3 דעת הרמב_ן בהא דכל יום נעשה גיעול לחבירו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / הגעלת כלים

אור ליום ג' ד' מרחשון תשע"ה

**א**

א] ע"ז דע"ו., רמי לי' רב עמרם לרב ששת, תנן השפוד והאסכלא מלבנן באור והתנן גבי קדשים השפוד והאסכלא מגעילן בחמין וכו', אלא אמר רבא קדשים ה"ט וכו' כל יום ויום נעשה גיעול לחבירו, תינח שלמים דכיון דלב' ימים מיתאכלי מקמי דניהוי נותר קא הוי גיעול, אלא חטאת כיון דליום ולילה מיתאכלא כי מבשל בה האידנא חטאת הוי נותר כי הדר מבשל בה למחר או שלמים או חטאת קא פליט נותר דחטאת דהאידנא בחטאת ושלמים דלמחר, אמרי לא צריכא דכי מבשל בה חטאת האידנא הדר מבשל בה האידנא שלמים דחטאת דלמחר ושלמים דאתמול בהדי הדדי קא שלים זמנייהו והדר מבשל שלמים דלמחר, אי הכי הגעלה נמי לא ליבעי קשיא.

ובחי' הרמב"ן שם כתב, ז"ל, ה"ג רש"י ז"ל אי הכי הגעלה נמי לא ליבעי קשיא, ולא מצאתי כן בעיקר הנוסחאות ואין צריך להגיה, דהגעלה לרבא משו"ה בעי לה משום דלא להוי של כל יום ויום נו"ט בשני, שאם נתן בו טעם חזר הוא כמוהו ומיד נעשה נותר הגיעול, ובקדשים עצמן, של יום שני ישלם זמנן בזמן של יום ראשון ונמצא מביא קדשים לבית הפסול וכו', ומשו"ה הכי בעי הכא הגעלה כדי שלא יהא ראשון נו"ט בשני אלא של שני מבטל של ראשון להיות כמוהו, עכ"ל.

ועד"ז כתב בחי' הריטב"א, ז"ל, דרבא ה"ק דמשו"ה סגי לן גבי קדשים בהגעלה, משום דבלאו הגעלה איכא גיעול של כל יום ויום, ומעתה יש לנו תי' לקו' התוס' וכו' דכיון דאיכא הגעלה בנתים, שוב אין כאן כדי נתינת טעם, וכל שאין בראשון כדי נו"ט בשני אינו נאכל כראשון החמור אלא השני מבטל את הראשון וכו', עכ"ל.

ב] והדברים צ"ב, דכיון דאף בשפוד ואסכלא מהני ההגעלה דעי"ז כבר אין הבלע נותן טעם, ומכח זה שרי לבשל בקדירה זו שלמים בו ביום ול"ה כמביא קדשים לבית הפסול, א"כ מ"ט לא סגי בזה בפנ"ע גם להתיר לבשל בזה למחר, ובעינן גם להא דכל יום נעשה גיעול לחבירו.

וביותר צ"ב, דלכאו' עיקר הא דכל יום נעשה גיעול לחבירו, הוא ע"ד הגעלה, ואך שנתחדש בזה דאף דאי"ז הגעלה גמורה, מ"מ סגי בזה, וכמש"כ הרשב"א, ואם מלבד הא דכל יום נעשה גיעול בעינן ג"כ להגעלה, מה מוסיף לנו הא דכל יום נעשה גיעול, הרי הו"ל כהגעיל ב' פעמים, ומאי נפ"מ בין הגעיל פעם אחת להגעיל ב' פעמים, - גם עיקר הצירוף דהגעלה עם הא דכל יום נעשה גיעול, צריך פירוש.

ג] עוד העירוני בזה, דהנה בעיקר מש"כ הרמב"ן דאלמלי ההגעלה היו הקדשים של יום שני נשלם זמנן בזמן של יום ראשון ונמצא מביא קדשים לבית הפסול, הנה התוס' בחולין דקי"ב. נחלקו ע"ז וכתבו דאין הקדשים נפסלין בזמן של יום ראשון, משום דהו"ל נ"ט בר נ"ט דהתירא, - ופשוט דהרמב"ן שנחלק ע"ז אזיל לטעמי' דס"ל בחולין שם דהתירא דנ"ט בר נ"ט הוא רק על הטעם הג', וע"כ הכא דיש בקדשים של יום שני טעם ב' של הקדשים דאתמול, שפיר חייל עלייהו איסורא.

