35 פסיקה בהוזלה ובד_ תוס_ בפסיקה בשער הלקוטות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אלול תשס"ח

**א**

א] בסוגיא דקיראי מבו' דאף בשיצא השער, לא שרי לפסוק אלא בשויו, אך כל דמוזיל גבי' אסור, ורק אם יש לו שרי אף בשמוזיל.

וטעם הדברים מבו' בתוס' הרא"ש בריש פירקין, דהוא משום דל"ש בזה טעמי ההיתר דיצא השער, דל"ש בזה מאי אהנית וכו' וגם ל"ש בזה מה לי הן מה לי דמיהן, עיי"ש.

ב] אך לד' החוו"ד בסימן קס"ג דכל דקנה למי שפרע שרי גם בלא טעמי ההיתר דמאי אהנית ומה לי הן, תיקשי דמ"ט לא שרי לפסוק בהוזלה היכא דיצא שער גדול ויש למוכר מעות, דכה"ג קני הלוקח למי שפרע לפ"ד החוו"ד שם, ובע"כ דאיכא דין בפנ"ע דכל התירא דיצא השער ל"מ רק לגבי דהיוקר אח"כ ל"ה רבית שברשותו הוקר, אך להתיר פסיקה בהוזלה דבעינן למימר דליכא המתנת מעות כלל, ל"מ אלא יש לו ולא יצא השער.

אך שו"ר דאי"ז מוכרח, די"ל דאילו היו טעמי ההיתר דמאי אהנית ודמה לי הן מה לי דמיהן הי' זה מתיר אף לפסיקה בהוזלה דומיא דיש לו דשרי להוזיל, ואין לנו להוכיח לפ"ד החוו"ד רק דה"ט דקני למי שפרע ל"מ להתיר פסיקה בהוזלה, אך אידך טעמי שפיר הן מועילין להתיר פסיקה בהוזלה, והיינו משום דהא דשרינן מכח הא דקני למי שפרע, הוא משום דכל שנתחייב ליתן לו מקח זה, נמצא דמה שנותן לו אח"כ את המקח שנתייקר, אי"ז מכח האגר נטר, אלא משום שהוא חייב להעמיד מקח זה (וכמש"נ במק"א בביאור ד' החוו"ד), וע"כ אי"ז טעם להתיר פסיקה בהוזלה, דהויא ההוזלה מכח האגר נטר, אך טעמא דמאי אהנית שפיר י"ל דמהני אף בפסיקה בהוזלה.

ג] ולכאו' יש להוכיח בזה גם מד' התוס', שהקשו בדינא דקיראי דליתניהו גבי' אסור, דמ"ש מטרשא דר"נ, ואם הא דפסיקה בהוזלה אסורה ביצא השער הוא משום דל"ש בזה טעמי ההיתר דיצא השער, א"כ הרי לק"מ מטרשא.

אמנם הנה הטעם באמת דלמדו התוס' מהתם דאיכא דין בפנ"ע דאסור להוזיל בפסיקה, ולא פירשו דהוא משום דלי"ב לטעמי ההיתר דיצא השער, נ' שלמדו ממש"א ר"נ דכללא דרביתא כל אגר נטר לי אסור, ומכוון ד' ר"נ הוא להך דינא דקיראי דאסור להוזיל, והרי להדיא דהאיסור בקיראי הוא בשמוזיל, ואי"ז משום איסור פסיקה דעלמא, דזה לא הוצרך ר"נ להשמיענו, דמתני' היא דאין פוסקין על הפירות עד שיצא השער.

ויש להוסיף מש"כ ר"ת בספה"י סימן תקע"ט וסה"ת דההיא דר"נ דקיראי איירי בשקץ וע"כ הוא דאסור, ומבו' בדבריהם לדינא דבלא קץ שרי, ותיקשי דמ"ט לי"ב משום איסור פסיקה והגם דיצא השער מ"מ כיון דמוזיל גבי' ל"ש טעמי ההיתר דיצא השער, ובע"כ דמפרשי דבההיא דר"נ ל"ש איסור פסיקה דעלמא, דא"כ ל"ה בעינן בזה לכללא דידי' דכל אגר נטר לי אסור, וכל האיסור הוא משום ההוזלה, ובזה הוא שכתבו דלא אסר ר"נ אלא בדקץ, וז"פ.

ד] והטעם באמת דלי"ב משום איסור פסיקה דעלמא, הנה לפ"ד הט"ז בסימן קע"ג וכן לפ"ד החוו"ד שם, הרי איירי התם בגוונא דליכא למיתי עלה משום איסור פסיקה, להט"ז איירי בשהוזל לבסוף, ולהחוו"ד איירי בשאין עליו שעבור הגוף להביא לו מן השוק, וכל האיסור בזה הוא משום ההוזלה עצמה דהויא אגר נטר.

