ב - חופר בור ובא אחר והשלימו
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק הפרה

**א**

א] ב"ק נ"א א', דתניא אחד החופר בור ט' ובא אחר והשלימה לי' האחרון חייב, רבי אומר אחר אחרון למיתה ואחר שניהם לנזקין, מ"ט דרבנן וכו' אמר קרא כי יכרה איש בור אחד ולא שנים וכו'.

והנה בטעמא דרבי דאחר אחרון למיתה, אף דלא דריש לקרא דאחד ולא שנים, מבו' מתו"ד רש"י בד"ה אחד ולא ב' דהוא משום דלענין מיתה דלא עביד קמא שיעור מיתה, פשיטא דהוא פטור, ול"ב קרא להכי, וכ"ה מבו' גם בד' רש"י לעיל י' א' ד"ה אחר אחרון למיתה.

ב] והנה לקמן צ"א א' מיבע"ל אם יש אומד לנזיקין, ומסקינן דיש אומד לנזיקין, ובשטמ"ק שם כתב בשם הרמ"ה, ז"ל, הילכך הא דתנן היו פחותין מי' טפחים וכו' ואם הוזק בו חייב, צריכינן לאוקומה וכו', דאי עמוק ה' או ו' צריך אומדנא למיחזי אי חזי האי בירא למעבד כשיעור האי נזקא או לא, עכ"ל, וכ"כ המאירי שם, ז"ל, מאחר שיש אומד לנזקין, זה שאמרנו בבור וכו' הכל לפי מה שהוא, ואין אומרין כל שהוזק אפילו בטפח, אלא יש דברים שהזיקן בטפח ויש שהזיקן בטפחיים והכל לפי ההיזק, עכ"ל.

והנה לכאו' לפ"ז הי' הדין נותן, דכל שחפר בור ח' ובא אחר והשלימו לט', דכתבו הראשונים דשניהם חייבין, דכ"ז הוא בנזק שהיו ראוי להיות ע"פ האומד אף בבור ח', אך בנזק שאינו ראוי להיות ע"פ האומד אלא בבור ט', אין חייב אלא השני לבדו, - דכ"ה דבחופר בור ט' ובא אחר והשלימו לי' ונפל שם שור ומת, אין חייב אלא השני לבדו, משום דקמא לא עביד שיעור מיתה, והוי זה מסברא, ה"נ בחופר בור ח' ובא אחר והשלימו לט', ונפל שם שור והוזק בהיזק שאינו ראוי להיות בבור ח', דאין חייב אלא השני לבדו.[[1]](#footnote-2)

ומצאנו בס' אולם המשפט בסימן ת"י סי"ג שכתב כן, ופירש בזה למש"כ בטוש"ע שם דחפר אחד שמנה ובא חבירו וחפר עוד טפח, שניהם חייבים בנזקין "כל א' לפי מה שחפר", וכתב האולם המשפט דהיינו, דבנזקים שהיו ראויים להיות ע"פ האומד בבור ח', שניהם חייבין בשוה, ובנזקים שלא היו ראויים להיות בבור ח', אין חייב אלא השני, ונקט שם דהוא רק משום דיש אומד לנזיקין,[[2]](#footnote-3) וזה דלא כמש"נ לדון לעיל בהערה דהוא אף אם אין אומד לנזיקין, עיי"ש, ועיי"ש שדימה ד"ז להא דזה נותן האור וזה נותן העצים דהאחרון חייב.

ג] אך העירוני בזה, ממה שאמרו לעיל י' א' דהא דהכשרתי במקצת נזקו חבתי בתשלומי נזקו כהכשר כל נזקו, הוא בחופר בור ט' ובא אחר והשלימו לי' דהאחרון חייב, ואמרינן דהוא דלא כרבי דאחר שניהם לנזקין, ורב פפא אמר דהוא למיתה ודברי הכל, ופרכינן עלה ותו ליכא והא איכא וכו', וכתבו התוס' שם, דהא דפריך ותו ליכא, הוא משום דדחיק לאוקמי מתניתין דלא כרבי או כרב פפא ולמיתה, והי' יכול להעמיד בנזיקין, עכ"ד.

והנה אי נימא דאף לדעת רבי דבור ט' ובא אחר והשלימו לי' אחר שניהם לנזיקין, מ"מ בנזיקין שלא היו ראויים להיות בבור ט' חייב השני לבדו, א"כ הרי שפיר הו"מ לאוקמה אף כרבי ואף לנזיקין, ובאותם הנזיקין שלא היו ראויים להיות בבור ט', - וממש"כ התוס' דאוקימתא קמייתא היא דוחק משום דהיא דלא כרבי או היא למיתה ולא לנזיקין, משמע דלדעת רבי דאחר שניהם לנזיקין, היינו אף באותם הנזיקין שלא היו ראויים להיות בבור ט'.

