ענייני מומר
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הכל שוחטין / מומר

חולין ה. ענייני מומר

**א. סיכום שיטות הראשונים בדין מומר בשחיטה-**

א. מומר לתיאבון בעבירה אחת או שמומר לאכול נבילות יכול לשחוט אלא שחשוד על השחיטה וצריך שיהיה עומד ע"ג ובדיקת סכין.

דעת הר"מ דאף מומר לשאר עבירות צריך בדיקת סכין, והרא"ש חלק ע"ז דדוקא במומר לשחיטה אמרו.

[ונחלקו הראשונים אם אמרינן ביה רוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, עיין רשב"א תוה"ב (ה:) דאף אם אין ידוע שיודע הל' שחיטה מ"מ אמרינן רוב מצויין וכו', ור"ן (א.) ורא"ה פליגי ועיין ביה"ל ב-ד דפליגי בדין רוב מצויין אם הוא רק מכח נאמנות השוחט].

ב. מומר לתאבון בע"ז או שבת או מומר לכה"ת פסול לשחיטה.

ובפשוטו הוא פסול לגמרי לשחיטה ואף אם ישראל עומד ע"ג לא הועילה שחיטתו, וכן מבואר בשו"ע ב-ה ובתוס' יד. ובר"ן (א.), ויתבאר לקמן עוד.

אבל דעת הפרי"ד וריא"ז [הו"ד בקצרה בשלט"ג (א.) ונדפס בשיטת הקדמונים] שכל דינו הוא שהוא חשוד על השחיטה אבל אם ישראל עע"ג שפיר מהני.

ג. מומר לאכול נבילות להכעיס, דעת התוס' ג: והרא"ש שהוא פסול לגמרי משום דלאו בר זביחה מיקרי.

ודעת הב"ח דאין פסולו אלא מדרבנן אבל מדאורייתא מיקרי בר זביחה, ודעת הש"ך ב-טז דפסול מדאורייתא.

[והנה הב"ח נקט דגם מש"כ בשו"ע דמומר לכל עבירה אחת להכעיס פסול אי"ז פסול דאורייתא רק מדרבנן, ובש"ך השיג עליו מד' התוס' ומבואר בפמ"ג שאין ראיית הש"ך מתוס' נוגעת לדין זה רק למומר לשחיטה].

אבל דעת רש"י ג: רה"ע והרשב"א בתוה"ב ה: במסקנת דבריו דאין בו פסול ורק הוא חשוד לנבל ואם ישראל עע"ג וראה שלא ניבל מהני, ועיי"ש דלדעת בעה"מ שוחט גם לכתחילה[[1]](#footnote-2).

ד. מומר לעבירה אחת להכעיס, דעת הרשב"א ותוס' שוה דאין בו פסול, אבל שיטת הכס"מ ד-יד בדעת הר"מ וכ"פ בשו"ע ב-ה דאף בכה"ג פסול, וכן הוא שיטת הר"ן (א.).

**ב. קו' רעק"א בשיטת הרשב"א-**

הנה נחלקו הראשונים בטעם פסול נכרי, דעת התוס' ג: דפסולו משום דלאו בר זביחה הוא, ודעת הר"מ פ"ד שחיטה שהוא פסול חדש מקרא דואכלת מזבחו, ונתבאר עוד במקו"א.

והנה לשיטת התוס' בפשוטו היה נראה דכל ענין מומר לכה"ת או לשבת וע"ז אינו פסול חדש דהוי כעכו"ם הרי גם עכו"ם כל פסולו הוא משום לאו בר זביחה, וע"כ יסוד פסולו הוא משום דע"י שהוא מומר לכה"ת ושבת וע"ז חשיב מומר גם לשחיטה.

והנה בביאור סברת הרשב"א דמומר אוכל נבילות להכעיס כשר, בפשוטו טעמו כש"כ רעק"א בהג' על הש"ך סי' ב' דס"ל להרשב"א דאף מומר להכעיס כיון שהוא מצווה מיקרי בר זביחה.

ותמה ע"ז רעק"א טובא דא"כ אף מומר לכה"ת או לע"ז אינו מן הדין שייפסל, שהרי כיון דס"ל להרשב"א דאף מומר לשחיטה אכתי מיקרי מצווה ובר זביחה למה ייפסל ומה יוסיף לנו לענין בר זביחה מה שהוא מומר לכה"ת או ע"ז ושבת?

א. כתב רעק"א דע"כ צ"ל דלשיטת הרשב"א אין פסול מומר לכה"ת ושבת וע"ז אלא מדרבנן, ורק כוונת הגמ' דכיון דמומר לע"ז חשיב כמומר לכה"ת ה"נ פסלוהו מדרבנן כמו מומר לכה"ת[[2]](#footnote-3).

ועיי"ש בש"ך שכתב דמומר לע"ז פסול מדאורייתא והוכיח מדמקשי לר' ענן דמומר לע"ז כשר מקרא ד'מכם', משמע שהוא פסול מדאורייתא.

וע"ז כתב רעק"א דע"כ אאל"כ וכשה"ק כאן, וראיית הש"ך כתב לדחות שהגמ' רק הוכיחה מברייתא דמומר לע"ז הוי כמומר לכה"ת וממילא מקשי דלענין שחיטה ייפסל מדרבנן שהרי מודה ר"ע דמומר לכה"ת פסול מדרבנן ורק במומר לע"ז נקט שאינו מומר לכה"ת.

ועיי"ש שרצה לפרש כן בכוונת הר"ן יד. דמומר ששחט הרי אף שאין שחיטתו מועלת להתיר את הבהמה מ"מ לענין אוא"ב חשיב שחיטה כיון שאינו מטמא טומאת נבילות, ורצה רעק"א לבאר הטעם משום דמדאורייתא שחיטה מעלייתא היא.

אבל כתב שאינו נראה כן כוונת הר"ן שהרי הר"ן כתב דאינו מטמא במשא, ולמה הוצרך לזה הרי י"ל דמדרבנן לא חשיב שחיטה ואף מטמא ורק לענין אוא"ב חייב משום דמדאורייתא הוי שחיטה, ומשמע מזה דעת הר"ן דוודאי מדאורייתא לא חשיב שחיטה ולכך הוצרך לחלק דלענין טומאה אכתי חשיב שחיטה.

וביבין דעת [להר"י מקוטנא] הוסיף דברשב"א יד. הוכיח דשחיטת מומר מוציאה מידי נבילה שהרי חייב עליה באוא"ב, ומאי ראיה והרי לד' רעק"א אף חייל הכשר ע"י מדאורייתא ואין פסולו אלא מדרבנן א"כ י"ל דאף לענין טומאה מדרבנן מטמא, וע"כ לדעת הרשב"א מדאורייתא אינו שחיטה.

