שמג ב ג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שמג - חינוך בקטן

##### שיעור ב-ג

##### הלכות

##### **חינוך**

##### או"ח סימן שמג

#####

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

## חינוך במצוות לא תעשה

א] כתב המ"ב (ס"ק ג) וז"ל "ודע דשיעור החינוך במצות עשה, הוא בכל תינוק לפי חריפותו וידיעתו, בכל דבר לפי ענינו, כגון היודע מענין שבת חייב להרגילו לשמוע קידוש והבדלה, היודע להתעטף כהלכה חייב בציצית, וכנ"ל בסי' יז, וכן כל יוצא בזה, בין במצות עשה של תורה בין בשל דברי סופרים. אבל החינוך בלא תעשה, בין של תורה בין של דבריהם הוא בכל תינוק שהוא בר הבנה שמבין כשאומרים לו שזה אסור לעשות או לאכול, אבל תינוק שאינו בר הבנה כלל, אין אביו מצוה למנעו בעל כרחו מלאכול מאכלות אסורות או מלחלל שבת אפי' באיסור של תורה, כיון שאינו מבין כלל הענין מה שמונעו ומפרישו וכו'.

ומבואר דבמצוות לא תעשה כל שהתינוק בר הבנה צריך האב למונעו מלעבור את האיסור, וגדר 'בר הבנה', כתב בשו"ת חקרי לב (או"ח סי' ע' ד"ה והנה ראיתי) דהוא כל שהתינוק ימנע עצמו לעשות כן שוב, כשאביו אינו לצידו [והוא בערך בגיל שלוש], אבל אם לא ימנע עצמו בכך כשאין אביו לידו, אף אם עכשיו מונע עצמו מפני אביו, לא חשיב 'בר הבנה', ואין מצווה אביו עליו למונעו מאיסורי לא תעשה.

## דין ספיה, ואשת כהן מעוברת ליכנס לבית הטומאה

ב] עוד כתב המ"ב שם "ולהכניסו בבית שטומאה בתוכו, וכן לספות לו בשאר איסורים, אסור אפילו בתינוק שאינו בר הבנה עדיין וכמו שנכתוב לקמיה. ומ"מ אשת כהן מעוברת שקרבו ימיה ללדת, מותרת ליכנס לכתחילה באהל המת, דאף שנראה לנו שודאי תלד שם ולד ושמא יהיה זכר ויטמא שם, אפ"ה מותר דספק ספיקא הוא, שמא יהיה נקבה, ושמא יהיה נפל".

ומבואר דאסור לספות לקטן אפי' אינו בר הבנה, ויש ליזהר באשת כהן הצריכה ליכנס לבית חולים, שיש בו חשש טומאת כהנים, דאסורה להכניס את תינוקה עמה, שהרי מטמאה אותו בידים [אלא א"כ הוא פקו"נ לתינוק שאז פשוט שמותרת להכניסו]. אך אין למנוע ממנו כשנכנס בעצמו לבית חולים עד שיגיע לגיל בר הבנה.

ג] ובמ"ש המ"ב להתיר במעוברת משום ס"ס, דין זה הובא בפוסקים בשם הרוקח (סו"ס שטו) וז"ל שם "אשת כהן מעוברת מותרת ליכנס באהל המת דספק ספיקא הוא דשמא נפל הוא, או שמא נקבה היא". ובמג"א (ס"ק ב) התקשה מאוד בדבריו, דאף בודאי זכר טהרה בלועה היא ואינו מקבל טומאה. והמ"ב פי' ע"פ מה שתי' בנתיב חיים וברדב"ז (ח"א סי' תר) דהרוקח התיר אף באופן שבוודאי תלד שם, ולזה צריך לבא לס"ס.

והנה כיום ישנם שיודעים לפני הלידה אם הוולד זכר או נקיבה, וא"כ לכאו' במקום שיודעת שיש לה ולד זכר, דאז אין ס"ס אלא ספק רחוק שמא יהיה נפל, תהא אסורה ליכנס לבית חולים בזמן שיש שם טומאה וודאית. אלא דבאמת כבר כתב בזה בשבט הלוי (ח"ב סי' רה) ע"פ החת"ס (יו"ד סי' שנד) דהרוקח לא הוצרך לס"ס אלא במקום שכבר כורעת ללדת, שוודאי תלד שם, אבל במקום שרק ספק הוא אם תלד שם, אין צריך לס"ס. וא"כ למעשה אין מה לדון בזה, דכשהיא בוודאי תלד, א"כ הוא בבחינת פקו"נ, ומותרת ליכנס ללדת בבית חולים (ואף בעלה הכהן מותר באופן זה ליכנס עמה משום יתובי דעתה) [אלא א"כ יש בית חולים אחר שאין בו חשש ואינו פחות מקצועי] ואם נכנסת קודם לכן, בלא"ה אין איסור בדבר.

