לו בישוב דעת הרמב_ם בדין גוי ה_ה כרבים
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

לו

בישוב דעת הרמב"ם בדין גוי ה"ה כרבים

א] **עירובין** דע"ה:, אמר רבי אלעזר וגוי הרי הוא כרבים, ופירש"י אם דר נכרי בפנימית, ושני ישראלים בחיצונה אוסרת דריסת רגלו עליהן עד שישכיר וכו', והא ליכא למימר דביחיד בחיצונה אסר, דהשתא אפילו דר עמו בחצר עצמה, הא קיימא לן כראב"י דאמר עד שיהו שני ישראלים אוסרין זה על זה, דריסת רגלו לא כל שכן דלא אסרה, עכ"ל.

**אמנם** הנה ז"ל הרמב"ם פ"ד מעירובין הכ"ב, הי' אחד דר בחצר זו ואחד דר בחצר זו אינן צריכין לערב אלא כל אחד מהן משתמש בכל חצירו, ואם הי' גוי בפנימית אף על פי שהוא אחד הרי הוא כרבים ואוסר על החיצונה עד שישכרו מקומו, עכ"ל.

**והבית** יוסף בסי' שפ"ב כתב ע"ז, ז"ל, נראה מדבריו שאפילו ביחיד בחיצונה אוסר, וכן משמע לכאורה דבהא נמי איכא למיחש למאן דלא ידע שהוא דר שם יחיד וכיון דלא פעי גוי ודאי לא שכרו ממנו, וא"כ הרי הם אוסרין זה על זה ואפילו הכי אין דריסת רגלם אוסרת על בן החיצונה, ואע"פ שישראל הדר יחידי והגוי אינו אוסר עליו שאני התם דלא נפיק מינה חורבה דהא חזו לי' שהוא דר יחידי עמו, אבל הכא שדרים בפנימית לא חזו אינשי כמה דרים בה הילכך חיישינן דילמא נפיק מינה חורבה, עכ"ל.

**והביא** דעה זו בשו"ע שם סעיף י"ז, ועיי"ש במג"א סקי"ד שכתב ע"ז, ז"ל, זה דקדק הרב"י מלשון הרמב"ם פ"ד, ול"נ דא"א לומר כן דא"כ ל"ל למכתב בפ"ב דין ישראל וגוי בפנימית כו' הא אפי' גוי לחוד אוסר וכן הוכיחו התוס' בגמ' וכו', ועוד ל"ל למיחש שיסברו שדרים עוד ישראלים כיון שאין רואין עוד ישראל בחצר, בשלמא ברישא איירי שיש עוד ישראל בפנימי או בחיצונה אבל הכא שאין שם איש ל"ל למיחש להכי, לכן נ"ל דהרמב"ם קאי כששנים בחיצונה אלא שסתם כמנהגו, עכ"ל, וע' גם בט"ז שם שהאריך לתמוה כעי"ז עמש"כ הב"י בדעת הרמב"ם, ורמז להקשות גם מל' הרמב"ם בפ"ב, דהא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אסורה החיצונה, הוא משום דרגלי ב' ישראלים וגוי מצויים שם, והרי דכל האיסור הוא רק בשרגלי ב' ישראלים מצויים, אך בביאור הגר"א שם הסכים לפי' הב"י בדעת הרמב"ם.[[1]](#footnote-2)

**והנה** התוס' בסוגיין כתבו דא"א לומר דאסרי' אף היכא דיש ישראל א' בחיצונה, וכן מוכחא בהדיא לעיל גבי ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה דאי ליכא ישראל בפנימית אלא גוי לחודי' לא אסר, עכ"ל, ועיי"ש בתוס' הרא"ש שהוסיף לבאר, ז"ל, וכן מוכח וכו' דאפי' לר"ע לא הי' אוסר אליבא דראב"י אם לא הי' ישראל עמו בפנימית, דהשתא יש בחיצונה ב' ישראלים אוסרין זע"ז ע"י דריסת הרגל של ישראל בפנימית, עכ"ל, והיינו דמסוגיא דלעיל דס"ה: מוכח דלא אסרי' משום דריסת הרגל אא"כ יש ב' ישראלים.

