה אסור קלות ראש משום דמסיר מורא שמים מעליו ועובר על פן תשכח את ד' אלקיך,[[373]](#footnote-374) ועיי"ש משה"ק עוד בזה.

ובביאור מהר"ם בנעט על המרדכי בהל' תפילין כתב לישב, דכל שמסיח דעתו בחינם בלי סיבה הצריך לו הוי קלות ראש שפורק ממנו מלכות שמים, ורק כשעוסק במלאכה או ישן לא מיקרי היסה"ד, ועמש"כ הקדושת יו"ט בסימן ל"ג ד"ה ומתישב בזה.

הרמב"ם בפ"ד מתפילין הי"ד כתב דאיסור היסה"ד מתפילין הוא אפי' רגע אחד, - אך השאג"א בסימן מ' האריך דיש שיעור וזמן קצוב לדבר שיותר מאותו זמן הקצוב לא יסיח דעתו מהן ובתוך אותו הזמן לא מיקרי היסה"ד, דלא ניתנה תורה למלאכי השרת, וכתב די"ל דהוא כדי הילוך ק' אמה, עיי"ש.

## מ"ט לא אסרו שינה בתפילין משום היסח הדעת

התו"י בסוגיין הק' דמ"ט לא אסרו לישן בתפילין אלא שמא יפיח בהן, תיפו"ל משום היסה"ד,[[374]](#footnote-375) והתר"י בברכות שם הוסיף להקשות במה שהתירו שינת עראי בתפילין אף דבשעה שמתנמנם נמצא שמסיח דעת מהן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתב די"ל דעיקר איסור היסה"ד הוא שמא יפיח בהן,[[375]](#footnote-376) וכ"נ בד' האו"ז שם דאיסור היסה"ד הוא שלא יישן בהן ולא יפיח בהן.[[376]](#footnote-377) - **ב** התו"י כתב בשם ה"ר אלחנן דטעמא דהיסה"ד לא שייך אלא כשהוא ניעור, וכ"כ התוס' הרא"ש דלא חשיב היסה"ד אלא בשעה שהאדם ניעור ויכול לכוין דעתו.[[377]](#footnote-378) - **ג** התר"י שם כתב בשם רבינו יונה דהוא משום דהיסה"ד ל"ה אלא כשעומד בקלות ראש ובשחוק, וע"כ כשמתנמנם ליכא משום היסה"ד, דאדרבה באותה שעה עומד יותר דרך מורא ושוכח הבלי העולם, והביאוהו הרא"ש והטור שם. - **ד** הריטב"א בסוכה שם כתב דהוא משום דלא קפדינן להיסה"ד אלא כשהוא ער ולבו פונה לדברים בטלים, אבל כל שאינו מפנה דעתו לדברים של חול אע"פ שאין דעתו על התפילין מותר. - **ה** הקר"א במנחות ל"ו כתב דהוא משום דבשעת שינה שאינו בדעתו לאו בר חיובא הוא בתפילין, וכיון דלאו שעת חיוב הוא לי"ב משום היסה"ד, וכ"כ הפרי יצחק בח"א סימן ה'.[[378]](#footnote-379)

## היסה"ד בשעת תפילה ולימוד תורה

נחלקו רבוותא אם יש בתפילה ולימוד תורה משום היסה"ד, **א** לדעת תר"י ודעימי' דאיסור היסה"ד הוא בשחוק וקלות ראש אין מקום לאסור בתפילה ולימוד תורה, וכ"כ הריטב"א בסוכה שם דלמש"כ דאיסור היסה"ד הוא כשלבו פונה לדברים בטלים, ליכא איסור היסה"ד בלימוד תורה ובתפילה.[[379]](#footnote-380) - **ב** האו"ז בהל' תפילין סימן תקפ"ה כתב דכשמכוין לבו בתפילתו או בהלכה שלו אי"ז היסה"ד דכ"ש דאיכא יראת ד', ועיקר איסור היסה"ד, הוא דע"י שזוכר שנושא שם הנכבד אינו בא לידי קלות ראש ותופס יראת ד' בלבו. - **ג** השטמ"ק במנחות ל"ו ב' כתב בשם רבינו שמחה דהא דיכול להתפלל או לקרוא קר"ש בתפילין הוא משום דעוסק במצוה פטור מן המצוה כיון דא"א לו לקיים שניהם ביחד, ועמש"נ בזה לעיל. - **ד** הבה"ט בסימן מ"ד סק"ב כתב בשם האריז"ל דהחמיר מאד בהיסה"ד אף בשעת התפילה זולת בשעת תפילת י"ח ובשעה שלומד,[[380]](#footnote-381) וכן הביא הכה"ח בסימן כ"ח סק"ב מד' האריז"ל בכ"ד.[[381]](#footnote-382)

## דין מי שאינו יכול לימנע מהיסה"ד

הרמב"ם בפ"ד מתפילין הי"ג כתב מצטער ומי שאין דעתו מיושבת ונכונה עליו פטור מן התפילין, שהמניח תפילין אסור לו להסיח דעתו מהן, והקדושת יו"ט בסו"ס ל"ג הוכיח מזה בדעתו דאיכא איסור דאורייתא בהיסה"ד וע"כ כיון דא"א שלא יעבור איסור דאורייתא בקו"ע מוטב שלא יניחם כלל, אף דמבטל מ"ע בשוא"ת, דאם אי"ז אלא איסור דרבנן, מנ"ל להרמב"ם דמכח זה פטרוהו מן התפילין, עיי"ש,[[382]](#footnote-383) - ובקונט' הגרי"ז סוכה לד. כתב דהא דמצטער וכו' פטורין מן התפילין, הוא דומיא דהא דחולי מעים וכיו"ב פטורין מן התפילין משום דא"א להן ליזהר בקדושתן, וה"נ הוא בהיסה"ד דהוא דין בקדושת התפילין שאסורין בהיסה"ד, וע"כ כל שאינו יכול לישמר מזה ה"ז פוטרו מן המצוה.[[383]](#footnote-384)

**ראוי למצח מרצה,** הרש"ש כתב דאף דבעינן רצוי למצח, מ"מ ביוהכ"פ מרצה הציץ אף דאינו ראוי למצח, משום דאין החיסרון מצד הציץ, וגם משום דראוי הוא לכהן הנשאל באו"ת.

**לאפוקי נשבר הציץ דלא מרצה,** צ"ב דמ"ט בעינן קרא להכי, הרי כיון שנשבר אין כאן ציץ כלל, וממה שאמרו דבעינן ראוי למצח, מבו' דיש כאן לעיקר הציץ המרצה, אלא דכיון דאינו ראוי למצח אינו מרצה, - ובס' חוקת היום כתב דצ"ל דלא איירי כשנשבר הציץ עצמו, אלא שא"א ללובשו כגון שנקרעו הפתילים וכיו"ב, אבל הציץ עצמו שלם, ואפ"ה אינו מרצה כיון דאינו ראוי למצח.

י' אלול פ"ב

דף מס' 15

**חובת ההזאה בימי הפרישה**

**ח' א'** **- אחד זה ואחד זה היו מזין עליו וכו',** דעת ר' יוחנן לעיל ד' א' דהא דהיו מזין על כה"ג קודם יוהכ"פ ילפינן לה ממילואים דהי' שם הזאה, ואף דהתם דם והכא מים נכנסו מים תחת דם, - ובד' התוס' שם סוד"ה הזאה בסיני בפי' קמא מבו' דלדידי' אין ההזאה משום חשש טומאה, וכ"כ הר"י מלוניל שם דלדעת ר' יוחנן הויא ההזאה מגזה"כ, וכן האריך הגבו"א שם, - אך בפירש"י בסוגיין ד"ה ור' יוסי מבו' דאף למאן דיליף ממילואים י"ל דהויא ההזאה משום חשש טומאה, וכ"כ התוס' לעיל שם בפי' בתרא, וכתבו דהוא משום דקרא אסמכתא בעלמא הוא ואלמלי דאיכא בזה טעמא ל"ה מצרכי רבנן הזאה, וכ"כ התוס' הרא"ש לעיל שם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"א מעיוהכ"פ ה"ד.[[384]](#footnote-385)

**ר' יוסי אומר אין מזין עליו אלא שלישי ושביעי,** הגבו"א בסוגיין ולעיל ד' א' כתב דבע"כ דר' יוסי לא יליף לדין ההזאה ממילואים, דא"כ ודאי דבעי הזאה כל ז' דומיא דמילואים,[[385]](#footnote-386) וכ"נ בד' הר"י מלוניל לעיל שם, וכ"נ בד' התוס' לעיל שם בפי' קמא, - אך למש"כ התוס' שם בפי' בתרא דאף למאן דיליף ממילואים הויא ההזאה משום חשש טומאה, י"ל דזהו דס"ל לר' יוסי דאין מזין עליו אלא שלישי ושביעי דסגי בהכי לחשש טומאה, וכ"ה מבו' ממה שפסק הרמב"ם בפ"א מעיוהכ"פ ה"ד כדעת ר' יוסי, אף דקי"ל דילפינן לדין הפרישה ממילואים, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש.

**מאי לאו בהא קמיפלגי דר"מ סבר טומאה דחוי' בציבור ור' יוסי סבר טומאה הותרה בציבור,** בפירש"י כתב דהיינו דלר"מ דטומאה דחוי' בציבור בעינן טהרה מעלייתא והזאה בזמנה, וע"כ הוא דמזין עליו כל ז' משום דבכל יום יש להסתפק שמא הוא יום שלישי או יום שביעי, אך לר' יוסי דטומאה הותרה בציבור לא מחמרינן בה אלא למעלה בעלמא דילפינן ממילואים, וכ"כ הריטב"א.

וצ"ב דהרי לגבי הכשר העבודה ביוהכ"פ ליכא גריעותא במה דהויא ההזאה שלא בזמנה, וא"כ מ"ט אם טומאה דחוי' בציבור יש להצריך הזאה בזמנה, ועמד בזה בהגה' הגרא"מ הורוויץ, ועיי"ש במש"כ לפרש בע"א להא דתלינן לה בהא דטומאה דחוי' בציבור, - וצ"ל דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור, הרי דהא דהצריכו חכמים הזאה הוא משום שהחמירו לחוש לטומאה, וכיון דמכח תקנה זו חיישינן לטומאה, אף יש בזה לדינא דהזאה בזמנה, אך למ"ד דטומאה הותרה בציבור, בע"כ דהא דהצריכו הזאה אי"ז משום שהחמירו לחוש לטומאה, אלא הוא למעלה בעלמא, וע"כ לא שייך בזה כלל דינא דהזאה בזמנה, שהרי לא חיישינן כלל לטומאה.

**ותסברא אי סבר ר' יוסי היתר היא בציבור הזאה כלל למה לי,** בפירש"י כתב דהיינו דהזאה כלל למה לי בתורת שלישי ושביעי, והיינו דלעולם י"ל דהצריכו הזאה משום דילפינן ממילואים שלא מפני חשש טומאה, אך מה שהצריכו הזאה ג' וז' כדין הזאה לטומאה, בע"כ דהוא משום חשש טומאה, וזהו דפרכינן דאם טומאה הותרה בציבור, הרי אין לחוש לטומאה כלל, ומ"ט הצריכו הזאה בתורת שלישי ושביעי,[[386]](#footnote-387) ועמש"כ המרומי שדה.

התוס' הרא"ש לקמן י"ד א' כתב דלמאן דיליף ממילואים בעי הזאה אף אם טומאה הותרה בציבור, ולכאו' צ"ל דאף דהתוס' הרא"ש גופי' כתב לעיל ד' א' דגם למאן דיליף ממילואים הויא ההזאה משום טהרה, מ"מ כיון דילפינן ממילואים נלמד מינה דהצריכה תורה הזאה לטהרו מטומאתו אף דטומאה הותרה בציבור, וצ"ע.[[387]](#footnote-388)

התוס' הק' דלימא דאיצטריך הזאה משום אילו של אהרן דכיון דיחיד הוא מהדרינן אטהרה,[[388]](#footnote-389) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאף דמהדרינן בזה אטהרה, היינו כשנטמא בטומאה ודאית, אך בחששא בעלמא כי הכא ודאי דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור ל"ה מצרכינן מידי אפי' בקרבן יחיד, ועד"ז כתב התו"י דכיון דהא דמהדרינן אטהרה בקרבן יחיד הקבוע לו זמן אי"ז אלא מדרבנן, לא הצריכו מעלת הזאה משום כך. - **ב** התו"י כתב בשם רב הארי"ה דמעלה של הזאה לא מצרכינן משום קרבן יחיד,[[389]](#footnote-390) וכ"כ התוס' הרא"ש, ועד"ז כתב הגבו"א דכיון דכל הזאות הללו אינן אלא מעלה בעלמא וחומרא יתירא לחוש שמא נטמא במת, שהרי בכל קרבנות ציבור ויחיד דכל השנה לא חיישינן לה, ע"כ לא עשו מעלה לחוש אלא משום קרבנות דעיקר כפרה דיוהכ"פ תלוי' בהן כגון פר ושעירים דיוהכ"פ שמרובה כפרתן וגם נכנסים לקה"ק, אבל משום אילו של אהרן לא עשו מעלה,[[390]](#footnote-391) ועיי"ש שכתב לישב בזה גם הא דלא הצריכו הזאה משום שעיר החיצון דאית בי' שיריים לאכילה ומהדרינן בי' אטהרה, (ועמש"נ בזה בדף מס' 11). - **ג** בחי' הגרע"א לעיל ו' ב' כתב בדעת התוס' שם דלמש"כ התוס' לעיל ב' א' ד"ה וחכ"א דבעבודת יוהכ"פ יש לחוש טפי למיתה משום דכפרת כל ישראל תלוי בזה, י"ל דה"נ לענין טומאה לא חששו רק דפר העם שהוא כפרת ישראל לא יהא למצוה מן המובחר, אך באילו של אהרן שאינו לכפרת ישראל אין לחוש כ"כ,[[391]](#footnote-392) ולפ"ז ניחא גם הא דלא הצריכו הזאה משום אילו של אהרן.

**מעלה בעלמא,** התור"י הלבן כתב דהיינו משום דטהרת כל הציבור היא, והרמב"ם בפיהמ"ש בפרה פ"ב מ"א כתב דהיינו מחמת חומר מעלת הפרה וכדי להראות בה קדושה נוספת.

**ואין אחיו הכהנים נוגעין בו,** התו"י ותוס' הרא"ש לעיל ב' א' כתבו דהיינו משום דהן מטמאין אותו בנגיעתן, ועיי"ש שכתבו בתחילת דבריהם דהא דהן מטמאין אותו בנגיעתן הוא משום דבגדי אוכלי קדש מדרס לחטאת, אך מסקנת דבריהם דאף אם שמרו עצמם על טהרת חטאת עשאום חכמים כטמאים.

**בשלמא ראשון שמא שלישי וכו',** התוס' לעיל ד' א' ד"ה הזאה בסיני הק' דמה הוצרך לטעם זה הרי י"ל דהא דבעי ר"מ הזאה כל ז', אי"ז משום דשמא שלישי וכו', אלא הוא משום דגמר ממילואים, וכתבו בפי' קמא דשמא ר"י בר חנינא ס"ל כר"ל דלא יליף ממילואים אלא מעלה בעלמא משום האי חששא דראשון שמא שלישי וכו', ולפ"ז נמצא דלמאן דיליף לה ממילואים צריך להזות אף ברביעי, וכ"כ הר"י מלוניל לעיל ד' א', וכ"כ המאירי בסוגיי בשם יש פוסקים, אך בפי' בתרא כתבו דאף למאן דיליף ממילואים הו"ל אסמכתא בעלמא, וע"כ כל הא דהצריכוהו חכמים הזאה הוא משום דאיכא טעמא קצת דשמא שלישי וכו'.

**הזאה כל ז' מי איכא והא קי"ל דהזאה שבות ואינה דוחה את השבת,** הגבו"א הק' דהרי אפשר להזות עליו בשבת בעזרה דאין שבות במקדש, לדעת רבנן דטהור שנפלה עליו הזאה אינו נטמא, והשעה"מ בפ"א מעיוהכ"פ הק' דאף בהר הבית יש להתיר להזות עליו דגם בזה אמרינן דאין שבות במקדש, כמשמעות הגמ' בעירובין ק"ג א', ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ האו"ש שם והמצפ"א והשפ"א בסוגיין.

בפי' הר"י מלוניל לעיל ד' א' כתב דלר' יוחנן דיליף לדין ההזאה ממילואים היו מזין כל ז' בלא שום דילוג בעולם, ומשמע דהיו מזין אף בשבת, ולעיל שם נתבאר די"ל דהוא משום דלדידי' דדין ההזאה כל ז' הוא מדאורייתא לא העמידו דבריהם לאסור הזאה זו,[[392]](#footnote-393) ועוד די"ל דיש להתיר בזה משום דאין שבות במקדש, וזה למש"כ השעה"מ שם דהא דלא התירו הכא מכח הא דאי שבות במקדש הוא בצירוף הא דאין ההזאה אלא מדרבנן, ועיי"ש במש"נ עוד בזה.[[393]](#footnote-394)

**וכל אימת דמתרמי תלתא בתשרי מפרשינן לי',** בפירש"י כתב דהיינו אע"ג דל"ה רביעי שלו בשבת ונמצאת הזאתו בטלה ב' ימים, והגבו"א עמד בזה דהרי הזאתו בטילה ג' ימים דמלבד שהיא בטילה ביום רביעי שלו ובשבת, גם היא בטילה ביום שכנגד יום השבת, דאם חל שבת באחד מג' ימים הראשונים של ימי הפרישה בטל יום אחד כנגדו מג' ימים האחרונים, ואם חל שבת באחד מג' האחרונים בטל יום כנגדו מג' ימים הראשונים, שהרי הזאת שלישי בלא שביעי או הזאת שביעי בלא שלישי לאו כלום היא,[[394]](#footnote-395) ובהגה' הגרי"א חבר כתב דמש"כ רש"י דהזאתו בטלה ב' ימים, הוא לבד מיום רביעי שלו,[[395]](#footnote-396) אך המאירי כתב דנפקעים ב' ימים אחד משום שבת ואחד משום רביעי לפרישה.

לפ"מ שפירש"י דהא דאמר רבא דכל אימת דמיתרמי וכו' הוא אע"ג דלא מיתרמי רביעי שלו בשבת ונמצאת הזאתו בטילה ב' ימים, נמצא דאתיין ד' רבא כדעת ר"מ דמזין עליו כל ז', - והשעה"מ בפ"א מעיוהכ"פ ה"ד כתב דלדעת הרמב"ם שם דקי"ל כר"ח סגה"כ דאין מזין עליו אלא שלישי ושביעי, צ"ל דמכוון ד' רבא הוא דמפרישין אותו בג' בתשרי אף אם יהא שלישי או שביעי שלו בשבת, אף דעי"ז תתבטל ההזאה שלו לגמרי, וכ"כ הזבח תודה והשפ"א בדעתו, ועמש"נ בזה להלן.

התורי"ד כתב דאם חל ערב יוהכ"פ בשבת מקדימין להפרישו ח' ימים קודם יוהכ"פ כדי לקיים הזאה ג' וז', שאם לא יזה בשביעי מה יועיל הזאתו בשלישי, וכ"כ התור"י הלבן דבכה"ג אם לא יפרישוהו אלא בג' תשרי, נמצא שלא יטהר לגמרי, שהרי אם נטמא ביום פרישתו קודם הפרישה ולא יזו עליו בשבת שהוא יום שביעי לטומאתו, נמצא שלא טהר לגמרי, ועיי"ש שכתב דה"נ אם חל יום ה' תשרי בשבת היו מפרישין אותו בב' בתשרי, כדי שיבא יום שלישי להפרשה בער"ש, דאל"כ נמצא ג"כ שלא יטהר לגמרי, שאם נטמא ביום פרישתו ולא יזו עליו בשבת שהוא יום שלישי לטומאתו לא נטהר, ועד"ז כתב הגבו"א דבהני גווני מפרישין אותו שעה אחת קודם שקיעת החמה, כדי שיתקיים בו בודאי הזאת שלישי ושביעי, - אך הרמב"ם בפ"א מעיוהכ"פ ה"ד כתב דאם חל יום שבת בשלישי או בשביעי שלו דוחין את ההזאה,[[396]](#footnote-397) ולמש"כ השעה"מ ודעימי' בדעתו הוא נלמד מהא דאמר רבא דכל אימת דמיתרמי תלתא בתשרי מפרשינן לי' דקאי על כה"ג שחל שלישי או שביעי שלו בשבת, וכ"כ המאירי דאם חל שלישי או שביעי בשבת אין בו הזאה.

דף מס' 16

**הפרשת מעש"ר ומעשר עני בדמאי**

**ח' ב' - הנחתומין לא חייבו אותם חכמים להפריש אלא כדי תרומ"ע וחלה,** בפירש"י כתב דהיינו דתרומ"ע וחלה צריכין להפריש וליתן לכהן, אך מעש"ר ומעשר עני מפרישין אותן ואין נותנים משום דהמע"ה, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א, - אך הרא"ש בדמאי פ"ב מ"ד כתב דא"צ להפריש מעש"ר ומעשר עני אלא קובע להם מקום להוציא מידי טבל,[[397]](#footnote-398) ועיי"ש שכתב דהוא כדתנן שם פ"ה מ"א, והתם תנן דאומר אחד ממאה ממה שיש כאן הרי בצד זה מעשר ושאר מעשר סמוך לו, ומבו' מדבריו דבכה"ג לא חשיב כהפרשה, אלא כקריאת שם בעלמא, (וזהו שהוצרך לפרש דאע"פ שלא הפריש המעשר יכול להפריש תרומ"ע, וכ"כ הר"ש שם).

התוס' הביאו מירושלמי דפריך מהא דתנן בדמאי פ"ה מ"א הלוקח מן הנחתום כיצד מעשר, והרי דמוטל על הלוקח לעשר, והכא תנן דהנחתום מפריש תרומ"ע וחלה,[[398]](#footnote-399) ומשני ר' יוחנן דכאן בעושה בטהרה והתם בעושה בטומאה, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דשאני דין העושה בטהרה מדין העושה בטומאה, וכ"כ הרא"ש בדמאי שם, - אך הר"ש שם פ"ב מ"ד כתב לפרש בע"א, וכ"כ הרדב"ז בפ"ט ממע"ש הי"ב בדעת הרמב"ם שם, אך המהר"י קורקוס שם פירש לדבריו בע"א, - ובביאור הגר"א לירושלמי שם פירש בע"א, ואכמ"ל.

התוס הביאו מירושלמי דפריך אהא דתנן דנוטל כדי תרומ"ע וחלה, דהרי חלה אינה חייבת בדמאי כדתנן בדמאי פ"א מ"ג דחלת ע"ה פטורה מן הדמאי, וכתבו דהומ"ל דכל הא דפטור הוא בחלה שהפריש ע"ה ומשום דאימת קדשים עליו וכו', אלא פריך לר יוחנן דס"ל בירושלמי בפ"ק דדמאי דהא דחלת ע"ה פטורה הוא משום דכשגזרו על הדמאי לא גזרו על דברים הללו, והביאו מירושלמי דמשני דכל הא דחלת ע"ה פטורה הוא בטורח לגבל במי פירות וכו' וכיון שטרח כולי האי מסתמא תקוני נמי תקנה,[[399]](#footnote-400) ומשני עוד דאיירי כשטרח להביא גבל שעושה בטהרה דמסתמא ודאי תיקן, - וצ"ב שהרי כבר פירשו התוס' דדברי הירושלמי הם כר' יוחנן דהא דחלת ע"ה פטורה מן הדמאי אי"ז משום דתלינן שהע"ה תיקנה, אלא הוא משום דלא גזרו דמאי על חלה, וא"כ היאך נימא דכל הא דפטורה הוא כשטרח לגבלה במי פירות או כשטרח להביא גבל שעושה בטהרה,[[400]](#footnote-401) ובביאור הגר"א לירושלמי פירש לשנויי דהירושלמי בע"א, עיי"ש.

**טעם הא דמפרישין מעש"ר ומעשר עני מדמאי**

**מעש"ר ומעשר עני נמי לא המע"ה,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון שהפריש והוציאו מידו טבל אין בו אלא ספק גזל לויים ועניים והמע"ה, וכ"כ הריטב"א, וכ"ה מבו' בפירש"י במכות ט"ז ב' ד"ה א"צ לקרות וי"ז א' ד"ה קורא שם ובד' הר"ש בדמאי פ"ד מ"ג ובד' הראשונים בכ"ד.

אך הרמב"ם בפ"ט ממעשר כתב דאין מפריש מן הדמאי אלא תרומ"ע מפני שהוא עון מיתה ומע"ש שאין בזה הפסד שהרי בעליו אוכלין אותו, אבל מעש"ר ומעשר עני אין מפריש מן הדמאי מפני שהוא ספק והמע"ה וכו', ואע"פ שאין מפריש מעשר עני מן הדמאי, צריך לקרות לו שם ואינו מפריש כדי לקבוע מע"ש שמעשר עני בשלישית וששית במקום מע"ש של שאר שני השבוע,[[401]](#footnote-402) וכתב עוד דצריך לקרוא שם למעשר ראשון משום דאינו רשאי להפריש תרומ"ע קודם המעשר לכתחילה, ומבו' בדבריו דעיקר חיוב דמאי שחייבו חכמים הוא להפריש תרומ"ע ומע"ש, אך מעש"ר ומעשר עני כיון דהמע"ה א"צ כלל להפריש, ומ"מ צריך לקרוא שם על מעשר עני כדי לקבוע מע"ש, וצריך לקרוא שם על מעש"ר, משום דאינו רשאי להפריש תרומ"ע קודם המעשר לכתחילה.

והמהר"י קורקוס שם ה"ג כתב בביאור הפלוגתא בזה, דהרמב"ם לטעמי' בפ"י ממאכ"א הי"ט וה"כ דאין חייבין מיתה אלא על טבל הטבול לתרומה גדולה או לתרומ"ע, אך כל שהופרשו ממנו תרומה גדולה ותרומ"ע ולא הופרשו ממנו מעשרות אין חייבין עליו מיתה, וע"כ לא חייבו בדמאי להפריש מעשרות,[[402]](#footnote-403) וכמשמעות הברייתא בסוטה מ"ח א' דעיקר מה שחששו בדמאי הוא משום עוון מיתה, (אך כל דליכא עוון מיתה לא חששו, משום דרוב ע"ה מעשרין), ולא חייבו אלא להפריש תרומ"ע דיש בטבלו עוון מיתה, ולהפריש מע"ש שאין בדבר הפסד, ומ"מ חייבו לקרוא שם על מעשר עני, כדי שלא יתרשל במע"ש בשנת מע"ש, (כיון דמעשר עני הוא במקום המע"ש), וחייבו לקרוא שם על מעש"ר מפני התרומ"ע,[[403]](#footnote-404) אך ש"ר ס"ל דגם בטבל למעשרות איכא עוון מיתה, וע"כ תיקנו להפריש כל המעשרות.

בעיקר ד' הרמב"ם צ"ב דכ"ה דחייבו להפריש מע"ש משום שאין בדבר הפסד, הי' להם לחייב להפריש מעש"ר ומעשר עני ולעכבו לעצמו דלי"ב הפסד, - וצ"ל דהוא משום דעיקר דין ההפרשה הוא כדי לקיים את דינו, וע"כ אם היו חכמים מחייבין בדמאי בהפרשת מעש"ר ומעשר עני, אף הי' צריך ליתנם ללוי ולעני, וזה מתישב טפי למש"כ בתשו' הרמב"ם סימן של"ג דמצות ההפרשה דדמאי היא מצוה ודאית מדרבנן, עייש"ה, וע"כ אם היו מחייבין בהפרשת מעש"ר ומעשר עני, אף הי' צריך ליתנם ללוי ולעני.

**טעם הא דא"צ ליתן מעשר עני של דמאי לעניים ולא חשיב כספיקא דאיסורא**

הרמב"ן והרשב"א בנדרים ז' א' כתבו בהא דאיבעיא לן אם יש יד לצדקה דתיקו דאיסורא לחומרא, והר"ן שם תמה ע"ז דספק ממון עניים הו"ל ספק ממון דלקולא, והוכיח ממה שאמרו הכא דמעש"ר ומעשר עני המע"ה, אלא מע"ש נפרשוה ונסקוה וניכלוה בירושלים, ואם ספק מתנו"ע הוי ספיקא דאיסורא, א"כ כ"ה דקשיא לי' מע"ש תיקשי לי' נמי מעשר עני, ובע"כ דספק ממון עניים לא מיקרי ספיקא דאיסורא אלא ספיקא דממונא ולקולא, - ובדעת הרמב"ן והרשב"א י"ל למש"כ המחנ"א בהל' נדרים ס"ח ובהל' צדקה ס"ב דהא דס"ל דספק צדקה לחומרא הוא משום ספיקא דנדרים דקי"ל בפיך זו צדקה והוי ככל נדר דספיקו לחומרא, וכ"כ בתשו' מהרי"ט ח"ב חו"מ סימן קכ"ד, וע"כ כ"ז הוא בצדקה אך במעשר עני דליכא נדר כלל הו"ל ספק ממון ולקולא, וכ"כ הקר"א והחת"ס בנדרים שם בתו"ד, וכ"ה בתשו' בני שמואל למהר"ש חיון סימן ל"ה, - והקר"א שם כתב עוד דשאני דמאי דאינו אלא מדרבנן, והיינו דכיון דרוב ע"ה מעשרין ומדינא ל"ה לחוש, הרי דאף דהחמירו לחוש לענין איסור, מ"מ לא החמירו לענין הנתינה לעניים.[[404]](#footnote-405)

**טעם הא דא"צ ליתן מעשר עני של דמאי לעניים מכח דינא דצדק משלך ותן לו**

בחולין קל"ד א' אמרו דספק לקט לקט משום דכתיב עני ורש הצדיקו צדק משלך ותן לו, והמשנ"ר בפאה ספ"ד ובדמאי פ"ד מ"ג הק' דא"כ מ"ט א"צ ליתן מעשר עני של דמאי לעניים ולא אמרינן דצדק משלך ותן לו, וקשיא כן גם בהא דא"צ ליתן מעש"ר של דמאי ללויים, שהרי בגמ' בחולין מבו' דדינא דצדק משלך הוא גם במתנו"כ, - ובד' הטו"א בר"ה י"ד א' מבו' דהוא משום דרוב ע"ה מעשרין, ובמקום רוב ליכא לדינא דצדק משלך ותן לו, עיי"ש, אך המרדכי בחולין סימן תשל"ז צידד בתו"ד דדינא דצדק משלך ותן לו הוא אף היכא דאיכא רוב, וכ"כ הנתיה"מ בכללי תפיסה סק"ב, - וי"ל עוד, לפי המבו' בד' התוי"ט בפאה פ"ה מ"א דהא דספק לקט לקט משום דצדק משלך ותן לו הוא חיוב ודאי, שחייבה תורה ליתן גם את ספק הלקט לעניים,[[405]](#footnote-406) וי"ל דל"ש הך דינא אלא בלקט, שהרי כל תבואה ותבואה דינה הוא שאם תהא לקט תהא לעניים, ומדינא דצדק משלך אמרינן דגם אם היא ספק לקט הוי לעניים, ומשא"כ במעש"ר ומעשר עני דמעיקרא א"א ליתן אלא אחד מעשר, וא"א לומר דדין הנתינה על כל השדה דאם תהא מעשר עני יהא לעניים, ואין דין הנתינה אלא על המעשר, וע"כ כל שהוא ספק אם הוא מעש"ר ומעשר עני א"א לומר דיש ע"ז דין נתינה בודאי.[[406]](#footnote-407)

**אם צריך ליתן תרומ"ע של דמאי לכהן בחינם**

התוס' כתבו דאף דמעש"ר ומעשר עני א"צ ליתן משום דהמע"ה, מ"מ תרומ"ע צריך ליתנה לכהן בחינם, וכ"כ בפירש"י בסוטה מ"ח א' ד"ה מפריש תרומת מעשר והרא"ש בריש דמאי, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בריש דמאי ובשלהי מע"ש ובפ"ט ממעשר ה"ה, כמש"כ התוי"ט בריש דמאי בדעתו, - אך הטור ביו"ד סימן של"א כתב דמוכר התרומ"ע לכהן,[[407]](#footnote-408) והב"י שם כתב דהוא משום דדמי למעש"ר ומעשר עני שמעכבו לעצמו דהמע"ה, וה"נ בתרומ"ע דמוכרה לכהן והדמים שלו.

ובטעמא דש"ר דס"ל שנותנה לכהן בחינם ולא אמרינן בזה דהמע"ה, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דכיון דדבר מועט הוא שאינו אלא חלק אחד מק' ועוד דדמי' מועטין שהוא צריך למוכרה בזול שאין לה אוכלין מרובין תיקנו רבנן שיתננה לכהנים. - **ב** בפירש"י בסוטה שם כתב דכיון שיש בו עוון מיתה החמירו עליו שלא לעכבו אצלו ולמכור לכהן, גזירה שמא כשישהו אצלו יבא לאכלו, וכ"כ הרא"ש בריש דמאי. - **ג** בד' הרמב"ם בפ"ט ממע"ש ה"ב מבו' דאף במעש"ר ומעשר עני אם היו מחייבין חכמים בהפרשה, הי' צריך ליתנם ללוי ולעני, ומה שאמרו הכא דהמע"ה, היינו דכיון דהמע"ה ע"כ לא חייבום כלל בהפרשה, עיי"ש, ונתבאר לעיל, ולפ"ז הרי דע"כ בתרומ"ע שחייבו חכמים בהפרשה, צריך ליתנה לכהן, וכ"כ המאירי בב"מ נ"ה ב' דכיון שהיתה התקנה על תרומ"ע שיש בה עוון מיתה, הרי היא מכח התקנה כאילו באה מן הטבל וזכו בה הכהנים.

**בהא דפטרו את הנחתומין ממע"ש**

**לא אטרחונהו רבנן,** נחלקו הראשונים בביאורו, דבפירש"י כתב דהיינו דמה"ט סמכו על רוב ע"ה מעשרין הן, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א, ומשמעות דבריהם דהיינו דמה"ט פטרו דמאי זה ממע"ש,[[408]](#footnote-409) ועמש"נ להלן אם פטרוהו לגמרי או לא פטרו אלא דא"צ להעלותו לירושלים, וכ"כ הגבו"א הכא, ונקט דהיינו דא"צ להפריש כלל מע"ש,[[409]](#footnote-410) - אך בד' התוס' מבו' דלא פטרום כלל מחובת מע"ש, אלא היינו דהטילו חובת ההפרשה על הלוקח, וזהו שכתבו דהא דא"צ להפריש היינו במוכר לחבר אבל במוכר לע"ה צריך להפריש,[[410]](#footnote-411) וכ"כ התור"י הלבן, וכ"ה מבו' בד' הר"ש בדמאי פ"ב מ"ד, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט ממע"ש הי"ב דהלוקח יפריש, וכן מסיק הגבו"א לעיל בסוגיין.

התוס' הרא"ש נסתפק בהא דפטרום חכמים, דשמא היינו רק דא"צ להעלותו לירושלים דלגבי הלאו דלא תוכל לאכול בשעריך סמכו על רוב ע"ה מעשרין, אך צריך להפריש מע"ש דלגבי טבל דבמיתה לא סמכו ע"ז, או דכיון דלאו אורחא דמילתא הוא שיקרא עליו שם מע"ש ויאכלנו חוץ לירושלים, סמכו על רוב ע"ה מעשרין אף בעוון טבל דאיכא מיתה, - ובפירש"י בד"ה נפרשו משמע דפטרום אף מחובת ההפרשה, וזהו שכתב דפריך דיפרישו כדי לתקן טבלו, אך בד' הריטב"א מבו' להדיא דלא פטרום לגמרי מהפרשת מע"ש, אלא דא"צ להעלותו ולאכלו בירושלים.

הגבו"א לעיל בסוגיין הק' ע"ד רש"י ודעימי' דבנחתומין פטרו לגמרי מהפרשת מע"ש, מהא דתנן בדמאי רפ"ה דהלוקח מן הנתחום כיצד מעשר וכו' ומע"ש בצפונו וכו', והרי דהלוקח מן הנחתום צריך להפריש מע"ש ולפדותו או להעלותו לירושלים, ואם הלוקח צריך להפריש מע"ש, ה"ה דהנחתום עצמו כשהוא אוכל צריך להפריש,[[411]](#footnote-412) וכתב דצ"ל דהך מתניתין איירי בנחתום המוכר בפלטר או בחנותו שהוא סמוך לפלטר דבכה"ג לא פטרו את הנתחום, וכמו שאמרו בירושלמי בדמאי, ולכאו' י"ל עוד, דכל הא דפטרו בנחתום מן הדמאי, הוא בגונא דחובת ההפרשה מוטלת על הנחתום, ובכה"ג אף הלוקח ממנו א"צ לעשר, אך בההיא דהתם דאיירי בגונא דחובת ההפרשה מוטלת על הלוקח, וכמו שהביאו התוס' מירושלמי, לא פטרו כלל מן הדמאי.

**בטעם הא דלא הצריכו את הנחתומים להפריש מע"ש ולחללו על שו"פ**

התו"י הק' דמ"ט לא הצריכו לחלל המע"ש על שו"פ דהקדש שחיללו על שו"פ מחולל וה"ה במע"ש,[[412]](#footnote-413) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתבו דלא רצו חכמים לתקן שיחללנו על שו"פ שמא יעשה כן גם במע"ש ודאי או בהקדש, וכ"כ התוס' הרא"ש.[[413]](#footnote-414) - **ב** הריטב"א כתב דכיון דפטרום רבנן מלאכול בירושלים ולפדותו בשויו, פטרום לגמרי ולא אטרחינהו כלל כדי שלא יהא פקפוק בדבר ושמא לא יטרחו לפדות אפי' בשו"פ. - **ג** התו"י כתבו לדון דאף דהקדש שחיללו על שו"פ מחולל, מ"מ במע"ש ל"מ לחללו על שו"פ, וכ"כ התוס' הרא"ש בשם רבינו אלחנן, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי מע"ש רפ"ד.

הריטב"א תמה ע"ד הסוברים דל"מ לחלל מע"ש על שו"פ, דמ"ט חמיר מעשר מהקדש דמהני לחללו על שו"פ, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב ממע"ש ה"ב דהורו הגאונים דאם רצה לפדותו שוה מנה בפרוטה לכתחילה בזה"ז פודה דלא יהי' זה חמור מן ההקדש,[[414]](#footnote-415) - ובדעת החולקים י"ל כמש"כ הגר"א ביו"ד סימן רצ"ד סק"כ, דהרי הא דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, הוא משום דאין אונאה להקדש, כמו שאמרו בב"מ נ"ז א' ותמורה כ"ז א', ובמע"ש ונטע רבעי ליכא לה"ט, ועיי"ש שכתב דטעם הסוברים דמע"ש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, הוא משום דקי"ל כר"מ דמע"ש ונטע רבעי הוו ממון גבוה, ודמי להקדש, אך לדעת ר"י דהוו ממון הדיוט ל"מ לחללו על שו"פ,[[415]](#footnote-416) ושו"ר שכ"ה להדיא בתור"פ בסוגיין.

**ולא שימשו בו אלא י"ח כה"ג,** בספה"י לר"ת סימן ש"ד כתב דגרסינן ח' כה"ג, עיי"ש, והתוס' האריכו לקיים גירסת הספרים י"ח כה"ג, - והתו"י והתוס' הרא"ש כתבו די"ג י"ב כה"ג, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ בפי' המיוחס לרש"י בדה"א ה' ל"ו, וכ"כ בהגה' הגר"א בסוגיין ובביאורו בדה"י שם, עיי"ש.

התו"י הק' דמ"ט לא חשיב יהוידע הכהן בבית ראשון, וכתב דשמא אחד מהם הי', - אך התוס' הרא"ש כתב די"ל דאותן דורות שמנויין בדה"י שהיו כה"ג זאח"ז כשמת אחד מהם הי בנו קטן ול"ה ראוי לכהונה גדולה וכיהן יהוידע ואחר מות יהוידע מינו כה"ג בנו של אותו שהי' כה"ג קודם יהוידע,[[416]](#footnote-417) וכתב דלפ"ז יש לקיים גירסת הספרים שהיו י"ח כה"ג.

**מ' שנה ששימש שמעון הצדיק ופ' ששימש יוחנן כה"ג,** היחוסי תנו"א בע' יוחנן כה"ג ובע' ינאי כתב דמשמע דשמעון הצדיק שימש קודם יוחנן כה"ג, ועיי"ש בדבריו בע' ינאי שנקט דיוחנן כה"ג ששימש פ' שנה ונעשה צדוקי הוא יוחנן אביו של מתתיהו, והוא יוחנן כה"ג שגזר על הדמאי, וכ"ה מבו' גם בד' התשב"ץ בח"ג סימן קל"ה.[[417]](#footnote-418)

אך הס' יוחסין במאמר ראשון כתב דיוחנן אביו של מתתיהו הוא יוחנן כה"ג שגזר על הדמאי וכו', ויוחנן כה"ג שנעשה צדוקי הוא בן בנו של מתתיהו, וכ"כ הכס"מ בפ"ט ממעשר ה"א, והבאר שבע בסוטה מ"ז א', והגר"א באמרי נועם בברכות כ"ט א', וכן האריך בזה בתשו' אהל יעקב למהר"י ששפורטש סימן ע' ד"ה ואל יטעה הטועה ובס' ציצת נובל צבי עמ' 228, עיי"ש, ולפי דבריהם צ"ע דמ"ט לא חשיב הכא ליוחנן כה"ג אביו של מתתיהו, - ועד"ז הק' התורי"ד שהרי כל מלכי חשמונאי היו כהנים גדולים ולמה אינו מונה אותם,[[418]](#footnote-419) והם היו כהנים גדולים ק"ג שנים ולא נשאר לאחרים אפי' חצי שנה, וגם הי' לו למנות יהושע כה"ג, ואחריו הי' עזרא כה"ג ושרף את הפרה,[[419]](#footnote-420) - והתו"י כתבו דהא דלא חשיב יהושע בן יהוצדק ויוחנן בן נרבאי שמא הוא משום דלא האריכו ימים.[[420]](#footnote-421)

**א"ר יוחנן בן תורתא,** התור"פ כתב דמצינו באגדה דנקרא בן תורתא לפי שנתגייר על מעשה הפרה, עיי"ש, וכן הביאו התו"י ותוס' הרא"ש והערכי תנו"א ע' ר' יוחנן בן תורתא, מפסיקתא.[[421]](#footnote-422)

**מתוך ששהו את קיניהן וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דהיו הנשים ממתינות שם עד שיקריבום ומשתהות מלחזור למקומן אצל בעליהן ומבטלין את הנשים מפו"ר,[[422]](#footnote-423) - אך המאירי כתב דהוא משום שהן היו נוהגות סלסול בעצמן שלא לחזור לבעליהן עד שיקרבו קיניהן, אף דמדינא אין קיני יולדת מעכבין אותן מבעלה, (שאין הקרבת הקינים מעכבת אלא ביאת מקדש ואכילת בשר קדש).

**בזיון קדשים דכתיב גם בטרם יקריבון את החלב וכו',** בפסחים נ"ט ב' ילפינן מקרא דאין כהנים רשאין בחזה ושוק קודם הקטרת אימורים, ובד' התוס' בביצה כ' ב' ד"ה מאי בינייהו והרא"ש בנדרים י"א ב' מבו' דהיינו דאסור הבשר באכילה קודם הקטרת אימורים, - אך בשיעורי הגרי"ד בזבחים מ"ד א' כתב בשם הגרי"ז דבד' הרמב"ם לא הוזכר דאיכא איסור אכילה קודם הקטרה, ומשמעות דבריו בפ"ט ממעה"ק הי"א דהוא דין בזכיית הכהנים דאינם זוכין בחזרה ושוק קודם הקטרה, ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו הכא דהוי בזיון קדשים, ואם הי' בזה איסור אכילה ל"ה בעינן להא דהוא בזיון קדשים, ובע"כ דשרי באכילה אלא דליכא מצות אכילה, וזהו הבזיון קדשים שאכלו באופן דליכא מצוה באכילתו.

**מקדש ראשון מפני מה חרב מפני ג' דברים שהיו בו וכו',** בנדרים פ"א א' ובב"מ פ"ה א' מפרשינן להא דכתיב בקרא על מה אבדה הארץ וגו' דדבר זה נשאל לחכמים וכו' עד שפירשו הקב"ה בעצמו דכתיב ויאמר ד' על עזבם את תורתי וכו' ומפרשינן דהיינו שלא בירכו בתורה תחילה, והתו"ח בב"מ שם הק' דהוא דלא כמו שאמרו הכא דמקדש ראשון חרב על ג' עבירות, - וכתב דהא דכתיב על מה אבדה הארץ היינו דכיון שעסקו בתורה מ"ט לא הצילה אותם התורה מן החטא שלא תאבד הארץ, וע"ז פירש הקב"ה דהוא משום שלא בירכו בתורה תחילה, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

והט"ז באו"ח סימן מ"ז סק"א כתב דהא דנשאל על מה אבדה הארץ, היינו שכבר עברו על ג' עבירות ומה נשתנה עכשיו, וע"ז פירש הקב"ה דהא דלא נחרבה קודם הוא לפי שהתורה היתה מגנת עליהם, אבל אחר שעזבו את תורתי נפקדו על מה שלא שמעו בקולי בג' עבירות, ועד"ז כתב האלשיך הק' באיכה א' ז'.[[423]](#footnote-424)

ובאיכ"ר בפתיחתא אמרו דמצינו שויתר הקב"ה על ע"ז ועל ג"ע ועל שפ"ד ולא ויתר על מאסה של תורה שנא' על מה אבדה הארץ, על ע"ז ועל ג"ע ועל שפ"ד אין כתוב כאן אלא על עזבם את תורתי, ומייתינן התם להא דכתיב ואתי עזבו ואת תורתי לא שמרו, דהלואי אותי עזבו ותורתי שמרו שמתוך שהיו מתעסקין בה המאור שבה הי' מחזירן למוטב.

**ע"ז דכתיב כי קצר המצע מהשתרע וכו',** התור"י הלבן הק' דמצינו בפסוקים הרבה בפירוש שעבדו ע"ז, ומ"ט לא הביא אלא מהך קרא שאינו משמע בפירוש אלא ע"י דרשא, וכתב דהוא משום שהנביא הקפיד בכאן, והיינו דבהך קרא נתפרש דבאה עליהן פורענות מכח זה, וכמש"כ בפירש"י בישעי' כ"ח כ'.

**אבל במקדש שני וכו' לפי שהיתה בו שנאת חנם וכו',** הסמ"ק בסימן ח' כתב דמהכא נלמד דעוון שנאת חנם גדול מאד, שהרי אותם שהיו בהן ג' עבירות נגאלו מיד לאחר ע' שנה ואותן שלא הי' בהן רק שנאת חנם עדין לא נגלה קצם, והביאו הארחות חיים בהל' כיבוד אב ס"ה, אך בהגה' ר"פ שם כתב דיש ליתן טעם דבבית ראשון אחר שגלו חזרו בתשובה מאותן ג' עבירות, אבל בבית שני שחרב מפני שנאת חנם עדיין לא פסקה, ועיי"ש שכתב דאעפ"כ הקב"ה בעתה יחישנה ויסיר שנאת חנם ממנו כדכתיב (ישעי' י"א י"ג) וסרה קנאת אפרים וגו', - וכבר נחלקו בזה בירושלמי בפירקין, עיי"ש.

**ללמדך ששקולה שנאת חנם כנגד ג' עבירות עבודה זרה גילוי עריות ושפיכות דמים,** בדרשות הר"ן דרוש י' כתב דהוא משום דשנאת חנם הוא עבירה שמתמיד בה האדם תמיד ואין שום תועלת והנאה לאדם בה ואין הטבע נוטה אלי', ובג' עבירות הטבע נוטה יותר להן יותר ממה שנוטה לשנאת חנם, והנכשל באותן עבירות אינו נכשל בהן אלא פעם אחת בהן מרובה, ומשא"כ בשנאת חנם שנכשל האדם תמיד, - ועמש"כ עוד בזה בתשו' הרשב"א החדשות סימן שס"ח, והמהר"ל בנתיבות עולם לב טוב פ"א, והחפץ חיים בהקדמה.

**רשעים היו אלא שתלו בטחונם בקב"ה וכו' לפיכך הביא עליהן הקב"ה ג' גזרות,** המהרש"א בח"א בשבת קל"ט א' כתב דהיינו דהי' ראוי להביא עליהן פורענות שמכלה את הכל, אלא לפי שתלו בטחונם בקב"ה ע"כ הביא עליהן הקב"ה ג' גזרות כנגד ג' עברות ולא בכליון גמור, עיי"ש.

**ראשונים שנתגלה עוונם,** בפירש"י כתב דהיינו דלא היו מכסין פשעיהן,[[424]](#footnote-425) - אך בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו שנתגלה עוונם במקרא על מה גלו, וכ"כ התוס' הרא"ש.

**תנו עיניכם בבירה איכא דאמרי אמר להו עידיכם בירה,** הגבו"א עמד דמאי איכא בין הני תרי לישני, ועיי"ש מש"כ בזה.

**ומה ר' אליעזר וכו' ול"ה משתעי ר"ל בהדי' וכו',** התוס' כתבו דהיינו דל"ה מתחיל לדבר עמו, אבל כשר"א הי' מתחיל לדבר עם ר"ל הי' משיב לו כמו שמצינו בזבחים ה' א', וכ"כ התוס' הרא"ש, - אך התו"י ותור"פ כתבו דהא דל"ה משתעי ר"ל בהדי', היינו דל"ה פותח לדבר; עמו שום מילתא דבדיחותא, אבל בד"ת התחיל לדבר עמו, ועד"ז כתב הגבו"א, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**אע"ג דיפת אלקים ליפת אין השכינה שורה אלא באהלי שם,** הגבו"א הק' דהכא דריש להאי קרא דיפת אלקים ליפת על הפרסיים וקאי על בנין ביהמ"ק דזכו לבנותו, ובמגילה ט' ב' ילפינן מינה כרשב"ג דבספרים לא התירו שיכתבו אלא יוונית, דיפיפותו של יפת יהיו באהלי שם, והוא לשון יונית, והרי דדריש לה על יון שיהיו ד"ת נכתבים בלשון יוונית, ועיי"ש במש"כ בזה.

**שמעניקין החמה בקומתן,** בפירש"י כתב דהיינו דדומה שצואר נוב ועולה בחלון הרקיע, ועד"ז כתב בפי' רבינו אליקים, - אך בהגה"ה שבתוס' הרא"ש כתב די"מ דהיינו דקודם הנה"ח שעדיין ל"ה נראית בשום מקום בעולם היתה נראית בענק שלהם מפני גבהותם, וי"מ שאפי' כשנשקעה החמה ולא נראית החמה בעולם עדיין היתה נראית בענק שלהם מפני גבהותן.

י"א אלול פ"ב

דף מס' 17

**מזוזה בלשכת פרהדרין ובשאר לשכות**

**י' א'** **- חוץ מלשכת פרהדרין שהי' בה בית דירה לכה"ג,** לקמן י"א ב' תניא דהר הבית והלשכות והעזרות פטורות מן המזוזה, וילפינן לה מדכתיב בית מה בית שהוא חול אף כל שהוא חול יצאו אלו שהן קדש, וצ"ע דא"כ מ"ט לשכת פרהדרין חייבת במזוזה,[[425]](#footnote-426) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בירושלמי אמרו דרבנן לא ממעטי מקרא שערי הר הבית והעזרות, וכ"כ התו"י והתור"פ והריטב"א לקמן שם דהך ברייתא דהלשכות פטורין מפני שהן קדש היא דלא כרבנן דמחייבי בלשכת פרהדרין. - **ב** התוס' הרא"ש לקמן שם כתב דאף דמדאורייתא פטורין כל הלשכות מפני שהן קדש, מ"מ מדרבנן חייבין,[[426]](#footnote-427) וזה דלא כמש"כ התוס' (בד"ה וכי תימא) דהא דמחייבי רבנן הוא מדאורייתא. - **ג** המאירי לקמן שם בסו"ד כתב דהיתה פתוחה בחול ולשכה הפתוחה לחול תוכה חול,[[427]](#footnote-428) וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"א מביהב"ח ה"ט בסו"ד בדעת הרמב"ם דל"ה בה אף קדושת הר הבית וע"כ היא חייבת במזוזה. - **ד** בד' המאירי בסוגיין מבו' דהוא משום דלא נתמעט כל שהוא קדש אלא כשאין בו דירה של חול, כהלשכות שהיו במקדש שהיתה בהן דירה בלילה שהיו שומרין שם ואי"ז דירת חול, אך לשכת פרהדרין שהי' בה דירה של חול לכה"ג חייבת, וכ"ה מבו' בפי' רבינו אליקים, וכ"כ השיח יצחק לקמן בע"ב בדעת הרמב"ם דלא נתמעט מדירת קדש אלא הר הבית והלשכות שהן עשויין לדירת קדש לעשות העבודה, ומשא"כ בלשכת פרהדרין שעשוי' לדירת כה"ג לעשות בה כל צרכיו כמו בביתו והו"ל כדירת חול, והביאו בגל' הגרע"א בפ"ו ממזוזה ה"ו, והוסיף לפרש דהוא משום דהא דשאני שאר לשכות דפטורין, הוא משום דבלשכות לא הותר לדור בהן אלא לצורך עבודה ולא לשאר צרכיו.[[428]](#footnote-429) - **ה** הדרישה בסימן רפ"ו סק"ב כתב דלא נתמעט כל שהוא קדש אלא כשאינה בית דירה גמורה, אלא כבית התבן, אך דירה גמורה שדר בה תמיד חייבת אף שהוא קדש.

התוס' הק' דמ"ט לא חשיב לשכת בית האבן שבה היתה דירה לכהן השורף את הפרה,[[429]](#footnote-430) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דלא חשיב אלא לשכות שבמקדש שבנויות בקדש, ומשא"כ לשכת בית האבן שהיתה בהר הבית. - **ב** התוס' כתבו לפרש עוד, כיון דל"ה בכל שנה אלא אחת לכמה שנים לא חשיב דירה, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ המאירי בשם קצת מפרשים שמאחר שאין דירתם עשוי' לזמן קבוע שבשנה אלא בזמן רחוק אחת בשבוע או ביובל אינה חייבת במזוזה. - **ג** התוס' הרא"ש כתב דכיון דאינה בכל שנה ושנה לא קא חשיב לה, ומשמע דחייבת במזוזה, אלא דלא חשיב לה כיון דאינה בכל שנה ושנה, וכן משמע בד' התו"י, וכן פירש הגבו"א גם בד' התוס'.[[430]](#footnote-431) - **ד** הגבו"א כתב דהוא משום דאין הלשכה של הכהן השורף, והו"ל כשוכר בית פחות מל' יום דפטור מן המזוזה, ול"ד ללשכת פרהדרין דהיתה משל הכה"ג, ונתבאר להלן.[[431]](#footnote-432) - **ה** האו"ש בפ"ו ממזוזה ה"ו כתב דהוא משום דאף לרבנן דדירה בע"כ שמה דירה, היינו דוקא במקום שאנשים יכולים לבא אליו, אבל לשכת בית האבן שאחיו הכהנים אינן נוגעין בו ואסור לבא אליו איש זולתי הוא לבדו ודאי ל"ה דירה.[[432]](#footnote-433)

**והלא כמה לשכות היו במקדש שהי' להן בית דירה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו לשכות שהיו לשומרי הבית, וכ"כ התוס' לקמן בסוגיין ד"ה רבנן (הב') די"ל דהיינו לשכות שהי' בהן דירת עראי כגון לשכות שהיו שומרים בהן בלילה, וכ"כ המאירי, וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש. - **ב** התוס' לקמן בסוגיין ד"ה רבנן (הא') כתבו שהי' בהן בית דירה לפעמים לאיזה צורך, וכ"כ הגבו"א בתו"ד דהיינו לשכות שהיו לבית דירה יותר מל' יום. - **ג** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו כגון לשכה שעל פני הבירה שהי' בה דירה לכהן השורף את הפרה

**ול"ה להן מזוזה,** התוס' הרא"ש כתב בתו"ד דלדעת רבנן טעם הא דשאר הלשכות שהיו במקדש פטורין מן המזוזה, ול"ד ללשכת פרהדרין דחייבת, הוא משום דל"ה דרין בהן אלא בלילה ודירת לילה לא שמה דירה, וכ"כ המאירי לקמן י"א ב', - אך המאירי בסוגיין כתב דטעם הא דשאר לשכות היו פטורין מן המזוזה הוא משום שהן קדש, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ו, ועמש"נ לעיל בטעם הא דשאני לשכת פרהדרין דחייבת.

במנחות מ"ד א' דתניא הדר בפונדקי בא"י והשוכר בית בח"ל כל ל' יום פטור מן המזוזה מיכן ואילך חייב, אבל השוכר בית בא"י עושה מזוזה לאלתר משום יישוב דא"י, ופירש"י דהיינו משום דלאחר שקבעה שוב אינו נוטלה משם אפי' יוצא ממנו כמו שאמרו בב"מ ק"ב א', וע"כ בקושי יצא ממנה מפני טורח מזוזה אחרת, ואפי' יוצא ממנה ישכרנה אחר מהרה כשימצאנה מזומנת במזוזה ונמצאת א"י מיושבת.

והגבו"א בסוגיין הק' דא"כ מ"ט לשכת פרהדרין חייבת במזוזה, הרי דירת כה"ג ל"ה אלא בז' ימי הפרישה, והו"ל כדר בפונדקי דכל ל' יום פטור מן המזוזה, ואף אי נימא דדמי לשוכר בית בא"י דחייב במזוזה לאלתר, הרי מפרשינן דהא דחייב הוא משום ישוב א"י, וה"ט לא שייך בלשכה זו דאינה מיוחדת אלא לכה"ג בז' ימי הפרישה וכל השנה לאו בת דירה היא, ועוד דא"כ אין חיובה אלא מדרבנן, ולקמן בסוגיין משמע דחיובה הוא מדאורייתא,[[433]](#footnote-434) ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** הגבו"א כתב לישב למש"כ התוס' במנחות שם בפי' קמא דהא דשוכר אחר ל' יום חייב במזוזה הוא מדאורייתא דאף בית אחרים חייב במזוזה, אלא דכל ל' יום פטור משום דלאו בית דירה דידי' הוא, וכתבו לדמותו להא דנשתהה ל' יום הרי הוא כאנשי העיר, ולפ"ז י"ל דאע"ג דבעלמא עד ל' יום אינו בכלל דירה וישוב דידי', אפ"ה לגבי כה"ג כיון דבע"כ רמי רחמנא עלי' שיפרש בז' ימים הללו בקודש, עשה לשכה מקום פרישתו מיד לדירת קבע, וחייב במזוזה מדאורייתא, אך כתב דאי"ז מתישב למש"כ התוס' שם בפי בתרא דאף לאחר ל' יום אינו חייב מדאורייתא משום דבעינן ביתך, דלפ"ז הי' בדין דיהא פטור ממזוזה בז' ימי הפרישה, הרי פחות מל' יום פטור אפי' מדרבנן.[[434]](#footnote-435) - **ב** הגבו"א כתב לישב עוד, דכיון דכל כה"ג הי' בונה לשכת פרהדרין משלו, כמו שאמרו לעיל ח' ב', ע"כ הויא כדירה שלו דחייבת במזוזה מה"ת,[[435]](#footnote-436) ועיי"ש במש"כ עוד בזה. - **ג** בתשו' מהר"ם שיק יו"ד סו"ס רפ"ו כתב דהר הבית והעזרות היו של כל ישראל, וע"כ הו"ל כבית השותפין דחייב מדאורייתא כשדר בו. - **ד** בתשו' שאילת דוד יו"ד סימן ח' כתב דכיון דהכה"ג דר בה מכל ישראל הוי כמו שהשכירו לו וחייבת במזוזה מכח המשכיר, וזה למש"כ שם דהמשכיר בית לחבירו לפחות מל' יום חייב המשכיר במזוזה, כיון דהוא משתמש בביתו לדיורי השוכר, - **ה** בתשו' דובב מישרים ח"א סימן י"ב כתב דכיון דהי' הכה"ג דר בה ז' ימים בכל שנה, ובמשך השנים יהא דירתו שם יותר מל' יום חייב במזוזה, ועיי"ש שהוכיח מזה דהשוכר בית ליותר מל' יום חייב במזוזה מיד, ונחלקו בזה רבוותא, ואכמ"ל. - ועמש"כ עוד בזה בחי' רא"ל סימן י"ח ובפי' פרשה סדורה סקכ"ט.

**מ"ט דר' יהודה,** בירושלמי אמרו דטעמא דר' יהודה הוא משום דממעט מקרא דבשעריך שערי הר הבית והעזרות, ובדעת הבבלי שלא פירש כן בטעמא דר' יהודה דהוא משום דדירת קדש פטורה מן המזוזה מצינו כמה דרכים, **א** הריטב"א לקמן י"א ב' כתב דהוא משום דא"כ ל"ה גזרינן בה משום שלא יאמרו כה"ג חבוש בבית האסורין, שהרי כו"ע ידעי דמפני שהיא קדש פטורה, ומהא דגזר בה ר' יהודה בע"כ דלית לי' לה"ט דיצאו אלו שהן קדש, וכ"כ התו"י והתור"פ לקמן י"ב א'. - **ב** התוס' הרא"ש לקמן י"א ב' כתב דהוא משום דדירת קדש חייבת מדרבנן. - **ג** המאירי לקמן י"א ב' כתב דלשכת פרהדרין לא היתה קדש, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"א מביהב"ח ה"ט, ונתבאר לעיל. - **ד** המאירי בסוגיין כתב דלא נתמעט כל שהוא קדש אלא כשאין בו דירה של חול, ונתבאר לעיל.[[436]](#footnote-437)

**חיוב מזוזה בדיורין פחות מל' יום**

**סוכת החג בחג ר' יהודה מחייב,** מהא דמחייב ר' יהודה בסוכת החג, ואף בטעמא דרבנן דפטרי נתחבטו הראשונים, ונתבאר להלן, מבו' דאף דהשוכר בית אינו חייב במזוזה אלא לאחר ל' יום, מ"מ בעה"ב הדר בביתו פחות מל' יום חייב במזוזה,[[437]](#footnote-438) - אך בד' הגרע"א בכו"ח סימן נ"ט לא משמע כן, וצ"ע.

**ותני עלה ר' יהודה מחייב בעירוב ובמזוזה ובמעשר,** הגבו"א הק' דכיון דעיקר הקו' הוא מהא דמחייב ר' יהודה במעשר, כמו שאמרו וכי תימא מדרבנן וכו' אלא מעשר מי איכא למימר מדרבנן, מ"ט איצטריך לאתויי להא דתני עלה, ומ"ט לא סגי במתניתין דמחייב ר' יהודה במעשר, - אך בפירש"י ד"ה ובמזוזה משמע להדיא דעיקר הא דפריך הוא מהא דמחייב ר' יהודה במזוזה, ולכאו' היינו דהי' מקום לחלק דאף דבית שאינו לימות החמה ולימות הגשמים אינו בית, מ"מ סגי בזה לחייב במעשר, וע"כ לא פריך אלא מהא דמחייב ר' יהודה אף במזוזה,[[438]](#footnote-439) וכ"כ השיח יצחק.

**וכ"ת מדרבנן,** התוס' הק' דאם סוכת החג חייבת מדרבנן א"כ גם בלשכת פרהדרין יש לחייב מכח זה ומ"ט הוצרכו להא דלא יאמרו כה"ג חבוש בבית האסורין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאה"נ דלפ"מ דס"ד השתא הרי דהא דמחייבי רבנן בלשכת פרהדרין הוא מה"ט ולא מטעמא דשלא יאמרו כה"ג חבוש.[[439]](#footnote-440) - **ב** התוס' לקמן בסוגיין ד"ה ורבנן (הב') כתבו דגם מה שאמרו וכ"ת מדרבנן היינו דשמא יאמרו היושב בסוכה בחג חבוש הוא בבית האסורין. - **ג** התו"י כתבו בשם רבינו הזקן דרק בסוכה המסורה לכל גזרו אטו בית, אבל לשכת פרהדרין מסורה לזריזין ובשביל כך לא יניחו מלהניח מזוזה בבתיהם ואינשי דעלמא לא מסקו אדעתייהו שאין שם מזוזה, וכ"כ התוס' הרא"ש. - **ד** הריטב"א כתב דלא גזרו חכמים אלא בסוכה כיון דכתיב בה תשבו כעין תדורו ומשתמש בה כל ז' הוא וביתו כדרך שמשתמש בבית משא"כ בלשכות, ועד"ז כתב התור"פ דלשכת פרהדרין ל"ד לשאר בתים וע"כ אין לחייבה מגזירה אטו שאר בתים.

התוס' הק' דמאי קאמר וכי תימא מדרבנן, הרי אכתי קשיא דרבנן אדרבנן דבסוכה פטרי אפי' מדרבנן, ובלשכת פרהדרין מחייבי אפי מדאורייתא,[[440]](#footnote-441) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דשאני סוכה דהיא דירת עראי דבקל יכול להיות שהוא יוצא ממנה כגון אם הוא מצטער או ירדו גשמים וכיו"ב, ומשא"כ בלשכת פרהדרין שהי' בתוכה בקביעות. - **ב** התוס' הרא"ש כתב די"ל דרבנן דלעיל לאו היינו רבנן דר' יהודה דהכא, וכ"כ הריטב"א בדעת רש"י, וכ"כ המאירי לקמן י"א ב'. - **ג** המאירי לקמן שם כתב די"ל עוד דטעמא דרבנן דפטרי הוא משום דס"ל דסוכה דירת עראי בעינן ולא שמה בית כלל, ומשא"כ בלשכת פרהדרין דדירת קבע היא והו"ל בית. - **ד** הריטב"א כתב די"ל דהא דפטרי רבנן הוא מדאורייתא אך מדרבנן חייבת, והא דמחייבי בלשכת פרהדרין הוא מדרבנן.

**דילמא אתי לאפרושי מן החיוב על הפטור ומן הפטור על החיוב,** בפי' ר"ח כתב דהיינו דשמא יבא להפריש מתבואה זו שנכנסה לסוכה דפטורה מדאורייתא על תבואה שראתה פני הבית שחייבת מדאורייתא, וכ"כ בפי' רבינו אליקים ובפי' קדמון, וכ"כ המאירי לקמן י"א ב'.

והריטב"א תמה ע"ז, דאף דתבואה שלא ראתה פני הבית פטורה מן המעשר מדאורייתא, מ"מ אם הפריש ממנה שפיר דמי,[[441]](#footnote-442) שהרי אף אם הקדים בשבלים מהני,[[442]](#footnote-443) וליכא למיחש למידי,[[443]](#footnote-444) וכתב לפרש דחיישינן שיכניס פירות במוץ שלהם לסוכה, וכיון הוא סבור שהסוכה הזאת בית גמור הוא לענין מעשר, הוי דין פירות אלו כפירות אחרים שהכניסם במוץ שלהם לביתו ויבא לתרום מזע"ז והו"ל מן הפטור על החיוב, דאותם שהכניס לסוכה חייבין מה"ת ואותם שהכניס לבית פטורין מה"ת,[[444]](#footnote-445) ועד"ז כתב התוס' הרא"ש, ועד"ז כתב האפיקי ים בח"ב סימן כ"ח בביאור ד' התו"י, - ועמש"כ האפיקי ים שם עוד בזה, ומש"כ השפ"א בסוגיין, והחזו"א בשביעית סימן א' סוסק"ח ובמעשרות סימן ג' סוסק"ט.

ט"ו אלול פ"ב

דף מס' 18

**י' ב'** **- כי פליגי בשאר ימות השנה רבנן סברי גזרינן וכו' ור' יהודה סבר לא גזרינן,** כן גירסת רש"י ור"ח, ופירשו דקאי על לשכת פרהדרין, דלכו"ע חייבת מדאורייתא בז' ימי הפרישה, ומה"ט מחייב ר' יהודה בסוכת החג בחג, ונחלקו בשאר ימות השנה, דלרבנן חייבת מגזירה אטו ז' ימי הפרישה, ולר' יהודה אינה חייבת אלא משום דשמא יאמרו כה"ג בבית האסורין הוא חבוש, והתוס' תמהו טובא ע"ז, ועמש"נ בזה להלן.

אך גירסת התוס' דרבנן סברי לא גזרינן ור' יהודה סבר גזרינן, ופירשו דקאי בין בלשכה ובין בסוכה דלכו"ע חייבין בז' ימי הפרישה ובז' ימי החג, ונחלקו בשאר ימות השנה דלרבנן פטורין, ולר' יהודה לשכת פרהדרין חייבת אף בשאר ימות השנה מגזירה שמא יאמרו כה"ג חבוש בבית האסורין, וה"נ סוכה חייבת אף בשאר ימות השנה מגזירה שמא יאמרו היושב בסוכה בחג חבוש בבית האסורין, וכתבו לפ"ז דפלוגתא דרבנן ור' יהודה היא אף בז' ימי הפרישה ובז' ימי החג, דלרבנן הן חייבין מדינא, ולר' יהודה אין חייבין אלא מגזירה, ומייתי ר' יהודה משאר לשכות שלא הי' בהן מזוזה אף בשעה שהי' בה דירה, - ובפי' רבינו אליקים פירש לגירסא זו דקאי על סוכה, דרבנן לא גזרי שאר ימות השנה אטו ז' ימי החג ור' יהודה גזר,[[445]](#footnote-446) וכ"ה מבו' בד' התו"י והתוס' הרא"ש.

התוס' כתבו לפי פירושם, דהא דמחייב ר' יהודה בסוכה אף בשאר ימות השנה מדרבנן, וליכא למיחש דילמא אתא לאפרושי מן החיוב על הפטור, היינו משום דליכא למיחש להכי אלא אם אינה חייבת אלא בחג בזמן שיש בה דירה, ויש לחוש שיסברו דהויא דירה גמורה מדאורייתא, אך כיון דחיובה הוא אף בשאר ימות השנה שאין בה דירה כלל, הכל יודעין דאין חיובה אלא מדרבנן ולא אתי למיטעי, - אך בד' רבינו אליקים משמע דמפרש דהיינו דכל הא דיש לחוש שיסברו דהיא דירה גמורה מדאורייתא הוא רק אם אף בז' ימי החג אינה חייבת אלא מדרבנן, ובזה יסברו דחיובה הוא מדאורייתא, כיון דליכא מידי דדמי לה דחייב מדאורייתא, אך להך שנויא הרי בז' ימי החג מחייב ר' יהודה מדאורייתא, ובשאר ימות השנה חייבת מדרבנן גזירה אטו ז' ימי החג, ובזה ליכא למיחש שיסברו דהוא דירה גמורה, דידעי דגזרו בשאר ימות השנה אטו ז' ימי החג.[[446]](#footnote-447)

התוס' הק' על פירש"י דאם אף לרבנן אינה חייבת אלא משום גזירה, ור' יהודה לא פליג עלייהו אלא בהא דאי"ז גזירה אטו ז' ימי הפרישה אלא משם שלא יאמרו כה"ג חבוש הוא, א"כ לא הו"ל לר' יהודה למימר לשכת פרהדרין גזירה היתה, כיון דאף לרבנן גזירה היתה, אלא הו"ל לפרושי דגזרו שלא יאמרו כה"ג חבוש הוא, - ובחי' רא"ל סימן י"ח כתב לישב דלרבנן דגזרו שאר ימות השנה אטו ז' ימי הפרישה, היינו דמדרבנן יש עלי' תורת דירה גם בשאר ימות השנה, אך לר' יהודה דהא דחייבת הוא כדי שלא יאמרו כה"ג חבוש הוא, אי"ז כחובת ממזוזה בעלמא ומדין דירה, אלא הוא תקנה וגזירה מיוחדת שיהא בלשכת פרהדרין מזוזה בכל ימות הנשה ואף כשאינו דר בה כלל, וזהו דאמר ר' יהודה דלשכת פרהדרין אינה דירה אף מדרבנן, והא שהי' בה מזוזה הוא גזירה בעלמא.[[447]](#footnote-448)

**והא סוכת החג בחג קתני,** בפירש"י כתב דפריך מהא דפטרי רבנן אלמא בשבעה נמי איכא למאן דפטר, והריטב"א לעיל בסוגיין פירש לדבריו דלא פריך דרבנן אדרבנן, דבזה י"ל דרבנן דסוכה לאו היינו רבנן דלשכה, אלא פריך אהא דאמר אביי דבשבעה כו"ע לא פליגי דפטור, דמשמע דליכא שום תנא דפטר, וע"ז פרכינן מהא דפטרי רבנן בסוכת החג בחג והרי דבשבעה נמי איכא מאן דפטר,[[448]](#footnote-449) ובזה נתישב משה"ק התוס' על פירש"י דמשמע דאי הוה תני סוכת החג סתמא ל"ה קשיא לי', ומ"ט לא קאמר דר' יהודה אדר' יהודה קשיא דרבנן אדרבנן לא קשיא.

והמאירי לקמן י"א ב' פירש דהא דפריך מהא דסוכת החג בחג קתני היינו דאף דטעמא דרבנן דפטרי בסוכה הוא משום דדירת עראי היא לא שמה דירה, מ"מ כיון שהחמירו בלשכת פרהדרין לגזור בכל ימות השנה אטו ז' ימי הפרישה, הי' להם לגזור בסוכה אטו שאר בתים, דלא גרע סוכת החג בחג מלשכת פרהדרין בכל ימות השנה, וגם בזה נתישב קו' התוס', (והיינו משום דלא קשיא לי' אלא בהא דלא גזרי רבנן בחג אטו שאר בתים, אך בשאר ימות השנה ניחא להו דפטרי, כיון דאף בחג אינה חייבת אלא מגזירה אטו שאר בתים).

## מזוזה בלשכת פרהדרין בשאר ימות השנה

**בשאר ימות השנה כו"ע לא פליגי דפטורה,** הרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ו כתב דכל השערים שהיו במקדש ל"ה להם מזוזות חוץ וכו' ושל לשכת פרהדרין מפני שהלשכה הזאת היתה בית דירה לכה"ג בז' ימי ההפרשה, והכס"מ שם כתב דנתבאר בגמ' דאינה חייבת במזוזה אלא בז' ימי הפרישה שכה"ג דר שם אבל בשאר ימות השנה פטורה, אך השיח יצחק בסוגיין עמד בזה דמסתימת ד' הרמב"ם משמע דחייבת בכל ימות השנה, ועיי"ש במש"כ בטעמו, ובמש"כ בס' קובץ בהל' מזוזה שם.

## מזוזה בסוכה

**ור' יהודה לטעמי' דאמר סוכה דירת קבע בעינן וכו' ורבנן לטעמייהו דאמרי סוכה דירת עראי בעינן,** הריטב"א פירש דהיינו דהא דפטרי רבנן בסוכה הוא משום דבנינה בנין עראי,[[449]](#footnote-450) וע"כ ל"ד ללשכה שהיא בנין קבוע, - אך בד' הרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ט משמע דהא דסוכה פטורה אינו משום דבנינה בנין עראי, אלא משום שאינה עשוי' לדירת קבע אלא לדירת עראי,[[450]](#footnote-451) וכ"כ בתשו' ארבעה טורי אבן סימן י"ד בתו"ד דאף אם עושה הסוכה דירת קבע, מ"מ פטורה דמיקרי דירת עראי, והיינו משום דהדיורין הן עראי, (וכמש"כ הארבעה טורי אבן גופי' שם דאם דר שם כל ימות השנה חייבת, ונתבאר להלן).

למש"כ הריטב"א דהא דפטרי רבנן הוא משום דבנינה בנין עראי, בפשוטו הא דמחייב ר' יהודה, הוא משום דדינא דסוכה הוא דדירת קבע בעינן, וע"כ אף דבנינה הוי בנין עראי, חשבינן לה כדירת קבע, - אך הנה התוס' הרא"ש בסוכה ז' ב' כתב דר' יהודה לא בעי בסוכה דירת קבע, אלא מכשר בין בדירת עראי ובין בדירת קבע,[[451]](#footnote-452) ולדעתו צ"ל דבסוכה משום מצותה יש לנו לחשבה כדירת קבע, וכמש"כ התוס' הרא"ש שם דלר' יהודה כיון דיכול לעשות סוכה דירת קבע א"כ כל דירת סוכה מיקרי קבע, ורק לרבנן דדינא דסוכה היא דתהא דירת עראי, ע"כ אין מצותה חושבתה כדירת קבע.[[452]](#footnote-453)

ונפ"מ בזה הוא בסוכה שבנינה הוא כבנין קבע, דלדעת הריטב"א לכאו' מודו רבנן דחייבת, שהרי כל הא דפטרי רבנן הוא משום דבנינה הוא בנין עראי, אך לדעת התוס' הרא"ש יש מקום לומר דאף בכה"ג פטרי, דכיון דדינה הוא דתהא דירת עראי ע"כ לעולם חשבינן לה כדירת עראי,[[453]](#footnote-454) ואמנם אי"ז מוכרח, די"ל דל"מ הא דדירת עראי בעינן אלא דמה"ט אין מצותה חושבתה כדירת קבע, אך כל דמצ"ע היא דירת קבע, ל"מ הא דדירת עראי בעינן לחשבה כדירת עראי.

האחרונים נחלקו בדין בית שמסירין בו בסוכה את התקרה ונותנים סכך אם פטור מן המזוזה, דבתשו' ארבעה טורי אבן סימן י"ד כתב בשם הפר"ח דפטורה, ועיי"ש שנחלק ע"ז דכיון דהוא דירת קבע כל השנה חייב במזוזה, והביאו הפ"ת בסימן רפ"ו סקי"ג, - והפמ"ג במש"ז בסימן תקמ"ג סק"ד כתב לפטור בזה, וכ"כ הביכור"י בסימן תרכ"ה סק"ד ובתוספת ביכורים שם ובמ"ב בסימן תרכ"ו סקכ"א, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א בכו"ח סימן נ"ט.

ובד' הפמ"ג ודעימי' שם משמע דהא דפטורה אי"ז משום דמכח תורת סוכה שעלי' חשבינן לה כדירת עראי, אלא הוא משום דבמה שמסירין את התקרה ונותנין סכך חשיבא כדירת עראי, וכ"כ הגרע"א בכו"ח שם דהא דפטור הוא משום דהוא ענין חדש לדור בו בלא מכסה, ול"ה דירה חשובה.[[454]](#footnote-455)

## סוכת החג בחג אם חייבת בעירוב

המג"א בסימן ש"ע סק"ב כתב בדין עירובי חצירות דסוכת החג בחג לא חשיבא כדירה לאסור, ולמד לזה מסוגיין, ובגל' הגרע"א בד"ב שם ובגל' סימן שס"ו ס"ב כתב דהיינו מהא דתניא לעיל דר' יהודה מחייב בעירוב ובמזוזה ובמעשר, ומשמע דלרבנן דפליגי ופטרי מן המזוזה אף אינה חייבת בעירוב, ועיי"ש שכתב לדון בזה דהרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ט והשו"ע ביו"ד סימן רפ"ו סקי"א כללו יחד לסוכת החג בחג ולבית שבספינה דפטורין מן המזוזה משום דאין עשויין לדירת קבע, וא"כ כ"ה דבתים שבספינה חייבין בעירוב וכמש"כ הרמ"א בסימן שס"ו ס"ב, ה"נ סוכת החג בחג חייבת בעירוב, ועמש"כ בזה הקה"י בעירובין סימן י"ז.

## מזוזה בבית האסורין

**רבנן סברי דירה בע"כ שמה דירה,** בתשו' שער אפרים סימן פ"ג נשאל בדין בית האסורין אם חייב במזוזה, וכתב ללמוד לדין זה מסוגיין, ובהגה"ה שם מבנו פירש דהיינו דכיון דקי"ל כרבנן דדירה בע"כ שמה דירה, ה"נ יש לחייב בבית האסורין אף דהוי דירה בע"כ.[[455]](#footnote-456)

והבית הלל ביו"ד סימן רפ"ו כתב דבית האסורין פטור מן המזוזה, וכתב ללמוד לזה מהא דמחייב ר' יהודה בלשכת פרהדרין כדי שלא יאמרו כה"ג חבוש בבית האסורין, ומשמע דבית האסורין פטור משום דאינו דירת כבוד, דאם בית האסורין חייב, א"כ לא יועיל הא דהי' מזוזה בלשכת פרהדרין דלא יאמרו דכה"ג חבוש בבית האסורין.

והברכ"י שם אות ג' ובפתח עינים בסוגיין כתב לדחות, דאה"נ דלר' יהודה לטעמי' דדירה בע"כ לא שמה דירה, אף בית האסורין פטור, וע"כ קבעו מזוזה בלשכת פרהדרין דעי"ז לא יאמרו דכה"ג חבוש בבית האסורין, אך לרבנן דדירה בע"כ שמה דירה אף בית האסורין חייב, ועיי"ש במש"כ לדון לפטור בזה מטעם אחר, ועי' גם בדבריו בתשו' חיים שאל ח"ב סימן כ"ב, ואכמ"ל, - אך יש להעיר ע"ז, שהרי מעיקרא ס"ד דהא דפטר ר' יהודה מדינא בלשכת פרהדרין אי"ז משום דדירה בע"כ לא שמה דירה, אלא הוא מטעמי אחריני, ואפ"ה מחייבינן לה מגזירה שמא יאמרו וכו', לפ"מ שפירשו התוס' דגם לס"ד טעם הגזירה דר' יהודה הוא שמא יאמרו וכו', וכן דנו בזה ש"ר, והרי דאף דדירה בע"כ שמה דירה, מ"מ בית האסורין פטור מן המזוזה,[[456]](#footnote-457) ועד"ז יש להעיר לפירש"י דלאביי מודה ר' יהודה דלשכת פרהדרין חייבת מדינא, אלא דאינה חייבת אלא בז' ימי הפרישה, ובשאר ימי הפרישה הי' לה מזוזה כדי שתהא מוחזקת לכל יודעי' כבית דירה גמורה ולא יאמרו וכו', ואף דאף דלשכת פרהדרין חייבת, מ"מ בית האסורין פטור.[[457]](#footnote-458)

**ור' יהודה סבר דירה בע"כ לא שמה דירה,** התוס' הרא"ש כתב דסוכה לא חשיבא כדירה בע"כ, משום דהוא יוצא ונכנס עם אשתו ובניו, ועד"ז כתבו התו"י והריטב"א, - ובהגה' הגרא"מ הורוויץ כתב די"ל דסוכה לא חשיב כדירה בע"כ כיון דיכול לעשותה במקום שירצה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, וכ"כ השפ"א.

המאירי לקמן י"א ב' כתב דהא דמייתי ר' יהודה משאר לשכות שהיו במקדש שהי' להן בית דירה ול"ה להן מזוזה, היינו דמזה נלמד דדירה בע"כ לא שמה דירה, דגם הדירה שבשאר הלשכות היתה דירה בע"כ, - אך בחי' רא"ל סימן י"ח עמד בזה דבשאר לשכות שלא הי' חובת דירה עלייהו כלל אלא שהיו רגילים לדור שם לפעמים בשעת שמירתם, הדין נותן דלא חשיב כדירה בע"כ,[[458]](#footnote-459) ועיי"ש שכתב לפרש דהא דשאר לשכות פטירי הוא משום דהוי דירת עראי, ואפ"ה מדמה לה ר' יהודה דה"נ דירה בע"כ לא שמה דירה, עיי"ש.[[459]](#footnote-460)

ט"ז אלול פ"ב

דף מס' 19

## חיוב מזוזה בשער ניקנור

**י"א א' - חוץ משער ניקנור שלפנים ממנו לשכת פרהדרין,**[[460]](#footnote-461)המאירי לעיל י' א' כתב דהיינו דכיון דשער ניקנור הי' חוץ ללשכת פרהדרין, הי' כבית שער שלה, וע"כ הוא חייב במזוזה.

והתורי"ד הק' שהרי אמרו לקמן י"ט א' דז' שערים היו בעזרה ג' בצפון וג' בדרום ואחד במזרח, ואמרו שם דלשכת פרהדרין היתה או בצפון או בדרום, וא"כ נעשה מזוזה או לשער צפון הסמוך לה או לשער דרום, ומ"ט אמרו דלכל השערים ל"ה להן מזוזה אלא לשער ניקנור שהי' במזרח,[[461]](#footnote-462) - וכבר עמד בזה בפי' הראב"ד בתמיד כ"ז א' וכתב דאף דלשכת פרהדרין היתה בצפון או בדרום, מ"מ שער ניקנור הי' סמוך לה יותר משאר שערים, וכשהי' כה"ג רוצה ליכנס ללשכת פרהדרין ל"ה נכנס ויוצא אלא בשער זה, וע"כ היתה חייבת במזוזה,[[462]](#footnote-463) אך לעיל מינה (בדף כ"ו א') הוכיח מזה דלשכת פרהדרין היתה במזרח, ולא דנו בגמ' לקמן אלא אם היא משוכה יותר לצד צפון או לצד דרום.

מהא דשאר שערי העזרה פטורין מן המזוזה, מבו' דהא דבית שער ושערי חצירות חייבין במזוזה, הוא רק כשהן משמשין כפתח לבית שדרך ליכנס דרכם לבית, אך כל שאין דרך ליכנס דרכם לבית פטורין, ומה"ט הוא דשאר השערים פטורין מן המזוזה אף דאפשר ליכנס דרכן ללשכת פרהדרין, משום דאין עשוי ליכנס מהם ללשכת פרהדרין אלא משער ניקנור.

**דאי ר' יהודה היא גופה גזירה ואנן ניקום ונגזור גזירה לגזירה,** בעיקר חיובא דשערי עיירות ומדינות נחלקו הראשונים אם הוא מדאורייתא או מדרבנן, ונתבאר להלן, ולדעת הסוברים דחיובו הוא מדאורייתא צ"ב דא"כ מ"ט חשבינן לה כגזירה לגזירה, - וצ"ל דכיון דלשכת פרהדרין ל"ה דירה כלל, אלא שחייבוה במזוזה כדי שלא יאמרו כה"ג חבוש בבית האסורין, לאו היינו דמכח זה חשבוה כדירה לחיוב מזוזה, אלא הו"ל גזירה בפנ"ע לחייבה במזוזה, וע"כ אי"ז טעם אלא לחייב במזוזה בלשכה עצמה, דסגי בהכי להא דשלא יאמרו וכו', ובע"כ דהא דמחייבינן אף בשער ניקנור הוא גזירה אטו הלשכה עצמה, והו"ל כגזירה לגזירה,[[463]](#footnote-464) ועד"ז כתב בחי' רא"ל סימן י"ח.

הריטב"א לעיל בסוגיין הוכיח מהכא דחיוב לשכת פרהדרין לרבנן הוא מה"ת, דאם אף לרבנן אין חיובה אלא מדרבנן, הרי אף לדידהו תיקשי דהו"ל גזירה לגזירה, וכן הוכיח הגבו"א לעיל י' א', וזה לטעמי' לקמן בסוגיין דחיובא דשערי עיירות ומדינות וכו' אינו אלא מדרבנן, וע"כ אי נימא דחיוב לשכת פרהדרין אינו אלא מדרבנן, נמצא דחיוב השער הפתוח לה הוי כגזירה לגזירה, שהרי אף כשהוא פתוח לבית אין חיובו אלא מדרבנן, וכל שהוא פתוח למקום שאין חיובו אלא מדרבנן הו"ל כגזירה לגזירה.

אך הנה התוס' הרא"ש לקמן בע"ב כתב דחיוב לשכת פרהדרין לרבנן הוא מדרבנן, דמדאורייתא פטורה משום דהויא דירת קדש, ולדעתו לא תיקשי דמ"ט שער ניקנור חייב ול"ה כגזירה לגזירה, שהרי לדעתו חיוב שערי עיירות ומדינות הוא מדאורייתא, וכיון דמדרבנן אף דירת קדש חייבת, הרי דמכח זה אף השער הפתוח לה חייב, ואי"ז גזירה לגזירה, וכל הא דפריך דהוי גזירה לגזירה הוא לר' יהודה דאין חיובה אלא מגזירה שלא יאמרו וכו', דזה אינו טעם לחייב את השער הפתוח לה, אלא משום גזירה, וכנ"ל.

## חיוב שערי חצירות

**ואחד שערי חצירות,** בעיקר חיובא דשערי חצירות נחלקו הראשונים, דהנה בפירש"י במנחות ל"ג ב' ד"ה שקפי כתב לחד לישנא דבית שאינו מקורה פטור מן המזוזה, והתוס' שם הק' ע"ז דמי גרע משערי חצירות דחייבין במזוזה, וכן הק' המרדכי בהל' מזוזה סימן תתקס"א, - והרא"ש בהל' מזוזה סימן י"א כתב לישב דשאני חצר דדרכו להיות כך ומשמש לדירת הבתים, אבל בית אינו ראוי לבית דירה כשאינו מקורה, - אך הב"י בסימן רפ"ו סי"ד כתב בשם רבינו מנוח דהא דשערי חצירות חייבין, הוא משום דבתים המקורים פתוחין לחצירות, ומשמעות דבריו דפליג ע"ד הרא"ש, וכ"נ בד' הפרישה שם סקכ"ד.

ובפשוטו פליגי ביסוד חיובא דשערי חצירות, דלדעת התוס' והרא"ש הוי חיוב שערי חצירות מחמת החצר עצמה דחשיבא כדירה, וזהו שהוכיחו התוס' מזה דאף בית שאינו מקורה חייב, ולדעת הרא"ש שאני חצר דיש עלי' תורת דירה אף שאינה מקורה כיון דדרכה להיות כך וכו', ולדעת רבינו מנוח הוי חיוב שערי חצירות משום שהם משמשין כפתח לבית המקורה, שהרי נכנסין דרכן לבית.[[464]](#footnote-465)

ומצאנו שנחלקו בזה עוד, דהרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ח כתב דאחד שערי חצירות ואחד שערי מבואות ואחד שערי מדינות ועיירות הכל חייבים במזוזה שהרי הבתים החייבין במזוזה פתוחין לתוכן, ומבו' בדבריו דחיובא דשערי חצירות הוא משום הבתים הפתוחין לתוכן, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"ה מבו' גם בד' הריא"ז בהל' מזוזה המ"ו, ועיי"ש שכתב לדמות לזה דבית שער שהבית פתוח לתוכו חייב במזוזה, - אך בד' הרמב"ן במלחמות וש"ר בסוכה ח' ב' משמע דחיוב החצר הוא מצ"ע, עיי"ש, וכ"ה מבו' בתשו' מהרי"ל סימן צ"ד סוף אות א' והט"ז בסימן רפ"ט סק"ד, וכן האריך בתשו' אגודת אזוב יו"ד סימן י"ג, עיי"ש.

בעיקר הפלוגתא בזה נפ"מ רבתא בזה לדינא הוא במש"כ המהרי"ל והט"ז שם דחצר שאחורי הבית שנכנסים לתוכה מן הבית ואין לה פתח לרה"ר חייבת במזוזה בימין היציאה מן הבית לחצר, וזה לטעמייהו דחצר חייבת מחמת עצמה, אך לדעת הרמב"ם ודעימי' דדיורי חצר אינם מחייבין במזוזה, וכל החיוב בכה"ג הוא משום הכניסה מן החצר לבית, כאשר כ"ה בד' הריא"ז שם דחיובא דשערי חצר הוא רק בחצירות שלפני הבתים דהבתים פתוחין להן, קובע המזוזה בימין הכניסה מן הבית לחצר.[[465]](#footnote-466)

ונפ"מ עוד בזה, במש"כ המאירי בסוגיין דכל הא דפתחי חצירות חייבין הוא כשעשויין ליכנס דרכן לבית, אך אם הן עשויין לדבר אחר, אע"פ שאפשר ליכנס דרכן לבית פטורין, וזה לטעמי' דאין החצר חייבת מחמת עצמה, וחיובא דשערי חצירות הוא משום שנכנסין דרכן לבתים, אך לדעת התוס' והרא"ש ודעימייהו דחצר חייבת מחמת עצמה, כל פתחי החצר חייבין.[[466]](#footnote-467)

## חיוב שערי מדינות ועיירות

**ואחד שערי מדינות ואחד שערי עיירות,** התו"י כתבו דחיובן הוא משום דנכנסין דרכן לבתים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ח, והמאירי בסוגיין, וכ"כ הריטב"א והר"ן בסוכה ח' ב'.

והתו"י הק' דמ"ש מבית שער דפטור אע"פ שנכנסין דרכו לבית, ולדעת הרי"ף ודעימי' דבית שער הפתוח לבית חייב, ניחא, וכתבו דעדיפי מבית שער לפי שהוא דבר קטן, אבל אלו הו"ל כפתח חצירות שהם גדולים ונכנסים דרכם לבתים, וכ"כ התוס' הרא"ש,[[467]](#footnote-468) - ובפשוטו מבו' בדבריהם דחיובא דשערי חצירות אי"ז מחמת החצר עצמה, אלא הוא משום דנכנסין דרכם לבתים, אך צ"ב דא"כ מ"ט מעיקרא לא קשיא להו דמ"ש שערי חצירות מבית שער, ולא קשיא להו אלא משערי מדינות, וגם צ"ע דלפ"ז כל הא דשערי חצירות חייבין הוא בחצירות גדולים, ומאי פסקא, - ועמש"כ האג"מ ביו"ד סימן קפ"א ד"ה והנה התו"י לפרש לדבריהם בע"א.[[468]](#footnote-469)

לקמן בסוגיין תניא דאחד שערי בתים ואחד שערי חצירות וכו' יכול שאני מרבה אף בית שער וכו', והריטב"א שם כתב דלדעת רש"י ודעימי' דבית שער חייב מדרבנן, בע"כ דשערי חצירות ועיירות ומדינות חייבין מדאורייתא, דאם אינם חייבין אלא מדרבנן, בע"כ דהא דממעטינן בית שער הוא דאף מדרבנן פטור,[[469]](#footnote-470) וכ"נ בד' התו"י והתוס' הרא"ש והמאירי בסוגיין, וכ"כ השיח יצחק בדעת התו"י, - אך הריטב"א בסוגיין כתב דחיובא דשערי חצירות ועיירות ומדינות אינו אלא מדרבנן דאסמכוה רבנן אקראי.

בפירש"י כתב דחיובא דשערי מדינות הוא במדינה מוקפת הרים וכו' ואין יוצאין ממנה אלא דרך שערים, והשיח יצחק כתב דכ"ז הוא בשערי מדינות דלא חשיבי כפתח לעיירות ולבתים אלא כשאין יוצאין אלא דרך שם, אך שערי עיירות חייבין אף בעיר שאינה מוקפת חומה,[[470]](#footnote-471) דכיון דהיא סמוכה לבתים, הו"ל כפתח לבתים הגם שיש דרך לצאת ממקום הפרוץ,[[471]](#footnote-472) ועיי"ש שכתב דמה"ט תני תחילה שערי מדינות, (אף דהו"ל למיתני תחילה שערי עיירות בדרך לא זו אף זו) לאשמועינן דמדינות דומיא דחצירות דאין דרך לצאת מן הבית לרה"ר אלא דרך פתח החצר, ועמש"כ בס' משנת אליהו סוכה במילואים לסימן י"ב סק"ג בשם החזו"א.

**יש בהן מצוה למקום,** הריטב"א כתב דהיינו דהן חייבות במזוזה, והשיח יצחק כתב דהא דתני דיש בהן מצוה למקום ולא תני דחייבין במזוזה, הוא להודיענו דאין תכלית מצוה זו להנאת גופו ולשמירתו, אלא לתכלית מצות מקום עלינו, וע"כ אף דעיקר קפידת האדם הוא במזוזת ביתו שדר בו שיהי' משומר מכל פגע רע, מ"מ כיון דתכלית המצוה היא למצות מקום עלינו ע"כ יש לחייב גם בשערי עיירות ומדינות.

## שערי עיירות שיש בהן נכרים

**הני אבולי דמחוזא מ"ט לא עבדו להו רבנן מזוזה,** בפירש"י כתב דבמחוזא היו רובן ישראל, ומבו' בדבריו דחיובא דשערי עיירות הוא כשרוב העיר ישראל, אך כל שרוב העיר נכרים פטורין מן המזוזה, וכ"נ בד' הריטב"א לקמן בע"ב בתו"ד בדין מבצרות, אך הראבי"ה בסימן שע"ט כתב דאף אם רוב נכרים צריכין הדרים שם שהם יהודים לתקן שם מזוזה.

הרשב"א והר"ן בחולין קל"ו א' והתוס' הרא"ש והריטב"א שם קל"ה ב' כתבו דשותפות נכרי חייבת במזוזה, והרשב"א כתב דהוא משום דמזוזה חובת הדר היא ולשמירה עשוי', ואפי' שותפות דנכרי ישראל הדר בה צריך שמירה, והתוס' הרא"ש שם כתב דהוא משום דרק במצוות התלויות בקרקע כל שיש לנכרי חלק בקרקע מסתבר לפטור אף חלק הישראל, אבל במזוזה לא מסתבר לפטור חלק הישראל בשביל חלק הגוי, והריטב"א והר"ן שם כתבו דהוא משום דלא גרע מבית של נכרי דישראל הדר בו חייב במזוזה, (וס"ל דשוכר חייב מדאורייתא), וכן הכריע הב"י בסימן רפ"ו ס"א, - אך ההגמ"ר בחולין סימן תשמ"א כתב בשם ה"ר חיים דשותפות נכרי פטורה מן המזוזה, דכיון דיש לנכרי חלק בגוף הבית ובשער ונכרי לאו בר מזוזה הוא הרי אין כאן בית שלם להתחייב במזוזה, ואנן בעינן בית שלם ושער שלם לענין מזוזה, וכי שקלת לחלק הנכרי הוי חצי בית וחסר, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וכ"כ הרמ"א שם, ובתשו' סימן קל"ב אות ו'.[[472]](#footnote-473)

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ו כתב ללמוד דשותפות נכרי פטור, ממש"כ בפירש"י דבמחוזא היו רובן ישראל ומשמע דבמחצה על מחצה וכ"ש ברוב נכרים פטור, ובע"כ דהוא משום דשותפות נכרי פטורה מן המזוזה,[[473]](#footnote-474) ועיי"ש בתו"ד שעמד בזה דא"כ מ"ט מחייבינן ברוב ישראל, הרי מ"מ הוי שותפות נכרי מכח מיעוט נכרים שיש להם חלק בדירה זו לצאת ולבא דרך שערי העיר,[[474]](#footnote-475) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הגבו"א כתב דדעת רש"י דשותפות נכרי חייבת במזוזה, ומ"מ כל שרובן נכרים הו"ל כאילו כולה של נכרים ופטור ממזוזה דבתר רובא אזלינן,[[475]](#footnote-476) ועיי"ש שכתב לפ"ז דאף אם הי' מחצה ישראל הי' בדין לחייב, ומש"כ רש"י דרובן ישראל הוא משום דבזה פסיקא מילתא יותר. - **ב** הגרע"א שם כתב דצ"ל דכיון דמסתמא נקרא על שם הרוב, מחזי כאלו כל העיר דישראל וניתן סתם רשות לנכרי לדור בה ולצאת ולבא, והוי כשוכרים או כשואלים מישראל, ובכה"ג ליכא לפטורא דשותפות נכרי, ועיי"ש שהניח לזה בצ"ע. - **ג** האו"ש בפ"ו ממזוזה הי"ג כתב דכיון דחיוב שערי מדינות הוא משום דנכנסין בהן לבתים ואין חיובן מצ"ע, וכמו שאמרו כן בירושלמי, א"כ יש לנו לדון למי מתייחס השער, וכל שרוב ישראל חשבינן כאילו נכנסין בהן לבתי ישראל ומיקרי בשעריך דסלק מיעוטא כמאן דליתא, אך כל שרובן נכרים הוי כמו שנכנסים בה לבתי נכרים והוי כמו שער מדינה של נכרים,[[476]](#footnote-477) ועד"ז כתבו העמק ברכה בהל' מזוזה אות ז' ובחי' רא"ל סימן י"ז

בעיקר מש"כ הגרע"א והאו"ש דאף דשותפות נכרי פטורה מן המזוזה, מ"מ בשערי מדינות לא פטרינן כשרובם ישראל, מבו' כן בד' הרמ"א בדרכ"מ בסימן רפ"ו סק"א, דאף שפסק כדעת המרדכי דשותפות נכרי פטורה מן המזוזה, מ"מ בעיר שיש בה נכרים לא פטר אלא משום חשש סכנה,[[477]](#footnote-478) וכ"כ הט"ז שם סק"ג והש"ך שם סק"ו וסק"ז, וכ"ה מבו' גם בד' האגודה בפירקין שנתחבט בטעם הא דלא עשו מזוזה בשערי הרחובות, וכתב דהוא משום שהיו נכרים דרים בתוכם ואיכא חשש סכנה, אף דאיהו גופי' כתב בחולין קל"ה ב' דבית שישראל ונכרי דרין בו פטור מן המזוזה.

י"ז אלול פ"ב

דף מס' 20

## שער העשוי לחיזוק תקרה

**י"א א'** **- הנהו חיזוק לאקרא דכובי הוא דעבדי,** בטעם הפטור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפיר"ח כתב דהיינו דהתקרה של מבואות עשוי' לחיזוק לדירה שמעלי' ולא משום צוה"פ, ועד"ז כתב הפי' קדמון דהמזוזות שבמבוי אינם עשויות לשם שער ואינם אלא חיזוק לבנין אשר ממעל למבוי,[[478]](#footnote-479) וזה כמו שאמרו במנחות ל"ג ב' דאכסדרה פטורה מן המזוזה אף אם יש לה פצימין משום דלחיזוק תקרה עבידי, ופירש"י דהוא משום דאינם לשם פתח. - **ב** התורי"ד כתב דהיינו דלא היו עשויין השערים לכניסה וביאה לעיר, ובני העיר היו יוצאין ונכנסין ממקומות אחרים.[[479]](#footnote-480) - **ג** בד' המאירי משמע דהוא משום דלא היו השערים עשויין ליכנס בהן אלא לשם חיזוק תקרה,[[480]](#footnote-481) וע"כ אף שנכנסין בהן פטורין.

**ואקרא דכובי גופה תיבעי מזוזה,** צ"ב דכיון דכבר מפרשינן דאין השער חייב משום דאינו עשוי אלא לחיזוק לאקרא דכובי, מ"ט משום אקרא דכובי גופה יש לנו לחייבו במזוזה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** למש"כ התורי"ד דמה שאמרו דאין השער חייב משום דאינו עשוי אלא לחיזוק, היינו דל"ה השערים עשויין כלל לכניסה ויציאה לעיר, הרי דזהו דפריך דמ"מ יש לחייב משום אקרא דכובי גופי' דשער זה משמש לכניסה ויציאה לה. - **ב** המאירי כתב בדין שערי עיירות וכו' דאם לא היו עשויין ליכנס שם אלא לדבר אחר אע"פ שאפשר לו ליכנס ממנו לשם הואיל ועיקר עשייתן לדבר אחר פטורין, ומ"מ אם באותן השערים עצמם בתי דירה לאיזה דבר כגון לשומר בית האסורין וכו' חייבין, ולכאו' היהינו דכל הא דפטרינן משום דעשויין לחיזוק היינו משום דחיובא דשערי עיירות הוא רק כשעיקר עשייתן ליכנס משם, וכל שנעשו לחיזוק ולא כדי ליכנס משם, אף שאפשר ליכנס מהן לשם, מ"מ לי"ב לחיובא דשערי עיירות, ומשא"כ היכא דיש בשערים עצמן בית דירה, הרי דאף דאין עיקר עשייתן לשם פתח, מ"מ כיון שהם משמשין אף כשער חייבין במזוזה. - **ג** היד הקטנה בפ"ב סקי"ד כתב דהא דאכסדרה פטורה מן המזוזה משום דהכתלים עשויין לחיזוק תקרה, ול"ד לבית הנבנה כה"ג דחייב במזוזה, הוא משום דאכסדרה אינה נעשית לשם דירה כלל אלא לטייל וקפנדריא, וע"כ אמרינן דהכל נעשה רק בשביל התקרה, ומשא"כ בבית דעיקרו לשם דירה, לא אמרינן דבשביל התקרה נעשה אלא הכל לשם דירה נעשה, ואפי אם אין לה פצימין כלל אמרינן דכותלי הבית נעשין לשם מזוזה כי מזוזה צורך דירה היא, והחזו"א בסימן קע"ב סק"ג כתב דהוא משום דכל דניח"ל בסתימתו יש על הפרוץ שם פתח, והחזו"א בסימן קס"ט סק"ג כתב לפ"ז דמה"ט הוא דאקרא דכובי גופי' חייב, למש"כ התו"י די"ג דאקרא דכובא גופי' תיבעי מזוזה, והיינו דהי' בו עצמו בית דירה לשומר, וע"כ ה"ז חייב אף דהן עשויין לחיזוק תקרה. - **ד** החזו"א שם כתב דלגירסת רש"י דמחייבינן מכח הא דנכנסין דרך השער לבנין שעל גביו, צ"ל דכל הא דפטרינן בפצימין העשויין לחיזוק תקרה הוא כשאין השער מוליך לבית, אך כל שהשער מוליך לבית לא אמרינן לחיזוק תקרה הוא דעבידי דודאי ניח"ל במזוזות.

## קביעות מזוזה במקום דאיכא חשש סכנה או בזיון המזוזה

**משום סכנה,** המאירי כתב דהיינו אפי' אם אין שם אלא סכנת ממון, - ובטעם הא דפטרינן בזה משום סכנה, כתב השיח יצחק דלא מיבעיא לדעת הריטב"א דחיוב שערים אלו הוא מדרבנן, אלא אף לדעת הסוברים דהוא מדאורייתא, מ"מ כל שאין ידינו תקיפה בזה וכיו"ב לא חייבה תורה דהא ובשעריך כתיב והני לאו שעריך מיקרי, וצ"ב.

הב"ח בסימן רפ"ו ס"א כתב דמטעם אחר יש לפטור בשערי רחובות, משום דהנכרים יטלוה בודאי ויבזוה וא"כ יהיו גורמים בזיון לכתבי הקדש, וכתב לפ"ז דבישראל החוכר חכירות מן השר וכו' ורגילין ליקח מזוזה ונוהגין בהן מנהג בזיון, אין לעשות מזוזה באותן הפתחים, והביאו הש"ך שם סק"ז, והעמק ברכה בהל' מזוזה אות ח' תמה ע"ז דאף דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת בשוא"ת, הרי הכא לא מצינו שתיקנו חכמים כן, והיאך נבטל מצות מזוזה דאורייתא משום חשש בזיון המזוזה,[[481]](#footnote-482) - אך הט"ז שם סק"ד כתב דאין לפטור מכח זה, שהרי ליתן שם המזוזה באופן שלא תהי' מגולה כלל מבחוץ אפי' נגד השם וכו' דז העכ"פ טוב יותר מלבטל המצוה לגמרי,[[482]](#footnote-483) וצ"ל לפ"ז דהא דפטרינן הכא משום חשש סכנה, (וליכא תקנה לעשות בענין שלא תהא ניכרת מבחוץ), הוא משום דאיכא חשש סכנה בשעת עשייתה, וכמשמעות ד' התו"י.

## בדיקת מזוזה של יחיד ושל רבים

**מזוזה של יחיד נבדקת פעמים בשבוע,** בפירש"י כתב דטעם הבדיקה הוא שמא נגנבה או נרקבה, וכ"כ האשכול בהל' מזוזה דאין הבדיקה משום כתיבתה אם נכתבה כהלכתה או לא, שזו הבדיקה קודם שיקבענה היא, אלא הויא הבדיקה שמא נמחק או נטשטש מכתב האותיות או שנתבלה עור שלה מחמת מים, והביא כן בשם גאון, - ובתשו' חת"ס יו"ד סימן רפ"ג כתב לפ"ז דאף דצריך לפתחן ולעיין בכל אות אם לא נרקב, מ"מ ל"ב מומחה הבקי בחסירות ויתירות, אלא כל אדם יכול לבדקן.

**ושל רבים פעמים ביובל,** בטעם הא דשאני מזוזה של רבים משל יחיד מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דכל דבר של רבים אין להטריח עליו הרבה, שאם תטרח יהא כל אחד אומר יעשו חבירי, וכ"כ הר"י מלוניל בהל' מזוזה והמרדכי בסימן תתקס"ט והמאירי בסוגיין. - **ב** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהוא משום סכנה דאם יבדקוה תדיר יבא לידי סכנה,[[483]](#footnote-484) וכ"כ הריטב"א, וכ"נ בפי' רבינו אליקים. - **ג** האשכול בהל' מזוזה כתב דכיון דעיקר הבדיקה היא שמא נמחק וכו', הרי דבשל יחיד יש לחוש יותר לכך מפני שאינה נשמרת כ"כ מפני עיפוש או מפני המים, ומשא"כ בשל רבים ששומרים אותה הכל בעת כניסתן ויציאתן, וע"כ א"צ בדיקה אלא פעמים ביובל.

