כלים פי_א מ_א
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"א מ"א**

א] **כלי מתכות פשוטיהן ומקבליהן טמאין,** הר"ש והרא"ש פירשו דהא דפשוטיהן טמאין, הוא משום דלא איתקוש לשק, וכ"כ רש"י בכ"ד, אך הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"א מכלים ה"ט כתב דילפי' לה מדכתיב "כל דבר" אשר יבא באש, וצ"ב מאי בעינן רבויא, הרי כל הא דפשוטי כלי עץ טהורין, הוא משום דאיתקוש לשק, וא"כ פשוטי כלי מתכת דלא איתקוש לשק, בדין שיהיו טמאין, וכמו שפירשו הר"ש והרא"ש, ובקרית ספר שם כתב, ז"ל, כלי מתכות אפילו פשוטין מקבלין טומאה וכו' כל דבר וכו' בין מקבל בין פשוט, ולא איתקוש לשק כשאר כלים דפשוטיהן טהורים משום דאיתקוש לשק, עכ"ל, ומ' דהיינו, דהגם דלא איתקוש לשק, מ"מ הוה ילפי' להו משאר כלים שאין פשוטיהן מקבלין טומאה, ולזה הוא דבעי' לרבויא דכל דבר, ועי' עוד במשנת ר"א סימן כ"ט סק"ט וסקי"ג מש"כ בזה.

ב] ובאלי' רבה לעיל רפ"ב כתב, ז"ל, ומקבליהן טמאין, וא"צ תוך ככלי חרס אלא שיהא עשוי לקבלה כמו שלחן וכיו"ב וכו', וכלי מתכת אפי' ראוי לקבלה לא צריך שאפי' פשוטיהן טמאין וכו' ובכלי עץ נאמר כלי משמע שצריך כלי, עכ"ל, והרי דהא דפשוטי כלי עץ טהורין הוא משום דכתיב בהו כלי, ופשוט לא חשיב ככלי, ובכלי מתכות שלא נאמר בהן כלי, אף פשוטין טמאין, וזה צע"ג, שהרי מפורש בגמ' שבת דקכ"ג: ובכורות דל"ח. דהא דפשוטי כלי עץ אינם מקבלין טומאה, הוא משום דבעי' דומיא דשק, ועיי"ש במאורות הגר"א שכתב כן, דהא דפשוטיהן טהורין יליף לה משק, ועי' משנת ר"א סימן כ"ט מש"כ בזה.

ויש להוסיף דהנה הגר"א בזר זהב ב"ב דכלים פ"ד ה"ד פירש בדעת רבי, דס"ל דכלי עצם וכלי עור הבאין במידה טמאין, דל"ב מיטלטל מלא וריקן אלא בכלי עץ דאיתקש לשק, ובחזו"א סימן ל' סקכ"ד תמה ע"ז דא"כ אף פשוטיהן יהיו טמאין, ולמש"כ באלי' רבה דהא דפשוטיהן טהורין הוא משום דבעינן בהו כלי ניחא, ויתכן לפ"ז, דמה"ט הוצרך האלי' רבה לטעם זה, ולא פירש דהוא משום דאיתקש לשק וכמש"א בגמ' בכ"ד, משום דה"ט דבעי' בהו כלי מהני גם לכלי עצם וכלי עור לדעת רבי.

ב] **חזר ועשה מהן כלים חזרו לטומאתן ישנה,** בטעמא דגזרו חכמים טומאה ישנה, אמרו בשבת דט"ז: דהוא משום גדר מי חטאת, ופירש"י, משום דנמצאו מי חטאת בטלים, שאין לך אדם ממתין ז' ימים אלא שוברן ותשתכח תורת מי חטאת, והך טעמא הוא למ"ד דלא אמרו טומאה ישנה אלא לטומאת מת בלבד, וכתב רש"י לא ידענא היכא, והתוס' וש"ר שם והר"ש הכא כתבו דהיינו רשב"ג במשנתינו, אך למ"ד דאמרו טומאה ישנה לכל הטומאות, הוא לדעת אביי גזירה שמא לא יקבנו כדי טהרתו, ולרבא גזירה שמא יאמרו טבילה בת יומא עולה.

