27 צירוף איסורין ב - בדין צירוף ב_ מינים או ב_ טעמים דאיסור א_
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ועש"ק מקץ נר ב' דחנוכה תשע"ד

א] ע"ז דס"ו., אמר אביי מנא אמינא לה דבתר טעמא אזלינן דתניא תבלין ב' וג' שמות והן מין אחד או מין ג' אסורין ומצטרפין, ואמר חזקי' הכא במיני מתיקה עסקינן הואיל וראוין למתק בהן את הקדירה, אא"ב בתר טעמא אזלינן כולי חד טעמא הוא, אלא אי אמרת בתר שמא אזלינן האי שמא לחוד והאי שמא לחוד, ורבא אמר לך הא מני ר"מ היא דתניא ר"י אומר משום ר"מ מנין לכל איסורין שבתורה שמצטרפין זע"ז שנא' לא תאכל כל תועבה כל שתיעבתי לך ה"ה בבל תאכל.

ופירש"י, ז"ל, ג' שמות והן מין אחד כגון פלפל לבן פלפל שחור פלפל ארוך, או מין ג' וג' שמות יש להן אסורין ומצטרפין אם נפלו לקדירה ולא בזה כדי לתבל ולא בזה כדי לתבל ונצטרפו ותבלו והן של איסור מצטרפין לאוסרה, ואמר חזקיה הכא דקאמר מין ג' וג' שמות להן מצטרפין אע"ג דתלתא מיני נינהו ובשמא נמי לא שוו, במיני מתיקה עסקינן, שכולן טעמן מתוק ומשו"ה מצטרפין דטעמן שוה למתק בהן הקדירה, ורבא אמר לך הא מני ר"מ היא, ואע"ג דלא שוו לא בשמא ולא בטעמא קאמר דמצטרפין ודחזקי' ליתא, עכ"ל.

והנה לפי פירש"י דאיירי כולה מתני' בדהוו כולן איסור אחד, הרי יש ללמוד מסוגיית הגמ', דאף ב' מינים של איסור א' אין מצטרפין לאסור, וזהו דמייתי אביי מהא דב' תבלינים מצטרפין לאסור, דבתר טעמא אזלי' וחשיבי כמין א', ורבא משני דאתיא כר"מ אשר לדידי' אף ב' מינים מצטרפין לאסור.[[1]](#footnote-2)

וגם לדעת התוס' שפירשו דשמות דקאמר היינו שם דאיסור, נמי מבו' כדעת רש"י דאף באיסור א' אין ב' מינים מצטרפין לאסור, שהרי התוס' פירשו למתני', ז"ל, תבלין של ב' וג' שמות כגון פלפל דכלאים ופלפל דערלה ופלפל דתרומה דתלתא איסורין וכולן מין פלפלין הם, או ג' מינים פלפלים וקנמון ושאר מינים "וכולם איסור אחד", עכ"ל, וכיון שפירשו התוס' דהא דתנן בסיפא דג' מינים מצטרפין איירי באיסור א', הרי דמהא דמייתי אביי מינה דבתר טעמא אזלינן, ולא מיתי מרישא, שהרי ברישא פירשו התוס' דאיירי במין א' ממש, מבו' דאף באיסור א' אין ב' מינים מצטרפין, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א, עיי"ש.

ב] אמנם הנה בד' הרמב"ן בסוגיין מבו' דלפי' ר"ח, כל הא דב' מינים אין מצטרפין, הוא רק בב' איסורין, אך באיסור א' אף ב' מינים מצטרפין, עייש"ה בדבריו, וכ"ה בראב"ן במכילתין, ז"ל, ואמר חזקי' מ"ט ג' תבלין מג' איסורין מצטרפין, בשלמא ג' תבלין מאיסור אחד כיון דאיסור אחד הן מצטרפין, אלא ג' תבלין מג' איסורין מ"ט מצטרפין, הואיל ועשוין למתק בהן את הקדירה ולהטעימה וכיון דשוו בטעמא מצטרפין, ומהכא מייתי אביי סייעתי' דבתר טעמא אזלינן, עכ"ל.

