כלים פ_כ מ_ג
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פ"כ מ"ג**

א] **מקל שעשאו בית יד לקרדום חיבור לטומאה בשעת מלאכה,** בשבת דמ"ח: פריך אהא דתניא דשלל של כובסין וכו' חיבור לטומאה עד שיתחיל להתיר, אלמא שלא בשעת מלאכה נמי חיבור, מהא דתנן הכא במקל שעשאו בית יד לקרדום דאינו חיבור אלא בשעת מלאכה, ומשני דהכא שלא בשעת מלאכה אדם עשוי לזורקו לבין העצים, ומשא"כ התם דשלא בשעת מלאכה נמי ניח"ל דאי מיטנפו הדר מחוור להו.

והנה בגמ' שם אמרינן בדין מספורת של פרקים ואיזמל של רהיטני, דדבר תורה בשעת מלאכה חיבור ושלא בשעת מלאכה אינו חיבור, וגזרו טומאה שלא בשעת מלאכה משום טומאה שבשעת מלאכה, ולפ"ז לכאו' גם בהא דמקל ל"ה חיבור לקרדום שלא בשעת מלאכה מעיקר הדין, א"צ להא דאדם זורקו לבין העצים, שהרי אף מספורת ואיזמל שאין אדם זורקן לבין העצים, ל"ה חיבור מעיקר הדין אלא בשעת מלאכה, כיון שאין חיבורם חיבור גמור והם עשויים להתפרק אחר מלאכתן, וצ"ל דהא דבעינן לטעמא דשלא בשעת מלאכה אדם עשוי לזורקו לבין העצים, הוא משום דבלא"ה הוה גזרינן שלא בשעת מלאכה אטו בשעת מלאכה, וגם בשלל של כובסין הא דהוי חיבור אף שלא בשעת מלאכה, הוא גזירה אטו שעת מלאכה, וכמש"כ המהרש"א שם.

ב] אמנם הנה בל' הר"ש והרא"ש במשנתינו מ' להדיא, דאלמלי הא דשלא בשעת מלאכה אדם עשוי לזרקו, הי' המקל חיבור מדינא אף שלא בשעת מלאכה, וכ"נ להדיא מד' הרמב"ן והרשב"א בשבת שם, שהקשו דמ"ט לא גזרו במקל שיהא חיבור שלא בשעת מלאכה אטו בשעת מלאכה, ותירצו דהוא משום שאין אדם מצניעו להחזירו לקרדום ואדם עשוי לזורקו בין העצים, עיי"ש, והרי דלא פירשו דזהו גופא הוא מש"א בגמ', אלא בגמ' אתינן לפרושי דהא דל"ה חיבור מדינא שלא בשעת מלאכה הוא משום שאדם עשוי לזרקו לבין העצים, וע"ז הוסיפו הראשונים, דגם הא דלא גזרו שלא בשעת מלאכה אטו בשעת מלאכה, הוא מה"ט.

ולכאו' הטעם בזה, דאף דמספורת ואיזמל ל"ה חיבור מדינא שלא בשעת מלאכה, מ"מ מקל שעשאו בית יד לקרדום שטומאתו היא מדין יד, הי' בדין לחשבו כיד גם שלא בשעת מלאכה, וכל הא דלא חשבינן לי' כיד שלא בשעת מלאכה, הוא משום שאדם עשוי לזרקו.

אך הדבר צ"ע, שהרי בגמ' משני לה על הא דפריך דמ"ש משלל של כובסין וכו' דהוו חיבור גם שלא בשעת מלאכה, ושלל של כובסין לכאו' לא עדיף ממספורת ואיזמל, וכל הא דהוו חיבור שלא בשעת מלאכה, הוא גזירה אטו שעת מלאכה, וכמש"כ המהרש"א שם, וא"כ הרי בע"כ דהא דפרכינן דמ"ט ל"ה המקל חיבור שלא בשעת מלאכה, היינו דהי' לנו לגזור שלא בשעת מלאכה אטו בשעת מלאכה, וע"ז הוא דמשני דשלא בשעת מלאכה אדם עשוי לזרקו לבין העצים וע"כ לא גזרו לחשבו חיבור שלא בשעת מלאכה, וזה דלא כמש"נ ללמוד מד' הראשונים דנידון הגמ' הוא שיהא המקל חשוב חיבור מדינא אף שלא בשעת מלאכה.

