שיעור 6 שיעור ריחא, שוע
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / שיעורים סדר ב

בסייעתא דשמיא, סוף אדר תשפ"א שיעור מס' 6

## שיעור מורינו הגר"צ ובר שליט"א

## סי' ק"ח, בדיני ריחא וזיעה

## בשניהם כחושין לכתחילה

שו"ע (סי' ק"ח סעי' א') אין צולין בשר כשרה עם נבילה וכו' ואם צלאן הר"ז מותר, והיינו דס"ל כדעת רש"י (פסחים ע"ו ב' ד"ה עבד) והרי"ף (חולין ל"ב א') דאף דקימ"ל כלוי דריחא לאו מילתא מ"מ לכתחילה צריך להחמיר.

### שיטת הט"ז והש"ך דשרי לכתחילה

וכתב הש"ך (סק"א) דהיינו דוקא כשא' מהן שמן דיש פיטום ולפיכך מחמירים לכתחילה שלא לצלותן כא', אך כששניהם כחושין מותר לצלותן כא' אף לכתחילה, וכדמוכח בגמ' (פסחים שם) דלא אסר רב לצלות שחוטה בהדי נבילה אלא בשמנה דאיכא פיטום אך בשניהם כחושים דליכא פיטום שרי אף לרב, ושכן כתב הרשב"א (תשו', סי' תתמ"ט), וכן מבואר בתה"ד (כתבים, סי' ע"ו) שהתיר לצלות כבד בהדי תבשיל בתנור לכתחילה כיון שהדם כחוש לגמרי וקלוש ואין לו ריח לאסור את התבשיל, אלמא דבכחושין דליכא פיטום שרי לכתחילה, ואף שבב"י (סי' צ"ז) כתב ע"ד התה"ד דאין דבריו מוכרחין, היינו משום דהתבשיל השמן אפשר שכן מפטם את הדם שיהיה ריחו חוזר ואוסר את התבשיל, אך כששניהם כחושין מותר אף לכתחילה, וכ"ד הט"ז (שם סק"א).

אמנם הביאו הש"ך והט"ז מהתו"ח (כל"ה דין ג') שפסק דלכתחילה אין לאפות היתר בהדי איסור אפי' שניהם כחושין וכגון מצה בהדי חמץ, דאף שברשב"א ותה"ד מבואר להיתר מ"מ יש לחוש למש"כ בב"י ע"ד דאין זה מוכרח ולאסור לעשות כן לכתחילה, והיינו שהבין הרמ"א בדעת הב"י להחמיר אפי' כששניהם כחושין, ותמהו ע"ד דז"א דודאי כוונת הב"י רק באופן שההיתר שמן דיש לחוש לפיטום ולאסור אך לא בשניהם כחושין דמותר אף לכתחילה.

ובפמ"ג (שפ"ד שם, ולהלן סקי"ח אות א') העיר דאף לדעת הט"ז והש"ך אין להקל בזה כיון שאין אנו בקיאין בין כחוש לשמן, זולתי באפיית פת היתר בהדי פת איסור דודאי כחושין הן דשרי אף לכתחילה, וביד יהודה (קצר, סקכ"ז[[1]](#footnote-1)) מבואר שלא כדבריו, והיינו דלענין ריחא משמע דמקילים לסמוך שבקיאים בין כחוש לשמן אפי' כשיש בו סרך שמנונית, ומסתמא הוא משום שאין איסור זה ברור ויש לצרף שיטות הראשונים שלא החמירו בריחא כלל וס"ל דלדינא דריחא לאו מילתא שרי אף באיסור שמן אפי' לכתחילה, וא"כ בנראה כחוש ודאי יש להקל.

### שיטת היד יהודה דאסור לכתחילה

ומ"מ דעת היד יהודה (שם, סק"ב ד"ה ונראה, ובסו"ד בקצר סקמ"ה אות א') לדינא דיש להחמיר לכתחילה אף בשניהם כחושים, וכמו שדייק התו"ח מהב"י, וכדמשמע בגמ' (פסחים שם) בדינא דפת שאפאה עם הצלי ובניתא בהדי בישרא דאסור לאכול בהדי כותח דחשיב לכתחילה, אלמא דאף בכחושין אסור לצלות לכתחילה, וזו גופא כוונת הב"י לתמוה על מהרא"י שהתיר לצלות תבשיל בהדי כבד ולא חיישי' לריחא דדם משום דדם כחוש וקלוש, דאין דבריו מוכרחין להתיר כחוש אף לכתחילה, וא"כ אפי' בפת ופת נמי יש לאסור[[2]](#footnote-2).

