4. בפלוגתא דטלטול מהצד ובדין טלטול איסור אגב היתר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

**עיקרי הדברים ראיתי בכתבי הגר"ר שמולאביץ שליט"א**

**סימן ד'**

**בפלוגתא דטלטול מהצד ובדין טלטול איסור אגב היתר**

**א] בביאור דברי רבנן דמחלקים בין מגולה מקצתו למכוסה כולו**

**ב] בביאור המהרש"א והגרעק"א בכוונת תוס' ובדין מניח על מנת לנער**

**ג] הדוגמאות שמצאנו דאפילו שדעתו היה לכך מותר והביאור בזה**

**ד]בישוב קושית הפמ"ג מקש שע"ג המטה**

**ה]בדברי הגרעק"א דתוס' מ"ד. פליגי על תוס' קכ"ג.**

**ו] ביאור אחר בהא דיש מקומות שאפילו שזה לא בסיס אסור לטלטל איסור אגב היתר וכמה משמעיות דלא כתוס'**

**בביאור דברי רבנן דמחלקים בין מגולה מקצתו למכוסה כולו**

א]גרסינן שבת קכ"ג. ת"ר פגה שטמנה בתבן וחררה שטמנה בגחלים אם מגלה מקצתה מותר לטלטלה ואם לאו אסור לטלטלה ר"א בן תדאי אומר תוחב בכוש ובכרכר והן מנערות מאליהן אמר ר"נ הלכה כר"א בן תדאי למימרא דסבר ר"נ טלטול מהצד לא שמיה טלטול והאמר רב נחמן האי פוגלא מלמעלה למטה שרי מלמטה למעלה אסור הדר ביה ר"נ מהאי עכ"ד הגמ'

והנה מבואר בגמ' דאיכא נידון האם טלטול מהצד שמיה טלטול ור"נ סבר בתחילה שמיה טלטול וחזר בו ופסק שלא שמיה טלטול ובפשוטו הוא מחלוקת ראב"ת ורבנן וצ"ב א"כ שרבנן ס"ל טמה"צ שמיה טלטול א"כ למה מגולה מקצתה מותר ועיין רש"י שכתב וז"ל שאפילו טלטול מהצד ליכא שאין צריך להגביה התבן אלא מגביה מקום המגולה והתבן נשמט מאליו עכ"ל ועיין מאירי דביאר כוונתו שאין כאן אפילו מעשה ניעור אלא שלוקח ההיתר וממילא המוקצה נופל ולכאורא הכוונה כדין המבואר קנ"א. שמותר לשמוט הכר מתחת המת או כמבואר קנ"ד: שמותר להתיר החבלים והשקים נופלים מאליהם דכל שאין כאן מעשה גמור אלא כעין גרמא אין זה בכלל איסור טלטול מוקצה [ועיין תוס' ל"ט. ד"ה מפני]

ובתוס' לעיל מ"ד. ובעירובין ע"ז: מבואר שניעור גם הם מודים שמותר ובמגולה מקצתה יכול לקחת אם מעשה ניעור בלבד והגרעק"א כתב שלר"נ שאסר פוגלא ולשמואל לעיל נ: שאסר סילקוסתא בהכרח שס"ל שלרבנן גם ניעור אסור אמנם תוס' בעירובין כתבו שפוגלא זה מחובר יותר חזק ויש כאן יותר ממעשה ניעור והנה צ"ב א"כ למה במכוסה לגמרי לא הוי ניעור בעלמא ובפשוטו צ"ל שצריך להגביה אם המוקצה ורק אחרי זה לנער וכה"ג שכל הגבהת המוקצה לצורך המציאות שיכול לנער הוי הנידון של טלטול מהצד וכן ביאר רעק"א שהסברא שר"נ אוסר בפוגלא אפילו אם ניעור מותר כי כאן צריך להגביה כדי לנער אמנם הנה תוס' נקטו שבסוגין הרי אין היתר של טלטול היתר אגב איסור לכו"ע וא"כ צ"ב מה ההבדל אם מטלטל ההיתר לכיון מעלה או לכיון לצד לצורך מקומו ועיין חזו"א סימן קנ"ו בהשמטות לסימן שי"א שכתב שרק טלטול שנעשה לצורך מקומו או כדי לא לשבור את החביות שלידו הוי איסור אגב היתר אבל במקום שזה רק בתור היכי תימצי לנער הוא בכלל ניעור והסברא בזה דאין לו שום ענין בטלטול המוקצה רק לצורך שימוש בחבית משא"כ בצריך למקומו או כדי שלא לשבור החבית מה שלוקח המוקצה זה במטרה לטלטל המוקצה למקום אחר ולכן חמיר והנה החזו"א כתב שכה"ג זה ניעור אבל יתכן כוונתו בעיקר לאפוקי שזה לא איסור אגב היתר אבל זה הדרגא האמצעית שנחלקו ראב"ת ורבנן

