כ - בונה ומכה בפטיש
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

סדר הלימוד

בונה ומכה בפטיש

קב: ריש פירקא - קג. החורש מלבד דין בנין בכלים, עה: והמסתת את האבן - והכותב, שם הבונה והסותר - אלו אבות מלאכות, מח. רב חסדא - א"ר יהודה

בנין בכלים

מז. לוי בר שמואל - מתניתין, קכב: ת"ר - נוטל אדם, עירובין קב: מחזירין ציר - מחזירין רטי', ביצה יא: מתניתין - יב. מתניתין, שם כב. ואין זוקפין - עולא, שבת מו. אלא אמר אביי - ומי אמר

סתירה בכלים

קמו. שובר אדם - בעו מיני', עירובין לד: מתניתין - לה: מתניתין, ביצה לא: אמר שמואל - לב. תרצת לך, ביצה לג. א"ר יהודה אוכלי אדם - לג: ומגבב

עשיית נקב

שבת קמו. בעו מיני' - קמו: בי סדיא, מח. א"ר יהודה - מח: רמי לי'

בנין בקרקע

עירובין קא. הדלת שבמוקצה - א"ר יהודה, שם קא: מתניתין - קב. שלח לי'

ל' תשרי פ'

דף מס' 1

**ק"ב ב' -** **המכה בפטיש,** בפירש"י כתב דהיינו דלאחר שחצב את האבן סביב ומבדיל מן ההר קצת הוא מכה בפטיש מכה גדולה והיא מתפרקת ונופלת וזהו גמר מלאכה של חוצבי אבן, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' הר"ן ובס' המאורות והמאירי, ומשמעות דבריו דקודם ההכאה עדיין לא הובדלה האבן לגמרי מן ההר, וע"י ההכאה היא מתפרקת מן ההר, וע"כ הויא ההכאה גמר מלאכה, דאם כבר הובדלה האבן לגמרי מן ההר, הרי דמה שמפילה מן ההר אינו מלאכה כלל.

אך המאירי לקמן ק"ה א' כתב בשם חכמי הדורות דמלאכת מכה בפטיש הוא כשכבר נתפרקה האבן כולה מסביבותי' אלא שלא נפלה, וזה מכה בפטיש ומפילה,[[1]](#footnote-2) והאג"מ באו"ח ח"א סימן קכ"ב ענף ב' ד"ה והנכון לע"ד פירש כן גם בד' רש"י, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעם הא דחשיב כמלאכה, אף שכבר היתה האבן תלושה קודם ההכאה.

התוס' הק' על פירש"י דבמשכן ל"ה בנין אבנים, ולא שביק תנא גמר מלאכה שהי' במשכן ונקט מכה בפטיש שלא הי' במשכן, והתוס' תלמיד ר"י הזקן הוסיף, דכיון דמכה בפטיש זה ל"ה במשכן, ל"ה אב מלאכה אלא תולדה, וכן פירש הרש"ש בד' התוס', ופירשו דמכה בפטיש היינו מכוש אחרון שמכה על הכלי בשעת גמר מלאכה, ועד"ז כתבו הרי"ד והריבב"ן והריא"ז, וכ"כ הרמב"ן וש"ר לעיל ע"ג א' בשם ר"ח, ועמש"כ הר"י מלוניל לעיל שם בע"א קצת.[[2]](#footnote-3)

והמגיני שלמה כתב דמודה רש"י דהא דתנן בפ' כלל גדול מכה בפטיש במנין אבות מלאכות, הוא מכה בפטיש בכלים, וכמו שפירש"י גופי' לעיל שם, אלא דהא דתנן הכא המכה בפטיש ועריב לי' ותני לי' בהדי בונה, הוא בחציבת אבנים, וסידורא דבנין נקט,[[3]](#footnote-4) ועד"ז כתב החת"ס.

\*בתוס' תלמיד ר"י הזקן הק' על פירש"י דגמר חציבת האבן הוא מכה בפטיש, דכיון דהמסתת את האבן חייב משום מכה בפטיש, אין מסתבר שיהא בדבר אחד ב' פעמים מכה בפטיש.?

בפירש"י וש"ר מבו' דעיקר המלאכה דמכה בפטיש הוא מכח הא דהו"ל גמר מלאכה, ומה שאמרו לעיל ע"ה ב' דכל מידי דאית בי' גמר מלאכה חייב משום מכה בפטיש, היינו דאף שאר עניני גמר מלאכה הם בכלל מלאכת מכה בפטיש, - אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ' כלל גדול מבו' דעיקר המלאכה דמכה בפטיש היא בכל הכאה בפטיש ואף שלא בשעת גמר מלאכה, אלא דנתחדש דחייב אף בהכאות קלות שעושים בשעת גמר מלאכה, ומכח זה הוא דכל תיקון מעשה וגמרו הוי תולדת מכה בפטיש, וכ"ה משמעות דבריו בפ"י משבת הט"ז,[[4]](#footnote-5) ועמש"כ האבהא"ז שם הי"ז ד"ה ולכן נראה בדעתו,[[5]](#footnote-6) ועמש"נ להלן בדעת רשב"ג דהמכה בקורנס על הסדן בשעת מלאכה חייב.

המאירי לקמן ק"ה א' כתב בשם חכמי הדורות שהק' דכותב אות אחת והשלים לספר ואורג חוט אחד והשלים לבגד יתחייב משום מכה בפטיש, ותירצו שלא נאמר מכה בפטיש אלא במלאכה שנשלמה כולה, כחוצב אבן בהר ונתפרקה כולה מסביבותי' שכבר נשלמה מלאכת האבן אלא שלא נפלה וזה מכה בפטיש ומפילה, אך בכותב אות אחת והשלים לספר ואורג חוט אחד והשלים לבגד שהוא עושה לצורך השלמה, אי"ז בכלל מכה בפטיש,[[6]](#footnote-7) ועיי"ש שהוכיחו כן דאל"כ הי' בדין דאף במלאכות שתחילתן וסופן בא כאחד כגון קצירה, יהא חייב משום מכה בפטיש, - ועד"ז כתב היראים בסימן ער"ד דלא מיקרי מכה בפטיש אלא בדבר שאינו מחוסר בנין, שהכאת פטיש הוא לאחר גמר בנין, ופירש לפ"ז דהא דאמר רב בסוגיין דעייל שופתא בקופינא דמרא משום בונה, היינו דכיון דהיא מחוסרת בנין לי"ב משום מכה בפטיש, וכ"ה מבו' גם בד' הראבי"ה בסימן תשל"ז, וכ"כ בתשו' עטרת חכמים חו"מ סימן י"ט ד"ה ודע בדעת הרמב"ם.

אך בפירש"י לעיל מ"ז א' ד"ה חייב חטאת מבו' דאף על עיקר עשיית הכלי חייבין משום מכה בפטיש, ועמד ע"ז האבנ"ז בסימן רי"א סק"ל, וכ"ה מבו' בדבריו לעיל מ"ח א' ד"ה חייב חטאת,[[7]](#footnote-8) ובביצה י"א ב' ד"ה דאין בנין ובכ"ד, - ובטעם הא דאין חייבין בכל מלאכה גם משום מכה בפטיש, כתב המרכה"מ בפ"י משבת הי"ד דכל דיש בו משום מלאכה אחרת, אינו חייב משום מכה בפטיש, ועיי"ש שהביא כן מירושלמי בפ' כלל גדול דתולדה שיש לסמכה לאחד מן האבות הוי תולדה דילי', ותולדה דאין לסמכה לאחד מן האבות חייבין עלי' משום מכה בפטיש,[[8]](#footnote-9) וכ"ה משמעות ד' רש"י בביצה שם, עיי"ש, וכ"נ בפי' ר"ח לעיל ע"ה ב' בדין הצר צורה,[[9]](#footnote-10) ובעזה"י יתבאר עוד בזה לקמן בסוגיין.

**כל העושה מלאכה ומלאכתו מתקיימת בשבת חייב,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהעושה מלאכה ויש מתקיימת כיו"ב ואין מוסיף עלי' חייב, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' הר"ן והריבב"ן והמאירי, והיינו דכל הא דחייבין בעשיית מקצת מלאכה, הוא רק אם יש מתקיימת כיו"ב ואין מוסיף עלי', וכ"כ רש"י לקמן בסוגיין ד"ה חייב דהא דהמצדד את האבן חייב אפי' לא נתן טיט, הוא משום דיש מקיימים כן בלא טיט, וכ"כ רש"י לקמן ק"ג א' ד"ה דחק קפיזא דהא דחק קפיזא בקבא חייב, הוא משום דיש שמקיימין כן, וכ"כ רש"י לקמן שם ד"ה מצינו שם קטן דהא דהכותב שם משמעון חייב הוא משום דאותו מקצת הוי תיבה המתקיימת במקום אחר, ובפירש"י לקמן ק"ג ב' ד"ה (ת"ל אחת) כתב דהא דהאורג ב' חוטין בבגד והעושה ב' בתים בנפה חייב, אף דאין שעושין כן ואין מוסיפין ע"ז, הוא משום דאין אדם אורג בגד ביום אחד ועושה נפה בב"א, ומתחיל ועושה כדי קיום שלא יהא נסתר מאליו, והיינו דג"ז חשיב דכיו"ב מתקיימת, משום דדרך לעשות מקצת זה בפנ"ע,[[10]](#footnote-11) - והפסקי רי"ד נחלק ע"ז וכתב דהא דהבונה כ"ש חייב, הוא אף כשעתיד להוסיף עליו הרבה, ואף כשאין מי שיקיים כן.[[11]](#footnote-12)

**ב** הפסקי רי"ד כתב דהא דמלאכתו מתקיימת היינו דאותו כ"ש שעשה אינו עתיד לקלקלו, אלא שהוא רוצה להוסיף עליו, דאם לא עשה יפה והוא עומד לקלקלו ולעשותו לכתחילה, אינו חשוב כל מה שעשה כלום, וכ"כ הריא"ז ה"א דין ז'.

**ג** הריטב"א כתב די"מ דהא דתנן בשבת, קאי על מלאכתו מתקיימת, דאף אם אין מלאכתו אלא לשעה שאינו בנין קיים אלא לבו ביום בלבד חייב,[[12]](#footnote-13) וכמו שאמרו בירושלמי דבנין לשעה בנין, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**ד** הרמב"ם בפ"ט משבת הי"ג כתב דהצובע בצבע שאינו מתקיים כלל פטור, דכל שאין מלאכתו מתקיימת בשבת פטור, והמ"מ שם כתב דזה נלמד מהא דתנן הכא דכל העושה מלאכה ומלאכתו מתקיימת בשבת חייב, ומבו' דמפרש למשנתינו דבעינן שתהא המלאכה מתקיימת לכל השבת, וכל שאינה ראוי' להתקיים לשבת פטור,[[13]](#footnote-14) אך הנשמת אדם בכלל כ"ד סק"א נחלק ע"ז וכתב דהרמב"ם מפרש למשנתינו כפירש"י, (וצ"ע דלפ"ז מ"ט השמיט הרמב"ם לדינא דהכא דמלאכתו מתקיימת).

**ה** הגר"א בשנו"א פירש דהיינו, דהעושה מקצת מלאכה והיא מתקיימת כן בשבת חייב, אף שיוסיף לאחר השבת, דהואיל ומחשיב אותה לשבת הוי מתקיימת לשבת וחייב, ונתחדש לפ"ז, דאם חק קפיזא בקבא ודעתו להוסיף ולחקוק בשבת פטור, וצ"ע.

\*בחי' הר"מ קזיס כתב דהא דהבונה כ"ש חייב, היינו כשניכר לעין הבנין שעשה, דאם יש לו גומא בביתו ורוצה לסתמה והשליך בתוכה עפר כגרגיר חרדל אין מסתבר שיהא חייב, שלא הועיל במעשה זה כלום שעדיין הגומא נראית גדולה כבתחילה, ורק אם השליך לתוכה עפר כ"כ שניכר שהתחיל לסתום ממנה מעט חייב ואין לזה שיעור, ולכאו' דבריו הם רק לפ"ד הרי"ד דל"ב שיהיו מקיימין כיו"ב, דלדעת רש"י דאינו חייב אלא כשמקיימין כיו"ב אף אם התחיל לסתום ממנה מעט פטור.

**רשב"ג אומר אף המכה בקורנס על הסדן בשעת מלאכה חייב מפני שהוא כמתקן מלאכה,** בפי' ר"ח בשלהי סוגיין כתב דליתא, והובא בספר העתים סימן רל"ו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דאין הלכה כרשב"ג, וכן דקדק בס' המאורות מד' הרי"ף וההשלמה שהשמיטו לדין זה,[[14]](#footnote-15) וכ"נ בד' הריטב"א לעיל ע"ג א', - אך המאירי כתב דנראין הדברים דהלכה כרשב"ג.

גירסת ר"ח המכה בקורנס על הסדן בשעת "גמר מלאכה", וכן גירסת הרי"ף והפסקי רי"ד, וכן גרסי הריטב"א והר"ן לעיל ע"ג א', והק' לפ"ז על פירש"י שם, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לקמן ק"ג א',[[15]](#footnote-16) - אך הרמב"ם בפיהמ"ש גריס כגירסא שלפנינו,[[16]](#footnote-17) וכ"כ החת"ס והרש"ש בסוגיין בדעת רש"י לעיל ע"ג א', וזה מתישב היטב להרמב"ם לטעמי' דמלאכת מכה בפטיש היא בכל הכאה בפטיש ואף שלא בשעת גמר מלאכה, ופלוגתת רבנן ורשב"ג היא כשאינו מכה על הכלי שצריך לרקעו, אלא מכה על הסדן.[[17]](#footnote-18)

**כ"ש למאי חזיא וכו',** לדעת הרי"ד דהבונה כ"ש חייב אף אם אין מקיימין כיו"ב, צ"ב דמאי פריך דכ"ש למאי חזיא, וצ"ל דכל הא דחייבין על בנין כ"ש אף כשאין מקיימין כיו"ב, הוא רק כשנעשה הבנין בדבר הראוי ע"י בנינו הגמור, אלא שעדיין לא השלים את בנינו, כחק קפיזא בקבא, אך היכא שעושה גומא כ"ש אינו חייב אלא משום דחזי למידי.[[18]](#footnote-19)

**המצדד את האבן חייב,** בפירש"י כתב דחיובו הוא משום בונה, וכ"כ התוס', וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, - אך בפי' ר"ח כתב דחיובו הוא משום מכה בפטיש, וכ"כ הריטב"א והמאירי, וכ"כ הרמב"ם בפ"י משבת הי"ח, והראבי"ה בסימן רל"ד.

התוס' כתבו דאין לחייב בזה משום מכה בפטיש, דהרי מוקמינן לה בתחתית החומה דלא שייך בזה מכה בפטיש, - אך בס' המאורות כתב בדעת הרמב"ם דהא דהו"ל כמכה בפטיש הוא משום דהוא גמר מלאכת אבן זו, וכ"כ המאירי, והמרכה"מ בפ"י משבת הי"ב הוסיף לפרש, דכ"ה דמסתת חייב משום מכה בפטיש שהוא גמר מלאכה דהאבן, ה"נ מצדד חשיב כגמר מלאכה דהאבן.

לפירש"י ודעימי' דחיובו הוא משום בונה, נתחדש דאף דלא חיברו לקרקע כלל, מ"מ כיון שמקיימין אותו כך, חשבינן לה כמעשה בנין, - אך בדעת הר"ח ודעימי' דחיובו הוא משום מכה בפטיש, כתב המרכה"מ בפ"י משבת הי"ב דס"ל דכיון שלא חיברו כלל לקרקע, אין בו משום בונה.[[19]](#footnote-20)

\*בביצה ל"ב ב' אמרינן דאבנים של בית הכסא מותר לצדדן ביו"ט, משום דבנין קבע אסרה תורה בנין עראי לא אסרה תורה, וגזרו רבנן על בנין עראי משום בנין קבע והכא משום כבודו לא גזרו בי' רבנן, והאבנ"ז בסימן רי"א סקי"ט פירש דהוא משום דבנין לשעה ל"ה בנין,[[20]](#footnote-21) ועיי"ש בסק"כ שהק' ע"ז ממה שאמרו בירושלמי דבנין לשעה הוי בנין וממה שאמרו לעיל מ"ז א' דהמחזיר מטה של טרסיים חייב חטאת, אף דהוא בנין לשעה, ועיי"ש בסקכ"א כ"ב מש"כ בזה, - אך בפשוטו הטעם בזה, דבהנחה בעלמא ע"ג הקרקע, כל הא דחזינן לה כבנין, הוא רק כשהוא מבטלו שם, אך כל שאינו מבטלו שם, אי"ז בנין כלל, והוי ככל מניח דבר ע"ג הקרקע דאי"ז בכלל בנין.[[21]](#footnote-22)

**אחד נותן את האבן ואחד נותן את הטיט הנותן את הטיט חייב,** הרמב"ן הביא מירושלמי דהכל מודים שאם נתן את הטיט תחלה ואח"כ נתן את האבן שהוא חייב, והריטב"א כתב דהיינו דהנותן את האבן לבדו חייב, דטיט בלאו אבן לאו כלום הוא.[[22]](#footnote-23)

\*בתשו' הרדב"ז סימן אלף תקצ"ט הק' דמ"ט הנותן את האבן פטור, ומ"ש מהא דתניא בביצה ל"ד א' דאחד נתן את האור ואחד נתן את העצים וכו' כולם חייבים, משום דכל העושה דבר מצרכי הבישול ה"ז מבשל,[[23]](#footnote-24) וה"נ הכא הרי הנותן את האבן ה"ז מצרכי הבנין, ומ"ט הוא פטור, ועיי"ש מש"כ בזה.

האבנ"ז בסימן רי"ד נסתפק בהא דהנותן את האבן פטור אבל אסור, אם הוא רק משום שנתן האחר את הטיט, דהוי כאחד נותן הקדירה והשני את האור דהראשון פטור אבל אסור, משום דאיתעבידא מלאכה מתרוייהו, או דנתינת האבן בפנ"ע אסורה מדרבנן משום לתא דבנין, ועיי"ש שכתב דנחלקו בזה הראשונים, ודעת הר"ן דנתינת האבן בפנ"ע אינה אסורה אף מדרבנן, ודעת הריטב"א דהיא אסורה מדרבנן, וכ"ה משמעות ד' התוס'.

**ולטעמיך אימא סיפא ר' יוסי אומר ואפי' העלה והניח ע"ג דימוס של אבנים חייב,** התוס' כתבו דל"ג ר' יוסי, דאם גרסינן לה מאי קאמר ולטעמיך, הא פליגי רבנן עלי', - אך הרמב"ן כתב לפרש דה"ק, ולטעמיך דחשבת דכולהו בניני שוין, היאך אפשר דר' יוסי סבר דאפי' בהנחה בעלמא חייב, הרי לאו כלום קעביד.[[24]](#footnote-25)

**תתאה בעי צדודי ועפרא,** בפרש"י כתב דהיינו דצריך לצדד את האבן, ושיהא עפר סביב לה לסמכה,[[25]](#footnote-26) והריטב"א כתב דאף דשמואל לא נקט עפר, י"ל דעפר הוא טפל בעלמא ואינו מן המנין, או דסתם צדודי הוא בעפר וקיסמין לישב האבן, - אך בפי' ר"ח משמע דמפרש דל"ב ליתן עפר סביב האבן לסמכו, ומה שאמרו צדודי ועפרא, היינו שמצדדין האבנים ומושיבין אותם על העפר, וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפ"י משבת הי"ח שסתם וכתב דהמצדד את האבן ביסוד הבנין חייב, ולא פירש דהיינו כשנתן עפר סביב לה לסמכה.[[26]](#footnote-27)

**עילאה בהנחה בעלמא,** בפירש"י כתב דבעילאה סגי בהנחה בעלמא בלא טיט, דאינו חושש אם נוטה האבן לצד אחד, אך הרמב"ם בפ"י משבת הי"ב כתב דבנדבך העליון אפי' העלה את האבן והניחה ע"ג הטיט חייב, שהרי אין מניחין עלי' טיט אחר, וכ"כ בפי' רבינו פרחי', ומבו' דאף בנדבך העליון אינו חייב אלא כשהניחה ע"ג הטיט,[[27]](#footnote-28) אלא דבנדבך האמצעי אינו חייב אלא כשנתן עלי' טיט, ובנדבך העליון דאין נותנין עלי' טיט אחר חייב בהנחת האבן ע"ג הטיט.

א' מרחשון פ'

דף מס' 2

**ק"ב ב' -** **מסתת וכו' רב אמר משום בונה,** הפסקי רי"ד כתב דאיירי במסתת את האבן בעודה תלושה, וכ"ה מבו' בפירש"י לעיל ע"ה ב' (ד"ה מסתת את האבן) דסיתות האבן הוא בעודה תלושה, והא דחייב משום בונה, הוא משום דכל מלאכה שהיא לצורך הבנין חייב משום בונה,[[28]](#footnote-29) וכ"כ המאירי דכל שהוא מתאר את האבן ומיפה אותה לצורך בנין, בנין הוא.[[29]](#footnote-30)

אך השיטה להר"נ לעיל ע"ה ב' כתב די"מ דסיתות אבן הוא לאחר שנתנה בבנין, שנותן עלי' בקורנס או בפטיש לקובעה יפה, ולדעתם י"ל דרק מה"ט הוא דחייב משום בונה, אך כל שמסתת האבן בעודה תלושה, לי"ב משום בונה, וכ"כ החת"ס בסוגיין דהא דמסתת חייב משום בונה, הוא רק במסתת במחובר,[[30]](#footnote-31) אך כל שמסתת בתלוש לי"ב משום בונה, דאף אם יש בנין בכלים, היינו כשעושה כלי, ולא בסיתות בעלמא.

**ושמואל אמר משום מכה בפטיש,** בפירש"י כתב דגמר מלאכה הוא דבמקום שחרץ חריץ זה לא יחרוץ עוד, ונתחדש בדבריו, דאף דעדיין לא נגמרה מלאכת הכלי, מ"מ כיון דבמקום שחרץ חריץ זה לא יחרוץ עוד, ונגמרה מלאכת הכלי במקום זה, הוי בכלל מכה בפטיש, ועמש"כ בזה האג"מ באו"ח ח"א סימן קכ"ב ענף ב', ועד"ז מצינו בהא דתניא לקמן ק"ג ב' דהצר בכלי צורה כ"ש חייב, ופירש"י דצר כ"ש מן הצורה, וכ"כ הרמב"ם בפ"י משבת הט"ז, וחיובא דצר צורה הוא משום מכה בפטיש, כמו שאמרו לעיל ע"ה ב', וכ"כ הרמב"ם שם, והרי דאף דעדיין לא נגמרה מלאכת הכלי, מ"מ כיון שבמקום שצר לא יצור עוד, ונגמרה מלאכת הכלי במקום זה, הוי בכלל מכה בפטיש.[[31]](#footnote-32)

אך המאירי לעיל ע"ה ב' דהא דהצר צורה חייב אף בתחילתה, הוא משום דכל שהוא גמר מלאכה אין הגמר נעשה בפעם אחת לבד, שאף בהכאה בפטיש הוא מכה וחוזר ומכה, וכ"כ בס' הבתים שערי המלאכות שער י"ד, ומבו' דהא דחייב, אי"ז משום דבמקום זה נגמרה מלאכת הכלי, אלא הוא משום דחיובא דמכה בפטיש הוא בכל מעשה שהוא בכלל מלאכת הגמר, ואף כשהוא מכה בפטיש וחוזר ומכה במקום אחד, חייב אף על ההכאה הראשונה משום מכה בפטיש,[[32]](#footnote-33) וכ"כ הביאוה"ל בסימן ש"ב ס"ב, עיי"ש, וכ"נ בד' הגר"ז שם ס"ה והתהל"ד שם סק"ה.[[33]](#footnote-34)

בטעמא דשמואל דאינו חייב משום בונה מצינו כמה דרכים, **א** התוס' לקמן בסוגיין ד"ה בשלמא כתבו דהוא משום דהוי בנין כל דהו, וכ"כ הבעה"מ והרשב"א בטעמא דשמואל דעייל שופתא בקופינא דמרא אינו חייב משום בונה, - **ב** הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דהיא תלושה והסיתות הוא גמר מלאכתה,[[34]](#footnote-35) ואף דכל מלאכה שהיא לצורך הבנין חייב משום בונה, מ"מ על גמר מלאכת האבן אינו חייב משום בונה אלא משום מכה בפטיש.[[35]](#footnote-36) - **ג** האבנ"ז בסימן רי"א סקכ"ח ובסימן רי"ט כתב בדעת הרמב"ם, דהוא משום דחשיב כבנין בכלים, ולא ס"ל דמהני הא דהוא צורך הבנין לחשבו כבנין בקרקע.

הלח"מ בפ"י משבת הי"ד כתב בדעת הרמב"ם דהא דאמר רב דחייב משום בונה, היינו דחייב אף משום בונה, אף מצינו לחייבו אף משום מכה בפטיש, כיון דהוי גמר מלאכה, וכ"כ הגר"א בשנו"א,[[36]](#footnote-37) וכ"כ המנ"ח במוסך השבת בונה סק"ד,[[37]](#footnote-38) וכ"כ המרומי שדה בסוגיין.

אך לדעת חכמי הדורות שהביא המאירי לקמן ק"ה א' והיראים בסימן ער"ד דאין חייבין משום מכה בפטיש אלא לאחר גמר הבנין, הרי דלדעת רב דהוי בכלל בונה, אינו חייב משום מכה בפטיש,[[38]](#footnote-39) - וכ"נ גם בפי' ר"ח דלרב אינו חייב משום מכה בפטיש, וזהו שכתב דאם בנה בנין ועשה אחת מאלו אינו חייב אלא חטאת אחת, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד,[[39]](#footnote-40) וי"ל דאזיל לטעמי' לעיל ע"ה ב' בדין הצר צורה דמשמעות דבריו ס"ל דכל דיש בו משום מלאכה אחרת אינו חייב משום מכה בפטיש, - וכ"כ הפנ"י דלרב אינו חייב משום מכה בפטיש, וכ"כ החזו"א בסימן נ"א סקי"ד דבמקום דאיכא משום בונה ליכא משום מכה בפטיש.

\*התוס' לעיל ע"ה ב' ד"ה והמסתת כתבו בהא דהמסתת את האבן חייב משום מכה בפטיש, דהא דאינו חייב משום מחתך וממחק, הוא משום דמיירי דכבר היא מרובעת ומתוקנת, אלא שמיפה אותה ועושה בה שרטוטין וכו', והמאירי והשיטה להר"נ ורבינו פרחי' שם כתבו טעמים אחרים בזה, עיי"ש, - אך המאירי כתב בשם י"מ דמה שאמרו דחייב משום מכה בפטיש, היינו דחייב אף משום מכה בפטיש, וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן שם, וכ"כ השיטה להר"נ שם דחייב משום תלת, ומבו' דאף כשיש בו משום מלאכה אחרת, חייבין עליו משום מכה בפטיש, ודלא כמשמעות ד' הר"ח לעיל ע"ה ב'.[[40]](#footnote-41)

והתוס' הרא"ש לעיל שם כתב דגם הא דאינו חייב משום בונה הוא משום דכבר היא מרובעת וכו',[[41]](#footnote-42) - ויש להסתפק אם היינו דאף לדעת שמואל דהמסתת חייב משום מכה בפטיש, היינו רק כשכבר היא מרובעת ומתוקנת, אך כל שמתקן את האבן מודה שמואל דחייב משום בונה,[[42]](#footnote-43) או היינו דמפרש לה כרב דס"ל דקי"ל כוותי' ואף לרב דהמסתת חייב משום בונה היינו רק כשהוא מתקן את האבן, אך ביפוי האבן אינו חייב אלא משום מכה בפטיש, ולפ"ז הוא דלא כמש"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין ועוד מקמאי דריב"ל דהתם הוא כשמואל דמסתת חייב משום מכה בפטיש.

**העושה נקב בלול של תרנגולים רב אמר משום בונה ושמואל אמר משום מכה בפטיש,** התוס' בד"ה לול כתבו דטעמא דשמואל דאינו חייב משום בונה הוא משום דלא חשיב לי' כעשוי להכניס ולהוציא, - אך הריטב"א כתב דהוא משום דנקב כה"ג דלאוירא בעלמא עביד ואינו אלא כ"ש לא חשיב לי' בנין, ועד"ז כתב הר"ן לעיל מ"ז א' דהוא משום דה"ז נקב קטן ולאו דרך בנין הוא, וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה בשלמא לרב וד"ה אלא לשמואל דטעמא דשמואל הוא משום דנקב לא חשיב כבנין, ונתבאר להלן.[[43]](#footnote-44)

בטעמא דרב דחייב משום בונה כתבו התוס' בד"ה בשלמא דהוא משום דה"ז עשוי להכניס ולהוציא, וזה כמו שאמרו לקמן קמ"ו א' דלול של תרנגולים עשוי להכניס ולהוציא, משום דעשוי להכניס אויר ולהוציא הבל.

והמהרש"ל כתב דסוגיית הגמ' לקמן היא אף כדעת שמואל, דאם ל"ה הלול עשוי כלל להכניס ולהוציא, ל"ה עליו תורת פתח כלל, ול"ה חייב אף משום מכה בפטיש, אך מ"מ אינו עשוי להכניס שמה כשאר פתח שיהא שם בונה עליו, ולפ"ז פלוגתת רב ושמואל היא לטעמייהו דפליגי אם סגי בבנין כ"ד, דלרב דסגי בבנין כ"ד סגי בפתח כה"ג אף דאינו עשוי להכניס שמה כשאר פתח, ולשמואל לא סגי בהכי, - אך המהרש"א כתב דסוגיית הגמ' לקמן היא כדעת רב, ושמואל פליג וס"ל דלא חשיב כעשוי להכניס ולהוציא,[[44]](#footnote-45) ולפ"ז צ"ל דהא דחייב משום מכה בפטיש, הוא משום דלענין מכה בפטיש ל"ב שיהא עשוי להכניס ולהוציא.[[45]](#footnote-46)

**עייל שופתא בקופינא דמרא,** בפירש"י כתב דהוא יתד קטן שתוחבין בתוך בית יד של מרא בהיותו בנקב הברזל להדקו שלא יצא, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' הר"ן, וכ"כ הריבב"ן והרי"ד והריא"ז, וכ"כ התורי"ד בעירובין ל"ה א',[[46]](#footnote-47) - אך הר"ח פירש דהוא הכנסת יד הקרדום בעשפו, וכ"כ הערוך בע' שפת א', וכ"כ הרמב"ם בפ"י משבת הי"ג, והסמ"ג לאוין ס"ה, והמאורות בסוגיין.

**רב אמר משום בונה ושמואל אמר משום מכה בפטיש,** בטעם פלוגתייהו מצינו כמה דרכים, **א** בפי' ר"ח כתב דלרב יש בנין בכלים ולשמואל אין בנין בכלים,[[47]](#footnote-48) וכ"כ הרשב"א בשם ר"ה גאון, והשיטה להר"ן בשם הרא"ה, וכ"כ הראבי"ה בסימן רל"ד, וכ"כ הגר"א בסימן שי"ד ס"א בדעת רש"י.[[48]](#footnote-49) - **ב** בד' התוס' משמע דהכא לכו"ע ל"ש הא דאין בנין בכלים, וטעמא דשמואל דאינו חייב משום בונה, הוא משום דאי"ז בנין גמור אלא בנין כ"ד, ועד"ז כתב הבעה"מ דטעמא דשמואל הוא משום דאין דרך בנין בכה"ג שהוא דבר מועט, וכ"כ הרמב"ן במלחמות והרשב"א, וכ"כ הר"ן לעיל מ"ז א'. - **ג** התורי"ד בעירובין ל"ה א' כתב דשמואל ס"ל דל"ד לבונה אלא כשמחבר הכלי פרקים פרקיס, אך כלי העשוי מפרק אחד כל מלאכה שאתה עושה בו אינו אלא משום מכה בפטיש, ורב ס"ל דדמי למחזיר קני מנורה דחייב משום בונה.[[49]](#footnote-50)

היראים בסימן ער"ד כתב דמודה רב דאינו חייב משום בונה דאין בנין בכלים, והא דאמר דמשום בונה היינו פירושו דמרא זו מחוסרת בנין בחיסרון שופתא, והלכך אין בו משום מכה בפטיש, דל"ה בכלל מכה בפטיש אלא בדבר שאינו מחוסר בנין, שהכאת פטיש היא לאחר בנין, אך גם אינו חייב משום בונה, כיון דאין בנין בכלים, ולפי דבריו צ"ל דטעמא דשמואל הוא משום דס"ל דאי"ז אלא בנין כ"ד ולא חשיב כבנין, וע"כ הוא חייב משום מכה בפטיש, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשל"ז.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בפלוגתא דרב ושמואל, **א** הר"ח כתב דקי"ל בהני כולהו כרב, וכ"כ המאירי. - **ב** הרשב"א כתב בשם רה"ג דבעייל שופתא בקופינא דמרא אין הלכה כרב, דקי"ל דאין בנין בכלים, והשיטה להר"נ כתב בשם הרא"ה דכיון דבהא הלכה כשמואל, ה"נ במסתת ובעושה נקב בלול של תרנגולים הלכה כשמואל.[[50]](#footnote-51) - **ג** הרמב"ן במלחמות כתב בדעת הרי"ף דבעושה נקב בלול של תרנגולים קי"ל כרב, דהלכתא כרב באיסורי, ובמסתת קי"ל כשמואל, כדאמר ריב"ל לעיל ע"ה ב' דמסתת חייב משום מכה בפטיש, ובעייל שופתא בקופינא דמרא לא קי"ל כתרוייהו, דאינהו ס"ל דיש בנין בכלים, ולא הביאה הרי"ף אלא כדי ללמד על חיובו. - **ד** הרמב"ם בפ"י משבת הי"ג י"ד י"ח כתב דבעושה נקב בלול של תרנגולים ובעייל שופתא בקופינא דמרא קי"ל כרב, ובמסתת קי"ל כשמואל, והיינו או משום הא דאמר ריב"ל לעיל דמסתת חייב משום מכה בפטיש, או משום הא דא"ר יוחנן בסוגיין דחייב משום מכה בפטיש.[[51]](#footnote-52)

הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"א כתב דהעושה נקב שהוא עשוי להכניס ולהוציא כגון נקב שבלול התרנגולין וכו' ה"ז חייב משום מכה בפטיש, והכס"מ שם פ"י הי"ד עמד בסתירת דבריו למש"כ שם דהעושה נקב כ"ש בלול של תרנגולים כדי שיכנס להם האורה חייב משום בונה, והק' עוד ממש"כ שם הט"ז דהעושה נקב כ"ש בין בעץ בין בבנין בין במתכת בין בכלים חייב משום מכה בפטיש, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הפי' קדמון בפ"י שם כתב דמש"כ הרמב"ם דחייב משום בונה הוא כשנתכוין בעשיית הנקב להכניס האור בלבד, דהו"ל כעושה חלונות, אך אם נתכוין להכניס האורה ולהוציא ההבל, חייב משום מכה בפטיש.[[52]](#footnote-53)

**ב** הלח"מ בפ"י שם כתב דס"ל להרמב"ם דהא דאמר רב דחייב משום בונה, היינו אף משום בונה, וחייב אף משום מכה בפטיש, וזהו מש"כ הרמב"ם בהט"ז ובפכ"ג דחייב משום מכה בפטיש, וכ"כ המער"ק שם.

**ג** המג"א בסימן שי"ד סק"ג כתב דמש"כ הרמב"ם בפכ"ג דחייב משום מכה בפטיש, הוא בלול שאינו מחובר לקרקע ולי"ב משום בונה,[[53]](#footnote-54) והפמ"ג שם כתב דבלול המחובר לקרקע דחייב משום בונה, ל"ב שיהא הנקב עשוי להכניס ולהוציא, וכ"כ הגר"ז שם ס"ב, וכן נקט המרכה"מ בפ"י שם.[[54]](#footnote-55)

**ת"ש הקודח כ"ש חייב וכו',** בפירש"י כתב דהא דתלינן לה בפלוגתא דרב ושמואל הוא בהא דפליגי אם נקב הוי בנין, ומבו' דפלוגתת רב ושמואל בעושה נקב בלול של תרנגולים, הוא אם נקב חשוב כבנין, וזהו דתלינן בפלוגתייהו לדין קודח כ"ש, - אך התוס' פירשו דהא דתלינן לה בפלוגתא דרב ושמואל, הוא בהא דפליגי בעייל שופתא בקופינא דמרא ובמסתת אם בנין כ"ד חשיב כבנין, וזה לטעמייהו דטעמא דשמואל דהעושה נקב בלול של תרנגולים ל"ה בונה, אי"ז משום דנקב ל"ה בנין, אלא הוא משום דאי"ז עשוי להכניס ולהוציא, ורב דמחייב הוא משום דס"ל דחשיב כעשוי להכניס ולהוציא, וא"כ אי"ז ענין לקודח כ"ש.

**הבמ"ע דבזעי' ברמצא דפרזלא ושבקי' בגווי' דהיינו גמר מלאכה,**[[55]](#footnote-56)במנחות נ"ז א' פריך אהא דהקודח כ"ש חייב דכ"ש למאי חזי, ומפרש דהיינו בב' וג' מקומות דחזי לצירוף[[56]](#footnote-57), ודחי דאף בנקב אחד חייב דחזי לבבא דאקלידא, והתוס' הרא"ש בסוגיין כתב בפי' קמא דאתיא כרב דמחייב לי' משום בונה, דלשמואל דמחייב משום מכה בפטיש ואיירי בדבזעי' ברמצא דפרזלא ושבקי' בגוי' ל"ה צריך להא דחזי לבבא דאקלידא, - אך בפי' בתרא כתב דאתיא אף כשמואל, דאע"ג דמחייב לי' משום גמר מלאכה, צריך שיהא אותו גמר ראוי לשום דבר, וע"ז אמרינן דחזי לבבא דאקלידא לאחר שגמרו ברמצא דפרזלא, וצ"ב.[[57]](#footnote-58)

הרמב"ם בפ"י משבת הט"ז כתב דהעושה נקב כ"ש בין בעץ בין בבנין בין במתכת בין בכלים ה"ז תולדת מכה בפטיש וחייב, והמרכה"מ שם ובהי"ד עמד במה שלא פירש דאינו חייב משום מכה בפטיש אלא בדבזעי' ברמצא דפרזלא ושבקי' בגוי', ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה הנשמת אדם בכלל מ"א סק"א.

**לאתויי דחק קפיזא בקבא,** בפירש"י פירש דהיינו דבגולם גדול הראוי לחוק קב חקק בו ג' לוגין, וקמ"ל דאף שעתיד להוסיף, מ"מ כיון דיש שמקיימין כן חייב.

אך הר"ח פירש דהיינו שחקק חריץ בקב מקום שהוא מדת קפיזא, ועשה כמין השנתות שהיו סימנין בהין, וכ"כ הערוך בע' קב ג', וכ"כ הרשב"א וש"ר בשם ר"ה גאון,[[58]](#footnote-59) והריטב"א כתב דלפי' זה קמ"ל דאף מלאכה גרועה כזו חשיבא בנין.

**אלא אביי ורבא דאמרי תרוייהו שכן מרדדי טסי משכן עושין כן,** בפירש"י כתב דהוא אוקימתא אחריתי, דאין החיוב משום דהוא מאמן את ידיו, אלא היינו דמכין ג' על הטס וא' על הסדן להחליק הקורנס שלא יבקע הטס שהוא דק, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' הר"ן, ועד"ז כתב הפסקי רי"ד, ולפי דבריהם בפשוטו הא דחייב בהכאה זו, הוא משום דהוא מתקן בזה את הקורנס, וע"כ הו"ל בכלל מכה בפטיש, - ובחי' הר"מ קזיס כתב דאם הי' ידוע דפי הקורנס אינו חלק והכה אותו על הסדן ובהכאה זו החליקו, אך לרבנן חייב, שהרי עשה מלאכה ונתכוין לה, ופלוגתייהו הוא כשהכה על הסדן ולא נודע שהי' הקורנס צריך לתיקון, דחכמים פוטרים ורשב"ג מחייב, דכיון דדרך האומנין להכות כן חשיב מלאכה.

אך בפי' ר"ח כתב דהא דחייב בהכאה על הסדן, הוא משום דהוא מרגיל בזה את ידיו לאותה מלאכה, שכן מנהג מרקעי פחים כשמניחין הטס על הסדן מכין תחילה בקורנס על הסדן כשמתחיל במלאכה, ול"ד לנוטל מגל לקצור ולא קצר ולנוטל קורנס לרדד ולא רידד, אלא אותה הכאה מלאכה חשובה היא, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בשם ר"ה גאון, ופירשו לשנויא דגמ', דאין החיוב משום דמאמן את ידיו לעשות מלאכה, אלא משום דמאמן את ידיו לכוין להכות באותה מכה עצמה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, וכתב דחיובו הוא משום דכאילו הכאה זו מתקנת אותם ההכאות שמכה על הכלי.[[59]](#footnote-60)

בפירש"י לעיל ע"ג א' כתב דמכה בפטיש הוא גמר כל מלאכה, שכן אומן מכה בקורנס על הסדן להחליקו בגמר מלאכה, וכ"כ היראים בסימן ער"ד דגם ההכאה על הסדן בשעת גמר מלאכה, הויא בכלל מכה בפטיש, והרמב"ן שם תמה ע"ז דאי"ז גמר מלאכה אלא אימון ידיו של אומן הוא, וכה"ג לאו מלאכה היא, - אך לפי הנוסחא שלפנינו בפירש"י שהוא מכה על הסדן "להחליקו", הרי דהא דהוי בכלל מכה בפטיש, הוא משום דהוא מתקן בכך את הקורנס, וע"ד מה שפירש"י הכא בטעמא דרשב"ג.[[60]](#footnote-61)

ב' מרחשון פ'

דף מס' 3

**ע"ה ב' -** **הצר צורה בכלי וכו' חייב משום מכה בפטיש,** בפירש"י כתב דהיינו בכלי שעומד לכך לנאותו, והיינו דאם אין הכלי עומד לכך, לא חשיב זה כגמר מלאכה דהכלי, - והמאירי כתב דהא דהו"ל מכה בפטיש, היינו משום דנשלם הכלי וזה עושה בו צורה לנאותו, ואין הכלי צריך לה כלל, ולכאו' הוא כדעת חכמי הדורות שהביא המאירי לקמן ק"ה א' דחיוב מכה בפטיש הוא רק במלאכה שנשלמה כולה, אך כל שהוא עושה לצורך השלמה אי"ז בכלל מכה בפטיש, וע"כ כל הא דהעושה צורה בכלי הוי בכלל מכה בפטיש, הוא משום דאין הכלי צריך לה, ואי"ז מעיקר עשיית הכלי.

בפי' ר"ח כתב דאף הצר בכלי צורה כ"ש חייב משום מכה בפטיש, וכדתניא לקמן ק"ג ב', ונתבאר בזה באורך בדף מס' 2.

**והמנפח בכלי זכוכית חייב משום מכה בפטיש,** בפירש"י כתב דכשהותך נעשה ע"י ניפוח, ומשמע דמיירי בהניפוח הראשון שנעשה בו הכלי, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל ע"ד ב' (סוד"ה חביתא) שעמדו דמ"ט אינו חייב משום בונה, ומבו' דגם בעיקר עשיית הכלי חייבין משום מכה בפטיש,[[61]](#footnote-62) - אך השיטה להר"נ לעיל ע"ג א' כתב דאיירי בנופח בכלי פעם שני' שע"י כן נגמרת המלאכה, והוא חייב כנופח נפיחה ראשונה שהיא המלאכה,[[62]](#footnote-63) ולפ"ז י"ל דכל שעושה לצורך עיקר עשיית הכלי לי"ב משום מכה בפטיש.

המאירי כתב דחיובו אינו רק בניפוח האחרון, אלא אף בהתחלת הניפוח, דדמי לצר צורה כ"ש דחייב, אף שעדיין לא נגמרה המלאכה, וכ"כ בס' הבתים שערי המלאכות האסורות ביום השבת שער י"ד בשם י"א,[[63]](#footnote-64) - ולכאו' הוא לטעמייהו שכתבו שם דהמכה בפטיש חייב אף שהוא מכה וחוזר ומכה, וה"נ המנפח כלי זכוכית חייב אף על תחילת הניפוח, אך למש"כ התוס' לקמן ק"ב ב' ד"ה מכה בפטיש דאינו חייב אלא על המכוש האחרון, ה"נ במנפח אינו חייב אלא על סוף הניפוח.[[64]](#footnote-65)

התוס' לעיל ע"ד ב' סוד"ה חביתא הק' דמ"ט אין המנפח כלי זכוכית חייב משום בונה, וזה לטעמייהו דבבנין גמור יש בנין אף בכלים, ובהגה' הגרא"מ הורוויץ שם כתב דאין בנין בכלים אלא במחבר עץ בעץ, אך במנפח כלי זכוכית דאינו מחבר כלום, אלא עושה חלל, ל"ה בנין אלא בקרקע, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה,א[[65]](#footnote-66) ועד"ז כתב האבהא"ז בפ"י משבת הי"ג בדעת הרמב"ם דבכלים אינו חייב משום בנין אלא בקיבוץ חלקים, עיי"ש, ונתבאר להלן במקומו.[[66]](#footnote-67)

**מאן דשקיל אקופי מגלימי חייב משום מכה בפטיש והוא דקפיד עלייהו,** הרא"ש בסימן ח' כתב דהיינו דמקפיד עליהן שאינו רוצה ללבשן עד שיסירם, וכ"כ האו"ז בסימן פ"א ורי"ו בנתיב י"ב חלק י"ד והטור בסימן ש"ב,[[67]](#footnote-68) והיינו דכל שאינו מקפיד שלא ללבשן עד שיסיר אותם, אף שדעתו להסירן, לא חזינן לה כגמר מלאכת הגלימי.

אך הרמב"ם בפ"י משבת הי"ח כתב דאינו חייב אלא כשמקפיד עליהן, אבל אם הסירן דרך עסק ה"ז פטור, והכס"מ שם ובב"י סימן ש"ב ס"ב כתב בדעתו דכל שמסירם בכונה, אע"פ שלא הי' נמנע מללבשו אם ל"ה מסירם, חייב, ולא פטרינן אלא כשאין מסירם בכוונה כדי ליפות הדבר אלא כמתעסק,[[68]](#footnote-69) והסכימו לזה המג"א שם סק"ה והגר"א שם והתו"ש שם סק"ח והחמד משה שם, אך הט"ז שם סק"ב פירש לד' הרמב"ם דאינו חייב אלא אם אינו רוצה ללבשו זולת זה.

והעולת שבת שם ס"ק ו' ז' נקט דמש"כ הרמב"ם דאם מסירן דרך עסק פטור, הוא אף כשמקפיד עליהן שלא ללבשן כך,[[69]](#footnote-70) ועיי"ש שכתב דלדעת הטור כל שמקפיד עליהן שלא ללבשן חייב אף אם הסירן דרך עסק, וכתב דיש להחמיר כב' הפירושים, דאם הסירן דרך עסק ומקפיד עלייהו חייב, וה"ה אם הסירן בכוונה ואינו מקפיד עלייהו נמי חייב.[[70]](#footnote-71)

הרמב"ם שם כתב דהמנער טלית חדשה שחורה כדי לנאותה ולהסיר הציהוב הלבן הנתלה בה כדרך שהאומנין עושין חייב חטאת, ואם אינו מקפיד מותר, והכס"מ ובב"י שם כתב בדעתו דחיובו הוא משום מכה בפטיש, וכ"כ בספר הבתים שערי המלאכות שער י"ד בדעתו, ונסתפק אם גם בזה לא שרינן אלא כשמסירן דרך עסק, או דכל שאינו מקפיד עלי' שלא ללבשה כך פטור, - והגר"א שם כתב דמשמעות ד' הרמב"ם דגם בזה לא שרינן אלא כשמסירן דרך עסק, וכ"כ המ"ב שם סוסק"י ובשעה"צ סקי"ב, - אך הנחלת צבי שם סק"ב כתב דבזה שרי כל שאינו מקפיד עלי' שלא ללבשה כך,[[71]](#footnote-72) וכ"כ החמד משה שם, והפמ"ג במש"ז שם סק"א, והנשמת אדם בכלל מ"ד סק"ד.

הפמ"ג במש"ז סימן ש"ב סק"ב נסתפק בלוקט יבלת אחת מן הבגד ונשארו עדיין הרבה אם הוא חייב, דחשיב כגמר מלאכה, דג"ז הוא צריך ללקוט, והביאוה"ל שם כתב דדמי לצר צורה כ"ש דחייב, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 2.

הראב"ן כתב דאף דאינו חייב כשאינו מקפיד עליהן, מ"מ ה"ז אסור, וכן דקדק המהר"ש אבוהב בס' הזכרונות זכרון ט' פ"א ממש"כ הרמב"ם שם דאם הסירן דרך עסק ה"ז פטור,[[72]](#footnote-73) ומד' הרי"ף והטור, וכ"כ הנחלת צבי בסימן ש"ב סק"ב והמג"א שם סק"ה והגרע"א שם והפמ"ג במש"ז שם סק"א.

אך האו"ז בסימן פ"א כתב דכל שאינו מקפיד מותר לכתחילה, והוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן קמ"ז א' בדין המנער טליתו, דכל שאינו מקפיד מותר לכתחילה,[[73]](#footnote-74) - ואמנם הנה הרמב"ם גופי' כתב בדין המנער טליתו דכל שאינו מקפיד מותר, ובס' הזכרונות שם כתב בדעת הרמב"ם והטור דחלוק דין שקיל אקופי דאף אם אינו מקפיד ה"ז אסור, מדין מנער טליתו דכל שאינו מקפיד ה"ז מותר לכתחילה, וכתב דהוא משום דשאני קיסמין וקשרים דהוא דבר הדבוק בגוף הבגד וע"כ החמירו בו לאסור אף כשאינו מקפיד, מניעור שהוא מדבר חוץ מן הבגד הנתלה בו, ועמש"כ הנחלת צבי והפמ"ג שם לפרש בע"א.[[74]](#footnote-75)

**מ"ח א' -** **הא בחדתי הא בעתיקי,** בפירש"י כתב דבחדתי שלא היו מעולם לתוכו אסור דהשתא עביד לי' מנא, וכ"כ הר"ן והמאירי והאו"ז בסימן ס"ז, - אך הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ג כתב דאיסורו הוא מגזירה שמא יתפור.[[75]](#footnote-76)

בתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דאף בחדתי אין האיסור בזה מדאורייתא, משום דעדיין הוא מחוסר תפירה, ואין איסורו אלא מדרבנן, וכ"נ גם במש"כ שם מתוס' ריב"א, דאי"ז גמר שלו כיון שהן יכולין ליפול מן הכר, וכ"כ הראש יוסף והמהר"מ קזיס,[[76]](#footnote-77) וכ"ה משמעות ד' הריטב"א שכתב דבעתיקי אין נראה כמלאכה כלל, ומשמע דבחדתי אינו אלא נראה כמלאכה, וכ"נ קצת ממש"כ רבינו פרחי' דבחדתי דמי למתקן.

אך השעה"צ בסימן ש"מ סקס"ח נקט דלדעת רש"י הו"ל מכה בפטיש דאורייתא וחייב חטאת, וכן משמע בס' יחוסי תנו"א ע' רב חנן ב"ר חסדא, עיי"ש.

\*בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דשרינן בעתיקי, הוא משום דלאו כלי עבד, דהשתא נמי ההדיוט יכול להחזירה ולא עביד כלי, וכ"כ המאירי, ולפ"ז מתפרש הא דל"ד למטה של תרסיים דחייבין על החזרתה בתקיעה חטאת משום מכה בפטיש, משום דהחזרה בתקיעה היא מעשה אומן, ובזה ליכא להתירא דעתיקי, - אך בתוס' תלמיד ר"י הזקן מבו' דכל הא דשרינן בעתיקי, הוא רק משום דגם בחדתי אי"ז גמר מלאכה, ומה"ט ל"ד למטה של תרסיים דחייבין על החזרתה בתקיעה חטאת משום מכה בפטיש, וכ"כ הראש יוסף, וצ"ע.

בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ס"ה כתב דמותר להכניס אבנט במכנסיים בשבת, ואף דהכא אסרינן בחדתי, היינו משום דעבד כלי, אבל בנתינת אבנט במכנסיים דלא מבטל לי' ועשוי להכניס ולהוציא תדיר, מותר אפי' בחדתי, והביאוהו הב"י בסו"ס שי"ז והמ"ב שם סקט"ז.[[77]](#footnote-78)

בפירש"י כתב דחדתי היינו שלא היו מעולם לתוכו, ועתיקי הוא להחזירו לכר זה שנפלו ממנו, ומשמע דאף אם היו בכר זה מוכין אחרים, וכבר הי' עליו תורת כלי, מ"מ כל שמוכין אלו לא היו מעולם לתוכו, אסור ליתנם לתוכו, והיינו דכל הא דשרי בעתיקי, היינו משום דלא חזינן לה כלל כעשיית כלי, אלא כהחזרת הכלי הראשון,[[78]](#footnote-79) וכן משמע קצת בד' הר"ן,[[79]](#footnote-80) וכ"כ האלי' רבה בסימן שי"ז סק"ז דאף במנעל ישן אסור ליתן משיחה חדש שלא הי' בתוכו, והביאו המ"ב שם סקי"ח.[[80]](#footnote-81)

בס' יחוסי תנו"א ע' רב חנן ב"ר חסדא כתב דאם בא להוסיף עליו ולתת בו מוכין יותר, כגון שלא נשרו או אם נשרו קצת ובא להחזיר אותן שיצאו ורוצה להוסיף עליהן ה"ז אסור, שהרי גילה בדעתו שגומר מלאכתו, שאע"פ שדין כלי עליו, כיון שמוסיף בו הוא גמר מלאכת כלי,[[81]](#footnote-82) והוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן קמ"ו א' דתוספת על הפתח אסורה משום גמר מלאכה.

התוס' כתבו שאם ניתקו חוטי הסרבל ויכול להכניסם בלא טורח שרי כיון דעתיקי, וכ"כ הרא"ש בסימן ה', וכ"כ בפסקי מהרי"ח, ולכאו' הוא משום דכל דא"א להכניסם בלא טורח, חשבינן לה כנתינה בתחילה דאסורה משום תיקון כלי,[[82]](#footnote-83) וכ"כ הט"ז בסימן שי"ז סק"ד דהאיסור בזה הוא משום תיקון מנא,[[83]](#footnote-84) ולמד לזה מד' המרדכי בסימן שפ"ז שכתב דלא שרי אלא כשיש נקב מתוקן להכנסת רצועה, ובכה"ג לי"ב משום תיקון מנא, והרי דכל שאין נקב מתוקן להכנסת רצועה, (דהוא טורח להכניס הרצועה), יש בזה משום תיקון מנא, וכ"כ הגר"ז שם ס"ה והמחה"ש שם סק"ט,[[84]](#footnote-85) - אך הפמ"ג באש"א שם סק"ט כתב בדעת המג"א דהא דאסור כשא"א להכניסם בלא טורח, הוא משום דאסור לטרוח בשבת.

והרמ"א בסימן שי"ז ס"ב כתב דהא דאסרינן כשא"א להכניסם בלא טורח, הוא מגזירה שמא יקשור, והט"ז שם סק"ד והמג"א שם סק"ט תמהו ע"ז, דבד' התוס' והרא"ש מבו' דכל שהרגילות היא לקשור אסור אף בנקב רחב שאין טורח בהחזרתם, וכל שיש טורח בהחזרתם אסור אף אם אין הדרך לקשור, ועמש"כ הביאוה"ל שם בדעת הרמ"א.

התהל"ד בסימן שי"ז סק"ה כתב בדין כלי של פרקים שדרכם להיות רפויים שמותר לפרקו ולהחזירו, כמש"כ השו"ע בסימן שי"ג ס"ו, היינו רק בישן, אבל בחדש אסור, משום תיקון מנא, וצ"ל דל"ד לאבנט דמותר ליתנו במכנסיים משום דאינו מבטלו שם, דשאני התם דכל שאינו מבטלו שם לא חזינן לה כלל כתיקון מנא, אלא כמשתמש בב' כלים יחד,[[85]](#footnote-86) ומשא"כ בכלי של פרקים שכל פרק בפנ"ע הוא חצי כלי, דאף דהוא עתיד לחזור ולפרקו, מ"מ הו"ל כתיקון מנא.[[86]](#footnote-87)

ה' מרחשון פ'

דף מס' 4

**מכה בפטיש באוכלין**

**ע"ה ב'** **- כל מידי דאית בי' משום גמר מלאכה חייב משום מכה בפטיש,** בירושלמי בפ' כלל גדול ה"ב אמרינן בההן דשחק תומא דגמר מלאכתן חייב משום מכה בפטיש, והובא בפסקי רי"ד ומאירי לעיל ע"ג ב', ובחי' הריטב"א לקמן ק"מ א', ובהגמ"ר סימן תס"ד, ובסה"ת סימן ר"כ, ובראבי"ה סימן רצ"ט וסימן תשמ"ב, ובתשו' הרשב"א ח"ד סימן ע"ה, ומבו' דיש בתיקון אוכלין משום מכה בפטיש, וכ"כ בירושלמי שם בתיקון חטים, דבגמר המלאכה חייבין משום מכה בפטיש, וכ"נ בד' המאירי לקמן ק"ה א', שכתב דאם הי' משום מכה בפטיש במלאכות שתחילתן וסופן בא כאחד, היו חייבין על קצירה משום מכה בפטיש, ובד' הריטב"א לקמן קי"ז ב', שכתב דאיצטריך קרא להתיר רדיית הפת דלא נימא דהוא גמר מלאכה וכמכה בפטיש.

וכ"כ הלבוש בסימן שי"ח ס"ד דהא דאסור לשרות בשבת דבר שאינו ראוי לאכילה כלל בלא שרי', הוא משום דה"ז גמר מלאכתו וחייב משום מכה בפטיש, וכ"כ ההון עשיר לקמן פכ"ב מ"ב, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן שי"ח סקט"ז דכל שאין החמין פועל בישול אלא דא"א לאכול מחמת מלחו אלא ע"י שרי' בחמין, חייב משום מכה בפטיש, וכ"כ הנשמת אדם בכלל כ' סק"ה,[[87]](#footnote-88) וכתב לפ"ז, דאף בדבר הראוי ע"י שרי' בצונן, חייבין על שרייתו משום מכה בפטיש.[[88]](#footnote-89)

וכ"נ ממה שאסרו להגבי' תרו"מ בשבת משום דמתקן, וכתב הסמ"ק בסימן רפ"ב דהוא תולדה דמכה בפטיש, וכ"נ בד' ההשלמה לעיל מ"א ב' והמאירי לעיל כ"ט ב', וכ"נ בד' הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ט שהביא לדין זה בכלל איסור תיקון כלי, והוכיחו כן המנ"ח במוסך השבת אופה סק"ז ומכה בפטיש סק"ד, והעמק ברכה יו"ט אות ט'.[[89]](#footnote-90)

אך השושנים לדוד לקמן פכ"ב מ"ב כתב דאין באוכלין משום מכה בפטיש, והוכיח כן מהא דהמבשל אינו חייב משום מכה בפטיש, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שי"ח ס"ד ד"ה והדחתן, והוכיח כן ממה שאמרו לעיל ל"ט א' בביצה שצלה אותה בחול ובאבק דרכים דאי"ז אלא איסור דרבנן דאינו תולדות האור, ואינו חייב משום מכה בפטיש, וממה שאמרו לקמן קנ"ה א' דשוויי אוכלא משוינן ולי"ב משום מכה בפטיש,[[90]](#footnote-91) וכ"כ התהל"ד שם סק"כ.[[91]](#footnote-92)

בישוב הא דבבישול בתולדות חמה אין חייבין משום מכה בפטיש לדעת הסוברים דיש מכה בפטיש באוכלין, מצינו כמה דרכים, מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' הרשב"א ח"ד סו"ס ע"ה מבו' דאף דיש מכה בפטיש באוכלין, מ"מ כל שעושה כן כדי לאכול לאלתר שרי,[[92]](#footnote-93) וכ"כ בתשו' מהרש"ם ח"א סימן קס"ד, ולפ"ז י"ל דכל הא דאין חייבין על בישול בתולדות חמה משום מכה בפטיש, הוא כשעושה כן לצורך לאלתר, וניחא גם הא דשוויי אוכלא משוינן, אך בד' הלבוש ודעימי' מבו' דחייב משום מכה בפטיש אף שעושה כן כדי לאכול לאלתר. - **ב** המנ"ח במוסך השבת אופה סק"ז ומכה בפטיש סק"ד כתב דמבשל אינו חייב משום מכה בפטיש, כיון דהוי גמר המלאכה מאליו, וכמש"כ בפירש"י לעיל ע"ד ב', ונתבאר להלן, וכ"כ האמרי בינה שבת סימן כ"א דמה"ט הוא דאין חייבין על בישול בתולדות חמה משום מכה בפטיש,[[93]](#footnote-94) וכתב עוד, דזהו שאמרו לעיל דאין עיבוד באוכלין ואינו חייב משום מכה בפטיש, כיון דה"ז נעשה ממילא, וכ"כ הבאר יצחק או"ח סימן י"ג ענף ח' (ד"ה אכן יש להוכיח). - **ג** האמרי בינה שם כתב לישב עוד, לדעת חכמי הדורות והיראים דכל שהוא עושה לצורך השלמת המלאכה אינו בכלל מכה בפטיש. - **ד** השביתת השבת בפתיחה סק"ג כתב דכ"ה דאין חייב בבישול בחמה משום בישול משום דאין דרך בישול בכך, ה"נ אינו חייב בזה משום מכה בפטיש, ועמש"כ ע"ז הקה"י בסימן מ"א. - **ה** הנפש חי' בסימן ל"ט ד"ה והעיקר נראה צידד דאינו חייב משום מכה בפטיש אלא בגמר מלאכה של אחד מל"ט מלאכות, והקה"י בסימן מ"א ד"ה והי' נלענ"ד כתב דלפ"ז ניחא הא דהמבשל בחמה אינו חייב משום מכה בפטיש.[[94]](#footnote-95)

**מכה בפטיש בתיקון למצוה**

\*בסוכה ל"ג ב' אמרו בהדס דענביו מרובים מעליו דאין ממעטין את הענבים ביו"ט משום תיקון מנא, והרא"ש לקמן פי"ב סימן א' נקט דהו"ל מלאכה דאורייתא, וכ"כ המרדכי בסוכה סימן תרמ"ז בשם ריב"א, וכ"כ ההשלמה לעיל מ"א ב' בשם דודו, דכיון דעשה שינוי בגופו הוי מלאכה דאורייתא, וכן צידד המאירי לעיל כ"ט ב'.

