בכורות - הרב זאב קרלנשטיין
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות

**דף ב' ע"א**

**מתני'** הלוקח וכו' מבואר שבלקח העובר נפטר משום האם שהיא בבעלות עכו"ם, ובמכר העובר נפטר משום שהעובר בבעלות העכו"ם, וכן שותפות עכו"ם פוטרת, ובמקבל לכאורה פטור משום שותפות בוולדות ומשום בעלות העכו"ם באם, ובנתן לעכו"ם בקבלה פטור משום שותפות עכו"ם בוולדות ויש כאן חידוש שאינו בכל המשנה ששותפות עכו"ם בוולדות והאם של ישראל נמי פטור. **ובגמ'** מבואר דנותן בקבלה בא רק להשמיע שאין קונסין, וצע"ק.

**תד"ה "הלוקח" "המשתתף"-** ועולה דילפי' מקרא ד"כל בכור בישראל" למעט יד נכרי בולד, וממילא שיד שותפין ישראל חייבים, וילפי' "מכל מקנך" או "מבקרך" ששותפות עכו"ם באם פוטר, "ומבקרכם" ילפי' ששותפות ישראל באם חייב, **וצ"ב** מדוע באם לא נומר שמהא דממעטינן עכו"ם מקרא "דבקרך" שוב אי"צ למילף לרבות שותפות ישראל מבקרכם. עוד עולה בתוס' שלמעט ולד צריך דוקא קרא ד"ישראל", אולם למעט אם אי"צ קרא דישראל וכמו בתרומה ופאה דממעטינן מקראי דדגנך ושדך ללא ישראל, **ועולה** שלפטור את הולד הוא אינו מחמת שותפות כלשהו אלא מחמת שאינו של ישראל, אולם לפטור את המחייב, את האם ואת הכרי מתרומה והשדה מפאה הדרשא היא בלא ישראל ואין העכו"ם מפקיע אלא השותפות מפקיע, ולכן דרשינן קרא ששותפות מפקיע אך לא שותפות ישראל אלא שותפות עכו"ם, ולכן דרשינן בקרכם לרבות שותפות ובקרך למעט עכו"ם, ועיין.

**במצפה איתן** יישב קושית התוס', דקרא דישראל בא למעט בהמה שקדם מומם להקדישן שהיא בקדושת ב"ה ופטורה מן הבכורה, ואה"נ אלולי קרא דבקרכם לרבות שותפות ישראל עכו"ם נמי מילף מבקרך, ואחר ששותפות ישראל נתרבה שוב ישראל ממעט גם שותפות עכו"ם.

**יש לברר** מדוע מתני' לא כ' שבהמת עכו"ם פטורה מקרא דישראל, ואולי מכיון שבכורה הוי מתנות כהונה ועכו"ם פטור הרי שלפטור עכו"ם אי"צ כלל קרא, ורק לפטור ישראל מחמת העכו"ם מרבינן. ועיין.

**עוד יישב המצפה איתן** קושית תוס' מדוע צריך קרא דישראל תיפו"ל "מבקרך", ותי' שבשותפות עכו"ם באמת סגי בבקרך ולא שותפות עכו"ם, אבל בקיבל ישראל שאחריות אונס וזולא על ישראל וחשיב בעלים גמור, ופטור רק משום יד נכרי באמצע שיכול העכו"ם לזכות הצ"ב, ובזה ילפי' מקרא דישראל. ומוכיח כן בר"מ עיי"ש.

ושוב עולה שיש תורת פטור שותפות שפוטר בעכו"ם ולא בישראל, ומלבד זאת יש פטור של יד עכו"ם או יד הקדש ולא משום שותפות אלא תורת פטור של יד נכרי, ועיין.

יש להעיר על המצפה איתן דלשי' עכו"ם שקיבל באחריות אי"צ כלל קרא לפטור מכיון שהבהמה לגמרי באחריותו וכי ס"ד שיד ישראל באמצע יחייב בבכורה. וצ"ע.

**עיין רי"ט אלגאזי**  דנקט שישראל המקבל חשיב שיש לו רק בולד ולא בפרה, והקשה מדוע לר"י חייב הא לר"י בעינן כלשהו בולד וכלשהו באם, ותי' דמקבל נחשב כאילו קנה פרה לוולדה, וכמש"נ במצפה איתן עולה שהמקבל נחשב בעלים גמור ורק יד עכו"ם באמצע, ועיין.

**בשטמ"ק** מייתי ר"י דדריש "כל פטר רחם" ודחה ר' יעקב דרש זה, ולכאורה נ"מ אם האם של עכו"ם והרחם של ישראל לדרש דר"י יהיה חייב דחשיב פטר רחם דישראל, וצ"ע. **ועיין ר"מ פ"ד מבכורות ה"ג.**

**בגמ'** ת"ש ר' יהודה אומר המקבל וכו' ונותן חצי דמיו לכהן, וברש"י ותד"ה "ונותן" שהבכור עצמו אינו קדוש מחמת חלקו של עכו"ם וכן מותר בגו"ע, ועולה שיש בכה"ג לר"י רק מצות מתנות כהונה ללא קדושת בכור, ועולה שהמתנות כהונה והקדושת בכורה הוו ב' דינים נפרדים, שהיה מקום להבין שדין מתנ"כ הוא שיחול דין בכור ומכח קדושת בכור יחול הזכויות לכהן.

**השטמ"ק** ופשוט כן שהלוקח עובר מעכו"ם אף לר"י פטור מכיון שכל אם של עכו"ם, ודן השטמ"ק שכל מקבל מעכו"ם הא נמי כל האם של העכו"ם, וחילק בין מקבל דמתני' שכל האם של עכו"ם לבין מקבל דברייתא שיש לישראל חלק גם באם.ולכאורה במקבל שיש לישראל כל האחריות חשיב כל אם של ישראל ורק יד נכרי באמצע וכש"נ לעיל במצפה איתן וצ"ע. יש לדון אם שותפות עם עכו"ם באם, וקנה הישראל את כל העובר כקנין פרה לעוברה, שכל הולד וחצי האם של ישראל, האם כל הבכור קדוש, דסגי במקצת אם וכל בכור לר"י, או"ד חצי אם של עכו"ם פטורה מחצי ולד אף שכל הולד של ישראל, וצ"ע.

רש"י ב"מ דף ע' ע"ב ד"ה "וולדות" פטר אף אם מקרא ד"ישראל" ולקמן דף ג' ל"אמרוה רבנן" מבואר דלרבנן בבכור מקצת פוטר ובאם מקצת עכו"ם אינו פוטר, ור"פ דחי דקרא "דכל מקנך" ממעט אף מקצת עכו"ם באם, ועכ"פ לרבנן לא דרשינן כל מקנך אלא ילפי' הכל מישראל, **עיין מרומי שדה** דלפי"ז כל בכור ממעט מקצת עכו"ם בבכור ולא בישראל.

**עוד בתד"ה "המשתתף"** ברי"ט אלגאזי הקשה הא לא משכחת לה בעלות בעובר בלא בעלות על האם מכיון שא"א למכור עובר כשלעצמו דחשיב דשלבל"ע, אלא יכול למכור רק אגב אמו, וא"כ כשמיעטו מקרא דישראל שותפות עובר ממילא נתמעט שותפות אם, דל"ש שותפות עכו"ם אלא במכר לו פרה לחצי עוברה או במכר עכו"ם לישראל פרה ושייר לעצמו חצי אם לעוברה , ותי' דקנין פרה לעוברה אינו קנין מספיק לפטור משום בעלות אם. **ויש לבאר**, שחיוב מתנ"כ דבכור הוא חובה לתת מהפרה את עוברה הראשון והמחייב הוא בעלות על כל הפרה לתת את עוברה, ולכן הפטור צריך לחול מכח בעלות על הפרה עצמה ובעלות על פרה לעוברה כמו שאינו מחייב אינו פוטר, ויש לעיין לפי"ז אם יהיה לעכו"ם בעלות על הפרה לגיזותיה אם ג"כ לא יפטור את הולד מבכורה משום בעלות אם, ומסתברא שיפטור, וא"כ צ"ע מדוע בעלות לענין עוברה לא יפטור, וי"ל בדוחק שלא יתכן שבעלות לעוברה יחייב בבכורה, שהמצוה לתת מתנה מפרה, ואם יש לו רק בעלות של פרה לוולדה א"כ חובת המתנה לתת את כל מה שיש לו, ובאמת לר"י שסגי בקנין במקצת יש לדון אם יש לישראל רק קנין לגזותיה אם הבכור יהיה מתנ"כ בחלקו, ופשוט שמכיון שלבעל הגיזות אין כלל שייכות לבעלות בעובר ל"ש שיחוייב העובר בחלקו להיות מתנ"כ, וא"כ אולי עם קנין של ישראל דפרה לולדה בלבד לר"י אולי אינו מחייב בבכורה, וצ"ע. וברי"א עומד בזה ונקט שהאי זכותא בעלמא דפרה לולדה אינו פוטר לרבנן, אך האי זכותא מחייב לר"י, ומשו"ה ישראל שקיבל בהמה לולדותיה חשיבה קנין דפרה לולדה לחייב בבכורה, אולם כבר נתבאר שהמקבל הא נחשב עיקר הבעלים על כל הפרה, ורק יד עכו"ם באמצע, וקנין צ"ב אינו אך לפירות אלא כל הפרה של המקבל כהלואה ורק חייב בהשבה, וא"כ י"ל שבאמת קנין ישראל דפרה לולדה אינו מחייב בבכורה. ועיין.

**ברי"א**  מייתי תוספתא שבהמת המדבר וההקדש וגר שמת פטור מבכורה, **וביאר** דמיירי שנולד הבכור בעודו הפקר, וחלות קדושת בכורה חלה דוקא אם יש בעלים שיכולים להקדיש ומסכימים לקדושה, וחל בלא שיקדישו משום כל הראוי לבילה וכו' ולכן בכור הפקר וכד' ל"ש שיחול בו קדושת בכורה, והגרש"ז אוירבך העיר דא"כ בהמה גזולה שילדה בכור שאין הבעלים יכול להקדיש לא יחול בכורה. **בטורי אבן ר"ה יג'** נקט שבהמת הפקר חייבת בבכורה והוכיח מלקמן ג' ע"ב שר' מרי הקנה אזן פרה לעכו"ם ולא הפקיר ובע"כ שהפקר אינו פוטר. **ע"ע ברי"א** דנקט שבכור שנולד בהפקר וזכה בו אח"כ ישראל יחול קדושת בכורה מכח הזוכה, ובזכה עכו"ם וממנו זכה ישראל כבר פקע קדושת בכורה. **ברי"א** נקט דבעינן ב' ילפותות לשור מדבר ולשור דגר שמת דס"ד שאם נתעברה אצל הגר כבר חל חובת בכורה, ויש לדון אם הפקר שמפקיר בפני ג' אם מהני, דביארנו במקו"א שהפקר דשור המדבר ופירות יער וגר שמת הוי הפקר גמור שאי"צ משיכה לקנותו, והפקר מטעם נדר הוי כאבידה שצריך משיכה לקנותו, והא לריה"ג הוי ברשות מפקיר עד דאתי לרשות זוכה, והאי הפקר הוא מטעם נדר ואולי כהאי הפקר לא מיירי התוספתא, ולכן ר' מרי לא הפקיר דכהאי הפקר אינו פוטר מבכורה. **בב"ק מד'**  דשור מדבר וגר שמת שנגח פטור, ומדוע לא נקט שור שהפקיר, ולהנ"ל הפקר מטעם נדר אינו פוטר מדין ממון המזיק לענין תשלום מגופו, והגמ' ב"ק יג' דנגח ואח"כ הפקיר מיירי בשור המועד והנידון הוא בעליו, ועיין משכ"ש.

**עיין מנח"ח יח' טז', ומרחשת א' מח' ז'** דנקטו נמי שהפקר חייב בבכורה ודחו הראיה מהתוספתא. **ע"ע אבי עזרי פ"ד מבכורות.**

**בר"מ פ"ד ה"א** מייתי קרא "דבקרך" למעט עכו"ם בין באם בין בעובר, **ובגרי"ז** חילק בין אם השותפות בכל הבהמה (אפי' א' מאלף) פטורו משום בקרך, ובקנה עכו"ם אבר א' פטורו משום "ישראל" ואז צריך דוקא אבר שהנשמה תלויה בו, עיי"ש. ודלא כהש"ך שכ' סק"ג שכ' שא' מאלף היינו חתיכה מן הלב שהנשמה תלויה בו, אלא שותפות בכל הבהמה סגי בא' מאלף אף שאין הנשמה תלויה בו.

**עיין מנח"א** מה שהביא לבאר ששותפות בכל הבהמה הרי שהעכו"ם יש לו שם בעלים על הבהמה והוא מפקיע את סיבת החיוב בכורה. משא"כ בעלות על אזנו או אבר שהנשמה תלויה בו עיקר הבעלים הוא בעלי כל הבהמה, והוכיח מגמ' בתמורה יא' ששייך שאדם יהיה בעליו של קרבן ורגלה של אחר והראשון יוצא ייד"ח קרבן, ול"ח קרבן השותפין.

**ורצה לומר** שבהפקר שייך רק פטור אם ההפקר הוא על כל הבהמה כשותפות וחסר בבעלות המחייבת בכורה אבל הפקר באזנה בלבד מכיון שלבהמה יש בעלים גמור ובעכו"ם חל פטור מחמת בעלות עכו"ם כלשהי בחלק מן הבהמה ובהפקר ל"ש זאת.

עיי"ש שחקר אם בעלות לוי בשותפות הפוטרת כמבואר בטור שכא', אם הוי כהפקר וצריך בעלות בכולה או הוי כעכו"ם. **והוכיח משו"ת רשב"א א' שסו'**  שבהמת מלוג של לויה אצל ישראל פטורה מן הבכורה גם מחמת שיש ללויה זכות אכילת פירות בוולדות מכח שכל קנין הבעל בפירות הוא להרווחת הבית, ודוחק לומר שהאי זכות של האשה להרווחא חשיב שותפות, וע"כ שיד לוי באמצע פוטר ולא משום שחסר בבעלות המחייבת אלא שזכות האשה הוי חפצא של פטור כמו בעכו"ם.

בענין אם שייך בעלות על עובר, ומייתינן לרי"א עפ"י תוס' להלן דף ג' דבהכרח קונה פרה לעוברה, **ונחלקו הקצו"ה רט' א' והנתיה"מ שם ד',** דלנתיה"מ אפשר למכור עובר כבשר ולקצו"ה א"א. וכבר נתבאר לעיל מדוע פרה לעוברה אין בה פטור של בעלות עכו"ם באם.

**בקצו"ה רט' י'** מייתי לשי' התרה"ד בשם האו"ז ששייך למכור עובר לכשתלד, ולכן עכו"ם קונה בכסף אף שעכו"ם קניינו במשיכה ומשום שעובר ל"ש בו משיכה, והקשה הקצו"ה א"כ איך חל פטור עכו"ם הא קנאה העכו"ם בלידה וא"כ הוי דומה לסוגיא בתמורה כה' שבאמר על בכור שמקדישו לעולה עם יציאתו לעולם דהוי בכור משום דברי הרב וכו' וא"כ ה"ה בהקנה לעכו"ם לכשתלד יחול בכורה ולא המכר לעכו"ם משום דברי הרב. ומייתי ליישב או שלתרה"ד מוכר קנין מעכשיו לכשתלד וחל הפטור משא"כ בעולה מקדיש רק שתצא לעולם, עוד מיישבים שעולה אינו פוטר בכורה אלא הוו ב' קדושות ומעדיפים דברי הרב, אולם קנין עכו"ם הוי פטור, ואין קנין עכו"ם נחשב דחיית דברי הרב אלא חל בעלות העכו"ם ופקע חיוב בכורה. **ובקצו"ה שם תי'** דהעכו"ם קונה ביציאת מקצת את אותו מקצת ועד שיוצא רובו כבר נפטר בבעלות עכו"ם, ותלה אם קדוש למפרע סוגיא חולין סט', עיי"ש.

**רש"י ותד"ה "ומייתי"** נחלקו, דלרש"י אסור למכור לעכו"ם משום שביתת בהמתו, ולתוס' משום שמפקיע מקדושת בכורה, וצ"ע רש"י, ומיישבים עפ"י רש"י להלן ג' ע"ב ד"ה "מקדושת" דעולה שאיסור הפקעת בכור דוקא הפקעת קדושה ואם עדיין נשאר באיסור גו"ע אין איסור, וממילא בפט"ח דלית כלל קדושה אין איסור הפקעת דין פט"ח, **ומייתו ירושלמי** שאין איסור הפקעת חיובי מתנ"כ **בע"ז פ"א ה"ו.** דבתוס' עולה שיש איסור, וכן ברא"ש סי' ב' שאסור למכור פט"ח בזה"ז מכיון שישנו בפדיה בשה, ועולה שיש איסר הפקעת מתנ"כ.

ומבארים, דיש לדון אם קדושת בכור הוא מכח היותו קרבן, או שיש חפצא של קדושת בכור, ומוכחינן דטריפה וטומטום אין בהם קדושת קרבן ויש בהם קדושת בכור. ( עיין ר"מ פ"ב מבכורות ה"ה, ופ"ג מפסוה"מ ה"ג ) וכן בעל מום מעיקרא קדוש בבכורה. אף שבקדשים בכה"ג הוי קד"ד.

וכן ברש"י דף ט' ע"ב ד"ה "בשלך" עולה לבאר את שי' שפט"ח אסור בהנאה, ומבואר ברש"י שמכיון שלא ממעטינן פט"ח הרי שקראי דבכור אסור בהנאה מלמד על פט"ח, וכמש"נ שקדושת בכור אינו מחמת דין קרבן אלא יש תורת קדושת בכור ולכן אלולי מיעוט אף פט"ח קדוש.

וא"ש שיש איסור להפקיע פט"ח מקדושתו ול"ד למתנ"כ שרק מפקיע עצמו מדין ממון דמתנ"כ.

**ע"ע רי"א פ"ה סקמ"ב** שביאר מדוע קדושת פט"ח אסור להפקיע, וזאת מכיון שכבר יש עובר שנתחייב בפט"ח, משא"כ מכירת שדה לפני קצירה עדיין אין חיוב מתנ"כ, וצ"ע הא גם פט"ח מתקדש רק בפטירת רחם, ומיישבים עפ"י הגרי"ז שבכור לפני פטירת רחם הוא מיועד ליתקדש ביציאתו מהרחם ועפ"י יישב הגמ' בתמורה כה' שצריך קרא שמותר להקדיש בכור במעי אמו. וא"כ א"ש שמכיון שכבר חל סיבת חיוב פט"ח בעודו עובר אסור לו להפקע ממנה.

עכ"פ לרש"י אסור למכור לעכו"ם משום שביתת בהמתו, וחזינן שאין דין שביתת בהמתו כדי שבעליו ישבות אלא חובת הבהמה לשבות, וצ"ע.

**מבואר** דלר"י במקצת בעלות של עכו"ם חייב בישראל מתנ"כ אך אינו קדוש בקדושת בכורה, ובפשטות משום שאין קדושה לחצאין, **אולם הגרי"ז** דקדק ברש"י ד"ה "והנותן" שבעלות העכו"ם פוטר הבכור, ולמרות דלר"י אי"צ כל בכור, ה"מ למתנ"כ אבל לקדושת הגוף יש פטור של עכו"ם אף במקצת לר"י. ומוכיח מתמורה יא' שדנה הגמ' אם הקדיש רגל בהמה אם יש איסור גו"ע, ומוכחינן מבכור בשותפות עכו"ם שאין איסור גו"ע ודחינן דבבכור לא נחית לקדושה מחמת פטור עכו"ם, ועולה שם בשי' רש"י דאף לר"י שמחייב בבכורה חלקו של ישראל אינו קדוש בקדושת בכורה ולכן אין להוכיח לנידון דרגלה קדוש.

**מבואר** שלר"י נותן דמיו, ובתוס' מדוע לא יהיה לכהן זכות בבהמה עצמה, ותי' משום טיבותיה דכהן, **עיין חזו"א** טז' ב' מ"מ איך מפקיעים מצות נתינה משום טבותיה דכהן, ואנו נקטנו שלר"י יש רק מצות מתנ"כ בלא קדושה כלל וא"כ אולי א"ש . ותוס' בסוף נקט דאם מיירי בפט"ח א"ש שיכול לפדותו בשוויו, וצ"ע הא רק בדיעבד פודהו בשוויו. עיין ר"מ פ"י מבכורים הי"א, עיין מנח"א לדון אם פדיית י' מדמיו אם הוי סתם קנס או שחל פדיון ביותר משוויו. ומייתי בשם הגרנ"פ שבדף יא' מבואר דלר"י שפט"ח אסור בהנאה א"א לפדותו בשוויו, וצ"ע דהכא מבואר לר"י שפודהו בממון, ותי' דהכא שיש בעלות עכו"ם ולית קדושה פודהו בשוויו דאין כאן אלא מתנ"כ, עיי"ש.

עדיין צריך ליישב הר"מ פ"ו ה"א ששותפות אם וולד נילף מבקרך, וישראל או עכו"ם שקיבלו לולדות נילף מקרא דישראל, והר"מ מייתי קרא "כל רחם בבני ישראל" והגמ' מייתי "כל בכור בבנ"י" ,לח"מ. ובפי"ב מבכורים הט"ו לגבי פט"ח שהן שותפות הן קבלנות ילפי' מ"פטר כל רחם", וצ"ע.

לר"י שישראל המקבל לחצי וולדות חייב חצי בכורה, ונקט הרי"א שיש למקבל קנין בפרה לעוברה, והעיר החזו"א **טז' א'** הא עיקר הקנין של העכו"ם, ולישראל רק קצת בעלות דפרה לחצי עוברה, וא"כ צריך שהחלק בכורה יהיה סך חצי בעלות הישראל לעומת העכו"ם, ומדוע חציה בקדושת בכורה. ובאמת לפי מה שנקטנו שצ"ב הוי כולה בהלואה אצל הישראל ורק יד נכרי באמצע וא"כ ליהפך רוב בעלות הבהמה של הישראל, אלא שמכיון שבבכור חציו של עכו"ם לכן לא חל קדושת בכורה רק בחציה, אולם החזו"א לא תי' כן.

**אולם יש באמת** לחקור אם לר"י ישראל שיש לו בעלות דפרה לוולדה אם חייב בבכורה, ונקטנו לעיל שמכיון שבכורה הוא נתינה מן הפרה ול"ש שחייב את כל קניינו לכהן, ואם נומר דל"כ האם חייב כל הבכור או רק חלקו בייחס לבעלות שיש לו בבהמה לעומת העכו"ם ואז הוי פחות מחצי. **ובחזו"א שם** עולה דל"כ דלר"י הולד של ישראל חייב בבכורה אם יש לישראל בעלות כלשהו באם, ויעלה שלרבנן דין בכורה הוא מתנה מהבהמה, ולר"י הוי דין שולדות בכורות קדושים מעצמם בתנאי

שיהיה בעלות כלשהו ביום. **אולם בשטמ"ק** מבואר שהמקבל פרה רק לוולדה פטור מבכורה ורק אם קיבל נמי לפטומה חייב בבכורה, ועולה דנקט שקבלנות ל"ח שהבהמה של הישראל ואם לא קנה נמי לפטומה ל"ח שיש לישראל חלק באם, וצ"ע על מש"נ שקבלנות חשיב קנין גמור בכל הבהמה ורק יד נכרי באמצע, וכן צ"ע על הרי"א דנקט שקנין פרה לוולדה חשיב קנין באם. **יש לדון** אם קיבל את גיזות הוולדות, א"כ יש לו בעלות באם ובעלות בולד לגיזות וחלקו של ישראל בגיזות יחול עליהם דין בכורה ואולי פשוט כן.

**רש"י ד"ה "ובן בתירא"** כ' שרכיבת סוס אינה אלא שבות משום חי נושא את עצמו, **והקשה הגרי"ז** הא יש לחשוש שמא יש חפץ בכיס העכו"ם והסוס נושאו והוי מלאכה דאו'. ומייתי מהגר"ח **עפ"י תוס' בשבת** דהא ע"י חי נושא את עצמו א"כ הם כב' שעשו, ומכיון שהנושא יכול לעשות כולו והנישא אינו יכול לישא כולו א"כ הוי בכה"ג יכול כולו חייב. ותי' דה"מ בב' שנשאו שעשו הנשיאה יחד והמלאכה מתייחסת למי שיכול, אולם כאן אדם נושא את עצמו אינו חלק ממעשה המלאכה אלא הוי הפקעה שהנושא אינו עושה מלאכה גמורה ופטור, ויש לדון שהאבן נחשב כן ב' שעשו מלאכה ושניהם יכולים כ"א לבד ולכן פטורים , או שהאבן הנישא ע"י העכו"ם נמי פוגם במעשה הסוס הנושא ול"ח כלל מעשה נשיאה . אולם בפשטות הנושא אדם שעליו חפץ הנושא עובר מאו', **עיין שבת קכב'.**

**ב' ע"ב**

אבעיא להו מכר פרה לעוברה וכו' והקשה הגרי"ז הא להקצו"ה מכירת עובר הוא נמי פרה לעוברה, וכבר אבעיא לן לעיל אם עובר כשבורה, ומה הנידון החדש של פרה לעוברה שעדיין לא נתעברו, עיין חי' מרן הגרי"מ וצ"ל שביאר שבמוכר פרה לעוברה והעובר קיים משום מכירת העובר, ובמוכר פרה לעוברה לפני שנתעברה עובר משום מכירת הפרה, עיי"ש.

גמ': הב"ע וכו' מעברתא לפטומה דמיגו וכו', ומבואר שבקיבל עכו"ם לפיטום וחצי וולדות קנסינן שאת העובר פודה בעשרה בדמיו, ויש לברר אם חצי וולדות של ישראל אם חייבים בבכורה מעיקר הדין, וכך הוא הפשטות דהא הישראל עיקר הבעלים והעכו"ם רק קיבל בקבלנות וקנה פרה לחצי וולדותיה וחלקו של ישראל ודאי חייב, אולם א"נ שקבלנות זהו קנין בכל הבהמה והנותן רק נחשב יד באמצע, וישראל קיבל פטור מבכורה רק משום יד נכרי באמצע וא"כ זה לא מצאנו לחייב מכח יד ישראל באמצע. ואף חלקו של חישראל בוולדות יהיה פטור לר"י, אולם י"ל פשוט שלמרות שכל הבעלות של המקבל מ"מ אם יש לנותן זכות לחצי וולדות בהכרח שיש לו פרה לחצי וולדה ולכן לר"י חייב, ויש לדון עכ"פ אם קיבל עכו"ם לכל הוולדות אם בכה"ג יקנסו את הישראל שכל הוולד צריך לפדותו ולתת דמיו לכהן.

איסור שותפות עם עכו"ם, עיין תוס' גיטין נ' ע"ב ד"ה "יתומים ", ור"ן סנהדרין סג' ע"ב, אם הוי איסור דאו' או דרבנן או מידת חסידות, ויש לברר גדר באיסור דהא עכו"ם אין לו איסור לישבע בע"ז. ול"ש לפני עוור. **ובתוס' כאן** שכדי להציל ממונו מותר לקבל ממנו שבועה, וע"כ דהוי איסור דרבנן ובכה"ג התירו.

**תד"ה "שמא"** שבזה"ז אין איסור להשביע עכו"ם מכיון שהם משתפים שם שמים עם ע"ז ועכו"ם אינו באיסור שיתוף. **ועיין חזו"א יו"ד ס"ב יב'** דנקט שגדר השיתוף שמאמינים בבורא והעולם אלא שמייחסים לו צורף גוף, ובאם ב"נ לא מוזהר על ע"ז בשיתוף או רק לא מוזהר על שבועה בשיתוף, **עיין מהר"ם סנהדרין סג' ד"ה"אסור", ורמ"א או"ח קנו' א', שפ"א כאן, וערל"נ סנהדרין שם , ושו"ת רע"א ד' יו"ד מג', ונוב"י ת' יו"ד קמח' ד"ה "הנה", וחזו"א יו"ד ס"ב יט'.**

מבואר בגמ' שילפי' להנ"ל מלא ישמע על פיך, והקשה רביו"נ סנהדרין סג' מדוע לא ילפי' "מלפני עוור". עי"ש מהר"ם: **עכ"פ עולה** בתוס' שיש בעכו"ם לפני עוור, ובחינוך רלב באיסור עיצה רעה כ' שהאיסור רק לישראל, והקשה המנח"ח הא להושיט דבר איסור מבואר בע"ז ו' ובפסחים כב' שיש איסור אף בעכו"ם, עיין קוב"ש פסחים אות צה'. שלהכשיל עכו"ם מותר אך להחטיאו אסור מפני שמביא תועבה לעולם.

הר"מ פ"ח מעבדים ה"א שקנס דמוכר עבדו גבינן דוקא בב"ד סמוכין, ובמוכר בהמה פ"כ משבת ה"ג לא כ' כן הר"מ, עיין תומים א' ה', ובחי' הגרי"מ שמכירת עבד זהו דין וקנס ממוכר ולא גבינן, ומכירת בהמה הוי קנס משום איסור שבת וגבינן בזה"ז.

**דף ג' ע"א**

**תד"ה "ורבי"** הקשה דבחולין פח' דריש ר"י דמו מקצת דמו ורבנן דרשי כל דמו, לענין כסוי הדם וסתרו אהדדי. **עיין או"ש** פי"ד משחיטה ה"ח, דלרבנן דרשינן דמו מקצת דמו , שכל דם מחייב בכסוי ולכן מכסה אף דם סכין ודם הניתז, ור"י דריש כל דמו שחיוב כסוי חל על כל הדם ומקצתו אינו חייב, ולא משמע כן בגמ' שם.

**עיין חזו"א טז'** ב' ד"ה "אפי' אזנו" שדן אם לר"י שמקצת ישראל חייב אם ג"כ סגי בבעלות על אזנו או"ד כאן לכ"ע צריך בעלות באבר המנבל.

בגמ' מבואר לחד גיסא שבכור הכוונה רובו של ישראל, ואתא כל לרבנן להוסיף כולו ולר"י למעט שסגי במקצתו, **עיין חזו"א** טז' א' מהו המשמעות של רוב בענין בעלות ישראל המחייבת בבכורה, והוכיח שבבכור סגי ברובו מהא דנפל נמי חייב בבכורה, והגרי"מ פיינשטיין ביאר שמכיוון שהמקדש הוא פטר רחם דהיינו מה שהולד נוגע ברחם בשעת לידתו ובזה שייך לדון ענין של רובו ככולו, דהוי מעשה של פטר רחם ושייך בו תורת רוב.

בדעת ר"ה שסגי בבעלות על אזנו, ומקשי לימא טול אזנך וכ' רש"י שאף שאינו קדוש מ"מ יתנו לכהן, ועולה דאף לר"ה צריך לכה"פ בעלות על אבר שמשווי ליה בע"מ. **ועיין גרי"ז** שמסתפק בזה ואולי לקושית ר"נ טול אזנך באמת בעלות על אזנו הבהמה תיקדש ול"ח בעלות עכו"ם הפוטרת, **ועיין** חזו"א ט"ז ב' לדון דבפט"ח ל"ש בעל מום ומהו השעור דבעלות על אזנו.

**הנה הר"מ** פסק ששותפות גוי אף בא' מאלף פוטרת, ובעלות על אבר צריך אבר שחסרונו הוי מום, **ותמה הטור סש"כ** הא סגי בא' מאלף ולמה צריך אבר שחסרונו הוי מום. **ובב"י** שכשיש לעכו"ם בעלות בכל בהמה סגי בא' מאלף ובבעלות על אבר א' רק אם חסרונו עושה מום חשיב בעלות בכל הבהמה ופוטר . דהיינו שצריך שם בעלות עכו"ם בכל הבהמה, או שותפות בכל הבהמה או בעלות באבר שחסרונו משווי מום ובכך חשיב שהוא בעלים על כל הבהמה. או י"ל שבעלות בכל הבהמה חשיב בעלות גם באברים שחסרונם הוי מום.

רבנן סברי לחלק בין שותפות בולד שסגי באזנו לשותפות באם שצריך כדי טריפה ונבילה ור"פ דחי לה, וביראים קמב'[[1]](#footnote-1) פסק כרבנן. ולכאורה מסתברא שבעלות בעובר המעכבת היא בשיעור המונע קדושת בכור, אולם באם ל"ש תורת הפקעת קדושה ומהו השיעור של כדי אשווי מום, וצ"ע. וצ"ל ששיעור דמשווי מים הוא חפצא של שיעור חשוב שבעלות עכו"ם בשיעור כזה פוטר.

**עכ"פ פשטות דברי הר"מ** שצריך בעלות באבר שלם , **ובטור** דסגי במקצת אזנו , **וברמב"ן שלהי** דבריו מייתי שצריך דוקא בשיעור שעושה מום. אולם לכ"ע בעלות א' מאלף בכלל הבהמה פוטר, ויש לדון אם בעלות א' מאלף יהיה פוטר לכ"ע אף למאן דמצריך שיעור טריפה ונבילה, ובגרי"ז ששותפות בכל הבהמה הוי פטור מכח שבעלות העכו"ם בכל הבהמה מעכבת את סיבת החיוב, ובבעלות על אבר א' אף שהישראל הוא עיקר הבעלים הרי חפצא של פוטר מכח יד עכו"ם בבהמה, והוי פטור ולא העדר סיבת חיוב.

הא באמת בע"מ חל בו קדושת בכורה, וע"כ שעור בעלות באבר שחסרונו משווי מום הוא רק שיעור חשוב שייחשב בעלות בבהמה . כ"כ מהא דלר"פ אף באם סגי באזנו ובאם מה גרעון יש בכך שהיא בע"מ, וע"כ הוי רק שעור חשוב. אולם מקושית הגמ' מנפלים, צ"ע דזה שייך דוקא אם בעלות עכו"ם גורמת כאילו הבהמה בע"מ ומקשינן הא קדושה חל דנפלים אם זהו רק ענין של שעוןר בעלות מאי שייטא לנפלים שאין בה כלל בעלות עכו"ם.

בענין נפל מבואר שהוא קדוש בבכורה, **ובמנח"ח כב'** נקט שה"ה פט"ח נפל חייב בבכורה ואסור בהנאה, ואין לפדותו מכיון שמת אין לו פדיון, **והקשה המנח"ח**  איך מבואר בדף יב' שפודין פט"ח משנולד הא אולי הוא נפל וא"א לפדותו והוא אסור בהנאה. עיין מנח"א **דהרא"ש סי' יא'** דפט"ח חשיב קד"ד ולכן אין בו איסור גו"ע, וא"כ גדרו שקדוש לפדיון ואם נפל אינו בתורת פדיון אין בו קדושה. **בשטמ"ק כאן** כ' שנפל פוטר הבא אחריו משום שהוא קדוש בבכורה, **וכן ברש"י פ' בא** פי"ג פי"ב שנפל קדוש לפטור הבא אחריו, וצ"ע הא מה שפוטר הוא מחמת שהבא אחריו אינו פט"ר דמאי שייטא לקדושה. **עיין ט"ז שה' כד'** שיוצא דופן פוטר מבכורה מכיון שהבא אחריו אינו בכור לנחלה, ומוכיח שם הסד"ט בשם רע"א שא"כ נפל יוצא דופן אינו פוטר דאינו בכור לנחלה, ומייתי שם **דהמהרש"א** פליג. **ועולה** לט"ז שפט"ר פוטר אף בנפל מכיון שהבא אחריו אינו פט"ר אולם יוצא דופן אינו מפקיע שם פט"ר, אלא רק ע"י שהשני אינו בכור, ובנפל השני בכור, אולם למהרש"א אף נפל יו"ד פוטר מכיון שהנפל הוא הבכור והשני אחריו אינו בכור, וא"כ י"ל שכוונת רש"י והשטמ"ק שמכיון שנפל שייך ביה קדושת בכורה לכן הוא נחשב ולד ראשון הפוטר את הבא אחריו שנחשב ולד שני, ובל"ז הנפל חשיב בשר בעלמא ואינו מחשיב את השני כולד שאינו בכור.

**עיין פרישה** שכ' סק"ד שהקשה מדוע בעלות על אזן פוטרת מבכורה, ולענין זל"ו בעלות על הראש פוטרת לחיים וכו', ותי' שחיוב בכורה חל על כל הבהמה בשווה, משא"כ חיוב זל"ו חל חיוב נפרד בזרוע וכו'. יש לדון אם אדם קנה זל"ו של גוי אם חייב במצות זל"ו, או שהחיוב לתת מהבהמה.

**ג' ע"ב**

**ומבואר** שנדמה פטור מבכורה, ואם יש לו סמני אמו חייב בבכורה, ואר"י שמ"מ אינו קרב משום בע"מ. **עיין ר"מ פ"ג מא"מ ה"ה** שנדמה אין לוקין עליו משום בע"מ, **וברי"א**  פ"ו אות נז' ד"ה "אולם" שהקשה הא הגמ' כאן מקשה ומדמה נדמה לעין גדולה ועין קטנה דחשיב ודאי מום שלוקה עליה, עיין מה שיישב. הגרי"מ פיינשטיין ביאר עפ"י גמ' בתמורה שמלקות על בע"מ משום שהובא דרך בזיון, וא"כ נדמה אינו כ"כ דרך בזיון.

**ברי"א**  שם ד"ה "והנה" חקר אם נדמה שהוא פסול מום למזבח הוא דוקא אם יש לו סמנים כאמו, ואז הוי בריה משונה והוי מום, אבל עז בת רחל אף דהוי נדמה לבכורה, מ"מ מכיון שאין היכר שהוא נדמה אינו מום, **ודייק בר"מ** שאף נדמה בלא סמנים הוא כבע"מ, **והקשה** א"כ מדוע צריך קרא לפסול נדמה להקרבה תיפו"ל משום בע"מ. **ובר"י קורקוס** שם נקט באמת בדעת הר"מ שנדמה עם סמנים פסולו משום מום, ונדמה שאינו דומה לאמו פסולו מקרא ומשום כלאים. **ועיין ברי"א** שם שהוכיח **משטמ"ק דף יב'** שכל נדמה חשיב מום.

בגמ' דיינינן שחלוק נדמה למין החייב בבכורה מנדמה למין הפטור מבכורה, וצ"ע הא ענין נדמה משום בע"מ ומה שייך הבדל בין נדמה לדבר החייב או הפטור מבכורה, עיין גרי"מ.

**עכ"פ** מבואר מימרא דר"י שנדמה שיש לו ב' סמנים אין צריך מום ונשחט ונאכל לכהן מכיון שהוא נחשב בע"מ, **והקשו דבר"מ פ"ד ה"ח מתמורה** שכלאים ויו"ד וכו' אי"צ מום ונפדה, **עיין כס"מ פ"ג מא"מ ה"**ה ותוס' ב"ק עח' שנדמה חשיב כלאים, עיין סוגיא דף יב'. וע"כ שעצם דין נדמה חשיב שאינו בכלל קדשים ונפדה בלא מום, ומדוע ר"י אתי משום בעל מום. ובאמת צ"ע דבדף יט' מבואר שבכור יו"ד צריך מום לפדיון, וכן בר"מ פ"ב ה"ה מבכורות שטומטום בכור צריך מום לפדיון ומ"ש מוולדות קדשים שאין יו"ד וטו"א וכלאים צריכים מום לפדיון. וע"כ שוולדות קדשים לא קדשי ביו"ד וטו"א וכלאים, אך קדושת בכור חל על כל הני וצריכים מום, אלא שכלאים חשיב מום, עיין מנח"א ומקור ברוך ח"ב ס"ג. עיין רש"י דף יב' ע"א ד"ה "קמ"ל" ומבואר שנדמה פסול להקרבה משום בע"מ, וכן משמע ברש"י כאן ד"ה "הכי אמר" . וצ"ע הא לפסול מהקרבה פשוט שנתמעט משום נדמה. וי"ל שנדמה פסולו שאינו מין אמו, וביש לו סמנים חשיב מקצת מין אמו, ולכן חייב מקצתו לכהן כמתנות כהונה אך אינו יכול להיות קדוש בקדושת קרבן דבכור דהוי כבע"מ שרק במקצתו דומה לאם ולכן יש בו רק חיוב בכורה במקצתו, והוי כמו בעלות לעכו"ם לר' יהודה שחייב לתת ואינו יכול להיות כקרבן דהוי כבע"מ.

**ועולה** שיסוד פטור בעלות עכו"ם באזנו הוא שמשווה ליה לבע"מ, ולכן מדמה הגמ' לנפלים, ולכן הוסיף כאן ר"י המימרא שנדמה עם סמנים נמי חשיב בע"מ ולכן אינו עולה למזבח אך הוא קדוש לדין מתנ"כ כבע"מ, ור"י עצמו סבר שמום קל מפקיע קדושת בכורה ע"י בעלות עכו"ם, אך אין עצם המום מפקיע ממתנ"כ ולהני דפליגי ומצרכי נבילה או טריפה הרי שגם בעלות עכו"ם בשעור מום עדיין אינו מפקיע קדושת בכורה למתנ"כ. ועיין.

עיין גדולה וקטנה, ברש"י ד"ה "או" כ' או גדולה או קטנה, **עיין רע"א במשניות** פ"ו סקכ"ו. **אולם בר"מ ובטור כ'** שדוקא בהמה שהיה לה עין א' גדולה כעגל וא' קטנה כאווז ושניהם יחד פסלי.**עיין חזו"א** כה' יא' שדן הא בהמה עם עין א' כעגל הוי צורתה ואיך כללו בכל הבהמות א' כעגל וא' כאוז. **עוד מייתי החזו"א ליקוטי הלכות** שבגדול יותר מעגל וקטן יותר מאוז ודאי פסול, ומייתי כן מהירושלמי, והחזו"א דחה שהירושלמי מזוייף, וגדר הפסול הוא שיש לו עניים של מין אוז, ובפחות מכן אינו פסול. וכמבואר בגמ' שס"ד שפוסל דוקא אם הוא צורת מין שאין בו קרבן. ובגמ' שו"ט אולי המבואר במתני' עין גדולה וכו' הוא משום שרוע, **ובר"ג,** שפסול שרוע הוא משום כל יתר כליתא דמי, ומעירים שכדליתא דמי נאמר רק לענין טריפה ולא לענין מום. וכן הא מבואר שמשום שרוע הוא דוקא אם יש שנוי בין עין לעין וע"כ שהוא משום מום ולא משום הניטל נחסר דמי, וכן צ"ע מדוע בעין קטנה פסול אם כל חסרונו משום ניטל כחסר. וצ"ע. ומ"מ מסיק דפסול עין גדולה וקטנה משום שנוי ולא משום שרוע, וא"כ מקשה דר"י לא חידש מידי. עיין רש"י ד"ה "תרוויהו".

הר"מ פ"ז מביא"מ ה"ט ששרוע זהו דוקא נשמטה ירכו, **עיין רי"א נז' א'** שביאר דלמסקנא הא עין גדולה אינו משום שרוע אלא משום שנוי.

הר"מ מייתי עין גדולה וקטנה בבהמה ולא מייתי באדם, **עיין פ"ב מאי"מ ה"ב, ופ"ח מב"מ ה"ו.** ובאמת עיין ר"מ ביא"מ פ"ו ה"ו שמום שפוסל באדם ובהמה פוסל עבודה, ומום שפוסל רק באדם אינו פוסל עבודה, וא"כ הא ב' עניינים גדולות צריך שלא יפסול עבודה, וגדולה וקטנה שיש בבהמה צריך לפסול עבודה. וצ"ע שהושמט בר"מ, **עיין גרי"ז** שע"כ שבאדם אין הבדל לב' גדולות לגדולה וקטנה ופסולו רק משום שאינו שוה בזרעו של כהן ואינו מחלל, ולכן לא מייתי קטנה וגדולה שעניינה א' עם שניהם גדולות.

**ועכ"פ מבואר** ממעשה דר' מרי, שמותר להפקיע קדושת בכור, אך להפקיע כל דין בכור אסור. או משום חזי ליה אנשי. **ובתוס'** שהפקעת דין בכורה באזן הבכור חמור מהפקעה באם, ומ"מ בזה"ז הותר משום תקלה ואין בקיאין לעשות מום במעי אמו ולכן צריך למכור אזן הפרה או הבכור. (ולכאורה עולה ב' צדדים בתוס' אם עדיף צרימת אזן בכור לאם). **עיין חזו"א ט"ז ב'** שזהו רק ענין של מידת חסידות.

**עיין רש"י קידושין** לב' ע"ב ד"ה "תלמוד" **וביה"ל** קכח' ד"ה "אינם" אם מותר לכהן לצאת מביה"כ ליפטר ממצוה. וכן מייתי מלפטור עצמו מציצית, **ועיין רשב"ם** ב"ב צא' ד"ה "אין" שלצאת מאר"י אסור משום שפוטר עצמו ממצות התלויות. **עיין ר"מ** פ"ו מחלה הט"ז שאסור ללוש חלה פחות כשיעור.

**וצ"ע** מברכות לא' שמערים ומכניס תבואתו במוץ, וכן בגיטין? ', **ואולי** שם רק יכלו לאכול עראי אך לא הפקיעו את המצוה לגמרי, עיין תוס' מנחות סז' ע"ב ד"ה "כדי" שבהכניס דרך גגות פטר הכרי לעולם,וצ"ע

**עיין דרך אמונה** פ"ו הט"ז מביכורים שבאמת האיסור ללוש פחות מכשיעור הוא דרבנן עיי"ש.

ויש אומרים שבמצוות קימה אם יושב ועוצם עניו חשיב שמבטל מצוה באונס ואסור, ובאמת ללכת משם קודם שבא חכם מותר. **עיין קר"א יבמות כו'** שהוכיח מביטול מצוות יבמין.

**דף ד' ע"א**

אמר אביי וכו', **וצ"ע** מדוע לא הוכיח ממה שבמדבר לווים בכורים פדו את עצמם כ"כ יפדו בזה"ז את עצמם ולמה אתי בק"ו. **עוד צ"ע** דבמדבר לא פדו בהמה טהורה את בהמת ישראל וא"כ מאי מקשה בהמה טהורה נמי. **ובתד"ה "ועוד"** נקט שבמדבר אף בהמה טהורה פדתה**, אך עיין רש"י במדבר פ"ג פמ"ה** שהטהורה אף במדבר לא פדו מהא דלא מנו מנין הבהמות שנשאר אצל ישראל שלא היו כנגדם אצל הכהן.

**ור' ספרא** הקשה על אביי שא"כ דוקא אם יש לכהן שה יפדה את של עצמו, דמכיון דאתינן מק"ו הלא הכהן פדה של ישראל דוקא ע"י שה, **ובשטמ"ק** שהקושיא דוקא במדבר שכהן שאין לו שה יתחייב בפט"ח, **וצ"ע** מדוע אין קושייתו היום דמכיון דאתי בק"ו דוקא ביש לו שה יפדה חמורו של ישראל.

**ורבא** נמי יליף דכהנים פוטרים עצמם מהא שפטרו ישראל במדבר, וג"כ צ"ע מדוע לא יליף ממה שבכורי הלויים במדבר פדו עצמם. ועכ"פ לענין בהמה ילפי' מג"ש, ובאמת פטור הלווים מבכורת עצמם פוטר בהמתם. **ור' ספרא** הקשה לרבא דמכיון דאתינן מק"ו דכהנים פטרי, והא פטרי דוקא מבן חדש, וא"כ מדוע כהנים עצמם אינם חייבים בפחות מבן חדש, ולכאורה הקושיא היום מדוע פחות מבני חדש פטרי עצמם, וברש"י כ' שהקושיא דוקא פחות מבן חדש דמדבר מדוע לא פטרי, וצ"ע למה דוקא הוקשה לו כן, וכן שוב צ"ע הא איכא למילף מהא דלווים דמדבר פטרו עצמם פחות מבן חדש דה"ה בזה"ז וכל הסוגיא צ"ע.

המשך הסוגיא אינו ברור, דר' ספרא הקשה מלויה ויישב, והקשה מאהרן ודריש הוקשו כל הלווים, וכ' רש"י שבזה יתיישבו כל הקושיות, ומשמע אף קושיא דשה, ודבן חדש וצ"ע מהו השייכות , וכן ממשיך לדרוש כהנים כלויים, ובסוף כ' דלדורות יליף מקרא, וברש"י דמק"ו ילפי' רק למדבר , ולא נתבאר אם ר' ספרא ממשיך את אביי ורבא או שר' ספרא הוא דעה לעצמו וא"כ היכן דריש כלל ר"ס ק"ו, ולע"ע צ"ע.

ומדוע פליג רבא ע"י ק"ו דבהמה, **עיין מש"כ רש"**י ד"ה "אלא", **ובתד"ה "אם"** שמכיון ששה אין בו קדושה אין בו ק"ו, ודוקא קדושת לוי הפודה קדושת בכורה ילפי' בק"ו, ובאמת יש לעיין דהא פדיון פט"ח בשה לכאורה עניינו סוג של מתנ"כ ולא ענין של פדיון קדושה, וא"כ מהו החפצא ששה דלוי פדה כמה פט"ח דישראל במדבר, וע"כ שיש כאן פדיון קדושה מסויים ומדוע ל"ש ק"ו. **ועיין חזו"א טז' ה'** שביאר את אביי, שמהא ששה של לוי פטר פט"ח של ישראל, בע"כ כל תורת קדושת פט"ח הוא כדי שיתן לכהן פדיונו בשה, ואם פדיונו הוא שה שאצל הלוי פקע סיבת הקדושה מהפט"ח אצל הישראל, וכ"כ לוי שיש לו פט"ח אין סיבה שיחול קדושה שכל תכליתה שיתן פדיונו ללוי וזה ל"ש אצל לוי עצמו, ועכ"פ צ"ע שי' רבא עפ"י ביאור התוס' כנ"ל. (יש לבאר מדוע שה שאצל הלוי פודה פט"ח אצל הישראל, ונראה לבאר דהא הבכור היה לו קדושת כהן, והשה שלו היה צריך לפדות הפט"ח שלו, בכך שיש שה אצל הבכור שהוא ככהן, ובכך שהלוי פדה הבכור לא נתחייב הבכור לתת השה ללוי, אלא חל שהשה הנמצא אצל הלוי יהיה תשלום הפט"ח כנגד מה שהיה צריך להיות שהשה של הבכור המצאותו אצל הבכור היה פודה, שמעיקרא לא זכה הלוי במתנת שה מחודשת מכיון שמעיקרא דין המתנה היתה שהימצאות שה אצל הבכור היא הפדיון. כ"כ עבר הדבר ללוי ועיין. וכ"כ יש לבאר הא במדבר החליפו הלווים את הבכורות, שניטל המנוי מן הבכורות כ"א כנגד לוי, וכן בכורי מדבר החליפו קדושתם מבכורה ללויות, וא"כ מאי שייטא לזמה"ז שלוי בכור פודה את עצמו, הא כהונתו מכח לויה והוא גם בכור ושיתחייב ה' סלעים. ולהנ"ל א"ש שבזה"ז כל קדושתו כדי שמכח זה יתן ה' סלעים לכהן, וכאן שהוא עצמו כהן אין ענין בקדושתו כמבואר דהה' סלעים כבר אצלו. ורבא הקשה א"כ בהמה טהורה נמי תיפטר דרבא סבר שאין ענין בקדושת טהורה ג"כ אלא לצורך מתנה ולא תפטור, וביאר החזו"א דאביי סבר שבהמה טהורה שהיא קרבן יש ענין בקדושתה בעצמה ולכן אין הימצאותה אצל הכהן פוטר מקדושה.

**ע"ע רי"א כאן, ועיין חזו"א טז' ה'.** מתבאר שלוי פוטר עצמו מהיותו לוי, וא"כ צ"ב מהו גדר פטור בן לויה, **ובתד"ה "פטר"** משמע שבאמת בן לויה חשיב לוי, וברש"י ד"ה "פטר" וכביאור התוס' שבן לויה פוטר עצמו רק אחר הילפותא שפחות מבן חדש נמי פוטר דהיינו דלתוס' בן לויה הוא פוטר ככל לוי מבן חדש דחשיב לוי, ולרש"י יש לבן לויה שם לוי כמו פחות מבן חדש ופוטר.

**עיין רש"י חולין קלב' "והלכתא"** ומשמע שהפטור מחמת שאין כאן פטר רחם של חיוב. ולפי"ז צ"ע מאי קושית הגמ' כאן הא הוי גדר אחר לפטור ואין השם לוי פוטר, ואולי זה תי' הגמ' אך לא משמע כן ברש"י כאן.

עיין חזו"א הנ"ל איך שביאר קושית הגמ' דדוקא באית ליה שה, ופחות מבן חדש , ואהרן הכהן, שהקושיא של כל הצאצאים של אלו מזמן המדבר לא יפטרו, וצ"ע.

ולא נתבאר לי הא פטור לוי מפדיון שהוא שקדושת לוי פוטרתו וא"כ מה שייך לחדש פטור חדש של פטר רחם, הא כל לוי שנולד מלוויה פטורו דוקא מחמת קדושתו כלוי ולא הפט"ר דלויה ומה יהיה הפוטר את בן לויה, וצ"ע.

**לקמן דף מז' ע"ב** שכהן חלל חייב בפדה"ב, **ובגר"א שה' לה'** הוכיח מכאן שקדושת כהן מפקעת חיוב פדה"ב ולא שכהן פטור, אלא קדושת הכהונה פוטרת וחלל אין בו קדושה. ולכאורה בחלל הנולד מכהנת אם גדר הפטור של בן לויה משום שם לוי על הולד הרי שי"ל שחללות מפקיע זאת, אולם אם כרש"י בחולין שהפטור הוא פט"ר דלויה א"כ אף חלל מלויה יפטר, וצ"ע.

**בשו"ת הרשב"א א' שסו'** ששאל הרא"ש אם לויה הפוטרת בנה מפדה"ב אם פטורה בפט"ח , דמחד הא לויה לא פטרה במדבר פט"ח, אך מאידך ילפתי' "פדה תפדה" מי שאינה בפדה"פ אינו בפט"ח, וכן מסיק הרשב"א שודאי פטורה. **ולכאורה** אם בן לויה פטור משום שם לוי שחל עליו א"כ הנידון צריך להיות אם בן לוי פטור מפט"ח, ומוכח שהפטור מכל הלויה המפקעת שם פט"ר דחיובא מכח שהיא לויה , וחידש הרשב"א שאף שם לויה הגרם רק עיכוב חלות שם פט"ר ג"כ בהקש ונפטרת מפט"ר וצ"ע.

**וצ"ע** אם הלויה פוטרת מאי שייטא למדבר ששם העמידו לוי כנגד בכור, ובישלמא אם לבן לויה יש שם לוי יכול לפטור עצמו שהלוי שבו פוטר הבכורה , אך מה שייך ללמוד ממדבר ענין שבן לויה פטור. **וי"ל** שה"מ אם במדבר העמידו לוי כנגד בכור כפדיון, וא"כ זה ל"ש אצל לויה לפטור בזה . אולם י"ל שגדר פדיון בכורים במדבר הוא שע"י העמדת לוי כנגד ובמקום בכור פקע מהבכור הסיבה להיות קדוש, ונתחדש שחלות בכורה יש לה סיבה וללא סיבה היא פוקעת מעצמה, וכל בכור בזה"ז יש בו סיבה ומפקיעו בה' סלעים, וי"ל ששם בכורה הוא אינו דין בבן שפטר רחם שהוא בכור, אלא הוי דין באמו שמכח פטירת רחמה בנה בכור, ואם לויה יש בה קדושה מסויימת דלויה ולכן אין פטירת רחמה מחייב שבנה יהיה בכור מכח שבאמת פטירת רחמה יש בו סיבה שיהיה כהן, ולכן הבכור הנולד אין בו סיבה לבכורה, וכמו במדבר אחר שהועמדו לויים בטל סיבה דבכורה כ"כ בן לויה אין הפט"ר שלה סיבה לבכורה מכיון דיש לה סיבה ללויה. ועכ"פ א"ש דברי הרשב"א שפטור פט"ח בלויה ולא בבנה.

**בגמ'** דף מז' נחלקו במימרא דראב"א דלויה פוטרת, אם דוקא בנבעלה לעכו"ם או אף בנבעלה לישראל, דלר"פ בנבעלה לישראל אזיל הולד בתר אבא וחייב, ולר"י משמיה דרבא אף מישראל פטור. **וברמב"ן שם** פ"ח הוכיח מסוגיין שהל' כר"י משמיה דרבא מהא דלא מקשינן ומתרצינן בסוגיין אף לר"פ בבא מעכו"ם. **והרא"ש פ"ח ס"ב** דחה הרמב"ן דהא לר"פ אין תי' הגמ' עולה יפה דמכיון שבנולד מישראל חייב א"כ א"א לומר בפטר רחם תלה רחמנא ועדיין יקשה מדוע בן לויה פוטר, ועולה דלרמב"ן תי' הגמ' מיישב אף לר"פ ולכן מוכיח שמהא דלא מזכירה הגמ' את ר"פ הר שאין דל כר"פ, ולרא"ש אין תי' הגמ' מתרץלר"פ, ורק לר"י שאף בן ישראל פטור א"ז משום פטר רחם.

**לפמש"נ** יש לבאר את פלוגתת ר"פ וראב"א, דלהראב"א מכיון שתורת בכור הוא מכח האם, ואם בלויה פטורת רחמה אמר להוציא לוי אף שהולד ישראל מאביו מ"מ פטירת הרחם יש בו סיבת לויה לילד לכן אינו בחיוב בכור, משא"כ לר"פ צ"ל דסבר שהפוטר הוא הולד שיש בו לויות ולכן בן עכום מתייח רק לאמו, משא"כ בן ישראל אין אמו נותנת לו כח הלויה והוי בכור, ויעלה שנחלקו ר"פ וראב"א בנידון הנ"ל אם הפטור מכח

לוי דבעלו או מכח פט"ו של אם לויה. אולם כך או כך עדיין שייך גם לר"פ להקשות וליישב, וא"כ צדקו דברי הרמב"ן וצ"ע הרא"ש מדוע כ' שלר"פ א"א לתרץ שיש כאן שם לוי בולד שהוקש לפטור, וכבר העיר הריט"א פ"ח סב'. **עיין דבר אברהם ח"ג ס"ז סק"ח .** אולי נ"מ דלר"פ שעכו"ם הבא על לויה הולד עצמו לוי הרי שבנו ג"כ יפטר מפדה"ב, משא"כ לראב"א שהפט"ר דאמו פוטרו הרי שבנו יהיה חייב, עיין שפא' כאן.

**עיין רי"א כאן סק"ב** דמייתי מכילתא שגם בהמה טהורה יש בה דין שנפטרת בדין שמי שאינו באדם אינו בבהמה, ונקט הרי"א שודאי הוי בקדושת בכור כמבואר במתני' דף יג', שלא שאין בהם מצות נתינה, ובסהמ"צ לר"מ מ' עט' כ' שלוי פטור מבכור טהורה וע"כ כנ"ל.

**מקשים** מדוע צריך לפטור כהן מה' סלעים – הא אף אם חייב הוא נותן לעצמו, ואב כהן ובנו חלל **בדף מז' ברש"י** מבואר שחייב להפריש, וא"כ א"ש שדרשינן שפטור מלהפריש , אולם תוס' שם ד"ה "הבן" נקט שפטור מהלפריש . (עיין שע"י ש"ב פנ"ה אם שייך חיוב להפריש כשאין מצות נתינה).

תד"ה "ואהרן" עולה שאהרן היה בכור, וצ"ע הא מרים אחותו הגדולה, עיין משך חכמה במדבר ג' ד' שהיה בכור העובד במקדש (כמו במכירת בכורה ביעקב ועשו) ואינו תלוי בפט"ר.

**ד' ע"ב**

**גמ':** פודה בו פעמים הרבה משום דשה א' של בן לוי פדה כמה פט"ח. **וברש"י** שבקנה ישראל השה שנתן חוזר ופודה בו פט"ח, **וצ"ע** מאי שייטא דבכה"ג פשוט שפודה שוב ומאי איכפת לן שכבר פדה בו הא חזר וקנהו, ואולי כמש"נ שגדר פדיון שה דכהן פט"ח דישראל הוןא שבאמת הימצאותו של השה אצל הלוי הוא כתשלום עבור הפט"ח, שהחלפת הלוי בישראל כמו שלא נתחדש חיוסב ה' סלעיםכ"כ לא נתחדש מתנ"כ דמתנת שה אלא כמו שהשה של הבכור היה אמור לפדות הפט"ח כעת השה של הכהן אמור לפדות הפט"ח.

**תד"ה "ופודה"** מוקים בפדיון ספיקות, ולכאורה גם שם הוא כמו פודה וקונה, שבאמת אם הספק חייב בפדיון אינו יכול לשוב ולפדות, אלא שמכח הממע"ה חוזר וקונהו אף שאינו שלו כידוע ולכן חוזר ופודה וא"כ הוי ממש כמו חוזר וקונהו, ועיין.

**הבה"ג סי' עג'** שפדיון שה בכמה פט"ח מהני דוקא בזא"ז ולא בב"א, **ובגרי"ז** דדוקא בזה"ז שכהן שירש כמה פט"ח מאבי אמו ישראל צריך לפדות בשה שלו בזא"ז ולא בזמן המדבר, ולהנ"ל י"ל דאף במדבר כן דפדיון שה דלוי את הפט"ח דישראל הוי ממש פדיון וכמש"נ.

**עיין שערי יושר ש"ה פ"ז** דנקט דרש"י פליג ולא מוקים בפדיון בספק, דבכה"ג מאחר שבפדיון הראשון באמת השה הוא ספק בבעלות הכהן ספק בבעלות ישראל, וכשחוזר ופודה בו ספק נמי כן ישאר שהשה ספק של כהן ספק של הישראל ולא נוסף לכהן כלים בפדיון, וכל החפצא של הפדיון הוא נתינה ממון מסויימת לכהן, דהא באמת מכיון שיש ענין שהפדיון יתן תוספת קניען ומתנה לכהן הרי שאם נותן ןמחזק לעצמו משום הממע"ה א"כ לא נתן כלום, אלא צ"ל שנתן בכך שיש צד שהממוןבאמת של הכהן והממון של הישראל מכח הממע"ה המפקיע בעלות האמיתית אך סיבת הבעלות האמיתית היא ג"כ נתינה, אך בחוזר ופודה הא אין שום תוספת, שהקנין בפועל של הישראל והקנין האמיתי כבר היה של הכהן מכח הספק הקודם. (אם כי יש לדון שעצם זה שאולי הפדיון הראשון ל"ה חייב וכעת חייב א"כ הוא הוסיף לכהן שאף אם בפדיון הקודם לא חל בעלות אמיתית לכהן כעת יחול בעלות אמיתית לכהן.) **והגרש"ש מייתי ש"ך שכא' ג'** שאם אחר שפדה ספק יפדה ודאי יהני, וי"ל דאז הוא מוסיף לכהן בעלות בפועל ומהני, ועיין. **ובמנח"ח כה' טו'** הקשה על הש"ך הא בפדיון השני יטען הכהן שתופס ברשות את השה וטוען שהפדיון הראשון היה פדיון וכעת יוכרע כן ושוב לא יוכל הישראל לפדות פדיון שני, **ודחה הגרש"ש** שישראל כבר פדה פדיון שני בשה, ומה שהכהן יתפוס את השה ויטען שהוא שלו מכח פדיון ראשון ע"י תפיסהב ברשות הוי כאילו מת אחר הפדיון. **ועיין בכל הנ"ל בקה"י,** דנקט שבממון המוטל בספק אין המוחזק ודאי בעלים והארכנו בזה בסוגיא של תקפו כהן בב"מ.

ואת דברי הגרש"ש יש לדחות, וכן הא צריך לבאר את שי' תוס', שהישראל שפדה מספק, על הצד שפטור השה שלו ועל הצד שחייב והשה של הכהן חזר הישראל וקנהו במוחזקותו ובהכרעת הממע"ה ולכן יכול לחזור ולפדות, וחשיב כפדה וחזר וקנה, ולא נתבאר סברת הגרש"ש שחייב לתת מתנה וקנין נוסף לכהן. ובע"כ כן סבר תוס', וצ"ל שנקודת המחלוקת בין רש"י לתוס', דבאמת לשניהם צריך נתינה כלשהו לכהן, ובפעם הראשונה חל לכהן סיבת קנין המופקעת ע"י הכרעת הממע"ב וחשיב נתינה כלשהו לכהן, ואחר שהסיבה הופקעה והממון של הישראל נחלקו אם אפשר להחיל עוד סיבת קנין מאחר והקנין בפועל פקע, או"ד מכיון שהקנין שפקע אינו מפקיע את סיבת הקנין הרי שעל הצד שב' הספיקות חייבים א"כ הישראל בין כה נשאר בעלים וסיבת קנין כבר יש לכהן ובפדיון השני הא בעלות בפועל אינו נותן סיבת בעלות כבר יש לכהן ולכן לא חל שום פדיון. ובאמת יש לדון אם יתברר למפרע שב' הספיקות היו חייבים אם הפדיון השני יפקע, האם נומא שמכיון שבשעתו היה הכרעת הממע"ה והממון של הישראל הרי שיכול לפדות בו וליצור בו סיבת בעלות חדשה לכהן. ואולי הנידון בכל הנ"ל האם בפדיון הראשון חל סיבת בעלות ופקעה לגמרי ויכול להחיל סיבת בעלות חדשה שתפקע, או"ד הבעלות פקעה אבל סיבת הבעלות לא פקעה, וגם ענין זה מתברר בסוגיא דת"כ. **עיין רי"א ח' ג'**  שהוכיח מספיקות נכנסים לדיר להתעשר, שע"י הכרעת הממע"ה פקע צד איסור וחשיב שלו לגמרי והקשה על רש"י מדוע אינו יכול לשוב ולהפריש. ובאמת לענין בכורים הדין שאין הכרעת הממע"ה מהני להחשיבו בעלים גמור, וא"כ נחלקו רש"י ותוס' אם כאן דומה לנכנסין לדיר להתעשר או לבכורים, וצ"ע.

**בגרי"ז** הקשה מדוע לא מוקים תוס' בלוי שירש אבי אמו כהן, שמפריש שה על הפט"ח ואינו נותן לכהן שיכול לפדות כמה פט"ח, ונקט שבכה"ג פשיטא ליה שפודה כמה פט"ח, ויש לברר היטב אם פדיון פט"ח הוא פדיון קדישה העוברת מהחמור לשה, וא"כ מה מהני קנין שקונה מהכהן הא השה כבר קדוש בקדושה המסויימת של פדיון פט"ח, וממ"נ אם אפשר להחיל כמה קדושות פט"ח על השה א"כ מדוע אינו יכול הישראל מעיקרא לפדות כמה פט"ח על שה ולתת לכהן, וע"כ כמש"נ, שהקדושה שחל על הפט"ח ועל השה הנפדה הוא קדושה שתכליתה המתנ"כ של מתנת השה, וכ"ז שלא הושלם במצות פדיון פט"ח בשה א"א לחזור ולפדות על אותו שה, ולכן בבן לוי הדבר פשוט שפודה (מכיון שכבר חל אצל אבי אמו כהן דין קדושה למצות נתינה לא פקע בכך שירשה לוי) וחוזר ופודה שמכיון שפדאו על השה ואין מצות נתינה והושלמה תכלית הקדושה פקע הקדושה ויכול לחזור ולפדות, וכן סברי תוס' שבקנה מהכהן פשיטא שכבר הושלם תכלית הקדושה וחוזר השה להיות ראוי לפדיון, ורק בספיקות שא"א לומר שהושלם ענין הקדושה בזה נתחדש שיכול לחזור ולפדות, אלא שצע"ק הא במדבר הוי כמו בן לוי שירש שודאי הושלם ענין הקדושה בכך שהשה אצל הלוי ומדוע שלא יוכל לחזור ולפדות ואיך מוכיחים משם לספיקות, וצע"ק.

**ועיין שטמ"ק דמייתי תוס'** חצוניות שהקשה הא פשיטא שבחוזר וקונהו שיכול לפדות, ותי' דס"ד שהשה כבר חל בו קדושת פט"ח וא"א לשוב לפדות עליו, וכנ"ל שקמ"ל שכל הקדושה הוא לצורך קיום המתנ"פ ובנתן יקנה נתקיים הדבר. **עוד תי' את** תי התוס' דמיירי בספיקות , וכ' שבכה"ג שהשה ברשותו בלא שהחזיר לכהן קמ"ל דמהני לשוב ולפדות, וזה דומה לשה דמדבר, וצ"ע הא בשה דמדבר נמי נתקיים לגמרי תכלית הקדושה ואיך ילפי' מהתם לספיקות שלא נתקיים תכלית הקדושה.

**עיין תוס' לקמן דף יא'** ד"ה "שהיו" דכ' דלשי' רש"י בפדה ספקות אינו פודה וחוזר ופודה. **וכן ברש"י לקמן דף ט' ע"א ד"ה "שני זכרים".**

**ע"ע גמ' דף יב' ע"א** אם פודים פט"ח על שה פסוהמ"ק ומשום אאחע"א , וע"כ שפדיון פט"ח איננו רק נתינה לכהן אלא עניינו תפיסת קדושה בשה ואם כבר קדוש אין בו תפיסת קדושה, ולמרות שאין נוהג שום איסור בשה. ושי' רש"י שלכן אינו פודה וחוזר ופודה רק ע"י שמקנה לכהן וחוזר וקונהו דבהא פקע הקדושה. ולתוס' י"ל דהא גופא שקונה הישראל ע"י הממע"ה חשיב שקנה הכהן וחזר וקנה הישראל.

**ועולה לן** ב' ביאורים בנידון דפודה וחוזר ופודה, **הא'** , שצריך מתנ"כ וזכית כהן בשה כדי להפקיע קדושת פט"ח, ולכם בפדה כ"ז שלא זכה הכהן אינו יכול לפדות שוב, ורק ע"י שזכה הכהן וחזר וזכה או שקנהו מהכהן בדין הממע"ה חוזר ופודה, **או,** שפדיון פט"ח הוא חלות קדושה בשה עד שיקנהו הכהן יחזור ויקנה ממנו. ואומרים נ"מ בפדיון בשוויו שמשום הטעם של זכית הכהן נמי צריך שיקנה הכהן הפדיון ואז יחזור ויפדה, ואם משום חלות קדושה יש לדון אם שייך בפדיון בשוויו.

**גמ':** אתמר ר"י אמר קדשו בכורות במדבר וכו' ועולה **דלר"י** או שבכורים קדושים בין דמצרים בין דמדבר או שאינם קדושים ואז פוקע קדושת בכורי מצרים, שתורת קידוש בכורות הוא דין א' שבכורות קדושים, ואם במדבר אינם קדושים גם דמצרים אינם קדושים, **ולר"ל** קדושת בכור הוא מנוי לכל בכור, ושייך שיקדשו בכורי מצרים ולא יקדשו בכורי מדבר, ושייך שיקדשו בכורי מדבר ויפקעו ולא יפקעו בכורי מצרים, וכ"כ בכורי בהמה כנ"ל.

**עיין גרי"ז** דבר"מ פיהמ"ש זבחים פי"ד מ"ד שאדם הראשון ונח ושם ואברהם היו עובדים משום בכורות, וע"כ שעבודה בבכורות אינה מכח פרשת קדש לי פט"ר, **וצ"ל** שהיו עובדים החשובים והצדיקים ולאו דוקא בכורים, דאברהם ושם ל"ה בכורים ( וצ"ל שיעקב קנה מעשיו את המנוי והשררה לעבוד, דעדיין ל"ה קדושת בכורה), ואחר שקדשו בכורות בפרשת קדש לי הרי שנאסר לבעלי שררה לעבוד אלא רק בכורות, ועיין.

הנה ידוע שבכורות בחטא העגל פקע מנייהו מעלת בכורה,  **והקשה האו"ז בכורות תקכט'** דזה היה בי"ז בתמוז בשנה ראשונה ואיך יתכן שעבדו עד ניסן שנה שניה, ותי' שבאמת עבדו רק בכורי לווים שלא חטאו בחטא העגל. **עיין חזו"א או"ח קכה' ז'** דלרבי בזבחים קטו' ע"ב שנדב ואביהוא נתקדשו במתן תורה לעבודה בע"כ שהבכורים רק עשו עבודת הלווים ולא עבדו במעשה הקרבה, ודלא כסוגיין.

ומבואר שבכורות בהמה קרבו רק ביום הקמת המשכן ולא קודם, וברש"י דקודם היו במות יחיד, **ובשטמ"ק** הקשה מדוע לא הקריבו בז' ימי המילואים שהיה במה גדולה , **וברבינו גרשום** נקט שלפני הקמת המשכן לא הקריבו חובות צבור אף שהיתה במה גדולה. ואולי כר"מ זבחים קיז' שקרבנות חובות של יחיד לא קרבו בבמה גדולה, **ועיין גרי"ז** דמייתי תוספתא קרבנות יג' ח' שבמות שלפני המשכן היו במות יחיד. **עיין מקדש דוד כ' ד'.**

**דף ה' ע"ב**

מתני' פרה שילדה מין חמור וכו' פטור מבכורה, **ובתוד"ה "והא"** דן מנין שהחמור לא יחוייב עכ"פ משום פט"ח, **וכן הגרי"ז הוכיח מהר"מ ובאמת כך עולה במתני'** דקרא "דפטר" דפט"ח אתא למעט החמור שנולד מפרה, דהיינו דס"ד שהוא חמור החייב בפט"ח. שהחידוש שפרה שילדה חמור פטור מפט"ח, והנה בפרה שנולדה מחמור חקרו האם רק אסורה באכילה או שיש לו דין חמור, ונ"מ אם שחיטתה מטהרתה מנבילה, ואם חלבו מותר, והאם כותבין עליו תפילין ומזוזות, ובפית"ת עט' ב' מייתי שרק אסורה באכילה וא"כ עולה שהיא "פרה אסורה" , וא"כ בחמור הנולד מפרה הוא "חמור מותר", וא"כ היה שייך ביה חיוב פט"ח. אולם בגר"ח פ"ג ממא"ס הי"א נקט שהיוצא מחמור אינו דין יוצא אלא חשיב מין טהור או טמא. ולכן לוקין עליו למרות שבכל יוצא אין לוקין עליו. **ובקה"י סי' ד'** הוכיח מלקמן דף יב' דעז בן פרה אין פודין בו פט"ח וע"כ כהגר"ח דחשיב מין אמו, וקשיא מאי ס"ד לחייב בפט"ח חמור בן פרה, וכן הגרי"ז הוכיח מתוספתא פ"ה דכלאים ה"ב שמותר להרביע פרה עם חמור שילדה וע"כ דהוי מין א'.

וי"ל שס"ד שחיוב בכור טהורה ופט"ח הוא חיוב א', ולכן חמור בן פרה יחוייב כבן פרה לכה"פ משום פט"ח אף שאינו מין חמור מ"מ מכיון שהופקע מחיוב בכור שיחוייב משום פט"ח, וק"ל.

**תד"ה "תלמוד"** הקשה למתני' דדרשי פטר פטר מנא לן שחייב במקצת סמנים, ובגליון ציין תוס' דף יב' ד"ה "קמ"ל" ומבארים שכוונתו שתוס' שם הקשה מדוע לא נפטור חמור בן פרה משום נדמה ממעשר, ותי' דחזינן שבכור חייב במקצת סמנים ולכן לית למילף ממעשר, וא"כ מהא גופא דבעינן קרא לפטור בכור בע"כ שמקצת סמנים חייב דאל"ה אי"צ לקרא ונילף ממעשר.

**תד"ה "והא"** הקשה הא קרא דפטר פטר ממעט רק חמור הנולד מפרה ולא שה הנולד מפרה, **ויש לחקור** בכוונת המשנה, דבפשטות ממעטינן פרה הנולדה מחמור וחמור הנולד מפרה שבשניהם אין דין פט"ח בנולד מפרה

מפני שאינו חמור והנולד מחמור משום נדמה, וילפי' מיניה שה הנולד מפרה משום קדושת גוף מקדושת דמים ופטורו נמי משום נדמה ומאי קושית התוס', וע"כ שקושית התוס' שפרה בן חמור נחשב נדמה, אבל שה בן פרה מכיון ששניהם שייכים בבכורה בכה"ג לא חשיב נדמה. עיין חזו"א טז' ט', וגרי"ז, **ושטמ"ק** שיישב קושית תוס' שפרה שילדה עז גרע מילדה סוס עיי"ש, ולכאורה כמש"נ דהילפותא דחשיב נדמה ועיין.

בהא דילפי' קד"ד מקה"ג וליהפך, **עיין ר"ג** שקדושת גוף חמורה ולכן אם קד"ד לא חל בנדמה ק"ו בקה"ג, **והגרי"ז** חקר אם נדמה זהו פטור בבכורה, (שנדמה מפריד בייחס לאמו ול"ח בכור) או"ד הפטור מכח פסול נדמה, שנדמה אינו בר חלות קדושה, **והוכיח מב"ק עח'** דילפי' כלאים מנדמה, וכלאים הוי פסלות לקדושת קרבן ולא דין בבכורה דהא הולד כאמו, וע"כ שזהו פסלות לקדושה, ולכן שייך לדון שקה"ג חמור שלא יחול עליו קדושת בכורה, אך אם הוי דין הפקעת בכור צ"ע מ"ש קד"ד מ"ש קה"ג. ועיין.

**דף ו' ע"א**

**גמ':** אבעיא להו פרה שילדה מין חמור ויש בו מקצת סמנים מהו.

**למש"נ** לתנא דמתני' חמור שילד פרה הא הוא מין פרה ופטורו משום נדמה, ופרה שילדה חמור שהוא מין פרה וס"ד שמחמת היותו מין פרה שיתחייב משום פט"ח, ופטורו י"ל נמי משום נדמה, וילפי' מיניה שפרה שילדה עז שפטורו משום נדמה , וא"כ אם פטור כולם משום נדמה מדוע חמור שילד פרה לא מהני מקצת סמנים. דהא מקצת סימנים מעמידה במצב שאינה נדמה. **והנה בבעיא** דחמור שילדה סוס ויש מקצת סמנים ודאי מיירי בענין פט"ח, **אולם בעיא** דפרה שילדה סוס ודאי הנידון הוא חיוב בכורה ע"י ב' סמנים, וא"כ בעיא קמא דפרה שילדה חמור ויש ב' סמנים שייך לדון לחייב משום שהחמור הוא מין פרה ואינו נדמה מחמת סמנים ויחוייב בבכורה, וכן החמור שייך שיחול בו דין פט"ח כמבואר במתני' וילפי' מפטר שלא יחול בו פט"ח משום נדמה ובב' סמנים אינו נדמה ויחול עליו דין פט"ח, וצ"ע, וי"ל שכמש"נ הס"ד שיחול על חמור בן פרה דין פט"ח הוא שמכיון שלפרה וחמור יש דין בכור הרי שאם לא חל בכורה יחול לכה"פ פט"ח, וכאן שע"י סמנים ל"ה נדמה שוב יחול בכורה ולא פט"ח. **ועכ"פ צ"ב** מהם הנידונים אם סמנים מועילים במקום בקד"ד וקה"ג או טהורה וטמאה.

**ובאמת** בפשטות כמש"נ בפרה שילדה חמור הנידון אם לחייב החמור בבכורה מחמת סמנים או לפטרה מחמת נדמה וא"כ צ"ע מדוע חשיב קדה"ג לעומת קד"ד הא החמור מין פרה והנידון שיחול עליו קדה"ג. וא"כ מדוע לא דנה הגמ' בחמור שילד מים פרה ויש לה סמני חמור אם יהני שיחול דין פט"ח.

**וצ"ל בכ"ז** דנתבאר לעיל שנדמה עם מקצת סמנים הוא כעין מין אמו עם מום, ודיינינן אם פרה שילדה חמור עם סמני פרה האם הסמני חמור שנשארו הוא מום גדול המפקיע לגמרי תורת קדושת קרבן כמו נדמה, וכ"כ פרה שילדה סוס, אבל חמור שילד פרה ודאי הסמני פרה שיש בהם סיבת קה"ג אינו מום גדול לפסול להחשיבו לנדמה גמור, וודאי הוי נדמה במקצת סמנים שחל עליו דין פט"ח.

**עיין רא"ש** שגרס במתני' "חמור שילדה מין פרה" שפטור משום נדמה, **וצ"ע** מדוע הגמ' לא דנה במקצת סמנים מהו, ואולי מבואר שבזה ודאי שיהיה חייב מכיון שפרה בת חמור עם סמני חמור הא היא בדין למעליותא שלפט"ח יש סמני קדה"ג, וצ"ע.

**הגרי"ז דקדק בלשון הר"מ פ"ב הל"ו** שעז בת פרה עם מקצת סמנים הוי בכור גמור, וחמור בת פרה עם מקצת סמנים "ניתן לכהן" ולא כ' שהוא בכור, וביאר שבעז בת פרה הוי נדמה, ובמקצת סמנים, ומכיון שעז ופרה בני קדושת בכורה, הרי שע"י שבטל פסול נדמה חזר לחיוב בכורה, אבל חמור בן פרה פסול נדמה שלו גרוע שיש לו צורה של מין שאינו בתורת בכורה, וא"כ אף שבמקצת סמנים הוא כפרה אולם הוא במקצת חמור ולכן ל"ש ביה אלא דין מתנ"כ ולא קדושת בכור, **ועולה** דנקט שחמור בן פרה אין דנים אותו כמין פרה עם פסול נדמה, אלא פתיך ביה פסלות של מין חמור המונע ממנו ליקדש בבכורה אף עם מקצת סמנים, וכדברי הגמ' שחמור בן פרה חייב משום שגם חמור יש בו קדושת פט"ח, ולכן בסמנים נמי חל ביה רק קדושת פט"ח, אולם צ"ע הא חמור שילד סוס חייב בפט"ח במקצת סמנים והא יש בולד צד סוס המפקיע, וע"כ שהסוס נחשב חמור נדמה ובמקצת סמנים חייב, וא"כ כ"כ חמור בן פרה שייחשב פרה נדמה ויחוייב בבכורה במקצת סמנים, וכן הא מסתפקינן בסוס בן פרה ומשום דסמנים מילתא, והר"מ פסק כן דהוי ספק בכור, **וברא"ש** שאסור מספק בגו"ע  **עיין ב"ח שטו'** , וכן סתימת הר"מ, ואף שיש לסוס צד שאינו כלל בקדושת בכורה כלל, ואיך יתכן שחמור בן פרה חל ביה רק דין מתנה לכהן כפט"ח, **וצ"ל** שודאי שחמור בן פרה הוא ודאי מתנה לכהן וספק בקדושת בכורה אם סמנים מילתא, ולכן אסור בגו"ע שמא הוא בקדושת בכורה אך אינו ודאי בכור שמא סמנים לאו מילתא ומכיון שיש בו גם סמני חמור חל ביה רק דין ממון לכהן, וצ"ע .

**לקמן דף ז'** מבואר דלר"ש דסבר שחמור בן פרה אסור באכילה, ומהני מקצת סמנים להתירו, וע"כ שענין נדמה הוא חלות שם חמור בכך שצורתו חמור, וע"י מקצת סמנים חזר להיות פרה, ואין ענין מקצת סמנים רק לענין פסול נדמה, ועיין.

**גמ': ומה הם באכילה וכו'**  ודריש שטמא אסור וטהור שילד טמא כשר. **ובחוו"ד פ"א ב'** הקשה מדוע בעי למילף לאסור טהור מן הטמא תיפו"ל משום יוצא כחלב וביצה, ונקט שמכיון שולד אינו מתמצה מגופו אינו יוצא, ולכן בחולין סג' ילפי' שביצת יענה אסורה ול"א משום יוצא, אולם תוס' שם הקשו כן ומשמע שחשיב יוצא, וכן בתמורה דף ל' נחלקו רש"י ותוס' אם ולד טריפה אסור משום יוצא לאכילה, ובגר"ח פג' ממ"א ה"ו שיוצא אין לוקין עליו וטמא שילד טהור לוקין עליו ומשום שהוא מין טמא, וא"כ י"ל דלהכי בעי קרא שטהור מן הטמא נחשב מין טמא ולא רק יוצא. ( עיין תמורה לא' , למ"ד טריפה יולדת בנטרפה ואח"כ עיברה שתלוי אם עובר ירך אמו, וכן ששונה ביצה שמגופה קרביא לולד דמאוירא רביא, ועכ"פ עולה כסברת החוו"ד) **בפמ"ג שם** דן שאיסור יוצא אינו אוסר משום יוצא מכיון שיוצא נאסר דוקא מדבר שבלאו שלוקין עליו ולכן חלב אדם מותר מדאו', וכן צריך להיות בחלב וולד יוצא מן היוצא שיהיה מותר. וא"כ י"ל שלכך ילפי' מקרא דהוי איסור גמור ולוקין עליו ונ"מ לחלבו וולדו. **וכן נ"מ** באפרוח שנולד מביצת טמא ויש לאפרוח סמני טהרה, הרי שמשום יוצא אין לאסרו כמבואר בתמורה שם דהא באפרוח נולד מביצה שהסריחה, אך האפרוח ייאסר משום שהוא מין טמא.