אמנם צ"ע לפ"ז במש"כ הרמב"ן בתחילת דבריו, דאלמלי ההגעלה הי' של כל יום נו"ט בשני "שאם נתן בו טעם חזר הוא כמוהו ומיד נעשה נותר הגיעול", ולכאו' היינו דמלבד מש"כ הרמב"ן בהמש"ד דהקדשים שבישל בהן יפסלו והוי מביא קדשים לבית הפסול, עוד גם ל"מ זה מידי להכשיר את הגיעול, כיון שהקדשים דהאידנא קיבלו טעם מן הקדשים דאתמול וה"ז חוזר ונבלע בכלי, והוי הכלי באיסורו, וצ"ע דלגבי הכלי הרי הו"ל טעם שלישי, שהקדשים דאתמול נתנו טעם בכלי והכלי נתן טעם בקדשים דהיום וחזרו הקדשים ונתנו טעם בכלי, ולא חייל ע"ז כלל איסור נותר, וא"כ שפיר מהני הבישול שמבשל ביום השני להכשיר את הגיעול.

**ב**

ד] והנה בביאור הא דלא סגי בשפוד ואסכלא של קדשים בהגעלה לחודה, אף דעי"ז כבר אין הבלע נותן טעם, מצאנו דברים בזה בד' הרמב"ן בפסחים ד"ל., ז"ל, אבל י"ל שכלי חרס אף על פי שאינו יוצא מידי דפיו לעולם דבר ברור הוא שאם אדם מדיחו יפה ומקרקר ושוטפו בחמין ומפליטו יפה לא ישאר בו כדי נו"ט, ולהכי מקשי אמאי ישברו וכו', ואי משום אין מבטלין איסורין לכתחלה כיון דליתיה לאיסורא בעיני' מבטלין וכו', ומיהו מסתברא דה"מ בזמן דכי אישתמיש בהו לאו באיסורא אישתמיש בהו וכיון דמעיקרא היתירא הוה ובסוף היתירא הוה לאו מבטל איסור לכתחלה הוי, "והא דכתב רחמנא בנותר וכלי חרס אשר תבושל בו ישבר מפני שאסור לשהותו לא שאוסר תבשיל אחר אפילו לכתחלה מדרבנן וכ"ש מדאורייתא", עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן, דאף דגם בכלי חרס מהני הגעלה וכו' דעי"ז כבר לא נשאר בו כדי נו"ט, וגם דכל דהתירא בלע לי"ב משום ביטול איסור לכתחילה, מ"מ שפיר איכא דין שבירה בכלי חרס שבישלו בו קדשים, מפני שאסור להשהותו, ועי' בחי' רבינו דוד שם שפירש לדבריו, דהוא משום דין ביעור נותר, וזה כמש"כ הר"ן בסוגיין דדינא דמרו"ש ושבירה הוא משום מצות ביעור נותר.

ולפ"ז פשוט דמה"ט הוא דבשפוד ואסכלא לא סגי בהגעלה לחודה ובעינן גם להא דכל יום נעשה גיעול לחבירו, דאי משום ההגעלה לחודה, הרי דאף דכבר אין בהבלע כדי נו"ט, אכתי הי' ע"ז דין ליבון משום שאסור להשהות את הבלע, דדמי ממש לכלי חרס שהגעילוהו, דאף דלא נשתייר בהבלע כדי נו"ט, מ"מ הוא צריך שבירה משום שאסור להשהות את הבלע, וע"כ הוא דבעינן גם להא דכל יום נעשה גיעול לחבירו.[[1]](#footnote-2)

ה] והא דמהני בזה צירוף הא דכל יום נעשה גיעול לחבירו, נראה דהיינו, דכיון דעיקר הא דלא סגי בהגעלה לחודה, הוא משום דמשתייר בשפוד טעם מועט של הקדשים, דאף דאין בו כדי נו"ט, מ"מ אסור להשהותו, הרי דע"ז הוא דמהני הא שחוזר ומבשל בשפוד קדשים דהאידנא, דעי"ז נבלע בשפוד מן הקדשים דהאידנא וה"ז מבטל לטעם הקדשים דאתמול הבלוע בו ונעשה כמותו, דכיון שכבר הגעילו את הכלי ולא נשתייר בו כדי נתינת טעם, ע"כ מבטל הבלע דהאידנא להבלע דאתמול, וע"כ תו לי"ב דין ביעור נותר, כיון דליכא כלל בלע דנותר, דאף הבלע שנשתייר בו נתבטל.

