25. במחלוקת הטור והתרומות בתיבה אם זבובים
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

**פ' שמות טבת ע"ג**

**בדין סגירת תיבה שיש בה דבורים או זבובים**

**מחלוקת הטור ובעל התרומות וביאור מחלוקתם**

כתב הטור ס"ג וז"ל כל דבר שבמינו ניצוד חייב עליו אין במינו ניצוד פטור אבל אסור הלכך זבובים אע"פ שאין במינו ניצוד אסור לצודן לכן כתב בעל התרומה שאסור לנעול בשבת התיבה שיש בה זבובים אלא יתן הסכין או שום דבר בין הכיסוי לתיבה במקום שיוכלו לצאת משם ונראה לי שאין לדקדק בזה שאין הזבובים ניצודים בתוכה שאם בא לפתוח התיבה וליטלם יברחו ולא דמי לדבורים בכוורת דקתני פורסין מחצלת על גבי כוורת ובלבד שלא יכוין לצוד כי הכוורת קטנה היא והדבורים ניצודים בה ועוד דבכוורת גופה קתני ובלבד שלא יכוין לצוד אלמא כי לא מכוין שרי עכ"ל

ומבואר שנחלקו הטור והתרומה האם בזבובים שהם בתיבה אפילו במתכוין לצודם האם יש כאן איסור צידה וצ"ב מחלוקתם עוד צ"ב בכוונת הטור לחלק בין דבורים לזבובים ועיין ב"י שביאר שכוונת הטור דדבורים זה תיבה קטנה משא"כ זבובים זה גדולה ובפשוטו כוונתו דיסוד הסברא שאין כאן צידה כמבואר בטור כיון שכשיפתח הם יברחו אלא שבתיבה קטנה הוא ודאי יוכל לתפוס חלקם כשיפתח משא"כ בתיבה גדולה וכן נראה שביאר בגר"א ועל דרך זה מבואר בט"ז אלא שהוא כתב שלא ההבדל בין גודל התיבה אלא ההבדל בין זבובים שהם קטנים ובאם יפתח התיבה זה לא ברור דיתפוס משהו לבין דבורים שהם גדולים ולפ"ז בדעת הספר התרומה יתכן שפליג על הטענה הנ"ל וס"ל דכיון שעכשיו זה ניצוד זה לא חיסרון מה שלא יוכל לתופסם כשיפתח התיבה דאז משחררם אבל עכשיו הם ניצודים

ובביאור מחלוקתם בפשוטו תלוי בגדר מלאכת צידה דהטור ס"ל שיסוד מלאכת צידה זה ההכנסה לרשותי וממילא כאן אפילו שאם היה בתוך התיבה זה מטי בחד שחיה אבל למעשה אין זה תחת שליטתו דהרי אם יבוא לקחתם הם יברחו משא"כ הטור ס"ל שיסוד מלאכת צידה זה שלילת החירות והשיעור של מטי ליה בחד שחיה זה בשיעור של שלילת החירות של הבעל חי ולכן כל שמצד מקום הצידה זה מטי ליה בחד שחיה לא איכפת לן שבפועל האדם לא יכול להחזיקו בידו דהדין מטי ליה בחד שחיה לא שזה עצמו השליטה על הבעל חי אלא זה רק שיעור שחשיב שהבעל חי בחפצא משולל חירות וניצוד דהינו שהוא לא ברשות עצמו [ואפש"ל הסברא בשני אופנים או שכיון שהנידון ביחס לחפצא של הבעל חי בזה לא דנים שבמקרה אין פה בן אדם או שבאמת זה רק שיעור גודל שלא חשיב שהוא ברשות עצמו כיון שאם היה כאן אדם היה יכול לתופסו והוא באמת רק שיעור בעלמא דנקבע מהו חוסר חירות לפי הצורה הרגילה שהוא בשליטת יד האדם] ודבר זה מוכרח מהתרומה להבנת הרמ"א שכל האיסור רק בקטנה שזה גדר מטי בחד שחיה דהינו דמבואר דמתקיים כאן השיעור של מטי בחד שחיה אבל ללא דברי הרמ"א היה מקום לומר שבאמת כל דין התרומה רק מצד האיסור דרבנן דלא מטי בחד שחיה שיתכן ששם יסודו שלילת חירות הבעל חי ולא העמדתו לרשותי והנה בדעת הטור יש מקום לומר שגם הוא מודה שיסוד מלאכת צידה זה שלילת החירות אלא שס"ל שהגדר מטי בחד שחיה שמתי יש חשיבות ליצירה הנ"ל רק אם מכח זה היא הועמדה לרשות האדם ולכן כל שבפועל אין היא נעמדת לאדם אפילו שהמעשה מלאכה נעשה אבל אין לזה חשיבות מלאכה ועיין בזה לקמן

