חזקה בודאי נגע ועל שורש הספק, ובדין תרת_ל וחסר ואתאי - רשימות
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / חזקות וספק טומאה

נוב"י סי' נ"ו הוכיח דלא אזלי' בתר שורש הספק מקידשה אבי' בדרך דמהני חזקת פנוי', ומפרה אדומה שכתבו תוס' דאיכא חזקה נגר הרוב, ומתינוק שנמצא בצד העיסה

] משכנו"י יו"ד י"ז, כתב בדעת הרמב"ם דתרת"ל הוי ספק, והא דמטמא במקוה ברה"ר הוא כל"ב דגמ'.

והוכיח כן מסוגיא דגיטין דל"א: דאין לחלק בין חסר ואתאי, וגם דהוי רק ספק.

וכתב לישב קו' תוס' בבית המנוגע, דהתם צריך לדון על הבית, ומשא"כ במקוה.

וכ"כ בדברי אמת קונט' דברי סופרים סי' א', דלהרמב"ם תרת"ל הוי ספק גמור, ומש"כ דטמא היינו מספק, וכמש"כ גם בב' מקואות דהטהרות תלויות, ועיי"ש בדין חזקה היכא דאיתרע, וצ"ע.

] לפמש"נ בדעת הרא"ש, דהטעם הוא משום דבטל חזקת הטמא, משום דמעיקרא הי' המקוה מעליא, והי' עומד שכשיטבול בו יטהר, לפ"ז נמצא דבטהרות שנגעו בנדה ל"ש ה"ט כלל, וע"כ בהו אזלי' בתר חזקה, ורק שחידש הרא"ש דטומאה דידהו משום לתא דידה, וזה ע"ד מה שפירש החזו"א דטומאה נמשכת מטומאה הראשונה.

ומשא"כ בטובל שפיר שייך ה"ט, וע"כ ניחא דלא אזלי' בתר חזקת הטהרות, והא דאזלי' בתר חזקת הטמא הוא משום דחזקת המקוה איתרע, וכה"ג שפיר קיים חזקת הטמא, ודו"ק היטב.

ובזה ניחא קו' הראשונים על רש"י ודעימי' מהא דלא אזלי' בתר חזקת הטהרות, ולמש"נ ניחא דל"ד לתינוק שבאנו לחדש טומאה עליו, וכה"ג ל"ה מעולם חזקה על הטהרות שאם יגעו בתינוק יטמאו.

ויסוד הדברים נלמד מסוגיא דחולין ד"י. ומסוגיא דיבמות ד"ל:, דליכא חזקת איסור, אלא אדרבה איכא חזקת היתר לכשתשחט ולכשימות הבעל, ואך דכל דאיכא ספק בשחיטה הרי דע"ז אכתי יש חזקת איסור, אך כל שהסכין בחזקתו, שפיר איכא חזקת היתר.

ולפ"ז ניחא דאף שדעת התוס' דלא אזלי' בתר שורש הספק, מ"מ כל שנשחט בסכין שאינו פגום וטבל במקוה דלי"ב ריעותא, ל"ש לאסור כלל משום חזקת הבהמה וחזקת הטמא, דאדרבה חזקתם מסייעת להתיר, וכדעת רב חסדא, ואף ר"ה לא פליג אלא היכא דאיתרע.

ולפ"ז אדרבה משם מקור לד' התוס', וזה מהא דר"ה אוסר, ולא מ' שטעמו משום תרתי לריעותא, והרי בעי' חסר ואתאי, דבגמ' אמרו שטעמו משום דבחזקת איסור עד שיודע וכו', והיינו דס"ל דכל שאינו ברור שנשחטה בסכין כשרה, אכתי הויא הבהמה בחזקת איסור, וממילא דל"מ חזקת הסכין, דלא אזלי' בתר שורש הספק, ור"ח דפליג הוא משום דנתבטלה חזקת הבהמה, וכמש"נ.

ולפ"ז נ', דמשה"ק הראשונים מסוגיין, נ' מל' הרא"ש וש"ר, דלא הקשו דיהא שם דין תרת"ל, אלא אף בלא"ה יהא בזה ספק, דהוכיחו מסוגיין דלא אמרי' שנתבטלה חזקת הטמא, כיון דאיכא ריעותא במקוה, ולא אמרי' טובל לא איתרעאי, וע"ז תירצו בכמה אנפי, וז"ב התירוץ דאינו ברור שפסול, וכמבו' בל' הרשב"א, דהיינו דמה"ט לא איתרע חזקת הכשר דהבהמה.

ולפ"ז י"ל דמה"ט לא תי' הרא"ש בסוגיין חסר ואתאי, וגם בחולין כ' ב' תירוצים, הגם דלגבי בית המנוגע בעכצ"ל כן, אלא די"ל דל"ב חסר ואתאי רק כלפי דין תרת"ל, אך מ"מ לא נתבטלה חזקת הטמא.

