חבורה טו
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות חבורות - הרב משה יפהן

חבורה טו

ורבא אמר מנחת העומר שקמצה שלא לשמה כשרה ושייריה נאכלין. ואינה צריכה מנחת העומר אחרת להתירה. שאין מחשבה מועלת אלא במי שראי לעבודה וכו'. והנה בדין זה דאין מחשבה מועלת אלא במי שראוי לעבודה. הקשו הראשונים התוספות כאן ד"ה במי ובשיטה אות לג וכן בשיטה בהשמטות אות ז. דמאי נפקא מינה דאין המחשבה מועלת תיפוק ליה דעדיין היא פסולה משום שהעבודה נעשית על ידי פסולים ומבואר ג' תירוצים בראשונים א. דאם המחשבה היתה מועלת היה נקבע בפיגול. ב. דאם המחשבה היתה חלה היה נעשה פסול בקרבן ולא יחזור הכשר ויקבל בעוד שעכשיו אם נעשה פסול בקבלה יחזור הכשר ויקבל. ג. השיטה בשם רבינו גרשום חידש דדברי רבא קיימי הישראל שעושה שחיטה דאינו יכול לחשב מחשבת פיגול. הגם שהוא כשר לעבודת השחיטה מכל מקום מחשבת פיגול נאמרה רק במי שראוי לשאר העבודות. ואם כן העבודה עצמה היא כשרה ואם היה נעשה מחשבה היא היתה נפסלת.

והנה תחילה נדון בתירוץ הראשון של הראשונים דהחידוש הוא דהמחשבה לא חלה לקבוע פיגול כך משמע מתוספות וכן נתבאר בשיטה. ויש להקשות מאי סד"א דיוכל לקבוע פיגול הרי לא קרב המתיר כמצווותו ומבואר להלן במשנה כט. דכדי לקבוע פיגול בעינן קרב המתיר כמצוותו. שייך היה לדון דקרב המתיר כמצוותו נאמר רק על שאר העבודות ולא על העבודה עצמה שהוא מפגל בה ובה לא אכפת לן דנעשה בפסול. או דנימא דרק פסול בעבודה עצמה ולא בעושה העבודה.

אמנם עדיין יש לעיין דלכאורה חידוש זה מפורש במשנה בדף לא: לב. דאם קיבל הפסול חוץ למקומו וחוץ. לזמנו יחזור הכשר ויקבל ומה חידש רבא. ואפשר היה לומר דבאמת רבא לא חידש בזה דין נוסף אלא בא לסדר את הכלל. וזה דוחק.

והנה באמת לפי דרכו של הגרי"ז היה ניתן לישב באופן זה דחידושו של רבא נוגע למחשבת שלא לשמה דלא נתבאר במשנה דלא חלה והיה מקום לומר דרק חוץ למקומו וחוץ לזמנו לא חל המחשבה דכיוון דדרשינן דצריך קרב המתיר כמצוותו כדי שיחול הכרת אז הוא הדין נמי כדי שיתפס המחשבה בעינן נמי שלא יהא פסול עבודה אחרת וכן מפורש להדיא בפירוש המשנה לרמב"ם על המשנה שם אמנם שלא לשמה אפשר דכן חל וחידש רבא ששום מחשבה לא נתפסת בעבודה שאינה ראויה.

אמנם לכאורה נפקא מינה זו היא רק לדרכו של הגרי"ז דשלא לשמה הוא פסול קרבן אמנם לדרכינו דהוי פסול עבודה אז בין כה וכה העבודה פסולה כיוון שנעשית בידי פסולים והקרבן ממה נפשך לא נפסל.

אמנם אפשר ליישב דשם איירי על קבלה ומהות עבודה הקבלה היא עשיית הקידוש וזה ברור דמעשה של פסול אינו יכול לפעול ולהחיל את הקידוש ומשום הכי פשיטא שמעשה של פסול אינו עבודה לחשב אמנם עדיין הוי אמרינן בהולכה וזריקה דהוי מעשה עבודה גם אם נעשה על ידי פסול כיון שלא בעינן לפעול חלות קידוש וממילא אפשר דבאופן זה חל מחשבה וזה רבא חידש דבשום עבודה לא חלה מחשבה אפילו לא בהולכה וזריקה.

