פרק שני היה מביא
קטגוריות: ש_ס / כח סוטה / סוטה - הרב אמיתי מושקוביץ

**פרק שני היה מביא**

**במשנה מעשה בהמה** רש"י (לקמן ט"ו:) ביאר שהכוונה היא שמפקירה את עצמה לתשמיש למי שאינו בן זוגה כדרכה של בהמה.

**רד"ה היה מביא – בעל** מלשון הרמב"ם (סוטה ג' י"ב) משמע שהכהן היה מביא משל בעל.

**בד"ה כפיפה מצרית – סל של נצרי דקל** תוס' יו"ט (פ"א מ"ו) כתב – שלשיטת הירושלמי ש"חבל מצרי" הוא חבל הבא מארץ מצרים, גם כפיפה מצרית באה מארץ מצרים. והרע"ב פירש לעיל – ש"חבל מצרי" בא מארץ מצרים, וכאן פירש שכפיפה מצרית עשויה מנצרי דקל.

**בד"ה מצרית – זרדים שגדלים סביב הדקל** הערוך כתב שהסל היה עשוי מנסרים של דקל (אך נראה שגם לשיטתו הכוונה איננה שהיה עשוי מקרשים, כי הוא כתב שגם חבל מצרי עשוי מנסרים).

**בד"ה גרש – מובחר מנופה בי"ג נפה** צריך להבין איך זה נרמז ב"גרש". והנצי"ב בפירוש העמק דבר (ויקרא ב' י"ד) ביאר – שכאשר עושים סולת מחיטים מסירים מהם את הקליפה, אבל כאשר עושים סולת משעורים א"א לקלף את הקליפה, אלא צריך לחלק אותם למחצה לשליש ולרביע ולאחר מכן לנפות אותם. מכיוון שאם יטחון טחינה דקה יותר – הקליפה תעבור דרך הנפה (כמו שמבואר ברש"י במנחות ס"ב).

**תוד"ה כדי – ולא שייך למימר דדריש טעמא דקרא וכו'** הגמרא מעמידה את ברייתא כת"ק שחולק על ר"ש וסובר שמשקה ואח"כ מקריב את מנחתה, ואולי זו הסיבה שתוס' הבינו שהוא לא דורש טעמא דקרא.

**דף י"ד:**

**בגמרא אימא בכלים הראויין וכו'** הרמב"ם כתב שכל מיני מתכות כשרים (והברייתא ממעטת רק כלי חרס ועץ). ובפירוש חסדי דוד על התוספתא (מנחות א') כתב הטעם שהברייתא נקטה דוגמא של "קלתות של כסף ושל זהב" הוא כדי להשמיע דרך ארץ – שראוי להביא כך מפני חיבוב מצווה.

**שם ונותן עליה שמנה.. ומוליכה אצל כהן** הרמב"ם (מעשה הקרבנות י"ג י"ב) העתיק את לשון הברייתא כלשונה, והמנחת חינוך (קט"ז ה') דייק מדבריו שזר יכול ליצוק אפי' לכתחילה. והקשה מלשון הרמב"ם (פסולי המוקדשין י"א ז') "כל המנחות שיצק עליהן השמן פסול לעבודה.. כשרות" שמשמע ממנה שיציקה כשרה בזר רק בדיעבד.

**שם ומוליכה אצל כהן** תוס' שאנץ ביאר שהברייתא לא הזכירה בלילה, מכיוון שהיא איננה מעכבת.

**שם ומעלהו ומקטירו בכלי שרת** השפת אמת דייק (מהכפילות – "ונותנו לתוך כלי שרת.. ומעלהו ומקטירו בכלי שרת) שהיה צריך כלי שרת חדש, וכתב שיתכן שהטעם הוא מכיוון שהיה צריך כלי רחב שיחזיק גם את הקומץ וגם את הלבונה[[1]](#footnote-1).

**שם בפחותין מי אמר** תוס' בחולין (ג) כתבו – שלא פוסלים קרומית של קנה לשחיטה מצד "הקריבהו נא לפחתך" מכיוון שהקרבת מנחה היא דורון, והדרך היא להביא דורון בכלי נאה. או שכפיפה מצרית מכוערת יותר מקרומית של קנה.

**שם הקריבהו נא לפחתך** מדברי הרמב"ם (איסורי מזבח ז' א') מדויק שהדין "הקריבהו נא לפחתך" אינו פוסל בדיעבד כי הוא כתב בהלכות איסורי מזבח ז' א' – "לא כל דבר שאינו פסול מביא אותו לכתחילה.. שלא יביא שה כחוש וכעור שאין בו מום אלא יביא מן המובחר[[2]](#footnote-2)). ולכאורה מוכח מהסוגיה פה ש"הקריבהו נא לפחתך" פוסל, כי כתוב בגמרא ש"כפיפה מצרית לא חזיא". וראיתי שמיישבים, שמכיוון שר' יהודה (בסוכה נ:) מודה שכלי חרס מתמעט מכלי שרת, גם כלי גרוע שעשוי מעץ מתמעט.

**שם שמעת מינה כלי שרת אין מקדשין וכו'** תוס' הרא"ש הביא גרסה הפוכה – שבתחילה הגמרא רצתה לדייק שכלי שרת מקדשים שלא מדעת, כיה היה משמע לה שהמנחה מתקדשת ע"י הנתינה לכלי. והסיקה שצריך לכוון לקדשה. וכתב שם שלפ"ז מסקנת הגמרא כאן מתאימה עם דברי ר' יוחנן במנחות (ז) שכלי שרת מקדשים רק מדעת. וגם הרמב"ם (פסולי המוקדשים ג' כ') פסק להלכה שמקדשים רק מדעת. וכנראה הוא גרס כאן כמו אותם ספרים.

**שם נותנה בכלי שרת לקדשה בכלי שרת** בהגהות עוז והדר הביא שבכת"י לא גרס "בכלי שרת", וגם מרש"י משמע שלא גרס כך. ונראה שלפי התירוץ של הגמרא – הפועל "לקדשה" לא מתייחס לבעלים, אלא לכלי – שנותן לתוכו את המנחה והוא זה שמקדש אותה.

**שם אל פני המזבח.. בדרום** בגמרא בזבחים (ס"ב:) כתוב – שמכך שצפון המזבח מכונה בפסוק "ירך", משמע שדרום הוא "פני המזבח" – כמו אדם ששוכב על הארץ – שירכו לצד אחד ופניו לצד אחר. והמזרחי (ויקרא ו' ז') ביאר – שהצד שהפתח נמצא בו נקרא "פני" – כמו "פני הבית", וגם במזבח – שצד שעולים דרכו נקרא "פני".

**שם צרור או גרגר מלח או.. לבונה** הגמרא במנחות (י"א) עשתה צריכותא מדוע צריך להשמיע שכל אחד מהם פוסל את הקומץ – צרור בכלל איננו בר הקרבה, מלח לא בא מעיקרא יחד עם המנחה, ולבונה באה עם המנחה מעיקרא.

**שם למה לי הא קדשה וכו'** הקרן אורה הסתפק האם השאלה היא – מדוע הקומץ צריך בכלל כלי[[3]](#footnote-3), ולא יקטיר אותו בידו, או שהשאלה היא מדוע צריך לקדש את הקומץ. והוכיח שהשאלה היא מדוע צריך כלי, מתירוץ הגמרא - "מידי דהוה אדם". כי עד כמה שהשאלה מנין שצריך כלי, מובן התירוץ – שמצאנו שדם טעון כלי. אך אם השאלה היא מדוע צריך לקדש, לא מובן מנין שצריך בדם קדושה שניה.

**רד"ה אין מקדשין – אם נטמאת** כך מפורש במשנה במנחות (בתחילת פרק המנחות והנסכים) – שמנחה (שלא התקדשה בכלי) נפדית אם נטמאת, ונחלקו שם האם להשוות הקדש של מנחה ל"מתפיס תמימים לבדק הבית, שאינם נפדים, או לחלק ביניהם מכיוון שאסור לפדות דווקא תמימים מכיוון שהם לא שכיחים.

**בד"ה הקרב – דאילו אולם.. פתוח הוא** הרש"ש דייק מרש"י הזה – שצריך מול ההיכל ממש, והקשה שהקרן איננה מול החלל ממש, וגם כותל האולם מפסיק. ותרץ – שדווקא אם היה כתוב רק "לפני ה'" היינו מפרשים שצריך שיהיה ממש נגד החלל. אבל כיוון שכתוב גם "אל פני המזבח", משמע שגם פני המזבח נחשב "לפני ה'".

**בד"ה מנחה גופה – שיהא נוגע סולת למזבח** שיטת תוס' במנחות (י"ט:) היא שהיה צד שצריך להסיר את המנחה מהכלי ולהגיש את הסולת עצמה למזבח. והרש"ש העיר שמדרשת הגמרא "מה הגשה אצל כהן בכלי אף הגשה אצל מזבח בכלי" משמע לא כמו רש"י, מכיוון שלשיטתו - גם לפי הצד שצריך הגשת מנחה גופה, צריך שתהיה בכלי.

**בד"ה סכין – הוי כלי שרת** תוס' (בזבחים מ"ז[[4]](#footnote-4)) הביאו את שיטת רבנו אפרים שסכין איננה כלי שרת. ודחו את דבריו (בין השאר) מכוח הסוגיה פה, שמבואר בה שסכין מקדש את הדם. והחזון איש (זבחים ו א) יישב את דעת רבנו אפרים, וכתב שעבודת השחיטה מקדשת את הדם ולא הסכין[[5]](#footnote-5).

**שם מכאן ואילך עבודתן וכו'** תוס' הרא"ש הקשה – שלא יתכן שהמקור הוא מכך שעבודתן מחנכתן, מכיוון ששחיטה כשרה בזה ולא נחשבת עבודה. אלא המקור לכך שצריך כלי שרת הוא מדרשת הגמרא במנחות (פ"ב:) שעולה טעונה כלי.

**תוד"ה אי – והאמרינן לעיל.. מאיימין עליה שתשתה** תוס' יו"ט תרץ – שמאיימים עליה באופן ש(לאחר שנמחקה המגילה) לא הודתה שהיא טמאה ואע"פ כן אינה רוצה לשתות[[6]](#footnote-6). אולם הקרן אורה כתב – שהסיבה שתוס' הקשו מהברייתא לעיל ולא מהמשנה לקמן ש"משקים אותה בעל כרחה", מכיוון שהמשנה שם מדברת על אופן שאמרה "איני שותה" בלי להודות. ואילו הברייתא לעיל לא מדברת על אופן שלא הודתה, ואע"פ כן משכנעים אותה שתשתה, ולא משתדלים שתודה.

**והרמב"ם** פסק מצד אחד שמאיימים עליה שתשתה, ומצד שני פסק שמוחק את המגילה ואח"כ מקריב את מנחתה. ונראה שהוא למד כמו תוס' יו"ט שמייגעים אותה כדי שתודה על הצד שהיא טמאה.

**דף ט"ו**

**בגמרא דכתיב וכל קרבן וכו'** הרמב"ם כתב – (איסורי מזבח ה י"ב) שאע"פ שהמקריב קרבן בלא מלח לוקה (מכיוון שעבר על "ולא תשבית מלח וגו'") הקרבן כשר והורצה, חוץ מאשר מנחה שהמלח מעכב בה. ועיין בכסף משנה שביאר את שיטתו ע"פ הגמרא במנחות (כ)[[7]](#footnote-7).

**שם משתשלוט בו האור** הירושלמי העמיד את מחלוקתם באופן שהרוח הפריחה את הקומץ לאחר הקטרת מקצתו. ובחידושי הגרי"ז (מנחות י"ג) כתב בשם ר' חיים - שבהקטרת הקומץ נעשים שני מעשים – גם מעשה הזריקה וגם מעשה ההקטרה (שכנגד הקטרת האימורים). ומחלוקת ר' חנינא ור' יוחנן היא בנוגע לדין זריקה שבהקטרת הקומץ. ולכן כל הנ"מ ביניהם היא במקרה שהרוח הפריחה את הקומץ, אבל אם הקומץ ישנו – לכ"ע צריך שיוקטר כדי שיתקיים דין הקטרת האימורים[[8]](#footnote-8).

**ואולי** יתכן לבאר לפי דבריו את השינוי בין הגמרא לבין התורת כהנים. שהגמרא דרשה שהיתר האכילה של הכהנים הוא לאחר הקטרה, מהפסוקים "והקטיר הכהן.. והנותרת מן המנחה". ובתורת כהנים דרשו ממש"כ (בסיפא של הפסוק "והנותרת מן המנחה") "מאישי ה'". ולפי ר' חיים אפשר לבאר ששתי הדרשות נצרכות – הדרשה של הגמרא בנוגע לדין זריקה, והדרשה של התורת כהנים בנוגע לדין הקטרה.

**שם מאימת מתיר שיריים** משתיצת האור ברובו הירושלמי ביומא (ב' א') הסיק – שלפי ר' יוחנן צריך שהאש ברוב כל פרידה ופרידה (הפני משה העמיד את דברי הירושלמי במנחת פתים שמחולקת לחלקים קטנים ובקרבן העדה כתב שבכל מנחה, שצריך שתמשול האור ברוב כל קורט וקורט שבה).

**והרמב"ם** (מעשה הקרבנות י"ב י"ג) סתם "משיצת האור ברוב הקומץ", והאו"ש הבין בדעתו שפסק כמו מ"ד הראשון בירושלמי. ועיי"ש שהביא ראיה שהבבלי סותם כמו הצד ההוא.

