ד - המקדש במלוה
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / קידושין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים תשע_ט

**סימן ד**

**בדין המקדש במלוה**

**א**

א] **קידושין ו' ב',** המקדש במלוה אינה מקודשת, ופירש"י, ז"ל, דקיחה משדה עפרון גמרינן דיהיב מידי בשעת קידושין, ומלוה להוצאה ניתנה וכבר הן שלה, ומעות אחרים היא חייבת לו, עכ"ל.

**ובביאור** הגריעותא דמלוה, נחלקו הראשונים, דהתוס' לקמן מ"ז ב' ד"ה לעולם כתבו דהוא משום דאינו נותן לה דבר חדש, שהרי אותם המעות היו שלה קודם הקידושין, ומה"ט הוא דבמלוה דאחרים מקודשת, משום דנותן לה דבר חדש, ועד"ז כתב הרשב"א לקמן שם, - ומבו' דלעולם מלוה חשיב ככסף, ונתינת מלוה חשיבא כנתינת ממון, ומה"ט הוא דבמלוה דאחרים מקודשת, אך מ"מ המקדש במלוה דידה אינה מקודשת, משום דלכסף קידושין וקנין בעינן שיתן דבר חדש.

**אך** הריטב"א לקמן ח' ב' כתב דהא דאינה מקודשת הוא משום דדעתה אזוזי וליתנהו בעולם, ומשא"כ במלוה דאחרים דדעתה אהנאה, וכ"כ הר"ן לקמן מ"ז ב', - ומבו' דהא דאינה מקודשת, הוא משום דנתינת מלוה לא חשיבא כנתינת ממון, וע"כ אף במלוה דאחרים אינה מקודשת אלא משום דדעתה אהנאה.[[1]](#footnote-2)

**והרמב"ם** בפ"ה מאישות הי"ג כתב דהא דאינה מקודשת, הוא מפני שהמלוה להוצאה ניתנה ואין כאן דבר קיים ליהנות בו מעתה, והאבנ"מ בסימן כ"ח סקט"ז כתב דהרמב"ם לטעמי' שם הכ"ד דבקידושין בעינן כסף שיש בו הנאה, וע"כ הוא דהמקדש במלוה אינה מקודשת, אף דחשיב כנתינת כסף, משום שכבר עברה הנאתו, והו"ל כסף שאין בו הנאה, ועיי"ש שפירש בזה טעמא דהרמב"ם דמלוה קונה במכר, ואכמ"ל.[[2]](#footnote-3)

ב] **ושמעתי** לפרש בזה, דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דהנה כתב הרמב"ם בפכ"ו ממלוה הי"ב, ז"ל, האשה שלותה וכו' ונשאת וכו', ואם היתה מלוה ע"פ אינה משלמת עד שתתגרש או שתתאלמן שרשות בעל כרשות לוקח הוא וכו', ואם היו אותן מעות ההלואה עצמן קיימין יחזירו אותן למלוה, עכ"ל.

**והמ"מ** שם ה"ט כתב כן בשם רב שרירא ורב האי גאון, ועיי"ש שתמה ע"ז, דאף דמעות ההלואה קיימין, הרי כיון דמלוה להוצאה ניתנה, מיד שלותה זכה בה הבעל, ומ"ט יחזרו ליד הבעל.

**והאחרונים** הוכיחו מד' הרמב"ם דס"ל דאף דקי"ל דמלוה להוצאה ניתנה ואין המלוה יכול לחזור בו, מ"מ כ"ז שלא הוציאם אכתי הוו המעות של המלוה, וע"כ הוא דכשמעות ההלואה קיימין יחזירו אותן למלוה, וליכא להבעל זכות בהן.

**וכ"ה** מבו' גם ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפ' האומר, בהא דתנן דהרי את מקודשת ע"מ שאראך מאתים זוז דאם הראה על השלחן אינה מקודשת, דה"נ אם לוה והראה, אינה מקודשת, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מאישות ה"ד, ובחי' הגרע"א לקמן ס"א ב' הק', דמ"ט ל"מ כשמראה מעות שלוה, הרי המעות שלו הם לכל מילי, אלא דהוא בע"ח,[[3]](#footnote-4) - ובע"כ דאזיל לטעמי' דס"ל דכ"ז שלא הוציא את מעות ההלואה, אכתי הוו של המלוה, וע"כ לא חשבינן לה כהראה משלו, ואין מתקיים בזה תנאו, - וכ"ה גם משמעות ד' הרמב"ם בפ"ז ממכירה סוף ה"ד, עיי"ש.

ג] **ולפ"ז** י"ל דמזה הוא שהוכיח הרמב"ם דהא דהמקדש במלוה אינה מקודשת הוא משום דהו"ל ככסף שאין בו הנאה, ומשום דאי נימא דהא דאינה מקודשת הוא משום דלא נתן לה דבר חדש או משום דמלוה לא חשיבא ככסף, הי' בדין דכל שהמעות בעין תהא מקודשת, כיון דעדיין הוו המעות שלו ונתן לה ממון גמור, ובע"כ דהא דאינה מקודשת הוא משום דכבר זכתה מעיקרא בזכותי ההלואה, ולא נתן לה שימושים חדשים בממון, וע"כ הו"ל ככסף שאין בו הנאה.

ד] **אך** בעיקר הדברים צ"ע, דכיון דמלוה להוצאה ניתנה, מ"ט אכתי הוו המעות של המלוה, ולא זכה בהן הלוה, ומאידך אם אכתי הוו המעות של המלוה, מ"ט אין ביד המלוה לחזור בו.

**ב**

ה] **והנה** בעיקר מש"כ רש"י דהא דהמקדש במלוה אינה מקודשת הוא משום דבעינן דומיא דשדה עפרון דיהיב מידי בשעת קידושין, ומלוה להוצאה ניתנה וכבר הן שלה וכו', בפשוטו נכלל בזה תרי מילי, דהא דאינה מקודשת בנתינת החוב, הוא משום דלאו מידי יהיב לה, ואי"ז דומיא דשדה עפרון, והא דאינה מקודשת בנתינת מעות ההלואה, כשהם בעין, הוא משום דמלוה להוצאה ניתנה וכבר הם שלה.

