כלים פי_ז מי_ג
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ז מי"ג**

א] **כל שבים טהור,** הר"ש הביא מתו"כ דילפינן לה מדכתיב בגד, מה בגד מיוחד מן הגדל בארץ אף עור מן הגדל בארץ, ולקמן מי"ד כתב הר"ש דממעטינן להא דאין כלי העשוי מעצמות הדגים מקב"ט, מדכתיב מעשה עזים, פרט לעופות וה"ה דגים, וכתב דהא דאיצטריך למעוטי עופות ודגים מוהבגד, הוא משום דעור סתמא כתיב והו"א בכל עור אמר רחמנא, ועיי"ש בפי' מכת"י שהק', דכיון דמיעט עור של עופות ודגים כ"ש עצמותיהן ולמה לי תו למעוטי עופות, ותירץ דהו"ל דעצמות עופות חשיבי לעשות כלי יותר מעורותיהן, עכ"ד, ומבו' בדבריו, דמקרא דוהבגד ממעטינן עורות הדגים והעופות וצ"ל דבעינן דומיא דבגד שבריאתו מן הארץ, וע"כ ממעטינן עופות שנבראו מן הרקק, וכמש"א בעירובין דכ"ח., וכ"ה בחזו"א סימן כ"ג סקי"ג, ומקרא דמעשה עזים ממעטינן עצמות הדגים והעופות, וכ"כ בדעתו במל"מ פ"א מכלים ה"ד.

ב] והנה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל רפ"ב ורפ"י מבו' ג"כ דהא דעצמות הדגים טהורין, ילפי' לה מקרא דמעשה עזים, וכן צל"פ גם בד' הרמב"ם בפ"א מכלים ה"ב וה"ג, ומש"כ שם דטהרת הגדל בים ילפי' לה מדכתיב בגד או עור, קאי רק על עורות, עיי"ש, אך בהא דממעטינן עורות מדכתיב בגד או עור, נראה מדבריו בפ"א מכלים ה"ג וה"ד דלא ממעטינן מינה אלא עורות מן הגדל בים, עיי"ש.

ובדין עורות העופות כתב כתב הרמב"ם שם ה"ד, ז"ל, יראה לי שהכלים העשויין מעור העוף אינם מקב"ט כמו עצמותיו, וא"ת והלא הוא כשר לכתוב עליו תפילין כעור בהמה וחי', הנה עור הדג אינו מקב"ט ולולי זוהמתו שאינה פוסקת הי' כשר לכתוב עליו תפילין, הנה למדת שאף דבר שאינו מקב"ט כשר לתפילין וכו', עכ"ל.

ובחזו"א סימן כ"ג סקי"ד ובמכתב שבסוף כלים עמד ע"ד הרמב"ם, דהנה מעיקר מה שהביא הרמב"ם מהא דכותבין עליו תפילין, נ' דהטעם לטהר עור העוף הוא משום דלא חשיב כעור אלא כבשר, וע"ז הוא דקשיא מהא דהוא כשר לכתוב עליו תפילין והרי דחשיב כעור, ובאמת כ"כ בפי' הר"ש מכת"י, דאין לפרש דטהרת עור העוף הוא משום דלאו עור הוא, שהרי אמרינן דכותבין עליו תפילין, וע"ז הוכיח הרמב"ם דחלוק דין עור לטומאה מדין עור לתפילין מהא דעור הדג אינו מקב"ט ואפ"ה הי' כשר לכתוב עליו תפילין, וזה צ"ב, שהרי עור הדג אין טהרתו משום שאינו עור, אלא משום שאינו מן הגדל בארץ, וזה אינו ענין לתפילין, ואדרבה כיון דחזינן דטהרת עור הדג היא רק משום שאינו גדל בארץ, והרי דהוי בכלל עור, א"כ הרי בדין שיהא עור העוף טמא כיון שהוא מן הגדל בארץ, עכ"ד.

ג] **חוץ מכלב המים מפני שהוא בורח ליבשה דברי ר"ע,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהלכה כר"ע, אך בפ"א מהל' כלים השמיט לדינא דר"ע ועמד ע"ז בתוי"ט לעיל רפ"י, ובמל"מ שם כתב לישב, דסמך הרמב"ם על הא דתנן לקמן מי"ד דבחמישי אין בהן טומאה חוץ מכנף העוז ולא קאמר נמי חוץ מכלב המים, והו"ל מחלוקת ואח"כ סתם דהלכה כסתם, עכ"ד.