ד] עוד צ"ע בזה, דהנה בד' הרמב"ם בפ"ג מרוצח ה"ז מבו' דגם בבור י' פעמים דע"פ האומד אינו ראוי להמית, עיי"ש, והחזו"א בסימן י"ד סק"ג כתב לפ"ז, דאף בבור י' הוא פטור על המיתה אם לפי האומד ל"ה צריך שור זה באופן נפילתו למות.

ולפ"ז הרי אי נימא דבבור ח' ובא אחר והשלימו לט' ונפל שם שור והוזק היזק שאינו ראוי להיות בבור ח' חייב השני לבדו, ה"נ בבור י' ובא אחר והשלימו לי"א ונפל שם שור ומת, וע"פ האומד ל"ה ראוי למות בבור י' אלא בבור י"א, יהא השני חייב לבדו, - וזה נסתר מד' התוס' לעיל י' ב' ועוד מקמאי שכתבו דחופר בור י' ובא אחר והשלימו לי"א האחרון פטור, ומבו' מתוך דבריהם דאף אם השלימו לי"ט טפחים הוא פטור, ורק אם השלימו לכ' שניהם חייבין, משום דאף השני עביד שיעור מיתה, וסתימת דבריהם מורה דהוא בכל ענין, והרי דאף בגונא דלא הי' ראוי למות בבור י' אלא בבור י"א חייב הראשון לבדו,[[3]](#footnote-4) אך שמא הני קמאי פליגי ע"ד הרמב"ם, וס"ל דבור י' ראוי להמית בכל ענין, וצ"ע.

**ב**

ה] ונראה לישב, דהנה כבר נתבאר במק"א באורך דהא דבור ט' פטור על מיתה, הוא משום דבור ט' אין עליו תורת מזיק כלל לגבי מיתה, ואי"ז משום פטור אומד ואונס, ונתבאר ללמוד כן ממה שאמרו לעיל ג' א' דזה אב למיתה וזה אב לנזיקין, והרי דבור ט' ל"ה אב כלל לגבי מיתה, וכ"ה מבו' גם ממה שאמרו בירושלמי דבור ט' חייב על כלים, והרי דבור ט' ובור י' ב' מיני בורות הם, וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א ודעימי' דבור ט' פטור על מיתה, אף כשהלך השור כדרכו ונפל, אף דבכה"ג איכא חבטה י'.

ונתבאר לפרש בזה מש"כ החזו"א בסימן י"ד סק"ג, ז"ל, שור שדחף בהמה לבור וכו', דין זה הוא דוקא בבור י' טפחים דיש בו כדי להמית, אבל פחות מי' טפחים בעל השור חייב הכל, אע"ג דגם הבור גרם למיתתו דע"י הבור היתה הדחיפה יותר חזקה, מ"מ אי"ז בור שחייבה עליו תורה למיתה, והרי אין חופר בור חייב משום גרמא לההיזק, אלא משום ממונא כשורו שהזיק, וכל שאין עליו חיוב משום בור לא חשיב שותף בנזק, - מיהו יל"ע בבור י' אלא שהשור כחו יפה והנפילה היתה על מתניו וכיו"ב, שלא הי' בו כדי להמית, רק בכח הדחיפה של הדוחף מת, אי חייב גם בעל הבור, עכ"ל.

והיינו דבבור פחות מי"ט דאין עליו תורת בור כלל לגבי מיתה ע"כ אף אם בפועל נשתתף הבור במיתתו, דע"י דחיפת אחר ראוי הבור להמית אף בפחות מי', פטור בעל הבור, ומשא"כ בבור י' דיש עליו תורת בור לגבי מיתה, הרי דהגם דאם נפל שם שור שכחו יפה וכו' ומת הוא פטור, משום דלפי האומד ל"ה ראוי הבור להמית ולא מחמת הבור מת, או משום דהו"ל כאונס, מ"מ כל שדחפו שור אחר ומת, דבכה"ג ראוי הבור להמית, חייב גם בעל הבור.

ו] ולפ"ז נראה, דהא דס"ל לרבי דבחופר בור ט' ובא אחר והשלימו לי' אחר אחרון למיתה, הוא רק משום דבור ט' אין עליו תורת בור כלל למיתה, וע"כ אף שהשלימו השני לי', א"א לחייב את הראשון, - אך בחופר בור ח' ובא אחר והשלימו לט', שפיר יש לחייב את הראשון גם בנזקים שלא היו ראויים ע"פ האומד להיות בבור ח', דמ"מ אחר שהשלימו השני לט' וראוי הבור לנזיקין אלו, הוי ההיזק בשותפות דתרוייהו, דאחר דהשלימו לט' כבר לא שייך פטורא דאומד, דליכא למימר בזה דלאו מחמת הבור הוזק או דהוי כמו אנוס.

