כלים פ_ח מ_ו
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"ח מ"ו**

א] **השאור והשרץ בתוכו והקרץ בינתים, התנור טמא והשאור טהור,** פירשו הרמב"ם והר"ש דהא דהתנור טמא, הוא משום דאין צ"פ לטומאה.

והנה ביסוד הדין דאין צ"פ לטומאה, כתב בתוס' הרא"ש חולין דע"א: לפרש לסוגיית הגמ' שם, דאי"ז רק משום דהכ"ח מיטמא מתוכו ודבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה, והוכיח כן מהא דתנן באהלות פ"ח מ"ו, דב' חביות בבית ומוקפות צ"פ ויש בכל א' מהן חצי זית מן המת, הם טהורות והבית טמא, עיי"ש, ונפ"מ בזה, דאין צ"פ לטומאה אף בכלי גללים שאינם מקבלין טומאה.?והנה אמנם הי' מקום לפרש דהא דהתם אי"ז מציל, הוא משום דהוי זה דבר המקב"ט, ואף שאינו מקב"ט עתה מ"מ אינו חוצץ, ועמש"נ לעיל מ"ג בטעם הא דאין כלי שטף נעשין צ"פ באויר כ"ח, אך בד' הרא"ש מבו' דלאו מה"ט הוא, ואולי מוכח מדבריו דהא דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה הוא רק משום שנטמא, אך י"ל דגם אדם חשיב דבר המקב"ט, ואף שבפועל אינו נטמא מתוכו משום דהוא בלוע ומגע בית הסתרים, ויל"ע אם לדמותו להא דגב כ"ח חשיב דבר שאינו מקב"ט?.

אמנם הנה בפי' הראב"ד לתו"כ שמיני פר' ז' כתב בהא דתניא דמרובה מידת ליטמא מלטמא שהוא מטמא מבית שאור ואינו מטמא את השאור, ז"ל, בית שאור וכו' והוא מוקף צ"פ, ואם השרץ באותו בית שאור והוא נתון בתוך התנור, התנור טמא, מפני שהבית שאור טמא ואינו חוצץ וכו' וכשהשרץ בתוך הבית שאור אויר התנור טמא, שכיון שהוא עצמו טמא אינו חוצץ וכו', עכ"ל, וכ"כ עוד להלן שם לדעת ר"א דיליף הצלה בכ"ח מהצלה במת, ז"ל, ושאני טפח על טפח מכלי חרס, שזה כלי ומקבל טומאה מתוכו ואינו חוצץ, וזה אינו כלי ואינו מקבל טומאה, הלכך חוצץ בין ליטמא ובין לטמא, עכ"ל, וכבר תמהו ע"ז רבים דזה נסתר ממשנה ערוכה שהביא הרא"ש, דאף שאין הכלי נטמא אינו מציל.

ב] ונ' לדון בזה, דהנה בעיקר דין ההצלה דצ"פ באויר כ"ח דומיא דהוא מציל באהל המת, צ"ב דבפשוטו גדר הצלת צ"פ באהל המת, הוא דטומאת אהל המת הוא משום שהטומאה מתפשטת בכולו, וכלי המוקף צ"פ מציל וחוצץ בפני הטומאה, אך בכ"ח דמטמא באוירו, דבפשוטו אי"ז התפשטות טומאת הכלי לאוירו, אך לעיל מ"ב אות כ' נת' לדון בזה, מ"ש בזה הצלת צ"פ, וע' משנת ר"א סימן ל"ב שעמד בזה, והבאנו דבריו לעיל מ"א אות ה'.

