קעו ו-ז-ח_1
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות רבית - הרב יהושע ננקנסקי

**קעו ו,ז,ח**

**סה.**

★שכירות אינה משתלמת אלא בסוף וכו', משווא הוא דהכי שויא.

עי' בחידושי הריטב"א [ישנים] "ותמיה לי אמאי איצטריך ליה למימר משווא וכו' אפי' לא שוה נמי כיון דאינה משתלמת אלא לבסוף **לאו אגר נטר לי הוא** וכו' וצ"ע".

וע"ע מחנ"א [הל' מלוה לא] "דמשמע דלא הותר בשכירות אלא בדשוה יב מדקאמר משווא הוא דהכי שויא". "ואילו לפי עיקר הטעם משום דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף היה נראה דאפי' כי לא שוויא ג"כ לא הוי אג"נ שהר לא נתחייב לשם שכירות עד סוף החודש".

וצ"ל דכוונת הגמ' ששווה כך לא שזה השווי בשוק דא"כ קשה כנ"ל, אלא כוונת הגמ' השווי ביניהם כפי פסיקתם.

וע"ע לשון הגר"ז [טז] "שכיון ששכירות אינה משתלמת אלא בסוף הרי **הסכום שיפרע לבסוף זה שוויה של שכירות"**.

וע"ע במחנ"א שמחדש דאי הוה שומתו ידועה אפי' בשכירות אסור, דכיון דמוקיר גביה נמצא כאילו השכיר לו בעשר ומה שנותן אח"כ סלע כל חודש [יב] אינו [אלא] בשכר המתנה".

וכעי"ז בגידו"ת [מו ח"ד ל ד"ה "ויש מן המורים"] "דכיון דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף אמרינן מסתמא מאי דיהיב סלע בחודש אינו מעלה לו כלום בשביל ההמתנה אלא משוה הכי, כיון דבלא"ה הנאה נמי הוה ממתין.

★דברי הגמ' הם הסבר למה היוקר [דהיינו לקיחת יב] אינם ריבית אבל יש להקשות להיפך למה אין כאן **איסור הקדמת המעות.**

דהרי מקדים מעות וא"כ ליהוי כהלוואה ואח"כ מקבל בפרעון שכירות דירה יותר יקרה ששווה יב, וככל פסיקה שנאסרה מה"ט.

1. עי' בגידו"ת [הנ"ל] שלומד שהותר מדין **יש לו** וככל פוסק על הפירות שביש לו מותר להוזיל, ה"נ באמת יש כאן הוזלה ומותר מדין יש לו.

ומכאן סיעתא **דמותר ביש לו להוזיל גם במפרש דלא כרבנו ישעיהו** [הובא בטור קעג] דאין לפרש שני מחירים.

1. ועוי"ל כמו שמצינו בפועל שמתחיל לעבוד שרי בהוזלה [בתשלום מראש] דהתשלום לא מוגדר כהלוואה אלא כתשלום שכר היות ומתחיל לעבוד, ה"נ איה"נ החיוב הממוני חל בסוף דשכירות אינה משתלמת אלא בסוף, רק כשמשלם מראש לא נידון בתור הקדמה והלוואה אלא תשלום שכירות.
2. ע"ע בשטמ"ק בשם הרמ"ך דהחוב מתחילה חל על יב [דזמן הפרעון הוא בסוף] ואח"כ הוא כמוכר חוב ושרי.

וע"ע בקובץ הערות [נג-ט] שתמה בזה.

1. ובקובץ הערות [הנ"ל] ובקה"י [בב"מ נו] נקטו שיש שתי צורות תשלום שכירות, אחת על השימוש, וע"ז נאמר דאין שכירות משתלמת אלא בסוף.

ויש עוד צורת תשלום עבור **קנית** **זכות השימוש בדירה**  ואת זה קונה מתחילה וחייב מראש, א"כ כשמשלם עשר בהוזלה לא מוגדר הקדמה אלא תשלום כקונה שמקבל מיידית ה"נ קיבל מיידית זכות שימוש בדירה.

ויל"ע בדברי הרמב"ן דלמד מסוגיין דמוכר שדהו בי"ב מנה לגורן והחזיק בשדה רשאי לומר לו תן לי מיד באלף זוז, עי"ש.

ולהנ"ל צ"ע דהכא שמשלם את הזול הוא עבור קניית הזכות.

וכן יל"ע בלשון רש"י "אי הוה מקדים ליה **הוא מוזיל ליה** מדמי השכירות".

וע"ע בגר"ז [יב].

וע"ע בחכמ"א [קלו-י].

★עי' תוס' [ב"ב פו: ד"ה "דינר ליום"] דהא דשרי להרבות על השכר **כגון שנכנס מיד לתוך הבית**.

ועי"ש בראשונים דפליגי וס"ל דגם שלא מתחיל לגור מיד שרי. ודוקא פועל שיכול לחזור בו מחזי כריבית, אבל שכירות קרקע שזוכה מעכשיו אין כאן ריבית, עי"ש ברשב"א ובריטב"א ובנימוק"י [שם].

