ו - נקטם ראשו, ובהא דבעינן בלולב שיהו בו ג_ט וכדי לנענע בו
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה / לולב הגזול - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ה' י"ב סיון תשפ"ג

**א**

א] סוכה ל"א ב', נקטם ראשו, הראב"ד בהל' לולב נסתפק בדין נקטם ראשו אם היינו שנקטמו העלין העליונים אע"פ שלא חסר מן השדרה כלום, או שמא לא נקרא ראשו אלא ראש השדרה, ועיי"ש שכתב ללמוד מזה מהא דתניא לקמן בפירקין דנקטם ראשו ועלתה בו תמרה כשר, והרי דהא דנקטם ראשו בגוף ההדס קאמר, ואין הפסול בעלין אלא בראש הבד עצמו, וה"נ הוא בלולב, והוסיף דהלשון עצמו מוכיח כן כי השדרה היא הנקראת לולב וההוצין נקראים עלין או הוצין, וכשאמרו נקטם ראשו על הלולב אמרו והוא ראש השדרה שהיא הלולב, עכ"ד.

אך הריטב"א והרא"ש והר"ן נחלקו ע"ז וכתב דפסולא דנקטם ראשו אינו בשדרה אלא בעלין, אך חלוקין הן בטעמם, דהנה הריטב"א לעיל כ"ט ב' כתב, ז"ל, דודאי הלולב היינו שדרו עם העלין ובלאו עלין לא מיקרי לולב סתם, וראי' גמורה ממה שנחלקו לפנינו ר' יוחנן ושמואל בשיעורו של לולב, דשמואל דאמר דשיעורו בהדי עלין קרי לי' לולב סתם ור' יוחנן דמשער לי' לבד מעלין קאמר שדרו של לולב ד', ולא עוד אלא שאם אתה אומר שאין העלין מכללו היאך נחלקו בו כלל אם העלין בכלל או לא והלא כיון שאין העלין עיצומו של לולב דבר פשוט שאינן נכללין בשיעורו כשם שאין עלי ההדס בכלל שיעורו, אלא ודאי לפי שהעלין של לולב בכלל גופו ועיצומו הי' סובר שמואל שהם בכלל שיעורו ורבי יוחנן אמר שאע"פ שהם מכללו ואחד מאיבריו אין משערין אלא מן השדרה שהוא בגופו של לולב וכו', ונקטם ראשו של הדס אינו ראי' דהא כדאיתי' והא כדאיתי' שזה ראשו העלה שהוא מגופו וזה אין ראשו העלה שאינו מגופו, עכ"ל, ומבו' דעיקר מה שנחלק ע"ד הראב"ד הוא משום דס"ל דבלולב הוו העלים מכלל עיקר הלולב, וע"כ פסולא דנקטם ראשו הוא כשנקטמו העלים דזהו דחשיב כקטימה דהלולב,[[1]](#footnote-2) וע"כ ל"ד כלל להדס דאין העלין מכלל ההדס עצמו, וע"כ לא חשיב כנקטם אלא כשנקטם העץ עצמו.

ב] והר"ן בריש פירקין כתב לישב לדעת הראב"ד, דאף דמהא דאמר שמואל דשיעורו של לולב הוא בהדי עלין מוכח דהעלין הוו מכלל גוף הלולב, היינו דשמואל הכי ס"ל, אך ר' יוחנן דקי"ל כוותיה ס"ל דסתם לולב לא משמע אלא שדרו, שהרי מפרש ר' יומנן דהא דתנן לולב שיש בו ג"ט וכדי לנענע בו והא דתניא דלולב ארבעה הוא לבר מעלין, והרי דלדידי' לולב סתמא שדרו משמע, ועיי"ש שכתב די"ל דגם שמואל מודה דנקטם ראשו הוא רק בקטימת השדרה, אך כתב דמ"מ מה שהוכיח הראב"ד כן מהדס אינה מכרעת, דאפשר הא כדאיתא והא כדאיתא, שמפני שעליו של לולב מגופו הם כשנקטם עלהו העליון הוי נקטם ראשו, אבל עלי הדס מתוך שאינו מגופו לא מקריא נקטם סתמא אלא בשנקטם עצו, עכ"ד, ומבו' דג"כ פליג ביסוד הדברים ע"ד הראב"ד, וס"ל דבלולב הוו העלין מגוף הלולב, ובהדס אין העלין מגוף ההדס, וע"כ אין ללמוד לולב מהדס, וזה כמש"כ הריטב"א.

