סימן צ_א - בדין חנוני ופועלים - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

א] הש"ך בסקי"א עמד בסתירת ד' הרמב"ם, דהכא תלי לה במה שאינו משלם ב' תשלומין, ואילו לגבי שליח וכו' הצריך שיהיו מכחישין זא"ז, ומתחילה כתב דמכוון הרמב"ם הכא הוא אפי' אם הכחישו מחיים, ושוב כתב, דהכא בחנוני אף אם ליכא הכחשה הי' צריך לישבע אם הי' משלם ב' תשלומים, ומאידך גם אם ליכא ב' תשלומין אם הי' הכחשה הי' צריך לישבע.

והנתיה"מ נקט דלפ"ז ה"נ בפועלים צריכין לישבע כשיש הכחשה אף בדליכא ב' תשלומין, וצ"ל לפ"ז דבפועלים לא תלי כלל בב' תשלומין רק בהכחשה, שהרי כל דליכא הכחשה א"צ שבועה אף בדאיכא ב' תשלומין כמו שמצינו לגבי שליח ומלוה, ומאידך כל דאיכא הכחשה צריך שבועה אף בדליכא ב' תשלומין, וצ"ע לפ"ז בל' הרמב"ם שהזכיר לההיא דב' תשלומין גם לגבי הפועלים.

ויותר נ' בד' הש"ך, דבפועלים אין צריכין שבועה רק בדאיכא תרתי לגריעותא, ב' תשלומין והכחשה, דבפועלים קאי הש"ך במש"כ מתחילה דא"צ שבועה רק בדאיכא תרתי, ורק לגבי חנוני סגי בחדא מינייהו לחייב שבועה, והאמנם דקשה מאד לפ"ז ההיא דקטן, וכמשה"ק הנתיה"מ, ומה שדחק בקצוה"ח דהמכוון לשבועת היסת, הנה לדעת הש"ך גופי' דכשנשבע היסת נשבע אחר הפירעון, כמדומה דלא א"ש.

והנה כל עיקר ד' הש"ך מיוסדים על הא דס"ל דגם בההיא דשליח נשבע המלוה שבועת המשנה, אך לגיר' דילן בד' הרמב"ם דנשבע שבועת היסת אשר כ"ה דעת רבו הרי"מ, ל"ק כלל, דהתם ודאי תלי בהכחשה, כ"ה דיהא זה טענת ברי, וכמו שפירש הרי"מ, אך לגבי שבועת המשנה לא תלי כלל בהכחשה אלא בב' תשלומין, וז"פ.

א] כתב הש"ך בסימן צ"א סקי"א, ז"ל, שהרי אינו משלם אלא תשלום אחד, הוצרך לטעם זה אפי' היו החנוני והפועלים טוענים ודאי בחייהם והיו מכחישים זא"ז לפני ב"ד, דאל"כ אפי' הי' משלם ב' תשלומים ל"ה צריכין לישבע, כדמוכח לקמן סימן קכ"א ס"י ע"ש בסקנ"ט, מיהו י"ל דמיירי שלא היו מכחישים זא"ז, והא דהוצרך לטעם שאינו משלם אלא תשלום אחד היינו משום חנוני, דל"ד לשלוחין ולא למלוה דלקמן סימן קכ"א וכו', משא"כ חנוני דבא ליטול וספק אם חייב, דאם היה משלם שני תשלומין לא היה נוטל בלא שבועה אפילו ליכא מאן דמכחיש ליה. ולפ"ז אם היו הפועלים מכחישים החנוני, אפשר דגם להרמב"ם והמחבר צריך לישבע אע"פ שאינו משלם אלא תשלום א' ודו"ק, עכ"ל.

