בד_ הר_ש פ_ב דטבו_י
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / טעם כעיקר / כזית בכא_פ

חולין צח: בד' הר"ש פ"ב דטבו"י וכזית בכא"פ

**א. ביסוד הר"ש כזית בכא"פ דאורייתא במין במינו-**

בר"ש פ"ב דטבו"י הק' קו' הראשונים לשיטות דטכע"ק דאורייתא היאך תלינן בשאני אומר, וכתב להעמיד הסוגיא במין במינו וכש"כ בתוס'.

אבל בתוס' ורשב"א הק' ע"ז דא"כ אף אם כזית בכא"פ נמי לא יהיה דאורייתא שהרי מין במינו בטל ברוב כיון שאין בו טעם?

ובתוס' ורשב"א תי' דכוונת הגמ' שאם כזית בכא"פ דאורייתא יש לגזור מין במינו אטו אינו מינו.

אבל בר"ש כתב דאף כזית בכא"פ דאורייתא יש לאסור אף במין במינו, והוכיח זה ג"כ מהסוגיא ע"ז סז: דאמרינן טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו ולדעת ר"ת ע"כ איירי במין במינו כש"כ התוס', ומ"מ אמרינן ברישא דכזית בכא"פ לוקה, משמע אף במין במינו, וכבר נתקשו בזה בתס' ודחקו דאיירי בשניכר האיסור.

וכתב הר"ש דה"מ דוקא ע"י כזית בכא"פ אבל בפחות מזה אין בו איסור תורה כלל כמבואר ק. גבי גיד שהוא בטל ברוב וכתב דהתם איירי בפחות מכזית בכא"פ, ומבואר בר"ש לפי"ז דרק ע"י כזית בכ"פ אית ביה איסור במין במינו ובפחות מזה אפי' חצי שיעור ליכא.

וע"ע בראב"ד בהשגות פסחים שכתב כעי"ז דסוגיא איירי בדלית ביה טעם ומ"מ ע"י כזית בכא"פ הוי דאורייתא.

[ועיקר הענין עיין בבעה"מ פסחים דנקט שהוא מחלוקת אמוראי אי מין במינו בטעמו וממשו בטל ברוב, עיי"ש, אבל הר"ש נקט דינו לכו"ע].

[ועיין בפר"ח-תמב שנקט לדינא שאין איסור בכזית בכא"פ היכא דלית ביה טעמא, ועיי"ש שנתקשה בדעת הטור שכתב דכותח וכה"ג אין בהם טעם רק קיוהא לחוד, וא"כ אף כזית בכא"פ לא ייאסר, ורצה לפרש דבריהם דאף בדליכא טעם אם יש כזית בכא"פ לא בטל, אבל שם חילק דה"מ במין בשאינו מינו, אבל במין מינו בטל ברוב וכש"כ התוס' דלא כהר"ש, עיי"ש.

וכעי"ז נראה בחוו"ד צח-ג בדעת הטור עפ"י דרכו שם דהוא הלמ"מ מיוחדת דמין בשאינו מינו אינו בטל ברוב, דילפינן ליה מגילוי מילתא מדין טכע"ק דמין בשאינו מינו לא בטל אף בלא טעם.

מיהו בד' הטור כבר כתב בבי"מ שם דלא כהפר"ח, ושאני התם דע"י קיוהא אינו בטל ברוב דדין טעמו וממשו אינו תלוי בגדרי טעם לדין טכע"ק].

כתב בחזו"א כד-טו דוודאי אף הר"ש מודה דחתיכת נבילה בטלה בשחוטה ואף שיש בו כזית בכא"פ, ורק בזרעונים וקטניות וכה"ג דלרוב קוטנו רגילות לאוכלו בתערובת בזה אם יש כזית בכא"פ אסור, וכן בחתיכות גדולות אם יחתוך אותם יהיה הדין בכזית בכא"פ, עיי"ש.

**ב. שיטת הר"ש רק בטעמו וממשו-**

ובעיקר טעם ד' הר"ש, צ"ב למה לא יתבטל ברוב כיון שהוא מין במינו ומה מהני כזית בכא"פ לענין ביטול ברוב?

והנה עיקר מה שהצריך הר"ש כזית בכא"פ באר הגרי"ז דעיקרו הוא משום דטעמו וממשו לא חייל אלא בכזית בכא"פ ורק ממשו אוסר במין במינו, אבל בפחות מכזית בכא"פ אין איסור כלל אפי' לא חצי שיעור, ולכך כתב הר"ש דע"י כזית בכא"פ אסור אף במין במינו.

