2רבית בקרקע ובפחות משוה פרוטה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

רבית בקרקע ובפחות משווה פרוטה

התוס' בב"מ (סא.) ובכתובות (מו.) ס"ל – שאין איסור רבית בקרקע ובפחות מש"פ, אולם אין שיטתם שווה – כדיבואר.

התוס' בב"מ לומדים דינים אלו – מכלל ופרט וכלל "לא תשיך - כלל, כסף אוכל - פרט, כל דבר - חזר וכלל, מה הפרט מפורש דבר המטלטל וגופו ממון וכו' יצאו קרקעות שאין מטלטלין ויצא פחות מש"פ שאינו ממון".

בשיטת התוס' בכתובות נראה שלא ס"ל לימוד זה, וז"ל "שאין רבית בקרקע אלא דומיא דכסף ואוכל ולא בפחות מש"פ מדאמר בריש איזהו נשך למה לי דכתב רחמנא לאו בגזל לאו ברבית...". והיינו, שדין הקרקע - למדו מהא שבעינן דומיא דכסף ואוכל [ולא משום כלל ופרט וכלל], ואילו דין פחות מש"פ – למדו מהא שהגמ' מדמה רבית לגזל, והתם אין לאו בפחות מש"פ.

וכן נראה בדברי רש"י בכתובות – שלא דריש כלל ופרט וכלל, דכותב לענין קרקע "כסף או אוכל בעינן דהוו מטלטלין כדכתיב לענין רבית", וכן הוא להדיא בשיטמ"ק בב"מ בשם מורו הרדב"ז - שרש"י לא ס"ל האי לימוד של כלל ופרט וכלל.

שיטת הרמ"ה

הטור (סימן קסא) מביא את שיטת הרמ"ה - שיש איסור רבית דאורייתא אף בפחות מש"פ, ולא ביאר הטור מה דעת הרמ"ה לענין קרקע. המל"מ (פ"ו ממלוה ולוה ה"א) מפרש, שבקרקע – מודה הרמ"ה שאין איסור רבית דאורייתא [ופליג המל"מ שם על הגידולי תרומה - שפירש שאף בקרקע ס"ל לרמ"ה שיש רבית]. וביאר המל"מ שדרשינן כלל ופרט וכלל – ולכן בקרקע אין איסור רבית, ואעפ"כ – פחות מש"פ אסור משום חצי שיעור, וכן הוא בביאור הגר"א (סימן קסא אות ג'). אלא שבגר"א להדיא - שהכלל ופרט וכלל לא מתייחס כלל לפחות מש"פ - כמדויק גם בדעת התוס' הנ"ל בכתובות [והיינו שס"ל לגר"א, שאם היה ממועט בכלל ופרט וכלל – לא היה בו אף איסור חצי שיעור], משא"כ למל"מ - אף שפחות מש"פ התמעט מהכלל ופרט וכלל, אעפ"כ - אסור מדין חצי שיעור.

בין לדעת המל"מ ובין לדעת הגר"א, שיטת הרמ"ה מתאימה לשיטת התוס' בכתובות - שדין פחות מש"פ ברבית הוי דומיא דגזל. אלא שהרמ"ה ס"ל (עיין פנים מאירות ח"א תשובה כו) – שבגזל יש איסור חצי שיעור [כשיטת הרמב"ם ריש הלכות גזילה] ורבית הוי כגזל, ואילו בדעת התוס' ע"כ צ"ל שס"ל – שאף בגזלה אין איסור חצי שיעור בפחות מש"פ, ומשום כך ס"ל להתוס' – שאף ברבית אין איסור בחצי שיעור, כמפורש בטור שם בדעת התוס'.

