מצוא חפצך ב שו ה-ו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שו ושז - דינים התלוים בדיבור

**שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי רפאל צבי ובר שליט"א

הלכות 'ממצוא חפצך'

##### **או"ח סימן שו סעי' ה - ו**

##### **שיעור ב**

**[המשך סעיף ה] אינו נותן שכר שבת.**

## כשנותן בתורת מתנה

כתב המשנ"ב (ס"ק טו) דאף שאסור לשכיר ליטול שכר שבת, אם הוא נותן לו בתורת מתנה שרי. וכן מבואר בהמשך דבריו (ס"ק כד) לגבי נטילת שכר החזנים שכתב המשנ"ב שלדעת הנוהגים לחוש ולא ליטול שכר שבת לא יקצוב בתחילה, ומה שהוא נוטל אחר כך יש לומר שהוא דרך מתנה.

ומתבאר דכל היכא שאין חיוב גמור לתת את השכר אין בזה משום איסור של נטילת שכר שבת. ובכוללים או בשאר מסגרות לימודיות שנותנים שכר על לימוד בשבת, יכולים להתנות שאינם מתחייבים על התשלום, והשכר הוא רק בתורת מתנה.

**[המשך סעיף ה] הגה: ואם שכרו לחודש והתנה עמו לשלם לו כל יום כך וכך מקרי שכיר יום.**

## שכיר לחודש שיכול לחזור בו אם הוא שכיר יום

ובפשטות דברי הרמ"א צ"ב דכיון ששכרו לחודש מדוע מקרי שכיר יום, ומה בכך שצורת התשלום היא שמשלם עבור כל יום.

והנה מקורו מהר"ן בכתובות (כח, א מדפי הרי"ף) לגבי איש המורד באשתו שחייב מדינא לתת לה חצי דינר על כל יום ויום, ומבואר ברי"ף שם שחייב לשלם רק ג' דינרים לשבוע לפי שאין נוטלין ממנו שכר שבת [ואף שהאשה אינה עושה מעשה חשיב שכר שבת במה שהיא נהנית מהשבת], ובר"ן שם ביאר את דברי הרי"ף דהטעם שאין להתיר בזה משום הבלעה משום שאין מוסיפין לכל שבת אלא מה שעולה כל יום ויום וכיו שאם יחזור ויתפייס עמה באמצע השבוע אינו משלם אלא עבור אותם ימים, אז אין מצטרפין כל שבעת ימי השבוע זה עם זה.

ובדרכי משה הוכיח מהר"ן דמזה יש ללמוד לדין שכר שבת שבאופן ששכר אותו לחודש שלם והתנה שישלם לפי ימים, מוכח מלשונו דדעתו שיוכל לחזור בו באמצע החודש, וכיון שיכול לחזור בו באמצע לא מיקרי שכיר חודש ואסור לו ליטול שכר שבת, והביאו המג"א (ס"ק ז).

ובביאור הלכה הביא מהאליה רבה (ס"ק יד) שתמה על הדרכי משה דבשכירות לא נראה שיכול לסלקו אחר שאמר שהוא משכיר לו לחודש, אך בביאור הלכה שם ביאר את דברי הדרכי משה שכוונתו דכיון שאמר לשון זה שרוצה שישלם לו עבור כל יום ויום מוכח שדעתו היא שיוכל לחזור בו.

ובמאמר מרדכי (ס"ק ח) הקשה דמנא לן שמשום לשון זה שתובע אותו דינר בכל יום נעשה כשכיר יום, דהא אינו דומה למורדת ששם כל יום הוא סיבה לחיוב בפני עצמו, וכאן רק משום תנאו החיוב הוא בכל יום ויום. ועוד הקשה בשבות יעקב על עיקר סברתו דמה בכך שיכול לחזור הרי כל שכיר חודש יכול לחזור כדקיימא לן דפועל חוזר בו בחצי היום, ועל כרחך מה שהוא יכול לחזור בו זה לא סיבה שיחשב רק כשכיר יום. ועל כרחך צריך לחלק בין מורדת שמצפים שיחזור בו ויתפייס עמה, משא"כ הכא שאדרבה מסתמא הוא ימשיך בשכירותו לכל החודש ולכן הוא נחשב כשכיר חודש. ולמעשה במשנ"ב (ס"ק כ) הביא את דברי השבות יעקב והאליה רבה שחולקים וס"ל דאף אם יכול לחזור בו חשיב שכיר חודש ושרי.

