כללי המלאכות עניינים - הרב זאב גלוסקינוס
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות

**בס"ד**

**עניני מלאכת מחשבת**

**(מלאכה שאינה צריכה לגופה אינו מתכוין ומתעסק)**

**סימן א'**

**בדברי הראשונים בגדר מלאכה שאצל"ג**

א. ב' צדדים בדברי הרא' דהסרת נזק הוי מלשאצל"ג. ב. דעת רס"ג שמוציא את המת כשכבר מסריח את הבית הוי מלאכה הצל"ג. ג. בדברי התוס' בזב ביוצא בכיס שלו. ד. בביאור לפי הנ"ל הא דחופר ואין צריך אלא לעפרה הוי מלשאצל"ג. ה. קו' מדברי הרא' בקורע ע"מ לתפור. ה. ביאור חדש בגדר מלשאצל"ג.

א. כ' בעה"מ דמילה והבערת בת כהן הוי מלשאצל"ג כיון שמרחיק את הרע שאינו רוצה בו וכן בבורר, ולשון זה שחשיב מלשאצל"ג משום שהוא רק מסיר את המזיק כ' גם רמב"ן רשב"א ריטב"א צד. וכ"ה בר"ן ומאירי ועו"ר.

ויש להסתפק בסברא זו אם הכונה שהסרת נזק אינה נחשבת צורך (וגם הלשון 'ברצונו לא בא' שכ' רש"י משמע כן) או דכונת הראשונים שצריך שיהיה הצורך בגוף הדבר שנעשה בו מלאכה, וממילא כשמוציא את המזיק כגון מוציא מת התועלת היא לבית ולדרים בו ולא במת ולכן חשיב משאצל"ג.

ונראה דנפק"מ בב' הצדדים הנ"ל כשמוציא חפץ מפני הדליקה או מחמה לצל שלא יוזק, דאי נימא דמניעת נזק לא חשיב תועלת וכמוש"נ, א"כ גם בזה יחשב מלשאצל"ג, אבל אי נימא דהוא משום דהתועלת אינה בגוף הדבר שנעשה בו מלאכה, כאן נעשית ההוצאה בשביל החפץ הזה וחייב.

והראוני דנח' בזה האחרונים לדינא דהמג"א סי' שכח כ' דלהוציא קטנים מפני הדליקה לרה"ר חייב, ותמה עליו התוספת שבת דהוי מלשאצל"ג, ודחק בדבריו דכונתו במה שיכניסו אח"כ לרה"י, אבל בפמ"ג ובתהלה לדוד מבו' שסברו כפשטות דברי המג"א דחשיב מלאכה שאצל"ג, ובפנ"י בסוגיא במוקצה כ' בתו"ד דמוציא חפץ מחמה לצל הוי מלשאצל"ג, ולכאו' מחלוקתם תלויה בספק הנ"ל, אמנם יש לדחות קצת דהמג"א דמחייב לא אזיל בשיטת הרמב"ן וסיעתו, אלא כשיטת התוס' צד. ואכהמ"ל.

ב. והנה דעת רס"ג בשם רב האי וכ"ה בר"ח (והובא גם במאירי) דהמוציא את המת מפני ריח רע (אם כבר יש ריח רע בבית) חייב, וצריך לבאר הסברא בזה.

והנראה לבאר בסברתו שסובר כצד הראשון שכ' דהסרת מזיק לא חשיב צורך, אבל אם היה חשוב צורך, אף שהתועלת היא לא בגוף הדבר שנעשה בו מלאכה, לא אכפ"ל וחייב, ולכן סברו הגאונים לחלק דסלוק נזק לא חשיב תקון וצורך, רק כשבא לסלק שלא יזיקו, שהרי אינו מוסיף תקון בעשייתו, אבל ריח רע של מת שכבר הבית מוסרח ממנו וע"י הוצאתו נתקן הבית מריחו, חשיב תקון גמור והוי מלאכה הצל"ג.

וגם שאר ראשונים שחולקים על חדושם של הגאונים וסוברים דהוצאת המת פטור בכל גווני, אין הכרח שחולקים על עיקר המהלך הזה שסלוק מזיק אינו צורך, אלא סוברים דלא חשיב כאן נזק שנעשה כבר, אלא המת מסריח והולך כסדר את הבית, והוצאת המת מועילה שלא יסריח את הרגע הבא, ושווה לשאר סלוק המזיקים שלא יזיקו (ועוד יתב' בהמשך שיתכן שאפי' במזיק שהוא באמת מצב קבוע חולקים הראשונים שהוי מלשאצל"ג וצ"ע).

ג. והנה בדף יב. מבואר בגמ' דזב היוצא בכיס שלו תלוי במח' ר"י ור"ש אי מלשאצל"ג פטור, ובביאור הדבר למה חשיב מלשאצל"ג מצינו ב' מהלכים בראשונים, דהתוס' צד. מבאר דאפי' מיירי בזב של ב' ראיות שצריך את הכיס לבדיקה, מ"מ הוי מלשאצל"ג משום שיכל לא לצאת דגם אם היה יושב במקום אחד היה לו את הבדיקה (וסברתו צ"ע, ובמהשך יתבאר קצת טעם בסברא תמוהה זו) אבל בשיטה לר"ן שם ובמאירי כ' דמיירי רק באופן של אצולי טנוף, ובזה לר"ש לא הוי מלאכה דהוי הסרת מזיק.

והנה שם לא שייך כלל הצד השני שכ' שהוא ריוח חיצוני בדבר אחר ולא בגוף המלאכה, שהרי כל מוציא מרא לחפור דחייב, הריוח הוי בחפירה ולא במרא, רק שכיון שנצרך למרא בחוץ לחפור בה לכן הוי מלאכה הצל"ג כשמוציאה, וא"כ אף שנצרך לכיס לאצולי טנוף מ"מ כשמוציאו בשביל שיציל טנוף בחוץ ודאי הוי צל"ג, וע"כ צ"ל כצד הראשון דאצולי טנוף לא חשיב כלל ריוח ולכן מוציא כיס לאצולי טנוף לא חשיב צל"ג.

ומה שנטה התוס' מסברא זו משום שהתוס' הוא הראשון היחיד שלא הזכיר דצל"ג שהוא הרחקת מזיק ואינו בגופה של מלאכה, אלא שילפינן ממשכן שצריך את הצורך כמו במשכן עיי"ש בתוס' צד. באריכות ואכהמל"כ, ולכן ביאר התוס' באופ"א, אמנם בתוס' קו. ד"ה מה לי נראה שסובר כר"ן דדוקא באצולי טנוף, ומשום שלא חשיב צורך, וכבר עמד בזה האב"נ.

ד. אמנם ק' דהא נח' ר"י ור"ש בחופר וא"צ אלא לעפרה ושם ודאי דיש כאן תועלת ותקון, ומחלוקתם כיון שא"צ את התקון של הגומא אלא רק תקון צדדי, וממילא בשלמא אם נימא דהוצאת המת סיבת ההיתר דאין התקון בגופו של מת, את"ש דנח' ר"י ור"ש אם צריך תקון בגופה של מלאכה, אבל אי נימא כצד הראשון דסילוק מזיק לא חשיב תקון כלל א"כ מה השייכות בין הדברים דבחופר גומא וא"צ אלא לעפרה יש כאן תקון רק שהוא מחוץ למלאכה, ובמוציא מת אין כאן תקון כלל, וצריך לומר דר"י סובר דא"צ כלל מלאכה הצריכה, ולכן מחייב בין בהסרת מזיק, ובין בצורך חיצוני כיון שאין מצריך כלל צורך.

אמנם ק' דהרמב"ן הרשב"א (בעה"מ ועו"ר) נוקטים בסוגיא דף קו. דבמילה וכן בהבערת בת כהן נחשב מלאכה הצל"ג, ומ"מ אי חשיב מתקן או מקלקל תלוי במח' ר"י ור"ש בדין מלשאצל"ג, דלר"י דצורך שחוץ לגופו כגופו ה"ה תקון, סובר שחוץ לגופו כגופו וחשיב ע"י המצוה תקון, משא"כ לר"ש דמצריך צורך בגופה של מלאכה, ה"ה דבעינן תקון בגופה של מלאכה ולכן חשיב מילה והבערת ב"כ לקלקול (ויליף דמקלקל בחבורה והבערה חייב).

ולפי"ז הדק"ל דחזינן דסברת ר"י היא משום דחשיב צורך שמחוץ לגופו כצורך שבגופו, וא"כ אם הסרת מזיק אין זה צורך כלל ולא משום שאינה בגופה של מלאכה, א"כ למה נח' ר"י על זה הרי כל סברתו היא שצורך חוץ לגופו כגופו וצע"ג[[1]](#footnote-2).

ומכח ראיה זו היה נראה לומר בדעת הראשונים האלו כצד השני שכ' דהרחקת מזיק הוי מלשאצל"ג מחמת שאין התועלת בגוף הדבר שנעשה בו מלאכה, וכן משמע לשון הרמב"ן שם קו. באריכות דבריו עיש"ה.

ה. אמנם בדף צד. הק' כל הראשונים על סברא זו דהסרת מזיק חשיב מלשאצל"ג, מקורע ע"מ לתפור יריעה שנפלה בה דרנא דהוי ג"כ הסרת נזק, ועיי"ש ברשב"א שנראה שתי' דלא חשיב הסרת נזק דהמצב של הבגד הוא בגד עם חור וממילא הוי מלאכה לתקון של הבגד (ולא אכפ"ל שהבגד במצב כזה מחמת נזק). והנה בשלמא אם הסברא כצד הראשון דהסרת מזיק לא חשיב תועלת, את"ש דהוק' להם דגם שם חשיב הסרת נזק ותי' דשם הוא תקון ושפור הבגד שהרי כבר נעשה החור, אבל אי נימא כצד השני דכונת הראשונים דהסרת מזיק אינה תועלת בגוף הדבר שנעשה בו מלאכה, אין כאן התחלת קו' מדרנא, דהא שם הנזק והתקון הם מעשים בגוף הבגד, ומה הוק' להם מדרנא וגם בתירוצם לא כ' חילוק זה, ומוכח כצד הראשון, והדק"ל איך כ' הרשב"א דנח' ר"י ור"ש אי צורך שלא בגופו חשיב כבגופו וה"ה תקון, הרי נח' גם אי הסרת מזיק הוי צורך, וע"כ דסברתם אינה אי שלא בגופו כבגופו, אלא אם בכלל יש תנאי של צורך וכמוש"נ וצ"ע.

