45 מהדו_ב  -  בן פקועה ב - יצא לאויר העולם אחר מיתת אמו, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / בהמה המקשה

אור ליום ה' י"א אדר תשע"ז

**א**

א] חולין דע"ה., איכא דאמרי כל היכא דלא כלו לו חדשיו לא כלום הוא, כי פליגי היכא דהושיט ידו למעי בהמה ותלש חלב של בן ט' חי ואכל, ר' יוחנן אמר חלבו כחלב בהמה חדשים גרמי, ר"ל אמר חלבו כחלב חי' חדשים ואוירא גרמי.

ובד' רש"י ותוס' שם מבו', דלדעת ר"ל דחדשים ואוירא גרמי, הרי דמה"ט הוא דכל שנשחטה אמו חלבו מותר, עיי"ש, וצ"ב הטעם בזה, דהרי עכשיו איכא אוירא.

והראש יוסף לקמן דצ"ב: דן לפרש דהוא משום דעכשיו הוי כשחוט וכבר לא חשיב זה כאוירא דבהמה, והק' שהרי לא הלכו בו אלא אחר עסקי אכילה בלבד, - וע"כ פירש דטעם ההיתר הוא משום דכבר הותר בשעת הלידה, ועמש"נ בזה בסימן א'.

ב] אמנם הנה בד' הראשונים מבו' דטעם ההיתר לר"ל הוא משום דכל שנשחטה אמו לא חשיב זה כאוירא, דכ"ה להדיא בד' הרשב"א בב"ק דמ"א., דמה"ט ל"ה בכלל שור דכתיב בשור הנסקל, משום דכתיב שור כשב ועז כי יוולד, ובן פקועה לא חשיב כנולד,[[1]](#footnote-2) ומבו' דאין הטעם משום דהותר החלב, אלא הטעם דאף אחר שחיטה לא חשיב כנולד, וכ"ה גם בבעה"ע הל' שחיטה (כח:) דטעמא דחכמים דחלבו מותר אחר שחיטה, הוא משום דבעינן לידה כדכתיב שור או כשב או עז כי יולד, והרי דכל שנשחטה אמו לא חשיב זה כלידה.

ובפשוטו הי' נראה דהטעם בזה הוא כמש"כ הראש יוסף לדון, דכיון דהו"ל כשחוט, ע"כ לא חשיב זה כלידה, ואף דלשאר מילי חשיב כשה מעליא, מ"מ לענין עסקי אכילה חשיב כשחוט, ולא חשיב כלידה.

אך צ"ע בזה בד' הרשב"א בב"ק, דדבריו שם קיימי לגבי שור הנסקל, דאי"ז עסקי אכילה, ולגבי שאר מילי הרי הוי בהמה מעלייתא, וא"כ מ"ט לא חשיב כשור ושה.

**ב**

ג] ולמדנו הביאור בזה מד' המנ"ח במצוה קמ"ז, עיי"ש שכתב, לל"ק דר' יוחנן דהטילה נפל חלבו כחלב בהמה דאוירא גרים, ז"ל, ואם נשחטה ונתנבלה או נטרפה דאין הולד ניתר בשחיטת אמו מ"מ אינו משום חלבף אפי' לל"ק לר' יוחנן דסובר דעל חלב נפל חייב היינו משום אוירא והיינו אויר לידה, אבל בנמצא לאחר שחיטה זה ל"ה אויר לידה דלא נולד מחיים, א"כ אין כאן חדשים ולא אויר לידה בודאי אינו חלב וז"פ, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

ונתחדש בד' המנ"ח, דלא חשיב כלידה לקיום דין אוירא, אלא כשנולד בחיי אמו, אך כל שנולד לאחר מיתת אמו לא חשיב זה כלידה, וע"כ אף כשנתנבלה אמו ול"ה הולד כשחוט כלל, מ"מ כיון שיצא לאויר העולם לאחר מיתת העולם לא חשיב זה כלידה.

וטעם הדברים הוא, דכל שיצא לאויר העולם בחיי אמו, הרי דכיון דאמו קיימת והוא יצא ממנה, תו ל"ה כאבר מאיברי' אלא חשיב כבהמה בפנ"ע, אך כל שיצא לאויר העולם לאחר מיתתה, אכתי חשבינן לי' כאבר מאיברי'.[[3]](#footnote-4)

ד] ונראה דיש ללמוד כן ממש"כ התוס' בד"ה לדברי המתיר אוסר, ז"ל, והא דתנן קרעה טעון שחיטה, אתיא אפי' לדברי המתיר, דהכא דוקא לדברי המתיר אסור, דמהני שחיטת טריפה לענין טומאה והוי כחציו שחוט ותו ל"מ בי' שחיטה, אבל התם לא נשחטה אמו כלל, עכ"ל, ומבו' בד' התוס' דאם הוה מפרשינן דטעמא דר' אמי דלדברי המתיר אסור, דהוא משום דדין השחיטה דבן פקועה הוא בשחיטת אמו ואינו ניתר בשחיטת עצמו, הי' בדין דאף אם קרעה לא תועיל לו שחיטת עצמו, וע"כ פירשו דטעמא דר' אמי הוא משום דהוי כחציו שחוט, וה"ט ל"ש בקרעה דלא נשחטה אמו כלל.

ויש ללמוד מזה, דכל שיצא לאויר העולם לאחר מיתת אמו, אכתי חשבינן לי' כאבר מאיברי', וע"כ הי' מקום לדון דלא תועיל לו שחיטת עצמו, דאי נימא דכל שלא נשחטה אמו ויצא ממנה לאחר מיתתה, הו"ל לידה גמורה, וכבר אינו כאבר מאיברי', מה מקום יש לדון דלא תועיל לו שחיטה, ומ"ש מכל עובר שנולד דמועלת לו שחיטה.

וכ"ה מבו' גם בד' המאירי לעיל דע"ד., ז"ל, לא נשחטה האם אלא שנקרעה ומצאו בה בן ט' חי, טעון שחיטה מה"ת, ושחיטת עצמו מצילתו אף לדעת חכמים, שאע"פ שניתר בשחיטת אמו, לא נפקעו סימניו מלהיותו ניתר בהם, שד' סימנין התירה בו תורה, עכ"ל, והוא מד' הר"י מלוניל שם, וכ"ה גם בד' הר"ן בפי' הרי"ף לקמן בסוגיין, ז"ל, דאיכא למימר כי אמרינן דסימנין דידי' אכשר בה רחמנא, ה"מ בשאין סימני אמו מועילים לו כגון שנקרעה או שנטרפה, עכ"ל, ולהדיא בדבריהם, דכל שנקרעה אמו ויצא ממנה לאחר מיתתה, אכתי הוי כאבר מאיברי', וכל הא דמועלת לו שחיטת עצמו, הוא משום דד' סימנים התירה בו תורה.