**בביאור מחלוקת רש"י והרמב"ם בטעם שצריך ארי בגוהרקי שלו**

ב]והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם מטי בחד שחיה זה רק שיעור בצידה או שלא חשיב שהוא אצלי אלא אם אני יכול בפועל להחזיקו בפשוטו נחלקו בזה רש"י והרמב"ם דהנה הגמ' אומרת שהצד ארי אינו חייב עד שיכניסנו לגוהרקי שלו דהינו לכלובו וביאר רש"י דללא זה הוא משחית והולך דהינו שהחיסרון שאין הוא ניצוד כלל אבל אם נמצא במקום שהאריה לא יכול לצאת אפילו שזה לא כלובו אין בזה חיסרון אמנם עיין רמב"ם פ"י הי"ט שכתב וז"ל הצד דבר שדרך מינו לצוד חייב והוא שיצוד אותן למקום שאינו מחוסר צידה כיצד כגון שרדף אחר צבי עד שהכניסו לבית וכו' אבל אם הפריח ציפור לבית ונעל בפניו או שרדף אחר צבי עד שנכנס לטרקלין רחב ונעל בפניו הרי זה פטור שאין זה צידה גמורה שאם יבוא לקחתו צריך לרדוף אחריו ולצוד אותו משם **לפיכך** הצד ארי אינו חייב עד שיכניסנו לכיפה שלו שהוא נאסר בה עכ"ל ומבואר ברמב"ם שהטעם שצריך כלובו כיון שללא זה חשיב שזה לא מטי בחד שחיה וצ"ב עד כמה שזה מקום שמטי חד שחיה מה שונה אריה משאר בהמות אמנם הביאור בדבריו שכיון דמבואר דיסוד דין צידה זה מה שיכול לשלוט על הבעל חי א"כ באריה שלא יכול לשלוט עליו דהרי אדם לא יכול להחזיקו א"כ יש כאן החיסרון של מטי בחד שחיה ועל זה חידשה הגמ' שבכלובו שהוא נאסר בה מתקיים התנאי של מטי בחד שחיה ולכאורא הכוונה שהצורה שמחזיקים אריה זה לא בידים אלא בכלובו וזה צורת החזקתו ולכאורא אם זה יהיה מקום גדול גדור שזה לא גדר של החזקתו אלא רק שיש אותו לבן אדם בזה באמת יהיה החיסרון של מטי בחד שחיה וצ"ע

אמנם עיין ב"י שכתב שהיה מקום לחלק בין דבורים לזבובים שבדבורים כיון שזה מקום צידתו ממילא לא איכפת לו שלא יכול לתופסם ודימה דבר זה לארי בגוהרקי שלו ועיין גר"ז ס"ו שביאר שכונת הב"י לסברא הנ"ל שבאריה יש חיסרון שלא מטי בחד שחיה דהרי לא יכול להחזיקו והסיבה שזה לא חיסרון כי זה מקום צידתו וממילא גם דבורים שזה מקום צידתם אין חיסרון מה שלא יכול לתופסם ובפשוטו מבואר שכונתו שדבר שההשתמשות שלו במה שהוא ביד האדם בזה לא נחשב שהוא תחת שליטת האדם אלא אם יכול להחזיקו אבל דבר שדרך צידתו להביאו למקום מסוים ולהשתמש בו במצב זה כה"ג זה עצמו כמו שהוא בידו והנה בב"י נראה שביאר הסוגיא כרש"י אלא שהוקשה לו מה עוזר שהוא בגוהרקי שלו ומזה הוכיח שכאן אין את התנאי שיוכל להחזיקו אמנם בלשון הרמב"ם משמע שהסיבה שאין חיסרון כי זה גוהרקי וכנ"ל וצ"ע והנה לא נתבאר בדבריהם כה"ג מהו השיעור ומסתברא שהשיעור של מטי בחד שחיה דזהו השיעור שמצאנו בחז"ל שחשיב ניצוד וצ"ע ועיין לקמן

