אלו הן הלוקין - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / לה מכות

בסיעתא דשמיא

**פרק אלו הן הלוקין**

דף י"ג.

**ואלו הן הלוקין הבא על אחותו:** עי' ברש"י שפי' דתנא חייבי כריתות לאשמועינן דיש מלקות בחייבי כריתות ויל"ע דמ"מ למה כ' המשנה כולם ולכאו' מספיק לכ' א' מהח"כ דחייב מלקות [ונדע דבכריתות יש מלקות]. ועי' בערול"נ שיישב דמלמד דחייבי מיתות בי"ד לא לקי [ולא נימא דתנא ושייר]. ויל"ע, בחייבי מיתה בידי שמים אם יש חידוש שלוקים ועי' ברש"י ד"ה אלו הן הלוקין שכ' דהחידוש בטבל אע"ג שלא כ' אזהרה מפרשת ויל"ע דנימא שהחידוש שלוקה ומוכח דאין זה חידוש ויל"ע הטעם[[1]](#footnote-1). [ואולי אחר דכ' דבכריתות חייב מלקות אין חידוש במיתה ביד"ש].

**אלמנה לכה"ג, גרושה וחלוצה לכהן הדיוט:** עי' במאירי שפי' דהפסיק בח"כ להמשיך הפרשת עריות. ועי' ברש"י שפי' דתנא אלמנה וגרושה לאשמועינן דחייב עליה משום שתי שמות ויל"ע מה החידוש בזה הא עבר על שתי לאוין. ועי' בערול"נ שפי' דהחידוש דלא הוה לאו שבכללות וכבהמשך מהריטב"א. [ואולי י"ל דהחידוש שחשיב כמה לאוין וכמבו' בקידושין ע"ח דבעינן קרא לזה עוד י"ל דהחידוש דאיסור גרושה חל על אלמנה דהוה מוסיף אכן י"ל דאי"ז חידוש דבמוסיף כו"ע מודו][[2]](#footnote-2).

**גרושה וחלוצה לכהן הדיוט:** לכאו' מבו' דבחלוצה לוקה ועי' ברש"י בד"ה גרושה וחלוצה דנ' דס"ל דמדאו', עיי"ש בתוס' ד"ה גרושה ובריטב"א דפליגי [עיי"ש שהק' מהגמ' בקידושין ע"ח. ועי' בריטב"א שהק' מגמ' דסוטה דמשמע דמדאו' עיי"ש] ועי' בתוס' שביארו דכ' המשנה חלוצה אגב גרושה או דמכת מרדות [ומחודש שאלו הלוקין היינו גם מכת מרדות] וע"ע בתו"י יבמות מ"ד. שכ' דמתני' לר"ע דאחות חלוצה דאורייתא וה"ה בחלוצה עצמה. [וכ"כ הריטב"א.]

**ממזרת ונתינה לישראל:** יל"ע מה החידוש בזה, ועי' בריטב"א שפי' דהחידוש דממזרת אסורה ולא הוה כעמוני ולא עמונית. ובנתינה יל"ע מה החידוש, ולכאו' לראשו' דס"ל דנתינה דאורייתא זה גופא החידוש וכן נראה בריטב"א שהק' רק על ממזרת. ולראשו' דאינה דאורייתא עי' בתוס' יבמות ע"ז. שכ' דאגב שיטפא דממזרת נקטה ועי' בריטב"א שכ' דלא גרסינן לה [עיי"ש שהק' מה שייך בנתינה אגב ממזרת ועיי"ש בתוס' יבמות שכ' דבכל דוכתי כתיב ממזרת ונתינה]. [ובגוף הדין בנתינה ד' רש"י בסוגיין נראה דאסורה מדאורייתא [ולאו דלא תתחתן איירי אחר שנתגיירו עי' מחלו' בזה ביבמות ע"ו.] וכן ד' הרמב"ן והריטב"א אלא שבריטב"א פי' דהוא דווקא דור ראשון ועי' ברש"י יבמות ע"ח: וכתובות כ"ט. שכ' דהאיסור בז' אומות רק בגיותן אבל בגירותן דרבנן וצ"ע דסותר לד' בסוגיין].

**אלמנה וגרושה חייב עליה משום שתי שמות:** איירי בכה"ג ובנתגרשה אחר שנתאלמנה דלא הוה איסור חל על איסור דנוסף בגרושה איסור לכהן הדיוט. ועי' בריטב"א שהק' למה לוקים הא הוה לאו שבכללות שכ' אלמנה וגרושה וחללה זונה לא יקח והלא יקח כולל בתוכו הרבה לאוים עיי"ש שיישב דלא הוה בכללות כיון שהאיסור מפורש ועיי"ש בעוד אופן דהגרושה דכה"ג הוה אזהרה מגרושה דכהן הדיוט וע"ע בערול"נ מה שדן בדבריו.