והנה בתוס' נ"א. מבואר שהגבהה לצורך ניעור מותר במניח בערב שבת על דעת לעשות כן והקשה הגרעק"א שהרי זה דרגא של איסור אגב היתר ותוס' בסוגין נקטו שבמניח מלכתחילה על דעת זה אסור והחזו"א תירץ לנ"ל שכה"ג חשיב כניעור ולנ"ל כוונתו כטלטול מהצד אמנם לגרעק"א שנקט שזה נחשב טלטול גמור צ"ב מהו האופן האמצעי של סוגין במכוסה כולו או בפוגלא ואולי לאחר שמגביה לא צריך לנער אלא שזה מתנער מאליו ורק אם צריך להגביה ולעשות מעשה ניעור זה חמור וצ"ע

אמנם עיין רמב"ן במלחמות שביאר שזה וודאי שגם רבנן סוברים ששמיה טלטול דאל"כ גם ניעור אסור וגם במגולה מקצתה צריך להיות אסור ולא ביאר הרמב"ן למה באמת במכוסה כולו אסור ומצאנו בזה שני ביאורים בראשונים בתוס' רי"ד כתוב שכיון שצריך להזיז אם הכוש את המוקצה חשיב טלטול בידים ובפשוטו כוונתו דלרב"ת מה שמכניס הכוש לא חשיב טלטול בידים ובריטב"א כתב שכיון שזה מכוסה הכל חשיב כאילו כל הפירות גם מוקצה והם בטלים לעפר שמסביב

**בביאור המהרש"א והגרעק"א בכוונת תוס' ובדין מניח על מנת לנער**

ב]והנה עיין תוס' שהקשו על ר"נ איך מדובר אם בהניח הרי זה נעשה בסיס ומ"ט של מי שחולק ואם בשכח הרי מבואר לקמן שאפילו טלטול גמור מותר כגון להגביה החבית למקום אחר לנערה או מעות שעל הכר בצריך למקומה שנוטל הכר אם המעות למקום אחר ותירצו שמדובר שהניח על מנת לנער וכה"ג לא היה לו להניח בצורה שיצטרך טלטול מהצד ובזה נחלקו אמוראים בסוגין

והנה צ"ב קושית התוס' הרי בפשוטו מגביה חבית או מעות שעל הכר זה גם טלטול מהצד וא"כ המשנה לקמן זה כהמאן דאמר בסוגין שמתיר טלטול מהצד ועיין מהרש"א דביאר שכוונתם דלא מסתבר דר"נ שס"ל שאסור פליג על כל המשניות לקמן ולכן הקשו מה שונה סוגין מלקמן ששם חזינן שדרגא יותר אלימא של טלטול מהצד בכל אופן מותר וע"ש שביאר שלכן העמידו הקושיא על ר"נ ולא על הבריתא של פגה וכו' דשם היה מקום לומר דהמשנה באמת כרב"ת וכל קושיתם על ר"נ והנה לפ"ז אין הכרח שכוונת התוס' דלראב"ת במניח על מנת ניעור אסור בדוגמא של מעות שעל הכר דיתכן דגם זה בכלל הנידון של טלטול מהצד שעד כמה שמותר טלטול מהצד גם כזו דרגא מותר וכוונתם רק דלר"נ דטלטול מהצד אסור, בכל אופן בשוכח מותר טלטול מהצד ואפילו דרגא חמורה של טלטול איסור אגב היתר ואפילו אם נימא דכיון דבר"נ חזינן דמה דהניח על מנת לנער זה סיבה להחמיר יותר ממילא אין לנו מקור שראב"ת חולק אלא בדרגא של טלטול מהצד רגיל ולא טלטול איסור אגב היתר וכמו שהאריך החזו"א סימן רנ"ו לסימן שי"א אבל למסקנא שקי"ל כרב"ת אין לנו שום מקור דבהניח על מנת לנער זה סברא להחמיר ולפ"ז להלכה גם בהניח על מנת לנער בצריך למקומו יהיה מותר לטלטלו למקום אחר אמנם בחזו"א נקט שכיון דבדעת ר"נ חזינן שזה סברא לחלק א"כ כיון דבראב"ת לא מצאנו שהתיר טלטול גמור אגב היתר ממילא מהיכי תיתי שגם כה"ג הוא מתיר במניח על מנת לנער

אמנם עיין בחידושי הגרעק"א נ: דכתב לבאר כוונת התוס' בדרך אחרת דהוקשה להו דבגמ' מבואר שטעם רבנן שאוסרים כי טלטול מהצד שמיה טלטול הרי בגמ' לקמן מבואר שאפילו דבר שהוא וודאי שמיה טלטול כמו לטלטל החבית למקום אחר בכל אופן מותר וא"כ מה איכפת לן ששמיה טלטול הרי רואים שגם דבר ששמיה טלטול מותר ואין לומר שזה כראב"ת שהרי כל מה שנחלק כי לא שמיה טלטול וכלשון הגמ' אבל שם שזה וודאי שמיה טלטול אין סיבה להתיר ועל זה תירצו תוס' דבהכרח שם זה שכח וכה"ג מותר אפילו דבר ששמיה טלטול משא"כ כאן זה הניח על דעת לעשות טלטול מהצד וכה"ג לא התירו לרבנן אלא ניעור ולראב"ת טמה"צ ולשון רעק"א כיון דפשע שלא היה צריך לעשות בכזו צורה עכת"ד והנה לפ"ז וודאי שגם להלכה אסור טלטול איסור אגב היתר כה"ג שהניח על מנת לנער כיון דהרי בגמ' מבואר שכל טעם ראב"ת מצד שלא שמיה טלטול אבל כאן זה שמיה טלטול וממילא אין שום סיבה להתיר