ובביאור טעמא דרבא, פירש"י שם, דהיינו שהרואה שנטמאו ומשתמשין בהן בו ביום ואינו יודע שנשברו, סובר שהטבילום, ויבא לומר דטבילה עולה בלא הערב שמש,[[1]](#footnote-2) אך הר"ח שם פירש, שהרואה ששברוהו ותיקנוהו ונטהר מיד, יאמר דכ"ה דשבירה א"צ הערב שמש אף טבילה א"צ הערב שמש, וכן פירש הרמב"ם בפיהמ"ש ובפי"ב מכלים ה"ב, ובמי נפתוח פרפר מ"ב ב' כתב דלדעת הרמב"ם גם מש"א דהוא משום גדר מי חטאת, היינו שמא יאמרו דכ"ה דשבירה א"צ הזאת ג' וז' אף טבילה א"צ הזאת ג' וז', עיי"ש, ובפי' ר"ח בשבת שם פירש דהוא משום דאי מטהרת להו אתי לאקולי במי נדה, ויל"פ כן בדבריו, ועי' מרכה"מ פי"ב מכלים ה"ב מש"כ נפ"מ בזה, ומש"כ ע"ז במי נפתוח פרפר מ"ב ג'.

ג] בטעמא דלא גזרו טומאה ישנה אלא בכלי מתכות, פירש הר"ש לעיל רפ"ב דלטעמא דמשום גדר מי חטאת, ל"ש כן בשאר כלים דכלי מתכות הדבר קשה להמתין להן הזאה ג' וז' משום דחרב הרי הוא כחלל, ובתורע"א כאן תמה דמה הוצרך לה"ט, בלא"ה כיון דהטעם משום גדר מי חטאת, ל"ש זה אלא בכלי מתכות דבעי הזאה ג' וז' ולא בשאר כלים, עכ"ד, וזה פלא, דודאי דגם שאר כלים שנטמאו במת בעו הזאה ג' וז', ועי' רש"ש, עוד פירש דהוא משום דשאר כלים מתקלקלין בשבירה ואין דרך לשברן, וע"כ גם ל"ש בזה הגזירה דשמא לא יקבנו כדי טהרתו ושמא יאמרו טבילה בת יומא עולה, עוד פירש דלטעמא דשמא לא יקבנו כדי טהרתו, היינו רק בכלי מתכות דאיידי דדמיהן יקרים חיים עלייהו טפי, ושייך למגזר בהן שמא לא יקבנו בכדי טהרתו, עכ"ד.

ד] בטעם הא דלא גזרו טומאה ישנה, אלא אחר שחזר ותיקנן, ולא גזרו עליהן בעודן שבורין, הנה לטעמא דרבא דשמא יאמרו טבילה בת יומא עולה, ל"ש הגזירה אלא אחר שחזר ותיקנן, דלא מינכר ששברו, וכ"נ להדיא בד' הרשב"א חולין דקכ"ג., עיי"ש,[[2]](#footnote-3) וכ"כ בשו"ת פנים מאירות ח"ג סימן מ"א, וגם לפי' הר"ח והרמב"ם דחיישי' שיאמרו דכ"ה דשבירה ל"ב הערב שמש ה"נ טבילה ל"ב הערב שמש, י"ל דכ"ז הוא בשחזר ותיקנן שהם בני קבלת טומאה, ואך שנטהרו בשבירה, אך בעודן שבורין דאינם בני טומאה, לא יבואו ללמוד מזה לטבילה, וכ"כ במי נפתוח פרפר מ"ב ג', ולטעמא דגדר מי חטאת ודשמא לא יקבנו כדי טהרתו, צ"ל דכיון דכל הגזירה היא משום מי ששובר כדי לטהרו, אשר דעתו לחזור ולתקנו, דהשובר כדי לטהרו ולהשתמש בעודו שבור, הוי מילתא דלא שכיחא, ע"כ ל"ש הגזירה רק בשחזר ותיקנו, וכ"כ בפנים מאירות שם, ויתכן עוד, דלא גזרו טומאה בעודם שבורים שאינם בני טומאה כלל, ושו"ר כן במרכה"מ פי"ב מכלים ה"ב, ופירש עפי"ז ד' רש"י חולין דקכ"ג. דבטלית שנקרעה רובה דעת רבא דגזרו עלי' טומאה אף בעודה קרועה, כיון דהתם אף בעודה קרועה הויא בת טומאה לדעת רש"י שם, ועי' באלי' רבה לקמן פי"ד מ"ז דלדעת ר"א שם אם חזר ותיקנן ה"ה מטמאין למפרע אף בעודן שבורין, ודו"ק.