הב"ח בסימן רצ"א כתב דבית שיש בו הרבה בע"ב ועושין ביחד מזוזה אחת בפתח הסמוך לרה"ר נקראת של יחיד, דלא חשיב כשל רבים אלא בשערי חצירות ומדינות ועיירות, וכמו שפירש"י, וכ"כ בתשו' חת"ס יו"ד סימן רפ"ג ללמוד מד' רש"י דבשותפין בעלמא חשיב כמזוזה של יחיד, ועיי"ש שהוכיח כן מכ"ד דשותפין לא חשיבי כרבים לענין הא דסומכין זע"ז,

העמק ברכה בהל' מזוזה אות י"א כתב דלכאו' הדין נותן דכשבודק המזוזה צריך להכין מזוזה אחרת וכשמסיר המזוזה לבדקה יקבע מיד המזוזה האחרת, ואסור להמתין עד שיבדוק המזוזה הישנה, דבזמן הבדיקה הוא מבטל מ"ע של מזוזה, ועיי"ש שהק' דא"כ הדין נותן דאחר שקבע מזוזה אחרת אסור להורידה ולחזור ולקבוע המזוזה הישנה, דמבטל מ"ע בזמן ההורדה, וא"כ מה מהני הבדיקה, וכתב דבעכצ"ל דלא הטריחו חכמים כולי האי לחזור ולקבוע מזוזה אחרת, ולא הצריכו אלא בדיקה, ויש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת בשוא"ת ולבטל עשה בכה"ג לשעה מועטת.[[484]](#footnote-485)

## בית האוצר

**בית התבן ובית הבקר ובית העצים ובית האוצרות וכו' הא סתמא חייבין,** הדרישה בסימן רפ"ו סק"ב כתב דטעם חיוב בית התבן וכו' הוא משום דיוצאין ונכנסין בהן וע"כ חשיב בית דירה, והביאו הש"ך שם סק"ב, וכ"כ הנובי"ת או"ח סימן מ"ז ללמוד מד' הש"ך דחיוב בית התבן אינו משום דירת הבהמות, אלא משום בנ"א שנכנסין ויוצאין בו.[[485]](#footnote-486)

בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ט' כתב דההולך מבית לעסקיו וכו' בשעה שלא הי' בביתו ל"ה עליו חובת מזוזה, דאף דמחזיק ביתו לדור, מ"מ בשעה שאינו בביתו אינו מקיים מצות מזוזה בזה, וכתב דגם בני ביתו פטורין דאין הבית שלהן והוי כדר בבית שאול ושכור, והנחלת צבי בסימן רצ"א עמד בזה דמ"ט אינו חייב משום בית האוצר, שהרי מחזיק בו כליו, ובד' הגרע"א י"ל דס"ל דחיוב בית האוצר אינו משום מה שמניח בו חפציו, אלא הוא משום דיוצא ונכנס בו, וע"כ כל שאינו בביתו, אף אינו חייב משום בית האוצר.[[486]](#footnote-487)

בפי' הר"י מלוניל בסוף הל' מזוזה כתב בדין משכיר בית לחבירו דעל השוכר לעשות מזוזה, דהיינו אע"ג שאם ל"ה הוא שוכרה הי' חייב המשכיר לעשות לה מזוזה אע"פ שאינו שוכב בה כדאמרינן בבית התבן ובית העצים, ובב"מ ק' ב' כתב דהוא משום דאם יש לו לאדם י' בתים שאין לו בהם דירה קבועה אלא שנכנס שם פעם אחת בשנה חייבות כולן במזוזה, ולכאו' מבו' מדבריו דחיובא דבית האוצר הוא משום שנכנס בה לפרקים, וזהו שהביא מינה דכל שנכנס שם פעם אחת בשנה חייב במזוזה.[[487]](#footnote-488)

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בדין בית האוצר, דבפי' ר"ח לקמן בסוגיין כתב דקי"ל כרב כהנא דבית האוצר חייב במזוזה, וכ"ה מבו' בד' הרי"ף בהל' מזוזה וכ"כ הרא"ש בהל' מזוזה סימן ט"ו, והטוש"ע בסימן רפ"ו ס"א, - אך הרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ז כתב דבית האוצר פטור ממזוזה, אלא כשהנשים מתקשטות בו דיש בו יחוד לדירת האדם, וכ"כ התורי"ד והריטב"א והמאירי בסוגיין והריא"ז בהל' מזוזה הנ"ג.

## דירה שמשתמשין בה תשמיש גנאי

**מפני שהנשים נאותות שם ומאי נאותות רוחצות,** בפירש"י כתב דהיינו משום דמקום גנאי הוא שעומדות שם ערומות ואין כבוד שמים להיות שם מזוזה, וכ"כ הריטב"א דגנאי הוא למזוזה כיון שהנשים עומדות שם ערומות.

ולקמן בסוגיין ילפינן מקרא דבית הכסא וכו' פטורין מן המזוזה משום דמה בית העשוי לכבוד וכו' יצאו אלו שאינם עשויין לכבוד, ובד' הר"י מלוניל בהל' מזוזה מבו' דמה"ט הוא דפטרינן כשהנשים רוחצות בו, משום דאינו עשוי לכבוד, וכ"ה מבו' בד' האגודה בפירקין, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן רפ"ו סק"ד, עיי"ש, ונתבאר להלן.

אך הנה בד' הרמ"א בדרכ"מ בסימן רפ"ו ס"ג ובהג"ה שם ס"ב מבו' דכל הא דפטרינן בבית התבן שהנשים רוחצות שם הוא רק כשהמזוזה מבפנים, אך כל שהדלת מפסיק בין המזוזה ובין החדר חייב במזוזה,[[488]](#footnote-489) והרי דאף דבית הכסא וכו' פטור בכל ענין, מ"מ בבית התבן שהנשים רוחצות בו אינו פטור אלא כשהמזוזה בפנים, והיינו דעיקר פטורא דבית הכסא הוא דדיורים אלו שאינם של כבוד אינם דיורים המחייבין במזוזה, וע"כ ל"מ מידי הא דהדלת מפסקת, ומשא"כ הכא דחיוב המזוזה הוא משום דיורי בית התבן שהוא דיורים של כבוד, אלא דמ"מ כיון דהוא משמש גם לתשמיש גנאי אין כבוד שמים להיות שם מזוזה, ובזה מהני הא דהדלת מפסקת דהוי כבוד שמים להיות שם מזוזה.[[489]](#footnote-490)

התשב"ץ קטן בסימן ער"ד כתב דחדר ועלי' שאיש ואשתו ישנים בו פטורין מן המזוזה, וכתב ללמוד לזה מהא דפטרינן הכא במקום שהנשים מתקשטות בהן, וכ"ש חדר שאיש ואשתו ישנים, והביאוהו הארחות חיים בהל' מזוזה והכל בו בסימן צ', - אך הב"י בסימן רפ"ו כתב דליכא ראי' מהכא, דלא פטרו מפני שהנשים רוחצות שם אלא בית התבן ובית הבקר וכו' אבל בית דירה ממש אע"פ שהנשים רוחצות שם חייב במזוזה, וכ"כ הגר"א שם סק"ד, והוכיח כן מהא דתניא לקמן בסוגיין מה בית העשוי לכבוד וכו' והרי דלא פטרו אלא בעשוי לכך.[[490]](#footnote-491)

והב"י שם כתב עוד, דלא פטרו אלא מפני שהנשים רוחצות שם ערומות כמו שפירש"י, וא"כ בחדר שאיש ואשתו ישנים בה דאע"פ שמשמשים אין עומדים ערומים, חייב במזוזה, - והד"ח בהל' מזוזה סקמ"ו עמד בזה דאטו ערום מבלי לבוש מגניא טפי מתשמיש, וכ"כ הב"ח שם דאדרבה תשמיש הוא בזיון טפי מעומדים שם ערומים, שהרי במחיצה י' לא התירו תשמיש המטה אלא כשאין לו בית אחר שיוציא לשם כתבי הקדש, ואילו בעומד ערום פשיטא דמהני מחיצה י'.

המרומי שדה הק' דהיאך רשאי להשתמש בבית התבן שהנשים רוחצות בלא מזוזה, כיון דמן הדין מיקרי דירה וחייב במזוזה, ולדעת הר"י מלוניל ודעימי' דהא דפטרינן כשהנשים רוחצות בו הוא משום דחשיב כדירה שאינה של כבוד דפטורה מן המזוזה, לק"מ, שהרי בית זה פטור מן המזוזה, וקו' המרומי שדה הוא לדעת המהר"ם ודעימי' דלא חשיב כדירה שאינה של כבוד, אלא דא"א לקבוע שם מזוזה משום דאין כבוד שמים להיות שם מזוזה,[[491]](#footnote-492) וכתב דהוא משום דרשאין לדור בבית שאין בו מזוזה, אלא שמצוה לקבוע בו מזוזה, כמש"כ המרדכי בסימן תתקמ"ד, וע"כ כיון דאין בידו לקבוע בו מזוזה משום דאי"ז כבוד שמים, מותר להשתמש בו.

**ושהנשים נאותות בו ומאי נאותות רוחצות פטורין מן המזוזה, אי הכי היינו מרחץ,** לדעת הסוברים דפטורא דבית התבן שהנשים רוחצות בו אינו משום דחשיב כדירה שאינה של כבוד, אלא משום דאין כבוד שמים להיות שם מזוזה, יש להעיר דמאי פריך דהיינו מרחץ, הרי ב' דינים חלוקים הם, ובבית המרחץ פטור אף כשהדלת מפסקת ובבית התבן שהנשים רוחצות בו חייב בכה"ג שהדלת מפסקת, וצע"ג.

י"ח אלול פ"ב

דף מס' 21

**בית שער אכסדרה ומרפסת**

**י"א א'** **- יכול שאני מרבה אף בית שער אכסדרה ומרפסת,** התוס' הק' מהא דתניא במנחות ל"ג ב' דבית שער אכסדרה ומרפסת חייבין במזוזה, וכן משמע בסוכה ח' ב' דבית שער חייב במזוזה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרי"ף בסוף הל' מזוזה כתב דהתם כשבתים פתוחין לתוכן, והרמב"ן במלחמות בסוכה שם פירש דדבריו קיימי גם על אכסדרה דהא דחייבת הוא כשהבית פתוח לתוכן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ז.[[492]](#footnote-493) - **ב** בד' הטוש"ע בסימן רפ"ו ס"ו ז' מבו' שפירשו דד' הרי"ף קיימי רק על בית שער ומרפסת, אך הא דאכסדרה חייבת איירי כשאינה פתוחה לבית ואפ"ה היא חייבת, והיינו כדמוקמינן לה במנחות שם באכסדרה רומיתא, והא דתניא הכא דאכסדרה פטורה הוא בסתם אכסדרה דמחיצותי' עשויין לחיזוק תקרה שאמרו במנחות שם דפטורה, וכ"כ הב"ח שם בדעת הטור, ועד"ז כתב הריטב"א בסוגיין אלא דט"ס נפלה בדבריו, וכן האריך החזו"א בסימן קס"ט סק"ג.[[493]](#footnote-494) - **ג** בפירש"י במנחות שם כתב דהא דבית שער אכסדרה ומרפסת חייבין הוא מדרבנן, וכ"כ בפירש"י בסוכה שם בדין בית שער, והתוס' שם ובסוגיין כתבו לפ"ז דהא דתניא הכא דפטורה הוא מדאורייתא, והא דתניא התם דחייבת הוא מדרבנן, וכ"כ הרא"ש בהל' מזוזה סימן ט"ו בשם ר"י, והרא"ה בסוכה ח' ב'.[[494]](#footnote-495) - **ד** הבעה"מ בסוכה שם כתב דהא דממעטינן הכא בית שער אכסדרה ומרפסת, היינו בית שער של אכסדרה ומרפסת, וה"ה לבית שער של חצר, אבל בית שער של בית חייב,[[495]](#footnote-496) וכ"כ התוס' בסוגיין בפי' בתרא.

**יכול שאני מרבה אף בית הכסא וכו',** הריטב"א כתב בשם הרא"ה דכיון שאינן עשויין לכבוד פטורין מן המזוזה ואפי' בחדשים שלא נשתמש בהן מעולם, דאם נשתמש בהן פשיטא דפטורין ול"ב קרא, ואע"ג דמיבע"ל בהזמינו לביהכ"ס אם מותר לקרוא בו קר"ש, מ"מ לגבי מזוזה ממעטינן כיון דאינה עשוי' לכבוד.[[496]](#footnote-497)

**יכול שאני מרבה אף הר הבית וכו' יצאו אלו שהן קדש,** הראשונים עמדו בזה דא"כ מ"ט דרבנן דלשכת פרהדרין חייבת, ואף ר' יהודה לא פטר אלא משום דהוי דירה בע"כ, ומצינו בזה כמה דרכים ונתבאר בדף מס' 17.

**ו' שערים פטורין מן המזוזה בית התבן וכו',** בפי' ר"ח כתב דרב כהנא מוקי לה כשהנשים רוחצות בו וע"כ הן פטורין מן המזוזה,[[497]](#footnote-498) והתורי"ד תמה ע"ז וכתב דהך ברייתא כת"ק דלעיל דפטר בבית התבן, והכי קי"ל, וכ"כ הריטב"א, ועמש"נ בדף מס' 20 פלוגתת הראשונים בהכרעת ההלכה בדין בית התבן ובית האוצר.

**שער שאינו מקורה**

**שער שאינו מקורה,** במנחות ל"ג ב' אמרו דפתחי שימאי דלית להו תקרה פטורין מן המזוזה, והאשכול בהל' מזוזה כתב דהוא חד דינא עם הא דתניא הכא דשער שאינו מקורה פטור מן המזוזה, וכ"כ הכס"מ בפ"ו ממזוזה ה"ה.

ובביאור דין זה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י בסוגיין כתב דהיינו שהוא פרוץ מלמעלה לגמרי באין כיסוי,[[498]](#footnote-499) וכ"כ רש"י במנחות שם בפי' קמא, וכ"כ הריטב"א והמאירי, וכ"כ האשכול בהל' מזוזה,[[499]](#footnote-500)והפסקי רי"ד במנחות שם, והריא"ז בהל' מזוזה המ"ב. **- ב** בפירש"י במנחות שם כתב בפי' בתרא דהיינו דאין הבית מקורה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"א וה"ה, והכס"מ שם ה"ה כתב דזהו מה שאמרו הכא שער שאינו מקורה. - **ג** התוס' במנחות שם כתבו דהיינו דהמשקוף אינו שוה אלא האבנים מן הכיפה אבן נכנסת ואבן יוצאת, וכ"כ הרא"ש בהל' מזוזה סימן י"א. - **ד** הריטב"א בעירובין י"א א' פירש למה שאמרו לענין צוה"פ דפתחי שימאי הוא דלית להו תקרה דהיינו שלא נתנו שם תקרה הנקרא בלשון הכתוב משקוף, וכל כיו"ב אינו אלא כחור בעלמא, ולכאו' הוא ע"ד הא דס"ל שם דהכותל עצמו אינו נידון כמזוזות ובעינן תיקון מזוזות, וה"נ בעינן תיקון משקוף, וכ"כ הר"ן שם בשם אחרים.

בפירש"י בסוגיין ובמנחות שם משמע דכל שאין הפתח פרוץ מלמעלה בלא כיסוי ויש עליו תקרה, אף דליכא משקוף הבולט מן התקרה חשיב כשער מקורה וחייב במזוזה,[[500]](#footnote-501) וכ"ה מבו' להדיא בד' האשכול, וכ"נ בד' הריטב"א והמאירי והרי"ד והריא"ז, וכ"כ הראבי"ה בסימן תר"ו בדין צוה"פ בסוכה, וכ"כ הרמ"א באו"ח סימן תר"ל ס"ב, והמג"א בסימן שמ"ו סוסק"ג.

אך בפי' הר"י מלוניל בהל' מזוזה פירש למה שאמרו דפתחי שמאי היינו דלית להו שיקפי, דהיינו דאם אין בולט מתחת התקרה כשיעור טפח או ג' אצבעות שהדלת שוקף ומכה בו ומעכבו מלצאת לחוץ כדרך כל הדלתות אינו ראוי למזוזה.[[501]](#footnote-502)

**בית שמקצתו מקורה**

הרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ה כתב בהא דבעינן שיהא הבית מקורה, דאם הי' מקצתו מקורה ומקצתו אינו מקורה, כל שהי' הקירוי כנגד הפתח חייב במזוזה, והכס"מ שם כתב בשם רבינו מנוח דהיינו כשיש במקום המקורה דע"ד, אך האו"ש שם כתב דאף אין במקום המקורה דע"ד מצטרף המקום שאינו מקורה לשיעור דע"ד, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, וצ"ע.

האבנ"ז בסימן שפ"ד סק"ח הק' במש"כ הרמב"ם דכל שאין הקירוי כנגד הפתח חייב, דמ"ט גרע משערי חצירות שחייבין אף דאין החצר מקורה משום שנכנסין דרך שער ההוא לבית דרך החצר, וכמש"כ הב"י בסימן רפ"ו בשם רבינו מנוח, ונתבאר בדף מס' 19, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ע.

**שער העשוי ככיפה**

**כיפה ר"מ מחייב במזוזות וחכמים פוטרין,** בפירש"י כתב דטעמא דחכמים דפטרי הוא משום דאין שער בלא רוחב ד' וכל כיפה מתקצרת בראשה לפחות מד', וכ"ה מבו' בדבריו בכולה סוגיין ובעירובין י"א ב' דכל הנידון בכיפה הוא משום דבעינן רוחב ד', ומה שאמרו דיש ברגלי' י' ויש ברגלי' ג' היינו רוחב ד', ומבו' מדבריו דכל דאיכא רוחב ד', אף אם כל המזוזות הם בעיגול הוי פתח מעליא, וכ"כ הב"י והב"ח בסימן רפ"ז בדעתו, וכ"כ הט"ז שם סק"ב והש"ך שם סק"ב,[[502]](#footnote-503) וכ"נ בד' התו"י ובד' הריא"ז בהל' מזוזה הנ"ז.

אך הריטב"א בסוגיין ובעירובין י"א ב' כתב דלא חשיב פתח לענין מזוזה אלא כשיש מזוזות עומדות שוות מן הצד גבוהות י', וכל שהמזוזות עגולות לא חשיבי כפתח, וכ"כ הר"ן שם, ובד' הריטב"א בסוגיין נראה שפירש כן גם בד' רש"י, וכ"כ הר"ן בעירובין שם בדעתו, ועמש"כ החזו"א בסו"ס ק"ע, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רע"א.

הרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ד כתב דכל שאין בגובה המזוזות י' טפחים פטורין מפני שאין לו משקוף, והכס"מ שם תמה, דאם חשיב דאין לו משקוף, א"כ מ"ט היכא דיש בגובה המזוזות י' טפחים מהני, - והט"ז ביו"ד סימן רפ"ז סק"ג כתב לפרש, דכל דיש בגובה המזוזות י' חשבינן לכל החלק המתעגל כמשקוף, אך כשאין בגובה המזוזות י' וליכא מזוזות אא"כ נימא דמה שמתעקם הוא נחשב למזוזה, א"כ אין לך משקוף, דכל העיקום כחדא חשבינן לי' וא"א לעשות ממנו מזוזות ומשקוף, וכ"כ העמק ברכה בהל' מזוזה אות ו' בשם הגר"ח, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה, והובא בכ' הגר"ח החדש בסוגיין.

בעיקר מש"כ רש"י ודעימי' דאין פתח פחות מד' הנה בד' הרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"א משמע דל"ב שיהא הפתח רחב ד',[[503]](#footnote-504) וכ"כ הגר"א ביו"ד סימן רפ"ז סק"ד בדעתו, וכ"ה מבו' בדבריו בפט"ז משבת ה"כ וכמש"כ המ"מ שם,[[504]](#footnote-505) - והערוה"ש בסימן רפ"ז ס"ט כתב דמ"מ בעינן שיהא רחב ג', דבלא"ה ודאי לא חשיב כפתח כיון דהו"ל לבוד, וכ"כ החזו"א בסימן ק"ע סק"ד.

**ושוין שאם יש ברגלי' י' חייבת,** בפירש"י כתב דהיינו שיש ברגלי' י' קודם שיתחיל העיגול ותתמעט רחבה, וזה לטעמי' דאף מזוזות בעיגול הוו פתח מעליא, וע"כ כל הא דפטורה הוא כשנתמעט רחבה מד' בתוך י', - אך הריטב"א בסוגיין ודעימי' פירשו דהיינו דרגלי הכיפה העומדים ישרים קודם שיתעקמו גבוהין עשרה, ועיי"ש שכתב דבעינן נמי שיהא ביניהם רוחב ד' דזהו שיעור פתח, ולא איצטריך לי' לפרושי דהא פשיטא דבלא"ה לא חשיב פתח, ועוד דמסתמא הכי איתנהו.

הריטב"א נסתפק בטעם הא דמחייבינן כשיש ברגלי' י' ביושר אע"פ שהמשקוף מעוקם ואינו ישר, אם הוא משום דסגי אף במשקוף מעוקם, דהא מקורה הוא מיהת,[[505]](#footnote-506) או דהוא משום דדרך כל בנין כיפה שיש על הכיפה בנין ישר והוא חשוב כמשקוף,[[506]](#footnote-507) ואף דאין המזוזות נוגעות בו, אתיא כמ"ד בעירובין שם דא"צ ליגע, או דאף אם צריך ליגע וכל שאין נוגעין לא חשיב פתח, היינו כשיש אויר בינתים, אך הכא דליכא אויר הוי כמו שנוגעים, והריטב"א בעירובין שם כתב כדרך בתרא.[[507]](#footnote-508)

ולדעת רש"י דאף מזוזות עגולות מהני, בפשוטו ה"נ מהני משקוף עגול ול"ב שיהא על הכיפה בנין ישר, אך התו"ש בסימן שס"ג סקס"ד נקט דגם לדעת רש"י לא חשיב המשקוף אלא הבנין הישר שלמעלה,[[508]](#footnote-509) ועמש"כ החזו"א בסימן ק"ע סוסק"ב.

**בית האשה ובית השותפין**

**ובית האשה וכו' מהו דתימא ביתך ולא ביתה וכו',** בקידושין ל"ד א' אמרינן דאשה חייבת מזוזה, ולא פטרינן לה מהקישא דמזוזה לת"ת דנשים פטורות, הוא מדכתיב למען ירבו ימיכם גברי בעי חיי נשי לא בעי חיי, והגבו"א בסוגיין עמד בזה בהא דמפרשינן הכא דהס"ד לפטור בבית האשה הוא מדכתיב ביתך ולא ביתה, הרי בלא דילפינן מדכתיב למען ירבו ימיכם יש לפטור נשים מהקישא לת"ת, ועיי"ש שכתב דנידון הגמ' התם ונידון הגמ' הכא לא שייכי זל"ז, דהתם דנו דתהא אשה פטורה מן המזוזה, והכא דנו דיהא בית האשה פטור מן המזוזה אף כשדר בה איש,[[509]](#footnote-510) ועיי"ש שהק' דלדעת הסוברים דמה"ת אינו חייב אלא כשדר בבית שלו, הרי כל שדר איש בבית של אשה פטור משום דאין הבית שלו, ובע"כ דנידון הגמ' הכא בבית האשה הוא כשדרה בו האשה,[[510]](#footnote-511) וכתב די"ל דנידון הגמ' הוא בשותפות דאשה, דאם בית אשה פטור הו"ל כשותפות נכרי הפוטרת, עיי"ש, אך בד' הגרע"א בגהש"ס מבו' שפירש דהנידון בבית האשה הוא אם אשה חייבת במזוזה, עיי"ש, וצ"ע.

**ובית השותפין,** דעת רבנן לקמן בסוגיין דביהכנ"ס אף של כפרים אינו מטמא בנגעים מדכתיב ובא אשר לו הבית מי שמיוחד לו יצאו אלו שאין מיוחדין לו, ובפשוטו ה"נ הוא פטור ממזוזה, ועמש"נ בזה בדף מס' 22, והראשונים הק' דא"כ מ"ט בית השותפין חייב במזוזה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י והתוס' הרא"ש לקמן שם כתבו די"ל דאה"נ דלהך מ"ד אף בית השותפין פטור. - **ב** התו"י שם כתבו לישב עוד דהא דפטרינן כשאין כל אחד מכיר את שלו, הוא משום דלא נתברר לכל אחד חלקו מעולם, והתוס' הרא"ש שם הוסיף לפרש דהא דפטרינן בביהכ"נ דכפרים אף שנתברר מתחיל של מי הי' הקרקע, הוא משום דהשתא אינה עומדת ליחלק ול"ד לבית השותפין. - **ג** הריטב"א כתב דשאני בית השותפין דהוא עשוי לדירתם ומיוחד להם לדירה מיוחדת ומשא"כ באלו. - **ד** התור"י הלבן כתב דשאני בית של שותפין דכל אחד מכיר את חלקו וקרינן לי' ביתך, והתור"פ הוסיף לפרש דהיינו דהא דמחייבינן בבית השותפין הוא כשכל אחד ואחד מכיר חלקו כגון שיש קורות בין חלק לחלק, ובזה הוא דקמ"ל דאע"פ שאין בו אלא פתח אחד חייב, והריטב"א תמה ע"ז.

**מהו דתימא וכו' ביתך ולא בתיהם,** הגבו"א הק' דלדעת הסוברים דהשוכר בית חייב מדאורייתא דל"ב בית דידי' כלל, מאי ס"ד לפטור בית השותפין משום ביתך ולא בתיהם, ומי גרע משל אחרים לגמרי שאין לו שום חלק בבית ואפ"ה חייב, וכתב לישב דלפ"מ דס"ד לפטור בית שותפין משום ביתך ולא בתיהן כ"ש לגמרי של אחרים חייב, אבל למאי דמסיק דבית השותפים חייב, אף של אחרים לגמרי אין לנו שיהי' פטור, ועוד, די"ל דשל שותפין גרע משל אחרים הואיל ואינו מיוחד לבעליו, ומשא"כ של אחרים דאע"ג דהדר בו אין לו חלק בו, מ"מ כיון דהוא מיוחד לבעליו חייב.[[511]](#footnote-512)

הרשב"א ועוד מקמאי בחולין קל"ו א' כתבו דשותפות נכרי חייבת במזוזה, והרשב"א שם כתב דהוא משום דמזוזה חובת הדר היא ולשמירה עשוי' ואפילו דשותפות דנכרי ישראל הדר בה צריך שמירה, והאבי עזרי בפ"ו ממזוזה ד"ה ובעיקר הק' שהרי חזינן הכא דאלמלי קרא דלמען ירבו ימיכם הוה פטרינן אף בשותפות דישראל, אף דמזוזה חובת הדר וכו', וא"כ מ"ט לא נימא דדרשינן מביתך למעט שותפות נכרי, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ע.

**אמר קרא למען ירבו ימיכם וימי בניכם,** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דימיכם משמע הן דאשה הן דרבים, והאשכול בהל' מזוזה כתב דהוא משום דכולהו בעו חיי, ועוד דקא מישתעי בל' רבים, וכ"ה מבו' בתשו' ה"ר אביגדור שהביא המרדכי בחולין סימן תש"מ דילפינן לה מדכתיב ימיכם בל' רבים, וכתב לדון לפ"ז דשותפות נכרי פטורה שלא ריבה הכתוב אלא בשותפין ששניהם ישראל שהקפידה תורה בריבוי ימיהם.[[512]](#footnote-513)

**אלא ביתך למה לי,** הריטב"א כתב בשם תוס' שהק' דמ"ט לא קאמר דאתא למעוטי בית שאינו שלו דפטור מה"ת מן המזוזה, ותירצו דתרתי ביתך כתיבי חד למעוטי בית שאינו שלו וחד למידרש דרך ביאתך, וכ"כ התוס' במנחות מ"ד א', והרשב"א והר"ן בשבת קל"א ב' כתבו לישב דחד מתרי טעמי נקט, ועמש"כ הריטב"א שם.[[513]](#footnote-514)

י"ט אלול פ"ב

דף מס' 22

## בית הכנסת

**י"א ב'** **- דתניא ביהכנ"ס וכו' ושאין בו בית דירה ר"מ מחייב וחכמים פוטרין,** בטעמא דרבנן דביהכנ"ס פטור מן המזוזה מצינו כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש כתב בפי' בתרא דהוא משום דכתיב ביתך ודרשינן ביתך ולא ביתכם, וכ"ה מבו' בד' התור"י הלבן והתור"פ בסוגיין דהא דביהכנ"ס פטור הוא משום דהוא של שותפין.[[514]](#footnote-515) - **ב** הריטב"א לעיל בסוגיין כתב דהוא משום דאינו מיוחד להם לדירה מיוחדת, וע"כ ל"ד לבית השותפין, והשיח יצחק כתב דהיינו משום דאינו מיוחד לכל צרכיהן וגם תשמיש זה אינו מיוחד לכל אחד דאין כל אחד מכיר חלקו. - **ג** השאילתות בסימן קמ"ה כתב דהוא משום דנקראו מקדש כדכתיב והשמותי את מקדשיכם ודמי לביהמ"ק דפטור משום שהוא קדש, וכ"כ הבה"ג בהל' מזוזה, והרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ו, והסמ"ג עשין כ"ג, והחינוך במצוה תכ"ג, והמאירי לעיל י' א', וכ"כ בהגה"ה שבתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין. - **ד** הלבוש בסימן רפ"ו ס"ג כתב דהוא משום דאינו עשוי לדירה וסתם ביתך בית דירה משמע או בית שמשתמשין בו בדבר צריך לו אבל ביהכנ"ס אינה עשוי' אלא להתפלל בה, וכ"נ מדעת הסוברים דביהמ"ד חייב במזוזה, ונתבאר להלן.

התוס' בסוד"ה שאין בו כתבו דאף דביהכנ"ס פטור מן המזוזה, מ"מ כל שהוא של אדם אחד ואינו של רבים חייב במזוזה, והביאום התפארת למשה בסימן רפ"ו והפת"ש שם סק"ט והחזו"א ביו"ד סימן רי"ז סק"ז, ולכאו' הוא כמש"כ התוס' הרא"ש ודעימי' דפטורא דביהכנ"ס הוא משום דהוא של שותפין,[[515]](#footnote-516) אך לדעת השאילתות ודעימי' דפטורא דביהכנ"ס הוא משום שהוא קדש, הדין נותן דאף ביהכנ"ס של יחיד דהוא קדש פטור מן המזוזה, וגם למש"כ הלבוש דפטורא דביהכנ"ס הוא משום דאינו עשוי לדירה יש לפטור אף בביהכנ"ס של יחיד,[[516]](#footnote-517) וצ"ע.

## ביהכנ"ס שיש בו בית דירה

בביאור מה שאמרו דביהכנ"ס שיש בו בית דירה לחזן, נחלקו הראשונים, דבפי' הר"א מן ההר כתב דהיינו דיש בסופו מקום מיוחד העשוי לדור בו חזן הכנסת, ומבו' דאינו דר בביהכנ"ס עצמו, אלא במקום מיוחד שבסופו,[[517]](#footnote-518) ועד"ז מבו' בד' הריטב"א בפסחים ק"א א' דהיינו שפתוח לביהכנ"ס בית לחזן,[[518]](#footnote-519) וכ"כ המאירי בעירובין נ"ב ב' בהא דתניא שם נ"ה ב' דביהכנ"ס שיש בו בית דירה לחזן מתעבר עם העיר, וכ"כ הרש"ש שם, והביאוה"ל בסימן שצ"ח ס"ו (סוד"ה שיש בנין), - אך הראבי"ה בסימן תתקצ"א וההגמי"י בסוף הל' שביתת עשור פירשו דהיינו שהי' החזן דר בביהכנ"ס עצמו,[[519]](#footnote-520) והוכיחו מהכא דחכמים ותלמידיהן מותרין לישן בביהכנ"ס, וכ"נ בד' הריטב"א בסוגיין,[[520]](#footnote-521) - ועמש"כ בזה הקדושת יו"ט בסימן כ"ט ד"ה ומיהו נראה וד"ה ומ"מ הא ודאי.

הדבר אברהם בח"א סימן ל"ז הק' דכיון דלרבנן אין ביהכנ"ס מטמא בנגעים משום דבעינן בית המיוחד לו, מה מהני הא דיש בו בית דירה לחזן, הרי מ"מ אי"ז מיוחד לו שהרי הוא שייך לכל העולם.

והנה אמנם למש"כ הריטב"א דפטורא דביהכנ"ס הוא משום דאינו מיוחד להם לדירה מיוחדת, הרי דע"כ כל שיש בו דירה לחזן ביהכנ"ס והוא מיוחד לו לדירה מיוחדת חייב במזוזה, - ולמש"כ השאילתות ודעימי' דפטורא דביהכנ"ס הוא משום דהוי קדש, י"ל דהיינו דדיורי קדש אינם מחייבין במזוזה, אך כל שיש בו דירה לחזן ויש בו דיורי חול חייב במזוזה, וכמש"כ כן המאירי לעיל י' א' בטעם הא דלשכת פרהדרין חייבת במזוזה, ונתבאר בדף מס' 17.

אך לדעת התוס' הרא"ש ודעימי' דפטורא דביהכנ"ס הוא משום דהוא של שותפין, צ"ב דא"כ מ"ט כשיש בו בית דירה לחזן חייב במזוזה, הרי אינו שלו, וי"ל בזה בכמה גווני, **א** החזו"א ביו"ד סימן רי"ז סק"ז כתב לפרש דהיינו דהא דביהכנ"ס פטור מן המזוזה הוא משום דענין דירה הוא מה שהאדם מתיחד בבית זה ואין בנ"א שוטפין עליו במקום זה, וע"כ כל שתשמישו עראי וכל בני העיר שוין עמו לאו דירה היא,[[521]](#footnote-522) וע"כ כל שחזן הכנסת דר שם, כיון שיש לו דירה קבועה ודאי דירה היא.[[522]](#footnote-523) - **ב** י"ל לדעת הסוברים דהא דכשיש בו בית דירה לחזן חייב, היינו דפתוח לו בית לחזן, וכיון דבית זה מיוחד להחזן לבדו, חייב במזוזה,[[523]](#footnote-524) ומכח זה חייב אף הביהכנ"ס במזוזה, כיון דהוא משמש כפתח לבית דירה זה, ודמי להא דשער ניקנור חייב במזוזה.[[524]](#footnote-525) - **ג** י"ל דכל הא דביהכנ"ס חשיב כביתו שאינו מיוחד לו הוא משום דהוא עומד לתפילה, ולתשמיש זה אינו מיוחד להן, אך כל שיש בו בית דירה לחזן והוא מיוחד לו לדירה גמורה, חשיב כביתו.

## לענין מה דמי דין נגעים לדין מזוזה

התו"י הק' בהא דמדמי הגמ' הכא דין נגעים לדין מזוזה, והרי מצינו דל"ד זל"ז, דהרי לדעת ר' יהודה ביהמ"ק אינו מטמא בנגעים, כדתניא לקמן בסוגיין, ואפ"ה לא פטר בלשכת פרהדרין אלא משום דהוי דירה בע"כ, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתבו דאף דלדעת ר' יהודה בע"כ יש לחלק ביניהם, דאם הי' פוטר בלשכת פרהדרין דומיא דהא דאינה מטמאה בנגעים, ל"ה מקום לחייב בה מגזירה שמא יאמרו וכו', דכו"ע ידעי דהר הבית פטור ממזוזה דלאו ביתו הוא, מ"מ לדעת רבנן ס"ד דדמו זל"ז. - **ב** התוס' הרא"ש כתב לישב למש"כ לעיל בסוגיין דאף דמדינא פטור הר הבית וכו' ממזוזה, מ"מ הוא חייב מדרבנן, והיינו דלפ"ז אה"נ דמדאורייתא פטורה לשכת פרהדרין ממזוזה דומיא דהא דאינה מטמאה בנגעים, אך מדרבנן חייבו במזוזה בכה"ג. - **ג** התוס' הרא"ש כתב לישב עוד דכל הא דמדמינן מזוזה לנגעים הוא בהא דביהכנ"ס אינו מטמא בנגעים משום דכתיב ובא אשר לו הבית ומוקי לה מי שמיוחד ביתו לו ולא אלו שהן של שותפין, וה"נ פטור ממזוזה משום דכתיב ביתך ודרשינן ביתך ולא ביתכם, אך בהא דאין ביהמ"ק מטמא בנגעים דהוא דבעינן אחוזתכם ומקום ביהמ"ק לא נתחלק לשבטים, אין לדמות מזוזה לנגעים דלא כתיב אחוזתכם לגבי מזוזה. - **ד** הריטב"א לעיל בסוגיין כתב לישב דלא מדמינן להו אלא לענין אם בעינן בית המיוחד לו, אך בהא דמטהר ר' יהודה מפני שהוא מקום מקודש, אי"ז אלא לענין טומאת נגעים שאין טומאת נגעים במקום קדושה, אבל לענין מזוזה כ"ש דמקום מקודש עדיף למזוזה טפי בגונא דחשיב כבית דירה. - **ה** דעת רש"י לעיל ו' א' דלשכת פרהדרין ל"ה קדושה בקדושת עזרה, ונתבאר לעיל שם בדף מס' 7, ולפ"ז אי"ז בכלל מקום מקודש דמטהר ר' יהודה, דהוא רק בביהמ"ק. - **ו** בד' התור"פ לקמן בסוגיין מבו' דכל הא דמטהר ר' יהודה בביהמ"ק הוא משום דלא הי' בו בית דירה, ולפ"ז אף הא דמטהר בנגעים הוא משום דהוי דירה בע"כ.

## בית המדרש

התוס' בסוגיין ובמנחות ל"ג א' כתבו דביהמ"ד פטור מן המזוזה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ז, והרא"ש בהל' מזוזה סימן י', והטור בסימן רפ"ו, - אך הרא"ש שם כתב דבביהמ"ד של המהר"ם מר"ב הי' בו מזוזה, וכ"כ המרדכי בסימן תתקס"א דביהמ"ד חייב במזוזה ול"ד לביהכנ"ס דפטור, וכ"כ הב"י בסימן רפ"ו ס"י בדעת רש"י.

בטעם הסוברים דביהמ"ד חייב במזוזה ול"ד לביהכנ"ס, כתב הב"ח בסימן רפ"ו ס"י דהוא משום דהא דביהכנ"ס פטור הוא משום דאינו שוהה בו אלא שיעור תפילה בלבד ואח"כ יוצא ממנו ואין בה דירה לשום אדם, ומשא"כ בביהמ"ד דהוי דירה וחייב, וכ"כ הלבוש שם דביהמ"ד כיון שהתלמידים יושבים בו מן הבוקר עד הערב דומה לדירה יותר מביהכנ"ס, וכ"כ הש"ך שם סקי"ט, ומבו' לפ"ז דפטורא דביהכנ"ס אינו משום דהוא של שותפין או משום דהוא קדש, אלא הוא משום דאין בו דירה גמורה דאין עשוי אלא לתפלל בו, וכמש"כ הלבוש שם ס"ג.

בד' התוס' במנחות שם מבו' דמקור דבריהם דביהמ"ד דמי לביהכנ"ס ואף ביהמ"ד פטור מן המזוזה, הוא מהא דתניא הכא דבתי כנסיות ובתי מדרשות אינם מטמאין בנגעים, וכיון דמדמינן דין מזוזה לדין נגעים, הרי דאף ביהמ"ד פטור מן המזוזה, כ"ה דאינו מטמא בנגעים, - ועמש"כ הקדושת יו"ט בר"ס כ"ט בישוב דעת הסוברים דביהמ"ד חייב במזוזה ולא מדמינן לה לנגעים, וצ"ע.

## ביהכנ"ס שדרים בו אורחין

**והא דכרכים והא דכפרים,** בפירש"י כתב דהיינו דביהכנ"ס דכרכים עשוי' לכל הבא להתפלל ואין לה בעלים מיוחדים, אך דכפרים כל בעליו ניכרים והרי הוא כבית השותפין,[[525]](#footnote-526) ומקורו הוא מסוגיית הגמ' במגילה כ"ו א', עיי"ש, ועד"ז כתב בפי' הר"ש בנגעים פי"ב מ"ד דהוא משום דביהכנ"ס דכפרים מצי לזבונינהו וביהכנ"ס דכרכים לא מצי לזבונינהו.

אך הנה הרי"ף בהל' מזוזה והרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ו כתבו דביהכנ"ס דכפרים דדיירי בי' אורחין חייב במזוזה, וכ"כ האשכול והרא"ש בהל' מזוזה והטור בסימן רפ"ו,[[526]](#footnote-527) ובחי' ר"א מן ההר בסוגיין כתב בדעתם דזהו דמשני הכא דהא דכרכים והא דכפרים, דביהכנ"ס של כרכים דאין האורחין דרים בביהכנ"ס ל"ה דירה, וביהכנ"ס של כפרים שהאורחין דרים בו הוי דירה,[[527]](#footnote-528) וכ"כ הקדושת יו"ט בסימן כ"ט ודע דהרי"ף והמרומי שדה לעיל בסוגיין.

בפי' הר"י מלוניל בהל' מזוזה כתב דהא דשאני ביהכנ"ס דכפרים מביהכנ"ס דכרכים, הוא משום דביהכנ"ס דכפרים מרוב עניים אין מקדישין אותו הקדש גמור כדי שיהיו מותרין לשכב בהן ולאכול בהן האורחין, לפי שאין ידם משגת להכניס בהם האורחין בבתיהן, אבל בשל כרכים שהן רבים וכו' וא"צ לאכול ולשכב בביהכנ"ס הוו הקדש גמור, - ומשמעות דבריו דהא דמחייבינן בביהכנ"ס דכפרים אי"ז משום דיורי האורחין, אלא הוא משום דאי"ז הקדש גמור, והיינו דפטורא דביהכנ"ס הוא משום דהוא קדש, וע"כ כ"ז הוא בביהכנ"ס דכרכים דהוא הקדש גמור אך ביהכנ"ס דכפרים דאינו הקדש גמור חייב, וכ"כ המרומי שדה לעיל בסוגיין.[[528]](#footnote-529)

הערוה"ש בסימן רפ"ו סי"ח הק' בהא דביהכנ"ס שדרין בו אורחין חייב, שהרי אף דהאורחין דרים שם מ"מ מסתמא לא ישהו בו ל' יום, והו"ל כשוכר פחות מל' יום דפטור, ולמש"כ הר"י מלוניל ניחא, דאין החיוב משום דירת האורחין, אלא משום דאינו הקדש גמור, וע"כ ה"ז חייב משום דירת ביהכנ"ס עצמה, - ועיי"ש שכתב דכיון דהביהכנ"ס עשוי לכך שידורו בו האורחין הוי כבית דירה לעיר בשביל האורחין, והיינו דמי שיש לו בית לצורך דירת אחרים המוטלין עליו, חייב הוא עצמו במזוזה, וכ"כ השאילת דוד ביו"ד סימן ח' דהוא משום דשוכר שדר בבית מכח המשכיר הוי כהמשכיר בעצמו, וע"כ כיון דהאורחין דרין בביהכנ"ס מכח הבעלים הוי כאילו הבעלים דרים בו וחייב במזוזה.[[529]](#footnote-530)

## טומאת נגעים בירושלים וביהמ"ק

**ואין ירושלים מטמאה בנגעים,** בפירש"י כתב דהוא משום דאינה אחוזה להם דלא נתחלקה לשבטים, - אך התוס' בד"ה במאי קא מיפלגי כתבו דלס"ד הוה מפרשינן דטעמא דת"ק הוא משום דירושלים קדושה לאכילת קק"ל ומע"ש , וכיון שמיוחדת לקדשי גבוה לא חשיבא לי' אחוזתכם.

**א"ר יהודה אני לא שמעתי אלא מקום מקדש בלבד,** בטעמא דביהמ"ק אינו מטמא בנגעים מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו משום דכשקנה דוד את הגורן מארונה היבוסי גבה הכסף מכל שבט ושבט, והיינו דמה"ט אי"ז אחוזתכם, כיון דכל השבטים שוין בה,[[530]](#footnote-531) וכ"כ התור"פ והריטב"א.[[531]](#footnote-532) - **ב** בפירש"י במגילה כ"ו א' ד"ה אני לא שמעתי כתב דהוא משום דבית של קדש הוא,[[532]](#footnote-533) ומבו' בדבריו דלפ"ז לא ממעטינן לה מדכתיב אחוזתכם, אלא מדכתיב ובא אשר לו הבית, וכ"כ התו"י בפי' בתרא, ועיי"ש במש"כ לדון בזה. - **ג** התוס' בד"ה במאי קא מיפלגי כתבו דהוא משום דהוא מחנה שכינה לאכילת קד"ק ולא קרינן בי' אחוזתכם. - **ד** התו"י ותוס' הרא"ש כתבו דהוא משום דאף דמתחילה נתחלק לשבטים מ"מ לאחר שנבחר המקום לבנות עליו בית הבחירה הי' לכולם וכמו שאמרו במדרש דלא חלקו דושנה של יריחו והניחוה למי שיהי' בחלקו ביהמ"ק בנוי, וכ"כ התוס' בב"ק פ"ב ב' ד"ה ואין מטמא.[[533]](#footnote-534)

**הא בתי כנסיות ובתי מדרשות מטמאין בנגעים ואע"ג דכרכים נינהו,** בפי' רבינו אליקים כתב דפריך מהא דמשמע דבתי כנסיות ובתי מדרשות דירושלים מטמאין בנגעים אע"ג דכרכים נינהו דמצויין שם רבים, ומבו' דהא דמדייקינן דבתי כנסיות ובתי מדרשות מטמאין, הוא מהא דא"ר יהודה דרק ביהמ"ק שבירושלים אינו מטמא ומשמע דבתי כנסיות ובתי מדרשות שבירושלים מטמאין, וכ"ה מבו' ממש"כ בפי' ר"ח דהא דפריך הוא משום דירושלים כרכים היא, וכ"ה מבו' בפירש"י ובפי' ר"ח במגילה כ"ו א', וכ"ה משמעות ל' הגמ' שם שאמרו אמאי הא דכרכים הוו, ומשמע דקאי על בתי כנסיות ובתי מדרשות דירושלים, וכ"ה מבו' בפי' הר"ש בנגעים פי"ב מ"ד, וזהו שחילק בין ביהכנ"ס שבירושלים לביהכנ"ס שבכל א"י.

אך מד' התוס' שהק' דמ"ט לא מדייק ממילתי' דת"ק דמשמע דדוקא ירושלים אינה מטמאה הא בתי כנסיות ובתי מדרשות מטמאין,[[534]](#footnote-535) מבו' דהא דמדייקינן דבתי כנסיות ובתי מדרשות מטמאין, הוא מהא דקאמר ר' יהודה דביהמ"ק אינו מטמא בנגעים ולא קאמר רבותא טפי דביהכנ"ס וביהמ"ד דכרכים אינם מטמאין, וזהו שהק' דה"נ יש לדייק ממילתי' דת"ק מהא דאמר דירושלים אינה מטמאה בנגעים ולא קאמר רבותא טפי דביהכנ"ס וביהמ"ד דכרכים אינם מטמאין,[[535]](#footnote-536) (וזהו שתירצו די"ל דאדרבה ירושלים הוי רבותא טפי דאינה מטמאה בנגעים אע"ג דלא קדישא כולי האי).

הגבו"א בסוגין ובטו"א במגילה שם הק' דמאי פריך, הרי כל הא דביהכנ"ס וביהמ"ד אינו מטמא בנגעים הוא כשאין לו בית דירה, אך כל שיש שלו בית דירה מטמא בנגעים, וזהו דנקט ר' יהודה מקום מקדש בלבד דאינו מטמא בנגעים אף שיש בו בית דירה, וכמו שאמר ר' יהודה לעיל י' א' דכמה לשכות היו במקדש שהי' להן בית דירה, אך ביהכנ"ס וביהמ"ד דומיא דהא דיש להן בית דירה אע"ג דכרכים נינהו מטמאין, ועמש"כ בזה הקדושת יו"ט בסו"ס כ"ט (ד"ה והנראה בעיני).

ולכאו' י"ל בזה למש"כ הר"ח ודעימי' דהא דמדייק הוא מביהכנ"ס וביהמ"ד שבירושלים, ולפ"ז י"ל דמשמעות דברי ר' יהודה הוא דרק ביהמ"ק שבירושלים אינו מטמא, אך כל הבתים שבירושלים מטמאין ואף ביהכנ"ס וביהמ"ד שאין בהן בית דירה, והמרומי שדה כתב דמדייק הכי מהא דקאמר אלא מקום מקדש "בלבד", - וי"ל עוד, שהרי דעת ר' יהודה לעיל בסוגיין דהבית דירה שבביהמ"ק לא חשיבא כדירה משום דהוי דירה בע"כ, וזהו דפריך דא"כ מ"ט ממעט ביהמ"ק, הרי לפ"מ דס"ל דהבית דירה שבביהמ"ק לא חשיבא כדירה אף ביהכנ"ס וביהמ"ד דכוותי' אינו מטמא בנגעים.[[536]](#footnote-537)

בד' התוס' מבו' דהא דביהכנ"ס אינו מטמא בנגעים הוא משום קדושתו,[[537]](#footnote-538) וזהו שכתבו דדילמא נקט ירושלים אע"ג דלא קדישא כולי האי וכו' וכ"ש בתי כנסיות ומדרשות, וצ"ע דהוא דלא כמבו' בדבריהם לעיל בסוגיין דהא דביהכנ"ס פטור מן המזוזה הוא משום דהוא של רבים, ובגמ' מדמינן דין נגעים לדין מזוזה, - וי"ל דד' התוס' התם הם לפ"מ דמסקינן דאף ביהכנ"ס דכפרים פטור משום דאינו מיוחד לו, ולפ"ז אין פטורא דביהכנ"ס משום קדושתו אלא משום דהוא של רבים ואינו מיוחד לו, וצ"ע.

**אימא א"ר יהודה אני לא שמעתי אלא מקום מקודש בלבד,** התור"י הלבן עמד בזה שהרי ת"ק לא איירי כלל בבתי כנסיות אלא בירושלים, וכתב דאגב ביהמ"ק נקט ר' יהודה גם לבתי כנסיות, משום דכולהו מחד קרא מביתך ולא של רבים ממעטינן להו, ולמש"כ הר"ח ודעימי' דעיקר הא דפריך מדר' יהודה הוא משום דמשמע דביהכנ"ס וביהמ"ד שבירושלים מטמאין בנגעים, ניחא, דזהו דמשני דאימא א"ר יהודה אני לא שמעתי אלא מקודש שבירושלים בלבד.

## טומאת נגעים בביהכנ"ס של כפרים

**ודכפרים מי מטמא וכו' חלקו לבית אבות ואין כל אחד מכיר את שלו מנין ת"ל וכו' יצאו אלו שאין מיוחדין לו,** הראשונים הק' דמ"ש מבית השותפין דחייב במזוזה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו בפי' קמא דהך תנא ס"ל דאף בית השותפין פטור מן המזוזה. - **ב** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו בפי' בתרא דשאני הכא דלא נתברר חלקם מעולם, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהא דמייתינן מינה לביהכנ"ס דכפרים, (אע"פ שנתברר מתחילה של מי הי' הקרקע), הוא משום דהשתא מיהא גרע טפי שאינו עומד ליחלק כמו בית השותפין. **ג** הריטב"א לעיל בסוגיין כתב דשאני בית השותפין דהוא עשוי לדירתם ומיוחד להם לדירה מיוחדת ומשא"כ באלו. - **ד** התור"י הלבן כתב דשאני בית של שותפין דכל אחד מכיר את חלקו וקרינן לי' ביתך, והתור"פ הוסיף לפרש דהיינו דהא דמחייבינן בבית השותפין הוא כשכל אחד ואחד מכיר חלקו כגון שיש קורות בין חלק לחלק, ובזה הוא דקמ"ל דאע"פ שאין בו אלא פתח אחד חייב, והריטב"א לעיל בסוגיין תמה ע"ז.

למש"כ התו"י והתוס' הרא"ש בפי' קמא דהך תנא ס"ל דאף בית השותפין פטור מן המזוזה, לכאו' הדין נותן דלפ"מ דקי"ל דבית השותפין חייב במזוזה, ה"נ ביהכנ"ס חייב במזוזה, וצ"ע.

**אלא מחוורתא כדשנינן מעיקרא,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהא דאית בי' בית דירה והא דלי"ב בית דירה, וכ"כ בפי' ר"ח והתור"י הלבן, ועמש"נ להלן דכ"ה מוכרח לדעת הרי"ף והרמב"ם. - **ב** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דהא דר"מ הא רבנן, או הא והא רבנן הא דאית בי' בית דירה הא דלי"ב בית דירה, וכ"כ הפי' קדמון. - **ג** למש"כ התו"י והתוס' הרא"ש בפי' קמא דהך תנא דמטהר בביהכנ"ס משום דאינו מיוחד לו, ה"נ מטהר בבית השותפין, דומיא דהא דמטהר כשחלקו לבית אבות ואין כל אחד מכיר את שלו, בע"כ דהא דמחוורתא כדשנינן מעיקרא היינו דהא ר"מ הא רבנן, וכמש"כ כן החזו"א ביו"ד סימן רי"ז סק"ז בתו"ד.[[538]](#footnote-539)

למש"כ הר"א מן ההר בדעת הרי"ף והרמב"ם דהא דמפלגינן לעיל בסוגיין בין ביהכנ"ס דכרכים לביהכנ"ס דכפרים הוא משום דבביהכנ"ס דכפרים דרים בו אורחין, הרי דהא דדחינן לה דאף ביהכנ"ס דכפרים אינו מטמא בנגעים, היינו דאף דדרים בו אורחין, מ"מ אי"ז בית המיוחד להם ואינו מטמא בנגעים, ול"ד לביהכנ"ס שיש בו בית דירה לחזן, דהוא מיוחד לחזן, וחשיב כביתו המיוחד לו.[[539]](#footnote-540)

והנה אמנם הרי"ף והרמב"ם כתבו לדינא דביהכנ"ס דכפרים חייב במזוזה, וצ"ל דהיינו משום דכל הא דדחינן לה דאף ביהכנ"ס דכפרים אינו מטמא בנגעים, הוא לענין טומאת נגעים, דכיון דבעינן ביתו המיוחד לו, הרי דאף ביהכנ"ס דכפרים דדרים בו אורחין אי"ז ביתו המיוחד לו ואינו מטמא בנגעים, אך לענין מזוזה דפטורא דביהכנ"ס הוא משום דהוי דירת קדש, וכמש"כ הרמב"ם, הרי דכ"ז הוא בביהכנ"ס דכרכים, אך ביהכנ"ס דכפרים דדיירי בי' אורחין ואינו דירת קדש חייב במזוזה, דבזה לא הדרינן בן ממה דאמרינן מעיקרא דשל כפרים לא חשיב כדירת קדש,[[540]](#footnote-541) וכ"ה מבו' בד' הקדושת יו"ט בסימן כ"ט ד"ה ונחזור לענינינו.[[541]](#footnote-542)

ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ם בפי"ד מטו"צ הי"ד דביהכנ"ס או ביהמ"ד שיש בהן דירה לחזנין או לתלמידים מטמאין בנגעים, ולא חילק דביהכנ"ס של כפרים שהאורחין דרים בו מטמא בנגעים, כמש"כ כן בפ"ו ממזוזה ה"ו לענין מזוזה, והיינו משום דלענין נגעים מסקינן דאף ביהכנ"ס של כפרים שהאורחין דרים בו אינו מטמא, - וכ"כ בס' באר יהודה בהל' מזוזה שם והמרומי שדה לעיל בסוגיין והדבר אברהם בח"א סימן ל"ז סק"ח.

לדעת הרי"ף והרמב"ם דשאני דין נגעים מדין מזוזה ובנגעים איכא דין בפנ"ע דבעינן ביתו המיוחד לו, בע"כ דמה שאמרו דמחורתא כדמשנינן מעיקרא הוא כמש"כ בפירש"י והר"ח דהא דאית בי' בית דירה והא דלי"ב בית דירה, - דאין לפרש דהיינו דהא ר"מ והא רבנן, שהרי אף דמצינו דלר"מ ביהכנ"ס חייב במזוזה וס"ל דדירת קדש חשיבא כדירה, מ"מ לא מצינו דס"ל דה"ז מטמא בנגעים, דלא מצינו דפליג ר"מ ולא ס"ל לדין זה שנתחדש בנגעים דבעינן ביתו המיוחד לו.[[542]](#footnote-543)

הר"ש בנגעים פי"ב מ"ד כתב דבתי כנסיות שבירושלים אינם מטמאין בנגעים, אבל בתי כנסיות דכל א"י מטמאין בנגעים משום דמצי לזבונינהו כדתניא בתוספתא דביהכנ"ס וכו' מטמאין בנגעים, - והחזו"א ביו"ד סימן רי"ז סק"ז תמה ע"ז שהרי בסוגיין מסקינן דהא דתניא דביהכנ"ס מטמא בנגעים, אי"ז משום דביהכנ"ס דכפרים מטמא בנגעים, אלא אתיא כר"מ או איירי כשיש בו בית דירה.[[543]](#footnote-544)

כ"ב אלול פ"ב

דף מס' 23

## חינוך כהן המשמש תחתיו

**י"ב א - אירע בו פסול קודם תמיד של שחר מחנכין אותו בתמיד של שחר,** בפירש"י כתב דהיינו דעושה תמיד של שחר בח' בגדים ויהא מחונך לכהונה גדולה קודם שיגיע עבודת יוהכ"פ, והרש"ש כתב ללמוד מדבריו דקרבנות שאינם מחובת היום כשרים אף בכה"ד, ונחלקו בזה רבוותא ויתבאר בעזה"י במקומו, וזהו שפירש דהוא מחונך לכהונה גדולה קודם שיגיע עבודת יוהכ"פ, דהקרבת התמיד אינה מכלל עבודת יוהכ"פ שאינה כשרה אלא בכה"ג.[[544]](#footnote-545)

**במה מחנכין אותו,** בביאור הנידון במה מחנכין אותו מצינו כמה דרכים, **א** הפי' קדמון כתב דהיינו משום דאין כה"ג עולה לכהונה גדולה עד שמתחנך בח' בגדים, וכמו שאמרו לעיל ה' א' דבעינן משיחה וריבוי, וכ"כ התור"י הלבן והמאירי, וכ"נ בפי' ר"ח וכמש"כ הליקוטי הלכות, וכ"ה מבו' בפי' הר"ש לתו"כ אמור פר' ב' ה"ב. - **ב** בפירש"י כתב דהיינו דבמה הוא ניכר שהוא כה"ג, והרש"ש כתב בדעתו דאי"ז משום דבעינן משיחה או ריבוי, דל"ב לזה בכהן המשמש תחתיו, ונתבאר להלן, אלא הוא דין בפנ"ע דבעי הכירא דהוא כה"ג,[[545]](#footnote-546) וכ"נ להדיא בד' הריטב"א שפירש דהוא משום שצריכין אנו שיהא ניכר לכל כי עבודת היום בכה"ג, וכ"כ הליקוטי הלכות. - **ג** המשנת אליהו בשקלים פ"ז ה"ג כתב דהוא משום דאין כה"ג כשר לעבודה עד שנתחנך תחילה בהקרבת עשירית האיפה שעובדה בידו,[[546]](#footnote-547) וע"כ אף דביוהכ"פ א"א לחנכו בזה, משום דהוא קרבן יחיד ואינו דוחה יוהכ"פ, מ"מ אינו מתחנך אלא ע"י עבודה דכה"ג, ועד"ז כתב בקונט' מחי' הגרי"מ סימן ח' לפ"מ דמוכח מד' הרמב"ם בפ"ה מכלהמ"ק הט"ז והי"ז דמלבד הא דבעינן לחינוך כה"ג עשירית האיפה, גם בעינן לחינוכו שיקריב קרבן בעצמו, ומה"ט הוא דבעשירית האיפה שהוא מתחנך בה בעינן שיהא עובדה בידו, עמש"כ בזה בכ' הגרי"ז במנחות ע"ח א' ובזה הוא שדנו בסוגיין במה מחנכין אותו ביוהכ"פ,[[547]](#footnote-548) וכן האריך בס' חוקת היום בסוגיין, וכ"כ בס' יד הלוי בשם הגרי"ד.

בתו"כ אחרי פ"ח ה"ד תניא בדין עבודת יוהכ"פ אין לי אלא משוח בשמן המשחה מרובה בגדים מנין ת"ל ואשר ימלא את ידו מנין לרבות כהן אחר המתמנה ת"ל וכפר הכהן, וכ"ה בירושלמי בפירקין ובהוריות פ"ג ה"ב, ואמרו שם דהוא מתמנה בפה, ופירש הראב"ד דהא דמרבינן כהן המתמנה, היינו דהתקנה זו שמתקינין אותו היא במקום משיחה או ריבוי בגדים שצריך להיות בכה"ג קודם יוהכ"פ, ולפי שא"א לו למושחו קודם לכן או להלבישו ח' בגדים לפי שאין ממנים ב' כה"ג כאחד משום איבה, ההתקנה הזאת היא במקום משיחה וריבוי בגדים, וכ"כ הר"ש שם, והרש"ש והליקוטי הלכות בסוגיין כתבו לפ"ז דנידון סוגיין אינו משום דין משיחה וריבוי דבעינן בכה"ג, שהרי ילפינן דל"ב לזה בכהן המשמש תחתיו,[[548]](#footnote-549) אלא הוא דין בפנ"ע דבעינן היכר דהוא כה"ג.

אמנם הנה בפי' הר"ש לתו"כ אמור פר' ב' ה"ב כתב בהא דתניא התם דסגי בריבוי יום א' ומשיחה יום א' ואפי' שעה אחת, דהוא כמו שאמרו הכא דאם אירע פסול בכה"ג לובש ח' בגדים ומהפך בצינורא וקודם שנגנז שמן המשחה היו מושחין אותו, ומבו' להדיא דאף כהן המשמש תחתיו טעון ריבוי ומשיחה, ולפ"ז בע"כ דהא דמרבינן מקרא כהן אחר המתמנה, היינו דאף דלכתחילה בעינן ריבוי ז' ומשיחה ז', מ"מ בכהן המשמש תחתיו א"צ ריבוי ומשיחה "קודם יוהכ"פ" וכמש"כ הראב"ד, אך הא דבעינן לעיכובא ריבוי יום א' ומשיחה יום א' הוא גם בכהן המשמש תחתיו,[[549]](#footnote-550) - ולכאו' הוא משום דדין ריבוי יום אחד ומשיחה יום אחד הוא לקדושת כה"ג, ואף כהן המשמש תחתיו אינו מתקדש בקדושת כה"ג אלא ע"י ריבוי ומשיחה, אך הא דבעינן לכתחילה ריבוי ז' ומשיחה ז' הוא למינוי הכה"ג לעבוד, ובזה הוא דמרבינן מקרא דכהן המשמש תחתיו ל"ב ריבוי ומשיחה, אלא מינויו הוא בפה, וכמו שאמרו בירושלמי.

הליקוטי הלכות כתב להוכיח דנידון סוגיין הוא להיכר בעלמא, דאם הוא משום דין ריבוי בגדים הדין נותן דבעינן שיחנכו אותו קודם עבודת התמיד, כיון דעבודת התמיד אינה כשרה אלא בכה"ג,[[550]](#footnote-551) - ועיי"ש שכתב דלדעת הר"ח ודעימי' דס"ל דנידון סוגיין הוא משום ריבוי בגדים צ"ל דס"ל כדעת הסוברים דעבודת התמיד כשרה אף בכה"ד, או דאף אם אינה כשרה אלא בכה"ג, מ"מ הא בעינן חינוך קודם עבודת יוהכ"פ הוא קודם עבודות השייכות רק ליוהכ"פ.[[551]](#footnote-552)

## אם היו מושחין את הכהן המשמש תחתיו

התו"י הק' דמ"ט לא אמרו דמחנכין אותו בשמן המשחה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתבו דהוא משום דבבית שני ל"ה שמן המשחה שיאשיהו גנזו, וכ"כ התוס' הרא"ש ותור"פ והריטב"א, וכ"ה מבו' בפי' הר"ש לתו"כ אמור פר' ב' ה"ב. - **ב** התור"י הלבן כתב דאף שהיו יכולין למשחו ביוהכ"פ ואפי' שבות ליכא דאינו אלא חינוך בעלמא, מ"מ צריך עדיין ריבוי בגדים לכהונה גדולה, ולכאו' מכוון דבריו הוא דלא סגי במשיחה בפנ"ע בלא ריבוי בגדים.[[552]](#footnote-553) - **ג** הרמב"ן במכות י"א א' ובפר' אחרי ט"ז ל"ב כתב דאף קודם שנגנז שמן המשחה ל"ה מושחין את הכהן המשמש תחתיו, והוא כשר בריבוי בגדים בלא משיחה.[[553]](#footnote-554)

בעיקר מש"כ התו"י ודעימי' דבזמן שהי' שמן המשחה היו מושחין את הכהן המשמש תחתיו, כ"ה מבו' גם בד' המאירי, וכ"ה מבו' גם בפירש"י לקמן ע"ג א' ובסנהדרין י"ט א' ובמכות י"א א' דזהו משוח שעבר, וכ"ה מבו' בד' התוס' וש"ר בנזיר מ"ז א', ובד' התוס' הרא"ש לקמן י"ג א' ובהוריות י"ג א'.

ובטעמא דהרמב"ן דל"ה מושחין את הכהן המשמש תחתיו מצינו כמה דרכים, **א** הריטב"א במכות י"א א' כתב דכהן משיח שהלך למקום אחד ונתעכב שם או נשבה שם שממנין אחר תחתיו אין מושחין אותו, שאין מושחין ב' כה"ג ביום א',[[554]](#footnote-555) והמרכה"מ בפ"ד מכלי המקדש הי"ט כתב דמה"ט הוא דל"ה מושחין את הכהן המשמש תחתיו ביוהכ"פ, וכ"כ החקרי לב באו"ח סימן קי"ד והערול"נ במכות שם.[[555]](#footnote-556) - **ב** בתשו' הרמ"ע מפאנו סימן ק"ב כתב דל"ה מושחין אותו ביוהכ"פ משום דאין משיחתו דוחה לא שבת ולא יו"ט, וכ"כ החס"ד בהוריות פ"ב ה"ט בד' הרמב"ן.[[556]](#footnote-557) - **ג** הלחם שמים בפירקין כתב דהוא כדי שלא לזלזל בשמן המשחה משום עבודה דחד יומא.

## אם הי' הכהן המשמש תחתיו מקריב עשירית האיפה

בפירש"י מכת"י במנחות ע"ח א' הוכיח מהכא דהכהן המשמש תחתיו ביוהכ"פ ל"ה מקריב עשירית האיפה, משום הוי קרבן יחיד ואינו דוחה יוהכ"פ, דאל"כ מאי בעי במה מחנכין אותו, שהרי הוא מתחנך בהקרבת עשירית האיפה שמקריב בח' בגדים, וכ"כ התוס' שם, וכ"כ בפי' רבינו אליקים בסוגיין דהא דלא משני דמחנכין אותו בעשירית האיפה הוא משום דאינו קרב ביוהכ"פ.

והמל"מ בפ"ה מכלהמ"ק הט"ז הוכיח מהכא דכה"ג שעבד קודם שיקריב עשירית האיפה עבודתו כשרה, וכמש"כ הרמב"ם שם, דאי נימא דעבודתו פסולה, וכהגירסא שלפנינו בתו"כ, א"כ בע"כ דהכהן המשמש תחתיו מקריב עשירית האיפה, דאל"כ עבודתו פסולה, ומאי בעי במה מחנכין אותו.[[557]](#footnote-558)

ובדעת הסוברים דכל שעבד קודם עשירית האיפה עבודתו פסולה, מצינו כמה דרכים, **א** המשנת אליהו בשקלים פ"ז ה"ג כתב דאין דנים אפשר משאי אפשר, וכיון דביוהכ"פ א"א להקריב עשירית האיפה, דהוי קרבן יחיד ואינו דוחה יוהכ"פ, ע"כ עבודתו כשרה, וכ"כ ההר המורי' בהל' כלהמ"ק שם. - **ב** האו"ש שם כתב דאף אם עשירית האיפה מעכב, היינו רק עשירית האיפה דכה"ד, אך כל שכבר הקריב עשירית האיפה דכה"ד, אין עשירית האיפה כה"ג מעכב. - **ג** ההר המורי' שם כתב עוד, דכ"ה דמרבינן מקרא דכהן המשמש תחתיו ל"ב משיחה וריבוי, ה"נ ל"ב הקרבת עשירית האיפה, וכן דן בזה החקרי לב באו"ח סימן קט"ז (ד"ה עוד וד"ה אך), עיי"ש. - **ד** המקד"ד בסימן ל' סק"א כתב דכיון דהשני אינו כה"ג גמור, וכמש"כ התו"י לקמן בסוגיין דהוא שלוחו של ראשון והפר והאיל קרבין משל ראשון, אפשר דלא שייך בו מנחת חינוך כלל דזה רק בנתמנה להיות כה"ג גמור, ועד"ז כתב החקרי לב שם (ד"ה עוד) די"ל דא"צ מנחת חינוך אלא בכה"ג העיקרי ולא בכה"ג המתמנה מחמת אונסו של אחר כיון דאחר יוהכ"פ חוזר הראשון לעבודתו, ועיי"ש במש"כ בזה.

## אם סגי בלבישת האבנט לריבוי בגדים דכה"ג

**א"ר אדא בר אהבה באבנט,** בפירש"י כתב דהיינו דבאותן ד' בגדים עצמן יש היכר לכהונה גדולה שאבנטו של כה"ג של בוץ ועד עתה הי' רגיל לעבוד בשל כלאים, וכ"כ בפי' קדמון בפי' קמא, - והליקוטי הלכות עמד בזה דאי נימא דנידון סוגיין אינו להכירא בעלמא, אלא משום דין ריבוי בגדים, הרי לא מצינו דמתקדש להיות כה"ג אלא ע"י לבישת ח' בגדים ולא ע"י לבישת האבנט לחוד, שהוא של בוץ ואינו מכלל הח' בגדים, - ועיי"ש שכתב די"ל דכמו דבכל ימות השנה נתקדש ע"י שלובש ריבוי בגדים השייכים לכהונה גדולה, ה"נ ביוהכ"פ מתקדש ע"י שלובש ד' בגדים השייכים לכה"ג,[[558]](#footnote-559) ואך דהיינו רק למ"ד דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד, דאל"כ ליכא הכירא כלל שהוא מתלבש בכהונה גדולה, ועמש"כ בזה הגבו"א.

בפי' ר"ח כתב דהא דמשני באבנט, היינו שהוא נקבע בכהונה גדולה ע"י שחגר אבנט של כלאים שהוא מותר בכה"ג ואסור בכה"ד, וכ"כ הפי' קדמון בפי' בתרא דחוגר שעה אחת קודם עבודתו באבנטו של כה"ג בכל השנה דכלאים עד שתהא עליו תורת כה"ג ואח"כ מפשיטין אותו וחוגר אבנט בד ועובד, ולפ"ז הא דתלינן לה בהפלוגתא אם אבנטו של כה"ג זהו אבנטו של כה"ד, היינו דלמ"ד דאף אבנטו של כה"ד הי' של כלאים, ל"ה מתחנך ע"י שלובש אבנט של כלאים, ועמש"כ הכלי חמדה בפ' חקת אות ב' סק"ב לפרש בזה, ומש"כ בזה בס' מנח"א, וצ"ע.

כ"ד אלול פ"ב

דף מס' 24

## בטעם הא דלא היו מחנכין אותו בלבישת המצנפת והכתונת

**י"ב א'** **- אלא למ"ד אבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד וכו',** התוס' לקמן בסוגיין ד"ה אלא לאו כתבו דלדעת ריב"א דהא דלגבי כה"ג כתיב מצנפת ולגבי כה"ד כתיב מגבעות הוא משום ששל כה"ג היתה קצרה ושל כה"ד היתה רחבה, צ"ל דהא דלא משני הכא דהיו מחנכין אותו במצנפת, הוא משום דאי"ז חשוב חינוך כיון דשוין הן אלא שזו ארוכה וזו קצרה, ובד' הערול"נ בסוכה ה' א' מבו' שפירש לדבריהם דהיינו דכיון דשוין הן, הרי דאף שזו ארוכה וזו קצרה אי"ז מעכב, ודלא כמו שנקטו התוס' בסוכה שם, ונתבאר להלן, וע"כ אי"ז חשוב חינוך.

הראב"ד בפ"ח מכלהמ"ק ה"ב כתב דמצנפת ומגבעת חלוקין בעשייתן, דמצנפת ארוך הרבה וכורך אותו כריכות הרבה ככריכות הישמעאלים, אבל מעשה המגבעות כעין הכובעין שלנו חדין מלמעלה והן קצרין, והמנ"ח במצוה צ"ט סק"ג הק' דא"כ מ"ט לא משני דהיו מחנכין אותו בלבישת המצנפת, דכיון דחלוקין הן בעיקר עשייתן הדין נותן דחשיב חינוך, וכן הק' המרכה"מ שם, וצ"ע.

הראב"ע בפר' תצוה כ"ח ל"ז ומ"א כתב דכתונת של כה"ג היתה משובצת ושל כה"ד ל"ה משובצת, וכ"כ האברבנאל שם, אך הרמב"ן שם ל"ט כ"ז כתב דכתונת של כה"ג ושל כה"ד שוין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק הט"ז, והמל"מ שם כתב להוכיח כן מהא דלא משני הכא דהיו מחנכין אותו בכתונת,[[559]](#footnote-560) ובסו"ד רמז דלמש"כ התוס' דאף אם מצנפת של כה"ג היתה קצרה ושל כה"ד ארוכה לא חשיב חינוך, י"ל דה"נ אף אם כתונת של כה"ג משובצת ושל כה"ד לא היתה משובצת לא חשיב חינוך.[[560]](#footnote-561)

## אם מהני ריבוי בגדים בלא עבודה

**מאי איכא למימר,** הגבו"א לעיל ה' א' הוכיח מהכא כדעת רש"י לעיל שם דריבוי בגדים הוא רק ע"י שלובש בשעת עבודה, דלדעת הרמב"ם בפ"ד מכלהמ"ק הי"ג דריבוי בגדים הוא אף שלא בשעת עבודה, א"כ הרי סגי במה שלובש ח' בגדים ומ"ט בעינן להא דמהפך בצינורא.[[561]](#footnote-562)

ובישוב דעת הרמב"ם כתב החזו"א בסימן קכ"ו סק"ט דא"א לחנכו בלבישת ח' בגדים לשם ריבוי בגדים, דכיון דעכשיו אין עבודתו בח' בגדים אינם ראוים עכשיו לחנכו בהם, ועיי"ש שנסתפק אם לפ"מ שאמרו דמהפך בצינורא סגי במה שראוי לכך וא"צ להפך בצינורא, או דל"מ אלא אם מהפך כיון דאין חובה להפך בצינורא, ועד"ז כתב האבהא"ז בפ"א מעיוהכ"פ ה"ג, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה, - ובקונט' מחי' הגרי"מ סימן ח' כתב לישב, דלדעת הרמב"ם נידון סוגיין אינו משום דין ריבוי בגדים, אלא משום בעינן לחינוך כה"ג שיקריב קרבן בעצמו, וכ"כ החוקת היום בסוגיין ובס' יד הלוי בשם הגרי"ד, - ועמש"כ המרכה"מ בפ"ד מכלהמ"ק הי"ב וההעמ"ש בסימן קכ"ו סק"ב ובמרומי שדה בסוגיין עוד בזה.

**אמר אביי וכו',** החזו"א בסימן קכ"ו סק"ט די"ל דאביי ורב פפא לא באו לפרש רק למ"ד דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד, אלא לכו"ע אמרו כן, דס"ל דלא נאמר ריבוי בגדים אלא בח' בגדים כמו שנאמר בקרא, אבל אבנט של בוץ אף דביוהכ"פ ניכר שהוא כה"ג מ"מ לא זהו ריבוי בגדים שבתורה, - והקה"י בסו"ס ד' כתב לדון מטעם אחר דאין מתקיים דין ריבוי בגדים בד' בגדים אלו, והיינו משום דבגדים אלו אינם מחובת ומטכסיסיס של כה"ג אלא הוא דין מדיני עבודת יוהכ"פ שאינה כשרה אלא בכה"ג וממילא נמצא דבגדים אלו הם בגדי כה"ג, אך מ"מ י"ל דאינו מתחנך בבגדים אלו לכהונה גדולה כיון שאינם מבגדים שקדושת הכהונה גדולה מחייבתם,[[562]](#footnote-563) וי"ל לפ"ז דזהו טעמא דאביי ורב פפא דס"ל דאינו מתחנך באבנט.

**לובש ח' ומהפך בצינורא,** התוס' במעילה י' א' ד"ה הכל מודים כתבו דבהיפוך בצינורא סגי בלא"ה דאם הי' רוצה הי' מניח ומתאכלין מאליהן בלא היפוך בצינורא כלל, וכ"כ המל"מ בפ"ו מתמידין דליכא חיוב להפך בצינורא כדי לקרב העבודה, אלא שהעושה אותה חשיב עבודה וכ"ג מתחנך בה וזר חייב עלי' מיתה.

והמקד"ד בסימן ל' סק"א הק' דא"כ היאך מותר להפך בצינורא ביוהכ"פ הרי הו"ל מלאכה שלא לצורך עבודת יוהכ"פ,[[563]](#footnote-564) שהרי המהפך בבשר חייב משום מבשל דממהר בישולו, ועיי"ש שכתב די"ל דאף דסגי בלא"ה, מ"מ הוי זה מכלל עבודת היום המותרת ביוהכ"פ, ועמש"כ בס' מנח"א להוסיף לפרש בזה, וכתב די"ל עוד לדעת הסוברים דמכשירי קרבן שלא הי' אפשר בפועל לעשותן מער"ש דוחין את השבת, וכ"כ השפ"א בסוגיין, ועמש"כ בזה בס' שמועת חיים סימן נ"ו סק"ה.

**וכדרב הונא דא"ר הונא זר שהפך בצינורא חייב מיתה,** בשבועות י"ז ב' פריך על הא דא"ר הונא דחייב מיתה דהיכי דמי אי דלא הפך בה לא מיעכלי פשיטא, ואי דלא הפך בהו נמי מיעכלי מאי קעביד, ומשני דאיירי בגונא דאי לא הפך בהו מיעכלי בתרתי שעי והשתא מיעכלי בחד שעתא והא קמ"ל דכל קרובי עבודה עבודה היא, והגבו"א בסוגיין כתב לפ"ז דמה שאמרו הכא כדרב הונא, הוא לרבותא, דאף אם ליכא במערכה מאיברי התמיד דלא מיעכלי כלל, סגי במה שמהפך בצינורא וממהר להתעכל מחמת הפיכה זו.[[564]](#footnote-565)

## כיצד מחנכין אותו כשאירע בו פסול בליל יוהכ"פ קודם תרוה"ד

הגבו"א הק' לדעת הסוברים דתרוה"ד ביוהכ"פ אינה כשרה אלא בכה"ג, דא"כ מ"ט לא בעי דאירע בו פסול בליל יוהכ"פ קודם תרוה"ד במה מחנכין אותו, לדעת ר"ל לקמן כ"ג ב' דתרוה"ד היא בב' בגדים, כדכתיב בקרא ולבש הכהן מדו בד ומכנסי בד יהיו על בשרו, וע"כ אף למ"ד דאבנטו של כה"ג זהו אבנטו של כה"ד, הרי בתרוה"ד א"צ אבנט, וגם ליכא למימר דלובש ח' ומהפך בצינורא דבשעת תרוה"ד שהיא עבודת לילה ליכא היפוך בצינורא דאכתי לא קרב תמיד של שחר,[[565]](#footnote-566) - וכתב לישב לפ"מ שאמרו לקמן שם דטעמא דר"ל דתרוה"ד היא בב' בגדים הוא משום דלאו עבודה היא, ולדידי' ודאי דכשרה אף בכה"ד, דרק עבודת יוהכ"פ אינה כשרה אלא ביוהכ"פ ותרוה"ד אינה מעבודות היום, וכל הא דתרוה"ד צריכה כה"ג הוא לפ"מ דקי"ל דעבודה היא וטעונה ד' כלים.

הלחם שמים בפירקין הק' לדעת הסוברים דתרוה"ד אינה כשרה אלא ביוהכ"פ, דא"כ אם אירע בו פסול קודם תרוה"ד היאך מחנכין אותו, הרי אין מרבין כה"ג בבגדים אלא ביום, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ד מכלהמ"ק הט"ו,[[566]](#footnote-567) - ובד' האו"ש בהל' כלהמ"ק שם מבו' דצ"ל בדעתם דס"ל דמרבין כה"ג בבגדים אף בלילה, והרמב"ם שכתב דאין מרבין אלא אלא בלילה הוא לטעמי' דס"ל בהל' עיוהכ"פ דתרוה"ד כשרה אף בכה"ד, - ועמש"כ בזה המקור ברוך בח"ב סימן ה'.[[567]](#footnote-568)

## בהא דעבודתו מחנכתו

**ורב פפא אמר עבודתו מחנכתו,** הגבו"א לעיל ה' א' הק' דמשמעות הברייתא דמייתינן התם דריבוי יום א' או משיחה יום א' מעכב, וא"כ היאך נימא דעבודתו מחנכתו אף בלא ריבוי או משיחה,[[568]](#footnote-569) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דהא דמשיחתו מקדשתו בכה"ג קמא קא מישתעי ולא בכהן המשמש תחתיו, וכ"כ הרש"ש והליקוטי הלכות דהוא כדילפינן בתו"כ דהכהן המשמש תחתיו א"צ משיחה וריבוי, עמש"נ בזה לעיל, והא דבעינן לעבודתו מחנכתו הוא משום דבעינן הכירא דעבודת היום בכה"ג, או דהוא משום דין חינוך דבעינן שיקריב קרבן בעצמו. - **ב** הגבו"א בסוגיין כתב דעיקר החינוך דריבוי בגדים הוא ע"י העבודה, אלא דבכל השנה דכל העבודות כשרות בכה"ד ליכא הכירא דחינוך ע"י עבודה לחוד אא"כ איכא נמי לבישה בהדה, דכיון דלובש ח' לעבודה בזה ניכר שהוא כה"ג ומתחנך ע"י עבודה זו והיינו מילוי ידים דקרא, אבל ביוהכ"פ דאין עבודה כשירה אלא בכה"ג עבודה לחוד מחנכתו, דע"י עבודה לחוד איכא הכירא שהוא כה"ג. - **ג** החזו"א בסימן קכ"ו סק"ג כתב דימלא ידו היינו כל ריבוי של כהונה גדולה, וע"כ גם עבודת יוהכ"פ בכלל מילוי ידים, וכ"כ האבי עזרי בפ"ד מכלי המקדש הי"ב, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה לדעת רש"י.

**מי לא תניא וכו',** השיח יצחק כתב דכל הא דעבודתו מחנכתו הוא רק משום דא"א בריבוי בגדים, דומיא דכלים דכיון דא"א במשיחה עבודתם מחנכתם, ועיי"ש שהק' דהרי שפיר אפשר ללבוש ח' בגדים ולהפך בצינורא, וא"כ מ"ט אמרינן דעבודתו מחנכתו, וכתב דהוא משום דלא ניח"ל למעבד היפוך בצינורא, עיי"ש, ועד"ז כתב החזו"א בסימן קכ"ו סק"ט די"ל דרב פפא לי"ל היפוך בצינורא, דכיון דליכא חיוב בזה לא מהדרינן עלי' משום חינוך, וע"כ הוא דעבודתו מחנכתו,[[569]](#footnote-570) ועיי"ש שכתב דאי נימא הכי נמצא דאביי דהוצרך לשנויי דלובש ח' בגדים ומהפך בצינורא, אי"ז משום דפליג על רב פפא וס"ל דלא אמרינן דעבודתו מחנכתו, (דלא נאמר אלא בכלים), אלא הוא משום דכיון דס"ל דאיכא תקנתא דהיפוך בצינורא ויש כאן חינוך דריבוי בגדים, לא אמרינן דעבודתו מחנכתו.

הרמב"ם בפ"א מעיוהכ"פ ה"ג כתב דזה שנכנס תחתיו א"צ חינוך אלא עבודתו מחנכתו, והלח"מ שם הק' דכל הא דהוצרך רב פפא להא דעבודתו מחנכתו, הוא למ"ד דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד, אך למ"ד דאבנטו של כה"ג זהו אבנטו של כה"ג ניחא דמחנכין אותו באבנט, וא"כ למש"כ הרמב"ם ברפ"ח מכלהמ"ק דאבנטו של כה"ג ושל כה"ג שוים, מ"ט הוצרך הכא להא דעבודתו מחנכתו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** י"ל דס"ל כמש"כ הר"ח דשנויא דרב אדא הוא למ"ד דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד, אך למ"ד דזהו אבנטו של כה"ד אינו מתחנך בלבישת האבנט ובעינן להא דעבודתו מחנכתו. - **ב** בד' הלח"מ שם משמע דהרמב"ם נקט האמת דא"צ חינוך אחר אלא עבודתו מחנכתו. - **ג** החזו"א בסימן קכ"ו סק"ט כתב די"ל דאביי ורב פפא פליגי על רב אדא וס"ל דלא נאמר ריבוי בגדים אלא בח' בגדים ולא סגי בד' בגדים אף שהאבנט אינו כאבנטו של כה"ד, וע"כ ל"מ אלא משום דעבודתו מחנכתו, וכתב דשמא זהו מכוון ד' הלח"מ, וכ"כ השיח יצחק. - **ד** הקה"י בסימן ד' כתב דכיון דאין הכהן מתחנך בלבישת הבגדים בלא עבודה, כמבו' לעיל בסוגיין, ע"כ ממילא דלרב פפא דהעבודה בפ"ע מחנכתו, נמצא דהאבנט לא מעלה ולא מוריד, שהרי בלא עבודה אינו מחתנך, וע"י עבודה מתחנך אף אם ליכא הכירא בלבישת האבנט, וזהו שכתב הרמב"ם דעבודתו בלחוד מחנכתו,[[570]](#footnote-571) וכ"נ ממש"כ המאירי דעבודתו מחנכתו שהוא כה"ג ולא עוד אלא שיש בו סימן באבנט.

**לא נחלקו אלא באבנטו של כה"ד בין בשאר ימות השנה בין ביוהכ"פ,** התו"י הק' שהרי עבודת יוהכ"פ אינה אלא בכה"ג, ולמה לי אבנט לכה"ד ביוהכ"פ, ומצינו בזה כמה דרכים, ותליא בפלוגתת רבוותא אלו מעבודות יוהכ"פ כשרות אף בכה"ד, ויתבאר בעזה"י במקומו, **א** התו"י כתבו דצריך לו לב' גיזרי עצים א"נ להפך בצינורא, וכ"כ הריטב"א דכיון דהיפוך בצינורא אינו עיקר עבודה אלא קירוב עבודה ה"ז כשר בכה"ד.[[571]](#footnote-572) - **ב** התו"י כתבו בשם ריב"א דתרוה"ד כשרה אף בכה"ד, ומבו' בדבריהם דהוא משום דהיא עבודת לילה,[[572]](#footnote-573) וכ"כ התור"י הלבן בשם רבו. - **ג** הריטב"א כתב בשם הרמב"ן דמדאורייתא אין חובה בכה"ג אלא בעבודת היום ממש, אבל תמידין ועבודות של כל יום ויום כשרות אף בכה"ד, אלא דמצוה בכה"ג טפי, ורבנן שוו חובה בכה"ג אף בתמידין, והיכא דכה"ג חלוש עושין עבודת תמידין אף בכה"ד. - **ד** הגבו"א כתב דמשכח"ל באברים ופדרים של תמיד של בין הערבים שנתותרו מערב יוהכ"פ דלכו"ע ה"ז נעשה בכה"ד, דאין לו ענין ושייכות כלל ליוהכ"פ, ואיירי כשחל יוהכ"פ באחד בשבת וכמ"ד דחלבי שבת קרבין ביוהכ"פ, או לדעת התוס' לקמן מ"ו א' דאף חלבי חול קרבין בשבת כשמשלה בהן האור מער"ש, או למש"כ התוס' שם דסמוך לבקר דמסדר מערכה דיומי', שרי נמי להקטיר לעולת חול.

**לא לעולם בשאר ימות השנה ובהני דשוין,** הרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק ה"ב כתב דאבנט של כה"ג מעשה רוקם והוא דומה במעשיו לאבנט כה"ד, והמל"מ שם כתב בדעתו דאבנט של כה"ד ל"ה מעשה רוקם,[[573]](#footnote-574) ושם ה"א הביא מש"כ הרלב"ג בפר' תצוה דאבנט של כה"ד ל"ה אלא מין אחד של צמר, - וצ"ע לפ"ז דא"כ מאי קאמר ראב"ש אף לא אבנט, הרי אף דס"ל דגם אבנטו של כה"ד הי' של כלאים, מ"מ אינה שוה לאבנט של כה"ג, - וצ"ל ע"ד מש"כ התוס' דכיון דאידי ואידי ממין אחד אע"ג דחלוקין הן בעשייתן לא חשיב,[[574]](#footnote-575) וי"ל עוד לפ"מ שנסתפק ההר המורי' שם דאי"ז מעכב ואף אם עשה אבנט של כה"ד מעשה רוקם שפיר דמי, ועד"ז צ"ל לדעת הסוברים דכתונת של כה"ג היתה משובצת ושל כה"ד לא היתה משובצת, ונתבאר לעיל.

כ"ו אלול פ"ב

דף מס' 25

## אבנטו של כה"ג אם הוא כאבנטו של כה"ד

**י"ב ב'** **- לא נחלקו אלא באבנטו של כה"ד בשאר ימות השנה וכו',** האו"ש בפ"ה מכלהמ"ק הי"ז כתב דיסוד הפלוגתא אם אבנטו של כה"ג זהו אבנטו של כה"ד, היא בעיקר קדושת כה"ג, דמ"ד דזהו אבנטו של כה"ד ס"ל דכה"ג הוי גם כה"ד דד' בגדיו שוין, אלא שניתוסף עוד ד' בגדים, ומ"ד דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד, ס"ל דכה"ג הוי דבר אחר בפנ"ע ואינו כה"ד כלל,[[575]](#footnote-576) ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - והמקד"ד בסימן ל"ו סק"א כתב דלמ"ד דאבנטו של כה"ד שוה לאבנטו של כה"ג, הרי דהד' בגדי כה"ג השוים לשל כה"ד הם בגדי כה"ד ממש, ובגדי כה"ג הם רק הד' בגדים היתירים על של כה"ד, ואותם הד' בגדים השוים לשם כה"ד א"צ להתחנך כלל לשם בגדי כה"ג, אך למ"ד דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד, כל הח' בגדים הוו בגדי כה"ג, וצריכין חינוך לשם בגדי כה"ג.

אך לדעת ריב"א דשאני מצנפת דכה"ג ממגבעת של כה"ד, ובד' התוס' בסוכה ה' ב' והתו"י ותוס' הרא"ש לקמן ע"א ב' מבו' דה"ז מעכב וכמש"נ להלן, מסתברא מילתא דגם למ"ד דאבנטו של כה"ג זהו אבנטו של כה"ד, הוו כל הח' בגדים בגדי כה"ג,[[576]](#footnote-577) ויש לדחות, - וכן נקט הפנים יפות בפר' תצוה כ"ח ג' וכתב לפ"ז דאף לדידי' צריך לעשות את כל הבגדים לשם ח' בגדים דכה"ג, ועיי"ש שכתב להוכיח כן מהא דא"ר דוסא להביא בגדי כה"ג ביוהכ"פ שהם כשרים לכה"ד, ולא אמר דהם כשרים לכה"ג עצמו לעשות בהן עבודת חוץ,[[577]](#footnote-578) (אך הרש"ש בסוכה ה' א' נקט דאה"נ דהם כשרים אף לכה"ג עצמו לכל ימות השנה, עיי"ש).

הרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק ה"א כתב דאבנטו של כה"ג רקום בצמר, והכס"מ שם כתב דהוא משום דהלכה כרבי מחבירו, והשעה"מ שם הק' דהרי גם ר' דוסא ס"ל דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד, שהרי רבי השיב לר' דוסא חדא דאבנטו של כה"ג זהו אבנטו של כה"ד, ובע"כ דר' דוסא ס"ל דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד, ואין הלכה כרבי מחבריו, וכתב דשמא לא אמרו דאין הלכה כרבי מחבריו, אלא כשנחלקו עליו רבים במקום אחד, ומשא"כ הכא, ועמש"כ השיח יצחק בסוגיין.

## בגדי כה"ג ביוהכ"פ אם הם כשרין לכה"ד

**להביא בגדי כה"ג ביוהכ"פ שהם כשרין לכה"ד,** התוס' בסוכה ה' ב' ד"ה ואל יוכיח כתבו דלדעת ריב"א דמצנפת של כה"ג היתה קצרה ומגבעת של כה"ג היתה רחבה, צ"ל דמה שאמרו דבגדי כה"ג כשרין לכה"ד בשאר בגדים איירי חוץ מן המצנפת,[[578]](#footnote-579) וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש לקמן ע"א ב',[[579]](#footnote-580) - והערול"נ בסוכה שם כתב לדון בזה די"ל דאי"ז מעכב, ואף אם עשה מגבעת של כה"ד קצרה כמעשה המצנפת שפיר דמי, וזהו שאמרו דבגדי כה"ג ביוהכ"פ כשרין לכה"ד,[[580]](#footnote-581) ועד"ז כתב הרש"ש שם.

**חדא דאבנטו של כה"ג ביוהכ"פ לא זהו אבנטו של כה"ד,** התוס' הרא"ש עמד בזה דהרי י"ל דילבש בא לרבות שאר בגדים הראויים לכה"ד וללמד דהם כשרים לכה"ג ואינם טעונים גניזה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש כתב דאה"נ דלאו תשובה מעלייתא היא, וע"כ הוצרך רבי לאידך טעמא דבגדים שנשתמש וכו'. - **ב** התו"י לקמן כ"ג ב' כתבו די"ל דרבי פריך אמילתי' דר' דוסא דקאמר לרבות בגדי כה"ג וכו' ומשמע דאכולהו קאי. - **ג** השעה"מ בפ"ח מכלהמ"ק ה"א כתב דהיינו משום דר' דוסא ורבי קמיפלגי בפי' דקרא דכתיב והניחם שם דלר' דוסא היינו שלא ישתמש בהן ליוהכ"פ אחר ולרבי היינו דטעונין גניזה, וזהו שהשיב לו רבי דכיון דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד א"כ בע"כ דהא דכתיב והניחם שם לגבי אבנט גניזה משמע,[[581]](#footnote-582) וא"כ נשמע מינה דכל בגדי כה"ג טעונין גניזה, שהרי הכתוב כללם יחד, ואין סברא לומר דלגבי אבנט מתפרש הא דכתיב והניחם שם דטעון גניזה ובשאר בגדים מתפרש שלא ישתמש בהן ליוהכ"פ אחר. - **ד** המקד"ד בסימן ל"ו סק"א כתב לישב, דלמ"ד דאבנטו של כה"ג ביוהכ"פ הוא כאבנטו של כה"ד והם שוים לגמרי בבגדיהם, היינו דכה"ג ביוהכ"פ עובד בבגדי כה"ד, ודמי לפרה דאף כה"ג עושאה בבגדי כה"ד, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפרה פ"ד מ"א ובפ"א מפרה הי"ב, אך למ"ד דאבנטו של כה"ג ביוהכ"פ אינו כאבנטו של כה"ג, בע"כ דבגדי לבן של יוהכ"פ אינם בגדי כה"ד שהרי אינם שוים, וממילא יש לנו לומר דכל הד' כלים הם בגדי כה"ג, דא"א שילבש מקצת בגדים של כה"ג ומקצת בגדים של כה"ג, וכיון דהם בגדי כה"ג וצריכים חינוך לשם בגדי כה"ג אינם ראויים לכה"ד לפי שהם בגדי כה"ג ולא של כה"ד.[[582]](#footnote-583)

**ועוד בגדים שנשתמש בהן קדושה חמורה ישתמש בהן קדושה קלה,** בטעמא דר' דוסא דכשרים לכה"ד ולא אמרינן דאסור לעשות מקדושה חמורה קדושה קלה, מצינו כמה דרכים, **א** הפמ"ג במש"ז בר"ס קנ"ג כתב דהוא משום דהא דמעלין בקדש ואין מורידין אינו אלא מדרבנן, ונחלקו בזה רבוותא, ואכמ"ל, אך מדאורייתא מותר לעשות מקדושה חמורה קדושה קלה, ולפ"ז לכאו' מודה ר' דוסא דמדרבנן אינם כשרים לכה"ד, וצ"ע. - **ב** המשכנו"י באו"ח סו"ס נ"ח כתב דהוא משום דחשיב כנעשה מצותן ופקעה קדושתן, וכ"כ המקד"ד בסימן א' סוסק"ו.[[583]](#footnote-584) - **ג** המרומי שדה כתב דהוא משום דהא דאסור לעשות מקדושה חמורה קדושה קלה, הוא כ"ז שראוי לקדושה החמורה, אך אם אינו ראוי אלא לקלה עדיף טפי שיעשו בה לכה"פ קדושה קלה ממה שיגנזו, וכמו שצידד כן הט"ז באו"ח סימן קנ"ד סוסק"ז.[[584]](#footnote-585) - **ד** המקד"ד שם כתב לפרש עוד, דכיון דבגדי לבן דיוהכ"פ אינם אלא לעבודת יוהכ"פ אחד, ע"כ הו"ל כמו שהתנה מתחילה דאח"כ ישנה לקדושה קלה, ועמש"נ בזה להלן.

במנחות ל"ד ב' דהא דעושה מתפילין ש"ר תפילין ש"י אף למ"ד דהזמנה מילתא הוא כשהתנה עליהן מעיקרא, והאו"ז בסימן תקע"א כתב בשם ה"ר שמחה דהיינו דוקא שלא לבשן מעולם, דאם לבשן ל"מ התנאי, משום דל"מ התנאי אלא להוציא מתורת הזמנה ולא להוציא מתורת מעשה,[[585]](#footnote-586) ועיי"ש שהוכיח כן מהא דאמר רבי דבגדים שנשתמש בהן קדושה חמורה ישתמש בהן קדושה קלה, ואם מהני תנאי שהתנה מעיקרא כשנשתמש בו קדושה חמורה להורידו לקדושה קלה, הרי הכא אין לך תנאי גדול מזה, דכיון דהוא עומד לכך דאחר עבודתו של כה"ג ישתמש בהן כה"ד, וכן הוכיח המשכנו"י באו"ח סו"ס נ"ח, ובישוב דעת החולקים עמש"כ בס' קובץ תשובות ח"ה סימן א'.

## בגדי כה"ג בכל השנה אם הם כשרים לכה"ד

הקר"א במעילה י"א א' כתב לדון בבגדי כה"ג בכל השנה אם הם כשרים לכה"ד, באותם הבגדים השוין בכה"ג ובכה"ד,[[586]](#footnote-587) ועיי"ש שכתב דמשמעות הדברים דלא אסרה תורה לכה"ג להשתמש בבגדי כה"ג, אלא בבגדי לבן שנשתמש בהן ביוהכ"פ דכתיב בהו והניחם שם, אך ד' בגדים שנשתמש בהן בשאר ימות השנה מותרין לכה"ג, וכתב ללמוד לזה מהא דפריך רבי לר' דוסא דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד, והרי עדיין מצינו למדרש לקרא על בגדי כה"ג של כל ימות השנה דכשרים לכה"ד,[[587]](#footnote-588) ובע"כ דלזה ל"ב קרא ולכו"ע מותרין הן לכה"ד, וכל הא דהוצרך ר' דוסא למילף לה מקרא דילבש, הוא משום דכתיב בהו והניחם שם, וכמו שפירש"י בסוגיין, - אך בסו"ד כתב די"ל דלפ"מ שהשיב רבי דבגדים שנשתמש בהן קדושה חמורה תשמש בהן קדושה קלה, אף בגדי כה"ג בשאר ימות השנה אינם כשרים לכה"ד, דכיון דיש עבודות שנעשות דוקא בכה"ג ולא בכה"ד, חשבינן להו כנשתמש בהן קדושה חמורה.[[588]](#footnote-589)

## בגדי כהונה שחקין

**לרבות את השחקין,**[[589]](#footnote-590)נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו לרבות את השחקין דכשרים לעבודה, ולקמן כ"ד א' כתב דהיינו דכשרים לכל העבודות, וכ"נ בד' התוס' והתו"י והתוס' הרא"ש דקאי על כל העבודות דבגדים שחקין כשרים להן וכדתניא בזבחים י"ח ב' דמשוחקין כשרים. - **ב** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו לרבות בגד"כ שבלו שיכול ללבשן להרמת הדשן שא"צ בגדים יפים, וכ"כ הריטב"א בשם רש"י דמרבינן להו דהם כשרים לתרוה"ד. - **ג** בפירש"י כתב די"מ דהיינו להביא שחקים דוקא לתרוה"ד משום דבגדים שבישל בהן קדירה לרבו לא ימזוג בהן כוס לרבו, וכ"נ בד' המאירי, וכ"כ הכס"מ בפ"ב מתמידין ה"י בדעת הרמב"ם שם.

התוס' בזבחים י"ח ב' הק' בהא דתניא התם דמשוחקין כשרים, דמ"ט הכא איצטריך רבויא לרבות את השחקין, ולכאו' הוא משום שפירשו כד' רבינו אליקים דהא דמרבינן את השחקין הוא לתרוה"ד, וזהו דקשיא להו דכיון דשחקין כשרים גם בשאר עבודות, כ"ש דבתרוה"ד הם כשרים, ומ"ט בעינן קרא לרבותם,[[590]](#footnote-591) - אך הנה הריטב"א הק' דמאי איריא תרוה"ד אפי' שאר עבודות נמי, וכתב דהתם איכא מצוה שלא לעשות בשחקין אך בתרוה"ד אפי' מצוה ליכא, ולפ"ז ניחא דזהו דילפינן מקרא לרבות את השחקין לתרוה"ד, דהם כשרין אף לכתחילה, ול"ד דלשאר עבודות דמצוה שלא לעשות בשחקין.[[591]](#footnote-592)

התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דלא ידעינן מתי מיקרו הבגדים שחקין, דאין עובדין בהן לכתחילה, והתור"י הלבן כתב דהיינו דא"א לומר שיהיו מיד נקראין שחקין לאחר שעבד בהן פעם אחת, דא"כ לכל העבודה היו צריכין לבגדים אחרים, ועיי"ש שתמה דמ"ט לא יהיב שיעורא למילתי', ובד' התוס' משמע דאחר שנה חשיבי כשחקין,[[592]](#footnote-593) ובפי' הר"ש לתו"כ צו פ"ב ה"א כתב דכ"ז שלא נשחק השיער קרויין חדשים, ואם נפל השיער וחוטי שתי וערב נראין בחוץ כבר ישן הוא.

## גניזה בבגדי כה"ג שבלו

**והניחם שם מלמד שטעונין גניזה,** הרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק ה"ה דבגדי כה"ג שבלו גונזין אותן, והקרי"ס שם כתב דהא דגונזין אותן ואין עושין מהן פתילות אפשר דילפינן לה מבגדי לבן שנגנזין במקום שיפשוט אותם, ואף דבבגדי לבן אינו עובד בהן פעם שני' לעולם ובשאר בגדי כה"ג הוא רק כשבלו, מ"מ ילפינן מינייהו לדין גניזה הואיל וכולהו בגדי כה"ג הן, וכ"כ המל"מ בפ"ה ממעילה הי"ד, - אך בכ' הגרי"ז בכריתות ה' ב' כתב דאי"ז דין מסוים דחובת גניזה בבגדי כה"ג, אלא הו"ל ככל כלי המקדש דכל שנתקלקלו נגנזין,[[593]](#footnote-594) אלא דבגדי כה"ד עושין מהן פתילות, אך בגדי כה"ג דאין עושין מהן פתילות, גונזין אותן, ועמש"כ בזה בס' מנח"א בסוגיין.

**ר' דוסא אומר שלא ישתמש בהם יוהכ"פ אחר,** ביסוד הך דינא נחלקו האחרונים, דהמל"מ בפ"ח מכלהמ"ק ה"ג בסו"ד כתב דאף דבכתונת ומכנסים ומצנפת אין הפרש בין בגדי זהב לבגדי לבן, מ"מ צריך שיהיו בגדי לבן הללו מיוחדים ליוהכ"פ, ול"מ הבגדים שלובש בהם כל השנה ואע"פ שהם שוין בעשייתן, ועיי"ש שכתב ללמוד לזה מהא דבגדים שעבד בהן ביוהכ"פ אינו עובד בהן פעם שני' לעולם, וכ"ש דבגדים שעובד בהם כל השנה אינו עובד בעבודה הצריכה בגדי לבן,[[594]](#footnote-595) אך המנ"ח במצוה צ"ט סק"ז כתב דיכול לעבוד ביוהכ"פ בבגדים שעבד בהן בכל השנה,[[595]](#footnote-596) ועיי"ש שתמה על מש"כ המל"מ דאינו יכול לעבוד בהן ביוהכ"פ ולמד לזה מהא דלא ישתמש בהן יוהכ"פ אחר, דהרי התם הוא גזה"כ דאסורין לעבוד בהן, אך מהיכ"ת שלא יעבוד בבגדים שעבד בהן כל השנה.

וד"ז תליא ביסוד הך דינא שלא ישתמש בהן יוהכ"פ אחר, דבד' המל"מ מבו' דהוא משום לתא דהיוהכ"פ השני, דבעינן שיהיו בגדים המיוחדים לו, ול"מ בגדים שנשתמש בהן כבר ביוהכ"פ שעבר, וכ"ש דל"מ בגדים שעובד בהן כל ימות השנה, אך בד' המנ"ח מבו' דהוא משום לתא דהיוהכ"פ הראשון, דגזה"כ הוא דהבגדים שנשתמש בהן אינם כשרים ליוהכ"פ אחר, וע"כ אין ללמוד מזה דבגדים שנשתמש בהן בכל השנה אינם כשרים ליוהכ"פ.

ג' תשרי פ"ג

דף מס' 26

## אירע בו פסול ומינו אחר תחתיו משל מי בא הפר

**י"ב ב'** **- אירע בו פסול ומינו אחר תחתיו הראשון חוזר לעבודתו וכו',** נחלקו הראשונים משל מי בא פר כה"ג ביוהכ"פ זה דהשני משמש, דהתו"י כתבו בשם ריב"א דהפר הוא משל הכה"ג שעבר שהי' קבוע בכל יום, ופירש כן בד' הירושלמי, וכן מסיק התוס' הרא"ש, וכ"כ התוס' במגילה ט' ב' ד"ה אין בין כהן המשמש והתור"י הלבן בסוגיין והיחוסי תנו"א בע' יוסי בן אלם,[[596]](#footnote-597) - אך התו"י והתוס' הרא"ש כתבו בשם ה"ר אלחנן דהפר הוא משל הכה"ג השני המשמש ביוהכ"פ זה.[[597]](#footnote-598)

בטעם הסוברים דהפר הוא משל הכה"ג שעבר, אף דאינו משמש ביוהכ"פ זה, כתב היחוסי תנו"א דהוא משום דהראשון עדיין בכל קדושתו, וזה הממונה אינו אלא על תנאי שאם יארע בו פסול בכה"ג שישמש תחתיו, ונמצא דאינו אלא כשליח בעלמא, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש לקמן מ"ט ב' דמה"ט הוא דאף למ"ד דבשחט ומת אין נכנס אחר בדמו דבפר ולא בדמו של פר, מ"מ כל ששחט ונטמא, כיון שהראשון חי והפר קרב משלו ל"ה השני אלא שלוחו של ראשון ופרו נמי קרינא בי', וכ"כ הריטב"א לקמן מ"ט א'.

אך התו"י והתוס' הרא"ש בסוגיין הק' ע"ד הריב"א ממה שאמרו בשבועות י"ד א' דאינו מביא משל אחיו הכהנים מדכתיב אשר לו, וכתבו דהכא קרינא לי' משלו דזכי לי' רחמנא, ומבו' דההקרבה היא לכהן השני, וע"כ הי' לנו להצריך שיהא הפר משלו,[[598]](#footnote-599) אלא דזכי לי' רחמנא וחשיב כבעלים, וצ"ע.[[599]](#footnote-600)

במנחות י"ט א' אמרו דמדגלי רחמנא ביוהכ"פ ושחט את פר החטאת אשר לו מכלל דבעלמא ל"ב בעלים, והתו"י והתוס' הרא"ש בסוגיין והתוס' במגילה שם כתבו ללמוד מהתם דבשחיטת פר יוהכ"פ בעינן בעלים, וכ"כ התוס' לקמן מ"ב א' (סוד"ה שחיטה לאו עבודה) דזהו טעמא דמ"ד דשחיטת פרו בזר פסולה, וכתבו דלמש"כ הריב"א דהפר בא משל הכהן הקבוע, צ"ל דמ"מ חשבינן להשני כבעלים דזכי לי' רחמנא.[[600]](#footnote-601)

בד' היחוסי תנו"א שם מבו' דהא דבעינן שיהא הפר משל הכה"ג הקבוע הוא לעיכובא, ופירש כן במה שאמרו בירושלמי דאם עבר ועבד עבודתו פסולה, דהיינו כשהביא פר ואיל של יוהכ"פ משלו, וכ"ה מבו' בד' התוס' במגילה שם, שהק' במה שאמרו משבועות דמדכתיב אשר לו ממעטינן ולא משל אחיו הכהנים, דמ"ט לא אמרו ולא משל הכהן המשמש תחתיו, ועמש"כ בזה החזון יחזקאל בפ"א ה"ד בסו"ד.