אמנם הנה בד' תוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת שם מבואר, דשלל של כובסין הוי חיבור מדינא גם שלא בשעת מלאכה, כיון דניח"ל בחיבורם דאי מיטנפי הדר מחוור להו, ולא יהא לו טורח לתפור, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז נמצא, דמש"א בגמ' דבמקל שלא בשעת מלאכה אדם זורקו לבין העצים, אין מכוון הגמ' דמה"ט לא גזרינן שלא בשעת מלאכה אטו שעת מלאכה, אלא דמה"ט ל"ה חיבור מדינא שלא בשעת מלאכה, כיון דלא ניח"ל בחיבורו, ונ' לפ"ז, דמה"ט הוא דמספורת ואיזמל ל"ה חיבור מדינא שלא בשעת מלאכה, הגם דאין אדם זורקם לבין העצים, דמ"מ לא ניח"ל בחיבורם, וזה כמש"נ ללמוד מד' הר"ש והרא"ש ומד' הרמב"ן והרשב"א.

ג] בשבת שם אמרינן עלה, מאן תנא הא מלתא דאמור רבנן כל המחובר לו ה"ה כמוהו, אמר רב יהודה אמר רב ר"מ היא, דתנן בית הפך ובית התבלין ובית הנר שבכירה מטמאין במגע ואין מטמאין באויר דברי ר"מ, ובפירש"י שם כתב דקאי על הא דשלל של כובסין הוי חיבור, וכתבו התוס' דהוא משום דבמקל שעשאו בית יד לקרדום אפי' ר"ש מודה, דכיון שצריך הקרדום למקל הוי חיבור, וכ"כ ש"ר שם

אמנם בחי' הרמב"ן שם כתב, דגם הא דמקל הוי חיבור לקרדום, אתיא כר"מ, ובחי' הר"ן שם האריך לתמוה ע"ז, דפלוגתא דר"מ ור"ש אי"ז משום דל"ה חיבור גמור, אלא הוא משום דהוו ב' כלים נפרדים, וה"נ בשלל של כובסין ל"ה חיבור לדעת ר"ש, כיון שהם כלים נפרדים, ומשא"כ במקל שעשאו בית יד לקרדום, הרי אם חשבינן לי' חיבור, הוי כלי א' ממש, עיי"ש בדבריו, אך בדעת הרמב"ן צ"ל דס"ל כדעת הריטב"א שם, דהא דבית הפך וכו' ל"ה חיבור מדינא, הוא משום שאינם מחוברין בחיבור גמור לכירה, ובזה הוא דפליגי ר"מ ור"ש אם גזרו חכמים עליהם טומאה, וע"כ שפיר י"ל דגם דין מקל שעשאו בית יד לקרדום שאינו מחובר לו בחיבור גמור, תלי בפלוגתייהו.

ד] והנה לפ"ד הרמב"ן מבו', דדינא דמתניתין דהוי המקל חיבור לקרדום, אי"ז אלא מדרבנן, וכמש"א בגמ' שם דדינא דבית הפך וכו' הוי גזירה דרבנן, וכ"ה גם בד' התוס' שם דמ"ט. דכל הא דהוי המקל חיבור לטומאה בשעת מלאכה, אי"ז אלא מדרבנן,[[1]](#footnote-2) דמדאורייתא לא חשיב כיד אף בשעת מלאכה, כיון שהוא עשוי לזרקו בכל שעה, ואך שלדעתם אי"ז מכח הגזירה דר"מ, אלא בהא גזרינן לכו"ע, ועיי"ש שפירשו דמה"ט ל"ה המקל חיבור אלא לטומאה ולא להזאה, כמשמעות לישנא דמתניתין, כיון דמדאורייתא אינו חיבור כלל.

ה] הרמב"ם בפ"כ מכלים הי"ג כתב, ז"ל, מקל שעשאו יד לקרדום ה"ז חיבור לטומאה בשעת מלאכה, ואם נגעה טומאה במקל כשהוא חורש או מבקע בו נטמא הקרדום, ואם נגעה בקרדום נטמא המקל, עכ"ל, ומ' מל' הרמב"ם דרק אם נגעה טומאה בקרדום בשעת מלאכה הוא דנטמא המקל, אך אם נגעה שלא בשעת מלאכה לא נטמא המקל, וזה צ"ב, שהרי טומאת המקל אינה אלא מדין יד, וא"כ גם אם נטמא הקרדום שלא בשעת מלאכה, יהא המקל מוציא טומאה בשעת מלאכה, ומאידך גם אם נטמא הקרדום בשעת מלאכה, אין המקל מוציא טומאה אלא בשעת מלאכה, דשלא בשעת מלאכה אין תורת יד עליו, וא"כ ליכא נפ"מ כלל אם נטמא הקרדום בשעת מלאכה או שלא בשעת מלאכה, ובאמת בפי' הרא"ש כתב דבשעת מלאכה הוי יד להכניס ולהוציא, ונ' להדיא דבהא דהוי יד להוציא ליכא נפ"מ אימתי נטמא הקרדום, דבין אם נטמא בשעת מלאכה ובין אם נטמא שלא בשעת מלאכה, הוי המקל יד להוציא טומאה בשעת מלאכה, וצ"ע בזה.

