5 מ_מ חרדל
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / גרמי ולא יחפור - הרב יהודה אלבוים / מראי מקומות

**בס''ד סוגיית חרדל**

**דעת רש''י – לפי' התוס' –**

א. ס''ד דלכו''ע גם הדבורים מזיקים את החרדל, לאביי ניחא די''ל שסמך בעל דבורים תחילה, ונח' רבנן ור' יוסי בסברת עשה שלא כהוגן, אך לרבא שניהם צריכים להרחיק וקשה גם דעת רבנן וגם דעת ר' יוסי.

ותי' ר''פ בלוקח, וסמך המוכר חרדל, ואח''כ מכר, ובא הקונה לסמוך דבורים.

והקשו ב' קושיות - כן מבואר במהר''ם - הקשו לדעת רבנן איך רשאי הקונה לסמוך דבורים המזיקים, ועוד הקשו לר' יוסי במשרה וירק שאין הירק מזיק, הרי סמך המוכר כדין, ובאילן ובור א''צ כה''ג להרחיק.

ותי' רבינא על קושיה א' דס''ל לרבנן שאין הדבורים מזיקים, ועל קושיה ב' תי' דאע''פ שסמך כדין צריך להרחיק ולא דמי לאילן משום שבאילן יש הפסד מרובה.

והקשו מכלל דר' יוסי וכו' דאי אין הדבורים מזיקים, ובכ''ז אין המוכר צריך להרחיק מדוע במשרה וירק צריך להרחיק, ותי' דר' יוסי ס''ל דהדבורים מזיקים.

ב. תוס' חילקו בין בור שמזיקו בידים וכו' עי' בחי' ר' ליב סי' צ''ו סק''ד בביאור החילוק, ועי' בחי' הגרע"א לקמן כ"ב א' דנקט דהיינו רק היכא דהשני מזיק בידים ממש, אך בפני שלמה שם כתב דה''ה בגירי, וכ"נ בד' התו"י שכתב דהא דכשעשה בעל הדבורים שלא כהוגן מותר בעל החרדל לסמוך, הוא משום דעדיין לא הגדילו, ועי' בחי' ר' מאיר שמחה שם מש"כ בזה.

ג. מבואר בתוס' דלרבא יש ב' דינים, דין א' דאסור לסמוך מזיק סמוך לחצר חבירו, אף כשאין ניזק, דין ב' כשסמך בהתר, כגון שמכר אח''כ חצי שדהו, צריך להסיר את הדבר המזיק, אך דין זה אינו אלא כשיש כבר את הדבר הניזק, דהיינו דאיסור סמיכה, חמור יותר מהדין שצריך לסלק את המזיק, שאסור לסמוך אפי' שאין עדיין את הדבר הניזק, משא''כ לסלק א''צ טרם שבא דבר הניזק.

ד. מבואר בתוס' – לגירסת ר''ח ור''ת לכו''ע ולגרסת רש''י לר' יוסי - דכשעשה הראשון שלא כהוגן, אין דין הרחקה על השני, ואחר שסמך השני בכ''ז א''צ הראשון להרחיק, וצ''ב מאי שנא מלוקח שסמך דבר שניזק ולא מזיק שצריך המוכר להרחיק, וכתב רעק''א די''ל דכיון שהשני מזיק את הראשון, והיה ראוי שירחיק את כל ההרחקה, אלא דאמרינן שעשה שלא כהוגן, ולכן א''צ השני להרחיק, בכ''ז גם קמא א''צ להרחיק, דשלא כהוגן אינו סיבה עד כדי כך שגם יצטרך אח''כ להרחיק, וכלפי זה אמרינן דקמא עדיף, אך כתב דדוחק הוא, דהרי כל הסיבה שא''צ להרחיק הוא כי לא הגיע לכאן הניזק, וכאן הרי הגיע הניזק, ולפי דעת הקצוה''ח מיושב, דכל מש''כ התוס' דבעשה שלא כהוגן א''צ הראשון להרחיק אחר שסמך השני אינו אלא לאביי דזכה בקדימתו, אך רבא פליג וס''ל דאין הקודם זוכה ולכן גם אסור לסמוך, ולדידיה כתבו התוס' דבלוקח צריך המוכר להרחיק, ואה''נ לאביי י''ל דגם בלוקח א''צ המוכר להרחיק.