והא דבבית המנוגע לא אזלי' בתר חזקת הנכנס, י"ל ע"פ ד' הרא"ש הנ"ל דטומאה דידהו משום לתא דידה, ומבו' לפ"ז דעת התוס' דנר' דעתם בכ"ד דלא אזלי' בתר השורש, וצ"ע מבית המנוגע, וע' מהר"ם וצ"ב, ולהנ"ל טומאה שאני, ודו"ק.

חמד"ש סי' ד' דבנגע ל"ח חזקה בבית כיון שנולד בו ריעותא, ויש רק חזקה על הנכנס, וע"כ ל"מ משום דשאני מקוה דכל דין המקוה הוא רק לטהר טמאים, משא"כ בנגע.

ולפמש"נ יל"פ בזה, דהוא משום דאדרבה חזקת הבית שכשיטמאו הכהן יהא טמא, ומשא"כ לגבי הנכנס ל"ה חזקה מעולם שכשיכנס לבית יהא טמא, שהרי י"ל דמעולם ל"ה הבית טמא, ולא אמרי' חזקה דאחר שיטמא הכהן את הבית אם יכנס לבית יהא טמא, כמו דנראה פשוט דבספק אם קידש ערוה קודם שנשא את אשתו, לי"ל חזקת היתר ליבם, אחר שישאנה וימות, וז"פ.

] רש"י גיטין דל"א. פירש דהנידון הוא על המקוה, ופי' הטעם דאף ברה"ר טמא, משום דדוקא בספק נגע י"ל לא נגע, אבל בזה אל תטהרנו מספק.

ונ' ברש"י דתרת"ל הוי רק ספק, וכל"ב דגמ', וזה מתאים עם מש"כ הריטב"א דד' רש"י אתיין כל"ב, ולפ"ז י"ל אולי קו' החמד"ש דאי"ז חסר ואתאי, וצ"ב.

ויל"פ עוד, דעכ"פ הי' בדין דיהא זה ספק, דאילו הוי אזלי' בתר שורש הספק, ל"ה מהני מידי תרתי לריעותא, וזה שלא כד' תוס' הרא"ש, אא"כ נימא דעכ"פ אי בחסר לפניך הוי אזלי' בתר שורש הספק, ל"ה מהני תרתי לריעותא, ובזה אין לחלק בין חסר ואתאי ללא חסר ואתאי, וצ"ע, ויל"ע בשעה"מ בזה.

ובזה מיושב קו' המחנ"א, דמה מדמי, הרי הכא ודאי והכא ספק, ולהנ"ל ניחא, דהכא דאי"ז חסר ואתאי הוי ספק, ויל"ע בחקרי לב יו"ד קט"ו בזה.

חמד"ש סי' ח', האריך דלפי' רש"י, אין מקור למסקנת הגמ' דתרת"ל הוי ודאי, וע"כ שפיר י"ל דהוי ספק.

הק' במניח פירות דאי"ז חסר ואתאי, ותי' דל"ב חסר ואתאי רק בחזקת הגוף.

] ר"ת בספה"י ק"ס, הק' על רש"י דהול"ל אוקי תינוק אחזקתי', ועוד דל"מ חזקה לעיסה, כיון שרואים תינוק שרוב שהוא טמא נוגע בעיסה, ועוד מ"ט לא נקט שנגע בעיסה, ורמב"ן חולין תירץ על קו' זו דנקט לה לרבותא דרבנן, ורשב"א שם הניח בקושיא.

וי"ל בדעת רש"י, דאם כבר היינו דנים על התינוק, ודאי הי' העיסה טמאה, וזה ע"ד מה דחזינן בדין בית המנוגע, ובדין שוטה, ובדין מקוה להסוברים דחילוק הרשויות הוא על הטהרות, דכל שהנידון למפרע יש לנו לדון גם על התוצאות.

ולכאו' יש להוכיח כן גם למש"כ התוס' דהקופה יבד"ל, ולכאו' נ' דאם באנו לדון על הקופה עצמה ודאי איבד"ל, ורק על הטהרות שנשתמש בהם בקופה חשיב יבד"ל, וג"ז צ"ב, וזה דמי ממש לד' התוס' בשוטה.

אך בשוטה וקופה י"ל, דכיון דעליהם ליכא נפ"מ, ע"כ אי"ז גורר את התוצאות, ובשוטה י"ל עוד, דעל גוף הטומאה כלל ליכא דין ספק טומאה, אך זה נסתר מד' התוס' לקמן דכ"א., עיי"ש, אך י"ל כן בדעת החולקים.

אמנם יש לפקפק בכ"ז, די"ל דכל הך מילתא הוא רק היכא דכל הספק נוצר ע"י ריעותא דהשתא, אך היכא שהספק הוי מעיקרא הגם שלא דנו עליו, מ"מ י"ל דמועיל להכריע, ודמי למש"נ במק"א דכה"ג ל"ח ספק טומאה למפרע, אך י"ל דאף כה"ג ל"מ, וזה כמש"כ רש"י בינאי, וכד' הרמב"ן בקרובות.