ו] **הדיוסטר חיבור לטומאה בשעת מלאכה,** הר"ש והרא"ש פירשו דהוא מקל שיש בו ב' נקבים א' מלמעלה וא' מלמטה ונותנים בו ב' יתידות וכו', והיתידות שהם של מתכות ה"ה טמאין, והדיוסטר הוי חיבור ליתידות להכניס ולהוציא טומאה בשעת מלאכה.

ובטעם הא דאינו חיבור לטומאה שלא בשעת מלאכה, מבו' בד' הרע"ב דהוא משום דשלא בשעת מלאכה אדם זורקו לבין העצים, והוא מוכרח כן, שהרי במקל שעשאו בית יד לקרדום אמרו בגמ' דכל הא דאינו חיבור שלא בשעת מלאכה הוא משום שאדם זורקו לבין העצים, וה"נ בדיוסטר דכוותה.

ובחזו"א סימן כ"ה סקי"ח עמד ע"ז, דלכאו' כיון שהמקל הוא מעשה אומן, אין זורקין אותו לבין העצים, והנה אמנם למש"נ לעיל סוף אות ב' י"ל, דאף בשאין זורקין אותו לבין העצים, מ"מ כל שדרך לפרקו לאחר מלאכה ולא ניח"ל בחיבורו, ל"ה חיבור שלא בשעת מלאכה.

אמנם אכתי תיקשי, דמ"ט לא גזרו שיהא חיבור לטומאה שלא בשעת מלאכה אטו בשעת מלאכה, והרי במקל כתבו הרמב"ן והרשב"א דהא דלא גזרו בשלא בשעת מלאכה אטו שעת מלאכה, הוא משום שאין אדם מצניעו להחזירו לקרדום ואדם עשוי לזורקו בין העצים, וא"כ אי נימא דדיוסטר אינו עשוי לזרקו לבין העצים, מ"ט לא גזרו בו.

וי"ל בזה, למש"כ בחזו"א שם דהא דדיוסטר הוי חיבור בשעת מלאכה, אינו אלא מדרבנן, וע"ד שכתבו התוס' בשבת דמ"ט. במקל, ולפ"ז י"ל דע"כ לא גזרו בזה שלא בשעת מלאכה אטו בשעת מלאכה, דהו"ל גזירה לגזירה, והא דשלל של כובסין הוי חיבור אף שלא בשעת מלאכה, אי"ז גזירה אטו בשעת מלאכה, אלא הוי זה מעיקר הדין, וכמש"נ לעיל סוף אות ב', אך באמת בד' הרמב"ן מבו' לא כן, שהרי נקט דמקל אינו חיבור לקרדום אלא מדרבנן, ואפ"ה הי' בדין לגזור בו שלא בשעת מלאכה אטו בשעת מלאכה, אלמלי הא דאין אדם מצניעו להחזירו לקרדום וכו', וצ"ע בזה.

ז] והרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"כ מכלים הי"ג פירש, דהוא ב' כלים המתחברים א' בשני בשעת מלאכה בלבד, ע"י מסמר המורכב בנקביהם ומחבר אותם, ובחזו"א סימן כ"ה סקי"ח כתב דמשמע בדבריו דכל א' בפנ"ע טהור וכן שלא בשעת מלאכה אינם מקב"ט כלל, וצ"ע מהיכן משמע לי' כן, וצ"ב דא"כ הו"ל דומיא דמספורת ואיזמל, דהוו חיבור מדינא בשעת מלאכה, וא"כ מ"ט לא גזרו עליהם שיהיו חיבור לטומאה שלא בשעת מלאכה אטו בשעת מלאכה.