ד] והנה אחר הלידה בזמן שנשארת עם תינוקה להשגחה בבית חולים, יתכן שיהיה שם ספיה לתינוק, וכגון שנמצאת עמו בחדר סגור בזמן שיש טומאה בבית חולים, ויוצאת עמו לפרוזדור המחלקה שמחובר לשאר הבנין, א"כ מטמאה אותו בידים, וא"כ אפשר דכשיש לה אפשרות להשתחרר קודם לכן מהבית חולים צריכה לעשות כן, אלא אם השארות התינוק והאם נחשב בבחינת פקו"נ, דאז בוודאי צריכה לישאר שם.

ה] והנה דעת הרמב"ם (בפ"ג מהלכות אבל הלכה ה) דישראל המטמא כהן במזיד, ובאופן שהכהן הוא שוגג, עובר הישראל בלאו דטומאת כהנים [וכעי"ז כתב לענין המלביש כלאים לחבירו בזמן שחברו שוגג, בפ"י מהלכות כלאים הלכה לא]. וא"כ לדבריו יתכן שאשה הנכנסת עם בנה קטן לבית חולים שלא לצורך פקו"נ, מלבד איסור דלא תאכילום, עוברת באיסור טומאת כהנים ממש, ולוקה משום זה. אלא שברא"ש (בשו"ת כלל ב' סעיף ט"ז) תמה ע"ז, ויעויין בלח"מ מש"כ בזה.

## לספות איסור דרבנן לצורך הקטן

ו] עוד מבואר בשו"ע דאסור להאכיל לקטן בידים אפי' איסור מדברי סופרים. והנה דעת הרשב"א (יבמות קיד. ובשו"ת ח"א סי' צב) דמותר להאכיל לקטן 'לצורכו' איסורין דרבנן. אולם השו"ע פסק כדעת הרמב"ם (פי"ז ממאכ"א הכ"ז) דאף איסור דרבנן אסור אפי' שהוא לצורך הקטן.

ובבה"ל הביא מש"כ רעק"א בתשו' (קמא סי' טו) להתיר לקטן לטלטל לבית הכנסת סדור או חומש במקום שיש עירוב, כיון שהוא לצורך הקטן, ואח"כ הגדול יוכל להתפלל עמו. ויש שרצו להוכיח דמצדד להקל כדעת הרשב"א. אולם באמת ברעק"א שם, השואל דן להתיר מתרי אנפי, או משום הרשב"א, או מפני שהוא צורך מצוה וכמו שמצינו שמתעסקים עם הקטן שיתקע בשופר כדי לחנכו במצוות, אף שהוא שבות דרבנן. ושורש סברא זו להתיר לצורך מצוה, הוא מהתוס' בפסחים (פח. ד"ה שה והובא במג"א כאן ס"ק ג) דכתבו דמותר להאכיל קטן מקרבן הפסח כדי לחנכו במצוות, אע"פ שאינו נאכל אלא למנוייו, דאיסור דלא תאכילום ילפינן מדם שרצים וטומאה, ובאלו אינו לצורך מצוה. וא"כ כל שיש בו מצות חינוך, דעת התוס' דאין בזה איסור ספיה. וא"כ מה שהתיר רע"א לצורך הקטן, אפשר שהוא בצירוף דעת התוס' וכיון שכן אין להוכיח להקל כדעת הרשב"א.

## דבר שהוא רביתיה דתינוק ואי שרי ליתן ממתקים

ז] והגר"א כאן כתב דבאיסור דרבנן לפעמים מותר להאכילו דהיינו רביתיה, וכמבואר ביומא (עח:). ואין כוונתו לדעת הרשב"א, אלא הוא היתר אחר דאין מענים את הקטן, וכל דבר שהוא רביתיה מותר ליתן לו, וכמ"ש המג"א (סי' רסט) מטעם זה מותר להאכיל הקטן לפני קידוש כשהוא לצורך הקטן.

