פרק  ד
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר סגל

**עיקרי הענינים במסכת ברכות - ל'**

המשך דף כ"ו ע"א

**פרק רביעי - תפלת השחר**

**עד חצות ותו לא, והאמר וכו' טעה ולא התפלל ערבית מתפלל בשחרית שתים וכו'-** לכאו' צ"ב מה קו' הגמ' והרי כל הדין שאם טעה מתפלל שתים, ומדין תשלומין, אבל באמת עיקר הזמן הוא עד חצות. ומצינו ב' דרכים בביאור קו' הגמ'. א', בריטב"א מבואר שקו' הגמ' היא מהא דמתפלל במנחה שתים, וקס"ד שאין הפרש בין טעה ללא טעה. ועי' בצל"ח שהוסיף לבאר, שהמקשן סבר דר"י רבותא קאמר, דבאמת אפשר להתפלל כל היום, ורק חידושו של ר"י הוא שאפי' כבר התפלל תפלה שלאחריה, מ"מ יכול להתפלל תפלת שחרית. ב' בב"ח סי' פט אות ב' ביאר שקו' המקשן היא מהזמן שמחצות עד שש ומחצה, וסובר המקשן בדעת ר"י, שרק משש שעות ומחצה שהגיע זמן תפלת מנחה צריך להקדים את המנחה, אבל קודם שש ומחצה עדיין יכול להתפלל שחרית, וכ"מ בהגהות מהרש"ל. ויש בזה נפ"מ גם בביאור תי' הגמ', דאע"פ שאין לו שכר תפלה בזמנה, מ"מ יש לו שכר תפלה. דלד' הריטב"א והצל"ח הכוונה שלתפלת תשלומין ליכא רק שכר תפלה בזמנה אבל יש לה שכר תפלה, אולם לד' הב"ח והמהרש"ל אין הוכחה שעל תפלת תשלומין יש שכר תפלה, דיתכן דזה רק באופן שעדיין לא הגיע זמן תפלת המנחה, אבל מי שמתפלל בתשלומין, אין לו גם שכר תפלה שלא בזמנה, אלא מעלה גרידא של תשלומין. [ובעיקר דרך הריטב"א והצל"ח, היה אפשר להוסיף ביאור שגם המקשן סובר שהא דמתפלל שחרית שתים הוא מדין תשלומין, אלא שהמקשן סבר שלולא שהוא עדיין זמן תפלה, לא היה מהני לתשלומין, והא דבעינן לחידוש דתשלומין הוא משום שכבר התפלל תפלה שאחריה. (ועי' להלן שיל"ד כעי"ז גם למסק' הגמ', אם הא דמהני תפלת תשלומין הוא משום שגם בזמן התשלומין הוא עדיין קצת זמנה של התפלה שהחסיר, או שלמסק' מהני תפלת תשלומין אפי' אם אינו זמנה כלל)].

**מתפלל בשחרית שתים-** יל"ע בטעם הא דמצינו תשלומין בתפלה, ובשאר מצוות [בדרך כלל] לא מצינו ענין תשלומין. וכבר עמדו בזה הראשונים שהוא חידוש מיוחד בתפלה, עי' רשב"ץ בסוגין שחילק דדוקא תפלה ולא שופר ולולב וסוכה, ועי' ראבי"ה סי' תקע"א דדוקא בתפלה ולא בספיה"ע, ועי' רוקח סי' רכו שדוקא בתפלה מהני תשלומין ולא בנר חנוכה (והובא בב"י סי' תרע"ב), ועי' ברכ"י סי' תרפ"ב שדוקא בתפלה ולא במגילה. וע"ע להלן בהמשך הסוגיא פלוג' הראשונים אם גם בקר"ש יש תשלומין כמו תפלה. ובטעם שדוקא בתפלה יש תשלומין, מצינו ב' ביאורים. א', עי' בפי' הרשב"ץ שם שדוקא בתפלה שייך תשלומין כיון שהיא דומה לקרבנות, אבל בשאר מצוות לא שייך תשלומין [ועי"ש שנקט שמטעם זה גם בקר"ש לא מהני תשלומין], וכ"מ בב"ח או"ח סי' ז [ונקט שם שמטעם זה לא מהני תשלומין לברכת אשר יצר]. ב', בלבוש סי' קח ס"א ביאר שהטעם שדוקא בתפלה יש תשלומין לפי שהיא בקשת רחמים, [ועי"ש ס"ב שביאר שמהאי טעמא לא שייך ענין תשלומין בקר"ש, כיון שאינה בקשת רחמים]. וכ"כ בפר"ח סו"ס נח. ועי' בא"ר סי' קו סק"ב שהוסיף שהטעם שיש תשלומין לתפלה, כיון שאמרו הלואי ויתפלל כל היום כולו, וכ"מ בתוס' בסוגין ד"ה איבעיא. וכ"כ בקר"א לעיל (נד' בדף ג' א' בתו"ד הארוכים) "דכיון דלא נאמר בעבודה הזאת שום זמן מיוחד אם כן כל יום אפשר בתשלומין ליום אחרא, ולא דמי לקריאת שמע או שאר מצות דקביעי לה זמן". [ובטעם הסוברים שגם בקר"ש יש תשלומין, עי' להלן].

והנה בגדר דין תפלת תשלומין, ידוע הנידון אם גדר התפלה הוא התפלה שהחסיר, או שצריך להתפלל פעם נוספת את התפלה שלפניו, ויש ללמוד לזה מכמה מהנידונים בסוגין, ויתבאר להלן. ויל"ד דזה תלוי גם בטעמים הנ"ל, שאם הטעם שנאמר תשלומין בתפלה משום שדומה לקרבנות, א"כ מסתבר שהגדר תפלת תשלומין הוא התפלה שהחסיר. אבל אם הגדר משום שלואי ויתפלל כל היום כולו, א"כ י"ל שגדר תפלת התשלומין היא כמו התפלה שעומדת לפניו, ורק שבעלמא אין סיבה להתפלל יותר מתפלה אחת [והוא כזלזול בכבוד המקום להתפלל בלא סיבה], אבל אם יש לו ענין של תשלומין, שפיר יש לו להתפלל יותר מתפלה אחת, ואינו מוכרח.

**מתפלל בשחרית שתים וכו'-** **בד' הראשונים שמשלים רק כשהוא מתפלל תפלה אחרת,** עי' רשב"א שדייק מלשון הגמ' מתפלל בשחרית שתים ובמנחה שתים, שתפלת תשלומין היא דוקא בזמן תפלה, דכיון שהוא זמן תפלה והוא עוסק בתפלתו חוזר ומשלים מה שטעה בתפלותיו, אבל שלא בזמן תפלה לא. וכעי"ז כ' גם הראב"ד בהשגות לרמב"ם תפלה פ"ג ה"י ובמאירי בסוגין בשם י"א, וכ"ה להלכה בשו"ע סי' קח ס"ג. ונחלקו האחרונים בביאור דעת הרשב"א, דעת המלבושי יו"ט סי' קח סק"ה ובדברי חמודות אות ה', והפר"ח סי' קח סק"ג, והב"ח והפרישה והט"ז בסי' פט, שכוונת הרשב"א שצריך להתפלל תפלת תשלומין דוקא בסמוך לתפלה שמתפלל, אבל אם התפלל את התפלה של חובת שעתיה ולאחר הפסק זמן נזכר שצריך להתפלל תפלת תשלומין אינו יכול להתפלל. אולם דעת הא"ר סי' קח סק"ד והא"ז שם סק"ד והמאמ"ר סי' קח סק"ב וכ"מ בב"י סי' פט, שכוונת הרשב"א רק שצריך להתפלל את תפלת התשלומין בזמן התפלה הבאה, אבל אי"צ להסמיכם [וכגון בין שש שעות לשש ומחצה, אינו יכול להשלים שחרית], והובאו ב' הדעות במשנ"ב סי' קח סקט"ו. ועי' רשב"א שכתב לשיטתו שא"א להשלים ערבית כל הלילה, ובמלבושי יו"ט שם הוכיח מזה כדבריו שהרי תפלת ערבית אין לה זמן, ולמה כ' הרשב"א שא"א להשלימה כל הלילה. ועי' בא"ר סי' קח סק"ד שביאר לפ"ד הלבוש, שכוונת הרשב"א לאחר חצות שכיון שיש סיג שלא להתפלל אחר חצות, חשיב שאינו זמן תפלה. ובדעת הסוברים שצריך להתפלל את התשלומין דוקא בסמוך לתפלת חובה, עי' בפרישה סי' קח סק"ב שהוא משום שאין התפלה "מתקבלת" אלא בשעה שמתפלל את התפלה שבזמנה, וכעי"ז כ' גם בא"ר סי' קח סק"א דאין תפלת התשלומין "מתקבלת" אלא אגב תפלת שעתיה. ויש שביארו עוד, שאם אינו מתפלל בסמוך לחובת שעתיה לא ניכר שהוא תפלת תשלומין, ועי' שו"ת האלף לך שלמה או"ח סי' נג. ובדעת הסוברים שאי"צ להתפלל את התשלומין בסמוך לחובת שעתיה, אלא רק בזמן חובת שעתיה, וצ"ב טעם הדבר. ויש שפירשו שהתפלה של חובת שעתיה, היא המחייבתו בתפלת התשלומין, וצ"ב.

**איבעיא להו טעה ולא התפלל וכו', וכיון דעבר יומו בטל קרבנו-** לכאו' צ"ב דהרי גם א"א להקריב במנחה תמיד של שחר, ומ"ט דוקא בעבר היום חשיב שעבר זמנו בטל קרבנו. ועי' רא"ה שביאר שהכוונה שביום אחר לא משכח"ל שום קרבן של יום הקודם שיהא נקרב, משא"כ באותו היום דמשכח"ל מוסף, ועי' רש"ש שכ' כעי"ז בדעת רש"י. ועי' פנ"י (ד"ה ועוד דאפילו) שביאר באופ"א את המו"מ בסוגין.

ובביאור מסק' הגמ' שיכול להשלים בערבית תפלת מנחה נחלקו הראשונים. דברא"ה וברשב"ץ פירשו שהוא משום שתפלה רחמי נינהו. אולם במאירי ובשבלי הלקט סי' נג, פירשו שהוא משום שהאיברים ופדרים של יום שעבר מתעכלים כל הלילה, [ודבריהם צ"ב, דמהיכ"ת לחדש טעם חדש שלא נזכר בגמ' בספק, ועוד יש להעיר שהרי בשבת לא היו מקטירין איברים ופדרים של יום שישי, וא"כ איך שייך תשלומין למנחה של יום שישי בתפלת ערבית של שבת, וי"ל]. והנה בצד של הספק שא"א להשלים בערבית תפלת מנחה, מבואר שא"א להשלים תפלה לאחר שעבר זמנה, אולם לצד השני שיכול להשלים כיון דרחמי נינהו, יל"ע אם לצד זה אי"צ שיהא שייכות בין זמן התשלומין לזמן התפלה, או שגם לצד זה צריך להשלים דוקא בזמן התפלה, ורק שלעולם חשיב זמנה שאין זמן לתפלה כיון דרחמי נינהו. ומד' המאירי הנ"ל משמע דגם לצד הב' בעינן שישלים דוקא בתוך זמנה. וע"ע בד' הבה"ג שהובא בטור סי' קח שאפשר להשלים, גם אחר ב' תפלות אם הוא באותו היום (ויובא להלן), ומשמע ג"כ דאף למסק' בעינן איזה שייכות בזמן התשלומין לתפלה שהחסיר. וע"ע לשון התוס' ד"ה טעה וסוד"ה איבעיא להו, שכ' דבעינן שלא יהיה עבר זמנו, ומשמע שגם למסק' צריך שיהא איזה שייכות לזמן התפלה הראשונה.

**הב"ע שביטל במזיד-** צ"ב הטעם שבמזיד אין תשלומין, [ועי' שו"ע סי' רע"א ס"ח לגבי קידוש, שאם לא קידש בלילה בין בשוגג בין במזיד יש לו תשלומין למחר כל היום, ומשמע שגם במזיד שייך ענין תשלומין, (אולם עי"ש בב"ח שנקט שאם קידוש ביום הוא מדין תשלומין, אינו נוהג כשלא קידש במזיד, ועי' בשו"ת חת"ס או"ח סי' יז). וכן לגבי הבדלה עי' בגר"ז סי' רצט סק"ח שיכול להבדיל לאחר זמן אפי' כשלא הבדיל במזיד, (אולם עי' בשו"ת חת"ס שם ובשו"ת בנין שלמה ח"ב סי' כ שאם הוא מדין תשלומין לא יהני במזיד). וכן לגבי קרבנות בפשוטו דין תשלומין הוא גם במזיד]. ובגמ' משמע שהוא משום מעוות לא יוכל לתקון, וצ"ב. והנה הרא"ש והרשב"א הביאו בשם רב האי גאון, שאילו רצה להתפלל הרשות בידו, ורק שאין לו שכר תפלה של מצוה אלא תפלה של רשות, וכ"ה להלכה בטוש"ע סי' קח ס"ז, ועי' באמרי נועם שכ' דבכל תפלת תשלומין אע"פ שאין לו שכר תפלה בזמנה מ"מ אית ליה שכר תפלה, ובכה"ג שהזיד אין לו כלל שכר תפלה, אלא שכר רחמי לחוד, [ועי' רמב"ם תפלה פ"ג ה"ח שכ' דאם היה מזיד אין לו תקנה כלל, ועי' עינים למשפט שרצה לחדש שהרמב"ם חולק וסובר שאינו יכול להתפלל כלל, וצ"ב]. **אם צריך לחדש בה דבר,** עי' בשו"ע סי' קח ס"ז שהוסיף עוד על דברי ר"ה גאון, שאי"צ אף לחדש בה דבר, וביאר בב"י שכיון שאילו טעה ולא התפלל בשוגג, היה מתפלל לתשלומין, א"כ גם במזיד נהי שא"צ להתפלל אותה, אבל אם מתפלל יש לו שכר תפלה דרחמי, וא"צ חידוש כלל. ובמשנ"ב שם סקכ"ב הביא שהב"ח והגר"א חולקים שצריך לחדש בה דבר. והנה לגבי מי שלא השלים עד שעבר זמן ב' תפלות, הביא השו"ע בס"ה שאם רצה להתפלל נדבה הרשות בידו וצריך לחדש בה דבר, [ומקורו מרבינו יונה בסוגין], וצ"ב מה ההפרש בין מי שהזיד ולא התפלל שאי"צ לחדש בה דבר, לבין מי שעבר ב' תפלות, וכן תמה בביאור הגר"א. ועי' בפרישה סק"ח שכתב דכיון שאם היה שוגג היה מתפלל תפלת תשלומין, שפיר יכול להתפלל נדבה בלא חידוש, משא"כ אחר ב' תפלות שלא מצינו צד תשלומין, וכעי"ז כ' בעטרת צבי סק"ח ובמאמ"ר סי' קח סק"ו. ועי' בישוע"י סק"ה שביאר באופ"א, שהטעם שצריך לחדש בתפלתו כדי שלא יהא נראה כמוסיף על התפלות, ולכן בהזיד שסו"ס הוא מתפלל ג' תפלות באותו היום אינו נראה כמוסיף, משא"כ במתפלל אחר ב' תפלות, שנראה כמוסיף על התפלות.

עי' מג"א סי' קח סק"י, שמעשה בא' שבא לביהכ"נ בזמן מנחה והתפלל ערבית, ועדיין לא התפלל מנחה, ועי"ש דלא דמי למזיד דהא עדיין זמן מנחה הוא ורק שאין יכול להתפלל מנחה משום שעשאו לילה, וצ"ב מה בכך.

**כשלא התפלל באונס,** עי' רמב"ם תפלה פ"ג ה"ח שגם אם לא התפלל באונס יש תשלומין, וכ"מ בטוש"ע סי' קח ס"ח. אולם עי' בפי' הרשב"ץ דבאונס אין דין תשלומין, וכן צידד בפנ"י, [ועי' בעינים למשפט שכ"כ גם בדעת הרי"ף והרא"ש שלא הזכירו שיש תפלת תשלומין באנוס]. ובטעם הדבר, עי' ברשב"ץ שם שאנוס דומה למי שהיה קטן או גוי בשעת התפלה שודאי אין בזה דין תשלומין, ועי' בפנ"י שם שכ' בטעם הדבר, שהמתפלל בתשלומין אין לו שכר תפלה בזמנה, ואילו מי שחשב לעשות מצוה ונאנס ולא עשאה, מעלה עליו הכתוב כאילו עשאה.

**שביטל במזיד-** **תשלומין בקריאת שמע,** הראשונים נחלקו אם דין תשלומין נאמר רק בתפלה או גם בקר"ש, עי' מאירי בע"ב וכלבו סי' י' שהביאו בזה ב' דעות, והובא בב"י סו"ס נח, ולהלכה כתב השו"ע בסי' נח ס"ז ב' דעות. ומקור הנידון הוא מברייתא דידן דזה שביטל קר"ש של שחרית חשיב מעוות לא יוכל לתקון, ומשמע דדוקא כשבטל במזיד, ומזה דייקו הראשונים שאם טעה ולא קרא קר"ש יש לה תשלומין, עי' מאירי שם ופנ"י בסוגין וביאור הגר"א סי' נח ס"ז, ובדעת הסוברים שאין תשלומין לקר"ש, צ"ל שהטעם שנקטו בברייתא שביטל קריאת שמע הוא משום תפלה, וכ"כ המאירי שם והצל"ח בסוגין, ועי' בפנ"י שביאר באופ"א. ובטעם הסוברים שיש תשלומין לקר"ש, ולכאו' צ"ב דלא מצינו תשלומין בשום מצוה, ורק בתפלה שייך תשלומין מפני שהיא רחמי או כנגד הקרבנות, ועי' בפי' הרשב"ץ בסוגין, ובביאור הגר"א שם שתמהו כן. ועי' פנ"י שביאר בתו"ד ששייך בזה השלמה כיון שאף הקורא שלא בזמנה יש לו שכר כאדם הקורא בתורה, [ולכאו' כוונתו, שבכל מצוה א"א לעשות את החפצא דמצוה לאחר שעבר זמנה, משא"כ בקר"ש שהחפצא דמצוה היא כאדם הקורא בתורה], ובפמ"ג סי' נח א"א סק"ח ביאר באופ"א, דלהנך ראשונים ס"ל דקר"ש דרבנן, ולכן תיקנו חז"ל השלמה כמו בתפלה, [וצ"ב מ"ש משאר מצוות, ויתכן כוונתו כיון שנתקנה כחלק מסדר התפלה]. ובטעם הסוברים שאין תשלומין לקר"ש, עי' ברשב"ץ בסוגי' שדוקא בתפלה שהיא כקרבנות תיקנו תשלומין, ובלבוש סי' נח ובביאור הגר"א שם ביארו באופ"א שדוקא בתפלה שרחמי נינהו, שייך תשלומין.

**תוד"ה טעה, ולאחר ב' תפלות לא מצינו וכו'-** **תשלומי תפלה שאינה סמוכה,** הראשונים נחלקו אם יכול להשלים תפלה שאינה סמוכה, ויש בזה ג' דעות. **א',** דעת התוס', והרא"ש בשם רשב"ם, והרמב"ם תפלה פ"ג ה"י, שאם עבר ב' תפלות אינו חוזר ומשלים, וכ"ה להלכה בשו"ע סי' קח ס"ד, וכ"ה ברבינו יונה בשם חכמי צרפת [ועי"ש בלשונו שאינו מתפלל שלשה אלא שתים, והיה אפ"ל שעיקר הטעם שא"א להתפלל שלשה תפלות, אולם הפוסקים לא חילקו בזה, ועי' בפמ"ג סי' קח א"א סק"ה שבשכח ביוה"כ מנחה ונעילה מתפלל בלילה ג' תפלות]. **ב',** דעת י"מ ברשב"א ובטור סי' קח, שיכול להשלים גם אחר ב' תפלות, וכ"כ ברשב"א בתשו' ח"א סי' תמז ובחדשות מכת"י סי' ט. וכ"מ ברבינו יונה בשם י"מ, דגם מי שחלה ולא התפלל כמה תפלות יש לו להשלים כולם לכשיבריא. **ג',** דעת הבה"ג שהובא בטור שיכול להשלים אחר ב' תפלות אבל דוקא באותו היום, ולכן דוקא אם לא התפלל ערבית יכול להשלים עד מנחה, שכל שלא עבר היום יש תשלומין לתפילותיו. ועי' בב"ח סי' קח שמקורו של הבה"ג מסוגין מדפליג ר' יוחנן דין התשלומין לב' מימרות, ובע"כ שיש תשלומין באותו היום, וכן יש תשלומין לתפלת מנחה בערבית, ועי' בביאור הגר"א סי' קח ס"ד שהוכיח מקו' זו להיפך, דבמימרא הראשונה אתי ר"י למימר שאפי' לא התפלל ערבית ושחרית, אינו מתפלל במנחה אלא שתים, ודלא כהבה"ג. ועי' צל"ח שהק' לפ"ד התוס' והרא"ש והרמב"ם מאי מקשינן בסוגין ממעוות לא יוכל לתקון, ונימא דמיירי באופן שעבר ב' תפלות, ועי"ש מש"כ ליישב דברי התוס'. [ועי' משנ"ב סי' קלה סק"ו, לגבי ציבור שבטלו קריאה"ת כמה שבתות, שהביא ב' דעות אם משלימין כל הסדרות או רק הסדרה הסמוכה, ועי"ש בשעה"צ סק"ח שזה תלוי גם בנידון דידן].

בביאור דעת התוס' שא"א להשלים אלא בתפלה הסמוכה, וצ"ב טעם הדבר. ובפנ"י בסוגין ובפמ"ג סי' קח מש"ז סק"ה, ביארו שכיון ששכח ב' פעמים חשוב כפשיעה, [ודימו לזה ד' הגמ' בביצה ט"ז ב', שמי ששכח ב' פעמים לעשות עירובי תבשילין חשוב כפושע], וכ"כ כבר בפי' הרשב"ץ בסוגין ובשבלי הלקט סי' נג, [וכ"מ מד' התוס' שדימו זה לביטל תפלה במזיד], ועי' בפנ"י שם שהעיר דלפ"ז הוא דוקא בשוכח, ולא באופן שהיה אנוס, וסתימת השו"ע משמע שאין בזה חילוק. ובחכמת שלמה סי' קח סק"א ביאר שהוא משום דהוי כנראה ונדחה אינו חוזר ונראה, וה"ה הכא כיון שנראה לתשלומין ולא השלים, אינו חוזר ונראה. ועי' בלשון התוס' שכתבו "דעבר זמנו בטל קרבנו, כיון ששהה כל כך", ומ' שהוא משום שזמן התשלומין הוא רק בזמן התפלה הסמוכה, וכ"מ בלשון הרמב"ם תפלה פ"ג ה"י שאחר ב' תפלות "כבר עבר זמנה", וצ"ב (ולכאו' הכוונה שצריך קשר בין זמן התשלומין לזמן עיקר החיוב, ולכן הוא דוקא בתפלה סמוכה ולא כשהה כל כך), ועי' להלן. והנה המג"א סי' קח סק"ו הביא בשם הנחלת צבי, שאם שכח להתפלל שחרית של שבת, יכול להשלים בזמן מנחה, ולא אמרינן שאינה תפלה הסמוכה כיון שכבר עבר זמן תפלת מוסף [אולם בשו"ת הרשב"א חדשות מכת"י סי' ט מבואר שלא חשוב תפלה סמוכה], ובביאור הטעם שמוסף לא חשיב הפסקה, עי' בפמ"ג שם א"א סק"ו שהביא ב' ביאורים, שמד' הנחלת צבי מבואר שהוא משום שעדיין לא עבר זמן תפלת המוסף שזמנה כל היום, אולם במג"א מבואר שהטעם הוא משום שתפלת מנחה חשיבא תפלה הסמוכה לשחרית, ולא מוסף, [ועי' בשו"ע הגר"ז סי' קח ס"ח, שהוסיף לבאר דדוקא שחרית ומנחה חשיבי תפלות סמוכות כיון שהם זמני תמיד, ולא מוסף], ועי"ש בפמ"ג נ"מ בזה. והנה מכל הנידון מבואר שהטעם של תוס' שמשלים רק בתפלה הסמוכה, אינו משום שפשע ולא השלים או משום שנראה ונדחה, שהרי בפשוטו בתפלת מוסף א"א להשלים תפלת שחרית [וכמש"כ במחזיק ברכה סי' קח סק"ג בשם אלפסי זוטא ועוד אחרונים, עי' להלן], ובע"כ שיש כאן נידון בפנ"ע שאם עבר זמן שני תפלות אינו חשוב זמן סמוך, ואין בזה תשלומין. וע"ע בפמ"ג סי' קח מש"ז סק"ה שאם שכח מנחה ונעילה ביוה"כ, משלים שניהם בלילה, ולא חשיב שאינה תפלה הסמוכה למנחה, כיון שזמנה של מנחה עד הערב.

בביאור דעת הבה"ג שיש הפרש בין אותו יום ליום אחר, וצ"ב דהרי גם ביום אחר יכול להשלים תפלה הסמוכה, וכמו שמצינו במי שלא התפלל מנחה שמשלים ערבית שתים, ואטו יש ב' דיני תשלומין, וצ"ב. [ולכאו' צ"ל דגם הבה"ג מודה לעיקר סברת התוס' שצריך קשר בין זמן התשלומין לזמן עיקר החיוב, ולכן לא סגי בשהה כ"כ, אלא שסובר הבה"ג דיש ב' אופנים של סמוך, או כשהוא באותו היום, או כשהוא בתפלה סמוכה].

בדעת הי"מ ברבינו יונה שמשלים אפי' כמה תפלות, עי' בעטרת זקנים סי' קח סק"ד ובפמ"ג א"א סק"ז, שיש להשלימם כסדר והיינו קודם ערבית אח"כ מנחה ואח"כ שחרית. ויל"ע בהסבר הדבר, [אם הגדר הוא שמשלים על כל תפלה את התפלה הקודמת, או שהוא דינא בעלמא להשלים לפי הסדר]. [ועי' ברשב"א בתשובות הנ"ל ובסוגין שנקט כדעה שא"צ דוקא תפלה הסמוכה, ובשו"ת ח"א סי' תמז כ' בסו"ד שם "ודעתי נוטה שמשלים בכל תפלה שביום שלאחריו", וצ"ב אם כוונתו שיכול להשלים דוקא ביום שלאחריו].

**תוד"ה איבעיא להו, לא בעי אם טעה ולא התפלל מוסף-** בביאור הטעם שאין תשלומין למוסף, מצינו ב' דרכים עיקריות,  **א', שהוא חסרון בנוסח התשלומין,** עי' בתוס' בפי' א' כתבו כיון שבלילה אינו יכול לקרוא את הקרבנות שכבר עבר זמן מוסף, וכעי"ז כ' הרשב"א בסוגין ובשו"ת ח"א סי' תמז שבלילה אינו זמן קרבן. ולכאו' יש להק' על דרך זו, מ"ש ממי ששכח תפלה של שבת שמתפלל במוצאי שבת נוסח של חול, וכה"ק בט"ז סי' קח סק"ד, ועי"ש מש"כ ליישב, ולכאו' י"ל עוד שעיקר תפלת שבת היא כשאר תפלה של חול, משא"כ תפלת מוסף כל ענינה הוא הזכרת פסוקי המוסף, וזה לא שייך בתשלומין. **ב', שהוא חסרון בעצם התשלומין,** עי' בתוס' שכל המחייב של מוסף הוא נשלמה פרים שפתינו ובזה ודאי עבר זמנו בטל קרבנו, וכעי"ז כ' ברבינו יונה שדוקא בתפלת רחמי שייך תשלומין שאין זמן בקשת רחמים עובר, משא"כ בתפלת מוסף שאינה אלא שבח, כיון שעבר הזמן אין לה תשלומין. ועי' מאירי בסוגין בשם יש מפקפק שאין תשלומין למוסף כיון שאינו בא בנדבה. ועי' ברשב"א בסוגין ובתשו' שם ובריטב"א בסוגין שכ' כעי"ז שכל תפלה שנוספת מחמת מאורע היום אין ראוי להשלימה ביום אחר שכבר עבר המאורע (אולם ברשב"א בתשו' משמע שהוא משום שבתפלה מעין המאורע צריך להזכיר מעין המאורע, ובתשלומין אינו יכול להזכיר מעין המאורע). והנה הפוסקים נחלקו אם יש תשלומין לתפלת נעילה, דעת הפמ"ג סי' קח מש"ז סק"ה שיכול להשלים נעילה בערבית, אולם המחזיק ברכה סי' קח סק"ג כתב בשם אלפסי זוטא דאין לה תשלומין כמו במוסף. ולכאו' זה תלוי בטעמים הנ"ל, [שאם הוא חסרון מחמת פסוקי הקרבנות ודאי לא שייך בנעילה, ואם הוא משום סברת הרשב"א שתפלה מעין המאורע לא שייכא אחר הזמן, שייך תשלומין. ולסברת הרבינו יונה שבתפלת שבח כשעבר הזמן לא שייכא השלמה, לכאו' נעילה יהא שייך השלמה כיון שהיא ג"כ חשובה כתפלת רחמי]. וע"ע בפסקי רי"ד לקמן כ"ח א', שלדעת ר' יהודה שתפלת המוסף הוא רק עד ז' שעות, אפשר להשלימה בתפלת המנחה, וכ"מ בתוס' לקמן כ"ח א' ד"ה כדמתרגם, ועי' ברע"א שם שתמה על התוס' דכשם שלחכמים א"א להשלים בלילה, כך גם לר"י לא יהא אפשר להשלים לאחר ז' שעות, ויל"ד בזה לפי טעמי הראשונים הנ"ל.

עי' מחזיק ברכה סי' קח סק"ג בשם אלפסי זוטא שא"א להשלים תפלה אחרת במוסף, והובא בשע"ת סק"ז, ובמשנ"ב סקט"ז. ועי' בא"ר סי' קח סק"ז שהביא כן בשם הנחלת צבי, וכתב שם הטעם שכשם שאין תשלומין למוסף כך גם אינה משלימה, וצ"ב השייכות ביניהם, ועי'. ועי' פמ"ג סי' קח א"א סק"ו, שפי' הטעם שמוסף לא מהני להשלמה באופ"א, כיון שאין לומר ומוספין כהלכתן ב' פעמים, שנראה כמוסיף בקרבנות.

דף כ"ו ע"ב

**טעה ולא התפלל מנחה בער"ש, מתפלל בליל שבת שתים וכו'-** בביאור הטעם שמתפלל נוסח של שבת, עי' בריטב"א וברא"ה דכי היכי שלא אטרחוה בשבת להתפלל י"ח כך גם לא אטרחוה בתשלומין, וכעי"ז כ' הלבוש סי' קח סק"ט שאם יתפלל בשבת נוסח של חול יהיה זלזול בשבת, ועי' בט"ז שם סק"ח שסובר שכיון שחל עליו קדושת שבת חייב להזכיר של שבת. אולם עי' בערוה"ש סי' קח סי"ז שכיון שיסוד תפלת התשלומין הוא להתפלל עתה ב' פעמים, לכן הוא מתפלל בנוסח של שבת, ויסוד הדברים כבר כתב בדרישה סי' תכ"ב סק"ב לגבי השוכח מנחה של ער"ח שצריך להזכיר יעו"י בתפלת התשלומין, כיון שחובתו להתפלל עתה ערבית ב' פעמים.

**בגדר תפלת תשלומין,** ולכאו' יסוד הנידון בביאור הגמ', הוא בגדר תפלת תשלומין, אם גדרו כתפלה שהחסיר, או גדרו כתפלה שעכשיו הוא זמנה, [ויש לציין לשון הגמ' בע"א שמחד גיסא הנוסח מתפלל ערבית שתים, ומשמע שהוא התפלה שעכשיו זמנה, ומאידך הנוסח שיש לו שכר תפלה ולא תפלה בזמנה, ומשמע שהוא התפלה שהחסיר]. ולכאו' מדברי הריטב"א והרא"ה והלבוש משמע שמעיקר הדין היה מתפלל נוסח של חול, ומשמע שגדר התשלומין הוא התפלה שהחסיר, ואילו מדברי הדרישה מבואר שהוא התפלה שעכשיו זמנה. ומצינו בנידון זה הרבה מקורות וסתירות, וכדלהלן. עי' בשו"ת ר"א בן הרמב"ם סי' עט שמי ששכח שחרית של שבת אומר במנחה בשתי התפלות "אתה אחד". ומאידך ברשב"ץ בסוגין נקט דלכתחילה יאמר הנוסח של התפלה ששכח, וכגון אם שכח שחרית, יאמר בתפלה שמשלים ישמח משה, ומדבריו מבואר שהוא גדר תפלה שהחסיר, [ובדעת הר"א בן הרמב"ם י"ל שאינו חולק אלא שסובר שנוסח אתה אחד אינו שייך לתפלת המנחה, אלא לתפלת שבת בזמן המנחה, ודו"ק]. עי' בשו"ת הרא"ש כלל כ"ב סי' ו', שמי שהתחיל סעודה שלישית בשבת ונמשכה עד הלילה, אין לו להזכיר של שבת בברהמ"ז וכמו שמצינו במי ששכח מנחה בשבת שמתפלל בערבית פעמיים חול. אבל בשו"ת מהרי"ל סי' נו (הובא במג"א קפח סקי"ז) חולק דמי שנמשכה סעודתו מזכיר של שבת בברהמ"ז, דאתי על סעודה שסעד בשבת, וכ' שם דלא דמי לתפלת תשלומין במוצ"ש דהכא "שתי התפלות הם ערבית", והיאך יתפלל תפלה של שבת. ולכאו' יסוד הנידון הוא בצדדים הנ"ל, אם גדר התפלה הוא התפלה שהחסיר או התפלה שעכשיו זמנה, [אבל עי"ש היטב במהרי"ל שמ' שיסוד החילוק אינו משום ששתי התפלות ערבית, אלא שכיון שחייב להקדים חובת שעתיה וכבר התפלל ערבית של מוצ"ש והבדיל בה, א"א לומר של שבת]. ועי' לעיל בע"א בטעמי הראשונים למה אין תשלומין למוסף, אם משום שא"א להזכיר פסוקי מוסף בלילה, או מטעמים אחרים, ולטעם זה שא"א להזכיר פסוקי מוסף בלילה, משמע שגדר התפלה הוא התפלה שהחסיר. ועי' ברש"ש בע"א שנקט שאם לא התפלל מנחה ומתפלל ערבית שתים, גם תפלת התשלומין חשובה כרשות, ומ' שהוא כתפלה שאוחז בה. אולם הצל"ח בסוגי' (ד"ה בא"ד) והפמ"ג (סי' קכו משב"ז סק"א ספק ה') והבאר היטב סי' קח סקי"ז, סוברים בפשיטות דהתשלומין חשובה חובה, ועי' בצל"ח שהעיר למה לא יקדים את תפלת התשלומין שהיא חובה, לתפלת ערבית שהיא רק רשות, ולכאו' יסוד הנידון הוא בצדדים הנ"ל אם דינה כתפלה שהחסיר או כתפלה שעכשיו זמנה, [וע"ע בצל"ח (ד"ה ואני) דתפלת תשלומין של שחרית יש לה דין תדיר וקודמת למוסף, והוא לשיטתו הנ"ל]. עי' בכלבו סי' יא, הובא בב"י סי' תכב, שאם טעה ולא התפלל מנחה בערב ר"ח, אינו מזכיר יעו"י בתפלת התשלומין, אולם הדרכי משה סי' תכב נקט שצריך להזכיר אף בתפלת תשלומין כיון שהוא ר"ח וצריך להזכיר מעין המאורע בכל תפילותיו, וכ"ה ברמ"א סי' קח ס"ט. ובדרישה סי' תכ"ב סק"ב תמה על הכלבו, דכיון דהוא ר"ח והתשלומין הוא בתורת ערבית, וכמ"ש טעה ולא התפלל מנחה מתפלל ערבית שתים, למה לא צריך להזכיר בשניהם לכתחילה יעלה ויבוא, ומד' הדרישה מבואר שהוא התפלה שזמנה עתה, ומהחולקים מבואר שהוא התפלה שהחסיר, וכ"כ במאמ"ר סי' קח סק"י [ובדברי הרמ"א אין הכרח, שיתכן שסובר שמתפלל את התפלה שהחסיר, ומ"מ כיון שעכשיו הוא ר"ח צריך להזכיר יעו"י, אבל בדרישה כתב להדיא הטעם משום שהתשלומין הם בתורת ערבית]. עי' מג"א סי' קח סקי"ב, שהסתפק במי ששכח תפלת ערבית ליל ר"ח, ומתפלל שחרית שתים, ושכח יעו"י בתפלת התשלומין, אם דינו כמו המתפלל בלילה שאי"צ לומר יעו"י או דילמא דסו"ס הכא יממא. ומשמע מדבריו שסובר שהגדר הוא התפלה שהחסיר, שאל"כ למה צידד שאי"צ לחזור על יעו"י.

עי' בפר"ח סי' קח ס"ט, שאם לא הזכיר במנחה של אדר"ח יעלה ויבוא, ומשלים בליל ב' דר"ח בתפלת ערבית, ושכח בתשלומין יעו"י לא יחזור ויתפלל, דדינו כתפלת ערבית שאין חוזר בה על הזכרה [והובא במשנ"ב ק"ח סקכ"ו], ומשמע שהגדר כתפלה שזמנה עתה. ומאידך עי' בפר"ח שם שאם שכח מנחה בער"ש והשלים בליל שבת תפלה של חול, יצא [והובא במשנ"ב סקכ"ה], ומשמע שהגדר הוא כתפלה שהחסיר. וע"ע בפר"ח סי' קח ס"א שהוצרך לפרש הטעם שאם שכח תפלת מנחה ומשלים בערבית שתים, וכ' הפר"ח שאין עושים חזרת הש"ץ כי לא תקנו חזרת הש"ץ אלא בתפלה בזמנה, אבל בתשלומין לא מצינו תפלת הש"ץ, ומשמע שהגדר כתפלה שהחסיר, שאם הגדר כתפלה שאוחז עתה, א"כ מה הוזקק הפר"ח לטעמים והלא לא מצינו כלל חזרת הש"ץ בערבית, וצ"ע.

**מבדיל בראשונה ואינו מבדיל בשניה-** בטעם שאינו מבדיל בשניה, עי' ברש"י שהוא משום שהשניה היא תפלת תשלומין, וכ"מ ברא"ה ובריטב"א. והנה ידוע ד' הרע"א בסי'

**שניה עלתה לו, ראשונה לא עלתה לו-** בפשוטו הטעם שראשונה לא עלתה לו משום שלא הבדיל בה, וצ"ב דאכתי למה לא תעלה לו לתפלת תשלומין, שהרי בתפלת תשלומין אי"צ להזכיר הבדלה. ועי' להלן שלמסק' הגמ' א"א להקדים תשלומין לחובת שעתיה, ויל"ע היאך הוא להו"א. ועי' ברע"א שהוכיח שגם להו"א א"א להקדים תשלומין לחובת שעתיה,

**קשיא-** עי' ברא"ש שהביא ד' רב האי גאון, דכיון דאסיק בקשיא ולא בתיובתא, ש"מ דלאו משבשתא היא, ובהכרח שיש לתרץ קו' הגמ', שהטעם שראשונה לא עלתה לו, משום שכיון שלא הבדיל בה גלי בדעתיה שמתכוין בה לתפלת תשלומין, ולכן לא יצא לפי שצריך להקדים חובת שעתיה לתשלומין, וכ"כ הרי"ף. ומבואר שצריך להקדים תפלת חובה לתפלת תשלומין והוא דין לעיכובא, וצ"ב טעם הדבר. ומצינו בזה ב' דרכים באחרונים, א', בפרישה סי' קח סק"ב ביאר עפ"ד הרשב"א שלא נתקנה תפלת תשלומין אלא בשעה שעוסק בתפלה שבזמנה, וכ"כ בא"ר סי' קח סק"א, וכ"כ הגר"ז סי' קח ס"א שלא תקנו תשלומין אלא בשעה שעוסק בתפילה שהיא חובת שעה, וכ"כ במשנ"ב סי' קח סק"ז. וכעי"ז בדברי חמודות שכדי שלא יתפלל תשלומין שלא בזמן התפלה, לכ ן קבעו להקדים את התפלה הקבועה לתשלומין. ב', בלבוש סי' קח ס"א כתב משום שתדיר קודם, וכעי"ז בט"ז סק"י שהוא משום חביבה מצוה בשעתה. ויש בזה כמה נפ"מ. א', עי' צל"ח בסוגין שנסתפק באופן ששכח להתפלל שחרית ונזכר סמוך לערב באופן שיש לו שהות להתפלל רק תפלה אחת, שאם הוא מדין תדיר יקדים את התשלומין שהרי אם יעבור זמן מנחה לא יוכל להשלים עוד, ומעלת תדיר אינה מועלת לדחות לגמרי את התפלה השניה. אולם אם הוא משום שתפלת תשלומין נתקנה אחר תפלת החובה אינו יכול להקדימה. ועי' שאג"א סי' יט שאינו יכול להקדים תפלת התשלומין. ב', כשהיו לפניו ב' תפלות של חובת שעתא, כגון מוסף ומנחה, ותשלומי שחרית, ויל"ד האם צריך להקדים שניהם לתשלומין, ונחלקו בזה האחרונים דבברכ"י סי' ק"ח סק"ג ובמשנ"ב סקל"ד כתבו שצריך להקדים שניהם, אולם במגן גיבורים סי' קח אלף המגן סקי"א כתב שצריך להקדים רק מנחה. ולכאו' זה תלוי בטעמים הנ"ל, דלטעמי הלבוש והט"ז יש להקדים ב' התפלות, אבל לטעם שלא שייך תפלת תשלומין אלא כשמתפלל קודם חובת שעתיה, יל"ד דסגי להקדים מנחה.

באופן שהתפלל תפלת חובה, ושכח בה הזכרה המעכבת, ואח"כ התפלל תפלת תשלומין עם ההזכרה, נחלקו האחרונים אם צריך לחזור גם על תפלת התשלומין, דבמהרש"א בסוגין מבואר שצריך להקדים תפלת חובה, וכ"כ הפר"ח סי' קח ס"א בשם ר"ש גרמיזאן, אולם הפר"ח גופיה ובהגהות הב"ח בסוגין נקטו דאי"צ לחזור על תפלת התשלומין, ומהני אע"פ שקדמה לתפלת חובה השנית, וכ"כ הרש"ש בסוגין בדעת רש"י. ויל"ד בשורש הנידון.

עי' בשו"ע סי' קח ס"א, דבאופן שכיון בדעתו בתפלה הראשונה לתשלומין, ובתפלה השניה לחובת שעתיה לא יצא יד"ח. ובמג"א שם סק"ב ובט"ז שם פקפקו דאינו דומה להבדלה שיש הוכחה מהתפלה איזו לחובה ואיזו לתשלומין, משא"כ באופן שאינו אלא בדעתו, המחשבה גרידא אינה מעכבת. ועי' רא"ה בסוגין שהביא דברי הרי"ף שאם לא הבדיל בשניהם יצא, וביאר שהיינו דוקא באופן שנתכוין בראשונה לשם חובת שעתיה, והוא כסב' השו"ע.

**תוד"ה טעה- תשלומין כשטעה בהזכרות,** דעת רבינו יהודה שהובא בתוס' שאם טעה ולא הזכיר יעו"י אי"צ להשלים במוצאי ר"ח, שהרי בלא"ה אינו אומר יעו"י. אולם דעת חכמי פרובינציא שהובאו ברא"ש ורבינו יונה שצריך לחזור ולהשלים. ובביאור המחלוקת, עי' בקה"י סי' טז והר צבי או"ח ח"א סי' נד, שנחלקו אם תפלה בלא הזכרה חשיבא כתפלה, או דהוי חסרון בכל התפלה. וכ"מ בחי' הגר"ח עהש"ס, עיי"ש שכ' שאף לתוס' הוא דוקא בשכח יעו"י, אבל בשכח ותן טו"מ לברכה, ודאי הוי חסרון בעצם התפלה, וצריך להתפלל תשלומין. אולם מקו' התוס' משמע שהנידון הוא באופ"א, דעי' בתוס' וברא"ש שהק' מהא דמתפלל במוצ"ש שתים של חול, והלא הוא מחויב עתה יותר ממה שהתפלל, וצ"ב מה זה שייך לנידון של הזכרה. וכן מה שהוכיחו התוס' מד' הרי"ף דלא כרבינו יהודה, צ"ב לפי הבנה זו. ועי' בהגהות ר"ש טויבש שביאר סברת התוס' באופ"א. וע"ע במחצה"ש סי' קח סקט"ז באופן שהזכיר טו"מ בתפלה האחרונה של קיץ, והתשלומין הם בשעה שמתחיל כבר לומר ותטו"מ, שזה תלוי בפלוג'

**עיקרי הענינים במסכת ברכות - ל"א**

המשך דף כ"ו ע"ב

**תפלת השחר לאחר ד' שעות-** להשלמת הסוגיא של תפלת תשלומין, כדאי ללמוד כאן את הסוגיא של תפלת השחר לאחר ד' שעות, שיסודה בביאור המו"מ לעיל בע"א, והיא מסתעפת מסוגית תפלת תשלומין.

עי' במתני' שנח' ר"י ורבנן בזמן תפלת השחר. ומבואר בברייתא בהמשך העמ', שהמח' תלויה במחלוקתם עד אימתי זמן הקרבת מיד של שחר. ובביאור טעמי המחלוקת עד אימתי זמן תמיד של שחר, עי' בס' השלמה שכתב בזה ב' ביאורים, ויסודם מהברייתא לקמן כ"ז א'. ובגמ' בסוף סוגין כ"ז א' מבואר שהלכה כר' יהודה.

**תפלת השחר לאחר ד' שעות,** בפשוטו לדעת ר"י א"א להתפלל שחרית לאחר ד' שעות, וכ"כ בסידור הרס"ג, ובפי' הרשב"ץ לעיל כ"ו א' בשם הראב"ד והרשב"א. אולם הרי"ף והרא"ש בריש פרקין והרמב"ם בהל' תפלה פ"ג ה"א ועוד ראשונים, כתבו דאף לדעת ר' יהודה אם לא התפלל עד ד' שעות יכול להתפלל עד חצות ויהבינן ליה שכר תפלה, ורק שאין לו שכר תפלה בזמנה. ובביאור טעם הרי"ף והרמב"ם מצינו ב' דרכים בב"י סי' פ"ט. **א', שהוא מדין תפלת תשלומין,** דלא גרע קודם חצות לר"י מאחר חצות לכו"ע. וכדרך זו מבואר בפי' הרשב"ץ שם בדעת הרי"ף. אולם בב"י הק' ע"ז דלפ"ז הוא דוקא בטעה, ואילו ברמב"ם ובטור מבואר דאף באופן שלא התפלל במזיד עד ד' שעות יכול להתפלל עד חצות. ועוד הק' הב"י מדעת הרשב"א שסובר שאפשר להתפלל תשלומין רק עם תפלה אחרת, [ועי' ברשב"ץ שם שבאמת הוכיח מראשונים אלו דלא כהרשב"א, וכשיטתו הנ"ל שהם מדין תשלומין]. **ב', דגם לר"י בדיעבד זמן תפלה הוא עד חצות,** וביאר הב"י שס"ל כן להנך ראשונים כי היכי דלא נשוי פלוגתא רחוקה בין ר"י לרבנן. ועי' בלח"מ תפלה פ"ג ה"א שתמה שהרי לר"י התמיד לא קרב לאחר ד' שעות, ומהיכ"ת שיודה לרבנן שזמן תפלה הוא עד חצות. ובביאור ד' הב"י, עי' בברכת ראש לעיל כ"ו א', דפלוג' ר"י ורבנן היא רק בזמן חובה של הקרבן, אבל גם ר"י מודה דעד חצות הוא זמן רחמי, ולכן בדיעבד אפשר להתפלל עד חצות, [וע"ע באבי עזרי תפלה פ"ג ה"ז, בנוסח אחר כעי"ז]. ועי' במשכנ"י או"ח סי' פ' שביאר באופ"א דלר"י גם את התמיד אפשר להקריב בדיעבד עד חצות, עי"ש ביאור הדבר, וכ"כ בס' ראשון לציון לאוה"ח הק' לעיל כ"ו ב', ועי' שבט הלוי ח"א סי' כב שהאריך להק' על ביאור זה. ויש בזה כמה נ"מ. א', להתפלל לאחר חצות, דאם הוא משום שבדיעבד הזמן עד חצות, א"כ הוא עד חצות בלבד, אבל אם הוא מדין תשלומין יכול להתפלל אף אחר חצות, ועי' בב"י שם שנקט שא"א להתפלל אחר חצות והוסיף שאפשר דהוי ברכה לבטלה, אולם בפר"ח סי' פט הסיק כדעה שהוא לתשלומין וכ' שאפשר להתפלל גם אחר חצות. ב', באופן שהזיד, דלצד שבדיעבד עיקר הזמן הוא עד חצות, יכול להתפלל אף במזיד, אבל לצד שהוא מדין תשלומין לכאו' אינו יכול להתפלל, כמו שאין תשלומין במזיד. וברמב"ם והטור כתבו שהוא אפי' במזיד, אולם ברי"ף כתב שהוא בטעה, ובפר"ח סי' פט ביאר שהראשונים נחלקו בפלוג' זו אם הוא מדין תשלומין או שעיקר זמנה עד חצות. ג', באופן שהיה פטור מתפלה עד ד' שעות, כגון שהיה אונן וכדו', שאם הוא מדין תשלומין לא שייך בכה"ג תשלומין כשהיה פטור בעיקר זמן החיוב, אולם אם הוא משום שבדיעבד זמנה עד חצות, גם בכה"ג חייב להתפלל. ועי' מג"א סי' עא סק"א שנקט שגם באופן שהיה אונן עד שעה ד' מ"מ אם פסק מאנינותו קודם חצות יתפלל שחרית, ומבואר שסובר שאינו מדין תשלומין. ד', אם יש בזה חזרת הש"ץ, עי' בס' כנסת אברהם להגר"א פרבשטיין סי' כח (עמ' ריט) שכ' נ"מ נוספת לענין חזרת הש"ץ, דאם הוא מדין תשלומין לא שייך בזה חזרת הש"ץ (כמש"כ הפמ"ג סי' קח א"א סק"א), אבל אם הוא משום שבדיעבד זמנה של שחרית הוא עד חצות, א"כ יהא בזה גם דין חזרת הש"ץ.