אף לדעת הרמ"ה - שיש איסור חצי שיעור ברבית, מודה הוא שאינו יוצא בדיינים כמפורש בטור שם. אולם בשיטת הרמב"ם, מדייק הגידולי תרומה (שער מו חלק א' אות א') – שאף יוצא בדיינים [דלא כגזל]. והיינו, שנחלקו אם רבית הוי דין ממון או דין איסורים, שלרמ"ה הוא דין ממון – וככל פחות מש"פ שאינו ניתן להישבון ואינו יוצא בדיינים, ואילו לרמב"ם הוי דין איסור – והחזרתו הוא משום "כופין על המצוות", וא"כ - אין נ"מ בין פרוטה לבין פחות מפרוטה [עיין מחנ"א ס"ג ועוד אחרונים - שהאריכו בחקירה זו].

להנ"ל, להתוס' ולרמ"ה – אין נ"מ בין גזל לרבית, אלא שלהתוס' – בתרוויהו אין איסור כלל בפחות מש"פ, ולרמ"ה – בתרוויהו יש איסור חצי שיעור. משא"כ לרמב"ם – חלוק גזל מרבית, ואף שבתרוויהו – אסור פחות מש"פ משום חצי שיעור, אולם בגזל – אינו יוצא בדיינים, ואילו ברבית – יוצא בדיינים.

אמנם, לשיטת הרמב"ם הנ"ל [להבנת הגידול התרומה], קשיא דיוק התוס' בכתובות – שמוכח בסוגיא שאין נ"מ בין גזל לרבית.

בירור דעת הרמ"ה

הבאנו את דעת המל"מ והגר"א, שהרמ"ה מודה שדרשינן כלל ופרט וכלל – ומשום כך התמעטו קרקעות, אולם בדברי הרמ"ה גופא [שהובאו ברדב"ז ח"א תשובה תשצז, הובא בשטמ"ק ב"מ שם בשם מורו] - להדיא שאינו כן. דמפורש שם, שבאופן עקרוני שייך איסור רבית בקרקע [למאן דלא דריש כלל ופרט וכלל], אלא שאין היכי תימצי במציאות לרבית בקרקע – ש"אם אמר הא לך ארבע אמות על מנת שתתן לי חמש אין זו רבית אלא חליפין ומותר, וכיון דהלוואה לא שייך בקרקע..." [ואעפ"כ ילפינן מיניה בסוגיא בכתובות למוציא שם רע לענין "שכרן בקרקע" – דילפינן אפשר משאי אפשר, כמו שהוכיח שם מסוגיא בקידושין], והוא להדיא כדעת הגידולי תרומה בשיטת הרמ"ה.

אמנם דברי הרמ"ה צ"ב, שהרי בדברי הרא"ש (איזהו נשך ס"א, וכן הוא בדברי התוס' בכתובות) נמצא ציור של רבית בקרקע "כגון שהלוהו עשר גפנים טעונות באחד עשר". ובאמת שבהמשך דברי הרדב"ז המובאים שם בשיטמ"ק - נראה שפליג על הרמ"ה, וס"ל שיש היכי תימצי של רבית בקרקע "אמר בלשון הלוואה הלווני חמש אמות ואתן לך שש בין שהחזיר לו החמש אמות שלו ואמה אחרת ובין שהחזיר לו שש אמות ממקום אחר שיש לחוש לדברי האוסרים".

אלא שלפי"ז - הדרא קושית הרמ"ה למקומה, היאך הסוגיא בכתובות לומדת מרבית למוציא שם רע – ש"שכרן בקרקע" לא מהני. שהרי ס"ל ששייך במציאות רבית בקרקע ולא דריש כלל ופרט וכלל, וא"כ שפיר שייך איסור רבית בקרקע – ומנין שלא מהני "שכרן בקרקע" במוציא שם רע. וצ"ל, שהרמ"ה יסבור כתירוץ הרשב"א, שבפסוק של "שימה" ברבית [שמות כב כד – שהוא הילפותא "שימה שימה" למוציא שם רע] מוזכר רק כסף, ולא מוזכר שם "כל דבר" – שמיניה ילפינן קרקע [אמנם בדברי רש"י בכתובות - א"א להעמיס פשט זה, שהרי הזכיר גם אוכל].

