7 בדינא דקלוטה כמי שהונחה דמי
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

בדינא דקלוטה כמי שהונחה דמי

1. יעוין בתוס' דנקט דאיכא דין קלוטה כמי שהונחה למעלה מי' ומכח זה הכריח דלהך צד דר''ע מחייב זורק מרה'י לרה''י ורה''ר באמצע דיליף ליה ממושיט דפליג על הך דינא דקלוטה כמי שהונחה, דאל''כ הוה כמוציא מרה''י למק''פ וממק''פ לרה''י. ובראשונים פליגי עליו וכתבו דלמעלה מי' אתפליג רשותא וכן מבואר ברש''י ד''ה ובתוך י', דליכא קלוטה למק''פ.
2. וידוע מה דתלו להך נידון ביסוד דינא דקלוטה כמי שהונחה אי הוי כמונח בקרקע או כמונח באויר דאי הוי ביחס לאויר דהיינו דאיכא אופן של שייכות למקום בלי שייכות לקרקע א''כ איכא קלוטה למק''פ. אולם אי הקלוטה הוי ביחס לקרקע א''כ פשוט שלא שייך קלוטה למק''פ דעיקר דין קלוטה הוא ביחס לקרקע שהיא זו שמעמידה את היחס למקום כמקום בפני עצמו דהקרקע היא המעמיד של המקום, ורק דהא דנקטו הראשונים דאתפליג רשותא בשביל לבאר אמאי לא דיינינן כמונח בקרקע גם היכא דהוי למעלה מי' ובזה חדשו דהיכא דנמצא ברשות אחרת ממקום הקרקע בהא לא דיינינן ליה כמונח בקרקע.
3. אלא דהעירו מתוס' ד''ה אבל למטה מי', דנקט דבתוך ידו לא אמרינן קלוטה. ובפשטות נראה דאין כונתו מחמת אגד גוף כמו שנקט בדף צ''ב אלא הוי כלל בדין קלוטה וכן מבואר בחידושי רעק''א דמביא את תרוץ תוס' בדף צ''ב כמהלך נוסף. ויעוין בתורא''ש דמבאר את החילוק בין מושיט לזורק דבמושיט ליכא להאי חסרון מחמת דביד ליכא קלוטה. וז''ל, וכיון דאיכא למיפטריה משום שנקלט למקום פטור לא ילפינן ליה ממושיט דמושיט כל זמן שהחפץ ביד האדם לא אמרינן כקלוטה דמיא. [אולם בחזו''א -- מבאר דגם הכא כונתו לאגד גוף וכן מצדד באבנ''ז ר''מ --- וצ''ב]. ולכאורה החסרון ביד שייך רק אי בעינן את היחס לקרקע.

ובאמת יעוין ברמב''ן דף צ''ז דנקט להך יסוד דביד ליכא קלוטה ומבאר דהוי מחמת דבעינן את היחס לקרקע. יעוי''ש דמיישב את הסתירה בר' יהודה דמצד אחד ס''ל כמי שהונחה ומאידך גיסא בעירובין צ''ז נקט דאי מחזיק מגילה וחלקה נגלל לרשות לרה''ר דמצי להחזירה כיון דלא נח ע''ג משהו. וצ''ע אמאי לא אמרינן קלוטה. ומיישב הרמב''ן דבידו לא אמרינן קלוטה וז''ל, דשאני התם שאין סופו לנוח שהרי אגדו בידו, דליכא למימר קלוטה לא במעביר ולא בתולה אלא בזורק בלבד שנקלטה באויר. ובאמת יעוין בתוס' בדף פ' ע''א דמכריח מכח זה דר''י איירי במתגלגל בקרקע וגם בזה בעינן לדינא דקלוטה כמי שהונחה דמיא, ובתוס' בעירובין צ''ח ע''ב מחדש דבעינן שיהא בדעתו שהחפץ יהא מונח ברשות בשביל דינא דכמי שהונחה דמיא והתם לא רצה כלל שיהא מונח ברה''ר. ומבואר בתוס' דגם בידו איכא דין קלוטה ונראה דהוי לשיטתו בדף צ''ב.