ח] ויש ללמוד מזה גם לגבי חינוך בהמתנה בין בשר וחלב, שכל שצריך לאכול והגיע זמן הארוחה, יכול לאכול חלבי אע"פ שלא עבר ו' שעות. ושמעתי בשם מרן הגרי"ש דאסור להאכילו ממתקים קודם קידוש, ולפ"ז אפשר דה"ה ממתקים חלביים אסור ליתן לו אחר שאכל בשרי, אולם אין המנהג כן, ויש הסוברים להקל ליתן ממתקים קודם הקידוש, שבל"ז הילד לא ישב בשקט בביהכנ"ס וחשיב צורך לקטן.

## ספיה במצות עשה

ט] כתב השו"ע בסי' רסט, **'נוהגין לקדש בבית הכנסת, ואין למקדש לטעום מיין הקידוש אלא מטעימו לקטן, דאין קידוש אלא במקום סעודה וכו'.'** דנקטינן דאין קידוש במקום סעודה, וא"כ בזמן הזה דאורחים אינם מצויים בבית הכנסת ואין מקדשין אלא מפני שלא בטלה התקנה, יש איסור לשתות את היין, דאין יוצאים בקידוש זה שאינו במקום סעודה ונמצא ששותה לפני קידוש, וע"כ כתב השו"ע שיטעימו לקטן.

י] ובמג"א (ס"ק א) הביא מהב"י שהקשה דאיך מותר ליתן לקטן לשתות הרי אסור לספות לו איסור בידים משום לא תאכילום, ותי' בשם ההגהות מימוניות (פכ"ט מהלכות שבת הלכה ח אות מ) דאין איסור דלא תאכילום אלא בלאו דומיא דשרצים טומאה ודם, דבהם נאמר האיסור דלא תאכילום, אבל במצוות עשה מותר להאכילם בידים, וקידוש בשבת מצות עשה הוא. אלא דכתב הב"י דלמאי דנקטינן בסי' שמג כהרמב"ם דאסור לספותו אף איסור דרבנן, כ"ש שאסור לספות לו מצות עשה, וא"כ איך מטעימים לקטן מהקידוש. ויעוי' בב"י מה שנדחק ליישב בזה, ומסיק וכ"פ בשו"ע דיותר טוב כיום לא לקדש בביהכנ"ס וכן מנהג אר"י.

יא] והנה להלן בהלכות יוה"כ מבואר במג"א (סי' תרטז ס"ק ב) דנקט להלכה כסברת ההגהות מימוניות, דכתב שם דהאם לא מחוייבת לחנך בניה לצום ביוה"כ, ומ"מ אסור לה להאכילם בידים דהוא בכלל לא תאכילום, ומאי שנא מסוכה דמותר לה להאכילם מחוץ לסוכה [וביאר במחצה"ש, דהלא התוס' ישנים ביומא (פב. ד"ה בן), דנו אם אפשר להוכיח ממעשה דהלני המלכה (סוכה ב:) דישבה עם בניה בסוכה, דאף האם חייבת בחינוך, ומה הראיה הלא אפשר שהושיבה אותם בסוכה, כיון שאסור לה להאכילם בידים מחוץ לסוכה משום איסור דלא תאכילום, אלא ודאי דאין איסור בדבר]. וחילק שם בתרי אנפי. א. דבסוכה אין האכילה עצם האיסור, אלא מה שאוכלו חוץ לסוכה, ומה שנותנת לו עדיין אינו מכריח שיאכלנו מחוץ לסוכה, משא"כ ביוה"כ שעצם האכילה היא אכילת איסור. ב. דשאני סוכה דהיא מצוות עשה, וכסברת ההגהות מימוניות.