**אולם** הגרי"ז (במנחות כ"ו:) דייק מכך שהגמרא שם דרשה את דין משילת האור ברובו מהפסוק "כקיטור הכבשן" – שדין "רובו" נצרך מכיוון שאין שם הקטרה באופן שהרוב לא מוקטר ולא מכיוון שרובו ככולו, ולכן דין הוא שיצטרכו רוב של כל פרידה ופרידה.

**שם ורשאין הכהנים וכו'** מלשון הברייתא משמע שיש רק היתר לאכול ע"י שיתנו יין ושמן ודבש ולא חובה. ולשון הגמרא בחולין (קל"ב:) היא - שמתנות כהונה אינן נאכלות אלא צלי ואינן נאכלות אלא בחרדל[[9]](#footnote-9), ומשמע שדין "למשחה" הוא חובה. וגם בלשון הרמב"ם יש שינוי – שבהלכות ביכורים (ט' כ"ב) הוא העתיק את לשון הגמרא בחולין, ובהלכות מעשה הקרבנות (י"ב י"ד) הוא העתיק את לשון הברייתא. ובחידושי הגרי"ז (בהוצאה החדשה) כתבו בשמו – שהסוגיה כאן באה להשמיע את ההיתר לאכול את שיירי המנחה באופן חלוק מאכילת הקומץ, ולכן היא לא נחתה לומר שיש גם חובה לאכול כך, אך באמת – לאחר שהותר לתת לתוך השיריים יין שמן ודבש, יש חובה לעשות כן.

**שם.. יין ושמן ודבש מאי טעמא** בחידושי הגרי"ז דייק – שאלמלא הפסוק היה אסור להם לתת יין ושמן ודבש, והקשה מנ"ל לאסור זה. ואולי יש לומר – שהיה צד לדון את האכילה שלהם כהמשך האכילה של גבוה, ומכיוון שכך, היינו מחייבים אותם לאכול רק את המאכל שהוקטר לגבוה ללא תוספות – וקמ"ל שמדין "למשחה", יכולים לאכול אותם בכל צורה מכובדת ולא רק באופן שהקומץ הוקטר[[10]](#footnote-10).

**שם כדרך שהמלכים אוכלים** תוס' בבכורות (כ"ז) כתבו שהמצווה של "למשחה" נאמר רק בבשר ולא בפת. ודבריהם נסתרים לכאורה מהגמרא פה. והנצי"ב שם כתב – שכל דברי הגמרא פה, שיש דין "למשחה" בפת, אמור דווקא במנחה שנאפית מצה, ודברי תוס' שם אמורים שתרומה שנאכלת חמץ, ועצם זה שאופים חמץ מספיק כדי להחשיב את זה "למשחה".

**שם לא תאפה חמץ חלקם** הדרשה של ריש לקיש איננה פשוטו של מקרא – כי פיסוק הטעמים של הפסוק הוא עם טעם מפסיק בין "לא תאפה חמץ" לבין "חלקם נתתי וגו'". וקשה – מדוע הגמרא לא נקטה פסוק מפורש של "מצות תאכל" (ויקרא ו' ט') שמדבר על מנחה. וראיתי שמבארים – שמכיוון שבברייתא מבואר שאסור אפי' לחמץ את המנחה, ולא רק לאכלה כשהיא חמץ, הגמרא חיפשה מקור לכך שאסור אפי' לאפות כשהיא חמץ.

**שם נזיר נמי חוטא** תוס' שאנץ הקשה – מדוע הגמרא לא הקשתה מאשם נזיר שלא בא על חטא, כמו שמבואר בכריתות (כ"ז) שהוא בא לבטלה (ולא כדי להתחיל נזירות טהרה או כדי לכפר על חטא[[11]](#footnote-11)), ותרץ שמכיוון שבא לבטלה אינו טעון נסכים.

**שם סופרים הניחו לי** היעב"ץ כתב – שכינה אותם בשם "סופרים" מכיוון שהיה עמם ר"מ שמצאנו (לקמן בדף כ') שהיה סופר. אבל לא מצאנו ששאר החכמים נקראו בשם זה.

**רד"ה ה"ג – ולא גרס אטו וכו'** תוס' הרא"ש ביאר – שהיה קשה לרש"י על הגרסה הזו – שמקומות אחרים כתוב שמעלה בכלי שרת, והגמרא שם לא מקשה "אטו בכלי שרת מקטר ליה"[[12]](#footnote-12). וכתב שאפשר לקיים את גרסת הספרים. והטעם שהגמרא שם לא מקשה הוא מכיוון שהיא סמכה על הגמרא כאן – שדנה על עיקר סדר הקרבת המנחה. או מכיוון שפרט את כל סדר הקרבת המנחה היה לו לדייק יותר בלשונו.

**בד"ה ה"ק – חדא מהני מעליותא** הרש"ש כתב שמשמע מרש"י – שלמנחת העומר – אע"פ שבאה "גרש", אין מעלה של "סולת" מכיוון שבאה מן השעורים. כי עד כמה שיש לה מעלה של "סולת" יוצא שיש לה שתי מעלות[[13]](#footnote-13).

**בד"ה וכי – ונזיר שנטמא** דברי רש"י – שנזיר טמא נחשב מחוסר כיפורים קשים. מכיוון שנזיר לא נמנה במשנה של ארבעה מחוסרי כפרה (כריתות ח:), וגם מסברא קשה להבין – שסתם טמא מת נטהר בהזאת ג' וז', ואם הוא גם נזיר הוא צריך קרבן כדי להיטהר. ואולי עיקר כוונת רש"י לומר שקרבן נזיר לא בא לכפרה, ולא שקרבנו משלים את הטהרה. ועיין בקה"י נזיר סימן ד'.

**תוד"ה טעונה - משום דאינה בנדר** כוונתם להקשות מדרשת הגמרא במנחות (צ:) מהפסוק "לפלא נדר או בנדבה" – שנסכים התרבו רק בקרבן שבא בנדר ובנדבה, ואם כן צריך למעט מנחת חוטא משמן ולבונה. **ולפי דבריהם מובן מדוע ר"ש לא אמר שבדין הוא שתהיה טעונה שמן ולבונה כדין שאר המנחות, והוצרך לומר "שלא יהא חוטא נשכר" – כי מדין שאר המנחות לא היינו מחייבים מכיוון שאינה באה בנדר.**

**ובשפת אמת** הקשה – עד כמה שרק קרבן שבא בנדר ונדבה טעון נסכים, מדוע הגמרא הקשתה שחטאת נזיר תהיה טעונה נסכים – ותרץ בדוחק[[14]](#footnote-14), שמכיוון שהנזירות באה בהתנדבות, גם קרבנות נזיר נחשבים קרבנות נדבה.

**בד"ה סבר – וסתמא דגמרא.. לאו כשמואל** מהרש"א כתב שדברי תוס' כאן הם תירוץ – ששמואל חולק על סתמא דגמרא בכל המקומות. ובמרומי שדה יישב את דברי שמואל עם כל הסוגיות וכתב – שנזירות באה לתכלית גדולה – להשיג רוח הקודש ומעלה, והראיה: שהכתוב קראו קדוש. אולם לא כל אחד זוכה לאותה מעלה. ולכן – אם לא זכה לאותה מעלה, או אם נטמא (שאז יש חשש שיעבור על נזירותו, נקרא חוטא (לפי ר"א הקפר) מכיוון שציער את עצמו בחינם, אך אם בא לאותה המעלה ולא נטמא – הוא נקרא קדוש. ולפי זה הכל מיושב – שמצד אחד, א"א לחייב נזיר בנסכים, מכיוון שיתכן שלא יזכה למעלת קדוש, ויימצא שהוא חוטא. ומאידך שייך לפרש את אמירת "אהא נאה" כקבלת נזירות, מכיוון שהנודר סבור, שהוא ראוי לזכות במעלה הגדולה.

**שם תקשה דשמואל אדשמואל** תוס' בתענית תרצו – שאמנם היושב בתענית נקרא חוטא, אבל המצווה שמקיים בזכות התענית עולה על העבירה.

**בד"ה כמין חומר – מרגלית ענין אחר בושם** רש"י בקידושין (כ"ב:) הביא את שני הפירושים הללו בתור פירוש אחד - שהכוונה לצרור של מרגלית או של בושם שתלוי בצוואר לתכשיט.

**שם כמין המעשה[[15]](#footnote-15)** כלומר – דורשים מה מעשיה של מנחת שעורים שמחמתם סוטה צריכה להביא אותה. ובאמת מצאנו את הביטוי "כעין חומר" גם לגבי רציעה (בקידושין כ"ב:) ואת הביטוי "דורשי חמורות" לגבי זרוע לחיים וקיבה (חולין קל"ד:). וגם שם ר' סעדיה מפרש – מה מעשיה של האוזן שנרצעת, ומה מעשיהם של הזרוע הלחיים והקיבה שניתנים לכהן.

**דף ט"ו:**

**בגמרא דשמעיה לר' מאיר[[16]](#footnote-16)** הגמרא לעיל (בדף ח:) הביאה את הטעם הזה בשם רבי. אולם בסנהדרין הגרסה היא "ר' מאיר", ובגליון לעיל כתוב (ע"פ הגמרא פה) שצריך לגרוס גם אצלנו ר' מאיר.

**שם התינך עשירה** לכאורה היה שייך להקשות את אותה קושיה על דברים אחרים שמובאים בברייתא שם – שהשקתה אותו יין משובח, ופרסה לו סודרים נאים וכו'. וראיתי שמבארים שגם את אותם דברים אפשר לבאר ע"פ הטעם של ר"ג, שמכיוון שעשתה מעשה בהמה מתנהגים אתה כבהמה, שאיננה פורסת על ראשה סודרים, ושאיננה שותה יין בכלים חשובים אלא מים בכלי פחות.

**שם היא עשתה מעשה בהמה** כתב החינוך – (מצוה צ"ה) גם כי ראינו לרבותינו זכרונם לברכה כיוצא בדברינו אומרים שאמרו בקרבן סוטה היא עשתה מעשה בהמה לפיכך תקריב שעורים.. ובאמת שאין כל זה לדעתם תכלית הכונה בדברים, רק להודיע כי ענין המצוה יסבול הרבה רמזים מלבד עקריה גדולים וחזקים.

**במשנה היה מביא פיילי של חרס** הגרסה במשנה שבמשניות (ומפירוש המשניות משמע שגם הרמב"ם גרס כך) היא "של חרס חדשה". ובתוס' רע"א דחה את הגרסה הזו משני טעמים – גם מכיוון שהגמרא הביאה ברייתא שכתוב בה "כלי חרס חדשה" – ועד כמה שכתוב "חדשה" כבר במשנה, נמצא שהברייתא לא חדשה כלום[[17]](#footnote-17). וגם מכיוון שאם נגרוס "חדשה" ייצא שהמשנה היא כשיטת ר' ישמעאל, וא"כ הגמרא הייתה צריכה להעמיד את הקושיה "נבעי מים חיים" על המשנה ולא על ר' ישמעאל.

**שם נכנס להיכל** הרמב"ם (סוטה ג' ט') כתב שכאשר נכנס להיכל ליטול עפר, צריך להיכנס יחד עם הכלי (של המים), ולתת את העפר בפנים.

**שם כשם שממעט בכתב וכו'** רש"י במנחות (פ"ח) כתב – ש"הלכתא גמירי לה" ששיעור מי סוטה הוא חצי לוג. וביאר התוס' יו"ט לשיטתו - שבהלכה לא נמסרה הכמות של המים, אלא רק שצריך שיעור כזה שאפשר למחוק בו את המים בקלות. או שהכוונה ב"גמירי לה" איננה להלכה למשה מסיני, אלא שכך קבלו מרבותיהם.

**שם כשהוא מגביהה ונוטל** הגרסה במשניות היא "וכשהוא מגביהה נוטל", ולכאורה הכוונה בזה שיקח את העפר בשעה שאוחז את הטבלה בידו, ולא יניח אותה בינתיים על הארץ שלא במקומה, כי זה גנאי להיכל להיות לא מרוצף.

**בגמרא פיילי של חרס חדשה[[18]](#footnote-18) דברי ר' ישמעאל** הרמב"ם פסק כמו ר' ישמעאל, והכסף משנה הקשה מדוע לא פסק כמו חכמים. אולם – אם גורסים במשנה "חדשה", יוצא שתנא דמתני' סתם כמו ר' ישמעאל. ועוד – שלפי המסקנה – שהמחלוקת אם צריך "חדשה" לא תלויה במחלוקת אם צריך מי מעין, נמצא שלא מצאנו תנא שחולק על ר' ישמעאל בדין "חדשה". ומובן מדוע הרמב"ם פסק כך, ועיין בקרן אורה (ד"ה אמר).

**שם גמר כלי כלי ממצורע** הרש"ש הקשה שלכאורה לא צריך ללמוד ממצורע – מכיוון שבאותה מידה שמקישים לגבי מצורע כלי למים, אפשר להקיש כלי למים לגבי סוטה. שהרי לשיטת ר' ישמעאל מי הכיור הם מי מעין שהם מים חיים (כמו שמבואר בהמשך הגמרא). ותרץ – שהגמרא רצתה להביא דרשה גם לפי דעת רבנן. עוד כתב שלא מפורש בפסוק שצריך דווקא מי כיור ולקמן (על רד"ה מן הכיור) נביא את ראית הגרי"ז שצריך דוקא מי כיור.