וכ"ה מבו' בתורי"ד בסוגיין, עיי"ש שדעתו דדין צירוף לאסור התערובת מיתלי תלי בדין צירוף לחיוב, דכל דמצטרפין לחיוב אף מצטרפין לאסור התערובת, וכל שאין מצטרפין לחיוב אין מצטרפין לאסור בתערובת, ועיי"ש שפירש דג' דעות בדבר, וזה כדעת התוס' בשבת דפ"ט: בפירוש קמא, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' שם דע"א., דדעת ת"ק דב' איסורים שהם מין א' מצטרפין לחיוב וה"נ הם מצטרפין לאסור בתערובת, ודעת הרי"ד מבוארת בתו"ד דה"נ הן מצטרפין לקרבן, אך התוס' שם כתבו דלקרבן אינם מצטרפין, ודעת ר"ש שאינם מצטרפין, ודעת ר"מ דאף אם הם ב' מינים ה"ה מצטרפין, ועוד פליגי ת"ק ור"ש, דדעת ת"ק דבאיסור א' מצטרפין אף ב' מינים לחייב עליהן, ודעת ר"ש דאף באיסור א' אין מצטרפין ב' מינים לחייב עליהן, וע"כ ס"ל דאינם מצטרפין לאסור התערובת.

ומבו' בד' הרי"ד וכ"ה להדיא בתורי"ד שבת דפ"ט:, דזהו דמייתי מינה אביי דבתר טעמא אזלינן, והיינו מהא דתנן במתני' דאף ג' מינים דהוו ג' שמות דאיסורין מצטרפין, והעמידה חזקי' במיני מתיקה דשוו בטעמא, ומזה מוכח דבתר טעמא אזלי' והוו מין א', שהרי לת"ק אין מצטרפין ג' איסורין אא"כ הוו מין א', ודחי רבא דהא מני ר"מ היא דס"ל דאיסורים מצטרפין זע"ז אף אם הוו ב' מינים, שהרי ס"ל דכל איסורין שבתורה הוו כאיסור א', וכ"ה דבאיסור א' אף ב' מינים מצטרפין, ה"נ בב' איסורין, וע"כ הוא דג' שמות וג' מינים מצטרפין.

**ב**

ג] והנה באו"ה סוף כלל כ"ד כתב, ז"ל, ודווקא במין א' מצטרפים וכו' לפי שיש שם מיהא לבסוף טעמא דאיסורא, אבל בב' מינים אין שייך צירוף טעם איסור, דכל א' יש לו טעם בפנ"ע ומבטל טעם חבירו וכו', ואפי' אם שניהם שווין בלאוין פירוש ששניהם מלאו אחד או משני לאוין שמצטרפין אפי' למלקות כדכתב הרמב"ם פ"ד דא"מ, דזהו דוקא עצמותו אבל בטעמים לא שייך צירוף כדפרישית שהרי בטכ"ע תלי רחמנא והרי אין כאן שום טעמא דאיסורא דכל אחת מתבטל בהיתר ובטעם איסור חבירו, עכ"ל.

ולכאו' דבריו תלויים בפלוגתת רש"י ותוס' אם לרבא בעינן לדחזקי', דהתוס' כתבו דבעינן לדחזקי', ובפשוטו היינו משום דכל דאינם שוים במיתוק הקדירה, אין טעם כל א' ניכר, ולדעת רש"י מבו' דל"ב לזה, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם שלא הביא להא דשוין למתק את הקדירה, ועי' רמב"ן דאף כשאין שוין ה"ה מצטרפין, ז"ל, ואיכא למימר כיון ששינו טעמה של קדרה לשבח שהרי מתובלת היא וכו' מצטרפין הם אע"פ שאין טעם כולן למיתוק אלא לתבול קדרה, עכ"ל.

אך אי נימא דדינא דמתבל אי"ז מדין נתינת טעם, י"ל דרק במתבל מצטרפין אף דאין שוין בטעמא, אך בנתינת טעם אינם מצטרפין.

ויש להוסיף, שהרי הבעה"מ והרמב"ן כתבו דטעם חדש אינו אוסר, ובמתבל לכאו' עכ"פ הרבה פעמים הוי כטעם חדש, ובע"כ דהוא דין בפנ"ע, וזהו שכתב הרמב"ן דכיון ששינו טעמה של קדירה לשבח שהרי מתובלת היא מצטרפין, והיינו דהגם דאין טעמם ניכר, מ"מ כיון שהשביחו את הקדירה ועשאוה מתובלת, ה"ה נאסרת.

**קיצור הדברים**

] ד' האחרונים בסימן צ"ח דב' מינים דאיסור א' מצטרפין, בפשוטו תליין בפלוגתת הראשונים, דבד' רש"י ותוס' וריטב"א מבו' דגם באיסור א' אין ב' מינים מצטרפין, ואילו בד' הרמב"ן והרי"ד והראב"ן מבו' דבאיסור א' אף ב' מינים מצטרפין.