וי"ל עוד בדעת הרמב"ם, למש"כ בפי' הר"ש מכת"י, דלר"ע דכלב המים הוי בכלל בריות היבשה ואם עשה כלים מעורו מקב"ט, כ"ש דאם עשה כלים מעור העוף דעיקר חנייתם ביבשה מקב"ט, ורבנן פליגי אפי' בעופות כדמוכח בסמוך דקתני חמישי אין בהם טומאה חוץ מכנף העוז, ולא קתני חוץ מכנף העופות, עכ"ד, ופסק הרמב"ם כרבנן, אך יל"ע אם זה מתישב למשמעות ד' הרמב"ם שם ה"ד דטהרת עורות העופות הוא משום דלא חשיבי כעור לקב"ט, וכמש"נ לעיל אות ב'.

ד] והנה יש להסתפק בהא דמטמא ר"ע בכלב המים, אם הוא אף בכלי העשוי מעצמותיו, או דאינו מטמא רק כלי העשוי מעורו, דכיון שהוא בורח ליבשה הוי בכלל בריות היבשה, וחשיב כגדל בארץ, אך כלי העשוי מעצמותיו טהור, דהגם דחשיב כגדל בארץ, אינו בכלל מעשה עזים.

ומד' הר"ש נ' ללמוד דמודה ר"ע בכלי העשוי מעצמותיו שאינו מקב"ט, דאי נימא דס"ל דאף כלי העשוי מעצמותיו טמא, וכ"ש דכלי העשוי מעצמות העופות טמא, הרי ודאי דרבנן דמטהרי בכלי העשוי מעצמות העופות וכמבו' לקמן מי"ד ובתוספתא שהביא הר"ש שם ובחולין דכ"ה:, פליגי עלי' דר"ע, ובע"כ דמודה ר"ע דכלי העשוי מעצמות כלב הים והעופות טהור, ולא פליג אלא בכלי העשוי מעורותיהם.? ועמש"נ בזה להלן מי"ד אות ? דמוכח מזה דטהרת עצמות וטהרת עורות ב' דינים הם, ואין טהרת עצמות משום שאינו גדל בארץ, עיי"ש.?

ה] אמנם מד' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב דהלכה כר"ע, נ' דס"ל דלא פליגי רבנן עלי', ובע"כ דס"ל, דמודה ר"ע בעורות העופות דטהורין, ול"ד לעור כלב הים דטמא, וצ"ב הטעם בזה, ושמא ס"ל דהא דעורות העופות טהורין, הוא משום דלא חשיבי כעור, וכמשמעות דבריו בהל' כלים.

וי"ל בזה, לפ"מ דתניא בתו"כ פר' שמיני פ"ו, הובא בס' משנת טהרות כל הולך להביא וכו' ואת כלב הים, וכתב הראב"ד שם, דאע"פ שאין בים נותן טומאה, כלב הים מטמא מפני שהוא בורח ליבשה, והכי איתא במשנת כלים פי"ז וכו', עכ"ל, ומ' מזה, דמכח ה"ט דכלב הים בורח ליבשה, חשבינן לי' כחי', וע"כ הוא מטמא טומאת נבילות, ומה"ט הוא דס"ל לר"ע דכלי העשוי מעורו טמא, ולפ"ז נ' דאף כלי העשוי מעצמותיו יהא טמא, דהוי בכלל מעשה עזים, וע"כ ל"ד לכלי העשוי מעורות העופות דטהור, ובאמת מל' הראב"ד שם מ' דקי"ל כר"ע, וזה מתישב היטב לפי דבריו דטעמא דר"ע הוא דחשיב כחי', דלפ"ז אין מקור דפליגי רבנן עלי' דר"ע, וכמש"נ, וצ"ע עוד בזה.

ו] **וחיבר להן מן הגדל בארץ אפי' חוט או משיחה וכו' טמא,** כה"ג תנן בנגעים רפי"א, דעורות הים אינם מטמאין בנגעים, חיבר להן מן הגדל בארץ אפי' חוט אפי' משיחה דבר שהוא מקב"ט טמא.

והנה הרמב"ם בפיהמ"ש כאן כתב, דמש"א כאן דבר שהוא מקב"ט טמא כונתו כי זה שחיבר מן הגדל בארץ הוא זה שמתטמא, עכ"ל, ומ' דלא חיילא הטומאה אלא על החוט והמשיחה הגדלים בארץ, אך בפיהמ"ש בנגעים שם כתב, ז"ל, ואם למשל חיבר וכו', הרי אותו העור של ים מטמא אז בנגעים, לפי שאמר או בעור איזה עור שיהי', עכ"ל, והרי להדיא דאף העור של ים מטמא בנגעים, וזהו דילפי' לה מדכתיב או בעור, דאיזה עור שיהי' מטמא.