גם דחה רעק"א בהשמטות דא"כ מה הק' הגמ' על ר' ענן מאחאב והרי כיון שאין פסולו אלא מדרבנן אימא דבאותו זמן אכתי לא גזרו על מומר [כמ"ש בגמ' ד: לענין סתם יינם] וע"כ הוא פסול מדאורייתא.

**ג. עוד בשיטת התוס' והרשב"א והפרי"ד-**

ב. אבל באמת עיקר קו' רעק"א תיקשי נמי על שיטת התוס' לענין מומר לתאבון, דכיון דמומר לשחיטה לתאבון מיקרי בר שחיטה א"כ מומר לכה"ת ושבת וע"ז למה ייפסל והרי סו"ס לענין שחיטה מיקרי בר זביחה ומה יוסיף לנו מה שהוא מומר לשבת וע"ז?

ובאמת מצאנו שיטת הפרי"ד וריא"ז הו"ד בשלט"ג (א.) דמומר לכה"ת לתאבון אין בו פסול רק משום דחשוד על השחיטה אבל אין בו פסול, וכל הסוגיא דפסלה מומר לע"ז ושבת וכה"ת אינו אלא משום חסרון נאמנות אבל אם ישראל עע"ג שפיר מהני.

וכ"מ קצת שיטת רש"י ד: (ד"ה לא[[3]](#footnote-4) הוי, וד"ה לאותו) שכל החסרון של מומר לכה"ת וע"ז הוא משום חסרון נאמנות דלא סמכינן עליה ולא שחיט שפיר, אבל אם ישראל עע"ג שפיר יהני.

וביאור שיטתם כנראה ע"ד הנ"ל דכל הדין דמומר לכה"ת או לע"ז ושבת יסודו הוא דחשיב מומר אף לשאר דיני תורה וא"כ לענין שחיטה נמי חשיב מומר, אבל אף מומר לשחיטה עצמו כל שהוא לתאבון מיקרי בר זביחה, ושיטת התוס' דפליגי צ"ב רב[[4]](#footnote-5).

ואין לומר דבאמת שיטת התוס' כהריא"ז חדא שבשו"ע ב-ה מבואר להדיא לפסול במומר לתאבון לכה"ת [וע"כ איירי לתאבון דלהכעיס דעת השו"ע דאפי' בעבירה אחת פסול].

וביותר מבואר כן להדיא בתוס' לקמן יד. דאפי' לר"מ דמומר לד"א הוי מומר לכה"ת פסול לשחיטה לגמרי אף אם ישראל עע"ג [ועמד ע"ז בתבו"ש ב-כב], וצ"ב.

וליישב דעת התוס' כתב בתבו"ש ב-יד ז"ל:"אבל מומר לכה"ת כיון דפקר כולי האי אע"ג דנזהר בזביחה הוא כגוי הנזהר בזביחה ולא חשיב בר זביחה"[[5]](#footnote-6), וצ"ע.

וכנראה יהני טעם זה גם לשיטת הרשב"א דדוקא ע"י שהוא מומר לכה"ת הוי כעכו"ם שנזהר בזביחה ותו לא.

**ד. עוד ביאור בדעת הרשב"א-**

ג. אבל במשנת יעב"ץ יו"ד-א כתב ליישב דעת הרשב"א באופ"א וכן רגילים לפרש [ומ"מ לא יהני זה בשיטת התוס'], דהנה בט"ז ב-א הביא דהרשב"א אזיל כשיטת התוס' דילפינן פסול עכו"ם מקרא דוזבחת דבעינן בר זביחה, אבל כבר כתב בפמ"ג שם ברשב"א לא מצאנו כן, ואדרבה בתוה"ב הקצר (א.) כתב טעם הפסול דעכו"ם משום מקרא דואכלת מזבחו וכשיטת הר"מ.

והביא בפמ"ג מהתבו"ש סקכ"א שהרשב"א לא ס"ל דרשא דתוס' דבר זביחה.

וכיון דס"ל כשיטת הר"מ הרי מחוור היטיב שיטת הרשב"א דעיקר הפסול הוא דוקא מכח שם עכו"ם, וכיון דס"ל דקי"ל להלכה כמ"ד מומר להכעיס מומר הוי ולא מין הרי לאו שם עכו"ם עלה כלל, ואף במומר לאכול נבילות אין בו שם עכו"ם כלל, דלענין שם עכו"ם אין לחלק אם הוא מומר להכעיס לעבירה אחרת או לעבירת שחיטה.

אבל מומר לע"ז ושבת וכה"ת הוי בכלל שם מין ופסול לשחיטה כעכו"ם, ואשה"ט[[6]](#footnote-7).

ויתכן להוסיף עוד דאי"צ להגביל שיטת הרשב"א דוקא לשיטת הר"מ, אלא דאף לפמש"כ שם בפמ"ג דבתשובת הרשב"א-תקנט שפיר כתב כהתוס' דפסולו מקרא דוזבחת, [ול"מ שם] מ"מ י"ל ד' הרשב"א.

והביאור עפמש"כ בפר"ח ב-א לדון דעיקר ילפותא דוזבחת אינו כש"כ התוס' דבעינן שיהיה בר זביחה רק משום דדרשינן וזבחת אתה ולא עכו"ם, דהא מהאי קרא דרשינן נמי דבעי כח גברא ולא נשחטה מאליה, וכבר תמה בתויו"ט מה"ת ללמוד גם דבעי בר זביחה ואיך נלמד שניהם מחד קרא [ונתבאר עוד במקו"א].

אבל לד' הפר"ח אשה"ט דכולה חדא דרשא היא וזבחת אתה דוקא, וממילא מתמעט נשחטה מאליה ועכו"ם.

ולפי"ז עיקרו הוא מיעוט על עכו"ם, ושפיר י"ל דמומר להכעיס אכתי הוא בכלל וזבחת אתה, ורק מומר לע"ז הוא בכלל עכו"ם ויצא מכלל וזבחת אתה, ודו"ק, וכן מבואר שם בפר"ח דלפי טעמו הרי מומר להכעיס נמי הוא בכלל וזבחת אתה וכשר, עיי"ש.

ובזה יתבאר היטיב החילוק דלענין קרבנות חזינן דמומר להכעיס א"י להביא קרבן על אותו חטא ולענין שחיטה כשר [מיהו באמת ברשב"א בתוה"ב נסתפק מתחילה לפסול מומר להכעיס לשחיטה כמו גבי קרבן, ויתבאר ספיקו דבריו לקמן].

