סי צח ה ו ח_1
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

סעיף ה'

הקדמה

האם יש חנ"ן בבלוע

**כ'** הטור ואם ידוע הוא כמה הוא האיסור כגון כף חדשה שניער בה כזית חלב וכו', אבל כף ישנה שניער בה כמה פעמים אין יודעין כמה בלע ומשערין בכולה ע"כ, ובב"י הביא שנחלקו הראשונים בכף ישנה שהיתה בלועה מבשר ואח"כ ניער בה חלב, דעת הרשב"א (ב"ד ש"א עג') שנעשה כל הבלוע נבילה וצריך לשאר כנגד כולה, אבל דעת הרמב"ן (חולין צז:) דאין בלוע נעשה נבילה, והב"י דייק שהטור נקט כדעת הרשב"א שהרי סתם דבריו, אבל בדרכי משה דייק להיפך שהטור נקט דוקא כף ישנה שניער בה כמה פעמים.

שיטת המרדכי בבלוע

במרדכי חולין סי' תרע"ט נקט דרך הממוצע, שאם הוא כלי חרס שאין לו הכשר בהגעלה נ"נ, משא"כ בשאר כלים, ובדבריו נאמרו שני פירושים, א' שדוקא כלים ישנים נ"מ משום מה שבלוע בה, וכל זה דוקא בכלי חרס ולא בשאר כלים שגם הבלוע בהם לא נ"נ, ב' שהמרדכי בא להוסיף שבכלי חרס אפי' לא בלע כי אם כזית איסור בלבד, נעשה כולו נבילה וצריך לשאר כנגד כולו, ובט"ז כ' שהתורת חטאת הסתפק בזה, וכן נקט הש"ך בדעת הרמ"א שהכלי עצמו נ"נ, אבל הש"ך והחוו"ד נקטו שלא יתכן לומר שהכלי חרס עצמו נ"נ, והמרדכי בא להקל בדין חנ"ן בבלוע שאינו אלא בכלי חרס בלבד ע"ש[[1]](#footnote-1).

ראיית הדרכי משה מסי' ק"ז

**האחרונים** הביאו מכמה מקומות דמוכח לכאו' שהטור פסק דאמרינן חנ"ן בבלוע, ראשית בדרכי משה הביא מסי' ק"ז שכ' שם הטור שאם הוציא זבוב בכף לא נאסר הכף כי אם כשיעור הזבוב והרי ידוע כמה בלע הכף מהזבוב ע"ש, והט"ז ויד אברהם דחו ראיה זו שהרי הטור לשיטתו לית ליה חנ"ן בשאר איסורים, א"כ פשיטא שהתם לא נ"נ, אולם הדרישה סי' ק"ז הצדיק את ראיית הרמ"א (הביאו פמ"ג כאן משב"ז תחילת ס"ק ח'), דעכ"פ היה לו להטור לפרש שלר"ת נאסר כל הכף, משמע שלעולם אין הבלוע נעשה נבילה.

חלב שנפל על הקדירה מבחוץ

עוד הביאו הפוסקים ראיה דנקטינן שגם בבלוע נ"נ, מהא דלעיל סי' צב' ס"ה טיפת חלב שנפלה על הקדירה מבחוץ צריך ס' פעמים ס' משום שמה שבלוע בה נ"נ עד מקום הרוטב ע"ש, ובט"ז וש"ך כתבו שמהאי טעמא פסק כן הרמ"א, אלא שק' שהרי הטור עצמו פסק כן, וכבר עמד על זה בדרכי משה כאן, וכ' לחלק בין כלי חרס לשאר כלים ע"ש, והיינו שהטור פסק להחמיר בכלי חרס דוקא אבל בשאר כלים לא אמרינן חנ"ן בבלוע, ובכלי חרס ג"כ דוקא הבלוע נ"נ ולא כל הכלי[[2]](#footnote-2), ובאמת במרדכי ג"כ הביא דין זה ומבואר שם להדיא דמיירי בקדירה שהוא כלי חרס ע"ש[[3]](#footnote-3).

כף שתחבו ב' פעמים לקדירה

**ועיין** יד יהודה כאן שכ' שעדיין תמוה דלהדיא פסק הטור סי' צד' שכף שתחבו ב' פעמים צריך שני פעמים ששים נגד הכף, והיינו משום שנעשה מה שבלוע בכף נבילה וצ"ע[[4]](#footnote-4).

ראיית המרדכי שהביא בביאור הגר"א

**בביאור** הגר"א הביא את המרדכי שהוכיח דינו מכחל שא"א להפרידו ודוקא כי האי גונא נעשה נבילה ע"ש, והנה בשו"ע היה רשום שמקור הדין לחלק בין כלי חרס לשאר כלים הוא הראב"ד שהביא הרמב"ן (הבאנו לעיל סעיף ד' ע"ש), והש"ך מחקו דהראב"ד קאי לענין שאפשר לשער לפי אומד הדעת כיון שיש לו הכשר בהגעלה, אבל לא דיבר כלל לאסור כלי חרס מדין חנ"ן ע"ש, אולם למה שנתבאר במרדכי שהביא כאן דין כחל, וכבר נתבאר לעיל שזהו גם מקור דינו של הראב"ד, שכל היכא שדינו כנבילה צריך לשער כנגד כולו, א"כ באמת היינו הך דהראב"ד שכלי חרס לעולם צריך לשער כנגד כולו אפי' ידוע כמה בלע כיון שדינו כנבילה, כמו שהצריכו חכמים בכחל ואינו אלא דין חנ"ן לגבי מה שצריך לשער[[5]](#footnote-5) כנגד כולו[[6]](#footnote-6).

