מא - סימן שט_ז ס_א - ס_ג
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## גדר מלאכת צידה

א] בספר הבתים שערי המלאכות שער ב' כתב דהא דמותר לצוד נחש ושאר המזיקין כדי שלא ישכו, ול"ד למשאצל"ג דלדעת הרמב"ם חייב עליה, הוא משום דבמשאצל"ג הוא עושה המלאכה בעצמה ובכוונה, אבל בדברים אלו אין כונתו למלאכה דכל כונתו הוא להנצל מן המזיקין, ולכאו' יש ללמוד מדבריו דעיקר מלאכת צידה היא במה שמביא את הבע"ח תחת שליטתו, וע"כ בצידת נחש ושאר המזיקין דאין כונתו כלל להביא את הבע"ח תחת שליטתו אלא למנעו מלילך, חשיב דאין כונתו כלל למלאכה, וכ"ה מבו' ממש"כ הגר"ח בפ"י משבת דהצד נחש כדי לינצל מנשיכתו חשיב כדבר שאינו מתכוין, וכ"כ האבנ"ז בסימן קפ"ט סק"ז דבצידה ליכא שינוי בגוף הבע"ח, אלא אצל האדם שנעשה ברשותו.[[1]](#footnote-2)

אך החזו"א בסימן נ' סוסק"ג כתב דעיקר מלאכת צידה היא בהבאת הבע"ח למקום מצומצם ולשלול ממנו אל החפש לטיול במקום שירצה, ומה"ט אף אם א"צ לדבר הניצוד חשיב כמתכוין לצידה, אלא דהוי משאצל"ג, וכ"כ החזו"א בגליונות לחי' הגר"ח שם, וכ"נ ממש"כ בחי' הר"מ קזיס בריש שבת דצידה ל"ה מלאכה גרועה ול"ד להוצאה, כיון דחשיב כשינוי בגופו דמתחילה היה ברשות עצמו ועתה הוא ניצוד ועומד ביד בנ"א.

## סגירת תיבה שיש בה זבובים

ב] והנה הריטב"א בשבת ק"ו ב כתב דאסור לגרור בשבת תיבה שיש בה זבובים דהו"ל פס"ר ואף לר"ש אסור, וכ"כ הטור הכא בשם הסה"ת, והטור נחלק בזה וכתב דלי"ב משום צידה דאין הזבובים ניצודים בתיבה שאם בא לפתוח התיבה וליטלם יברחו, והחזו"א בסימן נ"ב סקט"ו כתב לפרש לדבריו דהיינו דלא מיקרי צידה אלא בשהכניסם תחת ידו ויכול לשלוט בהן, אבל הכא בזמן שהתיבה נעולה אינן תחת ידו ואם יפתח יברחו ואינן נתונים תחת ידו, (ומשמעות דבריו שם דגם לדעת הסה"ת אין בזה משום צידה אלא מדרבנן).[[2]](#footnote-3)

וצ"ב דלמש"כ החזו"א גופיה דמלאכת צידה אי"ז במה שמביא את הבע"ח תחת שליטתו אלא במה שמביאו למקום מצומצם ושולל ממנו את החופש וכו', א"כ מ"ט אין בסגירת תיבה שיש בה זבובים משום צידה, הרי אף דאינו מביאם תחת ידו ואינו יכול לשלוט בהן, מ"מ כיון דהביאן למקום מצומצם ושלל מהם את החופש הו"ל בכלל צידה.

וצ"ל דהיינו דאף דעיקר מלאכת צידה היא במה שמביא את הבע"ח למקום מצומצם ושולל ממנו את החופש, מ"מ לא חשיב כמעשה צידה אלא כשהם תחת ידו ומכח זה הוא דנשללת חירותם, אך כל שאינם תחת ידו, לא חשיב כלל כמעשה צידה, (וכ"ה מבו' בד' הר"מ קזיס דלא חשיב כצידה אלא כשהוא ניצוד ביד בנ"א).