ובמהרש''א ד''ה בא''ד וצריך בעל הדבורים מבואר דרק בלוקח שסמך דבר שאינו מזיק, הראשון צריך להרחיק, אך במוכר שהיה לו גם דבורים וגם חרדל ותרוויהו מזקי אהדדי, ומכר חצי שזהו ויש ללוקח דבורים או חרדל, שניהם א''צ להרחיק, דכשיש כדין לתרוייהו דברים המזיקים, א''צ להרחיק. ולדבריו נמי מיושב קושיית רעק''א.

ה. בסברת התוס' שא''צ להרחיק כשעשה שלא כהוגן, עי' קושיית רעק''א בגליון הש''ס כב. ובקונ' ד''ה בההיא ענינא, ועי' אבן האזל פ''י מהלכ' שכנים ה''ה בביאור סברת עשה שלא כהוגן.

**גירסת ר''ח ור''ת - לפי' התוס' -**

א. ר''ח ור''ת גרסו אלא אמר רבינא ולא איירי בלוקח, ורבא מודה לאביי, ורק בבור נח' וא''צ להעמיד בלוקח, וכתבו תוס' שא''א לפרש כנ''ל, דאם רבא ס''ל כאביי, א''כ לא שייך לשאול על רבינא מכלל דר' יוסי וכו' שהרי לא הקשו על אביי אלא רק על רבא, ואי רבא ס''ל כאביי אין מקום לקושיה, ובע''כ אין זה אותו מקשה שהקשה למעלה, דהמקשן הראשון ס''ל כהמסקנא דנח' אם הדבורים מזיקים, וכו''ע ס''ל סברת עשה שלא כהוגן, ולר' יוסי שהדבורים מזיקים עשה בעל הדבורים שלא כהוגן, ולכן א''צ בעל החרדל להרחיק, משא''כ לרבנן, ותי' בלוקח, וכנ''ל ברש''י,

והקשו קושיה א' – ולא כרש''י שהקשו ב' קושיות שהרי לרבנן אין הדבורים מזיקים וא''א לשאול כיצד רשאי בעל הדבורים לסמוך – מדוע לרבנן בחרדל, ובירק גם לר' יוסי המוכר צריך להרחיק, הא סמך בהתר, ומאי שנא מאילן ובור,

ותי' רבינא דרבא לא נח' וכו' וא''צ להעמיד בלוקח, מכלל וכו' הוא מקשן אחר דסבר שלכו''ע הדבורים מזיקים וכיון שסמך בעל הדבורים כדין על אידך כל ההרחקה, ור' יוסי שנח' ע''כ ס''ל דעל הניזק להרחיק א''ע, א''כ מדוע במשרה וירק מודה,

ותי' הגמ' דלעולם כשתרוויהו מזיקים א''צ השני להרחיק משום שקמא עשה שלא כהוגן, וכך ס''ל לר' יוסי, ורבנן ס''ל דהדבורים לא מזיקים.

ב. ולגירסת רש''י א''א לפרש כך, משום דאיירי בלוקח, וא''א לומר שלר''י א''צ השני להרחיק כי עשה שלא כהוגן, דכיון דאיירי בלוקח עשה כהוגן, ולכן לרבא צריך לפרש שלא כאביי שפי' שהראשון סמך דבורים אלא איירי שסמך המוכר חרדל לפני שמכר, ולכן א''צ בעל החרדל להרחיק, כי על בעל הדבורים כל ההרחקה. ונמצא דלדברי רש''י נח' אביי ורבא בפירוש הברייתא בתרתי, אביי פי' בסמך בעל דבורים תחילה ורבא פי' בסמך בעל חרדל תחילה, ועוד נח' דאביי פי' בדברי ר' יוסי דתרוויהו א''צ להרחיק, ורבא פי' בדברי ר' יוסי שבעל הדבורים צריך להרחיק את כל ההרחקה.

