חוקות הגויים קעח א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חוקות הגויים קעח עד קפב

**­שיעורי הלכה**

**שיעור א'**

**הדינים הנידונים:**

* מנהג הגויים בדבר שיש לו טעם.
* אחר שנעשה גם מנהג יהודים אם הותר.
* כמה נידונים המצויים: בגד של רופא, חליפה קצרה, גילוח הזקן, לילך בגילוי ראש, ריקוד לפני השלהבת.
* אם הדינים משתנים לפי מנהג הגויים בכל דור ודור.

*יורה דעה*

*סי' רעח, א*

**חוקות הגויים**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

**[סעיף א]** אין הולכין בחוקות העובדי כוכבים **(ולא מדמין להם)**, ולא ילבש מלבוש המיוחד להם, ולא יגדל ציצת ראשו כמו ציצת ראשם, ולא יגלח מהצדדין ויניח השער באמצע, ולא יגלח השער מכנגד פניו מאוזן לאוזן ויניח הפרע, ולא יבנה מקומות כבנין היכלות של עובדי כוכבים כדי שיכנסו בהם רבים, כמו שהם עושים. **הגה: אלא יהא מובדל מהם במלבושיו ובשאר מעשיו. וכל זה אינו אסור אלא בדבר שנהגו בו העובדי כוכבים לשום פריצות, כגון שנהגו ללבוש מלבושים אדומים, והוא מלבוש שרים וכדומה לזה ממלבושי הפריצות, או בדבר שנהגו למנהג ולחוק ואין טעם בדבר, דאיכא למיחש ביה משום דרכי האמורי ושיש בו שמץ עבודת כוכבים מאבותיהם, אבל דבר שנהגו לתועלת, כגון שדרכן שכל מי שהוא רופא מומחה יש לו מלבוש מיוחד שניכר בו שהוא רופא אומן, מותר ללובשו. וכן שעושין משום כבוד או טעם אחר, מותר, לכן אמרו שורפין על המלכים ואין בו משום דרכי האמורי.**

## ב' מיני איסורים בחוקות של גויים

הנה המהרי"ק (שורש פח) ביאר שיש ב' מינים האסורים משום דרכי האמורי. **א.** דבר שאין לו טעם או שלא נגלה טעמו, אלא הוא מעשה תימה שנוהגים בו הגויים, בזה אסור לעשות כמותם. **ב.** אם עושה מעשה פריצת גדר או פריצות ג"כ אסור. והנה הרמ"א כאן ביאר הטעם שאין לעשות דברים שלהם שאין בהם טעם, שהוא משום חשש דרכי האמורי או שיש בו שמץ ע"ז. והיינו שלכך אסור בדבר שאין בו טעם שיש לחשוש שעושים כן מחמת ע"ז שלהם, שהרי אין טעם אחר לעשיית הדבר, אבל דבר שיש בו טעם, מבינים שהגויים אינם עושים כן מחמת איזה מנהג של ע"ז, שהרי אנו רואים את התועלת של הדבר, ותולים שזה המקור של אותו מנהג של הגויים. אכן באגרות משה (יו"ד ח"א סי' פא) כבר העיר, שבמקור דברי הרמ"א הם מהר"ן (ע"ז ב: מד' הרי"ף) אולם הדרכי משה העתיק דברי המהרי"ק (שם) ושם כתב טעם אחר למה אסור דוקא דברים שאין להם טעם, שכיון שאין בו טעם, הרי מוכיח על עצמו שהטעם שעושה כמעשיהם הוא משום שרוצה להידמות להם ולכך אסור. אבל אם הוא דבר של טעם הרי הישראל עושה כן לאותו תועלת ולא משום שרוצה להידמות לגויים. ולכך כתב המהרי"ק שאם באמת אינו עושה כדי להידמות להם שרי, וצ"ת למה הרמ"א לא חילק ביניהם.