אמנם באמת בד' הרמב"ם בנגעים שם מבו' להדיא דחלוק בזה דין טומאת כלים מדין טומאת נגעים, עיי"ש שכתב, ז"ל, אם הי' אותו החיבור חיבור העושהו מקב"ט כאשר נגעה טומאה באותו דבר הגדל בארץ, הרי אותו העור מטמא אז בנגעים אע"פ שהוא של ים, עכ"ל, ומבו' להדיא דבדין טומאת כלים, אין אותו העור מקב"ט, אלא כאשר נגעה טומאה באותו דבר הגדל בארץ, ובכה"ג נטמא אף העור של ים (ויש לדחוק כן גם בל' הרמב"ם במשנתינו), ואילו בדין טומאת נגעים ה"ז נטמא אף בשהי' הנגע בהעור של ים, וצ"ב הטעם לחלק בזה, ועי' במי"ט מש"כ בזה.

ובמל"מ פ"א מכלים ה"ג כתב, דממש"כ הרמב"ם בחיבורו פי"ג מטו"צ ה"ה דמטמאין בנגעים סתם, וכן ממש"כ בהל' כלים סתם דהכל מקב"ט, נראה דאין חילוק בין אם נגעה הטומאה בדבר הגדל בים לאם נגעה הטומאה בדבר הגדל ביבשה, ועיי"ש שכתב דהכי מסתברא, שהרי דבר זה שהוא גדל מן הארץ מצ"ע אינו מקב"ט, שהרי אין בו שיעור בגד לקב"ט, דהא תנן אפי' חוט אפי' משיחה, וא"כ ע"כ קבלת טומאתו הוא בהצטרפות הדבר הגדל בים, וא"כ מה לי אם נגעה הטומאה בדבר הגדל בארץ מה לי אם נגעה הטומאה בדבר הגדל בים, עכ"ד.

ז] ומצינו שנחלקו הראשונים בזה, דבד' הראב"ד בתו"כ שמיני פר' ז' מבו' להדיא דכל הבגד והעור מקב"ט, ז"ל, ואע"פ שהחוט בפנ"ע או המשיחה בפנ"ע אינה ראוי' לקב"ט, אעפ"כ כיון שמתחברת עם הכלי עשאו לכלי כלי הראוי ליטמא, וזה גרם טומאה לזה וזה לזה, וכן פירשו בתוספתא כלים פ"ז וכו' חיבר להם מן הגדל בארץ וכו' אפי' כלי גללים כלי אבנים וכלי אדמה מדבר שכליו מקב"ט טמא ודבר שאין כליו מקב"ט טהור, ר"י אומר כלים הראויים לטומאה וטיהרום לכשתמצא להם עילה יהיו טמאים וכו', למדנו טעם החוט או המשיחה מפני מה הם גורמים טומאה לכלים הטהורים ואע"פ שהם בעצמם אינם בני טומאה, מפני שכל הכלים בין מן הים בין מן היבשה וכן כלי גללים כלי אבנים וכלי אדמה ראויים הן לטומאה מפני שהם חזקים ומשמשין כל תשמיש ככלי עץ או ככ"ח, ולא טהרנו אותם אלא מגזה"כ, וכשנמצא להם שום עלילה לטמא אותם בשום חיבור אנו מטמאים אותם, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דמהני החוט והמשיחה לגרום טומאה לכלי, ומבו' עוד בדבריו דהך דינא הוא גם בכלי גללים כלי אבנים וכלי אדמה, ונת' בזה להלן אות ט"ו.

ח] ובתשו' הרי"ד סימן י"ז כתב, ז"ל, אבל זה שחיבר להן מין הגדל בארץ שהוא עומד לבדו, חשוב לקבל טומאה, וכל הכלי העשוי מן הגדל בים הוי חשוב יד לההוא דגדל בארץ ובטל אצלו והכל טמא וכו', עכ"ל, והרי דכל הכלי טמא, אך אי"ז מטעמא דהראב"ד דכל הכלי הוי כלי הראוי ליטמא, אלא לעולם עיקר הטומאה היא על הגדל בארץ, ושאר הכלי טמא משום שהוא חשיב כיד להגדל בארץ ובטל אצלו.

ט] אמנם בתוי"ט בנגעים שם כתב, ז"ל, אבל מהר"ם כתב בשם הר"י מסמפונט דדוקא הרצועה של עור שחיבר לה טמא, ולא עור חית הים אע"פ שמחוברת עמה, דיקא נמי מדקתני במתני' טמא ולא קתני מטמא, עכ"ל, והרי שדעת הר"י מסימפונט, דאין כל העור נטמא בנגעים, אלא הרצועה של עור שחיבר היא שנטמאת בנגעים.[[1]](#footnote-2)

י] והנה בתוי"ט שם כתב עוד, ז"ל, וכתב עוד מהר"ם דבר שהוא מקבל טומאה, נ"ל דיש בו כשיעור הבגד ג' על ג' עור ה' על ה', ולא בטיל ברוב כיון דלא טרפן זב"ז, עכ"ל, אך בד' הראב"ד שהבאנו לעיל אות ז' מבו' להדיא לא כן, וכן נ' מד' הרמב"ם.

