ציונים והערות מלאכת בונה
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - ציונים והערות

##### הקדמה למלאכת בונה

**דף קב: מתני' - דף קג. מתני'. ותוס' ד"ה האי מאן.**

מתני' 'זה הכלל כל העושה מלאכה ומלאכתו מתקיימת בשבת חייב', ונאמרו בראשונים ד' דרכים לבאר את כללא דמתני'.

רש"י פי' (ד"ה כל העושה) דבא למעוטי שיש מתקיימת כיוצ"ב **ואין מוסיף עליה**, וכן פירש"י לקמיה (דף קג. ד"ה דחק) דכל שעתיד להוסיף על המלאכה אינו חייב אלא א"כ יש שמקיימים כן, והרי"ד (פסקים דף קג. ד"ה זה הכלל) כת' דפירש"י אינו נראה, שלדבריו רק סוף המלאכה מתחייב, אלא פירש הרי"ד דבא למעוטי 'בלבד שאותו כל שהוא שעשה **אינו עתיד לקלקלו**, אלא שהוא רוצה להוסיף עליו וזהו מתקיימת שאינו עתיד לקלקל מה שעשה **שאם לא עשה יפה והוא עומד לקלקלו** ולעשותו לכתחילה אינו חשוב כל מה שעשה כלל' ולפי"ז פי' 'דחק קפיזא' דאף חקיקה כל שהוא חייב, וצ"ע דמדוע לא איתרבויי מ'הבונה כל שהוא חייב'. אולם הרמב"ם כת' (פ"ט משבת הי"ג) 'ואין הצובע חייב עד שיהא צבע המתקיים... **וכל שאין מלאכתו מתקיימת בשבת פטור'**, וכת' המ"מ שמקורו מסוגיין, והיינו דלפי' 'כל העושה ומלאתו מתקיימת בשבת' 'בשבת' לאו א'עושה מלאכה קאי' כדפירש"י (ד"ה בשבת) אלא א'מלאכתו מתיימת' קאי, והוא **כלל בכל מלאכות שבת** כדכת' המ"מ (פי"א משבת הט"ו), וצ"ב גדר הדבר, דמי שעושה מלאכה בסוף השבת כמה זמן צריך שתתקיים מלאכתו. ויעויין בשעה"צ (סי' שג סקס"ח) שהביא דברי תוס' שבעינן מלאכה מתקיימת, ודן האם צריך לעולם, דברמב"ם איתא ליום השבת, אולם ברש"י מבואר לעולם, [ועיין לקמיה סי' שמ סעיף ד ובמה שכתבנו בזה] ובתוס' (דף צד: ד"ה וכי) התירו קליעת נימין משום שעומדת לסתירה, וצ"ב לכמה זמן, עוד צ"ב בכוונת תוס' 'עומדת לסתירה', האם תיסתר מאילה ופשטות שיטת הרמב"ם, או דעומדת לכך שיסתרו אותה בידים.

**פי' הד'** הביא הריטב"א (ד"ה זה הכלל) בשם יש שפי', דאפילו אין מלאכתו מתקיימת אלא לשעה דהיינו לבו ביום חייב, וכענין שאמרו בירושלמי **'בנין לשעה בנין'**. ומבואר בירושלמי (פ"ז ה"ב, ופי"ב ה"א) דהמשכן כיון שסתרו אותו ומובטחין היו שיכנסו לארץ ישראל הוי בנין לשעה, ומוכח דאף לשעה חייב, וא"כ פי' הנ"ל דלא כדברי הרמב"ם, דלרמב"ם היינו באיכות המלאכה שלא תתקיים, ולפי' הזה אף אם הוא איכות לקיימא **אולם דעתו לסותרו, וכדין קושר ע"מ להתירו תוך זמן**. ובדין זה יעויין באו"ש (פ"י משבת הי"ב) דדן אי הבבלי מודה לחידוש הירושלמי ומסיק שכך קיי"ל דבנין לשעה חייב, ולדברי היש שפי' הנ"ל יוצא דמ"מ בעינן שתתקיים בשבת.

