פרק כו
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד כ"ב טבת ס"ו

**פרק כ"ו**

**משנה א**

**בביאור נידון משנתינו האם מצד השם כלי או הדין קבלה והאם יש דין צורה של קבלה**

א]מבואר במשנה דנחלקו תנאים האם כלי עור שניטלו רצועתיו והדיוט יכול להחזירו האם הוא מקבל טומאה דר' יהודה ס"ל שאינו מקבל טומאה ורבי יוסי ס"ל שהוא מקבל טומאה ואם צריך אומן להחזירו לכו"ע אינו מקבל טומאה והנה לכאורא הטעם שהוא לא מקבל טומאה לא קשור למה שיש דין בית קיבול בעור אלא גם אם לא היה דין של כלי קיבול אבל כיון שכאן הוא עומד לשימוש מסוים והוא לא ראוי לשימוש זה חשיב שהוא מקולקל וכמו כלי לא גמור ולכן הוא לא מקבל טומאה וכן הוא לשון הרא"ש שהוא נשחת מכלי וכן ביאר החזו"א ס"ל סק"א

ובזה א"ש דהמשנה נקטה הרי דוגמא של סנדל דהרי יש לו טומאת מדרס וא"כ מה איכפת לן שאין לו צורת כלי קיבול אבל למדרס הרי לא צריך כלי קיבול וכל המטמא מדרס מטמא טמא מת דכאן גם למדרס כיון שהוא צריך תיקון לכן אינו מקבל טומאה

ואדרבא יתכן שכל מה שעוזר יכול להחזירו זה רק עד כמה שכל הנידון אם הוא כלי או שבר כלי ולכן כיון שהדיוט יכול להחזירה חשיב שהוא עדין בצורתו אבל עד כמה שיש הלכה שיהיה לו צורה של כלי קיבול יתכן שעל זה לא עוזר יכול להחזירה דלמעשה עכשיו לא מתקיים התנאי של קיבול ועיין מ"ב כיס של שנצות שניטלו שנציו טהור נפשט טמא ועיין ר"ש שזה ככו"ע וצ"ע הרי כאן גם הדיוט יכול להחזירו והיה מקום לומר שזה ההבדל דברישא אפילו שניטלו שנציו ואי אפשר להשתמש אבל עדין יש לו צורה של כלי קיבול משא"כ כאן שאין לו צורה כלל לא עוזר יכול להחזירו

והנה כתב הרמב"ם פ"י מכלים הט"ו וז"ל החצוצרת שהיא מפוצלת חוליות חוליות אם אין יודע להחזירה אלא אומן הרי זה מקבלת טומאה כשהיא מחוברת ואם יכול הכל לפרקה ולהחזירה אינה מקבלת טומאה עכ"ל ובהשגות הראב"ד וז"ל ומה שאמר שאם וכו' אבל אם הדיוט יכול להחזירה אינה מקבלת טומאה דבר זה רחוק מאוד ובהפך נמצא במשנה פכ"ו סנדל עמקי וכו' אמר ר' יוסי וכו' אבל אלו הואיל והדיוט יכול להחזירו טמאין וכן בגמרא שבת נ"ח לגבי ענבל וזוג אמרינן הואיל והדיוט יכול להחזירו אפילו ניטלו עינבליהן טומאתם עליהם אלמא כיון שיכול הדיוט להחזירו כ"ש כשהוא מחובר ואפילו נתפרק וכ"ש בשעת חיבורו עכ"ל

דהיינו דהרמב"ם ס"ל שלא חל תורת כלי ע"י יכול להחזירו ואפילו כשהוא מחובר חיבור של הדיוט והראב"ד חולק דאדרבא אפילו אם זה מפורק חל על זה שם כלי והקשה ממשנתינו ועיין חידושי הגר"ח דיישב דהרמב"ם ס"ל שכל הדין דעוזר שימוש אם שני חלקים שהם לא חיבור זה רק לענין הדין שצריך כלי תשמיש ולעניין זה עוזר גם יכול להחזירו אבל לעניין שיהיה לו שם כלי כל שכל אחד בעצמו אין לו שם כלי לא שייך שיחול שם כלי ע"י שני חלקים שלא מחוברים בצורה שהם נחשבים כדבר אחד ויתכן דגם דעת הראב"ד שס"ל שהשם כלי מתכות חל ע"י צירוף שני חלקים אבל לעניין כלי עץ לא שייך יכול להחזירו לגבי התנאי שהוא יהיה צורה של קיבול ודו"ק

אמנם עיקר הדבר שנקטנו שבכלי עץ שיש דין מטלטל מלא וריקן צריך צורת כלי קיבול לכאורא יסוד זה אינו נכון דהרי תוס' שבת ס"ג ע"ב ביאורו שגם אריג כל שהוא יש לו התנאי של דומיא דשק ורק כיון שהוא ראוי לכוף ולקפל בו חשיב דומיא דשק ועיין תוס"ר שם דפשוטי כלי עץ הוא קשה ולא ראוי לכוף וכו' ומבואר שאין דין מעצם צורתו שיהיה צורה של מקבל אלא רק שיהיה לו שימוש של קבלה וא"כ עד כמה שהדיוט יכול להחזירו חשיב שהוא ראוי לשימוש א"כ גם מתקיים בו התנאי של דומיא דשק

ולפ"ז בהכרח צ"ל לעניין נפשט טהור שזה כמו שביאר החזו"א סי"ל סק"ג שאין הדרך לפושטו לגמרי וכה"ג חשיב שהוא שבר כלי ויתכן שכה"ג זה כבר לא עומד להחזירו

אמנם בעיקר הנידון הנ"ל האם יש דין של צורה של קבלה עיין לשון הרמב"ם פ"א מכלים ה"י וז"ל מפי השמועה למדו מה שק שיש לו בית קיבול אף כל **שיש לו בית קיבול** וכו' עכ"ל ומבואר שיש דין שיהיה לו בית קיבול וכן הוא לשונו בפיה"מ פ"ב דכלים מ"א וז"ל ולמדו ראיה על פשוטיהן הנם טהורים מן אמרו מכל כלי עץ או בגד או עור או שק אמרו דומיא דשק מה שק שיש לו בית קיבול אף **כל שיש לו בית קיבול** עכ"ל ומפורש כנ"ל ולפ"ז בהכרח צ"ל כמו שביארו האחרונים שאין דין בבגדים דומיא דשק עיין לקמן ולפ"ז אפש"ל בדעת הר"מ כנ"ל שעל זה לא עוזר יכול להחזירו וזה הביאור בנפשט **ועיין מה שכתבנו להוכיח עוד לקמן מ"ב סק"ב ומ"ד סק"ח ומ"ו סקט"ז ופכ"ח מ"ה סק"ד והארכנו בזה עוד סימן ו-ז[[1]](#footnote-2)**

והנה כתב הרמב"ם פ"ז מכלים ה"ט וז"ל כלי עור שיש לו לולאות ושנצות כגון סנדל עמקי וכיס של שנצות אע"פ שכשהן מותרים אין עליהם צורת כלי הרי אלו מקבלים טומאה כשהן מותרים הואיל והדיוט יכול במהרה להכניס השנצות בלולאות ויחזור כלי כשהיה וכן אם נטמאו והסיר השנצות מהן ונפסדה צורתן הרי הן טהורים אע"פ שיכול להחזירם שלא באומן עכ"ל והנה איך שכתוב אצלינו הדבר תמוה שהוא מקבל טומאה מכאן ולהבא וזה סיבה לפקוע הטומאה ובהכרח צריך לגרוס כמו שכתבו האחרונים אבל אם נטמאו וכו' וצ"ל שההבדל דברישא יש לזה עדין צורה של קיבול רק זה לא ראוי לשימוש של קיבול משא"כ בסיפא זה נפשט לגמרי ואין לזה צורה של כלי קיבול דומיא דמשנה ב' וכמו שהעתיק בהלכה י אלא שצ"ע מקור דברי הר"מ לדין זה וכל זה כנ"ל בדעת הר"מ [אלא שצ"ב מ"ש מחצוצרות]

