שיעור נ סימן קפו א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור נ**

**~ סימן קפו סעיף א ~**

## [סימן קפו סעיף א] נשים חייבות בברכת המזון, וספק הוא אם הן חייבות מדאורייתא ומוציאות את האנשים, או אם אינן חייבות אלא מדרבנן ואינן מוציאות אלא למי שאין חיובו אלא מדרבנן.

# אם נשים חייבות בברכת המזון מדאורייתא

הגמרא בברכות (כ, ב) הסתפקה אם נשים חייבות בברכת המזון מדאורייתא או מדרבנן, ונפק"מ אם יכולים להוציא את הרבים ידי חובתן [כשאכלו כדי שביעה שמתחייבים מדאורייתא], וספק זה לא נפשט בגמרא.

ובביאור צדדי הספק כתב רש"י שם (ד"ה או דרבנן) דכיון דכתיב על הארץ הטובה אשר נתן לך, והארץ לא ניתנה לנקבות להתחלק, לכן י"ל שאינם חייבות בברכת המזון מדאורייתא. והוסיף רש"י דאף שבנות צלפחד נטלו חלק בארץ, חלק אביהם הם נטלו שהיה מיוצאי מצריים.

ובתוס' שם (ד"ה נשים) הקשו שהרי כהנים ולויים לא נטלו חלק בארץ וא"כ לא יוציאו את הרבים ידי חובתם, ועל כן כתבו התוס' דהטעם לומר שנשים פטורות מברכת המזון הוא משום שאינם בכלל ברית ותורה, וכמבואר לקמן (מט, א) שמי שלא אמר ברית ותורה לא יצא ידי חובתו, והספק הוא אם נשים שאינם שייכות בברית ותורה אם הם חייבות בברכת המזון דאורייתא.

ובמשנ"ב כאן (ס"ק ב) תירץ קושיא זו דכהנים ולויים אף שאין להם חלק מכל מקום יש להם ערי מגרש. ובאמת מצינו מחלוקת תנאים אם נחשב שהיה לכהנים חלק בארץ במסכת מעשר שני (פרק ה משנה יד) לעניין וידוי מעשר שנחלקו בזה רבי מאיר ורבי יוסי, דר"מ סבר שכהנים ולויים פטורים מוידוי מעשר משום שלא נטלו חלק בארץ, ור' יוסי סבר שחייבין דיש להם ערי מגרש, [וגם הרמב"ם (פרק יא מהלכות מעשר שני הלכה יז) פסק כדעת ר' יוסי דכהנים ולויים מתוודים משום שיש להם ערי מגרש]. וכבר העיר כן הצל"ח על דברי התוס'.

# הטעם שגרים חייבים בברכת המזון

והנה ברשב"א שם הקשה על פירש"י דאם נשים פטורות מברכת המזון כיון שאין להם חלק בארץ, אם כן גרים ועבדים גם כן יהיו פטורים שהרי לא נחלו חלק בארץ. ותירץ הרשב"א דשאני גרים שהם זכרים והזכרים נטלו חלק בארץ [ותירוץ זה מיישב גם את קושיית התוס' מהא דכהנים ולויים חייבים, שהרי גם הם בכלל הזכרים שנטלו חלק בארץ].

וברמב"ן בבבא בתרא (פא, ב) גם הקשה כן וביאר קצת באופן אחר דגרים היו ראויים לקבל חלק בארץ ורק לא נטלו חלק משום שאינם מיוצאי מצריים, משא"כ נשים שהיו מיוצאי מצריים והפקיעו אותם מירושת הארץ, ולכן אינם בכלל הארץ הטובה אשר נתן לך.

ומבואר מדברי הראשונים הנ"ל דס"ל שגר חייב בברכת המזון מדאורייתא דהוא בכלל 'הארץ הטובה אשר נתן לך' כיון שהזכרים נטלו חלק בארץ. אך צ"ע מאי שנא מהמבואר במשנה בביכורים (פרק א משנה ד) דגר אינו יכול לקרות בהבאת ביכורים משום שאינו יכול לומר במקרא ביכורים 'אשר נשבע לאבותינו לתת לנו', ומדוע לא אמרינן שהרי מין הזכרים קיבל את הארץ, ויכול לקרות בביכורים, וכמו בברכת המזון שהוא בכלל אשר נתן לך. אמנם באמת בירושלמי (בביכורים שם) מבואר דרבי יהודה חלק על המשנה שם וס"ל דגר מביא וקורא וכמו שיבואר בסמוך.