אך בפירש"י בסוכה ל"ג א' ד"ה עבר וליקטן כתב דהאיסור בזה הוא משום שבות דדומה למתקן כלי, וכ"כ הר"י מלוניל והמכתם והמאירי שם, וכ"כ התוס' לקמן ק"ג א' סוד"ה לא צריכא וביומא ל"ד ב' סוד"ה ה"מ, וההשלמה לעיל מ"א א', והרשב"א והמיוחס לר"ן בכתובות ו' א'.

ובטעם הסוברים דלי"ב איסורא דאורייתא, מבו' בד' התוס' לקמן דהוא משום דאי"ז אלא תיקון מועט, והתוס' ביומא כתבו דהוא משום דאינו נראה תיקון כ"כ, - ובד' ההשלמה מבו' דהוא משום דכל תיקון דהוא משום המצוה אינו אסור מדאורייתא, והוכיח כן מהא דליכא איסור מדאורייתא במעשר ובמטביל כלים,[[95]](#footnote-96) וכ"כ המנ"ח במוסך השבת מכה בפטיש סק"ג דכל שאינו תיקון בדרך העולם אלא משום המצוה, לי"ב משום מכה בפטיש, וכתב דמה"ט הוא דאין במילה משום איסור מכה בפטיש, (ודלא כמש"כ המגן אבות במלאכת מכה בפטיש), ויתבאר בעזה"י במקומו.

והמנ"ח שם כתב דאף לדעת הסוברים דמיעוט ענבי ההדס אסור מדאורייתא משום מכה בפטיש, היינו משום דהפסול משום הדר, וכשמתקנו נעשה הדר, והוי תיקון בדרך העולם, וכ"כ בכתבי קה"י סימן נ"ז סק"ז בשם הגרנ"ט.[[96]](#footnote-97)

\*המאירי בסוכה ל"ג א' כתב דלמ"ד דלולב צריך אגד, אסור לאגדו ביו"ט משום תיקון מנא, וכ"כ הר"ן שם ל"ג ב' דלמ"ד דצריך אגד אסור לאגדו משום מלאכה, ודימה ד"ז להא דאסור למעט ענבי ההדס, וכ"כ הריב"ש בסימן קכ"ב, ודימו ד"ז להא דאין ממעטין ענבי ההדס, אך לפ"ד המנ"ח והגרנ"ט יש לחלק ביניהם, והמג"א בסימן שי"ז סק"כ כתב עפי"ז דאסור לתלות ציצית בבגדו, אף בגונא דלי"ב משום קושר, ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן י"א כתב עפי"ז, דאסור להסיר שעוה הדבוקה על אותיות שבס"ת משום תיקון מנא.[[97]](#footnote-98)

**מכה בפטיש בנגמר מאליו**

בפירש"י לעיל ע"ד ב' ד"ה תנור כתב דהא דבעשיית חבית אינו חייב משום מכה בפטיש, הוא משום דמאלי' נגמרה מלאכתו בתנור, וכ"כ המאירי שם,[[98]](#footnote-99) - והמנ"ח במוסך השבת אופה סק"ז כתב דאף דהאופה והמבשל חייב, אף שנאפה ונתבשל מעצמו,[[99]](#footnote-100) היינו משום דמלאכת שבת ילפינן ממשכן, ובישול במשכן ג"כ בכה"ג שמעמידין באור להתבשל ונתבשל ממילא, ומשא"כ במכה בפטיש דבמשכן ע"י הכאתו בפטיש נגמר המלאכה, אינו חייב אלא אם הגמר מלאכה הוא בעשייתו, וכל שאינו נגמר בעשייתו אלא נגמר אח"כ מאליו, פטור,[[100]](#footnote-101) ובזה מתפרש גם מש"כ הגר"א בסימן שי"ד ס"א דהא דמסיקין בכלים ולי"ב משום סותר, הוא משום דהוי גרמא בעלמא.

אך בתשו' מהרש"ם ח"ו סימן ל"ה כתב לדון לפרש ד' רש"י, דהא דאינו חייב משום מכה בפטיש, הוא כמש"כ המאירי בשם חכמי הדורות דכל שהוא עושה לצורך השלמת המלאכה אינו בכלל מכה בפטיש, וזהו שכתב רש"י דכיון דמאלי' נגמרה מלאכתו בתנור, וליכא מעשה בפנ"ע לגמר המלאכה, אי"ז בכלל מכה בפטיש,[[101]](#footnote-102) - ועמש"כ הישועות מלכו בפ"א משבת ה"ז ד"ה ובהכי ניחא בע"א קצת.

הרא"ש בביצה פ"ד סימן ט"ו כתב דהמבשל בקדירה חדשה וה"ז מחסם את הקדירה חייב משום מכה בפטיש, והמנ"ח שם כתב דהוא שלא כד' רש"י דכל דמאלי' נגמרה מלאכתו אינו חייב משום מכה בפטיש,[[102]](#footnote-103) וכ"כ האמרי בינה שבת סימן כ"א, והבאר יצחק באו"ח סימן י"ג ענף ח', אך למש"כ המהרש"ם דמכוון ד' רש"י הוא משום דליכא מעשה בפנ"ע לגמר מלאכה, הרי דבחיסום הקדירה דהוא מעשה בפנ"ע לגמר מלאכת הקדירה, שפיר הוא חייב משום מכה בפטיש, ועמש"כ בזה הישועות מלכו שם.

והקה"י בסימן מ"א כתב לישב, דבחיסום קדירה כיון דהי' מתחילת עשיית כלי, הרי דכל מה שעושה אח"כ לגמרו הוא בכלל מכה בפטיש, וגם נתינתו לתנור היא מכלל הגמר מלאכה, וכיון דהוא נותן לתנור בידים ותיכף בשעת נתינתו נעשה משהו מהגמר, ה"ה חייב ע"ז משום מכה בפטיש, ומשא"כ היכא דלא הי' מלאכה לפני כן, אינו חייב משום מכה בפטיש אלא על גמר העשי', וכיון דהגמר נעשה מאליו, אינו חייב ע"ז משום מכה בפטיש.[[103]](#footnote-104)

**בנין בכלים**

**ק"ב ב' - עייל שופתא בקופינא דמרא רב אמר משום בונה,** נתבאר לעיל בדף מס' 2 דעת ר"ח ודעימי' דלמ"ד דאין בנין בכלים בכל גוונא אין בבנין כלים משום בונה, והא דמחייב רב משום בונה הוא משום דיש בנין בכלים, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בדעת הרי"ף, וכ"כ הר"ן לעיל מ"ז א', והיראים כתב דמודה רב דאינו חייב משום בונה, והא דאמר דמשום בונה היינו דכיון דהוי בכלל בונה לי"ב משום מכה בפטיש.

אך התוס' וש"ר כתבו דמודה רב להא דאין בנין בכלים ואפ"ה חייב הכא משום בונה, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דבנין גמור הוי בנין אף בכלים, והא דאין בנין בכלים הוא דוקא בהחזרת תריסין או במנורה של חוליות דאין בו אומנות וחיזוק, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב דבדבר הצריך גבורה ואומנות יש בנין בכלים, וכ"כ המרדכי בסימן תס"א דבדבר הנתקע בחוזק שייך בו בנין, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהוא משום דכל דאין בו אומנות וחיזוק הו"ל בנין עראי,[[104]](#footnote-105) והתוס' לעיל ע"ד ב' כתבו דבעושה כלי מתחילתו יש בו משום בונה, וכ"כ הרא"ש בעירובין פ"ג סימן ה',[[105]](#footnote-106) והיינו דהעושה כלי מתחילתו הו"ל בנין גמור, ובזה יש בנין אף בכלים.[[106]](#footnote-107)

**ב** הרמב"ן כתב דכל הא דאין בנין בכלים הוא בכלי שנתפרק, אך בעושה כלי או מתקן מתחילתו אין לך בנין גדול מזה, ואי"ז נקרא בנין בכלים, שהרי אינו כלי, אלא מיקרי עושה כלי, וצידד לפ"ז דכל שצריך כלי בחזרתו, חייב עליו משום בונה, דהו"ל כעושה כלי מתחילתו, כיון דכשנתפרק ואין ההדיוט יכול להחזירו בטל מתורת כלי, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט קמד:.

והרשב"א והר"ן לקמן קמ"ו א' כתבו דאף בכלי גמור אין בשבירתו משום סתירה,[[107]](#footnote-108) והב"י בסימן שי"ד כתב דהר"ן לטעמי' דלא אמרו דאין בנין וסתירה בכלים, אלא בכלי שנתפרק וכו', - והאג"מ או"ח ח"א סימן קכ"ב ענף ה' ד"ה והנכון וד"ה ולפ"ז כתב לפרש לדבריו, דלדעת הרמב"ן ודעימי' בסוגיין כל דהוי הבנין בכלים, לי"ב משום בונה אף בבנין גמור, והא דהעושה כלי מתחילתו חייב, הוא משום דאי"ז כלל בנין בכלים, דעדיין ליכא כלי, וע"כ בסתירת כלי לעולם ליכא משום סותר, - ועיי"ש שכתב לפרש עוד, דהא דבעשיית כלי מתחילתו איכא משום בונה, הוא משום דבכה"ג יש חשיבות מלאכה גדולה על מעשיו, שהרי ממעשיו נעשה כלי, ואין לך בנין גדול מזה, אבל בסתירה ליכא חשיבות על מעשיו מכח הא שנעשה הכלי סתור, דבסתירת הכלי ליכא חשיבות מלאכה דהוא מקלקל, וכל חיוב סותר הוא משום שצריך לו לבנות כלי אחר.

**ג** הבעה"מ כתב דהא דאין בנין בכלים הוא בב' כלים זעג"ז, כגון שידה תיבה ומגדל שדרך בנ"א לעשותם תחתיים שניים ושלישים, וכן זקיפת מנורה של חוליות, שפעמים שמחברין ב' קטנות ועושין מהן אחת גדולה, אך בכלי אחד לכו"ע יש בנין, והיינו דכל הא דאין בנין בכלים, הוא רק בב' כלים דיש על כל אחד בפנ"ע תורת כלי, ואף כשמחברם יחד לא חזינן לה כבנין, אלא כב' כלים המשמשים יחד, אך בעשיית כלי אחד יש בו משום בונה.

**ד** התורי"ד בעירובין ל"ה א' האריך דהא דאין בנין בכלים, הוא בדבר שא"צ מעשה אומן שכל אדם יכול לעשותו, אבל כל שהוא מעשה אומן , יש בו משום בונה, וכ"כ התורי"ד שם ק"ב ב' ולעיל מ"ו א' וע"ד ב' ובפסקיו בביצה י"א ב' ול"א ב', וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין ה' ולעיל בפ"ג ה"ד דין ט"ז ולקמן פי"ז ה"א דין ב' ובעירובין פ"י ה"ה דין ה'.

ובד' התורי"ד בעירובין שם ובפסקיו שם מבו' דכ"ה גם בהא דאין סתירה בכלים, דכל דצריך כלי אומנות לסתרו, יש בו משום סתירה, ונלמד מזה דאין טעמו משום דכל דהוי מעשה אומנות הוי חיבור מעליא טפי, אלא הוא משום דעשי' דרך אומנות חשיבא טפי, ומכח זה חשיב המעשה כמעשה בנין וכמעשה סתירה.

**ה** האבהא"ז בפ"י משבת הי"ג כתב בדעת הרמב"ם, דהא דאין בנין בכלים, היינו דעשיית הכלי לא חשיבא כבנין, ומה"ט הוא דהמנפח כלי זכוכית אינו חייב משום בונה, אף דהוא עושה כלי מתחילתו, אך כל שתוקע בחוזק, הו"ל כבנין מכח קיבוץ החלקים, ובנין דקיבוץ חלקים יש עליו תורת בנין אף בכלים, ועיי"ש שהאריך בזה.[[108]](#footnote-109)

ז' מרחשון פ'

דף מס' 5

**בנין בכלים**

**ק"ב ב'** **-** התוס' הוכיחו דבבנין גמור חייב אף בכלים, מהא דתניא לעיל מ"ז ב' דאם תקע חייב חטאת, - ולדעת ר"ח ודעימי' דלמ"ד דאין בנין בכלים בכל גוונא אין בבנין כלים משום בונה, צ"ל דהא דאם תקע חייב חטאת, הוא משום מכה בפטיש, וכמש"כ כן בפירש"י לקמן קכ"ב ב' ד"ה גזירה שמא יתקע, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין, וכ"כ הריטב"א והר"ן והמאירי לעיל מ"ז א', וכ"נ בד' הרמב"ן שם.[[109]](#footnote-110)

ולדעת הרמב"ן ודעימי' בסוגיין דרק בעושה כלי מתחילתו הו"ל בונה, כתב הריטב"א דהא דאם תקע חייב חטאת, אי"ז משום בונה אלא משום מכה בפטיש, שהרי כבר הי' כלי קודם התקיעה, ואינו עושה כלי מתחילתו, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק בית מועד שער א' פי"ב ה"ע. - אך הרמב"ן בסו"ד כתב דכל שתקע חייב משום בונה, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה, - ובפי' הר"ן לקמן קכ"ב ב' כתב, דכ"ה דכל שנתפרק וצריך אומן בחזרתו חייב משום בונה, דלא מיקרי בנין בכלים אלא עושה כלי, ה"נ כשתקע חייב משום בונה, דכל כה"ג מלאכת אומן היא.[[110]](#footnote-111)

הריטב"א כתב להוכיח דהעושה כלי מתחילתו יש בו משום בנין, ממה שאמרו לעיל בסוגיין בקרש שנפל בו דרנא דיש בסתימתו משום בנין, ונתחדש בדבריו דאף דגם קודם סתימתו יש ע"ז תורת כלי, מ"מ כיון דבסתימתו הוא מוסיף על הכלי, יש בזה משום בונה, ורק בחיבור כלי של פרקים דאינו מוסיף כלל על הכלי, לי"ב משום בנין, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הריטב"א דהעושה נקב בלול של תרנגולים חייב משום בונה אף אם אינו מחובר לקרקע.

אך המאירי לעיל בסוגיין כתב דהא דיש בקרש שנפל בו דרנא משום בונה, הוא משום דהיו הקרשים מחוברים באדנים, דאם אינו מחובר, הו"ל בנין כלים, ומבו' דאף דס"ל דהעושה כלי מתחילתו חייב משום בונה, מ"מ כל שכבר יש עליו תורת כלי, אין בסתימת הנקב משום בונה.[[111]](#footnote-112)

הרשב"א והריטב"א הוכיחו דבעושה כלי מתחילתו יש בנין אף בכלים, ממה שאמרו לעיל צ"ה א' דמגבן חייב משום בונה,[[112]](#footnote-113) - ובדעת הר"ח ודעימי' דאין בנין בכלים אף בעושה כלי מתחילתו, כתב בתשו' באר יצחק או"ח סימן י"ג דצ"ל כדעת הסוברים דרבנן פליגי בזה על ר"א וס"ל דמגבן אינו חייב משום בונה, ור"א דס"ל דחייב משום בונה, הוא משום דהוי מתלמידי ב"ש דס"ל דיש בנין בכלים, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

\*הרמב"ן כתב דכיון דבעושה כלי מתחילתו יש בנין בכלים, הרי דמה שאמרו לעיל ע"ד ב' דמאן דעביד חלתא חייב י"ג חטאות, הוי חד מינייהו משום בונה, והביא כן מירושלמי, ודלא כפירש"י לעיל שם דאינו חייב משום בונה דאין בנין בכלים, וכ"כ התוס' לעיל שם, והרא"ש בעירובין פ"ג סימן ה', - אך הריטב"א לעיל שם כתב דאין לחייב בעשיית חלתא משום בונה, דכיון דחשיב אורג ומיסך זהו בנינו,[[113]](#footnote-114) אך במה שאמרו שם במאן דעביד חביתא דחייב ז' חטאות, הוי חד מינייהו משום בונה, ודלא כפירש"י.

**מ"ז א'** **- רב ושמואל דאמרי תרוייהו המחזיר מטה של טרסיים בשבת חייב חטאת,** בטעם הא דחייב חטאת מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו משום דהוא תחילתו וגמרו והוא עושה כלי וחייב משום מכה בפטיש, אך אינו חייב משום בנין דאין בנין בכלים, ומסתימת דבריו משמע דאיירי אף בלא תקיעה ואפ"ה יש בזה משום מכה בפטיש, וכ"כ הרמב"ן בפי' בתרא, וכתב דהוא משום דס"ל דבמטה של תרסיים א"צ לתקוע דבלא תקיעה נגמרה מלאכתה.[[114]](#footnote-115) - **ב** התוס' בד"ה רשב"ג כתבו דאיירי כשאינו רפוי, וע"כ הוא חייב חטאת, כדתניא לקמן בסוגיין דאם תקע חייב חטאת,[[115]](#footnote-116) וכ"כ הרמב"ן בפי' קמא והרשב"א והפסקי רי"ד דאיירי כשתקע וע"כ הוא חייב חטאת. - **ג** הריטב"א כתב בשם תוס' דאיירי במהודק בלא תקיעה, וס"ל דיש בנין בכלים וע"כ הוא חייב חטאת, והא דתניא בברייתא דרק אם תקע חייב חטאת, הוא משום דס"ל דאין בנין בכלים, וכ"כ הר"ן בשם אחרים, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לקמן ק"ב ב', וכ"נ מד' הרמב"ם בהלכותיו שהשמיט לברייתא זו, ובע"כ דהוא משום דאתיא כמ"ד דיש בנין בכלים ולא קי"ל הכי.[[116]](#footnote-117)

**המחזיר קנה מנורה בשבת חייב חטאת, קנה של סיידין לא יחזיר ואם החזיר פטור,** בטעם הא דשאני קנה מנורה דחייבין על חזרתו חטאת, מקנה של סיידין דלי"ב חיוב חטאת, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהא דבקנה של סיידין אינו חייב חטאת, הוא משום דאי"ז גמרו שהרי צריך לחזור ולפרקו תמיד, והא דבקנה מנורה חייב חטאת, אף דמבו' בפירש"י דדרכם להתפרק ואין מחזירין אותן אלא בשעת הצורך, משמע בד' הריטב"א דהיינו משום דהתם אי"ז חזרת עראי לפי שעה, וכל הא דבקנה של סיידין אינו חייב חטאת, הוא משום דצריך לחזור ולפרקו "תמיד".[[117]](#footnote-118)

**ב** בד' הרמב"ן והר"ן משמע כמש"כ החזו"א בסימן נ' סק"ט ד"ה והנה אמרו דהוא משום דבקנה מנורה החזרתו היא בתקיעה, ובקנה של סיידין אין החזרתו בתקיעה כיון שצריך לפרקו תמיד, ועד"ז כתב הפסקי רי"ד דבקנה מנורה החזרתם היא ע"י מעשה אומן כיון שהן עומדין מחוברין תמיד ואין דרכן להתפרק וצריך אומן להחזירן ולהדקן יפה שלא יפלו, ובקנה של סיידין אין החזרתו ע"י מעשה אומן, כיון דפעמים מחברו ופעמים מסלקו.

**ג** הר"ן כתב בשם אחרים דבקנה מנורה החזרתו הוא בהידוק, ואפ"ה הוא חייב חטאת משום דס"ל דיש בנין בכלים, ובקנה של סיידין החזרתו היא ברפוי, וע"כ אינו חייב חטאת, ונתחדש בזה, דאף למ"ד דיש בנין בכלים, מ"מ ברפוי אינו חייב, ונתבאר להלן.

**קרן עגולה חייב קרן פשוטה פטור,** בפירש"י כתב דטעם הא דשאני קרן עגולה מקרן פשוטה, הוא משום דקרן עגולה מעשה אומן הוא וצריך לתקוע בנקבים בחוזק והויא מלאכה, ובקרן פשוטה מכניסו בריוח ודרכן לפרקם תמיד ופטור, וצ"ב דבתחילת דבריו משמע דל"ה מלאכה אלא כשהוא מעשה אומן וצריך לתקוע בנקבים בחוזק, ובסו"ד מבו' דכל הא דבקרן פשוטה שמכניסו בריוח פטור, הוא משום דדרכן לפרקם תמיד, דומיא דקנה של סיידין דפטור משום שצריך לחזור ולפרקו תמיד.

ובפי' ר"ח כתב דהא דשאני קרן עגולה מקרן פשוטה, הוא משום דקרן עגולה היא כלי ויש בו מלאכה להחזירה, וקרן פשוטה אין בה עסק כלום, והביא להא דתנן בכלים פי"א מ"ז דקרן עגולה טמאה ופשוטה טהורה, וצ"ב.[[118]](#footnote-119)

בביאור הא דמותבינן מינה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא מהא דתני בקני מנורה דחייב וה"ה למטה של טרסיים, ומסתימת דבריו משמע דהא דהוא חייב במטה של טרסיים, הוא בהך גוונא דשרו רב אבא ורב הונא, והיינו אף ברפוי.[[119]](#footnote-120) - **ב** הרמב"ן כתב דהוא מהא דתני בקנה של סיידין דפטור אבל אסור, והרי דאף דאין חזרתה גמר מלאכתה, משום דלא תקע, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, וכ"כ הר"ן בשם תוס'. - **ג** הריטב"א כתב דהוא מהא דתני בקני מנורה דחייב אף בהידוק, משום דיש בנין בכלים, וה"נ במטה של טרסיים חייב בהידוק, ויש לאסור מדרבנן ברפוי. - **ד** הר"ן כתב בשם אחרים דהוא מהא דתני בקנה של סיידין דפטור אבל אסור, אף שהוא רפוי, דהרי במהודק ס"ל ברישא דהוא חייב חטאת. - **ה** הפסקי רי"ד כתב דמותבינן מינה לרב ושמואל דמחייבי חטאת במטה של טרסיים, שהרי אינה מחוברת תמיד כקנה מנורה אלא מתפרקת היא כמו קנה הסיידין וכקרן פשוטה.[[120]](#footnote-121)

**אינהו דאמרו כי האי תנא וכו' ואם הי' רפוי מותר,** בד' הרמב"ן מבו' דת"ק פליג על רשב"ג וס"ל דאף ברפוי אסור, וכ"נ בד' הרשב"א והריטב"א, - אך הר"ן נסתפק בזה דאפשר דת"ק נמי מודה דכל שהוא רפוי מותר, ולא אסר אלא במהודק.

הרמב"ן וש"ר כתבו דלא התיר רשב"ג להחזיר אלא כשאינו מהודק, אך כל שהוא מהודק אסור להחזיר אף בלא תקיעה, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ו, והטוש"ע בסימן שי"ג ס"ו,[[121]](#footnote-122) ועמש"נ להלן דעת הריא"ז בזה.

ובטעם האיסור להחזיר במהודק, נחלקו הראשונים, דבד' הריטב"א מבו' דהוא מגזירה שמא יתקע, והא דברפוי מותר ולא גזרינן, הוא משום דברפוי לא שייך תקיעה כלל,[[122]](#footnote-123) וכ"כ הר"ן והמאירי, וכ"נ בפסקי רי"ד, וכ"כ האו"ז בסימן ע"ח.

אך הנה האו"ז בסימן כ"ט כתב בשם רבו, דאף דמדאורייתא אין בנין וסתירה בכלים מ"מ מדרבנן אסור, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דאסור להחזיר במהודק, דהו"ל כבנין מדרבנן,[[123]](#footnote-124) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ו דהאיסור בזה הוא משום שנראה כבונה, וכ"ה מבו' בד' הטור בסימן תקי"ט, ועד"ז כתב הרמב"ן במלחמות בפ"ק דביצה דה"ז אסור משום שהיא מלאכה קבועה ומתקיימת.[[124]](#footnote-125)

ובטעמא דת"ק דאף אם הי' רפוי מותר, כתב הרמב"ן לקמן ק"ב ב' דהוא מגזירה שמא יתקע, וכ"ה מבו' בדבריו במלחמות שם שכתב לפרש לסוגיית הגמ' לקמן קכ"ב ב' בדלתות רפויים וכת"ק דאסר אף ברפוי, והתם אמרו בגמ' דהאיסור הוא מגזירה שמא יתקע, אך בדבריו במלחמות בפ"ק דביצה מבו' דטעמא דת"ק הוא משום דס"ל דאף ברפוי הוי מלאכה המתקיימת, וזהו שפירש למה שאמרו הכא בבנין מן הצד דאסור מדרבנן, דהוא משום דהוי מלאכה מתקיימת.[[125]](#footnote-126)

ההג"א בסימן כ"ג כתב דכל הא דאם הי' רפוי מותר, הוא כשאין דרכו בתקיעה, אך כל שדרכו בתקיעה אסור להחזירו אף ברפוי, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן מ"ח א' ד"ה הא בחדתי ובד' הריטב"א שם והרא"ש שם סימן ה', וכ"כ הרמב"ן במלחמות לקמן ק"ב ב', וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ד דין ט"ז,[[126]](#footnote-127) ולקמן קכ"ב ב' נתבאר כן גם בד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ה, עיי"ש.[[127]](#footnote-128)

והמאירי כתב בשם הראב"ד דלא הותר להחזיר ברפוי, אלא בדברים שדרכם להשמט ולהחזיר ואין אדם מקפיד עליהן, אבל דבר שאין דרכו להשמט ושאדם מקפיד בהשמטתם, אסור להחזיר אף ברפוי גמור שמא יתקע,[[128]](#footnote-129) וכ"כ הכל בו בסימן ל"א בשמו דלא הותר להחזיר ברפוי, אלא בדברים שאין אדם מקפיד עליהם אם יתנועע בתוך החור, אך בדבר שצריך להיות מעמידו בדוחק, אסור אף להחזירו ברפוי, וכן דקדק הב"י בסימן שי"ג ס"ו מד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ו, וכתב כן גם בדעת הטור שם, וכ"נ בד' הרמ"א שם ס"ו, והאחרונים נחלקו בדין זה, ויתבאר בעזה"י להלן.

ובד' הרשב"א בביצה י' א' מבו' דס"ל דלעולם לא נאסר להחזיר ברפוי, ואף בדבר שדרכו בתקיעה, וזהו דקשיא לי' מ"ט אסור להחזיר תריסין רפויין, עיי"ש, וכ"נ גם בדבריו לעיל מ"ו א', וזהו שהוצרך לפרש להא דתניא לקמן קכ"ב ב' דנוטלין אבל לא מחזירין דלא איירי ברפוי.

**מאי דעתך בנין מן הצד הוא,** בפירש"י כתב דהא דהוי כבנין מן הצד, הוא משום שאינו תוקעה ומהדקה בחוזק, והריטב"א לעיל בסוגיין כתב ללמוד מזה, דאף למ"ד דיש בנין בכלים, מ"מ כל שהוא רפוי פטור דהו"ל בנין מן הצד, וכ"כ הר"ן לעיל שם דאף למ"ד דיש בנין בכלים, מ"מ ברפוי אינו אסור אלא מדרבנן, וכ"כ הרמב"ן לקמן ק"ב ב' ובמלחמות שם, ובמלחמות בפ"ק דביצה, והרשב"א לעיל מ"ו א'.

אך בד' התוס' בד"ה רשב"ג מבו' דלמ"ד דיש בנין וסתירה בכלים י"ל דאף ברפוי חייב חטאת,[[129]](#footnote-130) והיינו דמה שאמרו הכא דהוי בנין מן הצד, הוא משום דאין בנין בכלים, ורק בנין גמור הוי בנין אף בכלים, אך בנין גרוע ל"ה בנין בכלים, וכמש"כ התוס' לקמן ק"ב ב', אך למ"ד דיש בנין בכלים, י"ל דאף ברפוי חייב חטאת.[[130]](#footnote-131)

ח' מרחשון פ'

דף מס' 6

**מ"ז ב'** **-** הרשב"א בביצה י' א' כתב בשם רבינו יונה, דכל הא דאם הי' רפוי מותר, היינו רק ברפויין ממש, אך ברפויין ואינם רפויין והחזיר כל צרכו פטור אבל אסור, ועיי"ש שהוכיח כן מסוגיית הגמ' בביצה שם, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ב הע"א ושער ג' פ"ג הי"ב, והביאו המ"מ בפכ"ו משבת הי"א והב"י בסימן שי"ג ס"ו, וכ"כ המג"א שם סקי"ב והמ"ב שם סקמ"ג.

המהר"ם מר"ב בס' תשב"ץ קטן סימן ל"ו כתב דכוסות של פרקים שנוטלין אותם מן הרגל ומחזירין אותם בדוחק, אסור בין לפרקן ובין להחזירן בשבת, ואם רפויים הם מותר לפרקן ולהחזירן בשבת, והביאוהו הארחות חיים בהל' שבת סימן קכ"א והכל בו בסימן ל"א, - והטור בסימן שי"ג נחלק ע"ז וכתב דכוס אין דרך להדקו כ"כ ושרי בכל ענין, והב"י שם כתב דכ"כ רבינו ירוחם בנתיב י"ב ח"ד בשם רבינו פרץ דכוס של פרקים מותר לפרקו ולהכניסו בשבת.

ובביאור הפלוגתא בזה מצינו כמה דרכים, **א** הב"י דקדק מד' הטור דכל שדרך להדקו אסור להחזירו אפי' ברפוי, ומבו' דס"ל דמה שהתיר הטור להחזירו, הוא משום דס"ל דהחזרת הכוס בחוזק לא חשיבא כהידוק אלא כרפוי,[[131]](#footnote-132) ונחלק ע"ד המהר"ם דס"ל דחשיב כהידוק, וכ"כ הלבו"ש שם ע"ד המג"א בסקי"ב.

**ב** הגר"ז שם סכ"א פירש שנחלקו אם מותר להחזיר את הכוס בהידוק, דהמהר"ם ס"ל דהו"ל ככל של פרקים דאסור להחזירו בהידוק, והטור ס"ל דמותר להחזירו אף בהידוק, משום דאין דרכו כלל בתקיעה, ולא נאסר הידוק אלא בדבר שדרכו אף בתקיעה,[[132]](#footnote-133) וכ"כ החזו"א בסימן נ' סק"י ד"ה ובב"י.

**ג** המ"ב שם סקמ"ה כתב עפי"ד הט"ז דנחלקו אם מותר להחזיר כשהוא רפוי בדבר שדרכו בהידוק,[[133]](#footnote-134) דהמהר"ם ס"ל דכיון שדרכו בהידוק אסור להחזירו אף ברפוי, והטור ס"ל דכיון דאין דרכו בתקיעה, אף דדרכו בהידוק, מותר להחזירו כשהוא רפוי,[[134]](#footnote-135) ועיי"ש בסקמ"ח ובשעה"צ סקל"ה שנדחק לפ"ז בד' הרמ"א.[[135]](#footnote-136)

\*במש"כ הגר"ז והחזו"א דפליגי המהר"ם והטור אם נאסר הידוק כשאין דרכו כלל בתקיעה, לכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים שנתבאר בדף מס' 5 בטעם האיסור להחזיר כלי של פרקים בהידוק, דלדעת הרמב"ם ודעימי' דהוא משום שנראה כבונה, ודאי דיש לאסור אף היכא שאין דרכו כלל בתקיעה,[[136]](#footnote-137) אך לדעת הריטב"א ודעימי' דהוא מגזירה שמא יתקע, י"ל דכל שאין דרכו כלל בתקיעה אין לאסור בזה,[[137]](#footnote-138) - וכ"כ המאמר מרדכי בסימן שי"ג סקי"א בדין כלי של פרקים המתהדק ע"י הברגת הפרקים זב"ז, דאין דרך לתקוע כלל וגם אם יתקע לא יועיל ולא יוסיף מידי, דתליא אם איסור הידוק הוא משום דנראה כבונה או מגזירה שמא יתקע, ועיי"ש שצידד לעיקר דאיסור הידוק הוא מגזירה שמא יתקע ואין לאסור בכה"ג.

נחלקו האחרונים בדין כלי שחלקיו מתחברים ע"י הברגתם זב"ז שרוי"ף, דהגר"ז בסימן שי"ג סכ"א נקט דכל שמהדקם בחוזק הו"ל כתקיעה וחייב חטאת, וכ"כ החיי אדם בכלל מ"ד ס"ה, אך המאמר מרדכי בסימן שי"ג סקי"א נקט דאי"ז אלא כהידוק,[[138]](#footnote-139) ועיי"ש שצידד דה"ז מותר אף מדרבנן, כיון דאין דרך לתקוע כלל, ונתבאר לעיל, - והשעה"צ שם סקל"ב כתב דמד' המג"א שם סקי"ב מבו' דהידוק בחוזק ע"י השרוי"ף חשיב כתקיעה, ומד' הט"ז בריש סק"ז משמע דס"ל דאף כשמהדק בחוזק ע"י השרוי"ף אי"ז אסור אלא מדרבנן.[[139]](#footnote-140)

**קכ"ב ב'** **- בשלמא לול של תרנגולים קסבר כיון דמחברי בארעא יש בנין בקרקע יש סתירה בקרקע,** הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ה כתב דהא דדלתות המחוברין לקרקע לא נוטלין ולא מחזירין הוא מגזירה שמא יתקע,[[140]](#footnote-141) והמ"מ שם והמאירי בסוגיין והר"ח ב"ר שמואל בעירובין ק"ב ב' תמהו ע"ז דמ"ט הוצרכו לגזירה שמא יתקע, הרי בבנין בקרקע חייב משום בונה אף בלא תקיעה, ועמש"כ בזה השיטה להר"נ בשם הרא"ה, וצ"ב.

והמאירי כתב לישב דבהחזרת דלתות אינו חייב משום בנין כשלא תקע, מפני שהוא עראי, והמרכה"מ בפ"י משבת הי"ד תמה ע"ז מהא דתניא בעירובין ק"ב ב' דדלת של בור ודות ויציע לא יחזיר ואם החזיר חייב חטאת אף בלא תקיעה, וכ"כ הרמב"ם בפ"י שם, ומבו' דיש בנין בהחזרת דלת לקרקע אף בלא תקיעה, - וצ"ל דהכא איירי בדלתות רפויין, וכמש"כ המאירי בתו"ד, ובכה"ג אף אם הוא מחובר לקרקע לי"ב משום בנין, והא דמחייבינן בהחזרת דלת של בור אף בלא תקיעה, הוא בהידוק.[[141]](#footnote-142)

והב"י בסימן ש"ח ס"ט כתב בדעת הרמב"ם, דאף דהם מחוברין לקרקע, מ"מ כיון דכלים הם לא פסיקא לן מילתא למימר דיש בהן בנין וסתירה, וזהו שאמרו קסבר כיון דמחברי בארעא וכו', די"ל דס"ל הכי, וע"כ לפ"מ דמסקינן גזירה שמא יתקע ל"ב לה"ט דכיון דמחברי בארעא הו"ל כבנין בקרקע, ולכאו' זהו מכוון הר"ח ב"ר שמואל בעירובין שם, עיי"ש.[[142]](#footnote-143)

**אמר אביי לעולם קסבר יש בנין בכלים ויש סתירה בכלים וכו',** הריטב"א נקט דהכי ס"ל לאביי גופי' דיש בנין בכלים, וס"ל דלא נחלקו בזה ב"ש וב"ה, וכ"כ הבעה"מ לעיל ק"ב ב', וכ"נ גם בל' הרמב"ן במלחמות שם, - אך העירו בזה ממש"כ בפירש"י לעיל ע"ד ב' ד"ה ואי חייטי' דהא דאינו חייב בעשיית כוורת משום בונה, הוא משום דאין בנין בכלים, והתם אביי היא, וכ"כ המגיני שלמה לעיל שם דאביי ס"ל דאין בנין בכלים, והוכיח כן מסוגיית הגמ' בעירובין ל"ה א', וצ"ע.

**קסבר אין בנין בכלים וכו' וגזירה שמא יתקע,** נתבאר לעיל מ"ז ב' פלוגתת הראשונים בטעם הא דאסור להחזיר כלי של פרקים בהידוק, דדעת הריטב"א ודעימי' דהוא מגזירה שמא יתקע, ודעת הרמב"ם ודעימי' דהוא משום דנראה כבנין.

ומקור דברי הריטב"א ודעימי' הוא ממה שאמרו הכא דהא דאין מחזירין הוא מגזירה שמא יתקע, והרי דאיסור החזרת כלי של פרקים הוא מגזירה שמא יתקע.

ובדעת הרמב"ם ודעימי', צ"ל כמש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל ק"ב ב' והמאירי בסוגיין דהכא איירי בדלתות רפויין, ובכה"ג אין לאסור בזה משום בנין דרבנן, שהרי אף למ"ד דיש בנין בכלים היינו רק במהודק ולא ברפוי, וכל הא דאסרינן בזה הוא מגזירה שמא יתקע, - וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן במלחמות בפ"ק דביצה, דאף דאיסור החזרת תריסי החנויות המהודקין הוא משום דהיא מלאכה מתקיימת, מ"מ איסור החזרתן כשהן רפויין, הוא מגזירה שמא יתקע,[[143]](#footnote-144) - וזהו גם מש"כ הרמב"ם שם הכ"ה דדלת שידה וכו' נוטלין אבל לא מחזירין, וכתב הב"י בסימן ש"ח ס"ט דהוא מגזירה שמא יתקע, והיינו משום דדבריו שם קיימי בדלתות רפויין, (דמה"ט אף בקרקע אי"ז אסור אלא מגזירה שמא יתקע).

בביאור הא דאסרינן הכא להחזיר דלתות, נחלקו הראשונים, **א** הרמב"ן במלחמות לעיל ק"ב ב' כתב די"ל דהא דאסרינן להחזיר אף שהן רפויין, דאתיא כת"ק דלעיל מ"ז א' דס"ל דאסור להחזיר כלי של פרקים אף ברפוי. - **ב** הרמב"ן שם כתב דמה שהביא הרי"ף לדין זה מבו' דאף לרשב"ג גזרו בדלתות אף ברפויין, משום דדרכן ליתקע, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל מ"ח א' ד"ה הא בחדתי דהא דהכא גזרו שמא יתקע, הוא משום דרגילות הוא לתקוע. - **ג** המאירי לעיל מ"ז א' כתב דהא דאסרו להחזיר אף כשהן רפויין, הוא משום דבדבר שאין דרכו להשמט ושאדם קפיד בהשמטתם אף ברפוי גמור אסור שמא יתקע, וכמש"כ שם בשם הראב"ד, ונתבאר בדף מס' 5. - **ד** הרשב"א לעיל מ"ו א' כתב דהכא לא איירי בדלתות רפויין, וע"כ הוא דאסור להחזירן, וכ"ה משמעות ד' הסמ"ג לאוין ס"ה, עיי"ש.[[144]](#footnote-145)

מהא דתניא דנוטלין אבל לא מחזירין, מבו' דאף דנאסר להחזיר ברפוי מגזירה שמא יתקע, מ"מ מותר ליטול, ובטעמא דמילתא כתבו הריטב"א והשיטה להר"נ דבהחזרה יש לגזור שמא יבא לתקוע, אך בנטילה כיון דאינם תקועין ואין לחוש שיבא בנטילה זו לידי איסור, לא גזרו אטו אחרים תקועין.

ולכאו' יש לפרש עוד בזה, לדעת הסוברים דהא דאם תקע חייב חטאת הוא משום מכה בפטיש, דלפ"ז לכאו' מותר ליטול את הדלתות אף כשהם תקועין, דליכא מלאכה בסתירת מכה בפטיש, וליכא למיגזר מידי.[[145]](#footnote-146)

לדעת הריטב"א ודעימי' דעיקר הא דאסור להחזיר כלי של פרקים בהידוק, הוא מגזירה שמא יתקע, בפשוטו לא נאסר אלא להחזירו, אך מותר לפרקו, וכדתניא הכא דנוטלין אבל לא מחזירין, וכ"כ המאירי לעיל מ"ז א' דהכא איירי אף בשאינו רפוי, ואפ"ה לא נאסרה נטילתו, וכ"כ הריא"ז בפ"ק דביצה ה"ד דין ה', וכ"נ בד' הגר"א בסימן תקי"ט ס"א, וכ"כ הגר"ז בסימן שי"ג סכ"ב, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן נ' ריש סק"י.

אך בד' הרמב"ן במלחמות בפ"ק דביצה בתו"ד מבו' דתריסי החנויות שאסור להחזירן בהידוק, דאף דאין בנין בכלים מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, אף אסור ליטלן, וזהו שכתב שם דנטילתן נמי קשיא לי', ואזיל לטעמי' דהא דאסור להחזיר כלי של פרקים הוא משום דהו"ל כבנין מדרבנן, וע"כ אף אסור לפרקו, דהו"ל כסתירה מדרבנן,[[146]](#footnote-147) וכ"כ האו"ז בסימן כ"ט בשם רבו דמדרבנן יש סתירה בכלים, וכ"ה מבו' בד' המהר"ם בס' תשב"ץ קטן סימן ל"ו שכתב דכוס של פרקים שמכניסם בחוזק אסור לפרקו בשבת, וכ"ה מבו' בל' השו"ע שם ס"ו דלדעת מהר"ם אסור אף לפרקו בשבת.

והא דתניא הכא דנוטלין אבל לא מחזירין, הוא מתפרש למש"נ לעיל דהכא איירי ברפוי דלי"ב משום בנין אף מדרבנן, וע"כ לא נאסר אלא החזרתן מגזירה שמא יתקע, אך נטילתן מותרת,[[147]](#footnote-148) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בביצה שם שכתב דבתריסין שיש להן ציר באמצע שהן רפויין נטילתן מותרת אפי' בשבת ובחזרתן אין בהן משום שמא יתקע, והרי דאף אם היתה חזרתן אסורה, היתה נטילתן מותרת, ואף דלעיל מינה כתב דאף נטילתן אסורה,[[148]](#footnote-149) וכ"ה להדיא בד' המאירי בסוגיין, דהא דנוטלין, הוא רק ברפויים דלי"ב משום בנין וסתירה, ולא נאסר אלא להחזירן גזירה שמא יתקע ויתחייב משום מכה בפטיש.[[149]](#footnote-150)

ט' מרחשון פ'

דף מס' 7

**עירובין ק"ב ב'** **- מחזירין ציר התחתון במקדש אבל לא במדינה והעליון כאן וכאן אסור,**[[150]](#footnote-151)בפירש"י כתב דהא דהעליון אסור אף במקדש, הוא משום דס"ל דיש בנין בכלים, ולא הותרה מלאכה במקדש, והא דהתחתון מותר במקדש, הוא משום דכ"ז שלא יצא העליון נוח להחזירו ואין כאן בנין, אך במדינה אין מחזירין אף את התחתון, גזירה שמא יתקע, וכ"כ בפי' ריו"נ.

אך התוס' וש"ר פירשו דהגם דאין בנין בכלים, מ"מ אסור להחזיר את העליון גזירה שמא יתקע,[[151]](#footnote-152) ולא התירו לשבות זו במקדש, דהויא שבות גדולה,[[152]](#footnote-153) ובטעם החילוק בין הציר העליון לציר התחתון, מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דהציר העליון צריך חיזוק יותר, וע"כ חיישינן טפי שיבא לתקעו במסמרים, ועד"ז כתב המאירי. - **ב** התוס' הרא"ש כתב דהוא משום דבציר התחתון אף אם יתקע לי"ב איסור דאורייתא, דתוקע מועט הוא ולא חשיב בהכי מכה בפטיש.[[153]](#footnote-154) - **ג** הריא"ז ה"ה דין ה' כתב דהוא משום דהעליון הוא קשה להחזירו ופעמים שצריך להחזיר על ידי תקיעה, וע"כ גזרו בזה שמא יתקע,[[154]](#footnote-155) וכ"כ בס' הנר בשם הרמב"ם דחיישינן שמא לא יהא נח לחזור ויביא קרדום ויתקע בו עד שיחזור שהוא כעין מלאכת אומן,[[155]](#footnote-156) ועד"ז כתב בחי' המאירי.

**ר' יהודה אומר העליון במקדש,** לדעת רש"י טעמא דר' יהודה הוא כמש"כ בפי' ריו"נ משום דאין בנין בכלים, וע"כ אף בהחזרת העליון ליכא אלא משום שבות ואין שבות במקדש, אך לדעת התוס' ודעימייהו טעמא דר' יהודה הוא משום דס"ל דאף שבות זו דהחזרת ציר העליון לא גזרו במקדש.

והגאו"י כתב דנפ"מ בפלוגתייהו, דלדעת רש"י כיון דקי"ל דאין בנין בכלים, קי"ל כר' יהודה דמותר להחזיר את הציר העליון במקדש, אך לדעת התוס' ודעימייהו קי"ל כת"ק דאסור להחזיר את הציר העליון במקדש, דלא התירו לשבות גדולה זו, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ה.[[156]](#footnote-157)

**במדינה דוחקין,** בפירש"י כתב דהיינו דאם לא יצא כולו מחור האסקופה אלא התחיל לישמט דוחקין לחור, וכן פירשו ש"ר, - אך בס' הנר כתב בשם הרמב"ם שפירשה דאיירי בציר שיצא, דאף דאסור להגבי' הדלת למעלה כדי שיחזור הציר למקומו, מ"מ דוחקין אותו למשקוף, ואם חזר מעצמו לית לן בה.[[157]](#footnote-158)

הרא"ש בסימן ט"ז כתב בשם ר"ת שנסתפק אם מותר לדחוק העליון במדינה, דמדקאמר דהעליון כאן וכאן לא יחזיר, משמע דלדחוק מותר אף במדינה, או"ד דמדקתני להא דבמדינה דוחקין בציר התחתון, מכלל דהעליון אסור לדחקו, (והא דנקט כאן וכאן לא יחזיר הוא משום מקדש), והרא"ש כתב דמסתברא דאסור, וכן דקדק המ"מ בפכ"ב משבת הכ"ה מל' הרמב"ם שם, וכ"כ הארחות חיים בהל' שבת סימן קכ"א, והאהל מועד בשער השבת דרך ו', וכ"כ הטוש"ע בסימן שי"ג ס"ה, - אך בד' הריא"ז ה"ה דין ה' מבו' דאף ציר העליון שנשמט מותר לדחקו, ושם דין ו' כתב דאף בדלת של קרקע שנשמט מותר לדחקו, וכ"כ המהר"ל והגאו"י.

\***גזירה שמא יתקע,** לדעת הסוברים דאיסור החזרת כלי של פרקים הוא משום דדמי לבנין, יש להעיר דמ"ט תני הכא דהאיסור בהחזרת הציר הוא מגזירה שמא יתקע, וי"ל בזה בכמה אנפי, **א** לדעת רש"י דהא דתני דגזירה שמא יתקע קאי על ציר התחתון, דלי"ב משום בנין אף דיש בנין בכלים, הרי דכל האיסור בזה הוא מגזירה שמא יתקע, דהרי אין בזה בנין כלל. - **ב** לדעת התוס' וש"ר דהא דתני דגזירה שמא יתקע קאי על ציר העליון, י"ל דהחזרתו היא ברפוי, דבכה"ג לא נאסר להחזיר אלא מגזירה שמא יתקע, ואף לרשב"ג דאם הי' רפוי מותר, מ"מ כיון דדרכו בתקיעה אסור להחזירו אף ברפוי, וכמש"נ בשבת קכ"ב ב' מד' הראשונים. - **ג** י"ל עוד, דאה"נ דיש לאסור בזה גם משום דדמי לבנין, אלא דמשום זה אין לאסור במקדש, דאין שבות במקדש, וכל הא דלא התירו לזה במקדש הוא משום הגזירה שמא יתקע.

**של בור ושל דות ושל יציע לא יחזיר,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהם בנין המחובר לקרקע, ובזה הוי בנין בכ"ד, וע"כ אף החזרת הציר התחתון הויא כבנין,[[158]](#footnote-159) וכ"כ בס' המאורות בשם ההשלמה, דאף דיש בנין בכלים, מ"מ ל"ה כלים וקרקע כי הדדי, ובקרקע חייב בבנין כ"ד. - **ב** בספר הנר כתב בשם הרמב"ם, דדלתות אלו אינם עומדין כדלתות הבית והמגדל אלא מושלכין, וכשיצא הציר האחד אינו עומד וכאילו ניטל הדלת, ואם יחזירנו ה"ה כמתקן מלאכה בשבת וחייב חטאת.[[159]](#footnote-160) - **ג** המאירי כתב דהוא משום דאינם חוזרין לצירם אלא בדוחק גדול, וחזרתם הויא ע"י תקיעה.

הגאו"י נסתפק לדעת התוס' וש"ר דבדלת של שידה וכו' אף בעליון פטור, די"ל דהא דתני דבשל בור וכו' אם החזיר חייב חטאת, היינו רק בעליון, אך בתחתון אף בשל בור וכו' פטור, ונסתפק לפ"ז עוד, אם התירו לזה במקדש,[[160]](#footnote-161) - אך התורי"ד כתב דהא דשל בור וכו' אם החזיר חייב חטאת הוא אף בציר התחתון, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז ה"ה דין ו'.[[161]](#footnote-162)

והחזו"א בסו"ס נ' ד"ה ר"מ פ"י כתב דהא דהמחזיר דלת של בור וכו' חייב, הוא אף ברפוי, כמו שלנו הסובבים על צירים ונוח ליטלם, דכיון דדרך בנינם בכך הו"ל בונה,[[162]](#footnote-163) - ונתחדש בדבריו דאף דבכלים אף למ"ד דיש בנין בכלים, מ"מ לדעת רוב קמאי ברפוי לי"ב משום בנין, ונתבאר בשבת מ"ז ב', מ"מ במחובר יש בנין אף ברפוי, וזה ע"ד מש"כ בפירש"י הכא, דאף דבדלתות הכלים אין החזרת הציר התחתון חשובה כבנין, מ"מ בקרקע אם החזיר אף את הציר התחתון חייב, דבקרקע הוי בנין בכ"ד.

ואי נימא דאף בקרקע אין בנין מדאורייתא ברפוי, יש להסתפק בטעם הא דה"ז אסור מדרבנן, אם הוא משום דמדרבנן יש בנין בקרקע אף ברפוי, וי"ל דהוא משום דגזרו רפוי אטו מהודק, או הוא מגזירה שמא יתקע,[[163]](#footnote-164) - ונפ"מ הוא בדין פירוק דלת המחוברת לקרקע ברפיון, דאם הא דאסור להחזירה הוא משום דמדרבנן יש בנין בקרקע אף ברפוי, הרי דאף אסור לפרקה משום דהו"ל כסתירה, אך אם הא דאסור להחזירה הוא מגזירה שמא יתקע, הדין נותן דמותר לפרקה, כדתניא בשבת קכ"ב ב' בדלתות הכלים דנוטלין אבל לא מחזירין.[[164]](#footnote-165)

י"ב מרחשון פ'

דף מס' 8

**ביצה י"א ב'** **- ב"ש אומרים אין מסלקין את התריסין ביו"ט,** בפירש"י פירש דהן דלתות החנויות, ולעיל י' א' פירש דהם דלתות החלונות של החנויות, וכ"כ הערוך בע' תריס, וכ"כ האו"ז בסימן של"ז, ור"פ בהגה' סמ"ק סימן קצ"ד אות כ"ג והטור בסימן תקי"ט, - אך הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ב הס"ח פירש דהוא שידה תיבה ומגדל שבחנויות, ועמד ע"ז המ"מ בפ"ד מיו"ט הי"ב.[[165]](#footnote-166)

הרמב"ן במלחמות לעיל בפירקין ובשבת ק"ב ב' כתב דאיירי בתריסין רפויין, וכ"כ הרשב"א לעיל י' א', וכתב דאיירי ברפוי ואינו רפוי, ונתבאר להלן, ומבו' לפ"ז דאף דגם לב"ש דיש בנין בכלים היינו רק במהודק ולא ברפוי, ולא נאסר החזרת רפוי אלא מדרבנן, וכמש"כ הרמב"ן שם, מ"מ אף סילוקו אסור.[[166]](#footnote-167)

והטעם בזה הוא משום דהא דאסרו חכמים ברפוי, אי"ז מגזירה שמא יתקע, דלפ"ז ל"ה סילוקו אסור, וכמבו' בשבת קכ"ב ב', אלא משום דגזרו רפוי אטו מהודק, וכמו שהביא הרמב"ן בשבת שם למה שאמרו מי איכא מידי דבכלי חייב חטאת וביד מותר לכתחילה, וע"כ ה"נ יש לאסור בסילוק רפוי אטו מהודק.

**וב"ה מתירין אף להחזיר,** לעיל י' א' פרכינן דהכא לגבי שמחת יו"ט ב"ש לחומרא וב"ה לקולא, ובמתניתין דהשוחט חי' ועוף ביו"ט הוו ב"ש לקולא וב"ה לחומרא, ומשני ר' יוחנן דמוחלפת השיטה, ונחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י לעיל ט' ב' ד"ה מוחלפת השיטה מבו' דמפרש דהיינו דהוחלפה כאן שיטתם וצריך להפוך דבריהם, דלב"ה אין מסלקין את התריסין, ולב"ש מותר אף להחזיר.[[167]](#footnote-168) - **ב** בספר הישר לר"ת סימן שע"ח פירש דהיינו דבההיא דשוחט חי' ועוף הוחלפה שיטתם, דלב"ש לא יחפור אא"כ הי' לו עפר מוכן מבעו"י, ולב"ה יחפור בדקר ויכסה, וכ"כ התוס' לעיל ט' ב' ד"ה א"ר יוחנן, וכ"כ הבעה"מ וההשלמה והמכתם לעיל בפירקין. - **ג** הבעה"ע בהל' יו"ט קלט: פירש דהיינו דהחליפו ב"ש וב"ה שיטתם, דהחמירו ב"ה בכל מקום ולא החמירו בתריסין, משום טעמא דהתירו סופן משום תחילתן, וכ"כ הראב"ן במכילתין, וכ"כ הרא"ש בסימן ט' בשם ה"ר יוסף.

בגמ' לעיל שם לגירסא שלפנינו משני דעד כאן לא קאמרי ב"ה הכא אלא משום דאין בנין בכלים ואין סתירה בכלים אבל התם לא, אך בד' התוס' שם ט' ב' והבעה"מ לעיל בפירקין והרא"ש בסימן ט' ועוד מקמאי מבו' דל"ג לה.[[168]](#footnote-169)

והרמב"ן במלחמות לעיל בפירקין כתב לפ"ז לישב ד' הרי"ף שפסק בחזרת תריסין כב"ה לקולא, וכתב למתניתין דהשוחט חי' ועוף בלא חילוף, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפ"ג מיו"ט ה"א ופ"ד הי"ב, אף דבגמ' רמינן להו אהדדי ומפכינן חדא מקמי חברתה, שתמה ע"ז הבעה"מ שם, וכ"כ הרשב"א וש"ר לעיל, והבעה"ע והרא"ש שם כתבו לישב, דלא מפכינן לחדא מינייהו, ומה שאמרו דמוחלפת השיטה היינו דהחליפו ב"ש וב"ה שיטתם, וכנ"ל, ונתבאר עוד להלן.

**מהו דתימא טעמייהו דב"ה משום דאין בנין בכלים ואין סתירה בכלים ואפי' דבתים קמ"ל וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דקמ"ל דאף דאין בנין וסתירה בכלים קאסרי לי' ב"ה מדרבנן אי לאו משום תחילתן,[[169]](#footnote-170) וכן פירשו ש"ר בסוגיין ולעיל בפירקין דאיירי בכלים ואפ"ה ה"ז אסור מדרבנן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ב, והר"פ בהגה' סמ"ק סימן קצ"ד (אות כ"ג), והטור בסימן תקי"ט, ועמש"נ להלן בטעם האיסור בזה.

אך הפסקי רי"ד כתב לפרש דקמ"ל דתריסי חנויות הם פתחי החנויות שהם בתים הבנוים ע"ג קרקע, וע"כ לכו"ע יש בהן משום בנין וסתירה, וכ"ה מבו' גם בדבריו בתורי"ד בעירובין ל"ה א' דמפרש לה במחובר לקרקע, עיי"ש, וע"כ אף דכשיש להן ציר באמצע אי"ז בנין מדאורייתא, ונתבאר הטעם בזה לקמן בסוגיין, מ"מ ה"ז אסור אטו ציר מן הצד, דהוא מלאכה גמורה, ולא התירו לזה אלא משום שמחת יו"ט, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בפירקין ה"ד דין ד' ה',[[170]](#footnote-171) ועמש"כ בזה בפי' ריבב"ן.

\*בל' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע דמפרש דאיירי בתריסי חנויות המחוברין לקרקע, דומיא דבית שבתוך החצר, ואפ"ה שרו ב"ה, ועמש"כ המרכה"מ בפ"ד מיו"ט הי"ב בדעתו.

**דחנויות אין דבתים לא,** בפירש"י כתב דהיינו דלא התירו אלא בחנויות שהם צרכי רבים, אבל בתריסי כלי הבית לא, ובדבריו בד"ה דאין בנין משמע דבשל בתים אסור אף ליטול, וכמו שדקדקו הראש יוסף בסוגיין והשעה"צ בסימן תקי"ט סק"ד, והפסקי רי"ד הוסיף לפרש דלא התירו אלא בחנויות שמוכרין לרבים, ואי לא שרית להו אתו רבים לאימנועי משמחת יו"ט, אך בשל בעלי בתים לא התירו, ואע"פ שיש להם שום דבר הצריך ליו"ט, שאם אינו יכול ליקח משם ילך אצל החנוני ויקח ממנו, ול"ד לחנוני שהוא מוכר לכל העולם, וכ"כ הריא"ז ה"ד דין ד' דלא התירו אלא בשל חנונים דצריכין לפתוח חנויותיהם ולמכור לרבים, אך אם היו של בעלי בתים אסורין בין ליטול ובין להחזיר.

אך הרי"ף כתב דהא דשאני תריסי בתים מתריסי חנויות, הוא משום דבתריסי חנויות אי לא שרית לי' להחזיר לא פתח ואתי לאימנועי משמחת יו"ט, ומשא"כ בתריסי בתים דכיון דברשותי' נינהו פתח ולא מימנע,[[171]](#footnote-172) וכ"כ הרא"ש בסימן י"א, ומבו' דאף תריסי בתים הותר לפתחן, ולא נאסר אלא להחזירן, דלי"ב להא דהתירו סופן משום תחילתן, כיון דאף אי לא שרית לי' להחזיר פתח ולא מימנע, כיון דהם משתמרין ברשותו, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ב הס"ט, וכ"כ הטור בסימן תקי"ט, וכן דקדקו הלח"מ בפ"ד מיו"ט הי"ב והגר"א בסימן תקי"ט ס"א מל' הרמב"ם והשו"ע שם,[[172]](#footnote-173) וכ"כ הלבוש שם.[[173]](#footnote-174)

והיש"ש בסימן ל"ג כתב מטעם אחר להתיר ליטול את תריסי הבתים, אף דלי"ב צרכי רבים, דכל הא דאסור לסלק, אלמלי הא דיש בזה משום שמחת יו"ט וצרכי רבים, הוא בשל חנויות שעומדות למכור מהן לרבים ואוושא מילתא, ומשא"כ בתריסין דבתים, וכ"כ הט"ז בסימן תקי"ט סק"א דאף לדעת רש"י מותר לסלק את תריסי הבתים.[[174]](#footnote-175)

הגר"א בסימן תקי"ט ס"א כתב דטעם הא דאף בתריסי בתים מותר לסלק, הוא משום דלסלק בכל ענין מותר, כדתניא בשבת קכ"ב ב' בדלת שידה תיבה ומגדל דנוטלין אבל לא מחזירין, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין.

וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות לעיל בפירקין דנטילתן מותרת אפי' בשבת, ולא נאסר אלא סילוקן, עיי"ש, ואמנם מבו' בדבריו דהיינו רק ברפוי, ונתבאר להלן, - וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ב הס"ח ס"ט דכל הא דבעינן להתירא דשמחת יו"ט, הוא בהחזרת התריסין, אך סילוקן מותר בכל ענין, וכ"ה משמעות דבריו שם הע"א דאף כשיש להן ציר מן הצד לא נאסר אלא להחזירן, - וכ"כ הריא"ז ה"ד דין ה' דבשל שידה תיבה ומגדל מותר ליטלן ואסור להחזירן, ולא אסרו הכא ליטלן, אלא בתריסי חנויות המחוברות לקרקע, ונתבאר לעיל.

אך למשמעות ד' רש"י בד"ה דאין בנין דבשל בתים אסור אף לסלק, מבו' דגם סילוק התריסין אסור מדינא, ולא התירוהו אלא בחנויות שהם צרכי רבים, וכ"ה גם בפי' הר"י מלוניל דלא הותר לסלק התריסין אלא משום שמחת יו"ט, ומבו' בתו"ד דהטעם בזה הוא משום דהא דאסרינן בזה, אי"ז מגזירה שמא יתקע, אלא הוא משום דגזרו בכלים אטו קרקעות דיש בהן בנין, וע"כ אף לסלק אסור, וכ"ה גם בס' המאורות בסוגיין, ומבו' בדבריו דהיינו משום דאע"ג דלי"ב להגזירה דשמא יתקע, מ"מ ה"ז אסור משום דדמי לסתירת בנין,[[175]](#footnote-176) וכ"כ המאירי בבית הבחירה, דכל שאין בסילוקן משום צורך יו"ט אסור אף בסילוקן,[[176]](#footnote-177) וכ"ה מבו' גם בד' היש"ש בסימן ל"ג והט"ז בסימן תקי"ט סק"א דאף לסלק לא הותר אלא משום צורך יו"ט.

ואמנם קשיא ע"ז ממה שאמרו בדלת שידה תיבה ומגדל דנוטלין אבל לא מחזירין, - ומתו"ד הר"י מלוניל לקמן כ"א ב' נלמד לישב בזה, דכל הא דאסרו הכא בנין בכלים אטו קרקעות, הוא רק בתיבות החנויות שהם גדולות ודומות לחדרים הבנויים בקרקע,[[177]](#footnote-178) אך בין כלים גמורים לקרקעות לא גזרינן, וכל הא דאסרינן להחזיר דלת שידה תיבה ומגדל הוא מגזירה שמא יתקע, ואין לאסור מכח זה אלא להחזירן, - וי"ל עוד, כמש"נ בשבת שם עפי"ד הרמב"ן, דהתם איירי ברפוי דלי"ב משום בנין, ולא נאסר אלא מגזירה שמא יתקע, וע"כ לא נאסר אלא החזרתן, אך הכא י"ל דאיירי במהודק, ואסרינן לה משום דמדרבנן יש בנין בכלים, וע"כ אף סילוקן אסור,[[178]](#footnote-179) וכ"כ הראש יוסף בסוגיין דמשמעות ל' רש"י דמדרבנן יש בנין בכלים, וע"כ הוא דאסור אף לסלק.[[179]](#footnote-180)

\*לדעת הסוברים דמה שאמרו לעיל י' א' דמוחלפת השיטה, היינו ההיא דהכא, דב"ה אומרים אין מסלקין את התריסין ביו"ט, מבו' להדיא דאף דאין בנין בכלים, מ"מ אף סילוק התריסין אסור, וכדעת רש"י ודעימי'.

אך למש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל בפירקין דר' יוחנן דמפיך להו ס"ל דיש בנין בכלים, י"ל דמה"ט הוא דס"ל לב"ה דאף אין מסלקין את התריסין, דאף אם איירי ברפוי דלי"ב משום בנין מה"ת, מ"מ מדרבנן אסרו בזה אטו בנין, ואף סילוקו אסור, (וכמש"נ לעיל דמה"ט הוא דלב"ש אין מסלקין את התריסין, אך למ"ד דאין בנין בכלים, י"ל דלא נאסר אלא להחזיר את התריסין מגזירה שמא יתקע.

ובזה מתפרש מש"כ התוס' לעיל ט' ב' והרשב"א לעיל י' א' דאי מפכינן לההיא דסילוק תריסין, הרי דהא דס"ל לב"ה דאין מסלקין הוא משום דיש בנין בכלים, והיינו דאף דהא דאסרו להחזיר מתישב אף אם אין בנין בכלים,[[180]](#footnote-181) מ"מ הא דאין מסלקין הוא רק משום דיש בנין בכלים, דלמ"ד דאין בנין בכלים, לא נאסר כלל סילוק התריסין, ורק החזרתן נאסרה מגזירה שמא יתקע, וכמש"כ התוס' בסוגיין, וכ"כ המהר"ם בסוגיין, עיי"ש.[[181]](#footnote-182)

\*המ"ב בסימן תקי"ט סק"ה כתב דאך בציר מן הצד מותר לסלק, ובשעה"צ שם סק"י פירש דהוא משום דל"ש בזה הגזירה דשמא יתקע, ולכאו' לפ"ז שרי לסלק אף שלא לצורך יו"ט, - אך השעה"צ שם סק"ד כתב דאף בציר באמצע לא הותר לסלק אלא משום שמחת יו"ט, עיי"ש, וצ"ע.[[182]](#footnote-183)

**אמר ר"ש בן אלעזר מודים ב"ש וב"ה שמסלקין את התריסין ביו"ט,** בטעם הא דשרו ב"ש לסלק את התריסין, אך דס"ל דיש בנין בכלים, וכמו שאמרו לקמן כ"ב א',[[183]](#footnote-184) י"ל למש"כ הרמב"ן והרשב"א דאיירי בתריסין רפויין, וע"כ לי"ב משום בנין דאורייתא, וי"ל עוד לפ"מ דמסקינן דאיירי כשיש להן ציר מן הצד, דבכה"ג לי"ב משום בנין, ועמש"נ להלן לפרש הטעם בזה, ועמש"כ בזה הפנ"י בסו"ד.

**בשיש להן ציר מן הצד דברי הכל אסור,** בטעם הא דמודו ב"ה לאסור בזה, אף דאין בנין וסתירה בכלים, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בד"ה מהו דתימא כתבו דהוא מגזירה שמא יתקע, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ד מיו"ט הי"ב,[[184]](#footnote-185) וכ"כ הרמב"ן במלחמות לעיל בפירקין ובשבת ק"ב ב', וכ"כ בחידושיו בשבת שם בפי' הב', וכ"כ הרשב"א לעיל י' א' ובסוגיין, והרא"ה והר"ן בסוגיין, וכ"כ ההשלמה והמאורות והמכתם בסוגיין,[[185]](#footnote-186) וכ"כ המאירי בפי' קמא, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, והסמ"ק בסימן קצ"ד, וכ"כ הארחות חיים בהל' יו"ט סימן ס"ג והכל בו בסימן נ"ח, וכ"כ השו"ע בסימן תקי"ט ס"א.

ובהא דבציר באמצע לא אסרו בזה, ולא דנו לאסור אלא גזירה אטו מן הצד, כתב הרמב"ן בשבת ק"ב ב', דהוא משום דבזה אינו תוקע, שהרי יש לו לפתוח כל היום, ול"ד לציר מן הצד דאף אם יתקע תסוב הדלת על צירה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לעיל דאין עשוי ליתקע בתריסין שהרי כל עצמן לטלטלן הם עשויין, וכ"כ הר"ן בסוגיין דבציר באמצע לא שייכא תקיעה כלל.[[186]](#footnote-187)

**ב** בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דגזרו בנין בכלים אטו בנין בקרקע, וכ"כ המאירי בפי' בתרא, והא דבציר באמצע לא גזרו, אלא אטו מן הצד, הוא משום דבענין זה אינו נוהג בדלתות הבתים, ועוד שאינו בנין חזק, - ועד"ז מבו' בד' הטור בסימן תקי"ט דהא דציר מן הצד אסור וציר באמצע שרי, הוא משום דציר מן הצד נראה כבונה, וציר באמצע אינו נראה כ"כ כבונה.

**ג** הרמב"ן בשבת ק"ב ב' בפי' קמא כתב דהוא משום דהחזרת תריסין מן הצד הו"ל מעשה אומן, והוי כעושה כלי מתחילתו, והא דבציר באמצע שרי מדינא, הוא משום דאי"ז מעשה אומן.

**ד** הפסקי רי"ד כתב דאיירי בתריסי חנויות המחוברים לקרקע, ויש בזה בנין וסתירה מדאורייתא, ולא דחינן איסור תורה משום שמחת יו"ט,[[187]](#footnote-188) ועמש"נ להלן לדעתו בטעם הא דשרינן בציר באמצע.

**אין להן ציר כל עיקר דברי הכל שרי,** לדעת הרי"ד והריא"ז דאיירי הכא בתריסי חנויות המחוברין לקרקע, מבו' דכל שאין להתריסין ציר לי"ב איסורא אף בבנין בקרקע.

ולדעת ש"ר דאיירי הכא בתריסי חנויות שאין מחוברין לקרקע, לא נתפרש דאף בבנין בקרקע שרי כשאין להן ציר, והא"ר בסימן תקי"ט סק"ה פירש בד' הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הי"ב והרע"ב בפירקין דשרי אף בבית שהוא מחובר, והביא כן מביאורי המהרש"ל לסמ"ג, - אך הב"ח שם ס"א נסתפק בדין זה, והלבוש שם ס"א כתב דאם הם מחוברין לקרקע בכל ענין אסור אפי' לסלקו דהוי סתירה דאורייתא, והפנ"י בסוגיין נסתפק בדין זה, עיי"ש.[[188]](#footnote-189)

**כי פליגי בשיש להן ציר באמצע מר סבר גזרינן ציר באמצע אטו ציר מן הצד,** מבו' דאף דלב"ש יש בנין בכלים, מ"מ בציר באמצע לי"ב משום בנין, ולא אסרו בזה אלא גזירה אטו מן הצד.

ובד' הרמב"ן במלחמות והרשב"א לעיל בפירקין מבו' דהטעם בזה הוא, משום דתריסין דמן הצד רפויין הן, וברפוי אין בנין וסתירה אף לב"ש, - וצ"ל דאף שכתב הרמב"ן בחי' ובמלחמות בשבת ק"ב ב' דלמ"ד דיש בנין וסתירה בכלים, ה"ז אסור מדרבנן אף ברפוי, דמי איכא מידי דבכלי חייב חטאת וביד מותר לכתחילה, מ"מ בתריסין שיש להן ציר באמצע דאין דרך לעשותן אלא רפויין כדי שיהיו נוחין לתשמישן, וכמש"כ הרמב"ן, ליכא למיגזר, והיינו דהא דאסרו רפוי, הוא משום דגזרו רפוי אטו מהודק, (וכמו שפירש"י בשבת צ"ד ב' בהא דמי איכא מידי וכו', דהוא משום דגזרו ביד אטו כלי), ואין לגזור בגוונא דאין דרך לעשות אלא רפוי.

אך הפסקי רי"ד כתב דהא דכשיש להן ציר באמצע אי"ז בנין גמור מה"ת, הוא משום שאינו דומה לדלתות הבית שהדלת סובבת על צירה וקבועה במקומה תדיר וכשפותח ונועל א"צ לסלקה, אבל זה שהוא באמצע צריך לסלקה ולהחזירה בכל שעה, והלכך לא חשיב בנין וסתירה, - ולכאו' מכוון דבריו הוא דכיון דצריך לסלקן כדי ליכנס לבית ולצאת ממנו, ה"ז דומה לכיסוי הכלים שמותר להדקן ולי"ב משום בנין וסתירה, ויתבאר בעזה"י במקומו, - וכן צ"ל לפ"מ שדנו התוס' בשבת מ"ז ב' בד"ה רשב"ג דלמ"ד דיש בנין וסתירה בכלים הוא אף ברפוי, ובע"כ דהא דלא אסרו ב"ש בציר מן האמצע אלא אטו ציר מן הצד, הוא משום דהו"ל ככיסוי הכלים.[[189]](#footnote-190)

**ומר סבר לא גזרינן,** בטעם הפלוגתא דב"ש וב"ה בזה, כתב הרמב"ן במלחמות לעיל בפירקין דהוא משום דב"ש ס"ל דיש בנין בכלים, וע"כ גזרו בזה אטו מן הצד, דבמהודק הוא חייב חטאת, אך לב"ה דאין בנין בכלים, הרי דכיון דאף בציר מן הצד לי"ב אלא משום שמא יתקע, ובציר באמצע הו"ל כגזירה לגזירה, ולא גזרו בזה משום שמחת יו"ט,[[190]](#footnote-191) וכ"כ הר"ן בסוגיין, וכ"כ ההשלמה והמאורות והמאירי,[[191]](#footnote-192) - אך הרא"ה פירש דגם לב"ש לא אסרו בציר מן הצד אלא מגזירה שמא יתקע, וס"ל דאסרו אטו זה בציר באמצע, וב"ה ס"ל דלא גזרו.

הרמב"ן במלחמות לעיל בפירקין כתב בדרך קמא בדעת הרי"ף, דהא דא"ר יוחנן דמוחלפת השיטה, הוא משום דס"ל דכשיש להן ציר מן הצד פליגי, ושרו ב"ה משום דאין בנין בכלים ואע"פ שהיא מלאכה קבועה ודינו להיות פטור אבל אסור עלי', כמו שאמרו בשבת מ"ז ב' בבנין מן הצד דנהי דאיסורא דאורייתא ליכא דרבנן מיהא איכא, והיינו מפני שהיא מלאכה מתקיימת, ואפ"ה התירוה משום שמחת יו"ט, וזהו דקשיא לי' מהא דאסרו בשוחט חי' ועוף, דהו"ל משאצל"ג,[[192]](#footnote-193) אך לפ"מ דקי"ל דפלוגתייהו היא כשאין להן ציר אלא באמצע, דנטילתן מותרת אפי' בשבת,[[193]](#footnote-194) ובחזרתן נמי אין בה משום שמא יתקע, ולא נאסר אלא גזירה אטו מן הצד, ומשום שמחת יו"ט לא גזרינן גזירה לגזירה בכה"ג דלא מוכחא מילתא דעבר אשבות דיו"ט, ולא קשיא מההיא דשוחט חי' ועוף.

ובדרך בתרא כתב, דהא דא"ר יוחנן דמוחלפת השיטה, הוא משום דס"ל דיש בנין וסתירה בכלים, והא דהתירו ב"ה לסלק ולהחזיר, הוא משום שדרכן להטלטל ואינם נדחקין, אך אם החזיר כל צרכו אע"פ שלא תקע חייב חטאת, ויש לאסור אטו זה אף כשאינם נדחקין, ואפ"ה התירוה ב"ה משום שמחת יו"ט, אך לפ"מ דקי"ל דאין בנין וסתירה בכלים, ואין החזרת תריסין בציר באמצע אסורה אלא מגזירה לגזירה, התירו לזה במקום שמחת יו"ט, ולא קשיא מההיא דשוחט חי' ועוף.[[194]](#footnote-195)

הרשב"א לעיל י' א' הק' על מש"כ הרמב"ן דאיירי הכא ברפויין, דא"כ מ"ט אסרינן בזה, הרי קי"ל כרשב"ג דאם הי' רפוי מותר, וכתב דצ"ל דלא התיר רשב"ג אלא ברפויין ממש, אך ברפויין ואינם רפויין פטור אבל אסור, מגזירה שמא יתקע, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ב הע"א דלא נאסר אלא ברפויין ואינם רפויין, אך אם היו רפויין גמורין שרי.

אך הרמב"ן במלחמות בשבת ק"ב ב' כתב דהא דאסרו בתריסין אף שהן רפויין, הוא משום דכל דדרכו לתקוע אסור אף ברפוי, ופירש דזהו גם מה שאמרו שם קכ"ב ב' בדלת שידה וכו' דנוטלין אבל לא מחזירין מגזירה שמא יתקע, אף דאיירי ברפוי.

\*הרמב"ן לעיל שם כתב דהא דבציר באמצע מדינא שרי, ולא נאסר אלא אטו ציר מן הצד, הוא משום דקי"ל כרשב"ג דאם הי רפוי מותר, - וצ"ע דהרי אף לב"ש דיש בנין וסתירה בכלים ואסור מדרבנן אף ברפוי, מ"מ ביש להן ציר באמצע לא אסרו אלא אטו מן הצד, ונתבאר לעיל דהוא משום דאין דרך לעשות אלא רפוי, וא"כ כ"ש דלב"ה דאין בנין וסתירה בכלים אין לאסור בציר באמצע אלא אטו ציר מן הצד.[[195]](#footnote-196)

וצ"ל לפי המבו' בד' הרמב"ן שם, דהא דאסר ת"ק ברפוי, אי"ז מגזירה שמא יתקע, כמש"כ בשבת ק"ב ב', (וכ"ה מבו' גם בדבריו במלחמות שם, שכתב דיש לפרש להא דתניא בדלת שידה וכו' דנוטלין אבל לא מחזירין ומפרשינן דהוא מגזירה שמא יתקע, דאתיא כת"ק), אלא משום דהוי מלאכה המתקיימת, וכמו שפירש כן למה שאמרו בשבת מ"ז ב' בבנין מן הצד דאסור מדרבנן, דהוא משום דהוי מלאכה מתקיימת, והתם הרי איירי ברפוי,[[196]](#footnote-197) וע"כ ה"ז אסור אף בציר באמצע, ומשא"כ בהא דאסרו ב"ש ברפוי, דהוא גזירה אטו מהודק, ואין לאסור משום זה בציר באמצע דאין דרך לעשותו מהודק.[[197]](#footnote-198)

\*בירושלמי בפירקין ובשבת פי"ב ה"א אמרו דהא דשרו ב"ה הוא כשאין שם פתח אבל כשיש שם פתח משתמש דרך הפתח, והביאוהו הבעה"ע בהל' יו"ט קמד:, והרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ב ה"ע, - והב"י בסימן תקי"ט ס"א כתב לפרש לד' הירושלמי דהיינו דלא התירו לסלק ולהחזיר, אלא כשאינו יכול להשתמש אלא ע"י כך, אבל אם יכול להשתמש ע"י חלון שבמגדל, אע"פ שהוא משתמש בדוחק ישתמש דרך שם ולא יסלק ויחזיר, ועיי"ש שכתב דהפוסקים שלא כתבו הירושלמי הזה, אפשר דס"ל דמאחר שלא נזכר זה בגמ' דידן ולא חילקו בזה, אמרינן דבכל גווני שרי לסלק ולהחזיר דלא פלוג רבנן, - והא"ר שם סק"א תמה ע"ז הרשב"א בעבוה"ק הביא לדין זה, וגם סתמו כפירושו, דכיון שכתבו הראשונים דהתירו כדי שלא למנוע משמחת יו"ט, אין להתיר כשאפשר ע"י פתח או חלון, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ס"א ד"ה מסלקין, וצ"ע.

\*בירושלמי שם אמרו דמחזיר ובלבד שלא יחזיר כל צרכו, והביאוהו הבעה"ע שם והרשב"א שם הע"א, - ובד' הרשב"א שם מבו' דאיירי כשיש להן ציר מן הצד דבכה"ג לא התירו אלא כשאינו מחזיר כל צרכו,[[198]](#footnote-199) אך אם מחזיר כל צרכו אסור, כמו שאמרו בסוגיין דבציר מן הצד כו"ע לא פליגי דאסור.[[199]](#footnote-200)

אך הב"י בסימן תקי"ט ס"א כתב לפרש לד' הירושלמי דהיינו דאף כשהתירו להחזיר, כיון שלא התירו אלא בקושי, אינו מחזיר לגמרי אלא מחזיר כדי שיהא משתמר לבד ודיו, וכתב דהפוסקים שלא כתבו לזה, אפשר דהוא משום דס"ל דמאחר שלא נזכר זה בגמ' דידן, אמרינן דאף להחזיר כדרכו שרי, שלא נתנו חכמים דבריהם לשיעורין, ועמש"כ הביאוה"ל שם ס"א ד"ה מסלקין בביאור דעת הבעה"ע והרשב"א בזה.[[200]](#footnote-201)

י"ג מרחשון פ'

דף מס' 9

**מ"ו א'** **- הלכך דחוליות בין גדולה ובין קטנה אסורה,** התוס' הק' ממה שאמרו בביצה כ"ב א' דלב"ה זוקפין את המנורה משום דאין בנין בכלים ואין סתירה בכלים,[[201]](#footnote-202) והרשב"א הוסיף דכיון דמותר אף להחזיר, כ"ש דמותר לטלטל,[[202]](#footnote-203) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דלמ"ד בשלהי פירקין דמותר להחזיר מטה של חוליות ברפוי, י"ל דהא דלב"ה זוקפין את המנורה הוא ברפוי,[[203]](#footnote-204) וכ"כ הרמב"ן לקמן שם די"ל דאתיא כרשב"ג וברפוי, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בפי' קמא, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשל"ז.[[204]](#footnote-205)

**ב** התוס' כתבו דלמאן דאסר להחזיר מטה של חוליות ברפוי, צ"ל דהתם מיירי כגון שהחוליות מחוברין יחד ואינם מתפרקין ופעמים מטין אותן ופעמים זוקפין אותן, והתוס' הרא"ש דקדק כן מלישנא דמתניתין דהתם דקתני אין זוקפין את המנורה, ולא קתני אין מחזירין, וכ"כ התוס' בביצה שם בתי' בתרא.

**ג** התוס' בביצה שם כתבו דהכא מיירי בשבת, והתם מיירי ביו"ט, ולא החמירו חכמים הואיל ואין בנין בכלים, וכ"כ הרמב"ן לקמן מ"ז א' בפי' בתרא דהתירו ביו"ט משום צורך יו"ט וכבודו, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ו ופ"ד מיו"ט הי"ג, וכמש"כ הרמ"ך בהל' יו"ט שם, והמג"א בסימן תקי"ט סק"ד, והגר"א שם, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ג הי"ב,[[205]](#footnote-206) וכ"ה משמעות ד' השו"ע בסימן תקי"ט ס"ב, כמש"כ המג"א והגר"א שם.

**ד** התורי"ד כתב דהתם איירי במנורה שהיתה עשוי' חוליות חוליות, דא"צ בה מעשה אומן, ובכה"ג אין בנין וסתירה בכלים,[[206]](#footnote-207) והכא איירי בקני מנורה העשויים חוליות חוליות, דיש מעשה אומן בהחזרתם, ובכה"ג יש בנין וסתירה אף בכלים, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בפירקין ה"ד דין ט"ז ודין י"ח, וכ"כ הריטב"א לקמן ק"ב ב' בפי' בתרא.[[207]](#footnote-208)

**ה** הרי"ף השמיט לדינא דהכא ותמה ע"ז הבעה"מ, והרמב"ן במלחמות לקמן ק"ב ב' כתב בדעתו דס"ל דר' יוחנן דאסר לטלטל מנורה של חוליות, הוא משום דס"ל דיש בנין בכלים, והא דמפרשינן בביצה לפלוגתא דב"ש וב"ה במנורה של חוליות, הוא לפ"מ דקי"ל דאין בנין בכלים, ומותר להחזיר ברפוי, וכ"ש דמותר לטלטל, ועד"ז כתבו בדעתו הרשב"א בסוגיין,[[208]](#footnote-209) והר"ן בשלהי פירקין, וכ"כ הריטב"א לקמן ק"ב ב'.[[209]](#footnote-210)

לדעת הרמב"ם ודעימי' דביו"ט התירו החזרת מנורה של פרקים, קשיא דמ"ש מהחזרת תריסין דאסורה אף ביו"ט, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א בעבוה"ק שם הי"ג כתב דכל הא דהתירו ביו"ט הוא במנורה שאין עשוי' לתקוע חוליותי', אבל עשוי' לתקוע חוליותי' אסור לזקפה, ולפ"ז ניחא דבתריסין שיש להן ציר מן הצד שעשויין לתקוע, אסור להחזירן,[[210]](#footnote-211) ואף כשיש להן ציר באמצע דאין עשויין לתקוע, גזרו אטו ציר מן הצד. - **ב** המ"מ בפ"ד מיו"ט הי"ג כתב דשאני בתריסין דהוא קרוב מאד לתקוע מפני הציר שהוא מן הצד. - **ג** הגר"א בסימן תקי"ט ס"א כתב דהא דהתירו לזקוף את המנורה הוא משום שמחת יו"ט, ומשא"כ בתריסין דליכא אלא משום התירו סופן משום תחילתן, וכ"כ המ"ב שם סק"ט.[[211]](#footnote-212)

המג"א בסימן תקי"ט סק"ד כתב בשם המהרי"ל, דנכרי שהביא כתב חתום מותר לפתחו ביו"ט, וכתב דהוא דומיא דהא דשרינן זקיפת מנורה שיש בה חוליות ביו"ט, והמחה"ש שם פירש דהא דשרינן בזה הוא משום דאין סתירה בכלים, ואפ"ה בשבת אסור, כמש"כ המג"א בסימן ש"ז סק"כ, וכתב התו"ש שם סקל"ז דהוא משום סתירה, ואף דאין סתירה בכלים מ"מ יש להחמיר בו, ומשא"כ ביו"ט דלא אסרו בו בנין וסתירה בכלים, - אך הגר"א שם נחלק ע"ז, דלא התירו ביו"ט אלא משום שמחת יו"ט, ומה"ט הוא דאסרו בהחזרת תריסין, וכנ"ל, ובפתיחת אגרת דליכא משום שמחת יו"ט, אין להתיר.[[212]](#footnote-213)

החזו"א בסימן נ' סק"י ד"ה ביצה כ"ב הק' על מש"כ התוס' בביצה לחלק בין שבת ליו"ט, ממה שאמרו לקמן מ"ז ב' במטה גללניתא, דלמאן דאסר להחזירה ה"ז אסור אף ביו"ט, וצ"ע.

**כי פליגי בקטנה דאית בה חידקי,** בפירש"י כתב דטעם החילוק בין גדולה לקטנה, הוא משום דגדולה דרך לעשותה של חוליות, וע"כ אף כשיש בה חידקי סברי דחוליות הן, ומשא"כ בקטנה דכו"ע ידעי דלאו חוליות הן, ובטעמא דמ"ד דאף קטנה דאית בה חידקי אסורה, כתב השיטה להר"נ דס"ל דגזרינן אטו קטנה דאית בה חוליות, אף שאין דרכה בכך,[[213]](#footnote-214) - אך הריטב"א כתב דהוא משום דגדולה דרך תמיד לתקעה, וע"כ יש לגזור בדחידקי אטו של חוליות שיבא לתקוע, ומשא"כ בקטנה דאין דרך תמיד לתקעה, אם גזרינן בדחידקי אטו של חוליות הו"ל כגזירה לגזירה, וטעמא דמ"ד דאף קטנה דאית בה חידקי אסורה, הוא משום דכולה חדא גזירה היא, - ועמש"כ המרכה"מ בפכ"ו משבת הי"א לפרש בזה בע"א לדעת הרמב"ם.

הר"ן בשלהי פירקין כתב דקי"ל כר' יוחנן דאף קטנה דאית לה חידקי אסור לטלטלה, וכ"כ הטוש"ע בסימן רע"ט ס"ז, אך הרמב"ם בפכ"ו משבת הי"א כתב דרק בגדולה הניטלת בב' ידים אסור לטלטלה, ועמש"כ הר"ן שם והמ"מ והכס"מ והמער"ק והמרכה"מ בהל' שבת שם בדעתו, ואכמ"ל.

י"ד מרחשון פ'

דף מס' 10

**כיסוי הכלים**

הט"ז בסימן שי"ג סק"ז כתב דאף לדעת הסוברים דאסור להחזיר כוס של פרקים, מ"מ בנודות של בדיל שיש בה שרוי"ף מותר להדקה אף בחוזק, דשאני כוס דעיקר תשמישו שלא ע"י פירוק, משא"כ בנוד שעיקר תשמישו ע"י פירוק תמיד לא מיקרי גמר מלאכה, והפמ"ג שם פירש דטעם ההיתר בזה הוא, דכיון דא"א להשתמש בכלים אלו אלא ע"י פירוק והידוק, ל"ה מכה בפטיש ובונה, דעשוי מתחילה לכך.

והחזו"א בסימן נ' סק"ט ד"ה והא דכתבו כתב לפרש דיסוד ההיתר בזה, הוא משום דלא חשבינן להכיסוי והכלי כחד, אלא ב' גשמים משתתפים יחד, כיון דסתימת הכלי אינה בנין אלא שימוש, דכלי סתום לעולם אינו כלי, וכל ענין הכלי הוא להיות פתוח ולשמש בו ולכסותו שלא בשעת שימוש, וע"כ לי"ב משום בונה, - והיינו דהא דהמחבר חלקי הכלי חשיב כבונה, הוא רק כשנתאחדו עי"ז וחשיבי כחד, וכמש"כ הרמב"ם בפ"י משבת הי"ג דהתוקע עץ בעץ וכו' "עד שנתאחד" ה"ז תולדת בונה, אך כל דל"מ חיבורם לחשבם כחד, וחשבינן להו כב' כלים המשמשין יחד, לי"ב משום בונה.

והחזו"א שם כתב דהא דבקנה של סיידין חשיב כבונה, וכמש"כ הראשונים בשלהי פירקין דהא דפטרינן בקנה של סיידין הוא משום דחיבורו הוא בלא תקיעה, הוא משום דהתם ההרכבה דרושה לשימוש עצמו, ובכה"ג אף תיקון לשעה חשיב בונה.[[214]](#footnote-215)

המג"א בסימן שי"ג סקי"ב כתב דטעם ההיתר דכיסוי הכלים הוא משום דאין עשויין לקיום רק לפותחן ולסוגרן תמיד, וציין לסימן שי"ד ס"י, והאלי' רבה שם סק"י והתו"ש שם סק"כ והפמ"ג באש"א שם והמ"ב שם סקמ"ה פירשו דמכוון דבריו הוא כד' הט"ז, וכ"כ החזו"א בסימן נ' שם.

אך הגר"ז שם סכ"א פירש דטעם ההיתר בזה הוא משום דאין עשויין לקיום כלל רק לפותחן ולסוגרן תדיר גם בשבת עצמה, ולא אסרו בנין עראי וסתירתו, אלא כשאינו עשוי ע"מ לסותרו בשבת עצמה,[[215]](#footnote-216) - ובזה מתפרש מש"כ המג"א לדמותו לדינא דסימן שי"ד ס"י דמותר להתיר דף שמשימין אותו לפני התנור ושורקין אותו בטיט שאינו עשוי לקיום, ומבו' שם דהוא משום דעתיד להסירו בשבת ואינו עשוי לקיים כלל, וה"נ בכיסוי הכלים, כיון שהוא עשוי לפתחו בשבת עצמה, הוי בנין עראי ושרי, ולפ"ז נמצא דאם אינו עתיד לפתוח את הכיסוי בשבת עצמה, ה"ז אסור מדרבנן.[[216]](#footnote-217)

אך הנה הרשב"א והריטב"א והמאירי לקמן ק"ב ב' והאו"ז בסימן ע"ח הביאו מירושלמי דבנין לשעה בנין, - וכן הוכיחו המשכנות יעקב בסו"ס ק"י והאבנ"ז בסימן ר"י סק"כ ממה שאמרו לקמן מ"ז א' דהמחזיר מטה של טרסיים חייב חטאת, אף דהוי בנין לשעה,[[217]](#footnote-218) - וכ"ה מוכח ממש"כ הרמב"ן במלחמות בפ"ק דביצה והרשב"א שם י' א' דלמ"ד דיש בנין בכלים חייבין על החזרת תריסין בהידוק, אף שהם עשויין לפרקן בכל יום, והוכיח כן בתשו' עטרת חכמים או"ח סימן ו', (ד"ה ודע דאי'), ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן רי"א סקכ"ה, - ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן שי"ג סקי"ז.

\*הבית אפרים ביו"ד סימן נ"ג ד"ה ובאמת כתב דכל הא דכיסוי הכלים לי"ב משום בנין, הוא רק משום דאף כשנוטל הכיסוי אינו בטל מתורת כלי, אך בנתינת ברזא הסותם את הנקב, כיון דכשפותח יש כאן ביטול כלי וכשסותם מתקן מנא, יש בזה משום בנין וסתירה, עיי"ש.

בעיקר התירא דכיסוי הכלים, נתבאר בביצה י"א ב' לסייע לזה ממש"כ הפסקי רי"ד שם דטעם התירא דציר באמצע, אף דלדעתו איירי בחנויות המחוברין לקרקע, הוא משום דצריך לסלקה ולהחזירה בכל שעה והלכך לא חשיב בנין וסתירה.[[218]](#footnote-219)

אך נתבאר שם לתמוה בזה ממש"כ הרמב"ן במלחמות בפ"ק דביצה דלמ"ד דיש בנין בכלים, אף בציר באמצע המהודק חייב משום בונה, וכ"ה משמעות ד' הרשב"א שם י' א', ומבו' דאף דכשיש להן ציר באמצע, עשויין הדלתות לסלקן ולהחזירן תמיד לצורך השימוש בחנויות, וא"א להשתמש בחנויות אלא ע"י סילוק הדלתות, מ"מ יש בזה משום בנין וסתירה,[[219]](#footnote-220) וצע"ג.[[220]](#footnote-221)

ט"ו מרחשון פ'

דף מס' 11

**סתירה בכלים**

**קמ"ו א'** **- שובר אדם את החבית לאכול הימנה גרוגרות,** בטעם ההיתר לשבור את החבית, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דאין במקלקל שום איסור בשבת, והרשב"א בסוגיין ובביצה ל"ג א' הק' ע"ז דהרי מקלקל אסור מדרבנן, והרשב"א בסוגיין כתב לישב דהכא משום צורך שבת התירו לכתחילה, וכ"כ התורי"ד והר"ן.[[221]](#footnote-222)

והחזו"א בסימן נ"א סק"ח הק' עוד ע"ד רש"י, שהרי דעתו דלעולם אין בנין וסתירה בכלים, וא"כ ליכא איסור כלל בשבירת החבית, ומ"ט הוצרך להא דהוי מקלקל,[[222]](#footnote-223) וצ"ל דס"ל דאף דמדאורייתא אין בנין וסתירה בכלים, מ"מ מדרבנן יש בהן בנין וסתירה, וכאשר כן נראה ממשמעות בפירש"י בביצה י"א ב' דאסור "לסלק" תריסי החנויות, אף דאין בנין וסתירה בכלים, (ונתבאר במקומו), וכ"ה מבו' גם ממש"כ בפירש"י לעיל קכ"ח ב' (ד"ה והא קמבטל), דאיסורא דביטול כלי מהיכנו הוא משום סותר,[[223]](#footnote-224) וע"כ לא הותר לשבור את החבית אלא משום דהוי מקלקל.[[224]](#footnote-225)

**ב** התוס' בעירובין ל"ד ב' ד"ה ואמאי כתבו דהוא משום דמיירי במוסתקי, דהיינו חבית שבורה שמדבקין שברי' בשרף של עץ, וע"כ לי"ב משום סתירה, וכ"כ הרא"ש שם סימן ה',[[225]](#footnote-226) וכ"כ ר"פ בהגה' סמ"ק סימן רפ"ב אות כ"ב, והטוש"ע בסימן שי"ד ס"א, - והריטב"א בעירובין שם הוסיף לפרש דהוא משום דהו"ל כמנורה של חוליות ומטה של טרסיים ותריסי חנויות שאין בהן בנין וסתירה, והיינו דהו"ל ככלי של פרקים דכל שאין חיבור הפרקים בתקיעה לי"ב מדינא משום בנין וסתירה, וכ"נ בד' הפמ"ג במש"ז סימן שי"ד סק"א דהוא משום דאי"ז דרך אומנות,[[226]](#footnote-227) והפמ"ג שם כתב דאף בזה לא הותר לשבור, אלא לצורך שבת, אך בחינם ודאי אסור, וצ"ע.

**ג** הרשב"א בסוגיין ובעירובין שם ובביצה ל"ג ב' כתב דהוא משום דאין בנין וסתירה בכלים כלל,[[227]](#footnote-228) וכ"כ הר"ן בסוגיין ובעירובין שם, והר"ן בסוגיין הוסיף דההיתר בזה הוא משום דהוא מקלקל לצורך שבת, ונתבאר להלן, וכ"כ התורי"ד בעירובין שם, וכ"כ היראים בסימן ער"ד והראבי"ה בסימן תשל"ז והאו"ז סימן ע"ח אות י"ב,[[228]](#footnote-229) וכ"כ הגר"א בסימן שי"ד ס"א.

**ד** הריטב"א בסוגיין ובעירובין שם כתב דהוא משום דחבית אין לה חזרה ואין סתירתו ע"מ לבנות, וע"כ אין איסור בסתירתה, ובעירובין שם הוסיף דהא דאין בזה שבות דרבנן, הוא משום דלעין יפה מכוין ודומה למקלקל.[[229]](#footnote-230)

**ה** הרא"ה בביצה ל"ג ב' כתב דהוא משום דהחבית טפילה לגרוגרות, וע"כ מותר לשברה, וכ"כ המאירי בעירובין ל"ב ב', והוסיף לפרש דכיון דהחבית טפילה למה שבתוכה היא נידונת כקליפי אוכלין, וכ"נ בד' השיטה להר"נ במשנתינו שכתב דטעם היתר השבירה הוא משום דהו"ל החבית כקליפי אגוזים ורמונים, וכ"נ בתשו' רש"י סימן רפ"ג, עיי"ש.

**ו** החזו"א בסימן נ"א סק"א פירש בדעת המתירים לשבור את החבית אף בחבית שלימה, אף דבעשיית כלי יש בנין אף בכלים, וה"נ בשבירת כלי יש שבירה בכלים, דהוא משום דבכלים לא חייל שם בנין אלא בבנין גמור, ומכח זה הוא דשרינן בהחזרת תריסין ובהפקעת חותמות, אף דבמחובר תרוייהו אסירי, וה"נ בסתירה דרך שבירה להוציא מה שבתוכה לא חייל שם מלאכה ע"ז בכלים, וכ"כ שם סק"ח, - ובסקי"ג הוסיף לפרש דהיינו דכל שאינו עוסק בסתירת הכלי אלא בהוצאת הגרוגרות, חשיב שימוש ולא מלאכה, וכיון דאין דעתו על פעולת הכלי אלא הוא עוסק ליטול את הגרוגרות, לא חייל עלי' שם סותר.[[230]](#footnote-231)

\*התוס' בעירובין ל"ד ב' הביאו מירושלמי דבמגדל של עץ שרי לשבור אף כשאינו מוסתקי, ובפשוטו הוא משום דס"ל דאין סתירה בכלים כלל, - אך הנה בירושלמי בפ' כלל גדול אמרו דחותל של תמרים ופטילייא של תמרים קורע ומתיר, ולא אסרינן לה משום מתיר דנעשה כשובר את החבית לאכול ממנה גרוגרות, ומבו' דהא דשובר את החבית לאכול ממנה גרוגרות, אי"ז משום דאין סתירה בכלים, אלא הוא היתר בפנ"ע, ומדמינן לה דה"נ מותר להתיר את קשרי החותל, ובטעם ההיתר בזה יש לפרש דהוא או כמש"כ הראשונים בדעת רש"י דהתירו מקלקל לצורך שבת, או כמש"כ הרא"ה דהחבית טפילה לגרוגרות, או כמש"כ החזו"א דאינו עוסק בשבירת החבית אלא בהוצאת הגרוגרות, - וכ"ה מבו' גם מהא דפריך הירושלמי בברכות פ"ב ה"ו דכ"ה דשובר את החבית לאכול ממנה גרוגרות, ה"נ יש להתיר לבעול בתולה בשבת, והרי דהוא היתר בפנ"ע לשבור את החבית כדי להוציא את הגרוגרות.[[231]](#footnote-232)

בעיקר פלוגתת קמאי אם יש סתירה בכלי קטן, מבו' בד' הב"י בסימן שי"ד ס"א דאזלי לטעמייהו דפליגי בהא דאין בנין וסתירה בכלים, דלהתוס' לטעמייהו דכל שהוא דרך חוזק ואומנות יש בו בנין, ע"כ ה"נ יש בשבירת כלי משום סתירה, אך להרשב"א והר"ן לטעמייהו דאין בנין בכלים אלא כשעושה כלי מתחילתו, ליכא בשבירת כלי משום סתירה, ולדעת היראים ודעימי' דלעולם אין בנין בכלים אף בדרך חוזק ואומנות ואף בעושה כלי מתחילתו, הרי דמה"ט הוא דאף כששובר את הכלי אין סתירה בכלים, - והתהל"ד שם סק"א תמה דכ"ה דהעושה כלי מתחילתו חייב משום בונה, ה"נ הדין נותן דהשובר כלי חייב משום סותר, - ועמש"כ האג"מ באו"ח ח"א סימן קכ"ב ענף ה' ד"ה והנכון וד"ה ולפ"ז לפרש בזה, ונתבאר בדף מס' 4.

במש"כ התוס' דהא דהותר לשבור את החבית הוא משום דאיירי במוסתקי, מבו' בד' הרשב"א בסוגיין ובביצה ל"ג ב' דלא הותר בכה"ג לשבור אלא במקום הדיבוק, אך כל ששובר את החבית עצמה יש בזה משום סתירה, והק' לפ"ז בהא דבעי מהו למיברז וכו', דמ"ט לא אסרינן בזה משום סתירה, וכ"נ בד' הלבוש בסימן שי"ד ס"א, שכתב דאין הדיבוק הזה דיבוק גמור וכו' ואם יחזור וישבור אותו הדיבוק אינו סתירה גמורה, - אך הפמ"ג במש"ז שם סק"א צידד דמותר לשבור אף במקום שהחרס שלם, וכ"כ המ"ב שם סק"ד, וכ"כ החזו"א בסימן נ"א סק"ו סוד"ה הגר"א לדקדק מד' התוס'.[[232]](#footnote-233)

למש"כ הריטב"א דהתירא דמוסתקי הוא משום דהו"ל כמנורה של חוליות וכו', הדין נותן דלא הותר במוסתקי אלא בכלי קטן דהוי בכלל כלים שאין בהן בנין וסתירה אלא בדרך חוזק ואומנות, אך בכלי גדול שיש בו בנין וסתירה, אף כשהוא מוסתקי אסור לסתרו, וכ"כ הרמ"א בסימן שי"ד ס"א, וכן הסכימו האחרונים שם.

אך הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ז הע"ט כתב דאף כלי גדול שהוא כאהל ויש בו בנין סתירה, מ"מ אם הי' מחולק ומחובר במוסתקי מותר לשברו וליטול פירות שבתוכו, וצ"ע.[[233]](#footnote-234)

הר"ן כתב בתחילת דבריו דטעם ההיתר הוא משום דהוי מקלקל לצורך שבת, ואח"כ כתב דלא שרי אלא בכלי קטן דלא שייך בי' בנין וסתירה, - והפמ"ג במש"ז סימן שי"ד סק"א עמד בזה, דאם טעם ההיתר הוא משום דהוי מקלקל לצורך שבת, הרי שפיר יש להתיר אף בכלי גדול, דגם שבירת כלי גדול הויא מקלקל,[[234]](#footnote-235) והבית מאיר בסימן של"ז הק' להיפך, דכיון דאין סתירה בכלים, מ"ט הוצרך הר"ן להא דהוי מקלקל לצורך שבת.

אך בד' המג"א שם סק"א מבו' דמפרש כמש"כ הפמ"ג באש"א שם דמש"כ הר"ן בתחילת דבריו דההיתר הוא משום דהוי מקלקל לצורך שבת, הוא לפי דרכו של רש"י דההיתר הוא משום מקלקל, ולפ"ז יש להתיר אף בכלי גדול, אך הר"ן גופי' פליג ע"ז וס"ל דההיתר הוא משום דאין בנין וסתירה בכלים, וע"כ אין להתיר אלא בכלי קטן, וכן מסיק המאמר מרדכי שם סק"א, וכתב דאף דבל' הר"ן לא משמע כן, מ"מ כיון דבד' הרשב"א מבו' להדיא כן, יש לפרש כן גם בד' הר"ן, - ועמש"כ האג"מ באו"ח ח"א סימן קכ"ב באורך לפרש בזה בע"א.

התוס' וש"ר הק' מסוגיית הגמ' בעירובין ל"ד ב' דמבו' דאסור לשבור את המגדל כדי להוציא את העירוב שבתוכו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' ודעימייהו כתבו דלא הותר לשבור את החבית אלא במוסתקי, אך התם דאיירי במגדל שלם אסור לשברו. - **ב** הרשב"א בסוגיין ובעירובין שם ובביצה ל"ג ב' כתב דהא דאסרינן לשבור את המגדל, הוא משום דאיירי במגדל גדול דהוי כמו אהל ושייך בי' בנין וסתירה, כמבו' בסוגיית הגמ' בעירובין שם, ויתבאר בעזה"י במקומו, אך חבית קטנה שהיא בכלל כלים אין בה בנין וסתירה ומותר לשברה, וכ"כ הר"ן בסוגיין ובעירובין שם. - **ג** הריטב"א בסוגיין ובעירובין שם כתב דשאני מגדל של עץ דשבריו עומדין לתקן, וחשיבא שבירתו סתירה ע"מ לבנות,[[235]](#footnote-236) ומשא"כ בחבית שאין לה חזרה ואין סתירתו ע"מ לבנות. - **ד** התורי"ד בעירובין ל"ה א' כתב דהא דאסרינן לשבור את המגדל, הוא בגונא דצריך כלי אומנות להוציא מסמרותיו, ובכה"ג יש בנין וסתירה אף בכלים, עיי"ש,[[236]](#footnote-237) ולפ"ז ניחא דשבירת החבית דאי"ז מעשה אומנות, אין סתירה בכלים. - **ה** הרא"ה בביצה ל"ג ב' כתב דשאני חבית דטפילה לגרוגרות, וע"כ מותר לשברה, ומשא"כ בתיבה ומגדל, וכ"כ המאירי בעירובין ל"ב ב', וצ"ע בסתירת דבריו למש"כ שם ל"ה א' דהא דאסרינן במגדל הוא במגדל גדול שיש בו בנין וסתירה, ומשא"כ בחבית שהיא קטנה ואין בה בנין וסתירה, וזה כד' הרשב"א והר"ן.[[237]](#footnote-238)

י"ט מרחשון פ'

דף מס' 12

**קמ"ו א'** **- חותלות של גרוגרות ושל תמרים מתיר ומפקיע וחותך,** הריא"ז ה"ב דין ב' כתב דהא דמותר להתיר את קשריהן, הוא משום דאינם קשרים של קיימא, שקשרי האוכלין עשויין להתירן לאלתר, וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן שי"ד סקל"ט,[[238]](#footnote-239) וכ"ה גם בדבריו בביאוה"ל שם.

אך בירושלמי בפ' כלל גדול מייתינן להא דתניא דחותל של תמרים ופטילייא של תמרים קורע ומתיר, ובלבד שלא יקשור, ופריך עלה ואין זו התרה, ומשני נעשה כשובר את החבית לאכול ממנה גרוגרות,[[239]](#footnote-240) ומבו' דאף דהוי קשר של קיימא דבעלמא אסור להתירו, מ"מ הכא מותר להתירו, משום דהו"ל כשובר את החבית לאכול ממנה גרוגרות.[[240]](#footnote-241)

ומצינו כן גם בתשו' רש"י סימן רפ"ג, שהתיר לחתוך קשור כבש או גדי שהוא מקושר בשפוד בשבת, ומדמי לה להא דשובר חבית לאכול ממנה גרוגרות, ולהא דחותלות של תמרים וגרוגרות מתיר ומפקיע וחותך, וכתב דהוי כשובר עצם להוציא ממנו המוח, - ומשמעות דבריו דטעם ההיתר בזה הוא משום דהחותלות טפלות לתמרים ולגרוגרות, וה"ז מועיל שלא יהא בזה משום סותר ומשום מתיר,[[241]](#footnote-242) וכ"ה משמעות ד' הארחות חיים בסימן ק"י והכל בו בסימן ל"א, וכתבו דמה"ט גם מותר לסתור את גוף החותלות, ונתבאר להלן.

והחזו"א בסימן נ"א סקי"ג כתב לפרש בד' הירושלמי דהייינו דכיון דאינו עוסק בהתרת קשר אלא עושה כן דרך השחתה כדי שלא יעכבו החבל מליטול את התמרים, לי"ב משום מתיר, ודמי להא דמותר לשבור את החבית ולי"ב משום סותר, וכמש"כ החזו"א שם, ולעיל מינה בסק"א וסק"ח, - ויש לפרש עוד לדעת רש"י ודעימי' דהתירא דשובר את החבית הוא משום דהוי מקלקל לצורך שבת, וה"נ מותר להתיר את קשר החותל לצורך אכילת התמרים.

בפירש"י כתב דמפקיע היינו שסותר שרשרות החבל בכלי, ובגל' הגרע"א בסימן שי"ז ס"ז הק' דלמש"כ הרמב"ם בפ"י משבת ה"ח דהמפריד את הפתיל ה"ז תולדת מתיר וחייב, היאך הותר להפקיע את החבל,[[242]](#footnote-243) - והביאוה"ל שם ס"ח כתב דלדעת הרמב"ם מה שאמרו מפקיע היינו דמנתק וקורע, ולא איירי כלל בסתירת גדילת החבל, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל דהא דמפקיע וחותך, היינו דשובר החבל בידו או חותך בכלי, וכ"כ הצרור החיים דרך ג' סימן ח',[[243]](#footnote-244) ועד"ז כתב האבנ"ז בסימן קפ"ב סק"א בהג"ה, והביא מפי' ר"ח בביצה ל"א ב' בחותמות שבכלים דמפקיע, דהיינו דמפקיע את החותמות עצמן.

אך בד' המ"מ בפ"י משבת ה"ג נראה שפירש גם בד' הרמב"ם דמפקיע היינו דסותר את שלשלת החבל בכלי, ואפ"ה שרי, וכ"ה משמעות דברי הארחות חיים בהל' שבת סימן ק"ט ק"י והכל בו בסימן ל"א שכתבו דהמתיר פתילת חבלים חייב משום מתיר, ובחותלות מתיר הקשרים ומפקיע כל החבלים וכו',[[244]](#footnote-245) ועיי"ש שכתבו דהוא משום דכ"ז כמי ששובר אגוז או שקד בשביל האוכל שבהם או שובר העצם להוציא את מוחו,[[245]](#footnote-246) ולכאו' מכוון דבריהם דכיון דהחותלות טפלים לאוכל, לי"ב משום מתיר, וזה כמשמעות תשו' רש"י שהבאנו לעיל.

בפירש"י משמע דהא דמפקיע וחותך, קאי על החבל, דסותר את שרשרות החבל או חותך את החבל, וכ"כ הריא"ז ה"ב דין ב', - אך בד' הארחות חיים בסימן ק"י נראה שפירש דהא דמפקיע וחותך היינו דמפקיע את החבלים או חותך את גוף החותלות, וכ"כ הכל בו בסימן ל"א, והביאו הב"י בסימן שי"ד ס"ח, וכ"כ השו"ע שם.

ובטעם הא דאי"ז אסור משום סתירה, משמע בל' הארחות חיים והכל בו שם דהוא משום דהחותלות טפלים לגרוגרות והתמרים שבתוכם והו"ל כקליפי אוכלין, וכ"ה בל' השו"ע שם.[[246]](#footnote-247)

אך המאמר מרדכי שם סקי"ג כתב דהא דליכא בזה משום סתירה, הוא משום דאינם כלים גמורים ולאו חיבור מעליא הוא ולכן ל"ה סתירה גמורה, ועד"ז כתב הפמ"ג באש"א שם סקי"ד דשמא הואיל ועשויים מחתיכות קטנים דמי למוסתקי,[[247]](#footnote-248) ועד"ז כתב הגר"ז שם סי"ח דהוא משום דבנין כלים האלו עשוים מכפות תמרים שהוא בנין גרוע שאינו עשוי להתקיים הרבה, וכ"כ התהל"ד שם סק"ט בביאור ד' המג"א שם, דלא הותר לסתרם אלא בכלי גרוע דדמי למוסתקי, ועי' עוד בדבריו שם סקי"ג, וצ"ע.

השיירי כנה"ג בהגב"י סימן שי"ד אות ה' כתב בביאור מש"כ הכל בו דהוי כשובר אגוז או שקד, דהיינו דכיון דהתמרים ניתנים בתוך החותלות להתבשל, ע"כ הו"ל כקליפות האגוזים, כיון דצריכים התמרים להתבשל בתוכו, ומה"ט ל"ד להא דשובר את החבית לאכול הימנה גרוגרות, דלא שרי אלא במוסתקי, דשאני התם דאין החבית צריכה להתבשל הגרוגרות בתוכה אלא שהם שמורים שם, - ועיי"ש שכתב דלפ"ז כ"ז הוא בחותלות של תמרים, אך חותלות של גרוגרות שא"צ להתבשל הגרוגרות בתוכם, הוי כדין חבית של גרוגרות שלא הותר לשברה אלא במוסתקי, ותמה לפ"ז ע"ד השו"ע שם ס"ח שכתב להתיר מכח זה אף בחותלות של גרוגרות, ועיי"ש שכתב לדון דבחותלות של גרוגרות אין להתיר אלא במוסתקי שהם חתיכות מחוברות ע"י תפירה, וצידד דבלא"ה נמי דמי למוסתקי כיון שאינן של עץ וחרס אלא של כפות תמרים.[[248]](#footnote-249)

והאג"מ באו"ח ח"א סימן קכ"ב ענף ט' כתב דגם חותלות של גרוגרות בטלים לגרוגרות אלו, משום דאינם עשויים רק לגרוגרות אלו ואחר שאוכלין אותם זורקין הכלים לאשפה, ואין משמרין אותם להניח בהם תמרים וגרוגרות אחרים או להשתמש בהם לדברים אחרים,[[249]](#footnote-250) ולכן אינם בשם כלים כיון דעשוין שישתמשו רק לתמרים וגרוגרות אלו, אלא הם בטלים לגרוגרות שבהן ונחשבו כמו קליפת אגוזים, דהוי רק כמו שעשו קליפה להם,[[250]](#footnote-251) ויש להוסיף דכן משמע מהא דקרינן להו חותלות, דהוא ל' עטיפה, וכמו שדימהו הרמב"ם בפיהמ"ש בכלים פט"ז מ"ה להא דכתיב והחתל לא חותלת, ועד"ז כתב התהל"ד בסימן שי"ד סקי"ג עפי"ד השכנה"ג, עיי"ש.

אך בד' המאמר מרדכי ודעימי' שפירשו דטעם ההיתר בזה הוא משום דאינם כלים גמורים, משמע שפירשו דמש"כ הכל בו דהוי כשובר אגוז או שקד, היינו דכיון דל"ה כלים גמורים, ע"כ לי"ב משום סתירה, ודמי לשובר אגוז או שקד דשרי משום דאי"ז כלי.[[251]](#footnote-252)

**עירובין ל"ד ב'** **- ואמאי הוא במקום אחד ועירובו במקום אחר הוא,** המאירי לעיל ל"ב ב' כתב דאף דהו"ל מלקלקל, מ"מ לא התירו לזה בביה"ש, דהו"ל שבות הקרוב למלאכה,[[252]](#footnote-253) ועד"ז כתב הביאוה"ל בסימן שצ"ד ס"ג, ועיי"ש שכתב לדון עוד, דכיון דצריך להסתירה משום העירוב שמונח בתוכו, הו"ל כסותר ע"מ לתקן דחייב, וציין למש"כ בביאוה"ל בסימן ש"מ סי"ג (ד"ה הנייר) בדין פתיחת אגרת, אם חשיב כמקלקל, או דכיון דהוא ע"מ לתקן ל"ה כמקלקל, ויתבאר בעזה"י במקומו.

התוס' הק' דמאי פריך הרי אין בנין וסתירה בכלים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בתי' קמא כתבו דמשמע לי' דאיירי במגדל גדול דשייך בו בנין וסתירה, דאם במגדל קטן מ"ט דר"א דאסר, וכ"כ הרשב"א והר"ן. - **ב** התוס' כתבו דאף בכלי יש בנין וסתירה, ולא הותר לשבור את החבית אלא במוסתקי, וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין. - **ג** בד' התורי"ד לקמן בסוגיין מבו' דאיירי בגונא דא"א לסתרו אלא ע"י כלי אומנות, ובכה"ג יש סתירה בכלים, והא דס"ד דאיירי בכה"ג, לכאו' הוא משום דאל"כ מ"ט דר"א דאסר. - **ד** הגר"א בסימן שי"ד ס"א כתב בדעת רש"י דס"ד דמיירי במגדל של אבן, ופירש כן בד' הירושלמי שהביאו התוס'.

**מר סבר כלי הוא ומר סבר אהל הוא,** בפירש"י פירש דרבנן סברי דכלי הוא ומקב"ט, ור"נ ור"ש סברי דאהל הוא ואינו מקב"ט, והריטב"א הק' דאם איירי בשאין מחזיקין מ' סאה, מ"ט דמ"ד אהל הוא, ואם איירי בשמחזיקין מ' סאה מ"ט דמ"ד כלי הוא, וכתב בשם התוס' דאיירי בשמחזיקין מ' סאה, ואפ"ה פליגי בזה, כדאשכחן דפליגי תנאי בכלים רפט"ו בדין עריבת בעה"ב, דחד מינייהו סבר שהיא כלי ואפי' מחזקת מ' סאה,[[253]](#footnote-254) וכתב דלפ"ז בחנם נקט הקיש, דבמגע נמי משכחת לפלוגתייהו, אלא כיון דמיירי בזב נקט הסיטו שאין לו חבר בכל התורה.

והריטב"א כתב לפרש, דלא פליגי תנאי לענין השידה והתיבה והמגדל גופייהו, דלכו"ע כיון שהן מחזיקין מ"ס אינם מקבלין טומאה, אלא פליגי לענין כלים הנתונים בתוכם לטמאם ע"י הסיטם של אלו, דמר סבר כלי הם, ומר סבר אהל הם, וכ"כ בפי' הר"ש בפ"ד דזבים מ"ג, וכ"כ התוס' הרא"ש, ועיי"ש שפירש טעם הפלוגתא בזה, דרבנן סברי דכלי הוא ובקל מטלטל, והו"ל כדבר שכחו רע, דאם הוסט מה שעליו טמא, ור"נ ור"ש סברי אהל הוא ואינו נוח ליטלטל, והו"ל כדבר שכחו יפה, דאף אם הוסט מה שעליו טהור.

**אהל וניסט טמא,** התוס' הרא"ש הק' לדעת רש"י דהפלוגתא היא לענין השידה תיבה ומגדל עצמם, דא"כ היאך אמרו דאהל וניסט טמא, הרי כלי הבא במידה אינו נטמא בהיסט, וכ"כ הרשב"א והריטב"א דודאי דכלי הבא במדה אינו טמא אף בהיסט, דכל שלא בא לכלל מגע לא בא לכלל היסט, [[254]](#footnote-255) - אך התורי"ד כתב דכלי הבא במידה טמא בהיסט, דאע"ג דהוא טהור כשאר הטומאות, ה"מ גבי מגע וגבי אהל המת מפני שיושב ואינו מתנענע וכל כלי העשוי לנחת אינו מקב"ט, אבל גבי הסיטו הזב כיון שמתנענע אין לחלק בו בין גדול לקטן אלא כל שהסיטו אפילו גדול טמא, וצ"ע דאטו כלי הבא במידה נטמא במגע בשעה שהוא מתנענע מעט.[[255]](#footnote-256)

**ומתניתין במאי מוקמינן לה,** בפירש"י כתב דלכו"ע אם גדול הוא דמחזיק מ' סאה, הוי כאהל ויש בו בנין וסתירה, וכ"כ התור"פ, וכ"כ הריטב"א בשם ריב"א, וכ"כ האו"ז בסימן ע"ח אות י"ב, וכ"כ הרמ"א בסימן שי"ד ס"א,[[256]](#footnote-257) - אך הרשב"א לעיל בסוגיין כתב דאף דבכלי גדול שאין אדם רגיל לייחדו לפירות יש בנין וסתירה, מ"מ כלי המחזיק מ' סאה חשיב ככלי קטן ואין בו בנין וסתירה,[[257]](#footnote-258) וכ"ה מבו' בד' הר"ן, - והריטב"א כתב דבגונא דאין בנין וסתירה בכלים, הוא אף בכלי גדול,[[258]](#footnote-259) וכ"כ התורי"ד דמסקינן דאף כלי גדול חשיב ככלי לענין איסור שבת.

האו"ז שם כתב דהא דתנן שובר אדם את החבית "אם הוא של עץ" צריך שלא תהא מחזקת מ' סאה, ונתחדש בדבריו דכל הא דכלי המחזיק מ' סאה חשיב כאהל, ויש בו משום בנין וסתירה, הוא רק בכלי עץ ושאר כלי שטף, דכל שהם באים במידה דהם מחזיקין מ' סאה אינם מקב"ט, אך כלי מתכת וכלי חרס דהם מקב"ט אף כשהם באים במידה, יש עליהן תורת כלי אף אם הם מחזיקין מ' סאה,[[259]](#footnote-260) - ויש להסתפק לפ"ז בדין כלי העשוי ממינים שאינם מקב"ט, אם יש עליו תורת כלי כשהוא מחזיק מ' סאה,[[260]](#footnote-261) וצ"ע.

