זבחים פרק י_3
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב אי_ש סטפנסקי

**פרק עשירי**

**תוד"ה כל התדיר, מנין שלא יהא דבר קודם וכו' שנאמר העולה עולה ראשונה ל"ל תיפו"ל מהכא**

באחרונים כתבו לתרץ קושית התוספות, דאיכא כמה נפק"מ בין קרא דמלבד, שהוא רק מדין תדיר קודם, לקרא דהעולה עולה ראשונה, שהוא דין בגוף הקרבן.

א. השפת אמת וראמ"ה תירצו, דדין תדיר איכא רק באופן ששניהם לפנינו, דהמצוה היא להקדים את התדיר, אך היכא דכבש התמיד אינו לפנינו, מצד דין תדיר שפיר יוכל להקדים את המוסף. ולכן אצטריך קרא דהעולה למימר דאיכא דין בגוף הקרבן דהעולה צריכה להיות ראשונה.

ב. המקדש דוד [ט א] תירץ, דדין תדיר הוא רק שלא לאחר את התדיר, אך אם עושה שניהם בבת אחת שפיר דמי, ומקרא דהעולה ילפינן שצריך להקדים את התמיד, ולא יעשה את התמיד והמוסף בבת אחת. [הקובץ שיעורים (פסחים רה) הוכיח דאף מדין תדיר אין לעשות שניהם בבת אחת, אלא צריך להקדים את התדיר, ודלא כהמקדש דוד, ולפי"ז אין נפק"מ בין דין תדיר לדין העולה].

ג. עוד תירץ המקדש דוד שם, דנפק"מ לגבי אברים ופדרים שלא נתעכלו כל הלילה, דמקטירם בבוקר במערכה החדשה, ואם נשארו אברים מתמיד של ביה"ע דאתמול שפיר יוכל להקדימם לתמיד של עכשיו, שהרי גם הם תדירי, ורק מדין העולה צריך להקדים את התמיד של שחר. ועיי"ש שכתב עוד נפק"מ באופן שהמוסף בא ראשון לעזרה, ודחה, דהחילוק מי בא ראשון לעזרה קיים רק בקרבן יחיד, ובשני בני אדם, עיי"ש.

ד. עוד נפק"מ איכא, באופן שהתחיל קרבן אחר קודם התמיד, דמדין תדיר פסק הרמב"ם דאם התחיל את שאינו תדיר יגמור, ולאחר מכן יעשה את התדיר, אך מדין העולה ראשונה דהוי דין בגוף הקרבן לא יגמור, אלא יעשה קודם את התמיד. ובאמת המשנה למלך פ"א מתמידין ה"ג הוכיח מהתוספות, דאף מדין העולה אם עבר ושחט קרבן אחר קודם התמיד, יגמור ואחר כך ישחט את התמיד, דאם לא כן, מה הקשו התוספות, הא אצטריך דין העולה להיכא דהתחיל קרבן אחר. אך בחידושי ר' שמואל פסחים שם הקשה עליו, דהתוספות במנחות [מט א] כתבו להדיא דאם שחט קרבן אחר קודם התמיד לא יגמור. וראה מש"כ לקמן צא א בשם השאגת אריה.

ה. עוד יש לומר, לפי הצד בגמרא דתדיר ומקודש מקודש קודם, כאשר יש לפניו קרבן חטאת הרי זה קודם לעולה, דהא דם חטאת קודם לדם עולה, ולכן אצטריך קרא דהעולה למימר דאין מקריבים כלל לפני התמיד. וראה מה שכתבנו להלן צ ב תוד"ה תדיר.

ובדעת התוספות דלא תירצו כן כתב בחידושי ר' שמואל שם, דהם סוברים שגם העולה עולה ראשונה אינה דין בגוף הקרבן, אלא הוא דין קדימה בעלמא, דנתחדש דין קדימה מיוחד לקרבן התמיד, שהוא קודם לכל הקרבנות. ולכן בכל אופן שמדיני הקדימה אינו צריך להקדים את התמיד, גם דין העולה לא יועיל לזה. ואף שהדין עליה השלם שנאמר בתמיד של ביה"ע ודאי אינו מדין קדימה, אלא הוא דין בפני עצמו שהתמיד יהיה אחרון, מכל מקום בדין העולה עולה ראשונה דתמיד של שחר נאמר רק דין קדימה בעלמא. ועיי"ש שהביא מהרמב"ן דעליה השלם והעולה ראשונה דין אחד הוא, ודלא כהתוספות.

אך החזון איש [סל"ג סק"י] ביאר באופן אחר, דהקשה, דברמב"ם משמע שאף שאם התחיל באינו תדיר הרי הוא גומר, מכל מקום אם התחיל בקרבן אחר קודם התמיד אינו גומר, דלעולם אין דבר קודם לתמיד של שחר, ומאידך בכל הסוגיא מדמינן דין הקדמת תמיד לדין תדיר קודם, ומהכא ילפינן לכל דין תדיר. ותירץ, דיש שני דינים בתמיד, דמקרא דמלבד ילפינן דין תדיר קודם, והוא רק מדין קדימה, ודין זה כולל לכל הדינים שבתורה, וכן להקטרה, דהקטרת התמיד קודמת לכל הקרבנות מדין תדיר קודם. ולאחר מכן ילפינן מקרא דהעולה דאיכא דין בגוף הקרבן להקדים את התמיד, ודין זה נאמר בהקטרה, כמש"כ התוספות. ולפי"ז אם שחט קרבן אחר קודם התמיד הרי הוא צריך לזרוק את הדם קודם שישחוט את התמיד, שהרי לגבי זריקה איכא רק דין קדימה, אלא דכיון שיצטרך בלא"ה להפסיק להקטרה משום דין העולה, הרי הוא מפסיק קודם הזריקה. ועוד כתב [ס"ק טז], דהשתא ילפינן זריקה מהקטרה, דגם בזריקה איכא דין בגוף הקרבן שלא יקדים כלום לתמיד.

אך יש לעיין, אם כן מדוע הוצרכו התוספות לומר דקרא דהעולה קאי על הקטרה, נימא דקאי על זריקה ואצטריך קרא לומר דיש דין בגוף הקרבן, ואם התחיל אינו גומר, וכמו שהקשו האחרונים לעיל. ואולי יש לומר, דאילו היה רק דין בזריקה או רק דין בהקטרה הרי זה היה מדין קדימה בעלמא, ואף שיש שני פסוקים, ורק משום שהדין קדימה נאמר בין בזריקה ובין בהקטרה לכן אמרינן דהפסוק השני מלמדינו דין בגוף הקרבן, וצ"ע.