לפי הגר"א אין זה מדין חנ"ן

**ולפ"ז** מה שמצאנו ששויוהו חכמים בשאר איסורים כחתיכה נבילה, אין כלל ענין חנ"ן אלא דין אחר שהצריכו לשער כנגד כולו, וזה דוקא בדבר שדומה לנבילה, ולכן בכלים גם ישנים לא נ"נ כיון שלא שייך בזה חתיכה דנבילה כיון שיש להם הכשר בהגעלה, ושם חתיכת נבילה שייך דוקא על חתיכה ולא על בליעה, אבל כלי חרס אפי' חדשה יכול ליחשב כנבילה כיון שאין לו הכשר, ועיין שם בביאור הגר"א שכ' שכן דעת הרמ"א ואינו כן ע"ש, ואפשר כוונתו כמו שהק' החוו"ד דמ"מ אינו מוציא טעם ולכן לא יתכן לומר שהחרס עצמו נ"נ.

חתיכה ולא חצי חתיכה

**וע"ע** בפלתי בכ' שבמרדכי מפורש שאין הבלוע נ"נ דדומה לחצי חתיכה וחתיכה נ"נ ולא חצי חתיכה ע"ש, אלא שלפ"ז המרדכי בא לבאר שלעולם אין הבלוע נ"נ כיון שאין לו חשיבות של חתיכה וכבר נתבאר שבמרדכי מפורש לענין כף שהבלוע נ"נ[[7]](#footnote-7).

חנ"ן בבלוע בבב"ח ובשאר איסורים

**מה** שנחלקו אם יש חנ"ן בבלוע הוא בין בבשר בחלב בין בשאר איסורים, אלא שבתורת חטאת כ' להחמיר דוקא בבב"ח ולא בשאר איסורים, והיינו משום שבשאר איסורים אפשר לצרף גם השיטות שאין בכלל חנ"ן בשאר איסורים.

מדוע אין חנ"ן בבלוע

בטעם הראשונים שאין חנ"ן בלוע, כ' הפמ"ג ב' טעמים א' שכמו שאין טומאה בלועה מטמא טהרה בלועה, ה"ה אין איסור בלוע אוסר היתר בלוע ע"ש, והדמיון תמוה לכאו'[[8]](#footnote-8), ב' שכי האי גונא לא חשיב דרך בישול ולכן בב"ח לא נאסר מדאורייתא, וממילא ה"ה שלא גזרו חנ"ן בשאר איסורים, וכבר נתבאר שבמרדכי כ' טעם נוסף שחתיכה נ"נ ולא חצי חתיכה ע"ש.

ועיין יד אברהם לעיל ס"ד שכ' שהיכא ששניהם בלועים גם ההיתר וגם האיסור לכו"ע אין הבלוע נעשה נבילה דאין זה דרך בישול ע"ש.

**שו"ע**

חי' האגר"מ בטעם של לח

**אם** ידוע כמה הוא האיסור כגון כף חדשה וכו' ובלעה כזית חלב ע"כ, הנה בטור כתב כגון שניער בה כזית חלב ע"ש, משמע שכל היכא שניער כזית חלב משערינן כנגד כל הכזית, אבל בשו"ע כאן כ' שבלעה כזית חלב, משמע שיודעים שבלע כזית, ועיין שו"ת אגרות משה יו"ד סי' מא' שדייק מזה ששינה שו"ע מלשון הטור, שבדבר לח אין צריך לשער כנגד כולו כי אם כנגד מה שנבלע ממנו בפועל דאין הטעם נבלע ממנו כי בכמות שהוא עצמו נבלע, משא"כ בדבר גוש שלעולם צריך לשער כנגד כולו דמוציא טעם כנגד כולו, אולם בחוו"ד סי' צ"ג ס"ק ג' וכן בפלתי שם, מבואר שגם בלח יש מציאות שנבלע טעמו ולא ממשו ע"ש.

חנ"ן בכלי ובבלוע בכלי

**ברמ"א** ולא אמרינן בכלי חתיכה נעשית נבילה וכו' אבל כף ישנה וכו' דכל מה שבלע נעשה איסור ויש מי שאומר וכו הג"ה והסברא הראשונה עיקר ע"כ, הנה בתחילה ביאר הרמ"א דלא אמרינן חנ"ן בכלי עצמו אבל במה שבלוע בו אמרינן חנ"ן, והשו"ע הביא שיטות שגם בבלוע בכלי לא אמרינן חנ"ן, והרמ"א פסק כסברא ראשונה דאמרינן חנ"ן בבלוע ע"ש, ועיין ט"ז ס"ק ח' שהרמ"א הוכיח דינו מסי' צב' שמבואר שטיפת חלב שנפל על הקדירה מבחוץ נעשה הבלוע בו נבילה, והט"ז דחה שמבואר שם שיש היתר, ועיין נקוה"כ שתמה על דבריו דמ"מ חזינן שהבלוע בו נעשה נבילה, ובמשב"ז ס"ק ח' ביאר שעיקר ההיתר שם משום שנקטינן לעיקר הדין שאין חנ"ן בבלוע ע"ש.

חנ"ן בכלי חרס

**ברמ"א** ויש שאין מחלקין בין כף ישן לחדש רק בין כלי חרס לשאר כלים ואומרים דבכלי חרס דאי אפשר להפריד האיסור ע"י הגעלה אמרינן הכלי נעשה נבילה אבל לא בשאר כלים וטוב לחוש לחומרא וכו' ע"כ, הנה שיטה זו הוא שיטת המרדכי סי' תרע"ט ולא שיטת הראב"ד שהביא הרמב"ן שהתם הוא דין שבכולו משערינן כמו שכ' הש"ך ס"ק כא'[[9]](#footnote-9).

