בביאור שיטת ר_ת במוכר שט_ח
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב יהודה אלבוים / חבורות שעבודים

בס''ד

**בביאור שיטת ר''ת במוכר שט''ח וחזר ומחלו, וביסוד ענין ממוני גבך.**

א. המוכר שט''ח לחבירו וחזר ומחלו מחול, ודעת ר''ת דאע''פ דמכירת שטרות דאו' מהני מחילה משום שהמכירה חלה רק על השעבוד נכסים ולא על השעה''ג, וכיון שע''י מחילה פקע שעה''ג, פקע שעבוד נכסים, וע''כ כוונתו לשעה''ג שהוא דבר ממוני ולא רק למצוה - ואילו היה אפשר לומר כן היה ניחא לפי''ז לשון הרשב''א בב''ב דף קמז ב שכתב דאת החיוב לפרוע את חובו שהוא המצוה וכו' אין יכול למכור ומשמע שאת חובו יכול למכור ורק את המצוה א''א למכור - דא''כ כיצד יורש של המלוה גובה, ולכא' לא יעזור על כך כרעא דאבוה, דאם המצוה רק למי שנתן לו את המעות לכא' כרעא דאבוה לא מהני לכך.

ב. ורבו הקושיות על דברי ר''ת, והנראה בדבריו דאין כוונתו שנמכר רק שעבוד נכסים אלא גם הזכות לקבל את הפרעון נמכר לו, וכמבואר ברשב''א בשבועות לג ב דביאר דלא מהני הרשאה על חוב משום שא''א למכור חוב מדאו', והקשה מדברי ר''ת עי''ש מה שתי', ואם לר''ת יכול הקונה לתבוע רק מכח הרשאה מהמלוה, אין קשה מידי מדברי ר''ת, וע''כ שאף בלא הרשאה יש לו כח לתבוע, וצ''ב בגדרם של הדברים, וכן בדברי הריטב''א בקידושין מבואר לא כך ורק משום דהוי ככתב לו הרשאה או משום דהוי כאומר לו בשעת ההלואה וכו' מהני, וא''כ לדבריו שאין לו זכות תביעה מצד עצם המכירה צ''ב מדוע כתב הש''ך שכופים אותו לפרוע לקונה, הא יכול לפרוע גם למוכר אם יכול הקונה לתובעו רק מכח הרשאה או דהוי כאומר לו וכו', וכן קשה קושיית התומים דשמואל סבר שעבודא לאו דאו', וכן צ''ב וכי אין מכירת שטרות לר''ת כשאין ללוה קרקעות, וכן כיצד גובה מדאיקני, וכן לפי''ז ל''מ מחילת הקונה.

ג. ר' יונה בב''ב קמז ב כתב כדברי ר''ת, ובכתובות פה ב כתוב בשטמ''ק בשם תלמידי ר' יונה דכשפרע הלוה למוכר נפטר הלוה, אך צריך המוכר לתת את המעות שקיבל לקונה, וז''ל אבל הנראה נכון למורי הרב נר"ו שהם היו חושבים שהבת קבלה פרעון של הכתובה מיד אביה וכיון שקבלה הפרעון הוי כאילו מחלה לאביה דאין לך מחילה גדולה מזו שקבלה הפרעון דמסתמא כשמקבל האדם הפרעון מן המלוה מוחל לו ולפיכך היו תובעין לבת שזכתה בכתובה ואף על גב דאמרינן שהפרעון הוא כאילו מחלה וא"כ לא היה להם לתבוע מכח הכתובה אפילו הכי בזה נראה שיש **חלוק בין פרעון למחילה מפני שיכולין לומר לה זה הפרעון שקבלת שלנו הוא ותני לנו כל מה שלקחת** דמכח כתובה שנמכרה אצלנו **זכינו אנחנו** בהגביית אותו עכ''ל.

ד. וצ''ע אם כשפרע למוכר נחשב פרעון מדוע צריך לומר שמחל, דמפורש בדבריו שאינו כמחילה אלא מחילה ממש מדהוצרך לומר דמסתמא כשמקבל מחל, ומבואר בדבריו שפרעון בע''כ לא יעזור - עי' קצוה''ח סי' פ''ו סק''י ונתה''מ סי' ס''ו סקכ''ז דכתבו דמהני מחילה בע''כ של המוכר - וע''כ משום שצריך לפרוע לקונה, וא''כ מדוע כשפורע מדעתו הוי פרעון, ועוד קשה אם נחשב פרעון מדוע צריך להגיע למחילה, עוד צ''ב אם מחל לו א''כ המעות אינם צריכים להיות מעות פרעון אלא מתנה, ובשו''ע סי' ס''ו סעי' ט''ז גם מבואר שאם פרע למוכר נפטר אלא דהיה מקום לומר שאינו ראיה שיכול לפרוע למוכר די''ל דמהני מדין מחילה, ולעולם כשפורע למוכר אינו אלא מתנה אלא שהמוכר מוחל לו וכך נראה קצת בש''ך, אלא שא''א לומר כן מהא דמבואר בשו''ע ובנו''כ דהמוכר חייב לתת את מה שקיבל לקונה, ולא נראה שהוא משום דינא דגרמי, ובשו''ע בסעי' כ''ג הביא הרמ''א שרבים סוברים שא''צ לשלם אלא מה ששילם הקונה, ובכל זאת כאן לא השיג, וע''כ שאינו מדין גרמי

