כלים פ_ז מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"ז מ"ב**

א] **דכון שיש בו בית קיבול קדירות טהור משום כירה וטמא משום כלי קיבול,** דעת הר"ש והרא"ש דדכון הוא בליטה היוצאת מן הכירה שמושיבין עליו הקדירות כשמסלקין אותן מן הכירה, ויש לו בית קיבול קדירות, וע"ז הוא דתנן דטהור משום כירה, דלא חשבינן לי' כחלק מן הכירה, ואם נטמאת הכירה לא נטמא הדכון, אך הוא מקבל טומאה בפנ"ע כשאר כלי קיבול של חרס.

ובפשוטו צ"ל דאיירי בשאינו מחובר לקרקע, דאם הי' מחובר לקרקע ל"ה מקב"ט בתורת כלי קיבול, אלא לד' הגר"א לעיל ספ"ה דכל כ"ח נטמא אף במחובר לקרקע, וכ"כ במי"ט, וכתב דזהו דתני דטמא משום כלי קיבול, דקמ"ל שאין טומאתו משום כירה, עיי"ש, אך יש מקום לדון דלעולם טומאתו היא משום כירה, ואך דאינו נטמא בטומאת הכירה דחשיב ככירה לעצמה, וכדאשכחן דכוותה לעיל פ"ה מ"ג בדין טירת התנור, דמשמעות ד' הר"ש שם דטומאתה היא משום טומאת תנור, אך אינה נטמאת בטומאת התנור שאינה מחוברת לו, וכמש"נ שם אות ה', וע"כ ה"ה נטמא אף במחובר, אך לישנא דמתני' דטמא משום כלי קיבול וביותר מש"כ הרא"ש כשאר כלי קיבול של חרס ל"מ כן.

ב] ודעת הרמב"ם בפיהמ"ש מבוארת, דלא איירי כלל בכירה שיש לה דכון, דלדעתו זהו חצר הכירה, ומדמה לה לטירת התנור, וכמו שיתבאר להלן מ"ג, אלא הדכון משמש בפנ"ע כעין כירה, שממלאין תוכו ברמץ חם ומניחין קדירות על נקביו, ונתחדש במתני' שאינו טמא בטומאת כירה, אלא בטומאת כלי קיבול.

ובטעם הא דאינו טמא בטומאת כירה, הי' מקום לפרש דהוא משום שאין בו אש אלא רמץ ואינו משמש לבישול אלא לשמירת חום, אך אי"ז מתישב כ"כ בל' הרמב"ם שפירש דרחב שלו יושבין עליו בשעת "הבישול", והרי שהדכון משמש לבשל בו.

וע"כ נ' יותר דהטעם בזה הוא כמש"כ הרמב"ם בריש דבריו שהוא מיטלטל בכללו עם אשו וקדירותיו, וממה שהזכיר הרמב"ם לזה, נ' דזה עיקר הטעם שאין עליו תורת כירה, משום דכירה עשוי' להשתמש בה בקרקע, ואף אם אינה מחוברת לקרקע, מ"מ צורת תשמישה הוא להניחה ע"ג הקרקע ולבשל עלי', אך דכון שעשוי לטלטלו ממקום למקום עם אשו וקדירותיו, אין עליו תורת כירה.

אך צ"ב לפ"ז, דא"כ מ"ט אם חיברו לקרקע אינו מקב"ט, וכמש"כ הרמב"ם דזהו הנפ"מ בהא דאינו טמא משום כירה אלא משום כלי קיבול, הרי כיון שחיברו לקרקע וכבר אינו מטלטל, הי' בדין שיהא עליו תורת כירה, וצ"ל דכיון דעיקר צורת הדכון היא לטלטלו עם אשו וקדירותיו, ע"כ אף אם חיברו לקרקע, לא חשבינן לי' ככירה, ואכתי צ"ע בזה.