ב' פירושים בשיטת המרדכי

**בט"ז** כ' ב' פירושים בדברי המרדכי א' דפליג אדין חנ"ן בבלוע, דלעולם לא אמרינן חנ"ן כי אם בכלי שאינו חוזר להתירו כגון כלי חרס, ובזה דנים את הכלי עצמו כחתיכה דנבילה, אבל בכלי עץ ומתכות לא אמרינן נ"נ אפי' בכלי ישן שבלוע בו הרבה, ב' דלעולם בבלוע אמרינן חנ"ן רק שהמרדכי פליג דה"ה בכלי חרס חדשה שהוא עצמו נ"נ אפי' אם לא בלע כי אם כזית איסור, משום שא"א להפריד האיסור ממנו, וכבר נתבאר לעיל בהגהות מרדכי מוכח לכאו' דאית ליה חנ"ן בבלוע בשאר כלים.

שיטת הש"ך להלכה

בש"ך ס"ק כא' נקט שהמרדכי לא בא להחמיר אלא להקל שאין הבלוע בכלי נ"נ כי אם בכלי חרס שאין לו הכשר בהגעלה, משא"כ כלי עץ ומתכת אפי' ישנה לא נעשה הבלוע בו נבילה, ומ"מ להל' פסק הש"ך להחמיר אף בשאר כלים בישנים, ומ"מ במקום הפסד מרובה אפשר להקל בכלי חרס ישן, אבל בב"ח אפי' במקום הפסד מרובה יש להחמיר, ובשאר איסורים בכלי חרס צריך הפסד מרובה, ובשאר כלים אפי' הפסק קצת אפשר להקל עיין כל זה בפמ"ג.

קושיית החוו"ד שאין טעם בחרס

**ובעיקר** סברת הרמ"א שאפשר לומר שהכלי חרס עצמו נ"נ, הק' החוו"ד לו יהי שחשבינן ליה כנבילה כיון שאין לו היתר, אכתי הא אין לו שום טעם ואינו מוציא שום טעם, וכ' דודאי לא עלה על דעת המרדכי לאסור החרס עצמו, אלא עיקר כוונת המרדכי לאסור מה שבלוע בו, ומ"מ בעינן דוקא כלי חרס, דבתוס' חולין ק' מבואר שכל שסופו לצאת לא נעשה החתיכה נבילה, וה"ה הכא כיון שהבליעה סופו לצאת לא נ"נ ע"ש.

ודבריו תמוהין לכאורה שאם באנו לדון נ"נ משום הבליעה מה מוסיף לנו מה שסופו לצאת מהכלי הא הבליעות אין סופן לצאת זה מזה, וכבר העיר מזה משב"ז ח' וז"ל דאף עץ ומתכות מה יושיענו הגעלה נהי שיכול להפריד הבלוע מכלי מ"מ א"א להפריד האיסור מהיתר ונעשה הבלוע נבילה ע"ש, ועיין הערה[[10]](#footnote-10).

ביאור במה שגוף החרס נ"נ

**אולם** בדעת הרמ"א עדיין ק' ועוד שכבר הוכחנו דלכאו' מוכח במרדכי שבא להוסיף שהחרס עצמו נ"נ, אולם למה שנתבאר לעיל בדעת הביאור הגר"א, אתי שפיר שהוא הל' רק לענין מה שהצריכו חכמים לשער בששים שהצריכו כנגד כולו, וכמו שהצריכו ששים אפי' בקדירה אחרת אף שיודעים שכבר אין טעם כנגד כולו, והכי נמי הכא ועיין הערה[[11]](#footnote-11).

שיטת הט"ז להלכה

**הט"ז** נקט להחמיר בכלי חרס אפי' חדשה, ודוקא בבשר בחלב ולא בשאר איסורים, והחוו"ד הק' דהאיך משכחת לה להחמיר בכלי חרס חדשה, הא היכא שבלע בשר בחלב אינו אלא כבליעה של שאר איסורים ובשאר איסורים כ' הט"ז שאין להחמיר כלל אפי' בכלי חרס, ועיין פמ"ג שכ' שהכוונה לבליעה של בשר בחלב, וכי האי גונא גרע טפי דדינו כבשר בחלב עצמו דלכו"ע אמרינן ביה חנ"ן, ועיין מה שהביא בזה הגרעק"א לעיל סי' צ' ס"ק א' מהב"י בסי' קג' ע"ש.

![](data:image/png;base64...)

סעיף ו'

חצי שיעור באיסור דרבנן

**שו"ע** כחצי זית איסור שנתערב בהיתר צריך ששים חצאי זיתים לבטלו ע"כ, מקור הדין מגמ' חולין צח. ההוא פלגא דזיתא דתרבא וכו', א"ל לא תזלזל בשיעורין דרבנן, ועוד האמר ר' יוחנן חצי שיעור אסור מן התורה ע"ש, כ' הט"ז שה"ה באיסור דרבנן שרי מבואר בגמ' שם לא תזלזל בשיעורין דרבנן, ועיין גליון מהרש"א שהק' דאינו דומה דהתם הוה איסור דאורייתא ושיעור דרבנן, וא"א להוכיח לדבר שעיקרו דרבנן, ובדעת הט"ז מוכח שחצי שיעור חסר בכל השם איסור ואין זה רק חסרון בשיעור אכילה[[12]](#footnote-12).

נפק"מ שחצי שיעור אסור מן התורה

**בש"ך** ס"ק כג' כ' דקי"ל חצי שיעור אסור מן התורה ע"ש, והק' עליו שהרי להדיא מבואר בגמ' לא תזלזל בשיעורין דרבנן, ובאמת ביותר יש לתמוה על הבאר הגולה שכ' וז"ל מעובדא דמר בר ר' אשי וכו' וכר' יוחנן דחצי שיעור אסור מן התורה ע"כ, משמע שעיקר הדין של השו"ע הוא כר' יוחנן והרי בגמ' מבואר שאין צריך לדין דר' יוחנן בשביל הדין הנ"ל.