ו. והנראה בזה דהנה מבו' שם בראשונים דמצוה חשיב תקון אליבא דר"י ולא אליבא דר"ש משום שהוא תקון חיצוני, ולכאו' צריך ביאור דאם דנים את התקון של המצוה א"כ זה ודאי תקון גם בגופה של מלאכה, דילד מהול הוא ודאי מתוקן כלפי שמיא הרבה יותר מערל, וע"כ שדנים תקונים בעיני בשר וממילא הוי קלקול, וא"כ אין כאן גם תקון חיצוני.

ולכן נר' דהלשון תקון חיצוני (שאינו בגופה של מלאכה) אין הכונה כפשוטו דיש תקון אבל חיצוני, אלא שאין צריך תקון ממשי, רק כל שאדם חפץ ושמח בתקון הוי תקון, ולכן גם תקון מצוה הוי תקון.

ולפי"ז יש לבאר דנח' ר"י ור"ש אם צריך צורך ותקון במלאכה עצמה, דהיינו שצריך לגוף תוצאת המלאכה ויש בה תקון, שאז צריך תקון וצורך ממשיים בגופה של מלאכה, או דסגי שע"י המלאכה נעשה חפצו ורוצונו ויש כאן תקון בדעת בנ"א אף שאינו ממשי, ולפי"ז את"ש דגם הנדון אם הסרת מזיק חשיב צורך ותקון תלוי בנדונים הנ"ל, דאם סגי בתקון חשוב אף שאינו ממשי ודאי הסרת נזק הוי תקון, אבל אם צריך צורך ותקון ממשיים הסרת נזק לא הוי תקון וצורך.

ובנוס"א נ"ל הדבר דנח' ר"י ור"ש אם דין צורך ותקון הוא בתוצאה של המלאכה, דהיינו שיש חשיבות מלאכה רק אם בפועל התוצאה יש בה תקון וצורך, או דהדין צורך ותקון הוא במעשה המלאכה שכל שיש לעושה צורך ותקון בעשיית המלאכה יש חשיבות מלאכה, ובזה תלוי ב' הנדונים, דאם צריך תקון וצורך בתוצאה של המלאכה להחשיבה צריך תקון וצורך ממשים שאז יש כאן יצירה חשובה לא מצוה או הסרת נזק, וודאי לא מהני צורך ותקון בחופר גומא וא"צ אלא לעפרה שהרי בגומא אין צורך ותקון, משא"כ אם הכל תלוי בעושה המלאכה חייב אפי' חופר גומא, וגם חשיב תקון וצורך במה דכלפיו הוי צורך ותקון אף שאין כאן תוספת יצירה ממשית ואכתי צ"ע בסברא זו.

**סימן ב'**

**בדברי הרמב"ן בדין גוזז והמסתעף**

א. לבאר חילוק הביאוה"ל בדברי הרמב"ן מתי גוזז הוי מלשאצל"ג. ב. עפי"ז יבואר חילוק הביאוה"ל שיז מתי בורר חשיב מלאשאצל"ג. ג. בביאור הרמב"ן דצורך מצוה חשיב צריכה לגופה. ד. בהא דמילה חשיב צריכה לגופה.

א. והנה דעת הרמב"ן מבוארת בדף קו. דבגיזה חייב בין אם צריך את הגיזה ובין אם צריך את הייפוי בגוף ע"י הגיזה. וביאור הדבר כ' בס' קה"י דגדר מלאכת גיזה היא הפרדה בין הדברים וממילא הוי מלאכה בשני הדברים, וסגי בצריך בא' מהם שיהיה בנפרד ליחשב צל"ג. ופליג על התוס' עד: ד"ה אבל שסובר דאם אין צריך לגיזה הוי מלשאצל"ג.

וק' דהרמב"ן בבכורות כ' (והו"ד גם ברא"ש שם) דאם מורט מהעוף נוצות מהצוואר קודם שחיטה (להקל על השחיטה) הוי מלשאצל"ג, וצ"ע דכיון דהוי תקון בעוף יחשב מלאכה הצל"ג שהרי גיזה הוי מלאכה בשני הצדדים וכמוש"נ, וכבר עמד בזה בביאוה"ל ריש שמ, וכ' דכל מה שחשיב מלאכה הצל"ג כשצריך לגוף הוא דוקא ע"י ייפוי הגוף, אבל אם אינו ייפוי רק שצריך עכשיו שלא יהיה כאן הנוצות הוי מלשאצל"ג, ועפי"ז כ' דגם בצפרניים לפני הטבילה אם אין ייפוי בגזיזתו הוי מלשאצל"ג, ולא ביאר הביאוה"ל את סברתו, דכיון דתקון בגוף הוי צל"ג ויש כאן תקון למה חשיב מלשאצל"ג כל שאין ייפוי.

והנראה לבאר בזה דהנה דעת בעה"מ דבורר הוי מלשאצל"ג וכונתו לכאו' שכשנוטל את הפסולת הוי כהסרת מזיק עיי"ש, ודעת הרמב"ן שחשיב מלאכה הצל"ג נראה שהוא משום שנחשב פעולה באוכל הנשאר דמנקה אותו מפסולת, וזוהי גופא סברתו בגוזז דחשיב יפוי הגוף, ולכן חשיב פעולה גם בגוף.

ונראה בביאור החילוק של הביאוה"ל, דאם הוי יפוי לגוף חשיב מעשה בגוף העוף ליפותו, אבל אם אין כאן בעצם ייפוי בגוף העוף, רק שלפי שעה הוא צריך שהעוף יהיה בלי הנוצות דהם מפריעים לו, נחשב פעולה רק בנוצה וממילא נחשב פעולה של הסרת מזיק, דיש כאן דבר שמפריע לו והוא מסירו.

ב. והנה בביאוה"ל שיז' הביא מהישועות יעקב דבברירת אוכל מאוכל, אם נוטל מה שאינו רוצה הוי מלשאצל"ג, ואינו מובן כלל דאם יש חשיבות של ברירה גם בב' מיני אוכלים למה שיחשב מלשאצל"ג ומ"ש מכל ברירה דנקטינן דלא כבעה"מ ולא חשיב מלשאצל"ג.

ונראה לבאר סברתו עפימש"נ כאן דכל מה ששייך להחשיב נטילת הפסולת כמעשה באוכל הוא כשחשיב האוכל מקולקל כשהוא עם הפסולת, ולכן חשיב מעשה באוכל שמתקנו ע"י נקויו מהפסולת, אבל באוכל ואוכל אף שעכשיו רוצה וצריך את האוכל לבדו מ"מ אין כאן יפוי בעצם במה שהוא לבדו, ולכן נטילת הפסולת לא חשובה עשיה באוכל אלא כנטילת דבר המפריע ודו"ק.

ונראה דחילוק זה שכ' ביישוב הביאוה"ל בדברי הרמב"ן שייך בין אם ננקוט דהפטור משום שהסרת נזק אינה חשובה תקון ובין אם ננקוט שצריך תועלת בגוף מה שעשה בו מלאכה, דבמקום שאין ייפוי הגוף לא חשיב הגיזה (והברירה) מעשה בגוף, וממילא חשיב כהסרת נזק וחשיב כתועלת שלא בגוף הדבר שנעשה בו מלאכה ואכתי צ"ע בכל זה.

והנה הבאנו לעיל את דעת הגאונים דבמוציא מת מפני ריח רע הוי מלאכה הצל"ג כיון שכבר נעשה הנזק. וכ' לבאר דעת החולקים משום שסוברים דגם מת לא נחשב מצב של נזק אלא מסריח והולך את הבית, אמנם בדעת הרמב"ן בבכורות הנ"ל נר' דאפי' מצב של נזק ממש כנוצות שמפריעות פטור דגם זה חשוב בכלל הסרת נזק.

ג. בביאור הא דצורך מצוה חשיב צריכה לגופה.

כ' הרמב"ן דף קו. דמילה חשיב מלאכה הצל"ג וכמו גוזז דחשיב מלאכה הצל"ג אם מתכוין ליפות הגוף,וכמו בורר ושקיל אקופי מגלימא עיי"ש, ובהמשך שם כ' דחובל וצריך לדם לכלבו חשיב צריכה לגופה ולא כמו חופר גומא ואין צריך אלא לעפרה דהוי מלשאצל"ג, דכבר רמזתי לך דגוזז בין ליפות האדם בין שצריך לשיער חשיב מלאכה הצל"ג.

והנה עיקר חדושו של הרמב"ן בגוזז כבר נתבאר בקה"י דבגוזז המלאכה היא ההפרדה ולכן צורך בגוף הדבר או בדבר הנגזז חשיב צל"ג ודלא כתוס' ואכהמ"ל. אמנם ק' דבשלמא כלפי חובל וצריך לדם מובן דצריך לחדש סברא זו שהרי עיקר חובל היינו שוחט שעושה לצורך הגוף שיהיה שחוט, ולכן צריך לחדש דכיון שהדם הוא הנפש, והמלאכה היא הוצאת הנפש מהגוף גם צורך בדם הוי צל"ג ועד"ר שכ' התוס' שם ואכהמ"ל, אמנם במילה שהתקון הוא בגוף הנימול בזה ודאי חשיב צל"ג דהוי כשוחט ממש שהתקון הוא בגוף הנחבל, ולמה הוצרך הרמב"ן להביא את חדושו בגוזז שתקון בא' מהם הוי צל"ג הרי תקון בגוף הנחבל הוא עיקר התקון וצ"ע, ועוד ק' מה מביא משקיל אקופי מגלימא הרי שם הוא מלאכת מכה בפטיש ולא שייך אלא משום התקון בבגד.

