45 יבש ביבש ג - באינו מינו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

אור ליום ג' י"ד טבת תשע"ד

**א**

א] כתבו התוס' בפסחים דמ"ד., ז"ל, איתיבי' ב' קופות, וא"ת מאי פריך אמאי אמרינן שאני אומר והא פשיטא דבכל מקום מדאורייתא מין במינו בטל ברוב וכו', ואור"י דבעי למימר בכל ענין אפי' מין בשאינו מינו כגון קמח חיטין בקמח שעורין שאינו ניכר, עכ"ל.

ובהגה' שערי דורא סימן ל"ט כתב התרוה"ד, ז"ל, וביו"ד כתב דלכאו' נראה דכל דבר יבש בין מב"מ בין מבשא"מ בטל ברוב, וצ"ע בתוס' פ' אלו עוברין ובפרק גיה"נ דמשע שם טובא דמבשא"מ בדבר יבש, אפי' מדאורייתא לא בטל ברוב, עכ"ל.

והש"ך בסימן ק"ט סק"י כתב ע"ז, ז"ל, ומהתוס' דפ' אלו עוברין וגיה"נ אין ראי', דמשמע התם להדיא מדבריהם דאיירי בלח בלח, וגם נקטו בדבריהם קמח בקמח דהוי לח בלח וכמש"נ בסק"ג, עכ"ל.

ב] ובדעת התרוה"ד שהוכיח מד' התוס' דמבשא"מ בדבר יבש אפי' מדאורייתא אינו בטל ברוב, אף דד' התוס' קיימי בקמח בקמח דחשיב כלח בלח, נראה דהוא ממש"כ התוס', ז"ל, אפי' מבשא"מ כגון קמח חיטין בקמח שעורין "שאינו ניכר", עכ"ל, ונ' להדיא, דכל מה שהוצרכו להעמידה בתערובת קמח בקמח, הוא משום דאם נתערבו חיטין בשעורין אי"ז תערובת כלל דה"ז ניכר, אך אלמלי ה"ט, שפיר הו"מ להעמידה אף בתערובת חיטין בשעורין, - וכ"ה מבו' להדיא בל' תוס' הרשב"א שם, ז"ל, דבעי למימר בכל ענין אפי' במבשא"מ כגון חיטין ושעורין, ודוקא בקמח של שעורין דאל"ה הי' ניכר יפה, עכ"ל, והרי להדיא דכל מה שהוצרך להעמידה בקמח, הוא רק משום דאל"כ הי' ניכר האיסור ואי"ז תערובת, אך אלמלי ה"ט הו"מ להעמידה אף בתערובת חיטין ושעורין, - ומזה הוא שלמד התרוה"ד בדעת התוס', דמבשא"מ אינו בטל מדאורייתא אף בדבר יבש.

וי"ל עוד בזה, דהנה בעיקר הא דקמח בקמח חשיב כלח בלח, כתבו האחרונים יד"י סימן ק"ט סק"א ד"ה מיהו זה נראה דפשיטא דהיינו רק כשבללן זב"ז יפה, אך כל שלא בללן זב"ז יפה ודאי ל"ה כלח בלח, - והנה הרי התוס' שכתבו דאיירי בנתערב קמח חיטין בקמח שעורין דאינו ניכר, לא פירשו דנבללו זב"ז יפה, ומ' דדבריהם קימי אף כשלא נבללו זב"ז, דחשיב כתערובת דיבש ביבש, ואפ"ה כיון דהוי מבשא"מ אי"ז בטל מדאורייתא.[[1]](#footnote-2)

וביד"י סימן ק"ט סק"ט פירש ד' התרוה"ד, שלמד לזה ממש"כ התוס' בתחילת דבריהם, ז"ל, והא פשיטא דבכל מקום מדאורייתא מב"מ בטל ברוב, עכ"ל, והרי לפי קושייתם מיירי בחיטין שנתערבו בחיטין, ואפ"ה לא קשיא להו אלא משום דמב"מ בטל ברוב, אבל אם הי' מבשא"מ ל"ה בטל ברוב, הגם דהוי יבש ביבש, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ג] ובטעמא דהך דינא דמבשא"מ דאינו בטל מדאורייתא אף בדבר יבש, עי' בהגה' אמרי ברוך לש"ך סימן ק"ט סק"י, שפירש בד' סה"ת, ז"ל, דבאינו מינו כיון שיכול להיות ניכר ע"י בישול, אף בעודו יבש ביבש אין הביטול מה"ת, עכ"ל, וכעי"ז כתב ביד יהודה סימן ק"ט סק"ט, עיי"ש בדבריו.

