מלבן מאוחד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שב - מלבן

# סימן שב

**[סעיף א] המנער טלית חדשה, שחורה, מן הטל שעליה, חייב שהניעור יפה לה כמו כיבוס. והוא שמקפיד עליה שלא ללבשו בלא ניעור.** **הגה: וכ"ש שאסור לנער בגד שנשר במים או שירדו עליו גשמים. ודוקא בבגד חדש שמקפיד עליו. י"א דאסור לנער בגד מן האבק שעליו, אם מקפיד עליו, וטוב לחוש לדבריו. אבל מותר להסיר הנוצות מן הבגד בשבת.**

## מקור האיסור מלבן בניעור הבגד

מקור סעיף זה הוא מגמרא בשבת (קמז, א) דאמר רב הונא המנער טליתו בשבת חייב חטאת, ונחלקו הראשונים בביאור הסוגיא דרש"י שם פירש שמנער את הטלית מהעפר שעליה, אך בתוס' שם פירשו בשם ר"ח שמנער טליתו מהטל שעליה, אך לנער מן האבק לא נראה ששייך איסור מלבן.

ובגמרא שם מבואר דלא אמרן אלא בחדתי אך בעתיקי לית לן בה, ולא אמרן אלא באוכמי אבל בחיורי וסומקי לית לן בה, ודווקא דמקפיד עליהם. והיינו שיש ג' תנאים לאיסור זה שיהיה הבגד חדש, ושיהיה שחור, ושיקפיד על הלכלוך.

## צבע הבגד שנאסר משום ליבון

הנה לשון הגמרא דלא אמרן אלא בבגד שחור, אך בניעור בגד לבן או אדום אין איסור מלבן, ונראה שאין הכוונה בגד שחור בדווקא, אלא כל בגד שצבעו כהה מאוד יש איסור מלבן בניעורו. ולגבי איסור מלבן בבגד שצבעו אפור הביאו בשם הגרנ"ק (חוט שני חלק ב עמוד ריא) שכל שניכר שאינו שחור אין בו איסור מלבן ויל"ע. ועיין בשש"כ (החד' פרק טו סעיף כט ובהערה טז) בשם הגרש"ז דמשמע שבכל הצבעים הכהים יש להחמיר כיון שמקפיד עליהם.

## כמה דרגות בהסרת לכלוך מעל הבגד

והנה ברמ"א מבואר שמותר להסיר את הנוצות מן הבגד בשבת, וביאר המשנ"ב (ס"ק ז) שאין זה דומה לליבון, משום שהנוצות אינם תחובים בתוך הבגד כמו המים והאבק, אלא עומדים מלמעלה. וכן מבואר בביאור הלכה (ד"ה מן הטל) שאם ירד שלג על הבגד והוא לא נמס כלל מותר לנערו בנחת, משום דדמי לנוצות המונחות על גבי הבגד, אך לא ינער בכח כי יש לחוש שעל ידי ניעורו יצאו המים שנספגו בבגד. עוד מבואר ברמ"א דבגד שנשר במים כל שכן שאסור לנערו, כיון שבזה שהמים מרובים ודאי הוי סחיטה גמורה.

ונתבאר שיש כמה דרגות בסילוק דבר שכל גבי הבגד, שאם מנער נוצות וכן שלג שהוא רק מונח מעל גבי הבגד ואינו בלוע בבגד כלל, אין בזה איסור כלל, ואם מנער אבק לדעת הרמ"א אסור, אך לדעת השו"ע מותר, ואם מנער טל דבלוע יותר אף לדעת השו"ע אסור, וכשנפל הבגד למים ומנערו לכו"ע הוי סוחט גמור.

## מנער את הבגד עבור חבירו שמקפיד

בביאור הלכה (ד"ה והוא) דן באופן שאחד מנער עבור חבירו, והוא מקפיד אך חבירו אינו מקפיד, אם חשיב מלאכה כיון שלמנער הוי יפוי, או דכיון שהמלאכה נעשתה למי שאינו מקפיד על זה לא חשיב כמלאכת מלבן, כיון שלגבי הבעלים לא נעשה כעת הבגד כראוי לשימוש, שהרי הוא היה לובשו בלאו הכי. והביאור הלכה הניח בצ"ע.

ונראה לדון כעין זה באדם שאינו מקפיד כל כך על האבק בבגדו, אך הוא מקפיד על כך כשמופיע במקום חשוב, כגון חתונה או שאר שמחות, דלכאורה לא חשיב כמלאכה של מלבן כיון שאינו עושה את הבגד ראוי ללבישה ע"י הניקוי, שהרי הוא ראוי גם בלא זה, אך מאידך רק ע"י הניקוי נעשה הבגד ראוי לאירועים חשובים וצ"ע. אמנם בבגד של שבת שמקפיד על נקיונו, אע"פ שבבגד של חול אינו מקפיד אין להקל בדבר, דחשיב כתיקון הבגד.

עוד יש לדון באופן שהוא אינו מקפיד על האבק אמנם אשתו או בני ביתו מקפידים על כך, ומחמת הקפדתם הוא מסיר את האבק, ונראה שבזה י"ל שהוא נעשה מקפיד, שהרי הוא מקפיד לא ללכת כך מחמת בני ביתו.

**[המשך סעיף א] י"א דאסור לנער בגד מן האבק שעליו, אם מקפיד עליו, וטוב לחוש לדבריו.**

וביאר המשנ"ב (ס"ק ו) שמדינא יש איסור לנער אבק מן הבגד, כי הרבה ראשונים סוברין כשיטת רש"י. אך כתב המשנ"ב דמ"מ יש לסמוך על דעה ראשונה להקל ע"י א"י ובפרט דאיכא לפעמים משום כבוד הבריות בזה. ומבואר בדבריו דכיון שיש פלוגתא בדבר יש להקל על ידי אינו יהודי, ובצירוף זה שיש בזה משום כבוד הבריות.

## היתר אמירה לעכו"ם במקום פלוגתא

והיתר זה של אמירה לעכו"ם במקום שיש פלוגתא מצינו לקמן (סימן שיד סעיף ז) לגבי שבירת פותחות של תיבה דיש מתיר ויש אוסר, וכתב השו"ע שם שיעשה על ידי אינו יהודי, דבמקום שיש מחלוקת פוסקים יש לסמוך על הדעות המקילות. אמנם כאן נראה שהמשנ"ב היקל רק בצירוף ההיתר של כבוד הבריות. ולא סמך על היתר זה של אמירה במקום שיש פלוגתא [ובאמת גם במשנ"ב בסימן שיד (ס"ק לז) הביא דיש שכתבו שאין להתיר אלא בהפסד מרובה או כשנחפז הרבה ע"ש, ובשיעורים על הלכות אמירה לעכו"ם (שיעור ב) הארכנו בזה, וע"ש שהובא מהכלכלת שבת (סו"ס ז) שאין להקל לומר לאינו יהודי לעשות מלאכה כשיש פלוגתא, אלא רק במקום שאין חשש של מלאכה דאורייתא ע"ש ואכמ"ל].

## היתר של כבוד הבריות

עוד יש לדקדק במשנ"ב כאן שלא היקל משום אמירה לעכו"ם אלא משום שיש גם מחלוקת ראשונים בזה.

והנה לקמן סימן שיב (סעיף א) מבואר שמשום כבוד הבריות התירו לטלטל אבנים כדי לקנח בהם, ומבואר שם ברמ"א דהוא הדין שיש להתיר את כל השבותים משום כבוד הבריות, וא"כ צ"ע מדוע כאן לא היקל המשנ"ב אמירה לעכו"ם במקום כבוד הבריות אלא רק בדבר שיש בו מחלוקת הראשונים.