ומש"כ הר"ן בביאור פלוגתת ר' יוחנן ושמואל, נראה דלאו היינו דפלוגתייהו היא אם העלין חשיבי מכלל גוף הלולב, שהרי בהמש"ד נראה שנקט כן בפשיטות דעליו של לולב מגופו הן,[[2]](#footnote-3) אלא עיקר פלוגתייהו היא בלישנא דמתניתין אם לולב היינו רק השדרה דהוא גוף הלולב, או היינו גם העלין שהם כאיברי הלולב, וזהו שכתב דלפ"ז י"ל דלר' יוחנן אף הא דתנן נקטם ראשו קאי על הלולב עצמו.

ג] אמנם הנה מד' הראב"ד שלמד דין לולב מדין הדס, מבו' דפליג ביסוד הדברים וס"ל דכ"ה דבהדס אין העלין מכלל ההדס, ה"נ בלולב אין העלין מכלל הלולב, וע"כ שפיר יש ללמוד זמ"ז, וכ"ה מבו' גם מהא דפשיט"ל להראב"ד שם בתו"ד דהא דתנן לולב היבש קאי על השדרה, והיינו משום דלדעתו אין העלין נקראין לולב, (ולא נסתפק אלא בנקטם ראשו, דאף דהעלין אין נקראין לולב, מ"מ י"ל דחשבינן להו כראשו של הלולב).

אך קשיא ע"ז קו' הריטב"א מהא דלשמואל הוו העלין מכלל שיעור הלולב, ואם אינם מגוף הלולב היאך הם משלימין לשיעורו, והרי בהדס ודאי בעינן שיהא בגוף העץ ג"ט, ואין העלין מצטרפין להשלים לשיעור ג"ט.

**ב**

ד] ונראה לישב, ולעיקר הדברים נתעוררתי מס' עמק סוכות, דהנה לקמן ל"ב ב' אמרו א"ר יהודה אמר שמואל שיעור הדס וערבה ג' ולולב ד' כדי שיהא לולב יוצא מן ההדס טפח, ור' פרנך א"ר יוחנן שדרו של לולב צריך שיצא מן ההדס טפח, ויש להעיר שהעמידו בגמ' לפלוגתא דשמואל ור' יוחנן בהא דבעינן שיהא הלולב יוצא מן ההדס, אם היינו בעלין או היינו בשדרה, ולא העמידו לזה בעיקר שיעור הלולב, וביותר יש להעיר במה שאמרו שם תנן לולב שיש בו ג"ט כדי לנענע בו כשר, אימא וכדי לנענע בו כשר "מר כדאית לי' ומר כדאית לי'", ומ"ט הוצרכו להוסיף להא דמר כדאית לי' ומר כדאית לי', הרי לכאו' אי"ז שייך לעיקר שנויא דגמ' דהוא דבעינן מלבד הג"ט שיהא בו כדי לנענע בו, ומ"ט הוצרכו לחזור ולפרש לפלוגתת אמוראי אם היינו בעלין או בשדרה.

