בית הסתרים ב
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / ענינים שונים

יום ב' ה' ניסן תשס"ו

א] נדה ס"ז: מיתיבי בית הקמטים ובית הסתרים אינם צריכין לביאת מים, נהי דביאת מים לא בעינן מקום הראוי לביאת מים בעינן, כדר"ז וכו' ושאין ראוי לבילה בילה מעכבת בו.

והנה בטעמא דמילתא דהגם דל"ב ביאת מים בבית הסתרים מ"מ בעי' שיהא ראוי לביאת מים, נחלקו הראשונים, דבד' התוס' בסוגיין מתבאר דהוא משום דכל בשרו משמע אפי' בית הסתרים, וע"כ הגם דממעטי' דל"ב ביאת מים בבית הסתרים, מ"מ בעי' שיהא ראוי לביאת מים, ובדומה לזה כתבו התוס' סוכה ד"ו: קידושין דכ"ה: ומנחות די"ח:.

ובתוס' הרא"ש בסוגיין כתב הטעם בזה, ז"ל, דורחץ את כל בשרו משמע מאבראי, ומ"מ ראוי לביאת מים בעינן כיון דלפעמים נכנס בו המים, עכ"ל.

ובחי' הרמב"ן קידושין דכ"ה. פירש הטעם בזה, ז"ל, וי"מ ראוי לבא בו מים בעינן מדרבנן, שאע"פ שלא הצריכו חכמים שיהא צריך לבא בו מים הצריכו שיהא ראוי לכך כשם שמצינו בתורה שהחמיר בראוי לבילה יותר מן הבילה עצמה ותקון רבנן כעין דאורייתא, ואפשר דהואיל ומצינו לענין טומאה שהוא גלוי אף לענין טבילה גלוי הוא שצריך שיהא ראוי לבא בו מים, עכ"ל.

ובחי' הרשב"א שם כתב, ז"ל, וי"מ דמדרבנן בעלמא לפי שצריך טבילה כל גופו ד"ת התקינו דלשון ושנים שפעמים מגולין יהו צריכין להיות ראוין לבוא בו מים, ובתוס' מתרצים דמכל בשרו דרשינן לי' וכו', עכ"ל.

ובחי' הריטב"א שם כתב, ז"ל, אומר רבינו נר"ו דהא מדרבנן בעלמא, הואיל ולענין טומאה דינו כגלוי מן התורה, שויוה רבנן לענין טהרה נמי כגלוי, מיהו רחיצה וביאת מים לא בעי דהא כתיב ורחץ את כל בשרו מה בשרו מאבראי אף כל מאבראי, עכ"ל.

ומבו' בזה פלוגתת הראשונים, דדעת התוס' ותוס' הרא"ש דהא דבעי' בבית הסתרים שיהא ראוי לביאת מים הוי זה מדאורייתא, ודעת הריטב"א דאי"ז אלא מדרבנן, והרמב"ן והרשב"א נסתפקו בדבר, ובחי' הריטב"א חולין דפ"ג: מ' קצת דהא דבעי' שיהא ראוי לביאת מים הוי זה מדאורייתא.

ב] והנה בשו"ת הרמ"ע מפאנו סי' ק"י כתב, ז"ל, עוד שאלת לפלוף יבש שבתוך החוטם מהו שיחוץ בטבילה כדרך שחוצץ אפי' בתוך העין אם הוא יבש, תשובה, הכלל בחציצה שלא נתנה תורה למלאכי השרת, ומה שהוא חלל הגוף אפי' ראוי לביאת המים אינו צריך אלא במקום שדרכו להיות מתגלה לפעמים כגון תוך העין ובית הסתרים והקמטים, ונכון מאד ליזהר על שפת החוטם בפנים וכו', אבל בחלל הפנימי פשיטא שאינו מעכב וכו', ובפ"ק דקדושין כ"ה ע"א ילפינן מדכתיב ורחץ בשרו במים מה בשרו מאבראי אף כל מאבראי, ובכל מקום שאין דרכו להגלות לעולם אפי' ראוי לא בעינן שאין שום אדם מקפיד עליו ועוד מה שהוא לגמרי מן החלל לאו בקפידה תליא מילתא אלא כל עיקר אינו טעון ביאת מים, עכ"ל, והובאו דבריו בגליון הגרע"א לשו"ע סי' קצ"ח ס"ז.

והנה יש לסייע לד' הרמ"ע מפאנו מד' הרשב"א בקידושין הנז', שכתב דהא דבית הסתרים בעי ראוי לביאת מים הוא מדרבנן בעלמא, דהתקינו דלשון ושנים שפעמים מגולין יהיו צריכין להיות ראוין לבוא בו מים, והרי להדיא דכל הא דבית הסתרים בעי ראוי לביאת מים הוא רק במקום שלפעמים מגולה, אך מקום שלעולם אינו מתגלה ל"ב ראוי לביאת מים.