## אם עושה כהגויים אבל לא מפני שרוצה להידמות להם

והנה מהרי"ק הוכיח כדבריו שאם עושה כמו הגויים אבל לא מפני שרוצה להידמות להם שרי, מתוספתא (שבת פ"ח ה"ד) 'האומר אל תפסוק בינינו פן תפסוק אהבתינו יש בו משום דרכי האמורי, ואם מפני הכבוד מותר'. ומכח זה כתב להתיר ללבוש הקפ"א שהוא בגד שהיו רגילים הגויים להלביש למי שהוא מומחה ברפואה, כדי שידעו שהוא רופא ויכבדו אותו, ויש בזה גם תועלת שידעו בני אדם שמבין הוא ברפואה וישאלו אותו, וגם לרופא יש תועלת שעי"כ יהיה לו פרנסה. וא"כ מה שהישראל רוצה ללבוש הקפ"א אינו מחמת שרוצה להידמות לגויים, אלא משום תועלת שיש בבגד, ולכך שרי.

וכמו כן הביא הדרכי משה בשם הר"ן (שם) שכתב מהא דאיתא בברייתא (ע"ז יא.) שורפין על המלכים ואין בזה משום דרכי האמורי, שהוא משום שמה ששורפין בגדי המלך אחר שמת הוא משום כבוד המלך, לומר שאין אדם ראוי להשתמש בבגדים אלו, וכן הוא בגמרא (שם) שביארו שאין זה חוקותיהם משום שאין זה חוק אלא משום חשיבותא.

## דעת הגר"א שאף ביש בו טעם, כל שלמד מהגויים אסור

אכן הגר"א כתב לחלוק על יסוד זה, דהנה בסנהדרין (נב:) נחלקו רבי יהודה וחכמים כיצד נהרגין, דחכמים אומרים שנהרגין בסייף, אבל רבי יהודה אומר שאין להרוג בסייף משום חוקות הגויים, אלא הורגים בקופיץ אע"פ שמיתה מנוולת היא, ואמרו לו חכמים שאין בזה משום חוקות הגויים מאחר דכתיב בקרא. והנה אם נימא שדבר שיש לו טעם אין בו משום דרכי האמורי, הרי להרוג בסייף יש בו טעם שלא תהא מיתה מנוולת, ואין עושה כן כדי להידמות לגויים, ולמה ס"ל לר"י שאין עושים כן מחמת חוקות הגויים, ואף חכמים לא חלקו עליו אלא משום דכתיב בקרא.

וביאר הגר"א העניין עפ"י מש"כ התוס' (ע"ז שם וסנהדרין שם) ליישב סתירת הסוגיות, אם ההיתר משום דכתיב בקרא או משום שעושים כן מחמת חשיבותא. וביארו התוס' דיש ב' מיני חוקות הגויים, שיש חוק שהוא מנהג של ע"ז ממש, וזה אסור אף דכתיב בקרא. ויש חוק שהוא משום הבל ושטות של הגויים, ולזה מהני מה דכתיב בקרא. ובזה ביארו התוס', שבגמרא בע"ז שאמרו דשרי לשרוף על המלכים כיון שעושים כן משום חשיבותא, הוא לומר שאין הגויים עושים כן לשם ע"ז, דאילו היו עושים לשם ע"ז לא היה מועיל מה שיש בזה טעם, משום הפסוק, או שאנו עושים לשם כבוד, ולכך הוצרכו לומר שעושים משום חשיבות ואי"ז לשם הע"ז שלהם. ומעתה אחר שאנו יודעים שאינו לשם ע"ז, בזה שרי כיון דכתיב בקרא.

