35 ביאור דעות הראשונים בדין שתיתא
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

אור ליום ב' כ"ז אלול תשע"א

ברכות דל"ח., שתיתא רב אמר שהכל נהי' בדברו ושמואל אמר בורא מיני מזונות, אמר רב חסדא ולא פליגי הא בעבה הא ברכה, עבה לאכילה עבדי לה רכה לרפואה קא עבדי לה, מתיב רב יוסף ושוין שבוחשין את השתות בשבת וכו' ואי ס"ד לרפואה קא מכוין רפואה בשבת מי שרי, אמר לי' אביי ואת לא תסברא והא תנן כל האוכלין אוכל אדם לרפואה בשבת וכל המשקין שותה, אלא מה אית לך למימר גברא לאכילה קא מכוין ה"נ גברא לאכילה קא מכוין וכו', וצריכא דרב ושמואל, דאי מהאי הו"א לאכילה קא מכוין ורפואה ממילא קא הויא אבל הכא כיון דלכתחלה לרפואה קא מכוין לא לבריך עלוי' כלל, קמ"ל כיון דאית לי' הנאה מיני' בעי ברוכי.

**א**

א] בטעם הא דמברכין על שתיתא רכה שהכל, כתבו התוס', ז"ל, ומ"מ לא יברך אלא שהכל כיון שאינו עשוי לסעוד כי אם לשתות, וא"כ כל דבר שיש בו מה' המינין ואינו עשוי לסעוד כי אם לשתות כגון שכר וכיוצא בו מברך שהכל, עכ"ל, וכ"ה בתוס' ר"י שיריליאון ובתוס' הרא"ש.

ונראה מדבריהם, דלאו כללא הוא דכל שדרך שתי' הוא מברך שהכל, אלא רק בשתיתא רכה וכה"ג, שאינו עשוי לסעוד כ"א לשתות, וע"כ אין מברכין ע"ז במ"מ, אך כל שה"ז עשוי לסעוד, אף שהוא בדרך שתי', מברכין ע"ז במ"מ, ושו"ר שכ"כ בגוו"ר כלל א' סימן כ"ד, עייש"ה בכ"ד.[[1]](#footnote-2)

ב] והנה התוס' לעיל ד"ה האי דובשא דתמרי כתבו, ז"ל, ושכר דידן אע"ג דשמא יש בהן כזית בכדא"פ לא מברכין עליו במ"מ אלא שהכל, ואפי' לרב ושמואל דאמרי כל שיש בו מחמשת המינין מברכין עליו במ"מ הכא ל"ה בהו ממש שעורים ואין שכר אלא טעמא בעלמא, ועוד משום שיש בו עלויא אחרינא בפת, ועוד בשתי' אומר שהכל, עכ"ל.

והנה לפי המבו' בד' התוס' בסוגיין מתבאר ושו"ר כן בגוו"ר שם, דגם מש"כ התוס' לעיל דבשתי' אומר שהכל, דלאו כללא הוא דכל דרך שתי' אומר שהכל, אלא היינו דשכר שהוא עשוי לשתות ולא לסעוד, מברכין עליו שהכל, אך כל שעשוי לסעוד, מברכין עליו במ"מ אף בשהוא בדרך שתי'.

ג] אמנם הנה לפ"ז לכאו' אי"ז טעם אלא להא דאין מברכין על שתיתא רכה במ"מ, כיון שהיא עשוי' לשתי' ולא למזון, אך תיקשי דמ"ט אין מברכין עלי' בפה"א.

שהרי ברכת בפה"ע ובפה"א הוא אף בדרך שתי', שהרי מברכין על שמן בפה"ע, וגם בשאר מי פירות מברכין בפה"ע לדעת ר"א דס"ל דל"ה זיעה בעלמא, וגם דבאמת עיקר הך דינא דבעינן שיהא עשוי לסעוד, ל"ש רק כלפי ברכת במ"מ, שהיא על מזון, ולא כלפי ברכת בפה"ע ובפה"א.

וכבר עמד בזה בחי' הרשב"א בסוגיין, ז"ל, ק"ל ואפילו עבדי לי' לרפואה מאי הוי לבריך עלי' בפה"א, דבשלמא מיני מזונות לא מברכינן עלי' כיון דלא עבדי לי' לאכילה ולמיזן, אבל פה"א מיהא לבריך עלי' דבמילתי' קאי וכקמחא דחטי לרב יהודה דלעיל, ואי הוה קיי"ל כר"נ דאמר בקמחא דחטי שהכל שפיר, אלא אי קיי"ל כרב יהודה תקשי דהא קיי"ל נמי כי האי מסקנא דרב חסדא דהכא, עכ"ל, ועיי"ש מש"כ לישב, ונת' להלן סק"?.[[2]](#footnote-3)

ד] ונראה לישב ד' התוס', דהנה ז"ל הרא"ש בסימן י"ב, וא"ת בשכר שעורין אמאי מברכין שהכל והלא השעורים עיקר ומשתני לעלויא, וי"ל דאית להו עלויא אחרינא בפת כדאמרינן לעיל, א"נ כיון שהמשקה צלול עיקרו על שם המים, ולא שייכא להא דרב ושמואל דכל שיש בו מה' המינים לפי שאין כאן כי אם טעם בעלמא, מידי דהוה אשתיתא דאמרינן לקמן דעל רכה מברך שהכל, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש לעיל בסוגיין.

והנה מש"כ הרא"ש דטעם הא דלי"ב לדינא דכל שיש בו, הוא משום שאין כאן אלא טעם בעלמא, ודימה ד"ז לדינא דשתיתא, הרי דלפמש"כ בתוס' הרא"ש גופי' דהא דבשתיתא רכה מברך שהכל, הוא משום שאינו עשוי לסעוד כ"א לשתות, נראה דזהו גם מש"כ הרא"ש בשכר דליכא אלא טעם בעלמא, והיינו דל"ב להשעורים כדי לסעוד, אלא כדי ליתן טעם, וע"כ ל"ש בזה דינא דכל שיש בו.

והנה אמנם מבו' בד' הרא"ש, דאילו הוה חשבינן דהשעורים עיקר ומשתני לעילויא, שפיר היו מברכין ע"ז ברכת השעורים, ואף שהוא עשוי לשתי' ואינו עשוי לסעוד, וכל הא דאמרינן בשתיתא דמברכין עלי' שהכל משום שאינה עשוי' לסעוד, הוא רק כלפי דינא דכל שיש בו מה' המינים, דכיון שאינה עשוי' לסעוד, לי"ב לדינא דכל שיש בו, וזהו שדימה הרא"ש, דה"נ בשכר דעיקרו הוא על שם המים, לא אמרינן דכל שיש בו וכו', משום שאין כאן אלא טעם בעלמא, ואי"ז עשוי לסעוד.

