כלים פ_ט מ_ה
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"ט מ"ה**

א] **חרסין שנשתמש בהן משקין טמאין ונפלו לאויר התנור הוסק התנור טמא שסוף משקה לצאת וכן בגפת חדשה וכו',** בפי' הר"ש הביא לסוגיית הגמ' בנדה דס"ב:, דדעת ר"ל דלא שנו אלא משקין קלים אבל משקין חמורין אע"פ שלא הוסק התנור, ודעת ר' יוחנן דאחד משקין קלין ואחד משקין חמורין הוסק התנור אין אי לא לא.

ב] והנה בטעמא דר' יוחנן דאף משקין חמורין אין מטמאין בשלא הוסק התנור, פירש"י שם, ז"ל, דהו"ל טומאה בלועה בחרסין וטומאה בלועה לא מטמיא כדאמר בבהמה המקשה, עכ"ל, וכ"ה בתורי"ד ובחי' הריטב"א שם.

ובטעמא דר"ל דפליג וס"ל דבמשקין חמורין טמא ולא מטהרינן לה משום טומאה בלועה, פירש"י שם, ז"ל, כיון דיכולין לצאת ע"י היסק לאו טומאה בלועה היא ומטמאה, עכ"ל, וכן מ' מד' הריטב"א שם, וכ"ה מבו' בראבי"ה סימן אלף כ"ה.

אך בתורי"ד שם פירש בע"א, ז"ל, אבל משקין חמורין וכו' אע"פ שלא יצאו טמאין, דאי זה בלוע הוא טהור דוקא טומאה בלועה בבע"ח כגון תרנגול שבלע את השרץ ונפל לאויר התנור טהור וכו' אבל טומאה בלועה בכלים אם היא מדאורייתא מטמא, ור' יוחנן אמר אפילו בלועה בכלים טהורה הלכך אם הוסק אין ואי לא לא, עכ"ל.?צ"ב לדעת הראב"ד דלכאו' הני ב' תרי טעמי אינם מתישבים, דהרי ס"ל דיש בלוע בכלים, ולא תלה לה בפלוגתת אמוראי, וגם נקט דהוא אף בשעומד לצאת, ואי דנימא דהתם גרע משום דהוי חרסין, הרי הגמ' מדמי לה לכסות דהוא בגד, וצ"ע בזה.

ג] והנה צ"ע בזה בדעת הרמב"ם, שכתב בפ"כ מטו"מ ה"ה, ז"ל, אין הבלועין נצלין אלא בבטן נפש החיה כמו שביארנו, אבל הבלועין בגוף הכלים והאבנים אינן נצלין וכו', שאין הבלועין בכלים מצילין אלא בצמיד פתיל וכו', עכ"ל, והרי דדין טומאה בלועה לא נאמר כלל בבלוע בכלים, ומאידך פסק בפי"ד מכלים ה"ו כדעת ר' יוחנן דאף משקין חמורין אינם מטמאין בשלא הקפיד עליהן שיצאו אלא בשהוסק התנור, וצ"ע דכיון דאין הבלועין בכלים מצילין, א"כ מ"ט אין המשקין החמורין מטמאין קודם שיצאו.

ובפשוטו צ"ל, דכל הא דאין הבלועין בכלים מצילין, הוא משום דהבלוע בכלים לא חזינן לי' כבלוע, אלא הוי כמונח בתוך הכלי, ויש להוסיף, דעיקר דינא דבלוע הוא משום שהבלוע בטל לגוף, וכמש"כ הר"ש בשלהי מקואות, והבלוע בכלי אינו בטל לו, שה"ה כמונח בתוכו, ומשא"כ במשקין שהם בלועין בתוך הכלי ואינם מונחים בתוכו במקום א', חשיבי כבלוע, ועי' עוד במי"ט לקמן מ"ו חרד"נ ג', ועי' גם בחזו"א סימן י"א סק"כ שכתב כעי"ז, אך בדבריו שם נ' דאי"ז מדין טומאה בלועה, ועיי"ש סקכ"ג וסוסקכ"ו, אך בכתבי הגר"ח כתב דיל"פ דהא דאין המשקין מטמאין אי"ז כלל מדינא דטומאה בלועה, אלא הוא משום דכל שנבלעו בחרסין נתבטלו וכמאן דליתניהו דמי.

ד] ועיי"ש שהוכיח כן, מהא דפריך בב"ק אהא דחזותא מילתא, מהא דתנן דרביעית דם שנבלעה בכסות אם מתכבסת ויוצא ממנה רביעית דם טמאה ואם לאו טהורה אלמא חזותא לאו מילתא היא, ואם הא דמשקין הבלועין אין מטמאין הוא משום דינא דטומאה בלועה אינה מטמאה, מה מייתי' מינה דחזותא לאו מילתא, ובע"כ דהא דאינם מטמאין הוא משום דכמאן דליתניהו דמי, וזהו דמייתי' מינה דחזותא לאו מילתא היא, דאי חזותא מילתא לא חשיבי כמאן דליתניהו.

ובדעת רש"י ודעימי' צ"ל, דהגם דהא דאין המשקין הבלועין מטמאין הוא משום דינא דטומאה בלועה אינה מטמאה, מ"מ כל הא דחשבינן להו כ"בלועין" בכלי ולא חשבינן להו כמונחים בתוך הכלי, הוא רק אם חזותא לאו מילתא, אך אם חזותא מילתא, לא חשבינן להו כבלועין בכלי, ולי"ב לטהרת טומאה בלועה.