ובמל"מ פ"א מכלים ה"ג כתב, דדברי מהר"ם לא אתיין עם ד' הר"י מסימפונט, דאי נימא דהעור והבגד מקב"ט בפנ"ע לפי שיש בו כשיעור, ונימא גם דאינו טמא אלא העור והבגד בפנ"ע, א"כ מאי קמ"ל מתניתין, פשיטא דטמא כיון דיש בו כשיעור, ואי נימא דקמ"ל דלא אזלינן בתר רובא, לא יתישב הא דתני עלה בתו"כ פר' תזריע ובלבד שיחברנו כדרך חיבורו לטומאה, שהרי אדרבה היכא דנתחבר כדרך חיבורו לטומאה הוא דהוה ס"ד דבטל ברוב, ובע"כ דלד' הר"י מסימפונט דדוקא הרצועה שחיבר טמאה, איצטריך חיבור זה כדי להשלים שיעור הבגד שאין בו כשיעור, ואף שהוא אינו מקב"ט, מהני מיהא להשלים שיעור דבר הגדל בארץ, עכ"ד,[[2]](#footnote-3) ועיי"ש בסו"ד שכתב עוד, דאף דד' הר"י מסימפונט ומהר"ם לא באו כי אם במתניתין דנגעים, ה"ה למתניתין דפי"ז דכלים דמפרשי לה הכי, דאין חילוק ביניהם, וז"פ, עכ"ד.

ובקובה"ע סימן ע"ג סק"ח כתב ללמוד מזה, דהגם דשיעור בגד לקב"ט הוא גע"ג אצבעות, מ"מ כל דאיכא בו גע"ג אצבעות ויש עליו תורת בגד, מצי חייל טומאה על כל חוט וחוט בפנ"ע, וע"כ שפיר י"ל דהגדל בים מהני ליתן להחוט ולהמשיחה תורת בגד, ותו מקבלין החוט והמשיחה טומאה בפנ"ע, עיי"ש מש"כ עוד לפ"ז.

יא] אך יש לתמוה ע"ז, ממש"א בזבחים דצ"ה. דמעיל שנטמא מכניסו פחות מג' על ג', והיינו משום דפחות מגע"ג אינו מקב"ט, ונתחדש בזה, דשרי להכניס מקצת טומאה למקדש, וליכא איסורא אלא בשמכניס את כולה, וכיון דהטומאה חיילא רק על הגע"ג, ע"כ מותר להכניס את מקצתה, וזה ע"ד הא דשרי לטמא להכניס ידו למ"ד דביאה במקצת ל"ש ביאה, וכמו שביאר בזה בקה"י זבחים סימן כ"ד, ואי נימא דכל שיש בבגד גע"ג מצי חיילא טומאה על מקצתו, א"כ הרי נמצא דכל מקצת ומקצת שבבגד יש בו טומאה שלימה, ומ"ט מותר להכניסו למקדש, וכבר הוכיח כן בכ' הגר"ח בקונט' בעניני נגעים, עיי"ש בדבריו, ושמא י"ל דבהכנסת מקצת בגד דהויא ביאה במקצת, לא נאסר אלא הכנסת שיעור שיש עליו תורת בגד בפנ"ע, דחשיב כהכנסת בגד שלם, וצ"ע בזה.

עוד ילה"ע בזה, מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מי"ד, דהעושה כלים מעצמות העופות טהורין חיבור להן מן הגדל בארץ אפילו חוט ואפילו משיחה דבר המקבל טומאה טמא, ע"כ, והנה אי נימא דעיקר דינא דחיבר מן הגדל בארץ הוא דמהני החיבור להשלים שיעור הבגד, הרי לכאו' התם שחיבר חוט ומשיחה לכלי עצם, ל"ש כלל הך דינא, דודאי ל"מ הכלי עצם להשלים לשיעור החוט והמשיחה לטומאת בגדים.