**הגרי"ז הוכיח** מהא דחמור שילד מין סוס מותר להרביעם וע"כ שהסוס מין חמור, וכן מלקמן יב' שפרה שילדה עז אין פודים בו פט"ח וע"כ שהוא מין פרה. אולם לפי"ז ודאי שפרה שנולדה מחמור הוי חמור לענין כתיבת סתם ולא יותר בשחיטה משום נבילה ודלא כהפת"ת המובא לעיל. ולהפת"ת עדיין צ"ע אם פרה שנולדה מחמור רק אסורה באכילה תיפו"ל משום יוצא. **ולכאורה** כל הנידון הנ"ל תלוי אם סמני בהמות הם סימן או סיבה, ובמהרי"ט נא' שחקר אם סמני גדלות הוי סימן או סיבה נקט שסמני בהמות זה סיבה ואל"ה איך יתכן שחמור בן פרה מותר, וע"כ שכל סמני חמור הוא רק סימן ולכן כשנולד מפרה הוא ודאי פרה ואי"צ סימן.אולם בר"מ פ"ב ממ"א ה"א שחזיר ושפן בהם נתרבה מלקות שיש בהם סימן א', וק"ו לבהמות שאין סימן כלל, וצ"ע למאי בעי ק"ו הא העיקר שאם אין ב' סמני טהרה הוי ראיה שהוא אסור, וע"כ שסמנים הם יוצרים את סיבת האיסור, ולכן אם לוקה בסי' א' הרי שבב' סמנים הוי רק בק"ו והקשו שם באמת שאין מזהירין מן הדין. ואם ענין סמני טהרה הם סימן בעלמא י"ל שחמור שילד פרה הפרה כחמור שאי"צ סימן אלא ידוע שנולדה מחמור אולם אם סימנים הם הסיבה לאיסור א"כ בהכרח פרה שנולדה מחמור הוי איסור יוצא, וחמור הנולד מפרה צ"ע גדר התירו הא הוא חמור וכי זה שנולד מפרה הוי מקווה לטהרו. עיין רש"י ותוס' בחולין ד' ותוס' בנידה נ' ע"ב, בדין שתרנגול אגמא אסור ותרנגולת אגמא מותר, וצ"ע הא התרנגול בא מתרנגולת המותר ויוצא ממותר מותר, ועולה שם שכן נקט התוס' בחולין, אולם רש"י שם ותוס' בנידה נקטו שהסמנים גורמים הדין ולכן לתרנגול שיש סמני טומאה אסור, ול"ח שבא מתרנגולת טהורה לטהרו מכיון בא מביצה המסרחת ולכן אזלינן בתר מינו שהוא טמא. אולם י"ל שאם החפצא האוסרת הוא הסמנים, א"כ בפרה הנולדה מחמור א"א לאסור משום יוצא כמו שמצאנו שיוצא מטריפה אינו אסור מכיון שהולד אינו טריפה, עיין תמורה לא' ובתוס' שם, וכן יוצא מבעל מום קרב וביאר בקוב"ש פסחים קנ' שזהו משום שבולד אין מום, כ"כ הכא אין לאסור משום יוצא ובהכרח הוי איסור חדש של ולד טהורה וולד טמאה. (חזיר לע"ל יעלה גירה ויהיה מותר, ובישלמא

לגר"ח יחזור מינו להיות טהור, אולם אם משום יוצא צ"ע, ובזה כתבו שיוצא מן היוצא מותר, ולע"ל חזיר מותר בדור שלישי.)

**ו' ע"ב**

**גמ':** חד לאסור עצמו חד לאסור חלבו, **ובגמ'** שס"ד שאף בבהמה טהורה חידוש הוא.

ויש לברר מאי ס"ד שחלב בהמה טהורה אסורה, ובש"ך פא' יב' דס"ד דהוי בשר מן החי, והרע"א הקשה הא צריך לאיסור בשר מן החי רק דבר שהוא מין בשר (והראשונים הוכיחו שחלב הוי מין בשר ולכן אסור משום אמ"ה) ולכן ביאר דס"ד שאסור משום יוצא מן האיסור, והקשה הרע"א למ"ד בהמה בחייה לאו לעוברים עומדת ואין בה איסור אמ"ה מדוע הוי ס"ד שהחלב הוא יוצא. ומשום איסור דאינו זבוח תלוי אם יש דין יוצא מאיסור עשה, והגרי"ז ביאר עפ"י הר"מ פ"א משחיטה ה"ב שיש איסור של לא לאכול על הדם מלבד איסור אמ"ה וא"כ א"ש דס"ד. דחשיב יוצא מהאי איסורא. **עיין מנח"ח רמח' ד' .**אלא דהלח"מ שם הקשה איך אחר שחיטה בעודה מפרכסת חשיב בשר לטו"א הא יש עליה איסור לא תאכלו על הדם, ותי' האחרונים דאיסור ל"ת על הדם הוא איסור גברא לא לאכול קודם שמתה הבהמה, וכמו שילפי' מינה איסור לא לאכול לפני תפילה ןכד', וא"כ צ"ע לומד לנהאי איסורא יחול בו דין יוצא. וצריך לדחוק דס"ד שמכיון שיש לבהמה סיבת איסור אמ"ה ייאסר חלבה, וצ"ע.

**ובגמ':** דס"ד דחלהב שנעכר מדם ייאסר, ובגרי"ז נקט דס"ד שהחלב הנעקר מדם הוא באיסור כרת, וצ"ע מ"ש מדםפ שבשלו שאינו בכרת משום שאינו ראוי לכםפרה, ןבחזו"א מנחות כג' ח' וכן משמיה דהגרי"ז דמכיון שנשתנה דרך טבעו אולי היה ראוי לכפםרה. ול"ד לבישול.

**בנוב"י ת' לו'** דבסוגיין מהא שאסרה תורה בשר בחלב הרי שחלב מותר, וצ"ע הא בו"ח הוי ע"י בישול ודם מבושל מותר, ונקט הנוב"י שמסוגיין הוציא הר"מ שדם מבושל אסור, **עיין מ"מ פ"ו ממ"א ה"ו, ולח"מ שם.** אלא שיש לדון אם חלב נאסר משום שבא מדם, אין הכרח שאם דם מבושל מותר משום שאינו ראוי למזבח שה"ה החלב כן. ולעיל הבאנו שנקטו שהחלב היה יכול להיות ראוי לכפרה. אולם בחזו"א בכורות א' יג' שאין ס"ד שחלב ייחשב דם אלא רק יוצא מן הדם. ועיי"ש מדוע דם שבישלו אין בו איסור יוצא. ונקט משום ששנוי בידי אדם ל"ח יוצא משא"כ דם שנעכר אסור משום יוצא ולך"ד לבישלו. ממו"ח בגר"נ טוקר זצ"ל שמעתי שאה"נ דם מבושל הוא יוצא ודינו כדם, ודם עצמו מבושל מותר כ"כ היוצא המבושל מותר ויש לדון אם מה שדם מבושל מותר משום שאינו ראוי לכפרה, א"כ יוצא מהדם שבין כה אינו אסור משום ראוי לכפרה לא יהיה בו היתר דמבושל, אולם לכאורה דם אבריעם שאינו ראוי לכפרה ומסתמא אם הואר בהיתר, דדם שבישלו. **הרשב"א בחולין קיא'** מייתי מ"ד שדם שבישלו יש בו איסור ונפטר רק מכרת וכמו חצי שיעור, **ובשאג"א ח טז'** נקט דבישלו נתמעט מכרת ולא מלאו. דהא דם אברים שהוא בלאו, שאינו לכפרה א"כ מסתמא יהיה אסור אף בבישלו דהא ל"ש בו ענין כפרה, ולכן כל דם שבישלו יהיה כדם אברים, עכ"פ למ"ד דברשב"א וכן לשאג"א פשוט שדם שבשלו מ"מ אסור מדאו' ולית קושית הנוב"י מסוגיין.

**עיין מג"א חטז' ג'** בדברי הרא"ש פרק כיצד מברכין בפלוגתת בעה"מ רביו"נ ןרמ"ה לגבי **מושך** שהוא דם שמתיבש ונהפך לבושם אם מותר באכילה, והשור שנבילה שנפלה לדבש ונהפכה לדבש שמותרת, ובמו"א הקשה מדם שנעקר לחלב שאסור אלולי קסו. וברע"א שם מציין לחק יעקב לחלק שדם שטבעו להרך לחלב אסור (ואזלינן בתר מעקרא כמבואר ברא"ש שם) משא"כ רגלי דבורים שאינם מתפתחים להיות דבש אלא הדבש מבטל מציאותן ונהפכים לדבש ודאי מותר ואין לדמות לדם נעכר, ומוש"ק י"ל שנחלקו אם הוי כמו דם נעקר שבטבעו נהפך מדם למושק, או"ד מכיון שנהפך לפירשא ואח"כ נעשה מושק דמי לדבש, וצ"ע קצת. **ועיין קה"י סי' ה'** דהא באמת כמו שדם שבישלו שפקע סיבת איסורו פקע איסורו כ"כ במוש"ק שנעשה פירשא בעלמא ונעשה מושק ביטל סיבת איסורו. וא"נ שוב מדוע דם שנעכר אסור הא בטל סיבת איסורו, ואם בעודו חלב הוא ראוי למזבח מדוע במוש"ק לא אמרינן הכי, ואם משום יוצא נמי צ"ע מדוע בשלו מותר דמושק' מותר ודם נעכר אסור, ולסיכום אם דם נעכר הנידון משןפ יותא, ושאני מבשלו דע"י מעשה אדם ל"ח יוצא (וצ"ל שיוצא עניינו שהוא עצמו של איסור וע"י מעשה אדם ל"ח עצמו של איסור), וא"כ מושק צריך להיות אסור אא"כ נומר שאם נעשה פירשא ואח"כ מושק דמי למעשה אדם ואינו נחשב מעצם האיסור, וצ"ע. ואם דם נעכר נחשב דם ממש ולכן אסור ול"ד כלל למבושל, וא"כ מדוע מושק' אינו כן, וצ"ל שדם מוגדר שמראש הוא דם עד שייעשה חלךב ולכן נחשב עצמו של דם, משא"כ מושק' מכיון שנעשה פירשו ואח"כ מושק' למרות שזהו טבעו מ"מ אינו מתייחס לייחשב עצמו של דם, אך צ"ב מדמיון שדימה הרביו"נ לדבש וצ"ל שכמו שרץ ונופל לדבש והדבש משנה אותו אינו נאסר משום יוצא משום שכח אחר יוצר את היוצא מהשרץ, כ"כ מושק' מכיון שנעשה פרש חשיב כח אחר, ורק דם נעכר חשיב שהדם עצמו נהפך לחלב.

**בגמ'** מקשה דחלב טמאה אסור משום "והטמאין" לאסור צירן וכו'. **ובתוס'** הקשה דמתבאר שציר הוי אסור מדאו' משום יוצא, ומדוע ציר דגים מדאו' מותר, משום שהוא זיעה בעלמא, **ותי'** דלשרצים ובהמה יש ילפותא ולדגים לא. **ובחוו"ד פא' ג'** שבאמת אין חילוק בין ציר בהמה לציר דגים אלא רק שבבהמה ושרצים ילפי' ובדגים לא ילפינן לאסור ציר, ובאמת הקשה תוס' מנא לן לאסור ציר טריפה, אולם יש דסברי שהחילוק שציר דגים נחשב זיעה לעומת ציר בהמה, **עיין אמרי בינה טריפות יא.**

**אולם בשטמ"ק כאן** בשם הרא"ש דילפי' מהטמאים שכל יוצא אסור, ואין נ"מ אם איסור בהמה טמאה או טריפה, ורק ציר דגים כשר משום זיעה. **עיין גרי"ז.**

**ועולה לתוס' והרא"ש** שמקור דין יוצא הוא מקרא דהטמאים, **והר"מ פ"ג ממ"א ה"א** יליף איסור חלב וביצים מטמאה, מקרא דאת בת היענה לאסור ביצתה. **לכאורה** קרא דביצה עניינו שדבר שנוצר מאיסור אסור, אולם קרא דצירן נוטה יותר שהציר הוא עצמו של שרץ ואין הענין שהציר נוצר משרץ אלא שנתחדש שהאי פירשא נמי חשיבא מן השרץ או הבהמה והוו ב' מושגים ביוצא. ואולי דג שנמוח ונעשה ציר, יש לציר חשיבות של דבר חדש, וכל חשיבות של דבר חדש מחשיבו ליוצא, שחלב היוצא מפרה הוא דבר חדש, וכן דג שנהפך לציר כן, ולכן האיסור בכה"ג דוקא משום יוצא, ולכן גם מי פירות אף שהם עצמו של פירות מ"מ הם נחשבים לדבר חדש ולא לפירות עצמם, ולכן חל באיסור איסור יוצא מטבל, אך אולי אינם בני הפרשה, כידוע משמיה דהגרי"ז.

**עיין תוס' חולין סד'** ד"ה "שאם" שהקשה מדוע צריך קרא לאסור ביצה מקרא דבת יענה תיפו"ל משום יוצא , וצ"ע הא מכאן נפקא לן יוצא, ויש שנקטו דתוס' סבר דמתני' דפרה הנולדה מחמור שהיא באיסור יוצא זהו מסברא.

ובאמת י"ל דהוו באמת ב' דרשות וב' גדרים ואין ללמוד פרה מן חמור מצירן. ומיושב קושית התוס' וקושית החוו"ד דלעיל. ואולי זה כוונת תי' החוו"ד בסק"ב.

**תד"ה "רוטב"** הקשה שרוטב תיפו"ל משום טעכ"ע, ותי' דעיקר קרא לצירן**, וצ"ע** מדוע צירן עצמם אינו אסור משום טעכ"ע, **וכמו שהקשה תוס' בפסחים כד' ע"ב "אלא"** מדוע מי פירות של תרומה אינם אסורים משום טעכ"ע. בתוס' כאן מסיק דילפי' תרתי, שמחוי הוי כאכילה, ושצירן אסור ומשום יוצא והוו ב' דינים שונים ונדרשים שניהם משום ששקולים הם. וגם צ"ע מדוע מחוי אינו אסור לכה"פ משום טעכ"ע.

עכ"פ יש ב' דרשות, לטעכ"ע, ולפורש מן האיסור כגון ציר, וכן למחוי. **וי"ל** שלטעכ"ע יש צד קולא שאינו עצמו של איסור אלא הוא רק טעם במאכל אחר או ברוטב, ומאידך הוא מאכל חשוב שבלוע בו טעם איסור, וציר ליהפך, הוא עצמו של איסור אך הוא אינו מאכל חשוב אלא הוא זיעה בעלמא, וכן מחד אינו דרך אכילה, וילפי' להו בילפותות שונות, אולם כמו שטכ"ע אינו חפצא של איסור חדש יוצא כ"כ ציר אינו מסתבר שיהיה רק חפצא של איסור חדש של יוצא. אלא נתרבו כל דרכי האכילה הן בזיעה הן בטכ"ע אף שבלוע הטעם בחתיכגת היתר.

**אולם ביצים** ודאי אינו כציר אלא כל הענין שנוצר מאיסור, וכן היה מקום לדון ג"כ חלב, ובאמת הר"מ יליף לתרוויהו מקרא דבת יענה, וצ"ע סוגיין דחלב בכלל "הטמאין".

**הב"י פז'** נקט שחלב נבילה לוקין עליה  **ובלח"מ פ"וט ממ"א ה"ו** הקשה מ"ש מחלב טומאה דהר"מ פ"ג ה"ו שאין לוקין. **ועיין זכרון שמואל סח' ג'** שהוכיח שביצת טריפה אסורה משום יוצא, וביצת נבילה משום נבילה וה"ה חלב כשיצא בחייה אין לוקין אך חלב נבילה אסורה כנבילה. ואולי נמי עולה כאן שחלב נבילה כנבילה וכציר. וחלב שיונק מטריפה וכד' הבנידון הוא יוצא שנוצר מאיסור.

ביצת עוף טמא אסור מקרא חולין סד' ע"ב, **ובתוס' שם** מדוע אינו אסור משום יוצא, וכ' דכמו בחלב, דס"ד שאם מותר בטהורה ס"ד שיהיה מותר בטמאה, ועכ"פ אין לביצה מטהורה דין יוצא דאמ"ה, ובתוס' דילפי' משלוח הקן, ובה"ג משום דחזינן שצריך קרא לאסור ביצת יענה, **וברמב"ן כאן מייתי** מ"ד שע"כ ביצת טהורה מותרת דאל"ה האפרוח יאסר משום שנוצר מביצה אסורה , והרמב"ן דחה לפי גמ' בתמורה לא' שאפרוח יצא אחר שנסרח הביצה. ולכן אפרוח מביצת טריפה מותרת, **וב"אבי עזרי"** פ"ג ממ"א ה"א תי' שטריפה אינה מין ול"ש שיחול מדין יוצא שהוא מין טריפה, אלא חל רק דין יוצא שהנוצר מאיסור אסור וזה ל"ש אחר שמסרחת, אולם איסור אמ"ה הוכיח שעניינו מין, דהא בן פקועה הנחשב שחוט שבא על בהמה אין לולד תקנה בשחיטה למ"ד חוששין לזרע האב, וע"כ שלקבוע אם הוא שחוט או אמ"ה הוא ענין של מין ולכן שייך ביה חוששין לזרע האב, ולכן מיושב קושית הרמב"ן שאפרוח מטריפה דאתינן משום יוצא הרי שהוא מותר שהביצה הסריחה, אבל ביוצא מאמ"ה דחשיב מין אף בהסריחה הביצה יחול שם אמ"ה על האפרוח ולכן מוכח שביצת טהורה מותרת.

**החת"ס יו"ד ע'** הקשה על היש מי שאומר מה שייך לאסור האפרוח משום אמ"ה הא איסור אמ"ה מהני ביה שחיטה ואה"נ אסור לאכלן לאפרוחין בלא שחיטה.ותי' שהאיסור על האפרוח הוא סמני אמו ולא יהני שחיטה. **ובקובץ שמועות** חולין כח' שאיסור יוצא הוא איסור חדש דלא מהני ביה שחיטה. **ויש לדון** כאן אם תלוי בנידון הגרי"ז אם יוצא מטבל אפשר להפריש עליו, **וכן יש לדון** שיסוד איסור אמ"ה הוא איסור לאכול בעוד הבהמה חיה ונבילה אין איסור אמ"ה ואיך יתכן שאפרוח וכן ביצה עצמה יחול בהם איסור יוצא כשבטל כל טעם וסיבת האיסור ויש לדון בזה.

**עיין אמרי משה** ס"ד סקי"ג טו' שהקשה א"כ כל בהמה לא יהני לה שחיטה משום יוצא, עיי"ש **וי"ל** שבהמה הנולדה מבהמה חל בנולד דין כמו אמו שהיא בדין אמ"ה עד שחיטה, אולם ביצה שחל עליה איסור ללא תקנה שוב האפרוח נמי אין לו תקנה. ועי"ל שיסוד איסור אמ"ה הוא לאכול חלק מבהמה בעודה בחיים, ולכן שייך לאסור חלב וביצה בעוד אמה בחיים משום אמ"ה, משא"כ בהמה הנולדת מבהמה הנולדת נחשבת בהמה לעצמה ואינה נחשבת חלק מבהמה אחרת, והיש מי שאומר סובר שביצה שכבר היתה נחשבת בעודה נבדלת מאמה כחלק מהתרנגולת שוב אף ביצא אפרוח הוא נחשב כחלק כאכילת אבר מן החי, ול"ש שיהני בו שחיטה, ואי"צ לענין זה שחל איסור חדש ויוצא, אלא הענין תלוי עד מתי נחשב הנפרד כחלק מהחי, ועיין. לעיל הבאנו האבי עזרי שיוצא דאמ"ה הוי ענין של מין ולא של איסור יוצא, וא"כ צ"ע שיהני שחיטה לאפרוח דהא הוא עצמו מין אסור של אמ"ה דמהני ביה שחיטה, ולהנ"ל א"ש שחל על הביצה ומכחה על האפרוח שהם אבר מהתרנגולת החיה והוי אמ"ה. ועיין.

**עיין תוס' בפסחים כב' ע"א ד"ה "והרי"** ועולה בדבריו שאלולי איסור דם, היה דם טמאה ושרצים נאסר משום יוצא (מקרא דמעילה דף יז' דמיירי לענין צירוף טומאה) דהיינו שדם נעכר הוא משום שהחלב יוצא דדם. ולמ"ד שאין דם נעכר הרי דהוי יוצא דאמ"ה.

עכ"פ קמ"ל שחלב טהורה אינו באיסור יוצא דדם ודאמ"ה, ולכאורה יש סיבת איסור והתורה התירה ולכן ס"ד ה"ה בחלב טמאה.

עיין רע"א חולין צח' ע"ב וכו"ח ת' מב' ושעה"מ פי"ז מאי"ב ה"ח ד"ה ומ"מ אכתי", דהוכיחו מרשב"א חולין צח' שאיסור אמ"ה שייך רק באבר או בשר, מהא שהוכיח הרשב"א שחלב (בצירי) הוא מין בשר מהא שיש עליו איסור אמ"ה, וא"כ מ"ש זאת בחלב (בקמץ) וכן דנו אם בהמה לאו לאברים עומדת איך שייך איסור אמ"ה בחלב שפרש מבהמה חיה. **עיין קה"י סי' ו'.**

**בשטמ"ק** עמד מדוע לא למדו מאברהם שנתן חלב למלאכים , **עיין רי"ט אלגזי** ב' ז', **וכו"פ** פא' ז', דהשטמ"ק תי' שאברהם חשב שהם ערביים, וברי"א הקשה הא אולי אסור משום אמ"ה שאסור לב"נ, ובכו"פ דהוי רק יוצא שאינו אסור לב"נ.

**בחולין קיד'** שמבשל בשר במי חלב מותר, **וברא"ש** שם מייתי פלוגתא דהראב"ן ורבינו שמחה, דלראב"ן מי חלב אם אינו נחשב חלב חוזר לאיסורו, והשווה שכמו שדם אברים בתוך הבשר מותר וכשפירש אסור כ"כ מי חלב הותרו עם הנסיובי וכשפירשו נאסרו, ורבינו שמחה פליג שמי חלב כחלב לכל דבר מלבד לאיסור בשר בחלב. ולכאורה עולה כאן אם שייך איסור אמ"ה על מי חלב אף שאינו בשר. **עיין ש"ך פא' יב' ופר"ח שם יד', ופמ"ג שפ"ד יב',** ומייתו לגמ' בחולין סט' שעובר שהוציא ידו קודם שחיטה מכיון שלידו אין היתר שחיטה חלבו יהיה אסור, ושם בגמ' נשאר בתיקו, והוכיחו שאין איסור אמ"ה תלוי בבשר, אלא בהכרח שיסוד ההיתר בסוגיין שחלב הבא מדבר שיש היתר לאיסור מותר, ולכן חלב טמאה וחלב בן פקועה שהוציא ידו אסור, ורק חלב טהורה מותר מכיון שיש היתר לאיסורו, ועולה שבאמת יש סיבה לאסור חלב משום יוצא, ורק אמ"ה שיש היתר לאסורו ע"י שחיטה החלב מותר, אולם היתר זה הוא רק בחלב, וכל יוצא אחר אסור, ואף מי חלב אולי אסורים, דהיינו שחלב יש לו חשיבות עצמית ופחות מתייחס למקום שממנו בא, ולכן אם יש למקום שממנו בא היתר לאיסורו הרי שבחלב לא חל איסור והגדר שאם אמ"ה יש היתר לאיסור א"כ גם מה שהחלב הפורש ממנו יש לו חשיבות עצמית הוא עצמו יהיה סיבה להתיר איסורו. אולם כל יוצא אחר שאינו חשוב כחלב, או חלב היוצא מדבר שאין היתר לאיסור ייאסר משום יוצא.

**בנוב"י ת' לו'** הקשה איך מוכיחים מאיסור בו"ח, אולי איסור בב"ח הוא בחלב דבן פקועה דל"ש ביה איסור אמ"ה ,ובריט"א ובשעה"מ פ"ג מאי"מ הי"א שמכאן שחלב בן פקועה אין בו איסור בב"ח וכמו חלב שחוטה, אולם נוב"י דחה כל זאת.

**לר"ש** דפרה שילדה חמור אסור, לכאורה נקט שצורת וסמני חמור הוא ג"כ חמור, למרות שחמור שילד פרה אסורה ואולי משום שהפרה מין חמור, וא"כ חמור הנולד מפרה הוא מין פרה, וכנראה סבר שגם צורת חמור קובע שם חמור. (דהיינו שמין טהור צריך שיהיה בן טהור ושיהיה לו צורה של מין טהור, וצ"ע). **ולפי"ז** ג"כ לר"ש עז שילד רחל צריך כדי לחייבו בבכורה שיהיה רובו כאמו, ומשום שאין כאן רק פסול נדמה, אלא דילפי' מקרא שצריך אמו שור ובכור שור, דהיינו שכדי שיחול על הולד שם מין צריך את אמו וכן צורה שלו כאמו, וזה רק ע"י רובו ככולו.

**וספק הגמ'** אם לענין אכילה נמי כדי להחיל על הגמל מן הפרה שם מין טהור זהו רק ע"י שנולד מטהור ורובו ככולו נראה כטהור, ושם מין טהור חל ע"י שנולד מטהור ורובו נראה כטהור (לכאורה הסברא נותנת שמכיון שהולד בן טהור הרי שכדי להוציאו מלייחשב כאמו צריך שרובו יהיה כגמל, ובמחצה על מחצה ייחשב עדיין כאמו, ומדוע צריך דוקא שיהיה ראשו ורובו כאמו, וע"כ שבאמת עם מקצת סמנים הופקע מליהיות כאמו והוא כבר מין אחר שיש בו סיבה לאסרו מחמת דפתיך ביה צד איסור, ורק ע"י ראשו ורובו כאמו חל בו מחדש שחוזר ליהיות מין אמו) **או"ד** סבר ר"ש דלענין בכורה זהו כמש"נ שגמל בן פרה הוא מין כלשהו, שלהחשיבו כאמו אתה מחזירו ע"י רובו כאמו, אולם מה שנהפך למין כלשהו אין בו כדי לאוסרו שהמין חדש הזה המעורב אינן בו כדי לאסרו ואין אתה צריך להחזירו להיות כאמו כדי להתירו, ורק אם אינו מעורב אלא כולו כטמא אסור. ( וצ"ל שלא יהני רובו כגמל לאסרו, שאם האי מין חדש המעורב מטהור וטמא שייך ביה איסור היה מקום לאסרו במשהו, ואם משהו אינו אוסר גם רובו אינו אוסר ורק אם כולו מין טמא אסור).

**דף ז' ע"א**

מתבאר **דלרבנן** חמור בן פרה מותר, **ולר"ש** חמור בן פרה אף אם אביו בן פרה צריך שיהיה ראשו ורובו דומה לאמו, **ולר' יהושע** טמא הנולד לאביו ואמו טהורים סגי בסי' א', אבל אם אביו טמא לא סגי בסימן א' אלא צריך ראשו ורובו דומה לאמו ובכך סגי, **ולר"א** אף באביו טמא סגי טמא הבא מן הטהור בסימן א' דומה לאמו, **עיין שטמ"ק. ואם חזינן** דאף לר' יהושע שאביו טמא לא סגי בסימן א' אך סגי בראשו ורובו להתירו, ובע"כ שבאמת כמש"נ שסמני חמור עוקר אותו מלייחשב כאמו, ולר"א ור"י סגי דמיון בדבר א' לאמו שישאר דומה לאמו ויחזור לדין היוצא מן הטהור טהור. אבל באביו טמא שהדבר מיועד (במחצה) שיהיה דומה לאביו הטמא אז הסימן הנצרך כדי שישאר מין אמו הוא דוקא ברובו (ביותר ממחצה המיועד ליהיות דומה בין כה לאמו). דהיינו שאין אביו הטמא מהווה סיבה לאסור הולד, אלא אביו הטמא גורם שהסמנים להשוותו לאמו הוא דוקא ע"י רובו, **וצ"ע** מדוע הגמ' דנה בשי' ענין של זה וזה גורם וצ"ע. ואולי הא גופא דחיית הגמ', ועיין.

**שו"ר שהגרי"ז** העיר על דברי הגר"ח שטמא מן הטהור עניינו מין ולא יוצא, ולכן דנים משום חוששין ולא משום זוז"ג וצ"ע מסוגיין, ונקט שזהו גופא מסקנת הגמ' .וכמש"נ.

**עיין רש"י ב"ק עח' ע"ב** ד"ה "דאיעבר" ועולה דסבר דלר' יהושע שטמא שבא מטהורים שהוא כשר, מ"מ אם אותו קלוט בא על פרה הנולד אסור, דהיינו שהקלוט עצמו טהור מכיון שבא מטהור אך הוא עצמו טמא לאסור בנו. ולכאורה בע"כ שכל סוגיין מיירי בדין "מין" דמשום יוצא ל"ש שהקלוט המותר יאסור בנו, וע"כ שקלוט הוא מין טמא שיש לו היתר מכיון שנולד מן הטהור. וצ"ע לישנא דגמ' דזוז"ג. **עיין חזו"א טז' יג',** דמ"ש לדון באביו טמא משום זוז"ג הא הוי כביצה המסרחת כמבואר בתמורה לא'.

בפשטות קלוט הדומה לאמו, אין הכוונה דוקא לסמני טהרה אלא דמיון לאמו, וכ"כ תוס'. אך עיין רש"י ד"ה "כרבי שמעון" וכן רש"י בב"ק שם שכ' בסימן טהרה א', **עיין ריט"א א' ד'** מה שתמה.

**גמ':** בעו מיניה וכו' מי רגלים של חמור וכו' ומבואר שבגמלים וכו' דלא עכירי מותרים, וחמור דעכיר בעי האם מגופיה מתמצי ואסור, וא"ר ששת דמכיון דהוו מן הטמא אף דלא מתמצי אסירא **כמבואר ברש"י ד"ה "והני". וברבינו גרשם** שאם תני "מטמא" אף לא עכירי אסורין, והיות ותני "מן הטמא" לכן דוקא עכירי אסורין, אך כנתבאר לאו דוקא משום דמתמצי. ועכ"פ עולה בדברי הגמ' דבסוסים וכו' אף אי מתמצי מכיון שמים עייל ומים נפיק מותר.

**ולאיכא דאמרי** ביאר רבינו גרשם דודאי מתמצי ולכן אף לא עכירי אסורים, ורק בסוסים אינו מאכל ולכן מותר, ורק דחמורים דמהני לירקונא אסורים.

ולא נתבאר לי המושגים, דבנתמצי נחלקו ל"ק ול"ב אם אף צלולים אסורים, ובדלא מתמצי אסירא דוקא בעכירא דממ"נ מדוע בנתמצי שיהיה הבדל בין עכירי לצלילי, ומדוע בלא נתמצו בעכירי אסור, וה' יאיר עיני.

ולכאורה קושית הגמ' מדבש לא קשה לל"ב דסברה שמ"ר מתמצי ודבש לא מתמצי, **ובר"ג** שהקושי לל"ב **וע"כ שנקט ר"ג** שלל"ב אף צלילי אסורים ולא משום דמתמצי. וצ"ע. ולל"ק קושית הגמ' דמבואר שבעכירי אסירא אף דלא מתמצי ובדבש מותר. וצע"ק היכן הוכרחה הגמ' לשנות מדבריה בתחילה שאבעיא אם מ"ר מתמצין, ומדוע בר' ששת אסר אף אי לא מתמצי. **ועיין שטמ"ק** שבאמת לל"ק לא קשיא דמ"ר מתמצי ודבש לא מתמצי, **ובב"י** פא' א' עולה שגרס ברש"י ד"ה "והני" דלר' ששת נמי אסיר משום דמתמצי, ושוב יעלה דלל"ק אין להקשות מדבש. ופלא גדול איך יתכן דלל"ק הוי מתמצי ואסור דוקא דחמור, ולל"ב לא מתמצי ואסור אף דסוס, וכן צ"ע איך נרמז בל"ב דלא מתמצי, וא"כ צע"ג מהו קושית הגמ' מדבש.

וכן צ"ע איך נרמז בל"ב דלא מתמצי, וא"כ צע"ג מהו קושית הגמ' מדבש.

**בטור ושו"ע וכן בתד"ה "רוב"** שודאי מ"ר דשאר בע"ח אסורין לל"ב, ורק דיינינן בחמורים מכיון שדרכם לשתותם , ובר"ג מבואר.

**ובר"ג** מבואר שמכיון שאין רגילים לשתותם מותרים**, ובגרי"ז** או משום ל"ח לאכילה, או שזהו דין ביוצא שצריך שיהיה מאכל, **וכן דייק בר"מ רפ"ג ממ"א.**

**ובפלתי** פא' א' תמה הא אף בשר חמור צריך שיהיה חזי לאכילה ואיך אסרינן מ"ר. **ותי'** דמתני' כר"מ שאי"צ ראוי לגר. **ובאמת הר"מ פ"ד ה"כ** התיר מ"ר דחמור ותמה הראב"ד מסוגיין. ובפלתי יישב להנ"ל דמתני' כר"מ דלא כהלכתא.

**ובפמ"ג קג' ב'** תמה א"כ להטור ודעמיה דאסרי מ"ר דחמור יקשה הא אינו ראוי לגר. **ובחזו"א טז' יד'** דמ"ר דחמור ראוי בטעמו לאכילה ורק נפשו של אדם קצה בו ול"ח א"ר לגר. **במנח"ש** שו"ת יז' שתרופות אף שאינם ראויות לאכילה אסורות כמ"ר דחמור, **בגר"א** פא' ה' בשם מרדכי דמ"ר הוי פירשא ומותר. ולחזו"א הנ"ל אין ראיה דמ"ר רק מאוסין אך בטעמם ראויים לאכילה.

**בגמ'** דלמ"ד דבש צרעין מותר א"כ ה"ה מ"ר דחמור מותר, וא"כ הר"מ שפסק שדבש צרעין מותר לכן פסק שמ"ר חמור מותר. **וכ"כ המ"מ פ"ג ה"ג.** ובאמת צ"ע הטור דמייתי שדבש צרעין מותר ומ"ר דחמור אסור, וצ"ע.

חלי דיחמורתא, משמעות הגמ' שהיחמורתא טמאה ומ"מ חלי מותר משום שבא מבהמה טהורה, **עיין ר"ג** דחשיב כביצת תרנגולת עיי"ש, **ובחוו"ד פ"א ב'** דיחמורתא נמי בהמה טהורה וכל הנידון כאן משום יוצא מאמ"ה. וא"כ הנידון אם ש"ז דבהמה חשיבא כחלב, **וכ"כ בספר הישר לר"ת תקלא' [[2]](#footnote-2)**שמותר כחלב. **ובב"י** כ' משום דהוי כפירשא, וצ"ע תיפו"ל דהוי כחלב, **ובחת"ס יו"ד ב' יט'** הוכיח שרק חלב וביצים הותרו ולא כל יוצא אחר ולכן אתינן משום פירשא.

**עור הבא כנגד פניו של חמור,** ברש"י שהוא שליא, וחשיב פירשא, **ובפר"ח פא' יב'** מייתי מחולין פז' ששליא של בהמה טהורה אסורה מכיון שאין שחיטתה מתורתה, וע"כ שרק שליית חמור חשיבא פרשא, **והנה** הגמ' כאן שו"ט אם שליא טמאה אגב האם או הולד, ומסקנת הגמ' שאינו לא מן האם ולא מן הולד ולכן טהור, ולכן בבהמה מותר באכילה, **והקשה החו"ד פא' ב'** אם טעם ההיתר של שליא משום פירשא א"כ מאי שייטא לטומאה הא היא מותרת אף אם היא מן האם או הולד, והוכיח שהיתר שליא שאינו יוצא מהאם כחלב אלא הוא כולד, אלא שולד טמאה אסור מחמת שחל על הולד שם מין אסור, ודבר זה ל"ש שיחול על השליא, ולכן אין על השליא צד איסור שאינו מין איסור ואינו יוצא כחלב, ועיין. **עיין שטמ"ק** דך ו' ע"ב ד"ה "סד"א" שכ' שעור הבא וכו' הוא כמו חלי דיחמורא שאתי מש"ז ולכן מותר, **ובר"ג** נקט דהוי עור על פני הולד, ול"ה כלל שליא. **ובר"מ** ששליא של שאר בהמות ונבילות אסורה ועור פני חמור מותר **ובמ"מ**  דנקט שרק של חמור הוי פירשא, ודלא כחוו"ד הנ"ל ועיין. **ועיין מ"מ וב"י** דהרמב"ן אסר מי רגלי חמור והתיר שליא, וביאר בב"י שמ"ר מ"מ אנשים שותים לרפואה ורק שליא חשבא פירשא מחמת מיאוס. **והש"ך פא' יא'** ששליא של כל הטמאין מותרין.

**לדעת הש"ך והחוו"ד** ששליא לעולם מותרת, צ"ע מחולין עז' ששליא דטהורה אסורה שלא הותרה בשחיטה, וכאן כ' החוו"ד שכמו של"ש יוצא בוולדות וכמש"נ לעיל שיוצא הוא דוקא בדבר הפורש מאיסור, ולא בדבר שיש לו חשיבות כגון וולד וכ"כ שליא הוי כמו ולד, וולד אסור מכיון שהוא מין אמו, ול"ש זאת בשליא , משא"כ איסור אמ"ה שייך אף בכה"ג שהוא דבר חשיב לעצמו הנוצר באמ"ה, ולכן חלב וביצה צריך להתירו משום אמ"ה דהיינו שיוצא מבהמה טמאה גדרו שכמו שעצם הבהמה אסורה כ"כ היוצא השייך לה אסור, ובזה נאמר שדבר חשוב הנבדל ממקום שיצא כגון ולד, וכן ביצה וחלב צריך קרא לאסרם מכיון שהם חשובים לעצמם וא"א לומר שהם עצמו של בהמה טמאה, ולכן שליא מותרת כמש"נ שהיא כולד הנוצר ויש לה חשיבות עצמית ולא חל בה איסור של המקור שבאה ממנה. אולם באיסור אמ"ה יסוד האיסור אינו משום שחל על היוצא שהוא אותו מין שמשם בא, אלא יש איסור לאכול דבר היוצא מבהמה בעוד הבהמה חיה, וס"ד אף חלב וביצים, והא פשיטא שולד בהמה שנשחט אין בו איסור אמ"ה דאמו וכמש"נ שהוא ודאי נבדל לגמרי מאמו ואין נחשב שאכילתו בעוד אמו חיה נחשב לאכול משהו מאמו בעודה חיה, וי"ל דהא גופא גלי קרא שחלב וביצה נמי נחשב דבר חשוב ונבדל ולכן חלב וביצה מותר משום יוצא מאמ"ה. דהא פשיטא שולד או אפרוח כבר ניתק מאמו ול"ח אמ"ה וחלב וביצה ס"ד שייחשב שלא ניתק מאמו וגליא לן שניתק מאמו ומותר, והא גופא הנידון במי חלב מכיון שפקע חשיבותם ע"י שנטלו את כל החלב והגבינה וחזרו המים להיות כדם או כמ"ר ודנו בזה לאיסור, או"ד כבר פקע שייכות המים מהיום ול"ש עוד להחשיב שאוכל מבהמה בעודה בחייה. אולם שליא אף שלענין בהמה טמאה היא דבר חדש הנוצר ולכן ל"ש שיחול בה איסור אכילה של בהמה טמאה, אולם לענין אמ"ה וכמש"נ שהאיסור לאכול משהו מהבהמה בעודה בחייה ואי"צ שיחול על הנאכל שם מין המקום שבא ממנו, אלא אם הוא דבר הניטפל למקום שבא ממנו חשיב שאוכל מן החי, ורק ולד וחלב וביצה קיבלו חשיבות עצמית ואינם מיוחסים לבהמה, ולכן כמבואר בחולין קב' ולכן שליא דטמאה ל"ש בה איסור טמאה ולא איסור אמ"ה.

**וצ"ע** מתוס' תמורה ל' וחולין נח' שולד טריפה אסור אף להדיוט. ועולה דשייך תורת יוצא בולד ודלא כהחוו"ד, ויש ליישב שענין טריפה הוא היפך שחיטה, שטריפה היא תחילת נבילה דהיינו שיסוד היתר שחיטה להמית ולזבוח לאכילה, וע"י טרפות כבר התחיל תורת המתת הבהמה בלא שחיטה, וא"כ כמו ששחיטה מתרת העובר כ"כ טרפות אוסר העובר, וכמובן ישנה סברא הפוכה שכמו שנתרפא הטריפה הותר כ"כ הולד הוי לא גרע, וכן יסבור מ"ד שאין יוצא לטריפה עיין **קוב"ש פסחים** אות קכ'. **וכן אין להקשות כ"כ על החוו"ד** מתד"ה "רוב" דס"ד לאסור דג טמא שבלע דג טהור, משום יוצא, וי"ל דהתם ס"ד שהטהור נעכל המעי הטמא ויצא כרעי וחשיב פרש של הטמא כמ"ר ואינו שייך לנידון שאין ולד הנחשב גוף לעצמו אסור משום יוצא.

**בפלתי** תי' שאיסור בהמה טמאה זהו דוקא בבשר כמבואר בחולין ששליא אינה בשר ואין בה טומאת נבילה, וטו"א יש בה דוקא בחישב ביה, ולכן שליא דטמאה מותר, ושליא מן החי אסור אילולי קרא ששחיטה מתרת די"ל שאיסור אמ"ה ששייך בביצים וחלב אינו צריך בשר. ועולה דסבר הפלתי ששליא אינה מין בשר ולכן ל"ש בו איסור טמאה אלא רק אמ"ה, ועדיין צע"ק דבגמ' מבואר הטעם ששליא מותרת מכיון שאינה לא מן האם ולא מן הולד, ולחוו"ד א"ש שמשו"כ אינו נחשב יוצא אלא הוא כולד החשוב לעצמו, ולפלתי אולי לכן ל"ח בשר וצ"ע. עדיין צ"ע דהפלתי יישב רק שאין השליא עצמה של בהמה טמאה אך שתיאסר משום יוצא, ובמנחת אברהם עפ"י הגרי"ז שדין יוצא חל רק על ראוי לאכילה, ומכיון ששליא צריכה מחשבה הרי שבעת יצירתה אינה אוכל ואינה נאסרת

משום יוצא. **עיין ר"מ פ"ד ה"ב והלי"ח, ופ"ה הי"ג וראב"ד שם** ועולה עכ"פ שפסק ששליא מותרת משום נבילה וטמאה ואסורה משום אמ"ה. ובפי"ח מפסוהמ"ק הכ"ג ששליא חייב עליה משום פגול נו"ט. וע"כ שאיסור קדשים תלוי בשם קרבן ולא בשם בשר, ובר"מ ששליא אסורה ואין לוקין עליה, ואיסורה אולי מדרבנן, עיין כרתי.

**דף ט' ע"א ע"ב**

**מתני':** חמורה וכו' **ובגמ':** מאן וכו' דלא כריה"ג, **וברש"י** דלריה"ג כל יולדת ב' פט"ח נחשוש שמא נולדו יחד ומספק יפריש שני לעצמו. **ולשטמ"ק** מקשינן לריה"ג מדוע לא תני שיצאו יחד חייב ב' פט"ח.

**ובגמ':** ורבנן לימא קסברי מקצת רחם וכו' ובאמת הוי קשה אף לריה"ג בלא יצאו יחד בצמצום. הא השני חוצץ, ומסיק **מב"מ** אינו חוצץ. **ובתד"ה "אמר"** הא בחולין (לגירסת התוס' כאן ושם) בכור הנולד עם נקיבה כרוכה עליו חוצץ. **ותי'** דהתם כרכתו כולו **או** שאחותו הוי יותר מין בשאינו מינו, **או** שסייעה בלידתו ולכן ודאי הוי מפקיע שם פטר רחם. **ובשטמ"ק** בירר מדוע התם מיירי דוקא בכרכתו אחותו, ונקט שאם כרכו אחיו ויצא הנכרך ראשון ומחמת חציצה אינו קדוש, מ"מ השני אינו קדוש למרות שהשני פט"ר מ"מ הוי כמו פט"ר אחר יוצא דופן. ולכן נקט שדוקא אחותו הוי חציצה ולא אחיו. **דהיינו** שכמבואר בסוגיין באחיו הוי מב"מ ואינו חוצץ, וה"מ בחציצה במקצת, אבל בחציצת כולו, או אף במקצתו , או בסיוע ללידה, או באחותו, חשיב חציצה . **עוד מבואר בתד"ה "זכר"** שביצאו זכר ונקיבה יחד פטורת הרחם של נקיבה פוטר את הזכר. **ועיין תוס' יז' ע"ב ד"ה "זכר"** דאף לריה"ג ביצאו זכר ונקיבה יחד פט"ר דנקיבה ביטלה בכורתו של הזכר.

**ולאביי** בסוגיין לריה"ג ב' זכרים שיצאו בב"א רק א' קדוש. **והקשה הגרי"ז** א"כ השני הוי כנקיבה ויבטל בכורתו של האחר ושניהם אינם קדושים. **ועיין רי"א כאן סק"ד, ובפ"ג ל' א',** והחילוק בזה שב' זכרים לאביי יש על שניהם תורת פט"ר אלא שחלות קדושה חל על א', משא"כ פטירת נקיבה שמופקעת מכל דין בכורה לכן פטירתה את רחם אמה מפקעת דין בכורה.

לאביי צ"ב הגדר, שחל סיבת קדושה בא' מב' הוולדות ואין הכרע במי ינהג קדושה בפועל, וא"כ יש בכל א' סיבת קדושה ואין בא' מהם דין ניהוג קדושה בפועל. ומ"מ פודה אותם בשה למרות שיש רק סיבת קדושה שאינה נוהגת בפועל בא' מהם, **עיין שערי יושר ג' כב'.** וצ"ב מדוע חשיב כל א' ספק, הא הוו שניהם ודאי בסיבת דין בכורה ללא הכרע.

**התוס'** הקשה לאביי שלא יחול כלל פט"ח משום כל שבזה אחר זה אפי' בב"א אינו ומכיון ששניהם אינם יכולים להיות קדושים שא' מהם לא יקדש, (וכמו במפריש ב' פעמים מעשר או תרומה בב"א) **ותי'** דדין זה נאמר רק בחלות שמחיל אדם ולא בחלות שחל מעצמו. **וידוע דברי התורי"ד קדושין דף נ'** שבב' איסורין חלין בב"א למרות שאין איסור חל על איסור בזא"ז והקשה הא כשבזא"ז וכו' (ותי' שב' איסורים אינם סותרים זא"ז ורק כשחל א' מיותר השני, אבל בב"א חלין שניהם) ועכ"פ עולה דאף בחלות שחל מעצמו שייך הכלל דכשבזא"ז, וצ"ע על התורי"ד קושית התוס'. **עיין קובה"ע כה' ג'** ואולי יש ליישב שדוקא במקום שאין הכרח שיחולו א' מב' החלויות כגון בהפרשת ב' פעמים תרומה או קדושי ב' אחיות שאין שום הכרח שיחול כל חלות, ובזה גם בב"א עומדים לחול הסותרות שאין להם קיום יחד הרי שמעיקרא התורה מונעתם מלחול, אולם כאן חייב לחול דין בכורה על א' משניהם ואין יכולת לעקור זאת דודאי שא' בכור, ובזה לא נאמר כל שבזא"ז וכו'.

**הרשב"א בקדושין נ'** דאלולי הכלל של כשבזא"ז אפי' בב"א אינו המקדש ב' אחיות שניהם מקודשות, דהיינו שהכלל של כשבזא"ז אינו דוקא במקום שאין יכולים לחול שניהם וא"כ שהתוס' יקשה אף לר' ירמיה שב' הוולדות בכורות שנו\מר כשבזא"ז, והתי' פשוט דב' אחיות ודאי א' סותרת חברתה, אלא שבב"א בשעת החלות אין מה שיעכב עדיין חלות כל א' מהם אלולי הדין שחלויות סותרות נמנעות מלחול מעיקרא למנוע חלות עם בעיה (כגון ב' אחיות שאינם מסורות לביאה וכד') אולם לר' ירמיה אין כלל מניעה שיהיו ב' בכורות ואין סיבה שלא יחולו, ופשוט. **עיין קובה"ע כה' א'-ג'.**

הנה לאביי הא בבהמה טהורה לריה"ג קדשו ב' הוולדות, דהיינו ששייך ב' בכורים, דלר' ירמיה כ"כ בפט"ח, ולאביי פט"ח נתמעט שא' קדוש , ומכיון ששייך שיהיו שניהם בכורים כדחזינן בבהמה טהורה בע"כ המיעוט הוא בהל' מתנ"כ שחייב לתת לכהן רק א' מב' הבכורים, ולא הוי מיעוט בהל' בכור שרק א' בכור. ולפי"ז י"ל שחל על ב' הוולדות דין פט"ח שעבורם צריך לתת פדיון א' והוי רק הל' במתנ"כ וא"כ ל"ש להקשות משום כל שבזה אחר זה וכו'. שאין כאן כלל חלויות סותרות אלא חל דין על שניהם לתת א' מהם ודו"ק.

וכן הא באמת צ"ב לכה"פ לר' ירמיה וכן בטהורה ששניהם קדושים כ"א לעצמו, שלכל א' יש סיבה פרטית לייחשב בכור, א"כ מדוע א' זכר וא' נקיבה פוקע תורת בכורה משניהם, וע"כ שביצאו יחד הן בטהורה הן בפט"ח חל על שניהם דין בכורה א', ובטהורה חל על שניהם ובפט"ח חל על א' משניהם, ומכיון שחלות הבכורה הוא חלות א' על ב' הוולדות אם יש בו נקיבה מתוך שפוקע מקצתו פוקע כולו.

**צ"ב** עצם סברות התוס', א' מש"כ שחציצת כולו לא מהני מב"מ אינו חוצץ, וצ"ע הא ברגל ע"ג רגל כהן או כלי בתוך כלי בעבודת מקדש נקטינן שמב"מ אינו חוצץ אף בחציצת כולו. ב' מהו הסברא בענין חציצה אם אחותו מסייעתו, ג' מה ההבדל בין אחותו לבין ולד שני שאינו בכור ומדוע אחותו הוי יותר חציצה. **ונראה** שבכרכתו כולו הוי סברא בלידה שנחשבת לידת הולד החצון שבתוכו ולד הבכור ואין פעולת הלידה מתייחסת אלא לחצון והפנימי כא' מאברי החצון ולכן בלא דין חציצה פקע שם לידת בכור מן הולד הכרוך, **וכ"כ י"ל** שאם אחותו מסייעתו זה ג"כ סיבה לגרום שעיקר לידת האם היא את הולד המסייע לבכור לצאת ואין הלידה מתייחסת לבכור וג"כ ל"ה סברא בהל' חציצה . **ובחילוק** שבין אחותו לולד שני יש לדחוק שבכרכו אחיו הא מיירי שהכורך יוצא דרך מרגלותיו ובתוכו כרוך הבכור היוצא דרך ראשו, הרי שהולד השני הוציא ראשון את רגליו וא"כ חל על ולד הכורך תחילת פט"ר שלבסוף לא הסתיימה עם הוצאת ראשו של הולד הנכרך ובכה"ג על שניהם תורת פט"ר ומב"מ אינו חוצץ, משא"כ אחותו הוי עץ בעלמא ולכן חוצצת. [[3]](#footnote-3)

**בתד"ה "מאן" וד"ה "זכר"**עולה שלריה"ג אף שאינו יודע שיצאו יחד, ולמרות דהוי לא שכיחא חייב להפריש השני לעצמו, וכן בזכר ונקיבה שיש רוב צדדים שפטור מחצה נקיבות ומיעוט יצאו יחד, מ"מ אין לסמוך על רוב צדדים מכיון שיכול להפריש לעצמו ואינו מפסיד. **וכן לרש"י** בב' זכרים ונקיבה א' לכהן וא' לעצמו, ובב' נקיבות וזכר או ב' זכרים מפריש רק לעצמו, וכ"ז לא מבואר במתני'. **והנה הר"מ** פסק בא' שילדה זכר ונקיבה מפריש לעצמו, אולם בב' שילדו א' זכר וב' נקיבות או ב' זכרים וב' נקיבות אינו מפריש כלל, ובב' זכרים ונקיבה א' סתם הר"מ שנותן א' לכהן בלבד.

**הר"מ** פסק בזכר ונקיבה מפריש לעצמו, ובשתי חמורים וילדו ב' זכרים ונקיבה מפריש א' לכהן, וסתם אם מפריש א' לעצמו, **ובכס"מ שמפריש ,** ובב' נקיבות וזכר או ב' זכרים וב' נקיבות כ' הר"מ שמכיון שיש ספיקות הרבה פטור להפריש כלל. ולכאורה באמת יש מיעוט צדדים לפטור בב' נקיבות וזכר או ב' זכרים, רק שמא ילדו שניהם נקיבה ואח"כ זכר. לעומת כמה צדדים שמא א' מב' הבהמות ילדה זכר ואח"כ נקיבה , שאם אתה מונה צדדי איסור והיתר, הרי שלפטור אתה צריך לומר שילדו שניהם נקיבה תחילה והוי צד א', ולחייב סגי בא' שילדה זכר תחילה,ואם הענין הוא למקרים הרי שבב' נקיבות וזכר יש ד' מקרים לחיוב וב' מקרים לפטור שמא ילדו שניהם נקיבה ואו שהזכר אח"כ אצל חמור א' או אצל חמור ב', ודו"ק. וצ"ע מהו סיבת הפטור ומה מועיל ריבוי הספיקות, **ואולי זה כוונת הראב"ד** בהשגתו ועיין. **וברדב"ז** שא"כ אף בב' זכרים ונקיבה נמי שיפטר אף לתת לכהן. וצ"ע קושייתו הא התם ודאי חייב א', ועולה דנקט בר"מ דסבר שחייב פדיון פט"ח שבא מכח ספיקות פטור מלתת, וצ"ע.

**ועיין כס"מ** שבב' זכרים ונקיבה מכיון שממ"נ חייב לתת לכהן א' שוב כבר חייב להפריש לעצמו ולפטור עצמו מספק, אבל בב' נקיבות וזכר א' או ב' זכרים מכיון שהנידון אם חייב בכלל הרי שאין מחייבים אותו ליפטקר מספק, וצ"ע.

**באמת** יש להעיר מה קמ"ל במתני' ב' זכריםיתן ב' לכהן, **ובתוס'** כ' שאינו חושש שמא א' טינפה, **וצ"ע** הא אין כלל ריעותא לחשוש לטינוף והיו שניהם מעוברות ונולדו ב' זכרים ומאי קמ"ל.

וכן בא' שילדה זכר ונקיבה מפריש לעצמו, וב' שילדו ב' זכרים וב' נקיבות הוי ממש אותו ספק כמו א', ורק נוסף צד שחייב ב' פט"ח ומדוע פטור.

**ובהכרח שעולה** כאן שפט"ח שאין ידוע מי אמו זהו גם סיבה לפטור. וצריך להשמיענו שב' זכרים חייב למרות שאינו יודע כ"א מי אמו. ובחמורה א' שילדה זכר ונקיבה יודעים מי אמו אלא הוי ספק אם נולד זכר קודם ולכן מפריש לעצמו, ורק בב' זכרים וב' נקיבות שעל כל זכר יש ספק אם חייב, ואף אם חייב ספק מי אמו בכה"ג פטור. **שו"ר שכן כ' הדרישה שכא' ד' והט"ז סקי"א** והענין צ"ב.

**ובאמת צ"ע איך מתיר הר"מ** את החמורים בהנאה הא הוו ס"ס לחומרא שא' משניהם אסור, ואולי לענין איסור דנים כל חמור לעצמו ואז על כל חמור יש ס"ס לקולא שמא שניהם אינם קדושים ושמא לא זהו שקדוש, וממילא סבר הר"מ שמכיון שבהל' איסור הם בפועל מותרים שוב אין בהם דין פדיון ופקע דין הממון. **אלא שצ"ע** דלגבי בכור בהמה טהורה פסק הר"מ פ"ה מבכורות שב' זכרים וב' נקיבות, או זכר א', וב' נקיבות שידעה או שיסתאב ולא מתירין כ"א משום ס"ס דהא על כ"א יש ב' צדדים שנולד ראשון לבהמה זו או לזו, לעומת ו' צדדים דב' נקיבות וזכר האחרים והוי ס"ס לקולא, **ובחזו"א שם** מכיון שחשיב שהספק חל בב"א ואין מתירין את שניהם וא"כ מאי שנא הכא.

**החזו"א יז' א'** נקט שאם דנים את הוולדות יש ס"ס לחומרא, דהיינו שיש רוב צדדים שחייב פדיון א' לכה"פ, ולכן נקט שדיינינן את האמהות, וכל אמא פטור משום ס"ס שמא לא ילדה כלל זכר שמא ילדה נקיבה ואח"כ זכר, ולכאורה עדיין צ"ע אם דיינינן את חיוב הממון הא מ"מ הבעלים יש לו רוב צדדים שחייב, וע"כ נקט שחובת המתנה לה על כל חמורה וחמורה ודנים כ"א לעצמה, וצע"ג. ועדיין צ"ע מכיון שב' הספיקות באות בב"א על ב' האמהות אין לילך בתר ס"ס כמש"נ לעיל.

**ואולי י"ל** שיש לחקור אם איסוה"נ דפט"ח ביסודו הוא מצוות ממון לכהן שעבור זה אסרה תורה את הפט"ח, הרי שאם דנים את הספק בכל חמורה הרי שיש בה ס"ט אם חייבת ממון וממילא לא חל איסור פט"ח. ואולי בס"ס בממון דנים ב' ספיקות אף בב"א בממ"נ שדנים הממע"ה אף בסתירה ואף בממ"נ. ועדיין צ"ע הא מכיון שעיקר מצות פט"ח הוא הממון, וידוע שממ"נ חייב ממון וא"כ שיהיה חייב פט"ח א' מספק, **וצ"ל** שמכיון שלא חל סתם חיוב ממון לתת שה לכהן, אלא הוא חל בצורה של קדושה בחמור כדי שמכחה יקבל הכהן ממון בתמורתה שוב ל"ש לדון בממ"נ שחייב ממון, וחל ספק בכל פט"ח אם יש בו איסור ומשום ס"ס הוא מותר, ולא דיינינן ליה כספק איסור שבא בב"א מכיון שעיקר הנידון הוא ממון ודיינינן ס"ס לקולא בב"א שלא לחייב ממון, ולומר שדנים הממון שממ"נ חייב ל"ש מכיון שאין כאן מצב שממ"נ חייב א' שחלות חיוב הממון חל בצורת איסור על א' מהפט"ח בתורת איסור וכ"א מותר משום ס"ס לקולא ושלא יוציאו ממון מספק וממילא לא חל חלות איסור שכל תכליתו לממון, ודו"ק.

**עיין מל"מ** שכ' שבב' זכרים ונקיבה שחייב לתת א' לכהן, וא"כ הספק הנשאר הוא ס"ס לקולא ואי"צ להפריש לעצמו. שאחר שפדה א' אצל השני נשאר רק ס"ס לקולא. אולם תמה בב' זכרים וב' נקיבות א' זכר וב' נקיבות מדוע לר"מ פטור הא אינו ס"ס לחומרא כמש"נ, ונקט שם עפ"י תוס' בכתובות דס"ס מהני להוציא ממון, וחידש שבממון שאין לו תובעין ס"ס לא מהני להוציא ממון, ובאמת בכתובות שם ביארנו דלכ"ע ס"ס לא מהני להוציא ממון, ודברי תוס' שם ביארנו באופ"א, וא"כ א"ש דברי הר"מ שבהנ"ל פטור משום דאף בס"ס הממע"ה. ושוב פקע קדושה מהפט"ח.

**אולם לשון הר"מ** שפטור מחמת רבוי ספיקות, ולכאורה להנ"ל הוי פטור למרות שיש רבוי ספיקות לחומרא, ובר"מ משמע שרבוי הספיקות הוא סיבת הפטור, והעירוני דאולי להר"מ שס"ד לקולא, וי"ל דנקט דלא מחמרינן כשיש רבוי ספיקות , ודלא משום ס"ס, אלא שהענין שריחוק הידיעה מחמת הרבה צדדים גורם שאין התורה אוסרת בכה"ג, וצ"ע.

**ברא"ש מבואר** שבב' זכרים ונקיבה מפריש גם לעצמו מכיון שאין בו הפסד, **והקשה המל"מ** הא בטהורה נמי אמרינן שלמרות שנותן א' לכהן השני ידעה והתם אינו הפסד, **ובפמ"ג פתיחה לטריפות ד"ה "וראיתי למל"מ" ובשו"ת רע"א קסז'** דהתם הוו ב' הספיקות באות בב"א וא"א להתיר שניהם ולית ס"ס לקולא. ופשוט.

**דברי הכס"מ** שבב' זכרים ונקיבה מכיון שחייב א' שוב חייב נמי להפריש לעצמו, משא"כ בב' נקיבות וזכר או ב' זכרים שהספק אם כלל חייב שפטור אף להפריש לעצמו, **ויש לחדש בזה** שיסוד פט"ח הוא חוב ממון החל בפועל בצורה שהחמור נקנס עד שישלם שה, הרי שבב' נקיבות וכו' יש ספק אם חל כלל חוב ממון, הרי שמכח ס"ס על כל א' כמש"נ לעיל לא חל הממון והאיסור בכל מש"נ. אולם אם ודאי חל חיוב מבין שניהם כגון בב' זכרים ונקיבה, הרי שנתחדש שמכח ממון שחל ממ"נ חל כנגדו חלות איסור על תפיסת החמורים עבור החוב שחל מכח ספק ב' החמורים, ולכן א' ינתן לכהן והשני הא חל עליו קדושה לבטח את החלות מתנ"כ לכהן מבין שניהם וצריך לפדותו, ועיין.

**וכן יש לבאר את דברי הדרישה והט"ז** שרק אם יש ספק אם חייבת וכן ממי חייב הרי שאז דנים כל ילד לעצמו ויש ס"ס על כ"א לקולא ומצד א' הוי ספק ממון ודנים להקל אף בב"א, וכן לא דיינינן שחייב ממון א' ממ"נ מכיון שהחיוב ממון חלל בצורה של איסור בחמורים וזה מפצל הנידונים לב' נידונים הנידונים כל א' לעצמו, משא"כ אם ודאי חייב ויש ספק למי מן החמורות מתייחס החיוב בזה חל ודאי חלות איסור מספק על שניהם על החוב שחל ממ"נ מבין שניהם, ודו"ק.

**דף ט' ע"ב**

**תד"ה "לאפקועי"** נקט שאלולי חל חלות איסור בחמורו, משום מצות עריפה בלבד אי"צ לערוף מספק, ומשמע משום הממע"ה, **ובריט"א ד' ה'**  דמצות עריפה הוי כמו להוציא ממון, שבאים להפסידו ממון על שהפסיד לכהן. דהיינו שיסוד מצות עריפה הוא קנס כמו קנס ממוני והממע"ה, ומייתי ר"מ פי"ב מבכורים ט"ז דגר שיש לו ספק אם נולד פט"ח אחרי גירותו חייב עריפה. **ובמנח"ח כג' ב'** פליג דנקט שעריפה הוא כאתרוג ולולב, ולכן ביאר שמצות עריפה הוא "אם לא תפדה" ואם פטור מלפדות משום הממע"ה פטור מעריפה.

**אולם המנח"ח** תלה זאת, דלר"י שפט"ח אסבה"נ הרי שיש מצות פדיה , ואם לא פדה וערפתו, ואז מספק חייב כעריפה אולם לר"ש שמותר בהנאה אין ענין בפדיה וכל מצוותו לתת לכהן שה ואם לא יתן חייב בוערפתו, ומכיון שפטור משום הממע"ה פטור מעריפה. והסברא בזה שאם כל המצוה היא מתנ"כ ל"ש הפרשה, שצריך שבהפרשה יחול משהו, או חלות שריים בתרומה, או פדיון קדושת פט"ח אך אם אין בו קדושה ל"ש משמעות לפדיה, **ועיין חזו"א יז' ב'** שהוכיח שבראשית הגז שייך נמי הפרשה אף שאינו מתיר כלום ומצוותו רק נתינה לכהן. ועכ"פ אף בלא כל הנ"ל מסתבר דברי הרי"א , דלר"י יש מצות עריפה ע"כ שלא פדה הקדושה, ולר"ש אין מצות עריפה מכיון שכולה לקיים הממון לכהן וכאן פטור מהממון.

**(בסוגיא,** נחלקו ר"י ור"ש אם פט"ח אסבה"נ קודם פדיה- ונחלקו לר"ש דמותר אם אחר עריפה נאסר-) **לברר** אם יסוד אסוה"נ דפט"ח הוא כדי שינתן השה לכהן, דכבר חקרנו אם יסודפט"ח הוא איסור שיכול לפדותו, או להיפך שעיקרו מתנ"כ דשה ואסרה תורה הפט"ח כדי לבטח המתנ"כ דשה. וא"כ מדוע אם פטור מהמתנ"כ משום הממע"ה מדוע לא פוקע האיסור מהפט"ח. **עיין נוב"י יו"ד פד'.**

ועכ"פ אם מותר בהנאה, למרות שיש מצות פדיה, וכן לענין מצות עריפה ודאי עניינו כממון ומספק פטור, ורק אם נאסר בהנאה אז חייב בפדיון מחמת הפקעת האיסור, אלא שצריך לברר אם גדר פדיון בשה לר"י חלוק מלר"ש , דלכאורה כמו שלר"ש ענין הפדיון הוא אינו פדיון קדושה כ"כ לר"י, וע"כ ע"י שנותן מתנה לכהן פוקע מעצמו סיבת האיסור לר"י, אולם ההפרשת שה עניינו מעיקרא רק ענין ממוני ואם פטור ממנה משום הממע"ה אינו יכול להפריש ע"ד שלא לתת, שכל החפצא של ההפרשה להקנותו לכהן וכאן אין הכהן קונה משום הממע"ה, ול"ש תורת הפרשה, ומהו הגדר שלר"י מפריש לעצמו, **עיין שע"י ה' ז' ונראה** דאף שהחפצא של הפרשת שה עניינו הקנאה לכהן ועי"כ פוקע הקדושה, מ"מ חייב עבור הפקעת הקדושה לעשות כן מספק, וחשיב שחל חלות נתינה לכהן בכך שחל סיבה של קנין לכהן למרות שסיבת קנין זו פוקעת מיד עם ההפרשה מדין הממע"ה. **עיין מתני' יב' ע"ב** דלר"א שהמפריש שה ומת השה חייב באחריות ובמת החמור יקבר, ועולה שמצות פדיון השה מתחיל בהפרשה ולא נגמר עד נתינה, ולכן עדיין החמור יש בןו קדושה ויקבר, ומ"מ בספק סגח בהפרשה והותר החמור, דהיינו שאם חייב לתת לכהן עדיין החמור בקדושתו, ואם פוקע קנין הכהן ע"י דין הממע"ה עצם ההפרשה מפקעת האיסור מהפט"ח, וצ"ע ולרבנן שם אחר ההפרשה אין חייב האחריות, וא"נ א"ש חלות הפדיון פט"ח חל בהפרשה בלבד, ועיין.

**הגמ'** מוכיחה מפדיון מע"ש שהקפידה תורה על כסף צורה, ומ"מ אינו נאסר בהנאה, **ובחזו"א יז' ב'** הוא מע"ש יש בו קדושה ואסור חוץ לירושלים, וא"כ איך מייתינן מינה לפט"ח שאין בו כלל קדושה והקפידה תורה על שה. **וביאר** החזו"א שאין החילול מע"ש מתיר לאכלו חוץ לירושלים, ואין האיסור לאכלו חוץ לירושלים מחמת שלכך מיועדת קדושתו , ובאמת קדושת מע"ש אין בו איסור, ואחר פדיון פקע מיניה האיסור לאכלו חוץ לירושלים מחמת שיש לקודש ממון כנגדו, והחילול עצמו אינו מחלל שום דוש, ולכן דימתה הגמ'.

אולם בגמ' עולה להיפך, דלבסוף הלא נקטה שפט"ח לר"י ומע"ש ענין א' הוא, שיש בהם איסור, ומ"מ מהני לקדש אשה במע"ש ופט"ח מכיון שיש לאשה רווח ביני וביני, וע"כ דנקטה הגמ' דפט"ח לר"י ומע"ש יש בהם קדושה ואיסור הנאה, ורק יכול לקדש אשה ביני וביני, **עיין גרי"ז,** ואז סדר הסוגיא. דבתחילה סברו שמע"ש נחשב אסור משוםאיסור חוץ לירושלים, ורק הקשתה הגמ' דהא יכול לקדש אשה משא"כ פט"ח, וא"כ מע"ש אינו אסובה"נ ומ" מ הקפידה תורה, ומתרצינן דאף פט"ח יכול לקדש אשה, ועכ"פ למסקנא שוין הם, ואזלא לקושית החזו"א דקושית הגמ' משום דסברה שאם יכול לקדש ל"ח אסוה"נ, וקמ"ל דאינו כן דהא פט"ח נמי יכול לקדש. ובאמת לחזו"א צ"ע מהו תי' הגמ' שאם האיסור לאכול חוץ לירושלים אינו מחמת הקדושה א"כ קשיא ממע"ש שהקפידה למרות שאין בו איסור ומה מהני מה שפט"ח נמי יכול לקדש אשה.

**עיין בגמ'בסנהדרין קיב' ע"ב** דחלת מע"ש חוץ לירושלים פטורה מחלה, **וברש"י שם** ב' ביאורים אם משום קדושת מע"ש דחוץ לירושלים לכ"ע הוי ממון גבוה, או מחמת איסור אכילה חוץ לירושלים דל"ח עריסותיכם, **וכ"כ בתוס' בסוגיין. ועולה דלרש"י** בפי' קמא כל מע"ש אסור בהנאה והותר בירושלים בדין היתר דמע"ש, וא"ש דדמי לפט"ח, ולביאור ב' שם ולתוס' כאן אין מע"ש אסור בהנאה כלל אלא יש בו איסור אכילה חוץ לירושלים שאינו תלוי בעצם הקדושה, וא"כ צע"ק מדוע מע"ש למסקנא נחשב שמחמת דין פדיון יש בו איסוה"נ. **עיין שאג"א צז' ד"ה "אלא שק"ל" בפנ"י קדושין נג' ע"ב** שהאשה מתקדשת במע"ש דוקא כשמגיעה לירושלים, **עיי"ש גר"ש תסט'.** עיין רע"א במשניות ר"ש מע"ש.

**בר"מ** פסק כר' יהודה, **ופסק פי"ב מבכורים ה"ד** שמכרן הדמים אסורים, **ובראב"ד** השיג הא אין פט"ח אוסר דמיו ולכן יכול לפדותו בשוויו. **ולכאורה** כוונת הר"מ שאם פודה הפט"ח ונותן הכסף כפדיון הכסף חולין וממון כהן, אולם שם מוכר הפט"ח לישראל ונוטל הכסף לעצמו כדמי מקח ואין כוונתו למתנ"כ א"כ עובר האיסור על הכסף.

**עיין שו"ת רע"א קס'** שהקש מדוע לא יחול הפדיון כפדיון בשוויו וכמו שמצאנו שמע"ש שדרך מכירה נמי הוי פדיון, **וצ"ע קושייתו** הא כמש"נ אם מתוון למכור הפט"ח והכסף לכהן שפיר דמי לך הכא לא עושה כן, **עיין רדב"ז וכן מבאר במתני' ריש מע"ש** שאסור למכור מע"ש משום בהוייתו יהא, ולא מקשינן שם הא יחול פדיון במכירה, דהתם נמי כוונתו למכור המע"ש על קדושתו עבור דמים, וכ"כ הכא, ובזה בפט"ח תופס דמיו. ובמע"ש שם אין תופס דמיו אלא הלוקח צריך להעלות **הפירות** לירושלים, ובאמת בסוגיין נמי המתקדשת בפט"ח פודה בשה ומתקדשת ביני וביני וא"כ אם באמת הקדושה נשארת בפט"ח מדוע הדמים נתפסים במעות, אולם לא זה השגת הראב"ד וא"כ צ"ע הר"מ וצ"ע הראב"ד. **ושוב להראב"ד צ"ע** דמכיון שאין כוונתו לפדות הפט"ח אלא למכרו עם קדושתו לאחר א"כ איך נקט הראב"ד שיכול המוכר לתת המעות לכהן הא עדיין לא פדה המעות בפט"ח, וכן לר"מ צ"ע מדוע שלא יהיה כמו במע"ש . והפט"ח ישאו בקדושתו ועל הקונה לפדותו בשה, ומדוע דמי המקח נאסרים. **ולע"ע ע"כ עולה** שמכיון שקדושת פט"ח ואיסורו הוא כדי לבטח המתנ"כ דשה, הרי דסבר הר"מ שאם מוכרו חל על פדיונו האיסור, שהאיסור כאן הוא כמו שעבוד על החמור, ולא דמי למע"ש שסיבת האיסור דוקא בפירות, וכאן סיבת האיסור הוא כדי שיבא מתנ"כ לכהן ולכן סבר שתופס פדיונו, **וא"ש** לפי"ז השגת הראב"ד שאדרבה אם כן הוא שיוכל לתת פדיונו לכהן, דהא באמת פדיון אינו תופס דמים, וק כאן שכל האיסור הוא לצורך מתנ"כ הוא תופס דמים א"כ מכיון שכל מה שתופס דמיו הוא כדי שיקויים המתנ"כ א"כ מסתבר שיתן לכהן ויהנה ממנו הכהן. **שו"ר נוב"י יו"ד פד' ד"ה "לכן נראה"** עיי"ש. **עיין קובץ ביאורים כאן.**

**עיין מאירי דושין נז' ע"ב** שהקשה דבמתני' שם המקדש בפט"ח אינה מקודשת (הא דמבואר כאן מקודשת ביני וביני, להלן דף י' ע"א מוקי למתני' בקדושין דלית ביני וביני) מכרן וקידש בדמיהן מקודשת, הא להר"מ תופס דמיו, **ותי' המאירי** דאף להר"מ תופס דמיו כ"ז שהממון אצל המוכר בעל הפט"ח, אך בקיד שאשה המעות אצל האשה מותרין והוי קדושין. למרות שאצל הנותן ל"ה כסף שווה סגי בכך שאצל האשה הוי כסף.

**ובזכרון שמואל סי' נג'** שלמוכר עצמו נאסר הכסף דנחשב שנהנה מהפט"ח עצמו, משא"כ בשאר אסוה"נ לא חל כלל מקח. **ע"ע גרש"ש ג' כה', עדיו"ט קו', שעה"מ אישות פ"ה.**

**קושית הגמ'** על ר"ש משביעית הוא צע"ג, דהא ר"ש אמר דלא מצאנו דבר שפדיונו מותר והוא אסור, ומקשה משביעית וצ"ע הא שביעית לס"ד לא חל כלל פדיון ולכן הפדיון מותר והוא אסור. **וי"ל** שהגמ ידעה ששביעית האחרון אסור, וא"כ נפקא שהפדיון יש לו היתר ע"י שיפדה הפדיון. והפדיון עצמו לעולם אסור, **ומת'** הגמ' דמ"מ מכיון שלעולם יש פדיון שאסור שאחרון אסור לא נחשב שהפדיון מותר והנדה אסור, **ועיין חזו"א** לקוטים לדף ט' ע"ב. שביאר כאן בב' אופנים. **ובגמ'** מייתי ברייתא דר"י ור"ש נחלקו אם לא תגוז בכור וכו'ממעט שותפות או ממעט פט"ח, וצ"ע א"נ מדוע עולא נקט שנחלקו מסברא הא הוי ברייתא שנחלו בקראי. **עיין חזו"א יז' ג'** שיישב דענין גו"ע אינו מכח אסופ"נ דהא אסור לעבוד שדה הפקר, ולכן סבר עולא וענין אסוה"נ הוא מסברא עיי"ש.

**ברש"י ד"ה** "בשלך" דלר"י שבכור שותפות עכו"ם אין בה קדושה וחייב לתת חצי לכהן, ומייתינן לעיל דף ב' דברי הגרי"ז שלר"י חל פטור עכו"ם לגבי קדושה, **אולם בר"ג** כאן שכ"ז שאינו פודה חציו של כהן אסור בגו"ע, ודלא כהגרי"ז.

**ברי"א לקמן דף כה' אות מב' סק"ה** הקשה על שי' תוס' שאיסור גיזה הוא איסור על מעשה הגיזה אך אינו אוסר הגז, וא"כ אולי לר"ש דרשינן שהותר מעשה הגיזה אך מנא לן שהגיזה מותרת, עיי"ש מש"כ.

**הר"מ** פסק שפט"ח אסור בהנאה, למרות שפסק כר"ש שפט"ח בשותפות פטור וא"כ הא מייתר קראלהתירו בגיזה,**והחזו"א יז' ג'** דהר"מ פסק עולא דמסברא אסובה"נ. והנה אולי אם לר"י פט"ח אסור בגיזה כבכור בה|ט א"כ אולי יאסר אף גיזה שלא לשם הנאה, אולם אם הוי מסברא אולי רק אסור בהנאה ובגז שיש בו הנאה, **עיין רא"ש** שאיסור גיזה בפ"ח דוקא ביש בו הנאה, **ובדריה שכא' יח'** דע"כ להרא"ש בבה"ט נאסר אף גיזה שאין בה הנאה. **ועיי חזו"א יז' ז'** שאם אתינן מדרשא יאסר פט"ח מכל גיזה, משא"כ להר"מ הנ"ל הא ע"פ לר"י פט"ח אסור מסברא וייאסר דוקא בגיזה שיש בה הנאה.

**בגמ'** מודה "ש בבו"ח שמטמא וכו' עיין חזו"א מכשירין ט' ז', ומקד"ד מב' א' אם לדמות לפלוגתת הר"מ והראב"ד פ"ב מטו"א הי"ד אם אוכל שנפסל מאכילת אדם דלר,מ לא מק"ט, וצ"ע הא היה לו שעת הכושר , אלא שיש לחלק דהכא הוי אוכלומה שנפסל מחמת אסוה"נ בזה נקט ר"ש שטמא משום שעת הכושר.

**דף י' ע"א**

אסורו חושבו, **וברש"י** שמכך שאסרה תורה מוכח דחשיב מאכל לעכו"ם, **ובר"ג** שעצם איסור מחשיבו, **ובאו"ש פ"בממו"א ה"ג** דנ,מ בדבר האסור אף לעכו"ם דלרש"י אינו נטמא.

ע"ע שם באו"ש שר"ש לשי' שלוקה על פחות מכזית, ונקט תוס' בשבועות כג' ע"ב ד"ה "דמוקי" דמשו"כלר"ש איסור"נ נאסר אף שלא כדרך הנאה, ומשו"כ אין איסורו בהכרח מחשיבו לאוכל, ורק לרבנן שאיסור הוא דוקא באכילה ולכן צריך ראוי לאכילה, ין מה שיישב לפי"ז התם.

רש"י ד"ה "צריכה" , **עיין רע"א שו"ת צט',** דברש"י כאן מבואר שסופו לטט"ח אי"צ הכשר מים וצריך הכשר שרץ. **מבואר** שעורב מק"ט היות ויש לו סימן א', **ומוכח** שסמני כשרות הם סיבה ולא סימן, **עיין צפנת פענח פ"א** ממ"ו **ה"א.**

**לא נתבאר לי** סדר הסוגיא דרבנן דברייתא דערלה וכו' נקטי דכל אוכל האסור מק"ט, ולר"ש אמק"ט, ומקשינן לבסוף מברייתא דנבילה דלת"ק שהוא רבנן אין איסור מק"ט, ומסיק דפלוגתת ר"ש ורבנן בפט"ח הוא אם שחיטתו חושבתו (יחד עם איסורו חושבו עיין שטמ"ק) וא"כ לא נתבאר מה סברי רבנן בערלה וכד' ומדוע מק"ט. ועכ"פ למסקנא לרבנן איסור מק"ט ולר"ש אמק"ט ופל"ח אסור בהנאה אחר עריפה ולכן אמק,ט.

אתיביה לא רצה לפדותו וכו', **בתוה"ד ב' רלה'** הסתפק אם יכול לצאת יד"ח בנתינת החמור לכהן, **ובטור** משמע כן שכ' לא רצה וכו' ולא לתת לכהן. **ובקרית ספר** בכורים יב' שאינו יוצא יד"ח, **וברדב"ז שו"ת א' תצו'** שבנתן לכהן יצא אך הכהן חייב לפדות הקדושה. **ועיין רי"א ח' ד',** ומנח"ח כב' טז' הוכיח מדברי המשנה דף יב' שמשמע שהישראל יצא יד"ח ורק הכהן חייב לפדות הקדושה. **ועכ"פ עולה** מכאן נרגא על כל מש"נ שיסוד האיסור הוא שיהיה לכהן מתנ"כ. ונקטנו כן לעיל לגבי פדיון במדבר, וכן לגבי ספק פט"ח שנחשב ספק ממון ולא איסור, **וצ"ל** שיסודו כמש"נ, אולם אחר שחל איסור לצורך הכהן שוב אף הכהן חייב לפדותו. **אולם צ"ע** אם נומר שיוצא יד"ח בנתינת החמור לכהן מדוע אם אינו פודה עורפו עד שיערפו ויפסיד לגמרי שיתן לכהן, וע"כ חל דין על החמור או לפדותו או לערפו ואינו משום הפסד כהן. ולר"ש שהחמור אינו אסבה"נ יותר צ"ב הא כל המצוה הוא פדיון בשה בלבד, ומדוע בלא פדה עורפו ומדוע שלא יתנו לכהן וצע"ק.

הזאת דמיו, **ברש"י כ'** אם השכירה לאחרים, וא"כ הוי באמת הנאה בשוי ולא בגופא, אולם יש גרס שמכרה לאחרים וכדלהלן, **ברא"ש** דוקא במכר בכל שוויו והלוקח אינו יודע שהוא פט"ח ולא יפדהו, **ובב"י** שבאמת אם הלוקח יודע שהוא פט"ח ומוכן תת כל שוויו של חמור ולפדות בבשה כלשהו מותר. ובב"י נקט שדעת הטור אינו כן ואף אם הלוקח יפדה אסור למכור בכל שוויו, ובאמת הא יש מושג של פדיון בשוויו, וא"כ אם הלוקח יודע שהוא פט"ח הא בתשלום כל שוויו הוי פדיון בשוויו וזהו מצוותו. ואם הלוקח אינו יודע שהוא פט"ח יש לדון אם למצוות פדיון צריך את ידיעת הלוקח דהא עיקר הפדיון מצד המוכר ומדוע צריך הלוקח צריך לדעת לזה. אולם יש לדון שאם אין כוונת המוכר לפדותו לא חל פדיון וכמש"נ לעיל. ובזה סבר הרא"ש שאם הלוקח יפדה מותר למכור בכל שוויו, ולטור אסור.

**ויש לברר דלכאורה הרא"ש מתיר** למכור בפחות משוויו בשיעור שה אף למי שאינו יודע שהוא פט"ח, שאם יודע הא מותר אף בכל שוויו וצ"ב מה נ"מ אם יודע או אינו יודע , הא גם בנטל כל שוויו מכיון שלא נתכוון לפדות חייב הלוקח לפדות, אא"כ יטען מק"ט ושוב המוכר חייב לפדות, ומ"מ מדוע הכסף אסור בהנאה. **ולכאורה עולה** בדבר הרא"ש שבנטל כל שוויו ואין הלוקח יודע אין הלוקח צריך לפדות וזהו זכותו בהל' מקי שיקויים המקח והמוכר חייב להעמיד לו מקח ללא איסור, משו"כ חל הפדיון על הכסף בע"כ של מוכר, אולם צ"ע מדוע הכסף אסבה"נ שיהפך להיות ממון כהן. משא"כ במכר בפחות משוויו שיעור שה אף שהלוקח אינו יודע אין המוכר חייב כלום והלוקח חייב לפדות בשה זול. וליישב מדוע בכל שוויו הכסף אסור, צ"ל שמכיון שאינו מתכוון לפדות לא חל פדיון בשוויו, ובנטל פחות משוויו חל חובת פדיון על הלוקח אף בלא ידיעתו, ובנטל כל שוויו הרי שמכיון שמדיני המקח הלוקח פטור והמוכר חייב בפדיון, הרי שמחמ"כ חל על דמי המכירה שהם הנאה מאיסוה", אלא שצ"ב דאף במכר בפחות הא דמי אסוה"נ בידו, אלא כמש"נ כל תורת האיסור הוא כדי לבטח הכהן במתנת שה, ומשו"ה אם המוכר פטור מלפדות אלא הלוקח חייב לפדות אין לאסור מעות שביד המוכר, ורק אם מכר בשוויו והלוקח פטור והמוכר חייב לפדות משו"כ המעות שבידו אסורים בהנאה, ויש לחקור אם המוכר יפדה השה אם מעות המכירה יהיו מותרים ודו"ק. **וסבר הרא"ש** דאף במכר כל שויו וקיבל ע"ע הלוקח לפדות שוב מכיון שחובת הפדיון על הלוקח אין לאסור הדמים אצל המוכר.

**והטור סבר** שמכיון ששולם כל דמי החמור, ובאמת לא היה צריך הלוקח לפדות, ומה שקיבל ע"ע שהוא יפדה הוי רק כמו מכר שלא באחריות לכן אף שיחול עליו לפדות שלא כדין הפקיע את הענין של מ"ט, ובכה"ג אף שבפועל אין המוכר חייב לפדות משום קיום המקח מ"מ עדין חובת הפדיון עליו מכיון שמכרו בכל שוויו ומה שמחל לו הלוקח לפדות לא פיטר אותו מלפדות ולכן דמי המקח אסורים, ועיין.

**הר"מ והשו"ע סתמו** שפט"ח אוסר דמיו בכל אופן, **ועיין גר"א שא' כ'** שנקט כן גם בדעת רש"י, דנקט דמה שמבואר להלן שמקדש אשה בביני וביני להרא"ש זהו משום שכל האיסור רק עעל שווי שה, אולם ברש"י כאן ד"ה "דביני", ולהלן יא' ע"א ד"ה "להאי" משמע שכל החמור אסור בהנאה למרות שיכול לפדותו, ולפי"ז מקדש האשה בטוה"נ ולא בממון ממש ולכן להר"מ לעולם הדמים אסורים דקודם פדיון כל הפט"ח אבה"נ. **אולם בר"י קורקוס פי"ב ה"ד**  נקט דאף להר"מ במכר פחות משוויו ושייר דמים כשווי שה הנחשב שהמוכר פדה החמור ומותרים הדמים.