## דבר שדרך לצודו כדי שלא יזיק אם מיקרי דבר שבמינו ניצוד

ג] והנה הביאוה"ל בס"ז (ד"ה נחשים) כתב בתו"ד דלא חשיב כדבר שיש במינו ניצוד אלא דבר שדרך לצודו לצורך גופו, אך דבר שאין דרך לצודו אלא כדי שלא יזיק, מיקרי דבר שאין במינו ניצוד, והוכיח כן מהא דפרעוש הוי דבר שאין במינו ניצוד, אף שדרך לצודו כדי שלא יזיק, וכ"כ האבנ"ז בסימן קפ"ט סק"ו, ולכאו' זה מתישב טפי אי נימא דעיקר מלאכת צידה היא במה שמביא את הבע"ח תחת שליטתו, וע"כ הוא דמינים אלו דא"צ כלל שיהיו תחת שליטתו (אלא שלא יזיקו) חשיבי כדבר שאין במינו ניצוד, אך אי נימא דעיקר מלאכת צידה הוא במה ששולל מהבע"ח את חירותו, לכאו' היה בדין דכל שדרך הוא לצודם ולשלול את חירותם כדי שלא יזיקו חשיב כדבר שבמינו ניצוד, וי"ל.

## אם יש בהריגת בע"ח משום צידה

ד] ונפ"מ עוד בזה, דהנה מד' הרשב"א בשבת קכ"א ב' (ד"ה ומיהו קי"ל) הוכיחו דאין בהריגת בע"ח משום צידה, (וזהו שעמד הרשב"א שם דמ"ט אם אפשר לצודן צדן ואינו הורגן אף דצידה נמי הויא אב מלאכה, ואם יש בהריגה משום צידה שפיר הצריכוהו לצוד ולא להרוג, כיון דבהריגה איכא גם משום צידה וגם משום נטילת נשמה), - אך הראבי"ה בסימן קצ"ד כתב בתו"ד דלמ"ד דמחייב במשאצל"ג ההורג מזיקין חייב משם צידה דכשנהרגים הרי הם ניצודים, ונתחדש דבריו דחיוב צידה הוא אף כשאחר הצידה הם מתים ואף דצידתם היא אחר שממיתם, וצ"ל דאף דאין חיוב צידה אלא בבע"ח ל"ב שיהיו ניצודים בעודם בע"ח, אלא כל שנוטל בע"ח וצדו אף ע"י שממיתו חייב משום צידה.

ולכאו' ד"ז תליא בגדר מלאכת צידה, דאם עיקר המלאכה היא במה שמביא את הבע"ח תחת שליטתו, מסתברא מילתא דכל שצדו ע"י שממיתו ואינו מביא בע"ח תחת שליטתו, לי"ב משום צידה, אך אם עיקר המלאכה היא במה ששולל מן הבע"ח את חירותו, יש מקום לומר דגם כששולל ממנו את חירותו ע"י שממיתו חשיב כצידה דבע"ח, וצ"ע.

## צידה במיני בע"ח שהילוכן לאט

ה] השו"ע בס"ב כתב דהצד צבי חיגר או חולה או זקן פטור, ובטעם הפטור בצידת צבי חולה כתב הערוך (בע' אש) דהוא משום דאינו יכול לרוץ, וכ"כ הריא"ז בשבת פרק י"ג דכל שהיה חיגר או שאינו יכול לרוץ אין חייבין על צידתו, ומבו' דאף דהוא יכול לילך לאיטו, מ"מ כיון דאינו יכול לרוץ הוי כניצוד ועומד ולי"ב משום צידה, וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסק"ח בשם המאירי דהצד צבי קטן קודם שיכול לרוץ פטור, (וכ"כ הרשב"א בביצה י' ב' דגוזלות מדדין או פורחין פריחה מועטת דמטי להו בחד שיחיא אין בהן משום צידה והביאו המ"ב בסימן תצ"ז סקכ"ט).

והנה לפ"ז הדין נותן דמיני בע"ח שאין הולכין במהרה, חשיבי כניצודין ועומדין ואין בהן משום צידה, וכ"כ התורי"ד בחגיגה י"א א' דמין בע"ח שאינו יכול לזוז כ"א מעט, לא שייכא ביה צידה, דהוא ניצוד ועומד, וכ"כ התהל"ד בסקי"א דאפשר דכינה לבנה דמי לחיגר או זקן דהוי אינו מחוסר צידה, עיי"ש, ועד"ז כתב הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פכ"ז הערה קמ"ה ובתיקונים ומילואים שם דליכא צידה בנמלה וכיו"ב דבנקל אפשר לקחתם.