## הא דאין השני ראוי לכה"ג אם הוא מיד במוצאי יוהכ"פ

**ר' יוסי אומר ראשון חוזר לעבודתו שני אינו ראוי וכו',** השפ"א נסתפק אם הא דאינו ראוי לכה"ג משום איבה הוא מיד במוצאי יוהכ"פ, או דכ"ז שלא נטהר הכה"ג הראשון עובד השני בח' בגדים, - ונתפרשו הדברים בד' התוס' וש"ר בנזיר מ"ז א' דמיד במוצאי יוהכ"פ אמרינן דהשני אינו ראוי לעבודה, עיי"ש, וע"כ הוצרכו להעמיד לסוגיית הגמ' שם ביוהכ"פ עצמו ולטלטלו מחמה לצל, והיינו דאף דבמוצאי יוהכ"פ עדיין אין הראשון ראוי לעבודה, דעדיין הוא בטומאתו, מ"מ כיון דכל כה"ג שנטמא אין ממנין אחר תחתיו, עמש"כ החזו"א במנחות סימן ל"ד סק"ה, הרי דאף כשמינו אחר תחתיו כשנטמא ביוהכ"פ, מ"מ אחר יוהכ"פ אין השני משמש ככה"ג משום איבה.

## דין כה"ג ששימש תחת הראשון כמה שנים

התוס' בנזיר מ"ז א' ד"ה וכן משוח כתבו דכל שגלה כה"ג ומינו אחר תחתיו ושימש כמה שנים, אף אם שב הראשון אינו חוזר לעבודתו כיון ששימש זה תחתיו כמה שנים, וכ"כ הרא"ש שם ובתוס' הרא"ש בהוריות י"ג א' בשם הר"מ מאיברא דדוקא באירע קרי דאין השני משמש אלא לפי שעה חוזר הראשון לעבודתו, ומשא"כ כשחלה כה"ג או גלה ומינו אחר תחתיו ושימש הרבה ימים, וכ"כ המאירי שם, - והקר"א שם הוכיח דלאו היינו דבכה"ג משמש השני ואין הראשון חוזר לעבודתו כלל, דא"כ הו"ל הראשון כמשוח שעבר, אלא היינו דאין הראשון חוזר והשני ידחה, אלא שניהם יכולין לשמש, וכ"כ הברכת ראש שם,[[601]](#footnote-602) ועיי"ש שכתב דהא דליכא בזה משום איבה, הוא משום דלא עדיף חד מחברי' ויש לחוש לאיבה דתרוייהו, וע"כ שניהם משמשין.

במגילה ט' ב' ובהוריות י"א ב' תנן דאין בין כהן משמש לכהן שעבר אלא פר יוהכ"פ ועשירית האיפה, ויש להסתפק למש"כ התוס' בנזיר דכל ששימש השני הרבה ימים אינו נדחה אלא שניהם יכולין לשמש, דמי מהם מביא פר יוהכ"פ ועשירית האיפה, ועמש"כ בזה בס' חדר הורתי מהדו"ק סימן ל"ד.

הבאר שבע בהוריות י"ג א' כתב דמד' התוס' בסוגיין שכתבו דנפ"מ בהא דהלכה כר' יוסי בפרנס הממונה על הציבור ועבר מחמת אונס כשיעבור האונס חוזר לשררתו, מבו' דהא דראשון חוזר לעבודתו הוא אף כשעבר זמן מרובה מחמת אונס,[[602]](#footnote-603) וכן נקטו בתשו' מהרח"ש ח"ב סימן מ' ובתשו' מים עמוקים לראנ"ח סימן ע' ובתשו' זרע אברהם למהר"א יצחקי חו"מ סימן כ"א דאף כשעבר זמן מרובה מחמת אונס חוזר לשררתו, וכ"נ מסתימת ד' השו"ע והפוסקים באו"ח סו"ס קנ"ג, - אך השד"ח במערכת חזקה במצוות סימן ה' סק"ב הביא מתשו' שער אשר או"ח סימן א' שכתב עפי"ד התוס' בנזיר דכל הא דכשעבר מחמת אונס חוזר אח"כ לשררתו הוא רק כשלא עבר אלא לזמן מועט, אך כל שעבר לכמה שנים אינו חוזר לשררתו, עיי"ש.

## אם לדעת ר' יוסי הוי דין השני ככה"ג או ככה"ד

**כהן הדיוט משום מעלין בקדש ולא מורידין,** התוס' הק' דמהא דאמר כה"ג משום איבה מבו' דמן הדין ראוי להיות כה"ג מדאורייתא אלא גזרו בו חכמים משום איבה,[[603]](#footnote-604) וא"כ מ"ט איצטריך לפרש דהא דאינו ראוי לשמש ככה"ד הוא משום דמעלין בקדש ואין מורידין, ותיפו"ל דהו"ל מחוסר בגדים, וכתבו דהוא משום דכה"ג מתמנה בפה ומסתלק בפה, וכ"כ התוס' בזבחים י"ח א' ד"ה הג"ה, ועד"ז כתבו התוס' במגילה ט' ב' ד"ה ולא לכה"ד.

והתוס' הרא"ש בסוגיין כתב דהיינו דאלמלי דאי לאו דאין מורידין היו יכולים ב"ד להורידו כמו שמינוהו, וכ"כ הריטב"א, ומבו' מדבריהם דמכח הא דאין מורידין אין מסלקין אותו כלל מכהונה גדולה, ועדיין תורת כה"ג עליו,[[604]](#footnote-605) וכ"ה מבו' בד' החקרי לב באו"ח סימן קכ"ד ד"ה והנ"ל בכונתם שפירש כן גם בד' התוס', וכ"כ בדעתם הראש יוסף במגילה שם, ובס' אהל משה ח"ב סימן נ"ד בדעתם,[[605]](#footnote-606) והחזו"א בהוריות סימן ט"ו סקכ"א, וכן צידד השפ"א בסוגיין.

אך הפמ"ג בסוף הל' תערובת בכלל אאחע"א ד"ה הן אמת פירש לד' התוס' בסוגיין ובמגילה דהיינו דמשום איבה מסלקין אותו מלהיות כה"ג והו"ל ככה"ד גמור, ומן הדין הי' לו לשמש בד' בגדים, והא דאינו ראוי לשמש בד' בגדים הוא משום דמעלין בקדש ואין מורידין, וכ"כ הפנ"י במגילה שם, ועמש"נ בזה להלן במה שאמרו דמודה ר' יוסי שאם עבר ועבד עבודתו כשרה, אם היינו כשעבד בח' בגדים או היינו כשעבד בד' בגדים.

## מינוי כה"ג בפה

התוס' הביאו מירושלמי דכה"ג מתמנה בפה, ומשמעות דבריהם דהוא בכל כה"ג, וכ"כ החקרי לב באו"ח סימן קכ"ד והמנ"ח במצוה קפ"ה סק"ב ובמצוה רס"ד סק"ל ובמצוה רס"ו סק"ה והמרומי שדה בסוגיין ולעיל בע"א בדעתם, - והמנ"ח והמרומי שדה שם כתבו בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז, והמרומי שדה כתב לדעתו דכל מה שאמרו דכה"ג מתמנה בפה הוא רק בכהן המשמש תחתיו ביוהכ"פ, וכאשר כ"ה משמעות ד' הירושלמי דקאי על הא דמרבינן מקרא כהן אחר המתמנה,[[606]](#footnote-607) וכ"כ הליקוטי הלכות לעיל בע"א בדעתו.[[607]](#footnote-608)

בעיקר מש"כ התוס' דכה"ג מתמנה בפה צ"ב שהרי בעינן משיחה או ריבוי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** החקרי לב באו"ח סימן קכ"ד כתב בתו"ד דהיינו דזכה הכה"ג להיות כה"ג ע"י שמינוהו בפה, אך אינו ראוי לכה"ג לעבודת יוהכ"פ אלא ע"י ריבוי או משיחה. - **ב** המנ"ח והמרומי שדה שם נקטו דיש עליו כל דיני כה"ג ע"י מינוי בפה ול"ב משיחה וריבוי אלא למצוה, ודלא כמש"כ הרמב"ם בפ"ד מכלהמ"ק הי"ג דבעינן ריבוי או משיחה יום אחד לעיכובא ובלא"ה ל"ה כה"ג כלל. - **ג** בכ' הגר"ח בסוגיין כתב דכל הא דמתמנה בפה הוא לגבי דיני המינוי דכה"ג, אך דיני הקדושה דכה"ג חיילי ע"י משיחה או ריבוי, ועמש"נ בזה להלן, וכ"כ בכ' הגרי"ז בסוטה מ"ב א' ובזבחים י"ח א' בשמו, ובזבחים שם כתב דרק כשנתקדש גופו ע"י המשיחה הוא דמהני המינוי שיחול עליו דין כה"ג. - **ד** הצ"פ בפי"ז מאיסו"ב ה"א כתב דע"י המינוי נעשה כה"ג לענין איסורי כה"ג, והא דבעינן משיחה או ריבוי הוא להכשירו לעבודת כה"ג.

## כה"ג שנסתלק בפה

הפמ"ג שם נקט דכל שנסתלק הכה"ג בפה הוי דינו ככה"ד לכל דיניו ומותר באלמנה,[[608]](#footnote-609) וכ"כ החת"ס בכתובות ל' א', וכ"ה מבו' בד' הגבו"א בסוגיין ובטו"א במגילה ט' ב' שפירש כן בד' התוס'.

אך בכתבי ר"ח הלוי בנזיר מ"ז א' הק' ע"ד התוס' ממה שאמרו שם דכה"ג קדושתו קדושת עולם,[[609]](#footnote-610) וכתב לישב דבדין כה"ג נכלל תרתי, חדא, הוא קדושת כהן משיח, ועוד הוא דין המינוי דכה"ג, וקדושת כהן משיח הויא קדושת עולם,[[610]](#footnote-611) וכל הא דיכולין להעבירו היינו מדין המינוי דכה"ג, ובסו"ד הוסיף לפרש דבמה שנתקדש ע"י משיחה או ריבוי בגדים הוי כל המתקדשים ע"י משיחה או כלי שרת דא"א להפקיע לקדושתם, אך מה שתלוי במינו יש לו הפקעה, ועיי"ש שכתב דכלל הדברים הוא, דהדינים שאמרו לקמן ע"ג א' דנוהגין במשוח מלחמה שהם ה' דברים האמורים בפרשה תליין בדין הקדושה דכהן משיח, והן נוהגין אף בכה"ג שסילקוהו, אך הדינים שאין נוהגין במשוח מלחמה תליין בדין המינוי דכה"ג ואין נוהגין בכה"ג שסילקוהו, וכ"כ בכ' הגר"ח בסוגיין מס' יהגה הארי',[[611]](#footnote-612) ועמש"כ בזה באורך בכ' הגרי"ז בסוטה מ"ב א'.

## הא דמודה ר' יוסי דאם עבר ועבד עבודתו כשרה אם הוא בח' בגדים או בד' בגדים

**ומודה ר' יוסי שאם עבר ועבד עבודתו כשרה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו כשעבר ועבד בח' בגדים, אך אם עבד בד' בגדים עבודתו פסולה דהו"ל מחוסר בגדים, כיון דכה"ג הוא, אלא שאינו עובד לכתחילה משום איבה, וכ"כ התור"י הלבן, וכ"כ הריטב"א לעיל בסוגיין והיחוסי תנו"א בע' יוסי בן אלם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"א מעיוהכ"פ ה"ג. - **ב** למש"כ הפנ"י והפמ"ג בדעת התוס' דמשום איבה מסלקין אותו מלהיות כה"ג והו"ל ככה"ד גמור, הרי דהא דאם עבר ועבד עבודתו כשרה היינו כשעבד בד' בגדים ככה"ד.[[612]](#footnote-613) - **ג** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דאם עבר ועבד עבודת כהונה גדולה או עבודת כה"ד עבודתו כשרה, וצ"ב.

ד' תשרי פ"ג

דף מס' 27

## פרנס שעבר מחמת אונס

**י"ג א'** **- הלכה כר' יוסי,** התוס' כתבו דנפ"מ בזה אף בזה"ז לפרנס הממונה על הציבור ועבר מחמת אונס דכשיעבור האונס חוזר לשררתו, וכ"כ התוס' בסנהדרין נ"א ב' ובזבחים מ"ה א' ובתשו' מהר"ם מר"ב ד"ק סימן ר"ט כתב לפ"ז בדין אדם שהי' רגיל במצוה ואירעו אונס דעוני ונתנו הקהל את המצוה לאחר ואח"כ העשיר ורצה שיחזירו לו את המצוה, דחוזר למצותו, כיון שעבר מחמת אונס שהי' עני ועכשיו עבר האונס,[[613]](#footnote-614) והביאו המרדכי בב"ב סימן תקל"ג, וכ"כ השו"ע באו"ח סימן קנ"ג סכ"ב והרמ"א בחו"מ סימן קמ"ט סל"א.

המהרש"א תמה בד' התוס' דמ"ט איצטריך למיפסק הלכה כר' יוסי, הרי אף לר"מ חוזר הראשון לעבודתו אחר שעבר האונס, - אך בתשו' מהרח"ש ח"ב סימן מ' מבו' דעיקר מכוון התוס' הוא להא דחוזר הראשון לבדו לשררתו ולא ישמש השני עמו, וכ"ה מבו' בתו"ד הכנה"ג בתשו' סימן נ"ב, וכ"כ בתשו' זרע אברהם למהר"א יצחקי חו"מ סימן כ"א ד"ה עוד לאלוה, וכ"נ בד' המג"א בסימן קנ"ג סקמ"ט, וניחא בזה קו' המחה"ש שם, ועמש"כ בגל' חת"ס שם ובתשו' באו"ח סימן מ"א לישב בע"א.

התוס' כתבו דאף דהראשון חוזר לשררתו נוהגין כבוד בשני כי ההוא מעשה דר"ג וראב"ע, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו דאין נוהגין בזיון בשני ועושין בענין שלא תהא שם איבה ושלא יורידו לשני כההיא דר"ג וראב"ע, וזה כמו שאמרו בברכות כ"ח א' דאין להעביר את ראב"ע לגמרי דמעלין בקדש ואין מורידין, וגם לא ידרוש ר"ג שבת אחת וראב"ע שבת אחת דאתי לקנאויי, אלא ידרוש ר"ג ג' שבתות וראב"ע שבת אחת, וכ"כ המחה"ש בסימן קנ"ג סקנ"ג בד' התוס' דיש לנהוג כבוד בשני בענין שלא יקנא בו הראשון שיהא כבוד הראשון עדיף כעובדא דר"ג וראב"ע, וניחא בזה משה"ק השפ"א דהתוס' הביאו ראי' לסתור.

והשעה"צ בסימן קנ"ג ס"ק ק' הק' דהרי הכא ל"ה הכה"ג השני עובד כלל, ומ"ט לא מיקרי הורדה, וכתב דשאני הכא דזה גופא שאינו רשאי לעבוד בד' בגדים מינכר דמעלתו גדולה מכה"ד,[[614]](#footnote-615) - ולכאו' י"ל עוד דלדעת רש"י ודעימי' הרי עדיין תורת כה"ג עליו, אלא שאינו עובד בח' בגדים משום איבה, וע"כ אי"ז הורדה, ומשא"כ בפרנס דכל שמעבירין אותו לא נשתייר לו כלום והו"ל הורדה.

## מת ראשון אם קודם השני לאחרים

**ומודה ר' יוסי שאם מת ראשון שחוזר לעבודתו,** הרמב"ם בפ"א מעבודת יוהכ"פ ה"ג כתב דאם מת הראשון זה השני מתמנה תחתיו, ומשמע דדינא הוא דהוא מתמנה תחתיו וקודם לאחרים, וכ"נ בד' המאירי, וכ"נ בד' התוס' בנזיר מ"ז ב' ד"ה מרובה בגדים, וכמש"כ השעה"מ בפ"א מעבודת יוהכ"פ ה"ג,[[615]](#footnote-616) - אך התור"פ הכהן בנזיר שם כתב דהא דחוזר לעבודתו היינו דאם ירצו אחיו הכהנים למנותו אחר מות הכה"ג יכולים למנותו וליכא למיחש לאיבה, אך אם רצו למנות אחר שהוא חשוב והגון ממנו יכולין למנותו, וכ"כ התוס' הרא"ש בסוגיין דאין ממנין אותו לכה"ג אם יש אחר שראוי לכך יותר ממנו, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בנזיר שם ובתוס' הרא"ש בהוריות י"ג א' דכל דאיכא אחר שנתחכם ונתעלה יותר ממנין אותו, - והראנ"ח בתשו' מים עמוקים סימן ע' והכנה"ג בתשו' סימן נ"ב נסתפקו בזה.

התוס' הרא"ש בסוגיין כתב לפי דבריו דמה שאמרו דחוזר השני לעבודתו, היינו לשמש בח' בגדים, ובפשוטו מכוון דבריו דאף אם מינו אחר לכה"ג, מ"מ משמש השני בח' בגדים וליכא למיחש בכה"ג לאיבה, - אך הנה בסוגיית הגמ' בנזיר מ"ז ב' מבו' להדיא לפ"מ שפירש הרא"ש שם ובהוריות י"ג א' דאין השני ראוי לעבודה בכה"ג, עיי"ש, וצ"ע.[[616]](#footnote-617)

בתשו' זרע אברהם למהר"א יצחקי חו"מ סימן כ"ב ד"ה אמנם יש לי נסתפק בהא דהשני חוזר לעבודתו, אם היינו רק כשלא הניח הראשון בן הראוי למלא את מקומו,[[617]](#footnote-618) ועיי"ש דמסיק דהיינו אף כשהניח בן הממלא את מקומו, דכיון דמדינא הוי השני כה"ג אלא דאינו משמש משום איבה, הרי דכל שמת הכה"ג דליכא חשש איבה הוי השני כה"ג מדינא, ועמש"כ בזה השעה"מ בפ"א מעבודת יוהכ"פ ה"ג.

**פשיטא,** בתשו' זרע אברהם שם כתב להוכיח מזה דהא דהשני חוזר לעבודתו הוא רק כשלא הניח הראשון בן הממלא את מקומו, דאי נימא דאף בכה"ג חוזר השני לעבודתו, הרי טובא קמ"ל ומאי פריך פשיטא, ועיי"ש דמסיק דהשני חוזר לעבודתו אף כשהניח הראשון בן הממלא את מקומו, ואפ"ה פריך דהוא פשיטא, דכיון דמדינא הוי השני כה"ג אלא דאינו משמש משום איבה, ודאי דכל שמת הכה"ג דליכא חשש איבה הוי השני כה"ג מדינא.

## חשש מיתה וטומאה

**ורבנן נמי הא חיישי לשמא וכו',** התו"י והתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין הק' דלמה שאמרו שם דהא דלרבנן מתקינין לו כהן אחר ולא אמרינן דאין לדבר סוף, הוא משום דכיון דעבדינן לי' צרה כ"ש דמזדרז טפי, א"כ הרי דמה"ט הוא דלא חיישי רבנן למיתה, משום דא"א לתקן לחשש מיתה דאין לדבר סוף, וכתבו דגם לגבי מיתה יש קצת סוף לדבר בג' נשים או בד', וזהו דפריך דמ"ט לא חיישי רבנן למיתה ויתקנו לו ג' נשים או ד' ויהא לדבר סוף.

אך הנה התוס' לעיל ב' א' ד"ה וחכ"א כתבו דמה שהשיבו רבנן דא"כ אין לדבר סוף, היינו דמה"ט ליכא למעבד תקנתא להאי חששא, ומבו' לפ"ז דהא דאין לדבר סוף הוא אף בג' נשים או בד', וכ"ה בל' התוס' שם דיש לחוש גם למיתה דג', ולפ"ז הדק"ל דמאי פרכינן דרבנן נמי הא חיישי לשמא, הרי שאני בחשש טומאה דמצינו לתקן ע"י שמתקינין לו כהן אחר דכיון דעבדינן לי' צרה כ"ש דמזדרז טפי, ומשא"כ בחשש מיתה דאין לדבר סוף וליכא למעבד תקנתא להאי חששא, - וצ"ל כמש"כ המרומי שדה דלישנא דרבנן ד"אם כן" אין לדבר סוף, משמע דרבנן ס"ל דאין לחוש כלל למיתה, אלא דהקשו לר' יהודה לטעמי' דחייש למיתה דא"כ אין לדבר סוף, וזהו דפרכינן דהרי אף רבנן חיישי לשמא.

**ורבנן אי איכא למיחש אפי' למיתה דתרי חיישינן,** התו"י הק' ממה שאמרו ביבמות כ"ו ב' דאף דחששו למיתה דחד מ"מ למיתה דתרי לא חיישינן, וכתב דלזמן מרובה שכיחא טפי מיתה דחדא ממיתה דתרתי, אך הכא דחששו למיתה ביום אחד אף דלא שכיחא ה"נ יש לחוש למיתה דתרי,[[618]](#footnote-619) וכ"כ התוס' לעיל ב' א' ד"ה וחכ"א, והריטב"א בסוגיין הוסיף לפרש דהיינו דהכא דהאשה בריאה וחיישינן למיתתה דשמא מזל או עון דכהן גורם שלא יכפר על ביתו, כך יש לחוש שימותו שתיהן כמו אחת מהן.

**ורבנן נימרו אינהו לנפשייהו,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דאמרי רבנן דאם חששו למיתה יש לחוש גם למיתה דתרי, א"כ תיקשי בהא דחששו לטומאה דיש לחוש גם לטומאה דתרי ואין לדבר סוף, והתוס' הרא"ש כתב דל"ה פירכא כ"כ, דאף דמתקינין לו כהן אחר כדי שיהא מזומן לשמש תחתיו, מ"מ אם ימצא פסול גם בשני יש הרבה כהנים שישמשו, ומשא"כ בהא דהצריך ר' יהודה להזמין לו אשה אחרת שמא תמות ראשונה יש לחוש גם למיתת השני' שאם תמות נשאר בלא אשה כיון דלא התירו לו לכנוס אחרת ביוהכ"פ, ועד"ז כתבו התוס' לעיל ב' א' ד"ה וחכ"א לפ"מ שפירשו שם דכל הא דפרכי רבנן דיש לחוש גם למיתה דתרי הוא משום דכפרת כל ישראל תלוי' בזה.

והמהרש"א לעיל שם הק' דאי נימא דהא דמתקינין לו כהן אחר אי"ז אלא חששא בעלמא משום שימצאו הרבה שיהיו ראויין לעבודה, א"כ גם הא דלר' יהודה מתקינין לו אשה אחרת אי"ז אלא חשש בעלמא, כיון דימצאו הרבה כהנים שיש להם נשים וראויין לעבודה, ומ"ט כפרת ישראל תלוי' בזה, - והפנ"י שם כתב לפרש דכיון דכפרת ישראל תלוי' בזה, ע"כ ראוי' אותה כפרה להיות ע"י הכה"ג האמיתי שנמשח ונתרבה, וע"כ הא דמתקינין לו אשה אחרת אי"ז חשש בעלמא, אלא מעלה גדולה שיעבוד ביוהכ"פ הכהן האמיתי, ומשא"כ בהא דמתקינין לו כהן אחר משום טומאה, ליכא למימר דאין לדבר סוף, דאם ימצא פסול בכה"ג האמיתי, ליכא נפ"מ בין הכהן השני שנתקן תחתיו לכהן הג' והד', כיון דגם השני אינו כה"ג ממש, ועד"ז כתב המרומי שדה שם, ועד"ז כתב החקרי לב באו"ח סימן קי"ז ד"ה ומ"מ הנה, - והקרני ראם שם כתב לישב בע"א לדעת הסוברים דדינא דביתו אינו מעכב בדיעבד, כמש"כ התוס' הרא"ש לעיל שם, דלפ"ז י"ל דאם תמות אשתו לא ישמש הכהן שהתקינו תחתיו, אלא ישמש הכה"ג עצמו, ונחלקו בזה האחרונים, ואכמ"ל, ולא תהא כפרת ישראל כראוי, וכ"כ השיח יצחק והמלא הרועים שם.

## אם ליחשב כביתו בעינן כניסה לחופה

**והא כמה דלא כניס לה לאו ביתו היא,** התור"י הלבן בסוגיין כתב בדעת הירושלמי דפליג וס"ל דליחשב ביתו סגי בקידושין וא"צ כניסה לחופה, וכ"כ המים חיים בפ"א מעבודת יוהכ"פ ה"ב, והמרומי שדה בסוגיין,[[619]](#footnote-620) - אך בתשו' הרמ"א סימן קכ"ה נקט בפשיטות בד' הירושלמי דבעינן אף כניסה לחופה, ועמד ע"ז בתשו' תורת חסד או"ח סימן י"ד סק"ד.

## בהא דבעינן שיהא הכה"ג נשוי אם סגי בכניסה לחופה בלא ביאה

בתשו' הרמ"א סימן קכ"ה כתב די"ל דל"מ מה שכנסה לחופה אלא כשבא עלי' דלא מיקרי וכיפר בעד ובעד ביתו עד דכניס לה לגמרי ובא עלי',[[620]](#footnote-621) וכתב דמה"ט הוא דלא אמרו בתלמודין דכניס לה ביוהכ"פ כמו שאמרו בירושלמי, ונתבאר בדף מס' 28.

אך השאג"א בסימן צ"ג כתב דהיינו דבעינן כניסה לחופה, אך ל"ב שיבא עלי', דלישנא דכניסה מצינו בכ"ד דקאי על חופה ולא על ביאה, ועיי"ש שהוכיח כן, דמשמעות לישנא דר' יהודה דהא דמתקינין לו אשה אחרת הוא בתוך ז' ימי הפרישה, דקאי ארישא דמילתא דת"ק דז' ימים קודם יוהכ"פ מפרישין כה"ג מביתו, וכ"ה בפירש"י בסוכה כ"ד א' ד"ה מתקינין לו דהיו מזמנין לו אשה אחרת בערב יוהכ"פ, והרי באותם הימים א"א לו לבא עלי', שהרי מפרישין אותו מביתו, והרי דסגי בכניסה לחופה,[[621]](#footnote-622) - ועמש"כ בזה בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קנ"ט והועתק בחי' הגרע"א לקמן בע"ב.

## טעם הא דבעינן שלא יהא לכה"ג ב' נשים

**א"כ הו"ל ב' בתים ורחמנא אמר וכפר בעדו ובעד ביתו ולא בעד ב' בתים,** הראב"ד בפי"ז מאיסו"ב הי"ג צידד דהא דנאסר ביוה"פ שיהיו לו ב' נשים הוא שמא ימשך לבו אחריהן ויבא לידי טומאה, והמל"מ בפ"ג מעבדים הי"א כתב דעיקר הא דממעטינן מקרא דביתו ולא ב' בתים, הוא משום דאיכא טעמא למילתא דשמא ימשך עליהן, אך אלמלי כן ל"ה אמרינן דביתו בא למעט ב' בתים, אלא לומר שצריך שיהי' לו בית,[[622]](#footnote-623) וכתב לישב בזה להא דלא אמרינן גבי עבד שאם הי' לרבו ב' נשים אינו נרצע משום דבית אחד אמר רחמנא ולא ב' בתים.

\*בתשו' שבו"י ח"א סימן כ"ט כתב לפ"ד הראב"ד, דמי שנשתטית אשתו ונשא אשה אחרת אין לו להיות ש"צ בר"ה ויוהכ"פ, דדמי למש"כ הרמ"א בסימן תקפ"א ס"א דאין מתפלל אלא מי שהוא נשוי אשה, ואף דהתם הטעם הוא משום דצריך שיהא לו אשה לשמרו מן החטא, הרי גם בב' נשים איכא חשש חטא, - אך הברכ"י בסימן תקפ"א אות י"ג והישועות יעקב שם סק"ג ובתשו' חת"ס יו"ד סימן ז' סק"ב נחלקו ע"ז, עיי"ש, ואכמ"ל.

## הא דבעינן שלא יהא לו ב' נשים אם ה"ז מעכב

בעיקר הך דינא דבעינן שלא יהא לכה"ג ב' נשים, כתב המנ"ח במצוה קפ"ה דאף בדיעבד עבודתו פסולה, ולכאו' הוא לטעמי' שם שנקט דבהא דבעינן שיהא לכה"ג אשה מדכתיב וכפר בעדו ובעד ביתו דה"ז מעכב, וה"נ ה"ז מעכב שלא יהיו לו ב' נשים, אך לדעת הסוברים דאי"ז מעכב, ונתבאר הפלוגתא בזה בריש פירקין,[[623]](#footnote-624) ה"נ אם יש לו ב' נשים אי"ז מעכב.

## כה"ג שנשא ב' נשים קודם שנתמנה להיות כה"ג

הליקוטי הלכות בסוגיין כתב דלולי דמסתפינא אמינא מילתא חדתא, דמסתבר דכל הא דאין ראוי לעבוד כשיש לו ב' נשים הוא כשנשאן אחר שנעשה כה"ג דלאו שפיר עביד בנישואין שלו דהא ידע שיצטרך לעבוד עבודה ולכפר בעדו ובעד ביתו אחת ולא שנים, אבל כשנשאן מקודם ונעשה כה"ג אפשר דא"צ לגרש אחר שנשאן בהיתר,[[624]](#footnote-625) ודמי להא דנשא אלמנה ונתמנה כה"ג דא"צ לגרשה, - וצ"ב, דהא דנשא אלמנה ונתמנה כה"ג א"צ לגרשה, הוא משום דהאיסור הוא בנישואין וכל שבתחילת הנישואין היתה מותרת לו אינה נאסרת לו אח"כ, ועמש"כ התוס' ביבמות כ' ב' (ד"ה אטו ביאה שני') לפרש בזה, אך בהא דבעדו ולא בעד ב' בתים דאי"ז איסור בנישואין, אלא הוא דין בעבודת יוהכ"פ דבעינן שלא יהא לו ב' נשים, מה יועיל הא דנשאן קודם שנתמנה להיות כה"ג,[[625]](#footnote-626) - וכ"כ האו"ש בפי"ז מאיסו"ב הי"ג דאף אם נשא ב' נשים ונתמנה להיות כה"ג אינו ראוי לעבוד ביוהכ"פ עד שיגרש אחת מהן.

## אם אסור כה"ג לשאת ב' נשים בשאר ימות השנה

הרמב"ם בפי"ז מאיסו"ב הי"ג כתב דכה"ג אינו נושא ב' נשים לעולם שנא' אשה אחת ולא שתים,[[626]](#footnote-627) וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מכלהמ"ק ה"י,[[627]](#footnote-628) וכ"כ החינוך במצוה ער"ב והמאירי ביבמות נ"ט א' והרלב"ג בפר' אמור, - אך בד' התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א בסוגיין מבו' דמותר כה"ג לשאת ב' נשים, וכן צידד הראב"ד בהל' איסו"ב שם, וכ"כ הרמ"ך שם, וכ"כ המאירי ביבמות שם בדעת רש"י.[[628]](#footnote-629)

## בהא דנשא יהוידע ב' נשים

הראב"ד שם הק' ע"ד הרמב"ם ממה שמצינו ביהוידע הכהן שנשא ב' נשים, כדכתיב בדה"י ב' כ"ד ג' וישא לו יהוידע נשים שתים, וקשיא כן גם לדעת ש"ר, שהרי מ"מ ביוהכ"פ בעינן שלא יהא לו ב' נשים.[[629]](#footnote-630)

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריטב"א כתב בשם רבינו שמשון דשמא זו אחר זו נשאן,[[630]](#footnote-631) וכ"כ המ"מ והמגד"ע בהל' איסו"ב שם. - **ב** המ"מ שם כתב די"ל עוד שהיו לו קודם שנתמנה להיות כה"ג,[[631]](#footnote-632) ומשמעות דבריו דבכה"ג מותר לקיימם, ונתבאר להלן. - **ג** המרכה"מ שם כתב דע"פ החשבון הי' יהוידע יותר מבן קי"ג וכיון דזקן רועד מחמת זקנה הוי בכלל המומין ונפסל לכהונה, הותר לישא ב' נשים.[[632]](#footnote-633) - **ד** הברכ"י באהע"ז סימן ל"א אות ז' כתב בשם המהר"א יצחקי דהא דכתיב וישא לו יהוידע שתי נשים, היינו שלקח ליואש ב' נשים, כמשמעות הכתוב שם, וכ"כ בתולדות אדם להגר"ז מולאזין ח"א פ"ב, ובתשו' חת"ס אהע"ז סימן קנ"א סוד"ה ויש לי לעיין בשם הגריעב"ץ, אך הברכ"י שם הוכיח כד' הראב"ד וש"ר דיהוידע עצמו נשא ב' נשים, עיי"ש. - **ה** החקרי לב באו"ח סימן קי"ז האריך לדון דיהוידע ל"ה כלל כה"ג, עיי"ש.

## איסור ב' נשים אם הוא בקידושין ובנישואין או בביאה

החקרי לב באו"ח סימן קי"ז הק' ע"ד הרמב"ם מהא דפרכינן הכא דא"כ הו"ל ב' בתים ורחמנא אמר וכפר בעדו ובעד ביתו, ומ"ט לא פרכינן דגם בשאר ימות השנה ה"ז אסור, והחת"ס בכתובות נ"ו א' הוסיף לתמוה דזה לא נתישב בהא דמשני דהדר מגרש לה, שהרי כבר עבר איסור בשעה שכנסה, וכבר רמז לזה היש"ש ביבמות פ"ו סימן כ', - והחקרי לב שם כתב לישב דאינו עובר באיסור ב' נשים אלא בביאה, וככל איסורי כהונה דאינם אלא בביאה, והביא דכ"כ המהרי"ט אלגאזי בס' גט מקושר, וכ"כ החת"ס בכתובות שם, ובתשו' תורת חסד או"ח סימן י"ד סק"ה.[[633]](#footnote-634)

אך בד' הרמ"ך בהל' איסו"ב שם משמע שפירש בד' הרמב"ם דהאיסור הוא בנישואין אף בלא ביאה, וזהו שהק' ע"ז מסוגיין, וכ"כ המרומי שדה בסוגיין, ועיי"ש במש"כ לישב לסוגיין בע"א.

## כה"ג שעבר ונשא ב' נשים אם מותר לקיימם

הרמב"ם בפ"ה מכלהמ"ק ה"י כתב דכה"ג אינו נושא ב' נשים, ואם נשא שתים אינו יכול לעבוד ביום הצום עד שיגרש לאחת, והברכ"י באהע"ז סימן ל"א אות ז' בתשו' אביו כתב ללמוד מדבריו דאם עבר ונשא ב' נשים מותר לקיימם, וא"צ לגרש אלא קודם יוהכ"פ, ועיי"ש שכתב דהוא משום דדמי לבוגרת ומוכ"ע דאם נשא יקיים, כמש"כ הרמב"ם בפי"ז מאיסו"ב הט"ו, וכ"כ בתשו' מקום שמואל ח"א סימן י"ג, וכ"כ החקרי לב באו"ח סימן קי"ז בדעת המ"מ,[[634]](#footnote-635) - אך בתשו' יכין ובועז ח"ב סו"ס ג' מבו' דאף אחר שנשא ב' נשים צריך לגרש אחת מהן, וכ"כ בתשו' בית יצחק יו"ד ח"ב סימן כ"ה דל"ד לבוגרת ומוכ"ע שסופה להיות בוגרת ומוכ"ע תחתיו, והאו"ש והצ"פ בפי"ז מאיסו"ב הי"ג.[[635]](#footnote-636)

## אירס ב' נשים קודם שנתמנה כה"ג

האו"ש בפי"ז מאיסו"ב הי"ג כתב לפרש למש"כ הרמב"ם בהל' כלהמ"ק דאם נשא שתים אינו יכול לעבוד ביום הצום עד שיגרש לאחת, דמשמע דיכול לקיימם עד יוהכ"פ, דהיינו דכ"ה דאם אירס אשה ונתמנה להיות כה"ג יכנוס, כדתנן ביבמות ס"א א', וילפינן לה מדכתיב יקח אשה, ה"נ אם אירס ב' נשים בעודו כה"ד ונתמנה להיות כה"ג יכנוס, ובכה"ג הוא שכתב הרמב"ם דאף שהוא רשאי לשאת ב' נשים, מ"מ אינו יכול לעבוד ביום הצום עד שיגרש לאחת, - אך בתשו' יכין ובועז ח"ב סו"ס ג' כתב לדעת הרמב"ם דאף אם נשא ב' נשים בעודו כה"ד, צריך לגרש אחת מהן קודם שנתמנה להיות כה"ג, וכ"כ בתשו' צ"פ ח"א סימן כ'.

## איסורא דב' נשים אם הוי בתרוייהו או דאין האיסור אלא באשה השני'

הברכ"י באהע"ז סימן ל"א אות ו' כתב בשם החזו"נ שנסתפק דלמ"ד דיש ממזר מחייבי עשה, אם עבר הכה"ג ונשא אשה על אשתו הוי הולד ממזר ואין קידושין תופסין בה,[[636]](#footnote-637) ונראה מדבריו דעיקר האיסור דב' נשים הוי בהאשה השני', דאחר שנשא אשה אחת נאסר עליו ליקח אשה אחרת, דאם האיסור הוא בב' הנשים יחד, מסתברא מילתא דקידושין תופסין בשני' ולא יהא הולד ממנה ממזר.

אך השפ"א בסוגיין כתב די"ל דלא נאסר אלא כשנושא שניהם כשהוא כה"ג, אבל מותר לישא אשה על אשתו שנשאה כשהי' כה"ד,[[637]](#footnote-638) ומבו' מדבריו דהאיסור הוא בב' הנשים יחד, וע"כ הוא די"ל דלא נאסר אלא כשנשא את ב' הנשים כשהוא כה"ג,[[638]](#footnote-639) וכ"כ הצ"פ בפי"ז מאיסו"ב הי"ג דאחר שנשא ב' נשים הוי האיסור בתרוייהו, ועיי"ש שכתב לישב בזה משה"ק האחרונים ע"ד הרמב"ם דמ"ט לא מוקמינן בקידושין ס"ח א' לקרא דאחת אהובה ואחת שנואה דהיינו אהובה בנישואי' ושנואה בנישואי' בכה"ג שנשא ב' נשים.[[639]](#footnote-640)

ז' תשרי פ"ג

דף מס' 28

## בטעמא דהבבלי דצריך הכה"ג לכנוס את האשה האחרת קודם יוהכ"פ

**י"ג א' - דכניס לה וכו' דמגרש לה,** התוס' לקמן בסוגיין ד"ה לחדא הביאו מירושלמי דהא דמתקינין לו אשה אחרת היינו דמזמינין אותה שאם תמות אשתו ביוהכ"פ יקדש את זו.

ובטעמא דהבבלי דמקדש הכה"ג את האשה האחרת וכונסה קודם יוהכ"פ, ומכח זה הוצרך אח"כ לגרש את ב' הנשים על תנאי וכו', מצינו כמה דרכים, **א** התור"פ כתב דהוא משום דאסור לכנוס אשה בשבת ויו"ט משום שבות,[[640]](#footnote-641) וכ"כ הריטב"א, וכ"ה מבו' בד' הסמ"ק בסו"ס קצ"ד. - **ב** הריטב"א כתב עוד דהוא משום דיש לחוש שמא תמות באמצע עבודה בענין שלא יוכל לצאת לחוץ ולכונסה. - **ג** התור"י הלבן כתב דאף דמצי לקדשה ביוהכ"פ מ"מ לא מצי לכנסה, משום דתשמיש אסור ביוהכ"פ, וגם ע"י חופה ל"מ לכנסה, דא"א לו לצאת מן הלשכה שהרי צריך פרישה כל ז', ואף דבמסר האב לשלוחי הבעל חשיב ככניסה לחופה לענין דמיתתה בחנק, שמא לא מיקרי ביתו לגמרי. - **ד** בתשו' הרמ"א סימן קכ"ה כתב די"ל דהוא משום דלדעת הבבלי לא חשיבא כביתו אלא כשכנסה לחופה לה ובא עלי', ועמש"נ בזה בדף מס' 27, וע"כ צריך לכנסה קודם יוהכ"פ, דביוהכ"פ אסור לבא עלי'. - **ה** הרמ"א שם די"ל עוד דטריחא מילתא לכנוס אשה ביוהכ"פ שלא יסיח דעתו מעבודה וישהה עצמו בענין כניסת אשה ביוהכ"פ, שהרי היו מקדימין עבודת יוהכ"פ לעבודת שאר ימים משום חולשא דכה"ג כמו שאמרו לקמן כ' ב' וכ"ש להסיח דעתו בכניסת אשה. - **ו** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס קנ"ט כתב דא"א לכנסה לחופה ביוהכ"פ, משום דאסור לבא עלי' והוי חופה שאינה ראוי' לביאה דמיבע"ל בכתובות נ"ו א' אם מהניא. - **ז** בקו"א לשאג"א סימן צ"ג כתב דלפ"ד השאג"א שם הוא משום דאם תמות אשתו באמצע העבודה ויכנוס אשה אחרת תהא אשה זו נעדרת ממקצת כפרת יוהכ"פ, וכמש"כ השאג"א שם דמה"ט ל"ה מקדש את השני' בתנאי דאם, (ונתבאר להלן).

\* התור"פ והסמ"ק שם כתבו ללמוד מהכא דאף לדעת ר"ת דמותר לקדש אשה בשבת ויו"ט כשאין לו אשה ובנים, מ"מ לכנוס אסור,[[641]](#footnote-642) והסמ"ק שם הוסיף דהיינו משום דאם שרי בשביל פו"ר כ"ש דיש להתיר משום צורך כפרה לכל ישראל, - אך הנה בד' התוס' והרשב"א בביצה ל"ו ב' מבו' דלדעת ר"ת מותר אף לכנוס אשה כשאין לו אשה ובנים, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, ולדעתם בע"כ דטעמא דהבבלי דאינו מקדש וכונס את האשה האחרת ביוהכ"פ הוא כאחד מן הטעמים האחרים שנתבארו, וכמש"כ כן בתשו' הרמ"א סימן קכ"ה.[[642]](#footnote-643)

## בטעמא דהירושלמי דמקדשה ביוהכ"פ ולא אמרינן דל"מ חופה שאינה ראוי' לביאה

הרמב"ם בפ"י מאישות ה"ב כתב דאם כנס נדה לחופה לא גמרו הנישואין וה"ה כארוסה עדיין, והיינו משום דהויא חופה דלא חזיא לביאה, והשעה"מ בקונט' חופת חתנים ס"ד הק' ע"ז ממה שאמרו בירושלמי דמקדש את האשה האחרת ביוהכ"פ, והרי דמהני חופה ביוהכ"פ אף שאינה ראוי' לביאה דיוהכ"פ אסור בתשמיש המטה, וכן הק' הבית יעקב בכתובות ב' א'.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התור"י הלבן בסוגיין כתב דדעת הירושלמי דליחשב ביתו סגי בקידושין וא"צ כניסה לחופה, ונתבאר לעיל. - **ב** השעה"מ שם כתב די"ל לדעת הסוברים דאיסור תשה"מ ביוהכ"פ אינו אלא מדרבנן, וי"ל דכיון דמדאוריייתא חזיא לביאה חשיב כחופה הראוי' לביאה, אך כתב דאי"ז מתישב להרמב"ם לטעמי' דמשמעות דבריו בפ"א משביתת עשור ה"ה דכל העינויים הם מה"ת.[[643]](#footnote-644) - **ג** השעה"מ שם כתב די"ל דכל הא דל"מ חופה שאינה ראוי' לביאה הוא בנדה דאסורה מחמת עצמה, ומשא"כ ביוהכ"פ דאין איסורה מחמת עצמה אלא יומא הוא דקא גרים, ועיי"ש שכתב דתירוץ זה אין בו כדי שביעה. - **ד** הבית יעקב שם כתב דכל הא דל"מ חופה שאינה ראוי' לביאה הוא בבוגרת, אך בקטנה ונערה שהיא ברשות האב מהני מסירת האב, ואף אם ל"מ מסירה, מ"מ כניסה לביתו מהני, וכיון דכה"ג אינו מקדש אלא נערה בתולה, ע"כ סגי בזה במסירת האב ובכניסה לביתו אף דאינה ראוי' לביאה. - **ה** החת"ס בכתובות נ"ו א' דכיון דתהא ראוי' לביאה בלילה ואי"ז מחוסר מעשה, חשיב כחופה הראוי' לביאה. - **ו** בחי' הגרנ"ט סימן י"ט כתב דכל הא דל"מ חופה שאינה ראוי' לביאה הוא רק להיתר ביאה, אך הא דקונה אותה בחופה ליורשה וכו' הוא גם בחופה שאינה ראוי' לביאה, וסגי בכך ליחשב כביתו.[[644]](#footnote-645)

## טעם הא דאינו מקדש את האשה האחרת על תנאי

**דמגרש לה על תנאי וכו',** הגבו"א בסוגיין ובשאג"א בסימן צ"ג הק' דטורח זה למה, וגם עי"ז הוא פוסל אשה אחת מן הכהונה (אם לא מתה אשתו), ואין ראוי לעשות כן כמבו' בכ"ד, הו"ל לקדש אשה אחת על תנאי אם תמות חברתך תהיי את מקודשת לי למפרע, ול"ה צריך אלא לגרש את אשתו בתנאי דע"מ שאכנס לביהכנ"ס, ולמש"כ בתשו' הרמ"א סימן קכ"ה לדון דלא חשיבא כביתו אלא כשבא עלי' (ונתבאר בדף מס' 27) ניחא, דלא מצי לקדשה ולכנסה על תנאי שתמות חברתה, דא"כ אם לא מתה חברתה הויא בעילתו בעילת זנות, וכתב דהוא משום דלר' יהודה לטעמי' דלית לי' ברירה, ל"מ תנאי התלוי במעשה שאינו בידו, ומשא"כ כשמגרשה ע"מ שלא תמות חברתה, כיון דקיום התנאי הוא בשוא"ת, לי"ב משום ברירה.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קנ"ט הק' ע"ז שהרי בידו לקדש את האשה האחרת בתנאי ע"מ שיכנס לביהכנ"ס ולגרש את אשתו ע"מ שיכנס לביהכנ"ס, ואם תמות אשתו יכנס לביהכנ"ס ותהא אשתו מגורשת למפרע והאחרת מקודשת למפרע, ואם לא תמות אשתו לא יכנס לביהכנ"ס ולא תהא אשתו מגורשת ולא תהא האחרת מקודשת, והוכיח מזה דקיום התנאי בשבת אסור ג"כ משום שבות, ונמצא דאם יעשה כן יעבור בב' שבותין, וכל כמה דאפשר למעט בשבותין עדיף.[[645]](#footnote-646)

והחזו"א בסימן קכ"ו סקי"א כתב לישב דדיברו חכמים בהוה, דלא ימצא בתולה שתתקדש לו על תנאי שתמות אשתו ביוהכ"פ דלמיתה לא חיישינן, ולמה תתהלל במתת שקר דודאי לא תמות אשתו ולא תתקדש היא ויצא עלי' שם אישות בחינם, ומשא"כ כשמקדשה בלא תנאי שפיר ימצא מי שתתקדש לו, דאע"ג דעתיד לגרש אחת מהן ביוהכ"פ תקותה לשאת חן בעיניו ויגרש חברתה, ועוד דעד יוהכ"פ ודאי תהא אשתו (ומשא"כ כשמתקדשת על תנאי).

הגבו"א הק' דהו"ל לקדש את אשתו בתנאי דאם, דאם תמות אשתו תהא מקודשת לו משעת מיתה ואילך, ול"ה צריך לגרש כלל את אשתו, דאף אם תמות באמצע העבודה לא היתה העבודה בב' בתים, דעד אחת מיתת אשתו אין האחרת מקודשת לו כלל, ובכה"ג לי"ב משום ברירה, וזה כמש"כ הראשונים בכ"ד דכל שאינו חל אלא לאחר שיתברר לא תלי בדין ברירה, וכתב דהוא משום דבעינן כניסה לחופה, וא"א שתחול החופה לאחר זמן משום דכלתה קנינו, וכ"כ הנחלת יעקב בסוגיין, ובס' דברי חיים הל' גיטין סימן ג', והחזו"א בסימן קכ"ו סקי"א,[[646]](#footnote-647) ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובמש"כ בזה בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קנ"ט.

## תלה הגט במיתת אחת מהן אם הו"ל כריתות

**כה"ג מי הוי גיטא והאמר רבא וכו' ע"מ שלא תשתי יין כל ימי חיי וחייכי אי"ז כריתות,** התוס' הק' שהרי אם לא תלה אלא בחיי חברתה לחוד הוי גט, ומשום דתלה או בחיי' או בחיי חברתה מיגרע גרע, וכתבו לישב דאף דאם לא אמר אלא ע"מ שתמות חברתך הוי גט, מ"מ כל שתלה התנאי גם במיתתה י"ל דמיגרע גרע דכל דאפשר דיתקיים התנאי במיתתה ויחולו קיום התנאי והגט בשעת מיתתה אי"ז כריתות,[[647]](#footnote-648) והתוס' בגיטין פ"ג ב' הניחו לזה בקו'.

והתורת גיטין בגיטין שם תמה על קו' התוס' דאף דלא גרע משום דתלה במיתתה, מ"מ כל שלא מתה חברתה אלא מתה היא הדין נותן דאי"ז גט, ודמי להיכא שהתנה דאם ירדו גשמים היום תהא מגורשת ואם לא ירדו גשמים לא תהא מגורשת רק ע"מ שלא תשתה יין כל ימי חיי', דאף ירדו גשמים היום הו"ל כריתות, מ"מ כל שלא ירדו גשמים והוברר למפרע שלא נתגרשה בתנאי ירידת גשמים אלא בתנאי דשתיית יין בכל ימי חיי' אי"ז כריתות, וה"נ הכא דכוותה דאם לא מתה חברתה אלא מתה היא, א"א להתגרש מחמת תנאי זה, כיון דבתנאי זה אי"ז כריתות,[[648]](#footnote-649) ואף דאם היתה חברתה מתה היתה מגורשת דהו"ל כריתות, מ"מ כל שלא מתה חברתה ולא נתגרשה מחמת תנאי זה, אלא מחמת שהיא מתה, הרי דבתנאי זה אי"ז כריתות, וכ"כ החמד"ש שם.

והאבנ"מ בסימן קמ"ג סק"ה כתב ללמוד מד' התוס' בגיטין דס"ל דבכה"ג דתלה את הגט באחד מב' תנאים דאחד מהם הוי כריתות, שפיר הוי גט, והביא דהמל"מ בפ"ח מגירושין ה"י (ד"ה והרי) נסתפק בזה,[[649]](#footnote-650) - ובהגהת מהריא"ז ענזיל שם כתב דמד' התוס' הכא מבו' להיפך דבכה"ג ל"ה גט אף אם נתקיים התנאי השני אף דתנאי זה בפנ"ע הוי כריתות.

בהגה' מהריא"ז ענזיל שם תמה ע"ד התוס' הכא, דאף דאותו התנאי שאם תמות היא יהא גט בטל, משום דאי"ז כריתות, מ"מ כל שמתה חברתה מ"ט אי"ז גט, הרי תנאי זה שפיר הוי כריתות, ומה איכפת לן דהתנאי דע"מ שתמות היא אינו כריתות, ומה טעם יש בזה דמכח זה לא יועיל אף התנאי דע"מ שתמות חברתה, ועיי"ש במש"כ לישב, וצ"ב,[[650]](#footnote-651) - ולכאו' דברי התוס' מתפרשים למש"נ לעיל בהערה דהכא אי"ז ב' תנאים נפרדים, אלא הוי זה תנאי אחד דע"מ שתמות אחת מכם, וכיון דאפשר שיתקיים תנאי זה במיתתה ל"ה כריתות, וזהו שכתבו התוס' לדמות לזה היכא שתלה הגט במיתת חברתה, דכל הא דמהני הוא משום דאם תמות היא תחילה לא יחול הגט, אך אם הי' חל הגט גם בכה"ג שמתה היא תחילה, נמצא דאפשר שיתקיים התנאי אחר מיתתה, ול"ה כריתות.

התוס' כתבו דהא דכשאמר ע"מ שתמות חברתך הוי כריתות, הוא משום דאם תמות חברתה תחילה יחול הגט בחיי' של זו, ואם תמות היא תחילה לא יחול הגט כלל, - ובטעם הא דאם תמות היא תחילה לא יחול הגט כלל, י"ל דהוא משום דכ"ה התנאי דע"מ שתמות חברתך ראשונה, - וי"ל עוד למש"כ התו"י והתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין דכל שנתקיים התנאי לאחר מיתת האשה ל"מ, וע"כ ה"נ כשהתנה ע"מ שתמות חברתך, אם תמות חברתה תחילה לא יחול הגט כלל, וכיון דאין הגט ראוי לחול רק אם תמות חברתה תחילה, הו"ל כריתות.

דף מס' 29

**הטבת הנרות**

**י"ד ב'** **- ומטיב את הנרות,** נחלקו הראשונים בביאור דין הטבת הנרות, דבפירש"י לעיל במתניתין כתב דהטבת הנרות היינו דהוא מדשן את הנרות מאפר הפתילות שכבו, וכ"כ בפירש"י בסנהדרין פ"ג א' ד"ה לא ובזבחים קי"ב ב' ד"ה המטיב, וכ"כ הרמב"ן בשבת כ"ב ב', ובתשו' הרשב"א ח"א סימן ש"ט, והחינוך במצוה צ"ח, אך נחלקו בזה, דבד' התוס' בסנהדרין פ"ב ב' (סוד"ה היוצק) מבו' דרק דישון הנרות הוי בכלל ההטבה, אך נתינת השמן והפתילה לצורך ההדלקה אינה בכלל ההטבה, אך הרשב"א שם כתב דבכלל ההטבה הוא דישון השמן והפתילה ונתינת השמן כמידתה ופתילה חדשה, וכ"כ החינוך שם, - אך הרמב"ם בפ"ג מתמידין ה"י כתב דדישון המנורה אינו בכלל הטבת הנרות, ושם הי"ב כתב דהדלקת הנרות היא הטבתם, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ו ב', ובד' הרמב"ן שם מבו' דגם נתינת השמן והפתילות הויא בכלל ההטבה.

נחלקו הראשונים אלו נרות היו מטיבין, דהריטב"א כתב דדעת כל המפרשים דגם בשחרית הי' חייב לדשן ולהיטיב את כל הנרות אע"פ שלא כבו,[[651]](#footnote-652) וכ"כ המאירי בשבת כ"ב ב' בשם י"מ, - ובשם הרא"ה כתב דבבקר ל"ה מדשנין ומטיבין אלא את הנרות שכבו, ובבין הערבים היו מדשנין ומטיבין את כל הנרות, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א בשבת כ"ב ב',[[652]](#footnote-653) וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ש"ט,[[653]](#footnote-654) - ובד' הרמב"ם בפ"ג מתמידין הי"ב מבו' דבין בבקר ובין בבין הערבים ל"ה מדשנין ומטיבין אלא את הנרות שכבו, ונרות שלא כבו מתקנין אותן.

בד' הרמב"ם שם מבו' דגם בבקר הי' מדליק את כל הנרות שכבו, וזה לטעמי' דהטבת הנרות היא הדלקתן, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בשבת שם,[[654]](#footnote-655) - אך הרמב"ן בשבת שם כתב דלא הי' מדליק את הנרות בבקר, דזמן הדלקת הנרות הוא בין הערבים, וכ"כ בתשו' הרשב"א שם,[[655]](#footnote-656) וכ"ה מבו' בפירש"י בכ"ד, וכ"כ הכס"מ בהל' תמידין שם בדעתו ובדעת הראב"ד, ועיי"ש שכתב ללמוד כן גם ממש"כ אונקלוס בס"פ תצוה.

**דישון המנורה ביוהכ"פ אם הי' נעשה בכה"ג**

בפירש"י לעיל במתניתין מבו' דדישון המנורה מאפר הפתילות הי' נעשה ביוהכ"פ בכה"ג, וזה לטעמי' דהטבת הנרות הוא הדישון, - אך הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ו ב' כתב דרק הטבת הנרות היתה בכה"ג, אך דישון המנורה כשר אף בכה"ד, משום דאינו אלא מכשירי עבודה.[[656]](#footnote-657)

**סדר העבודה בכל יום**

**אלמא קטורת ברישא והדר נרות ורמינהו וכו' ומי שזכה במנורה ומי שזכה בקטורת,** החשק שלמה הק' דלמש"כ הרמב"ן דדישון המנורה והטבת הנרות הם תרי מילי, מ"ט לא משני דהא דתנן התם מי שזכה במנורה הוא דישון המנורה והי' זה קודם לקטורת, והא דתנן הכא דקטורת קודמת הוא להטבת הנרות, ויתישב בזה גם הא דפרכינן לקמן סדר יומא אסדר יומא, וכתב דאף דבלישנא דהטבה אין נכלל דישון המנורה, מ"מ בלשון דישון המנורה שבמשנה נכלל גם ההטבה, דאל"כ מ"ט לא הוזכר במתניתין בתמיד וכן במתניתין דלקמן פ"ב דהי' פיס גם להטבה, וע"כ מהא דתנן התם מי שזכה במנורה ומי שזכה בקטורת נלמד דגם הטבת הנרות קודמת לקטורת.

התוס' הק' דמ"ט לא פריך דבמשנתינו קתני זריקת דם תמיד ברישא, ובתמיד שם קתני ברישא מי שזכה במנורה והדר קתני שחיטת התמיד וקבלת דמו וזריקתו,[[657]](#footnote-658) - והרש"ש תמה ע"ז דבמתניתין דתמיד פ"ג מ"ט ופ"ד ופ"ו מבו' דסדר העבודה הי' הטבת ה' נרות שחיטת התמיד וזריקתו הטבת ב' נרות וקטורת, וא"כ ל"ה מצי למיפרך מזריקת דם התמיד, די"ל דמשנתינו היא בהטבת ב' נרות דזריקת דם התמיד קודמת להן, ולא פריך אלא מקטורת דבתמיד תנן דהויא אחר הטבת ב' נרות.[[658]](#footnote-659)

התוס' כתבו בתו"ד דדישון מזבח הפנימי ל"ה אלא בבקר, אך הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד פ"ו מ"ג כתב דגם בבין הערבים הי' דישון מזבח הפנימי, וכ"ה מבו' גם בדבריו בפ"ו מתמידין הי"א, וכמש"כ המהר"י קורקוס שם, ועמש"כ בזה בס' מנח"א בסוגיין.

**ורמי סדר יומא אסדר יומא דתנן פייס השני וכו',** התור"פ הק' דמאי פריך ממתניתין דהתם, הרי בע"כ דלא מיתניא על הסדר, שהרי תני התם מי שוחט מי זורק מי מדשן מזבח הפנימי, ודישון מזבח הפנימי הי' קודם השחיטה, וכתב לישב דהא דפריך מהתם הוא משום דאם קטורת קודם לנרות ל"ה לו לעשות פייס מנורה בפייס שני אלא הי' לו להמתין עד פייס רביעי, וכ"כ הריטב"א דאף דבפייס גופי' פעמים שהמאוחר במעשה מוקדם בפייס, מ"מ ודאי כל הכתוב בפייס ראשון קודם למה שכתוב בפייס שני וכן בכולם,[[659]](#footnote-660) ועמש"כ בזה השיח יצחק בע"א, - אך התוס' לקמן בסוגיין ד"ה אימא סיפא נקטו דלתנא דלקמן הי' שחיטת וזריקת התמיד קודם לדישון מזבח הפנימי והמנורה.

**חדשים לקטורת,** בפירש"י כתב דהיינו דכהנים שלא הקטירו קטורת מימיהם יתקבצו וכו' אבל לא ישנים דמעולם לא שנה בה אדם לפי שהיתה מעשרת, - אך הריטב"א דהיינו דמי שהקטיר פעם אחת אינו נכנס בפייס פעם אחרת עד שיקטירו כל הכהנים, אך אחר שהקטירו כל הכהנים שנה בה, ומה שאמרו לקמן כ"ו א' דמעולם לא שנה בה אדם, היינו דלא הוצרך לשנות בה, א"נ שלא שנה בה עד שהקטירו כל הכהנים, ופעמים שמת קודם לכן ולא שנה כלל.

**אמר אביי לא קשיא כאן בהטבת ב' נרות כאן בהטבת ה' נרות,** התוס' הק' דמ"ט לא משני הכי גם אהא דפרכינן ממתניתין דתמיד, דמתניתין דהכא בהטבת ב' נרות דהיא אחר הקטורת ומתניתין דתמיד בהטבת ה' נרות דהיא קודם הקטורת, ועמש"כ בזה הריטב"א,[[660]](#footnote-661) - והתו"י כתבו לישב דהוא משום דבמתניתין דתמיד פ"ו מוכח דגם הטבת ב' נרות היתה קודמת לקטורת, וכ"כ התורי"ד והתור"י הלבן והתוס' הרא"ש, וכ"כ בפי' הראב"ד בפ"ד דתמיד בתו"ד.[[661]](#footnote-662)

התוס' כתבו דהא דלא תני במשנתינו גם הטבת ה' נרות שהיא קודם הקטורת, הוא משום דלא קחשיב אלא הטבת ב' נרות שהיא גמר העבודה, אך הטבת ה' נרות ל"ה עושה כה"ג, וכ"כ התוס' לקמן בסוגיין סוד"ה אורויי דהטבת ה' נרות לא הויא בכה"ג,[[662]](#footnote-663) - אך בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה להיטיב וד"ה ואביי אמר לך משמע דס"ל דגם הטבת ה' נרות היתה נעשית ע"י כה"ג, וגם בימי הפרישה הי' מטיב הכה"ג גם את ה' הנרות, וכן מסיק בפי' הראב"ד בפ"ד דתמיד, עיי"ש, ועמש"כ הגבו"א והשפ"א בישוב קו' התוס'.

**תן לה מדתה שתהא דולקת והולכת כל הלילה מערב ועד בקר,** בפירש"י כתב דהיינו חצי לוג שיש בו כדי להדליק כל הלילה של תקופת טבת ואם יותיר בקצרה יותיר, וכ"כ בפירש"י בשבת כ"ב ב' ד"ה כמדת חברותי' דאם ידלק ביום בלילות הקצרים ידלק, וכ"כ התוס' במנחות פ"ט א' ד"ה ושיערו רבנן, - אך עיי"ש שהביאו מירושלמי דבימות הקיץ היו עושין פתילה גסה, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א בסוגיין בשם ריב"א, וכ"כ התור"י הלבן.

**אין לך עבודה שכשרה מערב עד בקר אלא זו בלבד,** בפירש"י כתב דהיינו דאין לך "עבודת יום" כשרה אחר הדלקתן, ובזה מתישב משה"ק התוס' במנחות פ"ט א' ד"ה אין לך דהרי איכא הקטרת אברים ותרוה"ד, - ועמש"כ התוס' שם לישב בע"א, ומש"כ התו"י והגבו"א בסוגיין.

המאירי כתב דהא דאין לך עבודה שכשרה מערב עד בקר אלא זו בלבד, היינו דהטבת הנרות כשרה אף בלילה, ומשא"כ בשאר עבודות, ועיי"ש שכתב דזהו דמייתינן מינה דהטבת הנרות הויא אחר הקטרת, שהרי הקטורת אינה אלא ביום, וכ"כ בפירש"י מכת"י במנחות פ"ט א', וכ"נ בד' התוס' שם, ועמש"כ בזה המקד"ד בר"ס כ"א, ומש"כ בהגה' החזו"א שם, ואכמ"ל.

**רב פפא אמר לא קשיא הא רבנן הא אבא שאול,** בפירש"י כתב דהיינו דכולהו בהטבת ב' נרות ומשנתינו כרבנן דקטורת קודמת להטבת ב' נרות ומתניתין דלקמן כאבא שאול דהטבת ב' נרות קודמת לקטורת, - אך בפי' ר"ח כתב דרב פפא פליג על אביי וס"ל דלכו"ע הי' מפסיק בדם התמיד בין ה' נרות לב' נרות, ולרבנן היתה הקטורת קודם הטבת כל הנרות ולאבא שאול היתה הקטורת אחר הטבת כל הנרות, ולפ"ז איירי מתניתין דהכא ודלקמן בהטבת כל הנרות, וכ"נ בד' הפי' קדמון.

**אורויי בעלמא הוא דקא מורי וסדרא הא הדר תנא לי',** בפירש"י כתב דהיינו דמשנתינו לא קיימא ביוהכ"פ ולא קפיד אסדרא, אלא אורויי בעלמא מורי ומלמדינו שצריך כה"ג להיות עסוק בעבודה כל ז', וכ"כ הריטב"א, וכ"נ בפי' ר"ח, ועמש"כ הגבו"א לעיל בסוגיין להוסיף לפרש בזה, - אך התוס' פירשו דהיינו דהא דלא תני הכא הטבת ה' נרות הוא משום דלא הויא בכה"ג, ומזה כתבו התוס' לעיל בסוגיין ללמוד דהטבת ה' נרות ל"ה עושה הכה"ג, ונתבאר לעיל.

**מתן דם התמיד לר"ש המצפה**

**בא לו לקרן מזרחית צפונית נותן מזרחית צפונית מערבית דרומית נותן מערבית דרומית,** בפירש"י לעיל בסוגיין מבו' דהיינו דבקרן מזרחית צפונית נותן מתנה אחת כמין גאם ובקרן מערבית דרומית נותן מתנה אחת כמין גאם, וזה כדעת שמואל בזבחים נ"ג ב' דדינא דב' מתנות שהן ד' הוא דנותן מתנה אחת כמין גאם ופירש"י דזורק נגד הפינה מן הכלי והדם מתפשט לשתי רוחות הפינה והרי הוא כמין גאם, אך דעת רב שם דנותן וחוזר ונותן, ופירש"י דהיינו דזורק מן הכלי ולמזבח ברוח זו של קרן וכן ברוח השני' של קרן וכו' ונמצא מן הדם לד' רוחות של מזבח מתנה לכל רוח, ואמרו שם דפליגי בה תנאי, ועמש"נ להלן בטעם הא דפירש"י למתניתין דתמיד כדעת שמואל.[[663]](#footnote-664)

**בא לו לקרן מזרחית צפונית נותן מזרחית צפונית מערבית דרומית נותן מערבה ואח"כ נותן דרומה,** בפירש"י לעיל בסוגיין כתב דהיינו דבמתנה ראשונה הי' נותן אחת שהיא שתים כמין גאם יונית ובשני' הי' נותן שתים שהם שתים דהי' נותן ב' מתנות בפיסוק, וכ"כ בפי' הראב"ד בתמיד פ"ד,[[664]](#footnote-665) ולפ"ז בע"כ דאתיא כדעת שמואל דב' מתנות שהן ד' היינו דנותן מתנה אחת כמין גאם, וכ"כ הגבו"א בסוגיין, וי"ל דזהו שפירש"י כן למתניתין דתמיד משום דר"ש המצפה קאי על מתניתין דהתם, - אך בד' התור"י הלבן לעיל בסוגיין מבו' דאתיא אף כמ"ד דנותן וחוזר ונותן, דהא דנותן וחוזר ונותן הוא בלא ריוח ביניהם, ור"ש המצפה מצריך ליתן בקרן מערבית דרומית בב' מקומות ממש וריוח ביניהם.

**וכי מצינו דמים שחציין חטאת וחציין עולה וכו',** משמע דלמ"ד דנותן מתנה אחת כמין גאם, ה"ז מעכב, ואם נתן וחזר ונתן לא נתקיים דין ב' מתנות שהם ד', אלא דהקרבן כשר ככל הזבחים שנתן במתנה אחת דכיפר, וע"כ כל שנותן בקרן מזרחית צפונית מתנה אחת כמין גאם ובקרן מערבית דרומית נותן וחוזר ונותן הוי חציין חטאת וחציין עולה, - אך הליקוטי הלכות בזבחים שם צידד דשפיר מהני אף אם נתן וחזר ונתן,[[665]](#footnote-666) ולפ"ז צ"ל דהא דחשבינן לה כחציין חטאת וחציין עולה, הוא משום דמה שדינו ליתן ולחזור וליתן הוא משום דהוי לענין זה כחטאת,[[666]](#footnote-667) וזה דלא כמשמעות פירש"י (בד"ה פיסוק מתנות) דהא דלא מצינו דמים שחציין חטאת, הוא בדאיכא "הוכחת" מעשה חטאת.

**התם פיסוק מתנות בעלמא,** בפירש"י כתב דהיינו דהואיל ושתיהן בקרן אחת אלא דנותן תחילה מערבה ואח"כ דרומה אין כאן הוכחת מעשה חטאת, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דלאו חציין חטאת היא אלא הכל מעשה עולה הוא, דאף שנותן שתים שהן שתים פיסוק מתנות בעלמא הוא ולא כמעשה חטאת, שהרי בחטאת על כל מתנה שנותן טובל אצבעו בדם ונותן, אבל הכא באותם שתים שהם שתים אין טובל אצבעו בדם אלא פעם אחת אלא שהוא מפסיק במתנה ונותנה בב' מקומות ול"ה אלא פיסוק מתנות בעלמא שהרי בין שתיהן ליכא אלא שיעור מתנה אחת ואי"ז כמעשה חטאת.[[667]](#footnote-668)

**דמים שחציין למעלה וחציין למטה**

**והתנן הזה ממנו אחת למעלה וז' למטה כמצליף,** בפירש"י כתב דהיינו דס"ד אחת מאמצע עובי' למעלה וז' מאמצעיתה ולמטה, ונתחדש בזה דהא דלא מצינו דמים שחציין למעלה וחציין למטה, אי"ז רק במזבח שיש בו מחיצה לדמים דיש דמים הניתנים למעלה מחוט הסקרא ויש דמים הניתנים למטה מחוט הסקרא, אלא הוא אף בכפורת.[[668]](#footnote-669)

**מאי כמצליף מחוי ר' יהודה כמגנדא,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהא דתני אחת למעלה וז' למטה לא אאמצעית קאי אלא ראשונה נתן תחילה כלפי מעלה והשבע תחתי' זו למטה מזו, ומה שאמרו דהוא כמצליף היינו דהוא כשליח בי"ד המכה ברצועה זו למטה מזו שאינו מכה במקום אחד.[[669]](#footnote-670) - **ב** בפי' ר"ח לקמן נ"ה א' כתב דהיינו דבהזאה דאחת למעלה הי' נותן כף היד למטה ואצבעותיו כלפי מעלה ומזה וההזאה שהוא מזה עולה למעלה מן הכפרת כנגד הכפרת מחוץ הכפרת וחוזר ונופל למטה בקרקע, וההזאות דלמטה הי' נותן כף היד למעלה ואצבעותיו למטה ומזה כנגד עובי' של כפרת וההזאה שמזה יורדת ונופלת בקרקע מחוץ של ארון, וכ"כ התו"י בשם רבינו הזקן, וכ"כ התור"פ והריטב"א. - **ג** הערוך בע' נגד כתב בשם ר"מ הדרשן דהיינו דשבע שלמטה הוי כמצליף דראש הרצועה מגיע תחילה למטה ואח"כ למעלה, וכך הזאות אלו מזה מלמטה ועולה למעלה, ואחת למעלה מזה מלמעלה למטה, וכולן במקום אחד הן.

**והתנן הזה ממנו על טהרו של מזבח ז' פעמים מאי לאו אפלגי' דמזבח,** בפירש"י כתב דהא דמייתי מינה דמצינו דמים שחציין למעלה וחציין למטה הוא משום דכיון דז' הזאות הוא מזה א"א לצמצם שלא יהא מהן לא למעלה ולא למטה, והתור"פ תמה ע"ז דאי"ז למעלה ולמטה במקום מועט כזה, ועד"ז הק' הריטב"א בשם ריב"א דודאי דכיון דכונתו ליתן כולם כנגד חציו אע"פ שמקצתן מתפשטים למעלה ומקצתן למטה וכולם סמוכות זל"ז לא חשיב הא מקצתן למעלה ומקצתן למטה,[[670]](#footnote-671) - אך בפי' ר"ח כתב דהא דמייתינן מינה דמצינו דמים שחציין למעלה וחציין למטה הוא משום דתחילה הי' נותן מן הדם על הקרנות ונמצא דמדם אחד נותן למעלה בקרנות ולמטה בחציו, וכ"כ התוס' והתורי"ד והריטב"א.[[671]](#footnote-672)

**לא אגופי' דמזבח,** לפי' ר"ח ודעימי' דהא דפריך דמצינו דמים שחציין למעלה וחציין למטה הוא משום דנותן מן הדם על הקרנות ועל טהרו, מבו' בד' הריטב"א דהא דמשני דאגופי' דמזבח, אף דאכתי הוי בב' מקומות דנותן על הקרנות ועל טהרו, הוא משום דגם המתנות שנותן על טהרו הם למעלה, ול"ה דמים שחציין למעלה וחציין למטה, והיינו דליכא גריעותא בהא דהוי מתן הדם בב' מקומות, אלא בהא דהוי מקצתו למעלה ומקצתו למטה, ובכ' הגרי"ז בזבחים ל"ח א' נתחבט בזה.

הר"ח גריס דפרכינן דהאיכא שירים שהן למטה, ומשני דשירים לא מעכבי, ופירש דהיינו דכיון דלא מעכבי שפיכת על היסוד ולא כלום הוא, וכ"ה בזבחים ל"ח ב', - ובכ' הגרי"ז שם הק' דהרי גם בתמיד אין מעכב אלא מתנה אחת ואפ"ה אמרינן בזה דלא מצינו דמים שחציין למעלה וחציין למטה, וכתב דהא דמשני דשירים לא מעכבי היינו דמה"ט אין שם זריקה עלה, וזה כמש"כ הר"ח דשפיכה על היסוד ולאו כלום הוא, וע"כ לא חשיב כדמים שחציין למעלה וחציין למטה, אך בג' מתנות אף דלא מעכבי מ"מ שם זריקה עליהן, וע"כ אמרינן בזה דלא מצינו דמים שחציין למעלה וחציין למטה.

**סדר מתנות דם התמיד**

**ומ"ש דיהיב וכו' ניתיב דרומית מזרחית וצפונית מערבית,** בפירש"י לעיל י"ד ב' סוד"ה דתנן מבו' דפירכא זו היא אף לדעת רבנן דנותן ב' מתנות שהם ד', ועמד ע"ז השיח יצחק, וכ"כ התור"י הלבן דבין לרבנן ובין לר"ש מקשי, וכ"ה מבו' בפי' הראב"ד בתמיד ל' ב', - אך בד' התוס' מבו' דפריך לר"ש המצפה דכיון דלדידי' בעיא מעשה חטאת, ע"כ הי' לו ליתן תחילה דרומית מזרחית דומיא דחטאת דכשעלה בכבש בא לו לקרן דרומית מזרחית תחילה, ועמש"כ בזה הגבו"א באורך.

**מ"ש דיהיב ברישא וכו' ניתיב ברישא מערבית דרומית והדר מזרחית צפונית,** בד' המפרש בתמיד ל' ב' והמאירי לעיל בסוגיין מבו' דפירכא זו היא גם לדעת רבנן דנותן ב' מתנות שהן ד', וכ"נ בתו"ד רש"י דפריך על כל הדמים, וכ"כ הגבו"א.

אך בד' התוס' מבו' דלא פריך אלא לר"ש המצפה דכיון דבעיא מעשה חטאת, נהי דלא מצי למיתב דרומית מזרחית כחטאת משום דעולה טעונה יסוד, מ"מ ניתיב ברישא מערבית דרומית שהיא קרן הסמוכה לכבש שהי' בדרום שהי' עולה בו לתת מתנות דחטאת וקרובה לו טפי ממזרחית צפונית, - וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בתמיד שם דהא דכל הדמים ניתנים תחילה בקרן מזרחית צפונית ואח"כ בקרן מערבית דרומית אי"ז מכח ה"ט דכל פנות וכו', אלא משום דקרן מזרחית צפונית סמוך למקום השחיטה, וגם מסיים בקרן מערבית דרומית לפי ששיירי הדם ניתנין בסמוך לו על יסוד דרומי.[[672]](#footnote-673)

התוס' הק' דמ"ט לא משני דכיון דעולה נשחטת בצפון וקיבול דמה בצפון ע"כ נותן מזרחית צפונית דפגע בי' ברישא שהוא סמוך לו יותר מלקרן דרומית מזרחית, ובתשו' מהרח"ש ח"ג סימן ט' הק' דאדרבה אם משום סמוך יש לו ליתן תחילה בקרן צפונית מערבית דהוא סמוך לו ופוגע בו בדרך ימין, ועיי"ש במש"כ בזה.[[673]](#footnote-674)

והתוס' כתבו לישב דכיון דכל פינות דרך ימין נמצא דכשעומד בצפון ופניו למזבח ומקיף דרך ימין פגע בקרן דרומית מזרחית ברישא, ובתשו' מהרח"ש שם הק' דלמש"כ התוס' לקמן בסוגיין בד"ה ניתיב ברישא דר"ש המצפה ס"ל כמ"ד דכל חצי העזרה עד הפתח הי' צפון והי' שוחט להלן מן המזבח כנגד הפתח, א"כ שפיר מצי לשנויי דדרך ימין פגע במזרחית צפונית ברישא, ועיי"ש במש"כ בזה.

**כיון דאמר מר כל פינות שאתה פונה לא יהיו אלא דרך ימין למזרח ברישא בההוא פגע,** בפירש"י כתב דאע"ג דבמתן דם דעולה אינו עולה בכבש, שהרי עומד על הרצפה והכלי בידו וזורק למרחוק, אפ"ה כיון דבחטאת שניתנת בעליונה של קרן צריך לעלות בכבש דרך הדרום ופונה למזרח, ה"נ בכל הדמים אע"פ שנותנן למטה מתחיל להקיף מדרך הדרום ומשם פונה לימין, וכ"כ המפרש בתמיד שם והמאירי לעיל בסוגיין, והיינו דאף דהי' שוחט בצפון וכשהולך ממקום השחיטה דרך ימין פוגע תחילה בקרן מערבית דרומית, מ"מ כיון דבחטאת הי' צריך לעלות בכבש דרך הדרום ומשם מתחיל את מתן הדמים, ה"נ בכל הדמים הי' מתחיל להקיף מדרך הדרום וכשהולך משם דרך ימין פוגע תחילה בקרן מזרחית צפונית.

אך התוס' פירשו דהיינו דר"ש המצפה ס"ל כמ"ד דכל חצי העזרה עד הפתח הי' צפון והי' שוחט את התמיד במזרחו של המזבח כנגד הפתח,[[674]](#footnote-675) וכשמקיף דרך ימין פגע מיד בקרן מזרחית צפונית,[[675]](#footnote-676) וזה ניחא לטעמייהו דפירכת הגמ' היא רק לדעת ר"ש המצפה, ונתבאר לעיל.

בתשו' מהרי"ל סימן מ' כתב בדין נענוע הלולב דמקיף דרך ימין מזרח דרום מערב צפון, והביאו הב"י בסימן תרנ"א, וכ"כ בשו"ע שם ס"י, - ובתשו' מהר"ש אלגאזי בס' תולדות אדם נחלק ע"ז והוכיח מהכא דדרך ימין היינו מזרח צפון מערב דרום, וכדחזינן דהכהן הי' פונה מדרום למזרח, - ובתשו' מהרח"ש ח"ג סימן ט' כתב דהעיקר כד' המהרי"ל, והיינו משום שכפי הדבר שהאדם עומד נכחו והוא מול פניו הצד שהוא סמוך לימינו צריך לפנות אליו, וע"כ כיון דהכהן פניו למזבח צריך להקיף לצד הסמוך לימינו, והוא ממזרח לצפון ומדרום למזרח, אך לענין נענוע הלולב דפניו למזרח העולם, הצד הסמוך לימינו הוא צד דרום וצריך להקיף ממזרח לדרום,[[676]](#footnote-677) וכ"כ הבאר שבע בסוטה ט"ו א', והפר"ח באו"ח סימן קכ"ח סי"ז, והבאר שבע שם הביא דהוא מבו' כן בפירש"י בסוכה מ"ח ב' (ד"ה ומקיפין) ובזבחים ס"ב ב' (ד"ה לא יהו), עיי"ש, (וכ"ה גם בפירש"י בזבחים נ"ג א' ד"ה ובא לו, וכמו שהביא המהרח"ש שם), וכ"ה מבו' להדיא בד' התרוה"ד בסימן צ"ח, עיי"ש.

**בית המוקד**

**והלא לשכת הטלאים היתה במקצוע צפונית מערבית,** בפירש"י כתב דהיינו דהיתה במקצוע צפונית מערבית של בית המוקד, ונחלקו הראשונים למה הי' בית המוקד משמש, **א** בפירש"י כתב דהיו מסיקין בו מדורות גדולות להתחמם שם הכהנים שהולכים יחפים על רצפת עזרה שהיא של שיש, וכ"כ בפי' רבינו אליקים, וכ"כ בפירש"י בשבת י"ט ב' ד"ה בית המוקד ובפי' רבינו פרחי' שם והרא"ש בריש תמיד. - **ב** הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד פ"ג מ"ג כתב דקרי לה בית המוקד משום דאחת מהלשכות שהיו בה היא לשכת בית המוקד, עמש"נ להלן למה היתה לשכה זו משמשת. - **ג** בפי' ר"ח בסוגיין כתב דמשם היו נוטלין האש, והתוס' וש"ר פירשו לדבריו דהיינו לצורך קיום האש, דאם יכבו גחלים שבמערכה יוסיפו עליהם מגחלים שבמדורה זו לאכול האברים שבמזבח,[[677]](#footnote-678) ואך דבד' הריטב"א מבו' דד' ר"ח קיימי רק על לשכת בית המוקד הקטנה, (ונתבאר להלן).

התוס' הק' על פירש"י ממה שהתירו בשבת כ' א' להבעיר במדורת בית המוקד, משום דבכל מושבותיכם אי אתה מבעיר אבל אתה מבעיר במדורת בית המוקד, ומשמע דהוא צורך מזבח וע"כ יכול להבעיר בשבת,[[678]](#footnote-679) וכתבו דצ"ל דאע"ג דל"ה צורך מזבח, מ"מ כיון דבעזרה הוא לא קרינן בי' בכל מושבותיכם, - והתו"י כתבו דהוא משום דג"ז הוי צורך עבודה, וכ"כ הריטב"א דכיון דא"א לעבודה בלא כהנים והבערה זו לצורך כהנים ה"ה כצורך עבודה.

**ואחת לשכת בית המוקד,** נחלקו הראשונים למה היתה לשכה זו משמשת, **א** הריטב"א כתב לדעת רש"י דבבית המוקד היו מדורות גדולות להתחמם שם הכהנים שהיו הולכין יחף, ובלשכת בית המוקד הקטנה היו מדורות להתחמם שם הצנועין, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש דלדעת רש"י גם בית המוקד הקטן הי' עשוי לצורך כן. - **ב** התוס' כתבו בשם ר"ח דהיו עושין מדורות ליטול מהן אש לצורך המזבח ושנים היו שאם יכבה האחד יביאו מן השני. - **ג** הסמ"ג עשין קצ"א כתב לדעת רש"י דבבית המוקד גדול הי' אש לחמם רגלי הכהנים, ובלשכת בית המוקד קטן הי' אש להביא משם אש למערכה כשהיתה כבוי' ע"י גשמים או ע"י דבר אחר, וכ"כ הריטב"א בשם ר"ח. - **ד** הריטב"א כתב בשם הערוך דבלשכת בית המוקד הי' אש דממנה היו מדליקין האש במזבח החיצון, ועיי"ש שהסכים לפי' זה, וכ"כ המאירי. - **ה** הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד פ"ג מ"ג כתב דבלשכת בית המוקד היתה המדורה שבה מתחמם מי שטבל ומשום כך נקרא הבית בכללותו בית המוקד. - **ו** הראב"ד בתמיד שם כתב דהיו גונזין שם צרכי בית המוקד כגון כלים שהיו צריכין לתיקון המדורה שהיו עושין בבית המוקד וכסות של כהנים שהיו ישנים שם. - **ז** המפרש בתמיד שם כתב דבלשכת בית המוקד הי' מתחמם הכהן העולה מבית הטבילה, ובבית המוקד היו מתחממין הכהנים שהולכין יחפים וכמש"כ המפרש בריש תמיד. - **ח** הרא"ש בתמיד שם כתב דהיתה שם מדורה תמידית שאם יכבה האש בבית המוקד הגדול לוקחין משם אש, והיינו דהיו לוקחין משם אש להבעיר את המדורות שבבית המוקד הגדול שמתחממין שם הכהנים.

**ורמינהו וכו' מערבית דרומית היא לשכת טלאי קרבן,** התור"י הלבן הק' בשם רבו דמ"ט לא משני דהא דתנן בתמיד דלשכת הטלאים היתה במקצוע צפונית מערבית היינו צפונית מערבית דהעזרה, והא דתנן במדות דהיתה במקצוע מערבית דרומית היינו במקצוע מערבית דרומית של בית המוקד, דבית המוקד הי' עומד בצד צפון דהעזרה, ונמצא דדרומו של בית המוקד הוא צפונו של העזרה, ומקצוע מערבית דרומית של בית המוקד הוא מקצוע מערבית צפונית של עזרה, ועיי"ש במש"כ לישב בזה, ובמש"כ בזה הריטב"א בסוגיין, והתוס' לקמן י"ז ב', והתו"י ותוס' הרא"ש לקמן י"ז א', והראב"ד בתמיד פ"ג מ"ג.

דף מס' 30

**כה"ג מקריב חלק בראש**

**י"ז ב'** **- שכה"ג מקריב חלק בראש,** הרלב"ג בס"פ תצוה כתב דילפינן לה מדכתיב בפר' תצוה כ"ז כ"א יערך אותו אהרן ובניו, וילפינן מינה דאהרן קודם לבניו, ועיי"ש שכתב דהא דהכה"ג קודם להקרבה, הוא משום דהוא מקודש משאר הכהנים וכל המקודש מחבירו קודם לחבירו, - אך בד' הקרית ספר בפ"ה מכלהמ"ק מבו' דהא דכה"ג מקריב חלק בראש נלמד מהא דנוטל חלק בראש, עיי"ש, ועמש"כ בזה בס' מנח"א בסוגיין סק"ב.

הרמב"ם בהל' כלהמ"ק פ"ה הי"ב כתב דאין כה"ג עובד בפייס, והרדב"ז שם כתב דהיינו דאף אחר שזכה כהן אחר בפייס יכול כה"ג לבטלו מלהקריב ולהקטיר קטורת כחפצו, ועמש"כ בזה בס' מנח"א בסוגיין סק"ה.

בב"ק ק"י א' אמרו דאם הי' כה"ג אונן נותנה לכל כהן שירצה, ופירש"י דהיינו כשיש לו קרבן עצמו להקריב, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מכלהמ"ק ה"י, ומבו' דאף דכה"ג מקריב חלק בראש ויכול להקריב כל קרבן שירצה, מ"מ כל שאינו מקריב בעצמו אינו יכול למסרו לאחר להקריבו, דלא זיכתה תורה לכה"ג אלא להקריב בעצמו ולא למסור לאחרים, ולמש"כ הרלב"ג דהא דהכה"ג קודם להקרבה הוא משום דכל המקודש מחבירו קודם לחבירו, ודאי דאינו יכול למסור לאחר.

אך בד' השטמ"ק שם בשם הרמ"ה משמע קצת כמש"כ בס' אילת השחר שם דמפרש דאיירי בקרבן של אחרים, וכיון דיש לכה"ג עצמו זכות להקריבו, אף יכול ליתנו לאחר, עיי"ש,[[679]](#footnote-680) וזה ע"ד מה שאמרו בב"ק שם דכהן טמא בקרבן ציבור נותנה לכל כהן שירצה, והרי דמכח זכייתו בפיס אף מצי ליתן לכהן אחר להקריב.

**כיצד מקריב חלק בראש אומר עולה זו אני מקריב מנחה זו אני מקריב,** הגבו"א כתב די"ל דהא דקאמר מנחה זו אני מקריב הוא דומיא דעולה במנחת כהן דכליל היא, וקמ"ל דיפה כחו של כה"ג אף במנחת כהן לומר מנחה זו אני מקריב, דאף דכהן מקריב קרבנו אף במשמר שאינו שלו ואין אנשי משמר מעכבין על ידו כדתניא בב"ק ק"ט א', מ"מ הכה"ג יכול לדחותו ולהקריב בעצמו, ועיי"ש שכתב דהוא משום דיפה כחו של כה"ג מכח אנשי משמר, דהרי שתי הלחם מחובות הרגל נינהו ואין כח משמר הקבוע יפה בהן אלא הכל חולקין בו, ואפ"ה כח כה"ג יפה בו דנוטל חלה אחת מב' חלות, ועמש"כ בזה בס' חוקת היום.

**כה"ג נוטל חלק בראש**

**נוטל חלק בראש,** בתו"כ דיבורא דנדבה פי"א ה"א ילפינן לה מדכתיב והנותרת מן המנחה לאהרן ולבניו, לאהרן תחילה ואח"כ לבניו, לאהרן שלא במחלוקת ולבניו במחלוקת, ועמש"כ בפי' הר"ש ובתוס' אחרות שם לפרש להני תרי מילי דלאהרן תחילה ולאהרן שלא במחלוקת, מה אהרן כה"ג יאכל שלא במחלוקת אף בניו כהנים גדולים יאכלו שלא במחלוקת, ובפר' צו פר' ב' ה"ח ילפינן לה מדכתיב והנותרת ממנה לאהרן ולבניו, ובפר' אמור ספי"ח ילפינן לה מדכתיב והיתה לאהרן ולבניו וכו', וזה כמו שאמרו בסוגיין דמהתם יליף רבי דמחצה לאהרן ומחצה לבניו.

בפירש"י בהוריות י"ב ב' כתב דהא דכה"ג נוטל חלק בראש הוא אף כשאינו מקריב, וכ"כ המאירי בסוגיין ולעיל י"ד א', וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ה מכלהמ"ק הי"ב לדקדק מל' הרמב"ם שם, ועיי"ש שכתב דהוא מוכרח כן, דאל"כ פשיטא דמי שמקריב בראש שיטול בראש ממה שמקריב.[[680]](#footnote-681)

בתוספתא בפירקין ה"ה תניא דכל הא דכה"ג נוטל חלק בראש הוא בקדשי המקדש אבל בקדשי הגבול אחד כה"ג ואחד כה"ד חולקין בשוה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מכלהמ"ק הי"ב, - ונחלקו האחרונים בביאורו, דהחס"ד שם כתב דהיינו בקדשי הגבול המתחלקין לאנשי משמר כגזל הגר ושדה אחוזה וחרמים,[[681]](#footnote-682) אך בתשו' חת"ס יו"ד סימן של"א כתב בתו"ד דכה"ג נוטל חלק בראש בשדה חרמים, והיינו דכיון דה"ז מתחלק לאנשי משמר, הו"ל כקדשי המקדש דנוטל הכה"ג חלק בראש, ובע"כ לפ"ז דמה שאמרו דבקדשי הגבול חולק בשוה, הוא כגון תרו"מ וכיו"ב, וכ"כ המנחת ביכורים שם, והערוה"ש בסימן כ"ד סי"ז,[[682]](#footnote-683) - ועמש"כ בזה באורך בס' חוקת היום בסוגיין.

בב"ק ק"י א' ובזבחים צ"ט א' תניא דכה"ג מקריב אונן ואינו אוכל ואינו חולק לאכול לערב, ובזבחים שם מפרשינן דהוא משום דאף הראוי להקרבה אם אינו ראוי לאכילה אינו חולק בקדשים, וילפינן לה מדכתיב הכהן המחטא אותה יאכלנה, דמדכתיב יאכלנה ולא כתיב יחלקנה ילפינן דכל שאינו ראוי לאכילה אינו חולק, ובב"ק ק"י א' מבו' דבכה"ג אף אינו חולק בעורות הקדשים, וכמש"כ השטמ"ק שם בשם הרמ"ה, ואכמ"ל.

**אם נוטל כה"ג מחצה או נוטל את הכל**

**חטאת זו אני אוכל אשם זה אני אוכל ונוטל חלה מב' חלות וכו',** משמעות הא דתניא דאומר חטאת זו אני אוכל אשם זה אני אוכל, הוא דהוא נוטל את כל החטאת ואת כל האשם, וצ"ב דמ"ש מהא דבשתי הלחם אינו נוטל אלא חלה אחת מב' חלות ובלחם הפנים אינו נוטל אלא ד' או ה' חלות, ואינו נוטל את הכל, וכבר עמדו בזה בירושלמי ואמרו דהא דאינו נוטל אלא חלה מב' חלות, הוא משום דשאני קרבן ציבור מקרבן יחיד, דבקרבן יחיד נוטל הכל ובקרבן ציבור אינו נוטל אלא מחצה, והביאוהו התוס' הרא"ש בסוגיין, והראב"ד בפי' לתו"כ צו פר' ב' ה"ח, וכ"נ בד' הקרית ספר בפ"ה מכלהמ"ק, ומבו' בדבריו דהיינו משום דבקרבן ציבור דיש לו קצבה נוטל מחצה, ובשאר הקרבנות דלית להו קצבה מה שירצה להקריב מקריב.

אך בד' הראשונים בכ"ד מצינו שפירשו בזה באנפי אחריני, **א** הראב"ד שם בתחילת דבריו כתב דבדבר הראוי לחלוקה כגון חלות של עצרת ושל לחם הפנים ושל שאר מנחות נוטל מחצה או פחות ממחצה, ובדבר שאינו ראוי לחלוקה כמנחה אחת וחטאת אחת ואשם אחד נוטל כרצונו, דלאו אורח ארעא למיתן לי' פלגא דמנחה או פלגא דחטאת.[[683]](#footnote-684) - **ב** הר"ן במגילה כ"ד א' פירש להא דכה"ג נוטל חלק בראש דהיינו דבשעת חלוקה נוטל החצי ואותו חצי שיטול הרשות בידו לברור מה שירצה וליטול היפה, וכ"ה מבו' בפירש"י ובפי' הר"י מלוניל לעיל י"ד א' דאינו נוטל אלא מנה יפה שיברור לו,[[684]](#footnote-685) ומבו' דאה"נ דבכל הקרבנות אינו נוטל אלא מחצה, והא דתני דאומר חטאת זו אני אוכל, היינו דכשיש כמה חטאות מצי לברור היפה ולומר חטאת זו אני אוכל. - **ג** המאירי בסוגיין ולעיל י"ד א' כתב דכה"ג אוכל ממה שירצה בלא חלוקה, ואם בא לחלוק עם בני משמר נוטל מחצה.[[685]](#footnote-686)

הרמב"ם בפ"ה מכלהמ"ק הי"ב כתב דכה"ג נוטל חלק בראש בקדשי המקדש כולן כיצד כשירצה אומר זו החטאת שלי וזה האשם שלי, ובפ"י ממעה"ק הי"ח כתב דכה"ג אוכל שלא בחלוקה אלא נוטל כל מה שירצה, אך בפ"ד מתמידין הי"ד כתב דכה"ג נוטל מכל משמר חצי החלות שזכה בהן, ושם פ"ח הי"א כתב דנוטל חלה אחת מב' חלות, - וההר המורי' בהל' כלהמ"ק שם כתב בדעתו דהוא כמו שאמרו בירושלמי דבקרבן יחיד נוטל את כולו ובקרבן ציבור נוטל מחצה, וכ"כ החיד"א בס' פתח עינים לקמן ל"ט א', - ועמש"כ האבהא"ז בפ"ד מתמידין הי"ד באורך בדעת הרמב"ם.

**אם נוטל כה"ג חלק בקרבנות רק כשרוצה ליטול**

משמעות הדברים דאף דהא דכה"ג נוטל חלק בכל הקרבנות הוא רק כשרוצה ליטול,[[686]](#footnote-687) מ"מ הא דנוטל חלה אחת מב' חלות וד' או ה' ממעשה לחם הפנים הוא בכל ענין, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ה מכלהמ"ק הי"ב ובפ"י ממעה"ק הי"ח דבכל הקרבנות נוטל מה שירצה, ובפ"ד מתמידין הי"ד ובפ"ח הי"א משמע להדיא דלעולם נוטל ו' חלות מלחם הפנים וחלה אחת משתי הלחם, וכ"נ ממש"כ הריטב"א לקמן בסוגיין דהא דתניא דנכנס נוטל שש ויוצא נוטל שש הוא החלק הראוי להם קודם שנוטל כה"ג חלקו, ומשמע דלעולם נוטל כה"ג חלקו, וצ"ב הטעם בזה.

הליקוטי הלכות כתב דמהא דתני דאומר חטאת זו אני אוכל, משמע דאין הכה"ג רשאי ליטול אלא לאכילתו, ולא מצי ליטול כדי להאכיל לאחר, ורק אחר שנטל יכול ליתן לכל מי שירצה, ובס' שמועת חיים סימן ס"ו הק' ע"ז דהרי כשהי' נוטל מחצה מלחם הפנים ודאי דאי"ז לאכילתו בלבד, שהרי אינם נאכלים אלא ליום ולילה, וודאי ל"ה הכה"ג אוכל כל הה' או ו' חלות בזמן זה, אלא הי' נוטלם ומחלקם לכל מי שירצה, ומ"ש דבשאר קרבנות אינו רשאי ליטול אלא לאכילתו, - אך למש"נ דשאני הא דכה"ג נוטל חלק בכל הקרבנות דהוא רק כשרוצה ליטול, מהא דנוטל חלק בלחם הפנים דהוא בכל ענין, ניחא.[[687]](#footnote-688)

**בדעת רבנן דנוטל כה"ג פחות ממחצה**

**ארבע או חמש ממעשה לחם הפנים וכו' אתאן לרבנן דאמרי לא שקיל פלגא,** בטעמא דרבנן דנוטל פחות ממחצה כתבו התו"י דילפינן לה מקרא דלאהרן ולבניו מחצה לאהרן ומחצה לבניו, אלא דס"ל דמחצה לאהרן ל"ד שיטול כנגד כולם אלא קרוב למחצה, וכ"כ המאירי, ועד"ז כתב הגבו"א דאף דמדפרטי' קרא שקיל מחצה, מ"מ לאו אורח ארעא שיטול אחד כנגד כולן בשוה בקדשי שמים, (וכמש"כ התוס' בתו"ד), והיינו דמה"ט מפרשינן לקרא דהוא קרוב למחצה, - אך הריטב"א כתב דרבנן לית להו דרשא דרבי, ומ"מ מודו דיהבינן לי' מנה יפה ובבציר חדא מפלגא סגי להו, וכתב דאפשר דגמרא גמירי להו ולאו ממשמעותא דקרא.

הריטב"א לעיל בסוגיין כתב דקי"ל כרבי דכה"ג נוטל מחצה דסוגיא דעלמא כוותי', והיינו מה שאמרו בב"ב קמ"ג א' ובע"ז י' ב' דמחצה לאהרן ומחצה לבניו,[[688]](#footnote-689) וכ"כ הפסקי רי"ד והמאירי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מתמידין הי"ד.[[689]](#footnote-690)

**בד' הירושלמי דפליגי רבי ורבנן בקרבן יחיד**

בירושלמי מבו' דבקרבן ציבור כו"ע ס"ל דכה"ג נוטל מחצה, ובקרבן יחיד פליגי רבי ורבנן, דלרבי נוטל הכה"ג מחצה ויליף לה מדכתיב והנותרת מן המנחה לאהרן ולבניו, ואמרו שם דבגונא דאיכא עור אחד לדעת רבנן נוטל את כולו ולדעת רבי אינו נוטל אלא מחצה, ובגונא דאיכא ד' וה' עורות לדעת רבנן אינו נוטל אלא אחד ולדעת רבי נוטל מחצה,[[690]](#footnote-691) וצ"ב דמ"ט היכא דאיכא ד' וה' עורות לרבנן אינו נוטל אלא אחד, הרי כה"ג נוטל חלק בראש ובידו ליטול מה שירצה.

**לרבנן דאמרי נכנס נוטל שש ויוצא נוטל שש וכו',** הריטב"א לקמן בסוגיין כתב דהא דכה"ג נוטל מחצה הוא קודם שנטלו המשמרות חלקן דנוטל הכה"ג מחצה מכולם, ועיי"ש שהוכיח כן דאל"כ כשנטל כל משמר ה' חלות היאך הם נותנין לו ב' ומחצה, הרי לאו אורח ארעא למשקל כה"ג פרוסה, ועיי"ש שכתב דמה שאמרו הכא דנכנס נוטל שש ויוצא נוטל שש, חשיב למה שנופל לכל אחד ואחד קודם שנוטל הכה"ג חלקו, - אך הרמב"ם בפ"ד מתמידין הי"ד כתב דכה"ג לעולם נוטל "מכל משמר" חצי החלות שזכה בהן, ומבו' דזכיית הכה"ג היא אחר חלוקת המשמרות, דהוא נוטל מכל משמר חצי מן החלות,[[691]](#footnote-692) ולפ"ז שפיר אמרו דנכנס נוטל שש ויוצא נוטל שש.

**טעם הא דאין כה"ג חולק בב' חלות דשכר הגפת דלתות**

**לר' יהודה דאמר נכנס נוטל שבע שתים בשכר הגפת דלתות וכו' מעשר בעי מיפלג,** הריטב"א כתב דהיינו דאותם ב' חלות שנוטל בשכר הגפת דלתות לא חשיבי ממנין החלוקה כלל וכאילו אין באין לחלוקה אלא י' חלות בלבד וע"כ אין הכה"ג נוטל בהן חלק, והיינו דהא דכה"ג נוטל חלק הוא בקדשים הבאים לחלוקה, אך במה שזוכין הכהנים בשכר הגפת דלתות, אין לכה"ג חלק.

הגבו"א הק' דמ"ט מעשר בעי למיפלג, הרי אלמלי שכר הגפת דלתות הי' נוטל משמר הנכנס ו' חלות, וא"כ הא דהנכנס נוטל ז' בשכר הגפת דלתות אין כאן הוספה בשכרן על חלקן המגיען אלא חלה אחת שממעטין החלה השישית מחלק היוצאין ומוסיפין אותה על חלק הנכנסין, ונמצא דו' חלות מן הז' שנוטלין הוא כפי המגיע לחלקן, והחלה הז' לבדה היא בשכרן, וא"כ מי"א בעי למיפלג, ועיי"ש במש"כ בזה באורך.

אך הנה בד' הריטב"א מבו' להדיא דב' חלות אינם ממנין החלוקה, וכאשר כ"ה לישנא דגמ' דנוטל ב' בשכר הגפת דלתות, וכ"ה בל' הגמ' בסוכה נ"ו ב', והיינו דהא דהמשמר הנכנס נוטל בשכר הגפת דלתות, אינו נוטל שכר זה מן המשמר היוצא מן הראוי להם בחלוקה,[[692]](#footnote-693) דנימא דאינו נוטל אלא חלה אחת הראוי' למשמר היוצא, אלא הוא נוטל שכרו בלחם הפנים קודם החלוקה,[[693]](#footnote-694) וע"כ אם ל"ה נוטל בשכר הגפת דלתות אלא חלה אחת, היו משתיירים י"א חלות לחלוקה, והי' הנכנס נוטל מהם ה' ומחצה והיוצא נוטל ה' ומחצה, וכל הא דהנכנס נוטל ז' הוא משום דנוטל ב' חלות בשכר הגפת דלתות, וע"כ אין ב' חלות אלו ממנין החלוקה.

**רבא אמר כולה רבי היא וכו',** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהא דמוקי לה כולה כרבי הוא משום דמסתברא לי' דכו"ע ס"ל להא דמחצה לאהרן ומחצה לבניו, כמו שמצינו בב"ב קמ"ג א' ובע"ז י' ב'.

**הא דאיכא משמר המתעכב,** בפירש"י כתב דהיינו דפעמים שחל יו"ט בב' בשבת ויש משמר מקדים ובא מער"ש ומתעכב עד הרגל ופעמים שמוצאי יו"ט הוא בער"ש ויש משמר שמתעכב עד מוצ"ש, ובכה"ג נוטלים המשמרות שנתעכבו ב' חלות, וכ"כ הראב"ד בפ"ד מתמידין הי"ג, - אך הרמב"ם שם כתב דהיינו דכל שחל יו"ט ראשון בב' בשבת או יו"ט אחרון בה' בשבת, נוטל המשמר הקבוע י' חלות, והמשמר הנכנס נוטל ב', כיון דלא נשאר להם לעבודה הם לבדם אלא יום אחד ומתעצלין ואין באין מהן אלא מעט.

**טעם הא דאין כה"ג חולק בב' חלות דמשמר המתעכב**

הגבו"א הק' דמ"ט היכא דאיכא משמר המתעכב אין חולק הכה"ג אלא מח' חלות, דמ"ט יגרע כח כה"ג לגרוע מחלקו כנגד הב' חלות שנטלו המשמר המתעכב, הרי הוא נוטל לעולם חלק כנגד כל המשמרות הנוטלין חלק בחלוקה זו, שהרי אף ברגל דכל המשמרות שוין בו נוטל כה"ג מחצה,[[694]](#footnote-695) כדחזינן מהא דנוטל חלה אחת מב' חלות, אף דשתי הלחם חובת הרגל הן ומתחלקין לכל המשמרות, וכתב די"ל דאף דהיכא דכל המשמרות נוטלין וחולקין עם הקבועים מן הדין כגון ברגל, הו"ל כמשמר אחד, ונוטל כה"ג חלק שוה כנגדם, מ"מ בהא דמשמר המתעכב נוטל ב' דמן הדין אין לו כלום, אלא תקנ"ח הוא ולפנים משוה"ד לגרע קצת מחלק משמר שזמנו קבוע וליתנם להמתעכב, א"כ כמו שמגרעין מחלק המשמר הקבוע ה"נ מגרעין מחלקו של כה"ג.[[695]](#footnote-696)

המהר"י קורקוס בפ"ד מתמידין הי"ג הק' ע"ד הרמב"ם דהא דמשמר המתעכב נוטל ב' היינו דהמשמר שזמנו קבוע נוטל י' והמשמר הנכנס נוטל ב', דא"כ מ"ט אין הכה"ג נוטל חלק באותן ב' חלות, הרי לעולם חולק הכה"ג עם ב' המשמרות, ומאי נפ"מ אם ב' המשמרות נוטלות כל אחת ו' חלות, או דמשמר אחד נוטל י' ומשמר אחד נוטל ב',[[696]](#footnote-697) - והלח"מ שם כתב לישב דהוא משום דכיון דאין המשמר המתעכב נוטל אלא ב' חלות אינו בדין דמאותן הב' חלות יקח הכה"ג כיון שהגיע להם חלק מועט,[[697]](#footnote-698) וע"כ אינו נוטל חלק אלא מהמשמר השני, - ועמש"כ המרכה"מ שם לישב בע"א.

הרמב"ם בפ"ד מתמידין הי"ד כתב דכה"ג "לעולם" נוטל מכל משמר חצי מן החלות שזכה בהן, ומשמע דהוא נוטל אף מן המשמר המתעכב, ועמדו ע"ז בס' שאילת הכהנים תורה לעיל בסוגיין, והמנ"ח במצוה צ"ז סקי"ג, ולכאו' היינו משום דלפ"מ דדחינן לשנויא דרבא, ליכא מקור להך מילתא דאין כה"ג נוטל מחצה מן המשמר המתעכב, וכ"ה מבו' בד' הלח"מ שם.[[698]](#footnote-699)

**אי הכי מאי רבי אומר לעולם חמש קשיא,** הריטב"א כתב דאי"ז אלא קשיא, משום די"ל דהוא תנא אחרינא דנסיב לה אליבא דרבי וס"ל דליכא שכר הגפת דלתות, א"נ דחד תנא הוא ואליבא דרבי וקתני דפעמים נוטל ה' ופעמים נוטל ד' מפני המשמר המתעכב, וע"ז מפרש דהא דנוטל מחצה הוא משום דרבי אומר לעולם נוטל חמש כל היכא דליכא משמר המתעכב.

**מפני שהמאכל מביא את השינה,** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו משום דמתוך שהוא ישן בא לידי קרי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"א מעבודת יוהכ"פ ה"ו' וזה ע"ד הא דתניא לקמן בסוגיין דאין מאכילין אותו דברים המביאים לידי חימום שמא יראה קרי, - ובירושלמי פרכינן ע"ז דהרי אחד מן הנסים שהיו במקדש הוא שלא אירע קרי לכה"ג, ומ"ט היו צריכין לשמרו מכך, ומשני ר' אבין דהוא משום דכתיב לא תנסון, והתור"י הלבן פירש דהיינו כלומ' דל"ה סומכין על הנס והיו נזהרין דאסור לסמוך על הנס, ור"י ב"ר בון משני דכאן בראשון כאן בשני, דהא דלא נראה קרי לכה"ג ביוהכ"פ הוא בבית ראשון, אך בבית שני ל"ה לנס זה, וע"כ היו צריכין לשמרו מכך.

**בהא דבעינן שיהא כה"ג גדול מאחיו**

**שיהא גדול מאחיו בכח בנוי בחכמה ובעושר,** בתו"כ אמור פר' ב' ה"א ובתוספתא בפירקין ה"ו תניא גם שיהא גדול מאחיו במראה, אך הגר"א מחק לתיבה זו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מכלהמ"ק ה"א, והמהר"י קורקוס שם כתב דאי"ז בכלל נוי, דנוי הוא יופי הפנים ומראה הוא הדר הקומה וגם חן הצורה, ועמש"כ בזה הקרבן אהרן בפי' התו"כ שם, ובמה שהאריך בזה השער יוסף בהוריות ט' א'.