ויש להוסיף, דעד"ז דל"ש תולדה על למפרע, י"ל גם לגבי ההכרעות דספק טומאה ברה"י וברה"ר, ויל"ד לפ"ז בד' האחרונים בעירובין דל"ה: ובפסחים דצ"א:, עמש"נ במק"א, ולמש"נ הוא מוכח כן ממקוה, דלר"ש הטובל ברה"ר טהור מדין ס"ט ברה"ר, ומ"מ מטמאינן להטהרות, הגם דדין הטהרות הוא בתוצאה מדין הטובל, וכ"ש לגבי דיני עירוב דאי"ז מדיני טומאה, אלא בעי' שבפועל הי' ראוי, וכל שבפועל הי' טמא אתמול, הרי ל"ה ראוי לאכילה, ול"מ מה דהשתא מכרעינן דהי' ראוי, דזה ל"מ רק כלפי דיני התרומה.

וי"ל עוד בזה, דלא נאמר כל עיקר דין ספק טומאה ברה"ר וברה"י, היכא דליכא עתה נפ"מ דטומאה, ואף למה שדנו התוס' בטומאה למפרע, היינו דמכח זה יהא דין טומאה על הנוגע, וכלפי זה הוא דאיכא הכרעה, וי"ל דאף אם נגע בטהרות ג"כ לא הוכרע על הדבר עצמו רק על התוצאה, ולפ"ז כלל ל"ש דין ספק טומאה בעירובין ובפסחים שם, ודו"ק.

ועד"ז יל"פ בד' הר"ן דבספק במטמא מהני חזקה, וי"ל דכ"ז הוא משום דאין נפ"מ עליו, אך אם הי' נפ"מ עליו עצמו, הי' חל עליו דינא דספק טומאה ברה"י, ויל"פ כן גם במש"נ בד' תוס' סוטה, ודו"ק.

חידושי הרמב"ן מסכת עבודה זרה דף לח עמוד ב

תנן נמי גבי טומאה כה"ג היו שני רוקין אחד טמא ואחד טהור תולין על מגען ועל הסיטן ברשות היחיד וכו' היה רוק אחד ונגעו והסיטו ברשות הרבים שורף עליו ואין צריך לומר ברשות היחיד, ש"מ אע"ג דשני רוקין חדא ספיקא וברוק אחד חדא ספיקא כיון דהכא שמא לא נגע בטמא והכא ודאי נגע בזה, זה טמא וזה תולין, ומכאן אתה דן לזה שבשמועתנו,

חידושי הריטב"א מסכת יבמות דף סט עמוד ב

ונ"ל דלא פריך מינה משום דדלמא מצי מידחי ליה דשאני התם שנבעלה לפסול לה וכיון שיש כאן פסול ודאי וביאה ודאית ואין הספק אלא על השנים לא מכשרינן לה דהא ריעא חזקתה, וכדאמרינן בעלמא דכל היכא דודאי נגע לית ליה חזקה דהכשרה לענין טומאה וטהרה כדכתיבנא במס' נדה בס"ד

תוס' ד"ב: כתבו דאילו הי' לה חזקה הוה מטהרינן לה אע"ג דהשתא ודאי טמאה היא, כמו בנגע באחד בלילה דאם ראוהו חי מטהרינן לי', וע' בינ"א סי' כ"ז שעמד דהתם י"ל משום ספק טומאה ברה"ר, ופשוט שכונת התוס' דדין ספק טומאה ל"ש בזה דהשתא ודאי טמאה היא, ומבו' לפ"ז דגם בנגע באחד בלילה שייך ה"ט, וע"כ כל מה דמטהרי' בי' הוא רק משום דמוקמי' לי' אחזקת חי, ודו"ק.

ולפ"ז צ"ל, דב' הטעמים שכתבו התוס' מ"ט במעל"ע לא מטהרינן ברה"ר הם גם טעמים למה בנגע בא' בלילה לא מטהרינן ברה"ר, והיינו או משום דהשתא ודאי טמא המת, או משום דהוי כספק ראי', אך בד' התוס' ל"מ כן, ואולי פירשו דהתם הוי דין כשעת מציאתן ודאי, וע"כ מטמאינן אף ברה"ר, אך לד' הרא"ש תיקשי, והרי כתב הרא"ש בד"ד. דגם ממקום למקום דרק תולין מטמאין ברה"ר, וע"כ צ"ל דהחמירו חכמים לתרומה וקדשים אף ברה"ר, אך לפ"ז אינו מובן מה קשיא לי' להרא"ש על מעל"ע מ"ט אסרו ברה"ר, ואולי משום שבגמ' נזכר הטעם רק משום דליכא חזקה, ולא נזכר טעם לאסור, ומשא"כ בכשעת מציאתן הי' טעם לאסור, וצ"ע.

ולפ"ז צ"ע מ"ט במקוה ל"ש ה"ט, וכמשה"ק הגרע"א, וצ"ל כמש"כ החמד"ש דחלוק מקוה דאינו כלל ספק טומאה, וכל הספק טומאה חייל על הטובל, ומשא"כ בנגע באחד בלילה חייל הספק טומאה על המת עצמו, ודלא כמש"כ האחרונים דעל הטומאה עצמה ליכא דין ספק טומאה.