וזה כדעת הרמב"ן שנתבאר במקו"א דס"ל דאין לאסור מכח טעמו וממשו אלא ע"י כזית בכא"פ ודלא כשיטת הר"ן צח: שיש בו איסור חצי שיעור [והגרי"ז סייע לזה בדעת הראב"ד עיי"ש דנקט דלהראב"ד נמי אין איסור חצי שיעור בפחות מכזית בכא"פ ואינו ברור כ"כ מהיכן למד בד' הראב"ד שבפחות מזה אין איסור חצי שיעור, אבל כ"מ קצת לשון הראב"ד הל' חו"מ שצריך שיהיה בתערובת עצמה כזית בכא"פ משמע דבפחות מזה אינו מועיל אף אם יאכל כזית בכא"פ במהירות].

והנה עיקר ענין זה מצאנו ג"כ ברמב"ן צח:, עיי"ש שהק' על רש"י דטכע"ק לא"ד היאך יוצא יד"ח מצה וכתב דטעמו וממשו שאני וכתב דלפי"ז יש מקום לאסור כזית בכא"פ בטעמו וממשו אף במין במינו, והוא ממש כדעת הר"ש.

**ג. בד' הגר"ח שהוא מטעם רואין-**

אבל בעיקר טעם הר"ש דכזית בכא"פ אינו בטל במין במינו, כתב הגרי"ז נזיר לו. בשם הגר"ח [והוא בגנזי הגר"ח-סט] דעיקר סברת הר"ש הוא מהלכתא דרואין המבואר זבחים עח:, דאמרינן התם דהוא פלוגתא דתנאי אי אמרינן רואין, ומבואר התם דלמ"ד דאית ליה רואין גבי קדשים ה"נ גבי איסור והיתר אמרינן כן שלא בטל באיסור אף במין במינו.

ובתוס' שם עט. הק' היאך קי"ל גבי קדשים דאמרינן רואין ולענין מין במינו קי"ל דבטל ברוב.

וכתב הגרי"ז דהיינו טעמו של הר"ש דבאמת קי"ל דכמ"ד דאמרינן רואין, ולכך יש איסור אפי' במין במינו.

וחידש הגרי"ז דעיקר ענין רואין לא שייך אלא בטעמו וממשו, דבזה עיקר איסורו הוא מכח הבעין וזה קיים אף במין במינו, אלא דבטל ברוב וע"ז מהני דין רואין דעי"ז אינו בטל ברוב, אבל בטכע"ק לחוד ל"ש ענין זה דכל דינו הוא שהטעם אוסר ומין במינו שאין בו טעם הרי הוא בטל.

[וצ"ע לפמש"כ במקו"א דמשמע בתוס' צח: דאף במין במינו יש דין טכע"ק ואית ביה טעם אלא שכל שאינו נרגש בטל ברוב].

ובעיקר המבואר בד' הגרי"ז דל"א רואין אלא בטעמו וממשו, עיין צח: בסוגיא דזרו"ב דאמרינן בברייתא זה היתר הבא מכלל איסור, ופי' רבא לא נצרכא אלא לטכע"ק בעלמא אסור והכא שרי, ונתקשו התוס' דהא מין במינו אין בו איסור, ונדחקו דאיירי דליכא רוב.

והק' רעק"א למה להו כ"ז לוקי הברייתא כמ"ד דאית ליה רואין?

ולפי"ד הגרי"ז אשה"ט דבטכע"ק ל"ש לומר רואין כלל רק בטעמו וממשו [ובד' רעק"א מבואר שלא כיסוד הגרי"ז, ויל"פ שיטתו או משום הצו"ר אבל בתוס' צח: משמע שאין איסור על הצו"ר, ויותר נראה משום שיש טכע"ק במין במינו אלא שהוא בטל ברוב כשיטת התוס' שם].

**ד. ביאור חילוקו של הר"ש-**

והנה בר"ש נתקשה ממה דאמרו זבחים עח: מין במינו ברובא והתם משמע דאף בכזית בכא"פ מיירי [ועיין בבעה"מ שהבאנו לעיל שהוא מחלוקת אמוראי אם טעמו וממשו במין במינו אוסר], וכתב לחלק בזה"ל:"לא דמי לקופות וסאין דסתמייהו בחיטין ושעורין איירי דהאי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי ואי אכיל כזית בכא"פ חייב, ולא דמי למיעוט הנימוח ומתחבר עם הרוב ומתבטל".