והנראה בזה עפ"י המבואר בבעה"מ בסוגיין שנראה בדעתו שבורר שנוטל הפסולת מהאוכל הוי מלשאצל"ג, והטעם נר' דכשנוטל הפסולת לא נחשב שעשה מעשה באוכל אלא בפסולת, וכיון שאין התקון בדבר שנעשה בו המלאכה חשיב מלשאצל"ג.

וזה הוק' לרמב"ן דהסרת המילה תחשב מלשאצל"ג כי זו פעולה בערלה להסירו ובזה נתקן האדם, ועל זה חידש דזה נחשב פעולה באדם להסיר ממנו הערלה וממילא הוי צל"ג. ואת זה הוכיח מגוזז במקום שהוא לתקן האדם, דאף שהוא רק הסרת השיער חשיב צל"ג כי נחשב פעולת תקון באדם (ועי' במש"כ עוד בענין זה בסי' ), וכן בבורר דנטילת הפסולת חשיבא תקון באוכל ולכן הוי צל"ג ודלא כבעה"מ[[2]](#footnote-3), וכן נטילת אקופי מגלימא חשיבא תקון בכלי עצמו והדברים נכונים.

ד. בהא דמילה חשיב צריכה לגופה

דעת הרמב"ן קה: דקורע על מתו הוי מלשאצל"ג, וק' דבדף קו. נקט דמילה חשיב מלאכה הצריכה לגופה שהוא צריך שיהא אדם זה מהול, ומבו' שם דאף שחשיב קלקול לר"ש שהרי גופו חבול, מ"מ לגבי דין של צריכה לגופה חשיב צריכה לגופה, ולכאו' הטעם דמכח המצוה חשיב צריכה לגופה וא"כ ק' מ"ש גבי קורע דחשיב מלשאצל"ג.

והנראה בזה דבקריעה אינו צריך מכח המצוה שיהא הבגד קרוע, אלא רק את מעשה הקריעה, ולכן הוי מלשאצל"ג, שהרי אין לו צורך בבגד שיהיה קרוע, משא"כ במילה דהמצוה היא לעשות התינוק למהול וכלשון הרמב"ן 'שהוא צריך שיהא אדם זה מהול' ובזה סגי במצוה להחשיבה כצריכה לגופה.

ובעצם הסברא שמצוה עושה צריכה לגופה אבל עדיין חשיב קלקול, נראה שהוא עד"ר המבו' בתוס' דתקון קצת מהני להחשיב לצריכה לגופה ולא לענין מקלקל, ומצוה הוי תקון קצת.

אמנם יש לחלק דתקון קצת באמת הוא תקון שמהני גם לענין דין מקלקל, אלא שכיון שהקלקול רב על התקון ואין דרך לעשות כן לכן כשאנו דנים על החפץ יש לו שם מקלקל, אבל לגבי צריכה לגופה חשיב צורך שהרי הוא צורך גמור, ולגבי"ז לא אכפ"ל שמצד אחר יש קלקול.

אבל כלפי המצוה דחוק קצת להחשיבה כתקון קצת, שהרי אם דנים את התקון שבמצוה הוי תקון גמור ואם לא אין כאן אפי' תקון קצת, ונר' קצת בדברי הרמב"ן בנוס"א שעצם מה שצריך מחמת המצוה שיהיה מהול, בזה סגי להחשיבו כצריכה לגופה, אף שלא נחשב תקון כלל, דמ"מ צריך למצב הזה מחמת המצוה ואכתי צ"ע.

**סימן ב'**

**בשיטת רש"י בסוגיא דחובל ומבעיר קו.**

א. בדברי רש"י והראשונים שר"י ור"ש בחובל ומבעיר לשיטתם במלשאצל"ג. ביאור החילוק בין רש"י לראשונים. ג. ביאור שיטת רש"י דעד כמה שבאים להחשיב את התקון, אז הוי חסרון של מלשאצל"ג. ד. ביאור האופן שהוי מלשאצל"ג בחובל ומבעיר.

שיטת רש"י דמחלוקת ר"י ור"ש אי מקלקל בחבורה חייב, נובעת ממחלוקתם לגבי מלשאצל"ג, דלר"י דמלשאצל"ג חייב, א"כ כל המבעיר וחובל לצורך הוי מתקן, כיון שהוא מתקן אצל אחרים, משא"כ לר"ש אין לך חובל ומבעיר שאינו מקלקל ולכן חייב מקלקל בחובל ומבעיר, וז"ל רש"י: **ומה שהוא מתקן אצל אחרים לר"ש לא חשיב, דהא מלאכה שאצל"ג היא, אלא מקלקל בחבורה ובהבערה חייב.** זה תורף שיטת רש"י.

ומק' הראשונים (והתוס' סנהדרין) דמפורש בסנהדרין ובעוד מקומות דגם לר"ש מלשאצל"ג פטור גם בחובל ומבעיר אף שמקלקל חייב, ולרש"י כל חובל ומבעיר הוי מלשאצל"ג[[3]](#footnote-4).

והנה הרמב"ן ועו"ר ג"כ פירשו כרש"י דהמחלוקת בחובל ומבעיר היא לשיטתם במח' של משאצל"ג, ותורף דבריהם דנח' ר"י ור"ש אם צורך שחוץ למלאכה חשיב צורך דלכן פטר ר"ש מלשאצל"ג, וה"ה נח' את תקון מחוץ למלאכה חשיב תקון, וממילא במילה והבערת בת כהן מסברא חשיב מלאכה הצריכה לגופה רק דמ"מ ליכא תקון (ובהמשך יתב' בלי"נ החילוק) ובזה אזלי ר"י ור"ש לשיטתם, דלר"י חשיב תקון מכח התקון החיצוני של מצוה, ולר"ש לא חשיב תקון וילפינן מיניה דמקלקל בחבורה והבערה חייב.

ולכאו' גם רש"י כונתו עד"ר זה דמבעיר חשוב מקלקל משום דלר"ש לא נחשב תקון חיצוני וכמו שמלשאצל"ג פטור, דהא מפורש ברש"י שמבעיר חשיב לר"ש מקלקל ואין הפטור משום מלשאצל"ג בלבד, ולכן ילפינן דמקלקל בהבערה חייב.

ולכאו' לפי"ז יש מקום ליישב שיטת רש"י עד"ר המבו' ברמב"ן, דבאמת חשיב מבעיר לקדירתו מלאכה הצריכה לגופה, וכל כונת רש"י דכיון שמלשאצל"ג פטור ממילא לא חשיב תקון הקדירה תקון והוי מקלקל, ואדרבא צריך ביאור בדעת הרמב"ן שכיון שהוא בעצמו סובר לחלק כן דחשיב מלאכה הצריכה לגופה ואעפי"כ הוי מקלקל, והתליה בר"י ור"ש לשיטתם זה רק דימוי מהדין הכללי של משאצל"ג לדין מקלקל וכמוש"נ, למה לא ביאר כן גם בדעת רש"י וצ"ע.

ועד"ר הפשט י"ל דדקדקו הראשונים מלשון רש"י שכ' 'דמלאכה שאין צריכה לגופה היא' דאין זו רק ראיה ודימוי דחשיב מקלקל, אלא סובר רש"י דבאמת חשיב כל מבעיר מלשאצל"ג, ולכן מק' דמבו' בסנהדרין דגם לר"ש חובל ומבעיר פטורים ממלשאצל"ג, אמנם אף שבאמת מדוקדק כן בדברי רש"י, מ"מ דוחק לפרש כן דברי הראשונים, דא"כ אין זו קו' על שיטת רש"י שהחשיב כל מבעיר למקלקל לר"ש, אלא זו קו' על התוספת שמשמע ברש"י דחשיב באמת גם מלשאצל"ג וצ"ע.

ב. והנראה לבאר בזה דהנה במה שחילק הרמב"ן דמילה הוי צריכה לגופה ומ"מ הוי מקלקל, באמת צריך לבאר דכיון דהגמ' מדמה מקלקל למשאצל"ג, דלר"ש בשניהם בעינן שיהיו בגופה של מלאכה, א"כ מהו הטעם לחלק לגבי מילה, הא מצד המצוה חשיב גם תקון וכדחזינן דלר"י הוי מתקן, והטעם דלר"ש לא חשיב תקון הוא שהתקון אינו בגופו, וכיון דלא חשיב תקון לא יחשב גם צריך לגופה מכח המצוה, שהרי זה גופא הסוגיא מדמה לרמב"ן דדבר חיצוני לר"ש לא מהני בין לענין תקון בין לענין מלשאצל"ג.

והנראה דכונת הרמב"ן עד"ר המבו' בתוס' דתקון קצת כמו אפר לכלבו אף דחשיב מקלקל מ"מ הוי צריכה לגופה, דהיינו שאיכות התקון הנצרכת ליחשב מתקן, היא יותר ממה שנצרך ליחשב צריכה לגופה.

ועד"ז כונת הרמב"ן דכיון שהאדם רוצה שהתינוק יהיה מהול סגי בזה שיחשב להחשיב המילה לצריכה לגופה, דאף שכלפי מתקן אנו דנים שהתינוק חבול וחשיב מקלקל[[4]](#footnote-5), מ"מ כלפי צריכה לגופה סגי ברצונו שיהיה התינוק מהול ליחשב צריכה לגופה (ובהמשך יתב' עוד בזה). ומיושב היטב דודאי גדרי מתקן וצריכה לגופה חלוקים, וכל דמיון הגמ' ביניהם הוא לענין אם דנים דבר חיצוני למלאכה, אבל במילה עצם רצונו שהתינוק יהיה מהול סגי בזה להחשיב צריכה לגופה אף שלא חשיב מתקן.

