ציונים והערות -5 טעם כעיקר רמבם וראבד
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / תערובות

כסליו מס' 5

טעם כעיקר - ד'

**שיטת רבי יוסף מאורליינש**

**שיטת הרמב"ם**

**דעת הראב"ד**

**עיקר הסוגיא.** **א.** **דעת רבי יוסף.** תוס' צ"ט. וע"ז ס"ז:, דאע"פ שהטעם כעיקר אין לוקין עליו, וילה"ק על שיטתו מזבחים ע"ח. עי' תורי"ד ע"ז ס"ז. וגליון רע"א בזבחים שם. ויל"ע בעיקר שיטתו דכיון דאין הטעם נחשב כעיקר איך מהני למצה, עי' נחל"ד ועי' אחיעזר.

**ב.** **דעת הרמב"ם** פט"ו ממאכ"א הל' ב' וג'. וצריך לברר האם ס"ל טכ"ע דאורייתא או לא, והאם חלב שנימוח הוא מוגדר טעם או ממש, ומה ענינו של כבא"פ בתערובת, וכן מה דעתו בדין 'נהפך'. ועי' כס"מ והרדב"ז שם, וכן בב"י סי' צ"ח ד"ה והרמב"ם כתב, ובחידושי רע"א פסחים מ"ד:, ומאידך עי' לח"מ שפירשו באו"א.

**ג.** **דעת הראב"ד** סוף צ"ח: דהביא ג' דינים מהראב"ד, ויש להתבונן הרבה בדבריו אי מסברא או מקרא, וכן האם ס"ל נהפך.

# שיטת רבי יוסף מאורליינש

**א. תוס'** צ"ט. ותוס' ע"ז ס"ז: כתבו בשם רבי יוסף מאורליינש, דאע"פ שטכ"ע דאורייתא ליכא מלקות, כיון דהציווי בגיעולי נכרים אינו אלא 'עשה'. **ונראה** מדבריהם דאי ילפינן 'ממשרת ענבים לא ישתה', שפיר לוקה, וכ"כ להדיא **בר"ש** בטבו"י פ"ב מ"ג (עומקא), [אמנם הרשב"א סוף צ"ח: כתב בשם הראב"ד, דמ"מ אין לוקה דאין מזהירין מן הדין]. והנה פשוט דלדידהו הא דבטעמו וממשו לוקין, הוא משום הממשו, וכ"כ **הנחל"ד**, וזהו דקאמר ר' יוחנן דטעמו וממשו לוקין, משום הממשות, טעמו בלא ממשו היינו דעל טכ"ע אין לוקין.

**ב. הקשה התורי"ד** ע"ז ס"ז., דבגמ' בזבחים קפריך אר"ל דאמר פיגול ונותר שעירבן אינו לוקה, מהברייתא דעיסת אורז וכו', אלמא טכ"ע דאורייתא, ולדברי ר' יוסף לק"מ דלעולם טכ"ע דאורייתא אבל מלקות ליכא, וכן הקשה **רע"א** בגליון הש"ס שם, והניחו בצ"ע. **אמנם** יש להתפלא על הקושיא דהרי הרבה ראשונים [רמב"ן, רשב"א, ר"ן ורא"ש] כתבו דהגמ' שם אינה ענין לטכ"ע אלא התם עסקינן בטעמו וממשו, [ונידון הגמ' שם הוא אם ההלכה דלא בטל הממשו משום הטעם, הוא סברא דאורייתא או לא], וא"כ לק"מ דודאי ראוי ללקות על הממשו.[[1]](#footnote-2) וכ"כ **חזו"א** כ"ד ג', ועי' **ביה"ל** ח"א סי' ל"ז ס"ק ט'.

**ג. והנה** כבר נודע לחקור אי בטכ"ע נתחדש **איסור על הטעם** (בין אי נאסר חומר הטעם, ובין אי נאסר טעימת הטעם), או דרק נאמר דמה שהיה אסור משום 'צירן' **לא בטל ברוב**, ומשיטה זו לכאו' מוכרח דחידושא דטכ"ע הוא **איסור חדש** על הטעם, ולא דנתחדש דאיסור 'צירן' אינו בטל, דאל"כ שפיר לוקה. **והנה** תוס' והראשונים חלקו דאי"ז עשה, דאהדריה קרא, ואין הכרח דר"ל דבטכ"ע נאמר רק דלא בטיל וממילא הדר האיסור משום 'צירן', אלא אפשר דהוא איסור על הטעם, ואהדריה קרא היינו דגם טעם נאסר כנבילה עצמה, וכלשון הר"ן 'דכי אזהר רחמנא על נבילה על גופא ואטעמא אזהר'.