ה] ובאמת כמדומה דהדברים מפורשים כן בד' רש"י לעיל דע"ד., שפירש בטעם האיבעיא דהושיט ידו למעי בהמה ושחט עובר שבמעי' ל"מ, ז"ל, אבל במעי אמו לא שריא שחיטה דילי', וכ"ש לרבנן דאמרי לא שייכא בי' שחיטה כלל אפי' יצא חי לאחר שחיטה דאין שחיטה בו "אלא ביצא לאויר בחיי אמו", עכ"ל, ולהדיא דלא חשיב כלידה לחשבו כבהמה בפנ"ע, אלא כשיצא לאויר בחיי אמו, אך כל שיצא לאחר מותה, לא חשיב כבהמה בפנ"ע, וע"כ הוא דל"מ לו שחיטת עצמו.

וצריך להוסיף בזה, דבאמת עיקר ד' רש"י צ"ב, שהרי להדיא תנן במשנתינו דקרעה ומצא בה בן ט' חי טעון שחיטה לפי שלא נשחטה אמו, ולהדיא דאף שלא יצא לאויר בחיי אמו יש בו שחיטה, ומהו שכתב רש"י דאין שחיטה בו אלא ביצא לאויר בחיי אמו.

אך נראה דמכוון ד' רש"י, דלי"ב דין שחיטה בתורת בהמה בפנ"ע, אלא כשיצא לאויר בחיי אמו, אך כל שלא יצא לאויר בחיי אמו, לא חשיב כבהמה בפנ"ע,[[4]](#footnote-5) ואך דמ"מ יש בו דין שחיטה מכח הא דהוי כאבר מאיברי אמו, וע"כ הוא דכל שקרעה ומצא בה בן ט' חי מהני לו שחיטה,[[5]](#footnote-6) וזה ע"ד מש"כ התוס' בסוד"ה לדברי המתיר אוסר, דלדעת ר"ל טעם האיבעיא דתועיל שחיטה לעובר במעי אמו, הוא כ"ה דמהניא לי' שחיטת אמו, אך מ"מ כיון דכל הא דיש בו דין שחיטה הוא מכח הא דהוי כאבר מאיברי אמו, הרי דבזה מיבע"ל דלא אמרינן דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ודין שחיטתו הוא רק בשחיטת סימני אמו, ורק כשנקרעה אמו דלא שייך לשחטו ע"י שחיטת סימני אמו, הוא דמהני לי' שחיטת סימני עצמו, - והיינו דאם הוה חשבינן לי' כבהמה בפנ"ע והי' בו דין שחיטה מצ"ע, ודאי דהי' מועיל בו שחיטת סימנים דידי', ומה שהוא ניתר בשחיטת אמו, אינו טעם שלא יהא ניתר בשחיטת עצמו, ורק משום דל"ה בהמה בפנ"ע ולי"ב דין שחיטה מצ"ע, וכל דין שחיטתו הוא בתורת אבר מאיברי אמו, ע"כ י"ל דל"מ בו אלא שחיטת סימני אמו.[[6]](#footnote-7)

ו] והעירוני דיש ללמוד ליסוד הדברים גם מד' הרמב"ם בפ"ב משאה"ט ה"ז, ז"ל, השוחט את הבהמה ומצא בה בן ט' חי וכו' אם נטמאת אמו לא נטמא הוא, ואם נתנבלה אמו ה"ה טהור, שאין החי מתטמא לא טומאת אוכלין ולא טומאת נבילות, ואע"פ שהוא כאבר מאיברי', עכ"ל.

ומבו' להדיא מד' הרמב"ם, דבן ט' חי שמתה אמו, עדיין הוא חשוב כאבר מאיברי אמו, כיון שלא נולד בחיי אמו, וע"כ הי' בדין דיהא בו טומאת נבילות, וכל הא דאין בו טומאת נבילות, הוא משום דאין החי מתטמא טומאת נבילות.

ואמנם צ"ע לפ"ז, דאם אכן מהני הא דחשבינן לו כאבר מאיברי אמו, לחשבו כנבילה, וכל הא דאינו מטמא טומאת נבילות הוא שום דאין החי מתטמא טומאת נבילות, א"כ הי' בדין שיהא בו איסור נבילה, דבאיסור נבילה ליכא להך דינא דאין החי נאסר באיסור נבילה, שהרי נקובת הושט הויא נבילה מחיים, ומ"ט הוא ניתר בשחיטת עצמו, - ואין לומר דאף דיש עליו תורת נבילה, מ"מ מהני שחיטת עצמו להתירו, דמ"מ אטו יהא הדין דאם תלש ממנו בשר חייבין עליו משום נבילה, וצ"ע בזה.

ז] ולפ"ז מתפרש היטב טעם הא דלר"ל בן ט' חי שנשחטה אמו, חשיב דליכא אוירא, ומכח זה אין על חלבו תורת חלב, דאי"ז משום דהוי כשחוט, שהרי חשבינן לי' כשה מעליא, אלא הוא משום דיצא לאויר העולם אחר מיתת אמו, ולא חשיב זה כאוירא דלידה לחשבו כבהמה בפנ"ע,[[7]](#footnote-8) וכנראה דמזה הוא שלמד המנ"ח להך מילתא, דכל שיצא לאויר העולם לאחר מיתת אמו, לא חשיב זה כאוירא דלידה.

ונפ"מ רבתא לדינא בזה, דלדעת ר"ל הא דחלבו של בן ט' חי מותר, אי"ז רק כשנשחטה אמו והותר בשחיטתה, אלא היינו אף כשנקרעה אמו, והיינו משום דכל שיצא לאויר העולם לאחר מיתת אמו, לא חשיב זה כאוירא דלידה, וע"כ אין חלבו אסור, וזה דבר חדש, וצ"ע בזה.[[8]](#footnote-9)

**ג**

ח] ובזה נראה לפרש מש"כ הרשב"א לקמן דפ"ט: בשם התוס', ז"ל, דהא דאמר ר"א א"ר הושעיא מחלוקת בבן ט' חי וכו' לא קאי ר"א אלא אחלבו לבד, והיינו דשייך בה מחלוקתן של עסקי שחיטה, דלר"מ דקאמר טעון שחיטה דאלמא חשיב לי' בהמה מעליא וקרינן בי' וזבחת מבקרך ומצאנך, ה"ה נמי דחשבינן לה בהמה מעלייתא דחדשים גרים לי' לענין חלבו וקרינא בי' חלב שור וכשב ועז, ור"י סבר דלא חשבינן לה בהמה, הילכך לא קרינא בי' בקר וצאן וחלבו מותר עד שעת יציאתו מרחם, כדכתיב שור או כשב או עז כי יולד, עכ"ל.

וצ"ע דמ"ט הוצרך הרשב"א לפרש דטעמא דר"מ דאסר, הוא משום דכ"ה דחשבינן לי' בהמה מעלייתא לענין שחיטה, ה"נ חשבינן לי' בהמה מעלייתא לענין חלבו אף קודם שנולד, הרי אף אי נימא דקודם שנולד לא חשבינן לי' בהמה מעלייתא לענין חלבו, מ"מ כיון שלא הותר בשחיטת אמו ויצא לאויר העולם, הו"ל בהמה גמורה, וודאי דחלבו אסור, ועד"ז צ"ע גם בפירש"י לעיל דע"ד: ד"ה והלך ר"מ לשיטתו, דמשמע מדבריו כד' הרשב"א, דכל הא דלר"מ חלבו אסור, הוא משום דכ"ה דחשיב כבהמה מעלייתא לענין שחיטה, ה"נ חשיב כבהמה מעלייתא לענין איסור חלב.