ועד"ז י"ל עוד, דבפוסק על דבר שיצא השער לזמן מועט, ל"ב לטעמי ההיתר דמה לי דמיהן וכו' ומאי אהנית, אלא יש להתיר בזה משום דבזמן מועט אין לחוש שיתייקר, וזהו שהוכיחו התוס' משם דאסור להוזיל בפסיקה, דהתם איירי אף בשפוסק עמו ליתן לו בזמן קרוב, דל"ש לאסור משום איסור פסיקה דעלמא, וכל האיסור בזה הוא משום איסור הוזלה, גם יל"פ דאיירי התם גם בגוונא שהתנה עמו שאם יתייקר השער יוסיף לו על דמיהן, דכה"ג ליכא למיתי משום איסור פסיקה, וכל האיסור הוא משום ההוזלה, גם י"ל לפ"ד התו"ח דאשראי במתא מהני להתיר פסיקה בשויו, וכיון דהתם מוקמי' לה בדאית לי' אשראי במתא, ע"כ אין לאסור בזה משום איסור פסיקה דעלמא.

ולפ"ז שוב י"ל דלעולם בדין דיצא השער יתיר פסיקה בהוזלה, ואך דכל שמוזיל לו לא חשיב כלל כיצא השער, ואך דמ"מ הוכיחו התוס' משם דאיכא איסור בההוזלה, דאל"כ מה לי דלא חשיב כיצא השער, הרי לי"ב לאיסורא דפסיקה, וכנ"ל.

ה] ובעיקר ד' התוס' יל"פ עוד, כמש"כ הבית מאיר, דלפום מה שסברו בקושייתם דשרי להוזיל אף בשומתו ידועה, א"כ כל הא דאסרו לפסוק שמא יתיקר, אשר קשיא דגם אם יתיקר מה גרע זה מהוזלה דשריא, הוא משום דכל שלא יצא השער לא קני לי' למי שפרע, וע"כ ל"ד לטרשא ואסור להוזיל, אך כל שיצא השער וקני למי שפרע, תו ל"ש עיקר איסורא דפסיקה, שאף אם יתייקר לא גרע זה מהוזלה דשריא, ול"ב לטעמא דמה לי הן וכו' ודמאי אהנית וכו', וזהו שהוכיחו התוס' מזה דאסור להוזיל בשומתו ידועה, וגם לפ"ז י"ל, דאף דאסור להוזיל בשומתו ידועה, מ"מ התירא דיצא השער הי' בדין שיתיר לזה, ואך דכל שמוזיל לו ליכא לטעמי ההיתר דיצא השער, והדר דינא דאסור להוזיל לו, ולד' הבית מאיר תו יש לנו לאסור גם בלא ההוזלה, משום דל"ש בזה טעמי ההיתר דפסיקה, ויש לחוש שמא יתייקר ויהא זה כהוזלה בשומתו ידועה.

ו] ועכ"פ שוב י"ל לפ"ז, דכל דאיכא לטעמי ההיתר דיצא השער, שפיר שרי אף לפסוק בהוזלה, דלא חשיב דאיכא המתנת מעות כלל, ובזה מתישב ד' תוס' הרא"ש בריש פירקין שנראה דכל הא דאסור להוזיל הוא משום דל"ש בזה טעמי ההיתר דיצא השער, ולא סתר לדבריו בדס"ג: שפירש דטעם האיסור להוזיל בקיראה הוא משום דבדבר ששומתו ידועה אסור להוזיל, ודו"ק.

ז] ושוב נתבוננתי דיש מקום גדול לומר, דכל הא דס"ל להרא"ש דהתירא דיצא השער מהני אף להתיר פסיקה בהוזלה אם אך הוו שייכי בזה טעמי ההיתר דיצא השער הוא רק בשאינו מוזיל לו לגמרי אלא פוסק כשער הלקוטות, אך הוזלה גמורה אסירא, דלא עדיף יצא השער מהיכא דיש לו ומחוסר מלאכה שדעת הרא"ש דאסור להוזילו לו אלא לפסוק כשער הלקוטות, ודו"ק, ועי' מש"נ להלן בד' המהרש"א בדף עד..

והטעם בזה, דהנה בביאור ד' התוס' והרא"ש דבמחוסר מלאכה אסור להוזיל הוזלה גמורה, ושרי רק בשער הלקוטות, ול"ד ליש לו גמור דשרי גם הוזלה גמורה, נ' בפשוטו דהיינו משום דביש לו גמור חשיב דליכא כלל המתנת מעות, וע"כ שרי להוזיל,[[1]](#footnote-2) אך במחוסר מלאכה ודאי איכא המתנת מעות, וכל ההיתר משום דברשותי' אייקר, וע"כ אסור להוזיל, ומ"מ מכירה כשער הלקוטות לא חשיבא כהוזלה, שההוזלה עצמה תיחשב רבית, וע"כ שרי למכור כשער הלקוטות.

אך בל' הרא"ש והטור מ' דהוא משום דחשיב כיש לו וכאין לו, וע"כ לא הקילו רק פסיקה בשויו דקיילא, ולא פסיקה בהוזלה דחמירא, וצ"ע בזה.