**ד. עי' נחל"ד**, דלשיטה זו צ"ע איך יוצא יד"ח מצה והרי אינו נחשב 'כעיקר', והסיק דבאמת הא דיוצא יד"ח מצה הוא רק משום דדגן באורז חשיב ממשו (כמש"כ הראשונים), ומיירי שהיה כבאכ"פ ואכלו תוך השיעור, וטעמו וממשו אינו מגיעולי נכרים אלא מסברא, ועוד אפש"ל משום גרירה, עי' הלכות חלה לרמב"ן מש"כ מהירושלמי. **אמנם** במקור חיים סי' צ"ח הו"ד **באחיעזר** ח"ב סימן י' אות י"א, [עומקא 428] חידש דכל שיטה הנ"ל היא כשפליטות הטעם אין בהם שיעור, דכיון דחצי שיעור אין לוקין עליו, לא אמרינן 'הדרא לאיסורא קמא', אבל כשיש פליטות טעם בשיעור כבא"פ שפיר לוקה, כמש"כ תוס' דאמרינן 'הדרא לאיסורא קמא'. **ולדבריו,** מדהוצרך הר"י לומר שאינו לוקה דהוה כעשה, ש"מ דס"ל דיש 'נהפך', (דאל"כ תיפו"ל דליכא שיעור), אמנם לא הוי אלא בדרגת איסור זה, והאחיעזר שם חולק עליו יעו"ש. **אמנם** לדבריו מיושב הדין דיוצא יד"ח מצה בגוונא דהיה כבא"פ, וכיון דס"ל נהפך וכנ"ל, סגי שיאכל כזית אחד, והאחיעזר שם יישב קו' הנ"ל כנחל"ד.

# דעת הרמב"ם

**עי' רמב"ם** פט"ו מאכ"א הלכה ב' וג', ומתבאר ג' דינים **א.** אם התערב כבא"פ אסור מהתורה. **ב.** אם התערב פחות מזה אסור מדרבנן. **ג.** בהתערב כבא"פ ואכל פחות מכבא"פ, לוקה מכת מרדות (ולא נתפרש אם אסור מהתורה או מדרבנן). וכתב **הכס"מ וכן בב"י**, דמקור דין הרמב"ם הוא מהגמ' בע"ז, אמר רבי יוחנן כל שטעמו וממשו אסור ולוקין עליו, וזהו כזית בכדי אכילת פרס, ומפרש הרמב"ם דעיקר החילוק בין הרישא לסיפא הוא בזה גופא אם יש כזית או אין כזית[[2]](#footnote-3).

**ובעיקר** דברי הרמב"ם יש לדון האם ס"ל טכ"ע דאורייתא או לא, והאם חלב שנימוח הוא מוגדר טעם או ממש, ומה ענינו של כבכא"פ בתערובת, וכן מה דעתו בדין 'נהפך', ושני מהלכים עיקריים יש בדבריו.

**א. דעת הכס"מ** ה"ב וכ"כ בספרו **ב"י** סי' צ"ח ד"ה והרמב"ם כתב, דהרמב"ם ס"ל כרש"י דטכ"ע לא"ד, וכבר **ברמב"ן** בסוף ד"ה ושמעינן מינה כ"כ, וכן פירש **הרדב"ז** ה"ג. וכ"כ **הש"ך** סי' צ"ח ס"ק ב'. ועי' **פתחי תשובה** צ"ח סק"ב שהביא מתשובת **פאר הדור להרמב"ם**, דהרמב"ם גופיה כתב דטכ"ע דרבנן דחד בתרי בטיל. **והיינו** דס"ל לכל הני רבוותא דלהרמב"ם טעם לחוד אינו אוסר, ורק טעמו וממשו הוא אוסר התערובת, (או מסברא או מקרא[[3]](#footnote-4)), וזמש"כ הרמב"ם ואם נמצא בהם טעם חלב והיה בהן **ממשו** הרי אלו אסורין מן התורה, נמצא בהן **טעמו** ולא היה בהן ממשו הרי אלו אסורין מדברי סופרים, כיצד הוא **ממשו** וכו', שהרי טעם **טעם האיסור וממשו**, והיינו ש'טעם' אינו אוסר, 'טעמו וממשו' אוסר[[4]](#footnote-5).

**ועתה** יש לדון מהו ממשו דקאמר הרמב"ם, ועי' **רע"א** פסחים מ"ד: [עומקא 452], דמדכתב הרמב"ם 'חלב שנימוח' נראה דבדווקא נקט כן ולא פליטות טעם, דס"ל דדוקא גופו של איסור נחשב ממשו, אבל אי הוציא החלב ונשאר רק טעמו, וכגון שרה ענבים במים דאינו אלא טעם, לא נחשב לממשו אפי' יהא בהם כבאכ"פ, ודייק כן גם מהרמב"ם בנזיר פ"ה ה"ה דהעמיד את הדין דאסור כגון שרה פיתו ביין, ונמנע מדרשת הש"ס דשרה ענבים במים, וש"מ דבזה לעולם שרי.