1. ובעיקר הא דנראה בתוס' בסוגין דבידו ליכא קלוטה לכאורה מבואר דס''ל דהוי קלוטה לקרקע, וא''כ צ''ב מה שייך קלוטה למק''פ. עוד יש לעיין בעיקר הבאור דקלוטה הוי לקרקע דמאי שיאטיה לדונו כמונח בקרקע וכי הוי מדינא דכל העומד להיות מונח כמונח דמי או מדינא דגוד אחית [יעוין חזו''א סימן ס''ג דמצדד כן רק דמוכיח מהא דלא מחייב ברה''י דלא דיינינן כמונח ממש בקרקע], הרי הוי הלכתא מחודשת ד''קלוטה כמי שהונחה''. וביותר קשה דאי נימא דהוי כמונח בקרקע א''כ יצא דלולי יסוד הראשונים דלמעלה מי' אתפליג רשותא נמצא דהוה מחייבינן מדין מוציא מרה''ר לרה''י, ובראשונים לא הקשו כן רק דאמאי לא חשיב מונח במק''פ, וא''כ מוכח ג''כ דס''ל דהוי כמונח באויר וא''כ שוב קשה מאי תרצו דלמעלה מי' אתפליג רשותא.
2. ובאמת מצינו במסכת פרה פ''י מ''ה ומובא בגמ' זבחים צ''ג ע''א בלגין דמי חטאת דעמדו בחלל תנור טמא דנטמאו מדין קלוטה כמי שהונחה ובפיה''מ וכן ברע''ב נקטו דר''ע לשיטתו דקלוטה כמי שהוחה דמיא. ומבואר דהוי מדינא דקלוטה דעלמא. וצ''ע דהרי לכלי ליכא תורת רשות, ומוכח דדיינינן כנכנס לכלי ולכאורה הוי מלתא דגוד או דסופו לנוח ויעוין בתוי''ט שם דתמה מהא דלמעלה מי' לא אמרינן כמונח. וז''ל, אבל שם פי' הר"ב דלמעלה מי' לא כמו שהונחה על הארץ דמיא. ויש לחלק דלענין שבת מקום פטור הוא. ומבואר לפי''ז דלמרות דדיינינן כנכנס לכלי מ''מ היכא דעצם החפץ נמצא במקום פטור הוי סיבה לנתקו מהחפץ. וצ''ב וכי מק''פ הוי רשות חיובית דשייך לדון דיהא בה סיבה לשייך אליה את החפץ, ולמרות דמצינו בדף ז' דחפץ שמונח ברה''ר וגובהו למעלה מי''ט דאגוד במק''פ ופטור נראה דהתם לענין לגרע ביחס שלו כנמצא ברה''ר סגי במה דאגדו במק''פ דליכא בזה לתנאי רה''ר, אבל לא הוי מחמת דאיכא במק''פ כח ניתוק.

ובעיקר הדבר צ''ע מה דהקשנו לעיל דאמאי לא הקשו הראשונים דיתחייב בזורק לרה''ר למעלה מי' כיון דהוי כמונח בקרקע רה''ר.

1. ובעיקר דינא דלגין כבר העיר התפארת ישראל [בועז] דמוכח דשאני טומאה מדעלמא דבגמ' בזבחים מבואר דלכו''ע [גם ר''ע דס''ל בעלמא כמי שהונחה] לא אמרינן בתנור דהוי כמי שמונח בתנור והוי רק גזירה שמא יניח, וגם הרמב''ם דנקט כמו שנקטה הגמ' בתחילה דהוי מדינא דכמי שהונחה מבאר התפאר''י דס''ל דלמסקנא מחלקת הגמ' בין זורק דלא דיינינן ביה קלוטה להיכא דשהה את החפץ מעל התנור והגזירה הוי שמא ישהה את ידו מעל התנור. למרות דבעלמא גם בזורק אמרינן קלוטה לר''ע ומוכח דאיכא חילוק בין קלוטה דעלמא לקלוטה בתנור.

אלא דבעיקר הדבר יש לעין בהא דמהני בתנור גם בידו למרות דבעינן למידן דהוי כמונח בכלי. ולכאורה בזה ודאי נראה דבמפסק ידו לא שייך לדונו כמונח בקרקע.