# אם גר יכול להוציא אחרים בברכת המזון

כתבו התוס' במסכת ב"ב (פא, א ד"ה למעוטי) בשם ר"ת שגר אינו יכול להוציא אחרים בברכת המזון לפי שאינו יכול לומר שהנחלת לאבותינו, שהרי לא הונחלה הירושה לאבותיו. והוכיחו כן מהמשנה בביכורים הנ"ל דגר אינו יכול לקרות בהבאת ביכורים משום שאינו יכול לומר אשר נשבע לאבותינו לתת לנו. אמנם דעת ר"י שם שאין לחוש לזה דקיי"ל כרבי יהודה המובא בירושלמי בביכורים (שם) דס"ל שגר מביא וקורא שהרי אברהם אבינו היה אב כל גויים כדכתיב 'כי אב המון גוים נתתיך', והרי גם הגר הוא מזרעו של אברהם שהקב"ה נשבע לו שיקבל את הארץ, ולכן יכול לומר שהנחלת לאבותינו דהיינו אברהם אבינו.

ולהלכה קיי"ל (סימן קצט סעיף ד) כדעת ר"י שגרים מברכים ברכת המזון ואומרים על שהנחלת לאבותינו, וע"ש במשנ"ב (ס"ק ו) דכיון שהם חייבים מדאורייתא יכולים להוציא אחרים ידי חובתם.

# אם גר מביא ביכורים ומתוודה על המעשר

ובעיקר ענין זה הנה מצינו לכאורה סתירה בדברי הרמב"ם דבהלכות ביכורים (פרק ד הלכה ג) כתב שגר מביא ביכורים וקורא משום שאברהם הוא אב כל העולם ויכולים לומר אשר נשבע לאבותינו. ומאידך ברמב"ם בהלכות מעשר שני (פרק יא הלכה יז) כתב שגר אינו יכול להתוודות בוידוי מעשרות כי אינו יכול את האדמה אשר נתת לנו.

וביאר המשנה למלך (בהלכות ביכורים שם) דיש לחלק דקריאת ביכורים הוא אומר הלשון אשר נשבעת לאבותינו לתת לנו, והוא לשון עתיד, ולכן גם הגר יכול לומר את זה כי לעתיד לבוא יקבלו הגרים חלק בארץ. משא"כ בוידוי מעשרות שאומר 'אשר נתת לנו' שהוא לשון עבר, ואין הגר יכול לומר כן כי הוא לא נטל חלק בארץ [ועדיין צ"ע שגם בביכורים בסוף הפרשה (פסוק י') מתוודה בלשון עתיד ואומר 'אשר נתתה לי ה'].

# ביאור התוס' בספק הגמרא על ברית ותורה

בעיקר מה שנתבאר בתוס' שהספק אם נשים חייבות הוא משום שאינם שייכות ברית ותורה, והנשמת אדם (חלק א כלל מז) הוכיח מדברי התוס' דחיוב ברית ותורה הוא מדאורייתא, דאל"ה מדוע יש פטור לנשים שאינם יכולות לומר ברית ותורה. אכן הביאור הלכה לקמן (סוף סימן קפז סעיף ג ד"ה מחזירין) הביא מחלוקת הפוסקים אם החיוב לומר ברית ותורה הוא מדאורייתא או מדרבנן [ובחזו"א (סימן כח ס"ק ז) הוכיח מדעת הפוסקים דברכת מעין ג' הוא דאורייתא, דעל כרחך שהחיוב לומר ברית ותורה אינו מדאורייתא]. והביא דעת כמה ראשונים שחיוב ברית ותורה אינו אלא מדרבנן [ולכאורה הם יפרשו את ספק הגמרא כפירש"י הנ"ל].

# דעת הראשונים שאשה חיייבת בברכהמ"ז ואיך מוציאה אחרים

הנה בביאור הלכה (ד"ה אלא מדרבנן) הביא דדעת כמה ראשונים שספק הגמרא נפשט וקיי"ל דנשים חיייבות בברכת המזון מדאורייתא, ומכל מקום כתב בהגהות אשר"י שהאשה אינה מוציאה את האיש ידי חובה בברכת הארץ כיון שהיא אינה חייבת בברית ותורה ואת כל ברכת הארץ צריכים לומר בעצמם, ומש"כ בגמרא שאם היא חייבת מדאורייתא היא יכולה להוציא אחרים היינו רק בשאר ברכות.