**והנה** לפ"ז נמצא דכשבאנו לדון במקדש במלוה דתהא מקודשת, יש לדון בזה משום תרי מילי, דיש לדון דאף דהוא מקדש בחוב, מ"מ הו"ל כנתינת כסף לקידושין, ויש לדון דיהיו הקידושין במעות ההלואה עצמן,[[4]](#footnote-5) וזה צע"ק, דאם מתפרשים דבריו דמקדש במעות ההלואה, מהיכ"ת נכלל בזה גם שהוא מקדשה בחוב.

ו] **גם** העירו בזה במש"כ בפירש"י בסוד"ה לא צריכא, ז"ל, אבל כי מקדש לה "בעיקר המעות" לאו מידי יהיב לה שכבר הם ברשותה והם שלה, עכ"ל, ולכאו' מש"כ דמקדש לה בעיקר המעות, היינו דהמעות קיימין ומקדשה בהן, - וצ"ע דמ"ט נקט לה בכה"ג, הרי הא דבארוח לה זימנא מקודשת, הוא גם כשאין המעות בעין, וא"כ הו"ל לפרש דמ"ט ל"ד להיכא דמקדש בחוב שאינה מקודשת, ומ"ט נקט להא דל"ד להיכא דהמעות קיימין ומקדש בהן.

**ועד"ז** יש להעיר גם במש"כ התוס' לקמן מ"ז ב', בהא דשאני מקדש בשט"ח דאחרים דמקודשת, ממקדש בשט"ח דידה דאינה מקודשת, ז"ל, דודאי מלוה דידה שקנאתו כבר ואינו נותן לה שום דבר חדש, שהרי "אותם המעות" היו שלה קודם הקידושין, דין הוא דאינה מקודשת אבל כשנתן לה המלוה דאחרים נותן לה דבר חדש שלא הי' בידה קודם וכו', דנהי דאין המלוה בעין מ"מ זכות הוא לו כאילו היה בעין, עכ"ל, וצ"ע דכיון דהא דבמלוה דאחרים מקודשת הוא אף כשאין המעות בעין, וכמש"כ התוס' בסו"ד, והוא משום דמקדשה בחוב עצמו, הרי הו"ל להתוס' לפרש דמ"ט ל"ד למלוה דידה דל"מ לקדשה בחוב, ומ"ט פירשו להא דל"מ לקדשה במעות ההלואה עצמן.

**ג**

ז] **והנה** לקמן כ"ח ב' אמרינן דאם החליף דמי שור בפרה קנה, ואף דמדרבנן אין מעות קונות, הכא הו"ל מילתא דלא שכיחא ולא גזרו בה רבנן, והראשונים הק' דהיאך הוא קונה, הרי אין הדמים בעין והו"ל מלוה ומלוה אינה קונה.

**ובתשו'** הר"י מיגש סימן קי"ג כתב בזה, ז"ל, אם אמר לו מכור לי חפץ זה במלוה שיש לי בידך לא קנה משום דמלוה להוצאה ניתנה וכמי שלא נתן לו מעות דמי, ומה שאמרו מילתא דלא שכיחא לא גזור בה רבנן, הוא במי שהחליף דמי שור שאותם דמי השור אינם מלוה אצל קונה השור "כדי שנאמר להוצאה ניתנה" אבל הם אצלו בחיוב גמור בדמי השור שקנה לפי שהם עתה לבעל השור, "והואיל ואינם מלוה ולא ניתנה להוצאה", הנה הוא כמי שהביא לו המעות בעת שקנה ממנו הפרה וכו', אבל מי שהי' לו חוב אצל חבירו ופסק עמו בהם בסחורה, אין אומרים בו דין זה, לפי שאותו החוב מלוה ומלוה להוצאה ניתנה וכמו שלא נתן לו כלום דמי, עכ"ל, וכ"כ התור"י הזקן לקמן כ"ח ב' בשם אית דמתרצי.

ח] **והדברים** צ"ב רב, דלכאו' הא דמלוה להוצאה ניתנה, היינו כשהמעות בעין, ובזה הוא דאמרינן דמעות אלו ניתנו להוציאם וכבר זכה בהן הלוה ואין המלוה יכול לחזור בו, אך כשאין המעות בעין, אין מקום לדון כלל אם להוצאה ניתנה או לאו להוצאה ניתנה, וא"כ בדמי מקח דליכא כלל מעות בעין, היאך מצינו למימר דלאו להוצאה ניתנה.

**ועד"ז** צ"ע עוד, דהרי הא דלמ"ד דמלוה לאו להוצאה ניתנה המקדש במלוה מקודשת, מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' לקמן מ"ז א' דהוא רק כשהמעות בעין, וכ"כ התור"י הזקן גופי' לקמן שם, ופירש דהוא משום דהמלוה יכול לחזור בו, וע"כ היא מקודשת, וא"כ בדמי מקח דליכא מעות בעין, מה יועיל הא דלאו להוצאה ניתנה, ומ"ט ה"ז מועיל לקנין.[[5]](#footnote-6)

**ד**

ט] **והנה** לקמן בסוגיין אמרינן דאי אזקפה דאמר לה ארבע בחמשה רבית מעלייתא היא ועוד היינו מלוה, ופירש"י דהא דפריך דרבית מעלייתא היא, היינו דאמאי קרי לה הערמת רבית, ומבו' דאף דהזוז החמישי הוי רבית, ה"ה מחויבת לו בזה, וכל הא דאינה מקודשת בזה הוא משום דהו"ל כמלוה, ולמ"ד דהמקדש במלוה מקודשת, אף אם קידשה בזוז החמישי היא מקודשת.

**ובתשו'** חת"ס ח"ו סימן כ"ו הק', דהיאך חל חוב הרבית, דבמה יתחייב הלוה לשלם יותר ממה שהלוהו, עיי"ש.

**והברכ"ש** בסימן ד' כתב בשם האחרונים דהא דנתחייב ברבית הוא משום דהו"ל כשכירות מעותיו, וכתב בשם הגר"ח דא"צ לבא לזה, דבלא שכירות כלל נמי מתחייב, דכיון שהתנה עמו לשלם לו בעד סלע ב' סלעים, נעשה כן גוף החיוב, ודמי להא דכשמשך מטלטלין נתחייב בדמים שקצץ עמו ע"י גמר המקח, עיי"ש.