אלא שצ"ע בכל זה דעיין לשון הר"מ מ"א וז"ל כבר הוקדם לך שכלי עור וכלי עץ אינם מתטמאין מן התורה בשאר טומאות אלא מקבליהן בלבד וכו' עכ"ל ומשמע שנידון המשנה מצד הדין כלי קיבול וצריך לדחוק שהאמת נקט ובגלל שאר הפרק נקט לשון זה אבל כאן זה לא קשור לדין זה וצ"ע

ובמקדש דוד מצאתי סימן נ"ד שהקשה עוד דבגמ' הרי מבואר שיכול להחזירה לעניין מיטה זה לא עוזר אלא אם זה משמש מעין מלאכה וא"כ גם כאן למה זה טמא וכתב שצ"ל שזה משמש מעין מלאכה עדין ולפ"ז כתב שלעניין השם כלי כולם מודים שעוזר הדיוט יכול להחזירו וכל המחלוקת האם עוזר לעניין הדין כלי קיבול ובזה א"ש לשון הרמב"ם שהזכיר שיש דין כלי קיבול דאל"כ רבי יהודה לא היה חולק אלא שזה קשה הרי המשנה אומרת מדרס וביאר דהר"מ ס"ל שהדין כל המטמא מדרס מטמא טמא מת זה דרבנן וכאן המשנה מדברת על הדאוריתא וכל זה דוחק ועוד בדעת שאר הראשונים שהדין כל המטמא מדרס וכו' זה דאוריתא לא שייך לומר כך

ב]עיין שבת נ"ח דנחלקו אביי ורבא בזוג שניטל העינבל והדיוט יכול להחזירו האם הוא מקבל טומאה וצ"ע דהרי ברבי יוסי מבואר שזה סיבה לטומאה ועיין חזו"א סק"ב שיתכן שדוקא כאן כי זה עומד להוציא הרצועות ולהחזיר עוד חילק שכאן הרצועות זה לא מעיקר הנעל אלא זה רק יוצר את שימוש הנעל משא"כ זוג ועינבל זה מעיקר הכלי וכה"ג יתכן שלא עוזר יכול להחזירו אלא שעדיין צ"ע איפכא דר' יהודה שס"ל שכאן לא עוזר יכול להחזירו כל שכן שם ויתכן אם כנ"ל בדעת הר"מ שיש דין צורת כלי קיבול ס"ל שכאן חשיב שאין לזה צורת כלי קיבול ורק לכן זה לא עוזר משא"כ שם מדובר בכלי ברזל וצ"ע בזה

**משנה ב**

א]**כיס לתוך כיס שנטמא אחד מהן במשקה לא נטמא חבירו:** והנה בפשוטו היה מקום לבאר כיון ששויהו רבנן ככלי חרס א"כ כיון שיש כאן שני תוכות לכן אם נטמא אחד מהן לא נטמא חבירו אמנם עיין לשון הר"ש והרא"ש שיש כאן קולא שזה לא חיבור ומבואר שזה לא סברא כי זה שני תוכות ועיין ראשונים דהביאו תוספתא דאם החיצון יותר גבוה מהשני נטמא הפנימי נטמא החיצון נטמא החיצון לא נטמא הפנימי אמנם לעניין כלי חרס מבואר לעיל פ"ב מ"ז דכה"ג זה כמו כלי אחד ואם נטמא אחד גם החיצון נטמא הפנימי ועיין חזו"א מה שביאר סימן כ"ט סק"כ

ולכאורא יתכן שכאן הנידון שחיברו ע"י תפירה כיס לתוך כיס ומעיקר הדין זה כלי אחד ויש כאן קולא לדין את זה כשני כלים אמנם בטומאה בפנימי שזה גם באויר החיצון לגבי זה לא הקילו וצ"ע

**בביאור החילוק בין צרור המעות למרגלית**

ב]**צרור המרגלית וכו':** בביאור החילוק בין מרגלית למעות עיין לשון הרא"ש דצריך שיהיה לו צורה של קיבול וצרור המרגלית כיון שזה עומד ימים רבים זה מקבל צורה של מקבל ולכן הוא טמא משא"כ מעות זה לא מקבל צורה של כלי ולכן זה טהור ולשון הר"מ במעות אע"ג שהוא קעור אין עליו צורת כיס כיון שהמעות פרודות ומשמע שאפילו שיש כאן צורה של קבלה אבל זה לא צורה של כלי

ועיין ראב"ד פ"ב מכלים וז"ל נראה מן הענין הטעם מפני שהוא מקפיד על צרור המרגליות שלא תתפשט כדי שתאה מזומנת להחזירה לתוכה אבל אינו מקפיד על צרור המעות לפיכך אינו ככיס אפילו בזמן שהמעות בתוכו עכ"ל ומשמע שאפילו שנוצר כאן צורה של כלי אבל כיון שאין לו ענין בזה לכן אין לזה שם כלי וצ"ב הסברא

והנה מדברי הראב"ד מבואר שזה טהור אפילו כשהמעות בפנים וכן הוא סתימת לשון הרמב"ם אמנם בר"ש בסוף המשנה כתב שכל מחלוקתם כשהמעות לא בפנים אבל אם המעות בפנים זה וודאי טמא וביאר שכוונת התוספתא בזמן שתוכו דהיינו שהמעות בתוכו טמא זה לרבנן ובדעת הראב"ד צ"ל שזה מדברי ר"א וס"ל שרק בזמן שהמעות בפנים טמא או שלמדו שהכוונה שנוצר כאן צורה של תוך והנה דעת הר"ש צ"ב שכיון שברגע שמוציאים המעות אין לזה צורה של כלי א"כ מה פתאום כשהמעות בפנים זה טמא הרי אין כאן צורת כלי ויתכן הביאור שברגע שזה פשוט כיון שכל דבר ראוי לשימוש זה חשיב שזה לא מיוחד לשימוש זה וכן ביאר החזו"א ולכן אין לזה שם כלי ורק כשיש בזה מעות א"כ במציאות הוא כרגע מיוחד לזה אמנם זה וודאי חזינן בר"ש שמספיק שזה עומד לקבלה ולא צריך צורה של מקבל דהרי פה ברגע שמוציאים המעות אין לו שום צורה ולכן הוא טהור ועיין לעיל מ"א

**בדין טומאת בגד ועור ובדין עשוי לקפל**

**ביאור דברי התוס' בשבת ס"ג:**

ג]והנה הגמ' בשבת ס"ג ע"ב אומרת מנין לאריג כל שהוא טמא וכו' והקשו התוס' וז"ל וא"ת ואכתי בגד כל שהוא למה טמא והא בעינן מיטלטל מלא וריקן דומיא דשק וי"ל דראוי הוא לכוף ולקפל וליקח בו מרגלית או מחט וא"ת א"כ פשוטי כלי עור אמאי טהורין הרי ראויין הם לקפל בו שום דבר כמו הכא וי"ל דמיירי בעור שלוק שהוא טמא עכ"ל

והנה בפשוטו כוונתם דהוקשה להם דסתם כל שהוא לא עומד לקבלה ועוד שמשמע שתמיד הוא טמא והרי זה לא עשוי לקבלה וחידשו שלא צריך שיעמוד לקבלה אלא מספיק שהוא ראוי לקבלה והוקשה להם א"כ למה פשוט טהור הרי זה ראוי לקבלה וללא דבריהם לא קשה דהכוונה שמדובר שזה עומד לשימוש של פשוט אבל לנ"ל שמספיק מה שזה ראוי א"כ קשה ותירצו שמדובר בעור קשה