?וי"ל עוד, לפמש"כ הראשונים בכ"ד דהא דטומאה בלועה אינה מטמאה, הוא משום דכמאן דליתא, והוי כמעוכלת, וי"ל דכל דחזותא מילתא, א"א לחשבה כמאן דליתא, ועי' ר"ס יד הלוי אהלות מה שנדפס בשם הגרי"ד.

ויל"ד עוד בדינא דהראב"ד דנראין ואינם יוצאין לא חשיב בלוע, אם הוא גם באדם, ועמש"נ בדברינו בדין טומאה בלועה בדין אדם המכניס ידו לפנים, ולרש"י ודעימי' דחשיב כבלוע, לכאו' כ"ש בנראין בחוץ, ועי' ס' טעם ודעת שדן דשמא כ"ד הראב"ד הם רק בבלוע בכלים.

ה] בפי' הר"ש הביא להא דמסיק התם, אמר ר"פ כל היכא דאין יכול לצאת דברי הכל טהור, ויכול לצאת והקפיד עליו דברי הכל טמא, והנה הא דכשאין יכול לצאת מודה ר"ל דטהור, הוא מתבאר היטב לדעת רש"י והריטב"א דהא דס"ל לר"ל דמשקין חמורין אף שלא הוסק התנור ולא חשיב כטומאה בלועה שאינה מטמאה, הוא משום שהוא יכול לצאת ע"י היסק, וע"כ מודה ר"ל כשאינו יכול לצאת כלל, דכה"ג הו"ל טומאה בלועה שאינה מטמאה.

אך לדעת הרי"ד דטעמא דר"ל הוא משום דטהרת טומאה בלועה הוא רק בבלוע בבע"ח, צ"ל דהא דכשאינו יכול לצאת כלל מודה ר"ל דטהור, אי"ז מדינא דטומאה בלועה אינה מטמאה, אלא הוא משום דכה"ג חשיב כמאן דליתי' בעולם, וכמו שפירש הגר"ח בדעת הרמב"ם.

ו] והא דביכול לצאת והקפיד עליו מודה ר' יוחנן דטמא, הוא מתבאר היטב למה שפירש הגר"ח בדעת הרמב"ם, דהא דמטהר ר' יוחנן הוא משום דמשקין הבלועין נתבטלו וכמאן דליתניהו דמי, וע"כ כל שיכול לצאת והקפיד עליו שאינו מתבטל, ה"ז טמא.

אך לפ"מ שפירש"י ודעימי' דהא דמטהר ר' יוחנן הוא משום דהו"ל טומאה בלועה שאינה מטמאה, צ"ע דמ"ט אם יכול לצאת והקפיד עליו טמא, הרי סו"ס אף בכה"ג בלוע הוא, ומ"ש מבלוע מבע"ח שהוא טהור אף בשיכול לצאת והקפיד עליו, ועי' מי"ט לקמן מ"ו חרד"נ ב'.

וכבר עמד בזה המאירי שם, ז"ל, והלא וכו' אמרו טומאה בלועה אינה מטמאה, ופירשוה כגון שבלע טבעת טמאה, והרי טבעת סופו לצאת ומקפיד עליו וטהור וכו', ומתוך כך תירצו גדולי הדורות שאין אומרין אלא ביכול לצאת בידי אדם כגון חרס בהיסק ובגדים בכיבוס, אבל זו של חולין אינו יכול לצאת בידי אדם אלא בידי שמים וכו', עכ"ל.?ילה"ע ע"ז מד' הראב"ד שהבאנו להלן מ"ו אות י' דמבו' דאדרבה סופו לצאת בידי אדם גרע מסופו לצאת מעצמו, עיי"ש, וכן מוכח גם מד' הר"ש שלהי מקואות, דל"ב מקום עיכול רק בסופו לצאת, והרי גם התם בחץ סופו לצאת, ואך דהוי סופו לצאת ע"י אדם?.

אמנם מד' רש"י נ' להוכיח לא כן, וזה ממש"כ רש"י בחולין דע"ב. ד"ה לא תימא, דחי' שפשטה ידה למעי אשה, חשיב כטהרה בלועה, וכ"ה בפי' רגמ"ה שם, והרי להדיא דאף דהיד סופה לצאת בידי אדם ומקפדת עלי', חשיבא כטהרה בלועה, וצ"ע דמ"ש מחרסין שבלעו משקין, דכל שסופו לצאת והקפיד עליו דברי הכל טמא, ובמאירי חולין שם מבו' להדיא דטמא שהכניס ידו לפנים לא חשיב כטומאה בלועה, עיי"ש, (וכן מוכרח בד' הרמב"ן והרשב"א שם, ואכמ"ל), וא"ש לטעמי', (אך יל"פ עוד, דכיון שהטמא עצמו בחוץ, לא חייל תורת בלוע על היד בפנ"ע, ?ועי' מהרש"א חולין שם דמוכח בדבריו דאף היכא דכולו בלוע וידו בחוץ, לא חשיב כבלוע, ונ' דהוא משום דבכה"ג ל"ש לומר דכמאן דליתא דמי, ודהוי כמעוכל, ?).

ונ' לפרש בזה, דהגם דטומאה בלועה בכלים נמי אינה מטמאה, מ"מ לא בכל גוונא שנבלע בכלי חשבינן לי' כ"בלוע" בכלי, אלא מצינו לחשבו כמונח בתוך הכלי, וכה"ג אינו בטל להכלי, וע"כ אם יכול לצאת והקפיד עליו שיצא לא חשבי' לי' כלל כבלוע בכלי, ומודה ר' יוחנן בזה דה"ז מטמא, ומשא"כ בבלוע בבע"ח דבכל ענין חשיב כבלוע, ואי נימא כמש"נ לעיל אות ג' בדעת הרמב"ם דהבלוע בכלים לא חשיב כבלוע אלא הוי כמונח בתוך הכלי, ורק במשקין שהן בלועין בתוך הכלי ואינם מונחים בתוכו במקום א' חשיבי כבלוע, מתפרש בפשוטו דע"כ כל שיכול לצאת והקפיד עליו לא חשיב כבלוע, ול"ד לבלוע בנפש החי' דחשיב כבלוע אף בכה"ג.