**אמנם בב"י** כתב להדיא דאין נפק"מ בין נמחה גופו של איסור לבין פליטות טעם, דס"ל לרמב"ם דגם נמחה הוא טעם, **אמנם** מה דיש בו כבכא"פ הוא נותן בו שם 'ממש'[[5]](#footnote-6), ואז הוא ככל 'ממשו' ו'טעמו וממשו' לא בטיל[[6]](#footnote-7). **אמנם** כל זה צ"ע מהרמב"ם בהלכות נזירות הנ"ל דהעמיד את הדרשה דמשרת בגוונא דשרה פתו ביין, אלמא גם כבכא"פ לא מהני אלא לממשו ולא לדבר שבעצם אינו אלא טעם[[7]](#footnote-8).

**והנה** לפי' הב"י אם יהא 'ממשו ממש', היינו חתיכת איסור שלא נימוחה, אפשר דגם בחצי שיעור יהא בו איסור תורה, כדין חצ"ש שאסור מה"ת, וכל מש"כ הרמב"ם הכא ובנזיר פ"ה ה"ז דהוא אסור רק מד"ס, היינו דוקא כהכא **שנימוח** ובעצמותו **'טעם הוא'**, וכל מה שנחשב 'ממשו' הוא כשיש בו כבכא"פ שאפשר לקיים בו אכילה בפ"ע, **אמנם לרע"א** הנ"ל דאיירי בממשו גמור, קשה דמ"ט כשיש בתערובת פחות מכבכא"פ אינו אלא מד"ס, והא קי"ל דחצ"ש אסור מהתורה, ועי' הערה[[8]](#footnote-9).

**עי' רע"א** בפסחים הנ"ל [ומציין שם דכ"כ הרלב"ח], דלפי המתבאר דלהרמב"ם טכ"ע מותר מהתורה, והא דאסור בכבכא"פ הוא משום שנחשב 'ממשו', א"כ מש"כ הרמב"ם בה"ג דאם יש בתערובת כזית ולא אכל את כולה בשיעור כבכא"פ לוקה מכת מרדות, אין כוונתו שהוא איסור מדרבנן, אלא הוא איסור דאורייתא, דהא יש כאן כבכא"פ ונחשב לממשו, והרי אכל חצ"ש שאסור מהתורה, ומש"כ הרמב"ם בה"ב דטעמו ולא ממשו אסור מד"ס, קאי רק על סוף ה"ג, דלא היה כבכא"פ בתערובת. **אמנם המנחת כהן** ח"א פ"ד [עומקא 319] כתב דמשמעות הרמב"ם דגם גוונא זו אינה אלא מד"ס, דכל מה שנתחדש איסור על חצ"ש הוא כשהוא בפני עצמו, אבל בתערובת ליכא איסור חצ"ש (אע"פ שבתערובת יש כבכא"פ מ"מ כיון שאכל חצ"ש אינו אסור מהתורה).

**ב. ההג' מיימוני והלח"מ** שם כתבו דדעת הרמב"ם דטכ"ע דאורייתא, וכ"כ **בביאור הגר"א** תנ"ג. **ולכאו'** קשה דא"כ מ"ט כתב דכשאין כבכא"פ אינו אסור אלא מד"ס, **ומתבאר** בלח"מ דס"ל לרמב"ם דלא נתחדש טכ"ע אלא כשיש כבכא"פ, אבל כשיש טעם שאין ממנו כבכא"פ לא נאמר דינא דטכ"ע, ואינו אסור אלא מד"ס, וכבר הובא (דף מס' 4) דכן דעת רבינו חיים לדעת הרא"ש[[9]](#footnote-10). **ולמהלך** זה אי היה סובר הרמב"ם טעם כעיקר לא"ד לא היה שום סברא דכזית טעם בכא"פ נחשב לממשו, ורק אחר שהוא דאו' שייך לומר שביש כזית בכא"פ חשיב ממשו. ועי' חידושי **הגר"ח** הלכות מאכ"א פט"ו ד"ה ולפ"ז, דנקט נמי דדעת הרמב"ם דטכ"ע דאורייתא, והא דבעי דוקא כבכא"פ הוא משום דכל ענין טכ"ע ואיסורו הוא במידי דאכילה ובפחות מכבכא"פ אין כאן 'אכילת' האיסור. **והנה** עד עתה נקיטנא דאע"פ דטכ"ע דאורייתא, מ"מ ס"ל להרמב"ם דלא נתחדש כל פרשת טכ"ע אלא בכא"פ, **אמנם** מצינו עוד אחרונים [**נחל"ד** ד"ה והא דכתב, **והקה"י** פסחים ל"ח] שנקטו דס"ל טכ"ע דאורייתא, והא דבפחות מכא"פ אינו אסור אלא מד"ס, פירשו דמתבאר בזה דדעת הרמב"ם דאין איסור חצ"ש כשהוא בתערובת, וכמו שצידד הר"ש בטבו"י (פ"ב מ"ג).