ה. ואולי יש לבאר על פי מה שיש להוכיח שיש ב' גדרים של חיוב ממון, דהנה פשוט שחיוב ממון הוא זכות של התובע, דאל''כ אינו חיוב ממוני אלא כחיוב צדקה, וכמו שהאריך השערי יושר ש''ה פ''ב לבאר דמהות הזכות הוא שיש לתובע זכות לקבל מנכסי הנתבע אף בלא דעת בעלים עי''ש, ובכל זאת מוכח שיש ב' גדרים בזה, וכמבואר בתוס' בחולין וכדביאר הקצוה''ח בסי' רמ''ו סק''ב דאע''פ שמזיק הקדש פטור, והנהנה מהקדש פטור משום דהו''ל ממון שאין לו תובעים, בכל זאת במשתרשי ליה חייב, ומשום דבמשתרשי ליה יש ''ממוני גבך'' להקדש אצלו, משא''כ במזיק ונהנה שלא התרבה ממונו אין אלא חיוב וכיון שאין לו תובעים פטור, ומבואר שבהלואה ובכל משתרשי ליה יש ממוני גבך, ובמזיק ונהנה אין ממוני גבך, ולכא' זהו הביאור בדברי הרשב''א דריבית הוא שכירות המעות, אע''פ שלהוצאה ניתנה, ואף כשאין ללוה שום נכסים, וע''כ דהוא שכירות הממוני גבך - אלא שלפי''ז א''א לקצוץ ריבית עבור הרוחת זמן של תשלומי מזיק וכד', ואולי אין כלל מושג של הרווחת זמן במזיק וכד', משום שכל ענין זמן הוא רק השאלת הממוני גבך, וזה לא שייך היכא דאין ממוני גבך, אך אולי שייך גם זמן על השעה''ג וצ''ע -.

ז. אלא דאכתי יש לחקור אם כל ההבדל רק בסיבת החיוב או גם בגדר החיוב, די''ל שבכל חיוב יש ממוני גבך, וכל הנ''מ הוא רק כיצד נוצר הממוני גבך, בחוב ובמשתרשי הוא מסברא, ולכן נחשב מלוה שאין כתובה בתורה, ובמזיק וכד' הוא מלוה הכתובה בתורה, ונוצר על ידי שהזיק וכד' ממוני גבך, ומאידך י''ל דממוני גבך אינו אלא בסיבת החיוב, דבחוב כיון שממונו של חבירו בא אליו, יש סיבה מחמת זה שיהיה עליו שעה''ג, משא''כ במזיק וכד' הסיבה הוא לא מחמת שבא אליו ממון, אך גם בחוב אחר שבא אליו הממון ונעשה שלו, תו אין ממוני גבך, דהרי אף אם נשרפו כל חפציו נשאר חייב, אלא ע''י שמעיקרא בא אליו ממונו מסברא נוצר עליו שעה''ג, אך באחרונים נראה שיש חילוק הן בסיבת החיוב והן בגדר החיוב, כ''כ בברכ''ש ב''ק סי' י''ד וז''ל דהנה שאלתי מכבר את פי מו''ר זיע''א דלכא' תביעת מה שההנהו הוא כתביעת חוב מלוה דתובעו ממוני גבך הוא דהביאור דיו מה שההנהו אינו דין מזיק שתובעו תשלומי החפץ אלא שתובע תביעת החפץ עצמו שיש עליו ע''י שהוא נהנה מהחפץ ונתרבה אצלו דמים ותובעו דממוני גבך הוא עכ''ל עי''ש, ובקידושין סי' ד' כתב וז''ל שהמלוה באמת נחשב גוף ממון שיש לו אצלה גוף ממון עכ''ל, וכ''ה בשיעורי ר' שמואל ב''ב דף ד ב, ובזכרון שמואל סי' נ''א אות י - עי''ש שכתב שהממוני גבך משתעבד לבע''ח - ובקצוה"ח ביאר דנהנה ומשתרשי תרי מילי נינהו וחלוקים זה מזה, דבנהנה החיוב הוא על מה שנהנה מעיקרא אף שעתה אין אצלו שום דבר ואין כאן תביעה של ממוני גבך, אבל במשתרשי החיוב הוא על מה שנשאר אצלו עתה ממון מחמת ממונו של חבירו והוי תביעה של ממוני גבך כיון שנתרבה ממונו ע"י ממונו של חבירו... עוד שם ביאר את טעם החילוק בין לא חסר בנהנה ללא חסר במשתרשי ''הטעם בזה, דהיכא דחיובו משום נהנה וליכא תביעת ממוני גבך והחיוב הוא רק על ההנאה שנהנה ממנו, שייך לומר דהיכא דחבירו לא חסר פטור מלשלם על ההנאה אי משום דהוי מדת סדום, אי משום דהוא דין מסוים בחיוב נהנה דליכא חיובא דנהנה רק היכא דפוגע בשל חבירו, אבל במשתרשי דהוא תביעה של ממוני גבך א"כ מה לי דאינו חסר, הא מ"מ יש אצלו ממון של חבירו כיון דנתרבה ממונו ע"י ממון חבירו וחשיב ממונו ש"ח אצלו, ואין לך חסר גדול מזה ובודאי דחייב'' וכ''ה בחי' ר' נחום ב''ב אות צ''ג.

