מזוזה יט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / מזוזה

שו"ע דעה רפח

[סעיף ב] צריך לכותבה בדף אחד. ואם כתבה בשנים או בג' דפין, כשרה.

[סעי' ד] כתבה בשני עורות, אף על פי שתפרן, פסולה.

הנה בגמרא במנחות (לג.) איתא 'אמר רב יהודה אמר שמואל כתבה על שני דפין פסולה', ונחלקו הראשונים בביאור הדין, שדעת רש"י שהכוונה שכתב בב' עמודים, והניח גויל חלק ביניהם, וממילא יכולה המזוזה ליחלק לשנים, ועל זה אמר רב יהודה אמר שמואל שהיא פסולה. אבל התוספות חלקו על רש"י, וביארו שרב יהודה אמר שמואל פסל רק אם כתבה על ב' עורות, אבל אם כותב על עור אחד אין כלל חסרון לכתוב בב' עמודים. והרא"ש (מזוזה סי' ח) והרמב"ם (מזוזה פ"ה ה"א) פירשו ג"כ כדעת התוספות.

אכן מבואר ברמב"ם (שם) שלכתחילה לא יכתוב אלא בעמוד אחד, שכתב שכותבין את המזוזה על דף אחד ואם כתבה על שנים ושלשה דפין כשירה. וכן פסק השו"ע (סעי' ב') שצריך לכתוב בדף אחד ורק בדיעבד כשר אף אם כתבה בב' או ג' דפין. ולגבי כתבה בשתי עורות פסק השו"ע שפסול אף בדיעבד. ועי' בביאור הגר"א שהביא מהירושלמי (פ"א ממגילה ה"ט) ראיה לשיטת רש"י, וכתב שהרמב"ם יפרש הירושלמי שהוא רק לכתחילה אבל בדיעבד כשר, אכן בתוס' (מנחות שם) הבינו מדברי הירושלמי כדבריהם.

ולעניין הלכה, הנה אף שהטור פסק כהתוספות, כבר ביארנו שהמחבר הצריך לכתחילה לכתוב המזוזה בעמוד אחד, ודעת הגר"א נוטה לדעת רש"י.

ובדין זה שכתבה בשתי עורות פסולה, הוסיף השו"ע שאפילו אם תפרן זה לזה פסולה. והוא מהרמב"ם (שם). אכן התוספות במנחות (לב. ד"ה דלמא) למדו בדעת רש"י שכל הדין שכתבה בב' עורות פסולה היינו כשאינם מחוברות, אבל אם תפרן כשירה. וכן איתא ברש"י במגילה (ח:) על המשנה 'לתופרן בגידין' דהיינו שצריך לתפור המזוזה בגידין, ומבואר ברש"י ששייך תפירה במזוזה.

ובפתחי תשובה (ס"ק ד) הביא תשובת רע"א (מהדו"ק סי' ריג) שכתב לחדש שאם תפר המזוזה ואח"כ כתבה מועיל, ורק אם כתב ואח"כ תפר אין מועיל, ודייק לשון הרמב"ם שכתב 'כתבה בשתי עורות ותפרה' משמע שדוקא משום שתפר אחר כתיבה. אכן בדעת רש"י קשה ליישב כן, דהא במנחות (שם) משמע מרש"י דמהני להשלים המזוזה מהספר תורה, ופירשו התוס' משמו שמהני ע"י תפירה, וא"כ מהני תפירה אף לאחר כתיבה. אכן לדינא קיי"ל שתפירה אינה מועלת אלא שלדעת רע"א שפיר י"ל שאם תפר קודם תפירה מהני [וכן מבואר להדיא בבית שמואל סי' קל ס"ק ח], אולם החזו"א (יו"ד סי' קסה ס"ק ג ד"ה נראה) ס"ל שמשמעות הרמב"ם שלא מהני תפירה כלל.

אלא שאף אי נימא שתפירה אינה מועלת עדיין יש לדון אם ע"י דבק מהני, ודעת החזו"א (סי' קסה) שדבק עדיף מתפירה כדעת הרא"ש (הל' ס"ת סי' יד), וס"ל שע"י דבק נעשה כקלף אחד, שכל קיום הקלף הוא דבק המתחבר זה לזה בטבעו, ומה לי דבק בידי שמים מה לי דבק בידי אדם.

וכן מצאנו בהל' ספר תורה, שכתב הרמ"א (סי' רפ סעי' א) שאם נקרע הספר יש אומרים שיכול לדבק קלף מבחוץ כל זמן שמותר לתפור, ובש"ך (שם ס"ק ו) כתב שבשעת הדחק אפשר להקל כדעת הרא"ש דמהני דבק אפילו באופן שתפירה לא מהני (כגון בין השיטין).

אכן אף אי נימא שבדיעבד יש להקל בדבק כמו שמצינו בספר תורה, יש לומר שדוקא אם דיבק קודם כתיבה מהני, וכמו שכתב רע"א (הל' ס"ת שם) בשם ספר גן המלך שאם כתב על הטלאי ואח"כ דיבק לא מהני משום תעשה ולא מן העשוי, ומהני דבק רק קודם כתיבה.