ג. בדברי רש''י הקשו הראשונים מאי שנא אילן ובור מחרדל ודבורים, ותי' תוס' דשאני אילן שיש בו הפסד מרובה, והרמב''ן תי' שישוב העולם באילנות ולכן הקילו, עוד דוחק שיש לדברי רש''י דעיקר תי' של רבינא הוא שלרבנן אין הדבורים מזיקים כדהבין המקשן והיכן דבר זה מרומז בדבריו, ולפי' התוס' בגירסת ר''ח ור''ת ניחא דבנקודה זו לא נח' המקשן והתרצן, ובדברי ר''ח ור''ת עמדו התוס' על הדוחק בדבריהם שצ''ל שאין המקשן שהקשה מכלל וכו' אותו המקשן שהקשה ואי דלא סמיך היכי משכ''ל.

ד. עי' בעה"מ בסוגיין דנקט כגירסת הר''ח ור''ת ופי' דסברת דר' יוסי הוא דכל ששניהם מזיקין זא"ז א"צ להרחיק, וז"ל אלא חרדל ודבורים תרוייהו מזקי אהדדי, וכיון דמזקי אהדדי לא שכיחא ולא גזרו בה ולא מחמרינן בה לארחוקי מהדדי, עכ"ל, ועד"ז כתב ר"ת בספר הישר סימן תרט"ז, והרמב''ן במלח' תמה על סברא זו עי''ש.

**שיטת הרמב''ן וש''ר – בדעת רש''י –**

א. הרמב''ן וש''ר נח' על תוס' בכמה נקודות, ראשית לא ס''ל סברת עשה שלא כהוגן, אלא כתב סברא אחרת מדוע בתרוויהו מזיקים זה את זה אין השני צריך להרחיק, משום שאומר לו השני כי היכי דאת לא ארחקת אנא נמי לא מרחקנא ואע''פ שסמכת בתחילה וכו' ולכן א''צ השני להרחיק את כל ההרחקה, ולהרחיק חצי הרחקה אין בו שום תועלת, ולא דמי לבור לסוברים שצריך להרחיק ג''ט כי יש תועלת בג''ט משא''כ בחרדל ודבורים - והרשב''א הקשה א''כ מדוע לרבנן צריך להרחיק חצי ההרחקה הרי אין בו תועלת, ומכאן הוכיח כהשיטות שהשני צריך להרחיק את כל ההרחקה - ועוד חילק הרמב''ן - ויתורץ גם להסוברים שבבור מרחיק השני ו''ט - דבבור הזיק רק בשעת החפירה ולכן אין את הסברא דכי היכי וכו' משא''כ בחרדל ודבורים שעכשיו הוא מזיק כל שעה ושעה ובזה אמרינן את סברת כי היכי וכו', והרשב''א תי' דבור שאני שהוא קבוע ואין הראשון יכול כעת להרחיק, ורק בדבורים יכול כעת להרחיק ולכן יכול לומר לו אם אין אתה מרחיק גם אני לא ארחיק.

והרמב''ן כתב ב' צדדים האם כי היכי וכו' שייכת גם בלוקח, די''ל גם בלוקח סברת כי היכי וכו' כשתרוויהו מזיקים זא''ז, או דדוקא כשסמך סמוך לחבירו שגם חבירו יכול לסמוך ולכן לא מהני הקדמתו, משא''כ בלוקח.