**גרושה וחלוצה אינו חייב אלא משום אחת:** עי' ברש"י שחייב משום גרושה ויל"ע ק' למה לא כ' להדיא במתני' דחייב משום גרושה. וגוף הסברא דחייב אחת עי' ברש"י "דאינו חייב עליה אלא משום גרושה שהחלוצה אינה כתובה אלא מרבויא מייתינן לה" ומדויק דאם היתה חלוצה לבד היה לוקה [וכמבו' בתחי' המשנה גרושה וחלוצה לכהן הדיוט] ויל"ע א"כ מה בכך שנלמד מרבוי הא הוה שתי שמות. וצ"ל דכיון דנלמד מריבוי דואשה ל"ח שני שמות [דחלוצה כגרושה] וכדלק' מהפמ"ג. ועי' במהרש"א קידושין ע"ח שהקשה דלכאו' ל"ש שיחול ב' שמות אלו דהא אין איסור חל על איסור [דגרושה אאלמנה הוה מוסיף להדיוט אבל גרושה אחלוצה או להיפוך במאי מוסיף] ועיי"ש שיישב דחלוצה הוה איסור מוסיף דע"י החלוצה נאסרת על האחין בלא יבנה וצ"ע דלכאו' הם שני איסורים ויל"ע.

**תוס' ד"ה ואלו הן: תנא ושייר טמא ששימש וכו':** יל"ע הרי יש ר"ז חייבי לאוין כמבואר ברמב"ם פי"ז מסנהדרין ובמאירי ולמה כ' התוס' דווקא לאוין אלו וצ"ע. **טמא ששימש:** במתני' סנהדרין פרק ט' [דף פ"א:] אמרי', דטמא ששימש פרחי כהונה פוצעין את מוחו, ועי' באבי עזרי פי"ח מסנהדרין שהקשה א"כ אמאי טמא ששימש במיתה נימא קלב"מ [עפי"ד הגרע"א דבקנאין פוגעין בו איכא חיוב מיתה]ועיי"ש שיישב דחשיב ב' עונשין על לאו אחד עיי"ש. **ובקונטרס דחק:** עי' מהרש"א דרש"י אינו לפנינו.

**תוס' ד"ה גרושה:** **א"נ וכו' לוקה בה מלקות דגרושה שהיא דאורייתא ולא לקי מכת מרדות דרבנן:** וכעי"ז בריטב"א בשם הרמ"ה יל"ע הטעם, ועי' במשנה למלך פי"ז מאיסו"ב שכ' דכל מקום שחייב מלקות דאורייתא לא לקי על דרבנן [אף בשני שמות] והביא התוס' דידן ויל"ע ההבנה בזה הא עבר בשני חיובים. אכן, עי' בפתיחה כוללת לפמ"ג[[3]](#footnote-3) ח"א ס"ק י"ז שכ' בכוונת התוס' דדווקא כאן אין לוקה דחלוצה משם גרושה. וע"ע בגליוני הש"ס שפי' כוונת התוס' דהמלקות דאורייתא פוטר המכת מרדות דרבנן מדין קלב"מ [עיי"ש עפי"ד התוס' במו"ק ב: דהק' דכל חייב ב' יפטר מדין כדי רשעתו עיי"ש[[4]](#footnote-4)].

דף י"ג:

**שאם עשו תשובה אין בי"ד של מטה מוחלין להם:** יל"ע, מהו באמת הטעם דתשובה אינה פוטרת מעונש בבי"ד של מטה, וכן הקשה בתשו' נוב"י קמא או"ח סי' ל"ה ד"ה אלא שאומר שכ' "אלא ודאי גזיה"כ הוא שאלמלא כן בטלו עונשי תורה בכללן ואין אדם שיומת בבי"ד כי יאמר חטאתי והנני שב וכו' לכן נחוץ הוא שלא תועיל התשובה להצילו ממיתת בי"ד" עיי"ש [ולכאו' הכוונה דאע"ג שאנו מאמינים לו שעשה תשובה, אין תשובה פוטרת מגזיה"כ דכ"א יאמר כן. ולא שאין אנו מאמינים לו ששב. ויל"ע דכלפי פסול לעדות שייך תשובה וא"כ נימא גם כאן דיועיל ויל"ע]. וע"ע בגליוני הש"ס כאן שהאריך בזה עיי"ש.

**רבי יצחק אומר וכו' לדונו בכרת ולא במלקות:** עי' בערול"נ שהסתפק בעשה מעשה שיש בו שני כריתות אם לוקה על השני ויל"ע ההבנה הא כל חיוב כריתות חל ולא המלקות וצ"ע.

**לאו הניתק לעשה, דומיא דלאו דחסימה:** לכאו' מבו' דבניתק לעשה לא לוקים מדין דומיא דחסימה וע"ע לק' בזה. ובעיקר המבו' דללקות צריך דומיא דלאו דחסימה. לכאו' בלאו שאין בו מעשה החילוק הוא באופן עבירת הלאו ובניתק לעשה החילוק בעצם הלאו דהוא סוג אחר והם שני סוגי דומיא דחסימה וצ"ע.

