מ_מ חזקות ורשויות מהדו_ב
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ מהדו_ב

ל' מנ"א פ'

דף מס' 1

**טומאת מעל"ע**

**ב' א' -** **אלא מעת לעת וכו',** המאירי כתב דטומאת מעל"ע היא גם כשראתה בהרגשה, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן ג' א' ד"ה מרגשת, וכן נקטו המהר"ם והחידוד הלכות גם בדעת רש"י, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דפירש למשנתינו כשמצאה דם ע"י בדיקה, - ועמש"כ המשנ"א במשנתינו, והנאו"י בסימן כ"ו סק"ד, והחזו"א בסימן צ"ו סקי"א לדון בזה.

בסוגיית הגמ' לקמן ד' ב' האריכו בטעמא דחכמים דטמאה מעל"ע, ועמש"כ בזה החידוד הלכות בסוגיין ע"ד התוד"ה מעל"ע, והערול"נ לקמן שם, והחזו"א בסימן צ"ז סק"א.

לקמן ו' א' אמרו דבחולין לא גזרו טומאת מעל"ע, אלא בקדש, ונחלקו אם גזרו אף בתרומה, והתוס' וש"ר האריכו מ"ט לא מטמאינן למפרע מדינא משום דהו"ל ספק טומאה ברה"י, ויתבאר בעזה"י במקומו.

לקמן ל"ו א' אמרו בדין רואה אחר דם טוהר, דכל דליכא שהות לטמאות מעל"ע, אף לא טימאו מפקידה לפקידה, ובפירש"י בכתובות ל"ו א' פירש דפליגי בה תנאי שם, בגיורת שראתה ביום שנתגיירה, - ופשוט דכ"ז הוא לדעת חכמים, אך לדעת הלל דמטמאה מפקידה לפקידה אף לימים הרבה, אף הרואה אחר דם טוהר והרואה ביום שנתגיירה מטמאה למפרע.

**מפקידה לפקידה ממעטת ע"י מעל"ע,** בפירש"י כתב דהיינו כגון בדקה עצמה שחרית וכו' דאמרינן לקמן במתניתין פעמים צריכה להיות בודקת, - והמהר"ם דקדק מדבריו דדוקא בדיקה שבודקת מתקנ"ח ממעטת, והביאוהו המל"מ בפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ד, והסד"ט בסימן קצ"ו סק"ג, - ועמש"כ בתשו' חת"ס יו"ד סימן קפ"ז והערול"נ בסוגיין לדחות לזה, ומש"כ בס' פתחי נדה חכמת בצלאל לקמן ד' ב', ד"ה ובזה מקום.

**כל אשה שיש לה וסת די' שעתה,** בפירש"י כתב דהוא משום דאורח בזמנו בא, וכ"כ הפסקי רי"ד, והרשב"א במשמה"ב בית ז' ש"ג יא:, - אך התוס' לקמן ס' ב' ד"ה עוברה, כתבו דהוא משום דהיא מסולקת, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב שם, והר"ן בפ"ק דשבועות ה. מדפי הרי"ף, - ויתבאר בעזה"י עוד בענין זה בסוגיא דוסתות, ואכ"מ.

**אינה מונה אלא משעה שראתה,** הגר"א באלי' רבה כתב דקמ"ל דאינה מקולקלת למנינה, ובפשוטו הוא משום דמוקמינן לה אחזקתה, - וקשיא מזה על מש"כ האבנ"ז יו"ד סימן שמ"א דבתינוק שספק אם נולד בער"ש או בשבת, ליכא למיתי עלה משום חזקת מעוברת, דל"מ החזקה לומר דנולד בשבת, ועד"ז כתב החזו"א בסימן קט"ו סק"א דל"מ חזקת מעוברת לומר דעכשיו הוא דילדה וליתן לה ימי טוהר, - אך בד' הרמב"ן לקמן נ"ג ב' מבו' דהא דאינה מונה אלא מיום שראתה, הוא משום דאין ספק מוציא מידי ודאי, עייש"ה, ולפ"ז ניחא.

**מ"ט דשמאי,** התוס' הרא"ש הק' דמ"ט לא בעי דמ"ט דהלל דמטהר בחולין, ועד"ז הק' הרשב"א והריטב"א, דהרי טעמא דשמאי תריצא הוא, כדחזינן דאף הלל מטהר בחולין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש כתב דנקט טפי לפרש טעמא דשמאי משום דמטהר לגמרי. - **ב** התוס' הרא"ש כתב לפרש עוד דבעי מ"ט דשמאי שלא עשה סייג לדבריו, וכ"כ הרשב"א. - **ג** הרשב"א כתב לפרש עוד דאכתי לא ידעינן אם בדינא פליגי ואפי' לחולין או בטהרות בלבד פליגי, וכ"כ הריטב"א. - **ד** הריטב"א כתב לפרש עוד דמה שאמרו מ"ט דשמאי הוא להתחלת ענין, דודאי טעמא דשמאי הוא משום דהעמד אשה על חזקתה, ועיקר מה שבאו לפרש הוא לטעמא דהלל, ועד"ז כתב הרמב"ן. - **ה** הרמב"ן כתב בשם י"מ דהא דמטהר הלל אי"ז משום חזקה, אלא הוא משום דילפינן מסוטה לטהר ספק טומאה למפרע, ונתבאר להלן, ולפ"ז ניחא הא דבעי דמ"ט דשמאי, וכמש"כ בחי' הר"א.

**העמד אשה על חזקתה,** בפירש"י כתב דהיינו דמוקמינן לה על חזקתה שהיתה קודם ראי' כשנתעסקה בטהרות, אך הרמב"ן והרשב"א פירשו דהיינו דמוקמינן לה על חזקתה שהי' לה כשבדקה עצמה ומצאה טהורה.

והרש"ש תמה ע"ד רש"י דמה מקום יש להעמידה על מה שהיינו מחזיקין אותה בטהרה קודם שראתה, הרי על אותה שעה אנו דנים, - והתורת יקותיאל בסימן י"ח סק"א, והאבנ"ז בחו"מ סימן קע"א בתשו' מאביו כתבו דמצינו כה"ג בכ"ד דמהני מה שהוחזק לפנינו, אף דעכשיו אנו דנים על שעה זו עצמה, עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

ובטעם הא דהוצרך רש"י לפרש כן, כתב התורת יקותיאל שם דהוא משום דס"ל דכיון דעכשיו היא טמאה לפנינו, לא מצינו לטהרה מכח מה שהוחזקה טהורה בתחילה, כיון דאיתרע חזקה זו, וכל הא דמטהרינן לה הוא משום שהחזקנוה בטהרה קודם ראי', וכ"כ האמרי בינה באהע"ז סימן ל' ד"ה והנה הרא"ש, - ובשם הגר"נ זצ"ל פירשו בד' רש"י, דעיקר דין חזקה הוא להעמיד דבר על "חזקתו" שהיתה לו בלא לידת הספק,[[2]](#footnote-3) ול"מ הא דמעיקרא הי' טהור, אלא דמכח זה אף עכשיו הוי בחזקת שהוא טהור, ויש להעמידו על חזקתו זו, ואכמ"ל.

החידוד הלכות הק', דאם הא דאינה מטמאה למפרע הוא משום חזקת טהרה, א"כ בזבה שטבלה וראתה ביום ח', ניחוש שמא הי' הדם מאתמול ולא עלתה לה טבילה, והויא בחזקת טומאה,[[3]](#footnote-4) וכתב דצ"ל דאף בכה"ג אמרינן דהעמד אותה בחזקת מעין סתום, וכ"כ בתשו' נובי"ק יו"ד סימן ס"ג בשם מהר"ח כהן דעיקר הא דמטהרינן הכא הוא משום חזקת הגוף,[[4]](#footnote-5) ועמש"כ בזה החוו"ד בסימן קצ"ו סק"ד, והשערי ישר בש"ב פכ"א, - ובתשו' נובי"ק יו"ד סימן מ"ו האריך דהא דמדינא אין האשה טמאה למפרע, ל"ב בזה להחזקת טהרה, אלא הוא משום דכותלי בית הרחם לא מוקמי דם, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ואכמ"ל.

**בטעם הא דלא מטהרינן משום חזקת הטהרות**

התורי"ד הק' דמ"ט לא קאמר דטעמא דשמאי הוא משום דהעמד טהרות על חזקתן,[[5]](#footnote-6) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התורי"ד כתב דהוא משום דיש בהן ודאי מגע, ובכה"ג אין לטהר אלא משום חזקת האשה, ועד"ז כתב הריטב"א בקידושין ע"ט א' בטעם הא דמטמא הלל משום דאיכא ריעותא מגופה, ולא מטהר משום חזקת הטהרות,[[6]](#footnote-7) ועד"ז כתב הרמב"ן בחולין פ"ו א' במה שדנו דל"מ חזקת האשה משום דטמאה לפניך, ולא מטהרינן משום חזקת הטהרות,[[7]](#footnote-8) ועיקר הך מילתא דבודאי נגע לא אזלינן בתר חזקה, יתבאר בעזה"י באורך במקומו.

**ב** הריטב"א בעירובין ל"ו א' כתב בשם הר"מ ב"ר שניאור, דהא דבמקוה שנמדד ונמצא חסר לא מוקמינן להטהרות אחזקתן, הוא משום דאין לנו לדון חזקה אלא מדבר שהספק בא ממנו, ולפ"ז הרי דמה"ט גם הכא אין לטהר משום חזקת הטהרות, כיון דעיקר הספק הוא על האשה,[[8]](#footnote-9) וכ"נ בד' התוס' הרא"ש בסוגיין שכתב דכיון דטומאה דידהו משום לתא דידה משו"ה לא מוקמינן להו בחזקת טהרה, וכ"כ הר"א מזרחי בתשו' מים עמוקים סימן כ"א, והסד"ט בסימן קצ"ט סק"מ, - והפליתי בסימן פ"א סק"ד כתב בע"א דאף דמדינא אזלינן בתר חזקת טהרות, החמירו בקדשים דלא אזלינן בתרה, ולאו' הוא ג"כ מכח הא דעיקר הספק הוא על האשה.

**ג** המהר"ם כתב דהוא משום דלא חשיבא חזקה כל שלא הי' לה שעה מבוררת, ובטהרות ליכא שעה מבוררת כ"כ בטהרתן, וצ"ב, ועמש"כ בזה הפתחי נדה בסוגיין באורך.

**ד** בחי' בית מאיר בסוגיין כתב בדעת הר"ן, דאין לטהר משום חזקת הטהרות, דהו"ל ספק טומאה ברה"י דספיקו טמא אף במקום חזקה, ורק היכא דאיכא חזקה על האשה, הוא דלי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י.[[9]](#footnote-10)

**והלל וכו' אבל איתתא כיון דמגופה קחזיא לא אמרינן אוקמה אחזקתה,** בפירש"י משמע דהיינו דהו"ל חזקה העשוי' להשתנות, וכ"נ בתוס' הרא"ש בסוגיין ובתורי"ד קידושין ע"ט א', וכ"ה בתשו' רבינו פרץ הכהן שהועתק בהע' לחי' הריטב"א בסוגיין, ובקוש"ק כתובות י"ט ב' וקידושין ס"ו א', עיי"ש, וכ"כ בתשו' מהרי"ט ח"א סימן מ"א וסימן נ"א,[[10]](#footnote-11) - אך הריטב"א כתב בתו"ד דהגריעותא הכא היא משום שדרך הנשים לראות דם ומגופה חזיא ודם טיפה כחרדל קרוב לצאת בלא הרגשה, ועיי"ש שכתב דגם לגבי חבית ומקוה ומבוי איכא לה"ט, וצ"ב.[[11]](#footnote-12)

בחי' הב"ח כתב לפ"ד רש"י, דמה שאמרו דמגופה קחזיא, אין המכוון כלל להא דהוי הריעותא מגופה, אלא המכוון רק להא דהיא עלולה לכך, - אך לכאו' יש מקום לפרש דמה שאמרו דמגופה קחזיא, היינו דל"מ הא דעשוי' להשתנות, אלא משום דהוי השינוי מגופה, דכיון דהיא מצ"ע עשוי' להשתנות, ל"מ לה החזקה, ולא בשינוי הבא מבחוץ, והביה"ל בבראשית ג' כ"ב כתב בד' רש"י, דמלבד הא דמגופה קחזיא, בעינן נמי להא דהיא עלולה לראות, ועיי"ש מש"כ בזה.

בתשו' ר"פ הכהן שם האריך דמכח ה"ט דהחזקת טהרה עשוי' להשתנות, ל"מ החזקה מדינא,[[12]](#footnote-13) וכתב דאין לפרש דאי"ז אלא משום סייג לתרומה וקדשים, דאי"ז במשמעות לישנא דגמ' דכי אמרינן אוקי מילתא אחזקה וכו', וכ"כ בתשו' מהרי"ט ח"א סימן מ"א, עיי"ש, - אך הש"ש בש"ג פ"י - פי"ב האריך דאי"ז אלא משום מעלת תרומה וקדשים, אך מדינא מהני חזקה זו, עיי"ש, וכ"ה משמעות ד' התוס' לעיל בריש ד"ה מעל"ע ולקמן ג' א' ד"ה ואיבע"א דהא דמודה הלל בחולין הוא משום דמוקמינן להאשה בחזקת טהרה, וכ"כ הרשב"א וש"ר בסוגיין, והרי דאף דאיכא ריעותא מגופה, שפיר מהני החזקה מדינא, ואי"ז טעם אלא לעשות סייג בקדשים.[[13]](#footnote-14)

לדעת הסוברים דמדינא לא אזלינן בתר חזקת טהרה דהאשה משום דאיכא ריעותא מגופה, קשיא דמ"ט מודה הלל בחולין דטהורין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב דאע"ג דאיכא למיחש במילתא, כיון דלא מכרעא מילתא דטומאה מוקמינן טהרות אחזקתייהו דאפושי טומאה לא מפשינן, ובפשוטו מכוון דבריו, דאף דלא מצינו לטהר משום חזקת האשה כיון דאיכא ריעותא מגופה, מ"מ מטהרינן משום חזקת הטהרות,[[14]](#footnote-15) וכ"כ מדעתו האחיעזר בח"ב סימן א' סק"ד (ד"ה ובזה יש להעיר).[[15]](#footnote-16) - **ב** הרמב"ן כתב עוד דהוא משום דילפינן מסוטה לטהר בספק טומאה דלמפרע, וכ"כ בתשו' מהרי"ט ח"א סימן מ"א ד"ה ומיהו נראה.[[16]](#footnote-17) - **ג** בתשו' ר"פ הכהן שם כתב דהוא משום דא"כ לבו נוקפו ופורש, וצ"ב.[[17]](#footnote-18) - **ד** למש"כ בתשו' נובי"ק יו"ד סימן מ"ו ד"ה ועתה נתתי הא דמטהרינן לחולין הוא גם מכח הא דכותלי בית הרחם לא מוקמי דם.

הש"ש בש"ג פ"י הק' ע"ד הסוברים דהא דמטהרינן בחולין הוא משום דילפינן מסוטה לטהר בספק טומאה דלמפרע, מהא דתנן לקמן י"ד א' דאם נמצא לאחר זמן מביאין אשם תלוי, ולאחר אחר פטורין מן הקרבן, והרי לענין בעלה לא ילפינן מסוטה, וכמש"כ התוס' בב"ק י"א א' (סוד"ה דאין מקצת שליא), וא"כ מ"ט לאחר אחר פטורין מן הקרבן, ושם פי"ב הק' עוד מהא דתנן לקמן ט"ו א' דכל הנשים בחזקת טהרה לבעליהן, והיינו אף בנשים שאין להן וסת, - ובדעת הרמב"ן והמהרי"ט צ"ל דס"ל דאף לענין טומאת נדה לבעלה ילפינן מסוטה, וכמש"כ הרש"ש בסוטה כ"ח ב' בדעת התוס' שם, וע"כ הוא דלאחר אחר פטורין מן הקרבן,[[18]](#footnote-19) אך צ"ע דא"כ מ"ט אם נמצא לאחר זמן מביאין אשם תלוי, ולא ילפינן מסוטה לטהר, וי"ל.

הש"ש שם פי"ב הק' עוד, דאי נימא דליכא חזקה כלל בנדה משום דעלולה לכך, הדין נותן דאף בלא ראי' לפנינו ראוי להסתפק אם כבר ראתה והדם בבית החיצון, וא"כ אי"ז בכלל ספק טומאה דלמפרע, ומ"ט היא טהורה, - ובדעת הרמב"ן והמהרי"ט צ"ל דכל שלא ראינו דם לפנינו, ליכא ספק כלל שמא ראתה, ושמא הוא מכח דאשה מרגשת בעצמה, ול"ב בזה לדינא דחזקה, וכל הא דמספק"ל שמא ראתה, הוא מכח מציאת הדם, וע"כ הו"ל ספק טומאה דלמפרע.[[19]](#footnote-20)

התוס' ותוס' הרא"ש כתבו דאלמלי ה"ט דאיכא ריעותא מגופה, הוה מוקמינן לה אחזקת טהרה, אע"ג דהשתא ודאי טמאה, כמו בנגע בא' בלילה, - והאחרונים דנו בדעת רש"י בקידושין ע"ט א' ובדעת הטור באהע"ז סימן ל"ז דפליגי ע"ז, ויתבאר בעזה"י לקמן בסוגיית הגמ' בקידושין שם.

ז' אלול פ'

דף מס' 2

**פירכת הגמ' ממקוה**

**ב' ב' -** **ומ"ש ממקוה וכו' בין ברה"ר בין ברה"י טמאות,** - בפירש"י כתב דהיינו בין שהמקוה עומד ברה"ר ובין שהמקוה עומד ברה"ר, וכ"כ הרא"ש במקואות פ"ב מ"ב, וכ"כ הרמב"ם בפ"י ממקואות ה"ו, - אך התורי"ד והריטב"א כתבו דהיינו בין שנעשו הטהרות ברה"ר ובין שנעשו ברה"י, ויתבאר בעזה"י במקומו.

בד' הריטב"א מבו' דהא דפריך דמ"ש ממקוה, וס"ד דהא דמטמאינן במקוה אינו משום דתרתי לריעותא, היינו דס"ד דהא דל"מ חזקת המקוה, הוא משום דאיכא ריעותא מגופה, ולכאו' היינו דכיון דל"מ החזקה דמעיקרא, תו אזלינן בתר החזקה דהשתא, וזהו דפריך דא"כ מ"ט הכא לא אמרינן הכי.[[20]](#footnote-21)

אך הר"ן פירש דמעיקרא ידעינן דטעמא דמקוה הוא משום דתרתי לריעותא, ואך דס"ד דשמאי דמטהר אף לתרומה וקדשים, הוא משום דחזקה הו"ל כודאי, וזהו דפריך דא"כ ל"ה לטמאות במקוה משום תרתי לריעותא, דא"א כלל להעמיד הטמא על חזקתו ולומר דלא טבל, שהרי ודאי טבל, וע"ז משני דמודה שמאי דחזקה ל"ה ודאי גמור, ואפ"ה ס"ל דלא עבדינן מעלה, וע"כ שפיר מהני תרתי לריעותא.[[21]](#footnote-22)

הרמב"ן בקידושין ס"ו ב' כתב, דהא דמטהר ר"ט התם במקוה שנמדד ונמצא חסר, אתיא כשמאי, דלהלל ולחכמים דמטמאי מעל"ע, כ"ש במקוה דמטמאי למפרע משום דאיכא תרתי לריעותא דאיכא למימר חסר ואתאי חסר ואתאי, וכ"כ הריטב"א שם, ולכאו' הוא כד' הריטב"א בסוגיין דאף במקוה איכא ריעותא מגופה, וע"כ להלל וחכמים יש לטמאות אף במקוה, אך צ"ב דהרי לא מטמאי הלל וחכמים בחולין, ושמא כונתם דהא דמטהר ר"ט במקוה אף בתרומה וקדשים הוא דלא כהלל וחכמים, וצ"ע.[[22]](#footnote-23)

**להלל קשיא ודאי,** החידוד הלכות לקמן בסוגיין הק' בהא דפריך מחבית לשמאי, דלהלל נמי תיקשי, שהרי מודה הלל דלא מטמאינן למפרע אלא בתרומה וקדשים, וכתב דצ"ל דטבל דמי לתרומה ולקדשים, ולפי דבריו צ"ל דהא דהכא לא פריך להלל אלא מהא דבמקוה מטמאינן בודאי, ולא פריך מהא דמטמאינן אף בחולין, הוא משום די"ל דאף במקוה לא מטמאינן אלא בתרומה וקדשים, - אך בד' הרשב"א לעיל בסוגיין משמע שהוכיח מזה דאכתי לא קים לן דלא מטמא הלל אלא בתרומה וקדשים, עיי"ש.

**חזקת המקוה אם עדיפא מחזקת הטמא**

**אדרבה העמד מקוה על חזקתו ואימא לא חסר,** התוס' הרא"ש כתב דמשמע דפריך דהו"ל לטהר לגמרי משום חזקה דמקוה, וכ"כ הר"ן, וכ"כ הר"א מזרחי בתשו' מים עמוקים סימן כ"א, וכ"ה מבו' בד' הגר"א ביו"ד סימן ר"א ס"ק קי"ד, עיי"ש,[[23]](#footnote-24) - אך התו"י בקידושין ע"ט א' נקטו דלא עדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא, והק' דמהו שאמרו אדרבה, עיי"ש, וכ"כ המהרש"א והמהר"ם והב"ח בסוגיין, והקשו לפ"ז בהא דפריך כן לקמן לגבי חבית, והרי התם באמת הוי ספק, ועיי"ש מש"כ בזה.

ובטעם הסוברים דפריך דיש לטהר לגמרי משום חזקת המקוה, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש כתב דהוא משום דהטמא טבל לפנינו וכיון שמעמידין המקוה על חזקתו נסתלקה חזקת הטמא, וכ"כ הר"ן. - **ב** הסד"ט בסימן קצ"ט סק"מ כתב דהוא כמש"כ הריטב"א בעירובין ל"ו א' בשם הר"מ ב"ר שניאור, דלעולם אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דאזלינן הכא בתר חזקת הטמא, ולא אזלינן בתר חזקת הטהרות,[[24]](#footnote-25) והביא דכ"כ הר"א מזרחי בתשו' מים עמוקים שם, - **ג** בתשו' מהרי"ט ח"ב חו"מ סו"ס כ' כתב דהוא משום דחזקת הגוף עדיפא מחזקת הדין, עיי"ש.

הפנ"י בקידושין שם הק' ע"ד התו"י דס"ל דלא עדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא, דא"כ מ"ט לא מצרכינן לכל טמא שטבל למדוד המקוה שמא חסר הוא, אף דהוא עומד בחזקת טומאה, ובע"כ דחזקת המקוה עדיפא, - אך בחי' בית מאיר בחולין י"א א' מבו' דהיכא דלא איתרע החזקה כלל, כמקוה שלא נודע לנו שנחסר, ודאי דאזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, וכל הא די"ל דחזקת המקוה לא עדיפא מחזקת הטמא, הוא רק במקוה שנמצא חסר, עיי"ש.

**הרי חסר לפניך,** המהר"ם כתב דהיינו, דכיון דחסר לפניך, ע"כ לא אזלינן בתר חזקת המקוה, ותו אזלינן בתר חזקת הטמא וע"כ הוא דמטמאינן ודאי, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דפריך ה"נ הרי דם לפניך, לא פריך אלא לשמאי, אך להלל ניחא, דס"ל דכיון שהורעה חזקת האשה והרי דם לפניך לא אזלינן בתרה וע"כ תולין, ובמקוה דהו"ל ודאי, הוא משום חזקת הטמא.[[25]](#footnote-26)

אך בד' הרשב"א להלן בשנויא הגמ' מבו' דקו' זו היא אף לדעת הלל, וכ"נ בד' הריטב"א,[[26]](#footnote-27) - וי"ל דמפרשי דהא דמשני הרי חסר לפניך, היינו דחזקה דהשתא עדיפא מחזקה דמעיקרא,[[27]](#footnote-28) וזהו דפריך דה"נ הרי דם לפניך, והו"ל לטמאות בודאי, וכ"ה מבו' בד' המהרש"א בקידושין ע"ט א' שפירש כן, עיי"ש.[[28]](#footnote-29)

**השתא הוא דחזאי,** התוס' הק' דמ"ט דרב דאמר דהרי היא בוגרת לפנינו, ולא אמרינן השתא הוא דבגרה, וכתבו דהוא משום דרגילות שערות לבא מצפרא, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**חסר ואתאי**

**התם איכא למימר חסר ואתאי,** בביאור הגריעותא דחסר ואתאי, כתב בפירש"י דהיינו דאיתרע החזקה מקמי הכי טובא ולא ידעינן אימת, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו דהיינו דכיון דאורחי' דמקוה לחסר מעט מעט וא"א שלא לתלות שום חיסרון למפרע, אע"ג דאפשר דעד עכשיו לא חסר כשיעור, מ"מ הו"ל חיסרון כודאי ושיעורו ספק, ועד"ז כתב המהר"ם בעירובין ל"ו א', - אך הפמ"ג במש"ז סימן ק"ה סק"ג כתב די"ל דהיינו, דכיון דמעט מעט רגיל להתחסר, ע"כ לא אלימא החזקה דמעיקרא, ועיי"ש שכתב דאי"ז מתישב בד' רש"י, ועד"ז כתב התורת יקותיאל בסימן י"ח סק"ז.[[29]](#footnote-30)

הפמ"ג שם כתב לפרש בד' רש"י, דהוא כדינא דהרשב"א בחולין י"א א' ובתוה"ב בית ג' ש"ו (צא:), דכל שיצאה מחזקתה זמן מה וא"א לתת גבול לומר עתה ממש, לא אזלינן בתר החזקה דמעיקרא מדאורייתא,[[30]](#footnote-31) וכ"נ בד' הרש"ש, - וצ"ע, דהרי מסקינן הכא דכל הא דל"מ החזקה בכה"ג הוא רק משום דאיכא תרתי לריעותא.[[31]](#footnote-32)

בתשו' חכם צבי סימן ג' כתב דמה שאמרו דבמקוה איכא למימר חסר ואתאי, היינו כשהוא חסר לפנינו ממ' סאה הרבה יותר מטיפה אחת, דאף דחיסרון אותה הטיפה נעשה בב"א, מ"מ החיסרון הגדול שהוא לפנינו לא נעשה בב"א אלא חסר ואתא חסר ואתא, ואיתרע לה חזקה מקמי הכא טובא, וכ"ה בתו"ד הקרית מלך רב בפ"ג מאישות הי"ד (ד"ה ונראה שכונתם לומר), - אך התורת יקותיאל בסימן י"ח סק"ט כתב דאף אם כשנמדד המקוה היו בו מ' סאה מצומצמות, ועכשיו נמצא חסר כ"ש, אמרינן דחסר ואתאי, וזה לפי דרכו בביאור הא דחסר ואתאי, וצ"ע.

הריטב"א בעירובין ל"ו א' כתב, דכל הא דבמקוה אמרינן דחסר ואתאי, הוא רק במקוה שלא נמדד מזמן מרובה, אך מקוה שנמדד קודם זמן מועט, לא אמרינן דחסר ואתאי, ושמא הוא משום דבכה"ג מסתבר טפי לתלות שהי' כל החיסרון ברגע אחד, (ע"י אדם שנטל מן המים וכיו"ב),[[32]](#footnote-33) - והתוס' הרא"ש שם כתב, דרק בטומאה דאורייתא תלינן למימר דחסר ואתאי, אך בטומאה דרבנן לא תלינן הכי.[[33]](#footnote-34)

התוס' בסוד"ה התם כתבו דלגבי מקוה רגילות להתחסר מעט מעט וע"כ אמרינן דמעיקרא חסר, ומשא"כ בנגע דרגילות להתחסר בב"א פחות מכגריס, ובתשו' חכם צבי שם תמה טובא על דבריהם, עיי"ש, - והבינת אדם בשער רוב וחזקה סימן ל' וסימן ל"ג כתב, דכל הא דתלינן למימר דחסר ואתאי, הוא רק משום שדרך המקוה להתחסר.[[34]](#footnote-35)

בתשו' הרשב"א החדשות סימן שס"ה פירש לעיקר מה שאמרו דהכא חסר ואתאי בע"א, דהיינו דבמקוה אפשר שהתחיל חסרונו זה כמה וחסר מעט ומעט ואין מרגיש ואין יודע, ומשא"כ בנדה דמי איכא למימר דנטף הדם מעט מעט ולא ניכר או על בשרה או על בגדי', הא ודאי אילו נטף ניכר ונודע הי', ואין לחוש דיצא לבית החצון והעמידוהו כתלי בית הרחם, אכתי לא ידעינן לה"ט, אלא סבורין היינו דלכו"ע משיצא לפרוזדור נוטף ויורד, שאין כתלי בית הרחם מעמידין אותו ימים מספר, וע"כ הוא דעבדי לי ב"ש כודאי, דאילו נטף בודאי הי' ניכר, וכיון שאינו ניכר ודאי לא נטף ולא יצא, וב"ה חשו לה ועשו אותה ספק,[[35]](#footnote-36) ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז להא דפריך דדילמא הגס הגס חזיתי', ונתבאר להלן, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בסוגיין שפירש כן, ונתבאר להלן.

**הכא מאי איכא למימר חזאי ואתאי וכו',** בפירש"י כתב דע"כ לא איתרעאי החזקה עד שעת מציאת הדם והך דאשתכח השתא איכא למימר דהשתא הוא דחזאי, והריטב"א כתב דהיינו דדוקא במקוה דדרכו להתחסר מעט מעט וא"א שלא לתלות שום חיסרון למפרע, הו"ל חיסרון כודאי ושיעורו ספק, ומשא"כ בנדה די"ל דהשתא נפל כולו בחבלה והעמד אשה על חזקתה.

אך הרשב"א תמה על פירש"י, דמאי נפ"מ אם נפל בחבלה אחת או מעט מעט, הרי אף אם נפל בחבלה אחת שמא עם סילוק ידי' נפל כולו לפרוזדור וכותלי בית הרחם העמידוהו, וזה לטעמי' בתשו' החדשות שמפרש להא דחסר ואתאי בע"א, (ונתבאר לעיל), אך לדעת רש"י גופי' ניחא, וכמש"כ הריטב"א, ועיי"ש במש"כ בשם הר"ח, ובמש"כ לפרש לדברי רש"י והר"ח.

**דילמא הגס הגס חזיתי',** הרשב"א כתב דלא פריך אלא לשמאי, אבל להלל לא תיקשי כלל, דמשום דילמא לא מטמאינן לה טומאה ודאית ולא שורפין מספק את התרומה, - אך הריטב"א כתב פריך גם להלל, דכיון די"ל דחזאי ואתאי כהגס, מנ"ל דלאו הכי הוה, ועליו להביא ראי', וצ"ב.

בתשו' הרשב"א החדשות סימן שס"ה כתב לפרש להא דפריך דדילמא הגס הגס חזיתי', לפ"מ שפירש שם לעיקר מה שאמרו דהכא מאי איכא למימר חזאי ואתאי, ונתבאר לעיל, דהיינו דשמא מעט מעט נטף ולפיכך לא נודע, א"נ לפי שהי' מועט היתה תולה אותה במאכולת, אבל עכשיו נתגלה דמעיקרא נעקר ובא ונטף ולא נודע, ועיי"ש שכתב ב' דרכים אם פריך דמה"ט נחזיק אותה בטמאה ודאית כמקוה, כיון דאפשר נמי באשה בלא ראות כמקוה, או דל"מ ה"ט אלא לתלות בה למפרע, (ופריך מינה לשמאי), אך אין לטמאותה ודאי למפרע, דמשום דילמא לא מטמאינן לה טומאה ודאית.

**תרתי לריעותא**

**התם איכא תרתי לריעותא,** ביסוד דינא דתרתי לריעותא מצינו כמה דרכים, **א** הש"ש בש"ג פט"ז כתב דלדעת הסוברים דחזקה דהשתא חזקה היא, הרי דמה"ט הוא דמטמאינן בתרתי לריעותא, דכיון דאיכא חזקת טמא כנגד חזקת המקוה, אזלינן בתר חזקה דהשתא, וכ"כ הגרע"א בכ"ד.[[36]](#footnote-37) - **ב** הש"ש שם כתב דלדעת הסוברים דחזקה דהשתא ל"ה חזקה, הא דמטמאינן בתרתי לריעותא, הוא משום דחזקת טמא עדיפא מחזקת המקוה, דחזקת מקוה קטיע כיון דחסר לפניך, והחזו"א באהע"ז סימן פ' סוסקכ"ו כתב דכ"ה לכו"ע. - **ג** הגרע"א בכ"ד כתב דלדעת הסוברים דחזקה דהשתא ל"ה חזקה, הא דמטמאינן בתרתי לריעותא, הוא משום דהחסר לפניך מצטרף להחזקת טומאה ומאלימו. - **ד** בסוגיית הגמ' לקמן ג' א' בדין מבוי משמע דהא דמטמאינן בתרתי לריעותא, הוא משום דאיכא ב' ריעותות בחזקה, ואזלינן בתרייהו.[[37]](#footnote-38)

השערי ישר בש"ב פ"ב הק', דמ"ט מצטרפת חזקת הטמא לתרתי לריעותא, הרי על המקוה עצמה ל"מ חזקת הטמא כלל, וכיון דעל המקוה עצמה מהניא החזקה דמעיקרא אף דחסר לפניך, ממילא דהטובל טהור, והיינו לדעת התוס' הרא"ש והר"ן, דהא דפריך אדרבה וכו', היינו דיש לנו לילך אחר חזקת המקוה ולא אחר חזקת הטמא,[[38]](#footnote-39) - ועיי"ש שכתב דכיון דעכשיו המקוה חסרה וכל הנפ"מ היא על הטובל, ע"כ שפיר מצטרף חזקת הטובל,[[39]](#footnote-40) אך זה נסתר ממשה"ק התוס' לגבי נגע דאיכא תרתי לריעותא, ועמד ע"ז החזו"א באהע"ז סימן פ' סק"כ, ונתבאר להלן, - והקה"י בסימן ס"ב כתב לישב, דכיון דחסר לפניך, ל"מ חזקת המקוה לסלק את הספק, ובכה"ג שפיר אזלינן גם בתר חזקת הטמא, עיי"ש,[[40]](#footnote-41) וזה ע"ד המבו' בד' הר"ן, דאם חזקה הויא כודאי, ל"ש דינא דתרתי לריעותא, כיון דאין לדון כלל על חזקת הטמא, ואם חזקה ל"ה כודאי, שפיר דנים גם על חזקת הטמא.

**תרתי לריעותא היכא דלא חסר ואתאי**

התוס' הקשו דמ"ט מטמאינן בבית המנוגע אף דחסר לפניך ואיכא תרתי לריעותא, וכתבו דשאני מקוה דחסר ואתאי, ומשא"כ בנגע דרגילות להתחסר בב"א פחות מכגריס, וע"כ אמרינן דהשתא הוא דחסר,[[41]](#footnote-42) ומבו' דדינא דתרתי לריעותא הוא רק בדבר דחסר ואתאי, וכ"כ התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש כתובות ט' א', והתוס' הרא"ש והריטב"א בעירובין ל"ו א', וכן פירש המהר"ם שם בד' התוס' שם, וכן הוכיח המחנ"א בפ"ג מאישות מסוגיית הגמ' בעירובין שם,[[42]](#footnote-43) וכ"כ השעה"מ בפ"ה מתרומות הכ"ד.

אך בחי' הגרע"א בכתובות ט' א' נקט דפליגי בד"ז תירוצי התוס' בחולין י' א', ולתי' הב' והג' שם דינא דתרתי לריעותא הוא אף כשאי"ז חסר ואתאי, ורק לתי' קמא שם דינא דתרתי לריעותא הוא רק בחסר ואתאי, ועד"ז כתב החזו"א באהע"ז סימן פ' סקכ"ג,[[43]](#footnote-44) - וכן נראה בד' התוס' ותוס' הרא"ש בקידושין ע"ט א',[[44]](#footnote-45) ובד' התוס' ותוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בכתובות ע"ה ב', וצ"ע בסתירת ד' תוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש, (ובתשו' בנין עולם יו"ד סימן א' כתב דמומין הו"ל כחסר ואתאי, וצ"ע).

בגיטין ל"א א' תנן דהמניח פירות להיות מפריש עליהן תרו"מ וכו' ואבדו ה"ז חושש עליהן מעל"ע דברי ר"א, ובגמ' שם ב' אמרינן דחלוקין עליו חביריו על ר"א דתנן מקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות וכו' טמאות, - ובתשו' הב"ח סימן א' הק' דפירות שאבדו ל"ה חסר ואתאי, ובכה"ג ל"מ תרתי לריעותא, וכן הק' התבו"ש בסימן ב' סקל"ב, ובתשו' חמד"ש יו"ד סימן ח' סק"ד.[[45]](#footnote-46)

והפר"ח בס' מים חיים בגיטין שם כתב דאף דהיכא דל"ה חסר ואתאי ליכא לדינא דתרתי לריעותא ול"ה ודאי, מ"מ בכה"ג לא עדיפא חזקת הפירות מחזקת הטבל, והו"ל ספק, וכ"כ השעה"מ בפ"ה מתרומות הכ"ד,[[46]](#footnote-47) וכן נקט המהר"ם בסוגיין,[[47]](#footnote-48) וכ"כ הבית מאיר ביו"ד סימן א' ס"א, - אך מד' הב"ח ודעימי' שעמדו בזה, מבו' דס"ל דכל דאי"ז חסר ואתאי אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, וכ"ה מבו' ממש"כ הב"ח שם לגבי שוחט, וכ"ה מבו' להדיא בד' הריטב"א בעירובין ל"ו א', עיי"ש,[[48]](#footnote-49) וכ"ה מבו' בד' הפר"ח ביו"ד סימן א' סק"ט בתו"ד, ועמד ע"ז הבית מאיר שם, ובד' הקצוה"ח בסימן ל"ד סק"ה, וכ"נ בדבריו בש"ש ש"ג פ"ג.

המהר"ם עמד לפי דבריו דאף היכא דאי"ז חסר ואתאי הו"ל ספק, דא"כ אף דבבית המנוגע ל"ה חסר ואתאי, מ"מ מ"ט מטמאין להנכנס שם בודאי, ועמש"כ לישב, ופירש בזה למש"כ התוס' דכשטימא הכהן את הבית אפי' נתחסר הנגע אח"כ וכו', ועמש"כ בס' משנת ר"א בחולין סימן א' לפרש בזה.

בעיקר קו' התוס' דבבית המנוגע הוי תרתי לריעותא, מצינו כמה דרכים, **א** השטמ"ק בחולין י' ב' כתב בשם הר"ש משאנץ שכתב לישב דשאני במקוה דכשתאמר **העמד טמא על חזקתו והרי חסר לפניך א"כ בשעת העסק דהיינו בשעה שטבל לא הועילה לו טבילתו כלום, אבל הכא גם אם באת לומר הרי בצר שיעור הנגע לפניך והעמד אדם בחזקתו שבשעה שנכנס האדם לבית בצר הנגע, מ"מ טמא כיון שבשעת הסגר היה בו כשיעור, ואין לומר דבשעת הסגר הוא דחסר הנגע דמנין לך זה אין החזקה מועלת אלא בשעת העסק אבל לגבי קודם שעת העסק אין החזקה מועלת כלל,** **ולכאו' מכוון דבריו הוא, דדינא דתרתי לריעותא הוא דחזקת הטמא, הוי ריעותא בחזקת המקוה, וע"כ בבית המנוגע דחזקת הנכנס ל"מ להורות אלא על שעת כניסתו, אי"ז ריעותא בחזקת הנגע.**

ב **בתשו' חמד"ש יו"ד סימן ד' סק"ו כתב די"ל, דכל הא דמהני תרתי לריעותא הוא** רק במקוה דכל דינו הוא לטהר טמאים, ואין מקום לדון על המקוה עצמו רק שיהא כשר לטהר טמאים, וע"כ מצטרף חזקת הטמא לאשוויי תרתי לריעותא.

**ג** החזו"א באהע"ז סימן פ' סק"כ כתב די"ל, דדוקא במקוה וכו' שאין נפקותא במקוה בהעבר, ע"כ לא אמרינן כבר קם דינא בנידון המקוה דמוקמינן לה אחזקתה וממילא כשרה כל טבילה שטבלו בה, ומשא"כ בבית המנוגע שהדבר נוגע גם להבא, ע"כ דנים על הבית והוא בחזקת טמא, וממילא דהנכנס לתוכו טמא.

ורמי חבית אמקוה וכו' מאן תנא חבית ר"ש היא דלגבי מקוה נמי ספיקא משוי לי' וכו', **הרמב"ם בפ"י ממקואות ה"ו כתב דמקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות וכו' טמאות, והוא כדעת רבנן דתרתי לריעותא הוי ודאי, אך בפ"ה מתרומות הכ"ד כתב בבודק את החבית וכו' דכל ג' ימים הראשונים ודאי מכאן ואילך ספק, והרשב"א והריטב"א בסוגיין והריטב"א בקידושין ע"ט א' עמדו בסתירת דבריו, והאחרונים כתבו כמה דרכים בדעת הרמב"ם, ואכמ"ל.**

י"ח אלול פ'

דף מס' 3

**חזקה דהשתא**

**קידושין ע"ט א'** - **קידשה אבי' בדרך וכו',** לקמן בע"ב אמרו דהכא ליכא למימר העמד גוף על חזקתו, ובפירש"י שם כתב דביומא דמשלם שית ליכא חזקת נערות שהיום היא עומדת להשתנות, וכ"כ רבינו יונה בב"ב קנ"ג ב', ובתשו' ר"פ הכהן שהובא בקוש"ק לעיל ס"ו א' כתב דהוא משום דחזקה העשוי' להשתנות ל"ה חזקה, עיי"ש, - אך הבית אפרים באהע"ז סימן קי"א ד"ה ונלע"ד כתב דאין ללמוד מזה דחזקה העשוי' להשתנות ל"ה חזקה, דשאני הכא דכיון דביום זה טבעה להשתנות מנערות לבוגרת, אנו חושבים ליום זה בפנ"ע, ול"מ החזקת נערות שהי' לה בימים הקודמים, ואתחלתא דההיא ענינא מהאי יומא חשבינן, עיי"ש.[[49]](#footnote-50)

ובביאור הפלוגתא דרב ושמואל לדעת רש"י, מצינו כמה דרכים, **א** הש"ש בש"ג פט"ז והגרע"א בסוגיין כתבו דיסוד פלוגתייהו הוא אם חזקה דהשתא הוי חזקה, דלרב הוי חזקה, וע"כ כיון דביום זה ליכא חזקה דמעיקרא דנערות, מוקמינן לה בחזקה דהשתא, ולשמואל חזקה דהשתא ל"ה חזקה, וע"כ אף דביום זה ליכא חזקה דמעיקרא דנערות, לא אזלינן בתר חזקה דהשתא, וע"כ חוששין לקידושי שניהם. - **ב** הפנ"י לקמן בסוגיין בתו"ד כתב דטעמא דשמואל הוא משום דגם החזקה דהשתא ל"מ, משום דהיום היא עומדת להשתנות וספק השקול הוא, וכ"כ הקוב"ש בכתובות אות ער"ב,[[50]](#footnote-51) ועיי"ש במש"כ בטעמא דרב דאף דחזקה דמעיקרא ל"מ מכח הא דהיום עומדת להשתנות, מ"מ חזקה דהשתא מהני. - **ג** השערי ישר בש"ב פ"ד כתב דטעמא דשמואל הוא משום דאף דביומא דמשלם שית לא אזלינן לגמרי בתר חזקת נערות, מ"מ היא עומדת כנגד החזקה דהשתא, וכ"כ החזו"א באהע"ז סימן פ' סקט"ז וסקכ"ו.[[51]](#footnote-52)

התוס' לקמן שם כתבו דטעם הא דהכא ליכא למימר העמד גוף על חזקתו, וליכא חזקה דנערות, משום דרגילות הן לבא בבקר, והש"ש שם כתב דלפ"ז גם לרב לא אזלינן בתר חזקה דהשתא, והא דס"ל דהרי היא בוגרת לפנינו הוא מכח הא דרגילות הן לבא בבקר, וכ"נ בד' הגרע"א במהדו"ק סימן ז' ד"ה אלא אף, וכן משמע בד' התוס' הרא"ש, עיי"ש,[[52]](#footnote-53) וכ"נ גם בד' התוס' בנדה ב' ב' שהק' ע"ז ממה שאמרו דרב כר' נתן, והוצרכו לישב דהוא משום דרוב העולם בריאים.

אך החזו"א באהע"ז סימן פ' סקי"ח הק' ע"ז ממה שאמרו בב"ב קנ"ג ב' דלענין טומאה אזלינן בתר השתא, ותלינן לה בפלוגתא דר' יעקב ור' נתן, אף דהתם ליכא רגילות ליכנס בימות הגשמים, - ועיי"ש שכתב דמה שהוצרכו התוס' להא דרגילות לבא מצפרא, היינו משום דרק מכח ה"ט ליכא חזקה דנערות, וכאשר כ"ה משמעות ד' התוס' בסוגיין, ועיי"ש במש"כ לדחות הראי' מד' התוס' בנדה, וכ"כ השערי ישר בש"ב פ"ד.

בד' התוס' הרא"ש והתור"פ בסוגיין מבו' דלדעת שמואל אף ביומא דמשלם שית איכא לכח חזקת נערות,[[53]](#footnote-54) וזהו שכתבו דהא דאם קידשה אבי' לחוד, אינה מקודשת, הוא משום דינא דתרתי לריעותא, ולא משום דמספק מוקמינן לה אחזקת פנוי',[[54]](#footnote-55) וכ"ה להדיא בתוס' הרשב"א כתובות ע"ה ב', וכתב שם דמה"ט חוששין לקידושי שניהם, ולא מוקמינן לה בחזקת פנוי' דהוי תרתי לריעותא, משום דחזקת פנוי' לא חשיבא חזקה כלל במקום חזקת הגוף, וצ"ע ממה שאמרו לקמן בסוגיין דהכא ליכא למימר העמד הגוף על חזקתו, ושמא ס"ל דכל הא דביומא דמשלם שית ליכא חזקת נערות, נתחדש רק בשנויא דגמ' לקמן, והוא רק לדעת רב, אך שמואל לא ס"ל כן.

התוס' בנדה ב' ב' הק' לדעת רב, דמ"ש מנדה דמוקמינן לה בחזקת טהרה ואמרינן דהשתא הוא דחזאי, וכתבו דדוקא הכא מוקים לה רב בחזקת בוגרת, משום דרגילות שערות לבא בבוקר, ועיי"ש שכתבו לפ"ז דהא דפריך ממקוה וחבית, הו"מ למיפרך נמי לרב, אלא דפריך לשמואל טפי בפשיטות, וכ"כ התוס' בסוגיין, ונתבאר להלן.

והתוס' הרא"ש בסוגיין כתב בסו"ד, דלעולם בכל גווני ס"ל לרב דאזלינן בתר השתא, והא דבנדה מוקמינן לה בחזקת טהרה, הוא משום דאשה מרגשת בעצמה, ודאם איתא דהוי דם מעיקרא הוה אתי, ואף דבשנויא קמא לא ס"ל להני טעמי, היינו דלא חשיבי הני טעמי דנימא דיין שעתן, אך מ"מ סעד הם לטעמא דחזקה דמה"ט לא אזלינן בתר השתא, וכעי"ז כתב הריטב"א, ובפשוטו מבו' לפ"ז דלדעת רב, אזלינן בתר השתא אף במקום דאיכא חזקה דמעיקרא,[[55]](#footnote-56) ואי נימא דלמסקנת הגמ' הדרינן בן דביומא דמשלם שית ליכא חזקת נערות, י"ל דלפי המסקנא מודה רב דלא אזלינן בתר השתא במקום דאיכא חזקה דמעיקרא, ועמש"נ בזה להלן.

התוס' כתבו דכל הא דלשמואל חוששין לקידושי שניהם, הוא רק כשקידשה אבי' בדרך וקידשה עצמה בעיר,[[56]](#footnote-57) אך אם קידשה אבי' לחוד מודה שמואל דאינה מקודשת דהעמד אשה בחזקת פנוי' והרי בוגרת לפנינו,[[57]](#footnote-58) והתוס' הרא"ש ותור"פ כתב דהוא מדינא דתרתי לריעותא, ונתבאר לעיל דמבו' בדבריהם דאף ביומא דמשלם שית איכא חזקת נערות.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן נ"ו ד"ה ולדעתי כתב דודאי דאם אחר שנמצאת בוגרת קידשה עצמה, לא נחזור לחוש לקידושי האב ולומר דליכא חזקת פנוי' כיון שעכשיו היא מקודשת, דמ"מ עד אותה שעה הי' חזקת פנוי', ודוקא כשנמצאת בוגרת אחר קידושי שניהם, ואנו דנים על ענין הבוגרת אימתי נעשה וקידושי אחד בודאי מהני, זה לא מיקרי חזקת פנוי', ועיי"ש שכתב דמה"ט נקטו התוס' דאיכא חזקת פנוי' והרי בוגרת לפניך, ולא סגי בחזקת פנוי' לחוד, עיי"ש, וכעי"ז כתב החזו"א באהע"ז סימן פ' סקכ"ו.[[58]](#footnote-59)

ובס' אילת השחר כתב ביאור נכון בד' התוס', דאף דבעלמא כשנתקדשה קידושי ספק ואח"כ נתקדשה קידושי ודאי, היא מקודשת לשני ולא לראשון, מ"מ הכא דאף קידושי עצמה אינם אלא קידושי ספק, ומאידך הרי ידעינן דממ"נ היא אשת איש, בע"כ יש לנו לחוש גם לקידושי האב, דהיאך נימא דבודאי אינה מקודשת למי שקידשה אבי', וגם למי שקידשה היא עצמה, אינה מקודשת אלא מספק, שהרי ודאי דאם נתן לה הראשון גט, לא נימא דהיא אשת איש ודאי דהשני, ומאידך היא אשת איש בודאי,[[59]](#footnote-60) וכ"נ בד' העצמות יוסף בסוגיין שפירש כן, וכתב דמה"ט אין ללמוד מד' התוס' דמי שנתקדשה קידושי ספק, ואח"כ נתקדשה קידושין גמורים, דתהא ספק מקודשת לראשון ולא נעמידנה בחזקת פנוי'.

התוס' הרשב"א בכתובות ע"ה ב' מסיק דאף אם קידשה אבי' לחוד, חוששין לקידושיו, אף שהיא בחזקת פנוי' והוי תרתי לריעותא, משום דחזקת פנוי' לא חשיבא חזקה במקום חזקת הגוף.

**חזקה דמעיקרא במקום דחסר לפניך**

**אילימא בתוך ו' בהא נימא רב הרי היא בוגרת לפנינו,** בפירש"י כתב דהיינו משום דבאותן ו' חדשים היא בחזקת נערות, וע"כ אף דנמצאת בוגרת מי יימר דמצפרא נמי בוגרת היא, ודילמא השתא הוא דבגרה, והשעה"מ בפ"ג מאישות הי"ד דקדק מדבריו דבכה"ג חוששין לקידושי שניהם, וכן רמז הגר"א באהע"ז סימן ל"ז סקי"ג לדקדק מד' רש"י, וכ"כ הרמ"ה בסוגיין, והמאירי בשם גדולי הדורות,[[60]](#footnote-61) והבעה"ע בסוף אות קידושין, והריא"ז לעיל פ"ג ה"ד אות ז' והטוש"ע בסימן ל"ז ס"ה.

אך בד' התורי"ד בסוגיין מבו' דבתוך ו' חדשים אזלינן בתר חזקת נערות, כיון דאין זמנה להשתנות, ואין חוששין לקידושי עצמה, וכ"נ בד' הריטב"א, וכ"כ המחנ"א אישות סימן ג' בדעת התוס' בד"ה ושמואל, - והיינו משום דאזלינן בתר חזקה דמעיקרא אף היכא דחסר לפניך, וכמש"כ התוס' בנדה ב' ב' והראשונים בכ"ד, וע"כ אף דהיא בוגרת לפנינו, מ"מ בתוך ו' חדשים הויא בחזקת נערה, ואין קידושי עצמה קידושין.

בטעם הסוברים דאף בתוך ו' חדשים חוששין לקידושי שניהם, מצינו כמה דרכים **א** המחנ"א והשעה"מ שם כתב דס"ל דכל היכא דאיכא חזקה דמעיקרא במקום דחסר לפניך הוי ספק, וזה דלא כמש"כ התוס' בנדה ב' ב' והראשונים בכ"ד דאזלינן בתר חזקה דמעיקרא אף דחסר לפניך, ונתבאר להלן. - **ב** בחי' בית מאיר בסוגיין כתב די"ל דס"ל דסימני בגרות הוו חסר ואתאי, וע"כ בכה"ג לא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא, דאין ללמוד מבית המנוגע דאזלינן בתר חזקה אף היכא דחסר לפניך, אלא היכא דלא חסר ואתאי. - **ג** הבית מאיר כתב די"ל עוד דהוא משום דהחמירו חכמים בספק קידושין דלא אזלינן בתר חזקה, וכ"כ השערי ישר בש"ב פ"ג והחזו"א באהע"ז סימן קכ"ד סקי"ח. - **ד** המלבושי יו"ט בדיני חזקות סימן י"ב ד"ה ועתה נשובה כתב דהוא משום דלפעמים היא עשוי' לבגר בתוך ו' חדשים ואין לזה זמן קבוע, וע"כ הו"ל חזקה העשוי' להשתנות, ובכה"ג הוא דאין מעמידין על חזקתה כל שהיא בוגרת לפנינו.[[61]](#footnote-62)

לדעת הסוברים דלא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא במקום דחסר לפניך קשיא ממה שהוכיחו הראשונים בכ"ד דאזלינן בתר חזקה דמעיקרא אף במקום דחסר לפניך, **א** התוס' בנדה ב' ב' הוכיחו כן מהא דבנדה הוה אזלינן בתר חזקה דמעיקרא אלמלי הא דאיכא ריעותא מגופה, ואף אחר דאיכא ריעותא מגופה לא מטמאינן אלא בתרומה וקדשים, והוכיח כן הסה"ת בסימן ע"ג, - ולדעת החולקים צ"ל דהא דבנדה הוה אזלינן בתר מעיקרא, הוא משום דאילו הוה דם מעיקרא הוה אתי, ומשום דאשה מרגשת בעצמה, וכמש"כ התוס' הרא"ש והריטב"א בסוגיין,[[62]](#footnote-63) והמחנ"א שם כתב דהא דבנדה הוה מטהרינן אלמלי הא דאיכא ריעותא מגופה, הוא משום חזקת הטהרות, וצ"ע מהא דאינה מקולקלת למנינה, ומהא דתנן שם י"ד א' דאינם חייבין קרבן.

**ב** התוס' שם הוכיחו מהא דבנגע באחד בלילה וראוהו חי מבערב מטהרינן, אף דעכשיו הוא מת, - ובדעת החולקים כתב השעה"מ שם דהתם הוא משום דהו"ל ספק טומאה ברה"ר וספיקו טהור, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**ג** הסה"ת בסימן ע"ג הוכיח מהא דבמקוה שנמדד ונמצא חסר אמרינן דהעמד מקוה על חזקתו, ולכאו' מכוון דבריו להא דלא מטמאינן בזה אלא משום דינא דתרתי לריעותא, אך אלמלי כן הוה מוקמינן לי' בחזקת שלם, - ובדעת החולקים כתב השעה"מ שם דהא דבעינן לתרתי לריעותא, הוא משום דאל"כ הו"ל ספק,[[63]](#footnote-64) וצ"ע בהא דבהי' בודק את החבית וכו' ואח"כ נמצא חומץ ל"ה ספק אלא משום דאיכא תרתי לריעותא, והרי דאלמלי הא דהוי תרתי לריעותא הוה אזלינן בתר החזקה דמעיקרא, אף דהשתא הוי חומץ, ועמד ע"ז המלבושי יו"ט בדיני חזקות סימן י"ב.

**ד** הר"ן בפ"ק דחולין ג: מדפי הרי"ף הוכיח מהא דכנסה בחזקת בתולה ונמצאת בעולה מוקמינן לה בחזקת בתולה, כמו שאמרו בכתובות י"ב ב', ומהא דכשנמצאו בה מומין מוקמינן לה בחזקה דמעיקרא שלא היו בה מומין, כמו שאמרו בכתובות ע"ה ב',[[64]](#footnote-65) - ובדעת החולקים כתב השעה"מ שם דהתם עדיף דהויא חזקה הבאה מכח הרוב,[[65]](#footnote-66) וכתב לישב בזה גם מש"כ הטוש"ע ביו"ד סימן פ"א ס"ב בדין הגבינות דאמרינן השתא הוא דנטרפה, ואי"ז סותר למש"כ הטושו"ע באהע"ז דבתוך ו' היא ספק מקודשת.

בעיקר הא דלא אזלינן בתר השתא כנגד חזקה דמעיקרא, כתב החזו"א באהע"ז סימן פ' סקי"ז, דאי"ז משום דחזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא, דלר' נתן חזקה דהשתא לא גריעא מחזקה דמעיקרא, אלא הוא משום דכל דאיכא חזקה דמעיקרא לא שייך כלל חזקה דהשתא, דלא אסתפק לן מעיקרא כלל, ולא שייך להחזיק זמן העבר כדהשתא.

**לא צריכא דקדיש ביומא דמשלם שית,** הריטב"א נסתפק בגונא דלא ידענו אימתי הביאה סימני נערות, אם בכה"ג מודה רב דחוששין לקידושי שניהם, ושמא הוא תלוי בפלוגתת קמאי בדין מי שנמצאו בו ב' שערות, אם מחזקינן לי' כגדול למפרע,[[66]](#footnote-67) ואכמ"ל.

**ושמואל מ"ש ממקוה וכו',** התוס' כתבו דהו"מ למיפרך נמי לרב, דכל הא דס"ל דאזלינן בתר השתא, הוא רק בדליכא חזקה דמעיקרא, והתוס' הרא"ש מסיק דבכל ענין אזיל רב בתר השתא, וע"כ לא פריך לרב ממקוה, ונתבאר לעיל.

ובחי' הגרע"א כתב לישב, דלרב דחזקה דהשתא חזקה היא, ואך דל"מ כנגד חזקה דמעיקרא, הרי דבמקוה דאיכא חזקת טמא כנגד חזקת המקוה, והוי ספק, אזלינן בתר חזקה דהשתא דחסר לפניך, וע"כ לא פריך אלא לשמואל דס"ל דחזקה דהשתא לאו חזקה היא, - ובדעת התוס' שלא פירשו כן, י"ל לפ"ד החזו"א, דהא דלא אזלינן בתר השתא במקום חזקה דמעיקרא, הוא משום דבמקום חזקה דמעיקרא ל"ש חזקה דהשתא כלל, וי"ל עוד למש"כ האבי עזרי בפי"ח מאיסו"ב דב' חזקות לא עדיפי מחד חזקה.

כ' אלול פ'

דף מס' 4

**קידושין ע"ט ב'** - **נימא רב דאמר כר' נתן ושמואל דאמר כר' יעקב,** בפירש"י כתב דהיינו דר' נתן דאמר דאם בריא הוא עליו להביא ראי' שהי' שכ"מ דמחזקינן לי' כי השתא, הוא כרב, ור' יעקב דלא אזיל בתר השתא אלא אמרינן דשמא בשעת מתנה הי' שכ"מ הוא כשמואל, - והריטב"א הוסיף לפרש דס"ד דטעם הפלוגתא דר' יעקב ור' נתן הוא, דלר' יעקב הו"ל ספיקא אם הי' בריא או שכ"מ, ואוקי ממונא בחזקת מרי', ולר' נתן בתר השתא מוקמינן לי', וע"כ אם בריא הוא מחזקינן שהי' בריא בשעת המתנה, וה"ז מועיל להוציא ממון, וזהו דתלינן לה בפלוגתא דרב ושמואל אם אזלינן בתר השתא.[[67]](#footnote-68)

המקנה הק', דהיאך שמעינן מר' נתן דאזיל בתר השתא, הרי י"ל דהא דאם בריא הוא עליו להביא ראי', הוא משום דמעיקרא בריא, וכיון דלא איתרע חזקת הגוף כלל מוקמינן לה בחזקת הגוף, ולא משום דאזלינן בתר השתא, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ החזו"א באהע"ז סימן פ' סוסק"א, - והפנ"י הק' דהיאך שמעינן מדר' יעקב דלא אזלינן בתר השתא, הרי התם איכא גם חזקה דמעיקרא שהי' בריא, ואפ"ה ס"ל לר' יעקב דהן אין מוציאין מידו בלא ראי', והיינו משום דל"מ חזקת הגוף כנגד חזקת ממון, וא"כ היאך שמעינן מינה דלא אזיל ר' יעקב בתר השתא, ועיי"ש מש"כ בזה.

ואמנם הנה בתשו' הר"ן סימן ס"ו כתב בתו"ד דהכא כיון דאיכא למימר העמד ממון על חזקתו, לא אמרינן העמד זה בחזקת בריא כמו שהי' מתחילה, ואע"פ שעכשיו ג"כ הוא בריא, לפי שאותה חזקה עשויה להשתנות שהרי החולי מצוי, ולפיכך אף על פי שעכשו ג"כ נמצא בריא אין אותה חזקה מבטלת חזקת ממון, ובתשו' בית אפרים אהע"ז סימן קי"א כתב דבזה מתישב הא דתלינן לה הכא בפלוגתא דרב ושמואל, אף דהתם איכא חזקה דמעיקרא דהוא בריא, והיינו משום דליכא למיזל בזה בתר חזקה דמעיקרא כנגד חזקת ממון, משום דאותה חזקה עשוי' להשתנות, - אך עיי"ש בסוד"ה ולכאורה האריכות שהק', דאם לא אזלינן בזה בתר חזקה דמעיקרא משום שהחולי מצוי, הרי מה"ט גופא לית לן למיזל בתר חזקה דהשתא, דאף דעכשיו בריא הוא, מ"מ י"ל דאפשר שהי' חולה קודם לכך, וכל החושש סופו מבריא, וא"כ מאי ס"ד דטעמא דר' נתן הוא משום דאזיל בתר השתא, והיאך שמעינן מדר' יעקב דלא אזיל בתר השתא.

הרבינו יונה בב"ב קנ"ג ב' כתב דלהס"ד דגמ' הכא טעמא דר' נתן הוא משום דאזלינן בתר השתא אף להוציא ממון, ואף דליכא חזקה אחרינא דמסייע לי', וזה דלא כמש"כ הפנ"י והמקנה דלהס"ד טעמא דר' נתן הוא משום דאיכא תרי חזקות, וע"כ ה"ז מועיל להוציא ממון, - ועיי"ש שכתב דאע"ג דלא אזלינן בתר השתא לענין ראיית דם נדה, היינו משום דהתם ליכא למיזל בתר השתא לומר למפרע ראתה כיון דבחזקת טהרה הויא קיימא, ומשא"כ הכא דכי אזלינן בתר השתא ומוקמינן לי' בחזקת בריא, אין חזקה אחרת סותרת חזקה זו,[[68]](#footnote-69) - אך בהמשך דבריו כתב דהא דבנדה לא אזלינן בתר השתא,[[69]](#footnote-70) הוא משום דאמרינן אשה מרגשת בעצמה, וצ"ע.

**עד כאן לא קאמר ר' נתן התם דכו"ע בחזקת בריאים קיימי וכו',** הרבינו יונה בב"ב קנ"ג ב' פירש דהיינו משום דאזלינן בתר רובא דבחזקת בריאים קיימי, ומבו' בתו"ד שם דהיינו דאף דאין הולכין בממון אחר הרוב, מ"מ הכא דאיכא תרתי, ה"ז מועיל להוציא ממון, דאף דלשמואל לא אזלינן בתר חזקה דהשתא בפנ"ע, מ"מ כל דאיכא חזקה אחרינא בהדה אזלינן בתרה, (דומיא דמקוה שנמדד ונמצא חסר, דאזלינן בתר השתא, משום דאיכא גם לחזקת הטמא), - ועיי"ש שכתב דהא דמעיקרא ס"ד דטעמא דר' נתן הוא משום דאזיל בתר חזקה דהשתא בפנ"ע, היינו משום דכיון דאין הולכין בממון אחר הרוב, ל"ה מסייע הוא טעמא כלל להוציא ממון, ובע"כ דחזקה דהשתא בפנ"ע מהניא להוציא ממון.

ובתשו' רבינו אביגדור כהן, שהביא המרדכי בס"פ המדיר, כתב דטעמא דר' נתן דאזיל בתר השתא, הוא משום דמעיקרא בריא הי' ואוקמי' אחזקה דרוב בנ"א בריאים הם, ואע"ג דאין הולכין בממון אחר הרוב, עדיפא חזקה דגופה דמסייע לי' לרובא, ומשמע דאין טעמו כלל משום דאזלינן בתר השתא, אלא משום דאזלינן בתר מעיקרא היכא דה"ז מסייע להרוב, והא דתלי אם עכשיו הוא בריא או שכ"מ, צ"ל דהוא משום דכל דהוא שכ"מ ואיתרע החזקה דמעיקרא, אי"ז מועיל להוציא ממון.

**ב"ב קנ"ג א'** - **ההיא מתנתא וכו' אמר רבה הרי מת והרי קברו מוכיח עליו,** בטעמא דרבה פירשב"ם דהוא משום דבתר השתא אזלינן והעמידנו על חזקת מיתתו ויש לנו לומר שמתוך אותו חולי מת, וכ"כ הרמ"ה דמדהשתא מת, מגו מרעי' נמי לא פריש אלא למיתה, ולכאו' איירי בידוע זמן מיתתו, אלא שאין ידוע אם מת מתוך חוליו, ומהני בזה הא דאזלינן בתר השתא לומר שמת מתוך חוליו, וצ"ב.[[70]](#footnote-71)

**א"ל אביי השתא ומה ספינה וכו',** בביאור הא דפריך אביי מהתם, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בפי' קמא כתבו, דהא דלא פריך מהא דתנן דהניחו זקן או חולה בחזקת שהוא קיים, הוא משום דהתם לא מת לבסוף, אבל הכא מת לבסוף, וע"כ מייתי מספינה המטורפת בים דהוי כמו שסופן לאבד במים ואפ"ה חשבינן להו בחזקת שהם חיים, - ולכאו' היינו, דאביי ס"ל דטעמא דרבה אינו משום דאזלינן בתר השתא, אלא משום דמה שהוא מת עכשיו, ה"ז מוכיח על חוליו שמת ממנו, וזהו דפריך מהא דבספינה הוו בחזקת חיים, הגם דאיבודן מוכיח עליהן שמתו.[[71]](#footnote-72) ומה"ט הוא דלא חייש רבא לפירכת אביי, כמש"כ בפירשב"ם, והיינו משום דטעמא דידי' הוא משום דאזלינן בתר השתא, וע"ז ליכא למיפרך כלל מהתם, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א.