וזה ניחא טפי למש"כ החזו"א לדון דבשור שדחף את חבירו לבור י', אף אם הבור מצ"ע ל"ה ראוי להמית ע"פ האומד, מ"מ חייב גם בעל הבור, וה"נ הוא בדחף את חבירו לבור ח', דחייב גם בעל הבור אף בנזקים דהבור מצ"ע ל"ה ראוי להם, - וע"כ ה"נ אם השלימו אחר לט' חייב הראשון אף בנזקים שלא היו ראויים ע"פ האומד להיות בבור ח', דהרי אף כשהי' הבור ח', הי' חייב על נזקים אלו בשדחפו שור אחר, וא"כ ה"נ כשהשלימו אחר לט', יש לחייבו בנזקים אלו.

ומצאנו הדברים מבוארים בד' המאירי לעיל ט' ב', ז"ל, ואם בא אחר והשלימו לעשרה ונפל שם שור ומת חייב זה השני, ואע"פ שאחר התחיל בהכשר ובזימון מיתה זו, ה"ה כאילו זימנו הוא מכל וכל הואיל ובמעשה שלו נגמר ענינו "להיות אב לאותו הנזק", עכ"ל, - ולהדיא דכל הא דהשני חייב לבדו, הוא רק משום דבמעשה שלו נעשה אב לאותו הנזק, ולפ"ז ודאי דבבור ח' ובא אחר והשלימו לט', אין חייב השני לבדו אף בנזק שלא הי' ראוי להיות בבור ח', שהרי כבר הי' מעיקרא אב לאותו הנזק, וכמש"נ.

ז] ובזה מתפרש גם מש"כ התוס' לעיל י' ב' ודעימייהו דחופר בור י' ובא אחר והשלימו לי"א, חייב הראשון לבדו, ומשמע דהוא אף אם ע"פ האומד ל"ה ראוי למות אלא בבור י"א, והיינו משום דבור י' יש עליו תורת בור לגבי כל מיתה, וע"כ אף אם ע"פ האומד ל"ה ראוי למות בבור י', הוא חייב במיתה זו.

ח] אך אכתי צ"ב במש"כ התוס' דבחופר בור י' ובא אחר והשלימו לי"א הראשון חייב לבדו, משום דבלאו איהו היתה מתה, וזה צ"ב, דבכה"ג דע"פ האומד ל"ה ראוי למות אלא בבור י"א, מ"ט חייב הראשון לבדו, הרי בכה"ג ליכא למימר דבלאו איהו היתה מתה, - וגם בכל גוונא צ"ב, דאף אם ע"פ האומד אפשר שתמות גם בבור י', מ"מ ודאי יתכן דלא מתה אלא מכח שהשלימו לי"א, דודאי דקרוב טפי שתמות בבור י"א מבבור י', ומ"ט חייב הראשון לבדו.

**ג**

ט] ונראה הביאור בזה, ובהקדם, דהנה בעיקר הדין דחופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ' דשניהם חייבין, הי' מקום לפרש דהיינו, דחשבינן לה כב' בורות שהזיקו יחד, וע"כ הו"ל ככל ב' שהזיקו דזה משלם מחצה וזה משלם מחצה.

אך נראה דאי"ז כן, דדינא דב' מזיקין הוא בב' מזיקין נפרדים, אך בחופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ', הוי זה בור אחד של כ', והא דשניהם חייבין, היינו משום דכל שנעשה הבור ע"י שניהם, הוו שניהם שותפין בכל הבור, וע"כ שניהם חייבין.

י] ויש ללמוד לזה מכ"ד, חדא הוא מהא דמיבע"ל לקמן בע"ב בהרחיבה מהו, ולל"ק א"ר אשי, דאי בהבלא מיית הרי מיעט הבלא ואי בחבטא מיית הרי קירב הזיקא, ומבו' בד' הראשונים שם דהא דאי בחבטא מיית חייב אף השני, הוא אף כשנפל מהצד השני, ובחי' תלמיד הרשב"א שם פירש הטעם בזה, ז"ל, ואפי' נפל מאידך גיסא אית לן לחיובי', דכיון דקירב הזיקא לבני רה"ר קאי בור ברשותי', עכ"ל.

