ה - בגדרי יאוש
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בפרק מרובה

**בגדרי יאוש**

**א**

א] **ב"ק ס"ו א',** יאוש אמור רבנן דליקני, מיהו לא ידעינן אי דאורייתא אי דרבנן, אי דאורייתא מידי דהוה אמוצא אבידה וכו', או"ד ל"ד לאבידה, אבידה הוא דכי אתאי לידי' בהתירא אתא לידי', אבל האי כיון דבאיסורא אתאי לידי', מדרבנן הוא דאמור רבנן ליקני.

**והתוס'** שם כתבו, ז"ל, מכאן משמע שיאוש אין כהפקר גמור, דא"כ אפי' בתר דאתא לידי' באיסורא יוכל לקנות מן ההפקר וכו', דאי יאוש הוי הפקר א"כ אפי' אתא לידי' באיסורא כיון שמפקיר זכה בהן וכו', עכ"ל.

ב] **ובביאור** נידון התוס' אם יאוש הוא כהפקר, פירש הנתיה"מ בסימן רס"ב סק"ג דהיינו אם הוי כהפקר דקי"ל כרבנן דהוי הפקר אע"ג דלא אתי לרשות זוכה, או דשאני יאוש דאינו יוצא מרשות בעלים עד דאתי לרשות זוכה.[[1]](#footnote-2)

**ומה** שהוכיחו התוס' לזה מהכא, בפשוטו הוא משום דהא דל"מ לזכות בגזילה מכח הא דבאיסורא לידי', הוא מכח חיוב ההשבה, וע"כ כ"ז הוא אם יאוש אינו כהפקר ולא יצא מרשות הבעלים, ואכתי איכא ע"ז חיוב השבה, אך אם יאוש כהפקר וכבר יצא מרשות הבעלים, הרי בטל חיוב ההשבה מיני', ומ"ט ל"מ לזכות בזה.

**וי"ל** עוד בזה, דאף אם שייך חיוב השבה אף כשיצא מרשות הבעלים, מ"מ כל הא דמהני הא דאיכא איכא חיוב השבה דמכח זה ל"מ לזכות בגזילה, הוא רק אם הגזילה עדיין היא של הבעלים, וע"כ הגם דמן הדין כיון שנתייאשו ממנה אין דין הממון לעמוד לבעלים, ואינם מעכבין מלזכות בה, מ"מ כיון שנתחייב בהשבה ודין הממון הוא לשוב לבעלים, ה"ה מעכבין עליו מלזכות בה, ומשא"כ אם יאוש הוי כהפקר וכבר אין הגזילה של הבעלים, הרי דאף אם דינה הוא לשוב לבעלים, מ"מ מה יעכב על הגזלן מלזכות בה.

ג] **אמנם** הנה בחי' הרמב"ן בפסחים ל"א א' כתב, ז"ל, חנות של גוים ומלאי של גוים ופועלי ישראל נכנסין שם חמץ שנמצא שם אחר הפסח אסור בהנאה, פי' לא מפני וכו' אלא שמא מיד פועלי ישראל נפל קודם הפסח ואין בעל החנות זוכה בו משום מציאה וכו', כ"ז שלא זכה בו אדם ברשות הבעלים הראשונים הוא עומד, ולא מיבעיא למ"ד במס' נדרים הפקר כמתנה מה מתנה עד דאתיא לרשות מקבל, דהו"ל חמץ של ישראל שעבר עליו הפסח שאסור בהנאה, אלא אפי' למאן דלית ליה הכי, הכא גזרינן, עכ"ל.

**וכבר** כתב בהגה' הגרא"ז זצ"ל שם, דמבו' בד' הרמב"ן דלפ"מ דקי"ל כרבנן דהפקר יצא מרשות בעלים מיד, ה"נ יאוש יצא מרשות בעלים מיד, וע"כ מן הדין אי"ז חמץ של ישראל.[[2]](#footnote-3)

**וכ"ה** מבו' גם ממש"כ הרמב"ן בחולין קל"ט א' במה שאמרו שם בתרנוגלת שמרדה דפקעה קדושתה מינה, דהוא משום דכל שנתייאש הגזבר או המקדיש משום שמרדו הו"ל כהפקר ופקע לי' שעבוד ממון שהיה לו לגבוה עליו, וכ"כ ש"ר שם, ולהדיא בדבריהם דיאוש יוצא מרשות בעלים מיד והו"ל כהפקר, וע"כ ה"נ בהקדש דתרנגולת מהני היאוש דפקעה קדושתה מינה, דאי נימא דיאוש אינו כהפקר וליכא אלא היתר זכי', מ"ט פקעה קדושתה מינה, הרי אכתי היא של הקדש.