ה] המהרש"א בשבת שם כתב, דגם לדעת רבא דהגזירה היא שמא יאמרו טבילה בת יומא עולה, מ"מ לא סגי שיעריב אח"כ שמשו, דתו ליכא למיגזר מידי, משום דלא תיהוי כחוכא ואיטלולא לטהרו בהערב שמש בלא טבילה, אך בתוי"ט כאן כתב דהוא משום דגם משום גדר מי חטאת היתה הגזירה, והיינו דלא חילקו חכמים בתקנת טומאה ישנה בין נטמא בטומאת מת לנטמא בשאר הטומאות, ועמש"כ על דבריו במרכה"מ פי"ב מכלים ה"ב ובמי נפתוח פרפר מ"ב ו' ועמש"נ בזה להלן אות ז'.

ו] בגמ' בשבת שם אמרו דאיכא בין אביי לרבא דרצפינהו מירצף, ופירש"י, ז"ל, רצפינהו מרצף, הריקן ושברן כולן כמו מאכולת רצופה, שמא לא יקבנו ליכא, ושמא יאמרו איכא, ואיכא דאמרי שמא לא יקבנו איכא שמא יאמרו כו' ליכא, דהא מינכר עשי' שנתחדש כולו, וזה נראה בעיני, עכ"ל,[[3]](#footnote-4) ובמל"מ פי"ב מכלים ה"ב כתב דממה שסתם הרמב"ם דכלי מתכות חוזרין לטומאתן ישנה, מ' דאף ברצפינהו מירצף ה"ה חוזרין לטומאתן, ואף דקי"ל כרבא דטעמא הוא משום דשמא יאמרו וכו', וזה כפי' קמא דרש"י, עכ"ד, ובמרכה"מ שם כתב דלהרמב"ם לטעמי' דהגזירה היא שמא יאמרו דכ"ה דשבירה א"צ הערב שמש ה"נ טבילה א"צ הערב שמש, הרי ודאי דאף ברצפיהו מירצף דמינכרא עשי' דידהו, שייכא הגזירה, ול"ש כלל לפרש כפי' בתרא דרש"י, וכ"כ השפ"א בשבת שם.

אמנם הנה הר"ח בשבת שם פירשה, ז"ל, כגון שפוד שנרצף שיקע שולי הכלי בתוכו ונעשה כאילו נשברו כתליו, ואביי דחייש שמא לא יקבנו כדי טהרתו, אע"ג דרצפו חייש, ולרבא פרחה טומאתו דהא רצוף ולאו כלי הוא, עכ"ל, וצ"ב דלפ"מ שפירש דטעמא דרבא הוא שלא יאמרו דכ"ה דשבירה ל"ב הערב שמש ה"נ טבילה ל"ב הערב שמש, מ"ט ל"ש הך גזירה בשריצף הכלי, ושמא י"ל דאיירי בשלא חזר ותיקנו, ואפ"ה לדעת אביי יש לגזור בכה"ג, וכן מ' ל' הר"ח שכתב וצ"ע.

