יא - מיגו לאפטורי משבועה
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק משפטים כ"ו שבט תשס"ט

**בדין מיגו לאפטורי משבועה**

א] בהא דמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן, מצאתי בתורי"ד ב"ק דק"ז., ז"ל, י"ל דקסבר רמב"ח כל היכא דאיכא כפירה במקצת והודאה במקצת דירדה תורה לסוף דעתו דאישתמוטי מישתמיט ולא אתי למשתבע בשיקרא להעיז פניו בפני המכיר בו שהיא מחלל, על שום מיגו לא פטרינין לי' משבועה כיון דקים לי' לרחמנא דלא משתבע בשיקרא אלא אמרינן רמי שבועה עלי' כי היכי דלודי ולא שבקי' לי' דלא לשתבע כיון דמצינן למיקם אקושטא דמילתא, עכ"ל, ומבו' דהטעם בזה הוא משום דחיוב שבועה הוא חיוב לברר הדברים, וע"ז ל"מ מיגו, דכיון דאפשר לברר לא סמכינן אמיגו, וזה כמש"כ הט"ז ר"ס רצ"ה, - שוב העירוני, דד' התורי"ד קיימי רק על שבועת מודה במקצת, וע"ז קיימי דבריו שם לפרש דעת רמב"ח, ולא קיימי על כל שבועות.

] ולפ"ז מיושב ד' הרא"ש, שהק' ע"ד הרי"מ דמאי נפ"מ בין ממון לשבועה, ועל מיגו דהעזה לא הק' כן, עי' קצוה"ח שעמד בזה, ובפשוטו הי' נ' דהרא"ש לא ס"ל כלל לחלק בדין מיגו דהעזה בין ממון לשבועה, דכל דהוי העזה גמורה אינו נאמן אף לממון, וכמבו' כן בד' התוס' דמ"ה. לגבי מודה במקצת, דהתם הרי השכיר נשבע ונוטל, אך יש לדחות, שהוא ע"ד מש"כ הריטב"א ב"ב דמ"ו., והיינו דכיון דרמי שבועה על הבעה"ב ואינו נפטר ממנה, הפכו השבועה על השכיר, ול"מ לזה מיגו, הגם דמיגו דהעזה לאפטורי מממון אמרינן, ומאידך בהעזה דומיא דעיזי דאכלי חושלי, אמרי' מיגו אף לשבועה, דכיון שהוא כופר בחבירו, לא חשיב זה כמיגו דהעזה, וכמבו' כן בד' הרשב"א דמיגו בשבועת השומרים לא חשיב כמיגו דהעזה, וכל הא דל"מ הוא משום דאמר בדדמי, וכן פירש הקצוה"ח בד' התוס' בב"ק דק"ז. ובד' הרשב"א בשם רבינו יונה.

אך לפי הנ"ל י"ל עוד, דהאמנם מיגו דהעזה לאפטורי משבועה לא אמרינן, אך היינו דלעולם מיגו דהעזה מחייב שבועה, אך במיגו לאפטורי משבועה לדעת הר"י מיגש, הרי אי"ז מחייב שבועה, שהרי בכל הנפטר מממון במיגו ל"ב לישבע, וכמבו' כן בסוגיית הגמ' ב"ב ד"ע., וכ"ה ברמב"ם דאינו נשבע אלא שבועת היסת, וזהו שהק' הרא"ש דא"כ מ"ט לא אמרי' מיגו לאפטורי משבועה, הרי גם בשבועה אם אינו נשבע ה"ה משלם, וכיון שהמיגו מזכה אותו בממון שא"צ לשלם, תו ממילא אין מקום לחיוב שבועה, שהרי יש לו נאמנות לגבי הממון, וז"פ.

בל' הרי"מ נ' להדיא, דהא דמיגו לאפטורי משבועת הנוטלין פשיטא דלא אמרינן, הוא משום דמיגו זה חשיב כמיגו להוציא, וזה כמש"כ במק"א דהא דמיגו להוציא לא אמרינן הוא דמיגו לתובע לא אמרינן, וגם הכא חשבי' לי' כתובע כמו שפירש הרי"מ, וע"כ ל"מ לי' מיגו.

א] בביאור הא דבשבועת הנוטלין ל"מ מיגו לפטור אף אם מיגו לאפטורי משבועה אמרינן, כמבו' ברמב"ן ורא"ש, ויותר מבו' כן בד' הרשב"א, דפשיט"ל דבעיזי דאכלי חושלא חייב שבועת הנוטלין, הגם דס"ל דאיכא התם מיגו מעליא, כמש"נ לעיל בדעתו דכה"ג לא חשיב כמיגו דהעזה, עי' משנת ר"א הל' שכנים שביאר דהוא משום דשבועת הנוטלים אי"ז משום דררא, וכל הא דמיגו לאפטורי משבועה אמרינן הוא רק לסלק הדררא המחייבת שבועה.

ב] והנה הא פשיטא דמיגו ל"ה במקום שבועה, וכמבו' כן בד' הרשב"א והר"ן דמיגו ל"מ במקום שבועת ע"א משום שה"ה כשנים כ"ז שאין מכחישו בשבועה, והרי דמיגו ל"ה כשבועה, וכמו שהוכיח כן בקוב"ש ח"ב סימן ו', וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן והר"ן דרמב"ח ס"ל דבשבועת מודה במקצת ל"מ מיגו, משום דאיכא רגל"ד וכו' עיי"ש, והרי דמיגו ל"ה במקום שבועה, וגם הרא"ש לא תמה ע"ד הרי"מ דמיגו הוי כשבועה, אלא דחיוב שבועה נמי ממון הוא, ונת' בזה להלן.[[1]](#footnote-2)

ג] אך נ' דאין הביאור כמו שיש שפירשו עפי"ד התוס' ב"מ ד"ד. דעיקר חיוב שבועת מודה במקצת הוא משום דריעא טענתי' ונראה כמשקר, ודכל דיש לו מה לי לשקר, אין מקום לחיוב שבועה, דע"ז קשיא דבשבועת השומרים הרי ליכא דררא כלל, ואפ"ה פשיט"ל להראשונים דמהני מיגו בזה.