אמנם דבר זה לא יתכן דהרי מבואר בתוס' עצמם שם ס"ד לעניין קלקי שלא מספיק שזה ראוי לקבל אלא צריך שעומד לקבל והזכירו שם מפורש גם לעניין עומד לקפל ובפשוטו כוונתם ביחס למה שחידשו כאן שעוזר ראוי לקפל דזה רק אם זה עומד לכך ועיין חזו"א סימן ט"ז סקי"ט שהביא ראיות ברורות שצריך שיעמוד לכך ובהכרח צ"ל שמה שתירצו שזה ראוי לקפל בו משהו והכונה שזה עומד לכך ולפ"ז צ"ל שהוקשה להם שמשמע פשוטיהם טהורים תמיד והרי אם זה יעמוד לקפל זה יהיה טמא ולכן העמידו בקשה וה"ה אם זה רך ולא עומד לקיפול

אלא שלפ"ז צ"ב קושיתם דמה נתחדש להם כאן באריג כל שהוא הרי זה וודאי שצריך עומד לקבלה ומשמע שסברו שאפילו אם זה עומד לקפל זה לא נחשב מטלטל מלא וריקן ולכאורא הטעם דסברו דצריך דמצד צורתו זה עומד לקבלה ולא שאפשר להשתמש בו שימוש של קבלה ופה נתחדש שמספיק שזה עומד לשימוש של קבלה ועיין תוס"ר שחידוש זה הוא גם לעניין כלי עץ ולא רק בבגד ועור אלא שא"כ צ"ע למה הקשו דוקא כאן ולא מכל טומאת בגד ועיין קה"י סימן י דלכאורא היה אפשר לומר ששיעור בגד דוקא שיש בו שלשה על שלשה ושם נתחדש בתורה שהוא טמא ויתכן שנתחדש ששימוש של לבישה הוא שימוש חשוב כמו קבלה וכמו שמצאנו במדרס אבל כאן שזה לא ראוי לבישה ואין לו חשיבות בגד א"כ טומאתו מצד כל כלים וא"כ הוקשה להם שזה לא מקבל ותירצו שגם זה חשיב עומד לקבלה

והנה לפ"ז מבואר בתוס' שגם שיעור שאין לו שם בגד אם הוא עומד לקפל בו חשיב עשוי לקבלה והנה הקשה רע"א ממשנתינו דמבואר שכיס מעות טהור והרי זה עומד לקפל בזה מעות ואם כה"ג חשיב כלי קיבול א"כ למה זה טהור והנה בפשוטו יש כאן שני נידונים שתוס' דנו מצד התנאי של שימוש של קבלה אמנם עדיין יש חיסרון שפחות מגע"ג בבגד או חמישה על חמישה בעור אין לו צורת כלי ולכן הוא טהור ורק טמא אם יש לו צורת כלי וכן ביאר החזו"א ס"ה סק"ג אלא שכל זה ניחא אם נידון תוס' היה על יותר מגע"ג אמנם למה שביארנו הרי אדרבא כל הנידון היה דוקא אם אין שיעור בגד ועל זה הקשו מפשוטי כלי עור דהינו לפ"ז דשם מדובר בפחות משיעור בגד וכתבו שזה עור קשה אבל ללא זה הוא טהור וקשה קושית רע"א דבמשנתינו מבואר דגם אם זה עומד לקפל אין לזה חשיבות כלי ולולי דברי התוס' היה מקום להעמיד המשנה בפחות מחמשה על חמישה שלכן פשוט טהור כי אין לו חשיבות כלי

ועיין חזו"א בליקוטים על שבת מגליונות לקובץ בית ישראל ונראה דביאר דבאמת תוס' קושיתם מחמישה על חמישה דס"ל שאריג כל שהוא וודאי לא עומד עיקרו לקבל וא"כ נתחדש שמה שלפעמים משתמשים בו באקראי לקפל ולהניח זה סיבה לטומאה דהיינו שזה נחשב עומד לקבלה א"כ כל פשוטים שיש בהם חמישה על חמישה שלא חסר להם בשם כלי הם צריכים להיות טמאים דהרי זה עומד שלפעמים יקפלו ותירצו שמדובר בעור קשה ובאמת ה"ה אם יהיה מקרה שזה עומד לשימוש מסוים שלא יקחו גם דרך ארעי לקפל ולהניח בו דבר שזה יהיה טהור וכגון חלות קונם ולפ"ז לא קשה מכיס של מעות דכאן מדובר שאין לזה חמשה על חמשה וא"כ אין לזה חשיבות כלי כלל לא מצד הדין קבלה

עוד שמעתי לבאר דמכל בגד לא הוקשה לתוס' דיתכן שזה בגד שצורתו עשויה לקבל האדם כגון כתונת ומכנסים ומעיל וכדו' אבל באמת בגד חלק כגון טלית לא יקבל טומאת בגד דאין לו צורה של קיבול אבל אחרי שחידשו שכל שהוא עומד לקבלה וזה מספיק אפילו שאין צורה של קבלה לכן הקשו מפשוטי כלי עור שעומד לקבלה

אמנם עדין צ"ע דהרי המשנה פכ"ח אומרת שעור שוה השיעור של טומאת מת למדרס שהוא חמשה על חמישה ובהכרח מדובר בפשוט דאל"כ אין לו שיעור ועין תוס' שבת ע"ו ע"א מפורש שכוונת המשנה שיש לו טומאת מת וצ"ע למה הוא טמא הרי המשנה אומרת שפשוטים טהורים ובהכרח לחלק בין אם זה עומד לשימוש של פשוט או מקבל א"כ מה מצאו כאן יותר וצ"ע ועיין שם שישבנו בפשיטות

והנה לפ"ז מבואר אדרבא דתוס' ס"ל שגם שיעור בגד יש דין דומיא דשק ועיין חזו"א ס"ה סק"ג שביאר דכל בגד שעומד לשמש לגוף זה וודאי חשיב שימוש של קבלה ועיין קה"י ס"י דהביא לדייק מתוס' שבת פ"ד ע"א שנקטו שגם בבגד צריך דומיא דשק ע"ש שהקשו למה הגמ' לא אומרת תמיד דומיא דבגד ותירצו שחזינן שבגד זה לא בהכרח מיטלטל מלא וריקן ואין לומר שתירצו דשם לא צריך מטלטל מלא וריקן דהרי כתבו דבריהם גם על עיזים ומפורש בדבריהם בדף ס"ד ע"א דנקטו שכלי עיזים צריך מיטלטל מלא וריקן [ועיין לקמן סק"ד מה שהבאינו מהתוס' שאנץ]

ד]והנה למה שנתבאר מצינו שני נידונים בדין טומאת עור א.שיהיה לו שימוש של דומיא דשק ובזה כל דבר שעומד לקפל נחשב דומיא דשק ב.שיהיה לו שם כלי ובזה אם יש בו חמישה על חמישה יש לו צורת כלי ואם לא אין לו חשיבות כלי ורק אם יש לו צורת קבלה הוא טמא וזהו הדין של צרור המרגלית

אמנם יש לעין בזה דעיין מעילה י"ח ע"א דאם קיצע מעור כל שהוא טמא והגמ' אומרת כי זה ראוי לנולה דהיינו לארוג בגדים כשזה על ידו או לקוצצי תאנים שלא יתלכלכו ובפשוטו אין לזה צורת קיבול אלא רק כורך את זה על ידו וא"כ צ"ע למה זה טמא הרי אין בזה הע"ה ואין לו צורת כלי ומ"ש מצרור המעות

ועיין עדיות פ"ג מ"ה הקלע שבית קיבול שלה ארוג טמאה ושל עור ר' דוסא בן הרכינס מטהר וחכמים מטמאים ועיין ראב"ד דמדובר שאין בזה הע"ה ובאריג כל שהוא טמא ובעור נחלקו ועיין חזו"א סימן ל סקכ"ה דמצד השימוש זה סוג שימוש של קבלה ולכן באריג או אם היה בו הע"ה הוא וודאי טמא ורק בעור קטן כה"ג הרי צריך צורת כלי ובזה נחלקו ומבואר דלרבנן אע"ג שהוא צורה של פשוט חשיב כלי וצ"ע מ"ש מצרור המעות