ומה"ט נמי דעת ר"ל דכל שיכול לצאת ע"י הדחק לא חשיב כטומאה בלועה, וגם ר' יוחנן מודה בשיכול לצאת בקל וכמש"נ להלן אות ז', ול"ד לבלוע בבע"ח דהוי בלוע אף שהוא יכול לצאת, דשאני בלוע בכלים דכל שהוא יכול לצאת חשיב כדבר המונח בכלי, ולא חשיב כלל כבלוע, ואינו בטל לכלי.[[1]](#footnote-2)

?לכאו' הי' מקום לבאר עוד בדין סופו לצאת, שהוא עפי"מ שאמרו בחולין דע"א: דלא חשיב בלוע אלא במקום עיכול, ולפ"ז הרי בדין דבכלים לא יהא דין בלוע כלל, ובע"כ כמש"כ הר"ש שלהי מקואות דהיכא שאין סופו לצאת הוי בלוע אף שלא במקום עיכול, ולפ"ז הרי דמה"ט כל שסופו לצאת ל"ה בלוע בכלים, כיון דאי"ז מקום עיכול, אך באמת אי"ז נכון, שהרי בד' הר"ש שם איירי בשסופו לצאת ע"י אדם, ואפ"ה מהני אף שאי"ז במקום עיכול, כיון שאין סופו לצאת מעצמו, וה"נ הכא דכוותה.

וצריך להדגיש לזה בעיקר הנידון דבלוע בכלים, דדעת הסוברים דהוי בלוע הגם דאי"ז מקום עיכול, הוא משום דאין סופו לצאת מעצמו, וכמש"כ הר"ש.

ואי נימא דאיכא ב' דינים בבלוע, י"ל דאה"נ הך דינא דבלוע מציל באהל הוא אף בשאי"ז מקום עיכול, וכל הא דבעי' מקום עיכול הוא רק בהך דינא דהבלוע אין בו מגע ומשא, וע"כ בבלוע בכלים לא יהא רק הדין הראשון, ועמש"נ לעיל פ"ח מ"ה בדעת הראב"ד לחלק עד"ז בדין בלוע באוכלין.

ז] בנדה שם מותיב ר' יוחנן לר"ל מהא דתנן דרביעית דם שנלבעה בכסות, אם מתכבסת ויוצא ממנה רביעית דם טמאה ואם לאו טהורה, ופירש"י, ז"ל, ואם לאו טהורה וכו' אלמא בלוע שאינו יכול לצאת להדיא אלא ע"י הדחק כי הכא דע"י צפון נפקא כולה וקתני טהורה, עכ"ל, ומבו' דאף לר' יוחנן דמשקין חמורין אין מטמאין בלא היסק, היינו רק כשאי"ז יוצא אלא ע"י הדחק, אך כל שיכול לצאת בקל ה"ז מטמא.

ובטעמא דמילתא פירשו התוס' שם בד"ה הא יכול לצאת, דהוא משום דכה"ג דרך להקפיד עליו הואיל ויוצא בקל, ודמי ליכול לצאת והקפיד עליו דלכו"ע טמא, אך בל' הריטב"א שם מבו' דהוא משום דכל הא דס"ל לר' יוחנן דחשיב בלוע אף שיכול לצאת, הוא רק משום שאין יכול לצאת אלא ע"י הדחק, אך כל שיכול לצאת בקל, מודה ר' יוחנן דלא חשיב כלל כטומאה בלועה, כ"ה דלר"ל כל שיכול לצאת אף ע"י הדחק לא חשיב כטומאה בלועה, ועי' חזו"א טהרות סימן ד' סקט"ז שדן לפרש כן.

ח] לדעת ר"ל דמשקין חמורין מטמאין אף שלא הוסק התנור, הא דשאני משקין קלין שאין מטמאין אלא בשהוסק, פירש"י שם, ז"ל, אלא משקין קלין שאינן אב הטומאה וכו' דאפי' כשהוסק ויצאו והיו הן ממש באויר התנור לא טמאוהו אלא מדרבנן דאין משקה מטמא כלי חוץ ממשקה אב הטומאה, עכ"ל, והיינו דכיון שאין טומאתן אלא מדרבנן, לא גזרו בהן שיטמאו בעודן בלועין בחרסין.

אך בכ' הגר"ח כתב לפרש בזה לדעת הרמב"ם, דהוא משום דבעיקר הדין חלוק משקין חמורין ממשקין קלין, דמשקין חמורין א"צ שיהא עליהן שם משקה לדין טומאתן, דכל טומאתן הוא מהגזה"כ שריבה הכתוב מעיינות הזב ודם המת לטומאה, ואין שייך דין טומאתן לשם משקה שעליהן, ובר"פ דם הנדה תנן דדם הנדה מטמא יבש, (ואף שאר מעיינות שאין מטמאין יבשים, הוי זה מילפותא דקרא), והרי דטומאתן היא אף בשאין עליהן שם משקה, ומשא"כ במשקין קלין דכל דין טומאתן משום תורת ושם משקה שעליהן, וטומאתן היא טומת משקה, דהיכא שנפקע מעליהן שם משקה פקע טומאתן, וכדתנן בטהרות רפ"ג דמשקין טמאין שקרשו הוו שניים, ואשר ע"כ חלוק דין משקין חמורין שמטמאין אף קודם שהוסק התנור, ממשקין קלין שאין מטמאין אלא בשהוסק, דמשקין הבלועין בחרסין אין שם משקה עליהן, וע"כ הגם דמשקין חמורין מטמאין אף בעודן בלועין בחרסין, משום דלא תלי דין טומאתן בשם משקה שעליהן, אך משקין קלין הבלועין בחרסין אין מטמאין, כיון שבעודן בלועין אין שם משקה עליהן.[[2]](#footnote-3)