ו] והנה התורי"ד שם תמה לפ"ז על מש"כ בפירש"י שם דחומט הוא לימג"א הגדל בקליפה ההולכת ומעגלת תמיד כל כמה שגדל, ותמה הרי"ד מהא דתנן בשבת ק"ז א' דח' שרצים האמורים בתורה הצדן חייב ואם זה הוא החומט מה צידה שייכא ביה שהוא ניצוד ועומד ואינו יכול לזוז כי אם מעט ביותר.

אך מפירש"י שם (ובויקרא י"א ל' ובחולין קכ"ב א') מוכח דאף במין בע"ח שאינו יכול לזוז כ"א מעט, שייכא ביה צידה, וכ"ה מבו' גם ממש"כ בפירש"י בויקרא ובחולין שם דהאנקה הוא היריצו"ן שהוא קיפוד, וממש"כ בפירש"י בשבת שם (ד"ה ושאר שקצים ורמשים) דשייכא צידה בתולעת, (וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב ח"י), וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' בשבת י"ב א' (ד"ה שמא יהרוג) דפרעוש הוא כינה הרוחשת, וכ"ה מבו' ממש"כ בפי' הרס"ג בויקרא שם דחומט הוא זיקית, שהילוכה הוא איטי, ואפ"ה שייכא בה צידה.

ז] ולכאו' צ"ל בדעתם דהא דיש בבע"ח אלו משום צידה ול"ד לבע"ח חיגר וחולה וזקן שאין בהן משום צידה, הוא משום דבבע"ח שדרכם לילך מהר, הרי דכל שאינם יכולים לזוז כ"א מעט לא חזינן להו כבני חורין, כיון שאינם יכולין לילך כדרכן אלא חשיבי כניצודים, ומשא"כ במינים דכ"ה דרכם שאין יכולין לזוז כ"א מעט, שפיר חשיבי כבני חורין, ויש בהן משום צידה.

אך יש להעיר ע"ז ממש"כ הרמב"ם והרשב"א דבע"ח קטן אין בו משום צידה, אף דדרכו לילך לאיטו, ואפ"ה לא חשבינן ליה כבן חורין ואין בו משום צידה, וי"ל.

ח] וראיתי לפרש בזה בע"א, דגם מינים ההולכין לאיטן יש להן תכונות אחרות שהטביע בהן הקב"ה שעל ידיהם בכחם להינצל מרודפיהן (כגון להתחבא וכיו"ב), וע"כ הוא דחשבינן להו כבני חורין ויש בהן משום צידה, ומשא"כ בבע"ח חיגר וזקן וחולה או בבע"ח קטנים שאין בידם להינצל מרודפיהן ל"ה כבני חורין ואין בהן משום צידה, וצ"ע.

## צידה ע"י שליחת כלבים

ט] הרמ"א בס"ב כתב דהמשסה כלב אחר חיה בשבת הוי צידה, והמג"א בסק"ו הביא מש"כ הרמב"ם בפ"י משבת הכ"ב דהמשלח כלבים כדי שיצודו צבאים וכו' וברח הצבי מפני הכלב והיה הוא רודף אחר הצבי או שעמד בפניו והבהילו עד שהגיע הכלב ותפשו ה"ז תולדת הצד וחייב, ובטעם הא דחייב בכה"ג אף דהצידה היא ע"י הכלב, כתב בהגה' חת"ס לסימן רנ"ב דהיינו משום דכל דהצבי רץ מפני הכלב שרודפו, האדם העומד לפניו וגדר דרכו הוא הצד בידים, דדמי לצבי בבית ואדם יושב על הפתח דחייב משום צד, - אך האהעו"ז בסימן שכ"ח כתב דהוא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, דומיא דזורה ורוח מסייעתו, ועד"ז כתב המ"ב בסק"י דהוא משום דכן דרך הציידין ובשעה"צ בסקי"ג כתב דמה"ט הוא חייב אף דאי"ז אלא כגרמא בעלמא ומדמה לה לזורה ורוח מסייעתו.[[3]](#footnote-4)

י] והנה המג"א שם דקדק מד' הרמב"ם דאם לא עשה מעשה בצידתו אלא ששלח הכלבים אינו חייב, וכ"כ המ"ב בסקי"א, וצ"ב, דהניחא למש"כ החת"ס דהא דחייב כשרדף אחריו הוא משום דחשיב שהאדם צד בידים, הרי דמה"ט כל שלא עשה מעשה בצידתו אינו חייב, אך למש"כ האהעו"ז והשעה"צ דחיובו הוא מדינא דזורה ורוח מסייעתו, א"כ מ"ט אם לא עשה מעשה בצידתו אינו חייב.