ב. עוד נח' הרמב''ן על סברת התוס' שכתבו שאע''פ שלא מהני קדימתו וצריך להרחיק כשיבא דבר הניזק, בכ''ז כששניהם מזיקים זא''ז רק השני צריך להרחיק וכדפי' הריב''ש סי' שכ''ב, דכיון שאין דין הרחקה על המזיק שנמצא בהתר כל עוד לא הגיע דבר הניזק, לכן השני אינו רשאי לסמוך דבר שיזיק, ונמצא שלא הגיע לכאן דבר הניזק, - ולדעת המהרש''א הנ''ל דכשגם הלוקח מזיק א''צ המוכר להרחיק פשוט מדוע השני צריך להרחיק - והרמב''ן נח' וס''ל דשניהם צריכים להרחיק בשוה, ולכא' סברתו דמכיון שאחר שיסמוך יהיה צריך קמא להרחיק, נמצא דלא יזיקנו ולכן רשאי לסמוך וא''צ להרחיק אלא חצי ההרחקה, ותוס' ס''ל להפך דאין רשאי לסמוך וממילא הראשון לעולם לא יזיק.

ג. ופי' הרמב''ן את מהלך דברי הגמ' לשיטת רש''י דהמקשן נקט דבדברי ר' יוסי כתוב ששניהם א''צ להרחיק, ולכן הקשה דבשלמא לאביי ניחא דהראשון סומך ולכן אידך א''צ להרחיק משום סברת כי היכי וכו' אך לרבא לא משכ''ל ששניהם א''צ להרחיק - ונראה ברמב''ן וש''ר דלא הקשו מרבנן אלא רק מר' יוסי, ואולי משום שיש לפרש ברבנן שתרוויהו צריכים להרחיק או שאולי ברבנן לא כתוב שהדבורים מזיקים -.

ותי' ר''פ בלוקח, ולר' יוסי כיון שסמך בהתר א''צ הראשון להרחיק וממילא גם לא השני, והקשו על סברת רבנן, וכן מדוע ר' יוסי מודה בירק הא ס''ל דבסמך בהתר א''צ אח''כ להרחיק, - וא''א לחלק בין חרדל ודבורים דתרוויהו מזקי אהדדי לירק ומשרה, משום דלא ס''ל להרמב''ן דהשני צריך להרחיק יותר מהראשון -.

ותי' רבינא דאף במוכר שסמך ברשות צריך אח''כ להרחיק, ולא דמי לאילן ובור וכו', והקשו מכיון שלר' יוסי א''צ להרחיק כלל, ע''כ ר' יוסי ס''ל דעל הניזק להרחיק א''ע, וא''צ הראשון להרחיק, א''כ אפי' ירק ומשרה נמי.

ומכח זה הדר ביה הגמ' דא''צ להעמיד בלוקח אלא דיש לפרש דאין כוונת ר' יוסי כהס''ד דתרוויהו א''צ להרחיק, אלא כוונת ר' יוסי שכל א' צריך להרחיק חצי, וכוונתו במה שאמר עד שאתה וכו' הוא שאם אתה לא מרחיק אף אני לא ירחיק, אך לעולם כל א' יכול לכוף את חבירו שירחיק חצי ההרחקה אם גם הוא ירחיק חצי.

ד. מבואר בתוס' דבמכר חצי שדהו, ויש בשדהו חרדל, והלוקח הניח דבורים, לרבנן שהדבורים אינם מזיקים, צריך המוכר להרחיק את החרדל. והרמב''ן בחי' בדעת הר''י מגא''ש, ובמלח' נח' וכתב שא''צ המוכר להרחיק, ורק אם למוכר היה גם דבורים ומכר חצי שדהו עם הדבורים, צריך להרחיק, מכיון שברגע שנוצרה שכנותם היה לו דין להרחיק, משא''כ כשרק אח''כ סמך הלוקח דבורים, כשנוצרה שכנותם החרדל מונח בהתר, ואפי' לרבא הוא בהתר כי כשהניחם לא היה כאן שכן, ואין דין לרבא להסיר דבר המזיק כשאין עדיין דבר הניזק, אלא רק לא לסמוך, ושיטת הבעה''מ הפוכה משיטת הרמב''ן וס''ל דהניח מוכר חרדל ודבורים ומכר חצי שדהו וכו' א''צ להרחיק כי על דעת כן לקחו שישאר דבר המזיק, אך אם כשמכר לא היה דבר הניזק והניח הקונה דבר הניזק צריך המוכר להרחיק.