**מצדד את האבן**, מבואר דתתא בצידוד בעלמא סגי, ויעויין ברש"י שכת' (ד"ה תתא) דבעינן גם צידוד וגם עפר סביב לסומכה, וברמב"ם (פ"י משבת הי"ח) השמיט דין עפר, וכת' הכס"מ (שם) דהרמ"ך הוסיף דבעינן עפר, ותמה כיצד הרמב"ם השמיט זאת, והאור שמח ביאר דגרס צידודא בעפרא [בב' ולא בו']. ויש לעיין לפי"ז האם להחזיר מרצפת למקומה בלא חיבור, האם חייב או פטור, דהרי טעמא דתתא די בצידוד 'דיש מקיימין כן', ובמרצפת אין מקיימין כן, אולם באבנים במדרכות וכדו' מקיימין כן, וכיצד דיינינן להא.

**השלמה לסוגיית אין בנין בכלים**

בראשונים בדף קב מבואר דאף דקיי"ל אין בנין וסתירה בכלים בנין גמור וסתירה גמורה יש, וכגון כשעושה כלי מתחילתו או ע"י חיזוק ואומנות וכדו'.

בגמ' דף מז. - : מבואר דמטה של פרקים וכדו' אם תוקע חייב, ואם לא פטור, ודבר רפוי מותר, וכת' רש"י דתוקע חייב משום מכה בפטיש דאין בנין בכלים, אולם בריטב"א מבואר דחיובו משום בונה, והיינו שכה"ג חשיב בנין גמור. וכן הוא לכל הראשונים הנ"ל. ונפק"מ בזה אם משום מכה בפטיש או משום בונה, כת' הארח"ש (פ"ח בונה בכלים) לגבי סותר, ולגבי היכא שלא גומר את הכל.

והביא הב"י דברי המ"מ דרפוי ואינו רפוי נמי אסור, וכן פסק המ"ב (סקמ"ג).

דבר שדרכו להיות מהודק, כת' ההגהות אשרי (על הרא"ש פ"ג סי' כג) דכל דבר שדרכו כל השנה להדקו אסור שמא יהדקו, וכת' הטור דכוס אין דרך להדקו ואסור, אולם הביא הטור דיש אוסרים, והשו"ע סתם כהמתירים והביא די"א לאסור. ונח' בגדר מהודק יעויין בט"ז (סק"ז) ומ"ב (סקמ"ה) דכל דבר שדרכו להדק קצת מה דינו, והכריע המ"ב (סקמ"ו) דלכתחילה יש להחמיר, ולצורך שבת יש לסמוך על המתירים.

ברגים, כת' השער הציון (סקל"ב) דנח' בזה הט"ז דס"ל דאף אם מהדק הוא רק מדרבנן, ולמג"א חיובו מדאורייתא,

אולם לענין מכסה הכלים כת' הט"ז (שם) והמג"א (סקי"ב) דכיסוי שאני, וכת' המג"א דטעמא משום דאין עשויין לקיום אלא לפותחן ולסוגרם תמיד, וצ"ע היתר זה דהרי עכשיו הוא בנין גמור, והגר"ז כת' (סעיף כא) דכל שהוא לשעה מותר, אולם החזו"א (סימן נ סק"ט) כת' דההיתר הוא דוקא בכיסוי הכלים נאמר דין זה דאין בזה בנין גמור שלא נהיה כדבר אחד שהרי ע"ד לפתוח אותו והוא נשאר כדין כיסוי. וצ"ע לדברי הגר"ז דהרי מטה של פרסיים כך הייתה בנויה ע"ד לפרקה ובמיוחד לכך עשו אותה בצורה כזו, וכעי"ז הק' החזו"א מקנה של סיידים, וכת' רש"י (ד"ה קנה) שכשהיה צריך היה מאריך וכשלא היה מקצר, ומבואר להדיא דדרך הוא.

**לגו:** והסברא להתיר היא דכל הדין שיש בנין בתקיעה היינו משום שכה"ג חשיב בנין גמור, ולכאורה דבר שכל מטרתו אינה שיהיה בנוי אלא בעצם הבניה והסתירה, אולם לא יצרו אותו כדי שיהיה בנוי, וגם כשהוא בנוי השימוש הוא להראות את הבניה בזה, ולא מצינו מי שמשתמש בכלי כזה, א"כ לכאורה ליכא להחשיבו בנין גמור, משא"כ מיטה של טרסיים וכל כיוצ"ב השימוש היה כשהוא בנוי. שש"כ פט"ז אות יט אוסר לגו וקליקס, ובהערה נז בשם הגרשז"א מתיר עד גיל בר מצוה. חוט שני עמ' רנ אות ה' מסתפק בזה, הגריש"א (הלכות שבת בשבת ח"ב עמ' נ הערה 80) מיקל עד גיל חינוך. ובארח"ש (פ"ח הערה פו) הביא דהגרנ"ק מתיר, והגרשז"א מחמיר לכתחילה מדין חינוך, ואם משחקים מעצמם מותר.