וצ"ל בזה, דעיקר ההצלה דצ"פ באהל המת, הוא משום שתוכו של הכלי חולק מקום לעצמו, דאילו ל"ה חזינן לי' כמקום לעצמו, ל"ה מציל וחוצץ בפני הטומאה, עמש"נ לעיל מ"א אות י"ז, וגם י"ל דל"ה מהני לחוץ משום דכלים אינם נעשין אהלים, והא דבעינן להצלת הצ"פ, הוא משום דדינא הוא דטומאה נכנסת לכלי דרך פתחו אף דהוי מקום לעצמו, וע"ז מהני הצלת הצ"פ. [[1]](#footnote-2)

ונ' דיש ללמוד עד"ז מד' התוס' בחולין דע"א: ד"ה אטו, ז"ל, תימה מה נפשך מ"מ פריך שפיר דאיך תעבור הטומאה כיון דגבו טהור, עכ"ל, ומבו' מדבריהם דהא דצ"פ מציל על הטהרה הוא משום דל"ש שתעבור הטומאה כיון דגבו טהור, וצ"ע דא"כ מ"ט אוכלין שגיבלן בטיט אינם ניצולין, הרי כיון שהטיט אינו נטמא, היאך תעבור הטומאה לאוכלין, ונראה דודאי עיקר דינא דצ"פ הוא דהכלי חולק מקום לעצמו, דבלא זה לא מצינו למיתי עלה מדין חציצה, דטומאת המת מתפשטת לכל האהל אף למקום החצוץ, ואך דמלבד זה בעינן גם לדין חציצה שלא תיכנס הטומאה לכלי, ובזה הוא שכתבו התוס' דכיון דגבו טהור ל"ש שתעבור הטומאה לכלי.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז, הרי דה"נ הוא דין צ"פ באויר כ"ח, דמלבד הצלת תוך תוכו, אשר הוא רק כשאויר הכלי הפנימי אינו בתוך הכלי החיצון, איכא דין נוסף דכלי חולק מקום לעצמו והוי תוך לעצמו, ואך דכ"ה דבאהל המת כל שאין פתחו מוקף צ"פ מתפשטת הטומאה לתוך הכלי, ה"נ בהצלת כלי באויר כ"ח כל שאין פתחו מוקף צ"פ ה"ז מתערב עם הכלי, ולזה הוא דמהני הצלת צ"פ.

ג] ולפ"ז י"ל, דכל הא דאין צ"פ לטומאה אף כשאין הכלי טמא, הוא רק בהצלת צ"פ באהל המת, דהצלת צ"פ ל"מ להציל על הטומאה שלא תתפשט באהל, ועמש"נ לעיל מ"ב אות ט"ז דמה"ט כלי שפיו לחוץ מציל אף על הטומאה, אך בהצלת צ"פ באויר כ"ח, ליכא נפ"מ בין הצלה על הטהרות להצלה על הטומאה, שהרי הא דהשרץ מטמא את הכלי, אי"ז משום התפשטות הטומאה, וכמש"א בשבת דקל"ח: ופסחים ד"כ: דלא חזינן להכלי כמאן דמלי טומאה, אלא דינא הוא דהכלי נטמא באוירו, וע"כ אם מהני הצ"פ לחלוק את תוכו לעצמו שאינו בכלל תוך הכלי, בדין דיציל אף על הטומאה, וכל הא דאין צ"פ לטומאה באויר כ"ח הוא רק משום שהכלי נטמא, ודבר טמא אינו חוצץ.

ד] ובס' לימודי דעת כתב לישב בע"א, לפמש"א בחולין דע"א. דהא דאין צ"פ לטומאה הוא משום דטומאה רצוצה בוקעת ועולה, וע"כ כ"ז הוא בצ"פ על מת דאית בי' לדינא דטומאה רצוצה בוקעת ועולה, אך בצ"פ על שרץ דלי"ב לדינא דטומאה רצוצה בוקעת ועולה, מציל צ"פ אף על הטומאה, ורק אם נטמא הכלי אינו מציל בצ"פ. [[3]](#footnote-4)