והנה אי נימא דהא דבבור של ב' שותפין שניהם חייבין, הוא משום דהו"ל כב' בורות שהזיקו יחד, הרי בכה"ג שהרחיבה ונפל השור מהצד השני, לא הי' לנו לחייב את השני, שהרי לא סייע בורו בנזק זה, - ובע"כ מזה דבבור של ב' שותפין לא חשבינן לה כלל כב' בורות, אלא הו"ל כבור אחד ששניהם שותפין בכולו, ובזה הוא דאמרינן דלגבי תורת בור דחבטה, כיון דקירב הזיקא, נעשה שותף בכל הבור, וע"כ אם נפל השור מהצד השני, ה"ה חייב.[[4]](#footnote-5)

יא] וכ"ה מבו' גם ממה שאמרו שם דאי בהבלא מיית הרי מיעט הבלא, וע"כ פטור השני, ומשמעות הדברים דממילא חייב הראשון לבדו, והרי דאף דבהניח אבן ע"פ הבור ובא שור ונתקל בה ונפל לבור, משלם זה מחצה וזה מחצה, מ"מ בכה"ג דהרחיבה חייב הראשון לבדו, - והטעם בזה הוא, משום דבהניח אבן ע"פ הבור, הו"ל האבן והבור כב' בורות שהזיקו יחד, וע"כ משלם כל א' מחצה, ומשא"כ בהרחיב את הבור דהו"ל בור א', הרי דכיון דמיעט הבלא, הרי דמכח זה ל"ה שותף בבור כלל לגבי היזק דהבלא, וקאי כל הבור ברשות הראשון, וע"כ הוא חייב לבדו.[[5]](#footnote-6)

והנה אמנם התוס' שם כתבו ע"ז, ז"ל, הרבה הוא תימה, דנהי דמיעט הבלא מכל מקום אם לא דהרחיב ל"ה נופל, עכ"ל, אך נראה דקו' התוס' היא דמכח ה"ט דאי לא דהרחיב ל"ה נופל, יש לנו לחשבו כשותף בבור לגבי היזק נפילה דמהאי גיסא, ומה לי דמיעט הבלא, אך לא הק' התוס' דמ"ש מהניח אבן ע"פ הבור ובא שור ונתקל בה ונפל לבור דשניהם חייבין, ומשום דשאני הכא דהו"ל בור אחד דקאי כולי' ברשות הראשון, ואך דע"ז גופא הק', דמ"ט קאי כל הבור ברשות הראשון, אף דל"ה ראוי להזיק היזק זה אלא ע"י שהרחיבה השני.

**ד**

יב] עוד יש ללמוד לזה, ממש"כ בחי' תלמיד ר"ת לקמן נ"א ב', בהא דמיבע"ל התם בטם טפח וסילק אבניו, וכתב שם, ז"ל, נראה דלא בעי אלא לרבנן דווקא דמחייבי את האחרון, א"כ ודאי איסתלקו להו מעשה ראשון, אבל לרבי לא שייך למימר איסתלקו להו מעשה ראשון, דהא פשיטא דמאי דעבד שקלי', ואע"ג דלרבי נמי איכא למימר שמא נעשה שותף בכל מעשה הבור, כיון שאינו בגמרא זה הטעם אין לנו לבדות מן הלב, עכ"ל.

ומבו' דמסברא יש מקום לומר דאף לדעת רבי דשניהם חייבין, ל"מ מה דטם טפח וסילק אבניו לפטור את השני, והרי להדיא דמכח הא דחפר עוד טפח, נעשה שותף בכל הבור, וע"כ י"ל דאף אם סתם אותו הטפח שחפר, כבר הוי שותף בכל הבור, ואף לפ"מ שדחה תלמיד ר"ת לזה, נראה דהיינו רק משום דפשיטא דכיון דכל שותפותו בבור היא מכח הטפח שחפר, הרי דכל שסתם אותו טפח, בטלה שותפותו בבור, אך לעולם כ"ז שהטפח שחפר קיים, הוי שותף בכל הבור.

יג] וגדולה מזו מצאנו בד' המאירי לקמן שם, דהנה הטור בסימן ת"י כתב, ז"ל, ואם סתם אח"כ הטפח וכו' מיבעיא אם כבר נסתלק מעשה הראשון ונפטר או לא, ולא אפשיטא לן ושניהן פטורין מספק, עכ"ל, וכתב דלדברי האומר דמהניא תפיסה לספיקא דדינא, מאיזה מהן שתפס לא מפקינן מיני', - אמנם הנה המאירי לקמן שם כתב, ז"ל, סתם זה האחרון מה שהוסיף בחפירה או שסלק אבנו, ה"ז ספק אם חזר הראשון לחיובו אם לאו, "ומתוך כך מוציאין מיד השני", ואם הוא תופס החצי מיד הראשון אין מוציאין ממנו, עכ"ל, וצ"ב דמ"ט מוציאין מיד השני, ולא אמרינן דמספק שניהם פטורין, והי' מקום לפרש דכיון דקודם שטם טפח הי' השני חייב, ומיבע"ל אם מהני מה שטם טפח לפטרו, מוקמינן לה בחזקתו שהוא חייב.

אמנם הטעם בזה נלמד ממש"כ המאירי דאם הוא תופס "החצי" מיד הראשון אין מוציאין ממנו, ולכאו' הי' בדין דאף אם תפס הכל מיד הראשון אין מוציאין ממנו, דהרי מיבע"ל שמא לא אמרינן דנסתלקו מעשה הראשון וחייב הראשון לבדו, ומ"ט ל"מ לתפוס מיד הראשון אלא החצי.