ח. ועל פי זה אמר ר' נחום - חי' ר' נחום גיטין אות שע''ז - דשמיטה משמטת רק חוב שהוא ענין של ממוני גבך, אך חיובים שאינם בגדר ממוני גבך כחיוב כתובה שאינו אלא חיוב ממון שהבעל חייב ולא שיש לה אצלו ממוני גבך אין שביעית משמטת, ובמשמרת חיים ביאר את החילוק בין מתנה ע''מ להחזיר בחוב, לבין מתנה על מנת להחזיר בפדיון הבן אע''פ ששנייהם הם חיובים ממוניים, דעיקר המחייב בחוב דעלמא הוא, הדין דממוני גבך, שהרי נתן לו את ממונו, וממונו אצלו, וזהו המחייב בתשלומין, ומהאי טעמא לא מהני מתנה על מנת להחזיר, דאם יתחייב להחזיר לו שוב ממונו גביה, וזה מחייב שוב בפרעון, נמצא דלא קיים כלום, מה שאין כן לגבי פדיון הבן דאף שבודאי הוי גדר פרעון לדעת הפרי חדש, מכל מקום המחייב הוא חיוב התורה של פדיון הבן, דלא שייך לומר ממוני גבך התם כלל, והתם נוכל שפיר לומר דיהני גם בפרעון על מנת להחזיר, דאין החסרון בפרעון במתנה על מנת להחזיר, אלא החסרון דעדיין ממוני גבך, ולכן גבי פדיון הבן דלא שייך ממוני גבך, מהני אפילו במתנה על מנת להחזיר.

ט. ויש להוכיח שלא כהצד הראשון, ושיש גדר של חיוב שאינו גדר של ממוני גבך, וגם לא גדר של זכות ברשות ממון, מחיובו של פועל לעבוד, ואין העבודה קשורה לממוני גבך, ואין העבודה קשורה לרשות ממון - ואף בחובת הבעל לזון את אשתו כתבו התוס' שחייב לעבוד - וע''כ דיש מלבד גדר של ממוני גבך שענינו זכות ברשות ממון - דהא אף בגברא ערטילאי יש מושג של ממוני גבך - גם גדר של זכות אצל חבירו לקבל ממנו ממון וכלשון השערי יושר ש''ה פ''ב ''כלומר דזה עצמו מה שהוא מחויב הוא הזכות ... שמחויב ומשועבד לשלם וממילא הוא זכות להקונה'' - ויש להוכיח עוד שלא כהצד הראשון וכן שלא כהצד השני מהסוגיא בחולין שהובא לעיל, דלכא' מבואר שם שאין שייך חיוב להקדש משום שהוא ממון שאין לו תובעים, וע''כ שיש חילוק בגדר החיוב, ואולי יש לדחות דשייך חיוב להקדש, אלא שאין מחייב כי אין תובע שלא להזיק - עוד יש להוכיח שאין כלל ממוני גבך במזיק מהדין דרמ''ג רמ''ג וכשא' פרע אידך נפטר וע''כ משום שגדר חיובו להשלים את החסר, וכל שהושלם החסר אין מה לשלם, ואי נימא דנוצר ממוני גבך היאך יפקע ע''י שאחר שילם - ויעויין בחי' הגרשש''ק שכתב שכל מזיק בעצם זה שהתחייב הושלם החסר, וחייב לשלם כי כבר התחייב ואולי נקט שנוצר ממוני גבך גם במזיק וצ''ע -