וכ"ה משמעות ל' התוס' שכתבו, ז"ל, וא"כ כל דבר "שיש בו" מה' המינין ואינו עשוי לסעוד כי אם לשתות כגון שכר וכיוצא בו מברך שהכל, עכ"ל, וממש"כ התוס' כל דבר שיש בו, ולא כתבו כל דבר שהוא מה' המינים, מ' דכל הך דינא הוא הגבלה בדינא דכל שיש בו מה' המינים, דכל שאינו עשוי לסעוד כ"א לשתות, לי"ב לדינא דכל שיש בו, וע"כ הוא דמברכין עליו שהכל.

ובפשוטו נראה דהביאור בזה הוא כמש"כ התוס' לעיל דל"ו:, ז"ל, כל שיש בו מה' המינין מברכין עליו במ"מ וכו', אם עושין אותו כדי שיסעוד הלב אז צריך לברך במ"מ, ואם לדבק בעלמא א"צ לברך במ"מ, עכ"ל, והיינו דכל הא דכל שיש בו מה' המינים חשיב כעיקר ומברכין עליו במ"מ, הוא רק כשהוא עשוי לסעוד, אך כל שאינו עשוי לסעוד, לא חשבינן להקמח כעיקר, וע"כ מברכין עליו שהכל, ואשר זהו גם דינא דשתיתא, דכיון שרובה הויא מים, וכל הא דמברכין עלי' במ"מ הוא משום דינא דכל שיש בו, ע"כ בשתיתא רכה שאינה עשוי' לסעוד כ"א לשתות ולי"ב לדינא דכל שיש בו, מברכין עלי' שהכל.

ואשר ע"כ כ"ז הוא רק במקום דלא מצינו למיתי אלא מכח דינא דכל שיש בו, אך כל שעיקרו הוי מה' מיני דגן, ול"ב בזה לדינא דכל שיש בו, שפיר מברכין ע"ז ברכת הדגן אף בדהוי דרך שתי' ואינו עשוי לסעוד, ואשר ע"כ הוצרך הרא"ש לפרש להא דבשכר לא אמרינן דחשיב כעיקרו שעורים, ובעינן בזה לדינא דכל שיש בו, וכלפי זה הוא דאמרינן דכל שעשוי לשתי' ואינו עשוי לסעוד, לי"ב לדינא דכל שיש בו.[[3]](#footnote-4)

ה] ולפ"ז מיושב היטב קו' הרשב"א, דע"כ אין מברכין על שתיתא רכה בפה"א, שהרי המים הוו הרוב, ומן הדין יש לנו לילך אחר המים ולברך שהכל, ואך שבאנו לדון שיהא הקמח עיקר מדינא דכל שיש בו, ובזה הוא דאמרינן דבשתיתא רכה דאין הקמח שבתוכה עשוי לסעוד אלא ליתן טעם, לי"ב לדינא דכל שיש בו, וע"כ הדר דינא דהוו המים עיקר ומברכין עלי' שהכל.

ובאמת דכ"נ להדיא מד' הרא"ש הנ"ל, דעיקר דינא דשתיתא הוא דמן הדין כיון דהמשקה צלול עיקרו על שם המים, ואך שבאנו לדון דיהא בזה לדינא דכל שיש בו, ומכח זה נחשוב הקמח לעיקר, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דליכא אלא טעם בעלמא לי"ב לדינא דכל שיש בו, והדר דינא דהוי עיקרו על שם המים.

ו] ואמנם העירוני בזה, דלכאו' זה נסתר מדינא דמי שלקות, דחזינן דהטעם חשיב כעיקר כלפי המים וע"כ מברכין עליהן בפה"א, וכמש"כ הט"ז סימן ר"ב סק"ט לפרש בזה, וא"כ ה"נ בדין דיהא הקמח חשוב כעיקר כלפי המים, אף בלא דינא דכל שיש בו.

אך באמת הרי הדברים מפורשים כן בד' הרא"ש, דדינא הוא דכל שהמשקה צלול עיקרו על שם המים, ותיקשי דמ"ש ממי שלקות דחשיב הטעם כעיקר כלפי המים.

ולמדתי הישוב לזה מד' תשו' הרא"ש כלל ד' סימן ט"ו, עיי"ש שנראה להדיא בדבריו, דכל דינא דמי שלקות הוא רק במקום שהשלקות עומדין בעצמן ומברכין עליהן את ברכתן, דבכה"ג אמרינן דאף מימיהם נמשכין אחריהן ומברכין עליהן את ברכתן, אך בשתיתא ובשכר שמעורבין בהן הקמח והשעורים, ועיקרם הוא על שם המים, מברכין עליהן שהכל, ולא קשיא לי' להרא"ש דמ"ש ממי שלקות, אלא במי שעורים, דג"כ עומדים השעורים לעצמן ומברכין עליהן את ברכתן, וע"ז כתב דשאני מי שעורים דעיקר בישולם בשביל המים, וע"כ אינם נמשכין אחר השעורים, עיי"ש.

וכ"נ גם בד' תוס' הרשב"א פסחים ד"ב., שכתב בטעם הא דאין מברכין על השכר בפה"א, ז"ל, ועוד דאין לברך בפה"א כיון שאין ממשות הקמח בעין שאינו ניכר כלל, דל"ד להנהו דאמר מיא דכולהו שלקי כשלקי, עכ"ל, ונ' דדבריו מתפרשים כנ"ל, דכל שאין ממשות הקמח בעין והמשקה צלול, הוי עיקרו על שם המים, ול"ד למי שלקות שהשלקות עומדין בעצמן ומברכין עליהן את ברכתן, דנמשכין מימיהן אחריהן ומברכין עליהן ג"כ את ברכת השלקות.

ועיקר הדברים מפורשים כן גם בד' המג"א סימן ר"ה סק"ו, ז"ל, וקשה דבסי' ר"ח ס"ו כתב דאם הי' רך שראוי' לשתי' מברך שהכל, וי"ל דשאני הכא כיון שבישל הלביבות בתוכן הרוטב בטל ע"ג הלביבות ומברך גם עליו במ"מ, מידי דהוי אמי קטניות שמברך בפה"א כמש"ל, ואלו בשלן עד שנתמעכו מברך שהכל כמ"ש סי' ר"ח ס"ח, אלא ע"כ שהרוטב דינו כמאכל עצמו, עכ"ל.