**ויש** להוסיף, דאף להראב"ד ודעימי' דס"ל דלפי האמת ל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, עמש"נ בזה בסימן ט"ו, וע' גם מש"נ בזה בסימן א', הא מיהא לא אסרי' אלא בדאיכא ישראל בפנימית וישראל בחיצונה, וכמש"א לעיל דס"ה: דהטעם דאסור בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה הוא משום דשכיח דדייר דמירתת גוי וסבר השתא אתי ישראל ואמר לי ישראל דהוה גבך היכא, והרי דלא אסרי' רק היכא דאיכא ישראל בפנימית, וקשיא מינה עמש"כ הב"י בדעת הרמב"ם דאסור אף בישראל בחיצונה וגוי בפנימית.

**ועיי"ש** בביאור הגר"א שכתב לישב קו' התוס', ז"ל, שיטת הרמב"ם דשם לפי ס"ד דגוי אינו כרבים, עכ"ל, ונ' כונתו דבאמת פליגי בזה הסוגיות, והסוגיא בדס"ה: לא ס"ל להגזירה דר"א דגוי ה"ה כרבים, וע"כ לא אסרי' אלא בדאיכא גוי וישראל בפנימית, אך אנן קי"ל כר"א דאסר אף בגוי לבדו בפנימית משום דגוי ה"ה כרבים.

**אך** צ"ע ע"ז שהרי ר' אלעזר גופי' דאמר בסוגיין דגוי ה"ה כרבים, איהו גופי' אמר לעיל דס"ה: דבגוי וישראל בפנימית הטעם שאסור הוא משום דשכיח דדייר וכו', וא"כ היאך מצינו למימר דפליגי, וכאשר כעי"ז הק' הראב"ד בכתוב שם לעיל דס"ה: ע"ד בעה"מ, והבאנו דבריו בסימן ט"ו סוסק"ה.

ב] **ונ'** בעזה"י לישב דעת הרמב"ם בפשיטות, דהנה מצינו חבר להרמב"ם והוא הרי"ד בפסקיו בסוגיין, ז"ל, אר"א גוי ה"ה כרבים, פי' אם דר גוי בפנימית וישראל בחיצונה אוסרת דריסת רגלו עד שישכור ממנו, עכ"ל, ומפורש בדבריו דאסרינן אף בישראל יחיד בחיצונה.[[2]](#footnote-3)

**ולכאו'** קשיא ממש"כ הרי"ד בפסקיו לעיל דס"ה: דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אסור, ואם אף גוי בפנימית וישראל בחיצונה אסור, א"כ למה לי' לכתוב דין זה דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אסור, וכאשר כן תמהו המ"א והט"ז ע"ד הב"י בדעת הרמב"ם, גם עיי"ש שהביא הטעם שאמרו לעיל שם משום דמירתת גוי, וקשיא דלפ"מ דקי"ל דגוי ה"ה כרבים ל"ב לטעם זה, וכמו שהק' מינה התוס' בסוגיין.

**אמנם** פשר דבר למדנו מד' הרי"ד בתוספותיו בסוגיין, ז"ל, פי' אי ידעי דגוי בלחודי' דייר בפנימית ידעי שאין דירתו חשובה דירה בלא ישראל ואינו אוסר את החיצונה, ואי לא ידעי אלא סוברים "שיש ישראל עמו בפנימית שאוסר אותם מפני ישראל שעמו" אמרי מיגר אגר, עכ"ל.

**ולמדנו** מד' הרי"ד, דהא דאסרי' בגוי בפנימית וישראל בחיצונה שתמהו האחרונים דמה טעם יש לאסור בכה"ג, הוא משום דסברי דכ"ה שיש ישראל בחיצונה ה"נ יש ישראל בפנימית, וזה ע"ד פי' התוס' ותוס' הרא"ש שהגזירה היא היכא דיש ב' בחיצונה דסברי שיש ב' בפנימית, וה"נ היכא דיש ישראל א' בחיצונה סברי שיש ישראל בפנימית, וע"כ הוי הדין בזה כדין ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה שאסור.