**ולפ"ז** תיקשי לדעתם קו' התוס', דאם יאוש הוי כהפקר, א"כ מ"ט ל"מ יאוש בגזילה, דאף דבאיסורא אתא לידי', מ"ט לא יזכה מן ההפקר.[[3]](#footnote-4)

ד] **ובעיקר** מש"כ הראשונים דכל דנתייאש הגזבר או המקדיש הו"ל כהפקר ופקעה קדושתה מינה, צ"ע דהרי הגזבר או המקדיש אינם בעלים על ההקדש, והיאך מהני יאוש דידהו להפקיע את הקדושה, ועי' בדבר אברהם ח"ב סימן י"ט סק"ז שעמד בזה, ועיי"ש מש"כ בזה.

**ב**

ה] **והנה** הקצוה"ח בסימן ת"ו סוסק"ב הק' במה שאמרו לקמן בסוגיין דהא דגזל חמץ ועבר עליו הפסח אומר לו הרש"ל, אף דנתייאשו הבעלים ממנו, הוא משום דזה מתייאש וזה אינו רוצה לקנות, וקשיא דאף שאינו רוצה לקנות, מ"מ היאך מצי למימר הרש"ל אחר שנתייאשו הבעלים ממנו וכבר אינו של הבעלים, ועיי"ש שהוכיח מזה דיאוש אינו יוצא מרשות בעלים עד דאתי לרשות זוכה, וע"כ כל שאינו רוצה לקנות, אכתי הוי של הבעלים, ומצי למימר הרש"ל.

**ועיי"ש** שכתב להוכיח כן עוד, ממה שאמרו לקמן צ' ב' דשור שהמית ואח"כ הזיק וקדמוהו ודנוהו דיני נפשות אין חוזרין ודנים אותו דיני ממונות, ופריך דמ"ט אין חוזרין ודנים אותו, ותיקשי דכיון דנגמר דינו ונאסר בהנאה הרי הבעלים מתייאשים ממנו, ומ"ט ל"ה כנגח ואח"כ הפקיר דפטור, ובע"כ דיאוש אינו יוצא מרשות הבעלים עד דאתי לרשות זוכה, וע"כ ל"ה כנגח ואח"כ הפקיר.

**אמנם** לדעת הרמב"ן ודעימי' דיאוש יוצא מרשות בעלים, הדרא קו' הקצוה"ח לדוכתה, דמ"ט בגזל חמץ ועבר עליו הפסח אומר לו הרש"ל, אף דנתייאשו הבעלים ממנו וכבר אינו שלהם, ומ"ט שור שהמית ואח"כ הזיק וקדמוהו ודנוהו דיני נפשות לא חשיב כנגח ואח"כ הפקיר, אף דנתייאשו הבעלים ממנו.

ו] **עוד** צ"ע בעיקר מש"כ הרמב"ן בפסחים דחמץ שנתייאשו הבעלים ממנו לא חשיב כחמץ של ישראל, ולא אמרינן ע"ז דעשאן הכתוב כאילו הוא ברשותו, דא"כ לפ"מ שאמרו הכא דחמץ שהגיע זמן איסורו ה"ה מתייאש ממנו, א"כ מ"ט לעולם עובר אדם על בל יראה בחמץ שברשותו, הרי כיון שנתייאש ממנו לא חשיב כשלו.[[4]](#footnote-5)

**והי'** מקום לפרש, דכל מה שאמרו הכא דכשהגיע זמן איסורו הוא מתייאש ממנו, הוא בחמץ גזול, דסבור הבעלים שיבערנו הגזלן, וע"כ הוא מתייאש ממנו, אך בחמץ שברשותו, אף דהוא אסור בהנאה אינו מתייאש ממנו.

**אך** הנה בכריתות כ"ד א' אמרו דשור הנסקל שהוזמו עדיו כל המחזיק בו זכה, והרי דאף באיסוה"נ שתחת ידו אמרינן דנתייאשו הבעלים מהן, וא"כ הדין נותן דה"נ בחמץ שברשותו אמרינן דנתייאש ממנו,[[5]](#footnote-6) והדק"ל דא"כ מ"ט הוא עובר עליו בבל יראה.[[6]](#footnote-7)

**ג**

ז] **והנה** ביסוד ההיתר דיאוש מצינו ב' דרכים, דהגרש"ש בשערי ישר ש"ה פי"ב כתב לפרש, ז"ל, הוא ענין התרצות וניחותא, דבדבר שהבעלים חושבים שאבוד ממנו לעולם ולא יוחזר אליו, מתרצים המה על כל המקרים שיתהוו עוד ואינם חסים עוד עליו, מחמת שכבר הוא אבוד מהם אין להם שום קפידא מעתה אם יטלנו זה או אחר, שאין שום תועלת בו עוד, וכל חפץ שאין הבעלים מקפידים על חסרונו יכול כל אדם לזכות בו, עכ"ל.