ה] ואמנם בעיקר ד' הראב"ד קשיא כמש"נ לעיל מ"ג אות ט', מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש שם, דחבית שניקבה ועשאה בטיט שרץ בתוכה התנור טמא שאין צ"פ לטומאה, והרי חבית שהיא של חרס, כל שניקבה כדי תשמישה אינה מקבלת טומאה, ואפ"ה אינה מצלת על הטומאה, ועוד קשיא, במש"כ הגר"ח בדעת הראב"ד, דאף שכלי שניקב אינו מציל בתוך תוכו, מ"מ כל שסתם הנקב מהניא הסתימה להציל על הטהרות גם מדין תוך תוכו, וה"ז מועיל גם בכלי שטף, ומ"מ אי"ז מציל על הטומאה, דעל כל הצלת צמיד נאמר הדין דאינו מציל על הטומאה, וזה ניחא אם איכא דין בפנ"ע דאין צ"פ לטומאה, אך אם כל הא דאין צ"פ לטומאה הוא משום שנטמא הכלי ואינו חוצץ, הרי דבכלי שטף דאינו מקב"ט מאוירו, בדין דיציל על השרץ שבתוכו כל שלא נגע בו ולא נטמא הכלי, ואין לומר דמ"מ כיון שהוא מקב"ט מתוכו אינו מציל, דא"כ היאך הוא מציל על הטהרות שבתוכו, הרי הוא מקב"ט מגבו. וצ"ע בזה.

ו] **ואם יש שם פו"ט הכל טמא,** הר"ש פירש דקאי על מירוח הצמיד פתיל, שאם נפרד מעצמו החיבור של צ"פ, ה"ז מציל עד שיסתר בפו"ט, וכ"כ בפי' מהר"ם שהביא התוי"ט בשם הר"י מסימפונט.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש פירשו, דקאי על המחיצה המפסקת, שאם הי' בה פתח טע"ט, נטמא גם השאור, משום דטפח על טפח מביא את הטומאה, וכן פירש בחי' הגר"א, אך עי' באלי' רבה שפירש בע"א, ועי' מה שתמהו ע"ז במי"ט ובחזו"א סימן י' סק"י, ועי' עוד בפי' רבינו הלל שהבאנו להלן אות י"ג, וצ"ב, ועמש"נ להלן פ"ט מ"ח דהרמב"ם לטעמי' דלא דס"ל דבכל גוונא שנפחת המירוח מעט אינו מציל, ולא ס"ל להך דינא דספ"ז, ובכל דוכתא פירש בע"א?.

ז] והנה לפי' הר"ש ודעימי', דאיירי דנפחת המירוח בפו"ט, כתבו האחרונים דהא דתנן דהכל טמא קאי גם על גוונא דהשרץ בתוכו, דכיון דנתבטל הצ"פ, נטמא השאור מן התנור, ותמהו ע"ד התוי"ט שלא כ' כן, (ועי' בהגה' למלאכ"ש שהביא גיר' אחרת בד' התוי"ט, וגם גיר' זו צ"ב וכמו שעמד שם), ועמש"נ בזה להלן אות י"ד.

אך לפי הרמב"ם דאיירי דנפחתה המחיצה בפו"ט, הרי דהא דתנן הכל טמא קאי רק על גוונא דכזית מן המת בתוכו כאשר כן מבו' בל' הרמב"ם בפיהמ"ש, אך בגוונא דהשרץ בתוכו, אף אם יש פו"ט במחיצה המפסקת, אין השאור טמא, דאין טומאה עוברת מכ"ח לכ"ח דרך פתח, וכ"ה בהגהה שבפי' הרא"ש בשם הר"ר מנחם ובתוי"ט.

ח] ובהגהת הרא"ש שם כתב לחלוק ע"ז, דקאי גם השרץ מידי דהוי אכוורת פחותה, עכ"ד, ודבריו צ"ב ועמדו ע"ז במי"ט ובמשנ"א, דהתם דהכוורת היא בתוך התנור, הרי דכיון דהכוורת נפחתה ואינה מצלת, נמצא שהשרץ שבתוכה הוא באויר התנור, אך הכא דהקרץ את הבית שאור לב' כלים, הרי דאף דנפחתה המחיצה שביניהם, מ"מ כיון דאין השרץ באויר הכלי השני, אין טומאה עוברת מכלי לכלי דרך פתח.