בתי ערי חומה

תוס' ס"ל שאין רבית בקרקע, וכנ"ל. שואלים התוס' על עצמם מדין בתי ערי חומה, שמפורש בסוגיא בערכין (לא.) שלמ"ד צד אחד ברבית דאורייתא – נחשב ל"רבית דאורייתא אלא שהתורה התירתו", והוא לכאורה רבית בקרקע.

מתרצים התוס' בב"מ "התם הלוה מעות על הקרקע אבל קרקע בקרקע אפשר דשרי מן התורה". והיינו, שכל שההלוואה היא כסף – אזי הרבית אסורה אף שהיא קרקע, והפסוק מיעט רק הלוואת קרקע ורבית קרקע.

שואל הבית מאיר (יו"ד קסא), שהפסוק של ה"כלל ופרט וכלל" "לא תשיך לאחיך...", הוא פסוק שקאי על הלווה – שאוסרת עליו לתת רבית, והיאך נדייק מיניה – שהקובע הוא ההלוואה ולא הרבית.

עוד קשה קושית רעק"א (חידושים ב"מ סא.), שהוכיח שם, שפחות מש"פ – היינו שהרבית היא פחות מש"פ אולם ההלוואה היתה ש"פ, ואילו בקרקע מפורש בתוס' הנ"ל – שאין איסור רבית רק באופן ששניהם קרקע. שואל רעק"א, "אבל מ"מ לקושטא דמלתא לא ידעתי היטב איך מחלקים הלימוד כלל ופרט לחצאין דלגבי קרקע ממעטים רק דההלוואה ורבית הכל קרקע ולגבי פחות מש"פ ממעטים אף דההלוואה היה פרוטה והרבית חצי פרוטה".

בדברי המל"מ (מלוה ולוה פ"ו ה"א) מצינו יישוב לקושית רעק"א. דלגבי פחות מש"פ לא שייך לדון על הלוואה שהיא פחות מש"פ – שהרי אין כאן ממון כלל, וע"כ הלימוד מתפרש לענין הרבית. משא"כ בקרקע - ששפיר שייך שם הלוואה בקרקע [כמו שנתבאר לעיל], שפיר מפרשינן את הלימוד לענין ההלוואה גופא.

שיטת התוס' בכתובות

התוס' בכתובות, מיישבים באופן שונה את הקושיא מדין בתי ערי חומה. "התם חשיב רבית לפי שעומד בבית בשכר המתנת מעותיו..." [עיין מל"מ שם שהביא לשון זה מהר"ן, והם הם דברי התוס']. ונראה כוונת התוס' - שאין כאן קרקע כלל, שהרי ההלוואה - ודאי היתה מעות, ואף הרבית נחשבת מעות - משום שהוא כסף השכירות שאינו משלם, והיינו "שכר המתנת מעותיו".

להנ"ל לא קשיא קושיות הבית מאיר ורעק"א, דיתכן לומר אף לענין קרקע - שהקובע הוא הרבית ולא ההלוואה [כדין פחות מש"פ], ושאני בתי ערי חומה - שאין כאן קרקע כלל.

שיטת רבינו ירוחם

רבינו ירוחם (מישרים ריש נתיב ח', כו ע"ד) מביא את פלוגתת הראשונים לענין רבית בקרקע, ומסיים "ומ"מ לדברי כולם אם נתחייב לו רבית ופרע לו קרקע... שיש בזה משום רבית". ונראה שבא ליישב את הקושיא הנ"ל מדין בתי ערי חומה, דס"ל שהלוואת כסף מחייבת פירעון הקרן [והרבית] דווקא בכסף, ואף שפורע לו קרקע, הוי "שכר מעותיו" היינו - חליפי הכסף שחייב לו, ונחשב כרבית כסף. והיינו דין בתי ערי חומה, שחייב רבית על מעותיו, ופורע לו בהא שדר בדירתו - וכה"ג נחשב כרבית כסף. ונראה לפרש כן אף בשיטת התוס' הנ"ל בכתובות, שבתי ערי חומה נחשב כרבית כסף - משום שהדיור בדירה הוי חליפי הרבית שצריכים להיות במעות.