יב] ומאידך גיסא, במג"א עצמו בהלכות סוכה (סי' תרמ ס"ק ג) כתב וז"ל 'ומ"מ משמע דאחר לא יכול להאכילו בידים כמ"ש סי' רסט'. הרי דשם נקט גם לענין אכילת סוכה דאסור לספות לקטן בידים, דלא סמכינן על סברת ההג' מימוניות [ובלבושי שרד שם כתב, דצריך להגיה "דאחר יכול להאכילו בידים'', וכן מצדד בפמ"ג]. וכבר עמד בזה המחצה"ש, וחילק שאסור להאכילו בידים ממש, או לצוות לו להדיא לאכול מחוץ לסוכה, אבל ליתן לפניו אוכל כשהוא מחוץ לסוכה שרי, ועיקר ההיתר כיון שלא מוכרח שיאכל זאת מחוץ לסוכה, וכמבואר שם במג"א, דאפשר שיקח זאת למקום אחר שיש שם סוכה, וסמך בזה עוד להקל אחר שהוא רק מצוות עשה ולהג' מימוניות אין בו איסור ספיה, אך בוודאי במצות עשה אסור, דהלא אפי' איסורין דרבנן יש בו איסור ספיה.

יג] ובמ"ב שם (סי' תרמ ס"ק ה) כתב וז"ל "ולכו"ע אסור להאכיל הקטן בידים חוץ לסוכה אפי' לאדם אחר, דהיינו ליתן לתוך פיו, או לצוות לו לאכול". והוסיף בשעה"צ (ס"ק ח) "ולאפוקי כשמניח לפניו לאכול והוא אוכל מעצמו, אבל אביו מחוייב מחמת מצות חינוך למנוע אותו שלא לאכול מחוץ לסוכה". הרי דחילק כסברת המחצה"ש, דליתן לו ממש לתוך פיו אסור, דאין מקילים במצוות עשה לספותו בידים, ומ"מ ליתן לו לפניו והוא אוכל מעצמו שרי.

## הנחת מאכל איסור לפני הקטן

יד] ויש שרצו ללמוד מדברי המ"ב אף לשאר איסורים, דכל שמניח לפניו ואינו מאכילו בידים או מצווהו לאכול, לא נחשב ספיה ומותר. ובגמ' יבמות (קיד.) איתא דרב יצחק בר ביסנא אבד לו מפתחות ביהמ"ד ברה"ר, ואמר לו רב פדת שיביא ילדים לשחק שם, כדי שימצאו מעצמם את המפתחות ויביאו זאת לביהמ"ד, ואמרינן שם בגמ' ש"מ דקטן אוכל נבילות אין ב"ד מצווין להפרישו. הרי מבואר דבאופן זה לא חשיב ספיה בידים, וז"ל הרשב"א שם "אי נמי אפשר דמעמידין אותו סמוך לנבילה כדי שישלח ידו ויאכל, דומיא דעובדא דר' יצחק בר ביסנא" וכו', וא"כ אפשר דהשעה"צ נקט לדינא כמבואר ברשב"א.

אולם באמת אינו ראיה כלל, דהלא השעה"צ כתב זאת בשם המחצית השקל וכמשנ"ת, ושם מפורש דבסוכה קיל טפי, דלא חשיב ספיה דאפשר שיאכלנו בסוכה, וגם בזה לא היקל אלא בצירוף הסברא של ההג' מיימוניות, דהוא מצוות עשה, אך בעלמא נראה בשעה"צ שדעתו בזה לאיסור.

## הכנסת ילד שוטה למוסד שיאכילוהו שם טריפות

טו] בשו"ת חת"ס (או"ח סי' פג) נשאל לענין ילד יתום חסר דעת שאביו הוריש לו נכסים רבים, ויש אפשרות להכניסו למוסד של גויים שיטפלו בו, ואף שלא יצא משם חכם גדול מ"מ יצא משם 'בר דעת', אכן בוודאי יאכל שם נבילות וטריפות ושאר איסורים, וכתב לדון אם נחשב לספיה בידים או לא. והשיב שם דמעיקר הדין יש להתיר, דלא נחשב ספיה ממש, וכמבואר ברשב"א דמותר להעמיד אותו סמוך לנבילה כדי שישלח ידו ויאכל מהנבילה, ואף כאן אינו אלא מעמידו במקום שיאכילוהו נבילות. וכתב עוד דאף שהרשב"א הסתפק בזה וכתב בלשון אפשר, התם בודאי יאכל הנבילה, משא"כ באותו מוסד לא נחשב וודאות גמורה, וע"כ מדינא דעתו להתיר בזה. אלא דסיים דהרי יש גם טמטום הלב, ומוטב שיהיה שוטה כל ימיו, ואל יהי רשע שעה אחת לפני המקום [ויש להסתפק, אם גם באופן שכשיגדל יוכל ע"י זה לקיים מצוות אמרינן כן, או שבאופן זה עדיף להכניסו למוסד כדי שיוכל לקיים אח"כ מצוות].