והנה במסכת ערכין [יא ב] אמרינן, דביום שחרב ביהמ"ק אמרו שירה דיום רביעי. ומקשינן, והא בטל התמיד בי"ז בתמוז, ואיך הקריבו קרבן. ומתרצינן, דהקריבו עולת נדבה, ובן בקר איתרמיא להו. וצ"ע איך הקריבו עולת נדבה בלא תמיד, בשלמא מצד הדין דתדיר קודם כשאין התדיר לפנינו ליכא דין תדיר קודם, אך מצד הדין העולה ראשונה קשה. ולכאורה מבואר מכאן דגם דין העולה ראשונה הוא דין קדימה, וכשאין התמיד לפנינו שרי להקריב שאר קרבנות. ותירץ הגרי"ז [הובא בחידושי ר' שמואל שם], דהדין עולה ראשונה אינו אלא תוך ד' שעות, שהוא זמן הקרבת התמיד, והתם הקריבו את בן הבקר לאחר ד' שעות.

השפת אמת תירץ, דכיון שהם יודעים שכל היום לא יהיה להם כבש לתמיד, אפילו דין העולה ליכא, דהוי כמו בדיעבד, עיי"ש. [וכן יש לומר לפי מה שיבואר להלן בשם הקובץ שיעורים, דאין איסור להקריב קודם התמיד, אלא הדין הוא להקריב את התמיד ראשון, וכיון שלא היה תמיד הרי הם אנוסים בזה. ומצד דין תדיר קודם בלא"ה לא קשה, כיון שאין התמיד לפנינו].

**באו"ד, וליכא למימר נמי דאצטריך קרא דהכא לצבור שאין להם תומ"ס אלא כדי אחד מהם**

כלומר, דמדין העולה לא היה חייב להביא תמיד דוקא, אלא רק מדין תדיר קודם. והקשה הקובץ שיעורים [פסחים רד], הא גם מדין העולה היה חייב להביא תמיד, שאם יביא מוסף הרי הוא עובר על הדין דהעולה ראשונה. ותירץ, דדין העולה ראשונה אינו איסור להקריב קודם התמיד, אלא הדין הוא שכאשר מקריבים קרבנות העולה תהיה ראשונה, והשתא שאין לו כבש לתמיד הרי הוא אנוס בזה, ואין זה מעכב שלא יביא קרבן אחר. ודימה נידון זה להיכא דאין לו ציצית, דכתב המרדכי דיוכל ללבוש בגד עם ד' כנפות בלא להטיל ציצית, דאין איסור ללבוש בגד עם ד' כנפות בלא ציצית, אלא הדין הוא להטיל ציצית, ובזה הוא אנוס.

**באו"ד, וי"ל דהעולה עולה ראשונה להקדמת הקטרה וקרא דהכא להקדמת שחיטה**

הקשה הקובץ שיעורים שם, מדוע לא נילף דין תדיר קודם גם להקטרה, הרי הדין תדיר קודם הוא דין בכל התורה, ומה"ת דהקטרה גרע מכל התורה. ותירץ הקהלות יעקב בפסחים שם, דהדין הקטרה הוא דין בכל הקרבנות בשוה, ואין שם תמיד או שם מוסף על ההקטרה. ובזה לא היה שייך דין תדיר קודם, דהמצוה היא להקטיר את האימורין הקיימים בבית המקדש. אך הקשה על תירוץ זה בשם חתנו הגרמ"ש ברמן, דחזינן דהתמיד קרב על שני גזרי עצים, ומבואר דיש שם קרבן תמיד על ההקטרה. והנה לפי מש"כ לעיל בשם החזון איש לא קשה מידי, דוקא גם בהקטרה יש דין קדימה, אלא אצטריך קרא דהעולה לומר דין בגוף הקרבן, ונפק"מ דאם התחיל קרבן אחר אינו גומר.

**התמידין קודמין למוספין**

בספר משאת המלך על התורה פרשת פנחס כתב לחדש, דמוסף של שבת אינו קרבן בפני עצמו כשאר המוספין, אלא הקרבן הוא לכפול את התמיד, דכל יום מקריבים שני כבשים ובשבת ארבע כבשים. ודייק כן מהרמב"ם ברמזיו ריש הל' תמידין, דלגבי מוסף של שבת כתב להוסיף מוסף של שבת, וכן דייק מהתרגום יונתן, עיי"ש. [ראה באור החיים שם דקרבן מוסף של שבת הוא כנגד לחם משנה]. והביא שם מהמדרש דכל ענייני שבת כפולים, [בפשטות כונת המדרש דהשני כבשים עצמם הוא הכפלות, אך הוא פירש דהכפלות הוא ביחס לתמיד].

ובשם הגרא"נ גרבוז כתב שם ליישב הא דאבעיא לן במנחות [מט א] צבור שאין להן תמידין ומוספין איזה מהן קודם, ופירש רש"י דאיירי במוסף של יום טוב. ואילו בספק אח"כ תמידין דלמחר ומוספין דהאידנא פירש רש"י במוסף שבת. והיינו, דלגבי אותו יום לא יתכן להקריב את המוסף ולא את התמיד, שהרי מיד הוא יהיה תמיד, דאין שם מיוחד למוסף של שבת, ותמיד הראשון עולה לחובת התמיד.

ודבריו צ"ע, דהא במתניתין מבואר דתמיד קודם למוסף מחמת דין תדיר, ובגמרא [צא א] מוקי לה במוסף של שבת, ומבואר דלולי דין תדיר היה שייך להקדים את המוסף לפני התמיד. ויתכן ליישב על פי דרכו באופן אחר, דודאי יש לקרבן מוסף שם בפני עצמו, ושייך להקדים את המוסף קודם התמיד, אלא דאם באותו יום אין תמיד כלל, בזה מסתבר דאין משמעות למוסף, כיון שכל הקרבן מוסף בא לכפול את התמיד.

בספר משמר הלוי [סימן קכ] הקשה, הרי אין דין להקריב לשם קרבן תמיד או לשם מוסף, אלא לשם עולה ולשם חטאת, ואם כן איך יתכן להקדים את המוסף לפני התמיד, במה יתפרש הכבש הראשון למוסף ולא לתמיד. ובשלמא בכל המוספין שיש אלים ופרים הרי הם קודמים לכבשים, כמבואר בגמרא להלן, ובזה שמקריב פר או איל הוא מקדים את המוסף, אך במוספי שבת אין חילוק בין התמיד למוסף, ובכל אופן הכבש הראשון יתפרש לתמיד. ותירץ, דאם יכוין להדיא לשם מוסף ודאי מהני לפרש את הכבש למוסף אף דאין דין לשמה, ובפרט דבאמת צריך לכוין לשם תמיד ולשם מוסף משום מצות צריכות כונה. ועוד תירץ, דכבש התמיד טעון ביקור ד' ימים, וכן צריך להקריבו על שני גזרי עצים, משא"כ קרבן המוסף. ואם כן, בזה שמקריב כבש שאינו מבוקר או בלא שני גזרי עצים הרי זה מתפרש למוסף. [ומזה נמי יש להוכיח למה שכתבנו לעיל, דמהא דבעינן בתמיד ביקור ד' ימים ושני גזרי עצים מוכח דלקרבן התמיד איכא שם קרבן תמיד].