ההר המורי' שם ה"א נסתפק בגונא דכהן אחד גדול בחכמה מכולם ואחד גדול ממנו בנוי ואחד גדול ממנו בכח ואחד גדול ממנו במראה מי מהם קודם, וכתב דמסתברא דבחכמה הדבר תלוי, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דפריך הכא דמי מוקמינן כה"ג, ומ"ט לא משני דאיירי כשהי' כהן זה גדול בכח ובנוי מחבריו וע"כ העמידוהו אף שאינו גדול בחכמה, ובע"כ דבכה"ג מעמידין את הגדול בחכמה.

בתשו' הרשב"א ח"א סו"ס ש' כתב דהא דכה"ג שמת בנו קודם לכל אדם, הוא אף אם יש אחרים גדולים ממנו, וכ"כ הריב"ש בסימן רע"א ד"ה ראשונה דאף אם הי' אחר גדול ממנו בחכמה בנו קודם,[[699]](#footnote-700) וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ד מכלהמ"ק ה"כ דסגי במה שהוא ממלא מקומו ביראה אע"פ שאינו ממלא מקומו בחכמה, וכ"כ התוס' במנחות ק"ט ב' (ד"ה חוניו בני), - והחקרי לב באו"ח סימן ט"ו ד"ה וגדולה מזו כתב דהטעם בזה הוא משום דהא דבעינן גדול בחכמה אי"ז מעכב ואם נתרבה מ"מ נתרבה, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ה מכלהמ"ק ה"ב, ונתבאר להלן, וכ"ש דאם בשעה שנתמנה הי' גדול בחכמה ואח"כ נמצא אחר גדול ממנו דאין מעבירין אותו, וה"נ הוא בהבן שעומד תחת אביו דהוי כאילו נתמנה כבר.

החקרי לב באו"ח סימן כ"א הק' דכיון דבנו של כה"ג קודם לכל אדם אף כשיש אחרים גדולים ממנו בחכמה, א"כ מאי פרכינן הכא דשמא לא למד מי מוקמינן כה"ג, הרי משכח"ל כשנתמנה מחמת ירושה,[[700]](#footnote-701) וצ"ע.

**מנין שאם אין לו שאחיו הכהנים מגדלין אותו תלמוד לומר והכהן הגדול מאחיו גדלהו משל אחיו,** בד' התו"כ אמור פר' ב' ה"א והתוספתא בפירקין ה"ו משמע דהיינו כשבשעת מינויו אין לו ממון, דבכה"ג ממנים אותו להיות כה"ג ואחיו הכהנים מגדלים אותו, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ה מכלהמ"ק ה"א, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דאיירי כשירד מעושרו לאחר שנתמנה כה"ג, ובכה"ג הוא דאחיו הכהנים מגדלין אותו, ומבו' דאף דבשעת מינויו הי' גדול בעושר, מ"מ כל שירד מעושרו מגדלין אותו, וכ"ה מבו' בפירש"י בהוריות ט' א' ד"ה נשיא.

הגבו"א כתב דאחרים לא פליגי על ת"ק, דהא דת"ק אתיא מדכתיב הכהן הגדול שיהא הגדול מאחיו בכח וכו' והא דאחרים ממאחיו נפקא לי' דיתירא הוא אלא ה"ק הגדול משל אחיו, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, וכ"כ השיח יצחק, ועיי"ש שהוכיח כן מד' הרמב"ם בפ"ה מכלהמ"ק ה"א שפסק לדינא דאחרים, אף דקי"ל גם לדינא דת"ק.

**כאן במקדש ראשון כאן במקדש שני,** הרמב"ם בפ"ה מכלהמ"ק ה"ב כתב דאין אחד מכל אלו מעכב אלא כל זה למצוה אבל אם נתרבה מ"מ נתרבה, וההר המורי' והאו"ש שם כתבו דזה נלמד ממה שאמרו הכא דבבית שני ל"ה הכה"ג חכמים, ואפ"ה הי' עליהן תורת כה"ג, ובע"כ דאי"ז מעכב, וכ"כ החקרי לב באו"ח סימן קכ"ב, וכ"ה מבו' להדיא בפי' הר"י מלוניל.

**עד דאוקמה ליהושע בן גמלא בכהני רברבי,** התור"פ הק' דמשמע דל"ה יהושע בן גמלא צדיק, ובב"ב כ"א א' אמרינן דהוא תיקן שיהיו מלמדי תינוקות בכל עיר ועיר,[[701]](#footnote-702) וכתב דאף דהי' צדיק, מ"מ הי' שם צדיק והגון וחכם יותר ממנו, וע"כ ל"ה ראוי למנותו, וכ"כ התו"י והריטב"א והתוס' בב"ב שם, ועד"ז כתב היחוסי תנו"א בע' יהושע בן גמלא דלא מינוהו אחיו הכהנים משום דל"ה גדול מאחיו בנוי, וכמו שאמרו בירושלמי לקמן פ"ה ה"א דהקטן לפי קוטנו אפי' יהושע בן גמלא של"ה ידו מחזקת אלא כב' זיתים.

**מאכילין אותו סלתות וביצים וכו' אמרו לו כ"ש שאתה מביאו לידי חימום,** בפירש"י כתב דאיירי בערב יוהכ"פ שחרית, ומבו' לפ"ז דאף בשחרית אין מאכילין אותו מאכלים המביאין לידי חימום, וכ"נ בל' הרמב"ם בפיהמ"ש, וכ"כ המהרי"ל בהל' ערב יוהכ"פ אות ח', - ובפירש"י בר"ה כ"ו ב' ד"ה מאי חלגלוגות כתב דבכל שבעת הימים ל"ה מאכילין אותו שום וחלגלוגות.

המהרי"ל שם כתב לפ"ז דאין לאכול מאכלי חלב בערב יוהכ"פ שחרית, ותמה על מה שנהגו לאכלם, ועמש"כ בזה הפוסקים בסימן תר"ח ס"ד.[[702]](#footnote-703)

**אין מאכילין אותו וכו',** בפירש"י כתב דהיינו בימי בדיקתו, וזה כמש"כ התו"י דשלא בימי בדיקתו אין לחוש להאכילו

שהרי אינו מטמא באונס, ורק בימי בדיקתו הוא דאין מאכילין אותו משום דאף ראי' באונס סותרת, וכ"כ התורי"ד והתוס' הרא"ש והמאירי, - אך הריטב"א כתב דהא דאין מאכילין אותו הוא בין ראי' לראי' שהוא חושש שמא יגמור ראיותיו, וצ"ע, - ועמש"כ בזה בפי' רבינו אליקים, וצ"ב.

**לא חגב"י וכו' לא חלב ולא גבינה וכו',** התו"י עמדו בזה דמ"ט לא חשיב לה בכה"ג דאין מאכילין אותו חלב וגבינה, וכתבו דלא החמירו בו כ"כ,[[703]](#footnote-704) - והתור"י הלבן כתב דדברים אלו אין מביאין לידי קרי אלא לידי זיבה, וע"כ אין לחוש לכך בכה"ג דזיבה באונס לא מטמיא,[[704]](#footnote-705) וכ"כ הגבו"א.[[705]](#footnote-706)

אך גירסת הגר"א בהגהותיו דהא דאין מאכילין אותו לא חגב"י וכו' קאי על כה"ג, וכן תניא בירושלמי דלא היו מניחין אותו לאכול לא חלב ולא גבינה, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מעיוהכ"פ ה"ו דל"ה מאכילין אותו דברים המרגילין לש"ז כגון ביצים וחלב חם וכיו"ב, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דל"ה מאכילין אותו חלב, וכ"כ המאירי דל"ה מאכילין אותו חלב וגבינה ומי גריסין ומורייס שום ושחליים וחלגלוגות וגרגיר, וכ"כ בפירש"י בר"ה כ"ו ב' (ד"ה מאי חלגלוגות) דכל שבעת הימים ל"ה מאכילין אותו השום והחלגלוגות, ועמש"כ בזה החסד לאברהם שם.

**אכסנאי לא יאכל ביצים ולא יישן בטליתו של בעה"ב,** בפירש"י מבו' דתרתי קאמר חדא דלא יאכל ביצים שמביאין לידי קרי ומתגנה על בני הבית, ועוד, דלא יישן בטליתו של בעה"ב שהוא מתכסה בה ביום שמא ימצא עלי' קרי,[[706]](#footnote-707) וכ"ה מבו' בד' המאירי,[[707]](#footnote-708) - אך בפי' ר"ח מבו' דחדא קאמר דלא יאכל ביצים וישן בטלית בעה"ב שמא יראה קרי ויטנף הטלית ויחשדהו בעה"ב על אשתו.

דף מס' 31

**לא ישא אדם אשה במדינה זו וכו'**

**י"ח ב'** **- לא ישא אדם אשה במדינה זו וילך וישא אשה במדינה אחרת וכו',** הבית מאיר באהע"ז סימן ב' סי"א כתב דמשמעות הלשון דלא אסרו אלא בנושא על אשתו ולא במתה או נתגרשה אף שיש לו בנים ממנה, ועיי"ש שכתב די"ל דהוא משום דבכה"ג על הרוב מוליך בניו הקטנים עמו ואין לחוש, ומשום מילתא דלא שכיחא דמניחים אצל הגרושה או קרובי האם לא גזרו, - אך התשב"ץ בח"ג סימן קמ"ב כתב דאף אם מתה אשתו או נתגרשה מ"מ כל שיש לו בנים ממנה אסור לשאת אשה במדינה אחרת, דאין האיסור משום קפידת האשה אלא משום הבנים דשמא ישא אח אחותו.[[708]](#footnote-709)

התשב"ץ שם כתב בשם תוס' דאם יש לו אשה ואין לו בנים מותר לישא אשה במדינה אחרת, דליכא למיחש למידי, אך בפי' הר"א מן ההר ביבמות ל"ז ב' כתב לאסור בזה משום דשמא הניח האחרת מעוברת ויהיו לו בנים מזו, ועיי"ש דמסיק דאף אם ידוע שאינה מעוברת ואין לו בנים ממנה אסור, משום דאם ישאו נשים בהרבה מקומות ישאו אף כשיהיו להם בנים, וכן מסיק בתשו' שם ארי' אהע"ז סימן ס"ח דאין חילוק אם יש לו בנים ממנה או לא דלא פלוג רבנן, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דל"ד להא דשרי ברבנן דקלא אית להו ולא אמרינן דלא פלוג, והביאו האחיעזר בח"א סימן י' סק"ב.

התשב"ץ שם כתב דמותר לישא זקנה שפסקה מלהוליד, - אך הפליתי בסימן קצ"ב סק"א כתב דאסור לישא אף קטנה שאינה ראוי' להוליד משום דלא פלוג רבנן, וכ"כ בתשו' שם ארי' שם שאסרו גם בעקרה וזקנה וקטנה.

**אמרי רבנן קלא אית להו,** הרמב"ם בפכ"א מאיסו"ב הכ"ט כתב כן לדינא דאדם גדול ששמו ידוע והרי זרעו מפורסמין וידועין מותר לישא אשה במדינה זו ובמדינה אחרת, וכ"כ המאירי בסוגיין וביבמות ל"ז ב' והר"א מן ההר והריא"ז ביבמות שם והטוש"ע באהע"ז סימן ב' סי"א, - אך הרי"ף והרא"ש ביבמות שם השמיטו להך שנויא,[[709]](#footnote-710) והיש"ש שם סימן ה' כתב בדעתם דס"ל דלשנויא בתרא דיחודי הוו מייחדי להו לא הותר לישא אשה במדינה זו וכו' אף לרבנן דקלא אית להו, וזה תליא בפלוגתת קמאי בביאור הך שנויא, ונתבאר להלן,[[710]](#footnote-711) וכ"כ הב"ש בסימן ב' סקכ"ג.

**תבעוה לינשא ונתפייסה**

**תבעוה לינשא ונתפייסה צריכה לישב ז' נקיים,**[[711]](#footnote-712)בפי' הר"א מן ההר בסוגיין וביבמות ל"ז ב' כתב דהוא משום דחיישינן שמא מחמת חימוד ראתה דם ולא הרגישה, ומשמע דאי"ז משום דחיישינן דארגשה ולאו אדעתה, אלא משום דחיישינן דראתה בלא הרגשה, וכ"נ בד' המ"מ בפי"א מאיסו"ב ה"י, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאין טומאתה אלא מדרבנן, שהרי אף כשראתה דם בלא הרגשה אינה טמאה מה"ת, ועמש"כ בזה הט"ז ביו"ד סימן קצ"ב סק"א.

בד' התוס' ועוד מקמאי משמע דהא דפריך מהא דצריכה לישב ז' נקיים, היינו דס"ד דהיו רבנן נזקקין להן דאל"כ אכתי יש לחוש להרהור, וע"ז פרכינן דהיאך הותר לבא עליהן, הרי חיישינן לדם חימוד, ועד"ז כתב בפי' ר"א מן ההר ביבמות שם בשם י"מ, - ועיי"ש שנחלק ע"ז ופירש דפרכינן דכיון דאסורה ליבעל אף אסורה לינשא, דכל נדה אסורה לינשא משום הרחקת עבירה עד שתטהר, וכמש"כ כן הרמב"ם בפי"א מאיסו"ב ה"י דתבעוה לינשא לא תינשא עד שתספור ותטבול.

התוס' כתבו דהא דצריכה ז' נקיים היינו דצריכה בדיקה בכל יום שחרית וערבית, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הספירה סימן ג' והרמב"ן בהל' נדה פ"ג הי"ב דצריכה בדיקה בתוך ז', וכ"כ הרא"ש בנדה פ"י סימן ד' והטוש"ע בסימן קצ"ב ס"א, - אך הרשב"א בנדה ס"ו א' ובתוה"ב בית ז' ש"ב כתב דא"צ בדיקה בתוך ז', עיי"ש, ואכמ"ל.

התוס' כתבו דהיכא דתבעוה לינשא וישבה ז' נקיים וטבלה ולא נבעלה צריכה לבדוק בכל יום ויום, דלעולם משתבעוה לינשא איכא לספוקי דילמא חזיא מחמת חימוד עד שתיבעל, וכ"כ הרא"ש בנדה פ"י סימן ד' דהא דצריכה ז' נקיים אי"ז מכח דינא דר' זירא אלא אף בלא"ה היתה צריכה ימים נקיים דיותר שהיא קרובה לזמן החופה יותר לבה הומה ומשתאה ותדיר חיישינן שמא מחמת חימוד תראה, ועמש"כ בזה החוו"ד בסימן קצ"ב סק"ב והבית מאיר שם, ואכמ"ל.

**ביאור הא דמשני דיחודי הוו מייחדי להו**

**יחודי הוו מייחדי להו,** בפירש"י כתב דהיינו דלא היו נזקקין להן, וכ"כ הפי' קדמון ורבינו אליקים, והא דהוי כפת בסלו הוא משום דהנשוי אשה אינו מתאוה כמי שאין לו אשה, ועד"ז כתבו התוס' דכיון דשרי לאחר ז' פת בסלו קרינא בי',[[712]](#footnote-713) והמאירי כתב דחשיב כפת בסלו להשביע עינו של יצר אחר שאין כאן אלא איסור קל.

אך התוס' כתבו בשם ר"י דהא דיחודי הוו מייחדי להו היינו דהיו אומרין מאן הויא ליומא ליחודי בהדה בעלמא, וכיון שהיו אומרים כן ל"ה רואות דם מחמת חימוד, והי' מותר לבא עלי', וע"כ הו"ל כפת בסלו, וצ"ב דהיאך הוא מותר לבא עלי' הרי בשעה שבא עלי' יש לחוש לדם חימוד, - והדגמ"ר ביו"ד סימן קצ"ב הוכיח מזה כמש"כ הט"ז שם סק"א דכל דבשעה שנתפייס לה היא עמו במטה אין לחוש שתראה מחמת חימוד, עיי"ש,[[713]](#footnote-714) וכ"כ הפליתי שם סק"א, ועיי"ש במש"כ לישב עוד בע"א.[[714]](#footnote-715)

התוס' הק' דהיאך היו מותרין להתייחד עמהן, הרי מי שפירסה אשתו נדה ולא בעל הוא ישן בין האנשים והיא ישינה בין הנשים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בשם ר"י דהא דיחודי הוו מייחדי להו היינו דהיו אומרין מאן הויא ליומא ליחודי בעלמא, וכיון שהיו אומרים כן ל"ה רואות דם מחמת חימוד, והי' מותר לבא עלי', ועמש"נ בזה לעיל, וכ"כ התו"י בשם ריב"מ,[[715]](#footnote-716) וכ"כ התוס' ביבמות ל"ז ב' והרמב"ן שם. - **ב** התוס' כתבו דהא דכשפירסה אשתו נדה קודם שבעל אסור להתייחד עמה, הוא רק בבחור שלא נשא מעולם דיצרו תוקפו טפי, אך כל שכבר הי' לו אשה אע"פ שעכשיו אין לו אשה מותר להתייחד, ואף אם גם אלמן אסור להתייחד, מ"מ הכא דיש לו אשה בביתו ולא תקיף יצרי' כ"כ מותר להתייחד.[[716]](#footnote-717) - **ג** התו"י כתבו בשם ה"ר יוסף דלא אסרו להתייחד עמה אלא כשפירסה נדה דאיכא איסורא דאורייתא, ומשא"כ בחשש דם חימוד דאי"ז אלא חומרא דרבנן, וכ"כ הריטב"א בנדה ס"ו א'. - **ד** הרמב"ם בפי"א מאיסו"ב ה"י דאף דכל שתבעוה לינשא לא תנשא עד שתספור ותטבול, מ"מ אם נשאת לת"ח מותרת להנשא מיד וכו' שהרי ת"ח יודע שהיא אסורה ויזהר מזה ולא יקרב אלי' עד שתטבול, והראב"ד שם פירש לדבריו דהיינו דת"ח מותר אף להתייחד עמה, והמ"מ שם כתב דהיינו דאף דבכלה שפירסה נדה אסור להתייחד עמה מ"מ הכא דאינה נדה ודאית מותר להתייחד, וכ"כ הר"א מן ההר ביבמות שם בדעתו,[[717]](#footnote-718) וכ"ה מבו' בד' הטור בסימן קצ"ב שפירש כן בדעתו, וכ"נ בד' הרשב"א ביבמות שם שפירש כן.[[718]](#footnote-719) - **ה** המאירי ביבמות שם כתב בדעת הרמב"ם דאף הא דכשפירסה נדה אסור להתייחד עמה הוא רק בע"ה, אך ת"ח דידע ומזדהר מותר להתייחד,[[719]](#footnote-720) וכ"כ הרשב"א שם די"ל כן, ועיי"ש שתמה ע"ז דסתמא אמרו הוא ישן בין האנשים וכו' לא שנא ת"ח ולא שנא כל אדם. - **ו** הפסקי רי"ד ביבמות שם כתב דלא היו מתייחדין עמהן במטה אחת,[[720]](#footnote-721) אלא בבית אחד הוא בין האנשים ואשתו בין הנשים, וכ"כ הכס"מ בהל' איסו"ב שם בדעת הרמב"ם שם, ועד"ז כתבו התור"י הלבן והאגודה בסוגיין.[[721]](#footnote-722) - **ז** הראב"ד בהל' איסו"ב שם כתב דהא דיחודי הוו מייחדי להו היינו שלא היו כונסין אותן כלל, אלא שהיו הנשים מיוחדות להם ולכשירצו ישאום, ועי"ז הי' להם פת בסלו, וכ"כ המאירי ביבמות שם, ועד"ז כתב הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ב.[[722]](#footnote-723) - **ח** הרמב"ן ביבמות שם כתב לפרש עוד דלא אתי לשנויי להא דצריכה לישב ז' נקיים, דע"ז משני דהוו משדרי שלוחי ומודעי להו מעיקרא, אלא אתי לשנויי אהא דלא ישא אדם אשה במדינה זו וילך וישא אשה במדינה אחרת, דלא סמכי על הא דפקיע שמייהו, אלא יחודי בעלמא הוו מייחדי להו, וכ"כ הרשב"א שם בשם י"מ.

הטוש"ע בסימן קצ"ב ס"ד כתבו לדינא דאם עבר וכנסה תוך זמן זה לא יתייחד עמה אלא הוא ישן בין האנשים והיא ישינה בין הנשים, וזה כדעת התוס' ודעימייהו דאף בחשש דם חימוד אסור להתייחד עמה ואף בת"ח, ובדבריהם מבו' דאף אסור לכנסה בזמן זה, וזה דלא כמש"כ הפסקי רי"ד ודעימי' דמותר לכנסה ואסור להתייחד עמה.[[723]](#footnote-724)

**בהא דנשוי מותר לאחוז באמה וכו'**

\*התוס' כתבו בתו"ד במה שאמרו בנדה י"ג א' בהא דכל האוחז באמה וכו' דהוא רק בבחור ולא בנשוי, דהיינו דנשוי שרי אף כשאין אשתו עמו, ומשמעות דבריהם דכל שנשא אשה מעולם שרי אף דעכשיו אין לו אשה כלל, וכ"כ הב"ש בסימן כ"ג סק"ד, וכן צידד הבכור שור בנדה שם, - והאו"ז בהל' בע"ק סימן קכ"א כתב דבנשוי שרי אף כשאשתו נדה, אך כשהוא בדרך רחוקה אסור, - והמג"א בסימן ג' סקי"ד כתב דאף כשאשתו נדה אסור, ולא הותר אלא כשאשתו עמו והיא טהורה,[[724]](#footnote-725) וכ"כ המ"ב שם סקכ"ז,[[725]](#footnote-726) - ועי' מה שהביאו בזה באוצה"פ סימן כ"ג סקט"ו אות ב', ואכמ"ל.

**מי שמת לו מת ברגל אם מותר להתייחד עם אשתו**

התוס' כתבו בשם הר"י מפאריש דמי שמת לו מת ברגל הוא ישן בין האנשים וכו', דכיון דהקילו באבילות ברגל אתי לזלזולי בי', ודמי למה שאמרו בכתובות ד' א' כשמת אביו של חתן או אמה של כלה דהוא ישן בין האנשים וכו' משום דהקילו בה חכמים דנוהג ז' ימי המשתה ואח"כ ז' ימי אבילות, - אך כתבו בשם הראב"ד בבעה"נ שער הפרישה דלא אסרו ביחוד אלא בז' ימי המשתה דאיכא אפושי שמחה לשושביניו ולכל בני החופה אבל שמחת הרגל דלי"ב כה"ג מותר להתייחד עמה, - והרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבילות כתב כן מטעם אחר, דשאני במת אביו של חתן וכו דהקילו בו דנוהג ז' ימי המשתה תחילה אע"פ שמת לו מת תחילה ונתנו לו רשות לקבוע רגל שלו בימים הללו הראויין לאבילות ודחו אבילותו עד לאחר זמן, וזו קולא גדולה היא, ומשא"כ ברגל דהרגל הוא שקבע עצמו ואין בזה קולא דאתי עשה דרבים דמעיקרא ודחי עשה דאבילות, ועד"ז כתב הרא"ש בפ"ק דכתובות סימן ט'.

התוס' הק' ע"ד הראב"ד דא"כ מ"ט הוצרך לשנויי בפ"ק דכתובות דשאני אבילות דהכא דאקילו בה רבנן, הרי הו"מ למיפלג בין אבילות דהכא לאבילות דעלמא משום דחופה אית בה אפושי שמחה, - אמנם הנה בד' הראב"ד לפנינו בבעה"נ מבו' דה"ט דאית בה אפושי שמחה, אי"ז טעם בפנ"ע דמה"ט יש לחוש שיבא עלי', אלא היינו דמשו"ה אתי לזלזולי באבילות דידי', והיינו דכיון שהקילו בה חכמים לנהוג ז' ימי המשתה ולאפושי שמחה אתי לזלזולי בי', ולפ"ז ניחא דלעולם עיקר הא דשאני אבילות דהכא מאבילות דעלמא הוא משום דאקילו בה רבנן,[[726]](#footnote-727) וכ"כ הרש"ש.

**במה שהשביעו את הכה"ג שלא ישנה כמעשה הצדוקים**

**משביעין אנו עליך וכו' שלא תשנה דבר מכל מה שאמרנו לך,** המים חיים בפ"א מעיוהכ"פ ה"ז הק' דמה מהני להשביעם הרי לפי דעתם של הצדוקים היו טועים הפרושים ואפשר שהיו נשבעים לשקר כדי לקיים מצות הקטורת לפני ולפנים כתקנה, וכתב לישב בתרי גווני, חדא, דכיון דהיו יועים שהיו משביעין לכל כה"ג איכא מאן דחמירא לי' שבועה ול"ה מכניס עצמו לכך, והביאו בתוס' הגרע"א, ועוד, די"ל דמודו הצדוקים דאם רוצה ליתן הקטורת לפנים רשאי, כדכתיב ונתן את הקטורת על האש לפני ד', אלא דמשמע להו מקרא דכי בענן אראה על הכפורת דאי בעי הכי ליעבד ואי בעי הכי ליעבד, וע"כ היו משביעין אותו דעי"ז הי' עושה כפרושים.

והאחרונים בסוגיין הק' בע"א ויש שפירשו כן בקו' הפר"ח, דכיון דלדעת הצדוקים צריך לתקן מבחוץ ולהכניס בפנים, הרי דכל שנשבע שלא לעשות כן אלא לתקן בפנים הוי נשבע לבטל את המצוה ואין השבועה חלה, וא"כ מה מהני הא דהיו משביעין אותן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** למש"כ המים חיים דמודו הצדוקים דאם רוצה ליתן הקטורת לפנים רשאי, ל"ה נשבע לבטל את המצוה. - **ב** הרש"ש כתב די"ל דהצדוקים לא ס"ל לדינא דנשבע לבטל את המצוה, וכ"כ המהרצ"ח והשפ"א, וכבר כתב כן בס' עבודת ישראל עמ' קמ"א. - **ג** הרש"ש כתב לישב עוד דאף דאין השבועה חלה משום דנשבע לבטל את המצוה, מ"מ הוא עובר באיסור שבועת שוא, וע"כ ל"ה הצדוקי מכניס עצמו לכך כיון דיבא לידי שבועת שוא, ועד"ז כתב השפ"א, וכבר כתב כן בס' עבודת ישראל שם. - **ד** השפ"א כתב לישב עוד דמשביעין אותו בכולל דכל מה שאומרין לו יעשה אף במה שאינם מחולקים עם החכמים, ושבועה לבטל את המצוה חיילא בכולל, ועמש"כ בזה בהגה"ה שם. - **ה** המרומי שדה כתב דהכא הי' מושבע מפי אחרים, דכיון דהן שלוחי בי"ד בידם להשביעו בע"כ, ומושבע מפי אחרים חייל אף לבטל את המצוה. - **ו** החזו"א בסימן קכ"ו סקי"ז כתב דהחוטא אינו בעל דעה אלא הטעת יצר, ואע"ג שנחשדו להמשך אחר תאות ההמראה, מ"מ לא נחשדו לעבור על השבועה, ובמה דלא נחשדו עדיין האמת שופטן ושולט עליהן.

בס' עבודת ישראל עמ' קמ"א הק' עוד בשם המהר"ח אבועלפיא דמה הועילו בשבועה זו, הרי קי"ל דנשבעין להרגין, ולפי דעתו דהקטורת צריך להניחו בחוץ מדין תורה יכול לומר דאנוס הוא והאדם בשבועה פרט לאנוס, ועיי"ש במש"כ בזה, ולמש"כ המים חיים דמודו הצדוקים דאם רוצה ליתן הקטורת לפנים רשאי, ניחא.

המים חים שם הק' עוד דמ"ט היו משביעין אותו יניחו שומרי כהנים בלשכה דבית הפרוה, למש"כ התוס' לקמן ל"ה א' דהיו רואין משם עבודת כה"ג, או יניחו כהנים שיראוהו דרך פשפש או דרך לול, כמבו' בגיטין נ"ד ב' ובפירש"י שם דאפשר לראותו, וכתב לישב דתקנתא דשבועה עדיפא דהיא מועלת אף לאותה שעה, ומשא"כ לראותו דרך לול דלא היו מפסיקין למחות בידו עד שהי' מתקן מבחוץ ומכניס,[[727]](#footnote-728) - ועמש"כ בזה התפא"י והרש"ש.

**במה שהיו מעלין אותו ללשכת בית אבטינס ללמדו חפינה**

**ללמדו חפינה,** בפירש"י לעיל במתניתין כתב דהיינו ללמדו חפינת הקטורת המוטלת עליו ביוהכ"פ דעבודה קשה היא, וכ"כ רבינו אליקים והריטב"א, - והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא כדעת האומר דחפינת הקטורת היא מעבודות קשות שבמקדש ולא קי"ל הכי אלא כמו שאמרו במנחות י"א א' דמלא חפניו כדחפני אינשי, ועמש"כ בזה המים חיים בפ"ד מעיוהכ"פ ה"א והשיח יצחק בסוגיין והמער"ק בפ"א מעיוהכ"פ ה"ה והשרשי הים שם ה"ז, ואכמ"ל.

בפי' הראב"ד בריש תמיד כתב להוכיח מזה דלשכת בית אבטינס היתה קדש, דאם הי' חול א"כ היתה הקטורת נפסלת ביוצא, שהרי כל הקטורת שראוי לחפינה מסתמא קדש הוא, וקטורת נפסלת ביוצא משעה שנתנה במכתשת כמו שאמרו בשבועות י"א א' דמשניתנה במכתשת נפסלת בטבו"י,[[728]](#footnote-729) - אך הריטב"א בשבועות י' ב' כתב דהקטורת אינה נפסלת ביוצא משניתנה במכתשת,[[729]](#footnote-730) ועיי"ש שכתב דהוא משום דמכתשת ל"ה כלי שרת, עיי"ש, ועמש"כ המקד"ד בסימן ז' סק"ג טעם אחר בזה.

**לשכות ושערים שהיו בעזרה**

**לשכת המלח ששם היו נותנין מלח לקרבן,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** התוס' במנחות כ"א ב' ד"ה בלשכת המלח כתבו דהיינו דהיו מצניעין שם מלח למלוח עורות קדשים ולכל דבר והיו מולחין את העורות בלשכת בית הפרוה, וכ"כ השטמ"ק שם בשם תור"פ. - **ב** השטמ"ק שם כתב בשם תוס' חיצוניות דבלשכת בית הפרוה הי' המלח למלוח עורות קדשים, וקרי לי' התם לשכת המלח, ובלשכת המלח הי' אוצר המלח שמשם היו נוטלין כל הצורך, וכ"כ התו"י בסוגיין דבלשכת המלח היו נותנין מלח לכל צרכי סעודה.[[730]](#footnote-731) - **ג** התור"פ שם כתב די"מ דהיו מולחין בו עורות קדשים, והא דתנן דבלשכת הפרוה היו מולחין עורות קדשים היינו דמשם היו נוטלין את המלח למלוח את העורות.

**ועל גגה הי' בית טבילה לכה"ג ביוהכ"פ,** התור"י הלבן כתב דהוא משום דבנין לא חשיב כצנור שחקקו ולבסוף קבעו, וע"כ אף דצנור שחקקו ולבסוף קבעו פוסל את המקוה, מ"מ בית הטבילה שבבנין שבגג כשר, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ת"ת דאין הפרש בין שנעשה המקוה על הגג ובין שנעשה ע"ג קרקע וכל שנעשה בית כנוס מים בבנין אבנים כשר, והוכיח כן מהכא.[[731]](#footnote-732)

לקמן בסוגיין אמרו דטבילת כה"ג ביוהכ"פ היתה בקדש על גג בית הפרוה, והתוס' לקמן ל"א א' ד"ה וכולן בקדש הק' שהרי גגין ועליות לא נתקדשו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דגג בית הפרוה הי' שוה לקרקע עזרה.[[732]](#footnote-733) - **ב** בפי' הראב"ד בתמיד כ"ז א' נראה דהיינו משום דכל הא דגגין לא נתקדשו היינו גגין שהיו בשעת הקידוש דהאויר שעל גביהן לא נתקדש בשביל שהפסיקה התקרה בין האויר של מעלה לאויר של מטה, אך כל שלא הי' הגג בנוי בשעת הקידוש נתקדש האויר עד רום רקיעא ולאו כל כמיני' ע"י בנינו להפקיע קדושת העזרה שנתקדשה, ולפ"ז צ"ל דלשכת הפרוה נבנתה אחר שנתקדשה העזרה. - **ג** הראב"ד שם כתב לישב עוד דיש מן הגגין שנתקדשו והכל לפי הצורך.

**לשכת המדיחין שבה היו מדיחין קרבי קדשים,** התוס' הק' ממה שאמרו לעיל ט"ז ב' דשלחנות היו בעזרה להדיח עליהן הקדשים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דל"ה מדיחין על השלחנות אלא בשר קדשים, אך קרבי קדשים שיש בהן פרש ומאיסי מדיחין אותן בלשכת המדיחין.[[733]](#footnote-734) - **ב** בפי' הראב"ד בתמיד ל"א א' כתב דאת הקרבים היו מדיחין על השלחנות, ואת הכרס היו מדיחין בלשכת המדיחין דל"ה יכול להדיח על השלחנות מפני שהזבל הרבה בתוכו ואינו דרך כבוד להדיחו בחוץ, וכ"כ המפרש והרא"ש ושם,[[734]](#footnote-735) וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ו ממעה"ק ה"ו, כמש"כ השיח יצחק בסוגיין. - **ג** הרא"ש שם כתב לפרש עוד דאת הקרבים של התמיד היו מדיחין על השלחנות, ואת הקרבים של שאר קדשים כשהיו להם רוב זבחים היו מדיחין בלשכת המדיחין. - **ד** הפסקי תוס' בשלהי מדות כתבו דהיו מדיחין את הקרבים פעם ראשונה בלשכחת המדיחין בצינעא לפי שמלוכלכין הרבה בפרש ואחכ מדיחין ג"פ עוד במיעוט שלחנות להדיחן יפה. ­- **ה** השיח יצחק הביא משיטה כת"י שכתב דבשלחנות היו מדיחין קרבי קד"ק ששחיטתן בצפון, ובלשכת המדיחין היו מדיחין קרבי קק"ל.

**ומשם מסיבה עולה לגג בית הפרוה,** בפירש"י משמע דהיתה המסיבה משמשת לכה"ג לעלות לגג בית הפרוה לטבול שם, וכ"ה מבו' בד' התוס' בד"ה לשכת בית הפרוה, ובדבריהם לקמן ל"א א' ד"ה וכולן בקדש, וכ"כ התור"י הלבן בפי' קמא,[[735]](#footnote-736) - אך בפי' בתרא כתב דהמסיבה היתה כדי להביא מים להדחת קרבי הקדשים, וכ"כ בפי' רבינו אליקים.

**לשכת הגולה שם הי' בור הגולה,**[[736]](#footnote-737)בפירש"י כתב דקרי לה לשכת הגולה על שם בור שכרו שם עולי גולה, וכ"כ התורי"ד בעירובין ק"ד א' והרא"ש בשלהי מדות, - אך הריטב"א כתב בשם הראב"ד דהוא מלשון וגולה על ראשה ונקראת כך מפני הגלגל הנתון עליו, ולפ"ז צ"ל הגולה בשורוק, וכ"ה בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם במדות שם, וכ"כ התוי"ט במדות שם בשם הראבי"ה, וכ"כ הגר"א שם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ה מביהב"ח הי"ז, - ובפי' הר"י מלניל בעירובין שם כתב דהוא משום דהגולה קבוע בו והגלגל נתון עלי'.

**לשכת הגזית שם היתה סנהדרין של ישראל יושבת וכו',** בטעם הא דקרי לה לשכת הגזית מצינו כמה דרכים, **א** הריטב"א כתב דהוא משום דהיתה בנוי' מאבני גזית שנגררו בחוץ, דלא נאסר גזית אלא במזבח אבל בשאר מקומות מותר ובלבד שיגררוה בחוץ כדכתיב כל כלי ברזל לא נשמע בבית בהבנותו, וכ"כ הערוך בע' גזת. - **ב** הריטב"א כתב בשם תשו' הגאונים דהוא מפני ששם דנים את הכהנים ומסלקין את הכהנים הפסולין מלשון ויגז שלוים. - **ג** הערוך שם כתב בשם י"מ דהוא מל' ויגז שלוים, משום דבדולה היתה לשכה זו מן הלשכות האחרות ולא היתה נראית עד שיבא אדם לתוכה. - **ד** רבינו בחיי בפר' דברים א' י"ז כתב דהוא משום דשם היו חותכין את הדין וגזית הוא מלשון חיתוך.

**לשכת העץ,** בטעם הא דקרי לה לשכת העץ כתב הראב"ד בפ"ו מע"ז ה"י ובפ"א מביהב"ח ה"ט כתב דהוא משום שהיתה בנוי' מעץ,[[737]](#footnote-738) - ועמש"כ המהר"י קורקוס והרדב"ז והכס"מ בהל' ביהב"ח שם והתוי"ט בשלהי מדות טעמים אחרים בהא דקרו לה לשכת העץ.

**אבא שאול אומר לשכת כה"ג היתה אחורי שתיהן,** הרא"ש בשלהי מדות כתב דמילתא באפי נפשה היא ולא קאי אדראב"י, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש שם ובפ"ה מביהב"ח הי"ז כתב דלשכת העץ היא לשכת כה"ג, וכ"כ הראב"ד דפ"א מביהב"ח ה"ט, - והתור"י הלבן בסוגיין נסתפק בזה, וכתב דמהא דמסיק וגג שלשתן שוה משמע טפי דקאי על לשכת העץ.

**שער הדלק,** בפירש"י כתב דלא ידעתי למה נקרא שמו כך, והתו"י כתבו דיש לפרש שדרך שם היו מביא אש למערכה, וכ"כ רבינו אליקים והתוס' הרא"ש, - אך המפרש בתמיד כ"ו ב' כתב דדרך אותו שער היו מביאין עצים למזבח, וכ"כ בפי' הרא"ש במדות פ"א מ"ד.

**שער הקרבן,** בפירש"י כתב דלא ידעתי למה נקרא שמו כך, והתו"י כתבו דשמא דרך שם היו מביאין קרבנות, וכ"כ רבינו אליקים והתוס' הרא"ש, ועד"ז כתב בפי' הרא"ש במדות פ"א מ"ד דמביאין דרך אותו שער התמידין,[[738]](#footnote-739) - ועיי"ש שכתב די"מ דכשהוליך אברהם את יצחק בנו בהר המורי' הוליכו דרך אותו מקום.

**לשכת פנחס המלביש,** בפי' רבינו שמעי' במדות פ"א מ"ד כתב דבגד"כ מונחין שם, וכ"כ הרא"ש שם, וכ"ה מבו' בדבריו בשקלים פ"ה מ"א,[[739]](#footnote-740) - והרמב"ם בפיהמ"ש בשקלים שם כתב דהי' מלביש לכהנים בגדיהם ועוסק גם בהצנעתם ובעשייתם, - והרמב"ם בפ"ז מכלהמ"ק ה"כ כתב דהממונה על מעשה בגד"כ עוסק בהכנת בגדי כהנים הדיוט ובגדי כה"ג ובאריגתן ומתחת ידו נעשה הכל ולשכה היתה לו במקדש, והראב"ד שם כתב דהוא פנחס המלביש, וכ"כ המאירי בשקלים שם דפנחס המלביש הי' עוסק בבגד"כ באריגתם ועשייתם והוא הי' מזומן להכינם להם בשעת עבודה ובהצנעתם אחר עבודה והיתה לו לשכה במקדש המיוחדת לכך.

הרא"ש במדות שם כתב דהא דקרינן לה לשכת פנחס המלביש, היינו משום דכך הי' שם הראשון ונקראו כולם על שמו, וכ"כ הרע"ב בשקלים שם בשם רבותיו, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש בשקלים שם כתב דכך הי' שם הממונה החשוב שבכל הממונים שנתמנו, וכ"כ הרע"ב שם.

**לשכת עושי חביתין,** הרא"ש במדות פ"א מ"ד כתב דשם היו עושין חביתין לכה"ג להקריב עשרון מחציתו בבקר ומחציתו בערב, - אך המלאכ"ש בתמיד פ"א מ"ג כתב בשם ה"ר יהוסף דהיתה לשכה זו מיוחדת לכלי עושי החביתין, אך עשיית החביתין היתה במקום מיוחד בעזרה.

**שער הניצוץ וכו',** הא דקרי לי' שער הניצוץ הוא משום דהעלי' שעל גביו קרוי' בית הניצוץ, כדתנן בריש תמיד ובריש מדות, והמפרש בריש תמיד כתב דלא שמע בו טעם למה נקרא כן, - והראב"ד שם בשם ה"ר יצחק ב"ר ברוך דהוא על שם האור שהיתה עשוי' כמין אכסדרה הפרוצה מרוח אחת, וניצוץ הוא לשון ניצוצות חמה, וכ"כ הרא"ש שם, - והבאר שבע שם כתב דהוא לפי שלא היו מסיקין בו מדורות גדולות כמו בבית המוקד, ול"ה שם אש רק לקיום האש שאם יכבה האש מן המערכה העשוי' בפנ"ע יקחו מבית הניצוץ, וע"כ נקרא בית הניצוץ לערך בית המוקד גדול, על שם שהי' שם אש קטן כעין ניצוץ של אש.

**מקום לשכת פרהדרין ולשכת בית אבטינס**

**ולא ידענא אי לשכת פרהרדין בצפון ולשכת בית אבטינס בדרום וכו',** הראב"ד בתמיד כ"ו א' הק' מהא דתניא לעיל י"א דכל השערים שהיו שם ל"ה להם מזוזה חוץ משער ניקנור שלפנים ממנו לשכת פרהדרין, ומשמע דלשכת פרהדרין היתה במזרח, דאם היתה בצפון מ"ט נתחייב מכח זה שער ניקנור שהי' במזרח, יותר הי' לנו לחייב אחד מן השערים שהיו בצפון שהיו קרובים לו יותר או אחד משערי דרום אם היא עומדת בדרום, וכן הק' התורי"ד לעיל שם, ועיי"ש שכתב דלעולם היתה לשכת פרהדרין עומדת במזרח, אלא דמיבע"ל אם היתה משוכה יותר לצד צפון או לצד דרום, - אך הראב"ד שם כ"ז א' כתב בע"א דאף דלשכת פרהדרין לא היתה במזרח אלא בצפון או בדרום, מ"מ שער ניקנור הי' סמוך לה יותר משאר שערים, וכשהי' כה"ג רוצה ליכנס ללשכת פרהדרין ל"ה נכנס ויוצא אלא בשער זה, וע"כ היתה חייבת במזוזה.

בפי' ר"ח מבו' דלא איפשיט בגמ' איזוהי בצפון ואיזוהי בדרום, וכ"כ הסמ"ג עשין קס"ג והמפרש בתמיד כ"ה ב', - אך בפי' רבינו אליקים משמע דמסקינן דמסתברא דלשכת פרהדרין היתה בצפון כדי שיטרח הכה"ג, עיי"ש, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי מדות דהוכרע בתלמוד דלשכת כה"ג שהיתה בצפון היא לשכת פרהדרין והלשכה שבדרום ע"ג שער המים היא לשכת בית אבטינס, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מביהב"ח הי"ז דלשכת כה"ג שבצפון היא לשכת פרהדרין, וכ"כ בפי' רבינו שמעי' בשלהי מדות, ובס' הבתים שערי ביהמ"ק שער ב', והמאירי בסוגיין ובשלהי מדות, וכ"ה בירושלמי בפירקין ה"ה דלשכת בית אבטינס היתה ע"ג שער המים, - ובהגה' הגר"א לעיל י"א א' משמע דס"ל דמסקינן דלשכת פרהדרין היתה בדרום והיתה סמוכה לשער המים, וכ"כ המהרי"ט בדרך הקדש קדושה ד' סימן ז'.

**ואזיל לדרום וטביל,** בפירש"י כתב דהא דטובל הוא כר"ע דאמר דטהור שנפלה עליו הזאה טמאתו, וכ"כ בפי' רבינו אליקים והתו"י והריטב"א, והחזו"א בסימן קכ"ו סקי"ב סוד"ה ומבואר כתב דיש ללמוד מזה דקי"ל כר"ע דסתמא דגמ' כוותי', ותמה ע"ד הרמב"ם שפסק כרבנן, אך שם סקי"ח כתב לדחות דמסתבר לי' לרב פפא דלר"ע וחכמים הי' ידוע אם פרהדרין בצפון או בדרום, ואם איתא דפרהדרין בצפון הי' מוכח דלא כר"ע והלכך מסתבר דפרהדרין בדרום, ועד"ז כתב הליקוטי הלכות,[[740]](#footnote-741) ועמש"כ בזה המרומי שדה.

דף מס' 32

**כהנים אם הוו שלוחי דרחמנא או שלוחי דידן**

**י"ט א - הני כהני שלוחי דרחמנא נינהו דאי אמרת שלוחי דידן מי איכא מידי דאנן לא מצינן למעבד ושלוחי דידן מצו עבדי,** בנדרים ל"ה ב' איבע"ל אם הני כהני שלוחי דידן הוו או שלוחי דשמיא ונפ"מ למודר הנאה דאי אמרת שלוחי דידן הוו הא מהני לי' ואסור ואי אמרת שלוחי דשמיא שרי, והראשונים הק' דמ"ט לא פשיט לה מדרב הונא ברי' דר"י דשלוחי דרחמנא נינהו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בסוגיין כתבו דלא בעי למיפשט מדברי אמוראים אלא ממשנה או מברייתא, וכ"כ התורי"ד והתו"י והתוס' הרא"ש, וכ"כ התוס' וש"ר בנדרים שם ובקידושין כ"ג ב', והריטב"א בקידושין שם ובסוגיין כתב עוד דטובא איכא בתלמודא דסלקי בתיקו בחדא מסכתא ומיפשטי במסכתא אחריתא. - **ב** התוס' בסוגיין כתבו דאף דא"ר הונא דשלוחי דרחמנא נינהו מ"מ מיבע"ל אם שלוחי דידן קצת דהו"ל שלוחי דרחמנא ושלוחי דידן או שלוחי דרחמנא דוקא, וד"ז לא מצי למיפשט מדרב הונא, דאף אם אם שלוחי דידן נמי הוו מקרבי אע"ג דאנן לא מצינן למעבד כיון דאף שלוחי דרחמנא נינהו, ועמש"נ בזה להלן, וכ"כ התוס' בקידושין שם. - **ג** הרמב"ן בקידושין שם כתב בשם י"א דהא דא"ר הונא דשלוחי דרחמנא נינהו הוא בישראל לכהן, דכיון דאיהו לא מצי למעבד שלוחי דרחמנא נינהו, והא דמיבע"ל בנדרים הוא בכהן לכהן דליתא לה"ט, אם אמרינן דכיון דלגבי ישראל שלוחי דחמנא נינהו גבי כהן נמי, או"ד דישראל דלא מצי משוי שליח שוי להו רחמנא שליח כהן דמצי משוי שליח לישוי שליח, וכ"כ הרשב"א שם בשם י"מ והריטב"א שם ובסוגיין בשם תוס', והריטב"א שם הוסיף לפרש והריטב"א שם דהא דמיבע"ל דשלוחי דרחמנא נינהו אף דהכהן מצי עביד הוא משום דלא חילקה תורה. - **ד** הרשב"א שם כתב עוד בשם י"מ דהא דא"ר הונא דשלוחי דרחמנא נינה הוא בקבלה וחברותי' דאין כשרות בזר, דבזה הוא דאמרינן דבע"כ דשלוחי דרחמנא נינהו משום דכל דלא מצי עביד לא מצי משוי שליח, והא דמיבע"ל בנדרים הוא בעבודות הכשרות בזר כגון שחיטה והפשט וניתוח.[[741]](#footnote-742)

התוס' כתבו לפי דבריהם דהא דא"ר הונא דכהנים שלוחי דרחמנא נינהו לא נפ"מ לענין מודר הנאה, דהרי אף דשלוחי דרחמנא נינהו מ"מ אם הוו גם שלוחי דידן ה"ז אסור במודר הנאה, אלא נפ"מ אם אמר בעל הקרבן שאינו רוצה שיקריבנו כהן שבאותו משמר אלא כהן אחר, דאי הוו רק שלוחי דידן אין כהן שבאותו משמר מקריב לו בע"כ,[[742]](#footnote-743) ואם שלוחי דרחמנא נינהו אף דהוו גם שלוחי דידן מ"מ כיון דעיקרם שלוחי דרחמנא נינהו לאו כל כמיני' לעכב על ידם שלא יקריבוהו אנשי משמר, - והגבו"א תמה על דבריהם דאם אמרינן דהוו שלוחי דרחמנא ודידן, מ"ש דלענין הא דאנן לא מצינן למעבד ולענין דלא מצי לעכב אמרינן דאזלינן בתר שלוחי דרחמנא ושל הדיוט בטל לגמרי, ואילו לענין מודר הנאה אזלינן אף בתר דידן ואסור במודר הנאה.

והקוה"ע בסימן ע"ו סקי"ז כתב לפרש לדבריהם לפמש"כ שם סק"ז דיש ב' מיני שליחות, ולפ"ז י"ל דהא דכהנים הוו שלוחי דרחמנא וגם שלוחי דידן, היינו דלענין הכשר הקרבן סגי בשליחותא דרחמנא, אלא דצריך לשליחותא דידן כדי שיהא המעשה נחשב על שם המשלח, וע"כ לי"ב להא דכל מילתא דאיהו לא מצי עביד, כיון דהכשר הקרבן הוא מכח שליחותא דרחמנא, וע"כ נמי אין ביד הבעלים לעכב ע"י הכהן מלהקריב, ומ"מ כיון דמדין שליחות נחשב המעשה על שם המשלח ה"ז אסור במודר הנאה, וכ"כ השערי ישר בשער ז' פ"ז, - ועמש"כ בזה הגרש"ש בקונט' השליחות ספ"ד והדבר אברהם בח"א סו"ס י"ג בע"א.

הגבו"א הק' לפ"ד התוס דאם לא שמעינן מדרב הונא אלא דל"ה שלוחי דידן גרידא אלא שלוחי דרחמנא נמי, ושפיר י"ל דהוו גם שלוחי דידן, א"כ מאי פריך לרב הונא ממתניתין דאומרים ואתה שלוחינו, הרי אף דהוו שלוחי דרחמנא מ"מ י"ל דהוו נמי שלוחי דידן וזהו שאומרים לו ואתה שלוחינו,[[743]](#footnote-744) - והשפ"א כתב דצ"ל דפרכינן דמ"ט לא אמרו ואתה שלוחינו ושליח המקום כיון דהוי גם שליחא דרחמנא.

הגבו"א הק' דמאי פריך מהא דאומרים לו ואתה שלוחינו, הרי כל הא דא"ר הונא דשלוחי דרחמנא נינהו הוא משום דמי איכא מידי וכו', והיינו רק בזר לכהן, אבל בכהן לכהן הוי שלוחי דידן,[[744]](#footnote-745) וכיון שכן שפיר קאמרי לי' זקני כהונה ואתה שלוחינו,[[745]](#footnote-746) וכתב די"ל דפריך מהא דאומרים ואתה שלוחינו ושליח בי"ד דאטו מי לא עסקינן דבי"ד זרים נינהו, ומש"כ רש"י דפריך מהא דאתה שלוחינו לישנא קטיע נקט ואסיפא סמיך, ועיי"ש שכתב לדון הוא דפריך גם מהא דאתה שלוחינו, משום דהשבועה היתה שלא לשנות בהקטרת קטורת של פנים דאינה כשרה אלא בכה"ג, ואע"ג דכל הכהנים ראויים לכהונה גדולה ועבודת יוהכ"פ, מ"מ השתא מיהא הדיוטות נינהו ואינם ראויים לעבודה זו, ועיי"ש שדחה לזה, דכיון דכל הכהנים ראויים ליעשות כה"ג אם ימות כה"ג או יארע בו פסול, הוי הכה"ג שליח דידהו בעבודת יוהכ"פ.

**הם פורשים ובוכים וכו' כל החושד בכשרים לוקה בגופו,** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו משום דשמא כה"ג זה כשר הוא ולאו צדוקי, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מעיוהכ"פ דהוא לפי שחשדו למי שמעשיו סתומין שמא אין בלבו כלום, ומשמע דכל הא דהחושד בכשרים לוקה בגופו הוא רק אם באמת הוא כשר, אך אם באמת אינו כשר אינו לוקה בגופו, וכ"נ ממש"כ רבינו יונה בספר היראה דאל תחשוד חברך כי "שמא כשר הוא בדבר" וחושד בכשרים לוקה בגופו.

**אמרו ל"ה ימים מועטין עד שמת והוטל באשפה וכו' וי"א ביציאתו ניגף,** המשך חכמה בפר' אחרי ט"ז ו' כתב דפליגי בפלוגתת אמוראי בגיטין נ"ד ב' אם נאמן כה"ג לומר שפיגל הואיל והי' בידו, דת"ק סבר דמהימן לומר דפיגל, וה"נ נאמן לומר שלא הקטיר כהלכתו ובעי קטורת מחדש, אך ר' חייא סבר דאינו נאמן וא"כ לא היו מקטירין קטורת, וע"ז קאמר דביציאתו ניגף שבא מלאך וכו' ואמרו בירושלמי דאף דכתיב וכל אדם וגו' שאני הכא דלא נעשה הקטורת כמצותו, ונתבאר להלן, ושפיר הקטירו קטורת אחר.

**כמין קול נשמע בעזרה בא מלאך וחבטו על פניו,** התו"י הביאו מירושלמי דפריך דכא כתיב וכל אדם לא יהי' באהל מועד ואפי' אותם שנאמר בהם ופניהם פני אדם, ומשני דשאני דהא דלא נעשה הקטורת כמצותו, וכ"כ רבינו אליקים והתור"י הלבן והתוס' הרא"ש והריטב"א, - אך המהרש"א בח"א כתב דלא אמרו אלא דביציאתו ניגף, כשכיצא מבית קה"ק ובא להיכן ניגף ע"י מלאך שאז הי' רשות למלאך ליכנס כדכתיב עד צאתו.

**איסור רמיזה בעיניו בשעת קר"ש**

**וכה"ג מי שרי והא"ר וכו' הקורא את שמע לא ירמוז בעיניו וכו',** בטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י מבו' דטעם האיסור הוא משום דבעי כונה, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי שכתבו דתליא בהפלוגתא בחיוב כונה בקר"ש, ונתבאר להלן. - **ב** השאילתות בסימן קמ"ג כתב דהוא משום דמשוי לי' עראי, וכ"כ הרי"ף בברכות ט"ז א' והרמב"ם בפ"ב מקר"ש ה"ח ועוד מקמאי. - **ג** היחוסי תנו"א בע' זכרי' בן קבוטל כתב דהוא משום בזיון.

הרמב"ן במלחמות בברכות שם הק' דאם הא דאסור לרמוז בעיניו הוא משום דבעי כונה, מ"ט מיייתינן לה מקרא דולא אותי קראת יעקב, לימא דמדאורייתא לא יצא משום דכתיב שמע, ועוד דאם הוא משום כוונה, כיון דלא יהיב שיעורו בכמה מאי קמ"ל מי איכא מאן דלי"ל דבעי כונה בקר"ש, ומי לא הו"ל לאשמועינן כונה אחריתא אלא רמיזה וקריצה, ואין לומר דקמ"ל שהמרמז והקורץ אינו מכוין, דזה לא הוצרך להשמיענו, דדבר ברור וידוע הוא אפי' לנכרי בשוק, - והמרומי שדה בסוגיין כתב בדעת רש"י, דאף דהא דבעי כונה הוא מקרא אחרינא, הרי בידו להפסיק מלקרות בשעה שהוא רומז, וע"ז ילפינן מקרא דכי יגעת בי ישראל כמו שנח באמצע עבודתו מרוב יגיעה, ומתישב בזה גם משה"ק הרמב"ן שם עוד דבברכות שם הק' לגבי עוסקין במלאכה אלמא לא בעי כונה ולא הוצרכו להביא אותה מדרב, ולהנ"ל ניחא דכל שעוסק במלאכתו בשעה שקורא ל"ב לההיא דרב, ולא הוצרכנו לההיא דרב אלא כשפוסק מלקרות ורומז.

הריטב"א כתב ללמוד מהכא דאסור לקרוץ ולרמוז אפי' לדבר מצוה, ועיי"ש שכתב דלאפרושי מאיסורא דלי"ל תקנתא מותר לרמוז ואפי' להפסיק ולומר לו, דלא גרע מן המפסיק לקרוא שלום מפני היראה או מפני הכבוד, דכבוד שמים עדיף, וכ"כ המג"א בסימן ס"ג סק"ט דכן משמע קצת הכא, והמחה"ש שם כתב דאי"ז ראי' גמורה די"ל דהכא ל"ה מצוה ממש, שהרי בידו להמתין עד שיסיים קר"ש ואז יאמר לו שטעה.

**עליו הכתוב אומר ולא אותי קראת יעקב,** בפי' ר"א מן ההר כתב דהיינו דלא עשית יפה שלא קראת אותי כראוי אלא קריאת ארעי, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דלא קראת אותי כיעקב דבשעה שבא יוסף ליעקב הי' קורא קר"ש ולא רצה לספר עמו עד שגמר קר"ש, וכ"כ המהרש"א בח"א, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ועמש"כ בזה המרומי שדה בד' רש"י, ונתבאר לעיל.

**הא בפרק ראשון הא בפרק שני,** בפירש"י כתב דהוא משום דבפרק ראשון בעי בי' כונה, ולפ"ז לכאו' לפ"מ דקי"ל בברכות י"ג ב' דל"ב כונה אלא בפסוק ראשון, לא נאסר לרמוז אלא בפסוק ראשון, וכ"כ התור"פ בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם ט"ז א' ד"ה הא בפרק ראשון, וכ"כ הבעה"מ והפסקי רי"ד שם, - אך הרי"ף שם כתב דאף דל"ב כונה אלא בפסוק ראשון, מ"מ הא דלא ירמוז בעיניו וכו' דהוא משום דמשוי לי' עראי היינו בכל פרק ראשון, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות שם והרא"ש שם סימן י"ג והרשב"א והריא"ז שם,[[746]](#footnote-747) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ב מקר"ש ה"א וה"ד, - והיחוסי תנו"א בע' זכרי' בן קבוטל כתב דאף דעיקר הכונה בפסוק ראשון, מ"מ אדם הקורא קר"ש לקרוץ בעיניו ולרמוז לחברו בדבר שאין המלאכה תלוי' בה אסור כל פרק ראשון, דאע"ג דכוונה לא בעי בזיון מיהא אסור שהרי נעשה רמיזותיו וקריצותיו כמבזה, וה"ז אסור בפרשה ראשונה שיש בה עול מלכות שמים וללמוד וללמד ולעשות וע"כ אין לנהוג בה בדבר שאין לאחרים הפסד רמיזות וקריצות.

לדעת הרי"ף ודעימי' דהא דאסור לרמוז בעיניו וכו' הוא משום דמשוי לי' עראי, צ"ב דמ"ט הוא דוקא בפרק ראשון, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בד' הראב"ד בכתוב שם שם מבו' דהיינו משום דהא דאסור לעשותם עראי ילפינן לה מדכתיב ודברת בם, והך קרא כתיב בפרק ראשון, אך בפרק שני כתיב לדבר בם וזה אינו צווי לדיבור אלא ללמד הבנים שיעסקו בתורה. - **ב** הרמב"ן במלחמות שם כתב דאפשר דהוא כמו שאמרו בירושלמי דמה בין פרק ראשון מה בין פרק השני א"ר חנינא כל מה שכתוב בזה כתוב בזה, והא דלא אמרינן דלא יקרא אלא אחד א"ר עולא הראשון ליחיד והשני לציבור הראשון לתלמוד והשני למעשה. - **ג** הרמב"ן שם כתב דשמא הוא מפני שאין חכמים מטריחין על האדם יותר מדאי וע"כ לא גזרו בפרק שני שמדות חכמים בכל מקום כך היא. - **ד** התר"י שם כתב דהוא משום דמפרק ראשון ואילך אינו אלא מדרבנן וע"כ לא חיישינן דלא לישוי להו עראי. - **ה** הרשב"א שם כתב דהוא משום דכתיב בפרשה ראשונה אשר אנכי מצוך היום על לבבך, ונהי דלא קי"ל הכי לכוונה ממש, מ"מ בעינן שיהא הלב נח מלהתעסק בדברים אחרים. - **ו** הב"י בסימן ס"ג ס"ח כתב דהוא משום דפרק ראשון הוא עיקר קבלת עול מלכות שמים כמו שאמרו בברכות י"ג א' למה קדמה פרשת שמע לפרשת והוי' אם שמוע וכו', וע"כ החמירו בפרק ראשון יותר מבשאר פרקים.

הרמב"ם בפ"ב מקר"ש ה"ח כתב דהקורא קר"ש לא ירמוז בעיניו וכו' כדי שלא תהי' קריאתו עראי ואם עשה כן אע"פ שיצא יד"ח ה"ז מגונה, ובפי' ר"א מן ההר בסוגיין עמד בזה במה שלא פירש הרמב"ם דהיינו רק בפרשה ראשונה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"א מן ההר כתב דאפשר שסמך על מש"כ לעיל מינה בה"ד דמי שהי' עוסק במלאכה ובאומנין שבטלין בפרק ראשון כדי שלא תהא קריאת עראי, ומזה נלמד דכל דבר שטעמו הוא משום קריאת עראי דאינו אלא בפרשה ראשונה, וכ"כ הלח"מ והמער"ק שם. - **ב** רבינו מנוח שם כתב דאפשר שלא רצה הרמב"ם לגלות כדי שלא יזלזלו בקריאתה. - **ג** רבינו מנוח שם כתב עוד דבפרק שני מגונה הוא דל"ה הא איסורא איכא, והביאוהו הכס"מ שם, והמג"א בסימן ס"ג סק"י.[[747]](#footnote-748)

בגל' הגרע"א למג"א סימן ס"ג סק"ט הק' למש"כ רבינו מנוח דגם בפרשה שני' אסור לרמוז אלא דל"ה מגונה, דא"כ היאך רמז רב בפרשה שני', וכתב דצ"ל דלדבר מצוה שרי, והוכיח מזה דמיקרי מצוה לרמוז לו שיאמר כהוגן, וכ"כ המחה"ש שם סק"י, וכ"כ המ"ב שם סקי"ח דלדבר מצוה לכו"ע מותר לרמוז בפרשה שני', - ובגל' הגרע"א שם הק' לפ"ז דמ"ט לא חילק הרמב"ם בזה דבפרשה ראשונה אסור לרמוז אף לדבר מצוה ובפרשה שני' ושלישית מותר.

**ודברת בם ולא בתפילה**

**ודברת בם בם ולא בתפילה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** השאילתות בסימן קמ"ג כתב דהיינו דבקר"ש צריך להגבי' קולו כדי להשמיע לאזניו, ומשא"כ בתפילה שהיא בלחש,[[748]](#footnote-749) וכ"כ בפי' ר"ח ובפירש"י והמאירי,[[749]](#footnote-750) וכ"כ הערוך בע' בם בפי' קמא. - **ב** התוס' כתבו דהיינו דבקר"ש שואל מפני היראה ומשיב מפני הכבוד, ומשא"כ בתפילה דאפי מלך שואל בשלומו לא ישיבנו, וכ"כ הערוך שם בפי' הב', וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש בסוגיין והתוס' בברכות י"ג א' ד"ה ובאמצע שואל והסמ"ג לאוין י"ג ע"פ הירושלמי, וכ"כ התר"י בברכות ט"ו ב'. - **ג** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דכשאתה עוסק בד"ת אתה רשאי לדבר בדברים אחרים אבל כשאתה מתפלל אי אתה רשאי לדבר אפי' בד"ת. - **ד** הערוך שם כתב בפי' בתרא דהיינו דלא יאריך בתפילה שהיא חיי שעה לבטל התורה שהיא חיי עולם, וכ"כ בהגה"ה שבתוס' הרא"ש, וכ"כ הריטב"א בפי' בתרא. - **ה** התוס' הרא"ש כתב די"ל דהיינו דמי שתורתו אומנותו מפסיק לק"ש ואין מפסיק לתפילה, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ בגליון תור"פ בשם י"מ. - **ו** הר"א מן ההר כתב די"מ דהיינו דאין לשאול צרכיו כלל בשעה שהוא קורא ק"ש.

**בהא דאסור לדבר בדברים אחרים**

**בם יש לך רשות לדבר ולא בדברים אחרים,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דדברים אחרים היינו שיחת הילדים וקלות ראש, וכ"כ ר"פ בהגהת סמ"ק סימן ט"ו דהוא גנאי וקלות ראש, וכ"כ המג"א בסימן קנ"ו סק"ב,[[750]](#footnote-751) והמ"ב שם סק"ד, וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן ש"ז סק"ב. - **ב** בפי' ר"ח כתב דהיינו דבם יש לך רשות להפסיק מן התלמוד ולא בדברים אחרים, וכ"כ הערוך בע' בם. - **ג** הר"א מן ההר כתב דהיינו שלא לדבר בשיחה בטילה ללא צורך, וכ"כ המאירי, וכ"כ השיטת ריב"ב בברכות ט"ז א', וכ"נ בד' הספר חסידים סימן ל"ד, וכ"נ בד' הבעה"מ בברכות שם דקאי על כל דיבור שאינו בד"ת, ועד"ז כתב תר"י בברכות שם דשיחת חולין מיקרי כשמדבר בדברי הבאי, אבל כשמדבר בעסקיו לצורך פרנסתו אע"פ שאינה שיחה של תורה מותר,[[751]](#footnote-752) (אלא שפירש כן במה שאמרו עשה אותן קבע), וכ"כ בכתר ראש סימן ע' בשם הגר"ח מואלאזין דכל דיבור שאינו לצורך פרנסתו הוא בכלל איסור דברים בטלים, וכ"ה מבו' בד' הפר"ח במים חיים בפכ"ד משבת ה"ד והפמ"ג במש"ז בסימן ש"ז סק"ב.[[752]](#footnote-753) - **ד** התר"י בברכות ט"ו ב' כתב דקאי על הא דילפינן מקרא דודברת בם דבקר"ש רשאי להפסיק מפני היראה ומפני הכבוד, וע"ז אמרינן דרק באלו יש לך רשות לדבר, אבל בדברים אחרים אין לך להפסיק, ובחי' הגרע"א שם תמה ע"ז.

בטעם הא דפירש"י ודעימי' דדברים אחרים הם שיחת הילדים וקלות ראש, ולא פירשו כפשוטו דהוא בכל דברים שאינם ד"ת, בפשוטו הוא משום דמותר לדבר בשאר דברים לצורך פרנסתו וכיו"ב, ולא ניח"ל לפרש כמש"כ הר"א מן ההר ודעימי' דכל הא דאסרו לדבר בדברים אחרים הוא ללא צורך, ובע"כ דהא דאסרו לדבר בדברים אחרים הוא בשיחת הילדים וקלות ראש דה"ז אסור אף לצורך פרנסתו וכיו"ב, וכמש"נ להלן, ומה"ט הוא גם שפירשו הר"ח והערוך דאיירי במפסיק מתלמודו, דה"ז אסור אף לצורך.

בד' הסמ"ק בסימן ט"ו משמע דאיסורא דדברים אחרים הוא משום דעי"ז הוא מסיר ד"ת מלבו, וכ"כ הברכ"ש בקידושין סימן כ"ז סק"ח, - ומתפרש בזה מש"כ בפירש"י ודעימי' דלא נאסר אלא דברי גנאי וקלות ראש, והיינו משום דרק בדיבור בדברים אלו מסיר ד"ת מלבו, ומתישב בזה הא דילפינן לה מקרא דודברת בם ולא בדברים אחרים, ולכאו' מהך קרא יש ללמוד לאסור בכל דברים שאינם ד"ת, ומ"ט לא נאסר אלא שחוק וקלות ראש, (והשפ"א עמד בכעי"ז), ולהנ"ל ניחא דמהך קרא ילפינן דנאסר לדבר בדברים הסותרים לד"ת, והיינו דברי גנאי וקלות ראש.[[753]](#footnote-754)

האו"ש בפ"א מת"ת ה"ב כתב דהא דדרשינן לקרא דודברת בם ולא בדברים אחרים, הוא כמ"ד דקר"ש דרבנן דמוקי לקרא דודברת בם לד"ת, אך לפ"מ דקי"ל דקר"ש דאורייתא וקאי הך קרא על קר"ש, ליכא למידרש הכי, - אך בד' הראשונים בכ"ד שהביאו לאיסור זה, וכמש"נ להלן, מבו' דלא כן.[[754]](#footnote-755)

**איסור שיחת חולין**

**אמר רבא השח שיחת חולין עובר בעשה וכו' רב אחא בר יעקב אמר עובר בלאו,** בד' הר"א מן ההר מבו' דהוא איסור גמור, וכ"ה מבו' בד' הספר חסידים בסימן ל"ד, והסמ"ק בסימן ט"ו, ורבינו יונה בספר היראה, וההגמי"י ד"ק בפ"ג מת"ת הי"ג, והחרדים במ"ע פ"ד אות כ"ז, וכ"כ הרמ"א ביו"ד סימן רמ"ו סכ"ה דאסור לדבר בשיחת חולין, וכ"כ המג"א בסימן קנ"ו סק"ב, והמ"ב שם סק"ד, והח"ח בבמ"ח עשין י"ב, - אך המאירי כתב דדרך צחות אמרו השח שיחת חולין עובר בעשה וכו', ומשמעות דבריו דאי"ז איסור גמור, אלא הוא הנהגה הראוי', כמש"כ בתחילת דבריו דלעולם יזהר אדם שלא יהי' ביושבי קרנות ושלא לדבר בשיחה בטילה אלא כפי מה שיכריחנו הצורך.[[755]](#footnote-756)

הר"א מן ההר כתב דאזהרות דרבנן נינהו, כדי שלא יהא אדם רגיל בשיחה בטילה והני קראי אסמכתא נינהו, וכן משמע קצת בד' ההגמי"י שם שכתב ד"אמרו חכמים" דאסור לדבר בדברים בטלים, וכ"כ הפר"ח באו"ח סימן ס"ז בסו"ד דהוא אסמכתא בעלמא, והביאו הפמ"ג באש"א בסו"ס קנ"ו, - אך בד' הספר חסידים והסמ"ק ורבינו יונה בספר היראה שם משמע קצת דהוא איסור גמור מה"ת, עיי"ש, וכ"כ החרדים שם דהוא ענף מצוה, - והפמ"ג באש"א בסימן קנ"א סק"א והח"ח בבמ"ח עשין י"ב נסתפקו בזה.

בס' תולדות אדם ח"א פ"ז כתב בשם הגר"ז מואלאזין שנסתפק בהא דנאסר לדבר בדברים אחרים אם הוא רק במקום שיכול לדבר בד"ת, אבל במבואות המטונפים שאסור לדבר בד"ת מותר לדבר בדברים אחרים, או דהוא איסור מוחלט בכל מקום ובכל זמן, וכתב דהדבר יצא לפניו בהיתר, וכשהי' בא אל בית המרחץ במקום שאסור להרהר בד"ת הי' שואל על קורות העתים וכו', וכאשר יצא מבית המרחץ אל מקום שמותר להרהר בד"ת נתאלמנה שפתותיו והי' כאלם לא יפתח פיו, - ומסתברא מילתא דכ"ז הוא לפי' הר"א מן ההר ודעימי' דאיסורא דדברים אחרים הוא בכל דברים שאינם לצורך, דבזה קיימי ד' הגר"ז, וכמו שהביאו ממה שהי' מדבר בבית המרחץ בקורות העתים וכו', אך לפירש"י ודעימי' דהוא בשיחת הילדים וקלות ראש, ה"ז אסור אף במבואות המטונפים, ולמש"נ לעיל היינו משום דהוא מסיר עי"ז ד"ת מלבו.

בס' כתר ראש סימן ע' כתב בשם הגר"ח מואלאזין דכל שיכול לדבר דברים בטלים ולהרהר בד"ת לי"ב איסורא, וכ"כ בשאילתות סימן מ' בשמו, - אך בס' יד אליהו להגר"א רגולר כתבים סימן י"ד כתב דכל שמדבר דברים בטלים אע"פ שמהרהר בלבו ד"ת ואינו מפנה לבו לבטלה עובר בעשה, משום דדיבור של חול והבל יש בגופו איסור אע"פ שמהרהר בלבו בד"ת ואינו מפנה לבו לבטלה כלל.[[756]](#footnote-757)

הפמ"ג במש"ז בסימן ש"ז סק"א כתב בתו"ד דנשים דאינם בת"ת מותרות לדבר בדברים בטלים, וי"ל דהיינו אף אי נימא דאיסור דברים בטלים הוא אף במבואות המטונפות ואף כשמהרהר בלבו בד"ת, דמ"מ עיקר האיסור הוא משום שמסיר בכך ד"ת מלבו, והוא בכלל איסור ביטול תורה וכמש"כ הברכ"ש, והיינו רק באנשים המצווים על ת"ת.

**הנפ"מ באיסורא דדברים בטלים אף דבלא"ה ה"ז אסור משום דמבטל מ"ע דת"ת**

השפ"א הק' דמ"ט בעינן למילף מקרא דודברת בם ולא בדברים אחרים, תיפו"ל דכיון דתמיד מוטל עליו המ"ע דודברת בם, א"כ בשעה שמדבר דברים אחרים מבטל המ"ע של ודברת, וזה לדעת הסוברים דמשום מ"ע דת"ת חייב ללמוד כל היום, ואכמ"ל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הח"ח בבמ"ח עשין י"ב כתב דקמ"ל דמלבד הא דעובר על העשה דת"ת בשוא"ת, גם הוא עובר בקו"ע בעשה, דהתורה אסרה לנו הדיבור של שיחת חולין בעשה. - **ב** הברכ"ש בקידושין סימן כ"ז סק"ח כתב דהוא איסור ביטול תורה בפנ"ע שעובר ע"ז בידים במה שמסיר ד"ת מלבו ע"י שמדבר בדברים בטלים ובליצנות, ונפ"מ דה"ז אסור אף אם יתנו לו שכר ע"ז,[[757]](#footnote-758) והיינו משום דלא הותר ביטול תורה לצורך פרנסתו, אלא דכל שהוא לצורך פרנסתו אי"ז ביטול תורה, אך בדברים בטלים וליצנות שהם ביטול תורה בידים שיושב ומסירם ל"מ מידי מה שמשלמים לו ע"ז.[[758]](#footnote-759) - **ג** י"ל עוד לפ"מ שנסתפק הגר"ז מואלאזין דהא דאסור לדבר בדברים אחרים הוא אף במבואות המטונפות דאין בידו לעסוק בד"ת, ונתבאר לעיל, ובכה"ג אינו עובר בביטול עשה דת"ת, ומ"מ ה"ז אסור בעשה דנאסר לדבר בדברים אחרים, ועד"ז י"ל למש"כ היד אליהו דאסור לדבר דברים בטלים אף שמהרהר בלבו בד"ת ואינו מפנה לבו לבטלה, ונתבאר לעיל, ובכה"ג אינו עובר בביטול עשה דת"ת, ומ"מ ה"ז אסור בעשה.

**ודברת בם עשה אותם קבע ואל תעשם עראי,** לד' השאילתות ודעימי' בפשוטו קאי על קר"ש דצריך לעשותה קבע ולא לעשותה עראי, ומה"ט הוא דאסור לרמוז בעיניו, וכ"כ בפי' הר"א מן ההר, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות בברכות ט"ז א',[[759]](#footnote-760) - הבעה"מ שם כתב דקאי על ד"ת שיהא עוסק בהן בקבע ולא יעשה אותם עראי, וכ"נ בד' רבינו אליקים, וכ"ה מבו' בד' היחוסי תנו"א ע' ר' יהודה איש כפר נביריא, וכ"כ המהרש"א בח"א דהוא כמו שאמרו בילקוט שלא יהא משאך ומתנך אלא בהם וכו' שלא תאמר למדתי חכמת ישראל אלך ואלמוד חכמת אומות העולם, ועד"ז כתב תר"י בברכות שם דמזה נלמד דהשח שיחת חולין עובר בעשה, ובחי' הגרע"א שם תמה ע"ז.

**טעם הא דהותר להכות ביוהכ"פ באצבע צרדה**

**מכין לפניו באצבע צרדה,** התרוה"ד בסימן ס"ב כתב ללמוד מהכא דמותר להקיש באגודל ובאמה שבאצבעותיו לשחק בו לתינוק, ועיי"ש שכתב דאין לפרש דהא דשרי הוא משום דאין שבות במקדש, דא"כ מ"ט לא מפרשינן הכא דמה"ט הוא דשרי, ועיי"ש שכתב דהוכחה זו תליא בפלוגתת קמאי.

אך הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ד כתב דאסור אפי' להכות באצבע על הקרקע או על הלוח או אחת כנגד אחת כדרך המשוררים, ובטעם הא דהתירו הכא להכות באצבע צרדה כתב הכס"מ שם כתב דהוא משום דאין שבות במקדש,[[760]](#footnote-761) והנחלת צבי בסימן של"ט ס"ג כתב דהרמב"ם לא אסר אלא בקול של שיר כמש"כ כדרך המשוררים והכא ל"ה זה קול של שיר, וכ"כ המג"א שם סק"ג,[[761]](#footnote-762) ועמש"כ המרכה"מ בהל' שבת שם עוד בזה.

**מאי צרדא א"ר יהודה צרתה דדא מאי היא גודל,** בפרש"י כתב דהיינו דבאצבע הסמוכה לגודל הי' מחברו לאגודל בחזקה ושומטה ומכה על כפו ונשמע הקול, וכ"כ בפי' הר"א מן ההר, וכ"ה מבו' בד' התוס' בעירובין כ"א א' סוד"ה אחד, - אך התו"י הביאו מתוספתא בפירקין דאצבע צרדה היא אצבע גדולה של ימין, וכ"כ הערוך בע' צרדה, וכ"כ התוס' הרא"ש ותור"פ והריטב"א ורבים מקמאי בכ"ד, ועמש"כ התור"פ לפרש מה שאמרו דהיא צרתה דדא, ומש"כ בזה התוי"ט בפירקין.

**בהא דאין לשטן רשות להשטין ביוהכ"פ**

**שטן ביוהכ"פ לית לי' רשותא לאסטוני,** המחזו"ו בסימן שנ"א כתב דהיינו דכשהגיע יוהכ"פ ורואה את ישראל עומדין על רגליהן ויחיפי רגלים כמלאכי השרת וכולם צגים לובן מוצעפים, אין לו רשות לדבר, ועד"ז כתבו הארחות חיים בהל' יוהכ"פ סמ"ו והכל בו בסימן ע' דהא דאין לשטן ביוהכ"פ כח לשלוט באדם הוא משום שהם כמלאכי השרת לכל דבריהם.

התור"פ הק' מהא דכתיב בריש איוב ויהי היום ויבואו בני האלקים להתיצב על ד' ויבא גם השטן בתוכם ואמרו במדרש דהוא ביוהכ"פ, וכ"ה בתרגום שהביא הרמב"ן באיוב שם, והרי דביוה"פ יש לו רשות להשטין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש כתב דהא דשטן ביוהכ"פ לי"ל רשותא לאסטוני היינו על עבירות הנעשות באותו היום, כי ההוא עובדא דנהרדעא, וכ"כ הרוקח בסימן רי"ז והביאו המהרי"ל בהל' יוהכ"פ והאגודה בפירקין, ולפ"ז ניחא.[[762]](#footnote-763) - **ב** התור"פ כתב דהמדרש ס"ל דאיוב מאומות העולם הי' ובאומות העולם יש לו רשות להשטין, ורק בישראל אין לו רשות להשטין. - **ג** האבודרהם בסדר תפילת יוהכ"פ כתב דקודם מ"ת הי' משטין, ורק אחר שנתקדש יום זה וניתנו בו הלוחות והוא יום מחילה וסליחה אינו יכול להשטין.

בתשו' מהרי"ו סימן קצ"א וסימן קצ"ב נקט דבכלל הא דביום זה אין רשות לשטן נכלל דביום זה אין היצה"ר שולט בהם כמו בשאר ימים, וכתב לפ"ז דהעושה בו עבירה עונשו כפול ומכופל, - והאלי' זוטא בסימן תר"ז סק"ב עמד בזה דבסוגיין משמע דאף ביוהכ"פ שולט בהן יצה"ר, וכמו שאמרו דהקב"ה אמר לפתח חטאת רובץ ופירש"י דהיינו דהיצה"ר מחטיאן בע"כ, והא דאין רשות לשטן ביוהכ"פ היינו דאין לו רשות לקטרג, ועיי"ש שכתב דבד' הרוקח בסימן רט"ז משמע כד' המהרי"ו.

ט"ז טבת פ"ג

דף מס' 33

## תרומת הדשן

**כ' א'** **- בכל יום היו תורמין את המזבח,** בפירש"י כתב דהיינו דהי' חותה מן הדשן במחתה בין רב בין מעט ובלבד שלא יפחות ממלא קומץ ונותנו במזרחו של כבש ונבלע במקומו, וכ"כ רבינו אליקים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מתמידין הי"א והי"ב, - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דהיינו שהיו צוברין את הדשן ע"ג המזבח ועושין ממנה תפוח, וכתב דמה"ט הוא שהקדימו ביוהכ"פ מחצות, משום דא"א לסדר את המערכה עד שיפנה כל הדשן אל התפוח, וזה כמש"כ התוס' בד"ה אהיכא קיימינן דיש לפרש למשנתינו על ההרמה לתפוח, אך התוס' כתבו דלמסקנת סוגיין אי"ז כן וכדילפינן לה מקרא, וצ"ע.[[763]](#footnote-764)

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דתרומת הדשן הוא הוצאת האפר ממנו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן רפ"ב דתרומת המזבח היא שיסיר ממנו אפרו, ומשמעות דבריו דבכלל מצות תרוה"ד היא הוצאת כל האפר מן המזבח, וצ"ב, דהרי תרוה"ד אינה הוצאת האפר מן המזבח אלא דתורם מן הדשן, והוא מוכרח כן דלא איירי הכא בהוצאת הדשן מן המזבח, שהרי תנן הכא דברגלים באשמורה הראשונה, והרי ברגלים ל"ה מוציאין כלל את הדשן מן המזבח, כדתנן בתמיד פ"ב מ"ב, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מתמידין הי"ג,[[764]](#footnote-765) וצ"ע, ועמש"נ בזה במ"מ לפ"ב דף מס' 3.

ממש"כ בפירש"י דחותה מן הדשן במחתה בין רב בין מעט ובלבד שלא יפחות מלא קומץ, משמע דכל שחותה יותר ממלא קומץ הוי כולו בכלל תרוה"ד, וכ"נ בדבריו לקמן כ"ד א' ד"ה ת"ש, ויתבאר בעזה"י במקומו.

## מצות תרוה"ד אם היא בכל הדשן

בס' משנת ר"א קדשים סוגיות סימן ח' סק"ג נסתפק בעיקר המצוה דתרוה"ד, אם המצוה היא בכל הדשן, שיתרום ממנו שיעור תרומה, והוי זה הרמה על כל הדשן, ודמי לתרומת דגן דחשיבא הפרשה בכולה, או דהמצוה היא רק בהתרומה עצמה, ועיי"ש בסק"ד שכתב להוכיח לזה ממה שאמרו בירושלמי לקמן פ"ב ה"א דבתרוה"ד בעינן שישתייר ממנו שירים ואם אין ע"ג המזבח אלא כשיעור תרומה אינו תורם, דאין יכול ליטול את כולו שאין כאן שיור, ואין יכול ליטול את מקצתו שאין בו שיעור, ומשמע דמצות תרוה"ד היא בכל הדשן, וע"כ דמי לתרומה דבעינן שיהא שירים, וכתב דיש לדחות דאף אם המצוה היא בתרומה עצמה, מ"מ בעינן שישתייר שירים דאל"כ אין ע"ז שם תרומה, והמקד"ד בסימן ל"ב סק"ב כתב להוכיח לזה מהא דמדמינן בירושלמי שם תרוה"ד לקמיצה, וכ"ה דהקיום דקמיצה הוא בכל המנחה ה"נ מצות תרוה"ד היא בכל הדשן,[[765]](#footnote-766) אך בד' התו"י לקמן כ"ד א' שהביא שם משמע דמצות תרוה"ד היא רק בהתרומה עצמה, ויתבאר בעזה"י במקומו, - ועמש"נ בזה להלן.

## אם תרוה"ד הוא רק מאיברי העולה המעוכלין

הסמ"ג עשין קצ"א כתב בשם זקינו רבינו חיים כהן דתרוה"ד היתה מאיברי העולה המאוכלין, שנא' והרים את הדשן אשר תאכל האש את העולה, וכ"כ הריטב"א לקמן בע"ב בשמו דמצות תרוה"ד היא מאיכול בשר העולה, והביאו הכס"מ בפ"ב מתמידין הי"ב, והוסיף לפרש דהיינו שלא הי' חותה מהגחלים שנעשו מהעצים שבמערכה אלא דוקא מהגחלים של איברים שנשרפו, והקרבן אהרן בפר' צו פ"ב ה"ד פירש כן בהא דתניא בתו"כ שם והרים אשר תאכל האש יכול עצים ת"ל עולה, דהיינו דאינו מרים את דשן העצים אלא את דשן העולה, וכ"נ בפי' רבינו הלל שם, עיי"ש שכתב דחותה מן המאוכלות הפנימיות דאיברי עולה דהוה מפנה להו לגחלים דמן עצים אילך ואילך וחותה במחתה מאיברי עולה דנתאכלו והוו גחלים, וכ"נ קצת בפי' הר"ש שם, - אך בפי' הראב"ד לתו"כ שם פירש דהא דיכול עצים היינו דיכול אפר העצים בלבד ירים ת"ל עולה שאף מן העולה הי' מרים, וכ"נ בתוס' אחרות שם דהי' נוטל עולה ועצים יחד, ועמש"כ האבהא"ז בהל' תמידין שם לפרש לד' הראב"ד, וצ"ע.

## אם תרוה"ד כשרה ביום

**בקריאת הגבר,** הרמב"ם בפ"ב מתמידין הי"א כתב דזמן תרוה"ד בכל יום הוא משיעלה עמוד השחר, והלח"מ שם כתב בדעתו דזמן קריאת הגבר הוא בעלות השחר,[[766]](#footnote-767) וכ"כ המאירי,[[767]](#footnote-768) ומבו' דתרוה"ד כשרה ביום, - אך התוס' לקמן כ"ז ב' ד"ה איכא כתבו דזמן תרוה"ד אינו אלא בלילה, כמו שאמרו בסוגיין דכל הלילה והרים, וכ"כ התוס' לקמן ל"ג א' ד"ה אביי, וכ"כ הגרע"א לקמן בע"ב ללמוד מד' התוס' שם סוד"ה אלא.

## חצות עושה עיכול

**אברים שפקעו מע"ג המזבח וכו' לאחר חצות לא יחזיר ואין מועלין בהן,** בזבחים פ"ז א' אמרו דהוא משום דחצות עושה עיכול, ומבו' שם דשעת חצות הוא דעושה עיכול וכל דבחצות לא נעשה עיכול, אינו נעשה עיכול אחר חצות, וזהו שנחלקו בפירשו קודם חצות והחזירן לאחר חצות, (ואף לפ"מ דמסקינן כרב יוסף הוא משום דחצות עושה בהן עיכול אף כשאינם בראש המזבח), ונפ"מ רבתא בזה הוא לפ"מ שאמרו שם פ"ו ב' דהא דחצות עושה עיכול הוא בשרירי, ונתבאר להלן, דכ"ז הוא כשהיו שרירי בחצות, אך כל שנעשו שרירי לאחר חצות אין נעשין עיכול,[[768]](#footnote-769) ואכמ"ל.

בזבחים פ"ו ב' מוקמינן להא דחצות עושה עיכול בשרירי, ופירש"י דהיינו דאף דנתקשו מחמת האש ששלטה בכולן ונשרפו מ"מ לא נעשו פחם אלא כעצים יבשים הם מתוכם,[[769]](#footnote-770) ובביאור הא דמפלגינן בין קודם חצות לאחר חצות נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י שם כתב דהיינו דילפינן מקרא דחציו להקטרה דל"ה עיכול אם ל"ה דשן ממש, וחציו להרמה דאפי' קשין שבו ראויין להרמה וקרויין דשן, והא דהוא רק בשרירי, הוא משום דבשר ממש ליכא למימר דמיקרי דשן, וכ"כ הפסקי רי"ד שם. - **ב** התוס' בסוגיין ובזבחים שם כתבו בפי' קמא דאף אחר חצות אין שרירי ראויין להרמה דלאו דשן נינהו, והא דחציו להרמה היינו כעין הרמה שאין ראויין להקטרה, וע"כ הוא דאם פקעו מע"ג המזבח לא יחזיר, מדכתיב על מוקדה על המזבח ומשמע דדבר שצריך יקידה יהא על המזבח לעולם אבל דבר שא"צ יקידה לא. - **ג** התוס' בסוגיין כתבו בשם ר"י הבחור דהא דחציו להרמה בשרירי היינו דמחצות ואילך אין ראויין להקטרה ומכח זה מהני עליהן התרוה"ד להתירן לאספן לתפוח,[[770]](#footnote-771) אף דא"א לעשות מהן תרוה"ד משום דלאו דשן נינהו,[[771]](#footnote-772) וכ"כ התוס' בזבחים שם בפי' בתרא.

בחי' הגרי"ז בהל' תמידין ומוספין עמ' 82 כתב דפלוגתת רש"י ותוס' בהא דחצות עושה עיכול הוא דלדעת רש"י מחצות ואילך חל בו שם דשן ואית בי' מצות הרמה, אך לדעת התוס' כל עיקר הא דחצות עושה עיכול הוא רק לענין דין הקטרה דכבר נתקיים ונגמר בהן חובת הקטרה וע"כ אין בהן חובת חזרה, כיון דכבר נגמרה הקטרת הקרבן, ועיי"ש שכתב דזהו מש"כ התוס' בתו"ד דאם בא להחזירן ולמרק מצותן עדיין מצותן עליהן, והיינו משום דלדעתם לא חייל עליהן שם דשן ועדיין בני הקטרה נינהו, אלא דא"צ להחזירן משום דנגמרה הקטרת הקרבן.[[772]](#footnote-773)

במש"כ הר"י הבחור דאף דאין תורמין משרירי דאינם דשן, מ"מ הרמת הדשן מתירתן לאוספן לתפוח, כתב בס' משנת ר"א קדשים סוגיות סימן ח' סק"ג ללמוד מדבריו דתרוה"ד חשיבא כתרומה על כל הדשן, וע"כ הוא דמהני התרוה"ד להתיר אף את השרירי לאספן לתפוח, דאף דהשרירי עצמן אינם ראויים לתרוה"ד דאינם דשן, מ"מ מתקיים בהן מצות התרוה"ד במה שתרם עליהן מן הדשן, וע"כ ה"ז מועיל להתירן לאספן לתפוח.

## אם מותר להעלות את הדשן לתפוח קודם תרוה"ד

בד' התוס' מבו' דאסור להעלות את הדשן לתפוח קודם תרוה"ד, ורק תרוה"ד היא המתרת לאוספם לתפוח,[[773]](#footnote-774) וכ"כ הפי' קדמון במעילה ט' א' דההנה מאפר תפוח בע"כ דהוא לאחר תרוה"ד דליכא תפוח קודם תרוה"ד, וכ"נ בד' המפרש שם ד"ה הנהנה מאפר תפוח, וכ"כ המפרש בתמיד כ"ט ב' דצריך להרים תרוה"ד קודם שיפנו את הדשן לתפוח,[[774]](#footnote-775) - אך בד' התוס' שהביא השטמ"ק במעילה שם משמע להדיא דהיו תורמין תרוה"ד מהאפר שע"ג התפוח, וכ"נ ממש"כ התוס' שם ט' ב' ד"ה וכולן בתו"ד דעומד הדשן שע"ג התפוח לתרום, וצ"ע.

במעילה ט' א' פליגי רב ור' יוחנן בנהנה מאפר תפוח לאחר תרוה"ד, דלרב אין מועלין בו משום דנעשה מצותו, ולר' יוחנן קודם הוצאת הדשן בקדושתי' קאי ומועלין בו, ומותבינן לרב מהא דתנן בזבחים פ"ו א' דגחלת שפקעה מע"ג המזבח לא יחזיר, הא ע"ג המזבח יחזיר, והתוס' בסוגיין ובזבחים פ"ו ב' הק' דמנ"ל דמיירי התם לאחר תרוה"ד, הרי י"ל דמיירי קודם תרוה"ד דמודה רב דמועלין קודם שנעשה מצותו, ועיי"ש במש"כ בזה.

והתוס' במעילה שם כתבו לישב בשם השר מקוצי דלדעת רב אף קודם תרוה"ד א"צ להחזיר משום תרוה"ד, דהרבה דשן יש לתרום מלבד זה, דאף דמודה רב דמועלין קודם תרוה"ד, היינו משום דלא נעשה מצותו שעומד הדשן שע"ג התפוח לתרום, אבל כשפקע מע"ג המזבח א"צ להחזיר משום קיום תרוה"ד, כיון דאפשר לקיימו בשאר הדשן, ורק לר' יוחנן דאיכא קפידא בהוצאת הדשן, צריך להחזיר את הגחלת משום דמצות הוצאת הדשן היא בכל הדשן, - ובס' משנת ר"א שם פירש לדבריהם דהיינו דמצות תרוה"ד אינה בכל הדשן, אלא בדשן שמרים, וע"כ א"צ להחזיר הגחלת משום מצות תרוה"ד.[[775]](#footnote-776)

במעילה שם משני לדעת רב דהא דגחלת שפקעה ע"ג המזבח יחזיר, הוא משום דאית בה מששא, והתוס' בסוגיין ובזבחים שם הק' לפירש"י דהא דחצות עושה עיכול היינו דה"ז ראוי להרמה, הדין נותן דאף דאית בה מששא לא יחזיר דכבר נעשה מצותה,[[776]](#footnote-777) וכתבו דלפי' ר"י הבחור ניחא, דכיון דעדיין חסר מהן מירוק מצוה, ע"כ יחזיר,[[777]](#footnote-778) ועמש"כ החזו"א בזבחים סימן כ' סק"א בביאור דבריהם.

התוס' בסוגיין ובזבחים שם הק' דכשמאספין האפר להעלותו לתפוח אין יכולין ליזהר שלא יהיו גחלים באפר, וכיון שאמרו במעילה דגחלת שפקעה ע"ג המזבח יחזיר כ"ש דאסור להוציאה מן המערכה, וכתבו דלפ"ד ר"י הבחור ניחא, ועמש"נ להעיר בזה לעיל בהערה, ועמש"כ בזה המקד"ד בסימן ה' סק"א ד"ה והנה בתוס'.

י"ז טבת פ"ג

דף מס' 34

**כ' ב'** **- ואי ס"ד מחצות דאורייתא היכי מקדמינן,** בפירש"י כתב דל"ג היכי מאחרינן שהרי כל חציו ראוי להרמה ומה לנו אם יאחר, - אך התוס' כתבו דפריך גם דהיכי מאחרינן, דמ"ט היו רגילים לתרום בקרות הגבר, הרי זריזין מקדימין למצוות, וכ"ה דהיו מקריבין תמיד של שחר בהאיר המזרח אף דזמנו עד ד' שעות ה"נ ל"ה להם לאחר תרוה"ד,[[778]](#footnote-779) - וצ"ע דא"כ מאי משני דכל הלילה כשר להרמה, דאכתי תיקשי מ"ט ל"ה תורמין בתחילת הלילה משום דזריזין מקדימין למצוות, ועמש"כ בזה השיח יצחק.

**אלא א"ר יוחנן וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בסוגיין כתב דהיינו דמדכתיב כל הלילה והקטיר וכל הלילה והרים ילפינן דכל הלילה כשר להקטרת שאינם מעוכלין ולהרמת דשן מעוכל, והא דחצות עושה עיכול ילפינן לה מדכתיב כל הלילה עד הבקר, וכ"כ התוס'. - **ב** בפירש"י בזבחים פ"ו ב' כתב דמתרצינן לקראי כדרב דחציו להקטרה וחציו להרמה בשרירי, ודין הרמה במעוכלין לגמרי קודם חצות ילפינן מדכתיב כל הלילה עד הבקר, דעד הבקר לא נאמר אלא לענין הרמה לומר שתורמין כל הלילה, וה"ק עד הבקר והרים לפני הבקר והרים ולא נתן שיעור לדבר.[[779]](#footnote-780) - **ג** הבעה"מ כתב דר' יוחנן אטעמי' דרב סמיך, אלא דל"ד חציו להקטרה וחציו להרמה, אלא תן בקר אחד לבקרו של לילה להקדים הרמת הדשן מבעוד לילה ומ"מ לילה חלוק בין ההקטרה וההרמה אע"פ שאין החלקים שוין, וכ"ז שנתרמה תרוה"ד עושה עיכול לאברים הפוקעין שאין להחזירן עוד למזבח מאחר שנתרמה תרוה"ד, והא דתנן קודם חצות ואחר חצות ל"ד, אלא משום שתרוה"ד קרובה לחצות בכל ימות השנה ופעמים בחצות משו"ה נקט חצות.[[780]](#footnote-781)

התוס' הק' בהא דתנן במגילה כ' ב' דכל הלילה כשר להקטרת אימורים, דמ"ט לא קאמר נמי להרמה, והשיח יצחק כתב לישב למש"כ הרמב"ם בפ"ב מתמידין הי"א דזמן תרוה"ד בכל היום הוא משיעלה עמוד השחר, והרי דתרוה"ד כשר אף ביום, והתם לא תני אלא לדברים הפסולין ביום, - ובחי' הגרע"א כתב דהתוס' שהק' כן הוא לטעמייהו לקמן כ"ז ב' ד"ה איכא ול"ג א' ד"ה אביי דתרוה"ד אינו אלא בלילה,[[781]](#footnote-782) וע"כ שפיר הו"ל למיתניי' בכלל הדברים הכשרים כל הלילה ופסולין ביום.

## תרוה"ד אם היתה נעשית בכה"ג

**ביוהכ"פ דאיכא חולשא לכה"ג עבדינן מחצות,** התוס' בסוגיין ובזבחים פ"ו ב' בתחילת דבריהם כתבו ללמוד מזה דאף תרוה"ד שהיא עבודת לילה אינה כשרה אלא בכה"ג, וכ"כ התו"י ותלמיד הרשב"א, וכ"כ התו"י לעיל י"ב ב' והרא"ש בסדר עבודת יוהכ"פ ובתוס' הרא"ש לקמן ל' א' בשם ה"ר אלחנן, והריטב"א לעיל י"ב ב' בשם הר"ש משאנץ, והריטב"א שם כתב דהוא משום דהו"ל הכשר עבודת היום, - אך התוס' כתבו בשם ריב"א ור"י דתרוה"ד היתה נעשית בכה"ד, וכ"כ התו"י לעיל שם והרא"ש שם בשם ריב"א והריטב"א לעיל שם בשם ר"י, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מעבודת יוהכ"פ ה"א והראב"ד בתמיד ל' ב' והרמב"ן במלחמות לקמן כ"ו ב', והרמב"ן שם האריך להוכיח כן, עיי"ש.

התוס' בסוגיין ובזבחים שם כתבו בשם ריב"א שהוכיח דתרוה"ד היתה נעשית בכה"ד, דאם היתה נעשית בכה"ג א"כ מ"ט לא חשיב לטבילה זו שטובל לתרוה"ד בהדי ה' טבילות שטובל כה"ג בו ביום, והתו"י וש"ר כתבו להוכיח מהא דלא חשיב לקידוש ידים ורגלים שהי' מקדש לתרוה"ד בהדי י' קידושין,[[782]](#footnote-783) - והתוס' הרא"ש לקמן שם והריטב"א לעיל שם כתבו דלא חשיב אלא טבילות וקידושין הצריכין לעבודות היום,[[783]](#footnote-784) והתו"י בסוגיין ולקמן ל"א א' הוסיף דהוא משום שהיתה בלילה קודם שיתחיל עבודת היום והי' יכול לצאת חוץ לעזרה.

התו"י לעיל שם כתבו בשם ריב"א שהוכיח דתרוה"ד היתה נעשית בכה"ד, מהא דתני לקמן בפ"ב לדיני פייסות, ובע"כ דהי' אף ביוהכ"פ פייס לתרוה"ד, דאל"כ מ"ט שנה דיני פייסות, והתוס' הרא"ש לקמן שם הוסיף דאגב אותו פייס שנה כל דיני פייסות, - והריטב"א שם כתב לישב בשם הרא"ה דהפייסות השנויות שם לא נשנו אלא לשאר ימות השנה, ואיידי דאיירי בתרוה"ד שבכל יום ויום ושהיו מפייסין עליו סיימינהו לכולהו ד' פייסות, וכ"כ הבעה"מ לקמן כ"ו ב' דהפייסות שנשנו במשנתינו הם לשאר ימות השנה ולא ליוהכ"פ, ועיי"ש במש"כ בזה בשם הרמב"ן.

**בשעה שישראל עולין לרגל עומדין צפופין ומשתחוין רווחים,** בכ' הגרי"ז כתב דהך דינא דצריך להשתחוות ברגלים אי"ז דין מיוחד ברגלים, אלא בכל שעה שנכנסים לעזרה צריכין השתחואה, וכתב ללמוד כן מד' הגר"א באד"א בפר' כי תבא, עיי"ש.

בפירש"י כתב דהא דהיו משחווין רווחים הוא כדי שלא ישמע איש וידוי של חבירו שלא יכלם, והמהרש"א בח"א כתב דאף דוידוי של כה"ג הי' בעמידה, מ"מ וידוי של כל אחד הי' בהשתחוי' משום שכל אחד פירט חטאו שלא יכלם מחבירו, - ובס' מנח"א הק' דהרי דינא הוא דוידוי הוא מעומד, כמש"כ הר"ן לקמן פ"ז ב' בשם הגאונים והרא"ש שם סימן י"ט והטוש"ע בסימן תר"ז ס"ג, והיאך היו מתודין בהשתחואה, ויש להוסיף מש"כ המהרי"ל בהל' ליל יוהכ"פ ס"ז דאין לעשות כמו שעושין רוב העולם שמשתטחין על הקרקע ומתודין דאז ל"ה מעומד, ועיי"ש במש"כ בזה.

**ולא הסריח בשר הקדש מעולם,** הריטב"א כתב דהיינו דכשלא הי' להם פנאי להקטיר כל הלילה כל האברים שנותרו מבערב מעלין אותן בראשו של מזבח והיו עומדין שם ב' או ג' ימים עד שהיו פנוים לפי שאין לינה מועלת בראשו של מזבח, ואפ"ה לא הסריח מעולם, וכ"כ בפירש"י באבות פ"ה מ"ה,[[784]](#footnote-785) - וצ"ל דאף למ"ד דלינה מועלת בראשו של מזבח, מ"מ כ"ז שהם על המזבח לא חייל בהו פסול לינה, וכמש"כ החזו"א בזבחים סימן י"ט סוסקמ"ד וסקמ"ה, ובחי' הגר"ש פסחים סימן ט"ו סק"ד, ועיי"ש בחי' הגר"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ועמש"כ בזה בס' מנח"א.

**שברי כ"ח נבלעין במקומן,** בפירש"י כתב דהוא משום דשבירתן במקום קדוש ואם אין נבלעין נמצאו אשפתות בעזרה, והתו"י והתוס' הרא"ש עמדו בזה דמנלן דאחר שבירתן אינו יכול להוציאן משם, והריטב"א כתב דגמרא גמירי לה שאין להוציאן לחוץ לאחר שנשברים.

התוס' כתבו בשם הרב פורת דאף דישון מזבח החיצון הי' נבלע במקומו, וכ"כ בפירש"י בפר' ויקרא א' ט"ז ולעיל כ' א' ד"ה תורמין ובזבחים כ' א' ד"ה תרומת הדשן, וכ"כ התוס' בזבחים ס"ד א' ד"ה דישון בשם ריב"א, וכ"כ בפי' הר"ש לתו"כ צו פ"ב ה"ד, והשיטה לרשב"י בתמיד כ"ט ב', - אך התוס' כתבו בשם ר"ת שנחלק ע"ז דל"ה נבלע במקומו, וכ"כ התוס' בזבחים שם בשמו, וכ"כ השיטה לרשב"י בתמיד שם בשם רי"צ, והמפרש שם, - והריטב"א כתב בשם אחרים דפעמים הי' נבלע, ופעמים לא יארע בו נס ולא הי' נבלע או שלא הי' נבלע לאלתר אלא לאחר זמן, וע"כ לא מני לה הכא.

**כלי עץ העשוי לנחת הוא וכו' אינו מקב"ט,** הרמב"ם בפ"ג מכלים ה"א כתב דכלי העשוי לנחת אע"פ שאינו מקבל אלא דבר מועט אינו מקב"ט, וכ"כ הריטב"א במגילה כ"ו ב', וכ"נ בפירש"י בחגיגה כ"ו ב' ד"ה מה שק, - אך הראב"ד שם כתב דכל שאינו מקבל מ' סאה מקב"ט אף אם אין עשוי לטלטלו, ועיי"ש שכתב דהא דפריך דשלחן של מקדש הוי כלי העשוי לנחת הוא משום דאיכא איסור בטלטולם.[[785]](#footnote-786)

בתשו' גאונים קדמונים סימן ע"ג כתב דהא דפרכינן דהוי כלי העשוי לנחת, הוא משום דבעינן דומיא דשק דמיטלטל מלא וריקן, ואף דהשלחן מיטלטל בשעת בשעת העמדתו במקומו, מ"מ אינו מיטלטל מלא.

**אלו דברים שהיו בין מקדש ראשון למקדש שני וכו' ואורים ותומים,** התוס' כתבו דאף במקדש שני היו או"ת דאל"כ הי' כה"ג מחוסר בגדים, אלא לא היו משיבין לנשאלין בהן, וכ"כ התוס' ר"י הלבן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מביהב"ח ה"א ובפ"י מכלהמ"ק ה"י, - אך בפירש"י בפר' תצוה כ"ח ל' כתב דאף דבמקדש שני הי' החשן דא"א לכה"ג להיות מחוסר בגדים, מ"מ כתב שם המפורש שהוא האו"ת ל"ה בתוכו, וכ"כ הראב"ד בהל' ביהב"ח שם דלא הי' או"ת בבית שני, ול"ה מחוסר בגדים משום דאין האו"ת מחשבון הבגדים.[[786]](#footnote-787)

הרמב"ם בהל' כלהמ"ק שם כתב דל"ה שואלין באו"ת בבית שני הוא מפני שלא היתה שם רוה"ק וכל כהן שאינו מדבר ברוה"ק ואין שכינה שורה עליו אין נשאלין בו, והראב"ד בהל' ביהב"ח הק' ע"ד הרמב"ם ממה שמנו הכא הרי אינו אלא דבר אחד, שהרי הי' שם או"ת, ומה שלא היו נשאלין בהן הוא מכח הא שלא הי' שם רוה"ק, - ובחי' הגרי"ז בהל' כלהמ"ק שם כתב לישב לפ"מ שהוכיח שם דגם בשעה שהיתה עוד נבואה בישראל פסקו או"ת, דחיסרון האו"ת הוא מילתא באנפי נפשי' ואינו תלוי ברוה"ק וגם בשעה שהיתה עוד נבואה והי' כהן המדבר ברוה"ק מ"מ האו"ת לא היו משיבין, וזהו שכתב הרמב"ם בהל' ביהב"ח שם דאו"ת שהיו בבית שני לא היו משיבין ברוה"ק ולא היו נשאלין בהן, והרי דחילקן לשנים חדא דלא היו משיבין ברוה"ק ועוד דלא היו נשאלין בהן, וממש"כ דל"ה משיבין ברוה"ק משמע דהי' כהן המדבר ברוה"ק והי' נשאל בהן, אלא שהם לא היו משיבין, דאם ל"ה כהן המדבר ברוה"ק שיהיו נשאלין בו לא שייך לומר דלא היו משיבין, וכ"נ גם ממש"כ התוס' הכא דלא היו משיבין לנשאלין בהן, וזהו דמני להו בתרתי, דאף בזמן שהי' רוה"ק לא היו האו"ת משיבין ברוה"ק, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה.

התו"י עמדו דמ"ט לא מני שמן המשחה דל"ה בבית שני, כמו שאמרו לקמן נ"ב א',[[787]](#footnote-788) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתב דהוא משום דלא חשיב אלא דברים שהיו באין לצורך המקדש דוקא. - **ב** התוס' הרא"ש והריטב"א כתבו דהוא משום דכבר נגנז בימי יאשיהו.[[788]](#footnote-789) - **ג** התור"י הלבן כתב דהוא משום דלא חשיב אלא דברים שהיו מונחין בבית עצמו, אך שמן המשחה ל"ה מונח בביהמ"ק.

