לכם ולא לגויים
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / מלאכות יו_ט

יום ועש"ק משפטים כ"ה שבט תשס"ח

הערות על סדר ד' האבנ"מ בשו"ת סימן ב'.

] הביא מה שהוכיח הנוב"י ראי' לדבריו מד' תוס' בביצה שהק' בהא דהרודה חלות דבש ביו"ט לוקה, דנימא הואיל ואי מיקלעי לי' אורחים חזי לי', ומאי קושיא דילמא מיירי בדבש של נכרים, אלא ודאי אפי' של נכרים אם יזדמנו לו אורחים אח"כ ויקנה מהנכרי לא עשה איסור למפרע וחזי לי' לקנותו אח"כ ומוכח דלא כהשב יעקב, וכתב ע"ז האבנ"מ, ז"ל, דמ"ש דאפי' של נכרים אם יזדמנו לו אורחים אח"כ ויקנה מנכרי לא עשה איסור למפרע וחזי לי' לקנותו, לא שמענו הואיל כזה, דבהדיא כתבו תוס' פסחים דמ"ו ד"ה הואיל ואי בעי מיתשיל עלה, וז"ל, והואיל ואי בעי פריק נמי לא אמרי' דא"כ הי' קונה אותו, דאטו נחשב חמץ של נכרי כשלו הואיל ואי בעי קני לי', עכ"ל, הרי לפנינו דבנכרי ל"ש הואיל ואי בעי קני לי', עכ"ל.

ולכאו' יש לדון בזה, דמש"כ התוס' דלא אמרי' הואיל ואי בעי קני לי', לאו היינו דל"ש הואיל בדבר המחוסר קנין, דכ"ה דאמרי' הואיל ואי מיקלעי לי' אורחים, ה"נ אמרי' הואיל ואי בעי קני לי', אלא מכוון התוס' דהגם דאמרו בפסחים שם דמשום הואיל ואי בעי מיתשיל עלי' חשיב כדידי', כ"ז הוא בשיכול לישאל עליו, אך משום מה שיכול לקנותו לא חשבי' לי' כדידי', ולענין זה הוא דלא אמרי' הואיל ואי בעי קני לי', דל"מ זה לחשבו כדידי', אך הכא דלדעת הנוב"י הותר לעשות מלאכה בדבר של גוי לצורך ישראל, ונמצא דל"ב דמכח דין הואיל יהא חשוב הדבר כשל ישראל, אלא שיהא חשוב כנעשה לצורך ישראל, הרי דבזה שפיר י"ל הואיל ואי מיקלעי לי' אורחים ויקנהו מן הגוי ויאכילם, וז"ב בדעת הנוב"י.

והאבנ"מ שם ד"ה ועוד, השיג עוד ע"ד הנוב"י, ז"ל, ועוד דב"ש נהי דלית להו מתוך אבל בהואיל לא פליגי וכו', וא"כ אם נאמר כדעת נוב"י דבשל גוי נמי שייך הואיל ואי בעי קני לי' וכנ"ל, גם לק"מ דשפיר מקשי תוס' אמאי לוקה ברודה חלות דבש הא שייך הואיל, ומשו"ה שפיר שכתב שב יעקב דאסור לשחוט של גוי, דטעמא דהואיל ל"מ אלא לפטרו ממלקות אבל איסורא איכא וכו', עכ"ל.

וד' האבנ"מ צ"ב, דלכאו' שפיר נקט הנוב"י דלדעת השב יעקב ל"ש כלל להתיר בזה מדין הואיל, דכיון דס"ל שלא הותר שחיטת בהמה גוי לצורך ישראל, א"כ היאך נימא בזה הואיל, הרי אף אם יבואו אורחים לבסוף ויקנה הבהמה מן הגוי ויאכילם, נמי קעביד איסורא, משום דבשעת השחיטה היתה הבהמה של גוי.

ונ' בביאור ד' האבנ"מ, שכונתו לפמש"א בסוגיא דפסחים דמהני דין הואיל לחשבו כדידי', ואשר זהו שכתב דאי נימא דאמרי' הואיל ואי בעי קני לי' חשיב כדידי', א"כ חשיבא הבהמה כבהמתו של ישראל, וע"כ שפיר מותר מה"ת לשחטה, וה"נ ברודה חלות דבש של גוי, מהני דינא דהואיל לחשבן כשל ישראל, וע"כ אינו לוקה על רדייתן.