ולפי הנ"ל מבואר היטיב דשאני שחיטה דתלי בשם עכו"ם דוקא ולהלכה מומר להכעיס לעבירה אחת אינו חשוב כעכו"ם, ומה לי עבירה אחרת או עבירת נבילה, משא"כ לענןי קרבן יסוד הפסול הוא מכח שם מומר ולא משום דהוי כעכו"ם דהא עכו"ם נמי מביאים קרבנות כישראל.

**ה. שיטת הר"מ לפסול מומר להכעיס לשאר עבירות-**

ועפי"ז נבוא לבאר ג"כ שיטת הר"מ, הנה שיטת הר"מ לפי פי' הכס"מ ד-יד והר"ן (א.) מחודש יותר, ואף מומר להכעיס לשאר עבירות פסול לשחיטה, וכ"פ בשו"ע ב-ה.

ועיין בגמ' ד: האי ערל היכי דמי אי מתו אחיו מחמת מילה ישראל כשר הוא אלא מומר לערלות, פירש"י ד: מבעט במילה ומ"מ כשר לשחיטה, וזה כשיטתו דמומר להכעיס לעבירה אחת אינו מומר לשחיטה, ואף במומר לנבילות להכעיס ס"ל לרש"י ג: כן וכ"ש בשאר עבירות.

אבל לשיטת הר"מ תיקשי, וצ"ל כש"כ בכס"מ ד-יד שהר"מ יפרש דמומר לערלות דהכא היינו שאינו מל מחמת צער.

וטעם שיטת הר"מ כתב הכס"מ וכ"נ הגר"א סקי"ג דפליגי אמוראי הוריות יא. מומר לדבר אחד אי הוי מין או מומר, וס"ל להר"מ דקי"ל להלכה כמ"ד מין הוי ולא מומר א"כ הוי כעכו"ם ושחיטתו פסולה.

והוכיחו שיטת הר"מ כן מד' הר"מ פ"ד רוצח דמומר להכעיס לדבר אחד הוא בכלל מורידין ולא מעלין, וכ"כ הר"ן ע"ז (ח.) בשיטת הר"מ.

[וכשיטה זו מבואר גם בשע"ת לרבינו יונה ג-קמג דמי שאינו חושש לאכול נבילות ה"ז מין].

אבל בחזו"א ב-ו תמה על ראייתם מד' הר"מ הלכות רוצח ודעתו דאף למ"ד דמומר להכעיס לד"א הוי מומר ולא מין מ"מ י"ל דמורידין, עיי"ש [וע"ע לקמן שהבאנו השיטות בדין מורידין], ועיי"ש מה שהביא מהכס"מ פ"ג תשובה שנקט בדעת הר"מ שפסק כמ"ד מומר ולא מין, ומכח זה צידד בחזו"א דבאמת יש להכשירו להלכה דלא כהשו"ע.

והנה בר"ן (א.) ג"כ כתב כהר"מ דמומר להכעיס בדבר אחד פסול לשחיטה דהוי כעכו"ם [ומ"מ דעת החזו"א להלכה להכשירו דקי"ל כרו"ר דפסקו כמ"ד מומר הוי ולא מין], וכנראה צ"ל גם בדעתו דיסודו הוא פסול עכו"ם ולא משום בר זביחה[[7]](#footnote-8).

ובעיקר ד' הר"ן יש קצת סתירה מתחילת דבריו שכתב כלשון רש"י דמומר להכעיס חשוד הוא לנבל משמע ששחיטתו כשרה בדיעבד בישראל עע"ג, וכבר העיר בזה רעק"א, ועיין בתבו"ש ב-יז מש"כ ליישב.

ובלבוש כתב טעם הפסול של מומר להכעיס משום שהוא מועד לקלקל ואף עע"ג ל"מ שמא לא ישים לב שהרי הוא מכוין לקלקל [וכנראה מקורו מלשון הר"ן בתחילת דבריו שהבאנו], וכבר תמה עליו בתבו"ש ב-יז מד' הר"ן דמבואר בדבריו אח"כ להדיא טעם הפסול משום דחשיב כעכו"ם ואף אם ידוע שלא קלקל.

**ו. חילוק בין שחיטה לקרבנות במומר להכעיס-**

ובעיקר שיטת הר"מ תמה בקר"א הוריות יא. דהא לענין קרבן פסק הר"מ פ"ג שגגות ה"ז דמומר להכעיס לדבר אחד מביא קרבן על עבירה אחרת[[8]](#footnote-9), הרי דאף דהוי מין מביא קרבן א"כ למה לענין שחיטה פסול כיון דהוי מין [וכה"ק נחל"ד ד:]?

וביאור שיטת הר"מ ידוע לבאר דאזיל לשיטתו דלא ס"ל כהתוס' דעיקר הפסול משום לאו בר זביחה, דא"כ הא קי"ל מומר לעבירה אחת אינו מומר לכה"ת, רק עיקר טעם הפסול הוא משום דהוי כעכו"ם דוקא ויש פסול מיוחד מכח שם עכו"ם לשחיטה, אבל גבי קרבן אין פסול בשם עכו"ם דהא עכו"ם מביא ג"כ קרבנות, אלא החסרון הוא מכח דהוי מומר וקי"ל מומר לד"א לא חשיב מומר לכה"ת[[9]](#footnote-10).

וכן שיטת הר"ן דפוסל מומר להכעיס דהוי כעכו"ם צל"פ דס"ל יסוד הפסול משום ואכלת מזבחו, או י"ל כש"כ הפר"ח דילפינן וזבחת אתה ולא עכו"ם, אבל לא כהתוס' דתלי ליה בדין בר זביחה.

ואין לתמוה ע"ז ממה שהגמ' ה. מדמה מומר לקרבן עם מומר לשחיטה דהתם הוא נידון מסויים לענין ממור לע"ז אי חשיב מומר לכה"ת וע"ז מדמי, אבל עצם פסול מומר מתחלק בין קרבנות לשחיטה.

ונמצא לפי כל הנ"ל דבין להרשב"א ובין להר"מ אין לחלק בין מומר להכעיס לעבירה אחרת או שחיטה, שהכל תלוי בשם עכו"ם, רק פליגי אי קי"ל כמ"ד מומר להכעיס הוי מין או מומר.

אבל דעת התוס' היא שיטה אחרת דיסוד הפסול הוא משום דלאו בר זביחה הוא וממילא הכל תלי במה שהוא מומר לשחיטה, ולכך פשיטא להו דמומר לשחיטה להכעיס פסול, אבל בשאר עבירות לא ייפסל.

**ז. ספיקו של הרשב"א בתוה"ב במומר להכעיס לשחיטה ולקרבן-**

במש"כ בדעת הרשב"א דמומר להכעיס לאכול נבילות פסול ונתבאר משום שאין חילוק לדעתו בין מומר לעבירת נבילה או עבירה אחרת, דיסוד פסול שחיטה הוא משום דהוי כעכו"ם וכיון דקי"ל מומר להכעיס הוי מומר ולא מין לא חשיב כעכו"ם.