1. ואף לדעת ר' יוחנן דעיקר דין הפרישה הוא ז' ימים, אמרו לקמן ו' א' דהא דפורש מביתו הוא משום דחיישינן לטומאת ביתו, ופירש"י דהיינו דמשום עיקר דין הפרישה ל"ה צריך לפרוש מאשתו, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונפ"מ עוד בזה במה שהאריך הגבו"א לקמן ד' א' דלדעת ר' יוחנן דילפינן לה ממילואים צריך הזאה כל ז' מדאורייתא דומיא דמילואים, ואף דבמילואים דם והכא מים, נכנסו מים תחת דם, ולדעת ר"ל דילפינן לה מסיני א"צ הזאה אלא בשלישי ושביעי משום חשש טומאה, אך בד' כמה מקמאי מבו' דלא כן, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"נ ממשה"ק הריטב"א לקמן ג' ב' לדעת ר"ל דלמ"ל למילף מסיני תיפו"ל דבעי פרישה משום טומאת ביתו, ואם דין הפרישה דילפינן מסיני הוא מדאורייתא, הרי דשפיר איצטריך למילף מסיני דאיכא דין פרישה מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-4)
4. הרמב"ם בפ"א מעיוהכ"פ ה"ג כתב דדבר זה קבלה ממשה רבינו, ולכאו' דבריו מתפרשים כמש"כ בפיהמ"ש דהא דילפינן מדכתיב לעשות זה מעשה פרה לכפר זה מעשה יוהכ"פ הוא מקבלה, ועמש"כ בזה הליקוטי הלכות בזבח תודה. [↑](#footnote-ref-5)
5. בפירש"י לקמן ח' ב' ד"ה שזה פרישתו לקדושה כתב דפרישת כה"ג הוא ליכנס למחנה שכינה, וכ"כ התוס' בסוגיין ד"ה ומ"ש דכה"ג ביוהכ"פ פרישתו לקדושה שכל עבודתו לפנים ולפני ולפנים, ומשמע דעיקר דין הפרישה הוא משום עבודות הנעשות בפנים, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועמש"נ להלן די"ל נפ"מ בזה דלדעת ר' יוחנן הוי דין הפרישה מדיני העבודה דלכתחילה בעינן שתיעשה בכה"ג שהופרש, ולר"ל אי"ז כלל מדיני העבודה, והעבודה כשרה לכתחילה אף ע"י כה"ג שלא הופרש, אלא הוא מדיני הכה"ג הנכנס לפנים דטעון פרישה. [↑](#footnote-ref-7)
7. והיינו דלא מיבעיא לדעת ר"ל דילפינן לדין הפרישה מסיני דעיקר דין הפרישה הוא רק משום אותם העבודות שנכנס לפנים, אלא אף לדעת ר' יוחנן דילפינן לה ממילואים אין דין הפרישה אלא משום עבודות המיוחדות ליוהכ"פ, כאשר כ"ה מבו' בד' התו"י לקמן ח' א' שהוצרכו להוכיח דדין הפרישה הוא גם משום אילו של אהרן. [↑](#footnote-ref-8)
8. והיינו דלא מיבעיא למש"כ התו"י ותוס' הרא"ש שם דאם הי' משה מפרק את המשכן בערב ומקימו בבוקר אין דין הפרישה כלל למחנה לוי', דלא מצינו דמתקיים דין הפרישה כשיוצא משם, שהרי אף כשהי' המשכן מפורק נתקיים דין הפרישה במקום זה, - אלא אף למש"כ דאם הי' מפרקו ומקימו מיד הוי דין הפרישה למחנה לוי', מ"מ משמעות דבריהם דאף דבשעה שפירקו את המשכן ל"ה ע"ז תורת מחנה לוי', מ"מ הי' אסור לצאת משם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכ"נ גם מעיקר מה שנתחבטו רש"י וש"ר שם בהא דפריך מביתו למה פירש, ולא פירשו דהיינו דילך לביתו וישמש מיטתו וכו', ומשמע דס"ל דאסור לצאת כלל ממקום הפרישה. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכ"כ בתשו' תשב"ץ ח"ג סימן קל"ז בתו"ד דאם היתה פרישת אהרן ובניו במחנה שכינה, בע"כ דבשעת צרכיהן היו יוצאין ונפנים חוץ למחנה שכינה, וכתב לפ"ז דגם לתשמיש היו יכולין לצאת. [↑](#footnote-ref-11)
11. והערוה"ש העתיד בסימן קנ"ח סי"ט כתב דאין רשאי לצאת כלל, כדילפינן לה ממילואים דכתיב בהו מפתח אהל מועד לא תצאו שבעת ימים, ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו לקמן י' ב' דכה"ג נראה כחבוש בבית האסורים. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך מד' הראב"ד מוכח דלא כן, דאם אכן לר"ל א"צ פרישה למקום קדוש, תיקשי לדידי' היאך הותר כה"ג לישב ולישן בלשכת פרהדרין שהיתה קדש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך התוס' בסוכה מ"ג ב' ד"ה תשבו נקטו דפתח אהל מועד הוא מחנה שכינה, ולפ"ז לכאו' דין הפרישה הוא למחנה שכינה וכמש"כ הראב"ד. [↑](#footnote-ref-14)
14. בד' התוס' לקמן ו' א' ד"ה מביתו מבו' דמתקיים דין הפרישה במחילות שבהר הבית אף דלא נתקדשו, והחזו"א בסו"ס קנ"ו הק' דאם הוא במחנה ישראל במה נתקיים בו מצות פרישה, וכתב דצ"ל דביחוד מקום ואינו רשאי לצאת משם מתקיימת מצות פרישה, וגם הוא סמוך למקום קדושה. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך בפשוטו לדעת ר' יוחנן דין הפרישה אינו לא משום קדושת המקום ולא משום קדושת היום, אלא משום עבודות היום שדינם ליעשות בכה"ג שהופרש ז' ימים, וע"כ מסתברא מילתא דאף כשנכנס אהרן בשאר ימות השנה, כיון דדינו הוא לעשות עבודות אלו, דין עבודות אלו שיהיו בכה"ג שהופרש ז' ימים. [↑](#footnote-ref-16)
16. ובהג"ה שם כתב דכ"ז הוא לדעת ר' יוחנן דיליף לדין הפרישה ממילואים, אך לדעת ר"ל דיליף לדין הפרישה מסיני ועיקר דין הפרישה הוא ו' ימים, והא דפורש ז' ימים הוא משום טומאת ביתו, ודאי דגם אם לא הפרישוהו ביום הראשון צריכין להפרישו ביום השני משום מצות ההפרשה דילפינן מסיני. [↑](#footnote-ref-17)
17. השיח יצחק כתב דמה שנקטו בגדי זהב, אף דגם בבגדי לבן בעינן כמדתו, הוא משום דלמ"ד דאבנטו של כה"ג ביוהכ"פ הוא כאבנטו של כה"ד, ל"ה צריך תיקון לבגדי לבן, דלובש הכהן בגדי לבן שלבש בכל השנה, ואמנם נחלקו רבוותא בזה אם בגדי כהונה של כל השנה כשרים לעבודת יוהכ"פ, עמש"כ בזה בהגה' אמרי מבשר על התוס' הרא"ש, ומש"כ בזה בס' חונן דעה ובס' שמועת חיים סימן ג', - וצ"ב דלכאו' גם למ"ד דאבנטו של כה"ג ביוהכ"פ ל"ה כאבנטו של כה"ד, מ"מ יכול ליקח את האבנט של הכה"ג שאירע בו פסול, ול"ד לשאר הבגדים דאינו יכול ליקח את בגדי הכה"ג, משום דבעינן בהו כמדתו. [↑](#footnote-ref-18)
18. ובד' התוס' לקמן ט' א' ד"ה ולא שמשו מבו' כן דכל שאירע פסול לכה"ג ביוהכ"פ משמש הסגן תחתיו, ועמש"כ בזה המער"ק בפ"א מעיוהכ"פ ה"ג. [↑](#footnote-ref-19)
19. ושמא יש לדחוק דגם מכוון המאירי לכך, שהרי להדיא אמרו בסוכה כ"ד א' דהא דחייש ר' יהודה הכא למיתה הוא משום דמעלה עשו בכפרה, ואם הא דחייש ר' יהודה הוא משום לתא דהכה"ג שלא יעבירוהו מכהונתו בלא פסול של גופו, הרי אי"ז מעלה בכפרה, והגבו"א בתו"ד עמד בכעי"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. אך בסו"ד כתב דבע"כ דלא חששו כלל לדין הפרישה, שהרי לר' יהודה לטעמי' דחייש למיתה יש לחוש שימות הכה"ג הראשון וישמש השני בלא פרישה, ואפ"ה לא חששו לזה, - ולא נתפרש בדבריו היאך נתיישב לפ"ז הא דחייש ר' יהודה שמא תמות אשתו, אף דאם תמות אשתו ישמש הכהן שהתקינו תחתיו. [↑](#footnote-ref-21)
21. החקרי לב באו"ח סימן י"ח תמה ע"ז שהרי מהך קרא ילפינן לקמן י"ג א' גם דבעד ביתו ולא בעד ב' בתים, והתם ליכא לה"ט, ובע"כ דגזה"כ הוא וליכא למילף מינה לש"צ, - אך כבר כתב בתשו' שבו"י ח"א סימן כ"ט דאף הא דבעינן שלא יהא לו ב' נשים הוא משום חטא, וכמש"כ הראב"ד בפי"ז מאיסו"ב הי"ג דהוא משום דשמא ימשך לבו אחריהם ויבא לידי טומאה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמי שנשתטית אשתו ונשא אשה אחרת אין לו להיות ש"צ בר"ה ויוהכ"פ, (והברכ"י בסימן תקפ"א אות י"ג והישועות יעקב שם סק"ג ובתשו' חת"ס יו"ד סימן ז' סק"ב נחלקו ע"ז), ושו"ר שכבר כתב כן החקרי לב בסימן קי"ח ד"ה וראיתי בת' שבו"י דלפ"ד השבו"י ניחא. [↑](#footnote-ref-22)
22. בד' הארחות חיים שם משמע להדיא דדבריו קיימי בכל ימות השנה דבעינן שיהא לו אשה, אך בהגהות מנהגים שם פירש בד' הכל בו דהוא בר"ה ויוהכ"פ, וכ"כ הרמ"א שם, ועמש"כ בזה המ"ב בסימן נ"ג סקי"ח. [↑](#footnote-ref-23)
23. הגבו"א נסתפק בזה אם רק בשעת כפרת פרו בעינן שתהא לו אשה, אף בשעת כפרת ב' השעירים לית לן בה, שהרי קרא דביתו כתיב לגבי כפרת פרו, או"ד אכולה מילתא קפיד אביתו שכל עבודת יוהכ"פ צריך להיות בכה"ג נשוי, ולמש"נ הוא תליא ביסוד הך דינא, דאם הא דבעינן שתהא לו אשה הוא משום דבעינן שיכפר גם בעד אשתו י"ל דסגי במה שיש לו אשה בשעת כפרת פרו, אך אם הוא דין בפנ"ע בהכשר הכה"ג דבעינן שתהא לו אשה, בעינן לזה בכל עבודת היום, והרי בד' הרמב"ם מבו' דאף בעבודות שאינם מיוחדות ליוהכ"פ בעינן שתהא לו אשה. [↑](#footnote-ref-24)
24. בס' מנח"א עמד בזה, דלא מצינו דשוטה אינו בר כפרה, אלא דשוטה אינו יכול להקריב קרבן משום דלהקרבת הקרבן בעי דעת, אך הכא דהכה"ג הוא המקריב, שפיר ה"ז מכפר בעד אשתו שנשתטית. [↑](#footnote-ref-25)
25. לא נתפרש לן, דאמנם אי נימא דאם תמות אשתו ישמש הכה"ג עצמו, תיקשי דמ"ט חששו לכך, אף דאי"ז מעכב בדיעבד, אך למש"כ הגבו"א גופי' דאף אם דינא דביתו אינו מעכב, מ"מ כל שמתה אשתו עובד הכהן שהתקינו תחתיו שיש לו אשה, ונתבאר להלן, א"כ מאי נפ"מ אם דינא דביתו מעכב או אינו מעכב, הרי אף אם הוא מעכב, מ"מ אם תמות אשתו ישמש הכהן שהתקינו תחתיו, ואפ"ה חששו לזה, ונתבאר לעיל, וא"כ ה"נ אם דינא דביתו אינו מעכב, מ"מ כיון דאם תמות אשתו ישמש הכהן שהתקינו תחתיו, יש לחוש לכך. [↑](#footnote-ref-26)
26. ועיי"ש שדחה לזה, דהרי לר' יהודה לטעמי' דחייש למיתה, ה"נ יש לחוש שימות הכה"ג עצמו וישמש הכהן האחר תחתיו בלא פרישה, ואפ"ה לא חששו לזה משום דפרישה לא מעכבא, ובע"כ דהא דחייש ר' יהודה שמא תמות אשתו הוא משום דה"ז מעכב. [↑](#footnote-ref-27)
27. ועיי"ש שכתב דהא דמוכיח ר"ל לקמן ג' ב' דהפרשה לא מעכבא מהא דאין מפרישין את הכה"ג שמתקינין תחתיו, היינו משום דאם הפרשה מעכבת לא הועילו בתקנתם לתקן לו כהן אחר תחתיו לעשות לו צרה שיזדרז טפי, שהרי ל"ה צרה כלל כיון דא"א לו להשני לעבוד בלא הפרשה. [↑](#footnote-ref-28)
28. אך ממשה"ק הגבו"א על דרך זו מהא דחיישינן שתמות חברתה בפלגא דעבודה ועביד עבודה בב' בתים, עיי"ש, מבו' דמכוון דבריו הוא בע"א. [↑](#footnote-ref-29)
29. לכאו' יש להוכיח כן ממש"כ התו"י והתוס' הרא"ש דהא דחייש ר' יהודה שמא תמות אשתו אף דאי"ז מעכב, הוא למצוה מן המובחר, ובע"כ דאם מתה אשתו משמש הכה"ג עצמו, והא דחששו לזה הוא למצוה מן המובחר, דאי נימא דמשמש הכהן שהתקינו תחתיו, הרי ליכא נפ"מ אם דינא דביתו מעכב או אינו מעכב, דכ"ה דאם דינא דביתו מעכב חששו שמא תמות אשתו, אף דאם תמות ישמש הכהן שהתקינו תחתיו, (ובע"כ דהוא משום דראוי שישמש הכה"ג עצמו), ה"נ יש לחוש לכך גם אם דינא דביתו אינו מעכב. [↑](#footnote-ref-30)
30. צ"ב, דהרי כ"ה דיש לחוש למיתת אשת השני, ה"נ יש לחוש למיתת הכהן השני עצמו, ובע"כ דלא חששו לזה משום דלכולי האי לא חיישינן, וכמש"כ התו"י בתי' בתרא, וא"כ ה"נ אין לחוש למיתת אשת השני. [↑](#footnote-ref-31)
31. בהגה' הגרא"מ הורוויץ תמה ע"ז, דמ"ט נימא דכיון דמשום חומר הענין ראוי לחוש יותר בדבר שא"א לתקן, ע"כ נקל ביותר אף בדבר הראוי לחוש בכל מקום. [↑](#footnote-ref-32)
32. בד' התו"י לא נתברר אם מש"כ דבעי פרישה לכהן המקבל והמזה הוא רק לדעת שמואל, או דלכו"ע בעי פרישה, ומשה"ק התו"י לדעת שמואל, הוא משום דלדידי' דהמקבל הוא עיקר טפי הו"ל למינקט הכהן המקבל, אך לדעת רב נקט כהן השורף וה"ה כהן המקבל, (ולא נקט המקבל והשורף משום דכהן אחד עביד לכולהו), ועמש"כ בזה בס' חוקת היום, - אך בד' התוס' הרא"ש מבו' להדיא דדין הפרישה בשחיטתה ובהזאתה תליא בפלוגתא דרב ושמואל דלדעת רב דשחיטת פרה היא באלעזר, הוי השחיטה מעיקר מעשה הפרה ובעי פרישה, ולדעת שמואל דבהזאתה מפרש קרא שהיא באלעזר, הוי ההזאה מעיקר מעשה הפרה ובעיא פרישה, וזהו שכתב הרא"ש דהא ל"ק אמאי לא נקט נמי שוחט לרב ומזה לשמואל דמסתמא כהן חד עביד לכולהו, ולהדיא דהא דשוחט בעי פרישה הוא רק לדעת רב, והא דהזאה בעי פרישה הוא רק לדעת שמואל. [↑](#footnote-ref-33)
33. התו"י כתבו בפי' בתרא לפרש להא דתניא בספרי שיהא אחר שורף והוא רואה, דלאו היינו דשריפה כשרה בזר, אלא היינו דיהא כהן אחר שורף וכהן המפריש רואה, ומבו' לפ"ז דדין הפרישה לא נאמר בכהן השורף אלא בכהן הרואה, ולפ"ז לכאו' ליכא דין פרישה בכהן השוחט והמזה. [↑](#footnote-ref-34)
34. וזהו שהק' דלדעת רב הו"ל למיתני הכהן השוחט, דשחיטה עדיפא משריפה דשריפה היא בכה"ד לרב, ולפי דרשת הספרי כשרה גם בזר, ומשמע דגם לפי דרשת הספרי הוי דין הפרישה גם בשריפתה, אלא דהשחיטה היא עיקר טפי. [↑](#footnote-ref-35)
35. ובהג"ה שם כתב דאע"ג דא"צ לחוש לזה דאחזוקי ריעותא לא מחזקינן, וכאשר כ"נ ממה שאמרו לקמן שם דחיישינן שמא תמצא ספק נדה, והרי דלא חיישינן אלא שתמצא כן ולא בסתמא, י"ל דהיינו דוקא ביוהכ"פ, אך בפרה חששו טפי. [↑](#footnote-ref-36)
36. וי"ל עוד, דהנה בד' התו"י והתוס' הרא"ש בסוגיין בתחילת דבריהם מבו' דהא דבימי פרישתו אין אחיו הכהנים נוגעין בו, הוא משום דהן מטמאין אותו במגען דבגדי אוכלי קדש מדרס לחטאת, ולפ"ז הרי דכל ששמרו עצמן על טהרת חטאת מותרין ליגע בו, והחזו"א בפרה סימן ו' סק"ג נסתפק בזה, וזהו דקמ"ל דמפרישין אותו מאשתו אף אם שמרה עצמה על טהרת חטאת, - ואף למסקנת התו"י והתוס' הרא"ש דהוא נטמא בנגיעת אחיו הכהנים אף אם שמרו עצמם על טהרת חטאת, מ"מ י"ל דכל שטבלו ונטהרו לצרכו מותרין ליגע בו, וכמש"כ כן החזו"א שם, וקמ"ל דמפרישין אותו מאשתו אף בכה"ג. [↑](#footnote-ref-37)
37. וכ"כ התוס' בסוכה ל"ז א' ד"ה נפל ובחגיגה כ"ג א' ד"ה שפופרת ובחולין ט' ב' ד"ה טמאה, - ואך דבדבריהם בחולין שם משמע דאף אחר ז' ימי הפרישה הי' מעשה הפרה בכלי אבנים, ורק אחר שריפתה היו מקדשין בכל הכלים, וכ"נ בד' הסמ"ג עשין רל"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-38)
38. לכאו' הוא כדעת הסוברים דדינא דחרב ה"ה כחלל הוא בכל הכלים, וע"כ הוא דאם נטמא בכלים שנטמאו במת טמא טומאת ז', - אך צ"ב, דאי משום הא, הרי בידו להשתמש בכלי חרס דאינו נעשה אב הטומאה ואינו מטמא אדם כלל. [↑](#footnote-ref-39)
39. בד' הרמב"ן משמע דמדרבנן פסלו כלים המקב"ט, ורק מדאורייתא ה"ז כשר, אך בפירש"י בסוכה שם כתב דמעשי' בכלי אבנים היתה "אם אפשר", ומבו' דאי"ז לעיכובא, ולפ"ז ניחא טפי הא דתניא דמוציא כשר למי חטאת. [↑](#footnote-ref-40)
40. הרמב"ן וש"ר שם פירשו הטעם בזה משום דמשנתנו אפר לתוך המים שוב אינה מקב"ט, כמו שאמרו בעלמא דמי חטאת שנגע בהן שרץ טהורין, ועמש"כ בהגה' הגרא"ז שם לתמוה בזה, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-41)
41. אך הוא דלא כמש"כ בפירש"י בסוכה דהיו ממלאין את המים בשוקת של אבן. [↑](#footnote-ref-42)
42. וכבר עמד בתשו' משאת בנימין סימן צ"ד על סתירת ד' רש"י, וכן עמדו בזה בהג' הב"ח ובגהש"ס בשבת שם, וכתב דרש"י בפ' במה אשה חזר בו מפירושו בפרק קמא. [↑](#footnote-ref-43)
43. הרמב"ם והתו"י שם תמהו ע"ז, דכלי שיש הוו בכלל כלי אבנים, וכן הק' התוס' תלמיד ר"י הזקן ותוס' הרא"ש בשבת ט"ז ב', והריטב"א כתב דלדעות אלו ל"ג כלי אבנים, - וי"ל עוד למש"כ התורי"ד בסוגיין לחדש דהא דכלי אבנים אינם מקב"ט הוא בשאר אבנים שאין דרך העולם לעשות מהן כלים, אבל אבנים שדרך לעשות מהן כלים ומלאכתן דקה ונאה הן חשובין ומקבלין טומאה, וזהו דקמ"ל דאף שיש אינו מין הראוי לעשות ממנו כלים ואין כלי שיש מקב"ט. [↑](#footnote-ref-44)
44. וכנראה זהו גם מש"כ התוס' במנחות ס"ט ב' בשם רש"י דכלי אדמה הם הנעשים שחיקת אבנים שקורין קרוי"ט, והיינו דהוא מין אבן שחוקקין בה כלים. [↑](#footnote-ref-45)
45. אך הנה בפירש"י לקמן ג' ב' ד"ה מעלה בעלמא וח' ב' ד"ה וזה פרישתו כתב דהא דעשו בו מעלה להצריכו פרישה ושלא יהיו אחיו הכהנים נוגעין בו הוא מכח הא דהקילו בה לטמא מדעת את הכהן השורפה, - ורחוק לומר דשאני הא דמעשי' בכלי אבנים וכו' דהוא מכח הא דטבו"י כשר בפרה, מהא דהצריכו פרישה דהוא מכח הא דהקילו לטמא מדעת, וכן משמע קצת בפירש"י בזבחים קי"ג א' (ד"ה וכוסות וד"ה מעלה) דהא דמעשי' בכלי אבנים הא דמעלה עשו בפרה אי"ז מחד טעמא, שהרי לכאו' מש"כ רש"י התם להא דהוא מכח הא הקילו לטמא מדעת, למד לזה מסוגיין, וכ"ה בפירש"י בסוכה כ"א א' (ד"ה ומביאין נשים) דהא דמעשי' בכלי גללים והא דהצריכו פרישה ז' הוא מחד טעמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-46)
46. ונפ"מ רבתא בזה הוא למש"כ הרמב"ם בפ"א מפרה הי"ד דהא דמטמאין היו את הכהן השורף הוא בבית שני, ולפ"ז הרי דלדעת הרמב"ן ודעימי' כל הא דמעשי' בכלי אבנים הוא בבית שני, אך קודם בית שני וכן כשיבנה המקדש בב"א א"צ לעשות מעשי' בכלי אבנים, אך לדעת הרמב"ם היו מעשי' בכלי אבנים אף קודם בית שני ואף כשיבנה המקדש בב"א. [↑](#footnote-ref-47)
47. אך התו"י כתב בשם רבינו הזקן דאף אם שמרו עצמן על טהרת חטאת, עשאום חכמים כטמאים והצריכוהו טבילה והערב שמש, וכ"כ התוס' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-48)
48. ואף דהר"ש והרא"ש גופייהו שם פ"ג פירשו כפי' התוס' דהיו מטמאין אותו ע"י שהיו נוגעין בו, מ"מ ס"ל דגם טבו"י דטומאה דאורייתא כשר בפרה, וכ"נ גם בד' הריטב"א בסוגיין, וזה כמש"כ הגבו"א דאף אי נימא כד' התוס' דהיו מטמאין אותו ע"י שהיו סומכין ידיהן עליו דאי"ז אלא טומאה דרבנן, מ"מ אין למוד מזה דטבו"י דטומאה דאורייתא פסול מדרבנן לפרה, והא דטימאוהו להשורף בסמיכות ידיהן הוא משום דטומאה זו מזומנת ומוכנת לפניהם יותר בנקל משאר טומאות, ועיי"ש שכתב דגם לדעת התוס' הוא כן דמה"ט טימאוהו בטומאה דרבנן זו ולא טימאוהו בשאר טומאות דרבנן. [↑](#footnote-ref-49)
49. והיינו דאף שמצינו דשייך דין צפון גם בחוץ, וכדתניא בזבחים ק"ו א' דפרים הנשרפין נשרפין לצפונה של ירושלים, ופירש"י דהוא משום דכל מעשה חטאת בצפון, הרי כ"ה דממעטינן בזבחים קי"ט ב' מדכתיב צפונה לפני ד' דבבמה ליכא דין צפון, ה"נ הוא בשחיטת הפרה. [↑](#footnote-ref-50)
50. צע"ג, דהרי ר' יוחנן ור"ל פליגי גם בזבחים ק"ד ב' בהא דתנן התם דפרים הנשרפין ושעירים הנשרפין שאינם נשרפין כמצותן נשרפין בבית הבירה, והרמב"ם בפ"ז ממעה"ק ה"ד פסק כדעת ר' יוחנן. [↑](#footnote-ref-51)
51. שהרי כתב בד"ה שעל פני הבירה דלקמי' מפרש מאי בירה, ובד"ה צפונה מזרחה כתב דהיתה במקצוע צפונית מזרחית של עזרה, ומשמע דלא תליא בהפלוגתא מאי בירה. [↑](#footnote-ref-52)
52. הגבו"א הק' עוד דהרי פייס לא כתיב בקרא ואינו אלא מתקנ"ח, ועמש"כ בשיעורי הגרי"מ בסוגיין ומש"נ בזה במ"מ לפרק ב' דף מס' 1 בהערה. [↑](#footnote-ref-53)
53. המצפ"א הביא מס' בית לוי שהגי' בד' רש"י דלא ע"י פייס היו עובדין, וכ"כ השפ"א, ועיי"ש שכתב דהיינו דאם היו עובדין ע"י פייס, שפיר מצינו לידע מי יעבוד, דבכל יום יפיסו מי שיעבוד ביום שמיני ויפרוש ז' ויעבוד בשמיני, אלא כיון דלא ע"י פייס היו עובדין, לא ידעינן הי מיתרמי, ועיי"ש שהוכיח דאל"כ תיקשי דמאי פריך דאימא רגלים, הרי ברגלים ל"ה משמרות ומסתמא פייסו, ומי ידעינן הי כהן מיתרמי, (ועמש"כ בזה בע"א בהג' ר"א לנדא). [↑](#footnote-ref-54)
54. ועיי"ש דגריס בעלמא לא ניבע"ל פרישה וכו', והיא הגירסא שרמז רש"י לדחותה, וכתב דהיינו דבעלמא דאתי בלא משמר כגון ברגלים דכל המשמרות שוין לא בעי פרישה משום דלא ידע באיזה יום מיתרמי, אך בשאר ימות השנה תיבעי כל בית אב פרישה ז' ימים קודם זמנה דזמנה ל"ה אלא יום אחד וכו'. [↑](#footnote-ref-55)
55. גירסת רבינו אליקים ותור"י הלבן לאפוקי קרבנות דיומא איתניהו ויומא ליתניהו, ולפ"ז מתפרש שינויא דגמ' דכיון דאין להן זמן קבוע ואפשר שלא יבואו ביום זה, ע"כ ל"ד למילואים, והתור"י הלבן הק' שהרי תמיד הי' בכל יום, וכתב דמ"מ אינו קרוי דבר שקבוע לו זמן הואיל שהוא בכל יום ואין לו קביעות. [↑](#footnote-ref-56)
56. והעירו דכ"ה מבו' ממש"כ התו"י ותוס' הרא"ש דה"נ הו"מ לשנויי הכי לעיל אלא שלא הוצרך, וצ"ב דהרי לעיל פרכינן בהא דצוה היינו פרה דאימא צוה דקרבנות, והיאך הו"מ לשנויי דדנים דבר שקבוע לו זמן וכו', הרי גם פרה אין קבוע לה זמן, ובע"כ מדבריהם דעיקר שנויא דגמ' הוא דדנים דבר שאינו בא בכל יום מדבר שאינו בא בכל יום, לאפוקי קרבנות ציבור כתמידין דכל יומא איתניהו. [↑](#footnote-ref-57)
57. אך צ"ע דהרי תמיד הוי עולה ואינו בא לכפר, וא"כ אי"ז בכלל כפרה דקרבנות, וכ"כ הגבו"א בתו"ד דהא דלא פריך הגמ' דאימא שבת, הוא משום דאין במוספין שלו חטאת אלא ב' כבשים לעולה שאין באין לכפרה וקרא לכפר כתיב. [↑](#footnote-ref-58)
58. ובדעת תור"י הלבן צ"ל, דמודה רב ששת דשמיני רגל בפנ"ע, שהרי אף דס"ל דאין אומרים זמן מודה דהוי רגל בפנ"ע לענין פ"ר קש"ב, אלא דס"ל דאפ"ה אין אומרים בו זמן, וכ"ה מבו' להדיא בסוגיית הגמ' שם לעיל מינה דאף דתניא דא"ר יהודה דשמיני רגל בפנ"ע, מ"מ י"ל דאין אומרים בו זמן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-59)
59. בד' הרמב"ן בסוכה מ"ח א' מבו' דקאי רק על הא דשמיני רגל בפנ"ע לענין רגל, ולא קאי על הא דהוא רגל בפנ"ע לענין פ"ז קש"ב, ועיי"ש שהק' לפ"ז על פירש"י בהא דרגל בפנ"ע, ושמא י"ל בדעת רש"י דד' הירושלמי קיימי על עיקר הא דשמיני רגל בפנ"ע, ולא על הא דהוא רגל בפנ"ע לענין רגל. [↑](#footnote-ref-60)
60. וזה ניחא לרש"י לטעמי' דהא דברכה בפנ"ע היינו דמברכין את המלך, דלדעת ש"ר דהיינו דחלוק בהזכרה, בע"כ לפרש להא דרגל בפנ"ע בע"א, וכמש"כ הריטב"א בר"ה שם. [↑](#footnote-ref-61)
61. הרמב"ן בסוכה שם הק' ע"ז שאינו נקרא רגל בפנ"ע בשביל שאינו בכל מצוות הרגל שלו, שהרי לולב נוהג בראשון ואינו בשאר הימים בגבולין, ורגל פסח נמי חלוק במצה ומרור, ועיי"ש במשה"ק עוד ע"ז, וכן הק' המאירי שם, - וי"ל בדעת רש"י, דאף דמצינו מצוות שנאמרו ביום מסוים ואינן נוהגין בכל הרגל, מ"מ מצות סוכה שהיא נוהגת בכל הרגל, וכן מצות לולב במקדש שנוהגת בכל הרגל, הרי דהא דאינה נוהגת בשמיני עצרת הוא רק משום שהוא רגל בפנ"ע, דאם הי' מכלל הרגל הי' בו למצות סוכה והי' בו למצות לולב במקדש. [↑](#footnote-ref-62)
62. הרמב"ן בסוכה שם הק' ע"ז דמאי משמע ברגל בפנ"ע לינה טפי מהנך, דלשאר הפירושים ניחא דהוא נראה כרגל בפנ"ע ואין יושבין בו בסוכה ואין נוטלין בו לולב, או דהוא רגל בפנ"ע דעולה באבילות לז' ימים, ובדעת ר"ת י"ל דדין לינה הוא דין מסוים ברגל דהוא מחייב לינה, עמש"נ להלן פלוגתת רבוותא בזה, וזהו שאמרו דשמיני הוא רגל בפנ"ע לענין דין זה דהוא מחייב בפנ"ע בלינה. [↑](#footnote-ref-63)
63. ועיי"ש שכתב דאף למ"ד דגם בז' ימי החג כולן תשלומין זל"ז ואף חיגר בראשון מביא בשני, היינו משום דכתיב שבעת ימים תחוג לד' אלקיך וכתיב ולא יראה את פני ד' ריקם, ועיקר חיוב ראי' הוא בכל יום ויום, אך בשמיני דלא כתיב התם ומרבינן לי' מקרא דבחודש השביעי תחגו אותו והוי תשלומין להנך שבעה, הי' בדין דכל שאינו ראוי בראשון אינו ראוי בשמיני, ורק משום דהוא רגל בפנ"ע הוא מתחייב בראי' וחגיגה אף אם ל"ה ראוי בראשון. [↑](#footnote-ref-64)
64. אך בד' הרמב"ם בפ"א מחגיגה ה"ז ופ"ב ה"ה משמע להדיא דהחגר ביום ראשון פטור אף ביום השמיני, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-65)
65. הריטב"א שם נחלק ע"ז דכיון שעברו עליו ב' רגלים והגיע רגל שלישי ואין קרבנו בידו עובר בבל תאחר אף ביום הראשון, אך הריטב"א גופי' בר"ה ה' ב' כתב דאין עובר בבל תאחר בב' רגלים וחצי עד שיעברו עליו ג' רגלים שלימים, וכן דעת ש"ר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-66)
66. אך בד' הרמב"ם בפי"ד ממעה"ק הי"ג משמע דאינו עובר בבל תאחר עד שעבר עליו גם שמיני עצרת, וכמש"כ האו"ש שם. [↑](#footnote-ref-67)
67. צ"ב במש"כ דכל שירי החג הם מענין גזל מתנו"ע, ובסוכה שם כתב דהבו לד' רומז על ענין מתנו"ע, שהרי מזמור הבו לד' וכן המזמורים שהיו אומרים ביום ב' וג' וה' אינם מענין גזל מתנו"ע, אלא מענין ניסוך המים ושמחת החג, וכמש"כ כן בפירש"י בסוכה נ"ה א', וכ"כ המאירי שם מ"ז א' דכל מזמורים אלו הם מענין החג אם מענין שמחה אם מענין מתנו"ע ובשמיני על שם עצמו בלבד. [↑](#footnote-ref-68)
68. הגר"א במעשה רב כתב דהוא מזמור י"ב, ואמנם הנה לפ"ז אף שיר זה הוי מענין גזל מתנו"ע וכדכתיב בי' משוד עניים מאנקת אביונים וגו', ובדעת רש"י י"ל דהוא מזמור ו' למנצח בנגינות על השמינית שאינו מענין גזל מתנו"ע, והמחזו"ו בסימן שפ"ד כתב דב' מזמור כתיבי על השמינית ושמא חד נאמר בשמיני עצרת והשני על המילה. [↑](#footnote-ref-69)
69. צע"ג שהרי אף בשאר הימים היו אומרים מזמור שלם, ורק ביום ג' וד' דחוה"מ היו אומרים חצי מזמור בזה וחצי בזה, ועמד ע"ז הרש"ש בסוכה שם, ועמש"כ בזה הערול"נ שם נ"ה א', אך אי"ז במשמעות ל' התוס'. [↑](#footnote-ref-70)
70. מבו' דאלמלי הא דשמיני רגל בפנ"ע הוה חשבינן לי' כאחד מימי חוה"מ ולא כיו"ט ראשון, וכ"ה מבו' גם לשאר הדרכים בהא דשיר בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-71)
71. צע"ג דהבו לד' בני אלים הוא השיר של יום של חוה"מ, אך ביו"ט ראשון היו אומרים מזמור ע"ו, וא"כ אם הי' ביום השמיני חוזר חלילה היו אומרים מזמור של יום ראשון. [↑](#footnote-ref-72)
72. וי"ל בדעת רש"י, דאם ל"ה שמיני רגל בפנ"ע, הרי דאף דבזמן שבנה שלמה הבית בירכו ביום השמיני, מ"מ כיון דהו"ל אחד מימי הרגל, הי' נקבע זמן הברכה בכל הרגל, ורק משום דשמיני רגל בפנ"ע הוא דהוי זמן הברכה רק בשמיני. [↑](#footnote-ref-73)
73. והרוקח בפי' סדר התפילה אות קי"ז כתב דבפסח טעון לינה לילה אחד כדכתיב ופנית בבקר והלכת לאהליך, ובסוכות טעון לילה כל ימים ימים, וכ"כ המאירי בר"ה ה' א' בשם י"א. [↑](#footnote-ref-74)
74. אך צ"ב במש"כ התוס' דמשכח"ל דלא מייתי קרבן בו ביום כגון ששלח שלמיו אתמול וכו', והרי הביא שלמי חגיגה, וכנראה מכוון דבריהם שלא הביא קרבנות שאינם מכח הרגל, אלא הביא חגיגה שהיא מחמת הרגל, (והיינו משום דמרבינן לדין הלינה מהקישא דחג הסוכות לחג המצות, והרי דהוא מחמת הרגל), וגם צע"ג דא"כ מ"ט בעינן לרבויי דין לינה בחג הסוכות, ומה גרע משאר קרבנות דטעון לינה, וכנראה זהו שכתבו התוס' בסו"ד דאם טעון לינה כל ז' ימי הפסח ניחא הא דבעינן קרא דחג הסוכות טעון לינה, והיינו דקשיא להו כן דמ"ט בעינן קרא להא דחג הסוכות טעון לינה, הרי כל המביא קרבן טעון לינה. [↑](#footnote-ref-75)
75. המאירי בסוכה מ"ז ב' כתב בשם מקצת רבותיו דבכל יו"ט אינו טעון לינה אלא משום הבאת הקרבן, אך בשמיני עצרת טעון לינה אף בלא הבאת קרבן, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-76)
76. מבו' בדבריו שם דדין לינה דרגל הוא כל ז', והמהרש"א שם כתב לדעתו דהיינו רק כשהי' שם ביו"ט ראשון, אך כל שלא הי' ביו"ט ראשון אינו טעון לינה משום הרגל, אלא כשבא והביא קרבנו טעון לינה יום אחד משום הקרבן. [↑](#footnote-ref-77)
77. ויש להוסיף, דבד' התוס' בסוגיין ובכ"ד מבו' דדין לינה דקרבנות הוא אף כששלח קרבנו ע"י אחר ולא בא לעזרה, וזהו שכתבו דמשכח"ל דאין טעון לינה משום שלמי שמחה כששלח שלמיו אתמול, והרי דאם שלחם היום טעון לינה משום הקרבן, אף שלא הביאם הוא לעזרה, ולפ"ז מסתבר דאם רגל טעון לינה אף כשלא הביא קרבן, היינו אף כשלא נראה בעזרה, - אך לד' הרמב"ן והריטב"א דפשיטא להו דדין לינה דרגלים הוא רק כשנראה בעזרה, לכאו' ה"נ דין לינה דקרבנות הוא רק כשהביא קרבנו לעזרה, והרי בכל קרבן בעינן שיבא לעזרה ויהא עומד על גביו, כדתניא בסוטה ח' א', וכ"ה להדיא בתו"ד המאירי בסוכה מ"ז ב' דדין לינה הוא כל שבא למקדש לטעינת קרבן, וכ"ה גם להדיא בפי' הרש"ס לירושלמי ביכורים פ"ב ה"ג, ועיי"ש שכתב דעיק רדין לינה הוא כדי שיהא נראה שמוצא מנוס לכף רגלו שם וקשה לו פרישתו. [↑](#footnote-ref-78)
78. אך עיי"ש שכתב דהיינו רק כשהוא בירושלים כדי לאכול קדשים, אך אם הוא בירושלים לדבר הרשות כמו שאינו שם דמי. [↑](#footnote-ref-79)
79. נתבאר לעיל מש"כ התוס' דדין לינה הוא ביום שמביא חגיגתו, וצ"ע דא"כ הרי יוצא באכילת החגיגה ידי שמחה, ומ"ט הוצרכו לפרש דשלח שלמיו אתמול, - ולכאו' מוכח מדבריהם כמש"כ האו"ש בפ"ב מחגיגה ה"י בסו"ד והאבנ"ז באו"ח סימן תכ"ג סקי"ב לחדש דאין יוצאין באכילת חגיגה ידי שמחה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-80)
80. הטו"א בחגיגה י"ז ב' תמה ע"ז, דאף דכשהקריב שלמים אתמול א"צ להביא שלמי שמחה משום יום זה כיון דהם נאכלין לב' ימים, מ"מ צריך להביא שלמי שמחה היום משום הלילה דלהבא, דשמחה נוהג בלילות כבימים, כדמרבינן בפסחים ע"א א', - ולכאו' מוכח מד' התוס' דס"ל דלדין שמחה סגי בפעם אחת בכל יום והא דמרבינן לילה היינו שאם אכל בלילה יצא וכמו שנסתפק החזו"א בסימן קכ"ד לדף ע"א א' ובסימן קכ"ט סק"י ד"ה ויש לעי', - וצ"ל לפ"ז דמשה"ק התוס' דתיפו"ל דטעונין לינה משום שלמי שמחה, לא קאי על יום שמיני, שהרי מתקיים דין שלמי שמחה במה שאכל בליל שמיני, וא"צ להקריב שלמים ביום שמיני, אלא קאי על שאר הימים, כאשר כ"ה להדיא בד' התוס' בפסחים צ"ה ב' ובר"ה ה' א'. [↑](#footnote-ref-81)
81. בד' התוס' שהוצרכו לפרש דשלחן ע"י אחר, לכאו' הוא משום דבאו לפרש להא דילפינן דבעי לינה כל ז', דא"א להעמידה כשהביא שלמי שמחה אתמול, דמ"מ כיון שלן אתמול א"צ ללון היום, וע"כ הוצרכו להעמידה כששלח ע"י אחר והוא ל"ה בירושלים, דבכה"ג הוא חייב לינה היום, - ואמנם לדעת הסוברים דחיוב לינה ברגלים הוא כל ז', ניחא, דמשום שלמי שמחה ל"ה צריך ללון בכל הימים, אלא באותם הימים שהקריב שלמי שמחה. [↑](#footnote-ref-82)
82. השפ"א בר"ה ה' א' כתב דהתוס' בשאר דוכתי שלא כתבו כן הוא משום דס"ל דלקיום מצות שלמי שמחה צריך דוקא לשחוט שלמים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-83)
83. צע"ג מהא דתניא בספרי בפר' ראה דר' יהודה אומר דאינו טעון לינה וחכ"א ה"ה כעצים וכלבונה שטעונים לינה, והרי דלרבנן הוא טעון לינה יום אחד כעצים ולבונה ולר' יהודה אינו טעון לינה כלל, שו"ר מש"כ באבי עזרי פ"ג מביכורים הי"ד. [↑](#footnote-ref-84)
84. צע"ג, שהרי בסוכה מ"ז ב' פרכינן אהא דא"ר יהודה דשמיני טעון לינה שהרי ממעט דאת שאינו טעון ששה אינו טעון לינה, ואמרינן דלא אתי אלא למעוטי פסח שני דכוותי', ומוכחינן לה מהא דמודה ר' יהודה לדין לינה בביכורים, וזה דלא כמש"כ הרמב"ן דלר' יהודה ליכא דין לינה בביכורים, והא דשמיני טעון לינה הוא משום דטעון שבעה קרינן בי'. [↑](#footnote-ref-85)
85. בדעת התוס' בשאר דוכתי דלא הק' כן, י"ל דהיינו משום דדין לינה בסוכות ילפינן לה מפסח, וע"כ אם ל"ה שמיני רגל בפנ"ע ל"ה טעון לינה בשמיני, כיון דדין הלינה הוא ז' ימים דומיא דפסח, וכל הא דשמיני טעון לינה הוא משום דהוי רגל בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-86)
86. וזה לפ"מ שפירש דעיקר הא דשמיני רגל בפנ"ע לענין רגל דהיינו דהוא חייב בשמיני בראי' אף אם הי' פטור בראשון, ובכלל זה הוא דבכה"ג הוא חייב בלינה כשנראה בשמיני, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמה"ט אמרו דשמיני רגל בפנ"ע לענין פז"ר קש"ב ולא אמרו אף לענין לינה, והיינו משום דהוא בכלל מה שאמרו דהוא רגל בפנ"ע לענין רגל. [↑](#footnote-ref-87)
87. צ"ב דמ"ט בעינן בזה להא דהוי רגל בפנ"ע, הרי אף אם הי' מכלל חג הסוכות הי' טעון לינה כשהביא בו את קרבנות הרגל, וצ"ל דהוא משום דדין לינה בחג הסוכות ילפינן לה מחג המצות, וע"כ ל"ה לנו לחייב אלא בז' ימים, וכל הא דאיכא דין לינה אף בשמיני הוא משום דהוי רגל בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-88)
88. בד' הרמב"ן דלא ניח"ל לפרש כן, י"ל דהוא משום דס"ל כדעת הרמב"ם בפ"א מחגיגה ה"א דכל שנראה בעזרה ולא הביא עולת ראי' לא קיים כלל מצות ראי', וממילא דאף אי"ז ראי' בעזרה המחייבת לינה. [↑](#footnote-ref-89)
89. אך הרמב"ן שם כתב דאין לפרש כן ששלח עולתו בשביעי קודם שנתראה פנים בעזרה, שאין חובתה אלא בשעת ראי' דכתיב ולא יראו פני ריקם. [↑](#footnote-ref-90)
90. בס' חוקת היום תמה ע"ז מהא דתניא בתוספתא דילפינן לדין לינה בשמיני עצרת מדכתיב ביום עשרים ושלשה לחדש השביעי שלח את העם וילכו לאהליהם, והיאך אפשר דכל ישראל לא קיימו מצות ראי' בזמנה עד שמיני עצרת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-91)
91. אך בסו"ד כתב הרמב"ן דר' יהודה גופי' ס"ל דשמיני טעון לינה, ול"ד לפסח שני דאינו טעון לינה משום דאינו טעון ז', דשאני שמיני הוא תשלומין דראשון וטעון ז' קרינן בי'. [↑](#footnote-ref-92)
92. י"ל לדעתם דהא דמייתינן הכא מהא דמי שלא חג וכו', לאו היינו דמזה נלמד דשמיני טפל לעיקר הרגל, אלא היינו דמזה נלמד דלענין חגיגה הוי שמיני רגל אחד עם כל הרגל, ומה"ט הוא דהו"ל תשלומין דראשון, וכיון דהוא רגל אחד, ע"כ מסברא הו"ל טפל לעיקר הרגל, דהרי מעיקרא אמרינן דשמיני הוי טפל לעיקר הרגל, אלא שבאנו לדון דהוא רגל בפנ"ע ואינו טפל לעיקר הרגל, וע"ז הוא שאמרו דרק לענין פז"ר קש"ב הוי רגל בפנ"ע, אך לענין חגיגה חזינן דחשיב כרגל אחד, וממילא דהוא טפל לעיקר הרגל. [↑](#footnote-ref-93)
93. בעיקר מה שנקט הטו"א דאילו של אהרן הי' קרב גם על אחיו הכהנים, והיינו דדמי לפרו של אהרן דמכפר גם על הכהנים, תמה בס' שמועת חיים דמכ"ד מבו' דאילו של אהרן ל"ה מכפר על הכהנים, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-94)
94. ועיי"ש שכתב דאף דהיו שם ב' אילים, מ"מ כיון דהאיל השני הי' זבח אחר שפיר ילפינן מינה, והתו"י כתב דהיינו דפר ואיל אחד שוין הן לחטאות ודמי ליוהכ"פ ששניהן שוין לעולות, אך האיל השני הי' עולה, וצע"ג דבקרא בפר' תצוה נתפרש דאיל אחד הי' עולה ואיל אחד הי' שלמים, עיי"ש, אך התור"פ והריטב"א כתבו בשם ר"ת דמה שאמרו איל אחד, היינו האחד שהי' עולה, דהאיל השני שלמים הי', ודבריהם מתישבים למש"כ בשם ר"ת דהא דדנין פר ואיל דיוהכ"פ, היינו פר ואיל של אהרן, שהי' הפר לחטאת והאיל לעולה, וע"כ דנין לזה מהאיל דימי המילואים שהי' לעולה, אך התו"י לטעמי' שכתב בשם ר"ת דהא דדנים פר ואיל דיוהכ"פ הוא פר ואיל דמוספין, (וכמש"כ כן בספה"י לר"ת), שהיו שניהם עולות, ודנין לזה מפר ואיל דימי המילואים דשוין הן לחטאות. [↑](#footnote-ref-95)
95. בפי' רבינו אליקים כתב דאע"ג דבמילואים לא כתיב אלא עגל, מין פר מיהא קא חשיב ולא דייק בין עגל לפר. [↑](#footnote-ref-96)
96. ומש"כ התור"פ והריטב"א דהא דא"ר מאיר פר בן ג' שנים היינו אף בן ג' וה"ה בן ב', הוא דלא כפירש"י בר"ה י' א' דאין נקרא פר בפחות מג' שנים, ועמש"כ הר"ש בפרה פ"א מ"ב והרמב"ם בפ"א ממעה"ק הי"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-97)
97. ועיי"ש שכתב דזהו שכתב הריטב"א לעיל ב' ב' במש"כ בפירש"י דהא דפריך דאימא צואה קרבנות היינו בקרבנות ציבור, דהכי רהטא כולה סוגיין דבקרבנות צבור איירי ומשום דדמו למילואים, אשר קשיא שהרי היו במילואים עגל ואיל של אהרן, ובע"כ דאף הם היו קרבנות ציבור. [↑](#footnote-ref-98)
98. ואמנם הנה הרמב"ן בפר' שמיני שם כתב דהא דכתיב וכפר בעדך ובעד העם היינו דבקרבנותיו יכפר בעדו ובקרבנות העם יכפר בעדם, וכ"כ האבן עזרא והבכור שור והר"ח פלטיאל והדעת זקנים והרא"ש ורבינו בחיי שם, וכ"נ בירושלמי בריש פירקין דהיתה הכפרה לאהרן בפנ"ע, עיי"ש, - אך כבר הביאו מתו"כ בריש שמיני מכילתא דמילואים ה"ט דקרבנו מכפר על ידו ועל יד העם ויליף לה מהך קרא דועשה את חטאתך ואת עולתך וכפר בעדך ובעד העם, וכ"ה מוכח גם בפירש"י לקמן בע"ב דהי' מכפר גם בעד העם, ונתבאר להלן שם. [↑](#footnote-ref-99)
99. בספה"י לר"ת סימן תש"ע כתב בשם רשב"ם דלפ"מ שפירש דהא דדנין פר ואיל דיוהכ"פ, היינו דבין בחובת היום דיוהכ"פ הי' פר ואיל ובין במוספין הי' פר ואיל, הרי דמה שאמרו לאפוקי עצרת דב' אילים, היינו דבחובת היום דעצרת איכא ב' אילים, וגם במוסף דידי' איכא ב' פרים. [↑](#footnote-ref-100)
100. וכ"כ התוס' הרא"ש דלא מצי למימר לאפוקי עצרת דב' פרים נינהו, דחובת היום לצורך שתי הלחם ליכא אלא פר אחד, ולכאו' דבריו הם לפי' רשב"ם שהביא לעיל מינה דהא דדנים פר ואיל דיוהכ"פ היינו פר ואיל של אהרן הבאים לחובת היום. [↑](#footnote-ref-101)
101. צ"ע דאף דבמוספי דעצרת איכא איל אחד, הרי יש בהן פרים, ול"ד למילואים דהי' בהן פר אחד, וע"כ ליכא למילף לא לחובת היום דעצרת דהוי ב' אילים ולא למוספין דעצרת דהוו ב' פרים, וכמש"כ כן התור"פ גופי' לעיל מינה, וכ"כ הריטב"א בהמשך דבריו. [↑](#footnote-ref-102)
102. זה ניחא רק אי נימא דלמ"ד דיוהכ"פ איל אחד הוא לא קרב איל זה לחובת היום אלא למוספין, - אך עמש"נ להלן מכ"ד דקרב איל זה גם לחובת היום, ולפ"ז אין לפרש כן. [↑](#footnote-ref-103)
103. כ"כ גם הרמב"ן בפר' אמור כ"ג א' דכל המוספין לא נהגו במדבר, וכתב דהא דכתיב בפר' אחרי ט"ז ל"ד ויעש כאשר צוה ד' את משה, היינו שעשה כן במדבר, וכ"כ הרמב"ן גם בפר' פנחס (כ"ח ב') דלא קרבו מוספין במדבר, - וכבר תמהו האחרונים ע"ז דמשנה ערוכה במנחות מ"ה ב' דכל האמור בחומש הפקודים קרב במדבר, ועמש"כ בזה בס' כור לזהב על הרמב"ן בפר' אמור. [↑](#footnote-ref-104)
104. בס' גחלי אש סימן י"ג נדפס באסיפת זקנים למכילתין ח"ד הק' עמש"כ הריטב"א לקמן י"ב ב' דכל עבודות היום שהן בכל השנה כגון תמידין ומוספין אינם מה"ת בכה"ג, ורק עבודות המיוחדות ליוהכ"פ הם בכה"ג, מהא דכתיב בפר' אחרי ויצא ועשה את עולתו ואת עולת העם, והרי דאף עולת העם דלרבי היא מן המוספין הויא בכה"ג, ולמש"נ דהאיל הוי גם לחובת היום, ניחא, - אך באמת בלא"ה לק"מ, דהריטב"א שם לא כתב אלא דהתמידין הקריבים בכל יום הוו אף בכהן הדיוט, אך מוספי יוהכ"פ, אף שאינם לחובת היום אלא למוספין, מ"מ כיון דהוו קרבנות דיוהכ"פ ל"ה אלא בכה"ג. [↑](#footnote-ref-105)
105. ובדבריו נתחדש טפי, דלדעת רבי קרב איל העם רק לחובת היום ואינו בכלל המוספין, וזהו דקשיא לי' דמ"ט שנה בו הכתוב בחומש הפקודים, - אך הגר"א באדרת אליהו בפר' אחרי בליקוט כתב דאיל העם קרב לחובת היום ועולה גם למוסף, וכ"כ בחי' הגרי"ז בפ"א מעיוהכ"פ, ולפ"ז ניחא הא דשנה בו הכתוב בחומש הפקודים, ול"ד לפר של יוהכ"פ ושאר הקרבנות דאינם קרבים אלא לחובת היום ואינם מכלל המוספין. [↑](#footnote-ref-106)
106. אך כבר הביאו הברכ"י בסימן תקצ"א אות א' והערול"נ בר"ה שם דלהדיא מבו' בירושלמי בפ"ק דשבועות ה"ד דלכו"ע קרב שעיר ר"ח בר"ה. [↑](#footnote-ref-107)
107. לכאו' י"ל בזה, דדין הפרישה דמילואים הי' משום עבודת המילואים, ולא משום עבודת ר"ח שנזדמנה ביום השמיני, ומשום עבודת המילואים הרי ל"ה אלא שעיר אחד, - אך בד' התוס' מבו' דשפיר יש לצרף גם לעבודת ר"ח שנזדמנה ביום השמיני, וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' בד"ה אלא למ"ד (הב') דבמילואים נמי קרבו ב' פרים למוסף. [↑](#footnote-ref-108)
108. התוס' הרא"ש כתב דלדעת רש"י הדר בי' הגמ' הכא, דלא ילפינן פר ואיל דמוספין, אלא פר ואיל של אהרן, - אך הריטב"א כתב בשם ר"ת שהק' ע"ז דא"כ הול"ל אלא. [↑](#footnote-ref-109)
109. ומד' התוס' נראה דס"ל דהעגל ל"ה מכפר אלא בעד אהרן, וכמש"נ לעיל בהערה מד' הרמב"ן וש"ר בפר' שמיני, - אך השיח יצחק פירש לדבריהם דגם הוא מתכפר בו וגם העם מתכפרין בו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-110)
110. ועיי"ש שכתב דמד' התוס' שהק' כן נראה דס"ל לדעת המקשן גם פר כה"ג של יוהכ"פ הוי משל ציבור, וכאשר כ"נ משינויא דגמ' דמפרשינן גם להא דפר של יוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-111)
111. הריטב"א כתב דהעיקר כפי' בתרא דרש"י, והגבו"א תמה על פי' קמא שהרי בגמ' לקמן מפרשינן דקאי על עשה לך דחצוצרות, ובחצוצרות מאי כפרה שייך בהן. [↑](#footnote-ref-112)
112. בפי' רבינו אליקים משמע דקרא דפר החטאת אשר לו מגלה על קרא דבזאת יבא אהרן דהוא משלו, ולפ"ז ניחא דמזה נלמד דגם האיל הוי משלו, ועמש"כ בתור"י הלבן, וגם לפי דבריו ניחא. [↑](#footnote-ref-113)
113. בס' שלמי יוסף הביא מד' הבכור שור והדעת זקנים בפר' שמיני י' ד' דבני אהרן ביום משיחתם הי' דינם ככה"ג, וכ"כ החזקוני שם י' ו', ולפ"ז ניחא, והנה אמנם בחי' הגר"ח בפ"ב מביאת מקדש כתב דאין לומר דדינם ככה"ג, שהרי אמרו בזבחים ק"א א' דהיו אסורין באותו היום לעבוד באנינות והרי דאינם דינם ככה"ג דמקריב אונן, אך כבר עמד בזה החזקוני שם (י' י"ט) וכתב דלא נעשו ככה"ג אלא להחמיר ולא להקל. [↑](#footnote-ref-114)
114. ממש"כ בפירש"י דעבודת יוהכ"פ היא עבודה ראשונה "שהוטלה" על כה"ג, ועבודת המילואים היא עבודה ראשונה "שנעשית" ע"י כה"ג משמע דעבודת המילואים ל"ה עבודה המוטלת על כה"ג, אלא שנעשית ע"י כה"ג, - ושמא המכוון בזה, דאף דעבודת המילואים היתה מוטלת על אהרן, כדכתיב בקרא ויקרא ט' ז' ויאמר משה אל המזבח קרב אל המזבח ועשה וגו', מ"מ ל"ה זה מוטל עליו בתורת כה"ג, ומשא"כ בעבודת יוהכ"פ דהיא עבודה המוטלת על כה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-115)
115. בפי' רבינו אליקים הק' שהרי יש דברים הנעשים בשאר ימות השנה לפנים כגון פר העלם דבר של ציבור ושל משיח ושעירי ע"ז הנשרפין דטעונין הזאה על הפרוכת דהיינו לפנים ועל המזבח דהיינו מזבח הפנימי, וכתב לישב דקודם יוהכ"פ ראשון מיהא לא אירע אותו מעשה ונמצא דכה"ג עבד תחילה לפנים ביוהכ"פ, וצ"ב דמאי קשיא לי', הרי אף אם היו עבודות בהיכל קודם יוהכ"פ, מ"מ ביוהכ"פ הי' תחילה העבודה לפני ולפנים. [↑](#footnote-ref-116)
116. בפי' קדמון כתב דהא דדנין עבודה תחילה במקום וכו' היינו משום דאין כה"ג נכנס לקה"ק בשנה אלא ביוהכ"פ ואל אותו המקום ביוהכ"פ נכנס תחילה בכל השנה, וכן במילואים לא נכנס באהל מועד לעבוד אלא במלואים תחילה, ולפי דבריו ניחא דאף דמשה שימש בז' ימי המילואים, מ"מ אהרן לא נכנס לעבוד אלא במילואים. [↑](#footnote-ref-117)
117. ואמנם נחלקו בזה רבוותא, דהתוס' בעירובין ס"ב ב ד"ה ור' יוחנן ובכ"ד כתבו דריב"ל ור' יוחנן הלכה כריב"ל, וכ"כ הרא"ש בפ' אין בין המודר סימן י"א והריטב"א בקידושין כ"ב ב' ובפי' הר"ן בע"ז נ"ז ב', - אך הבה"ג בריש הל' ברכות כתב דהלכה כר' יוחנן, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תס"ד, - והרשב"א בעירובין פ"ו א' והרא"ש בפרק לולב וערבה בסימן א' הביאו הפלוגתא בזה. [↑](#footnote-ref-118)
118. בתשו' הרשב"א החדשות סימן צ"ז כתב החכם השואל דקי"ל כר"ל, דדייקינן כוותי' ממתניתין, ור' יוחנן גופי' אמר לי' אלא מר מהיכא יליף, וכ"כ בתשו' תשב"ץ ח"ג סימן קל"ז בתו"ד דאידחי הא דר' יוחנן דשתק לר"ל, - אך הרשב"א בתשו' שם סימן ק' השיב ע"ז דקי"ל כר' יוחנן וס"ל דשפיר ילפינן דבר שאינו מעכב מדבר המעכב וכן דעת ש"ר. [↑](#footnote-ref-119)
119. החזו"א בסימן קכ"ו סק"א כתב דר"ל דפריך הכי ס"ל דכיון דקרא דלעשות לכפר היינו יוהכ"פ, א"כ קרא דרבי עיכובא קאי גם אפרישה דיוהכ"פ, אך ר' יוחנן ס"ל דעיכובא לא קאי אלא אפשטא דקרא. [↑](#footnote-ref-120)
120. לגירסא שלפנינו מכדי כתיב ויקרא אל משה ביום השביעי וכו', נתפרש להדיא בגמ' דילפינן לה מיתורא, אך בד' התוס' וש"ר מבו' דל"ג לה, ובפי' רבינו אליקים ובתוס' גרסי "מאי ששת ימים" זה בנה אב, והתוס' הרא"ש כתב דלהספרים דגרסי הכי משמע דילפינן לה מיתורא, (אך הדרשות הר"ן שם גריס כן, ואפ"ה נקט דליכא יתור בקרא). [↑](#footnote-ref-121)
121. ועיי"ש שהוכיח כן דאל"כ מ"ט לא הוצרך משה פרישה במעמד הר סיני כשניתנו עשרת הדברות כמו שאנו מצריכין פרישה לכל הנכנס למחנה שכינה על איזה ענין שיהי', ובע"כ דמשה מצ"ע לא הי' טעון פרישה, - אך לדעת ש"ר צ"ל כמש"כ הרמב"ן בפר' יתרו י"ט י"ט דבשעת עשרת הדברות לא עלה משה אלא ראש ההר אל הערפל אשר שם האלקים ורק לאחר מתן תורה עלה שם, וע"כ ל"ה צריך פרישה קודם עשרת הדברות, כיון דבשעת עשרת הדברות לא נכנס למחנה שכינה. [↑](#footnote-ref-122)
122. וזה כמש"כ הריטב"א בר"ה ט"ז א' דכל מה שיש לו אסמכתא מן הפסוק העיר הקב"ה שראוי לעשות כן אלא שלא קבעו חובה ומסרו לחכמים, וה"נ הכא כיון שמצינו כן בסיני, אף דאין ללמוד מזה חובה לכה"ג ביוהכ"פ, מ"מ חזינן מהתם דראוי לעשת כן, וע"ז הסמיכו חכמים למצות הפרישה. [↑](#footnote-ref-123)
123. והנה אמנם בד' הר"ן מבו' דכהן הנכנס במחנה שכינה, אי"ז דוקא קה"ק, אלא הוא בכל מחנה שכינה, וזהו שהוצרך בדרוש ד' לפרש דילפינן מסיני להצריך פרישה לכל הנכנס למחנה שכינה "לעשות ענין מחודש בלתי תמידי", ולכאו' הוא משום דקשיא לי' דמ"ט לא ילפינן מינה דין פרישה לכהן המקריב שאר קרבנות, וע"ז כתב דדין הפרישה הוא כשנכנס לעשות ענין מחודש בלתי תמידי, וע"כ א"צ פרישה אלא לכה"ג ביוהכ"פ ולכהן השורף את הפרה דהוא ענין מחודש בלתי תמידי, (ולד' רבינו אליקים א"צ לזה, דדין הפרישה הוא רק בכה"ג ביוהכ"פ שנכנס לפני ולפנים), אך שריפת הפרה הרי ל"ה כלל במחנה שכינה, אלא בהר המשחה. [↑](#footnote-ref-124)
124. בדף מס' 1 נתבאר ללמוד מדבריו דהא דילפינן למצות הפרישה מסיני הוא אסמכתא בעלמא, וכמשמעות דבריו לעיל ב' א', דאם הוא ילפותא גמורה, הרי דזהו דבעי למילף מקרא דין פרישה מדאורייתא, דדין הפרישה מביתו שמא תמצא אשתו ספק נדה אינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-125)
125. וכבר אמרו עד"ז בירושלמי בפירקין דהא דר"י בן בתירא צריכא לדר' יוחנן דיליף לדין הפרישה מקרא, דאילו אמר בן בתירא ולא א"ר יוחנן הו"א יפרוש ממיטתו וישן לו בתוך ביתו. [↑](#footnote-ref-126)
126. וכאשר כ"ה למש"כ הריטב"א בתי' בתרא דטומאת ביתו לא שכיחא למעבד פרישה מכחה ורק אחר דאית לן פרישה ששה הוסיפו יום אחד מטומאת ביתו, והרי דאי"ז דין פרישה בפנ"ע משום טומאת ביתו, אלא הוא תוספת שהוסיפו על עיקר דין הפרישה. [↑](#footnote-ref-127)
127. החזו"א בסו"ס קנ"ו כתב די"ל דכיון דלר"ל בע"כ דדין הפרישה דפרה הוא מעלה בעלמא, דלא ילפינן מסיני אלא הנכנס למחנה שכינה, אפשר דעשו מעלה כעין מילואים דהוי פרישה ז' ימים, ובד' התוס' דלא ניח"ל בזה י"ל דהוא משום דלפ"ז נמצא דדין פרישה ז' ביוהכ"פ ובפרה לא שייכי זל"ז, ואי"ז במשמעות הדברים. [↑](#footnote-ref-128)
128. החזו"א בסו"ס קנ"ו הק' במש"כ התוס' דשמא ריב"ב כוותי' ס"ל, שהרי ליכא מאן דפליג על ריב"ב, וגם הרי הא דריב"ב אינו אלא טעם דמפרישין אותו מביתו, כמו שאמרו לקמן ו' א', אך עיקר דין הפרישה גם לריב"ב הוא ממילואים או מסיני או מעלה, והו"ל להתוס' למימר דר"ל דס"ל דילפינן לדין הפרישה מסיני ס"ל דמתניתין דבעי פרישה ז' ימים בפרה הוא כמ"ד דפוסל בפרה טבו"י דבועל נדה. [↑](#footnote-ref-129)
129. ואמנם בעיקר הך מילתא אם בועל נדה חשיב כטומאה שאינה יוצאת עליו מגופו, פליגי בה רבוותא, ויתבאר בעזה"י לקמן ו' א'. [↑](#footnote-ref-130)
130. אך הנה בד' התוס' משמע קצת דלא קשיא להו אלא לר"ל דעיקר הא דבעינן פרישה ז' ימים הוא משום טומאת ביתו, אך לר' יוחנן דבעינן פרישה ז' ימים ממילואים, ניחא להו הא דהפרישוהו באותם ז' ימים מביתו, אף דטבו"י כשר בפרה, והוה סגי להפריש מביתו ו' ימים, ושמא הוא משום דבפרישת כהן קודם יוהכ"פ בעינן להפרישו בכל הז' ימים מביתו וע"כ לא חילקו חכמים בדבר והצריכו כן גם בפרה, ורק לר"ל דכל עיקר הא דבעינן פרישה ז' הוא משום טומאת ביתו, קשיא להו להתוס' דל"ה לנו להצריך כן בפרה, ולפ"ז מתישבים ד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-131)
131. ומדוקדק בזה ל' הרמב"ם דבפ"א מעיוהכ"פ ה"ג כתב דמפרישין אותו מאשתו וכו שמא תמצא אשתו נדה ונמצא טמא ז' ימים "ואינו יכול לעבוד", ובפ"ב מפרה ה"ב כתב דמפרישין אותו מאשתו שמא תמצא נדה ויהי' טמא ז' ימים, ולא סיים דאינו יכול לעבוד, והיינו משום דבאמת הוא יכול לעבוד ביום השביעי דטבו"י כשר בפרה, אלא דאינו יכול ליכנס בפנים לקדש ידיו ורגליו. [↑](#footnote-ref-132)
132. ובפי' בתרא כתב דאפר פרה של משה לא כלה, והריטב"א כתב דהיינו דלהכי נקט חטאות שהיו שם לפי שלא היתה פרה שלא הי' שם משל משה, ועמש"כ בזה השיח יצחק באורך, ומש"כ הרש"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-133)
133. וגם למש"כ הגבו"א שהיו מערבין מכולן יחד, בע"כ דאי"ז משום דחיישינן שנעשו שלא כהוגן, דלזה ל"מ הא דעירב מכולן יחד, דלא מיבעיא אם הרוב נעשו שלא כהוגן דאף הכשר בטל ברוב, אלא אף אם מיעוט נעשו שלא כהוגן, ה"ז פוסל בתערובתו מדרבנן, כדתנן בפרה פ"ט מ"ז, ובע"כ דהוא משום כבוד הכהנים. [↑](#footnote-ref-134)
134. והנה אמנם בד' הר"י מלוניל משמע דלמ"ד דיליף לדין ההזאה ממילואים היו מזין אף בשבת, ונתבאר להלן, אך אכתי תיקשי לדעת ר"ל דההזאה היתה למעלה בעלמא ולא היו מזין בשבת, דהיאך יתישב הא דתנן דהיו מזין מז' פרות. [↑](#footnote-ref-135)
135. התוי"ט בפרה שם עמד בזה, וכתב דכיון דתנן שם מ"א דכל שבעת הימים היו מזין עליו, אע"ג דל"ה צריכין לשבע דברביעי לימי הפרישה ל"ה מזין ובשבת ל"ה מזין, כמש"כ הרע"ב שם, תני נמי הכא משבע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-136)
136. ואמנם בדבריו שם בד"ה הזאה כלל מבו' דגם יש מקום לומר דהצריכו הזאה שלא מפני חשש טומאה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-137)
137. וזהו שכתב הרמב"ם שם דאין מזין עליו אלא בשלישי ושביעי, אף דקי"ל דילפינן לדין הפרישה ביוהכ"פ ובפרה ממילואים כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, והיינו משום דדין ההזאה דילפינן מינה אינו אלא משום חשש טומאה, וע"כ א"צ להזות אלא שלישי ושביעי. [↑](#footnote-ref-138)
138. התוס' הרא"ש לקמן י"ד א' כתב דלמאן דיליף ממילואים בעי הזאה אף אם טומאה הותרה בציבור, ולכאו' הוא דלא כמש"כ הכא דגם למאן דיליף ממילואים הוי ההזאה משום טהרה, - וצ"ל דמ"מ כיון דילפינן ממילואים, נלמד מינה דהצריכה תורה הזאה לטהרו מטומאתו אף דטומאה הותרה בציבור. [↑](#footnote-ref-139)
139. ולפ"ז נמצא, דר' יוסי דס"ל לקמן ח' א' דלא היו מזין עליו אלא שלישי ושביעי בלבד, בע"כ דס"ל דלא ילפינן לדין ההזאה ממילואים אלא הוא מעלה בעלמא. [↑](#footnote-ref-140)
140. אך הגבו"א בסוגיין נקט דאף דלדעת ר' יוחנן הויא ההזאה מגזה"כ ולא משום חשש טומאה, מ"מ כיון דהוא טהור, הו"ל כטהור שנפלה עליו הזאה דטמאתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-141)
141. ואף דתנן בר"פ אלו דברים דהזאה אינה דוחה את השבת, ובפסחים צ"ב א' אמרו דבהזאה העמידו דבריהם במקום כרת, י"ל דהיינו רק בקרבן פסח שנזדמן דהוא טמא וצריך הזאה לטהרו, ובזה העמידו דבריהם, אך הכא דאיכא דין פרישה דאורייתא דלעולם הוא צריך הזאה בשבת, לא אסרו חכמים בזה. [↑](#footnote-ref-142)
142. בס' אשיחה בחקיך פרה סימן כ"ד כתב בזה בע"א, דרק לדעת ר"ל דדין הזאה היא משום חשש טומאת מת, ה"ז אסור בשבת משום דהוי כמתקן, וכמש"כ בפירש"י בפסחים ס"ה ב' (ד"ה הזאה), אך לדעת ר' יוחנן דהוא מגזה"כ, אי"ז אסור בשבת, ואף שאמרו בפסחים ס"ט א' דהזאה אסורה בשבת מגזירה שמא יטלנו ויעבירנו ד' אמות ברה"ר, י"ל למש"כ בפי' הר"ן בר"ה כ"ט ב' ובחידושיו במגילה ד' א' דלא גזרו בהזאה שמא יעבירנו אלא בפסח משום דהכל טרודין בפסחיהן ולא מדכרי לי', ויתבאר עוד בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-143)
143. אך כבר עמד השפ"א דבסוגיית הגמ' ביבמות מ"ו ב' ובכריתות ט' א' מבו' דהיתה ההזאה על העם, עיי"ש, והתו"י ביבמות שם כתב דפליגי בה תנאי התם דלר' יהושע היתה ההזאה על העם ולר"א היתה ההזאה על המזבח. [↑](#footnote-ref-144)
144. וצ"ל דהיינו, דהא דפריך ר' יוחנן לר"ל דהזאה בסיני מי הויא, היינו דאם עיקר דין הפרישה הוא מסיני הרי בפרישה ל"ה הזאה, ומ"ט תיקנו חכמים הזאה, אך לדידי' דדין הפרישה ביוהכ"פ נלמד ממילואים דהי' שם הזאה, הוי דין ההזאה בכלל דין הפרישה, וע"כ אף דבפרה ליכא דין פרישה מדאורייתא, מ"מ כיון דמדרבנן הצריכו בזה פרישה משום מעלה, הוי דין הפרישה כדין הפרישה דיוהכ"פ ונכלל בזה הזאה. [↑](#footnote-ref-145)
145. למש"כ התוס' הרא"ש דאותה של מילואים ל"ה משום טומאה והך דהכא משום חשש טומאה, ושֵם הזאה בעלמא ילפינן מיני', לכאו' זהו שאמרו דנכנסו מים תחת דם, דהזאה של מילואים דל"ה משום טומאה היתה בדם והזאה דהכא דהיא משום חשש טומאה היא במים, ומ"מ ילפינן מהתם שֵם הזאה. [↑](#footnote-ref-146)
146. הגבו"א הק' ע"ז דמדאמר לי' ר' יוחנן לר"ל בשלמא לדידי וכו' ולא אסיק אדעתי' הא דשני לי' מעלה בעלמא הוא, ואפ"ה לדידי' דיליף ממילואים ניחא לי', ש"מ דדרשא גמורה היא ולא אסמכתא, ובע"כ דהא דנכנסו מים תחת דם סברא מעליא הוא ומה"ת הכי הוא, - ובדעת התוס' צ"ל למש"כ הריטב"א בר"ה ט"ז א' דכל מה שיש לו אסמכתא מן הפסוק היינו דהעיר הקב"ה שראוי לעשות כן אלא שלא קבעו חובה ומסרו לחכמים, וזהו דהוה ניח"ל לר' יוחנן הא דבעי הזאה, משום דנלמד מן הפסוק שראוי לעשות כן, וכיון דאי"ז חיוב דנתפרש בקרא, אלא דנלמד מקרא דראוי לעשות כן, ע"כ אמרינן בזה נכנסו מים תחת דם, ולא קשיא לי' אלא לדעת ר"ל דליכא קרא להכי, דמ"ט הצריכו חכמים הזאה. [↑](#footnote-ref-147)
147. וכ"כ התו"י ביבמות מ"ו ב' דקודם מתן תורה היו מזין מן הדם לטהר, עיי"ש, וכ"כ החזקוני בפר' שמיני י' ט"ז ובפר' בהעלותך ח' ז' דנטהרו ע"י שמן המשחה והדם, והביא למה שאמרו הכא דנכנסו מים תחת דם. [↑](#footnote-ref-148)
148. וכ"נ להדיא בפס"ז פר' תצוה שאמרו דהוא צווי לדורות שיהיו מפרישין כה"ג שבעת ימים קודם יוהכ"פ ומחנכין אותו בעבודה, דתנן ז' ימים קודם יוהכ"פ מפרישין כה"ג וכו', ובפס"ז פר' צו אמרו דכל ז' הימים הי' משה מחנך את אהרן ואת בניו כדרך שישראל היו עושין בכל שנה ז' ימים קודם ליוהכ"פ היו מפרישין כה"ג מביתו, - והעירו דבסדר העבודה אתה כוננת אמרו תחת אהרן מגזעו יעמו כה"ג וכו' תורת מעשה ועבודת היום שבעה ימים בזבולנו ילמוד ומזין עליו שלישי ושביעי, ומשמע דעיקר דין הפרישה הוא כדי ללמדו תורת מעשה ועבודת היום, וכ"נ בפי' הראב"ד לתו"כ מכילתא דמילואים פר' א' ה"ז, ז"ל, ומה יש בה דוגמא ליוהכ"פ לפרישת ז' לכה"ג והוא עובד בידיו בכל ז' ימי הפרישה כדי להיות רגיל בעבודה כמו שעשה אהרן בז' ימי המילואים שהי' רואה ומסייע למעשה כדי להרגיל את ידיו, עכ"ל, אך התו"י ותוס' הרא"ש לקמן ו' א' כתבו דהא דעובד הכה"ג בז' ימי הפרישה אינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-149)
149. אך התוס' הרא"ש כתב דמש"כ בפירש"י דהוא מעלה בעלמא, הוא לפ"מ דילפינן לה מעיקרא מדכתיב בזאת יבא אהרן אל הקדש, אך לפ"מ דילפינן לה מדכתיב כאשר עשה ביום זה, יליף אף לפרישה דפרה מקרא, והק' ע"ז דא"כ מאי פריך מאי ואומר, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-150)
150. צ"ב שהרי בברייתא תני בסתמא לעשות אלו מעשה פרה לכפר אלו מעשה יוהכ"פ, והיאך נימא דהא דילפינן דזהו מעשה יוהכ"פ הוא ילפותא גמורה והא דילפינן אלו מעשה פרה הוא אסמכתא בעלמא, - אך בד' התוס' הרא"ש מבו' דהיינו משום דהא דאיצטריך הך ברייתא למילף מעיקרא מקרא דבזאת יבא אהרן דהוא בענין דמילואים, היינו משום דכל הא דמצינו למילף מקרא דכאשר עשה הוא רק אחר דגלי קרא דבזאת יבא אהרן, וע"כ ליכא למילף מינה אלא לדין הפרישה דיוהכ"פ, ובע"כ דהא דילפינן מינה דין הפרישה דפרה הוא אסמכתא בעלמא. [↑](#footnote-ref-151)
151. זה ניחא לטעמי' לעיל ב' א' דעיקר הא דיליף ר' יוחנן מקרא דכאשר עשה הוא ילפותא גמורה, אך לד' התוס' בסוגיין דאי"ז אלא אסמכתא, בע"כ דהא דר' יוחנן מתני חדא היינו דליכא אף אסמכתא בקרא לדין הפרישה דפרה. [↑](#footnote-ref-152)
152. אך בפי' רבינו אליקים משמע דמשמעותא דקרא דכאשר עשה ביום הזה ציוה ד' לעשות לכפר עליכם הוא דהוי אפי' לדורות, וכ"נ בד' התו"י. [↑](#footnote-ref-153)
153. המהרש"א בח"א כתב לפרש דר' נתן ור"מ בן חרש ס"ל כר"ע ובאו לפרש טעם הא דביום הז' שניתנה התורה קרא למשה קודם שקרא לכל ישראל, דלר' נתן הוא כדי למרק אכילתו שבמעיו באותו זמן הקדימה, ולר' מתיא הוא כדי לאיים עליו באותו זמן קדימת קריאתו לכל ישראל. [↑](#footnote-ref-154)
154. הריב"ש שם כתב דמה שאומרים בתפילה זמן מתן תורתינו, הוא כמ"ד דבו' בו ניתנה תורה, וכ"כ המג"א בר"ס תצ"ד, - אך החק יעקב שם סק"א כתב דאף למ"ד דבז' ניתנה תורה אומרים זמן מתן תורתינו, משום דהוא יום נ' לספירה, ולא תלה הכתוב חג שבועות אלא ביום נ' לספירה, והריב"ש והמג"א דלא ניח"ל בזה, הוא משום דס"ל דניתנה תורה ביום נ"א לספירה, עיי"ש בדבריהם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-155)
155. לכאו' י"ל עוד, דאף דקי"ל דבו' ניתנה תורה לישראל, לא קי"ל כריה"ג דהיתה הפרישה משום דנכנס למחנה שכינה, אלא כר' נתן היתה הפרישה כדי למרק אכילה ושתי' שבמעיו, דלדידי' לא ילפינן לדין פרישה מסיני, וגם י"ל דקי"ל כר"מ בן חרש דהיתה הפרישה כדי לאיים עליו וכו' למש"כ הריטב"א דלדידי' לא ילפינן לדין הפרישה מסיני. [↑](#footnote-ref-156)
156. המרומי שדה כתב דכ"ה גם בפירש"י בחגיגה ה' ב' דכל קריאה השמעת קול היא, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאי מברכין ברכת התורה על הרהור אף למ"ד דהרהור כדיבור, משום דכתיב כי שם ד' אקרא וקריאה ודאי אינה בהרהור. [↑](#footnote-ref-157)
157. בד' הריטב"א בזה צ"ע, דממש"כ דבקריאה שומעין כל ישראל כשקורא אותו אבל קול הדיבור ל"ה שומעין, משמע כמש"כ התורי"ד דל"ה שומעין אלא את קול הקריאה, אך ממש"כ דבקרא דויקרא אל משה וידבר ד' אליו היו שומעין את קול הדיבור מבו' כמש"כ המהרש"א דהיכא דכתיב לשון קריאה היו שומעין את הדיבור. [↑](#footnote-ref-158)
158. אך זה דלא כמש"כ הריטב"א דבהך קרא דכתיב ל' קריאה היו שומעין קול הדיבור ואפ"ה הוי בבל יאמר, ודברי הח"ח הם כמש"כ בפירש"י בריש ויקרא דבהדיבור שבהך קרא ל"ה יוצא הקול חוץ לאהל. [↑](#footnote-ref-159)
159. ויש להוסיף, בד' המהרש"ל והדינא דחיי על הסמ"ג לאוין ט' מבו' דכל הא דהרי הוא בבל יאמר הוא רק כשאמר לו ביחידי, אך כל שלא הי' ביחידי, אף שלא הי' באפי תלתא אינו בבל יאמר, וזה דלא כמש"כ השאילתות שם כתב דרק כשאמר לו באפי תלתא אינו בבל יאמר, - ולהנ"ל היינו משום דהשאילתות לטעמי' דאיירי בדבר שיש בו משום רכילות, וע"כ לא הותר אמר אלא כשאמר לו באפי תלתא דהוי כמו שאמר לו לך אמור. [↑](#footnote-ref-160)
160. צ"ב דאם כל הא דהוא בבל יאמר הוא בדבר דיש בו משום רכילות, היאך ילפינן לה מדיבור הקב"ה למשה, וצ"ל דילפינן מהתם דכשאומר לו סתמא ל"ה כאומר לך אמור, וממילא דכל דיש בזה משום רכילות הוי בבל יאמר. [↑](#footnote-ref-161)
161. ובביאור מהרש"ל על הסמ"ג לאוין ט' כתב דהיינו דאמר לו הקב"ה כל הדברים שאני אומר באהל מועד שהוא ביחידי יהיו לפניך בלאו אמור עד שארשה אותך לדבר, והכנה"ג בדינא דחיי שם הוסיף לפרש דהיינו דמדקאמר לו הקב"ה לאו אמור ומיד אמר לו דבר אל בני ישראל, ודאי שכך אמר לו, כל הדברים הנאמרים בסוד לאדם יחידי הם בלאו אמור אפי' בלא צווי האומר, זולתי כאן שאני מרשה אותך לאמרם. [↑](#footnote-ref-162)
162. לכאו' י"ל דרק העשיות עצמן הכתובות במילואים מעכבות, אך סדרן אינו מעכב, וע"כ אין סדר לבישת הבגדים מעכב אף למ"ד דכל הכתוב בהן מעכב. [↑](#footnote-ref-163)
163. בס' מנח"א כתב דנפ"מ בזה דכ"ז שלא זרק אומרים לו להביא קרבן אחר, וע"ז מה שאמרו במנחות ס"ד א' דאם שחט כחושה אומרים לו הבא שמינה לכתחלה ושחוט ואפי' בשבת, ועיי"ש במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-164)
164. אמנם הנה מכ"ד מוכח דהסמיכה הויא מדיני הקרבן, עמש"כ בזה בס' מנח"א, ולפ"ז ודאי דגם למ"ד דלא כיפר עשה דסמיכה איכא גריעותא בהקרבן כשלא סמך. [↑](#footnote-ref-165)
165. אמנם הנה בפירש"י במנחות צ"ג ב' פירש ג"כ להא דלא כיפר דהיינו דלא כיפר מן המובחר, והתם ליכא לה"ט, ובע"כ דס"ל לרש"י דפי' זה הא העיקר. [↑](#footnote-ref-166)
166. ואמנם יש להעיר בזה ממש"כ התוס' ללמוד מהך קרא דוהי' לך למנה דהקטרת האימורים אינה מעכבת, דהיאך נלמד מזה דאינה מעכבת בסדר המילואים, ועמש"כ בזה בס' שלמי יוסף לעיל בסוגיין ובס' יד הלוי. [↑](#footnote-ref-167)
167. והיינו שהרי עבודת היום השמיני עצמה ל"ה מעכבת בהחינוך דהמילואים, שהרי נתחנכו אהרן ובניו קודם שעבדו ביום השמיני, וכ"ה מבו' להדיא בד' התו"י והתוס' הרא"ש לעיל בסוגיין שכתבו דהא דלא אמרו דהקטרה איכא בינייהו הוא משום דלא שייך לגבי אהרן דלא שימש בז' ימי המילואים, אף ששימש אהרן ביום השמיני, וא"כ לכאו' הדין נותן דה"נ פרישת ז' דהיא לצורך עבודת היום השמיני אינה מעכבת בהחינוך דהמילואים. [↑](#footnote-ref-168)
168. ועיקר הך מילתא דדין הפרישה הוא משום עבודת היום השמיני, יש לסייע לזה גם מסוגיין, וזה ממה שאמרו דפרישת ז' אינה מעכבת לדורות, ואם דין הפרישה הוא לצורך חינוך הכהנים, לכאו' אי"ז ענין לדין הפרישה לעבודת יוהכ"פ דאינה מעכבת, וי"ל. [↑](#footnote-ref-169)
169. צ"ב דלמש"כ התוס' הרא"ש גופי' במה שאמרו לעיל בסמיכה דלדורות מנ"ל דלא מעכבא, דהוא משום דשנה עליו הכתוב בכמה מקומות, הרי דבפרישת ז' דלא שנה עליו הכתוב, ל"ב קרא להא דלא מעכבא, והא דמייתינן לה ממתניתין, הוא משום דהי' מקום לומר דאדרבה כיון דילפינן דין פרישת ז' ממילואים נימא דהוא בכלל הדברים המעכבין במילואים וה"נ ה"ז מעכב אף לדורות, וע"ז מייתינן ממתניתין דאי"ז מעכב לדורות, (וכמש"כ הראשונים לעיל ג' ב' דלא ילפינן עיכובא ממילואים), וממילא דלדעת ר' חנינא אף אי"ז מעכב במילואים. [↑](#footnote-ref-170)
170. וזה מתישב למש"כ הריטב"א לקמן בסוגיין בדרך קמא דלמ"ד דדבר שאינו מעכב לדורות אינו מעכב בהן, לא דריש לקרא דככה דהוא עיכובא, ונתבאר להלן, ולפ"ז הרי דהא דדבר המעכב לדורות מעכב בהן, היינו משום דכ"ה דה"ז מעכב לדורות אף ה"ז מעכב במילואים [↑](#footnote-ref-171)
171. והא דמייתינן להא דאי"ז מעכב לדורות מהא דתני מתקינין ולא תני מפרישין, אף דלמ"ד דכל הכתוב בהן מעכב בהן ה"ז מעכב לדורות והא דתני מתקינין היינו מפרישין, היינו משום דלמ"ד דכל הכתוב בהן מעכב בהן בע"כ לדחוק דהא דתני מתקינין היינו מפרישין, אך למ"ד דדבר שאינו מעכב לדורות אינו מעכב בהן אין לנו להוציא מתניתין מפשטה ומפרשינן למתניתין דאין מפרישין את השני, ומינה נשמע דליכא מקור מקרא דפרישת ז' מעכבת לדורות. [↑](#footnote-ref-172)
172. אך הגבו"א לקמן י"ב א' נקט דעיקר החינוך הוי ע"י העבודה, אלא דכיון דכל העבודות כשרות בכה"ד כמו בכה"ג ליכא הכירא דחינוך ע"י עבודה לחוד אא"כ איכא נמי לבישה בהדה, דכיון דלובש ח' לעבודה ניכר שהוא כה"ג ומתחנך ע"י עבודה זו, וזהו דתלה רחמנא להחינוך במילוי ידים משום דא"א לעבודה בלא לבישת ח' בגדים, אך מ"מ עיקר החינוך בעבודה לחודה תליא, ועד"ז ובע"א כתב בחי' שבסו"ס מקו"ח בכריתות ו' א', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-173)
173. המרכה"מ בהל' כלהמ"ק שם הק' ע"ד הרמב"ם שהרי דעתו שם פ"ח הי"ב ובסוף הל' כלאים דלא הותר כלאים בבגד"כ אלא בשעת עבודה, וא"כ היאך הותר ריבוי בגדים בלא עבודה, הרי עובר משום כלאים, וכתב דצ"ל דכיון שציותה תורה ריבוי זה וא"א לו לעבוד תוך שבעה הרי דרך הכשרו בכך ומצות ריבוי ללבוש ולפשוט כלאים, ועד"ז כתב הגבו"א בסוגיין דגזה"כ הוא שיהא ריבוי זה בח' בגדים אף דיש בהן כלאים, - אך למש"כ הגר"ח שם א"צ לזה, דכל הא דלא הותר כלאים שלא בשעת עבודה הוא משום דאין ע"ז שם לבישת בגד"כ, כמש"כ הגר"ח שם, וע"כ הוא דבריבוי בגדים דע"י שלובשם לשם ריבוי חל ע"ז שם לבישת בגד"כ, הותר בזה איסור כלאים. [↑](#footnote-ref-174)
174. ועיי"ש שהוסיף דהרי למ"ד דכל הכתוב בהם מעכב וריבוי ומשיחה מעכבי, נמצא דלא כיהנו אהרן ובניו בז' ימי המילואים והו"ל זרים, ואף למ"ד דדבר שאינו מעכב לדורות אינו מעכב מ"מ לכתחילה ל"ה רשאים לעבוד עד אחר ריבוי ומשיחה כל ז' ימים. [↑](#footnote-ref-175)
175. והביאו דכ"נ ממש"כ רבינו בחיי בשלהי פר' צו ח' ל"ג דמשה שימש כל ז' ימי המלואים "וחינוך כהונתו של אהרן ע"י משה היתה". [↑](#footnote-ref-176)
176. בחי' הגרי"ז בפר' תצוה כ"ט ל' כתב לפרש בזה הא דכתיב התם שבעת ימים ילבשם הכהן וגו' אשר יבא אל אהל מועד לשרת בקדש, ונקט קרא לעבודת יוהכ"פ, אף דעיקר דין ריבוי ז' הוא לענין עיקר דן כהונה גדולה, ומשום דהנפ"מ בדין ריבוי ז' הוא רק לענין דין עבודת יוהכ"פ, אך בפירש"י שם פירש להא דכתיב אשר יבא אל אהל מועד, דהיינו אותו כהן המוכן ליכנס לפני ולפנים ביוהכ"פ וזהו כה"ג שאין עבודת יוהכ"פ כשרה אלא בו, ומשמע דהא דכתיב אשר יבא אל אהל מועד הוא לפרש דדין ריבוי ז' הוא בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-177)
177. אך המהר"י קורקוס שם כתב גם בד' הרמב"ם דל"ב ריבוי ז' ומשיחה ז' אלא לעבודת יוהכ"פ, והביאו הכס"מ שם, - והמנ"ח במצוה ק"ז הק' ע"ז ממש"כ הרמב"ם שם דבדיעבד עבודתו כשרה הואיל ונתרבה או נמשח פעם אחת, ובעבודת יוהכ"פ הרי כשר בדיעבד גם בלא ריבוי ומשיחה כלל, כמש"כ הרמב"ם בפ"א מעיוהכ"פ ה"ג, - ולמש"כ הליקוטי הלכות לקמן י"ב א' דכל הא דכשר בעבודת יוהכ"פ בלא ריבוי ומשיחה הוא בכהן המתמנה תחת כהן שאירע בו פסול, ונתבאר להלן, ניחא. [↑](#footnote-ref-178)
178. והנה אמנם בפירש"י בד"ה אין לי מבו' דגם אם הי' ריבוי ז' ומשיחה ז' מעכבין, ל"ה זה מעכב אלא בעבודת יוהכ"פ, והוא מוכרח כן לטעמי' דריבוי הוא ע"י עבודה, ואפ"ה בעינן קרא ללמד דריבוי ז' אינו מעכב, והרי דגם אם הי' ריבוי ז' מעכב הי' בידו לעבוד קודם ריבוי ז', - ונראה דהיינו משום דאף אם היו מעכבין ל"ה מעכבין בעיקר שֵם כה"ג, שהרי בתו"כ בפר' אמור ילפינן מקרא דאיסורי כה"ג נוהגין בו אף בלא ריבוי ז' ומשיחה ז', והרי דתורת כה"ג עליו, אלא דלהכשר כה"ג לעבודה בעינן ריבוי ז' ומשיחה ז', אך מ"מ כיון דגם קודם לכן תורת כה"ג עליו, הוי דינו בח' בגדים ואי"ז יתור בגדים, וע"כ עבודתו כשרה בתורת עבודת כה"ד, אך עמש"נ להלן מד' כמה מקמאי דמבו' דלהס"ד דריבוי ז' ומשיחה ז' מעכבין אף ל"ה נוהגין בו איסורי כה"ג, ולפ"ז לא א"ש. [↑](#footnote-ref-179)
179. ואף לדעת הסוברים דבדיעבד היא כשרה בכה"ד, מ"מ י"ל דכיון דלכתחילה בעינן כה"ג, אף בעינן ריבוי ז' ומשיחה ז'. [↑](#footnote-ref-180)
180. בתוספתא שקלים פ"ג הט"ז תניא דכה"ג אין נכנס לעזרה לעבודה אא"כ נמשח ז' ונתרבה ז', והחס"ד שם כתב דמזה מקור לד' הרמב"ם דאין כה"ג עובד בכל עבודות, - ולמש"כ המהר"י קורקוס והגר"ח בדעת הראב"ד דהא דבשאר עבודות ל"ב ריבוי ז' ומשיחה ז' הוא משום דא"צ לעבודתם כה"ג, י"ל דהא דתני דכה"ג אינו נכנס לעבודה וכו' היינו כשהוא עובד בתורת כה"ג, אך למש"כ הרדב"ז דרק בעבודת יוהכ"פ דחמירא בעינן ריבוי ז' ומשיחה ז', אך לשאר עבודות ל"ב ריבוי ז' ומשיחה ז' אף לעבוד בתורת כה"ג, קשיא מד' התוספתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-181)
181. הגבו"א בסוגיין בתו"ד כתב דאף קודם ריבוי ז' ומשיחה ז' מקריב אונן, - אך דבריו קיימי למש"כ שם דל"ב ריבוי ז' ומשיחה ז' לא לעבודת יוהכ"פ ולא לשאר דיני כה"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-182)
182. בס' חוקת היום נסתפק אם הפסיקו יום אחד באמצע, אם בעינן שיחנכוהו עוד ז' ימים רצופין, ועיי"ש שכתב דמסתברא מילתא דלא שייך משיחה אחר משיחה, וכיון דכבר נמשח יום אחד, דמשיחת ז' אינה מעכבת, אין חוזרין ומושחין אותו, וה"נ הוא בריבוי בגדים דאיתקש משיחה לריבוי. [↑](#footnote-ref-183)
183. י"ל דאזיל לטעמי דמשמעות דבריו דבזמן דיש שמן המשחה משיחה מעכבת ולא סגי בריבוי בגדים לחוד, וה"נ לא סגי במשיחה לחוד ובעינן אף ריבוי בגדים. [↑](#footnote-ref-184)
184. לכאו' מכוון דבריו דהרי אף דבעינן לכתחילה ריבוי ז', מ"מ ל"ב שיהא לבוש באותם ז' ימים כל היום וסגי במה שלבש שעה אחת בכל יום, וא"כ כיון דמרבינן דסגי ביום אחד פשיטא דסגי אף בשעה אחת, - ובס' חוקת היום הוסיף דלדעת רש"י דריבוי בגדים הוא רק בשעת עבודה, הרי כיון דא"א שיעבוד כל היום בלא הפסק, בע"כ דסגי בשעה אחת מן היום, ויש לפקפק בזה למש"כ הגר"ח בדעת רש"י דסגי כשהוא לובש לעבודה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-185)
185. הגבו"א כתב דבלא ד' רש"י י"ל דלעבודת יוהכ"פ ל"ב משיחה או ריבוי בגדים, וכל הא דבעינן משיחה או ריבוי בגדים הוא לשאר דיני כה"ג, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-186)
186. אך בד' הר"ח והמאירי לקמן שם מבו' דנידון הסוגיא שם הוא מדינא דריבוי בגדים, וכ"נ בד' הרמב"ן במכות י"א א' ובפר' אחרי ט"ז ל"ב, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-187)
187. ועיי"ש שכתב דלא נתרבה מקרא דל"ב ריבוי בגדים אלא בכהן המתמנה תחת כהן שאירע בו פסול, אך כשממנים כה"ג אינו כשר לעבודת יוהכ"פ אלא ע"י משיחה או ריבוי, - ובזה מתישב מש"כ בפירש"י לפרש להברייתא הכא לענין עבודת יוהכ"פ דלא תיקשי ממה שאמרו לענין עבודת יוהכ"פ דעבודתו מחנכתו. [↑](#footnote-ref-188)
188. בפירש"י בפר' תצוה כ"ט ל"ה מבו' דהא דהוי עיכובא, אי"ז משום דלישנא דככה משמע עיכוב, אלא הוא משום דשנה בזה הכתוב וכפל לעכב, אך בפירש"י ביבמות ק"ד א' (ד"ה חליצתה כשרה) ובסוטה ל"ג א' (ד"ה לדבר שהוא מעשה) מבו' דלישנא דככה משמע עיכוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-189)
189. ולדרך קמא צ"ל דל"ב קרא להכי דאם לא הקריב כלל אחד מקרבנות המילואים ה"ז מעכב, וכמש"כ החזו"א בסימן קכ"ו סק"ג דמסברא כל ענין המילואים אחד הוא ומעכבין זא"ז, ורק בדברים שמצינו דאין מעכבין לדורות, הוא די"ל דגם במילואים אינם אלא למצוה ולא לעכב. [↑](#footnote-ref-190)
190. האבי עזרי בפ"ד מביהב"ח כתב בדעת רש"י דלא פירש כן, דהוא משום דאף דקרא דככה כתיב בפר' תצוה, מ"מ קאי על כל מה דבעינן מדין המילואים, וע"כ אף דפרישת ז' לא כתיבא אלא בפר' צו, מ"מ כיון דהיא מדיני המילואים, שהרי לדורות בחינוך כה"ג א"צ פרישת ז', ה"ה נכללת בצוואת המילואים וקאי ע"ז קרא דככה, ובע"כ דמכוון הגמ' הוא על נתינת או"ת לתוך החשן, דהוא דין הנוהג בכל לבישה דכה"ג ואינו מדיני המילואים, ואי"ז נכלל בצוואת המילואים ולא קאי ע"ז קרא דככה, וע"ז משני דילפינן מקרא דה"ז מעכב, ודלפ"ז נמצא דהא דכתיב בפר' צו נתינת או"ת לתוך החשן הוא משום דין המילואים, - והעירו בעיקר מש"כ דפרישת ז' היא מדיני המילואים, דלכאו' הוא דלא כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל ב' ב' דדין הפרישה ז' הי' משום עבודת היום השמיני, ועמש"נ בזה לעיל בסוגיין. [↑](#footnote-ref-191)
191. התורי"ד כתב על פירש"י דלא נ"ל, ובטעם הא דלא ניח"ל בפירש"י כתב האבהא"ז בפ"ד מביהב"ח ה"א בהשמטות דהוא מתרי טעמי, חדא, משום דלא הוזכר בהסוגיא מקודם ענין או"ת, ואם מכוון הגמ' לאו"ת הו"ל לפרש, אך פרישת ז' הוזכר בסוגיית הגמ' לעיל, ועוד, דאם הנידון הוא לגבי או"ת, היאך ילפינן דה"ז מעכב מדכתיב ושמרתם את משמרת ד' או מדכתיב כי כן צויתי, דמנ"ל למילף מזה על האו"ת, הרי בקרא כתיב ופתח אהל מועד תשבו וגו' ושמרתם וגו' כי כן צויתי, והא דכתיב ושמרתם וכי כן צויתי לא קאי על כל הפרשה, אלא על דין פרישת ז'. [↑](#footnote-ref-192)
192. הכס"מ בהל' ביהב"ח שם כתב גם בדעת הרמב"ם דל"ה כתב שם המפורש בבית שני, ומש"כ דהיו שם או"ת הוא משום דקורא או"ת לחושן בדרך השאלה, והאבהא"ז שם תמה ע"ז דלהדיא מבו' בד' הרמב"ם בהל' כלהמ"ק דגם כתב שם המפורש הי' בבית שני, וכל הא דל"ה שואלין באו"ת בבית שני הוא לפי שלא הי' שם רוח הקדש, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' שהוצרכו לפרש למה שאמרו דלא היו שם או"ת דהיינו שלא היו משיבין לנשאלין בהן. [↑](#footnote-ref-193)
193. בס' יד הלוי כתב די"ל דלדעת רש"י והראב"ד א"צ ליתן האו"ת לתוך החשן משום דין העבודה אף לכתחילה, כיון דאי"ז מחשבון הבגדים, וכל נתינת או"ת לתוך החשן הוא משום לתא דשאלה באו"ת, וע"כ הו"ל דבר שאינו נוהג כלל לדורות. [↑](#footnote-ref-194)
194. אך לד' הר"י מלוניל מוכח דלא כן, שהרי לדעתו למ"ד דפרישת ז' מעכבת במילואים ה"נ היא מעכבת לדורות, ומה שאמרו לעיל בסוגיין דפרישת ז' איכא בינייהו, היינו דלמ"ד דדבר שאינו מעכב לדורות אינו מעכב בהן, הרי דכיון דלא מצינו עיכוב בפרישת ז' לדורות אף אי"ז מעכב במילואים, ונתבאר לעיל, ולפ"ז הרי מבו' דאף דליכא מקור מקרא דאי"ז מעכב לדורות, מ"מ אי"ז מעכב במילואים, - ובע"כ דהא דדבר שאינו מעכב לדורות אינו מעכב בהן לאו היינו דממה שמצינו דאי"ז מעכב לדורות נלמד דאי"ז מעכב במילואים, אלא הוא להיפך דכל עיקר העיכוב במילואים הוא רק בדבר שמצינו דמעכב לדורות, וע"כ הוא דבפרישת ז' דלא מצינו דה"ז מעכב לדורות אף אי"ז מעכב במילואים. [↑](#footnote-ref-195)
195. בפשוטו י"ל בזה, שהרי חזינן דמחוסר מכנסיים מחלל עבודה, ותיקשי דמנ"ל הא, הרי קרא דוהיתה להם כהונתם דמינה ילפינן דאין בגדיהם עליהן אין כהונתן עליהן והו"ל כזר דמחלל עבודה לא קאי על מכנסים, ועמד בזה המהר"ם שיף בזבחים י"ז ב', ובע"כ דאחר דכתיב בקרא דמחוסר מכנסים חייב מיתה, מפרשינן דהוא חד דינא עם הא דמחוסר שאר בגדים חייב מיתה דהוא משום דאין בגדיהם עליהן אין כהונתם עליהן והו"ל כזר, וע"כ אף ה"ז מחלל עבודה, וכ"כ השפ"א גופי' בזבחים שם, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דאין מחוסר מכנסים חייב מיתה אלא בעבודה תמה. [↑](#footnote-ref-196)
196. וכ"ה מבו' בירושלמי בפירקין דא"ר יוסי בר חנינא רבי יוסי בר חנינה אמר עשירית האיפה ומכנסיים מעכבין וילפינן לה בגז"ש דזה, והרי דעיקר הא דבעינן למילף לה מגז"ש הוא ללמד דה"ז מעכב. [↑](#footnote-ref-197)
197. וכל דבריו הם למש"כ הרמב"ם בפ"ה מכלהמ"ק הט"ז דעשירית האיפה אינו מעכב, וכ"כ התור"י הלבן בסוגיין, - אך גירסת הגר"א בירושלמי שקלים פ"ז ה"ג דאם עבד קודם שהביא עשירית האיפה עבודתו פסולה, וכ"ה הגירסא שלפנינו בתו"כ צו פר' ג', אך היראים בסימן תמ"ז והסמ"ג עשין קפ"ו גרסי בתו"כ דעבודתו כשרה. [↑](#footnote-ref-198)
198. האו"ש בפ"ה מכלהמ"ק הי"ז הביא מירושלמי שקלים פ"ז ה"ג דאף בכה"ג אינו מביא אלא ב' עשרונות אחת לחינוכו ואחת לחביתין, והיינו משום דסגי בעשרון אחד לחינוך כה"ג וכה"ד, וכתב דתליא בהפלוגתא אם אבנטו של כה"ג זהו אבנטו של כה"ג, דאם אבנט של כה"ג ושל כה"ג שוין היינו משום דכה"ג הוי גם כה"ד שד' בגדיו שוים אלא שנתוסף עוד ד' בגדים, וע"כ מביא עשרון אחד לחינוך כה"ד ועשרון אחד לחינוך כה"ג, כיון דהוא נעשה גם כה"ד, אך למ"ד דאבנטו של כה"ג לאו היינו אבנטו של כה"ד, א"כ הוי כה"ג דבר אחר בפנ"ע ואינו כה"ד כלל, וע"כ אינו מביא רק אחת לחינוכו, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 7. [↑](#footnote-ref-199)
199. ולפי' רבינו אליקים דמה שאמרו דמקרא פרשה מעכב היינו מקרא פרשה ביוהכ"פ, ניחא. [↑](#footnote-ref-200)
200. ועיי"ש שכתב דהא דאי"ז מעכב לדורות הוא כדתנן לקמן ס"ח ב דבא לו כה"ג לקרות קורא, וקריאה זו ממילואים ילפינן כמש"כ בפירש"י שם, ואי"ז מעכב, - אך הנה משמעות ד' רש"י לקמן שם דקריאה זו מעכבת, וכ"כ הגבו"א גופי' לקמן שם בדעתו, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-201)
201. הגרח"ק זצ"ל בס' שיח השדה ח"ב סו"ס ד' כתב ללמוד מדבריו דמי שמת וחזר וחי' בתחיית המתים חשיב כאדם אחר לכל דיניו, ועיי"ש במש"כ להוכיח דלא כן מכ"ד, - אך לכאו' גם מהכא מוכח דלא חשיב כאדם אחר, דא"כ הרי אינם כלל אהרן ובניו, ומש"כ הרמב"ן דבטלה משיחתן, מפורש בדבריו דהוא בשעת המיתה, והרי דאי"ז משום דבשעת התחי' חשיבי כאדם אחר, אלא משום דכשמת הכהן בטלה משיחתו, ויש להוסיף, שהרי חזינן דבתו"כ בעינן לרבויי מקרא דאין אהרן ובניו טעונין משיחה לע"ל, והרי ודאי דלא באנו ללמוד מהך קרא לעיקר הך מילתא דלא חשבינן להו כאדם אחר לכל דיניהם, ובע"כ דאף דלא חשיבי כאדם אחר מ"מ ס"ד דבטלה משיחתן ובעינן למילף מקרא דלא בטלה משיחתן. [↑](#footnote-ref-202)
202. הזהר הרקיע עשין קכ"ז נקט די"ל דמודה הרמב"ם דלע"ל יהיו טעונין מילואים, ואפ"ה אין ראוי למנות במנין המצוות מפני מה שיתחדש לתחיית המתים, והביאו המגילת אסתר שם. [↑](#footnote-ref-203)
203. ועיי"ש שכתב דאף אם משכח"ל מילואים לדורות, היינו הקרבת הקרבנות, כמו שהקריבו ביום שמיני למילואים וכמו שהקריבו הנשיאים, אבל חינוך כהנים לא שייך דקדישי וקיימי. [↑](#footnote-ref-204)
204. בכ' הגר"ח לקמן ע"ג א' כתב דהא דגם לע"ל יהא להדין שילבישם משה ושיהא סדר בהלבישה, אף שכבר נמשחו ונתרבו, הוא משום דגם לע"ל יהא דין של מילואים אף דרבי' כבר לא שייך כיון שכבר נמשחו וחל בהן תורת משוח. [↑](#footnote-ref-205)
205. הגרי"ז שם כתב דמהכא הוא שהוכיח הרמב"ם דסדר הלבישה אינו מדין המילואים, אלא הוא דין בפנ"ע בעיקר דין לבישת בגד"כ שהלבישה תהי' על סדר זה דוקא, דאזיל לטעמי' דס"ל דדין המילואים אינו נוהג לדורות, - וצ"ב שהרי הא דפליגי אם אהרן ואח"כ בניו או אהרן ובניו יחד, הוא רק מדין המילואים, וכמש"כ הגרי"ז לעיל מינה דאי"ז שייך אלא במילואים דנאמר בזה דין סדר על כל המעשה של המילואים, אך לדורות לא שייך ד"ז כלל, דאין כהן שייך לחבירו במעשה הלבישה של בגד"כ, וא"כ היאך נימא דאף דלע"ל לא יהא דין מילואים כלל, מ"מ פליגי בסדר הלבישה. [↑](#footnote-ref-206)
206. הרש"ש הק' דכי מפני שהן קודמין לא נוכל לומר שהלבישן בב"א, היינו מתחילה לאהרן ותיכף גם לבניו, ואח"כ לאהרן שאר בגדים, - אך לכאו' מכוון דברי רש"י דכיון דבקרא כתיב דהלביש את בניו אח"כ שהלביש את אהרן, ע"כ ודאי דלא הלבישם מכנסים אלא אחר שהלביש את אהרן את בגדיו, אלא הא דאמר דבכתונת ומצנפת אהרן ואח"כ בניו ולא קאמר מכנסים, הוא משום דידעינן דמכנסים קודמים לכתונת ומצנפת, וע"כ הוו בכלל מה שאמר כתונת ומצנפת. [↑](#footnote-ref-207)