1. ונראה מוכרח מזה דיסוד הך דינא דקלוטה כמי שהונחה דמיא לא הוי כמונח ממש בקרקע אלא דיסוד הך דינא הוא דכיון דכל מה שנותן משמעות לחילוקי הרשויות נובע מהקרקע דהקרקע היא זו שמעמידה את שימושי האדם בחלל האויר, והיחס לחילוקי הרשויות נובע מכח אופן העמדת הרשות לאדם המשתמש, א''כ מצד הדין היכא דנמצא באויר כיון דבאויר ליכא חילוקי רשויות הדר דינא דליכא לו כלל יחס להמצאות במקום מסוים אלא כנמצא בחלל העולם. ונראה דזהו באמת סברת מ''ד דלאו כמי שהונחה דמיא, דבאויר ליכא יחס של מקום, ורק מ''ד דכמי שהונחה דמיא ס''ל דלעולם דיינינן את היחס של החפץ מכח הקרקע שתחתיו, ולא דיינינן ליה כמנותק מקרקעית העולם כיון דכל חפץ בסופו של דבר מקומו בקרקע, וגם אי כעת יש בו כח תנועה שמוליכו ממקום למקום מ''מ לולי הך כח היה מונח בקרקע שמתחתיו הלכך לעולם דיינינן ליה ביחס לקרקע שתחתיו, רק דהיחס שדנים מכח הקרקע לא הוי כמונח בקרקע אלא רק לענין שהמעמיד שלו בהך רשות הוא הקרקע שתחתיו ולא החלל שמנותק מהקרקע ולמרות דלא נוגע בפועל בקרקע מ''מ דיינינן ליה שהמעמיד שלו הוא הקרקע כיון דכך צורת העמדת החפצים ברשות.
2. ונמצא לפי''ז דהן אמנם דדנים את היחס של החפץ לקרקע, אולם לא דיינינן דעצם החפץ נמצא בקרקעית אלא רק לענין שהאוחז שלו הוי הקרקע [ויעוין בקה''י סימן ו' דמצדד דדיינינן ליה לחפץ כמתארך עד לקרקע מדין גוד. ונראה דלא בעינן למימר כן אלא רק לענין דהאוחז שלו הוא הקרקע]. ולפי''ז ניחא היטב דגם הראשונים דס''ל דליכא קלוטה למעלה מי' מודו דהחפץ נמצא למעלה מי' ורק דיינינן ליה דהקרקע אוחזתו ולכן לא הקשו דנחייב את הזורק כיון דהוי כמונח בקרקע דזה ודאי דא''א לחייבו כיון דאגדו במקום פטור. ורק דחדשו הראשונים דמאחר דלמעלה מי' הוי מקום המנותק מרה''ר דליכא לו שייכות לרה''ר כין דלא הוי מקום שימוש לרה''ר בזה ליכא כלל להאי הלכתא דקלוטה ומודה ר''ע דבכה''ג דיינינן ליה כמונח בחלל האויר בלי שייכות לקרקע שמתחת. ורק תוס' פליג עלייהו וס''ל דכיון דלא הוי רשות נפרדת הדר דינא דיינינן ליה דהמעמיד הוא הקרקע רק דאגדו במקום פטור.

ונראה דלפי''ז יתבאר הא דבמהלך לא דיינינן להא דקלוטה כמי שהונחה דמיא אי נימא דגם בהפסק היד איכא דין קלוטה, דמאחר דדיינינן לקרקע רק כמעמידה את החפץ, א''כ כיון דגם הגוף מעמיד את החפץ והגוף במצב של הילוך ומנותק מהרשות הלכך לא שייך לדונו כנאחז ע''י הקרקע, ורק בגוונא דהאדם עומד רק הושיט את ידו לרשות השניה בהא מהני היחס דקלוטה למשווי ליד ולחפץ כנעמדים ע''י הקרקע.

ונראה דבזה יתבאר היטב הנידון בלגין אי דיינינן ליה כמי שהונח בתנור דלמרות דכלי לא הוי רשות, מ''מ כיון דהוי מקום שימוש הלכך שייך לומר דדבר שמונח מעליו באופן שהיה נכנס אליו לולי מה שמעמידו באויר הוי סיבה לדון דהאוחז שלו הוא הכלי שמתחתיו, רק דמאחר דכלי לא תופש את החלל כמו ברשויות, הלכך דנה הגמ' אי שייך בזה להאי דינא דקלוטה לדון שהכלי הוא זה שמעמידו ולא קרקע הרשות. וגם הרמב''ם דס''ל דדיינינן בזה לקלוטה הוי רק במעביר דאחז את החפץ בחלל הכלי אולם בזורק בודאי דיינינן כמנותק מהכלי.