**שם מים חיים שלא נעשתה בהן מלאכה** החזון איש (נגעים י"א א') כתב שלא נתפרש מנין למעט מהמילה "חיים" מים שנעשתה בהם מלאכה[[19]](#footnote-19). וביאר שמים שנעשתה בהם מלאכה מאבדים מחשיבותם, ונחשבים בעיני בנ"א כאילו הם שפכים (ושייך לדון כאילו "מתו" מכיוון שעומדים להישפך).

**שם מי מעין הן** השפת אמת (בזבחים כ"ב:) הקשה – מה המקור לדין הזה של ר' ישמעאל שמי הכיור הם מי מעין. וכתב שמשמע שהטעם שלו הוא מכיוון שמשקים סוטה ממי הכיור, ולכן צריך שיהיו מי מעין, אך דחה את ההסבר הזה, מכיוון שלפי מסקנת הגמרא לא לומדים מג"ש ולא צריך דווקא מי מעין[[20]](#footnote-20).

**שם אמר רבא אמר קרא וכו'** בהגהות וציונים (עוז והדר) הביאו שגרסת כתב יד היא "אלא אמר רבא", מכיוון שהגמרא כאן חוזרת בה מההבנה הראשונה (שלומדים שצריך כלי חדש בג"ש).

**שם כלי שאמרתי לך** רע"א הקשה – שלפי הדרשה הזו לא היה צריך לכתוב "חרס" והיינו מפרשים לבד שצריך כלי חרס חדש. אולם בספרי (פרשת נשא י') מבואר, שאלמלא היה כתוב "חרס" היינו לומדים מפרה שלא צריך דווקא כלי חרס.

**שם החזירן לתוך כבשן** הרמב"ם פסק לקולא – שאם החזירן לכבשן עד שנתחדש כשר. וביאר הכסף משנה – שמכיוון שרבנן לא מצריכים כלי חדש, לא מסתבר שתהיה מח' קיצונית כ"כ, שלפי ר' ישמעאל לא יועיל אפי' להחזיר לכבשן, ולכן הרמב"ם פסק לקולא.

**שם ושני תולעת** שני תולעת עשוי מצמר, ובהגהות הרד"ל תמה – איזה שינוי שייך בצמר שהוא רך, וציין הרמב"ם והמאירי לא גרסו "שני תולעת", והסיק שאולי השינוי הוא בצבע – שהוכהה המראה האדום.

**שם ופנה לימינו מאי טעמא** קשה – מדוע הגמרא לא ביארה שפונה לימינו מכיוון שהטבלה הייתה שם. בספר יד המלך (סוטה ג' י') ביאר שקושיית הגמרא היא מדוע קבעו שם את הטבלה. וביאר שזה הטעם שהרמב"ם השמיט את הדין של "פונה לימין".

**שם יכול יחפור בקרדומות** הרמב"ם (סוטה ד' י"ג) כתב – שלא יחפור בקרדום בהיכל ויוציא, ואם חפר והוציא עפר כשר[[21]](#footnote-21). ובפני משה על הירושלמי (ב' ב') כתב שכך משמע גם בירושלמי – שלא יחפור לכת'. אך הצפנת פענח כתב שמדברי הירושלמי משמע שרק לא צריך לחפור בקרדום. ולא שאסור לחפור לכת'.

**רד"ה מן הכיור – אלא שנתקדשו בכלי** בחידושי הגרי"ז כתב שמדברי הספרי לכאורה משמע, שהעיקר שיתקדשו בכלי, ולא צריך דווקא מי כיור. אולם הביא שהתרגום תרגם "מים קדושים" – "מי כיור". והסיק שמי סוטה צריכים להיות דווקא מי כיור, וכמו שצריך עפר דווקא מקרקע המשכן, כך צריך מים דווקא מהכיור[[22]](#footnote-22). והביא ראיה לדבריו, מכך שהגמרא אמרה שלפי ר' ישמעאל לוקח מים חיים מכיוון שמי הכיור הם מים חיים. ועד כמה שאפשר להביא מים מכלי שרת אחר, אין הכרח שלפי ר' ישמעאל מי סוטה הם מים חיים[[23]](#footnote-23).

**בד"ה דומיא – לרבנן.. כלי נמי בעינן וכו'** הרמב"ם פסק להלכה שצריך כלי שלא השתמשו בו, וגם פסק שצריך שלא יראה ככלי בלה מאורך הזמן (אפי' אם לא השתמשו בו). והכסף משנה למד שהוא חולק על רש"י ומפרש שדברי רבא אמורים בדעת ר' ישמעאל.

**בד"ה ומן העפר** יש ברש"י שתי גרסאות – לפי גרסת מהרש"ל רש"י מבאר מדוע מדויק מכך שכתוב "בקרקע" ולא "מקרקע" שלא צריך לחפור בקרדומות, וגרסת מהרש"א היא שהגמרא דייקה מכך שכתוב "בקרקע" ולא רק "אשר יהיה", שלא יתקן עפר מבחוץ, ובהגהות מראה כהן כתב שדברי רש"י אצלנו הם ערבוב של שתי הנוסחאות.

**בד"ה איסי – דשילה משכן הוא ולא צריך לרבויי** תוס' הרא"ש קיים את הגרסה של "שילה" – וכתב שמבואר בזבחים שהיה שם בית של אבנים, ולאו שמיה משכן.

**תוד"ה מה מים – שיצק מן הדדין** זו גרסת מהרש"ל (מחק את המילה "לא") מכיוון שקידוש ידיים ורגליים צריך להיעשות ע"י שפיכה מהכיור, ומהרש"א קיים את הגרסה "שלא יצק" (שגם אז עלה לו קידוש בדיעבד), מכיוון בהמשך הדיבור מבואר – שאפילו אם הדיח את ידיו בתוך הכיור, מימיו לא נפסלים[[24]](#footnote-24).

**בד"ה ומה מים – ומי מקוה שנשתנו מראיהן כשר** השפת אמת כתב שרש"י בא לתרץ את הקושיה הזו במה שהעמיד את הנדון של הגמרא ב"נתאכמו פניה" ע"י האור, ואם כן הלימוד ממים הוא שצריך שלא ישתנו ע"י מלאכה, אבל שינוי מראה לחוד אינו פוסל.

**שם דהכא נמי אסמכתא** בברכי יוסף (ק"ס) הסיק שכוונת תוס' איננה שמי כיור נפסלים מדרבנן ע"י שינוי מראה, אלא שהלימוד משם הוא שכמו שאין דרכם של מים להשתנות ע"י האור, כך צריך גם שמראה הכלי לא ישתנה ע"י האור.

**בד"ה נתאכמו – דקא מבעיא ליה.. בנראה וחוזר ונראה** הקרן אורה כתב שהנידון בסוגיה לא דומה לנידון בלולב הגזול, כי שם הנידון הוא האם להשוות מצוות לקדשים לענין דיחוי. אבל כאן הפיילי לא עמדה לשום מצווה[[25]](#footnote-25), ופשוט שלא שייך לגביה דיחוי[[26]](#footnote-26). וכל הנידון של הגמרא הוא האם החזרה לכבשן יכולה להחשיב את הכלי כחדש, או שמכיוון שהשתנה מצורתה הראשונה, לא יכולה לחזור אליה.

**שם בגדי כהונה.. ולא אמר דנדחו** **מהרש"א** תרץ – שהדין של "מטושטשין פסולין" נאמר במטושטשים שמתכבסים רק בנתר. אבל אם מתכבסים רק במים עבודתו כשרה. **והקרן אורה** תרץ – שאינם גוף המצווה אלא תשמיש מצווה. **ובחידושי הגרי"ז** כתב לתרץ – שהפסול של "מטושטשין" הוא פסול צדדי, מצד זה שאינם "לכבוד ולתפארת" ולא פסול בגוף הבגדים, ולכן הוא לא יכול לגרום דיחוי.

**בד"ה והא – וקשיא לרבי מתוספתא.. ר' אליעזר אומר וכו'** בגרסת הגמרא שלנו כתוב "ר' אלעזר", ואם כן לא קשה קושיית התוס'. ובחידושי הגרי"ז יישב את קושיית תוס' באופן אחר – שהפסול של מלאכה בכלי חרס ובאזוב, הוא מכיוון שהמלאכה פוגמת בחידוש שלהם.

**דף ט"ז**

**בגמרא בטומאה קלה לא חלק** הק"ו הזה קשה להבנה, מכיוון שמשווים שני דברים שונים – כי לגבי "טומאה קלה", לא חילקו בין משכן למקדש לגבי איסור כניסה בטומאה, ואילו לגבי טומאה חמורה – הנושא בכלל איננו העבירה שעברה, אלא הבדיקה בעפר של מקום המשכן והמקדש.

**שם הא עוקבת מדרבנן** מהר"ץ חיות כתב שהגרסה הנכונה פה היא "עוקבת מדרש", וכך היא הגרסה בירושלמי, וגם בדפוס ראשון הגרסה הייתה "מדר'", והמדפיסים פתחו ל"מדרבנן"[[27]](#footnote-27).

**שם עוקבת ומוספת** בשו"ת חוות יאיר (קצ"ב ס') כתב שה"ה שלא מנו הלכות שעוקבות ומפרשות, וישנן עוד דרשות חז"ל למאות שלא נחשבות כ"הלכה עוקרת" מכיוון שהן באות לפרש את הכתוב ולא לגרע ממנו.

**רד"ה הכא – וקרא יתירא הוא** ק"ק – עד כמה שהצד לפסול אפר הוא רק מכיוון שיש פסוק מיותר, מדוע להניח שהפסוק מיותר אם הוא נדרש לדרשות של איסי בן יהודה ואיסי בן מנחם. וצ"ל שספק הגמרא הוא האם יש תנא שלישי שחולק עליהם וממעט מהפסוק אפר. והמאירי כתב – שהצד להצריך דווקא עפר הוא מכיוון שכתוב "אשר יהיה בקרקע המשכן", מצריכים דווקא עפר שמצוי להיות בקרקע המשכן.

**בד"ה עוקבת – מקפחת את עקבו** הערוך הביא פירושים אחרים – שעוקפת, או שעוקרת[[28]](#footnote-28) את המקרא (מלשון "ויעקבני זה פעמים").

**בד"ה והלכה – עקירה היא שמלקין אותו** ראיתי שמקשים על רש"י – שיש לב"ד רשות להלקות מכת מרדות, ומדוע זה נחשב ש"הלכה עוקבת מקרא" כשמוסיפים על המלקות של התורה.

**שם והוא נראה בעיני מאוד** השיטה הביא שיש שגורסים בבבלי ג"כ "מרצע" במקום "תער".

**בד"ה ואם – והלכה אמרה אף אפר** מהרש"א הקשה – שמרש"י לעיל (בד"ה והלכה) משמע שלפי ר' ישמעאל ההלכה נצרכה לרבות רק זרניך סיד וחרסית שאינם נקראים "עפר" אבל "אפר" כלול ב"עפר". וביאר את דבריו ע"פ תוס' בחולין (פ"ח:) – ש"עפר" הוא רק דבר שגם מגדל צמחים וגם נקרא בשם עפר, ולכן אלמלא ההלכה (לפי ר' ישמעאל או אלמלא "וכסהו" לפי ב"ה), לא היינו מרבים דברים שמגדלים צמחים ואינם נקראים בשם "עפר", וגם לא אפר שנקרא בשם עפר ואיננו מגדל צמחים. (וכוונת רש"י שכתב שההלכה מרבה דברים שאינם נקראים בשם עפר - שה"ה שמרבה גם אפר).

**תוד"ה ובית - והאמר בפ"ב דשבועות וכו'** תוס' ביומא (מ"ד) הבינו שמהסוגיה בשבועות מוכח שמקדש איננו בכלל משכן, מכיוון שמבואר שם שהיינו מרבים משכן רק מכיוון שהיה כתוב פעמיים מקדש.

**שם וכן בפרק הוציאו** תוס' ביומא תרצו ששם צריך ריבוי מיוחד למקדש מכיוון שכתוב "אהרון" ולכן היינו חושבים שהדין הזה נוהג רק במשכן.

**בד"ה ואם – הא סבר כבית שמאי** מהרש"א כתב – שלפי מש"כ תוס' בחולין (פ"ח:) ר' ישמעאל סובר כמו בית הלל. כי תוס' שם כתבו שאע"פ שאפר איקרי עפר, צריך הלכה (או ריבוי של "וכיסהו") כי בלי ההלכה היינו אומרים שאע"פ שנקרא עפר פסול, מכיוון שצריך שגם יגדל צמחים.

**ובמרומי שדה** יישב – שר' ישמעאל סובר כמו בית הלל, שאפר איקרי עפר, וההלכה שעוקבת את המקרא לגבי כיסוי הדם – היא ההלכה שאפשר לכסות בשאר דברים, ולא ההלכה שאפר כשר. ורק אם היינו מכשירים אפר לגבי סוטה למרות שנאמר בה "בקרקע" – היה צריך למנות אותה יחד עם הדברים שההלכה עוקבת את המקרא. **השפת אמת** תרץ – שמכיוון שלפי ר' ישמעאל ההלכה גלתה לגבי כיסוי הדם, שאפר נחשב כמו עפר, בכל מקום אפשר לדון אפר כמו עפר[[29]](#footnote-29).

