שמעתתא דריבוי בשיעורים
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / יו_ט - הרב משה אפרים ליברמן

**ממלא נחתום חבית של מים וכו'**

מבואר שאע"פ שאין לו צורך יו"ט בכל המים מ"מ כיון שהבישול נעשה בב"א וחלק ממנו נעשה לצורך יו"ט מה שמוסיף שלא לצורך יו"ט אין בזה איסור ונחלקו הראשונים בגדר הדין אם הוא דין כללי בכל איסורי תורה או שרק ביו"ט נאמר דין זה דיעוי' בתוס' גיטין ח' ע"ב ומנחות סד ע"א שנקטו שגם בשבת באופן שיש היתר של פיקוח נפש המוסיף להרבות שלא לצורך לא עבר על איסור תורה וכן דעת הרשב"א בחולין טו ע"א ובסוגיין ואילו דעת הר"ן (ט' ע"ב מדפי הרי"ף) שרק ביו"ט שמלאכת אוכ"נ הותרה בו מותר להרבות שהתוספת דינו כהעיקר ע"ש. [ובפמ"ג סי' תק"ג סק"ב כתב לבאר ההיתרא דריבוי בשיעורים דכיון שמן התורה שייך בזה הואיל הקילו חז"ל באופן של ריבוי בשיעורים ועי' כה"ג בשפ"א לק' כא ע"א]

**ריבוי בשיעורים באמירה לנכרי**

עי' עירובין סח ע"א "ההוא ינוקא דאישתפיך חמימיה אמר להו רבא נישיילה לאימיה אי צריכה נחים ליה נכרי אגב אימיה" ולכאורה מבואר דהתירא דריבוי בשיעורים נאמרה גם בפיקוח נפש בשבת ולא רק ביו"ט וכבר עמד בזה הר"ן ותי' דמיירי ע"י עכו"ם ולכן התירו ע"י ריבוי בשיעורים ועי' בדו"ח להגרע"א עירובין שם שהק' דכיון שלדעת הר"ן יש איסור תורה בריבוי בשיעורים ועיקר ההיתר אינו אלא משום שנעשה ע"י עכו"ם א"כ למה חיממו המים דוקא ע"י ריבוי בשיעורים ומה הפרש בין זה לזה, כיון דריבוי ג"כ הוי מלאכה דאורייתא, ע"ש. [ועי' רש"ש גיטין ח' ע"ב, ואמרי בינה דיני שבת סי' י"ח.]

**גם לר"ן ריבוי בשיעורים רק בגדר איסור חצי שיעור**

והנה יעוי' במנחות סד ע"א "בעי רבא חולה שאמדוהו לשתי גרוגרות ויש שתי גרוגרות בשתי עוקצין ושלש בעוקץ א' הי מינייהו מייתינן" וע"ש דמסקי' שמביא את השלש ולכאו' צ"ע לדעת הר"ן שלא נאמרה התירא דריבוי בשיעורים אלא ביו"ט ולא בפיקוח נפש בשבת א"כ למה יחתוך השלש הרי הוא מוסיף במלאכה בלי שום צורך ועי' בחי' חת"ס בסוגיין שביאר שגם לדעת הר"ן שס"ל שריבוי בשיעורים לא הותר בפיקוח נפש בשבת מ"מ מודה שאין בזה איסור גמור כעושה וחוזר ועושה, דכיון דסו"ס אינו מעשה מלאכה לעצמה ואינו אלא מרבה בשיעור הו"ל כאיסור חצי שיעור ע"ש. וכ"כ במנ"ח מצוה ל"ב וע"פ זה מיושב היטב קושיית הגרע"א הנ"ל. אך הרש"ש בגיטין שם תי' באו"א וכדבריו כתבו הקה"י והאמרי בינה.