ועוד יש לעיין, איך אפשר להקריב את המוסף לפני התמיד, הרי כל המושג של מוסף הוא תוספת על התמיד, ולפני שהקריב את העיקר איזה משמעות יש לתוספת. ומבואר מהכא דאינו כן, דמוסף אינו תוספת על התמיד אלא קרבן בפני עצמו הוא, ואין לו שייכות לתמיד.

**דם חטאת קודם לדם עולה**

פירש רש"י, אם נשחטו שניהם ועומדים ליזרק. וצ"ע מדוע כתב כן, הרי גם אם שניהם עומדים לישחט הדין הוא שדם חטאת קודם לדם עולה, וישחט את החטאת ראשון. ובשפת אמת כתב דרש"י אתא לאפוקי רק שאם שחט את העולה ולא את החטאת, שבאופן זה יגמור את העולה, אך ודאי איירי נמי באופן שלא שחט את שניהם. ובצאן קדשים [לקמן צ א בתוד"ה חטאת] כתב, דרש"י כתב כן לרבותא, דאפילו אם שניהם שחוטים ועומדים ליזרק מכל מקום מקדים את החטאת, וכל שכן אם לא נשחטו שניהם. [וצ"ב מה הרבותא בזה].

המהר"י קורקוס [פ"ט מתמידין ה"ו] כתב לחדש, דכל מה דתנן דלגבי הדם חטאת קודמת ולגבי הקטרה עולה קודם, זה רק באופן ששניהם שחוטים כבר, אך אם שחט את החטאת ועדיין לא שחט את העולה, יגמור את החטאת לגמרי ורק לאחר מכן ישחט את העולה. והיינו, דאפילו אם התחיל את שאינו תדיר או שאינו מקודש הרי הוא גומר אותו קרבן ורק לאחר מכן חוזר לתדיר והמקודש, וכל שכן בחטאת ועולה דצריך להקדים את החטאת, דגומר את החטאת ולאחר מכן שוחט את העולה, ורק אם שניהם שחוטים, דגם בעולה הוא אוחז באמצע, העולה קודם לחטאת בהקטרה.

וביאר בזה את הסיפא של המשנה, דהדר תני החטאת קודמת לעולה, [כן היא גירסת התוספות להלן צ א ד"ה חטאת בהמה עיי"ש, וכן גירסת השיטמ"ק אות ח', וכן נראה שהיתה גירסת הרמב"ם], ולכאורה הא תני ליה רישא. אלא הסיפא איירי באופן שלא שחט את שניהם, דהחטאת קודמת לגמרי ואף להקטרה, וברישא איירי באופן ששחט גם את העולה, דהעולה קודם לגבי הקטרה. וראה בצאן קדשים שם שנחלק עליו, דאין סברא לחלק בזה, ומתניתין סתמא קתני, עיי"ש.

אך יש לעיין לפי הצד בגמרא דאימורי חטאת קודמים לדם עולה, דלפי"ז בין באופן ששניהם שחוטים ובין באופן שאין שניהם שחוטים ושחט רק את החטאת, לעולם יגמור את החטאת לגמרי ולאחר מכן יעשה את העולה, ולפי צד זה יל"ע מה הוסיפה המשנה בסיפא. [ובשלמא בהא דכתב רש"י שניהם שחוטים יש לומר, דהמשנה כאן איירי במעלת דם חטאת על דם עולה, וזה יתכן רק בשניהם שחוטים, דאם אינם שחוטים בלא"ה יקדים את דם החטאת, כיון שרק היא שחוטה, והרי אם שחט רק את העולה נמי יגמור אותה ואחר כך יעשה את החטאת, ודין המשנה דדם חטאת קודם לדם עולה יתכן רק בשניהם שחוטים אף להצד בגמרא דאימורי חטאת קודמים לדם עולה. אך מכל מקום מה שפירש בזה את הסיפא קשה, דאין בזה נפק"מ].

והנה בהא דתנן איברי עולה קודמים לאימורי חטאת, יש לעיין היכי משכח"ל, הרי לאחר שזרק את דם החטאת הוא צריך לגמור ולהקטיר את החטאת. ובשלמא להצד בגמרא שדם עולה קודם לאימורי חטאת, הרי הוא צריך להקדים את דם העולה והשתא עומדים לפניו אימורי חטאת ואיברי עולה, ובזה תנן דיקדים את העולה, אך להצד דאימורי חטאת קודמים לדם עולה היכי משכח"ל. וצ"ל דמשכח"ל בעבר וזרק את דם העולה, וכן כתב רש"י במשנה אם נזרקו דם שניהם.

אמנם להמהר"י קורקוס צריך להוסיף, דגם לפי הצד שדם עולה קודם עדיין יקשה, דלאחר ששחט את החטאת הרי הוא צריך לגמור אף את ההקטרה, והיכי משכח"ל דאיברי עולה קודמים. וצ"ל דמשכח"ל בעבר ושחט את העולה, דהשתא צריך להקדים את דם העולה לאימורי החטאת, והשתא עומדים לפניו אימורי חטאת ואברי עולה. וכן כתב החזון איש [לג יב]. ועוד כתב, דמשכח"ל בהיתר באופן שהעולה באה ראשונה, ושחטו וזרקו את דמו, ולאחר מכן בא החטאת, ולפי הצד בגמרא דדם חטאת קודם לאיברי עולה צריך לזרוק את דם החטאת, והשתא עומדים לפניו איברי עולה ואימורי חטאת.

החשק שלמה והאור שמח הקשו על חידושו המהר"י קורקוס, דאם אין שניהם שחוטים יגמור את החטאת קודם, דבגמרא ילפינן שאיברי עולה קודמים לאימורי חטאת מחטאת הלויים, והתם איירי בסדר הקרבתן, ולא איירי בעבר ושחט את השני, ומכל מקום התורה אמרה להקדים את איברי העולה. ודבריהם צ"ע, דהא אף בלא המהר"י קורקוס יקשה לפי הצד בגמרא דאימורי חטאת קודמים לדם עולה, ואיך יתכן שיקדים איברי עולה לאימורי חטאת. ועל כרחיך צ"ל דקרא אתא לדרשא, דהיכא דלא עבד כדין, אלא עבר וזרק את שניהם, ועומדים לפניו אימורי חטאת ואיברי עולה, דיקדים את העולה, ואם כן אף למהר"י קורקוס י"ל דקרא אתא לדרשא באופן שעבר ושחט את שניהם, וכן כתב החזון איש שם.

עוד הקשו, דבגמרא מקשינן מתנה קמייתא דמכפרא תקדום והנך לא, ומתרצינן הואיל והתחיל במתנות גומר. ומשמע דדוקא באמצע המתנות אמרינן דאם התחיל גומר, אך אם גמר את המתנות הרי הוא חוזר לדם העולה אפילו אם לא שחט עדיין את העולה. [וצ"ב מה הדמיון ביניהם, הא שפיר י"ל דדוקא אם הוא באמצע העולה אמרינן דחוזר לדם העולה, אך אם לא שחט את העולה כלל, הרי הוא גומר את החטאת].