אלא נ' הביאור בזה, דכל דאיכא מיגו כנגד הדררא, וה"ה נאמן במיגו זה לזכות בממון על אף הדררא, אין מקום לחיוב שבועה.

וזהו מה שתמה הרא"ש ע"ד הרי"מ דשבועה נמי ממון הוא, והיינו דהואיל וגם בשבועה כל חיובו הוא שאם אינו נשבע הוא חייב לשלם, הרי דכל שהוא נאמן על הממון, אין מקום לחיייבו שבועה.

וזהו מש"כ הראשונים דבשבועת ע"א אינו נאמן במיגו כנגד העד, וע"כ הוא חייב שבועה, וזהו גם מש"כ הראשונים בשבועת מודה במקצת לדעת רמב"ח.

ולפ"ז נ', דמה"ט גם בשבועת השומרים פשיט"ל להראשונים דבדין שיועיל בה מיגו, הגם דהתם אין השבועה מכח דררא, דמ"מ כיון שהוא זוכה בממון מכח מיגו, אין מקום לחיוב שבועה, דלא רמי רחמנא עלי' שבועה אלא היכא שאין לו מיגו לזכות בממון, אך כל שהוא זוכה בממון ע"י מיגו, לא רמי רחמנא עלי' שבועה.

ד] ונ' לפ"ז דהא דבשבועת הנוטלין ל"מ מיגו לפטור, הוא משום דמיגו ל"ה במקום שבועה, ואך דאתינן למימר דבמקום דזוכה ע"י מיגו ליכא חיוב שבועה, וכ"ז הוא בנפטרין דכל חיוב השבועה הוא משום דאיכא גריעותא בזכיית הממון, וכל דאית לי' מיגו והוא זכאי לגמרי בממון אין מקום לשבועה, וכדחזינן דהזוכה בממון ע"י מיגו אינו חייב שבועה, וא"כ ה"ה במודה במקצת ואית לי' מיגו, כיון שהוא זוכה בממון מכח המיגו, אין מקום לחייבו שבועה.

ומשא"כ בשבועת הנוטלין, הרי זהו גופא הדין, דאף אם נוטל ע"י מיגו, ה"ה חייב לישבע, וממילא דאין מקום לדון דהמיגו יפטרנו משבועה, שהרי לא סגי בזכיית ממון שע"י מיגו ליטול בלא שבועה, ול"ד לנפטרין דבעלמא סגי בזכיית ממון ע"י מיגו ליפטר, וא"כ גם במקום דאיכא חיוב שבועה יהא סגי בזה ליפטר, אך בנוטלין הרי לעולם לא סגי בזכי' ע"י מיגו ליטול, וא"כ ל"ש לדון כלל שהמיגו יפטור מן השבועה, ודו"ק היטב.

ה] וזה נ' בביאור מה שנקטו הרא"ה והריטב"א בכ"ד, דכל הזוכה בטענה ע"י מיגו דהעזה צריך לישבע, והיינו משום דאם ל"ה צריך לישבע, הרי ממילא דגם במקום שחייבתו תורה שבועה הי' נפטר משבועה ע"י מיגו דהעזה, שהרי ע"י מיגו זה הוא זוכה בממון ותו אין מקום לחיוב שבועה, ובע"כ דבכל מקום דזכיית ממון היא ע"י מיגו דהעזה הוא חייב שבועה, וע"כ הוא דמודה במקצת חייב שבועה ול"מ המיגו לפטרו משבועה.

ובמק"א נתבאר דמה"ט י"ל גם לדעת הרא"ש דמיגו דהעזה מהני לפטור מממון ול"מ לפטור משבועה, והגם דפליג ע"ד הרי"מ וס"ל דכיון דמיגו מהני לפטור מממון ה"נ מהני לפטור משבועה, והיינו משום דבמיגו דחזינן דבעלמא ה"ז מהני לפטור מממון וא"צ לישבע, הרי דה"נ ה"ז מועיל לפטור משבועה, אך מיגו דהעזה לא מהני לעולם בלא שבועה, וע"כ גם אינו מועיל לפטור משבועה, וז"ב.