והנה לכאורא עד כמה דבשכח מבואר שמותר חזינן שמצד הלכות טלטול מוקצה כה"ג צריך להיות מותר ורק דבמקום שמלכתחילה העמיד עצמו שיצטרך לטלטל מוקצה בכזו צורה החמירו שלא יהיה מותר לו לטלטל המוקצה אפילו בצורה כזו וצ"ב א"כ למה דוקא דבר זה אסרו לו ולא גם ניעור או טלטול מהצד ועוד דבגמ' מבואר שיסוד מחלוקתם האם טלטול מהצד שמיה טלטול דהינו שיש כאן מחלוקת בהלכות טלטול מוקצה ולכאורא יסוד הויכוח כמה רבנן גזרו עליו מחמת שפשע

ויתכן דחלוק ההיתר של טלטול מהצד להיתר של טלטול איסור אגב היתר דהיינו דמצד עצם תקנת איסור טילטול מוקצה טלטול מן הצד לא הוי בכלל הגזירה משא"כ איסור אגב היתר הוי בכלל הגזירה אלא שיש כאן היתר לצורך שבת וכעין ההיתר של ככר ותינוק דמבואר בגמ' קמ"ב: דבמקום הפסד התירו רק בשוכח ולא במניח ולפ"ז כוונת תוס' דבמניח החמירו אין הכוונה שדבר שמצד הלכות מוקצה היה צריך להיות מותר וחז"ל אסרו מצד קנס אלא הכוונה שאדרבא דבר שמצד הלכות טלטול מוקצה היה צריך להיות אסור וחז"ל התירו לצורך כה"ג לא נאמר היתר זה ובזה א"ש מה שלא קנסו שלא ינער שאין כאן קנס לאסור דבר שצריך להיות מותר אלא רק דבפושע לא נאמר ההיתר המיוחד של איסור אגב היתר ובזה א"ש לשון הגמ' דנחלקו האם טמה"צ שמיה טלטול דעד כמה שלא שמיה טלטול א"כ אין זה בכלל גזירת מוקצה ובזה אין כאן סיבה לאסור כלל אפילו בפשע דלא היה כאן קנס חדש וכנ"ל

והנה שמעתי לדון במניח על דעת לנער ובסופו של דבר נצרך לטלטל איסור אגב היתר האם יהיה לו ההיתר או לא ויסוד הספק דכיון דנתבאר דניעור הוא בכלל לא בכלל גזירת מוקצה א"כ יתכן שלא חשיב שיש כאן פשיעה כלל דכה"ג אין לחז"ל שום ענין שלא יעשה את זה והוי כנוגע במוקצה בעלמא אמנם יתכן שחז"ל לא רצו גם שיעשה דבר זה וזה מספיק סיבה שלא יתנו לו ההיתר של איסור אגב היתר [ובפשוטו נפק"מ אם נימא שכל טלטול מהצד צריך צורך גדול להתיר האם זה גם בניעור] והנה בשו"ע הביא שיטות שאם הניח על מנת לנער לא הוי בסיס ומותר לנער וכתב על זה הגרעק"א דלדעת התוס' כה"ג יהיה מותר רק לנער וכתב שסתימת השו"ע דמותר הכל ולנ"ל יש מקום לומר שאם הניח על דעת לנער בעלמא באמת יהיה מותר הכל ומדברי הגרעק"א חזינן דפשיטא ליה שגם זה מספיק סיבה שלא יהיה ההיתר של היתר אגב איסור

**הדוגמאות שמצאנו דאפילו שדעתו היה לכך מותר והביאור בזה**

ג]והנה בגמ' לקמן מבואר שבבסיס לאיסור ולהיתר גם במניח מלכתחילה על דעת שהוא יטלטל כן בשבת מותר וצ"ע כיון שכה"ג הרי לכאורא כל ההיתר זה של טלטול איסור אגב היתר וכה"ג לא התירו במניח על דעת זה א"כ למה כאן מותר וכן צ"ב בהא דמבואר בסוגיא דמוכני שכיון שהמוקצה לא מונח על עיקר הדבר ממילא לא חל על זה תורת בסיס ומותר לטלטל ביחד אם המוקצה ודעת הרמב"ם שאם יכול לנער צריך לנער אבל אם לא יכול אין בזה חיסרון וצ"ע דבמניח מלכתחילה למה שיהיה מותר ויתכן לומר דבאופנים אלו באמת לא צריך להגיע לדין איסור אגב היתר אלא זה סוג היתר כמו ניעור ובפרט במוכני דחזינן שלא צריך אפילו לנער וכן בהיתר ואיסור דשם הגדר דהאיסור בטל להיתר הוי גדר שאין כאן טלטול מוקצה ובאמת כה"ג גם למ"ד דטלטול מהצד אסור מותר כה"ג ובהכרח שזה דרגת היתר יותר חזק אמנם עיין חזו"א מ"ז י"ז שנקט שאם לרבנן גם בשכח אסור ה"ה בבסיס לדבר המותר והאסור