ועיין פמ"ג שפ"ד ס"ק כג' שאין לומר שהש"ך כ' נפק"מ לענין יבש ביבש, דנתבאר לקמן שצריך ששים שמא יבשלנו ויבא לידי איסור דאורייתא, וא"כ דוקא למ"ד חצי שיעור אסור מן התורה צריך ששים ביבש, דזה אינו שהרי גם בחצי שיעור יהא בו איסור דאורייתא אם יבשלנו דכיון דנותן טעם הרי כאן שיעור שלם עכ"ד, אלא שכבר נתבאר לעיל ס"ב שנחלקו בזה הראשונים אם טעם הבא מחצי שיעור חשיב כשיעור שלם או לא ע"ש בביאור הגר"א.

אלא שבלאו הכי אפשר לומר שנפק"מ לענין נשפך כמו שכ' הגליון מהרש"א, ודוקא באיסור דאורייתא אזלינן לחומרא ולא בדרבנן, ולכן כ' הש"ך שחצי שיעור אסור מן התורה דאפי' מספק אסור.

סעיף ח'

מילתא דעבידא לטעמא המקור בגמ'

**הנה** בהא דמילתא דעבידא לטעמא לא בטלה מצאנו שני מקורות בגמ', חולין ו. רפרם אמר שאני שאור ותבלין דלטעמא עבידי וטעמא לא בטיל ע"כ[[13]](#footnote-13), וכמו כן בגמ' ע"ז סט. דלמא כתבלין של תרומה בקדירה דמי דלא בטיל טעמייהו ע"ש, ובתו' שם ד"ה כתבלין, וכן בדף סו. ד"ה תבלין כתבו שאין הכוונה דלא בטיל כלל, אלא שלא בטיל בס' וששים כיון שנותן טעם ביותר מזה, אבל כל שידעינן שבטלה טעמיה בטיל שפיר ע"ש.

וכוונת התוס' לכאו' לאפוקי דלא נימא שהדין מלתא דעביד לטעמא לא בטלה הוא מחמת חשיבותיה כמו שמצאנו שבריה לא בטלה ודבר המעמיד לא בטלה וכד', והתם אפי' באלף לא בטל דלעולם לא בטלה, דהתם הוא ענין חשיבות אבל הכא אינו אלא ענין של נתינת טעם ולהכי לא בטלה.

מדין טעם או מדין דבר חשוב

**ובפוסקים** כאן הביאו מקור הדין מהאיסור והיתר, אלא שבאמת ק' שבאיסור והיתר משמע באמת שמשום דבר חשוב אתינן עלה וז"ל ריש כלל כה' אלו דברים שממשם אין מתבטלים במינו בין בלח בין ביבש אפי' באלף וה"ה ביותר וכו' דבר שהוא בריה וכו' ודבר שראוי להתכבד, ודבר שנעשה לטעם ע"כ, מבואר להדיא דכייל להו בהדי דברים החשובים, ועוד שם אות ו' וז"ל דבר הנעשה לטעם כיצד כל דבר חריף ונעשה לטעם כגון תבלין ומלח וכו' אע"פ שבמינו בטל הכא שנעשית לטעם אין בטל כדמפרשינן לקמן, וגם משום שמתפשט טעמו ליותר מס' וכ' הא"ז והיינו דוקא למקום שמגיע הטעם עכ"ל, הרי שנקט מה שעומד לטעם כדבר בפני עצמו, אלא שמ"מ הצריך דוקא שיהא מקום שמגיע לשם הטעם, והביאור לכאו' משום שאם אין שם טעם אין שם כלום ולא שייך לומר שמחמת חשיבותו לא בטלה.

עבידא לחזותא וטעמא בביצה שנולדה ביו"ט

**עוד** בענין זה מצאנו בהלכות יו"ט סי' תקי"ג ס"ג ביצה שנולדה ביו"ט שנתבשלה בשוגג עם בשר ותבשיל אם יש ששים כנגדו הכל מותר חוץ מן הביצה, אבל אם לבנו בו התבשיל וכיוצא בזה, מידי דלחזותא וטעמא עביד לא בטיל ע"כ, מקור הדין בשערי דורא, והנה בתוס' ביצה לח. בהא דאמר ר' אשי שמים ומלח לא בטלי לגבי עיסה משום דהוה דבר שיש לו מתירין, והא מין באינו מינו בטל שפיר גפ בדבר שיש לו מתירין, ותי' התוס' גבי תחומין החמירו, עוד תי' שכל מידי דעביד לתקן העיסה חשיב כמין במינו ולא בדבר בדשיל"מ ע"ש, ומעתה לפי התי' השני בתוס' ה"ה התם ביצה שליבנו בה את המאכל לא בטלה כיון שהוא דבר שיש לו מתירין וחשיב כמין במינו כיו שבא לתקן המאכל ואינו ענין לדין מילתא דעבידי לטעמא לא בטלה, וכן נקט הט"ז שם ס"ק ד'.

שיטת המ"א שם

**אבל** המ"א שם כ' שהטעם שלא בטל משום שהוא דבר שניכר במראה ע"ש, והיינו דפסק כתי' הראשון של תוס' שמה שהחמירו במים ומלח הוא משום חומרא דתחומין וזה לא שייך בביצה שנולדה ביו"ט, וע"כ עיקר האיסור משום שהוא עומד לטעם וחזותא, וא"כ למדנו מזה שדבר שעומד לטעם וחזותא לא בטלה, ודבר זה הוא לכאו' משום החשיבות שהרי ליכא שום איסור במראה, וכדבריו פס' הש"ך סי' קב' ס"ק ה' שדבר שעומד למראה לא בטלה, אלא שהש"ך פסק ג"כ את הטעם של תוס' דאם עביד לתקן הקדירה חשיב מין במינו, אלא שנקט שדבר שעומד לחזותא לא שייך לתיקון הקדירה דליחשב מין במינו משום זה.