וי"ל בזה, למש"נ לעיל פי"ג מ"א אות י"ד בדעת הרמב"ם, דמספורת ואיזמל, אין הדרך להפרידן מיד אחר מלאכתן, והא דל"ה חיבור מדינא שלא בשעת מלאכה, הוא משום דכל ב' כלים המחוברין זל"ז במסמרים ואינם גוף א', אינם חיבור זל"ז אלא בשעת מלאכה שהן צריכין זל"ז, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דע"כ גזרו בהן שלא בשעת מלאכה אטו בשעת מלאכה, כיון שדרכם שהן מחוברין אף שלא בשעת מלאכה, ומשא"כ בדיוסטר שאין מחברין אותו אלא בשעת מלאכה, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, לא גזרו עליו טומאה שלא בשעת מלאכה, גם י"ל, דכיון שאין מחברין אותו אלא בשעת מלאכה, ע"כ ל"ה חיבור מדאורייתא אף בשעת מלאכה, וכל הא דהוי חיבור אינו אלא מדרבנן, וע"כ לא גזרו בזה שלא בשעת מלאכה אטו בשעת מלאכה, דהו"ל גזירה לגזירה.

ח] והנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב שהם ב' כלים של עץ, ונ' שלמד לזה מהא דתנן בכלונס דעשה לו דיוסטר, ולפי פירושו דדיוסטר הוא ב' הכלים, הרי מבו' להדיא דהם של עץ, וצ"ב דא"כ מ"ט הם מקבלין טומאה כלל, והרי בפשוטו לא הי' להן בית קיבול והוו פשוטי כלי עץ, וי"ל דהרמב"ם בפיהמ"ש לטעמי' דס"ל בכ"ד דגזרו טומאה על כל פשוטי כלי עץ, וכמש"נ בדעתו לעיל מ"א אות י"ג, ולפ"ז י"ל, דמה"ט הוא דלא גזרו עליהן טומאה שלא בשעת מלאכה אטו בשעת מלאכה, כיון שכל עיקר טומאתן אינה אלא מדרבנן, וי"ל עוד, דהוא משום שהן מחוברין זל"ז ע"י המסמר וקי"ל כמ"ד דאזלינן בתר המעמיד.[[2]](#footnote-3)

ט] **קבעו בכלונס טמא,** הרא"ש כתב דקמ"ל דלא נטהר מטומאה בשביל קביעתו בקורנס, וצ"ב דמאי ס"ד שיטהר ע"י קביעותו בקורה, ובמי"ט כתב דס"ד דהו"ל ככסא שקבעו בעריבה דתנן לקמן פכ"ב מ"ד דטהור, אך צ"ע דהתם טעם טהרתו הוא משום שכבר אינו עומד לישיבה, אך הכא עדיין הוא עומד למלאכתו, ושמא י"ל דכיון דכל טומאת הדיוסטר עצמו היא מדין יד, ס"ד דכשקבעו בכלונס הו"ל כחלק מן הכלונס, ואינו טפל ליתידות ליחשב כיד.

י] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש, דכל שקבעו בכלונס הוי חיבור אף שלא בשעת מלאכה, לפי שמשקבעו בקורה נעשה בגדר כלי אחד, והיינו משום דחיבור זה שמתחברין ע"י הכלונס הוי חיבור גמור ואינם עשויים להפרידם לאחר מלאכתן וע"כ חשיבי ככלי א' ממש והוו חיבור מדינא אף שלא בשעת מלאכה, ועד"ז פירש הרע"ב לפי דרכו, והוסיף לפרש דהוא משום דכל שקבעו בכלונס, כבר אינו עשוי לזרקו לבין העצים.

ובסד"ט וחזו"א סימן כ"ה סקי"ט הקשו ע"ז, דזה נסתר מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש דקבעו בכלונס בשעת מלאכה חיבור שלא בשעת מלאכה אינו חיבור, אך באמת הדבר ברור דהרמב"ם גריס בתוספתא להיפך, דמסמר שקבעו בדיוסטר להיות מיסך עליו בשעת מלאכה חיבור שלא בשעת מלאכה אינו חיבור, קבעו בכלונס חיבור לטומאה בין בשעת מלאכה בין שלא בשעת מלאכה, שהרי הרמב"ם מפרש דדיוסטר דתנן דאינו חיבור שלא בשעת מלאכה, הוא בשחיבר ב' הכלים ע"י המסמר, ולמד לזה מהתוספתא דתני מסמר שנתנו בדיוסטר וכו', והרי דגריס בתוספתא דכה"ג אינו חיבור אלא בשעת מלאכה.

