פרק ה 3
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ה

**מתני'. שור זה עולה.** עי' **בתוס'** בסוד"ה וה דביארו דמתני' איירי באומר יקדש השור לדמין, דהשור קדוש, ועי' **בשפ"א** דהתוס' הוכרחו לומר כן, דאל"ה אינו מובן למה פטור מאחריות ברישא, דהרי אמר שור זה עולה, וא"כ השור חולין, וגם ליכא חיוב אחריות, למה אמר שור זה עולה, וע"כ דכוונתו שיהיה חיוב אחריות. וכיון דקתני דפטור מאחריות, על"כ דכוונתו דהשור יהיה קדוש.

**ובית זה קרבן. וברש"י** כ' לבדק הבית. **וברגמ"ה**, לדמיו. **ובשיעורי הגרמ"ד** העיר דלא מצינו דדמי קרבן איקרו קרבן.

**מת השור חייב לשלם.** עי' **ברמב"ם בפיהמ"ש** דחיובו לשלם דמי נבילה, דהא דאין דמים למתים, היינו רק באדם ולא בבהמה. ולפ"ז ברישא דאינו חייב לשלם אפי' דמי נבילה, צ"ל דאיירי כשאמר שור זה עולה, ולא אמר דמי, דאם אמר דמי מאי איכפ"ל אם אמר עלי, סו"ס מחוייב לתת דמי נבילה. אמנם התוס' כ' דכולה מתני' איירי כשאמר דמי.

וכ' **באור גדול** דלהרמב"ם הרישא איירי כפשוטו. והיינו דהוא מקדיש שור לקרבן לבדה"ב, ולכן החיוב הוא רק כשהשור חי. אמנם בתוס' מבואר דמתני' איירי באומר יקדש השור 'לדמיו'.

**גמ'. לא שנו אלא דאמר דמי** וכו'. עי' **בתוס'** בד"ה דכ' דכולה מתני' איירי שאמר דמי, ולפ"ז גם היכא דאמר דמי שור זה עולה, פטור מאחריות כיון דלא אמר עלי. ורק דהיכא דאמר דמי, הוא מתחייב באחריות ולכן אמר עלי, וכיון דאמר דמי מובן למה אמר גם 'זה', דכיון דהדמים אינם לפניו, ר"ל ששור זה יהיה קדוש עד שאמכרנו, וכמ"ש רש"י. וכ"כ הרמב"ם.

אמנם יעוי' **בשיט"מ** דכ' דעצם מה שאמר 'דמי' זה המחייב באחריות, ולפ"ז זהו גם היכא דלא אמר עלי.

**דמי שור זה עלי עולה.** עי' **בתוס'** דמספק"ל אי השור קדוש בכה"ג, או דבעינן שיאמר יקדש השור לדמיו. ועי' **בליקוטי הלכות** דדקדק דברי **רש"י** בד"ה ה"נ, דרש"י כ' 'הלכך השור קדוש', דמשמע דרק בכה"ג דאמר יקדש השור הוא קדוש. וכ' דכ"מ מהרמב"ם.

**אבל אמר שור זה עלי אינו חייב באחריותו.** עי' **בירושלמי** מגילה פ"א ה"ז, דמסתפק אם בכה"ג שאומר ב' לשונות, דבתחילה אמר 'זה', ואח"כ בתוכ"ד אמר 'עלי', אי הוי חזרה, או לא.

**שם.** עי' **בליקוטי הלכות** דתמה למה השמיט **הרמב"ם** דין זה, ועי"ש מה שיישב.

**עלי להביאו קאמר.** עי' בהפלאה שבערכין דהביא דברי **הלב אריה**, דביאר דכיון דאמר עלי, התחייב באחריות על השור הזה, שאם יאבד או יגנב חייב באחריותו, ורק כש'מת' השור הזה, אינו חייב באחריות של שור אחר.

וע"ע **בתפארת ישראל** במשניות אות כ"ג, דמה שאמר עלי להביאו, היינו דזה נעשה עולה דידיה, והוא הבעלים של הקרבן. אבל אם אמר רק שור זה עולה, יכול לתת את הקרבן למי שירצה.