אלא שבגמ' ביצה ק' דמשמע שמלח בטיל שפיר לגבי הקדירה והא הוה מילתא דעבידא לטעמא ובלאו הכי לא בטלה, תי' המחצית השקל או"ח שם, דמיירי שאין הטעם נרגש, ואעפ"כ כיון שעומד לתקן הקדירה לא בטלה בדבר שיש לו מתירין, וביד אברהם סי' קב' שם כ' לתרץ דנפק"מ בזוז"ג דלענין מילתא דעבידא לטעמא בטלה, משא"כ בדבר שיש לו מתירין ע"ש.

זה וזה גורם במלתא דעבידא לטעמא

**והנה** מקור הדברים שמילתא דעבידא לטעמא שייך זוז"ג הוא בב"י סי' שי"ח סעיף ט' ובט"ז שם ס"ק טו' תמה עליו ע"ש, אלא שגם הט"ז מודה שאם עירב המלח יחד ונתנן ביחד לתבשיל דחשיב זוז"ג ע"ש, ולכאו' כל זה דוקא אי נימא שמלתא דעבידא לטעמא לא בטלה משום שהוא דבר חשוב, ולכן כל שהוא זוז"ג אין לו חשיבות (כמו בשאור), אבל אם משום הרגשת הטעם מה מהני בזה זוז"ג הא מ"מ מרגיש שפיר טעמו.

ובהא דחזותא לא בטלה עיין שו"ת הר"ן סי' ע' שהביא ראיה מהגמ' ב"ק קא. דהוא איבעיא דלא איפשיטא אי חזותא בטלה או לא ונקטינן לקולא, אבל בביאור הגר"א סי' ק"ב ס"ק ו' שכ' שכל זה דוקא לענין איסור הנאה אבל לאיסור אכיל לא שייך דין חזותא ע"ש.

שו"ע רמ"א

איסור דדבריהם

**בביאור** הגר"א הביא שיטת הרמב"ן שאיסור דדבריהם בטיל חד בתרי, והביא ראיה מחלת חו"ל ומדין רבייה במים שאובין ע"ש, ודברי הרמב"ן הם ביבמות פב: אלא ששם מפורש שכל זה רק במין במינו, אבל באינו מינו בנותן טעם גם איסור דדבריהם שאין להם עיקר מן התורה לא בטל.

סתירה בדברי הט"ז

**רמ"א** ובלבד שהאיסור אין נותן טעם בקדירה וכו' והוא אסור מצד עצמו אפי' באלף לא בטיל כל זמן שמרגישין טעמו וכו' ע"כ, בט"ז ס"ק יא', הק' דלכאו' לפי דברי הרמ"א שומן של איסור אין לו להתבטל שהרי מילתא דעביד לטעמא, ודבריו צ"ב שהק' מסימן תקי"ג דמבואר שמילתא דעבידא לטעמא וחזותא לא בטלה, ולמה לא הביא את דין הרמ"א עצמו שכ' כאן ומה התחדש בדין בביצה, ועוד שלכאורה דבריו סותרים מה שכ' לקמן סי' קב' ושם בהלכות יו"ט ששם הוא מדין מין במינו ולא הלכ' מצד נתינת טעם וכמו שנתבאר לעיל ועיין הערה[[14]](#footnote-14).

שומן להלכה

**למסקנא** נקט הט"ז ששומן לא חשיב דבר העומד לטעם, והיינו שדין דבר העומד לטעם אינו אלא כשהוא עצמו נרגש ולא מה שעשוי להטעים הקדירה ובשומן אינו נרגש הוא עצמו ביותר מששים, אולם במשב"ז אות יא' הביא בשם חידושי הגרשוני שאסר בשומן ע"ש, ואפשר לומר שנקט להל' שכל דבר שעומד לטעם לא בטל ולא משום הרגשת הטעם עצמו, דכמו שדבר העומד לחזותא לא בטלה ה"ה דבר העומד לטעמא.

דברי הרמב"ם בפירוש המשנה בערלה

**במנח"י** כלל פ"ה ס"ק ס"א הק' על הט"ז מדברי הרמב"ם בפירוש המשנה ערלה פ"ב משנה י' שכ' שעל יעלה על דעתך שתבלין היינו דוקא המרקחות והדברים שריחן טוב וכד' אלא כל דבר המתבלים בו התבשיל כגון השומין והבצלים והשמן והחומץ והיין וכו' ע"ש, הרי להדיא שכל שנעשה להטעים התבשיל קרוי תבלין ע"ש, אלא שלכאו' אינו דומה כלל דהתם לענין מה שמצטרפים יחד לאסור משום שעשויים למתק את הקדירה אבל אין מזה רמז לענין ביטול ביותר מששים.

בדברי האיסו"ה שהוא דין דרבנן

**ש"ך** ס"ק כט' וכ' האיסור והיתר דהיינו מדרבנן ע"כ, והנה אי נימא כמו שנתבאר לעיל שאינו אלא דין שדבר חשוב לא בטלה ניחא דהוה מדרבנן כמו כל שאר דברים חשובים שלא בטלים, אבל לפי מה שנקט הש"ך שהוא הל' מצד הרגשת הטעם למה אינו אלא מדרבנן הא חיך אוכל יטעם.

ועיין הגהות הגרעק"א שהביא מהר"ן שהוא דין דאורייתא, ועיין פמ"ג פתיחה ח"ג פ"א ד"ה ודע שהביא את השיטות בזה, אלא שק' טובא שביאר שם שהטעם שאחרי ששים אין בו איסור תורה משום שאינו אלא טעם קלוש, ולכאו' במלח ותבלין לא שייך לומר כן ולמה אינו אלא דרבנן, וע"כ מוכח מזה שששים הוא דין ביטול והוא חי' גדול בפרט לפי הראשונים שהלימוד מזרוע בשילה אינו אלא אסמכתא בעלמא, אולם בחוו"ד כ' דשאני מלח ותבלים שאין להם מחמת עצמן דאינו אלא פרסום הפעולה ע"ש, אלא שצ"ב אם ה"ה שעד ששים אינו איסור תורה וצ"ע, ועיין הערה[[15]](#footnote-15).