והנה למש"נ בסימן א' כמה דרכים יל"ד בזה, דאין להוכיח מסוגיין דב' מינים אין מצטרפין, - אך להדרך שנת' שם דדינא דסוגיין דאין ב' מינים מצטרפין הוא משום דאינם טעם א' ממש, לכאו' כ"ש דבב' טעמים חלוקים לא יצטרפו ב' מינים, - ואמנם נראה דאי נימא דהא דמצטרפין ב' טעמים הוא משום דאיסורא דס' הוא גם בלא נתינת טעם, ול"ב כלל לחשוב טעמם כטעם א', הרי י"ל דע"כ אף ב' מינים מצטרפין, ומשא"כ בסוגיין דאיירי ביותר מס' ובעינן לדינא דמתבל, הרי דכל הא דב' טעמים מצטרפין הוא רק אם חשיב כמין א', וכמש"נ שם.

] ואמנם יש בזה נידון אחר, דבגונא דאין שוין בטעמא ואינם נותנים טעם אחד הרי דמכח זה אין מצטרפין וכמש"כ האו"ה, ואמנם הפמ"ג והחוו"ד פירשו בדבריו דבאיסור א' ממש מצטרפין ב' טעמים, אך הבית אפרים והיד יהודה הוכיחו מדבריו דרק בבב"ח מצטרפין ב' טעמים, והי' מקום לומר דבזה פליגי התוס' דס"ל דגם לרבא בעינן לדחזקי', והרי דאין ב' טעמים מצטרפין, וכאשר כן פירש הגר"ח בפי"ד ממאכ"א בד' התוס' דאם אינם שוים למיתוק אינם מצטרפין משום דאין א' מן הטעמים ניכר, ופירש כן גם בדעת הראב"ד, עיי"ש, עם רש"י ודעימי' דס"ל דלרבא ל"ב לדחזקי', והרי דב' טעמים מצטרפין.

אך י"ל, דכל ד' רש"י ודעימי' הם רק באיסורא דמתבל, דאינו משום נתינת טעם, וכמש"כ הגר"ח בהל' מעה"ק ובכ' הגר"ח החדש פ"ב מערלה, אך באיסורא דטכ"ע אין ב' טעמים מצטרפין, ולהלן נת' לפרש כן בד' הגר"ח בפי"ד ממאכ"א בדעת הרמב"ם דאף ב' איסורים וב' טעמים מצטרפין, ונת' דהוא רק לדינא דמתבל.

ומאידך י"ל, דגם לדעת התוס' דאינם מצטרפין, כ"ז הוא במתבל שהוא יותר מס', אך שפיר הן מצטרפין לס', וכמש"כ האחרונים לדעת הסוברים דבעינן ס' אף אם ליכא טעם, - ועוי"ל כמש"כ המהר"ם דמכוון התוס' הוא משום דכל א' בפנ"ע הוי נטל"פ, וכאשר כ"ה בד' התוס' בשבת.

ג] ובעיקר הא דב' טעמים מצטרפין, לכאו' הוא כמש"כ בהגה' ברוך טעם לפליתי ובבית אפרים יו"ד סימן ל"א והגר"ח דהטעם המעורב ניכר, - ולמש"כ הרמב"ן דאיירי בב' איסורין, ואפ"ה מצטרפין ב' טעמים, ולכאו' בב' איסורין ל"ש לומר דהטעם המעורב הוי דבר האסור וכמש"כ הגר"ח, ולמש"נ לעיל לדון דמכוון הרמב"ן הוא במסוים בדינא דמתבל, ניחא, אך י"ל דהרמב"ן התם הרי קאי לדעת ר"מ דכל איסורין שבתורה מצטרפין זע"ז, וע"כ שפיר י"ל דהטעם המעורב אסור, ובאמת לדרך בתרא דהרמב"ן דאתיא כרבנן ומודו רבנן דהן מצטרפין לאסור בתערובת, לא נתפרש בד' הרמב"ן דה"ה מצטרפין אף בשאינם שוין במיתוק, עייש"ה, ודו"ק.