ה] ולפ"ד הראב"ד נראה, דבעיקר שיעורא דלולב ודאי דבעינן שיהא בגוף הלולב ג"ט, דכ"ה דבהדס בעינן שיהא בגוף ההדס ג"ט ואין העלין משלימין לשיעורו, ה"נ הוא בלולב דבעינן ג"ט בעינן שיהא בגוף הלולב ג"ט, ולא נחלקו שמואל ור' יוחנן אלא בהא דבעינן שיהא הלולב יוצא מן ההדס טפח כדי לנענע בו, דבזה הוא דס"ל לשמואל דסגי במה שיהיו עלי הלולב יוצאין מן ההדס טפח, דמתקיים בזה הא דבעינן שיהא הנענונעין ניכרים, כיון דהנענועים הם בעלין, וזהו דכד מפרשינן דמלבד הא דבעינן בלולב ג"ט בעינן שיהא בו כדי לנענע בו, מפרשינן דל"ד הא דבעינן שיהא בו כדי לנענע בו להא דבעינן ג"ט, דהא דבעינן ג"ט לכו"ע הוא בגוף הלולב, והא דבעינן כדי לנענע פליגי בי' אם הוא אף בעלין או הוא בגוף הלולב, וכ"נ להדיא בל' רש"י שם (ד"ה למר כדאית לי') דכל הא דלשמואל סגי בעלין הוא רק בטפח דכדי לנענע.

ולפ"ז לא תיקשי ע"ד הראב"ד מהתם, ואדרבה יש לסייע מהתם לד' הראב"ד, דמשמע דכו"ע מודו דאין העלין מצטרפין לשיעור הלולב, והרי דאין העלין מכלל הלולב, וכל הא דס"ל לשמואל דמצטרפין העלין, הוא להא דבעינן טפח נוסף כדי לנענע, דזה מתקיים אף בעלין, וכמש"נ.

**ג**

ו] ויש להוסיף בזה, דהנה כבר נתבאר בסימן ד' מש"כ בתשו' הרי"ד דלולב שאין בו אלא ג"ט כשר בשעת הדחק, ונתבאר דודאי מודה דלולב שאין בו ג"ט פסול אף בשעת הדחק, אלא דכל שיש בו ג"ט אלא שאין בו להטפח הרביעי דהוא כדי לנענע בו ה"ז כשר בשעת הדחק, ומבו' בד' הרי"ד דהוא משום דהא דלולב שאין בו אלא ג"ט פסול הוא מכלל פסולי הדר, וכל פסולי הדר כשרים בשעת הדחק.

ובטעם הא דאין הפסול בזה אלא משום הדר, נראה דהוא מתרי טעמי, והיינו דלעולם עיקר שיעור לולב הוא ג"ט, אלא דבעינן דמלבד זה יהא בו עוד טפח כדי לנענע כדי שיהא ראוי למצותו כהלכתה, והנה הרי הנענוע אינו מעכב, ועוד, דכל הא דבעינן שיצא מן ההדס טפח כדי שיהא הנענוע ניכר, הוא רק כשנוטלן יחד, אך כל שנוטל כל מין בפנ"ע שפיר ניכר הנענוע, אלא דכיון דלהידור מצוה בעינן נענוע ובעינן אגד, ע"כ אין ראוי הלולב למצותו בהידור אלא כשיש בו טפח נוסף כדי לנענע בו, וע"כ הוא דפסול מדינא דהדר, דעיקר דינא דהדר הוא דההידור מצוה מעכב, וכמש"נ בסימן א',[[3]](#footnote-4) וכיון דכל הפסול בזה הוא משום הדר, ע"כ ה"ז כשר בשעת הדחק, אך בד' ש"ר שכתבו בסתמא דכל שאין בו שיעור פסול אף בשעת הדחק, מבו' דהא דבעינן שיהא בו טפח נוסף כדי לנענע בו, אי"ז מדינא דהדר, וע"כ כל שאין בו ד"ט הוי ככל אחד מהד' מינים דאין בו שיעור דפסול אף בשעת הדחק.