וע' עוד בשלנ"ל בקידושין שם, שכתב דהא דבעי' ראוי לביאת מים הוא משום דזימנין דמגלי, ומ' מדבריו דמכח זה בעי' מדאורייתא שיהא ראוי לביאת מים, ועכ"פ גם לדבריו ל"ב ראוי לביאת מים אלא במקום שמתגלה לפעמים, ולא במקום שאינו מתגלה לעולם.

וכבר עמד ע"ז השואל בשו"ת הגרע"א סי' ס', והוסיף עוד, דאף למש"כ הרשב"א בשם התוס' דהא דבעי' ראוי לביאת מים דרשי' לי' מכל בשרו, מ"מ משמע דליכא חילוק בין ב' הטעמים אי הוי דרבנן אי דאוריי', וכ"ה דלתי' קמא דהוי זה דין דרבנן, ל"ב ראוי לביאת מים רק במקום שמתגלה לפעמים, ה"נ לתי' בתרא דדרשי' לה מקרא דכל בשרו ל"ב ראוי לביאת מים רק במקום שמתגלה לפעמים, והגרע"א בהמש"ד כתב ע"ז,, דודאי גם רומ"פ לא נקט רק לסמך בעלמא לא להוכחה, דהרי פעמים רבות מצינו דיש חילוקי דינים בין ב' טעמים וב' תירוצים אף שלא ביארו אותם להדיא.

והגרע"א כתב ע"ז, ז"ל, לכאורה דברי מעכ"ת תמוהים הא עדיין נ"מ בשניהם, דאלו לטעמא דהוי דרבנן ממילא גם בקמטים לא בעי ראוי לביאת מים דהא הוי כטמון לענין טומאה כדאיתא פ' יוצא דופן שרץ בקומטו טהור, ואלו לטעמא דהוא דאורייתא בודאי בעינן ראוי לביאת מים, עכ"ל.

ודבריו צ"ב, דמדבריו נ' דהשוה ד' הרשב"א והריטב"א זל"ז, ואף מש"כ הרשב"א דהתקינו דלשון ושנים שפעמים מגולין יהיו צריכין להיות ראויין לבא בו מים, הוא משום דמכח הא דלפעמים מגולין, ע"כ לגבי טומאה הוו כגלוי, וע"כ הצריכו אף שיהיו ראויין לביאת מים, ואשר זמש"כ דלה"ט גם בקמטים ל"ב ראוי לביאת מים דהא הוי כטמון לענין טומאה.

אמנם לכאו' בל' הרשב"א לא מ' כן, אלא הא דהצריכו חכמים בבית הסתרים שיהא ראוי לביאת מים, הוא משום הא גופא דלפעמים מגולין הן, והיינו דהגם דלא חשיבי מאבראי כיון שמכוסין הן, מ"מ כיון דלפעמים מגולין הן והוו מאבראי, הצריכו חכמים שיהיו ראויים לביאת מים.

ולפ"ז הרי פשוט דאף לה"ט בעי' בקמטים שיהיו ראויים לביאת מים, שהרי אף קמטים הוו מגולים לפעמים, וע"כ אף דלענין טומאה דין בית הקמטים כבית הסתרים, מ"מ כיון דלפעמים מגולין הן הצריכו חכמים שיהיו ראויים לביאת מים, וכ"ה מבו' בד' הרמ"ע מפאנו הנז', דמה"ט הוא דבעי' בבית הקמטים שיהי' ראוי לביאת מים, משום שדרכו להיות מתגלה לפעמים, וז"ב.

ועיי"ש בד' הגרע"א שכתב דלהדיא משמע בסוגיין דאף בית הקמטים בעי ראוי לביאת מים, וטעמא בעי להרשב"א והריטב"א דאמאי בעי' ראוי לביאת מים, הא לענין טומאה הוי טמון, וכתב דצ"ל כיון דמשכחת דבאותו מקום פעמים בטומאה דהוי כגלוי אולי יתפשטו הקמטים, מש"ה אמרו חז"ל דלא פלוג ואף בשעה שאינם מתפשטים בעי ראוי לביאת מים, ועיי"ש שכתב עפי"ז די"ל דאף לטעמא דרבנן בעינן ראוי לב"מ בכל בית הסתרים אף היכי דלעולם סתום, דאחרי דהוכחנו מכח קמטים דחז"ל עשו בדרך לא פלוג, ה"נ י"ל כיון דאמרו חז"ל בבית הסתרים דהיינו קמטים דבעי ראוי לב"מ, אמרו בכל בית הסתרים דלא פלוג, אף דליכא ראי' מקמטים די"ל דבמקום אחד אמרו לא פלוג ולא ממקום למקום מ"מ אפשר לומר כן וכו', עכ"ד.

אמנם למש"נ דלדעת הרשב"א ניחא בפשיטות הא דבית הקמטים בעי ראוי לביאת מים משום דלפעמים מתגלה, ול"ב למימר דעשו חכמים בדרך לא פלוג, ממילא ודאי מסתבר דשאר בית הסתרים שאינו מתגלה לעולם ל"ב אף שיהא ראוי לביאת מים.

