1 מ_מ גרמי
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / גרמי ולא יחפור - הרב יהודה אלבוים / מראי מקומות

**בס''ד דינא דגרמי**

**נח' הראשונים אם חייב מדינא או שאינו אלא קנס**

א. הרמב''ן בקונ' הוכיח שחייב מדינא, מהלשון דינא דגרמי ולא אמרו קנסא דגרמי, וכ''כ בספר התרומות שער נ''א ח''ו סעי' ח', וז''ל היש''ש מדאמר ר''מ הוא דדאין דינא דגרמי ולא אמר דמחייב דינא דגרמי, אלא כלומר דן דינא וירד לעומקו של הלכה עד שדן לחייב.

ב. נח' הראשונים האם יש חילוק בין גרמא לגרמי, הרמב''ן בב''ב כב: וכן בקונ' כתב, שדעת רש''י בכמה דוכתי שאין חילוק ולר''מ חייב בכל גרמא – ופי' הש''ך בסי' שפ''ו סק''ד דכוונתו לרש''י ב''ק נה: ד''ה פטור בדיני אדם גרמא בנזקין פטור, ומשמע שיש מי שחולק, וכן לרש''י בב''ב כב: ד''ה גרמא בנזקין – והיש''ש בב''ק נח' והביא שברא''ש בב''ק פ''ט סי' י''ג מבואר שנקט ברש''י שיש חילוק בין גרמא לגרמי, ולרמב''ן והש''ך דדעת רש''י שאין חילוק בין גרמא לגרמי, יש לפרש משום שגרמי הוא קנס ולכן אין הבדל, אך י''ל שמדינא חייב לר''מ גם בגרמא, ועי' קו''ש ב''ב אות ע''ה דיש להוכיח מהא דכל מדליק אש אין חייב בטמון מדינא דגרמי ולא הוזכר שפטור בטמון רק בנפל גדר שלא מחמת דליקה, דאינו אלא קנס ולא קנסו אלא במזיד, ויש לדחות ראיה זו, עי' להלן במחיצת כרם אות א'.

ג. בדעת הרמב''ם נח' אם דעתו שאין לחלק בין גרמי לגרמא או שיש חילוק, עי' מחנ''א נזק''מ סי' ו', וסמ''ע סי' שפ''ו סק''א, וש''ך סי' תי''ח סק''ד, וקצוה''ח סי' שפ''ו סק''ב, וביאור הגר''א סי' א' סק''כ, ולסוברים שאין חילוק וקנסו כל שמתכוון להזיק ניחא מש''כ הרמב''ם שחייב מדינא דגרמי הזורק כלי והיו תחתיו כרים וכסתות וקדם אחר וסלקן, וצ''ב הרי כוחו הזיק ובכ''ז פטור כי אינו מתייחס אליו וא''כ גם לא גרם, ולהנ''ל ניחא שקנסו כל שבלעדיו לא היה ניזוק אף כשאינו מתייחס אליו.

ד. דעת התוס', עי' תוס' בב''ב כב: ד''ה זאת אומרת, ובדף ב: ד''ה חייב באחריותו, ותוס' בב''ק ק: ד''ה חייב באחריותו, ובדף נד. ד''ה חמור, ובדף סב: ד''ה יצאו, ובדף עא: ד''ה וסבר, ובשבועות לז: ד''ה מיעט שטרות.

**ומצינו כמה נ''מ אם חייב מדינא או אינו אלא קנס**

א. הש''ך סי' ל''ח סק''א פטר מודה בגרמי, מדין מודה בקנס פטור.

ב. עי' תוס' בב''ב ב: ובב''ק ק: שכתבו לענין הזק שאינו ניכר דלא שייך קנס כשהוא עצמו גם מפסיד.

ג. גרמי דבהמתו, כתב הש''ך בסי' שפ''ו סק''ה שאם גרמי אינו אלא קנס אין גרמי דבהמתו חייב, וציין לשלטי הגיבורים ב''ק דף כא. - ברי''ף - בשם הריא''ז דקנסו גם בזה מחמת גרמי **שלו** שהכניס שורו עי''ש, ועי' תוס' נד. ד''ה חמור דבור שנראה שאף אם גרמי חייב רק מדרבן גרמי דבהמתו חייב.

ד. הש''ך ריש סי' שפ''ו כתב, שאם הוא קנס אין חילוק בין גרמי לגרמא.

ה. גורם דגורם, כתב הש''ך סי' שפ''ו סק''ג דאם גרמי הוא קנס פטור.

ו. האם גרמי חייב בד' דברים, ולכא' אם הוי קנס לא קנסו אלא לחייבו נזק.

ז. האם גובין מבנו אחרי שמת, בגיטין מבואר שאם הזק שא''נ לאו שמיה הזק וחייב רק מצד קנס אין גובין מבנו אחריו, הרמב''ן פשיטא ליה שגובין והוכיח מזה שחייב מדינא, אך בתוס' רי''ד על הגליון בגיטין נג. כתב שבגרמי אין גובין מבנו אחריו משום שהוא קנס וכהזק שאינו ניכר, וכן נפסק ברמ''א סי' שפ''ח סעי' ב', וציין הגר''א לסי' ס''ו סעי' ל''ב במוכר שט''ח וחזר ומחלו שגם יורשו חייב, ולא כתב הרמ''א שי''א שפטור כמו שכתב כאן, ועי' תומים סי' קי''ט סק''ב די''ל שאף אי מדינא לא חייב וחייב רק מדרבנן אך עשאוהו דינא ולא קנסא וישלם בנו אחריו – וממילא גם בהודה לא יפטר מדין מודה בקנס –.

ח. בהזיק בשוגג או באונס הרמב''ן לשיטתו כתב דחייב גם באונס חוץ מהזיק בדיבור שהקילו, אך היש''ש ב''ק פ''י סי' מז - הובא בש'''ך סי שפ''ו סק''ו - נקט שדינא דגרמי חייב מדינא ובכ''ז כתב שבאונס פטור. ולשיטות שהוא קנס לא קנסו באונס. ולתומים הנ''ל שחייב רק מדרבן אך עשאוהו דין ולא קנס ישל''ע אם גם לגבי אונס, ולדברי הרמב''ן יש לעיין מדוע כופף קמת חבירו בפני הדליקה והוזק ברוח שאינה מצויה אינו חייב מדינא דגרמי, ולשון הרמב''ן דלא עבד ולא מידי, ולכא' כוונתו שרוח שאינה מצויה אינה מתייחסת לאדם משום שאינו טבעו של עולם, וא''צ לפטור אונס אלא כדי לא לחייבו מדין אש.

ט. בתוס' בב''ב כב: נראה דאם דינא דגרמי הוא קנס, לא קנסו בהזק שאינו שכיח, וכן פסק הש''ך סי' שפ''ו סק''א וסקי''א ועי' בש''ך שם סקכ''ד.

י. מוכר שט''ח וחזר ומחלו, כתב הראב''ד - כתובות מה. ברי''ף – דחייב רק דמים שקיבל משום שלא קנסוהו יותר ממה שקיבל.