ועיין חזו"א שגם כתב לחלק בין דבורים לזבובים אמנם בדבריו נראה דכתב סברא אחרת לחלק דהינו דבדבר שאם מעונין במצב זה שהוא ניצוד כל שאם היה בפנים חשיב מטי בחד שחיה הוי צידה אבל בזבובים שהוא לא מעונין בהם כלל בתור מצב זה ורק שבמציאות חשיב שיש כאן צידה ומצד שדרך זה יכול לתופסם בזה אין לזה חשיבות צידה אלא א"כ הם במצב שיכול לתופסם וע"ש שכתב שצד נחש שלא יצדנו כיון שרוצה במצב זה הוי כמו דבורים דהינו שכל שמעונין במצב השליטה בצורה זו יש כאן שיעור צידה ורק כשאין לו ענין בזה כה"ג אין לזה חשיבות צידה אלא א"כ יכול לתופסם וזה א"ש לשיטתו שיסוד דין צידה זה שלילת החירות רק שצריך שמכח זה יהיה לי את הבעל חי וכל שאדם מעונין במצב זה הוא מספיק ולכאורא לדבריו אם יסגור התיבה כדי שיגדלו שם ולאחר זמן יצליח לתופסם יהיה חיוב צד וע"ש שכתב שהשיעור הוא מטי בחד שחיה דהינו דזהו שיעור שהם ניצודים אפילו שסיבת הצידה מצד מצבם עכשיו ולא מצד שיכול לקחתם בידיו ויתכן שגם לב"י הנ"ל באריה זה כך

והנה בט"ז מבואר שאם זה תיבה שאם יפתח יוכל לתופסם חשיב ניצודים וכן הוא לב"י והגר"א בכונת הטור [אמנם הב"י בחילוקו בין דבורים לזבובים נקט שאדרבא גם בקטן בזבובים מותר דהינו שזה לא סיבה להחשב צידה מה יכול לתופסם] וצ"ב הרי צריך מעשה צידה והרי זה וודאי שאם הכניס בעל חי למקום קטן והדלת פתוחה רק שעומד לידו בצורה שאם ירצה לברוח הוא יתפסנו שאין לזה שם צידה וצ"ל ששם שכרגע הוא במצב שיכול לברוח ללא מעשה צידה אין לזה שם ניצוד כלל משא"כ כאן שכרגע הוא לא יכול לברוח כלל והוא ניצוד ורק שצריך שמכח זה יהיה תחת שליטתי כל שאני יכול לתופסו חשיב שהוא תחת שליטתי וזה וודאי א"ש יותר אם הצידה שלילת החירות ורק בתור תנאי בעלמא שיהיה לזה חשיבות צידה מספיק מה שאני יכול לתפוס אפילו שזה מעשה צידה [אמנם כל זה במעשה צידה מוכרח ולא אם צריך תחבולה שאז חשיב כאילו אין לי שום תועלת]

**בדברי הט"ז שמועיל מה שאחד מהם וודאי יצוד**

ג]והנה עיין ט"ז שמספיק מה שיכול לתפוס אחד מהם אפילו שאת כולם לא יכול לתפוס וצ"ב הרי ביחס לכל אחד אין הוא תחת שליטתי ומה סברא לדון ביחס לכולם ביחד והרי כמו שאם יש אחד שאולי אני אתפסנו ואולי לא לא חשיב ניצוד א"כ כאן ביחס להגדרת היצירה שיש כאן בעל חי תפוס כל אחד הוא לא בטוח תפוס ועיין אגלי טל סימן ל"ה שכתב דבפשוטו זהו מחלוקת רבנן וראב"ת לענין חגבים שמקלחות ובאות האם יש בזה צידה דלראב"ת אין צידה כיון שאחד מתוכן וודאי ניצוד ולרבנן הוי צידה כיון שביחס לכל אחד הוא לא בטוח ניצוד ממילא יש כאן צידה והנה שם קי"ל כרבנן ועיין סימן ק"ח סק"ט שכתב דשם דהגדר שיש פה צידה על אחד אבל כשעושה צידה על מישהו מסוים הוי צידה אבל גם עשית צידה שמתוכם אחד וודאי בידו גם הוי צידה