ואשר מבו' בזה מד' המאירי, דס"ל להיפך מד' תלמיד ר"ת, והיינו דזה פשיטא לן דכיון דכשחפר עוד טפח נעשה שותף בכל הבור, ע"כ אף אם סתם אח"כ את הטפח שחפר, אכתי הו"ל שותף בבור, ולא מיבע"ל אלא בדינא דרבנן דהשני חייב לבדו, דבזה י"ל דכ"ז הוא כשהטפח שחפר קיים והו"ל בור י', אך כל שסתם הטפח שחפר והדר הו"ל בור ט', אף הראשון חייב, - ואשר זהו שכתב המאירי, דהשני ל"מ לתפוס מן הראשון, אלא את חצי הנזק, דהרי הא פשיטא לן דהשני חייב מחצה, ולא מיבע"ל אלא אם נסתלקו מעשה הראשון וחייב השני בכולו.

ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא שכתב המאירי דמוציאין מיד השני, דכיון דהא פשיטא לן דהשני הוי בעל הבור, וכל עיקר הספק הוא אם הראשון הוי שותף בבור, ע"כ מספק מוציאין הכל מיד השני.[[6]](#footnote-7)

**ה**

יד] עוד יש ללמוד לדין זה, מהא דתנן לקמן נ"ב א' דכסהו הראשון ובא השני ומצאו מגולה ולא כסהו השני חייב, ומשמעות הדברים דהשני חייב בכולו, והחזו"א בסימן ה' סקי"ח כתב ע"ז, ז"ל, ויל"ע כיון דהוי בור השותפין והראשון אנוס, לא יהא חייב אלא חלקו וחציו השני יפסיד הניזק שהרי הראשון אנוס וכו', והי' נראה דאתיא כר"נ ומחייבינן לשני משום דליכא לאשתלומי מראשון, אבל קשה לדעת הר"מ והרמב"ן דאין גובין מבשרן כנגד אימורין דבחד גופא ליתא לדר"נ, למה יהא השני חייב בכולו וכו', ואפשר דדוקא בבשר ואימורין שכל אחד הוא נפרד מחבירו, אבל שותפין בבור ודאי כל אחד כולי הזיקא עביד, ואפשר דרבנן דר"נ מודים בזה, עכ"ל.

והנה הרי דינא דבור של ב' שותפין מוקמינן לה בסוגיין אף בשחפר זה ה' וזה ה', לדעת רבי דשניהם חייבין, ואי נימא דבכה"ג חשבינן לה כב' בורות שהזיקו, הי' בדין דלא ישלם השני אלא מחצה, אלמלי דינא דכי ליכא וכו', - ובע"כ מזה, דאף בכה"ג שחפר זה ה' וזה ה' לא חשבינן לה כב' בורות שהזיקו, אלא הו"ל בור א' ששניהם שותפין בו, וע"כ בזה אמרינן דכל שהאחד הוי אנוס ופטור, חייב השני לבדו.

**ו**

טו] והנה לעיל י' א' אמרו דבבור ט' ובא אחר והשלימו לי' השני חייב, הוא משום דהכשרתי במקצת נזקו חבתי בתשלומי נזקו כהכשר כל נזקו, ויש להעיר, שהרי לקמן בע"ב מיבע"ל דהשני חייב אף בטם טפח וסילק אבניו, והנה הרי בכה"ג אין הנזק כלל מכח עשייתו, והא דמחייבינן לי' הוא משום דנעשה בעלים דכל הבור, ותיקשי דא"כ מ"ט חשבינן לי' כהכשרתי במקצת נזקו, הרי כיון דחשבינן לי' כבעלים דכל הבור, הוי מכשיר דכל הנזק.