ו] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה כתב הריטב"א בשו"ת סימן קצ"ט, ז"ל, והי' אפשר לומר שאפי' הסת אינו נשבע במגו דאי טעין נאנסו שאינו נשבע אפי' היסת כדעת רבותי ז"ל, אלא דבכה"ג ליכא מיגו דשבועת היסת בפקדון ומלוה בכפירה שכופר בכל תקנתא דרבנן בתראי הוא לפי שאין אדם מעיז פניו לתבוע ממון מחבירו אלא א"כ יש לו עליו, כדאי' בשבועות דאלו מדינא פטור משבועה היכא דליכא שטרא, וכיון דמדינא פטור וחייבוהו רבנן, כי אית לי' מגו נמי חייב שבועת היסת, דלא מהני לי' מגו דידי' טפי מטענה גופה, דחזרה בעצמה נאמנת מדינא וחייבוהו רבנן, שיותר גדול כח הטענה הנאמנת מחמת עצמה מן הנאמנת מחמת מגו, אשתכח דמהני לי' מגו דנאנסו לפוטרו מממון ומשבועה דאוריתא אבל לא משבועה דרבנן, ואפי' ליכא שטרא, וזה דעת רבותי' ז"ל. אלא שמקצת רבותי פוטרין שטרות אפי' משבועה זו לפי שאין גופן ממון וכו', עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הריטב"א, דמיגו ל"ה כשבועה, וכל הא דמיגו לאפטורי משבועה אמרינן, הוא משום דמהני המיגו להאמינו בטענתו, ותו אין מקום לחייבו שבועה, וזהו שכתב דבשבועת היסת דמחייבי' לי' אף שהוא נאמן בטענתו, ל"מ מיגו טפי, דטענה הנאמנת מחמת עצמה עדיפא מטענה הנאמנת מחמת מיגו, ואם אפי' כשנאמן בטענתו מחמת עצמה הצריכוהו שבועה, כ"ש בטענה הנאמנת מחמת מיגו.[[2]](#footnote-3)

?ובדין מיגו לאפטורי משבועת היסת, באו"ז ב"מ סימן י', ז"ל, ואומר ר"ת דהיכא דאמר לויתי ופרעתי דחשיב דררא דממונא דמאחר שמודה שלוה ומשביעינן לי' אפי' לרב חביבא מיהו שמא לא הי' נאמן במיגו דאי בעי אמר לא לויתי ובסיפא דוקא נשבע דאין יכול לומר לא לויתי שהרי הודה לו אתמול בעדים מיהו מיסתבר לי דנשבע כיון דאיכא דררא דממונא תקון רבנן שבועה אע"ג דאית לי' מיגו, עכ"ל.

וכבר הוכיח כן בשער משפט ? מד' התוס' ב"ק דקי"ח. דל"מ מיגו לפטור משבועת היסת, ועי' תור"פ הנדמ"ח לב"ק שם שהרגיש בזה ג"כ?.

ז] ומה"ט נ' פשוט דל"מ מיגו לפטור משבועת גלגול, וכמו שהוכיחו מד' הרמב"ן בסוגיין בד' רמב"ח, עייש"ה, וכן נקט הגרע"א, והיינו משום דבשבועת גלגול הרי אית לי' טענה מעליא הראוי לזכות בה בממון, ואעפ"כ הוא חייב לברר דבריו בשבועה, וע"ז ל"מ מיגו מידי, דרק בחיוב שבועה שהוא מיוסד על הא שאין לו כח לזכות בטענתו, הרי דכל שהוא זוכה בטענתו משום מיגו אינו חייב שבועה.

ח] וזה נ' בגדר הא דל"מ מיגו לפטור משבועת הנוטלין, משום דיסוד דינא דשבועת הנוטלין הוא דאף שהוא זוכה בטענתו ואית לי' טענה מעליא לזכות בה, ה"ה חייב לישבע לברר דבריו, וע"ז ל"מ מיגו מידי.

ט] והנה לעיל נת' דמקור החילוק בין שבועת הנפטרין לשבועת הנוטלין, הוא משום דבנפטרין במקום שלא חייבתו תורה שבועה, מהימני' לי' במיגו ואינו חייב שבועה, והרי דכל שהוא זוכה בטענתו ע"י מיגו אינו חייב שבועה, וע"כ נמי מהני מיגו לפטור משבועה, ומשא"כ בנוטלין דמחייבי' לי' שבועה בכל מקום שהוא זוכה ע"י מיגו, אין מקום לדון כלל שיפטור המיגו משבועה.

ולפ"ד הריטב"א יתכן עוד דהמקור לזה, דכיון דמחייבי' שבועת הנוטלין במוציא הוצאות על נכסי אשתו, הגם דהתם הוא זוכה בממון מכח הטענה עצמה, כ"ש דהיכא שאינו זוכה בממון אלא ע"י מיגו, דיהא חייב לישבע.

אך יל"ד בזה, די"ל דהגם שכתב הריטב"א דיותר גדול כח הטענה הנאמנת מחמת עצמה מן הנאמנת מחמת מגו, כ"ז הוא בכל טענת להד"מ שטוען הנתבע, דטענה זו עדיפא מטענה הנאמנת מחמת מיגו, אך המוציא הוצאות על נכסי אשתו דנאמן משום ברי ושמא בעושה ברשות, י"ל דלא עדיף זה מטענה הנאמנת ע"י מיגו.

אך לכאו' מוכרח שאי"ז כן, שהרי הך ברי ושמא מהני אף להוציא ממון, ומיגו להוציא דעת רוב הראשונים דלא אמרינן, והרי דזכייתו בברי ושמא עדיפא מזכייתו בטענה ע"י מיגו, וע"כ שפיר יש ללמוד דאם הזוכה מכח ברי ושמא בעושה ברשות, צריך לישבע, כ"ש דהזוכה ע"י מיגו צריך לישבע, ויל"ד עוד בזה.

יל"ד עפמש"נ, דמה"ט פשיט"ל להרשב"א דלדעת הרי"מ אין לומר דשבועת שכיר קיילא, ואילו בדין מיגו בדדמי ומיגו דהעזה יש לומר כן, והיינו משום דלדידן דכל שזוכה בממון אין לחייבו שבועה, הרי דשפיר י"ל דבשכיר שמדינא הוא זוכה בממון בלא מיגו ואך החמירו עליו חכמים, הרי דכל שיש לו אף מיגו גרוע, ה"ה זוכה בממון לגמרי, וממילא אין מקום לחייבו שבועה, אך לד' הרי"מ דאף דמיגו מהני לזכותו בממון, מ"מ כל שיש עליו חיוב שבועה ל"מ מיגו, הרי דכיון דבשכיר חייבוהו שבועה, לא יועיל המיגו כלל, ודו"ק.