ג] בחי' הגר"א כתב, דדכון אינו לכירה אלא בפני עצמו ותשמישו המיוחד אינו לקדירות, ולכן טהור משום כירה, עכ"ל, אך להלן במתניתין כתב, דנראה דהדכון הוא של עץ בצורת כסא וכו' ולכן טהור משום כירה וטמא כו' כמש"ל בספ"ה, עכ"ל, ועי' גם בפי' רה"ג שכתב דהדכון יש בו כמין מכתשת של עץ וכירה עליו וכו', עכ"ל, ולדעתו בפשוטו הא דאינו טמא משום כירה הוא משום דהוי של עץ, וכד' הגר"א.

ד] במשנ"א עמד לדעת הר"ש, דמ"ש מבית הפך ובית התבלין שבכירה דדעת ר"מ לעיל פ"ה מ"ג דאם נטמאת הכירה במגע ה"ה טמאין, וגם מ"ש מטירת התנור דתנן התם דאם חיברה לו טמאה, וזה ק' טפי לפי' הרא"ש לעיל שם דטירת התנור משימין בו הפת כשרודין אותו מן התנור, וא"כ הוי ממש דומיא דדכון, ועי' בבועז מש"כ בזה, וצ"ע.

ה] **הצדדין שלו הנוגע בהן אינו טמא משום כירה,** הרא"ש פירש דחוזר ומפרש מה שאמר טהור משום כירה, וקאמר הצדדין שאינן אצל הכירה טהור לכו"ע, ובמי"ט כתב לפרש לדעת הר"ש, דס"ד דדוקא חלל הדכון אינו מתטמא בטומאת הכירה, לפי שהוא בית קיבול בפנ"ע, אבל הכתלים של הדכון שהם מחוברין לכירה יטמאו בטומאת הכירה, וקמ"ל דאף הם אינם נטמאין בטומאת הכירה, עיי"ש.

ו] ולדעת הרמב"ם דהדכון הוא כלי בפנ"ע שאינו מחובר לכירה, צ"ע דמאי קמ"ל דהצדדין שלו הנוגע בהן אינו טמא משום כירה, הרי כיון שהדכון עצמו אינו טמא משום כירה, מהיכ"ת יהיו הצדדין שלו טמאין משום כירה, ועי' מי"ט מש"כ בזה, ועי' גם בחי' הגר"א מש"כ בזה לפי דבריו דדכון אינו לכירה אלא בפני עצמו, וצ"ב.

וממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בסוף מתניתין, ז"ל, וכן אם נטמא הדכון הזה ונגעו אוכלין ומשקין בו "מבחוץ" הרי אנו דנים אותו מחמת שהוא כלי קיבול כשר ניקב בשיעור הידוע טהר ואינו מטמא, ואין אנו דנים אותו מחמת שהיא כירה שיטמא כ"ז שהוא ראוי לבשל עליו, עכ"ל, נ' דמפרש דקמ"ל בהא דתנן דהצדדים שלו הנוגע בהן אינו טמא משום כירה, דאתי לאשמועינן דאף אם כבר נטמא הדכון ואח"כ ניקב, ה"ה טהור מטומאתו, ולא אמרי' דלענין ליטהר מטומאתו דינו ככירה שהיא טמאה כ"ז שהיא ראוי' לבשל עלי' ואינה נטהרת בנקב, וזהו דתנן "הנוגע בהן" אינו טמא משום כירה, דלא קאי על עיקר הטומאה מתחילה, אלא קאי אחר שנטמא אם אכתי קיימא בטומאתה לטמאות את הנוגע בה, ונ' דקמ"ל עוד בזה, דלא חשיב ככירה אף לטמאות במגע, (שהרי מצינו בכ"ד דחשיב ככירה מדרבנן ואינו מטמא אלא במגע ולא באויר).

אך צ"ע לדעתו, דמ"ט נקט להך דינא על הצדדים ולא על הדכון עצמו, והעירוני דשמא י"ל דנקט הצדדים שלו דבזה יתפרש דהנידון הוא בשכבר נטמא ודייני' אם נטהר כשניקב ואינו מטמא אחרים, דאם הנידון הוא על עיקר הטומאה אין לדון על הצדדים שאינו מקב"ט מצידיו אלא מתוכו, ואכתי צ"ע בזה.

ז] **הרחב שלו ר"מ מטהר ור"י מטמא,** פירשו הר"ש והרא"ש דפליגי בכותל הכירה עצמה לצד בית קיבולו של דכון ומפסיק בין ב' הקיבולים, אם חשיב ככירה או לא.