וילה"ע עוד, לד' התוס' לעיל דנ"ז: דלצורך הקדש לא התירו רק לפסוק כשער הלקוטות, דלא אתי לאיחלופי בהדיוט, ויל"פ ע"ד הנ"ל, דפסיקה פחות משער הלקוטות הויא הוזלה, ולזה לא התירו, דאתי לאיחלופי בהדיוט, אך פסיקה בשער הלקוטות דאי"ז הוזלה, ולא נאסרה אלא מחמת חשש היוקר, הרי דלזה התירו בהקדש, והיינו או משום דפסיקה זו קיילא טפי, או משום דבהקדש דנו שקנה וברשותי' אייקר.

ולפ"ז הרי דביצא השער, אם מוכר כשער הלקוטות, אין לאסור בזה משום ההוזלה, דהוזלה זו לא חשיבא כרבית, ואין לאסור אלא משום דבזה ל"ש טעמי ההיתר דיצה"ש, אך אם מוזיל הוזלה גמורה, הרי דאף אם הי' בזה לטעמי ההיתר דיצה"ש, מ"מ כיון שיש בזה המתנת מעות, דרק ביש לו חשיב דליכא המתנת מעות, אך ביצא השער חשיב דאיכא המתנת מעות, אסור להוזיל לו, וכ"ה מבו' בד' האבנ"ז שהבאנו להלן סקי"א.

ולפ"ז יש להביא מקור למה שנקטו התוס' דשער לקוטות לא חשיב כהוזלה, ממה שדנו בסוגיא בדע"ב: מ"ט אין פוסקין לבעה"ב כשער הלקוטות משום דמצי יזיף מלקוט, עיי"ש, והנה הרי אף דמצי יזיף מלקוט, מ"מ סתמא דמילתא יתן בעה"ב ללוקח תבואה מעולה, וא"כ הוי זה פסיקה בהוזלה דאסורה אף בשיצא השער, ובע"כ דפסיקה כשער הלקוטות לא חשיבא כהוזלה, אך אי"ז מוכרח, די"ל דכיון שבידו ליתן לו תבואה מעורבת דלקוטות, כבר לא חשיב זה כהוזלה, וע"כ אף אם לבסוף יתן לו תבואה מעולה שרי, וצ"ע בפרט זה.

ח] אמנם הנה מד' הריב"ש בסימן ש"ו נ' דאיסור פסיקה בהוזלה ביצא השער הוא גם אם הי' שייך בזה טעמי ההיתר דיצא השער, ז"ל, אבל אם מוזיל גבי' מן השער הקבוע ה"ז זה אסור, "שהרי בודאי מפני הקדמת המעות מוזיל גבי'" וכו', וגדולה מזו אמרו בברייתא היו חדשות מד' וישנות מג' אין פוסקין על החדשות מד' עד שיצא השער לחדש ולישן, כך היא גירסת רש"י ז"ל, ופי' שהחדשות הם בזול עתה לפי שלא נתיבשו כל צרכן והפוסק על החדשות כשיקבלם ממנו לאח"ז הרי נתיבשו כל צרכן ולכן אין פוסק לקבל ד' סאין בסלע כיון שהישנות אין שער שלהם כי אם ג' סאין בסלע וכו', גם הטעם שהזכירו בגמ' דא"ל שקילא טבותא וכולי, דהא חיטי בהיני והא חיטי בשילי אינו מספיק אלא כשאינו מוזיל גבי', ודבר זה לא נסתפק בו אדם דודאי כשפוסקין על הפירות כשיצא השער צריך שלא יפחות מסך השער הקבוע וכו', עכ"ל, ונ' להדיא דעיקר איסורא דפסיקה בהוזלה ביצא השער, הוא משום דודאי מפני הקדמת המעות מוזיל גבי', ולא הותרה הוזלה רק ביש לו ולא ביצא השער, ובסוף דבריו הוסיף דגם ל"ש בזה טעמא דהתירא דמאי אהנית, אך מ' דאי"ז עיקר הטעם.

ונ' דיש להוכיח כן גם מעיקר דבריו, שהביא למה שפירש"י בדע"ב: בהי' חדשות מד' וכו' דאין פוסק לקבל ד' סאין בסלע כיון שהישנות אין שער שלהן כ"א ג' סאין בסלע, ונ' מדבריו דטעם האיסור בזה הוא משום דפוסק עמו ליתן לו חדשות לכשיתישנו, וכיון דהשער דישנות הוי ג' בסלע, ע"כ כל שפוסק עמו ליתן לו ד' בסלע הוי זה פסיקה בהוזלה דאסורה, והנה התם הרי אף דהוי זה פסיקה בהוזלה, מ"מ שפיר שייכי בזה טעמי ההיתר דיצא השער, שהרי יכול לקנות עתה חטים חדשות בדמים שקיבל ולישנם, ומה"ט שייך בזה גם טעמא דמאי אהנית, ואפ"ה אסור, והנה אמנם בחי' הריטב"א בדע"ב: פירש טעם האיסור משום שהפוסק על החדשות לא יקבלם עכשיו אלא לאחר זמן כשיתייבשו כל צרכן "ויחסרו", וכ"ה במיוחס לריטב"א שם, אך בד' הריב"ש לא מ' כן דא"כ אי"ז "גדולה מזו", ובע"כ דל"מ התירא דיצא השער להתיר פסיקה בהוזלה.