וכ"ז להלכה אבל באמת חזינן ברשב"א בתוה"ב (ה:) שנסתפק בדין מומר להכעיס לשחיטה אם לפוסלו.

ובאר ספיקו כמו שמצאנו לענין קרבן שאם הוא מומר לעבירה אחת א"י להביא קרבן על אותה עבירה, וכדתניא השב מידיעתו מביא קרבן וכו' הרי דלענין אותה עבירה חשבינן ליה כמומר לכה"ת וא"י להביא קרבן, ה"נ הכא מומר לשחיטה לא יוכל לשחוט.

ומ"מ להלכה מסיק בחי' לחולין ד: שיש להכשירו, וכ"פ הטור בשמו ולא דמי לקרבן, ובתוה"ב הביא כן מבעה"מ [והוסיף בעה"מ דאף לכתחילה יש לתת לו לשחוט אם ישראל עע"ג ולא דמי לחש"ו דחיישינן שמא ינבלו ולאו אדעתייהו, אבל הרשב"א פליג וס"ל דלכתחילה מיהת אין נותנים לו].

ולכאו' הדברים סותרים למשנ"ת דכיון דס"ל להרשב"א דיסוד פסול מומר בשחיטה משום דהוי כעכו"ם א"כ היאך ס"ד לפסול דוקא מומר לשחיטה ולא לשאר עבירות ואיך יתכן לחלק ביניהם?

ועיין בחזו"א ב-ו שבאר ספיקו של הרשב"א משום דין בר זביחה ולכך ס"ד דע"י מומר להכעיס לשחיטה יאבד תורת בר זביחה, וע"ז מסיק הרשב"א דשפיר מיקרי בר זביחה ורק לענין קרבן לא מהני לריצוי, אבל לפמש"כ הרי להרשב"א לשיטתו א"א לפרש כן.

וצריך לבאר דבריו, ובהקדם, הנה עיקר ספיקו של הרשב"א צ"ב רב דאי מדמי לקרבן דפסול לאותה עבירה א"כ גם מומר לנבילות לתאבון ייפסל לשחיטה דהא אמרינן הוריות יא. מאי בינייהו בין ת"ק לר"ש בפסול מומר לקרבן איכא בינייהו מומר לתאבון דמיקרי שב מידיעתו אבל לת"ק הוי מומר ופסול ואף לתאבון פסול?

א. בחזו"א ב-ח הביא מד' הגר"א ב-טז לפרש דעת הרשב"א, דהנה בגמ' הוריות שם אמרינן ר"ה אמר מומר לחלב והביא קרבן על הדם איכא בינייהו [כמ"ש בסוגיין ה:].

ומפרש הרשב"א דלדעת ר"ה מומר לתאבון כשר לכו"ע אף לת"ק ואפי' באותה עבירה ואינו נפסל רק להכעיס וכל הנפק"מ ביניהם הוא בחלב ודם, ומה"ט נסתפק הרשב"א רק בדין מומר להכעיס.

אבל תמה החזו"א ע"ז מנ"ל להעמיד בזה פלוגתא ומה"ת שחולק ר"ה בזה?

ועוד דסו"ס כיון דלרבא מוכרח דע"כ שחיטה לא דמי לקרבן לענין תאבון, ה"נ נימא לר"ה לענין להכעיס ואיך הוכיח הרשב"א משחיטה לקרבן?

ב. אבל יתכן לבאר ד' הרשב"א קצת, דבאמת א"א ללמוד ממה שת"ק פסל מומר להכעיס ולתאבון לגבי קרבן דה"נ ייפסל לענין שחיטה, וכש"כ לעיל דפסול קרבן תלי בשם מומר אבל דין שחיטה תלי בשם עכו"ם דוקא.

וכל מה שרצה הרשב"א להוכיח לפסול הוא דוקא אליבא דר"ש, דחזינן דעתו דאף דלתאבון כשר מ"מ להכעיס פסול, ומזה רצה ללמוד דה"נ להכעיס יהיה פסול לענין שחיטה.

וביתר ביאור קצת דלר"ש דלהכעיס דוקא פסול משום שב מידיעתו הרי הוא גדר מומר אחר דילפינן מקרא דשב מידיעתו [וכבר נתבאר במקו"א דשב מידיעתו אינו הלכה מיוחדת לענין קרבן רק הכל מתורת מומר הוא].

וגדר הדבר מבואר בלשון הרשב"א שם:"דמומר לדבר אחד להכעיס הרי הוא לאותו דבר כמומר לכה"ת כולה", והיינו דכל שלא אכפ"ל מחטא זה הרי לענין חטא זה דיינינן ליה דחשיב כמומר לכה"ת כולה דלא אכפ"ל כלל מחטא זה וממילא ייחשב ג"כ כעכו"ם ושחיטתו פסולה, והדברים צ"ב.

ולא באר לנו הרשב"א במסקנת דבריו מ"ט הכשירו, וכנראה גם בזה הביאור כש"כ, דלמסקנת דבריו נקט דאף שיש גדר כזה דמומר להכעיס הוי לענין עבירה זו כמומר לכה"ת מ"מ כ"ז דוקא לענין קרבן דתלי בשם מומר, אבל עכו"ם מיהת לא מיקרי, ועדיין אין הדברים מבוארים לגמרי רק כתבתי הכיוון בזה.

ועפ"י כל הנ"ל יתבאר לנו היטיב ד' הרשב"א ה. שכתב דלענין קרבן פשיטא שאם מומר לכה"ת א"י להביא קרבן ה"נ מומר לאותה מצוה וודאי לא יוכל להביא קרבן.

וצ"ב דהא לענין שחיטה ס"ל לחלק בזה דמומר לכה"ת פסול והוי כנכרי ומומר לשחיטה כשר בישראל עע"ג?

והביאור עפמש"כ לעיל דדין שחיטה תלי בשם עכו"ם ודוקא מומר לכה"ת י"ל דהוי כעכו"ם, אבל דין קרבן אינו תלוי בשם עכו"ם וכל הנידון הוא משום מומר וע"ז כתב דפשיטא דמומר לכה"ת אינו חשיב מומר יותר ממומר לעבירה אחת לענין אותה עבירה עצמה שעליה מביא קרבן.