ועפימש"נ מיושב היטב מה שהק' הרמב"ן על רש"י דאיך יתכן דמבעיר לקדירתו חשיב מלשאצל"ג, הא מודה ר"ש דמלשאצל"ג פטור בחובל, ונתקשינו למה לא יישב עפ"י דרכו דחשיב באמת צריכה לגופה רק לא חשיב מתקן, ולהאמור מיושב היטב דכיון שטעמו של רש"י דמבעיר עצים לקדירתו חשיב מקלקל משום שאין דנים תקון חיצוני, א"כ גם כלפי דין מלשאצל"ג לא חשיב צורך שהרי דימתה הגמ' את שני הדינים לענין זה, ובעצים לקדירה אין לו שום רצון למצב הבעירה מלבד הצורך לקדירה, ואם חשיב מקלקל חשיב גם מלשאצל"ג והדברים נכונים בעז"ה.

ומעתה אנו צריכים ליישב שיטת רש"י דאם החשיב רש"י מבעיר עצים למלשאצל"ג וכלשונו, וכמו שביארנו שהוא מוכרח בסברא דכיון דלא חשיב תקון לא חשיב צריכה לגופה, הא מודה ר"ש במלשאצל"ג דחובל ומבעיר פטור וצ"ע.

ג. והנראה בזה דאין כונת רש"י כלל דיש כאן חסרון של מלשאצל"ג, דודאי כיון שמכוין לחבלה ולהבערה הוי צריכה לגופה, שהרי צריך שיהיה כאן הדבר חבול ומובער ובזה סגי להחשיבו מלאכה הצל"ג, ומה שכ' רש"י דהוי מלשאצל"ג כונתו דאם נחשיב את התקון החיצוני לתקון (דהיינו שאף שהעצים נתקלקלו הקדירה נתבטלה וחשיב תקון) ממילא יחזור הדין שאז נחשב מלשאצל"ג.

ובי' הדבר שסובר רש"י דהתקון הוא חשוב חלק מהמלאכה עצמה, ולכן אם אנו מחשיבים את המלאכה מכח התקון החיצוני הוי מלשאצל"ג.

וכן מדוקדק בלשון רש"י וז"ל: ומה שהוא מתקן אצל אחרים לר"ש לא חשיב, דהא מלאכה שאין צריכה לגופה היא. ולא כ' רש"י דיש כאן חסרון של מלשאצל"ג וגם לא כ' רש"י עד"ר הראשונים דמהא דלר"ש מלשאצל"ג פטור חזינן דדבר חיצוני לא נחשב וה"ה דלא הוי מתקן, אלא כ' דא"א להחשיבו מחמת תקון חיצוני דהא מלשאצל"ג היא, דהיינו שעד כמה שהוי מלאכה מחמת תקון חיצוני הוי מלשאצל"ג[[5]](#footnote-6).

והנה הרמב"ן כבר כ' דבמקלקל גמור בחובל ומבעיר לר' אבהו, הוי מלאכה הצל"ג דקלקולו הוי כתקון עיי"ש, אמנם ברש"י נתחדש יותר דגם כשאינו עושה ע"ד לקלקל אלא לבשל הקדירה, מ"מ אחר החדוש דמקלקל חייב, הוי מלאכה הצל"ג, דאם מחמת הדין תקון חייבים לדון את התקון החיצוני, ממילא הוי מלשאצל"ג, משא"כ אחר שנתחדש שמקלקל חייב וא"צ לדון כלל את התקון, לא אכפ"ת לן בו והוי מלאכה הצל"ג, ובעיקר הדבר כבר כ' כמה אחרונים דאחר שנתחדש שמקלקל חייב חשיב מלאכה הצל"ג, ואנו הארכנו לבאר הסברא, ולמה בסנהדרין חשיב מלשאצל"ג.

וביתר ביאור י"ל דכמו שסובר רש"י דבשול פתילה הוי תקון אף שהבערת ב"כ לא הוי תקון (ודלא כתוס' ועו"ר) משום שדנים את השלב הזה וחשיב תקון וא"צ לדון את ההמשך. ה"ה כלפי צל"ג אם הוא חפץ ורוצה שהעצים יהיו מובערים והבהמה חבולה סגי בזה להחשיב צל"ג, ואין צריך לדון שכל מה שחפץ במצב הזה הוא לצורך דבר אחר וממילא יחשב מלשאצל"ג, ורק אם בגלל הדין תקון חייבים לדון את המלאכה כהכשר לקדירה ממילא נחשבת מלשאצל"ג, אבל כשיש סברא שברצונו לא באה לו א"כ נחשב שאינו רוצה את עצם המלאכה ולא מהני כלל שמקלקל חייב ודו"ק והדברים נכונים בעז"ה.

ד. ואין להק' דא"כ לעולם לא שייך פטור של מלשאצל"ג בחובל ומבעיר כיון שחייב במקלקל לר"ש והדק"ל מהגמ' בסהדרין ולק' לגבי שרצים שמבואר ששייך פטור זה.

והנה שם מיירי במוציא קוץ והוי פס"ר שיוציא דם, ונראה דשם נחשב מלשאצל"ג עפי"ד רש"י צד. דאם ברצונו לא באה לו הוי מלשאצל"ג, דנחשב שאין לו צורך במלאכה, וא"כ י"ל דשם הפטור משום שאין לו צורך כלל בעיקר המלאכה כיון שהיה רוצה שלא יצטרך לעשות, וכן משמע מאוד ברש"י בסנהדרין דנחשב מלשאצל"ג משום דברצונו לא באה לו.

אבל בסוגיין הא ודאי לא שייך לדון שברצונו לא באה לו, אלא חשיב מלשאצל"ג משום שאין הצורך בעצים אלא בקדירה[[6]](#footnote-7), וממילא כל מה שבאנו לדון את זה למלשאצל"ג הוא מחמת שהוא תקון חיצוני, ובזה אמרינן דאם אין צריכים לדון את התקון הוי מלאכה הצל"ג, אבל כל שאין לו צורך כלל בכל עשית המלאכה ודאי דהוי מלשאצל"ג גם בחובל ומבעיר.

**סימן ד'**

**בדברי התוס' (שבת מא: יומא ל"ד) בגדר פסיק רישא, ופס"ר דלא ניחא ליה**

**א. בדברי התוס' דיש חדוש במלאשאצל"ג כשאינו מתכוין, ודוקא כשמפריע לו הדבר וצ"ע כונתם. ב. ב' ביאורים בדין פס"ר האם כמתכוין או שהוי מעשה אחד, והתוס' סובר את שניהם. ג. יישוב לפי"ז דעת התוס'. ד. צ"ע מה המקור לשני הדינים בפס"ר ויישוב הגרר"ש לצד שהוי מעשה אחד. ה. יישוב עפ"י רש"י המקור לדין כמתכוין. ו. בסתירת דברי התוס' הנ"ל במפיס מורסא, ויישוב עפ"י הנ"ל. ז. יישוב הצד שמפיס מורסא הוי מעשה מקו' רעק"א ממפשיט עור.**

א. בסוגיא בכריתות כ: איתא דבנתכוין לכבות את העליונות והובערו התחתונות נח' ר"י ור"ש אי חייב, ולשון הגמ' דר' יהודה סבר דבר שאין מתכוין אסור. ובהמשך שם בחותה להתחמם מבו' בגמ' דתלוי במח' ר"י ור"ש אי מלשאצל"ג חייב. והתוס' בשבת מא: (וביתר ביאור ביומא לד:) מק' דלפי מה שביאר שם התוס' דר"י מודה לר"ש דאינו מתכוין בשבת פטור משום מלאכת מחשבת, א"כ למה חייב שם לר"י הא הוי אינו מתכוין.

ומת' התוס' (בשבת וביומא) דמיירי שם בפס"ר ולכן חייב לר"י, ואה"נ גם לר"ש אין פטור של אין מתכוין, והטעם שפטור לר"ש הוא משום מלשאצל"ג, ומה שנקטה הגמ' הלשון אין מתכוין הוא דנתחדש כאן לר"י דחייב מלשאצל"ג אפי' באינו מתכוין, דהיה ס"ד דכל מה שמחייב ר"י מלשאצל"ג הוא רק כשמכוין למלאכה, וממשיך התוס' דבהמשך הגמ' בחותה להתחמם והובערו, הגמ' נקטה מלשאצל"ג, משום דשם לא אכפ"ל שיובערו ובזה לא חשיב אין מתכוין, משא"כ בחותה לכבות דאינו רוצה שיובערו, חשיב אין מתכוין, ורק באופן זה יש חדוש דר"י מחייב במלשאצל"ג גם בכה"ג, ע"כ תורף דברי התוס', ועיי"ש בשבת וביומא שהאריכו בזה.

והנה דברי תוס' אלו סתומים וחתומים וצריכים ביאור טובא, דכיון דנקטינן דחותה לכבות הוי פס"ר ואין בו פטור של אין מתכוין בין לר"י בין לר"ש, מה הס"ד דבצירוף מלשאצל"ג יהיה פטור לר"י, וביותר ק' מה שחילק התוס' דבחותה להתחמם ל"ש סברא זו וחשיב מתכוין, הא ודאי בין חותה להתחמם בין חותה לכבות החיוב משום פס"ר (ובלא פס"ר הוי אין מתכוין דפטור להתוס' בשבת אפי' לר"י) ומה הטעם לחלק דבחותה להתחמם הוי מתכוין ובחותה לכבות הוי אין מתכוין דס"ד לפטור בצירוף מלשאצל"ג גם לר"י וצ"ע.