אמנם, שבמרדכי (פסחים סי' תק"ע, וחולין סי' תרס"ו) והש"ד (סי' ל"ו) הביאו בשם ר"ת שהוכיח דבפת ופת ליכא ריחא מהא דרגילים לאפות לכתחילה את הפת קודם שנטלו ממנה את החלה ולא אסרינן מחמת ריח החלה שנכנסת לפת, וכיוצ"ב הביאו בשם הראבי"ה שדייק מאפיית לחמי תודה דמשמע שאופים את החלות מצות והחמץ בהדדי ואף חלק הבעלים עם חלק הכהן הכל בתנור א' ולא חששו שריח החמץ נבלע במצה וריח חלק הכהן בחלק הבעלים, עיי"ש, וש"מ מדבריהם דבשניהם כחושים מותר אף לכתחילה.

וכתב ביד יהודה לחלק דודאי נידון ר"ת והראבי"ה לאסור מצד ריחא ובזה ודאי דבפת ופת ליכא ריחא ושרי אף לכתחילה, אך אכתי יש לחוש למש"כ רש"י והרי"ף דאף לוי דס"ל ריחא לאו מילתא אין מתיר לצלות היתר בהדי איסור לכתחילה, וביארו הראשונים (ראב"ד פסחים י"ח ב', רשב"א תוה"ב ב"ד ש"א ט"ו א') דס"ל דרק כששניהן דברים המותרים ונאכלים התיר לוי לצלות כא' לכתחילה (וכדמוכח בגמ' דללוי מותר לצלות ב' פסחים כא' לכתחילה) אך לא כשא' מהן איסור ואינו נאכל, והיינו, דבכה"ג שא' אינו נאכל הוי מילתא דתמיהא ומגונה לצלותן כא' לכתחילה, ומטעם זה ודאי דיש לחוש לאסור לכתחילה לצלות היתר בהדי איסור אף ששניהן כחושין כיון שלמעשה אין האיסור נאכל ומכוער הדבר, ומשא"כ במה שהתירו לאפות חלות תודה חמץ בהדי מצה וחלק כהן בהדי חלק בעלים לכתחילה דכל החלות נאכלים וליכא גנאי כלל.

ומה שאופין הפת בהדי חלה לכתחילה, ואף בזה"ז, עיי"ש ביד יהודה שדייק מהאו"ה (כל"ט דין כ"ד) שהתיר לכתחילה משום דחלה מדרבנן, עיי"ש, ובפשוטו היה נראה דהוא ג"כ מהטעם הנ"ל, דכיון שחלת חו"ל דרבנן ונאכלת לכהן קטן א"כ חשיב מילתא דהיתרא ששניהם נאכלים שהתירו אף לכתחילה, אכן ביד יהודה גופיה פי' דכיון שאיסורה מדרבנן הקילו בה להתיר לאפותה אף לכתחילה בהדי ההיתר, עיי"ש, ואף שבשאר איסורים דרבנן לא מצינו שהקילו בריחא, וכמבואר להדיא בתו"ח (כל"ה דין ד') דאין חילוק בדינים אלו בין איסורים דאורייתא לדרבנן, צ"ל דהתם לענין דיעבד דמה שנוקטים לאסור לגמרי הוא נוהג אף באיסור דרבנן, אך לענין לכתחילה שאסרו מטעם כיעור וזרות שפיר יש לחלק בזה דרק באיסור דאורייתא חששו ולא באיסור דרבנן גרידא.

## שניהם כחושין בדיעבד

שיטת התוס' בע"ז (ס"ו ע"ב, סוד"ה רבא) דאף שבשניהם כחושין לכו"ע אין נאסר בדיעבד, מ"מ איסור משהו מיהא אית ביה ואפי' בפת בהדי פת, ומשו"ה כתבו דכשאפה חמץ בהדי מצה בתוך הפסח נאסרת המצה דמשהו לא בטל, מיהו דעת המרדכי (פסחים שם) דאפי' בתוך הפסח אין נאסר בדיעבד, ומשו"ה התיר במעשה שהיה שם שהשליך העכו"ם בתוך הפסח עוגת חמץ בתוך תנור שנאפו בו מצות שהמצות מותרים.