**ח. מומר להכעיס שאינו רודף אחר האיסור-**

כתב הר"ן (א.) דמומר להכעיס לעבירה אחת נמי פסול לשחיטה, אבל הוסיף הר"ן קולא גדולה בזה דה"מ אם הוא רוצה בדוקא את האיסור, אבל אם אין לו ענין דוקא לעבור את האיסור, הרי אף שאינו מומר לתאבון דוקא ואף שביק היתרא ואכיל איסורא אבל כיון שאין לו ענין מיוחד באיסור שחיטתו כשרה.

וכתב הב"י דלפי הטעם שהביא הרא"ש דמומר אוכל נבילות להכעיס פסול משום דלאו בר זביחה הוא הרי וודאי שגם אם אין לו ענין מיוחד בהאיסור רק שלא אכפ"ל כלל ואף שביק היתרא ואכיל איסורא פסול ולא חשיב בר זביחה שהרי לא אכפ"ל כלל משחיטה, וכ"פ להלכה ברמ"א ב-ה.

ונמצא דבזה יש לנו קולא בדעת הר"ן אף יותר משיטת הרא"ש דמחד מחמיר הר"ן דמומר להכעיס אף בכל עבירות פסול אבל אם אינו רודף אחר האיסור בדוקא כשר אף במומר לשחיטה.

וביאור דעת הר"ן דאזיל לשיטתו דאין הפסול משום דלאו בר זביחה רק משום דהוי כעכו"ם ומה"ט פוסל אף בשאר עבירות והוא הטעם להכשיר בכה"ג שאינו רודף אחר האיסור דכל כה"ג אכתי אין דינו כעכו"ם [ועוד יתבאר לקמן].

וכן מבואר בהגר"א סקט"ז דלשיטת הר"מ יש מקום להכשיר אם אינו רודף אחר האיסור דלאו כעכו"ם חשיב ודלא כהרא"ש, וכ"נ בפר"ח ב-יט.

ובהגר"א נראה שדקדק מלשון רש"י גיטין מה: דאף בתפילין אם שביק היתרא ואכיל איסורא ופרק עול פסול אף שאינו רודף אחר האיסור, והוכיח מזה גם לענין שחיטה לפסול בכה"ג.

ואף דדעת רש"י דלענין שחיטה אינו נפסל אף במומר להכעיס היינו משום דלא ס"ל דבשחיטה בעינן בר זביחה והכל תלי בשם עכו"ם, אבל לענין תפילין פסול, וה"נ לשיטות דבשחיטה נמי פסול משום בר זביחה ייפסל בכה"ג.

ועוד נתבאר בזה בענין מומר לתפילין דעת החזו"א והמ"ב לדמות שחיטה לתפילין, ומה"ט נקטו דלרש"י כשר בתפילין גם במומר לתפילין להכעיס, וכן להר"ן באינו רודף אחר האיסור עכ"פ, אבל לפי הנ"ל אינו ענין זל"ז כלל ולענין תפילין י"ל דכו"ע יודו לפסול, ויתבאר במקומו.

**ט. בדין מומר להכעיס ודין מורידין ולא מעלין-**

ומקודם שנבוא לבאר כל שיטת הר"ן יש להקדים עיקר ענייני מומר להכעיס, הנה מומר לעבירה אחת להכעיס פלוגתא דר"א ורבינא ע"ז כו: הוריות יא. אי הוי מין או מומר.

ובביאור פלוגתתם עיין בבד"ה להרא"ה (ה:) דה"מ דוקא בשאין לו ענין לאכול דוקא את האיסור אלא דלא אכפ"ל מהאיסור אבל אם הוא רוצה דוקא את האיסור לכו"ע הוי מין.

והרשב"א שם חולק דפלוגתתם היא ברודף אחר האיסור, ואף בכה"ג אינו אלא מומר.

ובפשוטו מודה הרשב"א דאף אם אינו רודף אחר האיסור מ"מ גם בכה"ג פליגי ואף בזה איכא למ"ד דהוי מין, אבל הגר"א ב-טז כתב דלדעת הרשב"א דוקא אם הוא רודף אחר האיסור איכא למ"ד דהוי מין אבל אם אינו רודף לכו"ע אינו אלא מומר.

ובחזו"א ב-ה חלק ע"ז דמנ"ל לחדש שהרשב"א יחלוק על הרא"ה בזה ובפשוטו אף להרשב"א למ"ד מין הוי הוא גם אם אינו רודף אחר האיסור, וע"ע לקמן שכד' הגר"א כ"נ דעת רעק"א בשיטת הר"ן וכ"נ בפר"ח ב-יט.

ונפק"מ מזה דהנה כתב הרמ"א דלשיטת הרא"ש דפסול מומר להכעיס הוא ענין מסויים דוקא במומר לנבילות להכעיס משום דלאו בר זביחה הרי גם אם אינו רודף אחר האיסור מיקרי לאו בר זביחה כל שאינו לתאבון.

ויל"ע לשיטת הר"מ דנפסל אף במומר לכל עבירה להכעיס משום דהוי כמין אם הוא דוקא ברודף אחר האיסור או כל שאינו חושש לעבירה סגי, ועיין בפר"ח ב-יט והגר"א סקט"ז שנקטו שאינו נפסל משום שאינו מין לכו"ע אלא ברודף אחר האיסור, וגם הר"מ יודה להמבואר בר"ן דדוקא ברודף אחר האיסור נפסל [וכ"נ במג"א או"ח לט-ב דכו"ע מודו בזה].

אבל לד' החזו"א שפיר מיקרי מין ופסול וכל מש"כ הר"ן להכשיר הוא לטעמיה דפסק כהרא"ה דקי"ל כמ"ד דהוי מומר ורק ברודף אחר האיסור הוי מין, אבל לדעת השו"ע דקי"ל דהוי מין א"כ אף באינו רדוף אחר האיסור נמי מיקרי מין, וע"ע לקמן באורך בכ"ז.

ולהלכה, דעת הרשב"א (ה:) דקי"ל כמ"ד דהוי מומר, אבל הר"ן ע"ז (ח.) הביא פסק הר"מ פ"ד רוצח דמומר להכעיס מורידין ולא מעלין וכתב דש"מ שפסק דהוי מין ולא מומר.

ומבואר מד' הר"ן דפשיטא ליה דלמ"ד מומר הוי ולא מין אינו בכלל מורידין.

אבל בחזו"א ב-ב הוכיח דאף למ"ד דהוי מומר הוא בכלל מורידין, מסוגיא ע"ז כו: דמייתי התם מימרא דמין ומומר מורידין ולא מעלין, ומקשי עלה מדתני לכל אבידת אחיך ואפי' מומר, ומשני סמי מכאן מומר ולעולם אינו בדין מורידין.