**אך** החזו"א בסימן י"ח סק"א כתב, ז"ל, אבל יאוש היא הפקעה בע"כ נגד רצונו וכעין הפקר דשטפה נהר וכו', אלא דהתם אפי' לא ידעו בעלים אבל בגנוב וגזול שאין איבוד מוחלט בעינן שידע ויתייאש ואז פקע כחו בע"כ וכו', ועיקר היאוש הוא בזמן ששליטתו נתרועעה וכו', עכ"ל, ושם סק"ג כתב, ז"ל, ביאוש דלאו בדידי' תלוי אלא שהנכס מרד בו ומתייאש מלשלוט עליו לכו"ע פקע בעלותו תיכף, וכמו בשטפה נהר וכו', שאין אדם בעלים על דבר שאינו שליט עליו וכו', ואין חילוק בין אינה מצוי' אצל כל אדם, ובין יכול להציל ע"י הדחק ונתייאש בלבו, עכ"ל, והיינו דאף דאבידה ששטפה נהר מותרת אף כשלא נתייאשו הבעלים ממנה, היינו משום דאינה כלל תחת שליטת הבעלים, אך אבידה שאינה אבודה ממנו כל אדם ועדיין דעתו עלי', חשיב דהיא תחת שליטתו, ורק כשנתייאש ממנה ואין דעתו עלי' כלל, חשיבא כאבודה לגמרי, והיא יוצאת מרשותו.

ח] **ונראה** שנחלקו הראשונים בזה, דהנה המאירי בב"מ כ"ב ב' כתב, ז"ל, כל שזכה בו אדם מצד יאוש, אם הי' של יתומים לא זכה, "שהיאוש ממין מחילה הוא" ויתומים אינן בני מחילה, עכ"ל, וזה כמש"כ הגרש"ש דהתירא דיאוש הוא משום דאין הבעלים מקפידין ע"ז, והוי ממין מחילה.

**אמנם** הנה הראב"ד בכתוב שם בר"פ אלו מציאות כתב, ז"ל, מי שאבודה ממנו וכו', "ואינה אבודה ממנו עד שיתייאש כי אז חושב אותה לאבודה" וכו', עכ"ל, וזה כמש"כ החזו"א דעיקר התירא דיאוש הוא משום דעי"ז חשבינן לה לאבודה.[[7]](#footnote-8)

ט] **ולפ"ד** הראב"ד נראה לפרש מש"כ הראשונים בתרנגולת שמרדה דמהני יאוש הגזבר או המקדיש, דהאמנם אם הא דמהני יאוש הוא משום דהו"ל כמחילה, הרי ודאי דאין הגזבר או המקדיש בעלים להתייאש, אך אם הא דמהני יאוש הוא משום דעי"ז חושבה לאבודה, שפיר י"ל דהגזבר או המקדיש שהם כאפוטורפסים על ההקדש, דאף המקדיש הוי כאפוטרופוס על ההקדש קודם שבא ליד גזבר, בידם לקבוע את מצב ההקדש ולחשבו כאבוד, דהקביעה אם לחשוב את ההקדש כאבוד, תליא באפוטרופסין דאחריות ההקדש מוטלת עליהן.

**ד**

י] **והנה** החזו"א בסימן י"ח סק"א נקט דיאוש יצא מרשות בעלים מיד, ומש"כ התוס' לדון אם יאוש הוא כהפקר, היינו אם יאוש חשיב כהפקר לרצונו, או דהוא הפקעה בע"כ כנגד רצונו, עיי"ש.[[8]](#footnote-9)

**ולכאו'** הדברים מתפרשים ע"פ הנ"ל, דאם התירא דיאוש הוא משום דאין הבעלים מקפידין ע"ז והוא ממין המחילה, הו"ל כהפקר לרצונו, אך אם התירא דיאוש הוא משום דעי"ז חשבינן לה כאבודה לגמרי, הו"ל הפקעה בע"כ כנגד רצונו.

