טהרות רש פרק ח
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א:**

**מוקפות צמיד פתיל טמאין.** משום אשתו כדפרישית בפירקין דלעיל[[1]](#footnote-2):

**רבי יהודה מטהר בתנור.** משום דאי אפשר לו להסיטן, דסתמו מחובר קצת, שעושין את הטפילה עד שיהא בארץ. ומאן דמטמא גזר מחובר אטו שאינו מחובר, כגון תלוי בצואר גמל בשבת פרק כל הכלים [דף קכה.][[2]](#footnote-3):

**תניא בתוספתא** [פ"ט]: חבר ועם הארץ שרויין בחצר ושכחו כלים בחצר, הראוי ליטמא מדרס טמא מדרס, והראוי ליטמא טמא מת טמא מת[[3]](#footnote-4).

לזה סוכה בפני פתחו ולזה סוכה בפני פתחו, לזה מחיצה בפני פתחו ולזה מחיצה בפני פתחו[[4]](#footnote-5), זה מניח כליו בתוך סוכתו וזה מניח כליו בתוך סוכתו, זה מניח כליו על גבי מחיצתו וזה מניח כליו על גבי מחיצתו, וטהורין[[5]](#footnote-6).

רבי שמעון אומר: אף על פי שאין שם לא סוכה ולא מחיצה, טהורין, שזה מניח לפי פתחו וזה מניח לפני פתחו[[6]](#footnote-7).

לזה מחיצה או סוכה לפני פתחו של חבירו ולזה מחיצה או סוכה לפני פתחו של חבירו, זה מניח כליו בתוך סוכתו ועל מחיצתו לפני פתחו של חבירו, וזה מניח כליו תוך סוכתו ועל מחיצתו לפני פתחו של חבירו, שלזה רשות ליכנס ולזה רשות ליכנס[[7]](#footnote-8).

עם הארץ שהניח אוכלין ומשקין על גבי מעיין וירד לשתות, הרי אלו טהורים, מפני שאין אחרים ממשמשין בהם. אבל חבר שהיה מוכר אוכלין ומשקין על פתח חנותו, הניחן ונכנס, הרי אלו טמאין, מפני שאחרים ממשמשין בהם[[8]](#footnote-9).

נאמנים עמי הארץ על טבילת טמא מת, ואין נאמנין על טבילת הדף.

חבר שמת והניח פירות, הולכין אחר רוב מכנסו, אם רוב מכנסו תרומה תרומה[[9]](#footnote-10). הניח טהרות, הרי אלו טהורות. הניח כלים, הרי אלו טמאין, שאני אומר הזו ולא שנו, או שנו ולא טבלו, או שמא, לא הזו כל עיקר.

חבר שמת והניח פירות, אפילו אותו היום כנסן, הרי אלו בחזקת מתוקנין.

עם הארץ שקבל עליו (חברות) והיה לו טהרות, ואמר ברי לי שלא נטמאו, בזמן שהן עשויות על גבי אחרים, אסורות לו ואסורות לכל אדם. על גבי עצמו, מותרות לו ואסורות לכל אדם. רבי עקיבא אומר, אם מותרות לו מותרות לכל אדם, ואם אסורות לכל אדם אסורות לו[[10]](#footnote-11).

וכן עובד כוכבים שנתגייר והיה לו יין, ואמר ברי לי שלא נטמא, בזמן שהוא עשוי על גבי אחרים אסור לו ואסור לכל אדם, על גבי עצמו מותר לו ואסור לכל אדם, רבי עקיבא אומר, אם מותר לו מותר לכל אדם ואם אסור לכל אדם אסור לו.

**פירוש. שלזה רשות ליכנס ולזה רשות ליכנס.** ובהך בתרייתא טמאין[[11]](#footnote-12), כיון דיש לשניהם רשות ליכנס, זה מפני פתחו וזה מפני מחיצתו וסוכתו.

**עם הארץ שהניח אוכלין ומשקין על גבי מעיין.** בכל הספרים כתוב כן, ואי אפשר לישבו אם לא נעמידנה בדברים שעם הארץ נאמן, כי הנך דתנן בפרק חומר בקודש [חגיגה דף כד:], דנאמנים ביהודה על טהרת יין ושמן כל השנה כולה, ובשעת הגתות והבדים אף על התרומה. ובירושלים נאמנים על הקודש[[12]](#footnote-13), ובשעת הרגל נאמנין אף על התרומה[[13]](#footnote-14).

ונקיט גבי מעיין רבותא, דאפילו עם הארץ שאין חביריו בדלין הימנו לא חיישינן, משום דעל גבי מעיין אין אחרים ממשמשין. וגבי חנות נקט רבותא, דאפילו חבר שעמי הארץ בדילין הימנו חיישינן, לפי שבחנות יד הכל ממשמשות.

**נאמנים עמי הארץ על טבילת טמא מת.** היינו בגופו. **ואין נאמנים על טבילת הדף.** היינו בכליו[[14]](#footnote-15). כדאמר אביי בפרק חומר בקודש [דף כב:], לא קשיא הא בגופו הא בכליו, דכי שיילינן מיניה כלי מטבילנן ליה שמא הטביל כלי בתוך כלי ואף על גב דרבא משני התם שינויא אחריינא, לא פליג אשינויא דאביי.

**הניח כלים.** כיון דאיפשר לתקן בטבילה, לא חשו בכלים אם החמירו, ואפילו בכלי חרס משום דלא פליג בכלים[[15]](#footnote-16).

**על גבי אחרים.** שיש עמי הארץ אחרים שעשו לו קודם שקיבל עליו דברי חבירות, והוא אומר ברי לי שבטהרה נעשו.

**וכן עובד כוכבים שנתגייר.** לענין יין נסך נקט ליה, כגון שהיתה לו גת בעוטה שנתעסק בה עובד כוכבים קודם שנתגייר זה, והוא אמר ברי לי שלא התחיל למשוך בידו.

**משנה ב:**

**אם** עם הארץ **מכיר** את המפקיד **שהוא אוכל בתרומה,** זהיר עליהן שלא יטמאו במת, ולא בעו הזאה שלישי ושביעי. **אבל טמאים מדרס** משום אשתו, דאין נזהר על אשתו. וברייתא דלוקח כלים מאומני עם הארץ ומוסר כלים לאומני עם הארץ, לא קשיא מידי, כדפרישית בפירקין דלעיל:

**בזמן שהיא רוצצת,** שהכיסוי דוחק את הבגדים מחמת שהיא מליאה ביותר, **טמאים מדרס,** הבגדים. דכשאשתו יושבת על התיבה או נשענת עליה מכבדת על הבגדים:

**אם אינה רוצצת, טמאין מדף.** כלומר, טומאה קלה לטמא אוכלין ומשקין:

**אף על פי שהמפתח ביד הבעלים.** דחיישינן שמא הסיטה:

**משנה ג:**

**ביום ומצא ביום טהור.** דסתמא אם היה אדם שם ונגע בו היה מגביהו כדרך מוצא אבידה, אבל בלילה, אפילו שעה אחת דלא חזי ליה חיישינן שמא נגע בו ולא ראהו[[16]](#footnote-17):

**תניא בתוספתא** [פ"ט]: המאבד והמוצא ברשות היחיד טמאין מדרס וטמא מת. ברשות הרבים ועבר עליה לילה אחת, טמאין מדרס, וטהורין טמא מת. ורבי שמעון מטהר, שהיה רבי שמעון אומר: איבד מחט ומצא מחט טהור, שאני אומר מחט שאבד הוא מחט שמצא.