יב] אמנם באמת נתפרשו הדברים בתשו' מהר"ם ד"ב (כי"פ) סימן שנ"ח, עיי"ש שכתב בדין כוס של עץ ורגלו של כסף שלקחו מן הגוי, דאע"פ שהכוס של עץ הוא עיקר, יש להטביל הרגל כי הרגל כלי בפנ"ע שראוי לגמוע בו מים לתינוק, ולא אזלינן בתר עיקר הכלי, וכתב דמ"מ יש להטביל כל הכלי, כיון שהוא כלי אחד, וכתב להוכיח כן, ז"ל, ותנן נמי במס' כלים פי"ז העושה כלים מן הגדל בים טהור ואם חיבר להם מן הגדל בארץ אפי' חוט אפי' משיחה דבר שהוא מקב"ט טמא, אלמא לא אזלינן בתר העיקר, ובתו"כ פ' ויהי ביום השמיני ופר' תזריע יליף לה מקרא, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דאין כל הכלי טמא אלא החוט והמשיחה, ומבו' נמי דאיירי בשיש בהן כשיעור, שהרי מדמי לה להא דהרגל הויא כלי בפנ"ע כיון שראוי לגמוע בו מים לתינוק, וא"כ ה"נ הא הוי החוט או המשיחה בגד בפנ"ע הוא משום שיש בו כשיעור, והרי להדיא דד' הר"י מסימפונט דאין כל העור טמא וד' מהר"ם דאיירי בשיש בחוט ובמשיחה כשיעור אתיין זע"ז, וכאשר כ"ה פשטות ל' מהר"ם בנגעים, דלא מ' כלל דפליג ע"ד הר"י מסימפונט.

ומשה"ק המל"מ דא"כ מאי קמ"ל, מתבאר להדיא בד' מהר"ם דקמ"ל דלא אזלינן בתר העיקר, וזהו דילפי מקרא לענין טומאת כלים ולענין טומאת נגעים, ומשה"ק המל"מ ע"ז דא"כ מאי תני עלה דבלבד שיחברנו כדי חיבורו לטומאה, י"ל דמהר"ם מפרש לה כמו שפירש הראב"ד בתו"כ פר' תזריע בפי' קמא, ז"ל, כלומר מעור הראוי לקב"ט, לאפוקי מצה שאע"פ שהוא גדל בארץ אינו מקב"ט כדדרשינן הכא, והכי מפרש להא מילתא במשנת נגעים, עכ"ל, וי"ל דגם נכלל בזה דבעינן שיהא בו שיעור לקב"ט.

יג] והנה לפ"ז מסתבר דאדרבה, כל מש"כ מהר"ם דצריך שיהא בחוט ובמשיחה שיעור, הוא רק מכח ד' הר"י מסימפונט דרק החוט והמשיחה טמאין, דהיינו דחשבינן להו כבגד בפנ"ע לקב"ט, וע"כ הוא דבעינן שיהא בהן כשיעור, דאל"כ ל"ה בגד הראוי לקב"ט בפנ"ע, אך אי נימא דמהני החוט והמשיחה שיקבל כל הבגד טומאה, שפיר י"ל דל"ב שיהא בהן כשיעור, ומאידך גם כל מש"כ הר"י מסימפונט דאין עור חית הים נטמא, הוא רק משום דס"ל דאיירי בשיש בחוט ובמשיחה כשיעור, וע"כ י"ל דאין טמא אלא רצועה זו, אך אי נימא דאין בהן כשיעור, וכל טומאתן הוא בהצטרפות דבר הגדל בים, בע"כ דאף הדבר הגדל בים נטמא, וכבר עמד כן במל"מ ע"ד הרמב"ם, ונת' לעיל אות ו'.

יד] בחזו"א סימן כ"ג סקי"א כתב לדון בהך דינא דחיבר להן חוט או משיחה טמא, דאם איירי בשחיבר להן חוט ומשיחה דבר שהוא עושה מלאכה כעין שן של מסרק, א"כ למה לי' לאשמועינן כלל הא לא גרע דבר שבים מן אבנים וגללים, ועוד דלשון אפי' חוט או משיחה לא מ' כן וכו', ועוד בת"כ מרבינן לה מקרא, ואי בעושה המלאכה מדבר המק"ט נראה דמסברא ידעינן לה, ועיי"ש שכתב דאיירי בשאינו אלא יד ועזר לשימוש הכלי, ובכל הדברים הטהורים כה"ג טהור, אבל הכא לא נטהרו עורות הדגים אלא בזמן שהן לבדן אבל כשנתחבר להן מין הטמא גם הן טמאים, וכ"ה מבו' לגיר' הגר"א בתוספתא דלדעת ר"י מטמאינן אף בשחיבר להן ממין שאינו מקב"ט, ונת' להלן אות כ' כ"א, ולפ"מ שהבאנו שם משיעורי הגרי"מ, מבו' טפי גדר הדין דמהני חיבור חוט או משיחה רק בדבר הגדל בים ולא בשאר דברים הטהורים, עיי"ש.

ושם סקי"ב תמה בזה מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מי"ד דהעושה כלים מעצמות העופות וחיבר להן מן הגדל בארץ אפי' חוט ואפי' משיחה טמא, ואם הא דמטמאינן בגדל בים בשחיבר להן חוט ומשיחה הוא מגזה"כ שאין טהרתן אלא בזמן שהן לבדן, אין ראוי שיהי' דין זה אלא בעור הדג שנטהר מהיקשא דבגד, וריבה בו קרא דאו בעור שיטמא בחבר אליו דבר שמן הארץ, אבל עצמות שטהרתן הוא דממעטינן מעזים פרט לעופות וה"ה דגים, בדין דלא יועיל חיבור אא"כ דבר שמן הארץ הוא עושה המלאכה כמו בחלמא וגללים ועץ ומתכת, עכ"ד.