והביא הגרי"ז שהגר"ח תמה על הר"ש דהא פיגול נותר וטמא הוי תערובת של יבש ביבש ואיך נימא דהוא מיעוט הנימוח עם הרוב?

וכתב הגרי"ז ליישב דעת הר"ש מהסוגיא זבחים עפ"י דרכו, דמבואר התם בסוגיא דר"ל ס"ל מין במינו בטל ברוב ולא ס"ל ענין רואין, וכל שיטת הר"ש דכזית בכא"פ במין במינו לא בטל הוא רק למסקנא דקי"ל כמ"ד דאמרינן רואין.

אבל בד' הר"ש עצמו מבואר לא כן, שהרי כל דבריו מבואר דאזיל כהסוגיא זבחים, ולכך נתקשה על דבריו מד' ר"ל דאמר מין במינו ברובא, ותי' משום דטעם הנבלל בטל ברוב.

ושמענו מזה גם שלא כעיקר ביאור הגרי"ז דטעם הר"ש הוא משום רואין, דהא מבואר דאף לר"ל נקט כן ונתקשה היאך לר"ל בטל ברובא.

וע"כ נראה לבאר סברת הר"ש באופ"א, והנה יש מקום לפרש עיקר סברת הר"ש אף לפי"ד הגרי"ז דטעמו וממשו אינו בטל ברוב גם לענין מין במינו, דעיקר מה שאינו בטל ברוב הוא משום חיך אוכל יטעם וזה שייך אף במין במינו [וכ"כ בבעה"מ פסחים דלר"י אף במין במינו טעמו וממשו חייב], ולאו מתורת רואין הוא.

אבל דין טכע"ק תלי דוקא בטעם הנרגש וזה לא שייך במין במינו.

ויתכן עוד דהא גופא ביאור ד' הר"ש לחלק אם הוא בלול זב"ז או שהטעמים עומדים כ"א לעצמו, היינו שחילק אם יש כאן טעמו וממשו או טעמו ולא ממשו, וכוונתו דבגוונא שהוא בלול זב"ז כ"כ עד דחשיב טעמו ולא ממשו הרי הוא בטל ברוב.

ולפי"ז לא תיקשי מהסוגיא זבחים דהתם מקשי אף למאי דאמרינן התם דבבלול מין במינו בטל ברוב מ"מ הק' הגמ' שייאסר אף בכה"ג מתורת רואין, אבל להלכה לא קי"ל ענין רואין.

[ושמענו מזה דאף בדין טכע"ק שייך סברת רואין, וכש"נ רעק"א שהבאנו לעיל].

אבל עצ"ע לפי"ז משה"ק הגר"ח דהא בסוגיא זבחים בדינא דר"ל בפשטות איירי בטעמו וממשו ואיך אמרינן התם דבטל ברוב, וצע"ג.

ואולי באמת ס"ל להר"ש דמימרא דר"ל נמי איירי בטעמו ולא ממשו ונבלל ונימוח זב"ז [וס"ל דאף מתני' דמצה איירי בטעמו ולא ממשו וכמו שנראה דעת הרא"ש צח: דנקט כן ומ"מ יוצא יד"ח מצה ע"י טכע"ק כמבואר ברא"ש], וא"כ י"ל דבמין במינו בטל בכה"ג, ודו"ק.

וכנראה כן הוא דעת השטמ"ק זבחים שם אות א', עיי"ש שהק' איך ס"ד לומר טעמו ולא ממשו לא"ד, דמאי אמרינן בכל דוכתא טכע"ק לא"ד היינו דוקא כי נבלע בתוך ההיתר, אבל הכא בבשר איירי ואינו בלוע, ותי' כיון שנעשה פירורין ונבלל יחד חשוב כנבלע המיעוט ברוב, ומשמע כוונת תי' כן דדינא דר"ל איירי כולו בדין טעמו ולא ממשו.

[מיהו לכל שיטות הראשונים דס"ל טכע"ק אין לוקין עליו ע"כ ר"ל בטעמו וממשו איירי כמבואר בראשונים צח: ובכ"ד], ועצ"ע.