והוסיף המרדכי דכן הורה ר"ת שמצות שנאפו בהדי חמץ שמותרים כיון שריח פת בפת לא חשיב ריח כלל וכמו שמצינו שאופין פת בהדי חלה, עיי"ש, וצ"ב מה הוכיח מדברי ר"ת דלא מוכח דאיירי בנאפו בפסח גופיה, ואפשר דרק בנאפו מער"פ התיר אך בפסח מודה למש"כ התוס' בע"ז דחשיב איסור משהו.

ועוד צ"ב בעיקר הנידון בזה, דבשלמא לדעת התוס' בע"ז דס"ל דלדינא קימ"ל כרב דריחא מילתא ניחא שבשניהם כחושין חשיב מיהא איסור משהו, וכן לדעת ר"ת שהביא המרדכי איצטריך לחדש שאף לדידן דריחא מילתא מ"מ בפת ופת דליכא פיטום כלל לכו"ע לאו מילתא, אך לשיטת המרדכי גופיה שפסק כלוי דריחא לאו מילתא כלל א"כ פשיטא דבחמץ ומצה בהדדי נמי לאו מילתא ושרי, ומה הוצרך להוכיח מדברי ר"ת בזה, וא"ל דמדברי ר"ת שהוכיח מחלה משמע דאפי' לכתחילה מותר, דהא המרדכי כלל לא איירי מזה והמעשה שם היה בדיעבד.

ויתכן, דלא נימא דללוי דריחא לאו מילתא הוא משום דאין הריח חשיב כנ"ט גמור לאסור את ההיתר, וא"כ בפסח גופיה דאוסר במשהו נאסר אף ללוי, דז"א דללוי ריחא לאו מילתא דאיסורא היא כלל, וזה מוכח נמי בשיטת ר"ת שהוכיח דלא מצינו בתלמוד ריח דפת בפת, ואף לכתחילה מתירים לאפות חלה בהדי פת דליכא ריח איסור כלל.

וכן משמע בגר"א (סקכ"ב) שכתב ע"ד הרמ"א שי"א דאין לחלק בין איסור משהו לשאר איסורים דריחא לאו מילתא כלל, וציין ע"ז דכן מוכח מדינא דלחמי תודה שנאפו ביחד, עיי"ש, וצ"ב דהיכן מוכח מלחמי תודה דלא חשיב מיהא איסור משהו לאסור בפסח גופיה, ומבואר דעתו דמדינא דלחמי תודה שהתירו לאפות לכתחילה בהדי החלה שמעינן דבפת ליכא ריחא דאיסורא כלל ומשו"ה אין לאסור אפי' בפסח דל"ח איסור משהו[[3]](#footnote-3).

אמנם בחזו"א (סי' ל"ה סק"ב ד"ה שם סקכ"ב) העיר ע"ד הגר"א דבמרדכי לא הוכיח מדינא דלחמי תודה דליכא איסור משהו אלא רק דבפת לא שייך ריחא, ומסברא נקט המרדכי דה"ה בפסח דלא חשיב אפי' משהו, וכתב שכן מבואר ברשב"א (ח"א סי' תתמ"ט), עיי"ש, ולדבריו מבואר דכוונת המרדכי להוכיח רק דבב' כחושין מותר, ומעתה צ"ב למה הוצרך המרדכי לזה לפי מה שפוסק כלוי דריחא לאו מילתא כלל, ואולי חשש שפת חמיר דשואב הריח טפי ואפי' כששניהם כחושים, וצ"ע.

## כיסוי בצק

ברמ"א (סעי' א') מבואר דבכיסוי בצק בעלמא להיתר או לאיסור מהני, וברע"א (שם) תמה איך מהני כיסוי בצק לתבשיל דהיתר הלא כיון שהוא מגולה הוא בולע את הריחא ונאסר, ושוב התבשיל שתחתיו מפליט ממנו את הריח לכולו, וכמו"כ תמה על הש"ך (סקי"ב) שכתב דכלי בולע ריחא אך לא חוזר ומפליטו, דא"כ איך מותר לחזור ולבשל בו הלא הרוטב מפליט ממנו הריח ומוליכו בכולו, ולהדיא כתב הרמ"א (שם) דכשאפו איסור והיתר תחת מחבת בזא"ז אין לחוש אא"כ הזיע המחבת משניהם, ומשמע דאם לא הזיע בתחילה מהאיסור אין חשש במה שמזיע מההיתר ולא אמרי' דזיעת ההיתר מפליטה ריח האיסור הבלוע בכלי, והניח בצ"ע.