ז] ועכ"פ למדנו מד' הרי"ד דהא דבעינן שיהא בלולב ד"ט, אי"ז חד שיעורא דד"ט, אלא עיקר השיעור דלולב הוא ג"ט, ומלבד זה בעינן שיהא בו עוד טפח כדי לנענע בו,[[4]](#footnote-5) - ולפ"ז קרוב טפי לפרש כמש"נ דאף לדעת שמואל דהטפח הנוסף הוא אף בעלין, מ"מ הא דבעינן שיהא בו ג"ט הוא בשדרה דזהו גופו של לולב.

**ד**

ח] ובד' הרא"ש בסימן ב' נראה שנחלק ע"ד הראב"ד מטעם אחר, ז"ל, מה שדימה יחד הדס לולב והערבה י"ל שלא לדמותם, דלולב לעולם העלין עולין למעלה ויוצאין מראש השדרה הלכך ראש העלין נקראין ראשו, אבל הדס והערבה אין העלין העליונים יוצאים מראש הבד אלא לפעמים ראש הבד הוא חלק הלכך ראש דידהו הוא ראש הבד ולא ראש העלין, ואפי' אם עלה יוצא מראש הבד לא מיקרי נקטם עד שיקטם ראש הבד, עכ"ל, ומשמע מדבריו שלא נחלק ע"ד הראב"ד דבלולב הוו העלין מכלל הלולב ול"ד להדס שאין העלין מכלל ההדס, אלא נחלק עליו בהא דנקטם ראשו, דאף דאין העלין מכלל עיקר הלולב, מ"מ שפיר י"ל דהא דתנן נקטם ראשו קאי על העלין, דכיון דלעולם עלי הלולב עולין למעלה, ע"כ חשבינן להו כראש הלולב, וכל שנקטמו הוי הלולב עצמו קטום, ומשא"כ בהדס דלפעמים ראש הבד חלק, לא חשיבי העלין כראשו של ההדס, ואף אם נקטמו העלין לא חשיב ההדס עצמו כקטום, דדמי לכל הדס שאין עולין בראשו, דהוי הדס מעליא, וה"נ הוא כשהיו עלין בראשו ונקטמו.[[5]](#footnote-6)

ט] ומצאנו דאזלי הראשונים לטעמייהו בזה, דהנה הראב"ד שם כתב בדין לולב היבש דהיינו רק כשיבשה השדרה והריטב"א והר"ן בריש פירקין כתבו דלולב היבש היינו כשיבשו רוב העלים, והרא"ש בסו"ס ב' כתב ג"כ כן לדינא דכיון שאם נפרצו רוב עלין דעבידי כחופיא פסול כ"ש ביבשו רוב עלין.

ובד' הגר"א בשו"ע בסימן תרמ"ה ס"ה מבו' דנחלקו בזה הריטב"א והר"ן עם הרא"ש, והיינו דהרי טעמא דהראב"ד דמכשיר ביבשו העלין הוא משום דס"ל דהעלין אינם בכלל הלולב עצמו, וכמש"נ לעיל בדעתו, וע"כ הא דתנן לולב היבש קאי על השדרה דהיא גוף הלולב, וע"ז נחלקו הריטב"א והר"ן דס"ל דהעלין הם בכלל הלולב עצמו, וע"כ הא דתנן לולב היבש קאי על העלין שיבשו, אך הרא"ש נחלק ע"ז מטעם אחר דמודה דעיקר יב דמתניתין קאי על השדרה, אלא דס"ל דגם כשיבשו העלין יש לפסול דומיא דנפרצו עליו.