ז] והנה לקמן מ"ג תנן בעושה כלים מן הגרוטים ומן המסמרות שידוע שנעשו מכלים, טמאין, ופירשו הר"ש והרא"ש דהוא משום גזירת טומאה ישנה, וכן תנן לקמן מ"ד בברזל טמא שבללו עם ברזל טהור דאם רוב מן הטמא טמא, ופירשו הראשונים דהוא משום גזירת טומאה ישנה, וקשיא טובא דלמ"ד דלא גזרו טומאה ישנה היכא דרצפינהו מירצף, מ"ט איכא בהני גווני לגזירת טומאה ישנה, ולפ"ד התוי"ט שהבאנו לעיל אות ה' דבטומאת מת גזרו גם משום גדר מי חטאת, ניחא, די"ל דהני מתניתין בטומאת מת, וכ"כ במרכה"מ פי"ב מכלים ובמי"ט לקמן מ"ד ובחזו"א סימן י"ג סק"ד, אך עמד שם החזו"א דאי"ז מתישב עם ד' התוס' בשבת דט"ז: דמבו' בדבריהם דלמסקנא לא גזרו כלל משום גדר מי חטאת, ונת' בזה להלן אות ח', וצ"ע בזה.

ח] **רשב"ג אומר לא לכל טומאה אלא לטומאת הנפש,** הר"ש והרא"ש פירשו דס"ל דטעמא דטומאה ישנה הוא משום גדר מי חטאת, ועי' בפי' הר"ש מכת"י לקמן פי"ד מ"ז, דפירש דטעמא דר"א שם דמהני ב' הזאות אחת קודם שנשבר ואחת אחר שנשבר אפי' ביום א', הוא משום דס"ל כרשב"ג דגזירת טומאה ישנה הוא משום גדר מי חטאת, עיי"ש, אך התוס' בשבת דט"ז: כתבו בטעמו, משום דטומאת מת היא זמן מרובה וישבר ולא ירצה להמתין, ובתורע"א כאן פירש בדעתם, דדחיקא להו לומר דלרשב"ג קיימי' בטעמא קמא דמשם גדר מי חטאת, ולזה פירשו דהא דלדידי' לא גזרו בשאר טומאות, הוא משום דבשאר טומאות אן דרך לשברן, ועמש"נ לעיל אות ז', ובל' הרמב"ם בפיהמ"ש מ' טפי כד' התוס', אך במי נפתוח מ"ב ב' פירש לדעתו בע"א, ונת' לעיל סוף אות ב'.