אמנם לפמש"נ מתבארים היטב ד' הנוב"י, שהרי ודאי לא אמרי' הואיל ואי בעי קני לי' דמכח זה יהא חשוב כדידי', וכמש"כ התס' בפסחים, ואשר ע"כ לדעת השב יעקב דלא הותרה מלאכה בדבר של גוי לצורך ישראל, ל"ש כלל הואיל, דלא מצינו למימר דהואיל ואי בעי קני לי' חשיב כשל ישראל, דהואיל כ"ה לא אמרינן וכנ"ל, ומשא"כ לדעת הנוב"י דהותרה מלאכה בדבר של גוי לצורך ישראל, שפיר מצינו למימר הואיל ואי מילעי אורחים ויקנה מן הגוי ויאכילם, דכיון דל"ב לחשוב הדבש כשל ישראל, אלא בעי' שתהא הרדי' לצורך ישראל, הרי דכ"ה דאמרי' הואיל ואי מיקלעי לי' אורחים חזי לי', אמרי' נמי הואיל ואי מיקלעי אורחים ויקנה מן הגוי חזי לי', וכמש"נ לעיל בזה.

] הביא מש"כ הנוב"י דאין לומר דעיקר כוונת התוס' איך לוקה כיון שאין האיסור אלא בשביל הנכרים הו"ל לאו הבא מכלל עשה לכם ולא לנכרים וכמש"כ התוס' בדי"ב. לענין נדרים ונדבות, שהרי דוקא לב"ה כתבו התוס' כן דאית להו מתוך אבל לב"ש הרי אמרו שם להדיא דגם שוחט עולת נדבה לוקה, ומאן שמעת לי' הרודה חלות דבש לוקה ר"א ור"א היינו ב"ש, וכתב ע"ז האבנ"מ, ז"ל, ומ"ש דל"ה עשה אלא לב"ה וכו', אינו קושיא לפמ"ש תוס' פ"ק דלב"ה אינו לוקה בשוחט עולת נדבה דאתי מלכם ולאו הבא מכלל עשה עשה, וז"ל, וא"ת כיון דאהדרה אהדרה לאיסורא קמא וכו', וי"ל וכו' אבל גבי יו"ט דאוכל נפש הותר דכתיב אשר יאכל וה"ה בנדונ"ד מתוך שהותרה, וא"כ אשכחן דהתירה בהדיא, לא אמרי' דאהדרי' לאיסורא קמא אלא למאי דאהדרי' אהדרי' ולאמאי דלא אדרי' לא אהדרי' וקאי דוקא בעשה, ומשו"ה גבי לגבוה דוקא לב"ה דס"ל מתוך ואפי' אין כאן אוכ"נ כלל כבר הותר מכח מתוך אלא משום לכם ולא לגבוה הוא שנאסר הלכך אין כאן אלא עשה, אבל לב"ש דלי"ל מתוך לוקה וכו', אבל לגבי נכרי אשכחן נמי התירא בהדיא דכתיב אשר יאכל לכל נפש ואפי' נפש נכרי בכלל וכדכתיב נפש אדם, אלא משום דכתיב לכם ולא לנכרי וא"כ למאי דאהדרי' אהדרי' ואינו אלא בעשה אפי' לב"ש, עכ"ל.

ויש מקום לדון בזה, דדוקא בשוחט עולת נדבה לב"ה, כיון שמן הדין הי' להתיר לשוחטה משום מתוך, ואך דגזה"כ היא דלכם ולא לגבוה, דאף דשייך בזה התירא דמתוך, מ"מ אסרה תורה לעשות מלאכה לצורך גבוה אף בשיש בזה התירא דמתוך, וכמש"כ האבנ"מ בסוף דבריו דגזה"כ הוא דאסור לעשות מלאכה לגבוה, ואשר ע"כ לא אמרי' בזה דאהדרי' קרא לאיסורא קמא, שהרי הוי זה איסור מחודש, ולי"ב אלא עשה, ומשא"כ בשוחט לצורך נכרים, הגם דאלמלי קרא דלכם ולא לנכרים הו"א דיאכל לכל נפש אף נפש נכרי בכלל, מ"מ אחר דילפי' מקרא דלכם ולא לנכרים תו מפרשינן לקרא דיאכל לכל נפש דאין נפש נכרי בכלל, ונמצא דמלאכה לצורך נכרי אינה כלל בכלל התירא דמלאכה לצורך אוכ"נ, ובדין דהעושה מלאכה לצורך נכרי לוקה, וראיתי שכבר העיר כעי"ז הגאון מהריא"ז ענזיל בהגהתו שם, אך מש"כ שם דגם לדעת רש"י דהותר משום מתוך אף שלא לצורך כלל, מ"מ אם עשה מלאכה לצורך גוי שאסרה תורה לוקה, לפמש"נ נ' דאי"ז כן, שהרי כיון שהותר משום מתוך אף שלא לצורך כלל, הרי הי' מן הדין להתיר מלאכה לצורך גוי, ואך דגזה"כ הוא שאסור לעשות מלאכה לגויים, וא"כ הוי זה איסור מחודש דלי"ב אלא עשה, וכמש"נ.