**וכבר ביארנו** דהא צ"ע מדוע להר"מ אם מוכר לביני וביני נאסר הכסף, ומ"ש ממכירת מע"ש, או מכירת קרבנות דאף שהם אסה"נ מ"מ מוכר זכות אכילה שיש לו בהם ומדוע כאן לא ימכור הזכות לפדות ולקנות החמור, **וביארנו**  שקדושת הפט"ח הוא משום תפיסה למתנ"כ לבעלים,ולכן במכר החמור נתפס האיסור כשעבוד במעות ועיין.

**בגמ':** אף לר"י ס"ד עריפה במקום פדיה ולא יהיה איסור אחר עריפה קמ"ל, ובקר"א מעילה יא' ע"ב מדוע לא כ' הגמ' ס"ד שהותר האה"ז משום נעשית מצוותו, ותי' דנעשית מצוותו נאמר דוקא בקדשים, והקשה מתוס' תמורה לג' ע"ב "הנשרפין" שכ' שאסוה"נ הנשרף הותר משום נעשית מצוותו, ובקוב"ש ח"ב סכ"א סק"ע תי' דנעשית מצוותו שייך באיסור שהאיסור מחמת שעומד להקרבה או עגלה לעריפה ואסוה"נ לשריפה ולכן נעשית מצוותו הותר, אולם פט"ח אינו אסור משום עומד עריפה לכן ל"ש נעשית מצוותו.

**הנה לר"ש** אחר עריפה אסורה, דהיינו שהעריפה אוסרת, וכדילפי' מעגלה ערופה שהעריפה אוסרת, אולם לר"י הא מחיים אסורה, וס"ד שעריפתה מתירתה וקמ"ל דילפי' מע"ע שאסורה אחר עריפה, ובפשטות אין העריפה מתרת ונשאר הפט"ח באיסורו, אולם צע"ק דהא בע"ע העריפה אוסרת, וא"כ עולה שלר"י מחיים היה איסור, ולאחר עריפה חל איסור אחר, וכן נקט הגר"א קוטלר בכורות סי' ג', ובר"מ פי"ד ה"ד לא משמע מלשונו כן, אולם ברמב"ן בהשמטות לל"ת ו' עולה שאחר עריפה לוקה, ועל אסוה"נ לפני עריפה אינו לוקה, ועיין.

**עיין פיהמ"ש** במ"ג, ועולה שמחיים אסור רק הזאת דמיו והזאת גופו רק אחר עריפה, ובתויו"ט גרס שהזאת גופו יש בין לפני בין אחרי עריפה ונפקא שהזאת דמיו יש רק קודם עריפה וא"ש עמש"נ שאיסור דמיו הוא מכח שהאיסור הוא כמשכון על המתנ"כ ולכן עובר על דמיו וזה ל"ש אחר עריפה, **עיין נוב"י פד' ד"ה "בודאי".**

בגמ' הוא הפסיד ממון כהן לכן עורפו, **עיין רי"א ה' ד'** שאם לא פדאו עד ל' יום כייפינן לערפו, למרות דהא אפשר לכפותו לפדותו, מעדיפים לקנסו ולכפותו לערפו, **ועיין רי"א יד' ד'** דמייתי למהר"ש גורמיזאן שהקשה שמתני' דף יג' שמצות פדיה קודמת לערחיפה, מ"ש הא לית כלל מצות עריפה, אלא אם לא פדאו כייפינן ליה ערפו, וצע"ג.

**עיין ר"מ פי"ב** מבכורים שאם לא פדה יש מצות עריפה, ותמה הראב"ד הא הוי רק קנס ולא מצוה עיי"ש. עיי"ש ה"א דנקט דמתני' דף יא' וגמ' דסוגיין פליגי, ובאמת למתני' דף יג' אינו מבטל עשה כן אם לא פדה ולא ערף, ולגמ' דידך ביטל עשה מיד כשלא פדה ועריפה הוי כבר העונש והקנס, ולכאורה אין כל הנ"ל מוכרח ואף שודאי המצוה היא פדיה ועריפה הוא מצוה שעניינה קנס, וכמו מי שאינו מובם חולץ ורוקקין וכו' אף ששניהם מחצוה, וצ"ע. **עיין ד"א שם.**

**מבואר** דלר"ש אם אין נאסר אף אחר עריפה יכול לקדש אשה בכוליה, **וצ"ע** הא האשה חייב לפדות הפט"ח ואיך תתקדש סבכוליה, **ובמקנה קדושין כט'** דע"כ אשה פטורה מפט"ח, **ובמנח"ח כב' יח'** שחייבת, וצ"ע קושית המקנה.

**בגמ' מבואר** שמקדש בפט"ח אם יש הפרש פרוטה אחר פדייתו בשה, ובתורי"ד קדושין נה' שלעולם אינה מקודשת, **וברי"א ח' ב'** דהתם מיירי שמתכוון לקדשה בכל שוויות החמור, וכאן מיירי כשקידשה בהפרש, ונקט כן גם באסוה"נ שיכולה להפיק פרוטה אחר שריפה ולכן אם מעיקרא קידשה בשווי עפר אחר שריפה מקודשת אך אם קידשה בכל שווי האסה"נ אינה מקודשת, ויש לחלק שאסוה"נ כעת אין שווינן כלום ואחר שריפה מתחדש הממון שבו ולכן גם אם מתכוון לקדשה דאפר דלאחמ"כ אולי אינה מקודשת, משא"כ בפט"ח שאיסורו הוא עדשיעור שה, מכיון שאין סיבה שייאס כולו אלא רק נתפס עבור המתנת כהונה ולכן בביני וביני י"ל שהוא בעלים מעתה.

**באבהא"ז** פי"ב מגניבה ה"ג תי' דהנ"ל הוא פלוגתא בירושלמי קדושין פ"ב ה"ח דלר' יוחנן אין מקדשים אשה בהפרש, **ובזכרוןשמואל סנ"ג** דתלוי בב' הא"ד בסוגיין, דלא"ד קמא מתני' דאין מקדשין מיירי לר"ש אחרי עריפה, וא"כ לר"י אף קודם עריפה הוי אסוה"נ ואין מקדשין, ורק לא"ד בתרא אף לר"י מקדשין בביני וביני. **ועולה** שיש מחל' בירושלמי או בסוגיין אם אסה"נ דפלט"ח מקדשים בביני וביני, ונראה דע"כ כמש"נ שכל אסה"נ א"א לקדש בעפרן דכעת אין בו כלל תורת ממון עד שישרף, ובפט"ח נחלקו אם הוי ככל אסה"נ ואין מקדשין או דהוי רק אסה"נ לצורך המתנות ולכן הביני וביני נחשב ממונו עוד לפני פדיה, וכמש"נ. **ע"ע בהנ"ל בתוס' קדושין נו' ע"ב ד"ה "המקדש", ושעה"מ אישות ה' א', ואב"מ כח' נו' ד"ה "וניחא",** אם מיירי שקידשה סתם או קידשה בפי' בביני וביני, וכן עולה דמהני קדושין באסה"נ אחר שישרפו אם כך קבע עם האשה. **בגר"ש שם הקשה** מגמ' לקמן שהגונב פט"ח חייב כפל וע"כ שיש בו תורת ממון לפני פדיון.

(השמטה) בהא דילפי' מע"ע לפט"ח שעריפתו אוסרו אף לר"ש, **וצ"ע הא מבואר בשלהי פ"ב דקדושין ובכריתות כה'** שירידתה לנחל אוסרתה, וא"כ אין העריפה אוסרת, **ועיין תוס' קדושין נז'** ד"ה "כפרה, שע"ע בחייה אסורה כקרבן, ולאחר עריפתה אסורה משום עריפה, **ויש לחקור** אם פקע האיסור קרבן וחל איסור ע"י העריפה, **ובגרי"ז הוכיח** דבכל הש"ס מייתינן ב' כתובים הבכ"א שע"ע ותרה"ד שאף שנעשית מצוותן אסורים וע"כ שהאיסור שהיה בע"ע נשאר אחר עריפה. והגרי"ז הוכיח דרבה סבר שע"ע אסורה רק עם עריפה ורבה לשי' בסוגיין דלר"ש ילפי' מע"ע לפט"ח שעריפתו אוסרו. עיי"ש.

מבואר דלא ימיתנו במגל וכו' **ובתוספתא** שאם עשה כן יצא , **והר"מ השמיט** הא דיצא, ובר"י קורקוס מייתי לה, ויש שהוכיחו מירושלמי פ"ב דפסחים ה"א בפט"ח שהמית האם יערפוהו או יסקלוהו. וצ"ע הא אם יסקלוהו יתקיים עריפה בדיעבד, **בגמ' דף יב' ע"ב** שפט"ח שמת יקבר ואין לו פדיון, ויש לדון אם אסבה"נ מכיון שנחשב שנערף במגל וא"כ אף לר"ש כן, או"ד מכיון שלא נעשה בו מצות עריפה אסור רק מחמת האיסור שכבר היה בו מחיים ודוקא לר"י, ולכאורה שאיסור אח"מ ממשיך האיסור דמחיים, וכאן זה לכ"ע שמכיון של"ה עריפה אין מה שיתיר האיסור מחיים. ובמכילתא סוף פ' בא שאין לו פדיון מכאן שאין בו עריפה, ומשמע שלא מתקיימת בו מצות עריפה, וא"כ לר"ש צריך להיות מותר. וצ"ע. ומתבאר דמגל חשיב עריפה ואוסר, ומתה מאליה לא, וראיתי שמיישבים עפי"ז השמטת הר"מ דין דמגל שיצא דהחידוש דוקא לר"ש שמגל חשיב עריפה ואוסר, אולם לר"י בין כה אסור וא"כ למאי נ"מ שיוצא בדיעבד במגל, ויש לדון דמ"מ נ"מ אם אין לו קופיץ אם יקיים בדיעבד עריפה במגל, וצ"ע.

**דף יא' ע"א**

אפי' פטרוזיא וכו' , **עיין מנח"ח**  כב' ה' אם צריך לכה"פ פרוטה, או"ד שה כל דהו. **וברי"א ו' א'** ששעורים דגמ' כאן הם מדרבנן, ומדאו' שה כלשהו. ובמרכה"מ בכורים יב' יב' שהשעורים כאן הם הלל"מ.

**תד"ה "והלכתא"** שמברך הן על פדיון בשה הן על פדיון בשוויו, **וכן ברא"ש סי"ד, ובשו"ע הושמט** שמברך על פדיון בשוויו. עוד בתוס' וברא"ש שמברך בזמן הפדיון ולא בזמן הנתינה ודלא כמו בפדה"ב. **ועיין ב"י שכא' "ומ"ש ודוקא"** שעיקר המצוה בפדיון בשה ובשוויו אינו מצוה וכמבואר **בסה"מ לר"מ מצוה פא'** שבשוויו אינו פודה הקדושה אלא רק את הזכות ממון, ולכן יש לבאר שמשו"כ אינו מברך על פדיון בשוויו וזהו שי' השו"ע.

**בט"ז שכא' סק"ז** שאין מברכין על נתינת בכור בה"ט מכיון שנותן לכהן את שלו, ומברכים רק כשנותן לכהן ממון של הנותן כגון פדיון הבן ופט"ח, **ובאור גדול במשנה ד'** דמשו"ה אין מברכים על נתינת השה שאז נותן לכהן את שלו, ורק בשעת הפרשה נותן הישראל לכהן ומברך, **ועיין דרישה שם סקט"ו** שנקט שאין מברכים על בכור בה"ט מכיון שלנותן לא נשאר כלום בידו, ודבריו צ"ב, ואולי נ"מ אם מקיים המצוה בנתינת החמור לכהן להני דחשיב מצוה, דלדרישה אינו מברך שלא נשאר בידו כלום, ולט"ז מברך שנותן משלו שיכל לפדותו ולהנות בביני וביני, וצ"ע. והפודה את של חבירו מכיון שנשאר החמור ביד חבירו אולי יוכל לברך ול"ח שלא נשאר וכן בגר בידו כלום, וצ"ע.

**עיין ר"מ פי"ב בכורים הי"א יב'** ומבואר שבאמת פדיון פט"ח בשוויו, אלא שהתורה הקילה שיפדה בשה אף בפחות משוויו אולם אם בא לפדותו בשוויו אף שהפט"ח שוה פחות, חייב לפדותו בסלע, או עד חצי סלע, ובינוני בג' זוזים. והנה הא להר"מ ל"ש חילוק הגמ' דבא לימלך, ועכ"פ השמיט זאת הר"מ, **ועיין רי"א** דלהר"מ אחר שאמר ר"ט עין יפה וכו' ומקשינן הלכתא אהלכתא, גריס לתרץ אר"י אר"ל שפודה בשוויו. ול"ג לקטע הגמ' דבא לימלך, ולכן תי' הגמ' ששעורי ר"ט הם בפדיון בשוויו ולא בפדיון בשה. **וכן בגר"א שכא' יא'**  נקט שהר"מ גריס על קושית הגמ' הלכתא אהלכתא "ל"ק" כאן בשה כאן בשוויו. **ועכ"פ לכאורה להרא"ש**  בפודה בשוויו פודה כשווי האמיתי של הפט"ח, וכשפודה בשה לעולם נותן שה שווי דינר וכו' אף אם השה שוה פחות, אולם בגר"א דהא בגמ' ששה בא להקל עליו, וע"כ אף בפודה בשה כל השעורים של ר"ט הוא רק בשה שוה י' דנרים אבל בפחות מדינר או בפודה בשוויו אי"צ לתת אלא שוויו, אולם להר"מ הוא להיפך שבפודה בשה לית שעורים כלל ונותן ופטרוזא , ורק בפודה בשוויו צריך לתת לכה"פ שוויו ג' זוזי.

**שי'הרא"ש להגר"א** מובן, שעיקר פדיון בשוויו, ופדיון בשה להקל, ולא הקילו בשה אלא בג' זוזי, אך אם שוויו פחות מג' זוזי אי"צ לשיעור זה דעיקר פדיון בשוויו, **ושי' הר"מ** צ"ב בהבנה מדוע בשוויו צריך לעולם בג' זוזי ובשה אי"צ שום שווי, וצע"ק מהו ששה להקל הא נפקא שפדיון בשה הוא אינו קשור כלל לשווי ולכן יכול לפדות בפרטוזא.

**עיין או"ש פי"ב הי"א** הא את ההקדש שבפט"ח מסתבר דמהני פרוטה כמו הקדש, וענין מתנ"כ שיהני לדידי שוה לי כמו בפדה"ב. ומדוע פודה דוקא בשה הא אם הכהן מסכים שיפדה אף בכלי אחר שיאמר לדידי שוה לי וכמו בפה"ב. וביאר דמכיון שאם נתן לכהן הפט"ח צריך הכהן לפדותו עם כל הני כללים בע"כ דיני פדיון בשווי וככל הנ"ל הוא כדי לפדות הקדושה ולכן אין הכן בעלים לומר לדידי שוה לי.

עצם דברי הגמ' שפודה בשוויו לא גרע מהקדש, **וצ"ע** הא חזינן שהקדש פודה אף בטלית שוה פרוטה, ובפט"ח אינו פודה בטלית דוקא בשוויו, וא"כ אולי פט"ח אין בו כלל דין פדיון בשוויו, **עיין טו"א** מגילה כג' ע"ב שתי' דהקדש נמי נפדה בשו"פ דוקא ע"י הבעלים שהקדיש אבל אחר צריך לתת שוויו, וא"כ הא פט"ח חשיב בעליו כאחר מכיון שלא הוא יצר את הקדושה יג' **. עיין חזו"א יז'** **יג'** שהוסיף שגדר הקדש שמחלל בשו"פ הוא שבעליו נחשבים בעלים קודם שהגיע ליד גזבר ויכולים להוזיל מחיר החפץ המוקדש, וזה ל"ש בפט"ח. **ובאו"ש שם** כ' שבהקדש מחלל בש"פ מכיון שאין אונאה להקדש, משא"כ פט"ח הוא ענין של זכות ממון של כהן ול"ש בו אין אונאה ושמשו"כ יוכל לחלל על שו"פ. אולם צ"ע מנא לן שיש תורת פדיון בשוויו, דהתורה אמרה רק בשה, וכ' שפדיון בשה מוכיח שפדיון פט"ח כהקדש, ואינו תשלום דכמו שהקדש לא מהני בקרקע כ"כ פט"ח מהני דוקא בשה, ואחרי שמוכח שעניינם שוה מהא שיש דין בהקדש שלא בקרקע ובפט"ח שלא בחפץ אחר מלבד שה, והיות ובהקדש מצאנו פדיון בשוויו ה"ה בפט"ח, אך עדיין הקדש אין בו אונאה ולכן מהני פרוטה משא"כ פט"ח, וק"ל. **ע"ע חזו"א שם. ובקה"י סי' יב'** יישב שהקדש מחלל על פרוטה דוקא דרך חילול ולא דרך מקח, וא"כ בפט"ח לעולם נחשב דרך מקח, שנותן לכהן עבור הפט"ח, עיי"ש דמייתי כן בשם גר"ח.

**עיין ב"י שדייק מדברי הר"מ** שלכתחילה פודה בשה ובדיעבד בשוויו. **עיין דברי חמודות** סי' יב' כו'. בגמ' לעיל דף ט' ע"ב דמהא שפודה בשוויו חשיב שלא הקפידה תורה בפדיון שה ולכן סברת ר"י מי איכא מידי להתורה הקפידה ומותר בהנאה , וא"נ כהב"י א"כ כשיש לו שה התורה הקפידה, **עיין ד"א** פי"ב הי"א. עיי"ש רבנו גרשם שכ' שאם לא רצה לפדות בשוויו התורה הקפידה דוקא בשה ודלא כהר"מ.

**בגמ':**  הפודה פט"ח של חבירו וכו' ומבואר דלר"ש שמותר בהנאה ודאי הפודה אינו מקבל כלום אלא הניח מעותיו על קרן הצבי, דהיינו שהפודה הוי כפורע חובו של חבירו (וצ"ע מדוע ל"ה משתרשי ליה, דהא ל"ש כאן יכול לפייסו בדמים, ויתן לפודה לכה"פ שה פרטיזא).

**תד"ה "הפודה"** שבתרומה צריך דעת בעלים מקרא "דאתם" לרבות שלוחכם, משא"כ פט"ח אי"צ דעת בעלים, ודברי התוס' צ"ע דקרא דאתם לחדש דין שליחות, וכמובן משום שתרומה צריכה בעלים אך אין ילפותא שתרומה צריכה בעלים, **וצ"ל** שבאמת עצם חלות בירור חלק התרומה או פדיון קדושת פט"ח אינו קשור ואינו מגיעה בבעלות הבעלים וקשיא לתוס' מדוע בתרומה צריך דעת בעלים ופט"ח לא. וע"ז כ' דאה"נ מסברא גם בתרומה אי"צ בעלים אולם חזינן שצריך לדין שליחות ולכן צריך דעת בעלים, וי"ל שתרומה הוא הקנאת פירות לכהן ולא רק בירור חלקים, משא"כ פט"ח התורה כבר החילה קדושה ורק לחללה אי"צ לזה בעלות, **עדיין צ"ע** דהא מע"ש צריך בעלות, ולכן צנועין אינם יכולים לחלל משום אי"ב, **וידוע שנחלקו העויו"ט והגר"ח** אם סגי בהסכמת בעלים או צריך שליחות, וכאן בפט"ח פשוט שאינו צריך כלל דין בעלות. **עיין תוס' בב"ק סח' ע"ב ד"ה "הוא"** שהקשה כן, ותי' שפט"ח חשיב כהקדש מכיון שאסבה"נ, אך ל"ה ממש כהקדש, דבהקדש לכ"ע פדיונו לפודה, עיי"ש תוס' שאם בפט"ח צריך דעת בעלים ל"ש כלל לדון שהפדיון של הפודה.

**ועכ"פ כמבואר בסוגיין** דנים אם פט"ח כהקדש, ולר"ש ודאי שפודה בלא דעת בעלים מ"מ הפדיון לבעלים, ולר"י שאבה"נ מכיון שיכול להרוויח ביני וביני לכן הפדיון לבעלים, ולכאורה משמע דמ"מ אחר פודה שלא לדעת בעלים אף לר"ש, וצ"ע מסברא מ"ש ממע"ש, ובתוס' בב"ק הנ"ל מבואר החילוק משום שפט"ח אבה"נ וכאן משמע אף לר"ש, וצריך לדחוק תוס' שמימרא דר"ה שאחר פודה לכ"ע באמת אולי רק בהסכמת הבעלים, ורק לר"י דיינינן שלא בהסכמה ולכן דנים שם פדיון לבעלים , **אולם** פשטות הגמ' אינו כן**. וצ"ל** שקדושת מע"ש היא כולה לענין זכות אכילה לבעליו בירושלים, ולכן ענין פדיון הקדושה בבעלות הבעלים, משא"כקדושת פט"ח הוא לצורך מתנ"כ לכהן וכלל לא לבעלים ולכן כ"א פודה, אלא שמחמת שהוא ממון בעלים לר"ש ומחמת הביני וביני לר"י הפדיון לבעלים, וק"ל. **עיין חזו"א יז' ח'.**

**ובשטמ"ק** הקשה הא הקדש נמי שחיללו על שו"פ מחולל, וא"כ גם בהקדש יש ביני וביני ומ"מ פדיונו לפודה, ומסברא התי' לקושיא זו יכולה להיות פשוטה, שקדושת הפט"ח כולה לצורך שה לכהן, והביני לביני הוא מעיקרא זכות הבעלים וליותר מכך לא זכה הכהן ולא נתפס בו איסור, ולכן של בעלים הוא, משא"כ הקדש כולו בבעלות הקדש ובחיללו על ש"פ דמהני אינו מעל זכות הבעלים על השאר אלא מכח אין אונאה לקרקעות וכד', ולכן הפדיון לפודה. וק"ל. **ובשטמ"ק תי'** שרק בעלים פודים בפרוטה , וצ"ע הא מ"מ יש להם ביני וביני. **עיין רי"א ח' א'** חדא דתלי לקושית השטמ"ק אם הקדש שחללו על ש"פ אם הוי לכתחילה, דאם לא ל"ד לפט"ח. **וביאר** תי' השטמ"ק שתי' שרק הבעלים פודה, שכוונתו שבעלים פודה רק לפני שהגיע ליד גזבר והכוונה שאז הוי ההקדש רק נדר ויכול לישאל עליו ולכן פודהו במשהו. והדברים מופלאים. עיין משנת ר"א, ודבר **אברהם א' טז' ז'.** וכבר הבאנו לעיל חזו"א שפדיון הקדש לפני שהגיע ליד גזבר הוא מכח שהבעלים מוזיל ואין אונאה לקרקעות, ובגר"ח שדוקא בפדיון ולא במקח, והכל הולך למקום א', שהקדש שלא הגיע ליד גזבר ומכיון שהבעלים יכול לישאל ועדיין לא זכה ההקדש בפועל , הרי שדין החילול אינו דו"ד עם ההקדש וחל חילול מצד הפודה לבד, והוא יכול לייחשב כגזבר ולהוזיל ערך החפץ ואין אונאה להקדש, ומשו"כ אין כאן זכות לבעלים דביני וביני אלא כולו הקדש ולכן הפודה פודה לעצמו, משא"כ בפט"ח הביני וביני מעיקרא של הבעלים וא"א להפקיעו, וק"ל.

**בר"מ** לא הוזכר החילוק בין בעלים לאחר, והקדש שוה מנה שחללו בפרוטה מחולל, ועדיין י"ל דהוא משום אין אונאה לקרקעות. **במנח"ח כב' ד'** הוכיח מהר"מ ביכורים יב' ט' שפדיון בנדמה בדיעבד פדוי, וצ"ע הא הוי ספק אם פודים בנדמה, ותי' המנח"ח דע"כ להר"מ מהני אם לא בשה, מהני בשוויו אף שאינו שוויו, ונקט שהפט"ח נפדה במשהו, וצריך לתת לכהן שוויו במתנ"כ.

**עיין גר"א רצד' סק"כ** שחילול מע"ש אם אפשר בשו"פ תלוי אם מע"ש ממון גבוה ואפשר, ואם מע"ש ממון הדיוט א"א לחללו בש"פ. וצ"ב בישלמא בפט"ח אם הוי ממון הדיוט אינו יכול להפסיד הכהן אולם אם מע"ש ממון הדיוט הא הוי ממונו של בע"ב ומדוע אין פודה בשוויו כמו אם הוי ממון גבוה. וצ"ל דהא מע"ש הוא התפסת יעוד לפירות להאכל בקדושה, ואם עניינו כגבוה הוי לא גרע מכל ממון גבוה שאין בו אונאה, אבל אם היעוד לאכילה בירושלים הוא כממון הדיוט יש דין ככל ממון שלא להונות האי יעוד ממון ואכילה בקדושה, וי"ל.

**ומסקינן** דהא הגונב פט"ח חייב כפל לבעלים, וע"כ אינו כהקדש שפטור מכפל, דהיינו שכמש"כ הקדש אין לבעלים זכות ביני וביני משא"כ פט"ח יש לבעלים זכות ביני וביני ולכן יש לו כפל. **והתוס'** דן דהכא דרשינן למעט כפל מהקדש מקרא "דאיש" ובב"ק מקרא "דרעהו", **ועיין גר"ח ב"ק שם, והגרי"ז כאן, ואמר"מ מ' ו', ואבה"ז גניבה ב' א'** דקרא "דרעהו" למעט הקדש בדק הבית, שהבעלות כולה של הקדש והמיעוט שפטור מלשלם להקדש מקרא דרעהו ולא הקדש, וקרא "דאיש" בקדושת הגוף שחל קדושת ייעוד לקרבן ולא נפקע בעלות הבעלים ומעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן, והיינו שבדה"ב קדושתו ממונית וייעוד הקדושה לתשמיש ממון של הקדש ולכן פוקע בעלות הבעלים, משא"כ קדושת קרבן הוא יעוד למעשה הקרבה ואין בו לבטל בעלות הבעלים, ולכן היה מקום לחייב כפל לבעלים (ובעוד שהוא בעלים על הכפרה) וזה ילפי' מקרא "דגונב מבית האיש" שיש כאן חסרון בשליטת הבעלים על הממון וחסר במעשה גניבה "מבית האיש", **ולפי"ז** י"ל שהגמ' מביאה הקרא ד"איש", דהיינו דהגמ' כאן סברה דמכיון שיש לבעלים זכות ביני וביני הרי שמשו"כ יש לדמות פט"ח לקדושת מזבח שאין הפקעה גמורה מבעלותו, וסברת הגמ' דמ"מ חלוק פט"ח מהקדש דהא בפט"ח יש כפל וע"כ חשיב גונב מבית האיש, והבעלות על הביני וביני אינו נחשב ברשות הקדש, ולכן הפדיון לבעלים , משא"כ הקדש, ועולה שדמיון הפדיון היה על בדה"ב אבל הגמ' מסיקה לחלק שפט"ח חלוק אף מקדושת הגוף הנחשב בבעלות הבעלים, ומ"מ בהקדש נחשב שאינו ברשותו אלא ביה גזא דרחמנא ופט"ח נחשב ברשות בעלים, **עיין כרב"ש ב"ק לד' ג'.**

**גמ'|:** ת"ר כיצד וכו' אי אתה וכו' ומבואר שבנתן לכהן פדיון שה וחזר וקנאו פטור עליו ממעשר בהמה, **ושי' תוס'** ב"מ פח' שמי שגדל פירות ברשותו ומכרן וקנאן אין בו פטור לקוח, **ובר"מ בכורות ו' י'** שכ' שלקוח פטור אלא א"כ "נולדו ברשותו" ומשמע שאם נולדו ברשותו אף במכרן ולקחן חייב, **עיין רי"א פ"ח פא' ו', ודב"א א' כח' ז',** עיין דב"א שם מה שחילק בין תרו"מ לפט"ח, אולם יש לדון אם כהן גבה פירות משועבדין בחובו וחזר וקנאן הישראל הלוה אם נמי חייב בתרו"מ לתוס' , ואולי חשיב שמעיקרא לא היו כ"כ ברשותו , וא"כ אולי אולי י"ל נמי בפדיון שה שמחוייב לכהן דלא יהני שישוב לקנותו, וצ"ע.

**הנה בהמשך הסוגיא** דלתוס'בישראל שהיו לו י' ספק פט"ח מפריש י' שיין, ובתוס' שיכול להפריש על שה א' שכל פעם מפריש וזוכה בו בהממע"ה וחוזר ומפריש, עיין מש"נ לעיל דף ד', ועכ"פ א"נ שהכרעת תפוס אינו בירור שהוא שלו, אלא זהו קנין שקונה המוחזק אף שאינו שלו מחמת הכרעת דין וכמו קנין אודיתא דהחזו"א ואכ"מ, וא"כ שייחשב לקוח. **וכן מש"כ תוס' דאף לרש"י** ישראל שהוריש לבן בתו כהן, והכהן הוריש לבן בתו ישראל שמפריש לעצמו ונקט תוס' שיכול להפריש לעצמו ולזכות בו כבן בתו של כהן ולשוב ולהפריש, וג"כ צע"ק מדוע ל"ח כלקוח שכישראל חייב לתת לשבט הכהונה והוא זוכה כנכד של שבט הכהונה , ולא קשה כ"כ, אולם י"ל שכל בעלות המוכרחת אינה נחשבת לקוח, (ולעיל כתבנו שבעלות על פירות המוכרחת ליבטל ע"י גבית חוב או פדיון שה ל"ח בעלות לחייב במע"ב, וכ"כ בעלות המוכרחת אינה נחשבת לקוח ועיין.)

**עיין ר"י קורקוס** פי"ב מבכורים הכ"ג ונקט שהר"מ השמיט הדין שפודה הרבה פט"ח בשה א', ובקצרה י"ל דהר"מ יסבור שהענין תלוי אם ת"כ מוציאין או אין מוציאין, דלמ"ד ת"כ אין מוציאין הכרעת מוחזק אינה גמורה, ואף שבפט"ח לכ"ע מוציאין, מ"מ ל"ח הכרעה גמורה ולכן אם פדה ספק פט"ח ואף שהוכרע שהוא של הישראל אם חוזר ופודה ונותנו כפדיון שני לכהן יתפוס הכהן ויטען שהוא שלו מפדיון ראשון ולא מהני, ורק למ"ד ת"כ מוציאין הוי הכרעה גמורה ואין מועלת האי תפיסת הכהן ולכן יכול לפדות, והר"מ יסבור שהגמ' למ"ד ת"כ מוציאין והוא לא פסק כן, וצ"ע.

**מבואר בגמ'** שכהן שירש מישראל חייב בפט"ח, **והוכיח מכאן הרי"א** דלמרות שכבן עצמו פטור מפט"ח, אם ירש מאבי אמו ישראל פט"ח כבר חיוב וחיי הכהן לפדותו, וכ"כ לענין מעשר בהמה שכהן פטור אך אם יזכה בהם אחר שנתחייבו כגון גזל הגר אם הכהן כיורש, דחייבים, **ויישב לפי"ז קושית מל"מ** בכורות ו' ג' עיי"ש.

**לע"ע נדלג על סוגיות דזרעים.**

**דף יא' ע"ב**

**גמ':** מעידנא דאפרשיה ברשותא דכהן, ולכן מת השה הכהן מותר ליהנות, וצ"ב מהו החידוש, **עיין רי"א** ט' ד"ה "ואם" דס"ד שקדושת הפט"ח בשה עד שיתנו לכהן ואסור לכהן ליהנות אם מת בקדושתו. ולקמן יב' ע"ב נחלקו רבנן ור"א שהפריש שה ומת הפט"ח דלרבנן הפט"ח נפדה כבר ומותר, ולר"א עדיין הפט"ח בקדושתו כשמת בטל הפדיון והשה של הישראל , ועדיין י"ל שבסוגיין במת השה אף לר"א הכהן נהנה, ולרבנן נמי עדיין ס"ד שהשה אסור עד שיתנו לכהן כמש"נ **עיין רי"א וחזו"א יז' י' .**

**דף יב' ע"א**

**מתני':** אין פודין בחיה וכו' בטו"א מגילה כג' ע"ב שחל מ"מ הפדיון משום פדיון בשוויו, אף שלא נתכוון לכך, ותלוי אם פדיון בשה או בשוויו הוו ב' עניינים, או"ד פדיון בשה הוא להקל ועניינם א' ולכן אם לא חל פדיון בשה יחול בשוויו, **עיין ד"א** בכורים יב' ח' בביה"ל. **הובא המנח"ח כב' יא'** שהפודה בשוויו ונתן יותר מערך החמור הכהן מחזיר העודף, ובשה השווה יותר אינו חייב להשיב ועולה דהוו ב' עניינים, וכמו בפדה בחיה חל בשוויו כ"כ בפדה בשה בשווה יותר שיחול פדיון בשוויו וישיב הכהן העודף, וצע"ק.

אין פודין בטריפה, **עיין תויו"ט** פ"א מ"ה, **שהטור** השמיט זאת, ובשושנים לדוד שאם בן פקועה אין פודין ק"ו טריפה, **בר"מ** פסק שבן פקועה פודין ולא בטריפה.

**בכנסת הגדולה** שכא' נקט דלרבינו אפרים שפסק כר"מ שאין בן פקועה ניתר בשחיטת אמו ודאי פודין בו. **וברי"א י' ב'** פליג דמ"מ יש לפטור משום יוצא דופן. וכדלהלן.

**רש"י ד"ה "בן"** נקט שבן פקועה חסרונו משום יוצא דופן, **ובתוס' חולין עד' ע"ב "דגמר"** נקט שפסולו משםו "שחוטה" , והוכיח מהגמ' שם דלר"מ שאינו ניתר בשחיטת אמו יכול לפדות, **עי"ש רמב"ן. עיין מהרש"א חולין שם דרש"י**  שם כ' משום שחוטה **ובסוגיין** משום יו"ד . וכן רש"י בסוגיין ד"ה "שה" כ' משום שחוטה. **עיין מנח"ח כב' ו'** שדן אם בן פקועה של בהמה טריפה, דלרש"י הוא מ"מ יוצא דופן ופסול למזבח ולפדיון, ולתוס' אינו נחשב לשחוט דהא הוא צריך שחיטה. **ועיין גרי"ז** דנקט דלא יתכן לפסול משום יו"ד דהא אף בעל מום כשר לפדיון ומדוע יו"ד לא, וכן העיר מדוע בהכרח בן פקועה הוי יו"ד הא אולי נולד בעוד אמו מפרכסת. עיי"ש עוד מש"כ.

**בנדמה**  הוי ספק פדיון, **ולהרא"ש בשם הרמב"ן** אם פדה בנדמה ומת הפט"ח ישתמש הישראל בשה והחמור יקבר מכיון שהוא ספק פדוי, אולם לר"מ בדיעבד הפדיון חל, הא הוי בעיא דלא אפשיטא, **ובערוך השלחן שכא' י'** שכ' שמכיון שנתן הנדמה לכהן ואולי הוי פדיון בשה, ואם לא הוי פדיון בשוויו, ואי"צ להשלים שוויו משום דממע"ה, ואולי עולה בדבריו שפדיון בשוויו חל אף בפחות משוויו והשלמת שוויו הוא רק משום מתנ"כ, וצ"ע. ובמנח"ח כב' ד' כ' לשי' שפדיון בשוויו מהני בדיעבד בפחות משוויו כהקדש, ולכן בפדה בנדמה חל הפדיון ואי"צ להשלים מתנ"כ מספק. **ובשע"י ה' יז'** כ' שאחר שפדה בנדמה ואין לכהן בין כה זכות ממון משום הממע"ה אז ודאי דין פדיון אינו דוקא בשוויו מכיון שכל תכלית הפדיון רק לסלק הקדושה, ובודאי פט"ח סילוק הקדושה ע"י פדיון הראוי למתנ"כ בכל שוויו אבל בספק שאין בין כה זכות לכהן אי"צ פדיון הקדושה בשוויו. **ובריט"א** שהדין שמספק פודה לעצמו הוא דוקא אם אין לו הפסד מזה, וכאן שפדה בנדמה ואח"כ יפדה בשה ואם יתפסו ב' כהנים זה הנדמה וזה השה יפסיד שניהם ולכן פטור מלחזור ולפדות, **ואיני מבין**  מדוע בספק גמור חייב לפדות מספק רק אם אין לו הפסד, **ע"ע ברי"א** מדוע הר"מ פסק פי"ב ה"ח שאין פודין בכוי ומשמע דודאי אינו פדוי הא הוי ספק וכמו בנדמה. דהא כוי הוי ספק בהמה, ובמנח"ח כב' ח' דהא הוא ספק חיה ספק בהמה ואף אם הוא בהמה הוא ספק שה ספק פרה ולכן הוי ס"ס לחומרא ואינו פדוי.

**פדיון בפסולי המוקדשין** דדיינינן אם לר' יהודה שפט"ח אסבה"נ אם יכול לפדות על פסהמ"ק משום אאחע"א או"ד הא על השה לא חל קדושה ול"ש אאחע"א, דהיינו שהנידון אם הא שעצם המעשה להעביר הקדושה דהפט"ח על השה אף שבפועל אינו חל על השה אלא תורת ממון מ"מ חשיב אאחע"א, וצ"ע. ואולי זהו משום שהוי כאילו מעביר הקדושה מהפט"ח לשה אלא שרק בפועל חל רק ממון, ומכיון שהמעשה הוא כאילו העברת קדושה והיות ואאחע"א ל"ש שחול האי כאילו העביר קדושה. **ולפי"ז** יהיה כאן סתירה למש"נ בריש מכלתין שיסוד קדושת פט"ח הוא תפיסת כהן לצורך קיום מתנ"כ וא"כ אין כלל תורת העברת קדושה מהפט"ח לשה ומ"ש כלל אאחע"א, ואולי מהא שנדמה ובן פקועה וכן פסוהמ"ק אינם ראויין לפדיון פט"ח וכמו שאינם כשרים לקרבן זהו סימן לכך שענין פדיון שה הוא קצת ענין של קרבן שבכור בהמה טהורה הוי קרבן ממש ובכור בהמה טמאה נותן שה כקרבן רק לענין מתנ"כ לכהן ולא לקדושת הקרבה אך צריך שה הראוי לקרבן, וממילא פסוהמ"ק שהוא עדיין בקדושת קרבן לגו"ע אינו יכול להיות מקצת קרבן לענין מתנ"כ בפדיון פט"ח בשה, **וכן למסקנא** אף לר"ש שפט"ח מותר בהנאה ילפי' שפסהמ"ק שאינו ראוי לקרבן דהוא כצבי ואייל אינו ראוי להיות פדיון פט"ח, וה' יצילנו משגיאות. ובתד"ה "מה" מייתי דרשות שפסוהמ"ק פטור מבכורה וזלו"ק, וכן ס"ד שחלבו מותר, והקשה דלא מצאנו האי דרשא דאין פודין בו, וי"ל דכל גדר הפטור מבכורה וזלו"ק וס"ד שאין חלבו אסור הוא משום שנחשב כולו מקצת קרבן, וממילא כבר נקטינן מסברא שאין פודין בו ובאמת לא הוי ממש ילפותא, ודו"ק היטב.

**עיין חזו"א יז' יב'** שדן אם פדיון בשוויו נמי א"א בפסוהמ"ק משום אאחע"א, ודן דבשוויו יהני שהעיקר בזה הוא פדיון הקדש בשוויו , ונקט משו"כ שיהני פדיון במנוי בפסח משום פדיון בשוויו, ולהנ"ל א"ש שדוקא בשה הוי כקרבן וכמש"נ ולא בשוויו. **ע"ע בחזו"א יז' ו'** אם יש לאדם ב' פט"ח א' שוה ה' וא' שוה י' , ויפדה בשוויו הה' על הי' למעט שוויו של שה או"ד נומר אאחע"א עיי"ש, ותלוי אם יכול לקדש אשה בביני וביני א"כ יכול לפדות בביני וביני ויש לפלפל בזה.

**דף יב' ע"ב**

**גמ':** אבעיא להו מהו לפדות בבהמת שביעית וכו'. והנידון שפודה פט"ח בשה שהחליף בפירות שביעית, שהשה נאכל בקדושת שביעית, והנידון אם פדיונו בפט"ח חשיב סחורה. והנה איסור סחורה בשביעית הוא לעשות כדרך סחורה, למכור הרבה ובמשקל, אולם למכור קצת ובאומד לצורך אכילה מותר. ואם פדיון פט"ח עניינו חילול קדושה א"כ היה נידון אחר דלאכלה ולא "לפדיון קדושה", אך אם פדיון פט"ח הוא ענין ממוני של זכית הפט"ח במתן השה הוי נידון דסחורה, ובתו' ד"ה "ודאי" תמה מדוע לקנות בהמה טמאה הוי איסור סחורה הא הנאתו וביעורו שוה, **ובמנח"ח כב' ז'** דהא הוי משנה בשביעית פ"ח מ"ח שאסור לקנות בהמה טמאה, **ועיין גרי"ז** דהתם הנידון שמאכל להחליפו בבהמה טמאה אסור משום שמפחית חשיבותו, אך בסוגיין דיינינן משום איסור סחורה ובזה הקשה התוס' מדוע הוי איסור סחורה, **ויש לברר** הא איסור סחורה הוא כדרך סחורה "הרבה או במשקל" ואם בבהמה טמאה חשיב הנאתו וביעורו שוה אין בו איסור סחורה ומדוע אם אין נחשב הנאתו וביעורו שוה נחשב סחורה, וצ"ל שכל החלפה שאינה מוגדרת לאכלה ע"י שהנאתה וביעורה שוה שוב ממילא נהפך לסחורה, ועיין. **ולעצם קושית התוס' עיין קה"י יג'** דנקט עפ"י דברי ריטב"א בסוכה דף מ' שרק הנאה עם כלוי חשיב הנאתו וביעורו שוה ועבודת בהמה טמאה ל"ה הנאת כלוי. **ועכ"פ** מאחר והחלפת שה בפט"ח ל"ח דרך אכילה ממילא הוי סחורה ואסור, וכמש"נ שפדיון פט"ח אינו רק חילול קדושה אלא הוי כמקח. **וספק דגמ'** אם ספק פט"ח חמור לפדותו בשה שביעית, ולכאורה מהו הנידון הא אם הפט"ח חייב בפדיון א"כ הכהן זכה בשה, אלא משום הממע"ה אין מוציאין מיד הישראל, אולם יש כאן מעשה של ספק מקח ומדוע מותר. **בקה"י הנ"ל** חידש שאיסור סחורה הוא דוקא אם מחמ"כ אין "אכלה" , שהסחורה מחליף את הלאכלה, אבל כאן שלא שעושה סחורה מכיון שבפועל את השה שסחר עמו גם יאכלו אותו אין בזה איסור, וצ"ע מסברא הא על הצד שחייב באמת אסור לו לאכול ומדוע מה שיכול לאכול בפועל הוא מפקיע איסור סחורה, וכן צ"ע האם כל מעשה סחורה שיעשה בתורת ספק מקח שיכול להשאיר השביעית בידו משום הממע"ה ג"כ יהיה מותר, וכן צ"ע האם יכול להשכיר בהמה שביעית מכיון שלבסוף יכול לאכלו ולא יהיה בכה"ג איסור סחורה, וצ"ל שכל מקח ושכירות הוי להדיא מעשה סחורה ואסור, ורק פדיון פט"ח שעושה מעיקרא למטרת הפקעת האיסור זה נחשב שאינו עושה סחורה אלא מעשה פדיון בעלמא למרות שבאמת חל כאן ספק מקח מ"מ המעשה מתקבל כמעשה איסור והיתר ולא מעשה מקח מכיון שזו התכלית מעיקרא וכך הדבר נוהג בפועל וצ"ע.

**גמ':**אר"ח בהמת שביעית פטורה מן הבכורה, לאכלה א"ר וכו'. **ויש לחקור** אם הוי ילפותא, שהתורה מיעטה בכורה בקדושת שביעית מקרא דלאכלה, **או"ד** לא הוי כלל ילפותא, אלא קדושת בכורה חל על בהמה חולין, אבל בהמה שיש בה כבר קדושה ויעוד לאכילה לא חל בה קדושה אחרת, **וכן בגמ'** דיינינן לענין חלה האם חיוב קדושת חלה יכול לחול על עיסה שכבר קדושה ומיועדת לאכלה.ורחינן דקדושת חלה חל מג"ה דלדורותיכם. ומשום דעיקרה לאכילה, משא"כ בכור עיקר אמוריו לשריפה.

**ובתד"ה "כיון"** דאע"ג שיכול להפריש חלה מעיסה אחרת מ"מ מכיון שא"א להפריש ממנה הוי כמו מהחיוב על הפטור. וצ"ע הא אם הוי ילפותא שאין חלה בקדוש קדושת שביעית משום דא"א דנאמר לאכלה, א"כ מה ההכרח הא יכול להפריש מקו"א וא"כ אין הכרח לילפותא, **הנה למש"נ** שאין פטור בדמי שביעית מבכורה מילפותא, אלא הוי דבר מסברא שאם הבהמה כבר קדושה לאכילה לא חל בה קדושת בכורה, וכ"כ ס"ד שעיסה המיועדת לאכילה ל"ש שיחול בה תורת חיוב חלה, א"כ מכיון שעיסה זו מופקעת מכך שיוציאו ממנה חלה הרי שחל בה תורת פטור והפקעה מאפשרות של חלה, ושוב להפריש עליה ממקו"א הוי כמו מן החיוב על הפטור, ועיין. **עיין קוב"ש** **ח"ב סט"ז וקה"י ביצה סס"ב** שבאו ליישב **קושית הרי"א חלה ב' יג'** מדוע עשה של הקלית אמורי בכור לא ידחה לאו הבא מכלל עשה "דלאכלה" , ותי' שקדושת השביעית לאכלה מגביל את בעלות הבעלים, או מונע את חלות קדושת ההקטרה, ודומה למש"כ. **ע"ע רי"א שם ורש"ש** שהקשו הא להריש מעיסה אחרת הכוונה עיסה משנה ששית וא"א להפריש תרו"מ משנה לשנה, וברש"ש שחלה אפשר משנה לשנה, וברי"א שיפריש מעיסה של פרי חו"ל שנתגלגל בא"י שפטור משביעית וחייב בחלה מדאו'.

**ע"ע בהנ"ל במנח"ש** שו"ת תניינא סי' קג'- לכאורה לכל הנ"ל א"א ךהקדיש בהמת שביעית לקרבן, ועיין מנח"ש שו"ת ת' מג' שכ' לחלק בין קדושת בכורה שחל ממילא שלא חל בבהמה המיועדת לאכלה, לבין קדושה שחל ע"י מקדש, ואיני מבין זאת כלל ומהיכי תיתי- הר"מ פסק שבהמת שביעית פטורה מבכורה משום לאכלה ולא לסחורה. **ובכס"מ ורי"א** שנפטר מלטרוח לשרפה בביעור, ודוחק. ועיין שם אם ס"ד לפטור מחלה הוא ג"כ משום ולא לסחורה, **עיין ערוך השלחן שו' יא', ועיין חזו"א שביעית יג' יג', וקה"י סי' יג',** ועולה בחזו"א שכוונת הר"מ שכמש"נ שהנידון אם יעוד הקרבן דוחה את יעוד הלאכלה או להיפך, וסבר הר"מ שאם יעוד הקטרת הקרבן יפקע קדושת הלאכלה הרי שבזה גופא חל לאכלה ולא לסחורה, והכוונה לאכלה ולא לשום יעוד אחר, דהיינו דלהר"מ מכיון שקדושת שביעית מיועדת ולא לשריפה, הרי שלהפקיע הייעוד לאכלה וליעדה לשריפה הוי מעשה של סחורה והכוונה יעוד אחר, ובאמת הר"מ מסיף ומסיים טעמא דגמ', וצ"ע.

**החמדת שלמה** בשו"ע סי' שכע' הוכיח שבהמת הפקר חייבת בבכורה דהא שביעית הוי הפקר ומ"מ ס"ד שחייבת, **אולם בטו"א ר"ה ל' ע"ב** נקט שזהו גופ הטעם לפטור שביעית מבכעורה משום הפקר.

**הר"מ פ"ה ה"ט** פסק שבהמת מע"ש חייבת בבכורה ואסור להקטיר אמוריה , ורק בהמת שביעית אינה חייבת משום סחורה וכמש"נ. ועולה שעצם קדושת מע"ש המיועד לאכילה אינו נחשב קדושה הסותרת קדושת בכורה ולכן חלים ניהם ונאסר להקטיר משום הפסד מע"ש, משא"כ שביעית שמהות הקדושה הוא לאכלה הוא המונע מקדושת הקטרה מלחול. שמע"ש צריך רק שלא להפסידו, אולם שביעית יש חלות קדושה דלאכלה המונע כל קדושה הסותרת לזה, **עיין תורת זרעים שביעית פ"ט. וי"ל** עפ"י החזו"אהנ"ל ששביעית מכיון שאם יחול קדושת הקטרה יפקע קדושת אכלה הרי שבזה עושה יעוד אחר והוי אסור כמו לאכלה ולא לסחורה, ואלולי דין דלא לסחורה היה חל קדושת הקטרה ומפקיע קדושת לאכלה, אלא דין לאכלה ולא לסחורה מונע חלות ייעוד אחר ולאכלה בבהמה, וא"כ במע"ש שאין דין ולא לסחורה הרי שאדרבה חל קדושת הקוטרה ויפקיע קדושת לאכלה ולא לסחורה, ואולי הר"מ הוכרח להוסיף הענין של ולא לסחורה כדי להעמיד החילוק שכ' כאן בין מע"ש לשביעית, ודו"ק כי קצרנו. **ע"ע מנח"ש שו"ת סי' מג'.**

**מתני':** המפריש וכו' ומבואר **דלרבנן** פדיון פט"ח חל בשעת ההפרשה, והותר הפט"ח, ואינו חייב באריותו. ולר"א הפדיון לא חל עד שבא שה ליד כהן, ולכן הפט"ח אסבפ"נ , וחייב הבעלים באחריותו. **ובגמ':** דכ"א יליף מפה"ב שחייב באחריותו, אולם לא יליף שהפט"ח מותר בהנאה ובבכור אדם ותר בזה לא יליף מבכור אדם.  **עיין שטמ"ק** דלר"א אף שמקיש פדיון פט"ח לאדם, מ"מ באדם אם מת הבן אחר ל' חייב לפדות ובפט"ח פטור מלפדות וביאר שפדהב הוא חוב על האב לשלם לכהן, ופט"ח החיוב לפדות דהא יכול לערוף וליפטר, ולכן נמי אם מת הפט"ח פטור, **ונראה** הגדר של ההיקש לר"א הוא, דלרבנן יש תורת מעשה פדית פט"ח שחל בלא שיתן לכהן, ולר"א הוקש לפדה"ב שכל תורת דין הפדיון הוא נתינה לכהן, ואין כלל חפצא של מעשה פדיון, ולכן פדאו ומת אסור, וחייב באחריותו ורק נתינה לכהן מתרת ופוטרת. אולם בעצם מהות החיוב בפדה"ב הוי חוב ממון ובפט"ח הוי חיוב פדיון כ"ז שהפט"ח קיים, **עיין כאן רי"א יד'** משכב"ז.

**ומבואר** דמודה ר"א שבספק פודה מספק ואינו נותנו לכהן, ויש לברר בישלמא לרבנן פדיון ונתינה לכהן הוו ב' עניינים, וכדי לפדות האיסור פודה, ואינו נותן לכהן, אולם לר"א הא המתיר את האיסור הוא הנתינה לכהן ואין כלל תורת פדיון, וא"כ מה מהני מה שפודה ספיקות ובמה פקע איסורם, ולכאורה עד שלא יזכה הכהן מספק לא יפדה האיסור. ולכאורה צ"ל דלא כמש"נ שאף לר"א יש תורת פדיון, ובאמת פדית פט"ח הוי חלות מסוים שאינו גומר להתיר את הפט"ח ואינו פוטר את הפודה עד שיגיע לכהן, והגעה לכהן אינה מעכבת אם נפטר ממנה ע"י דין הממע"ר, וצ"ע הא על הצד שהט"ח חייב הפדיון לא הושלם מעשה המתיר. ולכן נוטה כמש"נ שהמתיר והפוטר אינו כלל תלוי במעשה פדיון כלל, ולר"א רק מתנה לכהן פוטרת, ומכיון שכך הרי שגדר הדבר כמש"נ שכל האוסר את הפט"ח הוא ביסודו דין מתנ"כ של שה, והפט"ח נתפס כערבון ע"כ, ולכן לר"א בודאי פט"ח הפוטר והמתיר הוא זכית הכהן בשה, ואם דין הממון ודין המתנ"כ שאי"צ לתת לכהן הרי שנפקע הקדושה בפט"ח, וצע"ק א"כ למה צריך פדיה שיפק הקדושה מאליה, וצ"ל כמש"כ הגרש"ש שהפוטר הוא זה שהכהן זכה בבהמה שעל הצד שחייב בהמה שלו ובזה מתקיים חיוב המתנ"כ שיש בהמה שחל עליה שהיא ספק של הכהן והוכרע מכח הממע"ה שהיא של הישראל וזהו ע"כ קבלה של הכהן עשהו שבזה יתקיים תכלית המתנ"כ ופקע מכח זה האיסור מהפט"ח, ועיין.

**גמ':** תנן וכו' הערכין וכו', ומבואר **דלר"נ** פט"ח מצוותו אחר ל' , ואם פדה תוך ל' פדוי, **וברש"י** שהפסיד את עיקר המצוה, **ולר"ש** אם פדאו אינו עובר עליו, **וברש"י** שעד ל' אם מתעכב אינו עובר עליו, מכאן ואילך עובר דהיינו דלר"ש מצוה בכל יום מהל' לפדות, **ובר"ג** שאם פדה תוך ל' אף שפדה שלא בזמן מצוותו מ"מ אין עובר עליו, דהיינו דלר"נ ביטל מצוה אף שפדיונו פדוי, ולר"ש לא עבר אף שקיים המצוה שלא בזמנו. **רמב"ח הוכיח , לרש"י א"ש,** דמוכח שמצוה להשהותו עד ל' ואז או לפדותו או לערפו, משא"כ לב"ש מצוה לפדותו ולערפו כל ל' ואחר ל' העיקר הוא שאז עובר עליו. **ולר"ג** קצ"ע הא אף לר"ש י"ל שעיקר המצוה להשהותו ואחר ל' לפדותו או לערפו, וצע"ק. ורבא תי' דלר"ש ע"כ תוס' דרמב"ח הוא לר"א דמקיש לפה"ה ולכן מצוה להשהותו ל' יום.

**עיין רי"א יד' ב'** דבפדה בתחילת ז' משמע שהחמור מותר בהנאה, והקשה הא אם הוא נפל היהו אסבה"נ ולא מהני ליה פדיון, ועיין פרישה שכא יט' דמהני פדיון לפט"ח שמת להתירו בהנאה, וברי"א נקט דל"כ.

**עיין שטמ"ק** שהקשה דלרבנן דלא מקשינן פט"ח לפה"ב א"נ מנא לן כלל שיעור ז' יום בפט"ח, **עיין חזו"א יז' ט'** שזהו דרבנן עיי"ש. **ועיין רי"א יד' ג'** דנקט באמת בדעת הרא"ש והרמב"ן כאן דאף משהה יותר מל' אין עובר עליו, וכרבא שלרבנן שלא הוקש לפה"ב אין כלל מקור לשיעור ל' יום.

**בר"מ מבואר** שעד ל' יכול לפדות, ומל' יכול לערוף, ולאחר ל' אינו עובר אלא יש כאן רק עכוב מצוה בלבד **כן עולה בכס"מ בדעת הר"מ, ועיין גר"א שכא' ב',** דמכיון שהל' כרבנן א"כ אין שעור ל' יום ולכן סוף אחר ל' יום אינו עובר, **וצ"ע** מדוע עריפה היא אחר ל' יום ומהיכן שעור זה. **עיין מנח"ח כג' ה'.**

**במג"א או"ח תקסח' י'** שפדה"ב אחר ל' יכול לדחות ואי"צ לקיים מיד, **ובחכמת שלמה יו"ד שה'** הקשה מסוגיין שפט"ח אחר ל' עובר (לכ"א) ומדוע פה"ב אינו כן. וצע"ג.

לעיל נקטנו שלר"א מקשינן פט"ח לפה"ב רק שבשניהם אינו יוצא אלא ע"י נתינה לכהן, וכאן עולה שילפי' שעור ל' יום, וכן צ"ע מדוע בפה"ב אין מצוה אלא אחר ל' יום ובפט"ח מצוותו מיד ורק עובר אחר ל' יום, וי"ל שפה"ב הוא חוב בעלא, ואם זמנו אחר ל' החוב חל אחר ל' והפרע קודם נת מתנה בעלמא, אולם בפט"ח חל קדושה ואסה"נ בפט"ח ומיד אסבה"נ ול' יום רק להשלים חיובו, ולכן ודאי אם פדה בתוך ל' חל הפדיון לר"נ ומקיים מצוה לר"ש. וי"ל דלר"נ בפט"ח יש גם חלות חוב דמתנ"כ והוא דומה לפה"ב שאינו חל אלא אחר ל', וכשפדה תוך ל' וכשפדה תוך ל' וכבר חל פדיון שוב אינו יכול לקיים מצוה של מתנ"כ שחל רק לאחר ל'. ולר"ש לרש"י כל המצוה היא רק חלות פדיון ופדה כדין וקיים מצוותו, ולר"ש אף לר"ש יש מצות מתנ"כ שחל אחר ל', אלא שמכיון שהמצוה שהמתנ"כ יהיה הדמי פדיון של הפט"ח אם עשה תוך ל' לא קיים מצוה אך גם לא ביטל מצוה, ועיין.

**מתני':** מצות פדיה קודמת למצות עריפה, **וכן בר"מ** פי"ב ה"א, **ובראב"ד** שעריפה אינה מצוה אלא קנס ועבירה, ודלא כמו שמשמע בר"מ. **עיין ר"איד' ד' ומנח"ח כו' א'.** ועיי"ש שאין ברכה על עריפה. **עיין חזו"א יז' ד'.**

**פרק ב'**

**דף יג' ע"א**

**מבואר** במתני' שכהנים ולווים חייבים בבכור בהמה טהורה ומשמע שלוי ככהן, ויש לברר אם הלוי חייב לתת לכהן בכור תם, **עיין רי"א א' ב'** שכ' שאף שלוי חייב לתת בכור טהור לכהן, אין זה משום מצות מתנ"כ, שבאמת הלוי זוכה בבכור, ולכן בע"מ שלו הוא, ובתם ולמכרו לכהן א"א שכהן עצמו אסור לו למכור בכור תם, ולכן מוכרח הלוי לתתו לכהן. **ויש לברר** האם כהן חייב להקריב בכור תם או יכול להתעכב עד שיפול בו מום, וא"כ גם לוי יכול לעשות כן. וכן לכאורה הא בכור הוא קרבן שלמים שזוכה בו כהן. ואם יזכה בו לוי הוא בעליו של הקרבן, וע"כ שבכור יש בו איסור אכילת זרים, וכמתני' והבכור נאכל לכהנים ומעשר לכל אדם, ופשוט.

**גמ':** אר"י בר נחמני וכו' ישראל וכו' בבהמתו בדיניהם, אע"פ שלא משך, **ובר"ג** שכך דין תורה שכל מקח שיד עכו"ם באמצע דיינינן כדיניהם וחל המקח בכסף, **וכן משמע ברש"י** ד"ה "בדיניהם", **ועיין רי"א יז'** ח' שמייתי **תוס' ב"ב נד'** ע"ב ד"ה "וישראל" , שכ' שהכל תלוי ברצון הישראל, ורק אם רוצה הישראל שיקנה בדיניהם קני בכסף. **ויש לדחות** שכוונת התוס' שמדין תורה ישראל קנה בדיניהם אא"כ התנה שאין דעתו לקנות בכסף . **ושי' רי"א** צ"ע מסברא שיכול ישראל לקבל ע"ע קנייני עכו""ם, אף שמעיקרא אין קנין עכו"ם מהני לישראל, ועיין.

**תד"ה "קנה"** שר' אושעיא חידש שקנה ודאי ולא ספק ולכן חייבת בבכורה, **והקשה רי"א טז' א'** הא קנין כסף מספק ל"ק בתורת ודאי מכיון שהמוכר מוחזק בכסף ובבהמה ומספק ל"ק. **ונקט** בישלמא בישראל שקנה מעכו"ם לית לעכו"ם דין חזקת ממון **כמבואר בראשונים בשטמ"ק בכתובות טו' ע"ב**, אולם בעכו"ם שקנה מישראל הא הישראל מוחזק ול"ק העכו"ם. **ונקט הרי"א** שבאמת בסוגיין יש ס"ס, אולי יש קנין כסף בעכו"ם, או אולי קנה בכסף ומשיכה, וביאר שקנה אחר משיכה מעת שנתן הכסף, וכמו בקדושין שבמקום שכותבין שטר ל"ק בכסף עד שיכתוב שטר ויקנה למפרע, וא"כ יש ב' צדדים שקנה העכו"ם או רק בכסף או למפרע אחר המשיכה, ובס"ס ל"א בתר מוחזק כמבוארבתוס' בכתובות דף ט'. **ועיין רי"א יז' ב'** שדן אם נחשב כהאי ס"ס שם אונס חד הוא. **ובמרומי שדה** דן שאם אין בע"ד מתדיינים לטעון שלא קנה ל"ש הכרעת מוחזק, וא"כ נ"מ שבכה"ג שאין ביניהם וכוח ל"ש הכרעת מוחזק, ונ"מ בכל ספק מקח שאין ויכוח אלא שואלים שאלת חכם אם חל או לא חל המקח ל"ש בזה הכרעת מוחזק. **עוד** **יש לדון** כאן שהמוכר מוחזק במעות ובמקח ונופל ספק על המקח הרי שהמוחזקות אינה יכולה להכריע את הספק, דממ"נ או הכסף או המקח אינו שלו, ויש לדון אם מוחזקות שעניינו ניהוג בעלות המוכיח לטובת המוחזק, דבכה"גלא יהני מכיון שאין המוחזקות יכולה להכריע את הספק שלא יכול ליהיות שגם הכסף וגם המקח של המוחזק וממילא לית הכרעה כלל. ויש לברר.

**בא"ד:** עוד כ' תוס' שס"ד שקנה מדרבנן ולא יפקיע או יחייב בבכורה, **והקשה מהרי"א** הא קנין ישראל דרבנן שיהני לדאו', **ואף** אי קנין דרבנן ל"מ לדאו' מ"מ שמדרבנן יהיה חייב בחובת בכורה. **והוכיח מרש"י ב"מ מח' ד"ה "קאי"** שלר"י שכסף קונה אף שביטלו מדרבנן מ"מ אם קידש בכסף מקודשת וחזינן שהפקעה דרבנן ל"מ לדאו'. **וכ"כ הטור חו"מ קצח',** **ובאמת יש לתמוה** מדוע למ"ד כסף מן התורה וקנה במשיכה מדרבנן ל"כ רש"י שלר"י אינו יכול לקדש אשה, **עיין שו"ת מהרי"ל דיסקין סי' ה' שעמד בזה. ועיין אבני מילואים כח' לד' ומחנה אפרים קנין מעות סי' יא'** בזה , ונקטו לבאר דברי רש"י בב"מ הנ"ל שלר"י שכסף קונה הרי שאף שהפקיעו קנין החפץ מ"מ לא הפקיעו קנין הכסף ויכול לישתמש בו, וכמבואר בתוס' ב"מ מג', ולכן יכול לקדש לר"י, אך באמת קנין דרבנן מהני לדאו', **ע"ע מחנ"א משיכה סי' ב'** שמייתי בזה פלוגתא, **ומוכיח מהר"מ** מהא דאין להקנות אתרוג לקטן שלקנות קונה מדאו' ולהקנות מקנה רק מדרבנן ול"מ מדרבנן לדאו', ומאידך להר"מ מהני משיכה דרבנן למעילה שאין מועל אחר מועל ואין קנין דרבנן קונה בבקדו מדאו'.

**ועולה** שקנין לעכו"ם דרבנן ל"מ לדאו' כמבואר בתוס' בסוגיין, וקנין קטן דרבנן ל"מ לדאו' כמבואר בר"מ הנ"ל המובא במחנ"א, **ונראה כעת** שאם התקנה דרבנן "במעשה קנין" מהני לדאו', אולם תקנה שיש תורת קנין ומקח לקטן, וכן תקנה בכללי עשיית מקח בעכו"ם נמי אי"ז תקנה "במעשה קנין" אלא הוי כמו תקנה שיש תורת עשית מקח בקטן וזה ל"מ לדאו'. שעם עכו"ם תורת במקח שונה והפוך מישראל, וכאן דין הדרבנן אינו רק בצורת מעשה קנין, וכנראה התורה הרחיקה עכו"ם מישראל וקבעה מעשים הפוכים לתורת המקח, ואינו רק ענין של צורת "מעשה הקנין". **עיין קה"י סי"ד** שאף שקנה מדרבנן, מכיון של"ק מדאו' חשיב יד נכרי באמצע , **ואיני מבין** זאת הא הוי קניין לגמרי מדרבנן דמהני לדאו' ומדוע הוי י נכרי באמצע, ואולי יש לדחוק ולחדש שקנין דרבנן מהני לדאו' זהו כמו קנייני גזילה שיש עדיין סיבת בעלות לראשון וזה נחשב יד נכרי באמצע, וזה עצמו חי' שקנייני גזילה לא יהני לחיוב ופטור בכורה, וצ"ע.

**עדיין דן הרי"א** שיהני קנין דרבנן לחייב בבכורה מדרבנן, וכ' שלהקרבה "אפשר" דל"מ, **עיין שדה חמד מערכת ב' אות ח' ט'** שדן אם חולין בעזרה הוא איסור דרבנן יהיה מותר להקריב בכור דרבנן, וי"ל שיוכל ממ"נ להקדישו לשלמים וממ"נ מותר להקריבו.

**בגמ'** מהו בדיניהם בדינים שפסקה להם תורה, **עיין מג"א תמח' סק"ד** שהוכיח שדוקא קניינם שפסקה להם תורה אבל כל קנייני עכו"ם שמנהיגים בעצמם לא מהני לישראל, ודלא כמשאת בנימין דמייתי שם דמהני. **והחת"ס יו"ד שיא'** מייתי **שו"ת רשב"א המיוחס לרמב"ן רכה'** דנקט דמהני, וסוגיין יישב הרשב"א דמיירי בעכו"ם שאין להם דרכי קניינים ואז קניינם עפ"י מה שקבעה תורה, ויש כאן חידוש שהסברא נותנת שעכו"ם קונה בקנין שקבעה להם תורה דוקא אם נוהגין כן, וברשב"א עולה שקנין של תורה מהני בעכו"ם אף שאין להם כלל מנהג כזה, ואולי עכו"ם בינם לבין עצמם יחול דוקא אם נוהגין כן, ורק עכו"ם עם ישראל מכיון שקנייני נתורה שקבעה לעכו"ם מחייב את הישראל לכן חל גם כלפי עכו"ם, ועיין.

**תד"ה "מה"** שאין כלל שטר בעכו"ם ומוכיח מב"ב נד', **ובתד"ה "מיד"** הקשה אולי עכו"ם בשטר וחזקה, והעירו הא תוס' כ' שאין בעכו"ם שטר, ויש שמחקו הגירסא, אולם צ"ע דבגמ' נמי אמרינן כאן א"כ אפי' "בשטר" וחזקה, **עיין רשב"ם ב"ב נד' ד"ה "אסתלק"** דהתם שהיה כסף על הקרקע ונסתלק העכו"ם לכן ל"ש שטר, **אולם תוס' שם ד"ה "עובד"** בשם ר"ת ששטר ילפי' מספר מקנה דמיירי בישראל, ועולה פלוגתא אם יש תורת שטר בעכו"ם , ובביאור דברי הגמ' א"כ אפי' שטר **עיין חזו"א יח' ג'.**

**בגמ':** ואימא מיד עכו"ם כלל לא, **וברש"י** שיקנה דוקא אם נכנס לגמרי לחצירו, דהיינו שאין ס"ד שאין לעכו"ם כלל קניינים, אלא שצריך דוקא שיכנס לגמרי לרשותו. **ובשטמ"ק** בשם תוס' חצוניות כ' בפי' שס"ד שבעכו"ם ליכא כלל קנין, **עיין רי"א,** שהקשה אם לרש"י מהני קנין בעכו"ם בנכנס לרשותו א"כ מה טוענת הגמ' שאם גופו קונה ממונו לא כ"ש הא הוי ודאי גם ממונו קונה אלא רק בכסף ומשיכה ל"מ, וכן משמע בשטמ"ק הנ"ל ועיין. וע"כ ס"ד שעכו"ם אינו קונה כלל, **עיין רש"ש וגליון מהרש"א** שהקשו מהגמ' בע"ז ע"א דאמימר הוכיח שיש לעכו"ם משיכה מהא דפרסאי לא חזרו בהם אחר ששלחו מקחם, ורבינא הוכיח מהא דעכו"ם נהרג על גזילת פחות מש"פ וע"כ שיש לו משיכה , ולרש"י אולי מיירי שנכנס לגמרי לרשותם ומה הראיה, ולכן נקט הרש"ש שכוונת רש"י שבעכו"ם ודאי קונה אם נתנו כל הכסף ונכנס כל החפץ לרשות הקונה , ו**יש לתת לזה גדר,** שפשוט אם משלימים כל צדדי המקח באמת, שהכסף שולם כולו, והחפץ כולו ברשות הלוקח, בזה אי"צ לחידוש התורה שחל מקח, וכל חידוש התורה הוא שבמעשה של תחילת מעשה סמלי כלשהו לקנין דבזה חל המקח וחל חובת תשלום דמים וזה ס"ד דלא נתחדש בעכו"ם. **ע"ע רי"א** שבאופן שהעכו"ם הכניס לרשותו ל"ש לומר שיקנה אף לרש"י דאין חצר ושלחות לעכו"ם , **ולהנ"ל א"ש** שאין הכוונה קנין חצר אלא השלמת ניהוג כל ענין הקנין שהעכו"ם שולט במקח ושילם הכסף, ועיין.

ובעצם הענין אם יש חצר לעכו"ם **עיין טור יו"ד שכ' וכן מבואר ברא"ש במכלתין פ"א ס"ב** שיכול בפרוטה להקנות לעכו"ם מקום הבהמה ולהקנות לו בחצר אזן הבהמה. **ועיין קצו"ה קצג' ג'** שחצרו של אדם כמשלחו וגם בעכו"ם עיי"ש, **ובקה"י סי' טו'** שבעכו"ם לית כח צווי ומינוי אך יש בו תורת שליחות כשאין צריך מנוי כגון בחצר. **והקה"י סתר עצמו ממש"כ בכתובות סי' יב'** שהקשה על הרע"א שם דנקט שבקטן יש תורת שליחות אך אינו בדעת למנות שליח ולכן יש לו זכיה שאי"צ מנוי, והקשה הקה"י הא הגמ' מדמה שאין שליחות לעכו"ם ולקטן בחדא וע"כ שכמו שעכו"ם אינו בפרשת שלחות כ"כ קטן, והנה כאן נקט הקה"י שגם עכו"ם רק אינו במנוי שליחות וישנו בפרשת שליחות, וצ"ע, **והנה הגר"ש אייגר שם** הקשה אם כדברי הרע"א שקטן בפרשת שליחות ורק אינו במנוי שליחות מדוע אין קנין חצר בקטן שאי"צ מנוי, וכסברת הקה"י כאן בעכו"ם וצ"ע מ"ש קטן דלא מהני חצר, ועכו"ם מהני חצר, ועיין. **וכד טליא הוינא בצעירותי ממש הצעתי בפני מרן הסטייפלר זי"ע** ליישב קושית הגר"ש אייגר, שאולי זכיה היא שליחות שהשליח "בעל המעשה" ועושה מדעתו, ובשליחות של "בעל המעשה" שהשליח פועל מכחו ואי"צ את הקטן שיהיה בר דעת, וכל החסרון בקטן הוא רק שאין לו כח לעשות מנוי ובזכיה אי"צ מנוי ומהני לקטן, אולם בחצר שהיא רק "ידו כידו" של הקטן הרי שאם אין הקטן בתורת דעת לקניינים א"א שהחצר כידו יקנה עבורו וזה נתמעט לגמרי בקטן שאין לו דעת, ואמר לי מרן זי"ע שזהו חי' והוא יעיין בזה כשיגיע שוב לסוגיא, ולפי"ז יכול להיות שלקטן אין חצר מחמת חסרון דעת, ולעכו"ם שאין לו חסרון דעת ומכיון שאי"צ מנוי יהיה לו חצר, ומיושב, ועיין.

**תד"ה אימא"** עיין גי' מהרש"א,גי' צ"ק,ותי' השטמ"ק בהשלמות , **ולגי' הצ"ק** אם אין כסף ומשיכה ודאי שאין חליפין , **ולגי'** מהרש"א בתי' הראשון כנ"ל, ובתי' השני עכו"ם וישראל ודאי קונים בחליפין , ורק כסף ומשיכה נבדלים עכו"ם מישראל, **וכן בשטמ"ק ,** אם מיירי בחליפין דשלף איש נעלו ודאי הוי קנין כלדהו ומסתברא שאין בעכו"ם אם אין כסף בעכו"ם וק"ו אם חליפין מטעם כסף, ואם מיירי בחליפי שוה בשוה י"ל שזהו קנין גמור כמו שילם הכל והכניס מקח לרשותו שאין הוא פרשת קניינים והוא מהנילעכו"ם וישראל, ודו"ק. **עיין פנ"י** קדושין דף ג' שהקשה איך מהני חליפין בעכו"ם הא קרא "זאת לפנים בישראל" רק בישראל. **עיין בי"מ או"ח תמא' א'** שבאמת יש חליפין דוקא בין עכו"ם לישראל.

**תד"ה "אם"** שקנין כבוש מלחמה ודאי יש בעכו"ם, ולהנ"ל ניחא שקנין זה הוא קנין גמור שאי"צ לזה קרא, והוי כמו שילם והכניס לרשותו לגמרי, ועיין.

**יג' ע"ב**

**לרש"י** קנין כסף "מונתן הכסף וקם לו" **לרבינו** **גרשם** **חולין פג'** או קנה מיד ליד היינו כסף **ר"ח ורי"ף** ב"מ מח' מק"ו מגופו הנקנה בכסף **תוס' כאן "שאו קנה"** הוי כסף שסתם קנין בתורה כסף.

**תד"ה "דבר"** שמשיכה ל"ש בהקדש דכל היכא דאיתא ב"ג דרחמנא איתא, **והקשה בשו"ת בנין ציון קעח'** א"כ מדוע מעילה בהקדש מכי אגבהה, ותי' או שהגבהה עדיף ממשיכה, דהא הגבהה ברשות מוכר מהני ולא משיכה, ולכן אין חסרון של ביה גזא וכו', או שמשיכה עד דעת מקח גרע דל"מ וע"ד מעילה מהני, וצ"ב.

**לר"ל** משיכה מקרא "דאו קנה", ובפנ"י קדושין כו' שמשיכה קונה ללא קרא דאל"ה איך קונים אבידה והפקר.

**רשב"א ע"ז** עא' בשם רמב"ןדלאמימר עכו"ם קונה בכסף ומשיכה , **וצ"ע** סוגיין א"כ עדיין לאמימר דרשינן לעמיתך שכסף ל"מ בעכו"ם, **חת"ס שם.**

**בגמ'** שאין אונאה לעכו"ם, **ובר"מ פ"ו ממכירה ה"ז** שעכו"ם שהונה ישראל מחזיר אונאה, שלא יהיה עכו"ם חמור, **ובכס"מ** שהוציא מסוגיין מגרוטאות שיש ביטול מקח ומחזיר לעכו"ם כ"כ מחזיר אונאה. ותמוה מאי שייטא ביטול מקח לאונאה **עיין יש"ש** ב"ק ה' מא'.

**ובתוס'** ובשטמ"ק ביררו מתי צריך ב' מיעוטים לעכו"ם והקדש, **ובגרי"ז** שאונאה הא נתמעטה לגמרי בהקדש, ובעכו"ם הא מחזיר אונאה ולכן צריך ב' קראי, ולכאורה לשון הר"מ הנ"ל שעכו"ם מחזיר שלא יהיה עכו"ם חמור, ומשמע שבאמת מאונאה עכו"ם הופקע לגמרי, ורק מחזיר אונאה וכמומק"ט כמש"כ המ"מ שם, וצ"ע .

**שטמ"ק** שאף שהקדש שחללו על ש"פ מחולל ה"מ ביודע ששוויו פחות, אבל בטעה ס"ד שיש אונאה להקדש, **וראיה לדברי החזו"א יז' יג'** שנתבאר לעיל שקודם שהגיע ליד גזבר המקדיש יכול להוזיל, ולכן אין אונאה, אבל בטעה ס"ד שיש אונאה . דהיינו שס"ד שאיסור להונות הקדש ליכא אבל הדין מק"ט שבו איכא, ועיין.

**בגמ'** גזילו מותר אונאה מבעיא, **עיין חוט המשולש א' טו'** שהקשה מהגמ' ריש א"נ שעביד צריכותא שס"ד שגזל מותר ואונאה אסור מכיון שאינו מכיר באונאה, **ויישב מרן הגר"ח** דבעכו"ם דל"ש מחילה אין צד שגזל קיל, עיי"ש.

**תד"ה "כמ"ד"** הקשה שאין מקור מב"ק רק על הפקעת הלואתו, **עיין שעה"מ גזילה א' ב', ורי"א יז' ו'.**

**גמ":** שקיבל עכו"ם לדון בדיני ישראל, וקונה במשיכה, **עין רי"א** יז' ז' שמכאן שקנין המועיל למאן דהו יועיל קבלה שיועיל למי שאינו מועיל, אבל קנין שאינו מועיל כלל לא מהני קבלה כמש"כ הריטב"א בקדושין כה', **עיין מחנ"א קנין מעות א' ושער המשפט קצח' ב'. אולם החזו"א יח' ה'** נקט שעכו"ם קיבל ע"ע הכוונה שמוחל הזכות לתבוע החפץ, וצ"ע המשמעות של מחילה בדבר שבעין, ואולי חל סיבת קנין לישראל שקונה במשיכה, אלא שכח וזכות העכו"ם למנוע החלות מכיון שאצלו אין משיכה , ויכול למחול ע"כ , וצ"ע. וכבר ביארנו שמה שמועיל ואינו מועיל העכו"ם לעומת ישראל זהו אינו מחמת סיבה בדרכי הקניינים, ופשוט שקנין שאינו מתאים בדרכי הקניינים לא מהני ואף כשביטלו קנין כסף אולי ל"מ שיקבל ע"ע קנין כסף,וענין עכו"ם וישראל הוא ביטול מסוים של שנויי תורת מקח בעכו"ם לעומת ישראל, ובזה שייך שיקבל ע"ע לדון בדיני ישראל, וצ"ע.

עיין רי"א יז' ז' שעכו"ם שקיבל ע"ע לקנות במשיכה יכול לחזור בו עד נתינת מעות, ולכן לא מהני כה"ג לפטור מן הבכורה, ושוב אולי עולה שעכו"ם מופקע מתורת מקח דמשיכה, אלא שמכיון שהישראל קנה במשיכה והעכו"ם מעכבו יכול לוותר, ויכול לחזור בו מויתור זה וצ"ע.

**בגמ'** כי לא משך אבעיא ליה לעיוני, **עיין מ"מ** מכירה פט"ו ה"ג שבהיה לו לבדוק אין בו מק"ט, **ועיין שער המשפט רלב' א' ואו"ש** שם מה שרצו לדון לדחות ההוכחה מסוגיין.

**בגמ':** מיתיבי הלוקח גרוטאות וכו' ועולה **או** לר' אשי שהכל תלוי בכסף, ומשיכה כאן לאו דוקא, **או** לרבא דהוי מ"מ מק"ט והנידון מתי מחזי כע"ז ביד ישראל, **או** לאביי במשיכה ומעות ל"ש עוד מק"ט שהיה צריך לבדוק, **ולרבינא** דרישא בלא משיכה ואין חייב לקיים דברים עם עכו"ם.

**הר"מ פ"ז מע"ז ה"ה** הלוקח גרוטאות וכו' אם נתן מעות ולא משך יחזיר, ואם משך ולא נתן מעות יחזיר משום מק"ט, ותמוה מדוע בנתן מעות אי"צ הר"מ לטעם דמק"ט. דהא להר"מ עכו"ם קונה במעות , **עיין כס"מ** ותמוה, **ועיין לח"מ.**

**עיין ר"מ פ"א ה"יד** מזכיה **ועיין מרכה"מ שם** ועולה שעכו"מ שקנה מישראל קונה בכסף, ובמכר לישראל קנה רק במשיכה , וביאר המרכה"מ שביטלו כסף משום חשש נשרפו חטין בעליה, ולכן תקנו רק בלוקח ישראל ולא בלוקח עכו"ם, ולכן לא הוצרך הר"מ לטעם דמק"ט בנתן ישראל מעות דל"ק משום נשרפו חטין בעליה עיי"ש. **ובאוסף חדו"ת לגר"א קוטלר** תי' דסבר הר"מ שקנין כסף ל"מ כלל לע"ז שאין לו שוויות לישראל, וזהו עפ"י שי' שקנין כסף פועל כפדיון ממש, ולכן לא הוצרך הר"מ לטעם דמק"ט.

**ע"ע טור יו"ד קמו' ונו"כ וט"ז סק"ד.**

**רש"י** לעיל ג' ע"ב ד"ה "קנין" וע"ר שלהל' עכו"ם קונה רק במעות, **ור"ת** בתוס' כאן, **וכן ברמב"ן** כאן שעכו"ם קונה רק במשיכה, **ושי' הר"מ** שעכו"ם קונה בשניהם.

**הרמב"ן כאן** שבה"ג ובה"ג פסקו שעכו"ם קונה במשיכה , **והקשה סתירה** שבמוכר יין לעכו"ם **כ' הרה"ג שער יא'** שצריך קודם ליטול מעות שהעכו"ם יקנה , שאם ישפוך לו כבר נעשה יין נסך ברשות ישראל ואסור לו למכור ולהנות ממנו, וחזינן שסבר שכסף קונה . ע"ע רי"א יז' ד' שהבה"ג פסק כר"ל שישראל במשיכה וא"כ ממילא עכו"ם בכסף.

**עיין נו"כ דהר"מ פ"א מזכיה הי"ד** שמקורו שי' אמימר בע"ז ע"א עפ"י תוס' שם דסבר שעכו"ם קונה בכסף ומשיכה.

**הטור בקצ"ד** פסק שעכו"ם קונה במעות, ולמרות **שבסי' קצח'** פסק כר"י שמעות קונות וא"כ בעכו"ם צריך להיות שמשיכה קונה. **עיין פרישה** יו"ד קמו' ג', **ומחנ"א** שלוחין טו'.

**הראשונים וכן בטור** שמחמת ספק יש למכור לעכו"ם בכור ליפטר, בכסף ומשיכה, **והקשו** הא שי' תוס' עא' שבמתנה לכ"ע מהני משיכה דל"ש כסף.וא"כ שיתן הבכור לעכו"ם מתנה.

**דף יד' ע"א**

**מתני':** כל הקדשים וכו', **ומבואר** שבקדם מומן להקדשן חל רק קדושת דמים, ולא חל בהם קדושת קרבן, **משא"כ** בקדם הקדשן למומן אף שנפדה מכיון שהיה עליו קדושת קרבן לא פקע בפדיון, ונ"מ, לבכורה, מתנות, גו"ע וחלב, ולדן, חוץ, תמורה , ואם נפדה בלא העמדה.

**בפשטות** בקדם מומן להקדשן הוי קד"ד כקדושת בדק הבית, **וצע"ק תד"ה "כל"** שעמד ע"כ שמתני' דוקא בהקדיש למזבח ולא בהקדיש לב"ה, **וצ"ע** מאי נ"מ בזה. **עיין ר"מ פ"א מבכורות ה"ה** שאף קדשי בה"ב קודם פדיון פטורין מבכורה.

**בא"ד:** כ' תוס' שלמרות שיש איסור להקדיש בע"מ, מ"מ חל, **ובחזו"א** הא אית מ"ד בתמורה דף ז' ע"ב שלהקדיש בע"מ לקד"ד אין איסור, ולכן נקט שמ"מ במקדיש מום עובר שחל קה"ג ועובר ומ"מ מבואר במתני' שחל למרות שעובר.

**במתני':** שבכור ומעשר אף בקדם מומן להקדשן חל קדושת הגוף והוי כקדם הקדשן את מומן, וברש"י כ' שבכור קדוש מרחם, ומעשר ילפי' מקרא "דלא יבקר" ,**ובר"ג** כ' בשניהם שהוא משום שקדושתן חל מאליו, **ויש לברר** דלכאורה בע"מ מופקע מקדושת הקרבה, ומ"ש קדושת רחם או קדושה הבאה מאליה, **וצ"ל** שכל קרבן קדושתו מכח מה "שבעליו מיעדו להקרבה" , ואם אין שייך שייועד להקרבה לא חל מעשה הייעוד של הבעלים משא"כ בכור ומעשר עצם היותו בכור ומעשר הם סיבה לייעדן להקרבה בעצם היותם בכור ועשירי קדש, ולכן אף של"ש בהם קדושת הקרבה חל בהם קדושה, דהיינו שאין כלל כזה שמה שמופקע מהקרבה לא חל עליו קדושה, אלא מה שמופקע מהקרבה מופקע מעשה הייעוד של הבעלים לייעדו להקרבה, וממילא יכול לחול עליו קדושה, ועיין.