**ביאור הט"ז,** עי' בט"ז סי' פ"ט סק"א שביאר דברי הרמב"ם והטור באופן אחר, דבאמת מעיה"ד אף שעבר זמן תפלת שחרית, יכול להתפלל כולי יומא, ואפי' באופן שלא התפלל במזיד [ומקורו מהגמ' כ"ו א' כולי יומא מצלי ואזיל], אלא שמשעה שהגיע זמן המנחה, חייב להקדים את תפלת המנחה, וממילא אינו יכול להתפלל תפלת שחרית אלא בתורת תפלת תשלומין, ותפלת תשלומין הוא רק באופן שטעה. וכעי"ז כ' בפרישה סי' פט סק"ב דמעיקר הדין כל יומא מצלי ואזיל, ויש לו שכר תלה דרחמי, אלא שאם טעה יכול להתפלל תשלומין במנחה, ואז יש לו אפי' שכר כאילו התפלל תפלה בזמנו, עי"ש בדבריו. ולדרך זו, נמצא דגם בחצי שעה שלאחר חצות, עדיין יכול להתפלל שחרית [אפי' באופן שלא התפלל במזיד שאין בזה דין תשלומין], כיון שעיקר הזמן הוא כולי יומא, וכ"כ שם בפרישה ובט"ז. וע"ע בב"ח סי' עט אות ב' שכ' כעי"ז שזמן תפלת שחרית הוא עד הזמן שמתחיל זמן תפלת מנחה, ומה"ט נקט שיכול להתפלל גם עד חצי שעה שלאחר חצות. ועי' במאירי כ"ו א' (ד"ה נחלקו), שכ' דאע"פ שלא התפלל במזיד מתפלל עד חצי שעה שאחר חצות, ומשעה זו הוא נקרא זמן תשלומי תפלה ואינו מתפלל אלא בטעה, ומ' כדברי הפרישה והט"ז שעד חצות אינו תשלומין אלא הוא עיקר הזמן, והוא אף אחר חצות עד זמן מנחה. וצ"ב גדר תפלה זו דכולי יומא מצלי ואזיל, ואם יש לזה שם תפלת שחרית, ועי' בס' כנסת אברהם להגר"א פרבשטיין סי' כח, ב' דרכים בביאור דברי הט"ז. [וע"ע במגילת אסתר מ"ע ה' שחידש שזמני התפלות אינם לעיכובא רק למצוה (ועי"ש שמה"ט מיקרי מ"ע שאין הזמ"ג), ובשאג"א סי' טו האריך להשיג על דבריו מסוגין. ועי' באבי עזרי תפלה פ"ג סוף ה"ז שיישב קו' השאג"א שבאמת זמן תפלה הוא רק למצוה, אלא שמשהגיע זמן התפלה שאחריה, א"א להתפלל תפלה זו אלא בתורת תשלומין, (ועי"ש באבי עזרי שביאר כן גם בד' הב"י הנ"ל). והוא כעין ד' הט"ז הנ"ל].

עי' בפמ"ג סי' פט מש"ז סק"א שהסתפק אם חייב להתפלל עד חצות, או שרשאי להתפלל עד חצות, ועי"ש שדייק לשון הרמב"ם "יצא יד"ח תפלה" שחייב להתפלל [ועי"ש בפמ"ג שהאריך הרבה בביאור השיטות], וכן הביא המשנ"ב סי' פט סק"ו, ועי' מאירי כ"ו א' שג"כ כ' בתו"ד שחייב להתפלל. אולם בחמד משה סי' פט סק"א כתב שכיון שאין לו שכר תפלה בזמנה, אינו חייב להתפלל אלא רק רשאי, וכ"מ במגן גיבורים ואמרי בינה דלהלן. ויל"ד בטעמי הדבר לפי כל הביאורים הנ"ל בדעת הרי"ף והרמב"ם.

עי' בתוס' בסוה"ע ד"ה איבעיא, שמשמע מתירוצם שלדעת ר"י לאחר הזמן א"א להתפלל במזיד, וכן הוכיחו בצל"ח בסוגין ובפר"ח סי' פט ס"א. ועי' במגן גיבורים סי' פט סק"ג ואמרי בינה או"ח סי' יג שדחו שכוונתם שבמזיד יכול להתפלל אבל אינו חייב להתפלל. ועי' בברכת ראש שביאר באופ"א, שכוונתם לגבי תשלומין בזמן מנחה, שגם לד' הרמב"ם שאף במזיד יכול להתפלל עד חצות, מ"מ י"ל שהמודד לדין מזיד שמפקיע תשלומין במנחה, הוא רק עד ד' שעות שזהו עיקר זמנה של תפלה, ועי' להלן.

**לכמה דינים לכו"ע זמנה רק עד שעה רביעית,** ומדברי הברכת ראש הנ"ל חזינן דבר נפלא, דאף אי נימא שבדיעבד הזמן עד חצות, [ולכן אף במזיד יכול להתפלל עד חצות] מ"מ דין מזיד שמפקיע תשלומין במנחה תלוי בכך שלא הזיד עד ד' שעות, ומשום שעיקר זמנה הוא עד ד' שעות. ויש להביא ענינים נוספים שלכו"ע תלוים עד שעה רביעית, א', ד' הרא"ש ורשב"א ועוד ראשונים לעיל י' ב' שאפשר לקרות ברכות קר"ש רק עד שעה רביעית שהוא סו"ז תפלה, וכ"ה להלכה בשו"ע סי' נח ס"ו, ואע"פ שלענין תפלה בדיעבד מתפלל עד חצות, והרי הב"י הסיק שאינו מדין תשלומין [וכבר העיר בזה המשכנ"י סי' עז שהובא בבאוה"ל סי' נח ס"ו], ובהכרח שברכות קר"ש נתקנו לפי עיקר זמן תפלה שהוא רק עד ד' שעות. ב', במשנ"ב סי' קח סקט"ו הביא בשם רוב האחרונים שאם לא התפלל ערבית, יכול להתפלל תשלומין רק עד ד' שעות, [ועי' רע"א בסוגין שפי' כן בד' התוס'], וצ"ב שהרי בדיעבד זמנה עד חצות, ומבואר שלענין תשלומי ערבית לכו"ע עיקר זמנה עד שעה רביעית. וצ"ב גדר הדבר לאיזה דינים אמרינן כן, ודו"ק.

**תפלות אבות תקנום וכו' כנגד תמידין תיקנום וכו'-** ולמסק' הגמ' מבואר דלכו"ע אסמכינהו רבנן אקרבנות, ויל"ע לפ"ז אם יש נ"מ להלכה בין הנך מ"ד. ובאחרונים כתבו כמה נ"מ ביניהם. א', עי' במרכה"מ תפלה פ"ג ה"א דדעת ר' יהודה שתפלת שחרית עד ד' שעות היא רק למ"ד כנגד תמידין תיקנום, אבל למ"ד אבות תיקנום עיקר התקנה היא ערב ובקר וצהרים, ועי"ש שביאר בזה דעת הרמב"ם שאע"פ שלהלכה זמן תפלת שחרית עד ד' שעות, מ"מ בדיעבד עד חצות יצא יד"ח [עי' להלן], דכיון דאבות תיקנום ואסמכינהו רבנן אקרבנות יוצא בדיעבד עד חצות. ב', עי' בפני שלמה בסוגין שנ"מ בזה לענין תפלת ערבית רשות, דרק למ"ד כנגד תמידים תיקנום תפלת ערבית רשות, אבל למ"ד אבות תיקנום ואסמכינהו אקרבנות, תפלת ערבית חובה. וכן צידד בפנ"י. אולם עי' בפנ"י לתוד"ה יעקב תיקן שנקט שלכו"ע י"ל דתפלת ערבית רשות, כיון שיעקב תיקן להתפלל כן דרך נדבה, וכ"כ בשו"ת רמ"ע מפאנו סי' יד שיעקב תיקנה דרך רשות, ועי' בפתח עינים שהביא שמבואר להדיא ברא"ש בסוגין סי' ב' ובתוס' יומא פ"ז ב', שאף למ"ד דיעקב תיקן תפלת ערבית מ"מ הוי רשות. ג', עי' בפני שלמה בסוגין, שכ' נ"מ נוספת לחי' התוס' דמצוה להתפלל ערבית מבעו"י קצת, כיון שיעקב התפלל מבעו"י, דכ"ז למ"ד דאבות תיקנום, אבל למ"ד כנגד תמידים תיקנום, ותיקנו כנגד תמידים ואברים שלא נתעכלו מבערב, עיקר הזמן הוא בלילה. וברמב"ם תפלה פ"א ה"ה כתב דתיקנו מנין התפלות כנגד הקרבנות, וכ' בכס"מ שם שהרמב"ם פוסק כדעת ריב"ל שכנגד תמידין תיקנום. אולם בלח"מ שם כתב דהרמב"ם פוסק כדעת ריב"ח שאבות תיקנום, ורק כיון שאסמכינהו אקרבנות, לכן הביא דמנין התפלות כנגד הקרבנות, וכ"כ בשו"ת מהריט"ץ סי' ע', [ועי' מרכה"מ הנ"ל תפלה פ"ג שנקט ג"כ שהרמב"ם פוסק כריב"ח]. ועי' רמב"ם מלכים פ"ט ה"א שמשמע שחובת התפלה היא מתקנת האבות וכד' הלח"מ, ועי' מהר"ץ חיות בסוגין.

ובגדר הא דאבות תיקנום מצינו ב' דרכים. א', באשכול סי' י' כתב דודאי כל האבות התפללו כל התפלות, שהרי קיימו כל התורה ואפי' עירובי תבשילין, והא דתיקן תפלת שחרית הכוונה שתקנה לכל העולם ופרסמה משום שנענה בה, וכעי"ז כ' במאירי בע"א ובפי' הרשב"ץ בסוגי' ובאבודרהם, ובהגהות יעב"ץ לתוד"ה יצחק תיקן. ב', בפנ"י ביאר שהאבות לא התפללו כלל קודם התקנה, ועי"ש בפנ"י שהוסיף דאע"פ שקיים כל התורה מ"מ מן השמים העלימו מאברהם תפלת מנחה משום שמקום הניחו בזה ליצחק. ועי' בתורא"ש בסוגין וביומא כ"ח ב' שהביא פלוג' זו, בביאור הא דאמרו בגמ' ביומא שצלותיה דאברהם מכי משחריה כותלי, וקשה שהרי יצחק תיקן תפלת המנחה, וכ' בתורא"ש שהכוונה אחר שתיקן יצחק, או שאף קודם לכן היה מתפלל לעצמו ורק לא קבעה חובה לאחרים.

ובביאור מסק' הגמ' דאף למ"ד אבות תיקנום אסמכינהו רבנן אקרבנות, עי' ברש"י ד"ה תפלת, שמשמע שיסוד סיבת התקנה של רבנן היא מחמת הקרבנות, אלא שמחמת הקרבנות תיקנו לומר את התפלה של האבות. ועי' בריטב"א שכ' להיפך, שמפני תקנת האבות לא היינו מחויבים לאמרה [ובהגהות מהר"ץ חיות כ' כעי"ז והוסיף שאין מחויבים מתקנת האבות מפני שאין למדים מקודם מת"ת], ואסמכינהו אקרבנות כדי שיהיו חובה, ועי' בצל"ח ובברכת ראש לעיל בע"א פי' באופ"א, שהכוונה שרבנן אסמכינהו לזמני התפלות על הקרבנות. ועי' רמב"ם תפלה פ"א ה"ה דעזרא ובית דינו תיקנו שיהא "מנין" התפלות כמנין הקרבנות, ועי' לעיל פלוג' האחרונים אם הרמב"ם פוסק כמ"ד אבות תיקנום, ולד' זו בהכרח צ"ל כביאור הריטב"א והיעב"ץ שגם להך מ"ד דאבות תיקנום, מנין התפלות למעשה הוא רק משום הקרבנות.

בעיקר הפלוג' אם אבות תיקנום או כנגד תמידים תיקנום, יל"ע דלכאו' אי"ז ענינים שוים, ולכאו' היה צ"ל שהפלוג' אם אבות תיקנום או אנשי כנה"ג, וי"ל [דהנידון אם אבות תיקנום אינו מי תיקן את התקנה, אלא בגדר התקנה, דלחד מ"ד תיקנום כנגד התמידין, ולחד מ"ד תיקנום "אבות", והיינו שהאבות העמידו שכך היא צורת כלל ישראל עם תפלות אלו (ובדוקא קאמר אבות ולא אברהם יצחק ויעקב, שבא לומר שהעמידו כאבות שכך היא צורה הראויה לכלל ישראל שיתפללו בזמנים אלו)].

**ומפני מה אמרו תפלת המנחה עד הערב וכו'-** **שם תפלת "מנחה",** לכאו' צ"ב שם תפלת מנחה, והרי היא כנגד תמיד של בין הערבים, ומנחת התמיד היתה קרבה גם בבוקר, ומ"ט נקבע שם מנחה רק למנחה. ועי' בתוס' בפסחים ק"ז א' שכתבו בב' אופנים בישוב הדבר. ועי' בתוי"ט במתני' שביאר עפ"ד הרמב"ן בפ' בא שהכוונה מלשון מנוחת השמש, ועי"ש שביאר כן בד' הרמב"ם בפיהמ"ש. ועי' בשנות אליהו למתני', שתפלת מנחה נקבעה כנגד הקרבת מנחת התמיד, ותפלת שחרית נקבעה כנגד שחיטת התמיד, (עי"ש בביאור טעם החילוק ביניהם), ועי"ש שלכן התפלה נקראת מנחה. ועי' היטב בתוס' בפסחים שם, שמבואר בדבריהם שתפלת מנחה נקבעה כנגד הקרבת מנחת התמיד, וב' התירוצים נחלקו אם גם בשחרית נקבע כנגד המנחה, או שרק תפלת מנחה נקבעה כנגד המנחה. אולם בד' הגר"א הנ"ל מבואר שיש בזה חילוק בין שחרית למנחה. ועי' להלן (בגדר עד הערב) פלוג' רבינו יונה ופנ"י, אם נתקן כנגד הדם או כנגד הנסכים. ועי' בתוס' בסוגין ד"ה עד, שנקבעה כנגד הקטרת הקטורת, [ועי' מהרש"א ורש"ש ולח"מ תפלה פ"ג ה"ב בביאור דבריהם, ומה הוקשה להם], ובלח"מ שם הק' שהרי בסוגין מבואר שנקבע כנגד התמיד, ומאי שיאטיה דקטורת, ועי"ש בלח"מ שביאר דכיון דהויא אחר התמיד והיא מכלל הפייסות שעשו עם התמיד, שייך שפיר לקרותה בשם תמיד.

**גדר עד הערב,** עי' ברבינו יונה בריש פרקין שהכוונה עד השקיעה, שהרי הדם נפסל בשקיעת החמה, ועיקר התמיד הוא זריקת הדם. ובשלט"ג הביא רבנן קשישאי דפליגי בזה וסוברים שזמנה עד צאת הכוכבים, וכ"ה בלשון השבלי הלקט וארחות חיים ועוד, וכן הביא בדרכ"מ סי' רלג מהמהרי"ל שבשעת הדחק היה מתפלל מנחה סמוך לצאה"כ. ובישוב קו' רבינו יונה שזריקת הדם שייכא רק עד השקיעה, עי' בשאג"א סי' יז שהוכיח מכמה דוכתי שהדם נפסל רק בצאה"כ, ועי' בפנ"י שביאר שזמן מנחה הוא כנגד נסכי התמיד שכשרים גם לאחר השקיעה. ולהלכה כתב הרמ"א בסי' רלג ס"א שבדיעבד יכול להתפלל עד צאה"כ, ובמשנ"ב שם הביא בסקי"ד שהגר"א והרבה אחרונים חולקים עליו (ועי"ש שהגר"א סתר דבריו בזה), ולכן לכתחילה צריך ליזהר להתפלל קודם שקיעה"ח. וע"ע במשנ"ב סי' רלג סק"ד שהביא מח' הפוסקים בכל זמני היום, אם משערים אותם מנץ החמה עד השקיעה או מעלוה"ש עד צאה"כ, וכתב שם המשנ"ב שהיא תלויה גם במח' הנ"ל אם זמן מנחה הוא עד השקיעה או עד צאה"כ, ועי"ש בשעה"צ סק"י שהאריך בזה.

**בדעת ר"י דתפלת מנחה עד פלג המנחה,** מבואר בגמ' שהוא משום שתמיד של בין הערבים קרב עד פלג המנחה, והנה לגבי תמיד של שחר מצינו בגמ' לקמן כ"ז א' ילפותא מקרא שלדעת ר"י א"א להקריבו לאחר ד' שעות, אבל לגבי תמיד של בין הערבים לא מצינו כלל בגמ' ילפותא שא"א להקריבו לאחר פלג המנחה. ובאמת נח' הראשונים בדבר, א', דעת הר"י מלוניל וריבב"ן וההשלמה בסוגין, דלפי ר' יהודה א"א להקריב תמיד של בין הערבים לאחר פלג המנחה, ובטעם הדבר, עי' בר"י מלוניל שהוא משום שמיקרי לילה [וצ"ב המקור לזה מקרא], ובס' השלמה כתב מקור אחר שהוקש תמיד של שחר לתמיד של ביה"ע [ומקור ההיקש הוא מירו' בפרקין ה"א] שכשם שתמיד של שחר הוא ד' שעות, כך תמיד של ביה"ע הוא ד' שעות [משש ומחצה, ומוסיפין רבע שעה לגזרי עצים, עי"ש בהשלמה]. ב', דעת הלח"מ תפלה פ"ג ה"ב והפנ"י והמרומי שדה בסוגין והקר"א לעיל בפ"ק אות יט ועוד אחרונים, דודאי גם לר"י הקרבת התמיד כשרה עד הערב, שלא מצינו מקור מקרא לומר שיהיה עד פלג המנחה, אלא שסובר ר"י דתפלת מנחה תלויה בזמן הקרבת התמיד בפועל, וזה היה נוהג עד פלג המנחה, עי"ש בדבריהם שביארו טעם הדבר באופנים שונים, וכ"מ בשנות אליהו, ועי' בנחל"ד שכביאור זה מבואר בתוס' בסוגין.

הרמב"ן בתורת האדם (ענין אבילות ישנה) כ' בביאור טעמו של ר"י, "משום שפלג המנחה הוא זמן קרוב לשקיעה"ח ואין ביניהם אלא מהלך ד' אמות (ובמג"א סי' רסא סק"י הגיה ד' מאות אמה), וקסבר ר"י לענין תפלה בתר שמשא אזלינן דבעינן לתפלת המנחה יראוך עם שמש", וצ"ב שכ' טעם אחר מהמבואר בסוגין. ועוצ"ב דאם הענין בייראוך עם שמש, א"כ למה בעינן כלל לזמן פלג המנחה. וצ"ל דהרמב"ן סובר כד' האחרונים הנ"ל, דלדעת ר"י הקרבת התמיד בדיעבד כשרה עד הערב, ורק בפועל היו מקריבין עד פלג המנחה, והוקשה לרמב"ן טעם הדבר למה אזלינן בתר ההקרבה בפועל ולא בתר הכשר ההקרבה, וע"ז כתב שהוא משום שמתקיים יראוך עם שמש. [וכעי"ז מצינו בשנות אליהו במתני', עיי"ש שהק' למה קבעו זמן תפלת השחר הוא לפי שחיטת התמיד שהוא תחילת ההקרבה, וזמן תפלת המנחה בשעת הקרבת המנחה שהוא סוף ההקרבה, וביאר שם שהוא משום דכתיב ייראוך עם שמש וקאי על הנך ב' תפלות, ולכך בתמיד של שחר רצו להקדימו כמה שאפשר שיהיה עם השמש, ולכן קבעו לפי תחילת ההקרבה, אבל במנחה רצו לאחרו כמה שאפשר שיהיה עם ביאת השמש ולכן קבעו לפי סוף ההקרבה].

עי' במאירי לעיל בע"א שנקט שלדעת ר"י אם לא התפלל עד פלג המנחה יכול להתפלל עד הערב, אלא שאין כאן תפלה בעונתה, ואחר שקיעה"ח אינו אלא תשלומין. ומשמע שסובר שכשם שבשחרית בדיעבד מתפלל עד חצות, כך גם במנחה בדיעבד מתפלל עד הערב. [ועי' רמב"ם תפלה פ"ג ה"ד, "וזמן מנחה קטנה מתשע שעות ומחצה עד שישאר מן היום שעה ורביע, ויש לו להתפלל אות עד שתשקע החמה", וצ"ב שסתר דבריו מיניה וביה אם זמנה עד פלג המנחה או עד השקיעה, ועי' כס"מ שם, ובמהרי"ט ח"א סי' צז ביאר שהוא משום דלהלכה דעבד כמר עבד ודעבד כמר עבד. אולם לד' המאירי י"ל דכוונתו דבאמת הלכה כר"י, אלא דבדיעבד יכול להתפלל עד השקיעה].

עי' בית הלוי ח"א סי' ט, שביאר דיסוד הפלוג' בין ר"י לרבנן אינו בזמן מנחה, אלא בזמן ערבית, והיינו שבאמת לכו"ע הקרבת התמיד כשרה עד הערב, אלא שסובר ר"י שאפשר להתפלל ערבית מפלג המנחה, ולהכי א"א להתפלל מנחה כיון שכבר הגיע זמן ערבית, [והא דאמרינן שהוא כנגד התמיד, הכוונה שאז היה מסתיים הקרבת התמיד והיו מעלין אברים ופדרים ולכן מתחיל זמן ערבית]. ובגוף דבריו, עי' בד' הגר"א בשנות אליהו במתני' שנקט להיפך, עי"ש שביאר לשון המשנה תפלת ערבית אין לה קבע, דהכוונה שאין זמן לתפלת ערבית, אלא זמנה הוא בזמן שאינו רשאי להתפלל שום תפלה, לא מנחה ולא שחרית.

**איזו היא מנחה גדולה משש שעות ומחצה וכו'-** עי' רש"י בסוגין שמ' שזמן שש שעות ומחצה הוא מעיקר הדין [וכן דייק הפר"ח סי' רלג ס"א], וכ"מ ברש"י פסחים נ"ח א', אולם ברע"א בגליון הש"ס בפסחים שם ציין לד' רש"י בפסחים צ"ג ב' שמשמע שמעיקר הדין הוא מחצות, ורק משום שכתלי ביהמ"ק לא מכווני לכן איחרוהו עד שש ומחצה, והביא הרע"א שם שכ"מ בסוגיא ביומא כ"ח ב' [והאחרונים תי' דברי רש"י שזה תלוי בפלוג' האמוראים ביומא שם ואכ"מ]. ולהלכה, עי' בפר"ח סי' רלג שבדיעבד אם התפלל מתחילת שעה שביעית יצא, אולם דעת המג"א שם סק"א דאף בדיעבד לא יצא, וביאר שם המג"א דאע"ג דבאמת זמנה אחר ו' שעות, מ"מ כיון שאין אנו בקיאין לא יצא, והובא הפלוג' במשנ"ב שם סק"ב. [ועי' שו"ע סי' תנח ס"א, שנוהגים שלא ללוש מצת מצוה בער"פ עד אחר שש שעות שהוא זמן הקרבת פסח, ובב"ח שם כ' דלאו דוקא שש, אלא שש ומחצה שאז הוא הקרבת פסח, אולם במג"א שם סק"א ביאר שאע"פ שמקריבין בשש ומחצה, מ"מ עיקר זמנו מחצות. ולכאו' יסוד הנידון הוא בצדדי רש"י הנ"ל]. ובביאור דעת המג"א שזמנה משש שעות ומחצה משום שאין אנו בקיאין, עי' בשעה"צ סי' רלג סק"ו שצידד דלא חשיב אפי' ספק התפלל, דכיון שאין בקיאין קבעו חז"ל את זמני התפלות משעה שש ומחצה, וסיים שם שצ"ע בזה. ועי' במג"א סי' פט סק"ה שהטעם שא"א להתפלל שחרית בחצי שעה שאחר חצות, משום שבאמת הוא זמן מנחה, וברע"א שם הביא דברי הצל"ח דלפ"ז יוכל להתפלל אחר חצות בתנאי, שאם לא הגיע זמן מנחה כוונתו לשחרית, ואם הגיע זמן מנחה כוונתו למנחה, והתפלה שאחריה תהא לתשלומין, ומשמע שמפרש שלד' המג"א הוא ספק, אולם לפ"ד השעה"צ הנ"ל צ"ל שכוונת המג"א שבודאי א"א להתפלל תפלת מנחה עד שש ומחצה, אלא דמ"מ כיון שמעיקר הדין זמנה מחצות ורק משום טעות הוסיפו חצי שעה, לכן חשוב שכבר מחצות אינו זמן הראוי לתפלת שחרית, וכן ביאר במחצה"ש שם.

עי' שעה"צ סי' רלג סק"ח שהסתפק אם החצי שעה שתקנו שמא יטעו, הוא חצי שעה זמנית או חצי שעה שוה. [ובלוחות המצוים נהגו להחמיר לכאן ולכאן, ובחורף שיערו חצי שעה שווה, ובקיץ חצי שעה זמנית].

**מנחה גדולה ומנחה קטנה,** בביאור הלשון גדולה וקטנה, עי' ברא"ה שגדולה הוא משום שזה זמן גדול וזה זמן קטן. ובטעם החילוק בין מנחה גדולה וקטנה נחלקו הראשונים, דברש"י מבואר שמנחה גדולה הוא כנגד הזמן שכשר להקרבת התמיד, ומנחה קטנה הוא כנגד זמן ההקרבה בפועל שהיה מתשע ומחצה, וכ"כ המאירי במתני', אולם עי' היטב בלשון הרמב"ם תפלה פ"ג ה"ב שמשמע שגם מנחה גדולה נתקנה כנגד ההקרבה בפועל, ומשום שבערב פסח היו מקריבין משש ומחצה. ויל"ד בשורש הנידון ועי' להלן.

**אם מנחה גדולה הוא רק בדיעבד,** נחלקו בזה הראשונים. **א',** עי' ב"י בסי' רלג שדייק מלשון הרמב"ם שעיקר תפלת מנחה הוא במנחה קטנה, ורק בדיעבד יצא יד"ח במנחה גדולה. וכן דעת הסמ"ז מ"ע יט, וארחות חיים הל' תפלה סי' צה וכל בו סי' יא, וכ"כ להלכה בשו"ע סי' רלג ס"א. **ב',** עי' ב"י שם דייק מלשון הטור סי' רלג שלכתחילה מצוותה כבר במנחה גדולה, וכ"כ שם בדעת הרא"ש בתשו' כלל ד' סי' ט', ועי' בביאור הגר"א סי' רלג שכ"כ בדעת רש"י, ועי' דמשק אליעזר שפי' שכוונתו לד' רש"י בסוגין [ויל"ע היכן חזינן שהוא לכתחילה], ועי' בנחל"ד לקמן כ"ח א' שדייק כן מד' רש"י שם שהטעם שמקדים מנחה למוסף, כדי שלא יחשב כפושע גם על מנחה, ומיירי שם קודם שעה שביעית. וע"ע בסדור הרס"ג סדר תפלת ערבית שכתב דכל מה שיקדימנה לשעה שביעית עדיף טפי. ועי' משנ"ב רלג סק"א שהביא ב' הדעות. ויש בזה נ"מ נוספת למנהג שהביאו הראשונים, שהיו נוהגים להתפלל ב' תפלות מנחה בכל יום, אחת בזמן מנחה גדולה ואחת בזמן מנחה קטנה, וברמב"ם תפילה פ"ג ה"ג כתב שיתפלל הקטנה לחובה והגדולה לרשות, אולם ברא"ש בתשו' כלל ד' סי' ט כתב להיפך, דיתפלל הגדולה לחובתו והקטנה לרשות. וביאר בב"י סי' רלג שהראשונים אזלי לשיטתם הנ"ל, דהרמב"ם לשיטתו שמנחה קטנה היא עיקר מנחה, ולכן כ' שיתפלל הגדולה לרשות, והרא"ש לשיטתו, שעיקר המנחה היא המנחה גדולה, ולכן כ' שיתפלל מנחה קטנה כרשות. ועי' מג"א סי' רלג סק"ב שגם לדעת הרמב"ם, מי שרוצה לאכול או לצאת לדרך מתפלל לכתחילה בזמן מנחה גדולה, והובאו דבריו במשנ"ב שם. [ויש להביא מקור לזה, מד' הרמב"ם הל' יו"ט פ"ו הי"ט שכתב סדר ההנהגה ליו"ט שמתפללין מנחה אחר חצות ושותין עד הלילה, ומשמע שלכתחילה מתפלל מנחה גדולה, וצ"ב לשיטתו שלכתחילה יש להתפלל מנחה קטנה. ובהכרח שאם בא לאכול יש לו להקדים מנחה גדולה לכתחילה].

בטעם הרמב"ם וסייעתו שמנחה גדולה הוא רק בדיעבד, עי' רדב"ז ח"ב סי' תרעו שכתב משום שמנחה קטנה היא כנגד הקרבת התמיד התדירה, ומנחה גדולה היא רק כנגד ההקרבה בער"פ. ועי"ש שכ' טעם נוסף, משום שילפי' מקרא דיראוך עם שמש שמצוה להתפלל סמוך לשקיעה. ובטעם רש"י והרא"ש ודעימייהו שזמן מנחה גדולה הוא לכתחילה, וצ"ב טעם הדבר, וביותר צ"ב מ"ש מהקרבת התמיד שתיקנוה לתשע ומחצה. ויל"ב בזה בכמה דרכים. א', הביאו שבפי' המנהיג למס' כלה (פ"א בברייתא דקורא פסוק שלא בזמנו) פי' שהוא משום שבתפלה נאמר ערב ובוקר וצהרים אשיחה ואהמה, וצהרים היא שעה שישית שהחמה בראש כל אדם, וכעי"ז כ' בפי' ר"י בר יקר לתפלות בפירוש תפלת מודים, ולפ"ז י"ל שהוא דין דוקא בתפלה. ב', עי' בס' ערך השלחן לר"י טייב סי' רלג סק"ג שפי' באופ"א שהוא משום שמצוה מן המובחר להתפלל מיד כשיגיע זמנה, וכמו שהיה עושה אברהם, ועי"ש שפי' כן בד' הגמ' ביומא כ"ח ב' (וצ"ב למה הוא דין דוקא בתפלה ולא בהקרבת התמיד, וי"ל בזה). ג', עי' בערוה"ש סי' רלג סוף סקי"ב שרמז ליישב באופ"א, לד' רש"י הנ"ל שתפלת מנחה גדולה הוא בזמן שמותר להקריב תמיד, א"כ פשיטא שמותר להקדימה לכתחילה, [ולפ"ז י"ל דהרמב"ם ורש"י פליגי לשיטתייהו, דלרמב"ם שזמן מנחה גדולה הוא כנגד הקרבתו בער"פ, לכן לכתחילה יש לעשות כפי הקרבתו התדירה, וכמש"כ הרדב"ז הנ"ל, ואילו לרש"י שזמן מנחה גדולה הוא כנגד הזמן שהקרבתו מותרת, לכן לכתחילה אפשר להקדימה משעת מנחה גדולה]. [ולכאו' נמצא כאן גם ב' דרכים בגדר הדבר, דלד' הערך השלחן וערוה"ש הוא מהדין הכללי שזריזין מקדימין למצוות, אולם לדעת המנהיג ור"י בר יקר, הוא דין מסוים מדיני תפלת המנחה, שעיקרה בזמן הצהרים, (ויש להוסיף שעיקר חובת התפלה היא מיד כשיש שינוי בזמני היום, עי' שפ"א יומא כ"ח ב' ועוד)].

עי' בביאור הגר"א סי' רלג ס"א, שאף לדעת רש"י ודעימיה שאפשר להתפלל מנחה גדולה לכתחילה, מ"מ עיקר זמנה מזמן מנחה קטנה. וצ"ב הכוונה שעיקר זמנה הוא ממנחה קטנה. ועי' לעיל שהבאנו ד' הב"י בדעת הרא"ש שלכתחילה זמנה במנחה גדולה, אולם עי' ברא"ש לקמן כ"ח א' (סי' ח) שהביא דעת הירושלמי שהחובה להקדים מנחה למוסף הוא רק במנחה קטנה שאז הוא עיקר זמנה, [וכ' שם שגמ' דידן סוברת שצריך להקדים גם מנחה גדולה], וצ"ב דהא הרא"ש סובר שזמן מנחה לכתחילה הוא במנחה גדולה, (ודוחק לומר שסובר שזה גופא תלוי במח' הבבלי והירושלמי, אולם עי' שו"ת בית אפרים או"ח סי' ס"ב שפי' כן בד' הרא"ש). ולכאו' צ"ל דהוא משום ד' הגר"א הנ"ל, שאע"פ שלכתחילה מתפלל במנחה גדולה, אבל עיקר זמנה הוא רק במנחה קטנה, ולכן רק ממנחה קטנה צריך להקדים מנחה למוסף. ויתכן נ"מ נוספת, דהנה במג"א סי' רל"ב סק"ט כ' שאם התחיל לאכול סמוך למנחה קטנה מפסיק אפי' יש שהות, והרע"א שם כתב שאע"פ שבדרבנן אפי' התחיל באיסור אין מפסיקין אם יש שהות, הכא גרע דעיקר זמן הוא בתחילת מנחה קטנה, ולכן אינו רשאי להמתין לסוף הזמן. ויל"ד היאך הדין לדעת הסוברים שיכול להתפלל מנחה גדולה לכתחילה, אם צריך להפסיק מיד במנחה גדולה, או שיכול להמתין עד מנחה קטנה, שאז הוא עיקר הזמן. ועי' בגמ' שבת ט' ב' שמבואר שם בתי' ראשון שהדין דלא יכנס לסעודה הוא דוקא סמוך למנחה קטנה, אבל סמוך למנחה גדולה איכא שהות ביום טובא (וכן הסיק הרמ"א רל"ב ב'). ולד' הרמב"ם שזמן מנחה גדולה הוא רק בדיעבד, י"ל דמה"ט אין איסור לישב לפני הספר, אבל לדעת רש"י ודעימיה יל"ד למה האיסור הוא רק סמוך למנחה קטנה, ויתכן שהוא משום שיש שהות, אבל לד' הגר"א י"ל עוד משום שאז הוא עיקר הזמן ודו"ק. והנה בעיקר זה שנשנו ב' זמנים למנחה, גדולה וקטנה, ובשלמא לדעת הרמב"ם החילוק הוא שלכתחילה מזמן מנחה קטנה, אבל לד' רש"י צ"ב במה הם ב' זמנים חלוקים, ומה נתחדש במנחה קטנה, [ויש שביארו שעד אז הוא הלכתחילה ומאז הוא בדיעבד, וזה חידוש]. ולד' הגר"א א"ש שאז נתחדש שהוא עיקר הזמן.

דף כ"ז ע"א

**העיד ריב"ב וכו' ועל תמיד שקרב בארבע שעות-** עי' ברבינו יונה אימתי אירע דבר זה, ועי' בליון הש"ס שציין לתוס' במנחות ס"ד ב' שביארו באופ"א, ועי' בתוס' רא"ש שפי' באופ"א. ועי' ברש"י שהעדות היה שקרב עד ד' שעות ותו לא. ובהגהות דרך תמים לרבינו יונה הק', דהיאך חזינן זה ממעשה שהיה. ועי' פי' הראב"ד עדויות פ"ו מ"א.

**עיקרי הענינים במסכת ברכות - ל"ב**

דף כ"ז ע"ב

**תפלת הערב אין לה קבע-** מבואר בגמ' דלהו"א הכוונה שזמנה כל הלילה, ולבסוף מסקי' שהכוונה שתפלת ערבית רשות, ועי' ברבינו יונה וברשב"א בתשו' ח"א סי' רסט, דלמסק' הגמ' הכוונה בקבע הוא גם שהיא רשות וגם שזמנה כל הלילה. [ועי' ברש"י ופסקי הרי"ד במתני' שפי' לשון המשנה "אין לה קבע" שזמנה כל הלילה, וצ"ב דלמסק' הגמ' הוא לתפלת ערבית רשות, ואפשר שפי' לפי ההו"א, אולם יתכן שסברי כרבינו יונה והרשב"א]. ובביאור הא דלשון אין לה קבע משמע רשות, בפשוטו הכוונה שאינה קבועה, וכ"מ בלשון הרא"ה כ"ו ב', ועי' רמב"ם בפיה"מ "לפי שאינה חובה כשחרית ומנחה, ואינה אלא רשות כלומר קבלוה והנהיגוה בלבד, ולפיכך לא הקפידו על תחלת זמנה וסופו", וכעי"ז ברמב"ם תפלה פ"ג ה"ז, ע"ש. ועי' בבברייתא לעיל כ"ז ב', מפני מה אמרו תפלת הערב אין לה קבע, שהרי איברים ופדרים קרבים כל הלילה, וצ"ב דבשלמא אם כוונת לשון "אין לה קבע" שזמנה כל הלילה, א"ש הדימוי לאיברים ופדרים, אבל למסק' הגמ' שכוונת לשון "אין לה קבע" שתפלת ערבית רשות, צ"ב מה בכך שאברים ופדרים קרבים כל הלילה, ועי' ברא"ה וריטב"א שם שפי' שכיון שהיא כנגד איברים ופדרים ופעמים שנתעכלו מבעו"י, וליכא קרבן בלילה כלל, לכן תפלת ערבית רשות, [ואכתי צ"ב לשון הברייתא "קרבים והולכין כל הלילה"], ועי' ברבינו יונה שכ' לשיטתו בפשיטות שכוונת הברייתא על הא דזמנה כל הלילה, שגם זה נכלל בלשון "אין לה קבע". ובעיקר ד' רבינו יונה והרשב"א ששני הענינים במשמעות הלשון, יל"ד שהם גם תלוים זב"ז, עי' בראשון לציון לאוה"ח הק' (לעיל כ"ז א'), דכיון דהוי רשות לכן אין לה זמן קבוע, עי"ש, וכ"מ בד' הרמב"ם בפיה"מ הנ"ל. [ויל"פ עוד באופ"א לאידך גיסא, עפ"ד השנות אליהו למתני', שאין לה קבע הכוונה שאין לה זמן, אלא נתקנה רק בזמן שאין תפלה אחרת נוהגת, בזמן שאין בו לא שחרית ולא מנחה. ולפ"ז יתכן, דמה"ט גופא היא רשות, שכיון שאין לה זמן בעצם אלא היא תפלה שנתקנה לזמן שאין בו תפלות, לכן היא רשות, ודו"ק].

**תפלת ערבית אחר חצות,** עי' באליה רבה סי' קח סק"ד שכתב בדעת הלבוש שלכתחילה זמנה עד חצות, שתפלה נמשכת אחר קר"ש, [ועי"ש נפ"מ לפ"ז שא"א לעשות תשלומין על מנחה לאחר חצות לילה], אולם בפמ"ג סי' קח מש"ז סק"ג חולק שלכתחילה זמנה כל הלילה, והביא שכ"מ ברמב"ם תפלה פ"ג ה"ו, ובטעם שאין בזה סייג עד חצות, עי' בצל"ח כ"ו ב' שהאריך בכמה אופנים.

**תפלת ערבית רשות-** בטעם הדבר שתפלת ערבית רשות, עי' רש"י שבת ט' ב' ורא"ש סי' ב' ומאירי בסוגין, שהוא משום שאסמכוהו על איברים ופדרים, וכשם שאיברים ופדרים לא מעכבי הכפרה, שהם למצוה בעלמא, כך גם בתפלת ערבית, ועי' רש"ש בסוגין. וברא"ה ובריטב"א לעיל כ"ו ב' ביארו באופ"א, שכיון שפעמים ליכא איברים ופדרים כלל שכבר נתעכלו מבעו"י, לכן אמרו שתפלת ערבית רשות. [ולכאו' יל"ד עוד, דהרי איברים ופדרים אינו קרבן בפנ"ע, ובע"כ שזה שתיקנו תפלה כנגד האיברים, אינו כנגד האברים אלא כנגד זה שגם הלילה הוא זמן הקרבה, ולכן אי"ז חובה אלא רשות, ודו"ק]. ולמ"ד דתפלות כנגד אבות תיקנום, צ"ב טעם הדבר למה היא רשות, ועי' בפנ"י לעיל כ"ו ב' ובמשכנות יעקב סי' פט שצידדו שבאמת בזה גופא המחלוקת אם תפלת ערבית רשות או חובה, שיסודה היא תפלות אבות תיקנום או כנגד תמידין, וכ"כ בעהמ"ש שאילתא ח' סק"א בד' רש"י בשבת ט' ב'. אולם עי' בפנ"י שם לתוד"ה יעקב תיקן שנקט שלכו"ע י"ל דתפלת ערבית רשות, כיון שיעקב תיקן להתפלל כן דרך נדבה, וכ"כ בשו"ת רמ"ע מפאנו סי' יד שיעקב תיקנה דרך רשות, ועי' בפתח עינים שהביא שמבואר להדיא ברא"ש בסוגין סי' ב' ובתוס' יומא פ"ז ב', שאף למ"ד דיעקב תיקן תפלת ערבית מ"מ הוי רשות. וע"ע בהעמק שאלה שם שהוסיף לבאר, שכיון שיעקב לא התפלל אלא מחמת סיבה וכמש"א אפשר עברתי על מקום שהתפללו אבותי ולא התפללתי, לכן לא תיקן אלא למי שיהיב דעתיה לצלויי.

הראשונים [תוס' לעיל כו ב' ותוס' יומא פ"ז ב', ורשב"א וריטב"א בסוגין, ורא"ש ורבינו יונה בריש פרקין, ועוד], תמהו על דין תפלת ערבית רשות מכמה דוכתי. א', מהא דמבואר בדף כ"ו א' שיש תשלומין לתפילת ערבית, ואם היא רשות היאך יש לה תשלומין. ב', מהא דאמרינן לקמן (ל' ב') שאם טעה ולא הזכיר של ר"ח בערבית אי"צ לחזור רק משום שאין מקדשין את החודש בלילה, ואם תפלת ערבית רשות א"כ בלא"ה אי"צ לחזור. ג', מהא דאמרינן בשבת ט' ב' דאם שראה מייניה אין מטריחין ליה, ומשמע שאם לא שרא המייניה מטריחין ליה להפסיק בסעודתו, וצ"ב שהרי תפלת ערבית רשות. ובישוב הדבר מצינו ב' דרכים עיקריות בראשונים, דעת התוס' בכוכ"ד שאף למ"ד תפלת ערבית רשות מ"מ יש בה מצוה, ובזה תי' קו' אלו. והבה"ג שהובא ברי"ף תי' דשויא עלייהו חובה, [והבה"ג תי' כן רק לקו' מלקמן באופן ששכח להזכיר בתפלתו, וברא"ש ובתוס' ביומא הק' דלדבריו אכתי יקשה מהגמ' בשבת (ועי' במעדני יו"ט אות ר' שכ' דבאמת הוא תי' רק על הגמ' בדף ל', ומטעם זה הוצרך גם הרי"ף לפרש שיש בה מצוה, ועי' ברא"ה ובריטב"א שנקטו שבאמת הגמ' לגבי תשלומין ולגבי שכח הזכרה מיירי רק למ"ד חובה), אולם ברשב"א מבואר דזה ישוב גם על הקו' מדף כו שיש בזה תשלומין, דכיון שהתפלל פעם אחת קיבלה עליו בחובה לכל הימים, ועי' ברא"ה בסוגין שמ' שיישב בכעי"ז גם את הגמ' בשבת]. וע"ע להלן אריכות בתירוצים אלו.

**בגדר דין תפלת ערבית רשות,** נחלקו הראשונים. א', דעת התוס' בשבת ט' ב' ורבינו יונה בריש פרקין, שאין הכוונה שהיא רשות גמורה אלא הוי מצוה, [וכעי"ז כ' התוס' בסוגין ולעיל כ"ו א' ויומא פ"ז ב' והרא"ש בריש פרקין שאין לבטלה בחנם אלא במקום טורח או מצוה עוברת], ורשות הכוונה שלגבי חובה היא רשות, ונדחית מפני מצוה עוברת. ב', עי' בתוס' ביומא והרא"ש ורבינו יונה, שמ' שביארו בדעת הבה"ג שהיא רשות גמורה, עי"ש שתמהו לפי דעתו, למה בלא שרא המייניה מטריחין אותו להתפלל, [אולם הרי"ף נקט דאף לדעת הבה"ג הוי מצוה, ועי' להלן בענין שויא עלייהו חובה בביאור טעמו]. ובדעת התוס' שהיא מצוה, עי' בתוס' כ"ו א' שנ"מ בזה שנדחית מפני מצוה עוברת, ובתוס' בשבת כתבו עוד שנדחית אף מפני מצוה שאינה עוברת, וכן נ"מ שנדחית במקום טורח כמו בשרא המייניה. וצ"ב גדר הדבר, דאם הוי מצוה, מ"ט נדחית מפני טורח, ולא מצינו כן בשום מצוה שתהא נדחית במקום טורח, [והיה אפ"ל שגדר המצוה הוא שלא לבטל תפלה בחנם, אבל צ"ב אם שייך תשלומין לסוג חיוב כזה].

עי' רבינו יונה לעיל כ"א א' שמקשין העולם למ"ד תפלת ערבית רשות למה הזכיר בפסוק בתהלים ערב ובוקר וצהרים אשיחה ואהמה, ולא היה לו לומר אלא ב' זמנים, וכ' רבינו יונה דודאי כך הוא הענין, מ"ד תפלת ערבית רשות ר"ל שזו התפלה אם ירצה מתפלל אותה כנוסח ב' תפלות האחרות שהן חובה, ואם ירצה יניח שלא יתפלל כלל, אבל משלשה ואילך אין לו להתפלל אלא בחידוש, עיי"ש, [ועי' להלן ד' האבי עזרי בביאורו]. ולכאו' קושייתו היא רק לדעת הבה"ג שהיא רשות גמורה, ולא לדעת התוס' ודעימיה שיש בזה מצוה.

עי' בחי' הגר"ח הל' תפלה ביאר דתפלת ערבית רשות הכוונה שהחפצא של התפלה היא רשות, [ועי"ש שלפ"ז גם באופן שקיבלה עלייהו חובה, אכתי הוי חפצא דתפלת רשות]. אולם באבי עזרי תפלה פ"י ה"ו נקט להיפך בדברי רבינו יונה הנ"ל, דהחפצא של ערבית הוי תפלת חובה, אלא שיש לו רשות שלא להתפלל אותה, ולכן כשמתפלל אותה אי"צ חידוש. ועי' להלן לגבי הנפ"מ הנוספות בדין תפלת ערבית רשות, שלכאו' צ"ל דב' הענינים איתנייהו.

**נ"מ נוספות מחמת שתפלת ערבית רשות,** מצינו כמה נ"מ בזה בגמ' ובראשונים. **א', שרא המייניה,** עי' גמ' שבת ט' ב', שכיון שהיא רשות, אי שרא המייניה קודם הסעודה, לא מטרחינן ליה להפסיק. **ב', הפסק בין גאולה לתפלה,** התוס' בסוגין, וכן התוס' לעיל ד' ב' בשם רב עמרם, כתבו דכיון דתפלת ערבית רשות אי"צ למיסמך גאולה לתפלה. אולם התוס' גופייהו שם ס"ל דגם למ"ד תפלת ערבית רשות צריך לסמוך גאולה לתפלה. ועי' ברשב"א בתשו' ח"א סי' רצג שמתיר להזכיר יעלה ויבוא בין גאולה לתפלה ולא הוי הפסק דהוי כטול ברוך וכ"ש זה שהוא צורך התפלה ממש, וכ"ש בתפלת ערבית שהיא רשות. והמהרש"ל תמה דאפי' היא רשות מ"מ היכא שאתה מתפלל אותה צריך להיזהר שלא להפסיק, והב"ח סי' רלו כתב דעיקר ההיתר של הרשב"א הוא מפני דהוי כטול ברוך. ויל"ד בשורש הנידון [אם הוא בדיני סמיכת גאולה לתפלה, או בדיני ערבית רשות]. **ג', בנזכר שהתפלל שאי"צ לפסוק,** עי' רמב"ם תפלה פ"י ה"ו, דאע"פ שבשאר תפלות אם נזכר שהתפלל פוסק, מ"מ בערבית אינו פוסק משום שתפלת ערבית רשות, והראב"ד שם השיג על דבריו, אולם עי' בכס"מ שביאר שהשגת הראב"ד היא רק משום שקיבלו עליהם חובה. **ד', אין מדקדקין בזמנה,** עי' ברמב"ם תפלה פ"ג ה"ז, שכיון שהיא רשות לכן אין מדקדקין בזמנה ויכול להתפלל אותה אף קודם שתשקע השמש. **ה', אין חזרת הש"ץ,** עי' רמב"ם תפלה פ"ט ה"ט, דאינו חוזר להתפלל ערבית בקול רם לפי שאין תפלת ערבית חובה לפיכך לא יברך זה ברכות לבטלה שאין כאן אדם שנתחייב בהן כדי להוציאו, וכ"כ ברשב"א בתשו' ח"א סי' קפ"ג, וכ"כ בראבי"ה סו"ס קצו דהא דאין חזרת הש"ץ בערבית להודיע שהוא רשות. **ו', אין קדושה בערבית,** עי' בראב"ן סי' קסט שהטעם שאין קדושה בערבית מפני שהיא רשות, [ועי"ש שהוסיף שאף בליל שבת שתיקנו ברכה לש"ץ, מ"מ לא תיקנו לו קדושה מטעם זה], וכ"כ הכלבו סו"ס ח' בשם הרמב"ם [וכנראה כוונתו לרמב"ם הנ"ל שאין חזרת הש"ץ], ועי"ש בכלבו שחולק, וכן בס' המחכים [לא' מבעלי התוס'] פי' טעם אחר שכשם שהמלאכים אינם באים בגבולינו, כך אין אנו באים בגבולם. **ז', אין נפילת אפים בערבית,** עי' ברשב"ץ בסוגין שכ' בתו"ד שהטעם שאין נפילת אפים בערבית משום שהיא רשות, אולם עי' בטור סי' רלז דהביא מרב עמרם שמותר ליפול אפים בערבית, וכן המנהג בבית רבינו שבבבל, ובדרכי משה שם הביא שהמנהג אינו כן ע"פ הקבלה. [וע"ע ישוע"י סי' צ סק"ח, שבתפלת ערבית אין את ההלכה שלא יהא דבר חוצץ בינו לקיר, כיון שתפלת ערבית רשות, וצ"ב]. ועי' להלן שיל"ד לאחר שקבעו עליהם חובה, אם בטלו כל הנך נפ"מ, ולכאו' יש בזה חילוק בין הנפ"מ השונות, וצ"ב גדר הדבר, [באופן שנראה מזה, שחלק מהנפ"מ הם משום שגוף התפלה היא תפלת רשות, וחלק מהנפ"מ הם משום שחיובו בתפלה אינו אלא רשות, ודו"ק היטב].