ומד' הש"ך בכ"ד מבו' שדעתו לעיקר כמש"כ בסו"ד דאם היו הפועלים מכחישין החנוני, צריך לישבע אף בשאינו משלם אלא תשלום א', חדא, הוא במש"כ הש"ך סק"א, ז"ל, כתב בסמ"ע וה"ה אם אמר תן לבני סלע אין החנוני נוטל מבעה"ב עד שישבע בנק"ח אע"פ שאין הבעה"ב צריך לשלם לבנו כלום וכו' עכ"ל וכו', ואפי' הרמב"ם והמחבר בס"ב מודים כאן דצריך לישבע בנק"ח, דדוקא התם שחייב תשלום א' וא"כ אינו מפסיד כלום, משא"כ הכא שאינו חייב שום תשלום אם לא נתן החנוני, ודוק, ועיין לקמן סקי"א, עכ"ל, ומה שציין הש"ך לסקי"א, נ' דהיינו דלפ"מ דמסיק בסקי"א דכל דהפועלים מכחישין את החנוני צריך לישבע אף בדליכא אלא תשלום א', הרי די"ל בע"א הא דבאמר לחנוני תן לבני, נשבע החנוני, דאף דליכא ב' תשלומין, מ"מ כיון שבנו מכחיש את החנוני, צריך החנוני לישבע.

עוד מצינו כן במש"כ הש"ך סק"ה, ז"ל, מהלשון משמע דחנוני נשבע תחילה, וכן נראה דהא כששניהם אינן נשבעין בע"כ צריך לשלם לפועלים ולא לחנוני, א"כ הפועלים יאמרו דילמא החנוני לא ישבע, אבל החנוני בע"כ צריך לישבע כדי ליטול וכו', עכ"ל, ובקצוה"ח שם סק"ב כתב ע"ז, ז"ל, ונראה דזה ראוי לפי שיטת הרמב"ן והנמשכין אחריו דדינו דפועל מדינא ודינו דחנוני מתקנה וכו' ולכן הפועל נוטל כשאין החנוני לפנינו והחנוני אינו נוטל אלא בשבועה אפילו אין הפועל לפנינו, ומש"ה צריך החנוני לישבע תחלה דאם לא ישבע דינו דפועל ליטול שהוא יותר ברור, אבל לדעת בעה"מ ושו"ע וגם הש"ך הסכים לדבריהם א"כ דינו דחנוני מן התורה כמו דינו דפועל, א"כ נראה דיטילו גורל מי ישבע תחלה, עכ"ל, וצ"ע ד' הש"ך שכתב דהחנוני נשבע תחילה, אשר אי"ז מתישב עם מה שהכריע דחנוני ג"כ נוטל מן הדין.

ונ' פשוט דהש"ך אזיל לטעמי' דמסיק בסקי"א דכל שהפועלים מכחישין את החנוני אינו נוטל בלא שבועה אף בדליכא ב' תשלומין, וזהו שכתב דבגוונא דהחנוני והפועלים מכחישין זא"ז ישבע החנוני תחילה, דכששניהם אינם נשבעין בע"כ צריך לשלם לפועלים ולא לחנוני, דהחנוני צריך לישבע בדאיכא הכחשה אף בדליכא ב' תשלומין, ואילו הפועלים א"צ לישבע אלא בדאיכא ב' תשלומין, וז"ב.

והקצוה"ח שנקט דלהסוברים דחנוני נוטל מדינא יטילו גורל מי ישבע תחילה, אזיל לטעמי' דנקט בסק"ד לעיקר כד' הש"ך הראשונים, דאף כשמכחישין זא"ז אין החנוני נשבע אלא בשמשלם בעה"ב ב' תשלומין.