והנה בהלכות גיטין (סי' קל סעי' ז) כתב הרמ"א שאם דיבק שני עורות יחד וכתב עליהם גט פסול מספק, וצ"ת אם יש לחלק בין דין גט למזוזות וס"ת, ועיי"ש בבית שמואל (ס"ק ח) שדימה הסוגיות, וא"כ מבואר ברמ"א שהוא ספק אם מהני תפירה או דבק, וכאן לעניין מזוזה סתם כדעת המחבר שתפירה לא מהני, [מיהו לדברי רע"א שיש חילוק בין דיבק קודם כתיבה לאחר כתיבה, יש ליישב, שכאן פסק השו"ע דלא מהני תפירה דוקא אם תפר לאחר כתיבה וכן מבואר בבית שמואל שם].

ועי' במשנ"ב בהל' תפילין (סי' לב ס"ק קעב) שהאריך בדין התפילין שצריך לעשותם מעור אחד, אי מהני תפירה או דבק, וכתב בשם החיי אדם שנתפשט המנהג להקל, אמנם לכתחילה ראוי ונכון להחמיר בזה משום שיש דעות שע"י תפירה ודבק לא נעשה כאחד. ועוד כתב שם המשנ"ב שאם מדבק חתיכות צריך שלא יהיו הבתים של ראש מדובקים זה לזה, דאז ממה נפשך לא מהני, דאי דבק חיבור הרי אין כאן ד' בתים כיון שמחוברים יחד, ואי דבק אינו חיבור הרי לא נעשה התפילין מעור אחד, ומסיק המשנ"ב דבאמת טוב שאפילו העושים תפילין מעור אחד לא ידבקו הבתים זה לזה, דהא יש דעות שהדבק חיבור.

ובאמת הדברים קשים, דבהל' ס"ת נוטה הש"ך שהדבק חיבור, וכתב להקל בשעת הדחק. ובגיטין הוא ספק, ובתפילין מצאנו שהדבק אינו חיבור רק טוב להחמיר כדעות שהדבק חיבור, ובפשטות הסוגיות תלויות זה בזה, וצ"ת.

סעיף ג' כתבה שלא על הסדר, אפילו שכח מלכתוב אות אחת, פסולה ואין לה תקנה. ואין צריך לומר אם הקדים פרשה לפרשה.

ומה שכתב השו"ע שאין לה תקנה, הנה באופן שיכול למחוק כל מה שכתב עד מקום ששכח את האות, ימחוק ויחזור ויכתוב, דהא מעתה אין כאן חסרון שהרי כתב כסדרן, וכן מבואר בש"ך (ס"ק ב).

ומבואר בשו"ע שיש גם דין שלא יקדים פרשה לפרשה, וכמו כן לעניין תפילין יש דין לכתוב כסדרן, ואף בד' פרשיות של תפילין של ראש שכותב כל אחד בקלף אחר צריך לכתוב כסדרן, ונמצא שאם יש לו טעות בפרשת 'קדש' כל הפרשיות שכתב אח"כ פסולות, אלא אם כן ימצא אצל סופר אחר פרשת 'קדש' שנכתבה קודם הזמן שכתב הוא את 'והיה אם יביאך' [דהכל תלוי לפי זמן הכתיבה, וממילא כמו"כ אם יהיה לו טעות ב'והיה אם יביאך' אם ימצא אצל סופר אחר שכתב פרשת והיה כי יביאך בין הזמן שכתב הוא פרשת 'קדש' לבין הזמן שכתב את פרשת 'שמע', יכול ליקח ממנו, אבל זה כמעט שאינו שייך].

אכן דין זה שצריך שיהיו הפרשיות ג"כ על הסדר אינו מוסכם, שהט"ז (סי' רצ ס"ק א) כתב להוכיח מהתוספות דס"ל שאין דין שיהיו הפרשיות כסדרן, דבתוס' במנחות (לב. ד"ה דלמא) כתבו לבאר מה שאמרו בגמרא שאפשר להשלים מזוזה מס"ת שבלה, וכתבו זה לשונם 'יש לפרש להשלים כגון דפרשת שמע בסוף עמוד והוסיף פרשת והיה אם שמוע בגליון שלמטה, או פרשת והיה אם שמוע בתחלת עמוד והוסיף שמע בגיליון שלמעלה'. והקשה הט"ז איך כתבו התוס' בציור השני שהיה כבר כתוב והיה אם שמוע והוא הוסיף שמע בגליון שלמעלה, והרי הוי דלא כסדרן, ומוכח שהתוס' סוברים שאין דין כסדרן אלא בתוך הפרשה, אבל אפשר להקדים כתיבת פרשה זו לפרשה אחרת.

ועי' בנקודות הכסף שם שכתב לדחות שהתוס' לא כתבו כן אלא לדמיון, או דלא קיי"ל כן למסקנה, מיהו זה דוחק [ולהלן יבואר ביאור הגרי"ז בזה].

ויש ראיה משיטת ר"ת בסדר נתינת הפרשיות דבעינן כתיבת הפרשיות כסדרן, דדעת רבינו תם להסמיך 'והיה' ל'והיה', ובראשונים הקשו על ר"ת ממכילתא דמבואר להדיא שפרשת שמע קודם לוהיה, ותירצו דהמכילתא מיירי לעניין סדר כתיבתן, אבל סדר הנחתן אינו לפי סדר הכתיבה. ומוכרח שיש סדר לכתיבה, ואינו יכול להקדים לכתוב והיה קודם לשמע, אולם לדעת רש"י ליכא ראיה זו.

ולעניין הלכה ודאי קי"ל דבעינן כסדרן גם בסדר כתיבת הפרשיות, וכמו שכתב השו"ע.