והיינו, שהבין רע"א דטעם דבריחא מהני כיסוי הוא משום דאין הריח עושה ב' פעולות כא' להבלע בכלי או בכיסוי והדר לחזור ולהפלט ממנו לאוכל שתחתיו, וא"כ בתבשיל שתחת הכיסוי יש לאסור דהרוטב יפליט את הריח מהכלי ולא צריך שהריח יפלט מעצמו, אכן דברמ"א והש"ך מוכח דריח לא נפלט מכלי אפי' ע"י בישול ורוטב, וכן הוכיח בחזו"א (סי' ל"ה סק"ב) דריחא נבלע בכלי ולא נפיק ממנו לעולם, דהא מקור האי דינא ילפי' מתנור שהסיקו בכמון של תרומה (ע"ז שם) דאפי' לאביי דריחא מילתא שרי הפת משום דמיקלא איסורא, אלמא דאף שריח הכמון נבלע בתנור וחוזר ואופה ע"ג התנור את הפת מותר ולא חיישי' שריח שנבלע בתנור אוסר הפת במקום נגיעתה בו, וש"מ דריחא לא נפלט מכלי ובצק כלל, ואפי' בנגיעה או ברוטב.

ומ"מ כתב ביד יהודה (קצר סק"ז, ארוך סקט"ו) דהבצק עצמו נאסר באכילה מחמת הריח שנבלע בו[[4]](#footnote-4).

## זיעה בסתמא ובכחושין

### זיעה בכחושין יבשים

ובעיקר דין הרמ"א דכשצלו איסור והיתר בזא"ז תחת מחבת אין לאסור אא"כ הזיעו, ומשמע דדוקא בידוע שהזיעו נאסר אך מסתמא אין לחוש לזה, עי' במנח"י (כל"ה סקכ"א) שתמה מהטור (סי' תנ"א, במג"א סק"ל) דכיסוי ברזל שע"ג חררה שרוצה להכשירו לפסח צריך ליבון, ומשום דחיישי' לנגיעה וכן לזיעה, אלמא דאף בסתמא חוששים שיש זיעה ואפי' בכחושין.

ותי' ג' תי', א' התם שמשתמש כל השנה בקביעות חוששים לזיעה, ומשא"כ בנידון הרמ"א במחבת שנשתמש רק פעם א' שאין חוששים לזיעה אלא בידוע, ב' דלכתחילה יש לחוש אפי' בכחושין ומסתמא אך לאסור בדיעבד הוא רק כשידוע שהזיע, ג' ואפשר עוד דבחמץ החמירו טפי.

וביד יהודה (סקט"ז סוד"ה אא"כ) חילק עוד דשאני חררה שהוא כיסוי שמונח על הכלי עצמו שנאפה בו והוא סמוך לחמץ אז גם זיעה מעט מגיע תיכף להכיסוי ומשא"כ במחבת שאופין תחתיו שהוא רחב הרבה וגבוה מהפשטידא אז הזיעה מעט שיוצא מיבש אינו מגיע למחבת עצמו, עיי"ש.

### זיעה בתבשיל

ומ"מ דקדק ביד יהודה (קצר סקכ"א, ארוך סקט"ז) דהיינו רק בדבר יבש דאין מזיע כ"כ, אך בתבשיל שיש בו רוטב ודאי יש לחוש לזיעה אפי' בסתמא, עיי"ש, וכן מוכחת דעת המ"ב (סי' תנ"א ס"ק קל"ו) לגבי תנור שאופה בו חמץ ורוצה להכשירו לפסח דצריך לטוחו בטיח מכל צדדיו[[5]](#footnote-5), אלמא דנאסר התנור מחמת זיעת תבשילי החמץ שנשתמשו בה בפסח.

ולפי"ד צ"ב במה שסתם השו"ע (סעי' ב') דבתבשיל ליכא ריחא ומותר לבשל איסור והיתר בהדדי אפי' בתנור קטן ואינם מכוסין, דאכתי יש לאסור מיהא מצד הזיעה, וצריך לדחוק דמיירי דוקא באופן שאין זיעה, וצ"ע.