ובאור שמח יישב, דדברי המהר"י קורקוס קיימים רק בשני בני אדם שהביא אחד חטאת ואחד עולה, דהכהנים גומרים את החטאת ולאחר מכן שוחטים את העולה, ובאופן זה מספק"ל בגמרא בעבר ושחט את העולה ויש לפניו דם עולה ואימורי חטאת מי קודם. אך באדם אחד שהביא חטאת ועולה, הרי רמיא עליה מיד להקריב גם את העולה, ולכן שוחט את החטאת וזורק את דמה, ולאחר מכן שוחט את העולה וזורק את דמו, ובזה אין ספק בגמרא דדם עולה קודם לאימורי חטאת. והשתא אתי שפיר קרא דופר שני להקדים איברי עולה, דהתם איירי ששני הקרבנות הם של אדם אחד, דזורקים דם העולה קודם שיגמור את החטאת.

**תוד"ה מעשר, ושמא באימורין סגי בטעמא דמין זבח**

החק נתן כתב בשם גש"ק, דלגבי דם לא סגי בטעמא דמין זבח, כיון דחטאת מכפרת, וצריך להוסיף שכן ישנו ק"ק דמו ואימוריו, ורק לגבי הקטרה סגי בטעמא דמין זבח. ולכאורה דבריו הם דלא כרש"י ותוספות, דלדידיה אין צריך לומר דילפינן שמעשר קודם לעולה מקל וחומר, אלא דלגבי עולה סגי בטעמא דמין זבח כיון שאינו מכפר. ובדעת התוספות שהוצרכו לקל וחומר ומכל מקום כתבו דבאימורין סגי בטעמא דמין זבח, צ"ל סברא אחרת מדוע בדם לא סגי בטעמא דמין זבח [אף בעולה] ובאימורין סגי, וצ"ע.

**דף פט ע"ב**

**ואמאי מתנה קמייתא דמכפרא תקדום והנך לא**

כתב החזון איש שם, דקושית הגמרא היא רק לפי הצד דדם עולה קודם לאימורי חטאת, דאתי מכח כליל עדיף מאתי מכח מכפר, דהשתא לאחר מתנה קמייתא ליכא למעלה דמכפר אלא למעלה דאתי מכח מכפר, ודם עולה קודם. אך לפי הצד דאימורי חטאת קודמים לפי שאתי מכח מכפר עדיף, אם כן לאחר מתנה קמייתא נמי עדיפי מדם עולה, דהא מכל מקום אתו מכח מכפר.

**אלא מהא ליכא למשמע מיניה**

הרמב"ם פ"ט ה"ה פסק דאיזה שירצה יקדים. וכתב הכסף משנה, דכיון שלא נפשט הספק איזה שירצה יקדים. אך השפת אמת כתב, דהספק נפשט שאיזה שירצה יקדים, דהמשנה דייקה ברישא דם חטאת קודם לדם עולה, ובסיפא איברי עולה קודמים לדם חטאת, לומר, דבכל האופנים שביניהם אין דין מסויים, אלא יעשה מה שירצה. [וראה רעק"א שהקשה מאי קאמרינן אלא מהא ליכא למשמע מיניה, דלמא שניהם שוים, ואין סתירה כלל בין הדיוקים. ולהשפת אמת זה באמת כונת הגמרא לומר, ולכן כתב הרמב"ם איזה שירצה יקדים].

החזון איש [לג יג] נסתפק, מה הדין בעופות כשיש לפניו דם חטאת והקטרת עולה, האם גם זה תלוי בספק הגמרא או לא. וכתב, דהכא ודאי דם חטאת קודם, דכליל דעולה לא חשיבא כנגד דם חטאת כיון דאינה מין זבח. והוכיח כן, מדתני במתניתין חטאת העוף קודמת לעולת העוף, ומשמע לכל דבריו, שאם לא כן ניתני הקטר עולת העוף קודם לדם חטאת העוף. וכתב, דאף דלגבי בהמה אמרינן אלא מהא ליכא למישמע מיניה, היינו משום שמכל מקום התנא רמז לאחד מהצדדים, דאם דם חטאת קודם, רמזו התנא במאי דתני אברי עולה קודמים לאימורי חטאת ולא תני לדם חטאת, ואם איברי עולה קודמים, רמזו התנא במאי דתני דם חטאת קודמת לדם עולה ולא תני לאיברי עולה, אך לגבי חטאת העוף שפיר אפשר לדייק מהמשנה שחטאת העוף קודמת לגמרי.

**או דלמא דם אשם קודם דמכפר**

הקשה השפת אמת, הא לגבי חטאת אמרינן דדם חטאת קודם לדם עולה משום שמכפר אף שעולה קאתי מכח כליל, ומדוע לגבי אשם מספק"ל בזה. וברדב"ז תירץ, משום שחטאת מכפרת טפי מאשם, דמכפרת אף על חייבי כריתות. אך צ"ע, דאם כן מדוע לא אמרינן במשנה חטאת קודמת לאשם משום שהיא מכפרת טפי. וכן בתוספות [סד"ה דם עולה] כתבו, דחשיב דם חטאת משום דהוי אד' קרנות, ומדוע לא כתבו משום דמכפר, ומוכח דגם אשם חשיב מכפר כחטאת. [ומה שכתב רש"י במשנה ד"ה שהוא מרצה, דהיינו על חייבי כריתות הצריך ריצוי גדול, אתא לאפוקי עולה שמכפרת על עשה, אך אשם הוי כחטאת].

וצריך לומר כמש"כ המהר"י קורקוס, דהא דדם חטאת קודם לדם עולה משום שמכפר הוא בצירוף הא דחטאת ניתן על ד' קרנות. וכמש"כ התוספות ד"ה דם חטאת, דלא סגי בטעמא דד' קרנות הואיל ועולה אתי מכח כליל, והוא הדין י"ל לאידך גיסא, דלא סגי בטעמא דמכפר הואיל ועולה אתי מכח כליל, ולכן אצטריך לתרוויהו. אך באשם דאיכא רק הטעם דמכפר, דאינו ניתן בד' קרנות, מספק"ל אי סגי בהאי טעמא. וראה תויו"ט ורעק"א.

**תוד"ה דם עולה, דם אשם קודם דאשם מכפר כחטאת**

דבריהם צ"ע, דאם דם אשם קודם לאברי עולה משום שמכפר, כל שכן שדם אשם יקדום לדם עולה. ובחק נתן הגיה בשם גש"ק, דם אשם ואברי עולה לא מבעיא ליה, דהיינו בעיא דלעיל דם חטאת ואיברי עולה, דאשם מכפר וכו'. כלומר, דהספק בדם אשם ואיברי עולה קיים רק לפי הצד דבחטאת דם חטאת קודם, והשתא יש להסתפק מה הדין באשם, אך אם בחטאת איברי עולה קודמים ודאי גם בדם אשם הם קודמים. ולכן מבעיא ליה בדם אשם ודם עולה, דהשתא הספק הוא לפי שני הצדדים דלעיל. ולפי תירוצם השני, דם אשם ואיברי עולה לכו"ע איברי עולה קודמים, דאשם גרע מחטאת. וראה בעולת שלמה שקיים הגירסא שלפנינו.

