ג (ב) - בטעם פלוגתא דר_י ורבנן בעפר ובתבן, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה / סוכה פ_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים

אור ליום ד' כ"ח אייר תשע"ד

**א**

א] סוכה ד"ג:, היתה גבוהה מכ' אמה ובא למעטה וכו' תבן ואין עתיד לפנותו ועפר סתם מחלוקת ר"י ורבנן, דתנן בית שמילאהו תבן או צרורות וביטלו מבוטל, ביטלו אין לא ביטלו לא, ותני עלה ר' יוסי אומר תבן ואין עתיד לפנותו ה"ה כעפר סתם ובטל, עפר ועתיד לפנותו הרי הוא כסתם תבן ולא בטיל.

והנה בפירש"י שם כתב דתבן ואין עתיד לפנותו היינו דלא יצטרך לפנותו כל ימי החג ומיהו לא ביטלו ממש בפיו, ובחי' הריטב"א שם פירש בד' רש"י, דעיקר החילוק בין ביטלו לאין עתיד לפנותו הוא, דביטול הוא שאמר כן בפירוש, ואין עתיד לפנותו הוא שלא אמר כן אלא שכך הוא בדעתו, ועיי"ש שהק' ע"ז, דכיון דלא בטלינהו אלא לז' ימי החג מה לי אם אמר כן בפיו או לא אמר כן, דבהא ליכא למימר דברים שבלב אינן דברים וכו' דגילוי דעתא הוי כאמירה בפה.

ועיי"ש בפנ"י שפירש בד' רש"י, דעיקר מכוון דבריו הוא, דביטול היינו שגמר בלבו לבטלו שם, ואין עתיד לפנותו הוא דבפועל אינו עתיד לפנותו אך לא גמר בלבו לבטלו שם, - ועד"ז כתבו המכתם והמאירי דאין עתיד לפנותו היינו שלא ביטלו בפירוש אלא שהקצהו לדבר שידוע שלא יצטרך לו אלא לאחר החג, עיי"ש.

ב] והנה בפשוטו נמצא לפ"ז, דעיקר פלוגתת ר' יוסי ורבנן בדין תבן ואין עתיד לפנותו, הוא בהך מילתא גופא, אם אין הדבר בטל אלא כשגמר בדעתו לבטלו, או דה"ה בטל אף כשאין עתיד לפנותו, - ונראה לפ"ז דגם פלוגתייהו בדין עפר סתם תליא בזה, דלרבנן דאין הדבר בטל אלא כשגמר בדעתו לבטלו, הרי דאף דסתמא דמילתא דלא יפנו הבעלים את העפר, מ"מ כיון שלא גמרו בדעתם לבטלו אינו בטל, אך לר' יוסי דהדבר בטל כשאינו עומד לפנותו אף אם לא גמר לבטלו, הרי דה"נ בעפר סתם, כיון דסתמא דמילתא לא יפנוהו הבעלים, ה"ה בטל.

ג] ובפשוטו הי' נראה לפ"ז, דהא דס"ל לר' יוסי דתבן ואין עתיד לפנותו בטל, אי"ז דין מסוים בתבן, אלא ה"ה בשאר מילי, ל"ב שיגמרו בדעתו לבטלם, וסגי במה שאין עתיד לפנותם.[[1]](#footnote-2)

ויש להעיר קצת בזה, דהנה התוס' בסוגיין פירשו במתניתין דאהלות, דבית שהוא מלא כרי של תבואה וביטלו ה"ה בטל, וכתבו התוס' דמזה הוא דפשיטא להגמ' הכא דתבן וביטלו הוי מעוטא אפי' לרבנן, דכיון דאף בכרי של תבואה מהני ביטול כ"ש בתבן, - ולפ"ז ילה"ע, דמ"ט לא קאמר ר' יוסי אלא דתבן ואין עתיד לפנותו ה"ה כעפר סתם ובטל, ועדיפא מינה הו"ל לאשמועינן דאף כרי של תבואה ואין עתיד לפנותו ה"ה בטל, וי"ל דאי"ז עדיפא מינה, דכיון דדבר דאין עתיד לפנותו בטל, אין לחלק בין תבן לכרי של תבואה.

**ב**

ד] והנה בחי' הריטב"א כתב לפרש, דביטלו היינו שביטלו שם לעולם בין בפיו ובין בלבו, ואין עתיד לפנותו היינו שאין עתיד לפנותו כל ז' ימי החג לענין סוכה, ולענין טומאה כ"ז שהטומאה בבית, עכ"ד, וכ"כ בחי' תלמיד הרמב"ן בשם הרמב"ן.