וע"ע בד"מ (סק"ב) בשם מהרי"ו דאסר להטמין תבשיל של בשר בהדי תבשיל של חלב שמא יזוב מן הקדירות להדדי, ובפמ"ג (שפ"ד סק"א) העתיק דבריו לדינא דכל מה שמועיל כיסוי להתיר לאפות לכתחילה מיירי רק באופן שאין לחוש לזיבה, ולפי"ד כתב בבדי השולחן (סקע"א) דה"ה בסעי' ב' בבישול מיירי רק כשאין לחוש לזיבה, עיי"ש.

### לדינא בתנורים שלנו

ולפי"ז בתנורים שלנו, להשתמש בהם לתבשיל בשר וחלב (בזא"ז) פשיטא דאסור כיון שיש לחוש לזיעה אפי' מסתמא, אך כשאין משתמשים בהם אלא בדברים כחושים ואין ידוע בודאי שהזיעו הוא תלוי בתי' המנח"י והיד יהודה הנ"ל, דלתי' א' באקראי מותר אך כשדרך להשתמש בקביעות אסור, ולתי' ב' לעולם אסור לכתחילה, ולתי' ג' מותר בכל ענין, וכן לדעת היד יהודה יש להתיר היכי שהוא גדול ורחב שאין לחוש למעט זיעה שעולה מהכחוש שנבלעת בתנור עצמו.

וא"כ למעשה ודאי דיש לחוש לכל התי' הנ"ל, וצריך ב' תנורים א' לבשר וא' לחלב, מיהו להשתמש בכחוש פרוה בתנור בשרי מותר לכתחילה אפי' כשועשה כן ע"ד לאוכלו בכותחא, כיון שהוא רק נ"ט בר נ"ט שבדיעבד מותר בכל גוונא.

#### מסקנת הדברים:

1. דעת הש"ך והט"ז להתיר לאפות ב' כחושין אפי' לכתחילה, ומיהו כתב הפמ"ג דכיון שאין בקיאין אין להתיר אלא בפת ופת, וביד יהודה מבואר שמצד החשש שאין בקיאין היה מקום להתיר (דיש לצרף שיטות דלא אסרו לכתחילה), אך מ"מ דעתו לדינא לאסור לכתחילה לאפות איסור והיתר בהדדי אפי' בכחושין, מיהו כששניהם היתר (והיינו שהכל נאכל) או שא' אסור רק מדרבנן (כחלת חו"ל) לכו"ע שרי.
2. בראשונים נח' בהיתרא דשניהם כחושים דאין נאסר בדיעבד, אם משום דלית ביה ריח כלל או משום דאינו נו"ט, ונפ"מ באיסור חמץ בפסח אם חשיב משהו, ובפשוטו כל הנידון בזה רק לשיטות שפוסקים כרב דריחא מילתא, אך ללוי דריחא לאו מילתא ודאי דשרי אף בפסח, אך דבמרדכי מוכח שאף שפוסק כלוי הוצרך להוכיח מר"ת דאין ריח הפת אוסרת, וצ"ל שחושש שאף ללוי דלאו מילתא הוא משום דאין בו כדי נ"ט אך משהו מיהא הוי, או דחשש שריח שנבלע בפת חמיר טפי משאר ריחות, וצ"ע.
3. ריחא שנבלעה בכלי או באוכל לא נפיק ממנו ע"י רוטב ואפי' לא בנגיעה ממש, דהריח נסרך בכלי לגמרי ולא נפיק ממנו לעולם, וכדמוכח מכמון, וכן מבואר ברמ"א ובש"ך, ומ"מ כיסוי בצק מהני רק שלא יגיע הריח לאוכל עצמו אך הבצק גופיה נאסר באכילה.
4. בתבשיל שיש בו רוטב יש לחוש שעלתה ממנו זיעה לכלי וחוזר ומפליט לתבשיל שאופה בו אח"כ, ואפי' בסתמא שלא ידוע שעלתה זיעה יש לחוש כן, ומיהו בכחושין אין לחוש בסתמא שעלתה זיעה אלא בידוע דוקא, ומ"מ הוכיח במנח"י דלהשתמש כן בקביעות אסור אף בסתמא דחיישי' שברוב פעמים הזיע, ואפשר דלכתחילה חוששים לזיעה אף בכחושין, וביד יהודה צידד עוד דכשהוא סמוך לכלי ממש מבליע בו אפי' בכחוש ורק כשהכלי גבוה מהמאכל אין מגיעה זיעתו הכחושה לכלי.
5. תנורים שלנו, להשתמש בהם לתבשיל בשר וחלב כא' ודאי דאסור, ולהשתמש בהם לכחוש שבמין ההפכי יש לאסור לכתחילה לחוש לחילוקים הראשונים של המנח"י הנ"ל (אות ד'), ומ"מ לכחוש פרוה מותר אפי' כשדעתו לאוכלו עם המין ההפכי.