י. ואולי יש לבאר בגדרם של ב' סיבות החיוב וב' החיובים, דמלוה שאין כתובה בתורה הוא כשהתרבה ממונו, ועי''ז ממוני גבך, וכיון שבא לידו ממון חבירו ועי''ז נוצר ממוני גבך וכמו שביאר בשערי יושר ש''ג פכ''ה דהוי כקנין יצירה ועי''ז יש ממוני גבך - שהוא זכות ברשות ממון - זהו הסברא שיש עליו שעה''ג להשיב את מה שקיבל, דהיינו שלא כל קבלה מחייבת תמורה מסברא, ואין נהנה מחייב תמורה מסברא - וכך מבואר בברכ''ש ב''ק סי' י''ד דס''ד שנהנה הוא מלוה שאינה כתובה בתורה הוא משום ''אינו דין מזיק שתובעו תשלומי החפץ אלא שתובע תביעת החפץ עצמו שיש עליו ע''י שהוא נהנה מהחפץ ונתרבה אצלו דמים ותובעו דממוני גבך הוא'' - אלא אם נתרבה אצלו ממון יש סברא שיהיה עליו שעה''ג להשיבו, ובלא שעה''ג אע''פ שיש לו זכות ברשות ממון אין לו דרך לקבלו, דאינו אלא כעין שותפות ברשות ממון, ואין לו דרך לקבלו, ואף ב''ד לא יכפוהו כמו שלא יכפו מי שנפל לחצירו ממון של חבירו להשיבו לו, ואינו חייב לתת לו רשות להכנס אם לא משום השבת אבידה, וזה לא שייך בממוני גבך שאינו ממון בעין אלא רק זכות ברשות ממון, אלא שסברא הוא שאם בא לידו ממון חבירו שצריך להחזירו לו ונוצר שעה''ג עליו שיחזיר לו את הממוני גבך, והסיבה לשעה''ג הוא מסברא וזהו פירושו של מלוה שאינה כתובה בתורה, שהשעה''ג נוצר מחמת שהגיע לידו ממון חבירו, ולכן יש עליו שעה''ג להשיב לו את הממוני גבך, ובלא השעה''ג אין משמעות לממוני גבך, והממוני גבך אינו אלא סיבה שיהיה עליו שעה''ג, והוא הסברא שיהיה עליו שעה''ג, וזה כל משמעותו של ממוני גבך, שעי''ז מסברא חל שעה''ג, והעיקר הוא השעה''ג והממוני גבך אינו אלא סיבה לכך, משא''כ במזיק סיבת החיוב הוא במה שניזוק, ומחמת זה חל שעה''ג לשלם את תשלומי החפץ, משא''כ בחוב השעה''ג הוא לתת לו את הממוני גבך - ושמעתי מנכד הגר' נחום זצ''ל שאביו שאל את ר' נחום אם יש במזיק ממוני גבך, וכעס על השאלה, ולא הסכים להתייחס, והביאור כנ''ל דהיאך יווצר ממוני גבך במזיק, ואדרבא בחוב ע''י הממוני גבך נוצר שעה''ג, ואין מקום לדון על ממוני גבך במזיק ודו''ק - ולכא' כך מבואר בשערי יושר דהאריך בש''ג פכ''ה בענין משתרשי דהוי כיצר אצלו וכו' וא''כ בכל חוב נמי יש משתרשי, ובכל זאת בש''ה פ''ב הוצרך להאריך מדוע א''צ דעת הלוה וביאר שמכח השעה''ג א''צ דעת בעלים, וצ''ב מה''ת שיש בחוב שעה''ג, הא יש ממוני גבך ובכך די בכדי לתובעו, וע''כ דלא די בכך לתובעו ובע''כ שיש גם שעה''ג, ורק מכח השעה''ג א''צ דעת בעלים ובלא שעה''ג אין לו דרך לגבות את הממוני גבך, אלא שבממוני גבך יש סברא מכח שבא אליו ממון חבירו שיהיה עליו שעה''ג להחזירו לו - מכיון שהממוני גבך ישאר אצל אידך כי אין דרך לקבלו וכנ''ל - ולכן כשדנים על החיוב לפרוע אין טעם להזכיר את הממוני גבך שאינו אלא סיבה לשעה''ג, וצריך מצוה בכדי לכופו כמוש''כ השער''י דאין כאן עשוק, דאין הממוני גבך ולא השעה''ג ממון בעין, ורק השעבוד נכסים שהוא זכות בממון יש עשוק, וא''ת בכל משתרשי היכן המצוה, י''ל דמצות פריעת בע''ח שנלמד מקרא דוהאיש וכו' אינו מצוה לפרוע הלואה אלא מצוה ממונית שיש מסברא בהלואה כי קיבל, וא''כ יהיה מצות פריעת בע''ח גם במשתרשי, ובחולין מבואר ברש''י ובר''ן שם שאין כלל תביעת ממון במתנות כהונה, וכל הדין במשתרשי אינו אלא שעי''ז יש מצוה ככל מתנות כהונה, ואין שם באמת שעה''ג, אלא ששם המצוה הוא לתת לכהנים את הממוני גבך, משא''כ בחוב המצוה הוא לקיים את השעה''ג, ולא לתת את הממוני גבך.