ואמנם מצינו בשעה"צ לקמן (ס"ק מד) לגבי המשפשף לכלוך שעל גבי הבגד במקום שיש חשש טוחן, שהיקל המשנ"ב לעשות כן ע"י אינו יהודי, משום דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופה ומשום כבוד הבריות התירו דהוי שבות דשבות. וגם שם משמע שלא התירו משום כבוד הבריות אלא רק אם הוא שבות דשבות, וצ"ע מאי שנא מסימן שיב שהתירו את כל השבותים משום כבוד הבריות.

וצריך לומר שיש לחלק בין גנאי מועט לגנאי גדול, שבגנאי גדול הקילו בכל השבותים, אך בגנאי שאינו כ"כ גדול לא הקילו אלא בשבות דשבות. וכעין זה מצינו במשנ"ב בהלכות ציצית (סימן יג ס"ק טו) דלישב בלי טלית שאינו אלא גנאי קטן לא הקילו אלא רק באיסור דרבנן, אך כשיש גנאי גדול התירו אפילו איסור דאורייתא ע"ש. ולכן כאן שהגנאי הוא רק בכך שילבש בגד שאינו נקי שאין בזה גנאי כ"כ גדול, לא התירו אלא רק בדבר שיש בו מחלוקת הפוסקים.

## ג' התנאים של איסור מלבן בהסרת טל ואבק

הנה כבר התבאר בשיעור הקודם שיש ג' תנאים לאיסור זה שיהיה הבגד חדש, ושיהיה שחור, ושיקפיד על הלכלוך.

**בגד חדש.** לא נתבאר להדיא מהו השיעור שהבגד יחשב כבגד חדש, ובביאור הלכה (ד"ה לחוש בדבריו) הביא בשם היערות דבש שלפי שלא ידענו עד כמה נקרא חדש, לכן צריך ליזהר בכולם, וסתם שהמחמיר תבוא עליו הברכה, והמיקל יש לו על מי לסמוך.

**בגד שחור.** הנה לשון הגמרא דלא אמרן אלא בבגד שחור, אך בניעור בגד לבן או אדום אין איסור מלבן, ונראה שאין הכוונה בגד שחור בדווקא, אלא כל בגד שצבעו כהה מאוד יש איסור מלבן בניעורו. ולגבי איסור מלבן בבגד שצבעו אפור הביאו בשם הגרנ"ק (חוט שני חלק ב עמוד ריא) שכל שניכר שאינו שחור אין בו איסור מלבן ויל"ע. ועיין בשש"כ (החד' פרק טו סעיף כט ובהערה טז) בשם הגרש"ז דמשמע שבכל הצבעים הכהים יש להחמיר כיון שמקפיד עליהם. אבל בבגד לבן מסתבר שאין להחמיר בלכלוך של אבק.

**מקפיד.** אין הכוונה שמקפיד להוריד את הלכלוך, דאפילו אם מקפיד ורוצה להוריד את הלכלוך, לא חשיב 'מקפיד', וגדר מקפיד הוא דווקא כשמקפיד שלא ללכת עם הבגד כשהוא מלוכלך, שאז יש לדון שכשמנער את הבגד הרי הוא מתקן ומייפה את הבגד שיהיה ראוי לשימוש. כן מסקנת הביאור הלכה (ד"ה עליה). וע"ש שכתב שכל בגד שהוא שחור וחדש מסתמא הוא מקפיד עליו וא"צ שיהיה מקפיד בפועל.

אכן בסעיף ב מבואר שהלוקט יבולת שעל גבי בגדים חייב משום מכה בפטיש, והוא שיקפיד עליהם, ושם במשנ"ב (ס"ק י) פירש שיקפיד עליהם היינו שמסירם בכוונה כדי ליפות את הבגד ולא כמתעסק, והיינו שפירוש מקפיד הוא אפילו אם אינו מקפיד שלא ללכת עם הבגד שיש עליו יבולות, אלא כל שמתכוין להוריד אותם הרי זה אסור דחשיב מקפיד [וביאור הדבר דמקור סעיף ב הוא מלשון הרמב"ם (המובא בסמוך), ולדעתו פירוש מקפיד היינו שמתכוין להסירו וכמו שיבואר בסמוך. רק צ"ע שבביאור הלכה (שם) הביא ראיה מלשון הרמב"ם שא"צ שיהיה מקפיד בפועל, והרי לדעת הרמב"ם פירוש מקפיד היינו שמכוין להסירו, ואין הוכחה מדבריו לעניין מקפיד שלא ללכת עם הבגד לדעת השו"ע].

## שיטת הרמב"ם בסוגיא

כתב הרמב"ם (פרק י משבת הלכה יח) *'המנער טלית חדשה שחורה כדי לנאותה ולהסיר הציהוב הלבן הנתלה בה כדרך שהאומנין עושין חייב חטאת, ואם אינו מקפיד מותר'*. ומבואר ברמב"ם שפירש את מש"כ בגמרא שהמנער את הטלית חייב חטאת, אינו משום איסור מלבן וכמו שפירשו רש"י ותוס' ושאר ראשונים, אלא שאיסורו הוא משום מכה בפטיש [כמבואר שם בתחילת דבריו]. ובמשנ"ב (ס"ק י) הביא דינא דהרמב"ם, דס"ל שאף שהשו"ע פירש הסוגיא לענין מלבן, נכונים דבריו לדינא.

והנה לדעת הרמב"ם שיש בזה משום איסור מכה בפטיש ביאר המשנ"ב (שם) שההגדרה של מקפיד הוא שאם אכפת לו להוריד את הציהוב מהבגד חשיב מקפיד, וכל שכוונתו להסיר את הציהוב מהבגד יש בזה משום איסור מכה בפטיש. וכן פירש את דינא דהשו"ע (סעיף ב) דאסור ללקוט יבולות שמעל גבי הבגדים שכל שמקפיד עליהם היינו שרוצה בהסרת היבולות חייב משום מכה בפטיש.

## להוציא הסיכות מבגד חדש

ויש שדנו על פי דברי הרמב"ם הנ"ל שהמוציא מן הבגד את הסיכות שקונים עם הבגד, וכמו שמצוי בזמנינו בחולצות חדשות, שחייב משום מכה בפטיש. אך יתכן לחלק שכל האיסור הוא בדבר שהדרך שהאומן מסיר וכלשון הרמב"ם שם 'כדרך שהאומנים עושים', אך אותם מחטים שאין הדרך שהאומן מסיר אותם, ואדרבה האומן משאיר את אותם מחטים כך כדי שתשמר צורת הבגד, ולכן נראה שאין בזה איסור משום מכה בפטיש.

## ניתוק פריטי לבוש התפורים יחד

ולעניין ניתוק שני פריטי לבוש המחוברים יחד, וכגון שקונים זוג גרביים שיש חוט שמחבר ביניהם, הנה בשש"כ (בחד' פרק טו הערה רכג) כתב בשם הגרש"ז שיש להקל בזה דס"ל שאותו החיבור אינו משנה בגוף הבגד, אלא רק שלא יפרדו אחד מהשני, ולכן אין בזה משום מכה בפטיש. אמנם בחוט שני (חלק ב פרק לד עמוד רלב) כתב שיש בזה משום מתקן מנא, וכך מסתבר דכל שאינו יכול ללבוש את הבגד בלי שמסיר את אותו החיבור הרי יש בהסרתו משום מתקן מנא. וכמו שמצינו במשנ"ב לקמן (סימן שיז ס"ק כג) שאם האומן קשר את בית הצוואר אסור לנתקו משום דהוי מתקן מנא, ומוכח דאף שהאומן קשרו אחר שהושלם הבגד, יש איסור מתקן מנא בפתיחתו, כיון שאי אפשר להשתמש בו בלא זה. [אמנם הגרש"ז שם חילק דרק כשנעשית המניעה בבגד עצמו כמו בבית הצואר, יש בזה משום מתקן מנא, אך אם רק תופר את הגרביים ביחד שאין שינוי בבגד עצמו, אין איסור מתקן מנא בהסרת אותם תפירות].