**דף צ ע"א**

**אמר רב פפא בדהדר עיילינהו וכו'**

התוספות לעיל כו א כתבו, דלפי תירוץ הגמרא לכו"ע האימורים נפסלים ביוצא, וכרבינא בר שילא, ומכל מקום לרבי עקיבא מועלים בהם וחייבים משום נותר פיגול וטמא, משום שזריקה מועלת ליוצא אף שהוא נפסל. ולפי"ז עיקר תירוץ הגמרא הוא, דאין שייכות בין המחלוקת לגבי מעילה וחיוב נותר פיגול וטמא, לבין הדין של רבינא דהאימורים נפסלים ביוצא, אלא דרב פפא הוסיף מעצמו דפליגי בדהדר עיילינהו.

ומה שהקשו התוספות ד"ה לימא מהברייתא דלעיל, תירצו התוספות שם, דשפיר אפשר לאוקמי ברייתא כרבי אליעזר דאין מועלים בהם, דלדידיה ודאי איכא פסול יוצא, ואף למסקנת הסוגיא, וכפי שנתבאר.

**אבעיא להו מנחת סוטה ומנחת נדבה איזו מהן קודמת, מנחת נדבה קדמה שכן טעונה שמן ולבונה**

השפת אמת העיר, מדוע לא קאמר מנחת נדבה קדמה שכן באה מן החיטים, וכדאמרינן בברייתא.

עוד כתב השפת אמת, דמנחת כהן ומנחת נדבה של ישראל, מסתבר דמנחת כהן קדמה, שכן כליל. אך מנחת נדבה של כהן ומנחת חוטא של ישראל נסתפק האם לכפר של ישראל עדיף מכליל של כהן. ואף דלגבי אברי עולה ואימורי חטאת אמרינן דכליל עדיף, התם אימורי חטאת אתי מכח מכפר, אך הכא הקטרת הקמיצה עצמה מכפרת, ובזה יש להסתפק האם מכפר עדיף או כליל עדיף.

**ואפילו חטאת העוף לעולת בהמה**

פירש רש"י כגון יולדת עשירה, שמביאה כבש בן שנתו לעולה, ובן יונה או תור לחטאת. ודייק החזון איש [לג יג] דדוקא בכה"ג חטאת קודמת, דגזיה"כ הוא, אך חטאת העוף נגד עולת בהמה דעלמא ודאי בהמה קודמת לעוף אף באופן שהבהמה עולה והעוף חטאת. אמנם הדין שחטאת העוף קודם לעולת העוף הוא דין אף בשני קרבנות שונים, והוכיח כן מהא דכתב רש"י במשנה, שאם מעשר קודם לחטאת העוף כל שכן שקודם לעולת העוף, ומבואר דחטאת העוף קודם לעולת העוף בכל אופן.

אך בתוספות בע"ב ד"ה תקדום מבואר דבכל אופן חטאת העוף קודמת לעולת העוף, דהקשו נילף דחטאת העוף קודמת למעשר מקל וחומר מעולת העוף, ואי הוי דין מיוחד בחטאת יולדת איך אפשר למילף מהכא למעשר, הרי בכל מקום עולת בהמה קודמת לחטאת העוף, והוי דין מיוחד במעשר. ומוכח מדבריהם דבכל מקום חטאת העוף קודמת לעולת בהמה, אלא דהוי חידוש ולא ילפינן מיניה לעלמא.

הראשונים דנו האם הא דיולדת צריכה להקדים חטאת לעולה הוא מעכב או לא, התוספות לעיל ה א [וכן בקידושין יג א ומנחות ד ב ופסחים נט א] נקטו דאינו מעכב, ואילו הריטב"א קידושין יג ב נקט דמעכב. ומבואר עכ"פ דבחיוב אחד של עולה וחטאת איכא דין סדר להביא את החטאת ואחר כך את העולה מלבד הדין קדימה דעלמא. [ונפק"מ במקום שהתחיל את העולה, או בבת אחת, או שאין החטאת לפנינו].

והנה לדעת רש"י לעיל דין אחד הוא, דבאופן שחייב להביא עולה וחטאת נאמר דין מיוחד שהחטאת קודמת לעולה, ואפילו אם החטאת עוף והעולה בהמה, ובזה דנו הראשונים האם דין זה מעכב. אמנם לשיטת התוספות לעיל אין שייכות בין הדינים, דהא דדנו הראשונים האם זה לעיכובא הוא רק בחיוב אחד, והא דחטאת עוף קודמת לעולת בהמה הוא אפילו בשני בני אדם.

**תוד"ה חטאת בהמה, וא"ת הא תני ליה רישא וכו'**

התוספות גרסו בסיפא דמתניתין חטאת קודמת לעולה, וכן גרס בשיטמ"ק שם אות ו', והקשו הא כבר תני כן ברישא. וכבר כתבנו לעיל בשם המהר"י קורקוס לתרץ, דסיפא איירי באופן ששחט רק את העולה, דהשתא יגמור את החטאת ואחר כך ישחט את העולה.

אך החזון איש [לג יד] הקשה מה הוקשה לתוספות, הא דרך התנא כן, דהשתא כלל את כל החטאות יחד להיות לימוד ערוך בפיו. ולכן ביאר, דהא דאמרינן בגמרא חטאת בהמה לעולת בהמה מדרבי רחמנא, התוספות לא פירשו כרש"י דהכונה לקרא דחטאת הלויים, וכדאמרינן לעיל, אלא הכונה דמקרא דואת השני איכא ג' דרשות, לחטאת העוף לעולת העוף ולבנין אב, ועל זה הקשו התוספות, למה לי קרא דחטאת בהמה קודמת לעולת בהמה, הא כבר שנינו ברישא דחטאת בהמה קודמת, כלומר, דהתם דרשינן מקרא אחרינא, ולמה לי תרי קראי.

**באו"ד, אפילו בעולה הבאה לשם חטאת כדקתני וכן בהקדשה**

בחק נתן הגיה בשם גש"ק, אפילו בעולה הבאה עם החטאת כדקתני וכן בהקדשה. והיינו, דאתא לומר דאפילו אם חייב להביא עולה וחטאת צריך להקדים את החטאת. הצאן קדשים הגיה, אפילו בעולה הבאה עם חטאת ולשם חטאת כדקתני וכן בהקדשה. ופירש, דסיפא קמ"ל דחטאת קודמת לעולה אף בהקדשה, שצריך להקדיש החטאת קודם העולה. ואף דרש"י במשנה פירש דקאי על עופות, דהמפריש קן לחטאת ולעולה צריך לפרש את החטאת קודם, לדעת התוספות כאן גם בבהמות הקדשת החטאת קודמת. וראה מנחת חינוך [מצוה קעו].