ט] ונראה ללמוד מד' הרשב"א כמש"נ, דאף אם לא הותר בשחיטת אמו, מ"מ כל שיצא לאויר העולם לאחר מיתת אמו ל"ה זה כלידה, וע"כ אם הוה ס"ל לר"מ דלענין חלב לא חשיב כשור אלא כשנולד, הי' חלבו של בן ט' חי מותר, אף שלא הותר בשחיטת אמו, וכל הא דס"ל לר"מ דחלבו אסור, הוא רק משום דחשיב כבהמה מעלייתא קודם שנולד.

**ד**

י] והנה בד' התוס' לקמן דצ"ב: מבו' בפשוטו, דהי' מקום לדון, דאף לדעת ר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, מ"מ חלבו מותר, וילפינן לה מהא דמיעטי' קרא מהקרבה, וכ"כ הרמב"ן שם, עיי"ש.

ונראה מזה כמש"נ, דאף לדעת ר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, מ"מ כיון שיצא לאויר העולם לאחר שמתה אמו, ל"ה זה כלידה, וזהו שכתבו דהי' מקום לומר דאף לדידי' חלבו מותר, דילפינן מקרא דבחלב בעינן חדשים ואוירא דלידה.

יא] ואמנם הי' מקום לדחות, דאף דנימא דכל שיצא לאור העולם, הרי דכיון דאין שחיטת אמו מתירתו, הו"ל כלידה גמורה, מ"מ מהא דמיעטי' קרא מהקרבה, יש ללמוד דגזה"כ הוא דבכה"ג אין על חלבו תורת חלב.

ויש להוסיף טעם בזה, דהוא משום דאף דלדעת ר"מ אף אין שחיטת אמו מטהרתו מידי נבילה, וכמש"כ הרמב"ן בסוגיין, מ"מ י"ל דשחיטת אמו חלה עליו, ואך דל"מ לטהרו, דומיא דבהמה טמאה דאין שחיטתה מטהרתה, וכמבו' בד' הרמב"ן דמדמי זל"ז, וע"כ י"ל דאי"ז כלידה גמורה, - אך יש לפקפק בזה, דאף דהא דאין שחיטת אמו מטהרתו, הוא דומיא דבהמה טמאה, הרי היינו דמכח זה אינו בפרשת שחיטה, וע"כ אין השחיטה חלה עליו כלל, ודמי למיתה דהאם דאינה חלה על העובר.[[9]](#footnote-10)

יב] אך נראה דאי"ז מתישב, דהנה בעיקר מש"כ התוס' והרמב"ן דס"ד להתיר את חלבו מדמיעטי' קרא מהקרבה, צע"ג, שהרי לדעת ר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, לכאו' אינו קרב עם אמו, וא"כ בע"כ דהא דמיעט קרא לחלב דשליל, לא קאי על בן ט' חי, והיאך נלמד מזה דחלבו של בן ט' חי אין עליו תורת חלב.

ונראה לישב, דבאמת הס"ד דאין על חלבו תורת חלב, הוא מהא דמיעט קרא חלבו של בן ט' מת מהקרבה, ומזה ילפינן דאף חלבו של בן ט' חי אין עליו תורת חלב.

והטעם בזה הוא, לפמש"כ הרמב"ן לעיל דע"ד. דהי' בדין דכמו דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו משום דחדשים גרמי, ה"נ בן ט' מת אינו ניתר בשחיטת אמו, והא דהוא ניתר בשחיטת אמו, הוא משום דכל דליכא שחיטה בגופי', מרבינן לי' מכל בבהמה תאכלו, עיי"ש.

ולפ"ז נראה דכ"ז הוא לענין היתר שחיטה, אך לענין החלב אין לחלק ביניהם, ואם חדשים גרמי, הי' בדין דאף חלבו של בן ט' מת יהא עליו תורת חלב, ומהא דנתמעט דאינו קרב, בע"כ דלגבי חלב בעינן חדשים ואוירא, וממילא דאף חלבו של בן ט' חי אין עליו תורת חלב, כיון דליכא חדשים ואוירא.

ואמנם כ"ז מתישב למש"נ, דגם בבן ט' חי דאינו ניתר בשחיטת אמו, ליכא אוירא דלידה, אך אי נימא דכיון דאינו ניתר בשחיטת אמו יש בו אוירא דלידה, הרי א"א ללמוד להתירו מהא דחלב של בן ט' מת אין עליו תורת חלב, דשאני בן ט' מת שהוא ניתר בשחיטת אמו, וע"כ לא חשיב זה כאוירא, ומשא"כ בבן ט' חי שאינו ניתר בשחיטת אמו, וז"ב.

**ה**

יג] אמנם הנה אף דהדברים מתישבים בד' הרמב"ן, אכתי לא נתישב בזה ד' התוס' הרא"ש לקמן שם, שכתב ג"כ כן דס"ד דחלבו של בן ט' חי מותר אף לר"מ מדמיעטי' קרא מהקרבה, ולדעתו אין לומר דילפינן לה מהא דמיעט קרא לחלב דבן ט' מת מהקרבה, שהרי דעתו דאף לדעת ר"מ לא חשיב כבהמה אלא כשיצא חי לאויר העולם, וע"כ אף אם מת לאחר שחיטת אמו קודם שיצא לאויר העולם ה"ה ניתר בשחיטתה, וא"כ אף דחלבו של בן ט' חי אין עליו תורת חלב, אין ללמוד מזה דחלבו של בן ט' חי אין עליו תורת חלב.[[10]](#footnote-11)

יד] ולכאו' בעכצ"ל בזה דבר החדש, דאף דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, מ"מ הוי חד קרבן עם אמו, והגם דהוא צריך שחיטה בפנ"ע להתירו, אך מ"מ הוא חד קרבן עם אמו, ומה"ט הוא כשר ליקרב, ולא פסלינן לי' משום יוצא דופן ומשום יתום, והמיעוט דאין חלב השליל קרב קאי גם על בן ט' חי, וס"ד דמזה נלמד דלא חשיב חלב אלא בחדשים ואוירא דלידה, ואין תורת חלב על חלבו של בן ט' חי, דאף דאינו ניתר בשחיטת אמו, מ"מ כיון שיצא לאויר העולם לאחר מיתתה, אי"ז אוירא דלידה, וע"כ אין עליו תורת חלב, וכנ"ל.

טו] ועיקר הך מילתא דאף בן ט' חי הוי חד קרבן עם אמו, הוא מתפרש טפי למש"נ דאף שיצא לאויר העולם אחר שחיטת אמו, לא חשיב זה כלידה, ואכתי הוי כאבר מאיברי אמו, וע"כ י"ל דהוי חד קרבן עם אמו.