אמנם הנה מסתימת הפוסקים בסימן שי"ד לא משמע כן, שהרי סתם חבית היא של חרס, ואפ"ה כתבו דאם היא מחזקת מ' סאה יש בה בנין וסתירה, ויש להוסיף, דשם ס"ג כתב השו"ע די"א שלא הותר לנקוב נקב ישן אלא בחבית של חרס, והרי דאיירי התם בחבית של חרס, ואפ"ה כתב הרמ"א שם ס"א דאם היא מחזקת מ' סאה יש בזה בנין וסתירה, וצ"ע.[[261]](#footnote-262)

כ' מרחשון פ'

דף מס' 13

**עירובין ל"ה א'** **-** **במנעול וקטיר במתנא עסקינן וכו',** בפירש"י כתב דהא דשרי לחתכו הוא דומיא דחותמות שבכלים דמתיר ומפקיע וחותך,[[262]](#footnote-263) ואף דהכא איירי במגדל המחזיק מ' סאה דהוי אהל והו"ל כחותמות שבקרקע דאסור לחתוך, אי"ז אלא גזירה דרבנן, ונתבאר להלן הטעם בזה, ולא גזרו ע"ז בביה"ש, - אך התוס' כתבו דאם הוי כאהל ל"ה עירובו עירוב, אלא כלי הוא, וע"כ מותר לחתכו, - והרשב"א כתב די"ל דאף במגדל גדול שהוא כאהל, מ"מ לגבי פתיחת דלת חשיב ככלי ולא כקרקע, ומותר לחתוך, וכ"כ התור"פ והריטב"א,[[263]](#footnote-264) וי"ל דהוא משום דאף דהכלי עצמו דינו כאהל ויש בו בנין וסתירה, מ"מ ל"מ זה לחשוב את המחובר בו כאהל, (ול"ד לקרקע דהמחובר לקרקע הוי כקרקע), וע"כ הוא דסתירת חיבור הכיסוי לכלי, הו"ל כסתירה בכלים.

\*התוס' הוכיחו דהך תנא ס"ל דגזרו על שבות בביה"ש, ודלא כפירש"י, דאם ס"ל דלא גזרו, ל"ה מהני הא דאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו, שהרי אי"ז אלא שבות, - ובישוב ד' רש"י מצינו כמה דרכים, **א** הר"ן כתב, דאף דאיסור טלטול סכין אינו אלא מדרבנן, מ"מ גזרו ע"ז ביה"ש, משום דשמא יבא להוציא כלי זה לרה"ר ויתחייב חטאת, דטלטול מוקצה נאסר משום הוצאה, ומשא"כ בסתירת דלת שבקרקע דבו עצמו אינו יכול לבא לידי חיוב חטאת, אלא גזרו עליו אטו סותר בנין ע"מ לבנות, לא גזרו ע"ז בביה"ש, וכן האריך המרומי שדה לעיל ל"א א' בדעת רש"י דגזרו על מוקצה בביה"ש.[[264]](#footnote-265) **ב** הרע"ב כתב דהכא מודה רבי דגזרו בביה"ש, משום דאיכא תרתי טלטול הסכין וחתיכת החבלים, וכ"כ האהעו"ז, אך התוס' הרא"ש כתב דאין לישב כן, והוכיח דאף היכא דאיכא ב' שבותין לא גזרו ע"ז בביה"ש, ועמש"כ האהעו"ז והתוס' חדשים לדחות. - **ג** השפ"א כתב דלא התירו אלא שבות דפסיקת החבל דהוי בעידנא דהבאת העירוב, ומשא"כ בשבות דהבאת הסכין דאי"ז בעידנא ולא התירוהו בביה"ש.

בעיקר מש"כ רש"י דאיסורא דחתיכת חותמות שבקרקע אינו אלא מדרבנן, כ"כ גם בפירש"י בביצה ל"א ב' ד"ה מיתיבי, ופירש כן בטעם הא דתניא התם דביו"ט מתיר ומפקיע וחותך, דהוא משום דלי"ב משום סתירה אלא מדרבנן וביו"ט לא גזרו,[[265]](#footnote-266) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק בית נתיבות שער ה' פי"ט הלכה קנ"ב, - אך הארחות חיים בהל' יו"ט סימן ל"ג כתב דאם סתר חותמות שבקרקע חייב משום סותר, וכן נסתפק הביאוה"ל בסימן שי"ד ס"י לדעת התוס', דלדעתם אין מקור מסוגיין דאין האיסור בזה אלא מדרבנן.[[266]](#footnote-267)

ובטעמא דרש"י ודעימי' דלי"ב משום סתירה דאורייתא, פירש"י דהוא משום דהו"ל פתיחת דלת בעלמא, ולכאו' מכוון הדברים הוא, דנידון הסתירה בחתיכת החבל, אי"ז משום סתירת החבל עצמו, דחשיב כמחובר לקרקע והו"ל כסתירה בקרקע, אלא הוא משום סתירת חיבור הכיסוי עם המגדל, וכאשר כ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן תשע"ה, (והביאו המרדכי בביצה סימן תרצ"א), ובד' התרוה"ד בסימן ס"ה,[[267]](#footnote-268) וכ"ה בד' הגר"ז בסימן שי"ד סי"ז, עיי"ש,[[268]](#footnote-269) וד"ז הו"ל כפתיחת דלת, והא דה"ז אסור מדרבנן, אף דהו"ל כפתיחת דלת, לכאו' הוא משום דכל שעושה כן ע"י חיתוך דהוא פתיחה שלא כדרך, מיחזי כסותר.[[269]](#footnote-270)

\*המרדכי בשבת סימן תל"ח כתב בשם ה"ר אביגדור כ"ץ דמותר להסיר את דף התנור המחובר בטיט, ול"ד לחותמות שבקרקע דלא חותך, דה"מ כשעשוי לקיום ע"מ שלא להסירן בשבת, אבל דף אינו עשוי לקיום, וכ"כ התרוה"ד בסימן ס"ה, וכ"כ השו"ע בסימן רנ"ט ס"ז ובסימן שי"ד ס"י, - והתהל"ד בסימן שי"ד סק"ה עמד בזה בהא דאסרינן כשאינו עשוי להסירו בשבת, דמ"ש ממה שאמרו בשבת קמ"ו א' דנוקבין נקב ישן, ועיי"ש מש"כ בזה, - אך הנה בד' הגר"א בסימן רנ"ט שם מבו' דכל הא דאסרינן כשהוא עשוי לקיום, הוא רק בקרקע, אך בכלים לא אסרינן אף כשהוא עשוי לקיום, ומה"ט מותר להסיר את מגופת החבית, אף דאי"ז עשוי להסירה בשבת, וכ"ה משמעות ד' התרוה"ד שם.

בטעם הא דמוקמינן לה בקטיר במתנא, ולא מוקמינן לה בשבירת הפותחת עצמה, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בד"ה בעי ולעיל בד"ה ואמאי ובשבת קמ"ו א' ד"ה מתיר כתבו דהוא משום דסתירה גמורה אסורה אף בכלים, ולא הותר אלא בכעין קשר של מיתנא, וכ"כ הרא"ש בסימן ה'. - **ב** בתשו' מהר"ח או"ז סימן ק"ל כתב דאף דגם שבירת הפותחת עצמה לי"ב משום סתירה,[[270]](#footnote-271) מ"מ לא מצי לאוקמה בכה"ג, משום דלא נאסר לטלטל הסכין לדעת ר' נחמי', אלא לחתיכת חבלים, דאין עיקר תשמישו של סכין לכך, לפי שדרך להפקיעם או להתירם, אבל במנעול של עץ דא"א לפתחם או לשברם בלא חתיכה, הוי עיקר תשמישו של סכין גם להם, דעיקר תשמישו של סכין הוא לכל דבר דא"א בלא חתיכה, וכ"נ בד' הגר"א בסימן שי"ד ס"א. - **ג** הגר"א שם כתב דלדעת רש"י דאיירי במגדל גדול דהוי אהל, לא הותר אלא בקטיר במיתנא, דיש סתירה באהל.[[271]](#footnote-272)

התור"פ כתב בשם הר"י מקינון, דאם אבד המפתח מותר להסיר הצירים שאחורי התיבה,[[272]](#footnote-273) וכתב בשם ר"פ שנחלק ע"ז, דכ"ה דנתינת הצירים אסורה משום בנין, וכמו שאמרו בשבת קכ"ב ב' דאסור להחזיר דלת של תיבה מגזירה שמא יתקע, והוא משום דהוי בנין חשוב דשייך אף בכלים, ה"נ סתירת הצירים הויא סתירה חשובה ויש בזה משום סתירה אף בכלים, וכ"כ ר"פ בהגה' סמ"ק סימן רפ"ב אות כ', והובאה הפלוגתא בזה במרדכי סימן תפ"ח, ובשו"ע סימן שי"ד ס"ז.

ובטעמא דהר"י מקינון מצינו כמה דרכים, **א** בד' הדרכי משה בסימן שי"ד סק"ה מבו' דהוא משום דס"ל דהא דאין בנין וסתירה בכלים הוא אף בבנין גמור, וכ"נ בד' הגר"ז שם סי"ז, ועיי"ש שהוסיף לפרש, דהא דאם תקע חייב חטאת, הוא משום מכה בפטיש, וע"כ ליכא מלאכה בהסרת הצירים.[[273]](#footnote-274) - **ב** בל' המרדכי מבו' דהוא משום דס"ל דהסרת הצירים היא סתירה גרועה כיון דא"צ לשבור שום דבר, ובד' הט"ז בסימן שי"ד סק"ח מבו' דהיינו משום דנתינת הצירים בלא תקיעה, הוי בנין גרוע, וכתב לפ"ז דאף נתינת הצירים מותרת, והגזירה שמא יתקע הוא שמא יתקע בחוזק מאד, (והשעה"צ שם סקל"ג כתב דה"נ חייב כשקבע הציר במסמרים, דזה בכלל תקיעה בחוזק). - **ג** המג"א שם סק"י פירש דהוא משום דס"ל דאין בנין בכלים אלא בעיקר עשיית הכלי, ומשא"כ בהסרת הצירים דבלא הצירים נמי כלי הוא,[[274]](#footnote-275) וזה ע"ד מש"כ המהר"ח או"ז בסימן ק"ל, ונתבאר בהערה ו'.

**ביצה ל"ג ב'** **- אוכלי בהמה אין בהן משום תיקון כלי,** הרא"ה כתב דהא דלי"ב משום תיקון כלי הוא משום דאין מתקיים כלל, וכ"כ הר"ן דכל שהן רכין עד שהן ראויין לבהמה, לא חשיב כלי, שאינו מתקיים, ובהמשך דבריו כתב דהא דבכה"ג לא חשיב ככלי, הוא משום דאין דרך לעשות מהן כלי, וע"כ כל שמתקן בהן כלי העשוי כבר, דדרך הוא בכך, יש בזה משום תיקון כלי,[[275]](#footnote-276) - ועד"ז כתבו הר"י מלוניל והמאורות דהא דלי"ב משום תיקון כלי, הוא משום דלא מיקרי כלי אלא בעצים שדרך לעשות מהן כלים אבל לא מאוכלין דכמפרר אוכל הוא.

אך בס' המכתם כתב דהא דאין בהן משום תיקון כלי, הוא משום דכל דחזו למאכל בהמה חזו לכל מילי, ועד"ז כתב הלבוש בסימן שכ"ב ס"ד **דהוא משום דדבר העומד לאכילה מוכן לכל צורך הוא,**[[276]](#footnote-277) **ועמש"כ הערוה"ש שם ס"ה לפרש בזה, וצ"ב.**[[277]](#footnote-278)

**\***האו"ש בפי"א משבת ה"ח כתב בדעת הרמב"ם, דכ"ה דאוכלי בהמה אין בהן משום תיקון כלי, משום שהן עומדין למאכל בהמה, ה"נ בעצי בשמים דאף אם הם קשים, כיון שעומדין להריח, אם קוטם אותן לחצות בהן שיניו פטור.[[278]](#footnote-279)

**ולא יקטמנו להריח בו ואם קטמו פטור אבל אסור, לחצוץ בו שיניו וכו' חייב חטאת,** הרמב"ן בשבת מ"ב א' כתב דהא דאם קטמו להריח בו פטור אבל אסור, הוא אף לר' יהודה דדבר שאינו מתכוין אסור, ולא אמרינן דהו"ל כמו שקטמו לחצוץ בו שיניו דחייב חטאת, דכל דמשום תקוני מנא, מאן דלא מתקן פטור, וכ"כ המ"מ בפי"ב משבת ה"ב, דכל שאינו מתכוין לתיקון כלי לא נעשית מלאכה כלל, והיינו דרק כשקטמו לחצוץ בו שיניו, יש עליו תורת כלי, אך כל שקטמו להריח בו ליכא עלי' תורת כלי כלל, ולא נעשית המלאכה כלל אף באין מתכוין.

**השתא פטור אבל אסור קא קשיא לי וכו' אלא כי תניא ההיא בקשין,** בפירש"י כתב דרב יהודה השיב כן דהך ברייתא היא בעצי בשמים קשים שאינם ראויים למאכל בהמה, והתוס' הק' ע"ז דאכתי תיקשי דר' יהודה גופי' שרי לקמן בסוגיין לקטום עצים קשים להריח בהן, והרשב"א והרא"ה כתבו לישב דהך ברייתא אתיא כר"א, ורב יהודה גופי' ס"ל כרבנן, והק' ע"ז דא"כ מ"ט לא משני מעיקרא הכי דההיא ר"א היא ואנא דאמרי כרבנן, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בחי' הגרע"א.

**בקשין אמאי לא, מ"ש מהא דתניא שובר אדם את החבית וכו' ובלבד שלא יתכוין לעשות כלי,** בפירש"י כתב דהא דאסרינן בקשין הוא משום דגזור רבנן כשאין מתכוין לכלי אטו מתכוין, וזהו דפריך מהא דמותר לשבור את החבית, ולא גזרינן שמא יתכוין לעשות כלי, - אך בד' המאירי מבו' דטעם הא דאסרו בקשין, הוא משום דנעשה עי"ז כלי, ואף שהוא לא נתכוין לכך, וזהו דפריך מהא דמותר לשבור את החבית, אע"ג דממילא אשתייר לי' כלי בפתיחתה, ומבו' דמפרש להא דתנן דשובר את החבית ובלבד שלא יתכוין לעשות כלי, דהיינו דאף דבשבירת החבית נעשה פתח מעליא, מ"מ אם אינו מתכוין לכך שרי, וזה דלא כפירש"י בשבת שם דהיינו דלא יתכוין לנוקבה בפתח נאה, וכ"כ המאירי גופי' שם, וצ"ע.[[279]](#footnote-280)

הרשב"א בסוגיין ובשבת שם הק' לדעת רש"י דהא דשובר את החבית הוא משום דהוי מקלקל, דא"כ מאי אקשינן הכא מינה למאי דאמרינן דבקשין לא יקטום להריח, הרי שאני התם דמקלקל הוא, וצ"ב דלכאו' כל מש"כ רש"י דהוא מקלקל הוא כשאינו עושה פתח נאה, אך כל שעושה פתח נאה ל"ה כמקלקל.[[280]](#footnote-281)

**ושוין שלא יקטמנו ואם קטמו וכו' חייב חטאת,** בפירש"י כתב דקאי אקיסם, וכ"כ הרשב"א והרא"ה, והרא"ש בסימן י"ג כתב לסייע לזה, דאבוס של בהמה לא חזי לפתוח בו את הדלת, ועיי"ש שהביא מתוספתא דאף באבוס של בהמה שקטמו לחצוץ בו שיניו חייב חטאת, וכתב דלפ"ז צ"ל דהא דאוכלי בהמה אין בהן משום תיקון כלי, היינו דוקא ביד, אך כתב דהגמ' דילן פליגא ע"ז, ומותר לקטום אוכלי בהמה לחצוץ שיניו אף בכלי, ולא גזרו שלא לקטום בכלי, אטו קטימת קיסם בכלי, וכ"כ הטוש"ע בסימן שכ"ב ס"ד.

**ר"א דאמר התם חייב חטאת הכא פטור אבל אסור, רבנן דקא אמרי התם פטור אבל אסור הכא מותר לכתחילה,** הרמב"ם בפי"א משבת ה"ז כתב דהנוטל קיסם של עץ מלפניו וקטמו לחצות בו שיניו או לפתוח בו את הדלת חייב, והמ"מ שם תמה דמ"ט פסק כר"א דמחייב, והאחרונים תמהו עוד, במש"כ שם ה"ח דמותר לקטום עצי בשמים להריח בהם אע"פ שהם קשים ויבשים, וכיון דפסק כר"א דאם קטמו לחצוץ בו שיניו חייב חטאת, יש לאסור לקטום להריח, וכמו שאמרו בסוגיין, והאחרונים שם ובסוגיין האריכו הרבה בישוב דעת הרמב"ם, ואכמ"ל.

**כי תניא ההיא במוסתקי,** בפירש"י כתב דכיון דרעועה היא ליכא למיגזר בה שלא יתכוין לעשות כלי,[[281]](#footnote-282) וכ"כ התוס' בשבת קמ"ו א' ד"ה שובר, והרא"ש שם סימן ו' ובעירובין פ"ג סימן ה',[[282]](#footnote-283) וכ"כ המג"א בסימן שי"ד סק"ג, וכ"כ המ"ב שם סק"ו דאף במוסתקי אם עושה נקב שעשוי להכניס ולהוציא יש בו איסור תורה.

אך התוס' בסוגיין כתבו בשם ר"י, דכיון דהם מדובקין בזפת ואין החתיכות שלמות ל"ה שום תיקון כלי, והחזו"א בסימן נ"א סק"ד פירש לדבריהם, דכיון דאי"ז חיבור גמור אין ע"ז תורת כלי כלל, ושם סק"ז נקט כן לדינא, ונחלק ע"ד המ"ב.[[283]](#footnote-284)

והערוך בע' מסתק בפי' בתרא כתב דטעם ההיתר בחבית רעועה, הוא משום דהויא כמו שנשברה מערב יו"ט, וצ"ב.[[284]](#footnote-285)

בפי' ר"ח כתב דמוסתקי הוא כמו קציעות מהודקין בתוך החבית, וכ"כ הערוך בע' מסתק בפי' קמא, - ושמא מכוון הדברים דבכה"ג דהקציעות מהודקין בתוך החבית, טפלה החבית לקציעות, והו"ל כקליפי אוכלין.[[285]](#footnote-286)

התוס' בשבת קמ"ו א' ד"ה שובר כתבו דאף דלא מוקמינן לה במוסתקי אלא לר"א, מ"מ גם לדעת רבנן בעי לאוקמה במוסתקי, שהרי כל הא דפליגי רבנן על ר"א והתירו לקטום להריח בו, הוא משום דס"ל דאף אם קטמו לחצוץ בו שיניו אינו חייב חטאת, משום דהוי תיקון כלאחר יד, אך בשבירת חבית דאם נתכוין לעשות כלי חייב, אף לרבנן יש לאסור לשברה, ובע"כ להעמידה במוסתקי, וכ"כ התוס' בעירובין ל"ד ב' ד"ה ואמאי,[[286]](#footnote-287) וכ"כ הרא"ש בשבת שם סימן ו' ובעירובין שם סימן ה', וכן צידד בחי' ר"נ בן הרמב"ן.

אך הרשב"א והרא"ה והר"ן כתבו דלרבנן א"צ להעמידה במוסתקי,[[287]](#footnote-288) וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בשם הגאונים, וכ"כ הרשב"א בדעת הרי"ף, וכ"כ הקרבן נתנאל בשבת פכ"ב בדעת הרמב"ם בפכ"ב משבת ה"ב שסתם בזה, - ובטעם הא דלרבנן ליכא למיגזר, כתבו הרא"ה והר"ן דהוא משום דלדעתם אף אם מתכוין לעשות כלי אינו חייב חטאת, דהוי עשיית כלי שלא כדרכו, ועד"ז כתב הריטב"א בשבת שם, וכ"כ הגר"א בסימן שי"ד ס"א,[[288]](#footnote-289) - והאו"ז בסימן ע"ח אות י"ב כתב דהוא משום דלא גזרו בכל דבר שאינו מתכוין גזירה שמא יתכוין, והא דגזר ר"א הוא משום דס"ל כר' יהודה דדבר שאינו מתכוין אסור,[[289]](#footnote-290) - ועמש"כ האבנ"ז בסימן רי"ג סק"ב לישב בע"א.

**שבת קמ"ו א'** **-** **שובר וכו' ובלבד שלא יתכוין לעשות כלי,** בפירש"י כתב דהיינו לנוקבה יפה בפתח נאה, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והר"ן ובמאירי,[[290]](#footnote-291) - והחזו"א בסימן נ"א סק"ח עמד בזה דבסוגיית הגמ' בביצה ל"ג ב' משמע דאין חילוק במעשיו אלא בכונתו, ואף בפתח שאינו נאה אם מתכוין שישמש לפתח אסור, דומיא דקוטם עצי בשמים דאין חילוק אלא בכונתו אם להריח או לחצוץ בו שיניו, דאם הכא בעינן שינוי במעשיו שיעשה פתח נאה, א"כ מאי פריך דמ"ט לא אסר ר"א הכא, הרי אף דבקטימה גזר ר"א לקטום להריח אטו לקטום לחצוץ בו שיניו דחד מעשה הוא, מ"מ שפיר י"ל דהכא לא גזר כשאינו עושה פתח נאה אטו פתח נאה, וצ"ע.[[291]](#footnote-292)

ועמש"נ בביצה ל"ג ב' דבד' המאירי שם מבו' דמפרש להא דבלבד שלא יתכוין לעשות כלי, דהיינו דאף דבשבירת החבית נעשה פתח מעליא, מ"מ אם אינו מתכוין לכך שרי, וזה כד' החזו"א, ובהערה שם נתבאר דכ"נ גם מד' הרשב"א בביצה שם ובסוגיין.

**ואין עושין נקב במגופה של חבית,** החזו"א בסימן נ"א סק"י כתב דלא איירי בשבירה דרך קלקול בשביל להוציא מה שבתוכה עכשיו, אלא רצונו בנקב שיתקיים להוציא היין דרך שם בכל עת, ומה"ט הוא דאסר בזה ר' יהודה.

**מהו למברז חביתא בבורטיא בשבתא, לפתחא קמכוין ואסיר, או"ד לעין יפה קמיכוין ושרי,**[[292]](#footnote-293) החזו"א בסימן נ"א סק"ג כתב לפרש בטעם האיבעיא, דהוא משום דבמתניתין תנן דמותר לשבור את החבית, ואסור לעשות בה נקב, וזהו דמיבע"ל בבורטיא אם חשיב כעושה נקב או חשיב כשבירה, משום דבבורטיא הנקב גדול יותר מן הראוי,[[293]](#footnote-294) - ואמנם משמעות ל' הגמ' דהספק הוא בכונתו אם הוא לפתח או לעין יפה, ומבו' דבנקב כה"ג שאינו נקב גמור, לא חשיב כעשיית פתח אלא אם כונתו לכך, ודמי לקטימת קיסם דכל שאינו מתכוין לחצוץ בו שיניו ל"ה כעשיית כלי.

כ"ב מרחשון פ'

דף מס' 14

**קמ"ו א'** **- מיתיבי רשב"ג אומר מביא אדם חבית של יין ומתיז ראשה בסייף,** הרשב"א הק' דמ"ט לא מותיב ממתניתין דקתני דשובר אדם את החבית, וכתב דאי ממתניתין הו"א דדוקא שובר דודאי אינו מתכוין לפתח, כדקתני בהדיא ובלבד שלא יתכוין לעשות כלי, ועד"ז כתב הריטב"א דבמתניתין דעביד בדרך שבירה לכו"ע לעין יפה קמכוין.[[294]](#footnote-295)

**התם ודאי לעין יפה קמיכוין,** הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ב כתב דמביא אדם חבית של יין ומתיז את ראשה בסייף לפני האורחין ואינו חושש שאין כוונתו אלא להראות נדיבות לבו, - ובהג' מהרש"ל על הטור בסימן שי"ד כתב דלא הותר אלא כשעושה כן משום האורחין, והביאו האלי' רבה שם סק"ז, וכ"כ המ"ב סקכ"ה, ובשעה"צ שם סקכ"ה סייע לזה ממש"כ הרמב"ם דהוא כדי להראות נדיבות לבו, - והחזו"א בסימן נ"א סקי"ח פקפק בזה,[[295]](#footnote-296) אך כתב דבל' הרמב"ם משמע כן דדוקא אורחין.

המ"ב בסימן שי"ד סק"ה כתב דאסור להתיז ראשה מלמעלה אם מכוין ליפות השבירה שתשאר עוד כלי, והחזו"א בסימן נ"א סק"ז כתב דלדעתו יש בזה חיוב חטאת, ועיי"ש שכתב דאין הדבר מוכרע, דדוקא בשוברה מצידה להכניס ולהוציא הוא פתח ויש בו משום בונה, משום דזימנין דטריחא לי' להסיר המגופה וניח"ל בפתחא זוטא, אך במתיז ראשה לעולם מקלקל הוא, דהו"ל להסיר המגופה ולא לקלקל החבית, ואף אם מדקדק שיהא פי' חלק שלא יהא הקלקול יותר מדאי, מ"מ לאו בנין הוא, ועיי"ש במש"כ לפרש למה שאמרו הכא דלא הותר להתיז ראשה אלא משום דלעין יפה מכוין, וצ"ב.

**אין נוקבין מגופה וכו',** המג"א בסימן שי"ד סק"ח כתב דהא דלחכמים מותר לנקוב מגופה של חבית, הוא אף בחבית שלימה, וכ"כ הגר"ז שם סי"ד, ומסתימת דבריהם משמע דשרי אף דגם המגופה עצמה שלימה ואינה של מוסתקי, וצ"ל דהוא משום דאין על המגופה תורת כלי כלל, ועי' בחזו"א סימן נ"א סקי"א ד"ה ולהסיר.[[296]](#footnote-297)

**מחלוקת למעלה,** בפירש"י כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דאין דרך לעשות פתח שם אלא נוטל כל המגופה, וכ"כ הטוש"ע בסימן שי"ד ס"ו,[[297]](#footnote-298) והחזו"א בסימן נ"א סוסק"י הק' דלפי' התוס' לעיל מ"ח ב' נתפרש בגמ' דטעם ההיתר בזה הוא משום דהמגופה אינה חיבור לחבית,[[298]](#footnote-299) - אך הגר"ז בסימן שי"ד סי"ד כתב דבעינן לתרוייהו, דכיון דהעושה במגופה נקב להכניס ולהוציא אינו חייב, משום דאין המגופה חיבור, ע"כ אף דמדרבנן אסרו לעשות בה נקב, לא החמירו בה כ"כ לאסור אף נקב שאינו עשוי אלא להוציא בלבד אם הוא למעלה שאין דרך לעשות שם פתח, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סק"ח.

**דבר תורה כל פתח שאינו עשוי להכניס ולהוציא אינו פתח,** הפמ"ג במש"ז סימן שי"ד סק"א הק' מסוגיית הגמ' בביצה ל"ג ב' ובפירש"י שם ד"ה ולית לי' דמבו' דהשובר את החבית ונתכוין לעשות כלי, חייב, וזהו דפריך דמ"ט מותר לשבור את החבית, ולא גזרו שמא יתכוין לעשות כלי, ומ"ש מהא דאסור לקטום להריח גזירה שמא יקטום לכלי, וכתב דשאני הכא בעושה נקב כ"ד דמכוין רק לפתח, ובזה כל שאינו עשוי להכניס ולהוציא אינו חייב, ומשא"כ כששובר בסיף ומצמצם שיהא כלי בכך חייב חטאת.[[299]](#footnote-300)

אך הט"ז שם סק"א כתב דהא דכשנוקב נקב יפה חייב משום מתקן מנא, הוא רק כשהוא עשוי להכניס ולהוציא, וכ"כ המ"ב שם סק"ו, והחזו"א בסימן נ"א סק"ב, - והחזו"א שם כתב דמה שדנו בסוגיית הגמ' בביצה דיש לאסור מגזירה שמא יתכוין לעשות כלי, היינו שמא יתכוין לעשות נקב גדול להכניס ולהוציא.

החזו"א בסימן נ"א סק"י הק' דמ"ט לא מחייבינן בפתח שאינו עשוי להכניס ולהוציא, הרי אף כשעושה נקב להכניס לחוד או להוציא לחוד הוא מתקן מנא, ומ"ט לא חשיב בונה, וכתב די"ל דכיון דכל כלי אינו ראוי לשימוש אלא אם יש לו פתח להכניס ולהוציא, הרי דאם עשה עוד פתח לחד מינייהו, פתחא רבא עיקר, והפתח לחד מינייהו אינו מתייחס אל גוף הכלי, אלא הוא שימוש לפי שעה להכניס או להוציא,[[300]](#footnote-301) וכתב עוד דלדעת רש"י דחיוב עשיית נקב הוא משום מכה בפטיש, הרי דכל דאי"ז עשוי להכניס ולהוציא חשיב כלי גמור מקודם, וצ"ב.

הרמב"ם בפ"י משבת הט"ז כתב דהעושה נקב כ"ש בין בעץ בין במתכות בין בבנין בין בכלים ה"ז תולדת מכה בפטיש וחייב, וכל פתח שאין עשוי להכניס ולהוציא אין חייבין על עשייתו, והשעה"צ בסימן שי"ד סק"ט כתב דמש"כ הרמב"ם דבעינן שיהא עשוי להכניס ולהוציא, הוא רק בכלים, דהנקב שעושה להם יש עליו שם פתח, ולכן בעינן שיהא עשוי להכניס ולהוציא דומיא דפתח, אבל בשאר דברים לא בעינן רק שיהי' דרכו של אותו דבר לעשות בו נקב כזה לאיזה תשמיש, ועמד על ל' המג"א שקיצר בזה.

\*התוס' והרמב"ן לעיל מ"ח ב' כתבו דהא דהפותח בית הצואר חייב משום מכה בפטיש, הוא משום דהפתח עשוי להכניס ולהוציא,[[301]](#footnote-302) - וצ"ע דלכאו' התם דאין הבגד ראוי ללבישה כלל בלא פתיחת בית הצואר, הו"ל גמר מלאכה משום תיקון הבגד לתשמישו, ומ"ט בעינן שיהא ע"ז תורת פתח ושיהא עשוי להכניס ולהוציא.[[302]](#footnote-303)

האבנ"ז בסימן רט"ז סק"ו כתב דמלישנא דכל פתח שאינו עשוי להכניס ולהוציא, ולא אמר פתח שאינו ראוי להכניס ולהוציא, מבו' דאף פתח הראוי להכניס ולהוציא, מ"מ כל שאינו עשוי לכך אינו פתח, ועיי"ש שהוכיח כן, שהרי נקב ראוי להכניס בו יין, ואפ"ה כיון דאינו עשוי לכך אינו פתח,[[303]](#footnote-304) וכ"ה מבו' בפי' קדמון בפ"י משבת הי"ד, עיי"ש, ועמש"כ בזה הגר"ז בסימן שכ"ח סל"ב,[[304]](#footnote-305) וצ"ע במש"כ המ"ב בסימן שי"ד סק"ו דכל הא דפטרינן הוא רק בנקב קטן שאינו עשוי להכניס ולהוציא, אך בנקב גדול העשוי להכניס ולהוציא חייב, ומשמע דכל נקב גדול חשיב כעשוי להכניס ולהוציא, אף דסתמא דמילתא נקב שבחבית אינו עשוי בפועל כדי להכניס.

בד' התוס' לעיל ק"ב ב' ד"ה לול וק"ג א' ד"ה בשלמא מבו' דאף לענין חיוב בונה בעינן שיהא הפתח עשוי להכניס ולהוציא, ואף בלול של תרנגולים דהוא מחובר לקרקע, (כמו שאמרו לעיל קכ"ב ב'), - אך הפי' קדמון בפ"י משבת הי"ד נקט בדעת הרמב"ם דחיוב בונה עכ"פ במחובר לקרקע הוא אף בפתח שאינו עשוי להכניס ולהוציא, וכ"כ המרכה"מ שם, וכ"כ הפמ"ג באש"א בסימן שי"ד סק"ג והגר"ז שם ס"ב.[[305]](#footnote-306)

\*בפי' מהר"ם באהלות פ"ה מ"א כתב, דכ"ה דלענין שבת כל פתח שאינו עשוי להכניס ולהוציא אינו פתח, ה"נ לענין טומאה כיון דאין טומאה נכנסת לכלי אלא דרך פתחו, היינו רק כשהפתח עשוי להכניס ולהוציא, עיי"ש.

**משום לול של תרנגולין דעביד לעיולי אוירא ולאפוקי הבלא,** התוס' לעיל ק"ב ב' ד"ה לול של תרנגולין כתבו דטעמא דשמואל דס"ל דהעושה נקב בלול של תרנגולים אינו חייב משום בונה, הוא משום דלא חשיב להאי פתח עשוי להכניס ולהוציא, ועמש"כ בזה המהרש"ל והמהרש"א שם, ונתבאר לעיל שם.[[306]](#footnote-307)

**ושוין שנוקבין נקב ישן לכתחילה,** בד' הראבי"ה בסימן של"ח משמע דלא הותר לנקוב נקב ישן, אלא כשאינו עשוי להכניס ולהוציא, דאינו אסור אלא מגזירה, אך כל שהוא עשוי להכניס ולהוציא, דהוי פתח גמור מדאורייתא, אסור לפתחו אף בנקב ישן, והביאו המרדכי בסימן ת"מ, והב"י בסימן שי"ד ס"ג.

אך בד' המג"א בסימן שכ"ח סקל"ג והביאוהו הגר"ז שם סל"ד המ"ב שם סק"צ משמע דהותר לנקוב נקב ישן אף כשהוא עשוי להכניס ולהוציא, וזהו שנסתפק דאף בנקב שבמכה שנסתם קצת מותר לפתחו,[[307]](#footnote-308) וכ"נ בד' המ"ב בסימן שי"ד סקי"ד וסקט"ו, עיי"ש,[[308]](#footnote-309) וכ"כ החזו"א בסימן נ"א סקי"ז ד"ה ונראה דהתירא דנקב ישן, הוא אף בפתח האסור מדאורייתא, וע"כ שרי אף כשעשוי הפתח להכניס ולהוציא, ואף בכלי של מ' סאה.[[309]](#footnote-310)

הב"י בסימן שי"ד ס"ג דקדק מל' המרדכי, דבנקב ישן מותר אף להוסיף עליו, והא דתנן דהקודח כ"ש חייב, היינו בנקב חדש, או במחובר לקרקע, והנחלת צבי שם סק"ג תמה ע"ז, דכ"ה דבכל נקב אסרו להוסיף עליו, וכמו שאמרו לעיל בסוגיין דאין מוסיפין משום דזימנין דלא תקני' מעיקרא ואתי לארווחי בי', ה"נ בנקב ישן אסור להוסיף עליו,[[310]](#footnote-311) וכתב דכ"נ ממה שסתם השו"ע בזה, וכ"כ העולת שבת שם סק"ט והאלי' רבה שם סק"ג והמ"ב שם סקט"ז.

**לא שנו אלא במקום העשוי לשמר,** בפירש"י כתב דהיינו דנעשית הסתימה לשמור ריח היין שלא יצא ויתקלקל, לא עבדי לה סתימה מעלייתא ולאו מידי היא, ומשא"כ כשנעשית הסתימה לחזק הכלי שלא יצא יינו, דסתימה מעלייתא היא, בטל הנקב הראשון, וכל שחוזר ונוקב, הוי כעושה פתח לכתחילה, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, וכ"כ הרי"ד והריטב"א, - אך בפי' ר"ח כתב דהיינו במקום העשוי להוציא היין מן השמרים, וכ"כ הערוך בע' חזק והרי"ף, והמאירי הוסיף לפרש דהיינו דכיון שעשוי להוציא משם את היין, עתידה סתימה זו ליפתח, ואין מהדקין אותה כ"כ אלא בכדי שלא תתנדנד מאלי', ומשא"כ במקום העשוי לחזק, דאין סתימה זו עשוי' ליפתח לעולם שהרי אין מוציאין יין משם, וכ"כ בפי' הר"ן.

המאירי כתב בשם חכמי הדור, שלא הותר לנקוב נקב ישן, אלא בסתימה של עץ בחבית של חרס, אך סתימה של עץ בחבית של עץ סתימה גמורה היא, וכ"כ הארחות חיים בהל' שבת סימן קי"א והכל בו בסימן ל"א בשם י"א, וכ"כ השו"ע בסימן שי"ד ס"ג בשם י"א, ועמש"כ בזה הגר"א שם, - אך המאירי נחלק ע"ז וכתב דמותר לנקוב אף בסתימה של עץ בחבית של עץ, וכ"כ האלי' רבה בסימן שי"ד סק"ג דכ"ה משמעות כל הפוסקים, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ועמש"כ המ"ב שם סקי"ט.

**למעלה מן היין זהו לשמר, למטה מן היין זהו לחזק,** כ"ה גירסת רש"י, וכ"ה גירסת ר"ח והערוך בע' חזק, אך גירסת הרי"ף דלמעלה מן היין זהו לחזק, למטה מן היין זהו לשמר, והר"ן פירש דהיינו דלמעלה מן היין שמא לא תפתח אותה סתימה אלא ינקבו את החבית במקום אחר למעלה מן הסתימה או למטה ממנה, ומשא"כ למטה מן היין במקום שהיין כלה שם שאין יין בחבית למטה מאותה סתימה, בודאי סתימה זו עשוי' ליפתח להוציא היין מעלה השמרים ומתחילה אין עושין אותה סתימה יפה.

בפי' הר"י מלוניל כתב דלמעלה מן היין הוא מקום שאין דרך שימלאו החבית כ"כ שיגיע שם היין, ומבו' דלא תליא ביין שבחבית בשעת הסתימה, אלא כפי רגילות מילוי היין, והחזו"א בסימן נ"א סקי"ז ד"ה רש"י נסתפק בזה.

בד' המאירי מבו' דהא דתלי אם הוא למעלה מן היין או למטה מן היין, הוא בסתמא, אך כל שסתם את הנקב ע"מ לשמר את ריח היין, מותר לנקבו אף אם הוא למטה מן השמרים, וכל שסתם את הנקב ע"מ לחזק, אסור לנקבו אף אם הוא למעלה מן השמרים.[[311]](#footnote-312)

**תניא דמסייע לך וכו' פרץ את פצימיו אין לו אלא ד' אמות,** בחי' הגרע"א תמה דמה מסייעינן מינה לרבה, הרי גם לר"ח לא פקע שם פתח בסתימה שאינה מעלייתא, אלא דפליגי אם למטה מן היין עושין סתימה מעלייתא, ועיי"ש שכתב לדון דלא מסייעינן מינה לרבה, אלא מסייעינן לעיקר דינא דשמואל, ועיי"ש משה"ק ע"ז, ויש להוסיף, דבפי' ר"ח מפורש דמסייעינן לרבה, וע"כ הלכתא כוותי', וכ"כ הערוך (בע' חזק) והרי"ף, ועמש"כ החזו"א בסימן נ"א סקי"ז.

**גובתא וכו' ושמואל שרי,** המ"ב בסימן שי"ד סק"כ כתב דהא דלי"ב משום מתקן כלי, הוא משום דה"ז עומד ומיוחד לכך, וכתב דמ"מ אסור לתקוע היטב בחזקה ביתידות, דיש בזה משום גמר מלאכה, - אך החזו"א בסו"ס נ"א צידד, דכיון דאין הגובתא אלא להוצאת היין, ואחר הוצאת היין אין הרכבת הקנה בחבית רצוי' כלל, הו"ל ככיסוי כלי דמותר לתקוע, וכתב דמ"מ כיון דלדעת המ"ב יש כאן חיוב חטאת, א"א לעשות מעשה בזה.[[312]](#footnote-313)

**משחא רב אסר וכו' גזרינן משום שעוה,** לעיל קל"ט ב' אמרינן דאסור ליתן שום בנקב שבחבית כדי לסתמו אלא ע"י הערמה,[[313]](#footnote-314) וצ"ע דא"כ מ"ט הכא לא גזרו אלא משום שעוה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הפסקי רי"ד והריבב"ן שם כתבו דהאיסור התם הוא מגזירה שמא יחתוך במדה בשבת והוי תולדה דמחתך,[[314]](#footnote-315) וזה ל"ש כשנותן בנקב שמן. - **ב** המ"מ בפכ"ג משבת הי"א כתב דסתימה האסורה היא סתימה שנכנסת בתוך הנקב ובעובי הכלי, אך סתימה בשמן היא על פני הכלי ומגבו, וע"כ אינה אסורה אלא מפני גזירת מירוח. - **ג** הב"י בסימן שי"ד סי"א כתב בדעת רש"י והטור, דהתם איירי כשהיין יוצא דרך הנקב דמיחזי כמתקן, אך הכא דהכא איירי כשאין היין יוצא דרך הנקב, וע"כ לא נאסר אלא משום שעוה. - **ד** הב"י שם כתב די"ל בדעת הרמב"ם דדאסור לסתום את נקב החבית בכל דבר משום דהוי כבונה, ומלבד זה כל שסותמו בשעוה אסור גם משום ממרח, וכתב לפ"ז דהא דשרי שמואל במשחא, היינו דלי"ב משום ממרח, אך לעולם ה"ז אסור משום דהוי כבונה.

**גזירה משום מרזב,** בפירש"י כתב דגזרינן שמא יכין מרזב, אך הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ו כתב דהאיסור בזה הוא מפני שהוא כעושה מרזב, וכ"כ הערוך בע' טרף ו', ומשמע דאי"ז גזירה שמא יבא לעשות מרזב, אלא היינו דנתינת הטרפא עצמה דמיא לעשיית מרזב וחשבינן לה מדרבנן כתיקון כלי, וזה מתישב לגירסת כמה מקמאי, דגרסי משום מרזב, (ול"ג לתיבת גזירה).

**גזירה שמא יקטום,** בפירש"י כתב דכיון דקטמי' הו"ל כמתקן כלי כדתניא בביצה דאם קטם לחצוץ בו שיניו חייב חטאת, ולכאו' ט"ס הוא וצ"ל דכיון דקשה הו"ל כמתקן כלי וכו', וכאשר כ"ה בפירש"י שעל הרי"ף, וכ"ה בפסקי רי"ד ובפי' הר"ן ובנימו"י, וכן העתיקו הב"י בסימן שי"ד אות ה' והדרישה שם סק"ה והא"ר שם סק"ה.[[315]](#footnote-316)

אך הר"ן בביצה שם נקט דלא מיירי הכא בקשה, והק' דא"כ מ"ט אסרינן, הרי אוכלי בהמה אין בהן משום תיקון כלי, וכתב דהא דאין בהן משום תיקון כלי הוא משום דאין דרך לעשות מהן כלי לכתחילה, ומשא"כ הכא דמתקן בהן כלי העשוי כבר, דרך לעשות כן אף באוכלי בהמה, וע"כ יש בזה משום תיקון כלי, ועד"ז כתב הרא"ה שם, והב"י בסימן שי"ד ס"ה נסתפק אם ד' הר"ן קיימי להך לישנא דהאיסור הוא משום גזירת מרזב, או להך לישנא דהאיסור הוא שמא יקטום.[[316]](#footnote-317)

**איכא בינייהו דקטים ומנחי,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** הריא"ז ה"ב דין ו' כתב דהיינו דאם קטמו ותיקנו מבעו"י מותר, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' ריבב"ן ובפי' הר"ן. - **ב** הטור בסימן שי"ד כתב דלא הותר אלא כשיש לו הרבה עלים קטומים, אך אם אין לו אלא אחד אף אם הוא קטום ועומד אסור ליתנו שם, והב"י שם פירש דהיינו משום דכל שאין לו אלא אחד קטום, חיישינן שמא יתקלקל ויבא לקטום עלה אחר ולהניח במקום הראשון, ועיי"ש שכתב דמקור דברי הטור לכך, הוא משום דגריס דקטים "ומנחי", וכיון דאמר ומנחי בל' רבים, משמע דעלים רבים קאמר. - **ג** בפי' ר"ח כתב דאפי' רב אשי לא התיר אלא אם הי' בנקב, אבל לתתו לכתחילה אסור, ומבו' דמפרש דמה שאמרו דקטים ומנח, דהיינו דאם הוא כבר מונח בנקב מותר למשוך ממנו, וכ"כ הראבי"ה בסימן שמ"א, וכ"נ בד' היראים בסימן ער"ד.[[317]](#footnote-318)

הרא"ש בסו"ס ח' כתב דהלכתא כרב אשי, דהאיסור בזה הוא מגזירה שמא יקטום, וכ"כ הריא"ז ה"ב דין ו', וכ"כ הטור בסימן שי"ד והרמ"א שם ס"ה, אך הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ו כתב דהאיסור בזה הוא משום שהוא כעושה מרזב, וכ"כ השו"ע שם, - והמ"מ בהל' שבת שם תמה ע"ד הרמב"ם דמ"ט לא פסק כרב אשי דבתרא הוא, ועמש"כ בזה הב"י בסימן שי"ד ס"ה.

כ"ג מרחשון פ'

דף מס' 15

**מ"ח א'** **- הפותח בית הצואר בשבת חייב חטאת,** בפירש"י כתב דאיירי בפותח בית הצואר של החלוק לכתחילה, וכ"כ בפירש"י במכות ג' ב' שעשה פה לחלוק חדש, וכן פירשו הר"י מלוניל והפסקי רי"ד בסוגיין, וכ"כ הריא"ז.

והרמב"ן שם תמה ע"ז דבכה"ג פשיטא דחייב, והריטב"א שם ובסוגיין הק' עוד, דהיכי ס"ד דרב כהנא דאינו חייב, הרי ודאי דהו"ל בכלל מכה בפטיש, דהרי אפי' במישקל אקופי מגלימא ובעייל שופתא בקופינא דמרא חייב משום מכה בפטיש, ופירשו בשם ר"ת דכבר יש לו פתח לאותו חלוק, אלא שהוא סגור, שדרך תופרי בגדים להעביר חוט משפה לשפה, והוא מכניס ראשו שם והחוט נפסק ובית הצואר נפתח,[[318]](#footnote-319) והריטב"א כתב דגם הכובסים עושין כן בשעת כיבוס,[[319]](#footnote-320) וכן נקט המהרש"א בסוגיין, ונתבאר להלן.

ועד"ז כתב בתשו' הר"א בן הרמב"ם שהובא בחי' רבינו פרחי' בסוגיין בשם הרמב"ם, דלא איירי בחותך מן הבגד מקום שיכנס בו הצואר, דבזה פשיטא דחייב משום דהו"ל מקלקל ע"מ לתקן, אלא איירי בבגד שנתקן בית הצואר שלו עד שהוא ראוי ללבישה, ודרך החייטין שמושיב המטלית שחתכה ממקום בית הצואר על בית הצואר ותופרה תפירת עראי, כדי שיהא זה היכר לזה הבגד שהוא חדש ושלא לבשו אדם מעולם, וכשירצה בעל הבגד ללבוש אותו מסיר אותן החוטין שתפר בהן אותה המטלית ולובשו.[[320]](#footnote-321)

בטעם החיוב בפותח בית הצואר, נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דחיובו הוא משום מכה בפטיש, וכ"כ ש"ר בסוגיין ובמכות ג' ב'. - **ב** בד' הריא"ז ה"א דין ח' משמע דחיובו הוא משום בונה,[[321]](#footnote-322) וכ"כ היראים בסימן ער"ד בשם י"מ, ותמה ע"ז דאין בנין בכלים. - **ג** בתשו' ר"א בן הרמב"ם בשם הרמב"ם שהובאה בחי' רבינו פרחי' בסוגיין מבו' דחיובו הוא משום קורע, והקורע ע"מ לתקן חייב, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"י משבת ה"י, וכמש"כ המער"ק והמרכה"מ שם, והביאוה"ל בסימן ש"מ סי"ג וסי"ד, ורבים מהאחרונים, וכ"כ בפי' קדמון בפי"א משבת ה"ט.[[322]](#footnote-323)

בטעמא דהרמב"ם דאינו חייב משום מכה בפטיש, כתב המער"ק שם דהוא משום דהפתיחה ל"ה גמר מלאכה דעדיין הוא צריך תפירה סביב הנקב, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ש"מ סי"ד סוד"ה וחייב (הב') דהפתיחה ל"ה עדיין גמר מלאכה,[[323]](#footnote-324) אך הנשמת אדם בכלל כ"ט סק"א כתב דהוא משום דס"ל דאיירי בחלוק ישן שכבר נפתח אלא שעכשיו תפרו הכובס, וס"ל דבכה"ג לא חשיב כגמר מלאכה, כיון שכבר נגמרה מלאכתו מקודם, ועד"ז הוא למש"כ בתשו' הר"א בן הרמב"ם בשם הרמב"ם דאחר שנגמר הבגד הי' תופר כדי שיהא היכר שהוא חדש וכו', דכיון דכבר נגמר הבגד מקודם, אי"ז כגמר מלאכה.[[324]](#footnote-325)

ובטעמא דרש"י ודעימי' דאינו חייב משום קורע, כתבו הרמב"ן והריטב"א במכות שם דהוא משום דהוי קורע שלא ע"מ לתפור, וכ"כ הכס"מ בפ"י משבת ה"י ובב"י בסימן שי"ז, ונתחדש בדבריהם, דאף דהא דקורע שלא ע"מ לתפור פטור, הוא אף היכא דהויא הקריעה תיקון, ואכמ"ל, והאחרונים כתבו כמה דרכים בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**מה בין זו למגופת חבית א"ל זה חיבור וזה אינו חיבור,** בפירש"י כתב דפריך מהא דתניא דמביא אדם חבית ומתיז את ראשה בסייף ומניחה לפני האורחין, ומשני דהמגופה אינה מן החבית עצמו ואע"פ שדבוקה בו ל"ה חיבור שהרי לינטל עומדת,[[325]](#footnote-326) אבל הבגד כשנארג כולו חיבור,[[326]](#footnote-327) - והתוס' הק' ע"ז דמאי קאמר דזה אינו חיבור, הרי רשב"ג התיר אף להתיז את גוף החבית עם המגופה כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן קמ"ו א',[[327]](#footnote-328) והו"ל לשנויי דהכא לפתחא מכוין והתם לעין יפה מכוין.

והריטב"א במכות ג' ב' כתב בישוב פירש"י, דהא דמשני דזה אינו חיבור, אך דהותר אף להתיז את גוף החבית, היינו דכיון דיש להחבית פתח אחר אלא שהוא טוח בטיט, חשבינן לה כפתוחה, ולא חשיב פתח של התזה כגמר מלאכה, ומשא"כ בפותח בית הצואר שאין בבגד פתח אחר אלא זה, הרי דכיון דבמקום זה הוי חיבור, חייב משום משום מכה בפטיש,[[328]](#footnote-329) ועיי"ש שכתב עוד, דמודה רב כהנא דאסור לפתוח בית הצואר בשבת, ול"ד להא דמותר להתיז את החבית, דשאני התם דאינו מתכוין לפתח, אלא דקשיא לי' דאם הפותח בית הצואר חייב חטאת, הי' לנו לאסור לכתחילה להתיז את החבית אף כשאינו מתכוין לפתח, אטו היכא דמתכוין לפתח דהוי מלאכה דאורייתא,[[329]](#footnote-330) ומתישב בזה משה"ק התוס' דהו"ל לשנויי דהכא לפתחא מכוין והתם לעין יפה מכוין.

עוד שמעתי לפרש בזה, למש"כ החזו"א בסימן נ"א סקי"א בדין פתיחת קופסת שימורים, דהו"ל חיבור גמור, כיון דמרוצף באבר ובבדיל, ול"ד לחיבור המגופה, ויש לאסור בזה משום תיקון כלי, ואף אם אינו מתכוין לפתח, וצידד דאף אם דעתו לזרקה אסור, דל"מ היתר שבירה אלא כשיש לחבית פתח אבל גשם חלול בפנים וסתום מכל צד, כל שעושה לו פתח חשיב בנין,[[330]](#footnote-331) - ולפ"ז נמצא דאם היתה המגופה חיבור, והו"ל כגוף אטום, היתה התזת ראש החבית חשובה כבנין, אף דלעין יפה קמכוין, וזהו דמשני דהא דמותר להתיז ראש החבית, הוא משום דהמגופה אינה חיבור, ול"ה כגוף אטום, ומשום מה שמוסיף ומתיז את גוף החבית, ליכא איסורא, כיון דלעין יפה קמכוין.[[331]](#footnote-332)

בתשו' ר"א בן הרמב"ם כתב בשם הרמב"ם שפירש דפריך מהא דמותר להסיר את המגופה, וכ"כ התוס' הרא"ש בשם ר"ת בפי' קמא,[[332]](#footnote-333) וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"נ בד' הריא"ז ה"א דין ח', - ונחלקו בביאור שנויא דגמ', דהרמב"ם שם פירש דמשני דתפירת המטלית עם בית הצואר חיבור יפה הוא, שהרי כך היא דרך כל החייטין לחבר כל הבגדים, ואפי' אם היתה התפירה דרך עראי ואינה מתוקנת כ"כ, שלא תתן דבריך לשיעורין ותאמר תפירה מתוקנת חייב ושאינה מתוקנת אינו חייב עלי', אבל חיבור המגופה לחבית אינו חיבור כלל, דאין חיבור החרס נחשב חיבור אא"כ נשרף ונהי' כולו כגוף שוה, - אך הרי"ד פירש דמשני דהמגופה והחבית אינם חיבור זל"ז, משום שכבר היתה פתוחה ועומדת ואי"ז אלא סתימה בעלמא, ומשא"כ בפותח בית הצואר מתחילה דהוי חיבור, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז.[[333]](#footnote-334)

\*המנ"ח במוסך השבת מלאכת הקורע הק' דלדעת הרמב"ם דחיובא דפותח בית הצואר הוא משום קורע, א"כ מה פרכינן עלה ממגופת החבית, ועמש"כ בזה האפיקי ים ח"ב סימן ד' ענף ו',[[334]](#footnote-335) - אך מתו"ד הר"א בן הרמב"ם למדנו לפרש לזה דהיינו דעיקר חידושא דר' יהודה אמר רב הוא דאף דהתפירה היא עראי חייבין על הסרתה, וזהו דפרכינן דכ"ה חשבינן לה כחיבור אף שהיא עראי וע"כ הוא חייב על פתיחתו משום קורע, ה"נ הי' לנו לחשוב את המגופה כחיבור לחבית אף שהיא עראי ויהא חייב על פתיחתה.

התוס' וש"ר פירשו דפריך מה בין זה לנקיבת מגופת חבית דשריא, ומשני דהוא משום דאין המגופה חיבור, ואפי' אם הי' עשוי הנקב שבמגופה להכניס ולהוציא ל"ה חייב חטאת, ולכך שרו רבנן, - ובטעם הא דבפותח בית הצואר הויא התפירה חיבור, משמע בל' הריטב"א במכות ג' ב', דהוא משום דחיבור ע"י תפירה הוי חיבור מעליא, ובכל ענין חשיב כחיבור גמור, כ"ה דהוי חיבור לענין כלאים, וכ"נ גם בדבריו בסוגיין, וכ"ה בתשו' הר"א בן הרמב"ם בשם הרמב"ם, והבאנו דבריו לעיל, - אך התוס' שאנץ ותור"פ שם כתבו לפרש דהיינו דהחתיכה דבית הצואר הויא חיבור לפי שעתידה לישאר שם והויא כגוף החבית, ומשא"כ המגופה דאינה עתידה לישאר שם ול"ה כגוף הכלי, ועמש"כ החזו"א בסימן נ"א סק"ד (ד"ה מ"ח ב').

בביאור הא דאין חייבין על נקיבת מגופת החבית מכח הא דאין המגופה חיבור, כתב הגר"ז בסימן שי"ד סי"ד דהיינו דכיון דאין המגופה חיבור לחבית אלא היא דבר בפנ"ע, אין הנקב שבה קרוי עשוי להכניס ולהוציא בו, לפי שכשמוציא ומכניס דרך הנקב שבה, ה"ז כאילו מוציא ומכניס דרך פי החבית בלבד, לפי שהנקב אינו מועיל כלום להוצאה והכנסה זו שאף מבלעדו הי' יכול להכניס ולהוציא דרך פי החבית, ועמש"כ החזו"א בסימן נ"א ריש סק"י.

בד' התוס' וש"ר משמע דכל הא דשרו רבנן במגופה הוא משום דאין הנקב עשוי להכניס ולהוציא, אך כל דהוא עשוי להכניס ולהוציא ה"ז אסור מדרבנן, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש ובחי' הר"ן, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן שי"ד סק"ח, והלבו"ש שם, והגר"ז שם סי"ד,[[335]](#footnote-336) והפמ"ג והגר"ז שם כתבו דלא התירו בזה אלא בצירוף הא דאין דרך לעשות פתח שם, וכמו שפירש"י לקמן קמ"ו א', ועמש"נ לקמן שם בזה.

המהרש"א הק', דלרב כהנא דלא ס"ל לחלק דזה חיבור וזה אינו חיבור, מ"ט לא קשיא לי' בדין חבית גופה, דמ"ט בגוף החבית אסור לנקוב ובמגופת החבית שרי,[[336]](#footnote-337) ובע"כ דהוא משום דזה חיבור וזה אינו חיבור, וכתב דודאי דס"ל לה"ט דזה חיבור וזה אינו חיבור, אלא דהוה ס"ל דפתח בית הצואר נמי אינו חיבור כמו מגופת חבית, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א, עיי"ש, וכ"נ גם בדבריו במכות ג' ב' דעיקר שנויא דגמ' הוא דבההיא דפותח בית הצואר הוי חיבור, - אך לכאו' אי"ז מתישב אלא לדעת ר"ת ודעימי' דאיירי כשתפרו את בית הצואר, ובכה"ג י"ל דאינו חיבור, אך לפירש"י ודעימי' דאיירי בפותח בית הצואר מתחילה, הרי ודאי דהו"ל חיבור.[[337]](#footnote-338)

\*בעיקר הא דאין המגופה חיבור, ופירש"י דהוא משום דלינטל עומדת, הביאו למש"כ בפי' הראב"ד לעדיות פ"ב מ"ה בטעמא דמ"ד דאלפסים חרניות טמאות במשא הזב, ולא חשיב ככלי שלא נגמרה מלאכתו, הוא משום דחתיכה לאו חיסרון מעשה דהו"ל כמגופת חביות, ונתחדש בזה דאף שעדיין לא נחתכו, מ"מ כיון שיש כאן דבר מסוים העומד ליחתך לא חשיב חיבור, ול"ד לפותח בית הצואר דליכא דבר מסוים העומד ליחתך, וצ"ע.

**עירובין ק"א א'** **-** **הדלת שבמוקצה וחדקים שבפרצה ומחצלות אין נועלין בהן אא"כ גבוהין מן הארץ,**[[338]](#footnote-339)בטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהא דבעינן שיהיו גבוהין מן הארץ, הוא משום דכל שאינם גבוהין מן הארץ מיחזי כבנין, וכן פירשו ש"ר דהאיסור בזה הוא משום לתא דבנין.

**ב** המאירי כתב די"מ דהא דבעינן שיהיו גבוהין מן הארץ, הוא משום דזה נקרא הכנה ומותר לטלטלה מתורת דלת, ולפי דבריהם הא דאין נועלין בהן כשאין גבוהין מן הארץ, אי"ז משום לתא דבנין, אלא משום איסור מוקצה,[[339]](#footnote-340) - וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם שכתב לדין זה בפכ"ו משבת בכלל דיני מוקצה, וכ"כ הרד"ע שם ה"ח והערוה"ש בסימן שי"ג סכ"ו בדעתו,[[340]](#footnote-341) אך הב"י בסימן שי"ג ס"ד נקט בתו"ד בדעת הרמב"ם דהאיסור בזה הוא משום דנראה כבונה.

**ג** בפירש"י בד"ה כשהי' להן ציר כתב די"מ דהא דבעינן שיהיו גבוהין מן הארץ, הוא משום דכל שאינם גבוהין מן הארץ הוא עושה חריץ, וכתב דלפ"ז אתיא כר' יהודה דדבר שאינו מתכוין אסור, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח שם שפירש כן.

לקמן ק"ב א' פליגי ת"ק ור' יהודה בדין נגר הנגרר אם נועלין בו, ואמרינן התם דהלכה כר' יהודה, ובשבת קכ"ו א' אמרינן דבזה תליא גם דין פקק החלון, דקי"ל כרבנן דנועלין בו, והתוס' וש"ר הק' דא"כ מ"ט הכא אין נועלין אא"כ גבוהין מן הארץ, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' ותוס' הרא"ש לקמן שם כתבו דאיירי הכא כשאינו ניטל באגדו, ודמי לנגר התלוי בעברא דדשא, דאם אינו ניטל באגדו אין נועלין בו, כמו שאמרו לקמן שם,[[341]](#footnote-342) ועמש"כ בזה המהרש"א שם.