וצ"ל דל"ד למסוכן ולספק שרץ וצפרדע, דלא חייל הספק על הטומאה עצמה, וכמו שהוכיחו האחיעזר והחזו"א, דהתם הרי אפשר להכיר, וע"כ אי"ז כלל ספק טומאה, והספק הוא במה נגע, אך היכא דהמיתה דעכשיו מספקתינו על למפרע, חשיב ספק טומאה על המת עצמו.

וזה ע"ד מש"נ לעיל בטעם דרק דם תבוסה חשיב ספק ראי', ולא כל ספק דמסוכן, ונת' דבמסוכן לא חייל הספק עליו, משא"כ בדם, אך להדרך השני' שנת' דהתם שאני משום דהוי אותו דם וחלוק בדינו, ומשא"כ במסוכן שהספק במה נגע, לא א"ש.

ד] במש"כ הראשונים בסוגיין דמשום חזקת תחום ביתו שכנגד חזקת העירוב הוי זה ספק, ומכח זה הקשו התוס' דמאי פריך דר"מ אדר"מ, צ"ע בזה, דהנה בקידושין דע"ט. מייתי' להא דתנן מקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו למפרע בין ברשות היחיד בין ברשות הרבים טמאות, ומפרשי' טעמא משום דאיכא למימר העמד טמא על חזקתו ואימר לא טבל, ופרכי' אדרבה העמד מקוה על חזקתו ואימר לא חסר, ובתו"י שם הק' דלשון אדרבה קשה דהל"ל לחומרא, והיינו דל' אדרבה משמע דיש לנו להעמיד על חזקת המקוה ולא על חזקת הטמא, וזהו שהק' התו"י דאי"ז כן, אלא כיון דאיכא חזקה נגד חזקה הוי זה ספק ואזלי' לחומרא, והול"ל לחומרא, וכדעה זו דאלמלי תרתי לריעותא הי' זה ספק, מבו' ג"כ בד' המהרש"א והמהר"ם בריש נדה, עיי"ש.

אך הנה בתוס' הרא"ש ריש נדה, ז"ל, דהו"ל לטהר משום חזקה דמקוה, אע"ג דאיכא נמי חזקה דטמא, מ"מ חזקת מקוה עדיף שהרי הטמא טבל לפנינו, אלא שאנו אומרים שמא לא טבל טבילה הוגנת כי שמא הי' חסר המקוה, וכיון דאמרת העמד מקוה על חזקתו נסתלקה חזקת הטמא, עכ"ל.

וכד' הרא"ש כ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד, חדא הוא במש"כ התוס' בחולין ד"י. במש"א שם סכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי, וע"כ כשרה הבהמה והק' התוס' דהא הוי תרתי לריעותא, ותי' דאי"ז חסר ואתאי וכה"ג לא אמרי' תרתי לריעותא, וצ"ב דאכתי מ"ט מכשרי' להבהמה, הרי כנגד חזקת הסכין המכשרת איכא חזקת הבהמה הפוסלת, ובע"כ מד' התוס' דהיכא דליכא למיתי עלה משום תרתי לריעותא, אזלי' בתר חזקת הסכין, וכמו שפי' הרא"ש שהרי הבהמה נשחטה לפנינו וכיון דאמרת העמד סכין על חזקתו נסתלקה חזקת הבהמה.

ועד"ז נ' ממש"כ התוס' בנדה ד"ב: דבנגע לא אמרי' תרתי לריעותא משום דדרך להתחסר בב"א ול"ש בזה חסר ואתאי, והנה הרי מה"ט אזלי' בתר חזקת הבית ומטמאי' להנכנס בודאי, הגם שהוא בחזקת טהרה.

וכן מת' גם בכתובות דע"ה: דאזלי' בתר חזקת הגוף דהאשה שלא היו בה מומין כנגד חזקת פנוי' ול"ה זה ספק, אך התם י"ל דהוא משום דחזקת פנוי' גריעא כיון שסופה להשתנות, וכמש"כ התוס' שם דמה"ט אזלי' בתר חזקת הגוף הגם דהוי תרתי לריעותא, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם.

ומעתה ילה"ע במש"כ הראשונים בסוגיין דכנגד חזקת העירוב איכא חזקת תחום ביתו, ומה"ט הוי זה ספק, וצ"ע דלד' תוס' והרא"ש הרי יש לנו לילך אחר חזקת העירוב.

והנה אמנם בחי' הריטב"א הביא מש"כ הר"מ בר שניאור, ז"ל, והר"מ בר שניאור ז"ל נתן טעם לדבר למה אלימא חזקת העירוב, שבכל מקום אין לנו לדון חזקה אלא מדבר שהספק בא ממנו, וכן גבי מקוה אמרינן העמד אדם על חזקתו ולא אמרינן העמד טהרות על חזקתן, עכ"ל, ולכאו' זהו כד' הרא"ש הנז'.