**ב** התוס' בפי' בתרא כתבו דהא דלא מייתי מההיא דהניחו זקן או חולה, הוא משום דמהתם ל"ה יכול להוכיח אלא שהוא בחזקתו כמו שהניחו, ומייתינן מספינה דכ"ה דהתם אמרינן שניצולו מן המים, ה"נ הכא יש לנו לומר שניצול מחליו, וגם לפ"ז מתפרש דאביי ס"ד דטעמא דרבה אינו משום דאזלנן בתר השתא, אלא משום דכיון דבשעת המתנה הי' חולה, מחזיקין אותו שלא ניצול מחוליו, וזהו דפריך מספינה דאמרינן שניצולו מן המים, ועד"ז כתב הריטב"א, עיי"ש.

**ג** הרבינו יונה כתב דהא דפריך אביי מספינה, אף דטעמא דרבה הוא משום דאזלינן בתר השתא, הוא משום דס"ל לא אזלינן בתר השתא אלא היכא דאיכא תרתי לריעותא, דומיא דמקוה שנמדד ונמצא חסר, אך היכא דליכא אלא חדא, לא אזלינן בתר השתא, דמה"ט הוא דכל הנשים דיין שעתן, ולא אזלינן בתר השתא, (ואף הלל דמטמא היינו מדרבנן), ומה"ט דעת שמואל בקידשה אבי' וכו' דחוששין לקידושי שניהם, ואף רב לא פליג אלא משום דאי"ז סותר לחזקה אחרת, דביומא דמשלם שית לא מוקמינן לה בחזקת נערות, וא"כ מ"ט הכא אזלינן בתר השתא להוציא ממון, ובע"כ דהוא משום דאיכא נמי חזקת חולי הראשון שמסייעתו, וע"ז פריך מספינה שרובן לאיבוד ואפ"ה נותנין עליו חומרי חיים משום דאזלינן בתר חזקת חיים, וכ"ש בחולים שרובם לחיים שיש להחזיק שעמד מחוליו, ונמצא דליכא חזקה המסייעת לומר שמת מתוך חוליו, וע"כ ליכא למיזל בתר השתא להוציא ממון מחזקתו.

**כמאן אזלא הא שמעתא דרבה כר' נתן וכו',** הרבינו יונה כתב לפרש לפי דרכו, דמייתי מהתם דאזלינן בתר השתא לאפוקי ממונא אף אם חזקה אחרת המסייעת לזה, וכהס"ד דהגמ' בקידושין, ולפ"ז ל"ק כלל מההיא דספינה, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דבנדה לא אזלינן בתר השתא, ונתבאר לעיל בסוגיית הגמ' בקידושין, - וכ"כ בתשו' מהר"ם שהביא המרדכי בסימן תרכ"א, דמהא דר' נתן שמעינן דאזלינן בתר השתא אף לאפוקי ממונא, עיי"ש.

התוס' כתבו דסוגיא דהכא לא אתיא כסוגיית הגמ' בקידושין דמפרשינן דטעמא דר' נתן הוא משום דכו"ע בחזקת בריאים קיימי, וכ"כ רבינו יונה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דלא קי"ל כרבה, - אך מד' הרשב"ם שכתב דקי"ל כרבה, משום דר' נתן דיינא ונחית לעומקא דדינא, לא משמע כן, וצ"ע.

**א"ר אלעזר ולטומאה כמחלוקת וכו',** בפירשב"ם כתב דהיינו דאם נשאל על שנכנס לבקעה ואינו יודע מתי נכנס, הרי דלר' נתן אם כשנשאל הוא ימות החמה טהור ואם הוא ימות הגשמים טמא דאזלינן בתר השתא, ולר' יעקב דאזיל בתר חזקה העמד טהור על חזקתו וטהור, - והקוב"ש באות תקס"א כתב דהא דאזלינן בזה בתר חזקה, הוא משום דספק זה אם הי' רה"ר או רה"י ל"ד לסוטה, וע"כ מוקמינן לה בחזקת טהרה, ועיי"ש שהק' דאם ל"ד לסוטה, הי' לנו לטהר בלא חזקת טהרה, כמו ס"ט ברה"ר דטהור מה"ט דל"ד לסוטה, - והחזו"א בטהרות סימן ד' סק"ג הק' מהכא ע"ד הרמב"ם דבספק אם נגע ברה"י או ברה"ר, הוי כס"ט ברה"ר דטהור.[[72]](#footnote-73)

הקוב"ש באות תקנ"ט הק' דכיון דידוע אימתי היו ימות החמה וימות הגשמים, ואין ידוע מתי נכנס, לכאו' ל"ש בזה כלל למיזל בתר חזקה,[[73]](#footnote-74) - ובאמת יש להוכיח כן דבכה"ג ליכא למיזל בתר חזקה, דאל"כ מ"ט לא אזלינן בזה בתר חזקה דמעיקרא, ועמד ע"ז החזו"א באהע"ז סימן פ' סק"ג, וכתב דהוא משום דדין חזקה הוא להחזיק לנו את הידוע לנו על אופן שהנחנוהו, ומשא"כ הכא דאין הספק על הזמן אלא הספק אימתי נכנס, ול"ש בזה חזקה דמעיקרא.

והחזו"א שם כתב דמ"מ מוכח מהכא דחזקה דהשתא שפיר מהני בכה"ג, וכ"כ החזו"א שם סק"א וסקי"ג, ובדבריו שם סקי"ז מבו' דהוא משום דדין חזקה דהשתא אינו למעט השינוי, אלא דין הוא דניזל בתרה היכא דליכא הוכחה, וע"כ שפיר שייכא חזקה דהשתא אף בכה"ג, - ונלמד מזה, דשאני דין חזקה דמעיקרא דהוא למעט השינוי, וכמש"כ בתשו' מהרי"ק סימן ע"ב דהוא משום דאין לנו לבדות הנולד וההשתנות אלא משעת ראותינו אותו, וע"כ היכא דידוע לנו זמן השינוי, אלא דהספק הוא אימתי נכנס ל"ש כלל למיזל בתר חזקה דמעיקרא, אך דין חזקה דהשתא אינו למעט השינוי, אלא יסוד דינו הוא דאנו דנים כדהשתא, והיינו דכל שנסתפק לנו היאך הי' המעשה, יש לנו לדונו כפי שאנו רואים אותו לפנינו, ואין לנו להסתפק שהי' בענין אחר, וע"כ אף כשידוע לנו זמן השינוי והספק הוא אימתי נכנס, אזלינן בתר השתא, דכיון דעכשיו הוא ימות הגשמים, יש לנו לדונו שנכנס בימות הגשמים, ואין לנו להסתפק שמא נכנס בזמן אחר.

הר"י מיגש כתב לפרש, דמה שאמרו דלטומאה כמחלוקת, היינו דלענין טומאה ס"ל לרבה כת"ק דר"נ דלא אזלינן בתר השתא, וע"כ כל שעברו עליו ימות הגשמים והטומאה באותה בקעה, כיון שהוחזקה אותה בקעה להיותה רה"י לענין אותה טומאה שיש בה, ע"כ אף בימות החמה דינה כרה"י לענין טומאה זו, אע"פ דלענין טומאה אחרת דינה כרה"ר, והרי דלענין טומאה אין מעמידין הדבר בחזקת מה שאנו רואים עכשיו אותו, וזהו כת"ק דר"נ דאינו מעמיד הדבר בחזקת מה שהוא עכשיו, וכ"כ הרמ"ה והראב"ד, ועיי"ש בד' הראב"ד שעמד ע"ז דמ"ט באמת שאני בזה דין טומאה מדינא דר' נתן, עיי"ש,[[74]](#footnote-75) וצע"ג דמה ענין זל"ז, ולכאו' עכ"פ מוכח מזה דדין חזקה דהשתא אינו שלא לבדות השתנות.

**אבל עברו עליו ימות הגשמים רה"י לכאן ולכאן,** נחלקו הראשונים בביאורו, והתוס' כתבו בשם ר"י דהיינו דכל שנסתפק אם נכנס בימות החמה או בימות הגשמים, ומשעת הספק עברו עלי' ימות הגשמים, אף דבא לשאול בימות החמה, הוי רה"י לטומאה, דליכא למימר בתר השתא אזלינן כיון שקרוב הי' לימות הגשמים יותר, וכ"כ הריטב"א, - וצ"ב דהרי בחזקה דמעיקרא לעולם אין אנו דנים כפי מה שהי' בתחילת ברייתו, אלא כפי מה שהי' קודם זמן הספק, וא"כ ה"נ בחזקה דהשתא פשיטא דאין לנו לדון כדהשתא שהם ימות החמה, אלא כפי מה שהי' אחר זמן הספק שהם ימות הגשמים, ומה הוצרך רבא להשמיענו דאף שבא לישאל בימות החמה דיינינן כימות הגשמים, - ומשמע מזה דדין חזקה דהשתא אינו למעט השינוי, אלא הוא דיש לנו לדון כפי שאנו רואים לפנינו, וע"כ שפיר הי' מקום לדון דכיון שעכשיו כשבא לישאל הם ימות החמה, יש לנו לדון כדהשתא, ועכ"פ אין לנו לדון כימות הגשמים, כיון דלא בא לישאל בימות הגשמים, וקמ"ל דמ"מ כיון דידעינן שלא נכנס בימות החמה אלו, ואין הספק אלא אם נכנס בימות החמה של שנה שעברה או בימות הגשמים, יש לנו לדונו כימות הגשמים.

א' מרחשון פ"א

דף מס' 5

**נדה י"ח א'** - **בג' מקומות הלכו בו חכמים אחר הרוב ועשאום כודאי,** התוס' הרא"ש כתב דקמ"ל דהלכו בהן אחר הרוב אף דאיכא חזקה כנגד הרוב, וכ"כ התוס' בד"ה אחר הרוב ובע"ב ד"ה למעוטי דבהנך ג' מקומות איכא חזקה כנגד הרוב, ואפ"ה עשאום כודאי ושורפין עליהן את התרומה, ושאני מההיא דתינוק שנמצא בצד העיסה דאין שורפין עליו את התרומה, משום דהוי רוב גרוע, וכ"כ התוס' והתוס' הרא"ש בקידושין פ' א'.

אך בד' רש"י בע"ב ד"ה הא אמרה, מבו' דהא דבתינוק שנמצא בצד העיסה אין שורפין את התרומה, הוא משום דאיכא חזקה כנגד הרוב, ואי"ז משום דהוי רוב גרוע, וכ"ה מבו' גם בד' רש"י בקידושין פ' א' ד"ה אם רוב שרצים,[[75]](#footnote-76) וכ"כ גם הרמב"ן וש"ר בסוגיין, ונתבאר להלן פלוגתת הראשונים בטעם הך דינא דאין שורפין את התרומה על רובא דאיכא חזקה בהדי'.

הרמב"ן וש"ר בסוגיין כתבו לפי דבריהם, דמהא דבשליא שורפין את התרומה, בע"כ דליכא התם חזקה כנגד הרוב, ופירשו דהוא משום דבודאי נגע ליכא חזקה, - אך לדעת התוס', הרי דאדרבה מהא דחשיב ר' יוחנן שליא, אף דלא חשיב אלא להני דאיכא חזקה כנגד הרוב, מוכח דאף בודאי נגע איכא חזקה.

**מקור הא דאמרן,** לדעת הרמב"ן ודעימי' דכל דאיכא חזקה כנגד הרוב אין שורפין את התרומה, צ"ע דמ"ט במקור שורפין את התרומה, ולא אמרינן דאיכא חזקה כנגד הרוב, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הפתחי נדה כתב דהוא משום דאיכא ריעותא מגופה,[[76]](#footnote-77) ועד"ז כתב המלבושי יו"ט בדיני חזקות סימן ב' ד"ה והנה הרשב"א בדעת הרשב"א, דהוא משום דחזקת האשה ל"ה חזקה מעליא משום דעלולה לראות. - **ב** המלבושי יו"ט בדיני חזקות סימן ב' ד"ה ובאמת כתב דהוא משום דהוי רוב ומצוי. - **ג** המלבושי יו"ט שם כתב לדון עוד, די"ל דמקור הוי כרובא דאיתא קמן, ובזה שורפין את התרומה אף בדאיכא חזקה בהדי', וכמש"כ רש"י בקידושין פ' א', אך כתב דאי"ז מתישב בד' הרמב"ן והרשב"א דלא ס"ל כן. - **ד** החזו"א בסימן רט"ו בהערות לסוגיין כתב בשם הרמב"ן דהוא משום דהוא כודאי נגע, ופירש דהוא משום דודאי נעשה בה מעשה ורוב המעשים הם דם מהמקור, ומקרה דם מהעלי' הוא מקרה יוצא מהרוב.[[77]](#footnote-78)

**שליא בבית,** בפירש"י כתב דרוב שליות יש להם ולד, והתוס' הק' מהא דאסרינן בשליא שיצאה מקצתה, ולא שרינן משום דסמוך מיעוטא דאין בה ולד לפלגא שלא יצא רוב הולד, והו"ל מחצה שיש בה רוב ולד מיעוטא, - והחידוד הלכות הק' ע"ז ממש"כ התוס' בכתובות ט' א' דספק שאינו שקול אינו מצטרף לספק ספיקא, - ועמש"כ בזה הש"ש בש"א פי"ח, והחוו"ד בבית הספק, והגרע"א במהדו"ק סימן ק"ו ד"ה גם נ"ל, והבית מאיר בצלעות הבית סימן י"ג, ואכמ"ל.

**חתיכה דתנן וכו',** בפירש"י כתב דהא דהא דהוי כודאי, היינו דמה"ט יהבינן לה ימי טוהר, ולפ"ז ניחא הא דהו"ל כודאי, לדעת רש"י ודעימי' דכל דאיכא חזקה כנגד הרוב ל"ה כודאי, דליכא חזקה כנגד הרוב, - אך בד' התוס' בע"ב מבו' דהא דהוי כודאי, היינו דטומאתה היא בודאי ושורפין ע"ז את התרומה, וע"כ כתבו דאיכא חזקת טהרה כנגד הרוב, וזה לטעמייהו דלא חשיב ר' יוחנן אלא רוב דאיכא חזקה כנגדו,[[78]](#footnote-79) ובדעת ש"ר י"ל, דאף אם הא דהוי כודאי הוא דטומאתה בודאי, מ"מ לא חשיב דאיכא חזקה בהדה, משום דהוי כודאי נגע,[[79]](#footnote-80) ועמש"כ עוד בזה בס' פתחי נדה.[[80]](#footnote-81)

**והאיכא ט' חנויות,** התוס' כתבו דהתם איכא חזקה כנגד הרוב, והש"ש בש"ד פ"ב שכתב דמד' הפוסקים נראה דליכא בזה חזקת איסור, והיינו משום דאין הספק על חתיכה זו אם הותרה בשחיטה או לא הותרה, אלא הספק הוא אם היא מן החתיכות המותרות או מן החתיכות האסורות, ועיי"ש שעמד לפ"ד התוס' דיש בזה חזקת איסור, דא"כ מ"ט לא אסרינן בזה להסוברים דמדרבנן אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה,[[81]](#footnote-82) ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ג אות י"ט כתב לישב, דאף אם יש בזה חזקת איסור, מ"מ ל"ש בזה סמוך מיעוטא לחזקה, עיי"ש.

ובעיקר הדברים צ"ע, דלכאו' ד' התוס' הכא הם לטעמייהו דבכל הני דחשיב ר' יוחנן איכא חזקה כנגד הרוב, וע"כ הוצרכו לפרש דאף בט' חנויות איכא חזקה כנגד הרוב, אך לדעת ש"ר דבכל הני דחשיב ר' יוחנן ליכא חזקה כנגד הרוב, באמת בט' חנויות ליכא חזקה כנגד הרוב, ומה"ט הוא דהיא מותרת באכילה, וכן משמע בד' התוס' בפסחים ט' ב' (ד"ה היינו) דבט' חנויות ליכא חזקה כנגד הרוב, עיי"ש, וכ"ה להדיא בפסקי רי"ד ביבמות קי"ט א',[[82]](#footnote-83) - ועמש"כ בתשו' מהר"ם חלאוה סימן ס"א בטעם הא דלי"ב חזקה, ודע"כ לא אמרינן בזה סמוך מיעוטא לחזקה, וצ"ב.

**והאיכא ט' צפרדעים וכו',** בל' רש"י משמע דמכוון הגמ' הוא להא דאף ברה"י ספיקו טהור, ומשום דאזלינן בתר הרוב אף לקולא, וזה לטעמי' דר' יוחנן איירי ברוב דליכא חזקה בהדי', - אך התוס' לטעמייהו דר' יוחנן לא חשיב אלא רוב דאיכא חזקה בהדי', פירשו דמכוון הגמ' הוא להא דאם רוב שרצים טמא אף ברה"ר ואף דאיכא חזקת טהרה ושורפין ע"ז את התרומה.[[83]](#footnote-84)

ובד' רש"י מבו' דכל דאיכא רוב לטהר מטהרינן אף בספק טומאה ברה"י, וכ"ה משמעות הברייתא, וכ"ה להדיא בתוספתא טהרות פ"ו ה"ב, (הובא בר"ש שם פ"ה מ"ב), - אך בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ח כתב דבדינא דר' גידל דיש בו דעת לישאל ספיקו טמא ואין בו דעת לישאל ספיקו טהור, לא אזלינן בתר רוב, משום דרוב לא חשיב כודאי, עיי"ש, וצע"ג.

**והאיכא וכו' עברה בנהר והפילה,** לפ"ד התוס' דלא חשיב ר' יוחנן אלא רוב דאיכא חזקה בהדי', צ"ל דאף הכא איכא חזקה, ויש להסתפק אם היינו דיש לה חזקת הגוף שלא ילדה, או חזקת פטור מקרבן, או דהיינו דאית לה חזקת טהרה, ומהני זה גם כלפי הבאת הקרבן, - אך לדעת רש"י וש"ר דרוב דאיכא חזקה בהדי' ל"ה כודאי, צ"ל דהכא ליכא חזקה, והיינו דליכא חזקת הגוף כיון דודאי הפילה, (ואף אם הפילה רוח הוי זה כשינוי בגופה),[[84]](#footnote-85) וחזקת פטור מקרבן לאו חזקה היא, וגם חזקת טהרה ל"מ כלפי הבאת הקרבן, או משום דהו"ל כודאי נגע דאיתרע החזקה.

**אילימא למעוטי רובא דאיכא חזקה בהדי' הא אמרה ר' יוחנן חדא זימנא וכו',** בד' רש"י והרמב"ן וש"ר מבו' דהיינו דבכל רובא דאיכא חזקה בהדי' אין שורפין את התרומה, אך התוס' פירשו דהיינו רק בההיא דתינוק דהוי רוב גרוע, וכתבו התוס' דהא בהני ג' דברים שורפין את התרומה הוא משום דהוי רוב מעליא,[[85]](#footnote-86) או דאף דהוי רוב גרוע מ"מ כיון דאיכא ריעותא מגופה שורפין ונתבאר לעיל.

בטעם הך דינא דאין שורפין את התרומה על רובא דאיכא חזקה בהדי', לד' רש"י ודעימי' דהוא רוב מעליא, מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן וש"ר ביבמות קי"ט א' כתבו דהוא משום דאף לרבנן אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה לחוש ולא לעשות מעשה ע"פ הרוב, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בקידושין נ' ב', ועיי"ש שכתבו דאף דלרבנן מיעוטא כמאן דליתא, היינו דלא חשיב כולי האי לצרופי לגבי חזקה לטהר, אלא עדיין הרוב מכריע, ומ"מ חוששין לו ואין עושין בו מעשה. - **ב** בד' הבעה"מ בקידושין שם מבו' דאי"ז משום דסמוך מיעוטא לחזקה, דלרבנן מיעוטא כמאן דליתא, אלא הוא משום דרובא וחזקה כי הדדי נינהו.[[86]](#footnote-87) - **ג** הראב"ד בכתוב שם בקידושין שם כתב דהוא משום משום דחזקה איתי' קמן ורובא ליתי' קמן ולא אלים כולי האי לבטולי לחזקה לגמרי, ועיי"ש שכתב לפ"ז דברובא דאיתא קמן שורפין את התרומה, וזה כדעת רש"י שם פ' א'. - **ד** הבעה"מ בקידושין פ' א' כתב דהוא משום דהתינוק אינו ודאי טמא אלא חזקה בלבד,[[87]](#footnote-88) ועד"ז כתב הראב"ן בשלהי יבמות דהוא משום דלטמאות את העיסה בעינן למימר תרי רובי, חדא דרוב התינוקות מטפחין בשרצים, ועוד רוב תינוקות מטפחין בעיסה ונגע בעיסה.[[88]](#footnote-89)

התוס' בכתובות ט' א' כתבו דהא דאין שורפין ע"ז את התרומה, הוא משום דאי"ז רוב אלא מדרבנן, ומדאורייתא ל"ה רוב כלל, - ובתשו' חוט המשולש להגר"ח ז"ל סימן י' הק' ע"ז, ממה שאמרו הכא למעוטי רובא דאיכא חזקה בהדי', והרי דהא דאין שורפין ע"ז את התרומה, הוא משום דאיכא חזקה כנגד הרוב.

התוס' הק' דהיאך מצינו לפרושי דאתא למעוטי לההיא דתינוק, הרי טומאת אשה דוקא קאמר, - אך בפירש"י כתב דמכוון הגמ' הוא דאתא למעוטי רובא דאיכא חזקה בטומאת אשה, והא דפריך דהא אמרה חדא זימנא, היינו דכ"ה דאמר בשאר טומאות דכה"ג לא אזלינן בתר הרוב לשוויי כודאי ממילא שמעינן לטומאת אשה.[[89]](#footnote-90)

**תינוק הנמצא בצד העיסה וכו',** בפירש"י כתב דהא דדרכו של תינוק לטפח, היינו דדרכו לטפח בשרצים, והתוס' וש"ר פירשו לדעתו, דכיון דבצק בידו ודאי נגע בעיסה, וכל הא דמטהר ר"מ הוא משום הצד דאין התינוק טמא, וכ"ה בל' רש"י בקידושין פ' א' ובחולין פ"ו א' דהוא ודאי דנגע התינוק בשרץ.

והרמב"ן וש"ר הק' ע"ד רש"י, דכיון דודאי נגע, ל"מ חזקת העיסה, דומיא דשליא בבית, וכעי"ז הק' בספה"י לר"ת סימן ק"ס,[[90]](#footnote-91) והרמב"ן בסו"ד כתב די"ל דכיון דאי"ז ודאי שנגע, אף דחזקה הוא שנגע, מ"מ לא בטלה חזקת העיסה,[[91]](#footnote-92) אך לא נתישב בזה פירש"י בקידושין פ' א' (ד"ה אם רוב שרצים) דגם בחתיכות שנמצאו בעיסה ואיכא רוב שרצים, איכא להעיסה חזקת טהרה.[[92]](#footnote-93)

**מ"ט דר"מ וכו' סמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע לי' רובא,** בטעמא דר"מ דמטהר מכח הא דסמוך מיעוטא לחזקה, אף דבעלמא ל"מ הא דסמוך מיעוטא לחזקה אלא דהוי כפלגא ופלגא, כמו שאמרו ביבמות קי"ט א', מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בסוגיין כתבו דהוא משום דתינוק אין בו דעת לישאל וספיקו טהור, וכ"כ התוס' בכ"ד, וכ"כ הרמב"ן והר"ן בסוגיין, וכ"כ הרמב"ם והר"ש בטהרות פ"ג מ"ח.[[93]](#footnote-94) - **ב** התוס' בקידושין פ' א' כתבו דהוא משום דל"ה אלא רוב גרוע, וע"כ מרעי לי' מיעוטא וחזקה, וחשיב צד הרוב כמיעוט, וכ"נ גם בד' רש"י בחולין פ"ו ב' ד"ה יאמרו, עיי"ש,[[94]](#footnote-95) ובחי' הגרע"א (שנד' בס' וזאת ליהודה) בקידושין שם הק', דכיון דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, הרי אף בספק גמור מטמאינן, אף דאיכא חזקה לטהר, וכ"ש דיש לטמאות ברוב גרוע, ועמש"כ המקנה שם.[[95]](#footnote-96) - **ג** הרמב"ן ביבמות קי"ט א' כתב דטעמא דר"מ דמטהר אף דהוי כפלגא ופלגא, הוא משום דאפושי טומאה לא מפשינן, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, וכ"כ הריטב"א בקידושין פ' א', וצ"ב,[[96]](#footnote-97) ובד' הריטב"א ביבמות שם מבו' דמכח הא דאפושי טומאה לא מפשינן, מוקמינן לה בחזקת טהרה.

**ורבנן מיעוטא כמאן דליתי' דמי ורובא וחזקה רובא עדיף,** התוס' הק' מהא דתניא בקידושין פ' א' דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, ומ"ט בעינן לזה, הרי אף אם אין בו דעת לישאל הוא טמא משום הרוב, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דהו"ל רוב גרוע, ול"ה כנגד חזקה אלא כפלגא ופלגא,[[97]](#footnote-98) ומדרבנן החשיבוהו כרוב גמור, לפי שנראה לעולם שהוא רוב, וזהו דקאמר דעשאום כמי שיש בו דעת לישאל, ועד"ז כתב התוס' הרשב"א בכתובות ט' א', למש"כ שם דאי"ז רוב אלא מדרבנן, וע"כ מדינא הי' לנו לטהר משום דאין בו דעת לישאל, והא דמטמאינן הוא משום דהוי רוב מדרבנן. - **ב** התוס' בקידושין פ' א' פירשו דאף מדרבנן לא חשבינן לי' אלא כרוב גרוע, וע"כ מדינא מהניא החזקה כנגד הרוב ואי"ז אלא כפלגא ופלגא, והא דמטמאינן לי', הוא משום דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל דספיקו טמא,[[98]](#footnote-99) והתוס' בסוגיין דחו לזה, דמ"ט עשאוהו כדבר שיש בו דעת לישאל טפי מבחולדה וכו'.[[99]](#footnote-100) - **ג** הפמ"ג בשושנת העמקים כלל ט"ו כתב בדעת רש"י והריטב"א דהא דמטמאי רבנן הוא מדינא, דכיון דאיכא רוב ה"ז טמא אף דאין בו דעת לישאל, ומה שאמרו דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, ל"ד הוא, וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות קידושין נ' ב', עיי"ש שכתב דממה שאמרו דב' דברים אין בו דעת לישאל ועשאום כמי שיש בו דעת לישאל, שמעי' שאינן ספיקות והרוב מכריע, שאילו היו ספיקות, כל ספיקות שאין בו דעת לישאל טהורות, וכ"נ מד' הרמב"ם והר"ש בטהרות פ"ג מ"ח, דהא דמטמאי רבנן הוא מדינא.[[100]](#footnote-101)

התוס' נקטו דהא דמטמאי רבנן הוא אף ברה"ר, והוכיחו מזה דמה שאמרו דעשאום כמי שיש בו דעת לישאל, היינו דעשאוהו כאילו הוא רוב גמור, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם קידושין נ' ב', - אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בטהרות פ"ג מ"ח מבו' דלא מטמאי רבנן אלא ברה"י, וכן נקט בפשיטות השושנת העמקים בכלל ט"ו, עיי"ש.[[101]](#footnote-102)

**אלא למעוטי רובא דר' יהודה,** בפירש"י כתב דהיינו דאף ר' יהודה גופי' לא קאמר אלא לתלות ולא לשרוף, והתוס' לקמן כ"א א' כתבו דהוא משום דל"ה רוב גמור, וכ"נ בד' הרמב"ן בסוגיין,[[102]](#footnote-103) ועיי"ש שכתב בשם רש"י דהיינו אף ללישנא דטעמא דר' יהודה הוא משום דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, דלא עשו לרוב זה כודאי, דכיון דאין עמה דם איתרע לי', אך צידד דלהך לישנא הוי ודאי ומשום דא"א לפתיחת הקבר בלא דם.[[103]](#footnote-104)

אך הרשב"א והריטב"א פירשו דלר' יהודה גופי' שורפין ע"ז את התרומה, ור' יוחנן קמ"ל דלית הלכתא כוותי' אלא כרבנן דס"ל דל"ה רובא דג"כ מפילות משאר מיני דמים, א"נ דאע"ג דרוב חתיכות מד' מיני דמים, אפ"ה כיון שהוא מצוי שמפילות ג"כ משאר מיני דמים ואשה זו בחזקת טהרה עומדת אוקמה אחזקתה, וצ"ע היאך זה מתישב עם מש"כ הרשב"א והריטב"א לקמן כ"א א' דאין לטהר התם משום חזקה דאיתרע חזקתה.

בגמ' לקמן כ"א א' מפרשינן דטעמא דרבנן דמטהרי, הוא משום דס"ל דלא אמרינן רוב חתיכות של ד' מיני דמים, והתוס' שם הק' דאף אם ל"ה אלא פלגא ופלגא, מ"מ יהא ודאי טמא ברה"י אע"ג דאיכא חזקת טהרה,[[104]](#footnote-105) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דרבנן ס"ל דאדרבה רוב חתיכות לאו של ד' מיני דמים. - **ב** הרמב"ן שם כתב דהא דמטהרינן לה הוא משום חזקת טהרה, וס"ל דלי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י, ואכ"מ, וכ"כ הר"ן שם. - **ג** הרשב"א והריטב"א שם כתבו דבאמת לא מטהרי רבנן, אלא תולין, וכתבו דהוא משום דליכא התם חזקה כלל, משום דהוי כודאי נגע, ונתבאר להלן.[[105]](#footnote-106)

**ודאי נגע**

נתבאר לעיל דלדעת התוס' והתוס' הרא"ש בסוגיין, יש ללמוד מהא דבשליא בבית חשיב כרובא דאיכא חזקה בהדי', דאף בודאי נגע אזלינן בתר חזקה, ומה"ט לא הק' התוס' ע"ד רש"י בההיא דתינוק שנמצא בצד העיסה, דבכה"ג ליכא להעיסה חזקת טהרה, כמשה"ק הרמב"ן וש"ר, ומצינו כן עוד בד' התוס' בכ"ד, **א** התוס' לעיל ב' ב' ד"ה התם תרתי לריעותא ובחולין י' ב' ד"ה דילמא אדנפיק והתוס' הרא"ש שם כתבו דבבית המנוגע שנחסר ומספק"ל אימתי נחסר, מצינו להעמיד את האדם הנכנס בחזקת טהרה, אף דודאי נכנס לבית שהוא בחזקת טומאה. - **ב** התוס' לעיל ד' א' ד"ה שכל הטומאות והתוס' הרא"ש שם כתבו דבמחט שנמצאת חלודה, יש להעמיד הטהרות שנגעו בה על חזקתן, אף דודאי נגעו במחט שהיא בחזקת טומאה. - **ג** התוס' בחולין י"א א' ד"ה מנא הא מילתא וד"ה אתיא מפרה אדומה כתבו בדין פרה שיש עלי' רוב או חזקה שאינה טריפה, דאיכא כנגד זה לחזקת הטמא שמזין עליו, ומבו' דאף דודאי הזו עליו אפר פרה שהוכשרה ע"פ רוב או חזקה עדיין הוא עומד בחזקת טמא. - **ד** התוס' בעירובין ל"ו א' ד"ה במקוה שלא נמדד כתבו דבמקוה שלא נמדד, אף דהאדם טמא, מ"מ הטהרות טהורות דמוקמינן להו אחזקתייהו, ומבו' דאף דודאי נגעו באדם שהוחזק לטמא, מ"מ קיימי בחזקת טהרה.[[106]](#footnote-107)

הרמב"ן וש"ר כתבו דהא דבשליא בבית לא אזלינן בתר חזקה, הוא משום דכל דודאי נגע לא אזלינן בתר חזקה, ומצינו כן עוד בד' הראשונים בכ"ד, **א** התורי"ד לעיל ב' א' כתב דהא דלא טיהרו מעל"ע שבנדה אלא משום חזקת האשה, ולא משום חזקת הטהרות, הוא משום דאיכא ודאי מגע, וכ"כ התורי"ד בקידושין פ' א', - ועד"ז כתב הרמב"ן בקידושין שם ובחולין פ"ו א', דהא דמטמאינן מעל"ע שבנדה משום דאיכא ריעותא בגופה, ולא מטהרינן משום חזקת הטהרות, הוא משום דודאי נגע, וכ"כ הריטב"א בקידושין ע"ט א' ופ' א'.

**ב** התורי"ד בקידושין שם הוכיח כן מהא דבמקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו טמאות משום דאיכא תרתי לריעותא, ולא אמרינן דאיכא גם לחזקת הטהרות לטיבותא, וכ"כ הרמב"ן בקידושין פ' א' ובחולין פ"ו א', והריטב"א בקידושין ע"ט א' ופ' א' ובעירובין ל"ו א', ובעירובין שם נחלק על מש"כ הר"מ ב"ר שניאור דהוא משום דאין לנו לדון חזקה אלא מדבר שהספק בא ממנו.

**ג** הרשב"א לקמן כ"א א' כתב דהמפלת חתיכה ואין ידוע אם היא מה' מיני דמים, אין לטהרה משום חזקה, כיון דודאי הפילה חתיכה, וכיון (דרוב חתיכות) [דמחצה חתיכות][[107]](#footnote-108) מד' מיני דמים הן נפקא איתתא מחזקתה, דומיא דשליא בבית, אך הרמב"ן והר"ן שם נקטו דיש לטהרה משום חזקה, אף דס"ל דבודאי נגע לא אזלינן בתר חזקה,[[108]](#footnote-109) ועמש"נ להלן בטעם הפלוגתא בזה.

**ד** הריטב"א לקמן שם כתב דלפ"מ דמסקינן דהחתיכה עצמה אינה מטמאה, וטעמא דר' יהודה דמטמא הוא משום דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, הרי דאף לרבנן דאפשר לפתיחת הקבר בלא דם, מ"מ לא מטהרינן לה משום חזקה, דהורעה חזקתה, כיון דהפילה ופעמים דאיכא דם, אך הרמב"ן והר"ן שם נקטו דיש לטהרה משום חזקה, אף דס"ל דבודאי נגע לא אזלינן בתר חזקה, ועמש"נ להלן בטעם הפלוגתא בזה.

**ה** הריטב"א ביבמות ס"ט ב' כתב די"ל דבנבעלה לפסול שספק אם הוא בן ט', לא מכשרינן לה, משום דיש כאן פסול ודאי וביאה ודאית, ואין הספק אלא על השנים, ובכה"ג ריעא חזקתה, ודמי להא דודאי נגע דלית לי' חזקה לענין טומאה וטהרה, אך משמעות דבריו דלפי האמת שפיר מוקמינן בכה"ג על חזקה, עיי"ש.

**ו** הרשב"א במשמה"ב בית א' שער א' ז: כתב דהא דשרינן בשחיטה מכח הא דרוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, ולא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקת איסור דבהמה, הוא משום דכל חזקה המסתלקת ע"י המתעסקין לסלקה, ורוב דמתעסקין כל שיתעסקו בה מסלקין אותו ודאי, ושנתעסק בה מתעסק אחר ולא ידענו אם מן הרוב או מן המיעוט על כרחנו יש לנו לומר זיל בתר רובא ומיעוטא כמאן דליתי' דמי, וכתב לדמותו להא דשליא דלא מוקמינן להבית בחזקת טהרה,[[109]](#footnote-110) ולהא דעיסה שנמצאו בה חתיכות ואיכא רוב שרצים, דשורפין את התרומה, ולא מוקמינן להעיסה בחזקת טהרה, והביא מפירש"י דהוא משום דודאי נגע.[[110]](#footnote-111)

**בטעם הא דבודאי נגע לא מוקמינן אחזקה**

בטעם הא דכל דודאי נגע לא מוקמינן אחזקה, מצינו כמה דרכים, **א** בל' הרמב"ן וש"ר ביבמות קי"ט א', והרמב"ן בחולין פ"ו א', והריטב"א בסוגיין ולעיל ב' ב' ולקמן כ"א א', והרשב"א במשמה"ב בית א' ש"א ז:, מבו' דהוא משום דהו"ל ריעותא בחזקה,[[111]](#footnote-112) וכן פירשו השערי תורה בשער ג' בדין חזקה דאיתרע, והביה"ל בח"ב סימן ו', והחזו"א בידים סימן ו' סק"ו.

**ב** הרמב"ן בסוגיין כתב דהוא משום ד"הבית כשליא עצמה" ואין חזקתה כלום שהרי "נגע ונעשה כמוה", ומשמע קצת דהוא משום דשורש הספק הוא על השליא, וכיון דל"מ החזקה להכריע את דין השליא, אף ל"מ להכריע את דין הבית,[[112]](#footnote-113) וזה ע"ד מש"כ הריטב"א בעירובין ל"ו א' בשם הר"מ ב"ר שניאור דאין לנו לדון חזקה אלא על דבר שהספק בא ממנו, וכ"נ בד' הבית יעקב בכתובות י"ד א', וכ"כ השערי ישר בש"ב פ"ט, והקוב"ש בח"ב סימן ב' סק"ג.

אך דרך זו אינה מתישבת בד' הריטב"א בעירובין ל"ו א', דלהדיא בדבריו דהא דבודאי נגע לא אזלינן בתר חזקה, הוא טעם אחר ממש"כ הר"מ ב"ר שניאור דאין לדון חזקה אלא מדבר שהספק בא ממנו, - וגם אי"ז מתישב במש"כ הריטב"א לקמן כ"א א' דאף בספק אם יצא דם עם החתיכה, לא מוקמינן לה בחזקת טהרה, - וגם אי"ז מתישב במש"כ הרשב"א במשמה"ב דלא אזלינן בתר חזקה בבהמה שנשחטה ורוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, אף דהתם הספק הוא אם נשחטה כהלכתה.

**ג** בתשו' הקונט' הספיקות שנד' בסו"ס קונה"ס בהוצאת בית הספק כתב דהוא משום דמה שהטמא מטמא דבר שנגע בו, הוא מחמת טומאתו שעושה להנוגע בו כמוהו, וע"כ כיון דעיסה בודאי נגע בתינוק כבר נעשה כמוהו, וכ"כ החזו"א ביו"ד סימן רט"ו בהערות לדף ד' א' (ד"ה דעת רמב"ן) דהוא משום דולד הטומאה הוא כעצם הטומאה של האב, והוי כמונח כאן חלק טומאה הראשון, וי"ל דזהו מש"כ הרמב"ן דהבית כשליא ודנגע בה ונעשה כמוה.

אך דרך זו אינה מתישבת במש"כ הרשב"א לקמן כ"א א' דלא אזלינן בתר חזקה במפלת חתיכה, אף דהתם טומאת האשה היא טומאת ראי', ואין טומאתה מכח טומאת החתיכה, ובמש"כ הריטב"א לקמן שם דאף בספק אם יצא דם לא מוקמינן לה בחזקת טהרה, - וגם אי"ז מתישב במש"כ הריטב"א ביבמות דלא אזלינן בתר חזקה בנבעלה לפסול שהוא ספק בן ט', ובמש"כ הרשב"א במשמה"ב דלא אזלינן בתר חזקה בבהמה שנשחטה ורוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן.

**דין ודאי נגע כשלא הוכרע שורש הספק**

הבית יעקב בכתובות י"ד א' הק' בהא דמכשרינן באלמנת עיסה משום חזקה, אף דודאי נבעלה לספק חלל,[[113]](#footnote-114) וכתב דאף דבכה"ג ל"מ החזקה להכריע את הספק, כיון דהספק הוא על החלל, וא"א להכריע את ספיקו מכח חזקת האשה, מ"מ אין אוסרין את האשה מספק, מכח דינא דאל תפסלנו מספק, וכ"כ הקוב"ש בח"ב סימן ב', וזה לפי דבריהם דהא דלא מוקמינן בכה"ג על חזקה, הוא משום דאין בכח החזקה להכריע את דין השליא, - והקוב"ש שם כתב דהא דבתינוק שנגע בעיסה, ל"מ חזקת העיסה ולא אמרינן דאין מטמאין את העיסה מספק, הוא משום דהתינוק עצמו ודאי טמא מכח הרוב, ומכח זה יש לטמאות אף את העיסה, וליכא למימר אל תוציאנה מספק, דלא באנו לטמאותה מספק אלא מודאי.

והקה"י בסימן ס"ב הק' ע"ז ממש"כ הרמב"ן בקידושין פ' א' ובחולין פ"ו א', דהא דמטמאינן מעל"ע שבנדה משום דאיכא ריעותא בגופה, ולא מטהרינן משום חזקת הטהרות, הוא משום דודאי נגע, וכ"כ התורי"ד לעיל ב' א' ובקידושין שם, והריטב"א בקידושין ע"ט א' ופ' א', והרי דאף דהאשה עומדת בספק, מ"מ לא מוקמינן להטהרות בחזקת טהרה, ולא אמרינן דאל תטמאנו מספק, - וכתב לישב, דלענין תרומה וקדשים החמירו דל"מ חזקה אלא היכא דה"ז מועיל לסלק הספק לגמרי, ומה"ט הוא דל"מ חזקת האשה, משום דאיכא ריעותא מגופה, וע"כ כיון דודאי נגעה האשה בטהרות, ול"מ החזקה לסלק הספק לגמרי, אף דמדינא יש לטהר את הטהרות משום דאל תטמאנו מספק, החמירו חכמים בכך,[[114]](#footnote-115) - ועיי"ש שהוכיח כן מהא דבמקוה שנמדד ונמצא חסר מוקמינן להטמא בחזקת טומאה, אף דודאי טבל במקוה,[[115]](#footnote-116) ובע"כ דכיון דהמקוה עומדת בספק,[[116]](#footnote-117) שפיר יש להעמיד את הטמא בחזקת טומאה.[[117]](#footnote-118)

אך אי"ז מתישב במש"כ הריטב"א ביבמות דבנבעלה לפסול שספק אם הוא בן ט', לא מכשרינן לה, דהו"ל כודאי נגע, והרי דאף דהבועל הוי ספק ולא הוכרע דינו, מ"מ לא מוקמינן להאשה בחזקת הכשר, ולא אמרינן דאל תפסלנה מספק, - וגם בד' הרשב"א לקמן כ"א א' מבו' בפשוטו דאף שלא הוכרע דין החתיכה, מ"מ אין להעמיד את האשה בחזקת טהרה, ובד' הריטב"א שם מבו' דאף בספק אם יצא דם כלל, אין להעמיד להאשה בחזקת טהרה, וצ"ע.

החזו"א בידים סימן ו' סק"ו כתב, ונדפס גם ביו"ד סימן רט"ו לדף י"ז ב', דכל מש"כ הראשונים דבודאי נגע לא מוקמינן על חזקה, הוא רק דומיא דשליא דאיכא רוב דהיא טמאה, וכיון שבאה לבית שליא דרובה בולד, הוי זה ריעותא בחזקת הבית, אך היכא דאי"ז אלא פלגא ופלגא, אזלינן בתר חזקה, ומה"ט הוא דבמקוה ובחבית ובסכין שנמצאת פגומה מוקמינן אחזקה, ומה"ט הוא דמוקמינן אחזקה בחש"ו ששחטו אם אין רוב מעשיהן מקולקלין, וכן בזרק גט ספק קרוב לו או קרוב לה, וכן בספק כלבא ספק שונרא, ולפ"ז ניחא גם הא דבאלמנת עיסה מוקמינן להאשה בחזקת היתר, ועיי"ש בסק"ז במש"כ לפרש ד' הרשב"א והריטב"א לקמן כ"א א' בדין מפלת חתיכה.

אך ג"ז אינו מתישב במש"כ הראשונים דהא דבמעל"ע שבנדה לא אזלינן בתר חזקת הטהרות הוא משום דודאי נגע, אף דלא הוכרע דין האשה, - ובמש"כ הריטב"א ביבמות דבנבעלה לפסול שספק אם הוא בן ט' לא מוקמינן לה בחזקת הכשר, - ובמש"כ הרשב"א והריטב"א לקמן כ"א א' דבמפלת חתיכה לא מוקמינן להאשה בחזקת טהרה,[[118]](#footnote-119) וצ"ע.

החזו"א ביו"ד סימן רט"ו כתב דהא דבאלמנת עיסה מוקמינן להאשה בחזקת היתר, וכן הא דבמקוה ובחבית ובסכין שנמצאת פגומה מוקמינן על חזקה, הוא משום דדינא דודאי נגע הוא רק בטומאה דולד הטומאה הוא כעצם הטומאה של האב והוי כמונח כאן חלק טומאה הראשון, אך כבר נתבאר לעיל דבד' הראשונים בכ"ד מבו' דדינא דודאי נגע הוא אף בשאר מילי.

**המפלת חתיכה, אם חשיב כודאי נגע**

הרשב"א לקמן כ"א א' כתב דהמפלת חתיכה ואין ידוע אם היא מה' מיני דמים, דאין לטהרה משום חזקה, כיון דודאי הפילה חתיכה, וכיון (דרוב חתיכות) [דמחצה חתיכות] מד' מיני דמים הן נפקא איתתא מחזקתה, וכתב לדמותו לשליא בבית דלא מוקמינן להבית בחזקת טהרה.

אך הרמב"ן והר"ן שם נקטו דשפיר יש לטהר בכה"ג משום חזקה, ול"ד לודאי נגע דלא מוקמינן אחזקה, ובטעמא דמילתא י"ל כמה דרכים, **א** דס"ל דדינא דודאי נגע הוא רק דומיא דשליא דאיכא רוב על השליא, וכיון דהוכרע דין השליא שהיא טמאה, הוי זה ריעותא בחזקת הבית, או דכיון דהוכרע דהשליא טמאה, ליכא למימר דאל תטמא את הבית מספק, ומשא"כ בחתיכה דהוי ספק אם היא מד' מיני דמים.[[119]](#footnote-120) - **ב** דס"ל דדינא דודאי נגע, הוא רק דומיא דשליא שהיא לפנינו, וכיון דאנו דנים את השליא לטמאה, בטלה חזקת הבית, ומשא"כ הכא דאין החתיכה לפנינו, שהרי החתיכה ניכרת אם היא מד' מיני דמים, אלא שאבדה ואינה לפנינו. - **ג** דס"ל דדין ודאי נגע הוא רק בטומאה, וכמש"כ הקונט' הספיקות והחזו"א, וזה ל"ש אלא בטומאת מגע, ומשא"כ הכא דהוא טומאת ראי', וכמש"נ לעיל.[[120]](#footnote-121)

**טעם הא דלא אזלינן במקוה ובנדה בתר חזקת הטהרות לדעת הסוברים דבודאי נגע אזלינן בתר חזקה**

לדעת התוס' דאף בודאי נגע אזלינן בתר חזקה, צ"ב דמ"ט במקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו טמאות, ולא אזלינן בתר חזקת הטהרות, דמזה הוכיחו התורי"ד והרמב"ן דבודאי נגע לא אזלינן בתר חזקה.

ולכאו' צ"ל, דכיון דחזקת הטמא לא איתרע, ע"כ מהני החזקה לסלק הספק וחשיב כטמא ודאי, וע"כ לא מצינו להעמיד הטהרות על חזקתן, כיון דודאי נגע בהן טמא, ודמי להא דהטובל במקוה שהוא בחזקת שלם ולא נמצא חסר, דלא מוקמינן לי' בחזקת טמא, ול"ד לשליא בבית, דבאנו לחדש ע"פ הרוב דיש כאן ולד, ובע"כ לא נסתלק הספק, ושפיר יש להעמיד הבית על חזקתו,[[121]](#footnote-122) - ואמנם הנה לפ"ז נמצא דבגונא דלא הוכרע דין הטמא ע"פ החזקה, שפיר יש להעמיד להטהרות בחזקת טהרה, ובד' התוס' לעיל ב' א' ד"ה והלל משמע דלא כן,[[122]](#footnote-123) וצ"ע.

התוס' בעירובין ל"ו א' כתבו דבמקוה שלא נמדד, אף דהאדם שטבל במקוה טמא, מ"מ הטהרות טהורות דמוקמינן להו אחזקתייהו, ומבו' דס"ל דאף דהטמא עומד בחזקת טומאה, מ"מ מוקמינן להטהרות בחזקתייהו, וקשיא טובא דמ"ש ממקוה שנמדד ונמצא חסר דכל טהרות שנעשו על גביו טמאות, ולא מוקמינן להו בחזקת טהרה.[[123]](#footnote-124)

והשעה"מ בפ"ה מתרומות הכ"ד כתב לישב, דשאני במקוה שנמדד ונמצא חסר דאיכא תרתי לריעותא, והוי כודאי, ובכה"ג לא אזלינן בתר חזקת הטהרות, - אך החזו"א באהע"ז סימן פ' סקכ"ט תמה ע"ז, דאדרבה במקוה שנמדד ונמצא חסר הרי איכא למקוה חזקת שלימה, ואף דחסר קמן, הרי חזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא, ומשא"כ בטמא שטבל במקוה שלא נמדד, דליכא חזקה כלל כנגד חזקת טמא, וצ"ע.[[124]](#footnote-125)

ט"ו מרחשון פ"א

דף מס' 6

**פלוגתא דרבנן ור"ש במקוה שנמדד ונמצא חסר**

**ב' ב'** - **בין ברה"ר בין ברה"י,** בפירש"י לעיל בסוגיין פירש דחילוק הרשויות קאי על מקום המקוה, דכל דהמקוה הוא ברה"י יש בזה לדינא דספק טומאה ברה"י, וכל שהמקוה הוא ברה"ר הוי ספק טומאה ברה"ר, ולרבנן אף בכה"ג הטהרות טמאות משום דאיכא תרתי לריעותא, ולר"ש בכה"ג הטהרות טהורות, וכ"כ הרא"ש במקואות פ"ב מ"ב, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"י ממקואות ה"ז, והשו"ע בסימן ר"א סע"א, - אך התורי"ד לעיל שם נחלק ע"ז, דלא איכפת לן היכן עומד המקוה, וחילוק הרשויות הוא לגבי הטהרות שנולד בהן ספק מגע, וכ"כ הריטב"א שם.[[125]](#footnote-126)

**טעם הא דמטמאי רבנן אף ברה"ר**

**ושניהם לא למדוה אלא מסוטה דרבנן סברי כי סוטה וכו' כיון דאיכא תרתי לריעותא כודאי טומאה דמי,** התוס' וש"ר כתבו בשם ר"ת דהא דמטמאי רבנן אף ברה"ר לא ילפי לה מסוטה, אלא הוא משום דאיכא תרתי לריעותא,[[126]](#footnote-127) ומה שאמרו דלא למדוה אלא מסוטה, הוא לפרש דלא תיקשי להו מסוטה,[[127]](#footnote-128) והרמב"ן וש"ר כתבו דהיינו דלמדוה ממה שמחלקין בין זו לסוטה.

אך התוס' הרא"ש כתב דאף דהא דמטמאי רבנן גם ברה"ר הוא משום דאיכא תרתי לריעותא, מ"מ איצטריך למילף מסוטה, דאלמלי דמצינו בסוטה דעשה הכתוב ספק כודאי, לא הייתי מיקל לשרוף משום תרתי לריעותא.

והר"ן כתב דלרבנן ילפינן מסוטה דכיון שהדבר קרוב לודאי משום דאיכא תרתי לריעותא, נדון אותו כודאי גמור אפי' לשרוף, כ"ה דבסוטה ספק הוא ועשאה הכתוב כודאי, ועיי"ש שהוסיף לפרש, דהא דספק טומאה ברה"ר טהור, הוא משום דמוקמינן לי' אחזקתי',[[128]](#footnote-129) אך הכא דאיכא תרתי לריעותא, ודאי איכא למיחש לספיקא, וכל היכא דאיכא למיחש לספיקא דינו כודאי, דומיא דספק טומאה ברה"י דטמא בודאי, - והיינו דעיקר דינא דספק טומאה הוי כודאי, אינו דין מסוים ברה"י, והוא אף ברה"ר, ואך דברה"ר דאזלינן בתר חזקה וליכא למיחש לספיקא, אי"ז "ספק" טומאה, אך בתרתי לריעותא דאיכא למיחש לספיקא, יש בזה לדינא דספק כודאי.[[129]](#footnote-130)

**ספק טומאה ברה"ר במקום חזקת טומאה**

בעיקר הא דמטמאי רבנן אף ברה"ר משום דאיכא תרתי לריעותא, בפשוטו הוא משום דאף אם ספק טומאה ברה"ר טהור אף בדליכא חזקת טהרה, וכדעת התוס' לעיל ב' א' (ד"ה והלל), ויתבאר בעזה"י במקומו, מ"מ כל דאיכא חזקת טומאה ה"ז מועיל לטמא, וכמש"כ כן הש"ש בש"ד פ"ב בתו"ד, וכן פירשו האבנ"ז ביו"ד סימן תס"ז סק"כ, והחזו"א בטהרות סימן ג' סק"ג,[[130]](#footnote-131) וכ"נ להדיא בד' הש"ך בסימן ר"א ס"ק קמ"ה.

אך המקו"ח בסימן תס"ז סק"ט כתב דהא דספק טומאה ברה"ר טהור, הוא אף אם איכא חזקת טומאה, וכ"כ בתשו' חמד"ש יו"ד סימן ה' סק"ה,[[131]](#footnote-132) ולפ"ז צ"ע דמ"ט מטמאי רבנן ברה"ר, מכח הא דאיכא תרתי לריעותא, אף דספק טומאה ברה"ר טהור, - והמשנת ר"א בכתובות סימן י"א ס"ק ח' ט' כתב דהוא משום דכל דאיכא תרתי לריעותא ה"ז עדיף טפי ובכה"ג ליכא לדינא דספק טומאה ברה"ר טהור,[[132]](#footnote-133) ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, וכ"ה מבו' בד' החמד"ש בסימן כ"ה סק"ד דתרת"ל מהני אף בספק טומאה ברה"י, - והשערי ישר בש"ב פ"ב כתב דהוא משום דלגבי האדם הטובל ליכא לדינא דספק טומאה ברה"ר, משום דלא ילפינן סוף טומאה מתחילת טומאה,[[133]](#footnote-134) וע"כ מטמאינן לי' משום תרתי לריעותא, וכיון שהוכרע דין האדם לטומאה, תו ליכא ספיקא כלל על הטהרות, וע"כ לי"ב לטהרת ספק טומאה ברה"ר.

במקואות פ"ב מ"א תנן דטמא שירד לטבול ספק טבל וכו' ספיקו טמא, והרמב"ם והר"ש שם כתבו דהוא משום דמוקמינן לי' בחזקת טומאה, והאבי עזרי בפ"א משחיטה הי"ג הוכיח מזה דאף בספק טומאה ברה"ר אזלינן בתר חזקת טומאה, ומה"ט הוא טמא אף כשהספק הוא ברה"ר.

אך הנה הרמב"ם שם מ"ב פירש דטעם הא דבמקוה שנמדד ונמצא חסר אף ברה"ר כל טהרות וכו' טמאות, הוא משום דזה ספק טהרה ולא ספק טומאה, ולפיכך אנו אומרים העמד טמא על חזקתו, ומשמע דלעולם טהרת ספק טומאה ברה"ר הוא אף במקום חזקת טומאה, ואך דבספק טהרה ליכא כלל לטהרת ספק טומאה ברה"ר, ובפשוטו הוא כמו שאמרו לל"ב (לדעת רש"י ודעימי') דלרבנן לא ילפינן סוף טומאה מתחילת טומאה, וע"כ הוא דאזלינן בזה בתר חזקת טומאה.

**דין ספק כודאי בסוטה**

**מה סוטה ספק היא ועשאוה כודאי,** בפירש"י כתב דהיינו שאסורה לבעלה עד שתשתה, וצ"ב דהיאך שמעינן מינה דאסורה בודאי, הרי י"ל דאיסורה הוא מספק, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בד' המרדכי ביבמות סימן כ"א מבו' דזה נלמד מהא דאסרינן אף במקום חזקה, ובע"כ דהוא משום דהו"ל כודאי, וע"כ ל"מ בזה חזקה, וכ"כ העונג יו"ט בסימן קע"א.[[134]](#footnote-135)

**ב** הר"ן כתב דאילו מפני ספק בלבד, דיינו שנאמר שתשתה כל שהיא יכולה לשתות, אך כל שאינה יכולה לשתות לא תהא אסורה לבעלה כסוטה, ובפ"ק דסוטה מוכח דכשאינה יכולה לשתות היא אסורה עולמית, ובע"כ דגזה"כ הוא דכל דאיכא למיחש לספק טומאה שתהא כודאי, וצ"ב דמ"ט מפני ספק אין לאסרה כשאינה יכולה לשתות.[[135]](#footnote-136)

**ג** התוס' בסוטה כ"ח א' ד"ה מה ת"ל הק' בהא דבעינן קרא לאסור בסוטה, דכי איצטריך קרא למיסר ספיקא,[[136]](#footnote-137) וכתבו די"ל דהכתוב אוסרה קודם שתי' כאילו היא ודאי, ולפ"ז הרי דשפיר שמעינן מינה דאיסורה הוא בודאי, וכ"כ הערול"נ בסוגיין.

**ד** הבית מאיר ביו"ד סימן ק"י ע"ד הפר"ח בכללי ס"ס סעיף א' הוכיח מזה כדעת הרמב"ם דמה"ת ספיקא דאורייתא לקולא, ובע"כ דהא דסוטה אסורה לבעלה מספק, הוא משום דעשה הכתוב ספק כודאי, וכ"כ הפליתי בבית הספק סק"א, דמזה למד הרמב"ם דמה"ת הוי ספיקא דאורייתא לקולא.

**ה** הפליתי בבית הספק סק"א כתב בדעת רש"י בסוטה כ"ח א', דזה נלמד מהא דאסרה הכתוב לבועל, אף דהוא אומר ברי לי, ולא מצינו לאסור משום ספק, כשהוא אומר ברי לי שהוא היתר, וכמו שאמרו בכתובות כ"ב ב', ובע"כ דהוא משום דספק כודאי.

**הכי השתא התם משום סתירה הוא וסתירה ברה"ר ליכא וכו' וכי תימא הא כל ספק טומאה ברה"ר טהור,** הר"ן הק' במה שאמרו דטעם טהרת סוטה ברה"ר הוא משום דסתירה ברה"ר ליכא, דהרי מסקינן דכל ספק טומאה ברה"ר טהור, והא דמטמאי רבנן הכא הוא משום דאיכא תרתי לריעותא, והרי דאין טעם טהרת סוטה ברה"ר משום דאי"ז מקום סתירה, ועיי"ש שכתב דאין לומר דבאמת הדרינן בן מה"ט דטהרת רה"ר הוא משום דליכא סתירה ברה"ר, דא"כ מ"ט לא קאמר "אלא".

ועיי"ש שכתב לפרש בזה, וזה לפ"מ שפירש שם בטעמא דרבנן, ונתבאר לעיל, דבאמת ליכא למילף לטהר בספק טומאה ברה"ר מסוטה, דשאני סוטה דסתירה ברה"ר ליכא, והיינו דמה"ט ל"ה זה כלל כספק, והא דספק טומאה ברה"ר טהור, הוא משום דמוקמינן לי' בחזקת טהרה, - וזהו מה שאמרו הכא, דכיון דכל הא דספק טומאה ברה"ר טהור הוא משום חזקת טהרה, אך לא ילפינן לה מסוטה, דשאני סוטה דסתירה ברה"ר ליכא, ע"כ בתרתי לריעותא דאין להעמידה על חזקה, ואיכא למיחש לספיקא, יש לטמאות בודאי, דומיא דספק טומאה ברה"י.[[137]](#footnote-138)

**טעמא דר"ש דברה"י תולין**

**ור"ש סבר וכו', הכי השתא התם יש רגל"ד וכו' הכא מאי רגל"ד איכא,** נחלקו הראשונים בדעת ר"ש, וכמה דעות בדבר, **א** בפירש"י כתב דס"ל דכל ספק טומאה ברה"י תולין, דכל הא דבסוטה הוי ספק כודאי, הוא משום הרגל"ד, וכ"כ התוס', וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בכתובות ט' א',[[138]](#footnote-139) והרמב"ן תמה ע"ז, דאטו נימא דכולי תנויין דלא כר"ש, דבכל מקום ספק טומאה ברה"י ספיקו טמא לגמרי קאמרינן, ועד"ז הק' התוס' הרא"ש.

**ב** הרמב"ן כתב דמודה ר"ש דספק טומאה ברה"י טמא בודאי, ואך דכ"ז הוא כשלא קדמה בדיקה לספק, אך במקוה שנמדד שקדמה בדיקה לספק לא מטמאינן בודאי, דהבדיקה מועלת עד שעת מציאת הספק, ומה שאמרו דשאני סוטה דאיכא רגל"ד, הוא משום דגם התם הוי כמי שקדם לה בדיקה, דאין אשה מזנה, והיא אומרת טהורה אני, והי' לנו להאמינה כמו שמאמינין אותה בטבילה לנדתה, ואפ"ה טימאה הכתוב משום רגל"ד, ומינה ילפינן דכ"ש בשאר ספיקות דלא קדמה בדיקה דטמא, וכ"כ הר"ן.[[139]](#footnote-140)

**ג** התוס' הרא"ש כתב בשם י"מ, דבתחילת טומאה מודה ר"ש דהלכתא גמירי לה מסוטה, ורק בסוף טומאה הוא דס"ל דתולין, ולא ילפינן סוף טומאה בק"ו מתחילת טומאה, דאין דנין ק"ו מהלכה.[[140]](#footnote-141)

**ד** התוס' בסוטה כ"ח א' סוד"ה אינו דין פירשו דמה שאמרו דבסוטה איכא רגל"ד והכא ליכא רגל"ד, לאו היינו דבסוטה איכא רגל"ד דיש לתלות שנטמאה, אלא היינו דבסוטה איכא ריעותא להסתפק שנטמאה, וה"נ הוא בספק שרץ דאיכא ריעותא, דהשרץ לפנינו אצל הטהרות, וע"כ יש בזה לדינא דספק טומאה דספק כודאי, ומשא"כ במקוה קודם טבילה דלא ראינו שום ריעותא דיש להסתפק על ידה.[[141]](#footnote-142)

הר"ן הק' ע"ד רש"י, דאם לא יליף ר"ש כל ספק טומאה מסוטה, ומה"ט הוא דתולין, ול"ה ספק כודאי, מ"ט אינו מטהר לגמרי מכח החזקת טהרה, - וכבר עמד ע"ז בס' יחוסי תנו"א ע' ר' יהודה בר אמי וכתב דאף דלא יליף ר"ש מסוטה לענין ודאי, משום דגבי סוטה רגל"ד, ומשא"כ בספק רה"י דליכא רגל"ד, מ"מ לענין ספק ילפינן, - ובחי' הגר"ש היימן בכתובות סימן ד' כתב לפרש בזה, דהיינו משום דהא דלא ילפינן ספק טומאה ברה"י מסוטה משום דשאני סוטה דאיכא רגל"ד, אי"ז אלא בדינא דסוטה דספק כודאי, דדין זה הוא מכח הרגל"ד, אך הא דבסוטה לא מוקמינן לה בחזקת טהרה, אי"ז מכח הרגל"ד, וע"כ ילפינן מינה לספק טומאה ברה"י דלא מוקמינן בחזקת טהרה, וכ"כ השערי חיים בכתובות סימן כ"ה, ועיי"ש שהאריך בהך מילתא דבדין ספק טומאה ברה"י נתחדשו ב' דינים, חדא, דלא אזלינן בתר חזקה, (משום דהתורה עשאתו ספק), ועוד דהוי הספק כודאי, ונתבאר באורך בדף מס' 7.

כ"ב מרחשון פ"א

דף מס' 7

**ג' א'** - **ואיבע"א ה"ט דר"ש,** נחלקו הראשונים בביאור הך לישנא, **א** בפירש"י מבו' דעיקר הא דאתי הך לישנא הוא לפרש דלרבנן ליכא למילף מקוה מסוטה, משום דסוף טומאה לא איתקש לסוטה, וע"כ הוא דמטמאי אף ברה"ר, וכ"כ הרשב"א דהך לישנא לא באו לפרש טעמא דר"ש דברה"י תולין וברה"ר טהור, דהוא כמו שאמרו בל"ק דברה"ר טהור דילפינן מסוטה, וברה"י תולין ולא ילפינן מסוטה לטמאות בודאי, דשאני סוטה דאיכא רגל"ד, אלא באו לפרש טעמא דרבנן דמטמאי אף ברה"ר, דאי"ז משום דאיכא תרתי לריעותא וכודאי טומאה דמי, אלא הוא משום דלא ילפינן סוף טומאה מתחילת טומאה,[[142]](#footnote-143) וכ"כ בחי' הר"א.