ובפשוטו נמצא לפ"ז, דעיקר פלוגתת ר' יוסי ורבנן היא בעיקר דין ביטול, דלרבנן ל"ה מיעוט אלא בשביטלו שם לעולם, ולר' יוסי הוי מיעוט אף אם אין עתיד לפנותו כל ימי הסוכה וכ"ז שהטומאה בבית.

ה] ואמנם ילה"ע בזה בתרתי, חדא, דהנה הריטב"א שם כתב, ז"ל, והיינו דאמרינן דכרים וכסתות אע"ג דבטלינהו ביטול עולמית ל"ה מיעוט דבטלה דעתו אצל כל אדם ואין דרך שום אדם לבטל כלי תשמישו לעולם, דאלו לשבעת ימי החג אפשר דמבטל לי', עכ"ל, ותיקשי דלפ"ז מ"ט מודה ר' יוסי דל"מ מיעוט בכרים וכסתות, כאשר כ"ה מבו' להדיא מל' הגמ', דבזה לא פליג ר' יוסי, הרי כיון דסגי במה שאין עתיד לפנותו לז' ימי החג, ליכא למימר בזה דבטלה דעתו, וכמש"כ הריטב"א דכל הא דבטלה דעתו, הוא רק משום דאין דרך שום אדם לבטל כלי תשמישו לעולם.

עוד צ"ע בזה, במש"כ הריטב"א דבעפר ואין עתיד לפנותו מודו רבנן דבטיל, וכ"כ הרא"ה, וכ"כ בעה"ע בהל' סוכה (עט.), וזה צ"ע דכיון דלרבנן בכל מילי לא סגי בביטול לזמן, מ"ט בעפר סגי בביטול לזמן.

ו] ובפשוטו צ"ל בזה, וכבר עמדו בזה, דהנה הריטב"א בסוגיין עמד בהא דבן ח' ממעט בחלון בשבת שהוא אסור לטלטלו אע"ג דליכא ביטול אלא ליומו, וכתב, ז"ל, דטעמא דבעינן ביטול לעולם כדי שלא ימלך ליטלו, אבל בבן ח' שאסור לטלטלו וא"א לו לימלך ליטלו אפי' ביטול יומו הוי ביטול, עכ"ל.

ולפ"ז י"ל, דכל הא דס"ל לר' יוסי דסגי במה שאין עתיד לפנותו לזמן, הוא רק בתבן דאין לחוש בזה כ"כ שימלך ליטלו, ובזה הוא דס"ל דסגי בזה לביטול, אך בכרים וכסתות דיש לחוש טפי שימלך ליטלם, מודה ר' יוסי דמן הדין בעינן ביטול לעולם, וע"כ ל"מ בהן הביטול משום דבטלה דעתו אצל כל אדם.

ועד"ז י"ל גם בהא דמודו רבנן בעפר ואין עתיד לפנותו דבטיל, דכל הא דפליגי רבנן וס"ל דלא סגי במה שאין עתיד לפנותו לזמן, הוא רק בתבן ובשאר מילי דיש לחוש שימלך ליטלם, אך בעפר דאין לחוש שימלך ליטלו, מודו רבנן דסגי במה שאין עתיד לפנותם לזמן.

ז] ואמנם לפ"ז נמצא, דמש"כ הריטב"א דהא דבעינן ביטול לעולם הוא כדי שלא ימלך ליטלו, הוא מוכח כן מתוך הסוגיא, מהא דמחלק ר' יוסי בין תבן דסגי במה שאין עתיד לפנותו לזמן, לכרים וכסתות דבעינן בהו ביטול לעולם, ואי"ז במשמעות ד' הריטב"א.

וצע"ק לפ"ז בהא דאמר ר' יוסי דתבן ואין עתיד לפנותו ה"ה כעפר סתם ובטל, ומ' דהי' מקום לומר דתבן ואין עתיד לפנותו אינו בטל, וקמ"ל ר' יוסי דכ"ה דעפר סתם בטל, ה"נ תבן ואין עתיד לפנותו בטל, ולכאו' כיון דעפר סתם בטל משום דסתמא דמילתא לא יפנוהו הבעלים וע"כ חשיב כאין עתיד לפנותו, הרי דכ"ש דתבן ואין עתיד לפנותו בטל, , פשיטא דה"נ תבן ואין עתיד לפנותו בטל, לכאו' איפכא הול"ל דעפר סתם ה"ה כתבן ואין עתיד לפנותו ובטל, שהרי הא דעפר סתם בטל, הוא משום דסתמא דמילתא לא יפנוהו הבעלים, וע"כ חשיב כאין עתיד לפנותו, וא"כ נמצא, דאם הוה קים לן דעפר סתם בטל, פשיטא דאף תבן ואין עתיד לפנותו בטל,