**תפלות ערבית שלכו"ע הם חובה,** מצינו כמה תפלות ערבית שי"ס שלכו"ע הם חובה. **א', ערבית של מוצ"ש,** עי' רא"ה (כ"ו ב') דמסתבר שהיא חובה משום דבעי למימר הבדלה, אולם ברמב"ם תפלה פ"ג ה"ז מבואר שגם ערבית של מוצ"ש היא רשות. **ב', ערבית של ליל שבת,** עי' מור וקציעה סי' רסח שנקט שלכו"ע הוי חובה, אולם במחזיק ברכה סי' רסח סק"ח חולק שגם בליל שבת היא רשות, וכן מבואר בב"י סי' רסח [עי"ש שמטעם זה, אם טעה בתפלתו יוצא יד"ח במעין שבע], וכ"כ להדיא בראב"ן סי' קסט, והובא הפלוג' בשערי תשובה סי' רסח סק"ב. ולא נתבאר להדיא הטעם שבליל שבת יהיה חובה, [ודוחק לומר משום ההזכרה, אולם לפ"ז אינו סברא מיוחדת דוקא בשבת, אלא בכל יום שיש בו הזכרה]. ובפשוטו הטעם משום שיש חובת קידוש בתפלה. ועי' בשו"ת שואל ומשיב רביעאה ח"ב סי' מד שהוא משום שנתקנה כנגד איברים ופדרים ובשבת א"א להקריבם, [וצ"ב דאטו בשבת לא נתקן ערבית מחמת איברים ופדרים. ויש לציין לד' המג"א בסי' רסז סק"א, שערבית של ליל שבת נתקנה כבר מבעו"י, כיון שהיו נותנים את האיברים ופדרים מבעו"י]. **ג', ערבית ביום שיש בו מוסף,** עי' ראבי"ה (סי' פ"ג) בשם י"א דביום שיש בו מוסף [כגון ר"ח וכדו'], לכו"ע ערבית חובה "מפני חידוש התפלה", וצ"ב. ואפשר שכוונתו שהוא משום חובת ההזכרה, ואכתי צ"ב הלשון מפני חידוש התפלה, וי"ל [שזה הוכחה שהחובת הזכרה מחייבת תפלה, ולא שהיא דין רק להזכיר בתפילתו]. והנה לעיל הובאו כמה נפ"מ נוספות בהא דתפלת ערבית רשות, ויל"ד דאטו בהנך תפלות לא יהיו נפ"מ אלו, ואטו להנך דעות שהם חובה יהא בהם חזרת הש"ץ או נפילת אפים וכדו', ועי' היטב בגדר הדבר.

**שוייא עלייהו חובה,** עי' בתוס' ביומא פ"ז ב', וברי"ף וברא"ש בפרקין, שהביאו דעת הבה"ג שאע"פ שתפלת ערבית רשות, מ"מ אם התפלל שויה עליה חובה, ומקורו מהגמ' בדף ל' א' שאם שכח הזכרה בערבית חוזר. וברבינו יונה בר"פ הוסיף עוד דלפ"ז מבואר הא דיש תשלומין למי שלא התפלל ערבית, וכוונתו דאיירי באופן ששויה חובה.

ומצינו כמה דרכים בראשונים אימתי שויה עלייהו חובה. **א',** בתוס' ביומא וברא"ש שם כתבו מתחילה שהוא רק באופן שכבר **התפלל תפלת ערבית באותו היום**, [רק שטעה בהזכרה וכדו', שצריך לחזור על תפלתו]. **ב',** הרשב"א בסוגין הביא בשם הגאון שאף אם **התפלל פעם אחת**, שויא עליה כחובה גם לשאר ימים. **ג',** בהעמ"ש שאילתא ח' סק"א דייק מלשון הבה"ג דאפי' באופן שלא התפלל כלל ערבית, וגם היום לא התפלל, אלא רק **נתן דעתו להתפלל**, מ"מ אמרינן דשויא עלייהו חובה. **ד',** הרמב"ם תפלה פ"א ה"ו, כ' **דנהגו כל ישראל** להתפלל ערבית וקבלוה עליהם כתפלת חובה, וכ"כ הרי"ף שהאידנא נהוג עלמא לשוויי חובה, ולכאו' הוא מנהג של הציבור שמחייב את כולם, ואפי' באופן שמעולם לא התפלל ערבית, מ"מ הוא מחויב למנהג וקבלת הציבור, [ועי' במעדני יו"ט אות ר' שאף החולקים על הבה"ג מודים למנהג זה, עי"ש ביאור ד' הרא"ש לפ"ז]. ויל"ד בטעם דעות אלו, לפי הטעמים השונים בביאור דין קבלו עלייהו חובה, וכדלהלן.

בטעם ששויה עליה חובה מחייבו בתפלת ערבית, מצינו בזה כמה דרכים, [ולכאו' נפ"מ בדרכים אלו לביאור מח' הראשונים הנ"ל באיזה אופן שויה עליה חובה]. עי' בהעמק שאלה שאילתא ח' שצידד שהוא מדין נדרי מצוה, [ועי"ש שמטעם זה הוצרך הרי"ף להוסיף בדעת הבה"ג שיש מצוה בתפלת ערבית], ועי' בתהלה לדוד בהשמטות לסי' קו שצידד מתחילה שהוא מדין נדר, ותמה דלפ"ז הוי חיוב דאורייתא [עי"ש שהק' מזה על הפמ"ג שאם נסתפק אם התפלל תפלת ערבית אי"צ לחזור אע"פ שקבלו עליהם בחובה, ותמוה דהרי חייב מדאו' מדין נדר]. ועי"ש בתהלה לדוד שהסיק שהוא מדין דברים המותרים ואחרים נהגו בהם איסור, שאינו חיוב אלא מדרבנן, ועי' בהעמק שאלה שם. וע"ע בהעמק שאלה שם שכ' באופ"א מחודש, שתפלת ערבית נתקנה באופן כזה שהיא רשות אא"כ רוצה להתחייב בה, [עי"ש טעם הדבר שיעקב תיקנה כיון דיהב דעתיה להתפלל על מקום שהתפללו אבותיו, ולכן נתקנה רק למי שיהב דעתיה]. ועי' בדרכי משה סי' קפח סק"ח, שדין שויה עליה חובה שייך רק במקום שיש פלוגתא אם הוא חובה או לא, עיי"ש נ"מ בדבר, [ובמג"א סי' תפט סק"א כתב דנשים חייבות בספיה"ע כיון שקיבלוה חובה, ובפמ"ג שם צידד שהוא כמו לגבי ערבית, אולם בנזירות שמשון סי' תפט השיג עפ"ד הרמ"א הנ"ל דשויה חובה שייך רק באופן דאיכא פלוגתא], ולפ"ז משמע קצת שגדר הדין הוא שקבלו להכריע כמ"ד חובה.

עי' בד' הגר"ח בהל' תפלה, שאע"פ ששוויה חובה, מ"מ גדר התפלה היא תפלת רשות, אלא שקיבלוה על עצמם בחובה, עי"ש מקורו. אולם לכאו' זה תלוי בדרכים הנ"ל בגדר דין שוויוה חובה, שאם הגדר הוא שקבלו להכריע כמ"ד חובה, לכאו' הוי חובה גמורה. ועי' להלן.

והנה לעיל הובאו כמה נ"מ נוספות בהא דתפלת ערבית רשות, ויל"ע לאחר ששויא עלייהו חובה, האם בטלו כל הנפ"מ, ומצינו בזה כמה מקורות. עי' ברשב"ץ בסוגין דאע"פ שקיבלו עלייהו חובה מ"מ אין בה חזרת הש"ץ וקדושה ונפילת אפים, דלא נעשו כחובה ממש אלא רק מה שקיבלו. ועי' בדברי חמודות אות לב שכ' ב' אופנים בטעם שאין חזרת הש"ץ, ועי' במשנ"ב סי' רלז סק"א. אולם עי' ברשב"א בתשו' ח"א סי' קפג שאף לסוברים שאם התפלל פעם אחת קיבלה עליו בחובה, מ"מ אין בזה חזרת הש"ץ דכיון שהתפלל פעם אחת נעשה לבקי שאין ש"ץ מוציאו. ועי' ברא"ה בסוגין שביאר בגמ' שבת ט' ב' שאם לא שרא המייניה אסור לו להתחיל בסעודה, דמיירי באופן שקיבלה בחובה, ואפ"ה אם שראה מייניה אינו פוסק, "כיון דעיקר תפלת ערבית רשות לא מחמרינן עליה לאטרוחיה להפסיק", וצ"ב גדר הדבר. ועי' רבינו יונה לעיל ד' ב', שאע"פ שקיבלו עלייהו בחובה, מ"מ אומרים פסוקים בין גאולה לתפלה, כיון שמתחילה היו אומרים פסוקים, ואע"פ שקבעוה חובה נשאר המנהג במקומו. אולם עי' מהרש"ל בהגהות לטור סי' רלז שתמה על דברי הרשב"א בתשו' שמותר להזכיר יעו"י בין גאולה לתפלה משום שתפלת ערבית רשות, שהרי האידנא קבעוה בחובה. ועי' בראב"ד בהשגות לרמב"ם תפלה פ"י ה"ו, שנקט שאם נזכר באמצע תפלתו שהתפלל פוסק אפי' בערבית, וביאר שם בכס"מ שהוא משום שקיבלו עליהם בחובה. ובדעת הרמב"ם ידועים ד' הגר"ח בהל' תפלה דאע"פ שקיבלו עליהם בחובה אינו פוסק, משום שהתפילה בחפצא אכתי חשובה תפלת רשות, וקיבלו עליהם בחובה להתפלל תפלת הרשות.

**היאך החי יכול להכחיש את החי-** עי' צל"ח ופנ"י אם ר"י באמת הדר ביה, ועי' משמרות כהונה. ועי' יערות דבש ח"ב דרוש יח, בדרוש שדרש בנעוריו בעת מינויו לק"ק פראג, שהאריך בביאור המעשה.

**נוקמיה לר' יהושע בעל מעשה הוא-** עי' במאירי שהמקור להנהגה זו, הוא מהא דבמעשה דקורח אמר הקב"ה לאהרן שאלעזר ירים את המחתות, ולא אמר לו עצמו שירים את המחתות. ועי' בשיחות מוסר מאמר פ"ט שהאריך בטעם הדבר, דלכאו' בשלמא על כבוד ר"ג יש לחוס, אבל למה יש לחוס על כבוד קורח, עי"ש בביאור הדבר.

**עיקרי הענינים במסכת ברכות - ל"ג**

דף כ"ז ע"א

**סוגית "פלג המנחה דר' יהודה"**

**אם הוי דין לילה או סברא בתפלות-** פלוג' ר"ת וראשונים בתוס' ורשב"א ורא"ש ב' א', תרה"ד סי' קט, מאירי בסוגין, ועוד.

**לדעות שחשוב כלילה, לאיזה ענינים**- שו"ת מהרי"ל החדשות צה, תרה"ד רמח, רמ"א יו"ד קצו א, ועוד הרבה כמובא בפנים.

**גדר דעביד כמר עביד, ובתרתי דסתרי**- רבינו יונה ורא"ש ומאירי ורא"ה בסוגין, קה"י סי' א, משנ"ב תרעט ב ותרצד ד, ועוד.

**תפלה של שבת בער"ש**- רש"י, פר"י סי' ט, משנת יעבץ או"ח ב. רמב"ם תפלה ג' ז' ולח"מ ופר"י, ב"י רסז ומג"א שם מהבה"ג.

**מדרב צלי של שבת בער"ש, ש"מ הלכה כר"י-** בביאור ההוכחה מד' רב, עי' ברש"י ובפסקי רי"ד וברא"ש לעיל פ"א סי' א, שההוכחה מעצם זה שהתפלל ערבית מבעו"י, וכ"מ בתוס' ובתורא"ש בסוגין שרק לדעת ר"י אפשר להתפלל ערבית מבעו"י, אבל לרבנן אפשר להתפלל ערבית רק בלילה. אולם בפנ"י בסוגין צידד שההוכחה מזה שהתפלל של שבת בער"ש, אבל עצם תפלת ערבית בחול יכול להתפלל מבעו"י אף לדעת רבנן, וכ"מ קצת בשמ"ק בסוגין שההוכחה מזה שיכל לקבל שבת מבעו"י. [וע"ע ברמב"ם תפלה פ"ג ה"ז שהטעם שאפשר להתפלל ערבית בע"ש קודם השקיעה ושל מוצ"ש בשבת משום שתפלת ערבית רשות, ולכך אין מדקדקין בזמנה. וצ"ב דזה סותר לד' הגמ' שהוכיחה מהא דצלי של שבת בער"ש שהלכה כר"י. ועי' בפנ"י שביאר דלמסק' הגמ' הטעם שרב התפלל בער"ש אינו מדינא דר"י אלא משום שתפלת ערבית רשות].

והנה לביאור רש"י והרא"ש הנ"ל שההוכחה מזה שהתפלל ערבית מבעו"י, מבואר **שזמן תפלת ערבית תלוי ג"כ בפלוג' ר"י ורבנן בסוף זמן תפלת מנחה**, וצ"ב למה הם תלוים זב"ז. ומצינו בזה ב' ביאורים. **א',** שהוא **סברא מסוימת בדין תפלת ערבית,** שתפלת ערבית זמנה כשמסתיים זמן תפלת מנחה, וממילא זמן תפלת ערבית תלוי בסו"ז תפלת מנחה, [ועי' לשון ראבי"ה פ"א סי' א, דמדלא יהבו רבנן זמן לתפלת ערבית, ש"מ דבגמר זמן תפלת מנחה דהיינו פלה"מ מתחיל תפלת ערבית, וכעי"ז ל' התוס' לעיל ב' א'], וכ"מ בשנות אליהו במתני'. **ב',** שהוא **סברא בגדרי לילה,** והיינו, דהטעם שלדעת ר"י סו"ז מנחה בפלג המנחה הוא משום שמאותה שעה חשוב כלילה, וממילא גם לענין ערבית חשוב כלילה, וכ"מ בלשון התוס' בסוגין ד"ה תא שמע, שכ' דעבד כר"י דאמר מפלג המנחה ליליא הוא ומשו"ה מנחה לא, וכ"כ הרא"ש והרשב"א לעיל ב' א' בשם ר"ת, וכ"מ בעוד ראשונים. ונ"מ בזה, לגבי שאר דינים התלוים בלילה, שלביאור א' אין הוכחה שלר"י הלילה הוא מפלג המנחה, אולם לביאור ב' גם לגבי שאר דינים התלוים בלילה, לדעת ר"י חשיב שהגיע הלילה מזמן פלה"מ. ולכאו' נחלקו בזה הראשונים. דבתוס' וברא"ש וברשב"א לעיל ב' א' הביאו דעת ר"ת, שלר"י אפשר לקרות קר"ש מפלה"מ, וביארו הרשב"א והרא"ש **שכיון שהוא לילה לענין תפלת הערב ה"ה לענין קר"ש**, אולם הרשב"א והרא"ש שם פליגי **דדוקא לענין תפלת ערבית שתפלות כנגד תמידין תקנום** ותמיד היה הולך וקרב עד פלה"מ, אבל לענין קר"ש של ערבית לא. ולכאו' יסוד המח' היא בהנ"ל אם טעמיה דר"י משום דהוי לילה או דין מסוים בתפלות, [אכן עי"ש ברא"ש שהוסיף שלענין קר"ש לא משום שתלוי בזמן שכיבה, ולפ"ז יל"ד שדוקא לגבי קר"ש חולק על ר"ת, אבל עי' בתרה"ד דלהלן שמבואר שהוא נידון כללי]. וע"ע בתרה"ד סי' קט שדן אם אפשר לקרות את המגילה מפלג המנחה לשיטת ר"י, וכ' דלדעת ר"ת הנ"ל אפשר לקרות את המגילה, כיון דחשיב לילה לענין קר"ש, ואע"פ שיש חולקים על ר"ת שאין לקרות קר"ש מבעו"י כבר כ' המרדכי שהמנהג כר"ת, ומשמע שלחולקים על ר"ת באמת אין לקרות המגילה מבעו"י. [ויסוד הפלוג', אפשר שהיא תלויה בפלוג' שהובאה לעיל כ"ו ב' בטעם שלר"י סו"ז מנחה הוא בפלג המנחה. דבר"י מלוניל כ' שהוא משום שר"י סובר שמפלה"מ הוי לילה ואסור לשחטו או להקריב את דמו, ואינו כשר אלא להדליק בו נרות שהוא גמר עבודת היום. אולם בלח"מ תפלה פ"ג ה"ב והפנ"י והמרומי שדה לעיל כ"ו ב' והקר"א לעיל בפ"ק אות יט ועוד אחרונים, כתבו דודאי גם לר"י הקרבת התמיד כשרה עד הערב, אלא שסובר שתפלת מנחה תלויה בזמן הקרבת התמיד בפועל, וזה היה נוהג עד פלג המנחה, וכ"כ בנחל"ד שם בדעת התוס' כ"ו ב'. וי"ל דד' ר"ת הם דוקא לדעת הר"י מלוניל שאסור להקריב את התמיד לאחר פלה"מ דהוי לילה, וד' הראשונים הם לביאור האחרונים הנ"ל שטעמיה דר"י משום שבפועל זמן הקרבת התמיד נהג עד פלה"מ. ואינו מוכרח]. ועי' לשון המאירי בסוגין, "שמי"א שעות פחות רביע ולמעלה חמה מתחלת להשתקע ואינה נראית לרוב בני אדם אבל קודם לכן אין שם סרך לילה כלל". ומבואר שמפלה"מ הוא בגדר "סרך לילה". ועי' שו"ת מהרש"ל סי' יג שנקט שא"א לספור ספיה"ע מפלג המנחה אף לר"י, וכתב המהרש"ל, דדוקא לענין תפלת ערבית קאמר אבל לא לדבר אחר, שהרי אינו צריך לקבל עליו שבת מפלג המנחה ובודאי לכל מילי יום הוא ומשו"ה אין סופרין בכל השבוע אחר תפלת ערבית, עכ"ל. וכעי"ז בשו"ת מהרש"ל סי' סח. והנה בגמ' לקמן בע"ב דיינינן אם כשם שאפשר להתפלל של שבת בער"ש, כך אפשר לקדש מער"ש או לא, וכן דנו לענין הבדלה אם אפשר להבדיל מערב שבת או לא. ולכאו' יקשה מזה לב' הדעות הנ"ל. דלדעת ר"ת דהוי כלילה, יל"ע מהיכ"ת שיהני דוקא לקר"ש ולא לקידוש והבדלה, [ועי' בתורא"ש בע"ב שביאר הצד דלא מהני קידוש מבעו"י משום שקידוש מבעו"י הוא דאורייתא]. ולדעת הרשב"א והרא"ש דלא הוי כלילה לענין קר"ש ומגילה, ורק לענין תפלת ערבית מתחיל זמנה מפלה"מ, יל"ע להיפך, למה למסק' מהני לומר קידוש והבדלה על הכוס מבעו"י, ועי' המאיר לעולם ח"א סי' כה שדוקא בקידוש מהני משום שקיבל קדושת היום הבא, אבל אכתי לא חשוב לילה לדברים התלוים במעל"ע, וע"ע בביאור הגר"א יו"ד סי' רסב סק"י שמשמע בתו"ד שהצד דמהני קידוש והבדלה מבעו"י משום דתליין בתפלה [ועי"ש שחילק שמה"ט לענין מילה ודאי לא מהני].

**בדעת ר"ת דמפלג המנחה לר"י הוי לילה,** בדעת ר"ת דהטעם שתפלת ערבית לאחר פלה"מ משום שחשוב כלילה, ולכן חשוב כלילה גם לקר"ש. יל"ע בגדר הדבר, דאטו חשיב כלילה לכל דבר, והאם נימא דמי שלא קיים מצוות התלויות ביום כמו שופר ולולב, אינו יכול לעשותם לאחר פלה"מ, [ועי' ט"ז או"ח סי' תר שהאריך בקהל שנזדמן להם שופר ביום ב' של ר"ה שחל בער"ש לאחר שהתפללו ערבית וקיבלו שבת, ומשמע שם מדבריו דכל הנידון שלא יתקעו משום שחל עליהם שבת, ולא משום שהוא לילה]. וכבר דנו הראשונים בגדר הדבר. דבשו"ת מהרי"ל החדשות סי' צה והתרה"ד סי' רמח, נח' האם אשה יכולה להפסיק בטהרה לאחר שהקהל התפללו ערבית מבעו"י. דעת המהרי"ל שיכולה להפסיק וביאר שהוא משום שאותה שעה שמתפלל ערבית עד הלילה, אינו אלא כמו סניף ותוספת ליום שלאחריו ואינו עיצומו של יום וכו'. אולם דעת התרה"ד שאינו יכולה להפסיק לאחר שהתפללו ערבית, וכ' דודאי אין לומר שאינו אלא כסניף ותוספת ליום שלאחריו, שהרי מתפללין בו ערבית והא כתיב ערב ובוקר וצהרים אשיחה ואהמה. והובאו ב' הדעות ברמ"א יו"ד סי' קצו ס"א, ועי"ש שיש להחמיר כתרה"ד. ויש לברר היטב ב' הדעות. דהנה עי"ש במהרי"ל שנקט עוד שלא חשוב כלילה לענין איסור מלאכה בער"ש, וכן לענין ספיה"ע, ולענין מילה, וכן לענין אכילת פסח ומצה וסוכה. ויל"ע אם התרה"ד חולק בכל הנך ענינים וסובר שחשוב כלילה (וא"א ליטול לולב לאחר שהתפלל ערבית של מוצאי סוכות) או שמודה. ועי' בתרה"ד שם שנקט שלענין מילה אינו חשוב כלילה, [וכן מבואר בהגה"מ מילה פ"א אות ח' שאם נולד קודם צאה"כ מלין אותו בשמיני ואפי' בשבת], והק' שלדעתו למה אינו חשוב כלילה, ותי' התרה"ד דלענין מילה שהספק נולד ובא מן השמים ואין בידי אדם לשנותו לא שייך לומר הואיל ועשאו לילה שוב אין לעשותו יום, משא"כ לגבי גט ואבילות והפסק טהרה שכולהו בידי אדם, וצ"ב גדר הדבר. והנה גם לדעת המהרי"ל שאינו חשוב כלילה גמור, צ"ב גדר הדבר לאיזה ענינים חשוב כלילה ולאיזה ענינים אינו חשוב כלילה, ועי"ש במהרי"ל שלענין גט שפסול בלילה, א"א ליתן לאחר תפלת ערבית, וכן לענין אבילות חשיב כיום שלאחריו. וצ"ב גדר הדבר לדעת המהרי"ל לאיזה דברים חשוב כיום ולאיזה דברים חשוב כלילה. ועי' עוד בביאור הגר"א יו"ד סי' קצו שנקט כדעת הסוברים שמהני לעשות הפס"ט לאחר ערבית מבעו"י, וכתב שם "דלשאר דברים דלא שייך לשבת ודאי לאו לילה הוא".

ויש לציין עוד, לכמה ענינים שדנו בהם אם מועיל פלה"מ שיהא לילה. א', נר חנוכה, עי' ארחות חיים הל' חנוכה אות טו, שמהני בדיעבד מפלה"מ כמו שמועיל הבדלה בשבת מפלה"מ, והובא בשו"ע או"ח תרע"ב א'. [אולם דעת הרמב"ם שאין להקדים, ועי' בבה"ל או"ח סי' תרעב. ולכאו' הוא משום ששרגא בטיהרא מאי אהני. וע"ע בביאור הגר"א סי' תרעב שציין בטעם שאפשר להדליק מבעו"י לד' המהר"י אבוהב, ואילו בהל' מגילה בסי' תרצב כתב שהוא מדינא דר"י ורק למי שנוהג תמיד מבעו"י, ומשמע שבנר חנוכה אי"צ לדינא דר"י]. ב', ספירת העומר, עי' פסקי תוס' מנחות סי' קצב שמהני לאחר שהתפלל ערבית, דכיון דהוי לילה לענין קר"ש ותפלה הוי לילה גם לענין עומר, ועי' בחק יעקב סי' תפט סי"ג שהוא משום שספיה"ע בזה"ז דרבנן. אולם עי' שו"ת מהרש"ל סי' יג שנקט שא"א לספור מפלה"מ משום שעדיין אינו לילה, ועי' ס' איסור והיתר לרש"י סי' קכו שמבואר בדבריו שאף שהתפללו ערבית הוי ברכה לבטלה אם סופר מבעו"י. ועי' בשו"ע סי' תפט ס"ג ונחלקו המג"א עם הא"ר והח"י ושאר אחרונים בכוונתו, ועי' במשנ"ב ובבה"ל שם בהרחבה. ועי' תרה"ד פסקים וכתבים סי' קכא שאם לא הניח תפילין עד שהתפלל ערבית מבעו"י אינו רשאי להניחם, והובא בשו"ע סי' ל ס"ה, אולם דעת המהרי"ל בשו"ת סי' קנז שרשאי להניחם, וכ"כ הא"ר סי' ל. ומצינו כמה דברים שלא מהני פלה"מ. עי' תוס' פסחים צ"ט ב', שא"א לאכול מצה מבעו"י כיון שכתוב בלילה הזה. ועי' שו"ע או"ח תרלט ג' לגבי אכילה בסוכה, שאין לאכול עד הלילה ממש. ועי' בב"ח סי' תעב בשם מהר"ל מפראג לענין סעודת שבת, של"מ מבעו"י כיון שנאמר "היום". וסתימת הדברים שבכל אלו הענינים הוא גם לדעת ר"י, ויש לברר גדר הדבר.

**אם הוי לילה דוקא כשהתפלל ערבית,** מצינו בכמה דוכתי שאף לדעת ר"י שמפלה"מ דינו כלילה לגבי כמה ענינים, צריך להתפלל ערבית קודם שיעשה ענינים אלו. א', עי' מג"א סי' רצט סק"ט שאם בא להבדיל מבעו"י צריך שיתפלל ערבית קודם, וצ"ב טעם הדבר, [ועי' תהלה לדוד סי' רצג שצידד שצריך להבדיל בתפלה קודם שיבדיל על הכוס. וצ"ב, שהרי כ' הבה"ל בסי' רצט ס"ד דכשעושה הבדלה על כוס ברהמ"ז מקדים הבדלה לתפלה כדי שלא יתאחר הרבה, ולמה לא יקדים גם כאן כדי שיוכל לסמוך גאולה לתפלה]. ב', עי' בסי' תרצ"ב ס"ד שבשעת הדחק יכול לקורא מגילה מבעו"י, ובמג"א שם כ' דמ"מ יתפלל מעריב תחלה. ג', עי' במעשה רב סי' קיז, שהביא ד' המג"א שאפשר לקדש מבעו"י ולהתפלל ערבית בלילה, והגר"א כתב שאין לקדש מבעו"י אם לא התפלל ערבית, והביא כן מראב"ן. ומשמעות ד' הגר"א והראב"ן שהוא סברא מסוימת במקדש מבעו"י, שאין לקדש אם לא התפלל ערבית [ולא סברא כללית שאין לקדש על הכוס אם לא קידש בתפלה קודם לכן], וכ"מ בפרי יצחק סו"ס ט, וצ"ב טעם הדבר. ד', עי' א"ר סי' תפ"ט סק"י הביא ד' העול"ש שאם ספר ספיה"ע מפלג המנחה חוזר וסופר בלא ברכה, וכ' הא"ר דנראה שהוא דוקא אם התפלל ערבית, אבל אם ספר קודם ערבית חוזר וסופר בברכה. ובאמת גם בכל הראשונים שדנו על ענינים של יום לעשותם מפלה"מ, הנידון היה רק לאחר שהתפלל ערבית, עי' בתרה"ד ומהרי"ל שהובאו לעיל לגבי הפסק טהרה, וכן בתרה"ד לגבי מי שהתפלל ערבית לא יניח תפלין, וכן לענין אבלות ונתינת גט. ובכל אלו הענינים משמע שדוקא אם התפלל ערבית אינו רשאי לעשותם מפלה"מ, אבל אם לא התפלל ערבית רשאי להניח תפילין וכיוצא אף אחר פלה"מ, וכן מבואר להדיא בתרה"ד סי' רמח לגבי הפסק טהרה. וצ"ב דכיון דהנידון הוא מצד ר"י שמפלה"מ הוי לילה, למה זה תלוי אם התפלל ערבית או לא. ועי' שו"ע הגר"ז קו"א סי' רסג ס"ו שלר"י כיון שהגיע פלג המנחה נעשה לילה מאליו לענין תפלה בלא דעתו ומחשבתו של האדם כלל, עכ"ד. וצ"ב לפ"ז למה בכל הנך ענינים בעינן שיתפלל ערבית. ויל"ד שבכל הנך ענינים הם רק מצד סברת דעביד כמר עביד, ולכן דוקא אם התפלל מעריב חשיב שעבד כר"י, אבל לר"י עצמו אי"צ שיתפלל ערבית. ויש שחידשו עוד ע"פ לשון הראשונים שכיון שהתפלל ערבית "עשאו לילה", והיינו שאף לדעת ר"י אי"ז לילה בעצם, אלא רק סניף ליום הבא, ורק שיכול לעשותו ללילה ע"י שמתפלל ערבית שהיא תפלת הלילה, ודו"ק, וכ"מ בשו"ע הגר"ז קו"א סי' רסא סק"ו שכ' בתו"ד לדמות דין קבלת שבת מבעו"י לדינא דר"י, וכ' שם וז"ל, "ואפילו בחול חשיבא קבלת לילה שלאחריו עיין סוף סי' ל', ואפילו בתפלת הצבור לבדה בדאורייתא ע"ש במג"א, ועיין בתרומת הדשן סי' רמ"ח דתפלת ערבית מיקרי קבלת עיצומו של יום", [ולפ"ז צ"ל שדברי הגר"ז הנ"ל בסי' רסג שמאליו הוי כלילה, הם רק לענין תפלה, ודו"ק].

**רב מצלי של שבת בערב שבת-** **הזכרות מבעוד יום בלא דין תוספת,** ומבואר בגמ' שהוא משום שסבר כר"י. והנה ברש"י כתב שהוא משום שקבל עליו שבת מבעו"י, ולכאו' צ"ב דבגמ' מבואר שהטעם משום שסובר כר"י. ולכאו' צ"ל דאע"פ שסובר כר"י, זה מהני רק לגבי תפלת ערבית, אבל אכתי היאך הוא מזכיר של שבת, ובהכרח צריך שיקבל שבת כדי שיוכל להזכיר של שבת. אולם עי' בתוס' שמשמע קצת שמתחילה ביארו בד' הגמ' שאינו מקבל שבת, ורק משום הוכחה מגמ' בשבת הוכיחו שמקבל עליו שבת, ומשמע שמעיקר הדין יכול להתפלל של שבת אף אם עדיין לא קיבל עליו שבת, וכ"מ בשטמ"ק שפי' שרב קיבל עליו שבת רק בסיום תפילתו, ועי' ס' משנת יעבץ או"ח סי' ב' שהוכיח כן גם מדעת הב"י ברמב"ם שאין דין תוספת שבת אף מדרבנן, ובע"כ שיכול להזכיר של שבת אף בלא דין תוספת שבת. ולכאו' יסוד הנידון אם הטעם שיכול להתפלל של שבת הוא רק משום שכבר קיבל שבת, או משום שהיא תפלה השייכת לליל שבת, ולכן אף אם מתפלל אותה קודם שקיבל שבת יכול להזכיר של שבת. וכעין שמצינו בגמ' בע"ב שמובא שרב התפלל של מוצאי שבת בשבת, ובס' העיתים סי' כו ביאר דכיון שהיא תפלת הערב מתפלל של חול אע"פ שהוא עדיין של שבת. והנה בגמ' בע"ב מבואר דלדעת רב שמתפלל של שבת בערב שבת צריך לבדול ממלאכה, וביאור ד' הגמ' תלוי בצדדים הנ"ל, דלצד א' א"א להתפלל של שבת בערב שבת בלא שיקבל עליו שבת, [ועי' קה"י החדשים שבת סי' א']. ולצד ב' לכאו' צ"ל דאע"פ שמעיקר הדין יכול להתפלל בלא שקיבל שבת, מ"מ אם התפלל מונח בזה גם קבלת שבת, וצ"ב. ועי' רמב"ם הל' תפלה פ"ג ה"ז שיש לאדם להתפלל תפלת ערבית בערב שבת מפני שהיא רשות אין מדקדקין בזמנה, וצ"ב מסוגין. ועי' בפרי יצחק סי' ט שלהו"א דגמ' שלא קיבל שבת כשהתפלל מבעו"י, א"א להתפלל מבעו"י תפלה של שבת אלא מפני שתפלת ערבית רשות, וע"ע במשנת יעבץ שם. והנה בגמ' בסוגין מבואר שרק לדעת ר"י יכול להתפלל מבעו"י, אולם הבה"ג חידש שלמסק' הגמ' גם לרבנן יכול להתפלל ערבית בערב שבת מבעו"י, כיון שקיבל עליו תוספת שבת, והובאו דבריו במג"א סי' רס"ז סק"א, [ועיי"ש במג"א שלפ"ז צ"ל שלמסק' הגמ' אין הוכחה מד' רב שהלכה כר"י]. ויל"ע אם להו"א הכוונה שמתפלל מבעו"י של שבת גם בלא דין תוספת, או שלהו"א לא מהני תוספת לחוד, אבל ודאי צריכים גם תוספת שבת בכדי להתפלל נוסח של ערבית. ועי' במשנ"ב סי' תרצג סק"ד, שמי שמתפלל ערבית בפורים מבעו"י אומר על הניסים, ובשעה"צ שם סק"ו שגם לענין ר"ח לא אישתמיט אחד מהפוסקים לומר שאינו אומר יעו"י, [וכ"כ כבר במהרי"ל ריש הל' פורים שמזכיר עה"נ בפורים, וכ"מ במג"א סי' קח סק"י לענין המתפלל ערבית בערב ר"ח מבעו"י שמזכיר יעו"י]. אולם עי' בשו"צ ארץ צבי סי' כה-כו שהביא ד' האמרי אמת, שנקט שאינו אומר יעו"י כשמתפלל מבעו"י שאין תוספת לר"ח. ולכאו' יסוד הנידון הוא בצדדים הנ"ל, אם בעינן שיהיה דין תוספת בכדי שיוכל להזכיר את ההזכרה של הלילה, או שאף בלא דין תוספת כיון שמתפלל תפלת הלילה יכול להזכיר של לילה, ועי' בס' משנת יעבץ שם שהאריך בדברים נפלאים בזה. ועי' בשעה"צ שם שכתב בביאור הטעם שמזכיר יעו"י ועל הנסים מבעו"י, "דודאי חשבינן לעניני תפלה ללילה", ויל"ע בביאור כוונתו. ועי' בתשו' הרמב"ם פאר הדור סי' עו שמדבריו יש ללמוד צד שלישי בהא דמזכיר של שבת בע"ש, דעי"ש ברמב"ם שהק' לו על דעתו דאומר עננו במנחה בערב התענית דאכתי אינו תענית, וכ' הרמב"ם וז"ל, "מפני שבערב שהוא תשלום היום, כבר הוא התחלת יום מחרת, ולזה יכול להתפלל ערבית של שבת בע"ש וערבית של מוצ"ש בשבת ומבדיל כאשר ביארנו במקומו", ומבואר מד' הרמב"ם שהטעם שיכול להזכיר של שבת כיון שהוא תחילת היום שאח"כ ולכן יכול לומר של היום שאח"כ אף בתפילת המנחה [ואף שהיא תפלה של יום קודם, והוא חידוש גדול].

**תפלה בערב שבת מבעו"י לרבנן,** עי' טור סי' רצג דכיון שנהגו כל ישראל כרבנן אין להתפלל של שבת בער"ש. אולם בב"י סי' רס"ז הביא דברמב"ם וברא"ש מבואר דאף הנוהגים כרבנן יכולים להקדים בערב שבת, וכן הביא במג"א שם בשם הבה"ג. ועי"ש במג"א שתמה מדברי הגמ' בסוגין שמוכיחין מהא דרב צלי של שבת בערב שבת שהלכה כר"י, וביאר שם שהגמ' למסק' חזרה בה. ובטעם הדבר שבער"ש יהא מותר להתפלל מבעו"י אף לרבנן, עי' במג"א שם שהוא משום שתפלת ערבית נתקנה כנגד איברים ופדרים שקרבים בלילה, ובשבת היו מקריבין אותם מבעו"י. ועי' בבה"ג שמשמע שטעם ההפרש בין שבת לשאר ימים משום שמוסיפין מחול על הקודש, ועי' בפר"י ח"ב סי' ט שביאר דכיון שקיבל עליו תוספת שבת אינו יכול להתפלל מנחה, וממילא הוי זמן ערבית. וע"ע במג"א שכ' עוד בטעם הסוברים שיכול להתפלל מבעו"י, משום שבער"ש הקילו לסמוך על הסוברים שאפשר לעשות ביום אחד כר"י וביום אחר כרבנן.

**דעביד כמר עביד-** צ"ב למה אין אומרים שיחיד ורבים הלכה כרבים, ועי' פנ"י ופרחי כהונה. ובביאור סברת דעבד כמר עביד, עי' בקה"י סי' א' שהאריך להעמיד מח' הראשונים אם יסודו משום דין דבשל סופרים הלך אחר המיקל שיסודו מדין ספק דרבנן לקולא, או שהוא הלכה בפנ"ע בהלכות הכרעת ההלכה, שנאמר שיכול להכריע כמי שרוצה ומשום שהוא כעשאו לרבו מובהק ששומע לדבריו אף כנגד רבים. ובקה"י שם תלה בזה פלוג' הראשונים שהעמיד שם, אם יכול לעשות בכל יום כדעה אחרת, או שלעולם צריך לעשות כחד מ"ד. וביאר בקה"י שהוא תלוי בנידון זה, שאם הוא מדין בשל סופרים הלך אחר המיקל, יכול לעשות בכל יום כמ"ד אחר, אבל אם הוא משום שיכול לעשותו כרבו מובהק, הרי זה באופן אחד לעולם. ובקה"י שם הביא עוד מבנו הגרח"ק, שהביא דברי העיטור עשרת הדברות סוף מאמר ט' שבששה מקומות אמרו שודא דדייני, והיינו שיעשה כמו שרוצה, ואחד מהם הוא סוגין, ובהכרח שאינו מדין סד"ר לקולא, שא"כ אינו ענין כלל לשודא דדייני. וע"ע בחזו"א יו"ד סי' קנ סק"ב שהיה פשוט לו שהוא דין הכרעה, ועיי"ש שבשלמא בדיין שפיר יכול להכריע כמו אחד מהם, אבל בכל אדם צ"ב היאך מהני, ועי"ש שכ' ב' ביאורים בזה או דכיון שיש בכל ענין חומרא וקולא לכן מצי למיעבד כמר או כמר, ובאופ"ב ביאר ששליחותא דקמאי עביד להכריע ביניהם, עיי"ש היטב. ועי' בתוס' לעיל ב' א' שביארו טעם המנהג לקרות קר"ש של ערבית מבעו"י, דהוא משום שעושים כר"י ודעביד כמר עביד, וברע"א שם ובשאג"א סי' ג' הק' דלכאו' סברת דעביד כמר עביד שייכא רק בתפלה, אבל לא בקר"ש שהיא דאו', ועי' בשאג"א שם שתי' שהתוס' סוברים שקר"ש דרבנן, אולם בנימוקי הגרי"ב שם כתב ליישב דעת התוס' דסברת דעביד כמר עביד אינה משום ספיקא, אלא הוא דין גמור דמי שרוצה לסמוך על ר"י אין מזיחין אותו, ע"ש. ולכאו' פלוג' האחרונים היא בצדדים אלו. ולכאו' יש בזה נ"מ נוספת במקום טעות, כשהתפלל לאחר פלה"מ והיה סבור שהגיע הלילה, ולבסוף נתפזרו העננים וראה שעדיין יום, דעת העולת שבת סי' רס"ג סק"ט שאינו חוזר ומתפלל בלילה, הואיל ולר"י הוי זמן תפלת ערבית, ודעת המג"א שם סקכ"ו והא"ר שם סקכ"ח שחוזר ומתפלל הואיל והתפלל בטעות ואף שמצי למיעבד כר"י אבל איהו דעתיה למיעבד כחכמים, ועי' בבה"ל סי' רס"ג סי"ד שהביא הפלוג'. ולכאו' היא תלויה בצדדים הנ"ל, דאי נימא שהוא משום שדעתו לפסוק כר"י, מסתבר שזהו דווקא כשמכוין לעשות כר"י, אבל אי נימא שהוא משום סד"ר לקולא, מסתבר שאף שהיה דעתו כחכמים, סו"ס יש סד"ר שיצא יד"ח, ויל"ד.

עי' ברא"ה לעיל ט' א', שכתב לבאר דעת רשב"י שאחר עלוה"ש עד הנה"ח אפשר לצאת גם יד"ח קר"ש של ערבית וגם של שחרית, משום דהאי שעתא תרתי איתנייהו ביה והוא גם זמן שכיבה וגם זמן קימה, ועי"ש שהוסיף שמצינו כן גם לענין תפלה בפלוג' דר"י ורבנן דעבד כמר עבד ודעבד כמר עבד ושניהם מתפללין בשעה אחת וזה יוצא בשל ערבית וזה בשל מנחה, עכ"ד. וצ"ב מה הדמיון לסוגין, והא הכא זה עושה כדעת ר"י וזה כדעת רבנן, וצ"ע.

**בתרתי דסתרי,** התוס' לעיל ב' א' כתבו שאם מתפלל מנחה אחר פלג המנחה א"א לקרוא ק"ש של ערבית מפלג המנחה, דהוי תרי קולי דסתרן אהדדי, וברא"ש בפ"ק שם הוסיף שהוא כמו ד' הגמ' בעירובין ז' א' לגבי שדרה וגולגולת שאין עושים תרתי דסתרי. ועי' ברשב"א וברא"ש ותורא"ש בסוגין שהביאו ד' הגאון שמי שמתפלל ערבית מפלג המנחה, אינו יכול להתפלל מנחה אחר פלג המנחה, שא"א לעשות פעם כר"י ופעם כרבנן, וכ"כ רבינו יונה והמאירי בסוגין שאין לעשות בזה תרתי דסתרי. ונחלקו הראשונים אימתי חשיב תרתי דסתרי, דעת רבינו יונה והרא"ש בסוגין ורשב"א בשם גאון, וכן הביא בב"י סי' רלג בשם אהל מועד, וכ"ה להלכה בטוש"ע סי' רלג ס"א דלעולם צריך לעשות כאותה שיטה, ואם עושה ביום אחד כר"י צריך לעולם לעשות כדבריו. ודעת הרא"ה והמרדכי והמאירי שרק באותו היום אין לעשות כר"י וכרבנן, אבל אפשר לנהוג ביום אחד כר"י וביום אחר כרבנן. ובביאור המח', עי' בקה"י שהובא לעיל שכתב שיסוד המח' אם דין דעבד כמר עבד הוא הכרעה כדעה אחת, או שהוא מדין ספק דרבנן לקולא.

בתפלה, עי' רא"ש לעיל ב' א' שבתפלה יש להקל לעשות תרתי דסתרי, וביאר בזה שיטת ר"ת שהטעם שקורין קר"ש מבעו"י הוא משום דינא דר"י, אע"פ שמתפללין מנחה לאחר פלה"מ. ועי' בלח"מ קר"ש פ"ג ה"ב בביאור דעת הרמב"ם שכתב שאפשר להתפלל מבעו"י משום שתפלת ערבית רשות ואין מדקדקין בזמנה, שכוונתו שמה"ט אין בזה תרתי דסתרי, אולם דעת הכס"מ שם בה"ד שגם לרמב"ם יש חסרון של תרתי דסתרי בתפלה.

עי' שו"ת מהרש"ל סי' פא שחילק שיש ב' מיני תרתי דסתרי, הא' שעושה לילה ואח"כ יום וזהו תרד"ס גמור, והב' שעושה כר"י וכרבנן יחד וזהו תרד"ס שאינו גמור. ועי"ש שכל מש"כ התוס' לעיל ב' א' שאפשר להקל לעשות באותו היום תרד"ס, היינו רק להתפלל מנחה ואח"כ ערבית, שאינו נוהג של יום אחר של לילה, אלא רק שעושה כר"י וכרבנן וזהו תרד"ס שאינו גמור, אבל באופן שעשה ניהוג של לילה, ודאי אין להקל לעשות אחריו ניהוג של יום שזהו תרד"ס גמור.עי' פמ"ג סי' תרע"א א"א סק"י, שאם מדליק נרות חנוכה בערב שבת מבעו"י צריך להתפלל מנחה קודם לכן כדי שלא יהא תרתי דסתרי, והובא במשנ"ב סי' תרע"ט סק"ב ובשעה"צ שם. ויש לתמוה דא"כ לכאו' יהא אסור גם להדליק נרות שבת אח"כ שהרי כבר עשאו ללילה. ועי' בשיעורי הגריש"א בסוגין שנקט שאין דין תרתי דסתרי רק בתפלה, ולא בשאר ב' ענינים, כגון קידוש היום ונר חנוכה, אבל כבר העיר שם המגיה (רב"צ קוק) שכוונתו רק שאין תרתי דסתרי גמור בב' ענינים, אבל עדיין יש קצת תרתי דסתרי גם בזה, ולכן אסור להתפלל מנחה אחר הדלקת נרות חנוכה. וע"ע בביאור הגר"א או"ח סי' תרצ"ב שמשמע שיש תרתי דסתרי גם בין מגילה לתפלת ערבית, אע"פ שהם ב' ענינים. ועוצ"ב גדר הדבר בכ"ז. ויש להעיר עוד על ד' הפמ"ג הנ"ל, שאם יש תרתי דסתרי בתפלת מנחה אחר הדלקת נר חנוכה, א"כ לכאו' יהא איסור להתפלל מנחה באותו היום לאחר פלה"מ ואפי' שעדיין לא הדליק נרות חנוכה, וכמו שמצינו בסי' רל"ג לגבי מנחה וערבית שאינו רשאי להתפלל מנחה לאחר פלה"מ אם מתפלל ערבית מבעו"י. וכן יש להעיר גם לגבי הדלקת נרות שבת שיכול להדליק מזמן פלה"מ, עי' סי' רס"ג ס"ד, (ובתוס' בסוגין משמע שהוא מדינא דר"י, עי' להלן, וכ"מ בלבוש ובעול"ש סי' רסז), ויל"ע למה לא הוזכר שבכה"ג צריך להתפלל מנחה קודם פלה"מ. [וכנראה כיון שאינו תרתי דסתרי גמור, לכן אין איסור להתפלל מנחה אחר פלה"מ קודם ההדלקה].

וע"ע בביאור הגר"א או"ח סי' תרצב שאין לקרוא מגילה מבעו"י, רק למי שנוהג תמיד כר"י, ועי"ש בבה"ל שהביא דברי הגר"א, ואילו בסי' תרעב שהובא הדין דאפשר להדליק נר חנוכה מבעו"י, וביאר בארחות חיים שהוא משום שבהבדלה אפשר להבדיל מבעו"י, שלפו"ר הוא דינא דר"י, לא הוזכר כלל שהוא דוקא למי שנוהג תמיד כר"י, וצ"ב מה ההפרש ביניהם.

תוד"ה דרב צלי,

**עיקרי הענינים במסכת ברכות - ל"ד**

דף כ"ז ע"ב

**מי בדלת-** יל"ע בביאור שאלת ר' ירמיה, אם כוונתו בתורת ספק בעלמא, או שכוונתו שהיה מוכרח לבדול מן המלאכה. ולכאו' נחלקו בזה הראשונים, דברש"י ובפסקי הרי"ד מבואר שהיה מוכרח לבדול מן המלאכה [הואיל וקיבל שבת בתפלתו]. אולם עי' בדברי הר"ר אשר שהובאו בכלבו סי' לא ובארחות חיים הל' הדלקת הנר בע"ש, שפירש שלא היה מוכרח לבדול מן המלאכה, ולכך שאלו מי בדלת. וכ"מ גם בד' הברכ"י והנצי"ב בדעת הרמב"ם שיובאו להלן, שבאמת לא היה מוכרח לבדול מן המלאכה, אלא שר' ירמיה שאלו האם סובר תוספת שבת ובדל מן המלאכה או לא. ועי' בב"י סי' רסג שכ' שאע"פ שבהדלקת נר בער"ש מהני לעשות תנאי שאינו מקבל שבת, אבל בתפלה לא מהני תנאי, ובא"ר שם סקכ"ד תמה עליו מד' הכלבו הנ"ל שאע"פ שהתפלל יתכן שלא בדל ממלאכה, ובהכרח שמהני תנאי. ובדעת הב"י צ"ל שמפרש סוגין כד' רש"י והרי"ד שכשקבל שבת הוא מוכרח לבדול ממלאכה, ועי' הערות הגריש"א.

ובדעת הסוברים שהיה מוכרח לבדול מן המלאכה, יל"ע האם הוא תוצאה ממה שהתפלל של שבת, או שהוא להיפך, דבכדי שיוכל להזכיר של שבת חייב לבדול ממלאכה ולקבל עליו תוספת שבת. ועי' **ברש"י** ובפסקי הרי"ד שמשמע שהוא תוצאה ממה שקיבל שבת בתפלתו, שכ' הואיל **"וקבלת עליך שבת בתפלתך"**. אולם עי' לשון **הרי"ץ גאות** הל' ת"ב שכ', דכשאומר זמן ביוה"כ מבעו"י מקבל עליו את יוה"כ, ד"כל מה דאוסיף ומקבל כיום הכפורים דמו, וכי היכי דאמור לענין שבת מי בדלת ממלאכה, **שכן כיון דבדל ממלאכה הוסיף וקבלה לשבת עילוהי**", עכ"ד, ומשמע שמפרש להיפך, שקבלת השבת היא ע"י הפרישה ממלאכה, ורק שאילולא שהיה מקבל עליו שבת לא היה יכול להתפלל ערבית של שבת, [וכנראה הטעם משום שאל"כ לא יכול להתפלל תפלה של שבת, ועי' לעיל בע"א מד' המשנת יעבץ]. והנה ידוע דעת הבה"ג שקבלת שבת היא ע"י הדלקת נרות, והרא"ש בשבת (פ"ב סי' כד) חולק שאינו מקבל שבת ע"י הדלק"נ אלא הקבלה תלויה בתפלה, והוכיח לזה הרא"ש מסוגין מי בדלת וכו', וכ"כ בביאור הגר"א סי' רסג ס"י להוכיח מסוגין שהקבלת שבת היא בתפלה ולא ע"י הדלקת נרות. ולכאו' הוכחה זו תלויה בצדדים הנ"ל, דכל ההוכחה שייכא רק אי נימא שההקבלת שבת היא תוצאה מהתפלה, אולם לצד שהוא משום שבלא קבלת שבת א"א להתפלל ערבית מבעו"י, א"כ שפיר י"ל שהקבלת שבת היא ע"י הדלקת הנרות, ורק שבלא שקיבל שבת בהדלקת נרות לא היה יכול להזכיר של שבת בער"ש. והנה לד' רש"י שהטעם משום שקיבל שבת בתפלתו, לכאו' אסור במלאכה כבר מתחילת התפלה, ועכ"פ משעה שהזכיר של שבת בברכה אמצעית, ועי' ברמב"ן בתורת האדם (ענין אבילות ישנה) ובריטב"א ורא"ה בסוגין שנקטו שא"א לקבל תוספת שבת לפני שקיעה ראשונה, וביארו שרב היה מתפלל מפלג המנחה ומסיים תפלתו בשקיעה ראשונה ובודל ממלאכה בסוף התפלה וסגי בזה, וצ"ב טעם הדבר למה סגי שבודל ממלאכה רק בסוף התפלה.