ג] וגם למש"כ הריטב"א דהא דבית הסתרים בעי ראוי לביאת מים הוי מדרבנן, דהואיל ולענין טומאה דינו כגלוי מן התורה, שויוה רבנן לענין טהרה נמי כגלוי, נמצא לכאו' ג"כ דתוך החוטם דאינו כגלוי לגבי טומאה, לא בעי' בי' ראוי לביאת מים.

ועד"ז הוא גם למש"כ הרמב"ן דאפשר דהואיל ומצינו לענין טומאה שהוא גלוי אף לענין טבילה גלוי הוא שצריך שיהא ראוי לבא בו מים, עכ"ל, ובדבריו משמע דמה"ט בעי' מדאורייתא שיהא ראוי לביאת מים, ומ"מ כ"ז הוא במקום הגלוי לענין טומאה, אך תוך החוטם שאינו כגלוי לענין טומאה, ל"ב שיהא ראוי לביאת מים, והנה אמנם למש"כ הרמב"ן בתחילה דהא דבעי' ראוי לביאת מים הוי זה מדרבנן שהחמירו חכמים שיהא ראוי לביאת מים, הרי דשפיר י"ל דהוי זה בכל בית הסתרים, אך ע"ז י"ל ע"ד ד' השואל בשו"ת הגרע"א הנז', דמשמע דליכא חילוק בין ב' הטעמים, וכ"ה דלטעמא בתרא ל"ב ראוי לביאת מים אלא במקום שהוא גלוי לענין טומאה, ה"נ לטעמא קמא לא הצריכו חכמים שיהא ראוי לביאת מים אלא במקומות אלו.

ואמנם דבזה יש לדון כד' הגרע"א, דכיון דחזינן דאף בית הקמטים בעי ראוי לביאת מים, ואף דל"ה כגלוי לענין טומאה, ובע"כ דכיון דמשכחת דבאותו מקום פעמים בטומאה דהוי כגלוי אולי יתפשטו הקמטים, מש"ה אמרו חז"ל דלא פלוג ואף בשעה שאינם מתפשטים בעי ראוי לביאת מים, הרי דממילא תו י"ל דה"נ בעינן ראוי לב"מ בכל בית הסתרים אף היכי דלעולם סתום, דכיון שעשו חכמים בדרך לא פלוג, ה"נ י"ל כיון דאמרו חז"ל בבית הסתרים דהיינו קמטים דבעי ראוי לב"מ, אמרו בכל בית הסתרים דלא פלוג.

אמנם בעיקר קו' הגרע"א ע"ד הריטב"א דמ"ט בעי' בבית הקמטים שיהא ראוי לביאת מים, הרי אף לענין טומאה דינו כבית הסתרים, לכאו' י"ל בזה לפמש"כ המקנה בקידושין שם, דהא דקומטו דחשיב בית הסתרים, הוא רק כשהוא מכוסה, אך כשהוא מגולה ל"ח כלל בית הסתרים, ועיי"ש שכתב כן גם לגבי שן ולשון, אך זה חידוש ואי"ז במשמעות סתימת הדברים, וצ"ע אם יש לחלק בזה בין קומטו לבין שן ולשון, ולפ"ז שפיר ניחא דע"כ לגבי טבילה הצריכו טבילה אטו זמן שהוא מגולה, ויותר נראה דלגבי טבילה ל"ש לחלק בין אם עתה הוא מכוסה או הוא מגולה, אלא כל מקום שלפעמים חשיב מגולה צריך ראוי לביאת מים, ושו"ר שכבר כתב כן בחלקת יואב יו"ד סי' ל"א.

ולפ"ז הרי אין לנו מקור דעשו חכמים בדרך לא פלוג, אלא הא דבית הקמטים בעי' שיהא ראוי לביאת מים, הוא משום דאף לגבי טומאה דינו כגלוי בזמן שאינו מכוסה, ולפ"ז ודאי מסתבר דבשאר מקומות דהוו כבית הסתרים לענין טומאה, ל"ב שיהיו ראויים לביאת מים.

והנה אמנם בד' הנובי"ק יו"ד סי' ס"ד מבו' דמפרש, דמש"כ הריטב"א דכיון דלענין טומאה דינו כגלוי שויוה רבנן לענין טהרה נמי כגלוי, אין המכוון רק למקומות דהוו כגלוי לענין טומאת מגע, אלא אף במקומות דהוו כבית הסתרים לענין טומאת מגע, מ"מ כיון דאית בהו טומאת משא, הצריכו חכמים שיהיו ראויים לביאת מים, וכ"נ להדיא מד' הסד"ט סי' קצ"ח סקכ"ג עיי"ש, וכן נוטה בשו"ת אג"מ יו"ד ח"א סי' צ"ז סוף ענף ה', ולפ"ז כל מקום שאינו בלוע בעי' בי' שיהא ראוי לביאת מים, ודלא כמש"נ עפי"ד הריטב"א.