ואמנם דלכאו' אי"ז מתישב, שהרי הא דלדעת ר"מ דאינו ניתר בשחיטת אמו, הוא משום דס"ל דאף שיצא לאויר העולם לאחר מיתת אמו, מהני זה לחשבו כבהמה בפנ"ע, ולכאו' הוא משום דס"ל דל"ב אוירא דלידה, וסגי באוירא דבהמה, וא"כ מ"ט יהא חד קרבן עם אמו.

והעירוני לפרש בזה, דכיון דבשעת שחיטת אמו, ל"ה חשיב כבהמה בפנ"ע, שהרי אכתי ל"ה אוירא, הרי דהא דכשיצא אח"כ לאויר העולם ה"ה אסור, לאו היינו דמכח זה חשבינן למפרע דהוא בהמה בפנ"ע ואינו כאבר מאיברי אמו, אלא היינו דאף דבשעת השחיטה הי' אבר מאיברי אמו, מ"מ כיון שעכשיו נעשה בהמה בפנ"ע ויש בו חיות, ה"ז מחייבו בשחיטה, - וע"כ שפיר י"ל דכיון דבשעת שחיטת אמו הי' כאבר מאיברי', הוי בכלל הקרבן דאמו, ואף דאח"כ שנעשה בהמה בפנ"ע, חל עליו דין שחיטה, מ"מ אי"ז טעם להפקיע ממנו תורת קרבן שחל עליו בשעת שחיטת אמו, ואכתי צ"ע בזה.

**ו**

טז] והך מילתא דגם לדעת ר"מ קאי הא דממעטינן חלב השליל מהקרבה גם על בן ט' חי, כ"ה מבו' להדיא בד' המהרש"א בסוגיין, ופירש כן בהא דמייתי ר"ל מהא דנתמעט חלב השליל מהקרבה, דחדשים ואוירא גרמי, עיי"ש, והלב ארי' תמה ע"ז, עיי"ש.

ואמנם דאכתי דבריו צע"ג, דמה מייתי ר"ל מינה דחדשים ואוירא גרמי, הרי להדיא קאמר ר"מ דחלבו של בן ט' חי אסור, והרי דיש על חלבו תורת חלב, ובע"כ דמה שנתמעט מהקרבה הוא גזה"כ בעלמא, ואי"ז משום דחדשים ואוירא גרמי.

יז] ונראה דצ"ל בזה, דלעולם חדשים ואוירא גרמי, והא דחלבו אסור, הוא משום דכשיצא חי לאויר העולם איכא חדשים ואוירא, וכמש"כ כן הרא"ש, דהא דלר"ל חדשים ואוירא גרמי, הוא אף לדעת ר"מ, והיינו דאף דלדעת ר"מ ל"ב אוירא דלידה, דמה"ט אינו ניתר בשחיטת אמו אף שנולד לאחר שחיטתה, ואי"ז אוירא דלידה, וכמש"נ, מ"מ בעינן אוירא דכל הבהמה, ורק כשיצאה הבהמה לאויר העולם, יש עלי' תורת בהמה, ויש על החלב תורת חלב, והא דאינו קרב, הוא משום דבשעת שחיטת הבהמה עדיין ל"ה על החלב תורת חלב, דמה"ט אם תלש חלב והוציאו הוי כחלב חי', וע"כ אף דאח"כ כשיצא העובר לאויר העולם חייל על חלבו תורת חלב, מ"מ לי"ב דין חלב להקרבה, וביותר, שהרי כל הא דהוי מכלל הקרבן דאמו, הוא משום דבשעת שחיטתה ל"ה בהמה בפנ"ע, אלא הוי כאבר מאיברי', ובתורת אבר מאיברי' הרי אין על חלבו תורת חלב, וע"כ אינו קרב.

יח] ואמנם לפ"ז תיקשי, דמאי פריך מינה ר"ל לר' יוחנן, הרי גם לדעת ר' יוחנן ל"ה על חלבו תורת חלב בשעת שחיטת הבהמה, שהרי גם לדידי' בעינן אוירא דחלב, וע"כ אף דכשיצא החלב לאויר העולם יש עליו תורת חלב, מ"מ לי"ב דין הקרבה, וי"ל בזה לפמש"נ בסימן א' די"ל דחלוקים הם דין האוירא לדעת ר"ל מדין האוירא לד' ר' יוחנן ביסודם, ודו"ק.

ושמא י"ל בזה, דדוקא לדעת ר"ל דחדשים ואוירא גרמי, דלדידי' כל הא דהוא מכלל הקרבן דאמו, הוא משום דבשעת שחיטתה ל"ה בהמה בפנ"ע אלא הוי כאבר מאיברי', וכיון דבתורת אבר מאיברי' אין על חלבו תורת חלב, ע"כ אינו קרב, - אך לדעת ר' יוחנן דחדשים גרמי, והא דהוא ניתר בשחיטת אמו, אף דהוי כבהמה בפנ"ע, הוא מקרא דכל בבהמה תאכלו, ואך אחר שיצא לאויר העולם דאיכא חדשים ואוירא, ה"ז מפקיעו מהתירא דכל בבהמה תאכלו, ע"כ שפיר יש על חלבו תורת חלב להקרבה, שהרי הא דהוי בכלל הקרבן דאמו, הוא אף שהוא בהמה בפנ"ע, ואכתי צ"ע בזה.[[11]](#footnote-12)

**ז**

יט] והנה הרשב"א לקמן דצ"ב: הביא בשם רבינו אפרים שפירש, דר' יוחנן דס"ל דתלש חלב מבן ט' חי הוי כחלב בהמה משום דחדשים גרמי, הוא כדעת ר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, עיי"ש.

והנה לפי דבריו נראה, דבע"כ דהא דמיעטי' רחמנא לחלב דשליל בן ט' חי מהקרבה, הוא גם לדעת ר"מ, דאל"כ מה מייתי ר' יוחנן ור"ל מינה, הרי בע"כ דהא דממעטינן לה הוא לדעת ר' יהודה, ואי"ז ענין לפלוגתייהו, ולפ"ז מבו' מדבריו דגם לדעת ר"מ קאי מיעוטא דחלב השליל על בן ט' חי, וכמש"נ מד' התוס' הרא"ש והמהרש"א.[[12]](#footnote-13)

כ] ויש להוסיף בזה, דהנה הרשב"א שם פירש בדעת רבינו אפרים דר' יוחנן ור"ל פליגי בפלוגתא דר"מ ור' יהודה, דר' יוחנן כר"מ ור"ל כר' יהודה, - ולפ"ז אכתי צ"ב, דמה מייתינן מהא דממעטינן לחלב השליל מהקרבה, ולל"ק מייתי ר' יוחנן מינה דיש ע"ז תורת חלב, ולל"ב מייתי ר"ל מינה דאין ע"ז תורת חלב, הרי אף דנימא דאתיא אף כר"מ, הרי לא נחלקו ר' יוחנן ור"ל כלל בדעת ר"מ בזה, אלא נחלקו אם הלכה כר"מ או כר' יהודה, ומה מקור יש מהברייתא כמאן הלכתא, והראש יוסף לקמן שם בקו' השנית הק' בע"א, ולא עמדתי היטב על דבריו.