ט] בגדר הגזירה דטומאה ישנה, יש להסתפק, אם היינו דגזרו טומאה מחודשת על הכלי החדש, או היינו שביטלו לטהרת השבירה, ויש להעיר בזה מכ"ד, **א** הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פי"ד מ"ז פירש לפלוגתת ר"א ור"י שם, בשהזה על כלי ביום ג' ושברו וחזר ועשה ממנו כלי, דלר"א סגי שיחזור ויזה מיד אחר שטהר, ומצטרף ההזאה שהזה קודם שנשבר עם ההזאה שהזה עכשיו, ולר' יהושע צריך שיזה ג' וז' אחר שעשה מהן כלי, ובל' הרמב"ם פי"ב מכלים ה"ג מבו' דאף אם הזה ג' וז' בעודו שלם ולא הטבילו ואח"כ שברו וחזר ועשה ממנו כלי, צריך לחזור ולהזות ג' וז', גם מ' בדבריו, כמו שדקדקו במי"ט לקמן פי"ד ובחזו"א סימן י"ט סקי"ג, דהוא צריך להמתין אחר שעשה הכלי ליום הג' כדי להזות, וקרוב הדבר לפרש שנחלקו בזה, דלר"א גדר הגזירה דטומאה ישנה, הוא שביטלו לטהרת השבירה והטומאה הראשונה קיימת, ולר' יהושע הוא טומאה חדשה, וכעי"ז במי"ט שם, ועי' שפ"א שבת דט"ז:. **ב** באלי' רבה שם פירש דלדעת ר"א אם נגעו בהן אדם וכלים בעודן שבורין ואח"כ חזר ותיקנן, נטמאו למפרע מהך נגיעה, ולדעתו גם מהניא להו הזאה שהזה עליהן בעודן שבורין, אך בפי' הר"ש מכת"י שם, כתב דל"מ הזאה בעודן שבורין, משום דל"ש הזאה בשברים. **ג** בפירש"י ר"ה די"ט. פירש, דלדעת יהודה בן שמוע כלי זכוכית שנטמאו וניקבו והטיף לתוכן אבר, חוזרין לטומאתן ישנה, דס"ל דחשיבי ככלי מתכות דהלך אחר המעמיד, וכן פירש הרשב"א שם, והתוס' והריטב"א שם תמהו ע"ז, דכיון שלא הי' שם האבר בטומאתו הראשונה האיך נאמר שיחזור לאותה טומאה משום אבר דהשתא, ומד' רש"י והרשב"א מוכח דגזירת טומאה ישנה הוא טומאה חדשה על הכלי שעשה, וע"כ יש מקום לומר דכיון דהשתא הוא כלי מתכות, גזרו בו טומאה ישנה, ואף דל"ש בזה הטעם דגזרו בכלי מתכות, צ"ל דלא פלוג רבנן, וכמו שפירש הצל"ח בשבת דט"ז. בנידון הסוגיא שם מ"ט לא גזרו טומאה ישנה בכלי זכוכית, אך אם גזירת טומאה ישנה הוא שנתבטלה טהרת השבירה, ודאי דל"ש זה כשהכלי דמעיקרא הי' כלי זכוכית. ?ובדעת התוס' דפליגי, א"צ לומר דפליגי על גדר זה, אלא דמ"מ ס"ל דל"ש גזירה זו אלא בשהי' מתחילתו כלי מתכת, גם י"ל דס"ל דדינא דהלך אחר המעמיד הוא דעיקר הטומאה הוא משום המעמיד, עי' קה"י ר"ה סימן י"ז, ונת' לקמן פי"ג מ"ו?, **ד** בסוגיא דע"ז דנ"ב. לפי' רש"י וש"ר שם מבו' דשייך דין טומאה ישנה, גם בכלי שהי' משמשי ע"ז ושברו ונטהר מטומאתו מדין ביטול דע"ז, ואף דאין טהרתו מדין שבירה, וזה מתבאר טפי אם גזירת טומאה ישנה אינה ביטול טהרת השבירה, אך הרמב"ם פי"ב מכלים ה"ט פירשה בטומאת מגע דע"ז, ועי' חזו"א יו"ד סימן ס' סקכ"ב. **ה** בפי' הרא"ש לקמן מ"ג פירש שלא גזרו טומאה ישנה בכלי הנעשה מידות כלי טמא, ובדבריו מ' דהוא קולא בגזירת טומאה ישנה, אך יש מקום לפרש, דאם גדר גזירת טומאה ישנה הוא שביטלו לטהרת השבירה, ל"ש זה בידות, די"ל דהא דכשנשבר הכלי טהרו, ל"ב בזה לטהרת שבירה, ויתבאר אי"ה במקומו. ?עיי"ש אות ?.

ועי' עוד בל' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן דאין ההתכה מטהרת את הכלי, ובפיהמ"ש טהרות פ"ג מ"ה, ז"ל, אין אומרים שמא היתה טמאה בעודה שלימה ולאחר התטמאה נשברה או התעקמה "שהטומאה נשארת בה" ע"פ היסוד שקדם בכלי מתכות שהן חוזרין לטומאתן הישנה, אלא נותנים עלי' חזקת טהרה הואיל ומצאנו אותה בענין של טהרה, עכ"ל.

עי' תשו' רבינו משולם בשו"ת ספה"י לר"מ סימן מ"ט.

בפירש"י שם פירש שמא לא יקבנו כדי טהרתו, רימונים, וצ"ע שהרי כלי מתכות אין שיעור טהרתן ברימונים, ויבו' במקומו בעזה"י.

ועי' לקמן מ"א ומ"ד ובחזו"א סימן י"ד סק"ד.