**גדר חיוב דינא דגרמי לראשונים שחייב מדינא**

א. י''ל שכל גרמא פטור משום שחסר בהתייחסות – כ''כ בברכת שמואל ב''ק סי' ל''ט, אך בחזו''א ב''ק סי' ב' סקי''א נראה שלא חסר מאומה בהתיחסות עי''ש – ובגרמי ס''ל לר''מ שדי בדרגת התייחסות זו בכדי לחייב, ועי' ש''ך סי' ל''ח סק''א דלשיטות שדינא דגרמי הוא מדינא הוי כהזיקו בידים, וכן נראה ברמב''ן וכדהלן, וכן נראה בחי' הר''ן בסנהדרין עז: שדן מדוע רוצח בגרמי לא חייב מיתה עי''ש, והרמב''ן והרא''ש שדנו לחייב מצמצם בנזקין מדינא דגרמי, אין ראיה שבמיתה שמצמצם חייב, גרמי גם חייב, דמצמצם דין חדש הוא וכמבואר מהך מד''א דבנזקין אין מצמצם חייב, - ועי' עוד אבני נזר אבן העזר סי' כ''א סקי''ז -.

ב. אך בכמה ראשונים נראה שאינו כעושה בידים, הנמוק''י בב''ק דף כא. ברי''ף כתב וז''ל וכתב הרא''ה ז''ל בשם רבו ז''ל שזה אינו – מה שנראה ברי''ף שגרמי דבהמתו חייב – דודאי לא נאמר כן אלא על האדם אבל בבהמה דברי הכל פטור שלא חייבה תורה על הכשר נזקי בהמה כדכתיב איש בור ולא שור בור וה''ה לשאר נזקין עכ''ל, ועי' בביאור הגר''א סי' שפ''ו סק''ב , ונראה בדבריהם - קה''י ב''ק סי' ל''ה וב''מ סי' מ''ז וחי' ר' שמואל ב''ק סי' ד' סק''ז וסי' י''ט סק''ז, ועי' עוד אבני נזר או''ח סי' שכ''ח סקי''א – שאין נחשב כעושה בידים אלא חייב כאילו עשה מזיק, וחייב כעין ממון המזיק, ולכן גרמי דבהמתו פטור משום איש בור ולא שור בור.

**ומצינו כמה נ'''מ אם חיובו משום דהוי כעושה בידים, או שאע''פ שאינו כעושה בידיים חייב**

א. הנ''מ הנ''ל בגרמי דבהמתו, והרמב''ן בקונ' מסיק בסוף דבריו דחייב כששורו שרף שטר ורק בהזיקא דממילא אתיא פטור, וכשיטתו דהוי כעושה בידיים – ומה שדן בתחילת דבריו לפטור יש לפרש שאין די בדרגת יחס של גרמי לחייב וכמו שכתב הר''ן על רציחה שכיון שמצינו שבאונס פטור פטור גם בגרמי - ועי''ש מה שתי' על הגמ' ב''ק מז: שנראה שם שאין חייב על גרמי דבהמתו.

ב. האם חייב בד' דברים, הרמב''ן בקונ' דן מדוע לרבנן דלא דאין דד''ג חייב בשבת, ומבואר דלר''מ ניחא, וכשיטתו דהוי שעושה בידים, וכן כתב הקצוה''ח סי' של''ג בדעת תוס' והרא''ש שחייב בגרמי בד' דברים, אך הטור בסי' ש''ח הביא מהרמ''ה שבגרמי אין חייבים בד' דברים ועי' בחי' ר' שמואל שם שכתב שיש לפרש את דברי הרמ''ה בב' דרכים י''ל על פי הנ''ל דהוי כממונו שהזיק, ויש לפרש שלא התחדש לחייב בגרמי ד' דברים וכמו שברוצח לא התחדש שדי בדרגת התייחסות לחייב מיתה , ועי' רא''ש פ' החובל סי' ג' דהדקיה באדרונא חייב רק כשהכניסו לשם וסגר, אך אם כבר היה שם וסגר אינו אלא גרמא ופטור, ונפסק בשו''ע סי' ת''כ סעי' י''א, ועי' בחי' ר' שמואל שם שהאריך בדעת הפוטרים מד' דברים האם כשחבל באדם חייב נזק או שנזק דחבלות דינו כד' דברים.

ג. האם חייב באונס, הרמב''ן בקונ' כתב דחייב ורק כשהזיק בדיבור הקילו לפוטרו וכשיטתו וכנ''ל, ועי' ש''ך סק''א שתמה על קולא זו, והיש''ש פטר, ואולי משום דס''ל כהרא''ה, ועי' ברמב''ן במלח' ב''ק - דף מג ברי''ף – דהביא שנח' אם חייבים באונס או לא ופי' שהמח' הוא אם גורם כעושה מעשה או לא, ונראה שנח' אם גרמי מתייחס אליו כמו מעשה גמור או שאינו כ''כ מתייחס אליו אלא שבכ''ז חייב אך אין בזה חומרת אונס כרצון ועי' ברכ''ש ב''ק סי' י''ח – וכדאשכחן בכוחו שאע''פ שמתייחס אליו בכ''ז יש בו קולא בצרורות, וכן אשו משום חיציו י''א שאין חייב מיתה ברוצח – ועי' רמב''ן ריש מכות שהקשה מדוע בזממו לעשותו בן גרושה או בן חלוצה אין חייבים מדין כאשר זמם על מה שזממו להפסידו מתנות כהונה, ותי' דכאשר זמם לעשות כתיב ולא כאשר דמם לגרום, ומבואר בדבריו שאף אם מוגדר לגרמי ולא לגרמא אינו נחשב לעשות אלא לגרום עי''ש.

ד. האם שייך גרמי בכל התורה, הר''ן הנ''ל דן ברציחה, ומבואר שגרמי נחשב כעושה בידים, דהיינו דסגי בדרגת התייחסות זו לחייב, ולרציחה כתב הר''ן דלא סגי וכדחזינן שלא עשו שוגג כמזיד ואונס כרצון ברציחה, ולפי''ז גם בכל בתורה פטור כמו שבאונס פטור - אך קצת נראה בר''ן שם שחייב בד' דברים עי''ש -, משא''כ לרא''ה אין שייך כלל לדון גרמי בכל התורה, ויש לדון בכורה בור או יוצר אש בגרמי האם חייב למד''א בב''ק כח: דכורה בור באונס חייב, ויש להוכיח מבידקא דמיא שפטור על המים שניים אע''פ שעשאו למזיק בגרמי ואינו חייב מדין אש, וכן מבואר לכא' בחרח''ה פי''א משכנים הל''א בסוף דבריו, ובענין גרמי בכל התורה עי' באבני נזר שם, ובאו''ח ח''א סי' נ''ח סק''ה וכו', וביו''ד סי' קכ''ג סק''ו, וסי' ת''ב סקט''ז, וסי' תס''ח סק''י, ועי' כתבי הגרי''ז בכורות דף נו, וברכ''ש ב''ק סי' ל''ט בשם הגרי''ז דיש איסורין שלא די שמתייחס אליו עי''ש וא''כ ודאי גם גרמי פטור באיסורין אלו.

ה. האם קנסו למד''א הזק שאינו ניכר לאו שמיה הזק, בגרמי של הזק שאינו ניכר. כתב הריטב''א גיטין נא. דכיון דגורם לר''מ כמעשה לרבנן קנסו, וכ''כ גם הרמב''ן בקונ' שאף אם מחיצת הכרם הוי הזק שאינו ניכר וחייב משום קנס מוכח שגרמי חייב דאל''כ הרי רק הזיק בגרמי ואי גרמי אינו כעושה בידים לא היו קונסים, אך לרא''ה הנ''ל לכא' לא קנסו.

