ביצים
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח

חולין צח. ביצים

א. מבואר בגמ' דביצת טמאה אינה אוסרת את המתבשל עמה שאינה מפליטה טעם, ובתוס' כתבו דכ"ז אם יש לה קליפה אבל אם אין לה קליפה אוסרת, והביאו כן ממשמעות הירושלמי, וכ"פ השו"ע פו-ה.

אבל בש"ך סקי"ד הביא דעת הר"מ שאין חילוק ואף בקלופה אינה אוסרת, עיי"ש מש"כ לפרש ד' הירושלמי.

ב. ביצת אפרוח אוסרת את המתבשל עמה, וכן אם נמצא בה דם, תוס'.

ברמב"ן כתב הטעם משום שכשגדל בה אפרוח הקליפה נעשית רכה ומפליט טעם, אמנם לשיטת התוס' דאף בשיש בה דם סגי א"א לפרש כן, וכן להר"מ שמתיר ביצת טמאה גם בקלופה א"א לפרש כן.

ולפי"ד צ"ל דטעם ביצה אינו טעם חזק להטעים דבר אחר אבל טעם אפרוח שפיר אית ביה.

ג. דעת הב"ח דסגי באיזה קליפה או של הטהורה או של הטמאה כדי לעצור את הטעם.

אבל בפרישה פו-יא וט"ז סק"י וש"ך סקט"ו נקטו שאם הטמאה קלופה אוסרת גם אם הטהורה אינה קלופה.

וטעם הדבר בפרישה פו-יא כתב דבעינן ששתי הביצים יהיו בקליפה כדי לעצור את הטעם, ואם רק אחת מהן קלופה אסור.

ודעת הט"ז סק"י שהכל תלי בטמאה שאם היא קלופה אוסרת גם אם הטהורה אינה קלופה, אבל אם הטמאה אינה קלופה אף שהטהורה קלופה אינה אוסרת, והטעם כתב דכל שהביצה הטמאה קלופה כח האור שולט בה להוציא את האיסור והוי כביצת אפרוח שאוסרת גם אם יש קליפה [אמנם לד' הרמב"ן אפרוח שאני שהוא קליפה רכה].

ועיקר הדין שהסכימו הט"ז ופרישה שלא כהב"ח ואם הביצה הטמאה קלופה אוסרת גם אם הטהורה אינה קלופה, כ"ה בתשובת הרשב"א-מו.

ועי' ברמב"ן צז: ז"ל:"הא דאמרי אינשי כמיא דביעי בעלמא בביעי בקליפתן אמרו כן שאינן פולטין שום שומן בעולם מיהו כיון שנעשה בה אפרוח קליפתן רכה ויוצאה ממנה טעם האפרוח ונבלע באחרות אע"פ שאינן קלופות שהבימים בקליפתן מיבלע בלעי מיפלט לא פלטי", משמע שהקליפה אינה מונעת כלל מלבלוע רק מונעת מלפלוט א"כ לכאו' גם אם הביצה הטהורה קלופה יש להתיר והוא ע"ד הט"ז [ולד' הט"ז הביאור משום שמונע את כח האש אבל בפשוטו משמע ברמב"ן שכך הוא טבע הביצה שמבליע ולא מפליט].

בפר"ח פו-יב הביא סייעתא לד' הפרישה מהירושלמי דמשמע שאין חילוק אם טמאה קלופה או טהורה קלופה.

ולהלכה עי' בפמ"ג מ"ז פו-י דבהפמ"ר אינו אומר לא היתר ולא איסור, ובזב"צ-כו כתב דכיון שהרשב"א התיר פשוט שיש לסמוך עליו בהפמ"ר, וכ"ה ברמב"ן.

ד. בכו"פ פו-ז הק' ע"ד הפרישה דאי נימא שגם באינה קלופה יוצא הטעם אלא שנעצר ע"י קליפת השניה, הרי כשמבשל במים נאסרים המים ונימא חנ"נ ואח"כ נכנסים לטהורה ואוסרים אותה?

וכתב דפליטת הביצה לא תוכל לעבור דרך קליפה השניה ואין הנאסר חוזר ואוסר.

אלא שהעיר ע"ז הכו"פ דוודאי גם בביצה לא סגי שאין יוצא איזה טעם קלוש אלא שאין בכוחו להטעים והוי כמשהו [עי' לקמן דעת הראשונים בזה], ושוב לא שייך בו אין הנאסר חוזר ואוסר, ונתבאר במקו"א בדין חנ"נ במשהו נידון גדול בזה, ולדעת החוו"ד קה-י דאף בכה"ג אינו חוזר ואוסר, וא"ש.