**אולם יש לפרש בדרך אחרת ,**דבאמת עצם היסוד שלא חל קדה"ג אם אין לקדושה תכלית, **זה נסתר מהדין המובא בר"מ פ"ג מא"מ ה"י** שרובע ונרבע וכד' הוי כמו מום עובר וחל עליהם קה"ג, **וכן עיין גר"ח פ"ג מא"מ** שדן בדין קדושת קרבן במום עובר דמבואר במתני' דהוי כקדם הקדישן את מומן, ודן הגר"ח הא כעת אין הבהמה ראויה להקרבה, ומה שתהיה ראויה להקרבה בעתיד חשיב משו"כ שמקדיש דבר שלא בא לעולם (עצם ענין זה אינו מוכרח, די"ל שאדם המקבל ע"ע שבהמה זו תהיה מיועדת להקרבה, ומכח קבלתו חל הקדושה, ובזה הכלל שאם א"א שיחול ייעוד הקרבה פקע נדרו, ובזה י"ל דסגי שהבהמה מיועדת לבסוף להקרבה אחר שיעבור המום ול"ח מחמת כן דשלבל"ע וצ"ע). ולכן הוכיח הגר"ח שליהפך , שבאמת שייך קדושת קרבן אף בדבר שלעולם לא מיועד להקרבה וכדחזינן בנרבע וכד', שלא שהכל תלוי אם יש לקדושה פדיון, דהא לנרבע ומום עובר ובקדם הקדשן אין להם פדיון, ובע"מ הדין שיש לו פדיון, והכלל הוא של"ש קה"ג בקדושה שיש בה פדיון , (דבפשטות הדין פדיון הוא תוצאה, שמכיון שלא חל קה"ג חל לכה"פ קד"ד ולכן יש פדיון, והגר"ח הוכיח מנרבע ומום עובר דל"כ אלא יש ג"ה שבמום יש פדיון לעומת מום עובר והנרבע שאין לו פדיון, וקדושה שיש לה פדיון היא אינה קה"ג). ולכל הנ"ל א"כ בכור ומעשר שאף בקדם מומן אין להם פדיון משו"כ הוו קה"ג, אלא שצע"ק טעמם של רש"י ור"ג שרחם מקדשו או משום קדושה הבאה מאליה, הא הטעם פשוט שבבכור ומעשר ליכא כלל פדיון. **אולם באמת** הא בכור ומעשר שהוממו יצאו לחולין אף בלא פדיון, וא"כ לסברת הגר"ח אם בע"מ שמהני ביה פדיון הוא סיבה שלא יחול קדושה ק"ו בבכור ומעשר שבמומן אין בהם כלל קדושה, **ועכצ"ל** שבכור שאינו יוצא לחולין ע"י פדיון אלא בבכור ומעשר לעולם יש בהם קדושה אף במומן אלא שדין קדושתן שהם חולין ואסורין בגו"ע ובכל הדינים המבוארים במתני' ומשום שרחם מקדשן, ומשום קדושה מאליה, הרי שחל עליהם תורת קדושה שאינה בהכרח קדושת הקרבה, וצ"ע.

**בגמ':** דבקדם מומן חייבים בבכורה רק בנפדו, וקודם פדיון פטורין דקד"ד פוטרת מבכורה, **ולרש"י** ילפי' מהא דקדשים שהוממו ונפדו פטורין, כ"כ קדושת דמים פוטרת, דהיינו דלרש"י פטור קד"ד ופטור קדשים שנפדו א' הם, וקדשים שנפדו הם ממון ישראל, אלא שיש בהם קדושה כלשהוא **וכמבואר בר"מ פ"ה מבכורות ה"ח** שאף לאחר שנפדו לא יצאו לחולין דאסורין בגו"ע. וא"כ ה"ה בקד"ד הפוטר הוא הקדושה, **ותד"ה "קדושת"** פליג ונקט שקד"ד פוטר משום שאינו של ישראל, דהיינו שאין הבהמה מופקעת מבכורה אלא שאין הקדש חייב בבכורה, והוי כמו שהפקר פטור מבכורה. וצ"ע להתוס' לשון הגמ' שקד"ד "מדחה" מתנות, הא הוי פטור כמו הפקר ול"ש לשון מדחה, ומשמע כרש"י, **עיין שפ"א.** **ועיין גרי"ז דמייתי תוספתא** הפוטרת הפקר והקדש כחדא ומשמע כתוס', **ועיין חזון יחזקאל פ"ב ה"ב** שיישב את רש"י אם הפקר פטור א"כ שהפקר נמי יהיה פטור בלא דין קדושה הפוטרת, ונקט שקדושת בדק הבית הוי ממון הקדש ופטור כהפקר וזה התוספתא, אבל קדושת דמים למזבח הוי כקדושת מזבח שנאמר עליו מעיקרא תורא דראובן וכו' כידוע, ובזה רש"י הוצרך לפטור מחמת הקדושה.

**גמ':** מבואר בקדם מומן, שלפני שנפדו אסורין בגו"ע לר"א מדאו' ולמתני' מדרבנן. **וצ"ע** הא יש כאן מעילה ככל קדשי ב"ה ומהו הנידון, **ובשטמ"ק** דמיירי שהישראל קנה הגיזה ומ"מ אסור משום גו"ע לר"א מדאו', שקדושת דמים ואף קדושת ב"ה יש בה קדושה האוסרת בגו"ע, דהיינו שאין כאן רק ענין של גזל כידוע משמיה דהגר"ח. **עוד תי'** באופן שנהנה פחות משו"פ, **ועיין קובה"ע נב' א'** מדוע אין דין של ח"ש אסור מן התורה, ובגר"ש גיטין יב' שממון פחות מש"פ ל"ח כלל ממון.

**בר"ג** ד"ה "וולדן" שבנתעברו קודם פדיה ונולדו אחר פדיה אי"צ פדיון כלל, **ובגרי"ז** הא העובר קדוש ככל גדולי הקדש, ומדוע יוצא לחולין, וצ"ע.

**דף יד' ע"ב**

**גמ' :** נפדין תמימין וכו' ת"ש המתפיס וכו' **ומבואר** שהמתפיס תמימין לב"ה חל עליהם קדושת קרבן, אבל ולד תמים הנולד מבע"מ אינו בקה"ג משום לא יהיה טפל חמור מן העיקר, **ולכאורה צ"ב** הא אם קד"ד בתמימים נהפכת לקדושת קרבן, מדוע ולד תמים הקדוש בקד"ד שלא יהפך להיות קרבן. **ונראה** שדין מתפיס תמימים הוא אינו דין בהמה קדושה שמתייעדת מעצמה להיות קרבן, אלא זהו דין במעשה הקדש, שמעשה יעוד בהמה להקדש מתפשט מלהיות מעשה לבה"ב להיות מעשה המייעד למזבח, ומכיון שהולד מתקדש שלא ע"י מעשה הקדש אלא מכח אמו, הרי שלא יחול קדושה יותר מאשר חל על אמו, ולפי"ז אם נתעברה קודם שהקדישה שהקדושה חלה על הולד מכח מקדיש ונולד אולי יחול עליה קדושת קרבן, **וכ"כ בשפ"א.**

**עייין מקד"ד** בקונטרס קדשים ג' ג', דמייתי הגמ' בתמורה יז' ע"ב בולד קדשים שקדם הקדשן את מומן, דלר"א יקרב ולבר פדא ירעה ויפדה, **והקשה המקד"ד** מדוע לבר פדא לא נומר שלא יהיה טפל חמור מן העיקר והולד יפדה בלא מום, וכמו בולד הקדש שקדם מומם להקדישן, **ותי'** שבקדם הקדישן דין פדיון מחמת המום ובולד אין מום, משא"כ בקדם מומם להקדישם דין הפדיון אינו מחמת מום אלא שלא חל בבהמה אלא קד"ד. ולכן ולדה כמותה, **וצ"ע** א"כ מדוע מקדיש נרבע נמי שלא יחול קדושת הקרבה ויפדה בלא מום, וכמש"כ בשם הגר"ח שדין פדיון לא נאמר אלא בבעלת מום, ואף בקדם מומם להקדישן כן וכמש"נ לעיל, ודברי המקד"ד דלא כהגר"ח עיין מש"כ לעיל.

**בתמורה י' ע"ב** נחלקו במקדיש ולד אם חל עליו קה"ג, **ובתוס' שם ד"ה "כי"** שלאחר שנולד קדוש קה"ג וקרב, וחזינן שלמרות שבשעת ההקדש חל רק קד"ד מעת שנעשה ראוי לקה"ג הוא חל, וא"כ ה"ה ולדות תמימים שיקדשו קה"ג ויקרבו, **ועיין מקד"ד** בקונטרס א' ב' שיישב שבהקדיש וולדות היה צריך לחול עליהם קה"ג והקדושה נדחית משום שהטפל אינו חמור מן העיקר ולכן בנולדו חל עליהם הקדושה מכח הסיבה שהיתה קודם לכן, משא"כ בולדות בע"מ אין סיבה מעיקרא שיחול על הולד אלא קדושת אמו.

**גמ':** הקדיש זכר לדמיו, **ברש"י** שהקדיש זכר לדמי עולה, ומשמע שאם הקדיש לב"ה אינו נהפך לקרבן, **ובשטמ"ק** מקשה בשם הרא"ש מה הענין להקדיש זכר לדמי עולה עיי"ש, ולכן נקט דמיירי שהקדיש סתם וקמ"ל שאינו לב"ה אלא לקה"ג למזבח. ובתוס' כאן ובשטמ"ק נקטו דאף לר"א בתמורה דף כ' שמקדיש כל נכסיו הזכרים ימכרו לצרכי מזבח ולא קדשי קה"ג, זהו דוקא התם שהיה הקדש א' לכל נכסיו שבכללם קדושת ב"ב ולכן לא חל בזכרים קה"ג אלא רק ימנהו לצרכי מזבח, **ונראה שמכאן ג"כ ראיה** שדין מתפיס תמימין זהו דין במעשה ההקדש שחל כקה"ג, ודומיא דפוטה, ולכן אם הקדיש כל נכסיו ומעשה ההקדש בהכרח הוא קד"ד שוב ל"ש שעל הזכרים בלבד יחול פשטה ויקדש קה"ג, ועיין.

**גמ':** ר"א מתני' חייב ומוקי בבמת יחיד, ולרש"י במת מנוח וגדעון, **ובר"ג** במות דנוב וגבעון, ונראה דר"ג סבר שבמדת אליהו וגדעון אין שם דין הקרבה רק לאותו מעשה ולכן אין איסור בע"מ שייך בו, ולרש"י נתחדש שמכיון שהיתה היראה להקריב עליהם חל עליהם לעולם שם מקום הקרבה, וצ"ע.

**הנה ר"א חידש** שלמרות שקדשי ב"ה בע"מ אין איסור בהם של הקרבת בע"מ , מ"מ קדושתדמים למזבח יש בהם איסור הקרבה דבע"מ, אולם מדוע דיבר כ"א דוקא בבמה הא אף במזבח כן. **והסוגיא צע"ג**  מדוע מוקים ר"א למימרתו בבמה. ואולי אם לא היה פסול הקרבת בע"מ בבמה סברה הסוגיא דממילא נחשב שבע"מ בתורת קדושת הקרבה לכה"פ בבמה, ואז סברה הסוגיא שכל בע"מ אף בקדם מומן מ"מ יש בבע"מ תורת קדושת הקרבה ואף לאחר פדיון אסורין וגו"ע ובכל דיני דמתני' וכמו קדם הקדישן, ולכן נקט התנא שבע"מ נאסר בבמה וממילא בקדם מומן לית בה כלל קדושת הקרבה ולכן מותרין בגו"ע וכל דיני דמתני', דהיינו דלית ס"ד שקד"ד יש בהם איסור בע"מ, אלא ס"ד שאם אין איסור בע"מ בבמה ממילא כל קדם מומן הוי קה"ג ולא קד"ד וכמו בקדם הקדישן, **עיין חזו"א יח' ו'**

**עיין רש"ש ומקד"ד כ' ג' דמייתו רש"י זבחים קכ' ע"א ד"ה "ומומין"** שמומין בבמה אסורין מסתימת התורה שלא התירה, וברש"ש דהתם מיירי במומי הכהנים, ובמקד"ד דילפותא דסוגיין לאסור, וסברא דרש"י הוא לפסול, **ע"ע דבר אברהם** ד' א' בהגה"ה.

**הנה למש"נ עיקר הסוגיא הוא,** וכן דרשינן מקרא דלא תזבח שיש איסור הקרבת בע"מ בבמה, דאל"ה הסברא נותנת שאם בע"מ שקדם מומן כשר לבמה א"כ יחול בו קה"ג וכמש"נ, אולם לאחר שנתחדש שבע"מ אסור בבמה אולי דוקא בקדם הקדישן, אבל בקדם מומן שקדושתו כקדושת ב"ה ומשום קדושת קרבן הריהו חולין גמור, וכמו שחולין גמור אולי אין בו איסור הקרבת בע"מ כ"כ בקדם מומן להקדישן כן, ואין שום הכרח מהסוגיא שבקדם מומן נמי יש בו איסור הקרבת בע"מ, **אולם בשטמ"ק** הקשה מנא לה לגמ' שהתורה אסרה אף הקרבת בע"מ שקדם מומן, הא הוי מקריב עץ בעלמא,**ותי'** דמהא שיש איסור להקדיש בע"מ בע"כ שחל בו קדושת הקרבה כלשהו, שאם לא חל כלום מדוע עובר על איסור, ובאמת צ"ע ממ"נ מדוע לא הקשה הא שיש איסור להקריב בע"מ שקדם מומן במזבח בפנים הא הוי עץ בעלמא, ואולי זה כלול בתי'. ועכ"פ בשטמ"ק כ' בפי' שחולין בע"מ אין איסור בהם כלל. ובאמת נחלקו בזה הגר"ח והגרי"ז עפ"י הר"מ פ"א מאי"ב ה"ד שלשונו שאסור להקריב בהמה בע"מ לשם קרבן, ומשמע אף חולין, ובכס"מ שם דקדשי ב"ה אין איסור וא"כ ק"ו לחולין, **ועיין חינוך רפה'.**

**לרש"י** "טוב ברע" הכוונה טוב חולין ברע של הקדש, **ובשטמ"ק** מוכיח ליהפך שטוב ברע היינו טוב של הקדש ברע של חולין, ואולי טמון כאן אם תמורה הוא הכנסת חולין וממילא יוצא הקודש, או הוצאת הקדש ובתמורה נכנס החולין, ואכ"מ.

דתנא דביה ללוי וכו' אפי' חיה ועוף, ברש"י, אף של"ש בהו קדושת מזבח, ובתוס' בתמורה לג' ד"ה "ואפילו" שהקדישן לב"ה, **ובגרי"ז שם** דלרש"י רק בהוקדשו למזבח הם בהעמדה והערכה, אולם לתוס' דמיירי בקדשי ב"ה הקשה הגרי"ז מה המעלה בחיה ועוף. ובשטמ"ק כאן שאם הוקדשו למזבח אין לעופות פדיון, ובגרי"ז תמה הא בתרנגולין יש פדיון. **עיין ר"מ פ"א מאי"מ ה"י ובכס"מ ולח"מ** , אם להר"מ בקדם מומן אם נתמעט מהעמדה אך צריך ערך כהן. עיי"ש.

**דף טו' ע"א**

**מבואר** שקדשי דמים פודים לכלבים, עיין תוס' פסחים כט' ד"ה "אין" שהוכיח שמדרבנן נחלקו בגמ' אם פודין ק"ד לכלבים. ועיין שעה"מ פ"א מא"מ הי"א שהוכיח מהר"מ שסתם קד"ד אסור לכלבים, ורק קדם מומן להקדישן דלא שכיח מותר אף מדרבנן. – **ע"ע תוס' בפסחים שם ד"ה "רב אשי" , ותוס' בב"ק נג' ע"ב ד"ה "לענין"** אם פדיה לשאר הנאות נמי נחשב כלכלבים.

**גמ':** מה"מ דת"ר צבי וכו', **ועולה** שבקדם הקדישן, יש בהם תורת קרבן אף אחר פדיון, ולכן נתמעטו מבכורה ומתנות והגדר שצד הקדש שבהם פוטרם, אולם מבואר שס"ד שפטורין מאו"ב וחלב ודם, ודרשינן מקראי לחייב בהם. ובגמ' עולה צד שאי"צ למעטם דהא או"ב וחלב ודם ישנו בין בחולין בין בהקדש ולמה צריך לפטרם, ובזה י"ל שחלב איסורו מחמת ייעודו לגבוה ומשו"כ נאסר גם חולין הראוי לגבוה,וס"ד שפסוהמ"ק אינם ראויים עוד לגבוה ויותר חלב קמ"ל, ודם נמי ס"ד כן אולם דם אי"צ קרא, די"ל שדם יש בו תרתי, משום מורם לגבוה כחלב, ומשום אך דמו בנפשו ולכן ישנו בצבי ואיל, ולכן אף שדם בתורת מורם היה מקום להתיר בפסוהמ"ק, מ"מ אי"צ קרא דמ"מ אסור משום אך דמו בנפשו, ולכן דרשינן "דמו" לחלב והכוונה "המורם", ודו"ק.

**עיין רי"א פ"ה סקמ"א** כמה דברים, והענין אם התמעטו פסוהמ"ק מבכורה ומתנות מדוע צריך מיעוט מוסף קדשים כדמצינו בחולין קל'. **והנה** מהא דמבואר בגמ' ס"ד שאו"ב ל"ש לפטור היות וישנו בחולין ובקדשים, דהיינו שהסברא לפטור פסוהמ"ק הוא משום צד הקדש, וע"כ שקודם לכל דרשינן שקודש פטור מבכורה ומתנות, ודרשינן שאף צד קדש פטור, **ועיין שפ"א.**

**בתד"ה "מה" עיין חזו"א יח' יד'** .

**בשטמ"ק** הקשה מדוע לא נתיר חלב (בקמץ) דומיא דצבי ואיל, **ובגרי"ז** הא התורה כבר אסרה לבשר ולא לגיזה וחלב, **וברי"א** דס"ד שאסור לחלוב כמו שאסור לגוז אך החלב היה מותר. וזו קושית השטמ"ק.

**בגמ':**לא יהא אלא דמן של צבי ואייל וכו'. **במרחשת** א' כח' ב' הקשה שהעיטור מייתי דעות שדם שבישלו בחולין מותר ובקדשים אסור, וא"כ אולי צריך קרא לחייב על דם שבישלו בפסוהמ"ק שבקדשים אסור ובחולין מותר.

**תד"ה "ואהני"** בביאור מדוע בגו"ע אהני קרא להחזירן למלקות, ובדם אהני קרא להחזירם לאיסור, וכן בהנ"ל בענין טכ"ע **עיין שטמ"ק, ותוס' ע"ז סז' ד"ה "א"ר" ובחולין צח' ד"ה "א"ר", ובקר"א מעילה יג'.**

**בסוגיין** מבואר דילפי' חלב דבעל מום בכרת "מדמו", ובפסחים מג' ע"ב ילפי' מקרא "כי כל אוכל חלב מן הבהמה", **ובשם גרי"ח זוננפלד** בפסחים ילפי' על לפני פדיון ובסוגיין על אחר פדיון, דהיינו שיש ד' ילפותות לחולין, לקדש, לפסוהמ"ק לפני פדיון, ולאחר פדיון, ואולי להנ"ל שחלב נאסר מחמת שמיועד לגבוה, הרי די"ל שצריך קרא לקדש שכבר אינו מיועד לגבוה, וכן לחולין שמופקע מלהיות מיועד לגבוה, וצ"ל שחולין בע"מ אינו צריך ילפותא אלא רק מי שהיה קדש ונדחה אולי פקע ממנו איסור חלב. (**אולם באמת** בגמ' בפסחים אולי מיירי על חולין בע"מ עיי"ש, וא"ש כנ"ל.)

**בחשק שלמה** יו"ד פ"ז ד' דן אם מכיון שפסוהמ"ק הוקשו לצבי ואייל אולי אין בהם איסור בו"ח, וכן דנו שאולי אין בהם דו"ה שאינם שור או שה, ונטו לומר שלא נתמעטו מהנ"ל, ולמש"נ א"ש שדוקא לבכורה ומתנות, וכן ס"ד לאיסור חלב ודם שענין צד קודש שבו פוטר מהנ"ל וכמש"נ, משא"כ בו"ח ודו"ה אין שייכות לכך שלא יהיה שייך בהקדש, וכדחזינן שיש דו"ה לר"ש בדבר הגורם לממון וכד'. וצע"ק מהדין שהחורש בשור פסוהמ"ק חשיב כשור וחמור ודין דכלאים אינו קשור לענין הקדש, וחזינן שפסוהמ"ק באמת נחשב מין אחר כצבי ואייל.

**גמ':** תזבח ולא גיזה, עיין תוס' דף כה' ד"ה "שער" שהגז עצמו מותר. **בשטמ"ק שם** הוכיח שגז עולה אסור וחילק בין גז קרבן לגז בכור שמותר. **וברי"א** פ"ג אות מב' ג' תלה בסוגיין אם ילפי' מ"תזבח" מותר ואם ילפי' "היתר משעת שחיטה" אסור.

**עיין ר"ג** לעיל ו' ע"ב ד"ה "מדגלי" שאיסור גיזה הוא משום עבודה בבהמה, **וכן עיין מרדכי בשבת רי"פ כד'** לדף קטז' דמייתי שמותר שעכו"ם יגוז ויחלוב בשבת בהמתו ול"ח שבהמתו אינה שובתת, והקשה א"כ מדוע בקדשים אסור לגוז הא אין עבודה בבהמה, ועולה נמי שגיזה משום עבודה בבהמה.

**ובענין חלב לקמן כה' תד"ה "שער"** שמותר לחלוב ורק החלב אסור, **ובמעילה יב' ע"ב תד"ה "חלב"** ליהפך שאסור לחלוב והחלב מותר, ובמעילה יג' תד"ה "אתיא" שחלב אסור באכילה ומותר בהנאה, **אולם בר"ג דף טז'** ע"א ד"ה "לאתויי" שהחלב אסור למרות שבדף ו' כ' שאסור משום עבודה.

**מנח"ח תמא' ג'** שהר"מ השמיט חלב פסוהמ"ק, **ובגרי"ז** תמורה כב' שהר"מ במעילה פ"א ה"ט שפסוהמ"ק באיסורן עד שישחט, וכילפותא "דהיתר משעת שחיטה" ולא חשיב שהשמיט הר"מ.

**גמ':** ולא לכלביך וכו' **עיין תוס'** לב' ע"ב ד"ה "פסק" שבשר קדשים כשרים מותרים לעכו"ם ולכלבים, שאכן מיועד לאכילת ישראל מותר לעכו"ם וכלבים ורק פסוהמ"ק אסורין, **אך הרשב"א** חולין סט' **ור"ן חולין ע"ג** שמותר לעכו"ם אך לעולם אסור לכלבים.

בפדה להאכיל לכלבים, **למנח"ח תמא' ,**לא חל הפדיון, ויש לדון שחל פדיון אלא שאסור להאכיל לכלבים, ונ"מ אם מועלין בהם.

**טו' ע"ב**

**גמ':** א"ד תזבח ואכלת, **עיין גרי"ז** שת"ק סבר שפדיון מתיר בהנאה, וילפי' שאינו מתיר לגו"ע ולכלבים, ולא"ד הרי שרק זביחה מתיר בהנאה , ולכן יכול רק לשחטו ולאכלו ולא שאר הנאות, ותמה א"כ מדוע אח"מ מותר לכלבים, (וצ"ל דהוי כקדשים שמתו שאין מועלין בהם. כ"כ פסוהמ"ק שמתו אין בהם עוד אסה"נ.) ועיין רשב"א ב"ק נא' שהוכיח דאף לא"ד היתר לכלבים שייך דוקא אם נפל מום דמשוי טריפה, אך מום דלא משווי טריפה אין בו דין דמותר לפדותו לכלבים,(לכן שור פסהמ"ק שנפל לבור פטור מכיון שאין המת שלו, וצ"ע הא לא"ד שנפדה לכלבים הוי המת שלו, וע"כ דמיירי שלא נטרף ואסור לכלבים.) וא"ש עם דברי הגרי"ז שעדיין צריך שחיטה להתירו ולכן הוי כקדש שפטור עליו בנזקי בור. **ועיין שעה"מ פ"א מא"מ הי"א.**

**בגמ':** אלימא שאיעבר ואתיליד לאחר פדיונם וכו' ומבואר שהולד חולין לגמרי, וצ"ב מדוע האיסור גו"ע שבאם לא יחול על הולד עיין תוס' להלן ד"ה "ותמורה" דקדושת איסור גו"ע קלוש הוא ואינו חל על הוולדות. ( וי"ל שאיסור גו"ע מכח הקדושה שהיתה באם לפני שהוממה ונפדת, ולכן ל"ש קדושה זו בוולדות דל"ש לדון בהם קדושה שהיתה).

**בגמ':** בנולדו קודם פדיון, נחלקו (בתמורה יח' ע"ב) אם הולדות קדושות ליקרב או לפדייה, וצ"ב אף אם הולד רק קד"ד מה מונע שיתפשט עליו קדושת הקרבה, ולא גרע מהקדיש בהמה ראויה למזבח לדמים שחל עליה קה"ג, אלא שמ"מ י"ל שלא יהיה טפל חמור מן העיקר כמבואר לעיל בקדם מומן להקדישן, ולכן לא חל קדושת הקרבה ממילא, אך מדוע אין הבעלים יכול לגמור ולהקדישן להקרבה, ומדוע יפדו. וצ"ל שמכיון שאמו דחויה ממזבח הדחוי חל אף על הולד ואף שאינו בע"מ מ"מ דחוי הוא, וצריך הגדרה במה נחלקו אם הולד נחשב או אינו נחשב דחוי. **ובגמ' בתמורה** תלתה פלוגתא הנ"ל בפלוגתת ר"א ורבנן אם ולד עולת נקיבה אם הולד קרב או ירעה, דהיינו שלרבנן שהולד ירעה ה"ה ולד בע"מ ירעה, והעירו האחרונים שסוגיין משמע שלכ"ע נחלקו בולד בע"מ, דהיינו שסוגיין סברה שאף שולד עולת נקיבה ירעה אית מ"ד שולד בע"מ יקרב. **ועיין היטב גרי"ז תמורה יז' ע"ב** שביאר הפלוגתא אם ולדות קדשי ליקרב או לרעייה, הנידון הוא אף אם ימכרו מה יביאו בדמיהם, אם קרבן עולה שלמים עבור המקדיש, או שיפלו לנדבת צבור, ( ומייתי בזה פלוגתת ר"ג וראשונים לגבי עולת נקיבה עיין רש"י כאן ד"ה "ואיכא" דנקט שיפלו לנדבה. ) וביאר שהנידון אם עולת נקיבה או ולדות של בע"מ אם קדושתן קדושת דמים להקרבה ואז יפדו ויביאו בדמיהן עולה ושלמים עבור המקדיש, או שחלה עליהם "קדושת רעייה" דהיינו שחל עליהם קדושה ללא יעוד עבור מקדיש אלא רק שלבסוף יקרבו ולכן יפלו לנדבת צבור. ונידון זה אינו תלוי ברבנן ור"א דהתם, קצרנו בזה שאכ"מ. עיי"ש.

**עיין מנח"ח תמא' א'** שולדות שנתעברו קודם שהוממה אמן קרבי, **ולמקד"ד** בקונטרס ג' ג' לא קרבי, וסברת המנח"ח שבכה"ג ל"ח שבאו מקדושה דחויה, ולמקד"ד כל חלק שגדל אחר מום האם נחשב שהוא מכח קדושה דחויה.

**ובגמ'** שבנולדו אחר פדיון אמם א"א לפדותם משום לא אלימי קדושתן, **ורש"י** מכיון שכבר נפדתה אמם , **והקשה הגרי"ז** הא יכול להתכוון שלא לפדות הולד, **ובמשנת ר"א** שאם נפדתה האם שוב פקעממילא קדושת הולד עוד הקשה הגרי"ז דמכיון שפדו את אמן ודאי לא קרבי ומדוע הוצרכה הגמ' לטעם של קאתו מקדושה דחויה. אולם **בר"ג** עולה שאין נפדין מדאו' אגב אמן, ובשטמ"ק דלמ"ד וולדות בהוויתן קדושין הרי שפדיון האם היה לפני שחל קדושתן ולא חל עליהם פדיון, ולמ"ד במעי אמן קדושים לא חל עליהם פדיון מכיון שהם תמימים. **וצ"ע** הא מכיון שקדושתן מכח אמם רק לפדיון מה הטעם שאינו יכול לפדותם משום שהם תמימים, **ועכ"פ** עדין צ"ע מדוע אחר שנולדו א"א לפדותן ומדוע ימותו. וייסדו כאן הגרי"ז והגר"א קוטלר שע"כ קדושת הוולדות מכח קדושת האם ואם נפדתה פקעה קדושת הוולדות ואינם ראויין לפדיון וצ"ב.

**ויש לבאר** שקדושת קרבן שהיא קדושת הגוף, שיסודה ייעוד להקרבה, הרי דל"ש בה המושג של גידולי הקדש, שהבשר שיועד להקרבה יועד ולא וולדותיו, ואין סיבת הקדושה בבהמה מהווה סיבה לקדושה לוולדות, ודוקא בקנין ממון שייך שפירות כמותן, וכ"כ בקדושת ממון, אך לא בקה"ג, וע"כ הוי ג"ה שולד קדוש אגב אמו, ועיקר סיבת הקדושה באם והולד תמיד קדוש מכח האם, ולכן ל"ש עוד לפדותם אחר פדיון האם.

**בשטמ"ק** הקשה למ"ד בהוויתן קדושים הא עד לידתן נפדתה אמן והיא חולין ואיך קדשי, **וייסד** השטמ"ק שאף למ"ד בהוויתן קדושין סיבת הקדושה חלה בעיבור וחלות הקדושה חלה בלידה, ולכן לא מהני פדיון אמן, דלא מהני לפדות סיבת הקדושה שחלה בעיבור, שפדיון מהני על קדושה בפועל. **עוד בשטמ"ק** שמכיון שאף אחר פדיון אמן אסורה בגו"ע משו"ה בשעת עיבור חל שיקדשו בלידתן, ואז מכיון שבשעת לידתן האם קדושה לגו"ע מהני לכך שהוולדות קדושים ול"ח שנולדו ונתקדשו ע"י צבי ואייל. ועולה דנקט שאם אחר פדיון אמם אין כלל קדושה לא יהני מה שעם עבורן חל שיקדשי אחר לידתן, וצ"ב הגדר בזה, ונראה פשוט, דל"ש שעם עבורן יחול סיבת קדושה בולד לכשיוולד אם עד שיוולד יפקע כל כח הקדושה מן האם ורק אם בעת העבור יש לאם קדושה גמורה וחל על העובר סיבה ליקדש בעת הלידה והלידה היא לידה בבהמה שיש בה תורת שיירי קדושה שנתן את הקדושה לולד בשעת העבור, הרי שבכה"ג חל קדושה בולד בהוויתו, משא"כ אם פקעה מהבהמה כל תורת קרבן שוב ל"ש שלידתה תשלים למפרע הקדושה בעובר משעה שנתעבר.**עיין גר"ח סטינצל. וחזו"א יח' ח' ועכ"פ עולה** שבנולדו קודם שנפדית אמם חל עליהם בלידתם קדושה ליקרב או ליפדות , אך בנולדו אחר פדיון אמם חל עליהם בהוויתם קדושה מכח שנתעברו במעי בהמה קדושה וחל עליהם סיבה שבהוויתם קדושים וסגי שבעת לידתן האם עדיין קדושה לגו"ע כדי שיחול עליהם קדושה, אך מ"מ קדושה זו קלושה ואינו יכול לפדותה. ולא להקריבה. וצע"ק הא בולד בשעת עבורו חל סיבת קדושה שחלה עם לידתו ומה מגרע מה שנפדתה האם. וכבר כ' לעיל שכל קדושת הולד הוא בכל רגע מכח קדושת אמו, ובנפדתה אמו שוב ל"ש לפדות הולד.

**עכ"פ עולה** שבע"מ שנתעברה ונפדתה וילדה, לרש"י הפדיון מדאו' חל על הולד, ולש"ר הפדיון אינו חל על הולד או משום שהולד נחשב תמימים, או משום בהוויתו קדוש ולא חייל פדיון על הולד שיש בו רק סיבת קדושה, ומ"מ אמר ר' חנינא שקודם פדיון אמם יכול להתפיסם לקדושת קרבן אמם. **ולרש"י ור"ג** מהני שלכן יוכל לפדותן אחר שיוממו הוולדות, **ובר"מ** שיכול לקריבן. **ועולה** שאם פדה את אמם ונולדו שוב אינו יכול להקדיש את הוולדות **כמבואר ברש"י ובשטמ"ק** משום שבאו מקדושה דחויה, דהיינו שהוולדות היו קדושות במעי אמן ונדחו במום אמן, והוו דחויין ואינו יכול לשוב להקדישן לקרבן, **ומ"מ** אם הקדישן סמוך לפדיון אמן מהני להקדישן ליפדות או אף ליקרב לדעת הר"מ. וצ"ע לרש"י שבין כה אינו חל קדושת הקרבה א"כ יהני אף אחר שנולדו, ולהר"מ צ"ע מ"ש לאחר שנולדו אידחו ולפני שנולדו קודם שנפדתה אמם מהני הקדושה ליקרב.

**וברש"י** דסבר שמדאו' אפשר לפדות הוולדות אגב אמן, כ' כאן שמכיון "שאחשיבנהו" אינם נפדים ונשארים בקדושתם כפי שהייתה, וצ"ל דמ"מ לא קרבי מכוון שהוקדשו מעיקרא מכח קדושת אמם שהיתה בע"מ, אך צ"ע ממ"נ מדוע כ' רש"י שיכול לפדותם רק אחר שנולדו והוממו. וקשה בתרתי , מדוע לא יפדם בעודם עוברים, וכן אף משנולדו שיפדם, ואולי בעודם במעי אמם יש להם שם בע"מ אגב אמם ולכן יש להקשות שיוכל לפדותם אך אחר שנולדו אף שאין להם קדושת הקרבה מ"מ אינם בע"מ ואינו יכול לפדותם, וכמש"נ מהגרי"ז שלא כל קרבן שאין בו קדושת הקרבה יכול לפדותו. **אולם לאחר העיון** יש לומר שאין כוונת רש"י שאחשבינהו ולכן קדשי הוולדות בקדושת אמם, אלא באמת מקדישן קדושה חדשה לשם קדושת אמם. **וא"כ צ"ע** מדוע לא קרבי הלא באמת מדאו' הוולדות נפדו ע"י פדיון אמם, וכעת הקדישן הקדש חדש ומדוע שלא יקרבו. **וי"ל** או שמכיון שהולד נפדה עדיין יש עליו איסור גו"ע, והוא ג"כ קצת קדושת קרבן שנדחה משו"כ לא מהני קדושת הקרבן שמקדישו קדושה חדשה וכבר חל דחוי ואיסור מלהקריב כמו אמו. אך מ"מ יוממו ויפדו. **או י"ל** שכל בהמה שחל עליה שם פסוהמ"ק שנפדו שוב אינה בהקרבה. **עיין חזו"א יח' ט', גרי"ז תמורה לא', ומשנת ר' אהרן.**

**ע"ע מקד"ד בקונטרס ג' ג'** שהבין ברש"י נמי שהקדישן קדושה חדשה וע"ז כ' רש"י שקדושה זו אינה נפדית אגב קדושת אמן, דהיינו שהקדושה שחלה עליהן אגב אמן פקעה בפדיון אמן, אבל הקדושה חדשה שהקדיש הוולדות אין נפדה בפדיון אמן, עיי"ש משכב"ז **וי"ל** פשוט שקדושה ראשונה חלה מכח קדושת האם ובהכרח פדיון האם פודה אותה, וקדושה שמקדיש כעת יכול שלא לפדותה אגב קדושת האם וזה תקנתו.

**ולש"ר** דסברי שא"א לפדות מדאו' הולדות במעי אמן, ומשום בהוויתן, או משום שהם תמימים, ואף כשנולדו אינם קדושים משום שכבר נפדתה אמן וכמש"נ, ומ"מ לר' חנינא יכול להשלים קדושת הוולדות ולהקדישן תוספת קדושה להיות קדושה גמורה, דהיינו שמעצמם לא יושלם קדושתן מאחר שנולדו מאם שנפדתה, אך יכול להשלים קדושתן, ולהר"מ מהני אף להקרבה מכיון שהם תמימים, ולש"ר לכה"פ מהני שיהני לפדותם.

**ועכ"פ צ"ב** מדוע תקנת ר' חנינא שיקדישן דוקא קודם פדיון אמם, ומדוע אינו יכול להשלים קדושה זו אחר שנולדו .**עוד צ"ע** הא הוולדות קדושים מחמת אמן ואיך יכול להקדישן קדושה חדשה הא אין קדושה חלה על קדושה. וכן הא הוי אינו שלו ואיך מקדיש. ולרש"י שמדאו' יכול לפדות הוולדות, הרי שאם יפדה וישוב ויקדישן י"ל שייחשב כדחוי, שהולד היה קדוש בקדושת בע"מ ונפדה ונדחה, ולכן אם קודם שנפדה גמר קדושתו לקרבן אמו הרי שחלה על הולד קדושת קרבן חדש קדם שנפדה, והנה אם הוולדות בהוויתן קדושין י"ל שאם נולדו וחל כבר עליהם קדושה שוב לא יכול לחזור ולהקדישן משום אין קדושה חלה על קדושה, אולם אם בעוד שיש על הולד סיבת חלות קדושה לכשיוולד וכעת אם יוולד ויחול קדושת בע"מ אגב אמו, ואז קודם שנולד מחיל סיבה נוספת של קדושה שיחול שולד מכח עצמו, הרי שכעת אין הולד קדוש אלא יש בו סיבת קדושה ויכול להחיל סיבת קדושה נוספת שתגרום שמבין שניהם יחול המעולה שבהם שמכחו יהיה ראוי לקרבה או שאף אם תיפדה אמם יהיה הולד ראוי לפדיון. אולם צע"ק מדוע אינו יכול להחיל עליהם קדושה אחר שנפדתה אמן. עיין שטמ"ק שכ' שבאמת לאו דוקא ומתפיסן אחר פדיון אמן. **עיין בשטמ"ק** שאם במעי אמן הם קדושים סבר ר' חנינא שהם כבע"מ או אגב אמן או משום שלא כלו חדשיו, ולכן לפני שפדו את אמן הקדיש העובר שיחול עליו קדושה אחר תפדה אמן, וכעת ל"ש שיחול קדושה על קדושה, **וצ"ל**  שצריך שיחול קדושה עם פדיון אמם כדי שלא יהיה רגע א' פנוי מן הקדושה ויפסל משום דחוי. ולרש"י שבין כה אינה קריבה צ"ע מה איכפת לן שיהיה דחוי ומדוע אינו מקדיש אחר פדיון אמן, וצ"ע.

**ומבואר** שולד פסוהמ"ק אינו יכול להקדישו הקדש אחר אלא רק הקדש אמו כבכור, **ובתוס'** שבכור בעודו ולד יכול להקדישו מכיון שנעשה בכור בפטירת רחם, ולכן למ"ד ולדות במעי אמן קדושים לא חל עליהם קדושה אחרת כמו בכור אחר לידה, ולמ"ד בהוויתן הם קדושים מ"מ חל על הוולדות סיבת קדושה יהוו כבכור אחר לידה, **והקשו האחרונים** הא בתמורה כה' שיכול להקדיש ולד קודש למ"ד בהוויתן קדושים,  **עיין אחיעזר ב' לב' א', וחזו"א יח' ח', ומקד"ד ג' ג'.** ועולה דהוי ג"ה שפסוהמ"ק א"א להקדישן לקרבן אחר וצ"ב הגדר. ואולי, דלמ"ד בהוויתן קדושים ל"ש קדושת קרבן העובר ולכן יש בו רק סיבת קדושה, ולכן בתמימין ששייך שלבסוף יחול קדושת הקרבה ממש וזה ל"ש בעובר הרי שלענין קדושת הקרבה חשיב שאין בעובר שום תחילת קדושה ויכול להחליפה , משא"כ בבע"מ שכל קדושתן ליפדות , וזה יותר שייך בעובר והיה שייך שבפסוהמ"ק לכ"ע האי קדושה ליפדות חל אף על עובר, ולכן גם אם נאמר שלא חל קדושה רק בהויתן מ"מ כבר חל בעובר יותר תחילת קדושה מאשר בתמימין ולכן ל"ש לשנותם ועיין.

בקדם מומן אין סופג ארבעים בגיזה, וברש"י שעובר משום מעילה, **וברש"ש** א"כ במזיד שיספוג, **ובר"מ** פ"א ממעילה ה"ט שאסור רק מד"ס ובר"י קורקוס או שגזז פמש"פ או שגזז לצורך ב"ה, וי"ל שבכה"ג בקרבן יש איסור מחמת מעשה הגיזה, ובקדם מומן אין איסור במעשה הגיזה אלא רק שום מעילה וליתא.

**ומבואר** שאין להם אלא "מצוות עלוי", **וברש"י ור"ג** שצריכים שומא, וצ"ע מה הכוונה בזה הא פשוט שהם קדושים קד"ד. **עיין חזון יחזקאל** פ"ב ה"ג.

**דף טז' ע"א**

**מבואר בגמ'** דלר"ה צ"ע דנקט שמתים ןבבריתא מבואר שפודים במומן וראיה לר' חנינא , וצ"ע הא להר"מ לר"ח מקדישן בקדושת אמן ומקריבן, **עיין חזו"א** יח' ט' וטו'.

**בגמ'** בדוקין שבעין דלר"ע בעופות כשרים ולכן בבהמה שוחטן בחוץ חייב, **עיין תוס'** זבחים לה' ע"ב ד"ה "אלא" שבעופות אין כלל פסול מום, אלא מדרבנן פסלו שאר בע"מ ולכן פטורים עליהם עליהם משום חוץ ותמה הגרי"ז אם מדאו' כשרים מדוע אין חייבין משום חוץ. **עיין רש"י מנחות עט'** ד"ה "בדוקין" שכ' שלא ירדו משום שהוא מום עובר ואינו ניכר וברש"ש שם שבא ליישב קושית תוס' הנ"ל. **ועיי"ש קר"א** שדוקין שבעין אין בהם גנאי.

**ומבואר** שבקדם הקדישן עושין תמורה בין לפני בין אחרי פדיון, **עיין קוב"ש ח"ב** גיטין לא' שהוכיח **בשם הגר"ח** שבע"מ לא פקע קה"ג דאל"ה ל"ש תמורה , וצ"ע הא אחר שנפדה אין בו כלל קדושה ומ"מ עושה תמורה. **עיין קה"י יז', וגרי"ז** תמורה כב', שתי' שמ"מ יש בהם קדושת גו"ע, ויש לדון שקדושת תמורה הוא אינו העברת הקדושה מבהמה לבהמה, אלא שמחיל על התמורה ואומר זו כזו, ולכן אם בקרבן יש שם הקדש הראשון שהקדיש שייך חלות תמורה , ולא איכפת לן שהקרבן עצמו אין לו ייעד קרבן כלשהו, ואינו דומה לוולדות שהקדושה שבבהמה מתפשטת על הוולדות ולכן אחר פדיון מה שהבהמה באיסור גו"ע אינו סיבה שיחול קדושה על הוולדות.

**ובתוס'** שתמורה חלה על בע"מ אחר פדיון, וולדות לא**, עיין גרי"ז וגר"ח סטנציל** סי' שנא', וכמש"נ שתמורה היא חלות קדושה חדשה לעומת ולדות שקדושות מכח אמן. עוד כ' תוס' דלמ"ד שעובר שנתעבר ונולד קודם פדיון יש מ"ד שלרעייה, מ"מ תמורה לפני פדיון קרב, וי"ל כנ"ל שתמורה היא קדושה חדשה אלא רק מתפיס בקרבן ולכן לפני פדיון יש קדושה גמורה עם חסרון של בע"מ והקדושה החדשה אינה בע"מ וקרב, משא"כ בתמורה אחר פדיון אין מעיקרא קרבן לפניך ומתפיס רק בקדושת גו"ע אך מכיון שהתמורה היא קדושה חדשה מ"מ חשיב קדושה מכח קדושה דחויה והתמורה מתה, אולם ולדות קדושתן נמשכת מכח קדושת הקרבן הבע"מ שקדוש ליפדות ולכן התמורה רועה. **ע"ע חזו"א ח' יח'.** ( יש להוסיף לחזק כל הנ"ל שתמורה אינה שאומר שעבור שיצא הקרבן מקדושתו יתן תמורה,אלא להיפך, שנותן תמורה ומכח זה רוצה שיצא הקרבן לחולין, וכמבואר בכמה סוגיות בתמוורה, ומשו"כ אין קדושת הקרבן עובר לתמורה, אלא התמורה הוי קדוושה לעצמה.) **בשטמ"ק תמורה יז'** מייתי דעות דלא כתוס' ותמורת בע"מ אינה קריבה.

**גמ' מתקיף** לה ר' עמרם, מדוע תמורת בכור נאכל במומו, ותמורת פסהמ"ק לא, **ותי'** אביי שתמורה כקרבן, ובכור נאכל במומו ופסהמ"ק אינם נאכלים במומן ולכן תמורתן אינם נאכלים. וצ"ע דפשוט כדברי אביי ומה הקשה ר' עמרם , **ועיין חזו"א יח' יח'** שכוונת ר' עמרם להקשות מתמורת בכור שהומם, וסבר ר' עמרם שמום בבכור הוא כפדיון , וא"כ קלשא קדושתו ולא חל תמורה, וכמו שפסהמ"ק שנפדו לא אלים תמורת ליקדש ליפדות, כ"כ בכור בע"מ שהוא כפדוי לא יהני תמורתו למיקדש שיהיה אפשר לאכלו. ואביי תי' שבכור בע"מ אינו כפדוי אלא שמותר וקדוש לאכלו אף בלא פדיון ולכן תמורתו נאכלת. משא"כ פסהמ"ק שנפדו אין להם קדושה למתפס תמורתן לפדיון. ועיין.

**שי' ר"ג והר"מ תמורה פ"ג ה"ב**  ה"ו שתמורת בכור ניתנת לאכילת כהנים, דהיינו שחל בהם דין מתנ"כ, **ובתוס' בזבחים עב' ע"ב ד"ה "בכור"** שנאכל לישראל, **ועיין חי' מרן רי"ז הלוי בכורות** שביאר שהנידון אם אם תמורה יש לה דין בכור וחלבה דין מתנ"כ או לא, והקשה מגמ' בזבחים ט' דס"ד שמותר פסח קרב בכור וניתן לכהנים , ועיי"ש שבכור ניתן לכהן כמתנ"כ כבשר חטאת, וניתן לכהנים מדין בכור שניתן לכהנים, ולכן מותר פסח ינתן לכהן כבשר חטאת אבל תמורת בכור שאינה קריבה אינה ניתנת לכהן משום בכור דתמורה אינה בכור.

**מתבאר** דבעינן קרא לחטאת המתה לרעייה, **וצ"ע** הא מכיון שחטאת אינה באה נדבה ל"ש להקריבם ומסברא הם לרעיה, **עיין חזו"איח' יז'.**

**מתבאר** שמהלכתא חטאות המתות באיסור אכילה, וקרא ללאו, והקשו מדוע אלולי קרא יש איסור, איזה איסור יש , **עיין חזו"א ח' יז', אחיעזר** ח"ב יג', והעולה שהאיסור שלא לקיים דינו שימות. **עיין נאות יעקב** י' ט' שהוכיח מהר"מ שהאיסור להרגם בידיים, אלא חייבים להכניסן לכיפה וימותו.

ע"ע ר"ג דמייתי דעה שקרא ללמד על איסור הקרבתן, **עיין אחיעזר שם.**

**דף טז' ע"ב**

**בס"ד** שאם צ"ב יש בו רבית ע"כ כולו ברשות המקבל, ומדוע הנכרי פוטרו מבכורה. **ומסקינן** שבאמת כולו ברשות המקבל , אולם מכיון שאין כאן מלוה לגמרי להוצאה ניתנה, וחייב להעמיד הצ"ב בעולם לעסקא ולוולדות ולשלם לעכו"ם חלקו משו"כ חשיב יד נכרי באמנצע למרות שחשיב הלואה גמורה.

**בלח"מ** בכורות ב' ב' שלרש"י העכו"ם פוטר דוקא אם יש לו חלק בוולדות, **ובר"מ** משמע דסגי אם מקבל דמי ולדות, **עיין רי"א פ"ב יח'** דלכ"ע אין צריך שיהיה לעכו"ם חלק בוולדות ממש.

**ועכ"פ** לשון רש"י וכן בר"ג שהפטור הוא משום חלקו של עכו"ם בוולדות, ולכאורה מדוע לא יפטרו משום חלקו של עכו"ם באם, **ובאמת שו"ט** דבכורה לעומת רבית, הנידון הוא הבעלות של האם אם הבהמה כפקדון או כהלואה, אולם למסקנא דהבהמה הוי כהלואה והפטור משום יד נכרי באמצע י"ל שהכוונה השעבוד על הוולדות, **וצ"ע** מדוע הוצרכה הגמ' לומר שאם אין מעות גובה העכו"ם מהבהמה או מהוולדות, הא סגי בכך שגובה מן הבהמה לבד ובכך חשיב יד נכרי בבהמה ופוטר משום בעלות עכו"ם באם. אולם לאחר העיון נראה שבאמת הנידון שמכיון שהולדות עומדות לפרוע לעכו"ם לכן ולדות הולדות כשרין ומשום אם. **אולם צ"ע** לס"ד שפטרינן הולדות משום אם שהיא כפקדון ולא כהלואה, א"כ מ"ש כלל פטור בולד ולדות, הא הולד חציו לישראל וודאי אינו פקדון ומה יפטור את ולד הולד, ועדיין לא מסקינן שהעכו"ם פוטר מכח שיכול לגבות אלא מחמת שהבהמה כפקדון וזה ל"ש על הולד כדי לפטור ולד ולד, **עיין גרי"ז.**

**לא נתבאר לי** פלוגתת ת"ק ורב"ג, האם נחלקו באומדן דעת אם המקבל משעבד אף ולדי וולדי ולדות לפרוע חובו של נותן ובזה תלוי אם אף ולדי ולדי ולדות עד י' דורות פטורם. (עיין תוה"ד פסקים קל', וחת"ס יו"ד שטו', שגם עכו"ם שיכול לתפוס בדיניהם ולא עפ"י ד"ת פוטר מבכורה.

**התוס' הקשה** מ"ש בהמת ארנונא החייבת בבכורה, **ותי'** שרק בהמה שהיתה של עכו"ם וניתנה בצ"ב ויכול לגבות ממנה פוטר מבכורה, וצ"ב , **עיין חזו"א יט' א'**  מה שדן שאין בעכו"ם תורת שעבודים, ורק בנתן לישראל ושייר מהני שעבוד **ונראה** שצ"ב הוי כעיסקא, שנותן בהלואה שלא ע"מ להוצאה אלא להעמידה לעיסקא או וולדות, והבהמה וולדותיה עומדים לאותו רשות חדשה של עסקא, ולכן יש כאן יד נכרי, ולכן נחשב שעדיין לא יצא מרשות העכו"ם משא"כ בארנונא שהמלך בא לקנות שעבוד בנכסי ישראל זה אינו פוטר מבכורה. **ולרבנן** צ"ל שרק וולדות בכלל חיוב העמדת עסקא ולא ולדי ולדות וצ"ע.

**ברי"א** ב' יח' מייתי תרה"ד אם קבל עכו"ם בהמה מישראל, שלסברת תוס' חייבת בבכורה שהיתה קודם של ישראל, **וצ"ע** הדמיון, הא עיקר הבעלות של העכו"ם ומה שיד ישראל באמצע אינו מחייב בבכורה בעוד עיקר החלות של העכו"ם.

**בגמ' :** דלר' יהודה ולדי ולדות פטורין, דהינו שולד ולדי ולדות פטור משום אמו, ורק דור ה' חייב, ולכאורה סבר ר"י שהעכו"ם גובה מדור ג' ולכן חל בה פטור אם ודור ד' פטור ורק דור ה' חייב, וביארה הגמ' שמה שכ' במתני' ולדותיהן פטורין הכוונה ב' דורות ולדות פטורין פטור משום אם, **וצ"ע** קושית הגמ' לר"י מהעמיד תחת אמותיהן, דהא לר"י ודאי הכוונה שהעמיד כדי להוסיף עוד דור ומאי קשיא, **וזוהי קושית תד"ה "טעמא"** ותי' שהאם קיימת ועוד תי' שלא עשה קנין ולכן לא מהני מה שמתה האם, וצע"ג הא מ"מ ודאי מה שהעמיד כוונתו להוסיף עוד דור ומה הנ"מ אם האם הראשונה קיימת או אם עשה קנין. **עיין חזו"א יט' ג',** ולא הבנתי הענין.

**החזו"א** דן אם קבעו שהבהמה צ"ב וולדותיה הם פירות א"כ אחר שמתה הבהמה בטל הצ"ב, ויש רק וולדות שחציין של עכו"ם חציין של ישראל ומה מהני כאן קנין, ועיין מש"כ בתמצית סוגיות ב"מ פחי' בשם רמ"ק בשטמ"ק ב"מ קד' שעסקא וצ"ב הם קנויין קנין שותפות והכל משועבד לכך שהקרן והרווח יצא לבעלים ורק אח"כ יטול המתעסק חלקו, וא"כ י"ל שכ"ז שלא חלקו יכולים בקנין לשנות את תנאי העסקא ולקבוע שחלק מהרווחים יחזרו להיות כקרן.

**עיי"ש בחזו"א** שאם מיירי שמתו הבהמות והעמיד הוולדות להיות צ"ב, מכיון שהולדות של הישראל ומחזירן לעכו"ם א"כ הוו כבהמת ארנונא שהיתה של ישראל ול"מ מה שנכנסת לרשות עכו"ם. **ע"ע רי"א ב' יח' וחזו"א יט' ד'** בענין המוכר בהמה לנכרי בכסף של"ק הנכרי ולכן חייבת בבכורה, הא מ"מ מכיון שנתן הנכרי כסף נשתעבד הבהמה, וע"כ דהוי כארנונא ואינה נפטרת, **ועיי"ש חזו"א.**

**להעיר** במש"כ תוס' במעמיד תחת אמותיהן, דמיירי בלא קנין אלא בדבור בעלמא, וא"כ אין לעכו"ם זכות בולדות הוולדות, ומדוע הם פטורות מבכורה, ואולי מכיון שכך קבעו בדברים יגבה העכו"ם בפועל וגם זה נחשב יד נכרי באמצע, וצ"ע.

**דף יז' ע"א**

**בגמ':** אלא לראשית הגז הא צמרו קשה, **ובגרי"ז** הקשה תיפו"ל שהוא מין עז ופטור, **ותי'** שע"כ צמרו רק חייב אף מין עז, והקשה א"כ שה בת עז תהיה חייבת לכ"ע. ולבסוף יישב שאין הדבר תלוי בצמר רך או קשה אלא במין צמר רך דשה או מין צמר קשה דעז, ואין נ"מ אם בפועל הוא רך או קשה. **ע"ע ביאור הלכה סי' ט'** ד"ה "רחלים" שהקשה הא לראשית הגז צריך צמר הראוי לבגדי כהונה, ולזה הא צריך ראוי מששת ימי בראשית כדלהלן בסוגיא.

**עיין לח"מ** בכורות ב' ו', **וב"י** שטו' שהר"מ השמיט דין בכורה בעז בת רחל וכו', **עיין חזו"א יט' ט'.**

לר"מ חזרה שיות למקומה, ונותנה לכהן, **ובגרי"ז** שמ"מ קרבן אינו יכול להיות דלענין קרבן צריך שה מו' ימי בראשית.

**מתבאר** שלכ"ע נדמה פטור מבכורה שצריך הוא ובכורו שור, ומ"מ דיינינן **דלמ"ד חוששין** לזרע האב העז הבא על שה ונולד עז ל"ח נדמה משום חוששין, דהיינו שנדמה הוא שנוי מאביו ואמו ולכן אם חוששין ל"ח שנוי, ויש לדון אם למסקנא יש צד כזה שחוששין מפקיע דין נדמה.

**מתבאר** שבחזרה שיות למקומה לבכורה חשיב בכור, ולקרבן צריך מו' ימי בראשית, **ובגרי"ז** דמ"מ ל"ח בעל מום אלא פסול להקרבה ויומם ויפדה. **ובחזו"א יט' ז'** שביש בו מקצת סמנים דר"מ מחייב ול"ח נדמה, אך מ"מ לקרבן פסול הוא מכיון שאינו שה מו' ימי בראשית.

**ברש"י** ד"ה "מודה" שלקרבן אף חזרה שיות למקומה פסול, **ובר"ג** שקמ"ל שצריך שלא היתה מעולם אם אחר, דהיינו אף רחל בת רחל בת עז, **ובגרי"ז וחזו"א יט' ו** שבכה"ג פשוט לפסול לקרבן, שעז בת עז בת רחל ודאי היא מין רחל ואינה ראויה לשעיר ר"ח ורק בעז בת רחל בת עז שהמין הוא עז, ופסול נדמה ליתא משום חזרה עז למקומה, ומ"מ לקרבן פסול, וצ"ב גדר הפסול. **וי"ל** דהא הוי מין עז, ול"ח נדמה משום חזרה למקומה, אולם מ"מ מכיון שנשתנית מאמה, דהא הוי עז בת רחל (בת עז) וחשיב מום, וכדחזינן שכל שנוי מאם אף אם צמרו שונה חשיב מום עיין לעיל ג' ע"ב. אולם לפי"ז בעז בת עז בת רחל בת עז, דהמין עז, וכן העז בת עז ולא נשתנית מאמו ויהיה כשר לקרבן, **ועיין חזו"א דנקט** דל"כ דמכיון שחל ברחל בת עז שם נדמה כבר חל על כל תולדותיה פסול שאינו מו' ימי בראשית, **וכן לבכורה לרבנן** דפליגי על ר"מ וסברי דלא חזרה שיות למקומה, ולכן שה בת עז בת שה פסולה משום נדמה לבכורה, איך הדין בשה בת שה בת עז בת שה שהמין שה ואין שנוי בין השה בת שה האם חייבת בבכורה דנדמה ליכא והמין מין שה, ובבכורה לא נאמר דין מסוים שצריך כל דורותיו שה, ונקט החזו"א דמכיון שאין מושג לרבנן חזרה שיות למקומה הרי שהוולדות של העז בת שה לעולם בפסול נדמה, **יש מקום לדון בזה** שאולי נדמה הוא פסול של שנוי בין ולד לאם, ולכן עז בת שה שינתה וכן בנה שה שינה ופסול אך בזה שלא שינה והוא מין שה אי"צ לענין של חזרה שיות אלא מכיון שהוא מין שה ומכיון שלא שינה מאמו יתחייב בבכורה. וצ"ע. **ובאמת גם לענין קרבן** אולי בשה בת עז בת שה פסול משום שנוי מאמו אבל שה בת שה בת עז בת שה שאין שנוי והוי מין שה כשר לקרבן, וכן לר"מ בשה בת שה בת עז דל"ח נדמה דאזיל בתר אמו ולא בתר אם אמו , וא"כ לקרבן שכשר בו שה ועז אין שום פסול בו שאינו נדמה והוא כשר ממ"נ, **ועיין חזו"א** שהוכיח, דהא לרבנן דל"א חזרה שיות למקומה א"כ קרא דאחד מיוחד מו' ימי בראשית מיותר דהא פסול משום נדמה, **וכן קושית** **התוס' בתמורה כד'** למאי צריך קרא לנדמה במקצת סמנים לפסול בקרבן הא פסולו משום בעל מום (כמבואר לעיל דף ג') ותי' החזו"א דנ"מ לענין שהבן שה בת עז בת שה שבע"מ אינו פוסל דורותיו ובע"מ פוסל דורותיו, וכן לכאורה אף רבנן מודו שחייב בבכורה שהוא מין שה ואינו משונה מאמו, ומ"מ לקרבן הוא פסול שהנדמה פוסל כל דורותיו.

**בענין צמר לציצית וכלאים וכד', עיין חזו"א יט' ח' ט',** ועולה ששה בת עז אף שהצמר רך מ"מ מכיון שהשה נחשב עז אין צמרו צמר, ושה בת עז בת שה שהמין רחל מ"מ מכיון שהשה בת עז הוי נדמה ופוסל הצמר. ולא מהני חזר לשיותו וע"כ חשיב שנוי אף שחזר לשיותו ומ"מ ל"ד לפשתן. ולכן **פסול אף שה בת שה בת עז** בת שה שאינו נדמה ומינו מין שה אך מ"מ השנוי באמצע נחשב שאינו כפשתן .

**בר"מ כלאים י', י וציצית ב' א'** מייתי רק ששה בן עז פטור מציצית, ומשמע שעז בן שה פשוט **עיין מנח"ח תקח' ו'** וחזו"א שם, וצ"ע הא שה בת עז שצמרו רך ומ"מ פסול משום נדמה, וא"כ אולי עז בת שה אף שצמרו קשה מכיון שהעז הוא מין שה אולי חייב, וכמו שה שצמרו קשה ודאי חייב בציצית,**כמבואר בחולין קלז',** והנה הר"מ השמיט רחל בת רחל בת עז או רחל בת עז בת רחל, ויש לדון האם להר"מ בכה"ג חשיב צמר עיין קרית ספר דמייתי לכולהו. ובחזו"א דהר"מ פסק שפלוגתת ר"מ ורבנן לעיל ברוב סמנים ובר"ש ורבנן ולית ליה לכל הני אוקימתות.

**ויצא דבר דחוק** שלענין קרבן הל' כרבנן דל"א חזרה שיות למקומה, וכן שה בת שה בת עז פסולה, ובחזו"א ששה בת שה בת עז בת שה העז הנדמה פוסל כל תולותיו, ולענין ציצית וכד' סבר הר"מ שבכה"ג כשר, **וגם צ"ע** מסברא מדוע נדמה הפוסל בציצית וכד' לא יפסול כל דורותיו. **עוד הקשה החזו"א** על הר"מ דלהר"מ כל הגמ' כאן מיירי בשה בן עז וזה פשוט שמכיון שהוא מין עז אין צמרו צמר ולמאי בעי קרא דומיא דפשתן.

**ע"ע חזו"א יט' י'** שכלאים ודאי פסול לציצית כגון עז הבא על שה, **ומייתי ביה"ל סי' ט' ד"ה "רחלים" דמייתי כן בשם סמ"ג עיי"ש.**

**עוד מייתי שהב"י** שפסק כאוקימתא דר' אשי נקט ששה בת שה בת רחל או שה בת עז בת שה ל"ח נדמה, עיין מה שתמה עליו.

**בר"מ שהנ"ל** מ"מ אסור משום כלאים משום מראית העין, **עיין כס"מ כלאים י' ב', ובגר"א רחצ' ז'** שאסור מדאו' ורק לית מלקות, וצ"ב הגדר. ועולה דחשיב צמר אלא שנתמעט שאינו צמר גמור ולכן אין לוקין עליו.

**עיין שטמ"ק** מדוע לא דרשינן מהאי קרא לפטור בגד צבוע מכלאים וכמו שדרשינן כן לענין טומאת נגעים, **עיין חדרי דעה רחצ' כ'.**

**עיין מעדני יו"ט ודברי חמודות** אם כל הני פסולים אינו דוקא לתכלת אלא אף ללבן ציצית. **ובב"י או"ח ט' וביה"ל שם** דבר"מ משמע שדוקא פסול בכל הני, **עין גרי"ז.**

**הנה בב"י** שהאי צמר של נדמה פוטר במינו, ומוכיח מהא שמותר בכלאים, **ועיין פמ"ג א"א ט' א',** שביאר שבאמת **יש לחקור** אם האי צמר נדמה חשיב צמר ורק פסול לציצית וכד', או"ד פקע מיניה שם צמר, ונ"מ אם הבגד מצמר נדמה אם נפטר דוקא בצמר, וצמר נדמה מינו פוטרו, והוכיח מאיסור כלאים שע"כ אינו נחשב צמר כלל, **ובדברי חמודות** נדמה אנו פוטר שום בגד. **ועין גרי"ז מנחות לח' ע"ב** שביאר שי' הר"מ שנדמה פסול רק לתכלת מכיון שאינו צמר גמור, ולתכלת צריך צמר גמור, אולם ללבן הא כל מין כשר אלא שכל מין פוטר דוקא מינו, ולכן צמר נדמה יפטור צמר מדין מינו ולא מדין צמר, דמין צמר שנחשב לכה"פ לפטור ככל מין הפוטר מינו, אולם לפטור פשתן וא מין אחר לא יוכל בצמר נדמה, עיי"ש.

**עיין מנח"ח תקח' ו'** שצמר נדמה כשר לגדי כהונה, **וכעיין גרי"ז** שתמה שאם אינו צמר אינו כשר לבגדי כהונה, וצ"ע למש"כ במנחות הא חשיב מין צמר, וצ"ע.

עיין שו"ת ב"ח סוף קלו' שאתרוג מורכב כשר, שדוקא לנסכיפם שנוי פסול מקרא.

**מתני':** רחל שלא ביכרה וכו' ומבואר דלריה"ג דרשינן ששניהם לכהן, ואפשר לצמצם, ולרבנן א"א לצמצם, **עיין רי"א** שבהכרח רבנן נמי דרשי ששניהם לכהן ורק משום אאל"צ אין שניהם לכהן, דאי לא דרשי א"כ אף אי סברי אפשר לצמצם מ"מ אין שניהם לכהן, **ובחזו"א יט' יא'** שרבנן לא דרשי משום שאאל"צ עיי"ש. **ובגרי"ז** הוכיח דרבנן לא דרשי ובאמת אף אם יצאו בב"א רק א' קדוש, ומ"מ נקטו רבנן משום אאל"צ, שאם יצאו בצמצום לא היו פליגי אם משמנין או הממע"ה, שרק בספק שייך פלוגתא זו אך יצאו יחד יש על א' סיבה מתוך ב' ול"ח ספק.

**לר"ט** קודם שחזר בו נקטינן שהשמן יצא קודם כמבואר בגמ', **ועיין תויו"ט** כאן שלר"ט השני לא ירעה, **ועיין רש"ש** שמכיון שמכרעינן שהשמן יצא ראשון יצא השני מכלל ספק ולא ירעה .

**דף יז' ע"ב**

**באופן** שאצל הישראל ב' בהמות וא' בכור לר"ט אחר שחזר בו יחלוקו ולר"ע הממע"ה ויטול הכהן הכחוש, **ואולי נחלקו** בסומכוס ורבנן אם בדד"מ יחלוקו או המע"ה.

**ובאופן** שמת א' מהם דלר"ט נמי יחלוקו, אולם בנולד זכר ונקיבה אף דהוי ספק מודה ר"ט דהממע"ה, וצ"ל דמכיון שיש ספק אם בכלל מגיע לכהן נחשב הכהן מוציא והממע"ה, וצ"ע בפ"ז.

**ובתד"ה "זכר"** דאף לריה"ג בזכר ונקיבה פטור משום שם הנקיבה פטרה רחם, **ולעיל דף ט' כ' תוס'** משום דאחותו הוי חציצה עמשכ"ש. וברש"ש דלרבנן שאאל"צ א"כ הוי ספק בכור, ולריה"ג הוי ודאי אינו בכור. בזכר ונקיבה ברש"י ורא"ש שמ"מ הזכר ירעה, **וברע"א** קסו' מדוע לית ס"ס שמא נקיבה תחילה ושמא זכר יצא מקצתו עם נקיבה, ומיתי מל"מ בכורים יב' יט' שבבכורה הוא חמור ול"מ ביה ס"ס.

**תד"ה"אפשר",** לרש"י המושג אאל"צ הוא שבאמת א"א שיקרה יחד, **ולתוס'** א"א לברר שהיה יחד, ןלתוס' אף ששייך שנולדו יחד מכיון שא"א לברר משו"כ אין שניהם לכהן, **וצ"ע** אם רבנן מודו שאם יצאו יחד שניהם לכהן מדוע לא נחשוש ומה בכך שא"א לברר, **וצ"ל** שמכיון שלעולם הענין הוא בספק בע"כ לא דרשינן שב' שיצאו יחד לכהן שהתורה לא דיברה על דבר שהוא יכול רק להיות בספק. **אולם צ"ע** אם בב' קרובות שניהם מביאים עגלה ערופה, א"כ מכיון שאפשרי ששניהם קרובות מדוע לא יביאו שניהם מספק ומה איכפת לן שא"א לברר זאת.

**בא"ד :** התוס' הוכיח שבידי אדם א"ל מעומד כפרוץ במחיצה ובשחיטה, וכ' תוס' שא"א לומר שסגי בכך שנראה לעניים מחצה אף שאינו מחצה, דא"כ למה למ"ד שבעינן רוב צריך לכך שאמר הקב"ה למשה רובא, אפשר לומר דפליג משום שמא צריך באמת מחצה ולא סגי במה שנראה כמחצה, **וצ"ע** אולי ודאי סגי בנראה לעניים אלא הנידון אם הקב"ה אמר למשה מחצה או רוב.

**בא"ד:** והרב ר' שמעון, מבואר שיש ס"ס אולי רוב ואולי מע"מ, וידוע להוכיח שמע"מ אינו כרוב ולכן ל"ח שם ספק חד הוא, ואכ"מ, **עיין רע"א** שו"ת קסז', **ואו"ש** פ"א משחיטה הי"ג א כוונת התוס' משום ס"ס או משום רוב ונ"מ אם מהני ס"ס נגד חזקה. דלענין שחיטה יש כאן ס"ס נגד חזקת אינו זרוח. והתוס' הקשה לר' שמעון שאף אם א"א לבדוק חוששין לצד קטן שמא הוי מחיצה לענין לחי ד' אם היה דאו', א"כ ה"ה בנמצאו ב' קרובות אף אם א"א לצמצם שיביאם מספק ב' עגלות ומאי מוכחינן לרבנן שאפשר לצמצם.

**בא"ד:** לענין מע"ב, שאם יצאו בב"א וקרא לשניהם עשירי, ונקט תוס' שאפי' לרבנן שיצא א' אחר חבירו מ"מ ל"ח שקרא לי' י' וליא' י', אלא מצד הגברא אף שאאל"צ מ"מ נחשב שקרא לשניהם י' ולכן שניהם קדושים, דהיינו שלענין לידת הבהמות לא אמרינן שאזלינן בתר מראה עניים, אבל מעשה הגברא אזלינן בתר מאה עניים ולכן נחשב שקרא לשניהם עשירי.

**עיין גרי"ז** מדוע במצות הכלים סגח במה שאפשר, ובחוט הסיקרא לא. ע"ע מדוע רש"י ור"ג כ' שדוקא מידות השולחן אאל"צ ומדוע שאר כלים וקרשים שאני.

**ע"ע מנח"ח קט' ג', וקה"י יח'** מדוע ממצות הכלים היא לפי מה שאפשר , ושחיטה הוא בדיוק הא מסתבר שבכל התורה צריך הכל לפי מה שאפשר, ובקה"י שבכלים שצריך לא פחות ולא יותר בע"כ לפי מה שאפשר , משא"כ בשחיטה יכול לשחוט הרבה ולצאת מן הסק.

**עיין גרי"ז** אם קרא "דה' עלי השכיל " אם זהו שמשו"כ כאן אפשר לצמצם.

**ברש"י** שאם אאל"צ מדוע יביאו שניהם שיביאו א' מספק, והקשה הגרי"ז הא צריך להביא עפ"י מדידה וכאן ליכא מדידה בין שניהם. **עיין רי"א** שבאן נקט תוס' שמספק ערפינן ע"ע, ולעיל ט' ע"ב נקט תוס' שמספק לא ערפינן פט"ח דחשיב כמו להוציא ממון, ויישב דהתם הענין הוא פדיון ממון, משא"כ ע"ע עניינה כפרה וחייב מספק עייןמשכ"ש.

**רש"י** ד"ה "אפשר" **ור"מ** פ"ט מרוצח ה"ח עולה שבני העיר צריכים להיות בעלים על ע"ע, **ועיין נחל איתן** ז' ג' שאי"צ.

**דף יח' ע"א**

**גמ':**קרוה ולא קרובות, **עיין חזו"א** יט' יא' שבבכור ביצאו יחד א' קדוש שבאמת יש סבה על כל א' שיהיה קדוש וא' קדוש, אולם בע"כ המחייב הוא עיר א' קרובה וליכא, ויש לדון בזה . ונראה שבאמת שניהם פטרו רחם אלא שאין ב' בעלי קדושת בכורה, משא"כ בע,ע כל סיבת החיוב הוא אם יש קרוב א' ולא ב'.

**בענין שי' הר"מ** אם אפשר לצמצם , **עיין פמ"ג** כג' יא' שפ"ד ושואל ומשיב תליתא ב' קסז'.

**גמ':** לר"ט האי שבריא נפיק ברישא, **ובחזו"א** יט' יא' שודאי חשיב ספק ולכן השני ירעה עד שיסתאב אצל הישראל, אלא מכיון שהספק נוטה שהשמן הוא הבכור לכן חייב הישראל לתיתו לכהן משום צדק משלך ותן לו.

**גמ':** בס"ד שמשמנין הכוונה יחלוקו, ובפשטות י"ל כמו למסקנא דר"ט ומשום יחלוקו דד"מ, אך, **בחזו"א** יט' יג' נקט דר"ע מודה לסברת ר"ט שהשמן בריא אך לא להכרעה אלא רק ליחלוקו, ודן החזו"א בקושי הגמ' אם א' מת מדוע הממע"ה, א אם ימות הבריא הרי שהסברא נוטה של כהן מת ואז אין סיבה לחלוקה, עיי"ש.

**בפלוגתת ר"מ** ור"י אם חייב זל"ו בשני, **לכאורה לר"מ הא פשוט** דהא הכהן תובע את הישראל מעיקרא בהמה א' כבכורה ושניה כמתנות ואיך יכול הישראל ליפטר מכך, **וצ"ע** לשון הגמ' שהכהן בא עליו מב' צדים, הא בל"ז כמש"נ הישראל ודאי חייב בהמה א' ומתנות השניה. וצע"ג. **וטעמו של ר' יוסי** דהא אולי הכהן קיבל החולין, וביד הישראל הבכור והוא פטור ממתנות **וצ"ע** למה צריך להא דעשו שאין זוכה כזוכה הא אף בלא שמכרו כהן לישראל ל"ש חיוב מתנות בבכור. ועוד צ"ע הא הוי ספק אולי ביד הישראל החולין, וכן צ"ע במאי פליג ר"מ הא באמת הוי ספק חיוב זל"ו. **ועיין תוס'** שהשווה למלוה לכהן ומפריש עליו מעשרות דאתינן משום עשו וכו'. והתם צריך להא דעשו אינו זוכה כזוכה כדי שבע"ב יצא חובת נתינה בכך שהידע חוב הכהן בתרומה, אולם כאן הא הספק שמא הבהמה שאצל הישראל היא בכור ופטור ממתנות ולמאי צריך לזה. ובאמת גם כאן צריך כדי שאם הבכור הוא השמן ונשאר אצל הישראל במה יצא ייד"ח נתינה וע"כ עשו וכו', ועדיין צ"ע ככל הנ"ל. **וצ"ל פשוט** שבתחילה זכה הכהן בכחוש כבכור, ועכשיו בשעת שיטת השמן תובע תביעה חדשה זל"ו, ואומר לו הישראל אולי הוא בכור ואני פטור, **ור"מ סבר** דמ"מ אומר לו הכהן שהזל"ו ממ"נ אינם שלך, דהיינו שהכרעת המוחזקות לענין בכורה שהכחוש בכור, ולענין הזל"ו אין הכרעה ולכן חוזר הספק והשמן ממ"נ הזל"ו שלו של הכהן. **ואמר ר"י** שמכיון שכדי שייצא הישראלי יד"ח נתינה צריך בהכרח שכאילו זכה הכהן בבכור והחיפה עם השני ולכן אומר הישראל לכהן דל"ש עוד ממ"נ, שאם היא בכור כאילו קנית ונתת לי בחזרה, ושוב איני חייב לתת לך הבכור. ולית ממ"נ.

**עיין חזו"א יט' יג'** הא אף בלא עשו שאינו זוכה וכו' מכיון שהוכרע שהשמן בכור הרי שמשום קם דינא זכה בו הישראל לגמרי ושוב א"א לבא עליו מב' צדדין, וכמו ספק ויבם דיבמות לה'. ותי' שבמתנ"כ שיסודם מצוה ל"ש קם דינא. ועכ"פ עולה שפלוגתת ר"מ ור"י, שלר"מ אין הכרח שיחול דין נתינה ולכן לא עשו וכו' ויכול לבא מב' צדדין, ולר"י בהכרח תקנו באופן שיתקיים מצות נתינה. וצ"ע.

**דף יח' ע"ב**

**הר"מ פסק** כר' יוסי והרא"ש כר", וצ"ב במה הדבר תלוי, **ובמשנת ר' אהרן** שתלוי אם בכור בנה"ז יכול למכרו ואם שייך עשו שאינו זוכה כזוכה.

**בגמ':** הכל מודים בהכריח אצל רועה ומת א' מניח ביניהם ומסתלק, ויחלוקו. **ובלח"מ פ"ה ה"א** העיר שהר"מ השמיט זאת. **וברי"א אות כב'** שהרמ סבר שבדד"מ אף שאין מוחזק אלא מ"ק לרבנן דסומכוס אזלינן בתר מ"ק ולא יחלוקו, והכא חשיב מ"ק מכיון שעד שנולד אינו קדוש מכריעין עפ"י מ"ק, וצ"ע אם כשודאי נולד בכור הוי ספק בכור שנתערב ומ"ש כאן חזקת מ"ק וצע"ג. **וכן צ"ע דבב"מ דף ק'** עולה ששי' הר"מ שלרבנן במ"ק יחלוקו **ועיי"ש גר"א, ועיין משנב"ש בתמצית סוגיות.**

**תד"ה "אקנוי"** דן איך היה הקנין שקנה רשות רועה, **ועיין ר"א ומחנ"א** שכירות א' שי' הר"מ שקנין שכירות מועיל ע"י שמשתמש שמוש של שכירות, וגם כאן מכניס בהמותיו לרשות רועה וקונה, **עיין חזו"א יט יג'** אם יש מקומות שקונה בגמר דעת בלבד, **עיין החזו"א המפורסם בשם אביו חו"מ כב' ד"ה "כלל".** ע"ע רע"א שו"ת לז', ורש"ש כאן.

**מבואר בגמ'** שבע"ב מקנה לרועה כדי שיקנה הרועה הכהן בחצר, **וברש"י** עולה שהישראל מקנה לכהן רשות כדי שיקנה הבכור, וכן מקנה לו רשות שימוש ועי"כ חשיב ששניהם מוחזקים, ועיין חזו"א יט' יח' שאם יקנה לו רק כדי לקנות הבכור א"כ אחר שנולד ל"ב שניהם מוחזקים, ואם יקנה לו רק זכות שימוש א"כ מכיון שלא זכה הכהן בבכור הרי שהחצר משותפת בין בע"ב לשבט הכהונה, ול"ח חצר השתפין, **עיין רי"א** אם הוי חצר השותפין איך קונה הכהן בחצר עיין מה שיתי', ובחזו"א יישב לשי הנף,ל שלענין לקנות הבכור הקנה החצר לגמרי לכהן, ולענין להשתמש עשה עמו שותפות.

**עיין רי"א** אם מקנה לכהן משום מצוה לגדל בכורות כן ברש"י ור"ג, או כדי לקיים צות נתינה בספק בכור, וכן מבואר בריטב"א ב,מ לז'.

**מתני': שתי'** רחליו וכו' שתי זכרים ונקיבה א' לכהן וכו' וחייב במתנות ור"י פוטר, ובאמת כאן הכהן טוען שיש ב' צדדים שיתן לו המתנות, אולי הוא חולין וחייב במתנות, ואולי השני ג"כ בכור וע"ז ין חליפין ביד כהן, ויש רק צד א' שהוא בכור א' ואין ב בכורות ואז חליפיו ביד כהן, וא"כ תלוי אם ס"ס מועיל להוציא ממון.

**מתני'** ב' נקיבות וכו' אין לכהן כלום, **ובר"מ** משום הממע"ה, **ותמה במל"מ פי"ב הי"ט** הא לענין פט"ח כ' הר"מ שבכה"ג חשיב הרבה ספיקות ולקולא, ותי' שבכור בהמה טהורה חמיר משום קה"ג, **במרכה"מ** שם שהר"מ לשי' שכל ספק איסור אסור מדרבנן וספק כרת מדאו'. **ובמרחשת מו' יג'** שבבכור טהור הוא בחזקת איסור אכילה מכח מחזיקין מאיסור לאיסור של אמ"ה, משא"כ פט"ח שאסור בהנאה אין בו מחזיקין מא"ל.

**במתני':** א' ביכרה א' לר ביכרה וכו' לת"ק חייב במתנות לר' יוסי פטור, ור"מ מחייב, ר"מ היינו ת"ק, **עיין רי"א מז' ד' תפאר"י מ"ח אות נ'.**

**דף יט' ע"א**

מתבאר דר"ט מספקא ליה אם בכור לוולדות לבדו או בכור פט"ר לבדו אם חייב, ולכן חייב מספק הבא אחר יוצא דופן וכן את היוצא דופן עצמו, שמא לוי בפט"ר שמא תלוי בראשון לוולדות, **ובתד"ה "רישא"** הקשה הא אם בכור לאו כולו זכר הבא אחר נקיבה חשיב בכור, ושייחייב ר"ט בבא אחר נקיבה. ומשום דהוי בכור לזכרים, ותי' שזה ודאי ממזלינן מקרא דפט"ר. **עיין חזו"א יט'יד'** וצ"ע . עיין או"ש ב' ו', ועדיין צ"ע.

**גמ': ר' שרביא** שאל מדוע ממעטינן יצא נקיבה לפניו משום פט"ר תיפו"ל משום כולו בכור **וברי"א כד' ב'** דנ"מ לריה"ג ביצאו זכר ונקיבה יחד, דהזכר הוי בכור, אך אינו פט"ר שהנקיבה חוצצת. וכן נ"מ ביצא ראשו של זכר אך הנקיבה חצצתו, או שחצנו נפל שנפקע דין בכורה רק משום פט"ר ולא משום בכור.

**עיין רי"א כד' ד'** דהא ממעטינן יו"ד מקרא "דתלד", ולקמן דף מז' שנתמעט מהאי קרא בכור לנחלה אף שאינו תלוי בפט"ר. **עיין חזו"א יט' יד' . ע"ע** דמייתי שי' ר"ש דף מז' שבכור אדם אף בבא אחר יו"ד.

**לאביי** שכל בכור, ולכן הבא אחר יו"ד הן זכר הן נקיבה פטור, מה הדין נפל המפקיע כשיצא מרחם האם מפקיע כשיוצא דופן, דהולד בכור לולדות ולפט"ר, או"ד אף נפל מפקיע שם בכור לוולדות, **עיין רי"א כד' ג'. עיין סד"ט קצו' כז'.**

**דף יט' ע"ב**

**פרק שלישי**

**מתני'':** הלוקח. **ובגמ':** לימא ר"י כר"מ וכו' אפי' תימא רבנן, **ובתד"ה "ברובא".** ומבואר בגמ' שלאחר שנה הוי ספק, או לר"מ דחייש למיעוטא, או ס"ד אף לרבנן דמודו ברובא דל"ק וחיישינן למיעוטא, **והקשה תוס'** הא נפקא דר"מ ורבנן ל"פ, דבליתא קמן אף לרבנן חיישינן, ובאיתא קמן ודאי ר"מ מודה דל"ח, דהא ילפי' מאחרי רבים להטות. **ועיין תוס' יבמות סז' ע"ב ד"ה "אין", ומרדכי חולין פ"י תשלז, ור"ן ע"ז יז' ע"ב** שברובא דאיתא קמן אזלינן לכ"ע בתר רוב.

**עיין שע"י ש"ג פ"א** שהוכיח שהכרעת רובא דל"ק מועלת אף לנפשות מהר"מ פ"ג מאי"ב ה"ב, וע"א אינו מועיל כנגדו, לעומת רובא דא"ק דלא מהני לנפשות **כמבואר בר"מ פט"ו מאי"ב** הכ"ז, וכן ע"א מועיל כנגדו כמבואר. **ברע"א כתובות יג'.** וכן ידוע רע"א שו"ת קו' בשם תרה"ד שיד' שרובא דא"ק מהני לממון, ומוכיח כן מתוס' סנהדרין ג' ע"ב, **וכן בש"ש ב' טו'** שהכרעת רובא דא"ק חשיב עדיין עשירי ספק כמבואר בתוס' ב"מ ו' ע"ב, אולם הכרעת רובא דל"ק חשיב ממזר ודאי ואסור בישראל. **ועולה** שלענין ממון, ולענין חייש למעוטא רובא דא"ק עדיף, ולענין נפשות , וע"א כנגדו, ועשירי ודאי רובא דל"ק עדיף, **עיין גרש"ש שם,** והנראה שרובא דא"ק הוא הרוב בלידת הספק, שנחשב שאין מספק ראוי, ולכן מהני בממון ול"ח למיעוטא שההכרעה מכל לידת הספק באופן שאין דררא מספקת, משא"כ רובא דל"ק הוי ספק עם גורם של הוכחה להכריע ולפשוט הספק. הרי שפשיטת ספק מפקעת שפ ספק ממזר, ומהני לנפשות וע"א אין מועיל כנגדו, אך לא מהני לממון וחיישינן למעוטא מכיון שההכרעה אינה אלימא. משא"כ מה שאין התעוררות מספקת לספק ברובא דא"ק, כשאין ספק אין מיעוט לחשוש, וכן מהני אף לממון, אולם אינו ממזר ודאי שיש רק הנהגה לא לחשוש לצד קטן ולא הכרעה, וכן ע"א יכול לעורר הספק, וכן אי התיילדות ספק אינו מועיל לנפשות, ולע"ע קצרנו.