אמנם הדברים צ"ע, שהרי הא דאף בית הסתרים מטמא במשא, אין הטעם משום דחשיב כגלוי לענין זה, אלא היינו משום דלענין טומאת משא ל"ב כלל מקום גלוי, אלא אף מקום שאינו גלוי מטמא במשא, ורק בלוע הוא דאינו מטמא במשא משום דטומאה בלועה לא מטמאה, וא"כ לכאו' אי"ז טעם דיצריכו חכמים שיהא מקום זה ראוי לביאת מים, וגם אי"ז מתישב בל' הריטב"א דלענין טבילה דינו כגלוי מן התורה, שהרי הא דמטמא במשא אי"ז משום דדינו כגלוי, אלא משום דל"ב מקום גלוי, ובע"כ דמכוון הריטב"א הוא דדינו כגלוי לטומאת מגע, וכאשר כ"ה לישנא דגמ' שם בלשון דגלוי הוא אצל השרץ, והיינו לענין טומאת מגע.

וכפי הנראה נתכוין לזה הגרע"א בשו"ת שם לתמוה כן ע"ד הנוב"י, ז"ל שם, מה דהשיג רומעכ"ת על שו"ת נודע ביהודה, יפה השיג וכזה יש להשיג על וכו' זכרון יוסף, במ"ש דדוקא לענין טומאה מבעי' לן דילפינן מקרא דוידיו כו', ומבעי' לי' אי הוי כטמון או לא, וכ"ז תמוה דהא דינא דבלוע אינו מטמא במשא לא ילפינן מקרא דוידיו רק מקרא דנבילה כדאיתא בחולין, ומה שיי' דטמון וגלוי לענין משא, הא בודאי הוי טמון מדאינו מטמא במגע אלא דמבעיא אי הוי כבלוע, עכ"ל.

ד] ובזה ניחא משה"ק הזכרון יוסף, הובא בסד"ט סי' קצ"ח סקכ"ג, בהא דבעי לעיל דמ"ב: באותו מקום של אשה בלוע הוי או בית הסתרים הוי למאי נפ"מ וכו', ואמאי לא אמר דנפ"מ לענין חציצה דבית הסתרים בעי ראוי לביאת מים משא"כ בבלוע, עיי"ש מש"כ לישב בזה.

אך לפי הנ"ל א"ש בפשיטות, דאף אם או"מ בית הסתרים הוא, נמי ל"ב שיהא ראוי לביאת מים, כיון שאינו מתגלה לעולם, וגם לענין טומאה אין דינו כגלוי.

ה] והנה הגרע"א שם הוכיח ממש"כ הרמ"א בסי' קצ"ח סמ"ג, די"א שהאשה צריכה להטיל מים וכו' שלא תהי' צריכה לעצור עצמה ולא יהי' ראוי לביאת מים, והרי דבעינן שם ראוי לביאת מים, ועיי"ש שכתב דיש לדחות די"ל דאם עוצרת המי רגלים מתחזקים ומתהדקים שפתי הרחם להדדי ושם בעי ראוי לביאת מים, עכ"ד.

אמנם הנה הראב"ן סי' שכ"ו כתב, ז"ל, וצריכה להטיל מ"ר קודם טבילה דבעי רבא זבה שנעקרו מי רגלי' וירדה וטבלה מהו ועלתה בתיקו, וספיקא דאיסורא לחומרא וכו', עכ"ל, וכ"ה בראבי"ה סימן קפ"ה, ז"ל, ונראה לי שצריכה להשתין קודם טבילה אם נצרכת, כדאסקינן לעיל בפרק יוצא דופן גבי זבה שנעקרו מימי רגלי' וכו', עכ"ל,

ובשו"ת מהר"ח או"ז סי' קי"ז, ז"ל, כתב לי הר' עובדי' שראה בצפנת פענח בשם ראב"ן האשה שטבלה ולא הטילה מים תחלה לא עלתה לה טבילה וכו', וכתבתי לו תמה אני אם יצא מפי הגאון מעולם, דאותה בעיא היא לטהרות ומשום מעיינות הזב וה"ה רוקה שנתלש בפי', אבל לבעל אפילו אם אחר טבילתה נגעה במעיינות הזב אינה נאסרת לבעלה, ואי משום שצריכה לעצור עצמה ולא יהי' אותו מקום ראוי לביאת מים מידי דהוי אקמצה שפתותי', לזה אין ראי' מאותה בעיא דלאו בהכי איירי, עכ"ל.

אמנם בביאור ד' ראב"ן וראבי"ה צ"ל, דכונתם דלהצד דזבה שנעקרו מימי רגלי' בתר עקירה אזלי', והרי דלא חשבי' להו כחלק מן הגוף, הרי ממילא דה"נ מי רגלים אלו חוצצין.