207. אך מד' רש"י ותוס' שעמדו בטעם הא דלא הזכירו מכנסיים, מבו' דס"ל דהי' משה מלביש את המכנסים, וכ"ה להדיא בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה לא צריכא דאקדים, וכ"כ בפי' רבינו אליקים והמאירי. [↑](#footnote-ref-208)
208. בהגה' הגרא"מ הורוויץ תמה ע"ז דהיאך אפשר לחגור באבנט אחר שחגר בחשב האפוד על המעיל. [↑](#footnote-ref-209)
209. השפ"א לעיל בסוגיין הק' בהא דפריך דמאי דהוה הוה, שהרי נפ"מ בזה אם אבנטו של כה"ג הי' אבנטו של כה"ד, ועמש"כ בזה בתשו' בית יצחק או"ח סימן ה' סק"ז, והעירו לנכון דלד' התוס' הרא"ש לק"מ, שהרי הפלוגתא אם אבנטו של כה"ג הי' אבנטו של כה"ג לא תליא בפלוגתייהו כיצד הלבישן, אלא הוא להיפך דמכח הא דפליגי אם אבנטו של כה"ג הי' אבנטו של כה"ד נחלקו כיצד הלבישן. [↑](#footnote-ref-210)
210. המל"מ בפ"ח מכלהמ"ק ה"ב תמה ע"ז דהמעיל ל"ה כלאים דהי' כולו של תכלת, וכתב דשמא ט"ס הוא וצ"ל אפוד וחשן, דהחשן הי' כלאים, והשיח יצחק הביא דכ"כ הבעה"מ בספ"ק דביצה דהותר כלאים לכהונה בחשן ואפוד. [↑](#footnote-ref-211)
211. משמעות דבריו דאבנטו של כה"ד לא הי' מעשה רוקם, וכ"נ גם בד' הרא"ש ובד' התוס' ותוס' הרא"ש ביומא שם, - ואמנם כ"ז הוא למ"ד דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד, אך למ"ד דזהו אבנטו של כה"ד, בפשוטו אף אבנטו של כה"ד הי' מעשה רוקם, וכמש"כ כן הרמב"ן בפר' פקודי ל"ט כ"ט והסמ"ג עשין קע"ג, אך בדעת הרמב"ם בזה נחלקו רבוותא, ועמש"כ בזה המל"מ בפ"ח מכלי המקדש ה"ב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-212)
212. אך בד' התוס' הרא"ש מבו' דטעמא דמ"ד דזהו אבנטו של כה"ד אינו משום דדין ח' בגדים הוא ללבוש ד' בגדים של כה"ד ולהוסיף עליהן ד' בגדים, אלא הוא משום דמסתבר דכל האבנטים יהיו שוין, וכ"נ גם בל' התוס' בתחילת דבריהם. [↑](#footnote-ref-213)
213. המקד"ד בסימן ל"ו סק"א כתב דלמ"ד דאבנטו של כה"ד שוה לאבנטו של כה"ג, הרי דהד' בגדי כה"ג השוים לשל כה"ג הם בגדי כה"ד ממש, ובגדי כה"ג הם רק הד' בגדים היתירים על של כה"ד, ואותם הד' בגדים השוים לשם כה"ד א"צ להתחנך כלל לשם בגדי כה"ג, אך למ"ד דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד, כל הח' בגדים הוו בגדי כה"ג, וצריכין חינוך לשם בגדי כה"ג, והפנים יפות בפר' תצוה (כ"ח ג') כתב דאף הבגדים השוים לשל כה"ד צריכין בשעת עשי' לעשותן לשם ח' בגדים דכה"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-214)
214. ומתישב בזה גם משה"ק השאג"א שם עוד ע"ד הרמב"ם, דהיאך הותר איסור כלאים מכח מצות העבודה, הרי לבישת הבגד"כ היא קודם העבודה ואי"ז בעידנא, ולמש"כ הגר"ח ניחא דהיתר הכלאים אינו מכח מצות העבודה, אלא מכח מצות הלבישה לצורך עבודה, והו"ל בעידנא, וכבר כתבו כן בהגה' ברוך טעם לטו"א חגיגה ב' ב' והערול"נ ביבמות ה' ב'. [↑](#footnote-ref-215)
215. המאירי כתב לפרש לגירסא זו להיפך, דלמ"ד דאהרן ובניו בב"א אם הקדים בנים לאהרן עיכב, ולמ"ד דאהרן ואח"כ בניו דל"ב שיהיו בב"א ושרי בהפסק, אך בהקדמה בדיעבד לא עיכב, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-216)
216. בקונט' הגרי"ז בסוגיין עמד בזה דהתם לא מיירי כלל בסדר מעשה הלבישה, אלא שיהא לבוש באופן שיהיו המכנסים סמוכין לבשר ועליהן שאר בגדים, אך מאן לימא לן שגם עצם מעשה הלבישה יש לה סדר, עיי"ש, - אך כבר הביא הגרי"ז בסו"ד דבסוגיית הגמ' בסנהדרין מ"ט ב' מפורש דהא דשלא יהא דבר קודם למכנסים הוא סדר בלבישה דצריך ללבוש המכנסים תחילה, וכ"ה גם בפירש"י והריטב"א והמאירי לעיל בסוגיין, ולכאו' כ"ה מבו' גם בסוגיית הגמ' לקמן כ"ה א', עייש"ה. [↑](#footnote-ref-217)
217. ועיי"ש שעמד עוד בזה, דלמש"כ התוס' בקידושין נ"ד א' ד"ה בכתנות כהונה דבגד"כ דינם כדין כלי שרת דעבודתן מחנכתן להיות קדוה"ג, הרי נמצא דבשעה שהלביש משה לאהרן את הבגדים עדיין ל"ה עליהן דין בגד"כ כלל, שהרי כל הכלים שעשה משה משיחתן מקדשתן ומשיחת הבגדים הרי היתה לאחר הלבישה, וא"כ איך שייך בזה דין סדר בלבישה, כיון דבשעת הלבישה אין עליהן עדיין שם בגד"כ כלל, ועיי"ש שכתב דאם הוי הסדר מדיני המילואים ניחא, דכך היתה הוראת שעה דהמילואים שילבשו אותם בסדר זה ואח"כ ימשחום, אך אם הוא דין סדר לבישה הנאמר לדורות בעיקר דין בגד"כ, לכאו' אי"ז שייך רק אם יש עליהן בשעת לבישה שם בגד"כ ולא קודם שנתקדשו קדוה"ג כדין כלי שרת. [↑](#footnote-ref-218)
218. וצ"ל לפ"ז דמה שאמרו דבכתונת ומצנפת כו"ע לא פליגי דאהרן ואח"כ בניו היינו דל"ד לאבנט שהיו בב"א, אלא הי' אהרן תחילה, אך לבישת המצנפת לאהרן היתה אחר חגירת האבנטים לבניו, וניחא בזה משה"ק הצ"פ בסוף הל' כלאים ע"ד הרמב"ם דחגירת האבנט קודמת למצנפת מסוגיין. [↑](#footnote-ref-219)
219. ולמש"כ הגרי"ז בד' הרמב"ם דסדר לבישת הבגדים נלמד מימי המילואים, הרי ודאי דלדעת רש"י והריטב"א דבימי המילואים הי' המצנפת קודם האבנט ה"נ הוא לדורות. [↑](#footnote-ref-220)
220. ויש להוסיף, שהרי במש"כ הרמב"ם דבכה"ג לבישת המצנפת היא אחר לבישת האפוד והחשן, מבו' להדיא בד' הריטב"א דפליג, שהרי כתב דלבישת ד' בגדי כה"ד קודמת ללבישת בגדי כה"ג, והרי דלבישת המצנפת היתה קודמת למעיל ולאפוד ולחשן, אך שמא דבריו הם רק בימי המילואים דצריך להתחנך תחילה לקדושת כה"ד ואח"כ לקדושת כה"ג. [↑](#footnote-ref-221)
221. ולדרך זו הרי דלמ"ד דאהרן ואח"כ בניו מודו רש"י והריטב"א דהי' האבנט קודם המצנפת כלישנא דקרא. [↑](#footnote-ref-222)
222. ולפ"ז ודאי דאם עבר ולבש בגד אחר קודם המכנסים צריך לפשטו וללבוש המכנסים קודם, כדי שתהא העבודה כדינה. [↑](#footnote-ref-223)
223. התו"י ותוס' הרא"ש הק' עד"ז במש"כ לפרש דהא דפריך דמביתו למה פירש דהיינו דיפרישוהו למקום שבע"ק מותר שם ואל יפרוש מאשתו, שהרי לר' יוחנן ילפינן לדין הפרישה ממילואים ואהרן פירש מאשתו שהרי למחנה לוי' פירש, ועיי"ש שהוסיף דבמחנה שכינה ל"ה יושב וע"כ מחנה לוי' הוא, וצ"ב דמ"ט הוצרך לזה, וכתבו דשאני אהרן שהי' צריך לקבל הזאת דמים כל ז' וראוי שיפרוש מאשתו, דאף שהי' יכול לשמש אחר הזאה ולטבול ולהעריב שמשו ולהזות למחה, הי' צריך לחוש שמא ימצא עליו ש"ז או יראה קרי, ומשא"כ בפרישה דיוהכ"פ, דאף דעובד כל ז' אי"ז אלא מדרבנן כדי להתרגל בעבודה. [↑](#footnote-ref-224)
224. השעה"מ בפ"ו מבית הבחירה ה"ט הוכיח מדבריהם דמחילות הפתוחות להר הבית אינם קדושות בקדושת הר הבית, וכ"ה מבו' גם בד' התורי"ד בסוגיין, וכתב שם דפליגי בה רבוותא. [↑](#footnote-ref-225)
225. הגבו"א לעיל ג' ב' כתב דלדעת ר' יוחנן דילפינן לדין הפרישה ממילואים הוי דין הפרישה במחנה שכינה, אך לדעת ר"ל דיליף לה מסיני ל"ה אלא פרישה בעלמא כדי להתבודד וסגי לי' באיזה מקום שיהי', וכתב לפ"ז דהא דפריך הכא דמביתו למה פירש הוא לדעת ר"ל, - ועי' עוד בדבריו לעיל ד' א' שכתב די"ל דגם לדעת ר' יוחנן דדין הפרישה הוא במחנה שכינה, הרי דלמ"ד דטהור שנפלה עליו הזאה טימאתו, הרי בע"כ דמשעת הפרישה ועד הערב שמש צריך לצאת מן העזרה, וע"ז פרכינן דבאותה שעה למה פירש מביתו, ואף דמשום טומאת הזאה מותר בהר הבית, לית לן בה, שהרי מצות פרישה היא בעזרה, וכיון דא"א בעזרה משום טומאת הזאה, אזדא לה לגמרי באותה שעה למצות פרישה, ומה לי אם יהי' בהר הבית או חוצה לו. [↑](#footnote-ref-226)
226. נתחדש בדבריהם דמתקיים דין הפרישה אף בביתו, אם מייחד לו מקום מיוחד, והחזו"א בסו"ס קנ"ו דן לפרש כן גם בד' התוס'. [↑](#footnote-ref-227)
227. צע"ג דמ"ט הוצרכו שיעריב שמשו קודם שנכנס ללשכה, הרי טבו"י מותר ליכנס להר הבית ולא נאסר אלא בעזרת נשים, כדתנן בכלים פ"א מ"ח, וכמש"כ כן התוס' הרא"ש גופי' ביבמות ז' ב' דאף טבו"י דזב מותר ליכנס להר הבית, וכבר תמה כן בתשו' תשב"ץ ח"ג סימן קל"ז בתו"ד ע"ד החכם השואל, - אך התור"י הלבן לקמן בסוגיין כתב דמה שאמרו דטבו"י אל יכנס למחנה לוי', היינו לכל הר הבית, וכ"ה מבו' בפירשי בכ"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-228)
228. וכ"נ ממש"כ בפירש"י לקמן בע"ב בהא דפריך ועד שאתה מפרישו מטומאת ביתו הפרישהו מטומאת המת, דהיינו דעד שאתה מפרישו מטומאת ביתו "ושאר בנ"א נכנסין ויוצאין אצלו", ומשמע דאשתו אינה נכנסת אצלו. [↑](#footnote-ref-229)
229. ושמא ס"ל דכ"ה דמחילות הפתוחות להר הבית לא נתקדשו, ה"נ לשכות הפתוחות להר הבית לא נתקדשו, וע"כ ל"ה לשכת פרהדרין קדושה כלל. [↑](#footnote-ref-230)
230. התשב"ץ בח"ג סימן קל"ה הק' בתו"ד היאך היו הלויים במדבר מותרין בנשותיהן במחנה לוי', וכן הק' המשך חכמה בריש במדבר, עיי"ש, ולפ"ד המרומי שדה דאף דבע"ק משתלח ממחנה לוי' מ"מ מותר ליטמאות בעודו שם, ניחא, וכ"כ בס' מנח"א. [↑](#footnote-ref-231)
231. ואך דבד' השיח יצחק מבו' דמש"כ רש"י דהוא משום דלשכת פרהדרין ל"ה קדושה בקדושת עזרה, אי"ז משום דאם היתה קדושה בקדושת עזרה אין ישיבה ושכיבה שם, אלא הוא משום דאם היתה קדושה בקדושת עזרה שפיר יש לנו להפרישו מאשתו משום דשמא יבא עלי', ורק משום שהיתה בהר הבית, הרי דאף דבע"ק טעון שילוח אף מהר הבית, מ"מ אין להצריך פרישה מכח זה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-232)
232. אך בעיקר ד' התוס' צ"ע, שהרי כיון דהיו נכנסין ללשכת פרהדרין דרך שער ניקנור, דמה"ט הי' שער ניקנור חייב במזוזה, כדתניא לקמן י"א א', נמצא דהיתה פתוחה לקדש, ועמד בזה בפי' הראב"ד בפ"ק דתמיד. [↑](#footnote-ref-233)
233. ואמנם בד' התוס' שכתבו דיפרישוהו למחילה שבהר הבית, משמע דאין מתקיים דין הפרישה במחנה ישראל, ושאני מחילה שבהר הבית, דאף דאינה קדושה בקדושת הר הבית, מ"מ כיון דהיא בהר הבית מתקיים בה דין הפרישה, וכ"כ הפנ"י בדעתם דסגי שיהא מקום קדוש קצת, ועד"ז כתב החזו"א בסו"ס קנ"ו דהוא משום דה"ז סמוך למקום קדושה, וכ"נ למשמעות ד' התוס' לקמן ח' ב' (ד"ה דאי) דדינא הוא בפרישה דיוהכ"פ שתהא פרישתו למקום קדוש, (ואף שלא היתה לשכת פרהדרין קדושה בקדושת עזרה מ"מ כיון דהיתה בנוי' בקדש סמוך לעזרה חשיב כפרישה במקום קדוש). [↑](#footnote-ref-234)
234. התשב"ץ בח"ג סימן קל"ז כתב כן בתו"ד דאף דכשנתפרק המשכן בטלה קדושת מחנה שכינה, עדיין הי' שם קדושת מחנה לוי', ורק בז' ימי המילואים לא היתה קדושת מחנה לוי', ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-235)
235. לכאו' יש ללמוד מדבריו דכל שראתה ג' ימים רצופין נעשית זבה גדולה למפרע, וכ"נ בד' הרמב"ן בשבת י"ג ב', עייש"ה, וע"כ אף בועלה שבא עלי' ביום הראשון טמא ז', ועמש"כ בזה בקונט' מהגרד"ל שליט"א בנדה סימן ל"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-236)
236. אך בד' הרמב"ם בפ"ג משאה"ט ה"ב וה"ג נראה להדיא דהוא טמא ז' ימים, ודקדק כן המי נפתוח אמנה מ"ח (ועיי"ש במש"כ עוד בזה), - ובפשוטו תליא במש"נ להלן דפליגי רבוותא ביסוד טומאת בועל נדה, והיינו דאם הוא קבלת טומאה מן הנדה, אין מקום לומר דהבא על שומרת יום יהא טמא ז' ימים אף דהיא עצמה אינה טמאה אלא יום אחד, אך אם הוא טומאה חדשה שנטמא ע"י ביאת הנדה שפיר י"ל דאף הבא על שומרת יום טמא ז' ימים, ובזה מתפרש טעם הא דלא מצינו דלד' הראב"ד הבא על יולדת נקבה טמא י"ד ימים, (עמש"כ בזה בס' מנח"א בסוגיין), והיינו דודאי עיקר טומאת בועל נדה היא ז' ימים, אלא דבבועל שומ"י א"א שיהא טמא יותר מן הטומאה שעלי'. [↑](#footnote-ref-237)
237. החכם השואל שם הק' ע"ז דאדרבה נדה ודאית שכיח טפי, שהרי בנמצא על שלו אפי' לאח"ז ארוך טמאין וחייבין בקרבן, ומשא"כ ספק נדה דהוא רק כשנמצא על שלה לאחר זמן, אך אם נמצא לאחר אחר אינה מטמאה את בועלה לרבנן, ועמש"כ בזה הרשב"א שם סימן ק', ומש"כ בזה בהערות להגריש"א. [↑](#footnote-ref-238)
238. המהרצ"ח בהל' עיוהכ"פ כתב דהרמב"ם לטעמי' דספק דאורייתא לקולא מה"ת, וע"כ משום החשש שתמצא ספק נדה ל"ה עבדינן פרישה, כיון דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, וכ"כ החזון יחזקאל בריש מכילתין, ועיי"ש שעמד בזה דבגמ' הכא מבו' דלדעת ר"ע מפרישין לי' אף משום טומאת מעל"ע דרבנן, ועיי"ש מש"כ בזה, - ויש להעיר בזה דמה לי דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, הרי עיקר החשש שתמצא אשתו נדה, הוא דאם תמצא נדה לא יהא בידו לעבוד ויתקינו אחר תחתיו, וא"כ הרי גם אם תמצא ספק נדה, כיון דמדרבנן אסור בעבודה לא יהא בידו לעבוד ויתקינו אחר תחתיו, ועמש"נ בזה בסימן ב'. [↑](#footnote-ref-239)
239. התוס' במו"ק ט"ו א' ד"ה ובועלי נדות כתבו דבועל נדה לא חשיב כטומאה היוצאת מגופו, אף למאן דבעי למימר דמשתלח חוץ לב' מחנות כמו בע"ק, וכ"כ הפי' המיוחס לר"ש ורבינו הלל בתו"כ תזריע פר' א' ה"ג דבועל נדה אין טומאה יוצאת מגופו, ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל כמש"כ התוס' בסוגיין דטומאת בועל נדה הוא קבלת טומאה מן הנדה, או דאף אם הוא טומאה חדשה שנטמא ע"י מעשה ביאה דהנדה, מ"מ אי"ז טומאה "היוצאת" מגופו. [↑](#footnote-ref-240)
240. עמש"נ לעיל בהערה די"ל דבזה תליא פלוגתת רבוותא בדין בועל שומרת יום אם טמא ז' ימים או אינו טמא אלא יום אחד. [↑](#footnote-ref-241)
241. וכ"כ בפי' הראב"ד לתו"כ פר' צו מכילתא דמילואים הל"ו דבמילואים היו ז' ימים שלמים שיש בהם לילה ויום, ויום הראשון של מילואים ל"ה לו לילו בתחילה והשלימו לילה שלאחריו וכן לכל יום ויום ויום השביעי השלימו לו ליל שמיני. [↑](#footnote-ref-242)
242. משמעות דבריו שם דאם הי' מתקיים דין הפרישה בז' ימים דקודם יוהכ"פ ול"ה ליל יוהכ"פ בכלל ימי הפרישה, הי' בידו לחזור בליל יוהכ"פ לביתו, עיי"ש, וצ"ב דלכאו' כל שחוזר לביתו בשיעור זמן הסותר לדין הפרישה, בטלה הפרישה שקדמה לה, והרי ודאי דבעינן לפרוש ז' ימים קודם יוהכ"פ, ול"מ שיפרוש ח' ימים קודם יוהכ"פ ובערב יוהכ"פ ישוב לביתו, דה"ז מבטל את הפרישה, ומה"ט מבו' לעיל ב' ב' דאם לא היו המשמרות חלוקין לבתי אב, ל"ה מצינו לפרש דיפרשו כל המשמר ז' ימים קודם, ונתבאר לעיל שם דהוא משום דא"כ הוי הפרישה יותר מז' ימים, והיינו משום דלא סגי במה שיפרשו כל המשמר ז' ימים קודם תחילת משמרתם. [↑](#footnote-ref-243)
243. צ"ב, שהרי לכאו' א"צ לפרוש כלל קודם שקיעת החמה, וגם אם יפרוש בצמצום בשקיעת החמה סגי, ואך דכיון דא"א לצמצם ע"כ אמרו דיפרוש קודם שקיעת החמה, וא"כ לכאו' אין לנו לחשבו כפרישת ח' ימים, שהרי אין דינו לפרוש אלא ז' ימים שלמים, - אך הנה בד' הגבו"א לעיל ג' ב' נראה להדיא דצריך לפרוש קודם שקיעת החמה, ואם יפרוש בצמצום בשקיעת החמה ל"מ, עיי"ש, ושמא הוא משום דבעינן ז' ימים אחר שפרש מביאתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-244)
244. וזה לטעמי' דס"ל דטבו"י אסור ליכנס בכל מחנה לוי', ועמש"נ בזה בדף מס' 8 בהערה. [↑](#footnote-ref-245)
245. ובד' רש"י שנקט דלדידי' היתה הפרישה ח' ימים, י"ל בתרי גווני, חדא, דהוא לטעמי' דבע"ק מותר ליכנס ללשכת פרהדרין, אך אי"ז מתישב למש"כ המרומי שדה בדעתו דמודה דאסור בע"ק ליכנס לשם, ואך שלא נאסר עליו לטמאות עצמו בעודו שם, ועוד, דהוא משום דטבו"י דבע"ק מותר ליכנס למחנה לוי' ולא נאסר אלא בעזרת נשים. [↑](#footnote-ref-246)
246. נתחדש בדבריו דאף דיש חומר בטומאת בע"ק על טומאת בועל נדה, דבע"ק אסור במחנה לוי' ובועל נדה מותר במחנה לוי', מ"מ ל"מ טבילה מטומאת קרי כ"ז שטומאת בועל נדה עליו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-247)
247. המהרצ"ח הביא להעיר בלישנא דגמ' דעד שאתה מפרישו מטומאת ביתו, שהרי באמת יש להפרישו גם מזה, והו"ל למיפרך דהפרישהו נמי מטומאת המת, ולפי' ר"י הלבן דפריך דמ"ט הוצרכו לטעם טומאת ביתו לימא דמשום מת היו מפרישין אותו מביתו, ניחא, וכתב דלפירש"י ניחא, דע"י שיפרישוהו מטומאת המת שלא יכנסו בנ"א אליו שמא ימותו, ממילא נפרש מטומאת ביתו משום החשש שמא תמות אשתו, ועד"ז ניחא גם להמפרשים דפריך דלא יהיו בנ"א נוגעין בו. [↑](#footnote-ref-248)
248. התור"י הלבן הק' ע"ז דגוזמא הוא וכי כל אדם בחזקת מיתה הוא עומד, - והגבו"א הק' שהרי לת"ק דמתניתין לא חיישינן למיתה משום דלא שכיחא, ועיי"ש שהוכיח דאין לפרש דפירכת הגמ' היא לר' יהודה דחייש למיתה, וכתב דאף דלא חייש ת"ק למיתה דיחיד, מ"מ למיתה דרבים שמא ימות אחד מן הנכנסין אצלו יש לחוש. [↑](#footnote-ref-249)
249. התוס' הרא"ש כתב דאין לפרש כן, שהרי אף אם יגעו בו מתים אינו טמא אלא טומאת ערב, - והתו"י הוכיחו דליכא למיחש להכי, שהרי לשינויא דרב תחליפא כל הא דלא חששו לטומאת המת הוא משום דטומאה הותרה בציבור, ולקמן ח' ב' אמרו דהא דאחיו הכהנים נוגעין בו אתיא כר"מ או כר' יוסי ואינהו ס"ל דטומאה דחוי' בציבור, ובד' רבינו אליקים והמאירי י"ל למש"כ בתשו' נובי"ת או"ח סו"ס קט"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-250)
250. וזה לטעמי' דהא דפריך דמביתו למה פירש היינו דילך לביתו וישמש מיטתו, וע"ז פרכינן דמ"ט לא משני דהוא חשש טומאת מת, אך לפירש"י ודעימי' דהא דפריך דמביתו למה פירש היינו דישמש במקום הפרישה, אין לפרש כן. [↑](#footnote-ref-251)
251. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו לקמן מ"ז א' דאף אם נטמא בצנורא דנכרי משמש אחר תחתיו, - ובדעת החולקים כתב המנחת ברוך בסימן ק"ז ענף ב' דהא דשימש אחר תחתיו הוא משום השעיר החיצון דמהדרינן בי' אטהרה משום אכילתו כמו שאמרו לקמן בסוגיין במנחת העומר, או משום אילו של כה"ג דכיון דיחיד הוא מהדרינן בי' אטהרה, כמו שאמרו לקמן בסוגיין, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן קכ"ו סקי"ג. [↑](#footnote-ref-252)
252. צ"ב דאם דין הפרישה הוא משום טומאה ידועה, הרי לכאו' דין הפרישה אינו כדי למנוע עבודה בטומאה, שהרי אם יטמא במת לא יעבוד בטומאה אלא יעבוד אחר תחתיו, אלא הוא כדי שיעבוד הכה"ג עצמו ולא ישמש אחר תחתיו, וא"כ מה מהני הא דטומאה הותרה בציבור, הרי מ"מ כיון דאם יטמא במת ישמש אחר תחתיו יש להצריך פרישה משום כך, - וצ"ל דהא דמפרישין אותו מטומאה אי"ז תקנה בפנ"ע משום חשש קלקול, אלא הוא מכלל דין הפרישה, ולפ"ז י"ל דאי"ז כדי שיעבוד הכה"ג ולא יעבוד אחר תחתיו, אלא הוא משום דעיקר דין הפרישה הוא להתקינו לעבודתו, ובכלל זה הוא למנעו מחשש טומאה, דבכך מתקינין אותו שיהא ראוי לעבודה, וע"כ כ"ז הוא למ"ד דטומאה דחוי' בציבור, דלדידי' יש בכלל דין הפרישה למנעו מטומאת מת, כיון דהטומאה היא גריעותא בעבודתו, אך למ"ד דטומאה הותרה בציבור דהיתר גמור הוא וליכא גריעותא בעבודתו בטומאה, אין בכלל דין הפרישה למנעו מטומאת מת. [↑](#footnote-ref-253)
253. ועד"ז כתב המרומי שדה לקמן ז' ב' למש"כ שם דגם למ"ד דטומאה דחוי' בציבור, מ"מ אם נטמא הכה"ג במת לא מהדרינן אחר כהן אחר, י"ל דהוא משום דלכהן אחר ליכא פרישה ז', וליכא ריבוי ומשיחה ז', אלא דלדידי' יש להצריך פרישה מטומאת מת שמא יטמא במת ולא יעשה עבודת יוהכ"פ בהכשר כ"כ, ומשא"כ למ"ד דטומאה הותרה בציבור דאין להצריך פרישה משום חשש טומאת מת, דחשיב כעבודה בהכשר. [↑](#footnote-ref-254)
254. וזה מתפרש למש"נ לעיל דדין הפרישה אינו כדי שיעבוד הכה"ג עצמו ולא ישמש אחר תחתיו, אלא הוא להתקינו לעבודתו, וכיון דטומאה הותרה בציבור ליכא דין הפרשה למניעת טומאה, וע"כ אף דבאילו של אהרן מהדרינן אטהרה, מ"מ לענין הפרשה דמי לקרבן ציבור דא"צ להפריש כדי שלא לעשותו בטומאה. [↑](#footnote-ref-255)
255. החזו"א בסימן קכ"ו סק"ה פירש לדבריו דהיינו דבאמת כשיוודע טומאה בכה"ג יקריב הסגן את אילו, ומ"מ לא חיישינן לי' כיון דעיקר הקרבת הקרבנות היינו פר ושעיר יהי' בכה"ג, וזה לטעמי' דדין ההפרשה מטומאה הוא כדי שיעבוד הכה"ג עצמו ולא יעבוד אחר תחתיו, ועמש"נ בזה לעיל. [↑](#footnote-ref-256)
256. וצ"ל לפ"ז דגם מש"כ הריטב"א לקמן דבפרו א"צ ריצוי ציץ, הוא משום דעיקר הא דבעינן ריצוי ציץ למ"ד דטומאה דחוי' בציבור הוא משום איסור עבודה בטומאה, ולענין זה דין פרו כדין קרבן ציבור, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-257)
257. ועיי"ש שכתב דגם מש"כ הריטב"א דבפרו א"צ ריבוי ציץ הוא בעבודת דמו, אך בהקטרת אימוריו דינו כקרבן יחיד וצריך ריצוי ציץ, ואך דבזה ליכא למיפרך דכה"ג ביוהכ"פ יוכיח דאין הציץ על מצחו ומרצה, שהרי הקטרת אימוריו נעשין בבגדי זהב ואיכא ריצוי ציץ. [↑](#footnote-ref-258)
258. ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט תני דמפרישין אותו כל ז' מביתו, תיפו"ל דמפרישין אותו מכל אדם משום חשש טומאת מת ואשתו נמי בכלל חשש זה, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-259)
259. ויש להוסיף, דגם לדעת ר' יהודה אמרו בסוכה כ"ד א' דבעלמא לא חייש למיתה, אלא דמעלה עשו בפרה, ולפ"ז הרי דבפרה אף לדידי' לא חיישינן למיתה. [↑](#footnote-ref-260)
260. וי"ל עוד למש"כ התור"י הלבן דעיקר הא דפריך דהפרישהו מטומאת המת היינו דמה"ט יש להפרישו מביתו, ול"ב להא דשמא תמצא אשתו ספק נדה, ולפ"ז י"ל דאה"נ הא דבפרה מפרישין אותו מביתו הוא גם משום טומאת המת, ומתישב בזה גם משה"ק הגבו"א עוד מברייתא דלעיל ד' א' (ונתבאר להלן), ולד' הר"י הלבן י"ל דאה"נ להך תנא הא דמפרישין אותו מביתו הוא גם משום טומאת המת. [↑](#footnote-ref-261)
261. וזה כמש"כ התוס' לעיל שם ד"ה הזאה בתי' קמא דלמאן דיליף ממילואים אין ההזאה כלל משום חשש טומאה, וכ"כ הר"י מלוניל לעיל שם, וע"כ לא תליא אם טומאה דחוי' בציבור, - ויש להוסיף, דבד' התוס' הרא"ש לקמן י"ד א' מבו' דאף דס"ל לעיל ד' א' דגם למאן דיליף ממילואים הוי ההזאה משום חשש טומאה, מ"מ היינו גם למ"ד דטומאה הותרה בציבור, ובפשוטו היינו דילפינן ממילואים דהצריכה התורה הזאה לטהרו מטומאתו אף דטומאה הותרה בציבור, ובתשו' נובי"ת או"ח סימן קט"ז כתב בשם הנוב"י דהוא משום דלדידי' י"ל דבעינן הזאה משום אילו של אהרן דהוי קרבן יחיד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-262)
262. וי"ל עוד ש"כ התור"י הלבן דעיקר הא דפריך דהפרישהו מטומאת המת היינו דמה"ט יש להפרישו מביתו, ול"ב להא דשמא תמצא אשתו ספק נדה, ולפ"ז י"ל דאה"נ הא דבפרה מפרישין אותו מביתו הוא גם משום טומאת המת, וכן לתנא דברייתא דלעיל הא דמפרישין אותו מביתו הוא גם משום טומאת המת. [↑](#footnote-ref-263)
263. לקמן נ"א א' מפרשינן דהא דחגיגה חשיבא כקרבן ציבור הוא משום דאתי בכנופיא, והא דפסח חשיב כקרבן יחיד הוא בפסח שני דלא אתי בכנופיא, ואתיא כר' יהודה דפסח שני דוחה את הטומאה. [↑](#footnote-ref-264)
264. הרמב"ם בפיהמ"ש בתמורה שם כתב דת"ק מודה לר"מ דלא תלי בקרבן ציבור וקרבן יחיד, ועמש"כ בזה התוי"ט שם, וכ"נ בד' התוס' בסנהדרין י"ב ב' ד"ה שטומאה הותרה דכו"ע מודו לכך, - אך התור"פ לקמן נ' א' כתב דת"ק ס"ל דלא הותרה טומאה אלא בקרבן ציבור שזמנו קבוע, והא דחביתי כה"ג דוחין את הטומאה הוא משום דחשיבי כקרבן ציבור, והא דפר כה"ג דוחה את הטומאה הוא משום דאינו קרבן יחיד אלא דשותפין, עיי"ש, וכ"נ בד' התוס' בפסחים ע' ב' (ד"ה הא ודאי) דלת"ק תלי היתר הטומאה במה שהוא קרבן ציבור, - ועמש"כ בזה המרומי שדה בסוגיין. [↑](#footnote-ref-265)
265. וי"ל עוד, דכיון דבקרבן יחיד אף אם קבוע לו זמן מהדרינן אטהרה, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין, ע"כ הוא דנקטו ללישנא דטומאה הותרה בציבור, דכל הא דלרב נחמן הותרה הטומאה ולא מהדרינן אטהרה הוא בקרבן ציבור. [↑](#footnote-ref-266)
266. והעירו די"ל דהא דמייתי לה מהא דהציבור עושין את הפסח בטומאה, הוא כמש"כ הטו"א בחגיגה ט' ב' דהא דפסח אינו דוחה את הטומאה ביחיד הוא משום דהותרה בו אף טומאת הבעלים או משום דהוא נאכל בטומאה, ונתבאר להלן, ואפ"ה בציבור הוא דוחה את הטומאה, ומזה הוא דנלמד דאיכא היתר בפנ"ע בציבור, וזהו דמייתינן מינה דה"נ הותר ספק טומאה ברה"ר. [↑](#footnote-ref-267)
267. הרמב"ם בפיהמ"ש בהקדמה לסדר קדשים כתב דהקרבנות נחלקים לד' מינים, קרבן ציבור וקרבן יחיד וקרבן ציבור כעין קרבן יחיד וקרבן יחיד כעין קרבן צבור, ועיי"ש שכתב דקרבן ציבור כעין קרבן יחיד הוא פר העלם דבר ושעירי ע"ז דמיונו לקרבן יחיד הוא לפי שאינו דוחה שבת וטומאה כמו קרבן יחיד, וקרבן יחיד כעין קרבן ציבור הוא פסח ופר ואיל דכה"ג ודמיונו לקרבן ציבור הוא לפי שדוחה שבת וטומאה כמו קרבן ציבור, ומבו' דעיקר דין דחיית שבת וטומאה אמור בקרבן ציבור, אלא דיש קרבן ציבור דדמי לקרבן יחיד דאינו דוחה ויש קרבן יחיד דדמי לקרבן ציבור דדוחה, וע"כ חילקם הרמב"ם כמיני קרבן אחרים, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-268)
268. ובפירש"י בפסחים פ' ב' ד"ה בקרבנותיהן ושם פ"א א' ד"ה בקרבנותיהן כתב דהא דיחיד אינו עושה את הפסח בטומאה הוא משום דהוי קרבן יחיד ואינו דוחה את הטומאה, ודמי להא דקרבן נזיר דוחה את הטומאה, וזה צ"ב שהרי אף קרבן יחיד דוחה את הטומאה כשקבוע לו זמן. [↑](#footnote-ref-269)
269. אך בעיקר ד' התוס' צע"ג, שהרי אמרו בפסחים פ' א' דהיו רובן זבין ומיעוטן טמאי מתים, אמר רב אותן ט"מ אינן עושין לא בראשון ולא בשני בראשון לא עבדי דהוו מיעוטא ומיעוטא לא עבדי בראשון וכו', והרי דאף בכה"ג דיתבטל הפסח לגמרי לא הותרה טומאה ביחיד, ואמנם זהו שהשיב שמואל בפסחים שם דויעשו בני ישראל את הפסח במועדו מאי עבדת לי', אך רב משני דכיון דלא אפשר לא אפשר, וקי"ל כוותי', ועמש"כ בס' חוקת היום לקמן שם בדברים מחודשים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-270)
270. אך התוס' בפסחים ע"ו ב' ד"ה ה"ג הוכיחו מהא דפסח דוחה את הטומאה דאף קרבן דיש לו תשלומין דוחה טומאה, והרש"ש שם הק' דהרי ציבור אין נדחין לשני, וצ"ל דמ"מ כיון דלעיקר קרבן פסח איכא תשלומין ל"ה זמנו קבוע לגמרי, ואפ"ה הוא דוחה את הטומאה, ועד"ז כתב המקד"ד בסימן כ"ו סק"א, ולפ"ז בע"כ דהא דפסח אינו דוחה את הטומאה ביחיד הוא מטעמא אחרינא. [↑](#footnote-ref-271)
271. ועיי"ש שהק' עוד ע"ז שהרי פסח אינו דוחה את הטומאה ביחיד אף בגונא דאין לו תשלומין בפסח שני, וכמו שאמרו בפסחים פ' א' דהיו רובן זבין ומיעוטן טמאי מתים אותן טמאי מתים אין עושין אף את השני, משום דכל היכא דלא עבדי ציבור בראשון לא עביד יחיד בשני, והרי דהא דלא הותרה טומאה מת ביחיד הוא אף בגונא דליכא תשלומין בשני, אף דבכה"ג הוי זמנו קבוע לגמרי. [↑](#footnote-ref-272)
272. וצ"ע מהא דתנן בפסחים ע"ח ב' דנטמא בשר והחלב קיים אינו זורק את הדם, ופירש המאירי גופי' דהוא משום דאין הפסח נאכל בטומאה אלא בציבור, ואין לומר דמש"כ המאירי במכילתין דהותרה טומאה בפסח אף ביחיד הוא רק בהקרבתו ולא באכילתו, שהרי איירי גם כשהכלי שרת טמאין דנטמא הבשר עי"ז, ובע"כ דהוא נאכל בטומאה, ושמא י"ל דאיירי כשבידו להביא פסח אחר, ובכה"ג מהדרינן אטהרה לכו"ע, דאף למ"ד דטומאה הותרה בציבור, הרי ביחיד מהדרינן אטהרה, - אך אכתי צ"ע מהא דתנן התם דנטמא חלב והבשר קיים זורק את הדם, ומשמע דאינו מקטיר את החלב. [↑](#footnote-ref-273)
273. וזה מתישב טפי להמאירי לטעמי' בפסחים צ"ב ב' דס"ל כדעת הרמב"ם בפיהמ"ש שם ובפ"ז מקר"פ ה"ב דאיכא פטור בפנ"ע בטמא מפסח ראשון ואף אם הזיד ולא עשה את השני אינו חייב כרת, ול"ד לשוגג או אונס בראשון דאם הזיד ולא את השני חייב כרת, - וצ"ל לפ"ז דמה שאמרו בפסחים ע"ט א' דאם היו ישראל טהורין והכהנים או כלי שרת טמאים יעשו כולן בטמאה, ואף הטמאים עושין משום דאין קרבן ציבור חלוק, היינו דחשיב דכל הציבור עושין בטומאה ובכה"ג לא דחיי' רחמנא לפסח שני. [↑](#footnote-ref-274)
274. לכאו' לפי דבריו כל הא דיחיד אינו עושה בטומאה הוא כשהבעלים טמא, אך כל שהכהנים או הכלי שרת טמאים עושין בטומאה אף אם לא נשאר אלא פסח דיחיד, וכמש"כ המאירי, ולפ"ז י"ל כן גם בד' המאירי דזהו שחילק בין היכא דהבעלים טמאים דאין יחיד עושה בטומאה להיכא דהכהנים או הכלי שרת טמאים דעושין בטומאה אף פסח דיחיד. [↑](#footnote-ref-275)
275. לא נתפרש לן, שהרי דעת ר' יהודה לקמן נ"א א' דפסח שני דוחה את הטומאה, אף דחשיב כקרבן יחיד, ומזה הוא דמייתינן דאף קרבן יחיד דקבוע לו זמן דוחה את הטומאה, ואף רבנן דפליגי ע"ז מפרשינן התם דהוא משום דמפני טומאה דחיתו ויעשה בטומאה, אך אלמלי ה"ט הי' דוחה את הטומאה, וגם למש"כ התוס' לקמן שם דטעמא דרבנן הוא משום דמדמינן לי' לראשון דבמיעוט ציבור אינו דוחה את הטומאה, מבו' בדבריהם דאי"ז מסברא, עיי"ש, והרי דהא דקרבן יחיד דוחה את הטומאה הוא אף בפסח דדוחה טומאה אף בבעלים, וקשיא כן גם על מש"כ הטו"א עוד דשאני פסח דהוא נאכל בטומאה, וע"כ לא הותר אלא בציבור. [↑](#footnote-ref-276)
276. והנה אמנם נחלקו הראשונים בדעת זקני דרום בזבחים כ"ב ב' דבפירש"י שם פירש דלדעתם לא הותרה טומאת שרץ בציבור, משום דשוחטין וזורקין על טמא שרץ, וה"נ ציבור דטמאי שרץ לא עבדי בטומאה וילפינן מכפרין ממתכפרין, וכ"כ התוס' שם בפי' קמא, - אך בשם ר"ת כתבו דגם לזקני דרום הותרה טומאת שרץ בציבור, וגם לדעת רש"י ודעימי' לא קי"ל כזקני דרום בהא, וכמש"כ המנחת ברוך בסימן ק"ז ענף א', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-277)
277. הלח"מ בהל' קר"פ שם ה"א תמה ע"ז דבבכורות שם מבו' דהא דפסח הבא בטומאה לא יאכלו ממנו זבין וכו' ילפינן לה מדכתיב איש כי יהי' טמא לנפש, וכ"ה בפסחים ס"ז א', וא"כ כיון דלדעת הרמב"ם בענין הדחי' לא נדחה אלא טומאת מת בלבד, מ"ט האכילה בטומאה הותרה אף לשאר טמאי מגע, ועמש"כ בזה המרכה"מ שם והצל"ח בפסחים צ' ב' והקר"א בזבחים כ"ב ב' והמנחת ברוך בסימן כ"א ענף ג' ובסימן ק"ו ענף ג', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-278)
278. וכ"נ ממש"כ הפר"ח והבית מאיר בסימן תר"ע ס"א והמי נפתוח בפרפר י"ג דלא הותרה טומאת מגע זב בשמן דהמנורה. [↑](#footnote-ref-279)
279. מבו' דרק אם היו הציבור מגעי זבין ומגעי זבות אין עושין בטומאה, משום דמגע זב כזב, אך אם היו טמאין במגע שרץ ונבילה עושין בטומאה, ושלא כדעת הרמב"ם ודעימי' דגם טומאת מגע שרץ ונבילה לא הותרה בציבור. [↑](#footnote-ref-280)
280. וכ"נ ממה שאמרו בכריתות י' א' דאף טבו"י ומחו"כ דזב מותרין בפסח הבא בטומאה אם לאו כזב דמו, והרי דאף דטומאתן היא מכח הזיבה, מ"מ כיון דאינם כזב הותרה טומאתן בציבור, ולכאו' כ"ש דמגע זב מותר בציבור. [↑](#footnote-ref-281)
281. וכ"נ ממש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין בשם רבינו יהודה להוכיח כשנטמא הכה"ג במת משמש אחר תחתיו, ממה שאמרו לקמן מ"ז א' דכשנטמא בצינורא דנכרי משמש אחר תחתיו, ואם מגע זב לא הותר בציבור, מסתברא מילתא דה"נ כשנטמא בצינורא דנכרי, כיון דעשאום כזבים דינם כטומאת זב דלא הותרה בציבור, וכמש"כ כן המנחת ברוך בסימן ק"ז ענף ב'. [↑](#footnote-ref-282)
282. וכ"כ בתשו' עצי ברושים סימן ל"ט בתו"ד לדקדק מל' הרמב"ם בפ"ז מקר"פ ה"ח שלא הזכיר בועלי נדות, ומה שעמד ע"ז ממש"כ הרמב"ם שם ה"ד דלא הותרה טומאת בועל נדה בציבור, צ"ב, שהרי להרמב"ם לטעמי' אף טומאת שרץ לא הותרה בציבור, וה"נ טומאת בועל נדה, ורק בפסח הבא בטומאה שנאכל לטמאי מגע, י"ל דנאכל אף לבועל נדה. [↑](#footnote-ref-283)
283. ואמנם הנה הר"ש והרא"ש בכלים פ"א מ"ה כתבו דבועל נדה לא חשיב כטומאת מגע אלא כטומאת גופו, אך י"ל דאף אי"ז קבלת טומאה מן הנדה אלא הוא טומאה חדשה שנטמא ע"י ביאתו על הנדה, והוי טומאת גופו, מ"מ אי"ז טומאה היוצאת מגופו, דטומאה היוצאת מגופו היינו טומאה שנטמא מכח ראי' או מכח שינוי שבגופו, וכאשר כ"נ מהא דבועל נדה אינו משתלח ממחנה לוי'. [↑](#footnote-ref-284)
284. ומצאנו עד"ז בפי' הרדב"ז בפ"ח מתרומות ה"ט שנסתפק בדין תרומת חו"ל שאינה אסורה אלא למי שטומאה יוצאת עליו מגופו אם היא מותרת לבועל נדה, או דהו"ל כטומאה היוצאת מגופו "הואיל ונטמא במי שטומאתה מגופה דכתיב ותהי נדתה עליו", ועיי"ש שכתב דמל' הרמב"ם נראה דאסורה לבועל נדה, והרי דאף דטומאת בועל נדה עצמה אינה טומאה היוצאת מגופו, מ"מ י"ל דדינה כטומאה היוצאת מגופו כיון שנטמא במי שטומאתה מגופה ויש עליו להטומאה שיש עלי' כדכתיב ותהי נדתה עליו. [↑](#footnote-ref-285)
285. התוס' במו"ק ט"ז א' ד"ה ובועלי נדות כתבו דבפסחים ובסוגיין ס"ד דבועל נדה משתלח חוץ לב' מחנות, וכתבו דאף לס"ד זו לא חשיב בועל נדה כטומאה היוצאת מגופו, וצ"ב היכן ס"ד הכי. [↑](#footnote-ref-286)
286. ועד"ז י"ל בדין מגע זב, דאף למה שאמרו בירושלמי דדינו כזב ולא הותר בציבור, היינו משום דשֵם טומאתו הוי טומאת זב, אך מ"מ לי"ב להחומר דטומאת זב ואינו משתלח חוץ לב' מחנות, אך האו"ש בפ"ז מקר"פ ה"א נקט דלא כן, - ובזה מתפרש מש"כ התוס' ביבמות ז' ב' ד"ה ר' יוחנן דלדעת ר' יוחנן אף דטבו"י דזב כזב דמי דלא הותר בפסח הבא בטומאה, מ"מ לענין ביאת מקדש לאו כזב דמי, וכן נתבאר במק"א בדעת רש"י בכ"ד דאף למ"ד דטבו"י ומחו"כ דזב כזב דמי ולא הותר בפסח הבא בטומאה אינו משתלח חוץ למחנה לוי', ורק למ"ד דהוי כזב למנות בו ראשון ושני בקדשים, ויש בו לחומר טומאת זיבה, ה"ה משתלח ממחנה לוי', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-287)
287. התשב"ץ בח"ג סימן ל"ז נחלק ע"ז דאף דקי"ל דטומאה דחוי' בציבור, מ"מ בשבת אמרו לקמן מ"ו ב' דהותרה אצל עבודה בקרבן ציבור, וה"נ לענין פיקו"נ, שהרי לקמן יליף ר"ע דפיקו"נ דוחה שבת מהא דעבודה דוחה שבת, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן עוד, וכ"נ בפסקי רי"ד בשבת ק"ל ב' דהיתר שבת במקום פיקו"נ דמי לטומאה הותרה בציבור, וע"כ הוא דא"צ לחזר אחר ההיתר ועושין ע"י ישראל, וכ"נ בד' המהר"ם מר"ב בתשו' שהביא הרא"ש לקמן פ"ח סימן י"ד. [↑](#footnote-ref-288)
288. אך משמע כן ממש"כ הרשב"א שם דתליא בפלוגתא אם שבת הותרה אצל חולה או דחוי' אצל חולה וכמדומה דהלכה כמ"ד שבת דחוי' היא ולא הותרה, ולא נתפרש היכן מצינו פלוגתא אם שבת הותרה או דחוי', ומשמע מזה דדין שבת אצל חולה דמי לדין טומאה בציבור, וזהו שכתב הרשב"א דכמדומה דהלכה כמ"ד דשבת דחוי', והיינו משום דכמדומה דהלכה כמ"ד דטומאה דחוי' בציבור. [↑](#footnote-ref-289)
289. ובסנהדרין י"ב ב' אמרו דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור אין מעברין את השנה מפני הטומאה ולמ"ד דטומאה דחוי' בציבור מעברין את השנה מפני הטומאה, ובפירש"י והרמ"ה שם משמע דהיינו דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור הרי דמכח הא דמהדרינן אטהרה אף מעברין את השנה כדי לעשותו בטהרה. [↑](#footnote-ref-290)
290. ודמי להיתר שבת אצל חולה, דאף לדעת הסוברים דשבת הותרה אצל חולה, מ"מ בפשוטו אם יש לחולה אוכל ועשה מלאכה כדי להביא לו אוכל אחר חייב חטאת, והיינו משום דלא הותרה שבת אצל חולה אלא כשה"ז נצרך לרפואתו, אך בתשו' הרשב"א ח"ז סימן שמ"ג מבו' לכאו' דאם שבת הותרה אצל חולה מותר לבשל בשבת לצורך חולה אף כשיש לו אוכל אחר, ומה שאמרו במנחות דאסור הוא משום דקי"ל דשבת דחוי' אצל חולה, ונתבאר במ"מ לעניני פיקו"נ דף מס' 4. [↑](#footnote-ref-291)
291. האבהא"ז בהשמטות בפ"ד מביאת מקדש ה"ז כתב בזה דדין מהדרינן אטהרה אינו על הכהן הטמא שלא יקריב הוא משום דאפשר לקיים שניהם ע"י הכהן הטהור, דזה לא חשיב כאפשר לקיים שניהם לגבי הכהן הטמא, אלא הוא על ראש המשמר או ראש בית אב דכל דאפשר לו ליתן העבודה לכהן טהור אין לו ליתן העבודה לכהן טמא, דלגבי עיקר הקרבת הקרבן הרי אפשר לקיים שניהם, עיי"ש, ולפ"ז ודאי דאם עבד הטמא עבודתו כשרה, עמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-292)
292. לכאו' ב' דרכים אלו תליין בעיקר מה שאמרו דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור מהדרינן אטהרה, אם הוא משום איסור העבודה בטומאה דלא הותר לעבוד בטומאה כשאפשר לעבוד בטהרה, או משום פסול העבודה בטומאה דכיון דעבודה בטומאה פסולה, הרי דאף דטומאה דחוי' בציבור, מ"מ אי"ז עבודה כדינה ומהדרינן לעשותה כדינה, - ובכת"י הגר"נ זצ"ל הוכיח דהוא גם משום איסור הטומאה מסוגיית הגמ' בפסחים ע"ט א' דלמ"ד דטומאה דחוי' מוטב יאכל בטומאת בשר בלאו ואל יאכל בשר בטומאת הגוף שהוא בכרת, ובפירש"י שם מבו' דהוא מכח דינא דמהדרינן אטהרה, - ועמש"נ להלן להוכיח דהוא גם משום פסול הטומאה, וע"כ הוא דמהדרינן אטהרה גם כשנטמאת המנחה. [↑](#footnote-ref-293)
293. אך המהרש"א שם נקט בפשיטות דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור מהדרינן אף על כהנים טהורין שבמשמר אחר ופירש לד' רש"י שם בע"א, ועמש"כ ע"ז ההר המורי' בפ"ד מכלי המקדש ה"ט. [↑](#footnote-ref-294)
294. ועיי"ש שכתב לישב בזה משה"ק הגבו"א ע"ד הרמב"ם מהא דתנן בפסחים ע"ט א' דנטמא קהל או רובו או שהיו הכהנים טמאין והקהל טהורין יעשה בטומאה, ומדלא תני או שהיו הכהנים או רובם טמאים, משמע דרק אם כל הכהנים טמאין יעשה בטומאה, ולהנ"ל ניחא דבפסח דכל המשמרות שוות בו, הרי דכל דיש כהן אחד טהור לא נדחית הטומאה, דדמי להא דהיכא דאיכא כהן טהור באותו משמר לא נדחית הטומאה. [↑](#footnote-ref-295)
295. אך יש לדחות דד' רש"י ותוס' שם הרי קיימי בגונא דבשעה שעבד ל"ה ידוע שהוא טמא, וי"ל דבכה"ג לא שייך דין אהדורי אטהרה, וכ"כ החזו"א בנזיר סימן קל"ט סק"ג בתו"ד, ועיי"ש שכתב לדמותו להיכא דידוע שמחצה טמאים ואין ידוע מי הם הטמאים דמקריבין קרבן ציבור לכתחילה, וה"נ כל שנודע אחר שהקריב שהוא טמא, הרי בשעת ההקרבה הי' הקרבן זקוק לכהן זה כמו לכהן אחר, ובכה"ג נדחית הטומאה. כ [↑](#footnote-ref-296)
296. אך הקה"י בפסחים סימן נ"ט פירש לד' הרמב"ם שם בע"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-297)
297. אך בל' הרמב"ם בפ"ד מביאת מקדש הט"ו משמע דכל דאיכא טהורין ליכא לעיקר הדחי', דאין דוחין כל דבר הנדחה אלא במקום שאי אפשר, וכ"נ בפירש"י בפסחים ע"ז א' (ד"ה דחוי'), עיי"ש, וזה מתישב עם מש"כ המרכה"מ בדעתו דאף אם עבר ועבד עבודתו פסולה. [↑](#footnote-ref-298)
298. ועד"ז הוא בגונא דאיכא טהורין באותו בית אב, דבכה"ג הרי לל"ק לכו"ע אין הטמאים עושין, דאף אי נימא דהיינו משום דבכה"ג לא חשיב כלל דאיכא טומאה בציבור ולא הותרה הטומאה כלל, מ"מ כל שעבר הטמא ועבד והנידון הוא על הכשר עבודתו, חשיב דאיכא טומאה בציבור ועבודתו כשרה, וכ"כ החזו"א בזבחים סימן ב' סק"ב. [↑](#footnote-ref-299)
299. ואי נימא כדרך הב' דכל דאיכא טהורין ליכא לעיקר דחיית הטומאה, ואף דכשעבר ועבד הוי כמו דא"א לאהדורי אטהרה, יש להסתפק אם מכח זה גם לי"ב לאיסור עבודה בטומאה, או דאי"ז מועיל אלא להכשיר את עבודתו, אך איסור העבודה בטומאה לא נדחה. [↑](#footnote-ref-300)
300. ומה"ט מבו' בסוגיית הגמ' במנחות ט"ו א' ובפירש"י שם סוד"ה שאין קרבן ציבור דאף לר' יהודה דס"ל לקמן ז' ב' דטומאה הותרה בציבור, אסור לטמאות קרבן ציבור, דכל זמן דליכא טומאה בהקרבן ציבור, לא חייל כלל התירא על טומאה, - אך בד' התוס' שם ד"ה ר' יהודה מבו' לכאו' דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור מותר לטמאות לכתחילה, ובחי' חת"ס החדש בסוגיין כתב דתליא בפלוגתת לישני הכא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-301)
301. וזה דלא כמש"כ הגבו"א דהוא טעם לב' הלשונות, אלא דנטר הגמ' עד דמסיים לפרש דברי ר"נ והדר יהיב טעמא אליבא דתרי לישני, ועיי"ש שכתב כן לטעמי' דכל הא דלל"ק מהדרינן אחר טהורין שבאותו בית אב הוא מדרבנן, ולפ"ז הרי גם לל"ק כל טומאת מת בציבור רחמנא שריי' ומה"ט הוא דמדאורייתא לא מהדרינן אף אחר טהורין שבאותו בית אב. [↑](#footnote-ref-302)
302. לכאו' טעם הספק בזה, משום די"ל דגם ללישנא בתרא דגם כשיש כהנים טהורין באותו בית אב עבדי טמאין, הוא משום דהטמאין אין בידם לעשות בטהרה, אך כשיש דם טהור ליכא לה"ט ואסור לזרוק את הדם הטמא, וגם למש"כ הריטב"א דטעמא דלישנא בתרא הוא משום דאין מבטלין בשביל טומאה פייסות של כהנים, ל"ש האי טעמא היכא דיש מקצת דם טהור. [↑](#footnote-ref-303)
303. בכת"י הגר"נ זצ"ל כתב לפרש בזה בע"א, דכל הא דמהדרינן בדאיכא טהורי באותו בית אב אף למ"ד דטומאה הותרה בציבור, הוא בטומאת גברי ומשום איסור טומאה, אך בטומאת הדם כיון דכל האיסור בזה הוא משום פסולו, הרי דכיון דטומאה הותרה ולי"ב פסול כלל ליכא איסור כלל וע"כ מותר לזרקו לכתחילה. [↑](#footnote-ref-304)
304. המנ"ח במצוה ש"ב כתב דהוא אף ללישנא קמא, משום דבמנחת העומר א"א להביא אחרת אלא ע"י טירחא, ודמי להיכא דליכא טהורין באותו בית אב, ואמנם לפ"ז לכאו' הא דמותבינן מההיא דהי' מקריב מנחת פרים וכו', הוא רק ללישנא בתרא דר"נ, (וכמש"כ כן בהגה"ה שבתוס' הרא"ש), דהתם הרי אפשר להביא אחרת בלא טירחא. [↑](#footnote-ref-305)
305. והעירו דיש להוכיח כן ממש"כ התוס' לקמן בע"ב לפרש דהא דמייתי ר"ש דאף כשאינו על מצחו מרצה, הוא מהא דאין אומר לו הבא אחרת תחתי', והרי ע"ז השיב ר' יהודה דטומאה הותרה בציבור, ומבו' דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור א"צ להביא אחרת תחתי'. [↑](#footnote-ref-306)
306. אמנם הנה הרמב"ם בפ"ד מביאת מקדש הי"ד הביא להא דמהדרינן אטהרה רק בטומאת הכהנים, והשמיט לדינא דהכא דאומרים לו הבא אחרת, ועמדו ע"ז הקר"א במנחות ע"ב א' והמנ"ח במצוה ש"ב והליקוטי הלכות בסוגיין ובמנחות שם, ומסתימת דבריו בפ"א מפסוה"מ הל"ד נראה דבטומאת הקרבן לא מהדרינן אטהרה, אך יש לדחות דהא דמהדרינן אטהרה הוא רק שלא להקריב בטומאה, אך בגוונא דהתם דהויא ההקרבה בטהרה, ואך שנטמא הבשר והחלב ובעינן לדחי' דטומאה כ"ה שיהא חשוב דיש בשר, י"ל דבזה ל"ב לאהדורי אקרבן אחר, וגם י"ל למש"כ הגרע"א לקמן בסוגיין דאחר זריקה חשיב כדיעבד, - אך המהר"י קורקוס בפ"ד מביאת מקדש ה"ח נקט בדעתו דגם כשנטמאה המנחה מהדרינן אטהרה, וכתב דזה נכלל בדבריו שם הט"ו. [↑](#footnote-ref-307)
307. אך שו"ר בכת"י הגר"נ זצ"ל שנקט בתו"ד דאף דכל שהוכשר פסולו ליכא איסור כלל, כ"ז הוא למ"ד דטומאה הותרה בציבור והו"ל ככשר, אך למ"ד דטומאה דחוי' בציבור דחשיב כפסול, הרי דאף דנדחה הפסול, מ"מ יש בזה לאיסור הקרבה בטומאה. [↑](#footnote-ref-308)
308. בתור"י הלבן לקמן בסוגיין כתב דהא דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור ל"ב ריצוי ציץ, הוא אף היכא דאיכא שיריים לאכילה, והיינו משום דכל ה"ט דאיכא שיריים לאכילה הוא דבכה"ג מהדרינן אטהרה אף דהותרה הטומאה בציבור, אך מ"מ כיון דהותרה הטומאה ל"ב ריצוי ציץ. [↑](#footnote-ref-309)
309. בפי' רבינו אליקים כתב דהא דמודה רב נחמן היכא דאיכא שיריים לאכילה היינו דבכה"ג דחוי' היא ומהדרינן בתר טהרה "משום דאיכא חומרא דעון מיתה", וצ"ב. [↑](#footnote-ref-310)
310. למש"נ בדף מס' 9 דהא דמפרשינן לי' מטומאה הוא מכלל דין הפרישה שהוא להתקינו לעבודתו, י"ל דאף למש"כ התו"י לקמן ח' א' דדין הפרישה הוא גם משום אילו, היינו משום דהוא מעבודות היום, אך משום המוספין שאינם מעבודות היום ליכא דין פרישה, וע"כ גם אין מפרישין אותו מטומאה מכח המוספין. [↑](#footnote-ref-311)
311. וזה למש"נ בדף מס' 9 ובהערה שם בדעת כמה מקמאי דהא דמפרשינן לי' מטומאה אי"ז כדי שיעבוד הכה"ג ולא יעבוד אחר תחתיו, אלא הוא כדי שיהא ראוי לעבודה, ומה"ט הוא דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור דהיתר גמור הוא וליכא גריעותא בעבודתו בטומאה אין בכלל דין הפרישה למנעו מטומאת מת, וע"כ אף בשעיר כיון דטומאה הותרה בציבור וליכא גריעותא בעבודתו בטומאה, הרי דאף דבפועל אם יטמא הכה"ג יקריב אחר את השעיר כדי שיהא נאכל, מ"מ ליכא דין פרישה מכח זה, שהרי בלא"ה דעת רבינו יהודה דגם למ"ד דטומאה הותרה בציבור אם ימצא הכה"ג טמא ישמש אחר תחתיו בכל עבודות היום, ואפ"ה לא מפרשינן לי' מכח זה מטומאת המת. [↑](#footnote-ref-312)
312. כאשר כ"ה מבו' מהא דתניא לקמן ובכ"ד דדם שנטמא וזרקו וכו', והרי דלכתחילה אסור לזרקו, ויותר מבו' כן מהא דבמזיד לא הורצה לדעת רבינא במנחות כ"ה ב' היינו דזריקתו במזיד לא הורצה, והרי שאסור לזרקו, וכ"ה בגיטין נ"ד ב', עיי"ש, וגם בקומץ ואימורים שנטמאו מבו' במנחות כ"ה א' ובפסחים נ"ט ב' דאסור להקטירן, והתוס' בפסחים שם כתבו דהוא אף למ"ד דציץ מרצה על העולין, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם בפ"א מפסוה"מ הל"ד וכמו שדקדקו השעה"מ בפ"ד מביאת מקדש ה"ז והצל"ח בביצה כ' ב', ודעת רש"י לקמן מ"ו א' דלרב חסדא אף בקרבן ציבור אין מקטירין האימורין בטומאה, וש"ר שנחלקו עליו בזה הוא רק משום היתר טומאה בציבור, - ועמש"כ בזה החזו"א בזבחים סימן ל"ב סקל"ז ל"ח, ובאו"ח סימן קכ"ד לדף פ:, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-313)
313. אך בד' הירושלמי בפסחים פ"ז ה"ה מבו' להדיא דמדאורייתא אסור לזרוק, וכמו שהוכיחו המנחת ברוך שם והחזו"א בזבחים סימן ד' סקי"א, וכן הוכיח האו"ש שם מד' הירושלמי שם ה"ז, וכן נקטו הנובי"ק אהע"ז סימן פ"ב סקט"ו והקר"א בזבחים צ"ב א', וכ"כ בכ' הגרי"ז בזבחים שם בדעת הרמב"ם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-314)
314. אמנם הנה בתוספתא במנחות פ"ג ה"ז תניא דהי' מקריב מנחת כהנים ומנחת כהן משיח ונטמאו בידו אומרים לו הוי פקח ושתוק, והתור"י הלבן בסוגיין עמד בזה דמ"ט לא תני התם דאומרים לו הבא אחרת תחתי', והרי דאף במנחת כהנים שהיא קרבן יחיד ואין קבוע לה זמן אומרים לו הוי פקח ושתוק, ועמש"כ בזה החזון יחזקאל שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-315)
315. והעירו דכ"נ מדעת הסוברים דהנידון אם פיקו"נ הותרה או דחוי' תליא בהפלוגתא אם טומאה הותרה או דחוי', ונתבאר בדף מס' 10, ואם בטומאה גופה חלוק דין קרבן ציבור מדין קרבן יחיד הקבוע לו זמן, א"כ הרי אף למ"ד דטומאה הותרה בציבור, מהיכ"ת נימא דדין פיקו"נ דמי לדין טומאה בציבור והוי הותרה, ול"ה כדין טומאה בקרבן יחיד הקבוע לו זמן דהוי דחוי'. [↑](#footnote-ref-316)
316. אך השעה"מ בפ"ד מביאת מקדש הי"ד נקט גם בד' התוס' לעיל דהא דבפסח הוי הטומאה דחוי' אינו אלא מדרבנן, ועמש"כ בזה בחי' חת"ס החדש לקמן ז' ב' ד"ה והנה התוס', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-317)
317. ולפ"ז אתיא הגמ' הכא כרבינא בפסחים פ' ב' ובמנחות כ"ד ב' דהא דמפלגינן בין שוגג למזיד קאי על הזריקה, ובגמ' שם כ"ה א' מבו' דכ"ה משמעות לישנא דהך ברייתא דדם שנטמא וזרקו, וזה ע"ד שמצינו בגיטין נ"ד א' דפרכינן מהך ברייתא וכתבו התוס' שם דהך פירכא היא לרבינא. [↑](#footnote-ref-318)
318. וי"ל בדעת התוס' דס"ל דגם למ"ד דטומאה הותרה בציבור מ"מ כל שיש דם אחר טהור אסור לזרוק את הדם הטמא, וכמו שצידד השפ"א, ונתבאר בדף מס' 11, וע"כ שפיר יש מקום לקנוס כשזרק במזיד, - וי"ל עוד, דהרי היכא דאיכא שירים לאכילה אף למ"ד דטומאה הותרה בציבור מהדרינן אטהרה, וע"כ לפ"מ שנקטו התוס' בקושייתם דגם למ"ד דטומאה הותרה בציבור אסור הבשר באכילה בלא ריצוי ציץ, וכמש"נ להלן בביאור דבריהם, אסור לזרוק הדם לכתחילה, שהרי אסרו חכמים לזרוק לכתחילה מכח ריצוי ציץ, ובלא הריצוי ציץ הרי אסור הבשר לכתחילה, ובכה"ג מהדרינן אטהרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-319)
319. וכן פירשו האו"ש בהשמטות בפ"ד מביאת מקדש הי"ד והמקד"ד בסימן כ"ו סק"ה בד' הירושלמי, אך הפנ"מ שם והחזו"א בזבחים סימן ד' סקי"א פירשו לד' הירושלמי בע"א. [↑](#footnote-ref-320)
320. וכן הוכיחו מדבריהם הטה"ק והשפ"א שם, והשפ"א שם צ"ט א', ובחי' הגרי"ז בפר' בהעלותך, - אך החזו"א בזבחים סימן ב' סק"ג פירש לד' התוס' שם בע"א, וכתב שם סק"ד דלפ"ז אין ללמוד מדבריהם דאין הבשר נאכל אף כשלא נטמא. [↑](#footnote-ref-321)
321. כן הוכיח השפ"א שם ממש"כ בפירש"י שם דבהקריבוהו טמאים לא מיבע"ל שהרי אינו נאכל, והרי דבכל גווני שהקריבוהו טמאים אינו נאכל, וכן הוכיחו האבהא"ז בפ"ד מכלי המקדש ה"ט ובחי' הגרי"ז בפר' בהעלותך?? והמקד"ד בסימן כ"ו סוסק"ב, אך החזו"א בזבחים סימן ב' סק"ד כתב לדחות דמילתא פסיקתא נקט רש"י דבהקריבוהו טמאין סתמא נטמא הבשר. [↑](#footnote-ref-322)
322. כן הוכיח האבהא"ז בפ"ד מכלי המקדש ה"ט ממש"כ הרא"ש שם דס"ד דכיון דכל בני המשמר טמאים, וע"י הכהן שאינו מן המשמר שנעשה שליח לעבודה הוא שהוכשר הבשר לאכילה הלכך יהא הבשר שלו כיון שא"א לו להיות ראוי לאכילה אלא על ידו, ואי נימא דכל הא דאין הקרבן נאכל הוא משום דנטמא הבשר, הרי הי' ראוי הקרבן לאכילה אף שלא על ידו, וכגון שלא היו נוגעין בבשר, אך החזו"א בזבחים סימן ב' סוסק"ד כתב לפרש לד' הרא"ש בגונא דא"א שלא יטמא בנגיעתו, עיי"ש, ובסימן ד' סקי"ב דחה לזה, עיי"ש, ויש להעיר עוד, דאם כל הא דאינו נאכל הוא משום דנטמא הבשר, לכאו' ל"ה מקום לחשבו שעל ידו הוכשר הבשר לאכילה, כיון דגם ע"י הקרבת בני המשמר הי' ניתר באכילה, אלא דהי' נטמא ומכח זה הי' נאסר באכילה. [↑](#footnote-ref-323)
323. וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ד מכלי המקדש ה"ט לפ"מ שפירשו המהר"י קורקוס והכס"מ והקרית ספר שם לדבריו דאיירי כשהקריבוהו טמאים, אך בליקוטים שבסו"ס חי' בית מאיר פירש לד' הרמב"ם שם כשהקריבוהו טהורים, ועמש"כ בזה האבהא"ז בהל' כלי המקדש שם והחזו"א שם, ועי' עוד בד' הרמב"ם בספ"י ממעה"ק ובמהר"י קורקוס וכס"מ שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-324)
324. וכ"ה מבו' בכ' הגרי"ז במנחות ט"ו א' דלדעת הסוברים דקרבן הבא בטומאה אינו נאכל אף כשלא נטמא הבשר, הא דבדם שנטמא וזרקו בשוגג נאכל הבשר, הוא משום דאיכא ריצוי ציץ דמשוי לי' כי טהור, וכל הא דקרבן הבא בטומאה אינו נאכל הוא בטומאת גברי דלי"ב ריצוי ציץ, והאבהא"ז בפ"י ממעה"ק ה"כ נתחבט הרבה בזה. [↑](#footnote-ref-325)
325. בכ' הגרי"ז במנחות ט"ו א' הק' ע"ד התוס' דבדם ונטמא וזרקו אין הזריקה מועלת להתיר באכילה, שהרי בטומאת דברים הקרבים הציץ מרצה, וא"כ מ"ט אין הזריקה מועלת להתיר באכילה, - וצ"ב, שהרי מודו התוס' דמדאורייתא שרי הבשר באכילה משום דהציץ מרצה, וכדחזינן מהא דבשוגג הורצה, וכל מש"כ התוס' דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור אסור הבשר באכילה הוא משום הקנס דרבנן. [↑](#footnote-ref-326)
326. ואמנם י"ל דאיירי הכא כשיש דם אחר טהור, ובכה"ג מהדרינן אטהרה גם לאחר שחיטה, אך לפ"ז ניחא גם קו' הגרע"א שם, ויתבאר בעזה"י במקומו, וזהו שהק' החזו"א לפ"ד הגרע"א דלא ניח"ל להעמיד בכה"ג. [↑](#footnote-ref-327)
327. ועיי"ש שכתב דאולי ביוהכ"פ מגרע גרע דהלא צריך לחלל יוהכ"פ בשחיטתו, והעירו דהוא דלא כמש"כ התור"י הלבן בסוגיין דההיא דמנחת העומר ומנחת פרים אילים וכבשים איירי בשבת ויו"ט, והא דאומרים לו הבא אחרת תחתי' הוא משום דה"ז דוחה יו"ט, עיי"ש, ולפ"ז ניחא הא דבדם שנטמא מהדרינן אטהרה, דכל הא דלא מהדרינן אטהרה לאחר שחיטה הוא רק ביוהכ"פ דצריך לחלל יוהכ"פ בשחיטתו, אך בקרבנות ציבור הקריבין בר"ח וחוה"מ, מהדרינן אטהרה אף לאחר שחיטה. [↑](#footnote-ref-328)
328. ובזה מתפרש הא דבקרבן ציבור הבא בטומאה הותר איסור ביאת מקדש בטומאה, וע"ז לא מצינו דאיכא ריצוי ציץ, והיינו משום דלהתיר לאיסור ביאת מקדש מהני הדחי' דטומאה בציבור לחודה ול"ב בזה להריצוי ציץ, וכל הא דבעינן להריצוי ציץ הוא להכשיר פסול הקרבן, ובזה מתפרש גם הא דבפסח הבא בטומאה הותר לאכול הבשר בטומאת הגוף, אף דלכאו' ליכא ע"ז ריצוי ציץ כלל. [↑](#footnote-ref-329)
329. בד' התוס' שם בסו"ד מבו' דלאו היינו דבטומאת הגוף דליכא ציץ בע"כ דנתחדש דין דחי' אף בלא ציץ, אלא ה"נ הוא בטומאת הקרבן דכל דליכא ציץ כגון דאין הציץ על מצחו או שנשבר על הציץ דחוי' הטומאה אף בלא ציץ, - ולכאו' היינו דכל הא דבעינן ריצוי ציץ הוא מדינא דמהדרינן אטהרה, דכל שאפשר להתיר ע"י הציץ אין מתירין מכח התירא דטומאה בציבור, וכל דליכא ציץ ולא מצינו לאהדורי אטהרה, מהני הדחי' דטומאה בציבור להתיר. [↑](#footnote-ref-330)
330. הגבו"א לעיל בסוגיין תמה ע"ז מסוגיית הגמ' בפסחים ע"ז וע"ח שאמרו דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור הרי דכל שנטמא הבשר והחלב אין הקרבן קרב אלא אם הציץ מרצה על העולין או על האכילות, עיי"ש, ולא אמרינן דאדרבה כיון דליכא בזה ריצוי ציץ נדחית הטומאה אף בלא ריצוי ציץ, וכן הק' המנחת ברוך בסימן ק"ח ענף ב', ועמש"כ בזה המקד"ד בסימן כ"ו סק"א, והקה"י בח"ג סו"ס י"ז, ודבריהם צ"ע ממה שאמרו בגמ' שם ע"ז ב' כן גם בהא דאין ציץ מרצה על העולין, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-331)
331. בכ' הגרי"ז במנחות ט"ו א' כתב די"ל דמה"ט הוא דס"ל להרמב"ם דקרבן ציבור הקרב בטומאה נאכל כשלא נטמא הבשר, ונתבאר לעיל, דלעולם מודה לדעת ש"ר דדין טומאה דחוי' בציבור אינו מועיל להתיר באכילה, אלא דכיון דס"ל דבציבור הציץ מרצה גם על טומאת הגוף, הרי דמכח זה שרי הבשר באכילה, והתוס' לטעמייהו דס"ל דאף בציבור אין הציץ מרצה על טומאת הגוף, וכל דין ההקרבה דאיכא בהקרבן הוא מדינא דטומאה דחוי' בציבור, ואי"ז מועיל להתיר באכילה, - ועיי"ש שפקפק בזה, די"ל דכיון דכל הא דהציץ מרצה על טומאת הגוף בציבור הוא מכח הא דטומאה דחוי' בציבור, הרי דכלפי היתר אכילה דליכא לדינא דטומאה דחוי' בציבור, אף לי"ב להריצוי ציץ. [↑](#footnote-ref-332)
332. וזה כמש"נ לעיל דכל הא דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור בעי ריצוי ציץ ול"ד לכל דחיות שבתורה, הוא כדי להכשיר את פסול הטומאה, וע"כ כ"ז הוא בטומאת הקרבן, אך בטומאת הגוף דפסולו הוא מכח האיסור, הרי דכיון דנדחה האיסור, א"צ לריצוי ציץ. [↑](#footnote-ref-333)
333. ועיי"ש שכתב בדעת ש"ר דפליגי ע"ז, דהוא משום דס"ל דהא דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף היינו דטומאת הגוף אינה מענינא דציץ כלל, וע"כ אף בציבור ליכא ריצוי ציץ על טומאת הגוף. [↑](#footnote-ref-334)
334. צ"ע דמ"ט יש בזה לפסול דחוי, הרי בידו ללבוש הציץ וכל שבידו ל"ה דחוי, וכמו שאמרו בזבחים ל"ד ב', וצ"ל למש"כ הקר"א שם דכ"ז הוא כשאין שם פסול עליו, אך כל ששם פסול עליו ל"מ הא דבידו לתקנו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-335)
335. ועי"ש שכתב לפ"ז דכל הא דבעינן שיהא ציץ עליו בשעת הטומאה, הוא רק בטומאת הקרבן, אך בטומאת גברא לדעת הרמב"ם דבציבור הציץ מרצה ע"ז תליא בשעת ההקרבה, דהרי לא שייך בזה פסול דיחוי, - ובמק"א כתב דדוקא בטומאת הקדשים דהפסול הוא בעצם הקדשים וע"ז חל הריצוי דעצם הקדשים יתכשרו תליא הריצוי בשעת חלות הפסול, אך בטומאת גברא הרי הפסול הוא בעבודה, וע"כ תליא הריצוי בשעת העבודה. [↑](#footnote-ref-336)
336. ובד' התוס' לקמן שם והתוס' הרא"ש בקידושין שם מבו' דאף כשלובש הכה"ג את הציץ במדינה חשיב דעודהו על מצחו ומרצה, ולא אמרינן דבלבישת הציץ במדינה ליכא קיום דין דלבישה, וכ"נ גם בד' התוס' וש"ר בקידושין שם בשם ר"ת דגם כשהוא במדינה מתקיים בלבישתו דינא דוהי' על מצחו תמיד, ועמש"כ בזה בכ' הגרי"ז לתמיד. [↑](#footnote-ref-337)
337. וכ"כ בס' ושב הכהן ערכין ג' ב' בדעת הרמב"ם, וכ"כ הארצות החיים בסו"ס י"ח והביה"ל בח"א סי' ג' והאו"ש בפ"ד מתפילין הי"ז והדבר אברהם בח"ב סימן כ"ד סק"ד, - אך נחלקו בטעם הא דצריך ללבוש את כל הבגדים, דהושב הכהן והביה"ל והאו"ש שם כתבו דהוא משום דכל שאין בגדיהם עליהן אין כהונתם עליהן, והאמרי ברוך שם כתב דהוא משום דכ"ה סדר הלבישה, וכ"כ הדבר אברהם שם, ועיי"ש שתמה ע"ד הושב הכהן דהוא משום דאין בגדיהם עליהן וכו, דזה הוי רק לענין עבודה, וע"כ אי ל"ה בעינן לבישת כל הבגדים לצורך רצוי ציץ, ל"ה שיך ע"ז הא דאין בגדיהם עליהן. [↑](#footnote-ref-338)
338. ואמנם לדעת הסוברים דהא צריך ללבוש כל הבגדים הוא משום דכל שאין בגדיהם עליהן אין כהונתם עליהן, לכאו' ביוהכ"פ דדינו הוא בלבישת בגדי לבן והוי כהונתו עליו, שפיר סגי בלבישת הציץ לחודי'. [↑](#footnote-ref-339)
339. והיינו דכל מש"כ הרמ"ה דא"א דביוהכ"פ לא יהא ריצוי, הוא משום דא"א דמשום דיוהכ"פ הוא לא תיהוי לי' תקנתא, אך אם כל הנידון הוא להביא אחרת תחתי', שפיר י"ל דביוהכ"פ צריך להביא אחרת תחתי'. [↑](#footnote-ref-340)
340. ואמנם דכשנטמא הכה"ג הרי עכ"פ למ"ד דטומאה דחוי' בציבור משמש אחר תחתיו, - אך משכח"ל בדליכא אחר הראוי לשמש תחתיו. [↑](#footnote-ref-341)
341. למש"כ התוס' לעיל בע"א דהא דבקרבן יחיד מהדרינן אטהרה הוא מדרבנן, ניחא, דאף דהצריכו חכמים לאהדורי בי' אטהרה, מ"מ לא פסלו חכמים הקרבתו בדליכא ריצוי ציץ, והנה אמנם אי"ז מתישב למש"כ התוס' הכא לפרש דהא דמייתי ר"ש מכה"ג ביוהכ"פ הוא מהא דאין אומרים לו הבא אחרת, אך הרי לפ"ד התוס' הכא מעיקרא לק"מ, וכמש"כ בגל' הגרע"א שם. [↑](#footnote-ref-342)
342. המרכה"מ שם כתב די"ל דכ"ה דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף ביחיד ואפ"ה בציבור דאקלשה טומאה דהיא דחוי' מרצה הציץ על טומאת הגוף, ה"נ כשאין הציץ על מצחו שאין בכחו לרצות בקרבן יחיד, מ"מ מרצה אטומאה דחוי' דציבור, - וצ"ב דבהא דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף דהוא משום דחמירא, י"ל דבטומאה דחוי' בציבור מרצה אף על טומאת הגוף, אך בהא דאין הציץ על מצחו דבכה"ג ליכא לעיקר המרצה דציץ, מ"ט נימא דהוא מרצה על טומאה דחוי' בציבור, - וגם יש להעיר ע"ז דא"כ מ"ט לא כתב הרמב"ם שם דאין הציץ מרצה אלא בזמן שהוא על מצחו וכו' אא"כ היתה הטומאה הדחוי' בציבור, וכמש"כ שם ה"ז בהא דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף. [↑](#footnote-ref-343)
343. לא נתפרש לן, דכיון דמקור דבריו דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור בעי ציץ לרצות הוא מסוגיית הגמ' בפסחים ע"ז א', הרי התם נתפרש להדיא דבלא ריצוי ציץ אין מקריבין, וע"כ הוא דאם אין הציץ מרצה על האכילות א"א להקריב קרבן ציבור בטומאה למ"ד דאם אין בשר אין דם. [↑](#footnote-ref-344)
344. צ"ב דמנ"ל דבאמת בכה"ג אין מביאין אחרת תחתי', - ובגל' הגרע"א לשעה"מ פ"ד מביאת מקדש הי"ד כתב לפרש דהי' ידוע להם הדין דאין מביאין אחרת תחתי', והוכיח הוכיח ר"ש דהטעם הוא משום דאיכא תרתי טומאה דחוי' וריצוי ציץ, ור' יהודה השיב דהוא משום דטומאה הותרה. [↑](#footnote-ref-345)
345. וכדרך זו צ"ל בד' רש"י שפירש בפסחים ע"ז א' ד"ה ומרצה דהא דמייתי ר"ש מכה"ג ביוהכ"פ היינו דאי לאו משום דציץ מרצה אטומאה "ל"ה מיתכשרי", אף דדעתו לעיל בסוגיין ד"ה בין בציבור דהא דטומאת הגוף דחוי' בציבור הוא בלא ריצוי ציץ. [↑](#footnote-ref-346)
346. החזו"א בסימן קכ"ו סק"ז נחלק ע"ז דאף אחר שחיטה ל"ה כדיעבד, ונתבאר בדף מס' 12. [↑](#footnote-ref-347)
347. ועיי"ש שכתב דאין לומר דהא דמייתי ר"ש הוא ממנחות, שהרי ליכא מנחה ביוהכ"פ אלא בקרבנות המוספין והם נעשין בבגדי זהב בחוץ, ולכאו' אי נימא בד' התוס' דס"ל כד' רש"י דבעינן שיהא הציץ על מצחו בשעת הטומאה, י"ל דהא דמייתי ר"ש הוא ממנחות שנטמאו בשעה שלא הי' הציץ על מצחו. [↑](#footnote-ref-348)
348. ומד' הגרע"א שלא יישב כן, נראה דס"ל דכל דאיכא דם טהור אין זורקין מן הדם הטמא אף למ"ד דטומאה הותרה בציבור, וכמו שנסתפק בזה השפ"א לעיל בע"א. [↑](#footnote-ref-349)
349. השעה"מ בפ"ד מביאת מקדש ה"ח הק' דמ"ט לא הק' מהא דתניא לעיל מינה בהי' מקריב מנחת העומר דאומר לו הבא אחרת תחתי', וליכא למימר דהתם מהדרינן אטהרה כדי להתיר השירים באכילה, שרי רב ששת דפריך מינה לא מסיק אדעתי' לה"ט, ובגל' הגרע"א כתב לישב די"ל דהך ברייתא ס"ל כמ"ד דאין הציץ מרצה על האכילות, וא"כ לי"ב צירוף דריצוי ציץ, וצ"ל דאתיא כמ"ד דדם אע"פ שאין בשר וע"כ ה"ז כשר אף דאין הציץ מרצה על האכילות, ומ"מ מהדרינן בזה אטהרה, דאף על הקומץ איכא צירוף דריצוי ציץ, מ"מ כיון דכלפי השירים ליכא ריצוי ציץ, ע"כ מהדרינן אטהרה. [↑](#footnote-ref-350)
350. כ"כ גם בגל' הגרע"א לשעה"מ שם הי"ד דבההיא דאילו של אהרן בע"כ דאיירי כשהציץ על מצחו דומיא דרישא, וכ"כ החזו"א בסימן קכ"ו סק"ז, וצ"ב דמ"ט הוצרכו לזה, הרי אילו של אהרן הקרב ביוהכ"פ קרב ע"י הכה"ג בבגדי זהב, ובע"כ דהציץ על מצחו, ושמא ס"ל דמנחת נסכים דיוהכ"פ קריבה אף שלא בכה"ג, וכמו שצידדו הפני שלמה לעיל בע"א והרש"ש לקמן ל"א ב', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-351)
351. יש להעיר ע"ז ממש"כ התוס' דאלמא למ"ד דטומאה דחוי' אומר לו הבא אחרת תחתי' אפי' בקרבן ציבור "גמור", ומשמע להדיא כמש"כ השעה"מ דכל הא דהיכא דאיכא תרתי לא מהדרינן אטהרה הוא רק בקרבן ציבור גמור, ולא בקרבן יחיד שקבוע לו זמן, - עוד יש לתמוה, דאי נימא דהא דס"ל לר"ש דהיכא דאיכא תרתי לא מהדרינן הוא מכח הא דקים להו דבקרבנות ציבור דיוהכ"פ לא מהדרינן, הרי דלפ"מ שתירצו התוס' דהך תנא ס"ל דכר' יהודה דכשאינו על מצחו אינו מרצה, הרי נמצא דלדידי' אף בקרבנות ציבור דיוהכ"פ מהדרינן, וכמש"כ החזו"א בסימן קכ"ו סק"ז, וממילא דלדידי' ליכא מקור כלל דכל דאיכא תרתי לא מהדרינן, וממילא דא"צ להעמידה כשאין הציץ על מצחו. [↑](#footnote-ref-352)
352. ועיי"ש שכתב דבע"כ דלהך ס"ד איירי בנשבר הציץ וע"כ הוא דצריך לאהדורי אטהרה, וכל שעבר וזרקו במזיד קנסוהו מכח הא דלא אהדר אטהרה, וכתב לישב בזה משה"ק הגבו"א דלהדיא תניא בסיפא דהך ברייתא במנחות כ"ה א' דבד"א ביחיד אבל בציבור בין בשוגג בין במזיד הורצה, ולהנ"ל י"ל דהתם ברייתא אחרינא היא ואיירי בדאיכא ציץ, עיי"ש, - אך לכאו' הוא שלא כד' התוס' בע"א דמבו' בדבריהם דלא קנסוהו מכח הא דלא אהדר אטהרה, וזהו שהק' דאף למ"ד דחוי' ליפרוך דע"כ לא פליגי אלא אהדורי אטהורין קודם הקרבת הקרבן, אבל אם כבר קרב הקרבן בהא לא פליגי. [↑](#footnote-ref-353)
353. והיינו דכיון דאלמלי הא דהי' הבשר ניתר באכילה, הוה מהדרינן אטהרה משום היתר הבשר, והי' אסור לזרוק את הדם, ע"כ א"א להתיר לזרוק את הדם מכח הא דיהא הבשר מותר ע"י ריצוי ציץ, שהרי אסרו חכמים לסמוך לכתחילה על ריצוי ציץ. [↑](#footnote-ref-354)
354. וכ"נ בד' המאירי דאף למ"ד דגם כשאינו על מצחו מרצה היינו משום דהוא מונח לפניו ומוכן לו כל זמן שירצה. [↑](#footnote-ref-355)
355. לכאו' הוא דלא כמש"כ ר"ת גופי' דילפינן לה מדכתיב תמיד, שהרי לא כתיב תרי זימני תמיד, אלא ילפינן לה מיתורא דוהי' על מצח אהרן. [↑](#footnote-ref-356)
356. האמרי ברוך בהגהתו לטו"א חגיגה י"ז א' ובעטרת חכמים יו"ד סימן כ"ג הוכיח מדבריהם דלריצוי ציץ סגי במה שהציץ על מצחו וא"צ ללבוש כל הבגדים, - ואמנם הביה"ל בח"ג סימן ג' סק"ה כתב לדחות דמכוון דבריהם דלמ"ד דעודהו על מצחו מרצה מותר ללבוש כל הבגדים כדי שירצה הציץ, ומה שאמרו לקמן ס"ט א' בשמעון הצדיק דגם כה"ג אסור לצאת בבגד"כ למדינה, הוא למ"ד דאף אם אין הציץ על מצחו מרצה, אך לכאו' אי"ז במשמעות ל' התוס' לקמן שם שכתבו דיכול "להניחו" כל שעה, ומשמע דלא הותר לכה"ג במדינה אלא הציץ, אך שאר בגד"כ אסור ללבוש במדינה. [↑](#footnote-ref-357)
357. מוכח מדבריהם דבלא ד' ר"ת אסור ללבוש הציץ במדינה אף למ"ד דאינו מרצה אלא כשהוא על מצחו, דהרי הא דקאמר ר"ש מאי תמיד וכו', היינו דאם הוה מצינו לפרש דיהא על מצחו תמיד, ל"ה דרשינן דתמיד מרצה, ול"ה הציץ מרצה אלא בעודו על מצחו, ולפ"ז הרי ממה שנקטו הראשונים דגם אם הוה מפרשינן דיהא על מצחו תמיד יש מקום לאסור ללבוש הציץ במדינה, מבו' דאף אם אין הציץ מרצה אלא כשהוא על מצחו אסור ללבשו במדינה. [↑](#footnote-ref-358)
358. וזה דלא כמש"כ השפ"א בסוגיין דמה שאמרו דבעי למיעל לביהכ"ס אי"ז משום דאסור ליכנס שם בציץ, אלא הוא משום דכתיב לרצון לפני ד', וע"ז הוא דפריך דהא בעי למיעל לביהכ"ס ואז אינו נושא לפני ד'. [↑](#footnote-ref-359)
359. ואמנם הנה זה ניחא רק אי נימא דליכא קיום בלבישת הציץ בלא שאר הבגדים, והא דכתיב והי' על מצחו תמיד הוא כשהוא לבוש את כל הבגדים, וממילא דגם אם הוי יתור בגדים ליכא קיום בלבישת הציץ, דאי נימא דאיכא קיום בלבישת הציץ אף בלא שאר הבגדים, אין לדון בזה משום יתור בגדים, - אך הנה ממש"כ הראשונים בשם ר"ת שהוכיח מהכא דשלא בשעת שינה וביהכ"ס לובש ציץ אף במדינה, מבו' דהא דכתיב והי' על מצחו תמיד הוא בלא לבישת שאר הבגדים, ולפ"ז לא א"ש. [↑](#footnote-ref-360)
360. וזה כדעת הסוברים דאין הציץ מרצה אלא כשהוא לבוש כל בגד"כ, ומשום דאל"כ אין כהונתן עליהן והו"ל כזר, ונתבאר בזה בדף מס' 13. [↑](#footnote-ref-361)
361. אך הב"ח באו"ח סימן כ"ח ס"א נקט בפשיטות דמהא דכתיב על מצחו תמיד לא ילפינן אלא שלא יסיח דעתו, ולא ילפינן מינה דצריך למשמש, וכ"כ הקדושת יו"ט בריש סימן ל"ג. [↑](#footnote-ref-362)
362. בתחילת דבריו הק' כן ע"ד הרמב"ם שפסק דטומאה דחוי' בציבור, כתב בפ"ד מתפילין הי"ד דאסור להסיח דעת מתפילין ומייתי לה מציץ, ואמנם בהל' כלי המקדש לא הביא הרמב"ם לאיסור היסח הדעת בציץ, ועמדו ע"ז הקר"א במנחות ל"ו ב' והליקוטי הלכות בעין משפט בסוגיין, אך לכאו' להרמב"ם לטעמי' ניחא, שהרי דעתו בפ"ד מביאת מקדש ה"ח דקי"ל כר' יהודה דאין עודהו על מצחו אינו מרצה, ועמש"נ בזה בדף מס' 14, ולדידי' הרי הא דכתיב תמיד הוא ללמד שלא יסיח דעתו. [↑](#footnote-ref-363)
363. והשבה"ל בהל' תפילין כתב דכיון דחיוב המשמוש הוא משום היסה"ד, אין לו עת קבוע שימשמש בהן אלא כדי שלא יסיח דעתו מהן. [↑](#footnote-ref-364)
364. ועיי"ש שכתב דלענין שאר מילי חמיר ציץ מתפילין, ומה"ט אף דכה"ג אינו מגבי' ידו מן הציץ, מותר להגבי' ידו למעלה מן התפילין, והבאר שבע בסוטה ל"ח א' כתב לישב להא דמותר להגבי' ידו למעלה מן התפילין ולא ילפינן לה בק"ו מציץ, למש"כ התוס' דאי"ז ק"ו גמור. [↑](#footnote-ref-365)
365. אך הריטב"א כתב דאף דלקדושה ולמילי אחריני ציץ חמור שאינו אלא בכה"ג ובמקדש, אפ"ה לענין שמירת היסה"ד שהאזכרה שבו גורם אותה, תפילין חמורין שיש בהן כמה אזכרות, ומשמע דאיסור היסה"ד אינו משום קדושת התפילין, דא"כ ליכא ק"ו מציץ, שהרי קדושת ציץ חמירא מקדושת תפילין, אלא משום האזכרות. [↑](#footnote-ref-366)
366. ולפ"ז כל שמכסה התפילין לי"ב לאיסור היסה"ד, וכן נקטו הישועו"י בסימן מ"ג סק"א והארצוה"ח בסימן כ"ח, אלא שפירשו בזה בע"א, והפרי יצחק בח"א סימן ה' תמה ע"ז, דא"כ מ"ט המצטער ומי שאין דעתו מיושבת עליו פטורין מן התפילין משום דאסור להסיח דעתו מהן, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם דאבל אינו מניח בתפילין בשעת בכי והספד משום היסה"ד, והרי יש לו תקנה בפריסת סודר על ראשו דלי"ב לאיסור היסה"ד, ועוד דא"כ יהא חייב בתפילין של יד דבלא"ה הן מכוסין וליכא משום היסה"ד. [↑](#footnote-ref-367)
367. העמק ברכה בהל' תפילין אות ה' הוכיח מד' רבינו שמחה דדין היסה"ד הוא מצוה בפנ"ע ואי"ז מעכב במצות תפילין, ועיי"ש שתמה לפ"ז במש"כ הרמב"ם דהמצטער וכו' פטורין מן התפילין משום דאסור להסיח דעת מהן, ולהנ"ל הרי היסה"ד הוא מצוה בפנ"ע דמצוה שלא להסיח דעת מהן, וא"כ אף אם א"א לו לקיים מצוה זו, מ"ט יפטר בשביל זה מעיקר המצוה של תפילין, - אך מד' הרמב"ם משמע דדין היסה"ד אינו מצוה שיהא דעתו על התפילין, אלא הוא איסור להסיח דעתו מהן, וע"כ הוא דכל שאין בידו שלא להסיח דעתו פטור מן התפילין, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-368)
368. בביאור מהר"ם בנעט על המרדכי בהל' תפילין כתב דבדין היסה"ד נכלל תרתי, חדא הוא היסה"ד דשחוק וקלות ראש דאי"ב איסורא, ועוד הוא היסה"ד שאינו של קלות ראש דאע"ג דלי"ב איסורא, מ"מ באותו העת שמסיח דעתו מן התפילין אינו מקיים מצות תפילין, ועמש"כ הישועת דוד שם סק"ד עד"ז, ועיי"ש מש"כ לפ"ז. [↑](#footnote-ref-369)
369. בקונט' הגרי"ז סוכה לד. כתב דהיסה"ד הוא דין בקדושת התפילין דאסורין בהיסה"ד, ומה"ט הוא דמצטער וכו' פטורין מן התפילין משום דא"א להן ליזהר בקדושת התפילין. [↑](#footnote-ref-370)
370. הב"ח שם ס"ד כתב דאף דליכא איסורא אלא כשעומד בשחוק וקלות ראש, מ"מ מצוה מן המובחר שיהא דעתו תמיד על התפילין ושלא יסיח דעתו מהם למשוך בשיחה בטלה ולהרהר במחשבות רעות, שהרי מטעם זה חייב אדם למשמש בהן כל שעה שלא יסיח דעתו מהן, והביאוהו המג"א שם סק"ב והמ"ב סק"ג, והמ"ב שם סק"ג כתב דבשעת תפילה ולימוד א"צ ליתן דעתו על התפילין, ודלא כמש"כ הפמ"ג באש"א שם סק"ב, ועיי"ש בביאוה"ל במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-371)
371. העמק ברכה בהל' תפילין אות ה' כתב דגם לדעת רבינו יונה ודעימי' אין האיסור רק בשחוק וקלות ראש אלא כל שאינו עומד ביראה, ולפ"ז כתב לדחות דאין להוכיח מד' הרמב"ם והרמב"ן שלא כד' רבינו יונה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-372)
372. אך המשכנו"י באו"ח סו"ס מ"ט כתב דמקור ד' רבינו יונה הם מד' הרמב"ם בפ"ג מתפילין הכ"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-373)
373. לכאו' י"ל דגם לדעת רבינו יונה ודעימי' איסור שחוק וקלות ראש בתפילין הוא אף במידת שחוק וקלות ראש דאינם אסורין בלא"ה, וכ"ה מבו' בד' המג"א סק"ב דהוא שחוק וקלות ראש דלא נאסרו אלא בביהכנ"ס, ועוד, דהגר"ז בסימן כ"ח ס"א כתב דגם כשמטריד דעתו כ"כ לצרכי הגוף עד שלבבו פונה מיר"ש מחמת טרדתו הוא בכלל היסה"ד, והביאו המ"ב בסימן מ"ד סק"ג. [↑](#footnote-ref-374)
374. אך התוס' ותוס' הרא"ש בשבת מ"ט א' ד"ה שלא יישן בהן כתבו דאיסור שינה בתפילין הוא כדי שלא יפיח בהן או משום היסה"ד, וכ"כ הרשב"א שם. [↑](#footnote-ref-375)
375. ולפ"ז ניחא הא דהתירו שינת עראי בתפילין, דכיון דבשיעור זה ליכא חשש שיפיח בהן, לי"ב משום איסור היסה"ד. [↑](#footnote-ref-376)
376. אך בהמש"ד שם כתב דאיסור היסה"ד הוא משום דע"י שזוכר שנושא שם הנכבד אינו בא לידי קלות ראש ותופס יראת ד' בלבו. [↑](#footnote-ref-377)
377. ועד"ז כתב האו"ש בפ"ד מתפילין הי"ז בסו"ד, וכתב דד' רבינו אלחנן הכא מתפרשים למש"כ התוס' בחגיגה כ"ג א' סוד"ה האונן בשמו דהא דלא פסלו בקדשים שנאבדו משום היסה"ד הוא משום דלא שייך היסה"ד אלא כשהי' בידו ואסח דעתו מיני', אבל היכי שאין בידו כגון שאבד לא שייך לפסול משום היסה"ד, וה"נ הוא בתפילין כל שישן דהוי כאילו אינו בן דעת הוי כאילו נאבד דלי"ב משום היסה"ד, - אך הקדושת יו"ט בסימן ל"ג סוד"ה והנראה פירש לד' התו"י דהוא משום דלא חשיב כהיסה"ד אלא כשמסיח דעתו לדברים אחרים, וזה כד' הריטב"א. [↑](#footnote-ref-378)
378. ועיי"ש שכתב לדמותו למש"כ המג"א בסימן ש"ח סקי"א דבשבת דלאו זמן תפילין אינו חייב למשמש בהן, וכ"ה מבו' בד' התוס' במנחות ל"ו ב' ד"ה אי והמרדכי בהל' תפילין. [↑](#footnote-ref-379)
379. והנה אמנם הריטב"א גופי' בסוכה י' ב' הביא ממכילתא בפר' בא דהעוסק בתורה פטור מן התפילין, ופירש דהוא משום דמחשבתו טרודה בתלמודו ואיכא היסה"ד ותפילין צריך שלא יסיח דעתו מהן, - אך נתפרשו הדברים בדבריו בר"ה י"ז א' דאע"פ שאין היסה"ד נופל בענין זה כיון שאין דעתו בדברים של חול, וע"כ מותר לעסוק בתורה ולהתפלל ותפילין בראש, מ"מ אינו מקיים מצות תפילין כראוי שפעמים שמסיח דעתו מהם לדברי חול, וע"כ הוא פטור מהם, אך בדבריו בסוכה שם משמע להדיא דההיסה"ד הוא במה שדעתו טרודה בתלמודו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-380)
380. הפמ"ג באש"א שם סק"ב כתב דמצוה מן המובחר שלא יסיח דעתו מן התפילין אף בשעת קר"ש ותפילין, והביאוה"ל שם כתב דלא הביאו משום דהבה"ט שם כתב להיפך בשם האריז"ל, וצ"ע דהרי האריז"ל אסר להסיח דעתו גם בשעת התפילה, ורק בשעת תפילת י"ח התיר. [↑](#footnote-ref-381)
381. ועיי"ש שהביא משער הגלגולים בחכם אחד שנענש על שהסיח דעתו מן התפילין באמרו יהר"מ שלא נינע לריק ולא נלד לבהלה, ולהיותו מכוין בתפילה הסיח דעתו מן התפילין. [↑](#footnote-ref-382)
382. המשיב דבר בח"א סימן ו' כתב דליכא איסור כלל בהיסה"ד אלא דאינו מקיים המצוה, ונתבאר לעיל, והא דהמצטער פטור מן התפילין, היינו דאין עליו חיוב במצות תפילין כיון דגם אם יניחם לא יקיים המצוה משום היסה"ד ויהי' בכלל ברכה לבטלה, - וצ"ב דלפ"ז כל שיש בידו שלא להסיח דעתו רגע אחד דחיילא ע"ז הברכה, מ"ט הוא פטור מן התפילין. [↑](#footnote-ref-383)
383. ועיי"ש שכתב דלפ"ז הדין נותן דהא דקטן היודע לשמור תפילין חייב בתפילין משום חינוך, היינו רק כשיודע לשמור את עצמו מהיסה"ד, דלא עדיף קטן מגדול דכל דיש לחוש להיסה"ד פטור מן התפילין, והוי זה בכלל הא דתניא היודע לשמור תפילין, דהיינו שיודע לשמור אותן בכל הל' קדושת תפילין שבזה נכלל גם היסה"ד, ועיי"ש שעמד בזה בד' השו"ע בסימן ל"ז ס"ג שנקט רק שיודע לשמור אותן בטהרה שלא יישן בהן ולא יפיח בהן וכ"כ הסמ"ק בסימן קנ"ג ולא נקט היסה"ד. [↑](#footnote-ref-384)
384. וזהו שכתב הרמב"ם שם דאין מזין עליו אלא בשלישי ושביעי, אף דקי"ל דילפינן לדין הפרישה ביוהכ"פ ובפרה ממילואים כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, והיינו משום דדין ההזאה דילפינן מינה אינו אלא משום חשש טומאה, וע"כ א"צ להזות אלא שלישי ושביעי. [↑](#footnote-ref-385)
385. הגבו"א לעיל שם כתב דזהו דפרכינן דאי סבר ר' יוסי היתר היא בציבור הזאה כלל למה לי, דאין לומר דאף דטומאה הותרה בציבור מ"מ בעינן הזאה כל ז' משום דילפינן ממילואים, דא"כ ודאי בעינן הזאה כל ז', וזה ע"ד מש"כ בפירש"י דהא דפריך דהזאה כלל למה לי היינו בתורת שלישי ושביעי, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-386)
386. אך מד' התו"י משמע שפירשו בד' רש"י דמהא דמזין עליו שלישי ושביעי נלמד דדין ההזאה הוא מדאורייתא ואי"ז למעלה בעלמא, וזהו דפרכינן דאם טומאה הותרה בציבור אין להצריך הזאה מדאורייתא, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-387)
387. גם יש להעיר, דא"כ מאי פרכינן דאי סבר ר' יוסי טומאה הותרה בציבור הזאה כלל למה לי, הרי י"ל דבעי הזאה משום דיליף ממילואים, ומ"מ כיון דדין ההזאה הוא משום טהרה ע"כ מזין עליו שלישי ושביעי, וי"ל. [↑](#footnote-ref-388)
388. יש להעיר, שהרי בגמ' מפרשינן דטעמא דר' יוסי דאין מזין עליו אלא ג' וז' הוא משום דטומאה הותרה בציבור, והרי דאין ההזאה משום אילו של אהרן דמהדרינן בי' אטהרה אלא משום שאר קרבנות היום, וא"כ שפיר פרכינן ע"ז דאם אכן אין ההזאה משום אילו של אהרן אלא משום שאר קרבנות היום א"כ הזאה כלל למה לי, ואמנם יש מקום להקשות כן על עיקר מה שאמרו דטעמא דר' יוסי הוא משום דטומאה הותרה בציבור, דמ"מ משום אילו של אהרן יש לחוש לטומאה, אך התוס' לא הקשו ע"ז (וכמש"כ המהרש"א לפרש הטעם בזה), אלא על הא דפרכינן דא"כ הזאה כלל למה לי. [↑](#footnote-ref-389)
389. התו"י הק' ע"ז דכמו שעשו מעלת הפרישה בשביל אילו של אהרן, גם מעלת הזאה הי' להם לעשות, ועיי"ש שכתב להוכיח דדין הפרישה הוא גם משום אילו של אהרן, והק' עוד דדין ההזאה הוא מדאורייתא ואינו משום מעלה, לכאו' מכוון דבריהם דילפינן לדין ההזאה ממילואים והוי זה מדאורייתא, אך צ"ב במש"כ להוכיח כן מהא דאמר שלישי ושביעי. [↑](#footnote-ref-390)
390. ועיי"ש שכתב דלא נתישב בזה הא דלא הצריכו הזאה משום פרו של אהרן דנכנס לפנים ועיקר הכפרה תלוי' בו, - אך זה תליא בפלוגתת רבוותא אם פר כה"ג חשיב כקרבן יחיד לענין דמהדרינן בי' אטהרה, ונתבאר בדף מס' 9. [↑](#footnote-ref-391)
391. ועיי"ש שכתב כן גם בפר כה"ג, והיינו כמש"כ הקה"י בסימן א' דאף דכפרת ישראל תלוי' בפרו, מ"מ לזה סגי במה שתהא הקרבת פרו כשרה, וא"צ שתהא למצוה מן המובחר. [↑](#footnote-ref-392)
392. והעירו דיש להוסיף בזה, דלהר"י מלוניל לטעמי' דדין הפרישה מעכב, מסתברא מילתא דגם דין ההזאה מעכב, וא"כ בע"כ דלא העמידו דבריהם לאסור הזאה בשבת, דאל"כ לעולם לא יהא הכה"ג כשר לעבודת יוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-393)
393. וכבר נתבאר לעיל שם מקור לד' הר"י מלוניל ממש"כ בפסיקתא רבתי פיסקא י"ד דאמרו דהיו מזין על הכהן השורף את הפרה כל ז' הימים וז' הזאות בכל יום נמצאת אומר מ"ט הזאות, ומבו' דהיו מזין עליו גם ביום הרביעי לפרישתו אף דליכא בזה חשש דשלישי ושביעי, והיו מזין גם בשבת, ולכאו' הוא משום דאתיא כמ"ד דיליף לדין הפרישה ממילואים, וס"ל דלדידי' היו מזין עליו גם ביום הרביעי לפרישתו ואף בשבת, וכמש"כ הר"י מלוניל. [↑](#footnote-ref-394)
394. והיינו דלא מיבעיא לפי המבו' בסוגיית הגמ' בקידושין דכל שיש בין הזאה ראשונה לשני' יותר מד' ימים ל"מ, וכ"כ בפירש"י שם ד"ה ה"ג והתוס' לעיל בסוגיין סוד"ה מקשינן והמאירי בסוגיין והראב"ד בפי"א מפרה ה"ב, - אלא אף לדעת הרמב"ם שם דאף אם הרחיק ההזאה השני' מהראשונה יותר מד' ימים שפיר דמי, וכ"כ התו"י והתור"י הלבן לעיל בסוגיין, מ"מ כל שחל שבת באחד מג' ימים הראשונים ולא הזה בו, אין טעם להצריך להזות ביום רביעי שאחריו, דאם ההזאה שהזה ביום ו' היתה ביום שלישי לטומאתו, הרי נתקיים דין הזאת שביעי במה שחזר והזה ביום ג', ומ"ט יחזור ויזה ביום ד', ואמנם אם חל שבת באחד מג' ימים האחרונים, יש מקום לדון דצריך להזות ביום ג' שלפניו ויתקיים הזאת שביעי במה שיחזור ויזה ביום א', וכן נקט המרומי שדה לעיל בסוגיין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-395)
395. והיינו דהרי יום רביעי שלו אינו מכלל ימי ההזאה, שהרי לעולם ל"ה מזין עליו ברביעי, וכל דל"ה רביעי שלו בשבת בטלה הזאתו ב' ימים מימי ההזאה. [↑](#footnote-ref-396)