ומודים חכמים לרבי שמעון במניח ושכח לרשות הרבים, שאף על פי שעבר עליהן לילה אחת אין טמאין מדרס. ובמניח ושכח לרשות היחיד ועבר עליהן לילה אחת, טמאין מדרס, וטהורין טמא מת.

המאבד והמוצא בתוך הבית, הרי זה טהור, מפני שהן בחזקת המשתמר.

**פירוש. ברשות היחיד טמאין מדרס.** אם הוא דבר הראוי למדרס ומטמא במשא. **טמאין טמא מת.** ובעי הזאה שלישי ושביעי. ואפילו לא עבר עליהן לילה, דלא מפליג ברשות היחיד, משום חומרא דרשות היחיד דספיקו טמא. ומתניתין דקתני "ביום ומצא ביום טהור" ברשות הרבים[[17]](#footnote-18):

**טמאין מדרס וטהורין טמא מת.** דמחמרינן במדרס טפי מבמת, משום דעובד כוכבים ונשים שכיחי, מת לא שכיח[[18]](#footnote-19). ומתניתין דקתני "טמא" היינו מדרס, וכל מידי דלא חזי למדרס, כגון סאה ותרקב וכיוצא בו, טמא מגע זב.

**ורבי שמעון מטהר.** בין ברשות הרבים בין ברשות היחיד[[19]](#footnote-20), ואפילו עבר עליהן לילה. ולהכי נקט מחט דהוי כעין לילה דלא חזי ליה.

**במניח ושכח** לא החמירו בהן כמו באבדה[[20]](#footnote-21).

**שהן בחזקת המשתמר.** דלא שכיחי התם עובדי כוכבים ונשי עם הארץ, דאיירי בתוך הבית של חבר[[21]](#footnote-22).

[מתניתין]: **ברשות הרבים טהורים.** דאינו אלא ספק שמא נגע בהן עובד כוכבים או עם הארץ. הילכך ברשות היחיד ספיקו טמא, ברשות הרבים ספיקו טהור.

**תניא בתוספתא** [שם]: כלים השטוחים ברשות היחיד למעלה מעשרה טפחים טהורין, דברי רבי מאיר. ורבי שמעון אומר, למעלה ממאה אמות טמאין.

גגו של חבר למעלה מגגו של עם הארץ, חבר שוטח שם כלים ומניח שם טהרות, אף על פי שעם הארץ יכול לפשוט ידו וליגע, הרי אלו טהורות. וכן בעובדי כוכבים אינו חושש משום יין נסך. רבי שמעון בן גמליאל אומר: גגו של חבר למעלה מגגו של עם הארץ, חבר שוטח שם כלים ומניח שם טהורות, ובלבד שאין עם הארץ יכול לפשוט ידו וליגע.

נפל כליו לתוך בורו של עם הארץ, טמא, וטהור במלייתו[[22]](#footnote-23).

**פירוש. אע"פ שעם הארץ יכול לפשוט את ידו וליגע.** בפרק בתרא דמסכת ע"ז [דף ע:] איתמר, חצר שנחלקה במסיפס, אמר רב טהרותיו טמאות, ובעובד כוכבים אינו עושה יין נסך, ורבי יוחנן אמר אפילו טהרותיו טהורות. ופריך עלה דרב מהא דחבר שוטח שם פירות? ומשני, אמר לך רב, אנא דאמרי כרשב"ג. ועליה דרבי יוחנן פריך מדרשב"ג? ומשני, התם אית ליה לאישתמוטי, ולומר, אמצורי בעלמא קא ממצרנא.

וקצת קשה, דהתם פריך עליה דרבי יוחנן מדרבי שמעון בן גמליאל, והדר פריך עליה דרב מדתנא קמא, ומעיקרא ה"ל לאתויי רישא והדר סיפא:

**משנה ד:**

**שהיו גנבים.** שפתחו הדלת, ולא נכנסו לבית אלא נמלכו והלכו להם:

**משנה ה:**

**שלא ברשות.** ומירתתה שלא תתפס כגנב, וממהרת לצאת. אף על פי שלצורך בנו של בעל הבית נכנסה או לצורך בהמתו:

**משנה ו:**

**כל המיוחד לאוכל אדם,** כגון סתם אוכלין, **טמא** טומאת אוכלין, **עד שיפסול מאכילת כלב[[23]](#footnote-24):**

**וכל שאינו מיוחד לאכול אדם,** כדמפרש, כגון **גוזל** טהור **שנפל לגת** ומת.

אפילו בלא גת נמי בעיא מחשבה, כדתנן בריש מכילתין דנבלת עוף טהור בעיא מחשבה, והיינו בכפרים, כדתנן בפרק בתרא דמסכת עוקצין, ואי בכרכים לא בעי מחשבה, כדתנן נמי התם. ומשום כרכים נקט גת, כדאמרינן בפרק בא סימן [נדה דף נ:], ד"גיתו מאסתו ועשאתו ככפר".

ובכרכים ובכפר לא פליגי רבי יוחנן בן נורי, אלא בגת פליגי, דמר סבר אף בכרך בעי מחשבה, ומר סבר לא בעי מחשבה[[24]](#footnote-25):

**רבי יוחנן בן נורי מטמא.** בפרק בא סימן [שם] קאמר רבי יוחנן בן נורי טעמיה מקל וחומר:

**העלהו,** היינו מעשה. ולא דמי להעלהו חרש שוטה וקטן דפ"ב דמכשירין גבי הכשר, דלא חשיב מעשה אלא אם כן הפך בהן, כדקאמר רבי יוחנן בפ"ק דחולין [דף יד.]. משום דאיכא למיתלי דמפני הכנימה עבד, ולא שירד עליהם טל. ומיהו קשיא, דהכי נמי איכא למימר דלהאכילו לכלב העלהו, ולא להאכילו לעובדי כוכבים? ושמא, הכא במאי עסקינן כגון שהעלהו ונתנו לעובדי כוכבים[[25]](#footnote-26):

**תניא בתוספתא** [שם]: רבי אליעזר אומר: משקה סרוח הרי הוא טהור. אמרו לו: אין המשקה יוצא ידי הפרה ולא ידי הכלב[[26]](#footnote-27).

חיטין היוצאות עם גללי הבקר, ושעורין היוצאין עם גללי הבהמה, אף על פי שחישב עליהן לאוכלין, אין מטמאין טומאת אוכלין, כינסן לאוכלין, מטמאין טומאת אוכלין. גללין[[27]](#footnote-28), אף על פי שכנסן למשקה בטלה דעתו.