ולפי''ז ניחא היטב הא דמצד אחר מבואר בתוס' דבמונח בידו ליכא לדינא דקלוטה, ומאידך גיסא חשיבא כקלוטה למק''פ. דבאמת יסוד הך דינא הוא מכח היחס לקרקע רק דהוי אגדו במק''פ. ונראה עוד דגם התוס' בדף צ''ב דס''ל דשייך גם בידו לקלוטה כמי שהונחה דמיא לא פליג בעיקר היסוד, רק דס''ל דמאחר דלא בעינן לדון את החפץ כמונח ממש בקרקע אלא רק דהאוחז שלו הוא בקרקע א''כ אפשר דבזה ליכא גרעון בהפסק היד דאדרבה דיינינן גם ליד דהקרקע מעמיד אותה ואת החפץ. ונראה דזהו הבאור בהא דבתר גופיה גריר דהוי סיבה להפקיע את הקלוטה, דבתר גופו גרירי הוי סיבה לדון דהאוחז של החפץ הוא הגוף המחזיק את היד ולכן הוי סיבה לנתק את היחס של הקרקע כמעמידה את החפץ.

ובהא דבלגין מבואר דגם בידו איכא לדינא דקלוטה, יעוין בתפארת ישראל דמחלק בין היכא דכולה טמונה בידו להיכא דרק מונח בידו וצ''ב. ואולי אפשר לומר דבזה איכא עדיפות בכלי מקרקע, דבכלי מאחר דהיחס שלו לחפץ נובע מחמת עמידתו לשימוש בפועל ולא כקרקע דהוי רק מאפשר לשימושים, הלכך בהא כל כמה דדיינינן דמה שמונח מעל החפץ משתייך לחפץ הוי סיבה לבטל גם את היד לחפץ כיון דהכלי הוא מקום השימוש בפועל, ובזה גם היד הוא חלק מאופן השימוש בפועל בכלי.

1. ולפי''ז יבואר היטב הא דמבואר בתוס' בעירובין דדעת האוחז החפץ משפיע על דינא דקלוטה דלפי מה שנתבאר דעיקר הך דינא נובע מהיחס לקרקע כאוחזת את החפץ, א''כ איכא למימר דכיון דעיקר הך יחס נובע מכח שימוש האדם בקרקע להעמיד את שימושיו בהאי רשות, הלכך כל היכא דלא רוצה שינוח בהאי קרקע לא דיינינן בזה את הקרקע כאוחזת את החפץ.

ולפי''ז נראה בבאור הוכחת הגמ' מר''ע דליכא דין מקום דע''ד דגם אי נימא דהוי כמונח בקרקע כיון דלא הוי ממש כמונח בקרקע אלא רק לענין שהאחיזה מכח הקרקע א''כ איכא למימר דליכא בזה קיום דמקום דע''ד, דעיקר קיומא דמקום דע''ד הוא דמאחר דאופן השימוש הראוי הוא במקום דע''ד הלכך כל כמה דלא מונח במקום דע''ד איכא חסרון בהשתייכות החפץ להאי מקום, וא''כ איכא למימר דבקלוטה כיון דסכ''ס צורת השימוש במקום הוא רק היכא דמונח בפועל במקום א''כ כל היכא דהיחס של החפץ כמונח הוא רק מדין קלוטה ליכא בזה קיום דמקום דע''ד והוי רק יחס של המצאות ברשות.

ולפי''ז יבואר היטב הא דמבואר בתוס' דבידו ליכא קלוטה ואפ''ה הוכיחה הגמ' דלר''ע ליכא דין מקום דע''ד, ובשלמא אי נימא דס''ל לתוס' דקלוטה הוי לאויר א''כ מהא גופא איכא ראיה דליכא דין מקום ד', אולם אי נימא דמהא גופא דליכא קלוטה ביד מוכח דדיינינן לקלוטה ביחס לקרקע, א''כ מאי ראיה להיכא דליכא קלוטה דלא בעי מקום ד' הרי כל כמה דהוי קלוטה חשיב דנמצא בקרקע דאית ביה מקום ד', ומוכח דגם אי דיינינן ליה ביחס לקרקע ליכא בזה קיום לדין מקום דע''ד.