והנה אחר דברי התוס', עדיין יש לבאר בב' אופנים, שבדברי מהרי"ק ביאר הגר"א דס"ל שכיון שידוע שאינו משום ע"ז שלהם, אז שרי כל דבר שיש בו טעם, משום שאנו אומרים שאינו עושה מחמת שהוא רוצה להידמות להם. ולדבריו, זה מה שאמרו חכמים לרבי יהודה, דאע"פ שהגויים הורגים בסייף, שרי לעשות כן מאחר דכתיב בקרא, ואין אנו עושים כדי להידמות להם. אכן הגר"א נתקשה בזה, שהרי יש טעם טוב למה להרוג בסייף ולא בקופיץ משום ניוול, וא"כ אמאי הוצרכו חכמים לזה שהוא דבר דכתיב בקרא. ומחמת כן כתב הגר"א דגם אם אינו חוק של ע"ז שלהם מ"מ אסור לנו ללמוד ממעשיהם, ולכך ס"ל לרבי יהודה שאפילו דבר של טעם אם אנו לומדים מהגויים אסור, וזה אמרו חכמים שאין אנו לומדים ממעשיהם מאחר דכתיב בקרא.

ומעתה כתב הגר"א דאי"צ דוקא דבר דכתיב בקרא, אלא כל דבר שאנו היינו עושים גם בלעדיהם שרי, אבל מלבוש המיוחד לגויים באמת אסור, ופליג על מהרי"ק שהתיר ללבוש מלבוש המיוחד לרופא, מאחר שאנו עושים מחמתם, ואע"פ שיש בזה טעם אסור. ורק מלבוש שאנו לובשים גם בלא הגויים לא אכפ"ל שגם הגויים לובשים אותו, מאחר שאנו לובשים אותו גם בלא"ה.

## ללבוש חליפה קצרה שהוא היה מלפנים מלבוש של גויים

ועיין באגר"מ (שם) שכתב מחמת דברי מהרי"ק שאלו שלובשים חליפה קצרה וכדו', אף שהוא מלבוש שלבושים בו הגויים, מ"מ שרי ואין בו משום דרכי האמורי, כיון שאין אנו לובשים אותו מחמת הרצון להידמות לגויים. וגם לדברי הגר"א נראה דשרי, כיון שאין הוא דבר שנחשב שלמדו מהגויים ללבשו.

## מנהג של גויים שהתחילו יהודים לנהוג כך שוב אין איסור

ועוד כתב האגר"מ שכתב שמאחר שכבר לובשים יהודים רבים מלבוש כזה, שוב אף אלו שרגילים לילך עם חליפה ארוכה וכדו' יכולים לשנות לחליפה קצרה, ואין בזה משום חוקותיהם, דלא נחשב שבא לעשות כמלבוש הגויים, אלא נחשב שמשנה ממלבוש של יהודים במקום אחד למלבוש של יהודים ממקום אחר.

## כן כתב גם החת"ס לעניין גילוח הזקן

וכבר כתב סברא זו בחתם סופר (שו"ת או"ח סו"ס קנט) שכתב לעניין גילוח הזקן שאין בזה משום חוקות הגויים, מאחר שבזמן חז"ל גם הגויים היו מגדלים זקנם, רק שהיה איזה זמן שהיה מלך סריס שציווה לנתיניו לגלח כדי שלא יהא משונה מהם, ואז נתפשט אצל הגויים לגלח. ובגזירות תתנ"ו היו היהודים מגלחים זקנם כדי שלא יכירום שהם יהודים, ומזה נתפשט גם אצל היהודים לגלח הזקן, ומעתה אין בזה משום חוקות הגויים, דמאחר שכבר נהגו ישראל לגלח, שוב אין בו איסור ופקפוק מחמת חוקות הגויים, שהרי גם הישראלים רגילים בגילוח הזקן, עיי"ש.

## לילך או להתפלל בגילוי הראש

ולעניין לבישת כיסוי ראש שעם ישראל מקפידים על כיסוי הראש, וכתב הט"ז (סי' ח סק"ג) שבזה"ז אם הולך בלא כיסוי ראש עובר הוא על חוקות הגויים. ועי' בחת"ס (ח"ה סי' קצא) שכתב שלהתפלל בלא כיסוי הראש אין זה סתם מנהג של גויים אלא הוא חוק לע"ז, שציווה האפיפיור שיעשו כניעה ע"י הסרת כיסוי הראש. ולפי"ז אפילו אם יש לו טעם למה לא יתן בראשו כיסוי הראש, מ"מ יש בזה משום חוקותיהם, דהא מה שאסור משום חוק של ע"ז לא מהני, אף כשיש בו טעם [וכמו שנתבאר לעיל בשם התוספות].