## להסיר נוצות התחובים בבגד

מבואר ברמ"א שמותר להסיר הנוצות מן הבגד בשבת, וביאר המשנ"ב (ס"ק ז) שאין זה דומה לליבון, שאין הנוצות תחובין בתוכו כמו המים והעפר אלא עומדים מלמעלה. ומשמע שכל ההיתר הוא דווקא אם הנוצות מונחים מעל גבי הבגד, אך אם הם תחובים בבגד אסור.

והנה בשעה"צ ציין לדברי הלבוש, ולשון הלבוש שלהסיר הנוצות מן הבגד מותר, *'שאין זה דומה לליבון, שאין הנוצות תחובין בתוכו כמו המים והעפר'*, ומה שסיים במשנ"ב *'אלא עומדים מלמעלה'* אינו מלשון הלבוש, ואדרבה מלשונו של הלבוש נראה דיש להתיר להסיר את הנוצות אפילו אם הם תחובים בבגד, דהנוצות לא נחשבים שנעשו כחלק מן הבגד.

וכן נראה לדקדק מדברי הגר"א כאן (והו"ד בשעה"צ ס"ק ט) שהביא מקור לדברי השו"ע מהירושלמי (שבת פרק ז הלכה ב) דאמר רבי זעירא בשם רב הונא נסתבכו בגדיו בקוצים הרי זה מפשרן במקום צינעה ובלבד שלא יקרע, ומבואר דמותר להסיר את הקוצים מבגדיו, רק צריך להיזהר שלא יקרע הבגד. ומוכח שההיתר הוא אפילו בקוצים שנסתבכו בבגדו, ואפילו שהם בודאי נכנסו לתוך הבגד, ועל כרחך דכיון שלא נעשה חלק מן הבגד אין איסור להוציאו, ואפילו אם הוא תחוב בבגדו, וא"כ הוא הדין שיש להתיר להסיר נוצות אפילו אם הם תחובין בבגד. אכן לדינא צ"ע אם אפשר להקל אפילו בתחוב בבגדו, כיון שמשמעות המשנ"ב שאין להקל אלא כשמונח מלמעלה.

## הטעם שאין בהסרת הנוצות משום איסור מוקצה

עוד יש לדון איך מותר לו ללקוט את הנוצות מעל גבי הבגד, הרי יש בהסרתם משום איסור מוקצה. ובשו"ע הרב (סעיף ג) עמד בזה וכתב דכיון שמן הסתם נפלו הנוצות מן הכר, והוא עתיד להחזירם לשם, הרי הם כמו כלי ואינם מוקצים, והוסיף שם שאם הם נוצות שלימות שאינם ראויות לכר וכסת אסור לנערם מעל גבי הבגד משום מוקצה. ולפי"ז בזמנינו שאין הדרך להחזיר נוצות לבגד יהיה אסור לנער נוצות מעל הבגד.

אמנם החזו"א (סימן מז ס"ק טו) ביאר דכל מקום שמסיר פסולת מתוך אוכל [כשאין בזה משום בורר], אין איסור מוקצה בהסרתו, דכיון שהוא דבר מועט הרי הוא מתבטל אצל העיקר ואין בו משום טלטול מוקצה. ומקורו מהגמרא בשבת (קמב, ב) לגבי אבן שמונחת על גבי החבית, דמבואר שמותר לטלטלה ואין בזה משום מוקצה כיון שהוא טפל לחבית. ובחזו"א שם (ס"ק טו) הביא דמשום סברא זו יש להתיר לכבד את הבית, דאין על העפר שם מוקצה כיון שהוא מתבטל לבית עצמו.

[ובאמת בראשונים נראה דלא כמו החזו"א דהנה הר"ן (ביצה ח, א מדפי הרי"ף) הקשה איך התירו לכבד את הבית ביו"ט, הרי הוא מזיז עפר ויש בזה משום טלטול מוקצה, וע"ש שתירץ שהקילו משום כבוד יו"ט, וכן מצינו בר"ן בשבת (לא, א) שהביא מהרשב"א דהטעם שמותר לכבד את הבית ולא חששו לאיסור מוקצה הוא משום דהוי כגרף של רעי, ומוכח דלא סברו כסברת החזו"א שעפר מועט מתבטל לגבי הבית ואין בזה איסור מוקצה. וגם במשנ"ב לקמן (סימן שלז בשעה"צ ס"ק ז) כתב שטעם ההיתר לכבד הבית משום דהוי טלטול מן הצד, ושרי לצורך כבוד השבת, ומבואר דלא ס"ל כטעם החזו"א שאין בזה איסור מוקצה כלל. עוד הבאנו בשיעורים בהלכות מוקצה שכן משמע מדברי המשנ"ב לקמן (סימן שלו ס"ק כד) שכתב שאם הולך על עשבים, ולאחר הליכתו מצא שנדבקו עשבים ברגלו בין אצבעותיו או על מנעליו, יזהר שלא יסלקם בידיו, דאסורים בטלטול משום מוקצה דבין השמשות היו מחוברים, ולפי דברי החזו"א לכאורה יש להתיר לסלקם בידו משום שמתבטלים העשבים לגבי האדם ואין בטלטולם משום מוקצה וצ"ע.]

ולדעת החזו"א יש לעיין מה הגדר של דבר קטן שאין איסור מוקצה בטלטולו משום שמתבטל אצל העיקר. והנה מצינו לקמן (סעיף ז) שהתירו לגרד בוץ מעל גבי הבגד במקום שאין לחוש משום איסור טוחן, והיינו נמי שבדבר מועט כל כך לא אסרו לטלטל משום איסור מוקצה. ובשש"כ (פרק ג אות מ) כתב על פי דעת החזו"א שמותר להסיר תולעת קטנה שמונחת על גבי חסה, דאין בזה משום איסור מוקצה, אך ע"ש שטוב יעשה אם יסיר אותה יחד עם מעט מן החסה דהוי טלטול מן הצד, לחוש לדעות שיש בהסרתה בידו משום איסור מוקצה.

וכעין זה יש לדון אם נמלה הולכת עליו אם שרי להסירה משום שהיא מתבטלת אצל האדם. וכן נראה שאותם מחטים התחובים בחולצות החדשות [שהבאנו לעיל שאין בהסרתם משום מכה בפטיש] שאין איסור להוציאם משום טלטול מוקצה, כדעת החזו"א שהרי הם מתבטלים לבגד.

[ועוד יש לדון מדוע אין בהסרת הנוצות משום איסור בורר, וצ"ל דכיון שהנוצות נפרדות מן הבגד לא חשיב כ'תערובת' וכמו שהתירו להוציא מזלג מהצלחת, וכן התירו להדיח את הלכלוכים מהכלים ואין בזה משום בורר כיון שאין בזה תערובת. ויש לדון עוד בגדרי 'תערובת' אך אין כאן מקומו].

## עבר וניקה את בגדו מאבק

אם עבר וניקה את בגדו מאבק במזיד, לכאורה אסור ליהנות ממנו לעולם, וכמו שפסק בשו"ע לקמן (סימן שיח סעיף א) שאם עשה במזיד אסור לו לעולם. ואמנם אם ניער בידיו את האבק שעליו יש להקל, שהרי לדעת התוס' שכך פסק השו"ע, אין איסור לנער בגד מאבק שעליו, ובדיעבד יש לסמוך על דעה זו. אמנם אם ניער ע"י מכבדות, שהתבאר בביאור הלכה (ד"ה יש אומרים) שבזה אף לדעת השו"ע יש איסור, לכאורה יהיה אסור להשתמש בבגדו לעולם.