והנה בעיקר ד' רבינו אפרים, הק' הראש יוסף לקמן שם, דתיקשי ע"ז כקו' הרא"ש בפירקין בסימן ה', דלא נהירא כלל שיחלקו האמוראים במחלוקת התנאים, דאם לפסוק הלכה באו, לימא מר הלכה כמר ומר הלכה כמר.

ונראה לדון בזה, דהנה בל' רבינו אפרים שהובא באו"ה להר"י מבניולש פכ"ו, לא נתפרש להדיא דטעמא דר"ל הוא משום דס"ל כר' יהודה, - ונראה די"ל לפ"ז, דעיקר ד' רבינו אפרים הם דר' יוחנן דחדשים גרמי בע"כ ס"ל כר"מ, דלר' יהודה דבן ט' ניתר בשחיטת אמו, בע"כ דחדשים ואוירא גרמי, - אך ר"ל דס"ל דחדשים ואוירא גרמי, הוא אף לדעת ר"מ, דגם לדידי' בעינן אוירא, וכמש"כ הרא"ש,[[13]](#footnote-14) וצ"ע עוד לפ"ז בביאור הפלוגתא דר' יוחנן ור"ל.

ולפ"ז ניחא הא דלא אמר ר' יוחנן הלכה כר"מ ולא אמר ר"ל הלכה כר' יהודה, כיון דפלוגתייהו היא לדעת ר"מ, - וניחא נמי הא דמייתינן עלה מהברייתא דממעטינן חלב השליל מהקרבה, דס"ל דהברייתא אתיא אף כדעת ר"מ.[[14]](#footnote-15)

**ח**

כב] בחי' הגרע"א לעיל דע"ד. כתב, ז"ל, דבהושיט ידו למעי בהמה ושחט הולד דמותר, לר"ל גם חלבו מותר, דהשחיטה עצמה התיר הכל, כיון דעדיין אין שם חלב עליו, ולר' יוחנן אסור, ולפמש"כ תוס' דלר' יוחנן בעי עכ"פ אויר חלב, לעולם י"ל דגם לר' יוחנן כה"ג מותר וכו', וצ"ע לדינא, עכ"ל.

ומבו' מד' הגרע"א, דטעם הא דחלבו של בן ט' חי מותר לדעת ר"ל אף אחר שיצא לאויר העולם, הוא משום דכבר הותר בשעת השחיטה ואינו חוזר ונאסר, וע"כ צידד דאף אם שחט את העובר במעי אמו ואח"כ יצא לאויר העולם, אין החלב נאסר, וע"כ נמי נקט דלפמש"כ התוס' דגם לר' יוחנן בעינן אוירא דחלב, הרי דכיון דהותר החלב בשעת שחיטת העובר, כיון דעדיין לא יצא לאויר העולם, אינו חוזר ונאסר.

כג] אך הנה לפמש"נ מד' הראשונים דטעם הא דלר"ל אין החלב נאסר, הוא משום דכל שיצא לאויר העולם אחר שמתה אמו לא חשיב זה כלידה, וליכא אוירא דלידה, הרי הדין נותן דבגונא ששחט את העובר במעי אמו ואח"כ יצא לאויר העולם בחיי אמו, דאיכא אוירא דלידה, יהא החלב אסור אף לדעת ר"ל, וכ"ש דלדעת ר' יוחנן אסור החלב בכה"ג, דאף דבשעת שחיטתו הי' החלב מותר, מ"מ לא מצינו כלל דחלב שהותר בשעת שחיטה אינו חוזר ונאסר, שהרי הא דלר"ל החלב מותר הוא משום דליכא אוירא דלידה.[[15]](#footnote-16)

**ט**

כד] והנה הר"ן בפי' הרי"ף בסוגיין כתב דבן ט' חי שהוציא אבר שיש בו חלב לחוץ ואח"כ שחטו את אמו, יש על החלב היוצא איסור חלב לדעת ר' יוחנן ולדעת ר"ל אין עליו איסור חלב.[[16]](#footnote-17)

והנה למש"כ הראש יוסף והגרע"א דהא דהחלב מותר לר"ל, אף דאחר שנשחטה אמו ויצא לאויר העולם איכא אוירא הוא משום שכבר הותר ע"י השחיטה, לכאו' הדין נותן דהחלב היוצא דלא הותר ע"י השחיטה, איכא עלי' איסור חלב.

ולכאו' יש ללמוד מד' הר"ן כמש"נ, דהא דהחלב מותר לר"ל, הוא משום דכל שיצא לאויר העולם אחר שנשחטה אמו לא חשיב זה כאוירא דלידה, הרי דאף החלב היוצא מותר, דאף אם יש לידה לאברים, אך הרי לקיום אוירא דלידה בעינן לידה דכל הבהמה, וז"ב.[[17]](#footnote-18)

כה] ובמש"כ הר"ן דלדעת ר' יוחנן אסור החלב בכה"ג וחייבין עליו כרת, יש להסתפק אם הוא רק כשהי' החלב בחוץ בשעת שחיטה, דבכה"ג ליכא להתירא דכל בבהמה תאכלו, וכמש"כ רש"י בריש פירקין והרשב"א לעיל דע"ד., או דהוא אף כשהחזיר את החלב לפנים בשעת שחיטה, ולכאו' זה תליא ביסוד איסורא דאבר היוצא, ואי נימא דכשהי' החלב בפנים בשעת שחיטה לי"ב איסור חלב, הרי דלדעת הרמב"ם ודעימי' דאף כשהאבר בחוץ הוי כל איסורו משום אבר היוצא, נמצא דאף בכה"ג לא יהא בו איסור חלב.

כו] ונראה עוד נפ"מ רבתא לדינא בזה, דהנה במש"כ התוס' ותוס' הרא"ש דאף לר' יוחנן לא חייל איסור חלב עד שיצא החלב לאויר העולם, נקט בחי' הגרע"א לעיל דע"ד. דסגי במה שיצא החלב לאויר העולם אף שעדיין הוא מחובר לבהמה, וכ"כ העונג יו"ט בסימן ק"ה, - אך הערוך לנר בכריתות דכ"ג: הוכיח מסוגיית הגמ' שם דלא חייל איסור חלב אלא ביציאת רובו, והרי דלא סגי ביציאת החלב לחוץ כיון שהוא מחובר לבהמה, וכן הוכיח בזכרון שמואל סימן ע"ה סוסק"י מסוגיית הגמ' לקמן דק"ג. דלא חיילי איסור אבמה"ח וחלב אלא ביציאת רובו, ולא סגי ביציאת האבר והחלב לחוץ, עיי"ש, ויש לדחות דהגמ' שם קיימא לגבי האבר והחלב שבפנים.