אמנם צ"ע בזה, דאם אכן אף מ"ר אלו חוצצין, א"כ מ"ט בעי רבא התם רק משום דכבר חייל עלייהו דין מעיינות קודם שטבלה, תיפו"ל דלא חיילא כלל הטבילה משום דהן חוצצין, וכבר תמה כן בביאור הגר"א סי' קצ"ח סק"נ ע"ד מהר"ח או"ז שהסכים דיש לדון משום חציצה במה שעוצ עצמה, אך בדעת ראב"ן וראבי"ה צ"ל, דאי משום חציצה הרי אי"זה אלא מדרבנן, משום דאי"ז אלא במיעוט, ורבא בעי שמא אף מדאורייתא ה"ז מטמא משום דכבר חייל ע"ז דין מעיינות, ואולי אף הגר"א שתמה בזה, הוא רק על ד' מהר"ח או"ז שדן דשמא ל"מ הטבילה משום שעוצרת עצמה ודמי לקמצה שפתותי', ושמא ס"ל להגר"א כהסוברים דקמצה שפתותי' ל"מ הטבילה מדאורייתא, ואכ"מ בזה.

ועכ"פ מבו' לפ"ז להדיא בד' ראב"ן וראבי"ה, דאף בתוך הנקב דמ"ר בעי' שיהא ראוי לביאת מים, הגם שאינו מתגלה לעולם וגם אינו כגלוי לענין טומאה.

ומצינו כן עוד בד' הראב"ן, דהנה ז"ל הראב"ן סי' שכ"ו, וצריכה להדיח קמטי' וכו' ובית הסתרים דאיבעיא להו אותו מקום בלוע הוא או בית הסתרים, אמר רבא בית הסתרים וצריך להדיח, עכ"ל, והרי שדעתו דאף באו"מ בעי' שיהא ראוי לביאת מים, והיינו משום דס"ל דבכל בית הסתרים בעי' שיהא ראוי לביאת מים, ורק מקום שבלוע הוא ל"ב שיהא ראוי לביאת מים, וע"כ דין או"מ אם בעי' שיהא ראוי לביאת מים, תליא בפלוגתת אביי ורבא אם בלוע הוא או בית הסתרים הוא.

וכ"נ בפיהמ"ש להרמב"ם מקואות פ"ט מ"ב, ז"ל, וכן אבר המשגל באשה אם לא תנקה את עצמה ברחיצה לפני הטבילה הרי מחמת הזיעה והלכלוך שיש שם יהי' חציצה וכו', עכ"ל, ומ' דאף בתוך או"מ בעי' שלא יהא דבר החוצץ, וכ"נ בפיהמ"ש שם פ"ח מ"ה דכלל תוך האף בכלל בית הסתרים, וע"ז כתב אח"כ דבעי' ראוי לביאת מים, ומ' דאף תוך החוטם הפנימי בעי' שיהא ראוי לביאת מים, אף שאינו מתגלה לעולם, וגם אינו כגלוי לענין טומאה.

וכן ראיתי להוכיח ממש"כ בפי' הר"ש מקואות פ"ח מ"ד, די"מ דהא דהאשה ששימשה ביתה וירדה וטבלה ולא כיבדה את הבית כאילו לא טבלה, הוא משום חציצה, ובפשוטו לא איירי בגונא שיש ש"ז במקום הגלוי אצל השרץ, דמלבד דא"כ תיקשי דאף בלא דין חציצה נטמאת האשה במגע הש"ז, וי"ל, גם מתבאר לא כן ממשה"ק עליהם הר"ש מהא דמוכח דאם הטבילוה במטה ולא נתהפכה מותרת לאכול בתרומה, ואם החציצה היא משום הש"ז הנמצא במקום הגלוי אצל השרץ, הרי ל"ש כלל מהתם שלא נתהפכה וליכא ש"ז בחוץ כלל, והרי דאף בתוך או"מ בעי' שיהא ראוי לביאת מים, הגם שאינו מתגלה לעולם וגם אינו גלוי לענין טומאה.

וכן נקטו הנובי"ק סי' ס"ד ותנינא סי' קל"ה, והסד"ט קצ"ח סקכ"ג, והחת"ס סי' קצ"ט, דכל מקום שאינו בלוע לענין טומאה, הוי בכלל בית הסתרים דבעי' שיהא ראוי לביאת מים, וכ"ה בד' רבים מן האחרונים.

ו] והנה התוס' בחולין דע"ג. הקשו בדינא דידות הכלים דלר"מ מטביל עד מקום המדה, דליהוי אידך חציצה דהוי מיעוטו המקפיד, ותירצו דאיירי בידות העשויין כעין חוליות, וכן הק' בחי' הרשב"א שם והניח בצ"ע, ובפי' הר"ש והרא"ש במקואות פ"י מ"ה תירצו דהוי כבית הסתרים דל"ב ביאת מים, ואף דמ"מ בעי' ראוי לביאת מים, מ"מ בבית הסתרים דכלים ל"ב אף ראוי לביאת מים כדמשמע בתוספתא.