**ביאור סברת הרשב"א**

הנה בביאור סברת הרשב"א י"ל ב' אופנים י"ל שהוא חסרון בעיקר העבירה שכל עבירה העשה בב"א נחשב הכל כעבירה אחת ולכן כשמקצתו מותר אין תוספת עבירה במה שמוסיף ולפי זה שייך דברי הרשב"א גם באופן שאין לו שום התר לעשות המלאכה מ"מ סו"ס אין תוספת עבירה בריבוי השיעור אך י"ל שבודאי בכל משהו שמוסיף יש תוספת עבירה אלא שלדעת הרשב"א ההיתר שחל במקצתו חל בכולו ולפי זה לא שייך ההיתר אלא באופן שחל היתר במקצתו וכ"כ בשו"ת הר צבי או"ח סי' קע"ז. וע"ע בקו"ש אות מ"ח מש"כ לבאר סברת הרשב"א.

**קושיית הר"ן ע"ד הרשב"א**

הנה עי' בר"ן שהק' לדעת הרשב"א שריבוי בשיעורים היתר גמור אפילו בשבת א"כ צ"ב ספיקת הש"ס במנחות דכיון שקציצת הג' אינו אלא ריבוי בשיעורים ואילו קציצת הב' הוא ב' מלאכות נפרדות ודאי שלא יקצוץ אלא הג' ומהו נידון הש"ס בזה ועי' בשפ"א מנחות שם שר"ל ביישוב קושיית הר"ן שכיון שלמעשה ישתמשו בגרוגרות אלו לצורך הצלת חיים אע"פ שהיה יכול לעשותו במיעוט מלאכות אין בזה אלא איסור דרבנן [עי' קרי"ס סוף פי"ד מהל' מאכ"א שעיקר דין הקל הקל אינו אלא דרבנן] וכ"כ בשו"ת מהרש"ג ח"ב סי' י"ד ובהערות להגריש"א ז"ל וע"ע בשיעורי אשר לשלמה ביצה סי' כ"ג.

**להרבות בשיעורים כשאין התוספת ראוי ליו"ט**

הנה יש לעיין האם מותר להרבות בשיעור באופן שאין התוספת ראוי ליו"ט והנה לפי סברא השניה של הר"ן שכתב "נראה להם לחכמים שכיון שאמרה תורה אך אשר יאכל לכל נפש לא הוצרכה לשקול ולדקדק שלא יבשל אלא המצטרך אליו בלבד ומש"ה ריבויי בשיעורא כל היכא דלא מפיש בטרחא שרי", לכאורה אין להתיר אלא להוסיף באותו מין שבישל שאינו חייב לצמצם אבל להוסיף מין אחר לא שייך להתיר מהאי טעמא. [ועי' פמ"ג סי' תק"ג משב"ז סק"ב שהעתיק רק לטעם זה של הר"ן]

אך לסברא הראשונה של הר"ן שכתב "לא דמי רבויי בשיעורא ביו"ט לרבויי שיעורא בשבת שהשבת דחויה היא אצל חולה ולא הותרה ולפיכך כל שעיקר המלאכה אסורה אף תוספתה כמוהו ומיתסר מדאורייתא אבל יו"ט שאוכל נפש הותר בה דאפילו אפשר מעיו"ט שרי כל שהוא מרבה על העיקר ובלבד שיהא בטורח אחד תוספתו כמוהו", [והעתיקו הב"י בסי' של"א ועי' נחל יצחק סי' צ"ז אות א' (קצ"ג ע"ב) שהר"ן כתב סברא השניה לרווחא דמילתא אבל אפשר לסמוך גם על סברא הראשונה, ע"ש.] משמע שלכאורה שכל שנעשה בבת אחת ממילא אין בזה תוספת מלאכה.

אולם עי' ב"י סי' תק"ג שכתב נפק"מ בין שיטת רש"י שההיתר להוסיף בשר בקדרה הוא מדין ריבוי בשיעורים לבין שיטת הרשב"א שהיתרו משום שמוסיף טעם בקדרה "ונראה דאיכא תו בין הני תרי טעמי דלדברי הרשב"א ורבינו אע"פ שאינו אוכל מהבשר כלל שרי לבשל כיון שדעתו לאכול מהתבשיל ולדברי רש"י משמע שצריך שיהא בדעתו לאכול כזית מאותו בשר בו ביום אבל אם אין בדעתו לאכול בו ביום מאותו בשר כלל אע"פ שבדעתו לאכול מאותו תבשיל אסור לבשל דלא חשיב תבשיל במקום בשר כדי שנתיר לבשל בשבילו", ומבואר מדברי הב"י שכדי להתיר מלאכה בבת אחת מדין ריבוי בשיעורים לא סגי במה שעושהו בבת אחת עם המלאכה הנצרך ליו"ט אלא עיקרו ע"י שהתוספת נטפל לעיקר וע"י זה נחשב כל העשייה כנעשה לצורך יו"ט וא"כ י"ל שכל שאין התוספת ראוי כלל ליו"ט וא"א לחול עליו שם מלאכת אוכל נפש, אינו יכול להיטפל אליו ולקבל את התירו וכ"כ בהגהת ברוך טעם על הטו"א חגיגה יח ע"א ובעולת שלמה מנחות כא ע"א שגם לסברא הראשונה של הר"ן לא הותר להרבות ביו"ט כשאין התוספת ראוי ליו"ט ע"ש.