**ב** הבעה"מ כתב דמשנתנינו היא כר"א דס"ל דאף בפקק החלון ובנגר בעינן שיהיו קשורין ותלויין ואין ראשן מגיע לארץ, אך לפ"מ דקי"ל כר' יהודה, אף בדלת שבמוקצה כל שהיא קשורה נועלין בה, וכ"כ בספר הישר לר"ת סימן רפ"ד וסימן שי"ז.

**ג** הרמב"ן במלחמות כתב דדלת שבמוקצה שאני, דכיון דדלת המוקצה והפרצה בנין שרוצה לסתמן בקביעות הוא, בעינן בהו הכירא, ועד"ז כתב הראב"ד בכתוב שם, דכיון דדלת של מוקצה אין רגילין בו והוא כעין חדקין שבפרצה כ"ז שהן נגררין מיחזי כבונה, וכסותם פרצתו ומחתרתו בשבת, ועד"ז כתב הפסקי רי"ד, והביאו הריטב"א, דשאני נגר ופקק שהן סוגרין ופותחין בכל יום, ומשא"כ בדלת שבמוקצה וכו' שאין דרכן לפותחן בכל יום מיחזי כבונה עד דאיכא תרתי קשורין וגבוהין, וכ"כ הריא"ז ה"ה דין א'.[[342]](#footnote-343)

והרשב"א והריטב"א כתבו עד"ז בשם הראב"ד, דהא דאסור לנעול בהן, אף דקי"ל כר' יהודה דמוסיף על אהל עראי מותר, הוא משום דדלת של מוקצה ופרצה אי"ז תוספת אהל עראי אלא תוספת קבע, שאין עשוי לפתחו אלא לזמנים רחוקים לפי שאין דרך כניסתו ויציאתו שם, וכן הסכים הרא"ש בסו"ס ט"ו.[[343]](#footnote-344)

**ד** בס' המאורות לקמן שם כתב דשאני נגר דהו"ל כפקק החלון שהוא תוספת אהל, וע"כ נועלין בו אף כשראשו אחד מגיע לארץ, ומשא"כ בדלת שהיא כתחילת אהל, ואין עושין אהל עראי בשבת ויו"ט, וע"כ אין נועלין בה אלא כשהיא גבוהה מן הארץ, - ועמש"כ עוד המהר"ל והתורת חיים לקמן שם לישב לזה באנפי אחריני, ואכמ"ל.

**אא"כ גבוהין מן הארץ,** בד' התוס' לקמן ק"א ב' ד"ה כי פליגי והתוס' הרא"ש שם מבו' דהא דגבוהין מן הארץ היינו דהן קשורין ותלוין ואין ראשן מגיע לארץ,[[344]](#footnote-345) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות, ובד' התור"פ והרשב"א והריטב"א לקמן בסוגיין, שכתבו בהא דקשורים ותלוים, דאם הם תלוים באויר היינו גבוהין מן הארץ, וכ"כ בפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז, וכ"כ בחי' המאירי, ובביהב"ח כתב כן בשם י"מ, והנשמת אדם בכלל ל"ט כתב כן גם בדעת הבעה"מ, והתהל"ד בסימן שי"ג סק"ז כתב כן גם בדעת רש"י בסוגיין, וכתב לישב לפ"ז לכל קו' התו"ח בסוגיין על פירש"י.

אך המאירי בביהב"ח כתב בפי' קמא דהא דגבוהין מן הארץ היינו דכשהוא נועל בה היא גבוהה מן הקרקע ג"ט, דבכה"ג מותר לנעול בה דאין כאן דמיון בנין, וכ"נ מד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפיהמ"ש ובפכ"ו משבת ה"ח דמבו' בדבריו דכל שהן גבוהין מן הארץ נועלין בהן אף שאינם קשורין ותלויין,[[345]](#footnote-346) וכ"כ המ"מ שם, ובע"כ דהא דגבוהין מן הארץ היינו דכשנועל בה היא גבוהה מן הקרקע, ועמש"כ בזה הנשמת אדם בכלל ל"ט סק"א באורך, ומש"כ ע"ז הביאוה"ל בסימן שי"ג ס"ג.

כ"ו מרחשון פ'

דף מס' 16

**עירובין ק"א א'** **- דלת שבמוקצה וכו' בזמן שהן קשורין ותלויין נועלין בהן בשבת,** בד' הבעה"מ מבו' דהא דתני קשורין ותלויין, היינו דלא סגי במה שהן קשורין, אלא בעינן שיהיו תלויין, ולא יהיו מונחין ב' ראשיהן על הארץ, ועיי"ש שכתב דאתיא דלא כר' יהודה דס"ל בנגר דסגי במה שהוא קשור אע"פ שאינו תלוי,[[346]](#footnote-347) וכ"כ הרמב"ן במלחמות בתו"ד, והרשב"א והריטב"א הביאו לדבריו.[[347]](#footnote-348)

אך בפסקי ריא"ז ה"ה דין א' כתב דכל שהי' להן ציר נועלין בהן ואע"פ שאינן תלויין באויר אלא הן נגררין בארץ ובלבד שיהיו קשורין שם, ומשמע דכל שהן קשורין נועלין בהן אף אם הן מונחין על הארץ,[[348]](#footnote-349) וכ"נ בפסקי רי"ד שכתב דסגי בקשורין לחוד, וצ"ע.

**וקנקן הנגרר,** בפירש"י כתב דהוא כלי וכו' ויש שנועלים ומעמידין אותו במקום דלת כנגד הפתח, - אך הראב"ד בכתוב שם פירש דהוא כמו יתד, והוא עשוי לדלת של מוקצה, כמו הנגר לדלת הבית, וכ"כ בפסקי רי"ד, וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין, וכתב כן בשם רש"י.

**אמר אביי בשיש להן ציר,** בפירש"י כתב דהא דשרי בכה"ג, הוא משום דמוכחא מילתא דדלת גמורה היא והרי היא קשורה ותלוי' ולא מחזי כבונה, ומבו' דאיירי כשיש ציר קבוע בדלת, דהוא היכר על הדלת דדלת גמור היא, וכ"נ בל' הרמב"ם בפכ"ו משבת ה"ח, ובל' הראב"ד בכתוב שם בסוגיין, וכ"ה מבו' בפי' ריו"נ ובפסקי רי"ד וריא"ז ובמאירי, וריו"נ פירש דטעם ההיתר בזה הוא משום דכל שיש להן ציר יש להן תורת כלי ולא מיחזי כבונה.

אך הריטב"א פירש דלא קאי על הדלת שיש לה ציר, אלא קאי על הפתח שיש לו ציר מתוקן לדלת, דמוכחא מילתא דהוא פתח קבוע, וכשהוא פותח ונועל אינו נראה כבונה אלא כפותח ונועל שאר דלתות הבית, ובכה"ג שרי אף דאין בגופה של דלת שום היכר ציר, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות שכתב דבעינן שיהא בהן היכר קשירה ותלוי' ויהי' "בפתח" היכר ציר.[[349]](#footnote-350)

הריטב"א הוכיח דל"ב שיהא בגוף הדלת היכר ציר, דהא דומיא דקנקן ומחצלת קתני דאין להן ציר, ולכאו' לדעת רש"י ודעימי' בע"כ דאיירי כשיש בהן ציר והוכנו לנעילה, וכ"כ הריא"ז ה"ה דין א', - ואמנם למש"כ ריו"נ דהא דבעינן שיהא להן ציר הוא כדי שיהא תורת כלי עליהן, י"ל דבקנקן שהוא כלי גמור, ל"ב שיהא לו ציר.

והראב"ד בכתוב שם פירש לפי דבריו דקנקן הוא כמין נגר, דכל שיש להדלת עצמה ציר ותורת דלת עלי', מותר לנעול אף את הקנקן, דכיון דנעילת הדלת עצמה לא מיחזי כסותם פרצתו, ממילא דאף הנגר שנותנין לנועלה אינו חמור משאר נגר שאם הוא קשור נועלין בו.[[350]](#footnote-351)

**רבא אמר בשהי' להן ציר,** המאירי כתב דהוא משום דכל שהי' עליו ציר שֵם דלת עליו ואינו נפקע, וזה לטעמי' דהא דיש להן ציר הוא דיש להדלת ציר דעי"ז מוכחא מילתא דדלת היא, והריטב"א כתב דהוא משום דהוא גלי' בדעתי' דתורת פתח ודלת עביד לי', וזה לטעמי' דהא דיש להן ציר הוא דיש להפתח ציר, דעי"ז מוכחא מילתא דהוא פתח קבוע.

בפירש"י כתב די"מ דטעמא דמתניתין הוא משום דחופר בארץ, והק' דא"כ מה מהני הא שהי' להם ציר, הרי כיון דעכשיו אין להן ציר הוא עושה חריץ, - אך בפי' ר"ח כתב דכל שהי' להן ציר אין סוגרין להן בדוחק, ולפיכך אין חורצין חריץ בעת שסותמין, וצ"ב.

**מיתיבי דלת הנגררת וכו' בזמן שקשורין ותלויין וגבוהין מן הארץ וכו' נועלין בהן,** בפי' ר"ח גריס בזמן שיש להן ציר וגבוהין מן הארץ נועלין בהן, וזהו דפריך דאלמא לא סגי בציר לחודי', אלא בעינן שיהא להן ציר ויהיו גבוהין מן הארץ, וזהו שפירש"י דפריך מהתם דאלמא תרוייהו בעינן, ולפי הגירסא שלפנינו אין מובן לדבריו, וכ"כ התור"פ והרשב"א והריטב"א.

והתור"פ תמה על גירסא דילן, דמאי פריך, הרי איכא לאוקמה כשאין להן ציר לאביי או שלא הי' להן ציר לרבא, כמו דמוקמינן למתניתין, - אך הבעה"מ פירש דפריך משום דקשיא בהך ברייתא רישא לסיפא, דפתח בנגררין וסיים בגבוהין מן הארץ, וכ"כ בחי' המאירי.[[351]](#footnote-352)

**דלת אלמנה הנגררת אין נועלין בה,** בביאור דין זה נחלקו הראשונים, **א** התוס' כתבו דאיירי כשיש להן ציר, דאם אין להן ציר הרי אף בדלת מעליא אין נועלין, וכ"כ הריטב"א, והוסיף לפרש דגרע מקנקן ומחצלת דכל שיש להם ציר נועלין בהן, והק' כן הרשב"א, משום דקנקן ומחצלת אין חסרין ממלאכתן כלום, ומשא"כ בדלת אלמנה דלא נגמרה מלאכתה, ונראית כדף בעלמא, ואינו נראה כפותח וסוגר בדלת אלא כפותח וסוגר בדף בעלמא שאין דרכו בכך ונראה כבונה, ועמש"כ הט"ז בסימן שי"ד סק"ד לישב בע"א.

ובד' התוס' והריטב"א לא נתפרש אם כ"ה דאין נועלין בה אף בשהי' לה ציר, ה"נ אין נועלין בה אף בשהיא גבוהה מן הארץ,[[352]](#footnote-353) ולכאו' מהא דתני דלת אלמנה הנגררת, משמע דאם אינה נגררת נועלין בה, ואי נימא דאף כשאינה נגררת אין נועלין בה, מ"ט לא אשמועינן לזה דהוא רבותא טפי, וכן דקדק התהל"ד סימן שי"ג סק"י, וכן נקט החזו"א בסימן מ"ו סק"א, - אך הגר"ז בסימן שי"ג סי"א כתב דגם בכה"ג אין נועלין בה, וכ"כ החיי אדם בכלל ל"ט ס"ו.[[353]](#footnote-354)

**ב** הריא"ז ה"ה דין א' פירש דהוא חד דינא עם דינא דמתניתין דדלת שבמוקצה אין נועלין בה, ונתחדש הכא דכ"ז הוא בדלת אלמנה, אך כל שיש בה שום תיקון כעין דלת כגון שהיו ב' לוחות מחוברין, (או שהי' לה ציר), נועלין בה.[[354]](#footnote-355)

**ג** גירסת הרי"ף דלת אלמנה שאינה נגררת,[[355]](#footnote-356) וכן גריס בס' המאורות בשם ההשלמה, ומבו' בדבריו דהיינו דאינה נגררת ע"ג הקרקע אלא היא קשורה ותלוי' וגבוהה מן הארץ, ואפ"ה כיון דהיא דלת אלמנה אין נועלין בה, וכ"כ המאירי.

**ד** הגר"א בסימן שי"ג ס"ד כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם, דאיירי בפתח העשוי לכניסה ויציאה תדיר, דבכה"ג דעתם דנועלין אף בדלת שאינה קשורה,[[356]](#footnote-357) ומ"מ אם היא דלת אלמנה אין נועלין בה,[[357]](#footnote-358) ויש להוסיף, דהוא חד דינא עם דינא דנגר, שכתב הרמב"ם שם דאם יש בראשו גלוסטרא שתורת כלי עליו נועלין בו, ואם אין בראשו גלוסטרא שאין תורת כלי עליו אין נועלין בו, (אא"כ הוא קשור ותלוי או שהוא ניטל באגדו), וה"נ בדלת אין נועלין אלא כשהיא עשוי' מכמה לוחות או שיש לה אסקופה, דבכה"ג תורת כלי עלי',[[358]](#footnote-359) (וכמש"כ הרמב"ם בפכ"ו משבת ה"ט שהאסקופה מוכיח עלי' שהיא כלי המוכן לנעילה).[[359]](#footnote-360)

הטוש"ע בסימן שי"ג ס"ד כתבו דדלת העשוי מלוח אחת וכו' וכשפותחין בה שומטים אותה ועוקרים אותה, אין נועלין בה אפי' יש לה ציר, והגאו"י הק' דכיון דאיירי כשאינה קשורה, וכמש"כ שכשפותחין בה שומטין אותה ועוקרין אותה, מהו שהוסיפו אפי' יש לה ציר, הרי ציר ל"מ מידי בדלת שאינה קשורה, והתוס' שכתבו דאיירי בשיש לה ציר, הוא משום דגרסי דלת הנגררת, ופירשוה בדלת הקשורה ותלוי' ואינה גבוהה מן הארץ, דבדלת גמורה כה"ג אם יש לה ציר נועלין בה, ואילו בדלת אלמנה אין נועלין בה, אך הטושו"ע שהעמידוה בשאינה קשורה (וכפי' הרי"ף), מה נפ"מ במה שיש לה ציר, - עוד יש להעיר, דמקור ד' התוס' דל"מ אפי' יש לה ציר, הוא משום דאל"כ אפי' דלת גמורה נמי, אך לפ"מ שפירשוה הטושו"ע בדלת שאינה קשורה, אשר לפ"ז בע"כ דהא דבדלת גמורה כה"ג נועלין בה הוא משום דאיירי בפתח העשוי לכניסה ויציאה תדיר, וכמש"כ הגר"א, אין לנו מקור דבדלת אלמנה ל"מ ציר, וצ"ע.

כ"ז מרחשון פ'

דף מס' 17

**עירובין ק"א ב'** **- נגר וכו',** במתניתין לקמן פליגי תנאי בדין נגר הנגרר ונגר המונח, ונחלקו הראשונים בטעם הדין בזה, **א** בפירש"י כתב דנגר הנגרר, כיון דהוא קשור ל"ה בונה ממש, אלא דהואיל והוא נגרר מיחזי כבונה, וע"כ אין נועלין בו במדינה, אך במדינה נועלין בו דאין שבות במקדש, ונגר המונח הוי בנין ממש, וע"כ אין נועלין בו אף במקדש, ור' יהודה דשרי לנעול בנגר המונח במקדש, הוא משום דס"ל דאף במונח ל"ה בנין ממש אלא דומה לבנין, ואין שבות במקדש,[[360]](#footnote-361) - והריטב"א בסוגיין ובשבת קכ"ו א' כתב בשם תוס', דלכו"ע אף בנגר המונח ל"ה בנין מדאורייתא, דאין בנין דאורייתא בדבר שדרכו להסיר כל שעה, וטעמא דת"ק דאין נועלין בו אף במקדש, הוא משום דלא כל שבות התירו במקדש, ופירש דהוא משום דלא התירו בדבר שנראה כמלאכה דאורייתא.

**ב** בספר הישר לר"ת סימן רפ"א כתב דאין בנגר משום בנין כלל, והתוס' בשבת קכ"ו א' ד"ה והמונח כתבו דהוא משום דאינו מבטלו שם כלל ול"ה כבנין, אלא הוא משום איסור טלטול, ול"ד לכל כלי תשמיש דדי להם בתיקונם, דשאני נגר שהוא תשמיש בית, והא דלת"ק אין נועלין בנגר המונח במקדש, הוא משום דאיכא שבות דגזרו אף במקדש, כמו שמצינו שם קכ"ד א' בדין קנים ומקלות שאסרו לטלטלן אף במקדש.[[361]](#footnote-362)

**ג** הרמב"ן בשבת שם כתב דהא דבעי ת"ק שיהא הנגר קשור ותלוי, הוא משום גזירת בנין, וע"ז הוא דמהני הא דתלוי, דכל דתלוי מטלטל לי' ולא מבטל לי',[[362]](#footnote-363) והא דבעי ר' יהודה שיהא הנגר קשור, הוא משום היתר טלטול, וכ"ה מבו' בד' ר"ת בספר הישר סימן רפ"ד וסימן שי"ז, עיי"ש.[[363]](#footnote-364)

לדעת הסוברים דנגר המונח הוי בנין דאורייתא, הא דכשהוא קשור לי"ב משום בנין, מבו' בפירש"י בשבת קכ"ו א' ד"ה נועלין דהוא משום דכל שקשור בו הוא מיוחד ועומד לכך, וכבר נבנה בנין זה מבעו"י, והיינו דלא חשיב כעשיית בנין בשבת, דכבר עביד וקאי מבעו"י, ומה"ט מבו' בל' רש"י דכל ההיתר בזה הוא כשהוא קשור מבעו"י, אך אם קשרו בשבת אסור לנעלו.[[364]](#footnote-365)

התוס' בשבת קכ"ו א' ד"ה בין קשור הוכיחו דאיסור דנגר הוא משום טלטול, דאם הוא משום בנין, א"כ מה מייתינן בשבת שם מנגר דצריך קשירה בפקק, הרי בפקק לא שייך בנין אלא תוספת אהל עראי, ותוספת אהל עראי שרי בלא קשירה, כדמוכח בעירובין מ"ד א'.[[365]](#footnote-366)

והריטב"א בסוגיין כתב בשם הראב"ד דהא דבנגר בעי קשירה, ולא שרינן לה משום תוספת אהל עראי, הוא משום דכל (שהוא) [שאינו] קשור בדלת ואין עליו תורת כלי אינו בנין עראי אלא כבנין קבע לאסור מדרבנן מיהת.

**שיש בו בראשו גלוסטרא,** בפירש"י כתב דהיינו שראשו עבה וראוי לבוכנא וכו' ויש עליו תורת כלי, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו כעין כדור או רבוע או כיו"ב דבר שמורה עליו שהוא כלי ואינו קורה בעלמא שאסור לטלטלה בשבת, וזה מתפרש כמש"כ בפכ"ו משבת ה"ט דהקלוסטרא מוכחת שהוא כלי המיוחד לנעילה, - ועד"ז כתב ר"ת בספר הישר סימן רפ"ד דאף דיש בראשו גלוסטרא לאו כלי הוא אלא משום תיקון שיראה לנעול בו.[[366]](#footnote-367)

**ר"א אוסר ור' יוסי מתיר,** בטעם הפלוגתא בזה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דר"א ס"ל דאף דכשיש בראשו גלוסטרא יש עליו תורת כלי, מ"מ אין נועלין בו, ור' יוסי ס"ל דכיון דתורת כלי עליו לא מיחזי כבונה,[[367]](#footnote-368) ובטעם הא דמהני תורת כלי דלא מיחזי כבונה, כתב בפסקי רי"ד דהוא משום דאין אדם מקצה הכלי לעמוד שם תדיר, אלא לפי שעה נועל בו ועתיד ליטלו ולהשתמש בו, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הגר"ז בסימן שי"ג ס"ד, והמ"ב שם סקי"ד וסקכ"א.

**ב** התורי"ד הביא מירושלמי דטעמא דר"א הוא משום דהגלוסטרא טפלה לנגר, וע"כ ל"מ זה לאשוויי לי' לכלי, ור' יוסי ס"ל דהנגר טפלה לגלוסטרא, וה"ז מועיל לאשוויי לי' לכלי, וכ"כ הריטב"א, וכתב לפ"ז דבכלי גמור מודה ר"א דנועלין בו אף שאינו קשור ותלוי.[[368]](#footnote-369)

**ג** הריטב"א כתב בשם הראב"ד דלכו"ע ל"מ הא דיש בראשו גלוסטרא שיהא מותר לנעול בו, דלענין איסור נעילה ל"מ הא דיש עליו תורת כלי, ופלוגתייהו היא לענין טלטול, דלר"א ל"מ הגלוסטרא לאשוויי לי' לכלי ומוקצה הוא, ולר' יוסי מהני הגלוסטרא לאשוויי לי' לכלי ומותר לטלטלו.

**בניטל באגדו כו"ע לא פליגי, כי פליגי בשאינו ניטל באגדו וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דניטל באגדו היינו דהוא קשור ותלוי בחבל של קיימא וראוי לינטל ע"י אותו חבל ואינו נפסק בידו, ובכה"ג שהוא ניטל באגדו דהוא קשור ותלוי יפה, לכו"ע לא מיחזי כבונה, כיון דמוכחא מילתא דלנעול קאי, ופלוגתייהו הוא כשאינו ראוי לינטל ע"י אותו חבל, שהחבל דק ואם יבא לטלטלו ע"י חבל זה מיד נפסק דכיון שאינו ראוי לינטל עי"ז הו"ל כמו שאינו קשור, ודמי לנגר המונח דאין נועלין בו,[[369]](#footnote-370) ולר' יוסי כיון דיש בראשו גלוסטרא ויש עליו תורת כלי ל"ה כבנין, - ולדעתו נמצא, דכל הא דשרי ת"ק דר' יהודה לנעול כשהוא קשור ותלוי, היינו כשהוא ניטל באגדו, וגם בכה"ג לא הותר אלא כשהוא קשור ותלוי, אך כל שאינו ניטל באגדו, אין נועלין בו אף שהוא קשור ותלוי, והיינו כשהוא קשור בעברא דדשא, וכמבו' בסוגיית הגמ' לקמן.

אך בד' התוס' מבו' כמש"כ הגאו"י וכ"ה להדיא בתור"פ דאיירי הכא בנגר הנגרר שהוא קשור ואינו תלוי וכל שהוא ניטל באגדו לכו"ע נועלין בו, ולפ"ז בע"כ דכל שהוא קשור ותלוי נועלין בו לכו"ע אף שאינו ניטל באגדו, וכ"ה מבו' ממה שהעמידו התוס' למתניתין דדלת שבמוקצה כשאינו ניטל באגדו, ואפ"ה כיון דהוא תלוי נועלין בו, ופלוגתייהו היא כשאינו ניטל באגדו, דלר"א אין נועלין בו, ולר' יוסי דאם יש בראשו גלוסטרא נועלין בו, אך אם אין בראשו גלוסטרא אין נועלין בו, והיינו או כדעת ר"א דאין נועלין בנגר הנגרר, או לדעת ר' יהודה כשהוא תלוי בעברא דדשא.[[370]](#footnote-371)

**ב** התורי"ד כתב דניטל באגדו היינו שיש לו קשר שנוטלין אותו באותו הקשר ותולין אותו בכותל כדרך שאר הכלים, דבכה"ג יש עליו תורת כלי, ומודה ר"א דנועלין בו, ומשא"כ כשאינו ניטל באגדו דאין עליו תורת כלי, ס"ל לר"א דל"מ הא דיש בראשו גלוסטרא לאשוויי לי' לכלי, וכ"כ הריטב"א.

**ג** הרמב"ם בפכ"ו משבת ה"י כתב דניטל באגדו דהוא ניטל ואגדו עמו, ואין ניטל באגדו היינו דאגדו קבוע בדלת, דכיון דיש בו אגד להוכיח עליו שהוא עשוי לנעילה, לכו"ע נועלין בו, ופלוגתייהו היא כשאינו ניטל באגדו ואין בו אגד להוכיח עליו שהוא עשוי לנעילה, ולר' יוסי כיון דיש בראשו גלוסטרא ויש עליו תורת כלי ונועלין בו.

**ד** הראב"ד שם פירש דאיירי בנגר שאינו קשור בדלת אלא קשור בבריח, ובזה הוא דאמרינן דאם הוא קשור בבריח יפה שניטל עם הבריח מפני האגד, אע"פ שנוטלין הבריח והנגר ומניחין אותו בזוית, נועלין בו ולי"ב לא משום מוקצה ולא משום בונה, אך אם אינו נאגד יפה עם הבריח ופעמים שנשמטים זמ"ז, אין נועלין בו משום מוקצה או משום בונה, ובזה הוא שנחלקו אם מהני הא דיש בראשו גלוסטרא להתיר.

**כי פליגי כשאינו ניטל באגדו דמר סבר וכו' תורת כלי עליו,** התורי"ד כתב דבכה"ג נועלין בו אף כשאינו קשור כלל, וכ"כ הריטב"א והריא"ז ה"ה דין ג', וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין בדעת הראב"ד, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בס"פ כל הכלים, וכ"כ האו"ז בסימן ר"ט, וכן דקדק הב"י בסימן שי"ג ס"א מד' הרמב"ם בפכ"ו משבת ה"ט,[[371]](#footnote-372) וכן דקדק האלי' רבה שם סק"ד מד' הסמ"ג והסמ"ק והכל בו, וכתב דיש להקל בשעת הצורך, וכן דקדק הגר"א שם ס"ב מד' רש"י לקמן בד"ה עשה לו בית יד דכל דתורת כלי עליו נועלין בו אף כשאינו קשור, ועיי"ש שכתב דכן משמע גם מפירש"י הכא בד"ה כשאין ניטל, וזה ממש"כ רש"י דכל שאינו ניטל באגדו הוי כמי שאינו קשור, ועד"ז כתב רש"י לקמן בד"ה דין לא נטרוק, וכיון דמהני בזה הא דתורת כלי עליו, ה"נ מהני אף כשאינו קשור כלל.

אך האו"ז שם כתב בשם רשב"ם דל"מ הא דיש בראשו גלוסטרא אלא כשהוא קשור דאיכא תרתי, והוכיח כן ממה שאמרו כי פליגי כשאינו ניטל באגדו, ולא אמרו כי פליגי כשאינו קשור, וכ"כ התור"פ לקמן בסוגיין, וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין בדעת הרי"ף, דאף כשיש עליו תורת כלי בעינן שיהא קשור, וכן דקדק הגר"א שם ס"א מל' התוס' בד"ה כי פליגי ומל' הטוש"ע שם, ואמנם הב"י כתב לדחוק בל' הטור בזה, אך בדבריו בשו"ע נראה שחזר בו, וכן נקטו התורי"ד והריטב"א בסוגיין בדעת רש"י,[[372]](#footnote-373) ותמהו ע"ז, וכן הכריע הט"ז שם סק"א.

**ר' יהודה אומר וכו' אלא איזהו נגר וכו' כל שאינו לא קשור ולא תלוי,** התור"פ ותוס' הרא"ש כתב דמשמע דאם הי' קשור אף שאינו תלוי כלל נועלין בו, והא דנקט ברישא קשור ותלוי וראשו אחד מגיע לארץ, הוא לרבותא דת"ק דאסר אף בכה"ג, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ו.

**א"ר יהודה אמר שמואל הלכה כר' יהודה בנגרר,** בפירש"י כתב דבהא דשרי ר' יהודה בנגר המונח במקדש לית הלכתא כוותי', וכ"כ התוס', - אך בפי' ר"ח גריס הלכה כר' יהודה, והתורי"ד כתב דכן הגירסא בכל הספרים, וכתב לפ"ז דהלכה כר' יהודה אף בהא דשרי בנגר המונח במקדש, וכ"כ בפי' ר"י בן חכמון, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובד' המאירי.

התוס' בשבת קכ"ו א' ד"ה ר' יהודה כתבו דהא דלא שרי שמואל כשאינו קשור, אף דלענין איסור טלטול ס"ל דסגי במחשבה בעלמא, הוא משום דהוי כבנין, ופליג על ר' אבא ור' יוחנן דס"ל דאין בנגר משום בנין, וכ"כ התוס' הרא"ש בסוגיין.

**והוא שקשור בדלת וכו' ההוא ניטל באגדו הוה,** מבו' דכל שניטל באגדו שרי אף כשאינו קשור בדלת עצמה,[[373]](#footnote-374) וכל שהוא קשור בדלת עצמה שרי אף שאינו ניטל באגדו, וכ"כ כמה מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן שי"ג ס"א, - אך הריא"ז ה"ה דין ב' כתב דאין נועלין אלא כשהוא קשור בדלת וניטל באגדו, וצ"ע.

**א"ל דין לא נטרוק,** בפי' ר"ח כתב דהוא משום דאינו ניטל באגדו, וכן פירש הגר"א בסימן שי"ג ס"ב בד' רש"י, וזהו שהביא מד' רש"י הכא דכל שאינו ניטל באגדו הוי כמו שאינו קשור,[[374]](#footnote-375) - וזה מתישב לפירש"י ודעימי' בהא דאין ניטל באגדו, אך לפי' ש"ר צ"ל דקשירה בגמי גריעא טפי, וכמאן דליתא דמי, וכ"כ הריטב"א.[[375]](#footnote-376)

**נשמט אסור נקמז מותר,** בפירש"י כתב דנשמט היינו שנפסק החבל שהוא קשור בו והוא מונח בקרן זוית כשפותח אותו, ונקמז הוא כשנכנס הנגר בחור האסקופה ונועץ בקרקע,[[376]](#footnote-377) - אך התוס' הרא"ש כתב דמתוך הלשון משמע דמענין אחד מיירי תרוייהו, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה בע"א, ומש"כ התוס' בשבת קכ"ו ב' ד"ה וכ"ת, ומש"כ המאירי לפרש בזה, - ועמש"כ הערוך בע' נקמז בשם ר"ה גאון לפרש להא דנקמז, והובא גם בס' הנר בסוגיין, ומש"כ בזה הריטב"א.

**עשה לו בית יד מהו,** בפירש"י כתב דקאי על נגר שאינו קשור דאין נועלין בו, ומיבע"ל כשעשה לו בית יד דמוכחא מילתא דכלי הוא אם נועלין בו, והתוס' הרא"ש כתב דזה ניחא אי נימא דהא דאין נועלין בנגר שאינו קשור הוא משום דמיחזי כבונה, וכתב דכ"ה דעת שמואל, דאם הוא משום איסור טלטול, הרי ודאי דכל שעשה לו בית יד ותיקנו לשם כלי לי"ב איסור טלטול, אך כתב די"ל דמיבע"ל בנקמז דאסור משום דמיחזי כבנין אם מהני הא דעשה לו בית יד להתיר, וכתב דזה מתישב רק לפירש"י בההיא דנקמז,[[377]](#footnote-378) וכן פירש הב"י בסימן שי"ג ס"א בד' הרי"ף דאם עשה לו בית שרי אף בנקמז, וכתב דכן דעת ש"ר, וכ"כ המג"א שם סק"ה.

אך הגר"א שם כתב דלדעת רש"י והטור ל"מ הא דעשה לו בית יד, אלא להתיר בנגר שאינו קשור, אך הא דאסרינן בנקמז הוא אף כשעשה לו בית יד, עיי"ש, ועמש"כ המ"ב שם סקכ"א.

1. והוצרכו חכמי הדורות לכך לפ"מ שפירשו דאינו חייב משום מכה בפטיש אלא במלאכה שכבר נשלמה כולה, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם דבד' התוס' משמע דאף דהמכוש האחרון הוא מכלל עיקר עשיית הכלי, מ"מ כיון שבו נגמר הכלי חייבין עליו משום מכה בפטיש, אך הריטב"א לעיל שם כתב בשם ר"ח דאחר שנעשה הכלי ונגמר מכין בו בפטיש להשוות פניו, ועד"ז כתבו הרי"ד והריא"ז, ומשמע דגמר עשיית הכלי עצמו, אינו בכלל מכה בפטיש, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שכתב דהא דהוי זה אב מלאכה אף שהוא באבנים ול"ה במשכן, מ"מ כיון דהוי כמכה בפטיש ממש הו"ל אב, דומיא דנוטע ואופה ודש בתבואה דהוו אב מלאכה אף שלא היו במשכן. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך המער"ק שם כתב בדעתו דאינו חייב אלא במכה בפטיש בגמר מלאכת הכלי, וכתב דכ"כ בפיהמ"ש בפ' כלל גדול, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש שכתב לסייע לד' הרמב"ם, מהא דנקט התנא מכה בפטיש, ואם עיקר המלאכה היא במה שעושה גמר מלאכה, לא הו"ל למינקט המכה בפטיש, שאינו אלא הכלי שעושה על ידו את המלאכה, אלא הו"ל למינקט הגומר מלאכה. [↑](#footnote-ref-6)
6. בס' שלחן שלמה יו"ט סימן י' כתב לתמוה בזה, דכיון דגמר המלאכה בפנ"ע אסורה, כ"ש תחילתה וסופה, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך י"ל דהתם חשיב שפיר כגמר מלאכה אחר עיקר עשייתו, דעיקר עשיית הבגד היא באריגתו, ופתיחת בית הצואר היא גמר מלאכה, וכ"ה מבו' בד' היראים בסימן ער"ד, ז"ל, הלכך הסרת חתיכת בגד פתיחת בית הצואר היא נקראת מלאכת המלבוש "לאחר בנין" וחייב משום מכה בפטיש, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומד' הירושלמי אלו מבו' דחיובא דמכה בפטיש הוא אף בעשיית עיקר המלאכה, ודלא כמש"כ חכמי הדורות והיראים, וכ"ה מבו' עוד בד' הירושלמי שם בכמה מילי דכל שגמר מלאכתו חייב משום מכה בפטיש, אף דהוא נעשה לצורך השלמת המלאכה עצמה. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך המנ"ח במוסך השבת כותב סקי"ד כתב דאה"נ דהכותב אות אחת והשלים לספר חייב גם משום מכה בפטיש, וכ"כ עוד שם קושר סק"ב דהמטיל ציצית בבגדו חייב גם משום קושר וגם משום מכה בפטיש, וכ"כ עוד שם מכה בפטיש סק"א דהמנפח בכלי זכוכית חייב גם משום מכה בפטיש וגם משום בונה, וכ"כ המרומי שדה לקמן בסוגיין, וכ"כ עוד שם בונה סק"ד דלדעת רב דהמסתת וכו' חייב משום בונה חייב גם בונה וגם משום מכה בפטיש, ועמש"נ בזה לקמן במקומו, וכ"כ עוד שם אופה סק"ז דבאופה ומבשל הי' בדין שיהא חייב גם משום מכה בפטיש, והא דאינו חייב הוא משום דה"ז נעשה מאליו. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובזה מתפרש מה שאמרו לקמן בסוגיין דחייבין על הנחת האבן התחתונה בפנ"ע, אף דלכאו' אין שעושין כן ואין מוסיפין ע"ז, והיינו משום דאין אדם בונה כותל ביום אחד, וע"כ אף בהנחת אבן אחת חשיב דמלאכתו מתקיימת בשבת, וצ"ל דמה"ט הוא גם דהמסתת חייב בעשיית חריץ אחד (כמש"כ רש"י לקמן בסוגיין בד"ה מכה בפטיש), אף דאין מקיימין כן, ומה"ט הוא דחייבין בעשיית צורה כ"ש, אף דאין מקיימין כן, וצ"ע.