**מאימתי אפשר לקבל שבת,** נחלקו הראשונים מאימתי אפשר לקבל שבת, ומצינו בזה ג' דעות. **א' דעת הרמב"ן** בתוה"א (שער אבילות ישנה) והרא"ה וריטב"א בסוגין, שאפשר לקבל תוספת שבת רק **משקיעה ראשונה**, [ולדעתו שסובר כדעת ר"ת שיש ב' שקיעות. ויל"ד לשיטתם, לדעת הגאונים שיש רק שקיעה אחת, מאימתי זמן תוספת שבת]. **ב', דעת הרא"ש** בסוגין שאפשר לקבל שבת **מפלג המנחה,** וכן הביא המהרי"ל חדשות סי' מה אות ד' מד' התוס' בסוגין, והובא בדרכ"מ או"ח סי' רסא. **ג', דעת מהר"ח או"ז** סי' קפה שהוא ב' שעות קודם הלילה, וביאר טעם הדבר שהוא דומיא דתוספת שביעית שהיא אחד מי"ב משנה שקודם לה, כך גם תוספת שבת הוא אחד מי"ב מיום שקדם לו, והובא בדרכ"מ שם. והנה בגמ' בסוגין מבואר דרב בדיל ממלאכה מבעו"י, ולשיטת הרא"ש ומהר"ח או"ז, א"ש היטב. ולדעת הרמב"ן וסייעתו שאפשר לקבל תוספת שבת רק משקיעה ראשונה, עי' ברמב"ן ובריטב"א וברא"ה שביארו בהרחבה, ע"פ שיטתם שפלג המנחה הוא מצאה"כ ולא מהשקיעה, ולפ"ז ביארו שרב היה מתפלל בפלג המנחה, שהוא מהלך של"ג אמה קודם שקיעה ראשונה, ומסיים תפלתו בשקיעה ראשונה. [ועי' לעיל שלדבריהם מבואר שאי"צ לקבל שבת רק בסוף תפלתו, וצ"ב טעם הדבר]. [ולהלכה, הביא השו"ע סי' רסא ס"ב את דעת הרמב"ן שתוספת היא רק משקיעה ראשונה, והרמ"א הביא דעת הרא"ש שהתוספת היא כבר מפלה"מ. אולם לכאו' המחבר סתר דבריו, דבשו"ע סי' רסג ס"ד כ' שלא יקדים להדליק נרות של שבת לפני פלה"מ, והוא כדעת הרא"ש, וצ"ב שסתר דבריו. ועי' במחה"ש סי' רס"א סק"י שתי' שבאמת גם המחבר מודה שיכול לקבל תוספת מפלה"מ (כד' הרא"ש), ורק דלא דק בזמן מועט, ודוחק. ועי' בפמ"ג סי' רס"ו מש"ז סוס"ק ו', שפי' בדעת המחבר שגם קודם שקיעה ראשונה הוי תוספת מדרבנן מפלג המנחה, (ועי' בביאוה"ל סי' רסא שהביא דבריו על הרמ"א), ולפ"ז יתכן דמה"ט כ' המחבר בסי' רס"ג דמהני הדלקת נרות מפלה"מ, ועי' תהלה לדוד סי' רס"א סק"ה שרמז לתירוץ זה, (ואכתי צ"ב מקור השו"ע לחלק בין תוספת דרבנן לדאו', דהרי ברמב"ן עצמו מבואר שאף מדרבנן אין תוספת קודם פלה"מ, דהא הרמב"ן הק' מה הטעם שרב התפלל קודם לכן, ואם יש תוספת מדרבנן לק"מ). והעירו ליישב עוד באופ"א, דבסי' רס"ג מיירי באופן שמדליק נרות, והוא קבלת שבת גמורה ואפי' משבותים (וכמבואר במשנ"ב שם סקי"ז), ובזה חייל מפלה"מ, אבל בסי' רס"א איירי בקבלת תוספת של פרישה ממלאכה לחוד].

**בדעת הרמב"ם שאין תוספת שבת,** המ"מ שביתת עשור פ"א ה"ו כתב בדעת הרמב"ם שאין דין תוספת שבת מדאו', ובב"י סי' רסא כתב שאפי' מדרבנן ליכא דין תוספת שבת. וצ"ב מסוגין דרב בדיל מבעו"י. ומצינו בזה ב' דרכים באחרונים. **א',** במחזיק ברכה סי' רס"א ביאר שאה"נ אין כוונת הגמ' שחובה לקבל שבת, אלא ר' ירמיה שאל את רב אם ס"ל דין תוספת שבת ובדל ממלאכה או לא, וענה לו רב שסובר תוספת שבת ובדל ממלאכה, [וצ"ב דמהיכ"ת שאם סובר תוספת שבת בדל ממלאכה, ודילמא אע"פ שסובר תוספת שבת לא בדל ממלאכה]. וכעי"ז כ' בהרחב דבר ויקרא כ"ג כ"א. **ב',** אולם בשו"ע הגר"ז סי' רסא בקו"א ביאר דעת הרמב"ם באופ"א ע"פ חידושו שם שיש ב' ענינים שיש קבלת תוספת שבת, ויש קבלת עיצומו של יום, ובסוגין מיירי במקבל עליו עיצומו של יום. וזה שייך גם לדעת הרמב"ם, [ועי' להלן בהמשך הגמ' הרחבת דברים בדברי הגר"ז].

ובעיקר דעת הרא"ש שתוספת שבת היא רק מפלה"מ, וצ"ב טעם הדבר. וכן תמה בקר"א [נד' לעיל בפ"ק, ד"ה ועתה אדבר מעט] דלכאו' בשלמא אם הקבלת שבת היתה ע"י התפלה שפיר מובן שיכול לקבל שבת רק מפלה"מ, אבל הרא"ש איירי גם במקבל שבת ע"י הדלקת נרות, וא"כ מהיכ"ת שאפשר לקבל שבת רק מפלה"מ. ובאמת יל"ד אם כוונת הרא"ש שכל מה שאפשר לקבל שבת מפלה"מ הוא רק לר"י, או שכוונתו שגם לרבנן יש איזה משמעות דין בפלה"מ ולכן יכול לקבל שבת רק מפלה"מ. [ומצינו כמה מקורות לומר דדין קבלת שבת מפלה"מ הוא דוקא לר"י. עי' בפר"י ח"ב סי' ט שכ"כ בדעת התוס' לעיל בע"א שכ' "וטעמא משום דס"ל כר' יהודה", שכוונתם על הא דאפשר לקבל שבת מפלה"מ, וכ"מ במהרש"א שם בדעת התוס' (וכ"מ בדרכי משה סי' רסא בד' התוס' שם), ומשמע שרק מדינא דר"י אפשר לקבל שבת מפלה"מ. ועי' בעולת שבת סי' רסא סק"ב שתמה על הדעות שתוספת שבת הוא ב' שעות, שהרי מסוגין משמע דלכו"ע קודם פלה"מ אינו לילה, ומשמע קצת דהא דמהני מפלה"מ הוא דוקא לר"י. וכ"מ בלבוש סי' רסא סק"ד ורס"ז סק"ב (אבל אפשר שכוונתו דוקא בקבלת שבת ע"י תפלת ערבית). ועי' במג"א סי' קפ"ח סקי"ח שהביא ד' הע"ת שתוספת שבת במוצ"ש הוא שעה ורביע, וכתב המג"א ד"לא דק דדוקא בע"ש אמרי' כן כיון דלר"י מפלג המנחה ואילך הוי לילה לענין ערבית, מה שא"כ במוצ"ש דסגי במשהו", ומשמע קצת שהתוספת בער"ש מפלה"מ הוא רק מדינא דר"י].

**ההוא דנכנס להזיע וקודם גזירה הוי-** ומבואר שלאחר גזירה אסור אף באיסורי שבות, וצ"ב דהרי אפי' בביהשמ"ש אין איסור באיסורי שבות. והנה בכל מקבל עליו תוספת שבת, נחלקו הראשונים אם אסור בשבותים, והשו"ע בסי' שצג ס"ב הביא ב' הדעות, וצ"ב לסוברים שלא נאסר בשבות, אמאי מבואר בסוגין שנאסר בשבות [וכבר הק' כן החכ"צ סי' יא, ותי' ששבותים הותרו רק במקום מצוה, והכא אין מצוה, ועי' בהגהות ריחל"מ (שנד' בסוף הגמ') שתמה דזה שהותרו לצורך מצוה הוא רק לדעת הרמב"ם ולא לדעת רש"י]. ועי' בדגמ"ר סי' רסא ובגר"ז סי' רס"א בקו"א שיסדו מזה שיש ב' מיני קבלת שבת, שיש קבלת תוספת שבת שבזה נח' הראשונים אם אסור בשבות, אבל באופן שמתפלל הוא קבלת עיצומו של יום, ובכה"ג ודאי נאסר בשבות. [ודו"ק היטב בדבריהם שהם ב' ביאורים חלוקים, שלגר"ז הגדר שיש קבלת שבת וקבלת לילה (מדינא דר"י) שהיא קבלה גמורה, ולדגמ"ר הגדר שיש ב' מיני קבלת שבת (ואפי' לרבנן), קבלת "תוספת שבת בעלמא", וקבלת "קדושת השבת"]. והגר"ז הוסיף להוכיח כן מד' הרמב"ם שסובר שאין תוספת שבת כלל, וצ"ב מהמבואר בסוגין שרב בדיל ממלאכה כשהתפלל בער"ש מבעו"י. וביאר הגר"ז שגם לדעת הרמב"ם יש קבלת עיצומו של יום ע"י תפלה. ועי' במשנ"ב סי' תצד סק"א שהביא ד' האחרונים שמאחרין להתפלל ערבית בשבועות כדי שלא יהא חסרון בתמימות, ובתשובות והנהגות להגר"מ שטרנבוך ח"ד סי' קיא הביא שהעירו לפ"ז היאך מדליקין נרות בערב שבועות, וביותר לפ"ד הנצי"ב שאין תוספת לשבועות כיון דכתיב בו בעצם היום הזה, וכן העירו היאך מדליקין נרות בערב ר"ה, והרי כתב המהרי"ל שראוי שלא להוסיף בר"ה משום שאין מוסיפין על יום הדין. ועי"ש שיישב עפ"ד הדגמ"ר והגר"ז י"ל דרק אין לנהוג תוספת של עיצומו של יום בשבועות ובר"ה, אבל תוספת של הדלקת נרות שהיא תוספת בעלמא ודאי נוהגת גם בשבועות ובר"ה. [אולם האחרונים דנו היאך הדין בהדלקת נרות לד' הגר"ז והדגמ"ר הנ"ל, אם היא כקבלת תוספת בעלמא או כקבלת עיצומו של יום, ובקצות השלחן סי' עו סקי"א נקט שגם בהדלקת נרות יש קבלת עיצומו של יום, והוכיח כן מהא דאין רשאי להתפלל מנחה אחר הדלק"נ, ובתהל"ד סי' רס"א סק"י הסתפק בזה].

**ההוא טעותא הוי-** עי' רש"י שהכוונה שיש טעות בקבלת שבת, אולם עי' בד' הגר"א בשו"ע סי' רסג סי"ד שנקט דלא מהני טעות בקבלת שבת, ורק במקום שהתפלל בטעות ממילא לא הוי קבלת שבת. והנה בגמ' מקשינן מרבי שהתפללו של מוצ"ש בשבת אע"פ שהיה בטעות, ובשלמא לביאור הגר"א א"ש דגם שם הוא נידון אם הוי טעות בתפלה, אבל לד' רש"י שהנידון מצד טעות בקבלת שבת, צ"ב מאי מקשינן מרבי, והלא התם אין טעות בקבלת שבת אלא רק בתפלה. ועי' היטב בד' רש"י ובתוס', ובד' המהרש"א והנחלת דוד בביאור פלוגתתם. והנה במג"א סי' רס"ג סקכ"ו כתב דאף בחול כשהתפלל בטעות אינה תפלה, אולם הגר"ז סי' רסג בקו"א אות ו' נקט דדוקא בשבת אינה תפלה, משום שהיה לו טעות בקבלת שבת, והוי כמתפלל של שבת בחול, אבל בחול אי"ז אלא טעות בתפלה ולא הוי טעות. [וד' הגר"ז הם להיפך מסברת הגר"א, דלהגר"א שייכא טעות רק בתפלה ולא בקבלת שבת, ולגר"ז שייך טעות רק בקבלת שבת ולא בתפלה]. ובעיקר ביאור גדר דין טעות בתפלת ערבית מבעו"י, [וצ"ב מהו ענין טעות בתפלה], עי' להלן.

**טעות בזמן תפלת ערבית,** מבואר בסוגין דאי"ז רק טעות בקבלת שבת, אלא צריך לחזור ולהתפלל, ולכן כשהתפלל של מוצ"ש בשבת, צריך לחזור ולהתפלל ורק ציבור שטעו אי"צ לחזור דלא מטרחינן ליה, ועי' בב"י סי' רסג שכ' דמדברי רבינו יונה נראה דמיירי לאחר פלה"מ, ובזה חילקו בין ציבור ליחיד, אבל באופן שהטעות היתה קודם פלה"מ, אף בציבור חוזר ומתפלל, וכ"ה להלכה בשו"ע רסג סי"ד ובמשנ"ב שם סקנ"ד ביאר הטעם משום שקודם פלה"מ אינו זמן ערבית כלל ולכן גם בציבור מטרחינן ליה. אולם עי' במאירי (כ"ו ב' ד"ה התפלל) שהביא שי"ס שנידון סוגין הוא באופן שהטעות היתה קודם פלה"מ, ובזה חילקו בין יחיד לציבור, אבל לאחר פלה"מ אף ביחיד אי"צ לחזור ולהתפלל, שהרי עביד כמר עביד ועביד כמר עביד, וכ"כ הקר"א [נד' בפ"ק ד"ה ועתה אדבר] ועי' ברכת ראש. ובד' המאירי מבואר חידוש גדול, דאף באופן שהתפללו קודם הפלג, מ"מ בציבור לא מטרחינן להו לחזור, וצ"ב סברת הדבר, ואם הוא סברא מיוחדת במעריב, או שגם בשאר זמני התפלות אם טעו ולא התפללו בזמנו כגון שהתפללו מנחה קודם חצות היום ושחרית באמצע הלילה, אם גם בזה לא מטרחינן להו או שהוא סברא מסוימת במעריב, [ועי' בתרה"ד סי' א שהביא המנהג שהיו נוהגין בכמה מקומות שהיו מתפללין ערבית בעוד היום גדול הרבה קודם הפלג, ותמה על מנהגם אבל לא דחאו לגמרי, ועי' בפנ"י לעיל ב' א' שהאריך ליישב מנהגם שכיון שערבית נתקנה כנגד איברים ופדרים, וכיון דמה"ת זמן איברים ופדרים הוא לאחר ז' ומחצה, לכן מהאי שעתא מתחיל זמן ערבית, עיי"ש. ויל"ד דמה"ט לא מטרחינן בציבור שהתפללו קודם פלה"מ].

ובדברי הב"י שפי' דמיירי שטעו לאחר הפלה"מ, וצ"ב למה באמת חשוב טעות, והרי קיי"ל דדעביד כמר עביד, וכיון שהתפללו בזמן ערבית דר"י למה חשוב כלל כטעות. ויש להקדים שהאחרונים נחלקו באיזה אופן איירי, דעת העולת שבת סי' רס"ג סק"ט פי' דמיירי באופן שבאותו היום התפלל מנחה לאחר פלה"מ, דבכה"ג הוי תרתי דסתרי. אולם דעת המג"א והא"ר והפמ"ג שם דאיירי אף באדם שדרכו להתפלל תמיד כרבנן, ולכן אם טעה היום אינו תפלה, וכ"כ להלכה במשנ"ב סי' רסג סקנ"ה ובביאוה"ל שם. והנה בשלמא לעולת שבת י"ל שהטעם שלא יצא יד"ח תפלה ביחיד, משום שעשה תרתי דסתרי, וסובר שבאותו היום התרתי דסתרי הוא לעיכובא, [עי' משנ"ב סי' רל"ג סקי"א, שבציבור מהני בדיעבד], אבל לד' האחרונים דמיירי שהתרתי דסתרי הוא בשני ימים, א"כ צ"ב למה לא יצא בדיעבד, והלא קיי"ל דבדיעבד ובשעת הדחק יכול להתפלל ערבית כר"י אף באופן שבשאר ימים מנהגו כרבנן, [עי' שו"ע סי' רלג ס"א]. ועי' בתוספת שבת סי' רס"ג סקל"א ובמחה"ש סי' רסג סקכ"ו שפי' שהוא משום שדוקא ביודע שהוא קודם צאה"כ ורצה להתנהג כר"י בזה יצא בתפלתו, אבל כאן שהיה סבור שהוא מתפלל כרבנן לא יצא, וכעי"ז כ' במאמ"ר שם סק"ז. וצ"ב מה בכך שלא ידע שמתפלל כר"י, ועי' בשו"ע הגר"ז סי' רסג קו"א סק"ו שתמה "דהרי לר"י דמי ממש לטעה וסבר להתפלל באמצע והרי הוא תחלת הלילה, שהרי כיון שמגיע פלג המנחה נעשה לילה מאליו לענין תפלה בלא דעתו ומחשבתו של אדם כלל, וכיון דמספקא לן אי הלכתא כוותיה אין צריך לחזור ולהתפלל אי עביד כוותיה אף בלא מתכוין", וצ"ב. ויש שביארו טעם הדבר שגדר הדעביד כמר עביד הוא שמכריע כמותו [עי' לעיל בע"א], וכ"ז דוקא באופן שמתכוין להכריע כמותו. ויש שביארו באופ"א, דגם לר"י גופיה אינו נעשה לילה אלא באופן שנתכוין לקבל עליו ללילה, [עי' בד' הגר"ז בקו"א סי' רסא אות ג' שכ' בתו"ד שהוא בגדר "קבלת לילה שלאחריו", וזהו דוקא כשנתכוין]. ולביאורים אלו, נמצא דדין טעות שייך רק בתפלת מעריב מבעו"י, אבל בשאר עניני תפלה לא שייך טעות, אולם עי' בזכר יצחק סי' י' דיסד דאע"פ שבכוונה לא שייך טעות, מ"מ בתפלה שייך טעות, כיון דתפלה צריך בה לרצונו, כמו שבקרבן צריך לרצונו, וגם תפלה יש לה דין עבודה, ולכן אם טעה והתפלל ערבית מבעו"י צריך לחזור ולהתפלל, אע"פ שעביד כמר עביד. ולדבריו לכאו' בכל תפלה שייך דין טעות ולא רק בתפלת ערבית, [וצ"ב מה נקרא טעות בכוונתו, והרי לכאו' פשיטא שאם היה סובר שמתפלל בתחילת הערב ולבסוף הוברר שהוא סוף הערב לא חשיב טעות]. וע"ע בגר"ז סי' רס"ג בקו"א אות ו' שנקט דבאמת לא שייכא טעות בתפלת ערבית מבעו"י, וכל דברי הגמ' הם באופן שהתפלל של שבת בערב שבת, ויסוד הטעות היא על הקבלת שבת, וכיון שלא קיבל שבת דמי למתפלל של שבת בחול שלא יצא. [ומבואר דדינא דר"י מהני רק לתפלת ערבית ולא לקבלת שבת, וכן מבואר דאלמלא שקיבל שבת א"א להתפלל של שבת בערב שבת, ועי' במש"נ בזה לעיל בע"א]. ולד' הגר"ז צ"ל שקו' הגמ' ממוצאי שבת בשבת, אינו להוכיח דלא חיישינן לטעות, אלא דכשם שלא חיישינן למי שהתפלל של חול בשבת מפלה"מ, כך לא חיישינן למי שהתפלל של שבת בחול מפלה"מ, וממילא שוב יהיה בזה דין קבלת שבת בע"כ ע"י שהתפלל תפלת ערבית של שבת.

**קבלת שבת בטעות,** ובדברי הגמ' מבואר עוד, דקבלת שבת בטעות ע"י תפלה לא הוי קבלה. והנה לגבי הדלקת נרות בטעות, [באופן שהיה יום המעונן והדליקו בטעות את הנרות], כתב המרדכי בשבת פ"ב סי' רצז דהוי קבלה, ואפי' שהיא בטעות, וצ"ב מאי שנא מסוגין. ומצינו בזה כמה דרכים, א' בב"י סי' רס"ג (אות יד) ובדרכ"מ ובלבוש שם, תי' דדוקא הדלקת נרות שהיא **קבלה ע"י מעשה** הוי קבלה גם בטעות, [ובעולת שבת שם סק"ט הק' דהא לגבי תנאי הוי איפכא, שמועיל תנאי בהדלקת נרות ובתפלה לא מועיל תנאי, ועיי"ש בא"ר סקכ"ט שישב באופן נפלא]. ב', בביאור הגר"א סי' רס"ג סי"ד, ביאר דקבלה בתפלה שאני, **שהתפלה עצמה היא טעות ואינה כלום**, ואף בצבור דלא מטרחינן אותם לחזור הקבלה אינה כלום, משא"כ בהדלקת נרות דשפיר הוי הדלקה, [ועי' לעיל שהבאנו ד' הגר"ז שכל הטעם שהתפלה אינה תפלה הוא משום שטעה בקבלת שבת, ולד' הגר"א הוא להיפך דרק משום שטעה בתפלה אינו קבלת שבת]. ג', בעולת שבת סי' רס"ג סק"ט ביאר דדברי המרדכי הם באופן **שגם התפלל וגם הדליק נרות**, ורק בכה"ג קבלה בטעות הוי קבלה, וצ"ב דכיון דכל דבר לחוד לא הוי קבלה בטעות, מה מוסיף זה שעשה שניהם. ועי' בביאור הלכה סי' רס"ג סי"ד ד"ה וי"א שכ' נ"מ לדינא בין טעם הב"י לטעם הגר"א, באופן שקיבל שבת בטעות ע"י אמירה שאינה תפלה, כגון ע"י אמירת מזמור שיר ליום השבת, דלדעת הב"י הוי טעות כיון שאינה קבלה במעשה, אולם לדעת הגר"א הוי קבלה דרק בתפלה אמרינן שאינה קבלה כיון שהתפלה בטעות אינה כלום. ועי' בט"ז סי' תר, שציבור שהתפלל של שבת בער"ש ואח"כ בא להם שופר, הוי קבלה בטעות ויכולים לתקוע, והנה לכאו' בכה"ג הטעות אינה על התפלה אלא על הקבלת שבת, ויל"ד שזה תלוי בפלוג' הב"י והגר"א, דלדעת הב"י שקבלה ע"י תפלה בטעות לא חיילא, י"ל דגם בכה"ג לא חיילא, אבל לדברי הגר"א שהוא משום שהתפלה הוי בטעות, יל"ד אם בכה"ג חשיב תפלה בטעות שהרי אין טעות בתפלה אלא רק בקבלה.

**שאני ציבור דלא מטרחינן להו-** נחלקו הראשונים היאך הדין בכה"ג לענין איסור מלאכה. א', דעת בעה"מ ורבינו יונה ורשב"א והרא"ש דאע"פ שאי"צ לחזור ולהתפלל ויצאו יד"ח תפלה באותה תפלה, מ"מ מותרים בעשיית מלאכה. ב', דעת הריא"ז שהובא בשלט"ג, שמ"מ הם אסורים בעשיית מלאכה, וכ"כ האו"ז ח"ב סי' טז ושבלי הלקט סי' נט בדעת רש"י [עי"ש שגרסו בדבריו באופ"א מגירסתנו], וכן הביא המאירי בשם י"ח. ועי' מהרש"א ומהרש"ל שנח' בזה בדעת התוס' אם סובר שמותרים במלאכה או אסורים. ועי' בשו"ע סי' רס"ג סקי"ד שכ' להלכה שמותרים בעשיית מלאכה, ובמשנ"ב שם סקנ"ו הביא בשם כמה פוסקים, דקבלת ציבור בטעות אפי' ע"י תפלה הוי קבלה, ורק שבזה אין המיעוט נמשכים אחר הרוב. והנה דעת הראשונים שאסורים בעשיית מלאכה, מבוארת היטב, דכיון שהיא תפלה ממילא אסורים במלאכה. וצ"ב הטעם של הראשונים שמותרים במלאכה, והלא מקושיית הגמ' מבואר שאם אין טעות בתפלה, ממילא אין גם טעות בקבלת שבת, וצ"ב. ועי' בד' הגר"א סי' רס"ג סי"ד שהוא משום "דתפלה בטעות אינה כלום ואף בצבור רק משום דלא מטרחינן להו, הקבלה ג"כ אינה כלום", וצ"ב כוונתו, ועי' בדמשק אליעזר שם. ויתכן לבאר שהגדר בלא מטרחינן להו, הוא שבמקום טורח ציבור אמרו שיוצאים יד"ח אף בתפלת ערבית קודם זמנה, וא"כ נמצא דגדר התפלה אינה תפלה בזמנה אלא תפלה קודם הזמן, ובתפלה קודם זמנה לא הוי קבלת שבת [שא"א לומר שעשאוהו לילה], ודו"ק.

**רב מצלי של שבת בערב שבת, אומר קדושה על הכוס או אינו אומר-** **אם קידוש מבעו"י הוא רק לר"י,** מבואר בגמ' דכל הספק הוא רק משום שרב מצלי של שבת בער"ש. והנה בגמ' לעיל בע"א מבואר דהטעם שרב מצלי של שבת בער"ש משום דס"ל כר"י, ולפ"ז לכאו' כל הצד דמהני לומר קדושה על הכוס, הוא דוקא לר"י. אולם המג"א סי' רס"ז הביא דעת הבה"ג דאף לדידן אפשר להתפלל בערב שבת מעריב מבעו"י, ופי' דלמסקנת הגמ' אף לרבנן אפשר להתפלל מבעו"י, וכ"כ הפנ"י בע"א והלח"מ תפלה פ"ג ה"ב בדעת הרמב"ם תפלה פ"ג ה"ז, ולפ"ז לכאו' גם לענין קידוש, הא דאפשר לקדש מבעו"י הוא אפי' לרבנן. ועי' בטור סי' רצג הביא מרי"ץ גאות דכיון דנהגו כרבנן א"א לקדש ולהבדיל מבעו"י, וכן נקט בביאור הגר"א או"ח תרצב ס"ד שהוא רק לדעת ר"י, [ועי' בביאור הגר"א יו"ד סי' קצו שדייק מסוגין שלשאר דינים שאינם תלוים בשבת, ודאי לא חשיב לילה], וכ"מ בבאור הלכה סי' רעא ס"א דלדידן דלא ס"ל כר' יהודה טוב יותר למנוע מזה [ומשמעות דבריו דזה חסרון גם בקידוש ולא רק במעריב]. אולם לד' הבה"ג והרמב"ם הנ"ל לכאו' אין הכרח דמהני רק לר"י, ויתכן דמהני גם לרבנן, ועי' בריטב"א שבת לה א' שמבואר להדיא דקידוש מהני מבעו"י גם לרבנן, וכ"מ באו"ז הל' ערב שבת סי' יד. וע"ע להלן.

**בביאור הצד בגמ' דלא מהני קידוש מבעו"י,** והנה לדעת הבה"ג והרמב"ם הנ"ל דהא דרב מצלי הוא אפי' לרבנן, א"כ ספק הגמ' הוא אף לרבנן, ומבואר היטב הצד דלא מהני קידוש מבעו"י, דמהיכ"ת דלרבנן יהא אפשר לעשות קידוש מבעו"י. אולם לד' הרי"ץ גאות ודעימיה שהצד דמהני קידוש מבעו"י הוא רק לר"י, א"כ צ"ב מה הצד דלא מהני קידוש מבעו"י. ועי' תורא"ש דכיון שקידוש מה"ת אין לו לאמרו מבעו"י, וכ"כ ר"י מלוניל, וכעי"ז כ' בפנ"י, [וכ"מ גם בריטב"א שתמה היאך אפשר לקדש מבעו"י, והא קידוש הוא דין דאו', ותי' דגם תוספת שבת היא מדאו', ומשמע כסברת התורא"ש שדינא דר"י לא מהני לדינים דאו'], וצ"ב מהיכ"ת לגמ' דדינא דר"י מהני רק לדינים דרבנן ולא לדינים דאו', וי"ל. ועי' בביאור הגר"א יו"ד סי' רסב שכ' בתו"ד דספק הגמ' הוא רק בקידוש והבדלה דתליין בתפלה, ולפ"ז י"ל דהספק הוא בזה גופא אם קידוש תלוי בתפלה, ועי' לשון הרי"ץ גאות (שערי שמחה סוף הל' הבדלה) שכ' בביאור ספק הגמ', "דקידוש והבדלה בתר תפילי גרירי, או דלמא כיון דעדיין יש שהות ביום לא מקדשינן עד לאורתא דכי כתיב זכור את יום השבת לקדשו זכרהו על היין בכניסתו כתיב אבל ביום לא". [ועי' לעיל בע"א שנתבאר שד' התורא"ש הם לדעת הסוברים שלר"י הוי לילה, ולכן הוצרך לבאר טעם הצד דבקידוש לא מהני, וד' הגר"א ורי"ץ גאות מתבארים יותר לדעת הסוברים שדינא דר"י הוא דין בתפלת ערבית ולא בלילה, דמ"מ קידוש והבדלה מהני משום שהם תלוים בתפלה, (ואינו מוכרח)].

**בביאור מסק' הגמ' דמהני קידוש מבעו"י,** מצינו כמה דרכים בראשונים. **א',** עי' ברי"ץ גאות (שערי שמחה סוף הל' הבדלה) שכ', "ועמדה ההלכה אומר קידוש והבדלה על הכוס, אלמא קדוש והבדלה שייכי בעונת תפלה, כל זמן שמתפלל חלו להו", והיינו משום **שקידוש והבדלה בתר תפלה גרירי**, וכמש"כ הרי"ץ גאות שם לעיל. וכעי"ז משמע בביאור הגר"א יו"ד סי' רסב. **ב',** עי' בתורא"ש שביאר הצד דמהני משום דכתיב **זכור את יום השבת לקדשו, שמשמע סמוך לכניסתו**, וכ"מ גם ברמב"ם הל' שבת פכ"ט הי"א, יש לו לאדם לקדש על הכוס ערב שבת מבעו"י אע"פ שלא נכנסה השבת וכו' שמצות זכירה לאמרה בין בשעת כניסתו ויציאתו בין קודם לשעה זו מעט. **ג',** עי' בריטב"א וברא"ה שהוכיחו מסוגין **שתוספת שבת דאו'**, (וכ' שאפשר לקדש רק משקיעה"ח, לשיטתם שרק מאותה שעה הוא זמן התוספת), ויתכן שכוונתם דלמסק' הגמ' סגי בתוספת שבת לחוד בכדי שיוכל לקדש מבעו"י, וכ"מ בדברי הריטב"א בשבת ל"ה א' דאפשר לקדש מבעו"י גם לדעת רבנן, ומשמע שהוא משום שסגי בדין תוספת שבת לחוד בכדי לקדש. והנה לעיל הבאנו פלוג' הרי"ץ גאות והריטב"א בשבת, אם קידוש מבעו"י מהני רק לדעת ר"י או גם לדעת רבנן. ויל"ד בזה לפי ביאורי הראשונים בטעם שמהני קידוש מבעו"י, ודו"ק, [דלפ"ד הרי"ץ גאות שקידוש בתר תפלה גריר, יל"ד אם הוא גם לרבנן (לדעת הבה"ג דלרבנן אפשר להתפלל מבעו"י בערב שבת). ולפ"ד הרא"ש והרמב"ם שהוא משום זכור את יום השבת לקדשו, בפשוטו הוא גם לרבנן, (אבל אפשר דרק לר"י חשיב "סמוך לכניסתו", דרק לשיטתו דפלה"מ הוא סניף של הלילה, חשיב סמוך לכניסתו, ודו"ק). ולביאור הריטב"א שהוא משום דין תוספת שבת, לכאו' פשיטא דמהני גם לרבנן].

והנה בגמ' להלן מבואר דגם לגבי הבדלה מהני מבעו"י, ולשיטת הרי"ץ גאות שהוא משום שקידוש והבדלה גרירי בתר תפלה א"ש, ולשיטת התורא"ש שהוא משום שמצוה לקדש את השבת סמוך ליציאתו, י"ל דכ"ה גם לענין הבדלה, וכ"מ ברמב"ם שבת פכ"ט הי"א, אולם לד' הריטב"א בשבת שהוא משום דין תוספת שבת, צ"ב דהתינח בערב שבת אבל מה הטעם להתיר במוצ"ש, [ועי' רא"ה בסוגין שביאר בתו"ד דטעם ההיתר בהבדלה משום שהיא דרבנן, ויתכן דהוצרך לזה משום שבמוצ"ש אין דין תוספת], ועי' ס' הערות וביאורים על הרמב"ם להגרי"ג אדלשטיין הל' שבת שם שהאריך בביאור שיטה זו, ובטעם החילוק בין קידוש להבדלה.

**קידוש מבעו"י לפני שהתפלל,** עי' באמרי נועם בסוגין ובמעשה רב אות קיז, שהביא ד' המג"א סי' רעא סק"ה שאם רוצה לקדש מבעו"י ולהתפלל בלילה רשאי. ועי"ש שהגר"א חולק שא"א לקדש מבעו"י רק אם התפלל מעריב מבעו"י, והוכיח כן מסוגין דאמרי' ת"ש ר"נ מתפלל אדם של שבת בער"ש ואומר קידוש על הכוס, ומ' שרק כשמתפלל מבעו"י יכול לקדש. ועי"ש שכ"מ בראב"ן סי' קע דדוקא אם התפלל מעריב רשאי לקדש מבעו"י. ועי' להלן ד' הפר"י שכ"מ בפמ"ג בדעת הרי"ף. ועי' בהגהות באמרי נועם בסוגין שהביא ד' הר"י סלנטר לדחות הוכחת הגר"א. ובעיקר הדבר, לא נתפרש בד' הגר"א טעם הדבר, וצ"ב, ועי' פעולת שכיר על המעשה רב שם, שצידד שהוא משום שא"א לקדש אא"כ קיבל שבת קודם לכן, וכ' דלפ"ז מהני גם כשקיבל שבת ע"י אמירת מזמור שיר ליום השבת, אולם עי"ש בהגהות מהרנ"ה שדחה, ויש שביארו ד' הגר"א באופ"א דכוונתו דמהני קידוש מבעו"י רק מדינא דר"י, וס"ל דדינא דר"י הוא רק באופן שעשאו לילה בתפלת מעריב, [ועי' במש"נ בזה לעיל בע"א].

**דעת הרי"ף,** עי' רי"ף פסחים ק"ה א' שאפשר לקדש על הכוס דוקא בבין השמשות, ולא קודם לכן. [וע"ע בשלטי גיבורים שם אות ה' שא"א לקדש עד שתחשך לגמר, שהזמן הראוי לקידוש הוא עיצומו של שבת וכו', והובא בא"ר סי' רע"א סק"א]. ולכאו' דבריו תמוהים מסוגין דמבואר להדיא שאפשר לקדש מבעו"י, וכן תמה בצל"ח בפסחים שם ועוד אחרונים. ועי' בפמ"ג סי' רצט מש"ז סק"א שתי' "בתפלה שאני, הא קידוש על הכוס בין השמשות דווקא", ובפר"י ח"א סי' ט פירש שכוונתו שדוקא אם התפלל תחלה רשאי לקדש, וכד' הגר"א הנ"ל. ועי"ש בפר"י שביאר ד' הרי"ף באופן נוסף שס"ל כהבה"ג שדין קידוש בערב שבת הוא תקנה מיוחדת בשעת הדחק, וברי"ף בפסחים שם לא איירי בשעת הדחק.

**עי' מרדכי** מגילה סי' תשצ"ח, שהוכיח מסוגי' שסומא שחייב מדרבנן יכול להוציא את החייב מדאו', וכדחזי' דיוצא יד"ח קידוש בשבת שהיא מדאו', ע"י שמקדש בער"ש שהוא מדרבנן, והאחרונים האריכו בדבריו, ואכ"מ.

**מתפלל אדם של מוצ"ש בשבת ואומר הבדלה על הכוס-** עי' רשב"א שההבדלה מועילה שיוכל לעשות מלאכה במוצ"ש ולאכול מיד. ועי' ברי"ץ גאות (שערי שמחה סוף הל' הבדלה), שההבדלה אינה מבטלת מצות שבת, "דאודויי הוא דקא מודה להקב"ה דמקדש שבתא ומבדיל בין קדושא לחולא", ועי"ש שהוכיח כן מהא דמי שאין לו במוצ"ש מבדיל והולך כל היום כולו ואע"פ שעבר זמן ההבדלה, אלמא הבדלה הודאה היא. [ועי' בט"ז סי' ע"א סק"ד דאונן רשאי להבדיל בשבת מבעו"י, ובשבות יעקב או"ח סי' ח' השיג דארכביה אתרי רכשי, דאם הוא חול אצלו הרי הוא אונן ופטור מתפלה, ועי' גליוני הש"ס בסוגין שהבדלה אינה עושה כחול, אלא רק משבח לקב"ה על ההבדלה, ויל"ד בשורש הפלוג']. ועי' באוצר הגאונים חלק התשובות סי' קסח דכ' דאע"פ שבערב שבת אפשר להתפלל רק משום שמקבל תוספת, מ"מ במוצ"ש לא קשיא היאך מתפלל תפלת חול, שאינו מזכיר בתפלתו שהיום הוא חול.

עי' תוס' דמיירי בצורך מצוה וכן הביא ברבינו יונה בשם רב האי גאון, ובטעם הדבר, נח' הראשונים דברבינו יונה שם כתב שהוא מפני שנהגו להתפלל מנחה עד שקיעה"ח, ולפ"ז הוא מדין תרתי דסתרי, אולם בפסקי הרי"ד ובפי' הריבב"ן כתב שהוא משום שלא התירו להבדיל מבעו"י ולזלזל בכבוד שבת רק בשעת הדחק, [ועי' ב"ח סי' רצג בשם המהרש"ל שחששו שיבא לעשות מלאכה].

**עיקרי הענינים במסכת ברכות - ל"ה**

דף כ"ז ע"א

**ולא פסקיה לצלותיה-** עי' בריטב"א כ' שהכוונה "שלא פסע לפניו", ובפשטות כוונת הריטב"א שלא עשה אף ג' פסיעות לאחוריו, וכ"ה להלכה בשו"ע סי' קב ס"ה כשאדם אחר מתפלל מאחוריו, אסור לפסוע את הג' פסיעות לאחוריו עד שיגמור הלה את תפלתו, ובביאור הגר"א שם כ' שמקורו מסוגין. אולם עי' ברש"י שביאר "לעבור לפניו ולישב במקומו", ועי' במג"א סי' ק"ב סק"ז ובפמ"ג שם א"א סק"ז ובחי' הגר"א שהוכיחו מד' רש"י שסובר שאין איסור לפסוע כנגד המתפלל את הג' פסיעות ולחזור למקומו, שיש בזה צורך התפלה, והאיסור הוא רק שלא לעבור מצד לצד ולשבת בצד השני, [ועי"ש שצידדו לדחות דבאמת גם רש"י מודה שיש איסור לפסוע כנגד המתפלל, והכא מיירי שהיה עומד רחוק קצת מרב, באופן שיכול לפסוע ג' פסיעות]. וצ"ב הטעם של רש"י שבג' פסיעות אין איסור. ויל"ד אם טעמו משום שאינו עובר מצד לצד (וכעין דעת הא"ר שיובא להלן, שאם עובר לפני המתפלל ונעמד לפניו אין בזה חסרון של עובר לפני המתפלל), או משום שלצורך מצוה הותר (ועי' באשי ישראל פכ"ט סי"ב ובהערה, מקורות שונים אם הותר לעבור לפני המתפלל לצורך מצוה) [ויש שביארו באופ"א, אי נימא שטעם האיסור לעבור לפני המתפלל הוא משום כבוד שכינה, [עי' להלן], ולפ"ז י"ל דכיון שגם הג' פסיעות נתקנו משום כבוד השכינה, אין בזה איסור].

**וש"מ אסור לעבור כנגד המתפלל-** בטעם האיסור לעבור כנגד המתפלל מצינו בפוסקים ב' טעמים, א' במג"א סי' ק"ב סק"ו ובא"ר שם סק"ז ביארו הטעם משום **שמבטל את כוונת המתפלל**. ב', בגינת ורדים ח"א סי' לח ובחיי אדם כלל כו ס"ג ביארו משום **שמפסיק בין המתפלל לשכינה**. והובאו ב' הביאורים במשנ"ב סי' ק"ב סקט"ו. ועי' רש"י בסוגין שפי' לא הפסיק בין ר' ירמיה "ולכותל", וצ"ב למה הזכיר רש"י את הכותל. ואי נימא שהאיסור משום שמבטל הכוונה י"ל עפ"ד המג"א סי' צ סקל"ו ובמחה"ש שם שעיקר הכוונה הוא בעומד לפני הכותל, [או שדוקא בעומד לפני הכותל רשאי לעמוד בעינים פתוחות], וע"ע בהגהות מלא הרועים בסוגין, ובציץ אליעזר ח"ט סי' ח אות ה-ו. ועי' מחזור ויטרי סי' לב, שאסור משום "דמיפסקא לצלותייהו", ויל"ד אם כוונתו משום שמפסיק התפילה או משום שמפסיק בינו לבין השכינה. ועי' רמב"ם תפלה פ"ה ה"ו שהביא דין זה בתוך דיני תיקון המקום לתפלה, ומ' קצת שכוונתו שכיון שהוא מקום התפלה, לכך אסור לעבור בו, והוא כטעם שמפסיק בין המתפלל לשכינה, [והעירו שיל"ב באופ"א גם לטעם שמבטל את כוונת המתפלל, שאלמלא היה זכות למתפלל לתקן את מקומו זה לתפלה, לא היה איסור לעבור לפניו, ורק משום שיש לו זכות לתקן מקום זה לתפלתו, לכן יש איסור לעבור לפניו, ודו"ק].

ויש בזה כמה נ"מ. **א', כשהמתפלל משלשל טליתו על פניו**, עי' בביאוה"ל סי' קב ס"ד, דלטעם שמבטל כוונת המתפלל שרי, אולם לטעם שמפסיק בינו לבין השכינה אסור. ועי' בא"א מבוטשאטש סי' קב שבעוצם עיניו אין איסור לעבור לפני המתפלל משום שאין מבטל הכוונה, ולכאו' לטעם שמפסיק בינו לבין השכינה יהא אסור גם בכה"ג. **ב', בקריאת שמע**, עי' בא"ר סי' קב סק"ו שגם כשקורין קר"ש אסור לעבור לפניו שמבטל הכוונה, והובאו דבריו בביאוה"ל סי' קו ס"ד, אולם לכאו' הוא דוקא לטעם שמבטל הכוונה, אבל לטעם שמפסיק בינו לבין השכינה, מסתבר שהוא דוקא בשמו"ע ולא בקר"ש.  **ג', באופן שסיים את תפלתו ועדיין לא עקר רגליו** כיון שהיה אדם אחר שעומד מאחוריו, עי' בהליכות שלמה תפלה פ"ח סקנ"ג שזה תלוי בטעמים הנ"ל, דאם הטעם משום שמבטל כוונתו אין איסור, אבל אם הטעם משום שמפסיק בינו לבין השכינה, יש בזה איסור כשלא עקר רגליו. ועי' בכה"ח סי' קב ס"ה שנקט שיש איסור בכה"ג כשם שאסור לרוק כל שלא עקר רגליו, ועי' באור לציון ח"ב פ"ג הע' כג, שכוונתו משום הטעם שמפסיק בינו לבין השכינה, [ועי"ש באור לציון שהסיק שגם לטעם זה יש להקל, ע"ש]. **ד', כשמתפלל במעבר במקום שלא היה לו רשות להתפלל שם,** עי' בס' תשובות והנהגות ח"א סי' עה שהביא ד' רבי דוד בהר"ן שבכה"ג שמתפלל במקום שלא היה לו רשות לעמוד שם אינו יכול לאסור על אחרים את המעבר, ועי"ש בתשובות והנהגות שכ"ז לטעם שמבטל כוונתו, אבל לטעם שמפסיק בינו לבין השכינה, אף בכה"ג איכא איסור [שהאיסור הוא משום כבוד השכינה, ולא משום זכות המתפלל]. **ה', באופן שאינו מכוין כלל בתפלתו,** עי' בדע"ת למהרש"ם סי' קב שבזה"ז שהרוב אינם מכוונים בתפלה, יהא מותר לעבור לפני המתפלל, וכעי"ז כ' בא"א מבוטשאטש שמותר לעבור לפני קטן המתפלל שלא שייך בו כיוון הלב, [וע"ע בציץ אליעזר ח"ט סי' ח מקורות נוספים], אולם לטעם שמפסיק בתפלתו, לכאו' גם בכה"ג איכא איסור. וע"ע בתשו' הגרח"ק בצוהר כרך ז' עמ' קמח דגם באופן שאין מכוין אסור לעבור ואפי' לטעם שהוא משום שמפסיק הכוונה. וידוע בשם המהרי"ל דיסקין שנהג שלא לעבור אף לפני ערבי שמתפלל, עי' אהל יהושע הל' תפלה אות נה, [ובחשוקי חמד ע"ז ג' א' ביאר טעמו לפ"ד הרמב"ם שהוא מתפלל לקב"ה ואינו חשוב ככופר], ולכאו' זה תלוי בטעמים הנ"ל.

**כשרשות מפסקת,** עי' בשו"ת הלכות קטנות ח"א סי' פד (הובא במשנ"ב סי' קב סק"ב) שנשאל אם מותר לעבור כנגד המתפלל כשיש מקום גבוה עשרה ורחב ארבעה לפניו, והשיב "אע"ג דמקום כזה הוי הפסק לכמה דברים הכא אין נראה שיהיה הפסק דשכינה אין לה הפסק כ"ז שהמתפלל רואה, או משום שלא יטרף". ומבואר בדבריו ב' טעמי האחרונים הנ"ל, גם שלא יהא נראה הפסק דשכינה, וגם משום שלא יטרף. אולם מבואר בדבריו חידוש דגם באופן שיש מקום גבוה עשרה ורחב ארבעה, עדיין יש איסור משום הפסק של שכינה, "כל זמן שהמתפלל רואה", וצ"ב גדר הדבר, [ובחי"א סוף כלל כו צידד להתיר בכה"ג שמפסקת רשות, משום שהוא כמו חוץ לד' אמות]. וע"ע בהלכות קטנות בהמשך דבריו, ד"אם המתפלל נמצא בתוך רשות כזו, אפשר שמותר לעבור לפניו". וצ"ב מה החילוק בין כשהמתפלל בתוך רשות אחרת, לבין רשות שמפסקת בינו לבין המתפלל, וי"ל [דכשהוא ברשות אחרת אין כלל איסור, אבל כשהוא באותו הרשות עם המתפלל ורק יש הפסק רשות ביניהם, אי"ז אלא כמחיצה ביניהם ולא מפסקת]. ועי' במשנ"ב סי' קב סק"ב שהביא דברי הפמ"ג שיש להחמיר לעבור לפני המתפלל אף אם עובר ברשות אחרת.

**לעבור כנגד צידי המתפלל,** עי' רבינו יונה בסוגין דהאיסור הוא דוקא כנגד פניו, אבל בצידו לא חיישינן להעברה בעלמא, והובא להלכה בסי' קב ס"ד. ובמשנ"ב שם סקי"ז הביא ד' הזוה"ק דאף בצידו אסור. ועי' בטור סי' קב שכ', אבל בצידיהם מותר לעבור "ולעמוד", וצ"ב כוונתו. ועי' בב"י ובמג"א סק"ו ובא"ר סק"ג וסק"ח שנחלקו בביאור דבריו, [ועי"ש שנחלקו גם בסברא, שלדעת המג"א בצדדים שלפניו יש איסור מפני שמבטל הכוונה, אולם לדעת הא"ר בצדדים שלפניו אין חשש ביטול הכוונה, והחשש רק משום שנראה כאינו מקבל עול מלכות שמים, עיי"ש].

**לעבור ולעמוד,** עי' א"ר סי' קב סק"ח שנקט שאין איסור לעבור, אלא כשעובר מצד לצד ולא כשעובר ונעמד, וביאר בזה ד' הטור דמותר לעבור ולעמוד, ועי' מג"א סק"ו שמבואר מדבריו דלפניו אסור לעבור אע"פ שעובר ונעמד לפניו, ורק בצדדים שלפניו מותר בכה"ג. והובא המח' במשנ"ב סקי"ח, עי"ש שאפשר דיש להקל במקום הדחק.

דף כ"ז ע"ב

**ולא אחורי רבו-** בגדר אחורי רבו, עי' בדברי חמודות שהוא דוקא רבו מובהק, ועי' בחיי אדם כלל כ"ב ס"ו שגם גדול הדור או אביו דינו כרבו מובהק לזה. ובטעם האיסור להתפלל אחורי רבו, עי' ברש"י שהוא משום יוהרא [ובפסקי רי"ד הוסיף דמראה שהוא שני לו], ובתוס' ביאר שהוא משום שנראה כמשתחוה לרבו, וברבינו יונה ורא"ה ביארו שהוא משום שמונע מרבו מלפסוע לאחר התפלה ומצערו, [ועי' במאירי טעם נוסף], והובאו ג' הטעמים במשנ"ב סי' צ ס"ק עד. ונ"מ בין הטעמים. א', כשמתפלל בציבור שכך הוא סדר ישיבתו, עי' בב"י סי' צ שהביא דברי מהר"י אבוהב ואהל מועד דבכה"ג מותר לישב אחורי רבו [דאין חשש יוהרא וחשש משתחוה לרבו], וכ"ה להלכה בשו"ע סי' צ סכ"ד, אולם הרמ"א שם כתב שיש להחמיר, וכ' בביאור הגר"א שם ובמשנ"ב שם ס"ק עז, שהוא משום שהרמ"א חושש לטעם שמצער את רבו, ולטעם זה, גם בכה"ג איכא הך חששא. ב', באופן שעומד קצת מן הצד שרבו יכול לפסוע ג' פסיעות, ועי' במאירי שכ' דבכה"ג לרבינו יונה מותר, אולם לשאר הטעמים אסור, [ועי' במג"א סי' ק"ב סק"ז שמבואר דאסור]. ג', באופן שרבו נותן לו רשות, עי' בעולת תמיד סי' קב סקכ"ד, שלטעם רבינו יונה שרי, ולטעם התוס' שהוא משום שנראה כמשתחוה לרבו אסור, [ויל"ע היאך הדין לטעמיה דרש"י שהוא משום יוהרא]. ולכאו' טעמי הראשונים חלוקים גם ביסוד גדרם, דלטעם דמצער לרבו הוי הלכה בהלכות כבוד רבו, אבל לטעם דנראה כמשתחוה לרבו י"ל דהוא הלכה בהלכות תפלה, [ולטעמא דיוהרא ג"כ יתכן שהוא הלכה בהלכות תפלה, שבעת התפלה צריך להראות את עצמו כנכנע ולא ביוהרא], עי' ברמב"ם שהביא דין זה רק בהלכות ת"ת עם הלכות כבוד רבו, אולם בטוש"ע הובא הך דינא גם ביו"ד בהל' כבוד רבו וגם באו"ח בהל' תפלה. ויל"ד דזה תלוי בטעמים הנ"ל, ודו"ק.