בד' הר"י מיגש מבו' להדיא דבשכיר הוי מיגו לאפטורי מממון, ול"ה כלל מיגו לאפטורי משבועה, וכמש"כ, ז"ל, ואע"ג דהך מיגו דאמרינן לגבי שכיר וכולהו מיגו נמי דאמרינן בעלמא לאפטורי ממון הוא ולאו לאפטורי משבועה וכו', עכ"ל, וע"כ פירש דרבא דפריך עלי' דרמב"ח בע"כ דס"ל דמיגו לאפטורי משבועה אמרינן, וזה דלא כמש"כ ש"ר לדעתו דרמב"ח ס"ל דאמרי' מיגו לאפטורי משבועה, דאדרבה רמב"ח י"ל דס"ל דלא אמרינן מיגו לאפטורי משבועה, ובשכיר הוי מיגו לאפטורי מממון, ואך רבא דפריך עלה משבועת השומרים, בע"כ דס"ל דמיגו לאפטורי משבועה אמרינן, וע"כ פירש נמי דהא דמשני דאפקיד לי' בעדים ודאפקיד לי' בשטר, רבא הוא דמשני הכי, וצ"ע מ"ט לא חשיב זה כמיגו לאפטורי משבועה, שה"ז פוטרו משבועת בעה"ב.

והנה אמנם הי' מקום לומר, דהגם דמדינא הי' להם לתקן שבועה על בעה"ב, מ"מ אחר שתיקנו שבועה על השכיר, ליכא כלל חיוב שבועה על בעה"ב, וע"כ כל שנפטר בעה"ב מן הממון, אין לחייבו שבועה.

אך אי"ז מתישב בד' הרי"מ בשלהי סוגיין, שכתב להדיא דגם בשנחלקו על הקציצה מהני מיגו לפטור בעה"ב משבועה.

ונ' לפרש בזה, דשאני שבועת שכיר משאר שבועות, דשבועת שכיר עיקרה הוא משום כדי חייו ושלא ילך בפחי נפש, והנה הרי אמרו בגמ' דמשו"ז הי' מקום לתקן שיטול השכיר בלא שבועה, ואשר ע"כ אף בכה"ג שהטילו השבועה על בעה"ב, היינו שחייבוהו לשלם לשכיר ובידו ליפטר מזה ע"י שבועה, ובזה שפיר מהני מיגו לפטרו מן הממון ולהאמינו כנגד השכיר, ותו ליכא לעיקר השבועה.

יש שפירשו בדעת הרי"מ, דס"ל דבכל מיגו חייב הנפטר שבועה, וע"ד ד' הרא"ה והריטב"א בדין מיגו דהעזה, אך מלבד דעיקר הדבר רחוק מאד ולא נזכר בגמ' בשום מקום, גם מפורש הוא לא כן בד' הרי"מ גופי' בסוגיין, ז"ל, ואע"ג דהך מיגו דאמרינן לגבי שכיר וכולהו מיגו נמי דאמרינן בעלמא לאפטורי ממון הוא ולאו לאפטורי משבועה, דאשכחינן מאי דאמרי בי' מיגו ומחייבינן לי' שבועה כגון מאן דאיכא גבי' משכון ומאי דדמי ליה, התם היינו טעמא דמשתבע ואע"ג דאיכא מיגו דמשום ההוא מידי דקא שקיל מיני' דמארי דמשכונא הוא דמשתבע, דאע"ג דנתבע הוא לאהדורי ההוא משכונא בלי למשקל מיני' מידי תובע הוא למישקל מיני' ההוא מידי דקא טעין דאית לי' על המשכון, ואההוא מידי דקא שקיל הוא דמשתבע ולאו אמשכון גופי' דלא אהני לי' מיגו לאפטורי משבועה ההוא מידי דקא תבע אלא לאפטורי' מלמהדר המשכון בלי למשקל מידי, "תדע דהא אלו אמר לקחתיהו ממך לא הוה מחייב שבועה כלל אלא היסת בעלמא משום דהא לא שקיל מידי דהוי לי' נתבע ולא תובע", עכ"ל, ומפורש בדבריו דהטוען על המשכון לקוח במיגו דלהד"ם, א"צ לישבע, ורחוק הדבר לומר דלא כתב כן אלא לדעת רבא דמיגו לאפטורי משבועה אמרינן, שהרי כתב "תדע", והרי דדין זה דין מוסכם הוא.

ועיקר ד' הרי"מ צ"ב, חדא, דמה הק' על רבא ממלוה על המשכון, הרי לאו מתניתין היא, וא"כ כיון דס"ל לרבא דמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן, שמא גם ס"ל דבמשכון א"צ לישבע, ואולי כונתו דדין זה נלמד מדינא דמכיר כליו וספריו, וכמש"כ הראשונים.

גם צ"ע, מה שהוכיח מהא דאם אמר לקחתיהו ממך ל"ה מחייב שבועה כלל, הרי בזה הוי הטעם משום שלא תיקנו בזה חיוב שבועה, שהרי אף לדידן דמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן, מ"מ בכה"ג אינו חייב שבועה, וכנראה כונתו להוכיח דטעם חיוב השבועה הוא משום דחשיב כ"נוטל", שהרי חזינן דאם טוען לקחתיהו ממך א"צ לישבע, ובע"כ דהא דבטוען שהוא חייב כנגד זה צריך שבועה, הוא משום דעל תביעה זו חשיב כתובע, וע"כ נמי ניחא דל"מ מיגו בזה.