**ור"ע מ"ט משום כדי רשעתו:** הנה, ידוע ד' המהר"ם בב"ק ד. שכ' דברשעה המחייבת ב' עונשים ל"א כדי רשעתו שזה מה שהרשעה מחייבת שני עונשים [וע"כ אם רוצח היה חייב כופר לא היה נפטר מכדי רשעתו שזהו עונשו מיתה וממון] ויל"ע א"כ לר"ע למה במיתת בי"ד ומלקות [על לאו אחד] הוה שני רשעיות נימא שהלאו מחייב ב' עונשים, וצ"ע. וכן הקשה באבי עזרי פ"א ממעילה הל' ג' וצ"ע. ועי' בד' בפי"ח מסנהדרין שכ' ליישב דכדי רשעתו בסוגיין אין הכוונה קלב"מ אלא דין דאין עונשים ב' עונשים על עבירה אחת עיי"ש. [וע"ע בד' במעילה שכ' ליישב בדרך אחר דבחיוב מיתה ומלקות אין הגדר דהלאו מחייב מיתה ומלקות אלא הפסוק שכתוב בו חיוב מיתה הוא המחייב מיתה והמלקות הם מהלאו וע"כ חשיב ב' רשעיות, עבירה מהקרא דהמיתה ועבירה מהקרא דהמלקות [וכגו' בחילול שבת דהמיתה היא מקרא דמחלליה מות יומת והלאו הוא לא תעשה כל מלאכה, אין הגדר דהאיסור הוא מקרא דלא תבערו והעונש הוא במחלליה, אלא הפסוק דהעונש [מחלליה מות יומת] מלמד גם איסור וא"כ יש פה שני רשעיות עבירה על איסור דחילול שבת הנלמד מקרא דמחלליה ועבירה מחילול שבת מקרא דלא תבערו וחשיב ב' רשעיות משא"כ בכופר דרוצח הרציחה עצמה הוא המחייב בממון ומיתה והוה רשעה אחת, ויל"ע דאף אם נימא דהאיסור נלמד מהפסוק דהעונש מ"מ גם העונש וגם המיתה הם על חילול שבת ונימא דהוה רשעה אחת חילול שבת ויל"ע].

**אבל מיתה ומלקות מיתה אריכתא היא:** יל"ע ההבנה בזה דמ"מ הוא ב' עונשים, וע"ע בגמ' כתובות ל"ז: שהוזכר סברא זו עיי"ש [והר"א מילר פירש עפי"ד התוס' במו"ק לגבי שני מלקויות דחשיב רשעה אחת ה"ה כאן] [ולכאו' לפי ד' הגמ' כאן בכל מיתה ומלקות פליג רבי ישמעאל דליכא קלב"מ]. ועי' במאירי בע"א שכ' דמכות אחר סנהדרין כיון דגלות ומלקות כעין מיתה הם, וע"ע בסנהדרין י. ד' רבי ישמעאל דמלקות במקום מיתה ודינם בכ"ג עיי"ש ויל"ע אם הוא נוגע לסברא כאן.

**ולר"ע אי הכי חייבי כריתות נמי:** לק' כ"ג. ד' רחב"ג דחייבי כריתות שלקו נפטרו מידי כריתותם ויל"ע א"כ למה חשיב שנתחייב בשתי רשעיות הרי אם ילקה יפטר מן הכרת [ויתקיים בו רק עונש אחד, מלקות]. וכן הקשו הראשונים שם. ועי' בריטב"א שם שכ' דר"ע פליג על רחב"ג. ועי' ברמב"ן במלחמות בסוף המסכת שכ' ליישב דאף לר"ע אם ילקה יפטר מהכרת אלא דקשה ליה למה נותנים המלקות הרי הכרת חמור [ובב' רשעיות נידון בחמור] וע"ז אמר ר"ע כיון דאם עשה תשובה מתכפר זה סיבה לתת המלקות עיי"ש. [ולד' המו"מ בגמ' אינו כפשוטו למה נותנים מלקות הרי מתחייב ב' אלא למה נותנים מלקות ופוטרים מהכרת].

**מאי אמרת שאם עשו תשובה:** לכאו' מדויק דבעשו תשובה מובן שילקה. ויל"ע, דלכאו' בשעת מעשה, נתחייב בשני עונשים ומה שעשה תשובה לכאו' הוא "פטור" מהכרת ולא שלא נתחייב. [וא"כ, אם ילקה הוה שנתחייב ב' עונשים]. ואולי כיון דלא מתקיים בו הכרת שוב ל"ה כדי רשעתו עוד י"ל דגדר הפטור ע"י תשובה הוא כלא נתחייב ויל"ע.