**למקראה הקדימה הכתוב**

רש"י פירש שתהא נקראת בענין תחילה, ואין נפק"מ לדינא כלל. התוספות פירשו בשם ה"ר חיים, דאתא לומר שיקדיש העולה קודם החטאת. וכתב המשנה למלך פ"ט ה"ו, דלפי"ז הא דתנן וכן בהקדשה לא קאי על יולדת. וכתב, דהרמב"ם לא חילק בזה, משום שפירש כרש"י דאין נפק"מ לדינא.

ובשיטמ"ק פירש בשם הר"ר יחיאל, שאם נזדמן לה פרידה אחת באקראי, יכולה לעשות עולתה, וכשיזדמן לה אחרת תביא חטאתה, ורק כששניהם לפנינו תביא חטאת קודם לעולה. ומבואר מדבריו דהדין שחטאת קודמת לעולה ביולדת הוא מדין קדימה בעלמא, ולא כמש"כ לעיל בשם כל הראשונים, שיש דין מיוחד ביולדת שהחטאת קודמת. [אך צ"ב דגם בדין קדימה בעלמא כשיש לו רק אחד מהם צריך להקדים את המקודש, ומדוע הכא יכולה להביא עולתה קודם].

החשק שלמה פירש, דלמקראה היינו לענין מקרא הפרשה בזמן הזה, דאמירת הקרבנות חשובים כהקרבתם, ולענין זה צריך להקדים העולה, עיי"ש שהרחיב בזה.

התוספות הקשו על ה"ר חיים מהסוגיא בערכין, דאמרינן פעמים שחייבי עולות אין ממשכנים אותם, ופריך מאי ניהו עולת יולדת, דצריך להביא העולה קודם החטאת, והאמר רבא למקראה הקדימה הכתוב, ולפירש ה"ר חיים כיון שצריך להקדיש העולה קודם שפיר אין ממשכנין, שהרי לאחר שהקדישה שוב אין צריך למשכנה. ובמנחת חינוך [מצוה קסח] תירץ את קושית התוספות על פי מש"כ רש"י בערכין שם, דאין כונת הגמרא דעולת יולדת אין ממשכנין משום שהיא קודמת לחטאת, דהא מכל מקום אין זה מעכב ושפיר צריך למשכנה, אלא כונת הגמרא, דאם עולה קודם לחטאת הרי גם הוא מעכב אותה מלאכול בקדשים, ואם כן אין צריך למשכנה. והשתא מקשינן שפיר, דלמקראה הקדימה הכתוב, והיינו, רק להקדישה ולא להקרבה, וכיון דלהקרבה החטאת קודמת אין העולה מעכב אותה מלאכול בקדשים, וצריך למשכן אותה על העולה. וכן תירץ הצאן קדשים.

אך הקשה המנחת חינוך על עיקר דברי רש"י, מה"ת שאם צריך להקדים את העולה שגם העולה מכפר, הרי הא דחטאת מכפרת ילפינן מוכפר, וזה נאמר בחטאת ולא בעולה. וראה עוד מה שתירץ המנחת חינוך שם בתירוצו הראשון, ומה שתירץ השפת אמת.

**דף צ ע"ב**

**פרים דחג נמי כמשפטם כתיב בהו**

בתוספות רעק"א ובחידושי ראמ"ה נקטו דהוא הדין בכל הרגלים עבדינן כדכתיב בהו, והחטאת נעשית אחרונה, משום דהוקשו כל המועדות להדדי. אך הרש"ש נקט דדוקא בחג אמרינן כן, וכן מדוייק ברמב"ם. וראה שפת אמת דנסתפק בזה, לפי שביום ראשון של חג לא כתיב כמשפטם, ועל כרחיך דילפינן משאר ימות החג, ומאידך בראש השנה נמי כתיב כמשפט.

**הכא תרגימו מין זבח עדיף**

פירש רש"י דאילו עולת בהמה לא מצי קדמה לחטאת העוף מגזיה"כ. לכאורה הביאור בזה, דכיון שעולת בהמה על כרחיך מאוחרת לחטאת העוף, אם כן עכשיו אינה עומדת לפנינו, [דמה שהיא מאוחרת לחטאת אין זה רק מדין קדימה בעלמא, אלא גזיה"כ הוא, וכמש"כ לעיל], והנידון הוא רק בין החטאת למעשר, ולכן המעשר קודם.

**במערבא אמרי עיילא בה עולת בהמה בחטאת העוף ואגבהתה ממעשר**

פירש רש"י, דחשיבות עולת בהמה הבאה עמה מהני לחטאת להחשיב אותה יותר ממעשר, כיון שזה מוריד את המעלה של מין זבח. ולכאורה רש"י אזיל לשיטתו דאיירי הכא בחיוב אחד דוקא, ובזה שייך לומר שהחטאת נמי חשובה יותר כיון שהיא באה עם עולת בהמה. אך לדעת התוספות דאפילו חטאת העוף דעלמא קודמת לעולת בהמה, לא יתכן לומר שהעולה מחשיבה את החטאת טפי, דאין שייכות ביניהם. וראה מהר"י קורקוס ורדב"ז שביארו סברות אחרות.

**חוץ מאשם מצורע מפני שהוא בא להכשיר**

הקשה המקדש דוד [יב ב], דהכא משמע שאשם מצורע קודם לחטאת רק מדין קדימה, וכן כתב רש"י הלכך חשיבות הוא לגביה שטהרה תלויה בו. ואילו במסכת מנחות [ד א] מבואר דאם הביא חטאת קודם לאשם תעובר צורתו ותשרף, ומבואר שם דחטאת קודם הקרבת האשם נחשבת למחוסר זמן, ועל כרחיך דאין זה מדין קדימה בעלמא, אלא דאיכא גזיה"כ להקדים את האשם. והנה לפירוש שני בתוספות דאיירי באשם מצורע כנגד חטאת דעלמא ניחא, אך רש"י כתב [לגירסת השיטמ"ק] אם היה מחוייב חטאת ואשם וכו', ובפשטות כתב כן בשביל המשך המשנה, דחוץ מאשם מצורע איירי בכה"ג דמחוייב שניהם, וכתירוץ ראשון בתוספות.

ויתכן לומר, דכונת המשנה לומר דמלבד הגזיה"כ דאשם קודם לחטאת איכא נמי דין קדימה, שמצד סדר החשיבות האשם חשוב מהחטאת. ונפק"מ במקום שעומדים לפניו דם אשם מצורע ודם חטאתו ודם עולה דעלמא, דהנה דם חטאת קודם לדם עולה, ודם עולה קודם לדם אשם, אך הכא צריך להקדים את האשם לחטאת. ולגבי חטאת העוף אמרינן לעיל דמין זבח עדיף או עיילא ביה וכו', אך הכא אין זה שייך, דכולהו מין זבח. אמנם לאחר דהאשם מצורע קודם לחטאתו אף מדיני קדימה, דבאמת הוא חשוב יותר, ודאי דהאשם מצורע יהא קודם אף לדם עולה דעלמא.