ולהדרך שנת' בסימן א' דבמין א' וב' טעמים, מצינו לדון דהטעם המעורב זהו הטעם דהמין, צ"ע אם י"ל כן גם בב' איסורין, דאף אם אינם מצטרפין למלקות, מ"מ זהו הטעם דהמין, - והיינו דהגם דבאיסור והיתר מאותו המין ל"מ לאסור, היינו משום דהגם דזה הטעם דהמין, מ"מ כיון שהאיסור בפנ"ע אינו ניכר, אינו אוסר, דומיא דהיכא דנתערבו איסור והיתר דשוו בטעמא דאין ההיתר מצטרף לאיסור לאסור, אך בב' איסורין דמצטרפין לאסור בתערובת, שמא י"ל, דאף אם אינם מצטרפין למלקות, מ"מ כיון דהוו מין א', מצינו למימר דאחר שהן מעורבין, חשיב דהטעם המעורב הוא הטעם דהאיסור, וצ"ע בזה.

ובעיקר הנידון בזה, עי' היטב ביד יהודה סו"ס צ"ח ובחזו"א שהאריכו בכל ענין זה.

האחרונים הקשו דמ"ט לא יצטרפו ב' מינים לטכ"ע, והפליתי הוכיח מזה כד' הרמ"א דבטכ"ע אזלינן בתר שמא, והאחרונים כתבו דצירוף שאני, - ונראה דהיינו, דאף דטעם שניהם יחד ניכר, מ"מ יש לנו לדון על כל א' בפנ"ע, כיון דהם ב' מינים, וכל א' בפנ"ע בטל כיון דאינו ניכר, - והיינו דהא דבכל איסור אין דנים דכל כ"ש וכ"ש שבו אינו ניכר וה"ה בטל, הוא משום דכולו הוי דבר א', ויש לנו לדון על כולו יחד, אך בב' מינים דנים על כל א' וא' בפנ"ע, וכל דאינו ניכר, ה"ה בטל.

**ד**

] בחי' הגר"ח פי"ד ממאכ"א ה"ו בסו"ד כתב, ז"ל, ובאמת הי' נראה דבעיקר הך דינא דב' טעמים אם מצטרפין למלקות, וכן אם מצטרפין לאסור תערובתן ע"י טעם המעורב שלהן, גם דעת רש"י והרמב"ם כהראב"ד דתלויין זב"ז וחד דינא הוא, דהרי רש"י כתב להדיא דלרבא דמוקי לה כר"מ דכולהו חד איסורא הוא וכו' ליתא לדחזקי', הרי להדיא דטעם המעורב של חד איסורא אוסר, והיינו משום דרש"י ס"ל כדעת הרמב"ם דמצטרפין למלקות, וממילא דאוסר גם תערובתו משום טעם המעורב שלו, אי לא שנימא דלר"מ שאני וכמבו' כן בל' רש"י שם, וכן הרמב"ם דהשמיט הך דחזקי' ג"כ בע"כ דס"ל דבחד איסורא אוסר גם טעם המעורב שבו, וממילא ליתא לדחזקי', אלא דמל' הרמב"ם וכו' א"כ ש"מ דקאי בכל גווני בין בחד איסורא ובין בתרי איסורי, ובתרי איסורי הא ודאי קשה דלמה השמיט הך דחזקי', אלא ודאי דהרמב"ם מפרש דפירכת הירושלמי וכו' לאו בדינא דטכ"ע מיירי, אלא הוא כעין פירכת הגמ' שלנו בע"ז דפריך אליבא דרבא דאמר בתר שמא אזלי' האי שמא לחוד והאי שמא לחוד, דהיינו משום דאין ב' מינים מצטרפין לענין דינא דמתבל, ה"נ זהו דפריך הירושלמי דהלא אין ב' מינים מצטרפין לדינא דכל המתבל וכו', ומשני ע"ז הך דחזקי', ר"ל וע"כ חשובין כמין א', ומשום דס"ל כאביי דאזיל בתר טעמא, וע"כ לדידן דקי"ל כרבא דאזלי' בתר שמא ממילא ליתא לדחזקי', וע"כ הוא שהשמיטו הרמב"ם, עכ"ל.

וד' הגר"ח צ"ב, חדא מש"כ בדעת רש"י דמה שפירש דלרבא ליתא לדחזקי', הוא משום דס"ל כדעת הרמב"ם דמצטרפין למלקות, וממילא דאוסר גם תערובתו, וכתב ע"ז "אי לא שנימא דלר"מ שאני וכמבו' כן בל' רש"י שם", וצ"ב דמה דן בזה, הרי להדיא מבו' בפירש"י דרק לר"מ הוא דמצטרפין ב' מינים, אך לרבנן אין מצטרפין ב' מינים הגם דהוו איסור א'.