ונראה לישב למש"כ הרמ"ה בב"ב כ"ו א' (אות ק"ז) בתו"ד דחיובא דזורה ורוח מסייעתו הוא כשכחו מעורב בה, והיינו דחיובא דזורה ורוח מסייעתו הוא רק כשהוא "זורה" והרוח מסייעתו, אך כל דנעשית המלאכה רק ע"י הרוח אינו חייב, וכ"כ התורי"ד שם דזורה ורוח מסייעתו הוא רק כגון המנפץ שבכחו וברוח הולכת הרקתא, וכ"ה מבו' בד' התור"פ בב"ק ס' א' ובד' השטמ"ק שם בשם הרא"ה, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא כל ששלח הכלבים אינו חייב משום צידה, משום דבכה"ג נעשית כל הצידה ע"י הכלבים, ואין כחו מעורב בצידה.[[4]](#footnote-5)

## ספק פס"ר לשעבר

יא] הט"ז בסק"ג כתב בדין סגירת תיבה שיש בה זבובים, דאף אם כשהוא ודאי שיש בה זבובים אסור לסגרה משום דהוי פס"ר, מ"מ בספק אם יש שם זבובים שרי, דאי"ז חשוב כפס"ר כיון דאפשר שאין שם זבובים.

ובגל' הגרע"א ביו"ד סימן פ"ז ס"ו כתב לדון בזה, די"ל דדוקא בספק דלהבא שמא לא יהא נעשה כן במעשה שלו, כמו גורר כסא וספסל דהוי ספק שמא בגרירתו לא יעשה גומא, אבל בספק דלשעבר, הרי דלהצד דיש שם זבובים חשיב כפס"ר,[[5]](#footnote-6) וכן האריכו בזה הגר"ז בקו"א בסימן רע"ז סק"א והביאוה"ל הכא, ועיי"ש במש"כ להוכיח לנידו"ז מד' הראשונים בכ"ד.

ומצאנו בפי'' ר"ה גאון שהביא הרשב"א בשבת ק"ג א' שכתב דהא דמודה ר"ש בפס"ר הוא משום "דהוא יודע" שתעשה המלאכה, ומבו' בדבריו כד' הט"ז דלא חשיב כפס"ר אלא כשהוא יודע מכך, וכ"נ בד' הערוך (בע' פסק) שפירש לדינא דפס"ר דהיינו דמי שחתך ראשו של חי "הכל יודעין" דבחתיכת ראשו ימות, ומשמע דלא חשיב כפס"ר אלא אם יודעין מכך, וכ"ה בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ט דאיסורא דפס"ר הוא מאחר "שידע" שהאיסור יעשה בודאי וכו', וכ"נ בד' הר"ן בשבת ק"ו ב' שכתב דכל "שהוא יודע" שהצבי שם וכו' אסור משום דמודה ר"ש בפס"ר.

יב] ובפשוטו נידון זה תליא בטעם הא דאף לר"ש דדבר שאינו מתכוין מותר מ"מ בפס"ר אסור, דבפי' ר"ח בסוכה ל"ג ב' כתב דהוא משום דאמרינן איערומי קמערים, וכ"כ הרא"ש בשבת פט"ז סימן ח' דהוא משום דאמרינן דאנן סהדי דקמכוין, וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת ע"ה א' וצ"ה א',[[6]](#footnote-7) וכ"כ בתשו' ברכת אברהם שם דמאחר שידע שהאיסור יעשה בודאי ושמחשבתו אינה נעשית אלא בעשיית המלאכה, הרי חישב לעשות המלאכה, כגון הפוסק ראשו של עוף, אע"פ שאין סוף כונתו למיתה, הואיל והוא יודע שהמות בא בחתיכת ראש העוף וחישב לחתוך ראשו, הרי חושב למיתה, (ועיי"ש שכתב דמה"ט חשבינן לה כמלאכת מחשבת וחייב חטאת).