י] **אמנם** הנה בתשו' הרשב"א המיוחסות סו"ס רכ"ג מבו' להדיא כמש"כ האחרונים דחיוב רבית הוא משום שכירות מעותיו, ועיי"ש שכתב דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, ויום יום מרויח לפי חשבון, וכ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד דבכל יום ויום הוא מתחייב ברבית של אותו היום, ועפי"ז חילקו בדין ירושת הבכור בין רבית שנתחייב בה הלוה בחיי האב דהוי כמלוה, לרבית שנתחייב לאחר מותו דהוי כשבח, ואכמ"ל.

**וצ"ע** דמ"ט באמת בעינן בזה לדין שכירות, ולא אתינן עלה משום דהתנה עמו לשלם ב' סלעים בעד סלע, ודמי למקח שהוא מתחייב במה שקצץ בדמיו, וכמש"כ הגר"ח.

יא] **ובעיקר** הך מילתא דחיוב רבית הוא משום דהוי כשכירות מעותיו, הק' בתשו' חת"ס שם דל"ד למשכיר כליו שמתחייב בדמי השכירות, דהתם הכלי חוזר בעין לבעליו, אך הכא דמלוה להוצאה ניתנה וליכא מעות בעין, מ"ש בזה דין שכירות.

**ה**

יב] **ובגמ'** מוקמינן לדינא דהנאת מחילת מלוה דארוח לה זימנא, ודעת רש"י ותוס' ודעימייהו דהיינו דהיתה חייבת לו והרויח לה זמן ההלואה, וקידשה באותה הנאה, ומבו' דשייך להאריך את זמן ההלואה אחר ההלואה.

**והנה** השו"ע בחו"מ סימן ע"ג ס"ב כתב דהמלוה את חבירו וקבע לו זמן לפורעו, אע"פ שלא קנו מידו אינו יכול לתבעו קודם הזמן, והסמ"ע שם סק"ז נסתפק דשמא היינו רק כשקבע הזמן בשעת ההלואה, אך קביעות זמן אחר ההלואה צריכה קנין, עיי"ש,[[6]](#footnote-7) והש"ך שם סק"ה דודאי דא"צ קנין כיון שהוא מוחל מה שיש לו ביד הלוה וקי"ל דמחילה א"צ קנין.

**אך** מד' הסמ"ע שנסתפק בזה, מבו' דהרוחת זמן ל"מ חיילא מכח דין מחילה, וע"כ שפיר י"ל דאינה חלה אלא ע"י קנין.

יג] **ונראה** דיש לסייע לזה, דהנה החלקת יואב בקונט' קבא דקשייתא אות מ"ו הק', דלפי המבו' בד' הרא"ה בכתובות נ"ג א' הביאו הר"ן שם דמהני מחילה בע"כ של הלוה, מ"ט הוצרך הלל לתקן פרוזבול, כדי שלא תשמט שביעית את החובות, הרי יש ביד המלוה להרויח את זמן ההלואה בערב ר"ה של מוצאי שמיטה, ועי"ז הו"ל כמלוה לי' שנים דאין שביעית משמטתו.

**והגליוני** הש"ס בגיטין ל"ז א' עמד בזה, והוכיח מזה דל"מ הרוחת הזמן בע"כ של הלוה, והביא שכ"כ בתשו' משפטים ישרים ח"א סימן קכ"ז, - ומוכח מזה כפי המבו' בד' הסמ"ע דהרוחת הזמן אינה מועלת מדין מחילה, וע"כ אף דמחילה מועלת בע"כ של הלוה, מ"מ הרוחת הזמן אינה מועלת בע"כ.

**אך** בעיקר הדברים צ"ע, דמ"ט באמת ל"מ הרוחת הזמן מדין מחילה, הרי לכאו' הדין נותן דכ"ה דמצי למחול על עיקר החוב, ה"נ מצי למחול על חיובו לפרוע ביום פלוני.

**ו**

יד] **והנה** לקמן מ"ז ב' מפרשינן בדעת ר"ש בן אלעזר משום ר"מ, דאף דמלוה להוצאה ניתנה, מ"מ לא זכה בה הלוה אלא כשהוציא מקצת, ודמי לשואל כלי מחבירו, דכ"ז שלא ביקע בו לא קנאו, ובטעמא דמ"ד דזכה הלוה במעות ההלואה אף קודם שהוציא, מפרשינן התם דהוא משום דמלוה לא הדרא בעינא, ול"ד לשאלה דהדרא בעינא.

**ובחי'** הריטב"א שם כתב לפרש טעם הא דלא קנה את המעות במשיכה, ז"ל, משום דלוה חייב באונסי' "ולא יהיב לי' גופא אלא תשמיש המעות", לא מקניא ללוה במשיכה עד שיתחיל להוציא ממנה, עכ"ל.

טו] **ולמדנו** מזה, דגדר "הלואה" אינו שהוא נותן לו למעות אלו בנתינה גמורה, ותמורתם הוא מתחייב ליתן לו מעות אחרות, אלא היינו שאינו נותן לו את המעות בנתינה גמורה, אלא נותנם לו להשתמש בהן, ועליו להחזירם לו, וע"כ הוא דדמי לשאלה דאינו קונה עד שיתחיל להשתמש בו, ואך דמ"מ שאני הלואה משאלה, דשאלה הדרא בעינא, דלא ניתן לו להשתמש בחפץ להוציאו, והלואה לא הדרא בעינא, דניתן לו להשתמש במעות ההלואה להוציאם, והוא מקיים את חיובו בהשבת מעות אחרות.

**ומה"ט** הוא דל"ד הלואה למכר דהוא קונה את המקח מיד אף קודם שהתחיל להשתמש בו, משום דבמקח הוא מקנה לו את הדבר הנקנה בהקנאה גמורה, ומשא"כ בהלואה שאינו נותן לו את המעות בנתינה גמורה, אלא נותנם לו להשתמש בהן.[[7]](#footnote-8)

**ז**

טז] **ובזה** נראה לפרש דעת הרמב"ם דכ"ז שלא הוציא המעות אכתי הוו המעות של המלוה, אף דל"מ לחזור בו, והיינו משום דמעולם לא ניתנו לו המעות בנתינה גמורה, אלא ניתנו לו להשתמש בהן, וע"כ אף שהוא זוכה בהן מיד להשתמש בהן, ול"מ המלוה לחזור בו, מ"מ אכתי הוו גוף המעות של המלוה.