ד] והנה אמנם למש"כ הפמ"ג בכ"ד דיסוד דינא דטכ"ע הוא משום דהוי כניכר האיסור ואי"ז תערובת כלל, נראה דאין מקום כלל לאסור מכח זה אף קודם שנתן האיסור טעם בהיתר, שהרי עכשיו אין ניכר האיסור, ואין לומר דכיון דבידו לבשלם יחד ויהא ניכר הטעם ע"כ לא חשיב כתערובת, דא"כ הרי גם בלא שיבשלם יחד יש בידו להכיר האיסור ע"י טעימה, ואפ"ה חזינן דה"ז בטל בס', ול"מ מה שבידו להכיר האיסור ע"י טעימה, וא"כ מ"ט נימא דמכח מה שבידו לבשלם יחד ויהא ניכר הטעם, לא חשיב זה כתערובת.

ובע"כ מזה, כמש"נ לדון במק"א, דיסוד דינא דטכ"ע הוא משום דהאיסור נרגש וניכר בהיתר, והוא מטעים את ההיתר, וע"כ אינו בטל בתערובת זו, וע"כ שפיר י"ל, דאף בתערובת יבש, כיון שבידו ליתן טעם בכל ההיתר, אינו בטל בתערובת ההיתר.[[3]](#footnote-4)

**ג**

ה] והנה דעת מהר"ם בתשו' הרשב"א סימן תש"ל והרא"ש בפרק גיה"נ סימן ל"ז, דיבש ביבש מב"מ דבטל ברוב, אף אם נתבשלו אח"כ יחד, אין האיסור חוזר וניעור.

והמנחת כהן ח"ב פ"ב כתב לפ"ז, דה"נ בתערובת מבשא"מ ביבש, אי נימא דה"ז בטל מדאורייתא, הרי דאף אם חזר ובישלם אין האיסור חוזר וניעור, הביאו הפמ"ג בפתיחה ח"א פ"ב ד"ה ומה, וכן נקט הב"ח בסימן ק"ב ס"ג, הביאו הפמ"ג שם שפ"ד ח' ופירש כן בד' האו"ה כלל כ"ג דין ח' (ונתבארו דבריו להלן ענף ד'), וכ"כ הפמ"ג בסימן ק"ט מש"ז ט בשם האורח מישור, וכן נקט מהרש"ל בפ' גיה"נ סימן מ"ז, הביאו היד יהודה בסימן ק"ט סק"ט.

אך הפמ"ג בהני דוכתי נחלק ע"ז, וכתב דודאי מודה הרא"ש דאיסור שנתערב באינו מינו ביבש וחזר ובישלם ה"ז חוזר ונאסר, דהו"ל כהוכר האיסור, דה"ז חוזר לאיסורו, וכמש"כ הרא"ש שם.

ו] והנה אמנם הפמ"ג לטעמי' אזיל, דס"ל דעיקר דינא דטכ"ע הוא משום דהוי כניכר האיסור ואי"ז תערובת כלל, וע"כ ודאי דמבשא"מ שנתערב יבש ביבש וחזר ובישלם, ה"ז חוזר לאיסורו, משום דהו"ל כהוכר האיסור.

אך בדעת הני רבוותא דפליגי ע"ז, נראה דס"ל דדינא דטכ"ע אי"ז משום דהוי כניכר האיסור ואי"ז תערובת כלל, אלא היינו דכיון דהאיסור מטעים את ההיתר והוא ניכר ונרגש בההיתר, ע"כ אינו בטל בתערובת ההיתר, וע"כ שפיר נקטו דכל שנתערב מבשא"מ יבש ביבש ובטל, וחזר ובישלם, אין האיסור חוזר וניעור.