והא דקרי לה הרחב שלו, פירש הר"ש בכת"י דהוא משום שהדכון מרחיב והולך לצד הכירה, וכ"ה ברע"ב, והיינו שבצידו השני הוא צר ובצד הסמוך לכירה הוא רחב, וע"כ כותל זה שבין הכירה לדכון, הוא הכותל הרחב של הדכון, ועי' מי"ט שעמד ע"ד הרע"ב, דאי"ז מתישב עם מה שפירש הר"ש שיכול להיות שאותה בליטה הוא סביב לכירה ויש לו בית קיבול קדירות הרבה, דלפ"ז הרי נמצא שהדופן המפסיק בין הכירה לדכון הוא קצר מהדפנות החיצונות, ועיי"ש מש"כ לפרש הא דקרי לי' רחב בע"א, עכ"ד, וצ"ע בד' הר"ש בכת"י שפירש כן.

ובביאור הפלוגתא נראה, דהנה אמנם מבו' בד' הר"ש והרא"ש לעיל פ"ב מ"ז, דבבית התבלין של חרס וקלמרין המתואמות, הגם שאם נטמא א' לא נטמא חבירו, מ"מ אין חולקין את העובי שביניהם אלא כולו טמא, אך מ"מ אחורי דופן זה שהוא מכלל התוך השני ודאי אינו טמא, דחשיב ככלי אחר, כאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הר"ש והרע"ב לקמן פכ"ה מ"ה, וצע"ק בל' הרא"ש שם דלא מ' כן, עייש"ה, וכ"ה במשנ"א בפ"ב ובפכ"ה ובחזו"א סימן כ"ט סקי"א.

ומה"ט ס"ל לר"מ, דאם נטמאת הכירה לא נטמא אחורי הכותל שבינה לבין הדכון, כיון דהוי מכלל תוך הדכון, ודמי לכל כ"ח שיש לו ב' בתי קיבול, שאם נטמא א' מהן לא נטמא אחורי הכותל המפסיק ביניהם, ובטעמא דר"י דפליג נראה דהוא משום דהכא הכירה עיקר והדכון נעשה לצורך הכירה, וע"כ גם אחורי הכותל המפסיק שביניהם, הוי מכלל הכירה, ונטמא בטומאת הכירה, ועי' תפא"י וחזו"א סימן ט' סק"ג, ומש"כ החזו"א שם דהכא לכו"ע כל עובי כותל הכירה טמא ול"ד לאמצעית שבין קלמרין המתואמות, דהכא ודאי של כירה הוא שכל הכירה והשפיתה מוכיח עלי' וטמא משום כירה, עכ"ד, צ"ע מה הוצרך לזה, הרי כל הא דס"ל לריב"נ דחולקין את עביו, הוא רק בטומאת משקין דרבנן.

ח] והרמב"ם בפיהמ"ש לטעמי' דהדכון הוא כלי בפנ"ע ואינו מחובר לכירה, פירש דהרחב שלו, הוא משטח שהי' רחב ממנו ומחובר בו שיושבין עליו בזמן הבישול, ולדעתו לא פליגי ר"מ ור"י אם הוא טמא משום כירה, שהרי אף הדכון עצמו אינו טמא משום כירה, אלא פלוגתייהו היא אם הרחב שלו חשיב מכלל הדכון, ואם נטמא הדכון נטמא הרחב שלו, או דאינו מכלל הדכון, ואם נטמא הדכון לא נטמא הרחב, וגם אינו מקב"ט בפנ"ע, שהרי אין לו תוך, וע"כ לא תני דר"י מטמא "משום כירה", (וכדתני בצדדין שלו דאינו טמא "משום כירה"), וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם פט"ו מכלים הי"ט, ז"ל, הרחב שלו שיושבין עליו בשעת בישול מתטמא אם נטמא הדוכן, עכ"ל, וצע"ג ד' החזו"א סימן ט' סק"ד שפירש לדעת הרמב"ם בע"א, ולא הביא ד' הרמב"ם המפורשים בהל' כלים.