אמנם צ"ע דבמ"ב סימן רע"ז מובא דבמניח הנרות אם לחם על השולחן שלא חל בסיס מותר לטלטל אחרי זה השולחן אם הנרות כיון שלא חל על זה תורת בסיס וצ"ע הרי כאן עכשיו זה איסור לבד וכל ההיתר כי זה איסור אגב היתר וכה"ג שזה לא שכח שהרי הוא מלכתחילה השאיר לעצמו לפעול בצורה זו אין סיבה להתיר וכן עיין בגמ' לקמן ק"כ: דנר שאחורי הדלת מותר לפתוח הדלת דלא חשיב טלטול וביאר הגר"ז סימן רע"ז דזה טלטול מהצד והא דלא הוי בסיס כי הדלת לא בטלה לנר וצ"ע הרי כאן זה טלטול איסור אגב היתר ולמה שזה יהיה מותר אמנם לחזו"א לעיל דכל דאין לו שום ענין בטלטול הדלת [הנר] הוי כטלטול מהצד א"ש דהגמ' כראב"ת

עוד יש להקשות דהגמ' מ"ז. אומרת שהטעם דלר"ש אסור לטלטל נר דולק כיון שזה נעשה בסיס לשלהבת וכוונת הגמ' לכאורא דללא זה היה אפשר לטלטל ביחד אם השלהבת לצורך דבר המותר וצ"ע הרי כאן זה מניח מלכתחילה על דעת שיהיה מונח על זה וכה"ג אסור לטלטל למקום אחר ויתכן שכאן זה כמו עצמות וקליפין דאדם צריך נר לשבת ולא שיך להדליק נר בצורה שזה לא יהיה בסיס עוד יתכן שמדובר שאין לו ענין בטלטול האש אלא רק שאר הנר וכה"ג לחזו"א לעיל כיון שאין לו שום ענין בטלטול המוקצה הוי כטלטול מהצד ולא כאיסור אגב היתר

והנה עיין חזו"א שכתב דמתוס' קכ"ג מוכח שיש בסיס באמצע שבת מקושיתם בעצמות וקליפין וצ"ב הרי תוס' לא הקשו משם אלא שכאן זה מניח בשבת ומה זה קשור אם חל דין בסיס [אמנם העירוני דיתכן דכוונת התוס' באמת להוכיח מעצמות וקליפין שבמניח על מנת לנער אין בזה בסיס ומסתברא שזה כונת החזו"א]

ושמעתי לדון מסברא שעד כמה שיש כזה היתר של טלטול איסור אגב היתר א"כ היתר זה קיים תמיד ורק במקום שכל הסיבה שלא חל על זה שם בסיס כי חשב לנער בזה חז"ל לא אמרו ההיתר דלגבי זה השאירו כאילו לא חשב אבל במקומות אחרים שגם עד כמה שלא היה מתכונן לטלטל המוקצה בשבת לא היה חל דין בסיס כה"ג לא היה הקנס כלל כיון שגם ללא מה שהחליט להשתמש בשבת לא חל דין בסיס וא"ש ראית החזו"א שיש בסיס באמצע שבת דאל"כ לא קשה כלל שלא יהיה שם היתר שכח [ויש להוסיף בזה טעם דהרי באותו מקרה אם לא התכונן לטלטל המוקצה מחר לא יהיה הקנס ואם התכונן לטלטל יהיה הקנס ואין טעם שיהיה כזו צורת תקנה ולכן לא היה שייך לקנוס רק במקום שכל הסיבה שמותר לטלטל כי כך היה דעתו בערב שבת ודו"ק]

ולפ"ז א"ש הקושיא ממוכני ובסיס לדבר המותר והאסור וכן בנר שאחורי הדלת שבכל זה מה שלא חל דין בסיס לא כי התכונן לנער וכה"ג זה כמו שכח שיש ההיתר של טלטול איסור אגב היתר

והנה דעת המג"א שאם מונח דבר על השני בלי כונה מיוחדת לא חשיב בסיס ויש לעין האם מותר לטלטל איסור אגב היתר ובפשוטו כיון שמלכתחילה הניח על דעת שיעשה כן יהיה אסור אמנם לנ"ל כיון שכה"ג אין סיבה לדין בסיס לא יחול דין בסיס

והנה הגרעק"א נקט דגם לראשונים שלא חל בסיס בפוגלא כי האיסור משמש להיתר אבל יהיה את התוס' שאסור לטלטל איסור אגב היתר ולנ"ל בזה לא שייך את תוס' דהרי גם אם היה מניח על דעת שזה ישאר עד סוף השבת לא היה חל דין בסיס [ועיין לקמן דדברי הגרעק"א בדעת רש"י אין זה על דרך תוס' ]