יא. ועל פי זה י''ל לענין מכירת שטרות דלדעת הרי''ף מדרבנן הכל נמכר, אך לדעת ר''ת מדאו' נמכר רק הממוני גבך, אך שעבוד הגוף אינו נמכר - או משום שאין בו ממש כי אינו אלא שעבוד בגברא, ולא דמי לזכות ברשות ממון שאינו מחשב לאין בו ממש, או כמו שכתב הגר''ח ליישב מדוע השע''ג אינו נמכר וביאר שאין מעשה קנין בשעה''ג משא''כ ברשות ממון, והנמוק''י יוסף כתב שהשעבוד נכסים נגרר אחר השטר אע''פ שאין בו ממש, ולהנ''ל שגם הממוני גבך נמכר צ''ב מאי שנא משעה''ג, וי''ל כנ''ל שהממוני גבך יש בו ממש וא''צ להגרר, אלא דאכתי צריך לבאר כיצד נמכר ע''י הכתיבה ומסירה ויל''ע - ומה שהאריכו הראשונים שיש ב' שעבודים ולא דנו כלל על עצם החוב הוא משום שפשוט שאת עצם החוב מכר, דהרי מוכר את חובו ולא את השעבוד נכסים, ורק דנו איזה שעבוד מכר לו דבלא שעבוד אין כח לגבות את הממוני גבך, ועל זה כתבו שיש ב' שעבודים שדרכם יכול לגבות את הממוני גבך ומכר לו את השעבוד נכסים, עכ''פ כיון שהממוני גבך שייך לקונה ושעבוד הגוף נשאר אצל המוכר, א''כ ההגדרה היא שמשועבד למוכר לתת את הממוני גבך לקונה, וכשמחל על השעבוד הגוף, אין מה שיחייב אותו בפועל לפרוע, ופריעת בע''ח מצוה אינו אלא כשיש שעה''ג - או כרש''י שהמצוה הוא הן שלך צדק, וא''כ חייב רק כלפי המוכר ולא כלפי הלוקח - וכן שעבוד נכסים תלוי בשעה''ג ולא בממוני גבך, דממוני גבך הוא זכות ממונית ברשות ממון ולא בגברא, ונכסין דבר איניש ערבין ביה הוא רק בזכויות שיש לו בגברא, ולכן כתבו הראשונים שפקע שעבוד הנכסים, דאם לא היה נפקע היו גובים את הממוני גבך מהנכסים, ויש להוכיח כן מהא דהוצרכו להאריך דנכסין דבר איניש אינון ערבין ביה וכו', הרי פקע החוב ומה שייך לדון על גוביינא מהנכסים, הרי ברור שכל זכות הגוביינא הוא לפרוע את החוב, וכי גם בכל מוחל חוב לחבירו צריך להסביר מדוע לא יגבו מכח שעבוד נכסים, הרי פשוט שאין מה לגבות אף אם לא יפקע השעבוד נכסים, ולהנ''ל ניחא מאד דיש מה לגבות את הממוני גבך, אלא שפקע השעבוד כי השעבוד ערב לשעה''ג, ועי' קה''י פסחים סי' כ''ד דכתב דכל מחילה אינה על עצם החוב, אלא רק על הזכות תביעה.