ועיקר הא דל"מ מיגו בזה, מ' מל' הר"י מיגש, שהוא משום דהוי כמיגו להוציא, משום שעל תביעה זו חשיב כתובע, ועי' עליות דר"י ב"ב דל"ג. שכתב בההיא דרבה בר שרשום, דהא דל"מ לי' מיגו לפטרו משבועת הבא ליפרע מנכסי יתומים, הוא משום דחשיב כמיגו להוציא, וצ"ע היטב שם.

חידושי הרמב"ן ב"מ ד"ג., חזקה אין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו וכו', ואי קשיא לך הא דאמרינן מגו בכי האי גוונא כי ההוא דהנהו עיזי דאכלן חושלא בנהרדעא דמהימן לטעון עד כדי דמיהן מגו דאי בעי אמר לקוחין הם בידי, ואע"ג דכי אמר לקוחין הם בידי ידע האיך דמשקר והשתא לא ידע, ותירוצא דהך קושיא דכי אמרינן התם ההוא מגו לאיפטורי ממונא, אבל לא אלים לאיפטורי משבועה כי היכי דלא מהני האי מגו לאיפטורי משבועה דמקצת, דכי אמרינן חזקה אין אדם מעיז פניו לאו למעקר טענה דכופר בכל לגמרי קאמרינן אלא לומר דכל כי האי מגו לא מיפטר בלא שבועה דחשיד לן דילמא משום דאינו מעיז הוא ורמינן עלי' שבועה כי היכי דלודי, ומאי נאמן דאמרינן התם נאמן בשבועה כעין דאורייתא וכן כתבו כל הגאונים ז"ל.

חידושי הרמב"ן שבועות דמ"ב:, והנה לדעת רבה אין אומרים מיגו ממעיז למי שאינו מעיז, ואע"פ שמצינו מיגו כעין זה בענין חושלא דעזי דנהרדעא, י"ל שאין אנו רואין שעקרה תורה זה המיגו לגמרי אלא שלא האמינתו תורה באותו מיגו בלא שבועה אבל בשבועה נאמן, ואע"פ שכשהוא נאמן בשבועה לא בשביל המיגו הוא אלא מדין טענתו בעצמה, מ"מ לא מצינו שתמעט תורה שלא להאמינו במיגו כזה אפי' בשבועה, הילכך נשבע ונוטל הוא ושבועה כעין דאורייתא היא כמו שפירשתי בפרק כל הנשבעין, וכן כתבו הגאונים ז"ל.

חידושי הרמב"ן שבועות דמ"ה:, וכללו של דבר עיקר דין זה כדברי ר"ח שאמר גבי מוציא הוצאות על נכסי אשתו דתנן ישבע כמה הוציא ויטול מיהא שמעי' דכל היכא דאיהו ידע ואיהו לא ידע נשבע איהו דידע ושקיל כמו שכתבתי במשנתנו, ומשמע דלאו גבי מוציא הוצאות בלחוד אמרה אלא בכל הנוטל מחבירו בטענה כיוצא בזו, וכן הדין בעיזי דאכלן חושלא בנהרדעא דנאמן לטעון עד כדי דמיהם ונשבע בגזירה בחפצא בידי' ואח"כ נוטל, משום דלא אלים ההוא מיגו לאפטורי משבועה מפני שאינו יכול לומר לקוחים הם בידי שאתה מכרתם לי שאין מעיז פניו בחברו, הילכך לא מהני האי מיגו לאפטורי משבועה כי היכי דאשכחן בדאורייתא דלא מהני מיגו בשבועת השומרין בטענת נאנסו כמו שכתבתי למעלה, וא"ת א"כ הויא לה שבועה דאורייתא, לאו מילתא היא דכל הנשבעין שבתורה נשבעין ולא משלמין הן, והאי נוטל בדינא דאורייתא דלא מפקינן ממונא מרשותי' ואע"ג דמיגו דידי' ריע, ומדרבנן הוא דנשבע דהא אינהו אית להו נשבעין ונוטלין, מ"מ אפי' לפי זה הדין והטעם במכיר כליו וספריו ביד אחר אף שהיו שלו כיון שיש לומר שמא מכרן זה, דין הוא שיטול בלא שבועה, ולא דמי למוציא הוצאות על נכסי אשתו דהתם הנכסים של אשה הם בודאי וליכא מיגו, ולעיזי דאכלי חושלא נמי לא דמי משום דמודה הוא שהעזים של אותו פלוני הם והוא אינו יודע בטענתו של זה ולא יכול לכפור בה הילכך לית לי' בלא שבועה, אבל הכא כיון דהאי תפיס להו והלה שמא מכרם לאחר ולקחם זה ממנו, וכל אחד אינו מכחיש ולא מודה בטענתו של חברו נמצאו טענותיהם שקולות ודתפיס גבר, הילכך הוה לן למימר דשקיל בלא שבועה אף על פי שהוא אינו יודע בו, ומפני כך אמרו בירושלמי בדין הוא שלא ישבע.

מבו' בד' הרמב"ן, דמן הדין הי' שיהא בעיזי דאכלי חושלא שבועה דאורייתא, ואך דכל הנשבעין שבתורה נשבעין ולא משלמין, והיינו כל' הרמב"ן בב"מ ד"ג. ולעיל דמ"ב: דמיגו דהעזה לא אמרינן אלא בשבועה, והיינו דמיגו דהעזה לא סגי לזכות בממון לגמרי, ואכתי איכא דררא שבכחה לחייב שבועה, ואך דכל הנשבעין שבתורה נשבעין ולא משלמין.