וכתב האגרות משה (או"ח ח"ד סי' מ) מחמת זה, שהמתפלל בלא כיסוי ראש תפילתו תועבה, וצריך לחזור ולהתפלל, כמו המתפלל במקום צואה, שהרי אין לך תועבה גדולה מזו להתפלל בגילוי הראש כחוק העכו"ם בתפילתם. וכתב שאפילו אם באונס ראה אחר התפילה שהיה בלא כיסוי הראש, צריך לחזור ולהתפלל [וכהדין לעניין צואה שאף אם התפלל בשוגג במקום צואה צריך לחזור ולהתפלל וה"נ כאן]. אמנם הגריש"א לא ס"ל כן, ודעתו היה שאי"צ לחזור ולהתפלל.

ובט"ז (שם) כתב שאף שלא בשעת התפילה אם הוא בגילוי הראש עובר משום חוקות העכו"ם, אבל באגר"מ כתב לחלוק דמה שהגויים הולכים בגילוי הראש אי"ז משום חוק ע"ז שלהם, ולכך ס"ל שאין בזה איסור אלא הוא ממידת חסידות, ולכך כתב שאם מוכרח לילך בגילוי הראש לצורך פרנסתו אין בזה איסור.

## לאיזה צורך הודיעוהו דוגמאות לחוקותיהם, הא בלא"ה הדבר משתנה בכל דור

והנה בפשטות חוקות הגויים היינו דרך שנוהגים הגויים בכל דור ודור, וכן מבואר בב"ח (אות ב), וגם בבית יוסף (בסוף הסימן) נקט שאי"צ להחמיר בכל הדברים המוזכרים בחז"ל כשהדבר נשתנה, ואין הגויים בזמנינו נוהגים כן. מיהו דעת הב"י שמה שמוזכר בגמרא אסור לעולם גם בזמן שכבר אין זה מנהגם.

וא"כ יש להבין לאיזה צורך פירטו חז"ל את הדברים האסורים משום חוקות הגויים, והרי הדבר משתנה לפי העניין בכל דור.

ובביאור הדבר נראה עפ"י מה שמשמע ברמ"א (יו"ד סי' קא ס"ג) לגבי חתיכה הראויה להתכבד שהדבר משתנה לפי המקום והזמן. והקשה המנחת יעקב (כלל מ אות ח) לאיזה צורך הטריחו הפוסקים ראשונים ואחרונים לכתוב איזה דברים הם חתיכה הראוי להתכבד או לאו. וכתב ליישב: או שלחומרא אמרו כן, דבאמת בכל מה שהזכירו חכמים שהוא חהר"ל חייב להחמיר, רק שמלבד זה נוסף עוד מה שמשתנה בכל דור להחשיבו. ועוד תירץ שכל מה שנקטו חכמים שהוא חהר"ל, א"כ מן הסתם הוא דבר הראוי להתכבד, עד שיתברר שאינו דבר חשוב באותו מקום.

ומעתה לפי"ז יש לומר דה"נ הוא כן, שבכל אלו הדברים שמבואר בחז"ל שהוא חוקות הגויים, אין לנו להתירם עד שיתברר לנו שאין הגויים נוהגים כן.

## ריקוד לפני האש

ועיין בשבט הלוי (ח"ז סי' קלו) שנשאל על בחורים שהיו בקעמפ מרקדים סביב לאש, וכתב שאסור לעשות כן, מהא דאיתא בתוספתא (שבת פ"ז ה"א) שהמרקד לשלהבת יש בזה משום דרכי האמורי ­­.