ונראה לישב, לפמש"נ דבבור שנעשה ע"י ב' בנ"א, א"צ לדון ע"י חלקו של מי נעשה הנזק, אלא יש לנו לדון מי הוי בעל הבור, והוא חייב בנזק אף אם לא נעשה מחמתו, ומי שאינו חשוב כבעל הבור, הוא פטור, אף אם נעשה הנזק מחמתו, ומה"ט הוא דאמרינן לל"ק, דבהרחיבה אם בחבטה מיית חייב גם השני, אף כשנפל מן הצד השני ואין ההיזק מחמת חלקו כלל, ומאידך אם בהבלא מיית פטור השני, אף דנעשה הנזק מכח הרחבתו, וע"כ גם דינא דהכשרתי במקצת נזקו, קאי על עשיית המזיק והכשרתו להזיק, דאף דלא הכשירו אלא במקצת, ה"ה חייב על כולו, - וכ"ה להדיא בפיהמ"ש להרמב"ם בפ"ק, ז"ל, וכן כל דבר שהכשיר מקצת נזקו חייב עליו כמו שהי' חייב אלו הכשיר כל נזקו, המשל בזה כגון הבור וכו' אינו מתחייב עליו וכו' אלא עד שיהא בעומקו י"ט, ואין הבדל בין שחפר בור י' או שחפר טפח בבור שיש בו ט' טפחים ועשאו י', "כי משעשאו מוכשר להזיק כאלו חפרו מתחילתו", עכ"ל, ולהדיא בדבריו דדינא דהכשרתי במקצת נזקו בבור, קאי על הכשרת הבור להזיק, ולא על הכשרת הנזק, וכ"ה מבו' גם ממש"כ בתחילת דבריו דהכשר שבמשנה זו שם שהונח על התקנת הדבר והכנתו לחול עליו דין מסוים כמו שביארנו בתחילת עירובין, וע"כ בבור ט' והשלימו לי', מהני דינא דהכשרתי במקצת נזקו, דמכח זה הוא חייב על הבור, אף שלא הכשירו אלא במקצת, וכיון שנעשה בעל הבור, שפיר יש לחייבו אף אם סילק אח"כ את מעשיו.

טז] ולפ"ז נראה דמה"ט הוא דבחופר בור י' ובא אחר והשלימו לי"א חייב הראשון לבדו, אף דמכח הוספת הטפח ראוי הבור להמית טפי, ואף בגוונא דע"פ האומד ל"ה ראוי למות אלא בבור י"א, - והיינו דכיון דבור י' הוי בור למיתה, ולמש"נ לעיל היינו דהוי בור למיתה אף למיתה שאינו ראוי לה ע"פ האומד, והטפח שהוסיף השני אינו ראוי להמית, ע"כ חשיב כל הבור כבורו של ראשון, והוא חייב עליו לבדו אף בגוונא דל"ה המיתה אלא מכח הוספת הטפח, ודמי להרחיבה, דאם בהבלא מיית חייב הראשון לבדו, אף דאלמלי ההרחבה ל"ה השור נופל שם, דמ"מ כיון דחשיב הראשון כבעל הבור לבדו, הוא חייב אף בהיזק שלא נעשה אלא מכח ההרחבה, וה"נ הכא דכוותה.[[7]](#footnote-8)

**ז**

יז] במש"כ החזו"א לדון דבבור של ב' שותפין שפשע אחד מהן גובין הכל מן השני אף לרבנן דר"נ, משמעות דבריו דהיינו דכיון ששניהם שותפין בכל הבור, יש לחייב כל אחד בכל הנזק, אף בלא דינא דכי ליכא וכו', ולפ"ז לכאו' הדין נותן, דאף אם יהא אחד מהם פטור מטעם אחר, יהא השני חייב לבדו אף לרבנן דר"נ.

אך נראה דיש מקום לפרש לזה בע"א, דלעולם אף בבור של ב' שותפין בעינן לדינא דכי ליכא וכו', ואך דכ"ז הוא רק היכא דנעשה הנזק מכח ב' השותפין, ובכה"ג אף אם אחד מהן פטור מגזה"כ או דאין לו מה לשלם, אין לחייב את השני אלא מכח דינא דכי ליכא וכו', ומשא"כ בגונא שאחד מהן שמר כראוי והו"ל כאנוס, חשיב דהוי הנזק מכח השני לבדו, וע"כ הוא חייב בכל הנזק, והיינו, דכיון דשניהם הוו שותפין בכל הבור, הרי דכל הא דחשבינן דכל אחד מהן לא עשה אלא חצי מן ההיזק, הוא רק כשחבירו ג"כ הוי כעושה הנזק, אך כל שחבירו לא חשיב כעושה הנזק, נמצא דעשה הוא לבדו את כל הנזק, וע"כ הוא חייב בכולו.

ויש לדמות ד"ז למש"כ הרי"ד והריא"ז לקמן נ"ג א' דבשור שדחף את חבירו לבור הפקר, חייב בעל השור לבדו, ומשמעות דבריהם דהוא אף בלא דינא דכי ליכא, וכ"נ מדכייל לה הריא"ז עם גוונא דדחף את חבירו והוזק בקרקע עולם, ובזה ודאי ל"ב לדינא דכי ליכא וכו', דהרי ודאי דאף לרבנן הוא חייב בכל הנזק, וכמבו' כן בכ"ד, וכ"ה מבו' בד' תלמיד ר"ת לעיל י"ג א', והיינו משום דבכה"ג חשבינן דעשה השור כל ההיזק לבדו, והוי הבור כגרזן ביד החוצב, וכל הא דחשבינן דנעשה הנזק ע"י שניהם, הוא רק בדאיכא לבור בעלים דחשיב ג"כ כעושה הנזק, ואף דהוא פטור מדינא דולא שיפילוהו אחרים, אי"ז אלא פטור מתשלומין מגזה"כ, אך בדיני שמים הוא חייב בזה, וע"כ חשיב ג"כ כעושה הנזק, וה"נ הכא דכוותה.