**ומש"כ** התוס' להוכיח לזה מדינא דבאיסורא אתא לידי', היינו דכל הא דאף אחר שנתייאש אכתי קיים חיוב ההשבה, ומכח זה ל"מ היאוש, הוא רק אם יאוש הוי הפקעה בע"כ כנגד רצונו, אך אם יאוש הו"ל כהפקר לרצונו, הרי דמהני היאוש לבטל לעיקר תביעת ההשבה, כ"ה דאם הפקיר את הגזילה מרצונו דודאי לית לי' תביעת השבה כלל, ול"ש כלל שיעכב חיוב ההשבה את היתר היאוש.[[9]](#footnote-10)

יא] **ולפ"ז** י"ל דאף לדעת הרמב"ן דיאוש הוי כהפקר ויוצא מרשות בעלים מיד, הרי מ"מ ודאי דאי"ז עשי' דילי' דהפקר, דאם הי' זה עשי' דהפקר, ל"ה מהני בגזילה שאינה ברשותו ול"מ להפקירה, וגם פשיטא דל"ה מועיל בזה יאוש שלא מדעת, אלא הוא דין התורה דכל שנתיאש יצא הממון מרשותו, וע"כ שפיר י"ל דהוי זה הפקעה בע"כ כנגד רצונו, ומהני הא דבאיסורא אתא בידי' לעכב את היתר היאוש, וזה מתישב עם מש"נ לעיל סק"ט בביאור מש"כ הרמב"ן דמהני יאוש הגזבר או המקדיש.

יב] **והנה** אמנם בעיקר דרך זו יש להעיר, דמד' התוס' נראה דיש ללמוד שדעתם כד' המאירי דהתירא דיאוש הוא משום דאין הבעלים מקפידין ע"ז והוי ממין מחילה, דהנה התוס' לקמן ס"ט א' סוד"ה כל שלקטו כתבו דאף דהבעלים מתייאשים ממה שלקטו העניים, מסתמא אין מתייאשים אלא לגבי עניים ואין מועילין לפטור מן המעשר עד שיהא הפקר לעניים ולעשירים כשמיטה, ועמש"כ בשערי ישר ש"ה פי"ב בטעם הא דל"ד לכל יאוש דגזילה דלא אמרינן דאינו מתייאש אלא לגבי הגזלן.

**והנה** אי נימא דעיקר התירא דיאוש הוא משום דכבר אין דעת הבעלים ע"ז והוא אבוד מהם, לכאו' ל"ש כלל יאוש לעניים ולא לעשירים, דממ"נ אם דעתו עליו מכח הא שמעמידו לעניים, (דהוי זה כשימוש שמשתמש בו ליתנו לעניים), אי"ז יאוש כלל, ואם אין דעתו עליו והוא אבוד ממנו, הוי זה יאוש גמור, ובע"כ מד' התוס' דעיקר התירא דיאוש הוא משום דאין הבעלים מקפידין ע"ז והוי ממין מחילה, וע"כ שפיר י"ל דאינו מקפיד ע"ז רק לגבי עניים.

**ואמנם** גם לפ"ז י"ל, דמ"מ כיון דאי"ז ריצוי מדעתו, אלא מכח שממונו אבוד ממנו אינו מקפיד עליו, ע"כ ל"ה כהפקר לרצונו, ואי"ז מבטל את תביעת ההשבה, ועי' בזכר יצחק ח"א סימן ל"א, וצ"ע.

**ה**

יג] **ובעיקר** מש"נ דאף לדעת הרמב"ן דיאוש הוי כהפקר ויצא מרשותו מיד, מ"מ אי"ז עשי' דילי' דהפקר, אלא הוא דין התורה דכל שנתיאש יצא הממון מרשותו, יש להעיר בזה ממש"כ הרמב"ן דתלי דין יאוש בהפלוגתא אם הפקר יוצא מרשות בעלים קודם דאתי לרשות זוכה, וכיון דיאוש אינו מעשה הפקר, אלא דמדין התורה פקע כח הבעלים ממנו, מ"ט תלי דינו בדין הפקר, הרי אף אם הפקר אינו יוצא מרשות בעלים עד דאתי לרשות זוכה, משום שאין בכח האדם להוציא ממונו מרשותו בדיבור, מ"מ י"ל דביאוש פקע כח הבעלים ממנו מיד.[[10]](#footnote-11)

**ונראה** ללמוד מדברי הרמב"ן דהפלוגתא אם הפקר יוצא מרשות הבעלים מיד, אינה בעיקר עשיית ההפקר, דלכו"ע עיקר עשיית ההפקר היא העמדת החפץ לזכיית הכל,[[11]](#footnote-12) ובזה הוא שנחלקו ר' יוסי ורבנן, דלר' יוסי אף שהעמיד החפץ לזכיית הכל, לא יצא הממון מרשותו, ולרבנן ע"י שהחפץ עומד לזכיית הכל, ה"ה יוצא מרשות הבעלים, - וע"כ תלי דין יאוש בפלוגתייהו, דעיקר דין יאוש הוא היתר זכי' לכל, דזהו דילפינן מקרא דאבידה לאחר יאוש א"צ להשיבה לבעלים אלא יכול לקחתה לעצמו, ולדעת ר' יוסי אף שהותר לזכיית הכל אינו יוצא מרשותו, ולדעת רבנן כיון שהותר לזכיית הכל ה"ה יוצא מרשותו.[[12]](#footnote-13)