יב. וכן יש להוכיח ככל הנ''ל מהא דכל הראשונים לא הזכירו בדברי ר''ת את הממוני גבך, וצ''ע על כל האחרונים שנקטו שיש בחוב ממוני גבך מדוע דברו על השעה''ג ולא על הממוני גבך עי' לשון הרא''ש בכתובות ואחד שגופו משועבד לפרוע לו ... אבל שיעבוד גופו של הלוה אין קניין נתפס עליו, וכ''ה בשאר ראשונים, ולהנ''ל ניחא דרק מכח השעה''ג יכול לתבוע, ולא היה מועיל לכתוב שאת הממוני גבך לא מכר, ואין משמעות בממוני גבך מלבד גדר החיוב שמשועבד לתת לו את הממוני גבך, והיה אפשר לפרש כך ברשב''א שכתב שאת החיוב שחייב לפרוע את חובו אין יכול למכור, ומבואר ברשב''א שיש חוב ויש חיוב לפרוע את החוב, ואת החיוב לפרוע אין יכול למכור, אך לא כתב שאת החוב א''א למכור, ויש לפרש כנ''ל דפשוט שמכר את החוב ואת זה א''צ לכתוב, וכי מכר רק את הערבות, הרי כתוב מוכר שט''ח, ומשמע שמכר את החוב ולא רק את הערבות, וז''ל הנמוק''י בב''ב דף ס''ט א ברי''ף וחזר מחלו מחול, משום דלוה משועבד למלוה בשעבוד גופו ובשעבוד נכסיו שהן ערבאין כדאמרינן [דף קעד א] נכסוהי דבר איניש אינון ערבין ביה ושעבוד הגוף א"א למכרו הלכך אף על פי שמכר החוב, עיקר השעבוד דהיינו שעבוד הגוף נשאר למלוה וכשמוחל מפקיע שעבוד הגוף וכ"ש שמפקיע שעבוד נכסים שאינם אלא ערבות ומש"ה מחול עכ''ל ומתוך לשונו אע''פ שמכר החוב, עיקר השעבוד דהיינו שעה''ג נשאר למלוה, נראה שיש חוב ואת החוב מכר, אך את עיקר השעבוד לא מכר, דהיינו שיש חוב שהוא ממוני גבך ואת החוב ודאי מכר, ורק את עיקר השעבוד לא מכר, ובאמת המאירי בב''ב דף קמ''ז ב לכא' דיבר על הממוני גבך וז''ל אלא שאין יכול למכור ההלואה שאינה בעין שהרי להוצאה נתנה אבל שעבוד הקרקעות שהוא בעין מוכר וחלה המכירה על השעבוד מן התורה אבל אינה חלה בגוף ההלואה ונמצאת הלואה ברשות מוכר ויכול למחול וכשמחל פקע השעבוד מאליו שהשעבוד תלוי במלוה והיא עיקר וכשהמלוה בטלה השעבוד בטל עכ''ל, אך בשאר הראשונים דברו על שעבוד הגוף לפרוע ובדבריהם לכא' מוכח כנ''ל, ובמאירי יש ב' הבדלים מדברי הראשונים גם בהנ''ל וגם לא הזכיר ענין הערבות בנכסים אלא כתב שכשאין חוב אין שעבוד, משא''כ שאר הראשונים הוצרכו להאריך שהשעבוד הוא מדין ערבות, ומשום דס''ל שהממוני גבך נמכר ולכן יש מקום עדיין לשעבוד נכסים, וא''ת מדוע לא הזכירו הראשונים שמוכר את הממוני גבך, י''ל דפשוט שמכר את החוב שהרי זה מה שבא לקנות, אלא שע''כ מכר גם שעבוד מלבד החוב עצמו דאל''כ כיצד יוכל לגבותו ועל זה אמר ר''ת דרק שעבוד נכסים מכר ולא שעה''ג, ודברו רק על השעבוד משום שרק עי''ז יש דרך לגבות את החוב, וכשאמר ר''ת שיש ב' שעבודים כלל לא דיבר על החוב אלא על השעבודים, שבשעבודים יש ב' חלקים ומכר רק את חלקם, וגם לשון הר''ן ששעה''ג הוא עיקר השעבוד הכוונה ביחס לשעבודים דהעיקר הוא שעה''ג והשעבוד נכסים הוא רק ערבות לשעבוד הגוף.

יג. ולפי''ז יהיה הדין לר''ת שא''א למכור את הזכות שיש לו אצל חבירו שהתחייב לעבוד ולהיות פועל שלו, משא''כ לרי''ף אולי יהני מדרבנן, או שאולי לא תקנו מכירה רק בחוב, וכן לפי''ז יהיה חידוש גדול שלר''ת אפשר למכור רק חוב או משתרשי ליה, ולא חיוב מזיק או נהנה - ובלאו הכי להרבה ראשונים אין מלוה על פה נמכר - ומה שמצינו שהאשה יכולה למכור את כתובתה, י''ל דהוי כמו שחייב את עצמו ע''י קנין דיתכן שמקנה לו זכות ברשות ממון - ואין לומר שרק דבר זה שייך ע''י קנין ולא שעה''ג, דהרי אפשר ע''י קנין להתחייב לעבוד, ויש לדחות שע''י קנין חל פרשת פועל, ומכח פרשת פועל חייב לעבוד - וכך יש לומר בכתובה שלא חייבוהו לתת אלא נתנו לה ''ממוני גבך'' - ואולי ע''כ צ''ל כן, דאולי רק במזיק שיש חסרון שייך לומר שחייב למלא את החסר, אך להיות חייב מעות סתם אין שייך וצ''ע- אלא שצ''ע להנ''ל מדוע חייב לפורעו וכיצד נוצר שעה''ג הרי התבאר שנוצר שעה''ג ע''י שבא אליו משל חבירו ולא מה שיש אצלו דאל''כ המוכר שט''ח שיהיה שעה''ג לקונה מכח הממוני גבך, וצ''ל שעשו חז''ל גם שעה''ג לתת לה את הממוני גבך, וכך צ''ל גם בהתחייבות ע''י מעשה קנין, וא''ת אם צריך שעה''ג נימא שיש רק שעה''ג ולמה לי ממוני גבך, י''ל דבמזיק גדר החיוב תשלומי הנזק, אך אין שעה''ג סתם לתת ממון לחבירו, ולכן מוכרח לתת לו ממוני גבך, וא''ת א''כ בפועל מה גדר החיוב הרי שם אין ממוני גבך, וצ''ל כנ''ל דחל שם פועל ע''י קנין ומחמת שם פועל חייב לעבוד ויל''ע בכל זה - ומה שדנו הרי''ף והרמב''ן בב''ק על הקדש חוב מזיק, הוא לשיטתם דמכירת שטרות דרבנן אלא שגם בדבריהם יל''ע דלכא' גדר חיוב מזיק הוא השלמת חסרונו, וא''כ מה שייך למכור הא לא יתמלא חסרונו ע''י שיפרע לקונה, ואולי הרי''ף איירי רק על המעות שיקבל אח''כ ורק על זה דנו הראשונים שם וכמבואר ברמב''ן שהקשה מפסחים דלרבא הקדישו מלוה אינו קדוש - וכך גם שיטת הרמב''ן בב''מ כ ב - א''נ י''ל דהחסרון במכירת שעה''ג הוא שאין על זה מעשה קנין, וא''כ בהקדש שחל באמירה אין חסרון, ולכן הוצרכו לאינו ברשותו וכו'.