יח] ויש להוסיף, דהנה בשור ושור פסוהמ"ק שנגחו מבו' לקמן נ"ג ב' דאין בעל השור חייב לבדו אלא מכח דינא דכי ליכא וכו', והרי דאף דהשור פסוהמ"ק פטור על נזיקין ודמי לשור הפקר, מ"מ לא אמרינן דיהא חייב השני לבדו, וכ"ה מבו' גם לעיל י"ג א' בדין בשר ואימורים.

אך נראה דהתם הוא משום דנעשה הנזק בפועל מכח שניהם, וע"כ בעינן בזה לדינא דכי ליכא, ומשא"כ בבור של ב' שותפין דהוי כל אחד שותף בכל הבור, הרי דכל דלא חשבינן לחבירו כעושה הנזק, חשיב דעשה הוא לבדו לכל הנזק, וע"כ הוא חייב בכולו, ועד"ז הוא בשור שדחף לבור, דכל דהוי הבור דהפקר, מצינו לחשוב להבור כגרזן ביד החוצב, והוי השור עושה כל הנזק.

יט] עוד יש להוסיף, דהנה בד' הבעה"מ והרמב"ן במלחמות בפירקין מבו' דבנתקל באבן ונישוף בקרקע בעינן לדינא דכי ליכא וכו', וכ"ה מבו' בד' הראב"ד והרשב"א לעיל כ"ח ב' בהוחלק במים ונישוף בקרקע, וכ"כ תלמיד ר"ת לעיל שם בשם תוס' בדין נתקל באבן ונישוף בקרקע, - וצ"ע דמ"ש משור שדחף את חבירו והוזק בקרקע עולם דודאי ל"ב בזה לדינא דכי ליכא, וכבר עמד תלמיד ר"ת לעיל שם בכעי"ז.

ונראה ע"פ הנ"ל, דהא דבשור שדחף את חבירו והוזק בקרקע עולם חייב בעל השור ול"ב לדינא דכי ליכא, הוא משום דבכה"ג מצינו לראות את הקרקע כגרזן ביד החוצב, והוי השור עושה כל הנזק, - וכ"ז הוא בשור שדחף, דהוי ההיזק מעשה דהשור, וחשבינן לה כמו שנשתמש השור עם הקרקע להזיק, ומשא"כ בנתקל באבן ונישוף בקרקע, כיון דאין ההיזק מעשה דהאבן, דאין האבן אלא תקלה, א"א לחשוב דנעשה כל ההיזק ע"י האבן, אלא הוי ההיזק ע"י האבן והקרקע יחד, וע"כ בעינן בזה לדינא דכי ליכא, ודו"ק.

במש"נ בגדר בור של ב' שותפין שחפר אחד י' ובא אחר והשלימו לכ', דהוו שניהם שותפין בכל הבור, יש להוסיף, דבפשוטו נראה דאם נתקל שור בבור זה ונפל לאחורי הבור, חייב הראשון לבדו, דכל מה דהוו שותפין בכל הבור, הוא רק כלפי היזק הנעשה ע"י הבור שנעשה ע"י שניהם, אך כלפי היזק הנעשה רק ע"י התקלה, הו"ל כבור בפנ"ע שנעשה ע"י הראשון לבדו, וע"כ הראשון חייב והשני פטור, ודמי לשופך מים ע"ג הקרקע, דאף דנימא דהוא נעשה בעלים אף על הקרקע שתחת הבור, מ"מ פשוט דכ"ז הוא לגבי היזק שמכח תקלת המים, אך אם נתקל בדבר אחר ונחבט בקרקע שמתחת המים, אינו חייב, דכלפי היזק זה, אינו בעלים על הקרקע.

ועד"ז נראה גם בדינא דחופר בור ט' ובא אחר והשלימו לי' דלרבנן האחרון חייב לבדו אף בנזיקין, דלכאו' כ"ז הוא בהיזק הנעשה ע"י נפילה בתוך הבור, אך אם נתקל בבור ונפל לאחורי הבור, חייב הראשון לבדו, דבתורת בור זה דהתקלה, לא עביד השני מידי, והוי הראשון בעל הבור לבדו, וצ"ע.

1. ונראה עוד, דאף אי נימא דקי"ל דבנזקי בור ליכא לדין אומד, כאשר כן נראה בד' הרמב"ם בפי"ב מנז"מ הט"ו והשו"ע בסימן ת"י סי"ח שכתבו דאף בחפירה כ"ש ה"ה חייב על הנזק, ומשמע דהוא חייב על כל נזק, אף שלא הי' ראוי להיות ע"פ האומד, מ"מ י"ל דבחופר בור ח' ובא אחר והשלימו לט' ונפל שם שור והוזק בנזק שלא הי' ראוי להיות בבור ח', יהא השני חייב לבדו.