גוזל שנפל לתוך הבור של גת, חישב עליו לאשפה טהור, לכלב טהור, דברי רבי עקיבא. רבי יוחנן בן נורי מטמא. מעשה היה ונמנו עליו חמשה זקנים בלוד וטימאוהו:

**משנה ז:**

**אחורי כלים.** במסכת טבול יום שנויה משנה זו בתוספתא [פ"א], וכתבתיה בפרק שני דטבול יום, ושם פרשתיה:

**משנה ח:**

**שהיא קטפרס.** שצידה אחד נמוך כעין מדרון:

**ומשקה טופח מלמטן.** בצד הנמוך. והיינו בצק שבלילתה עבה ואין בה משקה טופח:

**ושלש חתיכות.** בין שלשתן כביצה, אחת טופח ושתים אינן טופח סדורות זו אצל זו, והטופחת מלמטה[[28]](#footnote-29). והשתא, האמצעית נוגעת בטופחת, והעליונה אינה נוגעת אלא באמצעית. ולכך קתני דשלש אינו חיבור, משום עליונה, דנגיעה אינה מחברת את הבצק אלא אם כן נושכות, כדתנן בפ"ק "מקרצות נושכות זו את זו", אבל שתים חיבור.

ולכך נקט משקה טופח מלמטן, דאם היה מלמעלה היה המשקה זב בשלשתן ומחברן.

ורבי יוסי סבר דאין משקה מחברן אלא אם כן רוצצות משקה. ו"רוצצות" לשון דוחק הוא, כי ההוא דלעיל גבי תיבה, מלשון [חולין קכה:] "טומאה רצוצה". ויתכן להיות כשדוחק בבצק המשקה נפלט ממנו[[29]](#footnote-30):

**ואם היה המשקה עומד.** שאין העריבה קטפרס:

**אפילו כעין החרדל.** שבכל חתיכה[[30]](#footnote-31) של בצק אין ביחד אלא כעין החרדל[[31]](#footnote-32), מצטרף לכביצה.

ורבי דוסא סבר דאין אוכל פרור מצטרף, "פרור" מלשון פירורים. אי נמי, פרוד בדלי"ת, מלשון "שני פרידי עפר על פרידה אחד של תרווד רקב" דפרק המפלת [נדה דף כז.]. וא"כעין החרדל" קאי, דפרורים קטנים כולי האי אין משקה מחברן.

אי נמי, לא מפליג רבי דוסא, דלעולם אין משקה מחבר, אפילו אוכל כביצה שנחלק לשנים. והא דתנן לעיל בפ"ק [מ"ט] ד"אם יש ביניהם משקה טופח אף בתרומה הכל טמא", אפילו כרבי דוסא אתיא, דהתם לאו מטעם חיבור משקה הוא, כדפרישית שם.

ודווקא במשקין המכשירין פליגי הכא תנאי, אבל מי פירות אין מחברין האוכלין, כדתנן במסכת טבול יום פ"ג מ"ד[[32]](#footnote-33). ואפילו רבי אליעזר בן יהודה איש ברתותא לא קאמר אלא בעיסה שנילושה במי פירות, אבל בשתי חתיכות של בצק מודה דאין מי פירות מחברן[[33]](#footnote-34).

וסוגיא דהש"ס במנחות פרק הקומץ רבה [דף כד.] כמ"ד משקה מחבר[[34]](#footnote-35), דבעי רבי ירמיה, צירוף כלי וחיבור מים מהו. ואם תמצא לומר כיון דמיחבר מיחבר, חיבור מים וצירוף כלי מהו. כגון שיש בכלי שרת שני חצאי עשרון שאין נוגעין זה בזה, ויש חצי עשרון אחר חוץ לכלי המחובר לאחד מאותם שבתוך הכלי על ידי מים, כגון שמונחים מים בצנור ונגעי מיא לאחד שבפנים ולאחד שבחוץ, דאי נגעה טומאה לזה שבכלי שאינו נוגע במים, ונטמא חבירו משום צירוף כלי, מהו שיטמא זה את זה של חוץ בחיבור מים. [וכן] אם נגעה טומאה בזה שבחוץ ונטמא חבירו שבכלי בחיבור מים, מהו שיטמא האחר בצירוף כלי.

ודכוותה במסכת זבחים בסוף פרק טבול יום [דף קה:], חיבורי אוכלין על ידי משקין, חיבור לטומאה קלה ואין חיבור לטומאה חמורה, כגון חצי זית נבילה מכאן וחצי זית נבילה מכאן, ומשקה טופח באמצע ונוגע בשניהם, מחברן לטמא אוכלין ומשקין הנוגעין באחד מן החצאין, אבל אין מחברן לטמא אדם וכלים:

**תניא בתוספתא** [פ"ט]: עריבה שהיא טמאה טמא מת, אין לשין בה קמח של חולין, ואין עורכין בה בצק של תרומה. אבל אם רצה מביא קמח של חולין ועורך לתוכה בצק של תרומה, ובלבד שלא יהא בצק של תרומה נוגע בעריבה.

רבי שמעון בן אלעזר אומר: המזחילה שהיא שותתת ויורדת משקין, ובא טמא והפסיקן, העליונים טמאין מפני שהם גרורים על גב ידיו, והתחתונים טהורין.

**פירוש. שהיא טמאה טמא מת.** שנגעה בטמא מת.

**אין לשין בה קמח של חולין.** דאסור לעשות עיסתו בטומאה, משום דטבולה לחלה.

**אבל אם רצה מביא קמח של חולין.** אפילו הוכשרו החיטין, דמטמא הקמח הנוגע בעריבה, לא חיישינן. דאין הקמח חוזר ומטמא בצק של תרומה, דאין קמח חיבור זה עם זה להצטרף לכביצה[[35]](#footnote-36).

ואף על גב דאוכל מקבל טומאה בכל שהוא, לטמא אחרים בכביצה, כדתניא בתורת כהנים [ויקרא יא], "מכל האוכל אשר יאכל אשר יבוא עליו מים יטמא", יכול יהא אוכל מטמא בכל שהוא, תלמוד לומר "אשר יאכל", אוכל הנאכל בבת אחת, הוי אומר זו ביצת תרנגולת. יכול אף ליטמא בכביצה, תלמוד לומר "מכל האוכל", אפילו מקצת אוכל. הא כיצד, ליטמא בכל שהוא, לטמא אחרים בכביצה.

ואף על פי שהקמח של חולין טמא מתערב עם הבצק של תרומה טהורה, אין לחוש בכך, דדמי להא דתנן בפ"ק [מ"ה], "כחצי ביצה אוכל שני וכחצי ביצה אוכל שלישי שבללן זה בזה שלישי", הכא נמי הוה ליה כחצי ביצה טמא וכביצה טהור שבללן זה בזה, דהכל טהור, דאף על גב דאיכא קמח טובא, כיון דלא הוי חיבור כחצי ביצה דמי[[36]](#footnote-37).

אבל אי אפשר להעמידה בקמח של חיטין שלא הוכשרו, דאם כן אפילו של תרומה נמי יביא.