ובד' רש"י מבו' דלהך לישנא אם הוה ילפינן מסוטה אף סוף טומאה, הוה מטהרינן במקוה, אף דאיכא תרתי לריעותא,[[143]](#footnote-144) ובחי' הר"א מבו' דהיינו, דאף דתרתי לריעותא הוי כודאי, מ"מ יש בזה לטהרת ספק טומאה ברה"ר, וזה ניחא לדעת הסוברים דספק טומאה ברה"ר טהור אף במקום חזקת טומאה, (ונתבאר בדף מס' 6), או דתרתי לריעותא גרע משאר חזקה, (כמבו' בד' התוס' הרא"ש והר"ן בסוגיין), - אך המל"מ בפ"י ממקואות ה"ז כתב דיש לפרש דהוא משום דלהך לישנא תרתי לריעותא הוי ספק,[[144]](#footnote-145) וע"כ כל הא דמטמאינן, הוא משום דלא ילפינן סוף טומאה מתחילת טומאה, וכתב לישב בזה לד' הרמב"ם שפסק בחבית דהוי ספק.[[145]](#footnote-146)

בל' הרשב"א מבו' דלהך לישנא אף היכא דאיכא חדא לריעותא מטמאינן טומאה ודאית,[[146]](#footnote-147) וצ"ב, דאף דלא ילפינן סוף טומאה מסוטה, וע"כ לי"ב לטהרת ספק טומאה ברה"ר, מ"מ מ"ט מטמאינן בזה טומאה ודאית, הרי כיון דליכא אלא חדא לריעותא הו"ל ספק, והמל"מ שם כתב בתו"ד דהוא משום דעשו סוף טומאה ברה"ר כתחילת טומאה ברה"י, דהוי הספק כודאי, והגוו"ר בכלל ס"ב כתב דכיון שהתורה עשאה ספק טומאה כודאי ברה"י, אלא דברה"ר הלכתא גמירי מסוטה לטהר, הרי דכ"ז הוא בתחילת טומאה, אך בסוף טומאה אמרינן מה לי רה"ר מה לי רה"י, וזה כמש"כ הר"ן בסוגיין דילפינן מסוטה דכל היכא דאיכא למיחש לספק טומאה שתהא כודאי, ועמש"כ בזה הש"ש בש"ג פ"ב, ומש"כ בכ' קה"י סימן ב', וכדבריו משמע בל' הרשב"א, דהא דמטמאינן בודאי אף ברה"ר הוא משום דמוקמינן לי' בחזקת טומאה.

המל"מ שם כתב דלפי' זה נפ"מ בפלוגתת תרי לישני, במקוה שהי' בחזקת כשר ונסתפק לנו אם נפסל, כגון שנטל סאה ונתן סאה מים שאובין ולא ידעינן אם הוא רובו, או שנסתפקנו אם נשתנה בו מראהו, וטבל בו הטמא,[[147]](#footnote-148) דאיכא חזקה דהעמד מקוה על חזקתו, וכנגדה איכא חזקת טומאה דהטמא, ובכה"ג הרי לל"ק דטעמא דרבנן הוא משום דאיכא תרתי לריעותא, הרי דבכה"ג דליכא תרתי לריעותא מטהרינן לי' ברה"ר משום ספק טומאה ברה"ר, אך לל"ב אף בכה"ג לא מטהרינן ברה"ר משום דלא ילפינן סוף טומאה מתחילת טומאה.

**ב** התוס' פירשו דהך לישנא דבא לפרש טעמא דר"ש דמטהר במקוה שנמדד וכו' ברה"ר, דהוא משום דיליף סוף טומאה מתחילת טומאה היכא דליכא חזקת טהרה כגון ההיא דתינוק,[[148]](#footnote-149) והמל"מ בפ"י ממקואות ה"ז הק' דאטו נאמר בההלכתא דספק טומאה ברה"ר טהור דהוא אף בכגון ההיא דתינוק, ואף בההיא דתינוק תיקשי דמ"ט טהור כיון דליכא חזקת טהרה, וכן הק' הגרע"א בגהש"ס.

והמל"מ שם כתב לישב, דהתוס' לטעמייהו אזלי לעיל ב' א' ד"ה והלל דיש ללמוד מסוטה לטהר בספק טומאה ברה"ר אף היכא דליכא חזקת טהרה, דסוטה נמי איתרע חזקתה, ואך דקשיא להו במה שאמרו להך לישנא דרבנן גמרי סוף טומאה מתחילת טומאה, והרי דלהך לישנא לא ילפינן סוף טומאה מסוטה, דעיקר הא דילפינן ספק טומאה מסוטה הוא בתחילת טומאה, אלא דילפינן סוף טומאה מהא דמטהרינן בספק טומאה בתחילת טומאה, וכלישנא דגמ' דילפינן לה מהא דמטהרינן בספק נגע ספק לא נגע, דהרי בתחילת טומאה לעולם איכא חזקה, והיאך ילפינן מינה לטהר בסוף טומאה אף היכא דליכא חזקה, וע"ז הוא שכתבו דמשכח"ל תחילת טומאה דלי"ב חזקה, ואף בכה"ג ילפינן מסוטה לטהר, ושפיר ילפינן סוף טומאה מתחילת טומאה בכה"ג דליכא חזקת טהרה.

ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דלל"ק דגמ' ניח"ל להתוס' הא דיליף ר"ש מסוטה לטהר במקוה, אף דהתם ליכא חזקת טהרה, והיינו משום דלל"ק יליף ר"ש סוף טומאה מסוטה דטהורה ברה"ר אף דליכא חזקת טהרה, ולא קשיא להו להתוס' אלא לל"ב דעיקר הא דילפינן ספק טומאה מסוטה היינו בתחילת טומאה דומיא דסוטה, אלא דהדר ילפינן סוף טומאה מתחילת טומאה.[[149]](#footnote-150)

**ג** התו"י תור"פ כתבו דלהך לישנא יליף ר"ש סוף טומאה מתחילת טומאה בדבר שאינו יכול להיות, דכ"ה דהתם כיון דל"ד לסוטה, הוי ההלכתא דברה"י תולין וברה"ר טהור, ה"נ בסוף טומאה ברה"י תולין וברה"ר טהור,[[150]](#footnote-151) ורבנן פליגי ע"ז, דהא דברה"ר טהור בכה"ג אי"ז מההלכתא, אלא הוא משום דמוקמינן לי' בחזקת טהרה, ובסוף טומאה דליכא חזקת טומאה, אלא איכא תרתי לריעותא לטמא, הו"ל טמא ודאי.

**ד** בד' הרמב"ן מבו' דבהך לישנא נתפרש גם טעם הא דס"ל לר"ש דברה"י תולין ולא ילפינן לה מסוטה דטמאה בודאי, וברה"ר ילפינן מסוטה לטהר,[[151]](#footnote-152) ובזה הוא דמפרשינן דהוא משום דסוטה היא תחילת טומאה, ואף דברה"ר ילפינן סוף טומאה מתחילת טומאה, אך ברה"י לא ילפינן סוף טומאה מתחילת טומאה, והיינו משום דרה"י גמרינן מסוטה בתחילת טומאה וגזיה"כ הוא, אבל רה"ר דינא הוא וגמרינן מיני' דלא לאורועי ולטמויי מידי מספיקא, - ובחי' הר"א הוסיף לפרש דהיינו דהא דספק טומאה ברה"י טמא חידוש הוא, אלא דגמרינן מסוטה דגזה"כ הוא בכיו"ב בסוטה, הלכך לא גמרינן מקוה דהוי סוף טומאה מינה דסוטה, דהא ל"ד לה דסוטה הוא תחילת טומאה, אך הא דברה"י ספיקו טהור דינא הוא כ"ה דלא ניפוש טומאה, וע"כ ילפינן מקוה מיני' אע"ג דל"ד להו דהא הוי סוף טומאה, דכיון דדין הוא לטהר ספק טומאה ברה"ר אף סוף טומאה בכלל, ועד"ז כתב התוס' הרא"ש.[[152]](#footnote-153)

ומבו' בדבריהם דהא דספק טומאה ברה"ר טהור, אי"ז גזה"כ דספק הוי כודאי טהור, דא"כ דמי לדינא דספק טומאה ברה"י דטמא דהוא חידוש ולא גמרינן מיני' אלא מידי דדמי לי', אלא נתחדש בזה דלא חיישינן מספק לטומאה, וע"ד הא דספק דאורייתא לקולא לדעת הרמב"ם, וע"כ בזה שפיר יש לדמות סוף טומאה לתחילת טומאה.[[153]](#footnote-154)

**ספק טומאה בדבר שאינו יכול להיות**

**ב' א' - תוד"ה והלל כי אמרינן דמוקי מילתא אחזקתי' כגון ספק נגע ספק לא נגע וכו',** בפירש"י כתב דל"ג לה, דהא דמטהרינן התם אי"ז משום חזקה, דהרי ספק טומאה ברה"ר הלכתא גמירי לה, אך בד' התוס' מבו' שבאו לישב לזה, וכמש"כ המהר"ם, וזהו שכתבו דלא גמרינן מסוטה אלא דבר שיכול להיות, והא דמטהרינן בב' שבילין הוא משום דמוקמינן כל אחד בחזקת טהרה, וזהו שאמרו דבספק נגע ספק לא נגע מטהרינן משום חזקה, דנפ"מ בזה דמכח זה מטהרינן אף בב' שבילין.

**דלא גמרינן מסוטה אלא דבר שיכול להיות וכו',**בחי' הגר"ש היימן כתובות סימן ד' עמד במשה"ק התוס' לעיל בטומאת מעל"ע דמ"ט לי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י דספיקו טמא, דלמש"כ התוס' הכא דלא גמרינן מסוטה אלא דבר שיכול להיות, הרי דה"נ בספיקא דמעל"ע הו"ל כדבר שאינו יכול להיות, דהספק אם ראתה היום או אתמול, הוא נוגע גם על היום השביעי, דאם נטמאה מאתמול א"כ ביום השביעי אם תפסיק לראות תהא טהורה, ואם לא ראתה אלא היום, גם בשביעי טמאה היא, וכיון דהספק הוא גם יום האתמול וגם על יום השביעי, לי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י, דהו"ל דבר שאינו יכול להיות שיהיו ב' הימים טמאים.[[154]](#footnote-155)

ועיי"ש שכתב די"ל דעיקר קו' התוס' הוא בהא דמטהרינן בחולין בודאי משום חזקת טהרה, אף דבספק טומאה ברה"י לא אזלינן בתר חזקה, והך דינא דלא אזלינן בתר חזקה הוא אף היכא דא"א להיות שיהיו שניהם טמאין, ונתבאר להלן הטעם בזה, - אך משמעות ד' התוס' לעיל, דקשיא להו דיהא בזה לדין ספק טומאה ברה"י דספק כודאי, וכ"ה להדיא בד' התוס' הרא"ש, ובע"כ דלא חשבינן לה כדבר שאינו יכול להיות.[[155]](#footnote-156)

**בטעם הא דאף בספק טומאה בדבר שאינו יכול להיות לא מוקמינן בחזקת טהרה**

התו"י תור"פ לקמן ג' א' הק', דכיון דכיון דלא ילפינן מסוטה אלא דבר שיכול להיות, א"כ מ"ט מטמאינן מספק בב' נזירים ברה"י, ושניהם מביאים קרבן טומאה אחד, הרי כ"ה דברה"ר מטהרינן משום דמוקמינן להו בחזקת טהרה, ה"נ יש לנו לטהר ברה"י, וכן הק' המהרש"א והמהר"ם בחולין ט' ב', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י שם כתב דהלכות טומאה גמירי לה, והכי גמרי דדבר שא"א להיות טמא ודאי או טהור ודאי, ברה"י תולין וברה"ר טהור.[[156]](#footnote-157)

**ב** התוס' הרא"ש לקמן ג' א' כתב דאף דבכה"ג לא ילפינן מסוטה להחשיבם שניהם ודאי טמאין, מ"מ גמרינן מסוטה לאפוקינהו מחזקתייהו וספק טמאים הוו, וכ"כ התוס' הרא"ש בחולין ט' ב', ולכאו' דבריו מתפרשים כמש"כ המהר"ם בחולין שם, דהא דלא ילפינן מסוטה משום דא"א להיות שיהיו טמאים שניהם, הוא רק לענין דלא מצינו למילף מסוטה שיהיו שניהם טמאים בודאי, כיון דודאי הוא שלא נטמאו שניהם, אך שפיר ילפינן מסוטה דברה"י לא מוקמינן להו בחזקת טהרה, דכיון דמצינו בסוטה דברה"י לא אזלינן בתר חזקה, והרי דברה"י מגרע כח החזקה, ע"כ אף במידי דל"ד לסוטה ממש, ילפינן מסוטה דלא מוקמינן להו בחזקת טהרה,[[157]](#footnote-158) ודבריו מיוסדים ע"ז דאיכא דין בפנ"ע בספק טומאה ברה"י דלא אזלינן בתר חזקה, ונתבאר להלן.

**ג** השטמ"ק בנזיר נ"ז ב' כתב בשם תוס' חיצוניות דכיון דאם ל"ה אלא נזיר אחד הי' מביא קרבן טומאה ומגלח, השתא נמי דהוו השנים, לא עדיפי מאילו ליכא אלא חד מינייהו, ומביאין קרבן אחד דטומאה בין שניהם, - ולכאו' מכוון דבריו דהגם דל"ש שיחול דין ספק כודאי על כל אחד ואחד מהם, משום דא"א להיות, אך על שניהם יחד חייל דין דספק כודאי דזה שפיר אפשר להיות, וכיון דחייל עלייהו דין דספק כודאי, ע"כ ל"מ בזה הכרעת החזקה.[[158]](#footnote-159)

**ד** הש"ש בש"א פי"ז כתב דהיינו דאף דא"א לטמאות את שניהם בודאי, משום דודאי אחד מהן טהור, וא"א להורות בהם הוראה ודאית שיהיו טמאין, מ"מ כיון דיכול להיות שיהיו שניהם טמאים מספק, שפיר ילפינן מסוטה לטמאותם מספק ודלא נטהר משום החזקה, - ומשמע דהיינו, דאף דלא נתחדש בסוטה דין בפנ"ע דלא אזלינן בתר חזקה, ודינא דסוטה הוא דספק כודאי, מ"מ אף היכא דא"א לנו להכריע את הספק בודאי, משום דהוי תרתי דסתרי, מ"מ שפיר מהני הך דינא דספק כודאי דעכ"פ יש לנו להסתפק ודלא ניזיל בתר חזקה.

**ה** בתשו' בית אפרים אהע"ז סימן ל"ו ד"ה אך לפי כתב, דכל הא דאזלינן מדאורייתא בתר חזקה בב' שבילין וכיו"ב, אף דהוא תרתי דסתרי, הוא משום דאנו דנים על כל אחד בפנ"ע, ואין דינו של זה תלוי בדינו של חבירו, אך בב' נזירים ברה"י דאם הי' הנידון על אחד בפנ"ע, הו"ל ספק טומאה ברה"י דספיקו טמא, וכל מה שבאנו לטהר הוא משום דהנידון הוא על שניהם ובע"כ אחד מהן טהור, תו לא מצינו להעמידם בחזקת טהרה, וכ"כ האחיעזר בח"א סימן ז' סק"ו.[[159]](#footnote-160)

**בטעם הא דבספק טומאה לא אזלינן בתר חזקה**

בד' התוס' הרא"ש והמהר"ם מבו', דבספק טומאה ברה"י ילפינן מסוטה ב' דינים, חדא דלא מוקמינן בחזקת טהרה, ועוד, דהוי הספק כודאי, וע"כ אף היכא דא"א להיות שיהיו שניהם טמאים ולא ילפינן מסוטה שיהא הספק כודאי, מ"מ שפיר ילפינן להך דינא דלא מוקמינן בחזקת טהרה, - אך בד' המרדכי ביבמות סימן כ"א מבו' דהא דבספק טומאה ברה"י לא אזלינן בתר חזקה, הוא מכח הא דהוי הספק כודאי, וכ"כ העונג יו"ט בסימן קע"א והשערי ישר בש"א פי"ט, ולפ"ז הדין נותן דבמקום דליכא לדין ספק כודאי, שפיר יש לילך אחר חזקה.

בעיקר הך מילתא דמלבד דינא דספק טומאה דספק כודאי, איכא דין בפנ"ע דבספק טומאה ברה"י לא מוקמינן בחזקת טהרה, מצינו כן עוד בכ"ד, **א** לדעת רש"י לקמן ג' א' ודעימי' דלא יליף ר"ש כל ספק טומאה מסוטה, דשאני סוטה דרגל"ד, ומ"מ ס"ל דתולין ולא מוקמינן בחזקת טהרה, והייינו משום דהא דבסוטה לא מוקמינן בחזקת טהרה, אינו מכח הרגל"ד, ושפיר ילפינן להך דינא לכל ספק טומאה, וכמש"כ כן בחי' הגר"ש היימן כתובות סימן ד', והשערי חיים בכתובות סימן כ"ה, ונתבאר בדף מס' 6. - **ב** הר"ן לקמן ג' א' כתב דכל הא דספק טומאה ברה"ר טהור, הוא משום דמוקמינן לי' בחזקת טהרה וליכא למיחש לספיקא, אך כל דאיכא למיחש לספיקא, דינו כודאי, דומיא דספק טומאה ברה"י, וצ"ב דאם גם בספק טומאה ברה"ר איכא לדינא דספק כודאי, ואפ"ה מטהרינן משום דמוקמינן בחזקת טהרה וליכא למיחש לספיקא, מ"ט בספק טומאה ברה"י מטמאינן אף במקום חזקת טהרה, ובע"כ דבספק טומאה ברה"י ילפינן מסוטה דלא מוקמינן בחזקת טהרה, וכיון דלא מוקמינן בחזקת טהרה איכא למיחש לספיקא והוי הספק כודאי. - **ג** המהר"ם לקמן כ"א א' כתב דאף דספק ראי' לא ילפינן מסוטה, וכמש"כ התוס' לעיל, מ"מ הו"ל ספק ולא מוקמינן אחזקה, והשערי חיים בכתובות סימן כ"ה סק"ד הוכיח כן מד' השטמ"ק בשם הרא"ש בב"ק י"א א', עיי"ש,[[160]](#footnote-161) ועיי"ש במש"כ לפרש בטעם הא דאף דספק ראי' ל"ד לסוטה, מ"מ אף בזה ילפינן מסוטה דלא מוקמינן לה בחזקת טהרה. - **ד** נתבאר להלן בדעת הרמב"ם, דדין ספק טומאה ברה"י דספיקו כודאי, ל"מ לענין שיגלח הנזיר ע"ז ולחייב על ביאת מקדש ואכילת קודש, ואפ"ה מהני בהו דינא דספק טומאה ברה"י דלא מוקמינן בחזקת טהרה, ועמד ע"ז השערי ישר בש"א פי"ג.[[161]](#footnote-162) - **ה** התוס' בסוטה כ"ה ב' סוד"ה ב"ה כתבו בהא דבמתו בעליהן עד שלא שתו אין נוטלות כתובתן, דליכא למימר העמד אשה על חזקתה ואימור לא זינתה, שהרי רגל"ד שקינא לה ונסתרה והתורה הוציאתה מאותה חזקה ועשאתה ספק, ומבו' דאף דדין ספק כודאי הוא רק לענין לאסרה ול"מ להפסידה כתובתה, ומה"ט אינה מפסדת כתובתה אלא מספק, (ולב"ש אמרינן בזה דאין ספק מוציא מידי ודאי ונוטלות כתובתן), אך אף לענין זה איכא להך דינא דלא מוקמינן לה אחזקתה משום דהתורה עשאתה ספק, ועמד ע"ז הגר"ר זצ"ל בקונט' חזקות סימן ג'.[[162]](#footnote-163)

במקור הך מילתא דנתחדש בספק סוטה דין בפנ"ע דלא מוקמינן לה בחזקת טהרה, בפשוטו היינו משום דאם הוה מוקמינן לה בחזקת טהרה ה"ז מועיל לסלק לעיקר הספק, ול"ה בזה לדינא דספק כודאי, ורק משום דלא מוקמינן לה בחזקת טהרה והו"ל ספק הוא דיש בזה לדינא דספק כודאי, וכ"ה משמעות ד' התוס' בסוטה שכתבו דהתורה הוציאתה מאותה חזקה ועשאתו ספק, ומשמע דזהו שנתחדש בסוטה דהו"ל ספק, ותו יש בזה לדינא דספק כודאי.[[163]](#footnote-164)

אך אי"ז מתישב בד' התוס' הכא, שפירשו דהא דילפינן מסוטה לטמאות במקום חזקה, אף דבסוטה איתרע חזקתה, הוא מהא דבסוטה עשאה הכתוב ודאי טמאה, אף דאית לה חזקה שאינה טמאה ודאי, וחזקה זו שאינה טמאה ודאי הרי אינה מועילה לסלק הספק, ואפ"ה ילפינן מינה דבספק טומאה לא מוקמינן בחזקת טהרה, - ובעכצ"ל דהא דבעינן בסוטה לדין בפנ"ע דלא מוקמינן בחזקת טהרה, הוא משום דאל"כ ל"ה מהני דינא דספק כודאי כנגד הכרעת החזקה, ואף דאיתרע חזקתה, אכתי ל"ה מצינו לטמאותה בודאי, דהוי זה כנגד חזקתה שאינה טמאה ודאי.

בד' התוס' בסוטה שם מבו' דגדר הך דינא דבספק סוטה לא אזלינן בתר חזקה, הוא דהתורה עשאתו ספק, והיינו דעיקר הא דמהני חזקה הוא לסלק הספק, ובספק סוטה דהתורה עשאתו ספק, ל"מ דין חזקה כלל, וכ"כ השערי חיים שם, עיי"ש, והתוס' שם כתבו דמה"ט אינה יכולה לטעון טענת ברי שלא זינתה, (אף למ"ד דברי ושמא ברי עדיף), מאחר שהתורה עשאתה ספק עד שתשתה, - אך ג"ז אינו מתישב בד' התוס' בסוגיין שפירשו דילפינן מהא דבסוטה עשאה הכתוב ודאי טמאה אף דאית לה חזקה שאינה טמאה ודאי, וחזקה זו שאינה טמאה ודאי ל"מ לסלק הספק, ואין ללמוד מזה דהתורה עשאתו ספק,[[164]](#footnote-165) וגם דהא דהתורה עשאתו ספק, אינו טעם דלא ניזיל בתר החזקה שאינה טמאה ודאי, ולדעתם בע"כ דבספק סוטה וספק טומאה ברה"י נתחדש דלא אזלינן בתר חזקה, ואי"ז מכח הא דהתורה עשאתו ספק.

**דין ספק טומאה בב' שבילין**

**וכן נמי גבי ב' שבילין וכו' אע"ג שבודאי נטמא האחד מהן, לא מסוטה גמרינן, אלא דמוקמינן כל אחד בחזקת טהרה,** הגרע"א בגהש"ס ציין לד' התוס' לקמן ס' א' ד"ה באנו דמבו' בדבריהם דגם בב' שבילין איכא לטהרת ספק טומאה ברה"ר, וכ"כ בפי' הר"ש בתרומות פ"ז מ"ה ובטהרות פ"ה מ"ד.

ואמנם הנה הר"ש גופי' בתרומות פ"ח מ"ח כתב דב' חביות ברה"י שנגע שרץ באחד מהן ולא ידע באיזה מהן שתיהן תלויות דלא ילפינן מסוטה אלא דבר שיכול להיות, וצ"ע דא"כ מ"ט בב' שבילין ברה"ר ילפינן מסוטה לטהר,[[165]](#footnote-166) - אך באמת בד' הר"ש גופי' שם משמע להדיא, דדוקא בכה"ג דחבית לא ילפינן מסוטה לטמאות, אך בב' שבילין ברה"י ילפינן מסוטה לטמאות בודאי, וכבר עמד ע"ז המל"מ בפי"ט משאה"ט ה"א ד"ה שוב ראיתי, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, דדוקא בב' נזירין או ב' חביות הוא דלא ילפינן מסוטה, משום דנפל הספק על שניהם בב"א ואין אנו יכולים לטמא את שניהם בב"א דממ"נ אחד טהור, אך בב' שבילין דלא בא הדבר לכלל ספק כאחד, שפיר ילפינן מסוטה לטמאות בודאי.[[166]](#footnote-167)

**דין ספק טומאה ברה"י בנזיר ולחיוב ביאת מקדש**

בעיקר מש"כ התוס' להוכיח דלא גמרינן מסוטה אלא דבר שיכול להיות, מהא דבב' נזירים שנזרקה טומאה ביניהם ברה"י מביאין קרבן טומאה וקרבן טהרה, ואין מביא כל אחד קרבן טומאה, מבו' דפשיטא להו דנזיר שנטמא בספק טומאה ברה"י מגלח ומביא קרבן טומאה, כיון דהוי הספק כודאי, וכ"כ בפי' הרא"ש בנזיר נ"ד ב', - ועד"ז מצינו בד' התוס' בשבועות י"ט א' ד"ה הלך בראשון דהנטמא בספק טומאה ברה"י ונכנס לביהמ"ק חייב קרבן על ביאת מקדש, וכ"ה מבו' בד' הר"ש בפרה פי"ב מ"ד.

אך בד' הרמב"ם בפי"א משגגות ה"ו משמע דהנטמא בספק טומאה ברה"י אינו חייב על ביאת מקדש ואכילת קודש, ובכ' הגר"ח בשבועות שם כתב דלדעתו ה"נ אינו מגלח על טומאה זו, דהרי כל טומאה שהנזיר מגלח חייבין עלי' על ביאת מקדש, ומה"ט הוא דבב' נזירים אין מביאין שניהם קרבן טומאה, וכ"כ האו"ש בהל' שגגות שם, והאחיעזר בח"א סימן א' סק"ב, והשערי ישר בש"א פי"ג.

ועיי"ש שהביאו שכבר נחלקו בזה אמוראי בירושלמי בפסחים פ"ח ה"ח ובנזיר פ"ח ה"א, לפי' הפנ"מ שם, דדעת רב הושעיא רבה דהנזיר מגלח על ספק טומאה ברה"י, ודעת ר' יוחנן דאין הנזיר מגלח ע"ז, ומדמי לה להא דאין חייבין ע"ז על ביאת מקדש.[[167]](#footnote-168)

הגר"ח שם פירש בטעמא דהרמב"ם דאין חייבין על ביאת מקדש ואין הנזיר מגלח על ספק טומאה ברה"י, דהוא משום דדין ספק טומאה אינו דמספק מחזיקין דודאי נגע בטומאה, אלא היינו דהטילה תורה דין טומאה ודאית על ספק טומאה, אבל עצם המעשה אם נגע או לא נגע הוי בספק, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, וכיון דאין הנזיר מגלח אלא כשנגע בעצמו של מת, ולא סגי במה דחל עליו טומאת מת, הרי דאף דבספק טומאה יש עליו טומאה ודאית, מ"מ כיון דעצם הנגיעה היא בספק, אינו מגלח ע"ז, ואין חייבין ע"ז על ביאת מקדש, ועד"ז כתבו האו"ש והאחיעזר שם דהא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, היינו דהטילה התורה טומאה ודאית במקום ספק טומאה, ועל טומאה זו אין הנזיר מגלח ואין חייבין על ביאת מקדש.[[168]](#footnote-169)

אך בשם הגרי"ז הביאו שפירש לד' הגר"ח, דודאי דבספק טומאה ברה"י אי"ז טומאה מחודשת, אלא היינו דנפסק שהוא טמא טומאת מת, אך מ"מ לא נפסק דהי' מגע מת,[[169]](#footnote-170) וע"כ אין הנזיר מגלח ע"ז ואין חייבין ע"ז על ביאת מקדש, וכ"כ בחי' הגר"ש פסחים סימן ט' סק"ח, עיי"ש.

**ספק טומאה ברה"ר בלא חזקה**

**ומיהו היכא דליכא חזקה לטהרה מטהרין ברה"ר מסוטה וכו'** כ"כ גם התוס' בחולין ט' ב' ד"ה התם, וכ"כ הרמב"ן בחולין ב' ב',[[170]](#footnote-171) - אך בד' התוס' בסוטה כ"ח ב' ד"ה מכאן אמרו ובנזיר נ"ז א' ד"ה באומר נראה להדיא דפליגי בזה וס"ל דטהרת ספק טומאה ברה"ר הוא רק משום חזקת טהרה,[[171]](#footnote-172) וכ"ה להדיא בד' התוס' שאנץ בסוטה שם,[[172]](#footnote-173) וכ"כ הר"ן לקמן ג' א'.

**כמו מקוה שנמדד ונמצא חסר דמטהר ר"ש ברה"ר דגמרינן מסוטה אע"ג דליכא למימר העמד מקוה על חזקתו וכו',** לדעת התוס' בסוטה ובנזיר דטהרת ספק טומאה ברה"ר היא רק משום חזקת טהרה, קשיא מהא דמטהר ר"ש במקוה שנמדד ונמצא חסר ברה"ר.[[173]](#footnote-174)

ובד' התוס' בסוטה שם מבו' להדיא דבזה הוא דפליגי ר"ש ורבנן, וזהו שאמרו לקמן ג' א' דר"ש סבר כי סוטה דברה"ר טהור, ורבנן הכי השתא התם גברא בחזקת טהרה קאי וכו', וכ"ה מבו' בד' הר"ן לקמן ג' א', וכ"נ בד' התו"י שם, וכ"כ המל"מ בפ"י ממקואות ה"ז בסו"ד, - ועיי"ש שכתב דהיינו דר"ש ס"ל דבע"כ כי אתאי הלכתא הוא לטהר אפי' היכא דליכא חזקה כגון ההיא דתינוק, ורבנן ס"ל דלא אתיא הלכתא אלא לטהר ברה"ר היכא דאיכא חזקת טהרה, ובעינן לההלכתא, דלא נימא דסתירה דנקט קרא לא דיבר הכתוב אלא בהוה וה"ה בכל ספק טומאה, וקמ"ל ההלכתא דבספק טומאה ברה"ר מוקמינן בחזקת טהרה.

הקה"י בסימן ס"א כתב בדעת התוס' בנזיר וסוטה, דפלוגתת רבנן ור"ש אם הא דספק טומאה ברה"ר הוא רק בדאיכא חזקת טהרה, הוא לטעמייהו, דרבנן ס"ל דבסוטה ליכא רגל"ד וקיימא בחזקת טהרה, וע"כ ליכא למילף מסוטה לטהר בספק טומאה ברה"ר במקום דליכא חזקת טהרה, אך ר"ש לטעמי' דס"ל דבסוטה איכא רגל"ד, דמכח זה הוא דס"ל דלא מצינו למילף מסוטה להא דספק כודאי, דשאני סוטה דרגל"ד, הרי דמכח זה איתרע חזקתה, ושפיר יש ללמוד מהא דמטהרינן בספק סוטה ברה"ר, לטהר בספק טומאה ברה"ר אף בדליכא חזקת טהרה.

אך לכאו' אי"ז מתישב בד' התוס' בסוטה כ"ח א' ד"ה אינו דין שנקטו דלא פליגי רבנן על ר"ש בהך מילתא דבסוטה איכא רגל"ד, וגם פירשו דהא דספק טומאה ברה"י טמא ודאי, הוא אף לדעת ר"ש, משום דספק מגע שרץ דמי לספק בסתירה ע"י קינוי, והרי דס"ל דהרגל"ד ל"מ לגרע את החזקה, דומיא דספק מגע שרץ דאי"ז מועיל לגרע את החזקה.[[174]](#footnote-175)

**וא"ת א"כ היכי ילפינן מסוטה דברה"י ספיקו טמא אפי' איכא חזקה הא בסוטה איתרע חזקתה,** העונג יו"ט בסימן קע"א ד"ה ולפמש"כ דעיקר כתב לישב, לפמש"כ שם דהא דל"מ חזקה בספק טומאה, הוא משום דהוי הספק כודאי, ועיקר דין חזקה הוא דלא נחוש לספק, אך היכא דהוי הספק כודאי ל"ש דין חזקה כלל, וע"כ אף דבסוטה ליכא חזקה, מ"מ ילפינן מהתם דעשתה התורה ספק כודאי, וממילא דל"מ בזה חזקה,[[175]](#footnote-176) ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ובתשו' חמד"ש יו"ד סו"ס ה' כתב לפרש דזהו מכוון ד' התוס' בחולין ט' ב', עיי"ש.

**דילפינן מסוטה שעשאה הכתוב ודאי טמאה אע"ג דאית לה חזקה שאינה טמאה ודאי ולא איתרע אלא חזקת טהרה ודאית,** בד' התוס' הרא"ש לקמן ג' א' מבו' דלאו היינו דאיכא חזקה בפנ"ע דאינה טמאה ודאי, אלא היינו דאף דמכח הרגל"ד לא מצינו להעמידה בחזקת טהרה לטהרה בודאי, מ"מ מהני החזקת טהרה דלא תהא טמאה ודאי, וכ"נ בל' התוס' בחולין ט' ב', והיינו דהא דמכח הרגל"ד איתרע חזקתה, לאו היינו דבכה"ג ל"ה כלל בחזקת טהרה, אלא היינו דאף דהויא בחזקת טהרה, מ"מ ל"מ החזקה לסלק את הספק ולטהר, כיון דאיכא רגל"ד ובע"כ יש עלינו להסתפק, אך מ"מ שפיר מהניא החזקה כנגד דינא דספק כודאי, דלהכריע שהיא ודאי טמאה הוי זה נגד החזקה,[[176]](#footnote-177) ועד"ז כתב השערי ישר בש"א ס"פ י"ט, ומתישב בזה משה"ק בתשו' חמד"ש יו"ד סו"ס ה' ע"ד התוס' בחולין.

כ"ט מרחשון פ"א

דף מס' 8

**ב' א'** - **תוד"ה מעת לעת, וא"ת מ"ש מכל ספק טומאה דברה"י טמא ודאי אף לחולין,** בעיקר מה שדנו התוס' וש"ר דמ"ט לא מטמאינן לה מדינא דספק טומאה ברה"י, מבו' בד' הר"ן דהיינו דיהא דין ספק טומאה ברה"י על הטהרות,[[177]](#footnote-178) ויהא תלוי במקום נגיעת האשה בטהרות, וכ"כ האחיעזר בח"א סימן א' סק"ג בביאור ד' התוס', - אך השערי ישר בש"א פי"ד והחזו"א בסימן צ"ח סוסק"ו וסימן רט"ו ובאהע"ז סימן פ"ב סקי"ג פירשו בד' התוס' דהיינו דיהא דין ספק טומאה ברה"י על האשה עצמה,[[178]](#footnote-179) ויהא תלוי במקום האשה, ולא במקום נגיעתה בטהרות.

האחיעזר שם כתב דהא דדין ספק טומאה הוא על הטהרות, הוא משום דעל גוף הטומאה ליכא כלל לדין ספק טומאה, והוכיח כן מהא דתנן בטהרות פ"ו מ"א בדין מסוכן דכשהוא ברה"י ספיקו טמא וכשהוא ברה"ר ספיקו טהור, ולא אמרינן דברה"י כבר הוחזק לטמא ודאי,[[179]](#footnote-180) כ"ה דהנוגע במסוכן ברה"י טמא, ואף אם נגע בו אח"כ אדם ברה"ר הוא טמא, וכן מהא דהנוגע בספק שרץ ספק צפרדע טמא, ולא אמרינן דכיון דהטומאה עצמה אין בה דעת לישאל, כבר הוכרעה לטהרה, וא"א לטמא את הנוגע בה.

אך החזו"א בסימן צ"ח סק"ו כתב דאף דליכא דין ספק טומאה על הטומאה עצמה,[[180]](#footnote-181) מ"מ נדה שהיא נטמאת בראי', לא מיקרי כטומאה עצמה, אע"ג דהטומאה יוצאת מגופה, וע"כ יש בה לדין ספק טומאה, וכ"כ החזו"א בסימן רט"ו דאשה חשיבא מתטמא הראשון אף שטומאה יוצא מגופה ואינה מקבלת מאחרים מ"מ האדם נידון כמתטמא, אבל מת ושרץ הן טומאה עצמן.

והשערי ישר שם כתב דלעולם איכא דין ספק טומאה גם על גוף הטומאה, והא דבמסוכן ליכא לדין ספק טומאה על המסוכן עצמו, הוא משום דאין ספק זה נוגע לדון עליו לדינא, משום דבכל רגע יכול להשתנות ולהתברר, ואין הספק אלא על הטהרות שנגעו בו, וה"נ הוא בספק שרץ או צפרדע, דאיירי בגונא דאין נפ"מ עליו, כגון שנגע בטהרות והלך לו, ומשא"כ בנדה דאיכא נפ"מ על הנדה עצמה לענין מנינה.[[181]](#footnote-182)

**מדפריך בגמ' לר"ש וכו',** המהר"ם כתב דמכוון התוס' הוא להוכיח דלא נימא דכל ספק טומאה ברה"י אינו טמא אלא מספק, ול"ד לסוטה דאיכא רגל"ד, עיי"ש, ועמש"כ בחי' הגרע"א להוסיף בזה,[[182]](#footnote-183) - ובתשו' חמד"ש יו"ד סימן כ"ה סק"ב הק' ע"ז דהרי בכ"ד מצינו דספק טומאה ברה"י טמא ודאי, ומה הוצרכו התוס' להוכיח לזה מסוגיית הגמ' דלקמן, ועיי"ש בסק"א שכתב דמכוון התוס' הוא להוכיח דספק טומאה ברה"י טמא ודאי אף במקום דאיכא חזקת הגוף.[[183]](#footnote-184)

**ספק טומאה למפרע**

**וי"ל דלא ילפינן מסוטה לטמאה למפרע ולכך בטומאה מעל"ע מוקמינן לה אחזקתה,** למש"כ השערי ישר והחזו"א דנידון ספק טומאה הוא על האשה עצמה, מתפרש מש"כ התוס' דלא ילפינן לה מסוטה, משום ספק טומאת האשה הוא ספיקא דלמפרע, ולא ילפינן לה מסוטה, - אך למש"כ האחיעזר דנידון ספק טומאה הוא על הטהרות, צ"ב במש"כ התוס' דלא ילפינן לטמא למפרע, שהרי ספיקא דהטהרות הוא שיהיו טמאים אף מכאן ולהבא, וצ"ל דכיון דאף הספק על הטהרות, הוא מכח ספיקא דלמפרע, דכל הספק לטמאותן הוא מכח מה שנמצא עכשיו דם לפניך, ומכח זה באנו להסתפק על למפרע, לא ילפינן לה מסוטה.[[184]](#footnote-185)

התוס' הרא"ש בסו"ד הק' ממה שאמרו בסוגיין בדין מקוה שנמדד ונמצא חסר דשניהן לא למדוה אלא מסוטה, אף דגם התם הו"ל כספק טומאה דלמפרע, וכן הק' בחי' הר"א בסו"ד, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המהרש"א כתב דכל הא דלא ילפינן טומאה דלמפרע מסוטה, הוא רק דומיא דהכא דיש להעמידה בחזקת טהרה, אך במקוה דל"מ לטהר משום חזקת המקוה, דכנגד זה איכא לחזקת הטמא, שפיר ילפינן לה מסוטה, אף דהוי ספק טומאה דלמפרע,[[185]](#footnote-186) וכ"נ להדיא בד' הר"ן בפי' בתרא, דהא דמטהרינן בספק טומאה למפרע, הוא משום דכ"ז שלא איתרע מהני לי' החזקה.[[186]](#footnote-187) - **ב** המהר"ם כתב דאה"נ דלא ילפינן מקוה מסוטה, והא דמטמאי רבנן הוא משום דאיכא תרתי לריעותא, ואף ברה"י לא מטמאי אלא מכח זה, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא לרבנן, אך ר"ש יליף אף ספק טומאה דלמפרע מסוטה, וזהו דפרכינן בסוגיין לר"ש דמ"ט ברה"י תולין, ומ"ש מספק טומאה ברה"י דטמא ודאי, וצ"ב. - **ג** השערי ישר בש"א פי"ד כתב לפי דבריו דנידון ספק טומאה בטומאת מעל"ע, הוא על האשה עצמה, וספיקא דהאשה הוא ספק דלמפרע, אך במקוה דנידון ספק טומאה אינו על המקוה, דנידון המקוה אינו כלל ספק טומאה, וגם דעכשיו ליכא נפ"מ על המקוה, אלא על הטובל ועל הטהרות, לא חשיב כספק טומאה דלמפרע, דעל הטובל והטהרות הוי הספק אף על להבא, ועד"ז כתב בתשו' חמד"ש יו"ד סימן כ"ה סק"ג. - **ד** החזו"א בסימן צ"ו סק"א כתב דהא דספק טומאה דלמפרע ל"ד לסוטה, הוא משום דעל ההיא שעתא ליכא דררא דספק כלל, וכ"ז הוא דומיא דמעל"ע דקודם שראינו שנטמאה ל"ה לנו דררא דטומאה כלל, ומשא"כ במקוה דהטומאה ודאית, אלא דע"י הטבילה נולד ספק טהרה, הרי דאף דלא נודע לנו שום ריעותא במקוה בשעת טבילה, לא גרע מספק נגיעה, ועד"ז כתב המי נפתוח פרפר מ"ו אות ז'.

בד' התוס' מבו' דכל ה"ט דלא ילפינן ספק טומאה דלמפרע מסוטה, הוא רק בטומאת ספק טומאה ברה"י, אך טהרת ספק טומאה ברה"ר היא אף בכה"ג, וזהו שהק' דכיון דספיקא דמעל"ע קייל משאר ספק טומאה, מ"ט החמירו לטמאותה אף ברה"ר, אך הרמב"ן כתב בשם י"מ דכיון דהוי ספק דלמפרע, לא הלכו בו ע"ד טומאה דסוטה, ומה"ט תולין אף ברה"ר, ומבו' דבספק טומאה דלמפרע אף ליכא לטהרת ספק טומאה ברה"ר, וכ"נ מד' התוס' הרא"ש שהק' מהא דבנגע באחד בלילה מפלגינן בין רה"י לרה"י.

ובביאור ד' התוס' דטהרת ספק טומאה ברה"ר הוא אף בספק דלמפרע, כתב הש"ש בש"א פ"י ופי"א דלמש"כ המהרש"א דכל הא דלמפרע לא ילפינן מסוטה הוא היכא דאיכא חזקה, אבל היכא דליכא חזקה שפיר ילפינן מסוטה אפי' בטומאה דלמפרע, הרי ע"כ שפיר יש לנו לטהר ברה"ר אף בספק טומאה דלמפרע, דכ"ה דברה"י היכא דליכא חזקה ילפינן מסוטה לטמא בודאי אף בספק דלמפרע, ה"נ ברה"ר יש לנו ללמוד מסוטה לטהר בודאי גם בספק דלמפרע, - ולמש"כ המהר"ם דלא ילפינן מסוטה בספק דלמפרע אף היכא דליכא חזקה, צ"ל דאי"ז גזה"כ בעלמא דבספק דלמפרע ליכא לדין ספק טומאה, אלא היינו משום דדוקא בספק דלהבא הו"ל כרגל"ד, כיון דהשרץ לפנינו, ומשא"כ בספק דלמפרע דבשעת הספק ליכא רגל"ד, וע"כ כ"ז הוא לענין טומאת ספק טומאה ברה"י, אך בטהרת ספק טומאה ברה"ר, הרי דכיון דמטהרינן בספק דלהבא דאיכא רגל"ד, כ"ש דיש לטהר בספק דלמפרע דליכא רגל"ד, - ועד"ז כתב בחי' הגרע"א דלענין ספק טומאה ברה"י אמרינן דלא חידשה תורה דיהא הספק כודאי רק משעת הריעותא, אך לענין למפרע דל"ה שום ריעותא הוי כמו שאר איסורין, אך ברה"ר כיון דאפי' משעת ריעותא ואילך טהור, כ"ש דיש לטהר למפרע דליכא ריעותא כלל.[[187]](#footnote-188)

ובדעת הרמב"ן והתוס' הרא"ש שנקטו דהא דלא ילפינן מסוטה ספק דלמפרע הוא אף בטהרת ספק טומאה ברה"ר, מבו' בדבריהם דהוא משום דס"ל דהא דלא ילפינן ספק דלמפרע מסוטה, הוא משום דאי"ז דומיא דהספק דסוטה, וכיון דל"ד לסוטה אף ליכא למילף מינה לטהרת ספק טומאה ברה"ר, אך התוס' לטעמייהו שכתבו דלא גמרינן מסוטה "לטמאה למפרע", והיינו דאי"ז משום דספק זה ל"ה דומיא דהספק דסוטה, אלא דל"מ דין ספק טומאה לטמאות למפרע, וע"כ אי"ז טעם לענין טהרת רה"ר.[[188]](#footnote-189)

בחי' הגרע"א הק' דלמש"כ המהרש"א דכל הא דלמפרע לא ילפינן מסוטה, הוא רק בדאיכא חזקת טהרה, א"כ אחר דמדרבנן ל"מ החזקה לענין קדשים, הי' בדין דתהא טמאה ודאי, ומ"ט תולין ולא שורפין, וכתב דצ"ל דלענין לשרוף לא החמירו להפקיע שם החזקה.[[189]](#footnote-190)

**טומאת מעל"ע ברה"ר**

**וא"ת במעל"ע וכו' אמאי החמירו בו לטמאה אף ברה"ר,** הרמב"ן בסוגיין ולקמן ה' ב' וש"ר שם כתבו דטומאת מעל"ע היא רק ברה"י, אך ברה"ר ספיקו טהור, אך הרשב"א והריטב"א בסוגיין הביאו ב' דעות בזה, וכ"כ המהרש"א בע"ב והמרומי שדה בסוגיין בדעת רש"י,[[190]](#footnote-191) - ובד' הרמב"ן וש"ר מבו' דאף דבירושלמי אמרו דטומאת מעל"ע היא אף ברה"ר, מ"מ לפ"מ שאמרו בתלמודין דטומאת מעל"ע היא רק בדבר שיש בו דעת לישאל, ה"נ לא מטמאינן אלא ברה"י.

**וכן לקמן מוקי מתניתין כשנושאין אותה חברותי' במטה א"כ הו"ל תלתא והוי רה"ר,** הערול"נ הק' דמה בכך שבשעה שנשאו אותה חברותי' במטה הי' ספק טומאה ברה"ר, מ"מ הרי בשעה שמצאה טמאה היתה יחידה,[[191]](#footnote-192) וכן בתחילת המעל"ע היתה יחידה, וא"כ בשעה שנולד הספק ובשעה שמתחיל הספק הוי ספק טומאה ברה"י,[[192]](#footnote-193) ויש להעיר כן גם במה שהביאו התוס' מירושלמי דמגעה ברה"ר מטמא במעל"ע, דמ"ט תלינן לה בשעת מגעה, וכתב דדמי להא דתנן בטהרות פ"ו מ"א דהמסוכן ברה"י והוציאוהו לרה"ר והחזירוהו לרה"י כשהוא ברה"י ספיקו טמא וכשהוא ברה"ר ספיקו טהור, וה"נ הכא יש לטהר את המטה שנגעה בה ברה"ר.

ומבו' לפ"ז דמה שדנו התוס' דיהא בזה לדין ספק טומאה ברה"ר, אי"ז על טומאת האשה עצמה, אלא על טומאת הטהרות, דנולד בהן הספק ברה"ר, - וכ"ה מבו' מעיקר הא דפריך לקמן דהמטה הויא דבר שאין בו דעת לישאל, ומשני דאיירי כשחברותי' נושאות אותה במטה, או משום דספק טומאה הבא בידי אדם נשאלין עלי', ואם דין ספק טומאה הוא על האשה עצמה, הרי האשה יש בה דעת לישאל.

וצ"ל דגם אם משה"ק התוס' מתחילה דיהא בזה לדין ספק טומאה ברה"י דספיקו טמא, הוא על טומאת האשה, מ"מ אחר דליכא לדין ספק טומאה על האשה ואינה טמאה אלא מספק, תו מצינו לדון דין ספק טומאה על הטהרות, וכל דאין בהן דעת לישאל או שהן ברה"ר יש לנו לטהרן, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן רט"ו ובאהע"ז סימן פ"ב סקי"ג, אך השערי ישר בש"א פי"ד נקט דגם מה שדנו התוס' דיהא בזה לדין ספק טומאה ברה"ר, קאי על האשה עצמה,[[193]](#footnote-194) וצע"ג.[[194]](#footnote-195)

לדעת הסוברים דטומאת מעל"ע היא רק ברה"י קשיא מהא דמטמאינן כשנושאין אותה חברותי' במטה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דיש לדחות כגון שהכילה מפסקת בין הנדה לחברותי', וכ"כ הרמב"ן לקמן ה' ב' בשם אחרים. - **ב** הרמב"ן שם כתב דיש מי שתירץ דלא חשיב כרה"ר אלא בג' אנשים, אבל בנשים אפי' מאה כאחד דמיין, דדמי לסוטה דאין סתירתה אלא באיש אחד ולא בב' אנשים, דאשה אחת מתייחדת עם ב' אנשים, ומשא"כ בנשים דאין אדם מתייחד אפי' עם י' נשים, וע"כ הו"ל סתירה ורה"י היא, וכ"כ הריטב"א שם בשם תוס', וכ"כ הר"ן שם. - **ג** הרמב"ן שם כתב דכיון דהיא טמאה ודאי, ואין שהיא טמאה ודאי ואין הספק בה אלא [במה] שהיא מטמאה, אינה נחשבת בכלל המנין אלא הויא כגוף השרץ, והריטב"א שם נחלק ע"ז, עיי"ש.[[195]](#footnote-196)

**וי"ל דאף ברה"ר וכו' משום דאיכא ריעותא מגופה וכו' הכא לא ילפינן מסוטה משום וכו' השתא ודאי טמאה היא,** המהר"ם פירש לד' התוס', דכל הא דלא ילפינן מסוטה לטהר הכא ברה"ר, הוא רק משום דאיכא ריעותא מגופה ואיתרע חזקתה, וגם השתא ודאי טמאה היא, אך אלמלי הא דאיכא ריעותא מגופה, הוה ילפינן מסוטה לטהר ברה"ר, אע"ג דהשתא ודאי טמאה היא, - אך בד' הגרע"א מבו' שפירש לד' התוס', דעיקר הא דלא ילפינן מסוטה הוא משום דהשתא ודאי טמאה היא, ובכה"ג הוי כשאר איסורין, וע"כ אכתי הי' לנו לטהר משום דמוקמינן לה בחזקת טהרה,[[196]](#footnote-197) וע"ז הוא דבעינן לה"ט דאיכא ריעותא מגופה ואין להעמידה בחזקת טהרה, ושמא זהו מכוון החידוד הלכות.

בטעם הא דבכה"ג דהשתא ודאי טמאה היא לא ילפינן מסוטה, משמע בד' הגרע"א דהוא משום דטהרת ספק טומאה ברה"ר הוא רק היכא דהוי ספק ריעותא, אך כל דהשתא ודאי טמאה היא, ואיכא ריעותא ודאי, לא ילפינן מסוטה לטהר, ובזה יש לפרש מש"כ המהר"ם דכל דלא איתרע חזקתה ילפינן מסוטה לטהר אף דהשתא ודאי טמאה היא.

בעיקר מש"כ התוס' דלי"ב לדין ספק טומאה ברה"ר משום דהשתא ודאי טמאה היא, צ"ב, שהרי נידון ספק טומאה הכא הוא על הטהרות, כדחזינן דתליא במה שנגיעת הטהרות הי' ברה"ר, וא"כ מה מהני הא דהאשה ודאי טמאה היא,[[197]](#footnote-198) - וצ"ל דכיון דשורש הספק הוא ספיקא דהאשה דהשתא ודאי טמאה היא, ואיכא ריעותא ודאי, לי"ב לטהרת ספק טומאה ברה"ר.

המהר"ם הק' ע"ד התוס' מהא דפריך לקמן ג' א' בדין מקוה שנמדד, דמה סוטה ברה"ר טהור ה"נ ברה"ר טהור, אף דהשתא ודאי חסר המקוה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המהר"ם כתב דשאני התם דהמקוה הוא בחזקת שלם, וכל מש"כ התוס' דלא ילפינן מסוטה היכא דהשתא ודאי טמאה היא, הוא רק משום דאיתרע חזקתה, וזה לטעמי' דכל דלא איתרע חזקתה, ילפינן מסוטה לטהר ברה"ר.[[198]](#footnote-199) - **ב** החידוד הלכות כתב דפריך אהא דמטמאי רבנן בודאי, ובחי' הגרע"א הוסיף לפרש דהיינו, דאף דלא ילפינן מסוטה לטהר ברה"ר היכא דהשתא ודאי טמאה היא, מ"מ גם לי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י דטמא, אלא הוי כשאר איסורין, ול"ה לנו לטמאות בודאי, ועיי"ש שכתב דאכתי תיקשי בהא דמטהר ר"ש ברה"ר משום דיליף מסוטה לטהר, אף דהשתא ודאי חסר המקוה. - **ג** החזו"א בסימן צ"ו סוסק"א כתב דשאני לענין מקוה דאין אנו דנין על טומאה דלמפרע, אלא שאנו מטהרין כל הטהרות שנעשו ע"ג המקוה למפרע ומטהרין אותן גם מכאן ולהבא, ולכאו' מכוון דבריו דכל מש"כ התוס' דלא ילפינן מסוטה משום דהשתא ודאי טמאה היא, הוא רק בספיקא דמעל"ע דהספק טומאה הוא על האשה עצמה, וכיון דהשתא ודאי טמאה היא לא ילפינן מסוטה לטהרה למפרע, אך במקוה דהספק טומאה הוא על הטהרות, שפיר מטהרינן להו, כיון דאינם ודאי טמאים, וצ"ע, שהרי גם בספיקא מעל"ע הוי הספק טומאה ברה"ר על הטהרות, כדחזינן דתליא במקום נגיעתה בטהרות, וכנ"ל.

בעיקר משה"ק התוס' דמ"ט מטמאינן אף ברה"ר, מצינו בד' ש"ר כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש בתחילת דבריו כתב דהוא משום דלמפרע ל"ד לסוטה, וכ"כ הרמב"ן בשם י"מ, ועמש"נ לעיל בטעמא דהתוס' דלא ניח"ל בזה. - **ב** התוס' הרא"ש כתב עוד דהוא משום דל"ש לחלק בספיקא דמעל"ע בין רה"י לרה"ר, דאין הספק ראוי להתגלות יותר מחמת רבים, ול"ד לשאר ספק טומאה דראוי הספק להתגלות ברה"ר יותר מברה"י. - **ג** התוס' הרא"ש בסו"ד כתב דספק זה שאינו ראוי כלל להתברר בשעת מעשה ל"ד לסוטה, וע"כ לי"ב חילוק רשויות. - **ד** הרשב"א בע"ב כתב דהוא משום דלא להוו מילתא דרבנן כחוכא, כיון דאשה זו ודאי נגעה בין בטהרות דרה"י בין בטהרות דרה"ר, וכשנגעה בטהרות דרה"י טמאתם, אלמא בטמאה מחזקת לה, וא"כ כשחזרה ונגעה בטהרות דרה"ר היאך אתה מטהרם, אמש טמאה ועכשיו טהורה, טומאה דמעיקרא להיכן פרחה,[[199]](#footnote-200) ומבו' בדבריו דחילוק הרשויות דרה"י ורה"ר אי"ז במקום האשה עצמה, אלא במקום נגיעתה בטהרות, וכ"ה מבו' גם בד' התוס', ונתבאר לעיל. - **ה** התוס' בסוטה כ"ח ב' ד"ה ברה"ר כתבו דהוא משום דלא חשבינן טומאה ברה"ר אלא היכא דספיקא היתה יכולה להיות גלוי' לכל, ומשא"כ הכא דנגיעתה בטהרות היא ודאי, ואין הספק אלא אם ראתה או לאו, ומקום המקור מקום סתר הוא ולא שייך למימר בי' רה"ר אפי' אם נולד ספק ראייתה ברה"ר, והחזו"א בסימן רט"ו כתב לפרש לדבריהם דאף דדין ספק טומאה הכא הוא על הטהרות, כדחזינן דתלי אם נגיעת הטהרות הוי בדבר שיבד"ל, מ"מ כשאנו דנים על הנוגע דיינינן לי' בתר סיבה המסופקת דהיינו ראיית האשה שהיא ברה"י, והוי הנוגע כמכניס ידו בחור, שהאשה והנוגע כיד ארוכה.[[200]](#footnote-201) - **ו** בד' הר"ש בטהרות פ"ד מ"ו משמע דהוא משום דכל ספק בדבר שעל גוף האדם חשיב כספק ברה"י, ועמש"כ החזו"א בטהרות סימן ה' סק"ז.

**ספק ראי'**

**ועוד י"ל דלא גמרינן מסוטה אלא טומאת מגע ולא טומאת ראי', לכך מטמא אפי' ברה"ר,** משמעות ד' התוס' דלא נתישב בזה אלא הא דמטמאינן אף ברה"ר, אך הא דמטהרינן מדינא ברה"י, אי"ז מכח ה"ט, אלא הוא משום דלא ילפינן מסוטה לטמאותה למפרע, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' זכרון יוסף יו"ד סימן י"ט כתב החכם השואל, דהא דלא גמרינן ספק ראי' מסוטה, היינו בטהרת ספק טומאה ברה"ר, דבספק ראי' דחמיר טפי, לא מטהרינן אף ברה"ר, אף טומאת ספק טומאה ברה"י היא אף בספק ראי', וכ"כ המי נפתוח בפרפר מ"ו אות ד', אף פירש הטעם בזה בע"א, - אך התוס' לקמן י"ז ב' ד"ה ואין שורפין כתב דגם טומאת ספק טומאה ברה"י היא רק בספק מגע ולא בספק ראי', ועמד ע"ז הסד"ט בסימן קצ"ו סקכ"ג (ד"ה וראיתי בדברי),[[201]](#footnote-202) וכ"כ השטמ"ק בב"ק י"א א' בשם הרא"ש. - **ב** המהר"ם לקמן כ"א א' כתב דאף דלא ילפינן ספק ראי' ברה"י מסוטה לטמאותה בודאי, מ"מ הו"ל ספק טומאה, ולא מוקמינן על חזקה, ונתבאר להלן, ולפ"ז אין לישב בזה להא דמטהרינן הכא ברה"י, דאף למאן דמטמא היינו רק בקדשים, אך בחולין מטהרינן מכח החזקה. - **ג** הישועות יעקב בסוף הל' נדה מנכד המחבר כתב דהוא משום דאף דליכא דין רשויות בטומאת ראי', מ"מ יש לטמאותה משום משא הדם,[[202]](#footnote-203) וע"כ אף דלא מצינו לטהרה ברה"ר משום ספק הטומאת ראי' דלא ילפינן מסוטה, מ"מ ברה"י יש לטמאותה משום ספק טומאת משא.

החזו"א באהע"ז סימן פ"ב סקי"ג כתב דהא דהספק הכא הוי ספק ראי', אף דהספק שעל הטהרות הוא ספק מגע, הוא משום דדין ספק טומאה הוא על האשה, והספק שעל האשה הו"ל ספק ראי', וכ"כ השערי ישר בש"א פי"ד, - אך למש"נ לעיל דנידון הספק טומאה הכא הוא על הטהרות, כדחזינן דתליא במה שנגיעת הטהרות היתה ברה"ר, צ"ל דהא דחשבינן לה כספק ראי', הוא משום דשורש הספק הוא ספק ראי', ולא ילפינן מסוטה אלא היכא דשורש הספק הוא על המגע.

לקמן ע"א א' תניא בדין דם תבוסה דיש להסתפק שמא יצא כולו לאחר מיתה דברה"י ספיקו טמא וברה"ר ספיקו טהור, והתוס' לקמן י"ז ב' ד"ה ואין שורפין הק' ע"ז, דהרי הו"ל ספק ראי', - והחזו"א באהע"ז שם בסו"ד עמד בזה דהתם הוי הדם ספק שרץ ספק צפרדע, ואין תחילת הספק אלא בנוגע בהן, וחילוק הרשויות הוא במקום הנגיעה, כמש"כ הרמב"ם בפ"ב מטו"מ הי"ד, וא"כ לא חשיב כספק ראי', ועי' גם בדבריו בטהרות סימן ה' סק"ה במש"כ בזה,[[203]](#footnote-204) - אך למש"נ הרי גם הכא הוי הספק טומאה על הטהרות, ואפ"ה כיון דשורש הספק הוא ספק ראי' לא ילפינן לה מסוטה, וה"נ התם דכוותה, ובזה מתפרשים גם ד' התוס' שם בדין דם הנמצא בפרוזדור, וניחא משה"ק החזו"א בטהרות סימן ה' סק"ה, עיי"ש.

המהר"ם לקמן כ"א א' כתב דאף דלא ילפינן ספק ראי' ברה"י מסוטה לטמאותה בודאי, מ"מ הו"ל ספק טומאה, ולא מוקמינן על חזקה,[[204]](#footnote-205) ועמש"כ השערי חיים בכתובות סימן כ"ה סק"ד לפרש הטעם בזה, ומש"כ בזה הגר"ר זצ"ל בקונט' חזקות ורשויות סימן ד', - והפתחי נדה והערול"נ שם תמהו ע"ז, דבד' התוס' לקמן י"ז ב' ד"ה ואין שורפין מבו' להדיא דכל דהו"ל ספק ראי' ולא ילפינן מסוטה, מוקמינן לה בחזקת טהרה, ועיי"ש שכתבו דהא דדם הנמצא בפרוזדור טמא מספק, הוא משום דספק ראי' לא ילפינן מסוטה, והק' דא"כ נוקי אשה בחזקתה ונטהר אפי' ברה"י.

**אבל דבר שאין בו דעת לישאל טהור דבטומאת בשאר קדש שייך טומאה ע"י ראיית הזב וכו',** האבי עזרי בפ"ט מאיסו"ב ה"ג הק' דלמש"כ התוס' דמקרא דרב גידל יש ללמוד אף לספק ראי', א"כ מ"ט בספק ראי' ברה"י ליכא לדין ספק טומאה, ולא ילפינן לה מדרב גידל, וצ"ע.

בעיקר קו' התוס' דמ"ט לא מטמאינן במעל"ע מדינא דספק טומאה ברה"י, מצינו בד' ש"ר כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב דהוא משום דחששא בעלמא הוא ולחומרא כטעמא דמפרש בגמ', וכ"כ בחי' הר"א וצ"ב.[[205]](#footnote-206) - **ב** התוס' הרא"ש בסו"ד כתב דהוא משום דספק זה שאינו ראוי כלל להתברר בשעת מעשה ל"ד לסוטה. - **ג** התורי"ד בתחילת דבריו כתב דהוא משום דבודאי מגע וספק טומאה ליכא לדינא דספק טומאה,[[206]](#footnote-207) ובסו"ד חזר בו דודאי נגע וספק מגע חמיר טפי, ועד"ז כתב הר"ן דלא מטמאינן אלא דומיא דסוטה שהספק נולד באשה שהיא מקבלת הטומאה, ובאיש שהוא המטמא ליכא ספיקא, ומשא"כ הכא דנולד הספק באשה שהיא נותנת הטומאה ול"ד לסוטה, ועמש"נ בזה להלן. - **ד** התורי"ד בסו"ד כתב דהוא משום דלא חזינן שום טומאה, ואינה אלא חומרא דרבנן, וצ"ב.[[207]](#footnote-208) - **ה** הרשב"א בע"ב בתו"ד כתב דהוא משום דודאי מגע וספק ביאה ל"ד לסוטה, והכא הוי כספק ביאה, משום דמספק"ל אם הי' דם בשעה זו, ועד"ז כתב בתשו' הרשב"א ח"א סימן שנ"ט ומיוחסות סימן רכ"ט, אך יש מקום לפרש לדבריו שם כד' התורי"ד. - **ו** הרשב"א והריטב"א בע"ב כתבו לישב עוד דהוא משום דשאני סוטה דאיכא רגל"ד.[[208]](#footnote-209)

במש"כ הר"ן דכיון דהספק הוא באשה שהיא נותנת הטומאה ל"ד לסוטה, הק' הגרע"א מהא דתנן בטהרות פ"ו מ"א במסוכן ברה"י דספיקו טמא, אף דהספק הוא בהמטמא, וכתב דשמא כל הא דמטהרינן בכה"ג הוא היכא דאיכא חזקה על המטמא, והתם ליכא חזקה דגוסס הוא,[[209]](#footnote-210) וכ"ה להדיא בד' הר"ן לקמן ג' א' ד"ה מודה שמאי וג' ב' ד"ה אי אתה מודה דהכא דהכא ליכא לטומאת ספק טומאה ברה"י, הוא משום דמוקמינן לה בחזקת טהרה, עיי"ש,[[210]](#footnote-211) ומתישב בזה משה"ק בחי' בית מאיר ע"ד הר"ן, מהא דתניא לקמן ע"א א' בדם תבוסה דברה"י ספיקו טמא, אף דהספק הוא על המטמא, - ולכאו' הטעם בזה, דלעולם אף היכא דהוי הספק על המטמא, איכא דין ספק טומאה על הנוגע בו, והא דהכא ליכא דין ספק טומאה על הטהרות, הוא משום דההלכתא דספק טומאה, הוא רק כלפי ספיקא דהנוגע, אך ליכא לההלכתא כלפי הספק דהמטמא, וע"כ מוקמינן לה בחזקת טהרה, ובתולדה מזה מטהרינן את הנוגע.[[211]](#footnote-212)

י"ג כסליו פ"א

דף מס' 9

**ג' א'** - **השרץ שנמצא במבוי,** הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן נ"ו א' כתב דהא דשרץ שבמבוי מטמא למפרע, הוא משום דמבוי רה"י הוא והוי ספק טומאה ברה"י, וכ"כ המאירי והרע"ב שם, וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"ח משאה"ט ה"ד שהביא לדין זה בכלל דיני ספק טומאה ברה"י, - אך בתוס' חכמי אנגלי' כתבו דאיירי במבוי מפולש דהו"ל רה"ר, וכ"כ בפסקי הרשב"ץ לקמן בסוגיין דאף ברה"ר טמא משום דאיכא תרתי לריעותא והוי כודאי, וכ"נ למש"כ הרמב"ן והר"א דהא דמטמאינן במבוי הוא בודאי משום דהו"ל תרתי לריעותא, ונתבאר להלן.[[212]](#footnote-213)

**ומ"ש ממבוי וכו',** בפירש"י כתב דלשמאי פריך, וכ"כ התוס' דפריך לשמאי דמטהר לגמרי, והריטב"א והמאירי הוסיפו דהוא משום דאף במבוי לא מטמאינן בודאי, אלא תולין, וכ"כ הרשב"א,[[213]](#footnote-214) - אך הרמב"ן לקמן בסוגיין ד"ה והאיכא שוטה כתב דבמבוי מטמאינן טומאת ודאי, וכ"כ בחי' הר"א לקמן בסוגיין ד"ה והא דבעי' דמהא דתנן התם מטמא למפרע, משמע דהוא טומאת ודאי,[[214]](#footnote-215) וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפי"ח משאה"ט ה"ד, וכ"נ גם בד' התוס' הרא"ש לקמן בע"ב בד"ה להני לישני, עיי"ש.