**ריבוי בשיעורים כשחלקו עומד להפרשת חלה**

אך יש לעיין בזה מהמבואר בתוס' פסחים מו ע"ב (ד"ה הואיל) שמה שאסור לאפות עיסה בריבוי בשיעורים כשחלק ממנה אינו ראוי כיון שצריך להפריש ממנה לחלה אינו אלא מדרבנן ומובא להלכה בשו"ע הרב סי' תנ"ז סעיף י"ח וכן מבואר בפוסקים סי' תק"ו סעיף ג' והרי להנתבאר יש בזה איסור תורה אך י"ל דשאני התם שעדיין לא הפריש החלה ונמצא שכעת כל חלק וחלק ראוי לו ליו"ט אף שאין לו אפשרות לאכול את הכל מ"מ שפיר הותר מדין ריבוי בשיעורים [והיינו שאע"פ שלסברא השניה של הר"ן יסוד ההיתר הוא כדי שיהא לו ברווח לצורך יו"ט, מ"מ גדר היתר הוא שמותר להרבות ממין הראשון אף שבפועל לא יהיה לו רווח ליו"ט]

**לדעת הרשב"א**

ולדעת הרשב"א לכאורה נראה שתלוי בב' אופנים שנתבאר לעיל בדעתו והיינו שאם נאמר שטעמו של הרשב"א הוא משום שכל שהוא מין אחד ליכא תוספת עבירה בריבוי השיעור לכאורה פשוט שכל שהוא באמת מין אחד אף אם אין התוספת ראוי מ"מ שפיר חשוב רק כריבוי בשיעור אבל אם נאמר שגם לדעת הרשב"א גדר הדין הוא שההיתר שחל במקצתו חל בכולו שפיר י"ל שלא הותר אלא כשגם התוספת ראוי לו ושייך לקבל היתר זו וכן צידד בעולת שלמה שם אך י"ל שכיון שלדעת הרשב"א גם בפיקו"נ שהיא רק דחויה (עי' שו"ת הרשב"א סי' תרפ"ט) מותר להרבות הרי שעיקר הדין הוא שכל שהפעולה מותרת לא איכפת לן כמה שיעורים עשה א"כ גם כשהתוספת אינו ראוי מותר להרבות, וכן משמע לכאורה מדברי המאמר מרדכי סי' רמ"ז סק"ה ונהר שלום שם סק"ב ובשו"ע הרב שם קו"א סק"ב ובשבות יעקב ח"ב סי' מ"ו. אך באמת אין להוכיח מדבריהם כלום שהרי הם דברו לעניין אמירה לעכו"ם ושם אין טעם התירו מדין ריבוי בשיעורים שהותר ביו"ט שהרי להלכה קי"ל כשיטת הר"ן שבשבת ליכא היתרא דריבוי בשיעורים וע"כ דכיון שגם להר"ן ריבוי בשיעורא אינו איסור חמור לכן הקילו ע"י עכו"ם וכמו שנתבאר לעיל מדברי החת"ס וזה הרי תלוי בעיקר הגדרת המלאכה אם נחשב כמעשה אחת או שתים, ולא איכפת לן אם ראוי או לא ודו"ק.

**דעת החפץ חיים**

אך רבינו בעל החפץ חיים ז"ל בספרו מחנה ישראל פרק ל"א [ע"ש בהגה"ה] פשיטא ליה שלדעת הרשב"א יש להתיר גם כשאין התוספת ראוי וכן מבואר מדברי הבית מאיר בתשובה ס"כ ע"ש.