עוד שמעתי מק' דהנה התוס' הוכיח את שיטתו דגם ר"י בשבת מודה דדשא"מ פטור, מהסוגיא ביומא דמיירי שם במטיל גחלת מתכת ומבו' שם בגמ' לפי מהלך התוס' דר"י פוטר, וק' דהא שם מיירי באינו מתכוין שאינו פס"ר וגם הוי מלשאצל"ג, וא"כ מה המקור לפטור אינו מתכוין בכל מקום, אולי דוקא שם פטור בצירוף של א"מ ומלשאצל"ג וכמוש"כ התוס', ומה שבחותה לכבות חייב לר"י כמבו' בכריתות הוא משום ששם הוי מ"מ פס"ר, אבל בא"מ גמור בצירוף מלשאצל"ג פטור, וא"כ אין מקור לפטור בא"מ גרידא וצ"ע.

ב. והנראה בביאור דברי התוס'[[7]](#footnote-8), ובהקדם דהנה ידוע לחקור בגדר פסיק רישא האם הוא משום דחשיב כמתכוין לאיסור, או דכיון דהוא פס"ר המעשה מתייחס אליו כמו במתכוין, דחשיב מעשה אחד או מטעם אחר, ומ"מ אין אנו מחשיבים שנתכוין לאיסור, והנה בדעת הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי כ' הרא"ש פ' כל כתבי בטעמו משום דפס"ר חייב משום שנתכוין ובלא ניח"ל לא אמרינן שנתכוין עיי"ש.

והנה דעת רש"י עה. דר"ש מודה בפס"ר דלא ניח"ל ודלא כערוך, אבל רק באופן שלא אכפ"ל, אבל בפס"ר דקשה לו מודה רש"י לערוך שפטור, וביאור הדבר כלשון רש"י שם 'דכל עצמו הוא מתכוין שלא ימות' דהיינו שבזה ודאי הוי כאין מתכוין. ונראה לומר דסברת רש"י כערוך דכל פס"ר חייב משום דמתכוין, רק שסובר שכל שלא אכפ"ל ג"כ שייך להחשיבו כמתכוין, ורק בקשה לו דכל עצמו טורח שלא ימות, א"א להחשיבו מתכוין ופטור.

ועפ"י הנ"ל נראה בביאור דברי התוס' שהתוס' סובר דשייך לדון בפס"ר מכח ב' הצדדים, (ובהמשך יתב' המקור לב' הסברות הנ"ל) דשייך לחייבו משום שהוא חשיב מתכוין, ושייך גם לחייבו משום שדין פס"ר כמתכוין דהיינו שהמעשה מיוחס אליו, אבל באמת לא חשיב שנתכוין לו.

והנה הריטב"א קל"ג כ' דר"י מודה באינו מתכוין ומלשאצל"ג, ונר' דהפטור הוא מכח מלשאצל"ג, אלא דלא חייב ר"י מלשאצל"ג אלא כשמתכוין מיהא לעצם מעשה המלאכה, אבל כל שאינו מתכוין ורוצה בעצם מעשה המלאכה, לא מחייב ר"י במלשאצל"ג ואכתי צ"ע בסברא זו.

ומ"מ נר' פשוט שהתוס' סובר שהגמ' בכריתות באה לאפוקי מסברת הריטב"א, ולחדש דפוטר ר"י מלשאצל"ג אפי' באינו מתכוין. עוד נראה שהתוס' סובר כרש"י דכל שקשה לו לא שייך להחשיבו כמתכוין, אבל בלא אכפ"ל שובר התוס' ששייך להחשיבו כמתכוין.

ג. ועפ"י מש"נ מבואר היטב כל כונת התוס' דבפס"ר דקשה לו אף שאין כאן פטור משום אינו מתכוין כיון שהוא פס"ר ושייך לחייבו גם בלא שהוא מתכוין, מ"מ הרי אינו מכוין למלאכה (וכמוש"נ בדברי רש"י דבקשה לו א"א להחשיבו כמתכוין) רק דמ"מ חייב כמתכוין דהמעשה מיוחס אליו, ומ"מ כיון שלא נתכוין למעשה המלאכה יש כאן חדוש דגם בכה"ג מחייב ר"י במלשאצל"ג, וגדר החדוש אינו שכיון שהוא פס"ר אינו מצטרף למלשאצל"ג, אלא שעל אף שאינו מתכוין בכ"ז מחייב ר"י במלשאצל"ג ודלא כסברת הריטב"א, אבל בפס"ר דלא ניח"ל סובר התוס' דלא כערוך, אלא כרש"י דשייך להחשיבו כמתכוין ממש, וממילא ל"ש כאן חדוש זה שיחשב מלשאצל"ג הגם אינו מתכוין, שהרי הוא מתכוין.

ועפי"ז מיושב גם מה שהק' איך מוכיח התוס' ממצרף דאינו מתכוין לר"י פטור בשבת, הרי שם הוא גם מלשאצל"ג, דבאמת בפס"ר דקשה לו חשיב אינו מתכוין גמור כלפי זה שיש סברא שכה"ג לא חייב ר"י במלשאצל"ג, רק דאעפי"כ נתחדש בגמ' בכריתות שחייב לר"י, וכלפי סברא זו אין שום תוספת במה שמצרף הוי אינו מתכוין ולא פס"ר, ולכן הוכיח התוס' דר"י פוטר משום אינו מתכוין בשבת[[8]](#footnote-9).

ד. אמנם אכתי יש לתמוה מהי"ת לומר דיש שני דינים בפס"ר, הא רבא ואביי חדשו דמודה ר"ש בפס"ר ואם נתחדש דבפס"ר אין חסרון של דשא"מ וכמו שסובר התוס' בפס"ר דקשה לו, מהי"ת לחדש דחשיב כמתכוין, וגם ק' דאם חשיב כמתכוין א"כ מהי"ת לחדש דיש עוד דין שבפס"ר אין חסרון של דשא"מ וצ"ע.

ושמעתי מהגרר"ש שפירש בדברי הערוך לפי הרא"ש ועו"ר דמתיר רק בשבת, דיש שני דיני פס"ר ועד"ר מש"כ ואכהמ"ל, וביאר דפס"ר כמתכוין לא מהני כלל לענין הדין של דשא"מ, דאף שמתכוין גם לזה מ"מ עיקר כונתו לגרירה ויש כאן פטור של אינו מתכוין (וכמו שמצינו שהתיר הרמ"א לגוי להניח התבשיל על התנור ואח"כ להסיקו דעיקר ההיסק לא בשביל התבשיל אפי' שודאי מכוין גם לזה). וכן י"ל גם על מה שנתב' בדעת התוס' דפס"ר כמתכוין מהני רק להחשיבו כמתכוין למעשה, לענין שאין כאן סיבה לפטור לר"י במלשאצל"ג וכמוש"נ, אבל לענין דין דשא"מ צריך להגיע לסברא שפס"ר הוי מעשה אחד.

אמנם אכתי ק' להיפך דמנלן לחדש בדברי רבא ואביי את הדין שפס"ר כמתכוין, כיון שעיקר הטעם לחייב משום שהוי כמעשה אחד, וחייב גם באופן שאינו כמתכוין למלאכה.

ה. והנה ברש"י דף לא: ד"ה שהוא עושה פחם, כ' שהוא מתכוין ממש לעשותה כמין פחם. ומק' שם רעק"א בגליון למה צריך להעמיד שהוא מתכוין לעשות פחם, הא סגי בניחא ליה בפחם וכמו שמבו' בגמ' קג דתולש עולשין בארעא דידיה דניח"ל חייב משום חורש. ובדעת רש"י מטו בי מדרשא שסובר דלמלשצאל"ג לא סגי בניחא ליה וצריך כונה, רק שמכח פס"ר כמתכוין חשיב כונה, וכ"ה לשון התוס' דידן ביומא בהמשך דבריו: אבל בההיא דהבונה כיון שהוא נהנה אנן סהדי דמתכוין ליפות.

ולפי"ז מובן היטב דבכל פס"ר לר"ש בשביל לחייב צריך להגיע לשני הסברות הא' דהוי מעשה אחד ואין פטור של דשא"מ, ולזה לא מהני הסברא של פס"ר כמתכוין כיון שאין זה עיקר הכונה וכמוש"נ, והב' בשביל להחשיבו צריכה לגופה צריך לדונו כמתכוין לתועלת זו, ובזה לא מהני כלל שהוא מעשה אחד דהא מ"מ אינו מכוין לתקון בקרקע[[9]](#footnote-10).

ו. והנה התוס' ביומא כ' דהחדוש באופן שאינו מתכוין, משום דס"ד דלא אמר ר"י דמלשאצל"ג חייב אלא כגון שמכוין למלאכה כגון מפיס מורסא שמכוין לפתח, ומבואר שסובר התוס' דמפיס מורסא חשיב מתכוין, ומקשים דבהמשך דברי התוס' שם מביא את דעת הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי, ומק' עליו התוס' דמפיס מורסא להוציא ליחה הא אינו מתכוין לפתח ולא ניח"ל ובכל זאת חייב, ומבואר דמפיס מורסא חשיב אינו מתכוין וכל חיובו משום פס"ר, ואיך הביאו התוס' את מפיס מורסא כדוגמא למלשאצל"ג שמתכוין למלאכה, ואף שהתוס' מסיק בסוף דבפס"ר שלא קשה לו חשיב כמתכוין כלפי"ז וכמוש"נ, הרי עדיין לא חידש סברא זו, וודאי מבואר שכונתם דמפיס מורסא הוי מתכוין גמור, וא"כ מהי קו' על הערוך וצע"ג.