והנה מבואר בתוספתא בשבת שהפורס מצודה חייב וכתבו התוס' ובתוס"ר וריטב"א שזה דוקא אם זה צד מיד אבל אם זה צד לאחר זמן הוא לא חייב והוסיפו התוס' בלשונם כיון שזה לא בטוח יצוד ועיין פמ"ג א"א ט' וכן באבני נזר סימן ל"ה וכן הוא בתהלה לדוד שאם זה בטוח יצוד יש בזה איסור דאוריתא ועיין מג"א שאסור לפרוס מצודה לתפוס עכברים וביאר האגלי טל סימן ק"ז סק"י דשם זה וודאי יצוד ועיין מג"א סימן רנ"ב סק"כ שחידש שמה שמניח חיטים ברחים של מים הוי גרמא ולא נאסר בשבת והקשה מתוס' הנ"ל וביארו הבית אפרים וסימן כ' והתהלה לדוד שכונתו דמשמע מתוס' דאם זה וודאי יצוד יש בזה איסור ועיין אגלי טל שם שהעיר הרי זה לא ברור את מי יצוד וחזינן שכל שזה וודאי יצוד זה סיבה שיחשב מעשה צידה וצ"ב כנ"ל הרי כל צידה של בעל חי זה יצירה אחרת ומה המעלה שזה בטוח יצוד

והנה כתב הרשב"א בסוגין דאם נועל ביתו לשומרו אפילו שיודע שיש צבי בתוכו אין בזה איסור ועיין שער הציון ל"ג שמדובר שעיקר כוונתו לסגור ביתו אלא שממילא הצבי ניצוד וזה פס"ר דניחא ליה וצ"ב מה זה שונה מכל פס"ר שאסור וכמו שהקשה הר"ן ועיין חידושי הגרש"ש בכתובות סימן ד' שרצה לחדש שחלוק ביסודו דין צידה משאר מלאכות דבשאר מלאכות שיש שינוי בדבר הניצוד א"כ המלאכה זה היצירה שנעשית כאן משא"כ כאן שאין שום שינוי בדבר הניצוד א"כ האיסור זה מעשה הצידה רק שמתי זה מעשה מלאכה כשמכח זה ניצוד בעל חי אבל אין האיסור היצירה שנעשית כאן ולכן גם פס"ר מותר דתמיד זה מגדיר שהיצירה האסורה שנעשית שהיא דבר לעצמו חשיב שהיה כונה על זה אבל כאן שהנידון לאסור המעשה והמעשה נקבע לפי עיקר כונתו ממילא אין לזה שם מעשה צידה ע"ש שהאריך [ולכאורא לפ"ז וודאי אין מקום לדברי הגר"ח שצידת נחש זה אינו מתכוין כיון שהדבר האסור הוא המעשה ואת זה הרי התכוין לעשות] והדברים מחודשים דבפשוטו וודאי דצידה היצירה היא הדבר האסור

אמנם אם נימא כנ"ל וודאי מסתבר שלא משנה את מי הוא יתפוס שעיקר הנידון האם לצידתו יש מעשה צידה וכל שמכח זה וודאי יתפס בעל חי אחד חשיב מעשה צידה ולכן בפורס מצודה וזה וודאי יתפוס חשיב שיש כאן מעשה צידה דלא דנים כלל מצד היצירה שהוא צד ושזה משנה את מי צד וכן בתיבה שוודאי יתפוס אחד מהם חשיב שיש כאן מעשה צידה גמור ולא דנים ביחס לאיזה בעל חי הוא תופס אמנם הדברים מחודשים וכנ"ל [ועיין אגלי טל שנקט עוד שאם זה וודאי יתפוס אז גם אם בפועל בסוף זה לא צד כגון שלקח המצודה עבר איסור דהינו שיש כאן מעשה צידה וזה וודאי רק כהגדרה הנ"ל אמנם בפשוטו וודאי אינו כן אלא המעשה צידה האסור זה המציאות שזה צד שמתיחס אליו העשיה שבדבר]

והנה המג"א הרי נקט שגרמא פטור במלאכתו שבת ולכן התיר ברחים של מים על ידי גוי וצ"ע מה שהוכיח ממצודה שאם זה ודאי צד שזה אסור אמנם לנ"ל יש לחלק שדוקא כאן שהאיסור הוא המעשה צידה ולא התוצאה מה שזה צד א"כ גם דבר שעושה על ידי גרמא חשיב מלאכה משא"כ בשאר מלאכות שהמחיב זה על היצירה א"כ כל שזה גרמא אין בזה איסור