##### מלאכת בונה

**סעיף א**

**גמ' קמו. מתני' שובר – דף קמז. רש"י ד"ה שובר, תוד"ה שובר ותוס' עירובין דף לד: ד"ה אמאי, רשב"א ד"ה מתני'**

**מתני' שובר אדם את החבית, ויש בראשונים ד' דרכים בביאור ההיתר:**

**דרך א'** רש"י כת' (ד"ה שובר) דטעם ההיתר משום מקלקל, והק' הרשב"א (ד"ה מתני') דהרי מקלקל אסור, ותי' דמשום צורך שבת מותר [וכת' הריטב"א (ד"ה מתני') דלא משמע כך בלשונו דרש"י]. אך הק' דאם משום מקלקל א"כ כיצד הק' הגמ' בביצה (דף לג:) מסוגיין לגבי קיסם, והרי התם מתקן והכא מקלקל. ובתוס' רי"ד (ד"ה שובר) כת' דכל המקלקלין שפטורים ואסורים היינו כשאין צורך בקילקול, משא"כ הכא שצריך את הגרוגרת. ויעויין בביאוה"ל (ד"ה אסור) מש"כ בזה.

**דרך ב'** בביאור ההיתר, כת' תוס' (ד"ה שובר) דהכא במוסתקי איירי, והיינו כלי גרוע ומשו"ה ליכא למיגזר שמא יכוון לעשות כלי, וכ"כ הרא"ש. והק' הרשב"א כמה קו' על פי' זה.

**דרך ג'** כת' הרשב"א דלעולם קיי"ל כדברי הגמ' בביצה (דף כב.) ולעיל (דף קכב:) 'אין בנין וסתירה בכלים, אולם מה שאיתא בעירובין (דף לד:) התם איירי במגדל גדול דהוה כמו אהל ושייך בו בנין וסתירה, אולם במגדל קטן אין בו בנין כלל. והביא הרשב"א דכ"כ רש"י (עירובין לה. ד"ה ומתני') וברש"י משמע החילוק אם הוא מ' סאה או פחות מכך. [ובחידושי הר"ן (ד"ה מתני' ודף סא: מדה"ר ד"ה מתני) חיבר פירש"י דמקלקל מותר לצורך שבת, אולם דווקא בכלי קטן יעויי"ש, אולם יעויין במג"א (סק"א) דס"ל דפליג הר"ן על דברי רש"י]. וכת' הריטב"א דדוחק לחלק בכך, אלא חילק כעי"ז דכל מגדל של עץ כיון שנעשה דרך בנין ושבריו עומדים לתקן חשיבא סתירה ע"מ לבנות, משא"כ חבית שאין לה חזרה ואפילו גדולה מותר. ומה נחשב גדול, כת' הרשב"א בעירובין (דף לד: ד"ה גמ' הכא) דאף יותר ממ' סאה חשיב קטן, ולפי"ז דווקא כלי דדמי לאוהל ממש אסור, ויעויין בתוס' רי"ד (דף לה. ד"ה פיסקא) שהאריך בזה.

[והראשונים הנ"ל כת' דמה שאיתא אין בנין וסתירה בכלים, כת' תוס' (לעיל דף קב: ד"ה האי) והרא"ש (עירובין פ"ג סי' ה) שבנין גמור וסתירה גמורה שייכא בכלים, ודווקא כעין החזרת מנורה ומנורה של חוליות וכדו', אבל כשעושה כל הכלי או תיקון גמור חייב, והוכיחו כן מדברי הגמ' לעיל (דף קב:) 'האי מאן דעייל שופתא בקופינא דמרא חייב משם בונה', ויעויין ביראים (סימן רעד) דס"ל דלעולם אין בנין וסתירה בכלים, ובעייל שופתא בקופינא דמרא ג"כ אין איסור בונה יעויי"ש, ושיטת הר"ח (דף קב.) דלשמואל שחייב משום מכה בפטיש טעמא משום שאין בנין בכלים, והכי קיי"ל].