**ולפ"ז** מתישב היטב מה שהעתיקו הרמב"ם והרי"ד לדין ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה שאסור, ופי' הרי"ד הטעם משום דמירתת גוי וכו', אשר קשיא שהרי לדעתם אף בדליכא ישראל בפנימית אסור, וא"כ מה הוצרכו להשמיענו דבדאיכא גוי בפנימית אסור, וגם מה בעי' לטעמא דמירתת, הרי בדליכא ישראל בפנימית ל"ש ה"ט ואפ"ה אסור, שהרי כל מה שאסרו בגוי בפנימית וישראל בחיצונה, הוא רק משום דינא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אסור, ואטו זה אסרו אף בגוי בפנימית וישראל בחיצונה, דסברי אינשי שיש ישראל בפנימית, וע"כ שפיר הוצרכו הרמב"ם והרי"ד להביא לדינא דישראל וגוי בפנימית שאסור, דזה אסור מעיקר הדין, ובזה הטעם משום דמירתת גוי וכו', אשר רק אטו זה הוא שאסרו בגוי בפנימית וישראל בחיצונה, וא"ש היטב דעת הרמב"ם והרי"ד.

ג] **ויש** להוסיף בזה, דהנה בטעמא דהרמב"ם דפסק לדינא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה החיצונה אסורה, הגם דלעיל דס"ה: מוקמי' לה כר"ע, ע' בביאור הגר"א סי' שפ"ב סי"ז, ז"ל, אע"ג דאוקמוה שם כר"ע, למסקנא שם ע"ה ב' דגוי ה"ה כרבים וכו' א"צ לאוקמי כר"ע, עכ"ל, והיינו דהגם דמעיקר הדין ל"ה לנו לאסור בכה"ג כיון דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ משום הגזירה דגוי ה"ה כרבים אסרינן בזה, וכאשר כ"כ הבעה"מ בדעת הרי"ף, הבאנו דבריו בסימן ט"ו סוסק"ה.

**אמנם** אם כנים דברינו בדעת הרמב"ם, הרי אאל"פ דהא דאסרינן בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה הוא משום הך גזירה, שהרי אדרבה כל עיקר הגזירה היא אחרי שהדין הוא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אוסר, ואטו זה גזרינן אף בגוי בפנימית וישראל בחיצונה, אך הא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אסור הוי זה מדינא, וגם לפי הנ"ל ל"ש כלל הגזירה בזה, דהגזירה שייכא רק בגוי בפנימית וישראל בחיצונה שיסברו דכ"ה שיש ישראל בחיצונה יש ישראל גם בפנימית, והך גזירה ל"ש כלל בישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית.

**וי"ל** בדעת הרמב"ם בטעם הא דאסרינן בישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית בתרי גווני, חדא הוא כמש"כ הראב"ד והריטב"א לעיל דס"ה: דכל דאיכא ב' ישראלים דשכיחי דדיירי אוסר הגוי, אף שאין ב' הישראלים אוסרין זע"ז, ויל"פ עוד, כמש"כ בעה"מ לעיל דס"ה: דמשום חומרא דגוי החמירו כר"ע גזירה שמא ילמד ממעשיו.