מלח ותבלין במין במינו

**ש"ך** ס"ק ל' אבל אם נפל לדבר ששוה בטעמו בטל בששים ע"כ, ובהגהות הגרעק"א הביא מהפר"ח והמנח"י שלעולם משערינן כמה שהיה נותן טעם כמותו באינו מינו ע"ש, ובאמת שיטת התו"ח שהביא הש"ך צ"ע שהרי בכל מקום החמירו במין במינו אטו מין באינו מינו, וא"כ גם כאן הא יש לנו להחמיר במין במינו כאילו היה נותן טעם באינו מינו, ואם לא שייך הכא הך גזירה למה צריך ששים הא כל דין ששים אינו אלא אטו מין באינו מינו, ועיין חוו"ד שהבאנו לעיל ועדיין צ"ב.

**ועיין** חזו"א כז' ו' שכ' שבמין במינו לא שייך ענין תבלין וז"ל דכל מטעים תלוי בנותן ומקבל וכו' ואין כח תבלין להטעים אלא דבר החסר תבלין, אבל אין בכחו של תבלין להטעים תבלין וכו' עכ"ל, ועדיין צ"ב מ"ש שגזרו עד ששים ולא עד אלף, ולכאו' כוונתו שבמין במינו לא חשיב פעולת תיבול כלל וממילא אין כאן התחלה לגזירת תבלין במין באינו מינו, ולכן אינו אלא כשאר אוכל שגזרו בששים, אולם לפי מה שכ' הש"ך שהוא רק דרבנן אפשר לבאר שלא גזרו אטו איסור דרבנן אבל עד ששים הוא דאורייתא.

ראיה מדברי הרמב"ם להנ"ל

**וע"ע** פר"ח שהק' מדברי הרמב"ם פרק ט"ז מהלכות מאכ"א הל' י"ג דמתבל מין במינו אפי' באלף לא בטל, ותי' החזו"א הנ"ל דמיירי במין במינו בשמא ולא בטעמא ולכן שפיר שייך בזה תיבול ע"ש.

**עוד** הביא הפר"ח מהרמב"ם שם הל' טז' וכן קדירה מתובלת שנפלה לתוכה תבלין של תרומה או של ערלה וכו' אם יש בשאור וכו' ובתבלין כדי לתבל הקדירה אילו היתה תפילה הרי הכל אסור ע"כ, הרי להדיא שאפי' שהקדירה כבר מתובלת מ"מ כיון שהתבלין היה בכחם לתבל אילו היתה קדירה תפילה חשיב מתבל ואוסר, ובחזו"א תי' דמיירי שמוסיף תיבול ע"ש.

קושיית הרש"ש חולין צז:

**בגמ'** חולין צז: קים להו שאין לך נותן טעם באיסורים יותר מבצל וקפלוט ע"ש, וברש"ש שם הק' דהא משכחת לה שפיר בפלפלין ותבלין דאיסורא שנותן טעם ביותר מששים ע"ש, אולם לפי האיסו"ה ניחא דאינו אלא דרבנן, משא"כ בצל וקפלוט ששייך בהו אכילה שפיר אוסר מן התורה.

דוקא דרכו בכך

**ע"ע** באיסו"ה שכ' שכל הדין דבר העומד לטעם זה רק אם דרכו בכך ע"ש, וצ"ב דמ"מ הוא מרגיש את האיסור, אולם למה שנתבאר לעיל ניחא שבאמת לא שייך בהם אכילה, רק שעיקר האכילה הוא אגב האוכל, ולכן אם אין דרכו של האוכל בתבלין אין כאן שום איסור.

מלח שבלע איסור

**ברמ"א** אם אסורים מחמת עצמן ע"כ, והיינו שמלח ותבלין שנאסרו מחמת שבלעו איסור אינם אוסרים יותר מהאיסור עצמו, ואף שיש חנ"ן בשאר איסורים מ"מ אינם אוסרים יותר מזה, אולם בביאור הגר"א הביא שיטת הריב"א והר"ש שאפי' בלוע מאיסור אוסר כדין תבלין, והוכיחו מציר דמבואר בגמ' שאוסר עד מאתים, והרי כל האיסור רק משום השומן שבלוע בו ואעפ"כ אוסר עד מאתים ומוכח שאוסר כציר ע"ש, בערוך השלחן הק' דא"כ למה אינו אוסר אפי' באלף שהרי יש בו מלח ולמה אינו אוסר כדין מלח ע"ש.

אולם באמת עיקר דבריהם צ"ב שהרי לפ"ז מוכח בברייתא שיש חנ"ן בשאר איסורים, ולכן נראה שכוונת הריב"א והר"ש שעיקרו דין בהא שקבעו חז"ל לשער בכולו וכמו שנתבאר לעיל מהראב"ד, ובהא שוויהו חכמים כנבילה שצריך לשער כנגד כולו, ואין זה דין חנ"ן בשאר איסורים דהתם בלע מבחוץ והכא שהוא יוצא מהדג עצמו שפיר שוויהו כנבילה כמו בכחל שהצריכו לשער כנגד כולו, ולכן כל זה דוקא בציר עצמו, אבל המלח שבתוכו ודאי לא החשיבו כי אם מה שאפשר להחשיב נבילה דהיינו הציר שהוא היצר מהדג ולא התיחסו למלח שבתוכו.

תבלין שבלע תבלין אם דינו כדבר הבלוע או או כתבלין האסורים מחמת עצמן עיין פמ"ג שפ"ד סי' ק"ב ס"ק ג' ע"ש.