ולכאו' מבואר דצריך לחלק הנידונים, דבתחי"ד התוס' מיירי מהסברא דבמקום שאינו מתכוין לא מחייב ר"י מלשאצל"ג, אבל ודאי שאין פטור של דשא"מ דהא הוי פס"ר וכמוש"נ, ובזה כ' התוס' דחשיב כמתכוין, אבל בסו"ד התוס' דן על סברת הערוך דפס"ר בלא ניח"ל חשיב דשא"מ, ובזה כ' התוס' דמפיס מורסא חשיב דשא"מ, אמנם עדיין צריך לבאר סברת החילוק בזה.

והנה בעיקר סברת התוס' בסו"ד דמחשיב מפיס מורסא כאינו מתכוין כבר נתקשה רעק"א שהרי אין כאן ב' מעשים והוי מתכוין ואצל"ג, ובדעת התוס' צ"ל דכיון דאין מתכוין לחשיבות הפתח אלא להוציא הליחה, כלפי בנין הפתח שנעשה כאן הוי אינו מתכוין ואכתי צ"ע בסברא (ולתוס' גם חופר גומא לכאו' הוי דשא"מ).

ועפימש"נ נראה לפרש דברי התוס' שסוברים שעד כמה שאנו יכולים לדון את החור ואת בנין הפתח כשני עשיות (דיש כאן באיכות תוספת עשיה) א"כ הוי דשא"מ ולכן מק' על הערוך דיחשב שם דשא"מ, אבל אחר שמכח דין פס"ר הוי מעשה אחד, א"כ לא דמי לחותה ומכבה שאף שהוא פס"ר וחשיב עשיה אחת מצדו, מ"מ הא ודאי נעשו כאן ב' מעשים ע"י מעשה אחד והוא כיון רק לחתות ולא לכבוי, אבל מפיס מורסא אחר שמכח פס"ר הוי מעשה אחד אין כאן ב' עשיות כלל וממילא חשיב כמתכוין לפתח, וכיון דסובר התוס' דלא כערוך ופס"ר חייב אפי' בלא ניח"ל, ממילא כלפי הדין כונה הוי כנתכוין למעשה (ואין חדוש במשאצל"ג) דהוי מעשה אחד, אבל כשאנו דנים שבמקום שלא ניח"ל לא נאמר דין פס"ר להחשיבו למעשה אחד (או שכל דין פס"ר לערוך משום כמתכוין) בזה גם במפיס מורסא יש להחשיבו כב' עשיות ואכתי צ"ע בסברא זו.

ז. והנה אם ננקוט כרעק"א דמפיס מורסא הוי מתכוין, ק' מהגמ' שבת קיז. במפשיט עור, דמק' הגמ' והלא אביי ורבא דאמרי תרוויהו מודה ר"ש בפס"ר, ומבואר דחשיב אינו מתכוין אף ששם הרי עושה מעשה בעור להפשיטו, ועיי' ריטב"א שם וצ"ע, (וכבר הק' כן שם רעק"א).

ולפימש"כ בדעת התוס' ורש"י דבשביל מלשאצל"ג צריך כונה, רק דמכח פס"ר חשיב כמתכוין, א"כ י"ל עד"ר הפלפול[[10]](#footnote-11), דאה"נ מפשיט עור הוי מתכוין גמור, רק דכונת הגמ' דכיון דהוי פס"ר חשיב מלאכה הצריכה לגופה דנחשב שמתכוין לעור וכמוש"נ, ורעק"א שמיאן בפירוש זה הוא לשיטתו דף לא: דסגי בניחותא בשביל לחייב במלשאצל"ג.

**סימן ה'**

**בדברי רש"י בסוגיא דחלזון דף עה.**

**א. דעת רש"י שחשיב בחלזון מתעסק ומ"מ הוא משום מלאכת מחשבת. ב. יישוב דעת רש"י דשייך גם בחובל ומבעיר חסרון זה. ג. עוד מהלך בדברי רש"י. ד. לחלק בדעת רש"י דכשהוא מעשה אחד ממש עדיף. ה. עוד בעניין זה.**

א. הגמ' עה. מק' **ולחייב נמי משום נטילת נשמה וכו' אמר רבא וכו' מתעסק הוא אצל נטילת נשמה**, ומק' הגמ' דזה פס"ר ומתרצת הגמ' **הכא כמה דאית ביה נשמה טפי ניחא ליה כי היכי דליציל צביעה**. וכ' רש"י ד"ה מתעסק **כלומר לגבי נטילת נשמה הוי מתעסק בד"א ולא הוי מלאכת מחשבת שאינו מתכוין שימות**.

והנה התוס' כ' דמתעסק לאו דוקא אלא פטור משום 'אינו מתכוין' שהוא פטור בכל התורה לר"ש, דהא לר"ש מתעסק בחבלה חייב כמקלקל, כמפורש בכריתות, ובדעת רש"י להדיא שהוא פטור של מלאכת מחשבת ולא פטור כללי של אינו מתכוין, וא"כ ק' על רש"י את קו' התוס', ועוד ק' דהא ודאי דהמציאות כאן היא לא דומה לשאר מתעסק שהרי כאן יודע שתהיה החבלה, אלא שאינו מתכוין לחבלה וזהו פטור לר"ש בכל התורה.

והנראה לבאר בכונת רש"י דהנה בד"ה טפי מפרש רש"י סברת הגמ' כמה דאית ביה נשמה טפי ניחא ליה, דכיון שכל עצמו מתעסק שלא ימות הוי מתעסק ובהא לא מודה ר"ש. ולא נתב' הטעם שפטור, ולכאו' כונת רש"י עד"ר הערוך דפס"ר דלא ניח"ל לא הי פס"ר, רק שרש"י מודה לסברת הערוך רק בקשה לו דבזה לא מודה ר"ש, אבל בלא אכפ"ל חולק על סברת הערוך.

והנה בשיטת הערוך נח' הראשונים, דבתוס' נר' (וכן נר' ברא"ש כאן) דהוא סברא בכל התורה דהוי כשאר אינו מתכוין דלר"ש שרי ככל התורה, אבל הרא"ש בפ"כ וכ"ה ברשב"א ור"ן כ' בדעת הערוך דהוא רק סברא בשבת משום מלאכת מחשבת, וא"כ י"ל דגם לרש"י שמודה לערוך דפס"ר דקשה לו, הוא כדעת הראשונים הנ"ל דהוא סברא בשבת משום מלאכת מחשבת, ולכן הגמ' נוקטת הלשון 'מתעסק' דהיינו שלא הוי מלאכת מחשבת.

ב. ובמה שהק' התוס' דאם הוא מתעסק מצד מלאכת מחשבת, הא מקלקל בחבלה חייב וה"ה מתעסק, הנה התוס' מק' למה יש פטור של מלשאצל"ג בחובל הרי הוא גם משום מלאכת מחשבת, ולכאו' ע"כ צ"ל דאין כל פטורי מלאכת מחשבת שווים, וא"כ י"ל לפימש"כ דאין זה מתעסק של תינוקות דשם מכוין למול רק שנתחלף לו, ובזה פשיטא לגמ' דהוא חסרון קל שאם מקלקל חייב ה"ה מתעסק, אבל בפטור של פס"ר דקשה לו דכל עצמו מכוין שיחיה, אף שקרי לו 'מתעסק' אין זה אותו חסרון, אלא פטור יותר חזק, ולא חשיב כלל חובל כלפי מלאכת מחשבת ודמי למלשאצל"ג.

ויתכן לבאר הסברא בחילוק זה, דבתינוקות הא מכוין למעשה המילה רק יש כאן פטור של מלאכת מחשבת דהתוצאה אינה כפי מחשבתו שהרי רצה תינוק אחר מהול, אבל כאן הוי חסרון על עצם המעשה שאינו חפץ בחבלה כלל.

ויתכן לומר דכל מה שילפינן מהא דמקלקל דחבורה חייב דגם שאר פטורי מלאכת מחשבת חייב בחובל, הם רק פטורים ביחס לתוצאה של המלאכה, דכיון דמתחייב במקלקל, לא נאמרו פטורי מלאכת מחשבת על התוצאה של החבלה, אבל במקום שהוא חסרון בעצם העשייה ל"ש למילף ממקלקל שחייב.

וגם במלשאצל"ג יש לבאר כן דכיון שדעת רש"י דמלשאצל"ג היינו שברצונו לא באה לו, א"כ הוא חסרון בעצם המעשה שהיה חפץ שלא לעשותו ולכן ל"ש למילף ממקלקל שחייב (ועיי"ש בסי' שביארנו עפ"י סברא זו דיש במלשאצל"ג אופנים שהוא חסרון רק בתוצאה ובזה באמת חייב בחובל ומבעיר דכלפי"ז ילפינן ממקלקל).

ג. ובאופן אחר שמעתי לבאר דברי רש"י דכונת רש"י כאן דלר"י אינו מתכוין פטור בשבת, וכשיטת התוס' (וכמו שהוכיח רעק"א דשיטת רש"י בזה כתוס' מדף קכא) ולכן הפטור רק מכוח מלאכת מחשבת, וגם לק"מ דמקלקל בחבורה חייב, דהא לר"י פטור מקלקל בחבורה, ולר"ש באמת הפטור משום אינו מתכוין של כל התורה, אמנם לפי"ז לר"ש הפטור רק משום אינו מכוין של כל התורה (וק"ק דבד"ה טפי נר' שקאי לר"ש, וג"כ כ' רש"י הלשון מתעסק).

אמנם ק"ק למה צריכי לפטור זה הא בלא"ה הוי מקלקל כיון ש'כמה דאית ביה נשמה טפי ניחא ליה' וצ"ל דחדא מתרי נקט ובפרט דטעם זה מהני בין לר"י בין לר"ש ואכתי צ"ע.