ו. גורם לגרמי כהגורם לשרוף שטר של חבירו, הרמב''ן כתב שחייב וכשיטתו – וכן לכא' לא גרע מגרם הזק בשב ואל תעשה שחייב לדעת הרמב''ן - ובספר התרומות שער נא ח''ו אות ח' כתב שפטור - הובא בש''ך סי' שפ''ו סק''ג ובקצוה''ח שם סק''ג - וכך נראה לדעת הרא''ה משום שנחשב לשורו שחפר בור, כ''כ בחי' ר' שמואל הנ''ל.

**מחיצת הכרם**

א. הרמב''ן בקונ' הקשה מדוע אינו שור המזיק, והביא שתי' שהגפן אינו המזיק, אלא גורם שיאסר והאיסור הוא ההזק, ואין הגפן אלא גורם, והקשה על זה דא''כ מדוע באמת חייב לר''מ הא גרמי דבהמתו פטור, וא''ת הרי דעת הרמב''ן שגרמי בשב ואל תעשה חייב – עי' להלן אות א' – וכן ס''ל דגורם דגורם נמי חייב, - עי' לעיל אות ו' - וא''כ מכיוון שיש לניזק זכות לתובעו שיגדור, וע''י שלא גדר ניזוק, היה לו להתחייב מחמת כן מדינא דגרמי, י''ל דאם אין היאוש אוסר א''כ אין לו זכות לתובעו שיגדור, ומכח ממונו נמי אין לו זכות, משום שאין ממונו מזיק אלא בגרמי ורק ביודע עדות ס''ד דיש לו זכות לתובעו להעיד ולכן הוי גרמי גם בשוא''ת משא''כ במחיצת הכרם מדוע שיהיה לו זכות עליו יותר מעל אדם אחר.

ב. והרמב''ן הביא שתי' שאינו שור המזיק משום שהיאוש אוסר שע''י היאוש הוא מעורב וזהו הנזק במה שמעורב, ונראה ברמב''ן שהיאוש אינו העדר רצון לגדור אלא דעת חיובית, דאל''כ כשאין דעתו לגדור שורו מזיק, וע''כ שהיאוש אוסר ולא הגפן, וכ''כ עוד ג' פעמים בקונ' שיאושו הוא הגורם את הערבוב והעירבוב הוא ההזק וכן לשונו דמינח ניחא ליה, ועי' בקו''ש ב''ק אות קכ''ט שהקשה לדעת הרמב''ן שהיאוש אוסר מדוע אין חייב גם לרבנן כמוש''כ תוס' שכל שבדיבורו ניזוק כמפגל וכקם דינא חייב לכו''ע, ולכא' צ''ל דהרמב''ן לשיטתו שאין מזיק ע''י דיבור חייב למאן דלא דאין דינא נגרמי, וכ''כ הרמב''ן להדיא על מחיצת הכרם שאינו בידים משום שאינו אלא מחשבה - ועי' להלן - ולשיטת התוס' צ''ל דס''ל שאין היאוש אוסר אלא שאין נאסר כשדעתו לגדור - אך עי' שי' ר' שמואל ב''ב אות ל''ג שהוכיח מהרמב''ן שאינו אלא שב ואל תעשה דא''צ מחשבה חיובית אלא די ביאוש, מהא שדימה הרמב''ן מחיצת הכרם ליודע עדות ואינו מעיד שחייב גם בשב ואל תעשה, אך אולי י''ל דהביא מחיצת הכרם לעניין זה, שחלוק כשרק חייב מצד גמילות חסדים לכשחייב מצד דיני חו''מ ולא דימה אותם לעניין שוא''ת –

ג. עי' בתש' הרשב''א ח''ג סי' ק''ז שאין חייב מדינא דגרמי כשאין הוא או ממונו עושים מעשה ובמחיצת הכרם חייב כי ממונו מזיק ובצירוף מה שחייב לגדור ולא גדר חייב מדינא דגרמי עי''ש

ד. המבשל בשר בחלב או המחמץ עיסת חבירו, כתב הברכ''ש בב''ב סי' י''ז שאינו אלא גרמי ולא דמי למטמא עי''ש, ובזה ביאר את דברי הרמב''ן והיש מפרשים לענין מחיצת הכרם, שאם האיסור מזיק אינו אלא גרמא, ועי' עוד ברכ''ש ב''ק סי' ה' סק''ד, אך בחי' ר' שמואל ב''ב סי' ג' תמה על דבריו ונקט שודאי שהמבשל בשר וחלב או המחמץ עיסה הוי אדם המזיק ועי'ש כיצד ביאר את דברי הרמב''ן והי''מ הנ''ל

ה. נח' הראשונים מדוע צריך התראה התוס' ור' יונה בב''ב ב. כתבו שאינו חייב בלא התראה, והרמב''ן כתב שא''א לומר כן משום שבגרמי חייבים גם באונס, ולכן פי' שאינו נאסר בלא התראה כי אינו יודע שבו תלוי האיסור, וצ''ב מה איכפת לן שאינו יודע שבו תלוי האיסור, הא סו''ס נתייאש מלגדור, וכי אי רוצה בקיומו נמי לא יאסר כשאינו יודע שעי''ז נאסר, וצ''ל שרק ביאוש אמרינן הכי משום שאינו נחשב יאוש כי דעתו לגדור בעתיד, ורק כשיודע שעי''ז יאסר ובכ''ז אינו גודר, הר''ז יאוש גמור

ו. מסכך גפנו על תבואתו של חבירו נראה בגמ' בב''ק ק. שחייב לכו''ע וכ''כ תוס' שם, והקשה הרמב''ן על הי''מ הנ''ל שאין העירוב הנזק אלא האיסור מדוע מסכך אינו גרמא, אך עי' בשטמ''ק ב''ק ק. שהביא מהתוס' שאנץ שאין כוונת הגמ' ''התם קעביד בידים'' שחייב גם לרבנן אלא שרק גרמי כזה חייב לר''מ ולא כל גרמי, וכן הרא''ש בב''ק פ''ט סי' י'''ג, וב''ב פ''ב סי' י''ז כתב דמסכך גפנו חייב משום דקי''ל כר''מ, וכן הריטב''א ביבמות פג. כתב להדיא שאינו אלא גרמי

ז. הראשונים הקשו מדוע לרבי יוסי אין הניזק צריך להרחיק את עצמו והתוס' בב''ב ובב''ק ועוד ראשונים תי' דהוי גיריה דיליה, אך הרמב''ן בריש ב''ב וכמה פעמים בקונ' כתב דכיון שיש לו איסור לכן עליו להרחיק, וצ''ב – שיעורי ר' שמואל ב''ב אות ל''ג – מדוע כשחייב מדיני יו''ד להרחיק חייב גם מדיני חו''מ, עוד צ''ב - שם - מדוע רק בעל הכרם עובר איסור ולא בעל השדה עי' מה שתי' בחי' ר' שמואל ב''ב סי' ג' סק''ח – י'