ולכאורא מוכרח מכאן כמו שביאר החזו"א שם וכן סקי"ג דלקבוע שיש לו שם כלי זה לא דוקא ע"י צורה של קבלה אלא גם ע"י יחוד לשימוש חשוב והשימוש הנ"ל של הגמ' במעילה או של הקלע יש לו חשיבות שהוא נותן לעור שם כלי גם בעור פחות מהע"ה

אמנם ע"ש סקי"ג שיתכן שצריך שיהיה לו צורה שקשור לשימושו ובהכי אירי בכל הדוגמאות הנ"ל וכן ע"ש לעניין זון ובורכייר וע"ש בכל הסימן שהאריך בגדרים אלו

ועיין תוס' שאנץ שם שנראה שהמחלוקת האם חשיב שימוש של קבלה או לא ולפ"ז מבואר דלא כתוס' בשבת אלא דבבגד או עור חמשה על חמישה שיש לו חשיבות בגד אין דין שיעמוד לקבלה ולכן אריג כל שהוא טמא מדין בגד ובעור פחות מחמישה רק טמא מדין כלי ונחלקו האם כה"ג חשיב עשוי לקבלה וממילא זה דומיא דשק או לא ועין חזו"א שדן שם לבאר כדרך הנ"ל

ה]ועיין רמב"ם פ"ז הי"א וז"ל עור שכרך בו קמיע מקבל טומאה פשטו טהור חזר וכרך בו מקבל טומאה עכ"ל והנה בפשוטו אין בו הע"ה ומשמע ברמב"ם שהוא טמא ע"י הכריכה אע"ג שאין לו צורת קבלה והיה מקום לומר כנ"ל שזה שימוש חשוב כמו הגמ' במעילה ולכן כאן אפילו שאין לו צורת כלי הוא טמא אלא שא"כ צ"ע למה פשטו טהור ויתכן דאז זה כבר לא עומד לשימוש זה ודוחק

אמנם יותר נראה כמו שביאר החזו"א ס"ל סקט"ו שהכונה שיש לו צורה של קבלה ולכן דוקא פשטו הכונה שביטל את צורתו טהור ולא רק אם הוציא הקמיע ולפ"ז הוא ממש כמו עור המרגלית

**משנה ג**

**בגדרי שימוש של קבלה**

א]**כף לוקטי קוצים טהורה:** עיין ר"ש שביאר שהכוונה שלובש כפפה כדי שלא יכנסו לו קוצים וגם כה"ג זה נחשב שלא עשוי לקבלה וטהור כדין פשוטי כלי עור ועיין לעיל פט"ז מ"ו בכ"י דדימה דין זה למבואר ברש"י שבת ס"ו ע"א דקב הקיטע טהור דהיינו שיש לו רגל מעץ וחוקקים בה כדי שזה יתלבש על רגלו ויוכל ללכת וביאר רש"י שזה טהור וז"ל אבל אם אין לו אלא בית קיבול ראש שוקו ואינו מניח שם כתיתין לאו בית קיבול לטומאה והוה ליה כפשוטי כלי עץ ודומיא דשק בעינן שקיבול שלו עשוי לטלטל על ידו מה שנותנים לתוכו אבל שוקו אינו מטלטל על גבי הכלי עכ"ל ובפשוטו כוונתו דמיטלטל מלא וריקן זה דוקא אם מטלטלים את פנים הכלי על ידי הכלי ולא סתם אם הוא מסביבו מגן עליו

אמנם כפשוטו הדברים צ"ע דהרי אחרי זה ביאר שברכייר טמא וזה דבר ששם ברגלו על בירכיו בזמן עבודתו וזה עשוי לקבלה והרי גם שם וודאי שזה לא עומד שמטלטלים את האדם על ידי זה ועיין חזו"א ס"ה סק"ג שהקשה מכל בגד שחשיב עשוי לקבלה כי הוא משמש את האדם הרי לא מטלטלים את האדם על ידי הבגד ובהכרח צ"ל כמו שביאר שם דעיקר כוונת רש"י שצריך שהשימוש יהיה במה שהאדם תוך הכלי ובקיטע אין עניין שיהיה תוך דרוצה שזה יהיה מחובר לרגלו ורק בכה"ג זה נהיה מחובר ולפ"ז א"ש דבוכיאר זה גם דבר שחשיב שמשמש את הגוף אלא שצ"ב למה כף לוקטי קוצים זה אחרת וצ"ל דכיון שזה לא שימוש לגוף אלא שלא יגיע מזיק חיצוני מבחוץ אין זה חשיב שצריך את פנים לקבל הגוף אלא זה רק מגן וכעין חפוי הכלים

והנה כדעת הר"ש הנ"ל מצאנו דס"ל לראב"ד פכ"ז מכלים ה"ה דבגד ששמים על היד שלא יתלכלך מדבר אחר אין לו שם מקבל וטהור

והנה מבואר לעיל פט"ז מ"ו קסיא של זורי גרנות של הולכי דרכים של עושי פשתן טמאה אבל של צבעים ושל נפחים טהורה וכו' זה הכלל העשוי לקבלה טמא מפני הזיעה טהור עכ"ל המשנה והרמב"ם והרא"ש ביארו שההבדל במטרת הכפפות הנ"ל דאם זה כדי שהזיעה לא תעבור לדבר שהוא עושה א"כ זה לא לצורך היד לכן טהור אבל אם זה לצורך הגנה על היד שלא יקבל קוצים טמא ובפשוטו זה דלא כרש"י הנ"ל אמנם לחזו"א הנ"ל א"ש דכאן שזה לקבל את היד שלא תינזק זה אחרת ועיין מקד"ד דבדעת הר"מ אין מקור לומר את יסוד רש"י שהוא ביאר שם הכוונה בקב הקיטע שאין לו בית קיבול כלל ודלא כרש"י ומשמע שאם יהיה לו בית קיבול כיון שע"י שזה מקבל את הרגל הוא נאחז על זה הוא גם סיבה לקבל טומאה

אמנם בדעת הראב"ד והר"ש הנ"ל צ"ע איך יבארו המשנה ובדעת הראב"ד יתכן שרק לצורך שלא יתלכלך הגוף רואים את זה לא כמקבל הגוף אבל לצורך שלא ינזק רואים את זה כן כקבלה על הגוף לצורך הגוף ובזה א"ש שהראב"ד לא השיג על הר"מ בפ"ז דכלים לעניין זורי גרנות וכן ביאר החזו"א ס"ל סקי"ד אמנם בדעת הר"ש צ"ע וע"ש בכ"י שביאר שלפעמים נשענים על זה וזה סיבת טומאתו וצ"ע א"כ למה לצורך זיעה זה אחרת וביאר שם הר"ש כי זה תשמיש ארעי וצ"ב הרי כאן אין סיבת הטומאה אלא מחמת מדרס וצ"ל שכאן המדרס זה רק דרגא של משמש אם מלאכתו ואין לו שם כלי מצד זה אלא בצירוף לשימוש העיקרי ולכן אם זה שלא ינזק אפילו שזה לא סיבה לקבלת טומאה אבל זה סיבה לשם כלי משא"כ מפני הזיעה שזה לא סיבה לשם כלי לכן מצד המדרס לבד זה לא סיבה לקבלת טומאה ועיין פי"ט בסופו מה שכתבנו בזה

והנה מבואר במעילה י"ח ע"א שקיצע מכולן ועשה לאחיזה כל שהוא טמא והגמ' מבארת שזה ראוי לקוצצי תאנים וביאר רש"י שלא יתלכלכו מהדבש ועיין מקד"ד דמבואר שכה"ג חשיב עשוי לקבלה וצ"ע על רש"י הנ"ל והנה כבר ביארנו מהחזו"א שאין זה דומה לרש"י אמנם הראב"ד והר"ש שטיהרו צ"ע והנה בדעת הראב"ד יתכן שכאן זה דלא כרש"י אלא שלא ינזק וכה"ג זה סיבה לטומאה וכנ"ל אמנם לר"ש צ"ע ויתכן שגם כאן זה עומד למדרס וכמו שביאר הר"ש את המשנה. ופשוט