עוד צ"ב במש"כ שם דבב' איסורים ודאי קשה מ"ט השמיט הרמב"ם להא דחזקי', והיינו דהרי אינם מצטרפין למלקות, וא"כ ודאי אין הטעם המעורב מהן אוסר, ובע"כ דהרמב"ם מפרש דפירכת הירושלמי לא קאי על דינא דטכ"ע וכו', וצ"ב דהגם דהירושלמי לא קאי ע"ז, מ"מ תיקשי באמת היאך הן מצטרפין, הרי לדידן ב' איסורים אין מצטרפין למלקות, וכל שאין מצטרפין למלקות, אף אין הטעם המעורב מהן אוסר וכמש"כ הגר"ח.

] והפשוט בביאור ד' הגר"ח, דבאמת יש כאן ב' נידונים חלוקים, חדא הוא נידון סוגיא דילן דאין ב' מינים מצטרפין, ומזה הוא דפריך אביי לרבא, דלדידי' דבתר שמא אזלינן א"כ הא הוו ב' מינים, והיאך הן מצטרפין, וע"ז משני רבא דהא מני ר"מ דלדידי' אף ב' מינים מצטרפין, ובזה מבו' בפירש"י דכ"ז הוא לר"מ, אך לדידן אין ב' מינים מצטרפין אף באיסור א'.

ואמנם יש כאן נידון נוסף, דהגם דב' מינים מצטרפין, מ"מ ל"ש בזה דינא דטכ"ע, כיון דאין ניכר הטעם של כל מין ומין, ובזה הוא שהאריך הגר"ח שם דכל שהן מצטרפין למלקות הוי הטעם המעורב מהן חפצא דאיסורא, וע"כ שפיר שייך בזה דין טכ"ע, כיון דהטעם המעורב משניהם יחד ניכר, - וע"ז הוא שכתב הגר"ח דממש"כ רש"י דלרבא ליתא לדחזקי', אשר צ"ב דהגם דלר"מ מצטרפין ב' מינים, הרי מ"מ ל"ש בזה דינא דטכ"ע כיון שאין טעם כל מין ניכר, ובע"כ דס"ל כדעת הרמב"ם דב' טעמים מצטרפין למלקות, וממילא דהטעם המעורב מהן אוסר, ובזה אין לנו מקור לחלק דכ"ז הוא לדעת ר"מ ולא לדעת רבנן.

ועיקר מש"נ בד' הגר"ח דיש בזה ב' נידונים, הוא מפורש כן במש"כ הגר"ח בסו"ד דיל"פ דפירכת הירושלמי לאו בדינא דטכ"ע מיירי אלא כעין פירכת הש"ס שלנו, ולהדיא דיש בזה ב' נידונים, דפירכת הש"ס שלנו הוא דאין ב' מינים מצטרפין, ופירכת הירושלמי לדעת הראב"ד הוא דלדין טכ"ע א"א לצרף ב' טעמים כיון דכל טעם בפנ"ע אינו ניכר.

אך מ"מ כתב הגר"ח די"ל דלר"מ שאני, ונ' דהיינו, דאף אי נימא כדעת הראב"ד דאין ב' טעמים מצטרפין למלקות, מ"מ י"ל דלר"מ אף ב' טעמים מצטרפין, דכ"ה דמבו' בפירש"י דלר"מ מצטרפין אף ב' מינים חלוקין לאסור, ולרבנן אין מצטרפין, ה"נ י"ל דהגם דלרבנן אין ב' טעמים מצטרפין למלקות, מ"מ לר"מ הן מצטרפין, וע"כ לר"מ לטעמי' שפיר יש לאסור משום טכ"ע בב' מינים, כיון דהטעם המעורב מהן אסור.[[2]](#footnote-3)

] ומש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם, נ' כונתו, דהגם דכד אתינן לאסור משום טכ"ע אין לאסור בב' טעמים כיון דאין הטעם של כל א' ניכר, ורק אם מצטרפין הן למלקות הוא דיש לאסור, דבכה"ג הטעם המעורב מהן אסור, מ"מ כד אתינן לאסור מדין תבלין, שפיר י"ל דיש לאסור אף בב' טעמים, ונ' בביאורו לפמש"כ הגר"ח בהל' מעה"ק פ"י בדעת הרמב"ם, דהגם דאף לדידן דאין ב' איסורין מצטרפין למלקות, מ"מ הן מצטרפין לאסור בתערובת, מ"מ אין מצטרפין לאסור בנותן טעם, משום דהא דאוסרין בנו"ט הוא משום איסורא דטכ"ע, ובעיקר חלות האיסור דטכ"ע י"ל דליתא בב' איסורים, דכל לאשוויי איסורא וחלות שם איסור דין צירוף בו, דהדר דיני דאין ב' איסורים מצטרפין, "ול"ד למחמץ ומתבל דתנן דב' איסורים מצטרפין, דהתם עיקר דינם הוא זהו גופי' דאינם בטלים, ולענין שלא ליבטל שפיר מצטרפין גם ב' איסורים נפרדים, דצירופן הוא ממילא", עכ"ד.