והנה בחי' הגר"א כתב כד' הגהת הרא"ש, ז"ל, קאי ג"כ ארישא אשרץ וכו', וכמ"ש בפ"ב מ"ז אם יש לו לבזבז עודף כו', ול"ד למ"ג דכאן, דלא כתוי"ט, וכן שיעור השרץ בפו"ט, דהא צ"פ בשרץ ממת גמרינן וכו', עכ"ל, וצ"ב.

ט] ונ' בביאור ד' הגר"א דתרתי קאמר, חדא, דכל דיש שם נקב פו"ט תו לא חשבינן להו כב' כלים, דכ"ה דאם יש שם לבזבז עודף הכל טמא דחשיב ככלי א', ה"נ כל שיש נקב פו"ט בהמחיצה המפסקת, חשיב ככלי א', ועי' חזו"א סימן י' סק"ט שהאריך לדון בשיעור הנקב שמועיל לחשוב ב' המגורות כחד, ובסו"ד נוטה ששיעורו ברוב, ובד' הגר"א מבו' ששיעורו בפו"ט, וצ"ב הטעם בזה, וע"כ נטמא כל הבית שאור, ונטמא השאור מן הבית שאור.

ועוד כתב הגר"א, דשיעור השרץ בפו"ט דהא צ"פ בשרץ ממת גמרינן, והיינו דכל שהמגורה נקובה בפו"ט, אינה מצלת בצ"פ, וע"כ נטמא השאור מן התנור, והטעם בזה נתבאר להלן אות י"ג.

י] בעיקר דינא דמתניתין לדעת הרמב"ם דאם יש פו"ט במחיצה המפסקת הכל טמא ואם לאו טהור, הק' בכ' הגר"ח דאף אם אין הנקב פו"ט, היאך מציל הכלי על השאור שבתוכו בצ"פ, הרי כלי נקוב אינו מציל בצ"פ, ובמי"ט הביא מס' משנ"ח שהק' כן, ועיי"ש מש"כ לישב, וצ"ב.

ועיי"ש שכתב לישב, דהגם דהמגורה שהשאור בתוכה נקובה היא, מ"מ כיון דהבית שאור אינו נקוב ה"ז כצמיד על הנקב שבמגורה זו, וע"כ שפיר היא מצלת על השאור שבתוכה, שאינו נטמא בטומאת אהל המת, ?וזה חידוש בהל' אהל המת, ולפ"ז נמצא לכאו' דכלי שאין בו חלל טע"ט שאינו מקב"ט המוקף צ"פ ומונח באהל המת, ומת ואוכלין בתוכו, לא יטמאו האוכלין מן המת, וצריך בדיקה בזה,[[4]](#footnote-5) ולפי המבו' בכ"ד דאף אם נכנסת טומאת המת בעד הצ"פ, מ"מ תוך הכלי טהור, מסתבר דה"נ הוא כן, ועמש"נ בזה להלן פ"ט מ"א ומ"ב?.

והאמנם קשיא ע"ז, שהרי המגורה השני' טמאה היא, וא"כ היאך היא מצלת, הרי דבר טמא אינו מציל בצ"פ, וע"ז כתב הגר"ח לישב, לפ"מ שהוכיח שם מד' הרמב"ם דהא דכלי טמא אינו מציל בצ"פ, הוא רק כשתוך הכלי טמא, אך כל שאין תוך הכלי טמא, ורק הכלי או הצמיד טמא, ה"ז מציל, ול"ד לאוכלין שהוכשרו דאינם מצילין, דהוא משום דהוו דבר המקב"ט, אך גב כ"ח שאינו מקב"ט, ואך דאתינן עלה משום הדין דדבר טמא אינו חוצץ, הרי דהך דינא הוא רק כשתוך הכלי טמא, ולא כשהכלי או הצמיד טמאים, ואשר ע"כ כיון דתוך המגורה שהשאור בתוכה אינו טמא, הרי דהגם דהמגורה השני' טמאה היא, מ"מ מהניא למיהוי כצמיד על המגורה הטהורה, עכ"ד, ?ופירש כן גם בדינא דמינקת, ונת' להלן פ"ט מ"ב?.