   והטעם בזה הוא, דהא דאין אומד לנזיקין היינו, דאף דע"פ האומד ל"ה ראוי לנזק זה, מ"מ כיון שהוזק בהיזק זה מחמת הבור ה"ה חייב, והיינו דבדינא דאומד נתחדש, דאף דעכשיו מת מחמת הכאה זו, מ"מ כיון שלא הי' ראוי למות ה"ה פטור, והיינו או משום דתלינן שלא הועילה המכה להמיתו אלא מחמת חולשה וכו' או משום דהו"ל כאנוס, אך בנזיקין דליכא לדין אומד, הרי דאף אם לא הועילהבור להזיקו אלא מחמת חולשה וכו' ה"ה חייב, וגם לי"ב לפטורא דאונס, כיון שלא הי' לו לעשות למעשה זה, אך בחופר בור ח' ובא אחר והשלימו לט' ונפל שם שור והוזק בהיזק שאינו ראוי להיות אלא בבור ט', הרי דיש לנו לתלות דכל מה שהוזק בהיזק זה הוא מכח מה שהשלים השני לט', ובלא חפירתו ל"ה ניזק בהיזק זה, וממילא בדין דלא יתחייב אלא השני לבדו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שכתב דבזה יצאו הפוסקים ידיהם במה שלא הביאו הא דיש אומד לנזקין גבי בור, עכ"ד, אך באמת בל' השו"ע שם סי"ח נראה להדיא דאף בבור כ"ש חייבין על כל נזקים, ואף אם לפי האומד אין הבור ראוי להזיק היזק זה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש לסייע לזה, דהנה בשטמ"ק בסוגיין כתב בשם הרא"ה דהחופר בור י' ובא אחר והוסיף ב' או ג' טפחים, לא עבד ולא כלום, וקמא חייב דעבד בי' שיעור בין למיתה בין לנזקין, עכ"ל, ובפשוטו הטעם דאין השני חייב אף בנזיקין, ול"ד לחופר בור ח' ובא אחר והשלימו לט' דדעת הרא"ה שם דהאחרון לבד חייב, הוא משום דהראשון כבר עשה בור גמור, וע"כ חשבינן דהשני לאו מידי עביד, ואי נימא דבאותה מיתה שלא הי' ראוי למות בבור י', חייב השני לבדו, א"כ הי' בדין דאף בשאר נזיקין יהא חייב השני, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועד"ז נראה גם מעיקר הא דבחופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ' שניהם חייבין, והוא אף כשמת בהבלא, כמבו' כן בסוגיית הגמ' לקמן נ"א ב', ומשמעות סתימת הדברים דהוא אף בגוונא דכבר מת בההבל שלמעלה קודם שהגיע למקום שחפר השני, - והרי דאף דבכה"ג נעשה כל ההיזק מכח הראשון, מ"מ שניהם חייבין, משום דהוי בור אחד דשניהם שותפין בכולו, וע"כ אף כשנעשה ההיזק מכח מה שחפר הראשון לבדו, שניהם חייבין. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם יל"פ דאיירי התם רק בגונא שהרחיב פי הבור, ולא הרחיב את כולו, וכאשר כ"ה ל' רש"י שם, אך כל שהרחיב את כל הבור, ונמצא דכל שנפל השור מהצד שהרחיב הוי כל ההיזק מכח חפירת השני, י"ל דודאי דאף השני חייב, - אך בסתימת ד' ש"ר והפוסקים משמע דמפרשי דאיירי בשהרחיב את כל הבור, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. הטעם בזה י"ל בתרי גווני, או דכיון דאין גובין מן הראשון, ע"כ מדינא דכי ליכא וכו' גובין הכל מן השני, - או כמש"כ הברכ"ש בסימן י"ג בדעת השטמ"ק לקמן מ"ו ב', דהא דבשותפות אין מוטל התשלומין אלא על כל א' לפי חלקו, הוא חלות דין חדש, דודאי יש לכל א' שם מזיק על כל החפץ, אלא דחלות דין השותפות פוטרתו דאינו משלם אלא לפי חלקו, וע"כ כל דמספק"ל אם אית לי' שותף, גובין ממנו את הכל, דהו"ל כספק פטור, ואמרינן בזה אין ספק מוציא מידי ודאי. [↑](#footnote-ref-7)
7. והתוס' לעיל שם כתבו דבבור י' ובא אחר והשלימו לכ', י"ל דמאי קעביד, כיון דבלאו איהו נמי מתה, והתור"פ שם כתב דהוא משום דבלאו איהו "הי' שיעור מיתה", וזה מתפרש כמש"נ. [↑](#footnote-ref-8)