ומבו' בד' הגר"ח דאיסורא דמתבל אי"ז כלל משום דינא דטכ"ע, וכמו שנראה כן מד' כמה מקמאי בסוגיא דפסחים דמקפה ושום ושמן, אלא הוא דין בפנ"ע דמתבל לא בטל, ועי' בכ' הגר"ח החדש פ"ב דערלה שהוכיח כן מד' הרמב"ם דדינא דמתבל הוא רק במב"מ, ואשר ע"כ הגם דאין ב' איסורים מצטרפין לאסור בנותן טעם, משום דאיסורא דטכ"ע ליתא בב' איסורים, מ"מ שפיר הן מצטרפין לאסור במתבל.[[3]](#footnote-4)

ואשר זהו מש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם, דמ' דס"ל דב' מינים מצטרפין אף בב' איסורים, ובע"כ דמפרש דפירכת הירושלמי ל"ה בדינא דטכ"ע, והיינו משום דבמתבל ל"ב כלל לדינא דטכ"ע, וע"כ הגם דבדינא דטכ"ע אין ב' טעמים מצטרפין, מ"מ במתבל שפיר ב' טעמים מצטרפין, דרק בדינא דטכ"ע דהוי איסור על הטעם ומכח זה אסירא התערובת כיון דהטעם ניכר, הרי דכל דהוו ב' טעמים אין לאסור כיון שאין טעם כל אחד ניכר, ומשא"כ בדינא דמתבל לא בטל דהוא משום שהוא מתקן התבשיל ואינו בטל בעוצם מיעוטו, שפיר מצינו לצרף ב' טעמים חלוקין, דסו"ס שניהם יחד מתקנין התבשיל ואינם בטלים במיעוטן, ואך דפריך הירושלמי דאין ב' מינים מצטרפין לדינא דמתבל, ומשני ע"ז דבמיני מתיקה שנינו וע"כ חשיבי מין א', וכ"ז הוא כאביי, אך לרבא דבתר שמא אזלינן ליתא לדחזקי', ואשר ע"כ שפיר פסק הרמב"ם דב' תבלינים דב' איסורים מצטרפין אף אם אין טעמם שוה, דהגם דאין מצטרפין למלקות וממילא דאין הטעם המעורב מהן אסור, מ"מ שפיר אית בהו לדינא דמתבל לא בטל, וז"פ.

] אך לא נתפרש בד' הגר"ח, דאם באמת מכוון הרמב"ם דתבלין ב' וג' שמות מצטרפין אף בב' איסורים, קשיא מסוגיין, דאמר רבא דכל הא דתבלין ב' וג' שמות מצטרפין אתיא כר"מ דכל איסורין שבתורה מצטרפין זע"ז, אך לרבנן אין מצטרפין, והגר"ח בתחילת דבריו כתב, ז"ל, והנה הרמב"ם לא הביא הך דחזקי' וכו', וע"כ שפיר פסק הכא דמצטרפין, "דאף דלא קי"ל כר"מ, מ"מ כיון דאיירינן הכא בחד איסורא דטבל א"כ הא שוה ממש לדר"מ דאף בטעמים חלוקין מצטרפי", עכ"ל, אך לפמש"כ בסוף דבריו דמד' הרמב"ם מ' דמש"כ דמצטרפין הוא אף בב' איסורים, קשיא דהרי לא קי"ל כר"מ דב' איסורים מצטרפין, וא"כ מ"ט ב' מינים מצטרפין לאסור.