וע"ע **במעשה חושב** דהביא **מהמחזה אברהם** לבאר, דעלי להביאו הוא בעצמו, ולא ע"י שליח. ועוד ביאר שם דבסתם נדבה סגי במה שמביאה לעזרה לכהן, ובזה יצא יד"ח נדרו, גם אם לא קרבה כדינה, אבל כשאומר עלי, כוונתו לטרוח עד שתקרב כדינה.

**שם.** כ' **בליקוטי הלכות** דלפ"ז כשאומר בית זה עלי, עלי לפנותו ולהביאו קאמר. והעירו דלכאורה כשמפנהו הרי מפסיד את הבית של הקדש.

**אינו חייב באחריותו אבל חייב** וכו'. **וברש"י** פי' דרק אחרי שבאו הדמים מחוייב באחריותם, ולא קודם. וע"ע **בשיט"מ** דנקט דגם בשור איכא חיוב אחריות, רק דאינו מחוייב שיהיה השור דווקא לעולה, אלא יכול להביא בדמיהם אלים וכבשים.

**אבל חייב באחריות דמיו.** עי' **ברש"ש ובליקוטי הלכות** דצ"ל דאמר 'עלי', דאל"ה ליכא חיוב אחריות, וכ"ה גיר' התוס', וכ"ה בתוספתא. וכ' עוד דיתכן דבאמת איכא חיוב אחריות, כיון דהרי לא אמר 'זו', וא"כ אינה נדבה, אלא דהוי 'סתמא', וקמ"ל דכל סתמא הוי נדר דאיכא חיוב אחריות ולא נדבה.

ועוי"ל לפי השפ"א דהובא לעיל, דאם השור אינו קדוש, וגם ליכא חיוב אחריות, א"כ למה אמר שור זה עולה, וע"כ דבא לומר דמתחייב באחריות.

**לכשיבואו דמיו יקדשו. עי' בשיט"מ** דכ' להוכיח מכאן, דאם אמר דמי שור זה עלי, השור קדוש, דאי נימא דרק אם אמר יקדש השור הוי קדוש, א"כ למה צריכים לאוקמי באומר לכשיבואו דמיו ולכן אינו קדוש, בלא"ה נמי סגיא, כיון דהא לא אמר יקדש השור. וע"כ שגם כשלא אמר, השור קדוש.

ואמנם י"ל דגם אי נימא דבאמת השור הוי חולין, מ"מ אכתי צריכים לאוקמי שאמר לכשיבואו דמיו יקדשו, משום דקתני בהך ברייתא דליכא חיוב אחריות, והרי אם אמר דמי שור זה עלי איכא אחריות, ולכן מוקמי' דווקא שאמר לכשיבואו דמיו יקדשו.

**והא אין אדם מקדיש דשלב"ל.** עי' **בתוס' בקידושין** סג. דנקט דקדוה"ג חלה גם על דשלב"ל, וע"ע **בבית מאיר** אה"ע מ' ח', דנקט דה"ה בקדושת 'דמים למזבח', וכ' דלפ"ז קו' הגמ' הכא היינו משום דהכא לא הקדיש את הפרה לדמיה, ורק כשהדמים יבואו אז יקדשו.

**תוס' בד"ה אמר ר"ח. והכי איתא בפ"ק דר"ה**. עי' **בהפלאה שבערכין** דביאר דכוונת התוס', להביא ראיה דאם אמר דמי שור זה עולה, אינו חייב באחריות כיון דלא אמר עלי. וראייתם דבר"ה מבואר דחיוב אחריות שייך רק כשאומר 'עלי, ומשמע דלא משכח"ל באופן אחר.

**תוס' בד"ה והא. וצ"ל דה"פ רישא כי אמר** וכו'. כוונת התוס' דכשאומר דמי שור זה עלי עולה, הוה כמו שאמר יקדש השור לדמיו. **הפלאה שבערכין.**

**בא"ד. ופריך ממתני' דהכא ארשב"ל.** עי' לעיל על מתני', שהובאו דברי השפ"א, לבאר מה ההכרח דמתני' איירי באומר יקדש השור לדמיו.

**נתצו. וברש"י וברגמ"ה** כ' דהכהן הוא הנותץ. וכ"ה פשטיה דלי' דקרא, וע"ע **באבן עזרא** בפ' מצורע דמבואר דהכהן הוא רק המצווה על הפינוי. ועי' **בשפ"א** דמתו"ד מבואר דהבעלים הוא הנותץ.