ויש ליישב עוד דכיון דכ' התוס' דיש קצת ריוח במה שמת החלזון ואינו מתנענע, אף שמצד שני יש הפסד, מ"מ לא חשיב מקלקל כיון שיש צד ריוח, והתוס' פליג דכיון שההפסד פחות מהתועלת ואין אנשים חפצים במיתה הוי קלקול, ויתכן דאזלי לשיטתם שנח' לק' קו. בשורף וצריך לאפרו דמבו' שם ברש"י ד"ה מתני' דלא חשיב מקלקל לר"י אף שההפסד מרובה ואין דרך לעשות כן עיי"ש, והתוס' שם ד"ה חוץ פליג דחשיב מקלקל.

אמנם האמת נר' דא"א לומר כן, דודאי גם לרש"י חשיב כה"ג מקלקל, ושם שאני שכלפי אדם זה שחפץ בתקון זה יותר מהקלקול חשיב תקון, אבל כאן שאינו חפץ במיתה ודאי דחשיב מקלקל.

ד. ויתכן לחדש באופ"א דסובר רש"י דכיון דמעשה זה מתקן אצל דם החלזון דהא במעשה אחד יוצא דם החלזון ודם הנפש, ואף שאת המיתה עצמה אינו צריך ואדרבא זה קלקול, מ"מ חשיב תקון כיון שהוא מעשה אחד וכמו שיתב' דנר' כן בשיטת רש"י.

דהנה הגמ' מק' לעיל עג: דחופר וצריך לעפרה שיתחייב משום בונה וחורש לר"י, והגמ' מיישבת דהוא מקלקל ומודה ר"י, ולכאו' מוכח דחשיב מקלקל בקרקע אף שיש כאן תקון בעפר, אמנם עיי"ש ברש"י ד"ה פטור שכ': ואין כאן בנין בבית דקלקול הוא. ומשמע שסובר דמכח שהוא קלקול אין כאן מציאות של בנין כלל, וכן האריך התורי"ד דכונת הגמ' דאין שם מציאות של בונה וחורש כיון שהוא קלקול (ועד"ר מש"כ הריטב"א קג. ואכהמ"ל) ולפי"ז יש כאן מקור דלא שייך פטור מקלקל אם יש כאן תקון מצד אחר.

והנה בגמ' חגיגה י: מבואר דדין זה דחופר גומא הוא מדין מלאכת מחשבת ובפשוטו משמע דגם לר"י דלא סבר לפטור דמלשאצל"ג מ"מ הפטור משום מלאכת מחשבת, וע"כ טעם הפטור מקלקל ודלא כתורי"ד הנ"ל דלא הוי כלל בונה וחורש, אמנם עיי"ש ברש"י שפירש דברי הגמ' משום שלא כיון לבנין, וכונתו לפטור מלשאצל"ג ואליבא דר"ש, ולפי"ז אזיל לשיטתו דהפטור לר"י אינו משום מקלקל אלא דלא הוי כלל בונה וחורש.

אמנם ברש"י ביצה ח. משמע ק' דלא כמוש"כ בדעתו, דכ' על גמ' זו: 'אינו בונה ולא חורש אלא מקלקל וכל המקלקלים פטורים'. ומשמע ק' דלא כמוש"כ אלא דשורש הפטור הוא מקלקל, ומ"מ גם שם כ' הלשון אינו בונה ולא חורש, ולפי"ז אולי יש לדחוק כן גם את לשון רש"י בשבת עג:[[11]](#footnote-12).

ה. ובעיקר דברי רש"י כאן ד"ה טפי שפטור משום שכל עצמו מתעסק שלא ימות, והק' רעק"א דבדף קג. מבו' בגמ' דבארעא דחבריה פטור משום תולש וכ' רש"י דלא אכפת ליה, וחזינן דא"צ שיהיה קשה לו בשביל לפטור, והנה הריטב"א שם פירש דהתקון שם לא חשיב חורש כלל אם אינו מכוין אליו וזהו הפטור בלא ניחא ליה, ואם נפרש כן ברש"י החילוק מבורר דכאן הרי ע"כ הוי חובל אבל שם אין לו שם חורש בלא כונה, אמנם לשון רש"י שם שכ' לא אכפת ליה ליפות לא משמע כן, דהא אין הפטור משום שלא אכפת ליה אלא שלא חשיב חורש כה"ג. ולכן הבין רעק"א דכונת רש"י לערוך דפס"ר דלא ניח"ל פטור, ולכן הק' דגם כאן יפטר משום זה ומה צריך לסברא של קשה לו.

ושמעתי ליישב שסובר רש"י כרא"ש ועו"ר דכל סברת הערוך היא רק בשבת משום מלאכת מחשבת, ולכן בדף עה הוי חובל דלא נאמר בו פטור זה, ולכן צריך לסברא חדשה שקשה לו דעי"ז חשיב כלא מתכוין בכל התורה.

ועוד נראה שכונת רש"י בדף קג. דהפטור משום מלשאצל"ג וכדעת התוס' שם, אבל כאן דמיירי בחובל לא שייך פטור מלשאצל"ג וכמו שהבינו הראשונים בדברי רש"י קז., ואף שודאי מפורש דשייך פטור מלשאצל"ג גם בחובל כמבו' בסנהדרין, עיי"ש בסי' שביארנו שיש לחלק בין האופנים של מלשאצל"ג דבמבעיר וצריך לבשל קדירה, הרי רוצה וחפץ במעשה ההבערה רק דאינו רוצה בתוצאה של דבר המובער אלא בתבשיל, ובזה סובר רש"י דכיון דמבעיר חייב במקלקל לא אכפ"ל שאינו חפץ בתוצאה, ונר' דה"ה אם יהיה אופן של חופר גומא וא"צ אלא לעפרה בחובל ומבעיר יתחייב דאת המעשה הוא צריך ורק את התוצאה אינו צריך.

אבל בנוטל את הקוץ והורג שרצים דמפורש בגמ' דפטור משום מלשאצל"ג, הוא משום דלרש"י הסברא שם שברצונו לא באה לו דהיינו שאינו רוצה בכל המלאכה והיה חפץ שלא יצטרך לה, וא"כ הוא סברא ביחס לעיקר המעשה שאינו צריך לו ולכן אף שחובל ומבעיר נתחדש בהם שמקלקל חייב וא"צ תוצאה חשובה, מ"מ פטור כאן דעיקר המעשה א"צ לו.

ולפי"ז מתבאר היטב בתולש עולשין ולא אכפ"ל וכן בחלזון אם לא היה אכפ"ל במיתתו, הוי ממש כחופר גומא וא"צ אלא לעפרה דהוי משאצל"ג מצד התוצאה, שבזה הדין דבכל מלאכות פטור ובחובל ומבעיר חייב וכמוש"נ, ולכן הוצרך רש"י בסוגיין דמיירי בחובל לחדש את הסברא של פס"ר וקשה לו, דבזה מודה לערוך וכמוש"נ.

**סימן ו'**

**בגדר פטור מלאכת מחשבת במתעסק**

**א. צ"ע בגמ' כריתות האם הדבר תלוי בכונתו מתחילה או בזמן המעשה. ב. ביאור בגמ' ב"ק דצריך שיאמר כל מקום שתרצה תנוח ובכ"ז בכיון לשנים פטור. ג. לפי הנ"ל יישוב הגמ' כריתות. ד. קו' בגמ' שבת דנתכוין לכתוב ח' ויצא לו ב' זיינין. ה. הערות בדברי רש"י במתעסק.**

בגמ' בכריתות יט: מבואר דלשמואל נתכוין לתאנה זו ולקט תאנה אחרת פטור משום מלאכת מחשבת, ומק' הגמ' דבמשנה מבואר דפטור רק בנתכוין ללקט תאנים ולקט ענבים דהוי מין אחר, ומת' הגמ' דמיירי באבד מלקט מלבו, דהיינו שמתחילה רצה ללקוט ענבים ושכח ובא ללקוט תאנים וטעה ולקט ענבים, דבזה מודה שמואל דמתאנה לתאנה חייב כיון שרצה אותה מתחילה ורק במין אחר פטור, וצריך לבאר הסברא דאם אזלינן בתר מחשבתו שבתחילה א"כ גם מתאנים לענבים יתחייב, ואם אזלינן בתר מחשבתו בשעת מעשה ששכח מה רצה בתחילה, יפטר גם מתאנה לתאנה וצ"ע.

והנה בגדר הפטור בשני מינים נח' אם הוא משום 'בה' או משום מלאכת מחשבת ואכהמל"ב, ואם נימא דהוא משום 'בה' י"ל דכלפי 'בה' דנים את המחשבה בשעת מעשה וכלפי מלאכת מחשבת אזלינן בתר רצונו בתחילה ואכתי צ"ע בסברא, אבל אי נימא דהוא ג"כ משום מלאכת מחשבת, ודאי קשה למה בשני מינים אזלינן בתר מחשבתו עכשיו, ומתאנה לתאנה אזלינן בתר מחשבתו בתחילה.

ב. והנה בגמ' ב"ק מבואר שיש חילוק בין נתכוין לזרוק שתים וזרק ד' שפטור משום מלאכת מחשבת, ללזרוק ד' וזרק ח' דחייב, ומבאר שם רש"י דאם לא אמר כל מקום שתרצה תנוח גם בנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' פטור, משום מלאכת מחשבת וכמבו' בשבת עג. אלא מיירי שאמר כל מקום שתרצה תנוח, ובזה יש חילוק דאם עיקר כונתו לשתים דהוא פטור יש כאן פטור של מלאכת מחשבת, אבל כשנתכוין לזרוק ארבע חייב, ואין חסרון שעיקר כונתו לד' ולא לח'.

וצריך לבאר סברת רש"י, דאם מהני כל מקום שתרצה להחשיב מלאכת מחשבת, שיועיל גם בנתכוין שתים, (ועיי' בראשונים שם שנתקשו בזה) ואי לא מהני שיפטר גם בתנכוין לזרוק ארבע וזרק ח' כיון שגם בזה שייך פטור של מלאכת מחשבת.