טו] ובעיקר ד' החזו"א דהוי זה דין מסוים בטהרת כל שבים, דכל שחיבר להן מן הגדל בארץ ה"ה טמאים, הנה אמנם כן משמע מסתימת ד' הרמב"ם והר"ש, אך הנה מצינו בד' כמה מקמאי לא כן, חדא, הוא בד' הראב"ד בתו"כ שהבאנו לעיל אות ז', שפירש בד' התוספתא דאף כלי גללים כלי אבנים כלי אדמה שחיבר להן חוט או משיחה טמאין, דכיון שטהרת כלים אלו היא מגזה"כ, ע"כ כל שנמצא להם שום עלילה לטמא אותם בשום חיבור אנו מטמאים אותם, אך לגיר' הגר"א בתוספתא לא איירי בדין זה, ונת' דבריו להלן אות כ' כ"א.

טז] עוד מבו' כן בד' הרי"ד בתשו' סימן י"ז, ז"ל, ומה שהקשיתם על הא דתנן ברזל טמא שבללו עם ברזל טהור אם רוב מן הטהור טהור, מההיא דתנן בפי"ז דכלים וכו' חיבר להם מן הגדל בארץ אפי' חוט אפי' משיחה דבר שהוא מקב"ט טמא, ואמאי לא אזלינן בתר רובא כ"ה דאזלינן בתר ברזל, תשובה, מה דומין זל"ז, ברזל טמא בללו ועירבו עם ברזל טהור ואין בו ברזל טמא שיעמוד לבדו בלי תערובת כלל, והלכך בטל ברוב ברזל טהור וכו', אבל זה שחיבר להן מין הגדל בארץ שהוא עומד לבדו, חשוב לקבל טומאה, וכל הכלי העשוי מן הגדל בים הוי חשוב יד לההוא דגדל בארץ ובטל אצלו והכל טמא וכו', עכ"ל, והנה אי נימא דהא דחיבר חוט או משיחה טמא הוא גזה"כ מסוים בגדל בים, דאין טהרתו כשמחובר לו ממין המקב"ט, לכאו' אי"ז ענין להא דברזל טמא שבללו עם ברזל טהור דאזלינן בתר רובא, די"ל דהגם דבכלים העשויין מב' מינים אזלינן בתר רוב, מ"מ הכא ל"ש למיזל בתר רוב, כיון דמכח החוט או המשיחה ראוי כל הכלי לקב"ט.

יז] ובאמת דלמש"כ הרי"ד שם, דהא דחיבר חוט או משיחה טמא, הויא עיקר הטומאה על החוט והמשיחה, וכל הכלי טמא משום שהוא חשוב כיד לההוא דגדל בארץ ובטל אצלו, הרי לכאו' הדבר פשוט דה"נ הוא בשאר מינים הטהורים, ועד"ז הוא למש"כ מהר"ם דאיירי בשיש בחוט ובמשיחה כשיעור, וע"כ הוא דטמאין, ונת' לעיל אות י"ב שדעתו דרק החוט והמשיחה טמאין, דודאי דהך דינא הוא גם בשאר מינים הטהורים, וכ"ה מבו' להדיא מד' תשו' מהר"ם שהבאנו לעיל אות י"ב שלמד מינה לדין כוס של עץ ורגלו של כסף, וכ"נ להדיא מד' מהר"ם שהביא התוי"ט לקמן מט"ו, וכמש"נ שם אות ?.

יח] ואמנם קשיא לדעת כל הני קמאי מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל פי"א מ"ד דקיתון מן החלמא ושוליו מן הגללים טהור, דהכל הולך אחר עושה המלאכה, ומה גרע היכא דשוליו מן הטהור, מהא דחיבר חוט או משיחה דטמא, ועד"ז קשיא מהא דתנן לקמן פכ"ב מי"א דספסלין שבמרחץ ורגל א' של עץ וא' של אבן טהור.

והנה למש"כ מהר"ם דאיירי הכא בשיש בחוט או במשיחה כשיעור, נ' דע"כ ל"ד להתם, דאין המין הטמא בפנ"ע ראוי למלאכתו, ומשא"כ הכא דהחוט והמשיחה בפנ"ע ראויין למלאכה, וכאשר כ"ה מבו' ממה שדימה בתשו' מהר"ם לזה דין כוס של עץ ורגלו של כסף, דחייב הרגל בטבילה, משום דראוי לגמע בו לתינוק, והרי דכל טומאת הרגל הוא משום שהיא ראוי' למלאכה בפנ"ע, וה"נ הכא דכוותה, וכן נ' גם לד' הרי"ד שפירש דעיקר הטומאה היא על הגדל בארץ, ובע"כ דאיירי בשיש בו שיעור הראוי לקב"ט וע"כ ל"ד להתם.