ואמנם לכאו' חלוקין הן בטעמם, דבד' הרמב"ן והר"א מבו', דהא דמטמאינן טומאת ודאי, הוא משום דאיכא תרתי לריעותא והוי כודאי, - אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב דהא דמטמאינן הוא מדין ספק טומאה ברה"י, מבו' דעיקר הא דמטמאינן אי"ז מדינא דתרתי לריעותא, דטמא אף ברה"ר, אלא הוא מדין ספק טומאה ברה"י.[[215]](#footnote-216) אך י"ל דלעולם אף לדעת הרמב"ם עיקר הא דמטמאינן הוא משום דינא דתרתי לריעותא, ומה שהוצרך הרמב"ם להא דהוי ספק טומאה ברה"י, היינו משום דאף אם הי' השרץ במבוי בשעה זו, מ"מ יתכן שלא נגעו בו הטהרות, והא דמטמאינן להו, הוא מדינא דספק טומאה ברה"י.

מסתימת דברי הרמב"ם בפי"ח משאה"ט ה"ד מבו' דבשרץ שנמצא במבוי מטמאינן אף בחולין, - ולכאו' כ"ז הוא לטעמי' דמטמאינן בודאי, אך לדעת רש"י ודעימי' דלא מטמאינן בודאי אלא תולין, היינו דוקא לתרומה וקדשים, דומיא דטומאת מעל"ע, וכ"כ החזו"א בטהרות סימן ד' סקי"ד.[[216]](#footnote-217)

ממש"כ רש"י ודעימי' דלא פריך להלל, משמע דהא דמטמאינן במבוי הוא רק ברה"י, דאי נימא דמטמאינן אף ברה"ר איכא למיפרך מינה אף מהלל, ולא מיבעיא לדעת הסוברים דמעל"ע אינו טמא אלא ברה"י, אלא אף לדעת הסוברים דהוא טמא אף ברה"ר, הרי פירשו התוס' דהוא משום דהשתא ודאי טמאה היא, או משום דהו"ל ספק ראי', והני טעמי לכאו' לא שייכי במבוי, וכ"כ המהרש"א לעיל ב' ב'.[[217]](#footnote-218)

והנה אמנם י"ל דהגם דלא פריך מינה להלל, משום די"ל דלא איירי אלא ברה"י, וגם י"ל דתולין ולא שורפין, מ"מ לפ"מ דמשני דהו"ל כתרתי לריעותא והו"ל כודאי, טמא אף ברה"ר, - אך למש"כ הרשב"א והריטב"א דאי"ז תרתי לריעותא גמור, לכאו' אי"ז טעם לטמאות אף ברה"ר.[[218]](#footnote-219)

בעיקר הא דפרכינן ממבוי, צ"ב, דלמש"כ הרמב"ם ודעימי' דאיירי ברה"י, הרי י"ל דשאני מבוי דמטמאינן מדינא דספק טומאה ברה"י, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן, ומשא"כ במעל"ע דלי"ב לדין ספק טומאה ברה"י, וכמש"כ התוס' וש"ר כמה טעמים בזה, - ובע"כ מזה דהטעמים שכתבו הראשונים דליכא לדין ספק טומאה ברה"י בטומאת מעל"ע שייכי אף במבוי,[[219]](#footnote-220) ואמנם מש"כ התוס' הרא"ש בריש פירקין דהא דליכא לדין ספק טומאה בטומאת מעל"ע הוא משום דא"א לברר הספק בשעת מעשה, ל"ש כלל במבוי, ובע"כ לפ"ז מד' הרא"ש דהא דמבוי טמא הוא אף ברה"ר, וזהו דפרכינן מינה.

מעיקר הא דפריך דלשמאי יש לטהר בשרץ שנמצא במבוי, מבו' בפשוטו דאיכא חזקה על המבוי שאין בו שרץ, דאם ליכא חזקה, הרי דל"ד למעל"ע דמטהר שמאי משום דמוקמינן להאשה בחזקתה, וצ"ע במש"כ האחרונים בכ"ד דליכא חזקה כה"ג, ואף בספק אם נתערב איסור בקדירה, דנו דלא שייך חזקה.[[220]](#footnote-221)

ושמא י"ל, דאף דליכא חזקה על המבוי, מ"מ פריך דמ"ט לא מטהרינן התם משום חזקת הטהרות, דהכא הרי לא חשיב כודאי נגע, ושפיר מצינו לטהר משום חזקת הטהרות, - אך הנה הריטב"א בריש פירקין כתב דהא דמייתינן ממבוי, הוא דכל דאיכא ריעותא מגופה לא אזלינן בתר חזקה, ולפ"ז בע"כ דהנידון הוא משום חזקת המבוי, דחזקת הטהרות, הרי ליכא ריעותא מגופה,[[221]](#footnote-222) ועמש"נ להלן בטעם הא דלא מטהרינן הכא משום חזקת הטהרות.

**כיון דאיכא שרצים דגופי' ושרצים דאתו מעלמא כתרתי לריעותא דמי,** הרמב"ן לקמן בסוגיין כתב דמכח הא דהו"ל כתרתי לריעותא מטמאינן בזה בודאי, וכ"כ בחי' הר"א שם, - אך הרשב"א והריטב"א כתבו דאי"ז תרתי לריעותא ממש, דא"כ הוה מטמאינן בודאי, אלא הוי כתרתי לריעותא לחוש בו למפרע, ובהגה' הרד"ל כתב לפרש לדבריהם דהיינו דהו"ל כספק המצוי, וע"כ לא אזלינן בזה בתר חזקה.

למש"כ האחרונים דיסוד דינא דתרתי לריעותא הוא דחזקת הטמא עומדת כנגד חזקת המקוה, ותו אזלינן בתר השתא, או משום דחזקת הטמא עדיפא מחזקת המקוה כיון דאיכא ריעותא בחזקת המקוה, צ"ע דא"כ מהו שאמרו דבמבוי הוי כתרתי לריעותא משום דאיכא שרצים דגופי' ושרצים דאתו מעלמא, והרמב"ן והר"א כתבו דחשיב כתרתי לריעותא גמור, והרי הכא ליכא להני טעמי דתרתי לריעותא, - ומשמע מהכא דעיקר דינא דתרתי לריעותא הוא דכל דאיכא ב' ריעותות המורות כצד זה אזלינן בתרייהו, ובדף מס' 2 נתבאר דכ"נ בד' הב"ח ביו"ד סימן ל"ז ס"ג והפמ"ג במש"ז שם סק"ג שהביאו מקור מדין תרתי לריעותא דהכא, לדין תרתי לריעותא בטריפות, דכל דאיכא ב' ריעותות המורות על נקב וכיו"ב הוי טריפה, וצ"ע.

בעיקר הא דמטמאינן במבוי, צ"ב, דהגם דאין לטהר משום חזקת המבוי, משום דאיכא תרתי לריעותא, מ"מ מ"ט לא מטהרינן בזה משום חזקת הטהרות, דל"ה כודאי נגע דלא אזלינן בתר חזקה, וי"ל בכמה אנפי, **א** למש"כ הרמב"ן והר"א דהכא הוי כתרתי לריעותא גמור והוי ודאי טומאה, י"ל דמה"ט ל"מ אף חזקת הטהרות.[[222]](#footnote-223) - **ב** למש"כ הרשב"א והריטב"א דל"ה תרתי לריעותא ול"ה כודאי טומאה, שמא י"ל דמ"מ כ"ה דמהני התרתי לריעותא לאורועי לחזקת המבוי, מהני אף לאורועי לחזקת הטהרות. - **ג** י"ל דהוא מכח דינא דספק טומאה ברה"י, דלא אזלינן בתר חזקה, וכל הא דפריך לשמאי דמ"ט מטמאינן, היינו משום דאם הי' חזקה על המבוי עצמו, ל"ה בזה לדינא דספק טומאה ברה"י, (וכמבו' בד' הר"ן בריש פירקין), אך אחר דהוי כתרת"ל ול"מ חזקת המבוי, תו יש בזה לדינא דספק טומאה ברה"י.[[223]](#footnote-224)

[בתוספתא בטהרות פ"ד שהביאה הר"ש שם מ"ד תניא דקבר הנמצא מטמא למפרע, בא אחר ואמר ברי לי שלא הי' כאן קודם לעשרים שנה אינה מטמא אלא משעת מציאה ואילך, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מטו"מ ה"ח, והראב"ד שם השיג ע"ז דתוספתא זו היא דלא כהא דתנן במבוי שנמצא בו שרץ דמטמא למפרע עד שעת הכיבוד, ואע"ג דבשעת הכיבוד ל"ה בו שרץ, אמרינן דעם סילוק ידיו נפל בו השרץ, וה"נ נימא ליום אחד או ב' ימים אחר ראייתו של זה נקבר המת שם.

והנה אמנם למש"נ לעיל די"ל דלדעת רש"י ודעימי' לא מטמאינן במבוי למפרע אלא לתרומה וקדשים, דומיא דטומאת מעל"ע, י"ל דהא דתני התם דאינו טמא אלא משעת מציאה ואילך, הוא רק לחולין, - אך לדעת הרמב"ם גופי' דבמבוי מטמאינן אף לחולין, תיקשי דמ"ט בקבר הנמצא לא מטמאינן למפרע, ומ"ש משרץ שנמצא במבוי.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הכס"מ שם כתב, דהוא משום דנפילת שרץ לית לי' קלא כמו קבורת מת, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ החזו"א בטהרות סימן ד' סקי"ד דכיון דקבר במקום טהרה לא שכיח, ע"כ לא מטמאינן למפרע, ומשא"כ במבוי שנמצא בו שרץ דנפילת שרץ לי"ל קלא, וה"ז שכיח שיהא שרץ במבוי, ע"כ מטמאינן למפרע עד שעת הכיבוד. - **ב** בפי' החס"ד לתוספתא כתב לפ"מ שאמרו הכא דהא דמטמאינן בשרץ שנמצא במבוי, הוא משום דאיכא שרצים דגופי' ושרצים דאתו מעלמא וכתרתי לריעותא דמי, וע"כ הוא דבקבר דליכא להני טעמי לא מטמאינן למפרע, וכ"כ המחנ"א אישות סימן ג', והבינת אדם בשער רוב וחזקה סימן ל"ב, והמרומי שדה לקמן נ"ו א' בסו"ד, והאו"ש בפט"ו משאה"ט ה"ז.[[224]](#footnote-225) - **ג** בביאור הגר"א לתוספתא שם כתב דהא דמטהרינן כשבא אחד ואמר וכו', הוא ברה"ר, דהוי ספק טומאה ברה"ר, לפיכך טהור כשאין לו חזקת טומאה, ולפ"ז ניחא דל"ד לשרץ הנמצא במבוי, דהוא ברה"י, וכמש"כ הרמב"ם ודעימי', וכ"כ החס"ד שם, והמרומי שדה לקמן נ"ו א'].

התוס' הק' בהא דמשני דהא דמטמאינן בשרץ שנמצא במבוי הוא משום דהוי כתרתי לריעותא, דאכתי תיקשי מהא דתנן התם בכתם שנמצא בחלוקה דמטמא למפרע עד שתאמר בדקתי וכו', אף דהתם ל"ה כתרתי לריעותא, דאף די"ל דאיכא דם מגופה ומעלמא, הרי משום דם דמעלמא ל"ה טמא אלא החלוק, אך האשה ל"ה מקולקלת למנינה, וכתבו דכיון אם הכתם יבש בע"כ דהיא טמאה למפרע וכו' לא פלוג רבנן בכתמים,[[225]](#footnote-226) - ובד' הגר"א ביו"ד סימן פ"א סק"ז נראה שפירש, דהא דבכתם יבש מטמאינן מדינא למפרע, דהוא כדינא דהרשב"א, דכל שיצאה מחזקתה זמן מה וא"א לתת גבול לומר עתה ממש, לא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא, וכ"כ החת"ס בסוגיין, - אך הבכור שור בחולין י"א א' כתב די"ל דמכוון התוס' דכיון דבע"כ עלינו לטמאות למפרע עד זמן שיוכל להתיבש, לא חילקו חכמים בכתמים ולעולם הן מטמאין למפרע, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**ואיבע"א היינו טעמא דשמאי וכו',** התוס' וש"ר כתבו דעיקר הא דמטהרינן הוא משום חזקה, וה"ט דאשה מרגשת בעצמה, הוא להא דלא עשו סייג בקדשים,[[226]](#footnote-227) - והתוס' הרא"ש לקמן בע"ב כתב בשם הר"מ מאיברא שהק' ע"ז ממה שאמרו שם דפריך הלל לשמאי דמיהו עשה סייג לדבריך ומשני שמאי דהוא משום ביטול פו"ר, וכן הק' בגליון התוס' הכא, - והפרדס רימונים בפתיחה יז. כתב לישב דל"מ ה"ט דביטול פו"ר, רק אחר דאיכא להא דאשה מרגשת בעצמה, ואי"ז בכלל הסייג שתיקנו חכמים בקופה וכיו"ב, ואך שבאנו לדון דיעשה חכמים סייג בפנ"ע במעל"ע, ובזה אמרינן דמשום ביטול פו"ר לא עשו סייג, אך בלא ה"ט דאשה מרגשת בעצמה, והוי זה בכלל הסייג שתיקנו חכמים בעלמא, ל"מ ה"ט דביטול פו"ר.

התוס' כתבו להוכיח דעיקר הא דמטהרינן הוא משום חזקה, מהא דאף בשוטה לא מטמאינן למפרע בחולין, - אך הגליון תוס' כתב די"ל דטעמא דהרגשה מהני לטהר אף בשוטה לחולין, - ובדעת התוס' כתב המהרש"א, דאף שכתבו בע"ב בד"ה איכא בינייהו דגם בשוטה מהני טעמא דהרגשה שלא לטמאותה ודאי, מ"מ אי"ז מועיל לטהר חולין לגמרי, ועמש"כ בזה החידוד הלכות, והפרד"ר בפתיחה טז:.

**הואיל ואשה מרגשת בעצמה,** התוס' הק' דכשבדקה עצמה ומצאה טמאה ולא הרגישה מ"ט דשמאי, הרי כיון שראתה עכשיו בלא הרגשה, יש לחוש שמא נעקר מאתמול בלא הרגשה,[[227]](#footnote-228) וכתבו דלא פלוג רבנן כיון דרוב פעמים מרגשת,[[228]](#footnote-229) וכ"כ הרמב"ן והר"ן.

אך בפירש"י כתב דכיון דלא הרגישה מאתמול ודאי השתא בבדיקת עד נפק, והתוס' פירשו לדבריו דהיינו דתלינן שראתה בהרגשה אלא דסבורה דהרגשת עד הוא, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, - והתוס' הק' ע"ז, דא"כ כששימשה אתמול נטמאנה למפרע, ונימא דמה שלא הרגישה הוא משום דכסבורה הרגשת שמש הוא, - והאו"ש בפ"ט מאיסו"ב הכ"ט כתב לישב, דכיון דא"א לטמאותה מתחילת המעל"ע, לא גזרו לטמאותה למפרע.

בד' התוס' ודעימייהו מבו' בפשוטו דעיקר טומאת מעל"ע היא כשראתה בהרגשה, וע"כ הוא די"ל דכיון דבכה"ג אינה טמאה למפרע, לא גזרו אף כשראתה בלא הרגשה,[[229]](#footnote-230) וכ"כ המאירי בריש פירקין, וכ"כ המהר"ם והחידוד הלכות בריש פירקין גם בדעת רש"י,[[230]](#footnote-231) והחשק שלמה לקמן בע"ב הוכיח כן ממד"ר ויקרא פי"ט,[[231]](#footnote-232) - והחזו"א בסימן צ"ו סוסקי"א הק' דכל שראתה בהרגשה, מ"ט יש לחוש למפרע, כיון שידענו ביאת הדם, ובסימן צ"ז סוסק"ב כתב לפרש בזה, דאף דכשהרגישה בראי' זו, אין ראוי להסתפק באותה ראי' למפרע, מ"מ החמירו דילמא הגס הגס חזיתי' ולא הרגישה עד לבסוף,[[232]](#footnote-233) והחשק שלמה שם כתב דמשום גדר וסיג גזרו אף בכה"ג, דלא תטעה לטהר אף במצאה דם בלא הרגשה.

**והלל כסבורה הרגשת מ"ר היא,** התוס' לקמן בע"ב בד"ה איכא בינייהו כתבו בפי' קמא דאף להלל מהני טעמא דאשה מרגשת בעצמה שלא לטמאות בודאי, ול"מ הא דכסבורה הרגשת מ"ר אלא לתלות, והחידוד הלכות בסוגיין כתב דהוא משום דרוב פעמים היא מרגשת ואינה תולה לתלות בהרגשת עד או מ"ר, ואי"ז אלא חומרא בעלמא, וע"כ ה"ז מועיל שלא לטמאות בודאי אלא לתלות, ועיי"ש מש"כ לדינא לפ"ז, ואכמ"ל, - אך התוס' שם בפי' בתרא כתבו דלהלל ל"מ כלל הא דאשה מרגשת בעצמה, והא דמטהר הוא משום חזקה, וכ"כ הרמב"ן, עיי"ש, - והרמב"ן בסו"ד כתב דלהמפרשים דבספק טומאה למפרע ילפינן מסוטה לטהר, י"ל דאף הא דמטהר הלל הוא מכח ה"ט דאשה מרגשת בעצמה, אלא דכיון דאימר הרגשת מ"ר היא, הו"ל ספיקא, וכיון דהו"ל ספיקא דלמפרע, היא טהורה מה"ת, ולא החמירו אלא לתלות בקדשים.

[**אגב צערא מיתערא,** התורת השלמים בסימן ק"צ סק"נ כתב דישינה אין כתמה אלא מדרבנן, ולא חיישינן שמא ראתה בהרגשה ולא הרגישה משום שהיתה ישינה, הוא משום דאגב צערא מיתערא, וכיון שלא הרגישה, אין כאן אלא טומאת כתם דרבנן, - אך בתשו' מהר"ם מלובלין סימן ב' כתב דאם ישנה על סדין הבדוק לה וכשנתעוררה מצאה סדינה מלוכלך מדם, הו"ל ספק דאורייתא, דאימר הרגישה ולאו אדעתה, והסד"ט בסימן ק"צ סקל"ו כתב בדעתו, דמה שאמרו הכא דישינה אגב צערא מיתערא, הוא לשמאי, אך הלל דמטמא למפרע הוא משום דס"ל דאף בישינה י"ל דלא ארגשה].[[233]](#footnote-234)

**מודה שמאי בשוטה,** התוס' הק' דהרי שוטה אין בה דעת לישאל,[[234]](#footnote-235) וכתבו דאיירי כשנגע בה אדם ורוצה לעסוק בקדשים והוא יש בו דעת לישאל,[[235]](#footnote-236) והתוס' הרא"ש כתב דאיירי כשנגעו בה טהרות שהם ביד אדם.

והערול"נ הק' דכיון דהאשה טהורה משום דאין בה דעת לישאל, היאך מטמאין את הנוגע, ואטו בהא דתנן בטהרות פ"ג מ"ו דחרש שוטה וקטן שנמצאו במבוי שיש בה טומאה טהורים משום דאין בהן דעת לישאל, נימא דאם נגע בהן אדם טמא מפני שיבד"ל, והרי ודאי דאף האדם טהור, דכיון דהם טהורין ליכא כלל ספק טומאה על האדם, - והאחיעזר בח"א סימן א' סק"ג כתב לישב, דעל האשה עצמה ליכא כלל לדין ספק טומאה, כיון דהיא גוף הטומאה, וכל דין ספק טומאה הוא על הנוגע בה, וע"כ כל שהנוגע בה יבד"ל מטמאינן לי', ול"ד לחש"ו שנמצאו במבוי דיש עליהן לדין ספק טומאה, וכיון שאין בו דעת לישאל הוכרע הספק לטהרה, וממילא דאף הנוגע בהן טהור, - ושם סק"ד כתב די"ל עוד, דאף דאם איכא דין ספק טומאה גם על גוף הטומאה, מ"מ הכא דליכא נפ"מ על האשה עצמה דהרי טמאה לפניך, לא חיילא ההכרעה דספק טומאה על האשה, וע"כ כל שהנוגע בה יבד"ל מטמאינן לי', וכ"כ החזו"א בסו"ס צ', ועי' עוד בדבריו בסימן צ"ח סק"ח וסק"ט.

[בתשו' נובי"ת יו"ד סימן ק"כ כתב להוכיח מד' התוס' דישינה חשיבא כיש בה דעת לישאל, וכמש"כ הרמב"ם בפט"ז משאה"ט ה"ג, דאל"כ מ"ט לא הק' גם בהא דפריך מעיקרא דהא איכא ישינה, דהרי אין בה דעת לישאל, - ומבו' מדבריו דהא דבעינן דיהא דעת לישאל, הוא על אותה השעה שחוששין שראתה בה, וע"כ אף דבשעת נגיעתה בטהרות היא ניעורה, מ"מ כיון דהספק הוא שמא ראתה כשהיא ישינה, בעינן דבשעה שהיא ישנה יהא בה דעת לישאל, - וצע"ג דהרי להדיא מבו' בסוגיית הגמ' לקמן ה' ב' דבעינן דבשעת נגיעתה בטהרות יהא יבד"ל, ולא תלי בהשעה שחוששין שראתה בה].[[236]](#footnote-237)

**והא איכא כתמים לימא תנן כתמים דלא כשמאי,** בפירש"י כתב דהיינו הא דהרואה כתם מטמאה למפרע, ולשמאי הול"ל דאי"ז מגופה הואיל ולא ארגשה, והתוס' כתבו דמה"ט הי' לנו לטהר אף מכאן ולהבא, דכיון דלא ארגשה ודאי מעלמא אתי, ודמי לתינוקת שלא הגיע זמנה לראות דאפי' סדינין של מלולכין בדם אין חוששין לה, דדילמא עברה בשוק של טבחים ולא אדעתה, וכ"כ ש"ר.[[237]](#footnote-238)

ובדעת רש"י שפירש דפירכת הגמ' היא מהא דמטמאה למפרע כתב המהרש"א דהוא משום די"ל דבטומאה דלהבא כיון דיש לה עיקר מדאורייתא, לא טיהר שמאי מכח הא דאשה מרגשת, וע"כ לא פריך אלא מהא דהרואה כתם מטמאה למפרע, ולענין טומאה דלמפרע הי' לנו לומר דאי"ז מגופה, הואיל ואשה מרגשת, וע"ז משני דהוא משום דבצפור וכו', והיינו דכיון דיש לתלות דהדם בא מגופה, אין לטהרה למפרע מכח הא דלא הרגישה, שהרי גם עכשיו לא הרגישה, - והחידוד הלכות הוסיף דאזיל רש"י לטעמי' לקמן נ"ח א' ד"ה מדרבנן דהא דגזרו על הכתמים הוא משום דחיישינן דילמא ארגשה ולאו אדעתה, וע"כ יש בטומאתה לתא דאורייתא, וע"כ שפיר י"ל דאין לטהר בזה מכח הא דאשה מרגשת, ולא פריך אלא מהא דמטמאה למפרע דלי"ב לתא דאורייתא.

בד' התוס' בסו"ד והא איכא מבו' דטומאת כתמים היא אף לחולין, וכ"כ הרמב"ן לעיל בסוגיין, - אך הרמב"ם בפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ט כתב דטומאת כתמים היא רק לתרומה וקדשים.

והרמב"ן לעיל שם עמד לפ"ז דמ"ט לא פרכינן גם להלל, דמ"ט מטמא בכתמים אף לחולין, ול"ד למעל"ע דלא מטמאינן אלא בקדשים, והוכיח מזה דהא דמטהר הלל בחולין אי"ז מכח הא דאשה מרגשת בעצמה, אלא משום חזקה, ובחי' הר"א הוסיף לפרש דהיינו, דבטומאת מעל"ע שראתה ע"י בדיקת עד, איכא הוכחה דהשתא ראתה, וע"כ איכא חזקה דגופה במקצת, ולא מטמאינן לה אלא טומאת ספק ולתרומה וקדשים בלבד, אבל בכתם שאין הוכחה אימת ראתה, מטמאינן לה למפרע לגמרי אפי' לחולין,[[238]](#footnote-239) ועמש"כ הרמב"ן לקמן נ"ג ב' בטעם הא דבכתמים מקולקלת למנינה, ול"ד למעל"ע דאינה מקולקלת למנינה, (ואף לר"ש בן אלעזר דס"ל התם דלא יהא כתמה חמור מראייתה).

בד' הרמב"ן בסוד"ה והאיכא שוטה מבו' דגם הא דמטמאינן בכתמים למפרע הוא אף בחולין, וכ"כ בחי' הר"א, - אך התוס' לקמן ו' א' ד"ה מאי לאו והתוס' הרא"ש שם כתבו דאין מטמאין בכתמים למפרע אלא בתרומה וקדשים, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' הרא"ש לקמן נ"ג ב', וכ"נ גם בד' התוס' שם (סוד"ה עצמה וקדשים), דלא שאני כתמים מראי', אלא דבכתם היא מקולקלת למנינה.[[239]](#footnote-240)

וצ"ע דלמש"כ התוס' לעיל בסוגיין בד"ה ושרצים דמעלמא דהא דכתמים מטמאין למפרע הוא משום דביבש יש לטמאות מדינא ולא פלוג רבנן בכתמים, הדין נותן דיש לטמאות למפרע אף בחולין, - והגר"ז במהדו"ב בסימן קפ"ג ד"ה והא דלא אתרעאי כתב לפרש בד' התוס', דבחולין לא מטמאינן למפרע אף בכתם יבש, והיינו משום דלמפרע דלא איתרעי החזקה, מוקמינן לה בחזקת טהרה, ואמרינן דעברה בשוק של טבחים ולאו אדעתה, וכל טומאת כתמים בחולין, היא רק לענין מכאן ולהבא דאיתרע החזקה.

[בחי' הגרע"א בסוגיין ולקמן ו' א' כתב דהא דהרואה כתם מקולקלת למנינה, ול"ד לרואה דמטמאה מעל"ע דאינה מקולקלת למנינה, הוא כמש"כ התוס' לעיל בסוגיין דהוא משום דבכתם יבש ע"כ מקולקלת למנינה ולא פלוג רבנן בכתמים, ועיי"ש שעמד לפ"ז דמ"ט לא הק' התוס' שם אלא לשמאי, הרי אף להלל תיקשי, דמ"ש כתם דמקולקלת למנינה מרואה דאינה מקולקלת למנינה, - אך התוס' הרא"ש לקמן נ"ג ב' כתב טעם אחר בהא דשאני כתם דמקולקלת למנינה, מרואה דאינה מקולקלת למנינה, וכתב דמה"ט מפלגינן בינייהו אף לדעת ר"ש בן אלעזר דס"ל התם דלא יהא כתמה חמור מראייתה, עיי"ש].[[240]](#footnote-241)

[**משמשת במוך מאי איכא למימר וכו' אגב זיעה מכויץ כויץ,** החוו"ד בסימן קצ"א סוסק"ח הוכיח מהכא דאין לסמוך על בדיקת מוך, אלא יש לחוש שירד הדם דרך חו"ס ולא נגע במוך, ודלא כמש"כ הנוב"י בכ"ד, עיי"ש, - אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ס', והלחו"ש בסימן קצ"א סק"ו נחלקו ע"ז, ועיי"ש מש"כ לפרש לסוגיית הגמ' הכא, ואכמ"ל].

**מאי איכא בין הני לישני להאיך לישנא,** הרמב"ן הק' דמ"ט לא קאמר דאיכא בינייהו שוטה ומשמשת במוך, וכתב די"ל דאה"נ אלא האי טעמא עדיפא לי', - וכתב לפרש עוד, דעיקר הא דפריך דמאי איכא וכו', היינו דמ"ט משנינן הני לישני בתראי ולא תפסינן לישנא קמא דאתיא מתניתין כפשטה דכל הנשים דיין שעתן ואפי' שוטה ומוך, וע"ז משני דהוא משום דאיכא למירמי לל"ק חבית מקוה ומבוי, ולהני לישני ליכא למירמי, וכ"כ ש"ר.

**איכא בינייהו למירמי חבית ומקוה וכו',** התוס' בפי' קמא כתבו דהא דלהני טעמי ליכא למירמי מהא דבשוטה תולין ובמקוה שורפין, הוא משום דגם בשוטה מהני טעמא דהרגשה שלא לטמאותה בודאי,[[241]](#footnote-242) - ושמא מכוון דבריהם הוא כמש"כ התוס' הרא"ש, דאף דשוטה אינה מרגשת, מ"מ לא עשו חכמים מכח זה תקנה לשרוף בחדא לריעותא, דסגי בהא דלא מטהרינן להו לגמרי.

התוס' בפי' בתרא כתבו דודאי בעינן לטעמא דתרתי לריעותא, דמה"ט הוא דבמעל"ע תולין ובמקוה שורפין, ולא פריך אלא לשמאי דמטהר לגמרי, וכ"כ הרמב"ן לעיל בע"א דלהלל ליכא למיפרך ממקוה, דהדין נותן דהיכא דאיכא תרתי לריעותא הוי טומאה בודאי, והיכא דאיכא חדא לריעותא תולין.

והפרד"ר בפתיחה יז. הק', דאכתי תיקשי, מהא דבמעל"ע מטהרינן לחולין בודאי, ובמקוה מטמאינן אף בחולין,[[242]](#footnote-243) ועיי"ש מש"כ בזה, - ולכאו' י"ל דעיקר מש"כ התוס' והרמב"ן דאם בתרתי לריעותא טמא ודאי, בחדא לריעותא תולין, הוא כמש"כ הר"ן לעיל ב' ב' דעיקר פירכת הגמ' היא דמהא דמטמאינן בתרת"ל יש ללמוד דל"ה החזקה כודאי, וע"כ יש להחמיר בתרומה וקדשים אף בחדא לריעותא דתולין, וכן נתבאר בדף מס' 2 בד' הרמב"ן בקידושין ס"ו ב', ולפ"ז ניחא דע"כ בחולין שפיר י"ל דבחדא לריעותא טהור ובתרתי לריעותא טמא ודאי.

התוס' הק', דאכתי תיקשי מהא דבמקוה מטמאינן אף ברה"ר ובנגע באחד בלילה וראוהו חי מבערב מטהרים חכמים ברה"ר,[[243]](#footnote-244) וכתבו דלא קשה לי' לעיל אלא בהא דמטהר שמאי אף ברה"י, והתוס' הרא"ש כתב משום דבהא דמטהר אף ברה"ר בקל נוכל למצוא טעם לזה, ולא נצטרך לחלק בין חדא ותרתי לריעותא, וצ"ב.

**לאביי איכא מוך,** התוס' כתבו דללישנא דאי הוה דם וכו' מטהר שמאי אף בשוטה,[[244]](#footnote-245) ולא חיישינן שמא ראתה דם אחר קודם בדיקה ונפל, דלא חיישינן אלא לדם שנמצא עכשיו,[[245]](#footnote-246) ועמש"כ הש"ש בש"ג פ"ד ע"פ דבריהם.

אך הרשב"א כתב דגם להך לישנא מטמא שמאי בשוטה, שמא ראתה דם אחר ואיבדתו, וי"ל דלא פליג על יסוד ד' התוס' דאין לחוש שהיתה ראיית דם נוספת, דודאי דהריעותא דדם לפניך אינו מועיל לחדש ראיית דם נוספת, אלא הוא משום דס"ל דהא דאם איתא דהוי דם מעיקרא הוי אתי, לאו היינו שהי' בא "כל" הדם מעיקרא ול"ה משתייר כלל, וכל דם שלא ראינוהו מעיקרא, יש לתלות שלא יצא מהמקור אלא עכשיו, אלא היינו דאם הי' דם, היתה רואה חלק ממנו מעיקרא, ומדלא ראתה מעיקרא דם כלל, ש"מ שלא בא הדם מעיקרא, וע"כ הוא דבשוטה דיש לחוש שהי' דם ולאו אדעתה, הדר דינא דיש להסתפק על הדם שאנו רואים לפנינו שמא ג"כ בא מעיקרא, דליכא הוכחה שלא בא דם זה מעיקרא ממה שלא ראתה דם כלל, שהרי י"ל שראתה דם ולאו אדעתה.

כ"א כסליו פ"א

דף מס' 10

**ג' ב'** - **אי אתה מודה בקופה וכו' שטהרות הראשונות טמאות,** הרמב"ן הק' דלהלל גופי' קשיא, דבקופה טמאות הטהרות בודאי, ובמעל"ע תולין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש כתב דהא דבמעל"ע תולין הוא משום דאל"כ לבו נוקפו ויבטל מפו"ר,[[246]](#footnote-247) ועד"ז כתבו התוס' בריש פירקין, בטעם הא דל"ד לנגע באחד בלילה דמטמאין בודאי,[[247]](#footnote-248) ועיי"ש שכתבו דהא דפריך הלל לשמאי, היינו דמשום הא דלבו נוקפו, ל"ה לו לטהר לגמרי. - **ב** הרמב"ן כתב דמודה הלל דשאני אשה דאין לה שולים, אלא דפריך דכיון דכשיש לה שולים טמאות הטהרות בודאי, דין הוא לתלות באשה מפני שהיא כמי שיש לה אוגנים, וכתב דה"נ הוא למה שאמרו לקמן בסוגיין לחד לישנא דקופה דשמאי והלל הוא קופה שאינה בדוקה או קופה שאינה מכוסה, דמודה הלל דאשה ל"ה כאינה בדוקה ואינה מכוסה, אלא דפריך דכיון דהיא דומה במקצת לאינה בדוקה ולאינה מכוסה, הי' לנו לתלות. - **ג** הר"ן כתב דשאני במעל"ע דאיכא למימר העמד אשה על חזקתה, כיון דהיא בדוקה, וע"כ לי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י, ומשא"כ בקופה דליכא למימר העמד קופה על חזקתה, כיון דאינה בדוקה, ולא פריך אלא לשמאי דמטהר לגמרי במעל"ע ולא עבדינן מעלה בתרומה וקדשים, ובע"כ דהוא משום דס"ל דליכא ספיקא למפרע כלל, משום דאם איתא דהוי דם וכו', וע"ז הוא דפריך מהא דמטמאינן בקופה, דמזה יש ללמוד דאיכא ספיקא למפרע, דאל"כ ל"ה לנו לטמאות, וע"כ אף דבאשה יש לטהר מדינא, מ"מ יש לנו לעשות מעלה בתרומה וקדשים. - **ד** הרשב"א והריטב"א הוכיחו מזה דהא דבקופה טהרות הראשונות טמאות, היינו טומאת ספק לתלות, ושפיר מייתי הלל מינה דה"נ במעל"ע תולין, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן שנ"ט ומיוחסות סימן רכ"ט, ועמש"נ להלן בטעם פלוגתת הראשונים בזה.

**ומאן דתני האי לישנא הא תניא כי האיך לישנא דאם איתא דהוה דם וכו',** בפירש"י בד"ה סייג כתב דה"נ הו"מ למיפרך מהני מתניתי אהני לישני לעיל דטעמא דשמאי הוא משום דהעמד אשה על חזקתה או משום דאשה מרגשת בעצמה, - והמהרש"א פירש דהיינו דלהך לישנא דטעמא דשמאי הוא משום דהעמד אשה על חזקתה, ל"ק מקופה דאינה בדוקה, ומשא"כ באשה דלדעת שמאי הויא כבדוקה, וכמש"כ התוס' בריש פירקין והתוס' הרא"ש בסוגיין,[[248]](#footnote-249) ולהך לישנא דטעמא דשמאי הוא משום דאשה מרגשת בעצמה, ל"ק מקופה דל"ש בזה הרגשה, ודלא כמש"כ המהרש"ל בריש פירקין דגם בקופה שייך טעמא דהרגשה.

**קופה וכו',** לקמן בסוגיין אמרו דבקופה שאינה בדוקה לכו"ע מטמאינן, והרמב"ן והתוס' הרא"ש והר"ן לעיל בסוגיין כתבו דהיינו דמטמאינן בודאי, ובד' הרמב"ן והר"ן משמע דהוא אף בחולין, אך התוס' הרא"ש כתב דהיינו רק בקדשים, וכ"כ התוס' בריש פירקין, - אך הרשב"א והריטב"א שם כתבו דלא מטמאינן אלא לתלות, דומיא דטומאת מעל"ע.

ובטעמא דהרמב"ן ודעימי' דמטמאינן בודאי, בפשוטו הוא משום דהו"ל כנגע באחד בלילה ולא ראוהו חי מבערב, דמטמאינן בודאי, כמבו' לקמן בסוגיין - אך הרשב"א והריטב"א כתבו דל"ד לנגע באחד בלילה, דכיון דודאי נגע בו, אזלינן בתר שעת מציאתן, ומשא"כ בקופה דהוא ספק ביאה, דספק אם הי' שם שרץ, ובכה"ג לא אזלינן בתר שעת מציאתן.

הרשב"א הוכיח דבקופה תולין, דלקמן בסוגיין ס"ד דהא דשמאי והלל הוא בקופה בדוקה, ובקופה בדוקה ודאי דאין שורפין, דלא גרע משרץ שנמצא במבוי דאף דאיכא שרצים דגופי' ושרצים דעלמא אין שורפין, - אך לד' הרמב"ן גופי' ניחא, ומתרי טעמי, חדא, דס"ל לקמן בסוגיין דלכולהו לישני איירי הא דשמאי והלל בקופה שאינה בדוקה, ונתבאר להלן, ועוד, דס"ל דאף בשרץ שנמצא במבוי שורפין, ונתבאר בדף מס' 9.

בתשו' הרשב"א ח"א סימן שנ"ט ומיוחסות סימן רכ"ט כתב דהא דלא מטמאינן בקופה אלא לתלות, והוא משום מעלת טהרות, ולי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י דספיקו טמא בודאי, הוא משום דלא אמרינן ספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, אלא דומיא דסוטה דישנה לטומאה ודאי שנכנס הבועל עמה למקום הסתר אלא דמספק"ל אם נגע בה, ומשא"כ בקופה דלא ידעינן אם היתה טומאה זו ברה"י בשעה שהיו שם הטהרות, ובכה"ג ליכא לדינא דספק טומאה ברה"י,[[249]](#footnote-250) - ולמש"כ התוס' בריש פירקין דהא דבמעל"ע ליכא לדין ספק טומאה ברה"י, הוא משום דלמפרע לא ילפינן מסוטה, לכאו' מה"ט אף בקופה ליכא לדין ספק טומאה ברה"י.[[250]](#footnote-251)

התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין בד"ה והתנן כתב דהא דמטמאינן בקופה שאינה בדוקה הוא אף ברה"ר, וכ"נ בד' התוס' בד"ה כי פליגי, - אך בד' הרמב"ם בפי"ז משאה"ט ה"ב משמע דלא מטמאינן בזה אלא ברה"י,[[251]](#footnote-252) - ולמש"כ הרשב"א והריטב"א דאף בקופה שאינה בדוקה לא מטמאינן בודאי אלא לתלות, דומיא דטומאת מעל"ע, לכאו' הדבר תלוי בהפלוגתא שהביאו בריש פירקין אם במעל"ע מטמאינן אף ברה"ר.[[252]](#footnote-253)

**כי מודו שמאי והלל בקופה שיש לה שולים וכו',** הרמב"ן לקמן בסוגיין כתב דלכולהו לישני איירי שמאי והלל בקופה שאינה בדוקה, דבקופה בדוקה לא מטמאינן, דאף בשרץ שנמצא במבוי לא מטמאינן אלא משום דהו"ל כתרתי לריעותא, וכ"כ בחי' הר"א שם, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ן שם, - אך בפירש"י בד"ה ואיבע"א פירש דאיירי בקופה בדוקה, וכ"כ התוס' בד"ה והא,[[253]](#footnote-254) וכ"כ הרשב"א והריטב"א לעיל בסוגיין.[[254]](#footnote-255)

הרמב"ן כתב דהא דבקופה בדוקה לכו"ע טהור, הוא משום דהו"ל כנגע באחד בלילה וראוהו חי מבערב דמודים חכמים לר"מ דטהור, - והנה אמנם למש"כ התוס' ד"ה כי פליגי דהא דמטהרי רבנן בנגע באחד בלילה וראוהו חי מבערב, הוא רק ברה"ר, אך ברה"י טמא, ניחא דע"כ שפיר מטמאינן ברה"י אף בקופה בדוקה, ואדרבה הק' התוס' שם דמ"ט דחזקי' דמטהר בקופה בדוקה אף ברה"י, וכ"כ המרומי שדה, - אך הרמב"ן שלמד מהתם, הוא משום דס"ל דהא דמטהרינן בראוהו חי מבערב, הוא אף ברה"י, וכאשר כ"נ להדיא בדבריו ובד' ש"ר לעיל ב' ב',[[255]](#footnote-256) עיי"ש שכתבו לדון דהא דלא מטמאינן במעל"ע בודאי ול"ד לנגע באחד בלילה, הוא משום דהו"ל כראוהו חי מבערב, ודבריהם שם קיימי ברה"י, (שהרי דעת הרמב"ן ודעימי' דטומאת מעל"ע היא רק ברה"י), ונתבאר באורך בדף מס' 11, עיי"ש.

לדעת רש"י ודעימי' דגם בקופה בדוקה מטמאינן ברה"י, צ"ע דא"כ מ"ט במעל"ע לא מטמאינן אלא מכח הא דאיכא ריעותא מגופה, הרי בקופה בדוקה ליכא לה"ט, ואפ"ה מטמאינן, וי"ל בכמה גווני, **א** הריטב"א לעיל ב' א' כתב דבשרץ שבמבוי חשיב כאיכא ריעותא מגופה, ולפ"ז י"ל דה"נ בקופה חשיב דאיכא ריעותא מגופה.[[256]](#footnote-257) - **ב** לדעת התוס' דטומאת מעל"ע היא אף ברה"ר, י"ל דלזה בעינן לה"ט דאיכא ריעותא מגופה, דמה"ט מטמאינן אף ברה"ר ולא מוקמינן לה בחזקת טהרה. - **ג** למש"כ התוס' הרא"ש בריש פירקין דבטומאת מעל"ע אין לחלק בין רה"י לרה"ר כיון דאינו ראוי להתברר בשעת המעשה, י"ל דע"כ כל הא דמטמאינן הוא משום דאיכא ריעותא מגופה, ומשא"כ בקופה דיש בה לדין ספק טומאה ברה"י, שפיר מטמאינן אף דליכא ריעותא מגופה.

**כי פליגי וכו' בקופה שאין לה שולים וכו' ויש לה אוגנים,** הרמב"ן לעיל בסוגיין כתב דהא דמייתי הלל מקופה למעל"ע, אף דאשה הויא כמי שאין לה שולים, דמה"ט ל"ה כקופה דשורפין, היינו דכיון דבקופה דיש לה שולים שורפין, דין הוא לתלות באשה מפני שהיא כמי שיש לה אוגנים, - והרשב"א והריטב"א הק' ע"ז, דא"כ תיקשי מינה לחזקי' דמטהר בקופה שאין לה שולים אף שיש לה אוגנים, והוא דלא כהלל דס"ל דכל שיש לה אוגנים תולין, - אך כבר עמד בזה הרמב"ן שם וכתב דהא דמטהר חזקי' בקופה אף שיש לה אוגנים, הוא משום דשאני פירי דלא שרקי וקפיד עלייהו.

**המדלה י' דליים וכו',** בפירש"י כתב דהיינו שהדלה י' פעמים בדלי אחד ומערב בכלי גדול, אך הרמב"ם בפי"ז משאה"ט ה"א פירש בע"א, והכס"מ שם תמה ע"ז, ועמש"כ בזה המקו"ח בסימן תס"ז סק"ט, והמקד"ד בסימן מ"ו סק"ב, והחזו"א טהרות סימן ג' סק"ח, ואהע"ז סימן פ' סק"ט, ואכמ"ל.

התוס' פירשו דהא דתנן בטהרות פ"ד בממלא י' דליים, י"ל דאיירי כשממלא בב"א, וקמ"ל דלא חיישינן שמא נגעו שאר הדליים בשרץ, משום דהו"ל ספק טומאה צפה על פני המים, - והמהרש"א כתב דלפי' זה צ"ל דאיירי כשראינו זה הדלי בעודו ריקם שלא הי' בו שרץ, ובע"כ דבא מן הבור, דאל"כ ל"ה בעינן לטהרת ספק טומאה צפה, דבלא"ה הי' לנו לטהר משום דכל הטומאות כשעת מציאתן, והי' השרץ בדלי בעודו ריקם, ול"ה כלל בבור, דמה"ט הוא דמטהרינן לפי' בתרא, וכדלהלן.[[257]](#footnote-258)

והתוס' כתבו לפרש עוד, דמיירי בממלא י' דליים זא"ז מבור של יין או של שמן שהן מקבלין טומאה בעודן בבור ולא חיישינן שהשרץ הי' תחילה בבור וטימא הכל, אלא אמרינן דבדלי זה אחרון נפל תחלה בעודו ריקן וכשדלאו לבור לבסוף הוא טמא ומטמא כל מה שבבור, אבל שאר דליים הראשונים טהורים,[[258]](#footnote-259) - והמהרש"א פירש דטעם הטהרה בזה, הוא מדינא דכשעת מציאתן ובמקום מציאתן, ומכח זה תלינן שהי' השרץ בדלי זה בעודו ריקן, ולא הי' בבור, - אך החזו"א בסימן רט"ו בהערות לסוגיין פירש דהא דמטהרינן בזה הוא משום דאין מחזיקין טומאה מכלי לכלי, ועיי"ש במה שהאריך בזה.

**ואמר ר"ל משום ר' ינאי וכו' אבל יש לה אוגנים כולן טמאים,** החזו"א בסימן רט"ו בהערות לסוגיין הוכיח דהיינו רק לתרומה וקדשים, אך לחולין טהור אף ברה"י, והיינו לדעת התוס' ודעימייהו דלא מטמאינן בקופה אלא לתרומה וקדשים, וכתב דהוא משום דהוי ספק טומאה למפרע, - ועיי"ש שכתב ללמוד מזה, דאף בכה"ג דאנו מסופקים שהמים הראשונים נגעו בשרץ, מ"מ הן טהורין אף ברה"י כדין טומאה למפרע, דהא דלא ילפינן מסוטה טומאה למפרע, אי"ז משום דהשתא הוא ודאי טמא, דאין בזה טעם לטהר ברה"י, אלא הוא משום דלא ילפינן מסוטה אלא בפגע על החפץ סיבה העלולה לטמא אלא שאנו מסופקים אם נטמא בסיבה ההיא, אבל בטומאה למפרע לא שייך ספק בזמן ההיא ובשעה ההיא ליכא כלל ריעותא, אלא הריעותא היא עכשו ומספקת על העבר, וע"כ ה"נ הכא בדליים הראשונים ליכא בהן בשעתן ריעותא מספקת.

**כי מודו שמאי והלל בקופה שאינה בדוקה** המקו"ח בסימן תס"ז סקי"א הק' דמ"ט מטמאינן בקופה שאינה בדוקה, הרי בודאי לא נעשתה עם השרץ, וא"כ הו"ל כקופה בדוקה, וכתב דהוא משום דבדיקה במקומה בעינן שיהא החזקה ממקום זה דוקא, דלא מחזקינן ממקום למקום, וכ"כ הגרע"א לקמן בסוגיין בתו"ד,[[259]](#footnote-260) - אך בפירש"י כתב דקופה שאינה בדוקה הוא שלא בדקה בשעת שנתן טהרות לתוכה, והלכך אין להעמידה על חזקת טהרה, וצ"ב דמאי נפ"מ אם בדקה כשנתן הטהרות לתוכה, או בדקה קודם לכן, - ועמש"נ בדף מס' 11 פלוגתת רבוותא בהא דמפלגינן בנגע באחד בלילה בין היכא דראוהו חי להיכא דלא ראוהו חי, אף דגם כשלא ראוהו חי בע"כ שהי' חי פעם אחת כשנולד.

**כי פליגי חזקי' ור' יוחנן בקופה בדוקה,** התוס' כתבו דאיירי ברה"י, והא דמטמא ר' יוחנן, הוא משום דדמי לנגע באחד בלילה וראוהו חי מבערב, דאינו טהור אלא ברה"ר, כמשמעות לישנא דהתוספתא, וחזקי' דמטהר ס"ל דראוהו חי מבערב טהור אף ברה"י, - אך התוס' הרא"ש כתב דמודה חזקי' דראוהו חי מבערב אינו טהור אלא ברה"ר, והכא שאני משום דאיכא נמי למיתלי דאם איתא דהוה שרץ מעיקרא הוה חזי לי'.

ולמשמעות ד' הרמב"ן וש"ר לעיל ב' ב' דראוהו חי מבערב טהור אף ברה"י, צ"ע דא"כ מ"ט דר' יוחנן דמטמא אף בקופה בדוקה, ומ"ש מראוהו חי מבערב דטהור, - וצ"ל דכל הא דמטהרינן בראוהו חי מבערב, הוא לחולין, אך לתרומה וקדשים טמא אף בכה"ג,[[260]](#footnote-261) דומיא דמעל"ע דדמי לראוהו חי מבערב, (כמש"כ הרמב"ן וש"ר לעיל ב' ב') ואפ"ה החמירו לתלות בתרומה וקדשים.

**ואשה בדוקה היא,** בפירש"י כתב דהוא משום דכל שחרית וערבית היא בודקת, אך הרמב"ן והרשב"א לעיל ב' כתב כתבו דהוא משום דהפסיקה בטהרה.[[261]](#footnote-262)

**כיון דשכיחי בה דמים כאינה בדוקה דמיא,** התוס' לעיל ב' א' והתוס' הרא"ש בסוגיין הוכיחו לפ"ז, דאף בקופה שאינה בדוקה ובנגע באחד בלילה לא מטמאינן אלא לתרומה וקדשים, דאם מטמאינן בהו אף לחולין, א"כ מ"ט באשה דכאינה בדוקה דמיא לא מטמאינן אלא לתרומה וקדשים.[[262]](#footnote-263)

אך הרמב"ן והר"ן לעיל ב' ב' כתבו דאשה בדוקה היא, וע"כ ל"ד לנגע באחד בלילה בלא ראוהו חי מבערב, והרמב"ן לעיל בסוגיין כתב דמה שהשוה הלל אשה לקופה שאינה בדוקה, היינו דאשה דומה במקצת לאינה בדוקה, וע"כ כיון דבקופה מטמאינן, אף באשה הי' לנו לתלות, והרשב"א לעיל ב' ב' כתב לדרך זו, דמה שאמרו הכא דאשה הואיל ושכיחי בה דמים כמי שאינה בדוקה דמי, הוא משום חומר דטהרות, דמדינא דכיון דהפסיקה בטהרה קיימא בחזקת טהרה.

התוס' הרא"ש לעיל ג' ב' ד"ה התם כתב, דכל מה שאמרו דאשה כאינה בדוקה דמיא, הוא רק להך לישנא דאם איתא דהוה דם, אך להך לישנא דחזקה, חשבינן לאשה כבדוקה,[[263]](#footnote-264) - אך בד' התוס' לעיל ב' א' מבו' דאף ללישנא דחזקה חשבינן לאשה כאינה בדוקה, והק' דמ"ט דשמאי דמטהר במעל"ע, וכתבו דאיהו ס"ל דאשה בדוקה היא.[[264]](#footnote-265)

ולפ"ד התוס' קשיא טובא, דמ"ט בעינן במעל"ע להא דאיכא ריעותא מגופה, תיפו"ל דאשה כאינה בדוקה דמיא,[[265]](#footnote-266) והרי בד' התוס' (בד"ה כי פליגי) משמע להדיא, דהא דמטמאינן בקופה שאינה בדוקה, הוא אף ברה"ר, וכ"כ התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין (בד"ה והתנן),[[266]](#footnote-267) - ושמא הוצרכו לזה לדעת ר"מ דמטהר בנגע באחד בלילה, ולא ס"ל לדינא דכשעת מציאתן, ואפ"ה מטמאינן במעל"ע מכח הא דאיכא ריעותא מגופה, כמש"כ התוס' לעיל ב' א' בסוד"ה מעל"ע, וצ"ע.

החזו"א בסימן צ"ו סק"ג כתב, דאף לדעת ר' יוחנן צ"ל דאשה כאינה בדוקה דמיא, שהרי הא דמטמא ר' יוחנן גם בבדוקה, היינו דוקא ברה"י, וכמש"כ התוס', ובאשה מטמאינן אף ברה"ר וכמש"כ התוס' לעיל ב' א', - וצ"ע, דגם אי נימא דאשה כבדוקה דמיא, מ"מ ניחא הא דמטמאינן לה ברה"ר, משום דאיכא ריעותא מגופה וע"כ לא מוקמינן לה בחזקת טהרה, ומשא"כ בקופה בדוקה דליכא ריעותא מגופה ומוקמינן לה בחזקת טהרה, וזה כמש"כ התוס' לעיל ב' א' (בסוד"ה מעל"ע) בטעמא דר"מ דמטהר בנגע באחד בלילה ברה"ר ומטמא באשה.

**כי מודו שמאי והלל בקופה שאינה מכוסה,** בפירש"י כתב דאיירי בקופה בדוקה אלא שאינה מכוסה, והא דמטמאינן בזה הוא משום דאימור עם סילוק ידיו נפלו, וכ"כ הריטב"א הכא, והרשב"א לעיל בסוגיין, והתוס' הוכיחו דבע"כ דאיירי בכה"ג, דאם איירי בקופה שאינה בדוקה מה מועיל שהיא מכוסה.

אך הרמב"ן כתב דאיירי בקופה שאינה בדוקה, וכ"כ בחי' הר"א, וכ"ה מבו' בד' הר"ן, וצ"ל דהא דמהני הא דהיא מכוסה הוא כמש"כ החזו"א בסימן צ"ו סקי"ב דכיון דהיא מכוסה אלימא חזקת טהרתה, שאינה מיועדת להתקלקל,[[267]](#footnote-268) והרי גם כשאינה בדוקה קיימא בחזקת טהרה, שהרי כ"ז שלא מצא השרץ הי' אוכל טהרותי' ולא הצריך לבדיקה, וגם בע"כ הי' שעה שלא הי' בה שרץ.

**כי מודו שמאי והלל בזוית קופה,** הריטב"א כתב דאיירי בקופה בדוקה ואינה מכוסה, וכ"כ בחי' הר"א בדעת רש"י, ועיי"ש שנחלק ע"ז דבקופה בדוקה לכו"ע טהורה, וכ"כ הרמב"ן והר"ן, - והחידוד הלכות לעיל ב' א' הוכיח מד' התוס' שם דלהך לישנא איירי בקופה שאינה בדוקה, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש ד"ה והתנן, ופירש מה"ט דהא דמטמא ר' יוחנן הוא אפי' ברה"ר, עיי"ש.

ב' טבת פ"א

דף מס' 11

**מחזיקין טומאה ממקום למקום**

**ד' א'** - **לא מחזקינן טומאה ממקום למקום,** השערי ישר בש"ב פי"ב כתב דהא דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, מהני אף בספק טומאה ברה"י, ואף דלא אזלינן בה בתר חזקה, והיינו משום דהא דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, היינו דהריעותא שמצינו במקום זה ל"מ לאשוויי ריעותא במקום אחר, וע"כ לי"ב ספק טומאה כלל, וכ"ה מבו' להדיא בפירש"י בשלהי סוגיין,[[268]](#footnote-269) וזה ע"ד מש"כ הש"ש בש"ב פ"ד בביאור דינא דכאן נמצא כאן הי', דכיון דאין מחזיקין ריעותא מרשות לרשות, ליכא ריעותא כלל ברשות מוכר, וע"כ הו"ל כמו שנאבדה הבהמה, דאין לנו להסתפק כלל שהיתה טריפה, וע"כ ה"ז מועיל להוציא ממון.

המקו"ח בסימן תס"ז סקי"א הק' בהא דאין מחזיקין ממקום למקום, דא"כ גם בהי' בודק את החבית ואח"כ נמצא חומץ נימא דאם טלטל ממקום למקום ואח"כ נמצא חומץ דלא מחזקינן ממקום למקום, ועוד דגבי מומין מצינו דתלינן ברשות ואמרינן כאן נמצא כאן הי', ולא תלי כלל במקום, - ועיי"ש שכתב לישב, דלא אמרינן דאין מחזיקין ממקום למקום במידי דאתי מגופא רק במידי דאתי מעלמא, ופירש כן במש"כ התוס' לעיל ב' א' דבאשה ליכא למימר דאין מחזיקין ממקום למקום, דכל מקום שהיא טומאתה עמה,[[269]](#footnote-270) ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

אך השערי ישר בש"ב פי"ב תמה ע"ז, דא"כ מ"ט במת ובמחט אמרינן דאין מחזיקין ממקום למקום, הרי מת ומחט דמו לאשה, - ועיי"ש שכתב לפרש דכל הא דאין מחזיקין ממקום למקום, הוא בדבר המטמא את סביביו במגע וכיו"ב, ואנו דנים על הטהרות הנמצאים במקום דלא מצינו בו ריעותא, ובזה אמרינן דאין לנו להוסיף טומאה במקום דלא ראינו ריעותא, ומשא"כ בנדה ובחבית ובמומין דדנים על הנדה והחבית והאשה עצמן, ובכה"ג לא אמרינן דאין מחזיקין ממקום למקום, וזה למש"כ שם בש"א פי"ג דבנדה הוי עיקר הספק על הנדה עצמה, ונתבאר בדף מס' 8.

**ור' יוחנן סבר מחזקינן וכו',** הרמב"ם בפי"ז משאה"ט ה"ב פסק דמחזיקין טומאה ממקום למקום, - והבית מאיר בסימן תס"ז סי"ב כתב בדעת כמה מרבוותא דס"ל דקי"ל כחזקי' דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, ופירש כן גם בד' המג"א שם סקכ"ה, והפמ"ג במש"ז יו"ד סימן ק"ה סק"ג והש"ש בש"ג פ"ה תמהו ע"ד המג"א מד' הרמב"ם.[[270]](#footnote-271)

הראב"ד בפי"ז משאה"ט ה"א כתב דאף לר' יוחנן דמחזיקין ממקום למקום לתלות, ה"מ באותה קופה, אבל מכלי לכלי לא, - והבית מאיר בסימן תס"ז הק', דא"כ מ"ט בנגע בא' בלילה מטמאינן אף במקום אחר, הרי הו"ל כמכלי לכלי, וכתב דצריך לדחוק דכיון דסדנא דארעא חד הוא דמי לההיא דר' יוחנן דנמצא באותה קופה, - אך החזו"א בסימן רט"ו בד"ה ע' בס' מ"א כתב דקופה שנשתמשו בה טהרות בבית זה והוציאה לבית אחרת הוי בדין ממקום למקום ולא מכלי לכלי, ודברי הראב"ד הם בנמצא בתחתון דלא חיישינן דלמא הי' בעליון דכאן נמצא כאן הי' ובכלי ראשון לא נמצא ריעותא, אבל בנמצא בזו הקופה אלא ששינו מקומה אין נפקותא בין שינוי מזוית לזוית, לשינוי מבית לבית, ועיי"ש שכתב דלפ"ז בנמצא מת במקום אחר, אי"ז שינוי מרשות לרשות, אלא ממקום למקום, והיינו דכל הא דאין מחזיקין מכלי לכלי, הוא אם לא ראינו השרץ כלל בכלי האחר, אך בנגע באחד בלילה ואח"כ נמצא מת במקום אחר, כיון שראינוהו תחילה במקום הראשון, והספק הוא אם הי' חי או מת, לא חשיב כמכלי לכלי.[[271]](#footnote-272)

[בטהרות פ"ט מ"ט תנן דשרץ שנמצא בגג המעטן טהור, ופירש הר"ש דהיינו דהמעלה זיתים מן המעטן לגג ונמצא שרץ בזיתים שעל הגג, לא אמרינן עם הזיתים הובא והי' במעטן, והגרע"א בגהש"ס בסוגיין הק' דתיקשי מינה לר' יוחנן דמחזיקין טומאה ממקום למקום, - אך הנה בפי' הרא"ש שם כתב דהא דטהור ולא חיישינן שמא הי' במעטן והעלהו עמו, הוא לפי שכשנתנן הזיתים בכלי להעלותם לגג אם הי' שרץ לפניו בכלי הי' רואהו, ולפ"ז ניחא דע"כ הוא דמטהרינן אף למ"ד דמחזיקין טומאה ממקום למקום, - והמשנ"א שם כתב לישב עוד למש"כ הראב"ד דאף לר' יוחנן אין מחזיקין טומאה מכלי לכלי].

**נגע באחד בלילה**

**נגע באחד בלילה וכו' ר"מ מטהר,** התוס' לעיל בסוגיין ד"ה כי פליגי הביאו מתוספתא בטהרות פ"ו ה"ו דהא דמטהר ר"מ הוא ברה"ר משום דספק רה"ר טהור, אך ברה"י מודה ר"מ דטמא, וכ"כ התוס' הרא"ש בריש פירקין, והר"ש בטהרות פ"ה מ"ז, והריטב"א בעירובין ל"ה ב', - אך התורי"ד כתב דר"מ מטהר אפי' ברה"י, משום דמספיקא לא מחזקינן טומאה, ול"ד לסוטה משום דהוי ודאי מגע וספק טומאה.

הריטב"א כתב דטעם הא דמטהר ר"מ, הוא משום דלא סגי דל"ה חי קודם לכן או בכאן או במקום אחר, והיינו דמה"ט הו"ל בחזקת חי, ומוקמינן לי' בחזקתי', וכ"כ התוס' לעיל ב' א' סוד"ה מעל"ע דטעמא דר"מ הוא משום דמוקמי' אחזקתי',[[272]](#footnote-273) וכ"כ בפירש"י בעירובין ל"ה ב' (ד"ה ר"מ מטהר), - ולפ"ז בע"כ דהא דמטמא ר"מ ברה"י, הוא משום טומאת ספק טומאה ברה"י דילפינן מסוטה, וכ"כ הריטב"א בעירובין שם, - וכ"נ למש"כ הרשב"א לעיל ב' ב' דהא דבמעל"ע לא מטמאינן מדין ספק טומאה ברה"י, הוא משום דהו"ל כספק ביאה, ועד"ז כתב בתשו' הרשב"א ח"א סימן שנ"ט בטעם הא דבקופה לא מטמאינן מדין ספק טומאה ברה"י, ולפ"ז הרי דבנגע באחד בלילה דל"ה כספק ביאה, וכמש"כ הרשב"א לעיל שם, יש לטמאות מדינא דספק טומאה ברה"י.

אך לדעת ש"ר יש מקום לפרש דלעולם בנגע באחד בלילה ליכא לדינא דספק טומאה ברה"י דומיא דספיקא דמעל"ע, ואלא דברה"ר מטהרינן מכח טהרת ספק טומאה ברה"ר,[[273]](#footnote-274) וס"ל לר"מ דל"מ הא דכל הטומאות כשעת מציאתן לטמאות ברה"ר, אך ברה"י דליכא לטהרה זו, מודה ר"מ דטמא מכח הא דכל הטומאות כשעת מציאתן.

התוס' הרא"ש לעיל ב' א' הוכיח מהא דמפלגינן הכא בין רה"י לרה"ר, דש"מ דלמפרע נמי יליף מסוטה, וכן הוכיח הר"ש בטהרות פ"ה מ"ז, - ולדעת התוס' לעיל שם דלמפרע לא ילפינן מסוטה, לא תיקשי מהא דהכא מפלגינן בין רה"י לרה"ר, שהרי בד' התוס' שם מבו' דגם במעל"ע הי' לנו לטהר ברה"ר, דכיון דבכל ספק טומאה דטמא מדאורייתא, מטהרינן ברה"ר, כ"ש בספיקא דמעל"ע דאינו טמא אלא מחומרא דרבנן, וכל הא דמטמאינן ברה"ר ולא מוקמינן בחזקת טהרה, הוא משום דאיכא ריעותא מגופה, אך בנגע באחד בלילה דאיכא חזקה מעליא, שפיר מטהרינן בזה ברה"ר, וזהו שכתבו התוס' שם בסו"ד דמה"ט הוא דמטהר ר"מ בנגע באחד בלילה ול"ד למעל"ע דתולין.

[בעירובין ל"ה ב' רמי אהא דאסר ר"מ בספק עירוב ולא אזיל בתר חזקה, מהא דמטהר ר"מ בנגע באחד בלילה, ובתשו' פנים מאירות ח"א סימן ט"ו הק', דהרי הא דמטהר ר"מ בנגע באחד בלילה, הוא ברה"ר, ומשום דהוי ספק טומאה ברה"ר, ול"ד לספק עירוב דהוא ספק איסור,[[274]](#footnote-275) ולד' התורי"ד דמטהר ר"מ אף ברה"י, ניחא, וכ"כ המהר"ל בעירובין שם דמוכח דהבבלי ס"ל דמטהר ר"מ אף ברה"י, וי"ל בזה בכמה גווני, **א** למשמעות ד' התוס' בנזיר וסוטה דעיקר טהרת ספק טומאה ברה"ר הוא משום דמוקמינן לה אחזקה. - **ב** לפי המבו' בד' התוס' לעיל ב' א' דהא דמטהר ר"מ אי"ז משום טהרת ספק טומאה ברה"ר, אלא משום דאוקמי' אחזקתי', וכ"כ בפירש"י בעירובין שם, והש"ש בש"א פ"ח כתב דהוא משום דלמפרע לא ילפינן מסוטה, (ולכאו' מכוון דבריו הוא למש"כ התוס' דכיון דהשתא ודאי טמא הוא ל"ד לסוטה). - **ג** בתשו' נובי"ק יו"ד סו"ס ס"ה כתב לפרש, דהא דאסר ר"מ בתחומין אף דאיכא חזקה דמעיקרא, הוא משום דאזלינן בתר שעת מציאתן, וזהו דפרכינן מהא דמטהר ר"מ ברה"ר, ולא אזלינן בתר שעת מציאתן, ועמש"כ לפרש בזה הקה"י בסימן ס"א סק"ג. - **ד** י"ל דכל הא דלא אזיל ר"מ בתר שעת מציאתן, אשר ה"ז מועיל לטמאות אף ברה"ר, הוא רק משום דמוקמינן לי' בחזקת חי, וס"ל דאף שלא ראוהו חי במקום זה, דמי לראוהו חי מבערב דטהור, וכאשר כ"ה משמעות ד' הריטב"א בסוגיין, וזהו דמייתינן מינה דאזיל ר"מ בתר חזקה].