יז] **ובזה** מתפרש גם הא דהוצרכו הרשב"א ודעימי' לפרש דחיוב רבית הוא מדין שכירות, ולא פירשו דהוא מדין קציצה שהתנה עמו לשלם ב' סלעים בעד סלע דומיא דמקח.

**והטעם** בזה, דכל הא דמהני קציצה הוא במקח, שהוא מקנה ללוקח את הדבר הנקנה לגמרי, ובעד זה הוא קוצץ עמו דמים, אך בהלואה שאינו נותן לו את המעות בנתינה גמורה, ועליו להחזיר לו את מעותיו, ל"ש בזה ענין קציצה כלל, וכל שמחזיר לו את מעותיו, מתקיים בזה חיובו, - וכל הא דחיילא קציצת הרבית, היא בעד מה שנשתמש במעותיו בזמן זה.[[8]](#footnote-9)

**ח**

יח] **ולפ"ז** נראה, דהמקדש אשה במלוה, היינו שהוא מקדשה במעותיו שהיא צריכה להחזיר לו, ונותנם לה שיהיו שלה לגמרי, וע"כ אף כשאין המעות בעין חשבינן לה כמקדש בעיקר המעות, וכל' רש"י בשלהי סוגיין, וכשבאנו לדון דיחולו הקידושין במעות הראשונות ובמעות שהיא חייבת לו עכשיו, ענין אחד הוא.

**וזהו** שכתב רש"י דהא דאינה מקודשת במעות אלו שהיא חייבת להחזירם, הוא משום דאינם בעין, כיון שכבר זכתה במעות הראשונות, ולאו מידי יהיב לה, וזהו גם מש"כ התוס' דאינה מקודשת משום דכבר הוו המעות שלה, ואף דהיא צריכה להחזירם, מ"מ לא חשיב כנותן לה דבר חדש.

**ט**

יט] **ובביאור** ענין שכירות מעותיו, אף דליכא מעות בעין, נראה, ובהקדם, דהנה בעיקר דינא דחוב נתבאר במק"א, דהיינו דיש להמלוה זכות ממון אצל הלוה, וכלישנא ד"מנה לי בידך", וזהו עיקרו של החוב, ודין שעבוד הגוף ושעבוד נכסים הוא דין נוסף, דהלוה משועבד לזכות זו, ומוטל עליו להעמיד למלוה את ממונו, וגם נכסיו משועבדים לכך, אף דאין לו ממון מסוים אצלו.

**וזהו** שאמרו בכתובות פ"ו א' דלמ"ד דשעבודא לאו דאורייתא, כל הא דכופין את הלוה לפרוע את חובו הוא משום מצוה, אף דודאי דעיקר דין החוב הוא דין ממון, וכמו שהוכיח כן בחי' ר' ראובן ב"ב סימן י"ט מהא דמצי לקדש אשה במלוה דאחרים, (ולדעת הרמב"ם במכר קנה אף במלוה דידי'), ומדעת הסוברים דאם נתחייב לה מנה יכול לקדשה בחוב זה,[[9]](#footnote-10) והיינו משום דאף דיש להמלוה זכות ממון אצל הלוה, מ"מ הא דחייב הלוה להעמיד ממון זה למלוה, אף דאין לו ממון מסוים אצלו, הוא רק משום המצוה, וע"כ הוא דליכא בזה דין כפי' אלא משום דפריעת בע"ח מצוה וכופין על המצוות, ומשא"כ למ"ד דשעבודא דאורייתא, דמשועבדים נכסי הלוה למלוה להעמיד לו את חובו, ומכח זה יורדין לנכסיו.

כ] **ונראה** דזהו יסוד דינא דקידושין בחוב, דאם מקדשה במלוה דאחרים מקודשת, דאין הקידושין בהשעבודים דיש לו על אחרים, ולמ"ד דשעבודא לאו דאורייתא, הרי מדאורייתא אין לו שעבודים כלל, אלא הקידושין הם בעיקר הממון שיש לו ביד אחרים.

כא] **ויש** להוסיף, דהנה בפשוטו הי' מקום לפרש, דאף דבחוב יש לו זכות ממון על חבירו, מ"מ כיון דאין לו ממון ממש בידו, הרי דהא דמצי לקדשה בזה, הוא משום דזכות זו שוה ממון, והו"ל כקידושין בשו"כ, והוו הקידושין כפי שווי זכות זו, ולפ"ז לא מצי לקדשה בשט"ח דאחרים שחייבין לו שו"פ, דהרי זכות זו אינה שו"פ.

**אך** באמת אי"ז כן, ומוכח מכ"ד, דמכח הא דבחוב יש לו זכות ממון על חבירו, חשיב דיש לו את ממון זה עצמו, וכל שנותן לחבירו שט"ח על פרוטה, חשיב כנותן לו פרוטה, אף דשט"ח על פרוטה אינו נמכר בפרוטה.

כב] **ומצינו** כן בפירש"י בשבועות ד' ב' ד"ה חוץ מן השטרות, ז"ל, הי' חייב לו אדם בשטר ה' סלעים ונתן זה אותו שטר לכהן בפדיון בנו אינו פדוי, עכ"ל, ובבכורות נ"א א' ד"ה ולא בשטרות כתב, ז"ל, שאם יש לו שטר על חבירו בה' סלעים ונתנו לכהן שיגבה אותו חוב בפדיון בנו אינו פדוי, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאם הי' מהני פדיון הבן בשטרות, הרי דכל שנתן לכהן שט"ח שיש לו על חבירו בה' סלעים, הי' בנו פדוי, והרי דאף דשט"ח של ה' סלעים אין שויו ה' סלעים, מ"מ חשיב זה כנתינת ה' סלעים, והיינו כמש"כ רש"י דנתנו לכהן "שיגבה אותו חוב", דכיון דקיבל הכהן זכות לגבות ה' סלעים, חשבינן כמו שנתן לו ה' סלעים.