**ובדעת** הרי"ד שפסק להך דינא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אסור, נ' שדעתו היא כמש"כ בעה"מ דמשום חומרא דגוי החמירו כר"ע, דז"ל הרי"ד לעיל דס"ה: ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה בא מעשה לפני רבי ואסר "דהו"ל ב' ישראלים אוסרין זע"ז", עכ"ל, והרי שטעם האיסור הוא משום דהן אוסרין זע"ז, ובע"כ שדעתו כמש"כ בעה"מ, דהגם דקי"ל כרבנן ואינן אוסרין ע"ז, מ"מ משום חומרא דגוי החמירו כר"ע לחשבן אוסרין זע"ז, וז"ב.[[3]](#footnote-4)

**ובל'** הרמב"ם פ"ב הי"א נ' טפי שהטעם הוא משום דל"ב אוסרין זע"ז, עיי"ש שפירש הטעם דאסור בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה או בישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, שהוא משום "שהרי רגלי ב' ישראלים וגוי מצויים שם", ומ' מזה שהטעם שאסור בכה"ג הוא משום דאיכא שם רגלי ב' ישראלים, ול"ב שיהיו אוסרין זע"ז, ושו"ר כן בחי' המאירי לעיל דס"ה: שכתב שמד' הרמב"ם נ' שדעתו כדעת הראב"ד, וכן נקט גם הבית מאיר בסי' שפ"ב.

**וע'** עוד בסימן א' סק"ז ואילך שנתבאר כן באורך בדעת הרמב"ם, שדעתו דל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז.

**והנה** אמנם בגאו"י לעיל דס"ה: כתב דאין לפרש בדעת הרמב"ם דהא דאסרינן בכה"ג הוא משום דל"ב אוסרין זע"ז, שהרי

כתב הרמב"ם בפ"ה מעירובין דב' ישראלים האוכלין על שלחן א' חשיבי כיחיד במקום גוי, והרי דבעי' שיהיו אוסרין זע"ז, אך כבר נת' בסימן א' סק"ח די"ל, דאף דל"ב שיהיו אוסרין זע"ז, מ"מ כל שאוכלין על שלחן א' חשיבי כחד, וע"כ אין הגוי אוסר בכה"ג.

ד] **ויש** להוסיף עוד, במה שפסק הרמב"ם לדינא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה דהחיצונה אסורה, הגם דלעיל דס"ה: מוקמי' לה כר"ע, ולעיל נת' טעם האיסור בזה לדעתו, אך אכתי צ"ע שהרי בסוגיא דלעיל מבו' דאין לאסור בזה אלא לר"ע, ומהו המקור לנטות בזה מסוגית הגמ', ובפשוטו צ"ל כמש"כ הראשונים דמוכח כן מהנך אמוראי דאסרי התם, ולפמש"נ י"ל שטעמו הוא דמסוגיין מוכח כן דאף לרבנן אסרינן בזה, שהרי אמר ר"א דגוי ה"ה כרבים משום גזירה, והך גזירה היא אטו ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, והרי דאף לרבנן אסרינן בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, וז"ב.[[4]](#footnote-5)

1. והנה בשעה"צ סי' שפ"ב סקס"ב כתב בביאור טעמא דהרמב"ם, ז"ל, דעיקר הטעם דלא גזרו ביחיד הדר עם הגוי אע"ג דאיכא למיחש דילמד ממעשיו, משום דהוא מילתא דלא שכיחא דמיסתפי לדור עמו ביחידי כדאיתא בש"ס, ובזה שדרים כ"א בחצר בפני עצמו ואין לו עליו רק דריסת הרגל לא מיסתפי כולי האי, ולהכי גזרו בזה שמא ילמד ממעשיו כיון שעכ"פ עובר תמיד דרך חצירו, עכ"ל, ולכאו' אין הדברים מתישבים בסוגיית הגמ', שאמרו שהטעם דגוי ה"ה כרבים הוא משום מאן דלא ידע, ולפ"ד השעה"צ אי"ז הטעם, אלא הטעם הוא דכה"ג גוי אוסר אף ביחידי.