דף כ"ח ע"א

=====עי' בגמ' פסחים נ"ח א' שמוספין בשש, ופירש"י שם דכתיב בהו יום ולא כתיב בוקר, דכתיב דבר יום ביומו ויום משמע איחור, [ועי' רש"ש שם שהק' דהרי יום משמע כל היום, ועי' הערות הגריש"א שם שביאר שהיינו דוקא במוסף שנאמר בו יום לחלקו מזמן התמיד שהוא בבוקר]. ובתוס' בסוגין הק' מגמ' שם על הא דאמרינן הכא שזמנה כל היום, וכ' שאין לפרש דהתם למצוה, דהרי היו מקריבין אותו יחד עם התמיד, ותי' התוס' דהתם מיירי בשבת ויו"ט.

**בדעת ר' יהודה שמוסף עד שבע שעות,** ומבואר בגמ' לעיל כ"ו ב' שהוא משום שמוסף קרב עד ז' שעות, ובטעמא דר"י, עי' בתוס' רא"ש לעיל כ"ו ב' שנקט בתו"ד שהוא משום שזמן מוסף הוא בעיצומו של יום [ולכאו' כוונתו כד' רש"י הנ"ל דכתיב בהו יום], אולם במאירי במתני' כ"ו א' ביאר הטעם דלר"י קרב עד שבע, משום שמא תדחק הקרבת התמיד, [שאם יאחרו את זמן המוסף, יתאחרו גם הנדרים ונדבות שאחריו]. והנה בפסקי הרי"ד בסוגין נקט דלר"י א"א להקריב את המוסף לאחר שבע שעות אף בדיעבד, וכן נקט בפשיטות הרע"א בסוגי', אולם במאירי הנ"ל מבואר שאף לר"י בדיעבד מקריבו כל היום. ובפשוטו המח' תלויה במח' הנ"ל בטעם שקרב עד שבע, דלד' התורא"ש שהוא משום דבעינן עיצומו של יום מסתבר דזה דין לעיכובא, אבל לד' המאירי שהוא רק כדי שלא תדחק הקרבת התמיד מסתבר שאינו לעיכובא. והנה בגמ' בסוגין מבואר דמי שמתפלל אחר שבע חשיב כפושע, וריהטת הגמ' דהיינו לדעת רבנן, וכ"כ בפסקי הרי"ד ובתורא"ש בסוגין, ועי' בפנ"י שהאריך להוכיח כן. ולכאו' לד' המאירי הנ"ל שגם לר"י רק לכתחילה עד שבע שעות, א"כ צ"ב מה ההפרש בין ר"י לרבנן, וצ"ל שלר"י אינו תפלה בזמנה, ואילו לחכמים אי"ז אלא פשיעה של הגברא, וע"ע באהל מועד שער התפלה דרך ב' נתיב ג' שמשמע שפי' טעמו דר"י שנקרא פושע משום שראוי לחשוש לדעת ר"י, ולפ"ז לרבנן לכתחילה מותר עד סוף היום.

ובברייתא לעיל כ"ו ב', מבואר דגם תפלת מוסף לר"י היא עד שבע שעות. ועי' בתורא"ש שם שהק' לשיטתו בדעת ר"י שהמוסף קרב עד שש ומחצה, דא"כ מ"ט תפלת מוסף היא עד שבע שעות. ועי"ש שתי' דהוא משום שאין העולם בקיאין, ובתי' ב' תירץ שהיו שוהין חצי שעה לאחר ההקרבה להתפלל על הקרבן שיקריבו לרצון.===

**תוד"ה ושל מוספין כל היום, דהתם מיירי בשבת-** בביאור דבריהם, עי' מהרש"א דבשבת ויו"ט אין מקריבין נדרים ונדבות ולכן היו מאחרין את המוסף עד חצות. ועי' פנ"י שבשבת יש ילפותא מיוחדת מביום לאחר את זמן המוספין. [ועי' במג"א סי' רפ"א סק"ב, שביאר ד' הרמ"א שבשבת מאחרין להתפלל כיון דכתיב ביום, ותמה הב"ח שהרי ביום כתיב במוסף. וביאר המג"א דכיון שמתפללין מוסף אחר שחרית וזמן מוסף בשבת לכתחילה בשש, לכן מאחרין גם את השחרית].

**ונקרא פושע-** בפשוטו הכוונה שאף לדעת רבנן מיקרי פושע, ועי' בפנ"י שהאריך להוכיח כן, וכ"כ להדיא בתורא"ש ובפסקי הרי"ד. וצ"ב דכיון שזמנה עד הערב למה מיקרי פושע, ואטו מי שלא נזהר להקדים חשיב פושע. ועי' ברא"ה שהוא משום **שראוי להקדימה קודם שיבא זמן תפלה אחרת**, ובריטב"א כ' שהוא משום **שיש להתפלל אותה בזמן הקרבן** [ויש שהוסיפו, שדוקא בתפלת מוספין קפדינן על הזמן שבו הקריבו, כיון שתפלת מוסף דוקא היא משום ונשלמה פרים שפתינו, וכמש"כ התוס' לעיל כ"ו א'], ועי' ברבינו מנוח תפלה פ"ג ה"ה טעמים נוספים ודבריו צ"ב, וע"ע בפנ"י. ועי' בביאור הלכה סי' רפו ס"א שדייק בדברי המחבר שאם מאחר עד שש ומחצה אינו חשוב פושע, ורק משעה שביעית חשוב פושע, אולם הוכיח שם הביאוה"ל מרש"י בסוגין דמשש ומחצה שכבר הגיע זמן המנחה חשוב כפושע. ולכאו' זה תלוי בטעמים הנ"ל, דאם הוא משום שראוי להקדימה קודם זמן תפלה אחרת, הוי פושע משש ומחצה שהרי זמן מנחה בשש ומחצה, אולם אם הוא משום שראוי להתפלל בזמן הקרבן, י"ל דזמן ההקרבה לכתחילה הוא עד שעה שביעית [עי' פנ"י בסוגין שביאר דאע"פ שהיה קרב בשעה שישית היינו רק השחיטה, אבל ההקטרה היתה בשעה שביעית]. ולכאו' יל"ד עוד, דטעמי הראשונים חלוקים ביסודם, שלטעם הריטב"א הוא **דין בתפלה** שלכתחילה זמנה עד שעה שביעית, אולם לטעם הרא"ה יל"ד דאינו כלל דין בזמן התפלה, ואינו אלא **דין על הגברא** שלא יתעצל עד שיבא זמן תפלה אחרת. [וע"ע שיעורי רי"ד סולוביציק בסוגין שהאריך בנידון זה]. ועי' בפמ"ג או"ח סי' תרכ שצידד שאם התחיל קודם שבע ונמשך תפלתו לאחר שבע אינו פושע, ולכאו' כ"ז הוא לדעת רבנן שהוא משום פשיעה, אבל לדעת ר"י בפשטות צריך לגמור את תפלתו עד סוף שבע, [וכמו שמצינו במג"א בסי' פ"ט סק"ד לגבי שחרית שצריך לגמור כולה קודם סוף הזמן]. ומבואר מדבריו דהטעם שנקרא פושע אינו משום דינו שלכתחילה זמנה עד שבע, אלא הוא דינא דרבנן בעלמא שלא יתעצל מלהתפלל עד שעה שביעית, ועי' במועדים וזמנים ח"ח אות שכה שהאריך. וע"ע בגמ' להלן שאם היו לפניו מנחה ומוסף צריך להקדים מנחה משום תדיר, ובצל"ח שם (לרש"י ד"ה מתפלל) כתב דבאופן שאם יקדים את התדיר יחשב כפושע על מוסף, אין לו להקדים את המנחה, וכמו שבמקום שתפלה עוברת אי"צ להקדים תדיר [עי"ש שביאר לפ"ז ד' רש"י], וכ"כ בפמ"ג סי' רפו א"א סק"ג דמעלת תדיר נדחית כדי שלא יחשב פושע, והובא בביאוה"ל סי' רפו ס"ד. ולכאו' יל"ד דזה רק אם הוא חסרון בגוף התפלה, אבל אם הוא דין על הגברא, מסתבר שאינו דוחה דין תדיר. והנה דעת המאירי לעיל כ"ו ב' דגם לר"י בדיעבד מתפלל מוסף כל היום, ולדבריו צ"ב מה ההפרש בין ר"י לרבנן, והרי גם לרבנן נקרא פושע משעה שביעית. ובהכרח צ"ל לפ"ד המאירי, דלרבנן הוי רק דין על הגברא, אבל לר"י הוי חסרון בעצם התפלה.

וע"ע באהל מועד שער התפלה דרך ב' נתיב ג' שמשמע שפי' שהטעם שנקרא פושע משום שצריך לחשוש לדעת ר"י שזמנה עד שבע שעות. ולפ"ד לרבנן באמת אינו נקרא פושע, ורק משום שצריך לחשוש לר"י נקרא פושע.

**היו לפניו שתי תפלות אחת של מנחה ואחת של מוסף-** ומבואר בגמ' דמקדים מנחה למוסף, ואף ר"י שסובר שמתפלל של מוסף קודם מפני שהיא עוברת, היינו משום שאזיל לטעמיה שתפלת מוסף היא עד ז' שעות, אבל לדעת רבנן שתפלת מוסף כל היום, לכו"ע מקדים תפלת מנחה. ובטעם שמקדים תפלת מנחה, מבואר בגמ' שהוא משום דתדיר קודם, וכן מבואר בגמ' בזבחים צ"א א'. אולם כבר העיר הנחל"ד דהרי"ף וברא"ש שלא גרסו טעם זה להדיא בגמ' בסוגין, וכ"נ בראשונים נוספים שלא גרסו טעם זה בגמ'. ועי' בצל"ח ונחל"ד שכתבו דלולא הגמ' באמת היה אפשר לדון שאין כאן דין תדיר קודם, כיון שנתחייב תחילה במוסף. ובצל"ח כתב לדון עוד שהמוסף חשיב כמקודש, ולכן לולא הגמ' הו"א דאין בזה לדין תדיר קודם. ועי' בפסקי רי"ד שהביא טעם נוסף להקדים מנחה, דכיון שפשע ואיחר תפלת מוסף, צריך להקדים את המנחה כדי שלא יהא פושע גם עליה, [וכ"כ רש"י, ועי' להלן שיל"ד אם כוונתו לטעם בפנ"ע, אולם ברי"ד מבואר להדיא שהוא טעם בפנ"ע]. ולכאו' נפ"מ בטעם זה, באופן שלא פשע בכך שלא התפלל עד אותה שעה, דלטעם דתדיר אעפ"כ צריך להקדים את המנחה, אולם לטעם שלא יהא פושע אי"צ להקדים את המנחה, ועי' במכתם שכ' בטעם שביוה"כ מתפללין מוסף אף שהגיע זמן מנחה, כיון שלא פשעו בכך שאחרו את המוסף אלא עשו כן מחמת שאחרו בתפלות. ועי' בפי' ריבב"ן שכתב טעם אחר להקדים מנחה, משום שחביבה מצוה בשעתה. וכ"מ בהשגות הראב"ד לרי"ף פסחים ק"א ב' שמקדימין מנחה מפני שהיא מצוה בשעתה. ועי' במד"ר פר' נצבים (שהובא ברש"ש בסוגין) שביאר הטעם שמקדים של מנחה, משום שהכל בעתה וכו', והוא כסברא זו. ויל"ע למה מנחה חשיב יותר מצוה בשעתה ממוסף, והרי גם זמן מוסף הוא כל היום, ואולי כיון שכבר הגיע זמן תפלה שאחריו לכן לא חשיב כתפלה בשעתה, וכמו שכ' הרא"ה שנחשב פושע מטעם זה, עי' לעיל.

עי' ברש"י שכתב בטעם שמקדים מנחה, משום שלא יקרא פושע גם עליה, וצ"ב דהרי בסוגין מבואר הטעם משום תדיר, ועי' בנחל"ד דרש"י לא גרס טעם זה בגמ', אולם עדיין צ"ב דהרי רש"י לעיל כ"ז א' כתב שהטעם משום תדיר, וצ"ב דא"כ למה הוצרך הכא לטעם אחר, וכה"ק הרש"ש. ועי' בבית אפרים או"ח סי' סב דכתב ליישב דברי רש"י שלעולם הטעם משום תדיר, אלא דכוונת רש"י דאילולא שצריך להתפלל עתה מנחה, לא היה בזה דין תדיר, דתדיר הוא רק כשצריך לעשות עכשיו את ב' המצוות [עי' להלן], והטעם שצריך להתפלל עתה את המנחה הוא משום שפשע במוסף ויש לחוש שיפשע במנחה, וממילא שוב שתי התפלות לפניו, ולכן יש בזה דין תדיר ואינו תדיר.**באיזה מנחה איירי,** עי' ברבינו יונה שהביא דעת חכמי צרפת דמיירי במנחה קטנה, ונחלק עליהם דודאי איירי במנחה גדולה, שהרי דברי ר' יהודה ודאי הם במנחה גדולה, שהרי לשיטתו א"א להתפלל מוסף לאחר שבע שעות. ועי' בראש יוסף בביאור דעת חכמי צרפת.

**כשאינו צריך להתפלל עכשיו שניהם,** עי' בתוס' שנחלקו התוס' והר"י אם צריך להזהר ביו"כ להתפלל מוסף קודם ז' שעות, או שדוקא באופן שצריך להתפלל שניהם נאמר להקדים מנחה, אבל ביו"כ אי"צ להתפלל שניהם שהרי יכול להתפלל מנחה מאוחר, וכ"כ רבינו יונה, והובא המח' ברשב"א בסוגין, והובאו ב' הדעות להלכה בשו"ע סי' רפו ס"ד. ומבואר דנחלקו הראשונים אם דין תדיר קודם נאמר גם כשאינו רוצה לעשות שניהם. ועי' בראש יוסף שהוסיף לבאר ע"פ הגמ' זבחים צ"א א' דרק באופן ששחיטי תרוויהו אמרינן דתדיר קודם, אבל באופן שרק האינו תדיר שחוט לא אמרינן דתדיר קודם לענין זריקת הדם, ולפ"ז ביאר שנחלקו הראשונים אימתי חשיב ששניהם שחוטים, אם משהגיע זמן מנחה או משעה שרוצה להתפלל. ובדעת הסוברים שדוקא כשרוצה להתפלל שניהם צריך להקדים מנחה, עי' בראש יוסף בסוגין שהעמיד שהם ב' דעות חלוקות. שלדעת התוס' עיקר זמן מנחה הוא בט' ומחצה ורק אם רוצה להקדים ולהתפלל מנחה משש ומחצה חשיב ששניהם לפניו, אולם לדעת רבינו יונה עיקר זמן מנחה הוא מו' ומחצה, ומ"מ אם אינו רוצה להתפלל עתה מנחה אין בזה דין תדיר קודם. [ועי' היטב לשון הרא"ש שמשמע שנוקט ג"כ כדעת רבינו יונה שעיקר זמנה הוא מו' ומחצה (ובאמת כ"כ הב"י בסי' רל"ג בדעת הרא"ש בתשו'), ומ"מ בעינן שיהיה רוצה להתפלל שניהם]. ונ"מ בזה לשאר מצוות שהגיע זמנם ואינו רוצה לעשות המצוה התדירה, דלרבינו יונה אין דין תדיר, ולתוס' איכא דין תדיר, וכ"כ בקצרה בפמ"ג סי' כ"ה א"א סק"ד. ועי' בערוה"ש סי' רפו שבזמנינו שהשמש קורא למנחה בשעה מאוחרת, אף במנחה קטנה אי"צ להקדים התדיר [וכ"מ קצת בלשון הרשב"א והרא"ש שאם רוצה להתפלל "בדמדומי חמה" אי"צ להקדים מנחה], אולם זה תלוי בפלוג' תוס' ורבינו יונה. ועי' בשבט הלוי ח"ו סי' נג שמי שמתפלל ערבית מאוחר יכול להקדים ספיה"ע ואין בזה חסרון תדיר משום קר"ש שהרי אינו רוצה להתפלל עתה, אולם לכאו' גם זה תלוי בפלוג' תוס' ורבינו יונה. אולם בעיקר הדבר יל"ע בסברא, דאף כשהגיע הזמן, אם אינו רוצה להתפלל עתה למה יהא דין תדיר קודם. ועי' בהגהות סמ"ק מצוה יא אות עד, שתמה שהרי בזמן מנחה גדולה אם רוצה לעסוק בדבר הרשות אינו חייב להתפלל, ואמאי אם רוצה להתפלל מוסף יהא חייב להתפלל, ועי'. וכן ילה"ק גם על התוס' בפי' קמא, דס"ל דיש דין להקדים מנחה למוסף אף באופן שאינו רוצה להתפלל עכשיו שניהם, ואע"פ שלדעת התוס' זמן מנחה גדולה הוא רק בדיעבד (וכמש"כ הראש יוסף), וצ"ב למה דין תדיר יחייבנו להתפלל תפלת מנחה שלא בזמנה, ועי' במג"א סי' רפו סק"ג שעמד בהערה זו בד' השו"ע שם, עי"ש בדבריו.

**כשאין לו שהות להתפלל שניהם,** עי' מג"א סי' רפו סק"ג שמתפלל מוסף ולא מנחה, כיון שלמנחה יש תשלומין, וכן דעת השאג"א סי' יט, [ועי' בשאג"א שביאר בזה ד' הגמ' בסוגין]. אולם בדגמ"ר על המג"א שם ובצל"ח בסוגין נחלק על דברי המג"א וסובר דגם בליכא שהות לשניהם מתפלל מנחה קודם, ועי"ש שהביא שכ"מ בירושלמי שהואב ברא"ש בפרקין סי' ח, ועי' בהגהות הרע"א לשו"ע שם שדחה ההוכחה מהירושלמי דמיירי באופן שלא יוכל להשלים בלילה, וכ"כ בבית אפרים סו"ס סב, [ועי' במשנ"ב סי' רפו סקי"ג שהביא דברי המג"א וקו' הדגמ"ר וכתב שהרע"א יישב בדוחק]. ובעיקר סברת הדגמ"ר, צ"ב מסוגין דמבואר דלדעת ר"י מוסף קודם כיון שהיא תפלה עוברת, וא"כ למה לא נימא שמוסף יקדום משום שאין לו תשלומין, [והיה אפ"ל דגם תפלה שיש לה תשלומין חשיב תפלה עוברת, וא"כ שני התפילות חשיבי כתפילות עוברות, עי' באשר לשלמה מועד סי' ב' שהאריך], ועי' בצל"ח בסוגין שביאר דלהלכה דין תדיר אלים אף לדחות השאינו תדיר לגמרי. וצ"ב שורש הנידון.

עי' ברא"ש סי' ח, שהביא ירו' דכל הדין דמקדים מנחה הוא רק באופן שאין שהות ביום להתפלל שניהם. והוא דלא כסב' המג"א הנ"ל דעדיף להתפלל מוסף כיון שלמנחה יש תשלומין. [ומבואר עוד מד' הירו' שאלמלא שאין שהות ביום להתפלל שניהם היה הדין להקדים מוסף, וצ"ב טעם הדבר, דאף אם נימא דליכא בזה דין תדיר מאיזה טעם, מ"מ אמאי צריך להקדים את המוסף, ולכאו' צ"ל שיש סדר לתפלות היום, וכך הוא הסדר שמוסף קודם למנחה, ועוד צ"ב גדר הדבר].

**כשעבר והקדים של מוסף,** עי' רשב"א שתפלתו תפלה, ולא דמי למי שהקדים תפלת תשלומין לחובה, דהכא כל יומא זימנא ורק משום דין תדיר יש להקדימה. אולם דעת הרא"ה בסוגין שלא עלתה לו [אע"פ שמבואר בדבריו שהטעם מדין תדיר], וכמו שמצינו לעיל לגבי תשלומין. ומבואר שנח' הראשונים אם דין תדיר הוא לעיכובא. ולכאו' נחלקו בזה גם האחרונים בסי' קח שנחלקו בטעם שצריך להקדים תפלת חובה לתשלומין, [הובאו דבריהם לעיל כ"ו ב'], דדעת הלבוש שהוא משום דינא דתדיר, ובע"כ שלשיטתו דין תדיר הוא לעיכובא, ואילו הפרישה שם סובר שהוא משום שתפלת תשלומין נתקנה רק כשעוסק בתפלת חובה, ולשיטתו י"ל דדין תדיר אינו לעיכובא. ובאמת צ"ב על הלבוש שסתר משנתו, דבסי' ק"ח נקט שהטעם שצריך להקדים חובה לתשלומין הוא מדין תדיר, ומבואר שתדיר הוא לעיכובא, שהרי התם לא יצא בדיעבד, ואילו בסי' רפו נקט להלכה כרשב"א בסוגין שאם הקדים מוסף למנחה יצא יד"ח, ומבואר שתדיר אינו לעיכובא, ועי' בט"ז סי' ק"ח סק"י שתמה כן על הלבוש. [ויש לציין בזה עוד לכמה דוכתי שדנו אם תדיר מעכב בתפלות וברכות (ויל"ע אם יש לחלק ביניהם). א', עי' ט"ז תרפ"ד סק"ד שהביא ד' האבודרהם שבר"ח טבת שהקדים לקרוא של חנוכה לר"ח צריך לחזור ולקרוא, והט"ז חולק עליו מהא דבמנחות מבואר דאינו לעיכובא וכן בסוגין. ב', עי' פמ"ג סי' קיז א"א סק"ז שהביא ד' הלבוש שכששכח לומר ותטו"מ וכן עננו, ואומר שניהם בשומע תפלה צריך להקדים ותטו"מ כיון שהוא תדיר, וכ' הפמ"ג דדין זה הוא לעיכובא לפ"ד הלבוש שתפלת חובה קודמת לתשלומין לעיכובא משום תדיר. ג', עי' משנ"ב סי' קפח סקי"ג שבברהמ"ז בשבת ר"ח, אם הקדים יעו"י לרצה פשוט שאינו מעכב, ויל"ד אם ללבוש הנ"ל הוא לעיכובא].

דף כ"ט ע"ב

**אסור לו לאדם שיטעום כלום קודם שיתפלל תפלת המוספין וכו'-** לכאו' צ"ב מה האיסור בטעימה, והרי בדרך כלל בכל המצוות אין איסור בטעימה לפניהם. ובפשטות הוא משום האיסור לאכול קודם שיתפלל שנאמר אותי השלכת אחר גוויך (לעיל י' ע"ב), ואיסור זה הוא אף בטעימה בעלמא, (עי' רמב"ם תפלה פ"ו ה"ד, והובא במשנ"ב סי' פ"ט סקכ"א), וסובר רב הונא שאיסור זה נאמר גם בתפלת מוסף ולא רק בתפלת שחרית. ועי' במנחת שלמה שבת ט' ב', שביאר באופן נוסף שהוא משום שהגיע זמן מוסף, עי"ש.

והנה בהמשך הסוגיא מובא ד' ריב"ל שאסור לאדם לטעום גם קודם מנחה, ומסקינן דאין הלכה לא כרב הונא ולא כריב"ל. ובפשוטו יסוד ב' הנידונים הוא אותו היסוד, אם האיסור לטעום קודם התפלה נאמר רק בתפלת שחרית או גם בכל התפלות, וכ"כ בברכת ראש שדברי שניהם שייכי זה בזה, [ועי"ש שהוסיף שאף שבתפלת מנחה האיסור רק בזמן מנחה קטנה, ובמוסף האיסור במשך כל הזמן, היינו רק משום שלמוסף יש רק זמן אחד, ולמנחה יש ב' זמנים, עי"ש]. אולם עי' בלבוש סי' רפו ס"ג שכתב שבמוסף לא אסרו טעימה קודם התפלה, כיון שדרך ברוב פעמים להמשך תפלת מוסף, וצ"ב דהרי טעם זה לא שייך במנחה. ונראה מדבריו שהנידון על טעימה קודם מוסף והנידון על טעימה קודם מנחה הם ב' נידונים, וצ"ב. ועי' בשיעורי הגריש"א [רב"צ קוק], שכ' שיסוד האיסור של טעימה קודם מוסף הוא משום ששחרית ומוסף חשובים כתפלה אחת, ונשאר האיסור של שחרית גם על מוסף, ולפ"ז הוי ב' נידונים חלוקים בסוגין, הא' על מוסף אם הוא חלק מהאיסור של שחרית, והב' על מנחה אם נאמר בו איסור טעימה בפנ"ע מצד תפלת מנחה. [אולם עי' בשו"ת שאילת יעב"ץ ח"א סי' מ, שמבואר שהאיסור טעימה קודם מוסף, אינו משום שממשיך האיסור טעימה של שחרית].

ובמסק' הגמ' מבואר דלית הלכתא כרב הונא, ואין איסור לטעום קודם המוספין. ועי' ברשב"א בשם הראב"ד די"א דדוקא טעימה בעלמא מותרת אבל לא אכילה, והוא עצמו סובר דגם טעימה שסועדת את הלב שריא. ועי' בשו"ע סי' רפו ס"ג דלהלכה מותר אף טעימה שיש בה לסעוד את הלב. ועי"ש בשו"ע דמ"מ סעודה אסורה, וביאר בב"י שהוא כמו במנחה שאע"פ שטעימה מותרת סעודה אסורה. אולם דעת הב"ח סי' רפו דגם סעודה מותרת קודם מוסף, ובעולת שבת סי' רפו תמה על הב"ח מ"ש משאר תפלות שאסור לקבוע סעודה לפניהם, ובמג"א סי' רפו סק"א ביאר הטעם שמוסף קיל טפי ממנחה כיון דאיכא מ"ד דיחיד פטור מתפלת המוספין. ועי' ברמב"ם תפלה פ"ו ה"ד, "טועם ועושה מלאכה קודם שיתפלל מוסף וקודם מנחה, אבל אינו סועד סמוך למנחה", ומשמע מלשונו כד' הב"ח שיש הפרש בין מנחה למוסף, וסעודה אסורה רק במנחה, ועי' בכס"מ שדחה.

**תוד"ה כיון, ואית ליה לר"י מפסיקין ואפילו מן האכילה ולא היא-** עי' בסוגי' בשבת ט' ב' שמבואר דלדעת ריב"ל בהכרח הדין גם שאם התחיל פוסק. ובביאור הדבר מצינו ב' דרכים באחרונים, דבחת"ס בשבת שם ביאר דרק היכא שהאיסור הוא אכילה יתכן להקל כשהתחיל, שהוא כבר באמצע סעודתו, אבל בטעימה לא שייך להקל אם התחיל, דכל טעימה הויא התחלה בפנ"ע. ובשפ"א בשבת שם ביאר באופ"א, דהיכא שהאיסור הוא אכילה גדר האיסור משום שמא ימשך, ובזה הקילו רבנן כשהתחיל, אבל אם האיסור הוא גם על טעימה בהכרח הוי איסור על האכילה בעצמותה [משום אותי השלכת אחרי גויך], וכשהאיסור על האכילה בעצמותה, לא שייך להקל משום שהתחיל, [וכעין חילוק זה כ' הרע"א בשו"ע סי' רעא למג"א סק"ו בחילוק בין לולב לקידוש]. ועי' ברא"ש בסוגין דלריב"ל הדין להפסיק כשהתחיל הוא גם בהתחיל בהיתר, אולם בתוס' בשבת שם שנקטו דלריב"ל הדין להפסיק הוא רק בהתחיל באיסור. וצ"ב דלכאו' לפי הסברות הנ"ל אין לחלק בין התחיל באיסור להתחיל בהיתר, ועי' בס' מנחת אריאל שבת ט' ב'. ובתוס' בסוגין מבואר דלא קיי"ל כוותיה דריב"ל גם בהא דאם התחיל פוסק, אולם בתוס' בשבת ט' ב' מבואר דלא קיי"ל כוותיה רק בהא דאסור לטעום, אבל בהא דאם התחיל צריך להפסיק קיי"ל כדברי ריב"ל. ולכאו' דברי התוס' בשבת א"ש רק לדרך השפ"א הנ"ל, דאף דלהלכה הטעימה אינה אסורה, מ"מ י"ל דצריך להפסיק, דאכתי קיי"ל כוותיה בהא דגדר האיסור אכילה הוי איסור על אכילה בעצמותה ולא משום שמא ימשך, אבל לדרך החת"ס הנ"ל צ"ב דאם להלכה האיסור אינו על הטעימה, א"כ מהיכ"ת שיהא צריך להפסיק, ומ"ש מכל איסורים דרבנן שאי"צ להפסיק בהם.

ובעיקר ד' ריב"ל, עי' ברא"ש בסוגין ובשבת פ"א סי' יח, שריב"ל סובר שיש גם איסור טעימה וגם דין הפסקה אם התחיל לאכול, וכ"כ בטור סי' רלה. אולם דעת הרשב"א בתשו' ח"א סי' רסח, שאף לריב"ל אין איסור טעימה קודם מנחה, אלא רק דין להפסיק אם התחיל לאכול, ואכ"מ.

**אסור לאדם שיקדים תפלתו לתפלת הציבור-** בטעם הדין, עי' ברבינו יונה שהוא משום שתפלת הרבים רצויה יותר [וצ"ל דכיון שיש ציבור לפניו הוי איסור שלא להתפלל בציבור, וכ"מ בב"ח סי' צ], אולם במשנ"ב סי' צ סקל"ד הביא ד' הארחות חיים שכ' שהוא משום שמבזה את הציבור, ועי' בר"י מלוניל ונימוק"י שפי' שהוא משום חשד וחילול ה' שאינו מתפלל בציבור. ויל"ד כמה נ"מ בין הטעמים, ודו"ק.

**ר"נ בן הקנה היה מתפלל בכניסתו לביהמ"ד-** עי' בריטב"א בסוגין שתפלה זו היא רשות, אולם ברמב"ם בפיה"מ כ' שחובה לומר תפלה זו, והובא להלכה במשנ"ב סי' קי סקל"ו. ועי' בראש יוסף שתמה על שלא נהגו לאמרה, ועי' בערוה"ש סי' קי סט"ז שכ' שהטעם משום שבזה"ז הלומדים בביהמ"ד אינם מורים הוראות [ועי' להלן], ], ועי' בהגהות ראמ"ה לעיל י"ב ב' שפי' שהוא משום שיוצאין יד"ח תפלת רנבה"ק בברכת אהבה רבה. ובעיקר ד' הערוה"ש הנ"ל שתפלה זו נתקנה רק למורי הוראה, וכ"כ בסידור בית יעקב לר"י עמדין (עמ' קט) שהוא דין בת"ח שהגיע להוראה, ועי' בט"ז סי' קי סק"ח שגם העוסק בתורה ביחידות צריך לאמרה ואפי' לא הגיע להוראה. ועי' רבינו ירוחם תא"ו, נ"א ח"ד, שכ' "הרב" בכניסתו לביהמ"ד וכו', וכן בקיצור של"ה עניני לימוד התורה בהג"ה כ' "שכל ת"ח המחזיק ישיבה או בעל הוראה או בבית המדרש יזהר וכו'". אולם במאירי בסוגין כתב ד"כשאדם" נכנס לביהמ"ד, ומשמע שהוא בכל אדם, ויל"ד.

ובגדר התפלה, עי' ברמב"ם הל' ברכות פ"י שהביא תפלה זו בתוך דיני התפלות של נכנס לכרך ושל נכנס למוד גורנו ומתפלל תפילת הדרך וכדו', וכתב שם הרמב"ם בהכ"ו, "כללו של דבר, לעולם יצעק אדם על העתיד לבא ויבקש רחמים, ויתן הודיה על מה שעבר ויודה וישבח כפי כחו", וכעי"ז כ' במאירי בסוגין. ועי' בטור שהביא דיני התפלות של נכנס לכרך וכדו' בסי' רל, ואילו את תפילת ר"נ בן הקנה הביא בסי' קי, ועי' בב"י סי' קי שגם לדעת הטור היה צריך לכתבו בסי' רל, כיון שהוא מעין אותם תפלות, ורק כיון שהובאה התפלה בפ' תפלת השחר הביאו הטור בסי' קי עם שאר הדינים שבפרק זה.

ובשייכות תפלת רנבה"ק לפרקין, ולכאו' צ"ב מה זה שייך לכאן, ועי' בתפא"י ובפי' הרמ"ז למשניות שהעירו בזה, עיי"ש ביאוריהם. ועי' בשיעורי הגרי"ש אלישיב [מהדו' רב"צ קוק], לסוגי' דלהלן שפי' שכוונת התנא, דמי שתורתו אומנותו, שפטור מן התפלה, צריך להתפלל תפלה זו, [ויש להוסיף, שעי"ז הוא מקיים חובת תפלה מדאו']. ויל"ע בטעם החילוק בין שאר התפלות שפטור מהם לתפלה זו שהוא חייב.

ובביאור נוסח התפלה "שלא אומר על טמא טהור", ולכאו' צ"ב שהרי כבר התפלל שלא יארע תקלה על ידו, ועי' תורא"ש שהכוונה שלא יאמר אפי' אמירה בעלמא. ובביאור הנוסח "וישמחו בי חברי", עי' רש"י שהכוונה שלא ישמחו בכשלוני (ועי' בארחות צדיקים שער השמחה שהאריך בביאור החשש), ועי' מהרש"א שביאר באופ"א, (וכעין דבריו בב"ח ובפרישה סו"ס קי). ובביאור "שלא שמת חלקי מיושבי קרנות", צ"ב למה לא סגי בהודאה על חלקו ומה צריך לגנות את היושבי קרנות, ועי' בתפא"י. ובביאור "אני עמל ומקבל שכר", ידוע ביאור הח"ח (הובא בח"ח עה"ת פר' בחוקותי), שבד"ת אע"פ שלא הצליחה מלאכתו מקבל שכר, (וע"ע בשיחות מוסר להגר"ח שמואלביץ מאמר כד שהוסיף גם להפך, דבד"ת השכר אינו כלל על החכמה שקנה, אלא רק על העמל, ונפלא), ועי' שו"ת כת"ס או"ח סי' כ'. ובביאור "אני רץ והם רצים", וצ"ב מה הכפילות לאחר שאמר אני עמל והם עמלים, ועי' ברבינו יונה בביאור הדבר.

**ואיני יודע באיזה דרך מוליכין אותי-** בביאור ספיקו, עי' אלשיך תהלים טז י', וכעי"ז באמרי נועם ובצל"ח לעיל טו ב'. ועי' מהרש"א. וע"ע בכוכבי אור מאמר א' שהאריך בביאור המעשה דריב"ז. וע"ע בשיחות מוסר להגר"ח שמואלביץ מאמר צט.

====א', כשהשעה עוברת, עי' רבינו יונה שמותר להקדים לתפלת הציבור, ועי' בב"ח סי' צ שהוא דוקא באופן שאינו יכול להגיע לביתו קודם שיעבור זמן התפלה, אולם במג"א סי' צ סקכ"א כתב שהוא אפי' בגוונא שיכול להגיע לביתו קודם שיעבור זמן תפלה, ועי' במשנ"ב סקל"ו. ולכאו' יסוד הנידון הוא בטעמים הנ"ל, דאם הוא משום חובת תפלה בציבור, הרי בכה"ג בלא"ה אין לו תפלה בציבור, אבל אם הוא משום ביזוי הציבור או חילול ה', אין היתר כשיכול להגיע לביתו קודם שיעבור הזמן. ב', כשהיה בביהכ"נ ובא לצאת קודם שיתפללו הציבור, עי' מג"א סי' צ' סק"כ שדייק מהריב"ש שאסור לצאת, אולם במאמר מרדכי שם סקי"ד חולק ופי' שגם לדעת הריב"ש מותר לצאת, עי"ש. ויל"ד דזה תלוי בטעמים הנ"ל, דאם הטעם משום תפלת הציבור, י"ל דגם בכה"ג אסור כיון שעומדת לפניו, אבל אם הוא משום חילול ה' או ביזוי הציבור, י"ל דזה רק אם יהיה שם כשהציבור מתפללין ולא יתפלל עמהם. ג', כשמתחיל קודם הציבור משום שמאריך בתפלתו ויתפלל עמהם ורק שרוצה להגיע עמם לקדושה, עי' מער"ק תפלה פ"י הי"ז שיש בזה איסור, אולם בבן ידיד שם חולק שבכה"ג אין איסור, דלא מחזי כב' רשויות כשהיא קדימה כל שהוא. ויל"ד דזה תלוי בטעמים הנ"ל, דהטעם של תפלה בציבור שייך גם בכה"ג, אולם הטעם שמבזה את הציבור או הטעם של חילול ה' אינו שייך בכה"ג שמתפלל עמהם [ויל"ד].

ב', בחולה או אנוס, עי' בב"ח סי' קי"ד ב' דשרי להתפלל קודם הציבור, אולם בב"י שם מבואר דאסור.

**עיקרי הענינים במסכת ברכות - ל"ו**

המשך דף כ"ח ע"ב

**מתפלל אדם י"ח, ר"י אומר מעין י"ח, ר"ע אומר וכו'-** בביאור מח' התנאים מצינו ב' דרכים. דבמאירי בסוגין כתב דגם לר"י אינו אלא כשהוא טרוד, [ור"ע סובר דאף כשהוא טרוד אם יכול לכוין אינו רשאי להתפלל מעין שמו"ע], וכ"כ בפי' בית דוד למשניות. אולם עי' בתורא"ש לעיל ט"ז א' ובתוס' שם (ובמהרש"א בביאורו), שנקטו דלר"י לכתחילה אפשר להתפלל מעין שמו"ע, ואפילו אינו טרוד כלל (ועי' במהרש"א שם שמ"מ אין לו להרגיל עצמו בכך), וכ"כ בס' שושנים לדוד למשניות. והנה לפ"ד התוס' ותורא"ש מתני לא איירי כלל בטרוד, ויתכן דבאופן שהוא טרוד לכו"ע מותר להתפלל מעין שמו"ע. אבל למאירי דמתני' איירי כשהוא טרוד, נמצא דלדעת ר"ג אין היתר להתפלל מעין י"ח אף כשהוא טרוד, ויל"ד לפ"ז בטעמו של ר"ג אם הוא משום שסובר שטירדא אינה סיבה מספקת להתיר מעין י"ח, או שחולק שאין כזו חפצא של תפלה מעין י"ח. ועי' בגמ' לעיל לעיל ט"ז א' דאף לדעת ר"ג מותר לפועלים מותר להתפלל מעין י"ח אף לדעת ר"ג, ומבואר דגם לר"ג יש חפצא של תפלת מעין י"ח. ולפ"ד התוס' ותורא"ש י"ל דר"ג מודה בשעת הדחק וטירדא ופועלים הוי כמו שעת הדחק וטירדא (וכ"כ בטור סי' קי), אבל לדעת המאירי צ"ב דהרי לדעת ר"ג אף בטרוד אין היתר, וצ"ל דפועלים הוא קולא מיוחדת להתפלל מעין י"ח. ועי' בס' פתח הדביר סי' ק"י סק"א. ועי' בגמ' יומא פ"ז ב' שלדעת ת"ק, במעריב של מוצאי יו"כ מתפלל שבע מעין י"ח, וברש"י שם פי' מפני הטורח ובתוס' שם פי' באופ"א. ומסתימת הראשונים משמע שאי"ז תלוי בפלוג' התנאים במתני', ובשלמא לתוס' ותורא"ש י"ל דבמוצאי יו"כ הוי כמו מקום שהוא טרוד שמותר גם לדעת ר"ג, אבל לדעת המאירי שר"ג אינו מתיר אף במקום שהוא טרוד, צ"ב מ"ש מוצאי יו"כ משאר טירדות, וצ"ל דהתם הוי תקנה בפנ"ע שיכול להתפלל מעין י"ח, [ועי' בתוס' שם]. ולהלכה, עי' באו"ז סי' צ' נקט דהלכה כר' יהושע, אולם ברמב"ם בפיה"מ ובהל' תפלה פ"ב ה"ב (ובכס"מ שם בביאורו), ובשו"ע סי' ק"י ס"א (ובביאור הגר"א שם בביאורו), נקטו דהלכה כר"ע. [ועי' ברמב"ם ובשו"ע שם שמבואר שגם במקום טירדא ודוחק יש היתר להתפלל מעין י"ח, ועי' היטב בביאור הגר"א שם שמבואר שזה אינו שייך לדינא דר"ע, אלא הוא דין בפנ"ע שמקורו מהגמ' בדף ל'. וזה מתאים למש"נ בד' התוס' והתורא"ש הנ"ל שמתני' איירי רק שלא בשעת הדחק, ובשעת הדחק כו"ע מודו שמתפלל מעין י"ח].

עי' בקרית ספר תפלה פ"א, דתפלת שמו"ע יש לה דין דאו', דאע"פ שאין נוסחתה מה"ת, מ"מ כיון שהיא מסודרת בשבח לה' ובקשתו כפי הנלמד מדאו', הרי דינה כדאורייתא. ועוד דאע"פ שמדאו' נפטר כשהתפלל קצת בשבח קודם ואח"כ בשאלתו, מ"מ אם מוסיף שמו"ע לא גרע, והכל הוי דאו', עי"ש ביאורו.

**שמעון הפקולי הסדיר י"ח ברכות לפני ר"ג-** עי' ברבינו יונה שמתחילה לא היו אומרים אותם על הסדר אלא כאו"א הברכה שהיתה צריכה לו, ושמעון הפקולי הסדירם על הסדר, וכעי"ז בפי' הר"ח וברא"ה וריטב"א בסוגי' ששמעון סידר את סדרם. ועי' בגמ' מגילה י"ז ב' שק"כ זקנים תיקנו י"ח ברכות על הסדר [וכ"כ הרמב"ם תפלה פ"א ה"ד שעזרא תיקן י"ח ברכות], ועי"ש בגמ' שמקשינן מברייתא דידן ששמעון הפקולי הסדיר י"ח ברכות, ומתרצי' שם י"ח א' ששכחום וחזרו ויסדום, [ומד' הראשונים הנ"ל בסוגי' משמע שלא שכחו את עיקר הברכות אלא רק את סדרם].

**עמד שמואל הקטן ותיקנה-** עי' בס' משאת המלך תהלים פ"א, שהוכיח מכוכ"ד שגם קודם שמואל הקטן היו מתפללים על הכנעת הזדים, אלא שהיו מתפללים עליהם בברכת על הצדיקים, ושמואל הקטן חילקה לשני ברכות, ועי"ש שהקה"י הסכים עמו. ועי' בגמ' להלן כ"ט א' דמייתי בנוסח הביננו "ועל הרשעים תניף ידך" שהוא כנגד ברכת המינים, ובמהרש"א העיר דהרי נוסח הביננו נאמר על מתני' שעדיין לא נתקנה ברכת המינים, ולהנ"ל א"ש.

ובהא דאמרו שלשנה אחרת שכחה, עי' רשב"א שהק' דאם אמרה בכל יום איך שכחה. ועי' רשב"ץ שתי' דהיה תורתו אומנותו דאין מפסיק לתפלה. ובפי' הר"ח תי' ששכח משום אימת הציבור. ועי' בהגהות יעב"ץ (נד' בהוצאת וגשל) ששמואל הקטן היה מתפלל כל השנה הביננו. ובפי' מהר"ם בנעט כ' שמתחילה נתקנה רק בחזרת הש"ץ.

דף כ"ט ע"א

**טעה בכל הברכות כולם אין מעלין אותו-** הראשונים הק' מהמשנה לקמן ל"ד א', דהעובר לפני התיבה וטעה יעבור אחר תחתיו. ועי' ברבינו יונה דהתם הכוונה באותה שעה, והכא הכוונה שאין מעלין אותו לגמרי. וברשב"א תי' דהכא מיירי שיודע לחזור למקום שטעה, והתם באינו יודע, וכעי"ז כ' בדברי חמודות אות לט לדייק מדברי הרמב"ם תפלה פ"י ה"ג שש"ץ שטעה ושהה שעה אחת יעמוד אחר תחתיו ובברכת המינים אין ממתינין לו אלא יעמוד אחר תחתיו מיד. והנה בגמ' להלן מבואר שהמתינו לשמואל הקטן שתים ושלש שעות, וצ"ב דאף אי נימא שאין בזה חשש מינות כיון שהוא תיקנה, מ"מ למה יהא גרע ממי שטעה בברכה אחרת. ועי' בפר"ח סי' קכו שתמה כן על הרבינו יונה והוכיח מזה כד' הרשב"א, אולם לכאו' גם לדברי הרמב"ם קשיא, שהרי הרמב"ם כתב שממתינין לו שעה אחת, ומשמע שאחר שעה אחת מורידין אחר תחתיו, ואילו הכא המתינו לו שתים ושלש שעות. ועי' בכס"מ תפלה פ"י ה"ג, ששתים ושלש שעות לאו דוקא ובשעה אחת סגי [וצ"ב כוונתו], ועי' בלח"מ תפלה פ"י ה"ג דכיון שהוא תיקן הברכה חלקו לו כבוד להמתין לו כ"כ. ועי' ברא"ה שכיון דאיהו תיקנה לא הוה אחר שידע לה ולכך המתינו לו שתים ושלש שעות. ובעיקר ד' הרמב"ם שממתינין לו שעה אחת, עי' בכס"מ שמקורו מהא דהמתינו לשמואל שתים ושלש שעות, וסובר הרמב"ם שאי"ז בדוקא אלא הכוונה שעה אחת, וצ"ב. ועי' בלח"מ שכ' מקור אחר. ועי' בביאור הלכה סי' קכו ס"א שהביא דהב"י השמיט תיבת "שעה אחת", וכ' הביאור הלכה דבאמת אין ממתינין לו אפי' שעה. והנה לפ"ד רבינו יונה מבואר דמי שהשמיט ברכת המינים מסלקין אותו לעולם, אולם לדעת הרמב"ם אין הכרח שמעבירין אותו לעולם, ועי' בפרישה סי' קכו שכ' שלדעת הרמב"ם באמת אין מעבירין אותו לעולם, וכ"כ המג"א והפר"ח סי' קכו, ובמשנ"ב שם סק"ה ביאר הטעם שהוא משום שאפשר שטעה, וצ"ב לפ"ז מה החילוק בין אותה הפעם לפעם אחרת, ועי' בפר"ח שדימה לאומר איני עובר לפני התיבה בצבועין, שמסלקין אותו רק לאותה תפלה [עי' סי' נ"ג סי"ח], דכיון דלא הוי אלא חששא בעלמא, דוקא באותה תפלה קפדינן, [ועי' לבוש סי' נג סי"ח באומר אינו עובר בצבועין, שחיישינן שמא מינות נזרקה בו "לפי שעה", וצ"ב], ועי' מרומי שדה מגילה כ"ד ב'.

בהשמיט שאר ברכות אם מעלין אותו, עי' ברבינו יונה לגבי השמיט תחיית המתים, וטור או"ח סי' קכו לגבי בונה ירושלים ותחיית המתים, ועי' ב"י וב"ח שנחלקו בביאורו להלכה.

בעיקר ד' הגמ' שהשקיף בה שתים ושלש שעות, עי' בפר"ח סי' סה שהוכיח ממעשה זה שאם שהה כדי לגמור את כולה אי"צ לחזור לראש. ועי' פנ"י שדחה ההוכחה מסוגין דכיון שהרהר כל הזמן בברכה זו עצמה ולא הסיח דעתו ממנה אי"ז הפסק וכעין טול ברוך. ויל"ד ביסוד הפלוג'. [ובאפיקי מגינים סי' ס"ה סק"ב, כ' דבש"ץ אף בשהה כדי לגמור את כולה אינו חזור לראש, דדינו של הש"ץ כמו יחיד בדיעבד, שאף אם שהה כדי לגמור כולה ולא חזר לראש תפלתו תפלה, וה"ה בש"ץ לכתחילה משום טירחא דציבורא].

**רב אמר מעין כל ברכה וברכה-** ופרש"י שאומר הברכות בקוצר. ובביאור הקיצור מצינו ג' דרכים בראשונים, דברמב"ם בפיה"מ וברא"ה וריטב"א ועוד פי' כגון "אתה חונן לאדם דעת, בא"י חונן הדעת", ועי"ש שכן בשאר הברכות אומר פתיחת הברכה. ובר"ח ואו"ז סי' צ כתבו "חננו מאתך דעה בינה והשכל, בא"י חונן הדעת", ועי"ש שכן בשאר הברכות אומר הבקשה שלפני סיום הברכה. ובבה"ג כ' מעין כל ברכה ובקשה בכל אחת, כמו "אתה חונן לאדם דעת חננו מאתך דעה והשכל וחותם", וכן הביא להלכה בחי"א כלל כד סל"א. ולכאו' שורש הנידון דהבה"ג סובר שדין שבח ובקשה בכל ברכה הוא החפצא של הברכה וזה אינו יכול לקצר, אלא רק באריכות השבח ובקשות, והר"ח והאו"ז סוברים שעיקר החפצא של ברכות התפלה הוא הבקשה, ולכן אומר את הבקשה שסמוך לחתימה, והרמב"ם ורא"ה וריטב"א סוברים שגדר הביננו הוא לומר את תחילת הברכה וחתימתה ואפי' שאומר רק שבח, [ובאמת סברת הרמב"ם ודעימיה צ"ב, דהרי איירי בברכות של בקשה, ומהיכ"ת לומר שסגי באמירת השבח שבה. ועי' בס' תפוחי זהב להגרי"פ גולדווסר בביאור הדבר]. והנה ברשב"א לעיל י"א א' כתב שאין קפידא בנוסח הברכות במנין מילותיה אם מוסיף או מקצר בנוסח הברכה, ורק שלא ישנה מן המטבע [כגון לפתוח בברוך במקום שאמרו לסיים בברוך], ולפ"ד הרשב"א צ"ב מה טעם פלוג' התנאים במתני' אם יכול להתפלל מעין י"ח, ולמה לא יוכל הרי אינו משנה כלום ממטבע הברכה. ובשלמא לדעת הרא"ה והאו"ז הנ"ל י"ל דכשאומר מעין ברכה הרי הוא משנה מן המטבע, שמחסר ענין השבח או ענין הבקשה, אבל לפ"ד הבה"ג לכאו' אינו משנה מן המטבע אלא רק מקצר בבקשות ובשבח, וצ"ב. והנה לדעת שמואל שאומר הביננו, יל"ד אם לדעתו אפשר ג"כ לומר מעין כל ברכה וברכה. ויתכן דזה תלוי בפלוג' הראשונים הנ"ל, דלדעת הרמב"ם והאו"ז שכשאומר מעין כל ברכה הוא משנה ממטבע, א"כ י"ל דתיקנו רק הביננו, אבל לא מצינו היתר לומר מעין כל ברכה, אולם לדעת הבה"ג דכשאומר מעין כל ברכה אין חסרון במטבע אלא רק באריכות השבח והבקשות, א"כ י"ל דאם מותר הביננו, כש"כ שיהא מותר מעין כל ברכה. ועי' בצל"ח לקמן ל"ב ב' שכ' להדיא שלדעת שמואל ג"כ יכול לומר מעין כל ברכה, וכ"מ במאירי בסוגין שאם אינו יודע נוסח הביננו יכול לעשות כרב שאומר פתיחת הברכה וחתימתה, [ועי' בחי"א כלל כד סל"א דבמוצ"ש שאין אומרים הביננו מפני ההבדלה וכן בימות הגשמים, יוכל לקצר כל ברכה]. אולם עי' בדברי הר"ח שכ', "דאע"ג דסוגיא דשמעתתא כשמואל דתפלה קצרה היינו הביננו, מ"מ ראינו שנהגו בתפלת המנחה כשמאחרים להתפלל כרב ולא מחו בידייהו רבנן קשישאי, וש"מ דהלכה כרב", ומשמע קצת מלשונו דרק משום שהלכה כרב אפשר להתפלל מעין כל ברכה, ואילו לדעת שמואל עצמו א"א להתפלל מעין כל ברכה.