והנה בבן איש חי (שנה ב פרשת ויחי אות יט) כתב שאף שאין להקל שיחזור ויכבס, כיון שבזה אינו מתקן את הדבר שהרי למעשה הוא נהנה מהניקוי הראשון שעשה בשבת, אך יש להקל אם יחזור וילכלך את הבגד, וציין שם שהוא כמש"כ בספרו שו"ת רב פעלים.

אכן לפנינו בשו"ת רב פעלים (חלק ג סימן טז) כתב דלא מהני אם הוא חוזר ומלכלך את הבגד, והוכיח כן ממש"כ הבית יוסף (סוף סימן רנג והובא ברמ"א שם סעיף ה) שאם עבר ואמר לאינו יהודי לחמם את הקדירה וחיממה אסור לאכלו, ואפילו אם כבר נצטנן, וע"ש במשנ"ב (ס"ק צו) דאף שכבר אינו נהנה קנסו אותו שימתין לערב בכדי שיעשו, וא"כ מוכח שאף שכבר אינו נהנה מהמלאכה עצמה נאסר ליהנות מאותו החפץ, וה"נ אסור ליהנות מהבגד אף אם יחזור וילכלך אותו.

ומצינו כעין זה שהסתפק הפרי מגדים (א"א ריש סימן שיט) לגבי מי שעבר ובירר פסולת מתוך אוכל בשבת, דאסור לו לאכול מהאוכל עולמית, והסתפק שם אם יחזור ויערב הפסולת עם האוכל אם שרי אחר כך לברור בחול ולאכול או שנאסר עולמית. [אך ע"ש בביה"ל (בריש סימן שיט) שנטה להקל בספיקות שיש לצרף את דעת הגר"א שאין איסור בשאר מלאכות בשוגג, וכן שהיקל כדעת רבי מאיר שכל המלאכות אסורות רק עד מוצאי שבת]. ומכל מקום נראה שאחר השבת יש להקל בזה כי זה רק קנס בעלמא.

**[סעיף ג] מקפלים כלים בשבת לצורך שבת ללבשם בו ביום. ודוקא באדם (אחד), ובחדשים שעדיין לא נתכבסו, ולבנים, ואין לו להחליף, ואם חסר אחד מאלו התנאים אסור. ויש מי שאומר דלקפלו שלא כסדר קיפולו הראשון מותר בכל ענין, ונראין דבריו.**

## התנאים לקיפול בגדים בשבת

מבואר בשו"ע ד' תנאים להתיר לקפל בגדים בשבת, שיהיה אדם אחד, ובבגדים חדשים שלא נתכבסו עדיין, ודווקא שהם לבנים, ובאופן שאין לו בגדים אחרים, והיינו דרק בכהאי גוונא אינו מתקן כל כך בקיפול, אך בלאו הכי יש תיקון בקיפול ואסור. ומכל מקום מבואר שאם יש לו להחליף לא התירו לו לקפל אפילו את אותם בגדים שאינו כל כך מתקן בקיפולם, וצ"ל דחשיב קצת מתקן, ולכן לא התירו אלא כשאין לו בגדים אחרים.

## הטעם שהתירו לקפל דווקא לצורך השבת

מבואר בשו"ע שלא התירו לקפל את הכלים אלא רק לצורך השבת, וכן מבואר ברש"י על מתניתין דשבת (קיג, א) שמקפלין את הכלים וכתב רש"י (ד"ה אפילו) כדי לחזור וללובשם בו ביום, ומבואר שהתירו לקפל דווקא לצורך השבת.

ובטעם הדבר שאסור לקפל לצורך חול יש אומרים שהוא משום איסור מתקן, והיינו כמו שנתבאר שאפילו אם נתקיימו כל התנאים הנ"ל עדיין יש בזה קצת משום מתקן [ומשום כך אם יש לו להחליף לא התירו לקפל כנ"ל], ולכן כשאין בזה צורך השבת לא התירו לקפל, וכן משמע בביאור הגר"א, אמנם בבגדי ישע על המרדכי (שבת סימן שפח) כתב שטעם האיסור בזה הוא משום דהוי טרחא בחינם. ובערוך השולחן כאן (סעיף יא) הביא שני ביאורים אלו ותלה שנחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד, דברמב"ם (פרק כג דין ז) כתב שיש איסור בזה משום מתקן, וכן פירש שם את האיסור שלא להציע את המיטות, אמנם הראב"ד פירש שהוא משום טרחא יתירא ע"ש.

## לקפל בגדים כשלא ניכר הקיפול

ובערוה"ש שם הביא נפק"מ בין הרמב"ם לראב"ד אם מותר לקפל בגדים קיפול פשוט שאינו מתקן בבגד עצמו, דלדעת הרמב"ם אין לאסור כיון שבזה אין תיקון מנא, ולדעת הראב"ד אסור לקפל שהרי הוא טורח לצורך חול.

אך יש לעיין בזה שהרי נתבאר בשו"ע להדיא שאם מקפל בגד לא כסדר קיפולו הראשון שרי, ולכאורה אף כשמתקן בגד שלא כסדר קיפולו הראשון, הרי יש בזה טירחא יתירא. וצ"ל שכל שלא מקפיד על קיפולו הראשון אין לאסור משום טרחא [ובאמת בערוך השולחן (סעיף יב) הכריח מכח זה שלהלכה אין לחוש משום טירחא יתירא, וכל האיסור הוא רק משום חשש של מלבן קצת, ועל כן כשמקפל שלא כסדר קיפולו אין כלל איסור מלבן].

ומכל מקום נראה לדינא שיש לאסור לקפל את הכביסות בזמנינו, דאף שלא נוצר קיפול משמעותי מכל מקום יש לאסור משום שיש בזה טרחא והכנה לחול, וכמו שמצינו שאסרו להציע מצעות משום שהוא לצורך חול.

אמנם אם מחמת הכביסה הבית אינו נראה מכובד בשבת יתכן שיש להקל בזה, וכמו שמצינו לגבי הצעת המיטה שכתב המשנ"ב (ס"ק יט) דאף שאין מציעין מצעות בשבת, אם המיטה עומדת בביתו והוא דבר מגונה וביזיון לשבת מותר להציע את המיטה, וה"ה הכא שיש להקל בטירחא כזו כדי שלא יעמוד מגונה. וזהו דווקא באופן שמקום הכביסה הוא במרכז ביתו, אך אם אפשר להניחו בחדר צדדי וכדו' אין להתיר כיון שאין צורך השבת בטירחא זו [וכעין מה שמצינו לקמן (סימן שכג סעיף ו) שלא התירו להדיח כלים משום דהוי טירחא יתירא בשבת, ולא התירו להדיחם מחמת שהיה בזה גנאי לשבת כיון שהרגילות היא שלא משתמשים למגורים במטבח, ובאמת בזמנינו מי שרגיל לאכול במטבח יתכן שיש להקל ולהדיח את הכלים אפילו בשבת].

## קיפול טלית שלא כסדר קיפולו הראשון

כתב השו"ע שאם מקפל את הבגד שלא כסדר קיפולו הראשון מותר בכל ענין ונראין דבריו. ובמשנ"ב (ס"ק יט) הביא מהמחצית השקל דמי שרוצה להחמיר על עצמו שלא לקפל כלל ודאי עדיף. והנה הערוך השולחן הביא מהכל בו שבזמנינו שהטליתות אינם נעשים מתוקנים כל כך על ידי הקיפול שרי לקפלם. אכן פשטות הפוסקים שאין להקל בזה.