והנה אמנם חלוקים הם בטעמם, שבד' הר"מ בר שניאור נ' שהטעם דעדיפא חזקת העירוב הוא משום שהיא על שורש הספק, ויש לנו לילך אחר ההכרעה שעל שורש הספק, אך בד' הרא"ש מבו' שהטעם דעדיפא חזקת המקוה, הוא משום דודאי טבל וכל שהמקוה בחזקתו שיש בו מ' סאה נסתלקה חזקת הטמא, והיינו דכיון שטבל במקוה דמוקמי' לה בחזקת כשרה, ליכא כלל לחזקת הטמא, דהיכא דחזינן טבילה לפנינו ליכא כלל חזקת טומאה, וזה ע"ד מש"כ הראשונים דבודאי נגע לא מוקמי' אחזקה, משום דלא חזינן להטהרות בחזקתם.

אך עכ"פ התוס' וש"ר בסוגיין פליגי ע"ז, וס"ל דלא עדיפא חזקת העירוב מחזקת תחום ביתו, ובפשוטו צ"ל שדעתם דה"נ לגבי מקוה אף בלא הא דהוי תרתי לריעותא לא עדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא.

וכן נ' גם מד' הראשונים שכתבו דבודאי נגע לא אזלי' בתר חזקה ופירשו כן בטעם הא דלא מוקמי' להטהרות אחזקתייהו, ולכאו' לד' הרא"ש והר"מ בר שניאור א"צ לדין זה, שהרי הר"מ בר שניאור למד לדבריו מהא דלא מוקמי' הטהרות אחזקתייהו, ומינה נלמד דהראשונים שפירשו בזה טעם אחר פליגי ע"ד הר"מ בר שניאור, וכאשר כ"כ הריטב"א להדיא ע"ד הר"מ בר שניאור, ז"ל, ואנו פירשנו במסכת נדה דטעמא דלא אזלינן בתר חזקת טהרות משום דכיון דודאי נגע בהם פקעה חזקה מינייהו, עכ"ל, ונ' מזה דכל הנך ראשונים פליגי וס"ל דלא עדיפא חזקה שעל שורש הספק.

אמנם צ"ע בד' תוס' הרא"ש בסוגיין שג"כ כתב דהוי חזקה נגד חזקה והוי זה ספק, ואי"ז מתישב עם ד' הרא"ש בריש נדה דיש לנו לילך אחר חזקת המקוה.

ה] אמנם יש מקום לישב בזה דלא סתרי ד' הרא"ש זל"ז, דכל מש"כ הרא"ש דיש לנו לילך אחר חזקת המקוה, הוא רק היכא דלי"ב ריעותא כלל, אך אחר דמשני הרי חסר לפניך ואיתרעא חזקת המקוה, הרי שאף בלא הא דהוי זה תרתי לריעותא אשר מה"ט אזלי' בתר חזקת הטמא ומטמאי' לי' בודאי, מ"מ כבר ל"ש למימר דנסתלקה חזקת הטמא, דרק היכא שטבל במקוה דחזקתה שכשרה היא נסתלקה חזקת הטמא, אך היכא דהרי חסר לפניך וכנגד החזקה דמעיקרא דכשרה היא איכא חזקה דהשתא שפסולה היא, הרי הגם דחזקה דמעיקרא עדיפא, מ"מ כיון דאיתרעא חזקת המקוה ל"מ זה לסלק לחזקת הטמא.

ויל"פ דזהו טעמא דר"ש דתרתי לריעותא הוי ספק, ואכ"מ, ואולי מתישב בזה גם מה שהוצרכו הראשונים לפרש הא דלא אזלי' בתר חזקת הטהרות דהוא משום דודאי נגע, והרי דבלא"ה ל"ה חזקת הטמא עדיפא מחזקת הטהרות, והיינו משום דהתם הרי איתרעא חזקת הטמא שהרי טבל במקוה שהיתה בחזקת כשרה, וע"כ הגם דעדיפא חזקת הטמא מחזקת המקוה כיון דהוי תרתי לריעותא, מ"מ ל"מ זה לבטל חזקת הטהרות.

ולפ"ז ניחא, דע"כ בסוגיין דחזקת העירוב איתרעא שהרי טמא לפניך, הרי דהגם דל"ח כתרתי לריעותא כיון שאי"ז חסר ואתאי, מ"מ כבר ל"מ זה לסלק לחזקת תחום ביתו, וע"כ הוי זה חזקה נגד חזקה.

אמנם הר"מ בר שניאור פליג וס"ל דאף כה"ג עדיפא חזקת העירוב, והיינו משום דאיהו מפרש דיש לנו לילך אחר החזקה שעל שורש הספק, וזה שייך אף היכא דאיתרעא חזקה זו, דמ"מ כיון דאזלי' בתרה מהניא להכריע כנגד חזקת תחום ביתו, אך משא"כ למה שפירש הרא"ש דלעולם לא עדיפא החזקה שעל שורש הספק, ואך דכיון שטבל לפניך וכו' נסתלקה חזקת הטמא, שפיר י"ל דל"ש ה"ט היכא דאיתרעא חזקה זו, דל"מ לסלק חזקת תחום ביתו.