אך לד' הראב"ד דאיירי בשהחוט בפנ"ע או המשיחה בפנ"ע אינה ראוי' לקב"ט, ואפ"ה כיון שמתחברת עם הכלי עשאו לכלי כלי הראוי ליטמא, וזה גרם טומאה לזה וזה לזה, נ' דבעכצ"ל דאיירי הכא בשהחוט והמשיחה הם מעושי המלאכה, וע"כ הן עושין הכלי לכלי הראוי ליטמא, ושמא יש לכוין לזה במה שפירש הראב"ד שם להא דתניא ובלבד שיחברם כדרך חיבורם לטומאה, והבאנו דבריו להלן אות כ"ב, ול"ד לקיתון מן החלמא ושוליו מן הגללים דלא חשבינן להדפנות כעושי המלאכה, וע"כ נמי ל"ד לדין ספסלין שרגל א' של אבן, וזה לפ"מ שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש שם דאיירי בספסלין של שיש, וי"ל דהספסלין עצמן הוו עיקר עושה המלאכה, וע"כ ל"מ רגל א' של עץ לטמאן, ואכתי צ"ע.?גם צ"ע דעי' לעיל שם שנת' דבעינן שיהיו כל עושי המלאכה מן הטמא, עיי"ש, וצ"ע, עוד יל"ד לד' היחוסי תנו"א שהבאנו שם דהטעם דאזלינן בתר השולים הוא מדין הכל הולך אחר המעמיד, ולפ"ז ל"ק מהתם, אך ק' משאר גווני דתניא התם דאזלינן בתר עושי המלאכה, עיי"ש, גם ק' מדעת רבי התם דעד שיהיו השולים מקבלין?.

יט] **דבר המקבל טומאה,** הרמב"ם בפיהמ"ש בנגעים רפי"א פירש, דהא דתני דבר שהוא מקב"ט, היינו שהי' החיבור חיבור העושאו מקב"ט כאשר נגעה טומאה באותו הדבר הגדל בארץ, וכעי"ז פירש הרא"ש שם, דהיינו שיהא החיבור בענין שאם חיבר ב' כלים כיו"ב שיהא האחד מקב"ט מטומאת חבירו, והיינו בב' תכיפות, ובמל"מ פ"א מכלים ה"ג הגי' כן גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש כאן, אך לדעת מהר"ם בנגעים שם דאינו טמא אלא בשיש בו כשיעור הבגד, לכאו' זהו דתני דבר המקב"ט, דאינו טמא אלא בשיש בו עצמו שיעור לקב"ט, וכ"כ במשנ"א.

כ] ומד' הגר"א בתוספתא ב"מ פ"ז ה"ב למדנו לפרש בע"א, עיי"ש דגריס, חיבר להן מן הגדל בארץ וכו' דבר שכליו מקב"ט טמא, ודבר שאין כליו מקב"ט כגון כלי גללים כלי אבנים כלי אדמה טהור, ר' יהודה אומר כלי ים ראויים לטומאה אלא שטיהרם התורה, לכשתמצא להם עילה הם טמאין, וזה דלא כגיר' ופי' הראב"ד בד' התוספתא, ונת' דבריו לעיל אות ט"ו, ועיי"ש בביאור הגר"א שפירש, דר' יהודה מטמא אף בשחיבר מן הארץ ממין שאינו מקב"ט, ור"מ פליג דאינו טמא אלא בשחיבר ממין המקב"ט, ולפ"ז הדבר ברור דהא דתנן דבר המקבל טומאה, אתיא כר"מ דסתם מתניתין כוותי', דאינו טמא אלא בשחיבר ממין המקב"ט, וכבר כתב כן בחזו"א סימן כ"ג סקי"ד, ופירש כן גם לגיר' התוספתא שלפנינו.

כא] ועיי"ש בחזו"א שפירש טעם הפלוגתא בזה, דמ"ד דאפי' חיבר כלי גללים טמא, הוא משום דעור ועצם חשיב כלי, אלא שהגדל בים טהור, וכיון שחבר להן מן הגדל בארץ כבר הוא כולו כגדל מן הארץ, וטמא משום כלי עור וכלי עצם, וזהו שפירש ר' יהודה דכלי ים ראויים לטומאה דחשיבי כלים וגזה"כ הוא דטהורין, וכיון שבעילת חיבור דבר הגדל בארץ כבר פקע עילת טהרתן משום הגדל מן הים, הלכך הוא טמא, עכ"ד.[[3]](#footnote-4)