תירוץ ה"ברכת אברהם"

בספר ברכת אברהם (ב"מ ), מצאנו תירוץ חדש לקושית הבית מאיר ורעק"א. שבאמת הפסוק קאי על הרבית, אולם בבתי ערי חומה, כשקיבל חזרה את מעותיו ועוד זכות השתמשות בבית [וכן ברבית קרקע ממש, שקיבל את הקרן במעות ובנוסף לכך קרקע] - מאן מפיס לן איזה חלק הוא החזרת הקרן ואיזה חלק הוא תשלום הרבית ,וא"כ יתכן שיש כאן רבית כסף. משא"כ בפחות מש"פ, אם פרע פרוטה ומחצה תמורת הלוואה של פרוטה - הרי אין כאן רבית אלא פחות מש"פ, ומשום הכי אין בו איסור.

והיינו, שבכל מקום המיעוט הוא על הרבית. אלא שלענין קרקע, כל שאינו "קרקע בקרקע" – תמיד נאמר שחלק המעות בפירעון הוא הרבית. משא"כ בפחות מש"פ, שבסך הכל פורע לו פרוטה ומחצה – שפיר אין כאן רבית אלא פחות מש"פ.

אמנם, בדברי המחנ"א (מלוה ולוה ס"ג) לכאורה נראה שלא ס"ל הכי, ושפיר ברור ליה איזה חלק הוא הקרן ואיזה חלק הוא הרבית. המחנ"א שם דן על ההלכה - שאין גובים רבית קצוצה מהבנים. ואיירי באופן שהלוה פרע במשך תקופה רבית קצוצה בסכום השווה לסכום החוב - אולם לא פרע את הקרן, ונפטר. טוען המחנ"א, שהסכום ששולם - היינו הרבית שאין מוציאים מהבנים, וא"כ - הלווה עדיין חייב לפרוע לבנים את הקרן.

לדעת הברכת אברהם לכאורה אינו כן ,דאדרבה נאמר שהסכום ששולם היינו הקרן, וממילא פטור הלווה מהמשך התשלום - שהרי היא רבית קצוצה.

ובאמת שיש לחקור באופן פשוט, שלווה מאה במאה ועשרים ופרע לו עשרים ולא פירש. האם נימא שהוא תחילת פירעון החוב או דילמא נחשב כפירעון הרבית. דלהבנת הברכת אברהם - אין ברירה בנידון זה, משא"כ לדברי המחנ"א - אולי תליא בדעת בנ"א היאך מסתכלים על תשלום כזה.

עוד אופן של רבית בקרקע

הבאנו לעיל, שהרמ"ה טען - שאין אופן של רבית בקרקע. והבאנו מדברי הרא"ש והתוס' - שיש אופן "הלווהו עשר גפנים טעונות באחד עשר". בדברי התוס' שם מצאנו ציור נוסף "אדם לוה שדה שאם שטפה נהר יפרע לו שדה וחצי". והיינו, שאם לא ישטפנה נהר - יחזירנה כמות שהיא, אלא שאם ישטפנה נהר - ישלם שדה ומחצה [וע"כ סבירא להו לתוס' שצד אחד ברבית הוי דאורייתא]. והוא לכאורה מתאים לדברי השיטמ"ק שהבאנו לעיל, שבהלוואת קרקע - אם יש לו אפשרות להחזיר קרקע זו או קרקע אחרת – הוי הלוואה ולא השאלה. אמנם עיין רעק"א (הגהות שו"ע סימן קסא אות א') שהביא את דברי השיטמ"ק, וטען עליו שנסתר מדברי התוס' בב"מ סט:, אמנם להנ"ל, לכאורה נמצא מקור נאמן לדברי השיטמ"ק – בדברי התוס' בכתובות מו..