ז] והנה הש"ך בסימן צ"ח סוסק"ו נקט בפשיטות, דאף דמבשא"מ בטל מה"ת ביבש, מ"מ כל שחזר ובישלם ונתן האיסור טעם בהיתר, ה"ז אסור מדאורייתא, וכ"ה מבו' בד' הש"ך בסימן ק"ט סק"ט שנקט בדעת כל קמאי, דהא דבמבשא"מ ביבש בעינן ס', הוא גזירה שמא יבשלם ויבא לידי איסור דאורייתא.

ונראה לדעתו, דאין הטעם בזה כמש"כ הפמ"ג משום דכל דהאיסור נו"ט בהיתר הו"ל כניכר האיסור, אלא הטעם בזה הוא למש"כ הש"ך שם בתחילת דבריו, ז"ל, הטעם כתב ר"ת וכל הפוסקים העומדים בשיטתו דקי"ל טכ"ע אסור מדאורייתא במבשא"מ, "דכיון שנותן האיסור טעם בהיתר נהפך ההיתר להיות כולו איסור ואסור כולו מדאורייתא", עכ"ל, ומבו' דיסוד הדין דטכ"ע דמכח זה אין האיסור בטל, הוא משום דאף ההיתר נאסר, וע"כ ל"ש כלל שיתבטל האיסור, שהרי אדרבה אף ההיתר נאסר, וכ"נ בל' הרא"ש בחולין פ"ז סימן ל"א, ונת' במק"א.

ונראה דמה"ט ס"ל, דמבשא"מ יבש ביבש דבטל מה"ת וחזר ובישלם ה"ז אסור מדאורייתא אף לדעת הרא"ש, דכל מש"כ הרא"ש דאין האיסור חוזר וניעור, הוא רק כשההיתר עומד בהתירו, אך בכה"ג שיש בכח האיסור לאסור את ההיתר עצמו, ודאי דהאיסור חוזר וניעור, - וכאשר כ"ה מבו' בפשוטו בריש מקואות דטיפה טמאה שנתבטלה ברוב מי גבאים, ואח"כ תלש את המים, ובכח הטיפה הטמאה לטמאות את כל המים, ה"ה ניעורה מביטולה, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בבכורות דכ"ב:, וכמש"כ הרש"ש שם, ונת' במק"א.

**ד**

ח] והנה כתב האו"ה כלל כ"ג דין ח', ז"ל, והא דיבש חד בתרי בטיל היינו במינו, אבל בשאינו מינו בין בלח בין ביבש בס', והטעם משום וכו', אבל מטעם שפירש וכו' משום דמין במינו אינו בנ"ט זה בזה כשיתבשלו דאינו ניכר טעמא האיסור במינו, אבל באינו מינו אז הטעם של האיסור ניכר בפני עצמו כשיתבשל וקיי"ל כר"ת שטכ"ע דאורייתא וצריך ס' לבטל הטעם עכ"ל, לא היינו אוסרין אותו, ממ"נ דאי מכיר בתערובתו קודם הבישול הי' מתיר אף לבשלו יחד לבדן לכתחילה וכו', עכ"ל.

והב"ח בסימן ק"ב ס"ג פירש לדבריו, דס"ל דאם הי' מבשא"מ בטל ביבש, הרי דאף אם בישלם אח"כ ל"ה חוזר וניעור, וע"כ ס"ל דאין מקום לאסור במבשא"מ ביבש שמא יבשלם ויבא לידי איסור דאורייתא, דאף אם יבשלם לא יבא לידי איסור דאורייתא, דאין האיסור חוזר וניעור.

ט] והנה אמנם כתב הטור בסימן ק"ט, ז"ל, אבל בעל התרומות כתב דוקא שנתערב במינה, אבל מבשא"מ אפי' יבש ביבש צריך ששים, כיון דאם יבשלם יתן בהם טעם, עכ"ל.

והנה לפ"מ שנקטו הני רבוותא שהבאנו לעיל סק"ה בדעת הרא"ש, דאם מבשא"מ ביבש בטל מדאורייתא, אף אם חזר ובישלם אינו חוזר וניעור, תיקשי, דהיאך הסכים הטור לד' סה"ת דמבשא"מ אסור ביבש, משום דאם יבשלם יתן בהן טעם, הרי לפ"ד הרא"ש שהביא הטור בהמש"ד, אף אם יבשלם לא יהיו אסורין, ובאמת י"ל, דמה"ט ס"ל להטור מסברא דנפשי' דאף מבשא"מ ביבש בטל ברוב, ולא גזרינן שמא יבשלם, כיון דאף אם יבשלם לא יהא בזה איסור, כיון שכבר בטל האיסור ואינו חוזר וניעור.