**ע"ע או"ש פ"ח משחיטה** סוף הי"ב דס"ט ברה"י ברובא דל"ק ספיקו טמא, ורק ברובא דא"ק מהני הכרעת הרוב, **וא"ש עמש"נ** שרובא דא"ק חשיב אי התעוררות ספק ולא חל בו דין ס"ט וטהור, אך רובא דל"ק חשיב התעוררות ספק עם הכרעה, וכל ס"ט ברה"י טמא, אולם יש שחלקו ואף רובא דל"ק ברה"י טהור, **עיין ש"ש א' טו'.**

**ע"ע שעה"מ ד' מיו"ט כד'** לחלק שרובא דא"ק מהני אף ביש לו מתירין משא"כ רובא דל"ק, וא"ש להנ"ל שע"י רובא דא"ק לא מתעורר ספק כלל, ורק רובא דל"ק (וכן הכרעת חזקה.) יש ספק עם הכרעה והכלל לא להכריע אם יש לו מתירין.

**עכ"פ בואר** דר' ישמעאל כר"מ ולכן בשנה שניה הוי ספק ולא ודאי אינו בכור. **וברי"א מ' א'** הא יש שסברי דאף לרבנן אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, וא"כ סמוך מיעוט אינם יולדות לחזקה שלא ילדה והוי מע"מ ולכן הוי ספק, וכן הקשה הא יש ב' מיעוטין, שאינה מתעברת, ומתעברת ומפלת דבר שאינו פוטר מבכורה, ולכ"ע ב' מיעוטין מול רוב הוי פלגא. ועוד יבואר.

**עיין תוס' לקמן כ'**  ד"ה "ואבעית" דלר"מ חיישינן למעוטא רק מדרבנן, אבל סמוך מיעוטא לחזקה הוי מדאו', **ותוס' יבמות קיט' ע"ב** נקט שאף סמוך וכו' דרבנן.

**דף כ' ע"א**

**מסקינן** דרוב התלוי במעשה לא אזלינן בתרה, **וברמב"ן כיון** שמיעוט שאינו תלוי במעשה לעומת רוב התלוי במעשה המיעוט עדיף. **ועיין רמב"ן מלחמות קדושין דף נ** שרוב התלוי במנהג אינו רוב, וזהו רוב התלוי במעשה. ולשונו שם בסוף דבריו שזהו חומרא דרבנן. **ע"ע רמב"ן חולין יא' ע"ב** על קושית תוס' מדוע רוב בעילות אחר הבעל ל"ח תלוי במעשה, **ותי'** שגם המיעוט נחשב תלוי במעשה, וכן ברשב"א חולין יב' ע"א שדוקא רוב התלוי ומיעוט שאינו תלוי במעשה אינו רוב, וברוב שאינו תלוי ומיעוט התלוי אף לר"מ אזלינן בתר רוב. **עיין רע"א על שו"ע יו"ד ב' ב'** שהוכיח שהנ"ל הוא רק מדרבנן. **ונראה הגדר בכ"ז** שגם רובא דל"ק ענין ההכרעה אינו בירור, אלא יסוד ההכרעה להניח הספק על סתמו ולא לחדש כנגד הרוב, וכאן נאמר שאם לתלות ברוב זה כרוך בלתלות לחדש מקרה ומעשה, בטל כל יסוד הענין שמכריעים שלא נתחדש, ועדיף לומר שלא נתחדש כמו המיעוט שאינו תלוי במעשה, אולם אם הרוב והמיעוט תלוי במעשה ובין כה ודאי נתחדש והספק מה נתחדש בכה"ג נחשב שלהעמיד כמו הרוב נחשב להעמיד הדבר על סתמא שאם נתחדש נתחדש כהרוב, אולם אם המיעוט הוא ע"י מעשה והרוב שלא ע"י מעשה אין כלל צד מיעוט אף לר"מ לעורר כנגד הרוב ואזלינן בתר רוב.

**לרבא** ר' ישמעאל כר"מ דחייש למיעוט ולכן אחר שנה הוי ספק. ור"ע ור' יהושוע בזה ל"פ במתני'. **אולם פליגי** בלפני הזמן אם חיישינן לטינוף,**דלר' ישמעאל** לא חיישינן למיעוטא לקולא,**ולר'** **יהוש**ע חיישינן לקולא אף דסבר שבעלמא ל"ח למיעוטא, **וכן** הא כאן יש רוב וחזקה שחייבת ומ"מ חיישינן ומשום חזקת ממון עדיף. ועולה דלמ"ד שרוב אלים ואף עם חזקה מ"מ חזקת ממון עדיף ולר' ישמעאל שרוב אינו עדיף ממיעוט והוי יותר ספק ומ"מ בצירוף החזקה ומשום של"ח לקולא לא מהני חזקת ממון והוי ודאי בכור, וצ"ע. **ובאמת** בתד"ה "ואבעית" שלר"מ חיישינן אף לקולא משום חזקת ממון, ורק לר' ישמעאל דסבר כר"מ מ"מ חזקת ממון גריעא בכה"ג. – **תבא"ד** שהוכיח מגבינת אונייקי, לא נתבאר, אולי חשש למיעוטא דאו' אם מיעוט גבינות בקיבת עכו"ם.

**התוס' חילק** שאף למ"ד הולכין בממון אחר הרוב הכא שאינו טוען שהוא מן הרוב או מכיון דהוי ממון שאין לו תובעין ל"א בתר רוב, ועולה שמהני רוב בממון מכח טענת ברי , ול"ש הכא או משום שאינו יודע או משום דהוי ממון שאין לו תובעין ואין לכהן כח טענת ברי ועיין.

**אולם תוס'** חזר בו דלא מסתבר שלענין להקריבו הוא בכור ולא לענין לתיתו לכהן, ומשמע שאף למ"ד אין הוכין בממון אחר ברוב כן, **וי"ל** שכאן הממון הולך אחר האיסור ואם הבכור הוא ודאי צריך לתיתו לכהן. **עיין זכר יצחק א'** **נב' שכ' כעין זה. ועיין שע"י ה' כה'** שרוב שכבר הכריע נידון של איסור הוא מכריע גם נידון של ממון.

**תוס' נקט** שבסמוך מיעוט לחזקה מודה ר"מ שזהו מדאו', **ובתוס' ביבמות** **קיט'** נקט שזהו מדרבנן **עיין רע"א חולין יב** שהקשה א"כ איך מטהרין בתינוק, **ועיין בית הלוי ב' ז' ח'** שייסד שיש מיעוט המנגד רוב שכאן לר"מ הוא רק מדרבנן משא"כ מיעוט הממעט מהרוב הוי דאו', וצ"ב.

**דף כ' ע"ב**

**בפטור חלב,** הא לר' יהושוע אם כשיש חזקת חיוב, ורוב אינם מטנפות ומ"מ אזלינן בתר מוחזק, ק"ו אם מסייע רוב חולבות יולדות ודאי אין ינתן לכהן. **וצ"ע** ס"ד דגמ' שר' יהושוע אינו פוטר. **ולמסקנא** ר"ע כר"מ שחזקת חיוב עם מיעוט אינם יולדות הוא סיבה לחייב אף נגד מוחזק, **ולר'** **יהושוע** לכאורה חל פטור גמור משום הכרעת רוב נגד חזקה כרבנן דפליגי על ר"מ.

**ובתד"ה "חלב"** מייתי לרשב"ג שאינו פוטר, והוכיח דאף לרבנן דר"מ ברוב מצוי חיישינן למיעוט **ויש** **לדון** אם כוונתו שעכ"פ פטור לתת לכהן משום הממע"ה, **וכן יש לדון** אם כוונת התוס' שזו דעת ר"ע, ואז בהכרח לר' יהושוע אזלינן בתר רוב ומכרעינן לגמרי שפטור אף לענין גו"ע, או"ד סבר תוס' שלר"ע דסבר כר"מ מכרעינן שינתן לכהן משום מיעוט וחזקה,ורשב"ג כר"י ואף לר"י ינתן לכהן, ולא משמע כן דהא ר"י אמר חלב פוטר ורשב"ג אמר חלב אינו פוטר, ועיין. **אך המשך** **דברי התוס'** מוכיח שלר"י ברוב נגד חזקה ומיעוט מסייע לחזקה חיישינן כמבואר ברישא דמתני' דיבמות, והקשה התוס' הסתירה בין סוגיין ליבמות, ומוכיח שבאמת לר"ירובא וחזקה חיישינן, אלא שבסוגיין נגד חזקת חיוב בכורה יש חזקת חולין על הולד ובשטמ"ק שלחזקת חולין יש סיוע של חזקת ממון. ואז נפקא דלרשב"ג בחולבת חיישינן למיעוט אף בלא חזקה המסייעת, ולבסוף דחה תוס' שי' ר"ת ואף לרשב"ג אזלינן בתר רובא וענין דמרחמא מיירי באוםן שחלבה קודם לידה ואין חלב פוטר. ועולה פלוגתת תוס' ור"ת אם פסקינן כרבנן שרוב עדיף מחזקה עם צירות מיעוט.

**עיין מהרש"א חולין יא' אם** שי' ר"ת היא מדאו' או מדרבנן.

**עיין מחנ"א ייו"ח פ"ג הט"ז** דלא חיישינן למיעוט וחזקה דוקא כשהרוב והחזקה בגוף א' ולכן ברוב שוחטין ממוחין אין לצרף המיעוט עם חזקת איסור של הבהמה ויישב עפי"ז קושית תוס'.

**עיין לח"מ בכורות ד' ח'** שהר"מ פוסק שחלב פוטר, ומאידך פוסק כרשב"ז במרחמא, וע"כ כדחיית התוס' את ראית ר"ת דרשב"ג מיירי שחלבה קודם לידה.

**אעתיק כאן מש"נ בתמצית סוגיות יבמות קיט**

**מתני':** האשה וכו'

**מבואר** דלא מתירין יבמה לשוק ע"י שנתלה שילדה צרתה, למרות שיש רוב נשים מתעברות ויולדות, **ובגמ' מוקי לה כר"מ** דלא אזלינן בתר רוב, דסמוך מיעוטא דאינן יולדות לחזקה שעומדת בחזקת יבמה. **וסיפא** דבחמותה אינה חוששת**, נקטה הגמ' למסקנא** דמודה כאן ר"מ דאזלינן בתר רוב דמיעוט מפילות ומחצה נקיבות, דהכא מכיון שהאשה עומדת בחזקת היתר, ונוסף רוב להתיר, הרי דחשיב מיעוטא דמיעוטא לומר שחמותה ילדה זכר, ומודה ר"מ במיעוטא דמיעוטא.

**ובראשונים יש שנקטו** דבאמת מתני' אינה לדינא, דהל' כרבנן ולא חיישינן למיעוטא, ומשו"ה אין לחשוש שמא לא ילדה צרתה ומותרת לשוק.

**אולם הר"מ והרי"ף ואחריהם כל הראשונים** נקטו מתני' לדינא, ונקטו לבאר דאף רבנן ל"פ לומר דאזלינן בתר רוב כנגד חזקה, אלא דלרבנן הוי רובא וחזקה כפלגא, ולר"מ חזקה ומיעוטא כנגד רובא אזלינן בתר חזקה, ומכריעין להקל.

ולהצד דמוקמינן מתני' כר"מ, **עמדו הראשונים**, דבגמ' מבואר דטעם דלא תתייבם ולא תינשא הוא משום שחזקה פחותה מרוב, וע"י המיעוט נתאלמנה חזקה כרוב והוי כפלגא וביאר הרמב"ן דאי לאו דחזקה פחותה מרוב ובצירוף המיעוט הוי כפלגא, אלא אם היה חזקה כרוב ובצירוף מיעוט הוי החזקה אלימא מרוב, א"כ היתה האשה יכולה ליתייבם בהסתמך על חזקה ומיעוט. ונחלק הרשב"א דאף אם חזקה היא כמו רוב, מ"מ אף שע"י צירוף המיעוט לחזקה הוי אלים מרוב, מ"מ לא תתייבם דאף אם חזקה ומיעוט הוו כרוב כנגד הרוב, מ"מ הא ר"מ חייש למיעוטא ואין לה ליתייבם, **ועולה לכאורה שהרמב"ן והרשב"א נחלקו**, דהרמב"ן סבר דר"מ חייש למיעוטא רק במקום רוב אבל במקום חזקה ומיעוטא אם הוי אלים מרובא הרי שבכה"ג ל"ח החזקה כרוב שיש בו דין לחשוש למיעוט, והרשב"א סבר דאף חזקה ומיעוטא דין רוב לה, ואם לר"מ חיישינן למיעוטא ה"ה חיישינן לרוב המנגד חזקה ומיעוטא, ודו"ק.

**ועולה** דיש מקצת ראשונים דסברי דמתני' כר"מ דרובא וחזקה כפלגא ופלגא ומשו"ה לא תינשא ולא תתייבם מספק, ולרבנן תינשא דאזלינן בתר רוב דילדה צרתה, **אולם רוב** **הראשונים** סברי דמתני' אזלא הן לר"מ הן לרבנן, ולר"מ רובא וחזקה כפלגא ופלגא ומשו"ה לא תינשא, וגם לרבנן אין דין שרובא וחזקה רובא עדיף אלא דאין המיעוט מצטרף לחזקה לייחשב עדיף מהרוב, ומשו"ה הוי כפלגא ופלגא ולא תינשא ולא תתייבם, **אלא שצע"ג במה נחלקו ר"מ ורבנן**.

**והראשונים מייתו** הגמ' בקידושין דף פ' דרוב תינוקות מטפחים בעיסה ומיעוט אינם מטפחים, ואית חזקת טהרה לעיסה, דלר"מ דחיישינן למיעוטא העיסה טהורה ומוקמינן בחזקת טהרה, ולר"מ תולין ואינם שורפין מספק, **והקשו הראשונים**, דהא עולה דלר"מ רובא וחזקה ל"ה כפלגא אלא מכריעין כהמיעוט והחזקה דהעיסה טהורה, ובסוגיין מבואר דרובא וחזקה הוי כפלגא, ותי' דלר"מ ודאי הוי כפלגא אלא דהתם יש ענין שאפושי טומאה לא מפשינן, **והתוס' ותוס' חד מקמאי תי'** דהתם זהו סברא דמכיון דהוי כפלגא והוי תנוק שאין בו דעת לישאל הרי דהוי כספק טומאה ברה"ר שספיקו טהור, **עוד הקשו הראשונים** **על רבנן** דבסוגיין סברי דהוי כפלגא והתם סברי דהוי טמא מחמת רוב, ותי' דבאמת לרבנן התם הוי ספק טמא ומשו"ה אין שורפין, ובאמת לרבנן רובא וחזקה הוי כפלגא, וא"כ עולה דבין לרבנן בין לר"מ רובא וחזקה הוי כפלגא, וכל פלוגתתם הוא רק בסברא של אם חשיב יש דעת לישאל או לא, דלרבנן משום מה ל"ח שהספק הוא שאין בו דעת לישאל ולכן הוי ספק טמא, ולר"מ הוי משום מה נחשב ספק שאין בו דעת לישאל ומשו"ה ספיקו טהור, או שנחלקו בסברא אם אפושי טומאה אמרינן או לא, ועכ"פ הוי פלוגתא בנושאים אחרים לגמרי שאינם קשורים כלל לנידון דרובא וחזקה, וצע"ג.

**הנה הא עולה דר"מ ורבנן נחלקו** קודם כל בדין רוב אם אזלינן בתר רוב או לא, דלרבנן אזלינן בתר רוב, ולר"מ חיישינן למיעוטא, וזהו פלוגתתם בקטן וקטנה דלר"מ חיישינן שמא ימצאו סריס ואיילונית, **וכן בגמ' בחולין דף ו' ע"א** גבי דמחמת מיעוט כותים שעובדים ע"ז נאסרו כולם.

**ולפי"ז נראה שבאמת עיקר פלוגתתם** הוא בדין רוב כנ"ל, ומכאן מתפלג פלוגתא נוספת, דבמקום שיש רוב כנגד חזקה, דבאמת לפי שניהם סמוך מיעוטא לחזקה והוי פלגא כמש"נ, אלא דלרבנן שיש בעלמא דין רוב, הרי שהפלגא שנוצר מחמת הסמיכה דמיעוט לחזקה הריהו חשיב ספק עם צד נוטה כהרוב, ובפשטות הוא כהרוב, והמיעוט והחזקה מספק כנגדו, משא"כ לר"מ הוי ספק השקול דמכיון שאין דין בעלמא ללכת אחרי רוב הרי דל"ח שהחזקה והמיעוטא קם לעורר ספק כנגד ברוב אלא מעיקרא יש ספק שקול בין מיעוט וחזקה כנגד רוב, ודו"ק.

**ומשו"ה לרבנן** יש להעמיד ספק דתנוקות מטפחין לאיסור, דל"ש הכרעה דרה"ר ע"י שאין בו דעת לישאל, דדין זה שייך רק בספק שקול, משא"כ הכא שיש צד נוטה כהרוב שוב הוי ספק טומאה ומחמירין. **משא"כ לר"מ** דהוי ספק שקול דאין דין רוב, הרי שמספק יש להכריע לקולא מדין ספק טומאה ברה"ר מחמת שאין בו דעת לישאל, ודו"ק.

**וכן הסברא המבוארת בראשונים** דלר"מ אין להחמיר בטומאה משום דאפושי טומאה לא מפשינן, דנראה בכוונה בזה שטומאה מספק תלינן לקולא, דבטומאה כל ספק חשיב שאתה בא לחדש ולשנות ומספק מותר, וכביכול שבטומאה לכ"ע ס"ד לקולא, וא"כ א"ש נמי דה"מ לר"מ דהוי רובא וחזקה ספק שקול, אולם לרבנן הרי שחזקה ומיעוטא הוי ספק שאינו שקול כלפי רוב, דמכיון שבעלמא יש הכרעה של רוב הרי שהספק הוא בעל צד נוטה כהרוב, ומשו"ה מספק אסור, ודו"ק.

**עיין תוס' בחולין יב' ע"א ד"ה "פסח"** שכ' דר"מ חייש למיעוטא רק מדרבנן ולא מדאו', וצ"ע דהא עולה לן דלר"מ מקילין בטומאה משום דחייש למיעוט, **עיי"ש רע"א** .(מלוקט כאן באריאלי.)

**ע"ע ברשב"א ובריטב"א** דברובא דאיתא קמן לכ"ע אזלינן בתר רוב אף כנגד חזקה, ועולה דרובא דאיתא קמן עדיף מרובא דליתא קמן, וכן יש שי' דבממון ל"א בתר רוב רק ברובא דל"ק אבל ברובא דא"ק אזלינן בתר רוב בממון, ומאידך חזינן דלנפשות מהני רובא דל"ק ולא מהני רובא דא"ק, **ועיין שע"י ש"ג פ"א**, (ונתבאר בארוכה בתמצית סוגיות ב"ב דף כד'.)ויסוד הדבר דרובא קמן הוי בירור טפי מרובא דא"ק, ומאידך רובא דא"ק הוי הכרעה וסילוק הספק יותר מרובא דל"ק, שיסוד רובא דא"ק הוא גדר בהתיילדות הספק, וספק הנולד בין י' חנויות יש לתלות ברוב ואין לחשוש למיעוט, אך ל"ה בירור אלא אופן של לידת ספק שאין לחשוש לו, וקצרנו.

**עוד מבואר ברשב"א בסוגיין** (ועיין רשב"א בתורת הבית עמ' ח') דחלוק בין רוב דסוגיין לרוב דעלמא, דהכא חשיב שהמיעוט מגרע ברוב עצמו, אולם במקום שהמיעוט הוא מחוץ לרוב ל"א סמוך מיעוטא לחזקה ופוסקים ע"פ הרוב. דהכא בסוגיין הא רוב נשים מתעברות ומיעוט אינם מתעברות ואף מהרוב שמתעברות יש מיעוט מפילות, הרי דהוי מיעוט שמגרע ברוב עצמו, ובכה"ג יש נידון דחזקה ומיעוטא שמגרעת החזקת טמא. אבל ברוב רגיל שהמיעוט עומד מחוץ לרוב כאן לא נקטינן דסמוך מיעוטא לחזקה, וכנראה כוונתו דוקא לרבנן, אבל לר"מ לעולם חיישינן למיעוטא, ואולי כוונתו לומר שבאמת בתנוק המטפח בעיסה לרבנן סמכינן על רוב, ורק בסוגיין לא סמכינן על רוב מכיון שהמיעוט מגרע ברוב עצמו, ועיי"ש.

**עיין בית הלוי ח"ב ס"ז.**

**תד"ה "סיפא"** מבואר בדבריו דאין צורך שיהיה מיעוט מצטרף לחזקה אלא סגי בכך שאין חזקה המסייעת לרוב, ומשו"ה יצאה חמותה מעוברת לת"ק אסורה לשוק אף דאית רוב ואין לחזקה מנגדו, ויש לדון אם דברי התוס' יכולים ללכת אף לרבנן, או שכוונת התוס' דוקא לר"מ ונקט דמתני' ר"מ**, ועיין רמב"ן ורשב"א** שתי' דמאחר שהיא כבר מעוברת שוב ל"ח שתפיל דהוי כמו חשש שמא מת דלא חיישינן, ולכן נשאר רק ספק שקול דזכרים ונקיבות, עיי"ש.

**דף כא' ע"א**

מבואר דנחלקו אם מקצת היום ככולו, **עיין שו"ת אי"ש ב' לה'** שמוכיח שאמרינן מקצת היום ככולו גם בענייני טבע התלויין בימים, ובאמת כן מוכח משבת פרק כ"א דמילה אם נותנים לתינוק שחלצתו חמה ז' ימים מעל"ע וצ"ע.

**דף כא' ע"ב**

**רש"י ד"ה "לילף" ותד"ה "אף"** שמחוסר זמן בשאר קדשים אינו קדוש, **ובחזו"א** פרה ג' ד' שבגמ' בזבחים קיב' ע"ב שתורי קטנים חל עליהם הקדש, ומייתו משמיה דהגריד"ס ששונה תורין קטנים שזהו רק פסול, משא"כ מח"ז מונע את עצם קדושת הקדבן. ובתוס' זבחים קיד' ד"ה "היתר" ובתמורה יט' ד"ה "אף" דמח"ז קדוש רק אסור להקדישו. **עיין ר"מ** פ"ג מא"ב ה"י שאסור להקדיש מח"ז. **ע"ע קה" זבחים ט', ע"ע גרי"ז כאן.**

**הגרי"ז הקשה** מתמורה כה' בהקדיש בכור עם יציאת רובו לעולה אם הוקדש, הא הוי מח"ז, וצ"ע.

**השמטות**

א) בהא שכ' תוס' דלר' יהושע דל"ח למיעוטא, ומ"מ חיישינן לטינוף ואינו ניתן לכהן, **ובגרי"ז** שדין מתנ"כ ליכא, אך כשהבכור יוקרב יזכו בו הכהנים כדין חזה ושוק הניתן לאנשי משמר, ותוס' נקט לבסוף שלא יתכן שלענין איסור מכרעינן ודאי בכור ולענין ממון ישאר ספק והממע"ה, וברמב"ן נקט ל"נ. ועיין רי"א וחזו"א כ' ג' ושר"י ה' כה' שאם מכרעינן ודאי לאיסור לא נוהגין אחרת לממון, וצ"ב בזה.

**אולם הגרי"ז** נקט שמכיון שהוכרע בו דין בכור, ודין בכור לינתן לכהן, **והוכיח מזבחים דף ט'** שס"ד שפסח ששחטו לשם בכור ינתן לכהן, וע,כ שדין מתנ"כ אינו תלוי בפט"ר אלא בקדושת בכור, **ותלה בזה פלוגתת תוס' זבחים עב' ור"מג' מתמורה ה"ב** אם תמורת בכור ניתן לכהן, ותלוי בהנ"ל, אם המתנ"כ תלוי בפט"ר ול"ש בתמורה או תלוי בקדושת בכורה ושייך בתמורה, וא"כ לתוס' שאין תמורת בכור לכהן א"כ מדוע הכרעת בכור גורם מצות נתינה לכהן.

**ובאחרונים** הוכיחו שדין נתינה לכהן הוא מכח קדושת הקרבן, מלעיל יב' דבהמת שביעית פטורה מבכורה משום לאכלה, וצ"ע שלא יחול דושה אך שיחול מתנ"כ, וע"כ שהמתנ"כ מכח הקדושה, וכן מב"ק יג' דאף לריה"ג שקק"ל ממון בעלים מ"מ בכור ל"ה כן משום דין בכור משלחן גבוה, וע"כ ל"ה סתם מתנ"כ כקדשי הגבול אלא מכח קדושת קרבן דבכור, וכן בזבחים לז' שבכור בע,מ ניתן לכהן שלא מפינו כן בכה"ת וע"כ שנתינה לכהן מכל הקדושה ולא מצינו שבע"מ ישאר בו דין קדושה לתיתו לכהן. **עיין זכר יצחק נב', אבי עזרי תמורה, ומקד"ד יד' א'. וא"כ צ"ע** מדוע לתוס' תמורת בכור אינה ניתנת לכהנים, ומדוע מאידך הכרעת רוב גוררת מצוה לתת לכהנים כמש"נ. וי"ל שדין תמורה נאמר בקדושת קרבנות ולא בקדושת בכור, ולכן תמורה בבכור רק מחיל קדושת קרבן ולא קדושת בכור ולכן אין בו דין נתינה שהוא מכח קדושת בכור, משא"כ בהוכרע עפ"י רוב שיש בו קדושת בכור חייב לתת לכהנים. וכבר כ' בזה שקדושת בכור חל על טריפה ועל טומטום, וע"כ שבבכור יש בו מלבד קדושת קרבן יש בו קדושת בכור.

ב) נתבאר דלר' ישמעאל דחייש למיעוטא אינו חושש לטינוף משום דל"ח לקולא, ולר' יהושע ס"ד דאף דסבר דל"ח למיעוטא וכאן הא לכ"ע ל"ח למיעוטא משום חזקת לא ילדה עם רוב, ומ"מ אוקים ר' יהושע בחזקת ממון. **וכן פסק הר"מ פ"ד ה"י** דלמרות שבעלמא ל"ח למיעוטא פסק שחיישינן לטינוף נגד רוב וחזקה והוי ספק בכור. **ובתוס'** עולה דלר' יהושע הוכרע שההוא ודאי בכור לענייני איסור , ובר"מ מבואר שהוא ספק בכור.

**ובאמת** בכל הש"ס לידת ספק היא עם לידת צדדים לכאן ולכאן, וכאן בסוגין אין שום צדדים ואין שום דררא אם ילדה או לא, וא"כ הסברא נוטה שבכה"ג הנידון תלוי ממה באים להוציא, והאם מתייחסים שבפשטות בהמה לא ילדה ובהמה בפשטות חייבת בבכורה וצריך שיוולד דררא לפטור, ובתוך שנה אין שום דררא הנולד לפטור ולכן ר' ישמעאל חייב, ור' יהושע פליג וסבר שדין בכור הוא נידון אם נולד חובת מתנ"כ, ולהיפך צריך שיוולד דררא האם נתחייב בבכורה, ולכן לר' יהושע מכיון שאין דררא לחדש מתנ"כ הוא פוטר מספק. וא"ש עם דברי הר"מ שבאמת הוא ספק בכור אף לענין איסור. **ובלאחר שנתה** שמבואר בגמ' אלולי הענין שרוב התלוי במעשה אינו רוב , שתלוי בר"מ ורבנן אם חיישינן למיעוטא, ולכאורה ר' ישמעאל הא בהמה בחזקת חיוב ולית דררא לפטור, דאף לאחר שנתה אין לפנינו דררא לפטור והיה צריך שמספק יהיה חייב. וצ"ל שסתם בהמות יולדות תו"ש נחשב לכה"פ מעורר ספק ודררא, או י"ל שבהמה זקינה ודאי חשיב לחדש שחייבת בבכורה, כ"כ בשנה שניה, ורק תו"ש נחשב שבפשטות חייבת, וצ"ע.

**ושי' תוס'** שלר' יהושע לענין גו"ע הוי ודאי בכור, ולענין מתנ"כ הוי ספק (ודלא כהר"מ דהוי ספק לכל ענין) וצ"ל דנקט שבבכור יש ב' דינים, מתנ"כ, ואיסור וקדושה, ולענין ספק איסור מכיון שבפשטות הוא בכור בנולד תו"ש הרי שצריך דררא להתיר, ורק לענין מתנ"כ צריך דררא לחדש שחייב במתנ"כ, וצ"ע.

**והעירוני** די"ל בשי' הר"מ דהא כפי שהבאנו המועתק מיבמות, באמת הן לר"מ הן לרבנן רובא וחזקה הוי כפלגא, ובתנוק המטפח הוי סברא מיוחדת דאפושי טומאה או אבד"ל, ומכיון שתד"ה "ורבי" בסופו נקט דתו"ש ל"ח מיעוטא דמיעוטא. **ויש לדון אם** הכוונה רק שמחמת האי רוב שמתעברות חשיב לידת צד אלים וחשיב ככל רובא וחזקה שלרי"ש חיישינן למיעוטא ואז יקשה הא להר"מ לא חיישינן למיעוטא, אולם י"ל שרוב מתעברות אומר שנתעברה וממילא יש רוב שטינפה, ומאידך יש רוב שאינם מטנפות ובכה"ג לא מוקמינן על חזקה רוב נגד רוב. וצ"ע .

אולם י"ל דהא באמת ענין הכרעת חזקה הוא ע"י שמעמידין שלא נשתנה המציאות וממילא לא נשתנה הדין אף לא מעמידים על חזקה שלא נשתנה המציאות ולכן יתחדש דין, עיין שע"י ש"ב פ"ב בענין נשבר בגף וכן בתוס' בכתובות דף ט',ועולה שנחלקו בזה תוס' ורשב"א, וא"כ יש להעיר הא בסוגיין מעמידים בהמה בחזקת שלאילדה ומכח זה מחדשים על הולד שהוא בכור (אם כי אפשר לדון שהאם בחזקת חייבת מיום שנולדה וחזקה שעדיין חייבת ומה שמחדשים על הולד ניהוג בכורה הוא בתוצאה וצ"ע), ולא דמיליצא עם צרתה שהיבמה בחזקת חייבת ותלינן שלא ילדה חמותה וממילאהיא עומדת בחיובה, וכן ביצא עם חמותה שהיבמה בחזקת פטור ותלינן שלא ילדה וממילא היא בחזקתה כשהיתה ולא נתחייבה בייבום. ויסבור הר"מ שבסוגיין לית כלל חזקה שלא ילדה, ולכן תוך הזמן הוי ספק ולא מכרעינן עפ"י רוב או משום הממע"ה וסבר דחשיב בעיקרו מת"כ אך מ"מ הוי ספק איסור, או שרוב מתעברות בזמנם מגרע ברוב והוי רוב נגד רוב. וחלב פוטר להר"מ מחמת דליכא כלל חזקה כנגד הרוב.

בגמ': מסתברא מבכור הוי למילף וכו', **עיין רש"י תמורה ה' ע"ב** דאלולי קרא יכול לפדות בכור להתיר גו"ע, עיין רש"י שם דף ח' ד"ה בבכור, וזבחים עה' ע"ב ד"ה ומאי, **ובתוס' הקשו** מ"ש משאר קדשים שנפדו שאסורין בגו"ע. ועולה שס"ד שיוכלו לפדות הקדושת בכור ולא קדושת קרבן. **עיין מנח"ח שצג' ד'.**

**בגמ'** כיון דאיכא איסורא מודע ליה, ובר"ג ובר"מ שיש איסור לאכולו לבכור בחוץ, **ותמה הגרי"ז** הא עם השחיטה נעשה בע"מ ומותר לאכלו בחוץ, **עיין אחיעזר יו"ד ד' ה'.**

**מתני'** ראבי"א וכו' תקבר, **ובגמ'** לפרסם שנפטרה, **וברש"י** דשמא הולד זכר. **ובתוס' בחולין עז' ד"ה "בהמה"** עפ"י הגמ' שם הקשה הא יש לילך אחר רוב, מחצה נקבות ומיעוט נדמה, ומדוע בגמ' מבואר שפטור מעיקר הדין לקברה משום ביטול ברוב, **עיין רי"א.**

**דף כב' ע"א**

**ומבואר** שאינו מטמא במגו"מ משום ביטול ברוב, ויש לברר דלענין משא אולי ל"ש ביטול ברוב מכיון שנחשב כמו אכילה בב"א, ועוד יבואר, **עיין צל"ח** ביצה לט' דשייך ביטול ברוב לפטור מאיסור הוצאה בשבת וכמו ששייך ביטול לענין משא.

ידוע מה שמקשים שאם יש ביטול, שיבטל את הבכור והשני יהיה קדוש. **ובחי' רא"מ** שפטור מבכורה תלוי בשם לידה, ודרשינן אף שילדה דבר שנמוח. ועדיין צ"ע הא ביטול ברוב כמון דלית אול"ה אפי' נמוח. **ובקה"י סי כ'** שביטול ברוב מבטל דין המיעוט ואינו מפקיע את מציאות המיעוט ופטור ולד שני הוא מכח מציאות של ולד ראשון שאינו בטל. ופשוט. **ומקשים מהמרדכי** ולהלן שרקה דם מהני ליבמה משום צחצוחי רוק, ודן שיבטל ברוב, ואף שלא חל שום חלות ביטול דין ברוק, וי"ל שצריך רקיקת רוק, ורוב דם מגדיר הרקיקה כרקיקת דם, וצ"ל שבלידה אי"צ מעשה לידה אלא שבפועל הולד יפטור חם ולזה ל"ש ביטול, ואי"צ שיחול חשיבות שם מעשה לידה של בכור. משא"כ ברקיקה צריך שם מעשה רקיקת רוק. ואולי זה כוונת רא"מהנ"ל שדרשא דאפי' נמוח בא ללמד שאין צריך שיחול חשיבות לידה בולד, אלא מציאות שיצא ולד אף נמוח חשיב לידה לבכורה.

**ומבואר** שולד בטל בחררה או ולד נימוק מתבטל ברוב בשליא, **ובמרדכי חולין תשלז'** בשם רבינו משולם דבר שנולד בתערובת אינו בטל ברוב, והקשה הא ולד נימוק בטל ותי' שולד יכר קודם שנימוח ול"ח שברייתו בתערובת, **ועיין רי"א** דהמשנה המלך פ"א מטמו"מ הי"ד שהכל תלוי אם חלות האיסור חל כשהוא כבר בתערובת והקשה דבישלמא בולד כבר היה באיסורו קודם שנימוח, אולם בכור הא קדוש סיציאה מרחם ואז כבר נתערב. ולכן נקט שהכל תלוי אם זהו דבר שעיקר ברייתו א' ל"ש בו ביטול, וולד בהמה ואדם עיקר ברייתם אינו בתערובת. **והגדר העולה דלמל"מ** יסוד ביטול ברוב הוא ע"י תערובת של איסור בהיתר ולא כשהאיסור חל בתערובת, ורק אם נפל איסור להיתר בטל במיעוטו,**ולרי"א** הענין תלוי שב' דברים שהם מעיקרא כא' וחלק נאסר אינו נחשב תערובת והוי כמין במינו ואינו בטל.

**גמ':** ת"ר וכו' ראש כפיקה וכו' של בהמה כשל ערב.

**ומבואר** שאשה שילדה ולד מת, רק כשיעגיל ראש כפיקה טומאה בוקעת, ובבהמה רק כשיעגיל אז אינה חשיבא טומאה בלועה. **עיין שטמ"ק** שהקשה הא ולד מת אינו טמא מק"ו מה שחיטת אמו מתירתו ק"ו שאינו טמא, ושחיטת אמו מתירו אף בנפתח כפיקה, ולכן מוקים להוציא ידו אם מטמא טו"נ. ובזה דוקא בהגעיל כפיקה, ועולה שבהוציא ידו ולא העגיל כפיקה ין היד מטמאה, וצ"ע, **עיין רי"א.**

**הר"מ פ"ד הי"ג** שולד שנולד שלא באופן שהעגיל כפיקה אינו פוטר מבכורה, וברי"ש שהר"מ ביאר כך את סוגיין לענין פטור מבכורה, **והרמב"ן כאן דחה פי' זה** מטינוף, וחררה, סנדל ןשליא, שבכל הני פוטר אף שאין מעגיל כפיקה. **ובסד"ט** אהלות פ"ז קכב' נקט בהמה המעובדת בב' ולדות וא' הוציא ראשו ראשון חשיב בכור רק אם הוציא ראשו כפיקה, ואין זה הולם את דברי הר"מ שבהמה שיצאה מלאה וחזרה ריקנית אינה פטורהשמא לא הוציא ראשו כפיקה וצ"ע. **ובגרי"ז** שודאי הולד שלא הוציא ראשו כפיקה פוטר, אלא שלא חל עליו קדושת ניהוג בכורה, וצ"ע מדברי הר"מ הנ"ל, וצ"ע.

ובהא דהר"מ לא ביאר בבהמה שבהעגיל כפיקה ל"ח עוד טומאה בלועה, וכמו באשה, **וביאר הגרי"ז** דבר"מ פכ"ה מט"מ **ה"ח** הביא שטומאת אהל תלוי בהעגיל ראש כפיקה **ושם הלי"ב**  לענין מגע עולה שהנוגע בולד המת טמא מדרבנן ולא חילק שבהגעיל וכו' טמא, **וביאר הגרי"ז** שלענין אהל בהגעיל כפיקה אין הרחם מצלת על הטומאה מלצאת, אך לענין מגע ומשא אף בהגעיל הולד המת במעי אמו ל"ח בו מגע ומשא, וא"כ א"ש דלענין בהמה ל"ש העגיל כפיקה מכיון שהנידון הוא רק טו"מ ולא אהל.

**וברי"א** שהר"מ הוקשה לו קושית השטמ"ק מה מהני העגיל וכו' בבהמה הא יש עדיין ק"ו אם שחיטת אמו מכשרתה ק"ו שלא יטמא, אלא שצ"ע שי' הרמב"ן ודעמיה , ועיין אבי עזרי פכ"ה מטו"מ מה שפלפל בזה.

**גמ':** אר"ל משום וכו' הלוקח ציר וכו'. **ומבואר** שציר שנטמא יכול להשיקו ולטהרו, שאם רוב מים ומק"ט הא השיקו, ולכאורה המיעוט ציר שישנו מעיקרא אינו מק"ט דהוי זיעה. וצע"ק שברש"י, שהציר נטמא מחמת שבטל ברוב, ולכן גם מהני ליה השקה. דהיינו שמדין ביטול ברוב חל על הציר שם מים לק"ט ולהשקה, וצ"ע למאי הוצרך לכך רש"י, **עוד מבואר** ששאם ציר רובא והציר אינו נטמא ולכאורה מכיון שהשיקן הרי שהמים יטהרו בהשקה, **אולם בגמ'** אתינן משום שהמים בטלי ברוב ציר ואינם טמאים ונ"מ לחוזר וניעור, ועולה שמחמת ביטול המים בציר ל"ש בהו השקה, וכן מבואר ברש"י ואתינן רק משום ביטול ברוב. **ולשון השטמ"ק** דלא נגע השק במיא, דהיינו שבמציאות אין המים של השקה נוגעים במיעוט מים שבציר, **ובתד"ה "בטילו"** לא כ"כ שאם היה מע"מ עלתה לו השקה, וע"כ שכשיש מיעוט מים בטל תורת השקה וכנראה משום שהמים נחשבים כהציר ואין בהם השקה. וצע"ק בכ"ז, **ועיין תוס' חצוניות כג' ע"ב ד"ה "לערב"** שבמע"מ לא מהני השקה למיא, וכ' שם שלא חיישינן למע"מ דהוי לא שכיחא. וצ"ע מהו הנידון במיא וזיעה מע"מ אם מהני ביה השקה הא המים אינם בטילים, וכן צ"ע מש"כ רש"י שברוב מים הציר נטמא משום שנתבטל, **ובצד"ה "וניעור"** הקשה כן. **ובעויו"ט סי' ד'** הוכיח מכאן ששי' רש"י שיש תורת דין ביטול של היתר באיסור.

**אולם נראה מכל הנ"ל** שיסוד ביטול מים בציר הוא דומה לביטול של אורז בקמח, ועניינו גרירה, ויש שם וחפצא שמים וציר נעשים לדבר א'. ואינו דומה לכל ביטול שהמסובב הוא האיסור וההיתר, אלא כאן שמים וציר נעשים דבר א' הרי שחל על פי רוב אם הוא זיעה או מים, ולכן נקט רש"י שמיעוט ציר נחשב מים לק"ט. וזהו מדין גרירה , **ולפי"ז א"ש** אם מע"מ נמי אם מדין גרירה שם מיא עליה או שם זיעה עליה דלא הוי ככל ביטול. וסבר רש"י לקושטא דמילתא שאין הסוגיא משום ביטול אלרא משום גרירא ממילא רוב מים אף הציר נחשב מים ומק"ט ומקבל השקה. או שמכח שנטהר המים בהשקה ממילא הציר טהור שכל גדר טומאתו מחמת שהוא כא' עם המים והוא עצמו אין בו כח ליטמא, ועיין.

**עיין עויו"ט שם** בחוטי ציצית שלא לשמה שבטלו בחוטין שנעשו לשמה, ותלה בהנ"ל , דהיינו דנק בשי' רש"י שע"י ביטול חל חלות לשמה בציצית. **עיין פמ"ג תערובת ג' ה'** שדן אם מיעוט היתר נהפך לאיסור למלקות, ותלה ברש"י ותוס' זבחים עח' לגבי פיגול נותר וטמא שנתערבו, ונמי נקטו שנחלקו אם רוב רק מבטל איסור או רוב מחיל היתר. **עיין תוס' זבחים עט' ע"ב ד"ה "תנן"** שמים שנתבטלו במי חטאת חל עליהם מעיקר הדין שהם נמי חטאת להנאה, וכן מייתו משמיה דמרן הגרי"ז אדלשטיין שליט"א להוכיח מתוס' בסוגיין ד"ה "יתיב" להוכיח דל"א קמא בטיל מהא שגדולי היתר מבטלין האיסור, וצ"ע מ"ש קמא בטיל הא אין היתר מתבטל באיסור. **ולהנ"ל** נראה לומ שביטול מב"מ שוטנה מביטול דמין בשא"מ, שבשא"מ המיעוט המנגד לרוב בטל חשיבותו ואינו אוסר הרוב, ולכן זהו סברא רק שיפקע חשיבותו ולא שיחול עליו איסור, אולם מב"מ הא לר"י לא בטיל מכיון שאינו מנגד את הרוב אלא משתלב עמו ולכן אוסר התערובת, וי"ל דלרבנן נמי ל"פ שמב"מ אין המיעוט בטל מחמת שהוא מנגד את הרוב ובטל חשיבותו, אלא ליהפך הוא כמו גרירה שהכל שם א' הרוב קובע את גדרו ובזה מהני אף להחיל איסור על היתר וכד'. ומיושב כל הנ"ל דהוו מב"מ, ומים בציר ל"ה מב" ונחלקו דלרש"י מים משתלבים כמו קמח באורז ולתוס' לא ,ודו"ק. ופלוגתת רש"י ותוס' בזבחים דף עח' אם מיעוט מקבל שםאיסור של הרוב לענין מלקות, נראה שלא נחלקו אם חל על ההיתר שם איסור, **אלא כמש"נ השע"י ג' טו'** שהנידון אם שייך ששני שליש כזית איסור יחילו שם איסור על שליש ולחדש על כל החתיכה חיוב מלקות שלא היה בשני שליש איסור, ובאו"ש פט"ו ממאל"א ה"י הקשה מסוגיא דנידה דף עא' שמיעוט דם חי עם רוב דם מת הוי דם תבוסה ומטמא מדרבנן, ולרש"י שיבטל דם החי ויטמא, ויש לחלק שב' שליש איסור יש בהם סיבה גמורה למלקות אלא שחסר שיעור, אך פחות מרביעית אינו חפצא של מת המטמא ובזה לכ"ע לא מהני ביטול להחשיב שיש רביעית מת.

**תד"ה "הנך"** מדוע מיעוט המים שלא יבטלו משום טכע"ק, **ובתו"ח** שמה שהמיפ מקלישים כח טעם הציר חשיב טכע"ק, **וכ' תוס'** שלענין טומאה ל"א טכע"ק, **ויש לבאר** שלענין איסורי אכילה ענין טעם מחשיב את המיעוט, ולענין טומאה אין שייכות של כח הטעם, וכמבואר בזבחים שלענין דם קרבנות ענין הביטול תלוי בחזותא ולא בטעמא. ובתוה"ח כ' שע"י עירוב המים ל"ח עוד לא אוכל ולא משקה, או לא חזו לשתיה, ואולי כוונתו שאין כאן ענין של רוב ויעוט, אלא הוי כמש"נ כגרירה של חטין ואורז, וכאן הציר עם המים נהפכו כולם או לציר או למים ונעשו דבר חדש, ולכן תלוי רק ברוב ולא בטכע"ק, ועיין. **עיין רש"ש** דמייתי פלוגתת ב"ש וב"הבעיסה שנתערב בה ערלה טמאה אם יש ביטול בטכע"ק, ומייתי ירושלמי שאם יש כאן תורת ביטול לענין איסור ממילא גם לענין טומאה תלוי בחשיבות של טכע"ק שלא יבטל. וא"ש עמש"נ.

**תד"ה "אבל"** הקשה מדוע לא נומר סלק את המים שבקדירה והמיעוט שבציר יבטלו, **ותי'** שמכיון שהמים שבקדירה נטמאים מהים שבציר ל" סלק, ודוקא בשר שחוטה שהוא מותר ואיסורו מחמת תערובת אמרינן ביה סלק. והקשה בקה"י סכ"ב הא כעת המים אינם טמאים ונומר סלק וישארו המים שבציר וממילא המים שבקערה טהורים. ותי' שהמים שבציר נחשבים עדיין טמאים וראויין לטמא. ועוד יבואר בזה לקמן, אולם י"ל וכמו שמצאנו בריש מקוואות, שאם טיפה רוק טמא נופל למים לא אומרים שיבטל אלא כל המים נטמאים מכיון שביטול הוא מכח סתירה שרוב מותר ומיעוט אסור ומכח זה בטל אולם אם בלא ביטול הכל טמא אין סתירה בתערובת ואין סיבה לביטול, ואולם כאן הא יש סתירה בין הציר למיעוט מים, אולם י"ל שגם דין סלק הוא לומר שההיתר שבתוך התערובת יוצא מן התערובת מחמת הסתירה שבינו למינו האסור אך אם כל המים יאסרו אין סיבה לאשוו סלק, וצ"ע בזה במקומו.

בהא דמבואר כאן שציר הוא זיעה ואמק"ט, עיין משנה במכשירין ו' ד', ובר"מ מטו"א ה"ד ה', ומשכ"ש בתמצית סוגיות, ועולה בשי' הר"מ שציר שעשייתו מציר ומים עד מחצה הוי אוכל שצריך הכשר, ובנפל טיפה א' הוכשר, ועכ"פ דלא כרש"י כאן, וצ"ע.

**תד"ה "יתיב "** התוס' הקשה מדוע במקוה שנפל לתוכו מי פירות מהני אף בפחות מ"ס, **עיין או"ש** פט"ו מא"א ה"י במקוה ל"ש ענין של נותן טעם, ותי' תוס' דהכי הלכתא, **עיין ברכ"ש יבמות כא' ח'.**

**ע"ע גרי"ז** מה ס"ד דתוס' בענין של דם קדשים שנפל למים, הא פשוט ששם הוא משום דחוי בקדשים. עמשכב"ז.

**דף כג' ע"א**

**תד"ה "סבר"** הקשה הא אין מבטלין איסור לכתחילה, **עיין חזו"א** כא' ב' הא כאן מבטל חטין טמאין ואין כאן ביטול איסור לכתחילה, וצ"ע אם מותר לבטל דבר טמא לכתחילה שלא יטמא אחרים. עיין ט"ז דט' ט' דנקט שתוס' סבר שאומר מותר קיל משוגג, ובפר"ח שם סקי"ב נקט וכן הוא הפשטות שתוס' נקט שאומר מותר כשוגג.

**אתיביה** אפר וכו', **לרש"י** מוכח שאין טומאה עוררת טומאה, **ובתוס'** הקשה א"כ אביי הקשה ע"ע, ולכן נקט שמוכחינן שאין טהרה מעוררת טומאה, דהיינו שלרש"י אם טומאה כמאן דליתא אינה מתעוררת כלל, ולתוס' רק אין טהרה מעוררת. **ושי' תוס' עיין קה"י** כב', **ומרחשת** לז' ד' א', שאף שטומאה כמאן דליתא מ"מ טומאה עוררת טומאה מכיוון שנחב שהוכר האיסור. **ונראה לבאר** שאם טומאה כמאן דליתא הכוונה שהביטול גורם שעד שיוכר המיעוט הוא בעצם כמי שאינו והוא נוהג כהרוב, ולכן אף לענין משא המיעוט אינו ואינו מטמא במשא, משא"כ אם מיעוט כמאן דאיתא הכוונה שרק לענין הסתירה שבין הרוב למיעוט אין למיעוט בפועל הנהגה של דינים שבו, ולכן דוקא לענין מגע שהרוב קובע שהמגע טהור הרי שהמיעוט נוהג כמוהו, משא"כ לענין משא הא אין שייכות בין הרוב למיעוט שלענין נשיאה הוי המיעוט כמי שהוכר האיסור ולכן לניהוג זה אינו בטל, וכ"כ לענין שהמיעוט יטמא מים טהורים אם כמאן דליתא הריהו בטל בעצמותו ואינו מטמא, ואם כמאן דאיתא רק הניהוג הסותר לרוב הוא בטל אך לענין לטמא הא אם יטמא המים שוב אין רוב כנגדו ואז אין סיבה שהמיעוט ינהג כמו הרוב. **עיין שע"י ש"ג פ"ח** משכב"ז.

**ברש"י** ד"ה "אי אמרת" עולה שאפר פרה מטמא אף בלא שקדשוהו במים, **ולשון הר"מ** בהקדמה לטהרות ס"ז שמטמא דוקא בנתקדש, **עיין חזו"א פרה ג' יז', ועיין חי' מרן רי"ז הלוי** עמ' 126 מש"כ בדעת הר"מ, **וכן עיין כאן בחי' הגרי"ז.**

**תד"ה "נבילה"** ומבואר בתחילת דבריו שבמגע מיירי שנגע א' אחרי השני, ובמשא שנשאן יחד, **וצ"ע** א"כ מ"ש מגע ממשא, ולבסוף מוקים בנימוח ואז נקט שאף שהן במגע הן במשא כולם יחד מ"מ חלוק מגע ממשא, וצ"ע הטעם. **ובאמת הכס"מ פ"א מאה"ל הי"ט** נקט שאף בלא בנימוח ונגע בכולם שאני ממשא, שמגע בכולם בב"א חשיב הרבה מגעות ושייך ביה ביטול ברוב, משא"כ משא נחשב משא א' לכולם, אולם תוס' בלא נמוח נקט שמגע בכולם הוי כמשא, ובנמוח נקט שיש לחלק, וצ"ע. **עוד כ' התוס'** שאין כאן חסרון של כל שאינו במגע אינו במשא, מכיון שמה שאינו במגע מחמת ביטול ברוב ל"ח אינו במגע, **עוד כ' תוס'** לחלק בין אכילה למשא, שאכילה נחשב כמגע וכהרבה מגעות משא"כ משא נחשב מעשה א' בהכל .

ונראה שבתוס' בתחילה שהעמיד לא בנמוח, הרי שהתערובת של חתיכות, וענין התערובת היא אי ידיעת חתיכה מן החתיכות, ולכן בנגע בב"א ליכא תערובת שודאי נגע. אולם כהעמיד בנמוח גדר התערובת הוא אינו אי ידיעת חתיכה מתוך התערובת אלא הנידון הגדרת כלל התערובת עפ"י רוב ולבטל המיעוט, הרי שאף בנגע בב"א כבר חל שם המיעוט בכלל, מכיון שהתעורבת היא מעיקרה לדון אם מותר לאכול ממחוי המעורב במקצת איסור, שהרוב מתירו והמיעוט אוסרו, ואלולי ביטול כל טיפה אסורה, והמיעוט אין בכחו לאסור את הרוב . אולם לענין משא י"ל שמעיקרא כל הנידון הוא לישא כל התערובת, ואינו כמו אכילה שהנידון אם מותר לאכול חתיכה חתיכה, ולכן לענין משא נחשב שאין כלל תערובת. שלענין איסור הנידון אם המיעוט אוסר כל טיה, ולענין משא הנידון אם מותר לישא את התערובת כולה מחמת שנושא כזית נבילה, ועיין. **עוד יש לומר** שבענין איסור הא כל משהו אסור, הרי שהנידון בין המיעוט האסור לרוב המותר הוא שהמיעוט בא להחיל שהרוב בפועל יהיה אסור, ולכן המיעוט בטל, משא"כ לענין משא הא פחות מכזית לא חל עליו שם של חפצא הטמאה למשא, ואין לנו אלא ידיעה שנשיאת כולו יהיה אסור משום משא, אך אין כאן נידון כלל של הגדרת התערובת שיוגדר עפ"י רוב בכל חתיכה וחתיכה, עי"ל שבמשא הנידון הוא פעולה המטמאה של נושא טומאה ואין כאן הגדרת הרוב לעומת המיעוט שידוע שמשא כולו יש בו מעשה נשיאה של שעור טומאת נבילה, משא"כ באוו"ב בכל טיפה יש נידון של הגדרת החפצא אם ההיתר נאסר מחמת המיעוט ובזה חל דין ביטול ברוב אף אם יאכלם בב"א, ועדיין צ"ע עמש"כ בזה בחולין.

**הר"מ פסק** שנבילה בשחוטה מטמא במשא, וחררת דם אימ"ט כלל, **עיין פ"א מאה"ט הט"ז יז' ובכס"מ בשם רי"ק** שביטול לח בלח ל"ש ביה טומאה כמאן דאיתא, שבטל המיעוט לגמרי ( וכשמצינו שנקט החת"ס שביטול לח בלח מותר לבטל לכתחילה) **עיין קוב"ש** ח"ב עמ"ס בכורות סק"ד. **ע"ע קוב"ש** חולין סקל"ז. **וגרי"ז עמ' עט'** נמי נקט כן לענין תרומה לב"ל שבטל מיניה שם תרומה, **וצ"ע** דהא בסוגיין גבי ציר ומים ומ"מ דיינינן לגבי ענין של טומאה דאיתא ונ"מ לחוזר וניעור וממילא לטומאת משא. **ובמשנב"א כט'** כ' שבמב"מ ל"ש ביטול הדבר לגמרי אלא הוי בביטול ברוב דיבש ביבש. ולכן מים שנתוספו בציר הם מב"מ עם המים טמאים, וצ"ב הא כל הסוגיא היא שהמים בטלים בציר שא"מ ואם כמאן דאיתא הוא נחשב שאינו בטל לחלוטין ולא דיינינן ביה שלענין משא אינו בטל, אלא הביטול חל בו לגמרי, ולכן אינו מטמא מים ול"א שלענין לטמא מים הוא מעיקרא לא בטל וע"י שיתרבה שעור המים יתבטל הביטול, וא"כ הכמון דליתא נעשה ע"י ביטול דשא"מ ומ"מ דיינינן ביה כמון דאיתא ודלא כהר"מ, והעירוני שאולי בטול לב"ל שהוא ביטול בעצם המים ולא רק באיסור שבו, הר שאם נתערב במים טהורים אף שלענין או"ה לא הוכר מ"מ לענין מהות המים הוא הוכר ובטל ממנו הביטול ולכן חוזר ומטמא , ויש לדוק להנ"ל הדין של סלק בלב"ל מדוע אם המיעוט איסור אי"מ נתרבה מינו בהיתר לא נתבטל הביטול, וצ"ע אם הביטול על המין יתבטל ברובע"י רבוי מינו אף מהיתר.

**ע"ע במל"מ** לענין אפר פרה ואפר מקלה דאם כמאן דאיתא מטמא במשא, ונקט שבהכרח סבר הר"מ שקמח בקמח שיב ביטול יב"י, עיין ר"מ טו' מפרה ה"ד שמי פרה שנתבטלו במי מעיין אין בו טו"מ משא"כ אפר פר ואפר מקלה, וע"כ שביב"י כמון דאיתא ובלב"ל כמטו דליתא.

**בגמ':** טו"ח עד לגר ט"ק עד לכלב, **וברש"י** ט"ח משא, ט"ק מגע, **ולתוס'** ט" טו"נ, ט"ק טו"א, ולרש"י צ"ע הא בר פדא יליף מקרא דכל נבילהלגר ומיירי אף במגע, **וכן הגרי"ז הקשה מגמ' בנזיר נ'** דדיינינן אם יש נצל לבהמה, ונקטינן דלדבר פדא הא נצל אינו ראוי לגר, ולרש"י צ"ע הא ראוי לטומאת מגע. וידועין דברי רש"י בחולין עא' ד"ה "טומאה" שכ' שעד לכלב מטמא לא גרע ממגע נבילה. דהיינו שהנבילה עצמה כאילו נגעה בעצמה והיא ראשון ומטמאה או"מ. **אולם ברמב"ן בחולין שם** נקט דלשי' רש"י הרי שעד לכלב יטמא רק או"מ, אולם יטמאן אף במשא, דהיינו דנקט שיש כאן טומאת נבילות אלא שמכיון שאי"ר לנכרי מטמא רק או"מ אך יש בו דין טו"נ שיטמא במשא , עיי"ש.

**דף כג' ע"ב**

**מבואר** שחררת דם לא חשיבא סרוח מעיקרו מכיון שהיה ראוי אגב אמו, **עיין גרי"ז** הא טו"נ חל אח"מ ואז כבר היה סרוח, ומה מהני אגב אמיה. **ועיין חזו"א כא' ב'** שבאמת החררה דם הוי נבילה במעי אמו ורק הוי טומאה בלועה ולכן חשיב חזי במעי אמו. **ולשי' תוס' עיין פי' הרא"ש בנזיר נ'** שט"ק הכוונה שהנבילה מקבלת טומאה משרץ עד כלב. ידוע פלוגתת הר"מ והראב"ד פ"ב מטו"א הי"ד – יח' דלהר"מ אם נטמית לא פקע עד כלב, אך אינה מק"ט אחר שנפסלה מאדם, ולהראב"ד אף מק"ט אחר שנפסלה מאדם עד כלב.

**בחו"ד קג' א'** שאיסור דאי"ר לגר ותיקנה אינו חוזר לאיסורו, וזה הילפותא דבר פדא, דלעצם זה שיכול לאכול אי"צ קרא דהא הוי שלא כדרך אכילה, **עיין פלתי פז' טו'** דהוכיחו דהני דדרשי נבילה שאי"ר זהו משום דסברי שאכילה שלא כדרך חייב עליה.

**עיין חת"ס** ע"ז סח' ע"א, **ואחיעזר** ב' יא' ט' אם בסרוחה מעיקרא יהיה לכה"פ איסור של אינו זבוח, שאיסור זה חל עוד במעי אמו. ( ועוד שמלבד חלות איסור נבילה, יש איסור לאכול חי של זומן לאכילה ע"י שחיטה, ובזה מנא לן שאם היה סרוח מעיקרו יהיה מותר.)

**רש"י ותד"ה "שנפל"** ועולה שאף אם מים טמאים שנתבטלו ברוב ציר שוב לא מתעוררים ע"י תוספת מים טמאים משום שטומאה אינה עוררת טומאה, מ"מ מים טהורים שנתבטלו ברוב ציר, ונפל לתוכם מים טמאים ונעשו המים רוב, נטמאו כל המים, וצ"ע מדוע לא נומר שמיעוט המים בטלו ברוב ואינם ראויין לק"ט, ושוב אחר שנתרבו אינם מתעוררים לייחשב מים המק"ט. **וצ"ל** שאין נידון על מים טהורים לומר שחל עליהם ביטול על כך שאמק"ט, ורק אם הציר נטמא והמים המועטין נטמאו הרי שדין ביטול רוב מפקיע את טומאתן, אך רוב לא מפקיע את דינם לק"ט ולומר שדין זה אין חוזר וניעור, וצ"ע בזה.

**הנה מתבאר כאן ,**שאם חוזר וניעור ומיירי שהציר הושק ונפל לתוכן מים טהורים , ואז אם חיישינן שמא מחצה מים הרי שהמים שבציר לא מהני להו השקה, אבל אם היו רוב מים בציר והושקו ונפל לתוכו מים טהורין טהור, ועולה כאן בפי' שמחצה ציר מחצה מים לא סלקא להו השקה, **וכן מבואר כאן בשטמ"ק , עיין מהרש"א.**

ועכ"פ עולה שהחשש שמא היה מחצה מים טמאים שלא עלתה להם השקה, ואז המים שנפלו לתוכם ונתרבו להיות רוב מים והם טמאים, ועולה שבעודם מע"מ אין הם טמאים , וצ"ע הא הם טמאים ול"מ להו השקה, ומ"מ גם לא נתבטלו ברוב והם אסורים, ובשטמ"ק באמת כ' שבמע"מ לא מהני השקה וגם לא בטלי, אלא דלא חיישינן לזה שיהיה בדיוק מע"מ.

**ועכ"פ עולה** דהא כבר ביארנו דמהא שבמע"מ לא מהני השקה, דע"כ שכאן ענין הביטול הוא כמו בדגן ואורז, ולכן עד מחצה המים נחשבים אוכל עם הציר ול"ש בהו השקה, אך מ"מ מכיון שהמים טמאים אף שנהפכו לייחשב אוכל מ"מ הם מים טמאין ולא בטלי.

**הר"מ פ"א מאה"ט הט"ז** שחררת דם אינה מטמאה, ופכ"ה מט"מ ה"י לגבי אשה שהפילה פסק שמטמא, והגמ' הלא השוותה הנידון שהוא תלוי בבטול ברוב, **עיין תד"ה "אלא" . עיי"ש לח"מ.**

**דף כד' ע"א**

**צ"ע שהר"מ** השמיט ספק בכרוך אחריה לענין או"ב, **עיין רי"א** לח' ב'.

**תד"ה "ראה"** נקט שחזיר הנולד משה מותר אף לר"ש שאסר בכה"ג גמל, **עיין חזו"א טז' י'**  שגמל בכה"ג נאסר משום סימן טומאה שאין בחזיר .

**הראב"ד** פ"א ממ"א ה"ד שתולין בטמאה דוקא אם יש בעדר בהמה טמאה, אך לא חיישינן שבאה טומאה מעדר אחר.**עיין שו"ע ונו"כ עט' ב'.**

**מתני':** ר"י בן משולם וכו'.

**ובתד"ה "והיינו" ,** ועולה בדבריו שאם אסרו מדרבנן תולש אטו גוזז, הרי שהאי איסור מדרבנן הותר באינו מתכוון אף למ"ד אי"מ אסור. וחילק שבאיסור דרבנן על פרה אדומה שהיא קבה"ר ואסרו לגוז. דהתם כעין דאו' תיקון ואסור אף באי"מ. וי"ל שכשרבנן אסרו תלישה אטו גיזה הוי רק סייג, וסיי סבר תוס' שאסור רק במתכוון, שחייבוהו להרחיק מעבירה, אולם כשתקנו גיזה בב"ד הוי איסור דרבנן הנאסר אף באי"מ. **עיין רע"א מערכה י' אות ד'** שנקט או שאינו מתכוון בדאו' הוא אסור רק מדרבנן ולכן לא אסרו באיסור דרבנן. או שכל אי"מ הוי ספק איסור וספיקא דרבנן לקולא. ( עיין מג"א וגר"א שיד' שבאיסור דרבנן הותר אף בפס"ר, **עין או"ש** לולב ח' ה' שבפס"ד יש איסורי שבת אך אין מפות שבתון, ובר"מ פ"כ משבת שכל אסורי דרבנן בשבת אסמכוהו על שבתון, ואולי לכן באי"מ לא קעבר על שבתות . מנחת אברהם).

**ברמב"ן** שבו"ט אסור לתלוש לצורך שחיטה והוי אוכל נפש, מכיון שיכול לשחוט בלא תלישב, ולכן התיר מריטת נוצות מכיון שא"א לאכול בלא מריטה, **וברא"ש** פליג שלפני שחיטה שאינה ראויה לאכילה מריטה עדיין אינה נחשבת אוכל נפש.

החילוק בין תולש לגוזז, לרע"ב שוזז בכלי ותולש ביד, **ובביה"ל** תכח' יב' שגוזז חותך הצמר, ותולש עוקרו, **עיין דבר אברהם א' כד' י'.**

**תוס' מייתי סוגיא בחולין קלז'** אם שטיפת צמר כגוזז לענין ראשית הגז, **וברי"א מא' ג'** מייתי נמי פלוגתא בעוקר תבואה אם חשיב כקוצר לענין חיוב פאה, וכן מבואר בחולין שם.

**הר"מ** פ"ג מיו"ט ה"ג, ופ"א ממעילה ה"ז שתולש אינו כגוז, ולענין ראשית הגז **פ"י מבכורים ה"ו** פסק שתולש כגוזז. **עיין רי"א ושעה"מ, ובשם הגרי"ז ועיין תורת זרעים פאה ג' ד'** שתולש ל"ח מעשה גניזה ומותר בשבת ובבכור, אולם לענין ראשית הגז וראה דנים את הדבר הנתלש דחשיב גיזה.

**מבואר** שתולש חייב משום עוקר דבר מגידולו, וברמב"ן שבת קז' דן אם משום קוצר או משום גוז, **ונקט ומסקנת הגמ'** כאן שאינו חייב בשבת ע"כ שאינו קוצר אלא תולש וגוזז. **וברי"א** תמה הא מסקנת הגמ' שמותר בשבת משום כלאחר יד.

**בבכור** וקדשים שייך רק איסור גוזז, והנידון אם תולש כגוזז, ולענין שבת יש לדון משום גוזז, או משום קוצר, או משום נטילת נשמה.

**ובגמ'** מסקינן שתולש בשבת מותר משום כלאחר יד, ואם החיוב משום נטילת נשמה או קוצר יש לברר אם יש סברא לפטור משום כלאחר יד, או שרק משום גוזז אין חיוב אם אין דרכו בכך.

אם בשבת תולש צמר חייב משום קוצר א"כ למאי בעינן למלאכת גוזז הא לעולם הוא כבר גוזז, **עיין חזו"א כא' ז'** שכ' שבאמת בגוזז אינו חייב משום קוצר משום שהתורה הפקיעתו מקוצר ע"י שאמרה דין גוזז. אלא שיש לדון בתולש אם אינו כגוזז אם יחזור איסור קוצר או נטילת נשמה. **ונקט הרמב"ן** שפטור של כלאחר יש משום שאינו דרך שייך דוקא בגוזז ולא בקוצר.**וכן מבואר כאן ברש"י ור"ג** בסוגיין שתולש חייב משום תולדה דגוזז ולכן פטור כלאחר יד מכיון שאין דרכו בכך. **בתד"ה "ואמר"** הקשה הא ודאי שבשבת תולש וכן דלדל עובר במעי אמו הוי תולדה דגוזז ואין סתירה לכך שבבכור ל"ח גזיזה . וצ"ע הא בגמ' שאם תולש אינו כגוזז החיוב בשבת משום עוקר דבר מגידולו ולא משום גוזז, וע"כ שדברי הגמ' הם הם גופא שאף אם תולש לאו כגוזז בבכור מ"מ הוי תולדה דגוזז לשבת, וזוהי קושית תוס'.

**רש"י ד"ה "ואינו"** דל"ח משום גוזז שאינו מתכוון אלא לתקן **ובתד"ה "גוזז"** שאין זה כשאר אינו מתכוון, דלכאורה הא מתכוון לפעולה אלא הוי רק משום אי"צ לגופה ששייך רק בשבת. **ובר"מ פ"א מפרה ה"ג** נקט כרש"י . וי"ל שאיסור גוזז ביסודו הוא אינו רק חתוך הצמר, אלא עצם הפעולה הוא העמדת גיזה מן הבהמה, וי"ל שמשו"כ אם אינו מתכוון לכך חשיב שעצם המעשה של העמדת גיזה נעשית באינו מתכוון. עיין רש"י שבת קיז' לגבי מלאכת מפשיט בלא בעי לעור דחשיב אינו מתכוון, ותמה שם הרע"א דהא הוי רק אי"צ לגופה, והיישוב כנ"ל. **עיין בית הלוי** א' ה' דנקט שרש"י ותוס' לשי' שנחלקו בביצה אם עשיית מדורה למעלה ולמטה דלרש"י מותר משום אי"מ ותוס' פליג משום דמתכוון למה שעושה וי"ל דלרש"י התם נמי החפצא של עשיית אהל הוא ע"י כוונה ליצור חפצא של אהל ולכן שייך ביה אינו מתכוון ( ועכ"פ עולה שאינו מתכוון הוא אינו דוקא בגרירת ספסל וחרישה שעושה מעשה א' ויוצא מעשה אחר, אלא אף אם עושה פעולה א' עם ב' משמעויות ונתכוון לא' מהם הוי פטור דאינו מתכוון, וכן עולה ברשב"א שבת קלג' גבי קוצץ בהרת שנחשב אינו מתכוון והקשה הרשב"א הא מתכוון לקציצה, ותי' דמ"מ אינו מתכוון לטהר עצמו, וג"כ עולה שמעשה א' עם ב' משמעויות יש בו משום אינו מתכוון. וכן עולה משבת קג' בתולש עולשין שאינו מתכוון לתקון הקרקע, וכן בסוכה לג' בממעט הדס דחשיב אינו מתכוון, וכן במתכוון לסתום חבית וסוחט, וכן כבשים שסחטן לתקן האוכל וככל הנ"ל, אלא שצ"ע בכל הני שעושה פעולה א' עם ב' משמעויות הא הוי פס"ר ואסור, **ובמנח"ח** רפז' יב' מייתי ה"ה פי"ב משבת ה"ב שבתקון כלי בלא כוונה מותר אף בפס"ר, וא"ש עם הנ"ל שיש פעולות האסורות עפ"י הגדרתם ואם אינו מתכוון להגדרה האסורה מותר, אלא שצ"ע מדוע חרישה וצידה ועוד מלאכות הם מלאכות לעצמם בלא הגדרת כוונת פעולה לעומת כל הנ"ל וכעת צ"ע.)

ותוס' נקט שמותר לגזוז השחורות מכיון שמתקן את הבהמה, ורק חיישינן שמא יגזוז שערות אחרות, ובזה נקטינן דהוי אי"מ. וכבר הבאנו לעיל דף ו' ודף יב' דברי המרדכי בשבת שאיסור גיזה משום עבודה בקדשים ולכן השווה בין חליבה וגיזה בשבת אצל עכו"ם לאיסור גיזה בבכור. **ע"ע רא"ש לעיל ר"ק סי"א** שאסור לגוז פט"ח אף לצורך החמור.

**ומבואר** שאסור לגוז אף ב' שערות, **ובר"מ** פ"א ממעילה ה"ז שאסור דוקא כרוחב הסיט. **עין באבן האזל** דמ"מ אסור משום חצי שעור.

**בגמ':** דפרה הוי קדושת בה"ב לכן אין בה איסור גו"ע ועולה אף ללא פדיון כמבואר בגמ', **ודלא כתוס' בחולין יא' ע"ב.** עיין משכב"ז בתמצית פרה פ"ב מ"ג.

**ובגמ':** דאיסור גו"ע דרבנן ופרה הוי לא שכיחא, והקשתה הגמ' וליחלה, וצ"ע אם אסור מדרבנן קדושת בה"ב מה מהני מה שפרה ל"ש, וכן מה קושית הגמ' וליחלה, **עיין גרי"ז** דלא כרש"י שלא גזרו רבנן משום מילתא דל"ש אלא שמשום שפרה ל"ש התירו רבנן, וא"ש קושיא דליחלא דמשו"כ אי"צ להקל בפרה.

**ובגמ':** וליחלא על ש"פ, והקשו הא לתוס' בתמורה כז' שרק בעלים יכול לחלל על ש"פ א"כ בפרה לית בעלים.

מתני': שער בכור וכו'.

**ובתד"ה** "שער" מוכיח מהא דלעקביא בין מהללאל אחר שחיטה או אף אחר מיתה השער שנגזז קודם שחיטה ומיתה מותר, בע"כ שגיזה אסורה רק מדרבנן. **והגרי"ז** ריש הל' בכורות הוכיח **מהר"מ** שאסור מדאו', **שכ' פ"ג הי"א** שהגיזה שנפלה מחיים עדיין באיסורה עומדת. וע"כ להר"מ מדאו' השחיטה מתרת אף את הצמר הנגזז מחיים ורק מדרבנן אסור, **עיין ראב"ד** עדויות פ"ה מ"ו. ויש לדון אם לר' יוסי אף מיתה מתרת, או"ד לר' יוסי ודאי גיזה אף מחיים אסורה רק מדרבנן.- אולם נקטו דחלה מוקדשין אסור מהא שהגמ' בחולין ס"ד לאסור דם בהנאה מחלב, וכן מלעיל דף ו' דילפי' שחלב חולין מותר, וכבר הבאנו המרדכי שחליבה אסורה משום עבודה בקדשים ודלא כתוס'.

הנה לר"מ שאסור הן הגיזה הן החלב, י"ל שאיסור זה נמשך מהאיסור שהיה בעודו חי, עיין גרי"ז שם. וא"כ החלב והגיזה אסור באכילה והנאה, אולם לתוס' הא בהכרח אין האיסור נמשך מעודה חי דהא הגיזה מותרת, והוי רק ילפותא לאסור חלב, ועיין תוס' מעילה יג' לדון אם אסורה בהנאה , וצ"ב מנא לן לאסור אף בהנאה מקרא דבשר ולא חלב. עיין תוס' להלן כו' ד"ה "התולש" שגיזה של עולה תמימה אסורה מדאו', וצ"ע א"כ מדוע בפסוהמ"ק הוי דרבנן. **עיין רי"א.**

**והנה בתוס'** כאן כ' שצמר עולה תמימה אסורה מדרבנן, **ולהלן כו' ע"א ד"ה "התולש**"עולה שצמר עולה תמימה אם נתלש בעודה תמימה והוממה הבהמה ונפדית צריך הצמר העמדה והערכה, ודן תוס' שמהני העמדה והערכה של צמר אגב אמו, **ובגרי"ז** שפדיון הצמר נמי חל אגב אמו. **עוד דן תוס'** שהצמר שנתלש נחשב בעל מום מעיקרו והוא אי"צ העמדה והערכה. וכן דן תוס' שצמר נתלש מעולה והוקרבה יחול היתר על הצמר הנתלש, ותלה בנידון בזבחים אם זריקה מתרת עצמות שפרשו. ועולה מהנ"ל לכאורה שצמר הנתלש מעולה תמימה אסור וצריך פדיון או היתר זריקה של הקרבן, ואולי הכל מדרבנן וצ"ע.**ועולה** שבעודה תמה חל קדושה על כל הבהמה הכולל את צמרה שקדוש אגב אמו ויש לו העמדה והיתר זריקת דם אגב אמו, אך בפסוה"מ שקדושתו לדמים, ומכיון שמעיקרא הקדושה לא כללה באמת את הצמר שאינו ראוי להקרבה אלא היה קדש אגב אמו, וכשהוממה אין הצמר מדאו' קדוש, משא"כ חלב ילפי' מקרא שהוא קדוש וצ"ל שחלב נחשב יותר מעצם הבהמה משא"כ צמר, עיין זבחים קד' שעור פסוהמ"ק קדוש וג"כ צ"ל שעור שייך יותר לבהמה והוא נחשב קדוש בקדושת הקרבן עצמו , משא"כ צמר הוא נחשב דבר נפרד והוא קדוש רק אגב אמו, ולכן בפסהמ"ק העור והחלב קדושים ולא הצמר, ועיין. **וצ"ל** שצמר הנתלש מבהמה שכבר הוממה כבר נפרד הצמר מהיותו קדוש עוד ע"ג הבהמה , משא"כ צמר שנתלש בעודה תמימה כבר לא מהני מה שהוממה הבהמה, ואף לא מהני מה שהצמר עצמו חשיב כמום מעיקרו והוא קדוש מדאו', וצ"ע.ובמנח"א מייתי גרי"ז לבאר מתני' ערלה פ"ג מ"ג שצמר בכור אוסר במלא סיט, וצמר קדשים במשהו, וכ' שדוקא צמר עולה שהקדישוה בפה שייך לומר שאם נתלשה נעשית כבע"מ מעיעקרו ופקע קה"ג ומ"מ קדושה קד"ד, מחמת הקדושת פה, אולם בכור שאינו קדוש בקדושת פה הרי שהצמר הנתלש שפקע סיבת קדושתו אגב אמו אין בו אף לא קד"ד, רק מדרבנן. ולכן בקדשים אוסרין מדאו' בכלשהו, ובבכור מדרבנן במלא סיט.

**תד"ה "התולש"** אחר שייסד שצמר שנתלש לא בעי העמדה והערכה או משום שקדשי מזבח לא בעו הו"ע, או שצמר בטל אגב אמו, או דחשיב בע"מ מעיקרו, ונקט שכ"כ לענין שופר של עולה שיוצא לחולין אף דבעי העוה"ע וע"כ ככל הנ"ל. **וצ"ע** מדוע בעל מום שהוא בקדושת דמים ובר פדיון אלא שלפדיון בפועל הוא מחוסר העוה"ע, וא"כ מ"מ ע"י מעילה שיצא לחולין, ומאי שייטא העוה"ע ליציאה לחולין ע"י מעילה , ועיין מעילה יט' ע"ב הנידון אם קדשים שהוממו אם שחטן אם יצאו לחולין ותלתה הגמ' אם בעי הוה"ע, **ועיין** **קובה"ע נד' ד'** שביאר עפ"י דברי הגר"ח שבאמת קדשים שהוממו יש להם קדושת הגוף אלא האפשרות לפדותם מפקיע קה"ג, ולכן ביאר הקובה"ע שאם מחמת הוה"ע א"א בפועל לפדותם חזר להם קה"ג, ולכן אינם יוצאים לחולין במעילה.

**ע"ע שטמ"ק כה' מ"א בשם תוס' חצוניות** שצמר בכור מותר מדאו', משא"כ צמר עולה מועלין בה מכיון שעולה קדושה קדושת פה, משא"כ בכור שקדוש מאליו ולכן אין הצמר קדוש.

**ברי"א הקשה מגמ'בחולין קלה'** שקדשי מזבח אין להם חובת ראשית הגז מכיון שיש בהם איסור גיזה, וע"כ אסור מדאו', ויש שתי' שהכוונה שאיסור מעשה גיזה וזה עצמו פוטר ממצות ראשית הגז.

**פרק רביעי**

**מתני':** עד כמה וכו' וברש"י דמיירי בזמה"ז , ומשמע שבזמן המקדש אין מצוה ליטפל. **ובגרי"ז** הקשה מלשון המשנה דמבואר שאסור לתת לכהן התובע שיתן לו ויקריבנו.

האם לאחר זמן שהבעלים חייבים לשמור האם יש לכהן חובה או האם כופין אותו ליטלו. **עיין או"ז א' תצז', ושו"ת מהר"ם עח', ושו"ת רא"ש מט' ב'. ותרה"ד ב' סקח'.**

**הר"מ פ"א הט"ו** שבכור נותן למי שירצה הבעלים, **וברי"א** מג' ב' שאי"צ לתת לאנשי משמר, **ובכס"מ** נקט שהכוונה שיש לבעלים טוה"נ אולם ניתן לא' מאנשי משמר, **ובתוספתא** בסוכהד'יא' שניתן לאנשי משמר, **ובחי' מרן רי"ז הלוי ידוע** שמחיים הוי מתנ"כ וניתן לאנשי הגבול, ואחר שחיטה חל בהם דין בשר קדשים וזה ניתן לאנשי משמר. אולם ודאי שאם נתן לכהן מחיים ונשחט אינו מתחלק לאנשי משמר,דהא כהן מביא קרבנותיו בכל עת שירצה, אלא אם הקריב הישראל יתחלק לאנשי משמר, ודנים אם בכה"ג עבר הישראל על מצות נתינה, או"ד מצות נתינה מתקיימת בכך שמתחלק לאנשי משמר. **עיין** **גר"ח ערכין** שבעלים לפני נתינה מקדיש בכור לב"ה, וכן עושה תמורה, וע"כ כשישראל מקריב לפני נתינה זה נחשב ישראל מתכפר דהא מתכפר עושה תמורה, ונקט שכן הוא אף למ"ד טוה"נ אינה ממון, ויש לדון לפי"ז שכוונת לשם בעלים יהיה עבור הבעלים. ובאבי עזרי פ"ג מתמורה ה"ב שגם אם נתן לכהן עדיין הישראל מוגדר מתכפר. ובפשטות אחר הנתינה הכהן נהפך למתכפר. צ"ב מדוע הישראל נחשב שיש לו בעלות להקדיש בה"ב הא אף אי טוה"נ ממון אין כל הממון שלו וק"ו למ"ד טוה"נ אינה ממון. ואם הכוונה להקדש עלוי י"ל דהוי כמו תמורה וקצרנו.

**בר"מ בפהמ"ש ובפ"א הי"ד** שחובת טיפול של בעלים (דילפי' מקראי בסוגיין) עניינו שכל מתנות כהונה ניתנות דרך גדולה ולא נותנים דבר שיש בו עמל וטורח. **בספרי פ' ראה** שמבחר נדריכם נדרש גם על בכור, וצ"ע הא בכור אינו נבחר ומייתו משמיה דהראב"ד שחייב לפטמו.

**עיין מנחת ברוך קד' ג'** מדוע אם נקלע רגל בתוך ל' אינו עובר משום בל תאחר, והוכיח כתוס' בר"ה ל' ד"ה "בע"מ" שעל נתינה לכהן לית ב"ת ויש לדחות שאם מחייבים את הישראל שלא לתת לכהן ל"ש ב"ת.

בכור נאכל בתוך שנתו בין תם בין בע"מ. **ובר"מ פ"א ה"ח ובסמ"ג ריא'** דאף בע"מ נאכל בתוך שנתו מדאו', **אולם** **ביראים** **שנב'** **וכן** **בט"ז** **שו'** **סק**"ו שזהו מדרבנן שמא ישהנו, **עיי"ש רע"א . עיין רי"א כב'** שהוכיח כן מהר"מ פ"ג הי"א שגזרו שמא ישהנו דוקא בבכור שמצוה לאכלו תוך שנתו בין חי בין בע"מ, וצ"ע דהר"מ שם כ' ג"כ המעשר ומנא לו דמעשר בע"מ נאכל תוך שנתו עיין גרי"ז ומ"ש משאר פסוהמ"ק. ויש שביארו שמע"ב יש בו מצות אכילה מצד דין מע"ב ולא רק מצד דין אכילת קרבן, **עיין** **סהמ**"**צ** **עח'** , ובזה דומה לבכור, ובזה שונה משאר פסהמ"ק שאין להם אלא דין אכילה דקדשים.

**ועיין מקד"ד יד' ה'** שהוכיח שאין חובה לאכל הבכור תוך שנה, אלא לשחטו תוך שנה, ומוכח מהא דבכור בע"מ נאכל לעכו"ם. **בר"ג** שבכור בע"מ ישראל שוחטו ותולהו ואם אין כהן קוברו, וצ"ע הא יכול לתת לכלבים, **עיין מרומי שדה.** ויש לדון שכל זמן שלא נתן אסור לו לאכול משום ביטול מצות נתינה, ויש לדון בזל"ו או מעשר ראשון שאין כהן ועומד לירקב אם מותר לישראל לאכלו. ויבואר לקמן.

**תד"ה "מלאתך"** שבכורי יחיד באים ביום נ', **ושטמ"ק** שבאים ביום נא', **עיין מנח"ח** יח' וצא', ומדייק בר"מ כהתוס', וביאר שי' השטמ"ק בשם רי"א שמכיון שעם בכורים מביא קרבן שאינו חובה ואינו דוחה יו"ט. והקשה במנח"ח שיביא קרבן על הבכורים ובזה ייד"ח שלמי שמחה, ע"ע מה שהאריך בזה במנח"א מדוע אין להביא בכורים ביום נ'.

**עיין גר"א שה'** יב' שבפדה"ב אין איסור כהן המסייע, **עיין חזו"א מעשיות ח' ה'.** וביארו שבלשון הר"מ פי"ב מתרומות הי"ח שהאיסור משום חילול קדש, וא"כ ל"ש בפדה"ב של"ש בו קדש, וכן הר"מ השמיט איסור זה במעשר עני.

**דף כז'**

**בגמ'** מבואר שטוה"נ יש רק בתרומה ולא בשאר מתנות, **ועיין ר"מ פי"ב מתרומות ה"כ** דל"כ, **והטור** שלא' הקשה מסוגיין על **הר"מ,** ובאו"ש ורש"ש שממתני' בערכין כח' ע"ב עולה שמחרים טוה"נ בשאר מתנות דלא כסוגיין והר"מ כהגמ' בערכין. **ועיין גרי"ז** עמ' 116 אם בערכין שם החרם חל על הטוה"נ עיי"ש. אולם מ"מ אם בבכור אין טוה"נ אין שייך פדיון קדושת בה"ב בשיעור של טוה"נ, וצ"ע , עיין רי"א שעמד בזה.**ועיין רי"א מג' שנקט בפי' ר"ג** שאין הסוגיא כלל לענין טוה"נ אלא על הדין הראשון שבבכור אין חסרון של כהן העומד בבית הגרנות.