**דעת הרמב"ם ב'נהפך'** - הנה מדכתב הרמב"ם (ה"ג) שלוקה רק כשאכל כשיעור ג' ביצים הואיל ויש בהם כזית מן החלב, אלמא לא ס"ל נהפך, (כ"כ הב"י והלח"מ ופשוט). **ויל"ע** במש"כ הרמב"ם דלוקה מכת מרדות באכילת כזית אחד מן התערובת, אע"פ שלא היה כבא"פ חלב בתערובת, דלכאו' כוונתו **דמדרבנן אמרינן 'נהפך'**, ולפיכך לוקה על כל כזית, וצ"ע מ"ט בדרבנן אמרינן נהפך יותר מדאורייתא. **אבל למהלך הראשון** דטכ"ע לא"ד, ניחא מאוד, דבאמת דינא דטכ"ע מחייב גם שנהפך הכל להיות כמו הטעם, אלא דמדאורייתא ליכא טכ"ע, וחייב רק משום שנחשב ממש אבל מדרבנן דאמרינן נהפך שפיר לוקה מכת מרדות – **ואינו** דהרי כתב הרמב"ם לעיל פי"ד ה"ב דמכת מרדות לוקה אפי' על חצי שיעור, ולפיכך כתב הכא דלוקה מכת מרדות אפי' שלא אכל שיעור כזית, [אמנם איירי שם באיסורים דאורייתא אבל כבר חזינן ד'השיעורים' לא נתחדשו במכת מרדות, והראוני דכ"כ הפמ"ג בפתיחה לתערובת (ב' ב').

# שיטת הראב"ד

**עי' רשב"א** סוף צ"ח: דהביא דעת **הראב"ד**, דיש ג' דינים חלוקים, ה**ראשון**, 'טעמו וממשו', והיינו כשיש כבא"פ בתערובת ונו"ט, ואכל את הכל לוקה עליו לד"ה[[10]](#footnote-11). **השני** 'טעמו ולא ממשו', כגון אחד ממ' או אחד מנ' דאין כבא"פ, והוא חידושא דטע"כ דילפינן מנזיר או מגיעולי נכרים, ואין לוקין משום דאין עונשין מן הדין. **השלישי** הוא היתר מצטרף לאיסור, כגון שמערב מחצה איסור במחצה היתר (ונתן בו האיסור את טעמו) והוא חידוש באיסורי נזיר [פלוג' דר"ע ורבנן פסחים מ"ד:]

**והנה** בדין הראשון כ' **הנחל"ד** [עמ' 555] דלכאו' נראה בתחילת דבריו דהוא מסברא, אבל בהמשך דבריו נראה דהוא דרשא, עי' היטב מש"כ וגלויי מלתא בעלמא וכו', והיינו דשמעינן לה מקרא, וכיון דאי"ז 'ילפותא' ליכא למימר ביה אין עונשין וכו', דגלוי מלתא הוא, [ודלא כרש"י והראשונים דס"ל טכ"ע לא"ד, ונתבאר בשיטתם דדין טעמו וממשו הוא מסברא].

**ובדין השני**, דכתב הראב"ד דהטעם שאינו לוקה הוא משום דאין עונשין מן הדין, כתב **הנחל"ד** [עמ' 556] דיש לדייק מזה דלולי ה"ט דאין עונשין וכו' היה לוקה, אלמא איירי דאכל שיעור כזית איסור, וקשה הרי כתב דאין שם כבא"פ, וע"כ דס"ל לראב"ד דאמרינן נהפך, עכ"ד. **ובאמת** כן הוא לשון הראב"ד שם לקמיה בד"ה וקשיא לן 'כשקבל ההיתר טעם האיסור נעשה הכל איסור', [**אמנם** דעת הפר"ח או"ח סי' תמ"ב, דלראב"ד ליכא נהפך, וצ"ע, ועי' לק' בענין טכ"ע בחלה ומצה]. אמנם הקשה הברכת ראש בנזיר, דאי אית ליה לראב"ד 'נהפך', א"כ מ"ט בנזיר שאכל חצי איסור שהטעים חצי היתר בעי קרא דהימל"א, ומ"ט לא ילקה מדין נהפך, והרי בנזיר כתיב להדיא משרת, ולא שייך בזה אין עונשין מן הדין[[11]](#footnote-12).