ז] והנה כתב הרמב"ם פ"ג מברכות ה"ו, בדינא דכל שיש בו, ז"ל, כיצד היא הטפלה המעורבת, כגון לפת או כרוב שבשלו ועירב בו קמח של א' מה' המינין כדי לדבקו אינו מברך עליו במ"מ שהלפת הוא העיקר וקמחו טפלה, שכל דבר שמערבין אותו לדבק או כדי ליתן ריח או כדי לצבוע את התבשיל ה"ז טפלה, אבל אם עירב כדי ליתן טעם בתערובות הרי הוא עיקר, עכ"ל, והרי דכל שנתנו כדי ליתן טעם, אית בי' לדינא דכל שיש בו, וכ"כ הרשב"א לעיל דל"ז:, עיי"ש.

אמנם למש"נ בד' התוס' והרא"ש, מבו' דפליגי ע"ז, וס"ל דכל שלא נתנו כדי לסעוד אלא כדי ליתן טעם, לי"ב לדינא דכל שיש בו, ועי' באבנ"ז או"ח סימן ל"ח שכתב כן בדעת התוס' לעיל דל"ו:, דאם נתנו לטעם ולא לסעוד לי"ב לדינא דכל שיש בו, אלא אזלינן בתר רוב, ועיי"ש מה שפירש היטב עפי"ז לסוגיא דלקמן דל"ט., ושו"ר בביאור מרדכי אות כ"א שכבר למד כן מד' התוס', ועמש"נ ב? בביאור הפלוגתא בזה.

ולפ"ז נראה, דע"כ הרשב"א לטעמי' דס"ל דדינא דכל שיש בו הוא אף בשעירב כדי ליתן טעם, פירש בד' התוס', דהא דבשתיתא רכה אין מברכין עלי' במ"מ משום שאינה עשוי' לסעוד אלא לשתות, לאו היינו דמה"ט לי"ב לדינא דכל שיש בו, שהרי לדידי' דינא דכל שיש בו הוא אף בדבר העשוי ליתן טעם, אלא היינו דאף דאית בה לדינא דכל שיש בו, מ"מ כיון שאינה עשוי' למזון, אין מברכין עלי' במ"מ, וזהו דקשיא לי' דמ"מ מ"ט אין מברכין עלי' בפה"א, אך התוס' דניח"ל הא דאין מברכין עלי' בפה"א, הוא משום דס"ל דכל שאין נתינת הקמח כדי לסעוד אלא כדי ליתן טעם, לי"ב לדינא דכל שיש בו, וע"כ הוו המים עיקר ומברכין עלי' שהכל.

והנה אמנם לפ"ז יש ללמוד מד' הרשב"א, דס"ל דדינא דכל שיש בו מה' מיני דגן, הוא אף במקום שאין מברכין עליהן שהכל אלא בפה"א, וע"כ ס"ל דאף דאין מברכין על השתיתא במ"מ משום שאינה עשוי' למזון, מ"מ בדין שיברכו עלי' בפה"א, מכח דינא דכל שיש בו, וזה דלא כמש"כ בפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז לעיל, דדינא דכל שיש בו הוא רק במקום שמברכין ע"ז במ"מ, וכבר נחלקו בזה המג"א והאהעו"ז בסימן ר"ח, עיי"ש.[[4]](#footnote-5)

אך לקושטא דמילתא אין להוכיח כן מד' הרשב"א, די"ל דהרשב"א ס"ל דבכה"ג ל"ב כלל לדינא דכל שיש בו, דגם בלא הך דינא הוי הקמח עיקר כלפי המים, וכמש"נ לעיל סק"ו לדון לדמותו למי שלקות דטעם השלקות הוי עיקר כלפי המים, וע"כ הוא דס"ל דהי' בדין לברך ע"ז בפה"א.

ח] אמנם הנה שו"ר שאין הדברים מתישבים בד' תוס' ר"י שיריליאון, שכתב לעיל דל"ו:, ז"ל, אבל היכא שאין נעשין כך שאין נותנין שם קמח אלא לדבק המינים, כעין שאנו עושין שנותנין קמח כדי לקפות המאכל והירקות "ולא ליתן טעם" מברך עלי' בפה"א וכו', עכ"ל, והרי דס"ל דכל שניתן הקמח כדי ליתן טעם, הוי בכלל דינא דכל שיש בו מה' מיני דגן ומברכין עליו במ"מ, ואילו לעיל בסוגיין כתב דבשכר שעורים ל"ש דינא דכל שיש בו, משום דאינו כ"א טעם בעלמא, ועוד דגבי שתיתא קאמר לקמן מברך שהכל, ונ' מזה דהא דבשתיתא מברך שהכל, שפירש הר"י שיריליאון בסוגיין דהוא משום שאינו עשוי לסעוד כ"א לשתות, היינו דבכה"ג ליכא לדינא דכל שיש בו, וכמש"נ כן לעיל בד' תוס' הרא"ש, וזה שלא כמבו' בדבריו בדל"ו:, דגם בנתן הקמח ליתן טעם אי"ב לדינא דכל שיש בו.

ונ' מזה, דהא דליכא לדינא דכל שיש בו בשתיתא, אי"ז משום שהקמח עשוי ליתן טעם ולא לסעוד, אלא הוא משום דהשתיתא עצמה אינה עשוי' לסעוד, והיינו דכל הא דכל שיש בו מה' מינים חשיב כעיקר, הוא רק במאכל העשוי לסעוד, ובכה"ג חשיב הדגן כעיקר אף אם הוא לא בא אלא כדי ליתן טעם, אך בשתיתא העשוי' לשתות ולא לסעוד, ל"ה המין דגן עיקר, ודו"ק, ואי נפרש כן גם בד' התוס' והרא"ש, נמצא דאין לנו מקור מדבריהם דפליגי ע"ד הרמב"ם והרשב"א דדינא דכל שיש בו הוא אף בעשוי לטעם.?אך צ"ע היאך זה מתישב במש"כ הראשונים דהוא משום דאינו כ"א טעם בעלמא, אשר מזה מ' דאין החיסרון בהמשקה שאינו עשוי לסעוד הלב, אלא דהמיני דגן שניתנו בתוכו ניתנו רק לטעם בעלמא, ואמנם באמת בד' התוס' ותוס' ר"י שיריליאון נ' דב' תי' הם בהא דלי"ב לדינא דכל שיש בו, חדא משום דליכא אלא טעמא בעלמא, ועוד משום דבשתי' אומר שהכל, אך בד' הרא"ש מבו' דחד תירוצא הוא, ומזה נראה בדעתו דדינא דשתיתא הוא משום דאין הקמח עשוי אלא ליתן טעם ולא לסעוד, והנה אמנם בשתיתא ל"ש ה"ט דליכא כ"א טעמא בעלמא, שהרי יש בהן לממשות הקמח, אך באמת בל' תשו' הרא"ש נ' דמכוון הדברים דהוא ק"ו משתיתא דבשתיתא אף דאיכא מממשות הקמח כיון שאינו עשוי לסעוד אלא לטעם בעלמא ליכא לדינא דכל שיש בו, וכ"ש בשכר דבאמת ליכא כ"א טעמא בעלמא, וצ"ע בזה?.