**ושמואל אמר הביננו-** בגדר תקנת ברכת הביננו יל"ע אם יסודו הוא שמתפלל תפלת י"ח ובעצם תפלתו היא י"ח ברכות, ורק שתיקנו שא"צ חתימה בפנ"ע לכל ברכה וסגי בחתימה אחת לכולם, או שהוא דין תפלה בפנ"ע שתיקנו אופן נוסף של תפלה להתפלל ז' ברכות כשאומר ברכת הביננו. ולכאו' יל"ד כמה נפ"מ בצדדים אלו, **א', אם יכול לומר חצי מהברכות כתיקונם וחצי מהברכות בהביננו,** נחלקו בזה האחרונים דעת הצל"ח לקמן כ"ב ב' ול"ב ב', שא"א לומר חלק מהברכות כתיקונם וחלק מהברכות בהביננו, אולם בפי' הרמ"ז למשניות פ"ג מ"ה מבואר שמעיקר הדין אפשר לומר חלק מהברכות כתיקונם וחלק בהביננו, [ויסוד הנידון הוא בד' הגמ' לעיל כ"ב ב', היה עומד בתפלה ונזכר שהוא בע"ק לא יפסיק אלא יקצר (ופרש"י שיאמר כל ברכה בקוצר), והק' האחרונים דלכאו' לדעת שמואל הול"ל שיאמר הביננו, ובצל"ח שם כתב דכיון שכבר התחיל להתפלל כראוי, אינו יכול לומר ברכת הביננו דרק ז' ברכות תקנו בהביננו, (וכמו דאמרי' בסוגין לגבי הבדלה דח' ברכות לא תיקנו), ובפי' הרמ"ז תי' דכיון שהתחיל להתפלל כתיקונו אתי לאיטרודי, ומ' שמעיקר הדין אף כשהתפלל מקצת הברכות יכול לומר הביננו על שאר הברכות], ועי' בא"א מבוטשאטש סי' קיט שהסתפק בדבר, (עיי"ש צדדי ספקו). ולכאו' יסוד הנידון הוא בצדדים הנ"ל אם הביננו הוא נוסח תפלה בפנ"ע, או שהוא דין שמו"ע והקילו שאי"צ חתימה בפנ"ע לכל ברכה. **ב', מהו נוסח תפלת תשלומין להביננו,** כגון שהיה בא בדרך שדינו להתפלל הביננו ושכח ולא התפלל, עי' בראש יוסף לעיל כ"ח ב' שהסתפק אם בתפלת התשלומין אומר הביננו או י"ח ברכות. ולכאו' אי נימא דהביננו יסודו הוא תפלת י"ח ורק שהקילו שאי"צ חתימה לכל ברכה בפנ"ע וסגי בחתימה אחת לכולם, מהיכ"ת שיתפלל הביננו בתשלומין, ורק אי נימא דהוי דין תפלה בפנ"ע של ז' ברכות א"ש, דכשהיה בא בדרך היה מחויב רק בתפלת ז'. **ג', חסרון מוסיף על הברכות בהוספת תיבות בהביננו,** עי' בפמ"ג סי' ק"י מש"ז סק"א, שנקט שלסוברים שאין אומרים הבדלה בהביננו, ובא להוסיף ולומר הבדלה, יש בזה חסרון שהוא כמוסיף על הברכות, דבהביננו כל תיבה במקום ברכה. ולכאו' זה שייך להצד שגדר תפלת הביננו שמתפלל י"ח ברכות עם חתימה אחת, ובזה י"ל דכל תיבה שמוסיף חשובה ג"כ כברכה, אבל אם הוא תפלה בפנ"ע שתיקנו תפלת ז' ברכות למי שדחוק, מהיכ"ת דהוספת תיבה תחשב כמוסיף על הברכות.  **ד', בדיעבד כשהתפלל הביננו שלא בשעת הדחק,** להלכה קיי"ל שמתפלל תפלת הביננו רק בשעת הדחק [רמב"ם תפלה פ"ב ה"ב וטוש"ע סי' קי ס"א], ונח' האחרונים היאך הדין כשבדיעבד התפלל שלא בשעת הדחק, דעת העולת תמיד סי' קי סק"א שיוצא בדיעבד, ודעת הא"ר שם סק"א שאינו יוצא בדיעבד, (עיי"ש מקורותיהם מהסוגיא), וכ"כ בלחם יהודה תפלה פ"ב ה"ב שכיון שהתפלל דלא כתק"ח לא יצא יד"ח, והובאו ב' הדעות במשנ"ב סי' ק"י סק"א. ויל"ד דזה תלוי בצדדים הנ"ל, דאם הגדר בהביננו שמתפלל שמו"ע ורק חותם בחתימה אחת לכולם, א"כ י"ל דאף כשעשה כן שלא כדין סו"ס יצא יד"ח, אולם אם הגדר שהיא תפלה בפנ"ע שתיקנו חכמים, י"ל דכשעשה כן שלא כדין לא קיים כלל מצות תפלה, דלא נתקנה הך תפלה רק בשעת הדחק. וע"ע בס' משאת המלך סי' פט.

**מעומד ובכוונה,** עי' בגמ' לקמן ל' א', דהביננו צריך לאמרה מעומד, וכתבו שם הראשונים דאע"פ שבתפלה שלמה מקילים להתפלל מהלך מ"מ בהביננו אין מקילים בזה. ובטעם הדבר, כ' התוס' שם ד"ה מסמך ובמרדכי סי' צז שהוא משום שבהביננו שהיא קצרה אין ביטול דרך, וברא"ש ובמאירי שם כתבו שהוא משום שבשמו"ע שהוא ארוכה אם יצטרך לעמוד יהא טרוד ולא יוכל לכוין כ"כ, משא"כ בהביננו שהיא קצרה, וכ"כ בב"י סי' קי ובמג"א שם סק"ג ובמשנ"ב שם סק"ד. ועי' בשפ"א לעיל ג' א' שכתב בדעת התוס' שם שאע"פ שבשאר שמו"ע הכוונה אינה לעיכובא, בהביננו הוי לעיכובא, ואם אינו יכול לכוין אינו רשאי להתפלל הביננו. וצ"ב טעם הדבר. ואפשר שזה תלוי בצדדים הנ"ל בגדר דין הביננו אם הוא קולא שאי"צ לחתום בחתימה בכל ברכה, או שהוא דין תפלה חדש.

**ביאור הסוברים דלא מהני הביננו,** לדעת שמואל יל"ע בטעם התנאים במתני' שאינו יכול לומר הביננו וצריך לומר שמו"ע, ויל"ד אם הוא סברא בדיני הברכות, שסוברים שכל ברכה צריכה חתימה בפנ"ע, ואין ראוי לכלול כמה עניני בקשות בחתימה אחת, או שהוא סברא בדיני תפלת שמו"ע, דס"ל לתנאים אלו שנתקנה דוקא באופן שיהיה בה י"ח ברכות [וכמו שאמרו בגמ' לעיל שהי"ח ברכות נתקנו כנגד כמה ענינים], ולא שבע ברכות. ונפ"מ בזה לדעת האחרונים שסוברים שאפ"ל חצי מהתפלה בהביננו וחצי בברכות [עי' לעיל], האם באופן שיכול לכוין בחלק מהברכות יש ענין שיאמר אותם לבדם, או שכיון שסו"ס אינו אומר י"ח ברכות אין ענין כלל שיאמר מקצת מהברכות כראוי. ועי' בתוס' יומא פ"ז ב', שכתבו לבאר דברי רב שם שבמוצאי יו"כ מתפלל הביננו, וביאר התוס' בשם רשב"ם "דכיון דאכתי הוא בתענית חשוב כיוה"כ להכי מתפלל שבע ולפי שכבר פנה יום וחול הוי להכי מתפלל מעין י"ח", ומבואר דכיון שדינו כיו"כ שדינו שבע ברכות, לכן מתפלל לכתחילה הביננו. ומבואר כצד ב' שהטעם שאין מתפללין הביננו אינו משום שכולל כמה ברכות בבקשה אחת, אלא משום דצריך י"ח ברכות. והנה דעת השו"ע סי' קי"ט ס"ג דאם דילג ברכה אחת מהאמצעיות, צריך לחזור עליה, ובפר"ח שם חולק דאי"צ לחזור אלא יכול להשלימה בברכת שומע תפלה, כמו מי ששכח לומר ותטו"מ בברכת השנים, ובחיי אדם כלל כד ס"כ תמה על הפר"ח, דודאי לא מהני שישלים אותה בשומע תפלה, דהא צריך להתפלל י"ח כדאמרינן תמני סרי תקון. ומד' הפר"ח מבואר לכאו' שאין חיוב בתפלת שמו"ע לומר דוקא י"ח ברכות, ולכאו' לשיטתו צ"ל שהטעם שאינו אומר הביננו משום דיני הברכה שכל ברכה צריכה חתימה בפנ"ע [ודוקא כשאומר הביננו, חשיב שיש כאן ברכות שמחייבות חתימה בפנ"ע, (ולכן לר"ג או שלא בשעת הדחק אינו אומר הביננו), אבל כשמשלים בשומע תפלה אין כאן כלל ברכה בפנ"ע, אלא דין אחר שכולל הבקשה בשומע תפלה], ודו"ק.

**לייט עלה אביי אמאן דמצלי הביננו-** בביאור דעת אביי, עי' בצל"ח לעיל כ"ב ב' משמע שפירש שכוונתו שבא לפסוק כדעת רב שמעין שמו"ע הוא מעין כל ברכה וברכה, ועיי"ש בצל"ח שכ' לפ"ז בדעת רש"י שם שגם בשעת הדחק סובר אביי שאין להתיר לומר הביננו. אולם בתוס' בסוגין נקטו דאף לדעת אביי, כשהוא בדרך יכול לומר הביננו, וכ"כ במעדני יו"ט סק"ג בדעת הרי"ף שבשעת הדחק גם לאביי מותר לומר הביננו, ולפ"ז בהכרח שאין טעמו של אביי משום שסובר כרב [שהרי לרב לעולם לא מצינו תפלת הביננו], אלא בא לומר סברא בפנ"ע שלא התירו לומר הביננו שלא בשעת הדחק. והנה לעיל במתני' נח' תנאי אימתי אומר מעין י"ח, [לדעת ר"ע מותר רק כשאין תפלתו שגורה בפיו, ולדעת ר"י עי' בדברי הראשונים שהובאו שם שנח' אם התיר לכתחילה או רק בשעת הדחק], ולכאו' בשלמא לצל"ח א"ש דד' אביי אינם שייכים למח' התנאים, אלא בא לפסוק כרב שמעין י"ח הכוונה מעין כל ברכה וברכה, אבל לרי"ף ותוס' שאביי בא לומר שאסור להתפלל מעין י"ח שלא בשעת הדחק, צ"ב דהרי כבר נח' בזה תנאים, וצ"ל שכוונתו להכריע דלא כר"י.

ובעיקר דברי הראשונים שמותר להתפלל הביננו בשעת הדחק, ויל"ע אם זה כדעת ר"ע [שחילק בין תפלתו שגורה בפיו לבין אינה שגורה בפיו] או שהוא סברא בפנ"ע. ועי' בנהר שלום סי' קי שנקט שהוא כסברת ר"ע דגם שעת הדחק היא כמו שאין תפלתו שגורה בפיו, אולם עי' בט"ז סי' ק"י סק"ב שמשמע שאינו שייך לד' ר"ע, ועי"ש דשלא בשעת הדחק הלכה כר"ג ובשעת הדחק מקילים לסמוך על ר"י.

**כל השנה כולה מתפלל הביננו חוץ ממוצאי שבתות וכו'-** ומבואר בגמ' שהוא משום שא"א לומר הבדלה בהביננו. ועי' ברע"א לשו"ע סי' קי שהסתפק באופן שנמצא במוצ"ש והזמן עובר, אם מוטב שיתפלל הביננו בלא הבדלה ממה שלא יתפלל כלל. ולכאו' יסוד הספק הוא בגדר הדין דאין אומר הביננו במוצ"ש, אם הוא **דין בהלכות הבדלה** שכיון שלא יוכל לומר הבדלה לא יתפלל הביננו, או שהוא **דין בדיני תקנת הביננו**, שכיון שמפסיד הבדלה לא תיקנו כלל הביננו במוצ"ש. וכעי"ז יל"ד בדעת המ"ד לקמן שאין אומר הביננו בימות הגשמים משום שא"א להזכיר ותטו"מ בהביננו דאתי לאיטרודי. ויל"ד אם הוא הלכה **מהלכות בקשת גשמים,** שכיון שצריך להזכיר גשמים ואינו יוכל בהביננו אינו רשאי להתפלל הביננו, או שהוא דין **בתקנת הביננו**, שלא תיקנו הביננו בימות הגשמים משום שלא יוכל להזכיר בהם. ועי' ברבינו מנוח תפלה פ"ב ה"ב שנקט שבאופן שהוא מובטח שלא יטרד יכול לומר הביננו בימות הגשמים [וכמו שמצינו לגבי כהן שהוא ש"ץ ובא לישא כפיו], והובא בכס"מ תפלה שם ובמג"א סי' קי סק"ד, וכ' הכס"מ שם שלא מצא לו חבר, ובפר"ח שם כ' דאף אם הוא מובטח יתפלל י"ח שלמות, עי"ש בטעם החילוק מכהן, ובמגן גבורים שם סק"א כתב לבאר החילוק מכהן, "דכיון דעל הרוב אתי לאטרודי לא רצו חז"ל לתקן וממילא אין לכל אדם לאמוד דעתו ולשנות הנוסח כפי רצונו", והיינו כצד ב' שהוא דין בתקנת הביננו. ועי' בפמ"ג סי' ק"י משב"ז סק"א שהסתפק באופן שעבר והתפלל הביננו במוצ"ש ובימות הגשמים, אם יצא יד"ח או לא. ולכאו' צדדי הספק הם בנידון הנ"ל אם הוי דין בדיני הביננו או בהל' הבדלה ושאלת גשמים, [אולם עי"ש לשון הפמ"ג שאינו יוצא "שעבר על תקנת חז"ל", ויל"ד אם כוונתו כביאור זה].

והנה בגמ' יומא פ"ז ב' מייתי פלוג' תנאים במוצאי יו"כ, לדעת ת"ק מתפלל הביננו, [ופרש"י שם שהקילו משום הטורח, ובתוס' שם פי' דכיון דאכתי הוא בתענית לכן חשוב כיוה"כ שמתפלל שבע], ולדעת רחב"ג מתפלל שמו"ע משום שצריך לומר הבדלה בחונן הדעת. וצ"ב לדעת ת"ק מ"ש מכל מוצ"ש שאינו אומר הביננו משום שצריך לומר הבדלה, ואטו נימא דת"ק הוא דלא כשמואל. [ואי נימא כצד ב' הנ"ל דדברי שמואל הם הלכה בתקנת הביננו, שלא תיקנוה במוצ"ש, א"כ י"ל לפי דברי התוס' הנ"ל דבמוצאי יו"כ אי"צ לתקנה בפנ"ע לומר הביננו, אלא כיון שעדיין הוא מתענה דינו כיו"כ שיוצא בתפלת שבע לכתחילה, ודו"ק]. ועי' משאת המלך סי' פט. ועי' בתוס' בסוגין וביומא פ"ז ב' וברמב"ן ורשב"א וריטב"א נדה ח' ב', שהק' להיפך, על הא דמקשינן הכא ונכללה בכלל הביננו, דא"כ דכוותה הו"ל לאקשויי על דעת רחב"ג למה אין אומר הביננו במוצאי יו"כ ונכלליה בכלל הביננו, ועי"ש תירוציהם באופנים שונים.

**קשיא-** בפשטות למסק' הגמ' איתותב שמואל ואפשר לומר הביננו גם במוצ"ש, וכ"כ הרשב"א בשם רי"ץ גאות, וכ"כ בשלט"ג בשם הריא"ז. אולם הרשב"א הביא בשם רב האי גאון שהלכתא כשמואל שאין אומר הביננו במוצ"ש, וכ"כ הרי"ף והרמב"ם תפלה פ"ב ה"ד, וכ"ה להלכה בשו"ע סי' קי ס"א.

ובטעם שלמסק' אין אומרים הביננו במוצ"ש, ולא כוללים בהביננו [לראשונים שסוברים שהלכה כשמואל], מצינו ג' ביאורים בראשונים. א', ברבינו יונה ביאר דכיון שהבדלה אינה ברכה בפנ"ע, אם היינו אומרים אותה בהביננו היה נראה שהיא ברכה בפנ"ע, [ועי' להלן מח' האחרונים בביאור דבריו. ב', במאירי כ' שגם למסק' הטעם שאין אומר הביננו הוא משום חשש טעות, וכ"מ בריטב"א נדה ח' ב' דלמסק' גם בתחילת ברכה חיישינן לאיטרודי. ג', עי' היטב ברא"ה שמשמע שדין קיצור נאמר דוקא על תפלה, אבל הבדלה שהיא תקנה בפנ"ע לאמרה בתפלה או על הכוס, לא נתחדש בה דין קיצור, וצריך לאמרה במטבע שלה. ועי' בראש יוסף נ"מ בין הביאורים.

בביאור ד' רבינו יונה הנ"ל שאין אומרים הבדלה בהביננו משום שנראה שהיא ברכה בפנ"ע, מצינו כמה ביאורים באחרונים, בב"ח סי' קי ביאר שהחשש שמא יבא לחזור על התפלה כשמתפלל שמו"ע ושכח להבדיל והוי ברכה לבטלה, ובמג"א שם סק"ו ביאר שהחשש שמא כשמתפלל שמו"ע יבא לומר הבדלה בברכה בפנ"ע, ובפמ"ג שם מש"ז סק"א פי' בדברי הט"ז שכוונתו לבאר דברי רבינו יונה שהוא כמוסיף על הברכות. ועי"ש בפמ"ג שכ' נ"מ בין האחרונים, דלד' המג"א שייך הטעם רק במוצ"ש כיון שדעת ר"ע שהבדלה היא ברכה בפנ"ע, ולכן חיישינן שיבא לטעות כשמתפלל שמו"ע ולומר שגם לדידן היא בברכה בפנ"ע אבל בימות הגשמים דליכא מ"ד שהיא ברכה בפנ"ע לא שייך הטעם, [וכן לדעת הב"ח לא שייך החשש בימות הגשמים, שהרי אדרבה אם החסיר ותטו"מ בשמו"ע צריך לחזור ולהתפלל], אבל לדברי הט"ז שייכא הך סברא גם בימות הגשמים. ועי"ש בפמ"ג שיש בזה ב' נ"מ, א' באופן שאין חשש טירדא, שלד' הט"ז אכתי אסור לו להתפלל הביננו שנראה כמוסיף, ב' לגבי דיעבד, שלד' המג"א י"ל דבדיעבד אם התפלל יצא שאינו אלא חשש בעלמא, משא"כ לד' הט"ז חשוב כמשנה ממטבע שלא יצא.

ובעיקר ד' הט"ז הנ"ל, שכיון שהבדלה אינה ברכה בפנ"ע לכן אינו מזכירה בהביננו, יל"ד לפרש כוונתו באופ"א מפי' הפמ"ג הנ"ל, שאין כוונתו לדברי רבינו יונה, אלא לסברא בפנ"ע, שגדר הביננו הוא תפלה מעין הברכות, ולכן רק דברים שהם ברכות נכללים בה, [וכעין ד' הגר"ח על אמירת על הניסים במעין שלש], ועי' בס' ברכת אברהם.

**אי הכי הבדלה בחונן הדעת נמי אתי לאיטרודי-** בביאור קו' הגמ' מצינו ג' ביאורים, א', ברשב"א מבואר שהקו' היא על הביננו, ולדעת ר"ב בר אביי רק בימות הגשמים אין אומר הביננו אבל במוצ"ש אומר, וע"ז מקשינן דהא אתי לאיטרודי. ב', בפנ"י ביאר כעי"ז, דקו' הגמ' היא על הא דאסקינן לעיל באתקפתא על שמואל, וע"ז מקשינן דמאי קושיא והא אפ"ל דטרידי. ג', בפר"ח סי' קי ס"א, פי' דקושית הגמ' היא על כל שמו"ע, היאך אומר הבדלה בחונן הדעת והא אתי לאיטרודי. ועי"ש בפר"ח שלדבריו נקט שגם בברכת השנים יש לחוש לאיטרודי כשאומר ותטו"מ, והוכיח מזה כנוסחת הספרדים שיש נוסח חלוק לברכת השנים בקיץ ובחורף, [ויל"ע דאכתי תיקשי משאר הזכרות שבשמו"ע]. ועי' במאמ"ר סי' ק"י סק"ה שחולק דודאי בשמו"ע ליכא חשש לאטרודי, וקו' הגמ' היא רק מהביננו, וכביאור הרשב"א הנ"ל.

**עיקרי הענינים במסכת ברכות - ל"ז**

המשך דף כ"ט ע"א

**מפני שיכול לאמרה בשומע תפלה-** **בגדר הדין שמשלים בשומע תפלה,** יל"ד בדין זה באיזה ענינים הוא נאמר, ומצינו בזה כמה גווני. דהנה כשהחסיר ברכה שלמה, דעת השו"ע בסי' קי"ט ס"ג שאינו יכול להשלימה בברכת שומע תפלה, והפר"ח שם חולק שיכול להשלימה, כמו בשאלת גשמים. וכשלא החסיר את כל הברכה, אלא החסיר חלק עיקרי מן הברכה, כגון שחיסר ענין קיבוץ גלויות בתקע בשופר, נקט בביאור הלכה סי' קי"ז ס"ה שיכול להשלימה בשומע תפלה כמו שאלת גשמים, אולם הביא שם הביאוה"ל דברי הפמ"ג סי' קיט מש"ז סק"ד שאינו יכול להשלימו בשומע תפלה, דדוקא דברים "שאין בכל זמן ולא מנוסח הברכה רק שאלה, אי שכח אומרה בשומע תפלה והיא כוללת ולכך נתקנה", אבל לענין דבר שהוא מעיקר הברכה, אינו יכול להשלימה כיון שחיסר עיקר הברכה, עיי"ש בפמ"ג. והנה ידוע **יסוד הגר"ח** (לעיל כ"ו ב') שדין שאלת גשמים שאני מהזכרת יעו"י, שהזכרת יעו"י היא דין הזכרה, משא"כ **שאלת גשמים הוא דין במטבע תפלה**, [והוכיח כן מהא דבשכח שאלת גשמים צריך לומר תפלת תשלומין, אע"פ שאינו מזכיר בתשלומין שאלת גשמים, והעירו להוכיח כן עוד מחילוק לשון הרמב"ם (תפלה פ"י ה"ט וה"י) שלגבי מי ששכח ותטו"מ כ' חוזר לראש "ומתפלל שניה", ולגבי מי ששכח יעו"י כתב הרמב"ם רק שחוזר לראש]. ועי' הר צבי או"ח ח"א סי' נד שתמה על הגר"ח, דאם הוא דין במטבע התפלה היאך מהני להשלימה בשומע תפלה, ואדרבה הרי יעו"י אינו יכול להשלימה אחר רצה. [ובאמת עי' **במלא הרועים** בסוגין שחולק על הגר"ח, וס"ל שגם דין שאלת גשמים אינו אלא **הזכרה בעלמא**]. ולכאו' נידון זה תלוי בפלוג' האחרונים הנ"ל, דלדעת הביאוה"ל והפר"ח אף אם הוי דין במטבע תפלה מ"מ מהני להשלים בשומע תפלה [ואדרבה מהא דהוכיח הפר"ח משאלת גשמים שגם בהחסיר ברכה יכול להשלים, בהכרח ששאלת גשמים הוי דין במטבע הברכה, וכשהחסירה חשיב שהחסיר את כל הברכה], אולם לד' הפמ"ג לכאו' בהכרח אינו דין במטבע תפלה, דאל"כ מה ההפרש בין שאלת גשמים להחסיר חלק מהברכה. ויתכן עוד ליישב ד' הגר"ח [ששאלת גשמים הוא דין במטבע התפלה] עם הפמ"ג [שכשחיסר דבר מעיקר הברכה אינו יכול להשלים בשומע תפלה משום שהוא כהחסיר ברכה], דגם לד' הגר"ח אינו חלק ממטבע הברכה של ברך עלינו במסוים, אלא שהוא דין בעיקר התפלה שצריך לשאול גשמים במשך תפלתו [ולא דין בעלמא של הזכרה], ולכך יכול להשלים לכתחילה בשומע תפלה.

עכ"פ נמצא שנח' האחרונים אם הדין שיכול להשלים בשומע תפלה הוא רק בדברים שאינם קבועים כחלק מהברכה, או גם בדברים שהם חלק מהברכה. ובאמת היה אפשר לדון עוד שהדין שאפשר להשלים שאלת גשמים בשומע תפלה הוא דין מסוים בשאלת גשמים, ועי' בר"ן בתענית ג' ב' שכ' בתו"ד שכשלא אמר שאלת גשמים בברכת השנים, נתחייב לאמרה בשומע תפלה, (ועי"ש שחשיב חיוב לאמרה בשומע תפלה, ולכן אם שכח גם בשומע תפלה חוזר לשומע תפלה), ולפ"ז לכאו' הוא תקנה מסוימת רק בשאלת גשמים, ולא בשאר הזכרות, (וע"ע בד' הגר"י הוטנר להלן מקורות נוספים לזה). [ולפ"ז יש ליישב ד' הגר"ח הנ"ל, דאף אי נימא ששאלת גשמים הוא דין במטבע הברכה של ברך עלינו, מ"מ לכתחילה נתקנה שיוכל להשלימה בשומע תפלה]. אולם עי' בביאוה"ל שם שמבואר שאינו דין מסוים בשאלת גשמים, עי"ש שהביא ד' המג"א שאם החסיר הבדלה ואין לו כוס יכול להשלימה בשומע תפלה.

**בגדר שאלת גשמים בשומע תפלה**, עי' בסה"ז להגר"י הוטנר סי' א, שחקר בזה אם הא דשואל גשמים בשומע תפלה הוא כמו שאר שאלת צרכיו, ורק דכיון שביקש על גשמים, ממילא נתקיים בזה דין שאלת גשמים בתפלה. או שהוא מצורת המטבע שטבעו חכמים בתפלה, דכך תיקנו חכמים את השאלת גשמים, דלכתחילה יאמרה בברכת השנים ואם לא אמרה בברכת השנים יאמרה בשומע תפלה, ועי"ש שהביא מקורות לב' הצדדים מד' הראשונים. ועי' ברמ"א סי' קיז ס"ה, שאם שכח לומר ותטו"מ בברכת השנים, והוא יום תענית יש לו להקדים שאלת גשמים לעננו, ובלבוש שם ביאר הטעם שהוא משום ששאלת גשמים תדירה, ובפמ"ג שם א"א סק"ז כתב דלדעת הלבוש תדיר מעכב. והנה כ"ז שייך אם הוא דין מצורת המטבע שטבעו חכמים בתפלה, אבל אם הוא מדין שאלת צרכיו ורק מתקיים בזה דין שאלת גשמים, לכאו' לא שייך לומר בזה דתדיר קודם, [ועי"ש בפמ"ג שאם יחיד צריך מטר ושואל גשמים בשומע תפלה, ודאי עננו קודם, והוא כמש"נ דדין תדיר שייך רק אם הוא נוסח המחויב בתפלה ולא בשאלת צרכים]. ולכאו' יש בזה נ"מ נוספת, באופן שסיים שמע קולינו ועדיין לא התחיל רצה, דלהלכה קיי"ל [עי' משנ"ב קי"ד סקל"ב] דבדברים שחוזרים עליהם יכול לאמרם במקומם. ויל"ד היאך הדין באופן ששכח לומר שאלת גשמים גם בשמע קולינו ונזכר לאחר שחתם קודם שהתחיל רצה. דבפשטות הטעם שיכול לאמרם במקומם בדברים שחוזר עליהם משום שחשיב שעדיין לא סיים את הברכה, ולפ"ז לכאו' אמירת שאלת גשמים אחר שמע קולינו תלויה בצדדים הנ"ל, דאם הוא הלכה שתיקנו שאלת גשמים בדיעבד בשמע קולינו י"ל דיכול לאמרה, אבל אם הוא מדין שאלת צרכיו ורק דמהני זה להשלים את החסרון, א"כ בכה"ג שסיים ברכת שמע קולינו כבר אינו יכול לשאול צרכיו דאין חסרון בברכה, [אכן בקה"י סי' יח ביאר באופ"א הטעם שיכול לומר בדברים שחוזרים עליהם, כיון דלא הוי הפסק שהרי בלא"ה צריך לחזור, ולפ"ז אינו שייך לדידן]. ועי' ברבינו יונה בסוגין שיחיד במקום שצריך לשאול מטר בימות החמה ישאל מטר רק בשמע קולינו ולא בברך עלינו, וצ"ב מה ההפרש בין שמע קולינו לברך עלינו, וצ"ב דהלא בכל ברכה אפשר להוסיף בקשות פרטיות מעין הברכה, ועי' ברבינו יונה שהוא כמשנה ממטבע שטבעו חכמים, ומשמע מדבריו דבברך עלינו זה נעשה כמו שהתפלל משום חובת גשמים שהוא סימן קללה, משא"כ בשמע קולינו שאינו כמו שהתפלל משום חובת גשמים. ויל"ד בזה לפי הצדדים הנ"ל.

דף כ"ט ע"ב

**תוד"ה הא דאדכר-** דעת התוס' שאם שכח גם בשומע תפלה חוזר רק לשומע תפלה, והביאו דכ"מ בירושלמי. ובאמת נחלקו בזה הראשונים, דעת רב האי גאון שהובא ברשב"א בסוגין ובריטב"א ובר"ן תענית ג' ב', שחוזר לשמע קולינו, וכ"כ רבינו יונה בשם רבני צרפת, וכ"כ הרא"ש בסוגין בשם ר"ח. ודעת הראב"ד שהובא ברשב"א בסוגין ובריטב"א ובר"ן תענית שם שחוזר רק לברך עלינו, וכ"כ ברבינו יונה בסוגין בשם י"מ, וכ"כ הרא"ש בסוגין בשם הבה"ג. ובטעם הדעה שחוזר לשומע תפלה, עי' ברשב"א שכיון שיכול לאומרה בשומע תפלה למה נחזירנו לברכת השנים, וכעי"ז ברבינו יונה בסוגין, [ועי' בר"ן בתענית שהביא טעם זה והוסיף דתפלה חדא מילתא היא, ועי' ברא"ש בסוגין], ובר"ן בתענית שם הוסיף טעם נוסף, דכיון דלא הזכיר שאלה בברכת השנים כבר נתחייב לאומרה בשומע תפלה וכיון דלא אמרה בשומע תפלה הרי הוא כמי שטועה בשומע תפלה. ובטעם הדעה שאומרה בברכת השנים, עי' בריטב"א בתענית שם שכל שנתנו מקום לתשלומין וטעה בו חוזר למקומו הראשון, והוסיף הריטב"א סימן לדבר כמו שאמרו בגמ' בב"ב, שאם בא לנפות מנפה את כולו. וע"ע בסה"ז להגר"י הוטנר סי' א' בביאור יסוד המחלוקת שיל"ד אם שאלת גשמים בשומע תפלה הוא מדין שאלת צרכיו, או שהוא דין בפנ"ע במטבע התפלה שכך נתקן מקום שאלת גשמים לכתחילה בברך עלינו ובדיעבד בשומע תפלה, [ויל"ד בדבריו בלשונות הראשונים הנ"ל]. ועי' ברא"ש וברשב"א בסוגין ובר"ן בתענית שהוכיחו כדעה זו, מהא דאמרינן לגבי הבדלה שאם טעה ולא הבדיל בתפלה מבדיל על הכוס, ואם טעה בזו ובזו חוזר ומתפלל, ועי"ש תירוציהם. ולהלכה, עי' רמב"ם תפלה פ"י ה"ט ושו"ע סי' קיז ס"ה שחוזר לברך עלינו. [ויל"ע באופן שחזר לברך עלינו ושכח שוב, אם ידלג לשמע קולינו או יחזור לברך עלינו או שימשיך כסדר וישאל בשמע קולינו, ועי' בהליכות שלמה פ"ח שימשיך כסדר וישאל בשמע קולינו, דכיון דהצריכוהו לחזור לברך עלינו נעשה עליו חובה להתפלל שוב כל הברכות שמברך עלינו].

והתוס' הוסיפו "ומיהו הירושלמי פליג אגמרא דידן בגבורות גשמים", דלדעת הירושלמי גם אם שכח גבורות גשמים יכול להשלים בשומע תפלה, ואילו לדעת גמ' דידן אינו יכול להשלים בשומע תפלה, [וכמש"כ רש"י ותוס' בע"א ורבינו יונה בסוגין, דבשמע קולינו אפשר לומר רק שאלת צרכיו ולא הזכרות של שבח]. ומשמעות דברי התוס' דשני הנידונים תלוים זב"ז, דרק מכיון שיכול להשלים גבורות גשמים בשומע תפלה, לכן אם שכח שאלת גשמים גם בשומע תפלה חוזר לשומע תפלה, וכ"כ להדיא בריטב"א בתענית ג' ב'. וצ"ב מה השייכות כלל בין ב' הנידונים, והא התם איירי לגבי גבורות גשמים וכאן איירי לגבי שאלת גשמים. ועי' בריטב"א שם שביאר שהוא סברא בגדר חיוב הזכרת ושאלת גשמים "שדעת הירושלמי שלא הפריזו חכמים כ"כ בחיוב הזכרת גשם ושאלתו ובכל דהו סגי להו, ולפיכך אמרו שם שאם הזכיר טל במקום גשם אין מחזירין אותו, ושיש להזכרה תשלומין בשאלה בשומע תפלה, ואף על פי שאינם מענין אחד", וצ"ב גדר הדבר. ועי' בפנ"י שביאר דברי התוס' באופ"א, שהוא נידון בגדר דין שומע תפלה, עי"ש ביאורו. ובעיקר סברת הירו' שאפ"ל גבורות גשמים בשומע תפלה, יל"ע אם גם שאר הזכרות של שבח אפ"ל בשומע תפלה או שדוקא בגבורות גשמים סובר הירו' שאפשר לומר בשומע תפלה, [ונ"מ בשכח הבדלה וכדו']. ועי' בסה"ז להגר"י הוטנר סי' א' שהוכיח מד' הירו שדין שאלת גשמים בשמע קולינו אינו מדין בקשת צרכיו, אלא שכך נתקנה שאלת גשמים שלכתחילה בברך עלינו ובדיעבד בשמע קולינו, ולכן אפשר אף להזכיר גבורות גשמים בשמע קולינו, ולפ"ז אינו אלא בגבורות גשמים ולא בשאר הזכרות כמו הבדלה, [ועי' במקורות וציונים לרמב"ם פרנקל תפלה פ"י הי"ד]. אולם בעיקר סברתו דיכול להזכיר גבורות גשמים כיון שבדיעבד נתקנה שאלת גשמים בשומע תפלה יל"ע, דהרי א"א להזכיר גבורות גשמים בברך עלינו ומאי עדיפותא דשומע תפלה מברך עלינו, ועי' בריטב"א תענית ג' ב' שכתב שאף לד' הירושלמי "אין תשלומין להזכרה אלא בשומע תפלה שאין בו מקום קבוע לשאלה ומינכרא מילתא, אבל בברכת השנים לא מינכרא מילתא", וצ"ב כוונתו.

**טעה ולא הזכיר וכו' חוזר וכו'- בדין דיכול לשמוע הזכרה מש"ץ,** התוס' והראשונים הביאו דעת הבה"ג שבאופן שהחסיר הזכרה יכול לשמעה מש"ץ, וכמו שאמרו בגמ' בע"א לגבי שאלת גשמים שאם שכח יכול לשמעה מש"ץ. ותמהו התוס' ושאר ראשונים (תוס' ר"ה ל"ד ב', רבינו יונה, רא"ש בסוגין ובר"ה, רשב"א בסוגין, ריטב"א בתענית ג' ב' ועוד) מד' הגמ' בר"ה ל"ד ב', דש"ץ שאני משאר ברכות, ולדעת חכמים ש"ץ אינו מוציא את הבקי, ואף לדעת ר"ג שמוציא את הבקי, היינו דוקא בעם שבשדות דאניסי, ולא את מי שאינו אנוס, [ובטעם ההפרש בין תפלה לשאר ברכות שאפשר לשמעם מאחרים, עי' בר"ן בר"ה שם שהביא ירו' שבתפלה שהיא רחמי צריך שיתפלל בעצמו, וכעי"ז בריטב"א בר"ה שם], ולפ"ז תמהו הראשונים דא"כ היאך כשהחסיר הזכרה יכול לצאת יד"ח מש"ץ. והראשונים תי' בכמה אופנים, **א',** התוס' בר"ה בתי' ראשון תי' שדוקא כשאינם שומעים מהש"ץ יש הפרש בין עם שבשדות לעם שבעיר, אבל באופן **ששומעין מהש"ץ יוצאים אף עם שבעיר**. ובאו"ז ח"ב סי' רסב תמה דהא תינח לדעת ר"ג, אבל לדעת חכמים לעולם אין יוצא שאינו בקי, והרי קיי"ל בכל ימות השנה כחכמים. **ב',** התוס' בסוגין ובר"ה שם בתי' ב' כתבו **דיש לחלק בין התפלל וטעה לבין לא התפלל כלל,** וכ"כ רוב הראשונים. ומצינו בזה ב' דרכים בראשונים, דבריטב"א בר"ה ל"ד ב' ובאשכול ח"ב סי' ד מבואר דסברא זו מהניא גם לחכמים בר"ה, ואע"פ שבעלמא מוציא דוקא את מי שאינו בקי, אבל במקום שהתפלל וטעה מועיל גם להוציא את הבקי, וכ"כ בב"י סי' קכד אות י' ובט"ז סי' קכד סק"ה בדעת התוס' בסוגין. ובטעם הדבר עי"ש בריטב"א ובאשכול שביארו שטעה הוי כאינו בקי, [וביארושהוא משום דמדינא ש"ץ מוציא אף את הבקי כדעת ר"ג, אלא שעבוד רבנן חיזוק לדבריהם שיהא הבקי משנן בפיו, ובשטעה אוקומוהו על עיקר הדין], ובט"ז שם ביאר באופ"א כעי"ז, דכשהתפלל כל התפלה ובא לצאת רק בדבר אחד, מודים חכמים לר"ג שיוצא מש"ץ אף כשהוא בקי. אולם בב"ח סי' תקצא ובביאור הגר"א סי' קכד ס"י דייקו מדברי התוס' בסוגין שסברא זו מהניא רק לדעת ר"ג שש"ץ מוציא גם את הבקי כשהוא אנוס, [ועי"ש שהוכיחו מד' התוס' שהלכה כר"ג שש"ץ מוציא אף את הבקי כשהוא אנוס], וכ"מ ברבינו יונה בסוגין דבאופן שהתפלל וטעה הוי אנוס וכמו עם שבשדות, [ויל"ע למה זה שטעה מהני רק לדונו כאנוס, ולא לדונו כמי שאינו בקי, וי"ל]. ועי' בשע"ת סי' תכב שהביא מכל בו דבר חדש, הטעם שכשטעה יכול לצאת מהש"ץ הוא מחמת שאם יצטרך להתפלל שוב, יתבזה בצבור, וכתב השע"ת דלפ"ז אם הוא מתפלל בביתו וחלונו סמוך לביהכ"נ ורוצה לצאת מהש"ץ לא שייך בזה טעם הכל בו שהרי בביתו אין בזיון ואסור לו לצאת מהש"ץ.

והראשונים דנו באיזה מהדברים ששכח יכול לצאת יד"ח מש"ץ, וכדלהלן.

**שכח ברכה שלמה,** עי' בתוס' בע"ב בשם הר"מ, שדוקא אם שכח של ר"ח, אבל אם שכח ברכה שלמה אינו יכול לשמעה מש"ץ, ועי' בביאור הגר"א סי' קכ"ד ס"י שמקורו מהסוגיא בר"ה, ובדמשק אליעזר שם ביאר שכוונתו לסברת הראשונים הנ"ל דרק בטעה מהני לצאת מש"ץ אע"פ שהוא בקי, ועפ"ז סובר התוס' דדי לנו למילף באופן ששכח הזכרה מעין המאורע ולא באופן ששכח ברכה שלמה. אולם בב"י סי' קכד כתב שהטור השמיט דין זה, כיון שנקט שכל הפוסקים חולקים על התוס' וסוברים שאפי' חיסר ברכה שלמה יוצא מהש"ץ, ועי' בדברי חמודות אות מב שכ"כ בדעת הרא"ש בסוגין, ועי' בפמ"ג קכד מש"ז סק"ה שהוכיח כן מד' הטור במק"א. [ועי' ברע"א שנקט דלפ"ד התוס' בתחילת דבריהם והרא"ש, כששכח יעו"י אינו גומר את התפלה דהוי ברכה לבטלה, אלא ממתין במקום שנזכר ושומע מהש"ץ, ולכאו' הוא משום שיוצא אפי' בברכה שלמה]. ועי' בקה"י ברכות סי' טז שכ' לבאר טעם התוס', דבאופן שהחסיר ברכה שלמה לא יצא יד"ח תפלה כלל, והוא כמי שלא התפלל שאינו יוצא כשהוא בקי, אבל בהחסיר הזכרה, יצא יד"ח תפלה אלא שחסר לו ההזכרה, ולכן יכול לצאת מש"ץ. ועי' בביאור הגר"א שם שכ' בסו"ד "וזהו טעמו של הר"מ בתוס' שם דברכה שלמה אינו פוטרו", וצ"ב כוונתו, ועי' בדמשק אליעזר בביאורו. ובסברת הטור ודעימיה שיכול לצאת אפי' חיסר ברכה שלמה, יל"ד אם סברתם משום שחולקים ב"הלכות תפלה", וס"ל שגם בהחסיר ברכה אחת יצא יד"ח תפלה ורק שחסר לו הברכה. או שחולקים ב"הלכות יוצא מש"ץ", וס"ל דרק כשלא התפלל כלל אין הבקי יוצא מש"ץ, אבל אם התפלל כבר אלא שהחסיר בתפלתו תיקנו שגם הבקי יוצא מש"ץ, [ולכאו' נ"מ בצדדים אלו לנידון דלהלן לגבי טעה בג' ראשונות, ודו"ק].

**טעות בג' ראשונות,** עי' בשע"ת סי' קיד סק"ו שהביא מס' שלמי ציבור, שאם טעה בג' ראשונות אינו יכול לצאת מהש"ץ דהוי כלא התפלל כלל, [ועי' בס' שלמי ציבור בתו"ד שמבואר דהוא אפי' באופן שכבר סיים תפלתו]. ועי' באמרי נועם לעיל בע"א שהביא כן בשם י"א, וביאר מקורם מהא דבגמ' שם ס"ד דאינו חוזר על שאלת גשמים כיון שיוצא מש"ץ, והרי מבואר שם ברישא דעל גבורות גשמים חוזר, ובע"כ שלא מהני לשמוע אותם מש"ץ, ובע"כ דבג' ראשונות לא מהני לשמוע מש"ץ. ובטעם הדבר צ"ב, דהרי אינו בקי או אנוס יוצא מש"ץ גם בג' ראשונות, והרי מי שטעה דינו כאינו בקי או אנוס, ולמה לא יצא מש"ץ. ולכאו' צ"ל דכל מה שיכול לצאת מש"ץ הוא רק כשהתפלל וטעה, אבל בכה"ג שטעה בג' ראשונות הוא כמו "שלא התפלל כלל", וכלשון השע"ת הנ"ל, ובכה"ג לא הקילו שיוצא מש"ץ, [וכעין סברת הר"מ בתוס' שאינו יוצא יד"ח ברכה שלמה, כך גם לדעת החולקים אינו אלא כשלא טעה בג' ראשונות]. [ובעיקר החומרא שאם טעה בג' ראשונות דינו כלא התפלל כלל, מצינו כה"ג ברמב"ם תפלה פ"י ה"ב (לגירסת הכס"מ) דאע"פ שש"ץ שטעה בתפלת היחיד, שיכול לסמוך על חזרת הש"ץ "והוא שלא טעה בג' ראשונות", וכ"כ להלכה בשו"ע סי' קכו ס"ד, (אולם בטור סי' קכו מבואר דגרס בד' הרמב"ם שגם בג' ראשונות יכול לסמוך על חזרת הש"ץ). וצ"ב מה ההפרש בין טעה בשאר התפלה שיכול לסמוך על חזרת הש"ץ, לבין טעה בג' ראשונות שאינו יכול לסמוך על חזרת הש"ץ, ועי' במשנ"ב סי' קכד סקל"ט ואו"ש תפלה פ"י ה"ח שהוא דומיא דסוגין שכשטעה בג' ראשונות חשיב שלא התפלל כלל, (אולם במרכה"מ תפלה פ"י ה"ב פי' שם באופ"א שאינו יכול לסמוך על חזרת הש"ץ משום שהש"ץ אומר נוסח לדור ודור, ועי' באו"ש תפלה פ"י ה"ב שפי' באופ"א דהחומרא בג' ראשונות הוא משום דג' ברכות הראשונות מרומזות בהבו לד' בני אלים הבו לד' כבוד ועוז הבו לד' כבוד שמו, והוא בלשון צווי לכן חמיר טפי וצריך לחזור, ולפי סברות אלו לכאו' אינו שייך לסוגין)].

**טעות בגבורות גשמים,** עי' בס' הבתים הל' תפלה שער ה' ס"ח, שהביא די"א שיכול לצאת גבורות גשמים מהש"ץ, וחלק על דבריהם. ובמשנ"ב סי' קכד סקל"ט הביא ד' האו"ז שנקט להדיא דגם אם שכח גבורות גשמים יכול לצאת מהש"ץ, וכ"כ בתוס' רבינו יהודה בסוגין. ובשע"ת סי' קיד סק"ו הביא מהשלמי ציבור שמסתפק בזה. ובמלא הרועים לעיל בע"א נקט שאינו יכול לצאת מש"ץ, [ועי"ש שהוכיח כן מד' הגמ' דס"ד שאינו חוזר על שאלת גשמים כיון ששומע מש"ץ, ואעפ"כ חוזר על גבורות גשמים, ובהכרח שבגבורות גשמים אינו יוצא מש"ץ]. ובטעם הסברא לחלק בין טעות בגבורות גשמים לטעות בשאלת גשמים, עי' במשנ"ב שם ובשע"ת שם ובאמרי נועם בסוגין שמ' שהוא משום שגבורות גשמים הוי בג' ראשונות שי"ס שאינו יוצא בהם מהש"ץ [עי' לעיל], ובמלא הרועים שם ביאר באופ"א שרק בהזכרה יוצא מש"ץ, ולא בדבר שהוא מטבע ברכה, דהוא כמו שחסר לו ברכה שלמה. וע"ע באו"ש תפלה פ"י ה"ח שביאר באופן נוסף.

**טעות בהזכרות של ר"ח,** עי' בתוס' בע"ב (ד"ה טעה) שגם בטעות הזכרה של ר"ח מהני לשמוע מש"ץ. ועי' בב"ח סי' תכב שנקט בדעת רש"י לקמן ל' ב' (ד"ה בציבור, בפי' הא'), דהא דמהני לשמוע מש"ץ הוא רק משום שגם אומרה אח"כ לבדו במוספין [וזה תלוי בביאור דברי רש"י שם, עי"ש במשי"ת בס"ד], וצ"ב הצירוף בזה, ועי' [ולכאו' צ"ל דסובר רש"י שיש ב' דינים בהזכרה, הא' מצד התפלה והב' מצד היום שהיום מחייבו להזכיר את הר"ח, ומצד התפלה אינו כמו עיקר התפלה שלא יוצא מש"ץ אלא הוא דין הזכרה בעלמא ויוצא אותו מש"ץ, אבל בדין הזכרה מצד היום, בזה דינו כמו בתפלה דבעינן שיהא הוא משנן בעצמו, ואם הוא בקי אינו יוצא מש"ץ, ודו"ק].

**בדברי הגמ' בע"א, בצבור מ"ט לא משום דשמעה מש"ץ,** עי' במלא הרועים ובחפץ ה' שתמהו, דהרי רב תנחום קאמר הטעם "משום שאומרה בשומע תפלה", ומה זה נוגע להא דשומע מש"ץ, ובאמת בגמ' לבתר הכי מקשינן דהול"ל מפני ששומע מש"ץ, אבל לכאו' הו"ל לגמ' להקשות ביותר דלא שייך כלל הטעם שאומרה בשומע תפלה, ודקארי לה מאי קארי לה. ומדברי הגמ' משמע שבאמת הטעם שיכול לאמרה בשומע תפלה הוא טעם נכון, אלא דלא סגי בו ובעינן גם להא דשומע מש"ץ, וצ"ב. ועי' במלא הרועים שיישב, דדוקא בדבר שיכול לומר בשומע תפלה מהני לצאת מש"ץ, דאל"ה הוי חסרון בעיקר התפלה, וכמשנה ממטבע. ועי' בחפץ ה' לאוה"ח הק' שתי' באופ"א, דבאמת צריך הוא לאמרה בפיו בשומע תפלה, אלא שיוצא מהש"ץ יד"ח אמירת הדבר במקומו, [ולכאו' כוונתו, שבאמת בקי אינו יכול לשמוע מש"ץ משום שתפלה תחנונים וצריך שישנן בפיו, אבל באופן שאמרה בפיו אלא שאומרה שלא במקומה, בזה אין את החסרון שבקי אינו יוצא, ובכה"ג יכול לצאת את הדין תפלה במקומה מש"ץ, והוא נפלא].