**ה. כזית בכא"פ-**

והנה מבואר בר"ש דפחות מכזית בכא"פ במין במינו בטל, כמבואר בלשונו שם מש"כ לתרץ הא דגיד בין הגידין דאיירי בפחות מכזית בכא"פ.

והגרי"ז באר לפי דרכו דכל שאין כזית בכא"פ אין בו איסור מכח ממשו רק מכח טכע"ק.

אבל צ"ע לומר כן דהנה בר"ש שם מבואר גבי מקפה דאמרינן הטעם שאינה מתבטלת משום דזר לוקה עליה בכזית, וכזית בכא"פ דאורייתא, ותמה הר"ש לרעת רש"י דאיירי בשהשום והשמן מעורבים ואינן בעין הרי אין בחפצא שלו כזית בכא"פ, וכתב דכיון שיכול לאכול במהירות כזית בכא"פ במהירות ויתחייב אף שאין בו כעת כזית בכא"פ לא בטל, עיי"ש.

ומבואר מזה דאף שאין בו כזית בכא"פ מ"מ אם אוכלו במהירות מתחייב ע"י ממשו [וכ"כ בחזו"א כד-ו], וצ"ע א"כ למה במין במינו יתבטל ברוב והרי הוא ראוי לאכילה בכח וחייב עליה, ויל"ע בזה.

וכנראה צ"ל דבאמת אינו מתבטל ברוב אף בפחות מכזית בכא"פ אלא דמ"מ ס"ל להר"ש כש"כ בהמשך דבריו שאין בו איסור חצי שיעור בתערובת, לכך לא נקט אלא בכזית בכא"פ.

מיהו ג"ז דוחק שהרי הר"ש שם הק' ע"ז מהסוגיא צח. ומשמע עיקר דעתו שיש איסור חצי שיעור בתערובת.

וכנראה מוכרח בזה דאין סברת הר"ש משום טעמו וממשו לחוד, ולא סגי בטעמו וממשו שלא יתבטל ברוב במינו, רק דין מיוחד הוא בכזית בכא"פ שאינו בטל ברוב אף במין במינו, וצ"ע.

**ו. ביאור אחר בחילוקו של הר"ש ודין כזית בכא"פ ביבש-**

אבל באמת אינו נראה כש"כ בכוונת הר"ש בחילוקו דעיקר חילוקו הוא אם הטעמים בלולים זב"ז ואינו ענין לטעמו וממשו כלל.

ושמעתי מהגר"ג כהאן דכוונת הר"ש בחילוקו הוא לחלק בין יבש ללח, דביבש ביבש שאין הטעמים בלולים זב"ז בזה אף במין במינו ע"י כזית בכא"פ אינו בטל ברוב, משא"כ בלח בלח שפיר בטל ברוב, וזמש"כ שהטעמים בלולים זב"ז.

ולעולם העמיד הר"ש כרוב הראשונים דסוגיא זבחים איירי בטעמו וממשו ומ"מ בטל ברוב כיון דאיירי בלח בלח [ועיין בגנזי הגר"ח שנקט דאיירי ביבש ביבש, וצ"ע מנ"ל].

ומבואר לפי"ז דאף ביבש שייך מושג של כזית בכא"פ, ובפחות מזה הרי הוא בטל, וצ"ע דתינח בלח שפיר י"ל דבפחות מכזית בכא"פ אין בו איסור דליתיה לאיסורא בעיניה לכך הוא בטל אבל ביבש לא שייך הך סברא כלל ואיזה סברא יש להצריך כזית בכא"פ דוקא, וצע"ג.

וע"ע בתרוה"ד הו"ד בש"ך-קט שהוכיח מהתוס' פסחים דיבש ביבש בכזית בכא"פ דאורייתא, והיינו דבתוס' פסחים מד. העמידו הסוגיא דשתי קופות בקמח בקמח וס"ל לתרוה"ד דחשיב כמו יבש ביבש ומ"מ מבואר התם דאי כזית בכא"פ דאורייתא לא תלינן בשאני אומר.

והוכיח מזה בתרוה"ד דאף יבש אינו בטל ברוב [דלא כהש"ך שנקט דאף קמח בקמח מיקרי לח בלח], ומבואר בדבריו עוד דאף לענין יבש ביבש יש מקום להצריך כזית בכא"פ כמבואר בסוגיא שם דאי כזית בכא"פ לא"ד אין בו אפי' איסור חצי שיעור, וצ"ע בטעמא [אם לא שנדחוק הסוגיא שם כש"כ הר"ש דאזלי בדעת ר"ל דח"ש דרבנן].