    אמנם הנה בחי' הר"מ קזיס כתב דכל הא דבעינן שיהיו מקיימין כיו"ב, הוא רק בעושה כ"ש, אך כל שעושה מן המלאכה שיעור חשוב, אף שאין דרך בנ"א לעשות כשיעור ההוא בלבד חייב, ומה"ט הוא דהאורג ב' חוטין חייב, ולפ"ז מתפרש גם הא דחייבין על הנחת האבן התחתונה בפנ"ע, וצ"ל לפי דבריו, דמש"כ רש"י לקמן דהא דהאורג ב' חוטין חייב הוא משום דאין אדם אורג בגד ביום אחד וכו', הוא דין נוסף, דאף בשיעור חשוב אינו חייב אלא כשדרך לעשות כן בפנ"ע, אך דינא דמתניתין דאינו חייב אלא כשמקיימין כיו"ב, הוא אף בגונא דדרך לעשות מעט היום ומעט למחר, ומ"מ כיון דאינו שיעור חשוב אינו חייב אלא כשמקיימין כיו"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועפי"ז נחלק ע"ד רש"י בההיא דחק קפיזא בקבא, דלפירש"י אינו חייב אלא כשחקק בו כשיעור קפיזא דיש דמקיימין כן, אך הרי"ד כתב דל"ד קפיזא ואף אם חקק חקיקה כ"ש חייב, וכ"כ הריא"ז, ובחי' הר"מ קזיס עמד ע"ד הרי"ד דמה הוצרך לחדש דבפחות מקפיזא נמי חייב, וצ"ע דלהדיא בד' הרי"ד דכל הא דחייב אף בחקיקה כ"ש הוא רק לטעמי', אך לדעת רש"י אינו חייב בחקיקה כ"ש, וזהו שהוצרך הרי"ד להשמיענו. [↑](#footnote-ref-12)
12. ולכאו' אף אם דעתו לסתור את הבנין בשבת זו עצמה חייב, והא דתני דמלאכתו מתקיימת בשבת, היינו דמלאכתו מתקיימת בשעת עשייתה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. והשעה"צ בסימן ש"ג סקס"ח כתב לפ"ד הרמב"ם, דבהא דבעינן מלאכה המתקיימת, סגי במה שהיא מתקיימת ביום השבת, והא דתנן לקמן ק"ד ב' דכתב במשקין ובמי פירות וכו' פטור, הוא משום דאינו מתקיים כלל אפי' על יום השבת, אך לדעת רש"י שפירש דהא דתנן בשבת קאי על העושה מלאכה בעינן שיהא מתקיים תמיד ולא סגי במה שהוא מתקיים ביום השבת, ועמש"כ בזה המנחת שלמה בח"א סימן צ"א אות י"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-14)
14. וכתב דהוא משום דיחידאה היא דרשב"ג תני לה, ואע"ג דבעלמא אמרינן דכל מקום ששנה רשב"ג במשנתינו הלכה כמותו חוץ וכו', לא סמכינן אהך כללא. [↑](#footnote-ref-15)
15. וזהו שהק' דמאי נפ"מ בהא דחייב בהכאה זו, הרי בלא"ה הוא חייב על הגמר מלאכה. [↑](#footnote-ref-16)
16. ובפיהמ"ש מהד' המאור כתבו דבפיהמ"ש מהדו"ק גריס בשעת גמר מלאכה. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך יש להעיר ע"ז מהא דפרכינן לקמן דאלא מעתה חזא אומנותא בשבת וגמר ה"נ דמיחייב, ואם הא דמחייב רשב"ג הוא משום דמלאכת מכה בפטיש היא בכל הכאה בפטיש, מה ענין זה לחזא אומנותא בשבת וגמר, וי"ל. [↑](#footnote-ref-18)
18. ויש להוסיף, דהרי המגבן אינו חייב אלא בכגרוגרת, כדתניא לעיל צ"ה א', והיינו דאף דחיובו הוא משום בונה, מ"מ באוכלין שיעור החיוב הוא בכגרוגרת, וה"נ הוא בבנין בקרקע, דשיעור החיוב הוא כשהוא ראוי למידי, וכל מש"כ הרי"ד דהבונה כ"ש חייב אף דאכתי לא חזי, הוא משום דהוא תחילת בנין מעליא, ועד"ז מתפרש גם מה שאמרו לקמן ק"ג א' דהא דהחורש כ"ש חייב הוא משום דחזי לבזרא דקרא, דבלא"ה לי"ב לשיעור החיוב דחורש. [↑](#footnote-ref-19)
19. ובס' המאורות משמע שפירש בד' הרמב"ם, דלעולם מצינו לחייב משום בונה אף בלא חיבור, ומה"ט חייב בעילאה בהנחה בעלמא, (אך עמש"נ להלן בדעת הרמב"ם בזה), אלא דאף תתאה הוי כמציעא דבעי טיט, וע"כ אינו חייב על הצידוד משום בונה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-20)
20. והשביתת השבת בהקדמה בדין מלאכה שאינה לקיום כתב דמכוון הגמ' שם הוא משום דהמצדד אינו חייב אלא כשנותן עפר לסמכו, והתם שאינו נותן עפר, הוי הבנין מצ"ע בנין עראי, וע"כ לא חשיב כבנין. [↑](#footnote-ref-21)
21. ועד"ז מצינו בד' התוס' לעיל מ"ד ב' ד"ה ואין מצלת ובב"ב כ' א' ד"ה היא גופא בההיא דפקקו את המאור בטפיח, דאם ביטלו שם הוי בונה, והיינו דכל שלא ביטלו שם אי"ז בנין כלל, אלא כמניח כלי בחלון, ורק כשביטלו שם חזינן לה כבנין, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן קכ"ו א' ד"ה והמונח דבנגר המונח ליכא משום בנין כיון שאינו מבטלו שם, והרי דאף דאם ביטלו שם הו"ל כבנין, מ"מ כל שלא ביטלו שם אי"ז בנין כלל. [↑](#footnote-ref-22)
22. והקרית מלך רב בפ"י משבת הי"ב הק' מד' הירושלמי על מש"כ הרמב"ם שם דבמציעא אינו חייב משום בונה אף כשנתן ע"ג הטיט, משום דעדיין צריך ליתן עלי' טיט אחר. [↑](#footnote-ref-23)
23. ואזיל הרדב"ז לטעמי' בסימן אלף ש"צ שפירש בד' הרמב"ם בפ"ט משבת ה"ד דכולן חייבין משום מבשל, אף כשהוא בזאח"ז, משום דכל העושה מצרכי הבישול הוי בכלל מבשל, - אך בפירש"י בביצה שם כתב דהמביא את האור והמביא את העצים חייבין משום מבעיר, וגם בדעת הרמב"ם נחלקו האחרונים בזה, ונתבאר במקומו, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-24)
24. ועפי"ז כתב הרמב"ן, דמה שאמרו דעילאה בהנחה בעלמא, הוא רק לדעת ר' יוסי, אך רבנן פליגי עלי' וס"ל דאינו חייב בהנחה בעלמא, אך הריטב"א כתב ע"פ הירושלמי דבעילאה אף לרבנן חייב בהנחה בעלמא, ופלוגתת רבנן ור' יוסי הוא במציעא. [↑](#footnote-ref-25)
25. ובהשגות הרמ"ך בפ"י משבת הי"ח כתב דבעינן שישים בפני' צרורות ועפר, ותמה ע"ד הרמב"ם שם שלא פירש לזה, והמער"ק והמרכה"מ שם כתבו בדעתו דגריס דבעי צררי ועפרא, וכ"ה הגירסא בתוס' הרא"ש, אך בפסקי רי"ד גריס דבעי צדדי ועפרא, ופירש דהיינו לצדד את האבנים בעפר וצרורות, וי"ל כן גם בד' הרמ"ך. [↑](#footnote-ref-26)
26. והאו"ש שם כתב בדעתו דגריס דבעי צדודי עפרא, וזהו שכתב ביסוד הבנין. [↑](#footnote-ref-27)
27. וזה מתישב היטב עם מש"כ המרכה"מ בדעת הרמב"ם דהא דהמצדד את האבן אינו חייב משום בונה הוא משום דבלא חיבור אי"ז בכלל בונה, וע"כ אף בנדבך העליון אין לחייב משום בונה אלא משום שנותנו ע"ג הטיט. [↑](#footnote-ref-28)
28. ועיי"ש שכתב דאף שמואל מודה לזה, דכל מלאכה שעושה בה קודם סיתותה, כגון חציבתה מן ההר וריבועה שמסיר קרנותי' הבולטין מכאן ומכאן הוא בכלל בונה, ולא פליג אלא בסיתות האבן, דכיון דהוא גמר מלאכתה חייב משום מכה בפטיש, ונתבאר עוד בזה להלן. [↑](#footnote-ref-29)
29. והעירו בזה בד' הריטב"א בסוגיין שהוכיח דבעושה כלי מתחילתו יש בנין בכלים, ממה שאמרו דהי' במשכן בנין כ"ש בקרש שנפל בו דרנא דמטיף לתוכה אבר וסותמו, וההיא אפי' כשהקרש תלוש קאמר, ולמש"כ התורי"ד והמאירי דכל שהוא לצורך בנין חייב משום בונה, הרי כיון דסתימת הקרש היא לצורך בנינו הו"ל כבנין במחובר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
30. ועיי"ש שכתב דאיירי באבן המחוברת בהר והוא מסתתה שם, - ונתחדש בדבריו דבכה"ג חשיב כבנין מחובר, אף דכל תועלת הבנין היא לבנות באבן זו אחר שיחצבוה, ולא אמרינן דבכה"ג לא עדיף מסיתות האבן אחר שנחצבה דלי"ב משום בונה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
31. והקה"י בסימן מ"א הק' דמ"ש מחק קפיזא בקבא דל"ה בכלל מכה בפטיש אלא משום דיש דמקיימים כן, ויש להעיר, דלכאו' התם חשיב דהוא עתיד להמשיך ולחוק באותו מקום שחקק בו, ועיי"ש מש"כ בזה, - וי"ל עוד על דרכו, דלא תלי אם נעשה מלאכה אחרת תחילה, אלא היינו דבעושה כלי מתחילתו, אין תחילת עשייתו כלל מעשה דגמר מלאכה, ורק גמר הכלי הוא דחשיב כגמר מלאכה, והרי לדעת דלדעת חכמי הדורות והיראים ל"ה כלל בכלל מכה בפטיש, ואף לדעת ש"ר דהוי בכלל מכה בפטיש, היינו רק בגמר עשייתו, ומשא"כ בעשיית חריצין וכיו"ב דעיקר העשי' היא לגמור את תיקון האבן, חייבין על כל חריץ, - אך בספר הבתים שערי המלאכות שער י"ד כתב די"א דהמנפח בכלי זכוכית חייב משום מכה בפטיש אע"פ שאין נעשה כל הכלי בניפוח אחד, וכ"כ המאירי לעיל ע"ה ב' דחייב אף על תחילת הניפוח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-32)
32. אך בד' התוס' לעיל בסוגיין ד"ה מכה בפטיש מפורש דאינו חייב משום מכה בפטיש אלא במכוש האחרון, - והמנ"ח במוסך השבת קושר סק"ב כתב דהמטיל ציצית בבגדו חייב משום מכה בפטיש, ודוקא כשהטיל כל הד' ציציות, דאם לא הטיל את כל הד' עדיין אין ראוי ללבוש הבגד ול"ה בכלל מכה בפטיש. [↑](#footnote-ref-33)
33. והמאירי לקמן ק"ג ב' כתב דהא דהצר בכלי צורה כ"ש חייב, הוא משום דאדם צר לפעמים צורה קטנה בכלי גדול, ונמצא שהצורה אדם מעמידה בכ"ש, ומבו' דאיירי כשעשה צורה שלימה כ"ש, ורק בכה"ג הוא חייב משום מכה בפטיש, משום דאדם צר לפעמים צורה קטנה בכלי גדול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-34)
34. וצ"ע דלכאו' לפ"ז אי"ז ענין כלל להא דפליג שמואל בעושה נקב בלול של תרנגולים ובעייל שופתא בקופינא דמרא, דהא דס"ל התם דאינו חייב משום בונה, הוא משום דאי"ז בונה כלל, וכמבו' בהצריכות דהגמ', (וגם להדיא מבו' בגמ' דלשמואל אינו חייב בקודח, אף שאינו בכלל מכה בפטיש), והא דס"ל הכא דאינו חייב משום בונה, הוא משום דהו"ל גמר מלאכה והוי בכלל מכה בפטיש, ובגמ' מצרכינן להו. [↑](#footnote-ref-35)
35. ומבו' בדבריו דכ"ז הוא משום שהיא תלושה, ואי"ז מעשה בנין, וכל הא דיש בזה משום בונה הוא משום דהוא לצורך הבנין, ובזה הוא דאמרינן דכל שהוא גמר מלאכתה והוי בכלל מכה בפטיש, אי"ז בכלל בונה, אך אם היא מחוברת דהו"ל מעשה בנין גמור, הי' חייב ע"ז משום בונה. [↑](#footnote-ref-36)
36. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו בצריכותא דגמ', אבל בהא אימא מודה לי' לשמואל, ואם פליג רב וס"ל דאינו חייב משום מכה בפטיש, הול"ל אבל בהא פטור, - אך כבר עמדו דאי נימא דהא דלרב אינו חייב משום מכה בפטיש הוא משום דכל שהוא בכלל בונה אינו בכלל מכה בפטיש, וכמש"נ להלן, הרי דאם הוה מודה רב לשמואל דאינו חייב משום בונה, שפיר הי' מחייב משום מכה בפטיש. [↑](#footnote-ref-37)
37. ואזיל לטעמי' שם אופה סק"ז קושר סק"ב כותב סקי"ד ומחתך סק"ב ומכה בפטיש סק"א דס"ל דאף כשיש בו משום מבשל ומשום כותב ומשום קושר ומשום מחתך ומשום בונה חייב גם משום מכה בפטיש. [↑](#footnote-ref-38)
38. וכאשר כ"ה להדיא בד' היראים בהא דפליגי רב ושמואל בעייל שופתא בקופינא דמרא, דעיקר פלוגתייהו הוא אם חייב משום מכה בפטיש, דלרב כיון דהוי בכלל הבנין, אף דאינו חייב משום בונה, דאין בנין בכלים, אינו חייב משום מכה בפטיש, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-39)
39. אך יש מקום לדחות, לדעת הסוברים דאף אם מצינו לחייבו גם משום מכה בפטיש, מ"מ אינו חייב ב' חטאות, ותליא בפלוגתת רבוותא במשמר למ"ד דמהני להתרות בו בין משום בורר ובין משום מרקד, אם חייב ב' חטאות, ונתבאר להלן קל"ח א', (ועמש"כ הישועות מלכו בפ"א משבת ה"ז ובתשו' יו"ד סימן נ"ב), ולפ"ז י"ל דסגי שיביא קרבן אחד על בונה, ועמש"כ בזה בס' משנת השבת. [↑](#footnote-ref-40)
40. וי"ל דמודו דכל דחייבין עליו משום בונה אין חייבין עליו משום מכה בפטיש, משום דמלאכת בונה היא משום תיקון הכלי, וכל דתיקון זה הוא בכלל בונה, אינו בכלל מכה בפטיש, ורק בהא דחייבין משום מחתך וממחק ס"ל דאי"ז מפקיע מתורת מכה בפטיש, ומה"ט כתב השיטה להר"נ דחייב משום תלת, ואי"ז סותר לדעת הסוברים דאין לחייב במעשה אחד משום ב' מלאכות, דהכא דמי לזומר וצריך לעצים דחייב ב'. [↑](#footnote-ref-41)
41. ושמא ט"ס נפלה בדבריו, וצ"ל דמשום ממחק ומשום מחתך לא מיחייב וכו', וכמש"כ התוס'. [↑](#footnote-ref-42)
42. וזה ע"ד מש"כ הרי"ד דכל מלאכה שעושה בה קודם סיתותה מודה שמואל דחייב משום בונה, אלא דהרי"ד כתב דבסיתות האבן ס"ל לשמואל דאינו חייב משום בונה, ולדעת הרא"ש רק בעשיית השרטוטין ליפותה אינו חייב משום בונה. [↑](#footnote-ref-43)
43. וכ"נ בד' הריא"ז ה"א דין ד' ודין ו' דטעמא דשמואל הוא משום דלעולם אין הנקב דומה לבנין, וע"כ אף דהוא עשוי להכניס ולהוציא אינו חייב משום בונה. [↑](#footnote-ref-44)
44. ולכאו' גם לפי דבריו צ"ל דאי"ז פלוגתא בפנ"ע בלול של תרנגולים אם חשיב כעשוי להכניס ולהוציא, דא"כ אי"ז ענין להא דפליגי במסתת ובעייל שופתא בקופינא דמרא, ובגמ' מצרכינן להו, אלא פליגי אם סגי בעשוי להכניס ולהוציא כה"ג, ותליא בפלוגתייהו אם סגי בבנין כ"ד, - אך החת"ס נקט דהוי זה פלוגתא בפנ"ע אם הכנסת אויר והוצאת ריח רע מיקרי להכניס ולהוציא, ופירש בזה למש"כ התוס' ד"ה אבל בהנך דמקמייתא ובתרייתא לא ידעינן מציעתא, וכן משמע קצת בל' התוס' ד"ה בשלמא, דרק בעייל שופתא בקופינא דמרא ובמסתת הוה טעמא דרב משום דמחייב בבנין כל דהו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-45)
45. אך צ"ע לפ"ז, דמ"ט בעושה נקב בחבית אינו חייב משום מכה בפטיש, ואי נימא דנקב בחבית ל"ה כגמר דהחבית וע"כ אינו חייב משום מכה בפטיש, א"כ מ"ט לשמואל אסרו בזה חכמים, דלקמן שם מפרשינן דגזרו בנקב בחבית משום לול של תרנגולים, ולדעת שמואל דהחיוב בלול של תרנגולים הוא משום מכה בפטיש, הרי דאי נימא דנקב בחבית ל"ה כלל כגמר דהחבית, לכאו' אין מקום לגזור בזה אטו נקב שהוא גמר מלאכה. [↑](#footnote-ref-46)
46. וצ"ל כן לדעת חכמי הדורות והיראים דכל שהוא עושה לצורך השלמת המלאכה, אינו בכלל מכה בפטיש, ולפ"ז הרי דמהא דס"ל לשמואל דעייל שופיתא בקופינא דמרא הוי בכלל מכה בפטיש, בע"כ דאיירי דכבר ניתן הבית יד בקרדום, והוא תוחב יתד להדקו, ובזה הוא דס"ל לשמואל דאינו בכלל עיקר בנין הכלי וחשיב כמכה בפטיש, ורב ס"ל דג"ז הוי בכלל עיקר בנין הכלי, וע"כ אינו חייב משום מכה בפטיש, וכמש"כ היראים, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-47)
47. וצ"ל דיסוד הפלוגתא בזה הוא משום דבנין בכלים אינו בנין גמור, ובזה הוא דפליגי אם סגי בבנין כ"ד, ואזלי רב ושמואל לטעמייהו דפליגי אם סגי בבנין כ"ד, שהרי בגמ' מצרכינן להו, ומשמע דג' הפלוגתות הם מיסוד אחד, והמגיני שלמה לעיל ע"ד ב' עמד בכעי"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-48)
48. ובזה מתפרש מש"כ רש"י לקמן קל"ח ב' ד"ה שמא יתקע דחיובו הוא משום בונה, אף דבכ"ד ס"ל דבכל גווני אין בנין בכלים, והיינו משום דהתם הוא מימרא דרב, ורב גופי' ס"ל דיש בנין בכלים, - ומש"כ בפירש"י לעיל מ"ז א' ד"ה חייב חטאת בהא דמחייב רב ושמואל במטה של טרסיים דחיובו הוא משום מכה בפטיש ולא משום בונה דאין בנין בכלים, הוא משום שמואל דס"ל דאין בנין בכלים, וכ"כ המגיני שלמה לעיל ע"ד ב' בתחילת דבריו, אך עיי"ש דמסיק לפרש בזה בע"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-49)
49. ולכאו' טעמים אלו תליין בפלוגתת הראשונים היכי איירי, דלפירש"י ודעימי' דאיירי בתחיבת יתד קטן בתוך הבית יד להדקו של יצא, י"ל דחשיב כבנין כ"ד, וגם י"ל כמש"כ הרי"ד דלא חשבינן לה כחיבור פרקים דכבר מחוברים הקרדום והבית יד, אלא כתיקון הכלי, - אך לפי' ר"ח ודעימי' דאיירי בהכנסת הבית יד הרי הו"ל עיקר בנין הכלי, וע"כ הוצרך הר"ח לפרש דטעמא דשמואל הוא משום דאין בנין בכלים, - ואמנם בד' הרמב"ן ועוד מקמאי שכתבו דהכא חשיב כעשיית כלי מתחילתו, נראה דמפרשי לה כפי' ר"ח ודעימי' דאיירי בהכנסת הבית יד, ואפ"ה פירשו דטעמא דשמואל הוא משום דאי"ז אלא בנין כ"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-50)
50. והגר"א בסימן שי"ד ס"א כתב בדעת רש"י, דכיון דבמסתת קי"ל כשמואל דקאי ר' יוחנן כוותי', ה"נ בעייל שופיתא בקופינא דמרא קי"ל כשמואל. [↑](#footnote-ref-51)
51. והמרכה"מ שם הי"ג הק' דבצריכותא דגמ' מבו' דמסתת הוי דרך בנין טפי מעושה נקב בלול של תרנגולים ומעייל שופתא בקופינא דמרא, וכיון דפסק הרמב"ם דחייב בהן משום בונה, כ"ש דבמסתת חייב משום בונה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן רי"א סקכ"ח ובסימן רי"ט. [↑](#footnote-ref-52)
52. ולכאו' מבו' מדבריו, דמכח הא דהו"ל בכלל מכה בפטיש, אי"ז בכלל בונה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-53)
53. והתו"ש שם סק"ה עמד דאכתי קשיא ממש"כ הרמב"ם בפ"י הט"ז דאף בעושה נקב במחובר חייב משום מכה בפטיש, וכתב דבזה י"ל כתי' הלח"מ דחייב גם משום בונה וגם משום מכה בפטיש, עיי"ש, ועד"ז כתב המחה"ש שם. [↑](#footnote-ref-54)
54. וזה כד' הפי' קדמון דלחיוב בונה ל"ב שיהא הפתח עשוי להכניס ולהוציא, ושלא כד' התוס' בסוגיין שנקטו דבפתח שאינו עשוי להכניס ולהוציא אין חייבין משום בונה. [↑](#footnote-ref-55)
55. בפירש"י כתב דהיינו דשבקי' בגוי' לתלות בו, אך בפי' ר"ח כתב דהיינו דהניחו באותו העץ שקדח כדי לחזקו. [↑](#footnote-ref-56)
56. ומדמינן לה דה"נ כשנצלה בו כגרוגרת בב' וג' מקומות חייב משום דחזי לצירוף, ועי' משה"ק בזה השפ"א והגרי"ז שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-57)
57. והנשמת אדם בכלל מ"א סק"א כתב בדעת הרמב"ם, דסוגיית הגמ' במנחות פליגא על סוגיין, וס"ל דהקודח איירי בעושה נקב שלא ע"מ למלאותו, וע"כ שפיר הוא חייב משום מכה בפטיש, ול"ב לאוקמה בדבזעי' ברמצא דפרזלא ושבקי' בגוי'. [↑](#footnote-ref-58)
58. ולכאו' צ"ל כן לדעת היראים דאין בנין בכלים אף בעושה כלי מתחילתו, וגם ס"ל דאינו חייב משום מכה בפטיש בעשיית עיקר הכלי, ותיקשי דא"כ מ"ט חק קפיזא בקבא חייב, ובע"כ כפי' הר"ח דאיירי בעשיית חריץ בקב, ובזה שפיר יש לחייב משום מכה בפטיש. [↑](#footnote-ref-59)
59. ונתחדש לפ"ז, דאף דהכאה זו עצמה אינה יוצרת כלום, מ"מ כיון שהיא נצרכת למלאכת הכלי, הויא בכלל מכה בפטיש. [↑](#footnote-ref-60)
60. והנה החת"ס והרש"ש בריש פירקין כתבו דד' רש"י התם הם אף כרבנן, דפלוגתת רבנן ורשב"ג הוא במכה בקורנס על הסדן בשעת מלאכה, אך במכה בשעת גמר מלאכה לכו"ע הוי בכלל מכה בפטיש, - ומבו' לפ"ז דהא דהוי בכלל מכה בפטיש, אי"ז משום תיקון הקורנס עצמו, אלא משום דכיון דהחלקת הקורנס נצרכת לגמר הכלי, הו"ל בכלל מעשה הגמר מלאכה דהכלי, וזהו שכתב רש"י התם דחיובו הוא כשמכה על הסדן בשעת גמר מלאכה, ומשום תיקון הקורנס עצמו ליכא נפ"מ אם הוא בשעת גמר מלאכה או באמצע המלאכה, ומה"ט הוא דמחייב רשב"ג אף שלא בשעת גמר מלאכה, דלדעתו חשיב כגמר מלאכה משום תיקון הקורנס עצמו, - ואמנם בדעת הרמב"ן דלא ניח"ל לפרש בד' רש"י דאיירי כשהוא מחליק בכך את הקורנס, י"ל דהוא משום דהוא מכח ה"ט, דאם משום תיקון הקורנס, הי' חייב אף כשמכה שלא בשעת גמר מלאכת הכלי. [↑](#footnote-ref-61)
61. וצ"ע לפ"ז בד' המאירי, דמשמעות דבריו הכא דאיירי בניפוח הראשון דעי"ז נעשה הכלי, ואפ"ה חייב משום מכה בפטיש, וזה שלא כמשמעות דבריו לעיל דהא דהצר צורה חייב משום מכה בפטיש, הוא רק משום דאי"ז מעיקר עשיית הכלי. [↑](#footnote-ref-62)
62. משמעות דבריו דכל הא דחייב משום מכה בפטיש, הוא משום דעשיית הכלי עצמו היא מלאכה, וזה כמו שצידד הנפש חי' בסימן ל"ט דאינו חייב משום מכה בפטיש אלא בגמר מלאכה של אחד מן המלאכות, - אך אי"ז מתישב עם מש"כ השיטה להר"נ גופי' לעיל מ"ז א' דאף אם אין בנין בכלים מ"מ הוא חייב על עשיית כלי משום מכה בפטיש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-63)
63. ונתחדש בדבריהם, דאף בעיקר עשיית הכלי חשבינן אף לתחילת עשייתו כמכה בפטיש, ולא אמרינן דרק במכה בפטיש דהו"ל מעשה דגמר מלאכה, הוא דחייב אף על ההכאה הראשונה, אף שעדיין לא נשלם בה הכלי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-64)
64. ול"ד לצר צורה כ"ש דחייב, דהתם במקום שצר לא יצור עוד, וכמש"כ בפירש"י לקמן ק"ב ב' דמה"ט הוא דהמסתת את האבן חייב משום מכה בפטיש, דבמקום שצר לא יצור עוד, ונתבאר בדף מס' 2. [↑](#footnote-ref-65)
65. אך הריטב"א לקמן ק"ב ב' כתב דהעושה נקב בלול של תרנגולים חייב אף בשאינו מחובר, דהוי כעשיית כלי דהויא בנין אף בכלים, ומבו' דאף דליכא בזה חיבור חלקים יש בזה משום בונה אף בכלים, וזה כדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-66)
66. והשפ"א בסוגיין כתב לדון דלעולם אין חייבין משום בונה אלא כשמחבר כמה דברים, אך כתב דזה נסתר ממה שאמרו לקמן ק"ב ב' דהמסתת והעושה נקב חייב משום בונה. [↑](#footnote-ref-67)
67. והראב"ן בסימן שנ"ב כתב דהיינו דמקפיד עליהן בחול ליטלן, ויש להסתפק אם הוא כד' האו"ז ורי"ו דאינו חייב אלא כשהוא מקפיד עליהן בחול ליטלן ואינו לובשן עד שיסירן, או דאף אם אינו מקפיד שלא ללבשן עד שיסירן, מ"מ כיון שהוא מקפיד להסירן, הו"ל בכלל מכה בפטיש. [↑](#footnote-ref-68)
68. וכ"נ בפי' הר"י מלוניל שכתב דהוא דהוה קפיד עלייהו מעיקרא, שאם לא הי' קפיד עליהו מתעסק בעלמא הוא, והרי דהא דאם לא קפיד עלייהו פטור, אי"ז משום דל"ה כלל כגמר מלאכה, אלא משום דהוא מתעסק בעלמא, ול"ה כמעשה דמכה בפטיש. [↑](#footnote-ref-69)
69. וצ"ב דכיון דמקפיד עליהן שלא ללבשן כך, והוא גמר מלאכה גמור, מה לי דמסירן דרך עסק, ומ"ט הוא פטור, ומ"ש מכל מלאכה דחייב אף אם עושה אותה דרך עסק, דאמנם בגונא שאינו מקפיד עליהן שלא ללבשן כך ואי"ז גמר מלאכה גמור, יש מקום לפרש דלא חשבינן לה כגמר מלאכה אלא כשהוא מתכוין להסירם, אך בגונא שהוא מקפיד עליהן שלא ללבשן כך, מ"ט הוא פטור כשמסירן דרך עסק, - וצ"ל למש"כ האבהא"ז בפ"י משבת הי"ז בדעת הרמב"ם, דהא דחייבין על גמר מלאכה משום מכה בפטיש, היינו משום דדמי למלאכת אומן, וכל שאינו עושה כן לשם גמר המלאכה, לא חזינן לה כמלאכת אומן, וע"כ אי"ז בכלל מכה בפטיש. [↑](#footnote-ref-70)
70. וצ"ב דהרי אף כשאינו מקפיד עליהן פטור אבל אסור, וכמו שהביא העולת שבת שם מספר הזכרונות, וכל הפלוגתא בזה הוא לענין חיובא, ומה יש להחמיר בזה. [↑](#footnote-ref-71)
71. ועיי"ש שהוכיח דחלוקין הן זמ"ז, דבלוקט יבלת כתב הרמב"ם דאם הסירן דרך עסק ה"ז פטור, ומשמע דפטור אבל אסור, ובמנער טלית כתב דאם אינו מקפיד מותר, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה, ונתבאר עוד להלן בהערה י"א. [↑](#footnote-ref-72)
72. והפמ"ג במש"ז בסימן ש"ב סוסק"א הוסיף, דלהדיא כתב הרמב"ם בפ"א ה"ג דכל מקום שנאמר שהעושה ד"ז פטור ה"ז אסור מדברי סופרים, ועיי"ש שכתב בדעת הט"ז שם דהכא הוא פטור ומותר. [↑](#footnote-ref-73)
73. וצ"ב דלדעת האו"ז שם דחיובא דמנער טליתו הוא משום מלבן, לכאו' יש מקום לחלק בין הא דשרינן התם כשאינו מקפיד להא דשרינן הכא כשאינו מקפיד, וכנראה מכוון האו"ז הוא להוכיח דלא גזרו אינו מקפיד אטו מקפיד. [↑](#footnote-ref-74)
74. ולכאו' אי נימא בד' הרמב"ם דבמנער טליתו שרי כל שאינו מקפיד עלי' ללבשה כך, משום דלא חשיב כגמר מלאכה כלל, י"ל דע"כ ה"ז מותר לכתחילה, ומשא"כ בנוטל יבלת דהו"ל גמר מלאכה, אלא דכיון דעושה כן דרך עסק פטור, ה"ז אסור מדרבנן, וכ"נ בד' הנשמת אדם בכלל מ"ד סק"ד, ולדעת הטור י"ל דשאני במנער טליתו דאיסורו הוא משום כיבוס, ובזה כל שאינו מקפיד מותר לכתחילה, ומשא"כ בשקיל אקופי דאיסורו הוא משום מכה בפטיש, ובזה אסרו חכמים אף כשאינו מקפיד. [↑](#footnote-ref-75)
75. וצ"ל כן לדעת חכמי הדורות והיראים דכל שהוא עושה לצורך השלמת הכלי לי"ב משום מכה בפטיש, ולפ"ז לכאו' בנתינת המוכין ליכא משום מכה בפטיש. [↑](#footnote-ref-76)
76. והנה אמנם לפ"ז נמצא דבדברים שאינם עשויים ליפול, ה"ז אסור מדאורייתא, ולפ"ז הרי דלמש"כ תלמיד ר"י הזקן והראש יוסף, יש לאסור בכה"ג אף בעתיקי, וזה נסתר ממש"כ התוס' להתיר להכניס את חוטי הסרבל בעתיקי, והשו"ע בסימן שי"ז ס"ב כתב דמותר להחזיר את רצועות המנעל והסנדל בעתיקי, ושמא גם חוטי הסרבל ורצועות המנעל עשויים לישמט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-77)
77. והט"ז בסימן שי"ז סוסק"ח דקדק מזה דאם מבטל לי' התם אסור ליתנו וחשיב כתיקון מנא, אך שמא י"ל דמכוון המהר"ם דכיון דאין הדרך לבטלו שם, ע"כ אף אם מבטלו שם לא חזינן לה כתיקון מנא, ונתחדש בזה דאף דהמכנסיים ראויים לתשמישם וחשיבי ככלי מעליא, מ"מ כל שהוא מבטל את האבנט שם והוא משנה את צורת הכלי, חשיב כתיקון מנא, וזה ע"ד מש"כ היחוסי תנו"א לאסור להוסיף מוכין, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-78)
78. ונתחדש בזה דאף דכבר הי' על הכר תורת כלי, מ"מ כל שנותן לתוכו מוכין אחרים חשיב כעשיית כלי אחר, ויש בזה משום תיקון מנא, וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' ודעימייהו לאסור להחזיר אף בעתיקי אם יש טורח בחזרתם, וכתב הט"ז דהוא משום דהו"ל כתיקון מנא, ובדין פותח בית הצואר נחלקו הראשונים אם ה"ז אסור אף כשכבר הי' פתוח, ועמד בזה התהל"ד בסימן שי"ז ס"ק ח' ט', ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-79)
79. אך אין להוכיח כן מדבריו, דאף שכתב דעתיקי היינו מוכין שכבר עמדו בתוך כר אחר, וע"כ אינם מוקצה, מ"מ לא נתפרש להדיא דאיירי שכבר היו בכר זה מוכין אחרים. [↑](#footnote-ref-80)
80. ואף דיש מקום לדחות דדבריהם קיימי במשיחה שעדיין לא היתה במנעל, וע"כ אסור ליתנה במנעל דחשיב כתיקון מנא דהמשיחה, אך לכאו' לעולם לא חשבינן לה לנתינת משיחה במנעל כתיקון מנא דהמשיחה אלא כתיקון מנא דהמנעל, ובע"כ דכל שלא היתה המשיחה במנעל זה, חשבינן לה כתיקון מנא דהמנעל. [↑](#footnote-ref-81)
81. ולפ"ז ודאי דאסור ליתן שרוך במנעל, אף אם ראוי לילך בו בלא שרוך, ועמש"כ בזה בשש"כ פט"ו הערה קצ"ט בשם הגרש"ז זצ"ל. [↑](#footnote-ref-82)
82. וזה מתפרש למש"נ לעיל דאף כר שכבר היו בו מוכין אחרים, אסור ליתן לתוכו מוכין אחרים שלא היו בתוכו, והרי דכל הא דשרי בעתיקי הוא משום דחשבינן דאף בשעה שנפלו המוכין עדיין הכלי קיים, אלא שהוא מפורק, ואין בהחזרתם משום תיקון מנא, וכמש"כ כן האבנ"ז בסו"ס רכ"ד, וע"כ כ"ז הוא היכא דאפשר להחזיר בלא טורח, אך כל דא"א להחזיר בלא טורח, חשבינן לה כעשיית כלי מחדש. [↑](#footnote-ref-83)
83. ובד' הפמ"ג באש"א שם סק"ט מבו' דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, וכשאומר לגוי לעשות כן הו"ל שבות דשבות, וצ"ע אם הוא משום דס"ל דעיקר האיסור בנתינת מוכין אינו אלא מדרבנן, וכמש"כ בראש יוסף, או הוא משום דהא דכשיש טורח בהחזרתו חשבינן לה כתיקו מנא אף בעתיקי, אי"ז אלא מדרבנן [↑](#footnote-ref-84)
84. והמחה"ש שם צידד דאף היכא דיש טורח בנתינתו מ"מ אם אינו מבטלו שם שרי, אך הפמ"ג באש"א שם צידד דכל שיש טורח בנתינתו הוי כמתקן מנא אף אם אינו מבטלו שם, ולא נתפרש לן הטעם בזה, וכבר תמה בזה התהל"ד שם סק"ו. [↑](#footnote-ref-85)
85. והרי לא שמענו שיהא אסור ליתן מזרון ע"ג המטה אף כשמבטלו שם, והיינו משום דאף בכה"ג חזינן לה כמשתמש במטה והמזרון יחד, אך ליתן קרש ע"ג המטה י"ל דאסור, (כשלא הי' קרש זה עלי' מעולם), וי"ל דבזה אסור אף כשאינו מבטל הקרש שם, דדמי לכלי של פרקים, ובאבנט ומכנסיים הדבר תלוי אם מבטלן שם או אינו מבטלן שם. [↑](#footnote-ref-86)
86. ולפ"ז נראה דאף איסור נתינת המוכין לתוך הכר הוא אף כשאינו מבטלן שם, ובתשו' בצל החכמה ח"ד סימן צ"ב סק"א הביא ממתניתין דמקואות פ"י מ"ב והר"ש והרא"ש שם דדרך להוציא המוכין מתוך הכר, - אך המנחת שלמה בח"א סימן י"א סק"ה נקט דגם בנתינת המוכין לתוך הכר, אין האיסור אלא משום דמבטלן שם, אך אם עשוי להוציא ולהכניס תדיר שרי, וכן נקט בתשו' בצל החכמה ח"ד סימן צ"ב, וכתב דאף דדרך להוציא המוכין מתוך הכר, כיון דהוא רק לזמן מרובה, (כמש"כ התוי"ט במקואות בשם המהר"ם דמוציאין את המוכין כדי לכבס ולתקן את הכר), חשיב כמבטלן שם, (ונפ"מ רבתא בזה, דלפ"ז יש לאסור ליתן אבנט לתוך המכנסיים, אם אינו מוציאו משם אלא לצורך כיבוס), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-87)
87. ועיי"ש שכתב דכל שהוא ראוי ע"י הדחק בלא תיקון זה, לי"ב משום מכה בפטיש, ומה"ט הוא דהמבשל אינו חייב משום מכה בפטיש, (וצ"ב דלא נתישב בזה הא דאין חייבין משום מכה בפטיש על בישול מאכל שאינו ראוי כלל לאכילה בלא בישול), ועמש"כ בתשו' אג"מ או"ח ח"ג סימן נ"ב ד"ה ולענין לפרש טעם הא דל"ד למכה בפטיש בכלים דחייב אף שכבר הי' כלי הראוי לתשמיש. [↑](#footnote-ref-88)
88. והאמרי בינה שבת סימן כ"א בהשמטות צידד לפ"ז לאסור עשיית מי סודה בשבת, וכ"כ השביתת השבת בפתיחה אות ג' בשם המהרי"ל דיסקין זצ"ל, - אך במלאכת מבשל סקכ"ז כתב בשם החת"ס שהתיר בזה, וכ"כ בתשו' רב פעלים או"ח ח"א סו"ס י"ח, וכתב דהא דלי"ב משום מכה בפטיש הוא משום דהוא ראוי לשתי' קודם עשיית הסודה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, והשביתת השבת שם כתב לפרש הטעם דלי"ב משום מכה בפטיש, דהוא משום דאין כאן דבר חדש שיהי' נקרא מלאכה. [↑](#footnote-ref-89)
89. אך בפירש"י לקמן קמ"ב א' ד"ה הא קמתקן כתב בהא דפרכינן שיהא אסור להעלות את המדומע משום דקא מתקן, דהיינו דניגזר בזה אטו תיקון שע"י מלאכה, ומשמע דאין האיסור בזה משום לתא דמכה בפטיש, אלא משום דגזרינן שיבא לתקן ע"י מלאכה, ועי' עוד באבנ"ז סימן תי"ח סקט"ז. [↑](#footnote-ref-90)
90. ושמא מכוון דבריו, דאף דבד' הירושלמי נתפרש להדיא דיש באוכלין משום מכה בפטיש, מ"מ בע"כ דתלמודין פליג ע"ז וס"ל דאין באוכלין משום מכה בפטיש, אך מד' כל קמאי שהביאו לד' הירושלמי, משמע דס"ל כן לדינא, וכ"נ להדיא בתשו' הרשב"א שם בסו"ד, וכ"כ התהל"ד שם בהשמטות, דכפי הנראה דלא קי"ל כהירושלמי, והסמ"ג והסמ"ק שהביאו לד' הירושלמי אלו, לא הביאו להא דמסיים דגמר מלאכתן חייב משום מכה בפטיש. [↑](#footnote-ref-91)
91. ובתשו' עטרת חכמים חו"מ סימן י"ט ד"ה ודע הוכיח כן מדעת הסוברים דכל שנתבשל כמאב"ד מותר לבשלו כל צרכו, ולא אסרינן לה משום מכה בפטיש, וכן עמד בזה בס' שלחן שלמה יו"ט סימן י', אך למש"כ הנשמת אדם שם דכל דראוי ע"י הדחק לי"ב משום מכה בפטיש, ניחא, - והשלחן שלמה שם עמד עוד, בהא דמותר להפריש רוטב שנקרש ולא אסרינן לה משום מכה בפטיש, ובהא דמותר לסחוט פירות שאין עומדין למשקין, ובדעת הסוברים דאיסור חולב אינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-92)
92. ופשוט דכ"ז הוא באוכלין, אך בשאר מילי יש מכה בפטיש אף כשעושה כן לצורך לאלתר, וזה סמך גדול למש"כ הפמ"ג והאג"ט במש"כ הרשב"א שם דטחינה לאלתר מותרת, דהוא רק באוכלין, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-93)
93. והנפש חי' בסימן ל"ט ד"ה אך אחר הדברים כתב דאי"ז מתישב בדעת הסוברים דכל שאינו ראוי בלא שרי' אסור לשרותו משום מכה בפטיש, אף דהוא נגמר מאליו, - אך למש"נ להלן בהערה י"ג י"ל דשאני התם דאף תחילת השרי' היא מכלל מלאכת הגמר, ודמי לאופה ומבשל דחייב אף שהוא נגמר מאליו. [↑](#footnote-ref-94)
94. אך כבר כתבו הנפש חי' והקה"י שם דאי"ז מתישב לדעת הסוברים דאין בנין כלל בכלים והעושה כלי חייב משום מכה בפטיש, והרי דחיובא דמכה בפטיש הוא אף כשאין בעשייתו מלאכה אחרת. [↑](#footnote-ref-95)
95. ובדעת החולקים כתב דשאני מטביל כלים ומעשר דלא עשה ולא שינה שום שינוי בגוף הכלי ובפירות. אלא שהפריש מהם המעשר לצד אחד, ומשא"כ במיעוט הענבים דתיקן את גופו, וכ"כ המאירי לעיל כ"ט ב', ועמש"נ להלן מד' המנ"ח והגרנ"ט. [↑](#footnote-ref-96)
96. ואמנם ודאי דכל הא דחשיב זה כתיקון הוא משום דה"ז מוכשר עי"ז למצותו, וכמבו' ממה שאמרו בסוכה שם דכל דאית לי' הושענא אחריתי לא חשיב כתיקון מנא, וכ"ה בפירש"י שם (ד"ה מתקן מנא) דהוא משום שהי' פסול ומכשירו, (ועמד ע"ז בכתבי קה"י שם), אלא דהא דחשבינן לה כתיקון מנא, הוא משום דמחמת המצוה בעינן שיהא ההדס מהודר, וכל שהוא מתקנו לכך הו"ל כתיקון מנא, וכ"כ בס' האיר יוסף סימן צ"ז. [↑](#footnote-ref-97)
97. והפמ"ג באש"א סימן תרל"ג סק"ד והלבו"ש שם כתבו דסוכה הגבוהה מכ' אמה אסור למעטה ביו"ט דהו"ל כמתקן, ודמי להא דאין ממעטין ביו"ט, אך המג"א שם לא כתב לאסור מטעם זה, ועמש"כ הלבו"ש שם. [↑](#footnote-ref-98)
98. ובפי' ר"ח לעיל שם כתב דחייב משום מכה בפטיש, אך מבו' בדבריו דמפרש לה כשעושה מעשה בפנ"ע לגמר החבית והשואתו, ולפ"ז לא מצינו דפליג ביסוד הדברים ע"ד רש"י. [↑](#footnote-ref-99)
99. והיינו לטעמי' דס"ל דבאפי' ובישול אינו חייב אלא כשנאפה ונתבשל בשבת, דהמלאכה אינה בנתינת הפת בתנור ונתינת הקדירה ע"ג האש, אלא במה שנאפה ונתבשל בשבת, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-100)
100. והנפש חי' בסימן ל"ט ד"ה פירוש דבריו כתב דטעם הא דשאני מאופה ומבשל דחייב, הוא משום דהתם מתחיל המלאכה מיד, והמלאכה אח"כ נגמרת מאלי', ומשא"כ במכה בפטיש דעיקר המלאכה הוא רק הגמר וההתחלה אינה מכלל המלאכה, וצריך לעשות הגמר בידים, וכ"כ המנחת שלמה בח"ב סימן ל"א ובס' שלחן שלמה יו"ט סימן י', עיי"ש, - ויש להוכיח כן ממש"כ בפירש"י לעיל שם ד"ה ואי חייטי' דהא דאינו חייב בחבית משום בונה הוא משום דאין בנין בכלים, והרי דאם הי' בנין בכלים הי' חייב, אף שנעשה הבנין מאליו, ובמשכן הי' הבנין נעשה בידים, ובע"כ דכיון דהבנין מתחיל מיד, דמי לאופה ומבשל דחייב, - אך בעיקר הדברים צ"ב, דגם בבישול אין הבישול מתחיל מיד, דמה שהתבשיל מתחמם קודם שהגיע ליד סולדת בו, אינו מכלל הבישול כלל, וה"נ הוא בבנין דהחבית, וי"ל. [↑](#footnote-ref-101)
101. אך כבר נתבאר לקמן ק"ב ב' דבד' רש"י בכ"ד נראה דלא ס"ל כד' חכמי הדורות, ולפ"ז אין לפרש כן לדבריו הכא. [↑](#footnote-ref-102)
102. ועיי"ש שתמה ע"ד רש"י מהא דאסרינן בחיסום הקדירה, והשביתת השבת בפתיחה אות ג' כתב בדעת רש"י דהאיסור בזה הוא משום מבשל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-103)
103. ובדף מס' 2 נתבאר די"ל בע"א, דלא תלי אם נעשה מלאכה אחרת תחילה, אלא היינו דבעשיית כלי וכיו"ב, אין תחילת עשייתו כלל מעשה דגמר מלאכה, ורק גמר הכלי הוא דחשיב כגמר מלאכה, והרי לדעת דלדעת חכמי הדורות והיראים ל"ה כלל בכלל מכה בפטיש, ואף לדעת ש"ר דהוי בכלל מכה בפטיש, היינו רק בגמר עשייתו, ומשא"כ בחיסום קדירה דהיא העשי' היא לגמור את תיקון הקדירה, חייב אף על תחילת העשי', - וי"ל עוד, דאף אם אין חייבין על תחילת העשי', מ"מ כיון שתחילת העשי' היא מכלל מלאכת הגמר, דמי לאופה ומבשל דחייב אף שהוא נגמר מאליו, וכמש"נ בהערה י"ג. [↑](#footnote-ref-104)
104. וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן שי"ג סי"ט וס"כ דהא דבדבר שצריך גבורה ואומנות יש בנין בכלים, הוא משום דכל דצריך גבורה ואומנות ה"ז תקוע בחוזק ויכול ליטלה משם בקל ואי"ז בנין גמור, וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' והרא"ש דבמוסתקי אין סתירה בכלים, והיינו משום דהוי זה חיבור רעוע. [↑](#footnote-ref-105)
105. אך באמת נראה דד' הרא"ש שם אינם כדעת התוס' דהכא, שהרי הרא"ש במכילתין בפי"ז סימן א' ובתוספותיו בעירובין ק"ב ב' כתב דהא דאם תקע חייב חטאת אי"ז משום בנין אלא משום מכה בפטיש, והרי דס"ל דאין בנין בכלים אף כשיש בו אומנות וחיזוק, וכל הא דיש בנין בכלים הוא רק בעשיית כלי או תיקון גמור, וזה ע"ד דעת הרמב"ן ודעימי'. [↑](#footnote-ref-106)
106. ומסתבר דבעושה כלי מתחילתו יש בו משום בונה אף אם הוי בנין עראי, דכל הגריעותא דבנין עראי הוא בחיבור פרקים, דכל שאין חיבורם חיבור מעליא, ליכא ע"ז תורת בנין, אך בעשיית כלי ליכא נפ"מ בזה. [↑](#footnote-ref-107)
107. ודלא כמש"כ התוס' בעירובין ל"ד ב' ד"ה ואמאי דכיון דבבנין גמור יש בנין אף בכלים, ה"נ יש בשבירת כלי משום סתירה, ופירשו להא דתנן לקמן קמ"ו א' דשובר אדם את החבית, דהוא במוסתקי, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ הרא"ש שם סימן ה', והטור בסימן שי"ד. [↑](#footnote-ref-108)
108. ויש לפרש עוד בזה, למש"כ הר"א בן הרמב"ם בדעת הרמב"ם דאף דאין דישה אלא בגידו"ק, מ"מ מפרק שהוא תולדה דדש הוי מלאכה אף בדבר שאינו גידו"ק, וי"ל דה"נ הוא בהא דאין בנין בכלים, דכ"ז הוא בהאב דבונה דהוא כשעושה מעשה בנין, ובזה אמרינן דאין בנין בכלים, אך בקיבוץ חלקים דהוא תולדה דבונה, יש ע"ז חשיבות מלאכה אף בכלים. [↑](#footnote-ref-109)
109. ובדעת התוס' שהוכיחו מזה, י"ל דס"ל דהתם איירי בכלי של פרקים שכבר הי' מחובר ונתפרק, וס"ל דלא בטל תורת כלי מיני', ואין לחייב על תקיעתו משום מכה בפטיש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-110)
110. וצ"ב, דהרי הא דכשצריך אומן בחזרתו חייב כשמחזיר משום בונה, הוא משום דכל שצריך אומן בחזרתו בטל מיני' תורת כלי בפירוקו, וע"ד שמצינו לענין טומאה וטהרה לעיל נ"ח ב', דכל שההדיוט יכול להחזירו לא בטל מיני' תורת כלי בפירוקו, וכל שאין ההדיוט יכול להחזירו בטל מיני' תורת כלי בפירוקו, אך כל שא"צ אומן בחזרתו דלא בטל מיני' תורת כלי בפירוקו, הרי אף כשתקע ל"ה כעושה כלי מתחילתו, ומה לי דהתקיעה הויא מעשה אומן, ושמא מכוון ד' הר"ן הוא דאף דגם קודם התקיעה יש עליו תורת כלי, מ"מ כל שתקע והוא מוסיף על הכלי, דמי לעושה כלי מתחילתו דחייב, ומה שהוצרך להא דהתקיעה היא מעשה אומן, הוא בגונא דכבר הי' תקוע מתחילה ונתפרק, דבכה"ג אינו חייב על התקיעה, אלא משום דהתורת כלי שע"י התקיעה, בטלה בפירוקו, משום דהו"ל מעשה אומן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-111)
111. ועד"ז מצינו בתשו' מהר"ח או"ז סימן ק"ל דאין בנין בכלים אלא דומיא דעייל שופתא בקופינא דמרא דל"ה המרא ראוי' למלאכתו בלא יד, אך כל דהי' הכלי ראוי למלאכתו, והוא מוסיף עליו, לי"ב משום בונה, וכתב דה"נ הוא לענין סתירה, ומה"ט ליכא משום סתירה בשבירת מנעול של תיבה או מגדל. [↑](#footnote-ref-112)
112. והרשב"א נקט דהכי קי"ל דמגבן חייב משום בונה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז משבת ה"ו ובפ"י הי"ג, אך הריטב"א כתב דס"ד התם דיש בו משום בונה, ודחו דאין דרך בנין באוכלין, וכ"כ הריטב"א בעירובין ל"ה א' דמגבן אינו חייב משום בונה משום דאין בנין באוכלין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-113)
113. ובדעת התוס' ודעימייהו שכתבו דחייב משום בונה, נראה דמודו ליסוד דברי הריטב"א דכל דיש בבנינו משום אורג ומיסך אינו חייב ע"ז משום בנין, דאל"כ הרי דכל התופר בגד חייב משום בונה, אלא דס"ל דבחלתא איכא מעשה מסוים שיש בו רק משום בונה, וכאשר כן נראה ממש"כ הרמב" דכ"ה בירושלמי, ובכל גווני שנתפרשו בירושלמי בפ' כלל גדול דחייב כמה חטאות מבו' דיש בזה מעשה בפנ"ע דחייבין עליו משום בונה. [↑](#footnote-ref-114)
114. ומשמעות דבריו דלפ"ז מתפרשים ד' רב יהודה כפשוטם, דבהך גוונא דשרו רב אבא ורב הונא מחייבי רב ושמואל חטאת, ולפ"ז מבו' דמש"כ דבלא תקיעה נגמרה מלאכתה, היינו אף ברפוי, ושלא כדעת התוס' ודעימייהו דמודו רב ושמואל דברפוי פטור, וכן נתבאר להלן ממשמעות ד' רש"י, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשל"ז דרב ושמואל מחייבי חטאת אף ברפוי. [↑](#footnote-ref-115)
115. ומשמעות דבריהם דכל שאינו בכלל תקיעה הוי בכלל רפוי, וכ"כ בדעתם האבנ"ז בסימן רי"א סקי"א והחזו"א בסימן נ' סק"י (ד"ה ובתו'), וכ"ה משמעות פירש"י לקמן בסוגיין ד"ה מן הצד, ופליגי ע"ד ש"ר דס"ל דכל שהוא מהודק, אף שאינו בכלל תקיעה, מ"מ לא חשיב כרפוי, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-116)
116. ובדרכים אלו תלי ביאור הא דא"ר יהודה דהא רב ושמואל וכו', אף דהא דשרו רב אבא ורב הונא הוא ברפוי, כמבו' לקמן בסוגיין, דלפירש"י הוא משום דגם מה שאמרו רב ושמואל דחייב חטאת הוא אף ברפוי, וכמש"נ להלן דמשמעות דבריו דמאן דמחייב במטה של טרסיים הוא אף ברפוי, וכ"נ בד' הרמב"ן בפי' בתרא, - ולפי' התוס' הוא משום דס"ל דכיון דכשמחזיר בתקיעה חייב חטאת, יש לאסור מדרבנן אף ברפוי, - ולפי' הריטב"א ודעימי' הוא משום דכיון דכשמחזיר בהידוק חייב חטאת, יש לאסור מדרבנן אף ברפוי. [↑](#footnote-ref-117)
117. וי"ל עוד ע"ד מש"כ החזו"א בסימן נ' סק"ט דבמנורה עיקר תשמישה במורכבת ופירוקה אינו בשביל תשמיש אלא לסיבה אחרת, וע"כ חשיב החזרת הקנים כגמר מלאכת הכלי, ומשא"כ בקנה של סיידין דיש לו ב' תשמישים דבמקום נמוך אין ראוי קנה ארוך ובמקום גבוה אין ראוי קנה קצר, וע"כ לא חשבינן להחזרת הקנים כגמר מלאכת הכלי, - ובזה מתפרש מש"כ בפירש"י דמטה של טרסיים דמי לקני מנורה דחייב, אף דבמטה של טרסיים אין החזרתה אלא לשעה, וכמש"כ בפי' הר"ן לקמן בסוגיין במטה גללניתא דזוקפין אותה בלילה ופורקין אותה בבוקר, - אך ממש"כ בפירש"י דהא דקרן פשוטה פטור הוא משום דדרכן לפרקן תמיד, מבו' לכאו' שלא כדרך זו, והא דבמטה של טרסיים חייב, י"ל דדעת רש"י דאין החזרתה לשעה, (וכמש"כ בפירש"י לעיל דהם הולכים מעיר לעיר ונושאים עמם מטה של פרקים, ומשמע דהם מרכיבים את המטה לכל זמן שהותם בעיר, ואי"ז חזרת עראי לפי שעה). [↑](#footnote-ref-118)
118. ושמא מכוון דבריו הוא, לפמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בכלים ובפ"י מכלים הט"ו, דהא דקרן עגולה טמאה ופשוטה טהורה, הוא משום דעגולה אינן יכול להחזירה אלא אומן וע"כ היא מקבלת טומאה כשהיא מחוברת, ופשוטה יכולין הכל לפרקה ולהחזירה וע"כ אינה מקבלת טומאה אף כשהיא מחוברת, ועמש"כ בזה בחי' הגר"ח בהל' כלים שם, וכיון דקרן פשוטה אף כשהיא מחוברת אין חיבורה חשיב חיבור לחשבה ככלי אחד, ע"כ אף אין בזה משום בנין. [↑](#footnote-ref-119)
119. וזה מתפרש למשמעות דבריו לקמן בסוגיין דכל שאינו ע"י תקיעה הו"ל בכלל רפוי, וכיון דהך ברייתא ס"ל דהמחזיר קנה מנורה חייב אף בלא תקיעה, ה"ה חייב אף ברפוי. [↑](#footnote-ref-120)
120. ועיי"ש שפירש דהא דמשני דאינהו דאמור כי האי תנא דתניא וכו' אם תקע חייב חטאת, והרי דאף במטה המתפרקת אם תקע חייב חטאת, משום שהתקיעה מעשה אומנות היא, ולכאו' מכוון הדברים הוא דפליגי אם תקיעה במטה המתפרקת חשיב כמעשה אומנות, - והתורי"ד בעירובין ל"ה א' הוסיף לפרש בזה דהיינו, דקרן עגולה וקרן פשוטה שתיהן צריכות מעשה אומן, אלא שקרן עגולה צריכה אומנות יפה יותר מקרן פשוטה, וזהו דפריך דכ"ה דבקרן פשוטה פטור אע"ג שצריכה מעשה אומן, כיון דאי"ז אומנות דקה, ה"נ במטה של טרסיים שהיא פשוטה אינו חייב חטאת, וע"ז משני דס"ל כי האי תנא דאף באומנות כה"ג דמטה המתפרקת דאי"ז אומנות דקה חייב חטאת. [↑](#footnote-ref-121)
121. אך למשמעות ד' התוס' בסוד"ה רשב"ג דכל שאינו בכלל תקיעה, הוי בכלל רפוי, וכן משמע קצת בפירש"י (בד"ה מן הצד), הרי דלרשב"ג מותר להחזיר כלי של פרקים בלא תקיעה, וכ"כ החזו"א בסימן נ' סק"י ד"ה ובתו' בדעת התוס' לקמן מ"ח א' וההג"א בפירקין, עיי"ש, - וכ"ה משמעות ד' האו"ז בסימן ע"ח, דכל שדרכו להיות רפוי ואין דרכו כלל בתקיעה, מותר להחזירו בלא תקיעה, ועיי"ש שפירש דהא דמלבנות המטה אסור להחזירן אף בלא תקיעה, (ומודה בה רשב"ג), הוא משום דפעמים שתוקעין אותן, ובכה"ג מודה רשב"ג, ונתבאר להלן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-122)
122. ובפי' הר"י מלוניל כתב דהא דשרי רשב"ג, הוא משום שניכר לכל ענין זו המטה שאין חזרתה של קביעות, וע"כ לא גזרינן שמא יתקע. [↑](#footnote-ref-123)
123. ומה"ט הוא דברפוי מותר, דהרי אף למ"ד דיש בנין בכלים היינו רק במהודק ולא ברפוי, ואלא שאסרו רפוי אטו מהודק, וע"כ אף דמדרבנן יש בנין בכלים, היינו רק במהודק, וכיון דאין האיסור במהודק אלא מדרבנן, לא אסרו אטו זה ברפוי. [↑](#footnote-ref-124)
124. ונפ"מ רבתא לדינא בזה הוא אם מותר לפרק כלי של פרקים המהודק, דלדעת הסוברים דאיסור חיבור הפרקים הוא משום דמדרבנן יש בזה משום בנין, הרי דמה"ט אף אסור לפרקו משום איסור סותר, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרמב"ן במלחמות שם, אך לדעת הסוברים דאיסור חיבור הפרקים הוא מגזירה שמא יתקע, בפשוטו אין לאסור מכח זה לפרקו, וכאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לקמן קכ"ב ב', ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-125)
125. אך בהמשך דבריו שם כתב דהשתא דקי"ל דבשאין להן ציר אלא באמצע פליגי, נטילתן מותרת אפי' בשבת, ובחזרתן נמי אין בה משום שמא יתקע וכו' שהרי וכו' ואדרבה רפויין נינהו, הלכך מדינא אפי' בשבת שרי דקי"ל אם הי' רפוי מותר, - ומשמע דלא הוצרך להא דקי"ל דאם הי' רפוי מותר, רק להא דמותר להחזירן ולי"ב משום שמא יתקע, אך הא דנטילתן מותרת הוא לכו"ע, ומבו' לפ"ז דהא דאסר ת"ק ברפוי הוא מגזירה שמא יתקע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-126)
126. ומבו' בדבריו דמפרש, דלרשב"ג דאם הי' רפוי מותר, היינו דכל דא"צ תקיעה מותר להחזירו, ולא ס"ל לחלק בין הידוק לרפוי, וכל הא דאסרינן במלבנות המטה אף בלא תקיעה, הוא משום דה"ז צריך תקיעה, וכל דהוא צריך תקיעה ואינו תוקע ה"ז אסור מגזירה שמא יתקע, וכ"נ גם בפסקי רי"ד בסו"ד, וכ"נ גם בד' התורי"ד לעיל מ"ו א', ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-127)
127. ובד' האו"ז בסימן ע"ח מבו' דס"ל, דהא דהותר להחזיר ברפוי, הוא רק בדבר שאין דרכו כלל בתקיעה, אך כל שדרכו גם בתקיעה, אסור להחזירו רפוי מגזירה שמא יתקע, - ופירש דמה"ט הוא דשאני מלבנות המטה דאסור להחזירן בלא תקיעה ומודה בה רשב"ג, והיינו משום דפעמים שתוקעין אותן, ולא התיר רשב"ג אלא בדבר שלעולם הוא רפוי ואין דרך כלל לתקעו. [↑](#footnote-ref-128)
128. מפורש בד' המאירי, דטעמא דהראב"ד דאסר בזה הוא מגזירה שמא יתקע, - אך בד' המג"א בסימן שי"ג סקי"א מבו' שפירש לד' הראב"ד שהביא הכל בו בע"א, והביאו הביאוה"ל שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-129)
129. ואמנם יתכן דלפ"מ שהק' התוס' דהיכי פליגי כולי האי דמר מחייב חטאת ומר שרי אפי' לכתחילה, דיש ללמוד מזה דאף לב"ש אין בנין בכלים ברפוי, דאם מחייבי ב"ש בזה, תיקשי דהיכי פליגי כולי האי דב"ש מחייבי חטאת וב"ה שרו אפי' לכתחילה, - אך לכאו' אין ללמוד מזה, דשפיר הדין נותן דלב"ש דיש בנין בכלים חייב חטאת, ולב"ה דאין בנין בכלים לי"ב איסורא כלל, ולא קשיא להו להתוס' אלא משום דהני אמוראי כולהו ס"ל דאין בנין בכלים, ואם אעפ"כ מחייבי רב ושמואל חטאת, ל"ה פליגי רב אבא ורב הונא כולי האי ושרו אפי' לכתחילה. [↑](#footnote-ref-130)
130. והך מילתא דמה שאמרו הכא דהו"ל בנין מן הצד, הוא כמ"ד דאין בנין בכלים, כ"ה גם בד' הרשב"א לעיל בסוגיין ובד' הרמב"ן במלחמות בפ"ק דביצה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-131)
131. ומה שדקדק הב"י דכל שדרכו בהידוק אסור אפי' ברפוי, הוא ממש"כ דטעם ההיתר הוא משום דאין דרך להדקן, והרי דאם הי' דרך להדקן הי' אסור להחזירן אף בהך גוונא דס"ל דחשיב כרפוי. [↑](#footnote-ref-132)
132. ובדבריו שם מבו' דיש בזה ג' חלוקות, דהיכא דדרכו תמיד בתקיעה, אסור להחזיר אפי' רפוי, וכמש"כ התוס' לקמן מ"ח א' ודעימייהו, והיכא שאין דרכו תמיד בתקיעה אך לפעמים תוקעין אותו, אסור להחזיר בהידוק ושרי להחזיר ברפוי, והיכא דאין דרכו כלל בתקיעה, פליגי בזה המהר"ם והטור אם אסור להחזירו בהידוק. [↑](#footnote-ref-133)
133. ובעיקר מה שלמד המ"ב לפי' זה מד' הט"ז, הנה הלבו"ש שם פירש לד' הט"ז בע"א, ולפ"ז מבו' מדבריו שלא פירש כן לפלוגתת המהר"ם והטור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-134)
134. והשעה"צ שם סק"ל כתב דאי"ז מתישב בל' הטור שכתב דשרי בכל ענין, ולדרך זו הרי לא התיר הטור להחזירו אלא ברפוי, - אך לכאו' יש לפרש בזה, דכיון דלפי' זה מתפרש מש"כ מהר"ם דכוס של פרקים אסור להחזירו אא"כ יהא רפוי, דהיינו דרק אם דרכו ברפוי מותר, אך אם דרכו בהידוק אסור להחזירו אף רפוי, הרי דע"ז כתב הטור דשרי בכל ענין, והיינו דמותר להחזירו רפוי בכל ענין אף אם דרכו בהידוק. [↑](#footnote-ref-135)
135. אך בד' הרמ"א בדרכי משה הארוך שהביא לד' הב"י, מבו' שפירש לפלוגתת המהר"ם והטור אם הידוק כוס של פרקים חשיב כהידוק או כרפוי, ולפ"ז מתפרשים ד' הרמ"א בשו"ע כפשוטם. [↑](#footnote-ref-136)
136. ובד' המהר"ם מבו' דטעם איסור ההידוק הוא משום דמדרבנן הוי כבונה, שהרי כתב דאסור אף לפרקו, ואם איסורו הוא מגזירה שמא יתקע הדין נותן דמותר לפרקו, וכמבו' כן בסוגיית הגמ' לקמן קכ"ב ב', ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-137)
137. אך צ"ע לפ"ז במה שפירשו בדעת הטור דס"ל להתיר בזה, שהרי בל' הטור בסימן תקי"ט מבו' דהא דנאסר להחזיר בהידוק הוא משום דנראה כבונה, ולפ"ז ודאי דיש לאסור להחזיר בהידוק אף אם אין דרכו בתקיעה. [↑](#footnote-ref-138)
138. ולא נתפרש בד' האחרונים טעם הפלוגתא בזה, והנה דעת הסוברים דחשיב כתקיעה, פשוט דהוא משום דהוי חיבור מעליא שאינו מתפרק כלל, ודמי לתקיעה, ובדעת הסוברים דלא חשיב כתקיעה, יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דכל שבקל מפרקין אותו ל"ה כתקיעה, או דהוא משום דל"ה כתקיעה אלא כשמחבר ב' דברים ע"י דבר אחר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-139)
139. ודבריו הם לפ"מ במ"ב לפלוגתת המהר"ם והטור, דלפ"ז הרי דמש"כ המג"א שם דבכוסות שלנו לכו"ע אסור, היינו דאסור אפי' ברפוי, ומשום דדרכו בתקיעה, ובע"כ דהידוק ע"י שרוי"ף דינו כתקיעה, אך לפ"מ שפירש הב"י דפלוגתת המהר"ם והטור היא אם הידוק כוס של פרקים חשיב כהידוק דאסור, וכן פירש הלבו"ש בד' המג"א, הרי דמש"כ המג"א דבכוסות שלנו לכו"ע אסור, היינו דחשיב כהידוק, ואין ללמוד מדבריו דהידו"ק ע"י שרוי"ף חשיב כתקיעה, וכן נקט המאמר מרדכי שם סקי"א בדעת המג"א דהידוק ע"י שרוי"ף לא חשיב כתקיעה, - וגם מש"כ ללמוד כן מד' הט"ז, הוא רק לפי דרכו בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-140)
140. והמ"מ שם פירש כן גם בד' הרי"ף בסוגיין, אך בפי' הר"ן כתב דמש"כ הרי"ף לה"ט דשמא יתקע, הוא להא דדלת של שידה תיבה ומגדל נוטלין אבל לא מחזירין. [↑](#footnote-ref-141)
141. והא דהכא לא אסרו אלא משום שמא יתקע ולא משום שמא יהדק, הוא משום דהיכא דהדלת נכנסת ברפיון, ל"ש הידוק כלל, ואין לחוש אלא שמא יתקע, ומצינו דכוותה בד' הרשב"א בעבוה"ק סוף ש"א, שכתב דאם היו רפויין גמורים וכו' מחזירין והוא שלא יתקע, ולא כתב דהוא שלא יהדק, משום דברפויין ל"ש הידוק, ורק תקיעה הוא דשייך בהו. [↑](#footnote-ref-142)
142. ולא נתפרש בדבריו דאם אף דמחברי בארעא חשבינן לה כבנין בכלים, ולא אסרו בזה אלא מגזירה שמא יתקע, דומיא דמה שאסרו בדלת שידה תיבה ומגדל, א"כ מ"ט אסרו אף את נטילת הדלתות, ול"ד לדלת של שידה תיבה ומגדל דלא גזרו על נטילתן, - אך גם אי נימא כמש"כ המאירי דחשיב כבנין בקרקע, צ"ב, דכיון דאיסורו הוא מגזירה שמא יתקע, דומיא דדלת של שידה וכו', מ"ט אסרו בזה אף את נטילתם, ועמש"כ בזה הב"ח בסימן ש"ח ס"ו והמרכה"מ בפ"י משבת הי"ד, - ולמש"כ המאירי בסוגיין בדעת הרמב"ם דתקיעה בכלים לא נאסרה אלא משום מכה בפטיש, ניחא, דע"כ בדלתות כלים לא שייכא הגזירה אלא בהחזרתם, דנטילתם מותרת אף בתקועין, (דליכא איסור בסתירת מכה בפטיש), ומשא"כ במחוברים לקרקע שייכא הגזירה אף בנטילתם, (דכל שהם תקועים אסור ליטלם משום סתירה). [↑](#footnote-ref-143)
143. ומתבאר לפ"ז דזהו יסוד פלוגתא דת"ק ורשב"ג ברפוי, דת"ק ס"ל דגזרינן שמא יתקע, וע"כ יש לאסור אף ברפוי, ורשב"ג לא חייש כלל שמא יתקע, וע"כ לא אסר אלא במהודק דהו"ל בנין מדרבנן, אך ברפוי דל"ה בנין כלל שרי, - ובזה מתפרש הס"ד דהרמב"ן לעיל ק"ב ב' בסו"ד דרשב"ג ס"ל דיש בנין בכלים אף במהודק, (אשר תמוה דהרי אדרבה רשב"ג מיקל מת"ק ושרי ברפוי, ומהיכ"ת נימא דבמהודק חייב), והיינו משום דבהגזירה דשמא יתקע אין לחלק בין מהודק לרפוי, ומהא דשרי רשב"ג ברפוי בע"כ דס"ל דלא גזרינן שמא יתקע, וא"כ מ"ט אסר במהודק, ובע"כ דהוא משום דיש בנין בכלים, (אך למסקנת הרמב"ן הא דאסר רשב"ג במהודק הוא משום דהוא מלאכה מתקיימת והו"ל בנין דרבנן). [↑](#footnote-ref-144)
144. ובדעת הרמב"ן דפשיטא לי' דאיירי הכא בדלתות רפויין, ולא איירי במהודקין, נראה דהוא מהא דתניא הכא דנוטלין אבל לא מחזירין, ובמהודקין אף אסור ליטלן, כמש"נ להלן מד' הרמב"ן במלחמות בביצה, וגם מהא דמפרשינן הכא דטעם איסור חזרתן הוא מגזירה שמא יתקע, ובמהודקין דעתו דטעם איסור חזרתן הוא משום דהיא מלאכה קבועה, והא דלא מפרשינן לה במהודקין ואיסורן הוא משום דהוא מלאכה קבועה, הוא משום דא"כ מ"ט נוטלין, - ולפ"ז נמצא דלדעת הריטב"א ודעימי' דאף במהודקין לא נאסר להחזירן אלא מגזירה שמא יתקע, ולפ"ז מסתבר דנטילתן מותרת, יש להעמיד לדינא דהכא במהודקין, ושפיר אתיא אף כרשב"ג, אך בד' הריטב"א בסוגיין משמע דאיירי ברפויין, ולא נאסרה החזרתן אלא משום דדרכן בתקיעה. [↑](#footnote-ref-145)
145. אך הנה בד' הריטב"א והשיטה להר"נ מפורש דהא דאם תקע חייב חטאת הוא משום מכה בפטיש, ואפ"ה נקטו דיש לאסור ליטול דלתות התקועין, ואם נטל חייב חטאת, וצע"ג, והעירו דשמא דבריהם קיימי בגונא דהדלת נתקנת לשימוש ע"י נטילתה, (ע"ד שמצינו בפירש"י בביצה י' א' בתריסי החנויות, שהיו מסלקין אותן ומניחין אותן לפניהם ושוטחין עליהן תבלין), ובכה"ג שפיר יש לחייב בנטילתם משום מכה בפטיש. [↑](#footnote-ref-146)
146. וכ"כ הלח"מ בפכ"ב משבת הכ"ה, דלמש"כ הרמב"ם שם הכ"ו דאיסור החזרת כלי של פרקים הוא משום דנראה כבנין, יש לאסור אף לפרקו משום דנראה כסתירה, - ועיי"ש שעמד לפ"ז במש"כ הרמב"ם שם בדלת שידה וכו' דנוטלין אבל לא מחזירין, אך למש"נ לעיל דד' הרמב"ם שם קיימי בדלתות רפויין דלי"ב משום בנין, ואיסור החזרתם הוא מגזירה שמא יתקע, (וכמו שאמרו בסוגיין), ניחא, דע"כ שפיר מותר ליטלן. [↑](#footnote-ref-147)
147. ונמצא לפ"ז, דממש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל דיש להעמיד לדינא דהכא כת"ק דרשב"ג, מבו' דהא דלת"ק אסור להחזיר אף ברפוי, אי"ז משום איסור בנין, אלא הוא מגזירה שמא יתקע, וכאשר כ"ה להדיא בחי' הרמב"ן לעיל ק"ב ב', וע"כ לא נאסר אלא להחזירן אך נטילתן מותרת, - אך בד' הרמב"ן במלחמות פ"ק דביצה מבו' דאף הא דאסר ת"ק ברפוי הוא משום דהוי מלאכה מתקיימת, וזהו שפירש למה שאמרו לעיל מ"ז ב' בבנין מן הצד דאסור מדרבנן, דהוא משום דהוי מלאכה מתקיימת, ולפ"ז אף נטילתו אסורה. [↑](#footnote-ref-148)
148. והיינו משום דלעיל מינה איירי במהודקין, דה"ז אסור מדרבנן משום בנין, וע"כ אף נטילתן אסורה משום סתירה, אך ברפויין דאין בהן משום בנין, הרי דאף אם אסור להחזירן מגזירה שמא יתקע, מותר ליטלן. [↑](#footnote-ref-149)
149. וזהו מש"כ המאירי בתו"ד, דכל שאינם רפויים מכל וכל יש בה בנין של שבות, והרי דכשאינם רפויים אין האיסור מגזירה שמא יתקע ומלתא דמכה בפטיש, אלא משום דהוי בנין דרבנן, - אך צ"ע דמ"ט הוצרך להעמיד לההיא דעירובין בשאינם רפויים, הרי אף ברפויים אסור להחזירם מגזירה שמא יתקע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-150)
150. המאירי כתב די"מ דליכא נפ"מ בין הציר התחתון לציר העליון, אלא היינו דאם יצא הציר התחתון לבדו מחזירין במקדש אבל לא במדינה, וה"נ אם יצא העליון לבדו, והא דנקט הכי הוא משום דדרך התחתון לצאת תחילה, ואם יצא אף הציר העליון אין מחזירין אף במקדש. [↑](#footnote-ref-151)
151. והתוס' הרא"ש כתב דהא דאם תקע חייב הוא משום מכה בפטיש, וכ"כ הרא"ש בפ' כל הכלים סימן א', ומבו' מזה דאף שכתב התוס' הרא"ש לעיל ל"ד ב' ובפסקיו שם סימן ה' דכשעושה כל הכלי או תיקון גמור יש בנין בכלים, מ"מ בתקיעה ליכא משום בונה, וזה דלא כמש"כ התוס' הרא"ש בשבת ק"ב ב' דכל שיש בו אומנות חייב משום בונה, ומה"ט הוא דאם תקע חייב חטאת. [↑](#footnote-ref-152)
152. ובפי' ריבב"ן כתב דהא דלא התירו לשבות זו, הוא משום דיכול להחזיר התחתון דאין לחוש שמא יתקע. [↑](#footnote-ref-153)
153. ולפ"ז הרי דהא דאסר ת"ק להחזיר ציר התחתון במדינה, אי"ז מגזירה שמא יתקע, אלא הוא משום דגזרו ציר התחתון אטו ציר העליון, וזהו שכתב הרא"ש דהא דתניא גזירה שמא יתקע, קאי על ציר העליון, וכ"כ בפי' ריבב"ן. [↑](#footnote-ref-154)
154. ומבו' בדבריו דבתחתון ליכא למיגזר כלל שמא יתקע, והא דאין מחזירין ציר התחתון במדינה, הוא גזירה אטו ציר העליון, וכ"נ בד' התורי"ד. [↑](#footnote-ref-155)
155. ומשמעות הדברים דאף דחיבור הציר העליון אינו חיבור מעליא טפי מחיבור הציר התחתון, אפ"ה אם מכה בו בקרדום כדי להחזירו חייב, וזה מתפרש היטב להריא"ז לטעמי' דיש בנין בכלים כשה"ז נעשה ע"י מעשה אומן. [↑](#footnote-ref-156)
156. והשעה"צ בסימן שי"ג סקכ"ז כתב בדין החזרת ציר העליון, דאם הוא מדאורייתא או מדרבנן תלוי בשיטת רש"י ותוס', וצע"ג דאף שפירש"י למשנתינו דהחזרת ציר העליון אסורה מדאורייתא, היינו רק למ"ד דיש בנין בכלים, אך לפ"מ דקי"ל דאין בנין בכלים, אין האיסור בזה אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-157)
157. וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ה שכתב דאם נשמט ציר התחתון שלהן דוחקין אותו למקומו ובמקדש מחזירין אותו, ומשמע דאיירי בחד גוונא, דבמדינה מותר לדחקו ובמדינה מותר להחזירו, ולפירש"י וש"ר הרי איירי בתרי גווני, דמחזירין היינו כשיצא לגמרי ודוחקין היינו כשלא יצא לגמרי. [↑](#footnote-ref-158)
158. והאו"ז בסימן ר"י כתב דשל יציע אצטריך לאשמעינן, דאע"ג דלאו בית חשוב הוא ואין דלתותיהן חשובין חשיב בנין. [↑](#footnote-ref-159)
159. וצ"ב דאם אינם מחוברין לקרקע, הרי אף אם יצאו הדלתות לגמרי ליכא חיוב חטאת בהחזרתן, וכמו שאמרו בשבת קכ"ב ב', ואם הם מחוברין לקרקע הרי דמה"ט אסור להחזירן, ושאני מדלת של שידה תיבה ומגדל דהם כלים ואין בנין בכלים, ומ"ט הוצרך להא דהוי כאילו ניטל הדלת. [↑](#footnote-ref-160)
160. אך בל' הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ה נראה להדיא דלא התירו להחזיר ציר התחתון במקדש, אלא בדלתות הכלים, ולא בדלתות המחוברות לקרקע, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-161)
161. ולטעמייהו פשוט שהוא כן, שהרי כל החילוק בין ציר התחתון לעליון הוא דבעליון יש לחוש שיבא להחזירו ע"י מעשה אומן, אך בדלת של בור וכו', כיון דאם החזיר ציר העליון חייב חטאת אף בלא מעשה אומן, ה"נ אם החזיר ציר התחתון, וכל המקום לספיקא דהגאו"י, הוא למש"כ התוס' הרא"ש דהחילוק בין ציר התחתון לעליון הוא משום דהציר התחתון נכנס טפי ברפוי, וליכא למיחש בי' כ"כ שמא יתקע. [↑](#footnote-ref-162)
162. אך בשבת קכ"ב ב' נתבאר בד' המאירי, דמפרש בד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ה דבהחזרת דלתות של קרקע ברפוי ליכא משום בנין, ואי"ז אסור אלא מגזירה שמא יתקע. [↑](#footnote-ref-163)
163. ולמש"כ הרמב"ן בשבת ק"ב ב' ובמלחמות שם, דאם יש בנין בכלים יש לאסור אף ברפוי, משום דמי איכא מידי דבכלי חייב חטאת וביד מותר לכתחילה, והיינו כמו שפירש"י שם צ"ד ב' דכיון דבכלי חייב חטאת ביד איכא שבות גזירה אטו כלי, הרי דה"נ בבנין בקרקע יש לאסור אף ברפוי גזירה אטו מהודק, ול"ב להגזירה דשמא יתקע. [↑](#footnote-ref-164)
164. ויש ללמוד לדין זה מהא דתניא בשבת קכ"ב ב' דדלת של שידה ושל תיבה ושל מגדל נוטלין אבל לא מחזירין, ושל לול של תרנגולים לא נוטלין ולא מחזירין, ולמש"כ המאירי שם והרמב"ן במלחמות שם ק"ב ב' בההיא דדלת של שידה וכו' דאיירי ברפויין, הרי דה"נ הא דתניא דשל לול של תרנגולים לא נוטלין ולא מחזירין איירי ברפויין, ואפ"ה נאסרה אף נטילתן, אך לדעת הרשב"א ודעימי' דמפרשי לההיא דדלת של שידה וכו' בשאינם רפויין, אין ללמוד משם לנידו"ד. [↑](#footnote-ref-165)
165. וי"ל דהוצרך הרשב"א לפרש כן, משום דהא דשרו ב"ה הכא, הוא משום דאין בנין וסתירה בכלים, ובתריסי החנויות עצמן יש בנין וסתירה, וכמש"כ הרשב"א שם שער ב' פ"ז הע"ט דבכלי גדול יש בנין וסתירה, - אך לדעת רש"י ודעימי' דמפרשי לה בדלתות החנויות עצמן, צ"ל דאיירי בחנויות קטנות, ולדעת רש"י בעירובין ל"ה א' ודעימי' דכל שהוא מחזיק מ' סאה יש בו בנין וסתירה, (ויתבאר בעזה"י במקומו) צ"ל דאיירי כשאינם מחזיקין מ' סאה, והפוסקים סתמו בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-166)
166. וכ"ה משמעות הגמ' בשבת קכ"ב ב' דפריך בדלת של שידה וכו' דאי קסבר יש בנין בכלים יש סתירה בכלים, ולמש"כ הרמב"ן במלחמות שם ק"ב ב' דאיירי התם ברפויין, מבו' דלמ"ד דיש בנין בכלים אף נטילתן אסורה. [↑](#footnote-ref-167)
167. וצ"ע דלפ"מ שאמרו לקמן כ"ב א' דב"ש ס"ל דיש בנין וסתירה בכלים, א"כ הרי הדין נותן דמדאורייתא אסור לסלק ולהחזיר את התריסין, והיאך התירו בזה, - וצ"ל לפ"מ שאמרו לקמן בסוגיין דאיירי בציר באמצע, ובכה"ג אף לב"ש אין בזה משום בנין וסתירה, ונתבאר הטעם בזה להלן, וע"כ שפיר התירו חכמים לסלק ולהחזיר משום שמחת יו"ט, וכ"כ המרומי שדה לעיל שם. [↑](#footnote-ref-168)
168. והמהרש"ל לעיל שם כתב דגם בד' רש"י נראה דל"ג לה, וכנראה הוא ממה שפירש"י דהא דרמינן להו אהדדי אף דאין בנין וסתירה בכלים, הוא משום דטירחא דלאו צורך היא, ואפ"ה שרינן לי' משום תחילתן, וכיון דכבר מעיקרא ידעינן להא דאין בנין בכלים ואפ"ה רמינן להו אהדדי, ליכא לשנויי דטעמא דב"ה הוא משום דאין בנין וסתירה בכלים. [↑](#footnote-ref-169)
169. אך הבעה"ע בהל' יו"ט קמד: כתב לפרש דקמ"ל דיש בנין וסתירה בכלים, ואמנם בהמשך דבריו מבו' דס"ל דאין בנין וסתירה בכלים אלא בעושה כלי מתחילתו, וצ"ע, (ובהגהות שם כתב דבע"כ דנפל ט"ס בדבריו), וכ"כ הרמב"ן בשבת ק"ב ב' בפי' בתרא, דב"ה אליבא דעולא סברי דיש בנין בכלים, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בסוגיין בפי' קמא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-170)
170. והריא"ז שם כתב לפ"ז, דכל הא דאסרינן אף לסלק, הוא רק בתריסין, אך בדלתות של שידה תיבה ומגדל מותר ליטלן ואסור להחזירן גזירה שמא יתקע, כמו שאמרו בשבת קכ"ב ב', - והיש"ש בפירקין סימן ל"ג תמה ע"ז דממה למד לחלק בין שידה תיבה ומגדל לתריסין דבתי דשרי ליטול ואסור להחזיר, - אך אחר שזכינו לד' הרי"ד נתפרשו היטב ד' הריא"ז, דהא דבתריסין דבתים אסור ליטול, הוא משום דהם מחוברין לקרקע, אך בדלתות של שידה תיבה ומגדל דאינם מחוברין לקרקע מותר ליטול, משום דאין בנין וסתירה בכלים. [↑](#footnote-ref-171)
171. והט"ז בסימן תקי"ט סק"א כתב דנפ"מ בפלוגתת רש"י והרי"ף, דלדעת רש"י לא נאסר בשל בתים אלא כשאין בהן צרכי רבים, אף כל שיש בהן צרכי רבים שרי, ולדעת הרי"ף לא נאסר בשל בתים אלא כשאין חשש להשאירם פתוחין, אך כל שיש חשש להשאירם פתוחין שרי, - אך הב"ח שם ס"א דקדק מל' הרי"ף והרא"ש דלא הותר להחזיר אלא בחנויות שיש בהן צרכי רבים, ומש"כ דהא דבבתים אסור הוא משום דפתח ולא מימנע, היינו דמה"ט אסור אף כשיש בהן צרכי רבים, והביא כן גם מד' הרא"ש בסו"ס ט', דמה"ט הוא דהחליפו ב"ה שיטתם והקילו בסילוק תריסין טפי מאחריני, משום דהוי צרכי רבים ואין רוב ציבור יכולין לעמוד בה, - ועמש"כ בזה האלי' רבה שם סק"ב, והביאוה"ל שם בד"ה מחזירין. [↑](#footnote-ref-172)
172. אך המרכה"מ בהל' יו"ט שם כתב דאין לזה הכרע בל' הרמב"ם, ומתחילת דבריו משמע דאף סילוקן אסור. [↑](#footnote-ref-173)
173. אך הרמ"ך בהל' יו"ט שם תמה ע"ד הרמב"ם שלא פירש להדיא דטעם הא דהתירו בשל חנויות הוא משום דהתירו סופן משום תחילתן, לאשמועינן דדחנויות אין דבתים לא. [↑](#footnote-ref-174)
174. והשעה"צ שם סק"ד כתב לדעתם, דאף דמשמעות ד' רש"י הוא דבשל בתים אסור אף לסלק, אפשר דאיירי בסתם תיבות שאין מונח שם דבר שהוא צורך יו"ט, ובזה מתישב מה שעמד הראש יוסף בסוגיין, דממש"כ רש"י דבתיבות הבית אי"ז לשמחת יו"ט, משמע דאין בזה צורך יו"ט כלל, ובסו"ד מבו' דאף דיש בזה צורך יו"ט לא התירו משום דאי"ז צרכי רבים, ולפ"ד השעה"צ ניחא, דלהחזיר לא התירו אלא כשיש בהן צרכי רבים, אך לסלק לא אסרו אלא כשאין בו צורך יו"ט כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-175)
175. וכ"ה גם בס' ההשלמה והמכתם בסוגיין, דביש להן ציר מן הצד אסור אף לסלק, ופירש ההשלמה דהוא משום דדמי לבנין, עיי"ש, אך לא נתפרש בדבריהם דגם בגונא דהכא דיש להן ציר באמצע אסרו אף לסלק. [↑](#footnote-ref-176)
176. והמאירי לעיל מינה הביא פלוגתא בשיש להן ציר מן הצד, אם אסרו ב"ה אף לסלק, וצידד לאסור בזה, ובחידושיו משמע שנקט לעיקר להתיר בזה, אך אי"ז ענין למש"כ בסו"ד דכל דליכא צורך יו"ט אסור אף לסלק, דטעם הסוברים דאף כשיש ציר באמצע התירו ב"ה לסלק, הוא משום שמחת יו"ט, דכל הא דמודו ב"ה דכשיש להן ציר מן הצד אסור, הוא רק בהחזרתן שאין בו צורך יו"ט, (וכיון דחמיר איסורי' לא שרינן לזה משום תחילתן), אך סילוקן שיש בו צורך יו"ט שרי. [↑](#footnote-ref-177)
177. מבו' לפ"ז דהא דאין בנין בכלים הוא אף בכלי גדול, שהרי איירי בחנויות גדולות כעין הבתים, ואפ"ה לי"ב מדינא משום בנין, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-178)
178. אמנם צ"ע בד' המאירי שפירש דהא דבציר מן הצד אסור להחזיר, הוא מגזירה שמא יתקע, ואפ"ה כתב דאף סילוקן אסור, - אך י"ל דלעולם יש לאסור בסילוק והחזרה, משום דדמי לבנין, וכמש"כ המאירי במתניתין דיש בזה סרך בנין וסתירה, ואך דאיסור זה הותר משום שמחת יו"ט, וכל הא דאסרו ב"ה בציר מן הצד, הוא משום דיש לגזור בזה שמא יתקע, וכיון דיש לחוש שיבא לידי איסור דאורייתא לא התירו בזה משום שמחת יו"ט, וכ"ה בחי' המאירי בסו"ד, דאף דלב"ה אין בנין בכלים מ"מ קצת דמיון איכא ומשום שמחת יו"ט שרי, ומיהו היכא דאיכא למיגזר אסור. [↑](#footnote-ref-179)
179. והמרומי שדה לעיל י' א' כתב בדעת רש"י, דהא דבתריסין דבתים אסור אף לסלק, הוא משום איסור טירחא, וכמש"כ רש"י לעיל שם ד"ה אף להחזיר דיש בתריסין משום איסור טירחא, ול"ד לדלתות שידה תיבה ומגדל דאין בהן טירחא כ"כ, עיי"ש, - אך הפנ"י בסוגיין נקט דאף למש"כ רש"י לעיל שם, אין לאסור משום טירחא, אלא בהחזרת התריסין דהוי טירחא שלא לצורך, ועיי"ש מש"כ עוד בד' רש"י שם. [↑](#footnote-ref-180)
180. וכאשר כ"ה מוכח מהא דרמינן דב"ה אדב"ה, ואם כל הא דיש לאסור בזה הוא משום דיש בנין בכלים, א"כ מה רמינן להו, ובע"כ דיש לאסור בהחזרת התריסין אף דאין בנין בכלים, וכל מש"כ התוס' והרשב"א דאין לאסור אלא משום דיש בנין בכלים, הוא בסילוק התריסין, וכמשמעות לשונם. [↑](#footnote-ref-181)
181. אך לעיל ט' ב' כתב המהר"ם לפרש לד' התוס', למש"כ בפירש"י לעיל י' א' דהטעם לאסור להחזיר, אף דאין בנין בכלים, הוא משום דהוי טירחא שלא לצורך, וע"כ אין לאסור אלא בהחזרתם ולא בסילוקם, ומהא דאסרי ב"ה לסלק מוכח דס"ל דיש בנין בכלים, ובסוגיין עמד ע"ז, דאי"ז מתישב עם מש"כ התוס' הכא דטעם איסור החזרת התריסין הוא מגזירה שמא יתקע. [↑](#footnote-ref-182)
182. וצ"ל ע"ד מש"נ בהערה י"ד בדעת המאירי דאף דבסילוק תריסין לא שייכא הגזירה דשמא יתקע, מ"מ ה"ז אסור משום דהו"ל כבנין, וגם י"ל דה"ז אסור משום איסור טירחא, ואך דאיסור זה התירוהו משום שמחת יו"ט, וכל הא דלא התירו בציר מן הצד, הוא משום הגזירה דשמא יתקע, וע"כ אין לאסור בסילוק דל"ש בזה הגזירה. [↑](#footnote-ref-183)
183. אך י"ל דר"ש בן אלעזר פליג אמתניתין דלקמן דלב"ש אין זוקפין את המנורה, וס"ל דאף לב"ש אין בנין בכלים. [↑](#footnote-ref-184)
184. ואמנם י"ל דמש"כ הרמב"ם דהאיסור בזה הוא שמא יתקע, היינו דמה"ט לא התירו לזה משום שמחת יו"ט, אך גם בלא הגזירה דשמא יתקע יש לאסור משום דנראה כבונה, וכמש"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ו, וכמש"נ כן בהערה י"ד בד' המאירי, וזה מתישב עם דברי הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הי"ג בדין החזרת מנורה ביו"ט, (דמבו' בדבריו דביו"ט התירו לאיסור זה דמשום נראה כבנין, ולא אסרו אלא כשיש לגזור שמא יתקע), ויתבאר בעזה"י לקמן כ"ב א'. [↑](#footnote-ref-185)
185. ואמנם כתבו ההשלמה והמאורות והמכתם דאף לסלק אסור, וההשלמה והמאורות פירשו דהוא משום דדמי לבנין, ולכאו' מכוון דבריהם דיש לאסור בזה משום ב' טעמים, דלהחזיר יש לאסור מגזירה שמא יתקע, ולסלק יש לאסור אף דלי"ב להגזירה דשמא יתקע משום דדמי לבנין, ואמנם דיש לאסור להחזיר גם משום דדמי לבנין, אלא דעדיפא מינה קאמרי דיש לאסור בזה מגזירה שמא יתקע, (וי"ל עוד, ע"ד מש"נ בהערה י"ד מד' המאירי, דכל הא דלא התירו בזה משום שמחת יו"ט, הוא רק מכח הגזירה דשמא יתקע, ואחר שלא התירו להחזיר, אף לא התירו לסלק, וכמש"כ המאירי דהסילוק והחזרה תלויים הם זב"ז). [↑](#footnote-ref-186)
186. והרשב"א בעבוה"ק ש"א פי"ב ה"ע כתב דאף בציר באמצע אם תקע חייב חטאת, והביאוה"ל בסימן תקי"ט ס"א ד"ה אסור כתב דצ"ל לדעתו דאף דשייכא בהו תקיעה, מ"מ אין מצוי שם תקיעה, וע"כ לא גזרו בזה. [↑](#footnote-ref-187)
187. ולדעתו הי' מקום לומר דבחנויות שאינם מחוברות לקרקע, שרי לדעת ב"ה להחזיר אף כשיש להן ציר מן הצד, דכיון דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, התירוהו משום תחילתן, - אך בל' הריא"ז ה"ד דין ה' משמע דלא התירו לזה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-188)
188. וצ"ל לדעתם, דאף דהא דשרינן כשאין להן ציר, הוא אף לב"ש דיש בנין וסתירה בכלים, מ"מ בקרקע דהוי בנין בכ"ד, אף אם אין להן ציר יש בו משום בנין, וע"ד שמצינו בפירש"י בעירובין ק"ב ב' דאף דגם למ"ד דיש בנין בכלים ליכא בהחזרת ציר התחתון משום בנין, מ"מ בשל בור ושל דות דהוי בנין המחובר לקרקע חשיב בנין בכ"ד, ואף החזרת ציר התחתון אסורה משום בנין. [↑](#footnote-ref-189)
189. וצ"ע בד' הרמב"ן והרשב"א שנקטו דכל הא דליכא בציר באמצע משום בנין, הוא משום דהוי רפוי, ומבו' עוד בד' הרמב"ן דאם הי' זה מהודק, הוה אסרינן בזה גם למ"ד דאין בנין בכלים, משום דהוי מלאכה המתקיימת, וגם ברפוי לא שרינן אלא משום דקי"ל כרשב"ג דאם הי' רפוי מותר, (ונתבאר להלן), דמ"ש מכיסוי הכלים דמותר להדקן ולי"ב משום בנין, - גם יש להעיר כן במש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ב (ה"ע) דאף בציר באמצע אם תקע חייב חטאת, אך יש מקום לדון דכל שתקע וצריך אומן לפרקו, לי"ב להתירא דכיסוי הכלים, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-190)
190. אך למש"כ הרמב"ן בשבת ק"ב ב' בדרך קמא דבציר מן הצד חייב חטאת אף לב"ה משום דהוי מלאכת אומן, ואטו זה אסרו בציר מן הצד, נמצא דאי"ז גזירה לגזירה, ואפ"ה שרו ב"ה בזה משום שמחת יו"ט. [↑](#footnote-ref-191)
191. והא דבתריסי הבתים דליכא משום שמחת יו"ט אסרו בזה, אף דהוי כגזירה לגזירה, כתב הרמב"ן בשבת ק"ב ב' דהוא משום דבכל כה"ג דשכיחא גזרינן גזירה לגזירה, וי"ל עוד ע"ד מש"כ הרא"ה לעיל י' א', דכיון דתריסי חנויות איכא הכי ואיכא הכי, שפיר שייך למיגזר, וכולה חדא גזירה היא. [↑](#footnote-ref-192)
192. והרמב"ן הוסיף דנטילתן נמי קשיא לי', ומבו' בדבריו דבמהודק דאיסורו הוא משום דהוי מלאכה המתקיימת, אסרו אף את פירוקו, ונתבאר בשבת קכ"ב ב'. [↑](#footnote-ref-193)
193. מבו' בדבריו, דאף דבהא דאסרו חכמים במהודק אף נטילתו אסורה, וכמש"כ לעיל מינה דנטילתן נמי קשיא לי', מ"מ הא דאסרו ברפוי מגזירה שמא יתקע, הוא רק בהחזרתן, אך בנטילתן ליכא איסורא, והיינו משום דבמהודק דאיסורו הוא משום דהוי מלאכה קבועה ומתקיימת, יש לאסור אף בנטילתן, ומשא"כ ברפוי דאיסורו הוא מגזירה שמא יתקע, אין לאסור אלא בהחזרתן, וכאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בשבת קכ"ב ב', ועמש"נ שם עוד בזה. [↑](#footnote-ref-194)
194. ועיי"ש שסייע לדרך זו מהגירסא שמצא דדחינן התם דעד כאן לא קאמרי ב"ה אלא משום דאין בנין בכלים ואין סתירה בכלים, והרי דר' יוחנן דאמר מוחלפת השיטה, הוא משום דס"ל דיש בנין וסתירה בכלים. [↑](#footnote-ref-195)
195. והעירו די"ל בזה, דהרמב"ן לטעמי' דכל שדרכו לתקוע אסור אף ברפוי, ובע"כ דפלוגתת ת"ק ורשב"ג הוא כשאין דרכו לתקוע, ואפ"ה אסר בזה ת"ק, וה"נ יש לאסור לדידי' בציר באמצע, אף דאין דרכו כלל לתקוע, ולא ס"ל לחלק בין היכא דדרך לתקוע לפעמים להיכא דאין דרך כלל לתקוע. [↑](#footnote-ref-196)
196. אך כבר נתבאר להעיר בזה בשבת מ"ז ב', ממש"כ הרמב"ן דהשתא דקי"ל דבשאין להן ציר אלא באמצע פליגי, נטילתן מותרת אפי' בשבת, ובחזרתן נמי אין בה משום שמא יתקע וכו' שהרי וכו' ואדרבה רפויין נינהו, הלכך מדינא אפי' בשבת שרי דקי"ל אם הי' רפוי מותר, ומשמע דלא הוצרך להא דקי"ל דאם הי' רפוי מותר, רק להא דמותר להחזירן ולי"ב משום שמא יתקע, אך הא דנטילתן מותרת הוא לכו"ע, ומבו' לפ"ז דהא דאסר ת"ק ברפוי הוא מגזירה שמא יתקע, וכמש"כ הרמב"ן בשבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-197)
197. ובזה מתישב מש"כ הרשב"א לעיל דהא דאסרינן בציר באמצע אף דקי"ל כרשב"ג דאם הי' רפוי מותר, הוא משום דה"ז רפוי ואינו רפוי, ומשמע שפירש כן בד' הרמב"ן, וצ"ע היאך זה מתישב במש"כ הרמב"ן דהא דשרי הוא משום דקי"ל כרשב"ג דאם הי' רפוי מותר, וכיון דהוי רפוי ואינו רפוי דאף לרשב"ג אסור, א"כ מ"ט תלי זה בפלוגתא דת"ק ורשב"ג, - ולהנ"ל ניחא, דלת"ק דאסר אף ברפוי גמור דלי"ב להגזירה שמא יתקע, בע"כ דאיסורו הוא משום דהוי מלאכה קבועה, ויש לאסור מכח זה אף בציר באמצע, אך לרשב"ג דשרי ברפוי, ולא אסר אלא ברפוי ואינו רפוי מגזירה שמא יתקע, הרי דבציר באמצע דליכא למיחש לתקיעה, אין לאסור אלא אטו ציר מן הצד. [↑](#footnote-ref-198)
198. ולכאו' היינו משום דכשאינו מחזיר כל צרכו, הו"ל רפוי גמור דשרי. [↑](#footnote-ref-199)
199. ולכאו' הוא דלא כמש"כ הרשב"א לעיל י' א' דנאסר החזרת תריסין מן הצד אף כשלא החזיר כל צרכו, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-200)
200. וצ"ע שלא הביא לד' הרשב"א שם בהע"א דנראה דמפרש לד' הירושלמי בציר מן הצד, ובכה"ג הוא דנאסר להחזיר כל צרכו. [↑](#footnote-ref-201)
201. ובחי' ר"נ בן הרמב"ן בביצה שם ל"ג בגמ' שם דטעמא דב"ה הוא משום דאין בנין בכלים, ועיי"ש שכתב לדון אם טעמייהו הוא משום דאין בנין בכלים, או משום דזקיפה ל"ד לבנין, וזה כמש"כ התוס' דאיירי בחוליות המחוברין, ואי"ז אלא זקיפה בעלמא, ועי' גם בדבריו שם י"א ב' בזה. [↑](#footnote-ref-202)
202. אך החזו"א בסימן נ' סק"י ד"ה קל"ח ב' כתב די"ל דיש לאסור טפי בטלטול, משום דכל שמטלטל טלטול בעלמא חיישינן שמא ישכח את השבת ויעלה בדעתו לתקוע, ומשא"כ כשמטלטל כדי להחזיר רפוי, כיון שהוא עוסק להחזיר רפוי, לא חיישינן שישכח את השבת ויתקע, ועי' גם בדבריו שם ד"ה ויש לעי'. [↑](#footnote-ref-203)
203. והתוס' הק' ע"ז, דתיקשי למאן דאסר להחזיר ברפוי, והרשב"א הק' עוד, דהתם תנן דר"ג מחמיר כדברי ב"ש, ואם איירי ברפוי, הרי במטה רפוי' מתיר רשב"ג אפי' לכתחילה, ומי נימא דמיקל רשב"ג במה שהיו בית אביו מחמירין, וכתב די"ל דהא דשרי רשב"ג הוא לאחרים, אך לעצמן היו מחמירין, - ויש להעיר דאף אם לא איירי התם ברפוי, מ"מ כיון דמפרשינן התם דטעמא דב"ש הוא משום דיש בנין וסתירה בכלים, הרי דלר"ג דמחמיר כוותייהו יש לאסור להחזיר אף ברפוי, וכמש"כ הראשונים בשלהי פירקין, והרמב"ן בחי' ובמלחמות לקמן ק"ב ב', דאף דמדאורייתא אין בנין ברפוי, מ"מ כיון דבמהודק חייב חטאת אסרו חכמים אף ברפוי, ונמצא דהי' רשב"ג מיקל במה שהיו בית אביו מחמירין, ושמא יש ללמוד מד' הרשב"א דפליג ע"ז וס"ל דאף למ"ד דיש בנין בכלים י"ל דלא אסרו חכמים ברפוי, וצ"ע.. [↑](#footnote-ref-204)
204. והנה בד' התוס' והרמב"ן והריטב"א משמע דלפ"ז מתישב דינא דסוגיין עם דינא דהתם, והיינו דהא דאסרו הכא לטלטל מנורה של חוליות, הוא בגונא שאין החזרתם ברפוי, - אך הראבי"ה שם כתב דכיון דהכא אסרו אף בדאית בה חידקי משום דמיחלפא בשל חוליות, כ"ש דיש לאסור ברפוי, וכתב בשם רשב"ט דסוגיא דהכא היא כמ"ד בשלהי פירקין דהמחזיר מטה של טרסיים בשבת חייב חטאת אף ברפוי. [↑](#footnote-ref-205)
205. ואמנם משמעות ד' הרשב"א שם דלא התירו לזקוף ביו"ט אלא בשהיו חוליותי' רפויין ואין רפויין, אך אם היו מהודקין אסור לזקפן, וזה מתישב טפי אי נימא דהא דאסרו להחזיק במהודק והא דאסרו להחזיר ברפוי ואינו רפוי הוא מתרי טעמי, - וגם בד' הרמב"ן לקמן מבו' דלא התירו ביו"ט אלא ברפויין, ול"מ ה"ט דצורך יו"ט וכבודו, אלא דמה"ט שרי אף לת"ק דאסור ברפוי, וזה מתישב היטב להרמב"ן לטעמי' דהא דאסרינן במהודק הוא משום דנראה כבונה, והא דאסר ת"ק ברפוי הוא מגזירה שמא יתקע, (ויש להוסיף מש"כ הרמב"ן במלחמות בפ"ק דביצה דהיכא דהאיסור הוא משום דה"ז מלאכה קבועה, לא התירוהו משום צורך יו"ט). [↑](#footnote-ref-206)
206. וצ"ב דהרי בשלהי פירקין אסרינן מדרבנן להחזיר אף בלא תקיעה, וצ"ל כמש"כ הריא"ז שם דלפ"מ דקי"ל כרשב"ג לא אסרו להחזיר בלא תקיעה, אלא בדבר הצריך תקיעה ואינו תוקע, אך במנורה של חוליות דא"צ תקיעה, מותר להחזיר, וכ"נ גם בד' הפסקי רי"ד בשלהי פירקין בדין מטה גללניתא, - וכ"ה מבו' בד' הריא"ז שם דהא דמותר להחזיר מנורה של חוליות, הוא משום משום דדרכן להיות רפויין ונוחין בחזירתן בלא תקיעה והידוק יתר. [↑](#footnote-ref-207)
207. וכתב די"ל עוד דאיירי הכא כשדרכה בתקיעה דלכו"ע אסור להחזירה גזירה שמא יתקע, ולכאו' מכוון דבריו דאף דאיירי ברפוי, מ"מ כל שדרכו בתקיעה אסור להחזיר אף ברפוי, ונתבאר הדעות בזה לקמן מ"ז ב'. [↑](#footnote-ref-208)
208. ובד' הרשב"א מבו', דלפ"מ דקי"ל דאין בנין בכלים, הרי דאף דהא דמותר להחזיר הוא רק ברפוי, מ"מ הא דמותר לטלטל הוא אף בשאינו רפוי, והיינו דכיון דאף אם יחזיר בהידוק אי"ז אסור אלא מדרבנן, לא אסרו אטו זה לטלטל. [↑](#footnote-ref-209)
209. ואמנם פליגי בישוב הא דשרו ב"ה בזקיפת מנורה לדעת ר' יוחנן, דבד' הרמב"ן לקמן ק"ב ב' מבו' דלמ"ד דיש בנין בכלים, איירי ההיא דביצה כשלא נתפרקו החוליות אלא בזקיפה בעלמא, ולא מיחזי כבנין, וכ"כ הריטב"א שם, - והר"ן בשלהי פירקין פירש דהיינו דלדידי' איירי בשל חידקי, ומשום שמחת יו"ט לא גזרו ב"ה אטו של חוליות, - אך הרשב"א כתב דגם לדעת ר' יוחנן מפרשינן לפלוגתת ב"ש וב"ה בזקיפת מנורה של חוליות שנתפרקה, אלא דהא דשרו ב"ה אי"ז משום דאין בנין בכלים, אלא הוא משום דאיירי ברפוי', והתירו לזה משום שמחת יו"ט. [↑](#footnote-ref-210)
210. ובד' המ"מ בפ"ד מיו"ט הי"ג משמע דמש"כ הרשב"א דאם היתה עשוי' לתקוע חוליותי' אסור לזקפה, למד לזה מהא דאסרינן בתריסין. [↑](#footnote-ref-211)
211. ובביצה שם נתבאר דפליגי קמאי בציר מן הצד אם נאסר אף לסלק, ולמש"כ הגר"א בדעת הרמב"ם הדין נותן דמותר לסלק משום שמחת יו"ט, אך יש לדון בזה למש"כ המאירי בביצה שם דלא חילקו בין החזרה לסילוק, - ובלא"ה הוא כן למש"כ הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הי"ב דאיסורא דהחזרת ציר מן הצד הוא מגזירה שמא יתקע, דלפ"ז אין לאסור בסילוקו, כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן קכ"ב ב'. [↑](#footnote-ref-212)
212. אך בד' המג"א מבו' שפירש דהא דהתירו ביו"ט, אי"ז משום שמחת יו"ט, אלא הוא כמש"כ הגר"ז שם ס"ה דלפי שיו"ט קל משבת לא גזרו בו, וע"כ יש להתיר אף בפתיחת אגרת, והא דאסרו בהחזרת תריסין, הוא משום דהוא קרוב לתקוע, וכמש"כ המ"מ, וכ"כ הגר"א שם ס"ה בהג"ה, - ובד' הרמב"ן לקמן מ"ז א' מפורש כד' הגר"א, דהא דהתירו ביו"ט הוא משום צורך יו"ט וכבודו. [↑](#footnote-ref-213)
213. ובפירש"י משמע דיסוד הפלוגתא בזה הוא, דמאן דשרי בקטנה, ס"ל דכל הא דאסרינן בגדולה דאית בה חידקי, הוא משום דסברי דחוליות הן, וע"כ אין לאסור בקטנה דכו"ע ידעי דלאו חוליות נינהו, ומאן דאסר בקטנה ס"ל דאסרו בדחידקי אטו של חוליות, וע"כ יש לאסור אף בקטנה. [↑](#footnote-ref-214)
214. ומשמעות דבריו שם דכל דההרכבה היא לצורך השימוש חשיב כבונה, אף אם אח"כ צריך לפרקו לצורך השימוש, ומה"ט הוא דבקנה של סיידין חשיב כבונה, אף דצריך לפרקו כדי להשתמש בקנה הקצר לבדו, - אך בסו"ס נ"א כתב בדין גובתא, דכיון דאינה אלא להוצאת היין ואחר שהוציא היין אין הרכבת הקנה בחבית רצוי' כלל, הוי ככיסוי כלי דמותר לתקוע, ומבו' דאף דחיבור הגובתא הוא לצורך השימוש, מ"מ כיון דאח"כ צריך לפרקו לצורך השימוש בחבית, הוי ככיסוי הכלים דלי"ב משום בונה, - וצ"ל לפ"ז דשאני קנה של סיידין דא"צ לפרקו אלא לצורך השימוש בקנה הקצר, אך לצורך השימוש בקנה הארוך א"צ לפרקו כלל, וע"כ הוא דחשיב כבנין. [↑](#footnote-ref-215)
215. אך יש להעיר דלפ"ז מ"ט הזכיר המג"א להא דעשויין לפותחן ולסוגרן תמיד, הרי טעם ההיתר הוא משום דעשויין לפותחן תמיד והוי בנין עראי, ול"ב כלל להא דעשויין לסוגרן תמיד, אך לפ"מ שפירשו האלי' רבה ודעימי' דמכוון המג"א הוא כד' הט"ז, ניחא, דעיקר ההיתר הוא משום דתשמיש הכלי הוא ע"י פתיחה וסגירה, וע"כ לא חזינן לה כבנין וסתירה. [↑](#footnote-ref-216)
216. ואמנם להגר"ז לטעמי' בסימן שי"ז ס"א אין לאסור בזה אלא בגונא דודאי לא יפתחנו ביומו, אך כל דיתכן דיפתחנו ביומו שרי. [↑](#footnote-ref-217)
217. ומש"כ האבנ"ז שם דהא דחייב התם הוא משום דצריך אומנות לפרקו, וע"כ חשיב כבנין קבע, הנה בד' הראשונים לקמן שם מבו' דלמ"ד דיש בנין בכלים ה"ה חייב אף במהודק, וגם בעיקר הדברים צ"ע, דלכאו' אף אם איירי כשחיבורו הוא בחיזוק ואומנות, מ"מ יתכן דלפירוקו א"צ אומנות.