יא] **ואינו חיבור לו,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דאם נגע השרץ בקצה הקורה אין נטמא הדיוסטר, מאחר שאותה הקורה אינה מתטמאת לפי שאינה כלי כלל, וכ"ש לענין שתביא את הטומאה, ונראה דמה שהוצרך להא דאותה הקורה אינה כלי כלל, הוא לטעמי' דס"ל דגזרו טומאה על כל פשוטי כלי עץ, וע"כ כל הא דאין הקורה נטמאת, הוא משום שאין עלי' תורת כלי כלל, ומש"כ הרמב"ם דכיון שאינה מתטמאת כ"ש שאינה מביאה את הטומאה, צ"ל דהוא משום דהכא פשיטא דלא חשיבא הקורה כיד להדיוסטר, וכל הצד שתביא טומאה לכלונס, הוא משום דהו"ל כב' כלים המחוברין, וע"כ כיון דהקורה עצמה אינה מתטמאת, כ"ש שאינה מביאה טומאה לדיוסטר, וצ"ע.

יב] **עשה בראשה כסא טהור מפני שאומרין לו עמוד ונעשה את מלאכתנו,** לעיל מ"א אות ט"ז נתבאר דהא דהקלוסטר וכו' טמאין מדרס, אף שאינם ראויים למדרס בשעת מלאכתן, ולכאו' הי' לנו לטהרם מדינא דעמוד ונעשה מלאכתנו, הוא משום דהן עומדין בפועל גם לישיבה, וכל הא דמטהרינן בתיבה שפתחה מלמעלה וכיו"ב משום עמוד ונעשה מלאכתנו, הוא רק משום דמכח זה אינם עומדין כלל לישיבה, וכ"כ בעונג יו"ט סימן ה' ובחזו"א סימן כ"ה סקי"ג.

ולפ"ז צ"ע, דמ"ט מטהרינן בעשה בראשה כסא משום שאומרין לו עמוד ונעשה מלאכתנו, הרי כל שעשה בראשה כסא לצורך ישיבה, ודאי ה"ז עומד לישיבה, וא"כ מ"ט אינו טמא מדרס, ועי' בתפא"י מש"כ בזה לפי דרכו.

ולכאו' מוכח מזה כמש"נ שם אות י"ז עפי"ד התוי"ט, דהדין תלוי אם כשיבואו לעשות המלאכה בעודו יושב יאמרו לו עמוד, וכל שיאמרו לו עמוד לא חשיב כמיוחד לישיבה ואינו נטמא מדרס, ולפ"ז ניחא דהכא בקורת בית הבד שעשה בראשה כסא, אם ישב עלי' ויבואו לעשות בה מלאכתה יאמרו לו עמוד, וע"כ לא חשיב הכסא כמיוחד לישיבה.

יג] אמנם הנה ל' הרמב"ם בפיהמ"ש, דאף אם אכן הי' הכסא שבקצה שלה עשוי לישיבה, מ"מ כיון שהוא מגוף הקורה, והקורה עצמה אפשר שיאמר לו בה עמוד ונעשה מלאכתנו, הרי אותו הכסא אינו מתטמא משום מושב, ונ' מזה דהכא דין אחר הוא, דאף דהכסא עשוי לישיבה ומן הדין הי' שיהא עליו תורת מדרס, מ"מ כיון שהוא חלק מן הקורה שאינה עומדת לישיבה, לא חייל תורת מושב על הכסא בפנ"ע, וצ"ע בזה.

ולפ"ד הרמב"ם, נ' דמה"ט הוא דאם קבע בה כסא ה"ה טמא מושב, הגם דגם בכה"ג אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו כשבאים לעשות מלאכה בקורה, ומ"מ כיון שהכסא עצמו עשוי לישיבה ה"ה טמא מושב, ורק כשהוא מגוף הקורה, הוא דאמרינן דכיון שהקורה עצמה אינה עומדת לישיבה, לא חייל תורת מושב אף על הכסא.

?כ"ה מדויק להדיא בל' הרמב"ם, שבא לפרש דזהו החילוק בין אם הוי מגוף הקורה לבין אם קבעו בקורה, אמנם בתוי"ט לקמן פכ"ב מ"ד עמד בזה באמת דמ"ט אם קבעו בקורת בית הבד אינו נטהר, עיי"ש, ונת' לקמן מ"ה, ויש להוסיף דברים כאן, ועיי"ש בתוי"ט שהק' גם מכסא שקבעו בכלונס, ול"ז להבין הרי כסא שקבעו בכלונס אי"ז כלל סיבה לטהרו, שעדיין הוא משמש למלאכתו והוא ראוי לקב"ט, והרי אף אם עשה כסא בכלונס ה"ה טמא, וצע"ג?.