**דף ט"ז:**

**בגמרא שיער שבתוך החוטם** הרמב"ם (צרעת י"א א') ביאר שמיעטו את השיער הזה מכיוון שאינו נראה. והראב"ד הקשה – שצריך לגלח את שיער בית הסתרים אע"פ שאינו נראה[[30]](#footnote-30). והכסף משנה יישב את דברי הרמב"ם, וחילק בין בית הסתרים כמו בית השחי – שנראה לפעמים כשמגיבה את זרועותיו, לבין שיער החוטם שלעולם אינו נראה.

**שם ורוק יבמה** שיטת הרא"ש ביבמות (י"ב י"ב) היא שגם אם רקקה דם (בלא צחצוחי רוק) חליצתה כשרה[[31]](#footnote-31), והקרן אורה הביא ראיה לדבריו מהגמרא כאן, כי עד כמה שצריך דווקא רוק – צחצוחי רוק אינם דבר ניכר.

**שם אי מההיא הו"א לישחטיה סמוך למנא** תוס' הרא"ש הקשה – שגם בפסוק שרבנן דורשים ממנו שצריך לערבב כתוב "בדם הצפור השחוטה על המים", ואיך יש משם ראיה שלא ישחוט בסמוך למנא. ותרץ – שדורשים רק מייתור הפסוק שהכוונה ל"על ממש".

**שם** ר' ישמעאל לא ענה לרבנן מדוע לא היינו אומרים שישחוט סמוך למנא. ובמצפה איתן כתב שר' ישמעאל ורבנן נחלקו האם אומרים "על בסמוך". והוכיח (מהירושלמי פסחים ז') שר' ישמעאל הולך לשיטתו – וגם שם הוא סובר שאומרים "על ממש".

**שם כתב רחמנא בדם ובמים לערבן** החזון איש (נגעים י"א ב') כתב – שלאחר הדרשה מהפסוק של "דם" ו"מים" שצריך לערבב את הדם והמים, גם חכמים מודים שהוא מברר שההבנה בפסוק "ושחט את הצפור וגו'" – היא שצריך לשחוט את הציפור מעל הכלי ממש ולא בסמוך. והנ"מ בזה היא - שגם לשיטתם לא צריך לערבב את הדם והמים, ודי בכך שישחוט את הציפור על המים. ועוד נ"מ בזה היא, שלפי המסקנה אם הזיז את הוורידים וקבל בכלי אחר – לא יועיל לערבב אח"כ את הדם עם המים.

**שם ומדחה את המים** הגרי"ז הקשה – מנין שמראה הדם מבטל את המים (כי לא משמע שהנידון הוא באופן שיש רוב דם), וכתב שבדין של "מים חיים" נאמר שצריך שיהיה מראה של מים.

**שם ואין לך קטנה שנדחית וכו'** החזון איש (נגעים) כתב – שיתכן שאם מביא צפור גדולה, יכול להרבות גם במים. וחכמים קבעו שהשיעור הוא רביעית מכיוון שזה השיעור המובחר – שכשר בגדולה ובקטנה.

**שם לא תפיק נפשך** מצאנו בכמה מקומות שדרכו של ר' ירמיה הייתה להקשות על מדות חז"ל.

**שם ואימא עליו דווקא** רע"א הקשה – מדוע הגמרא לא תרצה שמכיוון שבסוטה צריך לתת דווקא עפר על המים, (כמבואר ברד"ה הקדים) ורבנן מודים שלומדים פרה בג"ש מסוטה (כמו שמוכח מזה שמצריכים שאפר פרה יראה על המים), מעדיפים ללמוד בצורה שלא תסתור את הג"ש.

**רד"ה מביא – ולא גרס ולא היא** תוס' שאנץ ביאר – שהסיבה שרש"י מחק את המילים "ולא היא" היא מכיוון שאין דרך הגמרא לדחות את הפשיטה שפושטת לאחר שמסיקה "מאי הוה עלה"[[32]](#footnote-32), אך עיין שם שדחה את ההכרח הזה וכתב שמצאנו שהגמרא דוחה את מה שפשטה גם בכה"ג. והר"ש מדסוי ביאר שלשיטת רש"י מסקנת הגמרא היא שאפר נחשב עפר, וצריך לקרוא את הגמרא בתמיהה – "רקבובית ירק הוא דהוי עפר אפר לא הוי עפר", ואין לחלק בין רקבובית לבין אפר.

**בד"ה ת"ל מים – ולא גרס במים** הגרסה בתורת כהנים היא כמו רש"י. הרש"ש כתב שבנו הציע לקיים את הגרסה הראשונה ולפרש שהכוונה לפסוק "וטבל אותם בדם הצפור השחוטה ובמים". (שנאמר לגבי טהרת בית המנוגע), אולם הרש"ש כתב שרש"י לא רצה לפרש כך מכיוון שהמקור לדין שמביאים תוס' – שצריך שתהיה ממשותו של דם ניכרת – היא בפסוק "על המים"[[33]](#footnote-33) (כ"כ בספר קרבן אהרון). ומוכרח שזה הפסוק שהביאה הגמרא.

**בד"ה ורבנן – לאחר שנתן אפר.. צריך להפך המים עליו** היד רמה בסנהדרין (ע"ז:) כתב שרבנן לא יפרשו "עליו" במשמעות של "מעליו", אלא במשמעות של "עמו" – שהאפר יהיה עם המים בכלי.

**תוד"ה מביא - רבנן מודו בפחות מרביעית לא אפשר** בגמרא מבואר שלפי ר' ישמעאל יש בעיה בין באופן שמראה המים נדחה ע"י הדם ובין באופן שמראה הדם נדחה ע"י המים. ומדברי תוס' פה משמע, שאע"פ שרבנן חולקים עליו לגבי זה שמראה הדם צריך להיות ניכר, גם הם מודים שמראה המים צריך להישאר. ובגמרא הבאנו (בשם הגרי"ז) שהטעם שצריך שישאר מראה מים מדין "מים חיים", ולפ"ז מובן שהדין הזה לא קשור למחלוקת ר' ישמעאל ורבנן.

**שם חצי לוג** בגליון העיר שהגרסה לפנינו היא "רביעית", ולפ"ז השיעור של "רביעית" לא תלוי בפלוגתא, ולא צריך להידחק כמו שנדחקו התוס'.

**בד"ה מביא (2)- והא הכא דהוה מין שלא במינו** רע"א הקשה על קושיתם – שהדם נותן טעם במים ולכן הוא לא מתבטל, ודווקא לגבי דם בדם שהטעם שווה ואין בעיה של "נותן טעם" היה אמור להיות ביטול (אלמלא זה שמין במינו לא בטל). ובחידושי הגרי"ז הקשה – שהגדר של "נותן טעם" נאמר דווקא לגבי איסורי אכילה. אבל בענייננו מה שקובע הוא "חזותא" (כמו שמבואר בזבחים ע"ט) ואם כן צדקו דברי התוס'.

**שם כיוון דממשותו ניכר וכו'** רע"א הקשה – שהדין של "ממשותו ניכר" נאמר רק לפי ר' ישמעאל, ולפי רבנן לא צריך שממשותו תהיה ניכרת. ואפי' ר' ישמעאל הצריך שממשותו תהיה ניכרת רק בגלל גזה"כ של "בדם ובמים", ואלמלא זה הוא לא היה מצריך שממשותו תהיה ניכרת, והוא לא היה חושש לביטול.

**בד"ה שינה (2) – וי"ל תרתי ש"מ** תוס' שאנץ ביאר – שאע"פ שתורה באה להשמיע גזרה שווה, היא לא הייתה מכנה "אפר" בשם "עפר" עד כמה ש"אפר לא מקרי עפר". ותוס' הרא"ש ביאר לאידך גיסא – שאע"פ שאפשר לקרוא לאפר בשם עפר, התורה לא הייתה משנה את שמו ל"עפר" ללא סיבה, ובהכרח כוונתה הייתה להשמיע דרשה.

**דף י"ז**

**במשנה בא לו לכתוב** הרמב"ם (סוטה ד' ט') כתב – שמכיוון שכתוב בתורה – "וכתב הכהן", אם כתב זר המגילה פסולה.

**בגמרא ור' יהודה.. האלות למעוטי קללות** הקרן אורה דייק – שאם היה כתוב רק "אלות" – ר"י היה מרבה גם קללות הבאות מחמת ברכות, והקשה – שלשיטת ר"מ אלות מחמת ברכות צריכות ריבוי מיוחד. ותרץ – שבאמת יש עוד מחלוקת, שר"י סובר ש"מכלל לאו אתה שומע הן", ולכן גם בלי ריבוי מיוחד אפשר להחשיב "קללות הבאות מחמת ברכות" כקללות[[34]](#footnote-34), אבל לשיטת ר"מ שלא סובר "מכלל לאו", צריך לימוד מיוחד להשמיע שגם הן נחשבות קללות (מכיוון שהנקי כתיב).

**שם והא לית ליה לר"מ מכלל לאו וכו'** רש"י בשבועות ל"ו ביאר שכוונת הגמרא להקשות – מדוע לכתוב במגילת סוטה את ה"הן" – והרי פשיטא שלא הוצרכנו לברך את הסוטות.

**מפני מה אמרה תורה הבא עפר לסוטה** בירושלמי (ב' ב') כתוב שהמים מרמזים על המקום שבאה ממנו העפר על המקום שאליו היא הולכך והשם שנמחק על המים מרמז על לפני מי היא עתידה ליתן דין וחשבון.

**שם איש ואשה זכו שכינה ביניהם** הגר"א (קול אליהו פרשת חיי שרה), ביאר ע"פ זה – שהאתיות ו"ה בכתובה (מורכבת מאותיות כתב ו"ה) משלימות את שם י"ה שבין האיש והאשה לשם שלם. ולכן נשים שנשואות בלא כתובה נקראות בתורה בשם "פלגשם" שזו מילה שמורכבת מהאותיות פלג שם[[35]](#footnote-35).

**שם בשכר שאמר.. ואנכי עפר ואפר** מהרש"א בחולין (פ"ח:) ביאר שהכוונה ב"עפר ואפר" היא שבא מעפר וסופו לעפר[[36]](#footnote-36), ובשכר זה זכה לעפר סוטה – שגורם ליצירת וולד – כמש"כ "ונזרעה זרע", ולאפר פרה שמטהר מטומאת מת. **וכתב** שם עוד – שזה דבר דחוק לומר שאלמלא היה אומר "ואנכי עפר ואפר" לא הייתה טהרה לטומאת מת. וביאר שאלמלא כן הטהרה לטומאת מת הייתה בעניינים רחוקים יותר.

**שם אפר ופרה ועפר סוטה** בביאור הטעם שזכה דווקא למצוות הללו ביאר מהר"ל (חידושי אגדות חולין פ"ט) - כי הענוה הוא הפשיטות הגמור, ובדבר זה אין טומאה שאין דבר מקבל טומאה, רק אם הוא כלי שהוא חשוב ואינו פשוט כאשר שם כלי עליו, ולכך פשוטי כלי עץ אין מקבלים טומאה.. ובשביל זה זכו בניו לאפר פרה לטהר מן הטומאה. כי מדה זאת שהאדם נחשב בעיניו כמו אפר, מסלק הטומאה כמו שאמרנו". ועיין שם שהרחיב בזה יותר.והוסיף לבאר שזכו לעפר סוטה מכיוון שהמצווה הזו מורה שאדם נמשל לעפר – עיי"ש.

**שם** לכאורה היה צריך להקדים עפר לאפר כמו שאברהם אבינו הקדים עפר לאפר. והגליון כתב שהסדר בילקוט הפוך, ובחולין הוסיף שגרסה זו עולה יפה למבין מדעתו. ובבן יהוידע ביאר בכמה אופנים את הגרסה שלפנינו[[37]](#footnote-37).

**שם ועפר סוטה** כתב הרמב"ן (במדבר ה' כ') "והנה אין בכל משפטי התורה דבר תלוי בנס זולתי הענין הזה, שהוא פלא ונס קבוע שיעשה בישראל בהיותם רובם עושים רצונו של מקום, כי חפץ למען צדקו ליסר הנשים שלא תעשינה כזמת יתר העמים, ולנקות ישראל מן הממזרות שיהיו ראויים להשרות שכינה בתוכם".

**שם בשכר שאמר.. מחוט וכו'** בילקוט שמעוני(לך לך ע"ו)שמבואר שם שבזכות אמירת "מחוט ועד שרוך נעל" זכו בניו למנעל של יבמה[[38]](#footnote-38). ובתורה תמימה (בראשית י"ד הערה י"ט) כתב שהגמרא כאן לא פירשה כך כי זו מצווה שבאה ע"י פורענות ולא שייך לומר עליה "זכו".

**שם ולחוט של ציצית** התורה תמימה (בראשית י"ד הערה י"ט) שכתב שפשטות הגמרא פה מורה כמו שיטת הרמב"ם (ציצית א' ו') – שיש חוט אחד של תכלת ושלושה חוטים של לבן, ולא כמו שיטת רש"י בפרק התכלת ותוס' שיש שני חוטי תכלת.