ובאמת צ"ע כן בד' הרא"ש גופי' בפ' גיה"נ, שכתב בתו"ד שם, ז"ל, אבל מין ומינו בדבר יבש ונודע תערובתו נעשה היתר גמור ואפילו מדרבנן לא אצרכוה ששים כיון דאף אם נתבשל לא יהיב טעמא, עכ"ל, וכ"כ מהר"ם בתשו' הרשב"א שם, ונ' להדיא, דדוקא במב"מ ל"ב ס', אך במבשא"מ דאם נתבשל יהיב טעמא, בעינן ס' אף ביבש, ואי נימא כד' הני רבוותא דלדעת מהר"ם והרא"ש אף מבשא"מ יבש ביבש דבטל וחזר ובישלו אינו חוזר וניעור, א"כ מ"ט הצריכו בזה ס', הרי אף אם יבשלם לא יהיו אסורין.

י] וי"ל בזה כמש"כ האמרי ברוך והיד"י, דהא דמבשא"מ אינו בטל אף ביבש, הוא משום דיכול להיות ניכר ע"י בישול, ופירשו כן בד' סה"ת, ונקטו דהוי זה דינא דאורייתא, והבאנו דבריהם לעיל ענף ב', ועי' בהג' אמרי ברוך לש"ך סימן צ"ח סק"ו שרמז לזה.

והנה באמת כן נראה להדיא בל' סה"ת, ז"ל, אבל מבשא"מ צריך ס' בהיתר אפי' בדבר יבש, דאם יבשלם יחד יהא הטעם של איסור ניכר בהיתר, עכ"ל, וכ"ה ברוקח סימן תע"ט, ולא כתבו דהוי גזירה שמא יבשלם, אלא דכיון דאם יבשלם יהא טעם האיסור ניכר בהיתר, ע"כ אי"ז בטל אף ביבש.

ואמנם נראה, דאף אי נימא דהא דמבשא"מ בעי ס' ביבש אינו אלא מדרבנן, נמי יל"פ כן, דאי"ז משום גזירה, אלא הוא משום דחשוב האיסור בתערובת כיון דאם יבשלו יהא ניכר בכל התערובת, וע"כ אינו בטל מדרבנן, ודמי לדברים החשובין דאין בטילין מדרבנן.

**ה**

יא] וי"ל עוד בזה בדעת סה"ת והרא"ש, דאף אי נימא דהא דמבשא"מ בעי ס' ביבש הוא משום גזירה, מ"מ אי"ז גזירה שמא יבשלם ויבא לידי איסור, דלזה ליכא למיחש, כיון דאף אם יבשלם לא יבא לידי איסור, דאינו חוזר וניעור, אלא היינו דגזרו מבשא"מ יבש אטו לח, דכ"ה שכתב הרא"ש דהא דמב"מ בלח בעי ס' הוא גזירה אטו מבשא"מ, ה"נ הא דמבשא"מ ביבש בעי ס' הוא גזירה אטו לח, ועי' יד יהודה סימן ס"ט סקס"א מט. וסימן ק"ט סק"ט קכח: שכתב כן, ועיי"ש שכתב, דהר"ן שלא כתב כן, הוא משום דס"ל דביבש ל"ש שיעור ס' כלל, ודמה"ט הוא דבמב"מ ביבש ל"ב ס', עיי"ש.

**ו**

יב] וכמה נפ"מ בדבר, חדא, הוא במש"כ הש"ך סימן ק"ט סק"ט, דבאיסור דרבנן אף שלא במינו א"צ ס' ביבש, דהא א"א כלל למיתי לידי איסורא דאורייתא, וכ"כ הפר"ח שם סק"ז,[[4]](#footnote-5) והפמ"ג בפתיחה ח"א פ"ב עמד ע"ז, דהרי הא דבלח במינו בעינן ס' גזירה אטו אינו מינו, הוא אף באיסור דרבנן, וא"כ ה"נ הא דביבש באינו בעינן ס', הוא אף באיסור דרבנן, וכן עמד בזה בחי' הגרע"א יבמות דפ"ב., וכ"נ בד' הגר"א בסימן ק"ט סוסק"ח.