ובדעת התוס' וש"ר שלא תירצו כן בפשוטו צ"ל דס"ל דלא חשיב כבית הסתרים, וכ"ה בל' הר"ש והרא"ש דאין הדבר מוכרע דחשיב כבית הסתרים, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בחולין שם דלענין מגע טומאה כיון דכל העומד לחתוך כחתוך דמי לא חשיב כבית הסתרים.

והנה אמנם בדעת הר"ש והרא"ש צ"ל, דהגם דלענין טומאה חשיב כגלוי, מ"מ לענין טבילה חשיב כבית הסתרים, דומיא דלשון ושינים דחשיבי כגלוי לענין טומאה ולענין טבילה חשיבי כבית הסתרים, וכבר כתב כן באג"מ יו"ד ח"א סי' נ"ח וסי' צ"ז ענף ה', שו"ר באבנ"ז יו"ד סי' רס"ז סק"ב דלא ניח"ל בזה, עיי"ש, אך בסי' שס"א סקי"א חזר וקיים לזה, אך בדעת התוס' ודעימייהו שפיר י"ל דאף לגבי טבילה חשיב כגלוי.

שו"ר בחכם צבי סי' ס"ב שעמד בזה, ז"ל, וא"כ אף שיסבור בידות הכלים שהם עתידים לקצוץ דכקצוץ דמי, ע"כ ס"ל דמגע בית הסתרים היא דאל"ה ליהוי חציצה, וא"כ אין משם ראי' דס"ל כרבינא לענין דלהוי כמגע גלוי, דאדרבא משם מוכח דמגע בית הסתרים הוא, אלא דרבינא מחלק בין חיבורי אוכלין לחיבורי כלים וכו', עכ"ל, וע' גם בשו"ת יהודה יעלה ח"א יו"ד סי' צ"ט שעמד בקו' זו.

אך לפי המבו' י"ל עוד, דלעולם מודו התוס' ודעימייהו דחשיב כבית הסתרים, ואך דס"ל דאף בית הסתרים דכלים בעי ראוי לביאת מים, ומה שהוכיחו הר"ש והרא"ש מתוספתא דבית הסתרים דכלים ל"ב ראוי לביאת מים, הנה הוא מהא דתניא בתוספתא דמגל שנשברה ידה מן הסיטה ולפנים אינה חוצצת מפני שהיא כבית הסתרים, ואם אף בכלים בעי' ראוי לביאת מים, א"כ מ"ט אינה חוצצת, הרי הגם דבית הסתרים הוא, מ"מ בעי' שיהא ראוי לביאת מים.

אמנם לדעת הראשונים בקידושין נ' דאין ללמוד כן מד' התוספתא, די"ל דהא דאין חציצה פוסלת ול"ב שיהא ראוי לביאת מים, הוא משום דמקום זה אינו מתגלה לעולם, וגם לגבי טומאה דינו כבית הסתרים, ואשר ע"כ ל"ב בי' שיהא ראוי לביאת מים, אך לעולם בית הסתרים שמתגלה לפעמים, או דלענין טומאה הוי כגלוי, בעינן אף בכלים שיהא ראוי לביאת מים.

והר"ש והרא"ש דלמדו מינה דבית הסתרים דכלים ל"ב ראוי לביאת מים, אזלי לטעמייהו דס"ל דכל בית הסתרים ראוי לביאת מים, וכמבו' כן בד' הר"ש בפ"ח מ"ד שהבאנו לעיל סק"ה, וכ"ה מבו' גם בתוס' הרא"ש בסוגיין שפי' הטעם דבעי' ראוי לביאת מים דהוא משום שלפעמים באין בו המים, ונ' דכל בית הסתרים בעי ראוי לביאת מים, ואף אם אינו מתגלה לעולם והוי כבית הסתרים אף לענין טומאה, וכ"ה משמעות ד' הרא"ש במקואות פ"ח מ"ה שכתב דכלל בכלל בית הסתרים לתוך החוטם, וכתב ע"ז דבעי' שיהא ראוי לביאת מים, ומ' דאף תוך החוטם הפנימי בעי' שיהא ראוי לביאת מים, הגם שאינו מתגלה לעולם וגם אינו כגלוי לענין טומאה.

ולפ"ז הרי י"ל, דאף אם מודו התוס' ודעימייהו דמקום החתך חשיב כבית הסתרים, מ"מ כיון דלענין טומאה חשיב כגלוי וכמפורש בחולין שם, ע"כ אף לענין טבילה בעי' שיהא ראוי לביאת מים, וגם למש"כ הרשב"א דבמקום המתגלה לפעמים הצריכו חכמים שיהא ראוי לביאת מים, י"ל דכיון דהיד עומדת ליחתך וכחתוך דמי, ודאי חשיב כמקום המתגלה לפעמים דבעי' בי' ראוי לביאת מים.