## העמדת ילד שלא הגיע לחינוך ליד מפסק

טז] והרבה שואלים אם מותר להעמיד תינוק ליד מפסק האור, כדי שישחק שם ויכבה או ידליק את האור, אם נחשב ספיה בידים או לא. ולכאו' לדברי החת"ס יש להתיר זאת, אולם בשעה"צ שכתב כן רק לגבי אכילה מחוץ לסוכה, נראה דנקט דבעלמא אינו כן וכמשנ"ת, ואפשר דלדבריו אסור, וראוי להחמיר בזה.

## איסור משום 'אתי למיסרך'

יז] ובמג"א שם (סי' רסט) כתב דכל דבר שהוא רביתיה דתינוק מותר אף להאכילו בידים, וכגון מה שנצרך לאכול לפני קידוש וכדו', אלא דאינו מותר אלא כשהוא לצורך התינוק, אך בקידוש בבית כנסת שרוצים להטעימו אינו לצורך התינוק אלא לצורך הגדול, ויש לאסור בזה דילמא אתי למיסרך לעשות כן גם כשיגדל, אלא דסיים שם דכיון דאינו קבוע, דלפעמים כן יש אורחים בבית כנסת, אין לאסור ומותר להטעים לתינוק מהכוס [ולדבריו כיום בוודאי יש לאסור, דלא שכיחי אורחים כלל והוי דבר קבוע].

יח] ומקור הסברא מבואר בתוס' בשבת (קלט.) דרב משרשיא נתן פרוטה לתינוק נכרי כדי שיזרע עבורו כלאים בכרם [בחו"ל], ומקשינן דליתיב לתינוק ישראל, ומשני דאתי למיסרך לעשות כן גם כשיגדל. וכתבו התוס' (שם ד"ה וליתן) דכן מבואר גם בעירובין (מ: ושם בתוס' ד"ה דילמא) דהא דלא מברכים זמן ביוה"כ על הכוס ויתנו לקטן לשתות, דילמא אתי למיסרך, אולם כשמתרמי מילה ביוה"כ מותר ליתן לקטן לשתות, כיון שאינו דבר קבוע.

והקשה הרשב"א (בשבת ובעירובין שם) דגם זריעת כלאים בכרם אינו דבר קבוע ואסור דילמא אתי למיסרך, וע"כ פליג שם וכתב דלא יתנו לקטן לשתות. ובר"ן (שבת נז. בדפי הרי"ף) תי' דבכלאים חיישינן שכל שנה יעשה כן ונחשב לדבר קבוע. אכן בריטב"א (בעירובין) כתב ליישב, דאף בדבר שאינו קבוע לא התירו אלא לדבר מצוה, וכמו לשתות מכוס של מילה, אך לא לדבר הרשות. וא"כ לדברי הריטב"א אין להקל בסברא זו אלא לדבר מצוה, וכ"כ בשו"ע הרב (סי' שמג סעיף ו) ובתהל"ד (שם ס"ק ד). ואף לצורך מצוה כזו, מבואר במג"א (סי' תקנט ס"ק ט) דלא מקילים אלא בדרבנן ולכן רק בת"ב מקילין ולא ביוה"כ דאיסורו מדאורייתא.

יט] ולהרשב"א דלא ס"ל להתיר באינו קבועה דהא הקשה מכלאים בכרם, לדעתו החילוק דרק לצורך התינוק מותר להאכילו להדיא איסורין דרבנן, וכמו שמאכילין אותו ביוה"כ לצורכו, אולם כשהוא לצורך הגדול אסור, ולכן אסור להשקותו מכוס של מילה וכ"כ גם בתשו' (ח"א סי' צב).