והנה ברמב"ם מבואר שאפילו שמשאצל"ג חייב באבל צד נחש פטור וביאר המ"מ שזה מתעסק בעלמא דהינו שכה"ג שכונתו שלא יזיק אין לזה שם מלאכה כלל ועיין בה"ל סימן שי"ט ס"ג שדימה את זה למלאכת בורר ולנ"ל יש מקום לומר שרק כאן שהמלאכה זה המעשה ולא היצירה לכן כוונת המעשה יש לה משמעות אבל במקום שהאיסור זה היצירה שנעשית כל שבמציאות נעשה יצירה לא משנה מה כוונתו

**בהא דמבואר בגמ' שסגירת כורת דבורים תלוי בר"י ור"ש**

ד]והנה עיין גמ' שבת מ"ג. וביצה ל"ו. דכורת דבורים מותר לכסותה מפני החמה והגשמים ובלבד שלא יתכוין לצוד והגמ' שואלת שמה עוזר שלא מתכוין הרי ר' יהודה ס"ל שדבר שאין מתכוין מותר והגמ' עונה שהכונה ובלבד שלא יעשנה מצודה והנה בגירסתינו בגמ' בביצה מבואר שהגמ' שואלת שגם לר"ש זה צריך להיות אסור מצד שזה פס"ר אמנם הראשונים לא גרסו כן בגמ' וצ"ב א"כ למה באמת אין כאן סיבה לאסור אפילו לר"ש מצד שזה פס"ר ועיין תוס' בביצה שתירצו שמדובר שיש חור קטן שיתכן שיראו את זה ויתכן שלא יראו את זה ואם הוא מתכוין יש כאן איסור צידה ואם הוא לא מתכוין מותר דזה לא פס"ר והנה בלשונות הראשונים משמע שיש וודאי חור קטן ומצב זה הוי ספק האם הדבורים יראו את זה או לא וכן הוא מפורש בלשון השיטה לר"ן בשבת וצ"ע מה זה ענין לדבר שאין מתכוין דממ"נ אם חור קטן זה מפקיע שם צידה א"כ גם לר"י אין כאן צידה ואם זה לא מפקיע שם צידה א"כ גם לר"ש זה יהיה אסור ואולי הכוונה שבאמת זה תלוי האם הזבוב רואה את זה בשעת הסגירה וכיון שיש כאן ספק הוי דבר שאינו מתכוין והוא לא פס"ר אמנם עיין לשון הרשב"א בביצה וכן הוא בחידושי הר"ן בשבת דבאמת זה תלוי איך זה יסגר האם בצורה שלא יוכלו לצאת והוי צידה או שיוכלו לצאת ולא הוי צידה וא"כ א"ש שזה ממש דבר שאינו מתכוין ולא פס"ר דודאי יתכן שזה יסגר בצורה שישאר חור קטן ולא יהיה צידה

אמנם בטור הנ"ל בטענתו השניה מבואר שבאמת כל האיסור בסוגין לר"ש רק במתכוין וכפשטות הבריתא ולמד מכאן שגם תיבה שודאי סגורה בכל אופן מותר לר"ש וצ"ע למה אין כאן איסור מצד פס"ר והנה לשיטת הערוך דפס"ר דלא ניח"ל מותר א"ש וכן לשיטות דבאיסור דרבנן פס"ר מותר גם א"ש דבפשוטו דבורים זה אין במינו ניצוד ולפ"ז מבואר שזה תלוי בר"י ור"ש ולא שזה רק סברא שלא גזרו אמנם האחרונים סימן שי"ד הכריעו מכח גמרות לאיסור ויש שדנו לשיטת הרשב"א הנ"ל שבצידה אם אין עיקר עשיתו לצורך הצידה אין איסור מותר א"כ לכן גם כאן מותר וגם לפ"ז מבואר חידוש שכל הסברא בזה לר"ש שיש דין כונה ופס"ר זה כמו כונה כה"ג זה לא כך אבל לר"י שגם ללא כונה זה כמו אם כונה אסור וצ"ע ולכאורא יש מקום לומר עוד שכיון שלא יכול לתפוס הדבורים שהרי אם יפתח הם יברחו ואפילו אם יוכל לתפוס בידו אבל זה מעשה צידה וכה"ג זה אסור מצד הדין דרבנן שאסור גם לצוד לביבר גדול וממילא יש כאן תרי דרבנן א. אין במינו ניצוד ב. שזה ביבר גדול וכיון שזה תרי דרבנן ופס"ר דלא ניח"ל אין איסור אמנם גם לפ"ז מבואר חידוש שזה תלוי בר"י ור"ש וצ"ע