1. אלא שדרך זה ק' מאד במרדכי, שהרי בהגהות מרדכי רמז תשמ"ה הביא דינא דהסמ"ק שאם תחב כף לקדירה ב' פעמים צריך ב' פעמים ששים משום שנעשה נבילה ע"ש, ודוחק לומר בכף חרס דאין דרכו בחרס אלא מתכת, וא"כ מוכח שגם המרדכי מודה שבלוע נעשה נבילה, ובא להוסיף אף כלי חרס שלא בלע כי כזית דמ"מ נעשה כולו נבילה, כמו שנקט התורת חטאת וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. ובסי' ק"ז דמיירי בכף סתמא לא הוה כלי חרס כמו שנתבאר לעיל, משא"כ בסי' צב' דמיירי בקדירה סתמא היינו כלי חרס ולכן לא היה צריך הטור לפרט כן נראה לבאר דברי הדרכי משה. [↑](#footnote-ref-2)
3. ואדרבה מהמרדכי מוכח כנ"ל שהרי הוכיח מדין כחל, והתם אינו דין חנ"ן של שאר איסורים שהרי נחלקו בזה הראשונים, אלא עיקרו דין ששויוהו כנבילה לענין זה שצריך לשער כנגד כולו, וא"כ ה"ה כל כלי שאין לו היתר בהגעלה דינו ככחל, אלא שאם בלע היתר לא שייך לומר שדינו כנבילה ואין בזה אותו תקנה דרבנן, אבל עכ"פ כשבלע נבילה צריך לשער כנגד כולו, אלא שבכל הפוסקים נראה שהמרדכי מדין נבילה בשאר איסורים אתי עלה. [↑](#footnote-ref-3)
4. וכבר נתבאר שקושיא זו ק' על המרדכי אי נימא שנקט שדין חנ"ן בבלוע הוא רק בכלי חרס, שהרי להדיא הביא הגהות מרדכי הדין של הסמ"ק שצריך ב' פעמים ס' בכף שתחבו ב' פעמים. [↑](#footnote-ref-4)
5. ולפ"ז עיקר דין חנ"ן בשאר איסורים נלמד מדין כחל והוא דין רק שצריך לשער כנגד כולו משום שדומה לנבילה, ואינו ענין כלל לבב"ח. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועיין ברמב"ן הנ"ל שהוא מקור הדין שאם ידוע כמה בלע אין צריך לשער כי אם כנגד מה שבלע, וז"ל אבל אפשר שנאמר שאם ניער מעט חלב בכף וכו' משערין באותו בשר דהא ידעינן כמה הוא וכו' ע"ש, וצ"ע לשון "אבל אפשר" דמשמע שאינו דבר ברור ולכאו' הוא דין פשוט, אלא שכוונת הרמב"ן שהרי פליג שם על הראב"ד שחילק בין כלי חרס לכלי מתכות, והרמב"ן פליג שחכמים קבעו דין לשער כנגד כולו, ולכן כ' הרמב"ן שמ"מ אפשר שהיכא שידעינן כמה בלע לא קבעו חכמים דין זה, אבל דעת הראב"ד אפשר שגם זה בכלל מה שאמרו חכמים בכחל וכמו שכ' המרדכי וא"כ היינו ממש כדברי המרדכי הנ"ל.

   שוב ראיתי שבשו"ת אגרות משה יו"ד סי' מא' פי' דברי הראב"ד כמו שביארנו לעיל שהטעם שצריך לשער כנגד כולה הוא משום ששויוהו חכמים כחתיכה דנבילה ע"ש. [↑](#footnote-ref-6)
7. אולם להנ"ל כוונת הפלתי לענין מה שהצריכו חכמים לשער כנגד כולו, בזה דוקא דבר שאפשר להחשיבו כמו נבילה כמו שמצאנו בכחל, ולכן כלי שאין לו הכשר אפשר לדונו כנבילה, אבל היכא שהבלוע עצמו נ"נ כגון בבשר בחלב שזה הל' מצד הבליעה עצמה בזה גם המרדכי מודה דנ"נ, ואפשר שאפי' בשאר איסורים הבלוע נ"נ דכל הדין חתיכה וחצי חתיכה הוא רק בדין הזה שאמרו לשער כנגד כולו וכמו שנתבאר. [↑](#footnote-ref-7)
8. והכוונה בזה לכאו' שעיקר הטעם שאין טהרה בלוע מקבל טומאה משום שהוא טפל למה שהוא בלוע בו, וה"ה הכא לא שייך לומר להחיל שם חתיכת נבילה על דבר הלבוע שכמאן דליתא דמי וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
9. ועיין לעיל בהקדמה ובהערה 6 שאפשר לבאר טעם המציין שציין את שיטת הראב"ד. [↑](#footnote-ref-9)
10. ונראה ברור שכוונת החוו"ד שגם מה שאפשר לדון שנ"נ משום הבלוע בו, אכתי כל זה דוקא כלפי היחס לכלי עצמו, דודאי להחיל שם נבילה לא שייך להחיל על בליעה שאינו דבר שעומד בעין, ולכן כ' החוו"ד שכל שהאיסור עתיד לצאת מהכלי לא שייך לדון בכלי נ"נ משום מה שבלוע בו, אבל גוף החרס בלי טעם לא עלה על דעת המרדכי לדון בו משום נבילה דדבר שאין בו טעם לא יתכן שיאסר משום מאכלות אסורות כמו גידין למ"ד אין בגידין בנותן טעם. [↑](#footnote-ref-10)
11. ואולי אפשר לומר עוד בדעת המרדכי שאי דיינינן לגוף החרס כנבילה, א"כ כל מה שבלע נ"נ לכו"ע וכמו שנתבאר לעיל ס"ד בביאור הגר"א, וכל מה שנבלע בחרס ואין סופו לצאת נ"נ דלא הוה מקושר אם שאר הקדירה, וממילא צריך לשער כנגד כולו כיון שנותן טעם ממה שבלוע בו ונ"נ מכח הכלי חרס עצמו והוא חידוש וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
12. עוד אפשר לומר שהט"ז נקט שבפחות משיעור בטל מן התורה חד בתרי דאין בו כלל דין טעם כעיקר, ונמצא שכל עיקרו דמצריכים לבטל את הטעם אינו אלא מדרבנן חוץ מזה שאינו אלא שיעור דרבנן, ולכן שפיר דימה הט"ז לכל איסור דרבנן. [↑](#footnote-ref-12)
13. והנה בראשונים נראה שהביאו מהגמ' לדין הנ"ל, והק' הר"ר א"י שפירא שליט"א דלכאו' שם הוא ענין אחר, שהגמ' מוכיחה שם שחכמים לא גזרו על תערובת דמאי, והק' הגמ' מהברייתא דחזינן בתבלין ושאור שגזרו חכמים בהם דמאי, וע"ז תי' רפרם דשאני תבלין ושאור, ושם ברש"י ד"ה וטעמא לפי שהוא מתקן את הכל הוא עיקר ע"ש, וא"כ מבואר שהוא רק סברא לענין זה שבזה דוקא תקנו חכמים דמאי, אבל אינו ענין להרגשת הטעם, ובאמת ברש"י יש מקום לדייק שנקט שכל עיקר הדין שתבלין לא בטלה הוא משום חשיבותו, אבל הפוסקים שנקטו שהוא משום טעם ק', ולכאו' צ"ל שדייקו את לשון הגמ' וטעמא לא בטלה, דמשמע שזה דין פשוט שטעמא לא בטלה, ועל זה באנו את החומרא לענין דמאי, אבל עכ"פ למדנו מזה שטעמא לעולם לא בטלה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
14. אלא שביאור דבריו נראה שתחילה נקט שדין מילתא דעבידא הוא הל' שכל שניתן בתבשיל בשביל לתקן התבשיל כמו שם בהלכות יו"ט, אין לו ביטול מחמת חשיבותו וזה מה שהוכיח משם שרואים שהוא ענין החשיבות וא"כ ה"ה דינו של הרמ"א כאן הוא מהאי טעמא.