ומקשי עלה בגמ' ולישני ליה דמורידין ולא מעלין איירי במומר להכעיס ודין אבידת מומר איירי במומר לתאבון, ומשני דס"ל כמ"ד להכעיס הוי מין וא"א להעמיד מימרא דמורידין במומר להכעיס דא"כ הוא בכלל מין וע"כ איירי במומר לתאבון ותיקשי מאבידה וצ"ל סמי מכאן מומר.

ומבואר דאף דבס"ד סברה הגמ' דס"ל כמ"ד להכעיס הוי מומר, מ"מ ס"ד למיתניה בהדי הנך דמורידין ולא מעלין, ולפי"ז יתכן שגם הר"מ פסק דהוי מומר ומ"מ מורידין ולא מעלין.

ושו"ר במאירי ע"ז שם עמד להדיא בדיוקו של החזו"א, והביא י"מ דלמ"ד מומר להכעיס הוי מומר ולא מין דינו כגוי ולא מורידין ולא מעלין, אבל דחה דוודאי מורידין ולא מעלין כדמוכח בסוגיא, וכן הוכיח בתוס' ר' אלחנן שם בתו"ד בשם רבו.

ועיקר הדין מבואר כן מבואר בתוס' ע"ז כו: סד"ה וחד דמומר להכעיס מורידין ולא מעלין.

ולפי"ז נקט בחזו"א די"ל שהר"מ פסק כמ"ד מומר הוי ומ"מ מורידין ולא מעלין, והביא כן מהר"מ פ"ג תשובה ה"ט דמומר להכעיס אינו בכלל משומד וכתב שם בכס"מ דפסק כמ"ד דמיקל דלא חשיב מין, וצ"ע סתירת ד' הכס"מ פ"ד רוצח שנקט דעת הר"מ דהוי מין, וכבר העיר בזה בנחל"ד ד:, ועיין בלח"מ הל' תשובה שהאריך בשיטת הר"מ בזה.

אבל בר"ן מבואר להדיא לא כן, וכנראה ס"ל דאף דלא הק' בגמ' מזה מ"מ לבתר דסמי מכאן מומר הרי אין לנו מקור לומר שמומר להכעיס הוא בכלל מורידין אא"כ הוא מין.

וע"ע ברש"י ע"ז כו: ד"ה מין שכתב דבהרבה מקומות מצאנו חילוק בין מין למומר כגון ס"ת שכתבו מין ישרף וכגון הכא, ומשמע דס"ל דגם לענין מורידין יש חילוק ולמ"ד מומר אין מורידין אותו לבור, וכדעת הר"ן.

וע"ע בבה"ג הל' יין נסך הביא ד' הגמ' בע"ז הנ"ל, והוסיף בזה"ל:"ולמ"ד אוכל נבילה להכעיס משומד הוי נישני ר"י כאן במומר אוכל נבילה להכעיס כאן באוכל לתאבון, קסבר משומד אוכל נבילה לתאבון לא איצטריך קרא לרבויי", מבואר דעתו שלא רצתה הגמ' להעמיד הא דמורידין במומר להכעיס והא דאבידה במומר לתאבון דפשיטא הוא במחזירין לו אבידתו, וע"כ הא דאבידה איירי במומר להכעיס וא"כ ע"כ א"א למיתני מומר להכעיס בכלל מורידין, מבואר דעתו להדיא דאינו בכלל מורידין, וכד' הר"ן.

ולהלכה מסיק בחזו"א דמומר אוכל נבילות להכעיס הוי מומר ולא מין וכדעת הרשב"א, ואף הר"מ לא פליג בזה לדעתו [ורק מ"מ אית בהו דין מורידין], ומה"ט שחיטתו כשרה דלא כהשו"ע, ומ"מ כתב שאם רודף אחר האיסור יש להחמיר כשיטת הרא"ה דהוי מין, וגם בנחל"ד ד: האריך לדון בזה ע"ד השו"ע.

והוסיף בחזו"א ב-ג דה"נ מומר לשבת או לע"ז אף לתאבון מורידין ולא מעלין, וכמבואר בברייתא חולין ה. דמשוה מומר להכעיס בעבירה אחת למומר לע"ז ושבת אף לתאבון, וע"ע יו"ד קנח-ב דמבואר כן להדיא גבי ע"ז אבל לא נתבאר שם להדיא גבי שבת או מומר לכה"ת לתאבון אם הדין כן, וצ"ע.

שו"ר בתבו"ש ב-כב דמומר לכה"ת מעלין ולא מורידין, עיי"ש שדקדק כן מסוגיא ע"ז כו:.

[ע"ע בט"ז רנא-א כתב דמומר להכעיס פעם אחת ג"כ אין בו דין מומר כש"כ התוס' יד. לענין שבת דדוקא בכמה פעמים כן, ומ"מ כתב דאין פודין אותו, והוא ג"כ מקור ליסוד חילוקו של החזו"א דלענין להחיותו גרע].

**י. ביאור שיטת הר"ן-**

והנה בעיקר מש"כ הר"ן דאינו נפסל לשחיטה אלא אם הוא רודף אחר האיסור, בפשוטו נראה טעמו דפסק כמ"ד מומר להכעיס לאו מין הוא אלא מומר, אבל מ"מ ס"ל כהרא"ה דהיכא שהוא רודף אחר האיסור הרי הוא בכלל מין.

ומה שהצריך הר"ן שיהיה מין דוקא כדי ליפסל הוא כשנ"ת לעיל דעיקר שיטת הר"ן דפסולו משום דהוי כעכו"ם ולא כהתוס' דלאו בר זביחה הוא, ודוקא ע"י שהוא כמין חשיב כעכו"ם לפסול.

אבל יש כמה סתירות בד' הר"ן:

א. בר"ן גיטין (כד:) כתב לענין סת"ם דעובר שאר עבירות להכעיס אין פסולו אלא מדרבנן.

ותמה ע"ז במג"א שם שהרי לענין שחיטה פסק הר"ן דלהכעיס אף בעבירה אחת פסול מדאורייתא [שהרי סתם דהוי כעכו"ם משמע דאף מדאורייתא פסול, רעק"א-סט], ואין לומר דבגיטין איירי שאינו רודף אחר האיסור דוקא לכך אינו פסול מדאורייתא, שהרי בע"ז פסק הר"ן דאף בכה"ג שאינו רודף אחר האיסור מיקרי להכעיס.

ב. עוד הק' שהר"ן פסק בע"ז דלהכעיס הוי מין וא"כ היאך העמיד הגמ' בשביק היתרא ואכיל איסורא הרי בכה"ג יישרף?

וכתב ליישב דבגיטין איירי שמפרש בהדיא שאינו עושה להכעיס רק למטעם טעמא דאיסורא, עיי"ש.