**שם תפילין כתיב וראו** יש לבאר את הגמרא פה ע"פ הגמרא בסנהדרין דף נב: "למה תלמיד חכם דומה לפני עם הארץ בתחלה דומה לקיתון של זהב, סיפר הימנו דומה לקיתון של כסף, נהנה ממנו דומה לקיתון של חרש", ורואים מהגמרא שם שהנאת ת"ח משל עם הארץ גורמת להשפלת הת"ח בעיניו, ויוצא מזה שבכך שלא נהנה – מנע את השפלתו בעיני מלך סדום[[39]](#footnote-39). **ובשכר** זה זכו בניו למצוות תפילין – שניכרת בה רוממות ישראל יותר מאשר במצוות אחרות. וכ"כ זכה בפתיל תכלת שמרמז על היותם של ישראל בנים למקום – כמו שמצאנו במנחות מ"ג – שהמשילו לבן ל"חותם של טיט"[[40]](#footnote-40) ותכלת ל"חותם של זהב", ובשבת דף נ"ח מצאנו שעבדים יוצאים בחותם של טיט, ושם בדף ס"ו: מצאנו שבני מלכים יוצאים בזוגין – וכל ישראל בני מלכים הן.

**שם אלו תפילין שבראש** רש"י במנחות (ל"ה:) ביאר – שעל תפילין שבראש כתוב רוב השם של שי"ן דל"ת (בבית וברצועות). ותוס' בברכות (ו) הקשו – שברצועות אין דין "מן המותר בפיך". וביארו שנאמר "וראו כל עמי הארץ" על תפילין שבראש מכיוון שהן גלויות בגובהו של ראש ועמי הארץ רואים אותן. ומהרש"א בחולין דייק מהגמרא שלנו כמו רש"י – כי הגמרא דרשה את הפסוק "וראו כל עמי הארץ" על רצועת התפילין.

**רד"ה לא היה מפסיק – וקבלה דואמרה האשה אמן אמן** בשיטה מקובצת כתב בשם הרא"ש – שגם לפי ר' יוסי לא כותב "ואמרה האשה אמן אמן". מכיוון שלא תהיה שום הפסקה אם לא יכתוב את המילים הללו (והרא"ש גורס בגמרא "לרבות צוואות" ולא "לרבות צוואות וקבלות"). וכתב שגם הרמב"ם בפירוש המשנה כתב כך.

**בד"ה שבמשנה תורה – משמע אלות שבמשנה תורה** הרש"ש ביאר שכוונתו לבאר מדוע הגמרא נקטה דווקא קללות שבמשנה תורה ולא "שבתורת כהנים"[[41]](#footnote-41). מכיוון שרק הקללות שבמשנה תורה נקראו "אלות"[[42]](#footnote-42). אך הקשה שרש"י בהמשך בד"ה כולהו – כתב שצריך למעט גם את הקללות שבתורת כהנים.

**שם יככה ה'** הרש"ש כתב שהטעם שרש"י נקט דווקא את הפסוק הזה היא מכיוון שהקללות בו הן קללות בגוף בדומה לקללות של סוטה.

**בד"ה כולהו – וה"י דהאלה אורחיה הוא** המצפה איתן ביאר באופן אחר – שה' נכתבה כדי להשמיע שלא יכתוב למפרע (כמו שמבואר בע"ב), ור"מ דורש מ"האלה" את שתי הדרשות.

**בד"ה שהתכלת – כאילו קיבל פני השכינה** רש"י בחולין ביאר שההנאה במצווה הזו היא שהקב"ה מביט בכסא הכבוד ונזכר במצוות ציצית ששקולה כנגד כל המצוות.

**אלא דומה לדומה** הריטב"א בחולין (פ"ט) הביא ביאור אחר – שבאמת תכלת דומה לכסא הכבוד. אך הזכיר גם "דומה לים" מכיוון שמזכיר את הים שנעשו בו נסים לישראל, ו"דומה לרקיע" מכיוון שמזכיר את מתן תורה – שהקב"ה הרכין שבעה רקיעים. ומדויק כמו הפירוש הזה גם מלשון רש"י במנחות שפירש: "דומה לים – שנעשו בו ניסים לישראל"[[43]](#footnote-43).

**תוד"ה האלות – דר"י דריש הכא ה"י וכו'** הקרן אורה תרץ – שכאן האות ה' ממעטת מכיוון שאלמלא האות ה' היינו מרבים קללות הבאות מחמת ברכות[[44]](#footnote-44). ואילו לגבי "הקהל" אין מה למעט ולכן דורשים ריבוי מהאות ה'.

**שם ותו קשיא דר' יהודה אדר' יהודה** תוס' במנחות (י"א:) תרצו – שאע"פ שר"י לא דורש את המילה "את" הוא דורש את המילה "ואת". ותוס' הרא"ש תרץ – שדווקא כאן הוא לא דורש מהמילה "את" מכיוון שהיא נצרכת לדרשה אחרת.

**בד"ה אמר – וקאי אקרא דבתריה ואת כי שטית** לפירוש רש"י שם מובן מדוע צריך לכתוב את הפסוק של "ואת כי שטית" – מכיוון שהוא חלק מהקללה. אבל לשיטת רש"י כאן, ק"ק מדוע לכתוב אותו, והרי אין בו לא קללות, ולא קללות מחמת ברכות. וצ"ל שאם היה כותב מיד אחרי "הנקי ממי המרים" "יתן ה' אותך לאלה" היה משמע שגם אם היא נקיה – היא תקבל את האלה.

**שם ונשאל רבי.. דאיסורא גרידתא הוא** תוס' בשבועות (ל"ו:) תרצו – שר"מ לא אומר "מכלל לאו" דווקא באיסור חמור ולא בכל איסור.

**בד"ה לא (בע"ב) - אבל בגמרא דידן לא אמר התם הכי** ראיתי שמיישבים את קושית התוס' – שבסוטה כתוב "בַּסֵפֶר" בפתח, ולכן מפרשים שהכוונה לספר הידוע שהוא ספר תורה. אבל הגמרא בגיטין דנה מה היה קורא אם היה כתוב "בְּסֵפֶר" בשווא, שאז היה אפשר לפרש שהכוונה לכל דבר.

**שם למחיקה נתנה** ק"ק מדוע הירושלמי הוצרך לומר את הטעם הזה, כי לכאורה הוא דורש "בספר" במשמעות של בספר המיוחד – דהיינו ספר תורה, ומדוע א"א לאסור מהטעם הזה לכתוב על עור בהמה טמאה. וצ"ל שמכיוון שהטעם שס"ת על עור בהמה טמאה פסול איננו כי חסר לו בשם "ספר" אלא מכיוון שאיננו מן המותר בפיך, א"א ללמוד ממנו למגילת סוטה שבה נאמר רק שצריכה להיות "ספר".

**שם שמא תאמר איני שותה.. ונמצא השם גנוז וכו'** המנחת חינוך (שס"ה) כתב – שזה רק טעם לא לכתוב לכתחילה, אבל בדיעבד אם כתב על עור בהמה טמאה, הכתיבה כשרה, ואדרבה – צריך יש ענין למחוק דווקא את המגילה הזו ולא לכתוב חדשה, כדי שהשם לא ישאר על עור בהמה טמאה.

**שם לא צריכא [דלא] הואיל ונתנה למחיקה** מהרש"א פירש "לא צריכא דלא" - שהספק נצרך באופן שהודתה והמגילה לא נמחקה, ונפשט – שאינו מטמא את הידיים "הואיל ונתנה למחיקה". ובקרבן העדה על הירושלמי פירש, שהספק נשאר, ודברי הירושלמי הם ביאור של הספק – שהצד שלא מטמא, הוא מכיוון שהיא ניתנה למחיקה, ודנים כאילו כבר נמחקה, ועיין במלא הרועים.

**דף י"ז:**

**במשנה שנאמר בספר** רש"י בעירובין (ט"ו:) הביא ראיה שספר עשוי מקלף מהפסוק (ירמיה ל"ו) "ואני כותב על הספר בדיו", ולאחר מכן כתוב "אחרי שרף המלך את המגילה".

**שם ולא בכל דבר שרושם** תוס' יו"ט כתב שכלול בזה "סיקרא" שנמנה במשנה במגילה יחד עם הדברים שלא כותבים בהם.

**שם כתב שיכול למחות** השפת אמת הסתפק האם דווקא דיו כשר או כל דבר שנמחה. והגמרא במגילה י"ט – דרשה שמגילה צריכה ספר ודיו בג"ש "כתיבה כתיבה" מהפסוק "ואני כותב על הספר בדיו", אך יש לחלק בין הדרשה שם – שהיא על צורת ה"כתיבה", לבין הדרשה פה – שמדברת על "ספר" ולא על אופן הכתיבה.

**בגמרא אמר רבא מגילת סוטה שכתבה וכו'** קשה מה רבא בא לחדש, והרי יש משנה מפורשת (מגילה כ:) שהשקיית סוטה היא דווקא ביום. והנצי"ב ביאר – שהחידוש הוא שצריך כתיבה לשמה, והמילים "ועשה לה" בפסוק מתייחסות גם לכתיבה ולא רק למחיקה (כמו שפירש ר' אחי בר יאשיה לקמן בדף כ:). ולפי מש"כ תוס' בדעת רש"י שרק תחילת דין צריך להיות ביום – יתכן שזו הסיבה שנקט "כתבה" מכיוון שכתיבה היא התחלת הדין.

**שם אתיא תורה תורה** הרמב"ם (סוטה ד' ז') כתב שהטעם שצריך לכתוב מגילת סוטה ביום הוא מכיוון שמקישים "וכתב" ו"והשקה" ל"והקריב", שכמו שהקרבה ביום כך גם כתיבה[[45]](#footnote-45). והיו ספרים שגרסו כך בלשון הגמרא (עיין בהגהות וציונים עוז והדר שהביאו את הגרסה הזו). וביאר הנצי"ב שהטעם שהוצרכו לג"ש ולא למדו רק מהיקש, הוא מכיוון שההיקש שייך רק לפי מ"ד "משקה ואח"כ מקריב". שלשיטתו הפסוק כתוב לפי הסדר, אבל לפי מ"ד מקריב ואח"כ משקה – ההשקיה בפסוק לא כתובה לפי הסדר וא"א להקיש אליה.

**רד"ה קנקנתום – וויטריאול"ו או אורדימנ"ט** רש"י בעירובין פירש שקנקנתום הוא אורדימנ"ט ותוס' שם הביאו שרשב"ם נחלק עליו ופירש שקנקנתום הוא וויטריאול"ו, ומשמע שאלו שני דברים שונים.

**בד"ה למפרע – ירך ולנפיל בטן וכו'** הטורי אבן (מגילה י"ז:) תמה על דברי רש"י וכתב – שלא צריך פסוק כדי להשמיע שכתיבה כזאת פסולה, כי אם הופך את המילים נראה כמתלוצץ. וביאר ש"למפרע" שהתמעט הוא כששינה את סדר הפסוקים (וצ"ל ששינה באופן שלא משנה את המשמעות). ובדעת רש"י יתכן שמכיוון שבלא"ה המגילה נמחקת, היה צד שהקפדת התורה היא רק שכל הפרשה תהיה כתובה, אע"פ שאיננה כתובה כסדרה.

**בד"ה אגרת – בלא שרטוט** רש"י ותוס' במנחות (ל"ב:) פירשו שהכוונה בפסול של "אגרת" (לגבי מזוזה) היא שלא דקדק בחסרות ויתירות.

**תוד"ה מה – כל מעשה סוטה ילפינן[[46]](#footnote-46)** צריך להבין מדוע רבא דיבר דווקא על מחיקת המגילה. ולפי מש"כ בגמרא – שהפסול של כתיבת מגילת סוטה בלילה תלוי במחלוקת האם צריך כתיבה לשמה, מובן שרבא בא להכריע שגם הכתיבה צריכה להיות בלילה.

**שם מה - מוהיה ביום הנחילו** בגמרא בסנהדרין (ל"ד:) מבואר שהמקור לכך שדנים ביום תלוי במח' תנאים, שלפי התנא של המשנה שם לומדים את זה מ"ביום הנחילו" ולפי ר"מ בגלל שמקישים ריבים לנגעים. והרמב"ם בפירוש המשנה (ר"ה פ"ג) העתיק את הדרשה של ר"מ. ולכאורה תהיה נ"מ בין הדרשות – האם רק תחילת הדין של סוטה צריכה להיות ביום או גם גמר הדין. (בסנהדרין שם מבואר שאם לומדים מהיקש ריבים לנגעים – גם גמר הדין צריך להיות ביום).

**שם גבי זקן ממרא דמשתעי בדיני נפשות** הרש"ש יישב את קושיית תוס' – שזקן ממרא חייב גם באופן שממרא בדיני ממונות, ואם כן "משפט" שכתוב בפסוק מדבר גם על דיני ממונות.

**דכתיב – ואמאי לא נפקא להו מהאלה** מהרש"א ביאר שכוונתם להקשות – מדוע רבנן חולקים על רבי, ולא דורשים מ"והיו" – את הדרשה שדורש רבי, שק"ש נקראת רק בלשון הקודש.

**שם כיוון דקבלו וגמירי** הטורי אבן מגילה (י"ז:) כתב שאלו דברי תימה לומר ש"גמירי" איך לדרוש פסוקים[[47]](#footnote-47). וביאר ש"האלה" שנאמר לגבי ק"ש נצרך כדי להשמיע שצריך כוונת הלב, ולכן לא דורשים ממנו שלא יקרא למפרע.