ט] והנה במג"א סימן ר"ה סק"ו כתב בדין מי שלקות, ז"ל, והמרדכי כתב ודוקא ירקות שהמשקה היוצא ממנו עיקר לטבל קאי וחשוב מאכל כמקודם (פי' ואע"פ ששותיהו מברך בפה"א), אבל מי תותים ויין תפוחים שעומדים לשתי' מברך שנ"ב ובנ"ר עכ"ל וכו', וכ"מ בתוס' דף ל"ח, עכ"ל, וכעי"ז כתב בביאור הגר"א סימן ר"ה ס"ד בדין אניגרון דמברכין עליו שהכל, ז"ל, אע"ג דשם ל"ט א' אמרינן מיא דסילקא כסילקא מ"מ כיון דלשתי' מברך שהכל כמ"ש תוס' שם ל"ח א' סד"ה האי ובד"ה והא כו', עכ"ל, גם בד' הגר"ז והמ"ב בסימן ר"ד נ' שפירשו ד' התוס' דכללא הוא דאין מברכין על שתי' במ"מ, עיי"ש.

ולמש"נ ללמוד מד' הרא"ש, דכל ד' התוס' הם הגבלה בדינא דכל שיש בו מה' מיני דגן, דכל שאי"ז עשוי לסעוד אלא לשתות, ולא ניתן הקמח אלא ליתן טעם, לי"ב לדינא דכל שיש בו, צ"ע מה שלמדו המג"א והגר"א מד' התוס' דדינא דמי שלקות הוא רק בדה"ז עומד לטבל ולא בדה"ז עומד לשתי' וכד' המרדכי, שהרי ד' התוס' לאו כללא הם דעל שתי' מברכין שהכל, אלא רק במקום שבאנו לדון משום דינא דכל שיש בו, הוא דאמרינן דכל שאין הקמח עשוי לסעוד לא חשיב כעיקר, ואזלינן בתר הרוב.

גם באמת מד' תוס' הרא"ש יש להוכיח כן, דבמי שלקות לא מצינו למיתי מכח הך דינא דבשתי' מברכין שהכל, שהרי בתוס' הרא"ש לקמן דל"ט. כתב על דינא דמי שלקות, ז"ל, ול"ד למי פירות דאמרינן לעיל דזיעה בעלמא הוא, דהמשקה אין לו טעם הפרי וכו', עכ"ל, והרי דאף דתוס' הרא"ש גופי' כתב בסוגיין דעל שתי' מברך שהכל, מ"מ קשיא לי' דמ"ש מי פירות שמברכין עליהן שהכל ממי שלקות שמברכין עליהן בפה"א, ולא חילק כד' המרדכי דשאני מי שלקות שעשויין לטבל וחשיבי כמאכל, וגם בד' התוס' לקמן שם שכתבו דיש לחלק, אין נראה שכונתם כד' המרדכי, והיינו משום דס"ל דלגבי דינא דמי שלקות אין מקום לחלק בין אכילה לשתי', וכל הא דבשתי' מברכין שהכל, הוא רק במקום שבאנו לדון מדינא דכל שיש בו, וכמש"נ.

וכ"ה מבו' גם בד' תשו' הרא"ש כלל ד' סימן ט"ו, שכתב דמי שעורים דמי לשתיתא רכה שמברכין עלי' שהכל, ואח"כ כתב לפרש דמ"ט ל"ה כמי שלקות, משום דבמי שעורים הוי עיקר הבישול לצורך המים, והרי דדינא דשתיתא רכה דמברכין עלי' שהכל, הוא דין מסוים לגבי דינא דכל שיש בו, אך כל שבאנו לדון דיברך עליו במ"מ מדינא דמי שלקות, ל"מ ע"ז דינא דשתיתא רכה, ורחוק לומר דאף דכללא הוא דעל שתי' מברך שהכל, מ"מ מי שלקות עדיפי, וגם אכתי אי"ז כד' המג"א והגר"א שהביאו לד' התוס' כלפי דינא דמי שלקות.

?אך למש"נ לעיל סק"ו מטעם אחר ל"ש דין זה במי שלקות, עיי"ש?.

ואמנם בדעת המג"א והגר"א י"ל, דכל מש"כ דכללא הוא דעל שתי' מברכין שהכל, הוא רק בדעת התוס' שכתבו כן, אך בד' הרא"ש שכתב דהא דמברכין על שכר שהכל הוא משום דליכא אלא טעם בעלמא ודימה ד"ז לשתיתא, הוא דין אחר, דכה"ג לא חשיב טעם השעורים כעיקר, וע"כ לדידי' ל"מ ה"ט כלפי דינא דמי שלקות, וצ"ע בזה, דבפשוטו נראה דיש לנו להשוות ד' התוס' לד' הרא"ש, אחר דבתוס' הרא"ש גופי' פירש לדינא דשתיתא כד' התוס'.

י] ובעיקר ד' המג"א שדימה ד' המרדכי למש"כ התוס' דבשתי' מברך שהכל, יש להעיר בזה, דהנה מש"כ המרדכי דכשעומדים לשתי' לי"ב לדינא דמי שלקות, לאו היינו משום דכללא הוא דעל מידי דשתי' מברכין שהכל, שהרי במי פירות היו מברכין בפה"ע אם ל"ה זיעה בעלמא, ובשמן דלא חשיב כזיעה מברכין בפה"ע, והרי דברכת בפה"ע היא אף על מידי דשתי', וכל מש"כ המרדכי דכשעומדים לשתי' לי"ב לדינא דמי שלקות, הוא משום דכה"ג חשיב שנשתנה הפרי מאוכל למשקה, וע"כ אין מברכין עליו את ברכתו.