ומה שהתירו כשמקפלו שלא כקיפול הראשון, יש שנקטו (דעת תורה סעיף ג) רק באופן שאינו משאיר את אותו לזמן מרובה, אך משאירו כך עד לשבת הבאה הרי הוא עושה תיקון בקיפול החדש. אך לא נראה כן אלא כיון שאינו כפי קיפולו אינו עושה שום תיקון ושרי לגמרי.

## הלוקח טלית מחבירו שלא בידיעתו

הנה מבואר בשו"ע לעיל (סימן יד סעיף ד) שמותר ליטול טלית חבירו ולברך עליה, ובלבד שיקפל אותה אם מצאה מקופלת, ומבואר שם במשנ"ב (ס"ק יג) שמותר להשתמש בטלית של חבירו דניחא ליה לאיניש דליעביד מצוה בממוניה, ואם הוא מקופל אמרינן דלא ניחא ליה לאיניש שישתמשו בטליתו אלא אם כן מחזירו מקופל כבתחילה.

ובמשנ"ב שם (ס"ק טו) כתב שאם נוטל את טלית חבירו בשבת, יקפל אותה אך לא כקיפולה הראשון, והביא מהמג"א שמיקל שלא לקפלה כלל. והנה לדעת המג"א מוכח דאפילו שאינו מקפלו כלל, ועל ידי זה נגרם לו הפסד שנעשים קמטים בבגד, אפילו הכי מותר לו להשתמש משום דניחא ליה לאיניש דליעבד מצוה בממוניה.

ובאמת מצינו שנחלקו הראשונים האם אמרינן דניחא ליה לאיניש דליעביד מצוה בממוניה אפילו במקום שיש לו הפסד מכך, שהנה פסק השו"ע (סימן תלז סעיף ג) דהמשכיר בית לחבירו בחזקת בדוק ונמצא שאינו בדוק, על השוכר לבדוק ואינו מקח טעות, ואפילו במקום שבודקים בשכר, שהרי מצוה הוא עושה. והרמ"א חלק שם שי"א דצריך להחזיר לו שכר הבדיקה הואיל והתנה בהדיא שיהיה בדוק.

ובמג"א (ס"ק ה) ביאר שנחלקו המחבר והרמ"א האם אמרינן דמשום דניחא ליה לאיניש דליעביד מצוה בממוניה, אינו מקפיד אפילו אם מפסיד מכך ממון, דלדעת השו"ע אפילו במקום הפסד ממון אמרינן דניח"ל, ולכן אפילו במקום שבודקים בשכר אין טענת מקח טעות, ולרמ"א לא אמרינן דניח"ל במקום הפסד ממון ולכן צריך להחזירו לו את דמי הבדיקה. ולכאורה לפי זה יוצא דכאן הכריע המג"א כדעת השו"ע שם שפסק שיכול להשתמש בטלית אפילו אם אינה מקפלה כלל אחר כך, ואף שעל ידי זה יפסד בכך שיתקמט הבגד.

אמנם צ"ע דהנה במג"א שם כתב בשם ספר תומת ישרים דאף לדעת השו"ע שאמרינן ניח"ל לאיניש דליעביד מצוה אפילו במקום הפסד ממון, היינו דווקא שההפסד הוא מחמת המצוה עצמה, אך אם יבוא הפסד אחר המצוה לא ניחא ליה לאיניש במקום הפסד, וא"כ הכא לכאורה לכו"ע לא שייך לומר דניחא ליה לאיניש שהרי ההפסד שנגרם לו התקמטות הבגד אינו בשעת קיום המצוה [ובאמת שיטת הגר"א (סימן יג שם) דממה שאסר השו"ע להשתמש בספרים של חבירו כיון שיכול לבוא לידי הפסד, מוכח דבמקום הפסד לא אמרינן דניח"ל לאיניש דליעביד מצוה בממוניה, וע"ש שביאר לפי זה הטעם שצריך להחזיק טלית מקופלת לפי שבלא זה לא ניחא ליה שיעשו מצוה בממונו].

ובהגהות הרעק"א (סימן יד שם) הקשה כעין זה דמדוע אסור להשתמש בטלית ביום חול אם אינו מחזירה כקיפולה הראשון הרי קיי"ל שניח"ל לאיניש אפילו במקום הפסד. וביאר הרעק"א שבאמת במקום שצריך להגיע להפסד כדי לקיים את המצוה אז ניחא ליה אפילו אם נעשה הפסד, אך הקפידא היא רק אם יכול להשתמש בלא לגרום הפסד לחבירו, ולכן ביום חול שיכול לקפלו כבתחילה אסור לו ליקח טלית אם אינו מחזירו כבתחילה. אמנם בשבת י"ל דכיון שלדעת המחצית השקל עדיף שלא יקפל אפילו שלא כסדר קיפולו הראשון א"כ הבעלים אינו מקפיד אם הוא לא יקפלו כלל.

ויתכן שבזמנינו שהמנהג להקפיד שלא לקפל את הטלית בשבת כלל, וחוששים לדעת המחצה"ש שאין לקפל אפילו שלא כסדר קיפולו הראשון, א"כ אף לדעת הגר"א דלא אמרינן דניח"ל במקום פסידא אין להחמיר, כיון שאינו מקפיד בזה כלל שהרי הוא רגיל שלא לקפלו כלל ודוק.

## להציע מיו"ט לשבת

כתב המשנ"ב (ס"ק יז) בשם האליה רבה (ס"ק ח) דאם חל יום טוב בערב שבת מותר לקפל טליתו כשפושטה אם היא חדשה ולבנה, וחשיב כמו צורך היום, אף שאין דעתו ללובשו אלא בשבת שלמחרת, והיינו דווקא אם עשה עירוב תבשילין, דאל"ה אסור לו להכין לצורך מחר, אבל הביא דדעת הרעק"א דאפילו בלא עירובי תבשילין מותר. ומשמע שצידד כדעת הרעק"א, וכן משמע בשעה"צ (ס"ק כג) שהביא דעת הרעק"א לגבי הצעת המיטות שמותר להציע מיו"ט לשבת אף אם לא הניח עירובי תבשילין.

אמנם לקמן לגבי לסדר את הס"ת מיו"ט לשבת הביא השעה"צ (סימן תרסז ס"ק ז) שאסור לעשות הכנה זו אפילו אם עשה עירוב תבשילין, וציין לרעק"א שמיקל, ומשמע שצידד שהעיקר שאין להתיר לעשות הכנה אפילו אם עשה עירוב תבשילין. וטעם הדבר משום שאין להתיר ע"י עירוב תבשילין אלא צרכי סעודה, אך שאר בתיקונים לשבת אין לעשות ביו"ט אפילו אם הניח עירוב תבשילין. וכן מבואר במשנ"ב לקמן (סימן תקכח ס"ק ג) דלא מהני עירוב תבשילין לשאר מלאכות וטירחות ע"ש. ולכאורה דברי המשנ"ב סותרים עצמם. ונראה שבאמת העיקר כמש"כ כאן בשעה"צ שיש להקל ע"י עירוב תבשילין, ושם הביא את שיטת האוסרים רק בשעה"צ וע"ז ציין לעיין ברעק"א שהיקל, וכמו שפסק במשנ"ב כאן.

ולכן נראה דלדינא יש להקל שאם עשה עירוב תבשילין מותר לו לעשות שאר טירחות, ובפרט יש להתיר לגלול את הספר תורה משום שבלא זה יבוא לידי טרחא דציבורא.