ב] והנה הנתיה"מ סק"ג כתב, ז"ל, עיין ש"ך סקי"א עד דגם להרמב"ם והמחבר צריך לישבע אע"פ שאינו משלם אלא תשלום א', עכ"ל, ונראה דכן עיקר, כדמוכח בסעיף ח' גבי קטן ששכר פועלים דהפועלים נשבעין אף דאין משלם להחנוני, אלא ודאי דכשמכחישין זא"ז חייב לישבע אף דאינו משלם אלא תשלום אחד, עכ"ל

. וכ"כ בעל התרומות שער כ"ט [ח"ב ס"ג] בשם רבינו אפרים דעדים נשבעין תחלה שהן שלוחין ומביאו ב"י [סעיף ד'], ה"נ החנוני כשלוחו של בעל הבית הוא. ואף על גב דלקמן סימן קכ"א ס"ק (מ"ה) [מ"ז] כתבתי דלא קי"ל כרבינו אפרים גבי עדים, היינו משום דאנן קי"ל התם [סקמ"ט] דהעדים נשבעים היסת לפטור והמלוה בנקיטת חפץ ליטול, אבל הכא ששניהם נשבעים ונוטלים, מדרבינו אפרים נשמע דהכא החנוני צריך לישבע תחילה, ודוק

בד' הש"ך סקכ"ו מבו' דהיכא דהפועלים מודים שנתן להם החנוני, נוטל החנוני בלא שבועה, ולא תלה לה בפלוגתת הרמב"ם והרמ"ה, ונ' דלכו"ע הוא כן, ויל"פ דהוא משום דכה"ג ודאי דהימני'.

ד' הש"ך שכתב דאחר שנטל אינו משביע, צ"ע מ"ט לא ישביעו היסת, ובחי' הרי"מ כתב דקאי על הפועלים, אך ג"ז אינו מתישב לדעת הש"ך גופי' דלדעת הרי"מ נשבעים הפועלים היסת אחר שפרע להם, דאין שבועת היסת קודם פירעון, וצע"ג.

יש מקום לדון בד' הנתיה"מ, דכל מש"כ התוס' דחשיב כטענת ברי כיון שיודע שאינו חייב אלא לא' מהם, הוא רק אם שניהם שוים בחיוב, אך הכא דלחנוני הוי א"י אם נתחייבתי, וכמש"כ הנתיה"מ דכשיש הכחשה הדר דינא דחשיב כא"י אם נתחייבתי, תו הוא חייב לפועלים, ומצאתי סברא זו בחי' הרי"מ שבועות דמ"ז:, עיי"ש.

עוד יל"ד בזה, די"ל דהכא הוי ב' חיובים נפרדים, דבמקרה תלויים זב"ז, וע"כ ל"ד להתם, ועי' חי' הריטב"א ב"מ ד"ג., ז"ל, אמרי התם היינו טעמא וכו', פי' כונת התירוץ הזה בלשון קצרה כך הוא, דהתם אין לפועלים ולחנוני תביעה זה עם זה ואינם מתעצמים כלל אלא כל אחד מהם תובע שלו לבעה"ב בודאי, וכל אחד מהם ברי אצלו והוא שמא, והוא פשע בעצמו להאמין לכל אחד מהם, ובדין הוא שיטול כל אחד מהם ממנו בלא שבועה כאומר מנה לי בידך והלה אומר הלויתני ואיני יודע אם פרעתיך, אלא דרבנן הוא דתקון דלישתבעו, עכ"ל.

ומשא"כ בגזל לא' מחמשה, הם מתעצמים על גזילה זו של מי היא, וע"כ בזה שפיר כתבו התוס' דחשיב כברי.

ויל"ד כן גם על ד' הש"ך שכתב דמה"ט ל"ש בזה אוקי ממונא בחזקת מרי'.

יל"ד בדינא דלוה א' וב' מלוים, דדעת הרי"ף ודעימי' דצריכין לישבע שבועת המשנה כחנוני ופועלים, והתם הרי ליכא הכחשה.

והנה אמנם נ' דכל הא דבעי' הכחשה הוא משום דבעי' טענת ברי, וכמש"כ ר"י בן פלט, אך הכא הרי הוא טוען ברי, וכמש"כ הרי"ף שהוא טוען שאינו חייב כלל.