ונראה דהוא תלוי בהנ"ל, שהרי הא דבעינן אוירא דחלב, נת' בסימן א' דהוא מכח ההיתר דכל בבהמה תאכלו, ולפ"ז הרי נמצא דאי נימא דכל שהוציא אבר שיש בו חלב לחוץ והחזירו, אין השחיטה מתרת לאיסור חלב, הדין נותן כד' הגרע"א והעונג יו"ט דלדין אוירא דחלב סגי במה שיצא החלב לאויר העולם אף דעדיין הוא מחובר לבהמה, - אך אי נימא דבכה"ג מתרת השחיטה לאיסור חלב, ולי"ב אלא משום איסור אבר היוצא, הדין נותן דלדין אוירא דחלב בעינן שיצא החלב לחוץ ויחתכנו, וכ"ז שהוא מחובר עדיין לעובר, לא חייל עלי' איסורא, ודו"ק.

? יש להעיר בד' התוס' בסוגיין, שעמדו בהא דמיבע"ל בהושיט ידו למעי בהמה וכו', דמ"ש מדינא דרבא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, וכתבו דשאני התם שלא יצא לאויר העולם, ולכאו' גם בלא ד' רבא בע"כ צריך לחלק כן, דאל"כ תיקשי דמ"ש מהיכא דקרע את האם דמהני לולד שחיטת עצמו, - והרי התוס' בתחילת דבריהם דימו דין קרעה לדין שוחט את הטריפה, והרי דלא ס"ל לחלק ביניהם דבקרעה כבר לא חשיב העובר כאבר מאמו, וא"כ מ"ט לא קשיא להו על ההיא דהושיט ידו וכו', אלא מדינא דרבא, ולא מההיא דקרעה.

והעירוני די"ל בזה, בביאור הפלוגתא דר' אמי ורבא אם מהני שחיטה לעובר דטריפה, משמע בפשוטו בד' התוס' דפליגי אם בשחיטת טריפה חשבינן להולד כשחוט, וממילא דדמי לבהמה מעליא דלכו"ע ל"מ לשחוט את הולד, או דבשחיטת טריפה לא חשבינן להולד כשחוט, וע"כ שפיר מהני לשחוט את הולד.

אך צ"ע לפ"ז בלישנא דרבא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ולהנ"ל הרי לכו"ע ד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ואך דרבא פליג על ר' אמי וס"ל דבשחיטת טריפה ל"ה הולד כשחוט, ומ"ט לא פירש רבא לטעם הא דפליג על ר' אמי, - וביותר קשיא בהא דאמר רב חסדא לדידי נמי לא קשיא ד' סימנים אכשר בי' רחמנא, דמזה נראה להדיא דזהו עיקר המו"מ אם אמרינן דד' סימנים אכשר בי' רחמנא.

וע"כ י"ל, דלעולם עיקר הפלוגתא דר' אמי ורבא היא בטעם הא דמהני שחיטה לולד בקרעה, דלדעת ר' אמי הוא משום דאף דהוי כאבר מאמו, מ"מ גם בתורת זה מהני לו שחיטה, ע"ד מש"כ התוס' בסו"ד דאף לדעת ר"ל י"ל דתועיל שחיטה לעובר במעי אמו, כ"ה דמהניא שחיטת אמו, ולדעת רבא הוא משום דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ומהני לו שחיטה בתורת בהמה לעצמו.

ולפ"ז י"ל דבזה הוא דפליגי בדין השוחט את הטריפה ומצא בה בן ט' חי, דלדעת ר' אמי דכל הא דמהני שחיטה לולד כשקרעו את אמו, הוא מכח דין שחיטת אמו, הרי דבכה"ג דהשוחט את הטריפה, הרי דבתורת אבר מאמו חשיב הולד כשחוט, ול"מ לו שחיטה, - אך לדעת רבא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ומהני שחיטה לולד בתורת שחיטת עצמו, הרי דבשוחט את הטריפה שלא הועילה השחיטה להתיר את הולד לא חשבינן לי' כשחוט, וע"כ מועל לו שחיטה.

ולפ"ז נראה, דע"כ לא הקשו התוס' בההיא דהושיט ידו וכו' דמ"ש מקרעה דמהני לי' שחיטה, דבזה פשיטא להו דהוא משום דבקרעה שפיר מהני לי' שחיטה בתורת שחיטת אמו, ומשא"כ בהושיט ידו וכו' די"ל דא"א שתועיל לו שחיטה בתורת שחיטת אמו, דכ"ז שהוא במעי אמו, הרי דין שחיטת אמו הוא לשחוט את סימני האם, ול"מ לו שחיטת עצמו, - ולא קשיא להו אלא לדעת רבא דמהני לעובר שחיטה בתורת שחיטת עצמו, וע"ז הוא דקשיא להו דא"כ מ"ט בעודו במעי אמו ל"מ לו שחיטה זו, ודו"ק.

1. והעירוני דיש לפרש דאין מכוון הרשב"א דבאמת ליכא חיוב דשור הנסקל בבן פקועה, אלא מכוון דבריו הוא דא"א לפרש דקרא איירי בזה, כיון דבקרא כתיב שור, ובן פקועה לא חשיב כשור, - ויש להוסיף, שהרי דין שור הנסקל נוהג בכל בע"ח וילפינן לה שור שור משבת, וע"כ ודאי דהוא נוהג אף בבן פקועה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעירוני דלכאו' ד' המנ"ח לא אתיין עם ד' התוס' לקמן ד"ק: בתי' קמא דהא דבעינן אוירא, הוא מכח ההיתר דכל בבהמה תאכלו, דלפ"ז ל"ה לנו להצריך אוירא דלידה, אלא סגי במה שיצא העובר ממחיצת הבהמה, וכבר לי"ב להתירא דכל בבהמה תאכלו, ואף דנימא דלא סגי במה שתלש חלב, דמכח הא דכל בבהמה תאכלו נטפל העובר לבהמה, ולא חייל תורת בהמה על החלב לחודי', מ"מ כל שיצא כל העובר לחוץ אחר מיתת אמו, שפיר יש ע"ז תורת אוירא, ומד' המנ"ח מבו' שנקט דהא דבעינן אוירא הוא דומיא דהא דלר"ל בעינן חדשים, דבלא"ה אין ע"ז תורת בהמה, וע"כ שפיר י"ל דבעינן אוירא דלידה.