**דרך ד'** כת' הריטב"א דטעם ההיתר משום שאין זה אלא כלאחר יד שאין דרך בנ"א לעשות כן, והתירו זאת בכל שאינו מתכוין מפני שיעשה עין יפה לאורחים ולצורך שבת,

**נפק"מ מכל הנ"ל** האם יש להתיר לשבור חבית או דבעינן דוקא במוסתקי, דלדעת תוס' והרא"ש ודעימיה דווקא מוסתקי מותר, ולדעת הרשב"א ודעימיה מותר בכל חבית, וי"א גדולה אסור. והנה הרי"ף בסוגיין סתם בזה, וכן הרמב"ם (פרק כ"ג משבת הלכה ב), ודייק מכך הקרבן נתנאל [וכן הצל"ח בביצה שם והשער המלך ומרכבת המשנה (פי"א ה"ז) מראה הפנים על הירושלמי (עירובין כב.)] דס"ל כשיטת הרשב"א דמותר אף בחבית גמורה שאינה מוסתקי, אולם יעויין בשלטה"ג (דף סא: אות א) שהעמיד דברי הרמב"ם במוסתקי ג"כ, אולם לכאורה דבריו אינם מוכרחים, שהוכחתו מדין אין סתירה בכלים, וא"כ אפשר דיתרץ כתי' הראשונים הנ"ל דבעינן בנין גמור, או בגדול, או כדברי הריטב"א. אולם יעויין ברבינו ירוחם (נ"' ח"א דף כט ט"ג) שהביא פי' תוס' וכת' דלא כדבריהם אלא אפילו חבית שלימה מותר, ודייק כן בלשון הרי"ף. וכן האו"ז (ח"ב סימן עח) דחה דברי תוס' [וכן כת' הרבה ראשונים] ומסיק דהכל תלוי במ' סאה, ומוכיח זאת מכמה סוגיות.

**והטוש"ע** פסקו כדברי התוס' והרא"ש. ולכאורה מוכח בדברי הב"י דלא דייק כן בדברי הרי"ף והרמב"ם, דאל"ה היה פוסק כדבריהם. **והגר"א** (סק"ג) פסק כדברי הרשב"א והר"ן דלא בעינן מוסתקי, והחילוק הוא בין גדול לקטן. והביאו המ"ב (סק"ז). [ויעויין בחזו"א (סימן נא אות ו) דכת' דלדעת הגר"א אכתי למוסתקי, דאל"ה אסור משום שמא יכון לפתח יפה, ובסו"ד מסתפק בזה החזו"א דאפשר לחלק בזה].

**היתר מוסתקי:**

דברי תוס' צ"ע, דהקו' היא כיצד מותר לשבור והרי הוי סותר, ומה מועיל לכך מוסתקי, ולשון תוס' והרא"ש הוא דמשו"ה שהוא כלי רעוע ליכא למיחש שמא יתכוין לעשות כלי, ואכתי ק' מה יענו על הקו' מסותר, ויעויין בתוס' עירובין (דף לד: ד"ה ואמאי) לא כת' כך, אלא כת' דבהכי אין איסור סתירה, וכוונתם לכאורה דכלי גרוע אין בו חשיבות סתירה, וכ"כ הרשב"א הריטב"א הרא"ש [עירובין] והמאירי (ביצה דף לג:), ומשמע כך ג"כ בטור (סימן שיד) ובשו"ע, וכ"כ המשנ"ב (סק"ז), ומשמע מדברי הב"י ג"כ שאי לאו דאיירי במוסתקי היה אסור מטעם שחשיב סתירה גמורה בכלים. ובעצם הדבר האם אסור שמא יכוון לפתח, כת' האו"ז (ח"ב סימן עח) דלדידן דקיי"ל כר"ש שאינו מתכוין בשבת מותר, ק' דלעולם ניקו וניגזור שמא יכוון, וע"כ שלא גזרינן הכי, והביאו הד"מ (סק"א). [תוספת שבת (סי' של"ה סק"י) אין ביטול מהיכנו במוסתקי. אולם בשש"כ (פרק כב הערה נד) כת' 'ולענ"ד צ"ע דעכ"פ אף שהוא כלי רעוע שפיר שייך בו סותר ובונה', ולא נתברר כוונתו, אולם מסברא ודאי כך, וכי רש"י שס"ל דאין בנין וסתירה בכלים לא ס"ל דין הגמ' (דף מג. קכח: קנד:) דביטול כלי מהיכנו, ואף דרש"י ס"ל (דף מב: ד"ה כלי) דמשום בונה אתינן עלה [אמנם רש"י (קכח: ד"ה והא) כת' משום סותר] גם בונה אין בכלים, וע"כ דלדין ביטול כלי מהיכנו חמיר טפי, וצ"ע מ"ט, וכן מוכח לשיטת הרשב"א דבכלי קטן אין בנין וסתירה, וכי ביטול כלי מהיכנו הוא דווקא במ' סאה, וכן לשאר הראשונים דרק בחיזוק ואומנות או בעשיית כלי מתחילתו אמרינן בנין, וכי ביטול כלי מהיכנו הוי סתירה או בנין גמורים, וע"כ דהוא איסור דרבנן ואין גדרו כבונה וסותר ממש].