# טכ"ע בבשר בחלב

**עי'** בסוגיא לק' ק"ח. וכן הוא בפסחים מ"ד:, **ומתבאר** דבבשר בחלב לכו"ע טעם כעיקר, ורק דליכא למילף מיניה משום דדרך בישול אסרה תורה[[12]](#footnote-13). ועי' **ברשב"א** צ"ח: ד"ה נמצא פסק הלכה [עומקא 75 בסוף העמוד] דכתב הנפק"מ בפלוגתת רש"י ור"ת אי טכ"ע דאורייתא, דלרש"י יש להקל בספק ס' שנשפך **וכן בכף חולבת שעירב אותה בתבשיל בשר** וספק אי היה ס', **והפלתי** סי' צ"ח ב' תמה בזה טובא דהרי בב"ח לכ"ע טכ"ע דאורייתא, ועי' שו"ת **חתם סופר** סימן פ"ו [עומקא 368], שכתב ליישב בפשיטות דאיירי הכא בכף שנכנסה לתבשיל בשרי באופן שלא היתה היורה רותחת, דלא קעביד לבישול בב"ח דאורייתא, אלא היה בה חום בעלמא, ודעת הרשב"א שהוא מבליע ומפליט כמו חום בית השחיטה, ולפיכך אינו אלא דרבנן, ואהא כתב הרשב"א דלרש"י יש להקל, אבל לר"ת דטכ"ע דאורייתא יש להחמיר גם בכהאי דרבנן מלבד בגבינות וכדו', יעו"ש מה שחידש דלא בכל איסור דרבנן מקילים לפי ר"ת, עכ"ד. **ובתחילה** הביא החת"ס שם דתלמידו חידש דכל מה דבב"ח הוה טכ"ע דאורייתא, הוא בתערובת בשר ממש וחלב ממש (דלא תבשל גדי בחלב אמו היינו ממשות הגדי בחלב), אז טעם הבשר בחלב הוה טכ"ע לכו"ע וכן איפכא, אבל הבלוע בכלים אינו יכול לעשות איסורא דבב"ח, והיינו כיון דס"ל לרש"י דכ"ע בעלמא לאו דאורייתא, אין בכח טעם לאשוויי איסורא דבב"ח, ועי' **פתחי תשובה** צ"ח ס"ק ה' דהביא סברא זו, וכתב דגם הפמ"ג צידד לומר כן יעו"ש.

# טכ"ע לענין חלה ומצה

**עי'** **משנה חלה** פ"ג מ"ד, ובזבחים ע"ח. וישנם ג' שיטות בראשונים בפרוש משנה זו, **א.** **שיטת הרא"ש** סי' ל"א ובהלכות חלה, דמכח טכ"ע יכול לצאת יד"ח מצה, וכן מתבאר מדעת תוס' ע"ז דף ס"ז. ובזבחים שם, **וכן** דמכח טכ"ע אמרינן 'נהפך' ולכך סגי בכזית אחד[[13]](#footnote-14). **וכתב** עוד דלשיטת **רבינו חיים** דנהפך אמרינן רק בכזית בכא"פ, צ"ל דאיירי שהיה שם כבא"פ.

**ב. שיטת הרמב"ן** בהלכות חלה [עומקא] דטכ"ע לא"ד, ויסוד הדין הוא משום 'גרירה', ולכך סגי בכזית אחד, אמנם הגמ' בזבחים שפיר למדה מזה לדין 'טעמו וממשו', דרק ע"י דטעמא לא בטיל אמרינן גרירה, והדברים צריכים ביאור[[14]](#footnote-15).

**ג. שיטת הראב"ד** [פ"ו מחו"מ הל"ה] דמיירי שהיה בתערובת כבכא"פ, וגם אכל הכל בשיעור זה. **והפר"ח** או"ח סי' תמ"ב ביאר דהראב"ד לית ליה נהפך, ולית ליה גרירה, ולכך הצריך לאכול הכל, אולם **הדברי יחזקאל** ס' י"א כתב דמהראב"ד בשמעתין [הו"ד לעיל] נראה דס"ל טכ"ע דאורייתא ואמרינן 'נהפך', וא"כ ק' דמ"ט צריך שיאכל כבכא"פ,[[15]](#footnote-16) ועי' מנחת ברוך סי' ס"ט ענף ב' דנהפך אהני לגבי איסור אכילה בלבד, דבאזהרת נבילה נכלל גם אזהרה על חתיכה בטעם נבילה, אבל במצה וחלה בעינן חפצא של דגן.

**פסק ההלכה -** **הטור** יו"ד שכ"ד ואו"ח תנ"ג פסק דיוצא גם בשאר מינים ולאו דוקא בחיטה[[16]](#footnote-17), וכן לא הצריך שיהא כבכא"פ, **ובשו"ע** כתב דוקא חיטים ואורז, וכתב **במ"ב** ס"ק י"ד שבחיטין ואורז אי"צ שיהא כזית בתערובת, ואי"צ לאכול אלא כזית אחד, דמהני מדין גרירה, ובדוחן מהני אם יש אם יש בתערובת כבכא"פ, ואע"פ שאכל כזית אחד, ומבואר דס"ל דכאשר יש כזית אמרינן טכ"ע ו'נהפך' בהחלט. **אמנם** הסיק דהנ"מ בשעת הדחק, אבל לכתחילה ראוי לחוש לראב"ד ודעימיה דבעינן שיאכל כבכא"פ מהדגן עצמו. ועי' שעה"צ מש"כ בדעת הרשב"א[[17]](#footnote-18).