אך עיקר דברי החפץ חיים שם בהבנתו בשיטת הרשב"א מחודשים מאד דע"ש שדימהו למה שהביא הר"ן בסוף פרק שמונה שרצים בשם הרשב"א להתיר לסגור ביתו לשמור ממונו אף שנכנס שם צבי והוא ניצוד אין בזה איסור ודימהו ג"כ למכניס מצודה לים והעלה דגים ותינוק והיינו שיסוד הדין ריבוי בשיעורים אינו שהיתר של מקצתו חל על כולו ולא שכל שבין כך עושה מלאכה אין התוספת מוסיף בעבירה אלא יסוד הדין הוא שכל פעולה הנעשית לצורך אחר אין על המתלווה אליה משום מלאכה ועי' אהבת חסד פ"ז בהערה ב' שדימהו ללא אפשר ולא קמכוון. [ועיקר נידון הנתיה"מ והח"ח שם לעניין עבוט צ"ב שרק באיסור מעשה שייך ריבוי בשיעורים או לא אפשר וקמכוון ולא בגזילה שעיקרו מה שחסר לחבירו ושאני שטיחת בגד לצרכו ולצרכה שבעל הבגד אינו חסר וכש"כ הקו"ש פסחים אות קי"ד]

**מדרבנן י"ל שלכו"ע אסור**

אולם כל זה הוא מן התורה אבל מדרבנן יש לומר שגם לדעת התוס' והרשב"א לא הותר אלא כשהתוספת ראוי ליו"ט דהנה יעוי' בתוס' גיטין ח' ע"ב (ד"ה אע"ג) שכתבו שאע"פ שמן התורה מותר להרבות במלאכה הנעשית לצורך פיקוח נפש מ"מ מדרבנן אסרוהו והא דמצינו שביו"ט התירו ריבוי בשיעורים גם מדרבנן שאני התם דמשום שמחת יו"ט התירו חכמים להרבות וע"ש בהגהת הרש"ש שהעיר שכיון שמרבה לצורך חול איזה שמחת יו"ט יש בזה ולכאו' כוונת התוס' הוא כמו שכתב הריטב"א עירובין סח ע"א וז"ל "וכן במלאכת יו"ט לכבוד היום התירה תורה לעשות צרכיהם בריוח ובשופע שאלו אמרה תורה לעשות מלאכת אוכל נפש בצמצום ימנע משמחת יו"ט" והוא כדברי הר"ן הנ"ל. ולפי זה אף לדעת התוס' אע"פ שמן התורה מותר להרבות גם דבר שאינו ראוי ליו"ט מ"מ לאחר שאסרו חז"ל ריבוי בשיעורים ולא התירו ביו"ט אלא משום שמחת יו"ט לכאו' אין להתיר אלא דבר הראוי יו"ט.

**הגדרת ריבוי בשיעורים**

יש לעיין מה נחשב ריבוי בשיעורים ומה נחשב ריבוי מלאכות הנה דעת הרא"ה בסוגיין וכ"ה בריטב"א עירובין סח ע"א בשמו שרק בחפץ אחד נחשב ריבוי בשיעורים אבל המבשל ב' חתיכות בשר בסיר אחת נחשב ריבוי במלאכות אך דעת רש"י בסוגיין מבואר שמותר למלאות קדרה בשר מדין ריבוי בשיעורים ויש לעיין מהו הטעם שנחשב רק ריבוי בשיעורים והנה מדברי הרשב"א בחולין טו ע"א מבואר שמעיקר הדין המכניס ב' לחמים בתנור בב"א נחשב ריבוי בשיעורים וע"ע ביצה יא ע"ב שלמלוח כמה חתיכות בשר בב"א חשוב רק ריבוי בשיעורים וע"ש במאירי דהיינו שמולח במפולת יד אחת ובשו"ת מהר"ם שיק או"ח סי' קל"ח ר"ל שכל שלא פירש ממעשיו חשוב הכל כחדא מעשה אך במחנה ישראל פרק ל"א בהג"ה נסתפק בעיקר דין ריבוי בשיעורים אם זה דווקא במניחו ביד אחד או אפילו במניחו בב' ידיו וכתב שלעניין נידון דידן ודאי לא הותר להניח ב' קדרות אפילו ביד א' משום דאפושי בטרחה לא מפשינן וצ"ע מה לי להרבות בקדרה גדולה או להרבות בב' קדרות קטנות והרי כבר העיר בפר"ח סי' ת"ק אות ה' שגם בריבוי מים בקדרה יש תוספת טרחה בהוספת פחמים והדלקתן וע"כ שבטרחה מועטת לא איכפת לן.