וניחא בזה מש"כ הרמב"ם פ"א מיו"ט הט"ז, ז"ל, המבשל ביו"ט לגויים או לבהמה או להניח לחול אינו לוקה שאילו באו לו אורחים הי' אותו תבשיל ראוי להן, עכ"ל, ועיי"ש בלח"מ שעמד ע"ד הרמב"ם דמבו' דאלמלי דינא דהואיל הי' לוקה, דלכם ולא לגויים ולא לבהמה אהדרי' לאיסורא קמא, וקשיא ע"ז ממש"א בביצה די"ב. דלב"ה דאית להו מתוך השוחט עולת נדבה אינו לוקה, ולא אמרי' דלכם ולא לגבוה אהדרי' לאיסורא קמא, עיי"ש בדבריו, ובפשוטו י"ל, דדעת הרמב"ם כדעת בעה"מ והרשב"א שם שפירשו דסוגיא דהתם אזלא כמ"ד דנדרים ונדבות קריבין ביו"ט,[[1]](#footnote-2) והאבנ"מ להלן בסוד"ה אלא כתב לישב ד' הרמב"ם, דאי לאו משום הואיל הי' עכ"פ איסור תורה דעשה דלכם, ומשום הואיל אפי' עשה ליכא, עכ"ד, וזה דוחק בל' הרמב"ם שפירש לה"ט דהואיל דמשו"ז אינו לוקה, ולד' האבנ"מ הול"ל דאינו אסור מה"ת משום הואיל, אך לפמש"נ י"ל, דהגם דהשוחט עולת נדבה אינו לוקה, משום דלכם ולא לגבוה אינו אלא עשה, ולא אמרי' דאהדרי' קרא לאיסורא קמא, מ"מ המבשל לצורך נכרי או בהמה לוקה, דאחר דילפי' מקרא דלכם ולא לגויים ולא לבהמה, שוב אי"ז בכלל עיקר התירא דאשר יאכל לכל נפש, וע"כ הוא לוקה.

ואמנם כ"ז ניחא אי נימא דל"ש להתיר בבישול לצורך גוי או בהמה משום דינא דמתוך, דאי נימא דבישול לצרכן חשיב כצורך קצת והי' בדין להתיר בזה משום דינא דמתוך, או אי נימא בדעת הרמב"ם דמשום מתוך שרי אף שלא לצורך כלל, ולפ"ז ודאי הי' מן הדין להתיר בבישול לצורך גוי ובהמה משום מתוך, ואך דגזה"כ הוא דלכם ולא לגבוה ולא לבהמה, ולפ"ז הי' בדין שלא יהא בזה אלא עשה, וכמש"נ לעיל, אך לפ"מ שפירשו הרבה מן הראשונים בדעת הרמב"ם דלא אמרי' מתוך אלא בהוצאה והבערה ולא בשאר מלאכות, ניחא, דע"כ ל"ש כלל להתיר בבישול לצורך נכרי ובהמה משום מתוך, וע"כ אחר שנלמד מקרא דלכם דלא הותרה מלאכה לצורך גוי ובהמה, שוב אי"ז נכלל בעיקר התירא דאשר יאכל לכל נפש, וע"כ הוא לוקה, וז"פ.

1. ויש להוסיף בזה, דהנה בל' הרשב"א שם מבו' דהיינו דר' יצחק בר אבדימי ס"ל כהך מ"ד, וע"כ מוקי להך מתניתין כב"ש, וצ"ע שהרי פליגי תנאי בזה אי נדרים ונדבות קריבין ביו"ט, וא"כ מ"ט הוצרך להעמיד להך מתניתא כב"ש, ולא אוקמה כב"ה וכמ"ד דנדרים ונדבות אין קריבין ביו"ט.

   והעירוני דלפ"ד בעה"מ שם יל"פ בזה בע"א, דא"א כלל להעמידה כמ"ד דנדרים ונדבות אין קריבין ביו"ט, דא"כ מ"ט תני דהשוחט "עולת" נדבה לוקה, הרי כיון דנדרים ונדבות אין קריבין ביו"ט, אף השוחט שלמי נדבה לוקה, וע"כ בע"כ להעמידה כמ"ד דנדרים ונדבות קריבין ביו"ט, דלדידי' שלמי נדבה קריבין ביו"ט מה"ת לכו"ע משום צורך הדיוט, וכמש"כ בעה"מ שם, דהא דאית להו לב"ש דאינה קריבה, הוא גזירה אטו עולת נדבה, ורק עולת נדבה אינה קריבה מה"ת לדעת ב"ש דלית להו מתוך, וע"כ השוחטה ביו"ט לוקה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)