יד] **ולפ"ז** י"ל, דע"כ אף דיאוש הוי כהפקר, מ"מ שפיר מהני הא דבאיסורא אתא לידי' שלא יזכה, ולא אמרינן דכיון דהוי הפקר ליכא בזה חיוב השבה, וגם דכיון דהוי הפקר ל"ש שיעכב חיוב ההשבה את הגזלן מלזכות בה, דכיון דכל הא דהוי הפקר הוא בתולדה מהא דאיכא היתר זכי' לכל, הרי דכל דבאיסורא אתא לידי' וה"ז מעכב על היתר הזכי' ול"מ לזכות בו, תו אינו יוצא כלל מרשותו.

**ו**

טו] **ולמש"נ** בדעת הרמב"ן דעיקר התירא דיאוש הוא משום דכל שנתייאשו הבעלים חשבינן לה כאבודה לגמרי, ומה"ט מהני אף יאוש הגזבר או המקדיש, נראה דיש לישב להא דבכל איסוה"נ ליכא כלל ליאוש הבעלים, וע"כ הוא עובר על חמץ שברשותו בבל יראה, וע"כ שור שהמית ואח"כ הזיק וקדמו ודנוהו דיני נפשות, אינו יוצא מרשות הבעלים, ול"ה כנגח ואח"כ הפקיר.

**והטעם** בזה הוא, דהנה בעיקר הא דתלינן לדין גזל חמץ ועבר עליו הפסח בהפלוגתא אם יאוש כדי קני, הק' התרוה"כ בסימן שע"א, דהרי חמץ בפסח הו"ל כזוטו של ים וכאבודה ממנו ומכל אדם, שהרי הוא אסור לכל ישראל, ואף למ"ד דיאוש כדי לא קני, לא מצינו דאם נעשה אבודה ממנו ומכל אדם לא קני, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, ועמש"כ בזה בהגה' לתרוה"כ סימן רס"ב.

**ונראה** לדון בזה, דהנה הרי עיקר דינא דאבודה ממנו ומכל אדם הוא דכל שאין הממון תחת ידו ושליטתו כלל ה"ה יוצא מרשותו, ולפ"ז י"ל, דאף דבאיסוה"נ אין לו שימוש בהן כלל, הרי מ"מ מה שיש לו בהם הוא קיים בידו והוא תחת שליטתו, דכיון דנתחדש דאיכא בעלות אף על דבר שאין לו בו שימוש כלל, הרי דכל מה שנכלל בבעלות זו הוא תחת שליטתו לגמרי, וע"כ לא חשיב כאבודה ממנו ומכל אדם.

טז] **ולפ"ז** נראה בדעת הרמב"ן, דמה"ט הוא דבכל איסוה"נ ליכא ליאוש הבעלים כלל, דכיון דס"ל דעיקר התירא דיאוש הוא משום דהוא אבוד לגמרי מן הבעלים ואינו בשליטתם, הרי דאף דבאיסוה"נ אין לו בהן שימוש כלל ואינו מקפיד עליהן, מ"מ הרי מה שיש לו בהם, הוא קיים בידו והוא תחת שליטתו ואינו מתייאש ממנו, ומה שאמרו בסוגיין דחמץ בפסח מתייאשים הבעלים ממנו, הוא רק בחמץ שביד הגזלן, דסבורים הבעלים שיבערנו מן העולם, וע"כ הן מתייאשים אף מגוף החמץ.

**ומה** שאמרו בכריתות דשור הנסקל מתייאשים הבעלים ממנו, וע"כ כל שהוזמו עדיו כל המחזיק בו זכה, הוא משום דכל שהוזמו עדיו ובאנו לדון כלפי השור המותר, הרי דמזה נתייאשו הבעלים, דהן סבורין שהוא אסור בהנאה ואינו ראוי לכלום, ונתייאשו מכל תשמישי השור, וע"כ שפיר אמרינן דכל המחזיק בו זכה.[[13]](#footnote-14)

יז] **ובמשה"ק** הקצוה"ח דאם יאוש יוצא מרשות הבעלים מיד, א"כ מ"ט גזל חמץ ועבר עליו הפסח אומר לו הרש"ל, הרי אף דאין הגזלן רוצה לקנות, מ"מ כבר אי"ז של הבעלים והיאך מצי למימר לי' הרש"ל, עמש"נ לישב בסימן ו' סק"ט ובהערה שבסוסקט"ז.