אולם בשו"ת ארץ צבי ח"א סי' ע"ה נקט שריבוי בשיעורים שייך רק באותה קדרה שבזה אע"פ שהחתיכות נפרדות מ"מ ע"י שהסיר א' אינו חשוב אלא כריבוי בשיעורים [אך בפמ"ג מבואר שגם כמה חתיכות בשר ע"ג שפוד חשוב ריבוי בשיעורים הביאו המשנ"ב סק"ה] וכן צידד הגרשז"א ז"ל בשש"כ פרק ל"ב הערה קע"ז וכן דעת הגריש"א ז"ל בשבות יצחק עניני יו"ט פרק ג'.

**ריבוי בשיעורים בלישה**

לעניין לישת הבצק יש לעיין אם נחשב כריבוי בשיעורים או שכל משהו ומשהו חשוב כמלאכה לעצמה ומדברי המשנ"ב בסי' תק"ו שעה"צ ס"ק נ"ו מבואר להדיא דשייך בזה התירא דריבוי בשיעורים וכן מבואר בשו"ת בית אפרים או"ח סי' נ' וע"ע שעה"צ סי' תקל"ג סק"ז.

**להניח בקדרה לאחר שכבר הניחה על האש לפני שנתבשל**

עי' ברמ"א סי' תק"ג סעיף ב' שלא הותר להרבות בסיר אלא לפני שמניחו ע"ג האש אולם עי' מאירי ביצה כא ע"א "זה שכתבנו שלישראל מיהא מרבה בחתיכות בקדרה אחת פירושו בבת אחת הא משנתבשלה האחת לא ויש מחמירין עד שלא יניחה על גבי האש ואין נראה כן וכו'", ע"ש. ומבואר מדבריו שטעם ההיתר הוא מדין ריבוי בשיעורים ולא מדין הוספת טעם בתבשיל ואפ"ה מותר להוסיף כל שעדיין לא התבשל.

**ריבוי בשיעורים בדבר שהותר מטעם מתוך**

בשו"ת נובי"ת או"ח סי' כ"ה ובשו"ת הגרע"א קמא סי' י"ז מבואר שגם מה שהותר במתוך אי' להתירא דריבוי בשיעורים אולם בציץ הקודש סי' ל"ו רצה לחדש שרק מלאכה הנעשית לצורך אוכל נפש מותר להרבות בה שלא לצורך, אבל לא במלאכה שהותרה במתוך [וכן צידד בשו"ת שבט סופר סי' ס"ט וע"ע במאורי אש פרק א' ענף ו'] וטעמו ע"פ מה שכתב שם לחדש שרק מלאכה לצורך אוכל נפש הותרה ביו"ט אבל מלאכה שהותרה מטעם מתוך אינה אלא דחויה והרי בר"ן מבואר שטעם היתר ריבוי בשיעורים הוא משום שמלאכת אוכל נפש הותרה ביו"ט ע"ש. ועי' בשו"ת ארץ צבי סימן ס"ו שהביא מקור לדבריו מדברי הפוסקים בסי' תמ"ו שכתבו שלא הותר לשרוף חמץ בפסח באופן שיכול לקיים מצות תשביתו בלי מלאכה ע"ש. [ועי' שו"ת מגדנות אליהו (הוצאה ישנה) ח"ב סי' קפ"ה] אולם בחי' בן הרמב"ן לעיל יב ע"א מפורש שגם מלאכה שהותרה במתוך היא הותרה ואינה דחויה