יד. ויתיישבו דברי ר' יונה, דכיון שמחוייב למוכר לתת לקונה את הממוני גבך, לכן אינו יכול לפרוע לו בע''כ, כי חיובו לפרוע את הממוני גבך שנמצא אצל הקונה, ולכן יכול לפרוע רק לקונה בע''כ, אך אם נתן את המעות למוכר, הרי נפטר מהשע''ג שעליו, כי השעה''ג הוא למוכר והסכים המוכר שיניח את המעות אצלו, וא''כ מחל לו על השעה''ג כשהניח לפניו את המעות, וא''ת א''כ נפטר בכך אף אם המעות לא יהיו פרעון, וא''כ מדוע המוכר צריך להביא את המעות לקונה - וא''א לומר כדברי הנתה''מ בסי' רד''מ דקנו המעות, דא''כ נקנה לקונה וא''צ להגיע למחילה - י''ל דרק כשבא המוכר למחול כוונתו להפסיד את הקונה, אך כשבא הלוה לפרוע לו דעתו שיהיו המעות פרעון, וא''כ מוחל לו רק אם יניח הלוה את המעות עד שיגיעו ליעדן שהוא בעל הממוני גבך, אך אם יאבדו המעות אפי' בפשיעת המוכר יפטר הלוה, כי מחל לו כשהביא לו את המעות, ואולי גם דעת הלוה לתת למוכר את המעות בכדי שיעשה בהם מה שסיכם עם הקונה והוי כאומר לו אני התחייבתי לך ואין זה עיסקי במה שיש לך עסק עם הקונה, אך אין דעתו כלל לתת לו מעות מתנה כדי שימחל לו, אלא דעתו לפרוע, ולכן שייכים המעות למי שהוא בעל הממוני גבך, אע''פ שאף אם נאבדו ולא הגיע אליו נפטר הלוה, כי מחל לו המלוה על השעה''ג, דהיינו שאין הלוה והמלוה באים ליצור מחילה להפסיד את הקונה אלא לפרוע ולכן בע''כ צריך למצוא את הדרך לכך וי''ל כנ''ל דהוי פרעון בתנאי, ובנוסח אחר י''ל דהוי כלוה הפורע שלא בפני המלוה והמלוה מסכים לכך, דאע''פ שהמעות שייכים ללוה נפקע השעה''ג אע''פ שמונח במקום שאינו משתמר, ואע''פ כן לא יוכל הלוה ליטול את מעותיו בחזרה, וה''ה כאן נפרע במקום הלא נכון ברשות המלוה, עי''ל על פי מה שנתבאר בענין ממוני גבך בשם הקה''י דא''א למחול על הממוני גבך אלא רק על השעה''ג עי''ש.

טו. לדעת הקצוה''ח והנתה''מ יש לבאר דכיון שהשעה''ג הוא למוכר יכול להניח לפניו את הממוני גבך ונפטר בכך, דהשעה''ג מחייבו להניחו לפני מי שממנו בא הממון, משא''כ לדברי ר' יונה החיוב להניחו לפני מי שהוא בעל הממוני גבך, אלא שמחוייב למוכר להניחו לפני בעל הממוני גבך.