     והאבנ"ז שם סקי"ט הוכיח דברפוי לכו"ע בנין לשעה ל"ה בנין, ממה שאמרו בביצה ל"ב ב' דאבנים של בית הכסא מותר לצדדן ביו"ט משום דבנין עראי לא אסרה תורה, ואף דגזרו רבנן על בנין עראי משום בנין קבע, משום כבודו לא גזרו רבנן, - אך כבר נתבאר להלן ק"ב ב' דבפשוטו התם הוא משום דבהנחה בעלמא ע"ג הקרקע לא חזינן לה כלל כבנין כשאינו מבטלו שם, ואי"ז בנין לשעה, אלא אי"ז בנין כלל, והוי ככל מניח דבר ע"ג הקרקע דאי"ז בכלל בנין, - וכאשר כן מצינו בד' התוס' בכ"ד בפקקו את המאור בטפיח ובנגר המונח, דכל שאינו מבטלו שם אי"ז בנין כלל. [↑](#footnote-ref-218)
218. ונתבאר שם דצ"ל כן לפ"מ שדנו התוס' בשלהי פירקין בד"ה רשב"ג דלמ"ד דיש בנין וסתירה בכלים הוא אף ברפוי, ובע"כ דהא דלא אסרו ב"ש בציר מן האמצע אלא אטו ציר מן הצד, הוא משום דהו"ל ככיסוי הכלים. [↑](#footnote-ref-219)
219. וכ"ה מבו' גם מד' כמה מקמאי שכתבו דבציר באמצע ליכא למיגזר שמא יתקע, משום דלא שייכא בי' תקיעה, והרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ב כתב דאם תקע חייב חטאת, והרי דאם תקע חייב משום בונה או מכה בפטיש, אף דלצורך השימוש בחנויות צריך לפרק את התריסין, - אך הנה מד' המ"ב בסימן שי"ד סק"כ נראה דל"מ התירא דכיסוי הכלים בתקיעה, עכ"פ היכא דלצורך תשמישו א"צ לתקוע, ולפ"ז ניחא דה"נ בתריסין אם תקע חייב חטאת, - אך לפ"ז נמצא, דאי נימא דסגירה ע"י שרוי"ף בחוזק חשיב כתקיעה, יהא זה אסור אף בכיסוי הכלים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-220)
220. ואמנם שמא יש מקום לדון, דהתירא דכיסוי הכלים הוא רק לפ"מ דקי"ל דאין בנין בכלים, אך למ"ד דיש בנין בכלים, אף כיסוי הכלים יש בו משום בנין, וכ"ה משמעות ד' הלבו"ש בסימן שי"ג למג"א סקי"ב, דהתירא דכיסוי הכלים הוא משום דלא חשיב כעושה כלי מתחילתו, וגם לא גמר מלאכה, - אך אכתי תיקשי ממש"כ הרמב"ן שם דגם למ"ד דאין בנין בכלים לא שרינן בציר באמצע אלא כשאי"ז מהודק, דאם הוי מהודק יש בזה משום בנין מדרבנן משום דהוי מלאכה המתקיימת, וגם ברפוי לא שרי אלא משום דקי"ל כרשב"ג דאם הי' רפוי מותר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-221)
221. ובד' הרשב"א נראה שפירש כן בד' רש"י, אך הר"ן נקט דלדעת רש"י אין ההיתר משום צורך שבת, אלא משום דאין במקלקל איסור שבת כלל, וכ"כ הריטב"א דמשמעות ל' רש"י דאין בו שום איסור אף שלא לצורך שבת. [↑](#footnote-ref-222)
222. והמרומי שדה כתב לפרש דזה עצמו מכוון רש"י דליכא איסור כלל בשבירת כלי משום דאין סתירה בכלים, ורק תיקוני מנא אסור, אך כל שהוא מקלקל ואי"ז בכלל תיקון מנא, לי"ב שום איסור, ועד"ז כתב החת"ס, וכ"כ הראש יוסף בביצה ל"ג ב' והבית מאיר בסימן של"ז. [↑](#footnote-ref-223)
223. אך האו"ז בסימן כ"ט הביא למש"כ בפירש"י לעיל מ"ב ב' ד"ה כלי תחת דאיסורא דביטול כלי מהיכנו הוא משום דהוי כקובע לו מקום ומחברו בטיט ודמי למלאכה, וכתב דלדעתו לא מצינו דיש סתירה מדרבנן בכלים, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-224)
224. ולפ"ז מתישב גם עיקר מש"כ רש"י דאין במקלקל איסור בשבת, דהגם דבעלמא מקלקל פטור אבל אסור, מ"מ הכא דמדאורייתא אין סתירה כלל בכלים ומדרבנן הוא דגזרו, לא גזרו היכא דהוי מקלקל, וכ"כ השפ"א, - וכ"כ הביאוה"ל בסימן שי"ד ס"א בדעת רש"י, דבכלי גדול שיש בו בנין וסתירה, לא הותר לשברו אף שהוא מקלקל לצורך שבת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-225)
225. וגם התוס' בסוגיין והרא"ש בפירקין בסימן ו' כתב דלא הותר לשבור את החבית אלא במוסתקי, אלא שכתבו דהוא משום דבחבית שלימה יש לאסור שמא יתכוין לעשות כלי, ולא נתפרש בדבריהם דיש לאסור בזה גם משום איסור סתירה, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן רי"ג סק"ג. [↑](#footnote-ref-226)
226. אך לכאו' ממש"כ המ"ב בסימן שי"ד סק"א דבחביות קטנות של מרקחת אסור להסיר החשוקים, ול"ד לחבית שמדובקת שברי' בזפת, דהתם דרכה מתחילה לעשות כן והוי ככלי שלימה, יש ללמוד דהתירא דמוסתקי הוא משום דהוא בנין גרוע וחשיב כשבור ועומד, וע"כ כ"ז הוא דאין דרכה לעשות כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-227)
227. והרשב"א בביצה שם כתב כן בדעת הרי"ף שלא הביא לאוקימתא דרב אשי דאוקמה במוסתקי, ובע"כ דלרבנן מותר לשבור אף בחבית גמורה, וכ"כ הקרבן נתנאל בפירקין בדעת הרמב"ם בפכ"ב משבת ה"ב שסתם בזה, ודלא כמש"כ השלה"ג בפירקין בדעתו, ועי' באג"מ או"ח ח"א סימן קכ"ב ענף ה' שהאריך לפרש בד' הרמב"ם, ונדחק לפרש מש"כ הרמב"ם בפ"י משבת הט"ו דכל שפרק עץ תקוע חייב משום סותר, דהוא רק במחובר, - אך הבית מאיר בסימן של"ז הוכיח דדעת הרמב"ם דיש סתירה בכלים, ממש"כ בפ"א משבת הי"ז דכל המקלקלין פטורין, כיצד וכו' או ששבר כלים דרך השחתה, והרי דיש סתירה בכלים, ולא מיפטר אלא משום דהו"ל מקלקל, וע"כ מסתבר טפי לפרש בד' הרמב"ם דטעם ההיתר לשבור את החבית, הוא משום דהוי סותר שלא ע"מ לבנות, וכמש"כ הריטב"א, או משום דהחבית טפילה לגרוגרות, כמש"כ הרא"ה והמאירי.

     ויש שכתבו בדעת הרמב"ם, דהא דמותר לשבור את החבית, הוא משום דלדעתו ליכא בנין בכלים אלא בקיבוץ חלקים, וכמש"כ האבהא"ז בדעתו, ונתבאר בדף מס' 4, וה"נ ליכא משום סתירה אלא בסתירת קיבוץ חלקים, - אך מלבד דאי"ז מתישב בד' הרמב"ם בפ"א משבת, גם יש לפקפק בעיקר הדברים, דלכאו' אין להצריך שיסתור את קיבוץ החלקים, וגם בשבירת כלי כיון שהוא מפריד בזה את חלקי הכלי זמ"ז, הו"ל בכלל סותר, ורק אם יבטל ויסתור את הכלי בלא להפריד חלקיו זמ"ז, י"ל דלי"ב משום סותר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-228)
228. והאו"ז שם לעיל מינה הביא למש"כ בפירש"י דהא דשרי הוא משום דאין במקלקל שום איסור בשבת, ואי נימא דהסכים לזה, צ"ל כמש"נ לעיל בדעת רש"י, דאף דמדאורייתא אין בנין וסתירה בכלים, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, כמש"כ האו"ז גופי' בסימן כ"ט ובסימן ע"ט (במוסגר), וכל הא דשרינן בזה הוא משום דהוי מקלקל, - אך בד' היראים והראבי"ה משמע להדיא דס"ל דאין בנין וסתירה אף מדרבנן, ול"ב בזה להתירא דמקלקל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-229)
229. ומבו' מדבריו דפטורא דסותר שלא ע"מ לבנות אינו משום דהוי כמקלקל, אלא הוא פטור בפנ"ע, וע"כ היכא דגם הוי כמקלקל לא אסרו בזה חכמים. [↑](#footnote-ref-230)
230. ואמנם אי"ז במשמעות ד' הרשב"א והר"ן שפירשו דטעם ההיתר הוא משום דאין סתירה בכלים, ולא הוסיפו לפרש להא דהשבירה היא כדי להוציא את האוכל, ודרק בכה"ג אין סתירה בכלים. [↑](#footnote-ref-231)
231. והרש"ס והפנ"מ שם פירשו דהא דפריך דיהא מותר לבעול בתולה בשבת, הוא משום דלהנאתו מתכוין, ולכאו' הוא מתפרש כד' החזו"א דעיקר ההיתר הכא הוא משום דאינו עוסק בשבירת החבית אלא בהוצאת הגרוגרות, וה"נ התם אינו עוסק בחבלת האשה אלא בהנאתו, ואין ע"ז תורת מלאכה, - אך בפי' החרדים שם פירש דפריך דכ"ה דהכא שרינן משום דהוא מקלקל לצורך שבת, ה"נ התם יש להתיר מכח זה, וזה כמש"כ הראשונים בדעת רש"י, - אך אי נימא דההיתר הכא הוא משום דהו"ל כקליפי אגוזים, לכאו' אי"ז טעם כלל להתיר התם. [↑](#footnote-ref-232)
232. ולמש"כ הריטב"א דהתירא דמוסתקי הוא משום דהוי ככלי של פרקים, לכאו' דין שבירתו שלא במקום הדיבוק, תליא במה שנחלק המג"א בסימן תק"א סקי"ג עם הטל אורות בדין כלי של פרקים רפוי אם מותר לשברו לגמרי, דהטל אורות התיר בזה, והמג"א כתב דלא הותר אלא לשמטו ואסור לשברו לגמרי, - אך י"ל דהכא עדיף טפי, דכיון דהו"ל חיבור גרוע, אין ע"ז תורת כלי כלל, והוי כחתיכות חרס בעלמא, ומשא"כ בכלי של פרקים המתוקן לחיבור ופירוק, דאף דכשחיבורו רפוי לא חזינן לה ככלי אחד, מ"מ חשבינן להו כב' כלים המשמשין יחד, וע"כ אסור לשברו.

     אך בעיקר הדברים צ"ע ממש"כ המ"ב בסימן שי"ד סק"ו דאף במוסתקי אם עושה נקב שעשוי להכניס ולהוציא יש בו איסור תורה, והפמ"ג במש"ז שם סק"א ובאש"א סק"ג כתב כן בדעת התוס' בסוגיין והרא"ש, והרי דיש ע"ז תורת כלי, - ואמנם התוס' בביצה ל"ג ב' ד"ה כי תניא כתבו דבמוסתקי כיון שהם מדובקים בזפת ואין החתיכות שלמות ל"ה שום תיקון כלי, ונחלקו על פירש"י שם, והחזו"א בסימן נ"א סק"ד פירש לדבריהם, דכיון דאי"ז חיבור גמור אין ע"ז תורת כלי כלל, ושם סק"ז נחלק עפי"ז ע"ד המ"ב הנז', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-233)
233. והי' מקום לפרש דטעמא דהרשב"א הוא משום דס"ל דבמוסתקי שהוא חיבור גרוע, לא חשבינן לה ככלי אלא כחתיכות חרסים בעלמא, וכמש"נ בהערה הקודמת לדון כן, וע"כ אף בכלי גדול לי"ב משום בנין וסתירה, אך אי"ז מתישב עם ד' הרשב"א גופי' שנקט דאף במוסתקי אסור לשבור שלא במקום הדיבוק, אך שמא י"ל דבמוסתקי דלא חשיב חיבור, לעולם לא חשבינן לה ככלי גדול, וע"כ לי"ב בנין וסתירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-234)
234. ועיי"ש שכתב די"ל, דבגדול דהוא אב מלאכה דסותר, לא התירו משום צורך שבת אף במקלקל, ורק בקטן דהוי רק תולדה דעשיית כלי ושבירתה, לא החמירו במקלקל לצורך שבת, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דבאמת כ"ה דהעושה כלי מתחילתו חייב משום בונה, ה"נ השובר כלי חייב משום סותר, ואך דכיון דאין בנין בכלים וכל תורת בנין שבזה הוא משום עשיית כלי ושבירת כלי, אי"ז אלא תולדה, ובזה לא החמירו במקלקל לצורך שבת.