ט] ויש להביא מקור לזה, דהנה באו"ז ע"ז סו"ס קס"ד כתב, ז"ל, וזה החרס אסור בהנאה משום שהוא בלוע מיי"נ, אבל אם הי' בלוע מיין כשר ונגע בו גוי הי' מותר אפי' בשתי', דמשנבלע בחרס בטל מיני' תורת משקה, דלא גרע מיין שנגלד דבטל לי' מתורת משקה דלי"ב משום יי"נ וכו', והביא שם תשובת רבינו שמחה דיין שנתקרח בטל מתוך משקה, ואינו מתנסך ע"י מגע הגוי הואיל ואין תורת משקה עליו, וכ"כ הרמ"א יו"ד סימן קכ"ג ס"ה, ז"ל, ויין שנקרש אין בו משום מגע גוי, וכ"ש אם נגע בחרס הבלוע ביין, והגר"א שם הראה מקורו, ז"ל, וכמ"ש בפ"ט דכלים וכן בגפת חדשה כו' הגפת כו', וכן בתוספתא הביאו הר"ש שם גפת שנעשית בטהרה וכו' ושנעשית כו', עכ"ל, והיינו הא דתנן במתניתין דהמשקין הבלועין בגפת אינן מטמאין את התנור, וכן הא דתנן לקמן דהגפת והזוגין שנעשו בטהרה והלכו עליהן טמאים ואח"כ יצאו מהן משקין טהורין, ומזה הוא שהביא הגר"א מקור לדינא דהאו"ז דיין הבלוע בכלי אין עליו תורת משקה ואינו נאסר במגע הגוי, ומבו' להדיא בד' הגר"א, דטהרת משקין הבלועין, הוא משום שאין עליהן תורת משקה.[[3]](#footnote-4)

י] ובכ' הגר"ח שם מבו' דיש ללמוד כן בדעת הרמב"ם, ממש"כ בפי"ד מכלים ה"ו, ז"ל, נפלו לתנור והוסק נטמא שסוף משקה לצאת, בד"א במשקין קלין אבל בחמורין כגון דם הנדה ומימי רגלי' אם היו יכולים לצאת והקפיד עליו שיצא ה"ז מטמא התנור אע"פ שלא הוסק, ואם אינו מקפיד עליו אינו מטמא עד שיוסק ויצא המשקה עכ"ל, והרי דאף דקי"ל כר' יוחנן דאף משקין חמורין אין מטמאין קודם שהוסק התנור, מ"מ הך דינא דכל שיכול לצאת והקפיד עליו טמא, הוא רק במשקין חמורין, אך משקין קלין אין מטמאין אף היכא דיכול לצאת ומקפיד, והערול"נ בנדה שם תמה בזה, דמנלי' להרמב"ם לחלק בזה בין משקין קלין לחמורין, והביא שם מפסקי רשב"ץ שמבו' להדיא דגם משקין קלין מטמאין בשיכול לצאת והקפיד עליו.

והנה י"ל דמקור ד' הרמב"ם לזה, הוא מלישנא דר"פ בנדה שם, דיכול לצאת והקפיד עליו "דברי הכל" טמא, ומ' דבכה"ג מודה ר' יוחנן לר"ל דטמא, וכ"ז הוא במשקין חמורין דס"ל לר"ל דטמא, ומודה לו ר' יוחנן בשיכול לצאת והקפיד עליו, אך במשקין קלין דאף ר"ל מטהר, ה"ז טהור אף בשיכול לצאת והקפיד עליו, אך אכתי צ"ב הטעם בזה.

וכתב הגר"ח שם לפרש הטעם בזה, דאף דס"ל לר' יוחנן דאף משקין חמורין אין מטמאין בשלא הוסק התנור, מ"מ הא דמשקין קלין אינם מטמאין והא דמשקין חמורין אין מטמאין ב' דינים נינהו, דהא דמשקין קלין אין מטמאין, הוא משום שבעודן בלועין בחרסים אין עליהן תורת משקה, אך הא דמשקין חמורין אין מטמאין אף שטומאתן היא אף בשאין עליהן תורת משקה, הוא משום שבטלו בחרסין וכמאן דליתניהו דמי.

ואשר ע"כ אין משקין קלין אינם מטמאין אף אם הקפיד עליהן שיצאו, דל"מ הא דהקפיד עליהן שיצאו רק במשקין חמורים דהא דאינם מטמאין הוא משום דבטלו, וע"כ כל שהקפיד עליהן שיצאו אינם בטלין וה"ה מטמאין, אך במשקין קלים דהא דאינם מטמאין הוא משום דלי"ב תורת משקין, ל"מ מידי הא דהקפיד עליהן שיצאו, ויש לדמות ד"ז למש"כ האו"ז דיין הבלוע בחרס הדרייני אינו נאסר במגע הגוי, הגם שניתן שם ע"מ להוציאו, והוי כמקפיד עליו שיצא.