ריטב"א כתובות די"ח:, הלכך משום דכופר בכל מעיז פנים ומודה במקצת אינו מעיז פנים, מפני כך נשבע ולא מהימן במגו שאין אומרים מגו ממעיז לשאינו מעיז להאמינו באותה מגו בלא שבועה, עכ"ל.

ריטב"א ב"מ ד"ג:, ומהדרינן שאין זו העזה דהאי בכולי' בעי דלודי ליה, אלא דעביד לאשתמוטי עד דליהוו לי' זוזי, וכיון שמודה במקצת לא חשיב לי' עזות פנים, וא"כ אין כאן מגו לפטרו משבועה, שאין אומרין מגו כשהוא ממעיז לשאינו מעיז אלא בשבועה. עכ"ל.

ריטב"א ב"ב דל"ג., ויש אומרים [כי] לא היינו מקבלים מכיוצא בך זה המיגו כי אנן סהדי שלא היית מעיז פנים לומר כן כיון דאיכא עלי' קלא, ואפילו מקבלינן לי' היינו בשבועה ככל מיגו שיהי' ממעיז לשאינו מעיז והנך בורח מהשבועה, עכ"ל.

חידושי הריטב"א ב"ב דל"ו., יכול לטעון עד כדי דמיהם, פי' מורי נר"ו עד כדי דמיהם אם בא לגבות מהבעלים אבל אם רצה לתפוס בהם ביותר מכדי דמיהם שאומר שהזיקו לו אין הבעלים מוציאין מידו דהא אית לי' מיגו שיכול לטעון שהם שלו לגמרי, והכא אורחא דמילתא נקט דמסתמא לא טעין יותר מכדי דמיהם, ודעת הגאונים ז"ל שנאמן בשבועה בנקיטת חפץ וכי הוא מן הנשבעים ונוטלין, ולא נהירא מהאי טעמא דכיון דאי טעין לקוח הוא בידי הי' נאמן בהיסת אמאי לא מהימן בהיסת, דהא מחמת תפיסתו ומיגו שלו הוא תופס וגובה ואין לו רשות לגבות אלא ממה שתופס ואם נאבד או נאנס אזדא, אבל דינם אמת משום דהוה לי' מיגו ממעיז לשאינו מעיז ובעי שבועה חמורה כשם שאמרה תורה במודה במקצת דמשום דכופר בכל מעיז ומודה במקצת אינו מעיז אינו נאמן במיגו אלא בשבועה, אבל מלוה על המשכון שאומר כך וכך יש לי עליו ואית לי' מיגו דלקוח הוא בידו כיון דמעיז ומעיז הוא אין לו עליו אלא היסת ושלא כדברי הרמב"ם, עכ"ל.

חידושי הריטב"א ב"ב דמ"ה., אלא א"כ תאמר דהאי מיגו חשיב לי' משקר ואינו יכול להעיז פניו כלל כי כל העולם יאמרו לו שהוא מרחיק עידיו, וכל כה"ג שהוא מעיז גמור לכל העולם לשאינו מעיז כלל אפילו בשבועה אינו נאמן, ומ"מ אכתי קשיא לי ליהמן במיגו דאי בעי אמר נאנסו, וי"ל דהכא במאי עסקינן כשקבל אחריות, א"נ דהתם אומן במקום רואים ואמרינן אין רואה הא יש רואה יביא ראי' ויפטר, ויש מפרשים דנאמנות בשבועה לא אמרינן, דכי אמרינן שאין לו חזקה היינו בלא שבועה, ולפי"ז ההיא דמיגו שהחזיר בעדים והלכו למדינת הים לא קשיא "דלא אפשר לכל הפחות בלא שבועה כיון שנראה לעולם כמעיז ומרחיק עדיו", עכ"ל.

חידושי הריטב"א ב"ב דמ"ו., והק' בתוס' היכ מצי מוקמינן בדליכא עדים, א"כ נתנה לו בזמנו למה נשבע ונוטל, דהא רב ושמואל דאמרי התם לא שנו אלא ששכרו בעדים אבל שכרו שלא בעדים מתוך שיכול לומר לו לא שכרתיך מעולם יכול לומר לו שכרתיך ונתתי שכרך וכו', ורבינו ז"ל תירץ עוד דהא רישא דמתני' מיירי שמודה במקצת כדפרשינן התם והוא הדין לסיפא שהי' בזמנו הכי מיירי שבעה"ב אומר פרעתיך, וכיון דכן אפי' ששכרו שלא בעדים ואית מיגו שיכול לכפור בכל אינו מיגו דהוי ממעיז לשאינו מעיז, וכענין שאמרו לענין מודה מקצת, והתם הימנוהו "אלא שהחמירו עליו בשבועה", אבל הכא שכבר הוא מחויב שבועת מודה מקצת אין המיגו פוטרו כלום והוי כמאן דליתי' והשכיר נשבע ונוטל ונכון הוא, עכ"ל.