    והוסיף הט"ז אלא שמ"מ אם אין טעמו נרגש בטלה שפיר, אלא שכיון שאפשר שנותן טעם היאך יטעמוהו ע"ש, והיינו שהיה ק' לו שהרי עכ"פ מבואר ברמ"א שאם אין נותן טעם בטלה שפיר וא"כ מוכח שהוא תלוי בטעם בפועל, וא"כ בשומן באמת ליכא טעם כל כך, אלא שע"כ מה שטבלה כשאין נותן טעם היינו משום שע"כ בטלה במיעוטה, אבל עכ"פ אין היתר לטעום כיון שלא ידעינן ודאי שבטלה וממילא ליכא בזה כללי שיטול בששים שאפשר לסמוך שכבר אין טעם.

    וע"ז תי' הט"ז שבאמת התם הוא דין אחר או משום חזותא, או משום דבר שיש לו מתירים דחשיב כמין במינו וכמו שנתבאר, אבל הכא הוא רק משום הרגשת הטעם וזה לא שייך בשומן שאין שם הרגשת הטעם כן נראה לבאר דברי הט"ז, וא"כ למסקנא אפשר שנקט כמו שפי' שם בהלכות יו"ט ולקמן סי' ק"ב שעיקר מה שלא בטלה הוא משום דין מין במינו בדברי שיש לו מתירין. [↑](#footnote-ref-14)
15. ולכאו' נראה לומר דבר חדש, שבאמת הרי עיקר דין טעם כעיקר נתבאר לעיל שהוא משום שעיקר אכילת המאכל הוא מכח הטעם ולכן ממילא כל שטעמו נרגש הוה כעיקר אכילת המאכל כמו שכ' הרשב"א בשם הראב"ד, ונראה שבתבלין ומלח לא שייך כן שהרי הם עצמם אינם ראויים לאכילה כלל, וא"כ לא שייך לומר שמחמת שמרגיש טעמו הוה כאוכלם עצמם, ולכן בזה אינו אלא איסור דרבנן.

    אלא שצריך להוסיף דלכאו' משמע דעד ששים הוה שפיר דאורייתא ורק מה שאוסר ביותר מששים אינו אלא דרבנן, ואי נימא שלא שייך בו אכילת איסור למה עד ששים הוה דאורייתא, וצ"ל שעיקר דין שהאיסורים אוסרים עד ששים הוא משום שבזה מורגש הטעם בכללות המאכל וחשיב שפיר חלק ממריכי התערובת ואף שעכשיו אינו טועם כלום מאותו הטעם עצמו, מ"מ מהשהוא משנה בתערובת חשיב הרגשת טעמו עצמו, וראיה לכך, שהרי היכא שיש חמשים כזיתי היתר שכל אחד יש לו טעם שונה ונפל שם כזית איסור, הרי לא יתכן שירגיש את טעם האיסור עצמו וע"כ כל הרגשת הטעם אינו אלא בכללות המאכל, וא"כ זהו עיקר דין ששים שעש ששים הוא משפיע על ככלות התערובת של המאכל, וממילא ה"ה תבלין עד ששים הוא שייך לעיקר המאכל, אבל יותר מששים אינו אלא משום שהוא עצמו עדיין נרגש בתערובת וחשיב כאילו הוא עצמו נרגש וזה ודאי רק טעם דרבנן ולא דאורייתא, אבל שאר המאכלים אם יורגש אחר ששים, כיון שטעם כעיקר חשיב כאוכלו הוא עצמו ושפיר הוה דאורייתא ועיין לקמן בפנים.

    ולפ"ז אפשר לומר שהר"ן לא פליג על האיסור והיתר, שהרי הר"ן שהביאע הגרעק"א מיירי בדברים שהם אוכל גמור רק שעדיין נותן טעם אחרי ששים, ולכן הוא איסור תורה, משא"כ האיסו"ה שדיבר דוקא על מלח ותבלין. [↑](#footnote-ref-15)