יא] ועד"ז מתישב, גם משה"ק בחזו"א סימן י"א סקכ"ו, בהמבו' בנדה שם דיכול לצאת בקל לכו"ע לא חשיב בלוע, וקשיא מהא דתנן לעיל מ"ד ספוג שבלע משקין טמאים ונפל לאויר התנור טמא שסוף משקין לצאת, ופיר"ש מהתוספתא שעשוי להכניס, וכן בלפת וגמי יהיב טעמא וכו', ולמה לי ה"ט תיפו"ל דיכול לצאת בקל, והניח בצ"ע.

ולפ"ד הרמב"ם ניחא, דכל הא דיכול לצאת בקל טמא, הוא רק במשקין חמורים דהא דאינם מטמאין הוא משום שהן בלועין ובטלו, וכל שיכולין לצאת בקל לא בטלו, אך במשקין קלים דהא דאינם מטמאין הוא משום דלי"ב תורת משקה, הרי אף דיכולין לצאת בקל אין עליהן תורת משקה, שהרי האו"ז התיר ביין הבלוע בחרס הדרייני שאינו נאסר במגע הגוי, הגם דהיין יוצא ממנו בקל, ואינם מטמאין, וביותר ניחא למש"כ התוס' שם שהבאנו לעיל אות ז' דהא דכל שיוצא בקל מטמא, הוא משום דדרך להקפיד עליו, ואשר ע"כ במשקין קלים שכתב הרמב"ם דאף שהקפיד עליהן שיצאו אינם מטמאין, הרי דאף אם הן יוצאין בקל אינם מטמאין, ועמש"נ לעיל מ"ד אות ו' דמה"ט הוא שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש למתניתין דהתם במשקין קלין.

ולפ"ז י"ל, דזה הי' מקור ד' הרמב"ם דבמשקין קלים ל"מ מה שהקפיד עליו, וזה ממה שהוצרכה התוספתא לה"ט שהוא עשוי להכניס ולהוציא, ולא מטמאינן אלא בספוג ובלפת ולא בשאר בלועין, הגם שאפשר להן לצאת בקל, ובספוג סתמא דמילתא דעתו להוציא המשקין, והוי כמקפיד עליו, ובע"כ דבמשקין קלים הקילו גם בכה"ג, וכמש"נ.

אך לפ"ד רש"י ודעימי' דהטעם לחלק בין משקין קלין למשקין חמורין הוא משום דמשקין קלין אין טומאתן אלא מדרבנן, נ' דכשהן יכולין לצאת בקל ה"ה מטמאין, שהרי מבו' בנדה שם בדם תבוסה דרבנן שנבלע בכסות, דאם מתכבסת ויוצאת ממנה רביעית דם טמאה, והרי דאף בטומאה דרבנן שנבלעה מטמאינן בשיכול לצאת בקל.

יב] **שם בר"ש מכת"י, חרסין שנשתמש בהן משקין טמאין, כגון עביט של מ"ר של זב וזבה שנשבר וחרסיו בלעו ממימי רגליהם,** כעי"ז פירש"י בנדה דס"ב:, ובמי"ט עמד בזה, דמ"ט פירשוה כן, הרי לדעת ר"ל לא איירי מתני' רק בשבלעו החרסין משקין קלין, וגם לדעת ר' יוחנן איירי גם בקלין וגם בחמורין, עיי"ש מש"כ בזה, ומה שעמד מהא דאין משקין מטמאין אחרים פחות מרביעית, עמש"נ לעיל פ"ח מ"ד אות ה', ולפ"ז ניחא, ועי' גם בתוי"ט שעמד ע"ז.

יג] **שם, וכגון שהדיחו במים ג' פעמים דאי לא הדיחו נטמא התנור אע"פ שלא הוסק מחמת משקין הדבוקין בדפנותיו כאילו הם בעין, כדמוכח בפ' התערובת וכו',** מבו' בד' הר"ש, דמש"א בזבחים שם דפעם ראשון ושני טמא, הוא משום דבלא הדחה ג"פ, אכתי נשתיירו משקין דבוקין בדפנותיו, וה"ה מטמאין במשא.

אך הנה בפירש"י בזבחים דע"ט: פירש, ז"ל, חרסן של זב וזבה, עביט של מ"ר ונשבר. וחרסיו בלעו ממ"ר הזבים והן מטמאין במשא, שאע"פ שנבלעו טמאים כדתנן במסכת כלים וכו' חרסין שבלעו משקין טמאין ונפלו לאויר תנור התנור טמא שסוף משקה לצאת בהיסק התנור, פעם ראשון ושני וכו' טמא, שעדיין לא פלטו ממ"ר שבו והן א' ממעייני הזב, ג' טהור וכו' שפלטו מי הרגלים הנבלעין בו, עכ"ל, ומבו' בד' רש"י דגם בלא הדחה ג"פ כבר אין מ"ר דבוקין בדפנותיו, ואך שהמ"ר הבלועין בו מטמאין, וע"י הדחה ג"פ נפלטו כל המ"ר הבלועין בו, וע"כ אינו מטמא.

ולכאו' לדעת רש"י צ"ל שלא כד' הר"ש, אלא מתניתין דהכא איירי בשלא הדיחו במים ג"פ, דאם הדיחו במים ג"פ כבר נפלטו כל המשקין הבלועין בו ואינו מטמא אף בשהוסק.