**וכ"ה** משמעות הגמ' לקמן ט"ז א' דעבד שבא לפדות עצמו בגירעון כסף ע"י נתינת שט"ח, סגי במה שנותן שטר על דמיו, וא"צ שיהא שווי השטר כפי דמיו, והיינו משום דבנתינת שטר על דמיו, חשיב כנתינת הדמים.[[10]](#footnote-11)

**וזהו** גם מש"כ הראשונים לקמן שם דבכה"ג ל"מ לפדות עצמו בע"כ, דנקיט מרגניתא בידי' ויהיב לי' חספא, והוא מסוגיית הגמ' לקמן י"ח א', ואם הי' שווי השטר כפי דמי העבד, י"ל דל"ה חשיב כחספא, שהרי בידו למכור שטר זה בדמים אלו, והא דחשבינן לי' כחספא, הוא משום דאין שווי השטר כפי דמי העבד, אלא דבנתינת השט"ח חשיב כנתינת המעות הכתובים בו, ונתינה זו הויא חספא.

כג] **ומה"ט** נראה, דלמ"ד דהמקדש במלוה מקודשת, הרי דאף כשמקדשה במלוה של פרוטה מקודשת, דחשיב כנותן לה פרוטה,[[11]](#footnote-12) כיון שהי' בידו זכות ממון של פרוטה, ונותן לה לפרוטה זו.

**וכ"נ** בל' הרמב"ם בפ"ה מאישות הי"ג, כגון שהיה לו אצלה חוב דינר ואמר לה הרי את מקודשת לי "בדינר" שיש לי בידך אינה מקודשת, והרי דאם היתה מקודשת, הוה חשבינן שקידושי' הם בדינר,[[12]](#footnote-13) - וכ"נ גם בל' הגמ' לקמן ח' ב' התקדשי לי במנה והניח לה משכון עליו, והרי דאם היתה מקודשת, הוה חשבינן דקידושי' הם במנה, אף שהתחייבות זו שנתחייב לה במנה, אינה נמכרת במנה.[[13]](#footnote-14)

כד] **וה"נ** הוא בהא דהמקדש במלוה דאחרים מקודשת, דהיינו אף במלוה של פרוטה, כיון דחשיב כנותן לה את ממון זה שיש לו ביד אחרים.[[14]](#footnote-15)

**וכן** נראה ממש"כ התוס' הרא"ש לקמן מ"ז ב', ז"ל, ואע"ג דאותה המלוה ניתנה אצל הלוה בהוצאה, מ"מ מקודשת "במה שמשליטה על הלוה להוציא מידו" ומוסר בידה השעבוד, עכ"ל, ומשמע דהקידושין הם במעות שהלוה חייב לו שהשליטה עליהם להוציאם, דחשבינן לה כנתינת מעות אלו.[[15]](#footnote-16)

**י**

כה] **והנה** לפ"ז יש להעיר, בעיקר דינא דקביעות זמן בחוב, דל"מ לגבות את החוב קודם הזמן, ולכאו' כיון דיש להמלוה ממון ביד הלוה, מ"ט ל"מ לגבותו ממנו מיד, ומהו ענין קביעות זמן.

**ונראה** דדין קביעות זמן הוא, דנותן המלוה ללוה זכות שימוש לזמן זה בממון שיש לו בידו, וע"כ הוא דל"מ לגבותו ממנו מיד, כיון דזכה בו הלוה להשתמש בו בזמן זה, ודמי לכל משאיל חפץ לחבירו לזמן, דל"מ להוציאו מידו בתוך הזמן.[[16]](#footnote-17)

כו] **ולפ"ז** נראה דזהו מש"כ הרשב"א ודעימי' דחיוב רבית הוא משום דהו"ל כשכירות מעותיו, דאף דליכא מעות בעין, הרי עיקר קביעות זמן הוא דהוא נותן לו זכות שימוש במעות שיש לו בידו, וכל שקצץ עמו ע"ז רבית, הו"ל כמשכיר לו את מעותיו שבידו.[[17]](#footnote-18)

כז] **ולפ"ז** י"ל, דזהו שנסתפק הסמ"ע דל"מ קביעות זמן לאחר ההלואה בלא קנין, ול"ד למחילה דא"צ קנין, דשאני במחילה על עיקר החוב, דהוא מוחל על זכותו במעות אלו, וממילא הוו המעות של הלוה, וע"כ א"צ קנין, ומשא"כ בהרוחת זמן דלא מחל על עיקר החוב, ואכתי יש לו ממון ביד הלוה, הרי דכל הא דמהני הקביעות זמן, הוא משום דהוי כמשאיל לו את המעות שבידו,[[18]](#footnote-19) וי"ל דזה לא חייל אלא ע"י קנין.[[19]](#footnote-20)

**ומה"ט** גם ל"מ הרוחת זמן בע"כ של הלוה, ול"ד למחילה דמהני בע"כ, דשאני מחילה על עיקר החוב דהוא מוחל על זכותו במעות אלו וממילא הוו המעות של הלוה, וע"כ ה"ז מועיל אף בע"כ של הלוה, כיון דאינו מקנה ללוה כלום, אלא הוא מוחל על זכותו וממילא הוו המעות של הלוה, ומשא"כ בהרוחת זמן דהוא נותן ללוה זכות שימוש במעותיו, ל"מ חיילא בע"כ של הלוה.

**יא**

כח] **והנה** בפשוטו הי' נראה לפמש"נ, דכל הא דיש להלוה זכות במעות המלוה להשתמש בהן, הוא רק בתוך הזמן, דמעות ההלואה ניתנו לו להשתמש בהן עד זמן הפירעון, אך כשהגיע זמן הפירעון, כבר אין לו זכות להשתמש במעות המלוה, דדמי לשאלה לזמן, דכשהגיע הזמן ליכא לעיקר זכות השאלה.