# טעם כעיקר בברכות הנהנין

**הנה** אחר שנתבאר דטכ"ע אהני לחובת מצה ולחלה, א"כ לכאו' ראוי הוא נמי לחייב ברכת הנהנין. **ונפק"מ** כגון בבירך על המים ושוב הוסיף בהם סוכר [שלא היה בדעתו מתחילה] ונימוח הסוכר ואינו אלא טעם, דאי טעם כעיקר ראוי לברך עליו. ועי' **ט"ז** או"ח סי' ר"ב סק"א, אהא דאיתא שם דשכר שנתערב ביין אזלינן בתר הרוב, ולכאו' קשה אמאי לא אזלינן בתר הטעם, ותירץ דאה"נ טכ"ע מחייב בברכה, אבל מ"מ מדין 'עיקר וטפל' יש לברך על הטעם העיקרי שבמאכל. ולפי"ז בהנ"ל נמי נחשב 'טפל', [וכשלא היה בדעתו, הוא תלוי בנידון האם הטפל אי"צ ברכה או שנפטר מהברכה ואכמ"ל]. ועי' **שו"ת** **מהרי"ל** סימן קמ"ב, שדן לגבי יין מזוג לענין ברכת בפה"ג, וכ' דאע"ג דבעלמא פסק ר"ת דטכ"ע דאורייתא, מ"מ לענין יין במים הוכיח ר"י ספ"ק דחולין דחד בשית בטל ולא חשיב טעמא, ולפענ"ד לענין ברכה נילף מיניה שלא יברך כיון דלא חשיב טעמא, אמנם אי הוה פחות משית על חד ניזל בתר טעמא ויברך בפה"ג, עכ"ל, והו"ד **בב"י** סי' ר"ד. וכן מבואר **בחיי אדם** ח"א כלל מ"ב ס"ב, דאם טכ"ע דאורייתא הוא מחייב בברכה כמו הטעם, אך עי"ש שכתב דלחומרא חישינן דטעם כעיקר לאו דאורייתא. ועי' עוד **שו"ע** או"ח סי' ר"ח ס"ט, ובבאה"ל ד"ה אינו, **והבית אפרים** או"ח י"ג האריך בנידון זה הרבה.

# טעם כעיקר באיסורי הנאה

**בתוס'** בבכורות כ"ב. ד"ה הנך, **ובר"ש** בטבו"י פ"ב מבואר דלא אמרינן טכ"ע בטומאה, דאינו ענין אלא למאכלות אסורות בלבד, **ונראה** הביאור עפמש"כ **הרשב"א** סוף צ"ח: דכתיב חיך אוכל יטעם לו 'אין חשיבות האוכל אלא בטעמו', ולכך נקטינן דכל מעלת הטעם הן לגבי איסורו הן לגבי הדין דלא בטיל הוא שייך לענין אכילה בלבד. וכן יעוין **בהגר"ח** פט"ו ממאכ"א דייסד והעמיד דטכ"ע הוא הלכה מסוימת במאכלות אסורות בלבד יעו"ש. אמנם **במנחת ברוך** סי' ס"ט דן בזה, דהנה **הרא"ש** בע"ז פ"ה ס' ל' כתב דטכ"ע שייך גם באסורי הנאה, וכ"כ **הר"ן** על הרי"ף (עבודה זרה דף לז., עומקא) וז"ל "**ה"מ לענין אכילה דשייך בה טעמא, אבל לענין הנאה כיון דלא שייך בה טעמא חד בתרי בטיל, אבל עדיין אין זה מספיק דלמה לא נאמר דהנאה ממש לענין הנאה כטעמו ממש לענין אכילה**" עכ"ל. ועי' **חו"ד** סי' ק"י ס"ק ב' נקט דלא אמרינן טכ"ע לענין אסה"נ, ועי' **שפתי דעת** שם דמסתפק בזה להלכה וכתב להקל במקום הפסד מרובה. וכבר הבאנו (דף מס' 3) דברי **הקה"י** בשמעתין לישב את קו' תוס' ד"ה רבא אמר על רש"י שהאריך שם בכל ענין הנ"ל[[18]](#footnote-19).

והנה כדעה דהביא הר"ן שם שטכ"ע אהני גם לאסה"נ נקט נמי הריטב"א בע"ז ס"ו:, וכן צידד הרא"ש שם, וביאור שיטתם דאע"פ שאינו איסורי אכילה אבל כיון דהדבר עצמו הוא 'אוכל' א"כ אהני הטעם [ובפרט לגדר של ר"ת דנתבאר במק"א דס"ל דנאמר להגדיר אוכל ע"פ טעמו

בשפת אמת שבת כ"א נקט שם דשמן זית המעורב בשאר שמנים ייחשב שפיר שמן זית מדין טכ"ע יעו"ש והוא חידוש גדול.