יד] אך באמת נ' שאי"ז כן, דהנה בעיקר מה שפירש"י שם דהמ"ר מטמאין במשא אע"פ שנבלעו כדתנן הכא בחרסין שנפלו לאויר התנור, צע"ג שהרי הכא לא מטמאינן להו אלא בשהוסק התנור דסוף משקה לצאת, ולפירש"י בנדה היינו שאינם מטמאין אלא אחר שיצאו ע"י ההיסק, והתם הרי לא איירי בשהוסק התנור וסופן לצאת, וא"כ מ"ט הן טמאין, והאמנם לדעת ר"ל במשקין חמורין אף אם לא הוסק התנור טמאין, והתם הרי איירי במ"ר הזב שהן משקין חמורין, אך הרי דין זה לא נתפרש במשנתינו, וגם הרי ר' יוחנן פליג וס"ל דאף משקין חמורין טהורין קודם שהוסק התנור.[[4]](#footnote-5)

ונ' פשוט, שהרי מבו' בסוגיא דנדה דבלוע שיכול לצאת ע"י תכבוסת טמא, וע"כ ה"נ מטמאין המ"ר הבלועין בחרסין אף בשלא הוסק התנור, כיון שהן יוצאין ע"י הדחה, ולא הביא רש"י ממתניתין דהכא, אלא דלא נימא דכל שנבלעו בחרסין פרחה טומאתן מהן, כיון שכבר אינם בצורתן, וע"ז הוא שהביא מהא דתנן הכא דהמשקה היוצא בהיסק התנור מטמא, והרי דלא פרחה טומאתן כשנבלעו, והאמנם דהכא אינם מטמאין אלא כשיצאו, משום שאינם יוצאין ע"י הדחה, ואילו התם שהן יוצאין ע"י הדחה ה"ה מטמאין אף קודם שיצאו.

ולפ"ז הרי דגם לדעת רש"י בע"כ דמתניתין הכא איירי בשהודח ג"פ, דאם לא הודח ג"פ היו המשקין הבצלועין מטמאין אף קודם שהוסק התנור, כיון שהן יוצאין ע"י הדחה, ובע"כ דאיירי הכא בשהודח ג"פ שכבר אין המשקין הבלועין בו יוצאין ע"י הדחה, וע"כ אינם מטמאין אלא בשהוסק התנור.

טו] ובעיקר הא דתניא התם דחרסן של זב וזבה פעם ג' טהור, קשיא לדעת ר"ל דמשקין חמורין מטמאין אף קודם שהוסק התנור, דא"כ מ"ט כשהודחו החרסין ג"פ אינם מטמאין, הרי עדין בלועין בתוכן משקין חמורין, וכמו שפירש הר"ש דמתניתין דהכא איירי אחר שהודח ג"פ, וצע"ג.

אמנם כ"ז קשיא לפירש"י והר"ש, דברייתא דהתם איירי בטומאת משא דהחרסין, אך הנה הרמב"ם בפ"ב ממטמאי מו"מ ה"ח פירשה בע"א, ז"ל, חרס שהי' הזב או הזבה מטילין בו מ"ר וכבסו פעם ראשונה ושני', "הרי המשקין שכבסו בהן טמאין" ופעם שלישית טהורין וכו' שהרי לא נשאר בה לחלוחית מ"ר, עכ"ל, והרי דמפרש דלא איירי כלל על טומאת משא בשנשא את החרסין, אלא על טומאת המשקין שכבסו בהן, ולפ"ז שפיר י"ל דלדעת ר"ל מטמאין המשקין הבלועין בחרסין אף אחר שהודחו ג"פ.

טז] **שם, שסוף משקה לצאת וכו' וכיון שהיו אלו החרסים בתנור בשעת הסיקו יצאו המשקין וטימאו את התנור מאוירו,** כ"ה ל' רש"י בנדה דס"ב:, ומבו' מד' רש"י והר"ש דאף היכא שסוף המשקה לצאת אינו מטמא את התנור עד שיצא, וכ"ה מבו' בל' הר"ש לעיל מ"ד, וכ"ה בל' הריטב"א בנדה שם, ונפלו לאויר התנור והוסק טמא שעל ידי היסק פלטו טומאתן וטמאו התנור של חרס מתוכו, עכ"ל, וכ"נ בד' התוס' כריתות דט"ו:, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם פי"ד מכלים ה"ו, ז"ל, בד"א במשקין קלין אבל בחמורין וכו' ואם אינו מקפיד עליו אינו מטמא עד שיוסק "ויצא המשקה" עכ"ל, והרי דאין המשקה הבלוע מטמא כשהוסק התנור, עד שיצא, וצ"ל דל"ד למשקין הבלועין בספוג שמטמאין אף קודם שיצאו משום שסוף משקה לצאת, דשאני התם שמצ"ע הן עומדין לצאת, וצ"ב, ואי נימא דהא דהמשקין הבלועין בספוג מטמאין, הוא משום שהוא כלי שעשוי להצניע בו משקין, ולא חשיבי המשקין שבו כבלועין, (עמש"נ לעיל מ"ד), ניחא, ועי' במי"ט שהאריך בזה.

אך בכ' הגר"ח פירש בד' הרמב"ם לעיל מינה בדין משקין קלין, דכל שהוסק התנור ה"ז מטמא אף קודם שיצא, ופירש דזהו מה שהשיג הראב"ד שם, דאיהו ס"ל דאי"ז מטמא קודם שיצא, ופירש בטעמו, דאף שסופו לצאת מ"מ אין עליו שם משקה עד שיצא, ועיי"ש עוד באורך בזה, וצ"ע.

יז] **שם, ומעצים שבלעו משקין טמאין דספ"ד דמכשירין ל"ק מידי כדפרישית שם,** עיי"ש בפי' הר"ש והרא"ש שכתבו דהא דאף כשהסיקן לא נטמא התנור, ול"ד לחרסין שנפלו לתנור בשעת היסק, הוא משום דשאני חרסים שאין האור שולטת בהם ונפלט מהן המשקה הבלוע מכח האש, אבל עצים שהאור שולטת בהם ונאחז בהם האור, כלים המשקין בתוכן ואין יוצאין לחוץ וכו', עכ"ד.