ולפ"מ שדימה המג"א ד' התוס' לזה, הרי מבו' דגם מש"כ התוס' דבשתי' אומר שהכל, הוא משום דכה"ג שנשתנו השעורים והקמח מאוכל למשקה, אין מברכין עליהן את ברכתן.

ולפ"ז נמצא, דהא דבשתי' אומר שהכל, אי"ז בדוקא כשאי"ז עשוי לסעוד, אלא אף כשה"ז עשוי לסעוד, מ"מ כיון שהוא בדרך שתי' ונשתנה מאוכל למשקה, אין מברכין עליו את ברכתו, וזה כמשמעות ד' הרמב"ם בפ"ג מברכות והשו"ע בסימן ר"ח, וצ"ע דבל' התוס' נ' להדיא דרק כשאינו עשוי לסעוד אלא לשתות הוא דאין מברכין עליו במ"מ, וכבר הבאנו לעיל סק"א שכן נקט בדעתם בגוו"ר כלל א' סימן כ"ד.

אמנם באמת בביאור הגר"א סימן ר"ח ס"ו נקט כן להדיא בדעת התוס', דס"ל כדעת הרמב"ם דכל שהוא עשוי לאכילה מברכין עליו במ"מ, וכל שהוא עשוי לשתי' מברכין עליו שהכל, עיי"ש, וצ"ע בזה.

יא] אמנם בעיקר ד' המג"א צע"ג, דהנה בעיקר מש"כ התוס' והרא"ש לדון דיברכו על שכר שעורים במ"מ,[[5]](#footnote-6) הנה ממה שהעמידו הנידון בזה בסוגיין, מבו' דלא דנו בזה מכח דינא דמי שלקות, דע"ז הי' להם לדון לקמן בסוגיא דמי שלקות, אלא דנו בזה משום דדמי ליוצא מן הזיתים והענבים שמברכין עליו בפה"ע, והטעם דלא דנו בזה משום דינא דמי שלקות (כמו שדן תר"י לקמן דל"ט.), הוא כמש"נ לעיל סק"ו עפי"ד תשו' הרא"ש, וכ"ה מבו' גם ממה שהוצרכו התוס' בזה לדינא דכל שיש בו, ומי שלקות הוו כשלקות אף דלי"ב לדינא דכל שיש בו, וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' בתי' קמא דליכא אלא טעם בעלמא, וזה אינו טעם לחלק ממי שלקות דנמי לי"ב אלא טעמא בעלמא, וכ"ה להדיא בד' הרא"ש בכלל ד' סימן ט"ו, בדין מי שעורים, דמפורש בדבריו דיש בזה ב' נידונים, עיי"ש.

והביאור בזה נראה, לפמש"כ בתוס' ר"י שיריליאון והביאו בחי' הרשב"א, דהא דשאני מי פירות מן היוצא מזיתים וענבים, הוא משום דהיוצא מזיתים וענבים אישתני לעילויא ומי פירות אישתני לגריעותא, וזהו שכתב הר"י שיריליאון, דהנידון בדבש תמרים אם מברכין עליו בפה"ע, הוא אם חשיב דאישתני לעילויא או לגריעותא, וכ"ה גם בתוס' ב"ב דצ"ו:, ובזה הוא שדנו התוס' והרא"ש, דה"נ יברכו על שכר שעורים במ"מ, משום דאישתני לעילויא, וע"כ ל"ד למי פירות, וכ"ה להדיא בתוס' ר"י שיריליאון וברא"ש ובתוס' ב"ב דצ"ו:, דטעם מה שדנו בדין שכר, הוא משום דאישתני לעילויא.[[6]](#footnote-7)

ולפ"ז הרי לכאו' א"א לפרש דמה שתירצו התוס' דעל שתי' מברכין שהכל, הוא כד' המרדכי, שהרי כל ד' המרדכי קיימי בשאר מי פירות דחשיבי כזיעה בעלמא, ובזה הוא שכתב דמ"מ כל שהן עשויין לטבל בהן הוו מכלל הפרי ומברכין עליהן בפה"א, אך ביוצא מזיתים וענבים דל"ה זיעה בעלמא, הרי חשבינן לי' כפרי אף דהוא משקה, וא"כ הרי כיון שעיקר נידון התוס' הי' דשכר שעורים דמי ליוצא מזיתים וענבים, ל"ש בזה כלל דינא דהמרדכי דכשעשוי לשתות מברכין עליו שהכל, שהרי הוי כיוצא מזיתים וענבים שמברכין עליו אף שהוא עשוי לשתי', ובע"כ דד' התוס' דעל שתי' מברכין שהכל, הוא מטעם אחר, דבכה"ג לא אמרינן דכל שיש בו מה' המינים מברכין עליו במ"מ, וכמש"נ.

יב] והנה אמנם נראה, דבאמת אין להוכיח מכ"ז כמש"נ דדינא דהתוס' דבשתי' מברכין שהכל הוא דין מסוים כלפי דינא דכל שיש בו, דלעולם י"ל דבכל גווני אין מברכין על שתי' במ"מ, והא דשאני ממי פירות בגוונא דל"ה זיעה דמברכין עליהן בפה"ע, הוא משום דשאני ברכת במ"מ מברכת בפה"ע ובפה"א, דברכת במ"מ היא רק בדרך מזון, שהוא בדרך אכילה, וכמש"נ בזה לעיל סק"ג.

אך אכתי אי"ז מתישב עם ד' המג"א שכתב עפי"ד התוס' דבמי שלקות דעומדין לשתי' אין מברכין עליהן בפה"א, וצ"ע בכ"ז.[[7]](#footnote-8)

יג] ובעיקר מש"נ בביאור ד' התוס' בדין שכר תמרים, יש להוסיף, דבזה מתבאר היטב מש"כ התוס' לישב, ז"ל, ועוד משום שיש בו עלויא אחרינא בפת, עכ"ל, ולכאו' כונתם לדמות למש"א לעיל דל"ו. בקמחא דחיטי דאית לי' עילויא אחרינא, וצ"ע דהרי כל ה"ט דאית לי' עילויא אחרינא, לכאו' אינו טעם אלא לגבי ברכת בפה"א, דכיון דאישתני הקמח ואית לי' עילויא אחרינא אין מברכין עליו בפה"א, אך התוס' הרי דנו שיברך על השכר במ"מ, ולגבי זה מה מהני הא דאית לי' עילויא אחרינא, הרי הא דאישתני אינו טעם כלל שלא יברכו ע"ז במ"מ, שהרי כל ברכת במ"מ הוא בחטים שנשתנו, וביותר, ושו"מ שכבר תמה בכעי"ז בהגה' הגר"ח צאנזער לט"ז סימן ר"ד סק"ז, שהרי מברכין במ"מ על דייסא וכל מעשה קדירה, אף דאית לי' עילויא אחרינא דעדיפא מיני', ואמנם בד' תוס' ר"י שיריליאון והרא"ש שכתבו כן, י"ל דהם דנו שיברכו עליו בפה"א, וכמבו' בד' הרא"ש בתשו' כלל ד' סימן ט"ו.