יד] הרמב"ם בפיהמ"ש הביא להא דממעטינן בתו"כ כסא גללים כסא אבנים וכסא אדמה, מדכתיב הכלי כלי המיוחד, ופירשה דהיינו כלי המיוחד לקבל טומאה, והכלים העשויים מג' מינים האלה אינם מקבלין טומאה כלל, וכ"ה בפי' הראב"ד לתו"כ שם, ז"ל, כלי גללים וכו' אע"פ שייחדם לישיבה טהורין, שלא אמרה תורה דטמאים אלא כלי ץ או בגד או עור או שק או כלי חרס או כלי מתכת, עכ"ל, והרי דהמינים שאינם נטמאין בשאר טומאות, אף אינם נטמאין מדרס, וכ"ה מבו' בד' היראים מ' תכ"א, שכתב דמפץ של שיפה וגמי אינו נטמא מדרס, כ"ה דאינו נטמא בשאר טומאות, מידי דהוי אכלי גללים וכלי אבנים שאינם טמאין מדרס, עיי"ש.

אמנם הנה דעת התוס' וש"ר בשבת דפ"ד. דאף דכלי של שיפה וגמי אינו נטמא בשאר טומאות, דלא חשיב ככלי עץ, ושלא כדעת הרמב"ם בפ"א מכלים, מ"מ מפץ של שיפה וגמי נטמא מדרס, והרי דאף מינים שאין נטמאין בשאר טומאות נטמאין במדרס, ותיקשי דמ"ט לא ממעטינן להו ממדרס, כ"ה דממעטינן כלי גללים כלי אבנים וכלי אדמה.

ובאמת בפירש"י בשבת שם פירש דמפץ הוא של קנים, ומ' דס"ל דמפץ של שיפה וגמי אינו נטמא מדרס, והיינו משום דלא חשיב כלי עץ ואינו מן המינים המקבלין טומאה, וכנ"ל, ועמש"נ לעיל פי"ז מי"ז אות כ' ואילך דכ"ה מבו' גם בד' רש"י בשבת דס"ו דכלי העשוי ממין שאינו נטמא בטו"מ אף אינו נטמא מדרס, עיי"ש.

וידוע לפרש בזה, דהתוס' ודעימייהו ס"ל כפי' רבינו הלל בתו"כ שם, ז"ל, ת"ל כלי כלי המיוחד, דהיינו דמיוחד לישיבה, לאפוקי הני דלא מיוחדין לישיבה נינהו אלא לדבר אחר, עכ"ל, וכעי"ז כתב בתורי"ד נדה דנ"ט:, ז"ל, אי קשיא מ"ש של אבן משל עץ והרי פשוטי כלי עץ טהורין ובמדרס טמאין ואבן נמי אע"פ שהיא טהורה בכל הטומאות במדרס תיטמא, י"ל בעינן כלי המיוחד לישיבה ואין אדם מיחד אבן לישיבה מפני שהיא מזקת את היושבין עליה כדאמר מר אבנים שישבנו עליהן בנערותינו נלחמים עמנו בזקנותינו, עכ"ל, ונ' המכוון בזה, דהואיל ואין דרך לייחד כלי אבנים לישיבה, נתמעטו מטומאת מדרס, אף באופן שייחד אותם לישיבה, וע"כ לא ממעטינן מינה מפץ של שיפה וגמי, שהוא מיוחד לישיבה.

טו] ובעיקר משה"ק הרי"ד דמ"ט ספסל של אבן אינו נטמא מדרס, צ"ע, שהרי אמרו בשבת דפ"ד. דהא דמדרס כלי חרס טהור, הוא משום דאין לו טהרה במקוה, ושאני מפץ דיש במינו טהרה במקוה, וא"כ הרי מה"ט יש לטהר מדרס בכלי אבנים משום שאין במינו טהרה במקוה, ומאי קשיא לי' להרי"ד דמ"ט אינו נטמא מדרס, וי"ל דס"ל דרבא בשבת שם פליג וס"ל דל"ב שיהא במינו טהרה במקוה, וקי"ל כרבא, אך הרש"ש לקמן פכ"ד מי"א כתב דרבא לא פליג דבעינן דיהא במינו טהרה במקוה, ועי' חזו"א סימן ג' סק"ד.

אך נראה דהרי"ד לטעמי' אזיל, שכתב בריש יומא, ז"ל, ובפ"י דכלים פירשתי דכלי אבנים הן שאר אבנים שאין דרך העולם לעשות מהן כלים אבל אבנים שדרך לעשות מהן כלים ומלאכתן דקה ונאה הן חשובין ומקבלין טומאה, עכ"ל, ובכלי אבנים אלו שדרך לעשות מהן כלים, ודאי דיש להן טהרה במקוה, וע"כ אף בספסל העשוי מאבנים שאין דרך לעשות מהן כלים, חשיב דיש במינו טהרה במקוה, וזהו דקשיא לי' להרי"ד דמ"ט אינו נטמא מדרס.