**חותלות:**

'תניא חדא חותלות של גרוגרות ושל תמרים מתיר ומפקיע וחותך' ומבואר בגמ' דאף למ"ד שאסור הוא מטעם הכלי ולא מטעם איסור סתירה, ולפי דברי הראשונים לעיל דכת' טעם ההיתר בחבית צ"ע מדוע הכא מותר, והנה הביא הב"י דברי הכלבו (סי' לא) 'חותלות של תמרים מתיר הקשרים ומפקיע כל החבלים ואפילו בסכין ואפילו גופן של חותלות לפי שכל זה כמו ששובר אגוז או שקדים בשביל האוכל שבהם', וכעי"ז כת' הארחות חיים (שבת קי), וכעי"ז כת' בשו"ע (סעיף ח), וצ"ב.

**והמג"א** (סקי"ג) כת' דמשמע מדברי הכלבו דווקא הני דלאו כלים גמורים אבל כלי גמור פשיטא דאסור וכ"מ בירושלמי, וביאור דבריו דדמי למוסתקי. וכן מבואר בדברי הפרמ"ג דלא בעינן לדברי הירושלמי אלא בעצם ההיתר כת' לעיל גבי מוסתקי, אולם יעויין היטב בדברי הפרמ"ג (שם ובסקי"ד). אולם דברי המג"א שהביא מהירושלמי צע"ג, דבירושלמי איתא (פ"ז ה"ב דף נא:) 'תני ר' הושעי' חוסל של תמרים ופטילייא של תמרים קורע ומתיר. ובלבד שלא יקשור. ואין זו התרה נעשה כשובר את החבית לוכל ממנה גרוגרת'. והנה הירושלמי גופיה מדמה זאת להיתר שבירת חבית, והבין המג"א דא"כ ראיה להיתר מוסתקי, אולם הירושלמי עצמו (עירובין) גבי חבית לא ס"ל היתר מוסתקי כדהביאו תוס' בכמה מקומות, והתירו אף במגדל עץ, וס"ל דאין סתירה בכלים כה"ג, וא"כ להדיא בירושלמי דאפילו כלי גמור שרי. ויעויין באג"מ (אור"ח ח"א סי' קכב ענף ט) שהאריך בביאור היתר חותלות ובדברי הפרמ"ג והמג"א, אולם לא עמד על סתירת הדברים דיהרושלמי ודאי לאו מטעם מוסתקי אתא. ומצאתי אח"כ שהביא מרן הגרח"פ שיינברג זצוק"ל (מוריה קמב - קמד, עמ' קצו) מדברי השביתת השבת (דש עמ' נח) שעמד בזה, והאריך בזה לבאר דיסוד דברי המג"א דלא כדברי האג"מ אלא כפשוטם דדמי למוסתקי, ויעויי"ש (עמ' רו) מה שס"ל גבי קופסאות שימורים דחשיבו כלי בעצם השמירה של האוכל, ומשו"ה לא חשיב עושה כלי כדברי החזו"א ומשו"ה גם לא חשיב תשמיש ארעי, וגם לא חשיב מוסתקי. וכעין דברי התהלה לדוד (סקי"ב).