יא] אמנם ילה"ע ע"ז מל' הרמב"ם ספכ"א מטו"מ, ז"ל, קדירה וכו' הושיבה על פי החבית כדרכה ומירח אינה מצלת, מפני שהקדרה מתטמאה מאוירה ואין כלי טמא מציל כמו שביארנו, עכ"ל, ושם פכ"ב ה"ח, ז"ל, ומקיפין בדבילה שמינה שלא הוכשרה ובבצק שנילוש במי פירות, כדי שלא יטמא, שדבר טמא אינו חוצץ, עכ"ל, ומ' להדיא מל' הרמב"ם דאף בהצמיד איכא להך דינא דדבר טמא אינו מציל.

גם קשיא טובא ע"ז, מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לקמן פ"י מ"ד, דב' לפסין וב' קדירות שכפאן זע"ז והעליון כנוס, אע"פ שמירחן בטיט מן הצדדין אין מצילין, שכל שאינו מציל באהל המת אינו מציל באהל השרץ, והנה לדעת הרמב"ם פכ"א מטו"מ ה"ג ופכ"ב ה"י דלא ס"ל להא דאין כלי מציל בצ"פ כשהמירוח על גבו, ושלא כדעת הראב"ד שם והר"ש לקמן פ"י מ"ד, הרי נמצא דבכה"ג מצינו לדון דהכלי העליון הוא הכלי המציל, והכלי התחתון הוא הצמיד, וא"כ מ"ט אין מצילין, הרי הגם דהכלי התחתון נטמא באהל המת משום שמקצת תוכו פתוח לאהל, מ"מ כיון שאינו מקב"ט מגבו, בדין שיהא כצמיד על הכלי העליון, ובע"כ מזה דכלי טמא אינו נעשה צמיד, ועמש"נ עוד בזה להלן שם (פ"י מ"ד) אות ?, וצ"ע בזה.

יב] ובחזו"א סימן י' סק"ט כתב לישב, דכיון שעדין הכלי שלם, שיעור הפחת ברובא, וחשיבא מגורה זו ככלי בפנ"ע להציל בצ"פ דידה, עכ"ד, והיינו דכל הא דניקב כמוציא זית אינו מציל בצ"פ אא"כ מירח הנקב, הוא משום דנקב זה מפסיד תשמיש הכלי, שכבר אינו ראוי לתשמישו, והגם דמצינו דגם בכלי שטף שיעור הנקב הוא כמוציא זיתים, אף שאי"ז נקב המטהרו, היינו משום שכבר אינו ראוי לתשמישו המיוחד לו, וכמו שהבאנו לעיל מ"ב אות ו' ואות י"א מד' הראב"ד בהשגות ובתו"כ, אך הכא דהוו ב' כלים המחוברין זל"ז, הרי דאף דניקב כמוציא זית אין נקב זה מפסיד תשמיש הכלי ועדין הוא ראוי לתשמישו, וע"כ ה"ז מציל בצ"פ, וכפי הנראה זהו מש"כ בהגהת הרא"ש, ז"ל, אבל בשרץ אע"פ שיש פו"ט אין הטמאה עוברת, כיון "שהוא כלי א' וכך נעשה מתחילתו" והוא מוקף צ"פ, עכ"ל.

יג] ועפ"ד החזו"א נ' לפרש ד' הגר"א שהבאנו לעיל אות ח', דכל דהוי הנקב פו"ט, אינו מציל בצ"פ אף בשרץ, דהנה כל הא דכלי שניקב מציל בצ"פ באהל המת אף בלא שימרח הנקב אם אין נקב זה מפסיד תשמישו, הוא רק בשאין בנקב פו"ט, אך כל שיש בנקב פו"ט, הרי דלא עדיף כלי זה מאהל אחר דטע"ט מביא את הטומאה, וכ"ה מבו' בד' התוס' בשבת דמ"ד: וכמו שפירש בקה"י שבת סימן כ"ו.