אך מד' הריטב"א והמיוחס לריטב"א שהוצרכו לפרש דהא דאין פוסקין על החדשות מד' הוא משום שכשיתיבשו יחסרו, והרי דבלא זה הי' מותר, וכמש"כ המיוחס לריטב"א שם דהוא משום דיכול הלוקח לקנות עתה חדשות ולהשהותן עד שיתישנו והיינו דאיכא בזה להתירא דמאי אהנית, הרי לכאו' מבו' דכל דשייכי טעמי ההיתר דיצא השער, ה"ז חשוב ממש כיש לו אף להתיר פסיקה בהוזלה, ואולי נימא דהתם שאני דהויא הפסיקה ליתן החדשות כשיתישנו, וע"כ כל שיכול לקנות חדשות אלו וליישנן ולי"ל פסידא בכך, לא חשיב כפסיקה בהוזלה, וצ"ע אם י"ל כן.

ט] וילה"ע עוד בענין זה, מד' האחרונים בזה בכ"ד, חדא הוא מד' מהרש"א בדף עד. שתלה דין הוזלה ביצא השער לביצים, בפלוגתא דרש"י ותוס' אם מותר להוזיל לו יותר משער מוכרי קדירות בזול, ובביאור למהר"ם שיף הביא לתמוה ע"ז, שהרי ביצא השער לכו"ע אסור להוזיל וכמבו' בסוגיא דקיראי.

ונ' ברור בד' מהרש"א, שהרי ממש"כ התוס' שם דשרי לפסוק כשער הביצים, משום דהוי זה שער מוכרי קדירות בזול ולא חשבינן לה כהוזלה גמורה, הרי בע"כ מבו' דאף שמוזיל לו שייכי בזה טעמי התירא דיצא השער, דאל"כ לא יועיל מידי הא דלא חשבינן לה כהוזלה גמורה, ופשוט, ונת' בזה במק"א ואכמ"ל, וכיון שכן שפיר נקט המהרש"א דלדעת רש"י שרי למכור לו כשער זה אף אם הי' זה פחות משער מוכרי קדירות בזול, דכל הא דביצא השער נאסר פסיקה בהוזלה, הוא רק משום דל"ש בזה טעמי ההיתר דיצא השער, אך התם דשייכי טעמי ההיתר דיצא השער מותר להוזיל לו גם הוזלה גמורה, ורק להתוס' לטעמייהו אסור להוזיל לו הוזלה גמורה.

אך אכתי צע"ק בל' המהרש"א, דמשמע דלרש"י מותר לפסוק בפחות משער הביצים, ולמש"נ ודאי אסור, אלא מותר לפסוק בשער הביצים, אף אם אי"ז שער מוכרי קדירות בזול.

ויש להסתפק אם הא דאסור להוזיל לו הוזלה גמורה לדעת התוס', הוא משום דהתם לא יצא השער לקדירות אלא לביצים, ולא עדיף יצא השער לביצים מאם יש לו ביצים דאסור להוזיל הוזלה גמורה משום דהוי מחוסר מלאכה, או דנימא דאף אם יצא השער לדבר שאינו מחוסר מלאכה, נמי לא עדיף יצא השער ממחוסר מלאכה, דכ"ה דבמחוסר מלאכה אסור להוזיל הוזלה גמורה, כ"ש היכא דאין לו כלל אלא שיצא השער שיהא אסור להוזיל לו הוזלה גמורה, וכמש"נ לעיל לדון כן בדעת תוס' הרא"ש.

י] עוד ילה"ע בזה, מד' הגרע"א במהדו"ק סימן נ"ב, שכתב לאסור פסיקה ביצא השער, בשפוסק עמו ליתן לו במקום היוקר, דחשיב כפסיקה בהוזלה, ולמד כן מד' תוס' בסוגיא דחמרים, ומצאתי כן גם בשו"ת מהר"ם אלשקר סימן נ', ואם כל הא דפסיקה בהוזלה אסורה ביצא השער, הוא משום דל"ש בזה טעמי ההיתר, הרי דהגם דפסיקה ליתן במקום היוקר חשיבא כהוזלה, הרי מ"מ שייכי בזה טעמי ההיתר, ול"ד לד' התוס' בסוגיא דהחמרים, דהתם אסרינן הוזלה משום דהוי זה אגר נטר בעד ההלואה, שהמעות בתחילתן היו בהלואה ביד החמרים, ובזה שפיר י"ל דכל שפוסק עמו ליתן לו במקום היוקר חשיב כהוזלה ואסור, ובע"כ מד' הגרע"א דפסיקה בהוזלה אסורה מדינא ביצא השער, דלהתיר הוזלה שהוא אג"נ גמור, לא סגי בהתירא דיצא השער, אך ילה"ע ע"ז מד' הגרע"א לעיל מינה שכתב דודאי הוזלה חמיר טפי מפסיקה בשויו דחיישי' שמא יתייקר, ולמד לזה ממש"כ תוס' במחוסר מלאכות דלא שרי פסיקה בהוזלה, ולהנ"ל מ"ט לא הביא מהא דיצא השער ל"מ להתיר פסיקה בהוזלה, אך י"ל דמזה ל"ה מצי לאתויי, שהרי יל"פ דטעם האיסור הוא משום דל"ש טעמי ההיתר דיצא השער, ורק ממש"כ התוס' דבמחוסר מלאכות אסור להוזיל, הוא שלמד הגרע"א דהוזלה חמירא טפי, וה"נ ביצא השער אסור להוזיל אף בדשייכי טעמי היתר יצה"ש, וצ"ע בזה.