1. ולכאו' לפ"ז מתפרש משה"ק התוס' מההיא דנתייאשתי מפלוני עבדי, דאי נימא דיאוש לא נפיק מרשות בעלים עד דאתי לרשות זוכה, היאך מהני יאוש בעבד, הרי ידו כיד רבו ולא יצא מרשות הבעלים, וכ"נ בד' הנתיה"מ שם שפירש עד"ז, - אך צ"ב לפ"ז במש"כ התוס' לישב דהוא משום דכשנתייאש אין לרבו רשות עליו, ומ"ט חשיב דאין לרבו רשות עליו, הרי אכתי לא יצא מרשות הבעלים, וגדולה מזו מצינו בגיטין ל"ט א' דגר שמת והניח עבדים קטנים לאבא שאול אין יוצאין לחירות, וכתבו הראשונים דהוא משום דחשיבי כעבד שרשות רבו עליו, כיון דביד אחרים לזכות בהן, וכ"ש דהכא חשיב כעבד שרשות רבו עליו, ועוד יש להעיר, דבד' התוס' משמע דניח"ל הא דיצא העבד לחירות, ולא קשיא להו אלא דמ"ט א"צ גט שחרור.

   ואשר ע"כ צ"ל בביאור ד' התוס', כמש"כ בחי' הגר"נ, דאף דיאוש לא נפיק מרשות בעלים עד דאתי לרשות זוכה, מ"מ שפיר יצא העבד לחירות, דהוא זוכה בעצמו, ואך דקשיא להו להתוס' דמ"ט א"צ גט שחרור, דרק בהפקר נתחדש דה"ז מועיל להפקיע את הקנין איסור, אך ביאוש דלא נפיק מרשות הבעלים, אלא דהעבד זוכה בעצמו, הי' בדין דלא יועיל זה להפקיע את הקנין איסור. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"ה גם משמעות ד' הרמב"ן בב"מ י' א', וכמש"כ בהגה' הגרא"ז שם, ואמנם יש לדחות, דאף אם לא יצא מרשות בעלים, כבר לא חשיב כחב לאחריני, אך משמעות ל' הרמב"ן הוא דיצא מרשות בעלים, וכ"נ גם בד' הרמב"ן בריש פסחים, שדימה דין ביטול חמץ לדין יאוש, וכתב דיצא מרשותו ביאוש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובפשוטו צ"ל בזה, למש"כ האחרונים בדעת הרמב"ן בב"מ כ"ו ב', דהא דל"מ יאוש בגזילה אי"ז מכח הא דנתחייב בהשבה, אלא הוא מטעם אחר, ולפ"ז י"ל דמכח זה לא חייל כלל היתר היאוש, ואינו נעשה הפקר כלל, - וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות לקמן קי"ד א' בסו"ד, ז"ל, שהרי יאוש זה אינו כלום הואיל ובאיסורא גמורה אתא לידי' וכו' שזה כללו של יאוש כל היכא דבאיסורא אתו לידי' לאו כלום הוא, עכ"ל, ומכח זה נחלק הרמב"ן שם ע"ד הבעה"מ דשינוי מעשה קטן או שינוי השם אינם קונין אלא בצירוף היאוש, וע"ז כתב הרמב"ן דכיון דבאיסורא אתא לידי' ואין היאוש כלום, אף אינו מצטרף לקנות.