ג. אבל באמת כבר הק' כן רעק"א-סט דנמצא לנו כבר סתירה בעיקר הדבר בין ד' הר"ן בע"ז לר"ן חולין, דבע"ז כתב דקי"ל כמ"ד להכעיס הוי מין ואיזהו להכעיס כל דשביק היתרא ואכיל איסורא, ואילו בחולין מבואר דעתו דלא חשיב בכה"ג מומר להכעיס אלא ברודף אחר האיסור?

[ואולי כל ד' הר"ן חולין הוא ענין מסויים לענין שחיטה דלקבל שם עכו"ם צריך רודף אחר האיסור אבל שם מין חל בו גם בלא זה, וצ"ע].

ובדעת הר"ן מצאנו שני מהלכים עיקריים:

א. כתב רעק"א-סט דעכצ"ל דס"ל להר"ן דמומר להכעיס אינו אלא ברודף אחר האיסור ולא סגי במה שלא אכפ"ל מהאיסור כלל, וכן ג"כ שיטת הר"ן בע"ז, ומש"כ הר"ן שם דשביק היתרא ואכיל איסורא צל"פ דאיירי שהוא דוקא רוצה את האיסור.

ונמצא לפי"ז דכל הפלוגתא אי מומר להכעיס הוא מין או מומר היינו דוקא ברודף אחר האיסור, אבל היכא שאינו רודף אחר האיסור לכו"ע אינו מין.

והוא כש"כ הגר"א בדעת הרשב"א ודלא כהחזו"א שנקט דאף לשיטת הרשב"א דפלוגתתם איירי ברודף אחר האיסור מ"מ למ"ד מין הוי הוא גם באינו רודף אחר האיסור דוקא.

וכן הבאנו לעיל מהפר"ח ב-יט דפשיטא ליה כדעת הגר"א ורעק"א דכל פלוגתתם אינו אלא ברודף אחר האיסור אבל היכא דלא אכפ"ל וודאי אינו בכלל מין, ומה"ט חלק ע"ד הרמ"א שפסל בשחיטה עפ"י שיטת הרא"ש דתלי בבר זביחה, ונקט שם דלשיטות דתלי בדין עכו"ם דוקא הרי וודאי יש להכשיר משום דלכו"ע לא חשיב מין היכא שאינו רודף אחר האיסור וכל פלוגתא דאמוראי היא דוקא ברודף אחר האיסור.

ועפי"ז אשה"ט דעת הר"ן, דלעולם קי"ל כמ"ד מין הוי ומ"מ היינו דוקא ברודף אחר האיסור.

ועפי"ז א"ש היטיב ד' הר"ן בגיטין דמש"כ שאין בו פסול דאורייתא הוא דוקא בשביק היתרא ואכיל איסורא אבל אינו רודף אחר האיסור, אבל אם הוא רודף אחר האיסור הרי הוי מין ויישרף מדאורייתא.

ומ"מ צ"ל שיש כאן חילוק בין שחיטה לתפילין לענין דרבנן, דבשחיטה לא פסולו כלל אפי' מדרבנן ואילו לענין תפילין פסלוהו.

ב. אבל בחזו"א ב-ד כתב שיש כאן חזרה בד' הר"ן, דהא פשיטא דלמ"ד דהוי מין הוא גם באינו רודף אחר האיסור, ומש"כ הר"ן בחולין דוקא ברודף אחר האיסור היינו משום שהר"ן בחולין חזר בו ממש"כ בע"ז וס"ל להלכה כמ"ד מומר הוי אלא דס"ל ע"ד הרא"ה דאם רודף אחר האיסור לכו"ע הוי מין, ומה"ט פסול בשחיטה.

וא"ש ג"כ ד' הר"ן גיטין דאיירי באינו רודף אחר האיסור וקי"ל כמ"ד דאינו אלא מומר ואינו פסול לשחיטה כלל וה"נ לתפילין אינו אלא מדרבנן, אבל לד' הר"ן בע"ז קי"ל כמ"ד מין הוי אף אם אינו רודף אחר האיסור ופסול לשחיטה וסת"ם מדאורייתא ויישרף.

והנה בעיקר מש"כ הר"ן דמשכח"ל שאינו מומר להכעיס אבל גם לא לתאבון, תמה ע"ז בחי' אנ"ש מגמ' גיטין מז. לענין מורידין ולא מעלין דכל דשביק היתרא ואכיל איסורא מיקרי מומר להכעיס?

אבל נראה דלק"מ, דהתם איירי לענין מורידין ולא מעלין, ולפי דעת הרבה ראשונים שהבאנו לעיל הרי גם למ"ד מומר הוי מ"מ יש לו דין מורידין, ולשיטת הר"ן בע"ז דדוקא אם הוא בכלל מין אמרינן מורידין ולא מעלין צ"ל דהתם אזלא הגמ' כמ"ד מין הוי אף באינו רודף אחר האיסור, והכא אזלינן להלכה כמ"ד מומר הוי ולא חשיב מין אלא ברודף אחר האיסור.

אבל כ"ז ניחא דוקא למהלך החזו"א אבל להפר"ח ורעק"א דאף למ"ד מין הוי אינו אלא אלא ברודף אחר האיסור תיקשי טובא היאך תתפרש הגמ' גיטין והרי כל שאינו רודף אחר האיסור לאו מין הוא ושיטת הר"ן בע"ז דאין מורידין ולא מעלין אלא במין ולא במומר, וצ"ע.

ומעיקר הגמ' לא תיקשי לשיטת הגר"א ברשב"א דכל הפלוגתא היא דוקא ברודף אחר האיסור די"ל דדין מורידין אינו תלוי דוקא בדין מין ואף אי הוי מומר מורידין וכש"כ הרבה ראשונים, אבל הר"ן עצמו לא ס"ל כן, ועיין בחזו"א ב-ה מה שהעיר מגמ' גיטין הנ"ל.

ג. ומיהו בעיקר קו' המג"א בסתירת ד' הר"ן משחיטה לתפילין, היה נראה בפשיטות דהנה בר"ן גיטין מבואר מלשונו דאף מומר לע"ז מדינא מיקרי בר קשירה, וצ"ע טובא מ"ש משחיטה.

ויתבאר במקו"א די"ל דאזיל הר"ן לטעמיה דבדין שחיטה מתמעט שחיטת עכו"ם, וכל שהוא עובר אפי' עבירה אחת להכעיס הוי כעכו"ם ומין, משא"כ לענין תפילין עיקרו תלוי בדלאו בר קשירה ואף שהוא עובר עבירה אחת מ"מ מיקרי בר קשירה.

וזה כוונת הר"ן דלענין דלא מיקרי בר קשירה זה אינו אלא מדרבנן אבל מדאורייתא שפיר מיקרי בר קשירה.