**מפני שהן גרורין על גב ידיו.** רבי שמעון בן אלעזר בשטתיה דרבי יהודה במסכת טבול יום [פ"ב מ"ז], ומייתי לה במסכת עבודת כוכבים בפרק רבי ישמעאל [דף ז], דאמר מפיה ומשוליה טמאה, ובמסכת טבול יום פרשתיה[[37]](#footnote-38):

**משנה ט:**

**כיון שהשיקה למקוה טהורה,** דקטפרס חיבור. ובתוספתא משמע דלענין טופח נקט לה, דקתני מקל שהוא מלא משקין טופחים[[38]](#footnote-39):

**עד שיטביל את כולה.** קסברי רבנן דקטפרס אינו חיבור, כדקתני סיפא[[39]](#footnote-40):

**הנצוק.** קילוח הבא מלמעלה למטה בזקיפה כמרזב של גג:

**קטפרס.** מים הבאים מלמעלה למטה דרך מדרון של תל גבוה וזקוף[[40]](#footnote-41):

**ומשקה טופח.** ואין בו להטפיח, שאם טפח בהם ידו לא יעלה בה משקה שיוכל להטפיח דבר אחר[[41]](#footnote-42):

**אינו חיבור לא לטומאה.** אם משקין תלושין הן, נגע טמא בתחתון העליון טהור. וכן לענין משקה טופח, אפילו במקום חלק, משקין מכאן ומכאן ומשקה טופח באמצע, נגע טמא במשקה טופח, משקין שמכאן ומכאן טהורין, ואף על פי שמחוברין לו[[42]](#footnote-43):

**ולא לטהרה.** גממית שאין בה ארבעים סאה, ונצוק וקטפרס או משקה טופח מחבר גממית זו למקוה שלם, אינו חיבור, והטובל בגממית לא עלתה לו טבילה:

**האשבורן,** בקוע. ארץ מלחה שנתבקעה ונקוו שם המים[[43]](#footnote-44), חיבור לטומאה ולטהרה, כך פירש בקונטרס בפרק שני דגיטין [דף טז.] ובפרק בתרא דמסכת ע"ז [דף עב.][[44]](#footnote-45).

וקשה לר"ת[[45]](#footnote-46), דעד כאן לא פליגי רבי מאיר ורבי יהודה בשילהי אין דורשין [דף יט.] בשלש גממיות, דעליונה ותחתונה של עשרים עשרים ואמצעית של ארבעים, אלא בעליונה, אי אמרינן גוד אסיק, אבל בתחתונה כולהו מודו דמטבילין דאמרינן גוד אחית, והכא משמע דאין קטפרס חיבור כלל?

ולאו קושיא הוא, דבהדיא פליגי רבנן בתוספתא דמקואות פ"ג ואמרו, אין מטבילין לא בעליונה ולא בתחתונה אלא באמצעית, ומתניתין כרבנן[[46]](#footnote-47).

ורבינו תם מפרש דאיירי הכא בשתי גממיות של עשרים עשרים, ונצוק או קטפרס מחבר. דדוקא היכא דמחברי למקוה שלם מודו בתחתונה, אבל הכא דליכא מקוה שלם אפילו לרבי מאיר לא הוי חיבור[[47]](#footnote-48). תדע מדנקט התם שלש גממיות ולא אשמעינן פלוגתייהו בשתים של עשרים עשרים.

והא דמייתי עלה[[48]](#footnote-49) הא דתנן, מקוה שיש בו ארבעים סאה מכוונות, וירדו שנים וטבלו בזה אחר זה, רבי יהודה אומר אם היו רגליו של ראשון נוגעות במים אף השני טהור, ובעי למידק מהכא דגממית דמותר להטביל מחטין וצנוריות בראשו של ראשון, ולא מחלקינן משום מקוה שלם!? אומר ר"ת, דכיון שמים שעל הראשון סופן לירד למקוה, כמקוה שלם דמי. דאי לא תימא הכי, שני אמאי טהור לרבי יהודה, הא קטפרס הוא, ורבי יהודה מודה במתניתין דהכא, מדקאמרינן בריש פרק שני דגיטין [דף טז.] "דילמא לענין מקוואות ורבי יהודה היא"!? אלא על כרחין כיון דסופן לירד למקוה חשיב חבור טפי.

ונראה דאין ראייה כלל מההיא דגיטין דתיקום מתניתין כרבי יהודה, דהתם אברייתא דקתני טופח להטפיח חיבור קאי, ולא אמתניתין דנצוק וקטפרס, דמתניתין לא קתני טופח להטפיח חיבור, ובהדיא מיתניא מתניתין דהכא לענין השקה.

ועל כרחין מדקאמר התם "דילמא לענין מקוואות ורבי יהודה היא", משמע דס"ד מעיקרא דלא מיתניא לעניין מקואות, והיינו משום דמתניתין דנצוק וקטפרס ומשקה טופח מיתניא לענין השקה, סלקא דעתך דעלה מיתניא ההיא דטופח להטפיח חיבור. ומסיק, דלאו עלה מיתניא, אלא לענין מקוואות ורבי יהודה היא, אבל רבנן פליגי וסברי דלענין מקוה אין טופח להטפיח חיבור, ואליבייהו מבעיא לן אי הוי חיבור לענין ידים.

והוא הדין דמבעיא לן במתניתין דהשקה, דקתני "משקה טופח אינו חיבור", אי "טופח" דוקא, או אפילו להטפיח, דידים מדמינן להשקה. אבל לרבי יהודה, אפילו במקוה הוי חיבור, כל שכן בידים דקילי טפי, כדמשמע בפרק כל הבשר [דף קו.], דקאמר "כל גופו טובל בהן, ידיו ורגליו לא כל שכן"[[49]](#footnote-50).

ולמאי דפירש ר"ת דחשיב חיבור טפי ברגליו נוגעות במים משום דסופה לירד, קשה, דבפרק בתרא דמסכת ע"ז [דף עב:] גבי מערה מחבית לבור, קילוח היורד משפת חבית ולמטה אסור, דדייק, ש"מ ניצוק חיבור. [ומקשינן], אי נצוק חיבור, אפילו חבית נמי ליתסר. וכן בההוא [שם] עובד כוכבים דאנח ידיה אגישתא, לימא, שאני הא משום דספו לירד[[50]](#footnote-51)?

ועל חנם דחק ר"ת[[51]](#footnote-52), דלעולם אפילו בשתי גממיות דכל אחת של עשרים שרי רבי יהודה בתחתונה, והא דנקט "אמצעית של ארבעים", לרבותא, דאפ"ה אסר בעליונה. ועוד, משום רבנן דפליגי בתוספתא דמקוואות, ואסרי אף בתחתונה.

הקשה ר"ת, דהכא משמע דטופח להטפיח חיבור, ובפ"ו מ"ז דמקואות תנן, ומייתי לה בסוף פרק שני דיבמות [דף טו.], "עירוב מקוואות כשפופרת הנוד כשתי אצבעות חוזרות למקומן"? ודחק ר"ת לתרץ, דנקב בעי כשפופרת, אבל במים סגי בטופח להטפיח.

ומכח משנתינו לא היה צריך ר"ת לדחוק, דמתניתין בהשקה[[52]](#footnote-53), והתם במקוה. אבל משום רבי יהודה דאמר דלענין מקוה נמי הוי חיבור, צריך לתרץ כן. דעל כרחין מודה רבי יהודה בשיעורא דכשפופרת, כדמוכח בפרק שביעי דמקואות בכמה דוכתי.