ועיין חזו"א מ"ז שכתב לבאר על דרך התוס' ומטעם אחר דכל דהדבר שמתחת למוקצה היה מונח במטרה להחזיק המוקצה א"כ גם עד כמה שממשיך לטלטל המוקצה זה נראה שזה באותו מצב ולכן במניח על דעת שזה יהיה עליו וינער עד כמה שמטלטל זה נראה שמתכוין לטלטל המוקצה ובזה חז"ל לא התירו אלא בשוכח משא"כ במקום שמלכתחילה המוקצה לא היה מונח בצורה שההיתר מחזיק אותו לא שיך החשש ולכן לא אסרו ובזה יישב את קושית התוס' מעצמות דשם מלכתחילה זה רק היה מונח על זה כדי לנער שלא חשיב שזה מונח כדי להחזיק המוקצה שלכן הרי לא חל על זה דין בסיס ולפ"ז מיושב כל הדוגמאות הנ"ל בבסיס להיתר ולאיסור או במוכני או בנר שאחורי הדלת שכאן גם בזמן הטלטול ההיתר קיים אמנם בהורידו אחרי זה ההיתר לכאורא צריך להיות אסור וצ"ע

**בישוב קושית הפמ"ג מקש שע"ג המטה**

ד]והנה מבואר בגמ' לקמן קמ"א דקש שעל גבי המטה מנענעו בגופו והגמ' מוכיחה מזה שטלטול מהצד לא שמיה טלטול והקשה הפמ"ג סימן שי"א דלמה דתוס' נקטו דבשכח גם לרבנן מותר טלטל מהצד ואפילו איסור אגב היתר א"כ מה הקשתה הגמ' אולי מדובר בשוכח והרי בשוכח רבנן מודים שמותר טלטול מהצד

וכן שמעתי להקשות דבתוס' נ: דנו בהא דמבואר בגמ' שאם הוציא הקדירה והגיזים נפלו שלא יכול להחזיר וכתבו לדון שיהיה מותר אפילו שמזיז הגיזים מצד טלטול מהצד והרי הלכה כרב"ת וכתבו שכאן מזיז ממש וזה אסור לכו"ע וצ"ע שהרי שם זה כמו שוכח שנפל לו הגיזים וממילא אין מחלוקת ולכו"ע מותר ולמה תוס' תלו את זה בראב"ת ורבנן

והנה בעיקר דברי תוס' יש לבאר בשני אופנים דבפשוטו הביאור וכמדומה שכן הוא בחזו"א דיש כאן היתר אחד של טלטול מהצד אלא שיש דרגא שלא שמיה טלטול ויש דרגא ששמיה טלטול, ומה שלא שמיה טלטול מותר ולרבנן זה רק ניעור ולראב"ת זה דרגא יותר ויש דבר ששמיה טלטול שזה לראב"ת רק טלטול איסור אגב היתר וזה לא התירו אלא בשכח אמנם יש לבאר דבאמת מה שהתירו בשכח טלטול איסור אגב היתר אין זה כלל היתר של טלטול מהצד אלא שיש פה היתר חדש של טלטול איסור אגב היתר והיתר זה לא נתחדש אלא בשכח וכן משמע יותר מלשון התוס' שכתבו שזה טלטול גמור ולא שזה טלטול מהצד ששמיה טלטול וכן משמע גם קצת מתוס' לקמן קמ"ב. שכתבו שאבן שבכלכלה שזה לא עושה בסיס מה שזה מותר כי זה בטל אגב הכלכלה וצ"ב למה לא ביארו כמו כל טלטול מהצד אמנם לנ"ל א"ש דכאן זה לא היתר של טלטול מהצד אלא זה היתר חדש שהמוקצה בטל להיתר וכאילו אין כאן מעשה טלטול מוקצה

והנה לכאורא כל הקושיא הנ"ל אם בשכח הותר טלטול מהצד אפילו ששמיה טלטול ה"ה קש שעל גבי המיטה שהגמ' מדמה את זה לטלטול מהצד שלר"נ שמיה טלטול אבל אם נימא שבשכח ההיתר הוא היתר חדש של היתר אגב איסור וכלשון התוס' שזה מתבטל להיתר א"כ בקש שעל גבי המיטה לא שייך היתר זה ושם רק שיך לדון מצד טלטול מהצד וכיון ששמיה טלטול א"כ גם כה"ג שמיה טלטול ואין סיבה להתיר דבר זה וכן בתוס' בדוחף הגיזים על ידי החבית כה"ג לא שייך להתיר מצד איסור אגב היתר דכל מטרתו זה טלטול האיסור ורק מצד דין טלטול מהצד שלא שמיה טלטול וא"כ לרבנן ששמיה טלטול גם בשכח יהיה אסור