1. עיי"ש שדן בכוונת הרמ"א שאסר בדיעבד בתנור קטן וסתום, ולא חילק דהיינו דוקא בשמן ולא בשניהם כחושין, ולומר דהרמ"א אוסר אף בכחושין ומטעם דאין בקיאין, לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-1)
2. כן מפורש בדבריו בסיכום (קצר סקמ"ה) דאסור לאפות פת ופת לכתחילה, ודלא כמו שכתב בבדי השולחן (סי' ק"ח ציונים סק"כ) לדייק ממש"כ (סק"ב סוד"ה ונראה) דבפת ופת גרע טפי משניהם כחושין ולכו"ע מותר לכתחילה, דהתם כוונתו רק דהראשונים לא יכולים להוכיח דינא דשניהם כחושים מותר לכתחילה מהא דשרי פת ופת לכתחילה דודאי פת ופת קיל טפי, אך לדינא שנוקט היד יהודה להחמיר לכתחילה (ונתבאר טעמו כדלהלן) אף בשניהם כחושים אין להקל בזה אף בפת ופת, וכמש"כ בסיכום להדיא. [↑](#footnote-ref-2)
3. אכן דהנחה זו דאי שרי לכתחילה בע"כ דאין בו איסור כלל נסתרת מהגמ' בפסחים דללוי מותר לצלות ב' פסחים כא' אפי' לכתחילה, וע"כ צ"ל כסברת הראב"ד והרשב"א (הנ"ל) שהיתר בהיתר שרי לכתחילה וא"כ אפשר דדוקא בפת של לחמי תודה הקילו אע"פ שבאיסור והיתר צריך להחמיר. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועיי"ש מהתו"ח (כל"ה דין ב') והש"ך (סק"י) דלכתחילה אין לסמוך על כיסוי בצק, וכ"כ בסיכום (קצר, סקמ"ה אות ב') דנכון להחמיר לכתחילה דדרך הבצק להתבקע ע"י האור (אם לא בשניהם כחושים דיש להתיר בזה אף לכתחילה), מיהו בפמ"ג (שפ"ד שם, ולעיל סק"א) ורע"א (על הש"ך) נקטו דדוקא בדבר חריף יש להחמיר בבצק, ובדגו"מ (שם) ג"כ הבין בתו"ח ובש"ך דדוקא בדבר חריף יש להחמיר, אך העיר דבאו"ה גופיה משמע דאפי' בשאר דברים החמיר לכתחילה בבצק. [↑](#footnote-ref-4)
5. אך עיי"ש דדוקא טיח למטה ומהצדדים מעכב אף בדיעבד, אך טיח הגג לא מעכב בדיעבד, דיש לסמוך על המג"א (שם, סקמ"ד) שכתב דא"צ טיחה למעלה כיון שאין היס"ב בזיעה שמגיעה לשם (ובצירוף דעת הב"מ שחמץ חשיב דבר יבש שאין בו זיעה), אף שרע"א (או"ח שם, וביו"ד סי' צ"ב סעי' ח') תמה על המג"א דכיון שגג התנור חם מאי אכפ"ל דהזיעה עצמה צוננת, וכן דעת הפמ"ג (או"ח, הנהגת או"ה אות ל"ו), ובשיעורים (סי' ק"ה, מס' 11) נתבארה דעת המג"א ע"פ מה שביאר ביד יהודה (סי' צ"ב, קצר סקע"ב ארוך סקנ"ה) דזיעה צוננת (כשיש לה מקום להתפשט) לא חשיב איסור כלל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)