**דן את הדין וכו' ודין מזיק בדיבור או במחשבה**

א. דיין שזיכה את החייב וחכם שהורה על טהור שטמא, וטעה בשיקול הדעת, כתבו תוס' ק. והרא''ש סנהדרין פ''ד סוף סי' ה' דחייב אף לרבנן דע''י דיבורו קם דינא ונאסר, והוכיחו ממפגל שכל שבדיבורו ניזוק הוי אדם המזיק ותוס' הקשו משורף שטר - ועי' קו''ש ב''ק אות קמ''ז שתמה דהרי לא נפקע החוב ע''י שריפת השטר ואינו דומה למפגל וקם דינא, ואולי ס''ל לתוס' שההזק הוא בחוב שניזוק החוב ע''י שאין לו אפסרא ולא ההזיק במה שאינו משלם וכ''כ בקצוה''ח סי' כ''ה סק''ב ונ''מ האם חייב לשלם מיד או רק כשהגיע זמן הפרעון וכן נ''מ כמה חייב לשלם - ועי' קצוה''ח סי' כ''ה סק''ב שביאר מאי שנא ממוחל שט''ח שהזיק בדיבורו ואינו אלא גרמי, וביאר שאין לקונה אלא שיעבוד נכסים עי''ש, וכן ביאר מאי שנא מעדים שהעידו שקר שאין חייבים אלא מדינא דגרמי, וביאר שבעדי שקר אין משתנה באמת הדין ולכן אין הנזק אלא אח''ך כשגובים ממנו או שאין מקבל את המגיע לו ורק כשבאמת משתנה הדין ע''י דיבורו דנעשה טמא במאמרו של החכם הוי אדם המזיק - ועי' מחנ''א נזק''מ סי' ו' שלא חילק בין עידי שקר לקם דינא כתב שלתוס' גם עידי שקר שהעידו לזכות את החייב חייבים לכו''ע - ובתוס' מבואר שהדין כן גם בזיכה את החייב אך הקצוה''ח כתב שרק בטימא את הטהור ע''י מאמרו נטמא וחייב מצד אדם המזיק, אך בזיכה את החייב אינו באמת נפטר, ואין חייב אלא מדינא דגרמי

ב. בתוס' מבואר שחלוק חייב את הזכאי לזיכה את החייב, ואין חייב לרבנן בחייב את הזכאי עי' תומים סי כ''ה סקט''ו וקו''ש ב''ק אות קמ''ז דפי' שבחייב את הזכאי הנזק רק כשמשלם ולא מיד ולכא' משום שאין חיוב מזיק על מה שיצר עליו חוב, אלא רק על ממון שמשלם אח''ך, ועי' קו''ש ב''ב אות תקי''ט שביאר שהמוכר שט''ח לחבירו ומחל אינו חייב לרבנן משום שמזיק חוב אינו חייב אלא מדינא דגרמי כי אינו דבר בעין, וצ''ע מזיכה את החייב שכתבו תוס' שחייב לכו''ע

ג. מזיק בדיבור או במחשבה, בתוס' הנ''ל מבואר שחייב לכו''ע, אך ברמב''ן מבואר שמזיק במחשבה ובדיבור אינו אלא גרמי מדכתב שהורה רבינו שדן את הדין אינו חייב אלא בנשא ונתן ביד ולא חייבהו מדינא דגרמי, משום שאנוס הוא כי חייב לדון, והקילו בגרמי היכא דאנוס כל שאין עושה מעשה, ומבואר ברמב''ן שלא רק שאינו מזיק בידים אלא גם יותר קל מכל גרמי כי לא עשה מעשה, וכן מבואר עוד ברמב''ן מדהקשה מדוע מפגל חייב לכו''ע הא אינו אלא מחשבה והוצרך לת' שיש מעשה שחיטה, וכן בכלאים כתב הרמב''ן שהיאוש הוא גרמי ולא בידים משום שאין האיסור בא מחמת מעשה אלא מחמת מחשבה, ולכא' סברת הרמב''ן דאינו מזיק גמור משום שלא נגע בדבר הניזוק – וכלשון תוס' על שורף שטר שאינו נוגע בגוף הממון - אלא אמר או חשב וניזוק החפץ וכן תוס' הוצרכו להוכיח ממפגל שאין דבר זה סיבה לפטור, ולכא' תוס' אזיל לשיטתו בב''ק יז: שכתבו תוס' דאם בזורק חץ אזלינן בתר מעיקרא ומיד כשבעטה הבהמה ניזוק א''כ אינו צרורות אלא גופו, ולכא' גם כאן בעט כאן ועי''ז ניזוק הכלי שרחוק מכאן ובכ''ז אינו גרמא – ונ''מ במפעיל מכשיר ע''י שלט רחוק בשבת, ואולי לכו''ע חייב דהוי ממש כוחו -

ד. תוס' הנ''ל הקשו משורף שטר מדוע אינו מזיק בידים כמו במפגל, ומבואר בתוס' שאין החסרון בדיבור אלא החיסרון שלא נגע בדבר הניזוק ולכן הקשו מדוע שורף שטר אינו מזיק בידים הא ע''י ששרף ניזוק החוב, ועי''ש בתי' תוס' ולכא' כוונתם דבמפגל ע''י הפיגול נאסר וכן בקם דינא ע''י דיבורו ניזוק, משא''כ בשורף שטר החוב ניזוק משום שאין שטר ואין שריפת השטר מזקת את החוב אלא במצב שאין שטר החוב ניזוק וכך צ''ל גם באחוי אחוויי דכתב הרא''ש שמיד נחשב לניזוק ובכ''ז אין חייב לרבנן כי לא מעשיו הזיקוהו אלא ע''י מעשיו נוצר המצב ורק כשדיבורו מזיק הוי דיבורו ככוחו, וכן מצינו בבידקא דמיא שאין חייב על המים השניים מדין אש משום שאע''פ שע''י סילוק הבידקא נעשו מיד המים לאש אך לא נגע בהם ואינו אלא יצירת מזיק בגרמא – כ''כ החזו''א ב''ק סי' א' סק''ו ועי' עוד בסי' ב' סק''ד ד''ה ב''ב - ולא דמי למפגל ולקם דינא, משום שלא ע''י מעשיו נעשו לאש אלא שכשאין בידקא הרי זה ממילא אש ודו''ק

ה. התוס' שאנץ – שטמ''ק ב''מ מג: - הוכיח שפיגול הוא בדיבור ולא במחשבה מהא דחייב אף לרבנן ואילו היה פיגול במחשבה לא היה זה אלא גרמי, ומבואר בדבריו שיש חיסרון במחשבה וצ''ב, וכן הקצוה''ח סי' כ''ה סק''ח כתב שאפי' לשיטות שנח' על תוס' וס''ל שדיבור אינו אלא גרמי בכ''ז מפגל חייב לכו''ע משום שאינו רק דיבור אלא יש בו מעשה ששוחט או זורק, ומבואר שיש חיסרון בדיבור, ולא החיסרון שלא נגע בדבר הניזוק, שהרי כשזורק ניזוק הקרבן ולא הדם ובכ''ז חילק בין דיבור למחשבה, וכ''כ המהר''ם שיף גיטין נג. ברש''י שחלוק דיבור ממחשבה עי''ש, וכן נראה במחנ''א נזק''מ סי' ו' שדן במזיק בדיבור אי חייב בעקימת שפתים אי הוי מעשה או לא, וגם ברמב''ן בקונ' מבואר שיש קולא בדיבור שבאונס פטור