ואם תאמר, לפירוש ר"ת בנקב עגול כשפופרת היכי סגי בטופח להטפיח, והלא הנקב עגול הוא, ועד שיתמלא חציו אין ברוחב המים כשפופרת? ורוחב המים בעינן כשפופרת הנוד, כדתנן בפרק שישי דמקוואות גבי כותל שבין שני מקואות שנסדק, דקתני "לשתי מצטרף לערב אינו מצטרף עד שיהא במקום אחד כשפופרת הנוד", וגבי נפרץ זה לתוך זה, כגון מלמעלה, שהפרצה רואה את האויר, קתני "על רום כקליפת השום על רוחב כשפופרת".

ויש לומר, דהתם נמי לא איירי במים אלא בשיעור הפירצה. ובתוספתא פליג רשב"ג ואמר, טפח מלא רוחב הפרצה. ותדע, דהא רבי יהודה דאמר טופח להטפיח חיבור, פליג התם אשתי וערב, ואמר חילוף דברים, ואילו אשיעורא דכשפופרת וקליפת השום לא פליג, שמע מינה דלא איירי התם בשיעור המים כלל, אלא בשיעור הפרצה[[53]](#footnote-54).

ועוד תניא בתוספתא דמקוואות [פ"ה], קומקום שהוא מלא כלים והשיקו למקוה, אע"פ שפיו צר כל שהוא כלים שבתוכו טהורין. היטהו על צדו, עד שיהא בפיו כשפופרת הנוד. כלומר, דמקילינן טפי כשפיו רואה את האויר כמו בפרצה דכותל, אלמא בפיו למעלה לא חיישינן ברוחב כשפופרת. ואין לומר משום דכלי שאני, דאדרבה מצינו התם ברישא דרבי יהודה מחמיר בכלי, דלא מהני ביה נקב כשפופרת לחבר אלא אם כן בפתח גדול בארבעה טפחים וקטן ברובו, אע"ג דמודה במקוה דמהני, כדמוכח התם בכמה דוכתי.

ועוד, דבסוף פרק חמישי דפרה גבי שתי שקתות קתני בצפים מלמעלה כקליפת השום, ולא קתני ברוחב כשפופרת כדקתני גבי פרצה דמקוה, אלא ודאי גבי מקוה איירי בשיעור הפרצה, ומים המתערבין דרך הפרצה לא בעינן ברוחב חיבור המים כשפופרת, וחיבור המים לרבי יהודה כדאית ליה ולרבנן כדאית להו, וקרי ליה כל שהוא.

ואם תאמר, ומאי ניהו שיעורא דרבנן, כיון דטופח להטפיח אינו חיבור? ויש לומר, דרבנן בעו כקליפת השום מים בין בנקב כשפופרת בין בפרצה העליונה, כדאשכחן בפרה סוף פ"ה [מ"ח], גבי ב' שקתות שבאבן וקדש אחת מהן, דקתני, "אם היו נקובות זו לזו כשפופרת הנוד, או שהיו מים צפים על גביהן אפילו כקליפת השום, המים שבשנייה מקודשין".

ועוד יש לפרש, דכל מקום שהמים מתערבים דרך נקב או דרך פרצה של מעלה, שיעור המים כשיעור הפרצה, בין לכשפופרת בין לקליפת השום בין לרבי יהודה בין לרבנן, ומתיישבת בכך מתניתין דכותל. וכי פליגי, במים צפים מלמעלה מן הכותל בלא פרצה, או כי ההיא דקומקומוס, דרבנן בעו כקליפת השום, ולרבי יהודה סגי בטופח להטפיח.

וניחא השתא הא דתניא בריש חומר בקדש [דף כא:], המים המעורבין עד שיהא מעורבין כשפופרת הנוד, משמע שזהו שיעור המים. והא דתנן התם גבי סילון דמשיקו אפילו כשעורה ודיו, התם לאו בחסר אלא בשלם שאוב, ומשיקו לכשר וסגי בכשעורה, משום דשאיבה דרבנן, כדאמרינן בפרק המוכר את הבית [דף סו:][[54]](#footnote-55):

1. ולפי מש"כ הר"ש שם איירי הכא לתרומה דוקא, דלחולין לא חיישינן לאשתו נדה. [↑](#footnote-ref-2)
2. הרא"ש הוסיף עוד, או שמא יסירו הצמיד פתיל. [↑](#footnote-ref-3)
3. כתב **החזון איש** [ח ד, וכן ז סוף ח], דהכא החמירו לחשוש אף לטומאת מת כיון דהוי רשות עם הארץ עצמו, אך בעלמא לא חיישינן לטומאת מת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. ביאר **החזון איש** שם, דהאי מחיצה היינו כותל שיש בו חורין ויתדות להשתמש. ו"בפני פתחו" ביאר, דהיינו בכניסתה של סוכה נגד פתחו, וכן במחיצה בחורין ויתדות לתשמיש נגד פתחו. [↑](#footnote-ref-5)
5. ביאר **החזון איש** שם, ד"זה מניח" היינו אם הניח כל אחד במחיצה ובסוכה, הרי הן טהורים. ולפי"ז כתב לגרוס "טהורין" בלא ו"ו. ועוד אופן ביאר, שזה מניח וזה מניח וטהורין, ואע"ג דע"ה בחצר מכל מקום כלי חבר טהורין. [↑](#footnote-ref-6)
6. ביאר **החזון איש** שם, דכל אחד מניח סמוך לפתחו, ואין דרכם לבוא זה לתוך זה. [↑](#footnote-ref-7)
7. הרמב"ם פי"ב ממו"מ הי"ח כתב, חבר שהיתה לו מחיצה או סוכה לפני פתחו של ע"ה, או שהיתה מחיצה או סוכה של ע"ה לפני פתחו של חבר וכו'. ולפי"ז תרי גווני קתני, או שהיה לחבר מחיצה אצל ע"ה או שהיה לע"ה מחיצה אצל החבר. ולפי"ז הא דמסיים שלזה רשות ליכנס היינו דבשני האופנים יש לע"ה רשות ליכנס. [אך להר"ש דחדא גוונא קתני הכונה שלחבר יש רשות ליכנס בסוכה של ע"ה ולע"ה יש רשות ליכנס בסוכה של החבר].

   **ובחזון איש** שם נסתפק במחיצה וסוכה של חבר לפני פתחו של ע"ה, האם איירי דוקא באופן שאין לע"ה כניסה אחרת אלא דרך המחיצה והסוכה, אך אם יש לו כניסה אחרת הו"ל כעשה מחיצה וטהורין, או שמא, אפילו אם יש לו כניסה אחרת, כיון שהמחיצה והסוכה הם נגד פתחו גרע טפי.