   וכ"ה מבו' גם ממש"כ המנ"ח שם, והביא כן מהלח"מ בפ"ז ממאכ"א ה"א, דלל"ק דר' יוחנן דאוירא לחוד גרים, כ"ש דחדשים לחוד גרמי, ואם תלש חלב מבן ט' חי חייב, ולפ"ד התוס' לקמן בתי' קמא דהא דבעינן אוירא הוא מכח ההיתר דכל בבהמה תאכלו, לכאו' הדין נותן דגם בבן ט' חי בעינן אוירא, דלגבי ההיתר דמכח כל בבהמה תאכלו, בפשוטו אין לנו לחלק בין בן ח' לבן ט', ובע"כ מד' המנ"ח שנקט דהא דבעינן אוירא בבן ח', הוא משום דבלא"ה אין ע"ז תורת בהמה בפנ"ע, ובזה שפיר י"ל דכ"ז הוא בבן ח', אך בבן ט' יש עליו תורת בהמה בפנ"ע אף בלא אוירא, דאם אוירא גרים לחשבו כבהמה בפנ"ע, כ"ש דחדשים גרמי. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונראה לפ"ז, דאין מכוון המנ"ח דלידה אחר מיתת אמו לא חשיבא כלידה לכל דיני התורה, אלא רק לענין דינא דהכא, הוא דלא חשבינן לה כלידה, ועדיין הוא כאבר מאיברי אמו.

   והך מילתא דאף לידה אחר מיתת אמו חשיבא כלידה, יש ללמוד כן ממשמעות ד' רש"י לעיל דל"ח: דהא דנולד לאחר מיתת אמו הוי יוצא דופן, הוא משום דאינו יוצא דרך רחם, וכ"כ המאירי שם, ובפי' רגמ"ה שם כתב דהוא משום דלא נולד כדרך רוב הנולדים שנולדים בחיי אמם, ומבו' דלידה אחר מיתת האם חשיבא שפיר כלידה, ואמנם הנצי"ב לעיל שם פירש דכל שנולד לאחר מיתת אמו לא חשיב זה כלידה, אך עיי"ש שפירש בטעמא דמילתא בע"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם לכאו' ד' רש"י אלו הם כדעת ר"ל דחדשים ואוירא גרמי, ובלא"ה לא חשיב כבהמה בפנ"ע, אך לדעת ר' יוחנן דחדשים גרמי, הרי אף כשיצא לאויר העולם אחר מיתת אמו הוי בהמה בפנ"ע ויש בו דין שחיטה מצ"ע, - ובאמת גם ד' רש"י במשנתינו שפירש דטעמא דרבנן הוא משום דחדשים ולידה גרמי, לכאו' הוא כדעת ר"ל, וכ"ה מבו' בפסקי רי"ד בסוגיין, דאף שכתב לעיל במתניתין כד' רש"י שם, מ"מ הכא פירש לדעת ר' יוחנן דלעולם חשיב כבהמה, ואפ"ה הוא ניתר בשחיטת אמו, עיי"ש.

   ולכאו' גם ד' רש"י לעיל במה שאמרו דלא הלכו בו אלא על עסקי אכילה, שפירש דהיינו הא דלא משוי לי' בהמה, ולדעתו זה הי' הצד לומר דיהא מותר לרבעו ולחרוש בו, משום דלא חשיב כבהמה, הם כדעת ר"ל, - אך בזה י"ל דאף לדעת ר' יוחנן דחדשים גרמי, מ"מ כל שנשחטה אמו והותר בשחיטתה מכל בבהמה תאכלו, הרי דמכח זה חשבינן לי' כחלק מאמו ול"ה כבהמה בפנ"ע, - ויש להעיר בזה מד' רש"י בכת"י לעיל שם, שפירש במה שאמרו מתחילה דלא הלכו בו אלא על עסקי שחיטה בלבד, דרבנן מרבו לי' להתירא מכל בבהמה תאכלו, אבל לשאר דבריו מודו רבנן דבהמה מעלייתא הוא, עכ"ל, ומשמע קצת דאם התירו הוא מכל בבהמה תאכלו, הרי דלעולם הוי כבהמה בפנ"ע, ומ"מ הוא מותר מכל בבהמה תאכלו. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף עוד בזה, מש"כ בסה"ת סו"ס מ"א, דבשוחט את הטריפה ומצא בה בן ח' חי, ל"מ שחיטתו להתירו, דשחיטת עצמו אינו כלום "כיון דאם הי' ילוד" הי' נופל ואסור, עכ"ד, ומבו' דאף בשוחט את הטריפה לא חשבינן להעובר כילוד, והא דמהני לו שחיטה הוא מכח דין שחיטת אמו, וע"כ הי' מקום לדון דאף בבן ח' תועיל לו שחיטה וע"ז הוא שכתב דל"מ שחיטה אלא בגונא דאם הי' ילוד היתה שחיטה מועלת לו, וד"ז נלמד גם מהא דלא מיבע"ל בהושיט ידו למעי בהמה ושחט עובר שבמעי' אלא בבן ט', ובבן ח' פשיטא לן דל"מ לו שחיטה, וכמש"כ רש"י שם. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להוסיף בביאור ד' רש"י, דלכאו' עיקר מש"כ דאין שחיטה בו אלא ביצא לאויר העולם בחיי אמו, צ"ב, שהרי דעת רבא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ולדעת רש"י הוא אף כשנשחטה אמו שחיטה מעליא, ואף לדעת ר' אמי דלא אמרינן ד' סימנים אכשר בי' רחמנא, מבו' בד' רש"י לקמן בסוגיין דהוא משום דהוי כשחוט, ולא משום דכל שלא יצא לאויר העולם בחיי אמו אין שחיטה בו.