**ג**

ח] ונראה לדון בזה, דהנה בברייתא תניא דר' יוסי אומר דעפר ועתיד לפנותו ה"ה כסתם תבן ולא בטיל, וצ"ע מאי קמ"ל, הרי פשיטא דכיון דעתיד לפנותו ואינו מבטלו שם ל"ה ביטול, ואין לומר דקמ"ל דלא נימא דכל דבר מבטל מתורת אהל אף כשאין מבטלו שם, דא"כ מ"ט נקט לה בעפר, ולא ראיתי למי שעמד בזה, - ועוד ילה"ע, בהא דקאמר דעפר ועתיד לפנותו ה"ה כסתם תבן ולא בטיל, ומ' דטפי פשיטא לן דסתם תבן אינו בטל, מהא דעפר ועתיד לפנותו אינו בטל, וזה צ"ע דלכאו' ק"ו הוא, דאם סתם תבן אינו בטל, משום דיתכן שיפנהו, כ"ש דעפר ועתיד לפנותו אינו בטל.

ט] ונראה הביאור בזה, דהנה יש להסתפק בגונא שבא למעטה ע"י שבנה בה כדרך בנין והגבי' את הקרקע ודעתו לסתור את בנין זה בתוך ימי הסוכה, אם הוי זה מיעוט, וה"נ יש להסתפק באהל הטומאה שבנה בה ומיעט חללה מטפח ודעתו לסתור בנין זה בתוך הזמן שהטומאה שם, אם חשבינן לה כטומאה רצוצה.

ונראה דזה נלמד מהא דקאמר ר' יוסי דעפר ועתיד לפנותו לא בטיל, ומ' דדוקא עפר שאינו בנין גמור, הוא דכל דעתיד לפנותו לא בטיל, אך כל שבונה בנין גמור אף אם עתיד לפנותו ה"ה בטל.

והטעם בזה הוא, דכל הא דבעינן לביטול דידי', הוא רק כשבא למעט שלא בדרך בנין, ובכה"ג אין בכח המיעוט למעט את החלל אלא כשביטלו שם, וכל שלא ביטלו שם חשבינן לי' כדבר המונח שם, ואינו ממעט את החלל, אך כל שבא למעט בדרך בנין, הרי דאף בלא שביטלו שם, הוי המיעוט מכלל הבנין, ואף שהוא עתיד לפנותו, מ"מ כ"ז שלא פינהו ה"ה ממעט את החלל.[[2]](#footnote-3)

ועיקר הך מילתא דבבנין גמור ל"ב ביטול, נראה דיש לפרש כן גם במה שפירש"י בהא דבנה בה איצטבא דהוא בנין אבנים וטיט, ולפי הנ"ל נראה דהוצרך לזה, משום דלא נתפרש התם בגמ' שביטל האיצטבא שם, וע"ז פירש"י דהוא בנין אבנים וטיט, וע"כ ל"ב בזה ביטול.

י] ולפ"ז נראה דזהו הא דקמ"ל ר' יוסי דעפר ועתיד לפנותו ה"ה כסתם תבן ולא בטיל, דהי' מקום לומר דכיון דדרך הוא ליתן עפר כדי למעט את החלל, ע"כ לעולם חזינן להעפר כחלק מן הבנין, ואף אם עתיד לפנותו, הו"ל כבנין שעתיד לפנותו שה"ה ממעט את החלל, ול"ד לשאר דברים שאינם ממעטים אלא כשאין עתיד לפנותם, וזהו דקמ"ל ר' יוסי דעפר לא חשיב כבנין, וכל שעתיד לפנותו אינו בטל שם, ודמי לסתם תבן שאינו בטל.