ולפמש"נ נ' דד' התוס' קיימי כלפי עיקר מה שנקטו דהשעורים נשתנו לעילויא, וע"כ דמו ליוצא מן הזיתים ומן הענבים, וע"ז הוא שכתבו דכיון דיש בו עילויא אחרינא בפת, ע"כ לא חשיבי כנשתנו לעילויא, והדר דינא דהוי זה כדבש תמרים וככל מי פירות, דהוו זיעה בעלמא, וע"כ אין מברכין ע"ז במ"מ,[[8]](#footnote-9) ונמצא דטעמא קמא דהתוס' דליכא אלא טעם בעלמא, הוא טעם להא דלי"ב לדינא דכל שיש בו מה' מיני דגן, ואילו הטעם הב' דיש בו עילויא אחרינא בפת, הוא דמה"ט השעורים עצמן שנשתנו אין ברכתן במ"מ, וז"ב.

יד] שו"ר בתוס' הרשב"א פסחים ד"ב., ז"ל, וא"ת כיון דחשבינן שכר שלנו כמו שעורין ממש לענין חמץ, א"כ לא נברך עלי' שהכל אלא בפה"א, דהא אמר במס' ברכות דקמחא דחיטי מברכין עלי' בפה"א דאישתני לעילויא, ואפי' למ"ד התם מברכין שהכל היינו משום דאית לי' עילויא אחרינא שיעשו ממנו עדיין פת, אבל הכא כיון שעשו ממנה שכר לי"ל עילויא אחרינא דשוב אינה ראוי' לפת והו"ל לברוכי בפה"א דאישתני לעילויא וכו', ואומר רבי דלאו מילתא היא, חדא דמאן לימא לן דהיינו עילויא שיעשו ממנה שכר דילמא היינו גריעותא דמעיקרא היתה ראוי' לפת ועכשיו אינה ראוי', והוי כשלקות שמברכין שהכל וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הר"ש, דהא דתלי דין ברכת שכר שעורים אם חשיב דאישתני לעילויא, הוא משום דכל דאישתני ואין השינוי לעילויא, אין מברכין עליו בפה"א, וכל הא דמברכין על קמח בפה"א, הוא משום דחשיב זה כשינוי לעילויא, וזה דלא כמש"נ דהוא משום דינא דמי פירות.

ואמנם לפ"ד הר"ש כל הנידון בזה הוא כלפי ברכת בפה"א, וכמש"נ לעיל סקי"ג דכלפי ברכת במ"מ ליכא לעיקר הך דינא דאישתני, אך בד' התוס' שדנו בזה לגבי ברכת במ"מ, בע"כ לפרש בע"א, וכמש"נ.

**ב**

טו] בחי' הרא"ה בסוגיין כתב, ז"ל, רכה דלרפואה עבדי לה שהכל, פי' שהיא מיוחדת לרפואה, שאין דרך לאכלה כלל אלא לרפואה, וכיון דכן לא שייך בה ברכה דידה, דכל לרפואה כלומר מיוחדת לכך לא מברך עלה, ומ"מ שהכל מיהת מברך עלה דהא נהנה וכו', עכ"ל.

וכ"ה בהל' ברכות להריטב"א פ"א הי"ח י"ט, ז"ל, אוכלין העשויים לרפואה ומשקין העשויים לרפואה והם גם כן ראויים לאכילה ולשתיי' דרך הנאה, אם אכל ושתה אותם כדרך שהעולם אוכלין ושותין אף על פי שזה אוכל ושותה אותן לרפואה בלבד מברך עליהם ברכתן הראוי' להן, אבל אם אין דרך לאכלן בדרך זה אינו מברך עליהן אלא שהכל וכו', הא כיצד, שתיתא שעושין מקליות חטים אם הי' עבה כדרך שבני אדם אוכלין ואוכל אותה זה לרפואה מברך עליו בפה"א מפני החטים שבה, ואם הי' רכה במים או בחומץ מרובה שאין דרך לאכלו כן מברך עליו שהכל, וכן כל כיו"ב, עכ"ל.

טז] והנה בחי' הרשב"א כתב, ז"ל, ק"ל ואפילו עבדי לי' לרפואה מאי הוי לבריך עלי' בפה"א, דבשלמא מיני מזונות לא מברכינן עלי' כיון דלא עבדי לי' לאכילה ולמיזן אבל פרי האדמה מיהא לבריך עלי' דבמילתי' קאי וכקמחא דחטי לרב יהודה דלעיל וכו', וא"ת דכיון דלא מיכוון אלא לרפואה בעלמא לא מברכין עלי' אלא שהכל והא שמן ע"י אניגרון היכא דמיכוין לרפואה מברכין עלי' בפה"ע, ואפשר לומר דשאני הכא דכיון שאין דרכו ליהנות ממנו בהכין אלא לרפואה בעלמא ואין עיקר הנאתו בהכי לא מברכינן עלי' אלא שהכל דלאו במילתי' קאי, אבל שמן ע"י אניגרון דרך הנאתו הוא בדרך שתי' וכו', לפיכך מברכין עליו בפה"ע ואע"פ שהוא מתכוין לרפואה כדאמרן דמ"מ דרך עיקר הנאתו הוא כנ"ל, עכ"ל.

ובפשוטו הי' נראה, דלפ"מ דמסיק הרשב"א דהא דאין מברכין עליו בפה"ע, הוא משום דאין עיקר הנאתו בהכי, הרי דמה"ט הוא גם הא דאין מברכין עליו במ"מ, ול"ב להטעם שכתב בתחילת דבריו דלא עבדי' לי' לאכילה ולמיזן, וזה כדעת הרא"ה והריטב"א, דכל שאין דרך לאכלו אלא לרפואה, אין מברכין עליו ברכתו הראוי' לו.