ובדעת הש"ך נראה פשוט דל"ד זל"ז, דשאני הא דבמב"מ בלח בעינן ס', דהוא גזירה מינו אטו אינו מינו, ובזה י"ל דאף באיסור דרבנן בעינן ס', דאם נתיר בתערובת מב"מ בדרבנן בפחות מס', יבואו להתיר בתערובת מבשא"מ אף בדאורייתא בפחות מס', אך משא"כ בהא דבמשבא"מ ביבש בעינן ס', דאי"ז גזירה אטו לח, אלא היינו משום דחיישינן שמא יבשל תערובת זו עצמה ויבא לידי נתינת טעם, הרי דכל דבאיסור דרבנן דגם אם יבשלם לא יבא לידי איסור דאורייתא, לא גזרינן.

ואמנם כ"ז הוא לפ"מ שנקט הש"ך כטעמא דהר"ן, דהא דבמבשא"מ ביבש בעינן ס', הוא גזירה שמא יבשלם ויבא לידי איסור, אך אי נימא דהוא משום דגזרו יבש אטו לח, הרי ודאי דכ"ה דהא דבמב"מ בלח בעינן ס' הוא אף באיסור דרבנן, ה"נ הא דבמבשא"מ ביבש בעינן ס' הוא אף באיסור דרבנן, וכבר כתב כן ביד יהודה סימן ס"ט שם ובסימן ק"ט סק"ט קכח: וסקי"א, ובסק"ט הביא שכ"כ הכנה"ג בסוף הגה' ב"י, דכ"ה דגזרו מינו אטו אינו ה"נ גזרו יבש אטו לח.[[5]](#footnote-6)

יג] עוד נפ"מ בזה, הוא במש"כ הפמ"ג בפתיחה ח"א ספ"ב ובשפ"ד סימן ק"ט סק"ג, בדין איסור שנתבשל עם חתיכות אינו מינו ורוטב, ואין האיסור ניכר, דדעת המנחת כהן ח"ב פ"ג והפר"ח סימן ק"ט סק"ג דצריך שיהא בחתיכות ס' נגד האיסור והרוטב אינו מצטרף, ודעת המנחת יעקב כלל ל"ט סק"ד דהרוטב מצטרף לס', כיון דעיקר הא דבעינן ס', הוא מגזירה שמא יבשלם, והכא אם יבשלם באופן זה, לא יתן האיסור טעם.[[6]](#footnote-7)

וכל מקום הנידון בזה הוא לדעת הר"ן, דהא דבמבשא"מ ביבש בעי ס' הוא מגזירה שמא יבשלם, אך אי נימא דהוא משום דגזרו יבש אטו לח, הרי ודאי דאין הרוטב מצטרף לס', שהרי הרוטב ניכר לעצמו ואינו מכלל המבטל.

יד] ועד"ז הוא במש"כ הדגמ"ר בסימן קי"ט לש"ך סקכ"א, דאף אם נתערב האיסור בפחות מס', כל שאין הדרך לבשלם אלא בס', ה"ז בטל, כיון דאף אם יבשלם לא יתן טעם, וזה מחודש טובא, דלא אמרינן לא פלוג בכה"ג, ועמש"נ להלן סק"כ מד' הפמ"ג בסימן ק"ט, ופשוט דכ"ז הוא לדעת הר"ן דהא דבמבשא"מ בעינן ס' הוא מגזירה שמא יבשלם, אך אי נימא דהוא משום דגזרו יבש אטו לח, ודאי דאף בכה"ג ה"ז אסור.

טו] עוד נראה נפ"מ בזה, דהנה הפמ"ג במש"ז סימן ק"ג סוסק"ב כתב בשם המנח"כ ח"ב פ"ב דאם נתערב יבש ביבש באינו מינו ואחד נטל"פ בחבירו אינו בטל אלא בס', והפמ"ג שם כתב, דלמש"כ הש"ך בסימן ק"ט סק"ט דהא דיבש ביבש בעי ס' הוא גזירה שמא יבשלם ויתן טעם, הרי דבכה"ג דלא יאסר בבישול משום דהוי נטל"פ, ל"ב ס', וכ"נ בד' הש"ך בסימן ק"ג סק"ג, וכמש"כ השפ"ד שם, וכ"כ הפר"ח בסימן ק"ט סק"ז, ועי' בשפ"ד שם סק"ט.