**ר' יצחק אומר חייבי כריתות בכלל היו וכו':** בפשו' ד' רבי יצחק דחייבי כריתות התמעט ממלקות וכן מבו' בתוס' י"ד: ד"ה רבי יצחק. אכן, עי' ברש"י יבמות נ"ה. ד"ה לכרת שפי' "דלאו שניתן לאזהרת כרת הוא וכו' דלא הוה ליה לענשו אא"כ הזהיר" ומבו' ד' רש"י דס"ל לרבי יצחק דכרת בעי אזהרה וכן פי' בגרע"א בגליון המשניות סקי"ז. ויל"ע לפי"ז אם הכרת דאחותו מלמד דכרת בעי אזהרה[[5]](#footnote-5). הגדר לפי"ז אינו לימוד דדבר שיצא מן הכלל ללמד

**אתרו ביה לקטלא כו"ע לא פליגי:** עי' מהרש"א שהק' למה באמת לא לוקה [הא לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד לוקים עליו] עיי"ש שכ' שיש ליישב בדוחק. ועי' ברש"ש שביאר דהיכא דחייב מיתה ל"ש ללקות על הלאו כיון שבא לאזהרה למיתה עיי"ש[[6]](#footnote-6). חילוק בלאו אם יש מיתה

**ר"ע סבר לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד אין לוקין עליו:** עי' ברש"י שביאר שניתן לאזהרת מיתה[[7]](#footnote-7). ועי' במאירי שכ' משום כדי רשעתו[[8]](#footnote-8) ויל"ע ההבנה[[9]](#footnote-9). ויל"ע בד' רבי ישמעאל מה ס"ל [הא צריך אזהרה למיתה, ולפי"ד הרש"ש מיושב דאף לרבי ישמעאל יש סבר דניתן לאזהרה אבל רק במקום שחייב מיתה]

**חייבי כריתות לא בעי התראה:** לכאו' הכוונה על אזהרה, ועי' בפיה"מ להרמב"ם בתחילת הפרק שכ' דמיתת בי"ד [וכרת עי' להלן] בעי אזהרה "וזה מה שאמרו חכמים לא ענש הכתוב אא"כ הזהיר ולפיכך לא נעניש בעונש מן העונשין אלא לאחר התראה" ומשמע דהסברא דהתראה ואזהרה הוא אותו סברא[[10]](#footnote-10). ובעיקר הגדר בהא דכרת ל"ב התראה, לכאורה הכוונה דממה שכ' האיסור ידעינן שהוא אסור. ויל"ע לפי"ז בחייבי מיתות בי"ד אם עיקר האיסור נלמד מהעונש או דעיקר האיסור הוא בלאו ויל"ע. ועי' ברמב"ם בסה"מ בהקדמה אחר השרשים שנ' דעתו דעיקר האיסור נלמד מהעונש עיי"ש שכ' דהיכא שכ' העונש מפורש שייך ללמוד האזהרה מן הדין[[11]](#footnote-11) ועי' ברמב"ן בשורש השני דפליג בזה ואולי בזה גופא נחלקו ויל"ע.

**ודילמא אזהרה לקרבן:** יל"ע, הא קרבן הוא בשוגג ומה שייך אזהרה לשוגג, ואולי האזהרה ליזהר שלא יבא לידי שוגג וצ"ע. [ועי' בריטב"א שכ' "שלא ענש הכתוב קרבן על שגגת כרת אלא בשיש בו אזהרת לאו" ואולי ס"ל דאזהרה לקרבן היינו שיהיה לאו כיון שקרבן בא רק אם יש לאו ולא כאזהרה לכרת שעצם האזהרה היא שאם יעבור יענש כרת, ולפי"ז ל"ק דהא קרבן רק בשוגג כיון שאין הכוונה שיענש בקרבן אם יעבור על האזהרה].

**תוס' ד"ה מה עבודת כוכבים: הקשה הר"ש מדרוייש וכו' וי"ל:** יל"ע מה השתנה בתוס' בין הקושיא לתירוץ וצ"ע. [ובעיקר הקושיא, בפשוטו הכוונה דנימא שניתן לחלק, ולא למלקות, והנה, באחיעזר ח"ג סי' פ"ב כ' בשם הגר"ח דהיכא שלאוים מחלקים לחטאת חיוב הקרבן הוא על שעבר על הלאו [ולא ככל קרבן דהחיוב שעבר על מעשה שיש בו כרת] ונפק"מ בשגג בכרת והזיד בלאו עיי"ש ולפי"ז י"ל הבנה אחרת בקו' התוס' דהלאו במפטם וסך הוא עצמו המחייב קרבן ולא ילקו והוה ממש כאזהרה לקרבן ויל"ע[[12]](#footnote-12)].