ט] ובחי' הגר"א כתב, ז"ל, הרחב כו' פליגי משום כירה דמשום כלי קיבול ודאי לא, והנראה דהדכון של עץ וכו' ולכן טהור משום כירה וטמא כו', עכ"ל, ואולי כונתו לפרש, דהגם דהדכון אינו טמא משום כירה, מ"מ ס"ל לר' יהודה דהרחב טמא משום כירה, דכל הא דאין הדכון טמא משום כירה הוא משום דהוא של עץ, אך הרחב הוא של חרס, וע"כ שפיר ס"ל לר' יהודה דהוא טמא משום כירה, וצ"ב.

ועי' עוד בא"ר שפירש, ז"ל, הצדדין שארכה יתר על רחבה, וכשנעשית בתוכה עיגול יהיו ב' צדדי' רחבין וב' צדדי' קצרים, הנוגע בב' הצדדים הקצרים אינו טמא משום כירה, הרחב שלה ר"מ מטמא וכו', עכ"ל, וצ"ב הטעם בכ"ז.

י] **וכן הכופה את הסל ועושה על גביו כירה,** הר"ש והרא"ש פירשו, דהיינו שבנה ע"ג הסל כירה והסל בולט חוץ לכירה ומושיבין על גביו קדירות, וע"ז תני דדינו כדכון, שאם נטמאת הכירה לא נטמא הסל, ועי' חזו"א סימן ט' סק"ג מה שתמה בזה.

והרמב"ם פירש, דהא דאין הסל טמא משום כירה, הוא משום שהוא בכלל כלי עץ שאינו מתטמא אלא משום כלי עץ לא משום כירה אע"פ שהיתה הכירה זקוקה לו, וכ"כ בהל' כלים פ"ה הי"ט, וכתב שם דה"ז טמאה משום כלי עץ.

ואזלי הר"ש והרמב"ם לטעמייהו, דהר"ש שפירש בדין דכון דהוא בליטה היוצאת מן הכירה והא דתנן דטהור משום כירה היינו שאינו נטמא בטומאת הכירה, הרי דה"נ הא דתנן וכן הכופה את הסל וכו', מתפרש דאינו נטמא בטומאת הכירה, אך הרמב"ם שפירש דדכון הוא כלי בפנ"ע, והא דתנן דטהור משום כירה, היינו שדין טומאתו אינה משום טומאת כירה, הרי דה"נ הא דתנן וכן הכופה את הסל וכו', הוא דאין טומאת משום טומאת כירה, ואך דאי"ז מחד טעמא, דהא דדכון אינו טמא משום טומאת כירה, הוא משום דתשמיש הדכון אינו חשוב כתשמיש כירה, והא דסל אינו טמא משום טומאת כירה, הוא משום דהוא של עץ, אך לפי' רה"ג והגר"א דדכון הוא של עץ, ופירש הגר"א דזהו טעם טהרתו, ניחא, דטהרת הדכון וטהרת הסל הוא מחד טעמא.

יא] **שם בר"ש, תניא בתוספתא כסא שעשאו דכון אע"פ שמשתמש בו טהור, הי' טמא ועשאו דכון טמא עד שיקבענו במסמר,** הר"ש להלן פירש דהא דתני בכסא שעשאו דכון טהור היינו מטומאת מושב הזב, דודאי הוא טמא משום כלי קיבול, וכיון שעדין לא נטמא, מהני מחשבתו לבטל ממנו תורת מושב, ול"ב שנוי מעשה.

אך הגר"א בזר זהב פירש, ז"ל, כסא שעשאו דכון שעשאו מתחילה דכון ודכון הוא כלי טהור, מ' דמפרש דאיירי בדכון שאין בו בית קיבול (שכ"ה סתם כסא) שהוא כלי טהור, וכסא הוא כלי טמא, וקמ"ל אע"ג דמשמש בו תשמיש כסא טהור הואיל ועשאו מתחילה לדכון, הי' טמא שעשאו מתחילה לכסא שהוא ראוי לקב"ט, אע"ג שעשאו אח"כ לדכון טמא עד שיקבענו במסמר שכל הכלים אין עולין מטומאתן אלא בשנוי מעשה, עכ"ל, ובחזו"א סימן י"ט סקי"א כתב לפרש כן עפי"ד הראב"ד ספי"א מכלים, ולפ"ז מבו' שלא כד' הר"ש, אלא אף קודם שנטמא אינו עושה מטומאתו אלא בשנוי מעשה.