## שכר ריבית של שבת בבנקים

ולגבי איסור שכר שבת בתשלום ריבית בבנק, הנה אם הוא מפקיד בבנק ומקבל ריבית על כל יום ויום לכאורה הוא אסור משום שכר שבת אלא שיש להקל בזה כיון שיום עסקים בבנק נקבע לפי התאריך הלועזי שמשתנה בשעה קבועה בלילה, ואם כן לעולם מה שיטול יהיה בהבלעה כיון שחלק מאותו 'יום עסקים' הוא ביום חול. אכן באופן שיש שני ימים של ראש השנה או שיוצא שבת הסמוכה ליו"ט לא מהני היתר זה כיון שיש יממה שלימה שאסור ליטול עליה שכר, וראה בסמוך מה לעשות בריוח שבא לו מאותה השבת. אמנם בזמנינו רוב הפיקדונות בבנקים הם לשבוע או לחודש וכדומה, ובזה ודאי יש להתיר משום הבלעה.

ובאופן שהוא מחוייב לשלם ריבית יומית אם הבנק שייך לאינו יהודי אין איסור בדבר כיון שאין איסור שכר שבת על הבעל הבית אלא על הפועל בלבד, כדמוכח במשנ"ב (ס"ק כא) שאם נותן שכר שבת עובר משום 'לפני עור' ומשמע שאין איסור משום שכר שבת, אך אם הבנק שייך ליהודי הרי הדבר אסור משום לפני עור וצ"ע.

## עבר וקיבל שכר שבת

באופן שעבר וקיבל שכר שבת או שקיבל בעל כרחו כגון שקיבל ריבית מהבנק וכנ"ל, מצינו בחידושי הריטב"א (עבודה זרה כו, ב) לגבי מיילדת שנטלה שכר שבת מגוי שעליה לזרוק את השכר שהיא מקבלת לים כדי שלא תהנה משכר שבת, אמנם בשו"ת חתם סופר (חושן משפט סו"ס קצד) כתב שיש ליתן את השכר לצדקה, ובאגרות משה (אורח חיים חלק ד סימן נט) כתב שיש ליתן את זה לצדקה באופן שלא ידעו שהוא נותן כדי שלא יקבל שום הנא או הכרת טובה על תרומתו.

## היתר תשלום ע"י הבלעה

הנה ידועים דברי הנודע ביהודה (אורח חיים תניינא סימן כו) שבא לבאר את מנהג העולם שהיו משלמים על טבילה במקוה בשבת דלכאורה יש בזה משום איסור של נטילת שכר שבת, וכתב שם לחדש דכיון שהוא משלם אף עבור העצים שעל ידם היו מחממים את המים, וזה שרי ליטול דדמי למקח שמותר ליקח בשבת וליטול את הדמים לאחר השבת, אם כן יש להקל דהוי שכר שבת בהבלעה.

## הבלעה באירוח בשבת בבית מלון

ויש שכתבו ע"פ דברי הנודע ביהודה להתיר לשלם שכר שבת במי שמתארח בבית מלון ואוכל שם את סעודות השבת שיכול לשלם את דמי השכירות עבור חדרו בהבלעה עם התשלום עבור האוכל, משום שאת דמי האוכל בוודאי שרי ליטול דדמי למקח.

והנה הדבר פשוט שאין להתיר משום הבלעה את שכירות החדר משום שמשלם גם על השימוש במים ובחשמל וכדו' שהרי ברור שאף אם יאמר שאינו אוכל ואינו משתמש במים שבמלון הדבר לא ישנה את גובה התשלום עבור השכירות, והיינו שהתשלום הוא תמורת השהות והרי זה שכר שבת. ובאופן שיש המתארחים במקום כולל אוכל ויש שאינם אוכלים במקום, שבאופן זה התשלום עבור האוכל הוא בפני עצמו אפשר דיש להקל לשלם עבור השכירות בהבלעה עם התשלום על האוכל, אך אפשר שיש להחמיר דכיון שהאוכל נמכר כחלק משירותי המלון, שהרי המלון אינו מוכר את האוכל למי שאינו מתארח שם, א"כ תשלום עבור האוכל הוא חלק מהתשלום על המלון עצמו וצ"ע.