ואמנם הנה ד' התלמיד ר"י הזקן והרא"ש שם קיימי לדעת הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי, ובזה הוא שפירשו דהוא משום דעיקר הא דמודה ר"ש בפס"ר הוא משום דאנן סהדי דקמכוין, וע"כ היינו רק היכא דניח"ל, אך לדעת הסוברים דהא דמודה ר"ש בפס"ר הוא אף היכא דלא ניח"ל, יש מקום לומר דבע"כ דטעם איסורא דפס"ר אינו משום דאנן סהדי דקמכוין, (דא"כ לא היה לנו לאסור אלא היכא דניח"ל בהכי, דרק בכה"ג י"ל דאנן סהדי דקמכוין), אלא הוא מטעמא אחרינא.

והקוב"ש בכתובות אות י"ח כתב לפרש הטעם בזה, דכיון דפסיקת הראש היא פס"ר לנטילת נשמה, נמצא דנטילת נשמה היא בכלל פסיקת הראש, וסגי במה שמכוין לפסיקת הראש אף שאינו מכוין לנטילת נשמה, ול"ב כונה לגוף המלאכה אלא סגי במה שמתכוין להמעשה שהמלאכה נכללת בה בהכרח, ועד"ז כתב בס' משנת ר' אהרן יבמות סימן ד' סק"א,[[7]](#footnote-8) ועמש"כ השערי ישר בש"ג פכ"ה לפרש עוד בזה.

יג] ובזה הוא דתליא דין ספק פס"ר דלשעבר, דאם איסורא דפס"ר הוא משום דאנן סהדי דקמכוין, הרי דכ"ז הוא כשהאדם יודע שהוא פס"ר, אך כל שאינו יודע מכך לי"ב לאיסורא דפס"ר, (ומה"ט נקט הר"א בן הרמב"ם דלא חשיב כפס"ר אלא כשהוא יודע מכך, וזה לטעמיה דאיסורא דפס"ר הוא משום דהוא חושב למיתה), אך אם הוא משום דהוי בכלל המעשה שנתכוין לו, מסתבר דכל דלפי האמת הוא פס"ר אף שהוא ספק לפנינו חשיב כפס"ר.

## טעם הא דבגרירת כסא וספסל לא חשיב כספק פס"ר

יד] לדעת הסוברים דספק פס"ר דלשעבר אסור, צ"ב דמ"ט גורר אדם כסא וספסל משום דאי"ז פס"ר שיעשה חריץ, הרי לכאו' הספק אם יעשה חריץ תליא בקושי הקרקע ובחוזק הגרירה, וא"כ מ"ט לא חשיב כפס"ר, הרי אם נעשה חריץ לבסוף, היינו משום דגרר באופן המכריח שיהא חריץ.

ובפשוטו היה נראה דהטעם בזה הוא, משום דלא חשיב כספק פס"ר לשעבר אלא כשהדבר תלוי בדבר שכבר קיים, אך בגרירה דהדבר תלוי בצורת הגרירה שיעשה ואינו תלוי בדבר שכבר קיים, לא חשיב כפס"ר.

טו] אמנם הנה הגר"ז בקו"א שם כתב להוכיח דספק פס"ר דלשעבר אסור, ממה שאסרו לפתוח דלת כשהנר קבוע בכותל שאחורי הדלת, שמא תהא הדלת נוקשת עליו ותכבנו, אף דאי"ז אלא ספק, והיינו משום דחיישינן שמא ינקש בידים בחוזק ויהא אז פס"ר, - וממש"כ בפירש"י בביצה ל"ד א' דהא דמפצעין את האגוז במטלית ואין חוששין שמא תקרע הוא משום דאי"ז ע"מ לתפור, ולא פירש דהוא משום דהוי דבר שאינו מתכוין, אף דאי"ז ודאי שיקרע (כדקתני שמא יקרע), והיינו משום דחיישינן שמא יפצע בחוזק עד שא"א שלא תקרע, - וממש"כ הרמ"א בסימן רס"ה ס"ג לאסור ליגע בנר תלוי פן יתנדנד קצת מנגיעתו ויטה, אף דהוי דבר שאינו מתכוין (ומה"ט כתב האו"ז בסימן ל"ג שהתיר ר"ת בזה), והיינו משום דחיישינן שמא יגע בחוזק וא"א שלא יתנדנד, - וממה שאמרו בשבת קמ"א א' דלא ליהדק איניש אודרא בפומא דשישא דילמא אתי לידי סחיטה, והמרדכי בסימן תכ"ח כתב דהא דה"ז אסור אף שאינו מתכוין לסחיטה הוא משום דהוי פס"ר, (אף שאמרו בגמ' דילמא אתי לידי סחיטה והרי דאי"ז אלא ספק), והיינו משום דחיישינן שיהדק באופן דהוי פס"ר.