**שלמים של אמש ושלמים של יום שלמים של אמש קודמים**

רש"י לפנינו פירש דאיירי לענין הקרבה, וכהתוספתא דמי שבא ראשון לעזרה קרב ראשון. אך התוספות כתבו בשם רש"י דאיירי לענין אכילה, ושלמים של אמש קודמים או משום שצורת הבשר מתקלקלת, או משום נותר, וכן מבואר ברמב"ם, דאיירי לענין אכילה.

ובגמרא דמייתי מינה ראיה לספק של קדים ושחט לשאינו תדיר, פירש רש"י כשיטתו, דס"ד דאיירי באופן ששחט את השלמים של אמש ולא את החטאת של היום. ולדעת התוספות צ"ל דאיירי בין לענין אכילה ובין לענין הקרבה, דלענין אכילה לחוד לא מתפרשים דברי הגמרא כלל, וכן כתב השיטמ"ק שם. וראה שפת אמת.

**תוד"ה חוץ מאשם, לאו בחטאת הבאה עם האשם קאמר אלא בשאר חטאות**

כתבו הגרעק"א והרש"ש, דודאי אף בחטאת הבאה עמה האשם קודם לחטאת, אלא דהתם הוי גזיה"כ ולא משום שהאשם מכשיר, וכונתם לומר דמתניתין דנקטה דאשם מצורע עדיף משום שמכשיר איירי בחטאות דעלמא. [ואיכא נפק"מ בין שני התירוצים בתוספות, מה הדין באשם מצורע כנגד חטאת מצורע של אחר, דלתירוץ קמא אשם עדיף, דמכשיר, שיש בו מתן בהונות, ולתירוץ בתרא חטאת קודמת, דגם היא מכשרת, ובחטאת של אחר אין צריך להקדים את האשם].

**תוד"ה תדיר, וקשה דבריש פירקין פרשינן וכו'**

כלומר, דלפירוש ראשון של רש"י הספק הוא בדם תמיד כנגד דם חטאת של מוסף, דאיכא תדיר כנגד מקודש. והקשו התוספות, הא תמידין קודמים למוספים מקרא דמלבד, וזה כולל אף דם חטאת. [הא דהקשו מקרא דמלבד ולא הקשו מקרא דהעולה, הוא משום דקרא דהעולה קאי בהקטרה, והכא איירי בדם]. ולכן כתבו כפירוש שני ברש"י, דאיירי בדם עולה של ראש חודש נגד פר העדה.

והקשה ראמ"ה, אם קרא דמלבד כולל שדם התמיד קודם לדם חטאת של מוסף, מדוע לא נילף מהכא לכל מקום דתדיר קודם למקודש, הרי כל המקור של תדיר קודם הוא מקרא דמלבד, ואי התם התמיד קודם אף למקודש אפשר למילף מכאן לכל מקום. ועוד הקשה הרש"ש, מדוע הוצרכו התוספות לומר דהנידון הוא בדם עולה של ראש חודש נגד פר העדה, הא מצי למימר דם עולה של תמיד נגד פר העדה, דעל זה לא נאמר קרא דמלבד.

אמנם החזון איש ביאר את התוספות באופן אחר, דבאמת מצד קרא דמלבד עולת הבוקר לחודיה היה מקום להסתפק האם התמיד קודם גם למקודש, אך כיון דבהקטרה איכא קרא דהעולה, והוא דין בגוף הקרבן דלעולם תמיד קודם לכל הקרבנות, ואין זה מדין קדימה, השתא ילפינן נמי לזריקה, דגם זריקת התמיד קודמת לכל הקרבנות, ולא שייך בזה מקודש קודם. [ואף שהתוספות הביאו קרא דמלבד, כונתם לאחר קרא דהעולה]. והשתא מיושב הכל, דמהכא ליכא למילף לכל מקום דתדיר קודם למקודש, כיון שהקדימות של התמיד הוא רק מדין העולה, ומהתם לא ילפינן לכל מקום. וכן לא יכלו התוספות לתרץ דהספק הוא בדם עולה של תמיד כנגד פר העדה, שהרי ודאי תמיד קודם לכל הקרבנות.

**לגבי תדיר ומקודש** ראה בהגהות רעק"א לשו"ע או"ח סימן ז' שנסתפק באשר יצר וברכת המזון איזה מהם קודם, ותלה בספק הגמרא כאן, עיי"ש.

**דף צא ע"א**

**תוד"ה תא שמע, וצריך לדקדק בפ' התכלת וכו'**

ראה חזון איש וחזון יחזקאל שיישבו, דהתם הספק כשיש רק כדי אחד מהם מי קודם, משא"כ הכא דהנידון את מי להקדים, עיי"ש.

**אמר רבא מצוי קאמרת, תדיר קמבעיא לן מצוי לא קמבעיא לן**

עי' שאגת אריה סימן כא וסימן כב, וע"ע בחידושי רעק"א.

**אבעיא להו, תדיר ושאינו תדיר וקדם ושחט לשאינו תדיר מאי**

הרמב"ם פסק דאם קדם ושחט לשאינו תדיר הרי הוא גומר. וכתב הכסף משנה, דמשמע בגמרא דהספק נפשט, וכונתו, דמסקינן דיקא נמי דקתני עד שיזרק הדם, ולפי"ז מוכח דאם לא שחט את השני הרי הוא גומר את הראשון. והנה בשאגת אריה סימן כ' נסתפק מה הדין בשבת ראש חודש שאומרים בברכת המזון רצה ואחר כך יעלה ויבא, כיון שתדיר קודם, אם התחיל יעלה ויבא קודם, האם גומר או לא. וכתב דבפשטות משמע מהכא דגומר.

אך כתב השאגת אריה, דהגמרא מעולם לא הסתפקה האם כשהתחיל את שאינו תדיר גומר או לא, דאם זה היה הספק מה הגמרא פושטת מברכת היין וברכת היום, וכן מתפילת מנחה ומוסף, הרי התם לא איירי בהתחיל. אלא ביאור ספק הגמרא הוא, דהיכא דשחט את שאינו תדיר ברישא, הרי זה נחשב שהאינו תדיר עומד לפניו לזרוק את דמו, והתדיר אינו עומד לפניו, שהרי אינו שחוט, ומבעיא ליה האם זה שעומד לפניו עדיף או שמא תדיר עדיף. והשתא שפיר פשטינן מברכת היום ומתפילת המוספין, דזה שהגיע זמנו קודם חשיב שהוא עומד לפניו טפי מהשני. והשתא הוכיח השאגת אריה דאם התחיל את שאינו תדיר אינו גומר, דהא כל הספק היה רק משום שהתדיר אינו עומד לפניו, אך מצד שהתחיל את התדיר לא היה ספק שצריך להפסיק באמצע.