ומצינו כן בפי' רבינו הלל לתו"כ שמיני פר' ז', שפירש להא דתנן הכא דאם יש שם פו"ט הכל טמא, ז"ל, ואי אמרת מאי איריא פו"ט וכו', ה"פ כיון דהוי מוקף צ"פ לא מעייל הטומאה עד דהוי פו"ט, כדתנן באהלות וכו' ומסיים ר"ש אומר להביא את הטומאה בפו"ט, עכ"ל, והרי דכלי המוקף צ"פ הנקוב פו"ט אינו מציל באהל המת, משום דטע"ט מביא את הטומאה.?

ולפ"ז נ', דזמש"כ הגר"א, דכיון דצ"פ בשרץ ממת גמרינן, הרי דכ"ה דכלי שניקב כפו"ט אינו מציל בצ"פ באהל המת, ה"נ אינו מציל באויר כ"ח, דכללא הוא דכל שאינו מציל באהל המת אינו מציל באויר כ"ח, וכמו שמצינו בתוספתא שהביא הר"ש לקמן פ"י מ"ד, עמש"נ שם אות ?, וע"כ ממילא דאין מגורה זו שהשאור בתוכה מצלת בצ"פ בפנ"ע, כיון שהיא נקובה בפו"ט, והגם דמ"מ כל הבית שאור יחד מציל בצ"פ, אך הכא שהמגורה השני' נטמאת, הרי דלא מצינו לדון דכל הבית שאור מציל על השאור שבתוכו בצ"פ, שהרי אין דבר טמא מציל, ואך דאתינן לדון שמגורה זו שהשאור בתוכה תציל בצ"פ דידה, וכיון שניקבה בפו"ט אינה מצלת.

יד] ועפי"ז זכינו לפרש ד' התוי"ט שכתב דלפי' הר"י מסימפונט נמי קאי רק על מת, ותמהו ע"ז האחרונים, דלפי' זה ודאי קאי גם על שרץ, דכיון שנפרד הצ"פ כפו"ט ולא חשיב כצ"פ, נטמא השאור מן התנור.

ולפי הנ"ל נראה, דהנה לפ"מ שדקדק התוי"ט שם מד' הרמב"ם דקאי רק על מת, הרי בע"כ דהא דמגורה זו שהשאור בתוכה מצלת בצ"פ, אף שהיא נקובה בפו"ט, ואינה מצלת באהל המת, הוא משום דשאני אהל המת דטע"ט מביא את הטומאה, ומשא"כ באויר כ"ח ה"ה מצלת אף בכה"ג.

ולפ"ז נ' בדעת התוי"ט, דע"כ גם הך דינא דכשנפרד מעצמו פו"ט אינו מציל, הוא רק בהצלת צ"פ באהל המת ולא בהצלת צ"פ באויר כ"ח, ומשום די"ל דהא דכשנפרד מעצמו שיעורו בפו"ט, לאו היינו דכל שנפרד כפו"ט לא חשיב כלל כצ"פ, דבאמת כיון שנפרד מעצמו חשיב כצ"פ אף שנפרד כפו"ט, ואך דכיון דהכלי פתוח פו"ט, נכנסת טומאת המת לכלי, דטע"ט מביא את הטומאה, ואשר ע"כ כ"ז הוא בצ"פ באהל המת, אך בצ"פ באויר כ"ח, ה"ה מציל אף שנפרד הצ"פ כפו"ט, וזהו מש"כ התוי"ט דכ"ה דלפי' הרמב"ם קאי הך דינא רק על מת, אשר היינו משום דבאויר כ"ח מציל אף כלי הנקוב פו"ט, וכנ"ל, ה"נ לפי' הר"י מסימפונט קאי הך דינא רק על מת, ודו"ק.

טו] וארווחנא עוד בזה, דהנה לפי' הרמב"ם דהא דאם יש שם פו"ט הכל טמא, קאי על המחיצה המפסקת, שאם הי' בה פתח טע"ט נטמא גם השאור, משום דטע"ט מביא את הטומאה, כתב בכ' הגר"ח, דאי"ז משום האהלת הבית, שהרי הבית שאור מוקף צ"פ וה"ז מציל על האהלת הבית, אלא הוא משום דהבית שאור עצמו הוי אהל, וכתב לפ"ז דצ"ל דאיירי שיש במקום הבית שאור חלל טפח על טפח שיהא עליו שם אהל, וכ"כ בחזו"א סימן י' סק"ט בתו"ד.