**ד**

יא] ולפ"ז נראה, דהא דס"ל לר' יוסי דעפר סתם בטל ול"ד לסתם תבן דאינו בטל, אי"ז משום דבעפר תלינן בסתמא שלא יפנהו, ומשא"כ בתבן שהוא ראוי למאכל בהמה, לא תלינן בסתמא שלא יפנהו, - אלא היינו דעפר שדרך טפי ליתנו כדי למעט את החלל, הרי דהגם דל"ה ממש כדרך בנין, ואם עתיד לפנותו אינו ממעט, מ"מ כ"ז הוא כשעתיד לפנותו, דכיון שעתיד לפנותו ה"ז מפקיע דלא ניחזי לי' כחלק מן הבנין, אך בסתמא שאין עתיד לפנותו, הרי דהגם דיתכן שיפנהו ולא חשיב כעתיד שלא לפנותו, חזינן לי' כחלק מן הבנין, וע"כ הוא ממעט את החלל.

ובאמת דכן נראה מהא דהוצרך ר' יוסי להשמיענו דעפר ועתיד לפנותו אינו בטל, והיינו דאף דלדעת רבנן עפר אינו ממעט אלא כשביטלו שם, מ"מ הי' מקום לומר דלר' יוסי דעפר בטל אף בסתמא, ה"נ יהא בטל אף כשעתיד לפנותו, וזהו דקמ"ל דכל שדעתו לפנותו אינו בטל, - ומ' להדיא לפ"ז, דהא דעפר סתם בטל, הוא מאותו הטעם שהי' לנו לדון דאף אם עתיד לפנותו ה"ה בטל, והרי הא דס"ד דאף אם עתיד לפנותו ה"ה בטל, הוא משום דדמי למיעוט דרך בנין דממעט אף אם עתיד לסותרו, ומ' לפ"ז דגם הא דעפר סתם בטל הוא מכח ה"ט.

יב] ולפ"ז נראה, דגם הא דס"ל לר' יוסי דתבן ואין עתיד לפנותו ה"ה בטל, אי"ז משום דפליג ביסוד הדברים ע"ד רבנן וס"ל דבכל דבר הממעט ל"ב ביטול להדיא וסגי במה שאין עתיד לפנותו, דלעולם מודה ר' יוסי בכרי של תבואה וכיו"ב דאינם ממעטים אלא כשביטלם שם, ואך דס"ל דתבן דלא חשיב כ"כ ודרך לפעמים ליתנו כדי למעט את החלל, וע"כ הגם דגרע מעפר, וכל שיתכן שיפנהו לא חזינן לי' כחלק מן הבנין, וע"כ מודה ר' יוסי דסתם תבן אינו בטל ול"ד לעפר סתם דבטל, מ"מ כל שאין עתיד לפנותו חזינן לי' כחלק מן הבנין, וה"ה ממעט.

וכ"ה משמעות ד' ר' יוסי דקאמר דתבן ואין עתיד לפנותו ה"ה כעפר סתם ובטל, ומ' דדמי הא דתבן ואין עתיד לפנותו בטל להא דעפר סתם בטל, ולפמש"נ דהא דעפר סתם בטל הוא משום דדרך טפי ליתנו כדי למעט את החלל, וע"כ כל שאין עומד שיפנהו חזינן לי' כחלק מן הבנין, הרי דה"נ הא דתבן ואין עתיד לפנותו בטל הוא משום דדרך לפעמים ליתנו כדי למעט את החלל, וע"כ כל שאין עתיד לפנותו, דמי לעפר סתם וחזינן לי' כחלק מן הבנין.

ובמש"נ מתפרש הא דקאמר ר' יוסי דתבן ואין עתיד לפנותו ה"ה כעפר סתם ובטל, ומ' דהי' מקום לומר דתבן ואין עתיד לפנותו אינו בטל, וקמ"ל ר' יוסי דכ"ה דעפר סתם בטל, ה"נ תבן ואין עתיד לפנותו בטל, ואי נימא דהא דעפר סתם בטל הוא משום דסתמא דמילתא לא יפנוהו הבעלים וחשיב כאין עתיד לפנותו, הרי דכ"ש דתבן ואין עתיד לפנותו בטל, ואיפכא הול"ל דעפר סתם ה"ה כתבן ואין עתיד לפנותו ובטל, ולמש"נ ניחא, דהא דעפר סתם בטל אי"ז משום דסתמא דמילתא לא יפנוהו הבעלים, אלא הוא משום דעפר שדרך ליתנו למעט את החלל, כל שאין עומד שיפנהו חזינן לי' כחלק מן הבנין, וזהו דקאמר ר' יוסי דה"נ הוא בתבן דאין עתיד לפנותו, דאף דלא ביטלו להדיא ובכרי של תבואה וכיו"ב בכה"ג אינם ממעטים הוי כעפר סתם, וחזינן לי' כחלק מן הבנין.