**בד"ה קודם – ותימה א"כ כמאן ס"ל** בשיירי קרבן (על הירושלמי פ"א ה"א) תרץ – שבסוטה כתוב "תורה" ולא כתוב "חוקה" ואותו מ"ד בירושלמי שסובר שהסדר איננו מעכב, סובר כמו מסקנת הגמרא במנחות (י"ט) – שכאשר כתוב "תורה" בלבד הסדר לא מעכב, ורק כשכתוב "חוקה" הסדר מעכב.

**הנצי"ב** ביאר – שמכיוון שבע"כ המקרא השני של "והעמיד" נכתב שלא על הסדר, זה גילוי שאע"פ שכתוב "תורה", בכל מקום שמסתבר לשנות את הסדר (כמו לגבי כתיבה ושבועה – כדי לסמוך שבועה להשקאה), משנים את הסדר[[48]](#footnote-48).

**שם ואמאי לא חשיב סדר סוטה** בשיירי קרבן (על הירושלמי סוטה ב' ג') תרץ שסוטה דומה לסדר עבודת יום הכיפורים – מכיוון שרש"י שם ביאר (את מה שכתבה שם הגמרא שלא מנו את סדר יוה"כ מכיוון שהוא "חומרא בעלמא") שהסיבה שהסדר מעכב ביום הכיפורים היא מצד חשיבות היום ולא מצד חשיבות העבודות – שאחת חמורה וחשובה מחברתה, וה"ה לגבי סוטה – הסדר איננו נובע מחשיבות העבודות אלא מכך שזו הצורה שבה צריך להשקות את הסוטה.

**בד"ה כתבה – לא ידענא אם שרטט.. לאחר כתיבה בשו"ת רע"א** (קמא נ') הוכיח שא"א לשרטט לאחר כתיבה מהגמרא במנחות (ל"ב:) – שהקשתה איך אפשר לשנות תפילין למזוזה (אלמלא זה שאין מורידין מקדושה חמורה) והרי מזוזה צריכה שרטוט, ועד כמה שמועיל לשרטט לאחר הכתיבה, לא קשה קושית הגמרא. **והרש"ש** תרץ – שמכיוון ששם התפילין לא היו ראויות לשרטוט בשעה שנכתבו, הן נחשבות "אין ראוי לבילה", ומכיוון שלא היו ראויות לשרטוט קודם כתיבתן – שרטוט (שקודם כתיבה) מעכב בהן. **והנצי"ב** ביאר – שלגבי מזוזה פשוט לתוס' שלא מועיל שרטוט לאחר כתיבה, מכיוון שחובת השרטוט במזוזה נלמדה בהלכה למשה מסיני, וההלכה השמיעה שצריך שרטוט בשעת כתיבה. וכל הספק של תוס' הוא רק בנוגע למגילת סוטה, שדין שרטוט בה נלמד מכך שנקראת "ספר", ואם כן יתכן שדי בכך שישרטט לאחר כתיבה כדי שתראה כמו ספר.

**שם כל הפטור בדבר** הרא"ש בהלכות ספר תורה (ז) כתב שמי שאינו בקיא לכתוב את השורות ביושר, יכול ליישר את השורות, ולא נקרא הדיוט. ולכאורה לשיטתו הגמרא הייתה יכולה להעמיד במשורטטים, וצ"ל שהיא העדיפה לתרץ תירוץ אחר בלי להעמיד אוקימתא.

**שם מיהו לא תירץ וכו'** מהרש"א ביאר – שלשיטת ר"ת כל ג' תיבות צריכות שרטוט מד' רוחות כמו ס"ת, ונשאר קשה מה התחדש בכך שמגילת סוטה צריכה שרטוט. ובמלא הרועים העיר – שתוס' יכולים לתרץ על שיטת ר"ת כמו שתרצו על שיטתם, שההלכה חידשה שהמגילה פסולה אם לא שרטט[[49]](#footnote-49).

**שם אלא לאמירה בעלמא** תוס' במנחות (ל"ב:) הוכיחו מהירושלמי שצריך לשרטט גם פסוק שכותב באגרת שלומים.

**בד"ה כתבה (2) ולא חשיב ליה שני ספרים וכו'** תוס' במנחות (ל"ג) תרצו את שיטת רש"י וכתבו שיש לחלק בין גט שכתוב בו רק "ספר", לבין מגילת סוטה שכתוב בה "בספר" והאות ב' מורה שצריך ספר מבורר.

**שם (בדף י"ח) בנחתכין זה מזה** כ"כ גם הרמב"ם (מזוזה ה' א') "כתבה בשני עורות אף על פי שתפרן פסולה".

**שם על ב' דפין ותפרן** בשו"ת רע"א (קמא י"א) כתב שהגט פסול אפילו אם תפר קודם הכתיבה, מכיוון שהוא דומה לשופר העשוי "גלדי גלדי". **אולם** שיטת תוס' במנחות (ל"ב) היא – שיכול לתפור העורות זה בזה (אפילו לאחר כתיבה).

**שם אם נתן לה ב' גיטין** הטורי אבן (ר"ה כ"ז:) כתב שדברי התוס' הם דברי תימה בעיניו – מכיוון שההלכה של "ספר א' ולא ב'" נאמרה רק בנוגע לצורת הכתיבה, אבל אם כל גט בפני עצמו הוא "ספר" אין סיבה שלא תתגרש בשניהם.

**דף י"ח**

**בגמרא ומחקן לתוך כוס אחד** קשה מדוע אין כאן חיסרון של "ספר אחד ולא שניים" והטורי אבן (ר"ה כ"ז:) ביאר – שהדין של "אחד ולא שנים" נאמר רק באופן ששני הספרים נכתבו לשם סוטה אחת, אבל ספר שנכתב לשם סוטה אחרת אינו פוסל. **והקרן אורה** הוכיח מכאן – שהחיסרון של "אחד ולא שניים" נאמר רק בנוגע לכתיבה ולא בנגע למחיקת המגילה (ולא כמו שכתבו תוס' בד"ה כתבה – שגם אם כתב ב' מגילות ומחק לתוך כוס אחת יש חיסרון של שני ספרים).

**שם חזר וערבן מהו** עיין בקהלות יעקב (ה) שהתקשה איך יכולה אישה לשתות מים של חברתה, והרי אלו מים קדושים ויש בהם איסור מעילה, ותרץ שמכיוון שהמים מרים אין בכך איסור. עוד כתב שיתכן להעמיד את ספק הגמרא באופן שעברה ושתתה.

**שם חזר וחלקן מהו וכו'** הרמב"ם פסק בשני האופנים הראשונים שהגמרא הספקה עליהם (מחק לתוך כוס אחת ומחק לשתי כוסות וחזר ועירב) – שהמחיקה פסולה[[50]](#footnote-50), ובאופן האחרון הוא פסק שבדיעבד אם השקה כשר. והקשה המנחת חינוך (שס"ה) מדוע באופן ש"חזר וחלקן" כשרה בדיעבד. והרי האישה עמדה בחזקת איסור, ואיך אפשר להתיר אותה מספק[[51]](#footnote-51). וביאר האור שמח (איסורי ביאה ח' י') – שבעצם האישה עומדת בחזקת היתר לבעלה, ואוסרים אותה רק מצד "רגליים לדבר". אבל לאחר שהסכימה לשתות (ולא ידעה שההשקאה תהיה פסולה), התבטלו ה"רגליים לדבר" והיא חוזרת לחזקתה הראשונה.

**שם בסיב מהו בשפופרת מהו** הרמב"ם לא הביא את הספקו הללו להלכה, והמנחת חינוך (שס"ה) כתב שאינו יודע מדוע הרמב"ם השמיט. וכן התקשה בקרן אורה. ובהערות מהרב אלישיב כתב – שהדין הזה משתנה לפי המנהג לשתות באותו הזמן.

**שם נשפכו מהן .. מהו** הקרן אורה דייק מספק הגמרא – שלכתחילה צריכה לשתות את כל המים, כי הגמרא הסתפקה רק בדיעבד כשנשפכו המים ולא יכולה לשתות[[52]](#footnote-52). ובירושלמי (פ"ג ה"ב וה"ד) מבואר שצריכה לשתות את כל המים, ואע"פ שמבואר במשנה לקמן שאינה מספקת לשתות עד שפניה מוריקות, אין הכוונה שלא שותה הכול, אלא שמייד כששותה פניה מוריקות.

**שם ונשתיירו מהן[[53]](#footnote-53)** תוס' הרא"ש גרס "נשתיירו" בלא וי"ו, וביאר שזה ספק נפרד – הספק הראשון היה כשנשפך מיעוט, והספק השני כשנשפך הרוב.

**שם מתקיף לה רבא וכו'** הרד"ל כתב – שרב ורבא נחלקו במחלוקת שנחלקו בירושלמי (הובאה בתוס' בד"ה קודם) האם צריך לסמוך את השבועה להשקאה – שרב סובר שצריך לסמוך, ולכן משביע לאחר הכתיבה, ושוב לאחר המחיקה, כדי שהשבועה תהיה סמוכה ככל שאפשר להשקאה. ורבא סובר כמו מ"ד שלא צריך לסמוך.

**שם תרוויהו קודם שנמחקה[[54]](#footnote-54)** המצפה איתן כתב – שרב לא חש לקושיה הזו מכיוון שאין מוקדם ומאוחר בתורה (ואפי' בענין אחד). ועיין במה שהבאנו לעיל על תוד"ה קודם בשם הנצי"ב – שבמקום שמוכח מתוך הענין שהמקרא כתוב שלא על הסדר, תולים שנכתב שלא במקומו.

**שם היכי דמי שבועה שיש עמה אלה** לכאורה הנוסח של שבועת האלה מפורש במשנה (בע"ב) "שלא נטמאתי ואם נטמאתי יבואו בי". ובמרומי שדה ביאר שהנוסח הזה סובל שני פירושים – או שעונה אמן על שבועה שלא נטמאתי ואמן על האלה (בלי שבועה) או עונה אמן גם על האלה כדרך שהשביעה, וע"י האמן נשבעת שאם נטמאתי יבואו בי.

**שם משביעני עליך שלא נטמאת ואם נטמאת וכו'** הרמב"ם לא העתיק את הנוסח הזה. וביאר הנצי"ב שהוא למד שהכהן אומר לה רק את הנוסח שכתוב בתורה, והמחלוקת בגמרא היא רק מה כוונת השבועה שכתובה בפסוקים.

**במשנה אמן מאיש אחר** תוס' ביבמות (נ"ח) הקשו – שבפסוק כתוב שאומרת רק פעמיים אמן, ומנין שנשבעת על כל הדברים הללו. ותרצו – שאמן אחד נסוב על כל מה שמפורש בפרשה (איש אחר, אלה, שבועה) ואמן אחר נסוב על כל מה שלא מפורש (שומרת יבם וארוסה).

**רד"ה השקה בסיב – שהוא חלול כדרך שהתינוקות וכו'** הערוך פירש – שנתן הסיב במים ובלע הסיב כמין ספוג, והסוטה מצצה את המים מהסיב. ולשיטתו מובן מה החילוק בין שני הספקות – של סיב ושל שפופרת. ובדעת רש"י צריך לומר – שלמרות שבין סיב ובין שפופרת הם שותה בצורה דומה, מכיוון שיש חילוק בעובי של שניהם – היה צד שהדרך לשתות באחד יותר מאשר בשני.

**בד"ה ארוסה – על ידי גלגול** מלשון הרמב"ם[[55]](#footnote-55) (סוטה ד' י"ז) משמע שהבעל הוא זה שמגלגל את השבועה (ואם לא תובע שתשבע אינה נשבעת). והריטב"א (קידושין כ"ז) כתב שדין גלגול שבועה בסוטה, חלוק מגלגול שבועה בעלמא, כי בסוטה הכהן פותח את הגלגול מעצמו, ואילו בעלמא אין ב"ד פותחים בגלגול עד שיטען התובע[[56]](#footnote-56).

**שם שלא היה בה קינוי** תוס' שאנץ הביאו שיש שהעמידו (ביבמות נ"ח) שהמשנה מדברת באופן שקינא לה באירוסין, וכן שומרת יבם – כשעשה בה מאמר וקינא לה. וביאר שלשיטתם גלגול שבועה נלמד מ"אמן מאיש אחר".

**תוד"ה חזר – תימה אי אית לן למימר ברירה וכו'** במרומי שדה תרץ – שהטעם שמחמירים לא לומר "ברירה" באופן ש"הוכרו" הוא מכיוון שאומרים "אחרי רבים להטות", והדבר שהוכר בטל ברוב ולא שייך לברר אותו. אבל לגבי מי סוטה – שאין נ"מ לכהן המשקה של מי המים הללו כל זמן שלא בא להשקות[[57]](#footnote-57), שייך בהם ברירה.

**שם חזר וחלקן** משמע מדברי תוס' – שהם לא גרסו בגמרא את הספק האמצעי לגבי "מחקן בשתי כוסות וחזר וערבן".

**שם הרי הובררו מימיה או דלמא אין ברירה** במרומי שדה ביאר בדעתם – שהצד שהשקאה כזו מועילה הוא מכיוון שדי בכך שהמים היו ניכרים בשעת המחיקה, ולא חוששים אם חזרו ונתערבו בשעת ההשקאה, (אלא די בכך שיהיו מים מיוחדים לכל סוטה ולא צריך דווקא את המים שמחק לשמה).