הר"ש בכת"י פי"ד מ"ז פירש דר"א ס"ל כרשב"ג דהטעם הוא משום גדר מי חטאת, וע"כ סגי בב' הזאות, אך ברמב"ם לא נזכר צד זה, אלא הפלוגתא אם מהני ההזאה שהיזו קודם, עיי"ש.

ועי' שפ"א שהוכיח מד' הרמב"ם דלאו היינו שביטלו טהרת השבירה, ועיי"ש מש"כ עפי"ז בדין הזאה כשהוא שבור, אך נתפרשו הדברים בר"ש פי"ד מ"ז דל"מ הזאה כשהוא שבור, עיי"ש.

ועיי"ש ברמב"ם שנראה דבעי' שיזה ג' וז' ויטבול בעודו שלם, והיינו דבכה"ג כל דין חזרת טומאה ישנה הוא רק על טומאת טבו"י, אך כ"ז שלא טבל, דחיילא טומאה חדשה גמורה, ל"מ ההזאה שהיזה קודם לכן.

ועי' בל' הרמב"ם בפיהמ"ש דמשמע דמהני הזאת ג' וז' בעודו מותך, ועי' מי"ט שם, וצ"ע.

1. וכ"ה מבו' בחי' הרשב"א חולין דקכ"ג., שפירש דהגזירה היא משום דזימנין דמשתברין ביום טומאתן ומרתכן ביומה ואמרי אף בטבילה טהרו ביומן, עכ"ל, ולדעת הרמב"ם דהגזירה היא שיאמרו דכ"ה דבשבירה ל"ב הערב שמש ה"נ בטבילה ל"ב הערב שמש, הרי שייכא הגזירה אף בשנשברו אחר יום טומאתן, וז"פ, וצ"ע ד' המי נפתוח פרפר מ"ב א' שפירש בד' הרשב"א שם שדעתו כדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שכתב, דע"כ לגבי טלית שנקרעה, לא גזרינן אלא בשנקרעה ביום שנטבלה, דכיון שעדין קרועה היא אין לגזור אלא בשהטבילה ואח"כ נקרעה, דכה"ג מימר אמרי דאין טהרתה מחמת קריעתה אלא מחמת טבילתה, ויישב בזה פירש"י שם מקו' הרמב"ן, וצ"ע דבד' רש"י שם מבו', דאם קרעה ביום שנטמאה גזרינן, אף שלא הטבילה כלל, ורק אם קרעה ביום המחרת לא גזרינן, דהרואה אומר שהטבילה אתמול, ועי' מרכה"מ פי"ב מכלים ה"ב ומי נפתוח פרפר מ"ב א', וכעי"ז כתב רשב"ם בתשובה שבסו"ס ראב"ן. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובטעמא דפי' בתרא, דלאביי יש לחוש אף בכה"ג דרצפינהו מירצף, עי' בתשו' רשב"ם שבסו"ס ראב"ן, שהק' ראב"ן כן דכה"ג דרצפינהו מירצף ליכא למיגזר לא לאביי ולא לרבא, והשיב הרשב"ם דטעמא דאביי הוא משום דאי מטהרת להו ע"י שבירה שמא יחוס על כליו ולא יקבנו בכדי טהרתו, ואי"ז משום דחיישי' שמא לא ניקבו עתה כדי טהרתן, והלכך אפילו שינקבם הרבה כעין ריצוף יחזרו לטומאה ישנה דגזירה שבר גדול אטו שבר קטן, ובהמש"ד פירש דהוא משום דדילמא חייס עלייהו ולא אתי למעבד שבר גדול, ועיי"ש שכתב דאביי ורבא אזלי לטעמייהו דפליגי בחולין דקכ"ג., דאביי ס"ל כר"נ שם דגזרינן בטלית שנקרעה רובה דילמא חייס עלה ולא אתי למיקרע רובה, ורבא ס"ל התם דלא חיישינן לזה, ועי' מה שהאריך בזה במרכה"מ פי"ב מכלים ה"ב. [↑](#footnote-ref-4)