אמנם הרמב"ם בפיהמ"ש שם פירש פלוגתת ת"ק ור"ש שם, דת"ק ס"ל דהמשקין המצויין בתוך העצים טהרו, ור"ש ס"ל דאם אינם לחים ה"ה מטמאין את התנור מחמת יציאת משקין טמאין שבלעו מתוכן, עכ"ד, ומשמעות הדברים דת"ק ס"ל דאף שיצאו המשקין מתוכן אינם מטמאין את התנור, וכן נקט בחזו"א מכשירין סימן ד' סק"ז, וצ"ע דמ"ש ממשקין הבלועין בחרסין, שאם הוסק התנור ויצאו ה"ה מטמאין את התנור, אך התוי"ט שם פירש לדעת הרמב"ם דהא דמטהר ת"ק הוא משום דס"ל דאין המשקין הבלועין בעצים יכולים להפלט, ולפ"ז ניחא.

יח] הרמב"ם בפיהמ"ש במכשירין שם פירש, ז"ל, ואין שורפין את העצים האלה הבלולים במי הגשמים אלא בידים טהורות, גזירה שלא יסיקם אדם טמא ויטמא מי גשמים שעל גבן, ויטמאו אותן המשקין את התנור בעת ההיסק כמו שנתבאר בכלים, עכ"ל, וצ"ב דמ"ט אינם מטמאין את התנור אלא בשעת ההיסק, הרי מהא דחזינן דהן נטמאין במגע אדם טמא, בע"כ שאינם בלועין כלל, וא"כ בדין שיטמאו את התנור אף שלא בשעת היסק, ונ' מד' הרמב"ם דאיכא גוונא דהמשקין לא חשיבי כבלועין לקבל טומאה, ומ"מ אינם מטמאין, וצ"ע הטעם בזה.

יט] **שם, תניא בתוספתא גפת שנעשית בטהרה ונפלה לאויר התנור אפי' בשעת הסיקו טהור, ושנעשית בטהרה ונטמאת ונפל לאויר התנור בשעת הסיקו טמא וכו' ור"ש מטהר,** לגיר' זו מבו' דדינא דמתניתין להלן מ"ו דגפת וזגין שנעשו בטהרה והלכו עליהן טמאין ואח"כ יצאו מהן משקין טהורין, אתיא כר"ש, דלרבנן אף בכה"ג טמאין, וכ"ה בפי' הר"ש שם דסתם מתני' כר"ש.

אך צ"ע בזה מכמה טעמים, חדא דהרי כתב הר"ש שם דר"ש מטהר אף בשנעשו בטומאה, וכמבו' בתוספתא דטהרות רפ"ג, וא"כ בע"כ דמתניתין דלא מטהרא אלא בשנעשו בטהרה רבנן היא, גם צ"ע, דלגיר' זו דסיפא איירי בשנעשית בטהרה ונטמאת, א"כ בע"כ דרישא איירי בשלא נטמאת כלל, וא"כ מאי קמ"ל דבנפלה לאויר התנור אפי' בשעת הסיקו טהור, ועמד ע"ז בחזו"א סימן י"א סקי"ח.

וצ"ל בזה, דגם רישא איירי בשנגע בהן טומאה, ואך דכיון דהמשקין בלועין בתוך הגפת אינם מקבלין טומאה, וכמו שפירש בביאור הגר"א לתוספתא, עיי"ש, ומשא"כ בסיפא איירי כמו שפירש הר"ש שהלכו עליהן טמאין, דע"י הליכתן יצאו מהן המשקין, וכמבו' בתוספתא דטהרות רפ"ג, וכמש"נ להלן מ"ו אות א', וע"כ ס"ל לרבנן דנטמאין המשקין היוצאין, ואף שנבלעו אח"כ בגפת וזגין, מ"מ אם נפלו לתנור בשעת הסיקו ויצאו, ה"ה מטמאין את התנור.

כ] וגיר' הגר"א, גפת שנעשית בטהרה "ונגע בו טומאה" ונפלה לאויר התנור וכו' טהור, ושנעשית בטומאה וכו' טמא ור"ש מטהר, ופי' הגר"א דברישא דנעשית בטהרה אף שנגע בו טומאה אח"כ, מודו כו"ע דהמשקין טהורין, ובסיפא דנעשית בטומאה וכבר נטמאו המשקין, ואח"כ נבלעו בתוך הגפת והזגין, פליגי רבנן ור"ש אם טומאתן קיימת בהן, ואזלי לטעמייהו בתוספתא דטהרות רפ"ג, ועמש"נ להלן מ"ו אות ד' בטעם הפלוגתא.