והנה מבואר בגמ' מ"ג: דגם שמואל דהתיר טלטול מהצד לצורך דבר האסור אבל זה דוקא הופכו מטה למטה אבל לא לטלטלו במטה אחת וצ"ב הרי לצורך דבר המותר גם זה מותר ולנ"ל א"ש דכאן הרי זה לא טלוןל מהצד אלא זה רק היתר של איסור אגב היתר וכל שמטרתו לצורך האיסור לא שייך דבר זה אמנם הגרעק"א נ: ביאר שגם אם זה טמה"צ אבל כל מה שחשיב טמה"צ רק אם זה עיקר מטרתו זה ההיתר ולא אם זה האיסור

**בדברי הגרעק"א דתוס' מ"ד. פליגי על תוס' קכ"ג.**

ה]והנה עיין חידושי הגרעק"א נ: שכתב דבפשוטו מבואר דתוס' מ"ג: פליגי על תוס' בקכ"ג. וס"ל שאין סברא לחלק בין שוכח למניח על דעת לנער דהרי העמידו את הדין של רב שהופכו ממטה למאה במניח על דעת לנער והקשו סתירה מהמשנה של שוכח ואם בשוכח זה סברא להתיר יותר א"כ אין מקום לקושיתם דרק בסוגין דזה מניח על מנת לנער רב אסר ולא בשכח ועיין חזו"א מ"ז י"ז שכתב שלענין ניעור אין סברא לחלק וצ"ב כוונתו שכמו שלענין איסור אגב היתר זה סברא לחלק אולי גם לענין ניעור ואין מקום לקושית התוס' והנה היה מקום לומר שאין כוונת תוס' דמדובר רק במת בערב שבת ורוצה לנער בשבת אלא גם בכה"ג אמנם וודאי שגם מדובר במת בשבת וכמבואר במהרש"א ויתכן שהקושיא מהמשניות זה על דוגמא זו אמנם לגירסת המהרש"ל מבואר דתוס' העמידו רק בכה"ג וקשה כנ"ל וע"ש דביאר דתוס' כאן פליגי וס"ל שטלטול איסור אגב היתר זה גם היתר של טמה"צ וממילא אין מקום לקושית תוס' לקמן דאפשר להעמיד המשניות כראב"ת ואין שום מקור לחלק ששכח זה אחרת

אמנם שמעתי לדון דיתכן דבהכרח דיש במשנה היתר מיוחד של ניעור ולא מצד היתר אגב איסור דבמשנה משמע שצריך לנער מיד ולא יכול לקחת למקום אחר והניחא אם כל ההיתר מצד ניעור א"כ אין כאן התחיל בהיתר אבל אם כל ההיתר מצד איסור אגב היתר א"כ יכל גם להמשיך ולהביא את זה למקום אחר ומהא דמבואר שצריך דוקא לנער בהכרח שכאן זה היתר מצד שלא שמיה טלטול

עוד יתכן לדון שכל המציאות של איסור אגב היתר זה רק שייך במעשה טלטול אבל מעשה ניעור שכל המטרה לנער שם לא שיך להתיר אלא מצד ניעור והוי כקש שעל גבי המטה שלא שייך לדון מצד היתר זה ולכן הוכיחו התוס' שלא שמיה טלטול דאל"כ אין סיבה אחרת להתיר שם אמנם כל זה אם כנ"ל שזה שני סוגי היתרים אבל אם זה דרגות בטלטול מהצד א"כ וודאי ניעור הוי טלטול מהצד ועד כמה דבשכח מתירים אפילו אם שמיה טלטול א"כ וודאי שגם ניעור מותר

והנה תוס' מ"ד. הקשו דלרש"י ס"ל לשמואל לקמן נ: בסליקוסתא דאסור טלטול מהצד ופה מבואר שמותר ושמעתי להקשות דלכאורא יש לישב דלקמן מדובר שהניח על דעת לנער וכאן מדובר שמת בשבת שזה כמו שוכח אמנם לנ"ל א"ש דעד כמה שבהניח על מנת לנער אסור מצד שטלטול מהצד שמיה טלטול א"כ בשכח מה שמותר מצד היתר של איסור אגב היתר ופה שזה לצורך דבר האסור לא שייך היתר זה

**ביאור אחר בהא דיש מקומות שאפילו שזה לא בסיס אסור לטלטל איסור אגב היתר וכמה משמעיות דלא כתוס'**

ו]והנה עיין חזו"א מ"ח ח' שהביא את שיטת הבעל המאור שאין בסיס באמצע שבת אמנם כתב להוכיח שכל זה רק לענין שאפשר לנער אבל לטלטל למקום אחר וודאי אסור ויש לדון בראיותיו אמנם עיין תהלה לדוד סימן ש"י שהוכיח ראיה עצומה דהרי מבואר בגמ' שאסור לתת נר לקבל השמן מצד ביטול כלי מהיכנו והכוונה כי לא יכול לטלטל הכלי והרי אם ננקוט שגם הפסד של המוקצה חשיב הפסד א"כ עד כמה שירצה להשתמש אם הכלי יוכל להשתמש עמו ולטלו לאיפה שרוצה ולא יצטרך לנער אלא בהכרח דאפילו אם אין בסיס באמצע שבת אבל זה רק היתר לנער אבל לא לטלטלו במקום אחר והנה אין מכאן ראיה לבסיס באמצע שבת על מנת לנער דיתכן שזה קיל וכדלקמן אבל במתכונן להניח עד סוף השבת וודאי מוכח שאסור [ועיין סימן א' סקי"ב ובס"ב סק"י מה שכתבנו לישב בזה]