והנה הרמ"א ס"ג העתיק את מחלוקתם רק בתיבה קטנה וצ"ע לדעת הספר התרומה שדנים שכיון שאם היה בפנים היה כאן צידה לכן אסור א"כ גם בתיבה גדולה כיון שמדרבנן יש איסור בלא מטי בחד שחיה א"כ למה שכאן זה יהיה אחרת והנה היה מקום לדון שיסוד הדין שאסור גם בלא מטי ליה בחד שחיה זה לא מצד שגם צידה זו היא דרגת צידה אלא מצד שיש כאן קירוב השליטה על הבעל חי וא"כ יתכן שכאן הרי שאם יפתח הם יברחו א"כ מצד קירוב הצידה אין סיבה כלל לאסור ורק במטי בחד שחיה שזה עצמו מעשה צידה זה סיבה לאסור והרי בטור מבואר שגם במתכוין לענין דבורים לא אסר אלא בתיבה קטנה וביאר החזו"א לשיטתו כנ"ל שכאן שאם יפתח יברחו אין צידה אלא במטי בחד שחיה שזה עצמו חשיב שהם ניצודים

אמנם הפמ"ג ביאר וכן הוא במ"ב שעד כמה שזה תיבה גדולה א"כ הוי תרי דרבנן דהינו אין במינו ניצוד וזה לא מטי בחד שחיה וכה"ג בפס"ר דלא ניח"ל מותר והנה יסוד ההיתר מבואר במג"א סימן שי"ד הובא במ"ב סקי"א דבמקום שזה מקלקל וכלאחר יד ואינו מתכוין וזה פס"ר מותר ועיין דגול מרבבה סימן ש"מ שלמד מזה לציורים שעל העוגה שמותר לשוברם דרך אכילה מטעם הנ"ל אמנם מצאנו בכמה דוכתי שלא עוזר מקלקל וכלאחר יד א. גרירת ספסל עיין שער הציון של"ז סק"ב ג' בשם הרוקח שאם זה פס"ר אסור אפילו שזה מקלקל וכלאחר יד ב.עיין סימן שכ"ח בסופו לגבי השרת נימין וכן סימן שי"ב שאפילו שזה מקלקל וכלאחר יד ואינו מכוין ומבואר שאסור וכן עיין ק"כ: לענין פתיחת דלת כנגד נר שאסור אפילו שזה מקלקל וכלאחר יד וכן סימן של"ז שער הציון י' דאסור לכבד הבית במכבדת שנושר קיסמין אפילו שזה מקלקל וכלאחר יד. ובפשוטו היה מקום לומר ששם זה יותר חמור כיון שעיקרו דאוריתא דהינו שמדרבנן שאין הפטורים חשיב שיש כאן איסור דאוריתא משא"כ באין במינו ניצוד שזה עיקרו דרבנן הוא יותר קל אמנם עדין צ"ע מסימן ש"כ לענין ליטול ידים בשלג וצ"ע בכל זה וכבר כתב החזו"א סימן ס"ב שאין מקור ברור מהש"ס לקולא זו

ועיין ב"י שכתב שהיה מקום לדון שגם אם דבורים מבואר בגמ' שאסור כי זה במינו ניצוד אבל זבובים שאין במינו ניצוד מותר והקשו עליו האחרונים הרי מבואר בגמ' שדבורים זה אין במינו ניצוד ועיין מור וקציעה שביאר שכונת הב"י שדבורים במציאות אנשים מעוניינים בהם ולכן יש לצידתם חשיבות מלאכה [אמנם רק מדרבנן כי חשיב אין במינו ניצוד] משא"כ זבובים כל שאין לו ענין בזה כיון שאף אחד לא צדם אין למעשה זה חשיבות יצירה של צידה כלל