חידושי הריטב"א מסכת שבועות דמ"ב:, אישתכח דטעמא דאמרה תורה מודה במקצת הטענה ישבע וכופר בכל פטור משום דליכא מיגו מעליא, דמיגו מעליא הוא כשהוא ממעיז למעיז או משאינו מעיז לשאינו מעיז, אבל שהוא מטענת מעיז לשאינו מעיז שאילו כפר בכל הי' מעיז ועכשיו שמודה במקצת אינו מעיז לאו מיגו מעליא הוא "ובעי למירמא עלי' שבועה" והלכתא כרבה, "ומכאן אנו למדין למקומות אחרים דכל מיגו שהוא ממעיז לשאינו מעיז בעי שבועה בנקיטת חפץ", והיינו עובדא דהנהו עיזי דאכלן חושלא בנהרדעא דקי"ל שיכול לטעון עד כדי דמיהן מיגו דאי בעי טעין לקוחות הן בידי, אלא דרמו רבוותא ז"ל עלי' שבועה בנקיטת חפץ משא"כ בטענת לקוחות הן בידי דליכא אלא שבועת היסת, משום דבטענת לקוחות הן בידי הי' מעיז פנים בפני בעל העזים דאיהו לא ידע בהא מידי, עכ"ל.

חידושי הריטב"א מסכת שבועות דמ"ה:, ומורי הרא"ה ז"ל כתב דכי אמרינן הכא דיכול לומר שכרתיך ונתתי לך שכרך בשבועה הוא, וממעיז לשאינו מעיז נאמן בשבועה כדגמרינן ממודה במקצת, והיינו עובדא דעיזי דאכלי חושלא בנהרדעא כדפרישנא בפירקין דלעיל, והא דלא אדכירו הכא שבועה משום דהא פשיטא דתקון שבועה בשכיר, או בבעל הבית או בשכיר, והכי קאמר לא שנו שהשכיר נשבע אלא ששכרו בעדים אבל שכרו שלא בעדים מתוך וכו' יכול לומר שכרתיך ובשבועה דבעל הבית מיפטר, וקשיא לן דהא כי קלסה רמי בר חמא להא ואמר כמה מעליא הא שמעתא אהדר עלי' רבא דאם כן שבועת השומרין דחייב רחמנא אם כן היכי משכחת לה דאלמא הכא בלא שבועה אמרינן מיגו, וי"ל דרמי בר חמא מיטעא הוה טעי בהא והי' סבור דאמרינן מיגו אפילו ממעיז לשאינו מעיז בלא שבועה ומשום הכי פרכי' רבא, דאילו בשבועה מודה לי' רבא ואנן לא קיי"ל כדרמי בר חמא.

נ' ביאור דבריו, דהא דבעי שבועה הוא משום דבכל מיגו דהעזה ה"ה צריך לישבע, ואך דקשיא לי' דא"כ מ"ט לא הזכירו לזה, וע"ז כתב דהא פשיטא, שהרי יש בזה גם לתקנת שבועה, אך אין כונתו דזה כל טעם השבועה.

חידושי הריטב"א מסכת שבועות דמ"ה:, איתמר נמי וכו' אמר רמי בר חמא כמה מעליא הא שמעתא. עיקר הפירוש דאילו הוי האי מיגו גמור לא הוה צריך רמי בר חמא לומר כמה מעליא הא שמעתא ולא הוה פריך עלה רבא, דהא פשיטא דמיגו דאוריתא הוא וסברא נמי הוא כדאיתא בפרק האשה שנתארמלה "אלא משום דהוי מיגו דגריע דאמרינן לי' בדדמי וממעיז לשאינו מעיז ואמרינן לי' בלא שבועה דנקיטת חפץ", הוה מקלס לי' רמי בר חמא, ורבא פריך לי' דודאי לאו מעליא היא "דממעיז לשאינו מעיז לא אמרינן מיגו אלא בשבועה כדין מודה במקצת," דאם איתא דאמרינן לי' בלא שבועה שומרים דחייבינהו רחמנא שבועה היכי משכחת לה, דהא אית להו מיגו דלא היו דברים מעולם או דהחזרתי, אלא ודאי משום דאילו טעין הכי הוי מעיז בפני בעל הבית שיודע האמת כמוהו וכי טעין שנגנבו או נאנסו אינו מעיז דהא לא ידע בעל הבית במילתא, חייבי' רחמנא שבועה.

חידושי הריטב"א שבועות דמ"ה:, ועם הפירוש הנכון והמוכרח הזה אידחיא לה הראי' שהביא מכאן הרא"ם ז"ל דלא אמרינן מיגו בשום דוכתא לאיפטורי משבועה, ואדרבה הוא דעד כאן לא פליג רבא הכא אלא משום דלא הוי מיגו מעליא דהוה לי' ממעיז לשאינו מעיז, הא אילו הוי מיגו מעליא מודה הוא דפטר לי' אפילו משבועה, גם הראי' שהביא ממודה במקצת דלא אמרינן מיגו לאיפטורי משבועה דהא כופר בכל פטור משבועה ומודה במקצת חייב ולא מהני לי' מיגו לפוטרו משבועה, אדרבה היא דשאני התם משום דהוי ממעיז לשאינו מעיז, והראי' שהביא מנסכא דרבי אבא דלא הימנוה בשבועה לומר אין חטפי ודידי חטפי מיגו דאי בעי אמר לא חטפי דנאמן בשבועה, הא מחינא לה אמוחא שדין תורה הוא בעד אחד שיכחישנו נתבע בשבועה או שיהא עומד במקום שנים, גם הראי' שהביא ממתניתין המכיר כליו וספריו ביד אחר ישבע כמה הוציא ויטול ולא אמרו שיהא נוטל בלא שבועה בנקיטת חפץ מיגו דאי בעי אמר אתה מכרתם לי, אינה ראי' כלל, חדא שכבר אמרו בירושלמי דההיא אינו דין אלא תקנה שלא יהו בעלי בתים מוטפלים לגנבים, ועוד דהתם מיגו ממעיז לשאינו מעיז הוא דהא ידע בעל הכלים שלא מכרם לו ואינו יודע בכמה לקחם זה, וזה ברור.