**בד"ה בעי – דהתם מפסיק הסיב** מכך שתוס' השוו את "השקה בסיב" לכרכן בסיב – הסיק בכרם נטע שהוא פירש את ספק הגמרא באופן שספג את המים בסיב, ולאחר מכן האישה בלעה אותו, ולכן הם הוצרכו לחלק בין מקרה כזה לבין מקרה של כורך מצה בסיב. (אך ק"ק מה הצד להחשיב כזו שתיה כ"דרך שתיה", ואולי מה שבולעת עם המים את הקנה, לא מחשיב את בליעת המים כשתיה לא כדרך וצ"ע).

**בד"ה אמן – לא שהיה ר"מ אומר וכו'** האחרונים תמהו מדוע תוס' הוצרכו להביא את הירושלמי, והרי מבואר בסוגיה כדברי הירושלמי. ובשפת אמת ביאר שאת הברייתא בגמרא היה אפשר לפרש בדעת חכמים (ולפי ר"מ המים בודקים לאלתר גם על מה שתזנה בעתיד) ובירושלמי מפורש שהמים לא בודקים לפי ר"מ.

**דף י"ח:**

**במשנה שלא אטמא[[58]](#footnote-58)** בקהלות יעקב (ד) כתב – שלא שייך ללמוד מסוטה שאפשר לגלגל שבועת ממון על העתיד[[59]](#footnote-59), מכיוון שאין שום קשר בין התביעה העתידית לתביעה העכשווית. משא"כ לגבי סוטה – שהנידון הוא ההיתר העתידי לבעלה, ולכן הבעל יכול לטעון שהוא חושש שיתירו אותה, מכיוון שיתכן שיבא למכשול אם תזנה בלא עדים, ולכן יכול להשביעה על העתיד. ויש להקשות לשיטתו – מדוע לא נלמד שאפשר לגלגל על העתיד בשבועת ממון מכך שיכול להשביע סוטה על נישואין האחרונים, למרות שזו תהיה נ"מ רק בעתיד.

**בגמרא ולית הלכתא כרב המנונא** כך פסקו הרמב"ם והשו"ע. והרמ"א הביא מהנמוקי יוסף שכתב (בשם הריטב"א) שאע"פ שמותרת ליבם, נאסרת לבועל משום קנס.

**הא מני ר"ע היא** בקה"י הקשה – שלשיטת ר"ע, אם היא זנתה בעודה שומרת יבם, היא נאסרת על היבם באיסור לאו, ולא תופס בה הייבום, ואם כן לא יכול להשקות אותה. ובשו"ת אחיעזר (א' א') כתב שמכיוון שעיקר השבועה היא על מה שנסתרה לאחר שנשאת, יכול להשביע אותה על זמן שהייתה שומרת יבם מכיוון שמשביע ע"י גלגול.

**שם על נישואי אחיו** קשה – כי עד כמה שזינתה תחת אחיו – דינה כסוטה שאינה מתייבמת (ופוטרת את צרתה), ואם כן היא איננה אשתו ולא יכול להשביע אותה. והמקנה בקידושין (כ"ז:) כתב שמכיוון שכעת היא בחזקת נשואה, קוראים בה "תחת אישך" ואפשר להשביע אותה ע"י גלגול.

**שם שאם תטמא מים בודקים אותה מעכשיו** קשה – אם בודקים מעכשיו איך תטמא. וביאר תוס' הרא"ש שכוונת הגמרא להשמיע שאפי' לא עושים רושם מעכשיו – שאינה יולדת ואינה משבחת. ובמרומי שדה ביאר – שכוונת הגמרא לומר – שהדין של "האיש מנוקה מעוון" תלוי בשעת הטומאה, ולא בשעת השתיה.

**שם שהאשה שותה ושונה** מהרי"ט (ב' חו"מ ק"ה) העיר – היכי משכ"ל שאישה תשתה ותשנה, והרי מבואר במשנה ששיטת ר"מ שהמים בודקים גם טומאה עתידית. ואם כן עד כמה שנטמאה הייתה נבדקת מכוח המים ששתתה מקודם. ומצאנו כמה דרכים ביישוב הקושיה:

* מהרי"ט עצמו כתב שגלגול השבועה הוא רק זכות של הבעל, אבל אם הבעל לא מבקש לגלגל שבועה על טומאה עתידית – הכהן לא משביע אותה[[60]](#footnote-60).
* המשנה למלך (סוטה א' י"ד) כתב – שבאופן שמים לא בדקו את הסתירה שבאו לבדוק, כמו באופן שהיו עדים במדינת הים, אין בכוחם לבדוק גם טומאה שתטמא בעתיד. ועיי"ש שהאריך בזה.
* במרומי שדה כתב – שאם הבעל עשה עבירה של זנות אח"כ – המים לא יבדקו אותה, ואם יעשה תשובה, יוכל להשקות אותה שוב[[61]](#footnote-61).

**שם נחוניא חופר שיחין** היעב"ץ כתב – שאם זה אותו "נחוניא חופר שיחין" שמבואר במשנה בשקלים (ה' א') שהיה ממונה על חפירת השיחין בבית המקדש, צ"ל שהוא האריך ימים מאוד כי ר' יהודה היה מאחרוני התנאים.

**שם הא כתיב זאת** המצפה איתן הקשה – אולי ת"ק דורש מ"זאת" שאינו משקה בבמה (וכך דרשו בספרי זוטא מהמילה "זאת").

**רד"ה ולא – ואפי' לר"מ** הרמב"ם (סוטה ד' י"ז) פירש שהדין הזה אמור גם בדעת חכמים, והכוונה היא שאם חזר ונשא אותה – לא יכול להשביע שלא זינתה בזמן שהייתה גרושה. ומהגהות הב"ח נראה ששני הפירושים הללו תלויים בשתי הגרסאות במשנה.

**בד"ה מערערין – והוא לשון זעקת שבר** תוס' יו"ט (ג' ג') ביאר "מערערין" מלשון "חומת הבבל הרחבה ערער תתערער" (ירמיהו נ"א) שזו משמעות של שבירה.

**תוד"ה שומרת – לא תהא בה הויה לזר** תוס' תולים את דינו של רב המנונא בשאלה אם קידושין תופסים ביבמה לשוק. והקרן אורה כתב – שהמחלוקת אם שומרת יבם שזינתה נאסרת ליבם - תלויה בשאלה אם יש זיקה ו(לא בשאלה האם קידושין תופסים ביבמה), שלמ"ד יש זיקה נאסרת ליבם, ולמ"ד אין זיקה לא נאסרת. והביא ראיה מהירושלמי שתולה את המחלוקת כאן – בשאלה אם שומרת יבם שמתה מותר באמה.

**בד"ה אמרי – ופסיק אמימר כשמואל** הקרן אורה תמה על הראיה משם וכתב שאדרבה - יש משם ראיה נגד דבריהם, כי אמימר ורב אשי סוברים שם כשמואל (שיש ספק אם קידושין תופסים ביבמה) ואע"פ כן פשוט להם שאין הלכה כרב המנונא. וכ"כ גם מי שסובר שאין קידושין תופסים ביבמה – יכול לסבור שאין כמו רב המנונא.

**שם ויתביניה מה אכפת לו לממזר** מלא הרועים כתב שצריך למחוק את תיבת "ויתביניה", מכיוון שדברי הירושלמי לא קשורים למחלוקת ר' יוחנן ור"ל האם תופסים קידושין ביבמה.

**שם תקשה דר' ינאי וכו'** תוס' שאנץ כתב (לפי דחיית הגמרא) שגם מ"ד שסובר שאין קידושין תופסים ביבמה לשוק – יכול להודות שאינה נאסרת על היבם. ולשיטתו יוצא שאין סתירה בדעת ר' ינאי. והקרן אורה תרץ את הסתירה בדברי ר' ינאי לשיטתו הנ"ל – שהמחלוקת אם שומרת יבם שזינתה אסורה לבעלה, תלויים בשאלה אם יש זיקה, ולא קשורים לשאלה אם תופסים קידושין ביבמה לשוק.

**בד"ה מהו – וידע בה וגירשה והחזירה** בספר מלא הרועים הקשה – מה הצד שהמים יבדקו אותה, והרי פשיטא שהבעל לא מנוקה מעוון. ואולי יש ליישב שבאמת פשוט שהמים לא בודקים, ואע"פ יש צד שמותרת, מכיוון שנאסרה רק בגלל "רגליים לדבר", ומכיוון שהסכימה לשתות, התבטלו ה"רגליים לדבר"[[62]](#footnote-62). עוד הקשה הקרן אורה – מדוע הירושלמי צייר אופן שחזרה ונסתרה, והרי היה אפשר להסתפק גם כשמשקה אותה מכוח הסתירה הראשונה (כי לאחר סתירה לא מועילה מחילה).

**ב"ה קבלנו – צ"ע בפ"ק דקידושין** ראיתי שמיישבים את קושית תוס' ע"פ רש"י בעמוד הבא – שלגבי סוטה, יש יותר סברא לומר שבאדם אחד אינו חוזר ומשקה מכיוון שכבר קינא לה ונמצאת טהורה, זה מוכיח שהוא קנטרן ומבקש להקניטה. משא"כ לגבי גנב – שמסתבר יותר להחשיב גניבה משני אנשים כ"גנבותיו", מאשר שתי גניבות מאדם אחד, שהתחייב לו חוב אחד.

**בד"ה ורבנן – דהתם מיירי קודם ששתתה** ק"ק מדוע תוס' כתבו את כל זה, והרי כדי ליישב את קושייתם – ש"תורת" נצרך לדרשה של הגמרא בכריתות, היה די לומר שהדרשת הגמרא שם היא מ"קנאות". ואולי כוונתם ליישב קושיה אחרת שאפשר להקשות - מדוע לא מוכח מזה משקה אותה על כמה אנשים, ש"חוזר ומשקה".

**דף י"ט**

**רד"ה ור' יהודה – נראה הדבר שאדם קנטרן הוא** יש לדון האם כוונת רש"י שלכן לא נאסרת על בעלה, מכיוון שאינה שותה לאחר כזה קינוי. או שקינוי וסתירה תמיד אוסרים, אלא שהתורה לא אפשרה לו להשקות כדי שלא יקנא. והרמב"ם (סוטה א' י"ב) כתב במפורש – שאם חזר וקינא לה עם האיש שהשקה על ידו, אינה שותה ונאסרת לעולם.