אמנם כ"ז הוא רק לפ"מ שנקטו הש"ך והפר"ח לעיקר כד' הר"ן, דהא דבעינן ס' במבשא"מ ביבש הוא גזירה שמא יבשלם, אך אי נימא דהוא גזירה יבש אטו לח, נראה דיש לאסור אף באיסור הפוגם בהיתר, גזירה אטו לח בלח, דאף דתערובת זו עצמה אם תתערב יחד הוי נטל"פ, ל"מ זה מידי, דמ"מ כיון דעכשיו כשלא נתערב אי"ז נטל"פ, יש לגזור דאם יתירו תערובת יבש ביבש, יבואו להתיר גם תערובת לח בלח, - והנה אמנם י"ל, דבאיסור הפגום שנתערב יבש ביבש, אין להצריך ס', משום דגם בלח בלח אין איסור הפגום אוסר, אך באיסור שאינו פגום, ואך שהוא פוגם בהיתר זה, כחומץ וגריסין ודכוותה, נראה דיש להצריך ס', גזירה אטו תערובת דלח בלח.

טז] עוד נפ"מ בזה במה שדן הגרע"א במהדו"ק סימן פ"ב, ז"ל, ובלא"ה י"ל כיון דטעמא דאסרו חז"ל הוא משום שמא יבשלם ממילא גם בספק ס' שייך הגזירה שמא יבשלם, כיון דאם יבשלם יהא עכ"פ ספק דאורייתא, ובפרט אם יורגש הטעם יבורר דודאי אסור מדאורייתא, עכ"ל, - וכ"ז הוא לטעמא דהר"ן, דהא דבמבשא"מ ביבש בעינן ס', הוא גזירה שמא יבשלם, אך אי נימא דהוא גזירה יבש אטו לח, לא יהא הדין כן.

יז] עוד נפ"מ בזה, במה שנחלקו האחרונים במבשא"מ ביבש בפחות מס' ונפל א' מהן לים, אם הוא מותר, ועי' יד יהודה סימן ק"ט סק"י שהביא הדעות בזה, - והנה לטעמא דהר"ן דהא דבעי ס' הוא גזירה שמא יבשלם, לכאו' פשיטא דל"מ מה שנפל א' מהן לים, וכמש"כ היד יהודה שם, אך אי נימא דהא דבעי ס' הוא גזירה יבש אטו לח, י"ל דדמי לשאר מיני תערובות שהחמירו בהן חכמים, דכל שנפל א' מהן לים שרי, ובגל' הגרע"א לפמ"ג שפ"ד סימן ק"ט סק"ח הביא ממנחת יעקב כלל מ"ג סקכ"א שהתיר בזה, וצ"ע היאך זה מתישב עם ד' המנחת יעקב שהבאנו לעיל סקי"ג.

יח] עוד יל"ד נפ"מ בזה, בדין חתיכה שבלעה טעם מאיסור שהוא א' מל' בה, ונתערבה בב' חתיכות כמותה, אם היא בטלה בהן, למ"ד דלא אמרינן חנ"נ בשאר איסורים, או דאינה בטילה אלא בס' חתיכות, - ולכאו' לטעמא דהר"ן דהא דבמבשא"מ בעינן ס' הוא משום דאם יבשלם יהא בזה טעם האיסור, סגי במה שיש בחתיכות ההיתר ס' כנגד טעם האיסור, ומצאתי כן בפמ"ג במש"ז סימן ק"ט סוסק"ב, ושו"ר שהוא מבו' כן בד' הש"ך סימן ק"ה סקל"ו, והוא מבו' כן בד' השו"ע שם, וכ"ה מבו' גם בגל' הגרע"א לסימן ק"ו ס"א, - אך אי נימא דהא דבעינן ס' הוא גזירה יבש אטו לח, י"ל דבעינן שיהא ס' כנגד החתיכות, אך יש לפקפק בה מכמה טעמים, ואכמ"ל.