ו. עי' כתבי הגרי''ז בכורות כח: שהקשה מדוע דיין מומחה שנשא ונתן ביד פטור, הרי גזלן הוא וגזלן חייב גם באונס גמור, ותי' דכיון שקם דינא אינו גזלן, ורק אפשר לחייבו על שעשה את הקם דינא מדין מזיק

א. גרמי בשב ואל תעשה, בפשטות כשלא עשה מאומה אינו אפי' גרמא, אך הרמב''ן בקונ' והנמוק''י ב''ק דף נו בשם הרא''ה כתבו שעדים שיודעים עדות ואינם מעידים אינם חייבים מדינא דגרמי כי אין לתובע זכות שיעידו אלא הוא חיוב גמילות חסדים על העדים, ודימהו למי שראה אבידה ולא השיבה, ומבואר שאילו היה זכות לחבירו היה חייב מדינא דגרמי אע''פ שלא עשה מאומה, ועי' להלן אות ח' שיש ראשונים שחייבו עדים שלא העידו, וכ''ה ביד רמ''ה בריש ב''ב אות י''ח שאם לא גדר ובאו גנבים חייב מדינא דגרמי וכן כל הגורם אע''ג דלא עביד מעשה – ויש כאן חידוש שאע''פ שאין זכות לחבירו לתבוע שיגדור מחמת גנבים אלא מצד עבודת הכרם וכד' בכ''ז חייב וי''ל שהוא רק משום שחייבוהו לבנות כותל מפני מחיצת הכרם חייב גם על גנבים וכן בהזק ראיה חייבוהו לבנות כותל, אך המאירי בב''ק נו. כתב שיודע עדות פטור מדינא דגרמי כי לא עשה מעשה ולכא' ס''ל דאין חייב בשוא''ת, ולכא' מוכח במחיצת הכרם שחייב מדינא גרמיבשוא''ת, אך בתש' הרשב''א ח''ג תש' ק''ז כתב שבמחיצת הכרם חייב רק משום שממונו מזיק אך בלא מעשיו או מעשה ממונו פטור עי''ש – וצ''ב איך מעשה ממונו מחייבו מדינא דגרמי – וכן נראה בתוס' בב''ב כב: וברא''ש שם ובב''ק שצריך שהוא עצמו יעשה היזק בממון חבירו ואין חייב בשוא''ת, אך אינו ראיה משום שי''ל שלכן אין זכות לניזק כי אינו עושה כלום, אך אין ראיה באופן שיש זכות לניזק, שיפטר מחמת שהוא רק בשוא''ת, עוד יש לדחות דבמחיצת הכרם כתב הרמב''ן דהיאוש אוסר, וא''כ אינו שב ואל תעשה, אך בתוס' לכא' א''א לומר כן, עי' לעיל, ובענין גרמי בשוא''ת עי' שו''ת הרא''ש כלל ק''א אות י', וקצוה''ח סי' ס''ו סקכ''א, ואבני נזר או''ח סי' תק''ג סק''ח, וחו''מ סוף סי' ב, ויו''ד סי' קצ''ו סק''ה,

ב. מניעת רווח, כתב הרמב''ן דשוויה טמון אין חייב מדינא דגרמי משום שרק גרם שלא יתחייבו לו ואין חייב אלא על ממון שיש לו שגרם לו לאבדו, או על חיוב שהיו חייבים לו ואיבדו כמוחל שט''ח, או כדיין שזיכה את החייב, וכתב הרמב''ן שבזה ניחא הא דאי בתר תבר מנא אזלינן, פטור השובר ואין חייב על שגרם לפטור קמא, ולפי''ז כל מניעת רווח פטור, וכן הביא הרמב''ן במכות ג. את הירושלמי שמבטל כיסו של חבירו פטור, וכ''כ בתש' מהר''ם הובא בקצוה''ח סי' של''ג סק''ב שגרמי אינו אלא במפסיד לחבירו ולא במניעת רווח והביא את הירושלמי הנ''ל, וכ''ה בנמוק''י בב''מ - דף סא: ברי''ף - מהירושלמי דמבטל כיסו של חבירו פטור, וכעין זה כתב הרא''ש בב''ק פ''ב סי' ו', ומש''כ תוס' והרא''ש בריש האומנים שחייב מדינא דגרמי כשגרם לפועלים שלא יוכלו להשתכר, כתב הקצוה''ח סי' של''ג סק''ב שהוא מדין שבת שהוא גזה''כ לחייב על הפסד רווח כשהזיק אדם, אך הפ''ח שם כתב דלא דמי לנעל בית חבירו דמי יימר שהיה מצליח להשכירו ומבואר בדבריו שמניעת רווח בכלל דינא דגרמי, וכ''ה במרדכי ב''ק סי' קכ''ה הובא ברמ''א סי' רצ''ב סעי' ז', - והש''ך שם ציין לדברי היש''ש דפטור, דמבטל כיסו אינו גרמי אלא גרמא - וכ''ה בהג' מרדכי ב''ק אות רי''ג דשוויה טמון אין חייב מדינא דגרמי רק משום שיכול לומר לטובה נתכוונתי שלא ישרף מהרה ומשמע, וכ''נ בטור שפסק בסי' ש''ח דגרמי פטור מד' דברים, ובכ''ז בסי' של''ג הביא את דברי הרא''ש שחייב שכר פועלים מדינא דגרמי, וכן נראה ברא''ש ב''ק פ''ט סי' י''ג ששויה טמון אינו גרמי כי לא עשה מעשה בגוף הממון, ולא כתב כהרמב''ן שאין פרשת מזיק כי לא הזיק לו ממון אלא רק מנע שלא יתחייבו לו ממון, אלא ביאר מדוע הוא גרמי ולא גרמא משא''כ לרמב''ן אינו הסבר מדוע אינו גרמי אלא גרמא. אלא על אף שהוא גרמי פטור

ג. עיכב אדם מלהציל ממון חבירו, הסתפק הרמב''ן וכתב שי''ל שאין חייב מדינא דגרמי משום שאין לו זכות שחבירו יציל ואינו אלא גומל חסדים ולכן אינו גורם הזק אלא ההזק מאליו בא ורק מנע מלהציל, ולא דמי לגזל חמץ וכו' שיש לו זכות לאוכלו לפני שיאסר והוי כמונע את האדם עצמו להציל את ממנו שחייב לדעת הרמב''ן הנ''ל, וכן המונע חבירו מלתת לו מתנה פטור מהאי טעמא, ויש לעיין מדוע הוצרך הרמב''ן במונע חבירו מלתת לו מתנה לכך, הא דעת הרמב''ן שעל מניעת רווח אין דינא דגרמי