ז] והא דבעינן לזה שיחזור ויבשל בשפוד, ול"מ ההגעלה גופה גם להך מילתא לבטל את הטעם הבלוע בשפוד, נראה ברור דהרמב"ן אזיל לטעמי' בחולין דק"ח:, ז"ל, ולי נראה שהכל לפי מה שהוא, חלב רותח מחליק ונבלע הוא בבשר ואינו מפליט את הבשר, חומץ רותח צומת את הבשר ואינו מפליט, מים רותחין מפליטין ואינן מבליעין בעץ וכיו"ב וכו', לפיכך אין הגעלה בשאר מיני משקין אלא במים וכו', לפיכך אני אומר שאפילו ביורה אסורה מגעילין שכ"ז שרותחין אין הכלים בולעין וכו', עכ"ל, וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין.

ולפ"ז פשוט דמה"ט ל"מ ההגעלה גופה לבטל את הטעם הבלוע שבשפוד, שהרי מי ההגעלה אינם נבלעין כלל בשפוד, והבלע שבשפוד עומד בפנ"ע, וע"כ הגם דלא נשתייר בו כדי נו"ט, מ"מ איכא עליו דין ביעור נותר ואסור להשהותו, וע"כ הוא דבעינן שיחזור ויבשל בשפוד, דבבישול זה נבלע בשפוד מקדשים דהאידנא, וה"ה מבטלין להבלע דהקדשים דאתמול, וכמדומה דהדברים מכוונים בעזה"י לאמיתה של תורה.

ח] ולפ"ז ניחא גם מש"כ הרמב"ן בתחילת דבריו, דאם הי' של כל יום נו"ט בשני חזר הוא כמוהו ומיד נעשה נותר הגיעול, אשר צ"ע דמ"ט ל"מ זה להכשיר את הגיעול, הרי לגבי הכלי הו"ל טעם שלישי ולא חייל ע"ז איסור נותר, - ולמש"נ ניחא, דהרי לדעת הרמב"ן עיקר התירא דנעשה גיעול לחבירו, הוא משום דהבלע שנבלע בבישול דהאידנא מבטל להבלע שנבלע בבישול דאתמול, וע"ז שפיר כתב הרמב"ן דאם הי' בבלע דאתמול כדי נו"ט, ל"ה מועיל הבלע דהאידנא לבטלו, והי' הבלע דאתמול נעשה נותר, ובלע זה הרי הוא טעם ראשון, ושפיר חייל עלי' איסור נותר.

**ג**

ט] והנה כתב הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ד, ז"ל, כל כלי שבלע היתר וכגון שפוד או קדירה של מתכת שבישל בו בשר ואח"כ בישל בו ירקות או דגים, הרי נקלש בלע הבשר שבו עד שאינו ראוי לחול עליו שם בב"ח, ומותר לבשל בו גבינה וכו', עכ"ל, ועיי"ש שלמד לזה משנויא דרבא דכל יום נעשה גיעול לחבירו, ופירש דהיינו דמהני הבישול להקליש את האיסור הבלוע עד שלא נשאר אלא בלע מועט דאין ראוי לחול עליו שם נותר, וה"נ הוא בכלי שבלע בשר, דכל שבישל בו דבר אחר ונקלש הבלע, אינו ראוי לחול עליו שם בב"ח.

אמנם הנה לפ"ד הרמב"ן דל"מ הא דכל יום נעשה גיעול לחבירו בפנ"ע אלא בצירוף ההגעלה, הרי לא מצינו כלל להך דינא דבלע שנקלש ע"י בישול לא חייל עליו איסור, וכבר כתב כן הריטב"א דלפי דרכו אין מקור לדין זה.