**תד"ה "ואתי"** כ' שבבשר יש דין למשחה ולא בפירות, **ובמרומי שדה** הקשה מסוטה טו' שמנחות נותנים בה שמן ויין משום למשחה אף דל"ה בשר. **ונתבאר בתוס'** שאף בזל"ו יש דין למשחה, **ובאבי עזרי** בכורים ט' כב' הקשה הא יכול לתת לכלבים. **ועיין ש"ך** ס' ב' שכשראוי לאדם אסור לתת לכלבים, **אך הר"מ** פ"ט ה"כ סתם בזה שמותר לתת לכבים, **וברש"י** בסוגיין ד"ה "אבל" שכהן חייב לאכול למשחה ואם מכרן לישראל אין חייב בלמשחה. ומסתמא בקדשים יש שיש להם דין אכילה הרי שחייב בלמשחה משום החפצא שיתקיים בקדש אכילה חשובה, ולכן במנחה שייך למשחה אף שאינו בשר, משא"כ בזל"ו אין דין שייאכל אלא רק קיום מצות אכילת מתנ"כ מחייב בלמשחה, וזה נאמר רק בבשר, וצ"ע.

**גמ':** תרומת חו"ל אין בה מסייע וכו' ור"ח יהיב לשמעיה כהן, **ובר"ג** שנתן לו שכרו, **עיין רי"א מה', ועיין מקד"ד** נה' ט' הא א"כ ל"ח שנתן לו מתנה, ומייתי ירושלמי שאין דין נתינה בתרומת חו"ל, **ועיין חזו"א** דמאי ח' ז' דנקט שיש מצות נתינה אלא רק אין איסור של כהן מסייע, ויש לדון שאם קצץ עם הכהן שיעשה מלאכה עבור תרומה ל"ח פורע חובו אלא הוי רק ככהן המסייע. ועיין מנח"א.

א"ש תרומת חו"ל בטילה ברוב, **ולרש"י** אף להתירה לזר, ולגירסת השטמ"ק שיכול לאכול הכל, ועיין שטמ"ק בהשמטות מדוע מכאן ואילך הטיל א' ונטל א'. ויש לבאר להנ"ל אם אין בתרומת חו"ל מצות נתינה א"כ ל"ש לחייב להפריש מהתערובת משום הפסד כהן, אך הבאנו שהחזו"א פליג ויש מצות נתינה בתרומת חו"ל. ועיין ר"מ פי"ג מתרומות ה"ב שביטול תרומה במין בשא"מ אינו צריך להרים א', וביארנו בזה במס' תרומות שביטול מב"מ חזר לטבלו וצריך להרים, ולכן מדמע במאה, משא"כ מבשא"מ הוי ביטול ככל התורה ואי"צ להרים, ובחו"ל שבטל חד בתרי הרי שלא היתה התקנה של חזר לטבלו.

**אולם בתוס'** מבואר שבטל רק להתירו לכהן טמא, **ועיין קה"י ביצה ח'** מ"ש ביטול ברוב לענין דבר א' ולא לענין דבר אחר, והוכיח שסוגיין אינו משום ביטול אלא שבתערובת לא אסרו. ולתוס' רק לכהן טמא ולא לזר, ולפי"ז א"ש מדוע מותר לבטל לכתחילה, שאין דנים משום ביטול אלא משום שבכה"ג לא גזרו, וכן בר"מ פ"ה מבכורים הי"ב שחלת חו"ל בטילה במע"מ, ובכס"מ הקשה מסוגיין שדוקא ברוב, ותי' שבכוונה צריך רוב ושלא בכוונה אף במע"מ, ועכ"פ מוכח שאין הענין משום ביטול ברוב אלא שבתערובת לא גזרו. **ע"ע בהנ"ל בב"ח שג' ד' וש"ך שם, ותוס' במנחות סז'** ד"ה "ותרומתו" . **ע"ע שאגת אריה חדשות יב'** שהקשה איך מותר לכהן ע"י ביטול הא יש לו מתירין ע"י טבילה, והוכיח שלא גזרו.

**במאירי ביצה ט'** הקשה אם חלת חו"ל בטילה ברוב שתתבטל בעיסתה קודם הפרשה, ותי' שביטול שייך רק אחר הפרשה, **ועיין אתוון דאו' ב'** שקודם הפרשה אין רוב ומיעוט אלא הכל טבל. **עיין מהר"י וויל מח'.**

והבאנו שמותר לבטלה לכתחילה, **עיין ר"מ** פי"ג הי"א, **ותמים דעים** ד', וטור שנג', **ועיין מלחמות** פסחים מו' שדוקא חלה שנתערבה מע"מ מותר להרבות חולין ולבטלה, וצ"ע הגדר. והנה הא ביטול לח בלח אולי מותר מדאו' לבטל מכיון שנהפך איסור להיתר, וביטול יב"י שעניינו הלך אחר הרוב, א"כ י"ל להפוך ודאי לספק ועי"כ להתיר עפ"י רוב אסור, אבל כשנתערב חד בחד ויש ספק ורק לשנות את גדר הספק להתירו עפ"י רוב אסור, ועיין.

**לרש"י עפ"י גירסת השטמ"ק ובר"ג** ר"ה היה מטיל א' תרומה בב' חולין ונוטל א' ומטיל לתוכו שוב א' תרומה וחוזר חלילה, **אולם בר"מ** מבואר שהיה מטיל חד תרומה בתרי חולין, ומכאן היה מטיל א' תרומה ונוטל א' **והקשה הראב"ד** דא"כ הא הוי מע"ע תרומה וחולין. ובכס"מ שכשהטיל התרומה הראשונה בטלה ובהטלת השני אינו חוזר וניעור . **וברי"א מז'** הקשה דהא להראב"ד בעלמא לא אמרינן חוזר וניעור ומדוע הקשה כאן על הר"מ. אולם צ"ב להר"מ מדוע דוקא מטיל חד תרומה ונוטל ומה החסרון שיטול ואח"כ יטיל, **ועיין כאן בשטמ"ק** וצ"ב.

**עיין פר"ח קט' ד'** שהוכיח מסוגיין שביטול ברוב אי"צ א' בב' אלא א' בא' ומשהו יותר.

**תד"ה "אוכל"** שתרומת חו"ל שאוכל ומפריש לבסוף, שהיה מקום לחייב שישאר קצת כדי שיהיה הפרשה מן המוקף, וצ"ע הא הרוב נאכל ומדוע המקצת סגי ליילחשב הפרשה מן המוקף, ובביצה ט' כ' תוס' הנ"ל כדי שיהיו שייריה ניכרים, וא"ש.

ומדוע אינו יכול לשייר רק שעור תרומה ויוסיף כרי אחרת להפריש עליה, **עייןמקד"ד נה'** שלעולם אפשר לצרף חיטין לחיטין העודם שניהם בעולם, אך הנאכל יכול ליצטרף רק לכרי שהיה עמו בתחילה. **ובבי"מ תנז'** פליג שיכול לאכול כל הפירות ולהפריש מפירות אחרים על מה שכבר אכל.

**ברי"א מז'** שטבל חו"ל אינו טבל, אלא יש מצוה מדרבנן של הפרשה, ולכן מפריש לאחמ"כ, **אולם בשו"ת משכנות יעקב או"ח קלה' הוכיח מהט"ז שכד' טו', וש"ך שכג' ה' ו'**  דהוי טבל שיכול לתקנו למפרע אחר שאכלו, **ועיין חזו"א דמלי יט' יד'** איך שביאר ענין זה . **ועיין בעה"מ** ביצה ט', **ר"ש** חלה ד' ', וטור שכג' שאין אלא מצות הפרשה. וברשב"א ברכות מה' עולה שמי שאינו מפריש חלת חו"ל נחשב שאוכל דבר איסור ואין מזמנין עליו ומשמע שיש איסור טבל. **ובשו"ת מהרי"ו מח' עיין ט"ז הנ"ל** שהותר להפריש אחר אכילה משום ברירה ומשמע דהוי איסור טבל, ובקה"י בביצה ח' דן מ"ש ברירה כשאין כאן ענין של תערובת, ועיין חזו"א הנ"ל.

**ועיין סוגיא בביצה דף ט'** שחלה אסור לתקן ביו"ט משום מתקן, והקשתה הגמ' הא יכול לאכול ואח"כ להפריש, ותי' הגמ' דמ"מ אסור מפני שמחיל שם תרומה על העיסה, **עיי"ש קה"י** דע"כ ביו"ט אסור להפריש , משום מתקן, ומשום מקדיש, ובתרומת חו"ל הוא משום מקדיש, עיי"ש שהקשה אם חייב לשייר בסוף משהו א"כ הא אותו משהו הוא מתקן, ותי' שאינו מתקן אלא רק מברר למפרע את החלה שהופרשה ול"ח מתקן. **וצ"ע** אם באמת אינו מפריש אלא רק מברר מה הפרישו בתקנת ב"ד מדוע צריך מוקף בשבת הפרשה.

**בגמ':** חלת חו"ל אסורה רק למי שיוצאת הטומאה מגופו, **עיין מתני' חלה** פ"ד מ"ח ובראשונים שם אם נחלקו בזה תנאים ואם יש מי שמתיר אף לזב וכו'. האם נחלקו שם בזב, או בטמא מת, או בבעל קרי, עיין תוס' להלן ע"ב.

**ובגמ':** שמותר טמא לטמאות את התרומה, והקשו הא מכיון שמותר לאכלה טמאה מדוע שיהיה איסור לטמאה הא אינו מפסידה, ומוכיחין שמלבד איסור הפסד טומאה יש איסור לטמא תרומה.

**ברש"י** בפי' השני שחלת חו"ל אסורה לגדול שטבל לקריו, ומותר רק לקטן שלא ראה קרי מעולם. וזהו דברי הגמ' שנתנו לקטן, **ותוס'** פליג שמותר לגדול שטבל. **ועיין רי"ף בפסחים מו' ומאור ומלחמות וראב"ד שם.** והטעם שאסור לטובל, שמא הוא זב וצריך ז"נ, או גזרו אחר טבילה אטו לפני טבילה. **ובשטמ"ק** כ' שגדול אסור לאכול מחמת טומאת התרומה שנטמית מנידה, ולקטן התירו. וכן משמע ברש"י שכ' שכהן גדול הוא שהגיע לכלל מצוות, וצ"ע הא הענין אם ראה קרי, וע"כ כהשטמ"ק. **עיין גרי"ז. ועיין בהגהות רא"מ,** וכ"כ בעיטור, ובראב"ן סי' נד'.

**בגמ' :** שקלא בריש מסא , וברש"י כדי למעט כמה שאפשר מלטמאה אחר קראה לה שם חלה, וצ"ע הא כבר נטמית לפני שהופרש, ועולה שאסור לטמא אף דבר הטמא, ובגרי"ז הקשה הא מ"מ החלה נטמית כעת בהיסט של נידה.

**תד"ה "הלכך"** שתרומה וחלה בזה"ז במשהו, **עיין גר"א שלא' לה'** שמכאן המקור לזה. ובענין הפרשת חלה שניה הנאכלת לכהן, ובר"מ פ"ה מבכורים ה"י שחלה שניה יש לה שיעור. **ועיין גרי"ז** שמכיון נאכלת יש לה שיעור.

**בתוס' בסוגיין**  שבמקומות רחוקים חלה ראשונה עם כל הקולות דסוגייןונאכלת לקטן ואם אין קטן מפרישין חלה שניה, ובמקומות הקרובים תמיד חלה ראשונה אסורה וחלה שניה הדין כחלה ראשונה של מקומות הרחוקים. **אולם הר"מ וע"ר בפסחים שם** שאין חילוק שכל חו"ל שוה לדין דסוגיין. **ובראבי"ה א' קסד', ובאו"ז א'** **רנא'** שסוגיין מיירי בחלה שניה, ובראשונה לעולם מחמירין כתרומה דאו'.

**להר"מ** ביכורים פ"ה ה"א שגם בזמה"ז מפרישין ב' חלות , **אולם הרא"ש חולין פ"ח ה"ד** מייתי פלוגתא בזה, שאם אין אוכלין תרומה באר"י לא גזרו ב' חלות בחו"ל. בתוס' בע"ב שבזה"ז אף באר"י מפרישין חלה שניה מכיון שאינה נאכלת, **ובר"מ**  נקט דל"כ. ובגרי"ז להלן ע"ב, שלתוס' הא סוגיין מיירי ברחוקין, ומפרישין חלה שניה רק אם אין קטן שיאכל הראשונה וע"כ שהתקנה היא שאם אינה נאכלת מפריש שניה וה"ה בזה"ז באר"י, משא"כ להר"מ כל סוגיין הוא בכל תקנת חו"ל, ובאר"י לא נתקן הפרשה שניה.

**ע"ע בגרי"ז** מדוע תרומה ראשונה אינה ניתנת לכהן לישרף.

**ע"ע ר"מ פי"ב ה"א** ומשמע שמותר לטמא תרומת חו"ל מכיון שבין כה נטמית באויר חו"ל, כן משמיה דהגרי"ז **וכן בחזו"א** שביעית ה' יא'.

**עיין טהרת הקדש זבחים** לד' שיש איסור לטמא ליגע בפירות תרומה אף שלא הוכשרו לק"ט, והאיסור אינו לטמאן אלא יש איסור לנגוע בהם, וכמו שטמא אסור בביאת מקדש, **עיין איחעזר יו"ד סי' מ'.** (ומוכיחים מהא דס"ד שאף מעשר אסור במגע טמא אף שאינו נפסד) וא"כ י"ל שי' רש"י שצריך ליטלה במקל ומשום שאסור ליגע בה, ומיושב קושית הגרי"ז שהיסט לא נאסר בה. ובאבני נזר יו"ד רצא' הוכיח מתוס' חולין ע"ב ע"א שאסור לטמא תרומה שבמעיו אף שאינו מפסידה.

**דף כז' ע"ב**

**רש"י ד"ה "וכי"** שבזמה"ז לית אפר פרה כלל, ובתד"ה "וכי" שבחו"ל אין אבל באר"י אף בזמן ר"נ היה אפר פרה, **עיין גרי"ז. לרש"י** היות ואין אפר פרה אי"צ הערב שמש אך טבילה בעינן **ותד"ה "ולית"** סבר שאי"צ כלל טבילה, **ובגרי"ז** תמה מה מהני טבילה אם בין כה אין אפר פרה, **ובחזו"א** דהלא מצאנו בחגיגה יח' מושג של טבילה כדי להחזיק בטהרה, ואף מי שטהור לתרומה אינו מוחזק לקדש וכו', וחידש שאף שבין כה טמא בט"מ מ"מ יש מעלה לטבול להיות מוחזק בטהרה, **עיין חזו"א סוף הספר דף קנט' ע"ב.**

ועכ"פ לדעת תוס' מה שכ' בגמ' שאין הלכה כן היינו שאי"צ טבלה,ולרש"י הכוונה שצריך הערב שמש, **עיין שטמ"ק.**

**במרומי שדה** איך ס"ד שמונים לבכור שנת עולם, הא אם יוולד פחות מה' ימים לפני ר"ה יפסל אחרי ר"ה, **והוכיח** שמונים שנה מיום ח' ולא מיום לידתו, עיי"ש דנקט שזהו פלוגתת ירושלמי ובבלי.

**תד"ה "שנה"** דע"כ מיירי שעברה שנה בלא שעברו ג' רגלים דאלולי כן הא עובר בבל תאחר. (עיין ר"ה דף ו' ההכי תמצא שעברה שנה ולא עברו ג' רגלים) , עיין **רי"א** שהקשה על שי' הר"מ דיוצא דל"ש לשי' שעברה שנה ולא עברו ג' רגלים וא"כ מה שייך דין של תוך שנתו. **ובשטמ"ק** דמיירי בחולה שפטור מראיה וממילא לית בל תאחר. **וברי"א** הקשה הא אף זקן חייב בשמחה, (וצ"ע לומר שזקן חייב לעלות לירושלים משום שמחה). **ובחכם צבי יב'** שבל תאחר רק לבעלים לתתו לכהן, ולכהן אין דין ב"ת. ובפנ"י ר"ה ו' ע"ב הקשה עליו שפשטיה דקרא שיש ב"ת על עכוב הבאת קרבנות אף בכור לכהן. **ובטו"א** שם דמיירי שהבכור נאבד ונמצא אחר רגל א', או שהבעלים טיפלו בבכור עד אחר הרגל ומאז ניתן לכהן עוד ג' רגלים, **ובגרי"ז** דמיירי בבע"מ דל"ש בו ב"ת, עוד תי' שמשום ב"ת חייב להקריבו תוך שנתו ויכול לאכלו אחר שנתו ולזה אתי קרא דשנה בשנה. **במקד"ד יד' ה'** עולה שאם נשחט תוך שנתו נאכל אחר שנתו, שעיקר דין שנה בשנה נאמר על שחיטה, ודלא כהגרי"ז הנ"ל. וכן מוכח בסוגיין דבי רב ילפי משנה בשנה שנאכל יום א' אחר שנתו וע"כ שחיוב שנה בשנה הולך על השחיטה ואם נשחט אוכלו לשנה אחרת **עיין אבנ"ז** יו"ד ב' ב'.

**רש"י בבמדבר** יח' יח' דדרשינן "מלך יהיה" שנאכל לב' ימים, **ובדברים טו' כ'** כ' רש"י דילפי' מקרא דשנה בשנה . עיי"ש מזרחי , גור אריה, ושפתי חכמים.

**דף כח' ע"א**

**תד"ה "שלא"** שלא מצינו בכה"ת כולה שקרבן בע"מ ינתן לכהן, **עיין גרי"ז,** ועיין גרי"ז הידוע שבכור תם ניתן לכהן כחזה ושוק, ובע"מ ניתן לכהן כמתנות כהונה, ותם אינו משום מתנ"כ וזה לא מצאנו בכה"ת.

**עיין מנח"ח יח' כז'** שבכור חו"ל שמדאו' אינו קרב אלא כשיפול בו מום יאכל, א"כ צריך להיות שמונים לו שנה מעת שנפל בו מום, וכמו שתם מונים מיום ח', ובע"מ וניכר שכלו חדשיו מונים מיום לידתו, דהיינו שלעולם מונים שנה מעת שיכול לאכלו, כ"כ בכור חו"ל שאין לאכלו אלא אחר שנפל בו מום מאז ימנו לו שנה.

בנולד תם ונעשה בע"מ, **ברש"י ד"ה "כל"** שמונים לו משנולד , ואע"פ שכשנולד תם מונים לו מיום ח', וא"כ עתה שנפל בו מום מ"מ לא היה לו שום היתר מלידתו עד ח' ימים, וע"כ שלתם דינו מיום ח' היות וזה זמן תשמיש, ובע"מ מיום לידתו, ולא אזלינן בתר מה שבפועל כשהיה תם ל"ה ראוי לתשמיש, ובאמת נחלקו בזה השו"ע שו' ח' עם הש"ך שם, דלהש"ך מונים לו מיום ח' אף שנפל בו מום. ובשטמ"ק גרס ברש"י שמונים לו שנה משעה שנעשה בע"מ. **וברש"י ד"ה "משלימין"** עולה שבנולד מום בסוף שנתו רשאי לקיימו עד סוף שנתו ועולה שאין מונים מלידת המום, **ועיין שטמ"ק** שבאמת בנולד מום אחר ג' חדשים מוסיפים לו ג' חדשים, דהיינו שמונים שנה מלידת מום.

**תד"ה "עד"** חילק בין קדשים בזה"ז שמכניסין לכיפה לבין בכור, **ובשטמ"ק ותוס' בע"ז יג' ע"ב ד"ה "נוטל",** שבקדשים פשע שהקדיש ולכן יכניס לכיפה משא"כ בכור לא פשע, **ותוס' לקמן נג'** ד"ה "ואי" כ' שבקדשים אין הפסד קדשים שאם נפל מום יפדה ובמעות יאבדו, משא"כ בכור שנפל בו מום נאכל ולהכניס לכיפה הוי הפסד. **הגרי"ז מייתי דהר"מ פ"ו ה"ב**  שמע"ב נמי לא ייכנס לכיפה ויאכל במומו אף שמקדישו ולא קדוש מאליו, וע"כ משום שיש הפסד שיאכל במומו. וכן נ"מ לתמורת בכור, שמחד פשע והמיר, ומאידך יאכל במומו ויש הפסד קדשים.

**מתני':** השוחט וכו' וישלם מביתו. **וברי"א** אות ל' הקשה הא הוי מזיק בכור בע"מ קודם פדיון, ולתוס' בב"ק נג' ע"ב ד"ה "שור" מייתי ר' יהודאי גאון דל"ח ממון להיזק, **ותי'** דאתיא כריה"ג דקק"ל ממון בעלים . **ובקה"י סי' כז'** דאף אם הוי ממון גבוה מ"מ לא גרע ממזיק שעבוד חבירו שחייב משום גרמי, וגמ' ב"ק פוטרת שור שהזיק בכור משום שאין גרמי בבהמה אבל אדם וכן דן את הדין חייב.

**ועולה** דשי' ר"י גאון דבכור וקדשים בע"מ לפני פדיון אינם ממון הדיוט לענין להזיק וליזוק, ואחר פדיון הם ממון הדיוט מלבד מזיק דבור שפטור בהם. **וברש"י נא' ע"א** ד"ה "שור" דאף בכור בע"מ קודם פדיון חשיב ממון הדיוט להנ"ל.

**עיין רי"א דהר"מ השמיט** דין בכור בע"מ לפני פדיון , עיין פי"ד מנ"מ הי"ז, ושם ה"ה , והכ"א, ופ"ח ה"א.

**עיין תוס' בתמורה ח' ע"א** ד"ה "ובמאי" דנקט דלר"י גאון מעשר בהמה לפני פדיון חשיב שור רעהו, וצ"ב מ"ש מבכור. **עיין חזו"א** תמורה לא' ח' ט'.

ומשמעות הדברים, **וכן בתוס' ב"ק** יב' ע"ב ד"ה "ואם" שבכור בע"מ אחר שחיטה ודאי נחשב ממון בעלים, והגדר בהכרח כדברי הגרי"ז (דף מה' מדפי הספר) ששחיטת בע"מ מתירתו, ולכן קודם שחיטה אינו ממון הדיוט.

**בגמ'** שדוקא דוקין משתנין, וכן בפיהמ"ש, **ועיין גרי"ז** שדייק בר"מ שדוקא מום גלוי בנחתך יד אינו משתנה.

**תד"ה "רבי"** דהכא הוי קנס ולא גזירה ולכן ל"ש הלכה כר"מ בגזרותיו. ועיין כאן רמב"ן שהוכיח דאינו קנס אלא גזירה מהא דאף שחטו מי שאינו שלו אסור וזה ל"ש בקנס, **עיין ר"יא כח'** שדחה הראיה.

**דף כח' ע"ב**

**בגמ':** דוקין איכא דמשתני ואיכא דלא משתני, **וברי"א** דא"כ הא הוי ס"ס שמא מאינו משתנה ושמא לא השתנה. דהא רש"י כ' דלא קים לן מה משתנה ומה לא וא"כ לעולם יש להתיר ומדוע אסרו וגזרו על אינם משתנים, **וצ"ע** אם חשיב ס"ס דאינו אלא משם א' ואינו מתהפך, וכן י"ל דמ"מ גזרינן על כולם אטו המשתנים אף שאינם ידועים, ובאמת לר"י כולם מותרים.

**בגמ'** לימא מתני' כר"מ, ובשטמ"ק הא מדמחייב במתני' משום גרמי ע"כ דמתני' כר"מ, ותי' דמיירי שצווה לשחטם וחשיב מעשה בידיים. **עיין רי"א** הא אין שליח לד"ע, ומוקי בשליח שוגג, **ובמחנ"א** שותפין ח' דמיירי בפועל.

**ועיין כאן הרמב"ן וכן הרא"ש** כאן דאף דלא דיינינן גרמי קנסוהו למי שאינו מומחה והורה.

**עיין רי"א** מדוע לא מוקמינן מתני' דישלם מביתו שמצאו אחר שחיטה שהמום שהתיר לא היה מום וגרם הפסד שאם לא היה מורה כן היה בעלים ממתין עד שיפול בו מום והיה אכלו וכעת קוברו, ותי' שבכה"ג מכיון שנתברר שהיה בכור תם הרי שגרם להזיק בכור תם שאין לו שוויות ומחמת שמא יפול בו מום הוי רק דבר הגורם לממון. וצ"ב לפי"ז דהא צ"ל שאם מיירי בבע"מ אלא שבהוראתו אסרינן אטו דוקין, הרי שמדאו' הוי ממון ורק מדרבנן נאסר ועכ"פ צע"ק דהא מדרבנן נמי אין לו כעת היתר אכילה עד שיורה חכם והוי נמי גורם לממון ופטור, וכן צ"ע בדוקין שבעין הא הוי ספק שמא לא היה בע"מ ואז היה קדוש ושוב מה שהזיק הוי רק גורם לממון. ומספק אין לחייבו משום מזיק. לסברת הרי"א יש להעיר הא אף בע"מ עד שחיטה הוא קדוש ואינו נחשב ממון וכמש"נ לעיל ושוב ההיזק רק הוי גורם לממון, וצע"ק.

וכן צ"ב כל דברי הגמ' להלן דמחצה לשור, וכמבואר ברש"י ותוס' ששמין אם לא היה בע"מ כמה הבכור שווה לכהן אולי לא היה נופל בו מום לעולם, וצ"ע הא על הצד שלא היה בע"מ היה פטור, וכל חיובו על הצד שהיה בע"מ והאינו מומחה מנע התירו, וממ"נ או שיפטר מספק או שיחוייב בהכל, ואולי הכל תקנ"ח אך צ"ע סדר הענין.

משלם מחצה, **לרש"י** מספק, **לתוס'** משום תקנ"ח, **להר"מ** משום קנס לבעל הבהמה שלא יגדל באר"י, **לראב"ד** שהרוויחמזונות,  **וצ"ע** הא בכל בהמה כן**.**

**עיין רי"א** שבכור בזה"ז דמבואר שמוכרין אותו בלא מום א"כ אזלא לטעם רש"י. ותלה בריה"ג ורבנן וסוגיין כרבנן.

ויוצא לו שבזמן המקדש חייב דוקא במומין גמורין וגרם היזק, אבל במומין שבעין בזמן המקדש פטור ובזה"ז חייב, ותמה על הר"מ שהשמיט בזה.

**עיין ר"מ** שביאר שבדקה משלם רבע משום שגזרו על בעל הבהמה ולא ביאר מדוע גסה בחצי. **עיין רי"ק, ומרכה"מ.** ע"ע רא"ש דל"ש גזירת מגדלי בהמה בבכור בחו"ל.

**מתני':** טיהר את הטמא מה שעשה עשוי, והקשה תוס' ב"ק ק' וסנהדרים לג', מ"ש מה שעשה עשוי בטיהר טמא, ותי' דמיירי שעירב בפירות אחרים ובטלו ברוב. **ובר"ן שם** שמכיון שטיהר את הטמא הבעלים זכאים לפירות טהורים ואם נתברר שהם טמאים משלם הדיין ערכם מממונו, וצע"ג כל הענין.

עיין תשב"ץ ב' ט' אם ומתי דיין שטעה נפסל מלדון.

בטעם שמומחה פטור , או משום מזלך גרם, או אונס, או משום שקבלוהו, **עיין קצו"ה כה' ו'.**

האם מחייבים אף אם הדין חוזר, לר"מ ולרבנן עיין סוגיא וראשונים סנהדרין לג'.

בנשא ונתן ביד בר"ג דהוי גזלן, **והקשה הגרי"ז** הא גזלן באונס חייב עיין משכב"ז בתמצית סוגיות ב"ק רי"פ הגוזל. עיין גר"ש סנהדרין סי' ז', וזכרון שמואל ז', ויש מי שאמר שגזלן באונס חייב רק משום אחריות וקנייני גזילה אבל משום מזיק הוי ככל מזיק באונס שפטור, ודן את הדין אין לו קנייני גזילה והוי רק דין מזיק שבגזלן.

בגמ': שבטיהר וטימא משכחת לה נו"נ ביד שטימא או עירב, **ובגרי"ז** הקשה הא אין זה שייך כלל לעשיית דיינות, ואינו דומה לנו"נ ביד בממון שזהו חלק מפס"ד שמבצע אותו וא"כ מדוע מומחה פטור ע"כ הא הוי כאדם מעלמא שעירב או טימא פירות.

**מתני':** מעשה בפרה, **בגרי"ז הקשה הא בר"מ פ"י משחיטה הי"ג** שכל יח' טריפות הם אף אם בדרכי הרפואה הם יכולים לחיות, וא"כ מה איכפת ליה לר"ט מה שאמר תודוס הרופא, ותי' שיש טריפות יותר מיח' אם אין יכולה לחיות וזה סבר ר"ט ולכן יש נ"מ במה שאמרו הרופאים, ועיין חזו"א יו"ד ה' שדברי הר"מ דוקא בדברים שבזמן חז"ל היו מתים ולא איכפת לן בשנוי וא"ש.

**עיין שער המשפט כה' ב'** מדוע שור הנסקל שהוזמו עדיו הוי הפקר, וא"כ אף בטעה בדבר משנה כבר מחל.

**עיין תומים כה' ד'** מדוע ר"ט לא שילם לפנים משורת הדין כמבואר ב"ק' צט'.

**דף כט' ע"א**

**מתני':** הנוטל שכר ובגמ' שנוטל בין בתם בין בע"מ, וא"כ צ"ע מש"כ רש"י שאינו נוטל שכר שמא יתיר לו הא ביןם כה נוטל, **עיין רש"ש** . וכן ברש"י שאילא לא נחשד, הא לית חשד, **ובר"ג** שאילא נטל משום טורח, **וברמב"ן** שאינו נוטל משום שהנוטל וכו' דיניו בטלים. עיין ב"י שיב' דמוכח מהר"מ שהיתר דאילא הוא דוקא בפסקו לו חכמים ליטול. עיין רא"ש שהיו מביאין לו כל שעה ובטל ממלאכתו ולכן שלמו לו. – תמוה דברי הגמ' לחשוש שמא יאמר על בע"מ שהוא תם, הא אינו חשש בהל' בכורות אלא סתם חשש גזילה, ואולי הוי חשש שמא יגרום סתם לשהיה בבכור.

**בר"מ בפהמ"ש** שבשחיטה נמי מותר ליקח שכר רק אם נוטל שם עבור הטריפות, **ותמהו** איעך יש מנהג ששוחט נוטל חלק מן הבהמה . עיין יש"ש חולין פ"ג ס"ח, ובתבא"ש יו"ד יח' כא', ובש"ך לא', וט"ז יד', והתירו או ששוחט מורה בדברים פשוטים, או ששוחט הא אוכל בעצמו ואין חשש, או שהשכר מועט.

הנוטל שכר לדון דיניו בטלים, ובתוס' ששכר בטלה מותר, **וברא"ש** בשו"ת נו' ב', **וסמ"ע** חו"מ ט' טז' שדוקא אם רואים לפנינו שמבטל מלאכה עבור הדין אבל עבור ספק בטלה אסור ודניו בטלין. **רמב"ן וע"ר** קדושין נח' שכל דיניו בטלים למפרע. **עיין מרכה"מ** עדות ג' ז'. **ע"ע פרישה** ט' ט' שדניו רק מכאן ולהבא נפסלים. עיין רע"א שו"ע לד' יח', וקצו"ה שם ד' בשם מהריב"ל אם הוי דאו' או דרבנן. עיין שעה"מ אישות ה' ג', וברכי יוסף ט' יט', ושו"ת מהרי"ל דיסקין נא' יא' שבנטל אחר הדין לית גזירה. **עיין נתיה"מ** ג' ג' אם ביטלו רק דין דשודא או כל דין. ב"ח ט' י' שעל פשרה מותר ליקח שכר. **בראשונים** בקדושין שם שבהחזיר חזר כשרותו לדון. עיין מהריב"ל ג' צז' ומהרשד"ם חו"מ ב' בדיין שדן דין, וחוזר הנידון עצמו אצל אחרים אם נפסל מכיון שהוא נוגע לדון כמו שכבר דן, ומה שהוכיחו מסוגיין שמהא שדיין שנטל מעות וביטלו הדין והחזיר המעות וחוזר לדון ולא חיישינן שאינו יכול לחזור בו ממה שכבר דן.

בענין קבלו עליהם בע"ד בשכר, עיין **חכמת שלמה** שו"ע ט' ח', **ומנח"ח** פג' ב', **ושעה"מ** שם סק"ט.

**שו"ת רשב"א** ג' יא' שמותר ליטול שכר על כך שיבא לראות ולהעיד. **עיין מחנ"א** פועלים ח'.

**עיין רע"ב ד' ו'** כאן. **ושו"ע** אבהע"ז קבד' סדר הגט ס"ד שאסור לדיין ולעדי עשיית גט ליטול דמים. **ובתויו"ט** התיר להרשב"א הנ"ל. **עיי"ש רמ"א** שהתיר.

ומבהואר שאסור ליטול שכר על ת"ת ומצוות. **עיין רמב"ן תורת האדם** שער המיחוש שאסור לרופא ליטול שכר. וכ' שאם קצצו עמו נוטל שכר, וצ"ע ממ"נ אם הוי מצוה הא אף בנטל צריך להחזיר , וכן צ"ע מדוע רופא אסור לו ליטול שכר וסופרי סת"ם מותר להם **עיין ביה"ל רי"ס לח'** אם חשיב עוסק במצוה, ועכ"פ מה כווונת הרמב"ן, וי"ל שכל דברא שיש שוק פועלים לדבר כגון ספרי סת"ם ודאי יכול ליטול עליהם שכר, ורק דבר שאין שוק של פועלים כנה אלא זה דבר שאנשים עושים זאת כמצווה אסור ליטול עליו שכר, ואולי בזמה"ז רופא נחשב לתפקיד בשוק בעבודה ומותר ליטול שכר, ובזמן הרמב"ן רופא היה סוג של מתנדב לעשית חסד ולכן אסור ליטול שכר וכאן חידש שאם קצץ עמו נעשה כפועל, אך לרופא עצמו אסור לקצוץ כן, וצ"ע.

מי מערה אפר מקלה, **ובמנח"ח** שצט' ח' תמה הא מדאטו' כשרים וא"כ אין יכול להביא חולין בעזרה, ותי' שמכיון שפסול מדרבנן אסרו דעתיה ונפסלים מדאו'. והעירוני דא"כ אף אם יחזיר הכסף כבר נפסל בהיה"ד.

**בגמ'** ילפי' מה אני בחנם וכו' וצ"ב מנא לן שאר מצוות נמי, **ובמחנ"א** פועלים ח' ששאר מצוות שמצווה לעשותם ודאי ופשוט שאסור ורק ת"ת שאינו מחוייב ס"ד שיוכל ליטול שכר.

בענין לקבל שכר על ת"ת, **ידוע הר"מ** ת"ת ג' י' שאסור ליהנות מת"ת, **ובתשב"ץ** א' קמב'- קמח' פליג, עיין ב"י יו"ד רמו' ורמ"א ונו"כ דפליגי על הר"מ, **ועיין ביה"ל** רלא' ד"ה "בכל" בש ם דבר שמואל שהר"מ מודה שבזמה"ז מותר. ועיי"ש בפוסקים אם מותר ליטול רק כדי צרכו או יותר.

מי שעבר ונטל שכר בזמן שהיה צריך לעשות בחנם אם חייב להחזיר עיין ב"ח ט' ט', ושעה"מ ט' ב', ומחנ"א שכירות טז'. **בספר חסידים** תקפה' שאבידת רבו ואבידת מי שתמכגו בממון לת"ת אבידתו קודמת לרבו.

בקונטרס דברי הרב ח"ג פח' **שאל מרן הגרי"ש כהנמן** זי"ע איך מותר בדיעבד לשכור רב בשכר הא עובר על לפני עוור ומכשיל הרב ללמדו בשכר, ובשם בנו יצחק הי"ד (שהיה ילד) תי' שאין "איסור" ללמדו בשכר, אלא נחשב כאילו לא קיים מצוה של ללמדו, וא"כ בין אם לא ילמדו בין אם ילמדו בשכר רק ביטל מצות ללמד, ולכן מאי חזית ויכול ללמוד בשכר.

**מתני':** מטמאהו מתרומתו, **ובגמ'** שמותר לכהן לילך בבית הפרס אך הוא טמא ולכן יש לשלם לו הפסד תרומתו. **ולר"ת** כוונת הגמ' שהכהן הולך ללא בדיקה, ומותר לצורך מצוה לילך לבית הפרס דרבנן וטמא לתרומה. אבל בדיקה דמתני' דאהלות שמסנן העפר מהני רק לעושי פסח, וניפוח מועיל לכל דבר. **ולשאילתות** בכל ענין צריך ניפוח אלא שלעושה פסח מהני ניפוח לטהר ולא לשאר דברים. **ולרבו של תוס'** בדיקה דאהלות הוא לאחר שעבר וסומכין לטהר, ובדיקה דנפוח לעושה פסח טהור, ולמצות מסויימות אם ניפח טהור טשרי בלא ניפוח וטמא, ולשאר מצות שרי ע"י ניפוח וטמא.

מדאו' מדוע מותר לכהן להיכנס לבית הפרס, בתוס' כתובות כח' ע"ב משום ס"ט ברה"ר, אולם בר"ש אהלות יח' ג' דשרי אף ברה"י, ותוס' במ"ק ה' ד"ה מנפח דשרי משום דליכא ספיקא, **ועיין קוב"ש** עמ"ס חולין אות לא' שהקשה איך מותר לכהן להיכנס לביה"פ הא הוא בלאו דלא יבא ול"ש ביה הכרעה דס"ט ברה"ר טהור, עיין אחיעזר ג' סה' שלכהן אסור ליסמוך על ס"ט ברה"ר טהור.

**דף כט' ע"ב**

**תד"ה "כפועל"** לרש"י נותנים את ההפרש כמה אדם מוכן להפסיד כדי שלא יעבוד עבודה קשה אלא עבודה קלה של להעיד עדות, ותוס' פליג דבכה"ג נחשב שנוטל שכר עבור עבודת הגדת העדות, אלא נותנים לו כמה אדם מוכן לותר עבור לא לעבוד כלל, ואז העדות נחשבת בחינם, ומסברא אפשר לקיים את שי' רש"י, שהפועל אינו מקבל כלום יותר ממה שכלול ברווח שהיה אמור להרוויח אך היה עושה מלאכתו, אלא רק מנכים לו כמה נחשב שנפסד שכר מול טורח, **ולהתוס'** מ"מ מכיון שהשומא כוללת כמה אדם מקבל עבור העדות שהולך להעיד לעומת העבודה שהיה ראוי לעשות הרי שאף שאין כאן רווח אך יש כאן מעות עבור עבודת העדות, ותוס' צ"ע. **עיין תוס' ב"מ** סח' ד"ה "ונותן" שהסכים עם רש"י כנ"ל. **וכן ברא"ש ב"מ** אלו מציאות סכ"ד. **הטור בסי' שיב'** לגבי בכור כ' כתוס' כאן כמה מוכן ליבטל לגמרי. **ולגבי רבית יו"ד קעז' חידש הטור.** שנותנים לו שכר של מי שאין לו עבודה, שהקציצה בזול. ולגבי השבת אבידה בחו"מ רסה' כ' כרש"י שנותנים לו שכר ביטול מלאכה שהיה עוסק בה. עיין דרישה שיב'.

**מתני' :** החשוד על בכורות **וברש"י** ד"ה "החשוד" שנחשד להטיל מום ולמכרו באיסור דרבנן. ומשמע דל"ח ששחטו תם. **וברש"י** ד"ה "בשר" וד"ה "שמע" משמע דחשוד לשחטו תם. **עיין רי"א, ועיין ר"מ פ"ג ה"ח וברי"ך** דנקט בדעת הר"מ דמיירי בחשוד למכוור תם. ויש לדון אם באמת הוא חשוד רק להטיל מום אם לא אסרוהו על בשר צבי. חשוד על השביעית, **וברש"י** שחשוד לזרוע, ומ"מ לא קנסו מים ומלח, ובהערות לגריש"א דע"כ איסור נזרע הוא איסור דרבנן, שאם הוא איסור דאו' גזרו נמי על מים ומלח.

החשוד על התרומה גזרו ליקח ממנו אף מים ומלח, **ובגרי"ז** שגזרו ליקח, אבל להאכיל אצלו לא גזרו.

העירוני איך קונים היום עורות לתפילין ולא חוששים שמא בעליהם חשודין על בכורות ואז נאסר אף עור צבאים, וןיש לדון האם העור נאסר בדיעבד לתפילין, וכן יש לדון האם מכיון שזהו קנס ולא אפשורי מאיסורא א"כ ל"ש לקנוס מי ששוגג בענין בכורות, וק"ו לתינוק שנשבה. וכן מסתמא עכו"ם שאינו משגיח לומר לישראל מה בכור ומה טבל ומה שביעית לא גזרו עליו וה"ה משומדים, עי"ל שהגזירה אינה משום איסור אלא משום הפסד כהן ולכן בכור בזה"ז אולי ליכא לגזירה . ובשו"ע מייתי לדין הנ"ל אף בזה"ז.

**דף ל' ע"א**

ברש"י החשש שעבור אגוזים יביאו לו קטנים חלב למכור, **ובטור** שיבואו אליו לקנות, עיי"ש  **ט"ז.**

**ברש"י** ביאר אינו חשוד על המעשרות שאינו טבל ודאי אלא דמאי, **והקשה הרע"א** א"כ בחשוד על המעשרות ודאי אינו טבל אלא רק דמאי ומ"ש חשוד ואינו חשוד. ובמגיה שם שמ"מ בחשוד מפריש בברכה וצ"ע מדוע. **עיין ר"מ** ראב"ד וכס"מ פ"ו ממעשר הכ"ב. ועולה בר"מ שיש דין ע"ה, ויש דין חשוד ונ"מ אם מעשר קודם עונת המעשרות. **ובחזו"א** שביעית י' יא' שהנ"מ שבחשוד אין קולות של דמאי.

חשוד על הטהרות, **לרש"י** שאינו זהיר בעצמו ואוכל טומאה דרבנן, ובהכרח דסבר שאסור לאכול טומאה וכן שי' רש"י חולין לה' ד"ה "דליכא" . **ובר"מ** כ' שהחשש שמא ימכור טמא בחזקת טהור וכ' שם שנשקין מטמאין מדרבנן, **ועיין חזו"א** שם הא שי' הר"מ שמשקה מטמא אוכל מדאו', **עיין מקד"ד** לט'.

במתני' שהחשוד לא דנו ולא מעידו, **ורוב הראשונים** נקטו שלהל' דנו ומעידו, עיין ראשונים יומא עח', ושו"ת רשב"א סד', ורמב"ן במיוחסות קע', ר"ן כה', ריב"ש ד' יב'. עיין **ר"מ** פי"ב ממעשר הי"ז, **והראב"ד** שם פליג ופסק דלא דנו ולא מעידו. וכן עיין **ר"מ** שמיטה ח' יז'. ונסמכו הראשונים על סוגיא לקמן לה' אם כהן דן ומעיד, ותמה הרי"א הא התם מיירי בכהן ולא במי שנחשד ממש.

**הראשונים** ביומא עח' הוכיחו ממשנה הנגעים פ"ב מ"ד שאין אדם רואה בכורות עצמו ומשמע שלאחרים רואה ודלא כר"מ דמתני'. **וברי"א** הקשה הא אולי מיירי התם בישראל שאינו חשוד ולכן רואה של אחרים ולא של עצמו. ואת של עצמו אינו רואה מכיון שהבכור היה תם וספק נפל בו מום והוי אתחזק איסורא ואינו נאמן ע"מ משום נוגע באיסורין נגד אתחזק. ובאמת ביש ודאי מום והספק אם נפל בו בכוונה בזה ישראל אינו חשוד אף על אחרים וכהן חשוד. **הראב"ד** הוכיח מירושלמי דמאי ד' ה' שאין אדם שאינו נאמן יכול להעיד על אחר שהוא נאמן, ועיין מחנ"א עדות יט' ופר"ח קיט' יז' שנקטוט שלהעיד על פלוני שהוא נאמן ל"ח עדות על איסורים ובעי תרי ולכן אין ראיה מן הירושלמי. עיין **רא"ה בבה"ב ד' ב'.**

ע"ע ראב"ד עדות פי"א ה"ח שהוכיח שחשוד אינו מעיד ממשנה בדמאי ד' א' שמי שאינו נאמן על מעשרות אינו נאמן אלא לשבת ולמו"ש יעשר, עיי"ש כס"מ ולח"מ, וב"ח קיט' יט', וב"י וט"ז יח', ופר"ח, ומחנ"א עדות יט'. ובב"ח נקט שהלוקח מע"ה נתחייב לעשר מכיון שנטל ע"ד לעשרן שוב ל"מ נאמנות אלא לשבת משום כבוד שבת.

ביו"ד קיט' עיין טור וב"י ועולה דלטור חשוד לדבר חמור חשוד לדבר הקל, ולרמב"ן ולרשב"א אינו חשוד על דבר הקל, והקשה הב"י מסוגיין שנקטינן חומרא וקולא בין שביעית למעשר ותיפו"ל שחשוד בדבר א' אינו חשוד לדבר אחר. **עיי"ש נו"כ** בישוב הקושיא.

**ועיין רי"א** שהוכיח שאין הבדל ברמב"ן בין חשדות השייכות זל"ז ודלא כהפוסקים הנ"ל.

ברמב"ן שעברות שוות חשוד מזה לזה, **ועיין גרי"ז** בזה. ועיין רי"א שהוכיח כן מתוס' ורשב"א בחולין דף ה' שחשוד על חלב חשוד על דם. עיין עוד נו"כ בשו"ע שם אם חמור בעונש וקל בעיני בנ"א וליהפך מה קובע את החומרא והקולא.

**תד"ה "באתריה"** הקשה מדוע חשוד על מע"ש הא יכול לפדות בש"פ, **ובגר"א יו"ד רצד' כ'** שלמ"ד מע"ש ממון הדיוט צריך לפדות בשוויו וכ' לפי"ז מתורץ תוס'

**דף ל' ע"ב**

מבואר בגמ' שמומר הנחשד קדושיו קדושין וכשישראל מומר. **ובטו"ר** אהע"ז מד' מייתי שמומר אין קדושיו קדושין. **עיין מאירי**  יבמות טז' ע"ב. **ובמרדכי** יבמות קז' שקדושיו ספק. וצ"ע מגמ' בקדושין שלא ילפי' ירושה בעכו"ם מהא שעשיו ירש את אדום משום שמומר שאני, וצ"ע הא מומר ובפרט כעשיו הא הוי עכו"ם לכ"ד. עיי"ש במרדכי שעמד בזה.

היתה קומעת לו תפילין עיין הגהות מיימוני ציצית א' יב' אם מוכח מכאן שאשה כשירה לקשירת ציצית ולולב ותפילין.

**דף לא' ע"א**

בין כך וכו' מקבלים אותם שנאמר שובו וגו', **עיין ר"ן** סנהדרין כה' דמבואר שם שאין מקבלים עיי"ש מה שהביא **מהרמב"ן והראב"ד,** עיין **שו"ת רא"ש** כ' כט'.

נעשה גבאי ופירש, **בר"מ** מו"מ י' ח' שצריך קבלה על חברותו, **עיין דרך אמונה** מעשר י' ג' ביבה"ל.

רואה את קדשיו, ברש"י ד"ה "ורואה" דמיירי בשלמים בביתו, **וברי"א** שאם נתן לכהן שוב אינו יכול לישאל.

הר"מ ערכין ז' יז' שהמקדיש אינו נאמן עיי"ש, **ועיין רי"א**  **ומחנ"א** צדקה ה' בענין מיגו שיכל לישאל.

במעשר בהמה נאמן שיכל להטיל מום בכל עדרו, עיין אפיקי ים מג' הא ג"כ יכל לישאל, ונחלקו בזה **המנח"ח** שס' יד', **וטו"א** רה' כח'.

**תד"ה "דהא"** שכאן עולה שת"ח אינו מורה לעצמו ובערובין סג' מבואר שמורה לעצמו, עיין ר"ש נגעים ב' ה' ששונה אם מעיד נגד אתחזק, וצ"ע הא הוי סתם הוראת חכם ומ"ש בזה חילוק בין אתחזק ללא אתחזק. ע"ע מהר"ח או"ז צז', ושטמ"ק כאן ועיין שנות אליהו בנגעים שם ומשכב"ז בתמצית סוגיות שם.

**פרק ה'**

**כל פסולי**

**תד"ה "חוץ"** שאיסור נמכר באטליז דאו', **וברש"י זבחים** ע"ה ע"ב ד"ה "ופרכינן" שזהו דרבנן עיי"ש תוס'. והנידון שם אם הקדיש בכור לבה"ב אם מותר משום חורא דהקדש לעבור על זלזול בבכור, ולרש"י משום שהאיסור דרבנן ולכן מותר, ובשטמ"ק שם דאף דהוי דאו' מ"מ מכיון שהוא משום זלזול עבור הקדש ליכא איסור. עיין רמב"ן ורא"ש רי"מ דהוי מעלה בעלמא. **עיין מנח"ח** שסא' ושצג'. ואף שבכור בע"מ מאכילו לכלבים מ"מ למכרו באטליז לתוס' אסור מדאו'. **עיין תוספתא** ג' ו' שנחלקו אם מותר לכהן לשקול לעצמו בביתו, ועולה שעצם השקילה אסורה ללא תכלית מכירה. **ובר"מ** ביאר דין דמתני' דשוקל מנה כנגד מנה הוא ששוקל בכור כנגד בכור, ויש לדון אם אינו כהתוס' הנ"ל , או"ד בתוס' מיירי ששוקל את החתיכה לדעת כמה נתנו לו, ובר"מ שוקל בכור כנגד בכור, וצ"ע.

**דף לא' ע"ב**

בגמ' הא לפני פדיונם בעי העמדה והערכה, **ובגרי"ז** הא אף למ"ד דלא בעי העוה"ע הא אסור לשחוט בע"מ בחוץ, והוכיח מתמורה יב' שעובר שלמים אסור לשחוט את אמה משום חוץ, וכמוכן יש לחלק שעובר ראוי לאחר לידה להיות קדש ואסור לשחטו בחוץ אף שכעת אינו ראוי לפנים משא"כ בע"מ, ובלקוטי הלכות פרק השוחט והמילה כ' שבכור בזה"ז אסור לשחטו קודם מום ופדיון בחוץ וג"כ יש לחלק שראוי לקדושה אף שבזה"ז אינו ראוי לפנים וצ"ע. **עיין חזו"א בכורות כב' ה'.**

מתבאר שקדשי בע"מ ששחטו קודם פדיון מהני שחיטה להתירו, ול"א שמכיון שהשחיטה אינה מתירתה יהיה עדיין קדוש עיין מנח"א.

**עיין רי"א** מא' ט' שהביא ב"י שז' ד"ה "אם שחט" בשם ספר הפרנס שבכור בע"מ מותר למכרו לעכו"ם, והקשה הא אסור בגו"ע ואף אחר שנשחט אסור למכרו באטליז ואיך מותר למכרו לגוי שאינו מצווה בכ"ז. ובמהר"ם שיק יו"ד שכג' שאסור לישראל לנהוג בבכור בבזיון אך אינו מצווה למנוע מעכו"ם לנהוג בבזיון.

**מבואר בדמ'** שמעשר בהמה פסהמ"ק אינו נמכר מחייך מדאו', ומדרבנן אף לא לאח"מ, ןביתמי אוקמיה אדאו'. **ובתוס' זבחים ט'** משמע שאף בתם שחוט אין איסור מדאו', **וכן נקט הכס"מ** פ"ו בכורות ה"ה, **ובמנח"ח שסא' וכן בחי' מרן רי"ז הלוי** עמ' נה **ובאו"ש שם שלרבא** דיליף מתמורה שהיא מחיים הרי שאף תם שחוט מותר. **ולר' שמואל** בר יצחק שילפי' מקרא דבע"מ ברי שתם שחוט אסור, ובגרי"ז שם דאף לרבא אסור למכור תם שחוט עיי"ש.

**בר"מ** פ"ו ה"ה שאסור למכור בשר מע"ב וכ' והמוכרו יראה לי לא עשה ולא כלום, ותמהו הנו"כ הא בפ"ד ממעילה ה"ח שהמוכר שלמיו לא עשה כלום ומקורו מגמ' ומדוע כ' יראה לי, ובקצו"ה תו'ק דלריה"ג דקק"ל ממון הבעלים מ"מ אינו יכול למכרו רק לאכילה ולא לכפרה, וחידש הר"מ שמע"ב א"א למכרו אף לאכילה. והר"מ פסק פ"א ה"יז שבזה"ז יכול למכור בכור, ולהקצו"ה י"ל למכרו לאכגילה. אולם הגר"ח נקט דלא כהקצו"ה ושלמים שדין אכילה מכח קדושת כפרה וכמו שא"א למכור לכפרה כך א"א למכור לאכילה. אבל בכור בעלות הבעלים היא בעלות ממון ולא משום כפרה ולכן יכול למכור. ולפי"ז י"ל שה"ב מע"ב היה יכול למכור יותר מכל שלמים שבעלותו אינו מכח בעלות על הכפרה ולכן כ' הר"מ יראה לי שאינו יכול למכור. ויש לבאר דסבר הר"מ שהאיסור במע"ב למכור מוכיח שקדושתו של מע"ב אין בה בעלות שיוכל למכור.

**בגמ':** מעשר בהמה ששחטו מבליעו וכו' **ולאביי** דוקא לקטן יתום, **ולרבא** לגדול, ולקטן מוכרו כדרכו וברבא מבואר שאסור רק מדרבנן ולכן ליתמי אוקמי אדאו', ובאביי לא מבואר שאסור רק מדרבנן , ומ"מ עצמות וגידין והבלעה בהם מותר מדאו', **עיין חזו"א כב' ה'** דמכיון שאחר הקרבה ואכילה העצמות מותרות משו"כ מותרות במכירה, עיי"ש מש"כ בדעת רבא בזה. **עיין מנח"ח** שסא' דלא כן וצ"ע.

**וברש"י ד"ה "מבליעו"**שאת הבשר נותן במתנה, ועולה שאף שיש איסור מכירה מותר לתת המתנה. ואף מע"ש כן מותר לתת במתנה **עיין ירושלמי** איעש מע"ש וגר"א ואף שהם ממון גבוה ולא חל המכר והמתנה, מ"מ מכר הויע זלזול ואסור משא"כ במתנה. עיין ר"מ פ"ג ממע"ש הי"ז שמע"ש אינו ניתן במתנה וצ"ע. עיין גרנ"ט ב"ק בענין מעשר לנזיקין, ועולה דנקטו שמע"ב הוי ממונוגמור ולכן מזיק מע"ב חייב אלא שאסור למכרו, ולפי"ז ודאי שניתן במתנה. ומה שאין חייב עליו בשבועת הפקדון נקטו דל"ש בהו קנייני גזילה היות ואינו נמכר, וצ"ע מדוע מתנה שייך ביה וקנייני גזילה ל"ש ביה.

**בר"מ פ"ו ה"ה** שהמוכר מע"ב אינו לוקה, ובתוס' בתמורה ו' ד"ה "השתא" שלוקה, ובלח"מ הקשה הא לרבא בתמורה ד' לוקה אף א"ע ל"מ, **עיין שו"ת רע"א** קכט' שהקשה **שהר"מ** פסק פ"ג ממו"ל ה"א השהחובל אלמנה לוקה אף שלא חל המשכון. ובמנח"ח שסא' ג' שאם אין חל מחמת האיסור לוקה, אבל במע"ב לא חל היות והוא ממון גבוה. **ובתורת זרעים** מע"ש כ' שסבר הר"מ שלשון "לא יגאל" הנאמר במע"ב עניינו שהאיסור שיחול חלות בדוקא. **עיין חזו"א כב' ד'.**

**עיין ר"ג** שהטעם שמותר למכור לולב בשביעית משום אינו פרי **וכן בפהמ"ש** סוכה ג' יא', **עיין רע"א**  סוכה דף מ'.

**בגמ'** שמע"ב אחר שחיטה אסור המכירה מדרבנן, ובתוס' זבחים ט' "למאי" שאסור מדאו', **ובשטמ"ק** שם דמיירי התם בנשחט ועודה מפרכסת ולכן אסור למכור מדאו', **ובקה"י** חילק שבתם אסור אף אחר שחיטה וסוגיין בבע"ח ואז יש חילוק בין מחיים לאחר שחיטה. ובחי' מרן רי"ז הלוי עמ' נה' שאחר שחל היתר שחיטה אף במפרכסת אין עוד איעסור מכירה. עיי"ש.

**דף לב' ע"א**

**גמ':** בכור נאמר בו לא יפדה ונמכר, **ובב"ק יג' ע"א** פרש"י שהלוקח יקריבנו, **וברש"ש שם** שזהו פלוגתא דר"נ ורבא אם בכור תם בזמן הבית ממון גבוה או ממון בעלים ונמכר עיי"ש.

**ובגמ'** דילפי' מעשר מחרמין שאינם נמכרים, ועולה שחרמין אינם נמכרין לאחר דהיינו שאצל הלוקח ישארו בקדושתן, שזהו ענין מכירה לעומת פדיון. וכמו שמע"ב אינו נמכר הכוונה שאסור למכור אף שישאר בקדושתו אצל הלוקח, כ"כ בחרמין כן. **ובר"מ פ"ו מחרמין ה"ד** כ' שלאוין דלא יואל ולא ימכר שניהם על פדיון החרמין א' ע"י חילול וא' ע"י מכירה, וצ"ע דבסוגיין לא משמע כן, דא"כ מאי שייטא למילף למע"ב שכלל אין לו פדיון והאיסור הוא עצם מעשה המכירה ואין ילפי' מחרמין שהאיסור הוא הפדיון שבו, **ובגרי"ז** שבאמת צ"ע על הר"מ מדוע נתחלקו לב' לאוין שלא יגאל ולא יפדה , וע"כ שאף שבחרמין במכירה נמי פודהו, מ"מ עובר על ב' לאוין שפדהו ומכרו, ולכן איסור מכירה ילפי' למעשר אף בלא פדיון. ומכיון שחרמין אינם בפדיון ואינם במכירה, ועובר על מכירתן בין על המקח בין על הפדיון, כ"כ במע"ב עובר במכירתו, וק"ל.

**דף לב' ע"ב**

**גמ':** הא בעי העוה"ע, בשער המלך בכורים י' ב' שהעוה"ב אינו מעכב ואם פדה פדוי, וצ"ע א"כ מה הקשתה הגמ' הא אולי לזה בא לאו דלא יגאל, ויש שביארו שדוקא שאר פסוהמ"ק בדיעבד פדוי בלא הוה"ע מכיון שהקדש מחללו פמש"פ, ובטו"א מגילה כג' שהטעם שאם הבעלים מחלל חשיב כשאלה על ההקדש, ולכן מהני בדיעבד בלא ההנה"ע אולם במע"ב אין בעלים ולכן הוה"ע מעכב.

**רש"י** ד"ה "העמדה" שמע"ב מותר מדאו' למכור בשר משום קלשא קדושתו, **ובגרי"ז** דוקא בע"מ שאחר שחיטה הריהו ממון בעלים אבל תם לא קלשא קדושתו אחר שחיטה ואסור מדאו' למכרו. עיין חי' מרן רי"ז הלוי בכורות (עמ' נה') שכ' שמע"ב בע"מ שחיטתו מתירתו ופקע עיקר קדושתו (וכן מוכגח ברש"י לעיל לא' ע"ב ד"ה "השה") וכן לשון הגמ' בתמורה לא' "תזבח ואכלת" ששחיטה מתרת לבעלים, וכ"ז שייך בבע"מ ולא בתם, עיי"ש מה שיישב קושית התוס' בזבחים דף ט' עפי"ז.

**תד"ה "הא"** דן אם בהמה שחוטה מפרכסת אם היא בהוה"ע, ור' שמעון מנייבלא סבר דאינה כחיה, **וברמב"ן שבועות יא'** שהיא כחיה ובת הוה"ע, **עיין קוב"ש** ב"ק סקס"ו.

**עיין חזו"א** כב' ו' הא מכיון שמע"ב בע"מ של בעלים לענין מה שייך בו פדיון.

**מתני':** בש"א לא ימנה וכו' עיין ב"י שלא' מד' דנקט בדעת הר"מ שלב"ש כל מתנות כהונה אסור לזרים. ולב"ש אסור לישראל ליטול טוה"נ מתרומה כגון במבואר דף כג'.

**עיין גרי"ז** שהקשה הא עכו"ם נאסר בקדשים משום ערל, וא"כ בכור בע"מ שמותר לטמא מותר לערל ומאי טעמא דב"ש, עיין מנח"א שהביא ר"מ פ"א ממחו"כ ה"ב שגר שלא הביא קרבונותיו אסור בקדשים למרות שאינו ערל.

**עיין מקד"ד יד' ה'** הא לעיל כו' מבואר שיש מצוה לאכלו תוך שנתו, וא"כ אין לב"ה מאכילו לעכו"ם ומתבטלת המצוב, ויישב שהמצוב לשחטו תוך שנה.

מהרש"ל צא' שלא נהגו לתת לעכו"ם וברי"א כאן פליג.

**תד"ה "פסק"** כ' לחלק בין פסוהמ"ק שנשחטו המותרים לזרים ועכו"ם לבין מתו קודם שנשחטו . ובחי' מרן הגרי"ז שם שפסוהמ"ק שחיטה מתירתם, ונקט שפסוהמ"ק טריפה שחסר בדין שחיטת טריפה באמת אסור לזרים. **עיין חולין עד'** ע"ב שבן פקועה פסול לקדש, וברש"י משום יו"ד , ובתוס' משום כשחוט, ועולה דלרש"י שייך בב"פ שחיטה נוספת לקדשים, אולם י"ל שטריפה הוי גרעון אף לשחיטת קדשים. - למאן דאסר ולד טריפה , וכן טרפות דיתרת שאין בהם חסרון חיות, וא"נ אולי בזה אין חסרון שחיטה דלא חסר בחיות, וצ"ל שבפני חסרון השחיטה הוא משום שהם בכהמה טמאה. **וי"ל** שענין טרפות הוא שהשחיטה אינה מועלת , או משום חסרון חיות, או משום יוצא ממקום שיכול להיות ניתר באכילה, או משום שהוא כטמאה, וכולם מ"מ מחשב שלא השחיטה פעלה בהם היתר ואסור משום העדר שחיטה, וכאן קצרנו.

ברמב"ן חולין סט' ע"ב שאיסור להאכיל לכלבים או לעכו"ם הוא משום בזיון קדשים ואם אסור לישראל יש בזיון ואם מותר לית בזיון, ועולה לא משום ששחיטה מתרת כהגרי"ז.

**עיין ראב"ד ב"ק נג'** בשטמ"ק שבכור המותר לישראל אסור לפדותו לכלבים והאסור לישראל מותר, וזהו ליהפך מסברת התוס' שהמותר לישראל מותר לעכו"ם והאסור אסור לשניהם, **עיין שעה"מ פ"א מא"מ.** ולהגרי"ז י"ל שלמ"ד פודין לכלבים אם אסור לישראל אז אי"צ שחיטה להתיר, וכל דברי הגרי"ז הוא אם מותר לישראל או אם אין פודין להאכילן לכלבים אז דוקא שחיטה מתרת הקדושה. והביאור שפסהמ"ק כ"ז שהם מיועדים רק לאכילת ישראל דוקא שחיטה מפקעת הקדושה אבל אם מיועדים לאכילת כלבים פקע קדושתן בלא שחיטה. שאם עדיין אסורין לכלבים הרי שיש בהן עדיין קדושה למאכל לישראל ושחיטה מפקעת הקדושה, ולכן התוס' כאן כ' שאחר שחיטה הותר לישראל ופקע קדושתן ומותרין לעכו"ם, ולפני שחיטה לא פקע קדושתן ואסור לעכו"ם. אך למ"ד פודין לכלבים או הנטרפה שאסור לישראל אף אחר שחיטה שוב פקע קדושתן ללא שחיטה, ועיין.

**במנח"ח תמא'** שלמ"ד אין פודים לכלבים הכוונה שפהמ"ק שנפדו אסור להאכילן לכלבים, וכן נקט שפדיון בטריפה המיועדת רק לכלבים לא חל כלל, והגרי"ז פליג שהפדיון חל, עיין אבן האזל ב' מא"מ הי"א, ויש לבאר שפספמ"ק טריפה ואסור לישראל ואסור לכלבים פקע כל קדושה מנייהו ואין להם שום יעוד ול"ש בהם פדיון.

בעצם הענין אם למ"ד מותר לעכו"ם אם מותר לכלבים, עיין רשב"א חולין סט' ע"ב שאסר להאכיל לכלבים ודריש מקרא. עיין ש"ך שו' ח', ומנח"ח יח' ה', ועיין יש"ש חולין סי' יא' שהקשהב איך מאכיל לכלבים הא צריך לקיים "למשחה", עיין אבי עזרי בכורים ט' כב', ועיין ד"א בכורים ט' כ' שכ' שהאוכל חייב בלמשחה אך מותר לתת לכלבים אם זה צורכו.

**התוס' מיירי בה"ג** דלב"ה אסור לעכו"ם מדרבנן, **עיין רי"א.**

לב"ש הוקש בכור פסהמ"ק לחזה ושוק ולכן נאסר לישראל, עיין רע"א א"כ נקיש גם שיאכל ב' ימים ולילה א'.

**רש"י ד"ה "כהנים"** שישראל נאסרו בחו"ש באיסור עשה, ובמנח"ח רפג' כו' מייתי לגמ' ביבמות סח' דכי תיהיה לאיש זר לא תאכל בתרומת הקדשים, והוי לאו.

**דף לג' ע"א**

**עיין רי"א, ואו"ש א' יט'** על הק"ו מטמא לישראל, הא י"ל שישראל אסור בבכור פסוהמ"ק מכיון שפוגע בזכות הכהן במתנ"כ משו"כ קדשים .

בפירכא שטמא הותר מכללו, עיין נוב"י יו"ד קצד' הא לב"ה הותר אף לזב שאינו בהיתר טומאה בצבור, **ועיין רי"א** שהקשה הא ישראל הותר מכללו בבמה.

**ת"ר** בכור אין מאכלין אותו לנידות, ולטהורות מותר **וכ"כ בר"מ** פ"י ממעה"ק ה"ה. **ובראב"ד פ"א מנדרים יא' וכן עיין רשב"א נדרים יא'** שבכור אינו נאכל לנשי כהנים. וחזה ושוק הא נאכלים לנשיהם, ולעבדיהם , ויש לדון אם חלוק בזה תם או בע"מ.

**רש"י ד"ה "בש"** אין מדגילין משום בזיון קדשים , ובתמורה כד' ד"ה "לא" כ' משום שנראה כעבודה בקדשיחם, עיין רש"ש אם הטעם משום בזיון הא אף לב"ה יש ענין של בזיון קדשים ואין נמכרים האטליז אף בע"מ.

**דף לג' ע"ב**

**מתני'** וחכמים אומרים יקיז וכו'.

**עיין ביה"ל של ב' ד"ה ואם ,** שהוכיח מסוגיין שגם בהפסד ממון מתירין משום בהול על ממונו, ודלא כתוס' שבת מב' ד"ה מתוך, שכ"כ רק לענין מת ולא לענין ממון.

**רש"י ד"ה אין,** שאינו עובר משום שהמום יתרפא, **וברש"ש** דן אם אין או יש איסור להטיל מום שאינו קבוע, **עיין רדב"ז** פ"א מא"מ **ה"ז, ואחיעזר** יו"ד לב' א'.

**מבואר במתני'** שלר"ש מותר להקיז במקום מום, ובגמ' משום אינו מתכוון, ובתוס' לקמן הא בגמ' להלן דרשינן שמותר לר"ש להטיל מום בבע"מ, ועומדת למות כבע"מ ואי"צ לענין אינו מתכוון, ותי' תוס' דמתני' מיירי באינו הולך למות ול"ח מום בבעל מום ומותר רק משום אינו מתכוון משא"כ בברייתא דלהלן.

חבית שנולד בה ספק **בשטמ"ק וכן בתוס'** בפסחים טו', בא ברה"י ס"ט וברה"ר ס"ט, **ובפנ"י** שם הא אף אם ברה"י טמא מ"מ יצניענה שמא יבא אליהו ויטהרנה. **ובר"ש** תרומות ח' ח' דמיירי בב' חביות וכב' נזירים דל"א ס"ט טמא. **ובשטמ"ק** תי' דמיירי בספק נידה, ואכ"מ, וברי"א שהיה גם ספק אם היה רה"י או רה"ר, וברא"מ שהיה ודאי נגע ספק טמא, עיין אבי עזרי פי"ט מאה"ט שלא יתכן שהחבית ודאי טמאה והנוגע יהי ספק טמא.

בפשטות לר' יהושע חייב לטמאה כדי להביאה לידי שמוש שריפה, **וברש"י** בפסחים רק שרשאי. **בד"א** תרומות פי"א סכ"ח בבה"ל הוכי מסוגיין שגרמא בטומאה בתרומה אסור רק מדרבנן, ולכן חילקו בין בידיים לגרמא.

**רש"י** כאן ו**במנחות** נו' שמחמץ אחר חמץ הכוונה לש ואופה, אולם **ברדב"ז** מעה"ק יב' יד' דוקא אם גורם עוד חימוץ וכן במנח"ח קלה' ד' **ובקר"א** שם דל"נ אלא אם אפה אחר לישה חייב אף שלא הוסיף חימוץ.

**בגרי"ז שם** הוכיח שמחמץ אחר מחמץ אסור דוקא בשריים ולא קודם קמיצה, שקודם קמיצה נפסלה המנחה ול"ש עוד איסור מחמץ, משא"כ שריים אינו נפסל ושייך מחמץ אחר מחמץ. **ע"ע תוס'** שם שהקשה מדוע מקדיש בזה"ז שאין ראוי לכלום ואין איסור הטלת מום, ומדוע חייב על מחמץ אחר מחמץ, **עיי"ש גרי"ז.**

**בתוס'** להלן עולה שאחזו דם חשיב בע"מ, ונחלקו ב' תי' התוס' אם נחשב מום קבוע מכיון שצריך רפואה לבטל סכנתו, או חשיב מום שאינו קבוע מכיון שיכול ליתרפאות. **וברי"א** שאף לתי' קמו דתוס' כל מום שיש לו רפואה בידי אדם חשיב מום שאינו קבוע, ורק כאן מיירי שרפואתו דוקא ע"י הקזה במקום מום ולכן חשיב בע"מ קבוע.

**הרא"ש** כאן הוכיח שאין איסור להטיל מום בבע"מ שאינו קבוע, ובר"מ פ"ב מא"מ הט"ו עולה ל"כ. **ובמנח"ח** רפז' יא' ביאר דמכיון שילפי' מקרא "לרצון" שרק בו נאסר הטלת מום, הרי שגם מום שאינו קבוע אינו לרצון. **ולהר"מ** חשיב לרצון מכיון שתתרפא, ותלה בזה פלוגתא דלהרא"ש אסור להטיל בתמימה מום עובר שעושהו אינו לרצון, ולהר"מ מותר. והרי"א תמה להרא"ש מדוע אין פודין מום עובר. **בגרי"ז** שם שלהר"מ איסור הטלת מום הוא מה שפוסלו להקרבה ולכן גם להוסיף מום קבוע על עובר עובר על תוספת פסלות. וכן להטיל מום עובר אינו לוקה.

**הר"מ** פ"א מא"מ ה"ח שהמטיל מום אחר מום אינו לוקה, ובפשטות נקטו הנו"כ וכן הגר"א שיג' י' שפסק כרבנן שאין איסור הטלת מום בבע"מ, ובבכורות ב' יג' פסק שמותר להקיז בעחזו דם ובלבד שלא יתכוון לעשות מום, ונקטו **הרי"א** והמנח"ח רפז' יא' שכאן משמע שאסור להטיל מום בבע"מ. וברי"א שאחזו דם הוי מום עובר ולכן להר"מ אסור להטיל בו מום קבוע. והמנח"ח נקט בדעת הר"מ שפסק כמ"ד שאסור להטיל מום בבע"מ רק סבר שלכ"ע אינו לוקה. והאחיעזר יו"ד לו' ב' הקשה שבפיהמ"ש כ' הר"מ שלר"מ לוקה. **ויישב** עפ"י הר"מ פי"ח מפסוהמ"ק ה"ה, דמבואר שהמטיל מום מכיון שנאסר לפדותו לוקה עליו משום לא תאכל כל תועבה, ואם נפל מעצמו מום אחר שב להתירו, ונקט האחיעזר שהטלת מום בקרבן שאין לו כל תכלית אינו לוקה, ולכן המטיל מום בקרבן שאחר הטיל בו מום פטור ממלקות, ורק המטיל מום בקרבן שנפל בו מום מעצמו שמותר בפדיון הרי שהטלת המום היא איסור שלוקין עליו. **ועצם הר"מ** תמוה שבע"מ נחשב תועבה והוא בכלל איסור בל תאכל כל תועבה דוקא אם הטיל מום בידיים שקנסו שלא יפדה אבל אם יש לו פדיון אין בו איסור, וצ"ע שאיסור דרבנן יגרום לאו דאו' דכל תועבה, והיה מקום לבאר הר"מ שפסוהמ"ק לפני פדיון הרי שהם בכלל תועבה, דהא הם אסורין באכילה עד פדיון דע"ז נוסף איסור של כל תועבה, אבל אחר פדיון שדין קדושתם לאכילה ל"ש בהו איסור כל תועבה, ודלא כהאחיעזר שתלה בענין הקנס שקנסו למטיל מום בידיים.

**מבואר**  בסוגיין דלר"מ שאסור להטיל מום בבע"מ אולם ממעטינן מתמים יהיה שפסוהמ"ק אחר פדיון אף שאסורין בגו"ע מ"מ מותר להטיל בהם מום, והקשה הרי"א ה' מב' **ומנח"ח** רפז' יב' א"כ בכור שעם נפילת מום מותר באכילה בלא פדיון גאילו נפדה ומ"מ אסור להטיל בן מום, וע"כ שבכור קדוש אף בהיותו פסוהמ"ק אף שהוא כפדוי. **ובאמת בתד"ה "בעל מום"** משמע שבכור בע"מ מעיקרו מותר להטיל בו מום ותמה הרי"א ע"כ הא בבכור אין הבדל בין נפל מום קודם או אח"כ וקדושת בכור בשניהם שווה, **עיין כאן גרי"ז** שמ"מ יש לחלק שאיסור הטלת מום שייך דוקא אם היה תם, אך אם מעולם ל"ה תם אין איסור הטלת מום למרות שבהיה תם ונפל בו מום קדושתו כמו מי שנולד בע"מ מ"מ חלוק.

התוס' מייתי **בגמ' ע"ז יג'** שקדשים בזה"ז אין איסור גמור להטיל בהם מום מכיון שאינם דאויין להקרבה לא בגופן ולא בדמיהם, וצ"ע הא בכור בע"מ אין לו פדיון וג"כ הוי כקדושה בזה"ז ומדוע אסור להטיל בהם מום, וע"כ קדושת נתינה לכהן ואכילתו אלימא לאסור הטלת מום. אולם הר"מ פ"א מא"מ פ"ז פסק שגם בזה"ז אסור להטיל מום רק אינו לוקה, ובתוס' בסוגיין מבואר שהאיסור רק מדרבנן, **ועיין קה"י** ע"ז ס"ז שסוגיין דבכור בעו"ת אסור מדאו' להטיל בו מום בהכרח חולקת על הגמ' בע"ז והר"מ פסק כסוגיין. **ועיין רי"א** מה' א' דסבר דהמבואר בע"ז שבזה"ז יש איסור דרבנן זהו רק לר"מ שאין להטיל מום בבע"מ ולרבנן אין כלל איסור.

(השמטה) הבאנו ראב"ד שבשר בכור אינו נאכל לנשים, ובפרק איזהו מקומן בחו"ש כ' נאכל לנשיהם ובבכור ל"כ כן, מאידך בחטאות כ' נאכל לזכרי כהונה ובבכור לכ"כ, ובדברים פט"ו פי"ט כ' כ' בבכור "אתה וביתך"- הרב שך זי"ע שאל על הלשון המורם (חו"ש) נאכל לבניהם ולנשיהם, מהו בניהם הא הם כהנים ואף קטנים שבהם אוכלים חטאות – קרא כל טהור בביתך, וברש"י לרבות אשתו וצ"ע תיפו"ל משום קנין כספו ובאו"ש פ"ז מתרומות שבחו"ש – אוכלת רק נשואה מהאי קרא ורק תרומה אוכלת משום קנין כספו. ובמשך חכמה שפנחס לפני שנתקדש אכל כנקיבה, עיין חזו"א אהע"ז קמח' לדף לו' דל"כ שרק נשים נטפלות. והנה פצוע דכא כהן מותר לישא פסולות לכהונה דלאו בקדושתיה קאי ומ"מ אוכל בתרומה עיין שו"ע וח"מ אהע"ז ה' א', ומשום שלאכילת קדשים אי"צ קדושת כהונה וסגי במשפחת כהונה. ולפי"ז בחטאות נאכלות לזכרי כהונה עם קדושה, וחו"ש לנשיהם, ובכור נאכל לזכרים אף שאינם בקדושת כהונה כגון פצוע דכא ופנחס, וזהו "לבניהם" נמי פ"ד ופנחס.

בענין בכור שאינו נאכל לנידות, עיין ב"י שלא' מד' שאחר פדיון נאכל לנידות.

**הטור שיג'** פסק שמותר להטיל מום קבוע בבע"מ עובר, וכהרא"ש , **ובעיר הגר"ח** הא הטור היה צריך לכתוב בבע"מ קבוע ואפילו בבע"מ עובר ומדוע השמיט עיקר פלוגתת ר"מ ורבנן אם מותר להטיל מום בבע"מ , ותי' שלענין בכור מכיון שבע"מ קבוע יוצא לחולין בלא פדיון פשוט שאין איסור להטיל בו מום אחר, ורק בע"מ עובר קמ"ל שאף שהוא קדוש אין איסור הטלת מום, ופלוגתת ר"מ ורבנן בבע"מ קבוע הוא בשאר קדשים שאינו יוצא לחולין בלא פדיון. **וכן הר"מ פ"ג ה"י** שבכור טריפה יקבר, **ובפי"ט מפסהמ"ק ה"ט** שקדשים טריפה עשרפו, ותי' הגר"ח שטריפה כבע"מ, ובבכור יוצא לחולין בלא פדיון ולכן יקבר ובשאר קדשים בהור קדוש עד שיפדה ולכן ישרף. **וכן ביאר הר"מ פ"ב ה"ז** שבכור בע"מ אסור מדרבנן ולשאר קדשים כ' הר"מ שאסור מדאו' משום תועבה, ויישב כנ"ל ששאר קדשים הוי קדוש עד שיפדה ולכן הוי תועבה, משא"כ בכור יוצא לחולין במומו ולכן ל"ש איסור תועבה. ועדיין צ"ע הר"מ בשאר קדשים מה מהני מה שיפול בו מום אחר וביארנו לעיל.

אלא שצ"ע אם להר"מ בכור בע"מ מכיון שיצא לחולין ל"ש בן איסור הטלת מום, ובע"מ עובר להר"מ הא פליג על הרא"ש ואסור מדאו' להטיל בו מום, ובסוגיין מתבאר שר"מ ורבנן נחלקו אם מותר להטיל מום בבע"מ גם בבכור. ועכצ"ל שהר"מ סובר שאחזו דם אינו מתרפא ולכן נחלקו אם מותר להטיל בו מום ומאידך אינו בע"מ שיוצא לחולין אלא כחולה המבואר לקמן דף מא' שאינו נשחט במקדש ובמדינה ולכן לא יצא לחולין ככל בע"מ קבוע. או י"ל דלהר"מ אחזו דם נחשב בע"מ עובר אך רפואתו רק בהקזה שעושה אותו בע"מ, ולכן אינו יוצא לחולין מכיון שיש לו רפואה אך אינו נחשב תמים מכיון שרפואתו דוקא במום ולכן כאן נחלקו ר"מ ורבנן אם מותר להטיל בו מום.

**בגמ':** שלרבנן מותר להטיל מום בבע"מ קרא דכל מום בא ללמד על גרמא, **וי"ל** דלהר"מ שאסור להטיל מום בעז"מ הרי שיסוד האיסור הוא "מעשה" הטלת מום בלא קשר לפסול שחל מכחו, ולכן גרמא פטור דל"ח "מעשה", ולרבנן שמותר להטיל מום בבע"מ דהאיסור אינו גרם פסול בקרבן, הרי שגם גרמא חייב. **וצ"ע הר"מ פ"ב ה"ח** מייתי שמום בגרמא פוסל ול"כ שאסור לעשות כן, **ובמנח"ח** שהר"מ פסק כר"מ שאין לו מקור לאסור גרמא, ובפשטות פסק הר"מ כרבנן וא"כ צ"ע מדוע גרמא פטור. והנה עצם הדין שמום בגרמא פוסל הקרבן אי"צ הר"מ כלל לומר דלא גרע מנפל מום ברעיה, אלא הנידון רק אם אסור לעשות כן, וסבר הר"מ שלהלקות ע"ז ודאי א"א דל"ה מעשה אלא פשיעה, וכל הדרשא רק לאסור לעשות כן ונ"מ שאין מתירין מדרבנן לשחוט על מום שגרם לו, ולכן בפ"א מא"ב לא מייתי להל' זו כלל, ורק כאן בבכורות מייתי להל' זו רק לענין זה שאין מתירין לו לשחוט עליו, ועין.

**דף לד' ע"א**

משמרת דתרומה תלויה, **וברי"א** להר"מ ס"ד לקולא ומ"ש משמרת לתלויה, ותי' דהא מיירי בב' חביות א' טהורה וא' טמאה והוי אקבע אסורא דלהר"מ אסור מספק. **עיין שע"י ב' יב'.**

**הטור שיג'** פסק שמותר להטיל מום קבוע בבע"מ עובר, וכהרא"ש , **ובעיר הגר"ח** הא הטור היה צריך לכתוב בבע"מ קבוע ואפילו בבע"מ עובר ומדוע השמיט עיקר פלוגתת ר"מ ורבנן אם מותר להטיל מום בבע"מ , ותי' שלענין בכור מכיון שבע"מ קבוע יוצא לחולין בלא פדיון פשוט שאין איסור להטיל בו מום אחר, ורק בע"מ עובר קמ"ל שאף שהוא קדוש אין איסור הטלת מום, ופלוגתת ר"מ ורבנן בבע"מ קבוע הוא בשאר קדשים שאינו יוצא לחולין בלא פדיון. **וכן הר"מ פ"ג ה"י** שבכור טריפה יקבר, **ובפי"ט מפסהמ"ק ה"ט** שקדשים טריפה עשרפו, ותי' הגר"ח שטריפה כבע"מ, ובבכור יוצא לחולין בלא פדיון ולכן יקבר ובשאר קדשים בהור קדוש עד שיפדה ולכן ישרף. **וכן ביאר הר"מ פ"ב ה"ז** שבכור בע"מ אסור מדרבנן ולשאר קדשים כ' הר"מ שאסור מדאו' משום תועבה, ויישב כנ"ל ששאר קדשים הוי קדוש עד שיפדה ולכן הוי תועבה, משא"כ בכור יוצא לחולין במומו ולכן ל"ש איסור תועבה. ועדיין צ"ע הר"מ בשאר קדשים מה מהני מה שיפול בו מום אחר וביארנו לעיל.

אלא שצ"ע אם להר"מ בכור בע"מ מכיון שיצא לחולין ל"ש בן איסור הטלת מום, ובע"מ עובר להר"מ הא פליג על הרא"ש ואסור מדאו' להטיל בו מום, ובסוגיין מתבאר שר"מ ורבנן נחלקו אם מותר להטיל מום בבע"מ גם בבכור. ועכצ"ל שהר"מ סובר שאחזו דם אינו מתרפא ולכן נחלקו אם מותר להטיל בו מום ומאידך אינו בע"מ שיוצא לחולין אלא כחולה המבואר לקמן דף מא' שאינו נשחט במקדש ובמדינה ולכן לא יצא לחולין ככל בע"מ קבוע. או י"ל דלהר"מ אחזו דם נחשב בע"מ עובר אך רפואתו רק בהקזה שעושה אותו בע"מ, ולכן אינו יוצא לחולין מכיון שיש לו רפואה אך אינו נחשב תמים מכיון שרפואתו דוקא במום ולכן כאן נחלקו ר"מ ורבנן אם מותר להטיל בו מום.

**בגמ':** שלרבנן מותר להטיל מום בבע"מ קרא דכל מום בא ללמד על גרמא, **וי"ל** דלהר"מ שאסור להטיל מום בעז"מ הרי שיסוד האיסור הוא "מעשה" הטלת מום בלא קשר לפסול שחל מכחו, ולכן גרמא פטור דל"ח "מעשה", ולרבנן שמותר להטיל מום בבע"מ דהאיסור אינו גרם פסול בקרבן, הרי שגם גרמא חייב. **וצ"ע הר"מ פ"ב ה"ח** מייתי שמום בגרמא פוסל ול"כ שאסור לעשות כן, **ובמנח"ח** שהר"מ פסק כר"מ שאין לו מקור לאסור גרמא, ובפשטות פסק הר"מ כרבנן וא"כ צ"ע מדוע גרמא פטור. והנה עצם הדין שמום בגרמא פוסל הקרבן אי"צ הר"מ כלל לומר דלא גרע מנפל מום ברעיה, אלא הנידון רק אם אסור לעשות כן, וסבר הר"מ שלהלקות ע"ז ודאי א"א דל"ה מעשה אלא פשיעה, וכל הדרשא רק לאסור לעשות כן ונ"מ שאין מתירין מדרבנן לשחוט על מום שגרם לו, ולכן בפ"א מא"ב לא מייתי להל' זו כלל, ורק כאן בבכורות מייתי להל' זו רק לענין זה שאין מתירין לו לשחוט עליו, ועין.