ועיי"ש שכתב לפרש בזה לל' הטוש"ע והרמ"א שם, דהטור שם כתב דלולב שיבש שדרתו או רוב עליו פסול, והשו"ע שם כתב דלולב שיבשו רוב עליו פסול, והרמ"א הוסיף או שדרתו, וכתב הגר"א דפליגי בפלוגתא זו, דהטור אזיל כדעת אביו הרא"ש דעיקר דינא דמתניתין דלולב היבש קאי על השדרה, אלא דאף אם יבשו העלין פסול דומיא דנפרצו עליו, וע"כ כתב הטור דיבש שדרתו או רוב עליו, אך השו"ע ס"ל כדעת הריטב"א דכל פסולי דמתניתין הכל בעלין והוא הנקרא לולב, ולפ"ז הרי דעיקר הא דתנן דלולב היבש פסול הוא כשיבשו רוב עליו, ואי"ז כשיבש שדרתו, וגם אי"ז מצוי תהא השדרה יבשה והעלין יהיו לחין, וע"כ לא הביא השו"ע אלא ללולב שיבשו רוב עליו.

ולמש"נ נמצא דהראשונים לטעמייהו אזלי, דהריטב"א והר"ן הם לטעמייהו דס"ל דעלי הלולב הוו מכלל גוף הלולב, וע"כ ה"נ בהא דתנן לולב היבש קאי על רוב העלין, אך הרא"ש לטעמי' דאין העלין מכלל גוף הלולב, וע"כ עיקר הא דתנן במתניתין לולב היבש הוא כשיבשה השדרה.

**ה**

י] המ"ב בסימן תרמ"ה סקכ"ב כתב דאם יבש העלה העליונה התיומה פוסל הראב"ד, ולכאו' מש"כ דפוסל הראב"ד בזה הוא ל"ד, דהדבר פשוט דמה שפסל הראב"ד ביבש התיומת הוא רק כשיבש בראש השדרה ולא בשיבש עלה התיומת, דכ"ה דס"ל דלא מיפסל בנקטם ראשו אלא בשנקטם מן השדרה, ה"נ יש להכשיר ביבש, וכמש"כ הראב"ד שם דכל דמצי שקיל לי' כשר אף ביבש, וכ"ה להדיא בד' הראב"ד שם, ז"ל, שהרי נתברר לנו נקטם ראשו דפסול כגון שנקטם מראש השדרה עצמה, אבל אם נקטמו העלין העליונין לבדן אינו נפסל, וכיון דכי נקטמו לא פסלי כ"ש יבשו דלא פסלי דהא אי בעי שקיל להו, אבל אם יבש "בראש השדרה" ודאי בין בלולב בין בהדס וערבה מסתברא דפסול משום דדמי לחוטמו של אתרוג דפסול במשהו, עכ"ל, וכ"כ החזו"א בסימן קמ"ה סקי"א.

וצ"ל דמכוון ד' המ"ב הוא דאף דלדעת הראב"ד גופי' הא דלולב שיבש בראשו פסול הוא כשיבש בראש השדרה, מ"מ לפ"מ דקי"ל דלא כהראב"ד ואף אם נקטם ראש התיומת פסול, ה"נ יש לפסול ביבש ראש התיומת, לפי יסוד ד' הראב"ד דיבש הו"ל כנקטם.[[6]](#footnote-7)

יא] אך הנה שו"ר בד' המאירי במגן אבות בסימן כ"א שפירש בד' הראב"ד דאף דנקטם אינו פוסל אלא בשדרה, מ"מ ביבשה התיומת העליונה פסול, עיי"ש, וצ"ע.