1. אך הנה מצאתי בראבי"ה סימן אלף כ"ה שעמד ע"ז, ז"ל, ותו ק"ל ובלע טבעת טמאה טהור בעודו בלוע, הניחא לר' יוחנן, אלא לר"ל דאמר כל דבר שיכול לצאת אע"ג דלא הקפיד עליו להוציאו טמא ואע"פ שלא הוסק התנור ולא יצא, תיקשי לי' מתני' דלא מטמא לטבעת עד שיקיאנו, י"ל כיון דבתנור לא בליע אע"ג דבחרסין בליע לא הוי מיקרי בלוע גמור דומיא דהכא, ודוחק, עכ"ל, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם ילה"ע בזה, שהרי להדיא אמרו שם בגמ' דבדם תבוסה דרבנן מודה ר"ל דטהור, וכן בכתמים דרבנן מודה, וא"כ הרי מה"ט יש לטהר גם במשקין קלין וכמו שפירש"י, אך צ"ל לפ"ד הגר"ח, דשאני התם דעיקר טומאתם אינה אלא מדרבנן, ומשא"כ במשקין קלין שטומאתן דאורייתא היא, ורק מה שמטמאין כלים הוא מדרבנן, הרי דבזה כל הא דמטהרינן הוא רק משום שאין עליהן תורת משקה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם דאכתי ד' הגר"א צ"ב, שהרי קי"ל כר' יוחנן דאף משקין חמורין טהורין, ואף דל"ב שיהא בהן תורת משקה, ובע"כ דיש במשקין הבלועין טהרה אחרת, משום דטומאה בלועה אינה מטמאה, או משום דכמאן דליתניהו, והיאך למד הגר"א מזה דמשקה הבלוע אין עליו תורת משקה, אך י"ל בזה, דרק במשקין הבלועין בכלים הוא דיש לטהר משום הא דטומאה בלועה אינה מטמאה, אך משקין הבלועין בגפת לא חשיבי כטומאה בלועה, ועי' חזו"א סימן י"א סק"כ דלדעת הראב"ד דבלוע בכלים חשיב בלוע, צריך לחלק בין בלוע בכלים לבלוע בטיט ובלוע בגוף מת דלא חשיב בלוע, דבלוע בכלים עדיף, דכל שהבולע חשיב טפי אינו חשוב כחיפוי על הבלוע בתוכו, אלא הבלוע בתוכו הוא כאינו נמצא בעולם ואינו מכלל האמור עליהם דיני הטומאה, ?אך עמש"נ ב? דבד' הראב"ד מבו' דגם בבלוע בגוף מת כל הא דל"מ הוא משום דכמאן דמיפרתי, וכל טהרתם הוא משום דאין עליהן תורת משקה, ואה"נ אם יבלעו משקין חמורין בגפת, מודה ר' יוחנן דהן מטמאין את התנור, וניחא בזה מה שהביא הגר"א מקור לד' האו"ז מדין גפת, ולא הביא מדין חרסין שבלעו משקין דדמי טפי לדבריו, שהרי דבריו הם ביין הבלוע בחרס, ומשום דבחרסין שבלעו משקין יש לטהר גם משום דינא דטומאה בלועה אינה מטמאה, ואין ללמוד מזה דמשקה הבלוע בחרס אין עליו תורת משקה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והי' מקום לדון בזה, לפמש"נ לעיל פ"ח מ"ה דבדין טומאה בלועה שאינה מטמאה איכא תרי דיני, חדא דאינה מטמאה במגע ובמשא משום דלא חשיב כנוגע ונושא, כל' הרמב"ם פ"א מטו"מ ה"ח ורש"י נדה דמ"ב:, ועוד דאינה מטמאה באהל ובאויר כ"ח, וזה הוא מדין הצלה, וכל' הרמב"פ פ"כ מטו"מ ה"א ופי"ד מכלים ה"ד, ולפ"ז י"ל בדין בלוע בכלים שהדין חלוק, דהך דינא דבבלוע לא חשיב כנוגע ונושא, הוא רק בבלוע בנפש החי', ואילו הך דינא דהבלועין מצילין, הוא בכל בלוע, ואשר ע"כ שפיר פירש"י התם דהמ"ר הבלועין מטמאין במשא אף קודם שיצאו, דהבלוע בכלים מטמא במשא, והא דהכא אין המשקין הבלועין מטמאין קודם שיצאו, הוא משום דבטומאת אויר כ"ח אף בליעה בכלי מצלת.?ועי' ב? שנת' כן בדעת הראב"ד, ויש להוסיף, שהרי בסוגיא דחולין אמרו דל"מ בלוע אלא במקום עיכול, וע"כ הך דינא דאינו נוגע ונושא ל"ש בכלים דאי"ז מקום עיכול, אך עי' ר"ש שלהי מקואות דכל שאין סופו לצאת מעצמו ל"ב מקום עיכול, ולפ"ז אין לומר כן?

   אך אין נ' כן בל' רש"י בנדה דס"ב:, שפירש דהא דבלא היסק אי"ז מטמא, הוא משום דהו"ל טומאה בלועה בחרסין וטומאה בלועה לא מטמיא "כדאמר בבהמה המקשה", עכ"ל, והרי עיקר נידון הסוגיא בחולין הוא על דינא דבלוע אינו מטמא במגע ובמשא.

   ועי' בס' דעת אליהו שכתבו לישב עוד ד' רש"י, דאזיל לטעמי' דמפרש דטהרת המשקין הבלועין הוא מדינא דטומאה בלועה אינה מטמאה, אשר לפ"ז י"ל, דכל הא דטומאה בלועה אינה מטמאה, הוא רק בשהיא בלועה בכלים, אך התם שפירש"י דאיירי בעביט של מ"ר שנשבר דל"ה כלי, לי"ב לדינא דטומאה בלועה אינה מטמאה, וע"כ ה"ה מטמא במשא אף בעודו בלוע, אך ילה"ע בזה ממתניתין דמכשירין ספ"ד, דמבו' דמשקין הבלועין בעצים אינם מטמאין, עיי"ש, והאמנם י"ל דהתם דאיירי במשקין קלין, הוי טהרתן משום שאין עליהן תורת משקין בעודן בלועין, אך בד' רש"י בנדה דס"ב: נ' דס"ל דאין לחלק כן, (שהרי פירש שכל הטעם לחלק בין משקין חמורין למשקין קלין, הוא משום שמשקין קלין אין מטמאין כלים אלא מדרבנן). [↑](#footnote-ref-5)