אלא דיש להקשות על הרשב"א דהרי אכילה ביוה"כ הוא איסור דאורייתא, וזה וודאי אין להתיר לצורך התינוק להאכילו להדיא, וכמו שהוכיחו בריש יומא דה' ענויין דרבנן, מהא דמותר לסוך ולרחוץ הקטן ביוה"כ, הרי דאין מתירין אלא איסורין דרבנן. ותי' בתהל"ד (שם) דקטן טדאי אינו בכלל הציווי להתענות דהוא יכול להסתכן, ואע"פ שיכול להמנע מלאכול בחלק מיוה"כ, אבל היות ואין יכול לקיים מצוות יוה"כ בשלימות אין ע"ז דין לא תאכילום [ועי' בספר הישר לר"ת סי' נב ב' שביאר היות ומסתכן אם יצום כל היום אין בזה משום לא תאכילום, וזה דלא כדעת המנח"ח מצוה שיג ס"ק יח שקטן שיכול להתענות שעות אין להאכילו ככל איסורי התורה]. וא"כ אין בזה לא תאכילום דאורייתא, אלא דמדרבנן צריך לחנכו במה שאין לו סכנה, ובזה ס"ל להרשב"א דשרי להאכילו כשהוא לצורכו.

כ] עוד כתב שם הרשב"א בתשו', דאף באיסור דרבנן לא נתיר בכדי, אלא כשהוא צורך ממש, ולכן אסור להניק תינוק אחר כ"ד חודש, דהרי הוא כיונק שקץ, אע"פ שאין איסור זה אלא מדרבנן, והוא לצורך הקטן, אלא דכיון דקים לן דאין בזה צורך לתינוק אסור לעשות זאת בכדי [ועי' לעיל שהובא מהגריש"א לאסור להאכיל לקטנים מיני מתיקה לפני התפילה או קידוש, כיון שאין בזה צורך אמיתי].

דינים העולים

1. תינוק בר הבנה [בערך גיל 3] אביו מחוייב למנוע ממנו כשרואהו עובר על לאו מהתורה. וגדר בר הבנה שימנע מלעשות כן פעם אחרת כשאביו איננו עמו [חקרי לב].
2. אשת כהן אסורה להכניס תינוקה עמה לבית חולים שיש שם טומאת מת, כשאינו לצורך פקו"נ. וליכנס כשהיא מעוברת שרי, וכשכורעת ללדת ממש, מותרת ליכנס מפני פקו"נ [אלא א"כ יש בית חולים אחר שאין שם טומאת מת, ואינו נופל ברמתו מב"ח זה], אף כשיודעת שמעוברת בבן זכר [מ"ב ושבה"ל].
3. בשהות בבית החולים יתכן שיש מצב של ספיה לקטן, כשמוציאה את התינוק מחדר סגור לפרוזדור, באופן שיש שם טומאת מת, וע"כ כשמתאפשר לה ואינה מוכרחת לישאר, תלך לביתה.
4. דעת הרשב"א דמותר להאכיל לקטן איסורין דרבנן לצורכו, אולם להלכה פסק השו"ע כדעת הרמב"ם דאסור, וכל שהוא לחנכו במצוות, כגון לטלטל סידור לביהכנ"ס לצורך הקטן מותר [בה"ל בשם רעק"א].
5. דבר שהוא רביתיה דתינוק אין צריך למונעו ומותר אף להאכילו בידים, כגון לאכול לפני קידוש או לפני התפילה. ויש שהורו בשם הגריש"א דלא יאכילום ממתקים ודברים שאינם נצרכים.
6. לענין המתנת ו' שעות בין בשר לחלב, א"צ לחנך הקטן אלא מארוחה לארוחה, דכשצריך היינו רביתיה.
7. דעת ההגהות מימוניות דמותר לספות איסור עשה לקטנים, ולהלכה נקטינן דאפי' בדרבנן אסור. ומ"מ מותר ליתן לפניהם אוכל מחוץ לסוכה, דאפשר שיאכלו זאת בסוכה, וגם בצירוף שהוא מצות עשה.
8. דעת החת"ס דמדינא מותר להכניס ילד שוטה למוסד שיאכליהו שם טריפות, כדי שיעשו ממנו בן דעת, אלא דמוטב שיהיה שוטה כל ימיו, ואל יהי רשע שעה אחת לפני המקום.
9. להעמיד קטן ליד מפסק, כדי שיכבה או ידליק מעצמו, לכאו' לחת"ס שרי, ולהמ"ב אסור, וראוי להחמיר.
10. דעת המג"א דמותר ליתן לקטן דבר איסור כשאינו בקביעות, והוא שיהיה בו דבר מצוה [ע"פ הגר"ז והתהל"ד]. ואף זה רק במקום איסור דרבנן, כגון יין של מילה בת"ב, אבל לא ביוה"כ דילמא אתי למיסרך.