**[סעיף ה] חלוק לאחר כביסה הוא מתקשה ומשפשפים אותו בידים לרככו, מותר לעשותו בשבת שאינו מתכוין אלא לרככו. אבל סודר אסור, מפני שמתכוין לצחצחו והוי כמלבן.**

## כשאינו מתכוין לרכך

נתבאר בשו"ע שאם משפשף ואינו מתכוין לרככו שרי. וצ"ע מדוע התירו הרי הוי דבר שאינו מתכוין בפסיק רישא ואסור, וצ"ל כמו שכבר נתבאר בכמה מקומות שיש מלאכות שכשאינו מתכוין לעשותם, לא נחשבת פעולה זו כמלאכה שאסורה בשבת. ודוגמא לדבר מצינו לקמן (סימן שכב) לגבי החוצץ שיניו ע"י קיסם שאם אינו מתכוין לעשותו כלי שרי, אף דהוי פסיק רישא שיעשה כלי.

**[סעיף ו] טיט שעל רגלו או על מנעליו וכו' טיט שעל רגלו, (או על מנעליו), מקנחו בכותל אבל לא בקרקע, דלמא אתי לאשוויי גומות. ויש מי שאוסר אף בכותל. הגה: ויש מי שמתיר בשניהם. וה"ה דמותר להסירו במעט (חרס הראוי לטלטל).**

## האופן שמותר לקנח טיט שעל רגליו

ובמשנ"ב (ס"ק כח) הביא דלענין הלכה י"א שיש להקל, ויש מחמירין, ומסיק המשנ"ב שבכותל יש להקל, דכן דעת רוב הראשונים שלא שייך לחוש בזה דנראה כמוסיף על הבנין, ולקנח בקרקע יש מחמירין משום דחיישנן שיקנח במקום גומא.

ולגבי הקינוח בברזלים שעושים בכניסה לביהכנ"ס כדי להסיר את הטיט, יש אריכות במשנ"ב (ס"ק כו) ובביאור הלכה (ד"ה או), ומסקנת הדברים שאם מקנח בנחת אין לאסור אפילו אם מקנח בברזל חד, ואם מקנח בברזל רחב [שאינו חד] מותר אפילו שעושה כן בחוזק.

## טלטול מוקצה ע"י רגלו

הנה מבואר במשנ"ב דלקנח בקורה או על גבי אבן שרי לכו"ע, וכתב על זה בשעה"צ (ס"ק לה) דכל ההיתר הוא דווקא באבן גדולה שלא יתנדנד ע"י קינוחו. ומבואר שחשש בזה שטלטול האבן ע"י רגלו אסור משום טלטול מוקצה.

ולכאורה צ"ע בזה שהרי דעת המשנ"ב שאין איסור לטלטל מוקצה ברגלו דטלטול מוקצה בגופו לא חשיב טלטול כלל, וכמו שכתב בסימן שח (ס"ק יג) שמותר לדחוף ברגליו דבר מוקצה כדי שלא יפסד, כיון שהוא טלטול בגופו. אכן באמת גם בדברי המשנ"ב מוכח שלא היקל בזה אלא במקום הפסד, וכן כתב שם (ס"ק פב) בשם המאירי שיש להחמיר שלא לשבת על אבן כשהיא מתנדנדת אלא אם יש צורך בדבר, והיינו שאף טלטול בגופו מן הצד לכתחילה יש להחמיר שלא לטלטל כך, ולכן פה החמיר המשנ"ב שלא לקנח באבן המתנדנדת אם אין צורך בכך.

אמנם החזו"א (סימן מז ס"ק יג) חולק על דברי המשנ"ב וסובר שאין להתיר כלל לטלטל מוקצה בגופו אלא כשמטלטלו דרך הילוכו, אך לא כשעושה פעולה מיוחדת כדי לטלטל את המוקצה, וע"ש שמוכיח כן מכמה ראשונים, וכבר הארכנו ע"ז בשיעורים על הלכות מוקצה (סימן שח סעיף ג).

**[סעיף ז] טיט שעל בגדו משפשפו מבפנים דלא מוכחא מלתא לאתחזויי כמלבן, אבל לא בחוץ דדמי למלבן ומגררו בצפורן. ויש מפרשים דה"מ לח, אבל יבש אסור דהוי טוחן.**

## אם יש בשפשוף משום 'מלבן'

מבואר בשו"ע שאם משפשפו מבחוץ הרי זה 'דומה' למלבן, ובמשנ"ב (ס"ק לג) ביאר דלא הוי מלבן ממש דאין נותן עליו מים, ובשעה"צ (ס"ק מא) ביאר דאף לדעת רש"י דס"ל שיש איסור מלבן במנער טלית מן האבק, היינו רק כשמסיר ממנו את הלכלוך לגמרי, אך כאן שאף לאחר הסרת הטיט נשאר קצת לכלוך אין איסור מלבן בזה.

## דין טוחן אחר טוחן

כתב השו"ע דיש מפרשים שאסור לגרר בציפורן טיט יבש משום דהוי טוחן. ובהגהות הרעק"א הקשה שהרי קיי"ל (סימן שכא סעיף ח) דאין טוחן אחר טוחן, וה"נ העפר מתחילה היה מפורר ואח"כ נדבק והוי ליה טוחן אחר טוחן.

ובאמת אפשר להקשות קושיא זו כבר על דברי הגמרא בביצה (ז, ב) דמבואר שם שאם שחט ביום טוב שיחפור בדקר ויכסה. ומבואר שם דהיינו דווקא כשיש לו דקר נעוץ מבעוד יום. ועל זה הקשתה הגמ' דהא קא עביד כתישה ע"ש, ופירש"י שהאיסור לכתוש עפר הוא משום איסור טוחן, ומוכח שכתישת עפר אסורה משום טוחן ולא חשיב טוחן אחר טוחן. [ודוחק גדול לומר דכוונת הגמ' שאיסור טוחן הוא דווקא בעפר שהיה גוש מבריאתו].

ובשביתת השבת (מלאכת טוחן בבאר רחובות ס"ק מג ובפתיחה אות ז) כתב לחדש דלא אמרינן אין טוחן אחר טוחן אלא באופן שניכר הדבר שהוא מורכב מפירורים, אך במתכת וחרס אף אם נטחנו מתחילה מ"מ לאחר שנתקשו יש בהן איסור טחינה כיון שנעשו כדבר אחד ממש, וה"נ י"ל שעפר זה נעשה כחתיכה אחת שלימה ופנים חדשות באו לכאן, ולכן יש איסור טוחן בזה.

ועדיין יל"ד שהרי לגבי פת מצינו (במשנ"ב סימן שכא ס"ק ל) שאין טוחן משום דהוי טוחן אחר טוחן, והרי גם שם נעשה חתיכה אחת, וצ"ל שניכר שהו חיבור חלקים ועדיין צ"ע הגדר בזה. ובאמת במשנה למלך (פרק א מלהכות חמץ ומצה הלכה ה) הביא דלדעת הרמב"ם אסור לטחון פת בשבת דחשיב טוחן, והיינו דחשיב ליה כמו שנעשה לחתיכה אחת.

ובחזו"א (או"ח סימן נז ד"ה ענין) ביאר שלא אמרו שאין טוחן אחר טוחן אלא בדבר שהתחבר ע"י בני אדם, אך בדבר שנתחבר מאיליו שייך איסור טוחן, ולכן העפר שהתחבר מאיליו יש בו איסור טוחן.

[עוד מצינו במשנה למלך (שם) שביאר דאף לדעת הרמ"א שמותר לטחון פת משום דאין טוחן אחר טוחן, אפילו הכי אסור לפרר פת ביו"ט של פסח, דכיון שצריך לטחון אותו דק דק כדי לזרותו ברוח חשיב טוחן. ולפי"ז אפש"ל דהוא הדין בגמרא בביצה דכיון שצריך לטחון את העפר דק דק כדי לכסות בעפר יש בזה משום טוחן, אך כאן שטוחן את העפר רק כדי להסיר את הלכלוך אינו טחן דק דק ולכן שרי.