**תוס' ד"ה לאפוקי הני: דהא לא הויא בכרת דומיא דעבודת כוכבים דהא לעולם לא הויא בכרת עד שימות:** עי' ברמב"ם תחילת הל' מילה שכ' דכל יום ויום הוא מבטל מ"ע ואינו חייב כרת עד שימות, וד' הראב"ד דכל יום עומד באיסור כרת אלא שאם מל נפטר מהכרת. ועי' בקהילות יעקב שבת סי' ל' שביאר ד' התוס' דס"ל כד' הראב"ד אף בקו' והקשו דמ"מ אינו דומה לע"ז דהא יכול למול וליפטר ויישבו דמ"מ איסור כרת עליו עיי"ש דס"ל דאף אם ימול עבר על האיסור כרת עיי"ש. וצ"ע לד' הרמב"ם כיצד שייך חיוב קרבן הא ל"ח כרת עד שימות ועי' בערול"נ שכ' בנכרת הגיד עיי"ש.

**דף י"ד.**

**ק"ו פריכא:** יל"ע דמ"מ הא רבן גמליאל אמר ק"ו ומה ס"ל לר"ג עי' ערול"נ מה שהביא מהתוס' בכריתות עיי"ש מש"כ בזה.

**דף י"ד:**

**כל ל"ת שקדמו עשה לוקין:** עיקר הסברא דבכה"ג ל"ח ניתק לעשה. ויל"ע, אם קדמו עשה הוא שנכתב בפסוק קודם או דקדמו הוא שאפשר לקיים העשה בלא לעבור על הלאו. ועי' ברש"י "שקדם את הלאו ואתה יכול לקיימו קודם עבירת הלאו" ולכאו' משמע דס"ל דרק כשיש שניהם חשיב קדמו[[13]](#footnote-13) ועי' בריטב"א שכ' בד' רש"י דס"ל דקדמו במעשה [עיי"ש שהק' מולא יטמאו עי' בהמשך] ועי' ערול"נ. אכן, עי' ברש"י לק' ט"ו. ד"ה ההוא לנתוקי דמשמע דס"ל במעשה כהריטב"א[[14]](#footnote-14) [וע"ע ברש"י חולין קמ"א. ד"ה והשיב] וע"ע בד' התוס' ד"ה כל ל"ת.

**רש"י ד"ה כל ל"ת: דאפילו למ"ד לאו הניתק לעשה אין לוקין:** עי' ערול"נ שהק' דהא לכאו' אין מחלו' בזה עיי"ש [עי' בסוגיא בחולין קמ"א.]. **שניתק הכתוב את העשה להיות ענשו ותיקונו של לאו:** יל"ע הלשו' ענשו ותיקונו דלכאו' הוא סותר וגם דלכאו' אינו העשה אינו עונש וצ"ע. ועי' ברש"י לעיל ד: ד"ה לומר שכ' שהעשה האמור אחריו "תקנתו וכפרתו על עבירת הלאו" ויל"ע. וע"ע במש"נ בזה בעז"ה לק' ט"ז.

**תוס' ד"ה כל ל"ת: תימה דהא לאו דגזילה וכו':** לכאו' בקו' ס"ל דקדמו היינו בקרא. **וי"ל דשאני גבי לאו דגזילה וכו':** לכאו' תי' דגזילה שאני [דבגזילה אע"ג שקדם ניתק] ויל"ע מהמשך ד' שכ' **"אבל קדמו דקאמר הכא ל"ד קדמו אלא היינו דשייך להעשה קודם שעבר הלאו'"** ומשמע ק' דס"ל דרק קדמו במעשה [וצ"ע דלפי"ז חזרו לגמרי ממה דס"ל בקו' וצ"ע]. וע"ע בגבורת ארי שיישב דגבי גזילה ל"ח קדמו כיון דאין מוקדם ומאוחר בתורה ורק היכא דכ' בחד קרא [כשילוח הקן ונכנס למקדש] חשיב קדמו בקרא עיי"ש [וכעי"ז בערול"נ][[15]](#footnote-15).

**דף ט"ו.**

**אמרו לו אמרת:** עי' ברש"י שאמרו לרבי יוחנן ועי' בריטב"א.

**הבא למקדש טמא:** עי' בריטב"א י"ד: שהק' הא כאן ל"ש לקיים העשה אלא לאחר הלאו ולמה חשיב קדמו עיי"ש שכ' דבנטמא בפנים הוה העשה קודם הלאו. [ועי' ערול"נ] ועיי"ש בעוד אופן שכ' דאם קודם בקרא, אף אם במעשה אינו קודם אינו ניתק [ודלא כד' התוס' לגבי גזילה]. והנה יל"ע בעיקר מה דאמרי' דהבא למקדש שייך לדון בו ניתק וצ"ע גם אם יצא לכאו' לא מתקן את הלאו שנכנס עי' בזה בהמשך.

**תוס' ד"ה כל ימיו**: **פי' בקונטרס דקאי אלא יוכל לשלחה כל ימיו:** יל"ע, דהא לק' ט"ז מבו' דלא יוכל הוה ניתק לעשה וצ"ע הרי הכל ימיו הוא הגדרה בלאו שלא יהיה כל ימיו ואינו דין עשה וצ"ע. עוד יל"ע היכן ראו ד"ז ברש"י דידן [עי' רש"י ד"ה אלא אמר רבא].