והנה מבואר בסוכה י"ב ע"ב דחיצים נקיבות חשיבי בית קיבול לקבל הזכרים וצ"ע הרי זה ממש כמו קב הקיטע שכל הענין לאחוז החץ ולא לקבל אותו ואם שם עיקר הטעם שזה לא מטלטל על ידו א"ש אבל לנ"ל צ"ע ואולי כיון שהוא גם מיטלטל על ידו כה"ג תמיד זה נחשב בית קיבול ועיין קה"י לעניין כלי קיבול העשוי למלאות

והנה לדעת הר"מ דכה"ג חשיב עשוי לקבלה ביאר המשנה מטעם אחר ובמשנה משמע שביאר שזה רק מונח על היד ואין לזה קיבול ולכן זה טהור ובהלכותיו ביאר כי אין לזה צורת כלי דהיינו שזה סתם חתיכת עור שאין בה חמשה על חמישה ואין לה קבלה שזה לא סיבה לקבל טומאה

**ועיין לקמן מ"ו סקט"ז**

ב]עיין ר"ש שביאר על בוכיאר שזה על ברכיהן והוא עשוי לקבלה לכאורא המטרה לשמור על גופו וצ"ב למה לא חשיב טומאת מדרס אמנם עיין שבת ס"ו דמבואר שכה"ג שהולכים אם נעליים בטיט לא חשיב מדרס וצ"ל הטעם שזה הגנה מבחוץ ולא הנאת מדרס

**משנה ד**

א]בפשוטו כוונת המשנה שסנדל שנקרעו שני רצועותיו אין לו טומאה כלל אמנם אם אחד נקרע הוא עדיין ראוי לשימוש והנה מבואר שאפילו שכל הזמן היה לו תורת כלי והיה טמא בכל אופן עכשיו פוקע טומאתו לולי שהיה כאן טומאת מגע ומדרס באמת פוקע וצ"ב הטעם ובפרט לרש"י שצריך מעשה שבירה הרי אין כאן מעשה שבירה והביאור שהרצועה שנתחברה אפילו שיש לה טומאה זה רק מדין מחובר לטמא אבל אם זה יתנתק אפילו אם יהיה לו תורת כלי הוא טהור כמבואר במשניות והטעם דאין לו טומאה עצמית וא"כ תמיד כל טומאתו כי הוא מחובר לדבר שיש לו סיבת טומאה וא"כ כאן שהדבר שיש לו סיבת טומאה הוא הסנדל ללא רצועות שאין לו תורת כלי לבד א"כ פוקע טומאתו וביחס לשם כלי שקיבל הטומאה זה מעשה שבירה

והנה בפשוטו זה על דרך המתבאר לקמן סק"ג דלא שייך טומאה על חלק מהכלי ולכן כאן ששורש הטומאה על הכלי שהוא רק הסנדל ואין לו סיבת טומאה לכן פקע טומאתו אמנם אולי אפשר לבאר גם אם נאמר שעד כמה שיש כלי שלם שייך שיחול טומאה גם על חלקו אבל כאן ביחס לצורה שחל טומאה על הכלי זה פנים חדשות באו לכאן וזה כמו שינוי מעשה וצ"ע

והנה מבואר בגמ' בעירובין כ"ד ע"א דאם היה כלי שניקב כל פעם פחות ממוציא רימון ותוקן אבל ביחס לצורת קבלת טומאתו יש כאן שיעור מוציא רימון זה טהור ולפ"ז מוכרח שכלי אם נקב מוציא רימון זה לא שחסר רק בשימוש אלא שאין לו שם כלי

ב]והנה הקשו הראשונים שכמו שלגבי הטומאת מדרס פוקע כי אין לו את הכלי הראשון א"כ למה מגע מדרס זה אחרת ועיין תוס' בעירובין שהביאו מרש"י שחשיב שהוא נוגע בעצמו וא"כ גם במצב זה שהיה שבור החלק הוא נוגע בסנדל הטמא והקשו על זה התוס' שכל זה לר"מ שמגע ביה"ס טמא אבל לרבנן זה לא סיבה לטומאה

עוד ביארו התוס' שלאחר שתפר חצי מהרצועה היא כבר מחוברת ונהית טמאה מדין מחובר לטמא וחוזרת ונוגעת בנעל ואין כאן חיסרון של שבע ליה טומאה כיון שזה מגע של עצמו וצ"ב הסברא

עוד ביארו דברגע דהוא תופר הרצועה וזה נהיה חלק מהכלי ויש לו תורת כלי א"כ יש כאן סיבה שיחול עליו טומאת מדרס וגם טומאת מגע כי הוא נוגע בסנדל ועיין חזו"א שהקשה הרי זה נוגע בזמן התפירה שזה ביה"ס וביאר שכיון שזה בבת אחת חל טומאה וצ"ב הרי רק אחרי החלות שם כלי יש סיבה לטומאה ואז הוא ביה"ס

**האם הטומאה חלה על כללות הכלי או על כל חלק בנפרד**

ג]והקשו התוס' למה חל טומאה על שאר הסנדל הרי יש כאן שבע ליה טומאה וביארו שכיון שלא יכול לחול טומאה על חלק מהכלי אלא על כל הכלי וא"כ כיון שלעניין הרצועה החדשה אין כאן שבע ליה טומאה ממילא חל טומאה על הכל

ובפשוטו מבואר מדבריהם שכשיש כלי שלם אין הביאור שגם כל חלק וחלק ממנו יכול לקבל טומאה אלא שכל הקבלת טומאה הוא על כל הכלי ועיין פכ"ב מ"י סק"ג שהוכחנו כן ע"ש וכן בפשוטו מוכח מהא דכלי שהוא ממין המקבל טומאה ואינו מקבל והולכים לפי המעמיד או עושה המלאכה ואם נימא שעד כמה שיש כלי כל חלק ממנו הוא סיבה לטומאה א"כ גם כאן היה צריך להיות שהחלק שהוא בר קבלת טומאה יקבל טומאה ודו"ק

ולכאורא יש לעיין בזה דהגמ' בשבת נ"ח ע"ב מביאה ברייתא דזוג ועינבל שנפרדו עדיין מקבלין טומאה והגמ' שואלת דעכשיו זה לא ראוי לכלום ואביי עונה הואיל והדיוט יכול להחזירו ועיין תוס' שזה וודאי שכל זמן שזה לא מחובר לא חל טומאה על החלק הנפרד אלא הנפק"מ שכשזה יתחבר יחשב שהוא עצמו טמא ועיין חזו"א ועד"ז ברמב"ן שביארו שיחשב כאילו הוא עצמו טמא ולא רק מדין מחובר לטמא ונפק"מ גם לעניין הזאה שזה נחשב שהיזו עליו אפילו שאז הוא לא היה מחובר וע"ש וצ"ב ולכאורא הרי אין לזה שם כלי רק בצירוף לזוג ובכל אופן רואים ששיך שיחול טומאה על חלק מהכלי ואולי דוקא שם כיון שאם יחבר יחשב כאילו הוא עצמו נטמא וצ"ע ועיין מה שכתבנו בזה עוד פכ"ז מ"ז סק"א

ד]והנה עיקר הדין מבואר במשנה דכרע של מיטה שהוא טמא שנתחבר למיטה אם הוא נפרד ממנה נשאר למיטה טומאת מגע וצ"ע א"כ מה דנו הראשונים לבאר כאן סברות אחרות הרי זה משנה מפורשת ויתכן דשם יש לכל אחד שם כלי א"כ תמיד יש נגיעה קודם החיבור משא"כ כאן כל הנגיעה ע"י התפירה שזה כבר מגע ביה"ס וכנ"ל והחזו"א ביאר דכאן שהעיקר זה הסנדל ואין לרצועה תורת כלי ללא הסנדל א"כ יש מקום לומר שכיון שלסנדל יש שבע ליה טומאה ולרצועה לבד לא יכול לחול טומאה לכן לא חל כלל וחידשו התוס' שאדרבא כה"ג חל על הכל