י] ויש להוסיף דלכאו' אדרבה לפי' הרמב"ן מוכח מד' רבא דחייל איסור אף על בלע שנקלש ע"י בישול, שהרי לדידי' אף כשהגעיל הכלי ונקלש הבלע טפי, ל"מ זה שלא יחול על הבלע איסור נותר, וע"כ בעינן להא דכל יום נעשה גיעול לחבירו, דבבישול השני נבלע בכלי קדשים דהאידנא, וה"ז מבטל להבלע דהקדשים דאתמול, וכ"ש דכשלא הגעיל הכלי אלא בישל בו, אף דנקלש הבלע מעט, חייל עליו איסור.

והנה אמנם לדעת רב אשי לא חייל איסור על הבלע שאינו יוצא בהגעלה, אך בפשוטו כ"ז הוא רק בבלע שאינו יוצא בהגעלה, אך בלע שאינו יוצא בבישול אחר שאין מתקיים בזה דין הגעלה משום דל"מ הגעלה אלא במים חייל עליו איסור, - והרי גם לדעת הרשב"א גופי' דינא דרב אשי הוא רק כשהגעילו ולא כשבישל בו בישול אחר, שהרי דינא דרב אשי בפשוטו הוא אף כשהגעילו אחר שנעשה נותר, ודינא דהרשב"א דכל שבישל בו בישול אחר שרי, הוא רק כשבישל בו קודם שחל עליו האיסור, והרי דדינא דרב אשי הוא דין מסוים בהגעלה, ולא סגי לזה במה שבישל בו בישול אחר.[[2]](#footnote-3)

יא] ואמנם כ"ז הוא כשלא הגעיל את הכלי אלא שבישל בו בישול אחר, אך כל שהגעיל כלי שבלע בשר ע"י האור, ודאי דמותר לבשל בו חלב, דבזה איכא לדינא דרב אשי, דכל דהתירא בלע סגי לי' בהגעלה, משום דלא חייל איסור על בלע שאינו יוצא בהגעלה.

ונראה דלדעת הרמב"ן יש להתיר בזה עוד מטעם אחר, דכיון דאחר ההגעלה לא נשתייר בו כדי נו"ט, ע"כ יש להתיר לבשל בו חלב, ולי"ב משום אין מבטלין איסור לכתחילה, וכמש"כ הרמב"ן בפסחים דכל דהתירא בלע ועכשיו אין בו כדי נו"ט, לי"ב משום אין מבטלין איסור לכתחילה, וז"פ.[[3]](#footnote-4)

?שו"ר דעיקר הדברים אינם נכונים, והרי בד' הריטב"א מבו' דיסוד דינא דגיעול הוא כד' הרשב"א, ומבו' להדיא בדבריו דזה גם לפי דבריו דבעינן גם הגעלה.

ובע"כ דלעולם עיקר ההיתר הוא משום הגיעול לחבירו, ואך דה"ז עדיף מהגעלה עכ"פ בחד צד כיון דהו"ל כליבון, - והרשב"א דלא ניח"ל בזה לטעמי' דס"ל דלא עדיף זה מהגעלה.

ובאמת הרי בדינא דר' טרפון ודאי חזינן דגיעול לחבירו מועיל בפנ"ע בלא הגעלה, וה"נ הכא עיקר דינא דגיעול לחבירו הוא דין בפנ"ע.

וזהו שנסתפק הריטב"א בדינא דהרשב"א, דאמנם לדעתו אין ראי' מהגמ' לזה, משום דהכא הוי בצירוף הגעלה, אך י"ל דגם הגיעול בפנ"ע מועיל, ול"ב לההגעלה אלא כדי שלא יביא קדשים לבית הפסול, - וזהו גם מש"כ הריטב"א לעיל דנקלש הבלע ע"י גיעול או ע"י גיעול והגעלה.

ואמנם ודאי דמש"כ המאירי בדעת הרשב"א דגם בישול מועיל בשפוד להקליש, ובד' הרשב"א שלפנינו כמדומה דלא נתפרש ד"ז, ה"ז נסתר לד' הרמב"ן מסוגיית הגמ', שהרי מבו' דאף הגעלה ל"מ זה, אך לעולם י"ל דצלי' מועלת לזה, ועי' מאירי שנחלק ע"ד הרשב"א בזה.