   ועיי"ש שהקשה, דבסוכה של ע"ה פשיטא שהכלים שם טמאים, ומאי קמ"ל? [↑](#footnote-ref-8)
8. החזון איש [ח י] ביאר דהוי ככלי אומנותו בידו, דהכל ממשמשין בהן. אך הקשה, מדוע מטמאינן הרי הוי ספק טומאה בדבר שאין בו דעת לישאל. ובשלמא בכלים חיישינן משום דהוי בכלל גזירת כלים הנמצאים, אך באוכלין לא גזרו, כמש"כ התוספות בחולין [ט ב]? ותירץ, דהכא הטומאה שכיחא, וכההיא דפ"ג מ"ח בתרנגולים ותינוק. [↑](#footnote-ref-9)
9. ביאר החזון איש שם, דאם רוב הנכנסים לבית הם תרומה, תלינן דגם פירות אלו תרומה הן. והקשה, דמשמע שאם רוב חולין תלינן דהן חולין, והרי מדומע עולה באחד ומאה? ותירץ, דהכא לא איירי במדומע, דיתכן שאין בבית תרומה כלל, ובזה אזלינן בתר רוב. [↑](#footnote-ref-10)
10. ביאר החזון איש שם, דר"ע פליג לחומרא, וס"ל דכל עוד שהוא עם הארץ אינו מדקדק בדבר, ולכן לא סמכינן עליה גם לאחר שקיבל עליו חבירות. ועיי"ש שביאר בעוד אופן. [↑](#footnote-ref-11)
11. הגר"א גרס בתוספתא להדיא "הרי אלו טמאין". [↑](#footnote-ref-12)
12. החזון איש שם הקשה, דהנאמנות בירושלים היא בכלי חרס בלבד, והכא קתני אוכלין ומשקין? [↑](#footnote-ref-13)
13. לכאורה ברגל כולם טהורים, ולמאי ניחוש? ותירץ החזון איש שם, דחיישינן למיעוט זבים, ובגזירת כלים הנמצאים חיישינן אף למיעוט זבים. אך הקשה, לפי מש"כ לעיל דבאוכלין ומשקין אין זה משום גזירת כלים הנמצאים אלא משום שהטומאה שכיחא, הרי מיעוט זבים לא שכיחי? [↑](#footnote-ref-14)
14. החזון איש שם הקשה על פירוש הר"ש דהיינו כלים, למה נקט "דף" ולא נקט להדיא כלים? ועוד הקשה, דבסוגיא דחגיגה לא משמע כן, עיי"ש.

    בביאור הגר"א פירש ד"הדף" היינו מדרס, דיש כמה מדרסות שע"ה מחזיק שהן טהורין.

    וברמב"ם בפיה"מ מ"ב גרס בתוספתא "מדף", וביאר החזון איש שם, דאין נאמנן לומר טבלתי לענין לטהר כלים שנוגעים בו שלא יהיה בהן טומאת מדף. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכן פסק הרמב"ם פי"ג ממו"מ ה"ז, וכתב הראב"ד, כל זה אינו אלא לקודש או לתרומה. וביאר החזון איש שם, דמעיקר הדין ודאי הכלים טהורים, דאינם בכלל גזירת כלים הנמצאים, שהרי הם היו במקום שמור, ואין בהם חשש לטומאה כלל. אלא דחכמים החמירו חומרא בעלמא לגבי הכלים, כיון דאפשר להו בטבילה.

    ומש"כ הראב"ד לקודש או לתרומה ביאר החזון איש, דכלי שעומד לשימוש קודש או תרומה החמירו ועשאום כהסח הדעת, אך כלי שעומד לשימוש חולין טהור לגמרי, אף להשתמש בו לקודש ותרומה. [↑](#footnote-ref-16)
16. **התוספות במסכת סוטה** [כח ע"ב] פירשו באופן אחר, דלילה לעולם נחשב כרה"י, וספיקו טמא מעיקר הדין. והקשו שם מהתוספתא שהובא לעיל פ"ה מ"ז דאף בלילה איכא חילוק בין רה"ר לרה"י. וראה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך **הראב"ד בהשגות** [פי"ח מאה"ט ה"ז וה"י] כתב, דאפילו ברה"י לא מטמאינן אלא אם עבר עליהן לילה. והחילוק בין רה"י לרה"ר הוא רק האם חיישינן גם לטומאת מת. ולפי"ז מתניתין מצי מיירי גם ברה"י.

    **ובכסף משנה** שם העתיק את התוספתא "המאבד והמוצא ברה"י ועבר עליהן הלילה טמא מדרס וטמא מת", וכנראה זו היתה גירסת הראב"ד, ולכן כתב דאף ברה"י בעינן עבר הלילה, אך הר"ש לא גרס כן. ובדעת הרמב"ם משמע כהר"ש דברה"י לעולם טמא, וכתב הכס"מ, דהתוספתא נקטה ועבר עליהן הלילה אגב רה"ר, אך באמת ברה"י לעולם טמא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
18. לדעת הרמב"ם דכל הכלים כחרב, צ"ל דאף טמא מת לא שכיח, שהרי גם טמא מת עושה את כל הכלים כמותו וצריכים הזאה שלישי ושביעי. [↑](#footnote-ref-19)
19. **החזון איש** [ז י] הקשה, מנ"ל להר"ש דרבי שמעון מטהר אף ברה"י, דלכאורה י"ל דלא פליג אלא ברה"ר דלמיעוטי בפלוגתא עדיף? עיי"ש. וגם מלשון התוספתא מודים חכמים לר"ש במניח ושוכח ברה"ר וכו' לכאורה משמע דדוקא ברה"ר פליגי.

    ולדעת הר"ש דרבי שמעון מטהר מאבד בלילה גם ברה"י, הקשה **החזון איש** [ז ד], הא לגבי שוטח רבי שמעון מטמא אפילו מאה אמה, כדלהלן בתוספתא, ומ"ש מאבד משוטח? ותירץ, דשוטח גרע ממאבד, לפי שבני אדם נזהרים טפי מכלים שעל הארץ, משא"כ שוטח שהכלי על הכותל אינם נזהרים כל כך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-20)
20. בטעמא דמילתא כתב הרמב"ם פי"ח מאה"ט ה"ח, דמפני שאינו דבר מצוי תמיד לא גזרו עליו. [↑](#footnote-ref-21)
21. לכאורה גם עמי הארץ עצמם לא שכיחי שם, שהרי הכלים טהורים לגמרי אף ממגע עם הארץ. [↑](#footnote-ref-22)
22. כלומר, דאם יש בבור מי מקוה, הרי הכלי נטמא מחמת שהיה ברשותו של עם הארץ, אך הוא נטהר כאשר מעלה אותו החבר מהמקוה. והנה הרא"ש במתניתין כתב, דאפילו בבור של מקוה הכלי לא נטהר, כיון דחיישינן אף לטומאת מת, וצריך הזאה ג' וז'. וצ"ע מהתוספתא הכא דהכלי נטהר מיד? ותירץ החזון איש שם, דהתוספתא הכא איירי באופן שאין מקום לחשוש לטומאת מת, כגון שהעם הארץ מכירו, [או שאומר להדיא שאינו טמא טומאת מת, שהרי הוא נאמן על זה]. [↑](#footnote-ref-23)
23. הרמב"ם והראב"ד נחלקו בביאור המשנה, ראה בהרחבה בסימן יא. [↑](#footnote-ref-24)
24. מבואר בר"ש דפליגי ת"ק וריב"נ האם אמרינן גיתו מאסתו או לא, אך בכפר לכו"ע בעינן מחשבה. ולכאורה זה נגד הסוגיא בנדה דפליגי האם טומאה קלה שמחמת סלט"ח צריך מחשבה או לא, ואפילו בכפר, והר"ש עצמו הביא סוגיא זו להלן? וראה מש"כ בזה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-25)
25. וכן כתב הרא"ש. וכתב המשנה אחרונה דתירוצם דחוק, דמדוע התם תנן בסתמא דלא מהני, וקאמר רבי יוחנן דאיירי דוקא בלא היפך, והכא תנן בסתמא דמהני, ואיירי בנתנו מיד לעכו"ם. וכן מסתימת הרמב"ם משמע דלא כהר"ש, דאין חילוק בין נתנו לעכו"ם ללא נתנו. ומצינו תירוצים אחרים על קושיית הר"ש:

    **א. רש"י** בחולין שם כתב, העלום חש"ו מפני הכנימה, אע"פ שנתכוין לכך לאחר העלאה שירד הטל עליהם אינן בכי יותן. ולפי"ז ניחא שפיר, דהתם איירי בחשב בשעת העלאה מפני הכנימה, ולכן ההעלאה עצמה לא חשיבא מעשה, ובעינן היפך בהן, אך הכא דבשעת ההעלאה עצמה חשב להאכילו לעכו"ם, אין צריך עוד מעשה להוכיח. וכן כתבו **התוספות חדשים התפארת ישראל** [בועז ט] **המשנה אחרונה והחזון איש** [מכשירין ו ה], והביאו כן מהתוספתא, עיי"ש.

    והא דהוצרך רש"י שם לפרש כן הוא לשיטתו, דמעשה עם דבור נחשב למעשה המוכיח, אך התוספות שם פליגי עליה, דהדבור לא מעלה ולא מוריד, וכל שהמעשה עצמו לא מוכיח לא חשיב מעשה המוכיח, ונקטו שם דהעלום חש"ו היינו בשביל הטל ולא מפני הכנימה, ולפי"ז שפיר הקשה הר"ש מאי שנא מהכא.

    **ב. בגליון הרא"ש** תירץ בשם הר"ר מנחם, דסתם המעלה פירות כוונתו מפני הכנימה, ולכן כל עוד שלא היפך בהן לא חשיב מעשה, אך סתם המעלה גוזל מגת כוונתו לאכילת עכו"ם, וחשיב מעשה בהעלאה לחוד. וכעין זה כתב בתפארת ישראל שם בתירוצו השני. [↑](#footnote-ref-26)
26. ראה בסימן יא שכתבנו בשם הכסף משנה ג' ביאורים בפלוגתתם. [↑](#footnote-ref-27)
27. בביאור הגר"א כתב: פירוש, מי רגלים. [↑](#footnote-ref-28)
28. כלומר, דהבצק שבחלק הנמוך שבעריבה נילוש עם הרבה מים, והבצק שבחלק הגבוה יותר שבעריבה נילוש עם קצת מים. ולפי"ז החילוק בין קטפרס לעומד הוא, דבקטפרס המים מתקבצים בחלק הנמוך שבעריבה, ובעומד המים מתפשטים תחת כל הבצקות, ואיכא חיבור משקה לכל החתיכות. וכן ביארו **הרא"ש והרע"ב,** אך **הגר"א והרמב"ם** ביארו, דאף בקטפרס המשקה תחת כל הבצקות, ולא איירי כלל בעיסה טופחת, אלא המשקה שתחת הבצקות טופח, וראה בהערות על המשנה בביאור שיטתם. [↑](#footnote-ref-29)
29. **הרא"ש** כתב, שעל ידי הדחק שדוחקות זו את זו זב משקה מהם. [בר"ש משמע דסגי במה שהמשקה זב אם ידחוק האדם את אצבעו בעיסה, אך ברא"ש משמע דבעינן שהמשקה זב מחמת שדוחקות זו את זו]. [↑](#footnote-ref-30)
30. כן הגיהו האחרונים, ולפנינו "כביצה". [↑](#footnote-ref-31)
31. **הכסף משנה** דייק ברמב"ם, דכעין החרדל קאי על המשקה הטופח, דאפילו אם המשקה מועט שהוא כעין החרדל, מכל מקום הוא מצרף את האוכלין. [↑](#footnote-ref-32)
32. משמע קצת דדוקא לחבר אינן מחברים, אך לקבל טומאה גם מי פירות מקבלין טומאה, ונחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד פ"א מטו"א ה"ד. [↑](#footnote-ref-33)
33. **התויו"ט** כתב לדחות את דברי הר"ש, דדוקא בטבול יום אין מי פירות מחברין, דטומאתו קלישא, אך בשאר הטמאים אף מי פירות מחברין. אך **התוספות חדשים הרש"ש והמשנה אחרונה** הוכיחו כדברי הר"ש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-34)
34. הר"ש כתב כן לפירושו השני, דרבי דוסא פליג בכל אופן, אך לפירושו הראשון דפליג רק בכעין החרדל, אתיא הסוגיא שם ככו"ע ובאופן שהיו רק שתי חתיכות.

    והנה לפירוש הגר"א במתניתין לא איירי בחיבור משקה כלל, ורבי דוסא פליג בדין נוגע וחוזר ונוגע, ואין זה שייך לסוגיא שם כלל. ובתוספות בזבחים ובמנחות הביאו ראיה ממשנתינו דמשקה מחבר אוכלין, ומבואר שהם ביארו את המשנה כפירוש הר"ש. [↑](#footnote-ref-35)
35. לדעת הר"ש איירי בעריבה טמא מת, שהיא ראשון לטומאה, ומטמאת אוכלין חולין, וקתני דאסור ללוש בה קמח של חולין משום שהוא טבול לתרומה, וכן אסור לערוך בה בצק של תרומה, אך מותר לערוך בצק של חולין לאחר שהרימו ממנה חלתה, דמותר לעשות חולין בטומאה.

    והא דשרי לערוך בצק של תרומה על קמח של חולין, אף שהקמח נטמא, כתב הר"ש, דהקמח אינו מטמא אחרים, שהרי אין בו שיעור כביצה, לפי שאין חלקיו מחוברים זה לזה. ואזיל הר"ש לשיטתו דלא סגי בנגיעה בשני חצאי ביצה, אלא צריך שיהא חיבור ביניהם.

    אך יש לעיין מדוע ליכא חיבור, הא אפילו להרמב"ם דבעינן שיהא דבק זה בזה אין צריך חיבור גמור שיהא גוף אחד, והכא הקמח דבק על ידי הבצק. וכל שכן לשיטת הראב"ד דסגי בנוגעים זה בזה, ואם כן חשיב שיש כאן כביצה?

    ועוד הקשה **החזון איש** [יא ב], דהקמח שאינו חיבור זה לזה, כל חלק שבו אפשר לחלקו לחלקים קטנים יותר, ואם כן הקמח שנטמא מהעריבה הוא רק השכבה הדקה ביותר הסמוכה לעריבה, ואין בה כביצה. וכן הקמח שנוגע בבצק זה רק השכבה הדקה הסמוכה ביותר לבצק, ואין בה כביצה?