ד. ב''ק לג: מזיק שיעבודו של חבירו, הקצוה''ח בסי' כ''ה סק''ב כתב שאינו מזיק בידים משום דגוף החוב לא קלקל והנכסים אינו שלו – ולכא' משום דס''ל שמזיק זכות פטור - ובשערי יושר ש''ג פכ''ג, ביאר שאילו יזיק את השיעבוד בידים יתחייב אך בשריפת החפץ לא הזיק את השיעבוד בידים דאין בעל השיעבוד שותף בחפץ אלא זכותו בבעלות של בעל החפץ וכשאין בעלים ממילא פקע זכותו ואין זה אלא גרמי, ועל פי זה ביאר מדוע מפגל חייב הא אין לו אלא לבעלים אלא זכות בקרבן ותי' שמפגל הזיק את הזכות עצמו, ונ''מ אם הדיין טעה בשיקול הדעת ופסק שאין לו שיעבוד יתחייב לדעת התוס' ב''ק ק. אף למאן דלא דאין דינא דגרמי – הובא בחי' ר' שמואל ב''ק סי' י''ג סק''ד –. ועי' תוס' הרא''ש גיטין מא. דאף למאן דלא דאין דינא דגרמי מצי לחיובי מזיק שיעבודו של חבירו עי''ש

ה. כשהנזק אינו מיד, כתבו תוס' בב''ב כב: והרא''ש שם ובב''ק שאינו חייב מדינא דגרמי, ויש לעי' מתוס' ב''ק ק. ד''ה שאני התם שחייב מדינא דגרמי אף כשאין ניזוק מיד עי''ש, והרמב''ן בקונ' כתב שאף בניזוק לאחר זמן חייב, ויותר מזה נראה ברמב''ן שהיה אפשר לחייב נוטע אילן והזיקו השורשים את הבור מדין אדם המזיק אף למאן דלא דאין דינא דגרמי ורק מטעם שאינו גיריה דיליה פטור – דהיינו שיתכן ונחשב לאדם המזיק ובכ''ז אינו נחשב גיריה דיליה - ולתוס' והרא''ש אינו אפי' גרמי מכיון שמזיק לאחר זמן, והרמב''ן ס''ל שאין אחר זמן חיסרון כלל לא בגרמי ולא במזיק גמור, ובכ''ז כשמתחיל ההזק מיד אף לרמב''ן יש בזה סיבה לחייב, שהרי כך תי' על קושייתו מדוע לרבנן חייב בשבת הא רק גרם לו שלא יוכל לעבוד ולא עשאו בידים – דהיינו דאמנם נתחדש בשבת חיוב על מניעת רווח אך לא מנעו בידיים אלא רק בגרמא, ועי' קצוה''ח סי' שפ''ח סק''ח וסי' שס''ג סק''ב – ותי' שכיון שמתחיל הנזק מיד חייב גם לרבנן

ו. בב''ב צד. בורר צרור וכו' נח' הראשונים שם, אי חייב לכו''ע או רק מדינא דגרמי, ועי' נתה''מ סי רכ''ט, ושערי יושר ש''ג פכ''ג בגדר החיוב בבורר צרור

ז. עידי שקר והוציאו ממון על פי עדותן כתב הרמב''ן בקונ' דחייבים מדינא דגרמי, ואע''פ שלא ניזוק החפץ בכ''ז יש דין מזיק על שהרחיקו מבעליו, וכמו במוסר – ובמסר בידים לכו''ע חייב ורק באחוי אחוויי אינו אלא גרמי, עי' ש''ך סי' שפ''ח סקל''ז, ועי' קצוה''ח סי' כ''ה סק''א דהנותן חפץ חבירו לאחר **ואפשר למיהדר** אינו מזיק אלא רק גזלן, ועי' נתה''מ סי' כ''ה סק''א וז''ל דמה לי אם זרקו לים או מסרו לגנב כשא''א להוציא ממנו ואין לך מזיק גדול מזה וזה ברור מאד – אך הטור בסי' ל''ח הביא מהר''ח שפטור, וביאר הב''ח דס''ל שאינו אלא גרמא, ועי' בש''ך שם סק''א שהאריך להוכיח שחייבים מדינא דגרמי, ובמחנ''א נזק''מ סי' ו' כתב שלדעת התוס' עדים שהעידו לזכות את החייב חייבים לכו''ע עי''ש

ח. עדים היודעים עדות ולא העידו, הרמב''ן בקונ' פטר מדינא דגרמי משום שאין חייבים להעיד רק מצד גמילות חסדים,- ויש לעי' מדוע חייב בדיני שמים וכי מי שלא השיב אבידה חייב לשלם בדיני שמים, ואולי פי' חייב בדיני שמים שנענש ולא שחייב ממון, ולא כהמאירי שם שפי' שחייב לשלם ואם לא שילם הרי הוא פסול לעדות, ועי' קצוה''ח סי' ל''ב סק''א - אך השטמ''ק בב''ק נו. בשם תר''פ, והשלטי הגיבורים בב''ק דף כד. ברי''ף בשם הריא''ז, ור' ירוחם – הובא בהג' רעק''א על הש''ך סי' כ''ח סק''ב – כתבו שחייב מדינא דגרמי

ט. עי' הגה''א ב''ק פ''ט סי' ט''ז שנח' ר' יואל ור' אפרים באמר לו חבירו שהמטבע טוב אם חייב מדינא דגרמי, האם רק בשולחני שחייב לשמוע לו חייב או גם כשאין חייב לשמוע לו חייב, ועי' ברמב''ן בקונ', ובמלחמות בסנהדרין – דף יב. ברי''ף - דמשיא עצה לחבירו והפסיד ע''י פטור ועי''ש בקונ' ובמלח' מאי שנא ממראה דינר לשולחני דחייב

י. ב''ב צג: נח' במכר לו זרעים ולא גדלו, וקי''ל דפטור, ועי' ברמב''ן בקונ' שביאר מדוע אינו חייב מדינא דגרמי, ונח' הרמב''ם והראב''ד פ''ו מהלכ' זכיה ומתנה הכ''ד, אם המבטל שידוך צריך לשלם הוצאות הסעודה וכד' מדינא דגרמי, ועי' בשו''ע אבן העזר סי' נ' סעי' ג' ובנו''כ שם

יא. גזל חמץ ועבר עליו הפסח, מדוע אין חייב מדינא דגרמי שגרם שיאסר ואילו לא גזלו היה אוכלו קודם שיאסר, הרמב''ן הזכיר סברא שכיון שלא הזיקו, דאיסורא ממילא אתא אינו חייב, אך אח''ך כתב דלשיטתו, התי' הוא שעל הזק שאינו ניכר א''א לחייב מדינא דגרמי ומשמע שלא ס''ל מהסברא הנ''ל, ועי' שלטי הגיבורים ב''ק – דף לד. ברי''ף – מהריא''ז שהקשה מדוע לא קנסו כמו שקנסו בכל הגרמות ותי' שבגזלן לא קנסו מפני תקנת השבים, ואכתי ישל''ע לדברי הרמב''ן בגזל פירות והרקיבו מקצתן מדוע א''א שיתחייב מדינא דגרמי הא ניכר ההזק, ועי' נמוק''י בב''ק - דף לה. ברי''ף – דהרקיבו מקצתן כיון דאורחייהו בהכי כהיזק שאינו ניכר חשבינן ליה, ועי' תוס' ב''ק נו: ד''ה פשיטא