**ונפ"מ** רבתא בזה לדינא, הוא למשמעות ד' הרמב"ם דכ"ז שלא הוציא הלוה את המעות אכתי הוו המעות של המלוה, ונת' לעיל סקט"ז דהא דל"מ המלוה לחזור בו, הוא משום דזכה בהן הלוה להשתמש בהן, ולהנ"ל הדין נותן דכל שהגיע זמן הפירעון ועדיין לא הוציא הלוה את המעות, הוא חייב להחזיר למלוה את מעות אלו עצמם, כיון דמעות אלו הם של המלוה, ועתה כבר ליכא להלוה זכות להוציאם.[[20]](#footnote-21)

**ובזה** מתפרש טפי מש"כ הרמב"ם בפכ"ו ממלוה דהאשה שלותה מלוה ע"פ ונשאת, והיו מעות ההלואה עצמן קיימין יחזירו אותן למלוה, דכיון שהגיע זמן הפירעון, הוו המעות של המלוה לגמרי, ואין להאשה זכות לעכב מעות אלו בידה.

כט] **אך** בדעת הר"י מיגש ותור"י הזקן נראה דצ"ל דאי"ז כן, דבהלואה דלהוצאה ניתנה, הרי דאף כשהגיע זמן הפירעון יש להלוה זכות להשתמש במעות, ואלא דיש לו חיוב השבה.

**ואשר** זהו שכתבו לחלק בין חוב דדמי מקח לחוב דמלוה, דבחוב דדמי מקח שלא ניתן לו להוציאו, אין לו זכות כלל להשתמש במעות המוכר, ואך דכיון דליכא מעות מסוימים, אין ביד המוכר ליטול את מעותיו, אלא ע"י שיפרעם לו הלוקח, ומשא"כ בחוב דמלוה דניתנו לו המעות להוציאם, יש להלוה זכות במעות המלוה להשתמש בהן, אף שהגיע זמן הפירעון,[[21]](#footnote-22) - וע"כ כל הא דל"מ מכירה במלוה, הוא רק בחוב דהלואה, דכיון דיש לו זכות במעות המלוה להוציאם, לאו מידי יהיב לי', שהרי כבר הי' לו זכות שימוש זו, ואינו אלא כמוחל לו על חיוב ההשבה, ומשא"כ בחוב דמחמת מכר, כיון דאין לו זכות במעות המוכר להוציאם, והוא נותן לו זכות זו להשתמש בהן, חשיב דנותן לו דבר חדש, וה"ז מועיל לקנין כסף.[[22]](#footnote-23)

**יב**

ל] **בעיקר** מש"כ הר"י מיגש דהא דמלוה אינה קונה, הוא בחוב דהלואה דניתן להוצאה, אך בחוב דדמי מקח שלא ניתן להוצאה ה"ז קונה, הק' הבה"ח נתן מאיר הכסטר נ"י ממה שאמרו לקמן מ"ח א' בעשה לי שירים נזמים וטבעות ואקדש אני לך, דאם ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף הו"ל כמלוה ואינה מקודשת, ולכאו' דמי השכירות הוו דומיא דדמי מקח שלא ניתנו להוצאה, וא"כ מ"ט אינה מקודשת בזה.

**ורה"י** הגר"נ שליט"א הק' עוד ממה שאמרו בסוגיין דאי אזקפה דאמר לה ארבעה בחמשה היינו מלוה, ולכאו' הזוז שנתחייבה לו ברבית, דמי לדמי מקח ולא ניתן להוצאה כלל, בפרט אי נימא דחיוב רבית הוא משום שכירות מעותיו, וכמש"נ להלן, ומ"ט אינה מקודשת בו.

לא] **ונראה** דצ"ל בזה, דכל מש"כ הר"י מיגש דשאני חוב דדמי מקח, הוא לענין מכירה, אך בקידושין דבעינן כסף שיש בו הנאה, וכמש"כ הרמב"ם, ל"מ אף בכה"ג, דאף דחשיב כנותן לה דבר חדש, מ"מ כיון שכבר היו המעות ברשותה, הו"ל כנתינת כסף שאין בו הנאה.[[23]](#footnote-24)

**והא** דמדמי הגמ' לקמן מ"ז א' מכר לקידושין, היינו דאם מלוה להוצאה ניתנה ול"מ המלוה לחזור בו, וע"כ ל"מ בקידושין דהוי כסף שאין בו הנאה, הרי דמה"ט גם במכר ל"מ דלאו מידי יהיב לה, אך לעולם חלוק דין מכר מדין קידושין, וכנ"ל.