והוכיח כן מהתוספות ריש פירקין, דהקשו למה לי קרא דהעולה, ואם נאמר דמדין תדיר היכא דהתחיל בשאינו תדיר גומר, שפיר איכא נפק"מ בדין העולה דאינו גומר, אלא מוכח דגם מדין קדימת תדיר אינו גומר. ודבריו תמוהים, דהא השתא נמי דאם התחיל אינו גומר, מכל מקום אם שחט לשאינו תדיר ברישא מסקינן דגומר, משום שהתדיר עומד לפניו טפי, ואם כן איכא נפק"מ בקרא דהעולה, ומה איכפת לן אם גומר משום שהתחיל בשאינו תדיר או שגומר משום שהאינו תדיר עומד לפניו, וצ"ע.

**דף צא ע"ב**

**המתנדב שמן קומצו ושיריו נאכלים**

כתב השפת אמת, דכהן שהתנדב שמן אזיל כולו לאישים אף לרבי זירא, דהא המקור דקומצו ושיריו נאכלים הוא ממנחה, ומנחת כהן כולה כליל. והקשה, אם כן מה מקשה אביי לרבי זירא מהסיפא, נימא דסיפא בנדבת כהן.

וראה במקדש דוד [יא א] שנסתפק האם צריך להקריש את השמן קודם קמיצה, כדי שיוכל לעשות בו מעשה קמיצה, או שיעשה את הקמיצה אף שאינו קפוי, עיי"ש שהביא ראיות לכאן ולכאן.

**המתנדב יין מביא ומזלפו על גבי האישים**

המקדש דוד שם נסתפק, האם לזילוף על האישים יש דין הקטרה, ככל ההקטרות שעל האישים, או שמא, דין ניסוך דניסוך היין, אלא דאינו מנסכו בספלים אלא באישים. וכתב כמה נפק"מ בחקירה זו: א. האם זר שזילף יין חייב בכזית, ככל הקטרה ששיעורה בכזית, [וצידד ששיעורו ברביעית, דרביעית במשקין ככזית באוכלין]. או שמא, חיובו בשלשה לוגין, דזהו שיעור חיובו לענין ניסוך. וכן נפק"מ לענין העלאה בחוץ. ב. בהא דקיי"ל אין מערבין חלבים בחלבים, האם דין זה קיים גם בהקטרת יין. ג. האם צריך כלי שרת, דהקטרה אין צריך כלי שרת, ואילו ניסוך צריך כלי שרת. ד. האם צריך להקטירו על המערכה הגדולה, או לא. ה. האם מותר להקטירו קודם תמיד של שחר ואחר תמיד של בין הערבים או לא.

**והא מכבה כיבוי במקצת לא שמיה כיבוי וכו'**

הקשה המקדש דוד שם, מאי פריך דאסור לכבות, הרי כל הקטרת אימורין ואברים נמי מכבה הוא, ועל כרחיך דכיון שמצותו בכך לא איכפת לן בכיבוי, ומאי שנא יין דאסור לזלף על האישים משום כיבוי. ותירץ, דבשאר הקטרות אי אפשר בענין אחר, אך הכא אפשר בניסוך לספלים, ולכן אם איכא איסור כיבוי צריך לנסכו בספלים.

**כלפי שנתנה תורה לתרום יכול יכבה ויתרום אמרת לא יכבה**

הקשה המקדש דוד [לב א ד"ה הנה בתרה"ד], הא דרשינן בתורת כהנים דתרה"ד לא עושים מהעצים של המערכה אלא מהאברים, ובזה אין איסור כיבוי. והוכיח מכאן, דבכל אש שעל גבי המערכה יש איסור כיבוי.

וכן הוכיח מהרמב"ם בפיה"מ, דכתב לגבי נסכים שנטמאו עושה להן מערכה בפני עצמן ושורפן, דאין איסור כיבוי כיון דלא הוי פסיק רישא. [והרמב"ם אזיל לשיטתו דעושה להן מערכה בפני עצמן היינו במזבח, ולא כמו שכתב רש"י דהיינו בעזרה]. ולכאורה מה שייך כאן איסור כיבוי, הרי אינו מכבה את האש שבמערכה אלא עושה להן מערכה בפני עצמן, ומוכח דבכל אש שעל המזבח איכא איסור כיבוי. [ובמנחת מרדכי הקשה עליו לפי מה שכתב המהר"י קורקוס דהרמב"ם פסק שמנסכו לספלין משום דהוי פסיק רישא, דאם כן עדיין קשה מדוע נסכים שנטמאו עושה להן מערכה בפני עצמן, הרי הוא מכבה בפס"ר, ועל כרחיך דאין איסור כיבוי בשאר המערכות. ובאמת הרמב"ם בפיה"מ לא כתב דלא חשיב פס"ר על נסכים שנטמאו אלא על מתנדב יין, ורק הביא שם דרך אגב את הדין שנסכים שנטמאו, עיי"ש, ולפי"ז ליתא לדברי המקדש דוד כלל].

**לא קשיא הא רבי יהודה הא רבי שמעון**

הקשה הקובץ שיעורים [פסחים אות קיז], לפי מה שכתב הרמב"ן פרשת צו דאף אם נתעצלו הכהנים ונכבתה האש חייבים, דהאיסור לא תכבה הוא אפילו בכבה מאליו, אם כן מה יועיל אינו מתכוין, הא מכל מקום האש נכבתה בגרמתו. ותירץ, דהרמב"ן איירי בנכבה כולו דוקא, והכא איירי בכיבוי במקצת. וביאור דבריו, דהרמב"ן שם כתב דבפרשה שם נאמר ב' פעמים לא תכבה, וביאר, דהאחד הוא אזהרה לכהנים שלא יתעצלו בקיום האש, והשני הוא אזהרה לכל אדם שלא יכבה אש מהמערכה, ואפילו מקצת האש. והשתא, הדין שלא יתעצלו הוא דוקא בכל האש, ואילו הדין שלא יכבה בידים הוא אפילו במקצת, ובזה יש חילוק בין מתכוין לאינו מתכוין.

**הא רבי שמעון**

כתב רש"י, ואם תאמר פסיק רישא ולא ימות הוא, אפשר דמזליף ליה בטיפין דקות מאוד, ולכן לא חשיב פסיק רישא. וכן כתב הרמב"ם בפיה"מ, דמעט מן היין והמים כשזורקין אותם על האש הגדולה אין מכבין אותם, אלא כח האש מלהט אותם ונוצחן. והנה הרמב"ם פט"ז ממעה"ק הי"ד פסק דמנסכו כולו על גבי האישים. והקשה המהר"י קורקוס, הא הרמב"ם פסק כרבי שמעון דדבר שאינו מתכוין מותר, ולדידיה אמרינן דמזלפו על האישים. ותירץ, דהרמב"ם סובר שלזלף על האישים הוא פסיק רישא, ומודה רבי שמעון בפס"ר דאסור. ומה דאמר שמואל דמזלפו על האישים היינו קודם דשמעינן דמודה רבי שמעון בפס"ר. ולפי"ז צ"ל דהרמב"ם חזר בו ממה שכתב בפירושו דלא חשיב פס"ר.

**תוד"ה המוריד, ושמא יש חילוק בין הורידה לפקעה**

החזון איש [קמא לו סק"ו] הקשה מה החילוק בזה, וחילק באופן אחר, עיי"ש.