1. כתב שם שהטעם שצריך כלי חדש איננו מצד זה שצריך לקדש את הלבונה, מכיוון שהייתה מבוררת כבר בקידוש ראשון. [↑](#footnote-ref-1)
2. והוסיף שם שאם הביא נאמר עליו "וארור נוכל" (שזה הפסוק אחרי "הקריבהו נא לפחתך". [↑](#footnote-ref-2)
3. והגמרא הקשתה "למה לי הא קדשה" – ולא "למה לי כלי", מכיוון שעד כמה שצריך כלי, ממילא הוא מקדש את הקומץ. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועיין בתוס' הרא"ש פה שהביא ג"כ את דבריו ואת ראיותיו) [↑](#footnote-ref-4)
5. ישנן עוד שתי שיטות בראשונים שיטת **הרמב"ם** (מעשה הקרבנות ד' ז') היא שלכתחילה צריך לשחוט בכלי שרת, ואם שחט בכלי חול שחיטתו כשרה. ושיטת **הריטב"א** בחולין (ג) היא שסכין מקדשת את הדם קצת, אך קדושת הדם לא נגמרת עד שיתקבל בכלי, מכיוון ששחיטה כשרה גם בזרים ובפסולים, ולכן גם לפי מ"ד שלא עושים כלי שרת של עץ, מודה שעושים סכין של שחיטה מעץ, כדי שיהיה היכר שהיא הדם לגמרי. [↑](#footnote-ref-5)
6. אבל קודם שנמחקה המגילה מאיימים באופן כזה שתודה אפי' אם לא זינתה, כדי שלא ימחק השם – שפת אמת. וזה ביאור שיטת הרמב"ם – שפסק מצד אחד שמאיימים עליה שתשתה, ומצד שני פסק שמוחק את המגילה ואח"כ מקריב את מנחתה. ובהכרח הטעם שמחזיקה אותה הוא כדי שתודה במידה והיא טמאה. [↑](#footnote-ref-6)
7. בגמרא שם מבואר שמלח מעכב. אך הכס"מ כתב בדעת הרמב"ם שיש מחלוקת תנאים האם מלח מעכב רק במנחות, או שמעכב בכל מקום, והרמב"ם פסק שמעכב רק במנחות – עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
8. תוס' במנחות (כ"ו:) כתבו – שהיה יכול לנקוט במקום "קומץ מאימתי מתיר שיריים" "אימורים". ולפי דברי ר' חיים הנ"ל – באימורים וודאי שיצטרכו שתמשול האור ברובם כדי שיתקיים דין הקטרה. [↑](#footnote-ref-8)
9. בתוס' שם מבואר שמדובר על כהן שחביב לו לאכול צלי בחרדל, אבל אם מעדיף לאכול באופן אחר יכול לאכול גם באופן אחר. [↑](#footnote-ref-9)
10. שו"ר שכ"כ בשם הגרי"ז בהוצאה החדשה. [↑](#footnote-ref-10)
11. הפורת יוסף כתב – שלגבי אשם מצורע היה פשוט לגמרא שבא על חטא, מכיוון שרק נזיר טמא מביא אותו, ונזיר טמא איקרי לכ"ע חוטא. אך צ"ע מה הוא יענה על הגמרא בכריתות שאמר שזה קרבן הבא לבטלה. [↑](#footnote-ref-11)
12. והביא שם שגם בפסחים וביומא שהגמרא הקשתה "אטו במגס מקטר ליה" – רש"י שינה את הגרסה. [↑](#footnote-ref-12)
13. אין כ"כ הכרח בדברי רש"י לומר כך, כי יתכן שכוונתו שיש בשאר המנחות לפחות אחת מן המעלות. [↑](#footnote-ref-13)
14. בזבחים קי"ז מובאת מחלוקת ר"מ וחכמים האם לדון קרבנות נזיר כקרבנות חובה או כקרבנות נדבה. [↑](#footnote-ref-14)
15. בערוך מבואר שגרסת ר' סעדיה היא "כמי הומר" – וגרס גם: "אומר אדם לחבירו מה אהמרך". [↑](#footnote-ref-15)
16. מהר"ץ חיות הקשה איך הוא ראה את ר"מ, והרי ר"מ היה אחריו, והציע לומר שהכוונה לרבן גמליאל בנו של רבי, אך ק"ק להבין שרבי שסידר את המשנה - כינה את בנו בשם "רבן". [↑](#footnote-ref-16)
17. הרש"ש דחה את ההכרח הזה, והביא כמה מקומות שהגמרא מביאה בהם ברייתא שחוזרת על דין המשנה, והוסיף עוד – שהברייתא משמיעה שהמשנה כר' ישמעאל, ושצריך (לפי הס"ד שלהגמרא) גם "מים חיים". [↑](#footnote-ref-17)
18. בצפנת פענח (סוטה ג' ט') דייק מדברי הירושלמי (ביומא פ"ג – מבואר שם שבגדי כהונה צריכים להיות חדשים, ושם הכוונה למעט מבגדים שהשתמשו בהם להדיוט) שדווקא מלאכה פוסלת את הכלי ולא השקאת סוטה אחרת. [↑](#footnote-ref-18)
19. כי בפשטות כוונת המקרא להורות שצריך מי מעין. [↑](#footnote-ref-19)
20. מהטעם הזה כתב המשנה למלך שהרמב"ם הצריך כלי חדש, ואע"פ כן פסק שמי מקוה כשרים לקידוש. [↑](#footnote-ref-20)
21. יתכן אולי לבאר – שמכיוון שאין חיוב לעשות כך ויכול להכניס לשם עפר מבחוץ – יש גנאי בכך שיחפור עם קרדום בהיכל, ולכן אסור לעשות כך לכת'. [↑](#footnote-ref-21)
22. יש לתת בזה טעם ע"פ מש"כ רש"י (שמות ל"ח ח) שהכיור נעשה במראות שהעמידו על ידן צבאות במצרים, והטעם שנעשה מהם הוא מכיוון שהוא בא לשים שלום בין איש לאשתו. [↑](#footnote-ref-22)
23. כתב שם עוד שלא זו בלבד שלא צריך קידוש כלי למי סוטה אלא אדרבה – מי סוטה מפקיעים את קדושת המים, ולכן הירושלמי הסתפק שמא לא יהיה בהם שוב פסול לינה. והרמב"ם כתב שאם הודתה – המים נשפכים, מפני שאין בהם קדושה. וכוונת הספרי לומר שצריך מי כיור שהתקדשו מקודם בכיור. [↑](#footnote-ref-23)
24. יש לקיים את גרסת "שלא יצק" באופן אחר -שהכוונה היא שלא יצק מים מדדי הכיור לתוך הפיילי, אלא מילא מים שכבר קידש בהם – הם צריכים להיות כשרים. [↑](#footnote-ref-24)
25. והוסיף עוד שבלא"ה אין בה לא מצווה ולא קדושה (והיא נחשבת לכל היותר תשמישי מצווה). [↑](#footnote-ref-25)
26. והחזו"א (או"ח כ"ב ט"ו) הוסיף, שאפילו לגבי הדס – הדין של דיחוי נאמר רק אם היה דחוי בתחילת יו"ט, ואילו הנידון כאן בגמרא הוא אפי' באופן שלא היה שום מצורע ושום סוטה בעולם. [↑](#footnote-ref-26)
27. ואם כן א"א להביא ראיה מפה לשיטת הרמב"ם (ספר המצוות שורש שני) שלימודים שנדרשים בי"ג מידות ולא מצאנו לגביהם בתלמוד שהוא דין דאורייתא, הם רק מדרבנן. [↑](#footnote-ref-27)
28. מלשון הגמרא "הלכה עוקבת ועוקרת" משמע שביארו "עוקבת" איננה "עוקרת". [↑](#footnote-ref-28)
29. אך הקשה – שאם כן לא היה צריך למנות את סוטה יחד עם הדברים ש"הלכה עוקבת מקרא" מכיוון שסוטה כלולה בכיסוי הדם. [↑](#footnote-ref-29)
30. וביאר שהטעם שלא צריך לגלח את השיער שבחוטם הוא מכיוון שאינו אצל רוב בני אדם [↑](#footnote-ref-30)
31. ומצריכים צחצוחי רוק רק כשיורקת שלא במקום חליצה, שאז גזרו שיריקתה תפסול אותה מן האחים, והגזירה נאמרה רק באופן שיצא רוק ולא דם (אבל אם יצא רק דם – זה דבר לא שכיח ולא גזרו). [↑](#footnote-ref-31)
32. היו שפירשו את הטעם שרש"י מחק את המילים "ולא היא" באופן אחר: מכיוון שכבר מעיקרא הגמרא הבינה שרקבובית חלוקה מאפר, והראיה מהברייתא הייתה שדווקא רקבובית נחשבת עפר ולא אפר. [↑](#footnote-ref-32)
33. אם היה כתוב "דם שבמים" היינו מפרשים שלא צריך ממשות של דם, ודי בכך שמטביל בתערובת הדם והמים. אבל מכיוון שהתורה ציוותה להטביל בדם שעל המים, משמע שיש מצווה להטביל בדם עצמו, ולכן צריך שתהיה ממשותו ניכרת. [↑](#footnote-ref-33)
34. ק"ק – כי עד כמה שהוא מחשיב "קללות הבאות מחמת ברכות" כקללות, היה לו למעט קודם קללות שבמשנה תורה, ורק לאחמ"כ למעט קללות הבאות מחמת ברכות (שהן גם קללות וגם כתובות בפרשת סוטה). ואולי גם לפי מ"ד "מכלל לאו אתה שומע הן", ראוי להחשיב קללה מפורשת כ"אלה" יותר מאשר אָלה שנלמדת "מכלל לאו" וצ"ע. [↑](#footnote-ref-34)
35. רש"י פירש "פלגשם" בלשון יחיד – שהייתה פילגש אחת, ולכן כתוב "פלגשם" בלא י', והקשה הגר"א לשיטתו – מדוע כתובה האות מ', ויישב כמו שכתבנו למעלה. [↑](#footnote-ref-35)
36. מהר"ל ביאר יותר – שעפר הוא חומר שמוכן לקבל צורה – כנגד העפר שבא ממנו, ואפר הוא צורה הנפסדת. [↑](#footnote-ref-36)
37. כתב בדרך אחת – שהציווי על פרה אדומה קדם לציווי על סוטה, שהרי כבר במרה הצטוו על פרה אדומה. [↑](#footnote-ref-37)
38. במדרש רבה כתוב שבשכר שאמר "מחוט" זכה לקרבנות שנאמר עליהם שחוט הסיקרא מפסיק, ובשכר שאמר "עד שרוך נעל" זכה לפעמי רגלים. [↑](#footnote-ref-38)
39. ואע"פ שגם אם היה נהנה – היה נהנה משלו, כי זכה ברכוש סדום בכיבוש מלחמה, מ"מ מדברי מלך סדום – שבא להתפשר אתו – ואמר "תן לי הנפש וגו'", משמע שהבין שהכל שלו, אלא שמגיע לאברהם שכר על מה שסייע לו במלחמה. [↑](#footnote-ref-39)
40. ובאמת זכו לחוט של לבן בזכותו של שם, ולא בזכותו של אברהם אבינו. [↑](#footnote-ref-40)
41. המאירי גרס באמת "ושבתורת כהנים". [↑](#footnote-ref-41)
42. תוס' הרא"ש ותוס' שאנץ כתבו טעם נוסף שלא צריך למעט אותן – מכיוון שהן נאמרו בלשון רבים, והאלות של סוטה הן בלשון יחיד. [↑](#footnote-ref-42)
43. אולי יש לתת לזה רמז גם בלשון הפסוק – שע"י ראית פתיל תכלת זוכרים את "..אשר הוצאתי אתכם מארץ מצרים" (קריעת ים סוף) להיות לכם לאלקים (מעמד הר סיני) אני ה' אלקיכם (כסא הכבוד). [↑](#footnote-ref-43)
44. מהטעם שכתבנו בשמו בגמרא. [↑](#footnote-ref-44)
45. ובפירוש המשנה כתב שהדרשה היא מג"ש של "תורה תורה". [↑](#footnote-ref-45)
46. משמע מתוס' שהדרשה מתייחסת לכל המעשים שעושים לסוטה. ומהמאירי נראה שעיקר הלימוד הוא רק להשקאת הסוטה שנחשבת "משפט". ושאר המעשים צריכים להיות ביום מכיוון שאם ימחק את המגילה לפני כן – המים יפסלו בלינה (כמו שמבואר בירושלמי לפי מ"ד אחד). [↑](#footnote-ref-46)
47. והקשה עוד מנין לגמרא שרבי דורש שלא יקרא למפרע מהדרשה של "דברים הדברים" ולא מ"האלה". [↑](#footnote-ref-47)
48. ועיין בשפת אמת שתרץ בעוד אופן. [↑](#footnote-ref-48)
49. נראה שכוונת תוס' לומר – שהדרך של ר"ת תרצה רק מדוע לא צריך לשרטט תפילין כמו כל ג' תיבות (מכיוון שדי לזה בשרטוט מד' רוחות ולא צריך שרטוט על כל שורה כמו במזוזה), אבל עדיין נשארה קשה הקושיה הראשונה – מה החידוש בחובת שרטוט של פרשת סוטה, ומוכרחים לתרץ כמו שתרצו תוס' מקודם. [↑](#footnote-ref-49)
50. וביאר הכסף משנה – שהרמב"ם פסק כמנהגו – שהצד שהגמרא נקטה באת"ל, הוא פשיטה של הספק הקודם. [↑](#footnote-ref-50)
51. הצפנת פענח כתב – שבאמת האישה אסורה, וכוונת הרמב"ם רק להתיר להקריב את מנחתה, ומהטעם הזה הוא כתב "כשר" ולא "כשרה". [↑](#footnote-ref-51)
52. בצפנת פענח ביאר שספק הגמרא לגבי "נשתיירו מהו" הוא ספק נפרד בדין הזה – מה הדין כשלא שתתה את כל המים ושיירה חלק מהם. [↑](#footnote-ref-52)
53. היעב"ץ כתב – שלא נתברר איזה שיעור צריך להשאר מהמים, ועיין במנחת קנאות. [↑](#footnote-ref-53)
54. באמת שתי השבועות כתובות קודם כתיבת המגילה ולא רק קודם מחיקתה, וצ"ל שאגב זה שרב נקט "מחיקה" גם רב השתמש באותה לשון. [↑](#footnote-ref-54)
55. כך הבינו בדעתו האור שמח (טוען ונטען א' י"ב) והמנחת חינוך (שס"ה בד"ה נתיישבתי) וז"ל הרמב"ם: "יש לבעל לגלגל עליה בשבועה שלא זינתה.. לא עם איש אחר וכו'", ומשמע שהבעל הוא זה שמגלגל. [↑](#footnote-ref-55)
56. הטור (צ"ד ו') חולק וסובר שב"ד מעצמם מגלגלים ואפי' שבועה דרבנן, ויש להאריך בזה ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-56)
57. וגם לא שייך לומר שעומדים להשקאה של סוטה מסויימת, מכיוון שאדרבה – טוב לנו יותר שתודה ולא תשתה. [↑](#footnote-ref-57)
58. במדרש רבה איתא "וטהורה היא" – לעתיד לבוא. ויתכן שהדרשה הזו היא כר"מ שהשבועה היא גם על העתיד, ולכן רק אם תהיה טהורה לעתיד – תזכה לברכה של "ונזרעה זרע". [↑](#footnote-ref-58)
59. כמש"כ מהרי"ט (ב' חו"מ ק"ה). ועיין באו"ש (טוען ונטען ב' ב') שהביא את דברי מהר"י באסאן שלא שמע דבר זה מימיו. וע"ע באו"ש שם שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-59)
60. המנחת חינוך (שס"ה) הביא את קושית מהרי"ט ותרץ אותה (מעצמו) כמו מהרי"ט, ונראה שהוא לא עיין בתוך דברי מהרי"ט, אלא רק במשנה למלך שהביא את הקושיה. [↑](#footnote-ref-60)
61. ופירש שזו כוונת הגמרא "לא.. שאם תטמא מים בודקים אותה מעכשיו", שלכאורה זה צד תמוה – לומר שתענש עכשיו על מה שתעשה בעתיד. אלא הכוונה היא שהבדיקה תהיה לכשתטמא ולא מעכשיו, והנ"מ שאם הבעל לא יהיה מנוקה מעוון באותה שעה – המים לא יבדקו אותה. [↑](#footnote-ref-61)
62. לעיל הבאנו סברא כזו בשם האור שמח (איסורי ביאה ח' י'). [↑](#footnote-ref-62)