**כשעת מציאתן**

**וחכמים מטמאין שכל הטומאות כשעת מציאתן,** נחלקו הראשונים בזה, **א** התוס' לעיל ב' א' בד"ה מעל"ע כתבו דהא דמטמאי רבנן היינו בקדשים, דדמי למעל"ע דלא מטמאינן אלא בחולין, וכ"כ התוס' הרא"ש בסוגיין, וכ"כ התוס' בעירובין ל"ה ב' בד"ה כל הטומאות ובכתובות ע"ו א' ד"ה על בעל החמור. - **ב** התורי"ד בקידושין ע"ט א' כתב דהא דאזלינן בתר שעת מציאתן הוא דין גמור, ומהני אף לקולא, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בכתובות ע"ו ב', ובד' היחוסי תנו"א בע' מר זוטרא דרישבא, וכן הוכיח החזו"א בסימן רט"ו בד"ה דעת רמב"ן וריטב"א מד' הרמב"ן ודעימי', ונתבאר להלן.[[275]](#footnote-276) - **ג** בחי' הר"א לעיל ב' ב' משמע להדיא דכל הא דמטמאי רבנן הוא ברה"י, ומדינא דספק טומאה ברה"י,[[276]](#footnote-277) ומה שאמרו דהא דמטמאינן הוא משום דכל הטומאות כשעת מציאתן, היינו דמכח זה הוא דמספק"ל שהי' מת, והו"ל ספק טומאה ברה"י דטמא.

לדעת הסוברים דמדינא אזלינן בתר שעת מציאתן ואף ברה"ר, צ"ב דמ"ש מהא דבעלמא לא אזלינן בתר חזקה דהשתא במקום דאיכא חזקה דמעיקרא,[[277]](#footnote-278) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בד' הרמב"ן וש"ר לעיל ב' ב' מבו' דהא דאזלינן בתר שעת מציאתן, הוא משום דכל דלא ראוהו חי מבערב אינו עומד בחזקת חי, ולפ"ז ניחא דע"כ ל"ד להא דבעלמא לא אזלינן בתר חזקה דהשתא במקום דאיכא חזקה דמעיקרא. - **ב** הריטב"א בכתובות שם כתב דהא דכל הטומאות כשעת מציאתן, חידוש הוא בטומאה דוקא, וכדקתני דכל הטומאות כשעת מציאתן, ולא נזכר לעולם בממון טעם זה, וכ"כ הגר"ז בקו"א ביו"ד סימן קפ"ג בדעת הרמב"ם, ועד"ז כתב בתשו' בנין עולם יו"ד סימן א' סקכ"ב בדעתו, וכן משמע קצת בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בטהרות פ"ג מ"ה. - **ג** התורי"ד בקידושין ע"ט א' כתב דהא דהכא אזלינן בתר שעת מציאתן ול"ד לההיא דבוגרת דלשמואל חוששין לקידושי שניהן, הוא משום דהכא נולד ספק בטומאה עצמה דבשעה שנגע לא ידעינן אם היתה טומאה, ובכה"ג אזלינן בתר שעת מציאתן, ומשא"כ בבוגרת דסימני הבגרות ברורין ומצויין הן, אלא שלא ידענו מתי נולדו באשה, ועמש"נ להלן בביאור דבריו.

התוס' בריש פירקין הק' דמ"ט במעל"ע תולין, ול"ד לנגע באחד בלילה וכו', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דאף הא דמטמאינן בנגע באחד בלילה הוא לחומרא דקדשים, והא דבמעל"ע תולין ול"ד לנגע באחד בלילה דטמא ודאי,[[278]](#footnote-279) הוא משום דלבו נוקפו ויבטל מפו"ר. - **ב** הרמב"ן לעיל ב' ב' כתב משום דאשה בחזקת טהרה עומדת שהרי בדוקה היא, ואע"ג דשכיחי בה דמים מ"מ כל שהפסיקה וטהרה בחזקתה זו היא, ומשא"כ בנגע באחד בלילה דאינו עומד בחזקת חי, משום דלא ראוהו חי מבערב, וכ"כ הר"ן שם.[[279]](#footnote-280) - **ג** הרשב"א שם כתב בשם י"מ דהוא משום דבאשה ספק ביאה הוא דהא מספק"ל אי הוה דם בההיא שעתא, ול"ד לנגע באחד בלילה דודאי נגע, ובכה"ג אזלינן בתר שעת מציאתו, וכ"כ הרשב"א לעיל ג' ב'.[[280]](#footnote-281) - **ד** התורי"ד בקידושין שם כתב דשאני בנגע באחד בלילה, דבשעה שנגע לא ידענו אם היתה טומאה או לא, ובזה הוא דאמרינן דכל הטומאות כשעת מציאתן, ומשא"כ במעל"ע דהדם המטמא ברור הוא כי הוא טמא, ואין בו ספק, אלא שלא ידענו מתי נטמאת האשה ממנו.

בעיקר מש"כ התורי"ד לחלק בין נגע באחד בלילה לספיקא דבוגרת ולספיקא דמעל"ע, כתב החזו"א בסימן רט"ו ד"ה ובש"ש ש"ג פ"ו דהיינו דבמת אינו תלוי בסיבת המות אלא בתכונתו, וכן במחט השבורה, ובזה איכא לדינא דכשעת מציאתן דמחזיקין אותן למפרע על תכונה זו, ומשא"כ בנדה דלא טימאתה תורה אלא ע"י הראי' ובלא"ה אינה טמאה אף אם תהי' על תכונת הנדה, וכן אינה בוגרת אלא בסימנים ואף אם תהי' על תכונת בוגרת בלא סימנים אינה בוגרת, וע"כ לי"ב לדינא דכשעת מציאתן, דאף אם נחזיקן למפרע שהיו בתכונה זו, אי"ז טעם שתהא טמאה ותהא בוגרת, ועל הדם והסימנים ל"ש לומר שהיו למפרע, דלא עליהן אנו דנים.[[281]](#footnote-282)

והשערי חיים בקידושין סימן ל"ב ענף ב' כתב קצת בע"א, דדינא דכשעת מציאתן הוא רק דומיא דנגע באחד בלילה דהטומאה תלוי' במציאות שהוא מת ולא במעשה המיתה, ובזה הוא דאמרינן דכשם שאנו מוצאין עכשו מת כך היתה מציאות זו בשעת המגע, ועד"ז הוא במחט שנמצאת חלודה או שבורה או מטלית שנמצאת מהוהה ובשרץ שרוף, אך בסימני בגרות, אין מציאות השינוי בגופה גורמת הבגרות אלא לידת הסימנים, וכן בנדה אין מציאות הדם מטמאת אלא ראיית הדם, וע"כ בהני גווני אין הנידון אם היתה מציאות זו מעיקרא, אלא דמציאות זו מוכיחה שנולדו בה סימנים ושראתה דם, והספק הוא אימתי נולדו הסימנים ואימתי ראתה דם, וע"ז ליכא לדינא דכשעת מציאתן.[[282]](#footnote-283)

הרוקח בסימן רפ"ט כתב לאסור בספק דחמץ מכח הא דכל הטומאות כשעת מציאתן, וכן מצינו בד' האחרונים בכ"ד, והש"ש בש"ב פ"ה תמה ע"ז דהא דכשעת מציאתן הוא רק לחומרא דקדשים, וכמש"כ התוס', - אך לכאו' הני רבוותא ס"ל כדעת ש"ר דהא דכשעת מציאתן הוא מדינא, כל דלא ראוהו חי, וצ"ל דאף בגווני דידהו דמי ללא ראוהו חי, וצ"ע.

התוס' בפסחים צ"א א' ד"ה שהי' טמא כתבו דמה שאמרו התם במפקח את הגל שהי' טמא מתחילתו, ולא אמרינן דחי הי' כשהתחיל לפקח, הוא משום דכיון שמצאו מת אית לן למימר שמתחילתו הי' מת שכל הטומאות כשעת מציאתן, והחידוד הלכות בסוגיין הק' דהוא דלא כמש"כ התוס' בכ"ד דדין כשעת מציאתן הוא רק לחומרא דקדשים, - ובתשו' נובי"ק אהע"ז סימן ל"א כתב דהתם כשנפל עליו גל איתרע חזקת חיים דילי', וכל דליכא חזקה דמעיקרא אזלינן מדאורייתא בתר שעת מציאתן, וכ"כ בתשו' שאג"א החדשות סימן י', - והאחרונים כתבו לישב בזה עוד בכמה אנפי, עמש"כ הבכור שור במו"ק כ' א', ובתשו' חת"ס יו"ד סימן שמ"א, ובחי' חת"ס בכתובות ע"ה ב', והעונג יו"ט בסימן קס"ד, והחזו"א באהע"ז סימן פ' סקט"ז, ואכמ"ל.

בד' התוס' בריש פירקין משמע דאף הא דמטמאינן בנגע באחד בלילה ברה"י הוא רק בקדשים, וכ"ה להדיא בד' התוס' הרא"ש בסוגיין - וקשיא טובא, דאמנם למש"כ התוס' שם דהא דבמעל"ע לא מטמאינן לחולין אף ברה"י הוא משום דהו"ל ספק טומאה דלמפרע, י"ל דמה"ט אף בנגע באחד בלילה ליכא לטומאת רה"י, אך למש"כ התוס' הרא"ש לעיל שם דהא דבמעל"ע לא מטמאינן לחולין אף ברה"י הוא משום דל"ד לסוטה דא"א כלל לברר הספק בשעת מעשה, הדין נותן דבנגע באחד בלילה דדמי לסוטה, וכמש"כ התוס' הרא"ש שם, איכא לדינא דספק טומאה ברה"י, ומטמאינן בודאי אף בחולין, וגם לפ"ד התוס' יש מקום לדון דבנגע באחד בלילה הוי עיקר הספק על הנוגע, ולא חשיב כספק טומאה דלמפרע, וצע"ג.[[283]](#footnote-284)

**ראוהו חי מבערב**

התוס' לעיל בסוגיין בד"ה כי פליגי הביאו מתוספתא דמודים חכמים לר"מ שאם ראוהו חי מבערב טהור וכו' מפני שזה ספק רה"ר, וכתבו עפי"ז דכל הא דמטהרינן כשראוהו חי מבערב, הוא ברה"ר, וכ"כ התוס' הרא"ש,[[284]](#footnote-285) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"ח משאה"ט הי"ד.

אמנם הנה בד' הרמב"ן וש"ר לעיל ב' ב' שכתבו דהא דלא מטמאינן במעל"ע בודאי דומיא דנגע באחד בלילה, הוא משום דהוי כראוהו חי מבערב, מבו' בפשוטו דהא דמטהרינן בראוהו חי מבערב טהור הוא אף ברה"י,[[285]](#footnote-286) שהרי דבריהם שם קיימי ברה"י, (דטומאת מעל"ע לדעתם היא רק ברה"י).[[286]](#footnote-287)

אך יש מקום לדחות, דהרי נידון הראשונים שם הוא מ"ט במעל"ע לא מטמאינן מכח דינא דכשעת מציאתן דטמא ודאי, וע"ז הוא שכתבו דהוי כראוהו חי מבערב דלי"ב לדינא דכשעת מציאתן, וע"כ אף אי נימא דבראוהו חי מבערב לא מטהרינן אלא ברה"ר, הרי היינו משום דברה"י יש בזה לדינא דספק טומאה ברה"י דספיקו טמא, אך אי"ז מכח דינא דכשעת מציאתן, אך במעל"ע דלי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י, שפיר יש לטהר אף ברה"י מכח הא דהוי כראוהו חי מבערב.[[287]](#footnote-288)

בעיקר הא דמפלגינן בין היכא דראוהו חי מבערב להיכא דלא ראוהו חי, צ"ב, דהרי אף כשלא ראוהו חי בע"כ שהי' חי פעם אחת כשנולד, ומ"ט בעינן שיראוהו חי מבערב,[[288]](#footnote-289) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריטב"א בסוגיין ולעיל ב' ב' כתב דהוא משום דלא הוחזק חי בבית זה, וע"כ לא יהבינן לי' חזקת חי, וכ"כ הנובי"ק באהע"ז סימן ל"א, והמקו"ח בסימן תס"ז סקי"א, והגרע"א בסוגיין, והרש"ש בטהרות פ"ה מ"ז. - **ב** הנוב"י שם כתב לפרש עוד דהיינו משום דכל שלא ידע במי נגע ושמא הוא מכלל המתים שבעולם, ליכא חזקת חי, דכיון דכבר בשעת נגיעה נסתפק אם הוא חי או מת, לא שייך בזה חזקת חיים, דאטו ליכא מת בכל העולם, וכיון שיש מת אחד שפיר יש ספק שמא נגע במת,[[289]](#footnote-290) וכ"כ הקה"י בסימן ס"א, והאבי עזרי בפ"ט מאיסו"ב ובפ"ג ממטמאי מו"מ. - **ג** בתשו' חכם צבי סימן ג' כתב דהיינו משום שעבר זמן רב משעה שראינוהו, עיי"ש. - **ד** החזו"א בסימן רט"ו ד"ה קופה שאינה בדוקה כתב בדין קופה שאינה בדוקה, דאף שבע"כ הי' שעה שידע שאין בה שרץ, מ"מ י"ל דכל שאינו זוכר בדיקתה חשיבא כאינה בדוקה, ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בלא ראוהו חי מבערב, דאין אדם המכירו וזכור שהי' חי.

[בתוספתא בפ"ו דטהרות ה"ו שהביא הר"ש שם פ"ה מ"ז תניא דישב ע"ג אבן ברה"ר ולשחר עמד ומצא עלי' שרץ או רוק וכו' וחכמים מטמאין שכל הטומאות כשעת מציאתן, ומודים חכמים לר"מ שאם ראוה נקי' מבערב וכו' שהוא טהור, וצ"ע היאך הוא מתישב למש"כ הריטב"א ודעימי' דהא דלא ראוהו חי מבערב הוא דלא הוחזק חי במקום זה, וא"כ מ"ט התם בעינן שיראוה נקי' מבערב, וגם לפ"ד הנוב"י דהא דבעינן ראוהו חי מבערב, הוא משום דכבר בשעת נגיעתו נסתפק שמא הוא מת וידוע דאיכא מתים בעולם וכו', ל"ש ה"ט התם, - ושמא יש לדחוק דאיירי באבן שהעבירוה ממקום למקום, וע"כ אם לא ראוה נקי' מבערב במקום זה, אזלינן בתר שעת מציאתה.

עוד קשיא טובא מהתם על מש"כ הרשב"א ודעימי' דבספק ביאה ליכא לדינא דכשעת מציאתן, דהתם הרי הו"ל ספק ביאה, דמספק"ל אם הי' שם שרץ או רוק, ואפ"ה אזלינן בזה בתר שעת מציאתן,[[290]](#footnote-291) וצע"ג].[[291]](#footnote-292)

[בתוספתא בפ"ד דטהרות ה"ו שהביא הר"ש שם פ"ד מ"ד תניא דקבר הנמצא מטמא למפרע, בא אחד ואמר ברי לי שלא היה כאן קודם לכ' שנה אין טמא אלא משעת מציאה ואילך, - ובפשוטו הא דמטהרינן כשבא אחד ואמר ברי לי וכו', הוא משום דדמי לנגע באחד בלילה וראוהו חי מבערב דטהור, ומה"ט כתב בביאור הגר"א לתוספתא שם, דלא מטהרינן בזה אלא ברה"ר, שהרי ברה"י מטמאינן אף בראוהו חי מבערב, וכ"כ האו"ש בפט"ו משאה"ט ה"ז, - ועיי"ש שכתב דהא דמהני אף כשאומר שלא הי' כאן קודם לכ' שנה, ול"ד לנגע באחד בלילה דבעינן שיראוהו חי מבערב, הוא משום דהוחזק חי במקום זה, ומשא"כ בנגע באחד בלילה דכל דלא ראוהו חי מבערב, לא הוחזק חי במקום זה.

אך צ"ע דמ"ט בעינן שיבא אחד ויאמר שלא הי' קבר קודם כ' שנה, הרי גם בלא אמירתו ידעינן דלא הי' הקבר כאן מעולם, ומה מוסיף לנו זה שאומר שקודם כ' שנה לא הי' כאן קבר,[[292]](#footnote-293) - והחזו"א בסימן רט"ו ד"ה קופה שאינה בדוקה סייע מזה למש"כ שם דקופה שאינה בדוקה הוא כשאינו זוכר בדיקתה, וכל שהוא זוכר בדיקתה חשיבא כבדוקה, - ושמא י"ל עוד ע"ד מש"כ הנוב"י דעיקר הא דמטמאינן למפרע, הוא משום דידוע לנו שיש מקומות שיש בהן קברים, והספק הוא אם מקום זה הוא מן המקומות שיש בהן קברים, וע"כ לי"ב חזקת טהרה, ומשא"כ כשבא אחד ואמר שלא הי' קבר קודם כ' שנה, דמקום זה מוחזק בטהרה אצלו, לא מטמאינן למפרע, והיינו דכל דלא הוחזק מקום זה בטהרה אצלינו, הוי העמדת הספק אם הוא מן המקומות שיש בהן קברים, ועל ספק זה ליכא חזקת טהרה, ומשא"כ כשהוחזק מקום זה בטהרה אצלינו, הוי העמדת הספק אימתי קברו בו, ועל ספק זה איכא חזקת טהרה].[[293]](#footnote-294)

**ותני עלה כשעת מציאתן וכמקום מציאתן,** הבית מאיר בסימן תס"ז סי"ב בתו"ד הק' דמאי פרכינן מינה, הרי התם פשיטא דאם מצאו מת במקום אחר שלא במקום שנגע בו, בע"כ דהי' חי בשעת נגיעה, דאל"כ היאך בא למקום המציאה, שהרי אין דרך בנ"א לדחוף המת ממקום למקום, - וכתב דצ"ל דכיון דאינו יודע אם נגיעתו הי' בחי או במת, בע"כ דל"ה חי כדחיי אינשי, אלא הי' מוטל כאבן דומם ובודאי הי' גוסס, וא"כ בע"כ דהא דנמצא במקום אחר הוא ע"י דחיפת בנ"א, ושפיר יש להסתפק שבמקום שנגע בו כבר הי' מת.

בחי' הגרע"א נסתפק בדין קופה בדוקה שטלטלוה מזוית לזוית ומשם עוד לזוית אחר ונמצא שם השרץ, אם מטמאינן להטהרות שנשתמשו בזוית האמצעי כיון דבאותו זוית ל"ה בחזקת בדוק, וזה לפ"מ שפירש שם דראוהו חי מבערב, היינו כשראוהו חי במקום זה, או דאמרינן דממ"נ, דאם נדון על המקום ולתלות הריעותא במקום, יש לטהר להזוית האמצעי, כיון דהריעותא נמצא רק בזוית האחרון, ואם באנו להחזיק ממקום למקום, ממילא מיקרי קופה בדוקה, כיון שהיתה בדוקה שעה אחת, - ועיי"ש שהוכיח דמטמאינן בכה"ג, מהא דפרכינן הכא מהא דתני כמקום מציאתן, והרי דאם מחזיקין ממקום למקום הי' לנו לטמאות בכה"ג, ולא אמרינן דכל שבאנו להחזיק ממקום למקום, יש להחזיקו גם בחזקת חי ממקום למקום, והו"ל כראוהו חי מבערב דטהור.

**מחט שנמצאת מלאה חלודה או שבורה**

**מחט וכו' טהורה שכל הטומאות כשעת מציאתן,** התוס' בד"ה שכל הטמאות כתבו דאף דהא דכל הטומאות כשעת מציאתן אי"ז אלא לחומרא וקדשים, מ"מ מטהרינן בזה משום חזקת הטהרות, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, - והחזו"א בסימן רט"ו ד"ה ודעת רמב"ן כתב דלדעת הרמב"ן ודעימי' דכל דודאי נגע לא אזלינן בתר חזקה, אין לטהר משום חזקת הטהרות, ובע"כ דהא דמטהרינן הוא משום דאזלינן בתר שעת מציאתן אף לקולא, וזה מתישב עם מש"נ לעיל בדעת הרמב"ן ודעימי' דמדאורייתא אזלינן בתר שעת מציאתן, וכ"כ התורי"ד בקידושין ע"ט א', עיי"ש.[[294]](#footnote-295)

בעיקר הא דמטהרינן משום חזקת הטהרות, צ"ב, שהרי כנגד זה איכא לחזקת המחט דהיתה שלימה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** החידוד הלכות כתב דהוא משום דלא ידעינן מתי נפלה המחט על הטהרות, ואמרינן דנפלה אחר שנשברה,[[295]](#footnote-296) ורק אם הי' הספק מתי נשברה, הוה מוקמינן להמחט בחזקת שלימה בשעה שנפלה, וכ"כ השערי ישר בש"ב פי"ב. - **ב** המקו"ח סימן תס"ז סקי"א כתב דהוא משום דאיכא תרתי לריעותא, דהעמד טהרות בחזקתן והרי שבורה לפניך, וכ"כ בתשו' חמד"ש יו"ד סימן כ"ה סק"ד.[[296]](#footnote-297) - **ג** הש"ש בש"ג פ"ה כתב דכיון דאיכא חזקת טהרות כנגד חזקת המחט, הו"ל ספיקא,[[297]](#footnote-298) וכיון דהו"ל דבר שאין בו דעת לישאל ספיקו טהור אף ברה"י.

בעיקר מש"כ התוס' דהכא מטהרינן משום חזקת הטהרות, צ"ב, שהרי במתניתין תנן דהא דטהורה הוא משום דכל הטמאות כשעת מציאתן, - ולמש"כ המקו"ח דהא דמטהרינן בזה הוא משום דאיכא תרתי לריעותא, ניחא, דהא דמטהרינן הוא בצירוף הא דאזלינן בתר השתא דנמצאת המחט שבורה, - וגם למש"כ הש"ש דהא דמטהרינן הוא משום דאיכא חזקת טהרות כנגד חזקת המחט, והו"ל ספק ובדבר שאין בו דעת לישאל ספיקו טהור, י"ל דכל הא דלא אזלינן בתר חזקת המחט שהיא על שורש הספק, הוא מכח הא דשבורה לפניך ואיתרע חזקת המחט, וזהו דתנן דכל הטמאות כשעת מציאתן.[[298]](#footnote-299)

החידוד הלכות הק' דמ"ט מטהרינן בזה משום חזקת הטהרות, הרי בספק טומאה ברה"י לא אזלינן בתר חזקה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** החידוד הלכות כתב דהוא משום דהו"ל ספק טומאה דלמפרע. - **ב** הש"ש בש"ב פ"ה כתב דהוא משום דהו"ל דבר שאין בו דעת לישאל, וכמש"כ רש"י לקמן בע"ב (ד"ה מכדי) ואף ברה"י ספיקו טהור, וכ"כ החזו"א בסימן רט"ו ד"ה ודין מחט. - **ג** בתשו' חמד"ש יו"ד סימן כ"ה סק"ד כתב דהוא משום דאיכא תרתי לריעותא, וה"ז מועיל אף לטהר ברה"י.[[299]](#footnote-300) - **ד** החזו"א בסימן רט"ו ד"ה שם תוד"ה שכל כתב די"ל דכ"ה דלא ילפינן מרה"ר לטהר היכא דטמא לפניך, ה"נ לא ילפינן מרה"י לטמא היכא דטהור לפניך, וכ"כ החזו"א שם (בד"ה דעת רמב"ן) דכיון דטהרה קמן לא ילפינן מסוטה.

בד' הש"ש שם מבו' דהכא לא חשיב כספק טומאה דלמפרע, ואם הי' בו דעת לישאל ל"ה אזלינן בתר חזקת הטהרות, והיינו משום דאין הספק כלל על למפרע, אלא הוי הספק על שעת נפילת המחט, אם היתה שלמה או שבורה, ואף שלא נודע לנו הספק אלא היום, לא חשיב כספק טומאה למפרע,[[300]](#footnote-301) ול"ה כספק טומאה דלמפרע אלא היכא דהספק הוא מכח ריעותא דהשתא דחסר לפניך, ומספק"ל אימתי נחסר, והכא הוא להיפך דהמחט היא בחזקת טומאה, וצד הטהרה הוא משום דשמא נשברה למפרע, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן רט"ו סוד"ה ודין מחט, - ובד' החידוד הלכות דס"ל דחשיב כספק טומאה למפרע, בפשוטו הוא משום דאזיל לטעמי' דס"ל דאין הספק אם היתה המחט שלימה בשעת נפילתה, אלא עיקר הספק הוא אימתי נפלה המחט, וספק זה הו"ל כספק דלמפרע.[[301]](#footnote-302)

**ואמאי לימא האי מעיקרא מחט מעלייתא היא והשתא הוא דהעלה חלודה,** בביאור הא דפרכינן מינה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דמדמינן דכ"ה דמטהרינן התם מכח הא דכשעת מציאתן, ה"נ יש לטהר מכח הא דכמקום מציאתן,[[302]](#footnote-303) וכ"כ הריטב"א דמהתם שמעינן דכל דאיכא חדא למעליותא טהורה. - **ב** התוס' כתבו דהיינו דאם מחמרינן כ"כ בטומאה לתלות אפי' ממקום למקום, אף דעיקר דינא דשעת מציאתן הוא רק לחומרא בקדשים, ה"נ הי' לנו להחמיר במחט, ולא לטהר לגמרי משום שעת מציאתה.[[303]](#footnote-304) - **ג** המקו"ח בסימן תס"ז סקי"א כתב דהיינו משום דעיקר הא דבמחט אזלינן בתר שעת מציאתן, אף דמעיקרא היתה מחט מעלייתא, הוא משום דלא הוחזקה מחט מעלייתא במקום זה, וכמש"נ לעיל דכן מתפרש הא דלא ראוהו חי מבערב, דלא ראוהו חי במקום זה, ומזה יש ללמוד דאין מחזיקין כלל ממקום למקום, דאם מחזיקין ממקום למקום לתלות, ה"נ הי' לנו להחזיק חזקה דמעיקרא ממקום למקום לתלות, ול"ה אזלינן בתר שעת מציאתן, ועד"ז כתבו הרש"ש בסוגיין והחזו"א בסימן צ"ו סק"ט ובסימן רט"ו ד"ה ד' א' ומי תלינן.[[304]](#footnote-305)

**ככר ע"ג הדף**

**והתנן ככר ע"ג הדף וכו',** בתשו' הרשב"א בח"א סימן שנ"ט הק' דל"ש בזה כלל הא דאין מחזיקין ממקום למקום, שהרי הי' הככר מתחילה על הדף, ויש לחוש שנפל הככר על המדף הטמא, כיון דא"א לו ליפול אא"כ נגע, ובע"כ דהא דמטהרינן הוא משום דתלינן באדם טהור, ומה פריך מינה, - וכתב דהמקשה הוה טעי וסבר דהא דמטהרינן הוא משום דאין מחזיקין ממקום למקום, אך לקושטא דמילתא אין לטהר מכח זה, וכ"ה מבו' בדבריו לקמן בסוגיין, - ועמש"כ בזה הערול"נ, ומש"כ בתשו' מהרי"ל דיסקין סימן מ"ב בהג"ה.

התוס' הק' דשאני התם דאין בו דעת לישאל וע"כ הוא דמטהרינן, וכתבו דאם בשום מקום מחזיקין ממקום למקום ל"ה לנו לתלות באדם טהור, דיותר יש לתלות בנפילה, - והתוס' הרא"ש כתב דהא דמטמא ר' יוחנן בקופה שאינה בדוקה, מכח הא דמחזיקין טומאה ממקום למקום, הוא אף ברה"ר, וה"נ יש לטמאות אף בדבר שאין בו דעת לישאל, - ועמש"כ השערי ישר בש"ב פי"ב בדעת התוס' דפליגי ע"ז.

בעיקר מש"כ התוס' הרא"ש דהא דמטמא ר' יוחנן בקופה שאינה בדוקה הוא אף ברה"ר ובדבר שאין בו דעת לישאל, צ"ב, דכיון דאין מחזיקין ממקום למקום אלא לתלות, מ"ט לי"ב לטהרת רה"ר ודבר שאין בו דעת לישאל, וגם צ"ע דמ"ש ממעל"ע שאמרו לקמן ה' ב' דטהור בדבר שאין בו דעת לישאל, אף דאשה ל"ה כבדוקה,[[305]](#footnote-306) ולדעת התוס' הרא"ש גופי' גם הא דמטמאינן לה ברה"ר, הוא רק משום דבספיקא דמעל"ע ל"ש טהרת רה"ר, וצ"ע.

**מכדי האי ככר ספק טומאה ברה"י הוא וכו',** בפירש"י כתב דאקופה לא פריך דהא לא איתחזק טומאה בזוית של בית הראשון, והיינו דמה"ט לא חשיב כלל כספק טומאה,[[306]](#footnote-307) - ובתשו' הרשב"א ח"א סימן שנ"ט נשאל דללישני קמאי דחזקי' דלא איירי בזוית אחרת, ולי"ב להא דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, מ"ט לא פרכינן דהו"ל ספק טומאה ברה"י, - וכתב דלהך לישנא דאיירי בקופה שאין לה שולים או שאין לה אוגנים, הרי דהא דמטהרינן הוא משום דיש לתלות שלא הי' בה שרץ, ול"ה כספק טומאה, ולהך לישנא דאיירי בקופה בדוקה, כ"ש דאיכא טעמא אלימתא דהא בדקה מעיקרא ול"ה בה שרץ,[[307]](#footnote-308) ובסו"ד כתב דבקופה ליכא לדינא דספק טומאה ברה"י, משום דמספק"ל אם היתה הטומאה כלל בשעה זו.[[308]](#footnote-309)

הרשב"א הק' דמאי פריך אככר, הרי גם בככר הוי שלא במקום מציאתו, וכמו שאמרו לעיל, וליכא ספק טומאה כלל, וכתב דלקושטא דמילתא אין לטהר בככר מכח הא דשלא בשעת מציאתו, אלא משום דתולין באדם טהור להקל, והמקשה לעיל טעי וסבר דהא דמטהרינן בככר הוא משום דאין מחזיקין ממקום למקום, וזה כמש"כ בתשו' הרשב"א דל"ש בזה כלל הא דאין מחזיקין ממקום למקום, ונתבאר לעיל.

בפירש"י כתב דה"נ הו"מ למיפרך אהא דמטהרינן במחט ובמטלית, - והחידוד הלכות כתב דלמש"כ התוס' בריש מכילתין דלא ילפינן מסוטה לטמאות למפרע, ניחא, דע"כ הוא דמטהרינן במחט ובמטלית אף כשהם בידי אדם דהוי דבר שיבד"ל, משום דהוי ספק טומאה דלמפרע, ורק בככר דל"ה ספק דלמפרע, פרכינן דהוי ספק טומאה ברה"י,[[309]](#footnote-310) - ועיי"ש שהק' דלדעת רש"י דבמחט ומטלית הוי דבר שאין בו דעת לישאל, מאי מייתינן מינה לעיל דכל הטומאות כשעת מציאתן ואפי' תלי' ליכא, הרי י"ל דהוא משום דהוי דבר שאין בו דעת לישאל וספיקו טהור, ומשא"כ בקופה,[[310]](#footnote-311) והנה אמנם הש"ש בש"ב פ"ה פירש דעיקר הא דמטהרינן במחט, דאיכא חזקת הטהרות כנגד חזקת המחט, הוא משום דהוי דבר שאין בו דעת לישאל, (ונתבאר לעיל), אך צ"ע אם דבריו מתישבים גם לפ"מ שפירש"י בהא דפרכינן ממחט.[[311]](#footnote-312)

י"ט טבת פ"א

דף מס' 12

**בירור הדינים העולים מסוגיא דחזקה ורשויות**

**מעת לעת**

דין טומאת מעל"ע הוא רק לקדשים, ונחלקו אם אף לתרומה, אך בחולין לכו"ע טהור, - והתוס' וש"ר כתבו דהוא משום דלגבי חולין מוקמינן להאשה בחזקת טהרה,[[312]](#footnote-313) - והרמב"ן כתב די"מ דהוא משום דבטומאה דלמפרע ילפינן מסוטה לטהר, - והרמב"ן בתחילת דבריו כתב דהוא משום חזקת הטהרות, וצ"ע אם אכן כונתו דאין לטהר משום חזקת האשה אלא משום חזקת הטהרות.

בטעם הא דלא מטמאינן במעל"ע בחולין ברה"י מדינא דספק טומאה ברה"י, כתבו התוס' דהוא משום דלמפרע לא ילפינן מסוטה, ובסו"ד כתבו דספק ראי' לא ילפינן מסוטה, ולא נתברר אם הוא טעם גם להא דלא מטמאינן ברה"י, (והתוס' י"ז ב' כתבו דהוא טעם גם דלא לטמאות ברה"י), - והתורי"ד כתב דהוא משום דבודאי מגע וספק טומאה ליכא לדינא דספק טומאה, ובתשו' הרי"ד סימן ק"ח מבו' דהוא אף בדליכא חזקת טהרה, - והרשב"א בתו"ד כתב דהוא משום דהוי ספק ביאה ול"ד לסוטה, ובתשו' הרשב"א כתב דהוא משום דלא אתחזק טומאה התם, וצ"ע אם היינו כמש"כ בחידושיו דהוא ספק ביאה, או היינו כד' התורי"ד דלא ילפינן מסוטה ודאי מגע וספק טומאה, - והר"ן בדרך קמא כתב דהוא משום דבספק בהמטמא מוקמינן לה על חזקתה, וכתב הגרע"א דהיינו דוקא היכא דאיכא חזקה על המטמא, אך בדליכא חזקה על המטמא, יש בזה לדינא דספק טומאה, - והתוס' הרא"ש בסו"ד כתב דהוא משום דהו"ל ספק שא"א לברר כלל בשעת מעשה ול"ד לסוטה, - והרשב"א והריטב"א כתבו עוד דהוא משום דליכא רגל"ד, וצ"ע דה"ט דרגל"ד לא אמרוהו בגמ' אלא לר"ש, אך רבנן פליגי וס"ל דספק טומאה ברה"י טמא אף בדליכא רגל"ד.

בטעם הא דלא מטמאינן במעל"ע בחולין, דומיא דנגע באחד בלילה וכו' דטמא, דעת התוס' ותוס' הרא"ש דהוא משום דאף בנגע באחד בלילה לא מטמאינן אלא לתרומה וקדשים, והא דהתם מטמאינן בודאי והכא תולין, הוא משום דאל"כ לבו נוקפו,[[313]](#footnote-314) - ודעת הרמב"ן והר"ן דהוא משום דבמעל"ע הו"ל כראוהו חי מבערב, דכל מה שאמרו דאשה כאינה בדוקה, הוא לחומרא דתרומה וקדשים,[[314]](#footnote-315) - ודעת הרשב"א דהוא משום דהוי ספק ביאה, ובזה ליכא לדינא דשעת מציאתן, ועד"ז כתב הריטב"א דדינא דשעת מציאתן הוא רק בודאי מגע, ולא בספק מגע, - ודעת התורי"ד בקידושין ע"ט א' דהוא משום דבנדה הדם המטמא ברור שהוא טמא אלא שלא ידענו מתי נטמאה האשה ממנו, ובכה"ג לא אמרינן כשעת מציאתן.

טעם הא דלדידן תולין לתרומה וקדשים ולא מוקמינן לה אחזקה, הוא משום דאיכא ריעותא מגופה,[[315]](#footnote-316) - וטעמא דשמאי דמטהר, הוא או משום דס"ל דאף בכה"ג מוקמינן אחזקה, או משום דאשה מרגשת בעצמה, או משום דאם איתא דהוה דם מעיקרא הוה אתי, או משום ביטול פו"ר, ונפ"מ בשוטה, ובמוך דחוק.

ולפ"מ שאמרו דאשה כאינה בדוקה דמיא, ומשמעות ד' התוס' דהוא לכולהו לישני, לכאו' מה"ט יש לטמאותה, דומיא דהא דמטמאינן בקופה, ול"ב להא דאיכא ריעותא מגופה, ושמא הא דהוצרכו לה"ט דאיכא ריעותא מגופה הוא לר"מ דמטהר בנגע באחד בלילה, (וכמש"כ התוס' בסוד"ה מעל"ע), וצ"ע.[[316]](#footnote-317)

בטעם הא דלא מטהרינן במעל"ע משום חזקת הטהרות, דלי"ב ריעותא, כתבו התורי"ד והרמב"ן והריטב"א דהוא משום דבודאי נגע לא מוקמינן אחזקה, - והר"א מזרחי והסד"ט כתבו דהוא משום דעיקר הספק הוא על האשה, ול"מ חזקה שאינה על שורש הספק, והפליתי בסימן פ"א סק"ד כתב דלתרומה וקדשים החמירו דלא אזלינן בתר חזקת הטהרות, ולכאו' הוא מכח הא דאי"ז על שורש הספק, - והבית מאיר כתב דלפ"ד הר"ן י"ל דהוא משום דינא דספק טומאה ברה"י דלא אזלינן בתר חזקה, ורק אם הי' להאשה עצמה חזקה, הוה מטהרינן לה, דבכה"ג ליכא לדינא דספק טומאה ברה"י, - וי"ל עוד, דכיון דמטמאינן לה משום דאזלינן בתר שעת מציאתן שהיא עומדת כנגד החזקה דמעיקרא, כמבו' בד' התוס' דמדמי לה לדינא דנגע באחד בלילה, אין חזקת הטהרות מועלת לטהר,[[317]](#footnote-318) וזה אי נימא דב' חזקות לא עדיפי מחזקה אחת, ואכמ"ל.

בגמ' ה' ב' אמרו דטומאת מעל"ע היא רק בדבר שיש בו דעת לישאל, ודעת הרמב"ן ודעימי' דה"נ לא מטמאינן אלא ברה"י, והביאו מירושלמי דמטמאינן אף ברה"ר, ונקטו דהבבלי פליג ע"ז, (משום דלהירושלמי דמטמא אף ברה"ר ה"נ מטמאינן אף בדבר שאין בו דעת לישאל).

אך דעת התוס' ודעימייהו דמטמאינן אף ברה"ר, - ובטעמא דמילתא כתבו התוס', דהכא ליכא לטהרת רה"ר, משום דאיכא ריעותא מגופה והשתא ודאי טמאה היא, או משום דהוי ספק ראי', אך טהרת דבר שאין בו דעת לישאל דילפינן לי' מקרא דרב גידל, הוא אף בספק זה, - והתוס' הרא"ש בתחילת דבריו כתב דהוא משום דלמפרע ל"ד לסוטה, וכתב עוד דהוא משום דהספק אינו ראוי להתברר ע"י רבים, ובסו"ד כתב דספק זה שאינו ראוי כלל להתברר בשעת מעשה ל"ד לסוטה, - והרשב"א כתב דהוא משום דאם נטמא ברה"י ונטהר ברה"ר הו"ל כחוכא ואיטלולא,[[318]](#footnote-319) - והתוס' בסוטה כ"ח ב' כתבו דהוא משום דהמקור הוי מקום סתר, ולעולם חשיב כספק ברה"י, - והר"ש בטהרות פ"ד מ"ו כתב דהוא משום דכל ספק בדבר שעל גוף האדם, חשיב כספק ברה"י.

**מקוה**

דעת רבנן דבין ברה"י ובין ברה"ר טמא בודאי, וכתב התוס' הרא"ש ג' ב' דהיינו אף בחולין, והיינו משום דאיכא תרתי לריעותא והוי כודאי טומאה, וע"כ מטמאינן אף ברה"ר, אך לל"ב דגמ' י"מ דהא דמטמאינן אף ברה"ר הוא רק משום דבסוף טומאה ליכא לטהרת ספק טומאה ברה"ר, וי"מ דלעולם תרתי לריעותא הוי ספק, והא דמטמאינן בודאי הוא משום דילפינן מסוטה לטמאות בודאי בכה"ג, וי"מ דאה"נ לא מטמאינן התם אלא מספק, ולאידך לישני דנו התוס' ג' ב' אם בעינן לה"ט דתרתי לריעותא,[[319]](#footnote-320) וצ"ע.

דעת ר"ש דברה"י תולין וברה"ר טהור, דס"ל דתרתי לריעותא הוי ספק, וע"כ ברה"ר טהור, ודעת רש"י והרמב"ם והרא"ש דתליא במקום המקוה, ודעת התורי"ד והריטב"א דתליא במקום הטהרות, - וטעם הא דברה"י תולין ואינו טמא בודאי, דעת רש"י ודעימי' דהוא משום דס"ל דכל ספק טומאה ברה"י תולין, - אך הרמב"ן והר"ן כתבו דהוא משום דהכא קדמה לו בדיקה, - והתוס' בסוטה כתבו דהוא משום דבשעת הטבילה לא ראינו שום ריעותא, - והתוס' הרא"ש כתב דהוא משום דלא ילפינן סוף טומאה מתחילת טומאה, וכן פירש הרמב"ן לדעת לישנא בתרא, - והתו"י כתב דלדעת לישנא בתרא הוא משום דהכי גמירי הלכתא דכל היכא דל"ד לסוטה ברה"י תולין.

בטעם הא דלא מוקמינן להטהרות בחזקתן, כתב הריטב"א בשם הר"מ ב"ר שניאור דהוא משום דאזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, והריטב"א כתב דהוא משום דבודאי נגע לא אזלינן בתר חזקה.[[320]](#footnote-321)

ובטעם הא דלר"ש תולין ולא אזלינן בתר חזקת הטהרות, אף אי נימא דכל שלא הוכרע שורש הספק, שפיר מצינו לילך אחר חזקת הטהרות, כתב הגרע"א בגל' שו"ע יו"ד סימן א' דהוא מכח דינא דספק טומאה ברה"י דלא אזלינן בתר חזקה, אך בפשוטו הוא שלא כד' התוס' ב' א' שכתבו ללמוד מד' ר"ש דספק טומאה ברה"ר טהור אף בדליכא חזקה, - ויש מקום לומר דאף לפ"ד רש"י דאזלינן בתר מקום המקוה, מ"מ י"ל דגם כלפי חזקת הטהרות איכא לדינא דספק טומאה ברה"י, כיון דצדדי הספק הם ספיקא דרה"י, וכמבו' בד' התוס' בסוטה כ"ח ב', אך לכאו' זה שלא כד' הראשונים בסוגיין שנקטו דבמעל"ע אזלינן בתר מקום המגע.

**מבוי**

דעת הרמב"ם והרמב"ן דמטמאינן למפרע בודאי אף לחולין, וכ"נ בד' תוס' הרא"ש ג' ב', ובד' הרמב"ן והרא"ש מבו' דהטעם בזה הוא מדינא דתרתי לריעותא דהוי כודאי, (ובד' הרמב"ם י"ל דהוא מדינא דספק טומאה ברה"י), - אך דעת הרשב"א והריטב"א דלא מטמאינן בודאי אלא תולין, ובפשוטו אי"ז אלא בתרומה וקדשים,[[321]](#footnote-322) וכ"כ החזו"א בטהרות סימן ד' סקי"ד, ומשום דמדינא לא חשבינן לה כתרתי לריעותא.

דעת הרמב"ם והמאירי דהא דמטמאינן במבוי, הוא משום דהו"ל רה"י,[[322]](#footnote-323) - אך הרשב"ץ והתוס' חכמי אנגלי' כתבו דמטמאינן אף ברה"ר, וכ"נ לפ"ד הרמב"ן ודעימי' דמטמאינן מדין תרתי לריעותא, ולדעת הרשב"א והריטב"א דהוא חומרא לתרומה וקדשים דומיא דמעל"ע, תליא נידו"ז בפלוגתת קמאי אם דינא דמעל"ע הוא אף ברה"ר, ובטעם הא דאין בזה לטהרת רה"ר.

בטעם הא דלא מטהרינן משום חזקת הטהרות, י"ל לדעת הסוברים דהו"ל ודאי טומאה מדינא דתרתי לריעותא,[[323]](#footnote-324) וגם לדעת הסוברים דאי"ז ודאי טומאה, יש מקום לדון דב' הריעותות מועילין אף לאורועי לחזקת הטהרות - ולדעת הסוברים דאיירי ברה"י, י"ל דמה"ט הוא דלא אזלינן בתר חזקת הטהרות, - ולדעת הסוברים דלא מטמאינן אלא לתלות בתרומה וקדשים, י"ל דהחמירו חכמים שלא לילך בתרומה וקדשים אחר חזקת הטהרות שאינה על שורש הספק, וכמש"כ הפליתי.

בטעם הא דלא מטמאינן בזה דומיא דנגע באחד בלילה, ובעינן להא דהוי תרתי לריעותא, כתב הרמב"ן דהוא משום דהמבוי בדוק, והו"ל כראוהו חי מבערב, ולד' הרשב"א והריטב"א הוא משום דבספק ביאה ליכא לדינא דכשעת מציאתן, וגם לדעת התורי"ד י"ל דבספק מגע ליכא לדינא דכשעת מציאתן, - ולדעת התוס' ודעימייהו דאף בראוהו חי מבערב מטמאינן ברה"י, ובפשוטו אף שמאי מודה בזה, (כמש"כ התו"י ב' א'), צ"ל דהכא איירי ברה"ר,[[324]](#footnote-325) וצ"ע.[[325]](#footnote-326)

**כתמים**

דעת התוס' והרמב"ן דטומאת כתמים היא אף לחולין, אך דעת הרמב"ם דאינה אלא לתרומה וקדשים, - ודעת הרמב"ן דאף הא דכתמים מטמאין למפרע עד שעת הכיבוס הוא אף לחולין,[[326]](#footnote-327) אך דעת התוס' והתוס' הרא"ש דהוא רק לתרומה וקדשים.

הא דכתמים מטמאין למפרע אף לדעת שמאי, כתבו התוס' דהוא משום דבכתם יבש בע"כ טמאה למפרע, ואף בכתם לח פעמים דיש לטמאות למפרע, כשהוא מוכיח דלא אתי השתא, ולא פלוג רבנן בכתמים.

לדעת הרמב"ן דמטמאינן למפרע אף לחולין, הא דל"ד לטומאת מעל"ע דהיא רק לתרומה וקדשים, הוא משום דשאני מעל"ע דמוקמינן לה בחזקת טהרה, ובחי' הר"א כתב דהוא משום דבטומאת מעל"ע שראתה ע"י בדיקת עד איכא הוכחה דהשתא ראתה ואיכא חזקה דגופה במקצת, ומשא"כ בכתמים.

הא דלא מטהרינן בכתמים משום דאשה מרגשת בעצמה, אף לדעת שמאי להך לישנא דמהני טעמא דאשה מרגשת לטהר אף בקדשים, הוא משום דבצפור לא נתעסקה ובשוק של טבחים לא עברה, ובע"כ דבא הדם מגופה.

**קופה שאינה בדוקה**

דעת רש"י ותוס' ורשב"א וריטב"א דלכו"ע הטהרות טמאות, - אך לדעת הרמב"ן לחד לישנא מטהר חזקי' בקופה שאינה בדוקה, אם אין לה שולים, אף שיש לה אוגנים, ולחד לישנא מטהר חזקי' בקופה שאינה בדוקה אם היא מכוסה.

דעת הרמב"ן והר"ן דמטמאינן בודאי אף לחולין, דדמי לנגע באחד בלילה ולא ראוהו חי מבערב, דלדעתם מטמאינן בודאי אף לחולין, וכ"נ בד' הרמב"ם דמטמאינן אף לחולין, אך בדבריו י"ל דאי"ז אלא טומאת ספק, וכ"כ בדעתו בבינת אדם שער רוב וחזקה סימן ל"ז,[[327]](#footnote-328) - ודעת התוס' ותוס' הרא"ש דמטמאינן בודאי לתרומה וקדשים, דומיא דנגע באחד בלילה לדעתם, ועמש"נ להלן דלדעת תוס' הרא"ש גופי' י"ל דברה"י מטמאינן אף לחולין.

ודעת הרשב"א והריטב"א דלא מטמאינן בודאי אלא תולין בתרומה וקדשים, דומיא דמעל"ע, ול"ד לנגע באחד בלילה, כיון דהכא הוי ספק ביאה, (והא דלא מטמאינן בזה בודאי אף ברה"י, הוא ג"כ משום דהוי ספק ביאה, או משום דהוי ספק דלמפרע).

לדעת הרמב"ן והר"ן, וכן לדעת תוס' ותוס' הרא"ש מטמאינן אף ברה"ר, שהרי לדעתם דמי לנגע באחד בלילה ולא ראוהו חי דטמא אף ברה"ר, (וכ"ה משמעות ד' התוס' ד' א' ד"ה כי פליגי, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם ד"ה והתנן),[[328]](#footnote-329) - אך לדעת הרשב"א והריטב"א לא מטמאינן אלא ברה"י, דומיא דמעל"ע לדעתם, ואף לפ"מ שנסתפק הרשב"א דמעל"ע טמא אף ברה"ר, היינו משום דאל"כ הו"ל חוכא, י"ל דה"ט ל"ש בקופה, (אך למש"כ הרשב"א די"מ דהוא משום דלא הלכו בטומאת למפרע ע"ד סוטה, לכאו' ה"נ בקופה מטמאינן אף ברה"ר), וכ"נ בד' הרמב"ם.

ולדעת ר"מ דמטהר בנגע באחד בלילה ברה"ר אף בלא ראוהו חי מבערב, ה"נ הכא מטהרינן ברה"ר, ולדעת התורי"ד מטהרינן לדעתו אף ברה"י.

לדעת הסוברים דמטמאינן למפרע בודאי, הא דל"ד למעל"ע דתולין, הוא לדעת התוס' הרא"ש משום דשאני מעל"ע דאם נטמא בודאי לבו נוקפו ויבטל מפו"ר, וכ"נ בד' התוס', - ולדעת הרמב"ן הוא משום דשאני אשה דאין לה שולים, - ולדעת הר"ן הוא משום דשאני אשה דחשיבא מדינא כבדוקה.

**קופה בדוקה**

דעת תוס' ותוס' הרא"ש דמטמאינן לתרומה וקדשים ברה"י, דומיא דנגע באחד בלילה וראוהו חי מבערב דלדעתם מטמאינן ברה"י, ולחד לישנא מטהר חזקי' בקופה בדוקה אף ברה"י,[[329]](#footnote-330) ולאידך לישני, מודה חזקי' דטמא, ולא מטהר אלא בקופה שאין לה שולים, או דלא מטהר אלא בקופה מכוסה, או דלא מטהר אלא בשנמצא במקום אחר, - ודעת הרמב"ן דמטהרינן אף ברה"י, דומיא דראוהו חי מבערב דלדעתו טהור אף ברה"י, ורק לחד לישנא דעת ר' יוחנן דאף בקופה בדוקה תולין לתרומה וקדשים, - ודעת הרשב"א והריטב"א דתולין בזה לתרומה וקדשים, ולחד לישנא מטהר בזה חזקי', ובפשוטו היינו רק ברה"י, ותליא במש"נ לעיל בדין קופה שאינה בדוקה לדעתם. - ודעת הרמב"ם דמטמאינן אף לחולין, ודמי לנגע באחד בלילה ברה"י וראוהו חי מבערב, דלדעתו הוא טמא אף לחולין.

בטעמא דמ"ד דמטהרינן בקופה בדוקה ברה"י, ולא מטמאינן בזה מדינא דספק טומאה, וכן טעמא דמ"ד דלא מטמאינן אלא לתרומה וקדשים, כתב בתשו' הרשב"א דהוא משום דלא אתחזק טומאה התם, והיינו או משום דהוי ספק ביאה, או משום דהוי ודאי מגע וספק טומאה, ולדעת ש"ר הוא משום דהוי ספק דלמפרע, אך בפירש"י ד' ב' מבו' דגם בקופה שייך דינא דספק טומאה ברה"י, וצ"ע, - ולדעת תוס' הרא"ש דכל הא דבמעל"ע ליכא לדינא דספק טומאה הוא משום דהוי ספק שא"א לברר בשעת מעשה, הוא משום דאיכא נמי למיתלי דאם איתא דהוה שרץ מעיקרא הוה אתי.

**קופה שאין לה שולים**

אם אין לה אוגנים, טהורה, ואם יש לה אוגנים, לל"ק פליגי בזה חזקי' ור' יוחנן, והא דמטהר חזקי', הוא רק בפירי, משום דלא שרקי, או משום דקפיד עלייהו, ולאידך לישני, משמע דכו"ע מטמאין, וכ"כ הרמב"ם בפי"ז משאה"ט ה"ב.

ודעת הרשב"א והריטב"א דאף למאן דמטמא, אי"ז אלא לתלות בתרומה וקדשים ברה"י, ודין רה"ר תליא במש"נ לעיל לדעתם, - אך משמעות ד' התוס' דהיינו לטמאות בודאי בתרומה וקדשים, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם שם, ואך דלדעתו מטמאינן אף לחולין.

דעת הרשב"א דאיירי בקופה בדוקה, ולפ"ז שמא י"ל דבקופה שאינה בדוקה מודה חזקי' דתולין, וצ"ע, אך דעת הרמב"ן דאיירי בקופה שאינה בדוקה, אך בקופה בדוקה לכו"ע טהור.

**קופה שאינה מכוסה**

לחד לישנא פליגי בזה חזקי' ור' יוחנן, ודעת רש"י ותוס' ודעימייהו דאיירי בקופה בדוקה, אך בקופה שאינה בדוקה, מטמאינן אף במכוסה, דל"מ כיסוי מידי, כיון דאינה בדוקה, אך דעת הרמב"ן דאיירי בקופה שאינה בדוקה, ואפ"ה מטהר חזקי' במכוסה, - והרמב"ם כתב דאף בבדוקה ומכוסה טמאה, ומבו' לפ"ז, דלאידך לישני, דלא פליגי בזה חזקי' ור' יוחנן, מודו כו"ע דטמאה, ובד' ש"ר לא נתפרש הדין לאידך לישני.

**קופה שטלטלוה לזוית אחרת**

לל"ב דגמ' דעת חזקי' דמטהרינן, משום דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, ובד' רש"י ד' ב', מבו' דהוא אף ברה"י, ומשום דליכא כלל ספק טומאה במקום הראשון, ודעת ר' יוחנן דתולין, והרמב"ם פסק כר' יוחנן דתולין, ומבו' דלאידך לישני מודו כו"ע דתולין, (אך הבית מאיר כתב דדעת כמה מרבוותא דקי"ל דאין מחזיקין ממקום למקום).

לדעת הסוברים דהא דמטמאינן בקופה, הוא רק ברה"י, כ"ש דהכא לא מטמאינן אלא ברה"י, - אך לדעת הסוברים דהא דמטמאינן בקופה הוא אף ברה"ר, כתב התוס' הרא"ש דה"נ בהך גוונא מטמאינן אף ברה"ר ואף בדבר שאין בו דעת לישאל,[[330]](#footnote-331) - אך התוס' כתבו דבדבר שאין בו דעת לישאל מטהרינן, והיינו דכיון דאין הטומאה אלא מספק, הו"ל ככל ספק טומאה דאם אין בו דעת לישאל טהור, ולפ"ז אף יש לטהר בזה ברה"ר, (אך זה תליא בב' טעמי התוס' ב' א' בטעם הא דמטמאינן במעל"ע אף ברה"ר, דאם הוא משום דהשתא ודאי טמאה היא, ה"נ הכא יש לטמאות מה"ט, אך אם הוא משום דהוי ספק ראי', הרי דהכא ליכא לה"ט).

**נגע באחד בלילה ולא ראוהו חי**[[331]](#footnote-332)

דעת חכמים דטמא ושורפין ע"ז את התרומה, ודעת התוס' ותוס' הרא"ש דלא מטמאינן אלא לתרומה וקדשים, דומיא דמעל"ע, ואך דבמעל"ע הקילו שלא לשרוף, כדי שלא יהא לבו נוקפו, והיינו דכיון דלא ראוהו חי, וליכא חזקת טהרה מעליא, מטמאינן לתרומה וקדשים, והא דלא מטהרינן משום חזקת הטהרות, אף דמדינא יש לטהר משום חזקת הטהרות, (וכמש"כ התוס' ד' א'), שמא הוא משום דעשו סייג בתרומה וקדשים, דלא אזלינן בתר חזקת הטהרות, שאינה מכרעת את שורש הספק, וכמש"כ הפליתי.

דעת ש"ר נראה דהוא אף לחולין,[[332]](#footnote-333) וכ"נ בד' הרשב"א, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם והתורי""ד - והיינו משום דדינא הוא לילך אחר שעת מציאה, בלא ראוהו מבערב דליכא חזקת טהרה.[[333]](#footnote-334)

הא דמטמאינן בלא ראוהו חי מבערב, הוא אף ברה"ר, כמבו' בתוספתא,[[334]](#footnote-335) אך בחי' הר"א משמע דהוא רק ברה"י, - והא דלא מטהרינן בזה משום טהרת ספק טומאה ברה"ר, בפשוטו הוא משום דהוי ודאי טמא, ואי"ז ספק טומאה,[[335]](#footnote-336) ולטעם זה יש לטמאות אף בדבר שאין בו דעת לישאל,[[336]](#footnote-337) - גם י"ל דיש בזה לטעמי התוס' ב' א' דהשתא ודאי טמא הוא, ודהו"ל כספק ראי',[[337]](#footnote-338) וגם הו"ל ספק דלמפרע, די"א דליכא בזה אף לטהרת רה"ר, - ולהני קמאי דטהרת רה"ר היא רק משום חזקה, ל"ש הכא כלל טהרת רה"ר.

הא דלא מטהרינן בזה משום חזקת הטהרות, דאף דכשלא ראוהו מבערב ל"מ חזקת האדם, אכתי איכא לחזקת הטהרות, בפשוטו הוא משום דהוי כודאי נגע, או משום דלעולם יש לדון החזקה שעל שורש הספק, - ולדעת התוס' דלא ס"ל להני טעמי, צ"ל דהא דלא אזלינן בזה בתר חזקת הטהרות, הוא משום דחזקה דשעת מציאתן אלימא כנגד חזקת הטהרות, ורק אם איכא להאדם עצמו חזקה דמעיקרא, לא מחזקינן לי' כלל כשעת מציאתן, אך כל דלהאדם עצמו ליכא חזקה, ומחזקינן לי' כשעת מציאתן, ה"ז מועיל כנגד חזקת הטהרות, - וי"ל עוד דלדעתם דאי"ז אלא לתרומה וקדשים, מה"ט הוא דל"מ חזקת הטהרות, דעשו סייג לתרומה וקדשים דל"מ חזקה שאינה על שורש הספק, וכמש"כ הפליתי.

דעת ר"מ דאף אם לא ראוהו חי מבערב טהור, והתוס' ותוס' הרא"ש כתבו ע"פ התוספתא דהיינו רק ברה"ר, אך ברה"י מטמאינן לי',[[338]](#footnote-339) אך התורי"ד כתב דר"מ מטהר אף ברה"י, - ובד' התוס' ב' א' בסו"ד נראה דאי"ז משום טהרת רה"ר, דדמי למעל"ע דלי"ב לטהרת רה"ר, משום דהשתא ודאי טמאה היא, או משום דהוי ספק ראי', אלא הוא משום דמוקמינן לי' אחזקה, וכ"כ בפירש"י בעירובין - אך לד' תוס' הרא"ש שם נראה דהוא משום טהרת רה"ר, וכ"נ בד' הר"ש בטהרות פ"ה מ"ז, ואינו מוכרח.

ולדעת רש"י תוס' דהא דמטהרינן לי' ברה"ר הוא משום חזקה, מתפרש הא דמטמא ברה"י, דהוא מדינא דספק טומאה ברה"י, דאף אם מדינא לי"ב לטומאת ספק טומאה ברה"י, (משום דהוי ספק דלמפרע), מ"מ מדרבנן יש בזה לדין ספק טומאה ברה"י, וכ"כ הריטב"א בעירובין, וכ"נ לדעת הרשב"א, - אך לדעת ש"ר י"ל דלי"ב לטומאת ספק טומאה ברה"י, אלא דברה"ר מטהרינן משום טהרת ספק טומאה ברה"ר.

**נגע באחד בלילה וראוהו חי**

דעת התוס' ותוס' הרא"ש דברה"י מטמאינן לי' לתרומה וקדשים, וברה"ר מטהרינן לי', וכ"כ הרמב"ם, ואך דבדבריו משמע דברה"י מטמאינן לי' אף לחולין, ודמי לדין קופה בדוקה דמבו' בדבריו דמטמאינן אף לחולין,[[339]](#footnote-340) - ולכאו' הטעם בזה הוא כמש"כ בתוס' הרא"ש ב' א', דאף דמדינא לי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י, משום דהוי ספק דלמפרע או מטעמים אחרים, מ"מ החמירו חכמים לדונו כספק טומאה ברה"י, וע"כ ברה"ר דליכא להך דינא הוא טהור משום דמוקמינן לי' אחזקה, אך לי"ב לטהרת רה"ר, כיון דהשתא ודאי טמא הוא, או משום דהוי כספק ראי', וכ"ה פשטות דברי התוס' ב' ב', אך המהר"ם שם פירש בע"א, ולפי דבריו י"ל להיפוך, דלעולם לי"ב לטומאת רה"י, ואין טומאתו אלא מספק, (ונפ"מ דאין שורפין ע"ז את התרומה אלא תולין). ואך דברה"ר מטהרינן לי' משום טהרת רה"ר.

ולמש"כ התוס' הרא"ש שם בסו"ד דדוקא לגבי מעל"ע ליכא לדין רשויות, לכאו' בנגע בא' בלילה ברה"י וראוהו חי, הוא טמא בודאי מדינא אף לחולין, מדינא דספק טומאה ברה"י, וצ"ע.

בד' הרמב"ן וש"ר נראה דהוא טהור אף ברה"י, ויש לדחות,[[340]](#footnote-341) - ואך דלכאו' למ"ד דאף בקופה בדוקה תולין לתרומה וקדשים, דומיא דחומרת מעל"ע, והטעם משום דגם בזה חשיב כריעותא מגופה, ה"נ הכא תולין לתרומה וקדשים, - והיינו רק ברה"י, אך ברה"ר או באין בו דעת לישאל מטהרינן לי', ואף למש"כ הרשב"א דמעל"ע הוא גם ברה"ר, הוא רק משום דאל"כ הו"ל כחוכא, והכא ליכא לה"ט, (אך לטעם קמא שכתב הרשב"א דלמפרע לא דימו כלל לסוטה, י"ל דה"נ הכא דכוותה).

**מחט**

בטעם הא דמטהרינן לה, כתב התורי"ד קידושין ע"ט א' דהוא משום דאזלינן בתר שעת מציאתן אף לקולא, ומהני זה אף לטהר ברה"י, - אך התוס' ותוס' הרא"ש לטעמייהו דכשעת מציאתן אינו אלא לחומרא דתרומה וקדשים, כתבו דמטהרינן לה משום חזקת הטהרות.[[341]](#footnote-342)

לדעת התוס' דמטהרינן לה משום חזקת הטהרות, הא דה"ז מועיל לטהר ברה"י, אף דבספק טומאה ברה"י לא אזלינן בתר חזקה, כתב הש"ש דהוא משום דהוי דבר שאין בו דעת לישאל, וכמש"כ רש"י ד' ב', - והחידוד הלכות כתב דהוא משום דהוי ספק טומאה דלמפרע,[[342]](#footnote-343) - והחמד"ש כתב דהוא משום דאיכא תרתי לריעותא, - והחזו"א כתב דהוא משום דלא ילפינן מרה"י לטמא היכא דטהור לפניך.

הא דלא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא דהמחט לטמאות, לדעת התורי"ד הוא משום דיש בזה לדינא דשעת מציאתן, וכיון שלא ראוה שלימה במקום זה, הו"ל כלא ראוהו חי מבערב, - ולדעת התוס', כתב המקו"ח דהוא משום דאיכא תרתי, שעת מציאתן וחזקת הטהרות, - והש"ש כתב דהוא משום דאיכא חזקת הטהרות כנגד חזקת המחט, וע"כ מטהרינן אף ברה"י משום דהוי דבר שאין בו דעת לישאל - והחידוד הלכות כתב דהספק הוא אימתי נפלה המחט, ול"ש בזה חזקה דמעיקרא.