**הניחא ל"ד ביטלו וכו'**: לגי' רש"י ביאור הקו' דלריש לקיש לא שייך לנתק כל ימיו דאל"כ לא ילקה, יל"ע הא בפשוטו העשה קיים גם אחר שלוקה וכן מבואר בתוס' חולין קמ"א: וא"כ ריש לקיש יכול לפרש כל ימיו כרבי יוחנן שצריך להחזיר ומ"מ לוקה. עוד יל"ע דנימא דריש לקיש איירי בכל ניתק לעשה לבד מאונס עי' ריטב"א בקו' זו.

ט"ו: בתוס' הביאו ד' רש"י בחולין דלר"ל ניתק לעשה הוא רק בתוכ"ד, יל"ע בגדר, הא ממ"נ אם כיון דתוכ"ד המעשה לא נגמר למה צריך את החידוש של ניתק לעשה ואם המעשה גמור מה עושה זה שתוכ"ד הרי המעשה גמור וא"א לבטלו.

ט"ו: התראת ספק, בגמ' מבואר דאוכל ככר זה ולא אכלו הוה התראת ספק, ולכאו' הכוונה דשמא יאכל. יל"ע שיתרה בו בזמן האחרון שעדיין יכול לאכול. [ועי' רש"י שבועות כ"א. דאינו יכול לכוון ויל"ע הטעם הרי יש שיעור זמן אכילת פרס וישער לפי"ז, עוד יל"ע למה חשיב התראת ספק הרי החסרון הוא שההתראה אינו בזמן העבירה ואולי הגדר דהוא ספק אם היה אז זמן ויל"ע]. עוד יל"ע לריש לקיש מתי זמן ההתראה אם ברגע אחרון או קודם ועי' רש"י ד"ה אכל דכ' דהרי תלה כל היום ומדויק ק' דההתראה בתחי' היום וע"ע ברשי פסחים ס"ג. דנ' כן ומבואר לכאו' דכל היום הוא חלק ממעשה העבירה ויל"ע הגדר. [שזה ברור שאף לר"ל אם בא לאדם בתחילת שבת ואומר לו שאסור לעבור על בורר ואם עבר יתחייב סקילה ל"ח התראה דבעינן התראה בזמן העבירה וא"כ כאן מתי זמן העבירה כל היום או תחילתו ויל"ע].

ברש"י הק' דלרבי יוחנן יתרו בו בשעת ביטול העשה ותירץ דאינו זמן עבירת הלאו וכשני ככרות בשבועות. יל"ע בדימוי דהתם הככר השני אינו קשור כלל לאיסור אלא תנאי אבל כאן העשה הוא חלק מגמר הלאו ואולי מ"מ דומה לענין שאינו זמן עבירת הלאו. עוד יל"ע לרש"י בקו' אם הכוונה שההתראה תהיה רק בביטול העשה וצ"ע דמ"מ ודאי שתחילת העבירה היא בקיום הלאו או שיתרו בו פעמיים גם בשעת ביטול העשה וגם בעבירת הלאו וזה ל"נ בלשו' רש"י.

בתוס' הקשה דאף לריש לקיש יהיה חשיב התראת ספק [וכ"ד הריטב"א למעשה דלמ"ד קיימו חשיב התראת ספק ושמא יקיים העשה וכדלק']. יל"ע דלכאורה לריש לקיש המעשה עבירה נגמר ורק אם יקיים העשה יפטר מהמלקות ולמה שיחשב ע"י זה התראת ספק. [ואולי מה דמ"מ יכול להפטר מהמלקות חשיב התראת ספק ויל"ע].

תוס' תירץ ד"השתא מיהת עובר וכו' וא"כ יש לנו לומר שלא יקיימנה" יל"ע הבנת התירוץ מאיזה דין אמרי' דלא יקיים העשה להנצל העבירה ועונש. ובהמשך, הביאו ראיה לזה מנזיר של"ח שמא ישאל, יל"ע דמ"מ יש לחלק דלעקירת כל הנזירות ל"ח אבל למעשה של תיקון העבירה למה ל"ח [עוד יש להוסיף דהא בשאלה גדר הביטול הוא דהיה טעות ול"ח לטעות אבל למעשה שיתקן למה לא נחשוש] ונ' ד' תוס' דגדר הדבר הוא דמעמידים הדבר בחזקתו וצ"ע.