**ה**

יג] ולפ"ז נראה לדון עד"ז גם לדעת הריטב"א, דביטלו היינו ביטול לעולם ואין עתיד לפנותו היינו דאין עתיד לפנותו כל ז', דהא דס"ל לר' יוסי דתבן שאין עתיד לפנותו כל ז' בטל, אי"ז משום דפליג ביסוד הדברים ע"ד רבנן וס"ל דבכל דבר הממעט ל"ב ביטול לעולם וסגי במה שאין עתיד לפנותו כל ז', דלעולם מודה ר' יוסי בשאר מילי דאינם ממעטים אלא כשביטלם שם לעולם, ואך דס"ל דתבן דלא חשיב כ"כ ודרך לפעמים ליתנו כדי להגבי' את הקרקע ולמעט את החלל, ע"כ כל שהוא קבוע שם כל ימי הסוכה, חזינן לי' מכלל קרקע הסוכה, וה"ה ממעט.

יד] ולפ"ז ניחא הא דמודה ר' יוסי בכרים וכסתות דל"ה מיעוט משום דבטלה דעתו, ולא תיקשי דכיון דלדידי' סגי בביטול לזמן, ליכא למימר דבטלה דעתו, וכמש"כ הריטב"א, ומשום דמודה ר' יוסי בכרים וכסתות שאין דרך ליתנם כדי להגבי' את הקרקע, דלא סגי במה שאין דעתו לפנותם כל ז' ובעינן ביטול לעולם, וע"כ אף אם ביטלם לעולם ל"מ משום דבטלה דעתו.

ועד"ז מתפרש גם מש"כ הריטב"א דבעפר ואין עתיד לפנותו מודו רבנן דבטל, דהגם דס"ל לרבנן דבכל מילי בעינן ביטול לעולם, ולא סגי במה שאין עתיד לפנותו כל ז', מ"מ בעפר דדרך טפי ליתנו ע"ג הקרקע כדי להגבי', הרי דכל שאין עתיד לפנותו כל ז' חזינן לי' מכלל קרקע הסוכה וה"ה ממעט.

**ו**

טו] והנה בעירובין דע"ט. אמרינן דבעפר שבחריץ מודו רבנן דאף בסתמא הוא בטל, משום דחריץ למיטיימי' קאי, ובפשוטו היינו דכיון דלמיטיימי' קאי, ע"כ הוא עומד טפי שיניחו שם, וע"כ הוא בטל אף בסתמא.

אך ילה"ע בזה, דהרי בפשוטו הא דס"ל לרבנן דעפר סתם לא בטיל, אי"ז משום דיתכן שיטלו משם כדי לפנות הבית, אלא הוא משום דיתכן שיטלו משם לצורך תשמישים אחרים, והרי חזינן דדבר דלא חזי למידי ה"ה בטל אף בשלא ביטלו שם, וכמבו' בסוגיא דרקיק, וכמש"כ הראשונים שם דאיירי התם בשלא ביטלו שם, וא"כ מה לי דחריץ למיטיימי' קאי, הרי מ"מ כל שלא ביטל העפר להדיא יתכן שיטלו משם לצורך תשמישים אחרים, וי"ל בזה, דכיון דלמיטיימי' קאי, הוי זה תשמיש מעליא בהעפר לסתום את החריץ, וע"כ אין לחוש שיטלו לתשמישים אחרים.

טז] ולפמש"נ נראה לפרש בזה, דאף דגם בחריץ דלמיטיימי' קאי יתכן שיטלו משם לצורך תשמישים אחרים, מ"מ כיון דלמיטיימי' קאי ודרך טפי לסתמו בעפר, הרי דהגם דאם הוא עתיד לפנותו ה"ז מפקיע דלא ניחזי להעפר כסתימת החריץ, מ"מ בסתמא שאין דעתו להדיא לפנותו, חזינן לי' כסתימת החריץ, אף דיתכן שיפנהו, וה"ה בטל שם.

**ז**

יז] והנה התוס' בסוגיין כתבו, דהא דפשיטא להגמ' הכא דתבן וביטלו הוי מעוטא אפי' לרבנן, הוא מהא דתנן דאפי' בכרי של תבואה מהני ביטול וכ"ש בתבן.

והנה בפשוטו מה שדנו התוס' מהיכא פשיטא לן דתבן וביטלו הוי מיעוט, היינו דהי' מקום לומר דאף בתבן וביטלו בטלה דעתו אצל כל אדם ואי"ז מיעוט, וזהו שכתבו התוס' דכיון דבכרי של תבואה מהני ביטול ולא אמרינן דבטלה דעתו, כ"ש בתבן.