**בגדר דין מחובר לטמא**

ה]ועיין תוס"ר שהביא להקשות ביחס לרצועה וכן בכרע של המיטה למה חל על זה טומאה הרי זה כבר טמא מדין מחובר לטמא ותירץ או כי זה טומאה מעצמו או כי זה בבת אחת והנה בעיקר הדין דמחובר לטמא היה מקום לומר שזה לא מדין שהוא טמא אלא שכיון שזה דבר אחד א"כ הנוגע בו זה כנוגע בכלי עצמו וא"כ לכאורא לא שייך בזה שבע ליה טומאה דהוא עצמו לא טמא ומוכרח מהרא"ש שגדר הדין שבזמן חיבורו הוא עצמו טהור ועיין רא"ש פ"ק דטהרות ובמה שכתבנו שם

ו]עוד ביארו התוס' בעירובין דבאמת ללא רצועות אין לו קבלת טומאה אבל יועיל לו יחוד לטומאת כלי אבל לא לטומאת מדרס דלגבי זה יהיה בטלה דעתו ולכן לגבי טומאת מגע שכל הזמן הוא היה כלי וכן שייך שיקבל טומאה גם ללא הרצועה אם ייחדו ממילא הוא נשאר טמא משא"כ לעניין מדרס וצ"ב הסברא שכיון שהיום התורת קבלת טומאה הוא רק ביחד אם הרצועות וזה לא קיים א"כ איך יהיה כאן טומאה אם לא דנימא דכלי שלם יש חלות טומאה נפרד על כל חלק שהיה שייך ליחדו לכלי בפני עצמו אלא שאין בזה שום סברא וצ"ב

ז]**מנעל שע"ג האימום ר"א מטהר וחכמים מטמאים:**עיין ר"ש דהביאור הפשוט שזה מנעל חדש ולרבנן חשיב גמור אפילו שלא הורידו אותו ולר"א כל זמן שלא הורידו אותו מהאימום הוא עדיין לא גמור ומסתבר לכאורא שע"י ההורדה מתחדש משהו בנעל דאל"כ למה שלא יהיה כבר כלי גמור ועיין גמ' בשבת שאם זה רפוי כה"ג גם לר"א הוא כבר כלי דהיינו דאם הורידו אותו לכו"ע זה כלי

ועיין ר"ש כאן שהביא תוספתא שעל האימום לכו"ע זה טהור דהיינו שזה נחשב שלא גמור וכל המחלוקת אם הורידו שר"א מטהר ורבנן מטמאים והבריתא מוסיפה שהאשה נועלת בו ומחזירתו לאימום והנה בפשוטו זה לרבנן וקשה לר"ש מה טעם זה לטמאות הרי עיקר הטעם כי זה נחשב גמור ועיין בזר זהב שביאר שזה חוזר על ר"א שמטהר כיון שהיא מודדת אותו לראות אם זה טוב ומחזירה לאימום לכן זה נחשב שזה לא גמור ובטעם רבנן עיין חזו"א סל"א סק"ד או שלבישה למדוד זה מספיק שיחשב גמור או כיון שאם זה טוב לא תחזיר לכן זה נחשב גמור והנה בפשוטו הגמ' בשבת שמביאה בריתא שאם זה רפוי גם לר"א זה כלי זה דלא כר"ש שזורי

ועיין תורי"ד בשבת שביאר על דרך זה שמדובר במנעל חדש אלא שביאר שהוא עדיין רטוב ולכן נחלקו האם הוא גמור או לא

ובר"ש הביא עוד ביאור וכן נקט הרא"ש בכוונת התוספתא שמדובר במנעל שעומד לשמירה על האימום ומצד זה אין לו קבלת טומאה וצ"ל כי זה תשמיש חיפוי שזה לא סיבה לטומאה אלא שלפעמים מורידים לנעול ללכת אם זה ולר"א זה תשמיש ארעי וזה לא סיבה לטומאה ולרבנן זה סיבה לטומאה ולפ"ז הסברא שמבואר בתוספתא שרק אם הורידו מהאימום הכוונה שבסתמא זה לא עומד כלל ללכת אם זה ורק אם הורידו עכשיו יש כאלו שהולכים אם זה ובזה נחלקו

והקשה על זה הר"ש דהגמ' בשבת קמ"א: תולה במחלוקת ר"א ורבנן האם הנעל מוקצה או לא ובהכרח שהנידון האם זה כלי גמור או לא וכוונתו דאם כביאור הנ"ל זה כלי שמלאכתו לאיסור ולמה שיהיה אסור להורידו ולכאורא יתכן שלר"א שזה נחשב שזה עומד רק לשימוש של האימום שלכן אין לזה טומאה א"כ זה כלי שמלאכתו לאיסור שאין לו אלא שימוש של איסור שהוא מוקצה כמו אבנים ועיין חזו"א שישב כנ"ל והביא כמו חצוצרות שהם טמאים ובדעת הר"ש יתכן שס"ל או שכלי אף פעם לא מוקצה אפילו אם אין אלא שימוש של איסור וכבר האריכו בזה או שס"ל שוודאי שלעניין מוקצה מה שלפעמים נועלים אפילו אם זה לא סיבה למוקצה זה סיבה לטומאה ודו"ק בזה

ח]**כל חמתות וכו':**עיין רמב"ם דביאר שנעשה נקב וסותמו ע"י קשר וברש"י במנחות וכן הוא בחד פירושא ברא"ש שזה כלי שכך צורתו שקושרים אותו מלמטה ות"ק מחלק אם זה של ערביים או של כולם ובטעם החילוק הר"ש ביאר ששל ערביים לא נוח להתירם וכה"ג זה קשר שנחשב כחיבור וברא"ש חילק שקשר רגיל עומד להיפתח משא"כ אצל ערביים זה לא עומד להיפתח כי זה היה קשר חזק וכן הוא משמעות הר"מ ועיין לשון רש"י במנחות דכתב שערביין זה אחרת כי דרכו בכך ויתכן שלכן לא עומד להתיר אבל יותר משמע בכוונתו שעד כמה שזה הדרך לא איכפת לן שזה עומד להתיר ובאמת לענין הגמ' במנחות לעניין ציצית גם כה"ג זה יהיה חיבור

וביאור הדברים דהנה משנתינו צ"ע מה איכפת לן אם זה חיבור או לא הרי ביארנו לעיל שאין דין שיהיה קבלה אלא רק שימוש של קבלה וכאן הרי זה עומד לשימוש של קבלה ובהכרח צ"ל כמו שביאר החזו"א סל"א סק"ה שכיון שהדרך בתפירה אין זה שימוש בצורתו שיכול לתת לו שם כלי וכעין שביאר הר"ש על חיפוי או על קסיא לזיעה שזה תשמיש ארעי ורק עד כמה שזה חיבור גמור זה נותן לו חשיבות של כלי ולפ"ז ערביים שזה הדרך כה"ג זה כלי קיבול רגיל ועדיין הסברא צ"ע דלר"מ הקובע אם זה עולם או לא עד כמה שחסר מצד הדרך ולא מצד הדין קיבול

ועיין ר"ש בסוף דבריו שכתב שהנידון האם החוט בטל לחמת או לא ועיין חזו"א שכתב שמשמע שביאר המשנה לא לעניין החמת עצמה אלא לענין האם החוט בטל לחמת והוא חיבור לו וזהו דוחק במשנה ויתכן דס"ל לר"ש דהנידון האם זה יכול להחשיב את הכלי למקבל תלוי האם החוט נחשב חיבור או לא

ועיין חזו"א שם שנסתפק האם הדין של ערביים זה אפילו בעומד להפתח וזה לא עולם ונקט שכה"ג לכו"ע טהור ובלשון הרא"ש מבואר שזה טמא לת"ק ויתכן הנידון האם כה"ג זה הדרך או לא וכנ"ל