עי' גם בד' הרא"ה בכתובות די"ח. שמבו' כן, דבמיגו דהעזה אינו נאמן בלא שבועה, אף במקום שלא הי' חיוב שבועה מן הדין.

שו"ת הריב"ש סימן שצב

ואף אם הי' משה חי והי' תובעו הכוס הי' נאמן לומר מנה לי ביד אביך ועל כן אני תופסו כיון דליכא עדי פקדון וראה ואע"פ שאין להאמינו כאן במגו משום דה"ל מגו דמעיז לשאינו מעיז אפ"ה בשבועה מיהא מהימן כמו שכתבו המפרשים ז"ל דבשבועה אמרי' מגו דמעיז לשאינו מעיז כדמשמע (בב"ב ל"ו) מההוא עובדא דהנהו עיזי דאכלי חושלא בנהרדעא דנאמן לטעון עד כדי דמיהן מגו דאי בעי אמר לקוחין הן בידי ואע"ג דאי אמר לקוחין הן בידי איכא העזה והשתא ליכא העזה אפ"ה מהימן בשבועה דכי לא אמרינן מגו דמעיז לשאינו מעיז היינו למפטרי' משבועה כי ההיא דרבה (ב"ק ק"ז) מפני מה אמרה תורה מודה במקצת טענה ישבע וכו' ובההיא דריש פ' כל הנשבעין (מ"ה) שבועת השומרין דחייב רחמנא היכי משכחת לה נהמני' מגו דאי בעי אמר החזרתי אבל בשבועה מהימן וכ"כ הרמב"ן ז"ל בחדושי שבועות שלו בסוף המסכתא וכן הסכמת האחרונים ז"ל ובנדון זה ג"כ הי' נאמן בשבועה

בדין מיגו לפטור משבועת גלגול, עי' שער משפט, וראשונים בפ' השואל.

1. ומה"ט נ', דכל שנפטר משבועה משום מיגו, א"א לגלגל עליו ע"ז שבועה אחרת, אף אם משכחת גוונא דכלפי השבועה האחרת ליכא מיגו, דהאמנם אם הא דמיגו לאפטורי משבועה אמרינן הוא משום דהמיגו הוי כשבועה, שפיר הו"מ לגלגל עליו שבועה אחרת, אך למש"נ דהא דאמרינן מיגו לאפטורי משבועה, הוא משום שה"ה נאמן במיגו על הממון ותו אין מקום לחייב שבועה, ל"ש בזה גלגול, וזה ע"ד מש"כ הגרע"א לדון דכל דעד המסייע פוטר משבועה, א"א לגלגל ע"ז שבועה אחרת. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה מסברא הי' מקום לומר, שכל ד' הריטב"א הם רק בשכל נאמנותו הוא מכח מיגו, וזהו שכתב דאם בטענה הנאמנת מחמת עצמה בעי לישבע, כ"ש בטענה הנאמנת מחמת מיגו, אך בטענה הנאמנת מחמת עצמה ואית לי' נמי מיגו, הי' מקום לומר דמהני זה לפטרו משבועה, דהויא טענה דאלימא טפי, אך הש"ך נקט לא כן, והוא מפורש לא כן בד' הריטב"א שם בהמש"ד, ז"ל, אשתכח דמהני לי' מגו דנאנסו לפוטרו מממון ומשבועה דאוריתא אבל לא משבועה דרבנן, "ואפי' ליכא שטרא", עכ"ל.

   וילה"ע לפ"ז, דהנה הרי בד' הריטב"א בסוגיין מבו' דשבועת בעה"ב בשכיר הויא ביסוד הדין כעין שבועת היסת, והגם דאכתי לא תיקנו שבועת היסת בכל כופר הכל, מ"מ בשכיר תיקנו לזה כדי שלא ילך בפחי נפש, וא"כ הי' בדין דכ"ה דמיגו לאפטורי משבועת היסת לא אמרינן, ה"נ הי' בדין דמיגו לאפטורי משבועת בעה"ב לא אמרינן, ואף דהכא הוא נאמן בטענתו מחמת עצמה, הרי מבו' בד' הריטב"א דגם כה"ג ל"מ מיגו לפטור.

   ובעכצ"ל, דהגם שלא תיקנו שבועה בשכיר משום גריעות טענת בעה"ב, אלא משום שלא ילך השכיר בפחי נפש, מ"מ מכח זה גירעו טענת בעה"ב וחייבוהו שבועה, וזהו מש"כ הראשונים לחלוק ע"ד רש"י דדשבועת המשנה אינה שבועת היסת, וע"כ הוא דבעיא נק"ח, וע"כ כל דאית לי' מיגו המאמינו בטענתו, ה"ז פוטרו מן השבועה.

   אך לדעת רש"י במתניתין ובסוגיין דס"ל דשבועה זו שבועת היסת היא, הרי דמהא דמהני מיגו לפטור משבועה זו, יש ללמוד דמהני מיגו לפטור משבועת היסת, אך לא נתפרש לן דעת רש"י בסוגיין, אם לפי האמת מהני מיגו לפטור משבועה זו, (והרי בפשוטו דעת רש"י דמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן), וגם יל"פ דגם אם מהני מיגו לפטור משבועה זו, היינו כמש"כ הראשונים בשם ר"ש גאון שהקילו בתקנת שכיר, וצריך בדיקה בזה. [↑](#footnote-ref-3)