וכ"ה בפי' הרשב"ץ שהביא ד' הרשב"א, וכתב ע"ז, ז"ל, עוד נלמוד מכאן, שאילו היו עושין השתיתא לאכילה היו מברכין עלי' במ"מ אע"ג דהיא רכה, והאי דמברכין שהכל לאו משום דהיא רכה הוא, דא"כ אפי' שלא לרפואה נמי, אלא טעמא משום רפואה הוא, ומינה לתבשיל הרך שעושין מקמח חטין שמברכין עליו במ"מ, דהא לאו לרפואה עבדי לי' אלא לאכילה ודרך הנאתו הוא בכך, כנ"ל וצ"ע, עכ"ל, והרי דלפי מסקנת הרשב"א, כל הא דאין מברכין על שתיתא רכה במ"מ, הוא משום שאין דרך הנאתו בכך.

טז] אמנם יש מקום לדון בזה, ונתעוררתי לזה מס' עדות ליעקב סימן קל"ג, דהנה ל' הרשב"א דכל שאין דרכו ליהנות וכו' לא מברכינן עלי' אלא שהכל "דלאו במילתי' קאי", ומ' מזה דלאו כללא הוא דכל שאין דרכו ליהנות בהכי ואין עיקר הנאתו בכך, מברכין עליו שהכל, וכדעת הרא"ה והריטב"א, ורק הכא שעשה מן הקמח שתיתא הוא דאמרינן דכל דהוי השינוי כ"כ לגריעותא דאין דרכו ליהנות בכך וכו', אין מברכין עליו אלא שהכל, אך כל שמתחילתו אינו עומד אלא לרפואה, מברכין עליו את ברכתו.

ולפ"ז י"ל, דכ"ז אינו טעם אלא להא דאין מברכין על השתיתא בפה"א, דכלפי ברכת בפה"א הוי הדין דכל שנשתנה לגריעותא אין מברכין עליו בפה"א, דמה"ט מברכין על שלקות שנשתנו לגריעותא שהכל, ומה"ט נמי ס"ל לר"נ דמברכין על קמחא דחיטי שהכל, וכמש"כ הרמב"ן לעיל דל"ו:, ומה"ט נמי כתב הרמב"ן שם דס"ל לר' יהודה דמברכין על פלפלי יבישתא שהכל, אך הא דאין מברכין על השתיתא במ"מ אי"ז מכח ה"ט, דבברכת במ"מ לא מצינו דכל שנשתנה לגריעותא אין מברכין עליו במ"מ,[[9]](#footnote-10) והיינו משום דכל דינא דנשתנה לגריעותא הוא דאין עליו חשיבות הפרי, וזה ל"ש רק בברכת בפה"ע ובפה"א דמברכין על הפרי, וכל הא דאין מברכין עלי' במ"מ, הוא מכח מש"כ הרשב"א בתחילת דבריו, דלא עבדינן לי' לאכילה ולמיזן.

אך שו"ר דל' רש"י בסוגיין, עבה לאכילה עבידא ובמילתי' קיימא, עכ"ל, והרי דגם ברכת במ"מ תליא אם במילתי' קיימא או לא, ולפ"ז שפיר יל"פ כן בד' הרשב"א, דגם הא דאין מברכין ע"ז במ"מ הוא משום דלאו במילתי' קיימא.

1. ולפ"ז ניחא מש"א בגמ' דרכה לרפואה עבדי לה, אשר צ"ע דלדעת התוס' הרי אין הדין תלוי במה דלרפואה עבדי לה, אך לפמש"נ בדעתם ניחא, שהרי לאו כללא הוא דעל כל שתי' אין מברכין במ"מ, רק בשאי"ז נעשה לסעוד, וזהו דמפרשינן דהא דעבדי לה רכה, הוא משום דאי"ז לסעוד אלא לרפואה, ושו"ר כעי"ז במלא הרועים. [↑](#footnote-ref-2)
2. שוב העירוני דבד' הנשמת אדם כלל נ"א סק"ח מבואר, וכ"נ קצת במג"א סימן רי"ב סק"א ובמ"ב סימן ר"ח סקכ"ג ורי"ב סק"א, דדינא דשתיתא דמברכין עלי' שהכל, הוא משום דבדרך שתי' חשיבי המים לעיקר, וזה כמש"כ הרא"ש בדין שכר דכיון דהמשקה צלול הוי עיקרו על שם המים, וע"כ צידד דאם בירך ע"ז בפה"א לא יצא, ונ' דהיינו, דהרי באמת המים הוו רוב, ואך דבמאכל לעולם חשבינן דהאוכל הוא העיקר והמים הם הטפל, וי"ל דאי"ז מדין עיקר וטפל, אלא המים בטלים למאכל והוו כמותו, ועמש"נ ב?, אך כל דהוי דרך שתי' הוו המים עיקר, ולפ"ז מיושב קו' הרשב"א דע"כ אף אין מברכין ע"ז בפה"א, דהמים הוו עיקר, וזה ע"ד שנת' לישב להלן סק"ה, ואך דשם נת' דב' דינים הם, חדא דבמשקה צלול הוו המים העיקר, ועוד דבמקום שלא נעשה לסעוד אלא לשתות ליכא לדינא דכל שיש בו, ואילו בד' הנשמ"א נראה דהכל חד דינא הוא.

   ויש להוסיף, דגם למשמעות ל' התוס' דכל דינא דשתיתא הוא משום שלא נעשית לסעוד, ג"כ יל"פ עד"ז, דבדבר העשוי לסעוד הוי המאכל עיקר ואף אם הוא בדרך שתי', ומשא"כ בדבר הנעשה לשתות הוו המים עיקר, היכא שהם הרוב, וז"פ.