טז] ויש לדון כמה נפ"מ בפלוגתא זו, חדא הוא במש"כ הרמב"ם פ"א מכלים ה"ג דהגדל בים אינו נטמא במדרס, וכ"ה מבו' בד' מהר"ם שהביא התוי"ט לעיל פי"ז מט"ו, ובחזו"א סימן כ"ג סקי"ח כתב דכ"ז הוא להרמב"ם לטעמי' דאין נטמא מדרס אלא המינים שנטמאין בשאר טומאות, אך לדעת התוס' דאף דשיפה וגמי ל"ה בכלל כלי עץ מ"מ הן נטמאין מדרס, ה"נ העשוי מן הגדל בים נטמא מדרס, עיי"ש בדבריו.

אמנם הנה במתניתין לקמן פכ"ד מי"א מ' להדיא דהעשוי מעור הדג אינו נטמא מדרס, עיי"ש, אך יש לדחות דהא דתנן דשל עור הדג טהור מכלום, הוא רק בשאינו מקבל כשיעור שאינו ראוי למדרס, וכן נראה מהא דתנן לעיל פי"ז מי"ג דמה שנברא בחמישי אין בו טומאה, אך יש לדחות, דלא איירי התם אלא בכלי קיבול הנעשין מהן, ולא במדרסות.

ואי נימא דלכו"ע אין הגדל בים טמא מדרס, צ"ל הטעם בזה, דהגם דטומאת מדרס היא אף במינים שאינם מקבלים שאר טומאות, מ"מ בדבר הגדל בים שאין טהרתו משום שאינו מן המינים המקבלין טומאה, שהרי הו"ל מין א' עם הגדל ביבשה, אלא גזה"כ הוא דהגדל בים טהור,[[3]](#footnote-4) וע"כ י"ל דבזה מדמינן טומאת מדרס לשאר טומאות.

יז] עוד יש לדון בזה, דהנה בפירש"י ר"ה די"ט: מבו' דאין כל מיני מתכות טמאין אלא אותם המנויים בפרשה, וכ"ה באלי' רבה בכללי הטומאות, אך בד' הרמב"ם בריש הל' כלים שסתם וכתב דכלי מתכות טמאין, ולא הזכיר לו' מינים שנתפרשו בתורה, נ' דלא ס"ל כן, (וי"ל דס"ל דליכא מיני מתכות אחרים), ועפי"ז כתב בשו"ת אג"מ יו"ד ח"ג סימן כ"ב דכלי אלומיניום אינם מקבלין טומאה, אך יש מקום לדון שהם בכלל א' ממיני המתכות המנויים בפרשה.?ועמש"נ בזה לעיל פי"א מ"א?.

ויש להסתפק אם כלים העשויים משאר מיני מתכות נטמאין במדרס, ולכאו' הדבר תלוי בפלוגתא זו, דלדעת הרמב"ם ודעימי' דאין נטמא מדרס אלא המינים הנטמאין בשאר טומאות, הרי דאי נימא דמינים אלו אין נטמאין בשאר טומאות אף אינם נטמאין במדרס, אך לדעת התוס' ודעימי' דאף מינים שאינם בכלל כלי עץ נטמאין מדרס אם יש במינם טהרה במקוה, הרי י"ל דה"נ מינים אלו נטמאין מדרס, אך יש להסתפק אם מהני הא דו' מיני מתכות יש להן טהרה במקוה, לחשוב דשאר מיני מתכות יש במינם טהרה במקוה.

יח] עוד יש לדון בזה, דהנה בחזו"א מקואות ליקוטים סימן ז' סק"ז כתב דאין גומי מקב"ט, שלא נאמרה טומאה אלא בז' כלים, והגומי הוא שרף עץ ידוע ששרץ שלו גומי, וה"ז כזפת שאין כלי זפת מקבלין טומאה, עכ"ד, וכבר נת' לעיל פט"ו מ"א אות ב', דלמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"ג מ"ז ובפי"ט מכלים ה"ה דהא דכלי זפת אינם מקבלין טומאה, הוא משום שאינם מקבלין את החמין כצונן, הרי מבו' דאדרבה ביסוד הדין חשיבי כלי זפת ככלי עץ, וא"כ בדין דכלי גומי שמקבלין את החמין כצונן, יהיו מקבלין טומאה, וכן נוטה בשו"ת מהרש"ם ח"א סימן ב'.