אך אכתי אי"ז מתישב עם ד' הראשונים שכתבו דכיון דל"ה חסר ואתאי אזלי' בתר חזקת הסכין ובתר חזקת הנגע, והרי דאף דפגום לפניך ונתמעט הנגע לפניך, מ"מ כיון דאי"ז חסר ואתאי ול"ח תרתי לריעותא, אף עדיפא חזקת הסכין וחזקת הנגע, ואי"ז כחזקה נגד חזקה, וצ"ע בזה.

וי"ל עוד בענין זה, לפמש"כ המהרי"ט בתשובה ובחי' כתובות דע"ה:, דהא דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא, הוא משום דהויא חזקת הגוף ועדיפא מחזקת הדין, וכ"כ הבית יעקב בכתובות שם, ולפ"ז מתישב מה שהוצרכו הראשונים לבאר הא דלא אזלי' בתר חזקת הטהרות משום דבודאי נגע ליכא חזקה, דהתם הרי גם חזקת הטמא הוי רק חזקת הדין, וע"כ לא עדיפא מחזקת הטהרות.

ולפ"ז ניחא דהכא הרי אף חזקת העירוב שהי' טהור אינה אלא חזקת הדין, וע"כ לא עדיפא חזקת העירוב מחזקת תחום ביתו, והוי זה ספק.

והנה אמנם בנשרף עירובו הוי זה חזקת הגוף, אך לא ניח"ל להראשונים לפרש דמזה פריך הגמ', שהרי ל' הגמ' מבו' דהפירכא היא מתרומה ונטמאת, וע"ז שפיר הקשו הראשונים דכנגד חזקת התרומה איכא חזקת תחום ביתו.

גם י"ל דאף בנשרף ליכא חזקת הגוף, שהרי אדרבה מבו' בריש הסוגיא בפירש"י דכלל ל"ש בזה חזקה, ונת' לעיל דהא דמכשיר ר' יוסי בזה הוא רק משום חזקת הכשר עירוב, וע"כ אי"ז כלל חזקת הגוף, ומה"ט גם פשוט דנתגלגל או נפל עליו גל ל"ה חזקת הגוף, וכמש"נ לעיל דגם בזה מכשרי' רק משום חזקת הכשר עירוב, והתם בלא"ה ל"ח חזקת הגוף, דליכא כלל שנוי בגוף העירוב.

אך ד' הרא"ש לא נתישבו בזה, שהרי מפורש בדבריו בריש נדה דהא דעדיפא חזקת המקוה אי"ז משום דהויא חזקת הגוף, אלא משום דהטמא ודאי טבל וכו', גם בעיקר הדבר דחזקת המקוה הויא חזקת הגוף, ע' ש"ש שכתב דלא חשיב חזקת הגוף, ואכמ"ל, וצ"ע עוד בזה.

וע' עוד בתוס' הרא"ש בסוגיין, ז"ל, במקוה שלא נמדד, וא"ת אמאי לא משני כדמשני בפ"ק דנדה הרי חסר לפניך דאמרי' חסר ואתאי חסר ואתאי, וי"ל דהתם איירי בתרומה דאורייתא הלכך תלינן למימר חסר ואתאי, אבל בטומאה דרבנן לא תלינן הכי, הלכך הוצרך לאוקמה במקוה שלא נמדד, עכ"ל, והרי להדיא דנמי ס"ל דלא אמרי' תרתי לריעותא אלא היכא דאיכא למימר חסר ואתאי.[[1]](#footnote-2)

ועכ"פ מבו' לנו בזה פלוגתת הראשונים אם היכא דאיכא תרתי לריעותא הי' ר' יוסי מטהר, דדעת תוס' והריטב"א דהיכא דאיכא תרתי לריעותא ואיכא למימר חסר ואתאי לא הי' ר' יוסי מטהר, ודעת תוס' הרא"ש דאף בזה הי' ר' יוסי מטהר, וע' תורי"ד קידושין דע"ט: שמבו' דעתו כדעת הרא"ש דאף במקוה שנמדד תחילה ועתה נמצא חסר הי' מטהר ר' יוסי, הגם דהוי זה תרתי לריעותא.

מבו' בל' הרא"ש, דחסר ואתאי היינו, דרק כה"ג אמרי' הרי חסר לפניך, ולא אמרי' השתא הוא דחסר, ודו"ק, ולפ"ז הי' מסתבר דכל שאי"ז חסר ואתאי ליכא ספק כלל, וי"ל.