**דף לד' ע"א**

משמרת דתרומה תלויה, **וברי"א** להר"מ ס"ד לקולא ומ"ד משמרת לתלויה, ותי' דהא מיירי בב' חביות א' טהורה וא' טמאה והוי אקבע אסורא דלהר"מ אסור מספק. **עיין שע"י ב' יב'.**

**מתני':** הצורם, וברש"י בכהן , ובר"ג להלן אף בישראל בספק בכור שאינו חייב לתת לכהן נמי קנסיכן ליה.

תד"ה ומי , ומייתי לאסור מדאו' בע"מ משום "כל תועבה" , והר"מ סתר עצמו בכורות ב' יז' ופסוהמ"ק יח' ה' עיין רי"א , מנח"ח יח' ט', אחיעזר לג' ה', קה"י כט' וחילקו בין פסוהמ"ק לבכור וכבר נתבאר לעיל.

**לד' ע"ב**

**ברי"א** שאם לא קנסו לבנו, **ובש"ך** שיג' ב' שלפי"ז בהטיל מום ומכר מותר ללוקח, א"כ ה"ה חמץ שעבר עליו הפסח הלוקחו מותר, עיי"ש מה שדחה. **עיין נוב"י** או"ח כ', **מהר"ץ חיות** מוע"ק יג', **ומקור חיים** תמח' ט' במש"כ לחלק, ומשום שחמץ נאסר אף באונס.

**לה' ע"א**

טימא טהרות וכו' לבריה לא קנסו, עיין שפה' סמ"ע ב' וש"ך ג' אם בעמד האב בדין וחל חיוב ממון אם חייב בנו.

**במתני':** כל שהוא לדעת, **לרש"י** הכל תלוי בדעת העכו"ם אם יודע שפוטר הבכור, **ובר"ג וכן בפיהמ"ש** שהכל תלוי אם נחשב שצווה הבעלים ולדעת הכוונה לדעת הבעלים. (עיין ט"ז שיג' ב' שבתחילה סבר העכו"ם שמה שעושה אינו מום מפני שאצל עכו"ם אינו נחשב מום, ואח"כ ראה שפסלוהו ולכן בפעם הבאה נתכוון לפטור ואסרו, וכרש"י.) **עיין בכל הנ"ל בדרכי משה ורמ"א שם. עפ"י מרדכי** חולין תשמב' שכ' שעכו"ם שספק אם נתכוון להטיל מום מותר ומשום שהישראל לא נתכוון, וברמ"א כ' שברש"י משמע שהכל תלוי בדעת הגוי. ובלשון הר"מ פ"ב ה"י שמספק אסור ובפרי יצחק א' מ' שאסור אף דהוי ספק דרבנן משום שעיקר איסור הטלת מום דאו'. ובמרחשת א' מו' שאם עכו"ם הטיל והוי ספק מותר דהוי ספק דרבנן, ואם ישראל הטיל והוי ספק הוי דאו' ואסור.

בכל הפוסקים מייתו לשו"ת הרא"ש כ' סקכב' שכ' שבאמר לגויה שא"א לאכול הבכור בלא מום והלכה והטילה בו מום אין לשחטו, וזהו דלא כמש"כ השו"ע בשם הרא"ש שזה היה המעשה עם הקסדור והתירו, ובב"ח חילק דהרא"ש מיידי במשותת ושאני, **ובל"ז** חילק כמש"נ שהתם עשתה הגויה מום מה שנחשב מום גם בעכו"ם.

**במרחשת מו' ד' ואחיעזר לג' א'** לדון האם אמירה לעכו"ם דמום בבכור הוא ככל אמירה לעכו"ם שבשבת אסור ובשאר איסורים הוי נידון בב"מ דףנ צ' בענין אמירה דלא תחסום. ועיין רא"ש שם בשם המוב"ד שהשווה אמירה דסוגיין לאמירה דלא תחסום, **אולם דייקו בר"מ** שנקט שאמירה לעכו"ם במום אסור משום גרמא. **ועיין רע"א** שמהרא"ש משמע שאמירה במום אסור רק מדרבנן והקשה שייאסר משום גרמא. **ובמנח"ח רפז' י'** דמכיוון שהעכו"ם בר דעת ל"ש כאן גרמא.

בצריכותא דגמ' עיין **רע"א** הא יש צריכעותא שעכו"ם בכוונה הוי רק דרבנן, ובקטן בכוונה הוי דאו', ולכן ס"ד שדוקא עכו"ם מותר בפעם הראשונה, או דוקא קטן אסור בפעם השניה.

ע"ע רש"י ד"ה "דאי" שעכו"ם ליתא למסרך שרגיל באיסורים, וצ"ע הא אין לו כלל איסטור. ועמדו בזה, עיין חכמת שלמה שו"ע או"ח שמג'.

בענין משיח לפי תומו **ברש"י** משמע שלא נתכוונו שישמע הקסדור, **ובר"ג** שאמרה לקסדור אך לא נתכוון שיטיל בו מום, **עיין ריב"ש שפ'** שדן אם כל מי שאומר בלא שנשאל אם חשיב מל"ת. **עיין טור** דמשמע שמיירי שהקסדור שואל ועונים לו נלפ"ת, **עיין רי"א.**

תד"ה "איכא" **עיין חי' מרן רי"ז הלוי** בכורות פ"ד שהר"מ פסק שבכור למפרע קדוש, ולענין עולה מהני קדושת עולה במקצת שיוצא, ותי' דלר"ה רק חל סיבת קדושה ולכן אין קנין עכו"ם פוטרו, אך קדושת עולה חלה עליו. ע"ע רי"א , **ועיין קה"י כח'** שלר"ה מותר להטיל מום במה שיצא אף לר"ה מכיון שאף שחל עליה קדושה למפרע אולם מכיון שמה שבפנים ל"ש שיתקדש הוי כבע"מ ומותר להטיל ביוצא מום. ואף להר"מ שאסור להטיל מ"ק על מום שאינו קבוע כאן גרע שחצי בהמה הוי קרבן פסול ואין בו איסור הטלת מום, וכמובן בזה יישב קושית תוס' כאן.

**מתני':** כל המומין, **עיין רי"א** אם כהן חשוד דוקא בזה"ז שאין הקרבה, אבל בזמן המקדש יכול לאכול בהיתר ואין לחשוד בו. עיי"ש.

**דף לה' ע"ב**

**עולה, דלרשב"ג** כהן נאמן על חבירו ולא ע"ע, **ולת"ק** לחד לישנא כהן רועה אצל ישראל א"נ משום חשש שרוצה שיתן לו, ולחד לישנא בהא ל"ח, אלא רועה כהן א8ו ישראל אצל כהן חשוד משום לגימא. **ולר"מ** כהן אינו נאמן לל"ב פליג וחשש משום חשש שרוצה שיתן לו, ולל"ק פליג ר"מ שכהן לעולם אינו נאמן ונחלק עם ר' יהושע ב"ק דסבר שב' כהנים זרים נאמנים על בכור של כהן אחר. ולר' יוסי אף כהן א' זר נאמן. **ובהמשך** הסוגיא דהל' כרשב"ג ורק כהן ואשתו כגופון א"נ, והר"מ פסק לחשוש בכהן רועה שמא רוצה שיתנו לו , **וברמב"ן** שבכה"ג סבר הר"מ שחשיב ככהן על שלו, ורק ללגימא ל"ח. **עיין רי"א ור"י קורקוס** בביאור שי' הר"מ לאור הסוגיא. **ע"ע גר"א שיד' ה'.**

**ולהלן** אמר ר"נ שישראל נאמן על ספק בכור, ורק כהנים חשודים, **וצ"ע שי' הרמב"ן** שפסק כל"ב הנ"ל שישראל רועה אצל כהן חשוד משום לגימא וק"ו בספק בכור שלו. **עיין רי"א** מה שיישב. **ע"ע רי"א** שהוכיח מהר"מ שאף לפ"נ ישראל חשודים על נאמנות אם הטיל מום, ורק סבר שנאמנים ע"כ שהוא ספק בכור.

**עיין רע"א שו"ע שיד' י'** שהקשה בספק בכור אצל ישראל שאינו נאמן שנפל בו מום ואסור, ומדוע אסור הא הוי ספק דרבנן, שאיסור אכילה במטיל מום דרבנן וכאן הוי ספק בכור, **ותי'** שמכיון שלפני שהטיל מום היה ספק מדאו' אם מותר להטיל והכרע שאסור שוב ההכרעה מהני גם לספק דרבנן אם מותר לאכול, ועיי"ש שחילק מלעיל בבעט בבכור אחר שרדף אחריו שהוא בעיא, ומספק מותר בספיקא דרבנן, וצ"ל בכוונת הרע"א נדהתם ל"ש לדון ספק מעיקרא אם מותר לבעוט, שודאי אסור, אלא אם בעט אמרינן שלא גזרו שעשה כן שלא ע"מ לפטרו מבכורה והנידון חל רק לענין אכילה.

**הל' כרשב"ג** שאף בניו נאמנים, ומ"מ הרא"ש והטור מייתו לדין דרבא שאם הןוא ובניו בחוץ נאמן, והקשו כל הפוסקים הא כל דין דרבא ל"ש לרשב"ג, עיין מה שתי'.

הראשונים ביומא עח' ועוד שהל' שחשוד על הדבר מעיד ודן מסוגיין שפסקו כרשב"ג שבניו נאמנים. והראב"ד פי"ב ממעשר הי"ז מחלק בין עניינן לשאר חשוד שבש"ס.

**דף לו' ע"א**

**גמ':** אבעיא להו עד מפי עד וכו'. **עיין ריב"ש שו"ת רמ'** שפסול עמ"ע שייך אם יש דין לקבל העדות בב"ד, **ועיין רע"א שו"ת קכג'** שאם אי"צ לקבל בפני ב"ד הרי דל"ח עמ"ע אלא העד השני מעיד שנתקבלה עדות דראשון.ומבארים לפי"ז הנדון דנאמנות בבכור, האם מכיון שצריך חכם מומחה האם הגדר בזה שצריך קבלת עדות בפניו או שהחכם רק מורה שמותר ואז עמ"ע כשר. הרע"א שם הוכיח שאמירת בפ"נ צריך בפני ב"ד מהא שהקילו בעמ"ע וע"כ שצריך קבלה בפני ב"ד אלא שהקילו שמהני עמ"ע, דאם אי"צ בפני ב"ד ל"ה כלל קולא, עיין חזו"א אהע"ז כ' יב' ואבי עזרי אישות פכ"ד, ועכ"פ אולי לכ"ע צריך קבלת עדות בפני חכם אלא שהקילו בעמ"ע.

**גמ':** לא היו מוחזקין וכו', ולכאטורה הכל פשוט, שמכיון שלא חשדינן שישחט תמים , וצריך לשאול חכם אם הוי מום עובר א"כ לית ליה מיגו ופה שאסר ורק משום שיכול להטיל מום ודאי ולשתוק חשיב פ"ש. **אולם עיין גר"ש** ב"מ אות מג', **וקה"י ב"ב סכ"ה** שתלו בנידון המחנ"א אי"ב פי"ח הט"ו אם פ"ש משום מיגו וא"ש דהכא לית מיגו, אך אם פ"ש הוא נאמנות מחודשת, או משום שא"א לקבל את דבריו למחצה הם נתקשו בדבר מדוע ס"ד דהכא ליכא פ"ש. ואין כ"כ הכרח בכל זה.

**עיין רי"א** אם פ"ש מהני אחר כד"ד, עיין מגיד משנה פי"ב מגירושין ה"א שמייתי פלוגתא בזה באומרת א"א וגרושה, ונקט שבשבויה ודאי בעינן כד"ד, **עיי"ש לח"מ ועיי"ש אבי עזרי.** וברי"א נקט שלומר לאח"ז שהייתי גרושה אז אינה נאמנת, ולומר שנתגרשה אח"כ נאמנת, ובאבי עזרי שם נקט שלומר שנתגרשב לאחר זמן אין לה כלל ר"ש, וי"ל שהנידון אם הוי ענין לקבל את כל אמירתה או שזהו כח וחידוש של נאמנות על מה שהיה בידה, ואכ"מ.

**מתני':** נאמן הכהן וכו' ובגמ' משום עבידא לאגלויי, **וברא"ש** דוקא שאמר מי הוא שהתיר לו, וברש"י ור"מ שצריך גם עדים שהוא לא הטיל את המום, וברא"ש שאי"צ מכיון שהחרם לא היה מתיר אם לא בדק שהכהן לא הטיל המום והא עבידא לאגלויי לשאול החכם אם התיר. **ועיין טור שיד' וב"ח וט"ז** שם אם מכיון שנאמן לומר שבא לידי בע"מ מישראל, ואם ידוע לנו שבא אכלו בלא מום שוב א"א לסמוך על החכם אולי אמר לו שבא אליו בע"מ מישראל, עיי"ש עוד מה שכ' בזה. ובטור מייתי רבינו יונה ליהפך שבמום מובהק אי"צ שיאמר שם חכם ותמה הב"ח שהרא"ש כ' הסברא ליהפך וכמש"נ.

**עיין ב"י** שם בענין נאמנות כהן שקיבל במומו מישראל שנקט בדעת הר"מ שאי"צ שיזכיר שם הישראל. **וברא"ש** שצריך לומר שם הישראל.

**לו ע"ב**

**רש"י** ד"ה "אא"כ" שאינו חושש לגזילת כהן, עיין אפיקי ים מב' שמוכח שאף דהוי אין לו תודעיןיש בו איסור גזל.

**גמ':** דמפיק לה בריש עדרא לא יבקר, ומשמע שהאיסור לגרום שיעבור בע"מ, ובר"מ פ"ז ה"א שאסור אף בתמימין להעבירן בידיים, ועיין גרי"ז שהקשה שברש"י דף נח' (לא מצאתי) שבהמות רבוצות אין איסור להעבירן בידיים. ואולי בתמימות אין איסור ברבוצות אולם ברבוצות יהיה איסור של רע בטוב לבחור עשירי בע"מ.

**גמ'** בכור חו"ל בג' אנשי כנסת, וברמב"ן הוכיח ולא כהר"מ ויש תורת קדושת בכור בחו"ל, אולם הר"מ עצמו מוקי בבכור שהוציאו לחו"ל.

**דף לז' ע"א**

**רש"י** ד"ה "וחזור" כ' שמחזיר הדמים משום קנס ומשום שהאיסור ספק, **ובשטמ"ק** גרס משום דאיסורא ספא להו. וברש"י להלן ד"ה "יחזיר" כ' שיחזיר משום שהלוקח לא נהנה וצ"ע.

**עיין ש"ך קיט' כה'** דנקט בדעת רש"י שצריך להחזיר דמים על מכירת דבר איסור דוקא אם מכר במזיד ומשום קנס ומייתי **שכ"כ בנמוק"י** ב"ב צב'. **עיין מחנ"א נזקי ממון ט'** דבסוגיין מבואר שבדברים שקצה נפשו כגון בנבילה לכ"ע יחזיר הדמים, ונחלקו רבנן ורשב"א באין נפשו קצה אם קנסו. ומייתי ממתני' תרומות פ"ו מ"ג שהמאכיל פועלים תרומה ישלם להם דמי סעודתם, וביאר שמש"כ רש"י קנס משום דהוי ספק איסור ומספק הממע"ה ולכן אתינן משום קנס, **ויש לדון** הא יכול להיות שספק איסור נפשו קצה ואין לו דמים ודאי ול"ש כאן הממע"ה.

**עיין בית מאיר** אהע"ז קטז' א' שהנושא אשה האסורה לו ולא אמרה לו פטור מכתובה וחייב בתוספת, **ובר"מ** כד' ג' שתוספת שמתחייב מעצמו עבור שמסרה עצמה לו חייב לה משום שאומרת לי אני עמדתי בתנאי שלי ומה אעשה שאסרה תורה, והקשה א"כ ה"ה נומר כן במכירת נבילה עיין מה שיישב, וי"ל שהמקח ודאי הוי מק"ט ומשום מה שנהנה ל"ח נהנה, אך בקדושין אין צד שהוי קדושי טעות ופטורה מגט ולכן חייב מעצם כך שחל חלות קדושין על כל דיני תנאי כתובה.

**עכ"פ** עולה בסוגיין שרש"י במתני' במכר בכור בע"מ שלא הראהו לחכם מחזיר הדמים משום קנס, או משום שהוא איסור דרבנן, או משום דחשיב איסור ספק שמא לא היה בע"מ, **ובגמ'** במכר בכור תם כ' רש"י משום שלא נהנה דהוי ודאי איסור.

**ובש"ך קיט' יב'** נקט להוכיח מרש"י שאף איסור ספק מחזיר דמים וכן עולה ברמ"א שם יד'. **והש"ך** פליג שם סקכ"ט שבספק איסור לפני אכילה יכול לטעון מק"ט אך אחר שאכל א"א להוציא מהמוכר משום הממע"ה. עוד דן שם **בנה"כ** שטריפה הא מותרת בהנאה ול"ה ממש מק"ט ואין להוכיח מבכור שאסור בהנאה, וצ"ע מדוע אחר שכבר אכל ל"ש טענת מק"ט לעומת לפני שאכל, עיי"ש שכ' שהמוכר טוען השב מקחי ואשלם לך, וצ"ב הגדר.

**ובמתני'** במכר טריפה כ' שהם מחזירין את הבשר והוא מחזיר את הדמים, וצ"ע מהו הענין שהן יחזירו הבשר, וכן צ"ע שאם הלוקחין מכרו לעכו"ם או זרקו לכלבים אין מחזיר להם אלא ההפרש של דמי בשר בזול, ולכאורה הא הוי מק"ט והמעות ביד מוכר בהלואה, ואם זרקו לכלבים באונס למה לא חייב להם וקצת עולה הענין שמק"ט יכול לטעון המוכר השב מקחי ואולם לך, אלא שמ"מ המקח הוא בשווית של דמי בשר בזול, אך טענת מק"ט ל"ש אחרי שאין בשר להחזרה. **אך עיין ב"ח וסמ"ע חו"מ רלד' שביארו המשנה באופנים אחרים**. אך צ"ע מדוע באכלו המק"ט.ובמכרו לעכו"ם ביוקר, **בר"ג** שהוא יקבל דמי טריפה מכיון שדעתו על מכירת טריפה, ובפר"חנ קיט' כג' שמה שמכרו ביוקר הוי כמציאה בידם. **עיין תויו"ט וכן דקדק בר"מ** שמחשבים לפי מה שמכרו לעכו"ם.

עדיין לא נתבאר לי מדוע בזרקו לכלבים אין מק"ט, ובאכלו מכיון שנפשם קצה בהם מחזיר כל המעות.

**בשו"ע חו"מ רלד' ורמ"א יו"ד קיט'** יג' שבאיסור דרבנן אם הדבר קיים המקח והמעות חוזרים ואם המקח אינו קיים אין מחזיר המעות כלל, **וידוע הנתיה"מ שם ג'** שאיסור דרבנן בשוגג ל"ה כלל איסור, **ועיין או"ש פ"א** מגירושין הי"ז דא"כ מותר להאכיל חבירו איסור דרבנן בלא להודיע לו שאסור, **ובש"ך קיט' כז'** שרבנן לא אסרו אם נוגע רק לממון, ונשאר על דאו' שמותר, וכבר תמהנו אם בעודו קיים הוי מק"ט מדוע כשאכלו הוי מקח גמור, **עיין נתיה"מ שם ופר"ח קיט'**.

**בט"ז קיט' יד'** שאם המוכר ידע שהיא טריפה אף באכלו לוקח מחזיר הדמים, וכן לשון המשנה דמיירי בנודע שהוא טריפה, ובנקה"כ שם פליג. ואולי יש לחדש שמה שעולה שכל מק"ט הוא חל אלא שיכול להפקיעו ולחזור בורק אם מחזיר החפץ כ"ז ל"ש אם המוכר יודע שהוא מק"ט וחשיב שלא חל כלל מעיקרו מכר. עיין משכב"ז בכתובות צא' ע"ב.

**פרק ו'**

**מתני':** על אלו וכו' **עיין חזו"א כה' ב'** דמייתי גר"ז ונחלק עמו אם סחוס הוא דוקא מה שצמוד לאזן או אף החצון, והוכיח מכמה מקומות.

**עיין מנח"ח** ערה' אם חתוכין קטנים מצטרפים לשיעור של כרשינה.

**חזו"א כה' ב'** אם שיעור יבש בכרשינה או ברוב אוזן.

האם **נסדקה** הוא מפולש ובזה שונה **מנפגמה, עיין חזו"א** כה' ג' וחילק באופן אחר, **ע"ע ר"י קורקוס** פ"ז מפי א"מ ה"ג.

תד"ה "מה" בירר החילוק בין מום קדשים למום עבד ששניהם צריך גלוי ומ"מ בעבד שן נחשב ובקדשים לא, עיין **אבה"ז** עבדים ה' ד' שבעבד אי"צ שיחול עליו שם בע"מ, משא"כ בקדשים צריך ולכן שן שהדרך שנושרים בנקנה ול"ח בע"מ- עוד בתוס' בחירשו דחליב מום בעבד ולא בקדשים עיין אבהא"ז שם שבעבד צריך האבר להיות גלוי ובקדשים צריך מום גלוי.

**לז' ע"ב**

מבואר בגמ' שהייה שייך שמום עובר אין פודין עליו ומ"מ שוחטין עליו, דמסברא הא הענין א' שאם ראוי להקרבה לכן פקעה קדושת הקרבה ונעשה ראוי לפדיון או לאכילה, וכאן עולה שראוי להקרבה ולכן אין פודין אותו ומ"מ שוחטין אותו, ומוכח שדין בכור בע"מ שהשחט אינו משום פקיעת הקדושה אלא שזהו עצם דין קדושתו שאם אינו קרב יאכל לכהן, ולכן ס"ד שאף מום עובר בעת שאינו קרב ייאכל, ועיין.

בסוגיין שכהן אם נרצע תלוי אם רציעה במילת , אולם בראשונים **קדושין כא'** שאינו נרצע מכיון שאינו בשפחה ולכן ל"ש אהבתי וכו'. או"ש פ"ג עבדים ה"ח אם חלל שמותר בשפחה אם נרצע.

**במכילתא** שכהן אינו נמכר, **עיין מקנה** שם שרק מוכר עצמו אבל נמכר בב"ד.

**עיין חזו"א כה' ד'** בדעת הר"מ בשיעור רציעה ומום.

**עיין מרדכי** גיטין פ"ב תסא' שדן איך מותר לישתמש בעבד כהן, והאם חשיב כמחילה ומותר. עיין בזה **מל"מ** עבדים ג' ח', **מנח"ח** רסט' ג'.

**בגמ'** מייתי ברייתא שדוקא מום אשר לא יקריבו קרבן לה' למעט מום עובר, ובתמורה כח' שרובע ונרבע אינם נפרדים אף שאינם ראויין להקרבה. וע"כ מ"מ קרא מיירי דוקא בבע"מ, ועיין ר"מ תמורה ד' ח' שיו"ד וטומטום וכד' נפדים בלא מום, **ובאו"ש** שם דנחשב קדשי ב"ה מכיון שאין במינם קרבן ול"ד לרובע.

**דף לח' ע"ב**

**תד"ה "וסמניך"** עיין רי"א מום שיש לו רפואה בידי אדם שאינו מום קבוע ובתוס' כאן ל"כ בתי' השני – **עיין חזו"א** כה' י' שמום שאינו עובר אך ייעשה לבסוןף מום נסתר דנמי חשיב מום עובר, היינו שכל שהמום לבסוף לא יפסול חשיב מום עובר. **עיי"ש עוד רי"א** אם מום שאינו עובר אלא ע"י רפואה דחשיב מום קבוע לתי' השני בתוס', אם יתרפא יהיה כשר ול"א שכבר נדחה. **ובחזו"א**  שם יט' דמכיון שבכור בע"מ אי"צ פדיון הוי כמו בע"מ עובר למ"ד דהוי מום ופדאו ואח"כ נתרפא ודאי אינו חוזר להיות קדוש בקה"ג כ"כ בכור שאי"צ פדיון פקע קדושת קרבן מיניה.

**ברש"י** מוקי ספק הגמ' שפדה לפני שנגמרה הבדיקה, ונהנה קודם שנגמרה הבדיקה, **ובר"מ** ליהפך שנהנה דוקא אחר שנגמרה הבדיקה, **והקשה הרע"א** במשניות הא מכיון שיש ספק אם היתה בע"מ ואם חל הפדיון א"כ מאי נ"מ אם נהנה אתמול או היום אחר הבדיקה הא הוי אותו ספק, **ובר"מ י"ל** שעולה שגדר אותה בהמה שחל בה סיבת חולי של בע"מ שהיא עשויה ליגמר כחולי בע"מ גמור, ובכה"ג גם הפדיון חל מעכשיו ללאחר שיגמר המום בבהמה, ולכן נקט הר"מ שאם נהנה לפני שהושלם החולי פטור מכיון שלא הושלם הפדיון, ורק אם נהנה אחר שהושלם החולי הא כעת הושלם הפדיון ואסור או"ד כל החולי מתחיל לבסוף ולא חל מתחילה, ובאמת הר"מ פסק לעיל הט"ו שבאותו חולי אם יטיל מום אחר לפני גמר בדיקה ילקה ואף שאולי יתברר שהית הבע"מ, וע"כ שודאי של"ה רק תחילת בע"מ ולוקין על הטלת מום חדש, **ולפי"ז יש לבאר את רש"י** דסבר ליהפך שאחרי שנגמר הבדיקה והיא בע"מ ודאי מהיום חל הפדיון ואסור ליהנות, ורק לפני שנגמר הבדיקה שחל סיבת פדיון בזה סבר רש"י שיש לדון אם חל למפרע ויש איסור ליהנות מפדיון שלא הושלם עד שיושלם המום בבהמה, ועיין.

**ע"ע ברע"א** שהקשה מדוע לא נקטה הגמ' נ"מ אם צריך לחזור ולפדות הא נפל ספק אולי בשעה שפדו ל"ה בע"מ, ולהנ"ל א"ש שודאי הפדיון יחול לבסוף, שעולה כאן יסוד שבהמה שנפל בה סיבת מום שיושלם לבססוף חל בה פדיון שישלם לבסוף, ועיין.

**לט' ע"א**

**גמ':** נגממו הפנמיות לא שחטינן אבל נפסל, **ובגרי"ז** שבדיעבד אם הקריב פורצה, **ומייתי ר"מ** ב' מא"מ ח' שיש דברים שאינם מום אך אינו מן המובחר, **והחזו"א** כה' יז' שפסולין מדרבנן. עיין תוס' מא' ע"ב ד"ה "אילימא" שלפנמיות קרא להם מום שאינם נפסלים בו. עיין אבן האזל פ"ב מא"ב ה"ח ועולה לדון שאם הוי מום כלשהו יפסל להקרבה משום הקריבסהו להחתך, אלא נקט שאין מקריבין משום חסרון תמים ולכן בדיעבד כשר, **עיין דבר אברהם** ג' ד' ג'.

**בגמ':** דרשינן ב' כליות למעט בעלת א' או ג', **ובר"מ** פ"ב מא"מ הי"א פסלן משום חסר ויתר כחסר, **ועיין פלתי** מד' ט' שהקשה הא בגמ' עולה שזהו דוקא בכליות מקראי. עיי"ש **פמ"ג** דלהר"מ נבראת בכליה א' פסולה משום חסרון פנים.

**ומבואר** שבעלת כליה א' כשירה, דרש"י נקט שבעלת כליה א' כשירה ורק דיינינן שאם ל"ש כליה א' בהכרח היה ונחתך, ובעלת ג' כליות הוי כמאן דחסר, **והקשה החזו"א** כה' ט' הא אם בעלת כליה שהיא חסירה בידי שמים אינה בע"מ ה"ה בעלת ג'. עיי"ש מה שתי'. **ובקר"א חולין חז' נקט בדעת הר"מ** שוודאי לכ"ע יש בעלת כליה א' ונחלקו אם זה נחשב מום. ומוכח כן בר"מ שפסזק שבעלת כליה א' אינה טריפה. עיין רש"י בחולין נח' שבעלת ג' נחשב שחסר ב' כליות **ועיין פר"ח** מא' יח', ע"ע מד' א' שבריאה בעלת כליה א' כשירה, ורק בעלת א' משום חולי הוי טריפה ובעלת ג' חשיבא כחסירה בידיים.

**לט' ע"ב**

שעות פוסלות בקדשים , לכאורה אלולי כן היה נפסל בתחילת היום וא"כ שעות מכשירות בקדשים. עיין **חכמת שלמה** או"ח נה' י', **וגרי"ז** זבחים כה'. **ורזל"ס** שם.

**עיין במשאת משה** לזקני מרן ר"מ חברוני יט' א' אם שעות פוסלות או אף רגעים פוסלים בקדשים.

**דף מ' ע"א**

כשהיו אומנין וכו' לידי מעילה, **עיין תוס'** מנחות צח' "שלא" דהא הקדש שוה מנה מחללו על פרוטה ול"ש מעילה, **ובר"מ** בפיהמ"ש כלים יז' ט' כ' ממש מעילה. ותוס' במנחות מא' "ומתירין" נקט שרק בעלים מחללין על ש"פ ולא אחר וצ"ע הסתירה בתוס', עיין מקור ברוך ב' לז'.

בעלת ה' רגלים **ברש"י** ד"ה "כנטול" כ' שהיא נבילה מכיון שהוי כניטל ירך וחלל שלה.

**דף מא' ע"א**

עיין רי"א דמוקצה ונאבד ל"ש בבכור שא"א דבר שאינו שלו. ותמה על **הר"מ** פ"ב ה"ג דמייתי מוקצה ונעבד.

הר"מ פ"ג מא"מ ה"ג שטומטום אינו לא זכר ולא נקיבה ופסול לא משום מום ולכן פסולו אף בעופות, ובפ"ב מבכורות ה"ה פסק שטומטום הוי ספק בכור, וצ"ע הא לא הוי זכר ולא נקיבה וכאדרוגינוס. עיין מל"מ אישות ד' יא' ובמרכה"מ שם, ועולה שטומטום הוא ספק, ולכן לקרבן דרשינן שצריך ודאי זכר וודאי נקיבה, וספק פסול, ובבכור לית קרא שצריך "ודאי" זכר.

**פרק ח'**

**דף מו' ע"א**

**מתני'**:יש בכורוכו' ומבואר שבן ח' חי ופוטר מבכור לכהן, ובן ט' מת כנ"ל, ובגמ' מימרא דשמואל אם ראשו של בן ח' פוטר או דוקא רובו ומסקינן שמואל בתיובתא ממתני'. **והטור שה' כג'** שבן ח' מת ודאי פוטר ברובו, וכן משמע קצת ממתני' שכ' בן ח' חי שיצא ראשו פוטר, **ועיי"ש גר"א סקל"ט** שכוונת המשנה שאף ביצא בן ח' חי הבא אחריו בכור לנחלה. **ובדגול מרבבה** שלהטור דוקא בב' וולדות א' בן ח' מת אינו פוטר אחיו ביציאת ראשו והחזירה ונולד אחיו, אבל בבן ח' שהוציא ראשו ונולד (ביו"ד) ונתעברה ודאי אף להטור פוטר יציאת יציאת ראש בן ח' מת לא גרע משליא מרוקמת, וצ"ע הא שליא מרוקמת פוטרת אף את התאום שעמה, ועיין.

**עיין שו"ת שארית יוסף** כה' שבן ח' דוקא ביצא ראשו הבא אחריו בכור לנחלה, אבל ביצא כולו אינו בכור לנחלה, ובחת"ס אהע"ז נד' הקשה משמואל להלן דמתני' מיירי ביצא רובו, וביצא ראשו אינו פוטר מכהונה, וע"כ שאף יצא כולו אינו בכור לנחלה, וחילק שביצא רובו עדיין אינו בכור לנחלה ודוקא ביצא כולו אף לנחלה הוא בכור לנחלה.

**ברש"י** דמיירי שהיו תאומים והנפל הוציא ראשו והחזירו ויצא אחיו ונפטר מבכורה, ומדוע לא מיירי שנולד הנפל, ונתעברה ונולד הבא אחריו, וכן מדוע מיירי דוקא בהוציא והחזיר, עיין רי"א בארוכה ולא נתבאר לי. **וצ"ע דהר"מ** נמי מייתי למתני' בכה"ג דמיירי שהוציא והכניס ראשו ונולד אחיו. ואולי י"ל דס"ד שאם יצא ראשו הוי כאילו יצא כולו, אך יצא ראשו ואח"כ יצא אחיו לפניו, או החזיר ראשו ויצא אחיו הרי שבטל יציאת ראשו, שיציאת ראשו כאילו יצא כולו אך אם לבסוף יצא אחריו כולו פקע יציאת ראשו של ראשון.

מפלת סנדל או שליה, **עיין רי"א דמייתי מהרי"ק קמג'** , שאם יש בשליא רק גידין דקין אינה פוטרת משום חזקת הגוף שלא ילדה, והקשה הרי"א הא יש כנגדו חזקת ממון שפטור מה' סלעים. **ותי'** שבספק שאינו גמור אלא רק חסרון ידיעה בכה"ג ח"ה עדיף על חזקת ממון.

נתגיירה מעוברת, **לרש"י** הולד אינו מתייחס לאביו משום שהתורה הפקירה זרעו, **ולתוס'** משום כתנוק שנולד **ובגרי"ז** עפ"י רש"י יבמות צח' שלידתו בקדושה אינו כתנוק שנולד והפקעתו מאביו רק משום אפקרא לזרעיה. **עיין קובה"ע נא' ג'** הא נתגייר והיו לו בנים בגיותו פטור מפו"ר, וחילק שדוקא נתעברה ונתגיירה שהולד נולד ישראל פקע ייחוסו לאביו, עיי"ש שהוכיח מהרמב"ן יבמות צח' דל"כ, ובאמת לעולם פקע יחס לאביו, ומה שיורש עכו"ם את אביו עכו"ם זהו ג"ה מיוחד, ודלא כתוס' שהוכיח שגוי אצל גוי אין לו אפקרא זרעיה מהא שיורש את אביו.

**עיין קר"א** יבמות מז' שהקשה על שי' **הרשב"א** שמעוברת שנתגיירה לא חל טבילה על עובר זכר מכיון שצריך "מילה וטבילה" וא"כ כאן הא הולד נולד עכו"ם ואיך שייך ביה פה"ב, **עיין קה"י**  יבמות סי' לו', הא אביו עכו"ם ואם פטורה מפה"ב והולד עכו"ם עד שיתגייר. **עיין דבר אברהם** ג' ז' ט' שהחלק שגדל בעובר אחר שנתגיירה הוא ישראל החייב בפה"ב, והחלק שגדל לפני שנתגיירה חייב בגירות. **ע"ע אמרי משה כז' ו', ועיין זכר יצחק ד'** שבנתגיירה חל סיבת שם ישראל על הולד אלא חסר לו בקדושת ישראל, ולכן אין בו דין כתנוק שנולד וחייב בפה"ב, **ובאחיעזר** ב' כט' ו' עפ"י בסנהדרין נח' שכתנוק שנולד אמרינן רק אם אין לו אב ואם וכאן כשמתגייר יש לו אם גיורת, **ועיין חזו"א** אהע"ז ד' ט', ועכ"פ עולה שאף אם נתגייר אחר לידתו אם לא חל עליו כקטן שנולד דמי והוא מתייחס לאמו שייך בו חיוב פה"ב מכח שהוא פט"ר.

**דף מו' ע"ב**

**בגמ':** נחלקו ר"י ור"ל אם יצא פדחתו ואח"כ יצא השני, אם הראשון בכור לנחלה מכיון דל"ש ביה יכיר. **וברש"י** דמיירי שיצא פדחתו של ראשון האם חשיב בכור או הבא אחריו חשיב בכור לנחלה, **אולם הר"מ** אוקים לנידון דסוגיין, דבכור לנחלה הוא דוקא בנולד בחיי אביו, ונחלקו ר"י ור"ל אם יצא פדחתו ומת אביו ואח"כ יצא ראשו אם הוי בכור, ובפשטות הוי אותו נידון כמו רש"י אם הראשון או השני בכור, **אולם בגרי"ז פ"ב מנחלות** נקט דלהר"מ דין לידה אף לנחלה תלוי כמו בכל התורה ביציאת פדחת, אלא מלבד דין לידה יש דין שיכיר, ובזה דיינינן אם יציאת פדחת חשיב יכיר, ונ"מ ביצא פדחת ומת האב אם נחשב נולד בחיי אביו והאם נתקיים דין יכיר אצל אביו, ובאמת השני ודאי אינו בכור, עיי"ש.

**בגמ':** דעכו"ם שילדה ויצא פדחת, ונתגיירה וגמרה לילד אין לה ימי טוהר, **עיין מל"מ אי"ב ד' ה', וחת"ס יו"ד קנב'** ועולה עפ"י ירושלמי, שודאי הדין של ימי טוהר שאין דם שלה מטמא יש אף בעכו"ם שנתגיירה, אלא שאין לה דין טומאה של ימי טוהר בילדה ונתגיירה.

**בגרי"ז** שלענין נחלה לא מהני לידה של רוב גופו בלא ראשו משום דמ"מ לית יכיר. **ובש"ש ז' טו'** שמכיון שלענין מת בעלה מעידין עפ"י רוב גוף א"כ חשיב יכיר, **ובחת"ס** אהע"ז א' נד', וב' קמד' נקט שאולי אי"צ בפועל שיכיר אלא צריך לידה בשעור שיכיר, ולכן בלידת רובו ככולו כלול בזה שיעור כאילו יצא כולו ולא איכפת לן שאינו מכיר(ודלא כהגרי"ז הנ"ל בדעתו הר"מ שענין יכיר הוא דין נפרד ואינו קשור ללידה.) **ע"ע אחיעזר** אהע"ז יג' ו'.

**בגמ'** שהקילו בע"א באשה בעד מפי עד וכו' **ובנוב"י** אהע"ז לג' הוכיח שע"א מהני מדאו' ורק שאר קולות הם מדרבנן, **וכן דקדק בר"מ** פי"ג מגירושין הכט'.

**מז' ע"א**

**בגמ':** יכיר לחוד הכרת פנים לחוד. **עיין ש"ש ז' טז'** מה שנתקשה בזה ממ"נ אם ל"ח הכרה לעדות האשה מדוע שיהני לדין יכיר. ונקט שאם אדם מעיד בודאות שמכיר עפ"י פדחת מהני לעדות אשה, ורק עדות עפ"י סמנים ל"מ לעדות אשה ע"י פדחת, ומכיון ששייך הכרה סגי לדין יכיר.

**בגמ':** נחלקו ר"י ור"ל בעכו"ם שהוליד ונתגיירה, דלר"י בניו מגירתו נחשבים בנים למצות שבת ולהפק'יע בכורה, ולר"ל אינם בנים לשבת והפקעת בכורה והבן שיוולד אחר גירתו הוי בכור לנחלה, **ומבואר** דלר' יוסי שעכו"ם שילדה ונתגיירה יש לבן שיוולד דין פט"ר, ה"ה עכו"ם שהוליד ונתגייר מודה ר"י שהולד שיוולד יהיה בכור לנחלה, **עוד מבואר** שהיה שייך לר"ל שעכו"ם שהוליד ונתגייר אין בנו פוטר מבכורה לנחלה ומ"מ חשיב בנו למצוות שבת, ומשום שלענין בכור לנחלה אינו בנו לענין נחלה, **וברש"י** שעכו"ם שהוליד ונתגייר פקע בינייהו דין ירושה ולכן אין הימצאות בנו מגירתו מפקיע שם בכור לנחלה מכיון שהוא אינו בתורת ירושה. **ותוס' דוחה זאת** מכיון שלפני שנתגייר עכו"ם יורש את אביו עכו"ם ולכן אין סברא לומר שנחשב שאינו בתורת נחלה, ולכן נקט תוס' דס"ד דלר"ל מכיון שעכו"ם אינו בתורת בכורה אינו מפקיע דין בכורה.

**והנה ר"י ור"ל נחלקו** אם דין כנולד דמי מפקיע מינייהו שם אב ובן לענין שבת ותורת בנו הראשון לבכורה, **דלר"י** מכיון שבלידה בגיותו חל שיש לו בן לקיום שבת ולדין ירושת עכו"ם אין דין כקטן שנולד מפקיע זאת, ואולי משום שדבר הנוהג בעכו"ם וישראל אין כקטן שנולד מפקיעו , ועיין. **ולר"ל** ס"ד שלענין שבת סבר כר"י שמכיון שבשעה שילד חשיב בנו קיים שבת, אך לענין בכורה מכיון שנתגייר ופקע מבנו שם יורש פקע ממנו שם בכור, או מכיון שבלידתו אף שחל עליו שם יורש מ"מ אינו בפרשת "נחלות" (שנאמר בהם משפט) ואינם בפרשת בכורה, והוי סתם בקנייני דין הממון שבעלות האב ממשכת אצל בנו, ולכן אין בזה כדי להפקיע תורת שם בכור מהנולד בירותו שאז חל שם יורש דפרשת נחלות ושיש בו תורת דין בכורה שאינו רק דין בדיני קנייני הממון וקמ"ל דלר"ל אף לענין שבת בנו מהיותו עכו"ם פוקע ממנו שם בן ע"י דין כנולד דמי.

**יש לדון** במעוברת שנתגירה ונולד בקדושה ואח"כ נתגייר אביו, אם מכיון שבלידתו כבר היה מופקע מאביו משום אפקרא לזרעיה או משום כנולד דמי הרי שיודה ב"י שאינו כבנו למצות שבת ולהפקעת בכורה, וצ"ע כעת. **ולענין מנח"ח** א' יג' שודאי עכו"ם הבא על בת ישראל אין בנו ממנה פוטרו משבת ומבכורה משום שבשעת לידתו אינו מתייחס אחריו, ואולי ה"ה בעכו"ם שנתגיירה כנ"ל.

**שי' הר"מ** שבניו מגיותו פוטרין משום שבת דוקא אם גם נתגירו הבנים. **ובב"ש אה"ז פ"א סקי"ב, ועיין קר"א** דלענין בכור לנחלה לר"י אף בניו של גר מגיותו שלא נתגיירו ג"כ פוטרים. **ועיי"ש גר"א סקי"ז** שהוכיח כהר"מ מדברי הגמ' שס"ד דאף לר"י בניו מגיותו אינם מפקיעים בכורה מכיון שאינם בנחלה, ומודים דמיירי שנתגירו גם בניו וס"ד שמכיון שבגיותם אינם יורשין אביהם הגר ל"י בני נחלה. ומוכח שדינו של ר"י אף לענין פטור בכורה מיירי בנתגיירו בניו ולכן ס"ד שבזה מודה ר"י מכיון שאינם בתורת נחלה קודם שנתגיירו. **והגר"א הקשה על הר"מ** שהגמ' הקשתה ממתני' דסברה דמיירי בגיורת שילדה לעכו"ם ולדות ונתגיירה עמו וילדה דבנה בכור לנחלה ודלא כר"י **והקשה** אולי מתני' מיירי בנתגיירה ולא נתגירו בניו. **ושי' הר"מ צ"ב** מסברא איך יתכן שבניו שנתגיירו וחל גם עליהם כנולד דמי ועי"כ ייחשבו יותר בניו לר"י לפטור משבת או אף לענין בכור לנחלה, ואולי סבר הר"מ שלענין דינים שיש לעכו"ם ולישראל אין כתנוק שנולד, אך אם א' גוי וא' ישראל אפקריה לזרעיה, ולכן כשנתגיירו שניהם אין עוד אפקריה וכן אין כתנוק שנולד ועיין. וראית הגר"א מן הגמ' כהר"מ, דסבר שבעוד האב גר ובניו עכו"ם ל"ש ירושה מכיון דאפקריה לזרעיה ואין שייכות בין עכו"ם לישראל, ולכן ס"ד שמה שנתגיירו הבנים אף דמהני לשבת שנתבטל האפקריה והניתוק בין העכו"ם לישראל, מ"מ לא מסתבר שגירות הבנים שהיא ריחוק נוסף יחזיר ירושה ביניהם, דהיינו דסבר ר"י להר"מ שלענין דינים הנוהגים בעכו"ם וישראל אין כתנוק שנולד, ולכן שבת איכא בנתגיירו שניהם, אבל לענין נחלה שכשנתגיירו העכו"ם בלא בניו ניתקה הירושה שוב א"א לומר שע:י גירות הבנים ימשיך הדין אצל ישראל כמו שהיה אצל עכו"ם דהא לפני שנתגיירו הבנים לא ירשי וגירותם אינו יכול להוסיף דין שכבר פסק, וצ"ע.

**עיין טורי אבן ר"ה נח', ומנח"ח א' יד'** הא עכו"ם פטור משבת, ומי שאכל מצה בפטור של עוסק במצוה מכיון שבשעת קיום המצוה נהיה פטור צריך לשוב ולאכול מצה. **ותי'** שמצות שבת אינהבמעשה אלא בעצם המציאות שיש לו בנים, ופשוטי **ועיין אגר"מ** אהע"ז ב' יח' שבאמת העכו"ם לא קיים מצוה בגיותו אך מי שיש לו בנים פטור מן המצוה.

המקור לענין גר שנתגייר, **עיין קרי"ס** אי"ב יד' וזכיה א', מגזל הגר שאין לו קרובים, ובמשך חכמה דברים ה' כז' מהא לאחר מתן תורה שבו לאהליהם אף שהיו נשואין קרובותיהן. **עיין ריטב"א** יבמות מח' ד"ה "מאי" שהמקור מרות ישלם משכורתך שלמה עיי"ש.

**בר"ג** שאין עכו"ם בני נחלה מכיון שאין אב לעכו"ם, אף שיורש את אביו ר"ת, **ובתוס' כ'** משום שאין לעכו"ם תורת בכורה, **וברש"י** שבן גר אינו יורש את אביו. וי"ל בכ"ז שאצל ישראל יש פרשת נחלה, ובזה יש בכורה ויורש בתורת בן את אביו. משא"כ ירושת עכו"ם הוא דין קנייני ממון שקנייני האב ממשיכם בנו. ככרעיה דאבוה, וזהו מש"כ הר"ג שבעכו"ם אין לו אב ולכן אינו בנחלה, ובתוס' שאינו בבכורה כנ"ל, וברש"י שאם ירושת עכו"ם היא נחלה כמו בישראל אין סיבה שאם נתגייר הבן יפקע ירושת אביו הגוי, וכ"כ אם שניהם משום קנין אין סיבה שיפקע, וע"כ שבעכו"ם זהו קניינו ממון, ובישראל הוי פרשת נחלות ובנתגייר פקע ירושה. ולכן אין בנו מעכו"ם מפקיע בכורה, **עיין גרי"ז.**

**גמ':** אר"א ב"א לויה שילדה וכו' אר"פ דאיעבר מעכו"ם, ועולה שבנתעברה מישראל משום בית אבותם מתייחס לאביו ישראל, ובנתעברה מעכו"ם אין לה ייחס אב ולכן מתייחס לאמו, **ובגר"ח** אי"ב טו' ט' הוכיח שמשפחת אם א"ק משפחה אף בגיורת ולכן אינה יורשת בזה. וא"כ מדוע כאן בנתעברה מעכו"ם משפחת אם קרויה משפחה. ונקט הגר"ח שדין עבודה ומתנות תלוי בדין "משפחת לויה" וד"ש כלל באם, אך פטור מפ"ב תלוי בכך שנולד מלויה ולכן בן לויה פטור, אך הקשה א"כ מדוע בנולד מאב ישראל סברה הגמ' שיתחייב משום משפחת אב הא אין הדבר תלוי אלא בכך שנולד מלויה. וביאר שכשאביו ישראל הרי שדין משפחה שחל מכח אב מפקיע השייכות שנולד מלויה. ובנכרי שאין לו משפחה שוב הבן לויה נפטר מכח שנולד מלויה ואין חלות משפחת אב להפקיע זאת. **וביאר הנ"ל** שהחלוקה היא ג' קהלים כהן לוי ישראל, וכמו שכהונה מפקעת לויה **וכמבואר בסוגיין ובתוס'** שכהנת שנבעלה לפסול גבעה מלויה ואינה פוטרת בזה, כ"כ חלות שם ישראל מפקיע לויה, ורק נולד מעכו"ם אין קהל ישראל סולד ונחשב שם לוי מכח לידתו מלוויה.

**ובגמ':** לא מבעיא למ"ד מזהמין וכו', והעיקרון שאף למ"ד דשדינן לולד בתר דידיה מ"מ פטור מבכורה מכיון דלית משפחת אב ואזיל בתר אם והיא לויה. **לרש"י** למ"ד אין מזהמין הולד כשר משום שאינו מתייחס כלל לאביו ול"ש ממזרות, ולמ"ד מזהמין הריהו מתייחס אחרי העכו"ם והולד ממזר, ומ"מ יש בו שם לוי מכיון שמשפחת אב ליכא ומתייחס אחרי העכו"ם רק לענין צד ממזרות ולא לענין משפחה ולכן חייל ביה שם לוי מאמו. **ולתוס'** למ"ד אין מזהמין שדינן בתר אביו ול"ש בו ממזרות , ולמ"ד מזהמין זהו משום דשדינן ליה בתר אמו ובה שייך ממזרות. ומ"מ אף למ"ד מזהמין דשדינן בתר אמו והוי ממזר לוי. ולמ"ד אין מזהמין משום דשדינן בתר עכו"ם , והוי הולד עכו"ם לוי ופטור. ועיין גר"ש יבמות יב' ה' דע"כ אף למ"ד מזהמין והולד עכו"ם (לתוס') אינו עכו"ם גמור דא"כ למאי צריך לפטרו מפ"ה משום אמו לויה, וע"כ הריהו ישראל הפסול לקהל משום עכו"ם, אלא שמחמת כד עכו"ם שבו אינו ממזר. וצ"ל שמכיון שדין קהל שלו הוא לצד עכו"ם הרי של"ש תורת קהל ממזרים.

ומבואר שאם מזהמין והולד ממזר ומ"מ חשיב לוי ליפטר מפ"ה, ועיין גרי"ז שהוכיח שלוי ממזר פוקע ממנו קדושת לוי לענין מתנ"כ ולענין גאולת שדה, ומ"מ פטור מפ"ה, **וע"כ** שמתנ"כ תלוי בדין משפחת לויה שאינו יכול לקבל מכח אם, אך פטור מפ"ה תלוי בכך שהוא בן לויה בלבד. **ועיין גר"ש** יבמות סי"א שהוכיח שאם זוכה מפקיע קדושת לויה בזה לא היה נפטר ומדוע ממזרות המפקעת לויה למתנ"כ אינה פוטרת, והוכיח לחלק שזונה אם היתה מפקעת קדושת לויה היה הפקעה משם לויה, אך ממזרות רק מפקעת דין עבודה ומתנ"ס ולא את שם לויה ולכן ממזר לוי פטור. ויש לבאר שזונה הוא סיבת הפקעת קדושת כהונה ולויה, והממזרות זהו רק הפקעה מקהל לוים וכהנים, ועיין.

ע"ע רש"י קדושין סח' ע"ב ולכאורה כהתוס' בסוגיין, ועיין גרנ"ט יבמות יא', זכר יצחק ל', אמרי משה כז', חמדת שלמה אהע"ז ב', ובכולם ביארו שודאי הוא ישראל עם צד עכו"ם ולכן צריך לפטרו מפ"ה.

**בגמ'** מבואר לכאורה דלר"פ שדוקא עכו"ם הבא על לויה פטור אבל ישראל הבא על לויה חייב, ה"ה ישראל הבא על כהנת , **והקשה הרע"א** הא הישראל יכול לקבל פ"ה בשם אשתו, ובכה"ג גם נפטר על חיוב שלו, כמבואר בשו"ע סא' ח' ובתה"ב ג' ב' לגבי זל"ו, וא"כ אולי לכן ישראל הבא על כהנת פטור. ונקט הרע"א שהנתינה לישראל נחשבת נתינה לאשה שכך רצונה, ולכן זל"ו שהם מסויימים הישראל משאירן בידו כאילו קבלה האשה, אך פה"ב שהוא חוב לא מתקיימת מצות נתינה בכך שהישראל משאיר את הממון תחת ידו.

**דף מז' ע"ב**

**מבואר** שחלל חייב בפה"ב, אף שאם עבד עבודתו כשרה, ואם אכל תרומה פטור מחמש, מ"מ פה"ב אינו שלו ואם נטל חייב להחזיר. **ועיין חוות יאיר קיג'.**

ומבואר שאם מת הארב לאחר ל' הבן פטור, **וברש"י** מכיון שהאב יכול להפריש ולזכות לעצמו זכה הבן בממון ככל ירושתו, **ובתוס'** עולה שהאב פטור מלפדות הבן. **וברא"ש ובשטמ"ק** כ' שכמו שהאב יכול להפריש וזוכה לעצמו כ"כ הבן ירש זכות זו להפריש ולזכות לעצמו. **ובפלוגתת רש"י ותוס' נקט הרי"א** שנחלקו אם פה"ב הוא כתרומה שיש דין הפרשה ודין נתינה, או שכל חיובו הוא רק תשלום וממילא אביו כהן אין לו חוב ונחשב שאינו חייב בפה"ב ולכן הקשה תוס' שמי שאביו אינו חייב גם הוא אינו חייב כמו אשה. ותי' יש לבאר שפקיעת החוב אצל האב נחשב כקיום המצוה. **ודברי הרא"ש** צ"ע אם כאילו האב כבר הפרישם וזכה בהם מדוע צריך הבן לעשות כן. **עיין שע"י ה' כה'** שבפה"ב יש חוב, ויש מצוה של פדיון הבן וקדושתו על מעות, ואת כסף הפדיון פורע בו חובו לכהן. ולכן החוב נקנה לכהן, אך הבן חייב לעשות מעשה פדיון להפקעת קדושתו וכסף זה הוא חוב לאביו וירשו מאביו. **אולם הגר"א הסכים לפסק השו"ע שה' יט'** כהרא"ש שהבן חייב להפריש, ולמרות שהגר"א סקי"ז נקט שיש שליחות בפה"ב מכיון שאינו אלא פרעוןחוב. ומהני בזה פורע חובו של חבירו, וצ"ע א"כ למאי צריך הפרשה. **ועיין אפיקי ים יב'.** ואולי כוונתו שבנותן פד"ה לאחר סגי בפרעון חוב כדי שיחול חפצא של קיום מצוה, אולם כשפוקע החוב לעצמו אין כאן חפצא של קיום מצוה אלא ע"ינ שמפריש מעות וקובע שהם לפה"ב ולוקחים לעצמו. שיש מלבד החוב דין על הגברא לבטא צורת מעשה פדיון ע"י העמדת מעשה המבטא פדיון כלשהו, ועיין.

**בגמ'** שלא הוכרו ונתערבו אין כותבין הרשאה, **ברשב"ם** ב"ב קכז' דילפי' מקרא "הבכור" שהוכר , **ובר"ג** שם דליכא יכיר, אולם ברש"י כאן כ' שמכיון שמעולם לא הוכרו לא זכו בנכסים, **ונקט הרי"א** שלטעם זה אף בב' ולדות לב' נשים בלא הוכרו ונתערבו אף על חלק פשיטות אין כותבין הרשאה מכיון שלא זכו בנכסים . ובהעמק שאלה קיח' ה' ביאר שמכיון שפשוט אין לו קודם חלוקה משו"כ בלא היכר אין לו שום זכיה שמעולם לא היה שייך בו חלוקה ולא זכה בנכסים, וצ"ע. וצ"ב הלא ודאי שייך שאדם יקנה ממון שמעיקרו הוא בספק, ומדוע אינו יכול לרשת כן, ואולי היות ועושה הוא חקת משפט וירושה היא עשיית דין, ואם מעולם לא נתבררה ירושה לא יחול שום עשיית דין ולא חל ירושה, וצ"ע.

**עיין נתיה"מ עו' ד' ורעח' ט'** מדוע שאר אחיך מוחזקין יותר מן הבכור, ותי' דמכיון שמתנה קריא רחמנא חשיב הבכור מוציא מאחיו. עיין **קובה"ע** כא' כג' **וקוב"ש** ב"ב שצח' דאתינן משום אסממ"ו שצריך להוכיח שהוא בכור. **עוד הקשה** הנתיה"מ מכיון שממ"נ אין חלק בכורה שלהם שיניחו בפניהם ויסתלקו כמו בגזל מא' מהם. ותי' נמי שמכיון שזה חיוב מתנה של היורשים הם פטורים מכך מספק לכאו"א, וצ"ע.

**בגמ' :** דלר"ש בכור לדבר א' הוי בכור, ולכן הבא אחר יו"ד חייב, **ובתוס'** דפליג על ר"ט דף יט' דסבר שאף יו"ד חייב בפה"ב משום בכור לראשון לוולדות. **ובאו"ש** בכורים יא' טז' שי"ל שבבהמה שייך ב' בכורים כדמצינו נידון ביצאו בב"א, ובאדם לא מצאנו נידון כזה, ואם נחייב יו"ד וראשון לוולדות א"כ משכחת לה ב' בכורי אדם.

**דף מח' ע"א**

**ברמ"א** שה' טו' שאין פודין בכור קטן יתום, **עיין דברי חמודות** כאן שהאריך שאין לפדות, עיין **ט"ז וש"ך** שם שאסור ליטול מן הקטן את המצוה, **עיין קצו"ה** רמג' ז' דל"מ זכין לקטןנ דנחשב זכין "מאדם" שעושין עבורו פדיון . **ובמנח"ח** שצב' ב' שהנידון אם חל חוב ושייך הקטן, או"ד חל מצוה ומכחו חוב וקטן הפטור ממצוה ל"ש שיחול חוב.

בסוגיין שמת האב אחר ל' חל חוב, **ומוכיח הגר"א** שה' יז' שמוכח שפה"ב הוא חוב ולא מצוה, וכן **במחנ"א** זכיה ז'. והלבוש שה' דהוי מצוה ולכן ל"מ שליח, ובחמדת שלמה יו"ד לא' כ' הקשה מ"ש שאם אדם חייב פדיונו ופדיון בנו פדיונו קודם אם הוי רק חוב מ"ש חובו או חוב בנו, וע"כ הוי מצוה. עיין **מנח"ח שם ושע"י ה' כה'** אם הוי חוב אם יהני מחילת כהן כן נקט המנח"ח, **ולגרש"ש** ע"י מחילה לא נפרע אלא רק נפקע הזכות והכהן אינו רשאי להפקיע זכות השבט במחילה. בקוב"ש קדושין לו' הקשה מ"ש מתנה ע"מ להחזיר בפה"ב אם הוי פרעון חוב, ועיין.

**בל"ק מקשה הגמ'** על ר"מ אם מיירי במת קודם ל' ומכיון שפטרו אם לא נתנו עד אחר חלוקה כ"כ יפטרו לפני חלוקה, אולם לר' יהודה שחייב אף אחר חלוקה לא מקשה, ובל"ב להלן מקשה אף לר"י. ועיין ר"מ שפסק שבמת תוך ל' חייב בין שחלקו בין שלא חלקו, **ובכס"מ** שהר"מ סבר דלל"ק ניחא אף במת תוך ל' שחייבים בין לפני בין אחרי חלוקה, **וביאר** דלל"ק לר"י בלידת הבן חל חוב שנוהג בפועל אחר ל' ולכן כבר נשתעבדו נכסים מיד כלידה. ולכאורה צ"ל דבע"כ ר"מ פליג וסבר שאין השעבוד חל אלא אחר ל' ולכן מקשינן אף לפני שחלקו זיל הני ומדחי, **וברי"א** נקט שהענין תלוי בסוגיא לקמן אם פדה בתוך ל' אם בנו פדוי, ותלה שלרבא דמוקים למתני' בפדה אחר ל' בע"כ דסבר אי"ב פדוי, וצ"ע הא רבא מוקים לה משום ר"מ, ולביאור הכס"מ הלא נפקא שנחלקו בזה ר"מ ור"י, וצ"ע לע"ע.

**ובגמ'** מבואר שאף שהבנים שותפין וממ"נ אפשר לפרוע מהם מ"מ פטורין משום שא"א לתבוע את הלוה תחילה, **עיין רמ"א** חו"מ קכט' ה' שלוה המכחיש הלואה והערב מודה הריהו חייב **והב"ח** הקשה מכאן דהלוה פטור ולכן אין תובעין הערב. ותי' דהכא האב פטורוהתם הלוה חייב אלא מכחיש חיובו. ועיין נתיה"מ שם כא' פא כאן בגמ' בב' יב"ש מבואר שאין גובין ועולה שאף שיש לוה שחייב ומכחיש ומ"מ אין גובין מן הקרקע. עיי"ש ולא נתבאר לי. ולי לא קשה כ"כ דבערב שיודע שהלוה חייב ודאי אי"ז נחשב כלפיו שהלוה פטור. משא"כ בב' יסב"ש אין השותף ערב אלא הקרקע ערב וא"א לגבות מן הקרקע כ"ז שא"א לגבות מן הלוה וכלפי הקרקע נחשב שאין ידיעה שהלוה חייב, ועי"ל שערבות דקרקע תורת גביה מן הלוה אית ביה ולכן אם א"א לגבות מן הלוה א"א לגבות מקרקעותיו, ועיין.

**עיין תומים** מט' יט' שאם שע"ד וחל קנין ממון בקרקע ודאי גובה אף בב' יב"ש, וסוגיין סברה שקרקע היא רק ערב ולא חל קנין ממון. ולכן השמיט הר"מ דין זה.

**עיין קוב"ש ב"ב תרלח' ועויו"ט צח'** דנקטו שודאיח מודה רבא בסוגיין שב"ב יב"ש גובין ממ"נ, ורק בפה"ב כל א' פטורבאמת מכח שאינו יודע שחייב ואז הערב פטור, אך אם הלוה יודע ומכחיש אין פטור מהערב, וצ"ב בזה הא מ"מ ממ"נ ידוע שיש חיוב, ומ"מ לוה המכחיש פטור ומהו החילוק, וצ"ל שכל הלוה פטור הערב פטור, ובלוה מכחיש וערב יודע שמשקר חשיב כלפי הערב ללוה שום פטור והוןא סתם גנב ולכן חייב הערב, וצ"ע.

**ברשב"א בגיטין נ' ע"ב** שאין גובין ממשועבדים במקום שיש בנ"ח הוי תקנ"ח , והקשה תיפו"ל משום אין גובין מהערב תחילה, ותי' שנכסים אינם ממש ערבים, ודוקא בערב רגיל דעתם שיגבה תחילהמן הלוה, **וצ"ע** מסוגיין שמדמינן קרקע לערב ממש.

ועיין **קוב"ש** ב"ב תרלא', **וגר"ש** ב"ק ט' ז', **ואבי עזרי** מו"ל ט' יב', ועולה שתחילה הוא ערבות וסופו קנין המלוה בקרקע ולכן כ' הרשב"א שאלולי תקנ"ח יכול לממש קניינו ולגבות מנכסי לוקח. ועדיין לא נתבאר כ"כ מדוע בשיב"ס אינו כן. וכאן נקטו שדוקא אם אין ללוה בנונית אלא ללוקח חל הקנין וגובה ול"ש ענין של ערב תחילה, ובעיקר י"ל שקנין ממון הוא קנין לבצע גביה, ולאר סתם קנין ליטול מן הקרקע , ולכן אם לא נתברר שחייב ואין לפנינו תורת גביהב מן הלוה ל"ש לדון בעלות ממון ליטול, ורק אם ודאי המלוה זכאי לגבות חל קנין גביה ושוב ל"ש בי קדימת לוה, ועיין ע"כ בקצרה.

**עיין רי"א סט' ג'** שביאר הפלוגתא דר' ירמיה ורבא , אם שעבוד משום ערבות ואין גובין מערב תחילה או ששעבוד הוא ג"ה, וי"ל הכוונה שהוא קנין גוביינא, ולכן גובין מנכסים תחילה. **והש"ך בכללי קים לי עיין קוה"ס ו' יד'** שלרבא מכיון שהלוה פטור מספק חל קם דינא ול"ש עוד קנין שעבוד בנכסים. ובקוה"ס פליג דהא בב' יסב"ש ממ"נ יש לו בקרקע , ויש לקיים דברי הש"ך שמכיון שכל א' פטור קם דינא ונפקע החוב.

**דף מח' ע"ב**

**בגמ' מבואר** שאם אחין שחלקו לקוחות הרי שגביה מנכסיהם חשיב גביה מלקוחות, **והקשה היש"ש** ב"ק פ"ה סל"ב א"כ הא הר"מ פסק לקוחות הן וחוזר ביובל ואיך גובין חוב אביהם מנכסיהם. **ובקצו"ה קח' א'** תי' שחייבים משום גרמי שבחלוקתם הפקיעו השעבוד. וצ"ע א"כ במכרו שיגבו משאר נכסיהם, וכן שיגבו מן העדית, **עין אבי עזרי** בכורים יא' כ'. ועיי"ש אבי עזרי שודאי אינם ממש כלקוחות, ולא עושין חלוקה חדשה אחר היובל, וודאי יסוד חלוקתם היא חלוקת יורשים, **עיין גר"ח שכנים פ"ב.** והארכנו בזה בתמצית סוגיות גיטין סוגיא דברירה. ויסוד הענין ש"ה ושותפות מחייב שכל א' יטול חלק, רק החלק אינו מסויים לגמרי רק ע"י ברירה ולמ"ד אי"ב מחליפים החלקים אך כל א' לבסוף נוטל הן בתחילה הן אחר היובל את חלקו וזכותו בחלוקת ירושה ולכן ל"ח לקוחות לענין גבית חוב, ולפי"ז צ"ל שהמ"ד הגמ' שאם כלקוחות הם לית שעבוד סבר שבאמת הוו לקוחות זה מזה וצ"ע.

**מבואר בסוגיין** שאם כלקוחות הרי שכל א' פטור מפה"ב אף אם חמש וחצי חמש מכיון שכל א' לוקח על כולו, **וצ"ע על רש"י גיטין מז'** ששותפין יש לכ"א חלק בכל חיטה וחיטה, **עיי"ש תוס' שהקשה כן , ובקה"י שם לד'** ששותפין יש לכל א' חלק משא"כ תח"ב של ירושה לכל א' חלק מסויים שא"א לבררו ואין לכל א' חצי בכל חלק. עיין מה שהארכנו בזה בתמצית סוגיות גיטין סוגיא דברירה. שבאמת שי' רש"י פשוטה שלפני חלוקה יש לכ"א חצי מכל חלק, ורק אחר חלוקה הנידון אם יורשין או לקוחות, ופשוט א"כ שאחר חלוקה יש לכ"א חלק שאולי כולו ל"ה שלו. וכן לגבי בכורים מיירי אחר חלוקה והוו לקוחות בהכל אף לרש"י.

תד"ה "דרבי" הוקשה לו אם ולא חצי חמש איך יכול לפדות ע"י נתינה לכמה כהנים, **ותי'** שצריך לישתעבד ה' סלעים אך יכול לתת לכמה כהנים. **עיין רי"א** שנקט כמו בתוס' בסוכה לד' שנטילת לולב צריך כל המינים לפניו ס"ד שה"ה צריך שיקיים המצוה בכל הה' סלעים יחד.

**עיין עויו"ט ק'** מדוע השמיט הר"מ ענין של חמש ולא חצי חמש, ונקט שאף אם יש לו רק חצי חמש אם שייך שיהיה לו לבסוף חמש חייב, ולכן אם אחין יורשין הם יכול החצי חמש להשביח לחמש ולכן חייב ורק למ"ד ספק לקוחות אם ישביח יפטר משום הממע"ה ולעולם ל"ש חמש ולכן פטור, ועולה שלמרות שמספק פסקו שחצי חמש יורשין מ"מ אם השביח יטען שהוא לקוח ופטור על השבח. **ע"ע שם לדון** אם יש מצוה לתת חצי חמש משום חצי שעור במצוות, **עיין רי"א** פא' ח' לענין ח"ש במצות מצה, **עיין מנח"ח קלד' א'.** וע"פ צריך לברר למה צריך דרשא ולא חצי תיפו"ל שאין מצוה בח"ש. וכנראה מצוה שהוא חוב שאני.

**מתני':** ב' בכורות לא' ונתן לב' כהנים ומת א' מהם ואין מוציא מידם, וכן לקמן בבן א' ונתן ביום ל' אינו מוציא אע"פ שת"כ מוציאין, הכא הוי תפיסה ברשות, **עיין קוה"ס** ז' א'. **ובסמ"ג** ע' צה' משום תפיסה לפני שנה"ס. **עיין ש"ך ת"כ ז'** דהא בספיקא דגמ' חשיב שכבר נולד הספק והכא הנידון אם החיוב חל ביום ל'. **עיין או"ש** בכורות ה' ג', שבכל ספק בש"ס כבר נקבע שפטור מספק, אך במת"כ שבין כה הוי ממון שאין לו תובעין נחשב שנולד הספק אחר תפיסה.

ומבואר שמספק פטור, וע"כ שפה"ב עניינו ממון ולא מצוה ולכן הממע"ה, **עיין ש"ך** קעז' ע"ח. **ושע"י** ה' ז'.

**עיין קוה"ס** א' ט' מדוע אין דין צדק משלך ותן לו, והוכיח שדין זה דוקא אם היה חזקת חיוב, וכ"כ יהיה בפה"ב. **ובאו"ש** בכורות ה' ג' שדין צדק משלך הוא דוקא במתנ"ע שעניינם צדקה, וכן לענין זל"ו דומה לצדקה עיי"ש הטעם, משא"כ פה"ב.

**מט ע"א**

**בגמ':** באיש א' וב' נשים לא משכחת לה, **עיין ר"מ** פי"א הכ"ה ל', ועולה שאם לא' יש ב' נשים א' ביכרה וא' לא ביכרה וילדו ב' זכרים ונקיבה פטור שמא זו שביכרה ילדה הזכרים ושלא ביכרה את הנקיבה, אבל בב' אנשים וב' נשים וא' ביכרה וא' לא ביכרה וילדו ב' זכרים ונקיבה זה שלא ביכרה אשתו חייב, **והקשה הראב"ד** הר בב' המקרים יש ס"ס לחומרא לתלות שילדה ראשון זכר מב' זכרים לעומת נקיבה א'. **ובט"ז** שה' כה'. שבב' אנשים וב' נשים יש כאן ב' ספיקות נפרדות ולכל א' יש ב' צדדי זכר וצד א' נקיבה ומחמרינן. משא"כ באיש א' וב' נשים הוי ספק א' אשר רק אם ילדה שלא ביכרה זכר תחילה חייב וכל האופנים האחרים הם לפטור ולכן פטור. ועיין **כס"מ** שלהר"מ גירסא בסוגיין דתנא דידן לא מייתי לה דמשכחת לה רק באיש א' לב' אנשים ולא בב' נשים לב' אנשים שאז חייב.

**תד"ה "לאחר"** אם בפדיון בנו מת מברך שהחיינו, ובשטמ"ק מכיון שמצטער על מיתת בנו, **ובש"ך** שה' יז' מ"ש ממיתת אביו וירש שמברך. עיי"ש.

**בר"מ** פי"א ה"ט משמע שמברך על פה"ב משום שראה מזמן לזמן **עיין ר"ן** סוכה מו' מכיון שתלויה בל' יום. **ובבעה"מ** פסחים כח' שמברך על שבנו יצא מחזקת נפל.

**בגמ':** דלרבנן בעינן חדש ומעלה, **ובר"ג** תוספת יום א' דהיינו יום לא', **ובב"ח שו"ת קכה'** בשם יראים שזמנו במשלם חדש של כט' ומחצה וכו'. ובמצ"א שלט' ח' דמסוגיין מוכח דלא כהב"ח דא"כ אף לרבנן יפדה ביום ל'.

**תד"ה "מת"** כ' שפה"ב במת תוך ל' פטור ולא משום נפל, ודלא כרש"י, **ובתד"ה "כיום"** משמע שהפטור משום נפל ותלי ברשב"ג ורבנן, וכעת לא נתבאר לי.

**מבואר בגמ'** שבפודה תוך ל' ללאחר ל' מהני אם המעות בערך, **וברי"א** דא"כ בע"כ שבאמר מעכשיו נמי מיירי במעות קיימים דא"כ שיפדה כעת, ובע"כ כמש"כ רש"י שהמעות בכה"ג מתנה. וי"ל שבאמת המעות אינם מתנה, אך מכיון שהפודה מתכוון לפדות בנתינה הראשונה בתוך ל' ואינו יודע שצריך לחזור ולפדות שוב אחר ל' לכן אינו בנו פדוי.

**בגמ':**  דפליגי רו"ש בנתעכלו המעות, **ובתרה"ד** רלד' שלמ"ד פדוי הוא אפי' בהחזיר הכהן הה' סלעים, ותמה **ברי"א**  הא ל"ש בכה"ג שעבוד המעות קיים, ותי' **באב"מ** מ' ב' שצ"ל שכוונת ההחזרה כמתנה, וצ"ע.

**בעויו"ט** צח' מייתי רשב"א בשו"ת קצח' שבפדה במתנה ע"מ להחזיר אם הכהן יתפוס המעותץ אין הבן פדוי מכיון שצריך נתינת אב עם דעת לפדיון ואינו רק פרעון חוב.

ובעצם פלוגתת רו"ש י"ל דודאי צריך הנותן לקבוע שהכסף הוא כסף פדיון ובזה מתקיים המצוה, ונחלקו אם אפשר להחיל שם כסף פדיון לפני ששייך חלות פדיון. ועכ"פ לפי"ז אף אם יחזיר הכהן המעות סתם מ"מ כבר קיבל כסף עם שם כסף פדיון ולא אמר הנותן שמבטל זאת, ולכן נשאר שמה שהחזיר אינו מפקיע הפדיון.

**באב"מ** מ' א' דקדושין מהני בנתעכלו המעות בההיא הנאה שאי"צ להשיב, ותמה **בקה"י** קדושין מו' א"כ הא בפה"ב א"א לפדות בדבר שאין גופו ממון. והוכיח דהנאה חשיב ממון.

**עיין גרש"ש** קדושין ו' שביאר פלוגתת רו"ש, שבקדושין חל שהמעות שנתן הם לשם קדושין ונחשב שהם בעצם קיימים ונחשב שהאשה מקבלת אותם בכך שאי"צ להחזירם, ובפה"ב מכיון שכעת אינו יכול לפדות לא שייך שיחול עליהם שם מעות פה"ב ולכן נחלקו אם בכה"ג מהני, וקצרנו. עיין מש"נ לעייל.

**בר"ן בקדושין** שאם הבעל חוזר בו אין האשה צריכה להחזיר הכסף, והגדר שהיא צריכה עבור הכסף לזמן עצמה לקדושין ואם עשתה כן אין צריכה להשיב הכסף. **ובאב"מ** הוציא מזה שבפודה אחר ל' והבן חי אין יכול האב להוציא המעות מהכהן לתת לכהן אחר, ועיין.

ע"ע **אב"מ** כח' טז' להר"מ שקונין קרקע במצוה מדוע אין פה"ב במלוה, ודן אם מלוה נחשב אין גופו ממון. עיין **מנח"ח** שצב' ז' שחילק שבנתן לשם פדיון ולא חל על ל' ועד אז נתעכלו המעות גרע ממלוה, ולע"ע צ"ע. וי"ל שכוונת הנותן להחיל שם פדיון בנתינה הראשונה ואין כוונתו כעת להחיל על המלוה שם כסף פדיון.

**עכ"פ מבואר** שבלא נתעכלו המעות הבן פדוי, **ובמל"מ** ד' אישית ז' הוכיח שחסרון זמן אינו נחשב דשלבל"ע דאל"כ איך מחיל פדיון על אחר זמן דהוי חלות בדשלבל"ע. **ובאב"מ** מג' א' דחה שפה"ב אינו חלות אלא פרעון חוב ולכן אין ראיה שאינו דשלבל"ע, ושוב קשה אף בנתעכלו שיפדה במלוה. וע"כ צריך להחיל שם מעות פדיון.

**חזו"א** קדושין סא' ז' שביאר שפלוגתת רו"ש הוא אם יכולים לתת הה' סלעים עבור פה"ב שלא בשעת קיום המצוה, או"ד צריך שהכהן יזכה בשעת קיום המצוה, וזהו הנידון בצורת מעשה פה"ב ואינו קשור לנידון דדשלבל"ע. ונראה לברר, דהא מכיון שהנידון כמש"נ אם יכול להחיל לפני הזמן שם כסף פדיון, א"כ מה מוסיף מעות קיימים, וע"כ שאם המעות קיימים מעת נתינתם עד עת הפדיון הרי שמעשה ייעודם לפדיון תלוי ועומד עד הגעת זמן החיוב, אך אם המעות נאכלו הרי שצריך שיחולו בעודם קיימים לפני זמן החיוב שהם כסף פדיון ואז שעבוד המעות קיים לקיים המעשה פדיון. ובזה נחלקו אם אפשר להחיל שם מעות פדיון על נולד שכבר קיים ולא הושלם תנאי חיובו לפה"ב אם זה מעכב שיחול שם על כסף שהוא כסף פדיון. ואולי זה כוונת החזו"א.

**הסמ"ג** ע' קמד' סתר עצמו שבתחילה כ' הל' כשמואל ובסוף כ' שאם אמר לאחר ל' בנו פדוי. **ובשו"ת מהרי"ק צו'** שהסמ"ג נקט שנחלקו רו"ש בפודה סתם אבל באמר בפי' אחר ל' מהני אף לשמואל. **ע"ע ש"ך שה' יט.** והמהרי"ק נקט שבאמת רו"ש נחלקו הן בסתם הן בפירש אך הל' כשמואל דוקא בסתם ולא בפירש. **וברי"א** ביאר שבסתם לשמואל אין פדוי מכיון שהכסף מלוה, ובמפרש היה לכהן אסור לישתמש בכסף ונעשה גזלן ובכסף גזילה אדם פודה, עיי"ש וצ"ע. ע"ע רי"א מה שביאר, וצ"ע.

ועולה עכ"פ ג' דרגות, במעות קיימים לכ"ע נחשב שיש מספק תורת פה"ב לענין להחיל שם מעות פדיוןלענין זה שיש מעשה המייעד את המעות להיות מעות פדיון, וייעוד זה אינו חל אך יש מצד הנותן כח להעמיד מעשה המייעד שיחול במישלם ל' יום. ובנתעכלו המעות שצריך שיחול על המעות מיד שם מעות פדיון נחלקו רו"ש, ובזה נקט מהמרי"ק ששאני בין סתם למפרש, שבמפרש לאחר ל' שייך לדון שחל על המעות שם מעות פדיון שיחולו כעת לאחר ל' ולכ"ע בנתעכלו שעבוד המעות קיים, אולם בסתם יש צד נוסף להפקיע מכיון שהנותן החיל ייעוד מיד ולא נתפס ולא נוצר סיבה שיחול ביום הייעוד מהיום ולאחר ל', ורו"ש לא חילקו בין סתם למפרש, אולם הל' כשמואל דוקא בסתם אבל הל' כרב במפרש ושחל כעת יעוד ללאחר ל'. ועיין, וקצרנו.

בנידון אם הלכה כרב או כשמואל, ואם נחשב נידון ממון או איסור, עיין **רי"א ובי"מ** שה' יג' שחזינן שמספק הממע"ה וע"כ הוי דין ממון, **ובר"י קורקוס** יא' יח' נקט שבספק אם חייב הוי הממע"ה , אך אם חייב ספק אם ייצ"ח הוי ספק איסור. או שאף שעניינו ממון אך יש בו צד מצוה ולכן הל' כרב באיסורי.

**דף מט' ע"ב**

**ת"ר** הוא ובנו וכו' ובפשטות לרבנן עיקר המצוה על האב ואם מת הבן מקיים המצוה במקומו, ולכן הוא ובנו בנו קודם. **ולר"י** עיקר המצוה על האדם לפדות עצמו ורק הקיום מוטל על האב ולכן הוא ובנו הוא קודם. ולר' ירמיה לכ"ע הוא קודם לבנו, אלא שעבודו קדם לשעבוד בנו, ולכן יפרע שעבודו ממשועבדים וחיוב בנו מבנ"ח. **עיין ריב"ש קלא'** שהוכיח מהא דהוא קודם לבנו שעיקר החיוב על הבן והאב רק מופקד לקיים חיוב הבן כשאינו יכול לקיים, **אולם בחינוך שצב' ובשו"ת רשב"א א' שכא'** שעיקר החיוב על האב. והבן אסור לפדות עצמו כ"ז שהאב רוצה לפדות, **ועיין מנח"ח** דהא לר"י מצות פדיון על אביו, ורבנן פליגי רק משום שמצוה דידיה עדיף. והיינו שהני סברות לא סתרי, שעצם המצוה בעיקרה של האב, אך מה שהוא אינו פדוי זהו חסרון הקיים בו ולכן קודם לבנו. וצ"ע והרשב"א הוכיח מהא שאף שגדלו עדיין יש שעבוד נכסים מכח האב על ב' ספיקות בתפוסת הבית של אביהם, וע"כ שחיוב האב לא פוקע, ואין חיובו רק כשאין הקטנים יכולים לפדות עצמם אלא חיובו לעולם ונכסיו משועבדים.

**עיין ביה"ל** תרנו' "אפילו" שהקשה איך מחייבים לפדות בה' סלעים האחרון שיש לו הא אין חיוב לקיים מצוה יותר מחומש, ובתחילה רצה לחדש שרק על הידור מצוה אל יבזבז יותר מחומש, ודחה מסתימת הפוסקים, ונקט דאל יבזבז מיירי אם יש חשש שלבסוף יחזר על הפתחים, עיי"ש. **ובחזו"א יו"ד קפז' ואו"ח קכט' ג'** שפה"ב הוא שעבוד ממון ואין בו הכלל של אל יבזבז, או דמיירי שהיו לו כה' סלעים וקנה מזון בכ' ובא לפדות בה' האחרונים שיש לו. ואפשר לאוקים סתם שיש לו כה' וחייב לבזבז רק ה' וזה מה שיש לו.

**תד"ה "ודידיה"** הקשה אם יגבה עבור עצמו מלקוחות יחזרו לקוחות ויגבו הה' בנ"ח משום אחריות, ותי' דמיירי בלקוחות מאביו שאין הבן חייב באחריות, והיה אפשר לומר דמיירי שמכר ללקוחות בלא אחריות. עוד תי' שלא שעבד דאיקני וקנה הבנ"ח אחרי שמכר ללקוחות. **ובתוס' בקידושין כט' ע"ב** סבב על דברי רש"י שכ' שלמרות שחיוה האב והבן על האב בלבד, וא"כ איך גובה מלקוחות עבור חוב עצמו הא אין גובין ממשועבדים כשיש בנ"ח, ונקט רש"י שמכיון שחיובו גדול יותר מבנו אין כאן אונאה ללקוחות, והקשה תוס' הא באמת יש כאן הונאה ללקוחות ואין גובין וכו' ואף אם יפדה האב בה' בנ"ח את בנו לא יגבו מן הלקוחות משום הנחתי וכו' עיי"ש. אולם התוס' כאן סובב על דברי רש"י דמיירי שאבי האב כבר נתחייב ומכר הבן ולכן ודאי אין כאן טענה של אין גובין ממשועבדים וכו' והקשה רק משום שיחזרו ויגבו מנכסיו של בן על אחריות שנתן ללקוחות. (ועיין ריטב"א ותו"ר בקדושין שם אם הה' בנ"ח הם מטלטלין אם אפשר לטעון הנחתי, עיין מהרש"א ב"ק קח' וקוב"ש ב"ב סקקצז', דלא יכול לומר, ובקצו"ה שסז' ד' ורע"א שו"ת קלט' דיכול לומר).

**שי' רש"י בקדושין כט'** שבאמת חיובו חל לפני שמכר והמשועבדים הם גם על חובו וגם על בנו, ומ"מ יכול לפדות בנו בבנ"ח ולא יכולים הלקוחות לטעון שמצוותו קודם ושיפדה עצמו בב"ח, מכיון שמצות בנו עליו יותר מחובת עצמו, ותוס' תמה הא אם יש לו רק ה' פודה עצמו וא"כ צדקו הלקוחות. **ובמהרש"א שם** שם הנידון שיש לו רק פדיון א' עצמו קודם, אך אם ודאי יפדה שניהם והנידון הוא קדימה הרי שבנו קודם, **וכנראה** מה שמצוותו קודם הוא שהענין ישאר ללא פדיון גופו חמיר ממה שבנו ישאר ללא פדיון, אולם עיקר המצוה היא אב על בנו, ולכן אם בין כה יפדה עצמו הרי שבכה"ג חובת בנו קודמת ולכן גובה מלקוחות. **עיין גרש"ש קדושין סט"ז ושע"י ש"ה פכ"ה.**

**ע"ע בתוס' בקדושין כ"ט שהוסיף** דמירי שיצחק שעבד נכסיו כאפותיקי ולכן בנו יעקב מגבה פדיונו מלקוחות ובנו בבנ"ח, **ועיי"ש** **מהרש"א** שאין הכוונה ממש אפותיקי, דא"כ פשיטא שמגבה מהם, אלא הנידון אם מלוה ככתובה בשטר אם תורת "שעבוד" בלבד עלה או הוי "כאפותיקי", וכ' המהרש"א שאם הוי רק כשעבוד עדיין יטענו הלקוחות שמכיון שחיוב דידיה קודם משו"כ שיפרע חובו מבנ"ח **ודבריו**  **צ"ב**, ונראה בקצרה שיש לחקור אם יסוד שעבוד הוא קנין לביצוע "גבית חוב", או שעבוד הוא קנין מכח החוב ועד כמה שכבר קנה כבר נפרע החוב, ורק צריך להשלים ולסיים הקנין כדי שיגמר פרעון החוב ( ועיין מה שכ' בזה בתמצית סוגיות כתובות פ"ד בפלוגתת הרא"ש והראב"ד בענין מכר חוב לחבירו וחזר ומחלו ) ואלו הם ב' הצדדים במהרש"א אם שעבוד הוא רק קנין לבצע את גביית החוב, או הוא כאפותיקי וכבר קנה תחילת קנין בתורת פרעון החוב, ולפי"ז י"ל דסבר המהרש"א שאם אינו כאפותיקי אלא כל הקנין שעבוד הוא קנין לבצע את פרעון החוב הרי שמכיון שכעת עומדת ליתקיים המצוה או ע"י ביצוע גביית החוב ע"י מימוש השעבוד או ע"י שהוא יפדה עצמו בבנ"ח עדיין יאמרו הלקוחות לכהן למה שיפרעו ויקיימו את מעשה הפדיון ע"י גביית משועבדים אם אפשר שיתקיים ע"י תשלום של המחוייב במצוה עצמו, משו"כ אם יסוד השעבוד הוא קנין שעל ידו כבר חל תחילת הפרעון החוב, הרי שאם ישלמו גביית החוב מהמשועבדים יועמד המצב שהאב המת יצחק קיים המצווה של פדיון בנו יעקב ולא לגמרי מתקיים כעת המצווה של פדיון עצמו של יעקב ולכן אין לחייב את הכהן ליטול מהמחוייב אלא זכאי יעקב לגרום שהוא כבר נפדה ע"י אביו ושוב הה' סלעים בנ"ח יפדו את בנו של יעקב, ע"כ.