יב. ב''ק כו: מסלק כרים וכסתות המסלק פטור, דעת הרי''ף שם, והרמב''ן בקונ' דחייב מדינא דגרמי, ועי' במ''מ פ''ז מחו''מ ה''ז די''ל שהמסלק חייב לכו''ע עיי''ש, ותוס' שם והרא''ש בב''ק פ''ט סי' י''ג ובב''ב פ''ב סי' י''ז כתבו שפטור לכו''ע, ועי' ברא''ש שפי' בפי' השני שאינו גרמי כי לא ניזוק הכלי מיד אלא רק כשהגיע לארץ, וצ''ב – קו''ש ב''ב אות ע''ה - למד''א בתר מעיקרא אזלינן - וכך פסק הרא''ש בריש פ''ב – הרי ניזוק מיד

יג. שורף חמץ שעבר עליו הפסח שביד גזלן, כתב הרמב''ן בקונ' שלר''מ חייב על שגרם לו לשלם מכיסו מדינא דגרמי, משא''כ לר''ש שהגורם לממון כממון חייב על הזיק החמץ וחל החיוב בשעה ששרף משא''כ לר''מ חל החיוב כשהוציא ממון מכיסו – נ''מ כשהגזלן לא צאית דינא ואינו משלם לר''ש חייב ולר''מ פטור – ובתוס' ב''ק עא: נראה שפטור לר''מ וכשיטתם בב''ב כב: שאין גרמי חייב כשגרם שדבר אחר יזיק לו וה''ה כאן אין חייב על שגרם שיוציא ממון מכיסו, ובזורק מטבע לים הגדול כתב הרמב''ן שחייב מדינא דגרמי על הוצאות בר אמוראה, והמרדכי כתב שאינו אלא גרמא ולא גרמי

יד. נח' הש''ך סי' שפ''ו סק''י והקצוה''ח שם סק''ד וסי' שפ''ח סק''ז בדעת הרמב''ן האם יש חיוב שבועה בגרמי

טו. בב''ק קט''ז: מבואר דבנשא ונתן ביד חייב לכו''ע, ובאחווי אחויי חייב רק למאן דדאין דינא דגרמי, והרמב''ן שכתב שגרמי חייב גם באונס הוצרך לחדש שכשהזיק בדיבור הקילו לפוטרו באונס, אך המהרש''ל בפ''י סוף סי' מ''ז ביאר שבנשא ונתן ביד חייב מדין גזלן ולא מדין מזיק משום שגרמי באונס פטור, ונקט שגזלן חייב באונס והרמב''ן לכא' ס''ל שגזלן פטור באונס – ועי' בחי' ר' שמואל סנהדרין סי' ז' סק''ד שהאריך בענין גזלן באונס –

טז. בב''מ עז: מבואר שכשחוזר בו המוכר ועי''ז נפסד הקונה משום שמכר נכסיו בזול כדי לקנות חייב המוכר לשלם מעדית כדין מזיק והשטמ''ק שם הביא מהראב''ד שחיובו מדינא דגרמי וכ''כ הנמוק''י שם, אך הריטב''א שם כתב שאינו אלא גרמא אלא שקנסוהו וכן נראה שם בתוס'

יז. פורץ גדר, ויצא השור והזיק, כתב הרמב''ן שאינו חייב מדינא דגרמי משום שאינו ברי הזיקה שיזיק, והנה כתב הרמב''ן בקונ' שאין שומר חייב כשפשע בשטרות מדינא דגרמי שלא מצינו דינא דגרמי אלא במזיק, וצ''ע מדוע אינו מזיק ע''י שהיה לו לשמור ולא שמר, ובחי' הרמב''ן בב''מ נו. ביאר דבריו וכתב שאין פושע כמזיק בשטרות לחייבו מדינא דגרמי משום שהתורה פטרתו, וכן כתב הרמב''ן בקונ' שאף אילו היה אפשר לחייב כל חופר בור מדינא דגרמי בכ''ז למד''א שבור ברה''ר פטור לא יתחייב מדין גרמי דגזה''כ לפוטרו, ולכא' כוונתו שיש גזה''כ שאין שומר חייב מדין מזיק, וכן יש גזה''כ שאין ממונו חייב מדינא דגרמי כדחזינן שאין אש חייב בטמון מדינא דגרמי ואין שור חייב ברה''ר נזק שלם מדינא דגרמי על שהיה לו לשמור ולא שמר, - וכ''כ החזו''א על כל נזקי ממונו שאע''פ שאם לא היה כתוב את כולם היה חייב מהצד השווה אך אחר שכתוב אינו חייב גם מכח הצד השוה, ולכן מוציא בהמת חבירו לרה''ר אין חייב מדין אש, משום שאין שור חייב מדין אש ומצד שור א''א לחייבו כי אינו ממונו – וא''כ צ''ב מדוע כאן בפורץ גדר והזיקה הבהמה לא פטר הרמב''ן מהאי טעמא שאין שור חייב מדינא דגרמי, ולכא' החילוק ברור דבשומר מכח שחייב לשמור באנו לחייבו וכן בבור מכח שחפר בור, והתורה פטרה שומר ובור מדינא דגרמי והגדר הוא שאין זכות לאידך לתובעו שלא יחפור בור ברה''ר ואין לו זכות תביעה על השומר שלא ינזק, משא''כ פורץ גדר לא באנו לחייבו מצד מה שהתורה דיברה ואילו באנו לחייבו מבח שלא שמר גם כאן היה שייך לומר שהתורה פטרו, דהיינו שא''צ לשמור ביחס למה שהתורה פטרה

**היזק שאינו ניכר**

א. הרמב''ן בקונ' האריך שבהיזק שאינו ניכר א''א לחייב מדינא דגרמי, דרק כשלרבנן חייב כשעשה בידים חייב לר''מ כשגרם, דלר''מ הגורם הוא כעושה בידים, ובהיזק שאינו ניכר שפטור אף כשעשה בידים לא יתחייב גם לר''מ, וכ''כ הרמב''ן והריטב''א בגיטין נג. ועי' ברא''ש סוף סי' י''ג דנראה בדבריו שחייב לר''מ בהיזק שאינו ניכר מדינא דגרמי אך כתב היש''ש סי' כ''ו שאין זה כוונתו עי''ש, ועי' פ''ח שם, ובספר התרומות שער נא ח''ו אות ח' נראה שבהזק שאינו ניכר חייב מדינא דגרמי, ובריטב''א כת''י גיטין נג: מפורש שלר''מ חייבים בהזק שאינו ניכר מדינא דגרמי ובכ''ז בשוגג פטרוהו כדי שיודיענו