אך לפמש"נ נ' דהך דינא הוא אף כשאין בבית שאור חלל טע"ט, שהרי הא דכל שניקב כפו"ט אינו מציל, אי"ז כלל משום האהלת הבית שאור עצמו, אלא הוא משום דכל שניקבה מגורה זו בפו"ט, אינה מצלת בצ"פ, והבית שאור כולו ל"מ להציל, כיון שהוא טמא ודבר טמא אינו מציל, וע"כ ל"ב שיהא בה חלל טע"ט, דהך דינא דכלי הנקוב פו"ט אינו מציל בצ"פ, הוא אף בשאין בו חלל טע"ט, דל"ב שיהא על כלי זה בפנ"ע תורת אהל, שהרי הוא בתוך האהל, ואך דאתינן עלה משום הצלת צ"פ, וכל שהוא נקוב פו"ט אינו מציל, דטע"ט מביא את הטומאה.

טז] **שם בר"ש, בית שאור בשל חרס עסקינן דאי בשל עץ אין כלי שטף המוקף צ"פ מציל באויר התנור,** כן פירשו גם הרמב"ם והרא"ש, אך בפי' רבינו הלל לתו"כ שמיני פר' ז' פירש דבית שאור הוא כלי עץ, והא דהוא מציל בצ"פ, הוא משום דאיירי בכלי עץ טהור שאינו מקב"ט כגון דחק קפיזא בקבא, ומכח זה הוצרך לפרש, דהא דתני דהקרץ בינתים, דלפי' הרמב"ם והר"ש דאיירי בכ"ח המקב"ט, ע"כ אם ל"ה קרץ בינתים, נטמא כל הבית שאור מן השרץ, ונטמא השאור מן הכלי, אך אי איירי בכלי שאינו מקב"ט, א"כ אף כשאין קרץ בין השרץ לשאור היאך יטמא השאור, הוא דעי"ז איכא מידי דחוצץ בין השאור להשרץ ולא נגע השרץ בשאור.

יז] **שם, והקרץ וכו' ומוקף הבית שאור צ"פ דהו"ל כל א' כמוקף צ"פ בפנ"ע,** הוצרך הר"ש לפרש דהו"ל כל א' כמוקף צ"פ בפנ"ע, דאי משום דכל הבית שאור מוקף צ"פ, ל"ה מציל כלל, שהרי המגורה השני' טמאה היא, ואינה מצלת בצ"פ, ורק משום דמגורה זו דהשאור בתוכה הויא כמוקפת צ"פ בפנ"ע, ע"כ היא מצלת על השאור שבתוכה, שהרי מגורה זו אינה טמאה כלל, דהגם שמכח טומאת המגורה השני' טמא כל עובי שביניהם, אך אחורי המגורה הטמאה שהוא תוך מגורה זו, אינו טמא, וכמש"נ לעיל פ"ז מ"ב אות ז', עיי"ש, אך לפי' רבינו הלל דאיירי בכלי שאינו מקב"ט, שפיר י"ל דהצלת הצ"פ היא משום שכל הבית שאור מוקף בצ"פ, וכ"ה מבו' בל' רבינו הלל שם, ובאמת לדעתו נ', דלא איירי כלל בקרץ המחלק הבית שאור לב' תוכות, שהרי י"ל שאינו מגיע כלל עד שפת הבית שאור, ול"מ אלא שלא יגע השרץ בשאור.