והנראה לבאר בזה דיש לדון פטור של מלאכת מחשבת בב' אופנים, הא' ביחס לתוצאה דאם אינו חפץ בה לא נעשית מחשבתו ופטור, והב' ביחס למעשה דכל שלא כיון למעשה מלאכה שעשה הוי חסרון במלאכת מחשבת ופטור.

ועפי"ז מתבאר היטב דאם לא אמר בכל מקום שתרצה תנוח א"כ בנתכוין לד' וזרק ח' יש כאן חסרון מצד שאינו חפץ בתוצאה זו, אבל כל שאמר כל מקום שתרצה תנוח ודאי דאין כאן חסרון בתוצאה, ולכן בנתכוין לזרוק ד' שנתכוין למלאכה חייב, אבל בנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' פטור דאף שאין חסרון של מלאכת מחשבת בתוצאה, מ"מ הא לא נתכוין למעשה מלאכה ומצד זה לא הוי מלאכת מחשבת.

ג. ועפי"ז נר' לבאר גם את הגמ' בכריתות דנראה שהחילוק בין ב' מינים לתאנה ותאנה, דב' מינים חשיב מעשה אחר ולא נתכוין למעשה של לקיטת ענבים, אבל תאנה ותאנה לא חשיב חילוק מעשים. וממילא י"ל דסברת שמואל בנתכוין לתאנה זו ולקט אחרת דפטור הוא משום שלא נעשית מחשבתו, אבל באופן שאבד מלקט מלבו דעיקר רצונו לתאנה שלקט לא שייך לומר שלא נעשית מחשבתו דהא עיקר רצונו לזה, רק דבב' מינים יש לפטור מטעם אחר דהוא חסרון במעשה שנעשה בלי שנתכוין, דכיון שבפועל כשבא לעשות לא נתכוין לזה יש חסרון של מלאכת מחשבת מצד המעשה, אבל מתאנה לתאנה דחשיב אותו מעשה וכמוש"נ ל"ש חסרון זה כלל, וכל מה שיש לדון לפטור הוא משום שבתוצאה לא נעשית מחשבתו, ובאבד מלקט מלבו נעשית מחשבתו וכמוש"נ.

והנה בהמשך הסוגיא שם דף כ. מבואר דרבא מעמיד שמיירי בלקדם, דהיינו שנתכוין ללקוט את שניהם רק זו קודם לזו ונתהפך בעשיה ובזה חלוק לשמואל ב' מינים ממין א' עיי"ש.

וביאור הדברים הוא עד"ר שכ' דכיון שחפץ בלקיטת שניהם אין חסרון של מלאכת מחשבת בתוצאה, ורק מצד המעשה כיון שבמעשה הראשון כיון לא' ויצא השני וכן במעשה השני שייך לדון חסרון של מלאכת מחשבת מצד המעשה, וזה שייך רק בב' מינים שהם מעשים חלוקים וכמוש"נ.

ד. ולפימש"נ חזינן דהגם שמתכוין לעשות את ב' המעשים מ"מ כיון שבמעשה הראשון יצא לו דבר אחר ממה שנתכוין במעשה זה פטור, ויש להק' מהסוגיא בשבת דף קד: דמבו' שם דנתכוין לכתוב ח' ויצא לו ב' זיינין פטור ומבו' בגמ' הטעם משום זיוני אבל בלו"ז יתחייב, ומק' שם התוס' והראשונים דהוי כנתכוין לזרוק שתים וזרק ארבע דפטור, ומתרצים דמיירי שצריך לכתוב שתי אותיות איזה שיהיו וכתב ח' ויצא ב' זיינין, אמנם ק' דאכתי במעשה זה שבא לכתוב ח' הרי כונתו לפטור ומה אכפ"ל שבא לכתוב ב' אותיות, הא מ"מ הוי כלקדם דפטור כיון שבמעשה זה לא בא לכתוב ב' אותיות וצ"ע.

**הערות בדברי רש"י בענין מתעסק**

ה. שיטת רש"י דפטור מתעסק נאמר רק כשנתכוין לזה ועלה לו השני, ולכאו' הסברא היא דכל שטועה בעצם המעשה ולא נתכוין לעשות את הדבר הזה כלל פטור.

והנה רש"י כ' בכריתות יט: דבחלב אפי' אם יש לו שני חלבים וכיון לא' ולקח השני וסבר שהוא שומן ונמצא חלב פטור עייש"ה. ותמוה שהטעות אם הוא שומן או חלב ל"ש לטעות שלקח א' מה שלא כיון, דהא גם השני היה חלב, (ומיירי לכאו' גם כשהם באים מאותה חתיכה דהטעות שווה בשניהם) וצ"ל ברש"י דמתחייב כשנמצא שהוא שומן רק אם כיון למעשה שעשה, אבל לא כיון למעשה פטור אף שאין זו סיבת טעותו וצ"ע.

עוד יש להק' במש"כ שם רש"י דנתחלף לו אשתו באחותו אם אין שניהם בבית חייב, ויש לתמוה דבשלמא בשומן וחלב אם אין שנים לפניו הטעות הוא מה חתיכה זו ולא איזה חתיכה הוא אוכל, אבל באשתו ואחותו תמיד הטעות הוא על איזו אשה הוא בא ותמיד הבלבול הוא בין שתיים, והרי בלא"ה כשמחזיק החתיכה בידו יודע שאוכל את החתיכה שמחזיק רק ששורש הטעות היא איזו חתיכה לקח, וא"כ גם באחותו הטעות הוא שכיון לאחרת וצ"ע.

ברש"י בפסחים מבו' דעל אותו אופן יש פטור 'בה' ופטור מלאכת מחשבת, ותמוה למה צריך לתרווייהו, וא"א לחלק את המקרים, דברש"י שם מבו' דעל אותו מקרה יש את שני הפטורים.

ונר' ראיה מכאן לרעק"א ד'בה' הוא פטור רק מחטאת, ולכן צריך את 'בה' לפטור בכה"ת, ובשבת יש גם 'מלאכת מחשבת' להתיר מה"ת.

1. ואולי יש לדחוק דלר"ש יש מקור שצריך מלאכה הצל"ג, ומכח זה יש ב' דינים הא' דצריך צריכה, והב' דצריך לגופה, וילפינן מזה לתקון שצריך בגופה, אבל לר"י אין מקור שצריך צריכה לגופה וממילא חולק על שני הדברים וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובדעת בעה"מ נר' שחילק בין כל הני לבורר, דבמקום שהפסולת מחובר ממש לדבר הנתקן כנטילת אקופי מגלימא וכן מילה ואולי גיזה, ודאי דיכול ליחשב פעולה בדבר הנתקן, אבל בורר הרי עומדים הפסולת והאוכל זה לצד זה ואינם מחוברים ולכן כשנוטל הפסולת זה לא יכול ליחשב פעולה בדבר הנתקן והוי מלשאצל"ג. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובדעת רש"י א"א לומר דהגמ' שם כר' יוחנן ובזה גופא נח' ר"י ור' אבהו (וכמו שתי' הרמב"ן והתוס' פסחים בחד תירוצא) דהא לרש"י ר' יוחנן כרבי יהודה ולא נח' בדעת ר"ש כלל, וצריך ליישב שיטת רש"י. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובאמת בסברא הדבר תמוה למה אין מחשיבים את האמת כלפי שמיא ובדעת כל ישראל, שמהול הוי מתוקן, להחשיבו תקון. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי' היטב בבעה"מ שק' בדבריו למה מילה הוי מלאכה לר"ש הרי הבעה"מ מחשיב את זה למלשאצל"ג בתחי"ד, ולכאו' צ"ל עד"ז דרק אם צריך את התקון חשיב מלשאצל"ג אבל לר"ש דמקלקל חייב הוי מלאכה הצל"ג, ואף שבתחי"ד כשמיירי בדעת ר"י לא משמע כן מ"מ בסו"ד כשדן בדברי ר"ש משמע כן דהוי מלשאצל"ג רק אם דנים את התקון עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואין זה ב' דינים אלא דכל שאין במלאכה צורך נחשב אצל"ג, וזה שייך בין אם ברצונו לא באה לו דלא הוי כלל צורך ובין אם אין הצורך בדבר שעשית בו המלאכה, וע"ע מה שהארכנו בדעת הראשונים בגדר מלשאצל"ג. [↑](#footnote-ref-7)
7. כנר' שחלק מהענין שמעתי משמיה דהג"ר רפאל שמואלביץ זצ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם לשון התורא"ש בשבת דמסקנת הגמ' בכריתות דפס"ר כמתכוין עיי"ש, ואף שכל דברינו גם אם נפרש דבריו כפשוטו נצרכים לס"ד בגמ' דיפטר משום מלשצאל"ג ולא משום דשא"מ ודו"ק, מ"מ לתורא"ש נשאר התימה מה ההוכחה ממצרף דאולי פטור בצירוף מלשאצל"ג וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. ומש"כ התוס' דבמחתה להתחמם לא הוי כמתכוין ולא דמי לתולש בארעא דידיה, אין כונתו דלא הוי כמתכוין שהרי מפורש לעיל דכל שאינו קשה לו הוי פס"ר כמתכוין וכמוש"נ. אלא כונתו שלא חשיב שהוא מתכוין ורוצה בהבערה כיון שלא ניח"ל בזה, ולא חשיב צריכה לגופה, אבל לגוף מעשה ההבערה ודאי דהוי כמתכוין. [↑](#footnote-ref-10)
10. העירוני דכבר עמד בדרך זו בבי' הסוגיא שם במשנת רבי אהרון. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש לציין לרש"י במשנה קמו. שכ' 'ואין במקלקל שום איסור שבת' ונר' שקרא לו מקלקל אף שאין שם מלאכה כלל עייש"ה בסוגיא, ולפי"ז יש לקיים את מה שכתבנו. [↑](#footnote-ref-12)