וכן בפשוטו מבואר מדברי המ"ב דפסק בסימן רס"ו סקכ"ו כהמ"א דאין בסיס באמצע שבת וכן הביאו בבה"ל סימן ש"י ס"ז ובכל אופן בסימן ש"י סקל"ז כתב דבמניח איסור על היתר בשבת אין לטלטלו למקום אחר ללא ניעור אם לא שיניח דבר היתר על ההיתר ואז באיכא הפסד לאיסור לא צריך לטלטל וצ"ע הרי פסק שאין בסיס באמצע שבת וא"כ גם ללא דבר היתר צריך להיות מותר בצריך למקומו ובפשוטו כוונתו לחילוק הנ"ל דכה"ג וודאי אין היתר לטלטל למקום אחר [אמנם אין זה מוכרח בדברי המ"ב דבסימן רס"ו יתכן שחשיב כמו על מנת לנער שבזה וודאי לא חל בסיס באמצע שבת]

והנה צ"ב הסברא לחלק והחזו"א ביאר על פי דברי התוס' שכה"ג שמטלטל איסור אגב היתר חמיר ולא התירו במניח מדעתו והנה לכאורא מדברי כל הראשונים מ"ג: דכתבו דקי"ל שטלטול מהצד שמיה טלטול מכח כל המשניות של פרק נוטל ומזה מוכח דלא כר"נ בהכרח שלא ס"ל שר"נ א"ש אם כל המשניות ושיש הבדל בין שוכח למניח אלא שכל המשניות דלא כר"נ וא"כ אין לנו שום מקור לומר חידוש זה דבלא שכח זה אחרת וביותר צ"ע דמשמעות הבעל המאור קכ"ה: דבמניח דבר לצורך ההיתר כגון אבן על החבית זה כמו שוכח גמור ואם כסברת התוס' לכאורא גם כה"ג צריך להיות אסור ועוד למה דביארנו דברי התוס' לעיל שזה רק סברא שמחמת מחשבתו לא חל דין בסיס א"כ במניח בשבת דלדעת הבעל המאור לא חל בסיס זה לא שייך

והנה יש להוכיח עוד דלא כתוס' מההגהות אשר"י פרק כירה סימן י"ז שכתב שאפשר לתת כלי תחת נר שעוה ולטלטלו למקום אחר ולנערו כמו אבן על פי החבית ומבואר שמותר גם היתר אגב איסור במניח לכתחילה אמנם אם כנ"ל שכל תוס' במקום שללא זה חל בסיס א"כ יתכן שדעתו שאין בסיס באמצע שבת לפ"ז לא שיך את יסוד תוס'

עוד יש להוכיח מהא דהרשב"א קנ"ד הקשה שאם ביטל לשעה לא הוי ביטול למה שבדלף אסור הרי זה לשעה וכוונתו שיכול לנער בחוץ דהרי בפנים לא רוצה שלכן לקח כלי לקבל הדלף הרי מבואר שגם במניח לכתחילה יכול לטלטל איסור אגב היתר

אמנם הנה תוס' כתבו שבעצמות וקליפין כיון שלא יכול ללא זה מותר ויתכן שבנר שנפל ודלף שזה דבר ארעי שקרה בשבת אין את סברת התוס' אמנם יש לדון האם עיקר סברת התוס' שכה"ג בעצמות דנים שזה לא הנחה שלו אלא שזה כאילו נעשה לבד וממילא כאן שעושה מעשה זה לא שייך או שכוונתם שכאן הוא לא פושע שהשאיר מתחילת שבת לעשות כך דזה מקרה שקרה בשבת ולא היה לו ברירה אחרת

אמנם לכאורא בעיקר החילוק דבמניח בצורה שלא חל דין בסיס אין היתר אלא ניעור ולא טלטול היתר אגב איסור מצאנו בזה ביאור אחר דהנה ידוע מה שהקשה הגרעק"א סתירה בדבר רש"י דביאר קכ"ה: הגמ' שאבן על פי החבית בשוכח אבל מניח הוי בסיס שאסור להגביה ולטלטלה למקום אחר ומשמע שלנער מותר וצ"ע הרי בדין בסיס אסור גם לנער וכמבואר ברש"י בכמה דוכתי שהוא עצמו נהיה בסיס ועוד שרש"י עצמו ביאר על מימריה דאבן על פי החבית במניח בקמ"ב: שהכוונה שגם לנער אסור וע"ש שביאר דהנה רש"י מ"ט. ביאר דגיזי צמר לא חל דין בסיס כיון שזה לצורך הקדירה וביאר הנ"ל שכוונתו לסברת הבעל המאור שכל שהאיסור מונח לצורך ההיתר לא חל על זה דין בסיס ולפ"ז צ"ע למה באבן על פי החבית מבואר בגמ' שלמ"ד שזה לא נהיה כלי הוי בסיס הרי זה לצורך החבית ומכח זה ס"ל לרש"י שכה"ג מותר רק ניעור ואסור טלטול למקום אחר ולכן ביאר הגמ' לענין לטלטל למקום אחר משא"כ בדף קמ"ב מדובר באבן שלא לצורך החבית ובזה חל דין בסיס לגמרי עכ"ד ובפשוטו לפ"ז א"ש גם רש"י נ"א. דמבואר דבגיזים אסור להגביה ומותר לנער וכן ביאר במרומי שדה קכ"ה: ע"ש