ולפ"ז הרי דממש"כ הב"י והפרישה והב"ח בסי' ר"ב דהא דידות הכלים שעתיד לקוצצן אין חוצצין הוא משום דבבית הסתרים דכלים לא חיישי' לחציצה כדאיתא בתוספתא, בע"כ שדעתם דבכל בית הסתרים בעי' שיהא ראוי לביאת מים, וע"כ יש ללמוד מד' התוספתא דבבית הסתרים בכלים ל"ב שיהא ראוי לביאת מים.

ז] בפי' הר"ש שלהי מקואות, הביא הא דתניא בתוספתא וכו' הנכנס לו חץ ביריכו וכו' ואם קרם עליו העור מלמעלה הכל מודים שאינו חוצץ, שכל הבלועין באדם ובבהמה ובחי' ובעוף טהורין וכו', ופירש הר"ש, ז"ל, שכל הבלועין, לענין טומאה בלועה קאמר דלא מטמאה כדקתני מתני', ואתא למימר דלכך אינו חוצץ, דכי היכי דלענין טומאה בטל אגב גופו כשקרם העור מלמעלה ותו לא מטמא ולא מיטמא, לענין חציצה נמי בטל אגב גופו, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ומבו' בזה, דהא דבלוע אינו חוצץ, אין הטעם משום דבמקום הבלוע ל"ב שיהא ראוי לביאת מים, אלא הטעם הוא משום דהדבר החוצץ הבלוע בטל לגוף, וע"כ אינו חוצץ, וכ"ה במאירי שם ובאו"ז סי' ע', וכ"ה בראבי"ה סי' תתקצ"א, וזה ניחא להר"ש וראבי"ה לטעמייהו, שנת' לעיל בדעתם דכל בית הסתרים בעי' שיהא ראוי לביאת מים, וע"כ י"ל דה"נ מקום הבלוע בעי' שיהא ראוי לביאת מים, אך לדעת הסוברים דל"ב ראוי לביאת מים רק במקום המתגלה לפעמים, או במקום שהוא גלוי לענין טומאה, הרי ודאי דמקום הבלוע ל"ב שיהא ראוי לביאת מים.

אמנם הנה בשו"ת נובי"ק יו"ד סי' ס"ד ותנינא סי' קל"ה נקט דהא דבלוע אינו חוצץ הוא משום דמקום הבלוע ל"ב שיהא ראוי לביאת מים, ועיי"ש שדן בהך מילתא אם בלוע חוצץ, ולפלא שלא הזכיר לדין חץ שקרם עליו העור שאינו חוצץ משום דבלוע הוא, שו"ר שעמד ע"ז באבנ"ז יו"ד סי' רס"ז סק"ז, עיי"ש מש"כ בזה, דאיכא תרי גווני חציצה, וצ"ב, וכ"ה מבו' בד' רבים מן האחרונים.

ולכאו' נפ"מ בזה, היכא שהדבר החוצץ אינו בלוע, והוא חוצץ על מקום בלוע, דאם הא דבלוע אינו חוצץ הוא משום דמקום הבלוע ל"ב בי' ביאת מים, הרי דאף בכה"ג אינו חוצץ, אך אם הא דבלוע אינו חוצץ הוא משום דהדבר החוצץ הבלוע בטל לגוף, הרי דבכה"ג דהדבר החוצץ אינו בלוע ואינו בטל לגוף, ה"ז חוצץ, ושו"מ שכבר עמד בזה בשו"ת הר צבי יו"ד סי' קס"א, ועיי"ש עוד במה שנחלק עם הכוכב מיעקב סי' קל"א בדין מקום הבלוע שאצל אשה זו אינו בלוע, ואכמ"ל.

אמנם הנה בד' ראבי"ה שם מבו' להדיא, דאף שהדבר החוצץ אינו בלוע, מ"מ כיון שהמקום שחוצץ עליו הוא בלוע, אי"ז חציצה, עיי"ש במש"כ בשער המדובלל ומחובר יחד כמין לבד, דאפי' אם נחלק בין מדובלל לקשור ונדונם כחדא חתיכה של לבד, הו"ל בלוע ועדיף מבית הסתרים, וכ"כ לעיל מינה דידות הכלים וציפורן במקום חיבורה, הוי כבלוע ואינו חוצץ, והרי דאף דהדבר החוצץ אינו בלוע, מ"מ כיון דהמקום שחוצץ עליו הוא בלוע, לי"ב דין חציצה, וצ"ע בזה.