ובעצם הדבר נראה מקור נוסף להא שההיתר הוא כדין חבית, דהנה תוס' (ד"ה מתיר) והרא"ש (עירובין סי' ה) דחותלות מותר להפקיע דווקא כגון דקטיר במיתנא אולם של עץ ומתכת אסור וה"ה בכל דבר שהוא חזק, אולם האו"ז (שם) פליג וס"ל דאין חילוק בזה ואף עץ ומתכת מותר. ולהנ"ל מוכח דלשיטתם קאי גבי דין שובר אדם חבית, דלדברי תוס' דדוקא במוסתקי, א"כ ה"ה בזה דווקא מיתנא ולא עץ ומתכת, ולאו"ז שמתיר אף בחבית שלמה שאינה מוסתקי ה"ה בזה, וחזינן דההיתר חד הוא.

**קופסאות שימורים**: עיין מה שהבאנו לעיל, ויעויין בחזו"א (סימן נא סקי"א) כף החיים (סקל"ח) ושש"כ (פ"ט אות ג ובהערות שם) ומנח"י (ח"א סי' ע"ז וח"ד סי' פב) וחוט שני (ח"ב פל"ז סק"ב ובהערה שם) הלכות שבת בשבת (ח"א פי"ד אות לג) ארחות רבינו (ח"א עמ' קמז) ארחות שבת (פי"ב הערה ו).

**יסוד הנידונים בזה**, יש לדון מטעם סותר, ובזה יש לדון אם חשיב כלי, שנח' בזה, וכן יש לדון מטעם תיקון שעכשיו ראוי לשימוש, ויש צד להתיר דאולי חשיב מוסתקי, ואולי תלוי אם דרך לזרוק או אם כוונתו לזרוק או אם אין כלל מי ששומר כלי זה, ואפשר לדון מדין חותלות, וכשעושה בדרך קלקול, לכו"ע מותר, אולם י"א [אר"ר] שא"א לצמצם בד"כ בזה.

ויעויין באג"מ (שם ענף י) שלאחר שהאריך שאולי מותר מדינא, מסיים דכ"ז מדינא, אולם למעשה בדור זה צריך להחמיר, ואף לצורך שבת אין להקל, יעויי"ש באיזה אופן היקל.

חוט שני עמ' קמ"ד קורע לפי דברי החזו"א אין בזה, אולם כ"ז כקורע ולא ראוי יותר לשימוש, אך אם ראויה לשימוש עד שיתרוקן המאכל אסור, ויש לעיין דין איגלו לפי"ז. ובארח"ש פי"ב אות אות ח התיר, וביאר (הערה טז) דהכא שהרגילות היא לשתות מיד אין איסור, וצ"ע שהרי כך היא דרך פתיחתו לעולם, וא"כ אולי חשיב פתח נאה, וכן לחזו"א שהוי גוף אטום, הכא חשיב תיקון, וכל ההיתר שמיד זורק, אולם הכא כל מטרת האריזה היא השימוש בצורה כזו, וא"כ אין ההיתר ברור בזה.

איתא בגמ' (דף נ:) שמואל אמר האי סכינא דביני אורבי דצה שלפה והדר דצה שרי ואי לאו אסיר, ובמסקנא הק' הגמ' מדין לפת טמונה וקיי"ל בתיובתא, וברש"י (ד"ה מתיב) דהקו' היא גם על דברי שמואל, וצ"ע מה השייכות בין דברי שמואל ללפת טמונה.

נח' הראשונים בביאור האיסור בסוגיין, דרש"י משמע שהכל מדין הוזזת עפר, ולפי"ז שפיר דחיית הגמ'. אך הרבה ראשונים פליגי [תוס' (לעיל דף מג: ד"ה דכ"ע) רשב"א ועוד ראשונים] דהאיסור משום הרחבת הגומא, והיינו מדין בונה, וכדאיתא בגמ' (דף קב:) דהקודח חייב, ונח' בגמ' רב ושמואל אי העושה נקב חייב משום בונה או משום מכה בפטיש, וכן בדין הקודח כמבואר בגמ' שם. אך הק' הב"י (סוף הסימן) דא"כ מה הקו' מדין לפת על דין בונה. וביאור הדבר ע"פ דברי הגמ' לקמיה (דף קיג.) דמותר לטלטל כובד העליון והתחתון ועמודים לא, וטעמיה משום דקעביד גומות, והק' הגמ' דהרי ממילא קא הויין וכדין לפת, ותי' הגמ' דשאני שדה דלא אתי לאשווי גומות מבית שיבא לאשווי גומות, ומבואר דטעם הדין בלפת משום שעושה גומא, וההיתר הוא כה"ג שממילא קא הווין.