והנה התירוץ השני שתירצו הראשונים הובא בשיטה. פשוט דהנפקא מינה היא בהא דהמחשבה לא נתפסת דהוי פסול עבודה ולא פסול קרבן וגם לתירוץ זה נצטרך לתרץ כדביארנו מהו חידושו של רבא הרי דין זה מבואר להדיא במשנה לא: לב. ונצטרך לתרץ כדביארנו.

כלפי תירוצו של רבינו גרשום הקשה הגרי"ד הרי זה סותר להדיא את המשנה שם דמבואר שם במשנה דכיוון שהשחיטה כשרה בזר ניתן לפגל בה. וצריך ליישב. דשם איירי שמחשב בשעת השחיטה על אכילה שכשרה בזר כגון שמחשב על שלמים או אפילו על האכילה שפסולה בזר וכגון כהן שמחשב על אכילה שכשרה בכהנים בעלי מומים או טמאים ואיירי בטבול יום. והרבינו גרשם דיבר באופן שמחשב על זריקה ועל הקטרה שכשרים רק בכהנים. [אמנם באמת הגרא"י פירש, דאיירי בכל אופן וישראל נחשב שאינו ראוי לעבודה משום דקליש כוחיה כלפיה עבודה. וכן ביאר להלן כלפיה פגימת המזבח דאע"ג דהקומץ כשר מכל מקום במצב של פגימת המזבח קליש כוחיה אמנם לדרכינו לא בעינן לדוחק זה אלא דיסוד הדין הוא דאינו ראוי לעבודה על העבודה שהוא מחשב עליה.]

דינו השני של רבא מבואר דאין המחשבה מועלה אלא על דבר הראוי לעבודה ומבואר דבא למעט מנחת העומר. והנה אין הביאור בדברי רש"י דדבר הבא להתיר אינו נחשב קרבן דהרי

והביאור נראה דמשום דלא מצינו בשום מקום דנאמרה הקרבה בשעורים. אלא דווקא כאן וכאן גם כן אינו אלא כדי להתיר איסור חדש א"כ אמרינן דשעורים בעצם אינם קרבן דלא מצינו בשום מקום הקרבה בהם אלא כאן ורק כאן יש גזה"כ שיקריבו אותם בשביל ההתר אבל אינם קרבן ואם כן הדרשא שנאמרה כלפי פיגול וכלפי שלא לשמה שמזה ילפינן לשאר קדשים לא נאמרה על שעורים.

והנה רש"י הקשה הרי מצינו קרבן בשעורים במנחת סוטה ואם מצינו קרבן בשעורים הרי דשעורים הם כן קרבן אפילו דהם באו להתיר.

ותירץ רש"י דבאמת חלוקים בענינם דזה גרש ומנחת סוטה היא קמח ובגרש לא מצינו קרבן אע"ג דמצינו בקמח. עוד תירץ רש"י דגם מנחת סוטה היא לא קרבן דהיא באה לברר. ואע"ג דמחשבה פוסלת בה זה משום דילפינן מדכתיב בה חטאת. ויש להקשות אמנם אחרי דלמעשה התגלה בה דמחשבה פוסלת אם כן נילף דנאמרה מחשבה גם בדבר דלא הוי קרבן. וצריך לומר דמהיכן נלמד דהרי מה דלא הוי קרבן זהו סברא דלית הכא ילפותא משאר קדשים ומה דנתחדש מחשבה במנחת סוטה אין זה משום דהוי קרבן אלא דין בסוטה דיש בה מחשבה וליכא למילף מסוטה דאיכא למיפרך דמה לסוטה דכן הוי פסול ועוד פירכות. והסברא דלא הוי קרבן זהו סברא מדוע לא ניתן ללמוד מעיקר המלמד של פסול מחשבה.

ובאמת היה אפשר ללמוד דאין כוונת רש"י לשני חילוקים אלא דהכל תירוץ אחד. והנה זה לבד דבא לברר אין זה מספיק דמכל מקום הרי מצינו הקרבה ולמעשה התורה חידשה הקרבה בשעורים פעמיים וכלפי זה אמרינן דזה קמח וזה גרש וקמח וגרש לבד אין זה מספיק דאם היינו מוצאים עיקר קרבן בשעורים לא היה מספיק דזה קמח וזה גרש דמכל מקום מצינו עיקר קרבן בשעורים וכן משמע בשיטה אות כד לפי גירסא אחרינא דאית ליה ברש"י דהכל הוא חילוק אחד.