וע"ע ביש"ש חולין שהביא קו' התוס' על שיטת ר"ת מסוגיא פסחים היאך אמרינן כזית בכא"פ לא"ד תיפו"ל משום טכע"ק, ותי' ביש"ש דאיירי ביבש ביבש דלא אמרינן בזה טכע"ק, ומבואר דמ"מ אינו בטל ברוב וגם תלי בשיעור כזית בכא"פ, וכ"ז צ"ע רב.

וכן נראה ברעק"א צח: ע"ד התוס' שם שכתב שגם כוונת תי' התוס' שם להעמיד ביבש ביבש, ומה שהוצרכו לומר דאיירי במין במינו משום דאל"כ תיקשי למה לא יסלק את האיסור, אבל יסוד תי' הוא דאחר דאיירי במין במינו יש להעמיד ביבש, ומבואר שם לפי"ד התוס' דגזרו מין במינו אטו אינו מינו, ולא גזרו אלא בכזית בכא"פ דכוותה איכגא איסור תורה באינו מינו, ומבואר דאף ביבש תלי בשיעור כזית בכא"פ, וכל הנך צ"ע.

שו"ר בכו"פ קט-ד מש"כ בזה ונקט שם דכל מה שהחמיר תרוה"ד ביבש ביבש שאינו בטל ברוב אי"צ שישים והכל תלי בכזית בכא"פ, ואם אין כזית בכא"פ שרי, וע"ע בסוגיא דיבש באינו מינו מש"כ לבאר בענין זה.

**ז. ביאור כל לשון הר"ש שם-**

בר"ש שם הביא שיטת הר"י מאורלינש דאין לוקין על טכע"ק דאינו אלא עשה, והוסיף:"ואע"ג דטכע"ק דאורייתא לא היה זר לוקה עליהן בכזית מקפה אי לאו דהמל"א דהא בכזית מקפה לחוד א"א להיות בו כזית שמן".

ואח"כ נתקשה שם "והא דאין כל המקפה נפסלת דתחשב כתרומה משום טכע"ק, משום דעיקרה חולין היא ובחולין קנגע ולענין איסור אכילה דוקא הוא דהוי טעם כעיקר", עיי"ש שהוכיח מטומאה דלא אמרינן טכע"ק לענין טומאת נבילה.

והנה משמע בד' הר"ש דס"ל דע"י טכע"ק ההיתר נהפך לאיסור ולכך נתקשה למה לא ייפסל כל החולין ע"י טעם תרומה [ומש"כ מתחילה שאין לוקה משום שאין בו כזית שמן, היינו דאי משום טכע"ק הרי אין לוקין עליו, ומכח עצם השמן הרי בכזית מקפה לחוד א"א להיות בו כזית שמן].

[ואולי י"ל דאף אם לא אמרינן היתר נהפך מ"מ קשיא ליה להר"ש דכל חלק וחלק טעם יהיה בפסול מגע טבו"י אבל חלק החולין לא יהיה בפסול זה, וצ"ע].

ואח"כ הביא הר"ש שיטת ר"ת דלוקין על טכע"ק דילפינן ליה ממשרת, ונתקשה ע"ז ממקפה למה אינו לוקה, וכתב דבסתם כזית בכא"פ מן המקפה אין כזית טעם של שום ושמן, ואין כאן שיעור למלקות.

ומבואר בד' הר"ש דבדעת ר"ת נקט שאין ההיתר נהפך לאיסור, והוא סתירה למה שנקט בתחילת דבריו.

אבל פשוט דבתחילת דבריו דנקט כהר"י מאורלינש דאין מלקות על טכע"ק א"כ י"ל שפיר דע"י טכע"ק ההיתר נהפך לאיסור אלא דלא תיקשי מן הסוגיא משום דאין מלקות ע"ז לכך לא תיקשי ממקפה, אבל לשיטת ר"ת שלוקה על טכע"ק ע"כ צ"ל שאין היתר נהפך לאיסור דאל"כ תיקשי ההיא דמקפה, ורק כל המלקות הוא על האיסור עצמו ואף בכזית בכא"פ אין כזית מן האיסור שילקה עליו, ודו"ק.