וצ"ל בזה, כמש"כ האחרונים די"ל דמש"כ הרמב"ם פט"ז ממאכ"א הט"ו, ז"ל, ג' שמות ממין אחד כיצד, כגון כרפס של נהרות וכרפס של אפר וכרפס של גנה, אע"פ שכל א' מהן שם בפני עצמו הואיל והם מין אחד מצטרפין לתבל, עכ"ל, אין כונתו דחשיבי כשמות חלוקין, ולרבא דבתר שמא אזלינן הוו מינים חלוקין, אלא לעולם כיון שכולם שם כרפס להן חשיבי כמין א', ואשר ע"כ שפיר הן מצטרפין לאסור, והא דאמר רבא בגמ' דג' שמות ומין א' אין מצטרפין אלא לדעת ר"מ, איירי בג' שמות חלוקין לגמרי, דחשיבי לדידי' כג' מינים, ובזה הוא שאמר דאין מצטרפין אלא לדעת ר"מ, אך הרמב"ם הביא להך דינא בג' שמות שכולן שם כרפס להן, ובכה"ג חשיבי כמין א', וע"כ הן מצטרפין לאסור.

בד' הראב"ד בפי"ד ממאכ"א במהדו"ק דב' טעמים אין מצטרפין למלקות, צ"ע דהרי קי"ל כרבא דבתר שמא אזלינן, וא"כ הי' לו להצריך שיהיו מין א', ומ"ט הצריך שיהיו טעם א'.

ומתו"ד הגר"ח עפמש"נ לעיל בביאור דבריו למדנו לפרש ד' הראב"ד, דבאמת ב' ענינים יש בזה, דנידון הסוגיא בע"ז הוא דאין ב' מינים מצטרפין, וזה הוא דין מסוים לגבי לאסור בתערובת, וזה כמש"נ לעיל דדנים על כל מין בפנ"ע וה"ה בטל, אך ה"ה מצטרפין למלקות, ואך דהרי מבו' דאף לר"מ בעינן שיהיו מיני מתיקה, והטעם בזה הוא משום דבלא"ה אף דהן מצטרפין, מ"מ כיון דטעמיהן חלוקין לי"ב לדינא דטכ"ע, ואמנם דאם היו ב' טעמים מצטרפין למלקות, הי' הטעם המעורב אסור, והי' בזה לדינא דטכ"ע, ובע"כ דכל שהם ב' טעמים אינם מצטרפין למלקות, וע"כ אין הטעם המעורב אסור, וזהו שפסק כן הראב"ד.

ולפ"ז נראה, דזהו הביא הראב"ד למש"א בירושלמי דאיירי במיני מתיקה, ולא הביא לסוגיא דע"ז, משום דבסוגיא דע"ז ליכא מקור לזה כלל, די"ל דמש"א חזקי' דבמיני מתיקה שנינו, הוא כאביי דבתר טעמא אזלינן, וע"כ בעינן מיני מתיקה שיהיו מין א', ולפ"ז הוי זה דין מסוים לענין לאסור בתערובת, אך בצירוף למלקות הרי אף ב' מינים מצטרפין, וממילא דלא איכפ"ל דהוו ב' טעמים, וזהו שהוכיח הראב"ד מד' הירושלמי דכל דאינם מיני מתיקה אינם מצטרפין לאסור משום דליכא טעם דחד מינייהו, ומזה הוכיח דאף אין מצטרפין למלקות, וכמש"כ הגר"ח.

והראב"ד במהדו"ב חזר בו, ופירש דד' הירושלמי הם רק בתערובת, אך גם שם פירש דאי"ז משום נידון דסוגיין דהוו ב' מינים, אלא משום דאין ניכר הטעם, וזה כמו שפירש הגר"ח בדעתו.

חוו"ד צ"ט סק"ב וסק"ג דב' חתיכות דאיסור א' דאין טעמן שוה מבטלין זא"ז, ושם סימן צ"ח סק"ח כתב דתליא בהפלוגתא אם מהני קפילא בדליכא ס', וכתב שם דדעת האו"ה דבאיסור א' מצטרפין אף דאין טעמן שוה, אך פשטות ד' האו"ה הוא דאינם מצטרפין, ורק בבב"ח הןם מצטרפין, וכמש"כ האחרונים, ואזיל לטעמי' דס"ל דל"מ קפילא בפחות מס', וכ"כ בסימן צ"ב סקט"ו, וכתב דלהסוברים דמהני קפילא בפחות מס', ודאי דאף באיסור א' הן מבטלין זא"ז כשאין טעמן שוה, שהרי אין הטעם ניכר.

ועי' גם בפמ"ג ויד יהודה שכתבו דכל הא דבאיסור א' וב' טעמים ה"ז אסור הוא מדרבנן.