   אך הנה הרמב"ן שם לעיל מינה כתב, די"ל דשינוי השם שע"י מחשבה ל"מ אלא בדאיכא יאוש, ופירש הטעם, ז"ל, אבל מי שיקרא שם מעצמו לגזילה שבידו אי"ז שינוי השם, שאין אדם קורא שם לדבר שאינו שלו וכו', אבל לאחר יאוש "הואיל ויצא מרשות הבעלים" שינוי השם שלו שינוי הוא וקני, עכ"ל, והרי דאף דבאיסורא אתא לידי', חייל עיקר היאוש ויצא מרשות הבעלים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. והעירו דיש מקום לפרש דלהרמב"ן לטעמי' דל"מ יאוש בדבר שברשותו, ע"כ אף שהוא מתייאש מן החמץ שברשותו, ה"ה עובר עליו בבל יראה, - אך הנה בחי' הרמב"ן בריש פסחים פירש דהא דמהני ביטול חמץ, הוא דומיא דממון אבידה דכיון שנתייאש ממנו בלבו יצא מרשותו וכל הזוכה בו קנאו, אף חמץ בזמנו ממון אבוד הוא מבעליו ויצא מרשותו ביאוש, והרי דאף כשהחמץ ברשותו חשיב כממון אבוד מבעליו ומהני בי' יאוש, וא"כ הדק"ל דמ"ט צריך שיבטלו בלבו, הרי בלא"ה נמי הוא מתייאש ממנו, וכמבו' בסוגיין. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולא מיבעיא לדעת ר' יהודה דחמץ אסור בהנאה אף לאחר זמנו, דודאי דהוא מתייאש ממנו, אלא אף לפ"מ דקי"ל כר"ש דאינו אסור לאחר זמנו, הרי מ"מ הוא אסור מדרבנן, ואף בגונא שנתייאשו הבעלים ממנו ולא עברו עליו בבל יראה, ה"ה אסור לאחר זמנו, וכמש"כ הרמב"ן, וסגי בהכי שיתייאשו הבעלים ממנו. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם הקצוה"ח בסימן ת"ו סק"ב פירש לדינא דשור הנסקל שהוזמו עדיו דהוא משום הפקר, וכתב דכל הא דמהני ההפקר הוא משום שהוזמו העדים והוברר הדבר שהי' מותר בהנאה והוי ברשותו, אך בכל איסוה"נ ל"מ ההפקר משום דהוי דבר שאינו ברשותו, ולפ"ז ניחא, דבחמץ בפסח ליכא למיתי עלה מכח דינא דהתם, - אך הקצוה"ח גופי' שם נקט דבכל איסוה"נ הוא מתייאש מהן, עיי"ש, ולפ"ז תיקשי דלדעת הרמב"ן דיאוש יצא מרשות בעלים ואינו עובר עליו בבל יראה, מ"ט עובר אדם בבל יראה על חמץ שברשותו. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובדבריו שם מבו' דזהו עיקר התירא דאבודה ממנו ומכל אדם, והיינו שהיא אבודה לבעלי' בעיני כל, כי היאוש ע"ז מפורסם לכל אדם, והיינו דאבודה ממנו ומכל אדם, לאו היינו דגם אינה ביד כל אדם להשיבה לבעלים, אלא היינו דידוע לכל אדם שהיא אבודה מן הבעלים, - ובזה מתפרש דעת רש"י בסוגיין דהתירא דאבודה ממנו ומכל אדם הוא משום יאוש, אף דהו"ל כיאוש שלא מדעת, ואף דמהני אף כשעומד וצווח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועד"ז פירש הזכר יצחק בח"א סימן ל"א, עיי"ש, וכ"נ מד' הקצוה"ח בסימן ת"ו סוסק"ב שכתב מדעת עצמו להך מילתא דביאוש אינו יוצא מרשות הבעלים מיד, ולא הביא לד' התוס' הכא, ובע"כ שפירש דלא בזה הוא שדנו התוס'. [↑](#footnote-ref-9)
9. וארווחנא לדרך זו, דהנה לדרך קמא דמכוון התוס' הוא דאם ביאוש יצא מרשותו הי' בידו לזכות מן ההפקר, הרי לכאו' כ"ז הוא אי נימא דגם היכא דבאיסורא אתא לידי' חייל עיקר היאוש, ואך דהוא לא מצי לזכות בזה, דאי נימא דכל דבאיסורא אתא לידי' לא חייל עיקר היאוש, ואף אחר ל"מ לזכות בזה, שפיר י"ל דביאוש יצא מרשותו, ומ"מ כל דבאיסורא אתא לידי' לא חייל היאוש.

   אך הנה מהא דבעינן לדינא דיאוש ושינוי רשות, מבו' בפשוטו דכל דבאיסורא אתא לידי' לא חייל כלל היאוש, וע"כ גם אחר ל"מ לזכות בזה אלא מכח דינא דיאוש וש"ר, ואין לומר דזה עצמו הוא דינא דיאוש וש"ר, דבד' התוס' לקמן ס"ז ב' סוד"ה אמר עולא מבו' דש"ר הוא קנין, ומה"ט דנו דכל דבע"כ נותנין לו לא חשיב ש"ר, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן ס"ז א' סוד"ה הא לאו הכי, שכתבו דהא דל"מ ש"ר בלא יאוש, הוא משום דאם אין יאוש אין ש"ר, ולפ"ז אין לפרש לד' התוס' הכא דהיינו דאם ביאוש יצא מרשותו הי' בידו לזכות מן ההפקר, ובע"כ דמכוון דבריהם, דאם יאוש הוי כהפקר לרצונו הי' בטל עיקר תביעת ההשבה, ול"ה מהני הא דבאיסורא אתא לידי' שלא יזכה בו.