1. ואמנם הנה הריטב"א שם צידד דלא חשיב כנקטם ראשו אלא כשנקטם רוב העלה, וזה צ"ב, שהרי לדעת הראב"ד דהיינו כשנקטם השדרה עצמה הוי זה בכ"ש, ומ"ט אם קאי על העלין אי"ז אלא ברוב העלה, - אך הטעם בזה פשוט, דאף דהעלין הם מכלל הלולב, הרי אינם עיקר גוף הלולב, אלא הם כאיברי הלולב, וכמש"כ כן הריטב"א, והא דכשנקטם העלה חשבינן להלולב כנקטם, אי"ז משום דהעלה עצמו בעינן שלא יהא נקטם, שהרי העלה אינו עיקר גוף הלולב, אלא היינו דע"י דנקטם העלה חשיב הלולב עצמו כקטום, כיון שנקטם ממנו אבר זה, וע"כ היינו רק כשנקטם רוב העלה דעי"ז חשיב דלית לי' לאבר זה, ומשא"כ כשנקטמה השדרה עצמה דגוף הלולב עצמו נקטם, אף בקטימה כ"ש חשיב כנקטם. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך אין הדבר מוכרע, די"ל דמש"כ בסו"ד היינו דהעלין הם המשך לגופו, ול"ד להדס דהעלין הם דבר בפנ"ע, אך מ"מ שפיר י"ל דפליגי שמואל ור' יוחנן אם חשבינן להעלין מכלל הלולב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להוסיף טעם בזה, דאף דהנענוע עצמו אינו מעכב וגם האגד אינו מעכב, מ"מ בדינא דהדר נאמר דהצריכה התורה בגוף הלולב שיהא בר הידור מצוה, וע"כ כל שאינו יוצא מן ההדס טפח ואינו ראוי להידור דאגד ונענועים, ה"ז פסול, - ומשא"כ כשהוא יוצא טפח וליכא גריעותא בגוף הלולב, הרי דאף אם לא אגדו או לא נענע בו יצא יד"ח, דהידור מצוה אינו מעכב, ורק בגוף הלולב ה"ז מעכב. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף מש"כ הרמב"ם בפ"ז מלולב ה"ח דאם אגד הלולב צריך שיהיה שדרו של לולב יוצא מן ההדס והערבה טפח או יתר, וי"א דהיינו דכל שאין בו טפח יותר פסול, ולהדיא דדינא דטפח הוא דין בפנ"ע, דמלבד שיעור הלולב בעינן שיהא בו טפח כדי לנענע בו, ומכח זה הוא דאם אם הלולב ארוך הרבה מ"מ כל שאגדו עם ההדסים והערבות בעינן שיצא טפח. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם בסו"ד הוכיח הרא"ש שלא כדברי הראב"ד מהא דאמר שמואל שיהא לולב יוצא מן ההדס טפח ור' יוחנן אמר שדרו של לולב, והרי דלולב סתמא דקאמר שמואל היינו העלין, אך נראה דלא הוכיח מהתם דהעלין הן בכלל גוף הלולב, שהרי לא הוכיח מהא דלשמואל הן מצטרפין לשיעור, אלא הוכיח מלישנא דשמואל, והיינו משום דגם לשמואל בעינן שיהא ג"ט בלולב עצמו ואין העלין מועילין אלא להא דבעינן טפח נוסף כדי לנענע בו, וכמש"נ, אלא הוכיח משם דלישנא דלולב כולל גם את העלין, וה"נ הוא בנקטם ראשו דקאי על העלין, אף שאינם מכלל גוף הלולב. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להוסיף, דהנה בחי' הריטב"א בריש פירקין כתב, ז"ל, וכל שיבש לגמרי חוששין לו כאילו נקטם, עכ"ל, והיינו דכ"ה דבנקטם כתב לעיל מינה דיש לחוש דפסול אפי' בנקטם ראש התיומת כ"ש ה"נ יש לחוש ביבש, ולכאו' זה כמש"כ המ"ב בשם הראב"ד, - אך באמת הריטב"א לעיל מינה כתב להדיא דיבש אינו פוסל אלא בשיבשו רוב עליו ואם לאו הכי לא מיפסל, עיי"ש, ובע"כ דמש"כ הכא דפסול בכ"ש הוא ביבש "לגמרי", דבזה הוא דחשיב כנקטם, ושו"ר שכבר כתב כן החזו"א בסימן קמ"ה סקי"א, - ואמנם לפ"מ שהעתיקו הגר"א בסו"ס תרמ"ה והביאוה"ל שם לל' הריטב"א מבו' דכל יבש פוסל בראשו במשהו עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)