ובחוט שני (חלק א פרק יב ס"ק ב) תירץ דמעולם לא נעשה העפר טחון לגמרי, כי גם כשהוא רטוב הוא עדיין מגובל ביחד, ולכן יש בטחינתו משום טוחן. ודבריו צ"ע דודאי יש גם עפר יבש שהוא מופרד לגמרי, וא"כ עפר שהיה מופרד מתחילתו הרי אין בטחינתו משום טחינה דהוי טוחן אחר טוחן, וצ"ע].

## ללכת במקום שיש שם גושי אדמה

והנה לפי מה שנתבאר שיש טחינה אחר טחינה בעפר, יש שדנו שיהיה אסור ללכת על גבי גושי אדמה בשבת, כיון שע"י הליכתו מתפרקים הגושים ויש בזה משום טוחן [וכאן מבואר שאסרו לגרד את העפר אפילו כשהוא אינו מתכוין], וצ "ע מסתימת כל הפוסקים שלא מצינו איסור כזה. ובחוט שני (שם) שכיון שאינו מתעסק כלל באותה מלאכה אין זה צורת המלאכה ואין בזה איסור כלל. ויש בזה יסוד גדול למלאכות שבת דיש מקומות שהאדם עושה פעולה אחת ואין בזה כלל צורת מלאכה, דאין בזה איסור כלל. ויש כמה דוגמאות לזה.

והנה נראה שמי שהולך ושוכב במיטתו כשבגדיו מאובקים, ולמעשה תוך כדי שכיבתו מתנקה הבגד מן האבק דנראה פשוט דשרי לעשות כן, שהרי אינו מתכוין למלאכה זו.

ועוד נראה דהנה יש שדנו שההולך במקום שהניחו שם אבנים למדרכה, ומניחים חול מעליהם, וע"י הליכת האנשים נכנס החול בין האבנים, ודנו לאסור בזה כיון שעובר בזה משום בונה, ולפי הנ"ל נראה שאין להחמיר בזה, שהרי הוא אינו עוסק כלל במלאכה זו, ואין בזה איסור.

וכן אם הולך ברחוב במקום שפועלת בו מצלמה דיש להתיר מהאי טעמא. וכן שרי למסור שיעור לרבים, אף באופן שיש לאחד מן השומעים מכשיר שמיעה, דאף שע"י דיבורו נפעל כח השמיעה שרי, כיון שהוא אינו עוסק במלאכת הפעלת המכשיר של השומע.

[אמנם סברא זו צ"ע ממש"כ המשנ"ב (סימן שלו ס"ק כה ובביאוה"ל שם ד"ה מותר) שאסר לרוץ על גבי עשבים באופן שפסיק רישא שיתלשו העשבים, ולכאורה לפי הסברא דלעיל יש להתיר בה שהרי הוא אינו עוסק כלל בעשיית מלאכה זו אלא רק הולך על גבי העשבים. ובאמת דין זה הוא חידוש של המשנ"ב ויל"ע].

ומכל מקום נראה ברור שאסור להיכנס לחדר באופן שע"י כניסתו נדלק האור בחדר, דזה הוי ממש מעשה שלו, והאור נוצר שם כדי שידלק כשהוא נכנס. והגדר בזה צ"ב וצריך שאלת רב בזה.

**[סעיף ט] מותר ליתן מים ע"ג מנעל לשכשכו, אבל לכבסו דהיינו שמשפשף צדו זה על זה, אסור. אבל בגד שיש עליו לכלוך, אסור אפילו לשכשכו דזהו כבוסו, אלא מקנחו בסמרטוט בקל ולא בדוחק פן יסחוט.**

## להניח בגד בחמה

כתב המשנ"ב (ס"ק לט) שאסור להניח בגד פשתן בחמה כי זה מלאכת מלבן ומקורו מה שנוהגין שמניח חתיכת פשתן לאחר אריגתו בחמה וזורק עליו מים כדי שתתלבן גם הוא בכלל מלבן. ובביאור הלכה (ד"ה מותר) הקשה על זה מהא דמצינו שאסור להניח בחמה בגדים שנשרו במים משום מראית העין, ומשמע שבלאו האי טעמא שרי ולא חששו משום מלבן, ותירץ שאיסור מלבן הוא רק בבגדים חדשים, אך בבגדים ישנים שרי.

ויל"ע מהו הגדר של בגד חדש לענין זה, שהרי הביאור הלכה (לעיל סעיף א ד"ה לחוש) הביא מהיערות דבש שאין אנו בקיאין מהו בגד חדש לענין איסור מלבן בניעור אבק, ואולי כאן האיסור הוא דווקא בבגד חדש ממש.

### בעור אין שרייתו זהו כיבוסו

[סעיף ט] מותר ליתן מים ע"ג מנעל לשכשכו אבל לכבסו דהיינו שמשפשף צדו זה על זה אסור. אבל בגד שיש עליו לכלוך, אסור אפילו לשכשכו דזהו כבוסו, אלא מקנחו בסמרטוט בקל ולא בדוחק פן יסחוט.

מבואר בשו"ע שאין איסור של שרייתו זהו כיבוסו בבגד העשוי מעור, ולכך שרי ליתן מים ע"ג מנעל כיון שהוא עשוי מעור. ונראה שבנעליים שתפורים בחוטים העשויים מפשתן וכדו' אסור לשרותם במים משום דשרייתם של השרוכים זהו כיבוסם.

### הטעם שאין איסור לשרות עור במים

והנה הגרנ"ק (חוט שני פרק לג ס"ק א) הסתפק מה הטעם שאין איסור של שרייתו זהו כיבוסו בעור, האם הוא משום שכל האיסור הוא רק כשהמים נספגים בבגד ועי"ז נעשה הבגד נקי, אך בעור שהמים לא נספגים בבגד אין איסור [ולפי"ז צ"ל דהטעם שכשהוא משפשף בכח אסור הוא משום שבכך נכנסים המים לתוך המנעל], או די"ל דהטעם שבבגד יש איסור של שרייתו זהו כיבוסו הוא משום שע"י שריה בלבד הבגד מתנקה לגמרי, אך בעור אינו מתנקה לגמרי ע"י שריה [ולכן כשמשפשף והבגד מתנקה יש איסור].

### שריית בגד העשוי מפלסטיק וניילון

ונפק"מ בטעמים הנ"ל אם יש איסור שרייתו זהו כיבוסו בכלי העשוי מפלסטיק דלטעם ראשון הרי לא נספגים המים בכלי זה, ויש להתיר, אך לטעם השני יש לדון שיהיה איסור להשרותו באופן שהכלי מתנקה על ידי השריה.

והנה האגרות משה (יורה דעה ח"ב סימן עו) כתב שמסתבר שאין איסור כיבוס במפה העשויה מניילון, כיון שאין המים נספגין בתוכה, ודמי למש"כ המשנ"ב (ס"ק מא) שאין חשש כיבוס בכלים העשויים מעץ וכדו'. אמנם כתב שם להקל רק באופן שאינו משפשף אלא מעט בנחת, אך אם משפשף חזק באופן שיש בו חשש דאורייתא יש להחמיר. [ויש לציין לדברי המאירי (שבת קמא, ב) שכתב וז"ל 'ואף בשל עור כבוסו אסור משום סחיטה ואף על פי שאין בו ליבון שמא יבא לסחוט דבר שיש בו משום לבון אלא שהשכשוך מותר' דהיינו שכשמשפשף היטב יש איסור אפילו בבגד העשוי מעור משום גזירה אטו בגד, וא"כ נראה דאף בכלי העשוי מפלסטיק יש להחמיר שלא לשפשף כי הוא דומה לבגד].