כ"ז שבט ס"ח

משנה ה

א]כל הני דוגמאות של המשנה הם עומדים לשכיבה אם מלאכתם ולכן הם מקבלים טומאה ובחזו"א ס"ל סקכ"ג ביאר שהכונה שאם לבישתם לפעמים אדם שוכב וממילא הוא נשען על זה אמנם עיין לקמן פכ"ז שנראה קצת בראשונים שזה לא סיבה לטומאה וצ"ל שלפעמים רגילים לקחת את זה ולשבת על זה

ב]ובסיפא נחלקו לעניין סורק וסרוק ומחלוקתם האם זה עומד למדרס וצ"ב עד כמה שזה לא עומד למדרס למה זה מקבל טומאה הרי זה פשוטים ועיין חזו"א סקכ"ג שדימה לדין זון ובוכיאר לעיל מ"ג דלדעת הר"מ מדרבנן זה טמא מדין פשוטים ולראשונים שחולקים צ"ל שזה משמש שימוש של בגד שזה נחשב עשוי לקבלה אמנם הגר"א ביאר שאחד מהם זה עשוי לכרוך בזה את הצמר וצ"ל או שזה מדרבנן וכנ"ל או שדבר ששימוש לקבלה חשיב כלי קיבול וכשיטת התוס'

משנה ו

א]עיין ר"מ ורא"ש שביארו שעב זה צורה של כלי שעומד לקבלה ותכריך זה דבר פשוט שכורכים אותו מסביב לבגדים והתנא דס"ל שזה טמא מדרס כי זה עומד למדרס והחולק ס"ל שזה לא דרגא של עומד למדרס אלא שצ"ב למה זה טמא מת והניחא במקרה שזה צורה של כלי אבל בתכריך קשה אמנם הביאור כנ"ל במשנה הקודמת דלדעת הר"מ שפשוטים מקבלים טומאה מדרבנן ה"ה אצלינו ולתוס' כיון שזה עשוי לקבלה זה סיבה לטומאה וזה דאוריתא ואין דין שיהיה לו צורה של מקבל

ב]בדין חיפוי שטהור הר"מ ביאר שזה סוג שימוש שהוא לא סיבה לטומאה ולכאורא לפ"ז אפילו אם זה יהיה ממתכות והר"ש ביאר שזה רק סברא בכלי עור שכל טומאתו ככלי קיבול ונתחדש ששימוש של חיפוי זה לא שימוש של קבלה

והא דמבואר שמשקולת ת"ק מטמא עיין תוס' סוכה כ: שס"ל שלפעמים נותנים בזה דברים ומשמעות הר"מ כי השימוש לשמור המשקולת בפנים זה לא גדר של חיפוי אלא של מקבל אלא שצ"ב מה שהוסיף שאבני המשקל זה לא כלי ויש שרצו לומר שלכן דנים את העור כמקבל ולא כחיפוי וצ"ב וברא"ש ביאר שזה טפל למשקולת שהיא טמאה וצ"ב מ"ש מציפוי שולחן ממין שלא מקבל טומאה וצ"ל שפה זה יותר טפל ועיין ר"ש שנסתפק האם המשנה לעיל שחיפוי טהור זה כר"י ונראה שנסתפק מה הטעם של ת"ק האם שיש סוגי חיפוי שטמאים ומחמת שזה דבר חשוב ואז זה דלא כמשנה לעיל שאמרה כלל שתמיד טהור או שיש כאן סברא שזה לא חיפוי וא"כ זה לא סותר למשנה דלעיל וצ"ב

**בביאור התוספתא שהובא בר"ש**

**ג]רשב"ג אומר וכו':**מבואר דנחלקו באופנים אלו האם צריך חמשה על חמשה ולכאורא ההבדל בין זה לרישא דפה זה לא בתור עוד שימוש חוץ מעיקר שימושו אלא שעיקר שימושו למדרס ות"ק ס"ל שבזה לא נאמר שיעור חמשה אמנם סתימת המשנה שעור חמשה על חמשה תמיד ולכן פסק הר"מ כרשב"ג

**ד]עור שעשאו לתכריך אפילו כ"ש טמא:**עיין חזו"א שהכונה שעשה לו צורה של קיבול ולכאורא הוא מוכרח דהרי צרור המעות חזינן שללא צורה של קיבול הוא טהור אלא שצ"ב שהר"מ ביאר תכריך שעומד לכרוך מסביב לבגד ולא שיש לו צורה של כלי וצ"ב

**ה]תכריך ארגמן בזמן שפשוטו טהור תוכו טמא:** עיין חזו"א שלר"ש הכונה כמו לעיל בצרור המרגלית שבזמן שהוא מקבל הוא טהור ובזמן שהוא פשוט ואין בתוכו כלום ולדעת הר"מ החילוק אם יש לו צורה של מקבל או לא

**ו]עובי הצמר וכו' טמאין:** עיין חזו"א שכיון שאין להם שולים א"כ זה נוח לטלטל כשהם מלאים ועד כמה שזה מיטלטל מלא וריקן לא איכפת לן שזה יותר מארבעים סאה

ז]**השידה והתיבה של עצם ועור רבי מטמא וריבר"י מטהר:** עיין גר"א שביאר האם יש בעור ועצם הדין של באין במדה ועיין חזו"א שתמה הרי הדין מטלטל מלא וריקן וודאי שיש והרי הדין בא במידה הוא מדין דומיא דשק וודאי שזה גם בעור ועצם לכן ביאר שנחלקו מצד צורת הכלי שס"ל שבמציאות הוא נוח לטלטלו גם מלא וע"ש שהרמב"ם פסק כריבר"י וצ"ב הטעם הרי הלכה כרבי מחברו

**ח]חיפוי בית הלגינים טהור:** דין זה אפילו אם יש חמשה על חמשה ולדעת הר"ש כי זה כלי עור וצריך דומיא דשק וכאן זה לא עשוי לקבלה ולרמב"ם כי זה סוג שימוש שאין לו שם כלי וצ"ב מה צריך להגיע לזה תיפו"ל שזה לא עשוי לקבלה וצ"ל שהרי מדרבנן גזרו גם על פשוטים וכאן זה לא יקבל

**ט]ומשום חיבורי הכלי טמא:**עיין חזו"א שאם זה מחובר לכלי שמקבל טומאה זה טמא אפילו הוא עצמו אין לו שימוש של קבלה

**י]עור שבפני החמור:**עיין חזו"א שזה כדלעיל פט"ז שעומד להסתיר את עיניו וזה לא נחשב שימוש של קבלה ולדעת הר"ש שזה סברא שחסר בקבלה צ"ב שהבריתא נקטה שאינו אלא חיפוי הרי פה הטעם שזה כלי בהמה וגם במתכת יהיה טהור ולדעת הר"מ א"ש

**י"א]העושה פסקיא וכו':**הוא חתיכת עור שמשמש את הבהמה וזה לא תשמיש אדם לכן זה טהור ולתחת כריסו של חמור זה עוזר לקשור המשאות וזה נחשב תשמיש אדם

**י"ב] העושה פסקיא כ"ש טהורה:**עיין חזו"א כי זה לא ראוי למלאכתה שרגילים לעשות יותר גדול

**י"ג] לחזק בה שקין וכו' טמאה:** דהיינו שזה עוזר לסחיבת המשאות והנה לדעת הר"מ שגזרו על פשוטים א"ש אבל לראשונים שלא גזרו צ"ב הרי זה לא עשוי לקבלה ועין חזו"א סקכ"ד שיתכן שלהחזיק המשא זה כמו עשוי לקבלה אם אין דין צורה של מקבל וע"ש שאולי מדובר שזה עשוי לקיפול ודוחק