מתנ': ה' סלעים של בן במנה צורי, **עיין רי"א** דמייתי ראב"ן שכוונת המשנה רק שסלע הוא סלע צורי, אלא שכל דבר ששומתו ה' סלעים צורי אי"צ שהנותן יאמר למקבל שנותן לו ה' סלעים אלא סגי שאומר לו שנותן לו עבור פדיון בנו. **וברי"א** תמה שעולה שבנותן דבר ללא שומא צריך שומא הא בגמ' בקידושין דף ח' נפסק שאי"צ שומא, ולכן ביאר שבדבר שאין לו שומא אם לא יאמר שנותן לו כה' סלעים הכהן עלול לחשוב שהאב רוצה להשלים לו על מה שנותן לו ואינו מתכוון לחלות פדיון בנו, **ודן הרי"א** אם באמת לחלות פה"ב צריך דעת של הכהן, **וביש"ש קדושין נד'** שאפשר לקיים המצוה ע"י שמזכה כסף לכהן שלא לדעתו, **ובכה"ג שה'** שיכול לפדות ע"י קטן, **ובפר"ח** שאפשר לפדות בע"כ של הכהן. **ע"ע קצו"ה במ"ג ד' ונתיה"מ ח'** אם יוצא יד"ח בנתינה לקטן הא אינו זוכה ול"ש דעת אחרת מקנה מכיוון דהוי רק טוה"נ לבעלים. ותמוה הא הישראל נותן ממונו ול"ש כאן לומר שיש לו רק טה"נ **עיין אמרי בינה** פה"ב א'.

**בטור** שה' שה'סלעים זה משקל 1920 שעורים של כסף, ובשו"ע שם נמי שמודדים במשקל כסף, והדבר טעון הסבר שהתורה קבעה ערך לפי שווי של חפץ זהב או כסף במשקל, **עיין חזו"א יו"ד קפ"ב** שהמושג מטבע הוא חפץ קטן עם ערך גדול שנקבע שבו עושים מסחר, ולכן מטבעות זהב או כסף הם לעולם אף כגרוטאות הם נחשבות חפצא של טבעא ומטבע וחפצא של ערך, ומכיון שבימות משה ה' סלעים היה מטבע עם משקל הנ"ל זה נשאר שם המטבע, וההוספות שהוסיפו זה ע"י חכמים שנקבע שהערך הוא בתוספת, ודן אם תוספת מלכות נמי חשיבא תוספת, **עיין חכמ"א קג' א', ואגר"מ יו"ד קפט'.**

**דף נ' ע"א**

**עיין רמב"ן כאן דמייתי בה"ג** שהוסיפו על פה"ב משום דין שפדיון צריך חומש, ודחאו דלא מצאנו חומש בפה"ב, עיין רי"א שהא לא מצאנו חומש בפדיון פט"ח, **עיין קובץ ביאורים** בכורות א'.

**גמ':** ר"א שדר וכו' עיין רי"א שהוכיח כהש"ך שה' יא' דמהני שליח בפה"ב, ודלא כרמ"א ס"י, ודחה שאולי זיכה לכהן מדין זכין ול"ח קיום מצוה ע"י שליח. ובחת"ס יו"ד רצז' שבכסף של האב לכ"ע מהני ע"י שליח. **עיין שעה"מ** אישות ו' ג' אם לא מהני שליח א"כ לא מהני תנאי ומהו הנידון אם מהני פה"ב במתנה ע"מ להחזיר, **וברע"א** בגליון שו"ע שה' שם דהקנאת המעות שייך ע"י שליח ורק אמירת פדיון בנו נחלקו אם מהני ע"י שליח.

**בגמ':** לשדר לי מרא תלתא אחרינא וכו' ומבואר שתוספת שהוסיפו במטבע נכנס לחיוב פה"ב, **ועיין ריטב"א קדושין יא' ע"ב ד"ה "מאי"** שלענין חיובי ממון שבין אדם לחבירו כאונס ומפתה שייך שיוסיפו , אך פה"ב שחיובו לשמים המטבע לעולם כמו זמן מתן תורה. וברי"א תמה מסוגיין, **עיין אבי עזרי שקלים פ"א ה"ב בשם גרא"ז מלצר זצ"ל** שליהפך שבענייני בין אדם לחבירו אין ענין להוסיף על המטבע ורק משום פה"ב הוסיפו שחיובו לשמים, **עיין רי"א** שהביא סברא כזו.

**בגמ'** עולה ששייך ביטול ברוב במטבעות הקדש, **בר"מ פ"ז ממעילה ה"ו** דלא מתבטל, ובכס"מ משום חשיבות ודבר שיש לו מתירין, וצ"ע דהני הוי רק מדרבנן, **ובמרומי שדה מעילה כא'** שאם אינו בטל מדרבנן שוב מועל מדאו' שיש כח לחכמים לענין קניינים מדאו', **ובגרש"ש ש"ה פכ"ד** או שתוספת מטבע מוסיפה שם לכל התערובת, כגון תוספת דינר לג' הוי סלע, ודהאו, ונקט שמכיון שיכול לתת ערכו להקדש חשיב חסרון בתערובת, ובסוגיין י"ל שהנידון משום הלך אחר הרוב,

**בגמ':** שמתחלל ע"י באו פריצים ויחללוה, **עיין סוגיא ע"ז נב' ע"ב ובעה"מ ומלחמות שם ובמכות יט', ובבעה"מ** של"ש חילול ע"י פריצי עכו"ם דליתנייהו במעילה, **ולמלחמות** הוי ג"ב שיתחלל ע"י עכו"ם אף דלאו בני מעילה, והוכיח דהוי ג"ב מהא שחיללו הבנין והא אין מעילה בקרקעות, ע"ע בעה"מ שכלי שרתץ לא נתחללו מכיון שיש בהם מועל אחר מועל, והרמב"ן פליג משום דהא הוי משום ג"ב, ועכ"פ עולה שנתחלל לפי כללי מעילה היוצא לחולין , וצ"ע הא שיצא לחולין כמו תרנגולת שמרצה שפקע קדושתה ללא כללי מעילה, ויש לדון אם גם בקדוה"ג שייך זאת, ומ"מ זכו הג"ה שנקט הרמב"ן שע"י ביטול ביהמ"ק בטל הקדושה בבחינה של תרנגולת שמרדה ולא מכח מעילה.

**דף נ' ע"ב**

**בגמ' :** וכללא הוא והרי טענה וכו' וברש"י שאם צריך כסף צורי צריך ב' דנרים צורי, ולמעשה צריך ב' מעות. וברש"י בקדושין יא' נקט ליהפך שאם כסף הכוונה מטבע סגי בפרוטה, ואם כסף הכוונה ערך הדבר מסור לחכמים. **עיי"ש ריטב"א וקוב"ףש פז' .**

**עיין ר"מ** פ"ג מטו"נ ה"ב שהטענה ב' כסף זהו מדרבנן, ותמה הכס"מ מסוגיין, **עיין תומים פח' א'** שמאחר וחזינן שלב"ה מתקדשת בפרוטה ולא במעב שזהו המטבע שהיה, חזינן שעיקר כסף הוא שווי ומדוע לטענה לא סגי בב' פרוטות וכ' הר"מ שזהו מדרבנן, עיי"ש שכ' שהר"מ אזיל בשי' ר"י משאש שם. **ועיין חי' ר' אריה ליב כט'** שההיקש של כסף לכלים בא ללמד שכסף אינו סוג מטבע אלא ערך ככלי ולכן שתי מעות לטענה הוא מדרבנן, עיי"ש.

**גמ':** והרי מעשר, ומיירי שחילל על נחושת ועתה בא לחלל על סלע, וע"כ שכסף אינו זורי, **וברשב"א קדושין** יא' הקשה אולי מיירי שחילל בכ"א על פחטות נחשת שווי סלע ושוכ"כ, ותי' דמיירי שחילל מעט מעט מע"כ לא חילל על סלע, **ועיין פנ"י** ומקנה שם שתמהו מ"ש דין שוכ"כ בענין.

**דף נא' ע"א**

חוץ מן השקלים, עיין בש"ש מט' ע"ב ששקלים צריך לתת דוקא מטבע של מחצית השקל, **ובמנח"ח** קה' ד' פליג, **עיין אגר"מ** יו"ד א' קצא'.

**במתני'** שכ' שט"ח לכהן נותן ואין בנו פדוי, והדבר צ"ע הא התחייב ע"מ שיפדה בנו, וחזינן דמכיון שמדאו' בנו פדוי הרי שאין הכהן חייב להחזיר ול"מ מה שמדרבנן אין בנו פדוי לאשווי מק"ט.

**עיין רשב"א** קדושין ה' שנחלק עם רש"י אם מקדש אשה בשטר התחייבות, **לרש"י** מהני, **ולרשב"א** ל"מ ומייתי ראיה מהא שאין פודין. עיין קצו"ה קצ' ו' ומחנ"א קנין מעות ה' שחלוק קדושין שמהני שדבר שאין גופו ממון משא"כ פה"ב ל"מ באין גופו ממון, ותי' ששטר שאיש מתחייב לאשה חשיב גופו ממון, והנידון אם מתקדשת או נפדה הוא נידון אחר האם ממון שרק התחייב נחשב נתינה. עיין גרש"ש קדושין ה' וגר"ש קדושין ה', שבמסירת שטר של אחר רק נותן שע"ז וחשיב אין גופו ממון אך ההתחייבות מחדש לאשה שעה"ג וחשיב גופו ממון. **עיין ביה"ל כב'** ששטר התחייבות בפה"ב אינו מוסיף כלום מכיון שחוב קיים מעצמו לתת ה' סלעים, וצ"ע שהחוב לשבט וההתחייבות לכהן מסוים, וצ"ע. יש לברר הסוגיא בכתובות קב' אם אדם מתחייב כסף בשטר.

מבואר שמפריש מעות לפה"ב חייב באחריות, ודרשינן לה, וברי"א מדוע צריך לזה דרשא הא עדיין לא נתן לכהן, והוכיח שההפרשה גורמת שהכסף נקנה לכהן.

**עיין תוס' שבועות ד' ע"ב ד"ה "יצירו"** שהוכיח שמכירת שטרות דאו' מהא שצריך למעט פה"ב בשטרות וע"כ שהכהן גובה השטר שניתן לו מדאו'. **ובקצו"ה סו' א'** דיש לאוקים בשטר עם משכון, **ע"ע נתיה"מ ומותים שם.**

**בגמ':**  בהקדש פשיטא לאו דידיה **עיין רי"א** הא בשעת פדיון בהקדש יוצא הכסף לחולין והודה בו וקמ"ל שאין פדוי משום מהבב"ע עיי"ש.

**דף נא' ע"ב**

בענין פדיון בתחייבות עיין תמצית סוגיות כתובות קב' ע"ב.

**עיין ט"ז שה' ג'** ומשמע שמדאו' הבן פדוי בעצם ההתחייבות ללא נתינה. וכבר הבאנו המנח"ח שצב' ח' וביה"ל כג' שמכיון שכבר היה חייב ל"ש להתחייב שוב בשטר. וכבר הערנו הא ההתחייבות היא הנתינה לכהן מסויים, עיין דברי חיים חו"מ א' א' שנותן לכהן הטוה"נ, ובשם מרן הגרי"ש כהנמן בקונטרס סי' ח' שאף שהיה חוב מעיקרא ע"י נתינת שטר ע"כ חל מעשה פדיון בבן. וכלשון הר"מ סהמ"צ ע' פ' שהכהן כאילו זכה בבן ונקנהו בה' סלעים.

**גמ':** נתן לי' כהנים יצא, וברש"י שהניח ה' סלעים לפני י' כהנים, **ובפנים יפות** במדבר ג' מז' שבאמת בנתן סלע סלע לה' כהנים לא יצא.

**גמ':** בזא"נ יצא, **וברש"י** מיירי בכהן א' , **ובר"מ והטור** אף בנתן בזא"ז ל"ה כהנים יצא, ואולי רש"י לשי' עמש"כ לעיל ודו"ק. **עיין חת"ס** רצז' שרק בדיעבד יצא. **ובפת"ת שה' י'** הקשה מזל"ו שנותן לכמה כהנים. **עיין חכ"א** קנ' ב' שמותר לכתחילה.

**ברי"א ומנח"ח שצב' י'** שבנתן בזא"ז אף בנתעכלו הראשונים יצא, ובנתן פחות מה' סלעים עיין רמ"א שה' ו' שאי"צ הכהן להחזיר.

**תוס' לעיל מח' ע"ב** הקשה שלתת לכמה בנ"א הוי חמש ולא חצי חמש, **ותמה הרי"א** הא שם הנידון אם שייך חיוב של חצי חמש וכאן זה ל"ש. **עיין עויו"ט ק'** שמי שאין לו ה' סלעים פטור לע"ע משום חצי חמש, וכהתוס'.

**עיין או"ש פי"א מבכורים הט"ז** אם יכול לתת מתנה ע"מ להחזיר סלע ואותו סלע ה' פעמים אם יוצא. ויש לדון שכל האפשרות לתת בזא"ז רק אם המעות הראשונות שעבוד המעות שלהם קיים, ויש לדון אם במתנה ע"מ להחזיר שייך לדון שעדין אחר שחזר ייחשב שעבוד המעות קיים. ובאמת יש לדון כן בכל קנין כסף לאחר ל' יום במתנה ע"מ להחזיר אם נחשב שעבוד המעות קיים. ותלוי אם הוי תנאי מלתא אחריתא או הגבלה בקנין, וצ"ע.

**גמ':** א"ל לא גמרת ונתת, **וברש"י בפרוש ראשון וכן בר"ג,** שאם יחזירם אינו פדוי אך אם לא יחזירם בנו פדוי, **וכן בר"מ, עיין מחנ"א** ח' זכיה ומתנה. שע"כ פה"ב אינון כשאר מתנ"כ ולא מהני תפיסה למצות פה"ב דאל"כ מה איכפת ליה לר"ח שלא נתכוון לנתינה גמורה שיהני בתורת תפיסה ויוכל להחזיר אח"כ. **עיין רי"א** שאף שמהני תפיסה לכתחילה אסור לתפוס משום שמפקיע טוה"נ. עוד כ' שאף שמהני תפיסת כהן מ"מ לא נתקיימה מצוות פה"ב רק ע"י כוונת האב. ועכ"פ עדיין לא מובן מדוע סבר ר"ח שאם אין האב מתכוון לפדות אסור לו להחזיר ממ"נ אם מהני תפיסה שיחזיר ואם ל"מ מה ההיתר שלא להחזיר, וע"כ אם הכהן יתכוון לקבל לפי מה שהתכוון הנותן, והוי שלא בדעת גמורה ואין כאן פדיון הרי שאם יחזיר יתברר שנטלה דכעת הנותן ומעיקרא לא היתה נתינה, אך אם יתכוון הכהן לתפוס בעצמו ושלא לפי דעת הנותן אז התפיסה היא קנין גמור ומהני תפיסה, ואה"נ אח"כ יכול להחזיר מעצמו אך צריך לבטא שקיבל שלא ע"ד תנאי הנותן ואם יחזיר מיד ויראה שקיבל ע"ד הנותן ל"מ מה שיחשוב שקונה קנין של תפיסה ומשום דברים שבלב ל"ה דברים, ורק ע"י שתופס ומודיע שלא יחזיר חל שתפיסתו שלא עפ"י דעת הנותן. **ורש"י בפי' השני** שאף אם לא יחזיר אין בנו פדוי, ועולה שפה"ב לא מהני בתפיסה וללר כוונה לפדות, ובפשטות ר"ח החזיר לפי' זה יש לדון שלא החזיר כדי משום ממון כהן למרות שלא נתקיים המצוה, שראה שהנותן אינו חושב לתת מתנה הראויה לייחשב וחטף ממנו שלא יהיה גזל שבט הכהונה).

בענין חובת יורשים בעולת ראיה, **עיין ר"מ** פ"א מחגיגה ב"י שדוקא אם הפריש האב. עיין משכב"ז **האבי עזרי** שם, **וקה"י** חגיגה ג'.

**תד"ה "ולא"** כ' דמלוה ל"ח ראוי לכתובת אשה, וכן אף לרבנן דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי מלוה ל"ח מטלטלי, ונקט דלית מאן דפליג שמטלטלי דיתמי לא משתעבדי ודוקא מטלטלי דיבם משום במקום בעל כמיניה ולכן מטלטלי דידיה משתעבדי ולרבנן שמטלטלי דיבם נמי לא משתעבדי ע"כ שמטלטלי אף מיניה דבעל לא משתעבדי לכתובה, עוד נקט שגבית ממלוה מיתמי אי"צ לר' נתן ורק מהלוה עצמו צריך לר"נ. והארכנו בזה בכתובות. שלכאורה ביבם ובכור הנידון אם ניתן מתנה בראוי, אולם בגביית כתובה הנידון הוא קנייני מה כלול בשעבוד לכתובה ומדוע נקרא הענין ראוי.

**דף נב' ע"א**

**בית שמואל ק' יב'** מייתי פלוגתת ר"מ ורא"ש אם אחר תקנת הגאונים שכתובה גובה ממטלטלי אם גובה משבח שהשביחו יתומים, והענין צ"ע מאי שייטא, **עיין אב"מ שם סק"ה** משבה"ז.

**תוס' כאן** שבעל כבכור לענין מלוה ואינו נוטל בראוי, **ובב"ב קנה' האריכו בזה הראשונים עיי"ש רי"מ ויד רמה והארכנו בזה שם.**

**עיין רמב"ן יבמות כד'** אם יבם יורשפ"ש בנכסי אביהם שמת אחר אחיו. ונחלקו בזה האור זרוע ורבינו שמחה.

**קצו"ה לט' א'** שבנות אין נגבות משבח ג"כ רק משום מקולי כתובה, וע"כ שחיוב מזון הבנות חל מעיקרא על היורשים ולכן גובין משבח, **עיין גר"ש ב"ב קלא', וקוב"ש ב"ב אות תמו'** בשי' הראשונים מתי חל חיוב מזון הבנות אם בחיי האב או אחר מותו. **ולא נתבאר מהיכן הקצו"ה** הוציא דבריו שבשברו נמי הוא משום מקולי כתובה.

**דף נב' ע"ב**

**רש"י ד"ה "נכסי" וכן ר"ג,** שיבם אינו נוטל פ"ש בנכסים שנפלו לאחיו מאבי אביו. או אחי אביו אחר מותו. אך משמש שנכסים שנפלו לאח מאביו אחר מות האח יש ליבם פ"ש, והראשונים ביבמות כד' פליגי. ויבם נוטל פ"ש רק בנכסים שכבר מת האב והם התפיסת הבית לאחים וכשמת האח היבם נוטל חלקו. **ועיין מרדכי ב"ב אות תקעו'** שהוכיח כשי' רש"י , שאם נומר שהיבם נוטל פ"ש רק בנכסים שכבר נפלו לאחיו מאביו והם תפוסת הבית א"כ צ"ע במה נחלקו אביי ורבא לעיל בשבח שהשביחו האחין הא מכיון שכבר זכה האח המת בנכסים ודאי השבח של היבם. **ותי'** המרדכי דמ"מ מכיון שלא חלקו את הירושה השבח ראוי והיבם לא יטול, **עיין גר"ש ב"ב סכ"ו** שהוכיח מכאןשת"ה הוי רשות המת. ולרש"י לא קשה דמיירי שמת האח ואח"כ אביו ויש ליבם בירושת אביו פ"ש ובזה אם השביחו אין לו, ופשוט.

**בגמ' :** תלי אם ירושת בעל חוזרת ביובל שתלוי אם ירושת בעל דאו' או דרבנן. ותמוה הא אף אם היא דרבנן הא הוי חפצא של ירושה ולא מכר ואף לא מתנה, **עיין אבי עזרי ערכין ד' ה'** שהוכיח מכאן שירושת בעל אינו ירושה אלא קנין מחיים על הממון. ע"ע שאם ירושת בעל דרבנן מנא לן שאינו יורש בראוי הא ליכא קרא, וע"כ שאינו יורש בראויע של"ש קנין בשעת מיתתה על נכסים שיבואו לעולם לאחמ"כ. **עיין קוב"ש כתובות אות שב'** שע"כ הפקר חוזר ביובל דהא קנין בעל למ"ד ירושה מדרבנן הוא כהפקר ב"ד הפקר. ומבואר שחוזר ביובל.

**ידוע שי' הר"מ** פי"א משו"י ה"כ שאחין שחלקו הרי שביובל בטל הקנין ולא בטל החלוקה ומתחלפים בחלקים, והענין צ"ע, **עיין גר"ח שכנים** שבאמת חל תורת חלוקה אלא צריך גם לדין מקח, והארכנו בזה בתמצית סוגיות גיטין דף כה'. **בתוס'** שאף אם אחין שחלקו לקוחות עדיין שייך שלא יחזור ביובל, מלבד ר' יוחנן דפליג. ועולה כהגר"ח שביסוד ת"ה יש זכות לכ"א לקבל חלק ותורת חלוקה ולח למרות שצריך דין מקח אין חוזר ביובל.

**בגמ':** שבברייתא מבואר שאחין שחלקו שמחזירין ביובל שוב הבכור אינו נוטל פ"ש. ולא הבנתי איך נהפך בכה"ג לייחשב כראוי. ויש לדון אם מכר שוב אחוזה ומת וחזרה ביובל אם אין הבכור נוטל בו פ"ש. ואם אינו נוטל א"כ נכון שחזרה לבטלה, ואולי ג"כ כהגר"ח הנ"ל שאינו ממש חזרה ביובל, וקצרנו.

**פרק ט**

**דף נג' ע"א**

מעשר בהמה אינו מתנ"כ, **אך עיין ר"י פרלא על הרס"ג עשה סו'** שיש מצות נתינה לכהן. **עיין רשב"א וריטב"א חולין קלו'** ע"ב אם כהנים חייבים במע"ב, ומוכיחים משבת נד' שראב"ע שהיה כהן הפריש מע"ב, **עיין רי"א .** בר"מ פ"ו ה"ג שכהנים חייבים **ובמל"מ** הוכיח מב"ק קי' דדיינינן בכהנים שקבלו גזל הגר אם כיורשין וחייבין במע"ב, **וברי"א** דחה שאם הם כיורשים לכן הם חייבים שכבר נתחייבו אצל הגר.

**ובגמ' דלר"ע** קדוש בחו"ל ליקדש ולא ליקרב. **ובר"מ פ"ו ה"ב** עולה חילוק שבכור כנ"ל, ומע"ב אף קרב. **וברי"ק** שם דהא הילפותא בשניהם ההיקש לדגן שאינו חייב בחו"ל, ומדוע חילק בין בכור למעשר. **עיין מנח"ח רפז' יח'** .

**הר"מ** פ"א ה"ה שבכור חו"ל אינו קרב ונאכל במומו, **והשיג הראב"ד** הא עסור בגו"ע, וצ"ע היכן מצא בר"מ ל"כ, **ובטור** מייתי דלהר"מ הם חולין גמורים וא"ש הראב"ד , **ועיין גר"ח** מע"ש פ"א הי"ד דלהר"מ אסור משום קדושת בכור, ולראב"ד אסור משום קדושת קרבן, דלהר"מ בכור חו"ל חסר בקדושת קרבן, ולראב"ד ל"ח בקדושה ורק אינו קרב, **עיין גרי"ז** תמורה יא' שנקט שהיה צריך להיות שלהר"מ מותר בגו"ע שכ' שם לתלות אסור גו"ע בדין קרבן.

**גמ':** האידנא לא מפרישין משום תקלה, **עיין נוב"י יו"ד קפט'** שהוכיח שאם עבר והפריש הפקיעו הקדושה ואינו קדוש ואם יבנה ביהמ"ק לא יקריבוהו. ובר"מ פ"ו ה"ב שבעבר ועישר יאכל במומו, עיין רי"א הא הדין שימותו ותי' דמיירי שנפל בו מום מיד שנולד, ועיין נוב"י מה שתי' עפ"י דרכו.

בזה"ז אין מחרימין **עיין ראשונים** ע"ז יג' אם חרמים לכהנים מדוע אין מחרימין. ותי' או משום תקלה עד שיבא ליד כהן, או שגזרו על כל דבר שיש לו שם הקדש.

עיין **גבו"א** יומא סו' מדוע במחרים הדין שמפריש וזורק לים שלא יפריש ולא יבא לידי תקלה, ודן אם יש חובה להפריש לקיים נדרו, ודן מ"ש ממצות מע"ב שביטלו כ"כ יבטלו מצות הפרשה משום תקלה.

**ובתוס'** שבמטלטלי צריך לזרוק לים ובקרקע לפדות על פרוטה , **עיין ראשונים ע"ז יג'** מדוע לא קבעו רק לפדות על פרוטה. **בר"מ ערכין ח' י'** שיכול לפדות אף מטלטלי ותקנ"ח לפדות בד' זוזי. **ובר"י מגאש ב"ב קב'** שיפדם בשווין ובדיעבד בפרוטה. ובהקדיש למזבח יאבד. ועולה שגם בזה"ז קדושת מזבח חלה ואין לה פדיון. והיה מקום לדון שאם לא קדשה ירושלים לעתיד לבא הרי שאין תורת קרבנות ול"ש קדושת הגוף. **עיין גר"ח מנחות סז'** שספירת העומר אם היא דאו' או דרבנן תלוי שאם קדשה ירושלים ושייך מצות עומר משו"ה שייך מצות ספירת העומר מדאו' משא"כ אם לא קדשה ירושלים ופקע תורת עומר ל"ש ספירת העומר מדאו', וא"כ ל"ש תורת קה"ג ויפדה , וצ"ע מהא דר' ישמעאל היה רושם חיוב חטאותיו בזה"ז וחזינן שאם יבנה ביהמ"ק חייבים להביא כל א' כל חטאותיו והיה מקום לדון שאם תורת קרבנות ומכיון שכשעבר לא התחייב קרבן שוב לא יתחייב כשיבנה ביהמ"ק, וצ"ע א"כ דברי הגר"ח שכ' שאם לא קדש ירושלים אין חובת עומר. ובאמת צ"ע מדוע אם אין קדושת ביהמ"ק נמי לא נומר שבאמת חייב קרבן רק אין היכי תמצא להקריב, ומדוע הופקע מצות ספה"ע , די"ל שדוקא קרבנות צבור הם חובת ביהמ"ק ואם אין קדושת ביהמ"ק פטור משא"כ קרבן פרטי אין חיובו פוקע בפקיעת קדושת ביהמ"ק, ושוב צ"ע שי' הר"מ שפודה אף בהמות בזה"ז **עיין חינוך שנג', ודבר אברהם ב' כד' ד'.**

**עיין ההג"ה** ע"ז א' יג'ושה"ג שם בענין מקדיש לבית הכנסת בלשון הקדש אם נאסר משום הקדש.

**דף נג' ע"ב**

**עיין עמודי אור שו"ת סי' ט'** הא יכול להטיל מום בזובן, והדין שאם נטל הזובן חוזרת הבהמה לכשרותה, וא"כ כשיבנה ביהמ"ק יטול הזובן. ובהר צבי דף לט' הקשה שיטיל מום עובר בעודם חולין ובעשירי יטיל מום קבוע ולהרא"ש אין איסור להטיל מום קבוע במום עובר.

הא שקק"ל אינם פטורים לכה"פ משום שותפות הקדש מחמת אימורים שהם לגבוה, **עיין אחיעזר ג' ב'** ויש לבארו , שהקדש למזבח אינו בעלות , וכידוע דברי הגמ' ב"ק מעיקרא תורא דראובן והשתא וכו' אלא שאם ממון גבוה הא יעודם לגבוה מפקיע בעלות הבעלים, אך אם ממון בעלים הרי שמה שהאמורים מיועדים להקרבה אינו בעלות ליצור שותפות, ובמלבושי יו"ט ב' חו"מ א' הביא מראמ"ה שאין כאן בעלות הקדש בדבר שהנשמה תלויה בו.

קק"ל ממון בעלים, **עיין רש"י ב"ק יב' ופנ"י ורש"ש שם,** שרש"י כ' שהוי ממון בעלים מחמת אחריות, וביארו שאין כוונתו שבעלותו מחמת האחריות אלא שבעלותו מכח שחייב לטפל בהו, ובאמת אחר שחיטה ל"ה ממון בעלים. דהיינו שהבעלות היא הזכות שהוא מביא הקרבן.

**אחיעזר ב' כה' ט'** באיסור לשנות מקדושה לקדושה, אם רק אסור, או שאין לו בעלות לשנות מקדושה לקדושה. ובר"מ תמורה ד' יא' שיש איסור לשנות, ולכאורה נוטה שיש לו בעלות לשנות ואסור, **ע"ע בר"מ שם** שקדושת ב"ה נמי אסור לשנות וזה צ"ע הא קדושת ב"ה לכאורה הוי ודאי בעלות הקדש ואיך יכול לשנות. **ואולי עולה בר"מ** שגם קדושת ב"ה עניינה יעוד קדושה ומעיקרא והשתא עדיין דיליה דמקדיש הוא ולכן שייך עדיין להוסיף עליה קדושה. עיי"ש ראב"ד שתמה מדוע אסר לשנות מב"ה לב"ה. דבישלמא קדשי מזבח כל קרבן הוא שונה במעשיו מחבירו משא"כ קדשי ב"ה הכל קדושה א', עיין רשב"ם פרק הספינה עט' ששייך קה"ג בקדושת ב"ה אם הכלי שהקדיש ראוי לעבודה, ועולה שיש תורת קה"ג בב"ה ולכן סבר הר"מ שא"א לשנותו , וקצרנו. **בכס"מ** דקדק שלהר"מ בבד"ה משנים מקלה לחמורה שכ' רק שא"א לשנות מהיכל למזבח. ע"ע ראב"ד שם שהקשה על הר"מ דהא כל צרכי ב"ה באים מאותן מעות הלשכה דהיינו דהוי קדושה א', **עיין גרי"ז** תמורה פ"ד שהוכיח מכל הנ"ל דאף להר"מ קדושת ב"ה א' היא ומכח זה באמת יכול לשנות נקדושה קלה לחמורה, שכך חלוקי קדושה דב"ה אינו כבקרבן שמהות הקדושה שונה מקרבן לקרבן, אלא הכל קדושה א' וחילוק ביניהם הוא אם א' כבר חמור שא"א לשנות לקל מדין שנוי מקדושה לקדושה, ובכך מיישב הקושיות על הר"מ עיי"ש. **ע"ע גרי"ז** ריש הל' תמורה (בסוגריים) דמייתי פלוגתת רש"י ור"מ אם היה שופר מיוחד לזהב כפורת או היה רק שופר לכל צרכי ב"ה, דרש"י סבר שאין חילוקי קדושה בין צרכי ב"ה, ולהר"מ לכל צורך ב"ה יש קדושה לעצמו, וכבר הבאנו הרשב"ם בהספינה . דף עט' ד"ה "לא לזה" . ע"ע ר"מ בערכין וחרמין ב' יג' שנחלק עם הראב"ד אם אפשר להביא לצרכי קרבן מכספי ב"ה, דלהר"מ אפשר ולראב"ד א"א, ועולה דלהר"מ הן ב"ה הן מזבח אפשר לשנות לחמור (מקדושת דמים) ולראב"ד מב"ה לב"ה אפשר ומב"ה למזבח א"א , ויש שתלו הנידון אם כל קדושת בהמ"ק לצורך קרבנות, או הוו ב' קדושות.

**ע"ע גרי"ז** שם דהקדש עלוי דמהני, דלרש"י מקדיש רק טוה"נ, ולהר"מ מקדיש קרבנות לב"ה וב' הקדושות חילי ולא סתרי אהדדי, ולכן הכרח להר"מ אין משנים בב"ה הכוונה מב"ה לב"ה, דלמזבח מהני. עיי"ש בארוכה.

שומת עלוי בקרבן נדבה עיין רש"י ותוס' , אם כמה כהן ישלם כדי שהוא יהיה המקריב לקבל את העור, ובתוס' ששמין כמה אדם מוכן לשלם שיהיה לו כפרה של עולה.

**עיין ר"מ** פ"ו ה"ה שהמוכר מעשר אינו לוקה מכיון שלא חל כלום ובלח"מ הקשה מדוע לא ילקה על דקעבר אמימרא דרחמנא כהמבואר בתמורה ד'. עיין **מנח"ח** שסא' ג' **וחזו"א** כב' ד'.

**עיין ר"מ פ"ז ה"ה** שאין מעשרין מע"ב משנה לשנה, ואם עבר קדוש, **ובתורת זרעים** תרומות ה"א שדין קדושת קרבן חלה, וההיקש לתרומה הוא רק בהל' הפרשת מע"ב ולא בדין קדושת קרבן שבו.

**נד' ע"א**

**בגמ'** שתירוש ויצהר אינם כלאים זב"ז, עיין דרישה רצה' א' לדעת הראב"ד שאסור לזרוע מיני אלנות מדאו' ובגר"א שם סק"ה מקשה מסוגיין ובחזו"א כלאים ג' יא' דבאמת הוי רק מדרבנן.

**מאירי** חולין פב' שדן אם עשה מחלת בב' ידיים בב"א אם הוי כלאים לר' יאשיה, **עיין חזו"א** כלאים א' ז' שסגי שעשאן קודם שהתחילו להשריש.

**עיין רש"י תוס' ור"ן** קדושין לט' במקור מפולת יד ובחילוק בין כלאי זרעים לכלאי הכרם.

**לרש"י** כלאי זרעים דרבנן, **עיין פנ"י** שבת פד' שתלה בפלוגתת תנאים, **ועיין רדב"ז** כלאים ד' טז' שלרש"י רק לקיימם אסור מדרבנן ולזרוע אסור מדאו', **עיין רא"מ** שבת שם.

**עיין תויו"ט** כלאים פ"א מ"ט שגם בכלאי נזרעים צריך מפולת יד. **ובכס"מ** ה' ב' שמפולת צריך גם בכלאי כרם. עיין **רמב"ן ורע"א** חולין פב'.

**עיין מאירי ור"ן** קדושין לט', **ור"מ ולח"מ** מ"א י' ו', אם לר' יאשיה מפולת יד נצרך רק למלקות אבל אסוה"נ יש אף בלא מפולת יד. ע"ע רא"ש מסכת כלאים ד'.

לדעת רש"י ותוס' שאר פירות וקטניות חיוב תרו"מ דרבנן, והר"מ תרומות פ"א ה"א – ו' , ור"נ גאון ברכות לו שחוץ מירקות הכל מדאו', בכפתור ופרח פ"ג **מייתי ראב"ד** ששאר פירות פטורות מתרו"מ אך אם יעשרם יחול מדאו', **עיין חזו"א** שביעית ז' כה' שדחה שי' זו. **עיין רמב"ן עה"ת** דברים יד' כב' שמדאו' חייב רק תירוש ויצהר ולא זיתים וענבים. **אך בב"מ פח' וחולין קכ' חזר בו הרמב"ן** וחייב אף בזיתים וענבים. עיין **חזו"א** שם. **הרבה ראשונים** נקטו שחייב מדאו' בז' מינים, עיין **ריטב"א** ב"מ פח' בשם הראב"ד**, ושטמ"ק** נדרים נה'.

**נד' ע"ב**

**גמ':** ה"א אפי' חיה, אף שחיה אינה קרבן, עיין מנח"א דהא עלה לן שאם עשר מין בשאינו מינו חל הפרשה וע"פ שיש ב' דינים, הפרשב כדגן, ודין קרבן שחל מ"מ, ולכן ס"ד שדין מעשר יהיה בחיה אף שאינו קרבן **ועיין חזו"א** כז' ג' שדין זה שכ' הר"מ שאם הפריש על אינו מינו הוי קדוש הוא סוג של חומרא מכיון שאין פסוק מפורש לפטור.

**מתני':** מע"ב מצטרף וכו', **עיין בחזו"א** כז' ג', ועולה לדון אם כל מי שיש לו י' טלאים חייב במעשר, או דהוי רק מצוה אם רוצה. עיין רש"י נז' ע"ב ד"ה "שלש" דהוי רק מצוה בעלמא ולא חיוב. ובחזו"א הוכיח ממתני' דלמאי נ"מ אם היו בתוך טז' מיל, הא בשעת הפרשה ודאי מביאן למקום א' ומתחייבים ולקבצם אינו חייב, וע"כ שיש חיוב מע"ב ולכן בתוך טז' מיל נתחייב. עוד הוכיח מתמורה יג' שמע"ב נחשב קרבן שבחובה, **עיין טו"א ר"ה ד'** אם עובר על בל תאחר במע"ב רק אחר הפרשה, או עובר ע"ע זה שעבר הזמן ולא הפריש. ותלוי בהנ"ל.

**לרב** דמיירי ה' מכאן ומכאן וה' באמצע, **נקט הרש"ש** בדעת רש"י שרק כ"א מהצדדים מצטרף עם האמצע אך אין צירוף בין ב' הצדדיים, **ולשמואל** שאף א' באמצע מצרף, **וברש"י** שאף ד' בצד א' באמצע וה' בצד מצורף ע"פ שהם עדר א'. וכן משמע **בר"ג** שהצדדים לרב אינם מצטרפים. **וצ"ע** הא לכאורה מכיון שה' והה' שבצדדים נצטרפולה' שבאמצע כבר חל עליהם חובת מע"ב (כמו שביאר לעיל החזו"א) א"כ למאי נ"מ אם מצרפים את כולם כעדר א' הא בין כה בשעת מעשר כונסם למקנ"א. **ואולי יש לחדש** שאם צירף האמצעים לצד א' שוב הצד השני נפקע צירופו ונתברר שנפטרו ממעשר ולא משמע כן ברש"י, **ועיין מנח"א** שתי' עפ"י המבואר בהמשך, שבצירף עדר אף טז', חייב לכנוס כולם והי' קדש והה' מצטרפים לעדר אחר, ולכן כאן הנ"מ האם רק חל על כל הטז' שנתחייבו במעשר אך אינם עדר ממש לחייבו לכנסם במקו"א בשעת הפרשת מע"פ, וזהו חי' שיש צירוף לחייבו במע"ב ויש סוג צירוף לחייבו לכנסם יחד בשעת הפרשה.

**נה' ע"א**

**בגמ'** אם של חו"ל ואר"י מצטרפין, **ובחזו"א** שם הא אין מביאין מע"ב מחו"ל, וא"כ ע"כ נ"מ לצירוף הוא חובה לעשר מבואר שת"ק ור"מ נחלקו בב' עברי ירדן, ומסקינן דנחלקו אם עבר ירדן מגבול ארץ כנען, **ובחזו"א** כג' ד' דא"כ לת"ק ב' אבטלאות של נמר ונמורי לכ"ע אין מצטרף, **ובלקוטי הלכות** פליג ונקט שטעמם של רבנן שאין חו"ל מפקעת צירוף.

**בתשב"ץ** ג' קצח' שלכ"ע עבר הירדן הוי אר"י חוץ מבכורים שאינו זבת חלב, ופלוגתא דהכא הוא רק לענין פרשת ערי מקלט היכן מודדין ג' ערי מקלט של עבר הירדן, **ובחזו"א** שם דהוי אר"י לכל דבר ורק נ"מ למעשר בלבד. (ועיין ירושלמי חלה פ"ד ה"ד ג' דעות אם ירדן מתוך אר"י אף מחוצה לה או שהוא עצמו גבול.)

**הר"מ** בפיהמ"ש מייתי רק שמרחק רב גורם שאינם מצטרפים, **עיין ברכי יוסף** או"ח תפט' ד"ה "תו" דלהר"מ אף אר"י וחו"ל מצטרפים וממילא אין הוכחה מה סבר בענין ירדן אם הוי מאר"י.

**גמ':** ונופל לים הגדול, בדרך אמונה פ"א מתרומות, שנחל מצרים היה נחל שחיבר בין ים התיכון לירדן או לים המלח.

**דף נה' ע"ב**

**בגמ':** נהרא מכיפיה מברך, הארכנו בזה במסכת מקוואות, ולשי' הר"ן נדרים מ' לרב אסור לטבול בפרת בימי גשמים משום מי גשמים שפסולים בזוחלין. **ידוע הגר"א** רא' א' שמקוה צריך שעור ובזוחל לית צירוף משא"כ מעיין מטהר במשהו ולכן כשר זוחל, **ובחזו"א** מקואות ו' ב' הוכיח שמעיין שהרחיבו שמטהר במשהו ופסול בזוחלין וע"כ דלא כהגר"א. רש"י כאן ובשבת סה' שזבה טובלת במים חיים, ורש"י בשבת תמה על שי' זו מתוספתא בזבים ג' א', **הב"ח** כא' ב' שזהו רק מדרבנן. רש"י כאן מייתי שרב חשש משום שנוטפין הם שאובין, עיין תוס' בנידה סו' ע"ב שהיו צנורות שמשכו המ"ג לנהר והוי שאובין.

ומפצי בתשרי, וברש"י משום חציצה, והקשו הר' הא מים מקדמין, עיין רא"ש מקואות לה' שאדם שאני ממיטה, וראב"ד בעה"נ, וקצרנו. **ובר"מ**  ט' יג' שעשה מחיצות במעיין כדי לאשווי אשבורן. כ"כ בכל הנ"ל במקואות.

**מתני':** הלוקח וכו' ובגמ' מה"מ וכו' **הטו"א** ר"ה ח' הקשה הא איכא למילף מדרשא דלעיל נג' ע"ב "עשר תעשר" בב' מעשרות וכו'. **ובדבר אברהם** א' כח' ב' ד"ה "ולכאורה" , שבמעשרות חזר ולקחן חייב ובמע"ב לא ולכן א"א ללמוד ממעשרות אלא מבנך. ועכ"פ יש כאן חידוש שישראל שמכר וחזר ולקח פקע מע"ב.

**נו' ע"א**

**מתבאר** שפטור לקוח חל בשעת עשייה, דהיינו דוקא אחר שנולדו או אחר ח' ימים שראויין לקרבן, ולקחן פטור. אבל לקחן במעי אמן או בתוך ז' ימים ללידה שעדיין לא חל עליהן תורת מע"ב ולקחן ונולדו וזומנו לחיוב מע"ב אצל הלוקח חייב הלוקח במע"ב, ולכאורה משום שרגע הלידה או יום ח' הוא הזמן שחל תורת מע"ב, והבעלים באותו זמן מתחייבים, ועדיין י"ל שאם בעלים שכבר נתחייבו ומכרו ופקע חיוב מע"ב אצל הלוקח אם חזרו בעלים וקנו לא יחזור חיוב מע"ב וכמש"נ לעיל.

(עיין פת"ת יו"ד שו' א' אם מותר להקדיש בכור, (למ"ד שנקדישין בכור למצוה) מיד שנולד ומייתי פמ"ג שמצוה לעשות כן וברש"ש ערכין כט' נקט דל"כ).

**בגמ'** אף מחו"ז קדוש לפני זמנו וקרב אח"ז, **וברש"י**  לעיל כא' ע"ב "לילף" שהנידון אם קדושת מע"ב חלה במחו"ז **ובתד"ה "אף"** שם שבשאר קרבנות לא חל קדושה במח"ז. עיין **חזו"א** פרה ג' ד' ו' שהקשה שתורין שלא הגיע זמנם חל בהם קדושה, **ותוס' זבחים** קיד' ע"ב "היתר" שקדושה חלה במחו"ז, **עיין ר"מ** אי"מ ג' י' שמקדיש מחו"ז הוי כמקדיש בע"מ, ואינו לוקה. **עיין מנח"ח** רצג' ו' בטעם שאינו לוקה, אך מ"מ לכאורה קדוש ועובר איסור. **והנה** הא בבכור ומע"ב הקדושה חלה מאליה וא"כ בע"כ הנידון הוא אם שייך חלות קדושה במחו"ז, ואם בשאר קרבנות חל הקדושה אלא יש רק איסור מ"ש נידון זה כלל בבכור ומע"ב. וצריך לדחוק שאם אסור להקדיש בע"כ התורה פטרה מחו"ז ממע"ב , וילפי' מבואר שחל קדושה אף שאינו ראוי להקרבה. **עיין גרי"ז לעיל כא'** ויש שהקשו מהגמ' בתמורה כה' במקדיש עובר בכור לעולה לכשייצא לאויר העולם וא"כ אפשר להקדיש מחו"ז, (ושם דיינינן משום דברי הרב וכו' שהתורה אמרה שיהיה בכור, הא יש גם דברי הרב שלא להקדיש מחו"ז.)

בענין אתנן, **עיין ר"ג** ועולה בדבריו שאם נתן לזונה עכו"ם בהמה וחזר ולקח ממנה מכיון שבעוד הבהמה אצל הזונה ל"ש חיוב מע"ב הרי שלקיחתו ממנה מחייבו במע"ב כשעת עשייה, **ועולה** דסבר שמוכר וחזר ולקח פטור וכמש"נ מכיון שהבהמה נפטרה אצל הלוקח, אולם לוקח עכו"ם שאינו בתורת מע"ב ל"ח שנפקע החיוב ולכן בחזר ולקח מתחייב, וצע"ג. **עיין רש"י ור"ג דף יא'** ד"ה "אי אתה" שמכר ולקח פטור.

**ובאמת** הא זה מוכח מהסוגיא שבנתן אתנן וחזר וקנה פטור, **עיין דבר אברהם** א' כח' ה' שהוכיח כן, ומייתי **שבר"מ בכורות ו' י'**כ' שהלוקח פטור עד שיוולדו ברשותו. ומשמע שאם נולדו ברשותו חייב אף במכר וקנה. **עיין רי"א** פ"ח פא' ו', הנה במעשרות פטור לקוח אם קנה אחר שהביאו שליש קודם מירוח שחלות החיוב חל אצל לוקח, **ולריב"ם** ב"מ פח' אם קנאו אחר מירוח שכבר נתחייבו אצל מוכר לא פקע החיוב, וכאן אף שכבר נתחייב מוכר פקע חיוב אצל לוקח, וע"כ חלות החיוב במעשרות חל על הפירות שהם טבולות ואוסרות. אבל במע"ב לא חל החיוב על הבהמה אלא הלוקח כשקונה חל עליו מצוה וחיוב חדש והוא בפטור לקוח, וא"כ הסברא נותנת שה"ה אם חזר ולקחו ממנו נמי חל סיבת חיובס חדש ויש בו פטור לוקח,. **עיין טו"א ר"ה ח'** ומה **שהאריך הדב"א שם ליישב הר"מ**  מסוגיין. בחזון יחזקאל פ"ז ה"ג הוכיח מהר"מ פ"ו ה"י בשתפין שחלקו וחזרו ונשתתפו שפטורין ממע"ב ע"כ שמכר ולקח פטור.

**עדיין צ"ע** דברי ר"ג במכר לעכו"ם וקנה שנתחייב דבעודו אצל עכו"ם ל"ח שבת עשייה, וע"כ צריך לדחוק שאף שכל בעלות חדשה מחייבת חיוב מע"ב חדש, ולקוח פטור, מ"מ גדר פטור לקוח הוא דוקא אם קונה בהמה שהיא אצל המוכר בחיוב מע"ב הרי שהלוקח אינו מתחייב חיוב חדש בלוקח מבעלות החייבת במע"ב , אבל לוקי ממי שהוא פטור הרישכעת נולד בעלותחדשה לחייב חיוב מע"ב ואינו ניקח ממצב שהיה חייב אצל אחר, אולם אם אחר יקח מהעכו"ם עדיין בעלות הישראל הראשון יפטור. אך המוכר שכבר התחייב מה שהבהמה היתה במצב שאינה מתחייבת חיוב חדש של מע"ב אצל הזונה עכו"ם הרי שאם המוכר לקח ממנה אין בעלות הזונה ולא בעלותו עצמו שקדם לכך משווי ליה ללוקח ליפטר ממע"ב ועיין.

**דף נו' ע"ב**

**מתני':** האחין השותפין, **לרש"י** תפוסת הבית נחשבת בעלות א' וחייבת בקלבון א' וחייבת במע"ב, ואחר שחלקו ונשתתפו שהם ככל שותפין, חייבים בב' קלבנות, ופטורים ממע"ב משום "שותפות" פטורה ממע"ב.

**ולהר"מ** בפהמ"ש וכן להל', שגם אחים וגם שותפין, הבהמות שירשו ונשתתפו פטורין ממע"ב משום לוקח, אבל בנולדו להם בהמות בשותפות חייבים אף בעודם שותפין או בעלי ת"ה. ולגבי קלבון צ"ע, דעולה שהבהמות שהם ירשו ונשתתפו חשיב שיש לכל א' חלק וחייבים ב' קלבנות, ומה שנולדו ברשותם חשיב בעלות א' ולכן חייבים קלבון א' בלבד, וצ"ע. ונחלקו האחרונים להר"מ מדוע הבהמות עצמם שירשו נחשבים לקוחות אם משום שירושה מאביהם כמקח ואף יורש א' כן כן נקט **ברי"א ובחזו"א** כז' טו', או"ד עצם ירושה אינה כמקח,אלא האחין בינם לעצמם על הבהמות שירשו נחשבים לוקחים, ורק בנולדו בבעלותם אינם כלקוחות **וכן נקטו הלח"מ והמנח"ח שס' ו' ז' .**

**ויש לבאר את שי' הר"מ,** דהא בפשטות ת"ה היא רשות משותפת, ושותפות היא בעלות של כ"א בחצי, **והר"מ** יסבור שאף שותפין היא רשות משותפת, אלא שהבהמות שהשתתפו בהם, כגון זה נתן ק' בהמות וזה ק' בהמות ל"ש שיחול בהם לגמרי רשות משותפת, או י"ל שעצם המעבר שלהם מרשות פרטית לרשות משותפת היא בפטור לקוח אולם זה סיבה רק שלכן אין חיוב מע"ב אך ממ"נ אם חל על הבהמות הראשונות שהם רשות משותפת ככל ת"ה שיפטרו מקלבון, וע"כ כמש"נ שאין הם יכולות לייחשב לחלוטין רשות משותפת אלא רק הוולדות הם רשות משותפת, וא"כ עדיין מדוע הוצרך הר"מ לפטור לקוח ותיפו"ל שהבהמות הראשונות הן בשותפין הן באחין הם בשותפות ולא הת"ה. וצ"ל דלהר"מ אין מושג של רשות שותפין אלא רק רשות משותפת של ת"ה, ובאמת אף הראשונות בת"ה וברשות משותפת אלא מכיון שבאו בתורת מקח עדיין שם בעליהם עליהם שייחשבו שותפות ליתחייב בקלבון, ופטורים ממע"ב משום פטור לוקח. וצע"ק שיכלו ליפטר גם משום פטור שותפות וככל מש"נ.

**ובאמת צ"ע דבגמ'** דרשינן לפטור משום שותפות, ויש לדחוק ולומר שפטורים משום שותפות אלא שהם שותפין מכיון שהם ע"י מקח, וככל מש"נ.

**ובענין ירושה ג"כ י"ל** שאם דוקא בב' אחין צ"ל שקנו כ"א חלקו ונשתתפו ע"י תורת מקח ורק הנולדים נחשבים רשות משותפת , ולהני דסברי שאף ביורש א' צ"ע, וצ"ל שמ"מ עצם קבלה מרשות לרשות הוא בפטור לוקח, ועכ"פ כאן ודאי הפטור הוא משום לוקח בלבד ול"ש כלל פטור משום שותפין, וילפותא דגמ' דוקא באחין ושותפין ומשום שותפות נפטרו כמש"נ, וביורש א' פוטרו רק משום לוקח, וצ"ע.

שכעת נולד בעלות חדשה לחייב חיוב מע"ב ואינו ניקח ממצב שהיה חייב אצל אחר, אולם אם אר יקח מהעכו"ם עדיין בעלות הישראל הראשון יפטור, אך המוכר שכבר התחייב מה שהבהמה היתה במצב שאינה מתחייבת חיוב חדש של מע"ב אצל הזונה עכו"ם הרי שאם המוכר לקח ממנה אין בעלות הזונה ולא בעלותו עצמו שקדם לכך משווי ליה ללוקח ליפטר ממע"ב ועיין.

**דף נו' ע"ב**

**מתני':** האחין שותפין , **לרש"י**  תפוסת הבית נחשבת בעלות א' וחייבת בקלבון א' וחייבת במע"ב, ואחר שחלקו ונשתתפו שהם ככל שותפין, חייבים בב' קלבנות, ופטורים ממע"ב משום "שותפות" פטורה ממע"ב.

**והר"מ**  בפהמ"ש וכן להל', שגם אחים וגם שותפין, הבהמות שירשו ונשתתפו פטורין ממע"ב משום לוקח, אבל בנולדו להם בהמות בשותפות חייבים אף בעודם שותפין או בעלי ת"ה. ולגבי קלבון צ"ע, דעולה שהבהמות שהם ירשו ונשתתפו חשיב שיש לכל א' חלק וחייבים ב' קלבנות, ומה שנולדו ברשתם חשיב בעלות א' ולכן חייבים קלבון א' בלבד, וצ"ע. ונחלקו האחרונים להר"מ מדוע הבהמות עצמם שירשו נחשבים לקוחות אם משום שירושה מאביהם כמקח ואף יורש א' כן כן נקט **ברי"א ובחזו"א**  כז' טו', או"ד עצם ירושה אינה כמקח, אלא האחין בינם לעצמם נעל הבהמות שירשו נחשבים לוקחים, ורק' בנולדו בבעלותם אינם כלקוחות **וכן נקטו הלח"מ והמנח"ח**  ז'.

**ויש לבאר שי' הר"מ** , דהא בפשטות ת"ה היא רשות משותפת, ושותפות היא בעלות של כ"א בחצי, **והר"מ** יסבור שאף שותפין היא רשות משותפת, אלא שהבהמות שהשתתפו בהם, כגון זה נתן ק' בהמות וזה ק' בהמות ל"ש שיחול בהם לגמרי רשות משותפת, או י"ל שעצם המעבר שלהם מרשות פרטית לרשות משותפת היא בפטור לקוח אולם זה סיבה רק שלכן אין חיוב מע"ב אך ממ"נ אם חל על הבהמות הראשונות שהם רשות משותפת ככל ת"ה שיפטרו מקלבון, וע"כ כמש"כ שאין הם יכולות לייחשב לחלוטין רשות משותפת אלא רק הוולדות הם רשות משותפת, וא"כ עדיין מדוע הוצרך הר"מ לפטור לקוח ותיפו"ל שהבהמות הראשונות הן בשותפין הן באחין הם בשותפות ולא בת"ה. וצ"ל דלהר"מ אין מושג של רשות שותפין אלא רק רשות משותפת שלח ת"ה, ובאמת אף הראשונות בת"ה וברשות משותפת אלא מכיון שבאו בתורת מקח עדשיין שם בעליהם עליהם שייחשבו שותפות ליתחייב בקלבון, ופטורים ממע"ב משום פטור לוקח. וצע"ק שיכלו ליפטר גם משום פטור שותפות וככל מש"נ.

**ובאמת צ"ע דבגמ'** דרשינן לפטור משום שותפות, ויש לדחוק ולומר שפטורם משום שותפות אלא שהם שותפין מכיון שהם ע"י מקח, וככל מש"נ.

**ובענין ירושה ג"כ י"ל,** שאם דוקא בב' אחין צ"ל שקנו כ"א חלקו ונשתתפו ע"י תורת מקח ורק הנולדים נחשבים רשות משותפת, ולהניד סברי שאף ביורש א' צ"ע, וצ"ל שמ"מ עצם קבלה מרשות לרשות הוא בפטור לוקח, ועכ"פ כאן ודאי הפטור הוא משום לוקח בלבד ול"ש כלל פטור משום שותפין, וילפותא דגמ' דוקא באחין ושותפין ומשום שותפות נפטרו כמש"נ, וביורש א' פטורו רק משום לוקח, וצ"ע.

**ובמל"מ** הקשה מבב"ק דף קי' שאם גזל הגר כירושה לכהנים חייבים במע"ב, **ולהר"מ** הא הבהמות הראשוןנות פטורות, **ובחזו"א** ב"ק כ' יט' שבאמת מיירי בולדות שנולדו לבהמה הגזולה אחר מות הגר, אלא שצ"ע א"כ הא בגמ' שם שאם מתנות כהונה דגזל הגר כמתנה ולא כירושה הם פטורים ממע"ב וצ"ע להחזו"א מ"מ הולדות שנולדו אחר מיתת הגר הם חייבות, וחידש החזו"א, שאם משום ירושה הרי זכית הכהן מלמפרע מזמן שמת הגר ולכן הנולדים כבר נולדו ברשות כהן, משא"כ אם כמתנה הכהנים זוכים רק בשעה שחולקין, ואז נפקא שגן הנולדים לא נולדו ברשותם וחל עליהם פטור לוקח.

**אולם הלח"מ** הוכיח מקושיא הנ"ל שיורש א' אין בו פטור לקוח וגזל הגר הוי יורש א', **ועיין גר"ח פ"ו מבכורות ה"י** כנ"ל, וביאר שבאחין כ"א ירש חלק נפרד, והם מוסיפים לזה שהם נעשים שותפין, וזה נחשב לקוח או שותפות (והנולדים כבר רק ברשות משותפת) אבל גזל הגר אף שכל הכהנים במשמר זוכים אך כשחולקים אין החלוקה ביניהם כמקח אלא כל כהן זוכה משלחן גבוה, והגדר ככל מתנות כהונה שכל השבט זוכה זכות שא' מהם יקנה לגמרי , וכ"א שזוכה באופן פרטי מתקיים בזה הקנין העקרוני של השבט שזכו לענין שא' מהם יזכה ואין כאן תורת חלוקה, ולכן בגזל הגר ל"ש פטור שותפות ולקוח. וק"ל.

**וברי"א** תי' דמיירי בבהמות שנגנבו מן הגר לפני ח' ימים שבזמן זה לא חל פטור לקוח, אך הגזלן החזיר אחר ח' ימים ולכן אם מתנה זכו כעת והוי בפטור לקוח, ואם ירושה הרי שזכו הכהנים מיד עם הודעת הגזלן בעודם פחות מבני ח' ימים ול"ה בפטור לקוח.

**ובאחיעזר ב' מג' ב'** נמי דמיירי בגזל הגר של פחותים מח' ימים, ואז ל"ק פטור לקוח, אך אם הם יורשין חייבים ב' בהמות, ואם הם מקבלי מתנה אם אין י' בהמות לכל כהן פטורים, ששותפין אף אם חייבים בנולדו ברשותם ה"מ אם יש לכל א' י' טלאים. דהיינו דאף להר"מ יורשין הוו בעלות א' ושותפין הוו ב' בעלויות, לענין אם צריך י' טלאים לכל א', וזהו חי'.

טען נתינת קלבון , ברש"י חולין כב' ע"ב "כשחייבין" משום הכרע (שחיישינן שמא מטבע מחצה"ש חסר ירושלמי שקלים ד' ע"ב יליף לה מקרא) ורש"י בביצה לט' ע"ב שנותנים שכר פריטה.

ובשקלים נחלקו ר"מ ורבנן אם ב' ששקלו אם נותנים קלבון א' או ב' קלבנות, ולרוב הראשונים יחיד נמי נותן קלבון א', ולהר"מ פ"ג שקלים ה"א שיחיד אינו נותן קלבון ורק ב' ששוקלין יחד נחלקו אם נותנים קלבון או ב'. והרא"ש בשקלים דלרבנן א' פטור וב' חייבים בא', ולר"מ יחיד חייב בא' וב' קלבנות, ויש עוד דעות בענין.

**וברש"י** יש כאן ב' גירסאות אם אחין נותנים קלבון א' או פטורים לגמרי דהוי כאילו אביהם נתן עבור ב' בניו שקל ופטור מקלבון.

**דברי מהר"ח או"ז** הידועין שתפוסת הבית הוו ממון משותף ואינם יכולים למכור א"ש לדעת רש"י, וצריך ישוב רב לדעת הר"מ.

**גמ':** אמר ר' ענן וכו' **ועולה** שאחין שחלקו אם יורשין הן וחזרו ונשתתפו חזרו לתפוסת הבית, ובמשמר הלוי ביאר זאת עפ"י היסוד שירושת בן אינה העברת נכסים לרשותו של בן אלא שהבן עומד במקום אביו, ולעולם בעלותו היא בן במקום אביו ולכן בחזרו חזרו לת"ה. עיין מנח"ח מב' יג' שבן נכנס תחת אביו לירושת ע"ע, וכן בן אי"צ זכיה בנכסי אביו משא"כ שאר יורשין כמבואר בגמ' ב"ב קי' ע"ב, ולפי"ז כל סוגיין דוקא באחין ולא בשאר יורשין.

**ומבואר** שבחלוקת ב' מינים נחלקו אם שייך בהו יורשין הן. **עיין רע"א** במשניות דמאי ו' י' אות סט' שהקשה מתוס' קדושין יז' ע"ב "חליפי" שאף בב' מינים שייך יורשין הן. **ועין חזו"א** כז' טו' דודאי אף בב' מינים שייך יורשין הן, אלא שלענין מע"ב לומר שהבן עומד תחת אביו זה דוקא בחלקו מין א', ויש לעיין.

**עיין דבר אברהם** א' כז' ד' אם בכור בן יחיד יורש נולד כפשוט או חלק יורש כבכור, ונ"מ למע"ב, שדוקא חלק פשיטות בן עומד במקום אביו אבל בכורה שהיא מתנה יהיה בו פטור לוקח, וקצרנו.

**דף נז' ע"א**

כל ענייני אחין שחלקו וצריכותא דר"י, עיין תמצית סוגיות גיטין ריש פרק ג'.

**בגמ':** ולברור חד מינייהו וכו' ובתוס' הקשה איך מהני ברירה אחר חלוקה, **ותי'** שמסתמא כך היתה האומדנא מעיקרא, **ובתורי"ד** קדושין נא' מעלה אפשרות שבמקדש א' מב' אחיות יוכל אח"כ לברר א' מהן, **עיין קה"י** לג' מה שחילק מדוע הכא מהני. ידוע תוס' בתמורה דף ל' שדבר שנולד בתערובת אפשר לבררו ע"י דין ברירה וזה הביאור כאן. ועיין רע"א מערכה ו' דלפי"ז חמץ ומצה מעורבין לפני פסח יכול לברר האיסור בפסח, **וכן רע"א בשו"ע יו"ד טז'** יב' שאם שחטו אם , ובנה ואחיות מעורבות לפני שחיטה יהיה אפשר לברר מדין ברירה. והדברים מתמיהין.

ובישלמא באופן של כלב אחרי הכל מיירי בחלות, ולמרות שלא היה דעת המחיל לתלות במה שיבררנ לבסוף מ"מ עכ"פ בעת החלות היה חלות ספק ושייך לדון לברר ע"י ברירה שהטלה הזה נגד הכלב, אולם בהנ"ל וכן בנידון תוס' בקדשים שנתערבו שיש א' שהוא אסור מה מהני שנאסא בתערובת שנוכל להתירו ע"י ברירה. וי"ל בכל הנ"ל שמכיון שיסוד ביטול ברוב הוא שאיסור נהפך להיתר, דהיינו שאם יש תערובת דנים את כולה או להיתר או לאיסור, והנידון אם מיעוט קובע את דין הרוב או בטל במיעוטו , ובספק דהלך אחר הרוב צד המיעוט בטל, ובתערובת דיבש ביבש נמי מכח שצד האיסור בטל במיעוטו הוא לא יאסור את הרוב עד כמה שאפשר ומכאן הנידון אם מותר לאכלו בב"א, ובלחבלח ודאי המיעוט בטל ולכן בכל היתר, וא"כ כשהתורה מחילה מעיקרא איסור על תערובת נמי חל האיסור על כל התערובת מכח המיעוט המעורב בו, והוי נמי סוג של חלות ספק שיכול להוציא ולברר האיסור ובשאר מותר, וקצרנו.

**הנה הר"מ פ"ד** מא"מ הי"ז מייתי לדין זה שיכול לברר כלב נגד טלה, **והקשה היש"ש** ב"ק ה' ל"ב הא כ"ז למ"ד יש ברירה ולהר"מ אי"ב, **וברע"א במשניות** תמורה פ"ו מ"ג דמדאו' הטלה שכנגד הכלב בטל ברוב ומדרבנן יש ברירה. **עיין קרית ספר** פ"ז מא"מ הי"ד ושער המלך גירושין ג' ד', **ועיין שע"י** ג' כד' וכעין זה **באהע"ז** שם של"ש ביטול ברוב רק אם נתערב אסור ודאי בט' מותרין ודאי ולא אם נולד ספק בכל א' מן הי' שאולי נאמר ,**עיין חוו"ד** קא' ה'. ע"ע חזו"א דמאי טז' ט' שאותו בירור המבואר בגמ' שייך אף למ"ד אי"ב, ויש לבאר כמש"נ שהחלוקת שותפות חל חלוקה של חלות ספק מי כנגד מי ולכ"ע שייך לברר מי כנגד הכלב, וקצרנו.

**הרשב"א** בקדושין יז' הוכיח מסוגיין דשייך הרירה אף בב' מינים, ותמוה הא להיפך א"כ אף בחלק טלה נגד כלב הוי נתברר שהטלה שלו מעולם, והא כל סוגיין הוא לברר מי הטלה שלקחו כנגד כלב והוי ברירה בין הטלאים ולא ברירה בחלוקת הירושה. **ועיין שע"י ג' כב', ואבי עזרי** עבודת כוכבים ז' ה', ונראה כוונת דבריהם, שהנידון הוא אם שייך חלוקת ירושה בב' מינים, ואז זכותו של כל א' לקבוע שרצונו בטלה זה כנגד הכלב כמש"כ תוס', אולם אם ל"ש חלוקת ירושה בב' מינים הוו ככל ב' לקוחות ובלא שיפרשו בין ב' בעלי המקח ע"כ שרצונו בטלה זה נגד כלב מעיקרא לא יהני מה שסתם דעתו של אדם כן , וכוונת הרשב"א שבהכרח יש תורת חלוקת ירושה בב' מינים, ע"כ.

**מתני':** והיתום יש לברר, שבאמת אם מתה ואח"כ נולד הוי יוצא דופן, ורק בנולד עם מיתת אמו פטורו משום יתום, **עיין חולין לח' ,** ובמתני' מבואר בנשחטה ולכאורה הולד יפטר משום בן פקועה שפטורו או דל"ש בו שחיטה, או משום יו"ד **עיין רש"י ותוס' חולין עד ע"ב.** ולרש"י נמי צ"ל שפסול יו"ד דוקא אם נולד אחר מיתת אמו הוי יו"ש אך עם שחיטת אמו הוי יתום . ולתוס' צ"ע מדוע צריך פסול יתום הא הוי בן פקועה של"ש בו שחיטה, ואולי נ"מ לשחיטת טריפה שאינו בן פקועה. בר"מ השמיט דין יתום בשאר קדשים, ובכס"מ ג'ק מא"מ יא' שיתום היינו יוצא דופן. עיין בית הלוי א' מג' ה' שנוגח נמי נכנס להתעשר עיי"ש משום שנוגח ילפי' מרובע.

**דף נז' ע"ב**

**מתני':** ג' גרנות וכו' וברש"י עולה שמצות מע"ב היא רק מצוה קיומית, ובחזו"א ו' א' דהוי מצוה חיובית שיכול להפקיעע ע"י מכירה ושחיטה, ולכן תקנו רבנן גרנות.

**בטו"א** ר"ה ד' שאין בל תאחר רק אם הפריש ולא הקריב, **ובחזו"א** כז' ג' שיש ב"ת בלא הפריש, ורק אם מכר ושחט נפטר.

**הר"מ** פ"ז ה"ה שבדיעבד ה' משנה שעברה וה' משנה זו מצטרפין, **עיין ערל"נ** ר"ה ז' ע"ב ולפי"ז אם היו לו ה' משנה קודמת לכתחילה יצרפם לשנה זו דאין לך בדיעבד גדול מזה.

**דף נח' ע"א**

**עיין פר"ח** תלז' ג' דמסוגיין מוכח דניחא לאינש לעבד מצוה בממוניה גם ביש הפסד. והקשה מרמ"א או"ח יד' ד' עיי"ש מה שתי'. ע"י מג"א שם.

**תד"ה "ואי"** עיין תוס' חגיגה ח' ע"א עוד תי',עיי"ש וטו"א.

**דף נח' ע"ב**

בגמ' שנוטל מהאלולים, וברש"י שאינו עובר משום לא יבקר דמיירי ברבוצים, ובתוס' שהאיסור רק לבחור בע"מ, ובחזו"א כז' ה' שאם בלא שיבחר נפקא ספק קדוש מותר לבחור, עיי"ש עוד מש"כ.

בענין הנותרים דהוו עשירי ספק, **עיין שע"י** א' ה', וכן נוב"י יו"ד קצו' שדין עשירי ודאי נאמר רק בשעת הפרשה שאינו חייב להפרישם ולא אם נתערבו עשירי עם אחרים. ועיי"ש עפי"ז דהא להר"מ ס"ד לקולא ולמה צריך למילף עשירי ודאי **ובפר"ח קי' א'** דנ"מ באקבע איסורא, והקשהב הגרש"ש דלהנ"ל ל"ש אקבע אסורא מכיוטן שכל הדין בשעת הפרשה.

**עיין או"ש** בכורים יא' טז' **וחזו"א** כז' י' שאף בספיקא דדינא אמרינן עשירי ספק ומוכח מסוגיין שהנשארים מאה ותשרי הם סד"ד ומ"מ חשיבא עשירי ספק, עיין **רע"א** גיטין כה' **ושעה"מ** גרושין ג' ד'.

**במנח"ח שס' י'** הא כל הבהמות בחזקת שאינם טריפות משום רוב, ובתוס' ב"מ שמכח רוב חשיבי עשירי ספק וא"כ איך מפרישין מהספיקות כאן, ותי' עפ"י הש"ש ב' טו' דברובא (דליתא קמן רוי ודאי) עיי"ש עוד מה שתי' שאם כבר הוכרע העבר חשיבי עשירי ודאי והדברין עתיקין.

**מתני':** קפץ א' מהמנויין **ברש"י מכת"י כאן** שהיוצא נפטר במנין הפוטר, והמעורבין פטורין מכיון שא"א לדעת אם העשירי הוא עשירי ודאי, ולכן פטורין. **וברש"י ב"מ דף ז'** שאף אם יוצא באמצע אין העשירי עשירי או אולי תשיעי, ומ"מ מכיון של"ש להעמיד עשירי ודאי לכן פטור ממע"ב, ויש לדון אם יעשה מנין בבהמות אם יחול פטור בכל א' משום מנין הראוי דהלא יש לו הרבה בהמות בעדר וא' א' שיוצא הוא מנים הראוי ולכה"פ ט' שיצאו יפטרו, אך לרש"י בב"מ תמיד נחשוש שמא הפטור יצא ראשון ואז מנה הבא אחריו כשני בזמן שהוא ראשון ול"ח מנין הראוי, ואולי לענין מנין הפוטר מכריעין ע"פ רוב שאינו מן המנויין ויפטר אם הבא אחריו. וצ"ע מדוע אינו מחוייב להוציא עדרו מספק ולמנותם ולהכריע בהם שהם בממנו במנין הפוטר, וי"ל שמנין שאינו עשוי להביא לבסוף עשירי ל"ח מנין כלל ואינו פוטר, וקצרנו.

עיין תוס' וראשונים ב"מ ו' מדוע לא בטל ברוב, ומשום בריה וכד' הא הוי מדרבנן, **ובריטב"א** שיש כח לעקור מדרבנן ד"ת, ובריטב"א משום עשירי פרק אף בביטול ברוב, וע"כ שביטול ברוב ביב"י עניינו נאסר על הלך אחר הרוב, והקשו עוד לנפשייהו וניגל בתר רוב, ותי' משום עשירי ספק.

**בקובץ ביאורים** כאן  **ובגר"ש ב"מ אות קטו'**  הקשה הא נחלקו הראשונים עיין עויו"ט או"ח ד', אם ביטול יכול להחיל דינים חדשים וכאן חזינן שרצו הראשונים להחיל מדין ביטול ברוב חיוב מע"ב. ע"ע קובה"ע נט' א' אם היתר בטל באיסור, **ובגר"ש** שם שהביטול מוריד ממנו את השם עבר תחת השבט ולכן שייך בו ביטול, והדברים עתיקים.

**ע"ע בתו"ר** ב"מ שם מדוע לא ככבשינהו דניידי וכל א' יוכרע עפ"י רוב שהוא אינו בכור ויחול מנין הפוטר ויחול תורת מע"ב, ולבסוף תי' דעדיין אל המוכרע מכח הלך אחר הרוב נחשב עשירי ספק, **וידוע הרע"א קח'** מדוע ברוב טמאין ברה"ר ספיקו טמא הא עדיין הוי ספק וס"ט ברה"ר טהור, ותי' שברה"ר ס"ט דוקא בספק השקול. ועוד תי' שמכיון שהוכרע שענין שאר דיני תורה שהוא שרץ ל"ח עוד ספק. דאל"ה אם לעולם מכשירין בהמה מכח רוב שאינה טריפה א"כ הא רוב הוי ספק לענין מע"ב ויפטר. עוד הקשה שכל אדם יותר בממזרת שמא הוא ממזר ולענין ממזר ל"ש רוב דממזר ספק מותר, ע"ע מה שתי'.

**ובשע"י א' ה'** תי' שודאי הכרעת רוב בעלמא נחשב ודאי, ורק לענין מנין מע"ב ל"ש הכרעת רוב, שכל מהות מנין הוא עפ"י ידיעת הבעלים שמונה א' ב' ג', ומנין הוא ידיעה ודאית ולא ידיעה עפ"י הכרעת רוב.

**ואולי י"ל** הא מה שעולה כאן, שמכיון שיודע שלבסוף לא יוכל לברר העשירי ודאי שמא הוא בכור, או שמא עבר בכור בג' וד' והי' אינו י' אלא ט', ומשו"ה נפטר מהמצוה של מע"ב, הרי שהפטור מהמצוה לא חל בזמן המנין, אלא הפטור חל בזמן שיש עדר שיודע שלא יוכל לברר העשירי כודאי, ובזמן זה שיש לפניו עדר ודאי הוא שיש בתוכו א' הפטור, ועדיין לא היה שום פרישה ושום ענין עם רוב שיכריע שחייב במצוה, וזה ל"א שיחוייב מכיון שבזמן המנין יחול הכרעת רוב, אלא כעת יש ספק אם יבורר העשירי ולכן פטור, ועיין. ולהנ"ל אם ימנה לא יחול פטור של מנין הפוטר, שאם מונה מנין שאין בו יעד ותכלית להעמדת עשירי אינו נחשב מנין.

**דברי הגמ'** שריב"י דסבר שמפריש י' מק' סבר כהראב"ג דבתרומה ותרו"מ מפריש מאומד, **וצ"ב השייכות** שבמע"ב בהמה הנידון אם צריך לספור י' י' או לא, ומאי שייטא לנידון אם יכול להפריש מאומד, יעויין להלן בתוס'.

**תד"ה "כשם"** ועולה שלר"א בן גומל מצוה באומד בתרו"מ כדי להוסיף על המידה במידה יפה, ואין חובה דוקא עשירית, ומייתי שרבנן פליגי בזה וסברי שבתרו"מ יש מעלה במשקל מדויק. ובהמשך נקט תוס' שלר"א אין מעלה באומד ובתוספת אלא רק חידש דמהני תוספת בתרו"מ. ולרבנן לא מהני תוספת בתרו"מ, והמשיך תוס' דליהפך, לר"א יש מצוה להרבות, ולרבנן לית מצוה אך יכול להרבות, ותמה הא הוא מרבה על המעשרות, ותי' דמרבה אסור רק במתכוון להרבות ולא אם עושה בדרך עין יפה.

**התוס'** הקשה מדוע הוצרכה הגמ' לומר שריב"י סבר כראב"ג שנוטל מאומד, הא סגח בכך שנקיש מע"ב לתרומה שמעשר לפי חשבון בלא העברה תחת השבט. **ובתחילה כ' תוס'** שכמו שילפי' תרו"מ מתרומה למרות שתרומה ל"ש בה ענין אומד שחיטה א' פוטרת, והוי כמו אפשר מאי אפשר, כ"כ ילפי' מע"ב מתרו"מ אף שמוציא קרא דתחת השבט ממשמעותו. **עוד כ'**  שכמו שבתרו"מ אין מקפידין בגרורגרות לעומת תאנים, כ"כ מותר י' מק'/ אף שאינם שווין בגודלם, ואף שתחת השבט ג"כ אין קפידא בגדול לעומת קטן, מ"מ ס"ד שבי' מתוך ק' יש להקפיד ע"כ ורק משום ראב"ג לא חיישינן לכך. **ועולה** שענין תחת השבט הוא סוג של מנין, וכמו שוקל מונה מודד, כך בבהמה יש מידה של תחת השבט, ובזה מוכחינן שלראב"ג שאין קפיצא בתרו"מ כ"כ במע"ב, וצ"ע.

**בגמ':** אף בלא קרא שמו עשירי קדוש, **וברש"ש** אפי' לא מנאם אלא עברו בשבט הי' קדש, **ובלקוטי הלכות** מדייק בר"מ שצריך מנין, **ובחזו"א כז' ט'** הוכיח מהא שלעיל שנתערבו ה' אלול ה' אב וה' תשרי לבן עזאי דממ"נ יש י' דמעשר אף שאין יכול למנות, ובכרח שסגי בידיעה שיש י', דהא התם הה' דאב וה' דתשרי אינו יכול למנותם דהם ספק, ובע"כ סגי בידיעה ואי"צ מנין. (ולכאורה צריך שיחשוב מעיקרא שמנין זה שעושה כעת בידיעתו או במניינו יהיה לשם מע"ב, אלא שאחר שגמר בדעתו כך שוב כל מנין כלשהוא הי' קדש). ועיין מה שביאר לפי"ז מדוע י' מק' לא מהני וי"ל פשוט שבכה"ג אין ידיעתו על י' פעמים א' מי', אלא ידיעתו היא פעם א' י' מק' ולא מהני, ופשוט, עיי"ש.

1. ספר יראים סימן קמב [דפוס ישן - שנב]

   ובשותפות אם נראה לו דקימ"ל כרב חסדא דאמר צריך שיקנה לו דבר שעושה אותה לו נבילה הלכך צריך שיקנה לו האם כיוצא בו שאם מקנה לו אזנה א"ל שקיל אזנך וזיל וקדושת בכור אינה מתעכבת בכך אבל העובר אפילו במום קל מתעכבת קדושת הבכור דבכור בעל מום לא אקדיש. [↑](#footnote-ref-1)
2. ספר הישר לר"ת (חלק החידושים) סימן תקלא

   +בכורות ז' ב' (סי' תל"ו, (מ"ב) [מ"ג] א')+

   כמאן אזלא הא דתניא גרסי'. דבש הגזין והצירעין טהור. דבמשנה אין בה אלא דבש צירעין. והגיזין אינו. ואמת הוא זה דודאי דבש צירעין מותר (ו)דסתם משנה כך היא ודגזין נמי מותר דטעם אחד (להן) [הוא] ומותר. בשילהי מכשירין משנה היא. נראה דהלכה הוא שדבש צירעין מותר. דסתם לן תנא. וכן (מודה) [מורה] רבינו מורי דמותר. ובדידיה הוה עובדא דאכל דבש צירעין. ושינויי דחיקי נינהו דקאמרי' הוא דאמר כר' (עקיבא) [יעקב]. ומי רגלים של חמור מותרין ושל כל בהמה ושל אדם וכל שכן של בהמה טהורה. וכל היוצא ממנה מותר דהותר מטעם החלב וכן נמי חלב דחמורתא היינו נמי טעמא דחלב. ושמעינן מהא מתני' דהיוצא מן הטהור מותר אפי' אין בו מקצת סימנין חייבת ומומא הוי לשחוט עליה. וכן הלכה. וסיפא אגב רישא נקט. לשון קושיא הוא לימא מתני' הכי בעיא למימר (למימר) (דדרקא) [דדווקא] דחזיניה דבלע משום דדילמא אשרוצי משרץ אי הכי השתא נמי ניחוש אמר רב ששת מתני' כגון שנמצא דרך בית הרעי. וכן הני כולהו אמוראי מתרצי דלא צריך דבלעי כי לא חזיניה נמי ומתרץ הכי נמי קאמר כיון דרוב דגים במינן משריצים כמו שבלע לפנינו דמי. [↑](#footnote-ref-2)
3. ספר הישר לר"ת (חלק החידושים) סימן תנה

   +חולין ע' א' (סי' שס"ז, ל"ז ג')+

   בהמה המקשה. כרכו בסיב מהו כרכתו אחותו והוציאתו מהו. כרכו בסיב מהו. כיון דהרועה מוציא הסיב עמו בטל לגבי עובר ולא הוי חציצה. דכי אמרי' בבכורות פ' קמא לימא קסברי רבנן מקצת רחם מקדש גבי ילדה שני זכרים לפי שאין האחד בטל אגב חבירו ולאו בכור מפיק ליה. ונפקא מינה התם למיפשט פרוץ מרובה על העומד [חייץ ולא קדוש. אבל הנך בעיי] ורב אשי דמשני מין במינו לא חייץ. הא אם הפסיק הרחם בשאינו מינו או פרוץ מרובה על העומד חייץ ולא קדוש. אבל כל הנך בעיי דכרכו בסיב (בשילתו) [בשילתו] וכרכתו אחותו והוציאתו דמכחו נפקי מיבעיא לן אי חייצי אי לא חייצי. דהאי הוציאתו לא דמי להוציאתו דחולדה דבעל כורחיך איהו מפיק דקדים רישיה. כרכתו אחותו והוציאתו גרסי'. דאם תימ' לומר סיב חייץ דלאו מינו אחותו דמינו כיון דכרכתו כולו וליכא אפי' מקצת רחם חייץ (או לא) או דילמא כיון דמינו והזכר יוצא תחילה (ו)לא חייץ דהוי כשני זכרים דאמרי' התם מין במינו לא חייץ. תדע דלאפוקי משני הזכרים דמתני' דהתם נקט. זה הועתק מכתיבת יד רבינו תם זצ"ל מהדורא בתרא. כרכתו אחותו והוציאתו. קשיא לי מאי היא דתנא לשון זכר גבי כרכו בסיב. והא תני כרכתו לשון [נקיבה]. ועוד (בהמה) הוה ליה למיתני כרכו רועה כדאשכחן (בבכורות) גבי בהמה תני פשט הרועה את ידו. וגבי אשה תניא פשטה החיה את ידה. ועוד דלקמן מקשה בלעתו חולדה מהו. ומקשה הא אפיקתיה. ואם כי כרכתו והוציאתו נמי החיה ליקשי הא אפיקתיה. ועוד דקאמר התם אי דנפק דרך ראשו פטרתיה רישיה אלא דנפק דרך מרגלותיו. ואם כן ראשו נמי יכול לכרוך הרועה קודם שיצא ראשו ויכרכנו כדי שלא יגע ברחם אמו כיון שיצא דרך מרגלותיו דמודית דיכול לכורכו. ועוד אי מהאי דקאמר כרכתו אחותו לימא כרכתו בלא אחותו. אלא ודאי ה"ג כפר"ח. כרכתו אחותו והוציאתו מהו. כלומ' אם הבהמה ילדה זכר עם הנקבה קודם שיצא הזכר שלא נגע הזכר ברחם. ובהמה שייך לומר אחותו כדאמרי' לקמן בפר' כל הבשר גבי בשר בחלב אחותו גדולה שלא נכנסה לדיר להתעשר מניין. ומקשה התלמוד אי דנפיק דרך ראשו פטרתיה. כלומר אם יצא ראשה של נקבה תחילה וכרכה את הזכר שיצא אחרי כן שלא נגע ראש הזכר ברחם הא פטרתיה. כיון שיצא ראשה של נקיבה הרי היא כילודה. כדתנן יצא ראשו הרי הוא כילוד. ונולדה קודם הזכר ופטרה את הזכר שבא אחריה. לא צריכא דנפק דרך מרגלותיו. כלומר שיצתה הנקבה דרך מרגלותיו וקודם שיצא רובה יצא ראש הזכר כולו וכורכתו הנקבה שלא נגע ראש הזכר ברחם. מכל מקום יצא הזכר קודם הנקבה. [↑](#footnote-ref-3)