ה. בחזו"א כו-ב הביא ממהריל"ד שאם בישלו ביצה שיש בה דם עם שתי ביצים כשרות, הרי המים והכלי אסורים מה"ת ולא רק מדרבנן [ונפק"מ שא"א להתיר בספק שישים], ואף דקי"ל דביצה שיש בה אפרוח מיקרי מין במינו עם ביצה כשרה ובטל ברוב מדאורייתא מ"מ א"א לבטל את פליטת האפרוח בפליטת הכשרות כיון שהכשרות אינן פולטות כלל כמבואר בגמ' ואין כאן אלא פליטת האפרוח, ועי' בקונטרס דברי הרב ג-פא מעשה מהרב מפוניבז' שג"כ הורה כך.

אבל בחזו"א חלק ע"ז דמ"ש שכשרה אינה פולטת היינו שאין פליטתה נותנת טעם אבל כמות הפליטה איכא אלא שאינה אוסרת מתורת ביטול ברוב, וממילא יכולה לבטל את פליטת האפרוח [ועי' במנח"ש ב-ס מה שהאריך בזה].

ועיקר הדבר שחידש החזו"א דביצה אינה אוסרת דמיא בעלמא הוא היינו מתורת ביטול כבר נסתפק בפמ"ג מ"ז פו-ט באיסורי משהו אם אוסרת ביצת טמאה דשמא רק טעם ליכא אבל משהו מיהת איכא, או דאפי' משהו ליכא, וע"ע בפמ"ג מ"ז קב-ו דאפי' משהו לא חשיב.

ובס' שחיטת חולין הביא מהאו"ז ע"ז-רנג דלר"י דמין במינו אינו בטל שפיר ביצת טמאה אוסרת, וז"ל:"דשמנונית היוצא מן הביצים אע"פ שאין בו כח ליתן טעם במאכל אחר ושמנונית של איסור הוא", וכד' הפמ"ג, וכ"ה ביד יהודה ע-יב מהתמים דעים-קמו בשם רשב"ם.

וכ"ה במאירי:"לא שלא תהא פולטת כלל שהרי החוש מראה לעין שהיא מזיעה ופולטת אלא שאין פליטתה בנו"ט"

אמנם בפשוטו כוונת האו"ז שאין בו כח להטעים אבל מ"מ משהו מיהת יוצא וכ"נ בכו"פ שהבאנו לעיל, אבל החזו"א חידש יותר מזה [וכ"נ במאירי] דיוצא כל כמות הפליטה ויכול לבטל ביצת איסור אחרת אלא דאין בכוחו לתת טעם, ודבריו צ"ע היאך יתכן שיצא כ"כ הרבה בלא טעם [וע"ע בלשון הרמב"ן דע"י קליפה מילפט לא פלטי משמע קצת שלא כהחזו"א].

אמנם במג"א תקיג-ז ומ"ב סק"ז התירו ביצה שנולדה ביו"ט ונתבשלה באחרות משום מיא בעלמא הוא ואף דהוי דשיל"מ ע"כ אין כאן פליטה כלל.

אבל עיי"ש במחה"ש דלשיטת הרמ"א יו"ד-קב דטעם לחוד אין בו דין דשיל"מ לא הוצרך המג"א להאי טעמא אלא כדי שלא להצריך אפי' שישים, ולפי"ז אין מכאן ראיה שאינו אוסר במשהו.

וביד"י שהבאנו לעיל נקט דד' התמים דעים לאו דכו"ע הוא ותלי בדין צו"ר, דאם ציר לעולם חשיב כזיעה אלא דמרבינן לאיסור א"כ ה"נ בביצה י"ל כן [ורק בדגים קיל].

אבל אם ציר הוא כחלק מגופו ואסור משום יוצא ורק בדגים הוא קליש טפי לכך אינו אלא זיעה א"כ ה"נ בביצים יש להתיר [ולא עיינתי כעת ועי' מש"כ בפא"ט בזה], ומכח זה הסכים לדינא להפמ"ג.

ו. ובעיקר דינו של הפמ"ג והאו"ז לאסור ביצה שיל"מ שנתבשלה באחרות תמה בס' שחיטת חולין היאך אסרו בפליטת הביצה באיסורי משהו ולמה לא יותר ע"י הרוטב מתורת סלק את מינו וכו', שהרי קי"ל דדשיל"מ בטל באינו מינו, וכנראה צ"ל דאיירי שאין במים לבדם אפי' רוב כנגד הביצים וס"ל כהחזו"א שיש כמות פליטה לא רק של משהו אלא כנגד כל הביצים, וצ"ע.

ושו"ר כן בלשון התמים דעים-קמו שהביא ביד"י שם:"אבל לר"י דמין במינו במשהו וכו' שמנונית היוצא מן הביצים אע"פ שאין בהם כח ליתן טעם וכו' ובלבד שלא יהיה שם דבר אחר כגון מים וכו' דקי"ל סלק את מינו".