עי' בריטב"א שכ' מהרמב"ן והרמ"ה דהגי' היא להיפך וההניחא הוא כלפי מה דאמרי' דלתקוני לאוי אתא, והניחא למ"ד קיימו שייך לומר שהעשה מתקן הלאו אבל למ"ד ביטלו הרי העבירה נגמרת רק כשמבטל העשה ול"ח תיקון הלאו עיי"ש. וכן הוא להיפוך בד' רבי יוחנן דס"ל קיימו ולר"ל ביטלו. וכן כלפי התראת ספק דלר' יוחנן הוה התראה ובקיימו חשיב התראת ספק [וכקו' התוס'] ולריש לקיש ל"ה התראה וע"כ ביטלו דמתרים בן בשעה שמבטל העשה.

ומבואר דנח' רש"י ותוס' לעומת הרמב"ן הרמ"ה והריטב"א, א. למ"ד קיימו אם חשיב התראת ספק [דלתוס' לא ולריטב"א כן] ויל"ע א. מה עיקר המחלו' [ותוס' כ' סברא דיש לנו לומר שלא יקיימנה ויל"ה סברא זו וכנ"ל] ב. למה אפשרות הקיימו חשיב לחסרון בחיוב מלקות וכדלעיל. ב. למ"ד ביטלו אם זמן ההתראה כשעובר על הלאו או בזמן שמבטל העשה. עיי"ש בריטב"א בשני אופנים גדר הדבר דשייך להתרות בזמן העשה אם הוא חלק מעבירת הלאו או דכלפי מלקות חשיב חלק מהמחייב עי"ש. וגם בזה יש להבין עיקר המחלוקת.

ברש"י ביאר דיש התראת ספק

לדעת רש"י לרבי יוחנן ס"ל ביטלו והיינו שכדי להתחייב בלאו צריך לבטל העשה בידים ויל"ע גדר הדבר ולדו' בשילוח הקן שנוטל האם על הבנים ועדיין לא שיבר כנפיה, אם חשב עבר על הלאו ולכאו' עבר דהא נטל האם על הבנים אכן זה אינו דאע"פ שעבר על הלאו מ"מ הכתוב ניתקו והיינו דעדיין לא עבר על האיסור ויש עוד חלק באיסור דשלח תשלח וכשיעבור על שלח תשלח אז יעבור על הלאו שזה עושה הניתוק שעבירת הלאו לא נגמרת אלא כשעובר על העשה. דלכאו' ודאי מה חשיב אם ביטלו ההתראת ספק היא תוס' ד"ה הבא למקדש:

בולא יטמאו מהו הניתק לעשה ועל מי מוטל

ברש"י בפסחים לענין יוצא מבשר הפסח

עצם התירוץ דכל ימיו אם נוגע לאי עביד לא מהני.

להיות ענשו של לאו ותיקונו ורש"י ד: תקנתו וכפרתו על עבירת הלאו [והנידון לריש לקיש אם ילקה וראיה מתוס' ט"ו: בזה]

מחלקת הערות: רמב"ן על חייבי מיתות שלקו, ביאור בריטב"א על קרבן מקורות לאין שני עונשים רמב"ם על מיתה וכרת. אולי זה הביאור בעבדינן החמורא.

רמב"ם על גדר לאו שניתן לאזהרה וכפי ביאור האבי עזרי שהוא בגרא"ז

תוס' על מילה קהילות יעקב שבת סי' ל' לכאורה הנושא בתוס' אם נשאר איסור גם אחר שמל

ביאור ד' התוס' על עונשין מן הדין דהגמר הוא ששייך ללמוד מזה ויל"ע לענין חייבי לאוין

**הערה במה שמוזכר פטור קלב"מ בסוגיין:** הנה, בסוגיין אמרי' דיש פטור במיתה או כרת ומלקות פטור דכדי רשעתו ובפשוטו הכוונה לדין קלב"מ הרגיל דבי"ד לא עונשים ב' עונשים מקרא דכדי רשעתו. אכן ברמב"ן בסוף המסכת מבואר דר"ע דאמר דבכרת ומלקות יש כדי רשעתו היינו דמה דאמרי' דבכר הפטור לר"ע כדי רשעתו, הנה, ידוע ד' הגר"ח [בסטנסיל בכתובות] דיש שני סוגי קלב"מ א. הנלמד מקרא דלא יהיה אסון. ב. הנלמד מקרא דכדי רשעתו. וחלוקים בעיקר גדרם, דהקלב"מ הנלמד מאסון גדרו שהחמור "פוטר" הקל, אבל הנלמד מכדי רשעתו אלא הוא דין דבי"ד דלא עונשים ב' עונשים. ואינו פטור, אלא בעיקר החיוב חייב שתיים[[16]](#footnote-16) ויש לעיין בקלב"מ דכרת ומלקות אם הוא גדר דאסון או גדר דכדי רשעתו דחמור פוטר הקל ולכאו' בגמ' נקטי' לשו' דכדי רשעתו והיינו דלא עונשים בב' עונשים. ועפי"ז "ע

כרת ומלקות לרחב"ג רמב"ן בעה"מ וריטב"א.