1. והקצוה"ח בסימן ק"א סק"ב ובסימן רי"א סק"ה עמד בפלוגתא זו דהתוס' והר"ן, ובסימן ק"א כתב דבזה תליא פלוגתת רבוותא אם שטרות משתעבדין מדאורייתא, דלדעת התוס' דחוב חשיב ככסף, ה"ה משתעבדין, ולדעת הר"ן דחוב לא חשיב ככסף, אינם משתעבדין. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולד' הרמב"ם מתפרש בפשיטות טעם הא דבמלוה דאחרים מקודשת, דכל הא דבמלוה דידה אינה מקודשת הוא משום דכבר הי' לה את הממון, ואף דנתינת המלוה חשיבא כנתינת כסף, מ"מ לא נוסף לה הנאה, והו"ל כסף שאין בו הנאה, ומשא"כ במלוה דאחרים. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שכתב בשם המהריק"ש באהע"ז סימן ל"ה שכתב דט"ס הוא בד' הרמב"ם, - אך לכאו' אחר שמצינו כן בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, מתפרשים כן גם דבריו בהלכותיו. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"ה מבו' גם בסוגיית הגמ' לקמן מ"ז א', דאף דמעיקרא מפרשינן דהטעם לומר דמקדש במלוה מקודשת, הוא משום דמלוה לאו להוצאה ניתנה, וה"ט ל"מ אלא כשהמעות בעין, כמבו' בסוגיית הגמ' שם, הרי בשלהי הסוגיא שם דנו לפרש דמקדש במלוה מקודשת אף בגונא דעשה עמי שירין וכו', דהתם ליכא מעות בעין כלל, והרי דלמ"ד דהמקדש במלוה מקודשת חשיב החוב עצמו ככסף קידושין, - וכ"ה מבו' גם מהא דס"ד התם לפרש בדעת ת"ק, דבמלוה היא מקודשת אף שלא נשתייר ממנה שו"פ, והיינו משום דאין הקידושין במעות ההלואה, אלא הוו הקידושין בחוב, וכ"ה גם בסוגיין דכל הא דאינה מקודשת ברבית, הוא משום דהיינו מלוה, והרי דלמ"ד דהמקדש במלוה מקודשת, היא מקודשת אף ברבית, הגם דליכא מעות בעין. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף, דגם לפירש"י לקמן מ"ז א' דהא דמלוה לאו להוצאה ניתנה היינו דהלוה צריך להעמידה בעיסקא, וע"כ היא מקודשת, וי"א דלפ"ז אף אם אין המלוה בעין מקודשת, ואכמ"ל, לכאו' ל"ש כן כלל בדמי מקח, דלא קיבל מעות בעין, וודאי אין עליו להעמיד בעיסקא. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומש"כ לדמותו להא דנאמנות ואל תפרעני אלא בעדים אחר ההלואה צריך קנין, צ"ב, דאם דמי להתם, א"כ הי' בדין דגם בשעת ההלואה ניבעי קנין, דהא דהתם בשעת ההלואה א"צ קנין, הוא בההיא הנאה וכו', וזה ל"ש כלל בקביעות זמן שהוא לטובת הלוה, ושמא אין מכוון דבריו לדמות ממש להתם, אלא הא דקביעות זמן בשעת ההלואה א"צ קנין, הוא משום דעשה מעש"ק במעות שנתן לו, ובזה זכה בזכות זו להשתמש בהן בכל הזמן שקבע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. והך מילתא דחלוק הוא הלואה ממכירה, דבהלואה חיובו הוא להחזיר את המעות שנטל, וכמו שמצינו בכ"ד דקרינן לחיוב פריעת ההלואה, דהוא חיוב "להחזיר" הלואתו, ול' רשב"ם בב"ב קכ"ד ב' (ד"ה אבל לא ברבית) דבמעות מלוה קשקיל מעות שהלוהו, ובמכירה חיובו הוא לשלם דמים בעד החפץ, בפשוטו זהו הקובע אם יש בזה איסור רבית, דבהלואה איכא איסור רבית דאורייתא ובמקח ליכא איסור רבית דאורייתא, דכל דחיובו הוא להחזיר את מה שנטל, הו"ל הלואה ויש בזה איסור רבית, וכל דחיובו הוא לשלם דמים בעד החפץ, הו"ל מכירה ואין בזה איסור רבית, ועמש"כ בזה החוו"ד בסימן קס"א סק"א. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך מד' הגר"ח שפירש דחייל חיוב הרבית מדין קציצה, י"ל דאזיל לטעמי' בפ"ה ממלוה שכתב דכל שנותן ממון לראובן שיתחייב להחזירו לשמעון, חשיב שמעון כמלוה מדינא דעבד כנעני, ולכאו' אם כל חיובא דהלואה הוא משום שלא ניתנו לו המעות בנתינה גמורה והוא צריך להחזירם, ל"מ בזה דין עבד כנעני שיהא חייב להחזירם לאחר, דלא מצינו לדין עבד כנעני, אלא כשנותן ממון בעד שחרור או בעד קידושין, דה"ז מועיל לחבירו, אך בהלואה דלא ניתנו המעות לראובן בנתינה גמורה, והוא תובע את שלו, היאך יקנה שמעון את המעות, ובע"כ מד' הגר"ח שפירש לחיובא דהלואה בע"א, וע"כ שפיר נקט דחייל חיוב הרבית מדין קציצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. והגרש"ש הוכיח כן מהא דבספק ממון אמרינן דהמע"ה, ול"ה ככל ספק מצוה דלחומרא, ומהא דמצי להתחייב ע"י קנין סודר וע"י שטר, ומהא דלא מצי להתחייב למי שאינו בעולם, ומהא דמהני דין כפי' על מצות פריעת בע"ח דמכח זה יורדין לנכסיו וגובין את ממונו שלא מדעתו, - והקוב"ש הוכיח כן מהא דאיכא ירושה בחוב, ומהא דאיכא חיוב שבועה בכפירת ממון. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכ"ה מבו' ממה שאמרו שם אהא דתניא דקונה את עצמו בכסף ובשו"כ ובשטר, דהאי שטר היכי דמי אי דיהיב שטרא אדמי' היינו כסף, וממה שאמרו דהיינו כסף ולא אמרו דהיינו שו"כ, משמע דהא דמהני הגירעון בזה, אי"ז משום שווי השט"ח, דזה אינו אלא כשו"כ, אלא הוא משום דבנתינת השט"ח חשיב כנותן לו את המעות הכתובים בו. [↑](#footnote-ref-11)
11. והיינו דאף דאין שווי חוב זה פרוטה, והמזיקו לא יתחייב פרוטה, וכמש"כ השו"ע בחו"מ סימן ס"ו סל"ב דהמוכר שט"ח וחזר ומחלו א"צ לשלם אלא כפי שווי השטר לימכר, מ"מ חשיב זה כנתינת פרוטה לקידושין, - ודוגמא לדבר יש להביא, מהא דהנותן ה' סלעים לפדיון הבן במתנה ע"מ להחזיר בנו פדוי, אף דאין שווי מתנה זו ה' סלעים, ומ"מ כיון דחשיב זה כנתינה דה' סלעים ה"ז פדיון, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-12)