טז. ולפי''ז לדעת ר''ת יועיל מחילת הקונה משום שעי''ז יפקע הממוני גבך, וממילא אין מקום לשעבוד הגוף שכל חיובו לפרוע את הממוני גבך, וניחא לפי''ז הא דשייך מכירת שטרות גם לשמואל דשעבודא לאו דאו' דמוכר את הממוני גבך, ורק הוצרכו הראשונים לבאר מדוע פקע השעבוד נכסים שחל מדרבנן, אלא שלפי''ז אכתי אין כח תביעה לקונה, אך אין זה נסתר מדברי הש''ך שכתב שכופים את הלוה לשלם לקונה ואין יכול לומר דרצוני לשלם למוכר, כי חיובו למוכר לשלם לקונה, והמוכר אינו מוחל, וממילא מדוע שלא יכפהו לשלם לקונה, אך לא כתוב בש''ך שהקונה יכול לתבוע, ועל זה דן הריטב''א בקידושין דאולי מונח הרשאה, או שנעשה כאומר משתעבדא וכו', ופשיטא ליה לריטב''א שיכול לתבוע אך באמת הוקשה לו מדוע ומוכח כדרך הנ''ל שאע''פ שיש לו את הממוני גבך ולכן כשפרעו שייך לו אכתי אין יכול לתבוע אם לא נחשב ככתב לו הרשאה או כמט שתי' הריטב''א בסוף דבריו, ויש לעיין אם יתיישב לפי''ז דעת הרשב''א ואולי די בהרשאה כשיכול למכור את הממוני גבך אף אם אין יכול למכור את השעה''ג.

יז. ויש לדון לפי''ז בגוי שמכר את חובו לישראל לשיטת ר''ת האם חייב לפרוע לישראל, דלהנ''ל השעבוד הגוף הוא לגוי, וכל חיובו לפרוע את הממוני גבך הוא מחמת שמשועבד לפרוע את השעה''ג, וכיון שלגוי א''צ לפרוע יפטר אע''פ שהממוני גבך הוא אצל הקונה - ואף בלא כל הנ''ל י''ל דאם יכול הגוי למחול גם א''צ לפרוע, אלא שבשו''ע כתוב דאזלינן בתר דיניהם שא''א למחול וא''כ אין נ''מ לדינא -

יח. ועל פי זה אולי יש לבאר את הדין של פרעון בע''כ, דצ''ע כיצד נפקע הממוני גבך - אי לא נימא כהנתה''מ בסי' שד''מ - ולהנ''ל י''ל דאע''פ שלא נפקע הממוני גבך אך פקע שעבוד הגוף, דלא נשתעבד ליותר מאשר להעמיד לו את המעות, אלא שיש לעיין אם אח''כ ילוה לו הלוה אם יוכל לומר שיש לי אצלך ממוני גבך ואינני פורע וצ''ל דממוני גבך בלא דרך לזכות בו אינו כלום ואולי גם נפקע מכיון שאין בו נ''מ וי''ל.

יט. ולפי''ז במה שמבואר ברמב''ן שאף למד''א שעבודא לאו דאו' יורדים לנכסיו מדין עד שתכפהו בגופו כפהו בממונו, וא''צ לומר רוצה אני - והרשב''א שנח' י''ל דס''ל דאע''פ שא''צ לומר רוצה אני אך אין דין כפיה על המצוות אם לא יקיים הלוה את המצוה, אלא רק יפטר מהמצוה - הוא מחמת השעה''ג וכמבואר בשערי יושר ש''ה פ''ב שבכל שעה''ג יורדים לנכסיו, והוכיח כן דאל''כ הו''ל קנין אתן, דגדר השעה''ג הוא זכות לקבל ממנו אף בלא דעתו, משא''כ הממוני גבך שהוא זכות ברשות ממון ולא בגברא אינו גורם לזכות לקבל בלא דעתו, וא''כ גם במזיק וכד' יהיה הדין דעד שתכפהו בגופו כפהו בממונו.

כ. לפי כל זה יש מכירת שט''ח אף כשאין לו נכסים אף לר''ת, דמוכר לו את החוב וכנ''ל, ועי חי' ר' ראובן ב''ב סי' י''ט.

כא. עי' במרדכי ב''ב אות תצז שכתב שאינו יכול לתת מתנה ללוה על מנת שלא יגבה ממנו המלוה וז''ל שיתנה הנותן בפירוש על מנת שלא יהא לפלוני בעל חובך כלום לאו כל כמיניה להפקיעו מדי שעבוד ודמי **לאין קנין לאשה בלא בעלה** עכ''ל, ומבואר שגדר חוב הוא כעין גדר אין קנין לאשה בלא בעלה, ולכא' מבואר להדיא את הענין שיש לו זכות ברשות ממון - דברי המרדכי הובאו בגליון רעק''א סי' קי''א -