1. ויש להוסיף, שמצינו עד"ז בפירש"י בביצה כ"ה א' ד"ה לאפוקי שפירש בהא דנשחטה בחזקת היתר עומדת, דהוא משום דסתם בהמות אינם טריפות, וע"כ כל שנמצא נקב ויש לתלותו לאחר שחיטה ולהכשיר ובקודם שחיטה ולפסול, העמידנה על חזקתה שהיתה בה "קודם שנמצא בה ספק זה" ומותרת, וכ"ה מבו' להדיא בתשו' רש"י סימן ס"א וסימן ס"ב בתשו' ר"י הלוי ור"י ב"ר יהודה רבותיו של רש"י, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז כתב הגר"א מישקובסקי זצ"ל במורי' שנה ו' גליון י', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולמש"כ רש"י דהא דמטהרינן לה הוא משום שהיתה מוחזקת בטהרה בשעה שנתעסקה בטהרות אלו, י"ל דה"ז שייך אף בכה"ג דזבה שטבלה, דמ"מ כיון שאחר שטבלה הוחזקה לפנינו בהיתר, מוקמינן לה בחזקה זו, - וכאשר מצינו עד"ז בד' רש"י בביצה כ"ה א' ד"ה לאפוקי בהא דנשחטה בחזקת היתר עומדת, אף דעכשיו מספק"ל שמא היתה טריפה מעיקרא, ובתשו' ר"י הלוי ור"י ב"ר יהודה רבותיו של רש"י (שנד' בתשו' רש"י סימן ס"א וסימן ס"ב) מבו' דמה"ט הוא דשרינן התם אף שבחיי' לא היתה בחזקת היתר, (ואדרבה היתה בחזקת איסור דאבמה"ח), - ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דהוצרך רש"י לפרש כן בהא דבחזקת טהרה עומדת, ול"ה מצי לפרש דהוא משום שהיתה טהורה בשעת בדיקה, דמה"ט הוא דלא מטמאינן למפרע אף בזבה שראתה אחר טבילתה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"כ הש"ש בש"א פט"ו, וכתב דמה"ט הוא דמטהרינן לה מדינא אף ברה"י, ולי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-5)
5. והאחיעזר בח"ב סימן א' סק"ד כתב לישב דהוא משום דבתרומה וקדשים לא אזלינן בתר חזקת טהרות, דבעינן שימור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך המחנ"א בהל' אישות סימן ג' ד"ה אבל לע"ד כתב בתו"ד דמכח ה"ט דאיכא ריעותא מגופה ל"מ אף חזקת הטהרות, ופירש כן לדעת הסוברים דל"מ חזקה דמעיקרא היכא דחסר לפניך, דהא דבעינן הכא לה"ט דאיכא ריעותא מגופה, הוא דמה"ט ל"מ אף חזקת הטהרות, וכ"ה בתו"ד תוס' חכמי אנגלי' בסוגיין דלטהרות נמי איכא ריעותא כיון דאוחזו בידה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועמש"נ להלן בד' הרמב"ן בסוגיין בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך אי"ז מוכרע, די"ל דמש"כ הר"מ ב"ר שניאור דלא אזלינן בתר חזקת הטהרות, היינו דאלים החזקה דעל שורש הספק מחזקת הטהרות, אך במעל"ע דהו"ל ספיקא, שפיר יש לטהר משום חזקת הטהרות. [↑](#footnote-ref-9)
9. וזה מתפרש למש"נ בדף מס' 8 בסופו דמש"כ הר"ן דליכא במעל"ע לדין ספק טומאה הוא משום דהספק הוא על המטמא, הוא רק משום דאיכא חזקה על המטמא, עיי"ש, וע"כ כל הא דמטהר שמאי ולי"ב לדין ספק טומאה ברה"י, הוא משום דמוקמינן להאשה בחזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובסימן נ"א ד"ה ומה שרצה כתב דהיינו אף בלא הא דהרי טמאה לפניך, ונחלק על מש"כ הר"מ קאשטלאץ דכל הא דל"מ החזקה הכא הוא משום דהרי טמאה לפניך, ועד"ז כתב המהרצ"ח בסוגיין עפי"ד הט"ז ביו"ד סימן שצ"ז סק"ב. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובתוס' חכמי אנגלי' כתב דהא דבספק נגע בשרץ מהני החזקה, הוא משום דאין הריעותא בגוף האדם, ומבו' דעיקר הא דל"מ החזקה הכא, אי"ז משום דהויא חזקה העשוי' להשתנות, אלא הוא מכח הריעותא דמגופה, ואף בספק נגע בשרץ ל"ה מועלת החזקה אם היתה הריעותא בגוף האדם, - ויש להוסיף, דבד' התוס' הרא"ש ותוס' חכמי אנגלי' מבו', דגם בבהמה שנשחטה ונמצאת טריפה, איכא לה"ט דאיכא ריעותא מגופה, וכל הא דאזלינן בכה"ג בתר חזקה, הוא משום דמודה הלל דמדינא מהניא החזקה אף בדאיכא ריעותא מגופה, וגם בתשו' הרשב"ם שהובאה בקוש"ק בסוגיין מבו' דכל הא דהגבינות מותרות, הוא משום דמודה הלל בחולין, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועיי"ש שכתב דסברא הוא דבחזקה העומדת להתבטל ולהשתנות לא אמרינן אוקים מילתא אחזקה, דהא דמוקמינן אחזקה ילפינן לה בחולין י' ב' מבית המנוגע, וההיא חזקה דהתם אינה עומדת להשתנות. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך המהרי"ט בסימן נ"א ד"ה עוד תמה פירש לד' התוס', דעיקר הא דמטהרינן לחולין הוא משום דהוי ספק למפרע, ומכח זה הוא דסמכינן על חזקת טהרה דהאשה אף דהיא חזקה גרועה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובהגה' הגרא"ז הק' ממש"כ הרמב"ן בחולין דלא אזלינן בתר חזקת הטהרות משום דודאי נגע, ועמש"כ בזה בס' אשר לשלמה טהרות סימן ס"ה ענף ב', ויתבאר בעזה"י במקומו, ועוד הקשו, דאם הא דמטהרינן לה הוא משום חזקת הטהרות, מ"ט אינה מונה אלא משעה שראתה, ומ"ט תנן לקמן י"ד א' דאין חייבין קרבן, אך י"ל דהא דאינה מקולקלת למנינה, הוא משום דאין ספק מוציא מידי ודאי, וכמש"כ הרמב"ן לקמן נ"ג ב'.

    אך האמת יורה דרכו דאין מכוון הרמב"ן דהא דמטהרינן להטהרות הוא משום חזקת הטהרות, שהרי להדיא מבו' בתחילת דבריו דהא דמטהרינן לחולין הוא משום חזקת האשה, וכמש"כ שם דכו"ע מודו לטעמא דשמאי, ומה"ט הוא דמטהרינן בחולין, ומש"כ דמוקמינן טהרות אחזקתייהו, הוא לפרש למש"כ דאפושי טומאה לא מפשינן, וע"כ מוקמינן להו בטהרתם ולא מטמאינן להו, וכ"ה מבו' בחי' הר"א, דלדרך קמא דהרמב"ן, מודו כו"ע לשמאי דמעיקר הדין אזלינן בתר החזקה, ולדרך בתרא דהרמב"ן, פליגי ע"ד שמאי וס"ל דמעיקר הדין לא אזלינן בתר החזקה, (והא דמטהרינן לה לחולין, הוא משום דילפינן מסוטה לטהר בספק טומאה למפרע). [↑](#footnote-ref-15)
15. ועיי"ש באחיעזר במש"כ לפרש בטעם הא דלתרומה וקדשים לא מטהרינן מכח חזקת הטהרות, - אך בד' הרמב"ן לא נתפרש לכ"ז, וצ"ב לפ"ז דכיון דאף דאיכא ריעותא מגופה אכתי איכא לחזקת הטהרות, ומה"ט הוא דמטהרינן בחולין, ואפ"ה החמירו חכמים לתלות בתרומה וקדשים, א"כ מ"ט הוצרכנו כלל לה"ט דאיכא ריעותא מגופה, וי"ל למש"כ הקה"י בסימן ס"ב, עיי"ש, (וכ"ה בס' אשר לשלמה טהרות סימן ס"ה ענף ב'). [↑](#footnote-ref-16)
16. והמלבושי יו"ט בדיני חזקות סימן י"ב הק' ע"ז, דא"כ מ"ט אינה מקולקלת למנינה, הרי לענין זה לא שייך כלל דינא דספק טומאה, וכן הק' האחיעזר בח"ב סימן א' סק"ד (ד"ה ובזה יש להעיר), - וצ"ל למש"כ הרמב"ן לקמן נ"ג ב' דהא דאינה מקולקלת למנינה הוא משום דאין ספק מוציא מידי ודאי. [↑](#footnote-ref-17)
17. ושמא י"ל דהוא בצירוף הא דאם איתא דהוה דם מעיקרא הוה אתי, וכל ה"ט דא"כ לבו נוקפו ופורש, הוא דמה"ט לא עבדינן סייג, וכמו שאמרו לקמן ג' ב', אך לפ"ז הי' בדין דבמשמשת במוך דחוק דליכא לה"ט דאם איתא דהוה דם, כמו שאמרו לקמן ג' א', תהא טמאה מעל"ע אף לחולין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
18. ואמנם נתחדש לפ"ז, דאף דעכשיו אין לנו ספק כלל על האשה דהשתא ודאי טמאה היא, וכל הספק הוא אם כשבא עלי' היתה נדה ונתחייב בקרבן, מ"מ חשבינן לה כספק טומאה, - והאבי עזרי בפ"ו מק"פ ה"י כתב דבכה"ג לא חשיב כספק טומאה, (ופירש בזה הא דבמפקח את הגל ונמצא מת תחתיו, ומספק"ל אם בשעה שזרקו עליו דם הפסח הי' טמא, ליכא לדינא דספק טומאה, כיון דהשתא ודאי טמא הוא, והספק הוא אם הי' טמא בשעת זריקה ולא יצא ידי פסח). [↑](#footnote-ref-19)
19. ובדעת הרמב"ן י"ל עוד, דכל הא דל"מ החזקה מדינא, הוא רק היכא דטמאה לפנינו, וכמש"כ כן המהרי"ט בסימן נ"א ד"ה ומה שרצה בשם הר"מ קאשטלאץ, אך לא נתישבו בזה ד' המהרי"ט, שנחלק שם ע"ז. [↑](#footnote-ref-20)
20. ואי נימא דבמקוה לא חשיב כריעותא מגופה, כאשר כ"ה מבו' בד' המהר"ם ע"ד התוד"ה מעל"ע, צ"ל דס"ד דטעמא דמקוה הוא משום דחזקה דהשתא עדיפא מחזקה דמעיקרא, וזהו דפריך דמ"ט הכא לא אמרינן הכי. [↑](#footnote-ref-21)
21. ועד"ז כתבו התוס' לקמן ג' ב' ד"ה איכא בינייהו בתי' בתרא, דמעיקרא ידעינן דטעמא דמקוה הוא משום דתרתי לריעותא, ואך דפריך דאף דבאשה ליכא תרתי לריעותא, מ"מ ל"ה לנו לטהר לגמרי. [↑](#footnote-ref-22)
22. ושמא יש לפרש לדבריהם, עפי"ד הר"ן, והיינו דטעם הא דמטהר ר' טרפון במקוה, הוא משום דס"ל דחזקה הוי כודאי, וע"כ הוא דאין להעמיד את הטמא על חזקתו ולומר לא טבל כיון דודאי טבל, וע"כ לדידי' אין לטמאות במעל"ע אף לתרומה וקדשים, כיון דהיא ודאי טהורה, וליכא ספיקא כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-23)
23. ומצינו יסוד הדברים בד' התוס' בקידושין ס"ו ב' ד"ה א"ר טרפון, דדעת ר"ט דמקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו טהורין, משום דאזלינן בתר חזקת המקוה, והיינו דלית לי' לדינא דתרתי לריעותא, וממילא דאזלינן בתר חזקת המקוה לטהר בודאי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והריטב"א שם. [↑](#footnote-ref-24)
24. והריטב"א שם נחלק ע"ז, וכתב דהא דלא אזלינן בתר חזקת הטהרות, הוא משום דבודאי נגע בטלה החזקה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-25)
25. ודבריו מתישבים לפ"ד הרשב"א והריטב"א דהשתא לא קים לן להא דלא מטמא הלל אלא לתרומה וקדשים, דאם כבר קים לן דלא מטמא הלל אלא בתרומה וקדשים שפיר איכא למיפרך אף להלל, דמ"ט מטהר לחולין אף דהרי דם לפניך. [↑](#footnote-ref-26)
26. ויש לדחות דהיינו רק לפי האמת דלא מטמא הלל אלא בתרומה וקדשים, וע"ז איכא למיפרך דמ"ט מטהר לחולין אף דהרי דם לפניך. [↑](#footnote-ref-27)
27. והיינו דס"ד דאם לא עדיפא חזקה דהשתא מחזקה דמעיקרא, לא יועיל הא דאיכא גם חזקת טמא לטמאות בודאי, דלא עדיפי ב' חזקות מחזקה אחת, ובע"כ דהחזקה דהשתא בפנ"ע עדיפא מהחזקה דמעיקרא. [↑](#footnote-ref-28)
28. והעירו דלכאו' מוכח כן מסוגיית הגמ' בקידושין שם, עייש"ה, - אך לפ"מ שפירש הגרע"א לסוגיית הגמ' שם ניחא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-29)
29. ושמא זהו מש"כ הרמב"ן בחולין י' א' דבמקוה אכל גברא וגברא דטביל בי' חסר ואתאי חסר ואתאי, אע"ג דלא ידעי באיזו שעה חסר ממ' סאה, משעה שחסר תולין להחמיר. [↑](#footnote-ref-30)
30. ולפ"ז בע"כ דאיירי כשעכשיו הוא חסר הרבה ממ' סאה, וכמש"כ החכם צבי, דאם אינו חסר אלא כ"ש, הרי יתכן דהחיסרון מהשיעור הי' ברגע האחרון. [↑](#footnote-ref-31)
31. וכבר הרגיש בזה הפמ"ג במש"ז בסימן פ"א סוסק"ג וכתב דהא דבעינן להתרתי לריעותא, הוא כדי שיהא ודאי טמא, ועיי"ש שעמד דאכתי קשיא בהא דבנדה מטהרינן לחולין, (ושמא י"ל דהוא משום חזקת הטהרות), וצ"ע שהרי גם לענין חבית דתניא דהוא ספק, מפרשינן דהוא רק משום דתרתי לריעותא. [↑](#footnote-ref-32)
32. והתורי"ד בקידושין ע"ט א' בסו"ד כתב מטעם אחר דכל שנמדד המקוה סמוך לטבילה ליכא לדינא דתרתי לריעותא, עיי"ש, אך י"ל דדבריו הם רק לדעת רב חסדא בחולין י' א', אך לפ"מ דקי"ל כרב הונא, ליכא נפ"מ בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-33)
33. וזה מתפרש למש"כ בפירש"י דהא דחסר ואתאי, היינו דכיון דנעשה החיסרון מעט מעט, הו"ל ריעותא טפי בחזקה, וכ"ז הוא משום דתלינן דנעשה החיסרון מעט מעט, אך בטומאה דרבנן מקילינן לתלות שנעשה החיסרון בב"א, וליכא לריעותא זו. [↑](#footnote-ref-34)
34. ובסימן ל"ג נחלק לפ"ז על מש"כ הט"ז בסימן א' סק"ו והפר"ח שם סק"ח בשוחט ששכח הלכות שחיטה דאמרינן דשכח ואתאי. [↑](#footnote-ref-35)
35. אך בד' רש"י והריטב"א מבו' שלא פירשו כן, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בסוד"ה התם שכתבו דבבית המנוגע אי"ז חסר ואתאי, ובד' התוס' בחולין י' א' ד"ה סכין אתרעאי שכתבו דבשוחט בסכין ונמצאת פגומה ליכא למימר חסר ואתאי, וכ"ה גם בד' הראשונים בכ"ד. [↑](#footnote-ref-36)
36. ובחי' הגרע"א כתובות ט' א' כתב, דל"מ תרתי לריעותא, אלא היכא דהריעותא שלפנינו מורה על החזקה, וכעי"ז כתב הגרע"א בתשו' שבסו"ס דו"ח, עיי"ש, - והאבי עזרי בפי"ח מאיסו"ב תמה דאי"ז מתישב עם מש"כ הגרע"א דלדעת רב דקי"ל כוותי' דינא דתרתי לריעותא הוא דכיון דעומד חזקת הטמא כנגד חזקת המקוה, מהני החזקה דהשתא להכריע. [↑](#footnote-ref-37)
37. ומצינו כן בד' הב"ח ביו"ד סימן ל"ז ס"ג והפמ"ג במש"ז שם סק"ג שהביאו מקור מדין תרתי דריעותא דהכא לדין תרתי לריעותא בטריפות, דכל דאיכא ב' ריעותות המורות על נקב וכיו"ב הוי טריפה, אך בתשו' הנתיה"מ שנד' בס' גדולי הקדש טריפות (קמד.) כתב ע"ז דהוא רחוק כרחוק מזרח ממערב, דמה ענין ב' חזקות לתרתי לריעותא. [↑](#footnote-ref-38)
38. והר"א מזרחי בתשו' מים עמוקים סימן כ"א כתב דמה שאמרו דהעמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל, אינו אלא ליתן סיוע לרעוע חזקת המקוה לטמאות טומאה ודאית, - ולכאו' מכוון דבריו הוא דאף דלעולם אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, מ"מ מהני חזקת הטמא לאורועי לחזקת המקוה, וכלפי הטמא אנו דנים אף את המקוה שהיתה חסירה, וצ"ע. ה [↑](#footnote-ref-39)
39. והעירו דלפ"ז הי' בדין דבגונא דנפלו קודם לכן ג' לוגים מים שאובין למקוה, ונמצא דאיכא נפ"מ אף על המקוה עצמו אם הי' חסר בשעה זו, ומכשרינן לי' מכח החזקה, יהא אף האדם טהור, וזה לא שמענו. [↑](#footnote-ref-40)
40. ובזה ניחא מש"כ התוס' ותוס' הרא"ש לקמן ג' א' דטעמא דר"ש דתרתי לריעותא הוי ספק, הוא משום דהוי חזקה נגד חזקה, אשר צ"ע דהוא דלא כמש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין דיש לילך אחר חזקת המקוה, - ולהנ"ל ניחא, דאף דר"ש לית לי' לדינא דתרתי לריעותא, מ"מ מהני הא דחסר לפניך, דל"מ חזקת המקוה לסלק הספק, ותו אזלינן אף בתר חזקת הטמא. [↑](#footnote-ref-41)
41. ועד"ז כתב התוס' הרא"ש בחולין י' ב', אך התוס' שם לא כתבו כן, ועמש"כ בזה הבכור שור שם, אך לא הזכיר להא דרגילות להתחסר בב"א לפחות מגריס, וי"ל דמכוון הוא דבריו בע"א, דכיון דרק דרק אם נחסר עד ההסגר ה"ה טהור, לי"ב להריעותא דחסר ואתאי, וכמש"כ כעי"ז בתשו' חכם צבי סימן ג', עיי"ש, אך צ"ע, דלכאו' טעם זה לא שייך בנגע שהוא גריס מצומצם, וכשבא הכהן בסוף ז' נחסר הרבה. [↑](#footnote-ref-42)
42. ועיי"ש במש"כ לדחות לזה, והשעה"מ בפ"ה מתרומות הכ"ד בסו"ד כתב לדחות בע"א, דאף דתרתי לריעותא הוי כודאי, מ"מ בדרבנן מקילינן בזה לחשבו כספק ומקילינן בספיקו, וכ"כ המלבושי יו"ט בדיני חזקות סימן ג', והאמרי בינה בדיני שחיטה סו"ס ח', והחזו"א באהע"ז סימן פ' סוסק"ו. [↑](#footnote-ref-43)
43. ואמנם צ"ע לפ"ז בד' התוס' הכא, דמקושייתם מסוגיא דחולין, מבו' דלא ס"ל לחלק בין היכא דחסר ואתאי להיכא דלא חסר ואתאי, וזה דלא כמש"כ בסו"ד דבעינן חסר ואתאי, אך בד' המהר"ם משמע דכל ד' התוס' הם המשך אחד, ומש"כ בסו"ד דבעינן חסר ואתאי, הוא גם לישב לסוגיא דחולין, עיי"ש, - ולכאו' צ"ל דס"ל דגם בסכין חשיב כחסר ואתאי, וכמש"כ כן השטמ"ק בחולין שם, עיי"ש, וכ"כ הפנ"י בחולין שם, וכן דן בזה הפמ"ג במש"ז בסימן ק"ה סק"ג, ולפ"ז אין מקור מד' התוס' בחולין שנחלקו בד"ז אם דינא דתרתי לריעותא הוא אף כשאי"ז חסר ואתאי, גם מתישב בזה משה"ק החזו"א באהע"ז סימן פ' סק"כ, דלפ"מ דקי"ל כרב הונא בחולין שם, חזינן דדינא דתרתי לריעותא הוא אף כשאי"ז חסר ואתאי, (וכ"כ הבכור שור בחולין שם, דלרב הונא ל"ב חסר ואתאי), עיי"ש, (והפמ"ג במש"ז שם ובסימן א' סק"ו כתב לפרש טעמא דרב הונא בע"א, ואכמ"ל). [↑](#footnote-ref-44)
44. אך בחי' בית מאיר שם כתב דבוגרת הו"ל כחסר ואתאי, - והמלבושי יו"ט בדיני חזקות סו"ס י"ב כתב דלפ"ד הרא"ש בעכצ"ל כן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-45)
45. והחזו"א באהע"ז סימן פ' סק"כ כתב די"ל דאבדו סתמא קתני אף אם הרקיבו או שאכלום עכברים דהוי חסר ואתאי. [↑](#footnote-ref-46)
46. ולפ"ז י"ל דזהו משה"ק התוס' בסוגיין ובחולין על הא דמכשיר רב חסדא התם מהכא, דאף דהתם אי"ז חסר ואתאי, מ"מ אף בכה"ג הו"ל ספק, וא"כ מ"ט מכשר רב חסדא התם, ול"ה אפי' ספק. [↑](#footnote-ref-47)
47. ולפ"מ שפירש המהר"ם לעיל בסוגיין דהא דפריך אדרבה העמד מקוה על חזקתו וכו', היינו דהו"ל כחזקה נגד חזקה, לכאו' פשיטא דאף כשאי"ז חסר ואתאי הוי ספק, וכ"כ התורת יקותיאל בסימן י"ח סק"ז. [↑](#footnote-ref-48)
48. ואמנם לד' ש"ר בעירובין שם, מבו' לכאו' דאף דאי"ז חסר ואתאי מ"מ הו"ל ספק, ולא שרי אלא משום דספיקא דרבנן לקולא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-49)
49. ולפ"ז לכאו' אם בדקנוה בתחילת היום ולא היו לה סימני בגרות, שפיר קיימא בחזקת נערות, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ז' (ד"ה אלא אף) כתב כן מטעם אחר, - והנה אמנם הבית אפרים גופי' שם סימן מ"ז ד"ה ולפ"ז צ"ל כתב לדינא לא כן, אך דבריו התם הם לדעת התוס' דטעמא דרב הוא משום דרגילות לבא מצפרא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-50)
50. וצ"ע מסוגיית הגמ' לקמן דאמרינן דנימא רב דאמר כר' נתן ושמואל דאמר כר' יעקב, ומבו' דטעמא דשמואל הוא משום דלא אזלינן כלל בתר השתא, דאם טעמא דשמואל דלא אזיל בתר השתא הוא משום דהיום היא עומדת להשתנות, ל"ש ה"ט התם. [↑](#footnote-ref-51)
51. וצ"ל לפ"ז, דמה שאמרו לקמן בסוגיין דנימא רב דאמר כר' נתן ושמואל דאמר כר' יעקב, הוא משום דגם התם איכא חזקת ממון העומדת כנגד החזקה דהשתא, וע"כ הוא דלשמואל לא אזלינן בכה"ג בתר השתא. [↑](#footnote-ref-52)
52. ואמנם מבו' בדבריו דלאו היינו דמכח הא דרגילות הן לבא בבוקר, אמרינן דהיא בוגרת, אלא היינו דמכח זה אמרינן דמדהשתא בוגרת מצפרא נמי בוגרת, וכלישנא דגמ' דטעמא דרב הוא מדהשתא בוגרת וכו'. [↑](#footnote-ref-53)
53. ולפ"ז לא מצינו הכא דלשמואל לא אזלינן בתר השתא אף היכא דליכא חזקה דמעיקרא כנגדה, וצ"ל דמה שאמרו לקמן בסוגיין דנימא שמואל דאמר כר' יעקב, הוא משום דגם התם איכא חזקת ממון כנגד החזקה דהשתא, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-54)
54. והיינו דאף דלשמואל חוששין לקידושי שניהם, ולא אזלינן בתר החזקה דמעיקרא לומר דקידושי אבי' קידושין, מ"מ לאו היינו דליכא בזה כלל לכח החזקת נערות, אלא היינו דמהני הא דהשתא היא דבגרה לאשוויי ריעותא בהחזקת נערות, ומ"מ אכתי איכא לכח החזקת נערות לעמוד כנגד החזקת פנוי', וע"כ בעינן בזה לדינא דתרתי לריעותא, וזה מתפרש ע"ד מש"כ התוס' בריש נדה דאף דבסוטה איכא רגל"ד ואיתרע חזקתה, אכתי אית לה חזקה דאינה טמאה ודאי, וה"נ הכא אף דל"מ החזקת נערות למימר דבשעת הקידושין היתה נערה, אכתי קיימא החזקת נערות למימר דאינה בוגרת ודאי, וע"כ כל הא דאם קידשה אבי' לחוד אינה מקודשת, הוא מכח דינא דתרתי לריעותא. [↑](#footnote-ref-55)
55. והנה אמנם לא הק' הראשונים אלא לרב, ומשמע דלשמואל ניחא להו, ואף דהתם מוקמינן לה בחזקת טהרה, והכא חוששין לקידושי שניהם, ולכאו' הוא משום דשאני התם דאיכא חזקת טהרה, ומשא"כ הכא דביומא דמשלם שית ל"ה בחזקת נערות, - ולפ"ז מתפרש הא דקשיא להו לרב, דהיינו דלרב דס"ל דהיכא דליכא חזקת נערות, אזלינן בתר חזקה דהשתא, הי' בדין דאף היכא דאיכא חזקה דמעיקרא, דניזל בתר חזקה דהשתא לאשוויי ספיקא, וכ"כ בתשו' בית אפרים אהע"ז סימן קי"א ד"ה ולכאו' י"ל, עיי"ש, - אך אי"ז כמש"נ לעיל מד' תוס' הרא"ש דאף ביומא דמשלם שית איכא חזקת נערות, וי"ל למש"נ בהערה לעיל, דל"מ החזקת נערות אלא לעמוד כנגד החזקת פנוי'. [↑](#footnote-ref-56)
56. והתוס' הרא"ש כתב עוד בשם ה"ר אלחנן, דהיינו רק כשקידשה אבי' תחילה, אך אם קידשה היא עצמה תחילה, מוקמינן לה בחזקת פנוי', כיון דאפשר דלא חלו לא זה ולא זה, דשמא היא קדשה עצמה כשהיא נערה ואביה קדשה כשהיא בוגרת. [↑](#footnote-ref-57)
57. והב"ש בסימן ל"ז סק"ג כתב דגם לדעת רב כל הא דאמרינן דהרי היא בוגרת לפנינו וקידושי עצמה קידושין, הוא רק כשקידשה גם אבי', אך אם לא קידשה אבי' רק היא בעצמה, אינה אלא ספק מקודשת, משום דחזקת פנוי' שלה מרע הסברא מדהשתא בוגרת בצפרא נמי בוגרת, ועמש"כ בזה העצמות יוסף והפנ"י בסוגיין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-58)
58. וכתב שם דבעלמא אם נתקדשה קידושי ספק ואח"כ נתקדשה קידושי ודאי, של שני קידושין ושל ראשון אינם קידושין, אף אם לא עמדנו על הספק קודם שנתקדשה לשני, ושאני הכא דקודם שראינוה נערה אינו בדין להתירה, דכל הא דל"מ החזקה ביומא דמשלם שית, הוא רק כשראינוה בוגרת, וזה כמו שדקדק הגרע"א מל' התוס' שהוצרכו להא דהרי בוגרת לפניך. [↑](#footnote-ref-59)
59. והעירוני דמצינו עד"ז בד' הרמב"ם פי"ט משאה"ט ה"א, וכמו שביארו האו"ש שם והחזו"א טהרות סימן ה' סקי"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-60)
60. ועיי"ש שנחלק ע"ז דבתוך ו' אף אם הביאה סימני בגרות ל"ה בוגרת, וע"כ ליכא ספיקא כלל, וכן דעת התו"י בסוגיין דלעולם לא תמהר לבגור בתוך ו', וכ"כ הב"ש בסימן ל"ז סק"ה בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-61)
61. ועיי"ש שכתב דהא דבנדה מוקמינן לה בחזקת טהרה, ולא מטמאינן לה למפרע אלא לתרומה וקדשים, אף דאשה עשוי' לראות, הוא משום דרוב פעמים אינה רואה אלא בהרגשה, וגם כותלי בית הרחם רוב פעמים לא מוקמי דם, וע"כ מוקמינן לה בחזקת טהרה כ"ז שלא הרגישה. [↑](#footnote-ref-62)
62. אך קשיא ע"ז מסוגיית הגמ' בנדה ב' ב' דפרכינן דכ"ה דבמקוה מטמאינן משום דהרי חסר לפניך, ה"נ יש לטמאות בנדה משום דהרי דם לפניך, ולהנ"ל הרי הא דבנדה אזלינן בתר מעיקרא אף דדם לפניך הוא משום דאילו הוה דם מעיקרא הוה אתי, ומשום דאשה מרגשת בעצמה. [↑](#footnote-ref-63)
63. ולפ"ז נמצא דאי"ז דין בפנ"ע דתרתי לריעותא, אלא כיון דלא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא היכא דחסר לפניך והו"ל ספק, אזלינן בתר חזקת הטמא, - אך י"ל דבעינן בזה לדין בפנ"ע דתרתי לריעותא, דאלמלי כן הרי דאף דל"מ החזקה דמעיקרא להכריע היכא דחסר לפניך, מ"מ היתה מועלת לעמוד כנגד חזקת הטמא, דלא יהא טמא ודאי, וע"ד מש"כ התוס' בריש נדה דאף היכא דאיתרע החזקה, אכתי אית לה חזקה דאינה טמאה ודאי. [↑](#footnote-ref-64)
64. והתוס' הרא"ש בסוגיין כתב בתו"ד די"ל דבההיא דמומין לא אמרינן מדהשתא הוו בה בצפרא נמי הוו בה, משום דאיכא התם נמי חזקה דאין אדם שותה בכוס אא"כ בודקו, וצ"ע דבסוגיית הגמ' בכתובות מבו' דליכא למיתי עלה מכח ה"ט לחוד, וי"ל. [↑](#footnote-ref-65)
65. והך מילתא דחזקה הבאה מכח הרוב עדיפא משאר חזקה, כ"כ בס' הארוך להש"ך סימן פ"א, וכ"נ גם בדבריו בנקוה"כ בסימן א', דמבו' דמבו' בדבריו דחזקה הבאה מכח הרוב מהניא אף בתרתי לריעותא, וכמש"כ הגרע"א בתשו' שבסו"ס דו"ח (פט:) בביאור דבריו, - אך המלבושי יו"ט בדיני חזקות סימן י"ב תמה ע"ז, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-66)
66. דדעת התוס' בב"ב קנ"ו א' ד"ה בודקין דמחזקינן לי' כגדול למפרע, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל ל"ג סימן ה', וכתב דהוא אף לדעת שמואל דס"ל דלא אמרינן מדהשתא בוגרת בצפרא נמי בוגרת, עיי"ש, וכ"כ השו"ע בחו"מ סימן ל"ה ס"א, - אך בד' הרמב"ן וש"ר בב"ב קנ"ד א' מבו' בפשוטו דפליגי ע"ז, ועמש"כ בזה בתשו' נובי"ק חו"מ סימן ד', והשער משפט בסימן ל"ה סק"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-67)
67. ועיי"ש שכתב דהא דדחי דעד כאן לא קאמר ר' יעקב התם דאיכא למימר העמד ממון על חזקתו, היינו דבכה"ג לא אזלינן בתר השתא למפרע, כיון דאיכא חזקה דמרעא לה, - והיינו דמעיקרא ס"ד דאם אזלינן בתר השתא, ומחזקינן לי' כבריא, אף ה"ז מועיל להוציא ממון מחזקתו, כיון דמחזקינן לי' כבריא ולית לן ספיקא, וע"ז הוא דדחי דהחזקת ממון מרעא להחזקה דהשתא, וע"כ לא מחזקינן לי' כבריא. [↑](#footnote-ref-68)
68. והיינו דאף דאזלינן בתר השתא דהוא בריא אף להוציא ממון, היינו משום דבעיקר הספק אם הוא בריא או שכ"מ אין חזקה אחרת הסותרת לחזקה דהשתא, וכיון דאנו דנים אותו ע"פ החזקה דהשתא לבריא, ה"ז מועיל אף להוציא ממון, ומשא"כ בנדה דבחזקת טהרה הויא קיימא, לא אזלינן בתר חזקה דהשתא. [↑](#footnote-ref-69)
69. שמא קשיא לי', דכ"ה דאזלינן בתר השתא כנגד חזקת ממון, הי' לנו לילך בתר השתא כנגד חזקה דמעיקרא. [↑](#footnote-ref-70)
70. החזו"א באהע"ז סימן פ' סק"א כתב דכל הא דס"ל לרבה דאזלינן בתר השתא להוציא ממון, הוא רק משום דגם חזקה דמעיקרא מסייעת לקיים מתנתו, ולעיל מינה כתב בתו"ד דהוא רק משום דהו"ל מתנה ידועה, - אך בד' רבינו יונה לקמן בסוגיין מבו' דאף דאביי פירש כן בטעמא דרבה, וזהו דפריך עלה מספינה, מ"מ רבה גופי' ס"ל דחזקה דהשתא בפנ"ע מועלת להוציא ממון, וכ"ה מבו' בתשו' מהר"ם שהביא המרדכי בסימן תרכ"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-71)
71. אך הקוב"ש באות תקע"א פירש לד' התוס' בע"א, דגם בספינה שייכא חזקה דהשתא, ואם אזלינן בתר השתא, הרי דכיון דסופן ליאבד, הי' לנו לומר שכבר הן אבודין, דכמו שמחזיקין מהיום לאתמול, ה"נ יש להחזיק ממחר להיום, וכיון דסופן ליאבד לאחר זמן ראוי לומר שכבר הן אבודין עכשיו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-72)
72. וכנראה מכוון דבריו הוא, דאם הי' בזה לטהרת ספק טומאה ברה"ר, ל"ה אזלינן בזה בתר השתא, - אך שמא הוא תלוי בפלוגתת רבוותא אם ס"ט ברה"ר טהור אף כנגד חזקת טומאה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-73)
73. ועיי"ש שהביא למש"כ לפלוגתת קמאי בעירב מבעו"י ונאכל עירובו ביה"ש אם שייך בזה חזקה, ולמש"כ בזה הביאוה"ל בסו"ס תט"ו, ונתבאר בעירובין ל"ו א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-74)
74. וצ"ב, דלמש"כ הראב"ד שם בתו"ד דהא דהויא רה"י לטומאה, הוא משום דאם משנין טומאתה וטהרתה מזמן לזמן אתי לקלקולי והוו מילי דרבנן כחוכא ואטלולא, א"כ מה קשיא לי' דמ"ש מדינא דר' נתן דאזלינן בתר השתא, הרי הכא אי"ז אלא גזירה דרבנן כ"ה דלא ליהוי מילי דרבנן כחוכא ואטלולא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-75)
75. וכבר עמד בס' פתחי נדה בפלוגתת רש"י ותוס' בזה, - וצ"ע במש"כ המלבושי יו"ט בדיני חזקות סימן א' להשוות דעת רש"י ותוס' זל"ז. [↑](#footnote-ref-76)
76. וצ"ל דאף דגם היכא דאיכא ריעותא מגופה אזלינן בתר חזקה מדינא, דמה"ט הוא דמעל"ע טהור לחולין, מ"מ כיון דגריעא החזקה, אזלינן בתר הרוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-77)
77. אך צ"ע דהרמב"ן וש"ר לא למדו להך מילתא דבודאי נגע לא אזלינן בתר חזקה, אלא מההיא דשליא, ולא הזכירו לההיא דמקור דקדים לי', - וביותר יש להעיר, דהרמב"ן בחולין פ"ו א' הביא להא דבמקור ושליא אזלינן בתר רוב, ולא למד להא דבודאי נגע לא אזלינן בתר חזקה, אלא מההיא דשליא ולא מההיא דמקור דקדים לי', - וגם הריטב"א בסוגיין לא הק' דמ"ט ל"ה כרובא דאיכא חזקה בהדי', אלא בשליא, ולא במקור דקדים לי'.

    וגם בעיקר מש"כ החזו"א דכה"ג חשיב כודאי נגע, יש להעיר, דמלבד דזה תליא בביאור יסוד דינא דודאי נגע, עמש"נ להלן כמה דרכים בזה, גם לכאו' כיון דהא דדם מן העלי' טהור, אינו רק משום דמין דם זה הוי דם טהור, אלא הוא משום דרק יציאת הדם מן המקור מטמאה, וכל שיצא הדם מן העלי' ל"ה כלל להמעשה המטמא, ל"ש בזה דינא דודאי נגע. [↑](#footnote-ref-78)
78. והנה אמנם בסו"ד התוס' שם מבו' לכאו' דגם הא דמהני הרוב ליתן לה ימי טוהר הוי כנגד חזקה, וזהו שהוכיחו דהו"ל רוב חשוב, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' הרא"ש בד"ה שליא, לפ"מ דס"ל דלא מני ר' יוחנן אלא רוב דאיכא חזקה בהדי', - והערול"נ בסוגיין והחזו"א באהע"ז סימן פ' סק"ל כתבו דליכא בזה חזקה כנגד הרוב, והחזו"א שם כתב דאף דאיכא חזקה דלא ילדה, מ"מ איכא כנגד זה חזקת טהרה, ועיי"ש בחזו"א במש"כ לפרש לד' התוס'. [↑](#footnote-ref-79)
79. ולא מבעיא למש"כ הרשב"א והריטב"א לקמן כ"א א' דבמפלת חתיכה ומספק"ל אם הויא מד' מיני דמים, הוי כודאי נגע דלא אזלינן בתר חזקה, דה"נ הכא י"ל דהוי כודאי נגע, אלא אף לדעת הרמב"ן והר"ן שם דפליגי ע"ז, י"ל דהכא מודו, ותליא במש"נ להלן בטעם הא דס"ל דלא חשיב כודאי נגע. [↑](#footnote-ref-80)
80. די"ל דהכא ליכא כלל חזקת טהרה, שהרי למ"ד דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, ודאי דהיא טמאה, והספק שלפנינו הוא אם טומאתה היא ז' ימים כטומאת נדה, או דטומאתה לתרומה וקדשים היא מ' יום או פ' יום, עד שיכלו ימי טוהר דזכר ודנקבה, וי"ל דבכה"ג א"א להעמידה על חזקת טהרה, כיון דודאי טמאה היא, והיינו לדעת הסוברים דמחזיקין מטומאה לטומאה, או דאף אם אין מחזיקין מטומאה לטומאה, מ"מ ליכא חזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-81)
81. וקו' זו היא לפ"ד הרמב"ן ודעימי' דהא דאין שורפין את התרומה ברוב דאיכא חזקה בהדי', הוא אף ברוב דאיתא קמן, אך לד' רש"י בקידושין פ' א' דברובא דאיתא קמן שורפין את התרומה, ניחא. [↑](#footnote-ref-82)
82. ויש להוסיף, דהתוס' בב"מ כ"ו א' ד"ה לעולם מעשר כתבו דבמעות דמספק"ל אם נפלו מן הלוקחים והן מעשר או מן המוכרים והם חולין, איכא למיזל בתר חזקה דמעשר, וזה לטעמייהו הכא, אך לדעת ש"ר ליכא למיזל בזה בתר חזקה, ומה"ט הוא דהתוס' בפסחים ז' א' (ד"ה לפני סוחרי בהמה) לא כתבו לתי' זה דאזלינן בתר חזקה, ואזלי לטעמייהו שם ט' ב' דס"ל דבכה"ג ליכא למיזל בתר חזקה, - עוד יש להוסיף, מש"כ התוס' הרא"ש בהוריות ו' א' דבספק אם המעות הם ממי שמת, איכא למיזל בתר חזקה, והוא לטעמי' הכא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-83)
83. ולדעת ש"ר דבכל רוב דאיכא חזקה בהדי' אין שורפין את התרומה, יש להסתפק אם ה"נ ברוב שרצים וכו' אין שורפין את התרומה, או דחשיב כודאי נגע וליכא בזה חזקה, וד"ז תליא ביסוד דינא דודאי נגע, ואכמ"ל, ולדעת רש"י בקידושין ודאי דשורפין ע"ז את התרומה, כיון דהוי רובא דאיתא קמן. [↑](#footnote-ref-84)
84. אך צ"ע אם הוא מתישב עם מש"כ החוו"ד בסימן נ' דבספק בעולה או מוכ"ע מוקמינן לה בחזקת בתולה, ולא אמרינן דאוקי אחזקה שאינה מוכת עץ, משום דהספק שלפנינו הוא אם נבעלה. [↑](#footnote-ref-85)
85. וכ"כ תוס' הרא"ש בקידושין שם, - והתוס' הרא"ש בסוגיין כתב דאף ה"ז עדיף משאר רוב ומודה ר"מ דלא אמרינן בזה סמוך מיעוטא לחזקה. [↑](#footnote-ref-86)
86. והראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות שם תמהו ע"ז, דודאי דלרבנן רובא וחזקה רובא עדיף, ועיי"ש שהוכיח כן. [↑](#footnote-ref-87)
87. וזה דלא כמש"כ שם נ' ב' טעם אחר בזה, וכבר עמד ע"ז הרמב"ן במלחמות שם. [↑](#footnote-ref-88)
88. ולפי דבריהם י"ל דגם בג' מקומות שהלכו חכמים אחר הרוב ועשאום כודאי איכא חזקה כנגד הרוב, וכדעת התוס' והתוס' הרא"ש, ואפ"ה עשאום כודאי ושורפין ע"ז את התרומה, ודוקא בתינוק שנמצא בצד העיסה אין שורפין את התרומה, משום דאינו ודאי טמא. [↑](#footnote-ref-89)
89. ואזלי לטעמייהו, דלרש"י לטעמי' דבכל רוב דאיכא חזקה בהדי' אין שורפין את התרומה, שפיר י"ל דמכוון הגמ' הוא למעט רוב דאיכא חזקה בהדי' בטומאת אשה, ופרכינן דשמעינן לה מהא דא"ר יוחנן כן בההיא דתינוק, - אך להתוס' לטעמייהו דרק ברוב דתינוק אין שורפין את התרומה, בע"כ דמכוון הגמ' הוא דאתי למעוטי לרוב זה דתינוק, וזהו שהקשו דאי"ז טומאת אשה. [↑](#footnote-ref-90)
90. והתוס' שלא הק' כן ע"ד רש"י, הוא לטעמייהו דאף בשליא בבית איכא חזקה, וע"כ חשיב לה ר' יוחנן, אף דלא חשיב אלא להני דיש בהן חזקה נגד הרוב, אך לדעת רש"י גופי' דבשליא בבית ליכא חזקה, ומה"ט הוא דעשאום כודאי, צ"ע דמ"ט הכא איכא חזקה. [↑](#footnote-ref-91)
91. ובזה מתישב משה"ק ר"ת בספה"י שם ועוד מקמאי ע"ד רש"י דמ"ט תני תינוק שנמצא בצד העיסה, ולא תני תינוק שנגע בעיסה. [↑](#footnote-ref-92)
92. עוד יש להעיר, דבפירש"י בחולין פ"ו א' ד"ה שדרכו של תינוק כתב דאנו רואים שנגע בעיסה, ומשמע דחשיב כמו שראינו שנגע התינוק בעיסה, ואפ"ה איכא להעיסה חזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-93)
93. והתוס' בקידושין פ' א' הק' ע"ז, שהרי אמרו דעשו לתינוק כמי שיש בו דעת לישאל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** למש"כ התוס' בסוגיין דהא דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, היינו דהחשיבו הרוב כרוב גמור. - **ב** התוס' בחולין פ"ו ב' כתב דהא דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל הוא משום דה"ז נראה כאילו הוא רוב, ולפ"ז ניחא דלר"מ דהוי כפלגא ופלגא, לא עשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, וכ"כ המהרש"א בקידושין שם. - **ג** למש"נ להלן בדעת רש"י ורבים מקמאי דמה שאמרו דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, ל"ד הוא, אלא מדינא הוא דטמא, ניחא דע"כ לר"מ דהו"ל כפלגא ופלגא, הוא טהור. [↑](#footnote-ref-94)
94. והתוס' בחולין ט' ב' הוכיחו דבדבר שאין בו דעת לישאל טהור אף בדליכא חזקת טהרה, מהא דמטהר ר"מ הכא, אף דאיכא רוב כנגד החזקה והו"ל כפלגא ופלגא, אך לפ"ד התוס' בקידושין, אין ללמוד לזה מהכא. [↑](#footnote-ref-95)
95. ולכאו' י"ל בזה, דהא דעשו לתינוק כמי שיש בו דעת לישאל, היינו רק שלא יהא בו לדינא דדבר שאין בו דעת לישאל דספיקו טהור, אך גם לי"ב לדינא דדבר שיש בו דעת לישאל דספיקו טמא, אלא הוי דינו כבכל דיני התורה. [↑](#footnote-ref-96)
96. דלא מצינו לה"ט דאפושי טומאה לא מפשינן, אלא בביצה ז' ב' כטעם להא דלא גזרו רבנן בטומאה, אבל הכא דשקולין הן, ויש לטמאות מן הדין, מה מהני הא דאפושי טומאה לא מפשינן. [↑](#footnote-ref-97)
97. והתוס' הרא"ש בקידושין פ' א' הוסיף, דכיון דל"ה רוב גמור, לא מרע לי' לחזקה לגמרי, וע"כ הוי כפלגא ופלגא, ומבו' בדבריו דהא דרובא וחזקה רובא עדיף, הוא משום דהרוב מרע לחזקה, ואכמ"ל, - ובתשו' חוט המשולש להגר"ח ז"ל סימן י' פירש דהיינו, דברוב שאינו גמור לא אמרינן דמיעוטא כמאן דליתא, וע"כ מצטרף המיעוט לחזקה, והוי כפלגא ופלגא, וצ"ע דאם ברוב שאינו גמור מודו רבנן לר"מ דלא אמרינן דמיעוטא כמאן דליתא, א"כ מ"ט לא חיישינן בזה למיעוטא, אף בדליכא חזקה בהדי', כ"ה דלר"מ חיישינן למיעוטא, מכח הא דמיעוטא כמאן דאיתא. [↑](#footnote-ref-98)
98. וצ"ב היאך זה מתישב בלישנא דגמ' דמפרשינן דטעמא דרבנן הוא משום דמיעוטא כמאן דליתי' דמי ורובא וחזקה רובא עדיף, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-99)
99. ובדעת התוס' בקידושין צ"ל, דודאי אף מדרבנן אין דין תינוק כדין דבר שיש בו דעת לישאל, שהרי להדיא תנן בטהרות פ"ג מ"ז דדין תינוק כדין דבר שאין בו דעת לישאל, ובע"כ היינו דכיון דבהני גווני איכא רוב לטמאות, הרי דהגם דרוב זה ל"מ לטמאות מדינא, מ"מ מכח זה שויוהו רבנן כדבר שיש בו דעת לישאל דספיקו טמא, וכ"ה מבו' בד' המקנה שם, וכעי"ז מבו' בד' התוס' בחולין פ"ו ב', ועד"ז מצינו בהא דתניא בקידושין שם דגם בעיסה בתוך הבית ותרנגולים ומשקים טמאים שם וכו' עשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, והתם ודאי דהוא מכח הא דאיכא רוב, - אך לכאו' אי"ז מתישב במשה"ק התוס' בקידושין שם דמ"ט מטהר ר"מ מכח הא דסמוך מיעוטא לחזקה, הרי הו"ל כפלגא ופלגא, ועשו תינוק כמי שיש בו דעת לישאל, ולהנ"ל הרי י"ל דלר"מ כיון דסמוך וכו' לא עשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-100)
100. וכ"נ בד' הרמב"ן וש"ר בסוגיין, שפירשו דהא דבפלגא ופלגא מטהרינן הוא משום דאין בו דעת לישאל, וע"כ בעינן רוב, ומשמע דמדינא הוא דמטמאינן, ואין לפרש בדבריהם כד' התוס' דאי"ז רוב גמור, וזהו שאמרו דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, שהרי לדעתם הוי הכא רוב גמור, וע"כ למדו מהכא דכל רוב דאיכא חזקה בהדי' ל"ה כודאי, - ועוד, דאם לא מטמאינן מדינא, אלא משום דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, א"כ הרי מה"ט הוא דאין שורפין את התרומה, והיאך למדו מכאן לעלמא, דברוב דאיכא חזקה בהדי' חוששין לצד המיעוט. [↑](#footnote-ref-101)
101. ולדעת התוס' בקידושין דהא דטמא הוא משום דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל דספיקו טמא, לכאו' הדין נותן דברה"ר טהור, - אך העירו דלדעת הסוברים דהא דספק טומאה ברה"ר טהור הוא רק משום דמוקמינן בחזקת טהרה, ויתבאר בעזה"י במקומו, י"ל דע"כ בכה"ג דאיכא רוב גרוע והוי כפלגא ופלגא מדינא יש לתלות ברה"ר, ואך דמ"מ הי' לנו לטהר משום דאין בו דעת לישאל, דהא דמטהרינן כשאין בו דעת לישאל הוא אף בדליכא חזקת טהרה, וע"ז בעינן להא דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל. [↑](#footnote-ref-102)
102. וצ"ע דמ"ט הוצרך לכך, ולא פירש דהוא משום דאיכא חזקה בהדי', וכמש"כ הרמב"ן גופי' לקמן כ"א א' דבמפלת חתיכה הויא האשה בחזקת טהרה, - וצ"ל דאף דלרבנן דלא אמרינן רוב חתיכות מה' מיני דמים, הויא האשה בחזקת טהרה, מ"מ לר"י דרוב חתיכות מה' מיני דמים, ל"ה האשה בחזקת טהרה, וזה ניחא אי נימא דהא דלרבנן הויא האשה בחזקת טהרה ול"ה כודאי נגע, הוא משום דלא הוכרע דין החתיכה, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-103)
103. וכן נקטו התוס' בסוגיין דלמ"ד דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, הויא טמאה ודאי, - והערול"נ הביא מש"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' דהא דמטמאינן מכח הא דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, הוא רק משום דרוב דמים טמאים הם, וכתב דלפ"ז י"ל, דזהו דקאמר ר' יוחנן דאי"ז אלא רוב, דלעולם א"א כלל לפתיחת הקבר בלא דם, ואך דאי"ז אלא רוב דהוי זה דם טמא, וס"ל דאי"ז רוב גמור וע"כ אין שורפין ע"ז את התרומה, ועיי"ש שהביא מש"כ הרז"ה בהשגותיו לבעה"נ שם דא"א לפתיחת הקבר בלא דם טמא, והוכיח כן מהא דלא מני לה ר' יוחנן בכלל המקומות שהלכו אחר הרוב ועשאום כודאי, (והערול"נ כתב לפי דבריו דבאמת להך לישנא ס"ל לר' יוחנן דאין שורפין ע"ז את התרומה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-104)
104. והמהר"ם שם הק' דהרי הו"ל ספק ראי', ולי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י, וכמש"כ התוס' בריש מכילתין, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-105)
105. ועיי"ש שהוכיחו כן מד' הגמ' בסוגיין, וזה לטעמייהו שם דמה שאמרו למעוטי רובא דר' יהודה, היינו כרבנן דפליגי עלי', - אך התוס' והרמב"ן לטעמייהו שפירשו דמכוון הגמ' הכא הוא דאף לר' יהודה אין שורפין, ולפ"ז הרי אדרבה בע"כ דלרבנן מטהרינן לגמרי, דאם אף לרבנן תולין, נמצא דלא פליגי ר' יהודה ורבנן. [↑](#footnote-ref-106)
106. וכבר עמד ע"ז השעה"מ בפ"ה מתרומות הכ"ד דמד' התוס' אלו מבו' דלא ס"ל להך מילתא דבודאי נגע לא מוקמינן אחזקה. [↑](#footnote-ref-107)
107. כצ"ל, כמש"כ הבינת אדם בשער רוב וחזקה סימן ט"ז, והמלבושי יו"ט בדיני חזקות סימן ב', - אך עמש"כ החזו"א בידים סימן ו' סק"ז. [↑](#footnote-ref-108)
108. וגם התוס' לקמן שם נקטו דיש להעמידה על חזקה, - ואך דלהתוס' לטעמייהו דלא ס"ל להך מילתא דבודאי נגע לא אזלינן בתר חזקה, דמה"ט ס"ל דבשליא בבית הוי רובא דאיכא חזקה בהדי', ודאי דה"נ התם איכא חזקה. [↑](#footnote-ref-109)
109. אך הרא"ה בבדה"ב שם נחלק ע"ז וס"ל דשפיר יש להעמיד להבהמה בחזקת איסור, ועמש"כ המלבושי יו"ט בדיני חזקות סימן א' בטעם הא דס"ל דל"ד לודאי נגע. [↑](#footnote-ref-110)
110. והגרע"א במערכה שנד' בחולין י"א ב' סק"ד תמה ע"ז דלא נמצא כן בפירש"י שלפנינו, וגם אי"ז מתישב לרש"י לטעמי' דגם בההיא דתינוק איירי כשידוע שנגע בהעיסה והספק הוא אם הוא טמא, אך למש"כ הרמב"ן בסוגיין די"ל דגם לפירש"י לא חשיב כודאי נגע, כיון דאי"ז ודאי שנגע, אלא דחזקה הוא שנגע, ניחא. [↑](#footnote-ref-111)
111. וכ"נ ממש"כ הרמב"ן בסוגיין בדעת רש"י, דאף דאם נגע התינוק בעיסה א"א להעמיד את העיסה בחזקת טהרה, מ"מ כל שלא נגע ודאי בפנינו, אף שהבצק בידו וחזקה היא שנגע, עדיין חזקת עיסה במקומה, - והרי דאף דלא באנו לטהר מכח הצד דלא נגע בעיסה, אלא מכח הצד דאינו טמא, מ"מ כיון דאי"ז ודאי גמור שנגע, מוקמינן להעיסה בחזקת טהרה, והיינו משום דלא איתרע חזקת העיסה אלא כשודאי נגע לפנינו. [↑](#footnote-ref-112)
112. אך י"ל, דלעולם הא דל"מ חזקה בכה"ג הוא משום דהוי זה ריעותא בחזקה, ואך דכל הא דהוי זה ריעותא, הוא משום דל"מ החזקה להכריע את דין השליא, והוי הבית כשליא, וע"כ הוא דאיתרע חזקת הבית, וכ"נ בד' הרמב"ן בחולין פ"ו א' שכתב בתינוק שנגע בעיסה דחזקת עיסה לאו כלום היא שהרי הורעה לפנינו, וכתב לדמותו לשליא דלא אזלינן בתר חזקת הבית, משום דנעשה הבית כשליא, והרי דמכח הא דנעשה הבית כשליא, הוא דהורעה החזקה. [↑](#footnote-ref-113)
113. והשערי ישר בש"ב פ"ט כתב לישב, דהתם אין דנים עלי' אלא כשמת הספק חלל, דכ"ז שהוא חי ליכא נפ"מ אצל אשה זו, שהרי היא אשת איש, וכיון דעכשיו ליכא נפ"מ אצל הבעל רק על האשה, שפיר מוקמינן לה בחזקת כשרות, אף דמקור הספק שהוא בבועל לא הוכרע, - אך אי"ז מתישב במש"כ הראשונים דהא דבמעל"ע לא מוקמינן להטהרות בחזקת טהרה, הוא משום דודאי נגע, אף דהאשה ודאי טמאה, וליכא נפ"מ כלל על האשה אלא על הטהרות. [↑](#footnote-ref-114)
114. והעירו דאי"ז מתישב למש"כ הריטב"א לעיל ב' א' דמעיקרא ס"ד דטומאת מעל"ע היא מדינא משום דהורעה חזקתה, ותיקשי דאכתי מ"ט לא אזלינן בתר חזקת הטהרות דאל תטמאנו מספק, - עוד יש להעיר ע"ז ממשה"ק הראשונים לעיל שם דמ"ט לא פריך דמ"ט דהלל דמטהר בחולין, ולדרך זו הרי שפיר ניחא טעמא דהלל דמטהר בחולין, דהוא משום דמוקי להטהרות בחזקת טהרה, דרק לתרומה וקדשים הוא שהחמירו דל"מ החזקה בכה"ג. [↑](#footnote-ref-115)
115. אך בס' הערות וביאורים להגרי"ג אידלשטיין שליט"א כתב דזה לא חשיב כלל כודאי נגע, כיון דהספק על המקוה אם הי' חסר בשעה שטבל בו, והוי הספק אם טבל במקוה זה החסר שלפנינו, או שבשעת טבילתו היו שם עוד מים והיו מ"ס וטבל בהן, וה"ז כמו ב' מקואות אחד מלא ואחד חסר וספק באיזה מהן טבל, דהוי כמו ספק נגע, ומהני בזה חזקת טומאה. [↑](#footnote-ref-116)
116. ועיי"ש שכתב דאף דאם נבא לדון על המקוה עצמה היא עומדת בחזקת שלימה, מ"מ כיון דחסר לפנינו, אי"ז חזקה המכרעת, אלא מספק אין מוציאין את המקוה מחזקתה, וע"כ שפיר אמרינן דאדרבה העמד טמא על חזקתו, - וצע"ג, דהרי הראשונים כתבו דהא דבמקוה שנמדד ונמצא חסר לא מוקמינן להטהרות בחזקת טהרה, הוא משום דודאי נגע בהן הטמא, ואם הא דמוקמינן להטמא בחזקת טומאה, הוא משום דלא הוכרע דין המקוה, אף דמספק אין מוציאין את המקוה מחזקתה, וע"כ אמרינן דאדרבה העמד טמא על חזקתו ואל תטהרנו מספק, א"כ ה"נ הי' לנו להעמיד את הטהרות בחזקת טהרה דאל תטמאם מספק, כיון דלא הוכרע דין הטמא, אלא דמספק אין מוציאין אותו מחזקתו. [↑](#footnote-ref-117)
117. ובזה מתישב גם משה"ק החזו"א ביו"ד סימן רט"ו בהערות לדף ד' א' (ד"ה דעת רמב"ן) מהא דבבודק את החבית וכו' אמרינן העמד טבל על חזקתו, אף דהספק הוא בחבית של התרומה ולא בטבל, ומהא דבחולין י' א' בשוחט בסכין ונמצא פגום אמרינן העמד בהמה על חזקתה אע"ג דהספק הוא רק בסכין. [↑](#footnote-ref-118)
118. ואמנם בד' הרשב"א במשמה"ב בהא דלא אזלינן בתר חזקה בבהמה שנשחטה ורוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, משמע להדיא דהיינו רק משום דאיכא רוב מומחין, אך אם הו"ל פלגא ופלגא שפיר הוה מוקמינן להבהמה בחזקת איסור, - ושמא יש לחלק בזה בין האופנים, ובבהמה שנשחטה כל הא דבטלה חזקת הבהמה, הוא רק משום דאיכא רוב שנשחטה כדין, ומשא"כ במעל"ע שבנדה אף דהאשה אינה אלא ספק טמאה, מ"מ הוי זה ריעותא בחזקת הטהרות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-119)
119. ובזה מתפרש מה שנקט הרמב"ן בסוגיין דלר"י דרוב חתיכות מיני דמים או דברוב פעמים א"א לפתיחת הקבר בלא דם, ל"ה האשה בחזקת טהרה, והוצרך לפרש דהא דאין שורפין ע"ז את התרומה, הוא משום דאי"ז רוב גמור, - והיינו משום דכל הא דס"ל דהויא האשה בחזקת טהרה, ול"ה כודאי נגע דלא אזלינן בתר חזקה, הוא לרבנן דס"ל דהוי ספק, וע"כ ל"ה כודאי נגע, דהוא רק היכא היכא דאיכא רוב על השליא, אך לר"י דאיכא רוב, הו"ל כודאי נגע דלא אזלינן בתר חזקה. [↑](#footnote-ref-120)
120. וכל טעמים אלו הם גם במש"כ הרמב"ן והר"ן שם דבספק אם יצא דם עם החתיכה לרבנן דאפשר לפתיחת הקבר בלא דם, מוקמינן להאשה בחזקת טהרה, ולא חשיב כודאי נגע, - אך התם י"ל דהוא מטעם אחר, דהוא משום דדין ודאי נגע הוא רק כשנגע ודאי בדבר המסופק, ומשא"כ בכה"ג דלא ידענו כלל דיצא דם עם החתיכה, ואדרבה צ"ב טעמא דהריטב"א דס"ל דגם בכה"ג לא מוקמינן אחזקה. [↑](#footnote-ref-121)
121. וגם י"ל כמבו' בד' התוס' בחולין י"א א' בדין פרה אדומה, דאף אם מכשרינן לה מכח רוב בהמות אינם טרפות, עומדת כנגד זה חזקת טומאה דהטמא, והיינו משום דכל דמכשרינן מכח הרוב, לעולם איכא מיעוט כנגדו, ול"ה הפרה כודאי כשרה, וע"כ שפיר יש להעמיד את הטמא בחזקת טומאה, וע"כ ה"נ בשליא בבית, אף דאיכא רוב דאין שליא בלא ולד, מ"מ שפיר מוקמינן להבית בחזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-122)
122. וזה ממש"כ התוס' שם להוכיח דספק טומאה ברה"ר טהור אף בדליכא חזקת טהרה, מהא דמטהר ר"ש במקוה שנמדד ונמצא חסר ברה"ר, אע"ג דליכא למימר העמד מקוה על חזקתו, דאדרבה העמד טהור על חזקתו, ואי נימא דכל שלא הוכרע דין הטמא, שפיר מוקמינן להטהרות בחזקת טהרה, הרי י"ל דמה"ט הוא דמטהר ר"ש, אך יש לדחות דס"ל להתוס' דלא עדיפי ב' חזקות מחדא חזקה, וע"כ כיון דאיכא חזקת טמא כנגד חזקת המקוה, ל"מ מה שנצטרפה גם חזקת הטהרות, והו"ל כחזקה נגד חזקה. [↑](#footnote-ref-123)
123. ושמא י"ל, דהוא משום דלא עדיפי ב' חזקות מחזקה אחת, וע"כ כיון דבמקוה שנמדד ונמצא חסר, כבר איכא לחזקת המקוה ואינה מועלת לטהר, משום שעומדת כנגדה חזקת הטמא, ל"מ מה שנצטרפה לה חזקת הטהרות, ובכה"ג אזלינן בתר השתא, אך יש לפקפק בזה, דהרי הא דחזקת המקוה אינה מועלת לטהר, הוא משום דאיכא תרתי לריעותא, אך כלפי חזקת הטהרות לכאו' לא חשיב דאיכא תרתי לריעותא. [↑](#footnote-ref-124)
124. והחזו"א שם כתב לישב, דד' התוס' שם הם בטומאה דרבנן, דאע"ג דר' יוסי מטמא משום חזקת טומאה, מ"מ לא אמרינן דכבר הוכרע דינו כטמא ודאי לענין לטמא הטהרות שנגע בהן, - אך יש להעיר, דמהיכא פשיטא להו להתוס' הך מילתא, שהקשו מכח זה, ואמנם בסו"ד הביאו להא דתנן דליטמא אחרים טהור, אך אין משמעות דבריהם דמכח זה הוא שהקשו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-125)
125. ונתחדש לפ"ז, דאף דלא חיילא ההכרעה דספק טומאה על המקוה ועל הטובל, וקיימא בספיקא, מ"מ שפיר מהניא ההכרעה דספק טומאה על הטהרות, אף דשורש הספק אינו בהטהרות, ויתבאר עוד בזה בעזה"י בד' התוס' בריש פירקין. [↑](#footnote-ref-126)
126. ומשמעות הגמ', דהא דמטמאי רבנן ברה"י הוא דומיא דסוטה, ולא הוצרכנו לה"ט דתרתי לריעותא, אלא בהא דמטמאי רבנן אף ברה"ר, וכ"כ הרשב"א, וכ"כ התוס' בריש פירקין. [↑](#footnote-ref-127)
127. המל"מ בפ"י ממקואות ה"ז ד"ה כתבו התוס' הק' דלפ"ד התוס', מנ"ל דלרבנן כל ספק טומאה ברה"י הוי כודאי, הרי י"ל דס"ל כר"ש דתולין, ושאני הכא דאיכא תרתי לריעותא והוי כודאי, דמה"ט אף ברה"ר טמא, וכתב דאה"נ, ומכוון הגמ' דאף דלר"ש בע"כ דכל ספק טומאה תולין, מ"מ לרבנן אין הכרח לזה, וי"ל דס"ל דכל ספק טומאה ברה"י הוי כודאי כסוגיא דעלמא. [↑](#footnote-ref-128)
128. מבו' בדבריו דכל הא דספק טומאה ברה"ר טהור, הוא משום דמוקמינן לי' בחזקת טהרה, ופירש דהוא משום דליכא למילף מסוטה, דשאני בסוטה ברה"ר דלאו מקום סתירה הוא, ונתבאר להלן, וזה דלא כמש"כ התוס' לעיל ב' א' דאף היכא דלא מצינו לטהר משום חזקת טהרה, ילפינן מסוטה לטהר, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-129)
129. צ"ב, דהרי רבנן ור"ש פליגי גם בחבית, ואם טעם הא דלרבנן תרתי לריעותא הוי כודאי הוא משום דילפינן לה מסוטה, ור"ש ס"ל דל"ד לסוטה דאיכא רגל"ד, מ"ט בחבית הוי ודאי, - ושמא יש לדחוק דאה"נ להך לישנא הדרינן בן ממה שאמרו לעיל דהא דחבית הוי ספק הוא דלא כרבנן, אלא אף לרבנן תרתי לריעותא הוי ספק, והא דבמקוה מטמאי רבנן בודאי, הוא מכח דינא דספק טומאה, והא דקי"ל דתרתי לריעותא הוי ודאי, הוא כלישנא בתרא דהכא, דהא דמטמאי רבנן, לא ילפי לה מסוטה, וכמש"כ הר"ן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-130)
130. וכ"נ למש"כ התוס' לעיל ב' א' סוד"ה והלל דהא דספק טומאה ברה"י טמא אף במקום חזקת טהרה, הוא משום דבסוטה איכא חזקה שאינה טמאה ודאי, והרי דאף דספק טומאה ברה"י טמא בודאי, מ"מ הי' לנו לטהר היכא דאיכא חזקת טהרה, ואך דילפינן מסוטה לטמא אף בכה"ג, ולפ"ז הרי דבספק טומאה ברה"ר, אף דטהור בודאי, מ"מ אין לנו לטהר במקום חזקת טומאה, דליכא למילף לזה מסוטה. [↑](#footnote-ref-131)
131. וכ"נ למש"כ המרדכי ביבמות סימן כ"א, דהא דספק טומאה ברה"י טמא אף במקום חזקת טהרה, הוא משום דספק כודאי, וכ"נ בד' התוס' ביבמות י"א א' (ד"ה צרת סוטה), ולפ"ז הרי דה"נ בספק טומאה ברה"ר דטהור בודאי, יש לטהר אף במקום חזקת טומאה, וכמש"כ החמד"ש שם עד"ז. [↑](#footnote-ref-132)
132. אך זה דלא כמש"כ התוס' הרא"ש והר"ן בסוגיין דתרתי לריעותא גרע משאר חזקה, דמה"ט הוא דהוצרכו רבנן ללמוד מסוטה לשרוף משום תרתי לריעותא, - והך מילתא דתרתי לריעותא גרע משאר חזקה, כ"נ גם ממש"כ התורי"ד בקידושין ע"ט ב', דאף לר' יוסי דטמא בטומאה דרבנן שטבל במקוה דספק אם יש בו מ"ס, ספיקו טמא, משום דמוקמינן לי' בחזקת טומאה, מ"מ כל שטבל במקוה שנמדד ונמצא חסר טהור, אף דאיכא תרתי לריעותא. [↑](#footnote-ref-133)
133. וזה כפי המבו' בד' הריטב"א לעיל ב' ב' ד"ה מקוה שנמדד, דלל"ק לכו"ע לא ילפינן סוף טומאה מתחילת טומאה, עיי"ש, - אך הרשב"א לקמן בסוגיין כתב דלל"ק לכו"ע ילפינן סוף טומאה מתחילת טומאה, וכ"נ בד' הריטב"א שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-134)
134. ועיי"ש שכתב דאי"ז מתישב למש"כ התוס' לעיל ב' א' סוד"ה והלל דסוטה איתרע חזקתה, ולפ"ז הרי דמה"ט יש לטמאותה, וליכא למילף מינה דספק כודאי, וכ"ה להדיא בד' התוס' שם שפירשו דאדרבה הא דלא אזלינן בסוטה בתר חזקה, נלמד מהא דעשה הכתוב ספק כודאי. [↑](#footnote-ref-135)
135. ואין לומר דהוא משום דמה"ת אף ספיקא דאורייתא לקולא, וע"כ אף די"ל דבסוטה הצריכה תורה לברר ע"י השקאה, מ"מ כל שא"א לברר יש להתירה, שהרי דעת הר"ן בקידושין ל"ט ב' ובתשו' סימן נ"א דהא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא מה"ת, ועוד דא"כ הרי דמ"מ מדרבנן דספיקא דאורייתא לחומרא, שפיר יש לאסרה אף כשא"א להשקותה, וא"כ היאך מוכח מהא דהמקנא לאשתו בזה"ז ונסתרה אסורה, דהוי ספק כודאי, - ושמא י"ל דהוא משום דיש להעמידה בחזקת טהרה, ואף דכל שהיא יכולה לשתות יש לברר הספק ע"י השקאה, מ"מ אין לנו לאסרה כשאינה יכולה לשתות, ובע"כ דעשה הכתוב ספק כודאי, וכיון דהיא טמאה בודאי, ל"מ בזה חזקת טהרה, וכמש"כ המרדכי ביבמות סימן כ"א, וכ"נ בד' התוס' ביבמות י"א א' (ד"ה צרת סוטה), - אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הר"ן דמבו' בדבריו דדינא דספק כודאי הוא דין נוסף, דאחר דאיכא למיחש לספיקא הוי ספק כודאי, ואף ברה"ר הוי ספק כודאי, היכא דאיכא למיחש לספיקא.