    והנה **הגר"א** גרס "עריבה שהיא טמאה משקין", ולפי"ז איירי בעריבה שנטמאה ממשקין, שדינה להיות שני לטומאה, ומטמאת אוכלין תרומה או משקין חולין להיות תחילה. ולפיכך, אין לשין בה קמח של חולין במים, שהמים יעשו תחילה, ואין עורכין בה בצק של תרומה, שהתרומה נטמאת משני לטומאה, אך עורכין בה בצק של חולין, לפי שאוכלין חולין לא נטמאים משני לטומאה.

    ומהאי טעמא עורכין בצק של תרומה על גבי קמח של חולין, דהקמח ישאר בטהרתו, והוא מפסיק בין התרומה לעריבה. ובזה מיושב כל הקושיות. [↑](#footnote-ref-36)
36. כתב **החזון איש** שם, דנראה בדעת הר"ש שהקמח חשיב חיבור לבצק כיון שמתערב עמו, אלא שאין הקמח חיבור זה לזה. וכתב, דצ"ל דמשכח"ל דהקמח נשוך להבצק ואפ"ה אין הקמח נשוך זה לזה, ובכה"ג לא חשיב כביצה אע"ג דהבצק מחברן. [↑](#footnote-ref-37)
37. **החזון איש** שם הקשה, מדוע התחתונים טהורים, הרי כאשר הניח ידו בפי המזחילה הרי הוא נוגע בטיפה אחת שממשיכה לרדת למטה, והיא טמאה ממנו, ואינה בטלה בשאר המים, וכאשר ינוחו המים היא תטמא את הכל? ותירץ, דאיירי באופן שאין להסתפק לתערובת הטיפה ההיא, כגון שלוקח מים מלמטה קודם שהספיקו המים שנגע בהם לרדת.

    אך הקשה לדעת הגר"א דאף בקטפרס הכל טמא, לפי שכל טיפה נוגעת בחברתה ונעשית תחילה, אם כן כל המים טמאים מיד מחמת הטיפה ההיא? וכתב, דדוחק לומר דאיירי בטבול יום שאינו עושה משקין תחילה. [↑](#footnote-ref-38)
38. **במשנה אחרונה** כתב דבתרוויהו פליגי, דרבי יהושע חשיב חיבור בין בקטפרס ובין במשקה טופח, ולפיכך נקט מקל דאית ביה תרוויהו, דהמשקה שבו קטפרס וגם טופח. [↑](#footnote-ref-39)
39. משמע בר"ש דסיפא אתיא לחכמים, אך רבי יהושע סובר שכל קטפרס חיבור. וראה בהערות על המשנה שנחלקו בזה האחרונים. [↑](#footnote-ref-40)
40. רש"י בגיטין כתב הר משופע שמדרונו מחודד הרבה, וראה ברש"ש שם. [↑](#footnote-ref-41)
41. בדעת הרמב"ם בזה ראה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-42)
42. הגר"א הקשה על ביאור זה, דאמנם אינו חיבור אך נגיעה איכא, ומדוע לא נאמר דכל טיפה מטמאת חברתה, שהרי משקה נטמא ומטמא בכל שהוא, ומיד הוא נעשה תחילה? ראה בהערות על המשנה כמה אופנים ליישב קושיה זו. [↑](#footnote-ref-43)
43. רש"י בפסחים מב ע"א כתב, דאשבורן הוא מלשון שבירה, שמשתבר הקרקע, ויש בקעים שהמים נאספים ושוהין בתוכן, ואין נבלעין. [↑](#footnote-ref-44)
44. בגיטין כתב רש"י שני מקואות שאין באחד מהן ארבעים סאה, ואפשר לפרש דבריו בשני אופנים, או שאין בכל אחד מהן ארבעים סאה, או שאין באחד מהם, אך בשני יש ארבעים סאה. אמנם בע"ז כתב רש"י, גממית שאין בה ארבעים סאה, וניצוק וקטפרס או משקה טופח מחבר לגממית זו מקוה שלם. ומבואר להדיא דבאחד מהם היה ארבעים סאה, ומכל מקום לא הוי חיבור. ועל זה נחלק ר"ת, דבאופן זה הוי חיבור משום גוד אחית, ורק באופן שבשניהם אין ארבעים סאה לא הוי חיבור. [↑](#footnote-ref-45)
45. רוב דברי הר"ש הובאו בתוספות בגיטין שם. [↑](#footnote-ref-46)
46. התוספות בגיטין שם לא תירצו כן, וכתב **המהר"ם** שם דאי אפשר לאוקמי מתניתין כחכמים, דהא בגמרא שם מוקי לסיפא דמתניתין דטופח לא הוי חיבור וטלה"ט הוי חיבור, כרבי יהודה, ומכל מקום קטפרס לא הוי חיבור, וכן מבואר **במהרש"א** שם. [↑](#footnote-ref-47)
47. **האמרי משה** סי' א' אות ו' ביאר את החילוק בין מקוה שלם למקוה חסר, דהיכא דאיכא מקוה שלם אין צריך לחבר אליו את החסר, אלא כל שיש נגיעה סגי, ולכן אף דקטפרס לא הוי חיבור מכל מקום נגיעה איכא. וכמו שמצינו לגבי שלג, דמהני השקה לטהר את כולו אף דליכא חיבור בין טיפה לטיפה, כיון דסגי בנגיעה, [ראה בהערות על הר"ש לעיל פ"ג הערה 15]. אך במקוה חסר צריך לחבר את שני המקואות כדי לעשות מקוה, ולזה אמרינן דקטפרס לא הוי חיבור. [↑](#footnote-ref-48)
48. במסכת חגיגה שם. [↑](#footnote-ref-49)
49. כן כתבו התוספות שם בשם ר"י, דמתניתין לא איירי בחיבור שני מקואות לארבעים סאה כמו שפירש רש"י, אלא איירי לטהר מים טמאים בהשקה, ובזה לכו"ע קטפרס לא הוי חיבור. וכפירוש זה פירשו גם הרמב"ם בפיה"מ והגר"א. [↑](#footnote-ref-50)
50. התוספות שם יישבו דדוקא בקטפרס מהני סופו לירד, אך בניצוק לא מהני, דניצוק גרע טפי מקטפרס לפי שהקילוח עומד באויר. [↑](#footnote-ref-51)
51. כלומר, דר"ת לעיל הוכיח לחלק בין מקוה שלם למקוה חסר מדנקט ג' גממיות ולא נקט ב' גממיות. [↑](#footnote-ref-52)
52. והיינו לשיטת ר"י, אך ר"ת לשיטתו דאף מתניתין איירי בחיבור מקואות יש להוכיח כן גם ממשנתינו. [↑](#footnote-ref-53)
53. ראה **בחידושי מרן רי"ז הלוי** הל' מקואות דביאר, דשני דינים איכא, דין עירוב, להחשיב את כל המים כנמצאים במקום אחד, ודין חיבור. ושיעור הפירצה דשפופרת הנוד הוא בשביל העירוב, אך שיעור המים דטופח להטפיח הוא בשביל החיבור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-54)
54. ראה בתוספות שם בשם ר"י שני תירוצים נוספים על הקושיה. [↑](#footnote-ref-55)