ה. מבואר בשו''ת הרא''ש – הובא בטור סי' קנ''ד סעי' כ''ב – דאף לגירסת ר''ח ור''ת דרשאי לסמוך וא''צ אח''כ להרחיק כשיבא דבר הניזק, כל זה אינו אלא כשהניזק בא להניח דבר הניזק, דלאו כל כמיניה להניח ולחייב את השני להרחיק, אך כשלא שייך סברת לאו כל כמינך צריך להרחיק אף כשהונח בהתר, וכתב רעק''א בקונ' ד''ה ולזה נראה לענ''ד דהרא''ש, דלדבריו במכר חצי שדהו, או מכר לב' בנ''א ויש בשעת המקח את הדבר המזיק ואת הדבר הניזק צריך להרחיק, ולא מהני בהתר וכמו שכתב הרמב''ן, ועי' נתה''מ סי' קנ''ה סק''כ שפי' גם ברמב''ן שא''צ להרחיק משום דלאו כל כמיניה וכו' ולכן במכר ויש כבא את דבר הניזק צריך אח''כ להרחיק.

**שיטת הר''י מגא''ש**

א. הרמב''ן בחי' כתב בשם הר''י מגא''ש, דלס''ד לכו''ע אם סמך בהתר א''צ אח''כ כשבא דבר הניזק להסיר את המזיק, ונח' אביי ורבא, האם רשאי לסמוך או שאסור לסמוך, דרבא ס''ל דאסור משום שאם יסמוך הרי לא יצטרך אח''כ להרחיק, ולמסקנא נח' אביי ורבא האם אח''כ צריך להסיר את הדבר המזיק או לא, ולכו''ע רשאי לסמוך, דהיינו שלס''ד כל שסמך כדין א''צ אח''כ להסירו, דרק אסרו להניח מזיק, ולכן לרבא אסור לסמוך כי ישאר גם כשיש מזיק, ולמסקנא על המזיק להרחיק את עצמו גם בסמך בהתר, ונח' אביי ורבא אם זוכה הקודם.

ב. ובשטמ''ק בשם הר''י מגא''ש כתוב שגם לאביי צריך להרחיק כשיבא דבר הניזק, ולא נח' אלא אם רשאי לסמוך כשאין ניזק.

ג. עי' אבי עזרי בקונ' אות י''א דהקשה על דעת הרמב''ן בשם הר''י מגא''ש למסקנא דאף לרבנן אסר רבא לסמוך רק משום כל מרא ומרא, מנלן לרבינא דנחלק רבא על אביי חוץ מבור וס''ל דצריך להרחיק כשבא דבר הניזק, הרי לא אמר רבא שאסור לסמוך אלא רק משום כל מרא ומרא, ואולי נח' רק בבור משום סברת כל מרא ומרא עי''ש מה שביאר.

ד. יש לחקור בדעת הר''י מגא''ש למסקנא בסברת כל מרא ומרא, האם הכוונה שמזיק את הקרקע מיד, או''ד דסברת כל מרא ומרא הוא שלא יוכלו אח''כ להרחיק את הבור דאף אם ימלאנו נשאר הזק של כל מרא ומרא, ואי נימא הכי מבואר דרק משום שאח''כ אין יכול להרחיק אסור, ומבואר שכשיכול להרחיק אח''כ שרי משום שיכול להרחיק, וא''כ מפורש בדברי רבא שאח''כ צריך להרחיק, ומיושבת הקושיה הנ''ל.