עוד נפ"מ י"ל בזה, במש"כ בשו"ת תשובה מאהבה ח"ג בהגהות השו"ע, והובא בלחם ושמלה סי' קצ"ח, דכל הא דבלוע אינו חוצץ הוא רק בשאין סופו לצאת, אך היכא שסופו לצאת ה"ז חוצץ, ולמד כן מד' הר"ש שם דהא דחץ בלוע מציל ילפי' לה מק"ו מבלוע שסופו לצאת דמציל וכ"ש בלוע שאין סופו לצאת, וע"כ אם סופו לצאת ה"ז חוצץ, עכ"ד, ועי' בשו"ת רב פעלים ח"ב יו"ד סי' כ"ח וח"ג יו"ד סי' ט"ז שנחלק עליו, וכ"ז ל"ש רק אם הא דבלוע אינו חוצץ הוא משום דהדבר הבלוע בטל וכמאן דליתי' דמי, אך אם הא דבלוע אינו חוצץ הוא משום דמקום הבלוע ל"ב שיהא ראוי לביאת מים, ל"ש כל נידון זה.

ונ' להוסיף עוד בזה, דודאי מודו כו"ע דל"ב ראוי לביאת מים אלא בבית הסתרים ולא במקום בלוע, וכמו שהוכיח הנובי"ת סי' קל"ה להוכיח כן, דאם גם בלוע בעי ראוי לביאת מים א"כ לא תהני שום טבילה עד שישולשל כל המאכל שבמעים, דלענין חציצה לטבילה אם הי' הדין שחוצץ שם א"כ אפילו נתעכל המאכל הי' חוצץ, שודאי לא בטל לגבי הגוף שהרי סופו לצאת וגם נקרא מקפיד עליו שודאי מקפידים שלא ישאר בגוף זמן ארוך יותר מדאי, וא"כ לא משכחת טבילה כלל עד שישב בתענית למרק כל אכילה שבמעיו, והא ודאי ליתא, וכיון שבמעיו אינו חוצץ א"כ מה גבול תתן לו באיזה מקום יהי' חוצץ, אלא שודאי שכיון שהגיע למקום הנקרא בלוע שוב אינו חוצץ, עכ"ד, ומה שבקרם עליו עור הוצרכו להא דבטל לגוף וכמאן דליתי' דמי, הוא משום דשאני התם דהעור התחתון הוא העור העתיד להתקיים, דהעור שקרם עתיד ליפול, וע"כ בעי' שיהא ראוי לביאת מים, וכל הא דאין החץ חוצץ הוא משום דהחץ בלוע הוא ובטל לגוף.[[2]](#footnote-3)

ועד"ז נ' גם במש"כ ???בדין צואה שבין הציפורן לבשר דאינה חוצצת משום דה"ז בלוע ובטל לגוף וכמאן דליתא דמי, ונ' דגם בזה י"ל, דכיון דהצפורן הוא ממותרי הגוף, בעי' שיהא הבשר שתחת הציפורן ראוי לביאת מים, והציפורן עצמה אינה חוצצת, כיון דהויא חלק מן הגוף, וע"כ כל הא דצואה שתחת הציפורן אינו חוצץ, הוא רק משום דה"ז בלוע ובטל לגוף.

1. ובב"י סי' קצ"ח כתב דהא דאם קרם עליו עור אינו חוצץ הוא משום דכה"ג אינו מקפיד עליו, וכבר תמה ע"ז הסד"ט שם סקכ"ו דמ"ט נטה מהטעם המפורש בתוספתא ובר"ש דהוא משום דבלוע אינו חוצץ.

   ובהא דחץ שאינו נראה אינו חוצץ, בפשוטו ג"ז הוא משום דבלוע אינו חוצץ, אמנם ויש להעיר עוד למש"כ הרמב"ן בהלכות פ"ט, ז"ל, חץ התחוב באדם בזמן שנראה חוצץ, לפיכך אשה שנכנס לה קוץ ברגלי' לא תטבול עד שתעקור אותו בכדי שלא יראה ממנו בחוץ כלום, שלא תרגיש בו ותקפיד עליו, עכ"ל, וכ"ה ל' הרשב"א בתוה"ב הארוך, ומבו' בזה דכל הא דחץ שאינו נראה אינו חוצץ, הוא משום שאינו מקפיד עליו, וצ"ל דכה,ג לא חשיב כבלוע ויל"פ הטעם בזה בכמה אנפי, אך ל' הרשב"א בתוה"ב הקצר, בכדי שלא יראה וכו' "או" שלא תרגיש בו ותקפיד עליו, ולפ"ז היכא שאינו נראה אין הטעם משום שאין מקפדת ע"ז, אלא משום דבלוע הוא ואינו חוצץ, וצ"ע מהי הגירסא האמיתית בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויל"ד עוד, דמה שהוצרכו בזה להא דהבלוע בטל לגוף, הוא משום דהעור שקרם עליו עתיד ליפול, וע"כ לא חשיב מקום זה כבלוע, דדמי לידות הכלים שעתיד לקצצן שדנו הראשונים דיהא חציצה במקום חיבורן, ולא חשבי' לי' כבלוע, וע"כ כל הא דאין החץ חוצץ הוא משום דהחץ בטל להגוף וכמאן דליתי' דמי, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)