ואף שהנודע ביהודה היקל לשלם על המקוה משום שמשלם על העצים אף שבוודאי עיקר החיוב הוא על השימוש עצמו, נראה שהיקל רק בצירוף הסברא שדעת חלק מהראשונים שאין איסור שכר שבת במקום מצוה כמבואר בשו"ע בסמוך (סעיף ה) לגבי שכר החזנים, וע"ש עוד דעיקר כוונתו שם היא ליישב את המנהג להקל, וסיים שכתב דהלכה זו רופפת בידו. והרבה סמכו על קולא זו וצ"ע.

## הבלעה במה שמשלם עבור ניקוי החדר וכדו'

ויש שהוסיפו עוד להקל אפילו באופן שהמתארח מביא בעצמו את האוכל דשרי ליתן את דמי השכירות כי בתשלום זה הוא משלם אף על ניקיון החדר בערב שבת וחשיב נטילת שכר בהבלעה.

אך סברתם צ"ב דא"כ מדוע לא נאמר שבכל שכירות מקום יהיה מותר ליטול שכר שבת כיון שהוא משלם גם על עלות בנית המקום, ועל כרחך שאף שחלק מהשכר מיועד עבור בניית המקום כיון שנטילת השכר היא עבור השימוש בפועל זה בכלל שכר שבת, וא"כ הוא הדין דאף כשמשלם אף עבור הניקיון הרי המחייב של השכר הוא השימוש בפועל במלון וחשיב שכר שבת.

אמנם באופן שמגיעים למלון או לבית הארחה מערב שבת יש להקל דהוי הבלעה עם מה שמשלם על ערב שבת ודמי למש"כ המשנ"ב לקמן (ס"ק כא) לגבי שומר העגלות שנותן לו לשמור על עגלתו בשבת שיכול להתנות עמו שישמור גם בערב שבת ובמוצאי שבת כמה שעות, ואז הוי כשכר שבת בהבלעה דשרי, וה"נ התשלום הוא אף על השימוש בערב שבת ובמוצאי שבת.

אכן נראה דצריך שיהיה לו רשות להגיע למלון זמן ניכר קודם השבת, כי אם מגיע זמן מועט קודם השבת לא חשיב הבלעה כיון שאין הדרך לשלם עבור זמן כל כך מועט, ולא שייך היתר דהבלעה אלא שמשלם עבור דבר שמחייב תשלום והוא מבליעו עם השכירות, אך אם אין הדרך לשלם על כך אין להתיר משום הבלעה.

והנה בסעיף הבא מצינו לגבי חזנים הנוטלים שכר שאם שכרו לשנה או לחודש שרי וביאר המשנ"ב (ס"ק כד) דהיינו שמתפלל תפילת חול, וצ"ל דמיירי באופן שרגילים לשלם על זה דבלאו הכי לא חשיב הבלעה כיון שאין הדרך לשלם על תפילה שמתפללים בחול, וכ"כ בשש"כ (פרק כא הערה קמה) בשם הגרשז"א.

**[סעיף ו] אסור לשכור חזנים להתפלל בשבת ויש מי שמתיר.**

## שכר שבת לדבר מצוה

והנה מצינו בגמרא בפסחים (נ, ב) דארבע פרוטות אינו רואה בהם סימן ברכה, ואחד מהם הוא שכר מתורגמנין דמיחזי כשכר שבת, ויש שלמדו מכאן שיש איסור שכר שבת אפילו במתורגמנין אף שזה דבר מצוה, ויש שדייקו להיפך דמשמע שרק אינו רואה סימן ברכה אך מדינא שרי, וכמבואר בבית יוסף כאן, ולכך לכו"ע אף אם מותר ליטול על זה שכר אינו רואה בזה סימן ברכה, וכן כתב המשנ"ב כאן (ס"ק כג) דמכל מקום אינו רואה סימן ברכה.