**חייב להעמיד לו בית אחר.** עי' **בתוס'** דנקטו דסוגיין איירי במשכיר לו בית 'זה', וכן יש לדקדק בדברי **רש"י** בד"ה אע"פ, דכ' 'בית שהשכרתי לך', דמשמע דאיירי על בית מסויים.

ולפ"ז צ"ב אמאי חייב להעמיד לו בית אחר, דהא בהשואל מבואר דהמשכיר בית זה לחבירו ונפל הבית, אינו חייב להעמיד לו בית אחר. ומכח קו' זו הוכיחו **הרמב"ן והר"ן** בכתובות, דאיירי בבית סתם, ולכן אינו מחוייב להעמיד לו בית אחר.

ועי' **ברש"י בב"מ** שם דבנפל אינו חייב להעמיד בית אחר, משום דמזליה דשוכר גרם, אבל הכא פי' רש"י דמזליה דמשכיר גרם, והוא הנחשד על גזל וצרות העין. ולפ"ז א"ש דהכא הבעלים הם המחוייבים, וכ"כ **בים של שלמה** ב"ק סי' ל"ג.

וע"ע **בשפ"א ובעולת שלמה** דכ' דהטעם משום דרק ב'נפל' פטור המשכיר, אבל הכא הרי הבעלים מחוייבים בסתירה, והוי כמו שסתר הבעלים דבכה"ג פשיטא דהבעלים חייב, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ו מהל' שכירות. וכ"נ בדברי **הרגמ"ה**.

[ועי' **בביאור הגר"א** חו"מ שי"ב סקל"א, ע"ד השו"ע שאם סתר הבעלים חייב להעמיד לו בית אחר, שציין לדברי רש"י בסוגיין. והיינו דהוא למד דלרש"י הא דחייב המשכיר, משום דכיון דהוי עבירה דידיה, הוי כמו שסתר בעצמו].

**רש"י בד"ה נתצו. דמשום מזליה דמשכיר הוא.** וע"ע במל"מ פי"ד נגעים הי"ב, דהביא מדברי **הקרית ספר** דהכל תלוי במשכיר. ותמה **בחיי אריה** דאדרבה אמרי' לעיל דהצרעת באה על צרות העין, שהוא כונס ממון שאינו שלו, יבא הכהן ויפזר ממונו, וא"כ זה תלוי בשוכר.

ועי' **בריטב"א יומא** י"א ע"ב, דבית הפקר אינו מטמא בנגעים, משום דכתיב "ובא אשר לו הבית", ומבואר דדרשי' מינה דזה תלוי בבעלים. [אמנם אכתי צ"ב בגדר קנין השוכר והמשכיר]. וע"ע **בחזו"א** דנקט דזה תלוי בשוכר.

**שם.** עי' **בים של שלמה** שם דהק' דא"כ גם במוחלט קודם שנתצו, נמי נימא דמזליה דמשכיר גרם, דהוי איסוה"נ וא"א להשתמש בבית. ועוד דמהיכי תיתי דמחמת עבירה שעבר המשכיר, נחייבו ממון.

**תוס' בד"ה אע"פ. ומש"ה אומר לו הרי שלך לפניך.** ועי' **במהר"ץ חיות ובעולת שלמה** דהק' מגמ' ב"ק מ"ה ע"א, דמבואר דבשור הנסקל אע"ג דהוי איסוה"נ אומר הש"ל, **ובמוצל מאש** כ' דשאני נגע דהוי היזק ניכר, וא"כ אם אסור בהנאה א"י לומר הש"ל.

**בא"ד. דאי אמרי' דבית הנחלט** וכו'. עי' **במחנ"א** שכירות ו', דדווקא משום שאינה ראויה לדירה לשום אדם, לכן הוי כמתה, ועוד דהכא מזליה דמשכיר גרם, אבל בעלמא כל היכא דהבית קיים וא"א לדור בה, הוי כנפל וזה פסידא דשוכר.

**בא"ד. דאמר בתו"כ גבי בגדים.** עי' **בש"ך בנקודות הכסף** [רל"א ס"ק מ"ח], דכ' דאולי הך דרשה היא רק בבגדים דכתיב בהו תרי 'ממארת', אבל בבתים דכתיב רק חדא זימנא, לא דרשי' כן.

**בא"ד. משום דמצות לאו ליהנות ניתנו.** ויעו"ש דרש"י קאי רק על סנדל עבודה זרה.