1. והשתא נראה לבאר הא דמבואר ברש''י בדף ק' בהא דס''ל לרבא דבעי דיהא מונח ע''ג משהו גם בתוך ג''ט לקרקע, דהוי רק היכא דמונח באויר אולם אי מונח על גוף הקרקע רק מתגלגל בהא לא בעינן שיהא מונח וישהה בקרקע. ויש לעיין כיון דבתוך ג''ט דיינינן ליה כלבוד ולכן בהא כו''ע מודו דיינינן ליה כמונח, א''כ מ''ש לבוד מנמצא על הקרקע ממש. ויעוין ברעק''א במערכה ב' ס''ק יא וז''ל ורק למטה מג' לא הוי כלבוד רק באחזתו הרוח, ויש לעיין דמאי שיאטיה לדין לבוד דהוי ביחס של גוף המקום דדינינן ליה כחד מקום עם הקרקע שמתחת ומה שיאטיה לחפץ שמונח עליו אי מתגלגל או לא. וצ''ל דמכיון דהיחס של שלבוד לא קיים בפני עצמו אלא רק ביחס למה שמונח עליו א''כ כל כמה דמה שמונח עליו עומד לצאת ממנו ולא שוהה בו תו לא דיינינן כחד מקום.

ואולי ניתן לומר באופ''א דאפשר דדין לבוד לא מהני לאשויי כמקום דע''ד, כיון דלמקום דע''ד בעינן דיהא נח במקום שימושו ומקום שימושו הוי הקרקע בפועל, ובלבוד הרי לא דיינינן שהקרקע התרחבה כמו שמסיקה הגמ' בדף צ''ז דהוי הלכתא. אלא הוי רק יחס למקום דהוי כחד מקום עם הקרקע שמתחת. וא''כ בעינן עדיין את היחס לגוף הקרקע ולפי''ז מוכרח דבעינן בזה להא דקלוטה כמי שהונחה, דרק בדין קלוטה חזינן דשייך ליחס את החפץ לקרקע עצמה מכח היותה קלוטה ברשות, ורק דהיחס של לבוד דהוי מקום הקרקע מהני דבזה כו''ע מודו דדיינינן בזה קלוטה כמי שהונחה. רק דהא מיהא בעינן דיהא מונח ע''ג משהו דכיון דסכ''ס מונח באויר ללא קרקע מתחתיו נמצא דעדיין לא עומד באופן הראוי לשימוש דעיקר ענין מקום דע''ד שיעמוד באופן הראוי לשימוש.

1. ונראה עוד דבזה יתבאר היטב פלוגתת רש''י ותוס' אי בדבר המתגלגל בקרקע בעינן לדינא דקלוטה כמי שהונחה דמי, דבתוס' בדף פ' ובדף ק' מבואר דפלוגתת ר''י וחכמים בזורק מרה''י לרה''ר אי קלוטה כמי שהונחה איירי במתגלגל בקרקע, וברש''י בדף ק' מבואר דבמתגלגל כו''ע מודו דכמונח דמי [כן מבואר ברעק''א מערכה ב' י''א ובאבנ''ז ר''מ סק''ה]. ונראה דאיכא שתי אופנים בהתיחסות בין הקרקע לחפץ שמונח בה. האחד. דחשיב כחלק מצורת העמדת הקרקע לשימושים ע''י שמעמידה את החפץ המונח בה ובזה בעינן דישהה בקרקע, אולם איכא אופן נוסף גם באופן דלא שייך לבטל את החפץ לקרקע דמ''מ דיינינן דהמעמיד והאוחז של החפץ הוי הקרקע, דבזה סגי לשייך אותו לקרקע. והשתא יש לעיין בבאור הפלוגתא אי אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמיא אי הוי נידון יסודי ביחס של החפץ לקרקע אי בעינן דוקא שיתבטל ויהא חלק מהקרקע או דסגי במה דהקרקע אוחזת אותו. או דבהא כו''ע מודו דלא בעינן דיהא חלק מהקרקע, רק דפליגי אי היכא דמונח באויר שייך לדון דנאחז ע''י הקרקע. ונראה דבזה פליגי רש''י ותוס', דתוס' ס''ל דהוי פלוגתא יסודית בגדר הנחה אי בעינן דוקא דיחשב כחלק מצורת העמדת הקרקע לשימושים,ולכן גם במתגלגל איכא להאי פלוגתא דנראה דבמתגלגל לא שייך לראות את החפץ כחלק מצורת העמדת הקרקע כיון דמתגלגל ויוצא ממנה וזהו יסוד החסרון דסופו לצאת המבואר בדף ק' ע''ב [וצ''ל דגם הא דאיתא שם בתוס' בדף ק' דגם לר' יהודה דס''ל בעלמא קלוטה כמי שהונחה ורק היכא דאין רצונו שינוח שם לא אמרינן כמי שהונחה ובזה בעינן שיהא נח ע''ג משהו דהך סברא דאין רצונו שינוח מפקיע את עצם היחס דקלוטה מכח היחס של הקרקע כמעמיד את החפץ ובזה בעינן שיחשב כחלק מהעמדת הקרקע לשימושים]. אולם רש''י ס''ל דפליגי רק ביחס בין האויר לקרקע ולכן היכא דמונח בקרקע כו''ע מודו דחשיב כאחיזת הקרקע למרות דלא שוהה בקרקע.