     וי"ל עוד ע"ד שנתבאר לעיל ובהערה א' בדעת רש"י, וכמש"כ הביאוה"ל בסימן שי"ד ס"א, דאף דמדאורייתא אין סתירה בכלים, מ"מ מדרבנן ה"ז אסור, והתירו לאיסור זה במקלקל לצורך שבת, ומשא"כ בכלי גדול שסתירתו אסורה מדאורייתא, לא התירו משום צורך שבת אף במקלקל. [↑](#footnote-ref-235)
235. ומבו' דאף דאין הסתירה "לצורך" הבנין, מ"מ כל שהוא עומד לבנות, חשיב כסותר ע"מ לבנות, ואזיל הריטב"א לטעמי' בר"פ במה אשה דס"ל דסתירת קליעת השערות חשיבא כסותר ע"מ לבנות, ודלא כמש"כ האו"ז בסימן פ"ד אות א' דהו"ל כסותר שלא ע"מ לבנות, והיינו משום דאין התרת השער כדי לקלוע, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-236)
236. ונתבאר בדף מס' 4 ללמוד מזה בדעתו, דהא דבדרך אומנות יש בנין בכלים, אי"ז משום דכל דהוי מעשה אומנות הוי חיבור מעליא טפי, אלא הוא משום דעשי' דרך אומנות חשיבא טפי, ומכח זה חשיב המעשה כמעשה בנין וכמעשה סתירה, וע"כ אף בסתירת כלי תליא אם צריך כלי אומנות לסתרו. [↑](#footnote-ref-237)
237. וצ"ל דמש"כ שם דלא אסרו אלא במגדל גדול, הוא משום דבקטן דלי"ב בנין וסתירה מדאורייתא, לא גזרו ע"ז בביה"ש, וע"כ עירובו עירוב, אך בשבת עצמה אסרו חכמים אף בקטן, דאף דמדאורייתא אין בנין וסתירה בכלים, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, וכמש"נ להלן, ולא התירו אלא בחבית שהיא טפלה למה שבתוכה, - אך אכתי צ"ע במש"כ בדף ל"ה א' דהתירא דחבית הוא משום שהיא קטנה ואין בה בנין וסתירה, והרי בחבית בלא"ה שרי משום דהיא טפלה למה שבתוכה, (ואם ל"מ הא דהיא טפלה למה שבתוכה, אלא משום שהיא קטנה ולי"ב סתירה אלא מדרבנן, א"כ מ"ט הוצרך לפרש בדף ל"ב ב' דשאני חבית שהיא טפילה למה שבתוכה, ומשמע דמגדל אינו טפל למה שבתוכו, הרי בלא"ה ל"מ היתר זה במגדל שהוא גדול ויש בו סתירה מדאורייתא), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-238)
238. שכתב דהא דחותלות מתיר ומפקיע וחותך, הוא חד דינא עם הא דחותמות שבכלים מתיר ומפקיע וחותך, ובחותמות כתב המ"ב שם סק"ל דהא דיכול להתיר הקשר, הוא משום דאינו קשר של קיימא. [↑](#footnote-ref-239)
239. ומצינו עוד בד' הירושלמי בר"פ במה אשה, דאמרינן דאין לאסור להתיר קליעת השערות משום דמתרת את התפור, דדמי לחותל של תמרים דקורע ומתיר. [↑](#footnote-ref-240)
240. ואמנם אין ללמוד מד' הירושלמי להתיר לדידן, שהרי הירושלמי מדמה לה להא דשובר אדם את החבית, והיינו או דהתירא דשובר את החבית הוא משום דהוא מקלקל לצורך שבת, וה"נ שרי הכא להתיר את הקשר דהוי מקלקל לצורך שבת, או דהתירא דשובר את החבית הוא משום דהוי כקליפי אוכלין, ומכח זה שרי הכא להתיר את הקשר, אך לפ"מ דקי"ל דלא הותר לשבור את החבית אלא במוסתקי, וליכא היתר בפנ"ע דשובר את החבית, ה"נ י"ל דלא הותר להתיר את קשרי החותלות אלא בשאינם של קיימא. [↑](#footnote-ref-241)
241. והא דמדמו לה להא דשובר את החבית, הוא מתפרש למש"כ הרא"ה ודעימי' דהא דמותר לשבור את החבית לאכול הימנה גרוגרות הוא משום דהיא טפלה לגרוגרות והו"ל כקליפי אוכלין. [↑](#footnote-ref-242)
242. והגרע"א הק' כן במה שאמרו בביצה ל"א ב' דחותמות שבכלים מתיר ומפקיע וחותך, אך הביאוה"ל שם ס"ח הביא לדבריו על דינא דהכא דחותלות מתיר ומפקיע וחותך. [↑](#footnote-ref-243)
243. והחזו"א בסימן נ"א סקי"ג תמה ע"ז שהרי מוקמינן הכא להא דתניא דמתיר אבל לא מפקיע ולא חותך כר' נחמי', דאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו, ובע"כ דמפקיע הוא בכלי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-244)
244. ובד' הארחות חיים שם סימן קמ"ג ובהל' יו"ט סימן ל"ג מפורש דהא דמפקיע בחותמות שבכלים היינו דסותר גדילת החבל. [↑](#footnote-ref-245)
245. וממש"כ "שכל זה", משמע דזה גם הטעם להא דמותר להתיר את הקשרים ולהפקיע את החבלים, והרי כתבו לכל דין זה בתוך דיני קושר ומתיר, וע"כ ודאי משמע דהטעם שכתבו הוא לפרש מ"ט לי"ב משום איסור מתיר. [↑](#footnote-ref-246)
246. ובזה מתפרש גם טעם הא דמותר לחתוך את החותלות ולי"ב משום איסור קורע, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-247)
247. אך כתב שם דכ"ז הוא בחותלות של גרוגרות שאינם צריכים לכלים אלו, אך חותלות של תמרים המתבשלים בכלים אלו, מותר לחתוך את גוף החותלות אף אם הם כלים גמורים, דדמי לשובר אגוזים, וזה עפי"ד השיירי כנה"ג שם, ונתבאר להלן, - והאג"מ באו"ח ח"א סימן קכ"ב ענף ט' תמה ע"ז, דאם חלוק דין חותלות של תמרים מדין חותלות של גרוגרות, היאך עירבם השו"ע יחד, ופירש דטעם ההיתר משום דהוי כשובר אגוזים או שקדים ליטול האוכל שבתוכם. [↑](#footnote-ref-248)
248. וזה כד' הגר"ז דכיון שהם של כפות תמרים הוא בנין גרוע שאינו עשוי להתקיים הרבה, וע"כ דמי למוסתקי. [↑](#footnote-ref-249)
249. והביאו כן מהילקוט שמעוני ירמיהו רמז ש"ג, דחותל הזה של תמרים משעה שאתה מנערו עוד אינו יפה למאומה, ועד"ז אמרו במד"ר צו פר' י'. [↑](#footnote-ref-250)
250. אך אין הדבר ברור, דבירושלמי בפ' כלל גדול תניא דחותל של תמרה ופטיליא של גרוגרות מקטע ואוכל, והביאו הר"ש בפט"ז מכלים מ"ה, והנה פטיליא הויא כלי גמור, וכדתנן התם דהיא מקבלת טומאה, ולכאו' הוא משום דאין תשמישה תשמיש עראי, ואפ"ה שרי לקטע ולאכול, וי"ל, ועכ"פ יש לתמוה מזה עמש"כ בכמה מספרי הזמן דהא דליכא בסתירת החותלות משום סתירה, הוא משום דאינם כלים לקבל טומאה, שהרי פטיליא הוי כלי לקבל טומאה, ואפ"ה שרי לסתרה. [↑](#footnote-ref-251)
251. והמנחת שלמה בח"ב סימן ל"ב כתב דהא דמותר לשבור חבית מוסתקי ולהוציא את הגרוגרות שבתוכה, הוא משום דחשיב כשובר אגוז, והביא כן מד' השו"ע בחותלות, אך בדבריו נראה שפירש דהתירא דמוסתקי, אי"ז משום דאי"ז כלי, משום דדיבוק בזפת אינו דיבוק מעליא, אלא הוא משום שאינו כלי חשוב, ומכח זה הוא טפל לאוכל שבתוכו, וכ"ה בדבריו בשש"כ פ"ט סוף הערה י' וסוף הערה ס"א דהתירא דמוסתקי הוא משום דאי"ז כלי חשוב, וכ"ה גם בתיקונים ומילואים לפ"ט הערה י"א, ועפי"ז התיר סתירת כלי שאינו חשוב לצורך האוכל שבתוכו, דומיא דמוסתקי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-252)
252. אך למש"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן לקמן ל"ה א' דאף שבות דמשאצל"ג התירו בביה"ש, לכאו' כ"ש דשבות דמקלקל שרי בביה"ש, ורק למש"כ התור"פ והמאירי שם דלא התירו בביה"ש שבות דמשאצל"ג, י"ל דה"נ לא התירו לשבות דמקלקל. [↑](#footnote-ref-253)
253. וצ"ב דהרי מודה ר"מ התם בשידה תיבה ומגדל שהן טהורין, ולא פליג אלא בעריבת בעה"ב שהיא מטלטלת במלואה, ומאי מייתי הריטב"א מינה. [↑](#footnote-ref-254)
254. ונראה דמה שהוצרכו לה"ט הוא, משום דהי' מקום לומר דלא נתמעט כלי הבא במידה מהקישא דכלי עץ לשק, אלא מטומאת מגע, דע"ז קאי הך קרא דמקיש להו, אך מטומאת היסט לא נתמעטו, וע"ז הוא שכתבו, דאין היסט אלא בכלים שמטמאין בנגיעה, ונראה מזה דס"ל כדעת הסוברים דכלי הבא במידה דנטמא במדרס, דכיון דלא נתמעט כלי הבא במידה אלא מטומאת מגע, וכל הא דאינו נטמא בהיסט הוא משום דהיסט מדין נגיעה הוא, הרי דטומאת מדרס דאינה מדין נגיעה ושייכא אף בכלים שנתמעטו מטומאת מגע, הויא אף בכלי הבא במידה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-255)
255. והתוס' הרא"ש רמז להוכיח דכלי הבא במידה אינו נטמא אף בהיסט, מהא דתנן בפ"ח דאהלות דכלי הבא במידה חוצץ בפני הטומאה, ואם הי' מקב"ט בהיסט, לא הי' חוצץ בפני הטומאה, - אך בדעת רש"י והרי"ד צ"ל דס"ל, דכל הא דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה, הוא רק כשהוא נטמא עכשיו באהל המת, אך כל שאינו נטמא באהל המת, אף שהוא נטמא בטומאה אחרת, ה"ה חוצץ בפני הטומאה, ונחלקו בזה הראשונים, ואכמ"ל, וע"כ שפיר חוצץ כלי הבא במידה בפני הטומאה, אף שהוא נטמא בהיסט הזב. [↑](#footnote-ref-256)
256. והעולת שבת שם סק"ב עמד בזה, דכל המקור להא דכלי גדול לא חשיב ככלי ויש בו בנין וסתירה, הוא מהא דפריך בסוגיין דהוא במקום אחד ועירובו במקום אחר, וכמש"כ התוס' בתי' קמא ודעימייהו, אך לפ"מ דקי"ל דבכלי גמור יש בנין וסתירה, הרי דמה"ט הוא דפריך דהוא במקום אחד ועירובו במקום אחר, וכמש"כ התוס' בתי' בתרא, וליכא מקור להא דכלי גדול לא חשיב ככלי, וכתב דצ"ל דהרמ"א פסק לחומרא כב' הדעות, ועמש"כ הגר"א שם. [↑](#footnote-ref-257)
257. והוכיח כן מהא דמייתי בסוגיין להא דהקיש הזב ע"ג שידה תיבה ומגדל, ובע"כ דאיירי במחזקת מ' סאה שאינה מקבלת טומאה, וצ"ב, דלכאו' הא דכלי גדול חשיב כאהל ויש בו בנין וסתירה, הוא מכח מה שאמרו במגדל של עץ דמר סבר אהל הוא, ולפ"ז הרי דאם איירי התם במחזקת מ' סאה, הרי נלמד מזה דכלי המחזיק מ' סאה חשיב כאהל, - וצ"ל דלפ"מ דדחינן לה דהתם פליגי ברעדה מחמת כחו אמרינן דכו"ע ס"ל דכלי הוא, אף דאינו מקב"ט, ואפ"ה כל שהוא גדול שאין דרך לייחדו לפירות, הו"ל כאהל ויש בו בנין וסתירה, וזה נלמד מהא דפריך מעיקרא דהוא במקום אחד ועירובו במקום אחר, וצ"ע, ועמש"כ החזו"א בסימן נ"א ריש סק"ט. [↑](#footnote-ref-258)
258. ורמז להוכיח לזה מהא דבתריסי החנויות אמרינן דאין בנין וסתירה בכלים, אף שהם כלים גדולים, - אך לדעת רש"י ודעימי' בעכצ"ל דאיירי בחנויות שאין מחזיקין מ' סאה, וי"ל עוד דאיירי כשהם של מתכת, דיש עליהן תורת כלי אף כשאין מחזיקין מ' סאה, וכמש"כ האו"ז, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-259)
259. ועד"ז מצינו בד' התוס' בפסחים ק"ט ב' ד"ה בים שעשה שלמה דאף אם כלי הבא במידה ל"ה חשוב ככלי לענין שאובין, מ"מ כלי מתכת הי' חשוב ככלי, וכ"נ גם בד' התוס' בשבת ט"ז ב' ד"ה אחד כלים גדולים, - ועי' עוד בחי' הגר"ח בפי"ט מכלים ה"א ד"ה והנה בפי"ג שכתב דנחלקו הרמב"ם והראב"ד אם בחרס איכא לדינא דבא במידה דהוא חשוב כאהל. [↑](#footnote-ref-260)
260. וי"ל דתליא במה שנחלקו בתוספתא דכלים ב"מ רפ"ה בדין כלי גללים הבאים במידה, דלר"מ הרי הם ככלים ולחכמים הרי הם כאהלים וחוצצין בפני הטומאה, ובביאור הגר"א שם כתב דלכו"ע כלים הבאים במידה הוו אהלים, ולא נחלקו אלא בכלי גללים, כיון שאין בהן חילוק בין קטנים לגדולים דאף קטנים אינם מקבלין טומאה, וכן צידד החס"ד שם בסו"ד, והרמב"ם בפי"ב מטו"מ ה"ב פסק דהוו כאהלים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-261)
261. ויש להוסיף, דאם אכן כלי מתכת וכלי חרס אין בהן בנין וסתירה אף כשהם מחזיקין מ' סאה, הרי נמצא דאיכא נפ"מ לחומרא בדעת הרשב"א דרק כלי גדול הרבה יש בו בנין וסתירה, דלדעתו אף כלי מתכת וכלי חרס יש בהן בנין וסתירה כשהם גדולין הרבה ואין דרך לייחדן לפירות, וזהו שסתמו הרשב"א והר"ן בשבת קמ"ו א' דכל שהחבית גדולה יש בה בנין וסתירה, ולא כתבו דהוא רק בחבית של עץ. [↑](#footnote-ref-262)
262. ובפירש"י הוסיף דמקלקל הוא ושרי, וצ"ב דאם ההיתר בזה הוא משום מקלקל, וכל שהוא לצורך שבת לא גזרו, וכמש"כ הראשונים בשבת קמ"ו א', א"כ מ"ט בחותמות שבקרקע אסור לחתוך, ולמש"כ החת"ס ודעימי' בביאור פירש"י בשבת שם, דאי"ז משום פטורא דמקלקל, אלא כיון דמקלקל הוא ולי"ב תיקון כלי לי"ב איסורא, י"ל דזהו גם מכוון פירש"י הכא, וכ"נ בל' השבה"ל בסימן פ"ז שכתב דפסיקת תלוש היתר גמור הוא כדאמרינן חותמות שבכלים מתיר ומפקיע וחותך וכו' חוץ מדבר שיש בו תיקון כלי בחתיכתו, אבל מקלקלין בפסיקת תלוש מותר לגמרי, - ובד' הרע"ב מבו' דעיקר ההיתר הכא הוא משום מקלקל, ואה"נ דה"ז אסור מדרבנן, ואך דלא גזרו על שבות בביה"ש, וצ"ע, גם צ"ע דא"כ מעיקרא מאי פריך דהוא במקום אחד ועירובו במקום אחר, הרי הו"ל מקלקל ולא גזרו ע"ז בביה"ש, וכמו שעמד ע"ז הביאוה"ל בסימן שצ"ד ס"ג, ונתבאר לעיל שם. [↑](#footnote-ref-263)
263. והתור"פ כתב דאי"ז מתישב לדעת התוס' דמה שאמרו לעיל דמר סבר כלי הוא ואין סתירה בכלים הוא רק בקטיר במיתנא, דלפ"ז נתפרש להדיא דאם אהל הוא אסרינן אף בדקטיר במיתנא, והיינו משום דהו"ל כחותמות שבקרקע. [↑](#footnote-ref-264)
264. ואמנם קשיא טובא ע"ז ממה שאמרו לקמן בנפל עליו גל, דלדעת רבי הוי עירוב, ולהדיא דהותר טלטול מוקצה בביה"ש, דהאיסור התם הוא משום טלטול האבנים, וכמו שפירש"י, ועמש"כ בזה המרומי שדה שם, וצ"ע, - ובדעת הר"ן שמא י"ל דחלוק הוא איסור טלטול מוקצה דעצים ואבנים לדידן, מאיסורא דר' נחמי', ורק איסורא דר' נחמי' הוא משום גזירת הוצאה, וצ"ע, - ועמש"כ עוד בענין זה דמוקצה בביה"ש בתשו' שבסו"ס עולת שלמה קדשים סימן ג'. [↑](#footnote-ref-265)
265. ובתשו' נובי"ת או"ח סימן ל"ט הוכיח דאף מאן דאסר התם בחותמות שבקרקע, אי"ז משום דס"ל דיש בהן משום סתירה מדאורייתא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-266)
266. אך צ"ע לדעות אלו היאך יתישב הא דתניא דביו"ט מפקיע וחותך, וכנראה זהו מקורו של הרשב"א בעבוה"ק דאי"ז אלא מדרבנן, אף דלכמה מהדרכים שכתב בסוגיין, אין מקור לזה מסוגיין. [↑](#footnote-ref-267)
267. ועיי"ש שפירש דהא דמתיר אבל לא מפקיע, היינו משום דהקשר עומד להתירו ביומו וע"כ הותר להתירו, אך אסור להפקיע, משום דהוא קבוע שם לאיזה זמן. [↑](#footnote-ref-268)
268. וכ"ה מבו' גם ממשמעות ד' התוס', דהא דבקטיר במיתנא ליכא משום סתירה, הוא משום דאי"ז חיבור מעליא, וכ"כ הגר"ז שם, וזה אינו טעם אלא כלפי סתירת הכלי, ולא כלפי סתירת החבל. [↑](#footnote-ref-269)
269. אך בדעת הארחות חיים דחייב משום סותר, לכאו' צ"ל דס"ל דסתירת החבל עצמו אסורה משום סותר, וע"כ הו"ל סתירה גמורה, והוא מוכח כן עוד, דאין לפרש דהסתירה היא משום חיבור הכיסוי לקרקע, דהרי חזינן דמותר להתיר את החבל, אף דעי"ז מתבטל חיבור הכיסוי לקרקע, ובע"כ דלא חשבינן להו כמחוברים, וא"כ ה"נ כשסותר את החבל לי"ב משום סתירה, - וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן שי"ז ס"ג בדעת המתירים שם, דהאיסור הוא משום סתירת הקליעה דעומדת להתקיים. [↑](#footnote-ref-270)
270. ועיי"ש שכתב דהיינו דאף דגם בכלים יש בנין וסתירה גמורה, היינו רק בכגון עייל שופתא בקופינא דמרא, דאין המרא ראוי' למלאכתו בלא יד, ובכה"ג חייב משום בונה, אך בשבירת מנעול של תיבה או מגדל ליכא משום בנין, - ולכאו' הוא ע"ד דעת הרמב"ן ודעימי' דהא דעייל שופתא בקופינא דמרא חייב, הוא משום דהעושה כלי חשיב כבנין אף בכלים, וס"ל דהיינו רק בעיקר עשיית הכלי, אך כל שהכלי ראוי למלאכתו והוא מוסיף עליו, לי"ב משום בנין, וה"נ הוא בסתירה, דכל דאינו סותר את עיקר הכלי לי"ב משום סתירה, - אך צ"ב דלכאו' הפותחת עצמה חשיבא ככלי, ובשבירתה הוא סותר את עיקר כלי זה, ומ"ט לי"ב משום סתירה. [↑](#footnote-ref-271)
271. ולכאו' מכוון דבריו דכיון דהו"ל אהל, יש סתירה אף בשבירת הפותחת עצמה, וצ"ב דכ"ה דחתיכת המיתנא ל"ה כסתירה משום דהו"ל כפתיחת דלת, ה"נ שבירת הפותחת ל"ה כסתירה, - וצ"ל דבפותחת מצינו לאסור משום סתירת הפותחת עצמה, וכיון דהיא מחוברת לאהל דינה כאהל, ויש בה סתירה, ומשא"כ במיתנא דכל הא דשייך סתירה בחתיכתו, הוא משום דסותר עי"ז חיבור הכיסוי למגדל, וע"ז הוא דמהני הא דהו"ל כפתיחת דלת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-272)
272. ומשמע דלא הותר להסיר הצירים, אלא כשנאבד המפתח וא"א בענין אחר, וכ"ה בל' ר"פ בהגה' סמ"ק, ולכאו' הוא משום דמדרבנן יש סתירה אף בכלים, ואך שהתירו לזה במקלקל לצורך שבת, וזה כמש"נ בשבת קמ"ו א' בדעת רש"י שם. [↑](#footnote-ref-273)
273. ובדעת ר"פ שהוכיח מהא דגזרינן שמא יתקע דכל שתקע חייב משום בונה, וה"נ חייב בסתירתו משום סותר, ולא ניח"ל לפרש דחיובו הוא משום מכה בפטיש, וליכא מלאכה בסתירתו, י"ל דהוא משום דס"ל דמודה הר"י מקינון דבנין גמור אסור אף בכלים, והא דהתיר להסיר הצירים הוא משום דאי"ז בנין גמור, וכמש"כ המרדכי, וזהו שהוכיח מהא דאם תקע חייב חטאת, ואם ל"ה זה בנין מעליא, ל"ה בזה גם משום מכה בפטיש, וכ"ה להדיא בד' הט"ז בסימן שי"ד סק"ח דלדעת הר"י מקינון אף נתינת הצירים מותרת, ואין בזה משום מכה בפטיש. [↑](#footnote-ref-274)
274. והוצרך המג"א לכך, משום שפירש דאיירי בציר הקבוע במסמרים, וכ"ה להדיא בדבריו בסימן שי"ג סק"ט, (ונקט שם דבלא קביעה במסמרים לכו"ע לי"ב משום בנין בכלים), ובע"כ דהא דלי"ב משום בנין וסתירה, הוא משום דבלא הצירים נמי כלי הוא. [↑](#footnote-ref-275)
275. ובזה מתישב משה"ק הכפו"ת בסוכה ל"ג ב' בהא דאסרינן למעט ענבי ההדס משום תיקון מנא, שהרי אוכלי בהמה אין בהן משום תיקון כלי, וכ"כ בתשו' דובב מישרים ח"א סימן ס', ד"ה ובעיקר הדבר. [↑](#footnote-ref-276)
276. ולכאו' מקור דבריו הוא מפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה לא יטול, - אך צ"ע דד' רש"י שם קיימי לפרש להא דמותר לטלטלן ולי"ב משום מוקצה, ולא פירש לזה כטעם להא דלי"ב משום תיקון כלי. [↑](#footnote-ref-277)
277. והקה"י בשבת סימן מ' סוסק"א כתב דהא דאוכלי בהמה אין בהן משום תיקון כלי, הוא משום דדבר שהוא מאכל לא חייל בי' תורת כלי, כיון דגם עכשיו בתר שנעשה כלי עדיין לאכילה הוא עומד, אלא שמשתמש בו לשעה, דאם מייחדו לכלי תדיר בטל מתורת אוכל, דומיא דכופת שאור שייחדה לישיבה. [↑](#footnote-ref-278)
278. ועיקר דבריו מתישבים רק אי נימא דהא דאוכלי בהמה אין בהן משום תיקון כלי, הוא משום דכל דחזו למאכל בהמה חזו לכל מילי, או דהוא משום דכיון דה"ז ראוי לאכילה, אין דרך לעשות ממנו כלי, אך למש"כ הר"ן דהוא משום דאינו מתקיים, ואי"ז מכח הא דה"ז ראוי לאכילה, הרי אין טעם כלל דלא יהא בעצים העומדין להריח משום תיקון כלי. [↑](#footnote-ref-279)
279. ועפי"ז נחלקו בהא דמשני דתליא בפלוגתא דר"א ורבנן, דבפירש"י כתב דהיינו דלר"א דאם קטם לכלי חייב חטאת, גזרו בקוטם להריח שמא יקטום לכלי, אך לרבנן דאף אם קטם לכלי אינו חייב, ליכא למיגזר בקוטם להריח, - אך המאירי פירש דהיינו דקוטם להריח נחית חד דרגא, דלר"א דקוטם לכלי חייב חטאת, קוטם להריח פטור אבל אסור, ולרבנן דקוטם לכלי פטור אבל אסור, קוטם להריח מותר לכתחילה. [↑](#footnote-ref-280)
280. ולכאו' מבו' מזה דמפרש דלא כפירש"י שם דבלבד שלא יתכוין לעשות כלי הוא שלא יתכוין לנוקבה פתח נאה, אלא באותו האופן דמותר לשבור, אם כונתו לעשות פתח אסור, וזהו דקשיא לי' דכיון דבפתח כה"ג חשיב כמקלקל, הרי אף דכונתו לעשות פתח אכתי הוי מקלקל, והעירו די"ל עוד, דאף אי נימא דכשכונתו לעשות פתח ל"ה כמקלקל, מ"מ י"ל דמפרש הרשב"א כד' המאירי דהא דאסרו בקוטם להריח הוא משום דנעשה כלי, אף שאין כונתו לכך, וזהו דפרכינן מהא דבשובר את החבית לא אסרו אף שנעשה כלי, וזהו שהק' הרשב"א דכל שאין כונתו לכך הו"ל מקלקל. [↑](#footnote-ref-281)
281. והתוס' בסוגיין פירשו לדבריו דהיינו דכיון דרעועה הרבה יחוס עלי' דשמא יקלקל החבית ועושה נקב לכל הפחות שיוכל, אך התוס' בשבת קמ"ו א' והרא"ש שם סימן ו' ובעירובין פ"ג סימן ה' פירשו לדבריו להיפך, דמחמת גריעותו לא חייס עלי' וליכא למיחש שמא יתכוין לעשות כלי. [↑](#footnote-ref-282)
282. וזה ניחא לפירש"י דהא דאסרו בקוטם להריח הוא גזירה שמא יבא לקטום לכלי, ובמוסתקי ליכא למיחש להכי, אך למש"כ המאירי דהא דאסרו בקוטם להריח הוא משום דנעשה כלי עי"ז אף שלא נתכוין לכך, הרי דל"מ מידי הא דבמוסתקי ליכא למיחש שיתכוין לעשות כלי, וע"כ פירש המאירי הכא בע"א. [↑](#footnote-ref-283)
283. אך מש"כ לתמוה ע"ד המ"ב משום דהלכה כבתראי, צ"ע, שהרי התוס' בשבת והרא"ש כתבו כד' רש"י. [↑](#footnote-ref-284)
284. והמאירי כתב דהוא משום דאין שבירתה שבירה גמורה, וג"ז צ"ב, שהרי לא אתינן לאסור בזה משום סותר, אלא משום עשיית פתח, וא"כ מה לי דאין שבירתה שבירה גמורה. [↑](#footnote-ref-285)
285. ונתחדש לפ"ז, דכל דחשבינן לה כקליפי אוכלין, אף אם נתכוין לעשות כלי אינו חייב חטאת, וע"כ ליכא למיגזר, אך שמא י"ל דאף דאם נתכוין לעשות כלי חייב, דכל שנתכוין לפתח נאה חשבינן לה ככלי, מ"מ ליכא למיגזר כשלא נתכוין לעשות כלי, כיון דכל שלא נתכוין לכך לא חשבינן לה ככלי כלל אלא כקליפי אוכלין. [↑](#footnote-ref-286)
286. וכתבו עוד דבחבית שלימה אסור לשברה משום איסור סתירה, דאף בכלים איכא בנין וסתירה, וכל הא דמותר לשבור ולי"ב משום סתירה, הוא במוסתקי, וכ"כ הרא"ש שם, אך בד' התוס' והרא"ש בשבת לא נתפרש לזה, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן רי"ג סק"ג. [↑](#footnote-ref-287)
287. והרשב"א האריך להוכיח כן, עיי"ש, - ומה שהוכיח כן ממה שהתיר ר' יהודה בשבירת עצי בשמים קשים, אף דהו"ל כשובר את החבית, הק' החזו"א בסימן נ"א סק"ו, דשאני התם דכיון דאף אם קטמו לחצוץ בו שיניו פטור, לא שייך למגזר בלהריח, ומשא"כ הכא בשובר בסכין דאם יתכוין לפתח חייב חטאת, שפיר שייך למגזר, - ואמנם באמת בד' הרשב"א בשבת קמ"ו א' מבו' דמפרש לד' התוס' דהא דלרבנן צריך להעמידה במוסתקי, אי"ז מכח הא דאם יתכוין לפתח חייב חטאת, אלא הוא מכח הא דמודו רבנן בקוטם קיסם לחצוץ בו שיניו דפטור אבל אסור, ולפ"ז ניחא, אך עיקר הדברים צ"ב, דאף דמודו רבנן בקוטם לחצוץ בו שיניו דפטור אבל אסור, הרי אין לאסור אטו זה כשאינו מתכוין לעשות כלי, וכמו שאמרו בסוגיין. [↑](#footnote-ref-288)
288. והחזו"א בסימן נ"א סק"ו כתב דאף שהכריע הגר"א דאין איסור סתירה אף בשלימה, מ"מ מודה דבחבית שלימה יש לאסור מגזירה שמא יתכוין לעשות כלי וכדעת התוס' והרא"ש, - וצ"ע דלהדיא כתב הגר"א בתחילת דבריו דדוקא לר"א מוקמינן הכי, דלחכמים כיון דפטור אבל אסור במקלקל מותר לכתחילה, וכתב דכן מוכח הסוגיא דביצה. [↑](#footnote-ref-289)
289. לכאו' מכוון דבריו הוא, דר"א דס"ל דדבר שאינו מתכוין אסור, וכל הא דשרי הכא כשאינו מתכוין לעשות כלי, הוא משום דבכה"ג אין עליו תורת כלי, יש לאסור לשבור החבית שמא יתכוין לעשות כלי, דאם יהא מותר לשבור את החבית, אף דבעלמא דבר שאינו מתכוין אסור, יהא סבור דאין בשבירת חבית כלל משום עשיית כלי ויבא להתכוין לעשות כלי, אך לרבנן דדבר שאינו מתכוין מותר, וכל שאין מתכוין לעשות כלי יש בזה להתירא דדבר שאינו מתכוין, לא גזרו שמא יתכוין, דהדבר ידוע דדבר שאינו מתכוין מותר, ולא יבואו לטעות לעשות כן אף במתכוין, - אך בעיקר מה שנקט דיש בזה להתירא דדבר שאינו מתכוין, צ"ע, דהרי הו"ל פס"ר, וי"ל. [↑](#footnote-ref-290)
290. וכ"נ ממש"כ הרמב"ן לעיל מ"ב ב' והמ"מ בפי"ב משבת ה"ב לפרש להא דהקוטם קיסם להריח פטור, דהוא משום דבתיקון כלי כל שאינו תיקון לדידי' ל"ה מלאכה כלל, ולא הביאו לזה ממשנתינו, והיינו משום דמפרשי לה כפירש"י דלא תליא בכונתו, אלא תלי אם עושה פתח נאה, - והעירו דכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' בביצה ל"ג ב' דהא דבמוסתקי לא חיישינן שיתכוין לעשות כלי, הוא משום דרעועה הרבה ויחוס עלי' דשמא יקלקל החבית ועושה נקב לכל הפחות שיוכל, ולהדיא דהא דשלא יתכוין לעשות כלי, היינו שלא יעשה נקב נאה אלא יעשה נקב כ"ש. [↑](#footnote-ref-291)
291. ויש להוסיף מש"נ בביצה שם דבד' המאירי מבו' דמפרש דהא דפרכינן מהכא, היינו דאף דנעשה כלי בשבירתו, מ"מ כיון דאינו מתכוין לכך שרי, ומבו' להדיא דגם כשאינו מתכוין לעשות כלי נעשה עיקר הפתח, ואך דכיון דאינו מתכוין לכך שרי. [↑](#footnote-ref-292)
292. הראבי"ה בסימן של"ז כתב דבגוף החבית פשיטא להו דאסור למיברז, ולא מיבע"ל אלא במגופה, עיי"ש, וצ"ב, דכיון שחילק דבבורטיא הוי נקב גדול, ול"ד למתניתין דלא יקבנה דהוא בנקב קטן, א"כ מהיכא פשיטא לי' דבגוף החבית יש לאסור אף בזה. [↑](#footnote-ref-293)
293. ודבריו אלו הם לפירש"י דהא דמפליג מתניתין בין שבירת החבית לעשיית כלי, הוא חילוק במעשיו, אם עושה פתח נאה, וזהו דמיבע"ל בבורטיא אם חשיב כפתח נאה, - אך אי נימא דהא דמפליג מתניתין בין שבירת החבית לעשיית כלי, הוא חילוק בכונתו, וכמשמעות הסוגיא בביצה, צ"ל דמיבע"ל הכא בכונתו, אם הוי כמתכוין לפתח. [↑](#footnote-ref-294)
294. ולכאו' לפירש"י ודעימי' דהא דתנן ובלבד שלא יתכוין לעשותה כלי, היינו לנקבה יפה בפתח נאה, הרי נמצא דכל ששובר את החבית ולא נקב בפתח נאה, לא נעשה כלל פתח האסור, וליכא למיפשט מינה להא דמיבע"ל בבורטיא דחשיב כעושה נקב, ועד"ז כתב החזו"א בסימן נ"א סק"ג, ולכאו' מד' הרשב"א והריטב"א שעמדו בזה מבו' דמפרשי דבאותו האופן דמותר לשבור, אם כונתו לעשות פתח אסור, וכ"נ ממשה"ק הרשב"א לעיל בסוגיין על פירש"י דמקלקל הוא, מהא דמקשינן מינה על מאן דאסר לקטום להריח, וזהו דקשיא להו דמ"ט לא פשיט מינה דלא אמרינן דלפתחא קמכוין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-295)
295. ועיי"ש שכתב דאין לפרש דטעמא דהמהרש"ל הוא דלא התירו אלא בקושי לפני האורחין, דהא עונג שבת לא גרע מאורחין, כמו שאמרו לעיל קי"ט א' מי עדיפת לן מינה, אלא הוא משום דלפני האורחין ניכר דלעין יפה מכוין. [↑](#footnote-ref-296)
296. והביאו בזה מש"כ בפירש"י בע"ז ס"ט ב' ד"ה רשב"ג אומר דא"א ליטול את המגופה שלא תשבר כולה, וי"ל דמה"ט בטלה מתורת כלי, וע"ד שכתב החזו"א שם בדין פקק העומד לשבירה, ומש"כ הפסקי רי"ד לקמן קכ"ד ב' דאסור לטלטל שברי מגופה, משום דהמגופה לא היתה כלי אלא כיסוי כלי, עיי"ש, ונפק"מ בזה אם מותר לעשות נקב בפקק של בקבוק, די"ל דבזה יש לאסור משום סותר, (אי לא נימא דהו"ל כחותלות). [↑](#footnote-ref-297)
297. אך בפי' רבינו פרחי' לעיל במתניתין כתב דטעם החילוק בין מלמעלה למן הצד, הוא משום שלא התירו לנקבה אלא כדי שלא תהי' נוחה לתשמישו בחול, אבל מצידה שתחזור נוחה לתשמיש בחול, אסור. [↑](#footnote-ref-298)
298. ועיי"ש לעיל מינה שכתב לפרש לפ"ז דטעמא דמ"ד דאסר מן הצד, אף דגם מן הצד יש להתיר משום דאין המגופה חיבור, הוא משום שלא תחלוק בצידה, שהרי פעמים שאין למגופה צדדין כלל, וכל מן הצד נראה כאילו הוא בגוף החבית. [↑](#footnote-ref-299)
299. ולכאו' מכוון דבריו דכל שאינו מתקן את הכלי בכך, ובאנו לדון משום עשיית הפתח, בעינן שיהא הפתח עשוי להכניס ולהוציא, אך כל שעושה נקב יפה דהוי תיקון לכלי, ל"ב שיהא עשוי להכניס ולהוציא. [↑](#footnote-ref-300)
300. והעירו ע"ז ממש"כ התוס' בכ"ד במפיס מורסא דאינו חייב אלא אם הוא עשוי להכניס ולהוציא, וה"ז עשוי להכניס אויר ולהוציא ליחה, וכ"כ עוד מקמאי, ומבו' דאם ל"ה צריך להפתח אלא כדי להוציא ל"ה חייב, אף דא"צ לעשות פתח אחר. [↑](#footnote-ref-301)
301. ומבו' דאם ל"ה עשוי להכניס ולהוציא ל"ה חייב, אף דא"צ לעשות פתח אחר, ודלא כמש"כ החזו"א. [↑](#footnote-ref-302)
302. ויש להוסיף, דהריטב"א במכות ג' ב' הק' על פירש"י, דבפותח בית הצואר ודאי דיש לחייב משום מכה בפטיש, דלא גרע משקל אקופי מגלימא דחייב משום דהוא גמר מלאכת הבגד, ומה"ט גם יש לנו לומר דיהא חייב אף אם אי"ז עשוי להכניס ולהוציא. [↑](#footnote-ref-303)
303. ועיי"ש שכתב דאין לומר דלעולם ל"ב שיהא עשייתו להכניס ולהוציא, אלא שיהא ראוי לכך, ואך דכל שאין עשייתו לכך פטור משום משאצל"ג, דלישנא דאינו פתח לא משמע כן, ועוד דא"כ ל"ה בעינן לאסרו מגזירה אטו לול של תרנגולים, ותיפו"ל דכל משאצל"ג אסורה אף היכא דלא שייך גזירה כלל. [↑](#footnote-ref-304)
304. והאבנ"ז שם הק' במש"כ התוס' לעיל צ"ד א' ד"ה ר"ש פוטר דהא דהמפיס מורסא להוציא ליחה פטור, אף דה"ז ראוי להכניס ולהוציא, הוא משום דהו"ל משאצל"ג, ולכאו' מבו' מדבריהם דל"ב שיהא הפתח עשוי להכניס ולהוציא, וסגי במה שהוא ראוי לכך, וכתב דשאני התם דאף דאי"ז עשוי להכניס אויר, הרי האויר נכנס מאליו, וגם הליחה תצא מאלי', וע"כ חשיב כעשוי להכניס ולהוציא ולא מיפטר אלא משום משאצל"ג, ומשא"כ בכלי דצריך מעשה להכניס, וכל שאינו עשוי לכך, אין מכניסין בו, ולא חשיב כפתח. [↑](#footnote-ref-305)
305. וזה להיפך ממשמעות ד' המהרש"א לעיל ק"ב ב' בדעת התוס' דכל הא דבעינן שיהא הפתח עשוי להכניס ולהוציא הוא לענין חיוב בונה, אך לענין מכה בפטיש ל"ב לזה. [↑](#footnote-ref-306)
306. ונתבאר שם להעיר, דלמשמעות ד' המהרש"א דלחיובא דמכה בפטיש ל"ב שיהא עשוי להכניס ולהוציא, א"כ מ"ט העושה נקב בחבית שאינו עשוי להכניס ולהוציא אינו חייב משום מכה בפטיש, ואי נימא דנקב בחבית ל"ה כגמר דהחבית וע"כ אינו חייב משום מכה בפטיש, א"כ מ"ט לשמואל אסרו בזה חכמים, הרי אין לגזור בזה אטו לול של תרנגולין, דאין לגזור בנקב שאינו גמר מלאכה, אטו נקב בלול של תרנגולין דהוא גמר מלאכה, וביותר צ"ע למש"כ התוס' בסוגיין (בד"ה משום ריחשא) דהא דגזרו אטו נקב בלול של תרנגולין, הוא משום דלא מסקי אינשי אדעתייהו שיהא עשוי להכניס ולהוציא. [↑](#footnote-ref-307)
307. אך התהל"ד בסימן שי"ד סק"ה כתב לדון דספיקא דהמג"א הוא בהך מילתא אם הותר לנקוב נקב ישן כשהוא עשוי להכניס ולהוציא, אך כתב דהוא דוחק, דא"כ הי' לו להזכיר לספק זה בסימן שי"ד שהוא עיקר מקומו, ובסימן שכ"ח סקמ"ט ד"ה כתב המג"א צידד לפרש, דאף דאסור לנקוב נקב ישן כשהוא עשוי להכניס ולהוציא, אי"ז אלא מדרבנן, דמדינא אין בו משום בונה ומכה בפטיש, כיון דהוא עשוי ועומד וסתימתו לאו כלום היא, וזהו שנסתפק המג"א דשמא במקום צער שרי, - ויש שפירשו דספיקא דהמג"א הוא משום די"ל דלא הותר לנקוב נקב ישן, אלא כשנסתם בידי אדם, אך כל שנסתם בידי שמים בטל הנקב הראשון ואסור לחזור ולנוקבו. [↑](#footnote-ref-308)
308. אך צ"ע במש"כ השעה"צ שם סקי"ז דמקורו הוא ממרדכי וב"י, ולכאו' בד' המרדכי והב"י משמע דלא הותר בנקב ישן אלא משום דאינו עשוי להכניס ולהוציא. [↑](#footnote-ref-309)
309. והתהל"ד בסימן שי"ד סק"ה הוכיח דבפתח האסור מדאורייתא אסור אף בנקב ישן, ממש"כ המרדכי בדף התנור שאם אינו עשוי להסירו בשבת אסור לשברו, ואמנם למש"כ הגר"א בסימן רנ"ט ס"ז היינו רק בקרקע, וכדינא דחותמות שבקרקע, אך אכתי אי"ז כמש"כ החזו"א להתיר אף בכלי המחזיק מ' סאה, (דלדעת רש"י בעירובין ל"ה א' חותמות של כלי המחזיק מ' סאה, דינם כחותמות שבקרקע), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-310)
310. אך לכאו' ממה שציין הב"י לד' התרוה"ד בסימן ס"ד, משמע דלא התיר בזה אלא כשאין כונתו להרחיב את הנקב, אלא דע"י שהוא נוקב את הנקב הישן במקדח, נוסף על הנקב, ובכה"ג כתב התרוה"ד שם דשרי, דכיון דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, יש לחלק בין מתכוין גמור לפסיק רישא, ולמד לזה מד' הראבי"ה בסימן של"ח, שהובאו במרדכי בסימן ת"מ.

     ובעיקר דין תוספת על הנקב כשאינו מתכוין, נחלקו בזה השו"ע והרמ"א בסימן שי"ד ס"א לדינא, ועמש"כ המ"ב שם סק"י י"א, - ויש להוסיף מש"כ בס' יחוסי תנו"א ע' רב חנן ב"ר חסדא דהא דאסרינן כשמוסיף על הנקב, הוא משום דבזה הוא מגלה בדעתו שגומר מלאכתו, וע"כ הוי התוספת כגמר מלאכה, ולפ"ז הרי דכל שאינו מתכוין להוסיף אי"ז גמר מלאכה כלל, כיון שכבר הי' ראוי בלא התוספת, ואין לאסור בזה. [↑](#footnote-ref-311)
311. החזו"א בסימן נ"א סקי"ז ד"ה והרי"ף כתב דלדינא אין נפקותא בין גירסת רי"ף לגירסת רש"י, כיון דקי"ל דלא חשיב כלחזק אלא למטה מן השמרים, אך למש"כ המאירי הרי נפ"מ בפלוגתת רש"י והרי"ף בביאור ענין לשמר, בגונא שעשה נקב כדי לשמור ריח היין שלא יצא, דלדעת רש"י מותר לנקבו, ולדעת הרי"ף י"ל דדמי לעשוי לחזק, ואסור לנקבו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-312)
312. ובדעת המ"ב דס"ל דאם תקע חייב, יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דגובתא ל"ה ככיסוי הכלים, כיון שאין חיבורה סותר לתשמיש החבית, או דהוא משום דס"ל דאף בכיסוי הכלים אם תקע חייב חטאת. [↑](#footnote-ref-313)
313. ובטעם הא דלי"ב משום בונה דאורייתא, כתב הריטב"א שם דהוא משום דלא מהדק לי' שפיר, ועוד דהוי מידי דאוכל ואינו מבטלו שם אלא לשעתו, ולאו אורחא דמילתא לסתום פתח כה"ג, ועד"ז כתב השיטה להר"נ בשם הרא"ה דמדאורייתא שרי כיון דהוו אוכלין דלא שייכי לשוויי דופן ולאו אורחייהו בהכי. [↑](#footnote-ref-314)
314. אך בפירש"י לעיל שם כתב דהאיסור הוא משום דהוי כמתקן כלי, וכ"כ הריטב"א שם, וכ"כ השיטה להר"נ שם בשם הרא"ה, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ג, דכשם שאסור לפתוח כל נקב, כך אסור לסתום כל נקב. [↑](#footnote-ref-315)
315. והב"י בסימן שי"ד ס"ה הק', דמ"ט אסרינן בזה, הרי לרבנן דקי"ל כוותייהו אף אם יקטום בקשים אי"ז אלא איסור דרבנן, והו"ל גזירה לגזירה. [↑](#footnote-ref-316)
316. ולכאו' משמעות ל' הרא"ה והר"ן שפירשו דהאיסור הכא הוא משום דעצם נתינת הטרפא דאסא הויא כתיקון כלי, וע"ז הוא דקשיא להו דהרי באוכלי בהמה ליכא משום תיקון כלי, וזה מתישב אי נימא דדבריהם קיימי ללישנא דמרזב, וס"ל כמשמעות ל' הערוך הרמב"ם דנתינת הטרפא עצמה דמיא לעשיית מרזב וחשבינן לה כתיקון כלי. [↑](#footnote-ref-317)
317. והיראים שם הוכיח לפ"ז, דמה שאמרו גזירה שמא יקטום, אי"ז כפירש"י דשמא יקטום העלה מן הענף, אלא הוא גזירה שמא יחתכנו למידת הנקב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-318)
318. נתחדש בזה, דאף דא"צ לעשות מעשה בפנ"ע כדי לתקן את הבגד לתשמישו, אלא ע"י הלבישה עצמה הוא נעשה ראוי, מ"מ חשבינן לה כתיקון כלי, - והעירו די"ל דלעולם לי"ב משום גמר מלאכה מכח שלא הי' הבגד ראוי לתשמישו, דשפיר חשיב דהי' ראוי לתשמישו ע"י הלבישה עצמה, אלא יש בזה משום גמר מלאכה משום עשיית פתח, דע"ז ל"מ מידי הא דע"י הלבישה עצמה נעשה לו פתח. [↑](#footnote-ref-319)
319. ונתחדש בדבריו, דאף דכבר הי' בגד גמור שלבשוהו, אלא שתפרו את פיו, חייבין על פתיחתו משום מכה בפטיש, ועמש"כ בזה המנחת שלמה ח"ב סימן ל"ב אות ב'. [↑](#footnote-ref-320)
320. ובפלוגתא זו תליא דין תפירה שאינה של קיימא אם הויא חיבור, דלפירש"י ודעימי' דאיירי הכא בפותח בית הצואר לכתחילה, הרי דרק ע"ז הוא שאמרו דהוי חיבור, אך אם הי' פתוח ותפרו ל"ה חיבור, כיון דאינו עשוי להתקיים, אך לדעת ר"ת ודעימי' דכבר הי' בית הצואר פתוח ותפרוהו, הרי ממה דהפותח חייב משום דחשיב כחיבור, מבו' דאף תפירה שאינה של קיימא חשיבא כחיבור, ואך דלדעת רוב קמאי דאיירי הכא בחיוב מכה בפטיש, אין ללמוד מזה דגם לענין מלאכת קורע חייבין על קריעת תפירה שאינה של קיימא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-321)
321. וצ"ע שהרי דעת הריא"ז בכ"ד דאין בנין בכלים אלא ע"י מעשה אומנות, ולכאו' הכא א"צ למעשה אומנות. [↑](#footnote-ref-322)
322. והביאוה"ל שם סי"ד כתב דרש"י והרמב"ם לטעמייהו אזלי, דרש"י לטעמי' דאיסור נתינת מוכין לתוך הכר הוא משום מכה בפטיש, וע"כ ה"נ איסור פתיחת בית הצואר דתני להו יחד הוא משום מכה בפטיש, אך הרמב"ם לטעמי' דאיסור נתינת מוכין לתוך הכר אי"ז משום מכה בפטיש, אלא מגזירה שמא יתפור. [↑](#footnote-ref-323)
323. אך לכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ בתשו' הר"א בן הרמב"ם בשם הרמב"ם, דאחר שנגמר הבגד הי' תופר וכו' ובעת שירצה בעל הבגד ללבוש אותו הי' מסיר אותן החוטין שתפר בהן המטלית ולובשו, ובכה"ג הרי ראוי הבגד ללבישה ע"י פתיחת בית הצואר, ואינו מחוסר תיקון אחר, ואפ"ה אינו חייב משום מכה בפטיש. [↑](#footnote-ref-324)
324. אך בל' הרמב"ם בתשו' שם מבו' להדיא דאף כשחותך מן הבגד מקום שיכנס בו הצואר, אינו חייב אלא משום דהוי מקלקל ע"מ לתקן, ואין חיובו משום מכה בפטיש, - וי"ל לדעת היראים וחכמי הדורות דאין חייבין משום מכה בפטיש אלא אחר גמר הבנין. [↑](#footnote-ref-325)
325. ונתחדש בזה, דאף דאין הדבר ודאי שתנטל המגופה מן החבית, דאפשר שיתיז את ראש החבית, וגם עכשיו שבא להתיז את ראש החבית, כבר אין המגופה עומדת לינטל, מ"מ לא חשבינן לה כחיבור, - ויש להסתפק אם הוא משום דגם הא דהיא עומדת לינטל מן החבית ע"י התזת ראש החבית, מועיל שלא תהא המגופה חיבור, או דהוא משום דסגי במה שהיא עומדת לינטל אם לא יתיז את ראש החבית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-326)
326. והיראים בסימן ער"ד כתב לפרש להיפך, דזה חיבור הוא המגופה, דכיון שנתחברה לחבית לאחר שנגמרה ונעשית, אין הסרתה גמר מלאכת החבית, שהרי קודם חיבור נגמרה, וזה אינו חיבור הוא פתיחת בית הצואר, דהחתיכת בגד שמסיר לא נתחברה בו אלא מעיקרא הוא שם, וע"כ הסרתו הויא גמר מלאכת הבגד. [↑](#footnote-ref-327)
327. ובמש"כ התוס' בתו"ד דהא דאסר למיברז חביתא היינו בגוף החבית, דבמגופה שרי, כתב הב"י בסימן שי"ד סוס"ו דהיינו משום דס"ל דקי"ל כמ"ד דמותר לנקוב את המגופה מצידה, דלמאן דאסר הרי י"ל דהא דאסור למיברז היינו בצד המגופה, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן נ"א סוסק"ד. [↑](#footnote-ref-328)
328. ומשמעות דבריו, דאם הי' לבגד פתח אחר חוץ מפתח בית הצואר, ל"ה חייב על פתיחת בית הצואר משום מכה בפטיש, וצ"ב דאף דיש לו פתח אחר, הרי הוא צריך להתיקון דפתיחת בית הצואר, ובלא זה אינו ראוי ללבשו, ומ"ט לא יהא חייב על פתיחתו, ול"ד לחבית, דכל דיש לה פתח אחר, אמרינן דהתזת החבית אינה אלא לעין יפה, ולא חזינן לה כלל כעשיית פתח. [↑](#footnote-ref-329)
329. וצ"ב, דהרי אף כשמתכוין לפתח אי"ז מלאכה דאורייתא משום דאי"ז עשוי להכניס ולהוציא, וכמש"כ הרמב"ן בסוגיין דאף פתיחת המגופה הויא פתח שאינו עשוי להכניס ולהוציא, - ושמא פליג ע"ז הריטב"א, וס"ל דהתזת החבית הויא פתח העשוי להכניס ולהוציא, שהוא עשוי להכניס כלי לתוך החבית וליטול מן היין, ועד"ז מצינו בד' החזו"א בסימן נ"א סקי"א (ד"ה ובקופסא) דכל שעושין ב' נקבים אחת להכניס האויר כדי שידחוק השמן דרך נקב השני, חשיב כעשוי להכניס ולהוציא, אף דאין הכנסת האויר אלא כדי להוציא את השמן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-330)
330. ובעיקר דין פתיחת קופסת שימורים, הנה התהל"ד בסימן שי"ד סוסקי"ב כתב לאסור בזה משום סותר, אך החזו"א שם כתב דאין כאן סותר כלל, שהפתיחה תיקון וסתום מכל צד לאו כלי הוא, וכשעושה לו פתח נעשה כלי, וכבר פירשו דאין מכוון דבריו דגוף אטום אין עליו תורת כלי, דמכ"ד מוכח דיש עליו תורת כלי, אלא כיון דאינו ראוי לתשמישו, לא חזינן להפתיחה כסתירה אלא כבנין, וכ"נ ממה שהוצרך להא דהפתיחה תיקון, (וכ"ה גם בדבריו בסימן ס"א סק"ב ד"ה ובקריעת, דזהו עיקר ההיתר), ואם אינו כלי כלל, ל"ש בזה סתירה אף אם ל"ה הפתיחה תיקון. [↑](#footnote-ref-331)
331. ועפי"ז יש מקום לישב משה"ק הרמב"ן עוד על פירש"י, דמאי פריך ממגופה, הרי התם אי"ז פתח העשוי להכניס ולהוציא ואי"ז אלא איסור דרבנן, וע"כ התירוהו בלא מתכוין, והכא הוא עשוי להכניס ולהוציא וה"ז אסור מה"ת, ולהנ"ל י"ל דבכלי אטום שאינו ראוי כלל אלא ע"י פתיחתו, יש בו משום מכה בפטיש אף אם אי"ז עשוי להכניס ולהוציא, דכל הא דבעינן שיהא עשוי להכניס ולהוציא, הוא אם באנו לחשבו כגמר מלאכה משום "עשיית פתח", אך כל דבאנו לחשבו כגמר מלאכה משום דבלא"ה לא חזי כלל, ל"ב שיהא עשוי להכניס ולהוציא, - אך בד' החזו"א גופי' שם בדין קופסא של שמן מבו' דאף בגוף אטום אינו חייב על פתיחתו אלא כשהפתח עשוי להכניס ולהוציא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-332)
332. ? וכתב דלפ"ז ניחא הא דלא משני דהתם לעין יפה קמכוין, דבפתיחת המגופה עצמה כשחותכה בסכין בנחת, אין כונתו לעין יפה, ואפ"ה שרי. [↑](#footnote-ref-333)
333. ופלוגתא זו תליא בפלוגתייהו אם איירי בפותח בית הצואר מתחילה, או איירי בבית הצואר שתפרוהו אחר עשייתו. [↑](#footnote-ref-334)
334. ודבריו אינם מתישבים בד' הר"א בן הרמב"ם בשם הרמב"ם דהפותח בית הצואר מתחילה פשיטא דחייב ולא הוצרך רב יהודה אמר רב להשמיענו לזה. [↑](#footnote-ref-335)
335. אך החזו"א בסימן נ"א סק"י ד"ה שם מתני' כתב בתו"ד במוסגר דשרי ליקוב את המגופה אף אם הוא עשוי להכניס ולהוציא, וצ"ע, ושמא יש לדחוק דכונתו רק דאף אם הוא עשוי להכניס ולהוציא אינו חייב, אך לעולם ה"ז אסור מדרבנן. [↑](#footnote-ref-336)
336. והתוס' הרא"ש הק' עד"ז דמ"ט לא מסייעינן לדרב כהנא מהא דתנן שובר אדם את החבית ובלבד שלא יתכוין לעשות כלי, - אך מבו' בדבריו דקו' זו היא רק לפירש"י ולפי' קמא דר"ת דמייתי מהא דמותר להסיר את המגופה, אך לפי' בתרא דר"ת ניחא, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-337)
337. אך לפ"מ שפירש הריטב"א בד' רש"י, ניחא, דודאי ידעינן להא דהמגופה אינה חיבור, ולא מייתי אלא מהא דמותר להתיז אף את גוף החבית, וע"ז משני דכיון דהמגופה אינה חיבור וכבר יש לחבית פתח, מותר להתיז גם את גוף החבית ולא חשיב כגמר מלאכה.

     ובעיקר קו' המהרש"א יש מקום לישב, דס"ד דאין בנקב משום מכה בפטיש, אלא שאסרו חכמים בזה, ובזה ניחא להו דבמגופה דאינה חיבור לא אסרו חכמים, ולא פריך אלא על הא דמחייב חטאת בפותח בית הצואר, דס"ד דאם הוי זה מכה בפטיש דאורייתא, יש לאסור אף במגופה דאינה חיבור. [↑](#footnote-ref-338)
338. בפי' הר"י מלוניל גריס גבוהין מן הארץ ג' טפחים, וכתב דכל שאינם גבוהין מן הארץ ג"ט כנגררין בארץ דמי, וכן גירסת המאירי בביהב"ח, ובחי' המאירי כתב די"ג כן, ובהמש"ד כתב דכ"ה מסקנא דשמעתא, וכ"כ הב"י בסימן שי"ג דכ"ה בקצת ספרי הטור, - ועיי"ש שכתב דט"ס הוא, דבברייתא שבגמ' תניא להדיא דסגי בגבוהין מן הארץ מלא נימא, אך בד' המאירי מבו' דלגירסא זו פליגא הברייתא אמתניתין, וס"ל דסגי בגבוהין מן הארץ מלא נימא, (וכתב דיש פוסקים כברייתא זו דסגי בגבוהין מלא נימא). [↑](#footnote-ref-339)
339. וזה ע"ד מש"כ התוס' בשבת קכ"ו א' ד"ה והמונח בטעמא דר"א דאסר בנגר שאינו קשור ותלוי, דהוא משום איסור טלטול, והא דבעי קשור ותלוי יותר משאר כלי תשמיש שדי להם בתיקונם, הוא לפי שהם תשמיש בית, וי"ל דה"נ הוא דינא דהכא, דאף דבנגר קי"ל דלא כר"א ואף דאינו תלוי לי"ב משום איסור טלטול, מ"מ בדלת שבמוקצה שאינה עשוי' ליפתח תדיר מודו רבנן לר"א דאינה מותרת בטלטול אלא כשהיא גבוהה מן הארץ. [↑](#footnote-ref-340)
340. אך לכאו' זה נסתר מהא דמייתינן בגמ' להא דתניא דקנקן הנגרר אין נועלין בו אלא בזמן שהוא קשור וכו', ואם הא דאין נועלין בדלת שבמוקצה הוא משום איסור טלטול, ל"ה לנו לאסור בקנקן שהוא כלי גמור, אך באמת הרמב"ם לא הביא להך בבא דקנקן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-341)
341. ונתחדש לפ"ז, דמה שאמרו שם דאם אינו ניטל באגדו אין נועלין בו, היינו רק כשראשו מגיע לארץ, אך כל שאין ראשו מגיע לארץ נועלין בו אף שאינו ניטל באגדו, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-342)
342. אך הב"י בסימן שי"ג סוס"ג דקדק מד' רש"י דלא ס"ל לחלק בזה, וזה ממש"כ דהא דנקט דלת שבמוצקה משום דאין בעה"ב חושש לעות לה דלת תלוי' כראוי, ומשמע דה"ה לכל דלת שעשוי בענין זה, אלא דנקט מוקצה משום דאורחא בהכי, וכ"כ הגר"א שם ס"ד. [↑](#footnote-ref-343)
343. ואמנם לכאו' אף דלדינא שוים הרמב"ן ודעימי' עם הראב"ד דהא דהכא בעינן שתהא הדלת גבוהה מן הארץ הוא משום דאין נכנסין ויוצאין שם תדיר, מ"מ חלוקין הן בטעם הדין בזה, דלדעת הרמב"ן ודעימי' הוא משום דכל שסותם בקביעות טפי ה"ז נראה טפי כבנין, וע"כ בעינן בהו הכירא טפי, וכ"ה דעת הראב"ד גופי' בכתוב שם, אך למש"כ הראשונים בשם הראב"ד הוא משום דלא התיר ר' יהודה אלא משום דהו"ל תוספת על אהל עראי, וכמו שאמרו בשבת קכ"ה ב', וע"כ הכא דהוי תוספת קבע מודה ר' יהודה דאין נועלין בהן אלא כשהיא קשורה ותלוי' ואין ראשה מגיע לארץ. [↑](#footnote-ref-344)
344. וזהו דקשיא להו דאי אי ניטל באגדו היאך הוא גבוה מן הארץ, הרי אינו יכול להיות תלוי ע"י הקשירה, וכ"ה מבו' מעיקר הא דפשיטא להו דאיירי מתניתין כשהן קשורין בחבל, והק' דהרי קי"ל דבקשור לחודי' סגי, וכתבו דאיירי כשאינו ניטל באגדו, ועד"ז הוכיח התהל"ד בסימן שי"ג סק"ז. [↑](#footnote-ref-345)
345. וכ"כ הנשמת אדם בכלל ל"ט סק"א בדעת הרמב"ם בפיהמ"ש, והביאוה"ל בסימן שי"ג ס"ג תמה ע"ז ודקדק מל' הרמב"ם בסו"ד דמפרש ג"כ שיהא קשור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-346)
346. והוא מוכח כן לדעתו דמפרש דמתניתין ר"א היא, ותיקשי דא"כ מה פרכינן עלה מהך ברייתא, הרי י"ל דהך ברייתא ר' יהודה היא דפליג על ר"א, - ובע"כ דלא מצינו לאוקמה לברייתא כר' יהדוה, דלר' יהודה כל שקשור נועלין בו אף אם הוא מונח לארץ, ואילו בברייתא תניא דרק אם קשור ותלוי נועלין בו. [↑](#footnote-ref-347)
347. וכבר עמד ע"ז התהל"ד בסימן שי"ג סק"ו, ועמד שם על ל' הטוש"ע שם ס"ג ועל ל' הגר"ז שם ס"ט שסתמו בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-348)
348. וזה כמש"כ הריא"ז שם ה"ב בדין נגר דאע"פ שהוא נגרר בארץ ואינו תלוי באויר מותר לנעול בו ובלבד שיהא קשור בדלת וכו', והוא חד לישנא עם מש"כ בדין דלת שבמוקצה שהי' לה ציר, ונראה להדיא דחד דינא הוא. [↑](#footnote-ref-349)
349. וזהו שהק' ע"ד הבעה"מ דהרי פלוגתא דר"א ורבנן בחלון ופתח גמורים הוא שיש להם ציר ודלתות, וא"כ כמאן אתיא הך ברייתא דכשיש להן ציר בעינן קשורין ותלויין אע"פ שאין גבוהין, והובאו דבריו בחי' הרשב"א והריטב"א, וכ"ז הוא לטעמי' דהא דיש להן ציר קאי על הפתח, דכל שיש ציר בפתח מתוקן לדלת מוכחא מילתא דפתחים קבועים הם ול"ד לבונה, - אך בדעת הבעה"מ י"ל דמפרש כפירש"י דהא דיש להן ציר קאי על הדלת שיש היכר בגופה ומוכחא מילתא דדלת היא, ולפ"ז ל"ד לנגר ולפקק החלון דאין היכר בגופן, וע"כ לדעת ר"א אין נועלין בהן אלא בזמן שהן קשורין ותלויין ואין ראשן מגיע לארץ. [↑](#footnote-ref-350)
350. והראב"ד כתב שם, ז"ל, מיהו יש להן ציר וכו' יש עליהן תורת דלת, והן וקנקניהן מותרין אפי' נגררין לרבי יהודה אע"פ שיש נדצ"ל שאין בקנקנן תורת כלי ואע"פ שאינו קשור נדצ"ל תלוי, לר"א בעינן קשור נדצ"ל תלוי, ואם יש בו תורת כלי אפילו מונח מותר לרבי יהודה ולר"א אסור, - וביאור דבריו הוא כנ"ל, דבגונא דיש לדלת עצמה ציר, הוי דין הקנקן כדין נגר דעלמא, וע"כ אם אין עליו תורת כלי, אין נועלין בו לר' יהודה אא"כ הוא קשור, ולר"א בעינן קשור ותלוי, ואם יש עליו תורת כלי נועלין בו לר' יהודה אף בכאינו קשור. [↑](#footnote-ref-351)
351. והגאו"י הוסיף לפרש, דהא דמותבינן מינה לאביי ורבא, הוא משום דהא דקשיא להו בברייתא קמייתא ולא ניח"ל לתרוצי דהא דתניא קשור ותלוי היינו גבוה מן הארץ, הוא משום דברישא תני נגררת, וכמש"כ כן הראשונים, וע"ז הוא דמותיב שהרי בהך ברייתא חזינן דפתח בנגררת ומסיים בגבוהין מן הארץ. [↑](#footnote-ref-352)
352. ואמנם בחי' המאירי מפורש לאסור בזה, אך איהו אזיל לפי גירסת הרי"ף דגריס דלת אלמנה שאינה נגררת, ופירשה המאירי דהיינו שהיא גבוהה מן הארץ, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-353)
353. אך בנשמ"א שם סק"א כתב דאפשר דגבוה מן הארץ מהני גם בזה, ואולי מה שסתם בפנים לאיסור, הוא לפ"מ שדן בנשמ"א בסו"ד לפרש גיר' הרי"ף ואינה נגררת דהיינו שהן תלויין באויר. [↑](#footnote-ref-354)
354. וי"ל כן גם בדעת הראב"ד שהביא הרשב"א, דאיירי כשאין להן ציר, והיינו דכל דינא דמתניתין דאין נועלין בדלת שבמוקצה הוא רק בדלת אלמנה, ומתישב בזה משה"ק הרשב"א ע"ז, דמ"ש דלת אלמנה אפי' כולהו נמי, - וי"ל עוד בדעתו דמפרש דאיירי הכא בפתח העשוי לכניסה וליציאה תמיד, דדעתו דנועלין אף בדלת הנגררת, ונאסר אלא בדלת אלמנה, וכמש"כ כן הגר"א בדעת הרי"ף והרמב"ם, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-355)
355. ודלא כגירסת התוס' והרא"ש וש"ר דלת אלמנה הנגררת, והבעה"מ כתב דביקש חבר לגירסת הרי"ף בכל הספרים ולא מצא. [↑](#footnote-ref-356)
356. והגר"א כתב לפרש כן לגירסת הרי"ף דאינה נגררת, דהיינו דאינה קשורה כלל, וכמש"כ הרי"ף ששומטין ועוקרין אותה, וקשיא מזה על מש"כ ההשלמה והמאירי בדעת הרי"ף דאינה נגררת היינו דהיא גבוהה מן הארץ, וכן תמה הנשמ"א בכלל ל"ט סק"א ע"ד התורת חיים שפירש כן ד' הרי"ף, - אך י"ל דהמאירי אזיל לטעמי' שפירש דגבוהין מן הארץ היינו דכשנועלין בהן הן גבוהין מן הארץ, וי"ל גם בדעת ההשלמה דמפרש כן, וע"כ שפיר י"ל דהברייתא איירי בדלת שכשנועלין אותה היא גבוהה מן הארץ, וכשפותחין אותה שומטין אותה ועוקרין אותה, - ואמנם אי"ז מתישב בד' המאירי בחידושיו שפירש לההיא דגבוהין מן הארץ שהן קשורין ותלויין גבוהין מן הארץ, וגם הכא בדלת אלמנה שאינה נגררת פירש כן שהיא קשורה ותלוי' וגבוהה מן הארץ, (ואמנם באמת בחידושיו השמיט המאירי להך מילתא כשפותחין שומטין אותה), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-357)
357. והגר"א שם כתב דהתוס' שלא פירשו כן אזלו לטעמייהו דלא נחתי לחלק בין דלת שבמוקצה לדלת שבפתח העשוי לכניסה ויציאה תדיר, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרשב"א והריטב"א שפירשו בדין דלת אלמנה דאיירי בשהי' לה ציר, והרשב"א נתחבט בזה, ולא נחתי לפרש דאיירי בפתח העשוי לכניסה ויציאה תדיר, אף דס"ל לחלק בין דלת שבמוקצה לדלת שבפתח העשוי לכניסה ויציאה תדיר, - ויש לפרש בטעמם בכמה גווני, חדא כמש"כ כן הנשמת אדם בכלל ל"ט סק"א דהוא משום דסתמא דמילתא דלת אלמנה אינה עשוי' אלא למקום שאין נכנסין בו תדיר, וי"ל עוד דפשיטא להו דבפתח העשוי לכניסה ויציאה תדיר, נועלין אף בדלת אלמנה, וי"ל עוד דהוא משום דמשמעות הגמ' שהביאה לדין דלת אלמנה בסוגיין, דקאי על דלת שבמוקצה, ולא קאי על דלת שבפתח העשוי לכניסה ויציאה תדיר דלא איירינן בזה בסוגיין. [↑](#footnote-ref-358)
358. והדברים מבוארים כן בד' הרמב"ם שם שכלל דין דלת אלמנה ודין נגר שיש בראשו גלוסטרא בהלכה אחת, והיינו משום דהוי זה חד דינא, דכל שאינו קשור ותלוי אין נועלין בו אא"כ יש עליו תורת כלי, ואך דבדלת סתמא דמילתא תורת כלי עלי', ורק אם עשוי' מלוח א' ואין לה איסקופה אין עלי' תורת כלי, ואילו בנגר סתמא דמילתא אין תורת כלי עליו, ורק אם יש בראשו גלוסטרא תורת כלי עליו, (וכ"ה בספה"י לר"ת סימן שי"ז שכתב דנגר סתם שבכאן הוא כמו שנבקע מן העצים ואין עליו שום מעשה ואין בו הכירא כלל). [↑](#footnote-ref-359)
359. וזה מתישב היטב להרמב"ם לטעמי' דדלת אלמנה שאין לה אסקופא היינו שאין לדלת עצמה למטה כמו אסקופה שמוכיח עלי' שהיא כלי מוכן לנעילה, ומבו' דמפרש דהאסקופא הויא בהדלת עצמה, ועי' חזו"א סימן מ"ו סק"א שעמד ע"ז, וע"כ שפיר יל"פ דהא דמהני דיש לה אסקופא הוא משום דעי"ז יש עלי' תורת כלי. [↑](#footnote-ref-360)
360. ובפירש"י בשבת קכ"ו א' ד"ה המונח פירש בטעמא דר' יהודה דכיון דמתוקן "מאתמול" להכי לאו בונה הוא, ומשמע דאם לא נתקן להכי מאתמול, אף שייחדו בשבת לכך, יש בו משום בנין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-361)
361. והתוס' שם סוד"ה ר' יהודה אומר כתבו בשם ר"י, דאמנם כ"ה דעת ר"א בר כהנא ור' יוחנן דכל האיסור בנגר הוא משום טלטול, אך דעת רב יהודה אמר שמואל דהאיסור הוא משום דדמי לבנין, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-362)
362. מבו' בדבריו דהתירא דקשור ותלוי, הוא משום דעי"ז אף כשהוא נועל בו לא חשיב כבנוי שם, כיון דלא מבטל לי', - אך בפירש"י בשבת קכ"ו א' ד"ה לימא מר מבו' דהוא משום דחשיב כבנוי מער"ש, ול"ה בונה בשבת, וכ"כ המאירי שם קכ"ה ב', דכל דקשור ותלוי אין כאן בנין מחדש וכבר נעשה כל הבנין מבערב, ונפ"מ אם בעינן שיהא קשור ותלוי מער"ש, או דמהני אף כשנעשה קשור ותלוי בשבת. [↑](#footnote-ref-363)
363. ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו מבו' דאיסורא דנגר הוא משום טלטול, וכ"ה משמעות דבריו בפכ"ו משבת ה"ט י' שהביא לדינא דנגר בכלל דיני מוקצה, - ויש להסתפק אם הוא כדעת ר"ת והתוס' בשבת דכל דינא דנגר הוא משום טלטול, או הוא כד' הרמב"ן דאיסור דנגר לדידן הוא משום איסור טלטול, אך לר"א דבעי שיהא קשור ותלוי, הוא משום איסור בנין. [↑](#footnote-ref-364)
364. אך אם הי' ההיתר בזה משום דכל שהוא קשור ניכר שהוא עשוי לנעילה, ואינו ניתן שם אלא לפי שעה, הי' לנו להתיר אף כשקשרו בשבת. [↑](#footnote-ref-365)
365. מבו' בדבריהם דחלוק הוא דין נגר דיש מקום לאסור בזה משום בנין, מדין פקק החלון דאין לאסור בזה אלא משום תוספת לאהל, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-366)
366. והגאו"י כתב דפלוגתא זו תליא במה שנחלקו במה שאמרו בשלהי פרק כל הכלים דבעינן תורת כלי, דדעת רש"י דהיינו דיהא ראוי לתשמיש אחר, ודעת הרמב"ם ודעימי' דהיינו דיש דבר המוכיח דה"ז עשוי לנעילה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-367)
367. ובד' רשב"ם שהביא האו"ז בסימן ר"ט משמע דאין הפלוגתא בזה אם מהני הא דיש עליו תורת כלי להתיר לנעול בו, דלכו"ע לא סגי בזה לחוד, וטעמא דר' יוסי דשרי הוא משום דאיכא תרתי דהוא קשור ויש בראשו גלוסטרא, ור"א ס"ל דכיון דאינו קשר של קיימא דאינו ניטל באגדו אי"ז מועיל להצטרף להתיר. [↑](#footnote-ref-368)
368. והפסקי רי"ד בשבת קכ"ו ב' תמה לפ"ז בסוגיית הגמ' שם דאמרינן דלמאן דבעי הכא קשור ותלוי אסור לפקוק את המאור בטפיח, שהרי בטפיח שהוא כלי לכו"ע שרי אף שאינו קשור ותלוי, והגאו"י בסוגיין הוכיח מזה כפירש"י דלר"א אסור לנעול אף שיש עליו תורת כלי, וכ"ה בחי' הריטב"א בשבת, דהוכיח מזה דל"מ תורת כלי לענין איסור בנין, עיי"ש, - ואמנם גם לדעת רש"י קשיא, דאף דלדידי' דעת ר"א דאין נועלין בנגר אף כשיש עליו תורת כלי, אך הרי דעת ר' יוסי דכל דיש עליו תורת כלי נועלין בו, וא"כ אף דבפלוגתא דתנאי בפקק החלון ובנגר הנגרר פסק ר"י נפחא כר"א, אכתי י"ל דכל דיש עליו תורת כלי נועלין בו כדעת ר' יוסי, ומה פרכינן עלה מההיא דפוקקין את המאור בטפיח, וצ"ע.

     ולדעת ר"ת דבנגר ליכא משום בנין אלא משום איסור טלטול, ניחא, דהא דבנגר שרינן כשיש לו תורת כלי, הוא משום דבכה"ג ליכא משום איסור טלטול, אך בפקק החלון דלר"א יש בו משום בנין, ל"מ מידי הא דיש לו תורת כלי, וכמש"כ כן הריטב"א בסוגיין בשם הראב"ד, וכ"כ הריטב"א בס"פ כל הכלים, וזהו דפרכינן אהא דפסק ר"י נפחא כר"א, מההיא דפוקקין את המאור בטפיח, דאם אסור להוסיף על אהל עראי, ל"מ מידי הא דיש ע"ז תורת כלי. [↑](#footnote-ref-369)
369. והגאו"י הוסיף לפרש ע"פ סוגיית הגמ' להלן, דכל הא דכשאינו ניטל באגדו לא חשבינן לה כקשור, היינו רק היכא דתלי בעיברא דדשא, אך כל שהוא תלוי בדלת עצמה חשיב כקשור אף כשאינו ניטל באגדו. [↑](#footnote-ref-370)
370. ופלוגתת רש"י ותוס' בזה תליא בביאור הגריעותא דאינו ניטל באגדו, דלרש"י היינו משום דעי"ז הוי כמו שאינו קשור, וממילא דאף אם הוא קשור ותלוי אי"ז מועיל מידי, ומאידך למ"ד דנגר הנגרר אין נועלין בו, ל"מ מידי הא דהוא ניטל באגדו, (דל"מ הא דהוא ניטל באגדו אלא דאל"כ הוי כמו שהוא קשור), אך לדעת התוס' אף אם אינו ניטל באגדו חשבינן לי' כקשור, ואך דלרבנן דר' יהודה אין נועלין בנגר הנגרר אלא כשהוא קשור בקשר מעליא שהוא ניטל באגדו, אך כל שאינו ניטל באגדו, אף דחשיב כקשור, מ"מ אין נועלין בו, ואשר ע"כ שפיר י"ל דכל שקשור ותלוי נועלין בו אף שאינו ניטל באגדו. [↑](#footnote-ref-371)
371. ומשמעות דברי הב"י שנקט כן לדינא, וכ"כ הדרישה שם סק"ב והאלי' רבה שם סק"ד בדעתו, אך הב"ח שם כתב דמסקנת הב"י הוא דלא שרי אלא כשהוא קשור, והא"ר תמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-372)
372. והיינו משום דלפירש"י דניטל באגדו היינו שראוי לטלטלו ע"י אותו החבל, ואינו ניטל באגדו היינו בשאינו ראוי לטלטלו ע"י אותו חבל, הרי דמהא דמוקמי' לה בגמ' בשאינו ניטל באגדו, ולא מוקמי' לה בשאינו קשור, יש ללמוד דאם אינו קשור אין נועלין בו אף שיש בראשו גלוסטרא, וע"כ פירשו הרי"ד והריטב"א בע"א להא דניטל באגדו ואין ניטל באגדו, ולפ"ז שפיר איירי כשאינו קשור כלל, - אך הגר"א שם כתב דמה שאמרו בגמ' דפלוגתייהו בשאינו ניטל באגדו, הוא משום רבותא דר"א דאין נועלין בו אף בכה"ג, וכבר כתב כן הב"י שם, ועמש"כ ע"ז הט"ז שם סק"א, ומש"כ האלי' רבה שם לישב לזה בע"א. [↑](#footnote-ref-373)
373. ויש להסתפק בהא דאסרינן כשהוא קשור בעברא דדשא ואינו ניטל באגדו, אם הוא אף כשהוא קשור ותלוי, ולכאו' תליא בפלוגתת רש"י ותוס' לעיל בסוגיין בדעת ת"ק אם כשהוא קשור ותלוי בעינן שיהא גם ניטל באגדו, ונתבאר לעיל, והיינו משום דלכאו' הא דמודה ר' יהודה בקשור בעברא דדשא דאסור, הוא דומיא דהא דאסר ת"ק כשהוא קשור בדלת. [↑](#footnote-ref-374)
374. ובד' הריא"ז ה"ב והמאירי משמע דלאו היינו דכשהוא קשור בגמי אינו ניטל באגדו, כמשמעות ד' הר"ח, אלא היינו דכ"ה דבעינן שיהא ניטל באגדו, ה"נ בעינן שיהא קשר מעליא ול"מ קשר בגמי. [↑](#footnote-ref-375)
375. ונפ"מ בזה, דלפי' ר"ח ודעימי' כל הא דבקשור בגמי אין נועלין בו, הוא רק כשהוא קשור בעברא דדשא, אך כל שהוא קשור בדלת עצמה, דל"ב שיהא ניטל באגדו, אף אם הוא קשור בגמי נועלין בו, וכ"נ בד' המאירי אך לד' הריטב"א אף בכה"ג אין נועלין בו דהוי כמו שאינו קשור כלל, והגאו"י נסתפק בדין זה, והביא מד' הירושלמי דמשמע דאף כשהוא קשור בגמי בדלת עצמה ל"מ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-376)
376. והמ"ב בסימן שי"ג סקכ"ב כתב דאם מתחלה עשה חלל בקרקע מקום שהנגר יהי' ראשו שם ואינו מוסיף נקב בארץ אין איסור, וכתב דבזה ניחא מה שברוב הבתים עושין נקבים בחומה אצל הדלת מכאן ומכאן ותוחבין הבריח לשם שהולך מקצה זל"ז, ולא אמרינן דהוי כבונה, דמה לי שנכנס בחומה או למטה בארץ, אלא משום שנעשה מתחלה לכך נקבים בחומה ע"כ אין איסור, ועמש"כ בשעה"צ שם סקי"ג. [↑](#footnote-ref-377)
377. והתור"פ הק' בע"א, דכיון דקי"ל דכשיש בראשו גלוסטרא שרי לנעול בו, ולדעת ר"ת היינו אף כשאינו ראוי למלאכה אחת אלא שחתכו מעט, כ"ש כשעשה לו בית יד, וכתב דצ"ל דמיבע"ל בנקמז, ומבו' דבנקמז אין נועלין בו אף כשיש בראשו גלוסטרא, ומ"מ מיבע"ל כשעשה לו בית יד, וכ"כ הב"י בסימן שי"ג ס"א, עיי"ש, (ועמש"כ הביאוה"ל שם ס"ב), או דאיירי כשאינו קשור, דבזה ל"מ הא דיש בראשו גלוסטרא, (ונתבאר לעיל), והתוס' בשבת קכ"ו ב' ד"ה וכי תימא כתבו כדרך קמא, וכתבו לישב עוד (כמש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין) דשמואל לטעמי' דס"ל דטעמא דר' יהודה הוא משום בנין. [↑](#footnote-ref-378)