למסיימים סוגיא זו ראוי ללמוד שמעתא דהיתר מצטרף לאיסור פסחים מ"ג: - מ"ד. דהיא משלימה מאוד לשמעתא דטכ"ע, והאריכו בזה הראשונים בפסחים, עי"ש **בבעל המאור**, **ובמלחמות ובראב"**ד בכתוב שם, וכן **בר"ש** טבו"י פ"ב [כל הנ"ל מובא בעומקא]. וכן ראוי למסיימים ללמוד ולסכם (בזריזות) את כל דברי הרמב"ן והרשב"א שבסוגיין.

1. **וצ"ל** בד' רע"א, דנקט דכיון דתוס' הוכיחו שיטתם דטכ"ע דאורייתא מהגמ' בזבחים הנ"ל והיינו דלמדו דאיירי שם בטעמו ולא ממשו, והרי ר"י מאורליינש קאי בשיטת התוס' דטכ"ע דאורייתא, א"כ מבואר שפירשו הסוגיא בטעם בלבד. [עוד ביארו בזה, דכוונת קושיתם היא דאע"ג דגוף הסוגיא שם היא בדין טעמו וממשו, מ"מ ליכא קושיא על ר"ל, דלעולם אפשר דהממשו בטיל ולכך פטרו ר"ל ממלקות, ומה דיוצא יד"ח מצה הוא מדין טע"כ, אמנם אינו סיבה למלקות]. [↑](#footnote-ref-2)
2. **והב"י** לומד כן גם ברש"י, דמש"כ בסיפא דאיירי בנימוח ה"ה ברישא, אך צ"ע דרש"י פירש בסיפא דאיירי בנימוח, משמע דזהו הסיבה שמוגדר לטעמו ולב"י גם ברישא אירי בנימוח והחילוק הוא כבא"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. **עי'** רמב"ם נזיר פ"ה ה"ה דנראה דהוא ילפותא, ועייש בלח"מ. [↑](#footnote-ref-4)
4. **בפשטות** טעמו וממשו היינו דהטעם רק גורם שהממשו לא יבטל, והאיסור הוא רק הממשו, אמנם הרמב"ם כתב 'שהרי טעם **טעם האיסור** וממשו' משמע דענין 'טעמו וממשו' היינו דע"י הממשו גם הטעמו אסור. [↑](#footnote-ref-5)
5. **וביאור** הדבר דכאשר יש באיסור עצמו שיעור שאפשר להתקיים בו 'אכילת איסור', נחשב שיש באיסור שם **'אוכל'** בפני עצמו מלבד מה שהוא **טעם** של ההיתר, ולפיכך נקרא 'ממשו'. [↑](#footnote-ref-6)
6. **עי'** חזו"א יו"ד סי' ט"ז ס"ק ה', דכתב להדיא דגם פליטות טעם נחשבים ממשו כשיש בהם כבכא"פ משום איסור 'צירן' דכתבו הראשונים צ"ח:, ודבריו תמוהים דאדרבה הראשונים תירצו דליכא איסור 'צירן' בתערובת, ונראה דכוונתו לומר דאע"פ שכתבו הראשונים דצירן לא נאסר אלא כשהוא בעין, אבל כשיש כבכא"פ מצירן הוה כבעין ונחשב לממשו ואז הוא בכלל הדין דטעמו וממשו, [↑](#footnote-ref-7)
7. וי"ל דס"ל דבשרה ענבים במים דחוק הוא לומר שיצא כבכא"פ של פליטות טעם, ולכך כתב שרה ביין, והגמ' דדריש כן היינו משום דס"ל לסוגיא שם טכ"ע דאורייתא ואי"צ כבכא"פ דאי"צ להחשיבו ל'ממשו' וסגי ב'טעמו'. [↑](#footnote-ref-8)
8. **וי"ל** דיתבאר בזה דס"ל לרמב"ם דלא נאסר חצ"ש בתערובת, וכמש"כ הר"ש בטוב"י [עומקא], וכ"כ הפמ"ג בפתיחה לתערובת ב' ב' יעו"ש. עוד אפשר ע"פ סברא הנ"ל דכשיש כבכא"פ נעשה לאוכל בפ"ע ונחשב ממש, אמנם ס"ל לרע"א דכאשר הוא **פליטות טעם** לעולם לא שייך לדון בו שם **'אוכל עצמי'**, דכל עצמו **טעם** הוא, ודוקא **בגוף האיסור שנימוח,** אז אמרינן דכאשר יש בו אפשרות קיום אכילה עצמי, חוזר הוא לשם אוכל ושייך להיקרא 'ממשו', אבל כשאין בו כבכא"פ אינו נחשב אלא טעם של התערובת, ואין בו איסור חצ"ש כי עתה שהוא בהגדרה של 'טעם' אינו אסור, דטכ"ע לא"ד. [↑](#footnote-ref-9)