יא] ועי' עוד באבנ"ז סימן רי"ד ס"ק ח' – ט', ז"ל, דהנה צריך להבין כיון דחשיב כיש לו אמאי אסור לפסוק רק כשער שבשוק כדתני במתני' וכן השער, הא ביש לו אפי' שוה ה' בד' מותר, ואין לומר כיון דלא חשיב כיש לו רק משום דיכול לקנות בדמים אלו על השוק, וכיון שנותן לו ד' פחות מכפי השער הרי אינו יכול לקנות, דאכתי קשה אם יש לו מעות דכתב בהגהת אשר"י דאם יש לו למוכר מעות מותר כאילו נתן לו הלוקח מעות ומשום דיכול לקנות על שער שבשוק חשיב כיש לו, וא"כ יהי' מותר אפי' שוה ה' בארבע, וצ"ל כמ"ש תוס' בפוסק על הגדיש אין היתר רק בלא יצא השער, אבל לא שוה ה' בארבע כיון דלא הוי יש לו גמור, וה"נ ביש לו מחמת יציאת השער כיון דלא הוי יש לו ממש דמחוסר קני' וכמו פסיקה על הגדיש דמחוסר מלאכה וכו', עכ"ל.

יב] ועי' עוד בשער דעה סימן קע"ה שהתיר פסיקה ביצא השער בשהקדים מקצת מן הדמים, משום דכנגד מה שהקדים ה"ה קונה, ותו ליכא הקדמת מעות כלל, עיי"ש, ומבו' בדבריו דפשיטא לי' דגם ביצא השער חשיב דליכא כלל הקדמת מעות, וע"כ מותר ליתן לו טוה"נ אחרת, דהיינו לפסוק עמו על עוד מקח כפי השער של עכשיו, ואף אם יתייקר אח"כ יתננו לו בשער של עכשיו, ולפי דבריו ודאי דכל האיסור להוזיל בפסיקה ביצה"ש, הוא רק משום דל"ש בזה טעמי ההיתר דיצא השער, וכמו שהביא שם בתו"ד ד' תוס' הרא"ש בר"פ איזהו נשך.

אמנם צ"ע בזה בד' השע"ד בסימן קע"ג סק"ח שפירש בדעת הרמ"א דבדבר שלעולם אין לו שער שרי לפסוק עמו בהוזלה ולי"ב משום איסור פסיקה, משום דהטעם דיצא השער פוסקין אמרי' בגמ' משום מאי אהנית וכו' וכן שאר טעמים, וכ"ז שייך בדבר שיש לו שער, דכ"ז שלא יצא השער אינו מצוי לקנות, שהכל ממתינים על השער, משא"כ בדבר שאין לו שער כלל תמיד הוא מצוי לקנות וחשיב כיצא השער דפוסקין, עכ"ד, וצע"ג, דזה ניחא בשפוסק עמו בשויו, אך כל שמוזיל לו, הרי דהגם דליכא איסור בההוזלה עצמה, משום דאין שומתו ידועה, אך הרי מ"מ כבר אין מצוי לקנות בדמים אלו, ול"ש טעמא דמה לי דמיהן מה לי הן, וגם ל"ש בזה מאי אהנית, ומה מהני הא דה"ז מצוי לקנות, הרי מ"מ בדמים אלו אי"ז מצוי לקנות, ונ' מד' השע"ד הללו להיפך, דאיסור פסיקה בהוזלה ביצא השער, אי"ז כלל משום דל"ש טעמי ההיתר דיצה"ש בהוזלה, אלא הוא רק משום דהוזלה לא הותרה ביצה"ש, אך כל שאין שומתו ידועה וליכא איסור בההוזלה, תו שפיר יש להתיר, וזה צ"ע, וצע"ג.

וגם עיקר ד' השע"ד שהתיר לפסוק ביצא השער אף יותר מכשיעור מעותיו, כבר כתב השע"ד גופי' דבל' השו"ע מבו' לא כן, ולא שרי אלא לפסוק כשיעור מעותיו, ויל"פ הטעם עפמש"נ, דביצא השער ודאי חשיב דאיכא המתנת מעות, ואך דאפ"ה שרי ליתן היוקר משום דברשותו נתייקר, אך ליתן טוה"נ אחרת אסור, וע"כ אסור גם ליתן לו יותר מכשיעור מעותיו, אך באמת א"צ לזה, שהרי דעת הב"י מבוארת דכל ההיתר ביצא השער מיוסד על מאי אהנית, וטעמא דמאי אהנית ל"ש בשפוסק על יותר מכנגד מעותיו, וכמש"כ השע"ד שם.