   אמנם בעיקר הדברים יש להעיר מד' התוס' לקמן ס"ט א' ד"ה כל שלקטו דמבו' בפשוטו בדבריהם דס"ל דאף דבאיסורא אתא לידי' חייל היאוש ויכול אחר לזכות בו, ומה"ט דנו לפטור מן המעשר אף קודם שזכה בו אחר, אך באמת אי"ז מוכרע בד' התוס' שם, דממה שהוצרכו לפרש דאינו חייב דמים לנגזל מכח דינא דר"פ הגוזל בתרא, מבו' דלא חייל היתר היאוש לגמרי, דאם חייל היתר היאוש לגמרי, פשיטא דאינו חייב דמים, וכמו שעמד בזה הגרע"א, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועי' בחזו"א בסימן י"ח סק"ג שכתב כן, דאף למ"ד דהפקר אינו יוצא מרשות בעלים עד דאתי לרשות זוכה, מ"מ ביאוש דלאו בדידי' תליא אלא שהנכס מרד בו ומתייאש מלשלוט עליו, לכו"ע פקע בעלותו תיכף, וכמו בשטפה נהר, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-11)
11. וכלישנא דמתניתין בנדרים מ"ג א' דה"ה מופקרין "לכל מי שיחפוץ", וכ"ה מבו' מעיקר דינא דהפקר לעניים ולא לעשירים, וכ"ה מבו' מדעת רש"י בב"מ י"ב א' דהפקר חשיב כדעת אחרת מקנה, וכ"נ ממה שנחלקו בנדרים מ"ה א' אם בעינן מדאורייתא הפקר בפני ג', וי"א דאף אם ל"ב הפקר בפני ג', מ"מ ל"מ הפקר בינו לבין עצמו, - וכ"ה מבו' גם מדעת הרא"ש והר"ן בנדרים מ"ד א' דאיכא גוונא דהפקר דמודו רבנן דאינו יוצא מרשות בעלים עד דאתי לרשות זוכה, וגם הוא הפקר הוא, והרי דגם לדעת רבנן הוי עיקר ההפקר העמדת הממון לזכיית הכל, ואיכא גוונא שדעתו דיצא עי"ז מרשותו, ואיכא גוונא שדעתו דלא יצא מרשותו עד דאתי לרשות זוכה. [↑](#footnote-ref-12)
12. והנה אמנם למש"כ הרא"ש והר"ן בנדרים מ"ד א' דאיכא גוונא דהפקר דמודו רבנן דאינו יוצא מרשות בעלים עד דאתי לרשות זוכה, משום שאין דעתו שיצא מרשותו, והרי דלאו כללא הוא דכל שהועמד לזכיית הכל ה"ה יוצא מרשותו, הדין נותן דאף ביאוש לא יצא מרשותו, - אך מד' הרמב"ן מוכח דס"ל דלרבנן בכל גוונא דהועמד הממון לזכיית הכל הוא יוצא מרשות הבעלים, ובע"כ דמפרש לסוגיית הגמ' שם בע"א, ועיי"ש בחי' הרשב"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-13)
13. ואמנם נתחדש לפ"ז, דאף דלא נתייאשו הבעלים מגוף השור, שהרי אף אחר שיסקלוהו תהא הנבילה ברשותם ותחת שליטתם, מ"מ כיון שנתייאשו מן השור המותר, מהני היאוש, - וגדולה מזו מצינו בד' התוס' בכריתות שם ד"ה דאמרו לו שכתבו לדעת רבינו אפרים דרובע ונרבע מותר בהנאה, דמה שאמרו התם דכל שהוזמו עדיו כל המחזיק בו זכה, היינו דזכה בדמי השור במה ששוה בחייו יותר מאחר מיתה, דלא אפקרי' רק שיעשה לו מיתת בי"ד אבל לא מדמי הנבילה, והרי דאף שלא נתייאש מגוף השור, מ"מ חייל היאוש על דמי השור היתירים בחייו יותר מאחר מיתה, ועד"ז מצינו בד' תוס' הרא"ש לעיל כ' ב' בדין פירות ברה"ר, וכ"נ גם בד' התוס' שם, (אך התרוה"כ בסימן שס"ג פירש לדבריהם בע"א, ואכמ"ל), וה"נ בכל שור הנסקל, אף שלא נתייאש מגוף השור, מ"מ כיון שנתייאש מכל דמיו שפיר מהני היאוש, וכיון דזכה המחזיק בו בכל דמיו, והבעלים אין לו אלא את גוף השור דלא שוה מידי, מעמידין את כל השור ביד המחזיק.

    ויש להוסיף, דהך מילתא דמצינו לחלק את הבעלות כה"ג, מצינו כן בדינא דהמרדכי בפ' אלו מציאות סימן רנ"ח, דמי שקנה בדיל ונמצא שכולו כסף מבפנים לא זכה בו, והביאו הרמ"א בחו"מ סימן רל"ב סי"ח, והרי דאף שזכה בכולו בתורת בדיל, מ"מ לא זכה בו במה שעודפים דמי כסף על דמי בדיל, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-14)