והנה בפשוטו הכוונה לסברת תוס' דכה"ג לא רצו להתיר ההיתר של איסור אגב היתר אמנם צ"ע דהרי לשון הגמ' לענין אבן במניח נעשה בסיס לדבר האסור הרי מבואר שזה אסור מצד דין בסיס ולא מצד שיש כאן טלטול מוקצה ובפשוטו מבואר דכה"ג מה שאסור לטלטל דחל כאן דין בסיס לגבי זה וצ"ב הדברים

ורגילים לבאר דבכל בסיס יש שני דברים א.שהכלי היתר הוא יד של האיסור וממילא לא שייך כאן טלטול מהצד שחשיב כמו טלטול המוקצה בעצמו וכן הוא בגר"ז בקו"א סימן רנ"ט סק"ג ב. שהחפץ עצמו נהיה מוקצה ורק לכן אסור לנער ויתכן שזה שני הלכות שלא קשורות אחד לשני ויתכן שכל הדין בסיס הוא כיון שהוא יד של המוקצה וממילא אין כאן היתר טלטול מהצד ממילא חל דין בסיס ולפ"ז ס"ל לרש"י שגם מתי שהמוקצה משמש להיתר זה סברא שהוא לא טפל להיתר שיחול עליו ההקצאה של החפץ אבל הדין שהוא יד של המוקצה זה כן חל שכיון שהיום מקומו של המוקצה הוא על ההיתר ממילא לענין טלטול המוקצה הוי בסיס של האיסור ואין כאן ההיתר דטלטול מהצד

והנה לענין הסברא שהמוקצה משמש להיתר באמת הדברים מחודשים דבפשוטו מאותו טעם שזה לא בסיס של המוקצה כי הוא לא טפל אליו ממילא הוא גם לא יד של המוקצה אם לא כסברא הנ"ל אמנם לענין בסיס באמצע שבת דבפשוטו מה שלא חל בסיס כי אין הקצאה באמצע שבת א"כ לא חסר בהטפלה של הבסיס למוקצה ולכן כה"ג הוי יד של המוקצה לענין שלא יחשב טמה"צ ולענין מניח קודם שבת על מנת לנער בזה תלוי מה הטעם שלא חל בסיס דאם זה מצד שחסר בהקצאה א"כ לענין שזה יהיה יד של המוקצה זה לא חסר משא"כ אם זה סברא שכה"ג זה דבר ארעי וזה לא טפל למוקצה הדבר יותר מחודש שלענין שיהיה יד של המוקצה זה כן נחשב כדבר טפל

ויסוד לסברא זו ראיתי להוכיח מהא דמבואר בראבי"ה הובא בשלט"ג מ"ד. דנר שכבה אפילו שהוא מוקצה אבל מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו ומשמע שלפני שזה כבה אסור וצ"ע מה החילוק עד כמה שבסיס זה לא נאסר לצורך גו"מ למה קודם שנכבה שלא יאסר מדין טלטול מהצד בצריך למקומו ובהכרח כנ"ל שזה וודאי שבדין בסיס נתחדש שהוא יד של המוקצה וא"כ זה לא טלטול מהצד ועיין תהלה לדוד שהקשה כן [כל ראיה זו אם בסיס זה מצד הקצאה אבל אם מצד טפילות א"כ החילוק פשוט דבזמן שהוא בסיס הוא טפל למוקצה ודינו כמוקצה אבל הדין מיגו וכו' הוא מצד הקצאה ובכלים לא נאסר לצורך גו"מ] וכן עיין רשב"א ביצה ב. דמה שיש חובת ניעור כי זה קצת בסיס ולכן דבר שאינו בסיס כלל כגון עצמות אין דין ניעור ולכאורא הביאור כנ"ל שזה קצת כיד של המוקצה ולכן צריך לנער לכתחילה

ונפק"מ למה דהביא במאירי שיטות שאוכלים לא נעשים בסיס וכן נקט האו"ש שכל זה סברא שלא חל הקצאה על אוכלים דדעת האדם על זה אבל מסתברא שנחשב יד של המוקצה שלא יהיה היתר של טלטול איסור אגב היתר

**ועיין סימן ו' שהארכנו ביסוד זה**