396. החשק שלמה עמד בזה, דמ"ט בכה"ג דוחין את ההזאה, הרי הדין נותן דיזו עליו ביום ב' וביום ו' לימי הפרישה דיש בזה תועלת לטומאה שאירע לו יום אחד לפני פרישתו או מקודם לזה, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-397)
397. והמאירי בסוגיין כתב דא"צ להפריש כלל מעש"ר ומעשר עני, וי"א שאף מעש"ר ומעשר עני חייב אדם להפרישם אלא שמעכבם לעצמו, וי"א שקורא להם שם. [↑](#footnote-ref-398)
398. הר"ש בדמאי פ"ב מ"ד תמה ע"ז דמאי פריך הא מתניתין דהכא היא בנחתום חבר, ומתניתין דהתם איירי בחבר שלקח מנחתום ע"ה, החזו"א בסימן ו' סק"ד עמד בזה, דהרי אין ע"ה חשוד על החלה, וכמש"כ הר"ש בחלה פ"ד מ"ו, וא"כ אף אם איירי התם בלוקח מנחתום ע"ה תיקשי דמ"ט הוא מפריש חלה, וכתב דצ"ל דמשמע לי' דנחתום דהתם כנחתום דהכא שהוא חבר, אך התוס' הכא פירשו דפליגי בה ר' יוחנן ור"א אם משנתינו בנחתום ע"ה או בנחתום חבר. [↑](#footnote-ref-399)
399. התוס' הביאו מירושלמי דפרכינן עלה דר"א איש ברתותא הוא דפטר בדמאי היכא דגיבלה במי פירות, אבל רבנן פליגי עלי' וא"כ לית לן לאוקמא מתניתין כיחידאה, וצ"ב, שהרי מתניתין היא דחלת ע"ה פטורה מן הדמאי, אלא שבאנו לומר דהיינו רק כשגיבלה במי פירות, והיאך נימא דרבנן פליגי ע"ז וס"ל דאף כשגיבלה במי פירות חייבת חלת ע"ה בדמאי, הרי הוא דלא כמתניתין דחלת ע"ה פטורה מן הדמאי, - אך הגבו"א פירש לד' הירושלמי דהיינו דכל הא דעיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה הוא לר"א בן ברתותא, אך לרבנן פטורה מן החלה, וא"כ א"א להעמיד למתניתין דחלת ע"ה פטורה מן הדמאי דהוא בנילושה במי פירות, דא"כ אתיא רק כר"א בן ברתותא דעיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה, וכ"כ הרש"ס והגר"א בירושלמי שם, והביאו כן מירושלמי בחלה פ"ב שאמרו כן דהא דעיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה הוא כר"א בן ברתותא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-400)
400. וביותר קשיא, שהרי התוס' לעיל מינה פירשו דלדעת ר' יוחנן איירי הכא בנחתום חבר, וכיון דהע"ה לא גיבל כלל את העיסה, מה מקום יש לחלק אם נתגבלה העיסה במים או במי פירות ואם טרח לגבלה בטהרה, ושמא י"ל דאה"נ לפ"מ דמשני דהתם איירי במגבל עיסתו במי פירות או כשטרח לגבלה בטהרה, דתלינן שתיקן הע"ה את החלה, הרי דהכא שלא גיבל הע"ה כלל את העיסה ה"ה חייבת בדמאי אף אם נתגבלה במי פירות ואף כשטרח הנחתום לגבלה בטהרה, (ומה שאמרו בירושלמי כאן בעושה בטומאה, לא קאי על משנתינו, אלא הוא לישנא דר' יוחנן, עיי"ש). [↑](#footnote-ref-401)
401. המאירי בנדרים פ"ד א' כתב דהיינו דתיקנו לו קריאת שם שלא להשתכח לגמרי עד שיבא ליכשל במע"ש. [↑](#footnote-ref-402)
402. אך האו"ש שם כתב לפרש לד' הרמב"ם דהוא משום דאין ספיקו של מעשר עני טובל כלל, דעיקר הא דמעשר עני טובל ילפינן לה מקרא דלא תוכל לאכול בשעריך וכתיב ואכלו בשעריך ושבעו, והיינו רק במעשר עני ודאי דניתן לעני, אך בספק דאינו ניתן לעני ואף אם יפרישו יהא לעצמו, אינו טובל כלל, והדברים מחודשים טובא, וכנראה הוא ע"ד המבו' בסוגיית הגמ' בב"מ ו' ב' דהי' מקום לדון דיועיל דין המע"ה להתיר ספק בכור בגיזה ועבודה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-403)
403. המהר"י קורקוס שם כתב בתו"ד בדעת הרמב"ם דאם עבר והפריש תרומ"ע קודם שיקרא שם למעש"ר מה שעשה עשוי וא"צ עוד לקרוא שם למעש"ר, - אך החזו"א בדמאי סימן א' סק"ה כתב בתו"ד דאף דעיקר הא דתיקנו חכמים לקרוא שם למעש"ר של דמאי הוא משום דאינו רשאי להפריש תרומ"ע קודם מעש"ר לכתחילה, מ"מ כיון שתיקנו חכמים כן, גם אם עבר והפריש תרומ"ע קודם מעש"ר חוזר ומפריש מעש"ר. [↑](#footnote-ref-404)
404. והטו"א בר"ה י"ד א' כתב כן מטעם אחר, וזה לפ"מ שפירש שם דטעמא דהרמב"ן והרשב"א דספק מתנו"ע לחומרא הוא מדינא דצדק ושלך ותן לו, ובדמאי דרוב ע"ה מעשרים ליכא לדינא דצדק משלך ותן לו, ועמש"נ בזה להלן אות י"ב אם איכא לדינא דצדק משלך במקום רוב, ולפ"ז מתישב טפי ל' הגמ' ביומא שאמרו דהוא משום דהמע"ה, אף דכל הא דא"צ ליתנו לעניים הוא משום דאיכא רוב, והיינו דכיון דאיכא רוב לי"ב לדינא דצדק משלך ותן לו, והדר דינא דהוי ככל ספק ממון דהמע"ה. [↑](#footnote-ref-405)
405. ובזה מתפרש מש"כ המרדכי דל"מ בזה הכרעת רוב, כיון דחייבה תורה בודאי ליתן לעניים גם את ספק הלקט, ודידוע בודאי דיש ע"ז תורת לקט, וזה למש"כ התוס' הרא"ש בב"מ ו' ב' דאף במקום רוב חשיב כספק, ואמנם לא פסיקא לי' להמרדכי ד"ז, משום די"ל דלא חייבה תורה ליתן ספק לקט, אלא ספק השקול, ולא כשיש בזה הכרעת רוב. [↑](#footnote-ref-406)
406. וי"ל עוד, דבספק לקט, הרי כשקצר את השדה נתחייב בודאי דכל הלקט שבשדה יהא לעניים, ובכלל זה נתחייב גם ליתן הספק לקט לעניים, אך בדמאי, הרי להצד שכבר הפרישו ממנו מעש"ר ומעשר עני, לא נתחייב הלוקח כלל ליתן ממנו ללויים ולעניים, וחשיב דהספק הוא בעיקר חיובו, וע"כ לי"ב לדינא דצדק משלך ותן לו, אך אי"ז מוכרע, די"ל דאין דנים על הבעלים אלא על הפירות, והפירות הרי ודאי הי' דינם שינתן מהם ללויים ולעניים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-407)
407. בתרומות פי"א מ"ח תנן דכמה תהא בתרומ"ע של דמאי ויוליכנה לכהן, ומבו לכאו' דאף בתרומ"ע של דמאי איכא דין נתינה לכהן, והגרע"א בכ"ד הק' עוד ע"ד הטור מכ"ד, - והשערי חיים בכתובות סימן פ"ג אות ד' כתב דמודה **דמודה הטור דאיכא דין נתינה בתרומת מעשר של דמאי, והא דא"צ ליתנה לכהן בחינם, הוא משום דהדין נתינה הוא רק על גופה של תרומה, ולא על דמי', ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ובהערה שם כתב לפרש הטעם בע"א.** [↑](#footnote-ref-408)
408. וכן דקדקו הגבו"א לעיל בסוגיין והשפ"א מד' רש"י. [↑](#footnote-ref-409)
409. ועיי"ש שהק' דא"כ מה הועילו חכמים בתקנתן שתקנו לנחתומין להפריש תרומ"ע של דמאי, הרי כיון שאינו מפריש אחריו מע"ש לא תיקן כלום ולא פקע איסור טבל מיני' ועדיין עומד באיסורו כמו קודם הפרשת תרומ"ע מתוכו, וכתב לישב למש"כ הרמב"ם בפ"י ממאכ"א ה"כ דאין עוון מיתה אלא בטבל שלא הורם ממנו תרומה גדולה ותרומ"ע לבד, אבל כל שלא הורם ממנו מע"ש אינו אלא בלאו בלבד, ולפ"ז שפיר איכא תועלת במה שמפרישין תרומ"ע, דמפקיעין לכרי מעוון מיתה אם לא ניתקן ואין כאן אלא לאו בעלמא דטבול למע"ש, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, וכדרך זו צ"ל בד' ההתוס' הרא"ש שכתב להדיא דבטבל למע"ש איכא איסור טבל במיתה, ואפ"ה נסתפק דפטרום חכמים דא"צ להפריש כלל מע"ש. [↑](#footnote-ref-410)
410. והיינו דלדעת רש"י ודעימי' דהא דלא אטרחונהו רבנן הוא משום דסמכו על רוב ע"ה מעשרין, ודאי דמותר למכור אף ללוקח ע"ה, כיון דפטרום חכמים, ולמש"כ הרא"ש בפי' קמא דצריכין לקרוא שם, ג"כ פשיטא דמותרין למכור אף לע"ה, שהרי כבר הפרישו ממנו מע"ש, ואין הלוקח צריך כלל להפריש. [↑](#footnote-ref-411)
411. ולפ"מ שנסתפק התוס' הרא"ש דלא פטרו בנחתום מהפרשת מע"ש, אלא דא"צ להעלותו לירושלים, ניחא, דכ"ז הוא כשהפריש הנחתום, אך כל שלא הפריש הנחתום ובא הלוקח להפריש, לא פטרוהו מלהעלות לירושלים. [↑](#footnote-ref-412)
412. לדעת התוס' ודעימייהו דהא דלא חייבו אותם להפריש מע"ש היינו דהטילו חובת ההפרשה על הלוקח, לכאו' לק"מ, דעדיפא מילתא שיפריש הלוקח ויאכלנו בירושלים משיפריש המוכר ויחללנו על שו"פ, - ומד' התו"י שהק' כן מבו' שפירשו דהא דלא חייבו אותם להפריש היינו דפטרו דמאי זה ממע"ש, או דא"צ להעלות המע"ש לירושלים, וזהו דקשיא להו דמ"ט פטרוהו לגמרי ולא הצריכוהו להפריש ולחלל על שו"פ. [↑](#footnote-ref-413)
413. הגבו"א הק' דמה ראו חכמים להפקיע מע"ש מן הנחתומין לגמרי שיש בו דררא דאיסורא, כיון שיש תקנה ע"י חילול על שו"פ, ואם משום דחיישינן שלא יעשו כן בדבר אחר, הרי אף אם יעשו כן בדבר אחר אין בו משום דררא דאיסורא כ"כ כיון דמ"מ בדיעבד מחולל, ועיי"ש שכתב דמצינו דכוותה בבכורות כ"ה א', ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-414)
414. וכ"כ התוס' בר"ה ל"א ב' ד"ה וביקש ובבכורות ל' א' ד"ה באתרי' והרא"ש במע"ש פ"ה מ"ז דמהני לפדות מע"ש על שו"פ, - וכ"כ השאילתות בסימן ק' והבה"ג בהל' ערלה בדין כרם רבעי, וכ"כ התוס' בביצה ה' ב' (ד"ה וביקש ר"א), והתוס' בבכורות שם כתבו ללמוד מד' השאילתות דמע"ש שחיללו על שו"פ מחולל, דמע"ש ונטע רבעי דין אחד להם בכל מקום, דקדש קדש גמרינן להו מהדדי. [↑](#footnote-ref-415)
415. אך מד' הריטב"א בסוגיין שתמה ע"ד הסוברים דל"מ לחלל מע"ש על שו"פ, משמע דהוא לכו"ע ואף למ"ד דמע"ש ממון הדיוט, וכ"נ קצת מסתימת ד' התו"י בסוגיין והתוס בר"ה ובבכורות, - וי"ל בדעתם כמש"כ בתשו' אור גדול החדשות סימן י' דבחילול מע"ש שאינו אלא להתיר האיסור לא שייך כלל ענין אונאה, ורק בהא דהקדש שחיללו על שו"פ מחולל בעינן להא דאין אונאה להקדש משום דנכלל בזה גם מקח מן ההקדש, וכ"ה בד' הגרי"ז שנדפסו בכ' הגר"ח בב"מ נ"ז א' ובתמורה כ"ז ב', ובכ' הגרי"ז בתמורה שם, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בכ' הגר"ח החדש בקידושין ה' א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-416)
416. בהגה' אמרי מבשר כתב ללמוד מד' הרא"ש דכה"ג שמת והניח בן קטן, אף דבע"כ ממנין כה"ג אחר, מ"מ כשמת הכה"ג האחר חוזרת הכהונה לבנו של הכה"ג הראשון, והאחרונים נחלקו בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-417)
417. וכ"כ הרש"ס בשלהי מע"ש דיוחנן כה"ג שגזר על הדמאי הוא יוחנן כה"ג שנעשה צדוקי. [↑](#footnote-ref-418)
418. צ"ע דמנ"ל דכל מלכי בית חשמונאי היו כה"ג, - והמהרש"א בפסחים נ"ז ב' נקט דמתתיהו בן יוחנן הי' כה"ג, והתשב"ץ בח"ג סימן קל"ז נסתפק בזה. [↑](#footnote-ref-419)
419. מש"כ התורי"ד דעזרא הי' כה"ג, כ"כ הרמ"ה בסנהדרין ל"ו א' והמאירי בפתיחה לאבות, וכ"נ בד' הרמב"ם בהקדמתו לספר היד, וכ"כ החיד"א בשה"ג ע' רבינו עובדי' בשם אגרת מהרמב"ם, וכ"נ ממש"כ התו"י והתוס' הרא"ש לעיל ב' א' דכל אותם שעשו פרה היו כה"ג דחשיב להו במס' פרה פ"ג מ"ה, והתם תנן דהשני' עשאה עזרא, - אך בשהש"ר פ"ה משמע דעזרא ל"ה כה"ג, וכ"כ היחוסי תנו"א בע' יהושע בן גמלא, ועיי"ש שכתב דהא דמנה עזרא שעשה פרה אף שלא הי' כה"ג, היינו דנעשית בימיו על פיו. [↑](#footnote-ref-420)
420. עוד יש להעיר בטעם הא דלא חשיב לר' ישמעאל בן אלישע, שהי' כה"ג, כמבו' בברכות ז' א' ובמדרשי חז"ל בכ"ד, וי"ל למש"כ היחוסי תנו"א בע' ישמעאל בן פאבי שהוא הי' בסוף בזמן החורבן. [↑](#footnote-ref-421)
421. התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דשם כתוב ר' יהודה בן תורתא, אך לפנינו בפס"ר פי"ד כתוב ר' יוחנן בן תורתא, והערכי תנו"א שם הביא לב' הגירסאות בזה. [↑](#footnote-ref-422)
422. בפירש"י בשבת נ"ה ב' הוסיף לפרש דהא דהיו הנשים ממתינות שם הוא משום שלא היו יכולין לסמוך עליהן שיקריבו, ובפי' רבינו אליקים כתב דהוא לפי שצריכות לעמוד על קרבנותיהן על פתח אהל מועד, וזה כמו שאמרו בסוטה ח' א' דיולדת וזבה צריכות לעמוד על קרבנותיהן. [↑](#footnote-ref-423)
423. ועיי"ש שכתב להמשיל למלך שיש לו מנגן המנגן לו תמיד ובאו ואמרו לו דעבר עבירות חמורות והי' המלך מכסה על כל פשעים, ויהי כי ארכו לו הימים והנה איש בא ויאמר שקיצץ פלוני את כפו וציוה המלך לתלותו על העץ, ותמהו עליו כל העם, ופירש להם המלך דמעולם לא נשא לו על פשעיו, אלא הי' מאריך לו בעוד ינגן בידו וייטב לבי, אך כאשר קצצו את כפו וכבר לא ינגן, ציויתי לתלותו על עונות ראשונים, וה"נ הכא כל הימים אשר הקול קול יעקב שימשך בעסק התורה, ערבה לד' ולא פקד עליו ארצה, אך בבטלו תורת ד' ועריבות ניגונו בטלה מלפניו ית', אז עונותיו ילכדונו וישלך משמים ארץ תפארת ישראל. [↑](#footnote-ref-424)
424. המרומי שדה כתב דהא דהוי זה טעם שנתגלה קצם הוא שידעו במה שחטאו מחמת רשעות, וע"כ כאשר הגיע עונשם שבו להקב"ה ונתגלה קצם, ומשא"כ בבית שני דלא נתגלה עונם שלא ידעו מה חטאתם, שהרי באמת היו יראי ד' ועוסקין בתורה אלא שלא כיוונו להאמת, משו"ה לא נתגלה קצם, שהרי עדיין שנאת חנם גבר בארץ, ועמש"כ המהרש"א בח"א לפרש בע"א. [↑](#footnote-ref-425)
425. למש"כ הגבו"א בסוגיין דכיון דהי' הכה"ג בונה לשכת פרהדרין משלו הוי כביתו, ונתבאר להלן, י"ל דמה"ט לי"ב גם לפטורא דדירת קדש, וכ"כ המרומי שדה לקמן י"א ב', ועיי"ש שנקט דגם בבית ראשון ל"ה הלשכה של בדה"ב, דא"כ הי' הכה"ג מועל כיון דאין הפרישה אלא מדרבנן (לדעת התוס' לעיל ד' א'). [↑](#footnote-ref-426)
426. וב' דרכים אלו אין מתישבים בד' הרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ו שכתב דהר הבית והלשכות פטורין מפני שהן קדש וכו' ושל לשכת פרהדרין חייבת. [↑](#footnote-ref-427)
427. צ"ב דאף דהיתה פתוחה להר הבית ודינה כהר הבית, הרי אף הר הבית פטור ממזוזה משום שהוא קדש, ועמד ע"ז השיח יצחק לקמן בע"ב, והנה אמנם בד' התשב"ץ בח"ג סימן קל"ז מבו' דלשכת פרהדרין ל"ה בה קדושה כלל ואף ל"ה בה קדושת הר הבית, וכ"כ המהר"י קורקוס שם, וכנראה ס"ל דלשכות שבהר הבית לי"ב קדושת הר הבית, ודמי למחילות דלא נתקדשו, אך אי"ז מתישב בד' המאירי שכתב לעיל ו' א' דכיון דבע"ק אסור ליכנס למחנה לוי' כ"ש ללשכת פרהדרין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-428)
428. ועד"ז כתב בתשו' חת"ס יו"ד סימן רפ"א בדעת הרמב"ם דהא דממעטינן הר הבית ולשכות מפני שהן קדש לאו קדושת עצמם קאמר, אלא היינו דביתך הוא דירת חול והדיוט ולא דירת גבוה אלקי ישראל בא בו ושוכן בתוכו, וע"כ הוא דלשכת פרהדרין שכה"ג דר בה, אף דהוי מקום קדש, מ"מ מיקרי ביתך דהיינו דירתך. [↑](#footnote-ref-429)
429. בפי' רבינו אליקים כתב דזהו הא דהשיב ר' יהודה דכמה לשכות היו שם וכו', והיינו כגון לשכה שעל פני הבירה שהי' בה דירה לכהן השורף את הפרה ול"ה בה מזוזה. [↑](#footnote-ref-430)
430. ומבו' בדבריו דהיינו דל"ה חייבת במזוזה אלא בשעה שהי' דר שם הכהן השורף את הפרה, וכיון דאי"ז בכל שנה ושנה לא חשיב לי', ועיי"ש שהק' ע"ז דלאביי דאמר דבשאר ימות השנה פליגי דלת"ק חייבת במזוזה גזירה אטו שבעה, א"כ ה"ה לשכת בית האבן חייבת לעולם מה"ט דגזירה אטו שבעה, וא"כ מ"ט לא חשיב לה ת"ק, וכתב דדוחק לומר דהואיל וליתא בכל שנה לא גזרינן אטו שבעה. [↑](#footnote-ref-431)
431. ובתשו' דובב מישרים ח"א סימן י"ב כתב לישב למש"כ שם דהא דלשכת פרהדרין חייבת במזזה הוא משום דהי' הכה"ג דר שם ז' ימים בכל שנה ובמשך השנים יהא דירתו שם יותר מל' יום, ונתבאר להלן, ומשא"כ בכה"ג השורף את הפרה דהי' אחת לכמה שנים וגם שריפת הפרה השני' ל"ה מוכרחת להיות ע"י הכהן הראשון, הו"ל כשוכר לז' ימים דפטור מן המזוזה, וכתב דשמא זהו מש"כ התוס' דכיון דל"ה בכל שנה לא חשיב דירה. [↑](#footnote-ref-432)
432. צ"ב, דאף דאחיו הכהנים אין נוגעין בו, מ"מ לא מצינו דאסורין הן לבא אליו בלא ליגע בו, וא"כ מ"ט ל"ה דירה. [↑](#footnote-ref-433)
433. עיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו לקמן בהא דתניא דכל השערים וכו' חוץ משער ניקנור שלפנים ממנו לשכת פרהדרין, לימא רבנן היא ולא ר' יהודה היא גופא גזירה וכו', ואי נימא דאף לרבנן לשכת פרהדרין פטורה מה"ת הרי אף כרבנן לא אתיא משום האי קושיא דהיא גופא גזירה וכו', - אמנם הנה התוס' הרא"ש לקמן י"א ב' כתב דאף לרבנן לשכת פרהדרין פטורה מה"ת משום דהויא קדש ואינה חייבת אלא מדרבנן, ובע"כ לדעתו דלרבנן לא תיקשי דהיא גופא גזירה וכו', דכיון דמדרבנן חייבו במזוזה אף דירת קדש, הרי דמכח זה אף שער ניקנור חייב, ואי"ז גזירה לגזירה, ורק לר' יהודה דאף מדרבנן אינה דירה, אלא שחייבו במזוזה כדי שלא יאמרו כה"ג חבוש בבית האסורין, הרי דל"ה לנו לחייב מכח זה בשער ניקנור, אלא הו"ל גזירה אטו הלשכה עצמה, והו"ל גזירה לגזירה, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולפ"ז שפיר י"ל דחיוב לשכת פרהדרין אינו אלא מדרבנן מדינא דשוכר בית בא"י, ואפ"ה גם שער ניקנור חייב ולא חשיב כלל כגזירה לגזירה. [↑](#footnote-ref-434)
434. והיינו דלמש"כ התוס' דמדאורייתא פטור לעולם, הרי הא דלאחר ל' יום חייב הוא משום שהיא נראית כשלו, כמש"כ כן התוס' בע"ז כ"א א' (סוד"ה הא אמר), וכ"כ התוס' במנחות שם בתחילת דבריהם בדין טלית שאולה, ובלשכת פרהדרין שהי' דר שם פחות מל' יום ליכא לה"ט, ול"מ מידי הא דבע"כ רמי רחמנא עלי' שידור שם. [↑](#footnote-ref-435)
435. ועיי"ש שכתב דאף דהקרקע שהבנין עומד עלי' אינה שלו, מ"מ כיון שהבנין עצמו שלו ה"ז חייב במזוזה מה"ת, ועמש"כ בזה בפי' פרשה סדורה סקכ"ט. [↑](#footnote-ref-436)
436. ואמנם לפי דבריו בע"כ דר' יהודה פליג על פטורה דדירת קדש, דאל"כ מה מייתי מהא דכמה לשכות ל"ה בהן מזוזה, הרי שאני לשכות אלו שלא הי' בהן דירה של חול, ומשא"כ בלשכת פרהדרין שהי' בה דירה של חול. [↑](#footnote-ref-437)
437. והיינו דלא מיבעיא למש"כ התוס' בשבת קמ"ח א' ד"ה שואל ובע"ז כ"א א' סוד"ה הא אמר והרא"ש בחולין פ"ח סימן כ"ו דהא דשוכר חייב לאחר ל' יום הוא משום דאחר ל' יום נראה כשלו, דלפ"ז הרי דכל הא דבתוך ל' פטור הוא משום דאינו נראה כשלו, אך בבית שהוא שלו חייב אף בתוך ל' יום, אלא אף למש"כ הב"י ביו"ד סימן רפ"ו סכ"ב בשם רבינו מנוח דהא דפטור בתוך ל' הוא משום דהוי דירת עראי, י"ל דכ"ז הוא כשאין הבית שלו, וכמש"כ בתשו' מהר"ם שיק יו"ד סימן רפ"ו, ואמנם יש מקום לומר דאה"נ דלמש"כ רבינו מנוח דפטורו הוא משום דהוי דירת עראי, הוי זה חד טעמא עם מה שאמרו לקמן בסוגיין דטעמא דרבנן דסוכת החג פטורה הוא משום דהוי דירת עראי, (וצ"ל לפ"ז דל"ד ללשכת פרהדרין דחייבת, דהיינו משום דהי' כה"ג דר בה כל שנה ובמשך השנים יהא דירתו בה ל' יום, וכמש"כ כן בתשו' דובב מישרים ח"א סימן י"ב). [↑](#footnote-ref-438)
438. וצ"ל לפ"ז דהא דפריך דמעשר מי איכא למימר מדרבנן, היינו משום דמהא דתני דר' יהודה מחייב בעירוב ובמזוזה ובמעשר משמע דחד דינא הוא, וכ"ה דבמעשר מחייב ר' יהודה מדאורייתא ה"נ במזוזה מחייב מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-439)
439. התו"י והתוס' הרא"ש הק' ע"ז דא"כ מ"ט לא מחייב ר' יהודה מכח ה"ט גם בשאר הלשכות, והתוס' לקמן בסוגיין ד"ה ורבנן (הב') כתבו די"ל דהוא משום דלא גזרו אלא בלשכת פרהדרין שהי' בה דירה גמורה ביום ובלילה ומיחלפא בדירה גמורה, ומשא"כ בלשכות שהיו שומרים בלילה ולא ביום ולא מיחלפי בדירה גמורה. [↑](#footnote-ref-440)
440. התו"י כתבו דלא מסיק אדעתא הך קושיא ונמי לא משני לי', ועד"ז כתב הריטב"א די"ל דאביי לא שמיע לי' מאי דקתני וחכמים פוטרין דלא סיימוה לברייתא קמי', השיח יצחק תמה ע"ז דהרי משנה ערוכה היא במעשרות פ"ג מ"ז. [↑](#footnote-ref-441)
441. ועיי"ש שנסתפק אם אף לכתחילה מותר לתרום ממה שלא ראה פני הבית על מה שראה פני הבית, והמקד"ד בזרעים סימן נ"ה סק"ב הק' ע"ז, שהרי אדרבה מצוה לתרום קודם ראיית פני הבית, דהא אמרינן דא"א לגורן שתיעקר אא"כ ניטלה הימנו תרומה גדולה, וכתב ללמוד מזה, דאף דמותר וגם מצוה לתרום קודם ראיית פני הבית, זה רק מיני' ובי', דהאיסור לתרום קודם גמר מלאכה ליכא קודם ראיית פני הבית, אבל בזה דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו יש בזה עוד איסור אחר מפני שאינן שוין, ובזה נסתפק הריטב"א דאפשר דהוא גם קודם ראיית פני הבית, - ויש להוסיף דהוא מבו' כן להדיא בפירש"י בנדה מ"ז ב' ד"ה הלכה כדברי כול דאף דמותר לתרום מפירות שלא ראו פני הבית, ול"ד לפירות שלא נגמרו מלאכתן דאין תורמין מהן, מ"מ אסור לתרום מהן על פירות שראו פני הבית ונתחייבו במעשר, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-442)
442. התור"פ כתב דאף דאם הקדימו בשבלים מהני, היינו כשהפריש ממנו על הקדימו בשבלים אחר, אך אם הפריש ממנו על דגן אחר לא, - אך התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א הביאו דלהדיא תנן בספ"ק דתרומות דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו ואם תרם תרומתו תרומה. [↑](#footnote-ref-443)
443. בישוב פי' ר"ח ודעימי' י"ל כמש"כ החזו"א בשביעית סימן א' סוסק"ח דכ"ה דאם הביאו דרך גגות ל"מ תו הבאה דרך פתח לחייבו מה"ת, ה"נ אם הביאו לסוכה ל"מ מה שהביאו אח"כ לבית לחייבו, ואע"ג דבית שאינו עשוי לימות החמה ולימות הגשמים גרע מהביאו דרך גגות שאין כאן בית כלל, מ"מ י"ל דאכתי הבאה היא ואין הבאה שאחרי' הבאה שאין הבאה אחר הבאה, ובכה"ג ה"ז פטור לגמרי, כיון דכבר אינו ראוי להתחייב, ול"מ הפרשתו כלל, ול"ד להקדימו בשבלים דהוא ראוי להתחייב. [↑](#footnote-ref-444)
444. נתחדש בדבריו דכל הא דמהני ההפרשה בהקדימו בשבלים, היינו משום דהוא ראוי להתחייב, וע"כ כל שהכניסו במוץ שלו לבית דכבר אינו ראוי לחזור ולהתחייב ל"מ ההפרשה, ועד"ז כתב החזו"א בשביעית סימן א' סוסק"ח, ועיי"ש שהוכיח מד' התוס' במנחות ס"ז ב' דכל שהביאה לבית דרך גגות, שוב אף אם יחזור ויביאנה דרך פתח, אינה חייבת בתרומה, וע"כ אף אם הפריש ממנה לא חיילא ההפרשה, כיון דא"א לבא לידי חיוב, אך בחי' הגר"ש בפסחים סימן ח' סק"ג כתב לפרש לד' הריטב"א בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-445)
445. ומתו"ד נראה שפירש דלא נתישב בזה אלא הא דקשיא דרבנן אדרבנן, דהא דמחייבי רבנן בלשכת פרהדרין הוא בז' ימי הפרישה, והא דפטרי בסוכה הוא בשאר ימות השנה, אך לא נתישב בזה הא דקשיא דר' יהודה אדר' יהודה, ובזה מודה אביי לשנויא דרבא דהוא משום דבלשכת פרהדרין הוי דירה בע"כ ולא שמה דירה, - ולכאו' צ"ל כן גם בד' התוס' הרא"ש שכתב לגירסא זו דבלשכה כו"ע מודו דפטורה מה"ת, ונחלקו אם חייבת מדרבנן, ובסו"ד מבו' להדיא דלגירסא זו פטר ר' יהודה בלשכה אף בז' ימי הפרישה, ולפ"ז הרי לא נתישב בזה כלל הא דקשיא דר' יהודה אדר' יהודה, ובע"כ דלא אתי אביי לשנויי אלא דלא תיקשי דרבנן אדרבנן, - אך בד' התו"י משמע דאה"נ דלהך שנויא אכתי קשיא דר' יהודה אדר' יהודה ודרבנן אדרבנן, ועמש"כ בזה השיח יצחק, וצ"ב דא"כ מאי משני אביי כלל, ותמה כן התור"י הלבן. [↑](#footnote-ref-446)
446. ופי' זה מתישב לטעמי' דלא פליגי ר' יהודה ורבנן בז' ימי החג, ואף לר' יהודה היא חייבת מדאורייתא, אך לפ"מ שפירשו התוס' דאף בז' ימי החג לא מחייב ר' יהודה אלא מדרבנן אין לפרש כן. [↑](#footnote-ref-447)
447. ועד"ז כתב בהערות להגריש"א דלדעת רבנן דחייבת בשאר ימות השנה מגזירה אטו ז' ימי הפרישה, הוי זה חיוב מזוזה ומברכין ע"ז, אך לדעת ר' יהודה דחיובה הוא כדי שלא יאמרו וכו', אין חיובה משום לתא דמזוזה, ואין מברכין ע"ז. [↑](#footnote-ref-448)
448. בד' הריטב"א מבו' שהוצרך רש"י לפרש כן דאל"כ תיקשי דמאי ס"ד דאביי, ועיי"ש שכתב דאי"ז מחוור כל הצורך, - וכתב לישב בע"א דאביי לא שמיע לי' מאי דקתני דחכמים פוטרין, - וכתב לישב עוד דס"ל דהא דפטרי רבנן בסוכה הוא מדאורייתא אך מדרבנן חייבת, וגם בלשכה לא חייבו אלא מדרבנן, והא דגזרו שאר ימות השנה אטו שבעה ול"ה כגזירה לגזירה הוא משום דכולה חדא גזירה היא, ורבא פריך דמהא דקתני וחכמים פוטרין לגמרי משמע ואפי' מדרבנן, - והתו"י כתבו לישב עוד דהומ"ל דתרי רבנן הוו, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהא דפריך רבא היינו משום דמסתמא רבנן דר' יהודה דלעיל היינו רבנן דר' יהודה דהכא כיון דהכל איירי לענין מזוזה. [↑](#footnote-ref-449)
449. ואף דבסוכה ח' ב' אמרו דסוכת היוצרים חייבת במזוזה, אף דאינה בנין קבוע, כמו שאמרו שם דמה"ט החיצונה פטורה, צ"ל דכל הא דפטרינן בסוכה מכח הא דאינה בנין קבע, הוא רק כשאינו דר שם אלא בחג, אך כל שדר שם כל ימות השנה ה"ז חושבה כדירת קבע. [↑](#footnote-ref-450)
450. וכ"ה מבו' ממה שכללו הרמב"ם שם עם בית שבספינה, והתם הפטור הוא משום דהדיורין הם דיורי עראי, וכמו שהוכיח החדרי דעה בסימן רפ"ו סי"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-451)
451. וכ"נ בד' הריטב"א שם ב' א', - אך בדבריו שם ז' ב' וי' א' מבו' דר' יהודה מצריך דירת קבע, ומה"ט הוא דכל שאין התחתונה יכולה לקבל כרים וכסתות של עליונה אין על העליונה תורת סוכה, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרי"ף בריש סוכה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות, ועיי"ש שכתב דהיינו משום דכ"ה דמכשיר ר' יהודה למעלה מכ' אע"ג דלא אפשר לה אלא בדירת קבע, ה"נ פסיל דירת עראי, מ"ט קרא או בדירת עראי דוקא או בדירת קבע דוקא מידריש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-452)
452. אמנם הנה התו"י כתבו לדון בדעת ר"מ דאף דס"ל דסוכה דירת קבע בעינן, מ"מ פטר לה ממזוזה דלא בעי דירת קבע כמו ר' יהודה, ועיי"ש שדחה לזה, ובע"כ מדבריו דמדינא הויא הסוכה כדירת עראי, אלא דלר' יהודה כיון דדירת קבע בעינן ע"כ ה"ז חושבה לדירת קבע, ובזה י"ל דר"מ לא בעי דירת קבע כ"כ ואי"ז חושבה לדירת קבע, - דאי נימא דמדינא הי' לנו לחשוב הסוכה כדירת קבע, אלא דרבנן דס"ל דדינא הוא דבעינן דתהא הסוכה דירת עראי ע"כ אין מצותה חושבתה כדירת קבע, הרי ודאי דלר"מ דלא בעינן שתהא הסוכה דירת עראי, יש לחייב במזוזה. [↑](#footnote-ref-453)
453. הדה"ח בכלל רל"ח ס"ח כתב דסוכת החג שמשתמשין בה כל השנה חייבת במזוזה, וצ"ע אם היינו אף כשבחג מסירין את התקרה ונותנין סכך וכדעת הארבעה טורי אבן, או היינו כשהיא מסוככת כל השנה ובחג מגבי' את הסיכוך וחוזר ומניחו לשם סוכה, ובכה"ג י"ל דלכו"ע חייבת. [↑](#footnote-ref-454)
454. בתשו' שבה"ל ח"ב סימן קנ"ג כתב דאין לפטור מכח דהסכך הוא עראי, דא"כ מ"ט מחייב ר' יהודה מכח הא דסוכה דירת קבע, הרי בסכך מודה ר' יהודה דבעינן סכך עראי, וכמבו' בד' התוס' בסוכה ב' א' ד"ה כי עביד, עיי"ש, - והדברים צע"ג דלהדיא מבו' בסוכה כ"א ב' דלר' יהודה חשיב אף הסכך כדירת קבע, ומה"ט הוא דס"ל דהישן תחת המיטה בסוכה יצא יד"ח משום דלא אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-455)
455. אך למש"כ האו"ש בפ"ו ממזוזה ה"ו דהא דדירה בע"כ שמה דירה, הוא משום שאנשים יכולים לבא אליו, אבל לשכת בית האבן שאחיו הכהנים אינן נוגעין בו ואסור לבא אליו איש זולתי הוא לבדו ודאי ל"ה דירה, מסתברא מילתא דכ"ש דבית האסורין ל"ה דירה, אף אם יש שם כמה בנ"א, - ויש להוסיף, דבד' האו"ש שם משמע קצת דמפרש דהא דלרבנן שמה דירה הוא משום דהוא דר שם מדעתו, ור' יהודה חשיב לה כדירה בע"כ משום דהוא מוכרח להיות בה, ולפ"ז הרי דבבית האסורין דעיקר דירתו שם היא בע"כ, לכו"ע פטורה. [↑](#footnote-ref-456)
456. ושמא י"ל דהגמ' מעיקרא ס"ל דלשכת פרהדרין לא חשיבא כלל כדירה בע"כ, כיון דהכה"ג דר שם מדעתו, וע"כ ל"ד לבית האסורין, אך לפ"מ דמשני רבא דחשבינן לה כדירה בע"כ דמי דין בית האסורין לדין לשכת פרהדרין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-457)
457. ואמנם יש מקום לפרש דכל הא דלשכת פרהדרין מחזיא כבית האסורין, הוא משום דאין הכה"ג דר בה אלא בז' ימי הפרישה דהוא דר בה בע"כ, וע"כ ע"י שהי' בה מזוזה גם בשאר ימות השנה והיא מוחזקת כבית דירה גמורה העומדת לדיורים, תו לא מיחזי דיורי הכה"ג בז' ימי הפרישה כדירה בבית האסורין, אך אי"ז במשמעות ל' רש"י. [↑](#footnote-ref-458)
458. וי"ל דמה"ט פירש רבינו אליקים דהא דמייתי ר' יהודה מלשכות שהיו שם היינו היינו כגון לשכה שעל פני הבירה שהי' בה דירה לכהן השורף את הפרה ול"ה בה מזוזה, דאף בלשכה זו היתה הדירה בע"כ, ושפיר מייתי ר' יהודה מינה דדירה בע"כ לא שמה דירה. [↑](#footnote-ref-459)
459. אמנם הנה בד' המאירי לעיל בע"א מבו' דהא דהי' דירה בלשכות, אי"ז משום שהיו דרים בהם לפעמים בשעת שמירתן, אלא מה שהיו שומרים שם חשיב כדירה, ולפ"ז ניחא דדירה זו הויא דירה בע"כ. [↑](#footnote-ref-460)
460. הריטב"א כתב דכיון דהיתה לשכת פרהדרין לפנים משער ניקנור, ה"ה עומדת במחנה שכינה, ועיי"ש שהק' דא"כ היאך הי' כה"ג שוכב שם, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר לעיל ו' א', וכ"כ התורי"ד לעיל ו' א', והראב"ד בפ"ק דתמיד, ועיי"ש שכתב דכיון דהיו נכנסין לה דרך שער ניקנור, נמצא דהיתה פתוחה לקדש, - אך התוס' לעיל ח' ב' ד"ה דאי צידדו דהיתה לשכת פרהדרין פתוחה לחול וע"כ ל"ה תוכה קדש, וכ"כ המאירי לקמן בסוגיין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-461)
461. גירסת הגר"א חוץ משער המים, וזה ניחא לפ"מ שצידד רב פפא לקמן י"ט א' דלשכת פרהדרין היתה בדרום, והשער הסמוך לה הוא שער המים שהי' בדרום, אך לפ"מ דדחינן התם דהיתה לשכת פרהדרין בצפון, הדק"ל דמ"ט עשו מזוזה בשער המים הרחוק ממנה, ולא עשו מזוזה באחד מן השערים שבצפון הסמוכין לה, ועמש"כ בפי' פרשה סדורה סקל"א. [↑](#footnote-ref-462)
462. הרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ו כתב דכל השערים שהיו במקדש ל"ה להם מזוזות חוץ משער ניקנור ושלפנים ממנו, והשיח יצחק בסוגיין עמד בזה שהרי לא מצינו פתח אחר ללשכת פרהדרין דרך מזרח אלא שער ניקנור, והביא מש"כ הרד"ע דט"ס נפלה בד' הרמב"ם, ועמש"כ בזה בפי' פרשה סדורה סקל"א. [↑](#footnote-ref-463)
463. וזהו דמשני דכולה חדא גזירה היא, וכתב בפי' רבינו אליקים דהיינו דאי לא עבדי מזוזה בשער עדיין יאמרו כה"ג חבוש בבית האסורין, והיינו דעיקר הגזירה קיימת גם לגבי שער ניקנור, ואי"ז גזירה לגזירה כלל, - ולמש"כ בפירש"י בביצה ג' א' דהא דכולה חדא גזירה היא, היינו דהויא בכלל עיקר הגזירה, דכשגזרו על פירות הנושרין הויא אף ביצה בכלל, (ואי"ז גזירה שלא יבא לידי פירות הנושרין), י"ל דמה שאמרו הכא דכולה חדא גזירה היא דהיינו דאי"ז גזירה בעלמא משום שלא יאמרו וכו', אלא הגזירה היתה לחשבה כדירה לחייבה במזוזה, וע"כ בכלל גזירה זו הוא גם לחייב את שער ניקנור. [↑](#footnote-ref-464)
464. אך בד' הבית מאיר בסימן רפ"ט מבו' להדיא שפירש דגם לדעת רבינו מנוח הוי החיוב בתורת פתח החצר, אלא דלדעתו הא דיש על החצר תורת דירה הוא משום דהבית פתוח לתוכה, ובזה הוא דפליג ע"ד הרא"ש דס"ל דחצר מצ"ע חשיבא כדירה, ועיי"ש שכתב דבחצר שאחורי הבתים מודה הרא"ש דאין חיובה אלא משום דהבית פתוח לתוכה, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-465)
465. הבית מאיר בסימן רפ"ט כתב דקי"ל לדינא כדעת רבינו מנוח דחיוב חצר הוא משום דהבית פתוח לתוכה, וע"כ בכה"ג קובע בימין הכניסה מן החצר לבית, ועיי"ש שכתב עוד דאף אם חצר חייבת מחמת עצמה, מ"מ קובע בימין הכניסה מן החצר לבית, ואכמ"ל, וכ"כ החזו"א ביו"ד סימן קס"ח סק"ה, אך חלוקין הן בטעמם, דבד' הבית מאיר מבו' דהיינו דכיון דכל הא דיש על החצר תורת דירה הוא משום דהבית פתוח לתוכה, ע"כ הוי הבית עיקר והולכין אחר ימין כניסתו, אך החזו"א שם כתב דהוא משום דאין החצר חייבת מצ"ע אלא משום דפתחה הוי פתח לבית, וע"כ אין מקום כלל לקבוע בימין הכניסה לחצר. [↑](#footnote-ref-466)
466. אמנם הנה האג"מ ביו"ד ח"א סימן קפ"א כתב דגם לדעת הרמב"ם דחיוב שערי חצירות הוא משום דהבתים פתוחין לתוכן, היינו דמה"ט חשיב אף החצר כדירה, והוי החיוב משום הפתח לחצר עצמו, וכתב דגם חיוב שערי מדינה הוא משום דהמדינה חשיבא כבית דירה משום דמשתמשין בה ליכנס לבית, וכתב לפ"ז דאף השערים שאין נכנסין דרכם לבתים חייבין, אך לא הביא לד' המאירי המפורשים דאין חייבין אלא השערים המשמשין לכניסה לבתים, ולעיל נתבאר להוכיח כן מהא דלא מחייבינן אלא בשער ניקנור, ושאר השערים שבעזרה פטורין. [↑](#footnote-ref-467)
467. בתשו' אגודת אזוב יו"ד סימן י"ג סק"ג תמה ע"ז דכיון דהחיוב הוא משום דנכנסין דרכן לבית דירה, מה לי אם הוא גדול או קטן, ולכאו' צ"ל דכל שהוא קטן אינו חולק שם לעצמו, ולא חזינן לה כפתח בפנ"ע לבית, ועמש"כ האג"מ ביו"ד ח"א סימן קפ"א ד"ה והנה התו"י לפרש לדבריהם בע"א, לפ"מ שפירש שם בדעתם דחיובא דשערי חצירות ומדינות הוא משום דחשבינן להו כבית דירה, ועד"ז כתב בחי' רא"ל סימן י"ז. [↑](#footnote-ref-468)
468. וסמך לדבריו הוא ממשה"ק התו"י והתוס' הרא"ש דמ"ט לא פטרינן משום דבעינן דומיא דבית שהכלים נשמרין בתוכו, ואם אין החיוב משום לתא דהחצר והמדינה אלא משום הבית, אין מקום לפטור מכח הא דאין הכלים משתמרין בחצר ובמדינה, וכ"נ קצת ממשה"ק דמ"ט לא פטרינן היכא דהוקף ולבסוף ישב, והרי דינא דהוקף ולבסוף ישב הוא דבכה"ג לא חשיב ההיקף כמוקף לדירה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-469)
469. אך הריטב"א והר"ן בסוכה ח' ב' כתבו דאף דבית שער פטור מדאורייתא מ"מ הוא חייב מדרבנן מפני שפתוח למקום חיוב מידי דהוה אשערי עיירות ושערי מדינות, ובפשוטו מבו' מדבריהם דשערי עיירות ומדינות אין חייבין אלא מדרבנן, וה"נ הוא בבית שער דדמי להו דחייב מדרבנן, וצ"ע היאך הוא מתישב בהא דתניא דשערי חצירות וכו' חייבין ובית שער פטור, והרי דחלוק דין שערי חצירות וכו' מדין בית שער, וכמו שעמד ע"ז הריטב"א לקמן בסוגיין. [↑](#footnote-ref-470)
470. וכ"ה להדיא בתורי"ד לקמן בסוגיין דשערי עיירות חייבין אף בעיר שאינה מוקפת חומה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-471)
471. וצ"ל דאיירי בגונא דדרך לצאת ולבא דרך פתח העיר, וע"כ אף דאין העיר מוקפת חומה ובידו לצאת דרך המקום הפרוץ, מ"מ חשבינן לה כפתח לבית, אך אם אין דרך לצאת ולבא דרך פתח זה, לא חשבינן לה כלל כפתח לבית, וכמש"כ המאירי בסוגיין, ונתבאר בדף מס' 19. [↑](#footnote-ref-472)
472. בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ו כתב די"ל דתליא בפלוגתת רבוותא בדין שוכר בית לאחר ל' יום אם חייב מדאורייתא, דלדעת הסוברים דל"ב ביתך דידך ממש ותליא רק בדירה וחובת הדר היא לשמרו, ה"ה שותפות נכרי חייבת, דסו"ס שמירה בעי כיון דדר בה, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א והר"ן, וכנ"ל, אך אם שוכר פטור מדאורייתא משום דביתך דידך בעי, י"ל דשותפות נכרי פטור דלאו ביתך מיוחד הוא, ועיי"ש שכתב דמה"ט פסק הרמ"א כדעת המרדכי דפטור, ולא חשש להחמיר כדעת הרשב"א, דלפ"מ דמסקי התוס' והרא"ש דשוכר אינו חייב אלא מדרבנן, ממילא שותפות נכרי פטור, וע"כ הכריע כן הרמ"א כיון דדעת התוס' והרא"ש היא ג"כ כדעת המרדכי, אך בד' התוס' הרא"ש בחולין שם מבו' דאף דשוכר פטור מדאורייתא מ"מ שותפות נכרי חייבת. [↑](#footnote-ref-473)
473. צ"ב, שהרי בפשוטו חיוב שערי מדינות הוא משום דנכנסים דרכם לבתים, וא"כ כל שיש שם בית אחד של ישראל דהוא חייב במזוזה, יש לחייב אף את שערי המדינות שהם חשובין כפתח לאותו בית, ומה לי דיש בעיר בתים של נכרים, - וצ"ל למש"כ המרדכי שם דפטור שותפות נכרי הוא גם מכח הא דיש לו שותפות בשער, וע"כ שפיר יש לפטור בשערי מדינות מכח הא דיש לנכרים שותפות בשער. [↑](#footnote-ref-474)
474. ואכן הלבוש בסימן רפ"ו סוס"א כתב דשערי חצירות או עיירות שמקצת נכרים דרים שם פטורין ממזוזה, אך הש"ך שם סק"ו נחלק ע"ז וכתב דאין הפטור בזה אלא משום סכנה, וכ"ה מבו' גם בד' הרמ"א בדרכ"מ שם סק"א, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-475)
475. צ"ב דלכאו' טעם הסוברים דשותפות נכרי חייבת הוא משום דל"ב כלל "בית ישראל", דהא דכתיב ביתך דרשינן לה בחולין קל"ו א' לדרך ביאתך, אלא כיון דדר בבית חייב, וכ"ה למש"כ הגרע"א דטעם המחייבים בזה הוא משום דל"ב ביתך דידך, ולפ"ז הדין נותן דאף אם רוב נכרים חייב, ול"מ הא דנימא דהוי כאילו כולה של נכרים, - אך מד' הגבו"א מבו' דלעולם בעינן בית ושער של ישראל, וכל הא דשותפות נכרי חייבת הוא משום דליכא קרא למעט שותפות, ובזה י"ל דכל שרובן נכרים פטורה, משום דהו"ל כאילו כולה של נכרים. [↑](#footnote-ref-476)
476. החזו"י בפ"א ה"ב עמד בזה דמ"ש מביהכנ"ס דכל שיש בו בית דירה לחזן חייב, אף דעיקר הפתח משמש לאלו הבאים לביהכנ"ס להתפלל, וה"נ הוא בשער ניקנור דחייב משום דנכנס הכה"ג דרכו ללשכת פרהדרין, אף דעיקרו ממש לכניסת הכהנים לעזרה, ועיי"ש שכתב דאמנם אי נימא דהא דפטרינן ברוב נכרים הוא מדינא דשותפות נכרי, ניחא, דכ"ז הוא בשותפות נכרי שהוא דבר הפוטר, ומשא"כ בביהכנ"ס ובעזרה דליכא דבר הפוטר, אך למש"כ האו"ש דהא דפטרינן ברוב נכרים הוא משום דהשער מתייחס אחר הרוב דאדעתא דרובא עביד, הי' לנו לפטור בפתח ביהכנ"ס שיש בו דירה לחזן ובשער ניקנור, וכתב די"ל דכיון שביהכנ"ס ודירת ההחזן הם בית אחד מתייחס שפיר פתח ביהכנ"ס גם לדדירת החזן, שהרי גם דירת החזן היא משום צורך ביהכנ"ס, וודאי נעשה הפתח גם אדעתא דדירתו, וכ"ש בלשכת פרהדרין דבודאי מתייחס שער ניקנור גם עלי', שהרי היא מצרכי ומעניני ביהמ"ק כולו, ומשא"כ בבתי העיר שהבתים של המיעוט אינם משום צורך הרוב, ע"כ נגררים שערי העיר אחר הרוב ומתייחסים אך עליהם. [↑](#footnote-ref-477)
477. בתשו' הרמ"א סימן קל"ב אות ו' כתב דגם בעירנו שאין נכרי בתוך הרחוב, מ"מ לא גרע משותפות כותי דפוטר, דהרי היא מעבר לרוב נכרים גם תמיד נכרים נמצאים בתוכה אשר השערים משועבדים להם ולכן פטורים, ושמא מכוון דבריו דאף דלא היו הנכרים דרים ברחוב היהודים, מ"מ השערים היו משועבדים לבני העיר הנכרים, וכיון דהם היו הרוב, ע"כ הו"ל כשותפות נכרי דפוטרת, וזה כמש"כ הגרע"א בדעת רש"י דבשערי העיר לא פטרו משום שותפות נכרי רק ברוב נכרים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-478)
478. ואך דבד' הר"ח משמע דאף דהמזוזות נעשות לשם פתח, מ"מ כיון דהתקרה שעל גביהן לא נעשית לשם פתח לא חשיב כשער לחייב במזוזה, אך הפי' קדמון כתב דהוא משום דהמזוזות לא נעשו לשם שער. [↑](#footnote-ref-479)
479. ועיי"ש שכתב דלא היתה העיר מוקפת חומה אלא פרזות היתה וראשי מבואותיו מפולשין לחוץ, וזה כמש"כ בפירש"י בעירובין כ"ו א' ד"ה משום פירא דמחוזא ל"ה לה חומה, - אך התוס' שם תמהו ע"ז דלהדיא מבו' בסוגיית הגמ' שם ו' ב' דהיתה מחוזא מוקפת חומה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-480)
480. וכ"נ ממש"כ בפירש"י דבנין הבנוי ע"ג כיפין חזק יותר, ומשמע דהיינו דהא דעשוי כיפה ולא מילאו את חלל השער, הוא משום דעי"ז הבנין חזק יותר, וכ"ה להדיא בפי' רבינו אליקים, והרי דל"ה צורך כלל בפתח זה, ואלמלי הא דבנין הבנוי ע"ג כיפין חזק יותר היו ממלאין את חלל השער, וע"כ אף שבפועל היו נכנסין דרכו, כיון דאין עשייתו לשם כך פטור מן המזוזה. [↑](#footnote-ref-481)
481. אך לכאו' מקור דבריהם הוא מהא דפטרינן דבית שהנשים רוחצות בו פטור מן המזוזה משום שאין כבוד שמים להיות שם מזוזה, והרי דאף דהבית מצ"ע הוא בית החייב במזוזה, מ"מ כל שאין כבוד שמים להיות שם מזוזה פטור, וה"נ הוא כשתבא המזוזה עי"ז לידי בזיון דפטור. [↑](#footnote-ref-482)
482. ובדעת הב"ח והש"ך שפטרו מכח חשש בזיון, י"ל למש"כ היד הקטנה בפ"ג סקכ"ה דכל שאין המזוזה נראית כלל מבחוץ וגם אין היכר וזכר לה אין יוצא בה יד"ח, דעיקר המצוה הוא כדי שתמיד בכניסתו וביציאתו יפגע ביחוד ד' ויזכור בחיוב אהבתו ויראתו, ואם אינה נראית היאך יזכור, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, - וצ"ע דהיד הקטנה גופי' שם סוסי"ד הביא לדינא לד' הט"ז וכתב דאף אם אין בידו לעשות היכר כלל, יותר טוב לעשות מזוזה בלא היכר מלבטל מצות מזוזה לגמרי. [↑](#footnote-ref-483)
483. ולדעתם לכאו' כל הא דשל רבים סגי לה בפעמים ביובל, הוא רק במקום דיש חשש סכנה כ"ד, אך כל דליכא חשש סכנה כלל אף מזוזה של רבים נבדקת פעמים בשבוע, אך שמא לא חילקו חכמים בדבר, וכ"כ בהערות להגריש"א. [↑](#footnote-ref-484)
484. ואמנם הנה לפ"ז לא הותר לבדוק המזוזה אלא פעמים בשבוע כתקנת חכמים, אך רבים נהגו לבדוק באדר שבשנה מעוברת, ויש שנהגו לבדוק בכל שנה, ואפ"ה לא חששו לביטול מצות מזוזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-485)
485. הב"ח בסימן רפ"ו אות ה' כתב דחיוב רפת בקר ולולין הוא משום דלפעמים משתמש אדם בהם צרכיו, והביאו השיח יצחק בסוגיין, ופירש דמכוון דבריו הוא דלפעמים הולך ובא ודר בו דרך עראי, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-486)
486. וי"ל עוד דדוקא בית המיוחד לבית האוצר חייב, אך בית דירה גמור אינו חייב בתורת בית האוצר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-487)
487. אך הדבר אברהם בח"א סימן ל"ז סקי"ב פירש לדבריו בהל' מזוזה דהיינו דכל שיש לו בית חייב במזוזה אף אם אינו דר בו כלל, כל שהוא בית העשוי לדירה, וכאשר כ"נ בד' האשכול בהל' מזוזה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-488)
488. שהרי המהר"ם כתב ללמוד דחדר שאיש ואשתו ישנים בו פטור מן המזוזה, מהא דבית התבן שנשים רוחצות בו פטור, וע"ז כתב הרמ"א דכל שהדלת מפסקת חייב לכו"ע, ובע"כ דאף בבית התבן שנשים רוחצות בו חייב בכה"ג, דאם חלוקין הן זמ"ז, היאך למד המהר"ם לפטור בחדר שאיש ואשתו ישנים בו מהא דבית התבן שנשים רוחצות פטור, הרי בע"כ דב' דינים חלוקים הם, - אך בד' המקד"מ בסימן רפ"ו סקי"א נראה שנקט דבבית התבן שהנשים רוחצות בו כיון דלי"ב דירה גמורה, ה"ז פטור אף אם הדלת מפסקת, ורק בדירה גמורה שאיש ואשתו ישנים שם מהני הא דהדלת מפסקת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-489)
489. שוב העירו לנכון דאין מקור כלל לד"ז, די"ל דהא דבבית הכסא וכו' ל"מ הא דהדלת מפסקת, הוא משום דגם בחדר שאיש ואשתו ישנים שם ל"מ הא דהדלת מפסקת אלא משום דכששוכבים שם סוגרים הדלת וכמש"כ הרמ"א, וע"כ אי"ז מועיל אלא בחדר שאיש ואשתו ישנים שם דכל הגנאי הוא בשעת תשמיש, ומשא"כ בבית הכסא וכו' דאית בי' זוהמא ל"מ מידי הא דהדלת מפסקת, שהרי בשעה שפותחין הדלת ליכא הפסק. [↑](#footnote-ref-490)
490. ולכאו' פליגי בטעם הפטור כשנשים רוחצות שם, דהב"י והגר"א פירשו דהוא משום דחשיב כדירה שאינה של כבוד, וכמש"כ הר"י מלוניל והאגודה, וע"כ כ"ז הוא בבית שעשייתו לכך, או אף בבית התבן שאינו תשמיש חשוב דבכה"ג כל דהנשים רוחצות שם חשיב כדירה שאינה של כבוד, אך בית גמור, אף דמשתמשין גם תשמיש שאינו של כבוד, לא חשיב כדירה שאינה של כבוד, אך המהר"ם מר"ב ס"ל דהוא פטור בפנ"ע משום דאין כבוד שמים להיות שם מזוזה אף דחשיב כדירה של כבוד, וע"כ אין מקום לחלק בין בית התבן לבית גמור, - ובזה מתישב לדעת המהר"ם משה"ק הגר"א דלא פטרו אלא בעשוי לכך, והיינו דאף דפטורא דדירה שאינה של כבוד הוא רק בעשוי לכך, מ"מ מלבד זה פטרינן במקום שמשתמשין בו תשמיש גנאי אף דחשיב כדירה של כבוד, ונפ"מ בפטורא דדירה שאינה של כבוד, דאינה חייבת במוזזה אף אם הדלת מפסקת. [↑](#footnote-ref-491)
491. אך באמת קרוב הדבר דגם לדעת המהר"ם אי"ז איסור בעלמא לקבוע שם מזוזה, אלא היינו דמקום של גנאי אינו מקום הראוי למזוזה, וממילא דה"ז מועיל לפטור מחיוב המזוזה, וע"כ לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-492)
492. ולפ"ז נמצא דמה שאמרו במנחות שם דאכסדרה אינה חייבת אלא באכסדרה רומיתא, היינו באכסדרה הפתוחה לבית, אך כל שאינה פתוחה לבית אף אכסדרה רומיתא פטורין, וכ"ה מבו' בד' התו"י בסוגיין, וכ"כ הכס"מ בהל' מזוזה שם, ועיי"ש שכתב דאף אכסדרה דבי רב שאמרו במנחות שם דחייבת היינו רק כשהיא פתוחה לבית, אך הראשל"צ בסוכה שם כתב דאכסדרה דבי רב חייבת אף כשאינה פתוחה לבית, וזהו דפרכינן במנחות שם דאינדרונא מעליא היא. [↑](#footnote-ref-493)
493. ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דתניא הכא דבית שער אכסדרה ומרפסת פטורין לאו מחד טעמא נינהו, אלא בית שער ומרפסת משום דלאו דירה נינהו ואכסדרה משום שאין לה פתח, והא דממעטינן לה מביתך פרט לאלו שאינן דירה, צ"ל דאכסדרה בכדי נקטה ועיקר מיעוטא לבית שער ומרפסת, ועמש"כ בזה היד הקטנה בפ"ב סקי"ד, ועיי"ש בסו"ד במש"כ עוד בזה, ובתו"ד שם כתב לדקדק מד' הרי"ף דאכסדרה הפתוחה לבית חייבת בכל ענין, ומה שאמרו במנחות דאינה חייבת אלא באכסדרה רומיתא הוא כשאינה פתוחה לבית, וכ"נ בד' התוס' בסוכה שם, (וזה מתפרש למש"כ החזו"א שם לעיל מינה דבפתוח לבית לא איכפת לן בהא דחיזוק תקרה, ועמש"כ בזה השלום יהודה בסימן ? בע"א. [↑](#footnote-ref-494)
494. הריטב"א והר"ן בסוכה שם כתבו דכל הא דחייבין מדרבנן, הוא כשהבית פתוח להן, אך הטוש"ע בסימן רפ"ו ס"ז כתבו דלדעת ר"י בית שער חייב מדרבנן אף כשאין הבית פתוח לו. [↑](#footnote-ref-495)
495. הרמב"ן במלחמות שם הק' ע"ז מהא דתניא הכא יצאו אלו שאינן מיוחדין לדירה, ואם לא ממעטינן אלא בית שער של אכסדרה ושל מרפסת, הו"ל למיתני יצא זה שאינו מיוחד לדירה, שהרי לא ממעטינן אלא חדא, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן קס"ט סק"א, והראב"ד בכתוב שם הק' דאם האכסדרה עצמן חייבת, מ"ט הבית שער שלה פטור, ומ"ט ל"ה כבית שער דבית דחייב. [↑](#footnote-ref-496)
496. בפשוטו י"ל דהוא משום דמהך קרא ממעטינן דדירה שאינה של כבוד אינה מחייבת במזוזה, וע"כ אף קודם שנשתמש בה, מ"מ כיון שבאנו לחייבה מכח יחודה לבית הכסא, אי"ז מחייב במזוזה, אך בד' הריטב"א משמע דאף אם משתמש בה עכשיו בתשמישים אחרים המחייבין במזוזה, מ"מ כיון שייחדה לבית הכסא ואינה עשוי' לכבוד פטורה מן המזוזה, וסגי לזה בהזמנה. [↑](#footnote-ref-497)
497. הגדוה"ק בסימן רפ"ו סק"ג כתב דזה ניחא לדעת הסוברים דבית דירה גמור שהנשים רוחצות בו חייב במזוזה, דאם אף בית דירה גמור שהנשים רוחצות בו פטור מהו דתני דו' שערים פטורין, הרי חד דינא הוא דכל שהנשים רוחצות בו פטור. [↑](#footnote-ref-498)
498. ומהא דתני לה בכלל השערים הפטורין, משמע דאף שער שאין לו משקוף הוי שער, אלא שהוא פטור מן המזוזה, וזהו דלא תני שער שאין לו מזוזות, משום דבכה"ג אינו שער כלל, וכ"נ ממה שאמרו במנחות דפטורו הוא משום דהוי פתחי שימאי, וכ"כ האבנ"ז באו"ח סימן רע"א סק"י ובסימן רצ"ה סקי"ד דעיקרו של פתח הוא בהמזוזות שבצדדים וכל הא דבעינן שיהא לו משקוף הוא משום דאל"כ הוי פתחי שימאי, וכ"ה מבו' עוד בכ"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-499)
499. ועיי"ש שפירש למה שאמרו במנחות ל"ג ב' דהוא פתחי שמאי בתלת אנפי, די"מ דהוא מלשון שממה מפני שאין עליהן תקרה, וי"מ דמפני שרואין את השמים קרו להו שימאי, וי"מ דשימאי היינו שאין בו כלום מלשון זקן אשמאי דכך הוא הפתח שיש לו צורת פתח והוא מגולה שאין אדם יכול לישב תחתיו בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים מפני שאין קירוי על גביו. [↑](#footnote-ref-500)
500. ואמנם בדין מזוזות כתב החזו"א בסימן קע"ב סק"ב להוכיח מפירש"י במנחות ל"ג ב' דאין ראשי הכתלים נידונים כמזוזות, וטעם הא דשאני בזה דין המשקוף מדין המזוזות הוא מתפרש למש"נ לעיל בהערה דעיקר הפתח הוא ע"י המזוזות ול"ב להמשקוף אלא כ"ה דלא ליהוי פתחי שימאי ולזה סגי במה שיש תקרה ואין הפתח פרוץ. [↑](#footnote-ref-501)
501. החזו"א בסימן קע"ב ריש סק"ג נקט כן לדינא דהמשקוף צריך להיות בולט מכל שטח התקרה העליונה, עיי"ש, אך לדעתו סגי בבליטה כ"ש, ודלא כמש"כ הר"י מלוניל דבעי שיבלוט טפח או ג' אצבעות כדרך כל הדלתות. [↑](#footnote-ref-502)
502. והב"ח והט"ז שם כתבו כן גם בדעת הטור שם, אך הב"י שם פירש בדעתו דאף אם ה"ז רחב ד' ל"מ כל שהמזוזות שבתוך י' עגולות. [↑](#footnote-ref-503)
503. ובדין צוה"פ לענין דיני מחיצות, מבו' בחי' המאירי בעירובין י"א ב' בשם הראב"ד דל"מ אלא כשהוא רחב ד', והמ"ב בסימן תר"ל סק"ט הביא ב' דעות בזה אם בעינן שיהא הצוה"פ רחב ד', ועמש"כ בזה החזו"א באו"ח סימן ע"ה סקט"ו וסימן ע"ז סוסק"ה. [↑](#footnote-ref-504)
504. ועיי"ש שכתב דהא דהכא בעינן רוחב ד', הוא משום דר"מ, דלא אמרינן חוקקין להשלים אלא כשיש בה ד', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-505)
505. מבו' מדבריו דהא דשאני משקוף דמהני אף כשהוא עגול ול"ד למזוזות דל"מ כשהן עגולות, אי"ז משום דדרך המשקוף בכך ול"ד למזוזות דאין דרכן בכך, אלא הוא משום "דהא מקורה הוא מיהת", וזה מתפרש למש"נ לעיל בהערה דעיקר הפתח הוא ע"י המזוזות ול"ב להמשקוף אלא כ"ה דלא ליהוי פתחי שימאי. [↑](#footnote-ref-506)
506. וצ"ע דמ"ש דבמזוזות שבצדדים שאינם בשוה פסלינן ולא מכשרינן מכח הכותל השוה שבחוץ, ובמשקוף מכשרינן מכח הבנין השוה שלמעלה, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ק"ע סק"ב, וי"ל עוד למש"נ לעיל בהערה דעיקר הפתח הוא ע"י המזוזות ול"ב להמשקוף אלא כ"ה דלא ליהוי פתחי שימאי. [↑](#footnote-ref-507)
507. ובד' הרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ד מבו' לפ"מ שפירש הט"ז בסימן רפ"ז סק"ב דאף משקוף עגול חשיב כמשקוף. [↑](#footnote-ref-508)
508. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דמייתינן בעירובין שם מהכא דא"צ שיגעו הקנה שמכאן ומכאן בקנה שעל גביהן, - והאחרונים כתבו לישב לזה בכמה אנפי, עמש"כ בתשו' בנין ציון סימן כ"ז ובתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן קס"ז והאבנ"ז באו"ח סימן רס"ד והשערי ציון בסימן ג' והחזו"א סימן ק"ע סק"ג והשלום יהודה בסימן ע"ח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-509)
509. וכבר כתב כן הדרישה בסימן רצ"א סק"א, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-510)
510. ויש להעיר דלכאו' גם לדעת הסוברים דשוכר חייב מדאורייתא קשיא, שהרי לדעתם אף השוכר בית מן הנכרי חייב במזוזה, ומה גרע בית האשה מבית הנכרי, ועמד ע"ז בפי' פרשה סדורה סקי"א. [↑](#footnote-ref-511)
511. ואמנם הנה הריטב"א והר"ן בחולין קל"ו א' כתבו דשותפות נכרי חייבת במזוזה, משום דאף בבית שכולו של נכרי חייב ישראל הדר בו במזוזה, והיינו דס"ל דשוכר חייב מה"ת במזוזה, ומבו' דפשיטא להו דכיון דשוכר חייב, לא תלי כלל של מי הבית ואין לחלק בין בית של ישראל לבית של נכרי, ולפ"ז הרי דה"נ אין מקום לפטור בשותפות ישראל, ובע"כ כמש"כ הגבו"א בדרך קמא דאחר דמרבינן בית השותפין, ל"ב כלל שיהא הבית שלו. [↑](#footnote-ref-512)
512. אמנם הנה הגירסא לפנינו דהוא משום דהני בעו חיי והנהו לא בעו חיי, ובכת"י ליתא, והגרע"א בגהש"ס הק' דאי"ז טעם אלא שלא למעט נשים, דגם נשים מחויבות במזוזה, אך לענין בית השותפין מה מהני הא דהני בעו חיי, הרי באנו לפטור משום הבית דבית כה"ג אין בו חיוב מזוזה, והגברא הוי בר חיובא כשיהי' לו בית מיוחד, ודמי להא דבית שאול פטור ויכול לדור כל ימי חייו בלא מזוזה ולא אמרינן דהני בעי חיי, דמ"מ שייך אקרקפתא דגברא מצות מזוזה בבית שלו, - והרש"ש כתב דגם לגירסא זו הרי דה"ט דהני בעו חיי וכו' הוא להא דבית האשה חייב, אך הא דבית השותפין חייב הוא מדכתיב ימיכם ל' רבים, וכ"כ המרומי שדה, וכ"נ בד' הרא"ש בהל' מזוזה סימן ט"ו, אך המעדיו"ט שם ס"ק ר' כתב דט"ס נפלה בדבריו, - וי"ל עוד למש"כ הגבו"א בתו"ד דאה"נ דגם בית שאול יש לחייב מכח ה"ט דהני בעו חיי, אלא דכיון דכתיב ביתך בע"כ יש לנו למעטו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-513)
513. וצ"ע בסתירת ד' הריטב"א דבסוגיין ובשבת שם כתב דבית של אחר פטור מה"ת, והא דשוכר לאחר ל' יום חייב הוא מדרבנן, ובחולין קל"ה ב' כתב דשוכר מן הנכרי חייב מה"ת, וצ"ע כן גם בסתירת ד' הר"ן בחולין שם לדבריו בשבת שם. [↑](#footnote-ref-514)
514. ועיי"ש שכתבו דהא דבית השותפין חייב במזוזה, הוא רק כשמכיר כל אחד חלקו, והתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין נסתפק אם לדעת רבנן בית השותפין פטור מן המזוזה, או דשאני ביהכנ"ס שאינו עומד ליחלק ומשא"כ בבית השותפין, ונתבאר בדף מס' 21. [↑](#footnote-ref-515)
515. ולמש"כ הריטב"א דפטורא דביהכנ"ס הוא משום שאינו מיוחד לו לדירה מיוחדת, לכאו' כל הפטור הוא כשהוא של רבים, ובכה"ג הוא דפטרינן כשאינו מיוחד להם לדירה מיוחדת, אך כל שהוא של יחיד חייב, וכ"כ השיח יצחק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-516)
516. וכבר עמד בזה החזו"א ביו"ד סימן רי"ז סק"ז בתו"ד, וכתב דמד' התוס' מוכח דפטורא דביהכנ"ס אינו משום דתשמיש תפילה לא מקרי דירה, דא"כ ל"ה חייב במזוזה אף כשהוא של יחיד. [↑](#footnote-ref-517)
517. ועיי"ש בדבריו דמבו' דבזה הוא דשאני ביהכנ"ס דכפרים שדרים בו אורחין דהם דרים בביהכנ"ס עצמו, אך בשל כרכים אין דרים בביהכנ"ס עצמו, אלא דפעמים שיש בו מקום מיוחד לדירת חזן הכנסת, - וכ"נ קצת בל' הרי"ף בסוף הל' מזוזה והרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ו דבביהכנ"ס של כפרים האורחין דרים בו עצמו, ובביהכנ"ס של כרכים פעמים שיש בו מקום בפנ"ע לבית דירה. [↑](#footnote-ref-518)
518. ואמנם דבד' הריטב"א מבו' דהוא בית בפנ"ע, אך בד' הר"א מן ההר משמע דהוא מקום מיוחד בסוף הביהכנ"ס ואינו בית בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-519)
519. וכ"נ בד' הרשב"ט שהביא הראבי"ה בסימן ת"ג שפירש כן להא דתניא בעירובין נ"ה ב' ביהכנ"ס שיש בו בית דירה לחזן, וכ"כ החזו"א באו"ח סימן ק"י סקכ"ח ד"ה והאורוות והאוצרות וד"ה במ"ב סי' שצ"ח וסימן קנ"ו לסימן שצ"ח ד"ה והאי וכ"ה בדבריו במעשרות סימן ה' סק"י. [↑](#footnote-ref-520)
520. וזהו שכתב דאף דאין עיקר ביהכנ"ס לכך חייב, וזהו שהק' דתיפו"ל דאית בה בית דירה לאורחין רק לדעת הסוברים דהיו אוכלין בביהכנ"ס ממש. [↑](#footnote-ref-521)
521. ועיי"ש שכתב דאין לפרש דלעולם חשיב ביהכנ"ס כדירה והא דפטור מן המזוזה הוא משום דלא קרינן ביתך שאינו מיוחד לו, דא"כ מ"ט אמרו בעירובין נ"ה ב' דאין עושין אותו עיבור לעיר, - ולכאו' י"ל בפשיטות דאמנם לענין מזוזה דכל דירה חייבת במזוזה, ואף בית האוצר וכו' קי"ל דחייב במזוזה, ע"כ כל הא דביהכנ"ס פטור הוא משום דאינו מיוחד לו, אך לענין עיבור דהאוצרות אינם מתעברין עם העיר, כדתניא בעירובין נ"ה ב', אף ביהכנ"ס דתשמישו הוא לתפילה לא חשיב כבית דירה להתעבר עם העיר, ולמש"כ החזו"א באו"ח סימן ק"י סקכ"ח דלענין עיבור לא סגי בשאר תשמישי האדם ובעינן דירת פיתא ולינה, הרי פשוט דמה"ט הוא דביהכנ"ס אינו מתעבר עם העיר, אף דלענין מזוזה לא מיפטר אלא משום דאינו ביתו המיוחד לו, - ונפ"מ רבתא בזה לדינא דאף ביהכנ"ס של יחיד דחייב במזוזה, כמש"כ התוס' בסוגיין, מ"מ אינו מתעבר עם העיר. [↑](#footnote-ref-522)
522. צ"ע אם הוא מתישב עם מש"כ הראשונים לדון דה"נ בית השותפין פטור מן המזוזה משום דאינו מיוחד לו, אף דיש להם בו דירה קבועה. [↑](#footnote-ref-523)
523. ואף דגם בית דירה עצמו הוא של שותפין, מ"מ כיון דהחזן דר בו לבדו, לא גרע משוכר בית מן הנכרי דחייב במזוזה. [↑](#footnote-ref-524)
524. וצ"ל דמכח זה אף מטמא הביהכנ"ס בנגעים, דאף דהביהכנ"ס עצמו אינו ביתו המיוחד לו, מ"מ כיון שהוא משמש להבית דירה דהחזן דהוא ביתו המיוחד לו, ה"ז מועיל לחשוב אף את הביהכנ"ס כבית, וכדחזינן לענין עירוב, דכל שיש בו בית דירה לחזן מתעבר אף הביהכנ"ס עצמו עם העיר, וכמש"כ הרש"ש בעירובין נ"ב ב' והביאוה"ל בסימן שצ"ח ס"ו (סוד"ה שיש בנין). [↑](#footnote-ref-525)
525. בפי' רבינו אליקים כתב דשל כרכים דרבים באין לביהכנ"ס הוו בית דרבים, ומשא"כ בשל כפרים כיחידים דמו כיון דמועטין הן וקרינן בהו מיוחד לו וחייב במזוזה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-526)
526. וכ"כ גם המאירי לעיל י' א' דביהכנ"ס שדרים בו אורחין חייב במזוזה, - אך הריטב"א לעיל בסוגיין כתב דאף דאורחין אוכלין ושותין בביהכנ"ס, מ"מ כיון דתשמיש זה אינו קבוע וזימין דאיתי' וזימנין דליתי', לא חשיבא לי' דירה לחייבו במזוזה, כיון דהאוכלין שם אינם אלא כאכסנאין בעלמא. [↑](#footnote-ref-527)
527. וי"ל דהרמב"ם לטעמי' אזיל דפטורא דביהכנ"ס אי"ז משום דהוי כשל שותפין דאין מיוחד לאחד מהן, אלא הוא משום דהוי דירת קדש, וע"כ אין מקום לחלק בין של כרכים שאין לה בעלים מיוחדים לשל כפרים דכל בעליו ניכרים, - ומד' רש"י שפירש כן נראה דס"ל כדעת התוס' הרא"ש ודעימי' דפטורא דביהכנ"ס הוא משום דאין לו בעלים מיוחדים, ובהך שנויא ס"ל דהיינו רק בשל כרכים. [↑](#footnote-ref-528)
528. אך הטור בסימן רפ"ו כתב דהא דביהכנ"ס דכפרים חייב הוא משום דמסתמא דיירי בי' אורחין, ומבו' דאינו חייב אלא כשדרים בו אורחין, וכ"כ המאירי לעיל י' א', ואך דהמאירי שם כתב דליכא נפ"מ בזה בין של כפרים לשל כרכים, וזה דלא כמשמעות ד' הרי"ף ודעימי', וכ"ה מבו' ממש"כ השו"ע שם ס"ג דביהכנ"ס אם יש בו דירה לשום אדם חייב במזוזה, ולא חילק בין כפרים לכרכים, והיינו משום דשל כפרים שהאורחין דרים בו הוי בכלל מש"כ דאם יש בו דירה לשום אדם חייב, ובע"כ דאף של כפרים אינו חייב אלא כשדרים בו. [↑](#footnote-ref-529)
529. אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ט' נקט בפשיטות דאין בעה"ב חייב במזוזה אלא כשהוא עצמו דר בבית, ודירת בני ביתו אינה מחייבתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-530)
530. התוס' הרא"ש תמה ע"ז שהרי ארונה היבוסי ל"ה לו חלק בארץ ואע"פ שלא כבשו עדיין את העיר כבר הפיל יהושע את כל הארץ בנחלה לכל שבט ושבט, והכסף שנתן לו הי' לסלק תרעומתו שעדיין לא כבשוה ובשביל זה לא הופקעה הנחלה מן השבט. [↑](#footnote-ref-531)
531. לכאו' כל מה שהוצרך רש"י לה"ט הוא לס"ד דלא מטהר ר' יהודה אלא בביהמ"ק, אך לפ"מ דמסקינן דמטהר בכל מקום מקודש ואף בביהכנ"ס וביהמ"ד דכרכים ל"ב לה"ט, אלא הוא משום דביהמ"ק לא גרע מבתי כנסיות דכרכים, וכ"ה מבו' להדיא בד' הריטב"א דלא קשיא לי' בטעמא דר' יהודה אלא לפ"מ דס"ד דביהמ"ק דוקא קאמר, - אך הריטב"א הביא לד' רש"י למסקנא דגמ', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-532)
532. הגבו"א בסוגיין ובטו"א במגילה שם עמד בסתירת ד' רש"י בזה. [↑](#footnote-ref-533)
533. בד' התו"י הכא ולעיל בסוגיין מבו' דלר' יהודה כל הר הבית אינו מטמא בנגעים, ולכאו' הוא רק למש"כ בפי' בתרא דטעמא דר' יהודה הוא משום דה"ז קדש, וכל הר הבית הוי קדש, כדתניא לעיל בסוגיין יכול שאני מרבה אף הר הבית וכו' ת"ל וכו' יצאו אלו שהן קדש, אך למש"כ בפי' קמא דטעמא דר' יהודה הוא משום דלאחר שנבנה בית הבחירה הי' לכולם, היינו רק בביהמ"ק ולא בהר הבית, [↑](#footnote-ref-534)
534. בעיקר קו' התוס' יש להעיר, דהרי לדעת ת"ק הא דירושלים אינה מטמאה בנגעים הוא דין בפנ"ע משום שלא נתחלקה לשבטים, ואי"ז ענין לטהרת ביהכנ"ס, וע"כ אין לדקדק מהא דקאמר דירושלים אינה מטמאה בנגעים דביהכנ"ס מטמא בנגעים, ולא מדייקינן אלא מהא דקאמר ר' יהודה דביהמ"ק אינו מטמא בנגעים משום קדושתו, ומשמע דביהכנ"ס מטמא אף דהוא מקום מקודש, - ובד' התוס' שעמדו בזה י"ל דאזלי לטעמייהו דלס"ד גם טעמא דת"ק דירושלים אינה מטמאה בנגעים הוא משום קדושתה דקדושה לאכילה קק"ל ומע"ש ומכח זה לא קרינן בה אחוזתכם, וזהו שהק' דא"כ נדייק מינה דדוקא ירושלים אינה מטמאה בנגעים מכח קדושתה, אך ביהכנ"ס מטמא בנגעים אף דהוא מקום מקודש, אך אכתי ילה"ע במשה"ק התוס' בתו"ד דכי משני אימא מקום מקודש בלבד אכתי מת"ק תיקשי, והרי לפ"מ דמשני דר' יהודה קאמר אלא מקום מקודש בלבד הרי דהא דמטהר ת"ק בירושלים הוא משום דלא נתחלקה לשבטים, (וכמו שפירשו התוס' בד"ה במאי קא מיפלגי), וא"כ היאך יש לדייק מינה דביהכנ"ס מטמא בנגעים. [↑](#footnote-ref-535)
535. והיינו דאי נימא דהא דמדייקינן מדר' יהודה דביהכנ"ס וביהמ"ד דכרכים מטמאין בנגעים הוא מהא דאמר דביהמ"ק אינו מטמא בנגעים ולא קאמר שאר בתי כנסיות ובתי מדרשות שבירושלים, ניחא הא דלא מדייקינן מדת"ק, שהרי ת"ק אמר דכל ירושלים אינה מטמאה בנגעים, וכ"ש דבתי כנסיות ובתי מדרשות שבירושלים אינם מטמאין, ואין לדקדק כלל מדבריהם דבתי כנסיות ובתי מדרשות שבכרכים מטמאין. [↑](#footnote-ref-536)
536. אך אכתי ילה"ע כן במשה"ק התוס' דמ"ט לא מדייק מת"ק דביהכנ"ס וביהמ"ד מטמא בנגעים, ובזה קשיא כקו' הגבו"א, שהרי הא דמטהר ת"ק בירושלים הוא אף דיש בו בית דירה, וזה הוי דין מסוים בירושלים שלא נאמר בביהכנ"ס וביהמ"ד, - ולכאו' בע"כ מד' התוס' דכל הא דביהכנ"ס שיש בו בית דירה חייב במזוזה הוא כשיש בו בית דירה בפנ"ע ואינו דר בביהכנ"ס, עמש"נ בזה לעיל, ובית דירה זה אינו קדש, אך ביהכנ"ס עצמו פטור משום דהוא קדש אף אם דר בו, וה"נ מטהר ת"ק בירושלים דהיא קדש אף דיש בה בית דירה, כיון דבית דירה זה עצמו הוי קדש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-537)
537. וגם משה"ק התוס' דמ"ט לא מדייק ממילתא דת"ק דביהכנ"ס וביהמ"ד מטמאין בנגעים, נראה דהוא רק לפ"מ שנקטו דפטורא דביהכנ"ס הוא משום קדושתו, - והיינו שהרי עיקר הא דמדייקינן מדר' יהודה דהא ביהכנ"ס וביהמ"ד מטמאין בנגעים, לכאו' הוא משום דאם ביהכנ"ס וביהמ"ד אינם מטמאין, יש לטהר מה"ט גם בביהמ"ק, ול"ב לדין מסוים בביהמ"ק דאינו מטמא בנגעים, ולפ"ז הרי דקו' התוס' מיוסדת ע"ז דאם ביהכנ"ס וביהמ"ד אינם מטמאין יש לטהר מה"ט גם בירושלים ול"ב לדין מסוים בירושלים דאינה מטמאה בנגעים, וזה ניחא רק אם הא דביהכנ"ס וביהמ"ד אינם מטמאין בנגעים הוא משום קדושתם, דה"נ יש לטהר בירושלים משום קדושתה, וכמו שפירשו התוס' דלס"ד זהו טעמא דת"ק דירושלים אינה מטמאה בנגעים, אך אם הא דביהכנ"ס וביהמ"ד אינם מטמאין בנגעים הוא משום דהוו של רבים ואינו מיוחד לו, הרי דאין לטהר מכח זה בירושלים, וזהו שחידש ת"ק דאיכא דין בפנ"ע בירושלים דאינה מטמאה בנגעים ואין לדייק מזה דביהכנ"ס וביהמ"ד מטמאין. [↑](#footnote-ref-538)
538. והיינו משום דלפי דבריהם אין לישב לסתירת הברייתות דהא והא רבנן הא דאית בי' בית דירה הא דלי"ב בית דירה, דהרי בבריייתא קמייתא תניא דבית השותפין מטמא בנגעים ואם הך ברייתא אתיא נמי כרבנן דמטהרי בביהכנ"ס שאין בו בית דירה משום דאינו מיוחד לו, מ"ט בית השותפין מטמא בנגעים. [↑](#footnote-ref-539)
539. וזה מתישב טפי אי נימא דביהכנ"ס שיש בו דירה לחזן, היינו דיש בו מקום מסוים המיוחד לדירת החזן, וכמש"כ בפי' הר"א מן ההר לעיל בסוגיין, וע"כ חשיב שפיר כביתו המיוחד לו. [↑](#footnote-ref-540)
540. ונמצא לפ"ז דלדעת הרי"ף והרמב"ם הוי המו"מ בסוגיין, דמעיקרא ס"ד דהא דביהכנ"ס אינו מטמא בנגעים הוא משום דהוי דירת קדש, והוא חד דינא עם הא דביהכנ"ס פטור מן המזוזה, ובזה מפלגינן בין ביהכנ"ס דכרכים דהוי דירת קדש לביהכנ"ס דכפרים דל"ה דירת קדש, וע"ז פרכינן דאף דבדינא דדירת קדש חלוק דין ביהכנ"ס דכפרים מדין ביהכנ"ס דכרכים, מ"מ לענין נגעים איכא דין בפנ"ע דבעינן ביתו המיוחד לו דמה"ט אף אם חלקו לבית אבות ואין כל אחד מכיר את שלו אינו מטמא בנגעים, ומכח דין זה הדין נותן דאף ביהכנ"ס דכפרים אינו מטמא בנגעים. [↑](#footnote-ref-541)
541. ועיי"ש שכתב לישב בזה משה"ק שם לעיל מינה בד"ה ודע דהרי"ף דלפ"מ שפירשו הרי"ף והרמב"ם דהא דמפלגינן מעיקרא דביהכנ"ס של כפרים מטמא בנגעים הוא משום דיש בו דירה לאורחין, א"כ מאי פרכינן ע"ז מהך ברייתא דלאחוזה, הרי כ"ה דמעיקרא הוה ניח"ל דכיון דהאורחין דרים בו חשיב כביתו המיוחד לו, היאך שמעינן מהך ברייתא דלא כן, ועיי"ש לעיל מינה שהאריך בזה, ולהנ"ל ניחא, דכל הא דמפלגינן מעיקרא דביהכנ"ס של כפרים מטמא בנגעים הוא משום דס"ד דלא ממעטינן ביהכנ"ס אלא משום דהוא דירת קדש, ושל כפרים ל"ה קדש, וזהו דפרכינן ע"ז מהך ברייתא דלאחוזה, דכ"ה דממעטינן כשאין כל אחד מכיר חלקו משום דאין לו בעלים מיוחדים ה"נ יש למעט בביהכנ"ס דכפרים. [↑](#footnote-ref-542)
542. ושו"ר שכ"כ הקדושת יו"ט בסימן כ"ט ד"ה ואמנם עדיין צריך בדעת הרמב"ם, אך בדעת הרי"ף כתב לעיל מינה (ד"ה ונחזור לענינינו וד"ה ואמנם אכתי) לפרש בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-543)
543. ולכאו' מקור הר"ש הוא מסוגיית הגמ' במגילה כ"ו א' דמבו' דאיכא דין בפנ"ע בביהכנ"ס של כרכים דכיון דא"א למכרו לא קרינן בי' אחוזתכם, וע"כ אף לדעת ר"מ דביהכנ"ס אף של כרכים חייב במזוזה, מ"מ אינו מטמא בנגעים, דדינא דאחוזתכם הוא דין מסוים לגבי נגעים, וכמש"כ התוס' הרא"ש לעיל בסוגיין, ומתישב בזה קו' התוס' במגילה שם ד"ה ואמאי. [↑](#footnote-ref-544)
544. אך לכאו' יש לפרש דמכוון ד' רש"י הוא דיהא מחונך לכהונה גדולה קודם שיגיע עבודת היום דיוהכ"פ שהיא בד' בגדים ואינו מתחנך בה לכהונה גדולה. [↑](#footnote-ref-545)
545. אך הנה המאירי כתב דחינוך כה"ג הוא ע"י ריבוי בגדים וריבוי בגדים זה הי' לו סימן בתחילת עבודתו והיכא לכל שהוא כה"ג והיכר או סימן זה הוא נקרא חינוך, ומבו' דעיקר הא דבעינן ריבוי בגדים לחינוך כה"ג הוא לסימן והיכר, ולפ"ז יש לפרש כן גם בד' רש"י, וכ"נ ממש"כ רש"י דהיכן יצא מהדיוטות שתהא עבודת היום נעשית בכה"ג, ומשמע דבעינן להחינוך כדי לעשותו כה"ג. [↑](#footnote-ref-546)
546. כדתניא התם דכשהכהן מתקרב תחילה לעבודה מביא עשירית האיפה שלו ועובדה בידו, וגירסת הגר"א שם דאם עבד עד שלא הביא עשירית האיפה שלו עבודתו פסולה. [↑](#footnote-ref-547)
547. ועיי"ש שכתב דהוא אף משום דהקרבת עשירית האיפה אינה מעכבת, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ה מכלהמ"ק הט"ז, מ"מ הך דינא דעובדה בידו מעכב, וזה דלא כמש"כ בכ' הגרי"ז במנחות שם. [↑](#footnote-ref-548)
548. הליקוטי הלכות כתב דכ"ז הוא בכהן המתמנה תחת כהן שאירע בו פסול, אך כשממנים כה"ג אינו כשר לעבודת יוהכ"פ אלא ע"י משיחה או ריבוי, וכאשר כ"ה להדיא בפירש"י לעיל ה' א' דאין כה"ג כשר לעבודת יוהכ"פ בלא משיחה או ריבוי. [↑](#footnote-ref-549)
549. וכמש"כ לדון בזה החקרי לב באו"ח סימן קי"ד, וכ"כ בקובץ הערות מהגר"י הוטנר בפר' אחרי שם, וכ"כ בס' יד הלוי בשם הגרא"י שליט"א. [↑](#footnote-ref-550)
550. וזה לפ"מ שנקט שם דבעינן שיהא הריבוי קודם העבודה, ול"מ שיהא הריבוי בעבודה זו עצמה, ועיי"ש שכתב דאף דבשעת הריבוי עובד בח' בגדים, וכמש"כ בפירש"י לעיל ה' א', היינו רק עבודה שכשרה בכה"ד והתירה לו התורה לעבוד בח' בגדים שמצותו בכך, אבל לעבודת יוהכ"פ שמצותה רק בכה"ג אינו כשר אלא אם נתחנך בריבוי בגדים קודם עבודת יוהכ"פ, - אך החזו"א בסימן קכ"ו סק"ג כתב דכל שבאין בב"א מלוי ידים והכשר עבודה שפיר דמי, והעירו דלכאו' מוכח כן מהא דמשני רב אדא בר אהבה דמחנכין אותו באבנט והוא במה שעובד עבודת יוהכ"פ באבנט, ואי נימא דלעבודת יוהכ"פ אינו כשר אא"כ נתחנך בריבוי בגדים קודם עבודת יוהכ"פ, תיקשי דהיאך הוא כשר לעבודה הראשונה שעובד באבנט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-551)
551. ועיי"ש שכתב לדון עוד דהריבוי בגדים הוא בלבישת הבגדים קודם שמקריב התמיד, ודחה לזה, וזה תליא במש"נ להלן בזה בדין ריבוי בגדים בלא עבודה. [↑](#footnote-ref-552)
552. וזה כמשמעות ד' המאירי לעיל ה' א' דלא סגי במשיחה לחוד ובעינן אף ריבוי בגדים, אך בפי' הראב"ד והר"ש לתו"כ אמור פר' ב' ה"ב ובד' הרמב"ם בפ"ד מכלהמ"ק הי"ג מבו' דסגי במשיחה לחוד. [↑](#footnote-ref-553)
553. ועיי"ש שהוכיח מזה דאף בזמן שהי' שמן המשחה, מ"מ אם נתרבה בבגדים מיקרי כה"ג וכשר לעבודת יוהכ"פ, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש לעיל ה' א', ובפי' הראב"ד והר"ש לתו"כ אמור פר' ב' ה"ב, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ד מכלהמ"ק הי"ג, - וזה דלא כמשמעות ד' המאירי לעיל ה' דבזמן שהי' שהי' שמן המשחה, לא סגי בריבוי בגדים בלא משיחה, ורק בזמן שנגנז שמן המשחה הוא דסגי בריבוי בגדים, וכ"כ הפנ"י לעיל שם, והבאר שבע בהוריות י"ג א' ובספרו צידה לדרך בפר' אחרי שם, והאורח מישור בנזיר מ"ז א', ועמש"כ בזה החקרי לב באו"ח סימן קי"ד. [↑](#footnote-ref-554)
554. נתחדש בדבריו דאיכא דין בפנ"ע במשיחה דכה"ג דאין מושחין ב' כה"ג כאחד, כדתניא בתו"כ צו פר' ג' ה"ג ובירושלמי בפירקין ובמגילה פ"א ה"י ובהוריות פ"ג ה"ב, ואי"ז דין בכל מינוי כה"ג, - אך הרמב"ם בפ"ד מכלהמ"ק הט"ו כתב דאין ממנין ב' כה"ג כאחד, וכ"ה בירושלמי בסנהדרין פ"י ה"ב, ומבו' דאי"ז דין מסוים במשיחה, אלא בכל מינוי דכה"ג אין ממנין ב' כאחד, וכ"ה מבו' התורי"ד בנזיר מ"ז א' ובפסקיו בהוריות י"ג א', וכתב דהוא מפני האיבה והקנאה. [↑](#footnote-ref-555)
555. החקרי לב שם עמד בזה בסתירת ד' הריטב"א במכות שם לדבריו בסוגיין דקודם שנגנז שמן המשחה היו מושחין את הכהן המשמש תחתיו. [↑](#footnote-ref-556)
556. אמנם הנה התור"י הלבן בסוגיין כתב דליכא במשיחה אף שבות, וכ"כ הלחם שמים בפירקין לתמוה ע"ד הרמ"ע, ועיי"ש שהק' עוד דאף אם יש בזה משום שבות, הרי אין שבות במקדש, - אך החס"ד שם כתב דהו"ל כטבילה דלדעת רבא בביצה י"ח א' הו"ל שבות משום דנראה כמתקן, והא דלא אמרינן בזה דאין שבות במקדש הוא משום דשבות שאינה צריכה לא התירו, וכיון דאין המשיחה מעכבת הו"ל כשבות שאינה צריכה, - ועמש"כ בזה באורך בתשו' בן פורת סימן ב' סק"ה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-557)
557. האו"ש שם כתב דאף אם עשירית האיפה מעכב, מ"מ אינו קרב ביוהכ"פ, דהו"ל כמכשירין שאינם דוחין יוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-558)
558. וי"ל דזהו מה שהוצרך המאירי בסוגיין לפרש דדין ריבוי בגדים הוא לסימן והיכר שהוא כה"ג, ונתבאר לעיל בהערה דיש לפרש כן גם בד' רש"י, דכיון דאי"ז דין בפנ"ע דבעי ריבוי דח' בגדים, אלא הוא משום דרק עי"ז איכא סימן והיכר שהוא כה"ג, ע"כ הוא דביוהכ"פ מתקיים דין ריבוי בגדים בלבישת ד' בגדים אם אך יש בזה סימן והיכר שהוא כה"ג. [↑](#footnote-ref-559)
559. מבו' בדבריו דפשיט"ל דאף אם כתונת של כה"ד לא היתה משובצת, מ"מ כתונת של בגדי לבן דכה"ג ביוהכ"פ היתה משובצת, וזהו דקשיא לי' דא"כ מ"ט אין מחנכין אותו בכתונת, וההר המורי' שם כתב לדון בזה די"ל דכתונת של בגדי לבן דמיא לכתונת של כה"ד ול"ה משובצת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-560)
560. המנ"ח במצוה צ"ט סק"ז עמד בזה למשמעות ד' הרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק ה"ב דאבנט של כה"ג מעשה רוקם ושל כה"ג ל"ה מעשה רוקם, דא"כ מ"ט מ"ט אין מחנכין אותו באבנט, וכתב די"ל ע"ד מש"כ התוס' דאי"ז חינוך, ועיי"ש דמסיק דכל הא הא דאבנט של כה"ג מעשה רוקם הוא אבנט של כל השנה שהי' מד' מינים, אך אבנט של יוהכ"פ שהי' של בוץ ל"ה מעשה רוקם, ונמצא דאבנטו של כה"ג ביוהכ"פ הי' שוה לאבנטו של כה"ד, למ"ד דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד, וע"כ ל"ה מחנכין אותו באבנט. [↑](#footnote-ref-561)
561. הגבו"א בסוגיין נקט בתחילת דבריו דנידון סוגיין אינו משום דין ריבוי בגדים, אלא משום הכירא בעלמא, והק' דא"כ הדין נותן דסגי בלבישת הבגדים בלא עבודה, ועמש"כ בזה הרש"ש, וכתב די"ל לדעת הסוברים דלא הותר לבישת בגד"כ שיש בהן כלאים שלא בשעת עבודה, וא"כ א"א לחנכו בלבישת בגדי כה"ג בלא עבודה משום איסור כלאים. [↑](#footnote-ref-562)
562. ויש להוסיף מש"כ החזו"א בפרה סימן ח' סק"ה דלדעת הסוברים דמעשה הפרה נעשה ע"י כה"ג בד' בגדי לבן של יוהכ"פ, והאבנט הוא של בוץ, ה"נ כשנעשה ע"י כה"ד הוא נעשה בבגדים אלו, וזה דלא כמש"כ המרכה"מ בפ"א מפרה הי"ב דא"א שילבש כה"ד אבנט של בוץ דהוי מחוסר בגדים, והרי דבגדים אלו אינם בגדי כה"ג, אלא בגדי עבודת יוהכ"פ, ואך דכיון דעבודת יוהכ"פ אינה נעשית אלא בכה"ג ע"כ לא משכח"ל שילבש כה"ד בגדים אלו, וכיון דילפינן מגז"ש דמעשה הפרה נעשה בבגדים אלו, ע"כ אף כשנעשה בכה"ד הוא נעשה בבגדים אלו. [↑](#footnote-ref-563)
563. ויש להוסיף, דבע"כ דאיירי הכא בכה"ג דגם בלא ההיפוך היו מתאכלין מאליהן, דאם לא היו מתאכלין בלא ההיפוך, פשיטא דהו"ל עבודה, ול"ה בעינן להא דא"ר הונא דזר שהפך בצינורא חייב מיתה, וכמש"כ הגבו"א. [↑](#footnote-ref-564)
564. והשפ"א לעיל בסוגיין כתב דבע"כ דאיירי בכה"ג שלא נשתיירו אברים שלא היו מתאכלין מאליהן בלא ההיפוך, דממה שאמרו דאירע בו פסול לאחר התמיד משמע שכלה כל עבודת התמיד. [↑](#footnote-ref-565)
565. ועיי"ש שכתב דאין לומר דמהפך באברים ופדרים שלא נתעכלו מבערב, שהרי אברי חול אין קרבין ביוהכ"פ, ומש"כ שם דלכו"ע הוא כן דחלבי חול אינם קרבין ביוהכ"פ, יש להעיר ממש"כ הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ו ב' בתו"ד דהוא פלוגתא דתנאי אם חלבי חול קרבין ביוהכ"פ, וכתב דלדעת התוס' לקמן מ"ו א' דהא דאמרינן ולא עולת חול בשבת היינו בלא משלה בהן האור אך כל שמשלה בהן האור מבעו"י שפיר דמי דנעשו לחמו של מזבח, ניחא, די"ל דלובש ח' ומהפך בצינורא באברים שמשלה בהן האור. [↑](#footnote-ref-566)
566. המקד"ד בר"ס כ"ד כתב לישב בזה לקו' הגבו"א דמה"ט לא בעי דאירע פסול קודם תרוה"ד במה מחנכין אותו, משום דבאמת כשאירע פסול בלילה ליכא תקנה לחנך השני שיהא כשר לתרוה"ד. [↑](#footnote-ref-567)
567. וי"ל עוד למש"כ הרש"ש ודעימי' דכהן המשמש תחתיו א"צ משיחה וריבוי בגדים, ונידון סוגיין הוא משום דבעינן היכר שהוא כה"ג, וע"כ לא שייך בזה הא דאין מרבין כה"ג בלילה. [↑](#footnote-ref-568)
568. ועיי"ש שכתב כתב דבלא ד' רש"י י"ל דלעבודת יוהכ"פ ל"ב משיחה או ריבוי בגדים, וכל הא דבעינן משיחה או ריבוי בגדים הוא לשאר דיני כה"ג, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-569)
569. אך הנה בד' הרמב"ם בפ"א מעיוהכ"פ ה"ג מבו' דאף באירע פסול קודם תמיד של שחר אמרינן דעבודתו מחנכתו, וא"צ להא דנעשית עבודתו בח' בגדים ואיכא ריבוי בגדים, ומבו' דהא דעבודתו מחנכתו הוא בכל ענין. [↑](#footnote-ref-570)
570. ועיי"ש שהביא להעיר ע"ז דהרי דעת הרמב"ם גופי' בפ"ד מכלהמ"ק הי"ג דריבוי בגדים מהני אף שלא בשעת עבודה, אך אי נימא דלדעת הרמב"ם נידון סוגיין אינו משום דין ריבוי בגדים אלא משום דבעינן לחינוך כה"ג שיקריב קרבן בעצמו, ונתבאר בדף מס' 23, ניחא. [↑](#footnote-ref-571)
571. בס' חונן דעה הוכיח מד' הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ו ב' דפליג ע"ז וס"ל דהיפוך בצינורא דעבודת היום אינו אלא בכה"ג, ועיי"ש שהביא כן מד' כמה מן האחרונים. [↑](#footnote-ref-572)
572. והרמב"ן במלחמות לקמן כ"ו ב' כתב דה"נ דישון מזבח הפנימי ודישון המנורה כשרים אף בכה"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-573)
573. אך הרמב"ן בפר' פקודי ל"ט כ"ט נקט דאף אבנט של כה"ד הי' מעשה רוקם, וכ"ה מבו' בד' הסמ"ג עשין קע"ג. [↑](#footnote-ref-574)
574. אך לדעת הרלב"ג דהיו חלוקין בעיקר עשייתן דשל כה"ג הי' בו ג' מינים של צמר תכלת וארגמן ותולעת שני ושל כה"ד ל"ה בו אלא מין אחד של צמר, הדק"ל דמאי קאמר ראב"ש אף לא אבנט, ולפ"מ שנסתפק ההר המורי' בהל' כלהמ"ק שם דאף לדידי' אם עשה אבנט של כה"ד מג' מיני צמר שפיר דמי, ניחא. [↑](#footnote-ref-575)
575. ועיי"ש שכתב דבזה תליא הפלוגתא אם כה"ג שלא עבד בכהונה מעולם ונעשה כה"ג מקריב עשירית האיפה גם לחינוך כה"ד, דנעשה כה"ד ג"כ, או דאינו מקריב לחינוכו אלא עשירית האיפה אחת דאינו נעשה כה"ד כלל. [↑](#footnote-ref-576)
576. וכ"נ ממש"כ התוס' הרא"ש לעיל ו' א' דטעמא דמ"ד דאבנטו של כה"ג זהו אבנטו של כה"ד הוא משום דמסתבר דכל האבנטים יהיו שוין, והרי דאי"ז משום דדין ח' בגדים הוא ללבוש ד' בגדים של כה"ד ולהוסיף עליהן ד' בגדים, וי"ל. [↑](#footnote-ref-577)
577. ועיי"ש שכתב דכ"ה משמעות הכתוב בפר' אחרי ט"ז כ"ג דכתיב ופשט את בגדי הבד וגו', ומשמע דל"ה כשרים לכה"ג עצמו לעשות בהם עבודת חוץ מפני שלא נעשו לח' בגדים, וכתב דכ"ה ע"פ הסוד דהח' בגדים מרמזים לענין אחר מבגדים של כה"ד. [↑](#footnote-ref-578)
578. הרש"ש שם הק' דא"כ מאי השיב רבי הכא אבנטו של כה"ג ביוהכ"פ לא זהו אבנטו של כה"ד, נימא חוץ מאבנט, והערול"נ שם כתב לישב דאף די"ל דהא דכשרין לכה"ד הוא חוץ מן המצנפת, היינו משום דעכ"פ רוב בגדי כה"ג כשרים לכה"ד דהיינו ג' בגדים, וזהו שהשיב רבי דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד, וליכא למימר דחוץ מן האבנט קאמר, דא"כ היאך קאמר דבגדי כה"ג כשרים לכה"ד כיון דאינן כשרים אלא ב' בגדים. [↑](#footnote-ref-579)
579. אך בפירש"י בפסחים כ"ו א' כתב דהא דכשרין הן לכה"ד היינו משום שהן הן הבגדים הראויין לשימוש הדיוט כתונת ומכנסים ומצנפת ואבנט, ומבו' דאף המצנפת של כה"ג כשרה לכה"ד, ואינם חלוקין בעשייתן. [↑](#footnote-ref-580)
580. יש להעיר דא"כ מאי פריך רבי ע"ז דבגדים שנשתמשת בהן קדושה חמורה וכו' הרי לכאו' ג"ז אינו מעכב, וצ"ל דאף דאי"ז מעכב בהכשר העבודה, מ"מ כיון דאסור להשתמש בהן לקדושה קלה, ליכא למימר בזה דהם כשרים לכה"ד, ומשא"כ בהא דשאני מצנפת של כה"ג ממגבעת של כה"ד, דאי"ז אלא דין לכתחילה, וכל שאין לו לכה"ד אלא מצנפת מותר ללבשה ולעשות בה עבודה. [↑](#footnote-ref-581)
581. צ"ב, דאף דהאבנט של כה"ג אינו כשר לכה"ד, מ"מ לכאו' הא דכתיב בקרא והניחם שם מתפרש גם באבנט להא דאינו כשר ליוהכ"פ אחר, ואך דממילא כיון דאף אינו ראוי לכה"ד ולא חזי למידי ה"ה נגנז. [↑](#footnote-ref-582)
582. אך הנה אי"ז מתישב לדעת הריב"א דשאני מצנפת של כה"ג ממגבעת של כה"ד, ואף מצנפתו של כה"ג ביוהכ"פ היתה חלוקה ממגבעת של כה"ד, והרי דגם למ"ד דאבנטו של כה"ג ביוהכ"פ שוה לאבנטו של כה"ד, מ"מ הוו בגדים אלו בגדי כה"ג, וביותר יש להוכיח ממש"כ התו"י והתוס' הרא"ש לקמן ע"א ב' דהא דהי' בבגדי לבן מצנפת, אף דביוהכ"פ ל"ה ציץ ותפילין, הוא משום דלא חילקה תורה במצנפת של כה"ג, והרי דהוו בגדי כה"ג, וגם מש"כ השעה"מ אינו מתישב לדעת הריב"א, דהרי אף לר' דוסא ל"ה מצנפתו של כה"ג כשרה לכה"ד, ואפ"ה ס"ל דהא דכתיב בשאר הבגדים והניחם שם היינו דאינם כשרים ליוהכ"פ אחר, אך אינם טעונין גניזה. [↑](#footnote-ref-583)