ה. עי' רעק''א בקונ' ד''ה וכל זה, וד''ה ונבאר גם כן, דלדעת הר''ח והרא''ש והר''י מגא''ש דלמסקנא לא איירי בלוקח, בלוקח הוי התר גמור וא''צ להרחיק אחרי שבא דבר הניזק, ושם ד''ה אח''כ מצאתי הביא תש' פני יהושע שכתב דדעת הרא''ש שאף בסמך בהתר צריך אח''כ להסיר, וכשיטת הר''י מגא''ש.

ו. מבואר דיש ג' שיטות בשיטת רבא, לדעת רש''י אסור לסמוך כל דבר המזיק, לדעת הר''י מגא''ש מותר לסמוך, אך אחרי שבא דבר הניזק צריך להרחיק, ודעת ר''ח ור''ת אף אח''כ א''צ להרחיק.

ועי' רעק''א בקונ' ד''ה וע''כ נראה לענ''ד דדעת הרא''ש – הסובר כר''ח ור''ת – דאף לאביי בגירי צריך להרחיק כשבא דבר הניזק וא''כ אף למסקנא שרבא לא נח' על אביי בכ''ז בגירי צריך אח''כ להרחיק, וכן מבואר ברשב''א יח. שגם לאביי בגירי צריך להרחיק כשבא דבר הניזק, ובבעה''מ מבואר שלמסקנא א''צ לתי' דדירה שאני ומבואר שגם בגירי המתחדש א''צ אח''כ להרחיק לכו''ע, וכן מבואר בתוס' יח. דלאביי אפי' בגירי המתחדש א''צ להרחיק, וכן מפורש בתוס' כה: ד''ה עני והעשיר גם בדעת רבא - משא''כ ברא''ש סי' ו' מבואר שצריך אף למסקנא לומר דירה שאני -.

**טענת התעצמות**

א. חקרו האחרונים בגדר טענת התעצמות, האם הוא סיבה בפני עצמה שיתחייב להרחיק, כדי שמחר לא יזיקנו, או''ד שאין חשש זה סיבה לחיוב הרחקה אלא רק כשיש דין הרחקה ובא בטענה שירחיק מחר ואין לך שום הפסד, וכופין על מדת סדום, על זה יש טענת התעצמות ואינו מדת סדום.

ב. עוד חקרו - עי' דרישה סי' קנ''ה סקמ''ז - האם מסברא ס''ל לגמ' טענת התעצמות, או''ד דאינו אלא מהכרח דברי רבא שאסר לרבנן גם בלא סברת כל מרא ומרא, ואינו יכול לומר שימלא אח''כ את הבור, וע''כ משום דס''ל לרבא טענת התעצמות, ולכא' תלוי בחקירה הנ''ל דאם הוא דין בפנ''ע צריך מקור לזה, משא''כ אם הוא רק להסיר טענת כופין על מדת סדום, ועי' בדברי רעק''א בקונ' ד''ה ונ''ל דיצא להטור כן, שדן לראשונים דלמסקנא רבא מודה לאביי שמותר לסמוך וא''צ אח''כ להסירו, ורק בבור אסר מסברת כל מרא ומרא, כיצד הדין בדבר שאינו מזיק כעת אך אם יסמוך יהיה צריך להסיר כשיבא דבר הניזק כגון בגירי המתחדש האם יש טענת התעצמות או שאין מקור לכך.

ג. בדברי רעק''א בקונ' מילי דנזקין ד''ה ע''כ נראה, נראה דהוי טענה בפני עצמה, ועוד כתב דלגרסת ר''ח ור''ת שלרבא גם לרבנן אסור לסמוך בור רק מטעם כל מרא ומרא, אין מקור לטענת התעצמות, ורק לס''ד יש הכרח לכך וכנ''ל.

ד. בנתה''מ סי' קנ''ה סוסקי''ג מבואר שאין טענת התעצמות טענה בפני עצמה אלא רק שעי''ז אינו מדת סדום, ועי' עוד נתה''מ סי' קנ''ד סקי''ז, וכן נקטו הרבה אחרונים עי' חי' הגרשש''ק סי' י''ד סק''ד, משנת ר' אהרן עמ' ע''ח, אבי עזרי בקונ' הרחקת נזקין אות ו', ויונת אלם סי' כ''ח.