אמנם בד' הריב"ש סימן ש"ו נ' להדיא דשרי לפסוק ביצא השער אף יותר משיעור מעותיו, וכמו שהביא השע"ד שם, וצ"ע היאך זה מתישב עם ד' הריב"ש שם שהבאנו לעיל סק"? דהא דאסור להוזיל ביצא השער, הוא משום דביצא השער חשיב דאיכא המתנת מעות, וע"כ אסור להוזיל, וא"כ ה"נ בדין לאסור לפסוק על יותר מכדי מעותיו, וצ"ע?

יג] עוד ראיתי להעיר בזה, במש"כ המאירי בדס"ג: ז"ל, גדולי המפרשים כתבו שאפילו פסק כשער שבשוק שמותר אע"פ שאין לו, או שהלוהו סאה בסאה ויש לו, אם הזכיר כלל שכר ההמתנה אסור, עכ"ל, ומ' דבפסיקה ויש לו מותר להזכיר שכר ההמתנה, וזה מבו' היטב אי נימא דשאני התירא דיש לו דחשיב דליכא כלל המתנה, מהתירא דיצא השער דחשיב דאיכא המתנה ואך דהוי היוקר ברשותו, וע"כ בזה אסור להזכיר דנותן בשכר המתנה, ומשא"כ בפסיקה ביש לו דליכא המתנה כלל, ה"ז מותר אף אם מזכיר בשכר המתנה, שהרי ליכא המתנה, אך בסב"ס ויש לו אסור להזכיר שכר המתנה, דהתם הרי ודאי איכא הלואה והמתנה, וכל ההיתר הוא משום שברשותו אייקר, וע"כ אם מזכיר שכר המתנה ה"ז אסור.

עוד בענין זה העתקה מרשימות

א] בהא דבשער לקוטות לא שרי להוזיל, נ' בפשוטו דב' דינים הם , ובשויו היינו דברשותו אייקר דקנה למי שפרע, ולהוזיל היינו דאין כאן הלואה והמתנת מעות כלל, וזה ל"ש במחוסר מלאכות דודאי לא נגמר המקח שביניהפ, ועד"ז הוא במש"כ תו"ח לגבי אשראי, וכן נ' במיוחס לרריטב"א דע"ב:, אך במאירי מבו' לא כן, וכ"ה דעת מהר"ם אלשקר ומהר"ם שיף, דכיון שאין לו לא נגמר המקח, אך כבר קנה למי שפרע.

וצ"ב בהיתר סאה בסאה ביש לו, שנקט הגרע"א דבזה לא יהני אשראי במתא, וכ"נ מסוגית הגמ', וצ"ב מ"ט, גם צ"ע דבדמ"ד: נ' דטעם יש לו בסב"ס הוא משום דדידי' נתייקר, ובדמ"ו. נ' טעם אחר, (גם הוא מחודש דעד שיבא בני יתיר בסאה בסאה, שהרי היוקר בע"כ דהוא משום המתנת המעות).

ובעיקר מש"נ דהטעם בזה הוא דאיכא הלואה והמתנת מעות ואך שברשותו נתייקר, אין נ' כן בל' הרא"ש והטור שכתבו דהוי כיש לו וכאין לו, ונ' מדבריהם דכיון דאי"ז יש לו גמור, ע"כ לא התירו רק בפסיקה בשויו דקיילא, אך בפסיקה בהוזלה דחמירא טפי לא התירו, וצ"ע.

וע"ד זה נ' לבאר בדעת רי"ו והגר"א דביש לו כנגד מקצת שרי פסיקה בשויו ואסור פסיקה בהוזלה, ונ' בביאורו דלהתיר להוזיל בעי' שלא יהא בזה המתנת מעות, ולזה בעי' שיהא לו הכל, דעי"ז חשיב כמי שקנה, אך להתיר היוקר סגי לחשוב שברשותו נתייקר דומיא דסב"ס, וזה דמי לסב"ס דסגי ביש לו א'.

ועד"ז יל"פ בהא דבבא בחובו דעת רש"י דאסור להוזיל, והיינו כמו שדקדקו בד' רש"י דכל ההיתר בבא בחובו הוא משום שברשותו נתייקר, ואי"ז היתר על הוזלה, דלהיתר על הוזלה בעי' שלא יהא בזה המתנת מעות כלל, וכל דבא בחובו וכבר הי' ע"ז תורת הלואה, לא פקע תורת הלואה מינה, ואך דכיון שקנה למי שפרע, ע"כ הוי היוקר ברשותו, אך יש שפירשו טעמא דרש"י דה"ז אסור משום דהוי זה רבית על ההלואה הראשונה, וזה מחודש, דסתמא דמילתא מה שמוזיל לו אינו כלל מכח ההלואה הראשונה, אלא מכח הקדמת המעות על מקח דהשתא.