ב. מחיצת הכרם, תוס' כתבו שניכר שהוא כלאים שרואים את הגפנים בשדה משא''כ במטמא אין ידוע אם הכשרו – ועי' קו''ש ב''ב אות י' שהקשה א''כ בכלאים נמי אין ידוע אם נתייאש -, אך הרמב''ן בקונ' כתב שהערבוב ניכר וזהו ההזק שמעורבב אך אילו היה ההזק במה שנאסר לא היה נחשב להזק ניכר - ועי' בברכ''ש סי' י''ז, ובחי' ר' שמואל ב''ב סי' ג' בביאור דברי הרמב''ן -, והריטב''א בגיטין נג. כתב שנחשב לאינו ניכר וחייב במזיד מצד קנס ככל הזק שאינו ניכר, ובביאור מח' תוס' והרמב''ן, כתבו במשנת ר' אהרן ב''ק סי' ג' סק''ג, ובחי' ר' שמואל ב''ק סי' ה' הערה א' ובב''ב סי' ג' סק''ד - ועי' שערי יושר ש''א פ''ט - דלתוס' החיסרון שאינו נראה לעין האדם, ולרמב''ן אנו תלוי בזה אלא שעל הזק שאין בו שינוי בחפץ אין חיוב, ולכן כתב הרמב''ן בקונ' שבשחט ושהה הוי הזק ניכר כי שחוט ואינו חי, ולכא' לתוס' א''א לומר כן משום שאין ניכר לבנ''א אם מותר או אסור - ויש לעי' לתוס' חמץ **בפסח** שניכר שאסור וכן אתרוג לאחר סוכות שניכר הנזק אי יכול לומר לו הש''ל, עי' חק יעקב בסי' תמ''ב סק''ח ובית מאיר סי' תמ''ג ונובי''ק או''ח סי' כ' ופתחי תשובה סי שס''ג סעי' א' וחי' ר' מאיר שמחה ב''ק צז. ובספר קבא דקשייתא קושיא פב ושערי יושר שער א' פרק ט' - ועי' תוס' ב''ק צח: ד''ה הא קמ''ל דצורם אוזן הוי הזק שאינו ניכר והרמב''ן בקונ' כתב שחייב מדד''ג, וצ''ב לדעת התוס' הא ניכר לעין האדם הנזק ועי' קו''ש שם, וכן צ''ב מדוע אי קדוש חייב הא אין ניכר שקדוש, ועי מש''כ בחי' הגרנ''ט בב''ק בביאור הפטור בהזק שאינו ניכר, ועי' שי' ר' שמואל ב''ב אות מב שנקט גם ברש''י דלא די בניכר לבנ''א, ועי עוד קו''ש ב''ק אותיות קכ''ח וקכ''ט ובב''ב אות י'

ג. משחרר עבדו, ומוחל שט''ח וכו' כתב הרמב''ן בקונ' דאינו נחשב להיזק שאינו ניכר כי אין יכול לומר הרי שלך לפניך, ולכא' כוונתו שכשחייב על מה שהרחיק את החפץ מבעליו וכמו במוסר נחשב להיזק ניכר ורק כשחיובו על היזק החפץ שייך לדון שאינו ניכר – ועי' מש''כ הקו''ש ב''ק אות קכו, ומשנת ר' אהרן ב''ק סי' ג הערה ב' בביאור דברי הרמב''ן - אך בספר התרומות שם מבואר שנחשב להיזק שאינו ניכר

ד. רש''י גיטין נג: ד''ה מטמא ומדמע, כתב שלמד''א הזק שאינו ניכר לאו שמיה הזק אין איסור להזיק כשאינו ניכר אלא מדרבנן, ועי' שער משפט סי' ל''ד סקי''ג שכתב על פי הרש''י הנ''ל דגם גרמא אינו אסור אלא מדרבנן, וכן גרמי למאן דפטר, וכן לסוברים שלר''מ חייב רק מדרבנן.

**גורם לממון**

א. עי' תוס' ב''ק סב: ד''ה יצאו, ועא: ד''ה וסבר, ושבועות לז: ד''ה מיעט, ובכתובות לד. ושאר ראשונים שם, ונראה ששייך לחייב כפל ודו''ה בגניבת השטר וכד' מדינא דגרמי וצ''ע הרי חייב מדינא דגרמי על החוב שניזוק ואת החוב לא גנב אלא רק הזיק עי' מה שתי' בחי' ר' שמואל ב''ק סי' כ' בשם הגר''ח, ועי' ש''ך סי' שפ''ו סקי''א שכתב על תי' הראשון בתוס' ע''א: שלא מסתבר כלל, ועי' עוד בש''ך שם סק''א ובקצוה''ח שם סק''א מש''כ על דברי התוס'

ב. עי' קצוה''ח סי' צ''א סק''ז דדעת בעל התרומות והעיטור, דגרמי ודבר הגורם לממון דין א' הם, וכן נראה בראב''ד ב''ק דף צח: - הובא בשטמ''ק – וכן נראה בתש' הרשב''א ח''ג סי' ק''ו – הובא בשטמ''ק שם -

ג. בפסחים ו. נראה דבאיתיה בעיניה לא אמר ר''ש דגורם לממון כממון, ועי' קצוה''ח סי' שפ''ו סק''ז שהאריך בזה והביא את הגמ' בסנהדרין לגבי עיר הנידחת שנראה שגם באיתיה בעיניה אמר ר''ש, ועי' קו''ש פסחים אותיות י''ז וי''ח שפי' את הגמ' שלר''ש ה''ה בעלים לגבי הפסד, וכפרה לכפילא עי''ש, עוד כתב שם וכן הוא בספר הזכרון אש תמיד עמ' ר''ה בשם ר' אלחנן שביאר את הגמ' הנ''ל על פי מה שייסד שלר''ש הוא בעלים רק על השויות ולא על גוף החפץ עי''ש, ועי' אפיקי ים ח''ב סי' י' שהאריך בזה ובכל ענין גורם לממון כממון

ד. גנב דבר ששווה ד' היום וביום השוק שווה ה' כתב הקצוה''ח בסי' ד''ש סק''א שלר''ש ודאי חייב ה' מדין גורם לממון, וגם מדינא דגרמי אפשר לחייב עי''ש, ויש לדון מדברי הרמב''ן שכתב שאין חייב מדינא דגרמי על מניעת רווח, ועי' קה''י ב''מ סי' מ''ט, ועי' עוד בקצוה''ח סי' שפ''ו סק''ז במזיק חמץ נוקשה שפטר למד''א גורם לממון לאו כממון אע''פ שלאחר פסח יכול למוכרו וצ''ב מאי שנא מיום השוק

ה. שור שהזיק דבר הגורם לממון, הביא הקצוה''ח סי' שפ''ו סק''ח את דברי הפנ''י שפטור משום שגרמי דבהמתו פטור, ונח' עליו הקצוה''ח דלא פטרו אלא גרמי דבהמתו אך בגורם לממון הוי ככיס מלא מעות

**המוריד ערכו של דבר**

יש לדון מצד הזק שאינו ניכר לדעת הרמב''ן, ויש לדון מצד שאין חייב כשאין פגם וחסרון כמוש''כ תוס' ב''ק צח. ד''ה מתיב רבא, ועי' בדברי הגרשש''ק במכתב בסוף ב''ק שפטור כי אין תערובת דמים בחפץ ולכא' בקצוה''ח סי' שנ''ג סק''ב מבואר לא כך, ועי' במשנת ר' אהרן סי' ג' שמזיק ערך חייב מדינא דגרמי, ולכא' יש להוכיח כן מקושיית הרמב''ן על זורק מטבע מדוע אין חייב מדינא דגרמי, ולכא' צ''ב מה עשה בגרמי שלא עשה בידים, וע''כ משום שהוריד את הערך, ואע''פ שבידים זרקו לים, אך הורדת ערך אינה אלא גרמי, ויש לפרש משום שגרם שלא יקנוהו ועי''ז ירד ערכו, ולכן תמיד הורדת ערך אינו אלא גרמי, או שי''ל שהחיוב על הורדת ערך הוא על הפסד המעות שיכל לקבל עבור החפץ, וזה אינו אלא גרמי