ה. דעת הרשב''א בדף כב: דלאביי אע''פ שרשאי לסמוך בכ''ז חלוק גירי מדבר שאינו גירי דבגירי צריך אח''כ להסירו כשבא דבר הניזק, משא''כ בדבר שאינו גיריה, ומבואר שאין טענת התעצמות לאביי, אע''פ שבדעת רבא כתב הרשב''א שיש טענת התעצמות, ויש לפרש דאין טענת התעצמות טענה בפני עצמה, וכמו שכתב הרשב''א בדף כב. לגבי טענת דילמא תחזיק עלי דאינו טענה בפנ''ע עי''ש, ולכן רק לרבא שיש דין הרחקה אף כשאין מזיק יש טענת התעצמות משא''כ לאביי שאין דין לא לסמוך כשאין ניזק, ועי' תש' הרשב''א ח''א סי' אלף קנ''ד, אך י''ל דהוי טענה בפני עצמה אלא כמו שכתב רעק''א בקונ' דנח' אביי ורבא בתרתי גם אם יש איסור סמיכה וגם אם יש טענת התעצמות עי''ש.

ו. דעת הר''י מגא''ש בסוגיית חרדל דשרי לסמוך אף לרבא, כל שאח''כ יכול להסיר את הדבר המזיק, ומבואר שאף לרבא אין טענת התעצמות, ויש לפרש כמוש''כ רעק''א שאין מקור לטענת התעצמות למסקנא, אך להנ''ל י''ל שרק כשיש דין הרחקה היום, אלא שבא בטענה שיסירנו אח''כ והר''ז מדת סדום, אמרינן דאינו מדת סדום מצד טענת התעצמות, אך כשאין היום דין להרחיק אין טענת התעצמות טענה בפנ''ע.

ז. הרשב''א ור' יונה והנמוק''י כתבו דיש ללמוד מדברי רבא שיש טענת התעצמות, דה''ה לר' יוסי אסור לסמוך בדבר שיחשב גירי כשיבא דבר הניזק, מטענת התעצמות, ורק בגפת שרי לסמוך לר' יוסי מכיון שגם כשיבא דבר הניזק לא יחשב לגירי, כי בשעה שסמכו לא היה כאן דבר הניזק, ואח''כ אינו עושה כלום, אך אם אח''כ יחשב גירי כגירי המתחדש, כבר עתה יכול למונעו מטענת התעצמות, וחזינן דטענת התעצמות הוא טענה בפני עצמה, דהרי היום אין שום דין הרחקה כי אין דבר הניזק, וא''כ היום אינו גירי, כמו שגפת אינו גירי כשאין דבר הניזק, ועי' משנת ר' אהרן עמ' פ''ז שפי' גם בדברי הנמוק''י שאין טענת התעצמות טענה בפנ''ע.

ח. לקמן כ' ב', מיבעיה ליה, בהא דאם היתה רפת בקר קודמת לאוצר מותר, כיבד וריבץ מהו, ותמרי ורמוני מהו, ומבואר בד' הרשב"א והריטב"א שם, דאף היכא דהכניס תמרים ורמונים, וה"נ היכא דכיבד וריבץ, רשאי חבירו לפתוח תחתיו חנות ורפת, כיון שעכשיו אינו מזיקו, וכל הא דמיבע"ל בכיבד וריבץ לאוצר ובתמרי ורמוני, הוא רק לחייבו להרחיק כשיאצור שם תבואתו, ולא חשיב כרפת בקר קודמת לאוצר, וצ''ב מכיון שכשיאצור שם תבואתו יצטרך להרחיק מדוע אין טענת התעצמות אפי' לרבא, וי''ל דדירה שאני מהני גם לזה, אך י''ל דדירה שאני מהני רק לעניין זה שאין דין הרחקה כשעדיין אין את דבר הניזק, וממילא לא שייך טענת התעצמות וכנ''ל.