כרת ומלקות מ"ש קלב"מ אם רשעתו או אסון ותשובה הפוטרת הוכחה מרשעה אחת לרבי נחוניא בן הקנה מ"ש סוגיין

**הערה בפטור קלב"מ בכרת ומלקות:** הנה, ידוע ד' הגר"ח דיש שני סוגי קלב"מ א. הנלמד מקרא דלא יהיה אסון. ב. הנלמד מקרא דכדי רשעתו.

כרת ומלקות לרחב"ג רמב"ן בעה"מ וריטב"א.

כרת ומלקות מ"ש קלב"מ אם רשעתו או אסון ותשובה הפוטרת הוכחה מרשעה אחת לרבי נחוניא בן הקנה מ"ש סוגיין

1. ויל"ע באמת למאן דיליף בגמ' בע"ב דח"כ לוקין מלעיני, א"כ מנא ליה דבמיתה ביד"ש יש מלקות הא לא הוה בכלל הלעיני וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. ויל"ע למה לא כ' המשנה חידוש דבזונה וחללה חייב משום שתי שמות [כמבו' בקידושין ע"ח.]. ויל"ע אם לד' הריטב"א והערול"נ מיושב דרק בכהן גדול הו"א שהוא לאו שבכללות ויל"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. שציין הגרע"א בגליון המל"מ שם [↑](#footnote-ref-3)
4. ובעיקר ד' התוס' יל"ע אם הק' כן רק במלקות או גם בחיוב ממון ומלקות ויל"ע. [↑](#footnote-ref-4)
5. ונפק"מ לכאו' בחייבי מיתות בי"ד דאם הטעם בכרת דבעי אזהרה ה"ה בחייבי מיתות אבל אם הטעם כתוס' דיש גילוי באחותו שאין מלקות א"כ מנלן בחייבי מיתות בי"ד. [↑](#footnote-ref-5)
6. [ומבו' דיש אם יש מיתה בפועל עושה חילוק בלאו וע"ע בתוס' לעיל ד: כעי"ז לגבי ממון]. [↑](#footnote-ref-6)
7. ולכאו' הכוונה דכיון שניתן לאזהרת מיתה לא ניתן לאזהרת מלקות ועי' בגרע"א שכ' דהסברא דניתן לאזהרת מיתה אינו מוכרח והיה שייך לומר שניתן למלקות ויל"ע ההבנה בד' הא כיצד נענישנו מיתה בליכא אזהרה וצ"ע [↑](#footnote-ref-7)
8. וכעי"ז בספרים ישנים בפיה"מ להרמב"ם בתחילת הפרק "ואין בהם מלקות משום דקלב"מ"]. [↑](#footnote-ref-8)
9. [ואולי י"ל ע"ד מה שכ' דאין שני עונשים על עבירה אחת, וע"כ כשחייב מיתה ל"ש לחייבו מלקות ומוכח דהלאו לא ניתן לעונש מלקות. אכן בד' הגמ' כלפי אזהרה לקרבן מבואר לאו הכי דהא קרבן בשוגג ומלקות במזיד] [↑](#footnote-ref-9)
10. [והר"מ גינויער ציין לפני יהושע לעיל ד: שכ' דעדים זוממים דלא בעי התראה גם ל"ב אזהרה עיי"ש ומחודש] [↑](#footnote-ref-10)
11. "כל מה שבא כתוב בתורה שמי שעשה המעשה ההוא יומת או יתחייב כרת ידענו באמת שהמעשה ההוא מוזהר ממנו ושהוא בלא תעשה". ובהמשך "אמנם כשנמצא העונש בביאור בתורה לעושה המעשה הזה נדע בהכרח שהוא מעשה אסור מוזהר ממנו" עיי"ש היטיב. [↑](#footnote-ref-11)
12. ולפי"ז יל"ע יותר מה ישוב התוס' ואולי דמ"מ גדר המחלק מה שהם "לאוים" נפרדים ולא שהלאו ניתן לחייב קרבן וצ"ע [↑](#footnote-ref-12)
13. [ולכאו' הסברא דקדם בקרא הוא סברא דרק כשכ' אחר הלאו ניתקו הכ'] [↑](#footnote-ref-13)
14. "עשה שאינו מתקיים אלא לאחר עבירת הלאו". [↑](#footnote-ref-14)
15. וע"ע ברש"י חולין קמ"א. ד"ה והשיב שיישב קו' התוס' כ' אע"פ שכ' אחריו בפרשה וכו' "שאין השבה קודם גזילה וכו' נמצא העשה נצטווה לאחר גזילה" ומשמע ק' דכל קדמו גדרו שנצטווה בלא הלאו אבל כאן הציווי אחר הלאו. [↑](#footnote-ref-15)
16. ונפק"מ בשוגגין דאסון יש ולא כדי רשעתו [והפטור דאסון נאמר במיתה וממון דיש "פטור" בחיוב ממון והכדי רשעתו נאמר במלקות וממון דלוקה ואינו משלם] [↑](#footnote-ref-16)