שו"ת הר"ן סימן סו

כפי מה שהונחה השאלה הדבר פשוט שאינה צריכה לחזור ולטבול, (דמאן) [דמאי] אמרת העמד טמא על חזקתו אדרבה העמד מקוה על חזקתו כיון דלא אתילידא ביה ריעותא דאדרבה נמצא שלם, ודבר זה פשוט ומפורש בריש נדה +ב ב+ ובשאר מקומות בתלמוד +קדושין עט א, גיטין לא ב+ עד שהוא כל כך פשוט שאין ראוי להאריך בו, אבל אני נושא ונותן בטענות האוסר וכתוב בהם שאותו מקוה פעמים שמימיו עולין פעמים שמימיו מתמעטים, ולפיכך יש לנו לומר שהיה חסר בשעת הטבילה ואח"כ עלה לפי שהוא בחזקת טומאה עד שיודע לך במה נטהר וכו', ולפיכך אני מסתפק במה שכתב שאותו מקוה פעמים מימיו עולים פעמים מתמעטין, ולא ידעתי אם הוא רוצה לומר שהוא מוחזק להיות מימיו מתמעטין ולעמוד על פחות ממ' סאה, ואם הוא מוחזק בכך קרוב הדבר שאין לסמוך על חזקתו הראשונה אע"פ שעכשו ג"כ נמצא שלם וצריכה לחזור ולטבול, ומנא אמינא לה מדאמרינן בפרק עשרה יוחסין [קדושין עט א] איתמר קדשה אביה בדרך וקדשה היא עצמה בעיר והרי היא בוגרת רב אמר הרי היא בוגרת לפנינו ושמואל אמר חוששין לקדושי שניהם וכו', ואמרינן עלה נימא כתנאי מי מוציא מיד מי, הוא מוציא מידיהן בלא ראיה והן אינן מוציאין מידו בלא ראיה דברי ר' יעקב, ר' נתן אומר אם בריא הוא עליו להביא ראיה ששכיב מרע היה ואם שכיב מרע הוא עליהן להביא ראיה שבריא היה, נימא רב דאמר כר' נתן ושמואל דאמר כר' יעקב, אמר לך רב אנא דאמינא אפילו לר' יעקב עד כאן לא קאמר ר' יעקב התם אלא משום דאיכא למימר העמד ממון על חזקתו אבל הכא מי איכא למימר העמד הגוף על חזקתו, וקיימא לן כר' יעקב, וטעמא דמלתא משום דכיון דאיכא למימר העמד ממון על חזקתו לא אמרינן העמד זה בחזקת בריא כמו שהיה מתחילה ואע"פ שעכשו ג"כ הוא בריא לפי שאותה חזקה עשויה להשתנות שהרי החולי מצוי, ולפיכך אע"פ שעכשו ג"כ נמצא בריא אין אותה חזקה מבטלת חזקת ממון, והכא נמי אם מקוה זה מוחזק להיות מימיו מתמעטין ולעמוד על פחות ממ' סאה אין חזקתו הראשונה שהוחזק שיהא בו מ' סאה מוציאה הטמא מחזקתו דאיכא למימר העמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל, ואין לומר דלא ילפינן להא מילתא איסורא מממונא, דהא תלמודא קא מדמי להו ואמר לימא כתנאי ולא דחי לה אלא משום דהתם איכא למימר העמד ממון על חזקתו הכא מי איכא למימר העמד הגוף על חזקתו, אלמא אי איכא למימר הכי לההיא מדמינן לה, והכא הא איכא למימר העמד הגוף על חזקתו ואימא לא טבל, ולפיכך אם הוא מוחזק להיות מימיו מתמעטים ולעמוד על פחות ממ' סאה צריכה לחזור ולטבול כל זמן שלא ידעה ודאי שבשעה שטבלה היו בו מ' סאה, אבל אי לא הוחזק להיות מימיו מתמעטין כל כך שיעמדו על פחות ממ' סאה אע"פ שפעמים מימיו עולים ופעמים מתמעטים אינה צריכה לחזור ולטבול דהא איכא למימר אוקמיה אחזקתיה שהוחזק שהיו בו מ' סאה והא לא אתילידא ריעותא כלל, ואע"פ שפעמים מימיו עולים פעמים מתמעטים מה בכך

מבו' בד' הר"ן דבבריא וחולה איכא נמי חזקה קמייתא שהי' בריא, ולפ"ז יל"ב סוגיא דב"ב בע"א, דגם התם איכא חזקה קמייתא שהי' חולה וחזקה דהשתא, וזמש"א דהרי מת וקברו מוכיח עליו, ודו"ק

ולדעת ש"ר צ"ע, מ"ט לי"ב חזקה קמייתא, וע' חזו"א ר"ס פ' שעמד בזה, וכתב דשמא חולה הי' מתחילה, ונתחבט בזה.

ויסוד ד' הר"ן נ', דז"פ דחזקה בלא ריעותא מהניא להוציא ממון, וה"נ מהניא להוציא טמא מחזקתו, וע"כ מקוה שלא נמצא חסר ודאי הטבילה כשרה, אך כל היכא שהוחזק להיות מימיו מתמעטים, איכא ריעותא בחזקה, וכה"ג ל"מ חזקת המקוה כנגד חזקת הטובל.

ונ' דאין כונת הר"ן דכלל ל"מ החזקה משום שעשוי' להשתנות, אלא דכה"ג ל"מ כנגד חזקת הטובל, והוא מוכח כן מדמדמי לה לבריא, דהתם אמרי' בגמ' דכל מה דל"מ הוא משום חזקת ממון, אך בלא"ה מהני אע"פ שעשוי' להשתנות וכדרב.