והנה התוספות עצמם הקשו על רש"י דא"כ מנחת קנאות לא תיפסל שלא לשמה ויש לעיין דהרי רש"י תירץ דנלמד מהיא או מחטאת תלוי בגירסא.

ונראה דהתוספות סברו, דחטאת והיא באו רק לעיכובא אמנם אם עיקר הדין של מחשבה שלא לשמה לא היה נלמד בהקש של זאת התורה אז גם מחטאת או היא לא הוי אמרינן עיכובא. והרש"י כנראה סבר לא כן. [ ואפשר דרש"י סבר דזה דרשינן מחטאת והעיכוב דרשינן מהיא ויל"ע בזה או דלמא דההיא מגלה דהחטאת נאמר דהוי כחטאת ומזה ילפינן את העיכוב.]

והנה התוספות אמרו דמכל מקום ניתן ליישב את דעת רש"י דמשום דלא שייך שינוי בעלים במנחת העומר משום דהיא קרבן ציבור הכא נמי לא שייך שינוי קודש דהוא דבר שאינו ראוי לעבודה. ודבריהם תמוהים דמה חילוק הוא זה ואטו בקרבן ציבור לא אמרינן שינוי קודש הרי מבואר להלן מח דכבשי עצרת ששוחטן שלא לשמן חייל בהו פסולא דשלא לשמן.

ונראה ביאור הענין דסברו התוספות דדבר שאינו ראוי לעבודה אינו מופקע מפסולא דשלא לשמה אלא דהוי סיבה מדוע לא ילפינן מהקישא דזאת התורה והנה אם כלפי שינוי בעלים הרי הוא בכלל ההקש אין זה סיבה מספקת דבר שאינו ראוי לעבודה מדוע לא ללמוד מהקישא אמנם אם בין וכה אינו בכלל ההקש כלפי שינוי בעלים וקליש ההקש כלפיו כאן יש סברא דכיוון דהוא חילוק כלפי עבודה שאינו ראוי לעבודה. אז לא ילפינן מהקש אמנם מנחת סוטה כן ילפינן מהקש.

והתוספות עצמם תירצו. דאינו ראוי לעבודה משום שחדש הוא דבר האסור לאכילה ואסור להקרבה וכאן חידשה התורה שיקריבו אותו ואם כן מחמת זה לא חשיב קרבן והחידוש הוא דיבוא להתיר אבל אינו קרבן בעצם ואינו בכלל הילפותא וכד ביארנו בדעת רש"י.

והנה כשנדון מדוע רש"י לא תירץ כהתוספות אפשר בכמה אופנים אפשר דמשום דסבר דזה דהתורה חידשה להקריב דבר אסור אין זה מספיק להגדירו כלא מין קרבן ורק אם במהות אינו מין קרבן. אמנם אפשר באופן אחר לבאר.

דהנה באמת נחזור לעיקר מה שדיברנו בסוגיין בדין משקה ישראל. והבאנו דבסוגיא דף סח מבואר דהגמרא הקשתה מה בין שני הלחם לעומר דכאן זה כשר וכאן זה פסול. והקשו התוספות דפשיטא דיש חילוק של ממשקה ישראל. ותירצו דהקושיא היה דנלמד אחד מהשני והקשה הגרי"ז מאי סד"א הרי כאן יש פסולא דממשקה ישראל וכאן ליתא.

והנה בחבורה הקודמת ביארנו דשייך לומר דממשקה ישראל אינו מגדיר מהו הפסול אלא דאומר דדבר שנאסר להדיוט נאסר לגבוה ומהו גדר פסולו זהו בכל מקום כפי ענינו והנה גדר האיסור להדיוט הוא איסור חדש. והעומר הוא מתיר אמנם כלפי גבוה יתכן דאין חפצא של איסור של חדש דהרי זהו דבר שיש לו מתירים ואין זה אסור בעצם. וממילא בהכרח דממשקה ישראל ילפינן דיש דין שצריך להקדים את העומר לשאר מנחות וכמו בשתי הלחם ולכן הקשה רבי טרפון דנלמד לשתי הלחם ועל זה תירץ דשתי הלחם הוא דבר דהותר מכללו מה שאין כן עומר.

והנה בדעת רש"י פירוש זה ניתן להאמר אמנם בדעת התוספות מוכח להדיא לא כן