וע"ע בחידושי רע"א [עב-ב] "וגדולה מזו כ' תוס' ב"ב [פו ע"ב] ד"ה דינר ליום דהא דמרבין על השכר היינו דוקא בנכנס מיד לחנך הבית אבל בלא"ה לא ע"ש. אף דמ"מ כבר נקנה הבית לזכות דירתו לזמן שקבע אפ"ה אסור, ואף לדעת הרשב"א הובא בהה"מ שחולק בזה היינו דוקא בבית שאינו חסר כלום ובידו ליתנו מעכשיו, משא"כ בחלב של מחרת שאין בידו ליתנו מעכשיו **[ואפשר גם בבית ששכור לאחרים והשכירו לזה בהקדמת מעות שידור בו לאחר זמן שכירות של זה אף דנתפס הקנין מ"מ אסור לכ"ע כיון שא"י לקיים הקנין עכשיו]** אבל בפסיקא דלא נתפס הקנין כלל אסור דהוי הלואה".

★תלמידי הרשב"א [הובא בב"י] ס"ל דבעשה קנין שכירות ע"ד עשר סלעים בתחילת השנה נאסר אח"כ לומר המתן המעות ובכל חודש אתן סלע, והובא ברמ"א.

ובב"י הסתפק בכוונתם האם הוי ריבית דאו' או דרבנן.

וע"ע מחנ"א [לו] דיכול לבטל את העסק הראשון של עשר סלעים ולעשות עסק חדש של יב.

וע"ע ט"ז [ח] שאם מאריך את הזמן לאחר סיום זמן השכירות ודאי הוה ר"ק, ונקה"י פליג היות ותחילת החיוב הוה דרך שכירות לא הוה ר"ק.

וע"ע חו"ד [קסו-ד].

וע"ע חכמ"א [קלו-י].

★גבי נידוניא

מקור דברי הרמ"א הם משו"ת הרשב"א [תתקפט] הובא בב"י [קעז-טו].

ובשו"ת הרשב"א [ח"ב-ב] דאין כאן חוב שחייב ומוסיף אלא חוב מתנה כאומר לחברו אתן לך כך לז"פ ואם לא אתן באותו זמן אתן לך מתנה יותר גדולה.

משא"כ שחל חוב ומוסיף אח"כ ודאי הוי ריבית.

וע"ע בריב"ש [תקב] הובא בב"י [ס"ס קסא] שגם בנדוניא אם יכתוב **בלשון הלואה שהוא** חייב כך וכך ושיוסיף כל שנה וכו' נאסר וה"ז ריבית קצוצה.

**ס"ז**

★החידוש של ס"ז למרות שלמדנו בס"ו שמותר לרבות בשכר האדם, ושם מראש קוצץ מחיר גבוה בגמר השכירות וזה מחיר הפועל.

משא"כ כאן שמשלם לאח"ז ההוספה היא בגלל ההמתנה והוי אג"נ.

★עי' שו"ת חת"ס [יור"ד קלה] דבשותפים מותר לשותף לומר לחברו עשה מלאכה קלה ואני אעשה מלאכה כבדה ואין בזה משום ריבית.

**ס"ח**

★פועל שעושה פעולה אחת גדולה הותר לשלם מראש בהוזלה וזה פשוט.

כנ"ל דאיה"נ הבעה"ב לא חייב מראש אל בסוף, אבל כשמשלם מתחילה קיבל שם תשלום עבור הפעולה [ולא הקדמה כהלוואה].

והותר גם כאשר כל יום הוא בפנ"ע וא"כ לכא' יש כאן הקדמה ובכ"ז שרי "אמר רבא ותסברא זלזולי בשכירות מי אסר" [ב"ב פז.].

ולרשב"ם ההיתר הוא מפני דדרך פועל להשכיר עצמו בכל שהוא כשאין לו מה יאכל.

וברבנו יונה תמה ע"ז דלא אמרינן במקח שדרך להוזיל, ושרי.

ולכן פירש דפועל שמקדים קונה את הפועל לפעולתו, וחז"ל החמירו מפני שפועל יכול לחזור בו לכן התירו כשמתחיל לעבוד מיד.

ועי"ש ברשב"א ובריטב"א ובמ"מ [פ"ז-יב].

הרמ"ה ביאר דאדם הוקש לקרקעות וממילא אין אונאה לפועל, רק חז"ל החמירו אם לא מתחיל מיד, וכנ"ל.

ויל"ע הרי פועל חשיב כיש לו ויהיה מותר לפסוק בהוזלה. עי' חו"ד [קסב-יא].

וכן יש להקשות מצד אין שומתו ידועה, חו"ד [ז].

★יל"ע **מה מוגדר מתחיל לעבוד מיד** [באיזה סמיכות מתחיל לעבוד].

★עי' נימוק"י [ב"ב פז] בשם הריטב"א דסיבת האיסור מפני דפועל יכול לחזור בו, ולכן **אם עשו קנין** דאינו יכוןל לחזור בו שרי להקדים ולהוזיל.

וע"ע בש"ך חו"מ [שלג-יד] דמביא חולקים פועל יכול לחזור בו גם בקנין.

★יל"ע בקבלן לפוסקים דאומן קונה בשבח כלי, א"כ הוי כמכירה שהקבלן מוכר לבעה"ב [ולכן מה"ט אין כאן איסור בל תלין] וא"כ שיאסר מדין פסיקה על מכר, באין לו ולא יעזור קנין ולא יעזור מה שמתחיל לעבוד [הרי יש כאן מכירה].

ויש דס"ל דכל מה שאומן קונה בשבח כלי זה עבור שכרו וכאן שקיבל מראש את שכרו ל"ש אומן קונה.

וע"ע גר"ז [יד].