ואמנם כ"ז הוא להרמב"ם לטעמי' דס"ל דכל העשוי מן הגדל בארץ חשיב ככלי עץ, אך לדעת רש"י ותוס' ודעימייהו דרק העשוי מן העץ עצמו חשיב ככלי עץ, פשוט דכלי זפת וכלי גומי לא חשיב ככלי עץ, ומסתבר דגם מדרבנן לא גזרו עליהן טומאה, ויש להסתפק אם הם נטמאין מדרס.

והנה לדעת רש"י דרק מינים הנטמאין בשאר טומאות נטמאין במדרס, הרי דכלי זפת וכלי גומי דאינם נטמאין בשאר טומאות, אף אינם נטמאין מדרס, אך לדעת התוס' דאף מינים שאינם נטמאין בשאר טומאות נטמאין במדרס אם יש במינם טהרה במקוה, י"ל דאף דכלי זפת וכלי גומי עצמם אין להן טהרה במקוה, מ"מ כיון שהן עשויין מן הגדל בארץ, חשיב דיש במינם טהרה במקוה.

אמנם הנה בחזו"א שם כתב דאפשר שאינו נטמא מדרס, דחשיב כאין במינו טהרה במקוה, דלאו מינא דעץ הוא, ומ' שדעתו נוטה כן, אך נראה דכ"ז הוא לטעמי' דנקט דכלי זפת וגומי לא חשיב כלל ממין העץ, אך לפי המבואר בד' הרמב"ם דחשיב זה כמינא דעץ, הרי די"ל דגם לדעת ש"ר דלא חשיב ככלי עץ ממש, מ"מ כיון דהוי זה מינא דעץ, ה"ה טמא מדרס, דיש במינו טהרה במקוה, ויש לסייע לזה מד' התוספתא שהביא הר"ש לעיל ספ"ג דמפרשינן דטעמא דר"ע דמטמא במשפך של עץ שסתמו בזפת ול"ד למשפך של חרס שסתמו בזפת דטהור הוא משום שהוא מינו, ופירש הר"ש דהוא משום שהזפת יוצא מן העץ, והרי דזפת חשיב מינו דעץ, ולפ"ז קרוב הדבר דגם לגבי דינא דיש במינו טהרה במקוה, חשיב שפיר דיש במינו טהרה, וע"כ כלי זפת וכלי גומי שהוא מיוחד למדרס, ה"ה מקב"ט.

1. ובס' חזו"נ עמד בזה, דאי"ז מתישב עם מש"כ התוס' בסוגיא שם בשם רשב"א, דבמספורת ובאיזמל, אם לא היו חיבור מדאורייתא, ל"ה גוזרים חכמים טומאה כלל, כיון דכל פרק בפנ"ע טהור, וא"כ ה"נ במקל שעשאו בית יד לקרדום, כיון דהמקל בפנ"ע טהור, מ"ט גזרו בו חכמים טומאה, וכתב דיש לישב בדוחק, וי"ל דהיינו דכיון דהקרדום בפנ"ע מקב"ט וכמש"כ במשנ"א לעיל פי"ג מ"ג והביאו החזו"א בכ"ד, ע"כ גזרו חכמים טומאה גם על המקל, ול"ד למספורת ואיזמל דב' הפרקים טהורים, וי"ל עוד דבמקל דהוי יד לקרדום, שפיר גזרו חכמים טומאה אף שאינו מקב"ט בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך לכאו' אי"ז מתישב בהא דתני דקבעו בכלונס טמא, ובכה"ג שקבעו בכלונס לכאו' אינו מחובר כלל ע"י מסמר אלא הוי חיבורו ע"י הכלונס, ול"ה מחובר במסמר כלל, ואפ"ה הוא מקב"ט, עוד ילה"ע, דלמש"כ בחזו"א סימן י"ז סקי"ג בדעת הרמב"ם דלא אזלינן בתר המעמיד אלא כשהוא מעיקר הכלי, ל"ש הכא דינא דהלך אחר המעמיד, וכמש"כ החזו"א שם סקט"ו, ועמש"נ בזה לעיל פי"ג מ"ו אות י"א י"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להוסיף מש"כ בשיעורי הגרי"מ לעיל פי"ז מי"ג, דטעמא דמ"ד דהגדל בים שחיבר לו מן הגדל ביבשה אפי' כלי גללים טמא, הוא משום דאף הגדל בים הו"ל מין הראוי לקבל טומאה, אלא הוי זה דין טהרה דדבר הגדל בים, וע"כ ס"ל לר' יהודה דכל שחיבר לו מן הגדל בארץ, חזר דינו להיות כגדל בארץ, ממילא הוא מקב"ט מחמת עצמו, ונת' בזה שם אות כ"א. [↑](#footnote-ref-4)