אך צ"ע דמה מדמי לה לדינא דרב, הרי הכא איכא נמי חזקה דמעיקרא המסייעת, וע"כ אולי יל"פ דחזקה דמעיקרא כלל ל"מ כיון שעשוי' להשתנות, ואין לבא בזה אלא משום דאזלי' בתר השתא, וזהו דמדמי' לה לדינא דרב, וכ"מ קצת בל' הר"ן בתחילת דבריו, דל"מ חזקת בריא דמעיקרא, והא דל"מ השתא הוא משום חזקת ממון, אך בהמש"ד הר"ן נ' דמה דל"מ חזקת המקוה מעיקרא הוא רק משום חזקת הטמא, וצ"ע בזה.

אך צ"ע מ"ש מדין ודאי נגע דל"מ חזקה, ויל"פ כד' הגרי"ג דלא חשיב ודאי נגע אלא ספק נגע.

וי"ל עוד דדין ודאי נגע הוי רק בטומאה.

גם י"ל דדין ודאי נגע הוא רק היכא דליכא ריעותא, או ברוב, אך בחזקה דאית בה ריעותא לא אמרי' ודאי נגע, אך זה שלא כד' הראשונים לגבי מעל"ע, וי"ל כד' הקה"י.

ועוד י"ל, כמש"כ החמד"ש והפני ארי', שמקוה כל דינה הוא להכשיר טמאים, וע"כ ל"מ, ודו"ק.

אך בד' תוס' בבית המנוגע, חזינן דאף בטומאה, ואף דאיכא נידון על הבית, מ"מ מהני חזקת הטמא, וצ"ע בזה.

ועכ"פ מבו' בד' הר"ן דליכא דין ודאי נגע בטבילה אף היכא דאיכא נפ"מ על המקוה עצמו מכאן ולהבא, ובלא"ה מוכח כן מד' הראשונים בדין מעל"ע.

חזו"א סי' פ' סק"כ נקט דטעמא דר"ה הוא משום דל"ב חסר ואתאי, ותמה ע"ד תוס' בבית המנוגע, עוד הק' מההיא דגיטין, ובסו"ד הק' ממחט שנמצאת שבורה דאי"ז חסר ואתאי,

וכתב שם, דבמקוה אין נפ"מ על המקוה, ול"ד לבית המנוגע, והא דלא מוקמי' טהרות בחזקתייהו הוא משום דאיכא נפ"מ על האדם, ולפ"ז היכא דליכא נפ"מ עליו יהיו הטהרות בחזקתם, וצ"ע בזה.

חזו"א פ' סקי"ט, כתב בדין נעשה רשע, דל"ש תרת"ל, דתחילה דנים להכשיר האדם וממילא הוא נאמן, ובסו"ד כתב דהא דלא פסלינן אדם מספק אי"ז משום חזקה קמייתא, אלא משום דאין פוסלין מספק כמו שאין מוציאין ממון מספק ואין מלקין מספק.

וד' חזו"א צ"ב, דמ"ט במקוה לא אמרי' שאנו דנים על המקוה, וממילא הטובל טהור, אא"כ נימא דשאני מקוה שכל דינה להכשיר טמאים.

תוספות רי"ד מסכת קידושין דף עט עמוד ב

ראיתי מקשים מפרק המדיר דתנן התם היו בה מומין ועודה בבית אביה האב צריך להביא ראיה שמשנתארסה נולדה בה מומין אלו ונסתחפה שדהו. וקאמרינן טעמא דמייתי ראיה אב הא לא מייתי ראיה בעל מהימן מני רבי יהושע היא דאמר לא מפיה אנו חיים משמע שאם היה לרבן גמליאל דאזיל בתר חזקת הגוף אפילו לא מייתי האב ראי' מהימנא והא איכא תרתי לריעותא חדא חזקה דממונא ועוד דהרי היא בעלת מום לפנינו. ולא קשיא דלרבן גמליאל חזקה דממונא כנגד חזקה דגופה לא חשיבא ליה ובתר חזקה דגופה אזיל. והכא נמי במקוה איכא חזקה דטהרות דאיכא למימר אוקמינהו בחזקתייהו ומ"ש דאיכא חזקה דגופיה דטמא לא חשבי' לה וה"ה הכי נמי התם.

ולמדנו מדבריו טעם חדש מ"ט ל"מ חזקת הטהרות.

אך בדף פ' כתב הטעם משום ודאי מגע, וצ"ע

1. אמנם עיקר ד' הרא"ש צ"ב, שהרי בדאורייתא כל היכא דאיכא תרתי לריעותא הוי זה ודאי, וא"כ מאי פריך, הרי שפיר איכא למימר דאף בדרבנן הוי זה כודאי, וע"כ מחמיר ר' יוסי בספיקו, ומהיכא פשיטא להגמ' דבדרבנן לא תלינן למימר חסר ואתאי ודממילא ל"ח אלא ספק ויש לנו להקל בספיקו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)