ובעיקר ד' הגמ' שם צ"ב עוד, דהרי מבואר בדברי רב תנחום דאם שכח גבורות גשמים מחזירין אותו, ולמה לא נימא שיוצא מש"ץ כמו לגבי שאלת גשמים. ועי' באמרי נועם ובמלא הרועים ואו"ש תפלה פ"י ה"ח שהוכיחו מזה שבאמת א"א לצאת גבורות גשמים מש"ץ, ובטעם הדבר, עי"ש ביאורים שונים [במלא הרועים ביאר לשיטתו הנ"ל שהוא משום שגבורות גשמים הוא נוסח הברכה, והוי כמו שלא אמר כלל הברכה. ובאמרי נועם בי' שהוא משום דבג' ראשונות א"א לצאת מש"ץ, וכוונתו משום שחשיב שלא התפלל, וכמש"נ לעיל. ובאו"ש ביאר שכשמחסר חלק מן השבחים שבתפלה הוי חסרון בכל שאר, שהרי באמת שבחי הבורא אין להם שיעור וחקר, ורק שתקנו להזכיר רק הגבורות שנראים לנו, אבל אם מחסר אחד מהם הוי כמלך שיש לו זהב ומשבחים אותו בשל כסף, שהוא פגם בכל עיקר השבח, וגם באלו שאמר. אולם עי' לעיל שהבאנו ד' כמה ראשונים שיכול לצאת אף בגבורת גשמים מהש"ץ, ולדבריהם בהכרח צריך ליישב באופ"א, ועי' בצל"ח שכ' דגבורות גשמים איכא לאוקמי ביו"ט ראשון של פסח שהש"ץ פוסק מלומר גשמים, [אולם עי' משנ"ב סי' קיד סק"ג בשם דה"ח דאף אם טעה בערבית או שחרית דפסח ולא הזכיר גבורות גשמים, לכו"ע אינו חוזר, וצ"ע].

**אם צריך לשמוע כל התפלה מהש"ץ,** התוס' כ' שצריך לשמוע כל התפלה מהש"ץ מראש ועד סוף, וכ"כ רבינו יונה ועוד ראשונים. אולם באו"ש תפלה פ"י ה"ח כ' דאילולא ד' הראשונים היה נראה דאי"צ לשמוע כל התפלה, אלא רק את אותה הברכה שהחסיר בה, ויל"ע בשורש הנידון. והנה בביאור ד' התוס' והראשונים שצריך לשמוע כל התפלה, יל"ע אם הוא משום שכשצריך לחזור לראש חשיב שחסר לו את כל התפלה, ולכן צריך לשמוע כל התפלה מהש"ץ. או שבאמת חשיב שחסר לו רק את ההזכרה שהחסיר, אבל א"א לצאת מש"ץ רק את מה שהחסיר לחוד, בלא ששומע את כל תפלת הש"ץ, [משום שרק כששומע כל תפלת הש"ץ הוא משויך לתפלת הש"ץ, או משום שיש חסרון שאינה ברכה על הסדר]. ונ"מ בזה, באופן שהוא עדיין באמצע התפלה, כגון שהוא במודים ונזכר שלא אמר יעו"י שדינו שחוזר לעבודה, ובא לשמוע מהש"ץ אם צריך לשמוע מתחילת התפלה. דאם הטעם שבעלמא צריך לשמוע מתחילת התפלה משום שחסר לו כל התפלה, זה שייך רק כשעקר רגליו, אבל כשאכתי לא סיים הרי לא חסר לו רק מרצה ואילך, אבל אם הוא דין בהלכות חזרת הש"ץ שא"א לצאת מן הש"ץ בלא ששומע כל תפלתו, לכאו' גם בכה"ג יצטרך לשמוע כל התפלה. ועי' ברע"א בסוגין שכ' שמד' התוס' משמע שגם בכה"ג צריך לשמוע מהש"ץ כל התפלה, והשיג הרע"א דבכה"ג א"צ לשמוע כל התפלה מהש"ץ אלא רק מרצה ואילך. ולכאו' שורש הנידון הוא בצדדים הנ"ל. ועי' בביאור הגר"א או"ח סי' קכד ס"י שהביא מקור לד' התוס' מהירו' בר"ה, שאף כשצריך לשמוע רק מלכויות זכרונות ושופרות, צריך לשמוע מתחילת התפלה. ולכאו' התם הרי התפלל תפלת שבע וחסר לו רק מלכויות זכרונות ושופרות, ואעפ"כ צריך לשמוע מתחילת התפלה, ומ' כצד ב' שהטעם שצריך לשמוע מהש"ץ כל התפלה אינו משום שזה מה שחסר לו, אלא הוי הלכה בהל' שמיעה מהש"ץ, דבלא ששומע כל התפלה אינו משויך לתפלת הש"ץ [או שאין לו ברכה על הסדר]. [ויש שהעירו עוד מד' החזו"א או"ח סי' קלז סק"ה, לגבי מי ששומע ברכת מלכויות לחוד אם יש לו תקיעות דמעומד, ויל"ע דהרי לא שמע חזרת הש"ץ. אולם פשוט דהתם אי"צ לצאת יד"ח תפלה מהש"ץ, אלא רק שתקיעותיו יהיו על סדר תפילת הציבור].

ועי' לשון התוס' צריך לדקדק לשמוע "כל אות ואות של תפלה", וצ"ב מ"ש מתפלת עצמו שאף אם דילג מקצת יצא יד"ח, ומ' קצת שהוא הלכה מסוימת בהל' חזרת הש"ץ שאם אינו שומע כל דברי הש"ץ אינו משויך לתפלת הש"ץ ודו"ק. [ועי' בביאוה"ל סי' נט ס"ד לגבי ברכות קר"ש שהביא ד' הרא"ש שאם באמצע הברכה פונה לבו לדברים אחרים הפסיד הכונה שהפסיק באמצעיתה, ותמה שם הביאוה"ל מ"ש ממי שדילג מקצת מהברכה, עיי"ש מש"כ בזה]. ועי' במשנ"ב סי' קכד סק"מ שמי שטעה ושומע חזרת הש"ץ מוטב שיתפלל בעצמו, כיון שאם ישמע מש"ץ שמא לבבו יפנה ולא ישמע מש"ץ "איזה מלות המעכבים התפלה", ומ' שהחשש רק לדברים המעכבים התפלה, וצ"ע.

**טעה ולא הזכיר של ר"ח בעבודה חוזר וכו'-** **כשנזכר קודם שהתחיל ברכה שלאחריה,** הראשונים דנו היאך הדין בכמה גווני של טעות באופן שסיים הברכה ועדיין לא התחילה ברכה שלאחריה, עי' תוס' לקמן ל' ב' ושאר ראשונים בסוגין שהאריכו בזה, וכדלהלן,

בדין **הזכרות שאינו חוזר עליהם**, נחלקו הראשונים כשסיים ברכתו ועדיין לא התחיל ברכה אחרת, אם חוזר ואומרם או לא. **א', דעת ר"י הזקן** בתוס' לקמן ל' ב' שאינו חוזר ואומרם, דכיון שסיים הברכה הוא כמו שעקר רגליו. **ב', דעת רבינו אלחנן** בתוס' שם וברבינו יונה וברשב"א ורא"ש בסוגין, שכל שלא פתח בברכה שלאחריה, יכול לומר את ההזכרה. ומצינו בזה ב' דעות בדעת רבינו אלחנן, לדעת הרשב"א אומר את ההזכרה במקומה, ואילו לדעת רבינו יונה והרא"ש חוזר לתחילת הברכה, ויל"ד בשורש הנידון.

ומצינו נידון נוסף כעי"ז **בהזכרות שחוזר עליהם**, וסיים את הברכה ולא התחיל את הברכה שאחריה, שנח' הראשונים אם יכול לאמרה במקומה או שצריך לחזור לתחילת הברכה. **דעת הראבי"ה** שהובא ברא"ש בתענית ובטור סי' קיד שיכול לאמרה במקומה, אולם בב"י סי' קיד הוכיח מד' **רבינו יונה** בסוגין שחולק וסובר שצריך לחזור מתחילת הברכה. והאחרונים נח' לדעת הראבי"ה היאך הדין באופן שאמר בימות החמה משיב הרוח ומוריד הגשם, ונזכר קודם שהתחיל אתה קדוש, דעת הב"ח והא"ר בסי' קיד שסגי לחזור לראש הברכה, וכמו בנזכר באמצע הברכה, ואילו דעת הלבוש סי' קיד ס"ד שחוזר לראש התפלה, ויל"ד בשורש המח'.

**אם יש הפרש בין הזכרות שחוזר עליהם להזכרות שאינו חוזר עליהם,** עי' בב"י סי' קיד שהק' שהרא"ש סתר משנתו, דבמס' תענית הביא ד' הראבי"ה שאם נזכר יכול לאמרה במקומה, ואילו בסוגין נקט כר"י הזקן שאינו חוזר ואומרם. ותי' הב"י שיש הפרש בין דברים שמחזירין אותו שבזה אף אם סיים הברכה לא חשיב כטעות ויכול לומר ההזכרה, משא"כ בדברים שאין מחזירין אותו חשיב סיום הברכה כמי שכבר טעה ואינו מזכיר. ובביאור סב' הב"י עי' בהגהות מהרלנ"ח שהוא משום שבדברים שאין מעכבין חיישינן להפסק, משא"כ בדברי המעכבים. ולכאו' יל"ב באופ"א, שבדברים המעכבים, חשיב מחמת חובת ההזכרה שעדיין לא סיים את הברכה, שעדיין לא סיים לומר מה שצריך מהברכה, ודו"ק. ועי' בקה"י סי' יח שתמה על הב"י שהרי הראבי"ה הוכיח דינו מברהמ"ז ושם הוא גם בדבר שאין מחזירין אותו, וע"ש בישובו. ולהלכה, עי' בשו"ע סי' קיד ס"ו וסי' רצ"ד ס"ד שבדבר שמחזירין אותו אומרו במקומו, אולם בביאוה"ל סי' קיד שם הביא שכמה ראשונים ואחרונים חולקים וסוברים שבכל גווני א"א לאמרו במקומו, ועי"ש כיצד ינהג למעשה.

**הוכחה מסוגין,** בגמ' בסוגין אמרי' דבטעה ולא הזכיר בעבודה חוזר לעבודה. ולכאו' צ"ב מזה לד' הראבי"ה למה אינו יכול לומר במקומו. ובביאור הגר"א סי' קיד ס"ו דחה מחמ"ז את דברי הראבי"ה. ובישוב דעת הראבי"ה עי' בפמ"ג סי' קי"ד א"א סק"ח שהכוונה שהתחיל במודים, ועי' בצל"ח בסוגין שכ' ליישב באופ"א דהכוונה רק באופן שנזכר בתוך הברכה שצריך לחזור לתחילת הברכה כדי שיאמר סמוך לחתימה מעין החתימה, אבל נזכר לאחר שגמר ברכתו יכול לומר במקומה. וע"ע ברבינו יונה בסוגין שהוכיח מד' הגמ' בסוגין כד' ר"י הזקן הנ"ל שבהזכרות בדברים שאינו חוזר עליהם, אינו יכול לאמרם משעה שסיים את הברכה, ובביאור הוכחת רבינו יונה עי' במעדני יו"ט ובתפארת שמואל על הרא"ש בביאורו.

**הוכחה מברהמ"ז,** בגמ' מ"ט א' שאם שכח הזכרה בברהמ"ז, ונזכר קודם שהתחיל הטוב והמטיב אומר ברכה במקומו. והראשונים הוכיחו מזה שחשיב שעדיין לא התחיל ברכה שאחריה כשיטת רבינו אלחנן, וכן כשיטת הראבי"ה. ובתוס' ל' ב' בתי' א' וברא"ש כ' ליישב דעת ר"י הזקן דברהמ"ז שאני שסיים את ברהמ"ז דאו' ואי"ז הפסק, משא"כ בתפלה. ובתוס' בתי' ב' דבתפלה צריך לחזור לרצה וזה אינו הגון, [משא"כ בברהמ"ז שאומר ברכה אחרת אשר נתן וכו']. אולם יל"ע להיפך לשיטת הראבי"ה ורבינו אלחנן, למה בברהמ"ז תיקנו ברכה בפנ"ע ולא סגי שיאמר רצה או יעו"י, וכה"ק בביאור הגר"א סי' קי"ד ס"ו. ועי' בב"י סי' קיד שהביא שהמרדכי נסתפק בדעת הראבי"ה אם חותם בתפלה, והסיק דמספק לא יחתום, והק' הב"י מ"ש מברהמ"ז, ותי' דבברהמ"ז תמיד יש הזכרה סמוך לחתימה ולכן גם כשאומרו לאחר בונה ירושלים צריך לחתום, ועוד תי' דבתפלה א"א לקבוע ברכה בפנ"ע משום הפסק, וע"ע בט"ז סקי"ב שתי' באופן נוסף שבתפלה א"א לקבוע ברכה בפנ"ע דא"כ הוי מוסיף על מנין הברכות. [ולכאו' נ"מ בזה, דלתי' הא' של הב"י יתכן שהוא דין לעיכובא לחתום בהזכרה שאחריה, ואילו לב' התירוצים האחרים יל"ד דאינו אלא תוספת מעלה אבל בדיעבד יוכל לומר יעו"י ורצה. ועי' בביאוה"ל סי' קפ"ח ס"ו שמי שאינו יודע לומר ברכת אשר נתן יחזור לראש ברהמ"ז, ולכאו' זה תלוי בהנ"ל]. וע"ע בסה"ז שיח תפלה עמ' רעח מהגר"ר גרוזובסקי שהאריך בזה.

**ואם סיים חוזר לראש-** וכעי"ז מצינו בגמ' לקמן מט ב' בברהמ"ז, שאם שכח עד שסיים בונה ירושלים חוזר לראש, ולדעת רש"י שם הכוונה שחוזר לראש ברהמ"ז. והעירו דיל"ד היאך הדין בשאר מקומות כמו מגילה והלל וכדו', אם גם בהם אחר שסיים חוזר לראש, ועי' בחי"א כלל קנה סי"ט, שכ' לגבי מגילה אם טעה בפסוק אחד, אע"פ שסיים לקרות את כולה חוזר מאותו מקום עד הסוף, וצ"ב מ"ט התם לא אמרינן שצריך לחזור לראש. ועי' ברא"ה בסוגין שכ' "דכיון דטעה וסיים תפלתו בטעות, הו"ל כמי שלא התפלל", ויל"ד שהיא סברא מסוימת בתפלה.

**אמר ר"פ בריה דר"א בר אדא וכו' שעקר רגליו וכו'-** עי' בב"י סי' תכב שביאר בדעת רב עמרם שהובא בטור שם שר"פ חולק על רנב"י ולשיטתו הכל תלוי בעקירת רגליו. ולפ"ז נמצא שיש ג' דעות, לר"פ הכל תלוי בעקירת רגליו, לל"ק דרנב"י בעינן שגם לא יהא רגיל לומר תחנונים, ולל"ב דרנב"י סגי או בעקר רגליו או באין רגיל לומר תחנונים. ועי' בטוש"ע שהלכה כל"ב דרנב"י, ורב עמרם פסק כדעת ר"פ. ויל"ע בעיקר הנידון אם אזלינן בתר עקירת הרגלים או בתר סיום התחנונים, ובפשוטו יסוד הנידון אם הוא תלוי במה שהוא עדיין באמצע תפלתו, או במה שהוא עדיין עומד לפני המולך, [ועי' בעמק ברכה תפלה א' שנקט בפשיטות שזה תלוי במה שהוא עומד לפני המלך, ולכאו' דבריו תליין בפלוג' האמוראים בסוגין]. והנה בביאור דעת ל"ב דרנב"י, עי' במג"א סי' תכב סק"ב ב' פירושים אם ברגיל לומר תחנונים וסיים התחנונים חוזר לראש או לא, דאין קבע לתחנונים, אולם כ' דבאופן שאמר יהיו לרצון ודאי הסיח דעתו מתפלתו וחוזר לראש, אולם בחיי אדם כלל כד סט"ו חולק דכשרגיל לומר תחנונים, אף אם אמר יהיו לרצון אינו חוזר לראש אם לא עקר רגליו, ובבאוה"ל סי' קיז דחה דבריו, ויל"ע בשורש הפלוג'. ובביאור סב' הגמ' שכשעומד בתחנונים אינו חוזר לראש, עי' במאירי וברשב"ץ לקמן מ"ט ב', שחי' לגבי ברהמ"ז שכשטעה ועומד בהרחמן שלאחר הברכה, דינו כעומד בתחנונים שא"צ לחזור לראש, אולם מסתימת ד' הרשב"א והרא"ש שם משמע שרק כשעומד בברכת הטוב והמטיב חשיב כעומד בתחנונים, אבל לא כשעומד בהרחמן. ולכאו' יסוד הפלוג' היא בטעם שבעומד בתחנונים אינו חוזר לראש, דלדעת הרשב"א והרא"ש היינו משום שחשיב עדיין באמצע התפלה, וזה שייך בברהמ"ז רק כשעומד בברכות, אבל ודאי כשגמר את הברכות נגמרה ברהמ"ז, ולדעת המאירי היינו משום שעדיין הוא עומד בעסק התפלה, וזה שייך גם בתפלות שאחרי ברהמ"ז.

עי' בגמ' לקמן מ"ט ב', שאם טעה בברהמ"ז והתחיל הטוב והמטיב חוזר לראש, ונח' הראשונים בביאור הגמ', שיטת רש"י שם והרמב"ם ברכות פ"ב הי"ב שהכוונה להתחלת ברהמ"ז, ופרש"י שאחר בונה ירושלים הוי כעקירת הרגלים, ושיטת הראב"ד בהשגות לרמב"ם שם והרשב"א לקמן שחוזר לברכת רחם. והראב"ד והרשב"א שם הק' על רש"י והרמב"ם דכיון שעומד בברכת הטוב והמטיב לא גרע ממי שעומד בתחנונים שחוזר לראש. ובישוב דעת רש"י והרמב"ם, עי' בפמ"ג סי' קפ"ח א"א סק"ח שהגמ' שם סוברת כמ"ד שתחנונים אחר עקירת הרגלים לא מהני, והטוב והמטיב חשיב כתחנונים אחר עקירת הרגלים. וברא"ש שם ביאר שטעם הסוברים שחוזר לראש משום שכל ברכות ברהמ"ז כחד חשיבי [וכמו ג' ראשונות בשמו"ע]. ובראבי"ה סי' תתמו כ' דברכת הטוב והמטיב אינה כתחנונים משום שפעמים עוקרים אותה, ולכאו' כוונתו דעי"ז שפעמים עוקרים אותה אינה כחלק מברהמ"ז. וע"ע בעמק ברכה תפלה א' שנקט בדעת הרמב"ם דרק בתפלה שייך לומר שכשהוא בתחנונים הוי כמוסיף על התפלה, שעדיין הוא עומד לפני המלך, וכל התפלה היא עמידה אחת לפני המלך, אבל בברכה מיד כשסיים הברכה אין שייכות בברכה שלאחריה, ויל"ד טובא בדבריו, [דלכאו' גם בתפלה אי"ז תלוי בעומד לפני המלך, וכדחזי' מהמ"ד בסוגין שאם אומר תחנונים אחר עקירת הרגלים אינו חוזר לראש, אע"פ שלכאו' כבר אינו עומד לפני המלך. וכן גם בברכהמ"ז בפשטות הוא חפצא אחת של "ברכת המזון", וכשחכמים הוסיפו ברכה רביעית הוי תוספת על הברכת המזון].

עי' רבינו יונה שהוכיח מכאן שאומרים יהיו לרצון לפני התחנונים, וכ"כ רשב"א לעיל י"ז א. ועי' בסי' תכ"ב שנח' הא"ר והמחה"ש אם חוזר לראש באופן שאומר יהיו לרצון קודם התחנונים, ובשעה"צ סק"ז הכריע שאינו חוזר לראש.

עי' רשב"א בתשו' ח"ז סי' תה שכשעוסק בתחנונים מותר לענות קדיש וקדושה, והק' הרשב"א דא"כ אמאי בטעה ועומד בתחנונים חוזר לעבודה ולא לראש [ומוכח שחשיב שהוא באמצע התפלה], ועי"ש תירוצו שהרי הוא כמתפלל עדיין אבל אין לזה חומר תפלה. עי' בשואל ומשיב מהדו"ק ח"ג סי' קסט שמי ששכח יעו"י ונזכר בתחנונים שאחר התפלה אסור לענות לקדושה, דא"כ יהא כהסיח דעת מהתפלה, וכ"כ בס' דעת נוטה ח"א עמ' שא בהערה בשם החזו"א (ועי"ש אריכות מקורות בזה). ועי' בעמק ברכה תפלה סו"ס א' שכ"כ מטעם אחר דכיון שצריך לחזור, הרי הוא כ"עומד ברצה".

**עיקרי הענינים במסכת ברכות - ל"ח**

המשך דף כ"ט ע"ב

**העושה תפלתו קבע אין תפלתו תחנונים-** עי' בהערות הגריש"א דבשאר כל המצוות, מי שמקיים המצוה כדי לקיים את החובה המוטלת עליו אין בזה חסרון, ושאני מצות תפילה שכל ענינה הוא בקשת רחמים, ולכן מי שמתפלל כדי לצאת יד"ח ולא משום רחמי, הפסיד עיקר התפילה.

ובדעת רבנן שעושה תפלתו קבע היינו שאינו יכול לאמרה בלשון תחנונים, עי' בתוס' בשם ר"ח דפליג על ר"א שהביאור שתפלתו דומה עליו כמשאוי, וכ"כ ברבינו יונה, עי"ש שהאריך בביאור המח'. אולם ברמב"ם תפלה פ"ד הט"ז והטוש"ע סי' צח ס"ג הביאו דברי שניהם, ועי' בב"י שם שלכתחילה מודו דבעינן ב' הענינים, ורק נחלקו בדיעבד איזה מעכב, [ובא"ר דייק מזה דדין העושה תפלתו קבע, מעכב אף בדיעבד], ובמאמ"ר סי' צח סק"ב ביאר עוד דלדעת הרמב"ם והטור לא פליגי כלל.

ובעיקר הדין שאינו אומרה בלשון תחנונים, לכאו' נחלקו הראשונים, דבפשוטו הוא דין בצורת התפלה דבעינן שתהיה בדרך תחנונים, וכ"מ ברא"ה שפי' שהכוונה שאינו אומרה בלשון תחנונים אלא בטרוניא [ועי' בבית אלוקים תפלה פ"א שהאריך שאין להתפלל באופן שהקב"ה חייב לו, אלא רק באופן של תחנונים], ועי' ברבנו יונה שכ' לבאר דבלשון תחנונים היינו שאומרה בנחת כמי שמבקש רחמים על עצמו. אולם בר"י מלוניל במתני' פי' שאומרה כיום אתמול בלא כוונה, וכ"מ ברמב"ם תפלה פ"ד הט"ז שכ' דין זה בין דיני כוונת הלב בתפלה, ומבואר שהוא מדיני כוונת הלב בתפלה, וכ"מ ברש"י שכ' שאינו יכול לכוין לבו לשאול צרכיו. ולכאו' יש בזה נ"מ לדינא, דהנה במאמ"ר סי' צח סק"ב דן בארוכה אם דין זה דאינו אומרה בלשון תחנונים הוי לעיכובא, וכ' בתו"ד דלדעת הרמב"ם שהוא מדיני כוונה אי"ז לעיכובא שהרי כוונת הלב בתפלה אינה מעכבת. ועי' בביאוה"ל סי' צח ס"ג, שכ' דאף להאחרונים שסוברים שהדין להתפלל דרך תחנונים הוי לעיכובא, אינו אלא בברכת אבות כיון שרק בברכת אבות הכוונה מעכבת, והיינו כנ"ל שהוא מדיני כוונת הלב. [ובעיקר ד' הביאוה"ל שאם הוא דין בכוונת הלב, הוי לעיכובא רק בברכת אבות, הנה הגר"ח בפ"ד מהל' תפלה נקט שדיני כוונת הלב שנזכרו ברמב"ם בפ"ד מעכבות בכל התפלה, (ומה"ט פי' שהרמב"ם בפ"ד שם איירי על הכוונה שעומד לפני המלך ולא על כוונת פי' המלות), אולם בחזו"א בגליונות ובאבי עזרי תפלה פ"ד חלקו על הגר"ח וס"ל שגם ד' הרמב"ם בפ"ד על כוונת הלב נאמר לעיכובא רק בברכת אבות. ולד' הגר"ח לכאו' גם הדין שיאמרה בלשון תחנונים שהובא ברמב"ם בפ"ד, נאמר בכל התפלה ולא רק בברכת אבות ודלא כסברת הבאוה"ל הנ"ל, (ומד' הביאוה"ל מבואר כהבנת החזו"א והאבי עזרי הנ"ל)].

ובדעת רבה ורב יוסף שאינו יכול לחדש בה דבר, עי' במאירי שהכוונה שממהר תפלתו כמו רגילות לשונו עד שאם צריך לחדש בה דבר אינו יכול. ובהא דקאמר ר"ז אנא יכילנא לחדושי בה מילתא, עי' במאירי שבא לחלוק על רבה ורב יוסף, ולכאו' כוונתו דגם כשממהר תפלתו יכול לחדש בה דבר, ואי"ז סתירה שהתפלה תחנונים.

**המהלך במקום גדודי חיה וליסטים מתפלל תפלה קצרה-** **בגדר דין תפלה קצרה,** יל"ד אם הוא חיוב מצד הדין תפלה, דמיירי שעדיין לא התפלל, וצריך להתפלל שחרית וכדו', והקילו שיתפלל תפלה קצרה. או שהוא חיוב מצד הסכנה, שכשמהלך במקום סכנה צריך להתפלל עליה, ואפי' אם כבר התפלל שחרית ומנחה וכדו'. ועי' ברמב"ם תפלה פ"ד הי"ט שתפלה קצרה נאמרה במי שמהלך בדרך "והגיע זמן תפלה", וכ"מ בחינוך מצ' תלג שתפלה זו נתקנה כדי לצאת יד"ח מצות תפלה דאורייתא, ומשמע שהיא תפלה במקום שמו"ע ונתקנה למי שאינו יכול להתפלל כראוי. אולם באו"ז הל' קר"ש סי' מח כתב דהמהלך במקום סכנה צריך להתפלל תפלה קצרה "אע"פ שכבר התפלל שמו"ע", ומשמע מדבריו שהיא תפלה מיוחדת שנתקנה משום שמהלך מקום סכנה וזה מחייבו בתפלה, ועי' בהערות הגריש"א שהעיר מנוסח התפלה "צרכי עמך מרובים", והרי אינו מזכיר כלל את הסכנה, ומשמע שאינו תפלה כלל על הסכנה אלא מצד חובת תפלה שלפניו. אולם עי' בביאוה"ל סי' קי ס"ג שמ' קצת שמפרש שהרמב"ם והאו"ז לא פליגי, ושני דברים נתחדשו בתפלה זו, דאם התפלל שמו"ע צריך לומר תפלה זו משום הסכנה, ואם לא התפלל שמו"ע הוא נפטר בתפלה זו. ועי"ש שבאופן שכבר התפלל תפלת הדרך קודם שהגיע למקום חיה וליסטים, שוב אי"צ להתפלל תפלה קצרה שהרי יוצא ידי תפלה על הסכנה בתפלת הדרך, וצ"ב דאם אכתי לא התפלל שמו"ע, היאך מהני מה שהתפלל תפלת הדרך מתחילה לזה, ועי' הערות הגריש"א בסוגין מש"כ בביאורו.

והנה **בגדר הדין דמתפלל תפלה קצרה במקום תפלתו,** עי' בגמ' לקמן ל' א', מאי איכא בין הביננו לתפלה קצרה, ומבואר שם שאע"פ שבהביננו אי"צ למיהדר ולצלויי, מ"מ בתפלה קצרה אי הדר לביתיה בעי למיהדר ולצלויה. אולם עדיין יל"ד בגדר הדין תפלה קצרה, אם הגדר הוא שתקנו חכמים למהלך במקום סכנה, **שכל זמן שהוא במקום הסכנה** **יוצא יד"ח תפלה אף בתפלה קצרה**. או שבאמת אינו יוצא בזה יד"ח תפלה כלל אף בעודו במקום הסכנה, אלא שתיקנו למהלך במקום סכנה שיתפלל לכל הפחות **תפלה קצרה, שלא לעמוד בלא תפלה**. ועי' ברא"ה לקמן ל' א' שכתב בתו"ד, שתפלה קצרה אינה עולה לו כלל, ותיקנוה כדי שלא ילך בלא תפלה כלל. ועי' בחינוך מצ' תלג שמשמע מדבריו שאינה מועילה לתקנת תפלה של שמו"ע ברכות מדרבנן, ומהני רק לתקנת תפלה מדאו', [והוכיח מזה כדעת הרמב"ם שתפלה פעם ביום דאו']. ויש בזה **נ"מ לענין תשלומין,** דהנה בהא דאם הדר לביתיה מחויב לצלויי נחלקו הראשונים היאך הדין כשהגיע לביתו לאחר שעבר זמן תפלה, דלד' הרא"ה וריטב"א צריך להתפלל תפלת תשלומין, וכ"כ הלבוש סי' קי ס"ג. אולם ברמב"ם בפיה"מ משמע שאי"צ להתפלל תפלת תשלומין, וכ"כ באו"ש תפלה פ"ד הי"ט. ויסוד הפלוג' היא בצדדים הנ"ל, דהרא"ה לשיטתו שתפלה קצרה אינה חשובה תפלה כלל ורק תקנוה למי שמהלך במקום סכנה כדי שלא ילך בלא תפלה כלל, ולכן מחויב בתשלומין, אולם לדעת הרמב"ם בפיה"מ בשעה שמהלך במקום סכנה מהני ליה התפלה במקום חובת תפלה, ורק דאם חוזר לביתו קודם שיסתיים הזמן חייבוהו בתפלה גמורה. ועי' ברמ"א סי' קי ס"ג שכ' "ואם לא חזר להתפלל הוי כאילו שכח להתפלל לגמרי, ונתבאר לעיל סי' ק"ח [היינו דין תפלת תשלומין", ובאו"ש שם דייק מלשון הרמ"א ואם לא חזר להתפלל, שדין תשלומין נאמר דוקא אם חזר לביתו קודם שהסתיים זמן תפלה, וכדעת הרמב"ם בפיה"מ הנ"ל. אולם במשנ"ב סקט"ו ביאר דהיינו אף אם כלה זמן התפלה בעודו בדרך, והוא כד' הרא"ה והריטב"א הנ"ל. [ועי' במשנ"ב שם שהביא ד' הב"י שאם עבר זמן שני תפלות בדרך והוצרך להתפלל תפלה קצרה אין לו תשלומין, ולכאו' מבואר מזה כד' המשנ"ב שאף אם כלה הזמן בעודו בדרך צריך להתפלל תשלומין, אולם באמת בב"י עצמו לא הוזכר תיבת "בדרך", ולד' האו"ש צ"ל שכוונתו אם עבר זמן ב' תפלות ולא השלים, וס"ד שכיון שהתפלל תפלה קצרה יוכל גם להשלים אחר ב' תפלות, וצ"ב טעם הדבר]. ויש בזה **נ"מ נוספת, בטעם שאין בתפלה קצרה שבח בתחילתה,** דהנה דעת הרמב"ם תפלה פ"א ה"ב שאינו יוצא יד"ח תפלה דאו' בלא שיש בה גם שבח. וצ"ב דהרי בתפלה קצרה אין כלל שבח אלא רק בקשה. ועי' בא"ר סי' קי סק"ו שכיון שהוא מקום סכנה אין הקב"ה חפץ בשבחו, וכעין שאמרו מה תצעק אלי דבר אל בנ"י ויסעו וכו', והביא שם עוד מש"כ הדברי חמודות בסוגין אות נב שמטעם זה צריך להקדים לתפלתו רבון העולמים. אולם באבי עזרי תפלה פ"א ביאר דבאמת תפלה קצרה אינו מקיים בה כלל חובת תפלה, ואי"ז אלא דין דרבנן שתקנו במקום תפלה, ולכן אי"צ להתחיל בשבחו של מקום, עי"ש.

**המלך בקונך וצא-** ופרש"י "טול רשות", וצ"ב היאך יודע אם נתנו לו רשות, ועי' בפי' הרשב"ץ ובמכתם שפי' שמתפלל שאם יש סכנה בדרך שיעכבוהו מן השמים מלילך, ובצל"ח וראש יוסף פי' שיבדוק אם תפלתו שגורה בפיו או לא, [ועי' בצל"ח שהוסיף שאע"פ שזו מעלה גדולה לידע אם תפלתו שגורה בפיו, מ"מ דינא הוא דכל אדם מתפלל תפלת הדרך, וביאר שם שמה"ט אמרו בסוגי' לישתף איניש נפשיה בהדי ציבורא, עיי"ש]. ולכאו' יל"ד עוד, דאין הכוונה נטילת רשות בתורת עצה אם לילך, אלא הכוונה נטילת רשות בתור בקשה משמיא שירשוהו לילך ובלא סכנה, וכהנהגת כבוד של תלמיד הנפטר מרב וכדו', (ועי' ברש"י לקמן ל"ד א' שג' ברכות אחרונות בשמו"ע הם בגדר של "נטילת רשות", וכן מצינו בעוד דוכתי, והתם ג"כ אין הכוונה בתורת עצה, אלא הנהגת כבוד).

ומד' הגמ' מבואר, דתפלת הדרך אי"ז תפלה בעלמא, אלא יש בה ענין של נטילת רשות. ועי' ברש"י לקמן ל' א' שנקט שאומרים תפלת הדרך רק בפרסה הראשונה ולא אח"כ, והרא"ש תמה דגם אם לא התפלל בפרסה ראשונה למה לא יתפלל כל שהוא עדיין בדרך, ועי' במאירי שם שביאר ד' רש"י שכיון שהוא ענין של נטילת רשות, אי"ז שייך רק בתחילת דרכו, [ובפנ"י ובנחל"ד ביארו סב' רש"י שם באופ"א]. ולכאו' מבואר מזה, שהמחייב של התפלה **אינו ה"סכנה של הדרך" גרידא**, אלא **ה"יציאה ממקומו לדרך" שיש בה סכנה** שהיא מחייבת נטילת רשות משמיא, [ויתכן עוד שהסכנה אינה אלא בתור סימן שחשוב כיציאה לדרך]. ולפ"ז העירו דיל"ד דאף באופן שיש סכנה בעיר עצמה, אי"צ כלל לומר תפלת הדרך, שהמחייב של תפלת הדרך הוא נטילת רשות יציאה לדרך, ולא משום חשש הסכנה לחוד, [ועי' חוט שני ריבית עמ' קמז כעי"ז שהמחייב הוא ה"דרך" ולא הסכנה לחוד]. ועי' בהנהגות החזו"א שבס' אגרות וכתבים להגרח"ק פל"ו אות כה, שכ' בשם החזו"א שכשיש סכנה אפשר לאמרה בברכה גם בתוך העיר (ועי"ש שכ"כ ע"פ הט"ז סי' ריט סק"ד), ועי' תשובות והנהגות ח"א סי' קצט, אבל אפשר שהחזו"א סובר שכשיש סכנה בעיר, אזי גם בעיר חשוב כדרך, ויל"ע. ויל"ד עוד לפהנ"ל, ביוצא לדרך לצורך מצוה, דאף אי נימא שכלפי החשש שינזק אמרינן דשלוחי מצוה אינם ניזוקין [אא"כ שכיח הזיקא], אבל סו"ס עדיין צריך הוא נטילת רשות שהרי הוא יוצא ל"דרך", דהסכנה הוא רק בכדי להגדיר שחשיב כדרך, ועי' שו"ת משנת יוסף ח"ט סי' לד.אולם עי' בתהלה לדוד בליקוטים שנד' בסוף ח"א לסי' ק"י שנסתפק אם צריך לומר תפלת הדרך כשהולכים במסילת הברזל, שהרי אין שם סכנת ליסטים, ואף שיש חשש מכשול בדרך אבל לא ע"ז נתקן תפלת הדרך דא"כ יוכל לומר גם בפחות מפרסה, ומבואר דבלא סכנה בפועל אי"צ לומר תפלת הדרך אף אם חשיב כדרך. [ועי' בביאור הלכה סי' ק"י ס"ז שהסתפק באופן שנוסע דרך של פרסה אבל באמצע יש עיר, שנמצא דאין סכנה בנסיעתו, ומאידך סו"ס הוא נוסע פרסה, ויל"ד בטעם ספקו של הביאוה"ל לפהנ"ל].

**מאי תפילת הדרך יה"ר מלפניך וכו'-** בפשטות דין תפלת הדרך הוא דין בפנ"ע במי שיוצא לדרך, ואי"ז שייך לדין תפלה קצרה, וכ"מ בטוש"ע סי' קי ס"ג וס"ד שהם ב' הלכות נפרדות. אולם בפר"ח סי' ק"י סק"ד כתב בדעת הרמב"ם שס"ל שדין תפלת הדרך אינו דין בפנ"ע למהלך בדרך, אלא הוא עוד נוסח לתפלה קצרה, ועי"ש שביאר שמה"ט השמיט הרמב"ם דין תפלת הדרך, דכיון שנפסק שאומר צרכי עמך מרובים ממילא אין מקום לנוסח תפלת הדרך, [וכבר תמהו בזה בשלט"ג ובב"י סו"ס קי], וכ"כ בנחל"ד בסוגין. והנה בגמ' לקמן ס' א', מייתי התפלה שהיוצא מן הכרך מתפלל, מודה אני לפניך שהוצאתני מן הכרך לשלום, וכשם שהוצאתני לשלום כך תוליכני לשלום ותסמכני לשלום וכו', ולא מוזכרת שם חתימה. ועי' בב"י או"ח סי' רל שמפשטות הגמ' נראה שהם ב' תפלות שונות דהתם הוא בלא חתימה והכא הוא בחתימה, ויש לתמוה תרתי למה לי, [ועי"ש בפרישה ובב"ח מש"כ בישוב הדבר, ובנהר שלום כ' שהוא מח' הסוגיות אם צריך חתימה בתפלת הדרך]. ובפר"ח שם יישב לפ"ד הרמב"ם, דהתם הוא תפלה מצד ההילוך בדרך וזה בלא חתימה, ואילו הכא הוא דין תפלה קצרה וזה דין אחר ורק בגוונא שלא התפלל ובזה בעי חתימה. ועי' בד' רבינו יונה בריש מסכתין דהטעם שאי"צ בתפלת הדרך ברכה הסמוכה לחברתה, כיון שהיא ברכת שמע קולינו שבתפלת שמו"ע [עי' להלן], וצ"ב מה השייכות בין תפלת הדרך לברכת שמע קולינו שבשמו"ע. ולד' הפר"ח והנחל"ד י"ל דהיא כתפלה קצרה, וגם כל תפלה קצרה היא במקום ברכת שמע קולינו שבתפלה.

וע"ע ברדב"ז ח"ו ב' אלפים קעו, לגבי הנידון במי שדרכו נמשכת כמה ימים אם צריך לומר תפלת הדרך בכל יום, שכ' שם בתו"ד שפשוט שצריך לאמרה בכל יום שהרי יוצא בזה יד"ח תפלה מן התורה, וא"ת דהיה לחכמים לתקן ג' פעמים ביום, י"ל דלא אטרחיה כ"כ אלא פעם אחת ביום סגי.

**ברכה הסמוכה לחברתה בתפלת הדרך,** בעיקר הנוסח של תפלת הדרך הק' הראשונים דהרי כללא הוא דכל הברכות פותחות בברוך אא"כ היא ברכה הסמוכה לחברתה, וא"כ למה תפלת הדרך אינה פותחת בברוך והרי אינה סמוכה לברכה אחרת. ומצינו בראשונים כמה תירוצים [ויש להרחיב בדבריהם]. א', התוס' בפסחים ק"ד ב' תי' דהוא משום שתפלת הדרך היא תפלה ולא ברכה, (ועי' להלן בביאור דבריהם). ב', רבינו יונה בריש מסכתין תי' דכיון דבתפלת הדרך חותם שמע קולינו וברכת שמע קולינו בשמו"ע סמוכה לחברתה, לכן אע"פ שעכשיו אינה סמוכה לחברתה לא חיישינן בהכי. ומד' רבינו יונה משמע שתפלת הדרך אי"ז תפלה בעלמא אלא היא שייכא לתפלת שמו"ע, [ועי' לעיל שהבאנו ד' הפר"ח שהיא מדין תפלה קצרה, וכן דברי הרדב"ז שתפלת הדרך נתקנה במקום תפלת שמו"ע]. וראיתי מובא בשם הגר"נ קרליץ (ול"מ לע"ע), דלד' הרבינו יונה דינו כמו בשמו"ע שא"א להוציא את הבקי יד"ח (והוא חי' גדול, ובא"א מבוטשאטש נקט שאפשר להוציא, ועי' בהליכות שלמה פכ"א אות ה' שנקט ג"כ שאפשר להוציא, והסתפק רק באופן שכבר יצא בעצמו אם יש בזה ערבות). ג', הטור סי' ק"י הביא בשם מהר"ם מרוטנברג שהיה מסמיכה לברכת הגומל חסדים טובים. ועי' בדרישה שם סק"ח שמ' מדבריו שדוקא סמוך לברכת גומל חסדים טובים שהיא ברכה שכוללת את כל החסדים ומעין הצלת הדרך, אולם בב"י הביא מהכלבו סי' פז שהביא שהיה סומכה לברכת אשר נתן לשכוי בינה, וכ' הדרישה דלפ"ז ה"ה אם היה סומכה לברכה אחרת, כגון ברכת אשר יצר, או שאכל פרי ובירך אחריו. ד', בראבי"ה כ' דלא חשו חכמים להאריך במקום סכנה לפתוח בברוך ודיו בחתימה. ועי' תי' נוספים בראב"ד בתשו' מד, וברשב"א לעיל י"א א'. ולהלכה, עי' במשנ"ב סי' קי סקכ"ח שלכתחילה יסמיך לאיזה ברכה, ובדיעבד יכול לסמוך על הדעות שתפלת הדרך א"צ סמוכה לחברתה.

**אם תפלת הדרך הוי תפלה או ברכה,** בעיקר ד' התוס' בפסחים הנ"ל, דהטעם שאין דין ברכה הסמוכה לחברתה בתפלת הדרך משום שהיא תפלה ולא ברכה, ודימו לזה ברכת אלוקי נשמה. ועי' בשעה"צ סי' ר"ל סק"ט שפי' לפ"ז הטעם שבתפלת הדרך אין את הדין שכל ברכה שאין בה שם ומלכות אינה ברכה, וביאר בשעה"צ ע"פ התוס' הנ"ל שאינה ברכה אלא תפלה, וכעי"ז כ' בפנ"י בסוגין. ועי' בשו"ע סי' קי ס"ז, שאם הגיע פחות מפרסה סמוך לעיר יאמר תפלת הדרך בלא חתימה, ועי' בב"י סי' קי בשם הכל בו סי' פז שמבואר שאי"ז מספק, אלא שכוונת הגמ' שבפחות מפרסה רשאי לאמרה בלא ברכה, והנה בשאר ברכות לא מצינו כה"ג שיאמר את הברכה בלא חתימה, והיינו כנ"ל דתפלת הדרך היא תפלה ולא ברכה. ועי' בס' אמת ליעקב להגר"י קמנצקי שכ' נ"מ נוספת בהא דהוא תפלה ולא ברכה, שבמקום ספק לא אמרינן ספק ברכות לקולא, אלא דינו כתפלה שחוזר מספק. ועי"ש באמת ליעקב נ"מ נוספת שדינו כתפלה שאינו יכול להוציא את הבקי. וע"ע בשו"ת בצל החכמה ח"ה סי' מא, שכ' נ"מ נוספת בהא דהוא תפלה ולא ברכה, למהלך בדרך בשבת, שאם הוא תפלה אסור בשבת, אבל אם הוא ברכה מותר. והעירו עוד לדון לפ"ז באופן שטעה ואמר תפלת הדרך בלא חתימה, דאם עיקרו ברכה ודאי חוזר ומברך, אבל אם הוא תפלה י"ל דחתימת הברכה אינה לעיכובא. אולם עי' לעיל ד' הראשונים שכ' טעמים אחרים בטעם שאינה סמוכה לחברתה, ויל"ד אם חולקים גם בכל הנך נ"מ, וס"ל שתפלת הדרך דינה כברכה ולא כתפלה.

דף ל' ע"א

**אימת מצלי, משעה שמהלך בדרך-** נח' האחרונים מאימתי יכול לומר תפלת הדרך. דעת הט"ז סי' ק"י סק"ז שיכול לאמרה אפי' בעירו קודם שיצא לדרך, ומש"כ השו"ע סי' קי ס"ז שאומרה אחר שהחזיק בדרך, היינו שיהא מוחזק בודאי לילך, [ועי"ש שהוכיח כדבריו מד' המהר"ם מרוטנברג שהיה מסמיכה לברכות השחר, ובע"כ שאפשר לאמרה אף קודם שיצא לדרך]. אולם דעת המג"א שם סקי"ב והבאר שבע, דלא יאמר תפלת הדרך רק לאחר שיצא מהעיר, ועי"ש שלא יאמר אפי' תוך עיבורה של עיר (שבעים אמה ושיריים), משום דעיבורא דמתא כמתא, והביא מעמק הברכה שיאמרנה רק לאחר שהלך תחום מעיבורה של עיר. [וביאר דזה שהמהר"ם מרטוטנברג היה מסמיכה לברכות השחר, היינו רק כשהיה אומרם בעודו בדרך]. ובמשנ"ב סקכ"ט כ' דלכתחלה יאמר אחר עבורה של עיר, ובדיעבד יש לסמוך על הט"ז ולאמרה בביתו. והוסיף המשנ"ב דכ"ז ביציאתו לדרך אבל כשהוא לן בדרך לכו"ע יכול לאומרה כשהוא עדיין בעיר שלן בה, שהרי כבר החזיק בדרך, [ומקורו מהא"ר ופמ"ג. ובמאמ"ר תמה על דבריהם שהרי סברת הבאר שבע הוא משום שמא ימלך, וא"כ לכאו' זה שייך גם כאן. ולכאו' צ"ל דהשמא ימלך הוא רק סברא שעי"ז אינו חשוב כיוצא לדרך, אבל באופן שהוא כבר בדרך, אף אם יש חשש שמא ימלך, מ"מ הוא כבר חשיב עכשיו כמהלך בדרך]. ומנהג העולם לאמרה רק אחר שיוצאים מכל העיירות הסמוכות, ויל"ע במקור המנהג [וביותר שהרי לכתחילה צריך לומר בפרסה ראשונה וכמש"כ הרמ"א סי' ק"י ס"ז, וצ"ב].

**עד פרסה-** בביאור ד' הגמ' מצינו ב' דרכים עיקריות בראשונים.

**א' דעת רש"י,** שאפשר לומר תפלת הדרך עד פרסה ראשונה אבל לאחר שהלך פרסה ראשונה שוב לא יאמר. ורבינו יונה והרא"ש והריטב"א תמהו על שיטת רש"י למה לאחר שהלך פרסה לא יאמרנה, והרי עדיין יש לו דרך הרבה, ועי' ביאור הגר"א סי' קי ס"ז שתמה כן והוסיף ד' הגמ' לקמן נ"א א' דמי שאכל שום יחזור ויאכל שום. ובביאור ד' רש"י עי' במאירי שהוא משום שלאחר פרסה אי"ז כנמלך בקונו [ועי' לעיל כ"ט ב' שגדר התפלה הוא להמלך בקונו על היציאה, וזה שייך רק בתחילת הדרך]. ובפנ"י ונחל"ד תי' באופ"א, דהיכא שהוחזק בדרך ודעתו להפליג בה עוד, אין דעתו מיושבת עליו מפני שכל הדרכים בחזקת סכנה. ועי' ברבינו יונה שכ' כעין ד' רש"י, שלכתחילה יש לו לאמרה בפרסה ראשונה, אבל אם לא אמרה יש לו לאמרה אח"כ על כל מה שהולך. ועי' ברבינו יונה שהביא שמצינו כן בדין עובר לעשייתן, שאם שכח ולא בירך יכול להמשיך ולברך כל זמן שהוא עדיין מקיים את המצוה, דאע"פ שלא היה עובר לעשייה מתחילה, מ"מ כיון שעדיין מקיים אותה יש לו לברך, [ויל"ע למה הוצרך רבינו יונה להוכחה מדין עובר לעשייתן, והרי הוא סב' פשוטה. ולכאו' צ"ל דהרבינו יונה מודה בעיקר הדבר לרש"י שצריך לברך רק בעת היציאה לדרך שאז הוא כנמלך ולא על עצם הדרך, אלא שסובר דמ"מ יכול לברך מעתה על המשך הדרך, והוא חשוב מעתה כיוצא לדרך וכנמלך על שאר הדרך. (ויל"ד עוד לפמש"כ האחרונים דמי שבירך באמצע המצוה, עולה לו הברכה גם על מה שבירך מתחילה, עי' בחי' ר' שמואל פסחים סי' ז, וכ"מ בריטב"א לעיל יד ב' ובלבוש סי' ח' סי"א. ועי' במגן גיבורים סי' ח שלט"ג סק"י שנקט שודאי הברכה היא רק מכאן ולהבא, והוכיח כן מדברי רבינו יונה בסוגין שדימה לתפלת הדרך, ותמה לפ"ז על הב"י בסי' ח' עי"ש, ולהנ"ל יל"ד)].