אך בחידושי הרעק"א (בברכות שם) כתב שהשומעים ייצאו ידי חובתן מהאשה בכל ברכת המזון, ואפילו בברכת הארץ, ורק את התיבות של 'ברית ותורה' יאמרו בעצמם, ומתבאר מדבריו שהאיש יכול לצאת מהאשה רק בחצי ברכה אף שאת הברית ותורה אומר בעצמו, אמנם כבר הארכנו לעיל בשיעורים (על סימן קפג סעיף ו) דמשמע במשנ"ב (שם ס"ק כו) שיכול המזמן להוציא את השומעים אפילו בחצי ברכה, וכן מבואר בביאור הלכה בהלכות קידוש (סימן רעא ד"ה דאיתקש) שיכולה האשה לשמוע חלק מהקידוש מהקטן ולומר את השאר בעצמה. ובקהילות יעקב (ברכות סימן יא) כתב שאף שהוכיח החזו"א מהגמרא בברכת שאי אפשר לצאת בחצי ברכה מכל מקום כל החיסרון בזה הוא היכא שהמברך אינו מברך אלא חצי ברכה, אך כשהוא מברך את כל הברכה יכול להוציא אחרים אפילו בחצי ברכה, וכאן אף שהאשה לא בירכה ברכה שלימה כלפי האיש חשיב כברכה שלימה.

אמנם בביאור הלכה בריש סימן זה (ד"ה ומוציאות) משמע שאם האשה אומרת גם ברית ותורה היא יכולה להוציא את האנשים ואף שהיא אינה מחוייבת בברית ותורה, ודבר זה מבואר בחזו"א (סימן כח ס"ק ב) דכיון שהיא מחוייבת בעיקר הברכה הרי יש לה דין 'ערבות' להוציא אחרים בברכה זו, וכיון שיש לה ערבות היא יכולה להוציא את האנשים גם בברית ותורה. ויש בזה נפק"מ גם באופן שאכל האיש פחות מכדי שביעה שיכול לצאת ידי חובתו בברכת האשה דלדעת הביאור הלכה הוא יכול לצאת גם בברית ותורה ולרעק"א צריך שיאמר את הברית ותורה בעצמו.

אך צ"ע מאי שנא ממה שנתבאר לעיל דדעת ר"ת (בתוס' בב"ב שם) שהגרים אינן יכולים להוציא אחרים ידי חובתם, כי הם אינם יכולים לומר 'על שהנחלת לאבותינו', ובבית יוסף (לקמן סימן קצט) פירש שזהו טעמו של ר"ת שאינו יכול להוציא אחרים משום שמחסר תיבות אלו, ומוכח דכיון שאינו אומר זה בברכתו אינו יכול לומר זאת רק כדי להוציא אחרים בברכתם, ולא אמרינן שיש לו ערבות להוציא אחרים בכל הברכה, ומדוע אינו כאשה דמשום ערבות יכולה להוציא אחרים אף בברית ותורה.

# אם נשים מוציאות אחרים כשאכלו כזית

הנה כתב השו"ע שנשים יכולות להוציא את האנשים באופן שלא אכלו השומעים כדי שביעה, שחיובם הוא רק מדרבנן. ומסתבר שאפילו אם אכלה כזית מדרבנן, שחיובה הוא רק מדרבנן והוי תרי דרבנן, מכל מקום היא יכולה להוציא אחרים כיון שיש לה ערבות על החיוב מדרבנן יכולה להוציא אחרים [אמנם יתבאר לקמן דלכאורה זה תלוי במחלוקת הפוסקים אם חד דרבנן יכול להוציא תרי דרבנן].

ובשעה"צ (ס"ק א) העיר שהרי יש שיטות דס"ל שהאוכל כזית או כביצה מתחייב בברכת המזון מדאורייתא, וא"כ קשה איך מוציאה אחרים בברכת המזון הרי יש ספק אם האשה חייבת בברכת המזון, וכתב השעה"צ שמוכח בגמרא שאותם שיטות שסברו שחיוב ברכת המזון הוא בכזית וכביצה, ס"ל שנשים חייבות בברכת המזון מן התורה.

וביאור דבריו דהנה מבואר בבריתא בברכות (שם) שאשה מברכת לבעלה, והוכיחה הגמרא דאשה חייבת בברכת המזון, ודחתה הגמרא דמיירי שאכל האיש שיעור חיוב מדרבנן ולכן יוצא מאשתו אפילו אם אינה חייבת מדאורייתא, והנה למ"ד שבכזית מתחייבים בברכת המזון מדאורייתא, לא מובן תירוץ הגמרא שהרי בפחות מכזית ודאי אינו מתחייב אפילו בברכת המזון מדרבנן, ואם אכל כזית הוא מתחייב מדאורייתא ולא משכחת לה שיעור המחייב רק מדרבנן. ועל כרחך לא גרסינן לתירוץ זה בגמרא, וכן מבואר ברמב"ן במלחמות, וכתב שהרי"ף פסק מהא דאשה מוציאה לבעלה דאשה חייבת בברכת המזון מדאורייתא. [וגם מה שמבואר שם בברייתא דקטן מברך לאביו ביאר הרמב"ן דהיינו בבן גדול שהרי קטן חייב רק מדרבנן].