אך בהגה' ברוך טעם לפליתי ובבית אפרים יו"ד סימן ל"א פירשו דהטעם לאסור בזה הוא משום דהטעם המעורב אסור, וכ"ה בחי' הגר"ח בדעת הרמב"ם.

העתקה מרשימות - ראב"ן דאיסורים מצטרפין לנו"ט, והובא בגל' או"ה, ותמה ע"ז פליתי סימן צ"ח, ועי' כנה"ג צ"ח סקס"ח בשם ס' בני שמואל דאין איך לצרף לנו"ט, וכסברא הנז', וכתב דראב"ן ס"ל כדעת רש"י דבעינן ס' אף בלא טעם, ועד"ז כתב חוו"ד בד' או"ה, ותמה עליו בית אפרים סימן ל"א דמה דבעינן ס' היינו משום דלא סמכינן אקפילא, וגם דאו"ה גופי' לא ס"ל כן, ופירש הברוך טעם דטעמו, דטעם החדש דתרוייהו אוסר, ודייק כן מל' האו"ה.

1. וצ"ל דהיינו וכ"ה בחזו"א סימן כ"ה סק"א, דכיון דר"מ מרבה בצירוף וס"ל דאף ב' איסורין מצטרפין, ע"כ כ"ש דב' מינים דאיסור א' מצטרפין, וגם י"ל, דכיון דילפינן מקרא דכל איסורין מצטרפין, ע"כ מזה נלמד דגם ב' מינים מצטרפין, שהרי הרבה מן האיסורין ל"ה ממין א'.

   וזה ניחא אי נימא דהא דלר"מ כל איסורין מצטרפין, אי"ז משום דחשיבי כולן כאיסור א', אלא הוי זה דין צירוף, וכאשר כ"ה מבו' מד' תורי"ד בסוגיין דה"ז מצטרף אף לקרבן, וכ"נ גם בד' הראב"ד והרמב"ן שהביאו דתניא דחלב ודם אין מצטרפין אף לדעת ר"מ, ובפשוטו מ' דאיירי לענין קרבן, - וזהו מש"כ התוס' והראב"ד דלי"ב משום לאו שבכללות, וכמבו' בתור"י מפאריש דצריך להתרות בו משום ב' הלאוין, - אך לדרך קמא שכתב הר"י מפאריש דאין לוקין ע"ז משום דהוי לאו שבכללות, מבו' דהוי זה איסור חדש, ונת' עוד בזה במק"א. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונראה דכל מקום הנידון בזה, הוא רק למש"כ הגר"ח שם דלר"מ דכולהו חד איסורא הוא, והרי דמפרש דעיקר דינא דר"מ הוא דכל האיסורין חשיבי כאיסור אחד, וע"כ שפיר י"ל דנידו"ז אם ב' מינים מצטרפין לא תלי בפלוגתא דרבנן ור"מ, - אך אי נימא דעיקר דינא דר"מ הוא דין צירוף דמצטרפין האיסור זע"ז, אף דאיסורין חלוקין הן, ונת' בזה במק"א, הרי ודאי דאין ללמוד מהא דלר"מ מצטרפין ב' טעמים, דה"נ לרבנן הן מצטרפין, וז"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיקר ד"ז דאיסורא דמתבל אינו משום דינא דטכ"ע, אלא הוא דין בפנ"ע דמתבל לא בטל, יש ללמוד כן בדעת הרמב"ם מהא דס"ל דכל הא דמתבל אינו בטל הוא רק במין במינו, אך במין בשאינו מינו ה"ה בטל, ונת' במק"א דהיינו משום דמתבל לא חשיב כנתינת טעם, והא דאינו בטל הוא משום דמדרבנן בעי' שיאבד האיסור בעוצם מיעוטו, וכל שהוא מתבל אינו בטל במיעוטו, כיון שהוא מתקן התבשיל, ואשר ע"כ כ"ז הוא במין במינו דבעי' שיאבד בעוצם מיעוטו, ומשא"כ במין בשאינו מינו דכל שאבד טעמו שרי אף אם לא בטל בעוצם מיעוטו, ע"כ אף במתבל ה"ה בטל, שהרי אבד טעמו, ועכ"פ מבו' להדיא דאף במתבל חשיב דאבד טעמו, והא דאוסר הוא משום שאינו בטל בעוצם מיעוטו כיון שהוא מתקן התבשיל, וז"ב. - ושו"ר בכ' הגר"ח החדש בפ"ב דערלה שכבר הוכיח כן. [↑](#footnote-ref-4)