ועד"ז מתבאר מש"כ המחנ"א בסימן כ"ט דבפסיקה בהוזלה ל"מ מה שיש לו בעיר אחרת ובפסיקה בשויו מותר אף בשיש לו בעיר אחרת, דמה שיש לו בעיר אחרת סגי בזה לחשוב דה"ז קנוי לו ודהוי היוקר ברשותו, אך מ"מ יש בזה המתנה.

וזה יסוד ד' הסמ"ע בקונט' דבפסיקה בהוזלה שרי רק אם מתרצה ליתן לו מיד, דרק כה"ג הוא דמצינו לחשוב דליכא המתנת מעות כלל, וז"פ.

ובזה מבו' גם דעת הסוברים דפסיקה בשויו מותרת אף בשקבע לו זמן, ופסיקה בהוזלה אסורה בשקבע לו זמן.

וע' מש"נ עוד בדברינו בדעת רש"י בפסיקה בהוזלה, דלדעתו כל ההיתר הוא רק משום דהוי כהלויני עד שיבא בני, וע"כ הוא דחשיב דליכא המתנת מעות, ועפי"ז ג"כ יבוארו החילוקי דינים הנז'.

**ב**

יג] ד' התוס' בדס"ג: צ"ב, דמהיכא פשיטא להו דבמחוסר מלאכה הגם דאסור להוזיל מ"מ שרי לפסוק כשער הלקוטות, ושמא לא שרי אלא בשפוסק בשויו ממש, אך פסיקה בשער הלקוטות חשיבא כהוזלה ואסירא.

וביותר צ"ב, עיקר קו' התוס' שהק' מהך מתני' דמ"ט לא מייתי' לה, וזה צע"ג, שהרי הכא אתינן להתיר פסיקה בהוזלה, וא"כ אף אי נימא דגם במחוסר מלאכה שרי להוזיל, מ"מ היאך שמעינן לה ממתני' דפוסק על הגדיש, וע"כ בעי' לאתויי למתני' דסב"ס, דמינה שמעי' דכיון דדרך הלואה שרי סאה בסאה, ה"ה שרי דרך מכר אף סאה בסאתים, וכמש"כ התוס', ועי' בתוס' הרא"ש שם ולעיל דמ"ו. דמפורש בדבריו דמהך מתני' שמעינן דשרי להוזיל, וזהו עיקר הקו', וזה צע"ג.

עוד צ"ע בד' התוס' בדע"ד. ותוס' הרא"ש שם, דבפסיקה על קדירות שרי למכור כשער ביצים, שהוא שער מוכרי קדירות בזול, ועי' מהרש"א דאזלי לטעמייהו דבפסיקה במחוסר מלאכה שרי לפסוק כשער הלקוטות, וצ"ע, דמנא להו להתוס' לחדש דאף ביצא השער שרי בכה"ג, ודילמא כל היכא דשרינן משום יצא השער, אסור להוזיל כלל, וכסוגיא דס"ג: דפסיקה בהוזלה אסירא ביצא השער, גם אף אי שרי, מ"מ צ"ב מנא להו להתוס' דשער ביצים הוא שער קדירות בזול, וגם בד' התוס' מבו' דהך דינא נכלל בד' הברייתא, וזה צ"ע.

יד] ונ' ללמוד מד' התוס', דבכל פסיקה בשלא יצא השער, מלבד דיש לאסור משום חשש היוקר, וע"כ אף אם יצא השער לא שרי אלא משום דברשותי' אייקר ומאי אהנית, גם יש לאסור בזה משום דחשיב כהוזלה, דכיון דאין השער ידוע, חשבינן קביעת המחיר כהוזלה, וה"ז אסור.

ויש להוסיף טעם בזה, למש"כ הראשונים דכל שאין השער ידוע אין דרך בנ"א למכרו, שמא יתייקר השער, וע"כ כל שהוא מוכרו כשער של עכשיו, הוי זה גופא כהוזלה, גם יל"פ דהוא משום דה"ז עתיד טפי להתייקר, וע"כ כל שמוכרו בשער של עכשיו חשיב זה כהוזלה.

ולפ"ז נמצא, דאם פסיקה בהוזלה אסורה במחוסר מלאכה, הי' לנו לאסור אף בשאינו מוזיל, דכל שלא יצא השער, חשיבא פסיקתו כהוזלה ואסורה, דע"ז ל"מ מידי הא דברשותו אייקר, שהרי חשבינן דמעיקרא מכרו לו בזול, וזהו שהקשו התוס' דמהך מתני' שמעינן דפסיקה בהוזלה שריא ביש לו, ומ"ט לא מייתי' מינה.

וע"ז הוא שתירצו, דהגם דמתני' שריא ביש לו גם בלא יצא השער, מ"מ איירי בשיצא עכ"פ שער לקוטות ופוסק עמו כפי שער זה, וזה לא חשיב כהוזלה גמורה לאסור, ודו"ק.