   אך נ' פשוט בביאור דבריו, שהרי בגונא דגוי בפנימית וישראל בחיצונה יש לנו להתיר מתרי טעמי, חדא שאף אם היו דרין יחד אין לאסור דליכא ב' ישראלים, ועוד דכיון שאין הגוי דר עם הישראל אלא אית לי' רק דריסת רגל, לא החמירו בגוי יותר מישראל דכה"ג אינו אוסר, דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, וכמש"כ התוס', ולפ"ז נ' דמש"כ השעה"צ דטעם האיסור הוא משום דבכה"ג שכיח דדייר, אי"ז אלא טעם להא דאסרינן אף בישראל א', אך אכתי אין לנו לאסור שלא החמירו בגוי יותר מישראל דאף ישראל יחיד בפנימית אינו אוסר על החיצונה, וע"ז בעי' להגזירה דגוי ה"ה כרבים משום מאן דלא ידע, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה בפסקי הרי"ד פסק לדינא כדעת רב דאם היו ג' אסורין, דהלכתא כרב באיסורי, אך ש"ר פסקו כדעת שמואל, וגם נכדו הריא"ז חלק עליו וכתב דקי"ל דאף בכה"ג אין אוסרין.

   ונ' ברור דהרי"ד אזיל לטעמי', דהנה הרשב"א והרא"ש כתבו דקי"ל כשמואל, משום דר' אלעזר קאי כוותי', וכ"ז הוא לטעמייהו, אך הרי"ד לטעמי' דמפרש לדינא דר"א בשדר גוי בפנימית וישראל בחיצונה, הרי שפיר אתיא מילתא דר"א אף כרב, וע"כ שפיר ס"ל דקי"ל כרב, והריא"ז דפליג עליו, הוא משום דאיהו מפרש לדינא דר"א דגוי ה"ה כרבים בשהיו ב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית, עי' בדבריו ה"א דין כ', וע"כ לטעמי' אתיא מילתא דר"א כשמואל, וע"כ קי"ל כוותי', וז"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ע בזה במש"כ בתורי"ד לקמן דצ"ב., ז"ל, ש"מ ממתני' דיורי גדולה בקטנה, נ"ל שיש לפרשו בענין זה, שאם הי' ישראל וגוי בקטנה וישראל אחר בפנימית, כאלו דר בחיצונה דמי, ואסר גוי על ישראל אפילו לראב"י דאמר עד שיהו שני ישראלים אוסרין זע"ז, אבל ישראל וגוי בגדולה וישראל בקטנה לא אסר גוי על ישראל, עכ"ל, ונת' בסימן ג' סק"ג בדעתו, דס"ל דכל מה דבכה"ג אוסר הגוי, הוא רק משום דדיורי גדולה בקטנה, אך בלא זה לא הי' הגוי אוסר, משום דליכא ב' ישראלים דרין בקטנה, עיי"ש, וצ"ע שלכאו' דבריו סותרין למש"כ בפסקיו בסוגיין דקי"ל לאסור בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה או ישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, וזה דלא כמש"כ שם דאין לאסור בכה"ג לדעת ראב"י רק היכא דשייך דין דיורי גדולה בקטנה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואולי יש להוסיף עוד דר' אלעזר לטעמי' אזיל, דהנה לעיל דס"ה: בעא מיני' ר' אלעזר מרב, ישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית מהו, התם טעמא משום דשכיח דדייר דמירתת גוי וסבר השתא אתי ישראל ואמר לי ישראל דהוה גבך היכא, אבל הכא אמינא לי' נפק אזל לי', או דילמא הכא נמי מירתת דסבר השתא אתי ישראל וחזי לי, ע"כ, וי"ל דכל עיקר ספיקא דר' אלעזר, הוא רק משום דס"ל דהא דאסרינן בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה הוא אף לדעת רבנן, והיינו משום דל"ב כלל ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אלא עיקר דינא הוא ב' ישראלים דשכיח דדיירי, וע"כ י"ל דבישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית אין לאסור משום דלא שכיח דדיירי, אך למ"ד דלא אסר ראב"י אלא בדאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך אם אינם אוסרין זע"ז לא אסר אף דשכיח דדיירי, הרי בע"כ דהאיסור לא תלי אם שכיח דדיירי או לא, וא"כ ודאי יש לאסור בישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית כיון דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז. [↑](#footnote-ref-5)