ובאמת אה"נ דמומר לע"ז וודאי תפילין שלו יישרפו משום דהוי מין אלא דמ"מ מה דקתני התם דפסול משום לאו בר קשירה אינו אלא דרבנן, וה"נ י"ל גם לענין מומר לעבירה אחת דהוי מין אבל מ"מ מיקרי בר קשירה.

**יא. בזה"ז-**

בדין מומר בזה"ז, עי' בחזו"א יו"ד ב-טז שאין דין מורידין ולא מעלין בזה"ז שאין השגחת ד' מפורסמת ואין ביעור הרשעים בזה"ז גדרו של עולם ואין בזה תיקון הפירצה רק הוספת הפירצה ומ"מ מסתבר דאינו אלא לענין דאין מורידין אבל גם אין מעלין, וצ"ע.

וע"ע בחזו"א שם ב-כח מש"כ שתנאי בדין מומר שלא יהיה תינוק שנשבה, דחשיב בכה"ג שוגג ולא מזיד, ומצווין להחיותו ולחלל עליו שבת, וצ"ע אם בספק יש להצילו דהוי כספק ישראל ספק עכו"ם.

ולענין דיבור לשה"ר על מומר יש מקום לדון דהתם תלי בעושה מעשה עמך דוקא, ותינוק שנשבה אף שמצוה להחיותו סו"ס אינו עושה מעשה עמך מיקרי [ולא דמי למומר לתאבון שעדיין עושה מעשה עמך היכא שאינו נוגע לו], ועי' תשובות והנהגות ג-תפח הביא בשם גדול אחד לאסור, ושו"ט בזה ונראה ג"כ שנקט דמעיקר הדין אין בו איסור אלא דמ"מ יש להמנע שלא לספר עליהם שלא לתועלת חיזוק הדת כדי שלא להרגיל א"ע בלשה"ר.

[וכמדומה שכ"ה מנהג העולם וכן בעיתונים רגילים בזה אף שלא לצורך חיזוק הדת ואין פוצה פה ומוחה].

שאר ענייני מומר לענין סת"ם ומילה יתבארו בנפרד.

1. בפשוטו כל שיטת הרשב"א הוא משום דפסק כמ"ד הוריות יא. דמומר להכעיס מומר הוי ולא מין, וכ"כ רא"ה בבד"ה, אבל בחי' הרשב"א הוסיף דאף אי קי"ל דהוי מין ה"מ לענין קרבן ולא לענין שחיטה, ויתבאר לקמן. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכנראה לפי"ז צ"ל דה"נ מה דמבואר גיטין מה: דמומר פסול לתפילין אינו אלא מדרבנן ואף במומר לע"ז, ודוחק ועיין בר"ן גיטין מה: יו"ד לקמן שהביא שיטה כזו, ואולי ס"ל לחלק בין גדרי מומר לענין שחיטה מתפילין. [↑](#footnote-ref-3)
3. מיהו זה רק גבי דינא דר"מ דמומר לד"א הוי מומר לכה"ת ויתכן דס"ל לרש"י דלאו מומר הוא רק חשוד כש"כ בתשובת מהרי"ק ונתבאר במקו"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. אבל בסוגיא ו. משמע שלא כדבריהם שפסלו כותים משחיטה משום שיש מהם עע"ז, ואפי' אם ישראל עע"ג לא מהני.

   ובאמת כבר תמה שם בפנ"י למה ייפסלו אם ישראל עומד ע"ג והרי לא מצאנו פסול מומר לע"ז בכה"ג כלל, והיינו דפשיטא ליה כדעת הרי"ד וריא"ז.

   ותי' הפנ"י דהתם גזירה מחודשת היא ואף למ"ד דחיישינן למיעוטא לא מן הדין פסלום רק מגזירה חדשה לעשותם כעכו"ם, עיי"ש מה שהכריח זה, ונתבאר במקומו גבי כותים. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכנראה בתבו"ש שם דה"נ צ"ל לר"מ דמומר לד"א הוי מומר לכה"ת כש"כ התוס' יד. שהבאנו.

   אבל באמת עיין בחזו"א דמאי י-י דמומר לתאבון לדבר אחד לר"מ אינו נפל לשחיטה, ומש"כ התוס' יד. הוא דוקא לענין חילול שבת דס"ל דשוחט בשבת לא מיקרי לתאבון שאין יצרו תוקפו ומתני' בלא אכלו בשבת איירי, עיי"ש משכ"ב ליישב קו' רעק"א היאך גנב חייב דו"ה לר"מ.

   וביאור סברתו דלא דמי למומר לכה"ת די"ל דפקר כ"כ כש"כ התבו"ש אבל במומר לד"א לר"מ לא שייך לומר כן, אבל בתבו"ש עצמו נראה דאף לר"מ נקט כן עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. וזה כפי פשטות ד' הרשב"א דפסק כמ"ד מומר ולא מין, כש"כ בבד"ה להרא"ה בדעתו, אבל בחי' הרשב"א הוסיף דאף למ"ד מין יודה דלענין שחיטה כשר וכנראה יתבאר עפמש"כ דשחיטה צריך לחול בו שם עכו"ם ואף למ"ד מין אינו מין כ"כ לחול בו שם עכו"ם. [↑](#footnote-ref-7)
7. אבל בתבו"ש ב-א פי' ד' הר"ן שהוא משום חסרון בר זביחה, ואולי דעתו כהפר"ח דבעינן וזבחת אתה ולא עכו"ם, אבל לפרש מטעם בר זביחה צ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. והוסיף בקר"א דכ"מ בגמ' חולין ה. האי מומר היכי דמי וכו' וכבר הק' במג"א או"ח לט-ב מ"ט לא אוקי במומר להכעיס על עבירה אחת?

   ובפמ"ג יו"ד שפ"ד ב-ב כתב דתלי בפלוגתא דאמוראי אי הוי מין או מומר.

   אבל בקר"א כתב דע"כ ש"מ אף למ"ד מין הוי מ"מ יכול להביא קרבן.

   וביאור הדברים דשם מין הרי הוא כעכו"ם אבל אינו מפקיע ממנו להביא קרבן דהא אף עכו"ם נודרים קרבנות, ורק שם מומר נתמעט מקרבן ולענין עבירה אחרת שכלפיה אינו מומר יכול להביא קרבן כמו למ"ד מומר הוי, ועיי"ש בקר"א משכ"ב תחילת הדברים כש"כ אבל חזר ונתקשה בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. ומ"מ וודאי מסתבר שגם לפי"ז דכל ד' הר"מ הוא רק אם נפרש דמומר לד"א הוי כמין דאי הוי כמומר לא נראה להחשיבו כעכו"ם ע"י עבירה אחת. [↑](#footnote-ref-10)