וצ"ע שהרי בכל הני גווני אין הדבר תלוי בדבר שכבר קיים, אלא הדבר תלוי בצורת המעשה שיעשה, וא"כ מ"ט חשיב כפס"ר, ומ"ש מגרירת כסא וספסל דלא חשיב כפס"ר אף דאם נעשה חריץ לבסוף הוא משום דגרר באופן המכריח שיהא חריץ.

טז] וצ"ל דהא דבגרירת כסא וספסל לא חשיב כפס"ר הוא כמש"כ המנחת שלמה בח"א סימן י' סוסק"ט דהא משום דא"א כלל לברר, אך בכל הני גווני י"ל דאפשר לברר, וע"כ חשיב כפס"ר, וצ"ע.

1. בחי' הגרש"ש כתובות סימן ו' כתב דבמלאכת צידה אין המלאכה במה שהצבי נשמר דהרי לא עשה שום שינוי בהצבי, אלא המעשה שעושה שיהיה ניצוד זהו מלאכת צידה, ועיי"ש במש"כ לפ"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. צ"ע דא"כ נמצא דאף בתיבה קטנה הוי תרי דרבנן, דעיקר הא דחשיב כצידה בכה"ג אינו אלא מדרבנן וגם זבובים הוו דבר שאין במינו ניצוד, וא"כ יש להתיר בזה בפס"ר דלא ניח"ל, וכמש"כ הפוסקים שם להתיר בתיבה גדולה משום דפס"ר דלא ניח"ל שרי בתרי דרבנן, (וכ"כ החזו"א גופיה שם). [↑](#footnote-ref-3)
3. ואך דבדבריו מבו' דכל הא דחייב הוא משום דכ"ה דרך המלאכה, וכנראה ס"ל דגם דינא דזורה ורוח מסייעתו הוא משום דכ"ה דרך המלאכה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. וי"ל עוד למש"כ בתשו' זרע אמת ח"א סימן מ"ד דחיובא דזורה ורוח מסייעתו הוא רק כשעושה מעשה בשעת עשיית המלאכה, ולא כשנעשית המלאכה לאחר זמן. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש במש"כ להוכיח מד' הרמ"א שם בדין בישול בב"ח דכה"ג חשיב כפס"ר, והשביתת השבת בכללי דשא"מ ס"ח כתב לחלק בזה בין שאר איסורי תורה למלאכת שבת, דכל מש"כ הט"ז דכה"ג לא חשיב כפס"ר, הוא לענין שבת דאף דהוא ספק דלשעבר מ"מ כיון דאינו ידוע ל"ה מלאכת מחשבת, אך בשאר איסורי תורה כל דהוא ספק דלשעבר חשיב כפס"ר, ועד"ז כתבו האבהא"ז בפ"א משבת ה"ז ובמשנת ר' אהרן כתובות סימן כ"ה סק"ח, וכן האריך בחי' הגרש"ר בכתובות סימן ז', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובשיעורי דודי הגר"ר זצ"ל בכתובות סימן ו' סק"ב הוסיף לפרש בזה דהיינו דכשיוצא מפעולתו ריוח ודאי, מתכונות נפש האדם שהוא מתכוין לה, ואף דהוא אומר דאינו מתכוין לזה, מ"מ הוא אסור לעשות כן, משום דתלינן שהוא מתכוין לזה, אלא שאינו מכיר בכך. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכן הוכיח בחי' הגרש"ר בכתובות סימן ז' סק"ג ממשמעות ד' התוס' בפסחים כ"ה ב' דאף למ"ד דלא אפשר וקמכוין שרי, מ"מ היכא דהוה פס"ר אסור, (וכ"ה להדיא בתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש שם), ובע"כ דהא דפס"ר אסור אי"ז משום דיודע שיהא כן והוי כמתכוין, (שהרי התם בלא"ה הוא מתכוין ואפ"ה שרי משום דלא אפשר), אלא הוא משום דכל דהוא פס"ר הוי נטילת נשמה בכלל פסיקת הראש, וע"כ גם ל"ש בזה התירא דלא אפשר, כיון דהוא בכלל עיקר העשיה שבא לעשות. [↑](#footnote-ref-8)