אמנם השבט הלוי (חלק ה סימן לז) כתב שיש להחמיר אפילו בכלי פלסטיק דשרייתו זהו כיבוסו, כיון שהבגד מתנקה ע"י השריה, ולא דמי לעורות ולכן אסור לשרותו אפילו כשאינו משפשף.

ולמעשה נראה שאסור לנקות מפת ניילון ע"י שמשפשף אותה בחוזק, אך אם מעביר סמרטוט על גבה בנחת שרי. אמנם נראה שצלחות קשיחות העשויות מפלסטיק, וכן כוס ח"פ וכדומה מותר לנקותם אפילו ע"י שפשוף, דלא דמי כלל לבגד כיון שהם קשים, וכן מטו משמיה דהגרנ"ק (בספר ארחות שבת (פרק יג סעיף ח).

### שריית עדשות מגע בתמיסה

ולגבי השריית עדשות מגע במים, הנה בעדשות העשויות מחומר קשיח נראה דיש להקל וכמשנ"ת לעיל לגבי כלים העשויים מחומר קשיח, אך בעדשות הרכות דנו הפוסקים שיש איסור להשרותם בחומר המיועד לניקוי העדשות משום דשרייתו זה כיבוסו.

והנה אם החומר אינו מנקה אלא רק שומר על הלחות, נראה שהדבר תלוי בשני הביאורים שנתבארו לעיל שהרי החומר אינו מתנקה ע"י ההשריה, אך לפי הטעם הראשון שנתבאר דכל שהמים נספגים אסור משום שרייתו, יש לאסור אפילו באופן שהחומר אינו מנקה. אמנם אם העדשה הייתה כבר נקיה אפשר שיש לצרף את השיטות שאין איסור של שרייתו זהו כיבוסו בבגד נקי וכמבואר ברמ"א בסמוך.

### שרייתו זהו כיבוסו בבגד נקי

והכרעת ההלכה אם יש איסור של שרייתו זהו כיבוסו בבגד שאינו מלוכלך הביא בביאור הלכה (ד"ה שיש עליו) דהגר"א והא"ר הקילו בזה, אך ציין למש"כ השו"ע לקמן שלד סעיף כב) דמשמע שצידד שיש איסור בזה.

אמנם מצינו בזה בכמה מקומות דהמשנ"ב נטה להקל בזה דהנה לקמן (סימן שיט ס"ק נט) כתב על מה שנתבאר שם שמותר לסנן משקה ע"י שמניח מפה בראש הכלי ומברר הלכלוכים מתוך המים, דהטעם שאין בזה איסור משום שרייתו זהו כיבוסו, משום דמיירי ביין ושאר משקין שאינו מתנקה על ידן, עוד הוסיף שאפילו במים יש להקל בשעת הדחק, וביאר בשעה"צ (ס"ק נב) דאין איסור של שרייתו זהו כיבוסו כשאינו מתכוין, והוסיף דבלא"ה דעת רוב הפוסקים שאין איסור של שרייתו זהו כיבוסו בבגד שאין בו לכלוך. ומשמע שנקט לדינא שאין איסור של שרייתו זהו כיבוסו בבגד נקי.

וכן משמע בביאור הלכה כאן (ד"ה דלא) שכתב להקל לשטוח בגד נקי בתוך המים לצורך רחיצת הקטן, משום דתינוק נחשב כמו חולה שאין בו סכנה, דיש להתיר איסור דרבנן בשבילו. ודברי הביאוה"ל צ"ע שהרי המשנ"ב לקמן (סימן שכח ס"ק נז) הכריע שהעיקר כמו הדעות שלא התירו לעבור על איסור דרבנן לצורך קטן ואינו נחשב כחולה שאין בו סכנה. וצ"ל שכאן סמך על דעת האחרונים שאין איסור של שרייתו זהו כיבוסו בבגד נקי, ורק צירף סברא זו דנחשב כחולה שאין בו סכנה להקל לכתחילה.

[סעיף י] הרוחץ ידיו טוב לנגבם בכח זו בזו ולהסיר מהם המים כפי יכלתו קודם שיקנחם במפה. הגה: ויש שכתבו דאין לחוש לזה, דלא אמרי' שריית בגד זהו כבוסו בכי האי גוונא, דאין זה רק דרך לכלוך וכן נוהגין.

### שריה בדרך לכלוך

מבואר דשיטת השו"ע שיש לחוש שגם דרך לכלוך התירו להשרות בגד במים רק באופן שהמים מועטים, ולכן כתב שלכתחילה טוב שינגב את ידיו בכח, אך הרמ"א היקל בזה.

והנה הכרעת ההלכה בזה צ"ע, דכאן כתב הרמ"א וכן נוהגים ומשמע שסתם להקל כדעת המתירין שאין איסור של שרייתו זהו כיבוסו דרך לכלוך, אמנם בביאור הלכה לעיל (סעיף ט ד"ה שאין) כתב דאף לדעת המתירין ברמ"א שם שאין איסור של שרייתו זהו כיבוסו בבגד נקי, היינו דווקא בבגד נקי, אך כשהבגד מלוכלך יש איסור אפילו אם מנגב בזה ידיו שזה שריה בדרך לכלוך ע"ש, ומשמע שנטה להחמיר בשריה בדרך לכלוך כשיש כתם בבגד וצ"ע.

ובאמת סתימת הפוסקים להקל בזה שהרי הקילו לקנח ידיו בבגד שיש עליו מי רגלים משום שזו שריה בדרך לכלוך. ובאמת מבואר במשנ"ב (ס"ק נג) שאם יש צואה בבגד אסור לקנח בו כי ע"י המעשה שלו הבגד מתנקה יותר, והרי הוא מעביר חלק מהלכלוך, ומבואר שאפילו בשריה כדרך לכלוך אסור אם מנקה ע"י זה מעט, ובזה יש ליישב כוונת הביאור הלכה שאם הבגד עם כתם אסור להשרותו, אמנם בביאור הלכה שלא היקל גם בכשיש עליו לכלוך, ע"כ הדין שלרמ"א יש להקל בזה.

[סעיף יב] אסור לנגב כוס שהיה בו מים או יין במפה, משום דאתי לידי סחיטה.

### לנגב כוס ושאר כלים

ובביאור הלכה (ד"ה משום) הקשה מהמבואר ברמ"א לעיל (סעיף ט) שבמים מועטים אין איסור של שרייתו זהו כיבוסו, ותירץ שבכלי צר החמירו יותר, ומסקנתו בביאור הלכה שבשעה"ד אין למחות ביד המיקל לנגב כוס קצת. ודנו האחרונים אם כוס של ימינו נחשבת ככלי צר שיש לחוש בו משום סחיטה, ונראה שהדבר תלוי ברוחב הכוס ובגודל הבגד ויכול לבדוק ביום חול אם הוא סוחט או לא.

הדינים העולים:

1. בעור אין איסור של שרייתו זהו כיבוסו, י"א משום שאינו נספג וי"א כי אינו מתנקה.
2. נראה דמותר לנקות מפת ניילון ע"י מים ורק שלא ישפשף, וכלי קשיח מותר אפילו לשפשף.
3. עדשות מגע קשות מותר להניחם בתמיסה המיוחדת להם, אך להניח עדשות רכות יש להחמיר, אך אם אינו חומר ניקוי ורק שומר הלחות יש מקום להקל.
4. בבגד נקי י"א שיאן איסור לשרותו וכ"נ הכרעת המשנ"ב.
5. לדעת הרמ"א מותר להשרות בגד בדרך לכלוך שמנגב בו ידיו, ולשו"ע טוב להחמיר.
6. אסור לנגב כוס צר, ויש לבדוק בחול כל כוס אם מגיע לסחיטה על ידה.