**ב', דעת הבה"ג** שהובא ברש"י ושאר ראשונים שהכוונה שצריך להתפלל דוקא על דרך פרסה, ולא על דרך פחותה מפרסה. ובביאור דעת הבה"ג כ' הרא"ש שהוא משום שפחות מפרסה סמוך לעיר אינו מקום סכנה, ולולא ד' הרא"ש היה אפשר לדון שכוונת הבה"ג היא מטעם אחר, שתיקנו תפלת הדרך רק על דרך חשובה שהיא סכנה גדולה ולא על דרך קצרה, ואולי גם כוונת הרא"ש היא כעי"ז, שכיון שפחות מפרסה סמוך לעיר אינו מקום סכנה, לכן תיקנו חכמים לעולם שיעור דרך של פרסה, שבכה"ג ודאי יש חשש סכנה. ועי' בביאוה"ל סי' קי ס"ז שכ' להסתפק לפ"ד הרא"ש "באופן שיש לו ליסע פרסה ביחד, אלא שהוא נוסע אותה דרך איזה עיר או שיודע שאיזה עיר קרובה בצד דרך נסיעתו בתוך פרסה ג"כ לא יאמר תפילת הדרך בחתימה דהא ליכא מקום סכנתא, ואפשר דלא פטרו רק אם כל דרך נסיעתו היה פחות מפרסה", וצ"ב צדדי הספק, ולכאו' צדדי הספק הם בהנ"ל, אם בעינן סכנה בפועל, או שהוא רק שיעור דרך שיש בה סכנה. ועי' בטור סי' קי שכתב דאם הגיע תוך פרסה הסמוכה לעיר לא יאמרנה, ולכאו' הוא משום שבפחות מפרסה כבר אין סכנה. ועי' בתפארת שמואל שכ' דלא נהירא חילוק הטור וצ"ב כוונתו. ויתכן דגם זה תלוי בנידון הנ"ל אם בעינן סכנה בפועל או דהוא דין שיעור פרסה, ורק שיעור פרסה נקבע כיון שבדר"כ יש סכנה בפרסה. וע"ע בט"ז סי' קי סק"ו שכתב שבהולך פחות מפרסה באופן שיש בו סכנה, צריך לברך גם בפחות מפרסה, והוכיח כן מירו' ומהא דמברך הגומל על הליכה במקום סכנה של פחות מפרסה. ויל"ד אם חולק על מש"נ, או שסובר שאע"פ שהוא שיעור של דרך משום שבדר"כ יש בזה סכנה, אבל כשיש סכנה בפועל ודאי הוי ג"כ בכלל חיוב הברכה. ועי' בתהל"ד בהשמטות לכרך א' לסי' קי שצידד שהנוסע ברכבת אי"צ לומר תפלת הדרך דאין שם סכנת ליסטים, ואם משום שאר מכשול שיש בדרך א"כ יהא צריך לומר גם בפחות מפרסה. ועי' באשי ישראל פ"נ הערה כ"ד שהביא ד' החזו"א בארחות רבינו שגם תאונות דרכים חשיב כסכנה [ועי"ש שמה"ט צ"ל גם בפחות מפרסה], ובשם הגרש"ז אוירבך כ' שתאונות דרכים אינה תקנה שתיקנו מחמתה תפלת הדרך, ולכן אין לומר בזה"ז תפלת הדרך בברכה, אא"כ נוסע במקומות של סכנה כגון ביהודה ושומרון. ויל"ד בכ"ז לפ"ד הביאור הלכה הנ"ל שאי"צ סכנה בפועל ואף כשנוסע בתוך פרסה סמוך לעיר אחרת צ"ל תפלת הדרך.

עי' ברמב"ן בתוה"א שער הסוף ענין הרפואה, שהביא ד' הראב"ד בטעם שאין שם ומלכות בתפילת הדרך, וכ' שם הראב"ד שבכל ברכה שלא קביע לה דוכתא מקילינן בה, ומבואר שם בדבריו שהגדר בברכה שלא קביע לה דוכתא הוא בברכה שיסוד הברכה שייכת גם בעוד מקומות, [וכגון ברכת חולים שנוהגת דוקא במכה של חלל, וברכת הזימון שנוהגת דוקא בשלשה שהסבו ולא בכל שלשה שאכלו], וכ' הרמב"ן דגם תפלת הדרך חשובא ברכה שלא קביע לה דוכתא "לפי שאין כל דרך ראוי לתפלה זו אלא עד פרסה". ומ' שמן הדין היה לחייב תפלת הדרך גם בפחות מפרסה, ובהכרח מדבריו דהמחייב אינו ה"סכנה" אלא "הדרך", דאם המחייב הוא הסכנה א"כ אין טעם לחייב כלל בפחות מפרסה, ואי"ז סיבה שיחשב ברכה שלא קביע לה דוכתא.

בגדר שעור פרסה, אם הוא תלוי במרחק פרסה או בזמן הילוך פרסה. עי' במשנ"ב סי' קי סק"ל שמשמע שגם לגבי הנוסע ברכבת דתלוי אם נוסע פרסה, ומשמע שהוא תלוי במרחק פרסה ולא בזמן ההליכה של פרסה. והעירו שכ"מ בכל בו סי' פז שכתב דההולך בספינה השעור ג"כ ד' מילין ולא כתב שתלוי בזמן הליכה דד' מילין. ועי' בשבט הלוי ח"י סי' כא סק"ב שהביא תשו' זכרון יהודה שצידד לומר שתלוי בשיעור זמן הילוך פרסה, ואף כשנוסע ברכבת וכדו' צריך לאמרה רק לאחר שעה וחומש ודחה דבריו. והנה לסברת הרא"ש שדין פרסה הוא משום שבפרסה סמוך לעיר אין סכנה, ודאי הוא דין במרחק פרסה, ואף אי נימא דנקבע לעולם לשיעור פרסה ואפי' כשאין סכנה (עי' לעיל), מ"מ מסתבר שנקבע לפי שיעור המרחק ולא לפי שיעור הזמן.

באופן שלבסוף נמלך ולא הלך פרסה, אם הוי ברכה לבטלה, עי' באשי ישראל פ"נ הערה כב מח' פוסקי זמננו בזה, ויל"ע בשורש הנידון.

**בנסיעה שנמשכת כמה ימים,** עי' בטור סי' קי שא"צ לומר אלא פעם אחת ביום ואפי' אם ינוח באמצע היום, [ועי' בב"י שם שכ' שאם דאם היה דעתו ללון בעיר ונמלך לילך צריך לברך שוב, ועי' בביאור הגר"א שדימה לברכת התורה שתלוי בהיסח הדעת]. ועי' ברדב"ז ח"ו ב' אלפים קעו, שנקט שבנסיעה שנמשכת כמה ימים צריך לאמרה פעם אחת בכל יום משום שתקנוה במקום תפלה דאו' שהיא פעם ביום. אולם הפר"ח סי' קי שסובר שבנסיעה שנמשכת כמה ימים אינו מברך אלא פעם אחת על כל הנסיעה. ועי' במשנ"ב סקכ"ו שאם נוסע גם כל הלילה יאמר ביום הבא בלא ברכה, ועי"ש בשעה"צ שהוא כמו ברכת התורה, שיש בזה דעות אם תלוי ביום או בשינה, וה"ה גם כאן. [וצ"ע מה זה שייך לברכות התורה ולשאר ברכות השבח, והרי כאן לכאו' הדרך היא המחייבת להתפלל עליה, ומהיכ"ת שיהיה תלוי ביום, ואי"ז כלל כברכת התורה ושאר ברכות שהנהגת היום היא המחייבתם, ולכן יתכן שהם תלוים ביום, וצ"ע].

**עיקרי הענינים במסכת ברכות - ל"ט**

המשך דף ל' ע"א

**והיכי מצלי לה-** הראשונים נח' באיזה תפלה מיירי, דבתוס' וברא"ה פי' דמיירי על תפלת הדרך, אולם ברשב"א מבואר דקאי על תפלה קצרה, דכ' דקיי"ל כרב ששת דאפי' במהלך, כדאסיקנא לקמן תפלה קצרה בין מעומד ובין מהלך, וכ"כ גם הכס"מ תפלה פ"ד הי"ט בד' הרמב"ם שם, ועי' באמרי נועם שכ"ה דעת הגר"א. ובדעת הרשב"א והרמב"ם דקאי על תפלה קצרה, יל"ע דמהיכ"ת לפרש ד' הגמ' על תפלה קצרה, והרי איירי כאן בעניני תפלת הדרך, ועי' בביאור הגר"א סי' ק"י ס"ג בביאור מקור דעה זו. [ויל"ד עוד לד' הפר"ח בדעת הרמב"ם (הובא לעיל כ"ט ב') שתפלת הדרך היא מדין תפלה קצרה, עי' לעיל, דלפ"ז מה"ט היה פשיטא להם שאינו נידון במסוים על תפלת הדרך אלא גם על תפלה קצרה. אולם לפ"ז נמצא דנידון סוגין לדעת הרמב"ם הוא בין בתפלת הדרך ובין בתפלה קצרה, ועי' בנהר שלום סי' קי סק"ב דכ' בדעת הרמב"ם דפליגי רק בתפלה קצרה ולא בתפלת הדרך]. ובדעת התוס' והרא"ה דקאי על תפלת הדרך, יל"ע דהרי בתפלה קצרה מבואר להלן דאומרה כשהוא מהלך, ומ"ט תפלת הדרך חשיבא ממנה ובעיא דוקא במעומד. ולכאו' צ"ל דהיינו משום שתפלה קצרה נאמרת דוקא במקום סכנה, ולכן הקילו לאמרה במהלך, משא"כ תפלת הדרך שנאמרת אף במקום שאין סכנה ידועה (עי' או"ז ח"א סי' מח). ועי' היטב ברא"ה שמשמע שבאמת אין עדיפות מדינא לתפלת הדרך על תפלה קצרה, וגם מש"א רב חסדא שתפלת הדרך במעומד הוא רק מדין מהיות טוב והוא דוקא במקום שלא טריח ליה כלל, [ולפ"ז גם בתפלה קצרה יש ענין לכתחילה לעמוד, וכ"כ בשו"ע סי' קי ס"ג, ועי' במגן גיבורים שם בביאור מקורו].

**והלכתא הביננו מעומד-** בטעם דהביננו מעומד, עי' בתוס' להלן (ד"ה מסמך) שנח' התוס' והר"מ אם הוא דין מסוים בהביננו משום שהיא קצרה, אבל בכל תפלת י"ח אי"צ מעומד כשהוא בדרך, או שהוא דין בכל תפלת י"ח דבעינן בזה מעומד, [וע"ע להלן בהמשך הסוגיא לגבי דין מעומד ומהלך בתפלה]. ובדעת התוס' שהוא דין מסוים בהביננו משום שהיא קצרה, עי' ברשב"א שתמה דהרי גם בתפלת שבת ויו"ט, הדין מעומד אינו לעיכובא [כדמוכח מהסוגיא להלן], והלא הביננו אינה קצרה יותר מתפלת שבת של שבע, וצ"ע. ועי' בב"י סי' צד שהביא מאהל מועד, דלדעת התוס' גם ביו"ט צריך לעמוד משום דדמי להביננו, [ובישוב הקו' מהסוגיא, עי' צל"ח]. ובאמת יל"ע בסברת התוס', אם כוונתם שבכל תפלה במשך זמן קצר הדין החמירו יותר בדין עמידה. או שהוא דין מסוים בהביננו, שענין תקנת הביננו שהקילו לקצר את התפלה, ובזה החמירו שהקיצור יהני רק כששאר דיני תפלה מתקיימים כהלכתם [באופן שאין בהם טורח הדרך כ"כ], ולאופן ב' שהוא הלכה בהלכות הקיצור של הביננו, י"ל דמה"ט חלוק תפלת שבת מתפלת הביננו. וע"ע בפמ"ג סי' קי א"א סק"ג שנסתפק בדעת הסוברים שתפלת י"ח במעומד אינה לעיכובא בדיעבד וא"צ לחזור ולהתפלל, היאך הדין בתפלת הביננו אם הוי לעיכובא וצריך לחזור ולהתפלל, (והובאו דבריו במשנ"ב סי' קי סק"ד). וצ"ב היאך יתכן שהביננו חמיר מתפלת י"ח, וצ"ל שהוא משום סברת התוס' הנ"ל דהביננו היא תפלה קצרה, ומספק"ל לפמ"ג אם סברא זו היא אף בדיעבד שצריך לחזור ולהתפלל או שאינו אלא דין לכתחילה. ואי נימא דטעמו של התוס' משום שבתפלה במשך זמן קצר החמירו יותר בדין עמידה, קצת קשה לומר דהוי לעיכובא, אולם אם הוי הלכה בהלכות הקיצור של הביננו, שנתקן הקיצור רק באופן שמחמיר בדין עמידה, י"ל דמה"ט הוי לעיכובא.

**היה רוכב על החמור וכו'-** בדעת ת"ק דאם יש לו מי שיאחז את חמורו צריך לירד, עי' ברא"ה ובר"י מלוניל דאינו משום ההליכה, אלא הוא משום שהוא דרך גאות וגסות הרוח להתפלל בעודו רוכב. אולם ברשב"א משמע שטעמא דת"ק הוא משום שיש חסרון להתפלל בעודו מהלך, [עי"ש שהוכיח מהא דקיי"ל כרבי, שאין חסרון להתפלל בעודו מהלך, ומשמע שלת"ק יש בזה חסרון]. ובטעמא דרבי שבין כך ובין כך ישב במקומו ויתפלל, עי' ברש"י שהוא משום שקשה עליו עיכוב הדרך, וברא"ה כ' שהוא משום שאין דעתו מיושבת עליו שהוא בהול על בהמתו שתברח, וברבינו יונה כ' שהוא משום שבירידה ועליה תתבלבל מחשבתו ולא יוכל לכוין. ויל"ע לדעת הרא"ה ור"י מלוניל הנ"ל דטעמא דת"ק משום שנראה כגסות הרוח, ויל"ע במאי פליג רבי, אם הוא משום שסובר שהחשש שלא יכוין כראוי גובר על הדין לא להתפלל בגאות וגסות הרוח, או שכיון שיש חשש שלא יכוין כראוי, שוב לא מחזי כגסות הרוח זה שאינו יורד מהחמור.

**תפלה כשהוא מהלך,** הראשונים נחלקו בכל מהלך בדרך אם יכול להתפלל כשהוא מהלך. דבתוס' (ד"ה מסמך) וברא"ה, נקטו שיכול להתפלל מהלך כשהוא בדרך, וברבינו יונה מבואר דלעולם אינו רשאי להתפלל מהלך, וברשב"א בסוגי' משמע שבזה גופא נח' רבי ות"ק (עי"ש שאפשר להתפלל מהלך בדרך, כיון דקיי"ל כרבי, ומשמע שבזה גופא המח'). ולהלכה, עי' בשו"ע סי' צד ס"ד, שבדרך רשאי להתפלל אפי' מהלך, ומ"מ יש מחמירין לעמוד באבות. וברשב"א הוכיח כן מד' רבי שאי"צ לירד מהחמור, ומוכח דשרי להתפלל מהלך [וכ"מ ברש"י ד"ה שאין, שטעמו של רבי משום שקשה עליו עיכוב הדרך, ובע"כ דשרי להתפלל כשהוא מהלך]. ועי' ברא"ה שכ' שאף לדעת רבנן אינו משום דבעינן שיתעכב שהרי יכול להתפלל מהלך, אלא הוא משום טעם אחר. אולם ברבינו יונה כ' דאף לדעת רבי שאי"צ לירד מהחמור, מ"מ יש לו לעכב את החמור שהרי רכוב כמהלך, ואינו רשאי להתפלל מהלך. והתוס' והרשב"א והרא"ה הוכיחו עוד כשיטתם דמותר להתפלל מהלך כשהוא בדרך, מהברייתא בהמשך הסוגי' דנח' ת"ק ור"ש בן אלעזר אם המהלך בקרון מתפלל קודם שיצא לדרך או בדרך, אם עדיף תפלה במעומד או מסמך גאולה לתפלה, ומבואר שלדברי הכל יכול להתפלל מהלך. ובישוב דעת רבינו יונה עי' בקה"י סו"ס ב'. ורבינו יונה הוכיח כשיטתו דאסור להתפלל מהלך אף בדרך, מהא דאמרינן לעיל דהביננו מעומד, והיאך יתכן ששמו"ע עדיף מיניה ומותר להתפלל כשהוא מהלך. ובתוס' בסוגי' תי' דהביננו גרע לפי שהוא תפלה קצרה, ועוד כ' התוס' בשם הר"מ דצריך לחזור ולהתפלל בביתו מעומד, [ובפר"ח סי' צד ס"ט תמה על דברי הר"מ, דא"כ אמאי לא נימא גם בהביננו שיתפלל מהלך ויחזור ויתפלל מעומד, ועי' בפר"י ח"ב סי' א (ד"ה ומה שהקשה) בביאור ד' הר"מ. (ולכאו' יל"ד עוד, אי נימא דכשמתפלל ב' תפלות התפלה הראשונה היא לנדבה, (עי' בפר"י שם ד"ה ולכן נראה ואילך), י"ל דבהביננו א"א לעשות תפלת נדבה, ועי']. והנה לדעות דיכול להתפלל מהלך, יל"ד אם כשהתפלל מהלך דינו כמתפלל מיושב שצריך לחזור ולהתפלל מעומד, עי' ברע"א בשו"ע סי' צד ס"ט, שהביא בזה פלוג' המג"א ונזירות שמשון, ועי' משנ"ב סי' צד סקכ"ה שהכריע כדעת המג"א שצריך לחזור ולהתפלל מעומד, [וע"ע להלן אם מהלך גרע ממיושב או להיפך].

ובביאור החסרון בתפלה במהלך, עי' ברבינו יונה וברא"ה בסוגין שמבואר בדבריהם שהוא משום חסרון בכוונה, וכ"מ ברש"י ד"ה תפלה מעומד. אולם עי' בפנ"י בסוגין שהוא משום שצריך לאמרה מעומד כעבדא קמי מרי, [וכעין שמצינו בקר"ש של"מ במהלך משום דהוי קריאת עראי], ועי' מחצה"ש סי' פט סקט"ז שלולא רש"י הנ"ל, י"ל שאין להתפלל מהלך משום חסרון הכנעה, [ועי' היטב בט"ז סי' צ"ד סק"ד שמשמע שהאיסור משום אימת שכינה, וכן נקט המגן גיבורים סק"ג בביאורו, אולם בפמ"ג שם ביאר שכוונתו רק על הדין שלא להתפלל מיושב]. ונ"מ בין הביאורים. א', לענין דיעבד, דלכאו' כל מש"כ רבינו יונה שאפי' בדיעבד אין להתפלל במהלך, הוא רק לשיטתו שהאיסור משום חסרון כוונה, ובזה אפ"ל שמעכב גם בדיעבד, אבל אם הוא משום חסרון הכנעה אינו מעכב בדיעבד [אכן ברא"ש וברש"י מבואר שאע"פ שהטעם משום חסרון כוונה מ"מ אי"ז מעכב בדיעבד]. ב', עי' בפנ"י בסוגין שחי' לשיטתו שהטעם שלא יתפלל מהלך שהוא חסרון בעבדא קמי מרי, וחי' הפנ"י שאי"ז שייך אלא בחול ולא בשבת שאין בו שאלת צרכים.

**רכוב כמהלך,** הראשונים נחלקו אם בתפלה כשהוא רכוב חשיב כמהלך, וכמו בשאר דוכתי דאמרינן רכוב כמהלך, [ונ"מ בזה בין לדעת הראשונים שלעולם אין להתפלל מהלך ואפי' בדרך, ובין לדעת הראשונים שרשאי להתפלל מהלך בדרך, שמ"מ בברכת אבות יש מחמירין לעמוד וכנ"ל, וכן לענין תפלת הדרך דלכתחילה יש לעמוד (וכמבואר בגמ' לעיל)]. דעת הרשב"א והרשב"ץ שגם ברכוב חשיב כמהלך לענין תפלה וכן כתב ברבינו יונה בפי' א', [וברשב"א ורשב"ץ הוכיחו לפ"ז מסוגין שבאמת רשאי להתפלל בעודו מהלך, אולם ברבינו יונה כ' לפ"ז שגם לדעת ת"ק צריך לעכב את הבהמה, כדי שלא יהא מהלך]. אולם ברבינו יונה בסו"ד נקט דבתפלה לכו"ע רכוב לאו כמהלך דמי. ובמג"א סי' צד סק"ז וסי' קי סקי"א נקט להלכה דרכוב כמהלך. ובטעם החילוק בין מהלך לבין רכוב כמהלך, עי' ברבינו יונה שם דכיון שהטעם שאינו מתפלל מהלך משום חסרון בכוונה, אין לדמות הליכה ברגליו שיש לו עמל בהליכתו ולא יוכל לכוין כלל להליכה בבהמה שעומד עליה בנחת, וכעי"ז כ' במאירי. [ויתכן שהראשונים שדימו רכוב כמהלך להליכה בפועל, ולא ס"ל כחילוקו של רבינו יונה, הוא משום שסברי שהטעם של"מ תפלה במהלך, משום חסרון בהכנעה, וזה שייך גם ברכוב כמהלך, אבל אינו מוכרח]. [ועי' היטב בט"ז סי' צ"ח סק"ד שבקושייתו נקט שגם בתפלה אמרינן דרכוב חשיב כמהלך, ובביאור תירוצו נחלקו האחרונים, דבפמ"ג שם מש"ז סק"ד נקט שגם לתירוצו יש חסרון ברכוב כמהלך (ורק במיושב הטעם משום אימת שכינה), אולם במגן גיבורים סק"ג שם פי' שכוונתו שבתפלה אין רכוב כמהלך משום שהחסרון במהלך הוא מחמת אימת שכינה, וזה לא שייך ברכוב. ולפ"ד המגן גיבורים בדעת הט"ז נמצא טעם נוסף לחלק בין רכוב כמהלך בתפלה לשאר דיני תורה, שבתפלה החסרון במהלך משום אימת שכינה וזה לא שייך ברכוב].

**אבוה דשמואל ולוי וכו'-** **בהא דמקדמי ומצלי,** עי' רש"י שפי' שהכוונה קודם עלוה"ש, אולם בתוס' ביאר דהיינו קודם הנה"ח [ועי' בראש יוסף ובמלא הרועים שנקטו שגם לדעת רש"י הכוונה קודם הנה"ח], ובאמת יל"ע מ"ט פליג רש"י. ולכאו' צ"ל דרש"י סובר שהוא משום שבדיעבד גם קר"ש אפשר לקרות מעלוה"ש, וא"כ למה לא יקרא גם קר"ש ויסמוך גאולה לתפלה. [ועי' ברי"ף לעיל ח' ב' שסובר שאפשר לקרות קר"ש בדיעבד מעלוה"ש, ובבעה"מ שם השיג מסוגין שמשמע שא"א עד הנה"ח, ובהשגות הראב"ד תי' דעת הרי"ף שסוגי' מיירי קודם עלוה"ש, וברמב"ן במלחמות שם וברשב"א ט' א' תי' דעת הרי"ף דהכא לא חשיב כשעת הדחק. וי"ל דבזה נח' רש"י והתוס', דרש"י סובר כהראב"ד, ותוס' סובר כד' הרמב"ן במלחמות והרשב"א דהכא אין היתר לקרות מעלוה"ש]. **ובד' הברייתא דהשכים לצאת לדרך מביאין לו לולב וכו'** וכשיגיע זמן קר"ש קורא, וצ"ב למה לא אמרו שמתפלל כשיגיע זמן קר"ש כמו בסיפא. ועי' בשאג"א סי' טז דהוא משום שהרישא מיירי ביו"ט, והוכיח מזה כדעת האו"ז שבשבת ויו"ט אין מעלה בסמיכת גאול"ת [והאחרונים האריכו בכמה מקורות מסוגין אם איכא דין סמיכת גאול"ת בשבת ויו"ט, עי' שאג"א שם ורע"א ועוד], ועי' בנחל"ד שתי' באופ"א. **ובהא דאמרינן דפליגי אם מסמך גאולה לתפלה עדיף או תפלה במעומד,** עי' ברש"י ד"ה ולעביד שפי' שכיון דמצלו קודם קר"ש לא קפדי, ולכאו' צ"ב דבגמ' משמע שהמח' אם תפלה במעומד עדיפא מסמיכת גאול"ת. ועי' בפרי יצחק ח"א סי' ב' ד"ה אלא. [ועי' במג"א סי' פ"ט סקי"ז שאם הוא בדרך ורואה שעובר זמן קר"ש, יקרא קר"ש וברכותיה ויתפלל אח"כ בביתו בלא סמיכת גאול"ת דהרי קיי"ל דתפלה במעומד עדיפא, וברע"א שם השיג דכל מה דקיי"ל תפלה במעומד עדיפא היינו רק כשמתפלל קודם זמן קר"ש, וכמש"כ רש"י].

**רב אשי מצלי בהדי ציבורא ביחיד מיושב, כי הדר לביתיה הדר ומצלי מעומד-** בביאור החסרון בתפלה הראשונה שמחמ"ז הוצרך רב אשי לחזור ולהתפלל, עי' בתוס' שהוא משום שתפלתו הראשונה היתה מיושב. אולם עי' במג"א סי' צד סקי"א שכ' בדעת רש"י שעשה כן משום שלא יכל לכוין דעתו מחמת הדרשא, וצ"ב למה לא פי' כפשוטו שהוא משום שתפלתו הראשונה היה מיושב. ובהא דחזר והתפלל, עי' בב"י סי' צד שכ' בדעת **התוס'** בסוגין שזה שרב אשי חזר והתפלל הוא **מדינא**. אולם במג"א סי' צד סקי"א הביא תשו' **הרמ"ע מפאנו** סי' יט שרב אשי התפלל תפלה שניה רק **בתורת נדבה,** [ועי"ש במג"א ובפמ"ג ומחה"ש בביאורו שכ"כ גם בדעת רש"י בסוגין]. ועי' במאירי שהביא את המח'. ועי' היטב ברא"ש (סי' כ') ובמחה"ש סי' פט סקט"ז בביאורו, שג"כ הביא ב' תירוצים אם עיקר תפלתו היתה התפלה הראשונה או השניה, [ועי' בדברי חמודות אות ע' ובפרי יצחק ח"ב סי' א שנח' בביאור דברי הרא"ש שעיקר התפלה היא במעומד, אם לעולם עיקר התפלה היא במעומד, או דוקא במקום שהתפלל את התפלה הראשונה לשם נדבה, עי"ש].

**בדין שחוזר ומתפלל כשהתפלל מיושב,** לדעת התוס' הנ"ל נמצא שצריך לחזור ולהתפלל מדינא, אולם לדעת הרמ"ע מפאנו נמצא שהמתפלל מיושב אי"צ לחזור ולהתפלל מדינא אלא רק בנדבה. ובשו"ע סי' צד ס"ט כ' להלכה שצריך לחזור ולהתפלל מעומד וא"צ לחדש בה דבר, וביאר המשנ"ב סקכ"ז שהוא משום שלדעת השו"ע אי"ז תפלת נדבה, ובמג"א שם סקי"א וט"ז שם סק"ה חולקים דלדינא אי"צ לחזור אלא בנדבה, והובאו דבריהם להלכה במשנ"ב שם. ונ"מ בדבר, בזה"ז שאין מכוונים וראוי שלא להתפלל נדבה (עי' סי' קז ס"ד), דלדעת השו"ע כשהתפלל מיושב גם בזה"ז שאין מכוונים צריך לחזור ולהתפלל, וכ"כ בעטרת צבי סי' צד סקי"ד. אולם לד' האחרונים שהוא מדין נדבה אין ראוי להתפלל בזה"ז, וכ"כ במג"א שם. ועי' בהגהות הרע"א או"ח סי' צד שתמה על הסוברים שר"א חזר והתפלל משום נדבה, שהרי מיירי בשבת [וכדאמרינן "שבתא דריגלא"], ובשבת הרי אין דין תפלת נדבה. ועי' בקה"י סי' ב, ובפר"י ח"ב סי' א' (ד"ה ולכאו' יש לתמוה) מש"כ בישוב הקושיא.

ובעיקר ד' התוס' והשו"ע דמדינא צריך לחזור ולהתפלל מעומד. יל"ד אם כשהתפלל מיושב הוי חסרון בכל עיקר התפלה, או שחסר לו רק מעלת מעומד שבתפלה, אבל לא הוי חסרון בעיקר התפלה. ועי' במקור חיים לבעל החו"י סי' צד, שאע"פ שצריך להתפלל מעומד, אם לא התפלל אין לו תשלומין, [וכ"מ קצת במשנ"ב סי' צד סקכ"ו שכתב דכשיוכל היינו כשלא עבר זמנה], ולכאו' הוא משום שיש כאן תפלה, ורק חסר לו מעלת מעומד, וע"ז אין תשלומין. אולם בפמ"ג סי' צד מש"ז סק"ה כתב שיש בזה תשלומין, וכ"כ ברא"ה בסוגין, ומשמע שהוי חסרון בעיקר התפלה. והנה בד' התוס' שצריך לחזור ולהתפלל מדינא, צ"ב דא"כ היאך מהני תפלתו הראשונה לדין סמיכת גאול"ת, והרי לא יצא כלל יד"ח בתפלה זו. ועי' בקה"י סי' ב' שהוכיח מזה דדין סמיכת גאול"ת הוי דין בגאולה ולא בתפלה. אולם אי נימא שאין כאן חסרון בעיקר התפלה, אלא רק במעלת מעומד, א"כ י"ל דלכן זה מהני לדין סמיכת גאול"ת, [ודומיא דמי ששכח הזכרה בתפלתו הראשונה, שאע"פ שצריך לחזור ולהתפלל, מ"מ מהני התפלה הראשונה לקיום סמיכת גאול"ת].

**הטעם שאין להתפלל מיושב,** עי' בטור סי' צח שהוא משום שהתפלה כקרבן, ועבודת הקרבן במיושב פסול, ועי' בב"ח שם שאין כוונת הטור שזה הטעם אלא הטעם משום דכתיב אל המקום אשר עמד שם, אלא כוונת הטור שצריך לכוין תפלתו בכל עניניה שתהא כקרבן. אולם בפמ"ג סי' צד א"א סקי"ד משמע שזה הטעם ולכן צריך לחזור ולהתפלל כמו בקרבן שמיושב פוסל הקרבן. ועי' בתוס' בסוגין שדימו מהלך למיושב, ועי' לעיל ב' טעמים במהלך אם משום חסרון כוונה או משום חסרון בהכנעה, ועי' במחה"ש סי' פט סקט"ז שלטעם של חסרון בכוונה אין חסרון במיושב, ולפ"ז לכאו' צ"ל דהתוס' סברי שהטעם במהלך משום חסרון בהכנעה, וזה שייך גם במיושב.

**מיושב ומהלך איזה מהם גרע,** והנה בסוגין מצינו ב' חסרונות כשאינו מעומד, מיושב ומהלך, ויל"ע אם הם שוים או שיש הבדל ביניהם. ויש להוכיח מכמה ראשונים דמהלך גרע, חדא מד' רבינו יונה שמהלך אינו רשאי להתפלל אף בדיעבד, מבואר דמהלך גרע. ועוד יש להוכיח כן מד' הרא"ש, שכ' שרב אשי מודה לאבוה דשמואל ולוי, וסובר דרק תפלה כשאינו מהלך מהלך עדיפא על סמיכת גאולה לתפלה, אבל תפלה כשאינו מיושב אינה עדיפא על סמיכת גאולה לתפלה, ומבואר דמהלך גרע ממיושב. [ובטעם שמהלך גרע ממיושב, י"ל משום שמבהלך הוא חסרון בכוונה, ותפלה בלא כוונה גריע טפי, וכ"מ במחצה"ש סי' פט סקט"ז]. אולם מאידך, עי' בתוס' בסוגין שכ' בשם הר"מ שכשם שבמיושב צריך לחזור ולהתפלל במעומד, כך גם במהלך. ובפר"ח סי' צד ס"ט חולק דאין להוכיח ממיושב למתפלל מהלך, ובמתפלל מהלך אינו חוזר ומתפלל, וכן הביא הרע"א בהגהות לסי' צד את דעת הנזירות שמשון שהמתפלל מהלך אינו חוזר ומתפלל מעומד. ומד' הפר"ח והנזירות שמשון, משמע שהמיושב גרע ממהלך, ולכן דוקא במיושב חוזר ומתפלל ובמהלך אינו חוזר ומתפלל, [אולם יל"ד שכוונתם שבמתפלל מהלך א"א לתקן בזה שיתפלל פעם נוספת, ודו"ק]. ועי' בפמ"ג סי' צ"ד א"א סקי"א שנקט דמיושב גרע ממהלך, כיון שטעם פסול מיושב משום שבקרבן בעינן מעומד, והוא פסול בקרבן, ואילו מהלך הוא רק חסרון בכוונה. [ועי"ש נ"מ בדבר באופן שיכול להתפלל במקום שמבלבלין אותו, או במקום אחר אבל יוצרך להתפלל מיושב או מהלך, דכלפי מהלך אמרינן דעדיף להתפלל מהלך, ואילו כלפי מיושב אמרינן דעדיף להתפלל במקום שמבלבלין אותו כיון שמיושב הוי פסול בתפלה].

**ראב"ע אומר אין תפלת המוספין אלא בחבר עיר, וחכ"א בחבר עיר ושלא בחבר עיר-** בביאור טעמו של ראב"ע מצינו כמה ביאורים בראשונים, א' ברבינו יונה ובתורא"ש ביארו שכיון שאין בה תחנונים אלא שבח לא חייבוה אלא לציבור, [ולכאו' כוונתם דרק בבקשת רחמים יש ענין שיבקש כל אחד, ולא בשבח]. ועי' רבינו יונה שהוסיף שאע"פ שבשבת אין תחנונים גם בשחרית ומוסף, מ"מ הם כנגד תפלת תחנונים בחול. ב', במאירי בפי' ב' כתב שהוא משום שאין הכל בקיאין בה. ג', במאירי בפי' א' כתב דתפלות אבות תיקנום שהיו יחידים, משא"כ מוסף אנשי כנה"ג תקנוהו והם היו רבים ולכן לא חייבוה אלא לרבים, [ויל"ע למאי נפ"מ מי תיקן את התקנה]. ד', הפנ"י ביאר שתפלות אינם דוקא כנגד הקרבנות שהרי יש בהם בקשת רחמים, וזה שייך ליחידים, משא"כ במוסף הוא רק כנגד הקרבן שהוא קרבן ציבור, וכ"מ במשנ"ב סי' רפ"ו סק"ו. [ולכאו' יסוד הסברא הוא משום שתפלת מוסף חלוקה משאר תפלות שענינה רק לקיים ונשלמה פרים שפתינו, וכמש"כ התוס' לעיל כ"ו א', ולכן נתקנה דוקא בציבור שהוא חובת הציבור]. ובטעמא דת"ק, עי' במאירי שפי' שת"ק סובר שהיחיד בקי במוסף, ועוד פי' שהם סוברים שנתקנו רק כנגד הקרבנות ולכן אין מקום לחלק בין מוסף לשאר תפלות, וכ"כ בלבוש סי' רפו ס"ב.

**ר"י אומר כל מקום שיש חבר עיר היחיד פטור מתפלת המוספין-** בביאור דעת ר"י, עי' ברש"י בגמ' שפי' שש"ץ פוטרו. ובפנ"י ביאר שהיחיד נפטר ע"י הצבור שבעיר שהם כשלוחיו, וכמו שמצינו במעמדות שעמדו מכל עיר על הקרבן והם היו שלוחי העיר, [ועי"ש בפנ"י שביאר לפ"ז הלשון חבר עיר]. ועי' לשון המאירי והרמב"ם בפיה"מ שנפטר ע"י שהציבור מתפללין את התפלה, ויל"ע אם כוונתם כד' רש"י שנפטר ע"י הש"ץ, או כד' הפנ"י שנפטר ע"י שהציבור מתפללין. ובדעת רש"י שנפטר ע"י הש"ץ, נחלקו האחרונים אם צריך לשמוע מהש"ץ, דבצל"ח ומלא הרועים כ' שהוא אפי' אינו שומע מהש"ץ, אולם בראש יוסף נקט בדעת רש"י שהיינו דוקא באופן ששומע מהש"ץ, [ולדבריו צ"ל שהקולא במוסף יותר משאר תפלות, שבמוסף יוצא אף הבקי מש"ץ], וכעי"ז כ' בחזו"א או"ח סי"ט סק"ד שדוקא כשהוא אנוס יוצא כשאינו שומע.

כשהיחיד רוצה להתפלל לבדו, עי' ברא"ה שנקט שאסור לו להתפלל, אולם בצל"ח נקט דכיון שיסוד טעמיה דר"י שנפטר בתפלת הציבור, א"כ אם רוצה שלא לצאת בתפלת הציבור ולהתפלל לבדו רשאי. והנה בגמ' מקשינן דר"י היינו ת"ק. ולכאו' צ"ב דהיכי ס"ד כלל לדמות דבריהם, והלא ת"ק קאמר דאין תפלת המוספין אלא בחבר עיר, ור"י קאמר דכשיש חבר עיר היחיד פטור, ומאי ס"ד ששייכי זל"ז. ועי' בריטב"א שביאר קו' הגמ' דמדברי שניהם משמע שעיקר חיובא הוי עם הציבור. ולכאו' לד' הרא"ה הנ"ל א"ש טפי, דיסוד שניהם הוא שהיחיד אינו חייב במקום הציבור, ורק נחלקו מה חייב כשאין במקום הציבור, וע"ע בצל"ח שלשיטתו הנ"ל ביאר שזהו החילוק בין המקשן לתרצן, באופן שאינו רוצה לצאת יד"ח, והמקשן סבר שאסור לו להתפלל ביחידות.

דף ל' ע"ב

**בשחרית אין מחזירין אותו מפני שיכול לאמרה במוספין וכו', בציבור שנו-** בביאור ד' הגמ' מצינו ב' דרכים עיקריות בראשונים. א', דעת רש"י בל"ק שהכוונה אפי' ביחיד ומשום ששומע מש"ץ, ב', דעת הבה"ג שהובא ברש"י שהכוונה דוקא בש"ץ ומשום טורח הציבור.

**בדעת רש"י** שהכוונה משום ששומע מש"ץ, עי' ברש"י שהוסיף "ואיכא מקצת הזכרה", ומבואר דלא סגי בשמיעה מש"ץ לחודיה, ובעינן גם לזה שיש מקצת הזכרה בתפלה שלפניו, [ועי' ברשב"א שהק' על רש"י דא"כ הו"ל למימר מפני ששומעה מש"ץ לחוד, אולם מד' רש"י מבואר שלא סגי בשמיעה מש"ץ לחודיה ובעינן גם להא דיש מקצת הזכרה וכנ"ל], וצ"ב טעם הדבר למה לא סגי בשמיעה מש"ץ לחודיה. ועי' ברא"ה שנקט בדעת רש"י דדוקא בשחרית שיש שם שתי תפלות, ומוסף היא תפלה שבאה כולה בשביל היום, משו"ה פטרוהו בשל שחרית כששומעה מש"ץ. אולם ברש"י גופיה (ד"ה טעה) מבואר דגרס דמהני גם במוסף מפני שיכול לאמרה במנחה, ועי' בב"ח סי' תכב אות א' שביאר באופ"א, דדוקא באופן שמזכיר הוא בעצמו פעם אחת כראוי, הקילו שיכול לשמעה מש"ץ, וצ"ב גדר הדבר, ודו"ק. [ועוד יל"ע דלפ"ז יהא סגי גם הזכיר כבר פעם אחת ואפי' בתפלה הקודמת, ועי' היטב ברא"ש בסוגין, ועי' בשעה"צ סי' תכב סק"ג].

**בדעת הבה"ג** דמיירי בשליח ציבור, בפשוטו הכוונה שטעה בחזרת הש"ץ, וכ"מ ברמב"ם תפלה פ"י ה"ב ובטוש"ע או"ח קכו ג'. [ויל"ד בהא דנתחדש שסומך על מוסף, אם צריך שאותם הציבור יהיו במוסף]. ועי' ברמב"ם תפלה פ"י ה"ב שכ' גם שש"ץ שטעה כשהוא מתפלל בלחש, סומך על התפלה שמתפלל בקול רם, וכ"ה בשו"ע סי' קכו ס"ד. ועי' בביאור הגר"א סי' קכו ס"ד שהוא כש"כ מש"ץ שטעה בתפלת הציבור, אולם בפמ"ג סי' קכ"ו במש"ז סק"א אות ג' הוכיח שהוא דין בפנ"ע ומסברא, [עיי"ש נפ"מ בזה כשלא עקר רגליו]. ועי' במאירי בסוגין שפי' דמיירי בש"צ שטעה בתפלה של לחש, וקמ"ל דסומך על המוסף, ויל"ע למה סומך דוקא על המוסף ולא על התפלה בקול רם, ומ' קצת כסב' הפמ"ג שא"א לסמוך על תפלת הציבור. ויל"ד בשורש הנידון, [ואפשר שיסוד המח' הוא כיון שאם יסמוך על התפלה בקול רם נמצא שחסר לו הקיום של להסדיר תפלתו, ודו"ק].

עי' בפמ"ג סי' קכו מ"ז סק"א אות א, שד' הבה"ג הם רק בהזכרה של ר"ח שבת ויו"ט, אבל אם טעה הש"ץ ולא הזכיר טל ומטר או אפי' משיב הרוח פשיטא דחוזר, והובא במשנ"ב סקי"ג, [ולכאו' הסבר הדבר, דההזכרה אינה דין בגוף התפלה וסגי בהזכרה אחת, משא"כ שאלת גשמים וגבורות גשמים הוי דין בגוף התפלה, וצריך לאמרם בכל תפלה]. ועי' בקה"י סי' טז שהביא שחכ"א הק' לפי מש"כ שם שדעת חכמי פרובינציא שהובאו בתוס' לעיל כו ב', שמי שלא הזכיר הרי הוא כלא התפלל כלל, א"כ היאך מהני לסמוך על מה שיזכיר בתפלה אחרת. ועי"ש בקה"י שכ' לחדש בביאור גדר הדין בסוגין, שמשום טירחא דציבורא הקילו שבתפלת הש"ץ ההזכרה אינה חלק מהתפלה. אולם מלבד שעצם דבריו מחודשים טובא, גם צ"ב דהנה במשנ"ב סי' תכב סק"ד הביא פלוג' האחרונים אם בדיעבד גם יחיד שטעה והתפלל מוסף אי"צ לחזור כמו הש"ץ או שהוא קולא מיוחדת בש"ץ, ולד' הקה"י היאך יתכן לומר שגם ביחיד הקילו, ועוד צ"ב דבשבלי הלקט סי' קעא הביא מר' חננאל שגם יחיד שמתפלל בציבור וטעה יכול לסמוך על מוסף ואי"צ לחזור כיון שהוא טירחא לציבור שממתינין לו לחזרת הש"ץ, ובכה"ג ודאי לא שייך לומר כד' הקה"י. ובע"כ שגדר הדין דסוגין שבכל אופן של טירחא ודיעבד הקילו שיכול לסמוך על ההזכרה במוסף, [בע"כ שאף לדעת חכמי פרובינציא אינו חלק מגוף התפלה ממש ואכ"מ, ועי' באשר לשלמה מועד סי' א].

**בשבת ויו"ט,** עי' בטור סי' קכו שהביא ד' הבה"ג דדוקא בר"ח אין מחזירין, אבל בשבת ויו"ט מחזירין, והסמ"ק כ' שאין חילוק בין ר"ח לשבת ויו"ט, וכ' הטור דהכי מסתברא. ובביאור דעת הבה"ג, עי' בב"י שם שכ' שדוקא בר"ח לא הטריחוהו לחזור משום טורח ציבור, אבל בשבת ויו"ט בלא"ה אסירי בעשיית מלאכה. והמחבר בסי' קכו ס"ג השמיט דין שבת ויו"ט, ולשיטתו הנ"ל שיש בזה חילוק בין שבת ויו"ט לר"ח, אולם הרמ"א שם הביא ד' הסמ"ק שאין חילוק בין שבת ויו"ט לר"ח.

**בשאר תפלות חוץ משחרית ומוסף,** נחלקו בזה הראשונים, דברי"ף וברא"ש גרסו רק שבשחרית סומך על מוסף, אולם ברש"י מבואר דגרסי' גם שבמוסף סומך על מנחה. ובביאור דעת הרי"ף שרק בשחרית סומך על מוסף אבל לא במוסף על מנחה, עי' ברא"ש שביאר שדוקא בשחרית סומך על מוסף מפני שרגילים להתפלל כאחד, [ולכאו' כוונתו שהשחרית ומוסף הם כתפלה אחת], ועי' בשעה"צ סי' תכב סק"ד שלמד מדבריו שאם התפלל מנחה קודם מוסף והזכיר בה יעו"י אינו תיקון למה שלא הזכיר בשחרית, דרק מוסף ושחרית הוו תפלה אחת. וע"ע במאירי בסוגי' שש"ץ ששכח הזכרה בתפלת לחש סומך על תפלת מוסף, וצ"ב למה לא יסמוך על התפלה שבקול רם, ובע"כ דהוא דין מסוים בשחרית ומוסף ולא בשתי שחרית זה אח"ז. וכן נפ"מ למי שהוצרך להתפלל תפלת תשלומין ושכח הזכרה בתפלה הראשונה, שאינו יכול לסמוך על התפלה השניה. וע"ע בשעה"צ סי' תכ"ב סק"ג שנסתפק היאך הדין באופן שהתפלל מנחה קודם מוסף, ושכח הזכרה במנחה אם יכול להשלים במוסף. [ולכאו' כוונת השעה"צ שאי"ז דין דוקא בשחרית ומוסף, אלא הוא דין מיוחד בתפלת מוסף שמהניא לתיקון, כיון שהיא תוספת על כל תפלות היום והיא מוספת גם על המנחה, ודו"ק].

**טעה ולא הזכיר של ר"ח ערבית אין מחזירין אותו לפי שאין בי"ד מקדשין את החודש אלא ביום-** עי' ברא"ה וריטב"א שביארו דכיון שלא היו מקדשין בלילה, לכן לא חשיב ר"ח כ"כ בשביל להטריחו לחזור, ומ' שהוא חילוק בעצם קדושת הר"ח בין הלילה ליום [ויעוי' בקו"א חזו"א ח"א סי' רז]. וברשב"ץ כ' דאע"פ שזמנין מקדשי לה מבערב, מ"מ בתר רוב זימני אזלינן דלא היו מקדשין עד למחר, וכיון דכשהיו מקדשין ע"פ הראיה לא היו מזכירין ר"ח בתפלתם, השתא נמי לא מהדרינן ליה, ולדבריו לכאו' אינו חילוק בקדושת ר"ח אלא רק בתפלה.

**בליל שני של ר"ח,** עי' בתוס' ב' פירושים אם בליל שני חוזר כיון שהוא כבר מקודש מיום שלפניו, או שה"ה בליל שני. וצ"ב טעמא דהתוס' שגם בליל שני אינו חוזר. ומצינו בזה ב' דרכים, א', עי' בפנ"י שכיון שיום שני של ר"ח נתקן מספק לכן לא חילקו ביניהם, וכ"כ במשנ"ב סי' תכב סק"ד [ובאמת נח' בזה האחרונים אם ב' ימים ר"ח הוא בגדר ספק או כיומא אריכתא, עי' ברע"א או"ח סי' קח למג"א סקט"ז שהביא בזה פלוג' צל"ח ובנין אריאל]. ועי' בתורא"ש שכ' בביאור התוס', דכיון שאין ראוי לקדש את החודש בלילה הילכך אין מחזירין אפי' ליל ל"א, ואפשר שכוונתו כביאור הפנ"י [וע"ע להלן ביאור אחר בד' תורא"ש]. ב', עי' באו"ש תפלה פ"י הי"א, שהתוס' והי"מ נחלקו במח' הראשונים מאימתי קידשוהו שמים, אם כבר מליל ל"א או רק מיום ל"א, עי"ש, וכעי"ז כ' באבנ"ז או"ח סי' שי, ועי' אשר לשלמה סנהדרין סי' ל'.

**בליל ר"ה,** עי' רבינו יונה (י"ט א' מדפי הרי"ף) שהביא מח' אם דין זה נאמר גם במי שלא הזכיר של יו"ט בליל א' דר"ה, או דר"ה חמיר טפי כיון שהוא יו"ט ויש בו איסור מלאכה. ועי' באשר לשלמה סנהדרין סו"ס ל' בביאורו. והנה בחי"א כלל כ"ד ס"י, הביא את חידושו של ר' אבלי פאסוולער, שמי שטעה בליל ר"ה ואמר הקל הקדוש במקום המלך הקדוש אינו חוזר, וכמו שמצינו בסוגין לגבי יעו"י בליל ר"ח. ובקיצור שו"ע סי' קכ"ט לחה"פ סק"ג השיג על דבריו מד' הרבינו יונה הנ"ל שיש להחמיר בליל ר"ה יותר מר"ח. ועי' בשו"ת בנין שלמה ח"ב סי' מו ואגרו"מ או"ח ח"א סי' קע, שתי' שיש הפרש בין המלך הקדוש לתפלת יו"ט, דהמלך הקדוש תליא בדין, ובגמ' בר"ה ח' ב' אמרינן שאין בי"ד של מעלה נכנסין לדין עד שיקדשו בי"ד של מטה את החודש. ובמשנ"ב סי' תקפ"ב שהע"צ סק"ד ובבית הלוי ח"א סו"ס חלקו על דברי ר"א פאסוולער מטעם אחר, דהא תינח אם היה מתפלל תפלת חול, אבל עכשיו שהתפלל תפלת ר"ה ואמר הקל הקדוש אין כאן לא תפלת חול ולא תפלת יו"ט. ועי' בזכרון שמואל סי' כב, שיסוד המח' בין ר"א פאסוולער למשנ"ב הוא בגדר המלך הקדוש, אם הוי חלק ממטבע התפלה, או שהוא דין הזכרה גרידא, ורק שהחמירו בה שתעכב.

עי' בשו"ת אהל משה לראמ"ה סי' נו, שכ' לחדש ששאני גדר ההזכרה בר"ח מביו"ט, שביו"ט שנאמר בו מקרא קודש גדר ההזכרה הוא להזכיר את היום בכל דבר חובה הבא ליום, אבל בר"ח שלא נאמר בו מקרא קודש, גדר ההזכרה הוא מעין דינא דקידוש החודש, [ועי"ש שמה"ט אמרו בסוגיא דלעיל שיכול לסמוך על תפלה אחרת, דעיקר החיוב אינו אלא פעם אחת בלבד]. ולפ"ז יל"ב היטב ד' הגמ' בסוגין שההזכרה בליל ר"ח אינה חובה כ"כ כיון שאין מקדשין את החודש בלילה. וע"ע בתורא"ש בסוגין שכ' לבאר הטעם שגם בליל שני א"צ לחזור על יעו"י, "כיון שאין מקדשין את החודש בלילה", וצ"ב מה זה נוגע לליל שני, ולד' הראמ"ה י"ל שכוונתו שמעשה קידוש לעולם לא שייך בלילה, ולפיכך גם בליל שני אין חיוב הזכרה כ"כ. ועי"ש עוד בד' הראמ"ה שכ' לבאר בזה גם ד' רבינו יונה הנ"ל, שבר"ה חוזר אף בלילה, ומשום שבר"ה צריך להזכיר את המועד בתפלתו מדין מקרא קודש, וזה נוהג גם בלילה.

**הדרן עלך פרק "תפלת השחר" בל"נ**