     שוב נתבוננתי דיש לפרש לזה, לפ"מ שאמרו בשלהי גיטין דדינא הוא דאין האשה נאסרת על בעלה אלא בדבר ברור, ומה"ט אינה נאסרת בקול, אף דמדינא ה"ז חשוב כספק, ונתבאר במק"א, וה"נ הוא בספיקא דקו"ס, דמדינא אינו מועיל לאסרה, משום דאי"ז דבר ברור, ומה"ט הוא דבעל שמחל על קינויו קינויו מחול אף לאחר סתירה לחד מ"ד, ולא אסרינן לה מכח הספק, ומהא דאסרינן לה, נלמד דעשה הכתוב ספק כודאי. [↑](#footnote-ref-136)
136. המהרש"א שם הק', דשפיר בעינן קרא לאסרה מספק, ודלא נוקמה בחזקת טהרה, - והיינו דאמנם לדעת התוס' לעיל ב' א' ד"ה והלל דסוטה איתרע חזקתה, ניחא דל"ב קרא לאסרה מספק, אך הרי דעת התוס' בסוטה דלא איתרע חזקתה, וכאשר כ"ה מבו' התוס' שם כ"ט א' (ד"ה שכן עשה), וכ"ה מבו' גם בדבריהם שם כ"ח ב' (ד"ה מכאן), וכמש"כ העונג יו"ט בסימן קע"א, וא"כ הרי שפיר בעינן קרא לאסרה מספק, - ועמש"כ בזה האמרי בינה בדיני שחיטה סימן י"ט ד"ה אולם בהך. [↑](#footnote-ref-137)
137. והיינו דאם הוה ילפינן מסוטה לטהר בספק טומאה ברה"ר, הי' לנו לטהר אף בתרתי לריעותא, דתרתי לריעותא אינו ודאי גמור, והוי בכלל ספק טומאה, ורק משום דלא ילפינן מסוטה לטהר בספק טומאה ברה"ר, דשאני בסוטה דברה"ר לאו מקום סתירה הוא, וכל הא דמטהרינן בזה הוא משום דמוקמינן בחזקת טהרה, הרי דכל דאיכא תרתי לריעותא ואיכא למיחש לספיקא, יש בזה לדינא דספק טומאה דספק כודאי. [↑](#footnote-ref-138)
138. ועיי"ש שכתב דטעמא דרבנן דספק טומאה ברה"י טמא דומיא דסוטה, אף דשאני סוטה דאיכא רגל"ד, הוא משום דלא אקשינהו רחמנא אלא לספק שברשויות ויש בו דעת לישאל, אבל לרגלים לא אקשינהו, - וכתב שם דבסוטה לא מטמאינן אלא מכח הא דאיכא רגל"ד, משום דטוענת בברי שלא נטמאת, ומשא"כ בספק טומאה דאין מי שאומר בברי שלא נטמא, מטמאינן אף דליכא רגל"ד. [↑](#footnote-ref-139)
139. והרשב"א הק' ע"ז דאטו מתעסק בטהרות שקדמה להן בדיקה ונולד בהן ספק אם נגע בהן שרץ, מי לא שרפינן, - וצ"ב, דמה מהני הא דקדם להן בדיקה, הרי עכשיו נולד ספק גמור, ול"ד למקוה שנמדד דלא נמצא הספק רק עכשיו, והבדיקה מועלת עד שעת מציאת הספק, וכאשר כ"ה להדיא בל' הרמב"ן, ועמד ע"ז בכ' קה"י החדשים סימן ד', - אך בס' פתחי נדה פירש לד' הרשב"א, דקשיא לי' דמה מהני הא דסוטה הויא בדוקה אצל זנות, הרי עכשיו נולד לנו ספק, ול"ד למקוה שנמדד דלא נמצא הספק רק עכשיו, והו"ל כטהרות בדוקות שנולד בהן ספק דמטמאינן, וע"ז הוא שכתב דשאני סוטה שאומרת טהורה אני, וע"כ אף בשעת הספק חשבינן לה כבדוקה, וכמש"כ כן הרמב"ן, וכתב לישב בזה משה"ק המל"מ בפ"י ממקואות ע"ד הרשב"א דלמש"כ דשאני סוטה שאומרת טהורה אני, מ"ט ס"ל לר"ש במקוה דתולין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-140)
140. לכאו' מכוון הדברים הוא, דמה שאמרו בגמ' דל"ד לסוטה משום דהתם יש רגל"ד, היינו דמה"ט ליכא למילף מסוטה במה מצינו, אך אכתי איכא הלכתא למילף מסוטה, ואך דהך הלכתא לא נאמרה אלא בתחילת טומאה, ולא ילפינן סוף טומאה מינה, דאין למדים ק"ו מהלכה. [↑](#footnote-ref-141)
141. והיינו דאף דאחר שנמצא המקוה חסר, יש להסתפק שמא הי' חסר בשעת הטבילה, מ"מ כיון דבשעת הטבילה ל"ה ריעותא לפנינו, ל"ד לסוטה. [↑](#footnote-ref-142)
142. וכ"כ המל"מ בפ"י ממקואות ה"ז בסו"ד דמכוון ד' רש"י הוא כד' הרשב"א, ונחלק על מש"כ המהר"ם בביאור ד' רש"י, - אך לכאו' יש מקום לפרש דגם מכוון המהר"ם הוא לכך. [↑](#footnote-ref-143)
143. ואמנם הנה בד' הרשב"א משמע קצת דגם אם הוה גמרינן סוף טומאה מסוטה הוה מטמאינן משום תרתי לריעותא, ולא נתחדש בהך לישנא אלא דגם בחדא לריעותא מטמאינן, משום דלא גמרינן סוף טומאה מתחילת טומאה, - אך צ"ע דא"כ מנ"ל דפליגי רבנן על ר"ש בהך מילתא דיליף סוף טומאה מתחילת טומאה, הרי הא דמטמאי רבנן אף ברה"ר י"ל דהוא משום דהוי תרתי לריעותא וכודאי טומאה דמי. [↑](#footnote-ref-144)
144. ובתשו' חמד"ש יו"ד סימן ח' סק"ב כתב די"ל כן בדעת רש"י, ועיי"ש שכתב דהוא מתישב לרש"י לטעמי' שפירש לעיל בסוגיין ד"ה טומאה ודאי דהמקור דתרתי לריעותא טמא ודאי, הוא מהא דמטמאי רבנן אף ברה"ר, ולפ"ז הרי דלהך לישנא דהא דמטמאי רבנן אף ברה"ר הוא משום דלא גמרי סוף טומאה מתחילת טומאה, י"ל דתרתי לריעותא אי"ז אלא ספק, וכ"כ הש"ש בש"ג פ"ב, אך למש"כ התוס' לעיל שם ד"ה להלל דהמקור דתרתי לריעותא הוי ודאי, הוא מהא דקאמר ר"ש בסיפא ברה"י תולין מכלל דטמאות דקאמרי רבנן ברישא היינו ודאי, בע"כ דאף להך לישנא תרתי לריעותא הוי ודאי, וע"כ הוצרכו התוס' לפרש בסוגיין דגם להך לישנא טעמא דרבנן הוא משום דתרתי לריעותא הוי ודאי. [↑](#footnote-ref-145)
145. ועיי"ש שכתב דבד' הרשב"א מבו' דאף להך לישנא תרתי לריעותא הוי ודאי, וזהו שהק' הרשב"א לעיל בסוגיין ע"ד הרמב"ם שפסק בחבית דהוי ספק, - אך צ"ע, דהרשב"א לעיל בסוגיין כתב בתו"ד דהמקור דבמקוה מטמאי רבנן בודאי, הוא מהא דמטמאי אפי' ברה"ר, ולפ"ז הרי דלהך לישנא דמטמאי רבנן ברה"ר בסוף טומאה אף בחדא לריעותא, ליכא מקור דמטמאי רבנן בודאי, ושפיר י"ל דמודו לר"ש דתרתי לריעותא ל"ה אלא ספק, וכמש"כ כן הש"ש בש"ג פ"ב ובתשו' חמד"ש יו"ד סימן ח' סק"ב, ונתבאר לעיל בהערה, ומאי קשיא לי' להרשב"א ע"ד הרמב"ם, - וביותר קשיא למש"כ הרשב"א הכא דבסוף טומאה אף בחדא לריעותא מטמאינן בודאי, ונתבאר להלן, ולפ"ז הרי דמה"ט במקוה מטמאי רבנן טומאת ודאי אף ברה"ר, ולא שמעינן מינה דתרתי לריעותא הוי ודאי, ואמנם הנה המל"מ שם כתב דהמקור דלרבנן מהני הא דתרתי לריעותא הוא מהא דמטמאי בנגע באחד בלילה, עיי"ש, אך לא נתישבו בזה ד' הרשב"א שכתב דכל המקור דמטמאי רבנן בודאי הוא מהא דמטמאי אף ברה"ר, וגם דהרשב"א העמיד הקו' מכח מה שפסק הרמב"ם במקוה כרבנן, ומזה הרי לא שמעינן דתרתי לריעותא הוי ודאי, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-146)
146. וצ"ב דמנלי' הך מילתא, הרי עיקר מה שאמרו לעיל בסוגיין דרבנן מטמאי בודאי, פירש הרשב"א שם בתו"ד דהוא מהא דמטמאי אף ברה"ר, ולפ"ז הרי דלהך לישנא דלא גמרי רבנן סוף טומאה מתחילת טומאה, שפיר י"ל דלא מטמאו רבנן ברה"ר אלא מספק. [↑](#footnote-ref-147)
147. נתחדש בדבריו, דאף בכה"ג שנולד ספק על המקוה קודם שטבל בו הטמא, עומד חזקת הטמא כנגד חזקת המקוה, ולא אמרינן דכבר הוכרע על המקוה שהוא כשר, טהור הטובל בו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-148)
148. ובטעמא דרבנן דמטמאי פירשו התוס' דהוא משום דתרתי לריעותא הוי כודאי טומאה, וזה לטעמייהו לעיל ב' א' דספק טומאה ברה"ר טהור אף בדליכא חזקת טהרה, ובע"כ דהא דמטמאי רבנן הכא, הוא משום דתרתי לריעותא הוי כודאי טומאה, - אך בד' התוס' בסוטה כ"ח ב' ד"ה מכאן אמרו מבו' דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דטהרת ספק טומאה ברה"ר הוא רק משום חזקת טהרה, ובזה הוא שנחלקו על ר"ש דיליף מסוטה דספק טומאה ברה"ר טהור אף בדליכא חזקת טהרה, וע"כ הכא אדרבה יש להעמיד בחזקת טומאה. [↑](#footnote-ref-149)
149. ולמדנו מדבריו, דלדעת התוס' עיקר פלוגתת תרי לישני היא, דלל"ק יליף ר"ש לטהר במקוה ברה"ר מסוטה, ולל"ב לא מצינו למילף לה מסוטה, אלא דאחר דילפינן מסוטה לטהר בתחילת טומאה, תו ילפינן סוף טומאה מתחילת טומאה, - וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' הרא"ש, דזהו עיקר מה שנתחדש בהך לישנא, דתחילת טומאה הוא דאיתקש לסוטה, וסוף טומאה לא ילפינן מסוטה, אלא דלר"ש גמרינן סוף טומאה מתחילת טומאה. [↑](#footnote-ref-150)
150. לכאו' מכוון הדברים הוא, דכיון דסוף טומאה ל"ד לסוטה, ע"כ ילפינן לה מדינא דספק טומאה בדבר שא"א להיות דג"כ ל"ד לסוטה, וכ"ה דהתם ברה"י תולין וברה"ר טהור, ה"נ הוא בסוף טומאה. [↑](#footnote-ref-151)
151. ובחי' הר"א מבו' דמפרש כפירש"י דעיקר מכוון הך לישנא הוא לפרש טעמא דרבנן דמטמאי אף ברה"ר, דאי"ז משום דהוי תרתי לריעותא, דאף היכא דאיכא תרתי לריעותא יש ללמוד מסוטה לטהר ברה"ר, אלא משום דלא גמרינן סוף טומאה מתחילת טומאה, ואך דנכלל בהך לישנא גם טעם הא דמטהר ר"ש ברה"ר דומיא דסוטה וברה"י תולין, דברה"י מודה לרבנן דלא ילפינן סוף טומאה מתחילת טומאה, אך ברה"ר ס"ל דילפינן סוף טומאה מתחילת טומאה. [↑](#footnote-ref-152)
152. בתשו' חמד"ש יו"ד סימן ו' סק"ו הק' ע"ד הרמב"ן, דאם ברה"ר מצד הדין טהור, א"כ ברה"י אף דהוי ספק אינו מצד הדין, אלא מגזה"כ, וכיון דלא יליף ר"ש סוף טומאה מתחילת טומאה, מ"ט ס"ל דברה"י תולין, ולא מטהרינן לגמרי, - ולכאו' י"ל, דהרי מש"כ הרמב"ן דברה"ר דינא הוא, לאו היינו דבלא קרא הי' לנו לטהר, שהרי חזינן דבעינן למילף לה מסוטה, וכל הא דמטהרינן אף במקוה, הוא משום דילפינן סוף טומאה מתחילת טומאה, אלא היינו דהא דילפינן מסוטה לטהר בזה, אי"ז גזה"כ בעלמא, אלא נתחדש בזה דלא חיישינן מספק לטומאה, וע"כ שפיר יש ללמוד מינה אף לסוף טומאה, וכ"ז הוא ברה"ר, אך ברה"י דלא נתחדש כן, הדר דינא דמספק תולין, דדמי לכל התורה דכל דמספק"ל אם הדבר אסור, אסרינן לי' מספק. [↑](#footnote-ref-153)
153. ולפ"ז הדין נותן דלא מטהרינן בספק טומאה ברה"ר היכא דאיכא חזקת טומאה, דעיקר דינא דספק טומאה ברה"ר הוא דא"צ לחוש לספק הטומאה, וזה ל"ש היכא דאיכא חזקת טומאה דמוקמינן לי' בחזקת טומאה והוי כודאי טמא, - ואמנם י"ל דכ"ז הוא לדעת ר"ש דיליף ברה"ר סוף טומאה מתחילת טומאה, אך רבנן דלא ילפי סוף טומאה מתחילת טומאה אף ברה"ר, כמש"כ בחי' הר"א, הוא משום דס"ל דגם טהרת רה"ר גזה"כ הוא לטהר בודאי, ושפיר יש לטהר אף במקום חזקת טומאה, - והוא מוכח כן, שהרי הך לישנא ס"ל דאם הוה ילפינן סוף טומאה מתחילת טומאה, הוה מטהרינן אף היכא דאיכא תרתי לריעותא דהוי כודאי טומאה.

     אך באמת אי"ז מתישב, דא"כ מנ"ל להך לישנא דרבנן פליגי על ר"ש וס"ל דלא ילפינן סוף טומאה מתחילת טומאה, הרי שפיר י"ל דס"ל כר"ש דילפינן סוף טומאה מתחילת טומאה, ואך דכיון דטהרת ספק טומאה ברה"ר הוא משום דא"צ לחוש לספק הטומאה, אין לטהר בתרתי לריעותא דהוי כודאי טומאה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-154)
154. ואמנם י"ל דקו' התוס' הוא על טומאת מפקידה לפקידה, דהו"ל באותו היום, ואי"ז נוגע להיום השביעי, וגם בכל מעל"ע, יש לטמאותה מדין ספק טומאה ברה"י מתחילת היום, דזה הוי דבר שיכול להיות, אך אי"ז במשמעות ל' התוס'. [↑](#footnote-ref-155)
155. וי"ל דהוא משום דהיום השביעי עדיין אינו לפנינו, והרי שמא לא תפסוק בו בטהרה ובלא"ה תהא טמאה, וע"כ לא חשיב כדבר שאינו יכול להיות, וי"ל דאה"נ אם פסקה בטהרה ביום השביעי וטבלה בליל שמיני, תו הו"ל כספק טומאה בדבר שאינו יכול להיות, (כמבו' בד' התוס' בדין ב' שבילין, דאף שהלכו בזאח"ז, מ"מ ע"י שהלך השני, נעשה אף הראשון כספק בדבר שאינו יכול להיות). [↑](#footnote-ref-156)
156. ולפ"ז פירשו למה שאמרו שם דר"ש יליף סוף טומאה מתחילת טומאה, דהיינו מתחילת טומאה דומיא דב' נזירים, וזה מתישב רק לטעמייהו דבספק כה"ג נאמרה ההלכתא לתלות ברה"י ולטהר ברה"ר. [↑](#footnote-ref-157)
157. ובתחילת דבריו משמע דהוא משום דכל ה"ט דאינו יכול להיות אינו טעם אלא דלא נטמא לשניהם בודאי דזהו דבר שא"א להיות, אך הא דשניהם טמאים מספק ולא מוקמינן להו בחזקת טהרה, הוא דבר שיכול להיות, וכן פירש בתשו' בית אפרים אהע"ז סימן ל"ו (ד"ה ובזה נלענ"ד) לדבריו, - אך בסו"ד משמע דהוא משום דהך דינא דבספק ברה"י נגרע כח החזקה, ילפינן לה מסוטה אף היכא דל"ד לסוטה והוי דבר שא"א להיות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-158)
158. ואמנם צ"ב, שהרי בלא"ה ידעינן דאחד מהן טמא, ואפ"ה ברה"ר מוקמינן לכל חד מינייהו בחזקת טהרה, וא"כ מה מהני הא דחייל על שניהם יחד דינא דספק כודאי, - וצ"ל דאף דהא דידעינן דאחד מהן טמא, אי"ז טעם דלא נעמיד לכל אחד בחזקת טהרה, דיש לנו לדון על כל אחד בפנ"ע, מ"מ כל דחייל על שניהם יחד דין ספק טומאה, ל"מ בזה חזקה, ואכתי צ"ב. [↑](#footnote-ref-159)
159. ולפי דבריהם כל הא דלא מטהרינן להו מכח החזקה, הוא רק כשהדבר ודאי שנטמא אחד מהם, אך כל שיתכן שלא נטמא אפי' אחד מהן, שפיר מטהרינן להו מכח החזקה, אך לשאר הדרכים אף בכה"ג לא מטהרינן להו. [↑](#footnote-ref-160)
160. אך בד' התוס' לקמן י"ז ב' ד"ה ואין מבו' דבספק ראי' מוקמינן לה בחזקת טהרה, וכ"ה מבו' בד' המהרש"א לקמן י"ט א', ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-161)
161. אך העירו דמהתם אין ללמוד דאיכא דין בפנ"ע דלא מוקמינן בחזקת טהרה, דאף אם חד דינא הוא, מ"מ התם דכלפי עיקר הטומאה איכא לדינא דספק טומאה ברה"י דספיקו טמא, והא דאי"ז מועיל לענין שיגלח הנזיר ע"ז ולחייב על ביאת מקדש, הוא משום דעל הנידון אם נגע בעצמו של מת ליכא לדינא דספק טומאה, אך מ"מ כיון דודאי שנטמא, אלא דהספק הוא אם נטמא בעצמו של מת, ליכא ע"ז לדין חזקה כלל, וזה למש"נ להלן בהערה לדעת הרמב"ם, דטומאה דעצמו של מת לא חמירא טפי, אלא הוא דין בפנ"ע דלא סגי במה שהוא טמא טומאת מת, ובעינן שיגע בעצמו של מת, וע"כ על נידון זה אם נגע בעצמו של מת, ל"מ החזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-162)
162. ועד"ז מצינו בד' התוס' ביבמות י"א סוד"ה צרת סוטה דאף דלענין פטור סוטה ליבום משום טומאה כעריות, ליכא לדין ספק כודאי, מ"מ הויא כספק ערוה, והק' דמאי פריך דתתיבם יבומי, והרי דהך דינא דהתורה עשאתו ספק הוא לכל מילי, אך התוס' הרא"ש שם יישב כן לקו' התוס', דאף דספק סוטה אסורה, מ"מ לענין יבום לא חשיבא אפי' כספק ערוה. [↑](#footnote-ref-163)
163. וכ"ה משמעות ל' הגמ' לקמן ג' א' דהא דבתרתי לריעותא ליכא לטהרת ספק טומאה ברה"ר, הוא משום דכודאי טומאה דמי. [↑](#footnote-ref-164)
164. והתוס' בסוטה שפירשו לדינא דסוטה דהוציאתה מאותה חזקה ועשאתו ספק, הוא משום דס"ל דאף בסוטה איכא חזקת טהרה ולא איתרע חזקתה, וכאשר כ"ה מבו' גם בדבריהם שם כ"ח א' (סוד"ה אינו דין) וכ"ט א' (ד"ה שכן עשה), ובע"כ דהא דהיא טמאה, הוא משום דהתורה הוציאתה מאותה חזקה ועשאתו ספק. [↑](#footnote-ref-165)
165. ויש מקום לחלק בזה בין טומאת ספק טומאה ברה"י לטהרת ספק טומאה ברה"ר, די"ל דטומאת ספק טומאה ברה"י הוא דמכרעינן כצד הטומאה, ובזה הוא דאמרינן דכל דא"א להיות לא ילפינן מסוטה, דבכה"ג א"א להכריע דשניהם טמאים, אך טהרת ספק טומאה ברה"ר י"ל דאי"ז דמכרעינן כצד הטהרה, אלא היינו דא"צ לחוש לצד הטומאה, וכמש"כ הרמב"ן לקמן ג' א' בדעת ר"ש, או דהוי זה טהרה ודאית במקום ספק, וע"כ בזה ליכא נפ"מ במה דא"א להיות, ושפיר ילפינן מסוטה לטהר אף בכה"ג. [↑](#footnote-ref-166)
166. ויש להוסיף, שהרי בד' התוס' מבו' דכל שהלך אדם אחד באחד מן השבילין שפיר ילפינן מסוטה, אף דא"א להיות שיהיו ב' השבילין טהורין, ורק כשהלכו ב' בב' שבילין הוא דלא ילפינן מסוטה משום דא"א להיות שיהיו שניהם טהורין, וע"כ שפיר י"ל בדעת התוס' לקמן והר"ש דפליגי ע"ז. [↑](#footnote-ref-167)
167. ואמנם משמעות ד' הירושלמי דלכו"ע אין חייבין ע"ז על ביאת מקדש, וזהו דמדמי ר' יוחנן דכ"ה דאין חייבין ע"ז על ביאת מקדש, ה"נ אין הנזיר מגלח ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-168)
168. אך בד' התוס' דפשיטא להו דמהני דינא דספק טומאה כודאי שיהא הנזיר מגלח ע"ז ולחייב על ביאת מקדש, מבו' דהא דהוי הספק כודאי אינו טומאה מחודשת במקום ספק טומאה, אלא היינו שיש לנו לנקוט שהוא טמא, וכ"נ מעיקר מש"כ התוס' דבב' נזירים לא ילפינן מסוטה כיון דא"א שיהיו שניהם טמאין, [ועמש"כ האחיעזר בח"א סימן ב' סק"ז (ד"ה ומש"כ כת"ר) לדחות], וע"כ ה"ז מועיל אף לענין נזיר ולענין ביאת מקדש. [↑](#footnote-ref-169)
169. והיינו משום דהא דאינו מגלח אלא כשנגע בעצמו של מת, אינו משום דכל שנגע בעצמו של מת חמירא הטומאה טפי, דא"כ שפיר הי' מועיל ע"ז דינא דספק טומאה ברה"י להכריע שהוא טמא בטומאה זו, אלא הוא דין בפנ"ע דלא סגי במה שהוא טמא טומאת מת, ובעינן שיגע בעצמו של מת, ועל נידון זה אם נגע בעצמו של מת, ל"מ ההלכתא דספק טומאה ברה"י. [↑](#footnote-ref-170)
170. ועיי"ש שכתב דאיצטריך ההלכתא היכא דאיכא רגל"ד, דבכה"ג אין לטהר מכח החזקה. [↑](#footnote-ref-171)
171. ויש להוסיף, דלכאו' להתוס' בסוטה לטעמייהו הוא מוכח כן, שהרי התוס' הכא כתבו דהא דילפינן מסוטה לטהר בספק טומאה ברה"ר אף היכא דליכא חזקה, הוא משום דבסוטה איתרע חזקתה, ולפ"ז הרי דלדעת התוס' בסוטה כ"ה ב' סוד"ה ב"ה אומרים וכ"ט א' ד"ה שכן עשה דבסוטה איכא חזקת טהרה ולא איתרע חזקתה, אין ללמוד מסוטה לטהר בספק טומאה ברה"ר אף היכא דליכא חזקה, - אך עמש"נ להלן לפקפק בזה. [↑](#footnote-ref-172)
172. והתוס' בע"ז ל"ז ב' ד"ה הא הלכתא כתבו ג"כ דספק טומאה ברה"ר לא הוצרכו ללמוד מסוטה, - אך משמעות דבריהם דהיינו רק במקום דאיכא חזקה, אך לעולם היכא דליכא חזקה ילפינן מסוטה לטהר, וכ"כ בתוס' הר"ש משאנץ ובתוס' הרא"ש שם. [↑](#footnote-ref-173)
173. וי"ל דהא דמטהר ר"ש הוא משום חזקת הטהרות, דכל הא דמטמאי רבנן ולא מטהרינן משום חזקת הטהרות, הוא משום דהוכרע דין הטובל שהוא טמא, וליכא ספק כלל על הטהרות, אך לר"ש דלא הוכרע דין הטובל, דתרתי לריעותא הוי ספק, שפיר יש לטהר משום חזקת הטהרות.

     ואמנם לכאו' כ"ז ניחא לדעת התורי"ד והריטב"א דחילוק הרשויות במקוה קאי על מקום הנגיעה בטהרות, וע"כ שפיר י"ל דכל שנגע בטהרות ברה"ר, והו"ל ספק טומאה ברה"ר, מוקמינן להו בחזקת טהרה, אך לדעת רש"י והרמב"ם דחילוק הרשויות במקוה קאי על מקום המקוה, תיקשי דבגונא דטבל ברה"ר ונגע בטהרות ברה"י, מ"ט מטהרינן להו, דלכאו' אין לטהר בזה משום חזקת הטהרות, שהרי הספק דהטהרות הוא ספק טומאה ברה"י, - אך י"ל דלעולם עיקר הספק טומאה הוא במגע הטהרות, והא דחילוק הרשויות קאי על מקום המקוה, הוא משום דחילוק הרשויות תלי במקום שורש הספק, וכמש"כ התוס' בסוטה כ"ח ב' (ד"ה ברה"ר) דבמעל"ע שבנדה לעולם חשיב כספק טומאה ברה"י, משום דעיקר הספק הוא אם ראתה, ומקום המקור מקום סתר הוא, ויתבאר בעזה"י במקומו, וע"כ שפיר י"ל דכל דהמקוה הוא ברה"ר, דחשיב ספק הטומאה דהטהרות כספק טומאה ברה"ר, מטהרינן להו משום חזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-174)
174. ולפ"ז תיקשי דמ"ט דר"ש דספק טומאה ברה"ר טהור אף היכא דליכא חזקה, והיאך ילפינן לה מסוטה, הרי התם איכא חזקת טהרה, - וצ"ל למשמעות ד' התוס' בסוטה כ"ח ב' ד"ה מכאן אמרו דהא דספק טומאה ברה"ר טהור לא ילפינן לה מהא דסוטה ברה"ר מותרת, דמזה ליכא למילף, די"ל דסתירה דנקט קרא לא דיבר הכתוב אלא בהווה, אלא הוי זה הלכתא דגמרינן דברה"ר טהור, ומה שאמרו דהלכתא גמירי לה מסוטה, היינו דגמירי הלכתא, דאף ספק טומאה דילפינן מסוטה, הוא דוקא במקום סתירה, ולא שלא במקום סתירה, - ואשר ע"כ שפיר ס"ל לר"ש, דמהך הלכתא נלמד טהרה בפנ"ע בספק טומאה, ולא משום דאזלינן בתר חזקה, וע"כ מטהרינן אף בסוף טומאה, הגם דל"ה בחזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-175)
175. והנה עיקר מש"כ העונג יו"ט דהא דל"מ חזקה בספק טומאה ברה"י הוא משום דהוי הספק כודאי, הוא מבו' כן בד' המרדכי ביבמות סימן כ"א, - ואך דבד' המרדכי שם מבו' דעיקר הא דבסוטה הוי הספק כודאי, נלמד מהא דלא אזלינן בה בתר חזקה, ולפ"ז הרי הדק"ל, דאם בסוטה איתרע חזקתה, הרי דמדינא היא טמאה מספק, וליכא למילף מינה דספק כודאי. [↑](#footnote-ref-176)
176. ומבו' לפ"ז דדינא דספק כודאי, היינו דיש לנו לנקוט שנטמאה, וזה הוי כנגד החזקה שאינה טמאה, אך אם דינא דספק כודאי, הוא טומאה מחודשת שטימאתה תורה במקום ספק, אי"ז כנגד החזקה שאינה טמאה, ועמד ע"ז בכ' קה"י יבמות סימן י"ד, וזה כמש"נ לעיל בדעת התוס', ונתבאר דמה"ט ס"ל דכל דא"א להיות שיהיו שניהם טמאין לא ילפינן מסוטה, ומה"ט ס"ל דמהני דינא דספק טומאה דיגלח הנזיר ע"ז ולחייב על ביאת מקדש. [↑](#footnote-ref-177)
177. וזהו שכתב לישב דשאני הכא שנולד הספק באשה שהיא נותנת הטומאה ול"ה דומיא דסוטה, והרי דנידון ספק טומאה הוא על הטהרות, וכיון דהספק אינו בטהרות אלא בהאשה שהיא נותנת הטומאה, ל"ה דומיא דסוטה. [↑](#footnote-ref-178)
178. והשער"י שם הוכיח כן ממש"כ התוס' ד"לטמאה" למפרע לא ילפינן מסוטה, ומשמע דדבריהם קיימי על האשה, ועל הטהרות ל"ש כלל ענין למפרע, דהספק על הטהרות הוא מכאן ולהבא, וגם מש"כ התוס' דכיון דעכשיו ודאי טמאה היא ל"ד לסוטה דגם עתה הוא בספק, ל"ש כלל על ענין הספק טומאה שנולד לנו על הטהרות, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-179)
179. החזו"א בסימן צ"ח סק"ו ובסימן רט"ו כתב דאם הי' דין ספק טומאה על המסוכן עצמו, הי' לנו לטהר אף ברה"י, משום דהו"ל כדבר שאין בו דעת לישאל דספיקו טהור, - והאחיעזר שנקט דהי' לנו לטמאות ברה"י, שמא הוא משום דלפי הצד שהוא חי יבד"ל, וסגי בהכי לחשבו כדבר שיבד"ל, דלא תלי במה שלפי צד הטומאה יבד"ל, אלא במה שיבד"ל על צד הטהרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-180)
180. ועיי"ש שהוכיח כן גם ממה שדנו דין רשויות במקוה שנמצא חסר, ולא אמרינן דהספק דהמקוה עצמו אם הטובל בו טהור, הוא ספק בדין טומאה וטהרה, וכיון דהמקוה אין בו דעת לישאל, יהא ספיקה טהור, - אך בתשו' חמד"ש יו"ד סימן כ"ה סק"ד כתב דספיקא דהמקוה אינו כלל ספק טומאה, ולי"ב לדין חילוק רשויות, וכ"כ השער"י בש"א פי"ד, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-181)
181. צ"ב, דזה ניחא בגונא דהספק הוא על מעל"ע, דנפ"מ בזה לגבי המנין, אך בגונא דהספק הוא רק על מפקידה לפקידה, שבדקה עצמה שחרית ומצאתה טהורה וחזרה ובדקה ערבית ומצאתה טמאה, הרי ליכא נפ"מ בזה לגבי המנין, ומ"ט גם בכה"ג איכא לדין ספק טומאה על האשה עצמה, ואי נימא דבאמת בכה"ג ליכא לדין ספק טומאה על האשה עצמה, תיקשי דמ"ט בכה"ג ליכא לדין ספק טומאה על הטהרות, (וע"ז ל"מ כל מה שתירצו התוס', כמש"כ השער"י שם), - ועוד, דגם היכא דהספק הוא על מעל"ע, מ"מ הרי יש להסתפק גם שנטמאה בתחילת יום זה, וספק זה לי"ב נפ"מ על האשה, ומ"ט לא מטמאינן את הטהרות מכח ספק זה. [↑](#footnote-ref-182)
182. וד' הגרע"א מיוסדים על הא דבמקוה ליכא חזקה לטהר, דכנגד חזקת המקוה איכא לחזקת הטמא, ולפ"ז צ"ב דמהו שהביאו התוס' מהתם דספק טומאה ברה"י טמא "ולא מוקמינן בחזקת טהרה", וע"ז הוא שפירש הגרע"א דעיקר מכוון התוס' הוא להוכיח דספק כודאי אף היכא דליכא רגל"ד, עיי"ש.

     ואמנם יש שפירשו דמה שהביאו התוס' מהתם דספק טומאה ברה"י טמא ולא מוקמינן בחזקת טהרה, הוא מהא דלא מוקמינן התם להטהרות בחזקת טהרה, - אך לכאו' אי"ז מתישב בד' התוס' בד"ה והלל, שהוכיחו מהא דמטהר ר"ש במקוה ברה"ר, דספק טומאה ברה"ר טהור אף בדליכא חזקת טהרה, והרי דא"א לטהר משום חזקת הטהרות, וי"ל. [↑](#footnote-ref-183)
183. והש"ש בש"א פט"ו כתב כן בישוב קו' התוס', דחזקת הגוף עדיפא משאר החזקות ומהניא אף בס"ט ברה"י, וכ"כ בדו"ח הגרע"א מכת"י בחולין י' ב', עיי"ש, וזה לטעמי' דס"ל בש"ב פ"ב דחזקת המקוה לא חשיבא כחזקת הגוף, ולפ"ז לא מצינו דדין ספק טומאה ברה"י הוא אף במקום חזקת הגוף, והאבי עזרי בפ"ג מטמאי מו"מ הק' ע"ז מהא דמטמא ר"מ בנגע באחד בלילה ברה"י, אף דהתם איכא חזקת הגוף, ואכמ"ל, - אך צ"ע, דהרי חזינן בחולין י' ב' דילפינן מהא דבבית המנוגע אזלינן בתר חזקה, דה"נ בשאר דוכתי אזלינן בתר חזקה, והרי דמהא דאזלינן בתר חזקת הגוף ילפינן דאזלינן אף בתר חזקת הדין, ואי נימא דבדין ספק טומאה ברה"י חלוקין הן זמ"ז, א"כ הרי ה"נ הי' מקום לומר דגם בכל התורה לא אזלינן אלא בתר חזקת הגוף. [↑](#footnote-ref-184)
184. וזה מתפרש היטב אי נימא דהגריעותא דספק למפרע, הוא דהוי ספק גרוע, דליכא ספק לפנינו בשעת הספק, אלא באנו להסתפק מכח הא דחסר לפניך, וע"כ אף הספק דהטהרות הוא ספק גרוע, כיון דשורש הספק הוא מכח ספק דלמפרע. [↑](#footnote-ref-185)
185. ובל' המהרש"א משמע דמדאורייתא לא ילפינן לה כלל מסוטה, אלא דמדרבנן עשו טומאה למפרע כשאר טומאות, ולא עשו כן היכא דאיכא חזקה ואיכא מדאורייתא הכרעה דטהור, ורק היכא דליכא חזקה והו"ל ספק, עשו טומאה דלמפרע כשאר טומאות, - אך בד' הש"ש בש"א פי"ב מבו' שפירש בד' המהרש"א דמטמאינן בספק טומאה למפרע היכא דליכא חזקה, הוא מדאורייתא, וכ"נ בד' הגרע"א בסוגיין. [↑](#footnote-ref-186)
186. וזה מתישב טפי, למש"נ בדף מס' 7 דהא דלא אזלינן בספק טומאה ברה"י בתר חזקה, הוא דין בפנ"ע, ואי"ז מכח הא דספק כודאי, ולא נתחדש הך דינא דלא אזלינן בתר חזקה, אלא בספק דלהבא דאיתרע החזקה, אך בספק דלמפרע דלא איתרע החזקה, שפיר מהני החזקה, - אך גם אי נימא דהא דלא אזלינן בתר חזקה הוא מכח הא דספק כודאי, י"ל דכ"ז הוא היכא דאיתרע החזקה ואיכא ספק לפנינו, דבזה איכא לדינא דספק כודאי, וה"ז מועיל כנגד החזקה, אך כל דלא איתרע וליכא ספק לפנינו כלל, ל"ה כלל כ"ספק" טומאה, ולי"ב לדינא דספק כודאי, - ועמש"כ בזה בכתבי קה"י סימן א' והאבי עזרי בפ"ט מאיסו"ב ה"ג. [↑](#footnote-ref-187)
187. וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' שהק' דבמעל"ע "דקייל טפי משאר טומאות כדפרישית" אמאי החמירו בו לטמאה אף ברה"ר, והרי דאדרבה מכח הא דהוי ספק דלמפרע, יש לטהר טפי ברה"ר, דספק דלמפרע הוא ספק דקייל טפי, וכיון דברה"ר מטהרינן אף בספק דלהבא, כ"ש דיש לטהר בספק דלמפרע. [↑](#footnote-ref-188)
188. וגם מש"כ המהרש"א דלא ילפינן מסוטה לטמאה למפרע, הוא רק היכא דאיכא חזקת טהרה, אינו מתישב למש"כ הרמב"ן והתוס' הרא"ש דספק דלמפרע ל"ה דומיא דהספק דסוטה, וע"כ אף היכא דליכא חזקה ליכא למילף מינה שיהא הספק כודאי, וע"כ הק' התוס' הרא"ש ממה שאמרו במקוה דילפינן מסוטה, ורק למש"כ התוס' דהא דלא מטמאינן בספק דלמפרע הוא משום דלא ילפינן מסוטה לטמאה למפרע, י"ל דהיינו רק במקום דאיכא חזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-189)
189. ולכאו' יש מקום לדון עוד, דל"מ הא דאיכא ריעותא מגופה, רק דל"מ החזקה לטהרה בודאי, אך אכתי מהניא החזקה דלא נטמאה בודאי, וע"ד מש"כ התוס' דאף בסוטה דאיכא רגל"ד ואיתרע חזקתה, מהניא החזקה שאינה טמאה ודאי, וזה כמש"כ הש"ש בש"א פי"ב בישוב משה"ק ע"ד המהרש"א ממתניתין דלקמן י"ד א', - אך זה תליא בביאור הא דדינא דספק טומאה למפרע, הוא רק בדאיכא חזקה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-190)
190. והתוס' הוכיחו דאף ברה"ר טמא ממה שאמרו כי קאמר אוקי מילתא אחזקה כגון ספק נגע וכו' היינו ברה"ר, - וכ"ז הוא לפי מה שגרסו כן בגמ', וכמש"כ בד"ה והלל, אך רש"י לטעמי' דל"ג לה. [↑](#footnote-ref-191)
191. צ"ב במש"כ דתלי גם בשעת מציאת הטומאה, וכן משמע בד' החזו"א בסימן רט"ו בתחילת דבריו דאם הי' דין ספק טומאה על האשה, הי' תלוי אם בשעת מציאת הדם היתה ברה"י או ברה"ר, דלכאו' מציאת הדם אינה אלא השעה שנודע לנו הספק, וחילוק הרשויות תלוי בשעת הספק דהוא בכל המעל"ע, וכ"כ החזו"א בסימן צ"ח סק"ח דאם איכא לדין ספק טומאה בספק דלמפרע, הרי דאף דבשעת המציאה כבר נתחרש ואין בו דעת לישאל, מ"מ ספיקו טמא, דלעולם מציאת הטומאה אח"כ עושה ספק בכל עת העבר, ודינו כאילו עמדנו על ספיקו וטמאנוהו אז מספק. [↑](#footnote-ref-192)
192. לכאו' אף היכא דבתחילת המעל"ע היתה ברה"ר, מ"מ אם במשך המעל"ע היתה גם ברה"י, יש לטמאותה מכח החשש שמא נטמאה בשעה זו שהיתה ברה"י, אך י"ל דאם לא מצינו לטמאותה מתחילת המעל"ע, לי"ב לטומאת מעל"ע, וכמו שאמרו לקמן ל"ו א' דכל דמעל"ע ליכא מפקידה לפקידה נמי לא גזרו בה רבנן. [↑](#footnote-ref-193)
193. ועיי"ש בתו"ד שכתב דדין אין בו דעת לישאל הוא על הטהרות, ומשום דילפינן מקרא דהבשר וגו' דאף שעל המטמא עצמו דין ספק עליו חידשה תורה על הנוגע שיהיה טהור כשהי' באופן שאין בו דעת לישאל. [↑](#footnote-ref-194)
194. ועד"ז צ"ע במש"כ החזו"א בסימן צ"ח סוסק"ו דאף דבגוף הטומאה ליכא לדין ספק טומאה, מ"מ אותן הנטמאין בראי' מיקרו טמאין ולא טומאה עצמה אע"ג דטומאה יוצאת מגופן, והלכך טהור בדבר שאין בו דעת לישאל וכמש"כ התוס' בריש נדה, - וצע"ג, דהרי הא דמטהרינן הכא בדבר שאין בו דעת לישאל לא תלי בהנדה עצמה, אלא בהטהרות שנגעו בה, ודמי לספק בגוף הטומאה, דכיון דליכא ע"ז דין ספק טומאה, לא תלי אם הטומאה עצמה יבד"ל, אלא תלי בהנוגע בטומאה. [↑](#footnote-ref-195)
195. והחזו"א בסימן צ"ח סק"ב כתב לפרש לד' הרמב"ן, דהוא משום משום דאין הנידון אלא על הטהרות, וכדחזינן דתליא אם ספק הטהרות יש בו דעת לישאל, אך אם הי' הנידון על האשה עצמה ודאי היתה מצטרפת לג', כיון דספק טומאתה נולד ברה"ר, ומה לי אם חזיא מגופה או טומאתה מבחוץ. [↑](#footnote-ref-196)
196. וזה כמש"כ התוס' לקמן בד"ה והלל דטהרת ספק טומאה ברה"ר הוא מתרי טעמי, חדא, משום חזקת טהרה, ועוד משום דילפינן לה מסוטה. [↑](#footnote-ref-197)
197. והשער"י בש"א פי"ד הוכיח מזה דדין ספק טומאה הכא הוא על האשה ולא על הטהרות, וכיון דלא מצינו לטהר להאשה משום דהשתא ודאי טמאה היא, אף לא מטהרינן להטהרות, - אך כבר נתבאר לעיל דהדברים צ"ע, דאם דין ספק טומאה הכא הוא על האשה, מ"ט תלי חילוק הרשויות במקום נגיעתה בטהרות. [↑](#footnote-ref-198)
198. ונתחדש עוד בדבריו, דלא תלי במה דאיכא הכרעת חזקה על הספק טומאה, דבמקוה הרי לא מצינו לטהר מכח חזקת המקוה, משום דאיכא כנגד זה לחזקת הטמא, אלא היינו דבדבר שהוחזק לטהרה, לא איכפת לן דהשתא ודאי הוא טמא, דהריעותא מכח הא דהשתא ודאי הוא טמא, אינה מועלת במקום שהוחזק מעיקרא לטהור, וע"כ ה"נ במקוה, ל"מ הא דהשתא ודאי חסר הוא, משום דהמקוה הוא בחזקת שלם. [↑](#footnote-ref-199)
199. והשערי ישר בש"ב פ"ב כתב בתו"ד, דאף דבמסוכן וכו' אמרינן דברה"ר ספיקו טמא וברה"י ספיקו טהור, מ"מ הכא דהוא מילתא דרבנן עשו חיזוק דלא יהא כחוכא, - וי"ל עוד, דהתם הוי כל רגע ספק בפנ"ע, דהמטמא בכל רגע הוא מה שהוא עכשיו מת, ואי"ז מכח מעשה המיתה, ומשא"כ במעל"ע דהוי הכל ספק אחד, דטומאתה היא מכח הראי' שראתה בתחילה. [↑](#footnote-ref-200)
200. ועיי"ש בהמש"ד שכתב דכ"ז הוא בכה"ג דיש לנו להסתפק שנטמאה בשעת נגיעת הטהרות ממש, אך כל שהספק הוא שמא נטמאה קודם לכן, ל"ה כספק טומאה ברה"י. [↑](#footnote-ref-201)
201. אך המי נפתוח שם כתב, דאף דדעת התוס' לקמן דגם טומאת ספק טומאה ברה"י היא רק בספק מגע, מ"מ דעת התוס' הכא דטומאת ספק טומאה ברה"י היא אף בספק ראי'. [↑](#footnote-ref-202)
202. אך עיי"ש שכתב לדון בזה, דאינה טמאה כלל משום המשא כיון שהיא טמאה משום הראי' ושבע לה טומאה, ואף דמכח חזקה אמרינן דאינה טמאה מכח הראי', וכלפי הטומאת משא ל"מ החזקה, (דהו"ל ספק טומאה ברה"י), מ"מ כיון דלהצד שראתה דם היא טמאה מכח הראי', הרי ידוע לנו שלא נטמאה במשא, וכן השיב החזו"א להגרי"ג אידלשטיין שליט"א, ועמש"כ הגר"ר זצ"ל בקונט' חזקות ורשויות סו"ס ד' לדון בזה. [↑](#footnote-ref-203)
203. אך השערי ישר בש"א פי"ד הוכיח מד' התוס' אלו דגם על גוף הדם איכא לדין ספק טומאה, ול"ד לספק שרץ ספק צפרדע ולספיקא דמסוכן דליכא עלייהו לדין ספק טומאה, דהתם הוא משום דאין הספק נוגע עליהן, ועיי"ש שהוכיח כן ממה שלא הק' התוס' אלא מדינא דדם תבוסה, ושבקו משנה ערוכה דמסוכן, וגם לא הק' מההיא דנגע באחד בלילה ואין ידוע אם חי או מת דר"מ מטהר ברה"ר. [↑](#footnote-ref-204)
204. והשערי חיים בכתובות סימן כ"ה סק"ד הוכיח כד' המהר"ם ממש"כ השטמ"ק בב"ק י"א א' בשם הרא"ש בדין שליא שיצא מקצתה, דהא דמהני ספק ספיקא לטהר אף ברה"י, הוא משום דלא ילפינן מסוטה טומאת ראי', ומ"מ בחד ספיקא מטמאינן ולא מוקמינן לה בחזקת טהרה, עיי"ש, - וצ"ב דלא נתפרש בד' הרא"ש דהא דלא מוקמינן לה בחזקת טהרה הוא מכח דינא דספק טומאה ברה"י, וי"ל דהוא מטעם אחר, וכאשר כן צ"ל למש"כ התוס' שם דלאסרה לבעלה לא ילפינן מסוטה. [↑](#footnote-ref-205)
205. שמא מכוון דבריו הוא למה שאמרו בגמ' דאשה מרגשת בעצמה, ודאם איתא דהוה דם מעיקרא הוה אתי, וס"ל דאף לל"ק דטעמא דשמאי הוא משום חזקה, היינו דמה"ט לא החמיר בתרומה וקדשים, אך הא דמדינא לי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י, הוא מכח הני טעמי, דמה"ט אי"ז אלא חששא בעלמא, ומצינו בתוס' הרא"ש בקידושין ע"ט א' שכתב לדעת רב, דגם לל"ק בעינן לה"ט דאשה מרגשת ודאם איתא דהוה דם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-206)
206. ובתשו' הרי"ד סימן ק"ח כתב כן בטעם הא דלא מטמאינן בבית המנוגע שספק אם נחסר הנגע קודם שטימאו הכהן משום ספק טומאה ברה"י, דהוא משום דלא הוחזקה שם טומאה, וכתב דהא דתנן בטהרות פ"ו מ"ד דספק הי' שם כשיעור ספק ל"ה שם כשיעור טמא, הוא כשהי' שם מתחילה כשיעור, ומספק"ל אם נתמעטה הטומאה. [↑](#footnote-ref-207)
207. שמא יש לפרש לדבריו, דהוא משום דעל האשה עצמה ליכא לדין ספק טומאה, ומוקמינן לה בחזקת טהרה, וע"כ כלפי הטהרות אי"ז ספק טומאה, שהרי לא ראינו שום טומאה, דאף דראינו שנטמאה האשה עכשיו, מ"מ כלפי למפרע לא ראינו שום טומאה, משום דהאשה בחזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-208)
208. צ"ב, דה"ט דשאני סוטה דאיכא רגל"ד לא אמרוהו בגמ' אלא לר"ש, אך רבנן הרי פליגי וס"ל דספק טומאה ברה"י טמא אף בדליכא רגל"ד. [↑](#footnote-ref-209)
209. אך בתשו' הרי"ד סימן ק"ח מבו' דכל דלא הוחזקה טומאה שם ליכא לדין ספק טומאה אף בדליכא חזקת טהרה על גוף הטומאה, עיי"ש, וצע"ג לפ"ז מההיא דמסוכן. [↑](#footnote-ref-210)
210. ולפ"ז נמצא, דאחר שאמרו בגמ' דכיון דאיכא ריעותא מגופה לא מוקמינן לה בחזקת טהרה, הדר דינא דיש בזה לדינא דספק טומאה ברה"י, וי"ל כן גם לתי' בתרא דהר"ן דבספק טומאה דלמפרע לא מטמאינן, ולפי משמעות ד' הר"ן דהיינו דבכה"ג מוקמינן לה אחזקתה, ול"מ הספק טומאה להרע את חזקתה, אך אחר דלא מוקמינן לה בחזקת טהרה, תו איכא בזה לדינא דספק טומאה ברה"י, (וכ"כ בחי' הגרע"א לדעת המהרש"א), ומתישב לפ"ז משה"ק הראשונים דמ"ט לא מטהרינן משום חזקת טהרה דהטהרות, וזה ניחא גם לתי' בתרא דהר"ן, די"ל דכלפי חזקת הטהרות לא חשיב כלמפרע, כיון שאנו דנים לטמאותם עכשיו, ועכשיו איכא ריעותא, - וניחא עוד לפ"ז, דהנה בד' הר"ן לקמן ג' א' מבו' בפשוטו, דהא דספק טומאה ברה"ר טהור, הוא רק משום החזקת טהרה, וצ"ע לפ"ז, דמה מקום יש לחלק בדין מעל"ע בין רה"י לרה"ר, כמו שנקט הר"ן גופי', הרי במעל"ע טעם טומאתה הוא משום דליכא חזקת טהרה, וא"כ הי' לנו לטמאות מספק אף ברה"י, ולהנ"ל ניחא, דאף דלהאשה עצמה ליכא חזקת טהרה, מ"מ איכא חזקת טהרה להטהרות, וע"כ לא מטמאינן אלא ברה"י ולא ברה"ר. [↑](#footnote-ref-211)
211. ובפשוטו הוא משום דכל שהוכרע דין האשה שהיא טהורה, ליכא ספק כלל על הנוגע בה, וע"כ לי"ב לדין ספק טומאה ברה"י, - אך י"ל עוד דהוא משום דכל הא דל"מ חזקה בספק טומאה הוא בדהויא החזקה על הספק טומאה עצמו, דההלכתא דספק טומאה היא, דמפקינן לי' מחזקתי', ולא חזינן לי' בחזקת טהרה, (כאשר כ"ה בל' התוס' הרא"ש בסוגיין), אך כל דהוי החזקה על ספק דהאשה דלי"ב לדין ספק טומאה, שפיר מהניא חזקה זו להכריע גם את הספק טומאה. [↑](#footnote-ref-212)
212. והעירו דכ"נ גם למש"כ התו"י לעיל ב' א', דהא דמטהר שמאי מעל"ע ברה"י, ול"ד לקופה ולנגע באחד בלילה דמטמאינן ברה"י, הוא משום ביטול פו"ר, ולפ"ז בע"כ דהכא איירי אף ברה"ר, דאם איירי רק ברה"י, מאי פריך מינה לשמאי, הרי לא טיהר שמאי ברה"י אלא משום ביטול פו"ר. [↑](#footnote-ref-213)
213. והרשב"א והמאירי הוכיחו דבמבוי לא מטמאינן בודאי אלא תולין, מהא דתני לה לקמן נ"ו א' בהדי כתם הנמצא בחלוק. [↑](#footnote-ref-214)
214. ובחי' הר"א שם כתב לפ"ז דאף לשמאי פריך, וכ"כ המאירי בשם י"מ, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-215)
215. והא דבעינן בזה לדינא דתרתי לריעותא, היינו משום דאל"כ הוה מוקמינן להמבוי בחזקתו, ול"ה דין ספק טומאה על הספק שעל הטהרות, וכמש"כ הר"ן בריש פירקין דהא דבספיקא דמעל"ע ליכא לדין ספק טומאה, הוא משום דמוקמינן להאשה בחזקתה, וה"נ במבוי דכוותה, ורק משום דהוי כתרתי לריעותא, ולא מוקמינן להמבוי בחזקתו, הדר דינא דיש בזה לדין ספק טומאה ברה"י על הטהרות. [↑](#footnote-ref-216)
216. אך בהגה' הרד"ל בסוגיין נקט דבמבוי מטמאינן אף לחולין משום דהו"ל כתרתי לריעותא, - והיינו דכל הא דבמעל"ע לא מטמאינן לחולין, הוא משום דמדינא איכא חזקת טהרה, ומשא"כ הכא דחשבוהו חכמים כתרתי לריעותא דלא מוקמינן אחזקה, ומש"כ רש"י ודעימי' דלא פריך מינה להלל, הוא משום דהומ"ל דאף במבוי לא מטמאינן אלא בתרומה וקדשים, אך לפ"מ דמשני דטעם הא דמטמאינן במבוי הוא משום דהו"ל כתרתי לריעותא, י"ל דמכח זה מטמאינן אף בחולין. [↑](#footnote-ref-217)
217. ואמנם מבו' בדבריו דכ"ז הוא לדעת רש"י דמעל"ע טהור ברה"ר, אך לדעת התוס' דמעל"ע טמא אף ברה"ר, הרי דאף אם איירי הכא אף ברה"ר, מ"מ ליכא למיפרך מינה להלל, - וצ"ע, שהרי הטעמים שכתבו התוס' דטומאת מעל"ע היא אף ברה"ר לא שייכי במבוי, וכנ"ל, - וצ"ל דמ"מ לא מצינו למיפרך מינה להלל, שהרי אם במבוי מאיזה טעם מטמאינן אף ברה"ר, שפיר י"ל דזהו גם טעם הא דמטמא הלל אף ברה"ר. [↑](#footnote-ref-218)
218. ויש להוסיף, שהרי דעת הרשב"א ודעימי' דאף במעל"ע מטהרינן ברה"ר, ואף למש"כ הרשב"א לדון דמטמאינן אף ברה"ר משום דלא ליהוי מילתא דרבנן כחוכא, אי"ז שייך בשרץ שנמצא במבוי, וע"כ הדין נותן לטהר בזה ברה"ר, כיון דלא חשיב כודאי טומאה, והו"ל בכלל ספק טומאה ברה"ר דטהור, - וכן משמע קצת בתשו' הרשב"א ח"א סימן שנ"ט דלא מטמאינן בשרץ שנמצא במבוי אלא ברה"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-219)
219. וצ"ל לפ"ז דגם במבוי חשבינן לה כספק דלמפרע, אף דודאי דדין הספק טומאה במבוי הוא על הטהרות, וזה אינו מתישב למש"כ השערי ישר דכל הא דבנדה חשיב כספק טומאה דלמפרע הוא רק משום דדין הספק טומאה הוא על האשה עצמה, - ויש להוסיף, דלפ"ז י"ל קצת דמה"ט הוא שלא פירשו התוס' בריש פירקין דטעם הא דליכא במעל"ע לדין ספק טומאה ברה"י הוא משום דהוי ספק ראי', והוצרכו לטעמא קמא דהו"ל ספק דלמפרע, והיינו משום דאף דבדין מעל"ע שפיר מצינו לפרש דהא דלי"ב לדין ספק טומאה ברה"י, הוא משום דהוי ספק ראי', מ"מ מהא דפרכינן משרץ שנמצא במבוי מוכח כתי' קמא דלא ילפינן מסוטה לטמאות למפרע. [↑](#footnote-ref-220)
220. ושמא יש מקום לומר, דכל מש"כ האחרונים דליכא חזקה בכה"ג, הוא רק היכא דאיכא ספק לפנינו, אך אם ליכא ספק לפנינו אף בכה"ג איכא חזקה, ולפ"ז י"ל, דגם בגונא דנמצא עכשיו שרץ, כיון דקודם מציאתו ל"ה ספק לפנינו, שפיר איכא בזה חזקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-221)
221. וכ"ה מוכח למש"כ הבית מאיר בריש פירקין לדעת הר"ן, דהא דבמעל"ע לא אזלינן בתר חזקת הטהרות, הוא מדינא דספק טומאה ברה"י, דכיון דל"מ חזקת האשה, משום דאיכא ריעותא מגופה, ובאנו לדון על הטהרות, יש בזה לדין ספק טומאה ברה"י דלא אזלינן בתר חזקה, ולפ"ז הרי דאם הכא ליכא חזקה על המבוי, אין לטהר משום חזקת הטהרות, דהו"ל ספק טומאה ברה"י, אך זה מתישב אי נימא דאיירי הכא אף ברה"ר. [↑](#footnote-ref-222)
222. אך יש לפקפק בזה, דאדרבה אם הי' בזה גם לחזקת הטהרות, ל"ה חשבינן לה כתרתי לריעותא, כיון דכנגד ב' הריעותות איכא לחזקת המבוי ולחזקת הטהרות, וע"ד משה"ק הראשונים במקוה שנמדד ונמצא חסר, דמטמאינן משום תרתי לריעותא, דמ"ט לא מטהרינן משום חזקת הטהרות, והיינו דאם הוה מטהרינן משום חזקת הטהרות, ל"ה חשבינן לה כתרתי לריעותא, וי"ל. [↑](#footnote-ref-223)
223. אך דרך זו אינה מתישבת למש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דבמעל"ע לא מטהרינן משום חזקת הטהרות, הוא משום דודאי נגע, והרי דאל"כ הוה מטהרינן משום חזקת הטהרות, ול"ה בזה לדינא דספק טומאה ברה"י, אף דדעת הרמב"ן ודעימי' דטומאת מעל"ע היא רק ברה"י. [↑](#footnote-ref-224)
224. ובדעת הראב"ד שהק' מזה, נראה דס"ל כדעת רש"י ודעימי' דלא הוצרכו לה"ט דבמבוי איכא תרתי לריעותא אלא לדעת שמאי, אך לדעת הלל ל"ב לזה, ואמנם דלדעת רש"י גופי' מתישב קו' הראב"ד בע"א, דהא דמטמאינן בשרץ שנמצא במבוי הוא לתרומה וקדשים, והתוספתא דקבר הנמצא י"ל דאיירי לחולין, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-225)
225. הערול"נ הק' דא"כ מאי פריך ממבוי שנמצא בו שרץ, הרי גם התם נימא דכיון דאם הוא יבש בע"כ דמטמא למפרע, לא פלוג רבנן, - וכתב דכשנמצא שרץ י"ל דאף כשהוא יבש אין לטמאות למפרע, משום דיתכן שהובא למבוי כשהוא יבש. [↑](#footnote-ref-226)
226. והרמב"ן וחי' הר"א הוכיחו דודאי דאיכא לטעמא דחזקה, דאל"כ מ"ט בשוטה אין שורפין אף ברה"ר, - אך בד' הר"ן מבו', דגם בלא ה"ט דחזקה לא היו שורפין אלא ברה"י מדינא דספק טומאה ברה"י, והיינו דאף דבמעל"ע ליכא לדינא דספק טומאה ברה"י, היינו רק מכח הא דמוקמינן להאשה בחזקת טהרה, אך בלא"ה הי' בזה לדין ספק טומאה ברה"י, וכמשמעות ד' הר"ן בריש פירקין, (וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן בע"ב), - ובדעת הרמב"ן והר"א צ"ל, דאלמלי ה"ט דחזקה, והיינו דנימא דאי"ז חזקה כלל כיון דאיכא ריעותא בגופה, הוה אזלינן בתר השתא, ומכח זה הוה מטמאינן בודאי אף ברה"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-227)
227. בחי' הגרע"א עמד בזה, דהרי י"ל דכיון דראתה בלא הרגשה ואין טומאתו אלא מדרבנן, לא גזרו לטמאות למפרע, דהו"ל כספק דרבנן, ועיי"ש שכתב דהתוס' הוכיחו דאין לטהר מכח ה"ט, דאל"כ ל"ה בעינן להא דאשה מרגשת בעצמה וכו', דתיפו"ל דכיון דעד עכשיו לא הרגישה, הרי דאף אם ראתה למפרע, מ"מ אין טומאתה אלא מדרבנן, ואין לטמאותה מספק, ובע"כ דאף בכה"ג דאין טומאתה אלא מדרבנן הי' לנו להחמיר מספק, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, - אך הפליתי בסימן קפ"ג סק"א בתו"ד נקט דבגונא דאין טומאתו אלא מדרבנן לא גזרו לטמאות למפרע, דהו"ל ספק דרבנן, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' התוס', והגרע"א שם תמה על דבריו. [↑](#footnote-ref-228)
228. והאו"ש בפ"ט מאיסו"ב הכ"ט בתו"ד כתב לפרש לדבריהם דהוא למש"כ לעיל דכל הא דבעינן לה"ט דאשה מרגשת בעצמה, הוא דמה"ט לא עבדינן סייג בקדשים, אך עיקר הא דמטהרינן הוא משום החזקה, ובזה שפיר י"ל דכיון דרוב פעמים מרגשת וליכא למעבד סייג, לא פלוג רבנן ולא עשו סייג אף כשלא הרגישה עכשיו. [↑](#footnote-ref-229)
229. אך החזו"א בסימן צ"ו סקי"א כתב די"ל דכל שראתה בהרגשה לא מטמאינן מעל"ע, ואך דשמאי ס"ל דברוב פעמים מרגישה וע"כ לא פלוג רבנן, והלל ס"ל דכשמצאה ע"י בדיקה טמאה למפרע, ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז למה שאמרו דטעמא דהלל הוא משום דכסבורה הרגשת מ"ר הוא, ובסו"ד כתב דיותר נראה דהלל מטמא אף כשהרגישה, וכ"כ בסימן צ"ז סק"ב. [↑](#footnote-ref-230)
230. ובד' החוו"ד בסימן ק"צ סק"א בתו"ד נראה, דבראתה דם בהרגשת פתיחת המקור, לא מטמאינן למפרע, דאין לחוש שדם זה יצא מאתמול, שהרי עכשיו הוא שנפתח מקורה, ורק בהרגשת זיבת דבר לח הוא דמטמאינן למפרע, עיי"ש, - אך בתשו' חת"ס יו"ד סימן קמ"ה כתב דממה שאמרו הכא דישינה אגב צערה מיתערא, מוכח דכל הרגשה היא מחמת צער, ולא זיבת דבר לח בעלמא, דפשוט דע"י זיבת דבר לח לא מיתערא. [↑](#footnote-ref-231)
231. אך המרומי שדה בריש פירקין כתב דכל שראתה בהרגשה אין לחוש שראתה מקודם בלא הרגשה, ואינה מטמאה מעל"ע. [↑](#footnote-ref-232)
232. והיינו דחיישינן דמקצת מן הדם שמצאה עכשיו, יצא מעיקרא, - וע"כ ל"ד למש"כ התוס' בע"ב ד"ה לאביי דאין לחוש שמא דם אחר נפל קודם בדיקה. [↑](#footnote-ref-233)
233. ועיי"ש שכתב דמסוגיית הגמ' הכא ומד' התוס' בע"ב ד"ה איכא בינייהו מבו' דלא כן, אלא אף הלל מודה לה"ט דמדלא ארגשה, ולא החמיר אלא לתרומה וקדשים. [↑](#footnote-ref-234)
234. והרמב"ן והר"ן כתבו די"ל דאיכא שוטה שיודעת לישאל אם נגעה אם לאו ואין לה הרגשה בראיית דמים. [↑](#footnote-ref-235)
235. מבו' בדבריהם דמעל"ע מטמא חולין לענין לטמאות תרומה וקדשים, וע"כ אף דהאדם הנוגע הוא כחולין, מ"מ הוא טמא לענין קדשים, ובחי' הגרע"א לקמן ו' א' נסתפק בזה, והחזו"א בסימן רט"ו לדף ד' א' ד"ה והנה הר"מ נקט לטהר בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-236)
236. והוא מוכח כן גם מד' התוס' הכא, דאם הוא אזלינן בתר שעת הספק שראתה, ל"ה מהני מידי הא דהנוגע בה יבד"ל, ובע"כ דאזלינן בתר הנגיעה בטהרות, דבעינן שיהא מגע דיבד"ל, וא"כ אף אם ישינה חשיבא כאין בו דעת לישאל, מ"מ שפיר ניחא הא דמטמאינן להטהרות שנגעה בהן אחר שניעורה, דהוי מגע דיבד"ל. [↑](#footnote-ref-237)
237. והרמב"ן וש"ר הוכיחו דקו' הגמ' דלא נטמא אף מכאן ולהבא, דאל"כ מאי פרכינן מינה לשמאי, הרי דעת ר"ש בן אלעזר לקמן נ"ג ב' דכתם אינו מטמא למפרע. [↑](#footnote-ref-238)
238. ולפ"ז לכאו' הדין נותן דבשרץ שנמצא במבוי יש לטמאות אף בחולין, אף לדעת הסוברים דלא מטמאינן התם בודאי אלא תולין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-239)
239. ומש"כ התוס' בסוגיין בסוד"ה והא איכא דאין לנו לתלות בכתמים ולומר דמעלמא אתי אפי' לחולין וכו' אפי' למפרע, מבו' בד' הגר"ז במהדו"ב בסימן קפ"ג ד"ה והא דלא אתרעאי דהיינו דמטמאינן אפי' בחולין מכאן ולהבא, ואפי' למפרע בתרומה וקדשים, - אך בגל' הגרע"א על הרמב"ם בפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ט הביא מד' התוס' אלו דכתם טמא אף לחולין ולמפרע, וכ"כ הגרע"א לקמן ו' א' בפשיטות דכתם מטמא למפרע אף לחולין, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-240)
240. ובד' התוס' הרא"ש שם מבו' דאלמלי ה"ט, הי' לדין מקולקלת למנינה אף ברואה, הגם דטומאת מעל"ע היא רק לתרומה וקדשים, ואזיל לטעמי' דס"ל דאף כתם אינו מטמא למפרע אלא לתרומה וקדשים, וכמש"נ לעיל, ומ"מ היא מקולקלת למנינה, - אך בחי' הגרע"א לקמן ו' א' הוכיח מהא דהרואה כתם מקולקלת למנינה, דה"נ היא מטמאה למפרע אף לחולין. [↑](#footnote-ref-241)
241. והערול"נ כתב דמש"כ התוס' לעיל בסוגיין בד"ה ואיבע"א דגם לפ"מ דמפרשינן דטעמא דשמאי הוא משום דאשה מרגשת, ס"ל דגם לטעמא דהעמד אשה על חזקתה, וע"כ הוא דאינו מטמא שוטה למפרע אף לחולין, הוא משום דמש"כ הכא דגם בשוטה מהני טעמא דהרגשה, הוא שלא לטמאותה בודאי, אך הא דלא מטמאינן כלל בחולין, הוא משום דהעמד אשה על חזקתה, וכ"נ בד' המהרש"א לעיל בסוגיין, - וצ"ע דא"כ אכתי איכא למירמי ממקוה דמטמאינן למפרע אף לחולין, וזה כמשה"ק הפרד"ר ע"ד התוס' בתי' בתרא, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-242)
242. והערול"נ כתב די"ל דבמקוה לא מטמאינן אלא בתרומה וקדשים, - אך בד' התוס' הרא"ש בסוד"ה אמר הלל מבו' דפשיטא לי' דבמקוה מטמאינן אף בחולין. [↑](#footnote-ref-243)
243. הפתחי נדה כתב דקו' זו היא לתי' קמא דלהך לישנא דאשה מרגשת וכו' לא מפלגינן כלל בין חדא לריעותא לתרתי לריעותא, אך לתי' בתרא דידע דמהני טעמא דתרתי לריעותא לשרוף, י"ל דמה"ט הוא דבמקוה מטמאינן אף ברה"ר. [↑](#footnote-ref-244)
244. והמהרש"א עמד לפ"מ שנקטו התוס' מעיקרא דגם ללישנא דאם איתא דהוי דם מודה שמאי בשוטה, דא"כ הומ"ל דאיכא בין הני לישני להך לישנא שוטה, - והפתחי נדה כתב דזה נתישב במש"כ הראשונים דהא דפריך דמאי איכא בין הני לישני וכו', הוא דמ"ט פליגי הני לישני על לישנא קמא דמפרש למתניתין כפשטה. [↑](#footnote-ref-245)
245. והרש"ש הק' ע"ז ממה שאמרו לקמן ה' א' דס"ד דבדיקה שלאחר תשמיש לא תהא כפקידה, משום דשמא תראה טיפת דם ותחפנה ש"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-246)
246. אך לדעת הרמב"ן והר"ן אין לישב כן, דמשמעות דבריהם דהא דבקופה מטמאינן בודאי הוא אף בחולין, ולפ"ז אין לומר דמ"מ במעל"ע תולין כדי שלא יהא לבו נוקפו ופורש, וכאשר כ"ה מוכח מהא דפרכינן לעיל דמ"ש ממקוה דכל טהרות שנעשו על גביו טמאות ודאי, ולא משני דהא דבמעל"ע תולין הוא כדי שלא יהא לבו נוקפו ופורש, וכמש"נ בהערה הבאה, והתוס' ותוס' הרא"ש שתירצו כן הוא למש"כ גם הא דמטמאינן בקופה ובנגע באחד בלילה אי"ז אלא לתרומה וקדשים. [↑](#footnote-ref-247)
247. והתוס' לעיל שם הק' לפ"ז בהא דפרכינן לעיל דמ"ש ממקוה דכל טהרות שנעשו על גביו טמאות בודאי, דמ"ט לא משני דשאני במעל"ע דלבו נוקפו ופורש, - אך התוס' הרא"ש כתב לישב דכיון דבמקוה מטמאינן בודאי אף בחולין, לא מסתבר למימר דהכא תולין משום שלא יהא לבו נוקפו ופורש, ול"מ ה"ט דלבו נוקפו, אלא דמה"ט ל"ד לקופה שהחמירו בקדשים לשרוף, - וי"ל דהתוס' שהק' כן, הוא משום דס"ל די"ל דגם הא דתנן במקוה דכל טהרות שנעשו על גביו טמאות, הוא רק בתרומה וקדשים, וכ"ה מבו' בד' החידוד הלכות לעיל ב' ב', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-248)
248. ועיי"ש שהק' דמ"ט קאמר שמאי להלל דטעה, הרי לפ"מ דס"ל להלל דאשה כאינה בדוקה דמיא, שפיר פריך לי' מקופה, והו"ל לשמאי להשיב דאשה בדוקה היא, וכתב די"ל דשמאי הוה סבר דהלל נמי ס"ל דאשה בדוקה, - והחידוד הלכות הוסיף לפרש דהיינו דס"ל דאף דאשה בדוקה, מ"מ יש לעשות סייג בקדשים, והא דמטהר שמאי הוא משום דאם איתא דהוי דם וכו', וע"ז פריך מקופה, וע"ז משני שמאי דטעמא דידי' הוא משום דאשה בדוקה היא ולא עבדינן סייג, ולמאי דטעית דטעמא דידי הוא משום דאם איתא דהוי דם, ל"ק מקופה דלזו יש שולים, - ועיי"ש שהק' ע"ז מסוגיית הגמ' לקמן, ועמש"כ בזה הפתחי נדה לקמן שם עמ' ס', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-249)
249. ולכאו' הוא כמש"כ הרשב"א לעיל ב' ב' בסו"ד, דהא דבמעל"ע ליכא לדינא דספק טומאה, הוא משום דספק ביאה הוא וכו' ול"ה דומיא דסוטה דודאי נסתרה במקום הראוי לטומאה, אך יש מקום לפרש לדבריו כמש"כ התורי"ד לעיל שם, דבודאי מגע וספק טומאה ליכא לדינא דספק טומאה. [↑](#footnote-ref-250)
250. אך למש"כ הרמב"ן בריש פירקין דהא דבמעל"ע ליכא לדין ספק טומאה ברה"י הוא משום דחששא בעלמא הוא, ולמש"כ התוס' הרא"ש שם דהוא משום דאין הספק ראוי כלל להתברר בשעת מעשה, לכאו' בקופה שפיר שייך דינא דספק טומאה ברה"י, וכ"ה מבו' בפשוטו בפירש"י לקמן ד' ב' (ד"ה מכדי), ויתבאר בעזה"י במקומו, - והנה אמנם התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין כתב בדעת חזקי' דבקופה בדוקה ליכא לטומאת ספק טומאה ברה"י, משום דאם איתא דהוה שרץ מעיקרא הוה חזי לי', אך משמעות דבריו דלדעת ר' יוחנן יש בזה לטומאת ספק טומאה ברה"י, וגם לדעת חזקי' י"ל דבקופה שאינה בדוקה ברה"י יש לטמאות גם מכח דינא דספק טומאה ברה"י, וזה לטעמי' דרק במעל"ע ליכא לטומאת ספק טומאה ברה"י, משום דאין הספק ראוי להתברר בשעת מעשה, - אך קשיא טובא דא"כ מ"ט לא מטמאינן בזה אלא לתרומה וקדשים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-251)
251. שהרי כלל הרמב"ם שם קופה שאינה בדוקה וקופה בדוקה, ובקופה בדוקה ודאי דלא מטמאינן אלא ברה"י, דלא עדיף מראוהו חי מבערב דטהור ברה"ר, ומה שסתם הרמב"ם בזה, הוא משום דבהלכה הקודמת איירי ברה"י, וגם שאר הדינים שבפרק זה הם ברה"י. [↑](#footnote-ref-252)
252. ואמנם למש"כ שם די"ל דמעל"ע טמא אף ברה"ר משום דאל"כ הו"ל כחוכא, י"ל דבקופה ליכא לה"ט ולא מטמאינן ברה"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-253)
253. ולמש"נ לעיל בדעת התוס' דבקופה שורפין, מבו' דאף בקופה בדוקה י"ל דשורפין, וה"נ הא דמטמאינן ברה"י אף בראוהו חי מבערב, (דדימו התוס' זל"ז) הוא גם לשרוף, - וצ"ל לפ"ז, דאף במבוי שנמצא בו שרץ שורפין, ומש"כ התוס' בע"א דלא פריך אלא לשמאי, היינו משום דלהלל ניחא הא דבמעל"ע תולין, דהוא משום דלבו נוקפו ויבטל מפו"ר, וכמש"כ התוס' לעיל ב' א', דמה"ט הוא דבנגע באחד בלילה שורפין ובמעל"ע תולין. [↑](#footnote-ref-254)
254. וצ"ע בד' הרמב"ן וחי' הר"א לעיל שם דמשמע דלאידך לישני מיירי שמאי והלל בקופה בדוקה, וע"כ הוצרכו לפרש טעמים אחרים בהא דבקופה שורפין ובאשה תולין, ולא פירשו דהוא משום דאשה בדוקה היא. [↑](#footnote-ref-255)
255. ובדעת הרשב"א והריטב"א צ"ל, דאף דמשמעות דבריהם לעיל ב' ב' דהא דמטהרינן בראוהו חי מבערב הוא אף ברה"י, היינו רק דכה"ג אינו טמא ודאי לחולין, אך אף בכה"ג י"ל דתולין בתרומה וקדשים, וניחא לפ"ז לישנא דהתוספתא דרבנן מטהרי מפני שזה ספק טומאה ברה"ר, והיינו דמה"ט מטהרינן לגמרי אף לתרומה וקדשים, וע"כ שפיר י"ל דאף בקופה בדוקה תולין לתרומה וקדשים, וגם לדעת הרמב"ן בעכצ"ל כן להך לישנא דפלוגתא דחזקי' ור' יוחנן הוא בקופה בדוקה, דלר' יוחנן דבקופה בדוקה תולין, ה"נ בנגע באחד בלילה וראוהו חי מבערב תולין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-256)
256. אך התוס' לעיל שם סוד"ה מעל"ע כתבו דבנגע באחד בלילה ליכא ריעותא מגופה, ולכאו' ה"ה בקופה, כאשר כ"ה מבו' בד' התוס' בסוגיין (ד"ה כי פליגי) דמדמו זל"ז. [↑](#footnote-ref-257)
257. אך החזו"א בסימן רט"ו בהערות לסוגיין כתב דאין אנו מסופקים שמא הי' השרץ מתחילה בבור ונדלה בדלי, אלא מחזקינן שהי' בדלי האחרון, ומ"מ אפשר שצף בדליתו ונגע בדליים אחרים. [↑](#footnote-ref-258)
258. וצ"ב דמ"ט לפי' זה לי"ב לטהרת טומאה צפה, והחס"ד בטהרות פ"ה ה"ו הביא מהחזון נחום שהוכיח מזה דטהרת טומאה צפה הוא רק ע"ג מים, ולא ע"ג שאר משקין, - וי"ל עוד למש"כ המקו"ח בסימן תס"ז סק"ט בתו"ד, דטהרת ספק טומאה צפה, הוא רק בספק נגע בטומאה צפה, אך בגונא דהספק אם הי' שם שרץ, ואם הי' שם שרץ ודאי נטמאו המשקין, לי"ב לטהרת ספק טומאה צפה, וכ"כ החזו"א טהרות סימן י"ג סק"ט בתו"ד, אך הכס"מ בפי"ז משאה"ט ה"א נקט לא כן, והמקו"ח שם תמה על דבריו. [↑](#footnote-ref-259)
259. והחזו"א בסימן רט"ו בד"ה קופה שאינה בדוקה נסתפק אם היינו משום דבעינן בדיקה במקום זה, או היינו דלא חשיב כקופה בדוקה אלא כשזוכר בדיקתה, - ועיי"ש שכתב לסייע לדרך זו, מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש בטהרות פ"ד מ"ד דקבר שנמצא מטמא למפרע, בא אחד ואמר ברי לי שלא הי' כאן קדם לכ' שנה אין טמא אלא משעת מציאה. [↑](#footnote-ref-260)
260. וצ"ע במש"כ הרמב"ן לקמן בסוגיין דבקופה בדוקה לכו"ע אמרינן אוקי אחזקי' ואפי' לתלות, - וצ"ל דלא קאי להך לישנא דלר' יוחנן תולין אף בקופה בדוקה, וכ"נ בחי' הר"א. [↑](#footnote-ref-261)
261. ולכאו' אזיל רש"י לטעמי' דס"ל דקופה בדוקה היינו שבדקה בשעה שנתן טהרות לתוכה, ול"מ הא דהיתה בדוקה מעיקרא, וה"נ ס"ל דבאשה ל"מ הא דפסקה בטהרה, ול"ה כבדוקה אלא מכח הא דהיא בודקת כל שחרית וערבית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-262)
262. וכ"ה גם לדעת הרשב"א והריטב"א דבקופה לא מטמאינן בודאי אלא לתלות, והיינו רק בתרומה וקדשים, - ואך דלדעתם כ"ז הוא בדין קופה דהו"ל כספק ביאה, ודמי למעל"ע, אך בנגע באחד בלילה דהוא ודאי מגע, מטמאינן בודאי. [↑](#footnote-ref-263)
263. ועיי"ש שכתב עוד, דאף אם חשבינן לה כאינה בדוקה משום דשכיחי בה דמים, מ"מ חזקת טהרה יש לה, - ולכאו' ביאור דבריו, דבדינא דאינה בדוקה נכלל תרתי, חדא, דמכח זה לי"ב חזקת טהרה, ועוד, דמכח זה אזלינן בתר שעת מציאתן, כיון דאף מעיקרא הי' ראוי להסתפק אם יש בה שרץ, והא דאשה שכיחי בה דמים, אינו טעם דלא יהא בה חזקת טהרה, - וע"כ כל הא דפריך הלל לשמאי דאי אתה מודה בקופה, הוא רק להך לישנא דאי הוה דם, דלהך לישנא מודה שמאי דלא אזלינן באשה בתר חזקה משום דאיכא ריעותא מגופה, וזהו דפריך הלל דמ"ש מקופה שאינה בדוקה דמטמאינן, אך להך לישנא דחזקה, דטעמא דשמאי הוא משום דאוקי איתתא אחזקתה, ליכא למיפרך מהא דמטמאינן בקופה שאינה בדוקה, דשאני קופה שאינה בדוקה דלי"ב חזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-264)
264. והתו"י שם הק', דהרי ר' יוחנן מטמא אף בקופה בדוקה, והק' עוד דהרי אף בראוהו חי מבערב מטמאינן ברה"י, וכתב דטעמא דשמאי הוא משום ביטול פו"ר, - ובדעת התוס' צ"ל דאה"נ דהא דמטמא ר' יוחנן אף בקופה בדוקה וכן הא דמטמאינן בראוהו חי מבערב ברה"י הוא דלא כשמאי, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן צ"ו סק"ג. [↑](#footnote-ref-265)
265. ויש להוסיף, שהרי התוס' לעיל שם הק' דמ"ט דשמאי דמטהר, הרי אשה כאינה בדוקה דמיא, - והרי דאף דשמאי לא ס"ל לה"ט דאיכא ריעותא מגופה, מ"מ הי' לו לטמאות מכח הא דאשה כאינה בדוקה, - וא"כ להלל דס"ל דאשה כאינה בדוקה, מ"ט בעינן להא דאיכא ריעותא מגופה. [↑](#footnote-ref-266)
266. ואין לומר דהא דאיכא ריעותא מגופה, הוא חד טעמא עם הא דאשה כאינה בדוקה דמיא, דמלבד דאי"ז במשמעות הדברים, גם הוא נסתר ממש"כ התוס' לעיל ב' א' בסוד"ה מעל"ע, דאף לר"מ דמטהר בנגע באחד בלילה ולא ראוהו חי, שאני אשה דאיכא ריעותא מגופה, והרי דב' ענינים הם, - וכ"נ גם מהא דס"ד בסוגיין דאשה כבדוקה דמיא, והרי דאף שכבר אמרו לעיל דאיכא ריעותא מגופה, מ"מ ס"ד דכבדוקה דמיא. [↑](#footnote-ref-267)
267. ועיי"ש שכתב דגם לפ"ד התוס' בעכצ"ל דהא דמטהרינן במכוסה הוא משום דאלימא חזקת טהרתה, דאל"כ הרי כיון דנמצא עכשיו שרץ, כ"ה דאיכא למימר שנפל עכשיו, ה"נ איכא למימר שנפל מעיקרא, ובע"כ דהא דמטהרינן במכוסה הוא משום דאלימא חזקת טהרתה שאינה מיועדת להתקלקל, ואף שהיא מקולקלת לפנינו, לא החמירו למפרע. [↑](#footnote-ref-268)
268. אך האחיעזר בח"ג סימן ט' סק"ז כתב בתו"ד דברה"י ל"מ הא דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, שהרי מטמאינן בודאי אף במקום חזקה, וצ"ע, - ומש"כ האחיעזר שם להוכיח כן מהא דמטמאינן במסוכן ברה"י והוציאוהו לרה"ר וכו' אף דאין מחזיקין ממקום למקום, שעמד ע"ז המשנ"א בטהרות פ"ו מ"א, תמוה, וכמש"כ החזו"א בסימן רט"ו ד"ה עי' בס' מ"א דבמסוכן הרי מספק"ל שהוא מת, אף בלא הא שמצאוהו מת לבסוף, וא"כ אי"ז ענין להא דאין מחזיקין ממקום למקום, דהוא רק היכא דכל הספק הוא מפני שמצאוהו מת ומצאו שרץ. [↑](#footnote-ref-269)
269. והתוס' שם הוכיחו כן, דאל"כ תיקשי אשה לחזקי' דמטהר בקופה ממקום למקום, ומבו' דאף דבאשה אמרינן דלא מוקמינן לה אחזקתה משום דאיכא ריעותא מגופה, מ"מ לחזקי' דלא מחזקינן ריעותא ממקום למקום, הי' לנו לטהרה, - והיינו משום דכל הא דמטמאינן מכח הא דאיכא ריעותא מגופה, הוא רק משום דהרי דם לפניך, וע"כ אם לא מחזקינן ריעותא ממקום למקום, ל"מ מה שנמצא דם עכשיו למעבד ריעותא על מקום אחר, והי' לנו לטהרה, - וי"ל עוד, דמכוון התוס' הוא דתיקשי לחזקי' הא דמדמי הלל אשה לקופה, ואם באשה חשיב כממקום למקום, מאי מדמי הלל אשה לקופה. [↑](#footnote-ref-270)
270. והאחרונים כתבו לישב בזה בכמה אנפי, עמש"כ הלבו"ש והמחה"ש בסימן תס"ז שם, והמגן האלף שם סקט"ו, והשערי ישר בש"ב פי"ב, והחזו"א באהע"ז סימן פ' סקי"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-271)
271. ויש להוסיף ביאור בזה, דבקופה הרי כיון שמצינו עתה שרץ, הרי דמדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן הי' לנו לומר שהי' השרץ בקופה גם בזוית הראשונה, ואך דדינא הוא דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, ובזה ס"ל לר' יוחנן דמ"מ תולין, ועד"ז הוא בנגע בא' בלילה ולמחר נמצא מת במקום אחר, דמדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן יש לנו לומר שהי' מת כשנגע בו, ואך דדינא הוא דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, ובזה ס"ל לר' יוחנן דתולין, - ומשא"כ בגוונא דהראב"ד, הרי דמה שנמצא השרץ בכלי זה, אינו טעם כלל להסתפק שהי' בכלי הראשון שלא מצאנוהו בו, וע"כ בזה מודה ר' יוחנן דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום לתלות. [↑](#footnote-ref-272)
272. ומבו' בדבריהם דלי"ב לטהרת ספק טומאה ברה"ר, וכל הא דמטהר הוא משום דמוקמינן לי' אחזקתי', והא דלי"ב לטהרת ספק טומאה ברה"ר, לכאו' הוא משום דהשתא ודאי טמא הוא, או משום דהו"ל כספק ראי', - ולפ"ז נמצא דלמש"כ התוס' הרא"ש שם בטעם הא דבמעל"ע מטמאינן אף ברה"ר, הרי דבנגע באחד בלילה שפיר איכא לטהרת ספק טומאה ברה"ר.