מש"כ הפמ"ג בסימן תס"א דדינא דרב אשי הוא רק כשהגעילו קודם זמן האיסור, צע"ג, דלפ"ד הרשב"א הרי זה עצמו הוא שנויא דרבא, ובע"כ דבשנויא דרב אשי נתחדש דין אחר, - וביותר, שהרי רבא גופי' לגיר' הרשב"א פליג על שנויא דרב אשי, ובע"כ דהוא משום דס"ל דהמשמעות הוא דמגעילן בחמין אחר שנעשה נותר, ובזה ליכא לדינא דרבא.

ובאמת הרי לדעת הרשב"א עיקר החילוק בין התירא לאיסורא מצאנוהו בדינא דנ"ט בר נ"ט, והא דקשיא לי' לרבא ע"ז הוא רק משום דכ"ז הוא כשנקלש קודם שנעשה איסור.

ויש להוסיף לפ"ז, דלפי דרכו של הרמב"ן דההגעלה היא קודם הבישול, הרי נמצא דגם לשנויא דרבא הויא ההגעלה קודם שנעשה נותר, וא"כ מ"ט לא ניח"ל לרבא בשנויא דרב אשי, - והי' מקום לומר דהוא משום דרבא לית לי' כלל לעיקר הך מילתא דעל דבר קלוש לא חייל האיסור, וזה ניחא להרמב"ן לטעמי' דפליג על הרשב"א בביאור דינא דנ"ט בר נ"ט, - אך בד' הריטב"א דמבו' דגם דינא דגיעול לחבירו הוא דעל דבר קלוש לא חייל איסור ועל דרכו של הרשב"א, וכתב דהוא ע"ד שנויא דרב אשי, עיי"ש, וגם מפרש כד' הרמב"ן דבשנויא דרבא צריך הגעלה קודם הבישול, הרי בע"כ דהא דלא ניח"ל לרבא בשנויא דרב אשי, הוא משום דס"ל דהגעלה אין בה דין להקליש את הבלע עד כדי שלא יחול עליו איסור.

צע"ג במה שדן הב"י דשמא דינא דהרשב"א הוא גם בכ"ח, וקשיא טובא דא"כ מ"ט כלי חרס בעי שבירה ולא נימא בזה דכל יום נעשה גיעול לחבירו, - ובמק"א נת' בדעת הרמב"ן בישוב קו' רבינו דוד, דבע"כ דאף דגם בכ"ח מועלת ההגעלה שלא יהא בו נו"ט, מ"מ לא סגי בזה לדינא דרב אשי ולדינא דרבא.

הגרע"א בתשו' פ"ג, ז"ל, מ"ש בני חביבי נ"י בנידון שבא לידך בהיותך במלון בעיר שלא היו מים מצויים בה בלילה, אחר שהשער סגרו, והמים להם מעבר לחומה, ואירע שהלך קילוח מתבשיל בשר חזיר שבשלו אנשי חיל על קדירת מתכת ולא היה באפשר להשיג מים להגעיל והורית להגעיל בחלב, וכתב בני נ"י דאין לדמותו לדברי הטור /יו"ד/ (סי' צ"ג) בהשגתו על העיטור, דכל הטעמים שנאמרו בבית יוסף שם בכוונת הטור, אינם שייכים כאן.

לענ"ד נראה ביותר דיש נמי ראיה משם להתיר, דהרי הטור לא אתי עלה רק מדין דאין הגעלה לכלי חרס, ממילא מבואר דבכלי מתכת מותר ומה"ט מ"ש בני הגנ"י דאף לפי חד טעמא בב"י דכיון דחלב עם בשר הוא איסור אינו בדין שיהא הוא גורם היתר, דמ"מ בנ"ד ל"ש כן, דהא בשר טמא לא הוי בב"ח.