**להרבות כשאין עיקר דעתו לצורך מה שנצרך ליו"ט**

ע"ש שכתב לחדש עוד שלא הותר להרבות יותר ממה שצריך ליו"ט אלא כשעיקרו נעשה לצורך יו"ט אבל לא כשרובו נעשה לצורך חול וחילו ע"פ סברת התוס' בשבת כד ע"ב (ד"ה לפי) שטעם איסור הקרבת נדרים ונדבות ביו"ט הוא כיון שעיקרו לצורך קיום מצוה לכן צרכי הדיוט בטלים אצל צרכי גבוה וא"כ ה"ה אם עיקרו לצורך חול בטל צרכי יו"ט אצל חול אך לכאורה יש להעיר בדבריו שהרי מצינו בביצה כה ע"א שמותר לשחוט מסוכנת ביו"ט כל שיוכל לאכול ממנו כזית בשר ולמה לא נימא שכיון שרובו לצורך חול שיתבטל צרכי יו"ט לגבי צרכי חול, ועמד בזה באמרי בינה דיני יו"ט סי' ה' ובברוך טעם (שער הואיל ומתוך עמ' ס"ח) ולכאורה החילוק הוא שכדי להתבטל לא סגי במה שהוא מיעוט בכמות אלא דבעינן שעיקר השחיטה יהא נעשית בשבילו וכמו בנדרים ונדבות שמעלת גבוה אינו משום שיש להם יותר בקרבן אלא משום שעיקר השחיטה נעשית באמת לצורך גבוה ורק ממילא נשאר בשר לכהנים ולבעלים וכבר העיר שם הציץ הקדש שמדברי הרמ"א בסי' תקי"א סעיף ב' אינו נראה כדבריו ע"ש.

**מרבה באופן שמוכח שהוא לצורך חול**

וע"ע בציץ הקודש שכתב שכל שמרבה כל כך באופן שיש אומדנא דמוכח שאינו לצורך היום יש לאסור ע"פ המבואר בב"י סי' תק"ג שהמרבה לצורך חול אסור לומר להדיא שעושה כן לצורך חול והרי כל שיש אומדנא דמוכח הרי זה כאומר להדיא ע"ש עי' גידולי טהרה סי' ל', "ואע"ג דגבי ממלאה אשה תנור פת כתב הר"ן דריבוי שיעורים אינו אסור מה"ת ביו"ט מ"מ בכה"ג דמחמם יורה גדולה של חמין ונוטל ממנה קיתון אחד לצורך שתייה מודה הר"ן דאסור מן התורה".

**מותר להרבות גם כשעושה להדיא לצורך חול**

עי' תוס' שבת לט ע"ב (ד"ה אלא) שכתבו להוכיח שאף לדעת בית שמאי שלא הותר לחמם מים לצורך רחיצת פניו ידיו ורגליו מ"מ מותר להרבות במים שמבשל לצורך שתייה גם לצורך רחיצה והוכיחו כן מעירובין סח ע"א וע"ש בגליון הש"ס שתמה הגרע"א למה לא הביאו גמרא מפורשת בביצה יז ע"א שאי' שם שממלא נחתום חבית מים אע"פ שא"צ אלא קיתון א' ועי' שעה"צ סי' תקי"א ס"ק י"ח שתי' שמביצה יז ע"א אין להוכיח שמותר להרבות גם כשמרבה להדיא לצורך דבר האסור וזה הוכיחו מעירובין סח ע"א שמותר לומר לנכרי שמחמם מים ליולדת שיוסיף מים גם לצורך תינוק לפני מילתו שאסור לחמם בשבילו. [וכ"כ באמרי בינה דיני שבת סי' י"ח אך איהו ז"ל נקט שרק באמירה לנכרי הותר במכוון להדיא לדבר האסור ולא בישראל כמו שאסרו לאפות ככר חציה של נכרי אך כבר כתב השעה"צ סי' תק"ו ס"ק נ"ו שכל שיש לו אפשרות לאכול הכל אף שעושהו להדיא לצורך דבר האסור לא שייך לאסור משום אפשר למפלגה בלישה ע"ש]