     אמנם הנה בד' המהר"ם לעיל ב' ב' ע"ד התוד"ה דאיכא ריעותא מבו' שפירש בד' התוס' דבנגע באחד בלילה איכא לטהרת ספק טומאה ברה"ר, וצ"ל דהיינו דבנגע באחד בלילה הוי עיקר הספק על הנוגע במת, וע"כ לי"ב לה"ט דהשתא ודאי טמא הוא, וגם ל"ה כספק ראי', ומש"כ התוס' שם דהא דמטהרינן הוא משום חזקת חי, היינו דמה"ט הוא דלא אזלינן בזה בתר שעת מציאתן והו"ל ספיקא, - אך צ"ע היאך זה מתישב בד' התוס' שהוצרכו לפרש דטעמא דר"מ דמטהר ברה"ר, ול"ד למעל"ע דטמא אף ברה"ר, הוא משום דאוקמי' אחזקתי', ול"ד למעל"ע דאיכא ריעותא מגופה, ומ"ט לא פירשו דהוא משום טהרת ספק טומאה ברה"ר, שהרי בטומאת מעל"ע נקטו התוס' שם דכל הא דטמא אף ברה"ר, הוא משום דלי"ב לטהרת ספק טומאה ברה"ר, (משום דהשתא ודאי טמאה היא, או משום דהוי כספק ראי'), ואם בנגע באחד בלילה איכא לטהרת ספק טומאה ברה"ר, הרי דגם אם הי' בזה ריעותא מגופי', ניחא הא דמטהר ר"מ ברה"ר. [↑](#footnote-ref-273)
273. ולדעת הרמב"ן ודעימי' דבמעל"ע מטהרינן ברה"ר, ובפשוטו הוא משום טהרת ספק טומאה ברה"ר, הדין נותן דגם בנגע באחד בלילה איכא לטהרת ספק טומאה ברה"ר, וכ"ה להדיא בד' הר"ש בטהרות פ"ה מ"ט דבנגע באחד בלילה איכא לטהרת ספק טומאה ברה"ר, ועמד ע"ז הש"ש בש"א פ"ח, וכ"כ המחנ"א אישות פ"ג. [↑](#footnote-ref-274)
274. ובד' הרש"ש בעירובין שם לעיל מינה, מבו' דגם בספיקא דתרומה ונטמאת מצינו להתיר מכח דינא דספק טומאה ברה"ר טהור, - אך השערי ישר בש"ב פ"ה תמה ע"ז, דכיון דהתרומה טמאה לפנינו, וכל הספק שלפנינו הוא בדין העירוב, לי"ב לדינא דספק טומאה ברה"ר טהור, וכ"כ החזו"א באהע"ז סימן פ' סק"ו. [↑](#footnote-ref-275)
275. וכ"ה מבו' מסתימת ד' הרמב"ם בפי"ח משאה"ט הי"ד דהא דמטמאינן בנגע באחד בלילה וכו' הוא אף בחולין, ובתשו' חכם צבי סימן ג' כתב בדעתו דהא דכל הטומאות כשעת מציאתן הוא מדינא, וע"כ ה"ז טמא ודאי אף בחולין, ובתשו' נובי"ק אהע"ז סימן ל"א פקפק בזה, עיי"ש, וכן משמע קצת בד' הרמב"ן וש"ר לעיל ב' ב', וכ"כ המל"מ בפ"י ממקואות ה"ז בדעת הרשב"א, ואך שנקט שם דאי"ז מדינא, אלא הוא חומרא שהחמירו חכמים לילך אחר שעת מציאתן, אלא שהחמירו כן אף בחולין. [↑](#footnote-ref-276)
276. עיי"ש שהק' דמ"ש אשה דאינה מטמאה "ברה"י" למפרע אלא טומאת ספק, מנגע באחד בלילה דטמא ודאי, ומשמע דבנגע באחד בלילה אינו טמא אלא ברה"י, וע"כ לא קשיא לי' אלא בהא דאשה אינה מטמאה טומאת ודאי למפרע אף ברה"י, - וכ"נ ממש"כ שם דאחרים תירצו דשאני במעל"ע דספק ביאה הוא, ור"א היא דאמר ספק מגע טמא ספק ביאה טהור, והרי הא דמטהר ר"א בספק ביאה הוא בדינא דספק טומאה ברה"י דהוא רק בספק מגע ולא בספק ביאה, ומשמע דהא דמטמאינן הכא הוא מדינא דספק טומאה ברה"י, וע"כ הוא דאין מטמאין בספק ביאה, - וכ"נ קצת בד' הרשב"א לעיל שם שכתב דהא דל"ד מעל"ע לנגע באחד בלילה, הוא משום דהתם ודאי נגע וכו' אבל באשה ספק ביאה הוא וכו' ול"ה דומיא דסוטה דודאי נסתרה במקום הראוי לטומאה, וממה שכלל יחד להא דל"ד מעל"ע לנגע באחד בלילה, ולהא דל"ד לסוטה, משמע דחד דינא הוא. [↑](#footnote-ref-277)
277. והיחוסי תנו"א בע' מר זוטרא מרישבא עמד בקו' זו ע"ד שמואל בקידושין ע"ט א' דאף דהיא בוגרת לפנינו חוששין לקידושי שניהם, דמ"ש מהא דהכא אזלינן בתר שעת מציאתן, והניח בקו', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-278)
278. והתוס' הוסיפו לפרש דאף אשה מיקריא במקום מציאתה, דכל מקום שהיא טומאתה עמה, והשערי ישר בש"ב פי"ב תמה ע"ז, דלמש"כ המקו"ח ודעימי' דראוהו חי היינו שראוהו חי במקום זה, ונתבאר להלן, א"כ מאי קשיא להו דמ"ט במעל"ע תולין ובנגע באחד בלילה שורפין, הרי בראוהו חי מודו רבנן דהוי ספק, והכא באשה דליכא נפ"מ בין מקום למקום, הוי כמו שראינו אותה טהורה במקום זה, ולי"ב לדינא דכשעת מציאתן, ועיי"ש מש"כ להוכיח מזה, - וצ"ב מאי קשיא לי', הרי להדיא פירשו התוס' לעיל מינה דאשה כיון דשכיחי בה דמים הויא כאינה בדוקה, ומה"ט הוא דדמי להיכא דלא ראוהו חי מבערב. [↑](#footnote-ref-279)
279. והנה אמנם התוס' לעיל ב' א' והתוס' הרא"ש בסוגיין כתבו דאין לישב כן, שהרי אשה הויא כאינה בדוקה, וכמו שאמרו בסוגיין, - אך הרמב"ן לעיל בסוגיין כתב דלעולם אשה ל"ה כאינה בדוקה, אלא דהיא דומה במקצת לאינה בדוקה, וזהו שהשוה הלל זל"ז, דכיון דבקופה מטמאינן, אף באשה הי' לנו לתלות, - והרשב"א לעיל ב' ב' כתב לדרך זו, דמה שאמרו דאשה כאינה בדוקה דמי, הוא משום חומר דטהרות. [↑](#footnote-ref-280)
280. ובחי' הר"א כתב דלדרך זו אתיא כר"א דס"ל דספק ביאה טהור, וצ"ב, דאטו סתם משנה דמעל"ע אתיא דלא כרבנן דמטמאי אף בספק ביאה, אך בד' הרשב"א לא נתפרש לזה, וצ"ל לדעתו דהא דמטמאי רבנן בספק ביאה, הוא משום דודדאי דהיתה הטומאה בבקעה, וס"ל דהספק אם נכנס לבקעה, הו"ל כספק מגע, ומשא"כ במעל"ע דהספק הוא אם הי' הדם כלל בשעה זו. [↑](#footnote-ref-281)
281. ועיי"ש שהק' בהא דפריך בקידושין שם לשמואל מחבית וממקוה, אף דהתם דמי למחט שבורה דיש בזה לדינא דכשעת מציאתן, היינו משום דהתם הוי כראוהו חי מבערב דלי"ב לדינא דכשעת מציאתן, וע"כ תלי בדין חזקה דהשתא, ועיי"ש במש"כ לפרש בהא דמייתינן התם לפלוגתא דר"י ור"נ בספק אם הי' בריא או שכ"מ, - והיינו דב' דינים חלוקין הן, דינא דכשעת מציאתן ודינא דחזקה דהשתא, ודין כשעת מציאתן הוא רק בכגון נגע באחד בלילה ומחט השבורה וכיו"ב, ורק היכא דלא ראוהו חי מבערב, אך בבוגרת וכיו"ב ל"ש דינא דכשעת מציאתן, ואין לנו לדון אלא מדין חזקה דהשתא, וכן במקוה שהיתה בחזקת שלימה ובחבית שהיתה בחזקת יין ל"ש דינא דכשעת מציאתן, ואין לנו לדון אלא מדין חזקה דהשתא. [↑](#footnote-ref-282)
282. והאבהא"ז בפ"ב מאישות ה"ב בסו"ד כתב ג"כ לפרש כן, והק' ע"ז דבסימנים אין הבאת הסימנים הגדלות אלא מה שיש לה סימנים, ומ"ט לי"ב לדינא דכשעת מציאתן, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה בע"א, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-283)
283. ושמא ד' התוס' הרא"ש הכא לא אתיין כמסקנת דבריו לעיל ב' א' דשאני ספיקא דמעל"ע מספיקא דנגע באחד בלילה, - וכ"נ מעיקר משה"ק התוס' הרא"ש הכא דאף אם אשה הויא כבדוקה הרי אף בראוהו חי מטמאינן ברה"י, ולמסקנת דבריו לעיל הרי ניחא, דשאני בנגע באחד בלילה דאף אם ראוהו חי הו"ל כספק טומאה ברה"י דטמא, ומשא"כ במעל"ע דלי"ב לדין ספק טומאה ברה"י. [↑](#footnote-ref-284)
284. והתוס' כתבו בדעת חזקי' דכל דראוהו חי מבערב טהור אפי' ברה"י, והא דתני שזה ספק רה"ר, היינו דהוי כאילו הוא ספק טומאה ברה"ר כיון שהוא בדוק תחילה, אך התוס' הרא"ש כתב דאף לדעת חזקי' לא מטהרינן בראוהו חי מבערב אלא ברה"ר, והא דמטהר בקופה בדוקה אף ברה"י, הוא משום דאיכא נמי למיתלי אם איתא דהוי שרץ מעיקרא הוה חזי לי'. [↑](#footnote-ref-285)
285. ולמש"נ לעיל בדעת חי' הר"א דכל הא דמטמאי רבנן בנגע באחד בלילה הוא ברה"י, בע"כ דכל שראוהו חי מבערב טהור אף ברה"י. [↑](#footnote-ref-286)
286. וכ"נ ממש"כ הרמב"ן לעיל בסוגיין דבקופה בדוקה אין לטמאות, דהו"ל כראוהו חי מבערב דטהור, והרי דהא דראוהו חי מבערב טהור הוא אף ברה"י, וע"כ הוא דבקופה בדוקה מטהרינן אף ברה"י, ונתבאר בדף מס' 10. [↑](#footnote-ref-287)
287. וכ"נ למש"כ הרשב"א לעיל ב' ב' בסו"ד דהא דבמעל"ע ליכא ליכא לדין ספק טומאה ברה"י הוא משום דהוי כספק ביאה, וכ"כ בתשו' ח"א סימן שנ"ט בטעם הא דבקופה ליכא לדין ספק טומאה ברה"י, ולפ"ז הדין נותן דבנגע באחד בלילה איכא לדין ספק טומאה ברה"י, ואף בראוהו חי מבערב טמא בודאי. [↑](#footnote-ref-288)
288. בתשו' מהרי"ט ח"א סימן ל"ז כתב בתו"ד דהוא משום דכל שלא ראוהו חי אע"פ שבע"כ הי' חי, אינה חזקה, לפי שחזקה זו לא נתבררה באדם זה אלא למפרע ולאו חזקה, ומשא"כ כשראוהו חי דתיכף כשנגע בו מוקמי' לי' אחזקתי', וכתב לדמותו לדין חזקה שלא נתבררה בשעתה, וצ"ב, ובתשו' נובי"ק אהע"ז סימן ל"א כתב בתו"ד לפרש כן בד' הב"ש, דהוא משום דהו"ל חזקה שלא נתבררה בשעתה, ותמה ע"ז, דהרי בשעה זו שהי' חי היתה חזקתו מבוררת, ואטו בראי' דידן תליא מילתא, - ושמא דבריו מתפרשים ע"ד ד' הנוב"י דכשנגע באחד בלילה ואינו יודע מי הוא ומספק"ל אם הוא מת, ל"ש חזקת חיים, שהרי ודאי יש מתים בעולם, וע"כ אף שנתברר אח"כ שהוא אדם זה שהי' בחזקת חי, הו"ל כחזקה שלא נתבררה בשעתה ול"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-289)
289. אך טעם זה אינו מתישב בקופה דמפלגינן בין בדוקה לשאינה בדוקה, אף דידוע דמעיקרא ל"ה בה שרץ. [↑](#footnote-ref-290)
290. ואין לומר דבאמת מדינא ליכא בזה לדינא דכשעת מציאתן, והא דמטמאי רבנן הוא לחומרא דתרומה וקדשים, דומיא דטומאת מעל"ע, שהרי בתוספתא שם מבו' דהוא חד דינא עם דינא דנגע באחד בלילה, ופליגי בה רבנן ור"מ. [↑](#footnote-ref-291)
291. ובד' האו"ש בפט"ו משאה"ט ה"ז בסו"ד משמע דמפרש דהא דמטמאי רבנן התם הוא משם דדמי לשרץ שנמצא במבוי דטמא משום דאיכא שרצים דגופי' ושרצים דאתו מעלמא וכתרתי לריעותא דמי, - אך צ"ע בזה מכמה טעמים, **א** דזה ניחא בהא דמטמאינן כשנמצא עלי' שרץ, אך לא נתפרש בזה הא דמטמאינן כשנמצא עלי' רוק. - **ב** דאם איכא התם שרצים דגופי' ושרצים דעלמא, מ"ט אם ראוה נקי' מבערב טהור, ומ"ש משרץ שנמצא במבוי דמטמא אף שעת הכיבוד. - **ג** דדעת הרשב"א ודעימי' דבשרץ שנמצא במבוי תולין, ובפשוטו לדעתם הוא רק בתרומה וקדשים, ונתבאר בדף מס' 9, וא"כ אין לפרש דהא דמטמאי רבנן בישב ע"ג אבן וכו', הוא דומיא דשרץ שנמצא במבוי, שהרי בישב ע"ג אבן מטמאי רבנן בודאי ואף בחולין, וכאשר כ"נ מהא דכייל לה התוספתא בהדי ההיא דנגע באחד בלילה, דמטמאינן בודאי, ולדעת הרמב"ן והרשב"א ודעימי' הוא אף בחולין. - **ד** דדעת הרמב"ם ודעימי' דכל הא דמטמאינן בשרץ שנמצא במבוי הוא ברה"י, וכן נתבאר בדף מס' 9 בדעת הרשב"א והריטב"א, וא"כ אין לפרש דהא דמטמאי רבנן בישב ע"ג אבן ברה"ר וכו', הוא דומיא דשרץ שנמצא במבוי. [↑](#footnote-ref-292)
292. ושמא י"ל, דכל עיקר הא דמטמאינן בקבר הנמצא למפרע, אף דלדעת התוס' בנגע באחד בלילה לא מטמאינן אלא לקדשים, ולדעת הרשב"א והריטב"א בקופה ודכוותה דהוי ספק ביאה לא מטמאינן למפרע לחולין, הוא משום דלא נודע לנו שקברו שם מת, וע"כ כל שמצאנו שם מת תלינן שנקבר מכבר, שהרי קבורת מת קלא אית לי', וכמש"כ הכס"מ בפ"ח מטו"מ ה"ח, וע"כ לא תלינן שנקבר שם מת ולא נודע לנו, - ולפ"ז י"ל דמה"ט אם בא אחר ואמר שקודם כ' שנה ל"ה שם קבר מטהרינן לי', דהואיל וודאי נקבר בלא ידיעתינו, תו י"ל שנקבר סמוך לזמן שמצאנוהו, ולא מטמאינן למפרע. [↑](#footnote-ref-293)
293. וי"ל דאף הריטב"א ודעימי' שהוצרכו לפרש להא דלא ראוהו חי מבערב דהיינו דלא ראוהו חי במקום זה, הוא משום משום דמשמע להו, דמיירי אף כשראוהו חי מכבר והוחזק לפנינו בחזקת חי, וע"כ הי' לנו לטהר אלמלי הא דלא הוחזק חי במקום זה, ומשא"כ התם דלא הוחזק מקום זה לפנינו בטהרה, שהרי יש מקומות שיש בהן קבר, לא מטהרינן אלא בשבא אחד ואמר שלא הי' קבר קודם כ' שנה, דהוחזק אצלו מקום זה בטהרה. [↑](#footnote-ref-294)
294. ובביאור הא דמהני שעת מציאתן לטהר אף ברה"י, אף דלא אזלינן ברה"י בתר חזקת טהרה, י"ל דהוא משום דהו"ל דבר שאין בו דעת לישאל, וכמש"כ בפירש"י לקמן בע"ב, - וי"ל עוד, דדינא דכשעת מציאתן הוא דאין לנו להסתפק כלל שלא כפי הנראה לפנינו, וע"כ לא חשיב כלל כ"ספק" טומאה, וכ"נ בד' החזו"א בסימן צ"ו סק"ט, - וי"ל עוד, כמש"כ החזו"א בסימן רט"ו דהיכא דטהרה קמן לא ילפינן מסוטה, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-295)
295. ואמנם דינא דכשעת מציאתן שפיר שייך בזה, אף אי נימא דהוא מדין חזקה דהשתא, וזה כפי המבו' בסוגיית הגמ' בב"ב קנ"ג ב' בנכנס לבקעה ומספק"ל אם נכנס בימות החמה או בימות הגשמים, דאף דליכא למיזל בזה חזקה דמעיקרא, משום דידוע לנו מתי התחילו ימות החמה, והספק הוא אימתי נכנס, מ"מ אזלינן בזה בתר השתא, ונתבאר בדף מס' 4. [↑](#footnote-ref-296)
296. והמקו"ח שם הק' דהרי אי"ז חסר ואתאי, ובכה"ג ל"מ תרתי לריעותא, וכמש"כ התוס' לעיל ב' ב' בד"ה התם, וכתב דכיון דלא הוחזקה המחט שלימה במקום זה, ל"ב בזה חסר ואתאי, ועמש"כ בזה החמד"ש שם. [↑](#footnote-ref-297)
297. החזו"א בסימן רט"ו סוד"ה ב' ב' הק' דהרי ל"ה חסר ואתאי, ובכה"ג אזלינן בתר חזקת המחט, ומ"ט מטהרינן היכא דאין בו דעת לישאל, - והנה אמנם למש"כ בדף מס' 2 מד' הפר"ח ודעימי' דכל שחסר לפניך אף אם אי"ז חסר ואתאי, לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, ניחא, וכ"כ החזו"א גופי' שם (ד"ה ודין מחט), - אך ד' הש"ש לא נתישבו בזה, דבדבריו בש"ג פ"ג ובקצוה"ח סימן ל"ד סק"ה מבו' דכל דלא חסר ואתאי אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-298)
298. וי"ל עוד, דאף דמדינא יש לטהר משום חזקת הטהרות, הרי חזינן בטומאת מעל"ע דבקדשים לא התירו משום חזקת הטהרות, דאף דחזקת האשה ל"מ משום דאיכא ריעותא מגופה, אך בחזקת הטהרות הרי ליכא ריעותא, ואפ"ה ל"מ, וכל הא דהתירו הכא אף בקדשים, הוא משום דאזלינן בתר שעת מציאתן, ונמצא דהא דלא מטמאינן בזה מדאורייתא, הוא משום חזקת הטהרות, והא דלא החמירו בזה חכמים, הוא משום דכל הטמאות כשעת מציאתן. [↑](#footnote-ref-299)
299. והעירו דאזיל לטעמי' שם סימן ה' סק"ה שנקט דספק טומאה ברה"ר טהור אף במקום חזקת טומאה, ולפ"ז בע"כ דהא דמטמאינן במקוה שנמדד ונמצא חסר אף ברה"ר, הוא משום דתרתי לריעותא עדיף טפי, כמש"כ המשנת ר"א בכתובות סימן י"א, ונתבאר בדף מס' 6, וה"נ הוא בספק טומאה ברה"י, דאף דספיקו טמא גם במקום חזקה, מ"מ כל דאיכא תרתי לריעותא ה"ז מועיל לטהר. [↑](#footnote-ref-300)
300. וכ"ה מוכח מהא דפריך לקמן בסוגיין בככר דיהא בזה לדינא דספק טומאה ברה"י ולא חשבינן לה כספק דלמפרע, - והיינו משום דמכח שנמצא הככר ע"ג הקרקע, ידענו שירד מן הדף אל הקרקע, ומספק"ל אם בשעה זו נגע בטומאה, ואי"ז כספק דלמפרע. [↑](#footnote-ref-301)
301. והעירו די"ל עוד, דאזיל החידוד הלכות לטעמי' לקמן י"ט א' דס"ל דבההיא דמשארסתני נאנסתי הו"ל כספק טומאה למפרע, אף דגם התם אין הספק מכח ריעותא דהשתא, שהרי מכח שנמצא פ"פ ידענו שנבעלה, והספק הוא אימתי נבעלה, ואדרבה אם נבעלה עכשיו ה"ה אסורה, וצד ההיתר הוא דשמא נבעלה למפרע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-302)
302. מבו' לפ"ז, דדינא דכמקום מציאתן אי"ז הגבלה בדינא דכשעת מציאתן, דאי"ז מועיל למקום אחר, אלא הוי זה דין בפנ"ע, דיש להחזיק שמת במקום זה, וזהו דמדמינן דכ"ה דהא דמחזיקין כשעת מציאתן הוא אף לקולא, ה"נ הא דמחזיקין כמקום מציאתן הוא אף לקולא. [↑](#footnote-ref-303)
303. מבו' דעיקר הא דמטהרינן במחט הוא מכח שעת מציאתן, ולכאו' הוא דלא כמש"כ התוס' לעיל דהא דמטהרינן הוא משום חזקת הטהרות, ולמש"כ המקו"ח דהא דמטהרינן הוא משום דאיכא תרתי לריעותא, ניחא, וי"ל עוד, למש"נ בהערה ל"א דהא דלא מחמרינן בזה בקדשים, אף דלא סמכו לקדשים על חזקת הטהרות, הוא משום דאזלינן בתר שעת מציאתן. [↑](#footnote-ref-304)
304. ובביאור הא דדחי דכשעת מציאתן בין לקולא בין לחומרא וכו', כתב המקו"ח שם דהיינו דאזלינן בתר כשעת מציאתן אפי' לקולא, כיון דהחזקה דמעיקרא הוא ממקום למקום, והחזקה דהשתא היא באותו מקום, ובכה"ג אלימא החזקה דהשתא מהחזקה דמעיקרא, אך שלא בשעת מציאתן דהחזקה דהשתא היא ג"כ שלא בשעת מציאתן, מיתלא תלינן, דאף דלא אזלינן בכה"ג בתר מעיקרא, משום דאין מחזיקין ממקום למקום, מ"מ לאשוויי ריעותא מהני גם מה שנמצא במקום אחר, וע"כ ה"ז טמא מספק, והחזו"א שם כתב בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-305)
305. ושמא יש מקום לומר, דאה"נ להך לישנא דאשה כאינה בדוקה, מטמאינן אף בדבר שאין בו דעת לישאל, ומה שאמרו לקמן דטומאת מעל"ע היא רק בדבר שיבד"ל, הוא לאידך לישני דס"ל דאשה הויא כבדוקה, וכמש"כ התוס' הרא"ש לעיל ג' ב' דאידך לישני ס"ל דאשה חשיבא כבדוקה. [↑](#footnote-ref-306)
306. צ"ע דאכתי תיקשי דלר' יוחנן דמחזיקין ממקום למקום, מ"ט אי"ז אלא לתלות, ולא מטמאינן בודאי מדין ספק טומאה ברה"י, - וי"ל דמודה ר' יוחנן דמדינא אין מחזיקין ממקום למקום, אלא שהחמירו חכמים בכך לענין לתלות, אך לא החמירו לחשבו כספק דיהא בזה לדינא דספק טומאה ברה"י דטמא בודאי, - ועמש"כ השערי ישר בש"ב פי"ב קצת בע"א. [↑](#footnote-ref-307)
307. צ"ב דמה טעם יש בזה לטהר טפי מכל ספק טומאה ברה"י דמטמאינן אף דהוי בחזקת טהרה, - ובאמת בסו"ד מבו' דכל הא דלא מטמאינן בזה הוא משום דל"ד לסוטה דישנה לטומאה ודאי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-308)
308. אך לדעת רש"י דס"ל דבקופה שייך דינא דספק טומאה ברה"י, והא דלא פרכינן מינה הוא משום דאין מחזיקין ממקום למקום, צ"ב, דמ"ט לא פרכינן להך לישנא דמטהר חזקי' בקופה בדוקה, ומ"ט לי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י [↑](#footnote-ref-309)
309. ולכאו' י"ל דמודה רש"י דלא ילפינן ספק טומאה דלמפרע מסוטה, ואך דס"ל דבמחט ומטלית לא חשיב כלל כספק טומאה למפרע, וכמש"נ לעיל, - אך ממה שנקט רש"י דגם בקופה שייך דין ספק טומאה ברה"י, לכאו' יש להוכיח דס"ל דילפינן מסוטה אף ספק טומאה דלמפרע, - ואמנם יש להעיר לפ"ז בד' הריטב"א שהביא לד' רש"י אלו אף דס"ל לעיל ב' ב' דהא דבמעל"ע ליכא לדין ספק טומאה הוא משום דהוי ספק למפרע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-310)
310. ולמש"כ התוס' הרא"ש דהא דמטמא ר' יוחנן בקופה הוא אף ברה"ר, ניחא, דזהו דפרכינן אהא דתולין במקום אחר אף ברה"ר, ומ"ש ממחט ומטלית דמחזקינן להו כשעת מציאתן ואפי' תלי' ליכא. [↑](#footnote-ref-311)
311. וצ"ע במש"כ הפתחי נדה לעיל ע"ד התוס' ד"ה ככר לישב קו' החידוד הלכות, לפ"מ שפירשו התוס' בהא דפריך ממחט, ולכאו' אי"ז מתישב לפירש"י גופי'. [↑](#footnote-ref-312)
312. ובד' התוס' ג' ב' בתי' קמא מבו' בפשוטו, דלאידך לישני הא דמטהרינן במעל"ע ול"ד למקוה, הוא משום דאשה מרגשת בעצמה ודאם איתא דהוי דם, וגם לפ"ז י"ל דעיקרו הוא משום דבחזקת טהרה עומדת, ול"מ הני טעמי אלא כנגד הריעותא דדם לפניך, אך קשיא ע"ז דמ"ט מטהרינן במעל"ע לחולין אף בשוטה ואף במוך דחוק דליכא להני טעמי, ול"ד למקוה דמטמאינן אף בחולין, וצ"ע.

     והתוס' הרא"ש והריטב"א בקידושין ע"ט א' כתבו לדעת רב דגם לל"ק לא מטהרינן אלא בצירוף הא דמדלא ארגשה או דאם איתא דהוה דם, ואמנם י"ל דדבריהם קיימי רק להס"ד דהתם, אך למסקנת הגמ' שם מודה רב דלא אזלינן בתר חזקה דהשתא היכא דאיכא חזקה דמעיקרא, ומה"ט הוא דמטהרינן, ואכמ"ל . [↑](#footnote-ref-313)
313. והא דמטהר שמאי אף לתרומה וקדשים, כתבו התוס' דהוא משום דס"ל דאשה בדוקה היא, ולאידך לישני, הוא משום דאשה מרגשת בעצמה או משום דאם איתא דהוה דם וכו' או משום ביטול פו"ר, ובתו"י כתבו דהוא משום ביטול פו"ר, וע"כ מטהר שמאי ברה"י אף דבראוהו חי מבערב ובקופה בדוקה לר' יוחנן מטמאינן ברה"י. [↑](#footnote-ref-314)
314. ובד' הרמב"ן ג' ב' מבו', דלחד לישנא טעם טהרת אשה מדינא, הוא משום דיש לה אוגנים, ולחד לישנא טעם טהרתה, הוא משום דמדינא הויא כקופה מכוסה, וצ"ע מה הוצרך לזה, הרי דעתו דלכו"ע מטהרינן בקופה בדוקה, וכיון שכתב דאשה מדינא היא כבדוקה, מה הוצרך לטעמים אחרים לטהרה. [↑](#footnote-ref-315)
315. ולדעת התוס' דבראוהו חי מבערב וכן בקופה בדוקה טמא לתרומה וקדשים, אף דלי"ב ריעותא מגופה, כמש"כ התוס' ב' א' סוד"ה מעל"ע דנגע באחד בלילה חשיב כליכא ריעותא מגופה, הא דבאשה הוצרכנו להא דאיכא ריעותא מגופה, לכאו' הוא כדי לטמאות אף ברה"ר, - ולמש"כ התוס' הרא"ש ב' א' בסו"ד דהא דאשה טמאה אף ברה"ר הוא משום דל"ש בה חילוק רשויות, י"ל דבלא הא דאיכא ריעותא מגופה ל"ה מטמאינן לה אף ברה"י, דהא דמטמאינן בנגע באחד בלילה בראוהו חי מבערב וכן בקופה בדוקה, הוא משום דינא דספק טומאה ברה"י, ובאשה דליכא חילוק רשויות, הי' לנו לטהר אף ברה"י.

     ולדעת ש"ר נמי צ"ב, דלהני לישני דאף בקופה בדוקה תולין בתרומה וקדשים, מ"ט הוצרכנו באשה להא דאיכא ריעותא מגופה, ואין לומר דלא הוצרכו לזה אלא להני לישני דמטהרי בקופה בדוקה, דהרי להני לישני אף אשה כאינה בדוקה דמיא, ושוב א"צ להא דאיכא ריעותא מגופה, ולכאו' צ"ל לדעתם דגם קופה חשיב כאיכא ריעותא מגופה, ומאן דמטהר בקופה בדוקה, הוא משום דס"ל דאשה כאינה בדוקה דמיא, ובלא"ה ל"ה מטמאינן באשה, אף דאיכא ריעותא מגופה, - והך מילתא דקופה חשיב דאיכא ריעותא מגופה, כ"נ ממש"כ הריטב"א דמבוי חשיב כאיכא ריעותא מגופה, אך יש מקום לומר דרק מבוי חשיב כריעותא מגופה, וכמו שאמרו בגמ' דאיכא שרצים דגופי', ומשא"כ בקופה. [↑](#footnote-ref-316)
316. וכ"ז הוא לדעת התוס', אך התוס' הרא"ש כתב דללישנא דחזקה לית לי' להא דאשה כאינה בדוקה דמיא, ואף אם שכיחי בה דמים, מ"מ אית לה חזקת טהרה, ולפ"ז ניחא דבעינן לה"ט דאיכא ריעותא מגופה, - ולדעת ש"ר י"ל דל"מ הא דאינה בדוקה, רק בצירוף הא דאיכא ריעותא מגופה, וגם בקופה חשיב דאיכא ריעותא מגופה, ונתבאר בהערה הקודמת. [↑](#footnote-ref-317)
317. ואף לדעת ר"מ דמטהר בנגע באחד בלילה, י"ל דכ"ז הוא משום דאית לי' חזקת חי, ובכה"ג לא אזלינן בתר שעת מציאתן, אך במעל"ע דאיכא ריעותא מגופה, וליכא חזקה על האשה, אזלינן בתר שעת מציאתן, ולא מטהרינן מכח חזקת הטהרות. [↑](#footnote-ref-318)
318. והא דבמסוכן דינא הוא דכשהוא ברה"י ספיקו טמא וכשהוא ברה"ר ספיקו טהור, י"ל דהתם מדאורייתא איכא חילוק רשויות, וע"כ לא חיישינן לחוכא ואיטלולא, - וי"ל עוד, דהתם הוי כל רגע ספק בפנ"ע, דהמטמא בכל רגע הוא מה שהוא עכשיו מת, ואי"ז מכח מעשה המיתה, ומשא"כ במעל"ע דהוי הכל ספק א', דטומאתה היא מכח הראי' שראתה בתחילה. [↑](#footnote-ref-319)
319. ולמש"כ התוס' שם בתי' קמא דלהני לישני ל"ב לטעמא דתרתי לריעותא, נמצא דלעולם חזקה דהשתא עדיפא מחזקה דמעיקרא, וע"כ הוא דבמקוה מטמאינן בודאי, ול"ב בזה לתרתי לריעותא, וכל הא דבמעל"ע לא מטמאינן בודאי, הוא משום דאשה מרגשת בעצמה ודאם איתא דהוי דם וכו', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-320)
320. אך התוס' בעירובין ל"ו א' כתבו דבמקוה שלא נמדד כלל, אף דהאדם טמא, מ"מ הטהרות טהורות דמוקמינן להו בחזקתן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-321)
321. אך אי"ז מוכרע, שהרי כתבו לדמותו לכתמים, ולפ"ז י"ל דתליא בפלוגתת קמאי אם טומאת כתמים למפרע היא אף לחולין. [↑](#footnote-ref-322)
322. ולכאו' לפ"ז הויא טומאתו מדינא דספק טומאה ברה"י, וע"כ הוא טמא בודאי, ואזיל הרמב"ם לטעמי' דס"ל דאף בקופה בדוקה ואף בראוהו חי מבערב מטמאינן ברה"י בודאי, מדינא דספק טומאה ברה"י. [↑](#footnote-ref-323)
323. אך העירו, דיש מקום לדון דאדרבה אם הי' בזה גם לחזקת הטהרות, ל"ה חשבינן לה כתרתי לריעותא, כיון דכנגד זה איכא לחזקת המבוי ולחזקת הטהרות, וע"ד שהק' הראשונים דבמקוה שנמדד ונמצא חסר, דמטמאינן משום תרתי לריעותא, דמ"ט לא מטהרינן משום חזקת הטהרות. [↑](#footnote-ref-324)
324. אך יש מקום לומר, דגם לדעת התוס' לא מצינו לדינא דכשעת מציאתן אלא משום דודאי נגע באדם והספק הוא אם הי' חי או מת, ואף במעל"ע הו"ל כודאי מגע, כיון דודאי נגעו הטהרות באשה, והספק הוא אם היתה טמאה, ומשא"כ במבוי דהספק הוא אם הי' שם שרץ. [↑](#footnote-ref-325)
325. והנה אמנם באמת מכח קו' התו"י שם ע"ד התוס', הי' נראה דדעת התוס' דשמאי מטהר בראוהו חי אף ברה"י, ולפ"ז ניחא הא דפרכינן לשמאי דמ"ט מטמאינן במבוי, ואך דיש להעיר דלפ"ז נמצא דאיכא תרי פלוגתי בין שמאי להלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-326)
326. ואמנם דעת ר"ש בן אלעזר דאף כתמים אין מטמאין למפרע אלא מעל"ע, שלא יהא כתמה חמור מראייתה, ולכאו' לדעתו אף מעל"ע אין מטמאין אלא בתרומה וקדשים. [↑](#footnote-ref-327)
327. ועיי"ש שכתב דל"ד לנגע באחד בלילה ולא ראוהו חי מבערב דהוא טמא בודאי, דשאני בקופה דהוי ספק ביאה, וכמש"כ הרשב"א, - ולפ"ז ניחא גם הא דהתם מטמאינן אף ברה"ר, והכא לא מטמאינן אלא ברה"י, וכמש"נ להלן להוכיח מד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-328)
328. וטעמא דמילתא, דלא מיבעיא לטעמא קמא דהתוס' ב' א' דכל דהשתא ודאי טמאה היא ליכא לטהרת רה"ר, דטעם זה הוא אף בקופה, אלא אף לטעמא בתרא דספק ראי' לא גמרינן מסוטה, דל"ש טעם זה בקופה, וכן לטעמא דהתוס' הרא"ש שם דל"ש בקופה, מ"מ כיון דמטמאינן לה בודאי, מסתברא דהיא טמאה אף ברה"ר, וכל מה שהוצרכו התוס' להני טעמי, הוא רק במעל"ע, דלא מטמאינן אלא מספק, ולפ"ז נראה דה"נ מטמאינן לה אף בדבר שאין בו דעת לישאל, ודעת התוס' הרא"ש דאף במחזיקין ממקום למקום דאינו טמא אלא לתלות, מטמאינן אף ברה"ר ובדבר שאין בו דעת לישאל, וצ"ע, - אך החזו"א בסימן רט"ו סוד"ה והנה הר"מ וסוד"ה קופה שאינה, נקט דדמי למעל"ע, דכל שאין בו דעת לישאל טהור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-329)
329. והתוס' כתבו דס"ל דאף בראוהו חי טהור אף ברה"י, והתוס' הרא"ש כתב דקופה עדיף דאיכא נמי למיתלי דאם איתא דהוה שרץ מעיקרא הוה חזי לי'. [↑](#footnote-ref-330)
330. וצ"ב, דכיון דאין טומאתו אלא מספק, מ"ט מטמאינן אף ברה"ר ובדבר שיש בו דעת לישאל, - וגם צ"ע מ"ש ממעל"ע דמטהרינן ביש בו דעת לישאל אף דאשה ל"ה כבדוקה, ולדעת התוס' הרא"ש גופי' גם הא דמטמאינן לה ברה"ר, הוא רק משום דבספיקא דמעל"ע ל"ש טהרת רה"ר, ושמא באמת להך לישנא דאשה כאינה בדוקה, מטמאינן אף כשאין בו דעת לישאל, ומה שאמרו בגמ' ה' ב' דטומאת מעל"ע היא רק בדבר שיש בו דעת לישאל, הוא רק לאידך לישני, (וזה למש"כ תוס' הרא"ש ג' ב' דאידך לישני פליגי וס"ל דאשה כבדוקה דמיא), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-331)
331. ובביאור הא דלא ראוהו חי פליגי רבוותא, דבד' הריטב"א בסוגיין מבו' דהיינו דלא ראוהו חי במקום זה, וכ"כ הנוב"י והגרע"א והמקו"ח והרש"ש, - ובנוב"י שם כתב לפרש עוד דהיינו דכל שלא ידע במי נגע ושמא הוא מכלל המתים שבעולם, ליכא חזקת חי, - והחכם צבי כתב דהיינו שעבר זמן רב משעה שראינוהו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-332)
332. דלמש"כ טעמים אחרים לישב הא דבמעל"ע תולין, אין מקור לומר דהכא אי"ז אלא חומרא לתרומה וקדשים. [↑](#footnote-ref-333)
333. ובד' התורי"ד מבו' דהא דאזלינן בתר שעת מציאתן הוא מדוארייתא, וכ"כ החכם צבי בדעת הרמב"ם, אך הנוב"י פקפק בזה. [↑](#footnote-ref-334)
334. וכ"ה מוכח לדעת התוס' ודעימייהו דהא דמטהר ר"מ והא דמטהרינן כשראוהו חי מבערב, הוא רק ברה"ר, דבע"כ דהא דמטמאינן בלא ראוהו חי, הוא אף ברה"ר, וכמו שהוכיחו כן התוס', וכ"כ התורי"ד. [↑](#footnote-ref-335)
335. אך לטעם זה הי' בדין דבנמצא מת במקום אחר, דאין מחזיקין ממקום למקום אלא לתלות, הרי דברה"ר הו"ל ספק טומאה ברה"ר וטהור, ולכאו' לדעת התוס' ודעימייהו דפלוגתא דר"מ וחכמים היא ברה"ר, מוכח בסוגיית הגמ' ד' א' דהא דאף דמחזיקין ממקום למקום הוא גם ברה"ר, וכמש"כ התוס' הרא"ש שם (ד"ה והתנן ככר), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-336)
336. אך החזו"א בסימן רט"ו סוד"ה והנה הר"מ וסוד"ה קופה שאינה, נקט דכל דאין בו דעת לישאל לא מטמאינן, וצ"ע [↑](#footnote-ref-337)
337. וכ"ה מבו' בפשוטו בסו"ד התוס' שם, דגם בנגע באחד בלילה יש לטעמים אלו, וע"כ הוצרכו לפרש דהא דמטהר ר"מ ברה"ר, הוא משום דמוקמינן אחזקה, אך בד' המהר"ם ע"ד התוס' ב' ב' מבו' דיש מקום לטהר בזה משום ספק טומאה ברה"ר. [↑](#footnote-ref-338)
338. ויש להסתפק, אם מטמאינן לי' בודאי ושורפין ע"ז את את התרומה, או אין טומאתו אלא מספק, - ולכאו' תליא במש"נ אם הא דמטמא ברה"י הוא משום דינא דספק טומאה ברה"י, או דלעולם לי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י, משום דהוי ספק דלמפרע או מטעמים אחרים, ואך דברה"ר מטהרינן לי' מכח טהרת ספק טומאה ברה"ר. [↑](#footnote-ref-339)
339. וצ"ע לדעתו דמ"ש ממעל"ע דלא מטמאינן אלא לתרומה וקדשים, וצ"ל כמש"כ התוס' הרא"ש דבמעל"ע ליכא דין רשויות, - וי"ל עוד, למש"כ הגרש"ש דבנדה הוי הספק עלי', וע"כ לי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י, ומשא"כ בקופה ובנגע באחד בלילה, דהספק הוא על הטהרות ועל הנוגע, - ובערול"נ לעיל ב' א' כתב דהוא משום דבמעל"ע אמרינן דכותלי בית הרחם לא מוקמי דם, - וצ"ע לכל הדרכים דא"כ מאי פריך לשמאי ממבוי, הרי שאני מבוי דיש בו לדינא דספק טומאה ברה"י, וע"כ מודה שמאי דטמא. [↑](#footnote-ref-340)
340. ולדעתם דהנידון הוא על טומאה מעיקר הדין, שפיר יש לטהר אף ברה"י, שהרי לי"ב לדינא דספק טומאה, כיון דהוי ספק דלמפרע, וגם הוי ספק על המטמא ואיכא חזקת טהרה, - ואמנם צ"ע דלמש"כ הרשב"א דהא דמעל"ע אינו טמא מדינא ברה"י, הוא משום דהוי ספק ביאה, דלפ"ז בדין דהכא יהא טמא מדינא ברה"י אף בראוהו חי מבערב, אך למש"כ בתשו' הרשב"א דהוא משום דלא אתחזק טומאה התם, (אי נימא דאין המכוון דהוי ספק ביאה, אלא דהוי ספק על המטמא), ניחא דאף הכא הוא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-341)
341. והא דבעינן בזה לדינא דכשעת מציאתן, י"ל לפ"ד המקו"ח, דכל הא דמטהרינן הוא משום דאיכא תרתי, וי"ל עוד, דמדרבנן לא אזלינן בתר חזקת הטהרות לטהר בתרומה וקדשים, וע"ז מהני דינא דכשעת מציאתן. [↑](#footnote-ref-342)
342. והש"ש דנקט דלא חשיב כספק טומאה דלמפרע, הוא משום דאי"ז ספק דלמפרע, אלא הוי הספק על שעת נפילתה אם היתה שלמה או שבורה, ואף שלא נודע לנו הספק אלא היום, לא חשיב כספק טומאה למפרע, והחידוד הלכות לטעמי' דהוי הספק אימתי נפלה, וע"כ הו"ל כספק דלמפרע, או דאזיל לטעמי' לקמן י"ט א' דס"ל דבמשארסתני נאנסתי חשיב כספק טומאה למפרע, - ועוד יש לדון בזה, לדעת המהרש"א דכל טהרת למפרע הוא רק בדאיכא חזקה, ולפ"ז מסתבר דלא סגי במה דאיכא חזקה להטהרות, ודוקא בדאיכא חזקה להאשה עצמה הוא דמטהרינן, אך החידוד הלכות נקט דאף לפ"ד המהרש"א סגי במה דאיכא חזקה להטהרות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-343)