לענ"ד אף אם היה בשר טהור היה מותר, מדהקשה הטור רק מכח דאין הגעלה לכלי חרס והיינו דסברת הב"י שייך רק היכי דליכא למיתי עלה מדין הגעלה, אלא דהבשר שנשאר הוקלש על ידי חלב, בזה אמרינן דאין בדין דחלב יכשיר הבשר, אבל היכי דמדין הגעלה הוא, מעולם לא הוכשר הבשר על ידי החלב, אלא דהכלי הוכשר דאין בו עוד טעם בשר, עכ"ל, ומבו' לפ"ז דההקלשה אינה רק מכח מה שיצא, אלא דגם מה שנשתייר נקלש כיון שנבלע בכלי גם דבר אחר.

ולפ"ז כנים דברינו דבהגעלה א"א להתיר לדעת הרמב"ן דאין מי ההגעלה נבלעים כלל בכלי.

לכאו' מהא דאם מורק ולא שוטף יאכל כחמור שבהן, ופירש הר"ש בתו"כ דהוא משום דחשבינן לי' כאילו לא נגעל, וכתב הגרי"ז בספרו דהיינו משום דבדין מרו"ש נאמר דהמרו"ש היא הכשרו של הכלי, מבו' דהא דהגעלה מהניא להכשיר הכלי, הוא גזה"כ, וכמש"כ החזו"א במק"א, ובקדשים לא סגי בזה בלא מרו"ש, אך אי נימא דבמציאות ליכא בליעות כלל, א"כ מ"ש למימר דבקדשים ה"ז אוסר את התבשיל, הרי ליכא כלל בליעה, והרי אף בקדשים אם טעם קפילא וליכא טעם ה"ז מותר, וא"כ הרי כל שהגעיל ידעינן דכבר ליכא טעם.

1. ואמנם ילה"ע ע"ז ממש"א בגמ' דטעם הא דאסרינן כשמבשל ביום ב' בשפוד שבישל בו חטאת ביום א' הוא משום דקא פליט נותר דחטאת דהאידנא בחטאת ושלמים דלמחר, דמזה מ' דבלא הא דכל יום נעשה גיעול לחבירו יש לאסור משום פליטת טעם הנותר, ולא משום דאסור להשהות את הבלע דהנותר, - אך נראה פשוט, דעיקר הא דאסרינן לבשל בכלי שנתחייב בביעור נותר, אי"ז דינא בעלמא דכיון דנתחייב בביעור אסור לבשל בו, אלא הוא משום דבבישול זה נפלט טעם הנותר לתוך הדבר המתבשל, ולא יתקיים בפליטה זו דינא דביעור, וזהו שאמרו דהאיסור בזה הוא משום דקא פליט נותר דחטאת דהאידנא בחטאת ושלמים דלמחר, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובד' הרמב"ן מבו' להדיא דדינא דרב אשי הוא רק בהגעלה ולא כשבישל בו בישול אחר, שהרי הרמב"ן כתב דהא דבלע שאינו יוצא ע"י הגעלה לא חייל עליו איסור נותר, הוא משום דלאחר הגעלה לא נשתייר אלא בליעה מועטת שאין בה כדי נו"ט, וע"כ לא חייל עלי' איסור, וטעם זה הוא רק בבלע שאינו יוצא הגעלה שאין בו כדי נו"ט, אך בלע שלא יצא ע"י בישול, דאכתי יש בו כדי נו"ט, שהרי קדירה האסורה שבישל בה כמה פעמים ה"ה אוסרת את כל התבשילים, ולא אמרינן דאחר שבישל בה פעם אחת, תו לא נשתייר בה כדי נו"ט ולא הי' לנו לאסור למאן דלית לי' חנ"נ, חייל עלי' איסור. [↑](#footnote-ref-3)
3. והא דס"ל להרמב"ן דבחמץ לא סגי בהגעלה משום דלא חשיב כהתירא בלע לדינא דרב אשי, ולא שרינן בזה משום דינא דהרמב"ן בפסחים, דלענין הך דינא הרי חשבינן לחמץ כהתירא בלע, ונת' בזה במק"א, הוא משום דחמץ אוסר במשהו, וע"כ אף דמהניא ההגעלה דלא נשתייר בו כדי נו"ט, מ"מ ה"ז אוסר את התבשיל, ומשא"כ בבב"ח דאינו אוסר אלא בנו"ט, הרי דאחר הגעלה שאין בו כדי נו"ט, אין לאסור לבשל בו. [↑](#footnote-ref-4)