583. אמנם בפשוטו אדרבה לדעת ר' דוסא דהם כשרין לכה"ד, לא חשיב כלל כנעשה מצותן, וכל מה שאמרו לקמן ס' א' ובכ"ד דחשיב כנעשה מצותן, הוא לדעת רבי דאינם כשרין לכה"ד, וכ"כ הקר"א במעילה י"א א', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-584)
584. ועיי"ש שכתב דמהא דפריך רבי דבגדים שנשתמשת בהן וכו' מוכח שלא כד' הט"ז, ואף דאינם כשרים ליוהכ"פ אחר וא"א להשתמש בהן קדושה חמורה, מ"מ אין משתמשין בהן קדושה קלה אלא הן טעונין גניזה, וכבר הוכיחו כן הבכור שור במגילה כ"ו ב' והנזירות שמשון בסימן קנ"ב, ועמש"כ בס' חוקת היום בסוגיין לישב לד' הט"ז. [↑](#footnote-ref-585)
585. וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ג מתפילין הי"ז שכתב דתפילין ש"ר שלבשן אין עושין אותן של יד, ולא כתב דמהני התנאי, וכ"נ בד' הארחות חיים בהל' תפילין סימן כ"ב שפירש כן בדעתו, וכמבו' בד' הב"י בסימן מ"ב, וכ"כ העונג יו"ט בסימן ה' ד"ה ונ"ל להביא בדעתו, אלא שפירש הטעם בזה בע"א, - אך הדברי חמודות בהל' תפילין סו"ס ב' פירש בד' הרא"ש דמהני התנאי אף בעתיקתא, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ט ח"ד, וכ"כ הארחות חיים בהל' תפילין סכ"ב בשם הסה"ת והסמ"ק, וכ"כ השו"ע בסימן מ"ב ס"ב, וכן צידד הב"י שם גם בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-586)
586. למש"כ המקד"ד בסימן ל"ו סק"א ונתבאר לעיל הדין נותן דכיון דהם בגדי כה"ג וצריכין חינוך לשם בגדי כה"ג אינם כשרים לכה"ד, ודוקא בגדי לבן דיוהכ"פ שהם שוין לבגדי כה"ד כשרים לכה"ד, ואמנם למש"כ המקד"ד שם דלמ"ד דאבנטו של כה"ג זהו אבנטו של כה"ד, הוו ד' הבגדים של כה"ג השוים לשל כה"ד בגדי כה"ד ממש, (עמש"נ בזה לעיל), הרי דלדידי' שפיר י"ל דבגדי כה"ג בכל ימות השנה כשרים לכה"ד. [↑](#footnote-ref-587)
587. אמנם לפ"מ שפירשו התוס' הרא"ש והתו"י להא דפריך רבי לר' דוסא ונתבאר לעיל אין להביא מזה. [↑](#footnote-ref-588)
588. אך בפי' רבינו אליקים כתב דהא דנשתמש בהן קדושה חמורה היינו לפני ולפנים, ולפ"ז הדין נותן דבגדי כה"ג בכל השנה כשרים לכה"ד. [↑](#footnote-ref-589)
589. התוס' בזבחים י"ח ב' הק' בהא דתניא התם דמשוחקין כשרים, דמ"ט הכא איצטריך רבויא לרבות את השחקין, ולכאו' הוא משום שפירשו כד' רבינו אליקים דהא דמרבינן את השחקין הוא לתרוה"ד, וזהו דקשיא להו דכיון דשחקין כשרים גם בשאר עבודות, כ"ש דבתרוה"ד הם כשרים, ומ"ט בעינן קרא לרבותם, ואין לומר דמהכא ילפינן להכשיר שחקין בכל עבודות, דמהא דמכשר להו בתרוה"ד ליכא למילף לשאר עבודות, - ולמש"כ הריטב"א ? [↑](#footnote-ref-590)
590. והנה אמנם לדעת רש"י ודעימי', הרי דאף דהך קרא הוא בתרוה"ד, מ"מ ילפינן מינה לשאר עבודות להכשיר בשחקין, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' התוס' דהא דתניא בזבחים דמשוחקין כשרים ילפינן לה מהכא, אך בד' התוס' בזבחים מבו' דס"ל דליכא למילף מתרוה"ד לשאר עבודות, ובע"כ דהא דשחקין כשרים בשאר עבודות הוא מסברא או מקרא אחרינא, וזהו דקשיא להו דא"כ מ"ט בעינן קרא להכשירם לתרוה"ד. [↑](#footnote-ref-591)
591. בעיקר הא דבשאר עבודות מצוה בחדשים, כתב בפירש"י בזבחים י"ח ב' ד"ה דברים שנאמר דהוא לנוי, ואי"ז ממשמעותא דקרא, דא"כ הי' זה מעכב, - אך הרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק כתב דילפינן לה מלכבוד ולתפארת, והאבהא"ז בפ"א מביאת מקדש הי"ד כתב דהא דאי"ז מעכב בדיעבד, ול"ד לבגדים מטושטשין או מקורעין דפסולין בדיעבד מכח דינא דלכבוד ולתפארת, הוא משום דלפסול העבודה בעינן דוקא שיהי' דרך בזיון, דאף דלכתחלה מצוה בחדשים מקרא דלכבוד ולתפארת, מ"מ ליכא קרא לעכב, ומשא"כ כשהוא דרך בזיון והוא להיפוך מלכבוד, ה"ז פסול לבגד"כ. [↑](#footnote-ref-592)
592. ומש"כ התוס' דסד"א דבכל שנה יעשו בגדים חדשים קמ"ל, צ"ב, שהרי הא דשחקין כשרים הוא בדיעבד, אך לכתחילה בעינן חדשים, כדתניא בזבחים י"ח ב' דבד שיהיו חדשים, ומפרשינן התם דהוא למצוה, וא"כ מ"ט א"צ לעשות בגדים חדשים בכל שנה. [↑](#footnote-ref-593)
593. ועיי"ש שכתב דמקור ד' הרמב"ם הם מאבות דר"נ פמ"א הי"ב דדברים העשויין וגנוזין אלו הן וכו' ובגדי כהונה ובגדי כהן משיח, וצ"ע, דהתם לא איירי כלל בדין גניזה, שהרי מסיים התם דמכתשת של בית אבטינס שלחן ומנורה ופרוכת וציץ עדיין מונחין ברומי, והיינו דיש דברים שנגנזו ונקט התם לכל הדברים שגנז יאשיהו, ויש דברים שניטלו לרומי. [↑](#footnote-ref-594)
594. העירו לתמוה בזה, דאמנם לדעת ר' דוסא דילפינן מקרא דאינם כשרים ליוהכ"פ אחר, יש ללמוד מזה דה"נ אינו עובד ביוהכ"פ בבגדים שעבד בהן כל השנה, אך הרי קי"ל כדעת רבי דוהניחם שם היינו דטעונין גניזה, ולפ"ז ליכא מקור דאין לעבוד ביוהכ"פ בבגדים שעבד בהן קודם לכן, ושמא פירש המל"מ דהא דטעונים גניזה הוא בתולדה מהא דאינם כשרים ליוהכ"פ אחר וגם לכה"ד לא חזו משום דנשתמש בהן קדושה חמורה וכו', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-595)
595. ויש ללמוד כן ממש"כ התו"י והתוס' הרא"ש לעיל ב' דהא דמתקינין כהן אחר תחתיו, היינו שמתקינין לו בגדי זהב כמדתו שלא יחסר ולא יותיר, וממה שלא הצריכו להתקין לו בגדי לבן, מבו' דיכול ללבוש בגדי לבן שלבש כל השנה, וכמש"כ השיח יצחק לעיל שם, אך העירו דיש לדחות דהיו מצויים במקדש בגדי לבן חדשים בכל המידות לצורך הכהנים שיבואו לעבוד, ול"ה צריכין להתקין לו בגדי לבן כמידתו. [↑](#footnote-ref-596)
596. ובד' התור"י הלבן והיחוסי תנו"א נתחדש דמתקיים דין פר יוהכ"פ משלו אף כשלקחו את הפר מעיקרא באשראי, ואם בעינן שיהא הפר משל הראשון גובין את הדמים מן הראשון ואם בעינן שיהא הפר משל השני גובין את הדמים מן השני, ואף דבפשוטו לקחו את הפר קודם שנטמא הראשון, לא אמרינן דמעיקרא לקחוהו בשביל הראשון וכבר הוא שלו. [↑](#footnote-ref-597)
597. וכ"נ ממה שאמרו בירושלמי בשקלים פ"ז ה"ג דכה"ג שנטמא ומינו אחר תחתיו מביא השני עשירית האיפה משלו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מתמידין ה"כ, ולד' הריב"א ודעימי' דפר יוהכ"פ בא משל ראשון, גם עשירית האיפה באה משל ראשון, כאשר כ"ה מבו' בד' התו"י דהא דאין בין כהן משמש לכהן שעבר אלא פר יוהכ"פ ועשירית האיפה, הוא אף קודם שעבר השני, ועמד ע"ז החזו"א במנחות סימן ל"ד סק"ה. [↑](#footnote-ref-598)
598. אך התוס' במגילה שם כתבו להיפך, דמהא דכתיב אשר לו ילפינן דבעינן שיהא משלו ולא משל הכהן המשמש תחתיו, ועיי"ש שהק' דמ"ט לא אמרו כן בשבועות שם דהוי רבותא טפי, וכתבו דהוא משום דהוי מילתא דלא שכיחא. [↑](#footnote-ref-599)
599. גם בעיקר הדבר צ"ב, שהרי עיקר מש"כ ריב"א דהפר בא משל הכה"ג הקבוע, הרי הוא מכח דינא דאשר לו דבעינן שיהא הפר משלו, וא"כ היאך נימא דמכח הך דינא דאשר לו בעינן שיהא הפר משל הכה"ג הקבוע, ומאידך מכח זה בעינן נמי שיהא הפר משל הכהן המשמש, וכל הא דמהני כשהוא משל הכה"ג הקבוע הוא משום דזכי לי' רחמנא וקרינא לי' בעלים ומשלו. [↑](#footnote-ref-600)
600. למש"כ התו"י והתוס' הרא"ש לקמן והיחוסי תנו"א דעיקר ההקרבה היא לראשון והשני הוא כשלוחו, צ"ב היאך מתקיים בזה דין שחיטה בבעלים, וי"ל דאף דאין מתקיים דין שחיטת פרו בבעלים ע"י שליח, עמש"כ בזה האבנ"ז באהע"ז סימן רכ"ג סקל"ד, מ"מ השני המשמש תחתיו עדיף מכל שליח, - וי"ל עוד דלדעתם ליכא דין בפנ"ע בפר שתהא שחיטתו בבעלים, ולא אמרו במנחות שם אלא דמהא דכתיב בפר כה"ג אשר לו יש ללמוד דבשאר קדשים ל"ב שחיטה בבעלים, אך לעולם גם בפר כה"ג א"צ לזה משום דין בעלים אלא משום דבעינן שתהא שחיטתו בכה"ג, ועמש"נ בזה במ"מ לפ"ד דף מס' 5. [↑](#footnote-ref-601)
601. אך האורח מישור שם פירש בד' התוס' דבכה"ג אין הראשון חוזר לעבודתו כלל, והק' ע"ז מסוגיית הגמ' בנזיר דאמרינן דהמשוח עדיף, ומ"ט אין המרובה בגדים עדיף משום דחזי לעבודה, (וכמו שאמרו שם במשיח שעבר ומרובה בגדים), וכ"נ בד' הבאר שבע בהוריות י"ג א' שהק' ע"ד התוס' מהא דתנן במכות י"ג א' דלר"מ חוזר הרוצח לשררה שהי' בה, ואף לר' יהדה דאינו חוזר הוא דוקא ברוצח, וכן הק' האורח מישור שם. [↑](#footnote-ref-602)
602. ועיי"ש שכתב דשמא י"ל דד' התוס' בנזיר קיימי כשגלה מעצמו, וכתב דהוא דוחק גדול, ויש להוסיף דאי"ז מתישב במש"כ הרא"ש שם דה"נ הוא כשחלה הכה"ג, ובתור"פ הכהן שם כתב דה"נ הוא כשנצטרע הכה"ג. [↑](#footnote-ref-603)
603. וכתבו דאין לפרש דמה שאמרו דאינו ראוי לכה"ג משום איבה הוא לאחר מיתת הראשון, שהרי מודה ר יוסי דאם מת ראשון שני חוזר לעבודתו, והגבו"א בסוגיין ובטו"א במגילה ט' ב' כתב די"ל דמה שאמרו דאינו ראוי לכה"ג משום איבה, היינו דאם נטמא הכה"ג ביוהכ"פ בשנה אחרת אין ממנין אותו תחתיו, ועיי"ש שצידד דליכא למיחש לאיבה בכה"ג, וצ"ע שלא הביא לד' התוס' בנזיר מ"ז ב' (ד"ה מרובה בגדים) שכתבו דהמשוח שעבר אינו מתמנה תחתיו כל ימי חייו של ראשון אף אם יצא בגולה (אלא ממנין כה"ג אחר תחתיו), וכבר עמד בזה החזו"א בהוריות סימן ט"ו סקכ"א. [↑](#footnote-ref-604)
604. וכ"ה מבו' ממש"כ בפי' רבינו אליקים דהא דאינו ראוי לכה"ד, היינו דאסור באלמנה ולא פורע ופורם, והרי דמכח הא דמעלין בקדש ואין מורידין אין מסלקין אותו מכהונה גדולה ועדיין קדושת כה"ג עליו. [↑](#footnote-ref-605)
605. ועיי"ש שתמה ע"ד הפנ"י שפירש בד' התוס' דהוי ככה"ד, דא"כ היאך מצינו למימר דאינו משמש כלל משום דאין מורידין הרי כבר ירוד ועומד הוא שעשאוהו כהדיוט ומה נוסיף לו בגירעון הלז שאינו משמש, - ודבריו צ"ע שהרי להדיא מבו' בד' התוס' מבו' דהי' מקום לפרש דמן הדין אינו כה"ג, והא דאיצטריך לטעמא דאיבה הוא לאחר מיתת הראשון, ואפ"ה אמרו דאינו משמש בד' בגדים משום דמעלין בקדש ואין מורידין, והחזו"א בהוריות סימן ט"ו סקכ"א פירש דהיינו דיש בו מעלה שלא תהא ירידתו ניכרת לפני כל. [↑](#footnote-ref-606)
606. בכ' הגר"ח לקמן ע"ג א' כתב בביאור ד' הירושלמי דלא הוצרכו להא דמתמנה בפה אלא בכהן המשמש תחתיו, דבכל כה"ג כיון שהוא טעון משיחה או ריבוי בגדים הרי דנכלל בזה ג"כ מינוי, וא"צ מינוי בפה, אך בכהן המשמש תחתיו דעבודתו מחנכתו, אין נכלל בזה מינוי, ובכה"ג הוא דבעינן מינוי בפה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-607)
607. בס' אהל משה להגרא"מ הורוויץ ח"ב סו"ס נ"ד כתב דלא קי"ל כלל כד' הירושלמי, משום דלעיל בסוגיין אמרו דמתחנך באבנט או עבודתו מחנכתו, והרי דאינו מתמנה בפה. [↑](#footnote-ref-608)
608. וכ"נ ממש"כ המאירי ביבמות כ' ב' באלמנה מן האירוסין שנפלה לפני כה"ג דאף דאם בעל בתורת יבום לא קנה, מ"מ קידושין תופסין בה אי משום דחייבי לאוין היא אי משום דכהונה גדולה אפשר לאחותי מיני'. [↑](#footnote-ref-609)
609. ועיי"ש שכתב דזה תליא בחילופי הגירסאות שם אם קאי על קדושת כה"ג או על עיקר קדושת כהונה, אך שם מ"ח א' אמרו בכה"ג דקדושתו קדושת עולם. [↑](#footnote-ref-610)
610. ועיי"ש שכתב דאף בזמן דליכא משיחה, מ"מ איכא ריבוי בגדים דהוי ג"כ מדין קדושתו ולא מדין המינוי דכה"ג, וכל שנתקדש ע"י ריבוי בגדים הויא קדושת עולם. [↑](#footnote-ref-611)
611. ועיי"ש שהק' ע"ד הגר"ח דהרי כהן משוח שעבר מצווה עוד בו' דברים יתר על ה' דברים האמורים בפרשה הנוהגים במשוח מלחמה, והם פר הבא על כל המצוות וכו' וכדתניא לקמן ע"ג א' ובהוריות י"ב ב', וכתב בשם הגרי"ז דמשום סתירה זו דאין משוח שעבר ומשוח מלחמה שוין בדיניהם לא נכתבו דברים אלו בין כת"י חידו"ת של הגר"ח, - ולפו"ר לק"מ, שהרי הך ברייתא אתיא כר"מ דשני כל מצות כהונה גדולה עליו, כדתניא התם דמשמש בח' כלים, ובהוריות שם אמרו דהך ברייתא ר"ש היא וס"ל כר"מ, ולדידי' ודאי דהוי השני כה"ג גמור, אך לדעת ר' יוסי דשני אינו ראוי לכה"ג משום איבה, י"ל דמכח זה מסלקין אותו מכהונה גדולה ואין נוהגין בו אלא הדברים הנוהגין במשוח מלחמה. [↑](#footnote-ref-612)
612. הגבו"א בסוגיין ובטו"א במגילה ט' ב' כתב לדון לפרש כן, ועיי"ש שכתב דלפ"ז הא דמודה ר' יוסי לאו היינו דמודה לר"מ בר פלוגתי', אלא טעמא דנפשי' קאמר דאע"ג דאינו ראוי לכה"ד אפ"ה אם עבר ועבד בדיעבד בד' בגדים עבודתו כשירה. [↑](#footnote-ref-613)
613. ועיי"ש שכתב ללמוד כן גם מהא דתנן במכות י"ג א' ברוצח בשוגג שגלה ושב במיתת כה"ג דלר"מ חוזר לשררה שהי' בה, ואף לר' יהודה דאינו חוזר לשררה שהי' בה, היינו כשעשה עבירה כשהרג בשוגג, והרמב"ם בפ"ז מרוצח הי"ד כתב דהא דאינו חוזר לשררה שהי' בה הוא משום שבאה תקלה זו הגדולה על ידו, והמג"א בסימן קנ"ג סקמ"ט כתב לפ"ז לדינא דכל שעבר משררתו מחמת עבירה שעשה אפי' בשוגג אינו חוזר לשררתו, ועמש"כ בזה הא"ר שם סקל"ה והמ"ב שם סוסקקט"ו. [↑](#footnote-ref-614)
614. ועיי"ש שכתב דבזה נתישב משה"ק החמד משה שם במה שאמרו בברכות שם דלא העבירו לגמרי לראב"ע משום דהוי הורדה, ומ"ש מהכא דאע"פ דאינו עובד כלל לא מיקרי הורדה, - והחמד משה שם כתב לחלק בין היכא דהעבירוהו דומיא דההיא דר"ג, להיכא דלא העבירוהו אלא אירע לו אונס, וכתב לפ"ז דאם העבירו לראשון מחמת מריבה וכה"ג כשחוזר לשררתו אין מעבירי את השני מכל וכל אלא חולקין ביניהם, והביאו הפמ"ג שם, וצ"ע דהוא דלא כמש"כ התוס' בפרנס שעבר מחמת אונס דנוהגין כבוד בשני כי ההיא מעשה דר"ג וראב"ע. [↑](#footnote-ref-615)
615. ועיי"ש שכתב דיש לדחות דבגוונא דהתוס' שם כיון דזה שנתמנה תחת הכה"ג הוא משוח בשמן המשחה אין למנות אחר שאינו אלא מרובה בגדים, אלא חוזר השני לעבודתו. [↑](#footnote-ref-616)
616. ולכאו' צ"ל דמש"כ הרא"ש דמשמש בח' בגדים, היינו דמותר למנותו כה"ג ושישמש בח' בגדים וליכא למיחש לאיבה דראשון, ואה"נ דאם מינו אחר לכה"ג אינו משמש בח' בגדים משום חשש איבה. [↑](#footnote-ref-617)
617. ולדעת הר"פ הכהן והרא"ש דאין השני קודם לאחרים, לכאו' פשיטא דכל שהניח הראשון בן הראוי למלא את מקומו הוא קודם לשני, שהרי בנו קודם לכל אדם, וכיון דאם יש אחר דעדיף מן המשוח שעבר ממנין את האחר, כ"ש דממנין את הבן, (ואי לא נימא כן הגע עצמך הרי דשיש שם את המשוח שעבר ואחר דעדיף מיני' ואת בנו של הכה"ג שמת מי מהם יקדם), וצ"ב דא"כ מ"ט הוצרכו הר"פ הכהן והרא"ש להעמיד לההיא דנזיר כשיש שם אחר שנתחכם יותר ממנו, ולא העמידוה בפשיטות טפי כשהניח הראשון בן הראוי למלא את מקומו, ובס' חדר הורתי מהדו"ב סימן מ"ו סוסק"א כתב דאה"נ הו"מ הרא"ש למימר הכי. [↑](#footnote-ref-618)
618. וכתבו לישב עוד דהכא הוא משום דמעלה עשו בכפרה ויש לחוש יותר, ועד"ז כתבו התוס' לעיל ב' א' דהכא משום דכפרת כל ישראל תלוי' בזה יש לחוש אף לב' וג' ואף לזמן מועט וא"כ אין לדבר סוף וע"כ אין לעשות תקנה לחשש זה, - ובהגה' הגרא"מ הורוויץ שם הק' דמ"ט נימא דכיון דמשום חומר הענין ראוי לחוש יותר בדבר שא"א לתקן, ע"כ נקל ביותר אף בדבר הראוי לחוש בכל מקום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-619)
619. ועיי"ש שכתב דהירושלמי אזיל לטעמי' ביבמות פ"ט ה"ה דארוסה חשיבא כביתו, עיי"ש, ובס' שמועת חיים סימן ס"א הביא מד' הרשב"א ביבמות י"ג ב' דמבו' דלהירושלמי ארוסה חשיבא כביתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-620)
620. דבריו מתפרשים לפ"מ שאמרו בכתובות מ"ח ב' דנשואה ממש היינו כשבא עלי', ונכנסה לחופה ולא נבעלה ל"ה נשואה ממש, וע"כ י"ל דלדינא דוכפר בעדו ובעד ביתו בעינן שתהא נשואה ממש. [↑](#footnote-ref-621)
621. בתשו' תשובה מאהבה ח"א סימן קל"ה כתב לדחות, דאף דמפרישין אותו מביתו, מ"מ שפיר מצי לכנוס אשה אחרת בביאה, שהרי כה"ג אינו נושא אלא בתולה ואם תמצא דם תלינן בדם בתולים וליכא למיחש למידי. [↑](#footnote-ref-622)
622. הברכ"י בסימן תקפ"ו אות י"ג הביא מהמהרי"ט אלגאזי שתמה ע"ז מהא דפרכינן בשלהי סוגיין דב' יבמות הבאים מבית אחד לא יתיבמו דבית אחד כתיב והרי דמהא דכתיב בית ממעטינן ב' בתים אף דליכא טעמא למילתא, ועמש"כ הברכ"י שם בסו"ד לישב לד' המל"מ. [↑](#footnote-ref-623)
623. עיי"ש שנתבאר דהתוס' הרא"ש שם כתב דאי"ז מעכב, והתו"י שם נסתפקו בזה, ובפי' רבינו אליקים והמאירי שם שכתבו דכל שאין לו אשה אינו ראוי לעבודה משמע דה"ז מעכב, וכ"נ בד' הארחות חיים בהל' יוהכ"פ ס"נ דכל שאין לו אשה אינו יכול לעבוד, והאו"ש בפי"ז מאיסו"ב הי"ג כתב דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"א מעיוהכ"פ ה"ב. [↑](#footnote-ref-624)
624. התוס' הרא"ש כתב בההיא דיהוידע הכהן דהיו לו ב' נשים דאין נראה לומר דביוהכ"פ הי' מגרש אחת מהם, וקראי נמי מוכחי שנשאם אחר שנעשה כה"ג, ויש שפירשו בדבריו דהיינו דאם נשאם קודם שנעשה כה"ג ל"ה צריך לגרש אחת מהן ביוהכ"פ, - אך פשוט דאין ללמוד כן מדבריו, אלא היינו דהא דלא ניח"ל לפרש דביוהכ"פ הי' מגרש אחת מהן, הוא משום דלא מסתבר דנשא ב' נשים ע"מ לגרש אחת מהן ביוהכ"פ, וע"ז הוא שכתב דאי נשאם קודם שנעשה כה"ג ניחא, שנשאם שלא ע"מ לגרש אחת מהן, ואה"נ דכשנתמנה כה"ג גירש אחת מהן קודם יוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-625)
625. אמנם הנה באמת בד' הראב"ד בפי"ז מאיסו"ב הי"ג משמע דעיקר דינא דבעד ביתו ולא בעד ב' בתים, הוא איסור שנאסר כה"ג שיהא לו ב' נשים ביוהכ"פ, ומבו' בדבריו דהי' מקום ללמוד מזה דה"נ בשאר ימות השנה אסור שיהא לו ב' נשים, אלא דאמרינן שלא נאסר בב' נשים אלא ביוהכ"פ כדי שלא ימשך אחריהן ויבא לידי טומאה, ולפ"ז יש מקום לדון דכל שנשא ב' נשים קודם שנתמנה כה"ג מותר לקיימם ביוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-626)
626. המ"מ שם כתב דפירש כן הרמב"ם במה שאמרו ביבמות נ"ט א' דהא דכתיב אשה היינו אחת ולא שתים, וכ"כ המאירי והר"א מן ההר ביבמות שם. [↑](#footnote-ref-627)
627. ועיי"ש שכתב דאם נשא ב' אין יכול לעבוד ביום הצום עד שיגרש לאחת, אך בהל' עבודת יוהכ"פ לא הביא הרמב"ם להך דינא דאינו עובד כשיש לו ב' נשים, והגבו"א בריש מכילתין כתב דאולי אזיל לטעמי' דאינו נושא ב' נשים לעולם כאחת, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-628)
628. בתשו' שבו"י ח"א סימן כ"ט מבו' שפירש בד' הרמב"ם דליכא איסור בפנ"ע לכה"ג לשאת ב' נשים בשאר ימות השנה, אלא דאין לכה"ג לשאת ב' נשים כדי שלא יהא צריך לגרש אחת קודם יוהכ"פ, וכ"כ ההר המורי' בפ"ה מכלהמ"ק ה"י, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא שכתב הרמב"ם שם דאם נשא שתים אינו יכול לעבוד ביוהכ"פ עד שיגרש אחת, והרי דבשאר ימות השנה הוא ראוי לעבוד, ול"ה כנושא נשים בעבירה דאסור לעבוד עד שידיר שיגרשנה, וכ"כ המהר"ץ חיות והרש"ש טויבש בסוגיין, והחקרי לב באו"ח סימן קי"ז כתב דלפ"ז צ"ל דמש"כ הרמב"ם ללמוד לזה מדכתיב אשה אחת ולא שתים, ל"ד הוא, והוא מדכתיב ביתו, עיי"ש, וצ"ע, וגם אי"ז מתישב למש"כ המ"מ ודעימי' דמקורו הוא ממה שאמרו ביבמות נ"ט א' דהא דכתיב אשה היינו אחת ולא שתים, - ועמש"כ בפי' הגרי"פ לאוין רס"ד ד"ה ולכן נראה. [↑](#footnote-ref-629)
629. המ"מ כתב לדעת הראב"ד דבכל ערב יוהכ"פ הי' מגרש אחת מהן, וכ"כ התו"י בסוגיין, ועיי"ש שהניחו לזה בצ"ע, וכ"כ התוס' הרא"ש בשם ה"ר יהודה דאינו נראה לומר שביוהכ"פ הי' מגרש אחת מהן, וכ"כ הריטב"א בשם רבינו שמשון שהוא דוחק, - וצ"ב במש"כ ד"בכל" ערב יוהכ"פ הי' מגרש אחת מהן, שהרי אחר שגירש אחת מהן בערב יוהכ"פ אחד, ל"ה בידו לחזור ולשאתה, דגרושה אסורה לכהן. [↑](#footnote-ref-630)
630. וכתב בשמו דהוא דוחק, וכ"כ התוס' הרא"ש בשם ה"ר יהודה דלא מסתבר לומר שנשאם זאח"ז דהול"ל ותמת אשתו וישא לו אשה אחרת. [↑](#footnote-ref-631)
631. אך התוס' הרא"ש כתב בשם ה"ר יהודה דקראי מוכחי שנשאם אחר שנעשה כה"ג, אם לא שנאמר אין מוקדם ומאוחר. [↑](#footnote-ref-632)
632. נתחדש בדבריו דאף דכה"ג שעבר מחמת מומו אסור באלמנה, כמו שאמרו בהוריות י"ב ב', וכ"כ הרמב"ם בפי"ז מאיסו"ב ה"א, מ"מ הא דכה"ג אסור לשאת ב' נשים, היינו רק כשהוא ראוי לעבודה, ולפי דבריו הדין נותן דמשוח מלחמה דאינו עובד ככה"ג מותר לישא ב' נשים, - אך המנ"ח במצוה ער"ב סקי"ב כתב בפשיטות דאף משוח מלחמה אסור בב' נשים, כ"ה דהוא מוזהר על האלמנה ומצווה על הבתולה. [↑](#footnote-ref-633)
633. החת"ס שם הק' דמ"מ היאך מהני החופה להרמב"ם לטעמי' דל"מ חופה שאינה ראוי' לביאה, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ התורת חסד שם סק"ה וסק"ז. [↑](#footnote-ref-634)
634. ועיי"ש שכתב דאף דעיקר הא דבוגרת ומוכ"ע אם נשא נשוי אמרו ביבמות ס' א' דהוא משום דסופה להיות בוגרת ומוכ"ע תחתיו, מ"מ י"ל דגם בנשא ב' נשים יקיים אף דלי"ב לה"ט, וכמו שמצינו בד' המל"מ בפי"ז מאיסו"ב הי"ז בסו"ד שנסתפק דאם נשא את הקטנה יקיים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-635)
635. הצ"פ שם כתב דמש"כ הרמב"ם בהל' כלהמ"ק דאם נשא ב' נשים אינו יכול לעבוד ביום הצום עד שיגרש אחת מהן, הוא משום דבשאר ימות השנה אין כופין אותו לגרש, ולא נתפרש בדבריו דמ"ט באמת אין כופין אותו לגרש, - ובתשו' בית יצחק יו"ד ח"ב סימן כ"ה כתב בתו"ד דמכוון ד' הרמב"ם שם הוא דבשאר ימות השנה מותר לעבוד קודם שיגרש ע"י שידירוהו בי"ד, אבל ביוהכ"פ אסור לעבוד עבודה משום ב' בתים, - והתורת חסד באו"ח סימן י"ד סק"ז כתב דאף דאם נשא שתי נשים יש עליו מצוה לגרש אחת, מ"מ ליכא איסור בהביאה לומר שהיא ביאת איסור, וע"כ יכול לעבוד אף קודם שיגרשנה. [↑](#footnote-ref-636)
636. והברכ"י שם אות ז' בתשו' אביו כתב דדמי לבתולה לכה"ג דלכו"ע אין הולד ממזר, ובתשו' החזון נחום שם אות ח' הסכים דכן הסברא מכרעת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-637)
637. אך בתשו' חת"ס אהע"ז ח"א סימן קנ"א ד"ה ויש לי לעיין נקט בפשיטות דכה"ד שהי' נשוי אשה ונתמנה להיות כה"ג אסור לישא אשה אחרת. [↑](#footnote-ref-638)
638. וכ"נ בד' הגר"א לופטביר בתשו' זרע אברהם סימן כ"ב, ועיי"ש בד"ה והנה יש לחדש שכתב דמה"ט י"ל דהיא אינה מוזהרת, וכתב עוד בד"ה ובעיקר דברי דאין הולד חלל אף למ"ד דיש חלל מחייבי עשה. [↑](#footnote-ref-639)
639. בתשו' מקום שמואל ח"א סימן י"ג כתב לישב בזה קצת בע"א, דכיון דבידו לגרש הראשונה ולקיים השני' לא חשבינן להשני' כשנואה בנישואי', - ולכאו' בלא"ה ניחא למש"כ המקום שמואל שם דאם עבר ונשא ב' נשים מותר לקיימם, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-640)
640. ואף דאין שבות במקדש, צ"ל כמש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קנ"ט בתו"ד דהוא משום דהיכא דאפשר בע"א עדיף, וכמש"כ כן הכס"מ בפ"ח מביהב"ח הי"ב, ועמש"כ בזה בתשו' תורת חסד או"ח סימן י"ד סקי"א. [↑](#footnote-ref-641)
641. ובטעם הא דשאני כניסה לחופה מקידושין, מבו' בד' הפמ"ג באש"א סימן של"ט סק"ד דהיינו משום דבקידושין ליכא משום קונה קנין, ואין איסורם אלא מגזירה שמא יכתוב, ומשא"כ נישואין דאסורין משום דקונה קנין לא הותרו אף במקום מצוה, וכ"ה מבו' בתשו' הרמ"א סימן קכ"ה, ולפ"ז הרי דלהתוס' לטעמייהו בביצה שם בסו"ד דאף בקידושין יש לאסור משום דהוי כקונה קנין אין מקום לחלק בין קידושין לנישואין, והט"ז בסימן תקכ"ד סק"א כתב טעם אחר בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-642)
642. ועיי"ש שכתב די"ל עוד דלא הותר אלא משום פו"ר שהיא מצוה גדולה שאין מוכרים ס"ת לשום מצוה בעולם כי אם ללמוד תורה ולישא אשה, ואמרו דנענש יהושע על הא דביטל ישראל מפו"ר ולא נענש על שביטל קרבן התמיד, וצ"ב שהרי לדעת ר"ת מבו' בסוגיית הגמ' בביצה שם דהותר לצורך כל מצוה, עיי"ש, - והמג"א בסימן של"ט סק"ה כתב די"ל דטעמא דהבבלי הוא משום דאפשר בע"א ע"י שיקדש ויכנוס קודם יוהכ"פ וע"כ לא התירו לקדש ולכנוס ביוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-643)
643. אמנם הנה בתשו' מוצל באש ח"ב סימן ה' הוכיח מד' הירושלמי לקמן פ"ח ה"א דאיסור תשה"מ ביוהכ"פ אינו אלא מדרבנן, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דע"כ להירושלמי לטעמי' חשיב שפיר כחופה הראוי' לביאה, וכ"כ בתשו' תורת חסד או"ח סימן י"ד סק"ד. [↑](#footnote-ref-644)
644. הבית מאיר באהע"ז סימן ס"א כתב להיפך, דכל הא דל"מ חופה שאינה ראוי' לביאה הוא לענין ליורשה וכו', אך להיתר ביאה סגי בזה, ולפי דבריו י"ל דלענין ליחשב ביתו סגי במה שיש לו בה אישות להיתר ביאה, אף שלא קנאה ליורשה וכו', וכבר כתב עד"ז החת"ס בכתובות נ"ו א'. [↑](#footnote-ref-645)
645. ועיי"ש שכתב עוד דהוא משום דב' שבותין בב"א חמירי וגזרו עליהן אף במקדש, וע"כ לא מצי לקדשה ע"מ שיכנס לביהכנ"ס, דא"כ נמצא דבמה שנכנס לביהכנ"ס גם הקידושין והגירושין יחד ואסור אף במקדש, - ולא נתפרש לן, דאמנם אם עושה את הקידושין והגירושין בתנאי אחד, הוי ב' שבותים יחד, אך הרי בידו לעשות הקידושין והגירושין בב' תנאים נפרדים, ולא יהיו ב' שבותים בב"א. [↑](#footnote-ref-646)
646. אך בשאג"א בסימן צ"ג נקט דשפיר מהני מסירה לחופה לאחר ל', וכן נקט בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קנ"ט ד"ה ובזה נראה, ועיי"ש שכתב דכל הא דל"מ הכא הוא משום דביוהכ"פ לא חזיא לביאה, ובכה"ג הוא דחשיב ככלתה קנינו כיון דבשעת חלות הנישואין אינה ראוי' לקנין חופה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-647)
647. לכאו' הוא מתפרש כמש"כ התו"י בעירובין ט"ו ב' דהא דבע"מ שלא תלכי לבית אביך לעולם אי"ז כריתות אף דאפשר שימות אבי' בחיי' הוא משום דבשעת גירושין אין ידוע שימות אבי' קודם, והרי דכל דאפשר שלא יתקיים התנאי עד שעת מיתתה אי"ז כריתות, וה"נ הכא דכוותה, וזהו שכתבו התוס' דהיכא שתלה הגט במיתת חברתה, לא מהני הגט אלא משום דאם תמות היא תחילה לא יחול הגט, אך אם הי' חל הגט גם בכה"ג שמתה היא תחילה, ונמצא דאפשר שיתקיים התנאי אחר מיתתה, אי"ז כריתות, - ובעיקר ד' התו"י, עי' משה"ק השעה"מ בפ"ח מגירושין הי"א, והרש"ש בעירובין שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-648)
648. ועיי"ש שכתב דל"ד להיכא שהתנה ע"מ דלא תשתי יין כל ימי חייכי או חיי פלוני, דאף אם מתה היא קודם אותו פלוני, מ"מ כיון שנתקיים התנאי דלא תשתי כל ימי חיי פלוני, שהרי לא שתתה כל ימיו, ה"ה מתגרשת מחמת תנאי זה, ותנאי זה הו"ל כריתות. [↑](#footnote-ref-649)
649. אך לכאו' לא נתישב בזה מש"כ התוס' שם בפשיטות דא"א לומר דבשביל שתלה גם במיתתה מיגרע גרע, שהרי שפיר י"ל דכיון דבתנאי זה שתלה במיתתה אי"ז כריתות, ל"ה הגט גט, - ולכאו' יש מקום לפרש לד' התוס' דס"ל דכשהתנה ע"מ שתמות אחת מכם, אי"ז ב' תנאים חלוקים שהוא מגרשה ע"מ שתמות חברתה או ע"מ שתמות היא, אלא הוי זה תנאי אחד דע"מ שתמות אחת מכם, וכל שמתה חברתה או שמתה היא נתקיים תנאי זה, ונמצא דתנאי זה עצמו יכול להתקיים בחיי' אם תמות חברתה, וזהו דקשיא להו דהדין נותן אף אם נתקיים במיתתה שפיר דמי, ודמי להיכא שהתנה ע"מ שלא תשתי יין ל' יום דלדעת רוב קמאי הוי גט אף אם מתה בתוך ל' יום ולא נתקיים התנאי רק לאחר מיתתה, ובזה מתישב ד' המל"מ שנסתפק בדין זה, ולא הביא מד' התוס'. [↑](#footnote-ref-650)
650. ומש"כ לדמותו לד' הרשב"א בגיטין פ"ג א', צ"ע, דהתם א"א שיחול הגט לאחר ל', שהרי עשה הגירושין היום, ועכשיו אי"ז כריתות, אך הכא שפיר אפשר שיתקיים הגט במיתת חברתה דהו"ל כריתות. [↑](#footnote-ref-651)
651. וכ"כ הראב"ד בתמיד פ"ג מ"ט דהי' מכבה את הנרות ומדשנן, אך בדבריו שם פ"ו מ"א מבו' דהיינו רק בה' נרות, אך ב' הנרות המזרחיים ל"ה מדשן ומטיב אותם אלא אם כבו, עיי"ש, ובד' הראב"ד בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ב משמע דגם את הנר המזרחי הי' מדשן ומטיב גם אם לא כבה, וזהו שכתב דבבין הערבים ל"ה הטבה אלא לנר מערבי בלבד שהי' דולק מערב לערב. [↑](#footnote-ref-652)
652. והריטב"א שם כתב בשם הרמב"ן דנר מזרחי הי' מדשנו בכל בקר אף אם לא כבה, וזה בזמן שהי' הנס בנר השני המערבי, והיינו משום דע"י הנר הראשון המזרחי הי' השני מערבי, וע"כ הי' צריך להעלות את הראשון בבקר שמא יכבה ביום ונר מערבי נעשה מזרחי, אך בד' הרמב"ן שלפנינו לא נתפרש אלא דאם כבה הנר המזרחי הי' מדליקו בבקר, וכ"כ בתשו' הרשב"א שם. [↑](#footnote-ref-653)
653. ואך דהרמב"ן והרשב"א שם כתבו דבבין הערבים ל"ה מטיבין אלא את הנרות שלא כבו בבקר, וזה לטעמייהו דל"ה מדליק בבקר את הנרות שכבו, - אך הריטב"א כתב דבבין הערבים היו מטיבין את כל הנרות, וזה לטעמי' דהי' מדליק בבקר את הנרות שכבו. [↑](#footnote-ref-654)
654. וזהו שכתב שם דכל שכבה שום נר ביום מדשנהו ומדליקו לאלתר ונותן בו שמן עד בין הערבים. [↑](#footnote-ref-655)
655. ועיי"ש שכתב דנר מערבי שכבה הי' מדליקו בבקר משום דמצותו שיהא דלוק תמיד, ולמ"ד דמזרח ומערב היו עומדין הי' מדליק את ב' הנרות המזרחיים, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן שם, וכ"כ בחי' המיוחסים להר"ן בשבת שם בשם הרא"ה, - אך בד' הראב"ד בתמיד פ"ו מ"א מבו' דאף נר מערבי שכבה ל"ה מדליקו בבקר, עיי"ש, וכ"כ הרא"ש שם. [↑](#footnote-ref-656)
656. ועיי"ש שכתב דהא דלא אמרו דידשן הכה"ג מאחר שהוא מטיב כמו שעושין בכל יום שהמדשן הוא מטיב, הוא משום דלא דיו מה שהטילה עליו תורה אלא שנטיל עליו עבודות אחרות, ועוד שיהא צריך לבגדי זהב אחרים דבגדים שבישל בהם קדרה לרבו לא ימזוג בהן כוס לרבו. [↑](#footnote-ref-657)
657. והתוס' כתבו לישב דמנרות דקתני התם ברישא פריך, והרש"ש תמה ע"ז דאכתי קשיא דמ"ט לא פרכינן דהכא תנן דזריקת דם התמיד הויא קודם הטבת הנרות והתם תנן דהויא אחר הטבת הנרות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-658)
658. והתוס' שהק' כן הוא לטעמייהו לקמן בסוגיין ד"ה אמר אביי דס"ל דלא נתפרש במתניתין דתמיד דהי' הטבת ב' נרות קודמת לקטורת, ונתבאר להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-659)
659. והתור"פ כתב דהא דהיו מקדימין מי שוחט, אף דדישון מזבח הפנימי הי' קודם שחיטה, הוא משום דמיד לאחר תרומת הדשן שהיא תחילה לכל עבודות היו עסוקים בתמיד לבקרו ולהתעסק בו, לפיכך היו מפייסין בו מי תחילה מי שוחט ומי זורק, ועד"ז כתב הריטב"א בשם ר"י, ועיי"ש במש"כ עוד בשם הרשב"ם, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש לקמן כ"ה א', ועמש"כ בזה בפי' הראב"ד בפ"ד דתמיד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-660)
660. ומש"כ דמתניתין דתמיד ס"ל דל"ה מפסיק כלל בין הטבת ה' נרות להטבת ב' נרות, כ"כ גם בתשו' הרשב"א ח"א סימן ש"ט, עיי"ש, ועמש"כ ע"ז הבאר שבע בפ"ג דתמיד באורך. [↑](#footnote-ref-661)
661. ובד' התוס' והריטב"א שעמדו בזה י"ל דהוא משום דס"ל דמתניתין דתמיד פ"ו לא קיימא כלל בהטבת ב' נרות בבקר, אלא בהטבתם בין הערבים, וכמש"כ כן בתשו' הרשב"א ח"א סימן ש"ט, וכ"כ בחי' המיוחסים להר"ן בשבת כ"ב ב' בשם הרא"ה, ולפ"ז לא נתפרש במתניתין דתמיד זמן הטבת ב' נרות בבקר, ובטעם הא דלא נתפרש במתניתין דתמיד הטבת ב' נרות, עמש"כ המהרש"א, (ולמש"כ בתשו' הרשב"א שם הרי נתפרש במתניתין דהתם הטבת ב' נרות והיא קודמת להטבת ה' נרות, עיי"ש, ואכמ"ל). [↑](#footnote-ref-662)
662. הגבו"א תמה ע"ז דהיאך יתכן שתהא עבודה אחת נעשית ע"י ב' בנ"א, שהרי הטבת כל ז' נרות עבודה אחת הן וכל ימות השנה היא נעשית ע"י כהן אחד כדמוכח לקמן כ"ה א', ועוד דהיאך יתכן שיהא רוב עבודה שהוא הטבת ה' נרות ותחילת עבודה נעשית בהדיוט ומיעוט וסופה בכה"ג דהו"ל כיציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא, - אך בפי' הראב"ד בפ"ד דתמיד מבו' דהטעם לומר דהטבת ה' נרות ל"ה נעשית בכה"ג, הוא משום דל"ה כה"ג צריך לעבוד אלא בעבודות שהיו אחר שחיטת התמיד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-663)
663. ובתוספתא בזבחים פ"ו תניא לגירסת הראב"ד בפ"ד דתמיד בא לו לקרן מזרחית צפונית נותן מזרחית צפונית מערבית דרומית נותן מערבית דרומית, ר' נחמי' וראב"י אומרים בא לו לקרן מזרחית צפונית נותן מזרחה צפונה מערבית דרומית נותן מערבה דרומה, והראב"ד שם פירש דהיינו דת"ק ס"ל דב' מתנות שהן ד' נותן כמין גאם, ור"נ וראב"י ס"ל דנותן וחוזר ונותן. [↑](#footnote-ref-664)
664. ועיי"ש שכתב דד' ר"ש המצפה קיימי על הא דאמרי ר"נ וראב"י בתוספתא בדין ב' מתנות שהן ד' דנותן וחוזר ונותן, וקאתי ר"ש המצפה לאפלוגי עלייהו דכל הא דבעי פיסוק מתנות הוא בתמיד ולא באחריני, ואפי בתמיד ל"ב פיסוק מתנות אלא בצד אחד ולא בב' צדדין. [↑](#footnote-ref-665)
665. ויש להעיר ע"ז מד' התוס' בזבחים נ"ב א' ד"ה גג ומדבריהם שם פ' ב' ד"ה בל תוסיף, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-666)
666. ועד"ז הוא למש"כ הר"י הלבן דד' ר"ש המצפה הם אף כמ"ד דנותן וחוזר ונותן, והכא הי' מצריך ליתן בקרן מערבית דרומית בב' מקומות ממש וריוח ביניהם, ויש להסתפק אם הא דחשבינן לה דחציין חטאת הוא משום דבעולה בעינן שיהיו ב' המתנות בלא ריוח ביניהם, והיינו משום דדין המתנות הוא שיהיו ב' מתנות שהם ד', וע"כ צריך שלא יהא ריוח ביניהם, דכל דיש ריוח ביניהם הוו ד' מתנות חלוקות, או דאף דגם בעולה מהני גם כשיש ריוח ביניהם, וכאשר כ"ה משמעות ל' הר"י הלבן ד"לא מצרכי" ריוח, מ"מ הא דבתמיד בעינן שיהא ריוח ביניהם הוא משום דהוי לענין זה כחטאת דבעינן בה מתנות חלוקות. [↑](#footnote-ref-667)
667. צע"ג, דלכאו' מודה ר"ש המצפה דזריקת דם התמיד היא בכלי ככל הדמים הניתנין למטה, ול"ה כחטאת הניתנת באצבע. [↑](#footnote-ref-668)
668. והי' מקום לומר דהוא משום דלפ"מ דס"ד דדינא הוא ליתן אחת מאמצע עובי' ולמעלה וז' מאמצעיתה ולמטה, נמצא דאף בכפורת איכא ב' מקומות חלוקים, וזהו דפריך דא"כ מצינו דמים שיש מהן למעלה ולמטה, - אך בפירש"י לקמן בסוגיין מבו' דאף במזבח הפנימי א"א שיהיו מקצת מן הדמים למעלה ומקצתן למטה אף דאין בו מקומות חלוקים כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-669)
669. לכאו' לפ"ז עיקר הישוב הוא דהא דתנן אחד למעלה ואחד למטה אינו למעלה מחציו ולמטה מחציו, אלא הוא לענין צידוד ידו, וכמו שאמרו לקמן נ"ה א', וכמש"כ כן הריטב"א בדעת רש"י, וכ"ה להדיא בפירש"י בזבחים ל"ח א', וצ"ב דא"כ לא נתפרש בגמ' כלל עיקר הישוב, - ומתו"ד הריטב"א נראה לפרש בזה, דמעיקרא ס"ד דהשבע דלמטה היו כולן במקום אחד, והאחת שלמעלה היתה למעלה מהן, וע"ז הוא דמשני דכל ההזאות היו זו למטה מזו, והא דאחת למעלה ושבע למטה הוא לענין צידוד ידו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-670)
670. ולכאו' קשיא טפי ושמא הוא נכלל בד' הריב"א דהרי עיקר הא דלא מצינו דמים שחציין למעלה וחציין למטה בפשוטו היינו דא"א שיהא דין המתן דמים ליתן חציו למעלה וחציו למטה, אך בהזאות שמזה על טהרו של מזבח, הרי אין דין המתן דמים שיהא חציו למעלה וחציו למטה, אלא דינו הוא כנגד אמצע גובה קירויו, אלא דכיון דא"א לצמצם יהיו בפועל מקצת מהדמים ניתנים למעלה ומקצתן ניתנים למטה, ומאי איכפת לן בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-671)
671. בכ' הגרי"ז בזבחים ל"ח א' כתב דרש"י שלא פירש כן הוא לטעמי' שם מ"ב ב' ד"ה בארבעה פרים דבנשפך דמו של פר מביא פר אחר ומתחיל מהזאות דטהרו, והרי דס"ל דהזאות דקרנות והזאות דטהרו ב' כפרות הם, וע"כ אין להביא מזה דאיכא דמים דחציין למעלה וחציין למטה, כיון דהוו ב' כפרות חלוקות, והתוס' שפירשו כן הוא לטעמייהו שם דס"ל שם דמתחיל מהזאות דקרנות דכל הזאות דמזבח כפרה אחת הן, - ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דפרכינן התם דהא איכא שירים הפנימים דמעכבין, והרי לדעת התוס' שם מ"ב א' מביא פר בפנ"ע בשביל שירים והרי דשירים הוו כפרה בפנ"ע, וכתב דצ"ל דזהו גופא הא דמשני הגמ' דבחד מקום קאמרינן, והיינו דשירים דהוו במקום אחר הוו כפרה בפנ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-672)
672. ויש להוסיף דלמש"כ התוס' בביאור שנויא דגמ' דכל פנות וכו', ונתבאר להלן, הרי לא נתישב בזה אלא הא דלר"ש המצפה נותן תחילה מזרחית צפונית, דהיינו משום דר"ש המצפה ס"ל דכל חצי העזרה עד הפתח הוא צפון, והי' שוחט שם את התמיד, וכשפונה דרך ימין פוגע תחילה בקרן מזרחית צפונית, אך לא נתישב בזה הא דלרבנן נותן תחילה מזרחית צפונית, וע"כ הוצרך הרא"ש לפרש הוא מטעמי אחריני. [↑](#footnote-ref-673)
673. לכאו' י"ל בזה, שהרי בד' התוס' מבו' דלא פריך אלא לר"ש המצפה ומשום דיש לו ליתן כמעשה חטאת דנותן תחילה בקרן דרומית מזרחית, אך לרבנן ניחא להו הא דנותן בקרן מזרחית צפונית ומערבית דרומית, ולפ"ז הרי דזהו שהק' התוס' דמ"ט לא משני דהא דאינו נותן תחילה בקרן דרומית מזרחית כמעשה חטאת הוא משום דפגע ברישא בקרן מזרחית צפונית שהוא סמוך לו, ולא תיקשי דמ"ט לא יהיב בקרן מערבית צפונית דהוא סמוך לו ודרך ימין, שהרי אי"ז כמעשה חטאת, וכל דאי"ז כמעשה חטאת ודאי דיש ליתן בקרן מזרחית צפונית ומערבית דרומית, כ"ה דלרבנן נותן בקרנות אלו. [↑](#footnote-ref-674)
674. המקד"ד בסימן ט' סוסק"ב תמה ע"ז שהרי ילפינן לקמן ס"ב ב' ובתמיד ל"א ב' מקרא דתמיד של שחר נשחט על קרן צפונית מערבית, משום דכתיב שנים ליום כנגד היום, וא"כ אינו יכול לשחוט במזרחו של מזבח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-675)
675. והתוס' הוסיפו דקרן מזרחית צפונית קרובה לקרן מזרחית דרומית שהיא קרן שנותנין בה תחילה מתנות חטאת טפי מלקרן מערבית דרומית, וצ"ב דהוא דלא כמש"כ בתחילת דבריהם דפירכת הגמ' הוא משום דמכח הא דבעי מעשה חטאת יש ליתן תחילה בקרן מערבית דרומית שהיא קרן הסמוכה לכבש וכו', וי"ל. [↑](#footnote-ref-676)
676. ועיי"ש שכתב ללמוד כן ממש"כ התוס' בסוגיין ד"ה ניתיב דרומית דכי קאי בצפון "ופניו למזבח" ומקיף דרך ימין פגע בקרן דרומית מזרחית ברישא, והרי דרק משום שפניו למזבח הוא דכשמקיף דרך ימין פגע בקרן דרומית מזרחית תחילה, אך אם היו פניו לצפון העולם והי' מקיף דרך ימין הי' פוגע תחילה בקרן מזרחית צפונית. [↑](#footnote-ref-677)
677. התו"י ותוס' הרא"ש הק' ע"ז דלא מצינו בשום מקום שהי' לקיום האש אלא המערכה שהיו עושין לקיום האש, והריטב"א הק' ע"ז דלקיום האש מערכות אחרות היו שם ולא שכיח שיכבו אותן מערכות לגמרי שהרי לא כיבו הגשמים את אש המערכה. [↑](#footnote-ref-678)
678. יש להעיר בזה, דבשבת שם פריך עלה רב חסדא דאי הכי אפי' בשבת נמי, ומשני דאה"נ דקרא כי אתא למשרא אברים ופדרים אתא, והא דמאחיזין את האור במדורת בית המוקד הוא משום דכהנים זריזין הן, ופירש"י דהא דלא הותרה מדורת בית המוקד אבל הוא משום דאינה צורך גבוה אלא צורך כהנים, והרי דאה"נ דמסקינן דלא הותר להבעיר מדורת בית המוקד משום דאי"ז צורך גבוה, וכ"כ בפי' רבינו פרחי' שם דרק מדורה זו אסור להבעירה בשבת, אך מדורה שמדליקין ממנה עצי המערכה מותר להבעירה בשבת. [↑](#footnote-ref-679)
679. וההעמ"ש בסימן קע"א סק"י בתו"ד נקט כן בפשיטות דכ"ה דיכול הכה"ג להקריב בעצמו כל קרבן אף יכול לעשות שליח, וכתב דמה שפירשוה רש"י והרמב"ם בקרבן עצמו הוא רק בכה"ג אונן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-680)
680. לכאו' מכוון דבריו הוא משום דאיכא דין בפנ"ע דהכהן המקריב זוכה במה שהקריב, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בפ"ד מכלהמ"ק ה"ז דכהן שנתן את קרבנו לכהן אחר להקריבו, הוי עור הקרבן ועבודתו לאותו הכהן בלבד שנתן לו, ואכמ"ל, וע"כ כל שהקריב הכה"ג מכח זכותו להקריב, הרי דמכח זה הוא זוכה בבשר, ול"ב לדין בפנ"ע דנוטל חלק בראש. [↑](#footnote-ref-681)
681. ועיי"ש שכתב דמה שאמרו דאחד כה"ג ואחד כה"ד חולקין בשוה, הוא כשהי' הכה"ג מבני המשמר, דבכה"ג הוא נוטל כאחד מהם, אך האבי עזרי בפ"ה מכלהמ"ק הי"ב כתב דמל' התוספתא משמע דבכל גווני הוא חולק, והיינו משום דהכה"ג עובד בכל שעה שירצה וע"כ חשיב כאחד מכל משמר ומשמר, ועי' בס' שמועת חיים סימן ס"ה שהאריך להוכיח מכ"ד דכה"ג חשיב כאחד מבני המשמר. [↑](#footnote-ref-682)
682. האבי עזרי בפ"ה מכלהמ"ק הי"ב תמה ע"ז ממה שאמרו דבקדשי הגבול "חולקין בשוה", ואם איירי בתרו"מ, הרי אין בהן חלוקה כלל, דלבעלים יש בהן טוה"נ ונותן לכל כהן שירצה, - ויש להעיר עוד, דכיון דלבעלים יש בהן טוה"נ ונותן לכל כהן שירצה, פשיטא דאין הכה"ג נוטל חלק בראש, אך יש מקום לומר דזהו גופא טעם הא דאינו נוטל חלק בראש, וכ"כ בס' חוקת היום, והביא דכ"כ הפנים יפות בפר' במדבר (ג' ל"ז) דהא דבפדיוה"ב אין נוטל הכה"ג חלק בראש הוא משום דאין זוכין בהן משלחן גבוה אלא נותן לכל כהן שירצה. [↑](#footnote-ref-683)
683. בס' שמועת חיים סימן ס"ו כתב דלפ"ז מתפרש הא דתני דאומר חטאת זו אני אוכל אשם זה אני אוכל, ולא תני כן גם בחלק הכהנים בקק"ל דאומר הכהן חזה ושוק זה אני נוטל וכו', והיינו דבזה אינו נוטל את כולו, כיון דבלא"ה אי"ז אלא פלגא דבהמה, ורק בחטאת ואשם דזוכין הכהנים בכולן הוא דנוטל הכה"ג את כולו. [↑](#footnote-ref-684)
684. ואמנם בד' הר"י מלוניל מבו' טפי מהכי, דאף אינו נוטל מחצה, ואינו נוטל אלא חלק ככל הכהנים, אלא דבורר לו מנה יפה, וזהו שכתב דהחלקים היו שוין אלא שיש בנ"א שבוחר בחתיכה אחת מחברתה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-685)
685. צ"ב דכיון דהוא רשאי ליטול הכל בלא חלוקה, מה מקום יש לומר דאם רצה לחלוק נוטל מחצה, הרי לעולם יש בידו ליטול ככל מה שירצה, - וי"ל כמש"כ בס' חוקת היום בסוגיין דהא דרשאי ליטול הכל בלא חלוקה הוא רק לאכילת עצמו, אך כשבא ליטול בתורת חלוקה הוא גם כדי ליתנו לאחרים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-686)
686. ובפי' הר"ש לתו"כ דיבורא דנדבה פי"א ה"א כתב לפרש כן בל' התו"כ שם דאינו נוטל חלק בראש אלא כשאומר חטאת זו אני אוכל. [↑](#footnote-ref-687)
687. אך אכתי יש להעיר מהמבו' בד' המאירי דאם רצה הכה"ג ליטול כל הלחם הפנים רשאי, ולפ"ד הליקוטי הלכות הי' בדין שלא יהא רשאי ליטול כל הלחם הפנים כיון דאי"ז לצורך אכילתו. [↑](#footnote-ref-688)
688. והך מילתא דסוגיית הגמ' דב"ב וע"ז היא כדעת רבי, כ"כ גם התו"י והתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין, - אך הגבו"א כתב דסוגיית הגמ' התם מתישבת גם לדעת רבנן, משום דמודו רבנן דמשמעות קרא דלאהרן ולבניו הוא דמחצה לאהרן ומחצה לבניו, אלא דס"ל דלאו אורח ארעא דיטול בקדשי שמים כנגד כולן, וע"כ נוטל פחות ממחצה. [↑](#footnote-ref-689)
689. השיח יצחק לקמן בסוגיין כתב דיש לפרש עוד בטעמא דהרמב"ם דס"ל כמש"כ התו"י דלדעת רבא לא פליגי רבי ורבנן בהא ולכו"ע כה"ג נוטל מחצה, וקי"ל כרבא, עיי"ש, - והרדב"ז בהל' תמידין שם כתב דטעמא דהרמב"ם הוא משום דרבא מוקי לברייתא כולה כרבי. [↑](#footnote-ref-690)
690. ומפרשינן דזהו דבחד ברייתא תני דרבי אומר אומר אני שלא יטול אלא מחצה ובאידך ברייתא תני דרבי אומר אומר אני שיטול מחצה, דברייתא קמייתא היא בדאיכא עור אחד דלרבנן נוטל את כולו ובזה פליג רבי דאינו נוטל אלא מחצה, ואידך ברייתא היא בדאיכא ד' וה' עורות דלרבנן אינו נוטל אלא עור אחד ובזה פליג רבי דנוטל מחצה. [↑](#footnote-ref-691)
691. ושו"ר שכבר עמד ע"ז החזון יחזקאל במנחות פי"א ה"ז, ועיי"ש שדקדק כן גם מל' רש"י בסוגיין ד"ה לרבנן דכולן באות ומחלקות וכה"ג חולק עם שתיהן. [↑](#footnote-ref-692)
692. ולכאו' הוא מוכרח כן, דאם הא דנוטל המשמר הנכנס בשכר הגפת דלתות הוא נוטלו מן המשמר היוצא, הי' בדין שלא יגרע בזה חלקו של הכה"ג, אך המרכה"מ בפ"ד מתמידין הי"ג כתב בתו"ד דהא דנגרע חלק הכה"ג הוא משום דגם הכה"ג חייב ליתן שכר הגפה למשמר הנכנס שהרי אין הכה"ג מגיף בהדייהו. [↑](#footnote-ref-693)
693. ומה"ט נראה דגם בשבת דבתוך הרגל דכל המשמרות שוות בחלוקת לחם הפנים, נוטל המשמר הנכנס ב' חלות בשכר הגפת דלתות לדעת ר' יהודה, ועמש"כ בזה בס' שמועת חיים סימן ס"ז סק"ג. [↑](#footnote-ref-694)
694. אך הצ"פ בפ"ו מערכין ה"ה בסו"ד ובמהדו"ת פ"ד מע"ז הי"ד פירש בד' התוספתא דבשבת שבתוך הרגל אין כה"ג נוטל מחצה בלחם הפנים, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ובמש"כ לפרש טעם הא דשאני משתי הלחם דנוטל כה"ג מחצה, וכ"כ החזון יחזקאל במנחות פי"א ה"ז, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ולפ"ז ניחא הא דאין כה"ג נוטל חלק בחלקו של המשמר המתעכב. [↑](#footnote-ref-695)
695. ולפ"ז הי' מקום לומר דרק רבא הוא דס"ל להך מילתא דאין כה"ג נוטל בחלק המשמר המתעכב, אך לדעת אביי נוטל כה"ג אף בחלק המשמר המתעכב, - אך התו"י ותוס' הרא"ש הק' דמ"ט לא מוקי אביי כולה כרבנן והא דנוטל ד' הוא היכא דאיכא משמר המתעכב, וכתבו דמילתא דלא שכיחא היא, ומבו' דפשיטא להו דכו"ע מודו להך מילתא דאין כה"ג נוטל בחלק המשמר המתעכב. [↑](#footnote-ref-696)
696. ועד"ז הק' המרכה"מ שם בשם קונט' ר' חיים יונה, דמ"ט יפסיד הכה"ג כשיש משמר המתעצל דטובי' חטא וכו', יאמר אטול ה' שלי באש ואתם עשו הפרש ביניכם בין עובד למתעצל בחמש שלכם. [↑](#footnote-ref-697)
697. וזה מתישב להרמב"ם לטעמי' דהכה"ג נוטל חלק ממה שנטל המשמר, ונתבאר לעיל, וע"כ כיון דהמשמר המתעכב אינו נוטל אלא ב' חלות, אין הכה"ג נוטל ממנו, דאי נימא דהכה"ג נוטל חלק קודם שנטלו המשמרות חלקן, אין טעם דבכה"ג דאיכא משמר המתעכב לא יטול הכה"ג חלק מכל הלחם. [↑](#footnote-ref-698)
698. אך הרדב"ז שם נקט גם בדעת הרמב"ם דכל דאיכא משמר המתעכב אין כה"ג נוטל אלא ה' חלות, וכ"כ השיח יצחק בסוגיין. [↑](#footnote-ref-699)
699. החקרי לב באו"ח סימן כ"א הק' דא"כ היאך משכח"ל להך דינא דבעינן שיהא גדול בחכמה, הרי לעולם ממנים את הקרוב ראוי לירש, וכמבו' בד' הרמב"ם בפ"ד מכלהמ"ק דאם אין לו בן ממנים את הראוי לירשו, וכתב לדון דכל דיש לו בן דאינו ראוי לכהונה גדולה, אין שאר קרובים יורשים, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-700)
700. ויש להוסיף, דבד' התוס' במנחות ק"ט ב' ד"ה חוניו בני מבו' דממנים את הבן לכה"ג אף אם אינו יודע סדר עבודה כלל, וא"כ שפיר משכח"ל דלא למד הכה"ג. [↑](#footnote-ref-701)
701. הריטב"א כתב די"ל דאחר שנתמנה הכשיר עצמו, א"נ דתרי יהושע בן גמלא הוו. [↑](#footnote-ref-702)
702. אך למש"כ בפירש"י בר"ה דבכל שבעת הימים ל"ה מאכילין אותו דברים המביאין לידי קרי, י"ל דמה"ט הוא דל"ה מאכילין אותו בערב יוהכ"פ שחרית, ואין ללמוד מזה בכל אדם דאין לו לאכול אף בשחרית. [↑](#footnote-ref-703)
703. השיח יצחק כתב דהוא משום דדוקא בזב שנחלשו כלי הזרע שלו קרוב לבא לידי אונס בכל דבר המרבה את הזרע ומשא"כ בכה"ג דאין לחוש בו כ"כ. [↑](#footnote-ref-704)
704. צע"ג דהרי ראי' ראשונה של זב מטמאה באונס, כדאמר רב הונא בנדה ל"ה א', ואף למש"כ התוס' הרא"ש שם ל"ז א' דאביי פליג ע"ז, מ"מ תיקשי לרב הונא דקי"ל כוותי' דמ"ט ל"ה נמנעין מלהאכילו חלב וכו'. [↑](#footnote-ref-705)
705. ועיי"ש שכתב דהדברים שנשנו לעיל בכה"ג יש מהן דאף שמביאין לידי קרי אין מביאין לידי זיבה, ומה"ט לא אמרו בזב דאין מאכילין אותו אתרוג וסלתות, משום דדברים אלו אינם מביאים אלא לידי קרי ולא לידי זיבה. [↑](#footnote-ref-706)
706. ובד' הראב"ד בבעה"נ שער הפרישה סימן ב' מבו' דהא דלא יישן בטליתו של בעה"ב הוא כשהוא לן עם אשתו ומשמש מטתו, וכ"כ השו"ע בסימן ר"מ סי"ג, והגר"א שם כתב דמקורו מהכא. [↑](#footnote-ref-707)
707. ואך דבדבריו משמע דהא דלא יאכל ביצים אי"ז דוקא באכסנאי ומשום דמתגנה על בני הבית אלא בכל מי שהוא חוץ לביתו, וזה מתפרש כמש"כ השפ"א דהא דלא יאכל ביצים הוא משום גוף החטא דקרי, אלא דכל שהוא בביתו דיש לו פת בסלו ליכא למיחש להכי, ובזה מתפרש הא דמייתינן הכא להכא דרב וכו' מכריז מאן הויא ליומא, דהוא משום דכל שאינו בביתו יש לחוש להרהור ולטומאה. [↑](#footnote-ref-708)
708. ולפ"ד התשב"ץ צ"ע במה שלא נהגו בזה"ז ליזהר בזה, ועמש"כ בזה השפ"א בסוגיין, והערוה"ש באהע"ז סימן א' סכ"ד, - ועמש"כ האחיעזר בח"א סימן י' סק"ב בדין אשה שנשתטית דמתירין לו לישא אשה על אשתו אם מותר לשאת אף במדינה אחרת. [↑](#footnote-ref-709)
709. התשב"ץ בח"ג סימן קמ"ב כתב בטעמא דהרי"ף דהוא משום דס"ל דלא לכל בעלי השם התירו אלא כגון רב תלמידו של רבינו הקדוש חבירו של שמואל וכיו"ב. [↑](#footnote-ref-710)
710. וכ"ה מבו' בד' הר"א מן ההר ביבמות שם דהרמב"ם שפסק להך דינא הוא לטעמי' דמפרש לשנויא בתרא דהוא דת"ח הותר להתייחד, דלפ"ז אכתי קיימינן בשנויא קמא דשאני רבנן, עיי"ש, - אך בד' הטור מבו' דאף דס"ל ביו"ד סימן קצ"ב דאסור להתייחד, ובע"כ דמפרש לשנויא בתרא בע"א, מ"מ קי"ל גם להך דינא דאדם גדול ששמו ידוע מותר לישא אשה במדינה זו, והיש"ש שם תמה ע"ד הטור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-711)
711. הפליתי בסימן קצ"ב סק"א הק' דמאי פריך הרי י"ל דהא דמכרזי מאן הוי ליומא, היינו אשה שהיום יום ז' לנדתה וא"כ תוכל להנשא לו ובלילה תהי' מותרת לי' כה"ג, וכ"ה מדוקדק בלישנא דמאן הויא ליומא דאתרמי היום המוכן שתוכל להתקדש לו, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בתשו' שם ארי' אהע"ז סימן ס"ח. [↑](#footnote-ref-712)
712. והריטב"א ביבמות ל"ז ב' הוסיף דהוא משום שהי' דעתו להתעכב בעיר יותר מזמן טבילתה, וע"כ הו"ל כפת בסלו כיון שהיא ראוי' לו אחר שתטבול. [↑](#footnote-ref-713)
713. הסד"ט שם סקי"ב ד"ה מה שכתב הט"ז הוכיח מד' הרשב"א במשמה"ב בית ז' ש"ב שלא כד' הט"ז, ועיי"ש שכתב דבישוב ד' הרא"ה שם י"ל דס"ל כד' הט"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-714)
714. השפ"א כתב לישב עוד, למש"כ החוו"ד בסימן קצ"ב סק"א דליכא חשש דם חימוד רק בנישואין, ולכאו' מכוון דבריו דהכא בשעת הנישואין ליכא חימוד כיון דהוא ליחודי בעלמא, ובשעה שנתפייס לבא עלי' ג"כ ליכא חימוד, כיון דכבר היא נשואה לו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-715)
715. התו"י כתב דלא היו אומרים להם לינשא מיד אלא מיחדי, ומשמעות דבריו דל"ה נושאין אותן כלל, וצ"ב דא"כ היאך הי' מותר להם להתייחד עמהן, הרי אסור הארוס להתייחד עם ארוסתו, כמש"כ בפירש"י בכתובות ז' ב' ורבים מקמאי, וכ"כ הרמ"א באהע"ז סימן נ"ה ס"א, ושמא מש"כ דלא היו אומרים להם לינשא מיד, היינו ליבעל, דנישואין גמורים הם כשבא עלי' כמו שאמרו בכתובות מ"ח ב' דכל שלא נבעלה ל"ה נשואה ממש, וי"ל עוד דס"ל כדעת הראבי"ה בסימן קצ"ב דמותר הארוס להתייחד עם ארוסתו, אך בד' הראבי"ה שם משמע דהיינו אף כשהיא נדה, (עיי"ש בתשו' רבינו יואל), ובד' התו"י מבו' דלא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-716)
716. הדרכ"מ בסימן קצ"ב סק"ג הביא לדינא לד' התוס' דאין לחוש אלא בבחור שלא בעל מעולם אבל באלמן שנשא אשה אין לחוש, - אך בהג"ה שם ס"ד כתב דאין לחלק בין בחור לאלמן, וזה כמבו' בד' ש"ר שיישבו לקו' התוס' הכא בע"א, והרי דס"ל דהא דכשלא בעל אסור להתייחד עמה הוא אף כשיש לו אשה במקום אחר, וכ"ש באלמן, וכ"כ הגר"א שם סק"י דכן משמע בד' התוס' ביבמות וש"פ, וכ"כ היש"ש ביבמות שם סימן ה' דאין לחלק כן. [↑](#footnote-ref-717)
717. יש להעיר דלמש"כ הר"א מן ההר שם דהא דפריך מהא דתבעוה לינשא וכו' היינו דכיון דאסורה ליבעל אף אסורה לינשא משום הרחקת עבירה, א"כ מאי משני דיחודי הוו מייחדי, הרי זהו עיקר הא דפרכינן דאף אסורה לינשא, ואם עיקר שנויא דגמ' הוא דמותרת לינשא לת"ח, הרי העיקר חסר מן הספר, ואמנם להגירסא לפנינו ביבמות שם "לרבנן" יחודי בעלמא הוא דמייחדי להו, י"ל קצת דבזה נרמז דלת"ח מותרת לינשא, (וכמש"כ כן הב"י והב"ח בסימן קצ"ב דלגירסא זו משמע כד' הרמב"ם דלא הותר אלא בת"ח). [↑](#footnote-ref-718)
718. בד' הר"א מן ההר והרשב"א מבו' דאף בזה לא הותר היחוד אלא בת"ח אך בע"ה אסור, אך בד' המ"מ לא נתפרש כן להדיא, וי"ל דכיון דאינה נדה ודאית ליכא איסור יחוד כלל אף בע"ה, ומה שחילק הרמב"ם בזה בין ע"ה לת"ח הוא דע"ה אסור לשאת אותה כלל עד שתספור ותטבול, וכמש"כ הרמב"ם בפ"י מאישות ה"ו דלא תינשא נדה עד שתטהר, והר"א מן ההר ביבמות שם כתב בדעתו דאסור לשאת נדה משום הרחקת עבירה, ובת"ח לא אסרו. [↑](#footnote-ref-719)
719. אך הר"א מן ההר שם כתב דממה שלא חילק הרמב"ם בזה בפכ"ב מאיסו"ב ה"א בין ע"ה לת"ח, מבו' דהא דבפירסה נדה קודם שבעל אסור להתייחד עמה אף בת"ח, ורק הכא דחששא רחוקה היא ולא מצי למיגע באיסורא דאורייתא לא אסרו בצורבא מרבנן. [↑](#footnote-ref-720)
720. מש"כ הרי"ד במטה אחת לכאו' ט"ס הוא, שהרי לישן עמה במטה אחת אסור אף כשבעל, וכמו שאמרו בשבת י"ג א', וכשלא בעל נאסר אף יחוד בעלמא, אלא הוא ישן בין האנשים והיא ישינה בין הנשים דליכא יחוד כלל. [↑](#footnote-ref-721)
721. אך יש מקום לפרש לדבריהם כד' הראב"ד דלא היו כונסין אותן כלל, אלא שהיו מיוחדות להן. [↑](#footnote-ref-722)
722. הרש"ש בסוגיין פירש כן גם בד' התו"י שכתבו דל"ה אומרים להם לינשא מיד אלא מייחדי, - אך לכאו' אי"ז מתישב במשמעות ד' התו"י בהמש"ד דהיו מתייחדין עמן ול"ה איסור ביחוד זה משום דליכא דם חימוד. [↑](#footnote-ref-723)
723. ומשמעות דבריהם דלא ס"ל כמו שפירשו התוס' דהיו אומרים מאן הויא ליומא ליחודי בהדה בעלמא, וכיון שהיו אומרים כן ל"ה רואות דם מחמת חימוד, והי' מותר לבא עלי', דא"כ מ"ט לא הביאו לזה לדינא דבכה"ג ליכא חשש דם חימוד ומותר לכנסה ולבא עלי', - אך י"ל כמש"כ הב"י שם בתו"ד בדעת הרי"ף והרא"ש דס"ל דדילמא לא קי"ל כלל כהך שינויא. [↑](#footnote-ref-724)
724. הט"ז שם סקי"ג כתב דלא הותר אלא כשהוא מצוי אצל אשתו, וכ"כ האגודה בנדה שם דלא הותר אלא כשאשתו עמו, אך לא נתפרש להדיא בדבריו דכל שאינה טהורה אסור אף כשהיא עמו. [↑](#footnote-ref-725)
725. הבגדי ישע שם תמה ע"ד הט"ז והמג"א שלא הביאו לד' התוס' הכא שהתירו בזה, וגם הב"ש לא התיר אלא בנשוי שאין אשתו עמו ולא באלמן, וכן הק' הישועות יעקב שם סק"ו והמהר"ם בנעט והארצות החיים שם, ועמש"כ בזה המגן גיבורים שם סקי"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-726)
726. ובזה מתישב גם משה"ק הגרע"א בגהש"ס ע"ד הראב"ד מהא דגם בז' ימי האבילות דליכא אפושי שמחה אסור ביחוד, ויש להוסיף, דהראב"ד בבעה"נ שם במהדו"ק כתב די"מ דאין אסור ביחוד אלא בימי המשתה, אך נחלק ע"ז וכתב דאף בימי האבילות אסור ביחוד, וכ"כ הראב"ד במהדו"ב שם, ולהנ"ל ניחא, דכיון דהקילו באבילות זו והתירו בה אפושי שמחה, ע"כ אתי לזלזולי בה, וכ"כ הרש"ש. [↑](#footnote-ref-727)
727. אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דהיו משביעין אותו הוא משום דא"א לשום אדם לראותו אם שינהו ולידע מה שעשה, שהרי אמר ד' וכל אדם לא יהי' באהל מועד בבואו לכפר בקדש עד צאתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-728)
728. ועיי"ש שכתב דאין לומר דהיו מלמדין אותו חפינה ע"י קמח או דבר אחר שאינו קטורת, דא"כ מ"ט הוליכו לבית אבטינס יותר מלשכת אחרת, ובע"כ דהוא משום דבבית אבטינס היו מפטמין את הקטורת, וע"כ היו מוליכין אותו לשם, ועמש"כ בזה השפ"א בסוגיין. [↑](#footnote-ref-729)
729. ומתישב בזה דעת ה"ר שמואל חסיד והר"י ב"ר שמואל שהביא הראב"ד שם משמם דבית אבטינס הי' בעלי' כדי שלא יהא קדש, אך לא נתברר בדבריהם אם אכן דעתם כן דל"ה בית אבטינס קדש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-730)
730. אך השיח יצחק כתב להגי' בדבריהם דנותנין בו מלח לכל צרכי העזרה, ולפ"ז הוא ע"ד מש"כ התוס' במנחות. [↑](#footnote-ref-731)
731. בתשו' חת"ס יו"ד סימן רי"ז כתב לפרש בזה, דאף דבנין ד' דפנות מאבנים ורצפה הוא כלי גמור אם מטלטל ממקום למקום, מ"מ כשבונה כן במחובר כשר, ומשום דהוי כקבעו ולבסוף חקקו, והוכיח מזה דכל שהחקיקה והקביעות באין כאחד כשר, וכ"נ בד' המהרח"ש בח"ג ריש סימן כ"א סוד"ה איברא, - אך בד' הנובי"ת יו"ד סימן קמ"ב מבו' דפשיטא לי' דבנין כינוס אבנים ל"ח כלל ככלי ול"ה אף כקולב"ח, וכ"ה מבו' בסד"ט סימן קצ"ח סקס"ג ד"ה עוד כתב, וכ"כ החזו"א במקואות תנינא סימן ב' סקי"ג ד"ה ואחרונים, ונתבאר עוד בזה במק"א. [↑](#footnote-ref-732)
732. ועיי"ש שכתבו לפ"ז דמה שאמרו הכא דמלשכת המדיחין היתה מסיבה עולה לגג בית הפרוה, היינו משום דאע"ג דגג בית הפרוה הי' שוה לקרקע העזרה ל"ה לו פתח לעזרה משום צניעות לפי שכה"ג טובל שם אלא היו נכנסין לו דרך לשכחת המדיחין שהיתה תחת הקרקע ומשם מסיבה עולה לגג בית הפרוה. [↑](#footnote-ref-733)
733. המהרש"א הק' ממש"כ התוס' לעיל ט"ז ב' ד"ה מן השלחנות דהיו מדיחין את הקרביים על השלחנות שבין העמודים, וכדתנן בתמיד פ"ד מ"ב, ועמש"כ בזה השיח יצחק. [↑](#footnote-ref-734)
734. ואך דהמפרש שם כתב טעם אחר דהיו מדיחין את הכרס בלשכת המדיחין ואת הקרבים בשלחנות, ולא הדיחו את הקרביים עם הכרס בלשכחת מדיחין, דהוא משום דהכרס יש בה יותר טינופת, ואם יודחו יחד יתלכלכו זמ"ז. [↑](#footnote-ref-735)
735. והתוי"ט במדות פ"ה מ"ג כתב לפ"ז דלשכת המדיחין הי' לה ב' פתחים לעזרה, הפתח האחד המשמש ללשכה עצמה למלאכת ההדחה ליכנס ולצאת בה והפתח האחר הי' במקום שהוא סמוך לשל פרוה ובפתח ההוא מיד היתה המסיבה הזאת, דא"א לומר שהכה"ג יעלה לבית טבילתו דרך מקום שמדיחין בו, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה. [↑](#footnote-ref-736)
736. בפי' רבינו שמעי' בשלהי מדות כתב דמה שהוצרכו לבור הגולה, הוא משום דאמת המים היתה להדחה, ובור הגולה היו בו מים מתוקים לשתי'. [↑](#footnote-ref-737)
737. ועיי"ש בהל' ביהב"ח במש"כ בטעם הא דלי"ב להאיסור לבנות בביהמ"ק בנין של עץ, ועמש"כ בזה המהר"י קורקוס והרדב"ז והכס"מ והמל"מ שם, ומש"כ הגר"א במדות שם ובאדרת אליהו בפר' שופטים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-738)
738. ובמדות פ"ב מ"ו תנן דהי' בדרום שער הדלק שער הבכורות, והרא"ש שם כתב דשער הבכורות הוא שער הקרבן דתנן בפ"ק, וכ"כ התוס' בכתובות ק"ו א', ובפי' המפרש בתמיד כ"ו ב' גריס גם בפ"ק שער הבכורות, ופירש דהיינו דדרך אותו שער מביאין בכורות למזבח. [↑](#footnote-ref-739)
739. ובשקלים שם כתב דהוא הי' ממונה על בגד"כ והי' מלביש הכהנים בשעת עבודה ומפשיטם לאחר עבודה ושמרם בלשכות העשויות לכך, והרדב"ז בפ"ז מכלהמ"ק ה"כ כתב בביאור ד' הראב"ד שם דל"ה פנחס מלביש את הכהנים אלא החזנים היו מלבישים אותם אלא הי' ממונה על המלבושים, ועיי"ש שכתב די"א דפנחס בעצמו הי' מלביש אותם ומתקן הבגדים, אך המרכה"מ שם כתב להיפך דמכוון ד' הראב"ד שם דפנחס המלביש ל"ה ממונה על אריגת הבגדים אלא הי' מלביש ממש את הכהנים, וכ"כ הארבעה טורי אבן וההר המורי' שם. [↑](#footnote-ref-740)
740. אך אי"ז במשמעות ל' התו"י שכתבו "שסובר" דהזאתו טמאתו כר"ע, ומשמע דרב פפא ס"ל כר"ע. [↑](#footnote-ref-741)
741. האחרונים נחלקו בדין זה, דבתשו' נובי"ק אהע"ז סימן ע"ו בשם הגר"י מהמבורג וסימן ע"ז נקט בפשיטות דבשחיטה דכשרה זר הוי השוחט שלוחי דידן, וכ"כ החת"ס בקובץ תשובות סימן פ' ובנדרים ל"ה ב', אך הביה"ל בח"ב סו"ס ט' כתב דאע"ג דשחיטה כשרה בזר ולי"ב לה"ט דמי איכא מידי, מ"מ הרי משאר עבודות ידעינן דאינם שלוחים של הבעלים וממילא ילפינן גם בשחיטה הוא כן כמו בכל העבודות, דמהיכ"ת נחלק ביניהם. [↑](#footnote-ref-742)
742. הגבו"א תמה ע"ז מכ"ד דמוכח דאין ביד הבעלים לעכב ביד אנשי משמר שלא יקריבו את קרבנו, והקר"א בנדרים שם הק' דכיון דזכי להו רחמנא לכהנים שבמשמר האיך יכול לעכב על ידם. [↑](#footnote-ref-743)
743. המרומי שדה לעיל י"ח ב' פירש דהא דאומרים לו ואתה שלוחינו היינו דמשום שהיו משלחיו וברשותם הוא עובד ע"כ יכולין להשביעו בע"כ, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דכ"ז הוא אם הוי שלוחי דידן וכל כחו לעשות העבודה הוא בשליחותא דידן, אך אם כחו לעשות העבודה הוא בשליחות דרחמנא, הרי דאף דמתייחסת העבודה לדידן מדין שליחות אין בזה טעם שיהא בידם להשביעו. [↑](#footnote-ref-744)
744. עיי"ש שכתב ללמוד כן מסוגיית הגמ' בב"ק ק"י א' דבכהן שנותן לכהן אחר להקריב את קרבנו הוי שליח דילי', וכ"כ המנ"ח במצוה תק"ט סק"ו, ועיי"ש במש"כ להסתפק בזה, אך מד' הרמב"ן ודעימי' שכתבו דהא דמיבע"ל אם כהנים שלוחי דידן או שלוחי דשמיא הוא בכהן לכהן, מוכח שפירשו לסוגיית הגמ' בב"ק שם בע"א. [↑](#footnote-ref-745)
745. לכאו' י"ל דאף אי נימא דבכהן לכהן הוי שלוחי דידן, מ"מ בעבודת יוהכ"פ דהיא בעד כל הציבור, הרי דכיון דבעד הישראלים הוו הכהנים שלוחי דרחמנא ולא שלוחי דידן, ה"נ בעד הכהנים הוו שלוחי דרחמנא. [↑](#footnote-ref-746)
746. הרשב"א שם י"ג ב' כתב בשם הרי"צ גאות דאף דבמי שיושב ועומד שאינו עוסק בכלום ודעתו מיושבת עליו ואימת המצוה עליו דיו לכוין בפסוק ראשון, מ"מ במתעסק במלאכתו כיון שהוא טרוד במה שלפניו צריכך להתישב ולהתבטל עד סוף פרק ראשון, שכיון שעוסק במלאכתו אם אי אתה מצריכו כ"כ נמצאת מצוה קלה עליו, ורמיזה וקריצה כעסק מלאכה דמו ועד פרק ראשון. [↑](#footnote-ref-747)
747. המאמ"ר שם סק"ו כתב דצ"ל דאיסורא ליכא אלא דהוי מגונה, וכמש"כ הרמב"ם שם דה"ז מגונה ולא חילק בין פרשה ראשונה לשני', והביאו בגל' הגרע"א למג"א שם, וכ"כ בס' אור יקרות בהל' קר"ש שם, - ועמש"כ המחה"ש בסימן ס"ג סק"י לפרש לד' רבינו מנוח לפי הגירסא שלפנינו. [↑](#footnote-ref-748)
748. המרומי שדה הק' דוכי בלחש אינו נחשב לדיבור, ועוד דהיאך ממעטינן תפילה יותר מברהמ"ז ושאר מילי, וכתב לפרש לד' השאילתות בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-749)
749. ואך דבד' המאירי מבו' דהא ד"בם" ולא בתפילה לא קאי על קר"ש אלא קאי על ת"ת דהעוסק בד"ת צריך להגבי' קולו מעט, כמו שאמרו בעירובין נ"ד א' כי חיים הם למוצאיהם אל תקרי למוצאיהם אלא למוציאיהם בפה, וכ"כ הסמ"ג לאוין י"ג בשם השאילתות, וכ"כ רבינו בחיי בפר' ואתחנן ו' ז', - אך הערוך שם כתב בשם השאילתות דקאי על קר"ש, וכ"כ הר"א מן ההר בדעת רש"י והשאילתות. [↑](#footnote-ref-750)
750. הפמ"ג שם כתב דהיינו דמש"כ רש"י שיחת הילדים הוא כמש"כ בפירש"י באבות פ"ג מ"י דשיחת הילדים הוא ליצנות וקלות ראש. [↑](#footnote-ref-751)
751. וכבר עמדו בגל' הגרע"א בסימן קנ"ו והח"ח בבמ"ח עשין י"ב ובס' מעשי למלך בפ"ג ממעה"ק הט"ו על פלוגתת רש"י ותר"י, דלדעת רש"י איסור דברים בטלים הוא בדברי גנאי וקלות ראש, ולדעת תר"י הוא בכל דברי הבאי שאינם לצורך פרנסתו. [↑](#footnote-ref-752)
752. וזהו שהקשו באיסור דברים בטלים בשבת שהרי אף בחול עובר בעשה, ולד' רש"י ודעימי' דאיסור דברים בטלים הוא רק בדברי גנאי וקלות ראש ניחא, וכמש"כ המ"ב שם סק"ב. [↑](#footnote-ref-753)
753. ובפירש"י באבות פ"ו פירש להא דתנן דאחד מקניני תורה הוא מיעוט שיחה, דהיינו ליצנות, וזה לטעמי' דרק בשיחה בדברי ליצנות וכיו"ב הוא מסיר ד"ת מלבו. [↑](#footnote-ref-754)
754. ולפי' ר"ח והערוך אדרבה עיקר הא דילפינן מהך קרא לאסור להפסיק ממשנתו לדברים אחרים, הוא משום דקרא דודברת בם קאי על קר"ש, ומינה ילפינן דלא הותר להפסיק מד"ת אלא לקר"ש ולא לדברים אחרים. [↑](#footnote-ref-755)
755. הרמב"ם בפיהמ"ש באבות פ"א מט"ז כתב דהדיבור המאוס הוא הדיבור אשר אין תועלת בו לאדם בנפשו וכו' כרוב סיפורי ההמון במה שאירע ומה שהי' ואיך מנהג מלך פלוני בארמונו וכו', ואלה יקראו אצל החכמים שיחה בטילה, ואנשי המעלה ישתדלו בנפשם להניח זה הדיבור, ועד"ז כתב הרמב"ם בפ"ב מדעות ה"ד, ומבו' בדבריו דליכא איסור גמור בשיחה בטילה, ואי"ז אלא מידת חסידות, וכ"ה מבו' בד' המס"י בפרק י"ג, וי"ל דהוא כמש"כ המאירי דמה שאמרו דעובר בעשה וכו' הוא דרך צחות, - וי"ל עוד דס"ל כפירש"י דאיסור שיחת חולין הוא בדברי גנאי וקלות ראש, או כפיר"ח דהוא כשמפסיק בתלמודו, אך בשיחה בדברים בטלים שאין בהן צורך לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-756)
756. ולכאו' מה שהתיר הגר"ח בזה הוא רק באיסור דברים בטלים דדברי חול בעלמא, דבזה קיימי דבריו, אך לפירש"י דאיסור דברים בטלים הוא בדברי גנאי וקלות ראש, ה"ז אסור אף כשמהרהר בלבו בד"ת, ואיסורו הוא משום דע"י שמדבר בהם הוא מסיר ד"ת מלבו, וכמש"נ לעיל. [↑](#footnote-ref-757)
757. וזה ניחא לפירש"י ודעימי' דאיסורא דדברים אחרים הוא בשיחת הילדים וקלות ראש, אך לפי' הר"א מן ההר ודעימייהו דהוא בכל דברים שאינם לצורך, הרי דכל הוא לצורך פרנסתו שרי. [↑](#footnote-ref-758)
758. ועמש"כ בכ' הגרי"ז בסוטה מ"ט ב' בשם הגרי"ד להעיר ע"ז מד' הירושלמי בפ"ק דפאה. [↑](#footnote-ref-759)
759. והרמב"ן שם הוכיח כן מהא דמייתי הכא להך ברייתא דודברת בם וכו' במקום שאינו מקומה, ובע"כ דהוא כדי לפרש דמה"ט הוא דאסור לרמוז בקר"ש שלא יהיו עליו מצוותי' של תורה כדברי עראי. [↑](#footnote-ref-760)
760. המרכה"מ שם הק' ע"ז דלשכת כה"ג היתה פתוחה לחול ול"ה שבות במקדש, ואף ל"ה כשבות מקדש במדינה, עיי"ש, והאחרונים הק' עוד דכל דאפשר בע"א לא הותר שבות במקדש, וכמש"כ הכס"מ בפ"ח מביהב"ח הי"ב. [↑](#footnote-ref-761)
761. הנהר שלום שם סק"א הק' ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש הכא דעושין כן בעת הזמר ומשמיעין בכך קולות נעימים, והרי דהיו עושין קול של שיר, - אך הביאוה"ל שם ס"ג ד"ה או על הלוח כתב דאינו מוכרח דהוא דרך שיר, ומכוון ד' הרמב"ם דהא דלא עשו סתם הקשה על איזה דבר הוא שיהיו תנועות ערבות וזה דרך כבוד לפני כה"ג יותר מסתם הקשות. [↑](#footnote-ref-762)
762. אך מד התור"פ והאבודרהם שעמדו בזה מבו' דס"ל דהא דביוהכ"פ אין לו רשות להשטין הוא אף על עבירות שעברו קודם יוהכ"פ, וכ"נ ממש"כ הבעה"ע בסוף הל' יוהכ"פ והארחות חיים בהל' יוהכ"פ סמ"ו והכל בו בסימן ע' דמה שתוקעין במוצאי יוהכ"פ הוא לגעור בשטן דביוהכ"פ אין לו רשות להשטין ובמוצאי יוהכ"פ כשחוזר גוערין בו, וכ"נ למש"כ המחזו"ו ודעימי' בטעם הא דאין להשטן רשות להשטין ביוהכ"פ ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-763)
763. אך שמא מכוון הר"י מלוניל דכיון דאחר תרוה"ד היו מעלין את הדשן לתפוח וצריך לעשות כן קודם סידור המערכה, ע"כ היו מקדימין לתרום, כדי שיהא בידם להעלות את הדשן לתפוח בזמן מוקדם, וזה ע"ד מש"כ בפירש"י לקמן בע"ב ד"ה דנפישי קרבנות. [↑](#footnote-ref-764)
764. ושמא י"ל, דהרי אף דברגלים ל"ה מורידין הדשן מעל המזבח, מ"מ היו צוברין אותו ע"ג התפוח אחר תרומת הדשן, כמש"כ הרמב"ם בהל' תמידין שם, וע"כ י"ל דבכלל הא דתורמין את המזבח נכלל גם הא דמסירין את הדשן מכל צדדי המזבח וצוברין אותו ע"ג התפוח. [↑](#footnote-ref-765)
765. וכ"ה מוכח ממש"כ הכס"מ בפ"ב מתמידין הי"ב בשם הריטב"א דל"ה חותה מהגחלים שנעשו מהעצים שבמערכה אלא דוקא מהגחלים של אברים שנשרפו, וכתב ללמוד לזה מהא דכתיב אשר תאכל האש את העולה אלמא שמהגחלים שנעשו מאיברי העולה הי' חותה, ותיקשי ממה שאמרו במעילה ט' א' דהנהנה מאפר תפוח קודם תרוה"ד לכו"ע מועלין בו דאכתי לא נעשה מצותו, ומשמע דהוא אף בנהנה מאפר העצים, ותיקשי דהרי אפר העצים אינו ראוי לתרוה"ד, ומ"ט מועלין בו קודם תרוה"ד, ובע"כ דמצות תרוה"ד היא בכל הדשן, ואף דדין התרומה הוא שתהא מאיכול בשר העולה, מ"מ מתקיים בזה מצות תרוה"ד בכל הדשן ואף בהדשן דהעצים, וע"כ מועלין אף בדשן העצים קודם תרוה"ד דעדיין לא נעשית מצותו, וכ"כ בס' מנח"א. [↑](#footnote-ref-766)
766. צ"ע דבפסחים ב' ב' ובתענית י"ב א' פליגי תנאי עד מתי אוכל ושותה בתענית דלראב"י עד שיעלה עמוד השחר ולר"ש עד קרות הגבר, והרי דקריאת הגבר הוא קודם עלות השחר, והמנ"ח במצוה קל"א בסופו תמה עוד ע"ד הרמב"ם דלהדיא אמרו בזבחים כ' א' דתרוה"ד שהוא בזמן קריאת הגבר הוי קודם עלות השחר, עיי"ש, ועמש"כ בזה המקד"ד בריש סימן ל"ב. [↑](#footnote-ref-767)
767. אך התו"י לקמן כ"ב א' כתבו דבמס' תמיד משמע דסידור המערכה היתה נעשית בלילה, ולכאו' הוא מהא דתנן בתמיד ל' א' דשחיטת התמיד היתה בעלות השחר, וכיון דסידור המערכה קדמה לשחיטת התמיד, נמצא דהיתה נעשית בלילה, וכ"ש דתרוה"ד דקדים לה הי' נעשה בלילה, וקשיא מהתם ע"ד הרמב"ם דתרוה"ד היתה בעלות השחר, - והשושנים לדוד בתמיד פ"ב מ"א כתב דבע"כ דמש"כ הרמב"ם דזמן תרוה"ד הוא משיעלה עמוד השחר, היינו סמוך לעלות השחר, והביא כן מס' עבודת ישראל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-768)
768. יש להעיר לפ"ז במש"כ התוס' דלפ"ד הר"י בחור ניחא דבשעה שהיו מאספין האפר ל"ה צריכין ליזהר מגחלים אפי' לוחשות, ולכאו' הרי יש לחוש דגחלים אלו לא נעשו שרירי אלא לאחר חצות ולא נעשו עיכול, - וצ"ל למש"כ התוס' לעיל מינה דבגחלת לא מפליג ובכל ענין חשיבא עיכול, וכ"ה להדיא בד' התוס' בזבחים פ"ו ב' סוד"ה וחציו להרמה דלא היו מסלקין גחלים דעיכול חשיבי ואפי' קודם חצות חשיבי עיכול, ובזה ניחא גם הא מה שסתמו התוס' דבשעה שהיו מאספין האפר ל"ה צריכין ליזהר מגחלים אפי' לוחשות, ומשמע דהוא אף ברגלים שהיו תורמין באשמורה הראשונה דהוא קודם חצות, וזה דלא כמש"כ בס' חוקת היום. [↑](#footnote-ref-769)
769. אך בפירש"י הכא ד"ה אחר חצות ולקמן בסוגיין ד"ה אלא א"ר יוחנן כתב דהא דחצות עושה עיכול הוא כשמשלה בהן האור, וכ"כ הריטב"א בסוגיין ולקמן מ"ה א', וכ"ה מבו' בד' המאירי, וצע"ג, - שו"ר בד' הריטב"א לקמן שם שפירש דשרירי היינו אברים קשים שאין האור מושלת בהן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-770)
770. והנה אמנם התוס' בד"ה אהיכא כתבו דלפ"ד ר"י הבחור מותר להרימן לתפוח אף קודם תרוה"ד, עיי"ש, אך הדבר פשוט דכ"ז הוא לס"ד דגמ' דהא דחציו להרמה הוא להרמה לתפוח, ולא איירי כלל בתרוה"ד, אך לפ"מ דמסקינן דהא דחציו להרמה הוא לתרוה"ד, בע"כ מתפרש דאחר חצות מהני התרוה"ד להתיר להעלותם לתפוח. [↑](#footnote-ref-771)
771. התוס' כתבו דהא דאם רוצה יאספם לתפוח הוא כדי להוציאם מחוץ למחנה, ומבו' בדבריהם דאף דאין עליהן תורת דשן לקיום דין תרוה"ד מ"מ יש עליהן תורת דשן לקיום דין הוצאת הדשן, - ולכאו' הטעם בזה הוא משום דבתרומת הדשן דינא הוא דבעינן דשן, וכל דאין עליו תורת דשן אינו ראוי לתרומה, אך בהוצאת הדשן לאו דינא הוא דבעינן דשן, והא דכתיב דשן היינו משום דכ"ז שאינו דשן דינו בהקטרה, וע"ז הוא דמהני הא דחצות עושה עיכול דאין ראויין להקטרה, וע"כ מתקיים בהן דין הוצאת הדשן. [↑](#footnote-ref-772)
772. ועיי"ש שכתב לפרש בזה פלוגתת רש"י ותוס' בזבחים פ"ז א' בפירשו קודם חצות והחזירן אחר חצות, דלדעת רש"י כל הא דלא נהנין הוא מדרבנן, אך התוס' כתבו דאסורין בהנאה מדאורייתא משום דנעשו לחמו של מזבח, והיינו דרש"י לטעמי' דהא דחצות עושה עיכול היינו דמחצות ואילך חל בו שם דשן, וע"כ פקע מינייהו שם מוקטרין לגמרי ולא שייכא בהו הקטרה כלל ואינם נעשים גם לחמו של מזבח, כיון דכבר שם דשן בהו ומצותן בהרמה ולא בהקטרה, אך התוס' לטעמייהו דהא דחצות עושה עיכול היינו רק דנתקיים ונגמר בהן כבר חובת ההקטרה, אך מ"מ כ"ז שיש בהן ממש עדיין בני הקטרה נינהו, וע"כ אם בא להחזירן לא פקע מינה שם הקטרה ונעשו לחמו של מזבח. [↑](#footnote-ref-773)
773. אך י"ל דדבריהם שם קיימי רק בשרירי, דבהו בעינן להתרוה"ד להתיר לאוספן לתפוח, אך אפר גמור מותר לאספו לתפוח אף קודם תרוה"ד. [↑](#footnote-ref-774)
774. שמא הטעם בזה הוא משום דמצות תרוה"ד היא מאפר שע"ג המערכה ולא מאפר התפוח, וע"כ לא הותר לסלק את האפר לתפוח קודם תרוה"ד, כדי שיתקיים בכל האפר מצות תרוה"ד, וזה ניחא אי נימא דמצות תרוה"ד היא בכל הדשן שיתרום ממנו שיעור תרומה, (עמש"נ בזה לעיל. [↑](#footnote-ref-775)
775. ובדעת התוס' בסוגיין ובזבחים שהק' כן, י"ל דס"ל דמצות תרוה"ד היא בכל הדשן שיתרום ממנו שיעור תרומה, וע"כ הדין נותן דקודם תרוה"ד צריך להחזיר את הגחלת כדי שיתקיים ממנה מצות תרוה"ד. [↑](#footnote-ref-776)
776. לכאו' י"ל לדעת רש"י דאיירי בגחלת דבשעת חצות עדיין ל"ה שרירי, דבזה אין חצות עושה עיכול, וכמש"נ לעיל, וע"כ אינה ראוי' להרמה. [↑](#footnote-ref-777)
777. צ"ב, דהרי לדעת ר"י בחור מהני הא דחצות עושה עיכול דהוא רשאי לאספן לתפוח, וא"צ להקטירן, וא"כ מ"ט אמרינן דיחזיר, הרי אין מוטל עליו להקטירן, ובד' החזו"א שם משמע דהיינו משום דראוי לו להקטירן וע"כ יחזיר, אך אם גוררו לתפוח אין כאן איסור שכבר גמר הקטרתו, וכ"נ בד' השיח יצחק דהוא דרך עצה טובה, - וי"ל למשמעות ד' התוס' דהא דרשאי לאספן לתפוח הוא כדי להוציאם מחוץ למחנה, וע"כ רק כשאוספן לתפוח דאית בהו למצות הוצאת הדשן, הוא דא"צ להקטיר, אך כל שפירשו מע"ג המערכה, דאין מתקיים בזה דין הוצאת הדשן, כאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' במעילה שם דמצות הוצאת הדשן הוא מע"ג המערכה, דמה"ט הוא דלדעת רב אם פירש ע"ג המזבח יחזיר, והרי דאין מצות הוצאת הדשן מתקיימת במקומו, צריך להחזיר הגחלת כדי להקטירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-778)
778. ובדעת רש"י דלא ניח"ל לפרש דפריך דמ"ט אין תורמין בחצות משום זריזין מקדימין למצוות, עמש"כ הקרבן אהרן בפר' צו פ"ב ה"ה והשיח יצחק והגליוני הש"ס בסוגיין. [↑](#footnote-ref-779)
779. הפסקי רי"ד פירש קצת בע"א דהיינו דכיון דכתיב היא העולה על מוקדה על המזבח כל הלילה, פשיטא ודאי שזמן ההקטרה היא עד הבקר ואח"כ ירים את הדשן, והשתא דכתיב עד הבקר קרא יתירא, בא ליתן בקר לבוקרו של לילה שלא יקטיר עד הבקר ממש דהיינו האיר מזרח שהוא בוקרו של לילה, אלא קודם לכן, ולא פירש כמה יקדים, וע"כ יעשו לפי צורך השעה. [↑](#footnote-ref-780)
780. צ"ע ממה שאמרו בזבחים פ"ז א' בפירשו קודם חצות והחזירן אחר חצות דלרב חסדא עמוד השחר עוכלתן דמה חצות שאינו עושה לינה עושה עיכול עמוד השחר שעושה לינה אינו דין שעושה עיכול, ואם העיכול אינו בחצות אלא הוא מכח התרוה"ד, היאך יש ללמוד מזה דזמן עמוד השחר עושה עיכול, - והעירו די"ל למשמעות ד' הר"ח בסוגיין דהא דחצות עושה עיכול הוא משום דכבר עבר זמנם, ולפ"ז י"ל לדעת הבעה"מ דהא דעבר זמנם הוא ע"י התרוה"ד, ומזה ילפינן דכ"ש דבעמוד השחר עבר זמנם. [↑](#footnote-ref-781)
781. בס' חוקת היום הוסיף דהתוס' לטעמייהו אזלי דהא דתרוה"ד כשרה כל הלילה ילפינן לה מדכתיב כל הלילה והרים, ומזה נלמד דזמן תרוה"ד הוא בלילה, וכמש"כ כן התוס' לקמן כ"ז ב' דמזה הוא דילפינן דתרוה"ד אינו אלא בלילה, אך לפירש"י בזבחים דהא דתרוה"ד כשרה כל הלילה ילפינן לה מדכתיב כל הלילה עד הבקר תן בקר לבוקרו של לילה, הרי דעיקר זמן תרוה"ד הוא ביום אלא דנתנה התורה רשות להקדימו בלילה. [↑](#footnote-ref-782)
782. התו"י לעיל י"ב ב' והתוס' הרא"ש לקמן ל' א' הביאו מכ"ד דהי' צריך קידוש ידים ורגלים לתרוה"ד, ומשמע דלא הק' אלא מקידוש ידים ורגלים ולא מטבילה, וצ"ע דהרי התורם תרוה"ד הי' טובל תחילה כדתנן בפ"ק דתמיד, והרמב"ן במלחמות לקמן הק' גם מטבילה וגם מקידוש ידים ורגלים, והביא כן ממתניתין דתמיד. [↑](#footnote-ref-783)
783. הרמב"ן במלחמות לקמן שם תמה ע"ז, דאי נימא דהא דגמירי ה' טבילות וי' קידושין הוא ביום לילה, הרי נשמע מינה דאין אלו העבודות מסדר היום, וא"כ א"צ כה"ג. [↑](#footnote-ref-784)
784. אך המאירי פירש דהיינו דאע"פ שהיו שם שלמים שזמנם ב' ימים ולילה אחד ופעמים שהי' החום מתגבר, אעפ"כ ל"ה בשר מסריח, ועד"ז כתב רבינו יונה באבות שם, וכתב די"מ דהיינו דלא הסריח בשר הקדש את ידי הכהנים הממשמשין בבשר תמיד. [↑](#footnote-ref-785)
785. הכס"מ שם כתב דאינו יודע מה איסור יש בטלטולם, והטו"א בחגיגה כ"ו ב' כתב דהאיסור הוא משום דכתיב בי' תמיד, וכ"כ החזו"נ בכלים פט"ו מ"א, ועיי"ש שהוסיף, דאף שבמקומו מיהא מותר לטלטלו, בעינן דומיא דשק שיכול לטלטלו לכל מקום שירצה ולא ישבר, ולא סגי במה שיכול לטלטלו מעט במקומו, וע"כ גם השלחן כיון שאם בא להוציאו מלפניו ית' אינו יכול מדכתיב לפני תמיד, הו"ל כעשוי לנחת, והחזו"א בכלים סימן כ' סק"ט כתב דהוא משום דטלטול שלא לצורך הוא בזוי כבודו ואסור וצורך טלטול אין בו, - ועמש"כ האחיעזר בח"ב סימן מ"ט סק"ג באורך. [↑](#footnote-ref-786)
786. הכס"מ בהל' ביהב"ח שם כתב גם בדעת הרמב"ם דל"ה כתב שם המפורש בבית שני, ומש"כ דהיו שם או"ת הוא משום דקורא או"ת לחושן בדרך השאלה, - והאבהא"ז שם תמה ע"ז דלהדיא מבו' בד' הרמב"ם בהל' כלהמ"ק דגם כתב שם המפורש הי' בבית שני, וכל הא דל"ה שואלין באו"ת בבית שני הוא לפי שלא הי' שם רוח הקדש, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' שהוצרכו לפרש למה שאמרו דלא היו שם או"ת דהיינו שלא היו משיבין לנשאלין בהן. [↑](#footnote-ref-787)
787. אך בירושלמי בהוריות פ"ג ה"ב מני לשמן המשחה בכלל ה' דברים שהי' ביהמ"ק אחרון חסר מן הראשון, והביאו בפי' ר"ח במגילה ט' ב'. [↑](#footnote-ref-788)
788. והא דמני ארון, צ"ל דאתיא כמ"ד לקמן נ"ג ב' דארון גלה לבבל, ולא נגנז בימי יאשיהו, וצ"ל דאף לדידי' נגנז שמן המשחה בימי יאשיהו, אף דלקמן נ"ב ב' אמרו דנגנז עם הארון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-789)