והרמב"ן הוכיח דחיוב ברכת המזון דאורייתא בכזית מהא דמבואר בגמרא (ברכות מח, א) דאינו מוציא את הרבים ידי חובה עד שיאכל כזית דגן, ומשמע שבשיעור זה יכול להוציא אפילו את מי שאכל כדי שיעור שביעה. ובאמת בתוס' (שם ד"ה קטן) וברא"ש שם נקטו שהטעם שיכול להוציא אחרים אף באכילת כזית הוא משום דמן התורה יש ערבות, ורק מדרבנן צריך לאכול ולכן סגי באכילת כזית [וע"ש בתוס' שהוא דין בברכת הזימון דאינו יכול לומר 'ברוך שאכלנו משלו' אם לא אכל שיעור כזית, ומשמע בלא זימון אף בפחות מכן יכול להוציא אחרים, אמנם בב"ח האריך בזה ומסיק דבירולמי מוכח שרבנן תיקנו שלעולם לא יברך להוציא אחרים אלא מי שאכל], אמנם הרמב"ן (במלחמות שם) נקט שרק המחויב בברכה מדאורייתא יכול להוציא אחרים ועל כרחך שבכזית מתחייב בברכת המזון מדאורייתא.

ולהלכה פסק הרמ"א לקמן (סימן קפז סעיף ג) שנשים ועבדים אינם אומרים כלל ברית ותורה, אך המשנ"ב שם (ס"ק ט) שבימינו נהגו הנשים לומר ברית ותורה. אך עדיין יש ספק אם חיובם הוא מדאורייתא או מדרבנן. ואם יש לאשה ספק אם בירכה ברכת המזון הרי הוא ספק ספיקא אם חייבת מדאורייתא ספק אחד אם בכלל חייבת מדאורייתא, וכן ספק אם כבר בירכה וממילא הוי כספק דרבנן לקולא, ובמשנ"ב (ס"ק ג) כתב דהרוצה לסמוך ולברך אין למחות בידו, ובביאור הלכה (ד"ה אלא) הביא שכיון שיש שיטות דס"ל דהספק נפשט שהיא חייבת מדאורייתא המברך לא הפסיד. ונראה שהוא כספיקא דדינא וראוי שתאכל כזית ואז תוכל לברך לכו"ע.

**הדינים העולים:**

1. הגמ' הסתפקה אם נשים חייבות בברכהמ"ז דאורייתא ועלה בספק וי"א שנפשט הספק שחייבות.
2. צדדי הספק לרש"י משום דלא ניתנה הארץ לנשים ולתוס' משום שאינם שייכות בברית ותורה.
3. כהנים ולויים חייבים בברכהמ"ז אף שלא ירשו חלק בארץ משום שיש להם ערי מגרש או דהוו זכרים ששייכים בירושת הארץ.
4. גרים חייבים בברכהמ"ז לרשב"א משום שהם ממין זכרים שירשו חלק בארץ, ורמב"ן דשייכים בירושה רק לא נשאר להם חלק. וברמב"ן כתב שיתכן שאינם חייבים.
5. נחלקו הראשונים אם הגר יכול להוציא אחרים בברכת המזון וקיי"ל שמוציא אחרים.
6. הרמב"ם פסק שגר מביא ביכורים וקורא, אך אינו מתוודה בוידוי מעשרות.
7. הנשמ"א הוכיח מדברי התוס' שהחיוב לומר ברית ותורה הוא מה"ת, ויש שנקטו שהוא מדרבנן.
8. איש שלא אכל כדי שביעה יכול לצאת ע"י אשה בברכת המזון י"א שברית ותורה יאמר בעצמו [וי"א שכל ברכת הארץ יאמר בעצמו] וי"א שיכולה להוציאו בכל הברכה.
9. אשה שיש לה ספק אם בירכה ברכת המזון הוי ספק ספיקא אם בירכה וספק אם הוא מדאורייתא או מדרבנן ומספק אינה צריכה לחזור ולברך והמברך לא הפסיד וראוי שתאכל כזית לצאת מן הספק.