9. **עי'** לח"מ דהרמב"ם דומה לרבינו **אליהו,** אלא ב' חילוקים איכא דלר"א גם כשאין כזית יש איסור תורה, וכן כשיש כזית אי"צ לאכול הכל דאמרינן נהפך. [↑](#footnote-ref-10)
10. **אע"פ** שלא כתב להדיא טעמו וממשו, מ"מ מוכח מהמשך דבריו דזו כוונתו, וכ"כ להדיא הנחל"ד (ד"ה לכך נראה) בפירוש דבריו. [↑](#footnote-ref-11)
11. **וצ"ל** דלנהפך בעינן שיהא כזית של האיסור אפי' שאינו יכול להאכל כבכא"פ, וצ"ע. ועי' ביאור הגר"א צ"ח ב' דנראה דמשווה ד' הראב"ד להטור, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ועי'** תוס' ע"ז ס"ז. שכתבו כן בפשיטות דבב"ח לכו"ע טכ"ע דאורייתא, ועי' חו"ד דגם רש"י אינו חולק בזה אלא איירי בגוונא דליכא בישול, וכ"ה בפמ"ג פתיחה לתערובות ב' ב' דבבשר וחלב לכו"ע טכ"ע דאורייתא. [↑](#footnote-ref-13)
13. **אולם** ישנה הלכה במצה, דמלבד השם מצה, גם בעינן שיהא מידי דבר חימוץ וליכא, וכתב הרא"ש דעל זה הוצרך הירושלמי שטבע האורז להיות נגרר אחר החיטים והוא עצמו מחמיץ. והנה בפשטות מבואר שם בירושלמי דגרירה הוא רק באורז וחיטים ולא בשאר מינים, ודעת הטור בזה עי' הערה לקמיה. [↑](#footnote-ref-14)
14. **הנה** כתב הרמב"ן דגם אחר החידוש של גרירה בעינן להלכה 'דטעמא לא בטיל', ורק מכוחו איכא גרירה, וצ"ע דהרי דעת הרמב"ן דטכ"ע לאו דאורייתא, וא"כ הטעם בטל ואינו אסור. וי"ל דהרי כתב הרמב"ן שם, וגם בחידושיו צ"ח: דעיסת אורז ודגן הוא מוגדר 'טעמו וממשו', ובטעמו וממשו לכו"ע דאורייתא, ומתבאר בזה דבטעמו וממשו לכו"ע נאסר גם הטעם גופיה, וצ"ע. אמנם בעיקר דברי הרמב"ן נתקשו טובא האחרונים עי' מנחת ברוך (סי' ס"ט) דלכאו' ענין גרירה הוא מציאותי גרידא ומה ענינו ל'טעמא לא בטיל'. [↑](#footnote-ref-15)
15. **ונראה** דהפר"ח נקט דכיון דדעת הראב"ד דליכא מלקות בטכ"ע, (עי' לעיל), א"כ אינו חשוב בדין התורה כנבלה עצמה, (אע"פ דהסיבה היא שאין עונשין מן הדין, מ"מ אי"ז אלא האופן דנתגלה לנו דאינו כנבלה עצמה, אבל ודאי שמעינן מינה דאינו חשוב בעיני התורה כנבלה עצמה), ולכך אינו יכול לצאת יד"ח מצה מכח טכ"ע, ובעינן שיאכל כזית דגן ממש בשיעור כא"פ. [↑](#footnote-ref-16)
16. **וביאר** הש"ך שכ"ד ס"ק י"ז דהוא משום דטעם כעיקר וא"כ אין הבדל בין המינים, והקשה הבית אפרים או"ח סי' י"ג דהנה הרא"ש כתב דבעינן לטעמיה דגרירה שיהא בר חימוץ, וגרירה אי"ז אלא באורז וחיטים, ותירץ בדברי יחזקאל סי"א ענף ב' דהרא"ש רק ביאר את דעת הירושלמי שהוזקק לגרירה אבל הבבלי לא ס"ל כן. לכאו' י"ל עוד דס"ל דאורז נגרר אחרי כל המינים, ולא אמרו באורז בלבד אלא לאפוקי דוחן במקום אורז וכדו' (היינו שרק אורז הוא **נגרר**) ולא לאפוקי ה' מיני דגן. [↑](#footnote-ref-17)
17. **עי'** ברשב"א 'פסקי חלה' שער א' כתב בזה"ל, הא דקתני אדם יוצא ידי חובתו בפסח ואסיקנא בגמרא דמערבא דאפילו רובה אורז, נראה לי דוקא בשיש בה כזית דגן בכדי אכילת פרס **ובשאכל** מתערובתה אכילת פרס', וצ"ע מהו ספקו דהשע"צ והלא מפורש כן ברשב"א לפנינו דצריך שיאכל. [↑](#footnote-ref-18)
18. **ועי'** ראב"ד הל' שמיטה ויובל פ"ז ה"ג, דלא שייך טעם כעיקר במצות ביעור, וכן נקט רע"א פ"ט משביעית בפשיטות לענין נתערב קודם זמן הביעור. [↑](#footnote-ref-19)