**ריבוי בשיעורים כשצריך להוסיף בטרחה**

עי' בשו"ת פני משה ח"ב ס"א הביאו הגרע"א סי' תק"ג סעיף ב' שלא הותר להוסיף בשיעורים כשיש בדבר תוספת טרחה וכ"כ בפר"ח שם. [ובמחצה"ש שם ציין לדברי רש"י ביצה יז ע"א שטעם היתר בריבוי בשיעורים משום שנעשה בטרחה אחת והיינו שלדעת רש"י שמתוך מתיר אפילו שלא לצורך ע"כ האיסור בזה אינו אלא משום טרחה (אך יש לדחות דלצורך חול גרע)] ואין האיסור משום הכנה והיינו כיון שלא נעשה בבת אחת עם מה שצריך ליו"ט שהרי מבואר בתוספתא שבת פי"ג הל' י"ט שמותר לשטוף י' כוסות אע"פ שאינו צריך אלא לאחד [והובא במג"א סי' שכ"ג סק"ח] כיון שכל אחד ראוי לו וא"כ גם בנידו"ד יש להתיר מהאי טעמא [אולם בלחם יהודה למהר"י עייאש פרק א' מהל' יו"ט ה"י נקט שאיסורו מדין הכנה וצ"ע] וע"כ שכיון שהוא טרחה גדולה איסורו מצד טרחה שלא לצורך יו"ט וע"ש שלהוסיף בקדרה כמה חתיכות מותר אע"פ שטורח בכל חתיכה לבדה שוודאי טרחה זוטא כזו לא נאסר ורק למלאות החבית במים מן הבור ע"י סחיבת דליים בכמה פעמים שהדבר כרוך בטרחה גדולה לא הותר לצורך חול ודעת השו"ע הרב סי' תק"ג קו"א סק"א שמותר למלאות המים בכל גוונא

והנה לדעת האוסרים משמע שאין זה הגבלה בעיקר דין ריבוי בשיעורים אלא איסורו מדין טרחה ולכן לא אסרו אלא טרחה יתירה אבל להניח חתיכות בשר בזה אחר זה הותר אע"פ שטורח בכל א' בנפרד כיון שאין בזה טרחה יתירה וכש"כ הפר"ח סי' ת"ק שגם להחם סיר גדול של מים הוא יותר טרחה מלחמם קומקום קטן וע"כ כיון שאין בזה אלא טרחה קטנה לא חשו לזה ע"ש.

**אופן שאסור גם בטרחה זוטא**

אך יעוי' ברא"ש לעיל (פ"א סי' ט"ז) שכתב שמליחת בשר אין להתיר מדין ריבוי בשיעורים, כיון שצריך להפוך כל חתיכה וחתיכה וצ"ב כיון שמולח במפולת יד אחת [וכש"כ המאירי לעיל יא ע"ב] מה לי שצריך לטרוח ולהפוך כל אחת ואחת ואף שלהלכה אנו מקילים למלוח הרבה בב"א עי' בב"ח סי' ת"ק שהיינו משום שמעיקר הדין אין עיבוד באוכלים לכן הקילו בזה וכ"כ במשנ"ב שם ס"ק כ"ב והרי בזה ודאי ליכא טרחה יתירה וכבר העיר בזה הפר"ח שם שודאי גם המוסיף לחמם מים יותר מן הנצרך גורם לקצת תוספת טרחה ואפ"ה הותר כל שאין בזה טרחה יתירה, ומשמע שכל שיש טרחה נוספת בכל חתיכה כבר לא חשוב כריבוי בשיעורים כיון שמתעסק בכל חתיכה בנפרד ועי' בשו"ת אגרו"מ או"ח ח"ב סי' ק"ג שנקט שמהאי טעמא אסור לעשות אפילו טרחה כל דהו לצורך ריבוי בשיעורים [ע"ש שהיינו אפילו למלאות סיגריות בקופסא כדי להוציאו ביו"ט ולא יצטרך לכולם ביו"ט] אך דבריו צ"ע דמ"ש ממה שהותר למלאות הבשר בכמה חתיכות בשר בזה אחר זה וכמבואר במשנ"ב סי' תק"ג סק"ה ולכאורה צריך לחלק דשאני מילוי הסיר בשר שעושה הטרחה לפני תחילת העסק במלאכה ולכן אין בכוחה של הטרחה לפגום בשם ריבוי בשיעורים אבל במליחת הבשר שכבר התחיל המליחה ואח"כ טורח להפוך כל א' להמשיך במליחה יש בכח מעשה זה להפריד חתיכה מחתיכה ולהגדירו כעושה הרבה מלאכות ולא כריבוי בשיעורים