יט] ועד"ז נפ"מ עוד, במש"כ בגל' הגרע"א סימן ק"ה דחתיכה שנפל עלי' איסור דה"ז אוסר בכדי נטילה, ואין ידוע היכן נפל, אם יש בכל החתיכה ס' כנגד הכדי נטילה, אף שבחלק החתיכה העליון שעליו הספק ליכא ס' כנגד הכדי נטילה, ה"ז בטל, שהרי אם יבשל לא יתן טעם, עיי"ש, וכן נראה מד' הש"ך שם סקל"ה, אך בד' הגר"א שם סקס"ז נראה מוכרח לא כן, עייש"ה, ודו"ק, וי"ל דהוא משום דגם בזה יש לאסור שמא יבשל הקליפות בפנ"ע, - וכ"ז הוא רק לטעמא דהר"ן דהא דבמבשא"מ בעינן ס' הוא גזירה שמא יבשלם, אך אי נימא דהא דבעינן ס' הוא גזירה יבש אטו לח, יש לאסור בכה"ג, דחלק החתיכה שאינו בכלל הספק אינו מצטרף לס'.

כ] וביד"י סימן ס"ט שם מט: דן עוד נפ"מ בזה, בתערובת שאין ראוי לאכלו בפנ"ע זולת ליתנו בתבשיל ובכל פעם שנותנין יש ס', דלטעמא דהר"ן דהא דמבשא"מ ביבש בעי ס' הוא גזירה שמא יבשל, הרי דבכה"ג דלעולם יש ס' ליכא למיגזר, ומשא"כ להני קמאי דהא דבעי ס' הוא גזירה יבש אטו לח, אף בכה"ג בעי ס', ועיי"ש מש"כ לדון בזה.

ואמנם במש"כ היד"י דלדעת הר"ן יש להתיר בזה, הנה כמדומה דזה תליא במה שנסתפק הפמ"ג בשפ"ד סימן ק"ט סק"ט בהא דבמבשא"מ בעינן ס' מחתיכות, אף דמסתמא יבשלם עם מים ויהי' ס' עם המים, אם הוא משום דשמא יבשלם בצלי קידר, או הוא משום לא פלוג, ואי נימא דהוא משום לא פלוג, הרי הדין נותן דגם בתערובת דאין ראוי לאכול בפנ"ע אלא ליתנו בתבשיל בעינן ס', וז"ב.

ויש לסייע לה"ט דלא פלוג רבנן, שהרי הדבר ברור דבתערובת מבשא"מ ביבש בעינן ס', אף בדברים שאין דרך כלל לבשלם יחד, ואין לחוש לזה כלל, ובע"כ דהוא משום דלא פלוג רבנן, וה"נ הוא בהך גוונא, - אך הנה שו"ר מובא מהגה' צבי לצדיק סימן ס"ט לש"ך סקנ"ז שכתב דבדברים מבושלין ל"ב ס', דאין לגזור שמא יבשלם, אך לא מצינו כן בד' הפוסקים, וגם לפי דבריו פשוט דבדבר חי בעינן ס' אף שאין דרך לבשלם יחד, וצ"ע עוד בזה.