ובזה מתבארים גם ד' התוס' בדע"ד., דמהא דשרינן ע"י דיצא השער לביצים, משום דחשיב כיש לו ביצים, אשר צ"ע דמ"מ ה"ז מחוסר מלאכה, וכיון שלא יצא השער לקדירות הרי לעולם הוי זה פסיקה בהוזלה דאסורה, ובע"כ דשער ביצים הוי שער מוכרי קדירות בזול, וכיון שפוסק כשער זה אי"ז הוזלה לגבי קדירות.

?ז' ניסן תשס"ט, וכעת צ"ע, דא"כ לתי' בתרא דתוס' דע"ד. דאפי' אין שער לביצים חשיב כיש לו לפי שדרך יוצרים דיזפי מהדדי שיש הרבה מהן, וצ"ע, דהגם דאיכא בזה להתירא דיצא השער, מ"מ כיון דליכא שער לקדירות בזול, היאך שרי לפסוק, הרי הוי זה כפסיקה בהוזלה דאסירא, ועד"ז תיקשי גם בדינא דזבל דפוסק עמו כל ימות השנה, אף דלא יצא השער משום שה"ז מצוי, וצ"ע דמ"מ הרי כיון דלא יצה"ש הוי זה כהוזלה.

ועי' תוס' שאנץ לעיל דמ"ו. שכתב דבכל הני דמתני' צ"ל דיש שער כעין שער לקוטות, ומבו' להדיא דאם ל"ה בהן שער כעין שער לקוטות הי' אסור לפסוק עליהן במחוסר מלאכה, וזה כמש"נ.

ומצינו הדברים מבוארים כן בביאור הגר"א סימן קע"ה סק"ה והביא לזה בכ' הרז"ג, שכתב עמש"כ השו"ע שם דבמחוסר מלאכה פוסק אע"פ שעדין לא יצא השער, ז"ל, אע"פ כו', סתם כדעת רש"י במתני' ד"ה פוסק עמו באיזה כו', והרא"ש שם ותוס' ס"ג ב' ד"ה מהו דתימא כ' דוקא כשער לקוטות, עכ"ל, ומבו' להדיא בד' הגר"א, דלדעת התוס' והרא"ש אסור לפסוק במחוסר מלאכה אם לא יצא השער כלל, ורק אם יצא שער דלקוטות שרי.

אך בד' שאר פוסקים לא מצינו לחידוש זה, ונ' להדיא דכל שאין מוזיל שרי במחוסר מלאכה, אף שלא יצא שער אף לקוטות, וצ"ע בזה.

ובעיקר הדברים יש להוסיף ד' הראשונים בדף סג. דמבו' ג"כ בדבריהם דבפסיקה בלא יצא השער בעי' לטעמא דאוזולי אוזיל גבי', והרי דכל שלא יצא השער חשבינן לה כהוזלה, ואכמ"ל.

1. וכ"ה בל' הריב"ש סימן ש"ו בטעמא דביש לו מותר להוזיל, ז"ל, וטעמא, דכיון דמעות קונות מן התורה, ואם חוזר בו מקבל מי שפרע, הרי זה לענין רבית כאלו קנאם קנין גמור מעתה, כיון דאין אסור רבית במכירת פירות אלא מדרבנן, "והלכך אין כאן הקדמה", עכ"ל, וכ"ה בתו"ד הרמב"ן במלחמות בסוגיא דטרשא, ז"ל, ואם יש לו מותר נעשה כמי שקנו לו מעותיו אותן פירות בעצמם "ואין כאן מלוה והמתנה", עכ"ל.

   לפ"ז כל דפסקו ויש לו, יהא מותר ליתן לו טוה"נ אחרת, אא"כ נימא כדעת הסוברים דכל התירא דדרך מקח מה"ת הוא רק בדמי המקח, אך רבית אחרת אסורה מה"ת, ולפ"ז נ"פ דעל רבית אחרת גם היכא שלא קצצו מתחילה ואי"ז אסור אלא מדרבנן לא יהני התירא דיש לו.

   והיכא שפסקו ויש לו, ואח"כ האריך המוכר את הזמן ורוצה ליתן ע"ז דמים, הנה גם אם נימא דבאופן הראשון שרי, מ"מ באופן זה יל"ד לאסור מתרי טעמי, חדא, לדעת הסוברים דעל הרוחת זמן דדמי מקח, יש איסור רבית מה"ת, ולדעתם ודאי אין להתיר בכה"ג, ועוד, למש"נ במק"א דכל ההיתר דיש לו הוא משום דליכא המתנה על החפץ אלא על המעות, וכל דיש לו ליכא המתנה על המעות, ולפ"ז הרי באופן שבא לאחר את זמן נתינת החפץ, ל"מ לזה התירא דיש לו, ובלא"ה לכאו' יש לאסור בזה לדעת רבינו ישעי' דביש לו אסור במפרש. [↑](#footnote-ref-2)