והנה ידוע הכלל בדברי השו"ע שבסתם ואח"כ מחלוקת הלכה כסתם, והכא סתם השו"ע כדעה האוסרת לשכור חזנים דהוי שכר שבת, והקשה המחצית השקל (ס"ק ח) דבשו"ע לקמן (סימן תקפה סעיף ה) כתב שהנוטל שכר לתקוע בשופר או כדי להתפלל בראש השנה אינו רואה מאותו שכר סימן ברכה, ודקדק שם המג"א (ס"ק יב) דמשמע שמדינא שרי ליטול רק אינו רואה בזה סימן ברכה ודלא כסתימת השו"ע כאן.

ותירץ המחצית השקל ע"פ המבואר בטור שם שהספרדים לא היו מוצאים מי שירצה לתקוע עד שהיו צריכים לשכור אחד לתקוע וכיון שלא היתה להם ברירה סתם השו"ע להקל כדי שלא זה ימנע ממצוה. ולהלכה יוצא דלכתחילה לא יטול שכר שבת אף על דבר מצוה, אך במקום הדחק יכול להקל.

ובספר אלף המגן (סימן תקפה ס"ק כג) כתב דאף שמבואר שאין רואה בשכר זה סימן ברכה היינו דווקא לעשירים אך למי שרעב ללחם אין לחוש בזה. והנה בשו"ע לעיל (סימן רנא סעיף א) כתב לגבי העושה מלאכה בערב שבת מן המנחה ולמעלה שאינו רואה בזה סימן ברכה, וביאר המשנ"ב (ס"ק ב) שאף שירויח במקום זה יפסיד במקום אחר, ומשמע שיהיה לו הפסד מזה, אמנם במשנ"ב לקמן (סימן תרצו ס"ק ד) לגבי העושה מלאכה בפורים שאינו רואה סימן ברכה כתב שיש אומרים שיפסיד גם את הקרן ויש שפירשו שרק מפסיד את הריוח. אכן כאן שאין צד איסור במלאכתו נראה דלכו"ע אינו מפסיד מנכסיו אלא רק מפסיד את הריוח.

## שכר שבת ברופא או מילדת

כתב המשנ"ב (ס"ק כד) שמילדת בודאי מותרת ליטול שכר שבת ובשו"ת מהר"י ברונא (סימן קיד) הביא הטעם דבלא שישלם יש לחוש שלא תבוא בפעם הבאה ויבואו לידי פקוח נפש. ובארחות רבינו (חלק א עמוד קלט) מובא שלכן לעולם צריך לשלם לרופא כדי שלא ימנע מלהציל בפעמים אחרות, וטוב שיתן לרופא את אותו התשלום במתנה ובכך ימנע מחשש שכר שבת.

**הדינים העולים:**

1. מותר ליתן שכר שבת אם אינו מתחייב לתת לו והוא נותן לו רק בתורת מתנה.
2. נחלקו הפוסקים בשכיר לחודש שיכול לחזור בו אי חשיב שכיר יום או שכיר חודש.
3. אם יש לו ריבית יומית בבנק אין איסור בשכר שבת כיון שניתן בהבלעה שחלק מהיום הוא בחול כיון שמשלם לפי הלועזי.
4. עבר וקיבל שכר שבת יזרוק את השכר לים או שיתן לצדקה באופן שלא ידעו מי הנותן.
5. הנודע ביהודה היקל לשלם על שימוש בבית המרחץ כיון שמשלם בהבלעה על העצים, וצ"ע אם להקל בזה כיון שעיקר התשלום הוא עבור השימוש ורק במקום מצוה היקל.
6. יש שכתבו לשלם לבית מלון עבור השימוש בשבת בהבלעה עם התשלום על האוכל וצ"ע. ואם משלם על ההגעה מערב שבת שרי.
7. יש להחמיר שלא ליטול שכר שבת אף על דבר מצוה, ובמקום הדחק יש להקל.
8. מילדת ורופא רשאים ליטול שכר שבת וראוי לשלם על כך כדי שיבואו בשבתות הבאות.