1. אך יש לפקפק בזה, דיתכן דקמח חיטין וקמח שעורין חלוקין קצת זמ"ז בחזותא, ולפ"ז בע"כ דמש"כ התוס' דאינו ניכר, הוא משום דנבללו זב"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש ביד יהודה שכתב כן גם בדעת הרשב"א בחולין, דהא דמבשא"מ אינו בטל ביבש, הוא דומיא דהא דאינו בטל בלח, וכל דאינו בטל בלח מדאורייתא, אף ביבש אינו בטל מדאורייתא, עיי"ש, - אך העירוני בזה, ממש"כ הרשב"א שם דצ"ח: בשם הראב"ד, ז"ל, דאי אמרינן חד בתרי בטיל מדאורייתא דוקא דקיימא איסורא באפי נפשה והיתירא באפי נפשי' וכו' שההיתר לא קיבל טעם מן האיסור, אבל כשקיבל ההיתר טעם האיסור נעשה הכל איסור שהרי נכר הוא וידוע בכל ההיתר, עכ"ל, ונראה להדיא בדבריו דכל הא דמבשא"מ אינו בטל מדאורייתא, הוא רק כשקיבל ההיתר טעם האיסור, אך כל שהן עומדין בפנ"ע ה"ה בטל מדאורייתא, - וכ"נ גם ממש"כ עוד, ז"ל, וא"ת וכו', התם מב"מ הוא ואין טעם האיסור נכר בהיתר כלל "וה"ה כאלו הם עומדין בפני עצמן", ומשו"ה מדאורייתא בטיל ברובא וכו', עכ"ל, ומ' דאף מבשא"מ אינו בטל כשהן עומדין בפנ"ע, ומב"מ אף בתערובת לח בלח הוי כאילו עומדין בפנ"ע, - וצ"ל לפ"ד היד"י, דד' הרשב"א שם הם ד' הראב"ד, ואיהו לא ס"ל הכי. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולכאו' מעיקר הא דיבש ביבש מבשא"מ בטל, אף שיכול להכיר ע"י טעימה, מוכח דניכר ע"י טעימה לא חשיב כניכר לענין דלא יהא חשוב כתערובת, ובאמת דעת הפר"ח בכ"ד דכל כה"ג אי"ז בטל מדאורייתא משום דה"ז ניכר ע"י טעימה,וא"כ היאך נימא דדינא דטכ"ע הוא משום דהוי כניכר האיסור דאי"ז תערובת.

   אך העירוני די"ל בזה, דדוקא בלח בלח דהאיסור ניכר בכל תערובת זו בטעימה, הוי כניכר האיסור, אך ביבש ביבש, כיון שאינו יודע באיזה מן החתיכות יטעם את האיסור, חשיב שפיר כתערובת, ומה דבידו לברר מי האיסור ע"י הטעימה, ל"מ לבטל מזה תורת תערובת, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. ודקדקו כן מל' הר"ן שכתב דאתי לידי איסורא דאורייתא, - ואמנם צ"ע, שהרי הר"ן נקט לעיקר דטכ"ע לאו דאורייתא, וא"כ גם אם יבשלם יחד לא יבא לידי איסור דאורייתא, ואמנם אם יבשלם יחד עד שימוחו ויתערבו יחד י"ל דחשיב כטעמו וממשו דאסור מדאורייתא, אך בד' הר"ן אין נראה דהא דאסרינן הוא משום חשש זה, עיי"ש, וכעת לא מצאתי שעמדו ע"ז, וצ"ע בזה.

   ועי' ביד"י סימן ק"ט סק"ט קכח: שכתב, דהר"ן לטעמי' הוכרח לפרש דכל הא דאסרינן ביבש הוא רק מגזירה שמא יבא לידי איסור דאורייתא, שהרי במב"מ ביבש לא הצריכו ס', אף שאם יבשלם יבא לידי איסור, שהרי דעת הר"ן דאף במב"מ אם בישל החתיכות יחד חוזר האיסור וניעור, ובע"כ דלא הצריכו ס' רק בגונא דיש לחוש דיבא לידי איסור דאורייתא, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובמנחת יעקב כלל ל"ט סק"י הוכיח מד' הסה"ת שהביא הטור בסימן שס"ג, דאף באיסור דרבנן בעינן ס', עיי"ש, ולמש"נ י"ל דאין להוכיח מזה כנגד יסוד ד' הש"ך, דסה"ת והטור לטעמייהו דהא דבעינן ס' במבשא"מ ביבש, אי"ז גזירה שמא יבשלם, וכמש"נ לעיל, אך לפ"מ דקי"ל כד' הר"ן דהא דבעינן ס' במבשא"מ ביבש הוא מגזירה שמא יבשלם, שפיר י"ל דל"ב ס' אלא באיסור דאורייתא וכמש"כ הש"ך. [↑](#footnote-ref-6)
6. והפמ"ג שם פקפק בד' המנחת יעקב, דאכתי גזרינן שמא יבשל את החתיכות בפנ"ע בלא הרוטב, ועוד דלא פלוג רבנן, אך החוו"ד שם סק"ב הסכים לד' המנחת יעקב. [↑](#footnote-ref-7)