יח] בפי' רבינו הלל שם כתב, דהא דהשאור טהור, הוא משום דל"ה בתוך התנור וכו' אלא כיון דהוי בתוך בית השאור הו"ל תוך תוכו, עכ"ד, וצ"ב שהרי הא דהבית שאור מציל על השאור, אי"ז משום הצלת תוך תוכו, אלא משום הצלת צ"פ, וכמו שפירש רבינו הלל לעיל מינה, ודמה"ט התנור טמא ואין הבית שאור מציל, דאין צ"פ לטומאה, ונ' מדבריו, דהצלת צ"פ באויר כ"ח, מיוסדת על הצלת תוך תוכו, וכמש"כ במשנת ר"א סימן ל"ב, הבאנו דבריו לעיל מ"א אות ה'.

1. ומה"ט דעת רש"י דכלי שניקב מציל בצ"פ בלא סתימת הנקב, ונ' דאי"ז משום דחשבינן לי' כסתום, אלא הוא משום דהכלי הוי מקום לעצמו, ואך דאתינן לדון שתיכנס הטומאה לתוכו אף דהוי מקום לעצמו, ובזה נאמרה ההלכה דאין טומאה נכנסת לכלי אלא דרך פתחו, ויש להוסיף מה שהוכיח בקונט' מחי' הגרי"מ סימן כ"ד, ממש"א מברכות דכ"ג. דכלי מהני בתפילין להתיר להכניסן לבית הכסא שהרי פכים קטנים מצילין באהל המת, ופירש"י דהיינו בהיקף צ"פ, והנה הרי התם במניח התפילין בכלי, ליכא צ"פ, וגם ל"ש בזה הצלת צ"פ, ובע"כ מזה דעיקר הצלת צ"פ הוא מיוסד ע"ז דכלי הוי מקום לעצמו, וזהו דמייתי' מינה לתפילין, וכמדומה דזהו מש"כ הגר"ח פכ"ב מטו"מ, דדין צ"פ נאמר רק על תוכו וזהו יסוד דינה של הצלת צ"פ האמור בכ"ח דהתוך מציל על מה שבו מדין צ"פ, ועמש"נ עוד להלן פ"ט מ"א אות ? בדין אויר המגופה?, והחזו"א שם כתב דעיקר דינא דצ"פ הוא שהוא חולק מקום לעצמו?. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובחי' הר"ן בחולין שם כתב לישב קו' התוס', ז"ל, שאע"פ שאינו מטמא מגבו, אפ"ה אם לא שהוא מבליע טהרה שבתוכו היתה טמאה, דמ"מ תוך אהל המת הוא, עכ"ל, ויש לכוין למש"נ בדבריו, דמחיצה בעלמא באהל המת, וכל הא דכלי המוקף צ"פ מציל, הוא משום שהוא מבליע הטהרה שבתוכו, והיינו שהוא מוציאה מכלל אהל המת, ויש להוסיף ל' הרמב"ן בחולין שם, שהוא ככלי מוקף צ"פ שאינו עומד באהל, עכ"ל, ומבו' דהצלת צ"פ אי"ז דין חציצה בעלמא, אלא הוא משום דחשיב שאינו באהל המת. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומצאתי בתשובת רבינו יואל שבראבי"ה סימן אלף קל"ד, ז"ל, ומספקא לי אי אמרינן דכ"ח ואהלים שוין במת, דכשאין חלל טפח בוקעת הטומאה ועולה, אבל אם יש חלל טפח לא, דלעניין אהל שרץ אינן שווין וכו', עכ"ל, והרי שנסתפק דבגוונא שיש בכלי חלל טפח, מהני הצ"פ להציל אף על הטומאה, משום דל"ש בזה דינא דטומאה רצוצה בוקעת ועולה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומצאתי הדברים מפורשים כן בראבי"ה סימן אלף קל"ד, ז"ל, ומשה"ק אבי מורי, לפי המסקנא דמיירי בבלע שתי טבעות היכי יליף לה בק"ו, הלא מטמאין זא"ז כשהן בכלי חרס ביחד, י"ל כגון שלא יגעו זב"ז, וכלים אינן מטמאין מאויר כ"ח וכו', ומ"מ גם מאהל המת ניצול כשמוקף צ"פ וכו', עכ"ל, וכמדומה שמפורש בדבריו ?. [↑](#footnote-ref-5)