יב] בהא דתניא דטמא עד שיקבענו במסמר, מבו' דקביעות במסמר חשיב כשנוי מעשה, ועי' תוס' שבת דנ"ח. ד"ה אע"פ שנקטו דקביעות במסמר לא חשיב לעולם כשנוי מעשה, וכדתניא התם דזוג של בהמה שעשאו לדלת אע"פ שחיברו לדלת וקבעו במסמרים טמא, וצ"ע על דבריהם מדינא דהכא, וכן צ"ע מכמה דוכתי דמצינו דקביעות במסמרים חשיב כשנוי מעשה, ועי' חזו"א סימן י"ח סקי"א וסימן כ"ה סקכ"א.

גם בשו"ת הרי"ד סימן ט"ז נקט דקביעות במסמר לא חשיב כשנוי מעשה בשום כלי, אך סגי בזה בסדין שעשאו וילון לענין טומאת מדרס, משום דלגבי מדרס בעי' כלי המיוחד לכך שלא נאמר לו קום ונעשה מלאכתינו, וכה"ג כבר אינו ראוי לישיבה, עיי"ש, ולדעתו יל"פ דמה"ט מהני הכא קביעות במסמר, דאיירי באופן דע"י קביעותו כבר אינו ראוי לישיבה, וע"כ ה"ה נטהר מטומאת מדרס, אך צ"ע על דבריו מכ"ד דמצינו דקביעות במסמר חשיבא כשנוי מעשה אף לענין שאר טומאות, ואכמ"ל.

יג] **שם, טיט שוקע לתוכו טהור משום חרס ואין מטמא מאוירו אבל טמא משום כלי מתכת, ואם עשה לו פטפוטין נעשה ככירה ונידון כחרס וככלי מתכת,** צ"ב שהרי אף דכון של חרס אינו טמא בטומאת כירה, וא"כ אף דדכון של מתכת שעשה לו פטפוטין חשיב כשל חרס, מ"מ מ"ט הוא נעשה ככירה, גם צ"ב מ"ט הוצרך הר"ש לפרש דנעשה ככירה, ולא סגי לי' לפרש דנעשה ככלי חרס לטמא מאוירו, ועי' חזו"א סימן ט' סק"ה שכתב לפרש דאיירי בשעשה לו פטפוטי כירה ועשאו כירה, וכתב עוד, דאילו ל"ה נעשה כירה, ל"ה מועילין הפטפוטין לחשבו ככלי חרס לטמא מאוירו, שאין פטפוטין מועילין למתכת לטמא משום חרס בכל הכלים אלא בכירה, וזה כמש"כ החזו"א בסימן ז' סקל"ב, ונת' בזה לעיל פ"ה מי"א (א') אות ה', ועיי"ש מה שדן עפי"ז בביאור הא דבטיט שוקע לתוכו טהור משום חרס, ולמש"נ לעיל אות א' לדון בדעת הר"ש, דלעולם אף דכון טמא בטומאת כירה, יל"פ דמה"ט אם עשה לו פטפוטין ה"ה מועילים לחשבו ככירה של חרס.

והנה בחס"ד עמד, דלמש"כ הר"ש לעיל פ"ה מי"א דהא דכירה של מתכת שעשה לה פטפוטין טמאה משום כלי חרס הוא רק בכירה שנקבה, א"כ מ"ט הכא מועילין הפטפוטין לחשוב הדכון כחרס, וכתב דצ"ל דהכא נמי איירי בשניקב הדכון, אך למש"כ החזו"א דהכא איירי שע"י הפטפוטין עשאו לכירה, נ"פ דא"צ לזה.

?הרמב"ם בפיהמ"ש כתב ליסוד הדברים דבכירה ל"ב שיהא לה בית קיבול, ול"ד לשאר כלי חרס, ויש להאריך בזה?.