   ועפי"ז מתבאר היטב מש"כ המ"ב שם בדין העושה תבשיל ממיני גרויפי"ן שנעשה מה' מיני דגן ונתן בהם מים הרבה עד שאינו ראוי רק לשרפו, דהגם דאין הגרויפ"ן בטילין לגבי המים כיון שהם בעין ומיני דגן לא בטלי, מ"מ אפשר שגם המים לא בטלי לגבייהו כיון שעיקרן נעשה רק לשתי' ולא לאכילה, עיי"ש, והיינו משום דזהו עיקר דינא דשתיתא, דבדרך שתי' אין המים בטלין להמאכל ולא חשבינן להמאכל כעיקר, אך אם דינא דשתיתא הוא דעל שתי' מברך שהכל, הרי דהתם שעל הגרויפ"ן עצמן מברך במ"מ ואינם בטלים לגבי המים, הי' בדין שיהיו חשובים כעיקר לגבי המים מדינא דכל שיש בו, ומה מהני ע"ז הא שנעשה לשתי' ולא לאכילה, אמנם י"ל דמש"כ דעיקרם נעשה לשתי' ולא לאכילה, היינו דמה"ט לי"ב לדינא דמי שלקות וכדעת המדדכי, ולא בא לפרש כלל מ"ט לי"ב לדינא דכל שיש בו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפ"ז י"ל, דכל הא דמברכין על שתיתא רכה שהכל, הוא רק בכה"ג שלא נתבשל הקמח במים כל' הרמב"ם בפ"ג מברכות ה"ב, וליכא למיתי עלה מדינא דמי שלקות, אך כל דנתבשל הקמח במים, דכה"ג הויא ברכת המים עצמן במ"מ מדינא דמי שלקות, שפיר מברכין ע"ז במ"מ, אך במג"א סימן ר"ה סק"ו נקט בפשיטות דטעמא דהתוס' הוא גם לגבי דינא דמי שלקות, ואזיל לטעמי' שפירש ד' התוס' בע"א, וכמש"נ להלן סק"ט ואילך, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובאמת נראה דיש ללמוד כן גם מד' הרא"ש, דהנה בתשו' הרא"ש כלל ד' סימן ט"ו, מבו' דעיקר מה שדן בשכר שעורים, הוא שיברכו עליו בפה"א, ודלא כמו שדנו התוס' שיברכו ע"ז במ"מ, והרי דס"ל דלא חשבינן לה כמעשה קדירה שמברכין עלי' במ"מ, ולפ"ז הרי דממה שדן הרא"ש אח"כ מ"ט לי"ב לדינא דכל שיש בו, מבו' דדינא דכל שיש בו הוא גם במקום שמברכין על הדגן בפה"א, דלכאו' אין טעם לומר, דהגם דמעיקרא דן הרא"ש שיברכו ע"ז בפה"א, מ"מ מכח דינא דכל שיש בו יברכו ע"ז במ"מ, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. כ"ה בד' התוס' דהנידון הוא שיברכו ע"ז במ"מ, אך בתשו' הרא"ש כלל ד' סימן ט"ו מבו' דעיקר הנידון הי' שיברכו ע"ז בפה"א, וכ"נ בד' הרא"ש בפ"ב דע"ז סימן ט"ו, וכ"ה בתוס' הרשב"א פסחים ד"ב., ונת' בדבריו להלן סקי"ד. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיי"ש בד' הר"י שיריליאון והרא"ש שהוסיפו עוד דהוא עיקר, והיינו משום דהגם דמיחוי השעורים שבתוך השכר לא חשיבי כמי פירות, מ"מ כיון שהוא מעורב במים, בעינן למימר דהוא חשיב העיקר, וע"כ בדין שיברכו על השכר כברכת השעורים. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה אמנם בד' הגר"א שלא דימה ד' התוס' לד' המרדכי, י"ל עפמש"נ לעיל סק"ג בהערה מד' הנשמ"א, דאין עיקר הדין דעל שתי' מברכין שהכל, אלא דבשתי' חשבינן להמים כעיקר, ולפ"ז כל הך דינא הוא רק בתערובת, ול"ש הך דינא במי פירות דליכא תערובת כלל, ושוב אין סתירה מד' התוס' לזה, ודו"ק, ולפ"ז מתישב קצת גם מה שעמדנו לעיל סק"ט, אך בד' המג"א אי"ז מתישב כ"כ, שהרי המג"א דימה ד' התוס' לד' המרדכי, והמרדכי כתב לזה כטעם על הא דבמי פירות מברכין שהכל, וצ"ע.

   ?שוב נתבוננתי די"ל כן גם בד' המג"א, שאין כונתו דד' התוס' הוי ממש כד' המרדכי, אלא כל ד' התוס' הם כשבאנו לדון מי העיקר, וכ"נ במג"א ר"ס רי"ב עיי"ש, ועי' גם במג"א לגבי הגרויפ"ן שהבאנו לעיל שם בד' המ"ב, וצ"ע בכ"ז

   ועי' גם בד' הגר"ז בכ"ד דמבו' בדבריו דדינא הוא דבשתי' אין המי דגן עיקר?. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה אמנם בתוס' ר"י שיריליאון והרא"ש דימו ד"ז למש"א כן לעיל דל"ו., אך נ' דאין כונתם דהוי חד דינא עם דינא דהתם, דדינא דהתם הוא כלפי ברכת בפה"א, ודינא דהכא הוא דכה"ג חשיב כזיעה בעלמא, וכנ"ל, אלא כונתם ללמוד משם דכה"ג לא חשיב כאישתני לעילויא, וממילא דהכא חשבינן לי' כזיעה בעלמא.

   וי"ל עוד כמש"נ לעיל, דהר"י שיריליאון והרא"ש לא דנו שיברך עליו במ"מ אלא שיברך עליו בפה"א, וכמבו' כן בתשו' הרא"ש, וע"ז שפיר תירצו דדמי להתם דאית לי' עילויא אחרינא, וע"כ אין מברכין עליו בפה"א, וזה ע"ד שכתב בתוס' הרשב"א ריש פסחים, ואך דהר"ש שם נקט דל"ד לקמח, משום דאחר שנעשה שכר כבר לית לי' עילויא אחרינא, אלא דין אחר הוא, דהוי זה שינוי לגריעותא כיון דעי"ז כבר אינו יכול לעשות פת, וזה כד' תר"י לקמן דל"ט.. [↑](#footnote-ref-9)
9. ומקור לזה יש להביא, ממש"כ בתר"י, דהא דמברכין על פת קטנית שהכל, הוא משום שדרך אכילתו והנאתו כל השנה היא כשהיא פרי ועכשיו יצא מתורת פרי ואין דרך הנאתו בכך לפיכך גרע מהברכה שלו, ומה"ט גם בפת אורז ודוחן, למ"ד דאין מברכין עליהן במ"מ מברכין עליהן שהכל, עכ"ד, והנה אמנם הרי למ"ד דאורז ודוחן מברכין עליהן במ"מ, מברכין על פת אורז ודוחן במ"מ, והגם דאישתני לגריעותא, ובע"כ דבברכת במ"מ לא איכפת לן כלל במה דאישתני לגריעותא, וכ"ה מבו' בדברי דוד בדל"ז., אך עי' בפמ"ג סימן ר"ח מש"ז י"א שנראה שעמד בזה, ופירש בע"א, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)