ובשיעורי הגרי"מ הוסיף לבאר בזה, דהא דהגדל בים אינו מקב"ט, לאו היינו דאי"ז מין שאינו ראוי לקב"ט, אלא הוי זה דין טהרה דדבר הגדל בים, וע"כ ס"ל לר' יהודה דכל שחיבר לו מן הגדל בארץ, חזר דינו להיות כגדל בארץ, וממילא הוא מקב"ט מחמת עצמו, והביא שם מש"כ באלי' רבה רפי"א דנגעים, שכתב דאף אם חיבר חוט או משיחה ממין המקבל שאר טומאות ולא טומאת נגעים מטמא בנגעים, ומבו' דאף דל"ב שיהא מין הנטמא בנגעים, מ"מ בעינן שיהא מין המקבל שאר טומאות, ועיי"ש מה שביאר בזה.

כב] הרמב"ם בפיהמ"ש הביא להא דתניא בתו"כ דבלבד שיחברנו כדרך חיבורו לטומאה, ופירשה שיהי' חיבור מושלם עד שאילו הי' ב' בגדים או ב' עורות מן הגדל בארץ מחוברים כאותו החיבור הי' מתטמא א' מהם בהתטמא השני, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש רפי"א דנגעים והר"ש שם, וכתבו דהיינו בשחיברן בב' תכיפות או יותר, ועמש"כ ע"ז בחזו"א סימן כ"ג סקי"א.

אך הראב"ד שם פירש, ז"ל, ובלבד שיחברנו לו כדרך חיבורו לטומאה, פי' כגון שתפרו עמו שהוא נראה כאילו הוא ממנו ונוסף עמו, לאפוקי שאם עשה לו תלאי מחוט או משיחה, או שקבעו בתחתיתו שהוא נעשה טפל לו אינו מטמא בשבילו וכו', עכ"ל, ועמש"נ לעיל אות י"ח, אמנם הנה תניא הכי גם בתו"כ תזריע פי"ג בדין נגעים, והראב"ד שם פירש, ז"ל, ז"ל, ובלבד שיחברנו לו כדרך חיבורו לטומאה, כלומר מעור הראוי לקב"ט לאפוקי מצה שאע"פ שהוא גדל בארץ אינו מקב"ט כדדרשינן הכא והכי מפרש להא מילתא במשנת נגעים, וי"מ שיחברנו לו יפה כדי שיראה עמו כאילו הוא עור אחד, פי' אחר שיחברנו לו לצורך כגון שאותו החוט צריך לו לאימרא או לתוספת, אז הוא מביאו לידי טומאה, עכ"ל, וצ"ע במה ששינה הראב"ד פירושו.

1. ובפשוטו כונתו דאף אם הי' נגע ברצועה שחיבר, אין שאר הבגד מטמא, ולא חשיב כיד לאותה הרצועה וגם לא אמרינן דמגע בבגד חשיב כמגע ברצועה, אך בקובה"ע סימן י"ט סק"ז דן לפרש דכונתו רק למעט דלא חיילא הטומאה על שאר הבגד ואם הוציא אח"כ את הרצועה ה"ה טהור, ובחזו"א סימן כ"ג סקי"א דן לפרש דכונתו רק למעט דאם הי' נגע בעור חית הים אי"ז טמא, עיי"ש, ולדרכים אלו לא פליג הר"י מסימפונט ע"ד הרי"ד. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שכתב לדון דלעולם אתיין זע"ז, והא דתני דבלבד שיחברנו כדרך חיבורו לטומאה, היינו דקרא אתי לאשמועינן דדבר הגדל בארץ מקב"ט ע"י נגיעת הטומאה בדבר הגדל בים אף שהוא אינו מקב"ט, וזהו דוקא אם נתחבר כדרך חיבור לטומאה, עכ"ד, אך צ"ע דאי"ז במשמעות מתניתין, וביותר צ"ע, דהיאך זה מתישב לענין נגעים, דאטו אם יהא נגע בדבר הגדל בים יהא הוא טהור והרצועה הגדלה בארץ טמאה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שתמה מד' התוספתא ע"ד מהר"ם דבעינן שיהא בחוט ובמשיחה כשיעור, שהרי עד כאן לא פליגי אלא בשחיבר מין שאינו מקב"ט, אך הפשוט בד' מהר"ם שפירש ד' התוספתא כמו שפירש הראב"ד שהבאנו לעיל אות י"ב דלא איירי בשחיבר מין שאינו מקב"ט לגדל בים, אלא איירי בשחיבר חוט או משיחה לכלי גללים וכו', אךאכתי אין מתישב לדבריו מה שפירש ר' יהודה דטעם הטומאה הוא משום דכלים הראויים לטומאה וטיהרום לכשתמצא להם עילה יהיו טמאים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)