12. וזהו גם מש"כ הר"ן בסוגיין ולקמן מ"ז ב' דהא דמקדש במלוה אינה מקודשת הוא משום דדעתה אזוזי, והרי איירי אף בחוב שנתחייבה לו מחמת שכירות וכיו"ב, דלא הי' בידה מעות מעולם, ואפ"ה אמרינן בזה דדעתה אזוזי, והיינו דדעתה על מעות אלו שיש לו בידה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש להסתפק, אם מלבד מה דמצינו לדון שהוא מקדשה בהממון שקיבלה, גם מצינו לדון שהוא מקדשה בשווי החוב, וכן נקט בחי' הגר"ש סימן ה', ועיי"ש מש"כ לפ"ז, או דא"א לדון כלל משום שווי החוב דיהא זה כקבלה בפנ"ע, דכיון דשווי החוב הוא משום הממון שבחוב, הרי דלעולם יש לנו לדון על קבלת ממון זה, ואם קבלת ממון זה ל"מ לקידושין, לא מצינו לדון את שווי החוב כקבלה בפנ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
14. ואמנם כ"ז הוא לדעת התוס' ודעימייהו דהא דהמקדש במלוה דאחרים מקודשת הוא משום דנותן לה ממון חדש, אך לדעת הריטב"א והר"ן דהוא משום דדעתייהו אהנאה, הדין נותן דאינה מקודשת אלא כששווי החוב הוא שו"פ. [↑](#footnote-ref-15)
15. ומש"כ הרא"ש דמוסר בידה השעבוד, לאו היינו דהקידושין הם בנתינת השעבוד, אלא היינו דהא דמשליטה להוציא מיד הלוה את החוב, הוא ע"י שמוסר בידה השעבוד, ועי"ז הוא דחשבינן דנתן לה את הממון שיש לו ביד הלוה. [↑](#footnote-ref-16)
16. ומדודי הגר"ר זצ"ל שמעתי שהביא מש"כ המל"מ בפט"ו מטונ"ט הי"א ד"ה והואיל בשם תשו' ראנ"ח ח"ב סימן מ"ז דבספק על זמן הפירעון, אין הלוה מוחזק, כיון דודאי דעתיד הממון לחזור ליד המלוה, וע"ד מש"כ התוס' בב"ב ס"א ב' בספק בשאלת חפץ, דכיון דהוא עתיד לחזור ליד המשאיל הוי המשאיל מוחזק, והמל"מ שם נחלק ע"ז דבמטלטלין לא אמרינן הכי, וכמש"כ התוס' בב"מ ק"ג א', ומבו' להדיא מדבריהם דדין קביעות זמן דהלואה, הוא דיש להלוה זכות להשתמש בממון של המלוה לזמן, ודמי לשאלת חפץ, ומה"ט הוא די"ל דכל דאיכא ספק בקביעות הזמן, לא אמרינן דהמע"ה וא"א להוציא מיד הלוה, אלא כיון דהממון עתיד לחזור ליד המלוה, הוי המלוה מוחזק. [↑](#footnote-ref-17)
17. וי"ל קצת בע"א, דדין שכירות המעות היינו, דאף אם יהא ביד המלוה לסיים את ממונו שביד הלוה, מ"מ אין בידו לגבותו, דהמעות מושכרים ללוה לזמן זה, ומכח זה הוא דאין הלוה חייב לפרוע את החוב קודם זמן הפירעון. [↑](#footnote-ref-18)
18. דל"ש למחול על זכותו במעות לחצאין, וכיון דהמעות שלו, הרי ממילא דיש בידו לגבותם, וכל הא דמהני הקביעות זמן הוא משום דנותן לו זכות להשתמש במעותיו לזמן זה. [↑](#footnote-ref-19)
19. ובדעת הש"ך דס"ל דהרוחת הזמן הויא כמחילה דא"צ קנין, שמא יש מקום לומר דמודה ליסוד הדברים, ואך דס"ל דהא דמחילה א"צ קנין, אי"ז משום דהוא סילוק זכותו, אלא הוא משום דעיקר הממון הוא ביד הלוה, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בפ"ה ממכירה הי"א דהא דמחילה א"צ קנין הוא אף בפיקדון, ואכמ"ל, וע"כ מצי זכי בממון שבידו בלא קנין. [↑](#footnote-ref-20)
20. ועד"ז הוא כשהלוהו והתנה דבידו לתבעו מיד להחזיר את ההלואה, דכל שתבעו כשעדיין המעות בידו, חייב להחזיר לו מעות אלו עצמם. [↑](#footnote-ref-21)
21. ועד"ז נת' במק"א לפרש מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בשביעית פ"י מ"א דהא דהקפת החנות אינה משמטת הוא לפי שאינו כדרך החובות, שלא מכר בעל החנות מה שמכר כדי שיהא חוב, ואינו אלא מוכר בדמים מועטים עד שיצטרף עם דמים אחרים ויתן לו ממונו, ושם מ"ב כתב דהא דהשוחט את הפרה וכו' משמט, הוא לפי שלא חילקה אלא ע"מ שימתין בדמי', ומשמע דכונתו דמה"ט ל"ד להקפת החנות דאינה משמטת, - והיינו דהא דהקפת החנות אינה משמטת, הוא משום שלא מכר לו ע"מ שיהא הלוקח רשאי להמתין בדמי', ומשא"כ בשוחט את הפרה וכו' שחילקה ע"מ שימתין בדמי', וכ"כ הלבוש בסימן ס"ז סי"ד ובתשו' חת"ס חו"מ סימן נ', - וי"ל דהטעם בזה הוא, דרק מלוה שיש להלוה זכות להוציאה ולעכבה בידו, שביעית משמטתה, אך הקפת החנות שלא נתן לו ע"מ להוציאה, ואין ללוקח זכות כלל לעכב את המעות בידו, אין שביעית משמטתה. [↑](#footnote-ref-22)
22. ויש להוסיף, דאף אי נימא דכל דיש להלוה חיוב השבה למלוה, ממילא דאינו זכאי להוציא את המעות, מ"מ כיון דליכא הגבלה בעיקר זכותו, אלא דמכח חיוב ההשבה אינו זכאי בכך, הרי דכל שמחל לו על המלוה ובטל חיוב ההשבה, או דהאריך לו את הזמן ובטל חיוב ההשבה במקצת, הדר דינא דהוא רשאי להשתמש במעות מכח הזכות שהיתה לו מעיקרא, וע"כ נמצא דלאו מידי יהיב לי', ומשא"כ בחוב דמחמת מכר דלא הי' לו כלל לזכות זו, ועכשיו הוא נותן לו לזכות זו, חשיב כנתינת ממון, וע"כ ה"ז מועיל לקנין. [↑](#footnote-ref-23)
23. אך יש להעיר בזה, דהנה דעת הרמב"ם דהא דהמקדש בהנאת מלוה דארוח לה זימנא מקודשת, הוא רק בשעת ההלואה, והאחרונים פירשו דטעמו הוא משום דבעינן כסף שיש בו הנאה, וכל שהרויח זמן אחר ההלואה, הו"ל ככסף שאין בו הנאה, - והנה דעת הר"י מיגש בסוגיין דאף כשהרויח זמן אחר ההלואה מקודשת, ולכאו' נראה מזה דלא ס"ל להך דינא דבעינן כסף שיש בו הנאה, וזה דלא כמש"נ בדעתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)