כת' המרדכי (רמז תמ) דאם היה סכין תקוע מע"ש מותר להוציאו ולהכניסו שהרי אינו מתכוין להוסיף והוכיח מדברי שמואל. ומבואר בדבריו שביאר סוגיין משום שאינו מתכוין, ולשמואל רק לאחר שדצה מותר, ולמסקנא אף פעם אחת אינו מתכוין ומותר.

התרומת הדשן (סימן סד) הביא דברי המרדכי, וכת' דא"כ כל היכא שמתכוין אסור, וכת' דבחבית כיון דאין בנין וסתירה בכלים בדבר שאין בו חיזוק ואומנות אין בו משום קודח, ואף שמתקן פיתחא, כיון שמבואר בגמ' דכל פתח שאינו עשוי להכניס ולהוציא איסורו מדרבנן, א"כ אפילו אי פס"ר שיתרחב מותר דפס"ר בדרבנן שרי, כדברי המרדכי בפ' הזורק, ומוכיח דדברי המרדכי דאין בזה פס"ר דאל"ה מה מוכיח מדברי שמואל, והו"א דאסור משום גזירה שמא יכוין קמ"ל שמותר, וכה"ג מותר אף בחבית מ' סאה, אולם נהגו העולם ליסור ויש לקיים המנהג, אבל אם תקוע בדבר תלוש מותר.

הב"י כת' דאף דהרי"ף והרא"ש כת' תיובא לשמואל, כוונת המרדכי להוכיח ממסקנת הסוגיא, אולם בדברי התה"ד לא משמע כך, וכוונתו דבגמ' הפירכא לא על שמואל, והיינו משום שהוא משום בונה ולא משום מזיז עפר, [ולפי"ז מבואר שפי' כרש"י], אולם תמה מדוע במסקנא מתיר בתלוש אף בלא דצה, ובריש דבריו משמע שאסור. וכך מסקנת הב"י דאף בלא דצה שרי. ובשו"ע העתיק ההיתר משום שאינו מכוין, והרמ"א פליג דבעינן דצה דפס"ר אסור.

הט"ז (סק"ב) מבאר דכוונת המרדכי להוכיח משמואל, דלשיטתו יש בזה איסור, ואפ"ה כשדצה שרי, אף דכה"ג גם הוי פס"ר ומ"מ מותר שכה"ג לא חשיב מתכוין, וא"כ חזינן שכל שאינו מתכוין מותר, ומעמיד דברי המרדכי בחבית שהנקב הוא לא בשביל תקיעת הסכין, אלא רוצה בנקב בשביל הוצאת היין, אולם בספסל תלוש שרי אף בלא"ה, וס"ל לט"ז שכה"ג שאין רצונו במלאכה כלל אין בזה איסור, וא"כ מותר אף בכותל שרי, אולם כיון שהתה"ד אסור וכן השו"ע והרמ"א לקמיה סעיף יב אסור, אולם במח' השו"ע והרמ"א שהחמיר הרמ"א דווקא שלא הוי פס"ר מתיר הט"ז בצורך גדול אף בלא הוציאן בער"ש.

מג"א (סק"ה) הוכיח דכל כה"ג חשיב מקלקל במלאכה שא"צ לגופה, וכן הוי כלאח"י, ומותר אף בפס"ר, ומותר אף בכותל, ולכך מסיק דודאי מדינא מותר, אלא שהתה"ד נדחק ליישב המנהג לאסור, ובמה שכת' התה"ד שפס"ר בדרבנן שרי, הוכיח מסי' רעז שטז שלז שאסור אף בדרבנן, וכעי"ז כת' הגר"א דהתה"ד עצמו חזר בו בסו"ד, שהרי אסר בפס"ר אף בחבית, ומה שהוכיח משפיכת מים, שאני התם שכל איסורו מדרבנן ולא גזרו כה"ג, ומוכיח מהגמ' שבת קכ: וביצה לו. שאסור פס"ר אף בדרבנן, והגרעק"א הוכיח כן מגמ' סוכה לב. וכך הכרעת המ"ב סקי"א, והביא דרק במקלקל במלאכה שאינה צריכה לגופה וכלאח"י שרי, ולהכי מסיק כהט"ז דמעיקר הדין מותר ואף בכותל, וא"כ אף בפ"ר מותר בחבית שאיסורה רק מדרבנן, יש להקל במקום צורך גדול.