אך צ"ע בזה דלכאו' יש ללמוד לזה מדר' יוסי דס"ל דאף תבן ואין עתיד לפנותו בטל, והרי דלא אמרינן דבטלה דעתו, וא"כ ה"נ לדעת רבנן דלא סגי במה שאין עתיד לפנותו, אלא בעינן שיגמור בדעתו לבטלו, יועיל ביטול בתבן, דבזה לא מצינו שנחלקו רבנן על ר' יוסי.[[3]](#footnote-4)

יח] ולפמש"נ נראה די"ל, דעיקר מה שדנו התוס' מהיכא פשיטא לן דמהני ביטול בתבן, אי"ז משום דהי' מקום לומר דבטלה דעתו אצל כל אדם, דבזה ודאי י"לדפשיטא להגמ' דליכא למימר בזה בטלה דעתו, אלא היינו דהי' מקום לומר דכל דבר דמצ"ע לא חזינן לי' כחלק מן הבנין, אף אם ביטלו לקרקע ל"מ זה למעט, והא דבעפר וביטלו מודו רבנן דבטל, הוא משום דעפר דרך טפי ליתנו למעט את החלל, וע"כ אף דס"ל לרבנן דאינו ממעט כ"ז שלא ביטלו שם, מ"מ כל שביטלו שם חזינן לי' כחלק מן הבנין, ומשא"כ בשאר מילי.

ולפ"ז נראה, דע"כ אין ללמוד דמהני ביטול בתבן לרבנן מהא דס"ל לר' יוסי דתבן ואין עתיד לפנותו בטל, די"ל דדוקא לר' יוסי תבן בטל, משום דס"ל דגם תבן חזינן לי' כחלק מן הבנין, ומה"ט הרי ס"ל דאף אם אין עתיד לפנותו ה"ה בטל, ול"ב שיבטלו להדיא, אך לרבנן דס"ל דתבן לא חזינן לי' כחלק מן הבנין, י"ל דאף אם ביטלו שם אינו ממעט, וע"כ הוצרכו התוס' לפרש דהא דפשיטא לן דתבן וביטלו הוי מיעוט, הוא מהא דמהני ביטול אף בכרי של תבואה וכ"ש בתבן.

1. אמנם אין הדבר מוכרע, די"ל דהא דלרבנן לא סגי במה שאין דעתו לפנותו, ובעינן שיגמור בלבו לבטלו שם, הוא משום דכל שלא גמר בלבו לבטלו שם, יש לחוש שימלך, וע"כ אי"ז ביטול, ועי' כן בפי' הר"י מלוניל ובפי' רבינו מנוח פ"ד מסוכה הי"ג, דהא דבעינן ביטול בפה, הוא משום דבלא"ה חיישינן דימלך. - ולפ"ז י"ל דהגם דר' יוסי פליג וס"ל דסגי במה שאין דעתו לפנותו, כ"ז הוא בתבן, דאין לחוש בזה כ"כ שימלך, אך בכרי של תבואה דיש לחוש טפי שימלך, מודה ר"י דל"ה ביטול אא"כ גמר בלבו לבטלו שם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ודוגמא לדבר יש להביא מדיני בנין בשבת, דבבנין גמור קי"ל דאף בנין לשעה הוי בנין, ואילו בנתינת עפר על הקרקע, מבו' בסימן שי"ג דלא חשיב כבנין אלא כשהוא מבטלו שם לעולם, והיינו משום דכל שאינו מבטלו שם לעולם, לא חזינן לי' כלל כחלק מן הקרקע, ועד"ז מצינו עוד בכ"ד. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם שמא הי' מקום לדון, דכל מה שדנו התוס' דנימא דבטלה דעתו, הוא רק לדעת רבנן דבעינן לגמירות דעתו לבטלו, ובזה י"ל דבטלה דעתו אצל כל אדם, אך לדעת ר' יוסי דל"ב לגמירות דעתו לבטלו, וסגי במה שאין דעתו לפנותו, ליכא למימר בזה דבטלה דעתו, והא דמודה ר' יוסי בכרים וכסתות דל"ה מיעוט, הוא משום דבכרים וכסתות מודה ר' יוסי דלא סגי במה שאין דעתו לפנותם, וכמש"נ לעיל סקי"ב, אך בפשוטו נראה דאין לחלק בזה. [↑](#footnote-ref-4)