אך אכתי מוכח מזה דאיכא מחייב דב' תשלומין, ואך די"ל דבעי' נמי הכחשה כדי שיהי' טענת ברי, והכא ל"ב לזה, דאי נימא דליכא כלל מחייב דב' תשלומין, או בנוס"א דאיכא מחייב דפסק א' הוא שלא כדין, א"כ מ"ט התם מחייבינן שבועה.

וילה"ע בל' הרשב"א קידושין דמ"ג. שנראה שאין המחייב כלל משום ב' תשלומין, אלא משום דחשיב כברי ומשום שהוא נוטל, וצ"ע שם.

דעת העיטור פיקדון, דהא דמוציא הוצאות נשבע ונוטל, הוא משום שהלה ברי והלה שמא, ותיקנו בזה דהברי נשבע ונוטל, וזהו גם דינא דחנוני, ועי' בדבריו בהל' מלוה ע"פ שנוטה שהוא כן בכל ברי ושמא דהברי נשבע ונוטל.

בפיהמ"ש מבו' דמפרש הרמב"ם דבנו איירי בשהי' חייב לבנו, וכ"ה בפסקי רי"ד, ובזה ניחא מה שהשמיט לזה הרמב"ם, דלמש"כ הש"ך צ"ע מ"ט השמיט הרמב"ם לדין מחודש זה.

בפסקי רי"ד ביאר דין חנוני שנשבע, לפי שראובן שחלה עליו השבועה אינו יכול לישבע שלא נתן להם, שאינו יודע אם נתן ואן לא נתן, עכ"ל, ומבו' דהוי היפוך, וכן מבו' בד' התוס' בב"מ דהוי מכלל תקנות גדולות שהפכו השבועה.

בעה"ת כ"ט ב' בשם הר"י בן פלאט, דאיני יודע אם פרעתיך הוי צירוף דאסממ"ו וברי ושמא, ודוקא משום תרוייהו יחד נוטל, עיי"ש, ובחד מינייהו חייב לצי"ש, ומבו' סוגיא דהתם, ודו"ק, ובחנוני כתב משום צירוף בו"ש עם חזקה, ודימה לסוגיא דכתובות.

שעמ"ש צ"א ג' דע"א אינו עושה ספק כלל, ול"ח כא"י אם פרעתיך.

גם העיר דמ"ט יורשי פועלים גובין, וג' הטעמים אין מתישבים.

ג' שיטות בחנוני ופועלים, לבעה"מ אף בהכחשה נוטל מדינא, לרשב"א ור"ן בקידושין אף בלא הכחשה אינו נוטל מדינא, רמב"ן ורשב"א שבועות ע"פ ר"ח נראה דבלא הכחשה נוטל מדינא מדין מוציא הוצאות אך צריך לישבע דומיא דהתם ועי' ריטב"א דמ"ז: שכתב דבמתו פועלים נוטלין יורשי החנוני בלא שבועה, והרי דס"ך דמדינא הוא נוטל, ונ' דלא סתרי דבריו לדבריו בריש פירקין ובדמ"ח: משום דהתם קאי במקום הכחשה, ודו"ק.

ולדעת רש"י בדעת בן ננס, לכאו' מוכח כבעה"מ, ועי' ש"ך שנקט דרש"י כבעה"מ, אא"כ נימא כמש"נ דגם הני שאין נוטלין מן הדין תיקנו שיטלו ואך שחייבום שבועה, ודו"ק, אך אכתי אי"ז מסתבר, דלכאו' אכתי הי' בדין להעדיף את הפועלים על החנוני, ושישבע החנוני, שו"ר בתומים שעמד ע"ד רש"י אלו, ודן לדחות דאף הפועלים אין נוטלין מן הדין, עי' בטעמו, אך לא מצינו בראשונים מי שיסבור כן.

וד' ש"ך צ"ע בחשוד וביתומים ומבו' דגם כששניהם חייבים, וכ"ה בכל דבריו, וזה אינו כהטעמים שכתב, ועי' נתיה"מ ושעמ"ש שעמדו על דבריו.