**י"ד]כל הגדילות וכו' טהורין חוץ משל שק ובגד:**עיין גר"א שביאר שהדין אריג זה רק בשק ובגד וזה לכאורא כביאור הר"ש שם שצורה של אריגה בעור אין לזה תורת כלי ועיין חזו"א שתמה מה סברא היא זו

**ט"ו]הקלע וכו:**עיין עדיות פ"ג מ"ה ושם מבואר בראב"ד שאם זה מבגד וודאי טמא דזה אריג כל שהוא טמא אלא מדובר מעור וזה פחות מחמשה על חמשה ונחלקו האם חשיב שימוש של קבלה או שזה מעשה מקל בעלמא ופשטות דבריהם שבבגד אין הלכה של עשוי לקבלה והנה צ"ב אם יש הע"ה שטמא עד כמה שזה לא שימוש של קבלה למה שיהיה טמא והניחא לר"מ מדרבנן מצד גזירת פשוטים, ויתכן שזה וודאי מתקיים כאן הדין שימוש של קבלה ורק שנחלקו האם זה מספיק כדי לתת לו חשיבות של כלי או שזה נשאר כסתם חתיכת עור ועיין חזו"א

**ט"ז]כל החוצלות:** לרבנן זה עומד למדרס ולר"ד לא חשיב עומד למדרס ובכל אופן טמא מת ולחד מאן דאמר מדובר שיש לו גדנפא וזה עומד לקבלה ולחד מאן דאמר גם ללא זה וכטעמים המובאים בגמ' ומבואר שהשמש מתעטף בו ולכן טמא ומבואר שזה סברא לטמאות גם בכלי עץ ומבואר לכאורא שזה נחשב שימוש של קבלה וכמו שביאר החזו"א או ששימוש של לבישה יש לו חשיבות כמו מקבל

י"ז] רש"י ביאר שעומד לכסות והר"ש הקשה שזה חיפוי ועיין לעיל דהמהרש"ם רצה לחדש שחיפוי של אוכלים זה עדיף ולכאורא לראשונים שחסר בקבלה אין סברא לחלק

**משנה ז**

**במעלת עור מעובד לעניין טומאה**

א]עיין זבחים צ"ד ע"ב דמבואר שעור קודם שהופשט לא מקבל טומאה ולאחר שהופשט אינו מקבל טומאה אלא ע"י מחשבה ובגמ' שבת מ"ט: אומרת לא אמרו עבודים אלא לעניין טומאה ומשמע שאין מקבל טומאה אלא בעבוד ועיין תוס' בשבת וזבחים שביארו שקודם עיבוד אינו מקבל טומאה אלא במחשבה ולאחר עיבוד גם ללא מחשבה הוא מקבל טומאה כי עומד לשימוש אמנם אם בשעת עיבוד חשב שזה יהיה לרצועות וסנדלים אינו מקבל טומאה וכמבואר בחזו"א סקי"ב אמנם בפשוטו טומאת מדרס אינו מקבל טומאה אלא ע"י מחשבה ועיין ר"מ על משנה ז-ח שביאר שהנפק"מ במחשבה לעניין טומאת מדרס וביאר החזו"א סקי"ב דס"ל דלעניין טומאת מת ס"ל שלא צריך מחשבה אמנם אין זה מוכרח דהר"מ רצה לדבר על טומאה דאוריתא ובפשוטים רק מדרס הוא דאוריתא אמנם עיין תוס' שם חד ביאור שהכונה עורות שהם כבשר שלא מקבלים שם עור אלא ע"י עיבוד ולפ"ז אין לנו מקור שלעניין טומאת עור זה מקבל טומאה ללא יחוד

ועיין ריטב"א בשבת שיישב שלעניין טומאת מדרס זה לא מקבל טומאה אלא אם זה מעובד ורק טומאת כלי עור גם עור לא מעובד מקבל טומאה

**בדין טומאת עור למדרס האם צריך יחוד**

ובעניין עור חמשה על חמשה האם הוא מקבל טומאת מדרס ללא מחשבה עיין תוס' בשבת שכתבו שמעובד מקבל טומאה ללא מחשבה דאיירי לעניין שכיבה ומבואר שגם למדרס ס"ל שלא צריך מחשבה ועיין חזו"א סכ"ח סקט"ז שנקט שטמא אמנם בס"ל סקי"ב חזר בו וס"ל שאינו טמא אלא אם מחשבה והוכיח דבר זה ממשנתינו דמבואר שצריך מחשבה וכן פשטות המשנה לעיל מ"ה דנקטה דוגמאות מסוימות שטמא מדרס ומבואר שסתם עור לא טמא מדרס וע"ש בחזו"א שהוכיח מהר"ש דלעניין בגד שלשה על שלשה לא צריך מחשבה ועין תורת הראשונים דהביא דהראבי"ה הביא מרבותיו שלא צריך מחשבה והוא חלק עליהם וס"ל שלטומאת מת לא צריך מחשבה ולטומאת מדרס צריך מחשבה ועיין מה שכתבנו פכ"ח מ"ח סק"ה

ב] והנה מובא במשנה שעוצבא מקבל טומאה אפילו אם עומד לקצע והכוונה שהדרך להשתמש קודם הקיצוע א"כ זה כבר עומד למדרס ועיין ר"ש שהביא ר"ש בן מנסיא הובא זבחים שם דאם הוא מתכונן לקצע אין זה מקבל טומאה וביאר החזו"א שלא מתכונן להשתמש קודם הקיצוע אבל אם מתכונן להשתמש אפילו שמתכונן לקצע זה מקבל טומאה שיש לו כבר שם מיוחד למדרס

ג]עיין מל"מ פ"ב מכלים שדבר שירד עליו קבלת טומאה ללא מחשבה אלא שממילא הוא עומד לשימוש וכנ"ל בכלי עור בזה הוא עולה ע"י מחשבה והחזו"א סקי"א הביא מהרא"ש פכ"ז שלא עוזר מחשבה

**משנה ט**

**א]ראב"צ וכו':**עיין ר"ש שהכוונה שאם עשה מעור שהוא שטיח מטפחת אין כאן פנים חדשות והוא מקבל עדיין טומאת מדרס אבל אם עשה מכסת מטפחת טהור וביאר החזו"א שזהו הדין של המשנה לקמן שאם עושה ממקבל פשוט זה פנים חדשות וטהור מהטומאה שעד עכשיו אבל טמא מכאן ולהבא והנה דבר זה הוא אפילו לרבנן שצריך למעט מהע"ה ומבואר שכל מחלוקת רבנן אם הנידון לבטלו מתשמישו אבל אם מיחדים אותו לשימוש אחר כה"ג רבנן מודים ועיין ר"ש שכתב שאם יחדו למטפחת הספרים שזה טהור גם כאן יהיה טהור ומבואר כנ"ל שכאן עוזר שינוי מעשה אפילו שזה עדיין ראוי לשימוש הראשון

והרמב"ם והרא"ש ביארו שהכוונה שאע"ג שעושה מטפחת מהעור טמאה מדרס שזה כלי מדרס אבל אם עושה מכסת מטפחת פוקע הטומאה הקודמת ועיין רא"ש שזה כר"י וצ"ב הרי כאן ששינה ממקבל לפשוט זה לכו"ע ואם הכוונה שגם לפני שזה נהיה פשוט דבר זה אינו מבואר כלל בדברי ראב"צ וצ"ב

1. **תמוז ס"ח:הוספה:** ולכאורא יש להוכיח עוד משיטת ר"ת שלמאן דאמר ששולחן מקבל טומאה מצד מסגרתו מלמטה הכונה שזה מסגרת מתחת לעץ השולחן ואפשר לקבל הפוך ומבואר שהתנאי של קבלה שיהיה שימוש של קבלה מתקים בזה שמונח על השולחן דברים והתנאי של צורת קבלה זה במה שהפוך יש כאן צורה ובהכרח כהרמב"ם שיש בזה שני הלכות ועיין מה שכתבנו פ"ב מ"ג בדין מחתה פרוצה [↑](#footnote-ref-2)