**ממלאה אשה כל הקדרה בשר**

עי' ברשב"א שהיתר זה אינו מדין ריבוי בשיעורים אלא משום שריבוי הבשר בתבשיל מטעים כל התבשיל וכהיתרא דמילוי תנור פת ולכאורה יש לחלק בין מה שהותר להוסיף בשר למילוי תנור פת

דהנה עי' ב"י סי' תק"ז סעיף ו' שהביא מהרא"ה [בחידושיו לסוגיין והובא נמי באורחות חיים הל' יו"ט סי' י'] שמה שהתירו למלאות התנור פת אע"פ שאינו צריך אלא ללחם א' משום שהפת נאפית יפה כשהתנור מלא הוא רק כשכוונתו בריבוי הפת לצורך תיקון הפת הנצרך ליו"ט וכן מבואר בחי' רבינו נחמן לק' כא ע"א וכתב ע"ז הב"י ואין נראה כן מדברי הפוסקים. אך במג"א שם ס"ק י"ג כתב לחוש לדברי הרא"ה וכ"כ שם בא"ר ס"ק י"ד וכתב בביאור הלכה סי' תק"ג סעיף א' (ד"ה ממלאה) שע"פ זה ה"ה לעניין מה שהתירו להוסיף בשר בתבשיל גם לאחר שהעמיד הסיר על האש הוא רק כשכוונתו בהוספת הבשר כדי להוסיף טעם בתבשיל הנצרך ליו"ט ע"ש ויש להעיר בדבריו שמדברי הרא"ה שהוא המקור לדין זו מוכח דלא כדבריו שהרי איהו ז"ל ס"ל שלא הותר ריבוי בשיעורים אלא בחתיכה אחת אבל בב' חתיכות ריבוי מלאכות הוא ולא ריבוי בשיעורים [ושאני מים שחשיבי כולו כדבר א' ועי' ריטב"א עירובין סח ע"א ובמאירי שם] ולכן פירש שמה שהתיר ת"ק להוסיף בבשר הוא משום הוספת הטעם בתבשיל ולדעתו מחלק הת"ק בין ריבוי בשר בקדרה שמותר מפני ריבוי הטעם בתבשיל לבין ריבוי פת בתנור שלא הותר ורשב"א הוסיף להתיר גם להרבות פת וע"ז כתב הרא"ה שלא הותר אלא במכוון בריבוי הפת לתועלת זו ומשמע להדיא שמה שהתיר ת"ק להרבות בשר לא נאמרה הגבלה זו והחילוק מבואר שריבוי פת אין תועלת מעצם האפייה ורק ממיעוט החלל משא"כ בבשר הרי יש לו תועלת מעצם הבישול שזה הוא שמוסיף טעם לשאר התבשיל.

**אם מותר לעשות הכנות לבשר שמוסיף**

וי"ל עוד נפק"מ והוא במה שיש להסתפק האם מותר ג"כ לעשות מלאכות בהכנת הבשר כדי להכניסם בסיר והנה לעניין פת שמבואר שמותר למלאות התנור עם פת אע"פ שאינו צריך אלא לחם א' משום שהפת נאפית יפה כשהתנור מלא עי' מטה משה סי' תקצ"ט ובשו"ת בית אפרים או"ח סי' נ' שכתבו שרק עצם אפייה מותר ולא לישת הבצק אולם דעת הפנ"י לק' כב ע"ב שכמו שהותרה האפייה כמו כן הותרה הלישה ועי' שפ"א לק' כא ע"א שדן בזה אך נראה שזהו רק לענין פת נאפית יפה ששם אין לו תועלת מעצם האפייה רק ממיעוט חלל התנור ומה שנחשב האפייה כמלאכת אוכל נפש הוא כיון שזהו חלק מאפיית הפת אבל תיקון הפת גרע אפילו ממכשירי אוכל נפש משא"כ בהוספת בשר בקדרה שיש לו תועלת מעצם הטעם שיוצא מהבשר בבישולו נמצא שהבשר כתבלין ושפיר יש להתיר גם עשיית מלאכה לצורך הכנת הבשר לבישול.