ויעוין ברעק''א במערכה ד' ע''ב אות יא דמוכיח מהא דמחייב רבי בזורק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע, ברה"י מקורה ומשום דכמאן דמליא דמי, ומקשה הרעק''א דכל מה דמהני הא דכמאן דמליא הוי רק לענין דהוי כמקום ד', דאף דכמאן דמליא דמיא מ"מ הא החפץ לא נח והוי כמתגלגל על חפצים. ונראה לפי מה שנתבאר בשיטת תוס' דהא דבקרקע בעינן הנחה לא הוי מחמת דבעינן שהחפץ יהא בלי תנועה אלא דהוי מחמת דבעינן שיחשב כחלק מצורת העמדת הקרקע לשימושים, ולפי''ז נראה דהאי סברא דכמאן דמליא דמיא הוי סיבה להגדיר את כל מה שנמצא ברה''י מקורה דהוי כחלק מהרשות, דחלל מקורה מפקיע את היחס של הרשות כמעבר בעלמא וממילא כל מה שנמצא בתוכה משתייך לעצם הרשות, וא''כ גם היכא דמתגלגל דיינינן כנמצא ברשות ויוצא ממנה ולכן ליכא מזה ראיה למתגלגל בקרקע רה''ר.

1. ובעיקר באור הפלוגתא אי קלוטה כמי שהונחה דמיא מצינו בירושלמי באור מחודש דיעוין בירושלמי פ''ח גיטין ה''ג בבאור החילוק בין גיטין לשבת [יעוי''ש דמקשה סתירה מרבי דהכא דבעי רה''י מקורה והתם נקט דקלוטה כמי שהונחה ויעוין בתו' ה' ע''א דנקט דבעינן לחילוק הגמ' בגיטין בין גט דתליא במינטר לשבת דתליא ברשות] וז''ל, מה בין גיטין ומה בין שבת. אמר רבי אבא בשבת כתיב לא תעשה מלאכה. נעשית היא מאיליה. ברם הכא ונתן בידה ברשותה. ויעוין ברשב''א בגיטין דף ע''ט דמביאו.

ונראה בבאור דבריו דבדין מלאכה בעינן שיפעל בידיו את גוף המצב שבו איכא לחפצא דמלאכה ולא סגי ביחס המציאותי לתוצאה, כמו בהדלקת נרות בע''ש [יעוין נמוק''י ב''ק כ''ג] דלמרות דהמעשה מתיחס אליו מ''מ לא עושה בידיים את ההדלקה בשבת. ויעוין בירושלמי שבת פ''ב ה''א דמביא להך קרא דלא תעשון מלאכה ביחס להא דליכא איסורא בהדלקת נרות בע''ש וז''ל, והא תנינן ומאחיזין את האור במדורת בית המוקד ובגבולים כדי שיצת האור ברובן. א"ר יוסה בשבת כתיב [שמות כ י] לא תעשה כל מלאכה. נעשית היא מאיליה. ולפי''ז נראה דמאחר דהדין הנחה דקלוטה לא הוי הנחה במציאות אלא רק יחס דיני להמצאות של החפץ באויר הרשות נמצא דאי נדון את פעולת הגברא הוא רק הניח את החפץ באויר, ולכן לא חשיב שהוא זה שפעל את גוף ההנחה רק דהוי הנחה דממילא מאחר דהחפץ מתיחס להך רשות דרך המצאותו באויר הרשות, וכן בעקירה לא שייך לדון את עצם פעולתו כעקירה מהרשות רק דהוי עקירה דממילא מאחר דהחפץ מתיחס להך רשות דרך המצאותו באויר הרשות, והא הוציא אותו מאויר הרשות הלכך פקע היחס שלו כמונח ברשות.