   ונראה בדעת רש"י, דמש"כ דלרבנן אין שחיטה בו אלא ביצא לאויר העולם בחיי אמו, היינו לפי צד האיבעיא דרב הושעיא דל"מ שחיטת עובר במעי אמו, אשר היינו משום דכל דהוי אבר מאיברי', דין שחיטתו הוא בסימני אמו ולא בסימני עצמו, ולפ"ז ה"נ כשיצא לאויר העולם אחר מיתת אמו, אין בו שחיטה, ורק היכא שנקרעה אמו ולא נשחטה, כיון דל"ש לשחטו ע"י סימני אמו, מהני בו שחיטת סימני עצמו, - ורבא דס"ל דמהני שחיטה בבן פקועה, אף כשנשחטה אמו שחיטה מעליא, הוא משום דס"ל כצד האיבעיא דרב הושעיא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ואף דהוי אבר מאיברי', מהני לו שחיטת סימני עצמו, ואף ר' אמי לא פליג ע"ז, אלא ס"ל דכיון דהוי כשחוט ל"מ לו שחיטת סימני עצמו. [↑](#footnote-ref-7)
7. והיינו משום דלדעת ר"ל בעינן אוירא דלידה, וכמש"כ הרשב"א לקמן דצ"ב: בתו"ד, - וכ"ה גם בפירש"י לעיל במתניתין דטעמא דרבנן הוא משום דחדשים ולידה גרמי, ולכאו' ד' רש"י אלו הם כדעת ר"ל, וכמש"נ לעיל סק"ה בהערה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולפ"ז נמצא דאם הי' בן ט' חי שנקרעה אמו כשר להקרבה, ל"ה דין הקטרה על חלבו, כיון דאין תורת חלב עליו, ואך דבלא"ה הוא פסול להקרבה משום יוצא דופן ומשום יתום. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועד"ז מצינו בדינא דאבר היוצא, דבמתניתין לעיל דע"ב: לפי' הרמב"ם שם ובסוגיית הגמ' לעיל דע"ג. מבו' דטעמא דר"מ דאין שחיטת הבהמה מועלת לטהרו מידי נבילה, הוא דומיא דבהמה טמאה, ובגמ' לעיל דע"ג. אמרו דהוא משום דשחיטה עושה ניפול, ולכאו' תרי טעמי נינהו, - אך כמדומה דהמכוון בזה הוא, דכיון דהוי כבהמה טמאה דלא נאמר בה דין שחיטה, ע"כ דמיא השחיטה למיתה דאינה חלה על האבר, ומכח זה הוא דהיא עושה ניפול, וה"נ מתפרש דין אבר המדולדל, דאם שחיטה חלה עליו מדאורייתא, אינה עושה ניפול ול"ד למיתה דעושה ניפול, ואם אין שחיטה חלה עליו מדאורייתא, ה"ה עושה ניפול. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועד"ז צ"ע גם בד' התוס', דמדבריהם יש להוכיח דס"ל כדעת הרא"ש דכל הא דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו לר"מ, הוא רק כשיצא חי לאויר העולם, דהנה התוס' לקמן בסוגיין כתבו דהאיבעיא דהושיט ידו למעי בהמה וכו' אתיא אף כר' יוחנן דחדשים גרמי, דהיינו רק לחלב שנתלש ויצא לאויר העולם ואין איסור חלב חל עד שיולד, עכ"ד, ומבו' לפ"ז, דהך דינא דבעינן אוירא דחלב הוא גם לדעת ר"מ, שהרי האיבעיא דהושיט ידו למעי בהמה הוא אף לדעת ר"מ, וזה דלא כהמבו' בד' תוס' הרא"ש לקמן דפ"ט: דהך דינא דבעינן אוירא דחלב ודגיד הוא רק לדעת ר' יהודה, אך לדעת ר"מ ל"ב לזה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן ד"צ. ד"ה הכא במבכרת, דבפשוטו דבריהם שם קיימי גם לדעת ר"מ, דמתניתין אתיא כוותי', והתוס' לא כתבו כד' התוס' הרא"ש דלמסקנת הגמ' רישא וסיפא ר' יהודה ומציעתא ר"מ.

    ואמנם יש להעיר בזה, דבפשוטו הך דינא דבעינן אוירא דחלב, הוא מכח ההיתר דכל בבהמה תאכלו, כמש"נ כן בסימן א' מד' התוס' הרא"ש, וא"כ לדעת ר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו ולי"ב להתירא דכל בבהמה תאכלו, מ"ט נימא דבעינן אוירא דחלב.

    ובע"כ מזה דדעת התוס' הוא כדעת הרא"ש, דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו כ"ז שלא יצא חי לאויר העולם, וע"כ אף לא חייל עליו איסור חלב עד שיצא החלב לאויר העולם, ועי' מהרש"א לקמן ד"צ. שצידד לפרש בד' התוס' שדעתם כדעת הרא"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. והיינו משום דלכאו' גם הא דהוא ניתר בשחיטת אמו מקרא דכל בבהמה תאכלו, היינו דמכח זה הוא נטפל לאמו וחשבינן לו כאבר מאיברי', ונמצא דבתורת הקרבה זו אף אין על חלבו תורת חלב, וכל הא דחלבו אסור, הוא משום דכשיצא לאויר לעולם ואיכא אוירא, כבר אינו נטפל לאמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. ואמנם יש מקום לפרש בד' רבינו אפרים, ע"ד שנת' לעיל סקי"ב בדעת הרמב"ן, דהא דממעט קרא לחלב השליל מהקרבה, הוא בבן ט' מת, ומזה הוא שלמד ר"ל דחדשים ואוירא גרמי, דאם חדשים גרמי, הרי דאף דהוא ניתר בשחיטת אמו, משום דא"א בשחיטת עצמו, וכמש"כ הרמב"ן וש"ר לעיל דע"ד., מ"מ יש על חלבו תורת חלב, וכנ"ל.

    ואמנם לדרך זו נמצא, דמודה רבינו אפרים דאף אם כבר נאסר החלב, מ"מ שחיטת אמו מתירתו, וע"כ הוא דבן ט' מת חלבו מותר, אף דכבר נאסר דחדשים גרמי, (שהרי לדרך זו בע"כ דלא בטלו החדשים כשמת), ומש"כ דר' יוחנן כר"מ, הוא משום דטעמא דר' יהודה דבן ט' חי שחיטת אמו מתירתו, הוא משום דחדשים ואוירא גרמי, וע"כ לר' יוחנן דחדשים גרמי, ודאי דאין שחיטת אמו מתירתו. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש לסייע להך מילתא דרבינו אפרים ס"ל כדעת הרא"ש דגם לדעת ר"מ בעינן אוירא, ממש"כ רבינו אפרים שהובא באו"ה שם דמימרא דרב חסדא דהשוחיט את הבהמה טעון שחיטה ואם מת אינו מטמא במשא, אתיא כר"מ דבן ט' חי אין שחיטת אמו מתירתו, ומ"מ היא מועלת לטהרו מידי נבילה, וכ"כ הבעה"מ, - ולכאו' זה מתפרש טפי לדעת הרא"ש, דמודה ר"מ דחיילא שחיטת הבהמה אף על בן ט' חי, ואך דכשנולד ונעשה בהמה לעצמו, בטל ממנו ההיתר דשחיטת אמו, וע"כ שפיר י"ל דמ"מ מהני שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-14)
14. ונתחדש לפ"ז, דאף לדעת ר' יוחנן דחדשים גרמי, מ"מ אף בן ט' חי הוי בכלל הקרבן דאמו, וקאי ע"ז מיעוטא דחלב מהקרבה, וכ"ה מבו' גם מד' המהרש"א בסוגיין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-15)
15. ולמש"נ לעיל סק"ב לדון דטעמא דר"ל הוא משום דהוי הולד כשחוט וע"כ לא חשיב זה כלידה, לכאו' הדין נותן דאף כששחט את העובר במעי אמו, יהא חלבו מותר לר"ל, דכיון דנשחט העובר, תו לא חשיב זה כלידה.

    אך אחר העיון נראה, דכל הא דכשהולד שחוט לא חשיב זה כלידה, הוא רק כשגם אמו שחיטה, דכיון דהאם והעובר שחוטים, אי"ז לידה כלל, ודמי להיכא שמתו האם והעובר ואח"כ יצא העובר לאויר העולם, דפשוט דאי"ז לידה כלל, אך כל שאמו לא נשחטה, אף דהעובר הוא כשחוט, שפיר הו"ל כלידה, דדמי להטילה נפל דחשיב זה כלידה דהנפל אף דבפשוטו איירי גם בנפל מת, אי לא דנימא דאף דכשמת העובר ונולד חשיב זה כלידה, מ"מ כל שנשחט העובר והותר באכילה, עדיף טפי, ולא חשיב זה כלידה. [↑](#footnote-ref-16)
16. ובזכרון שמואל סימן ע"ד סק"ד האריך לדון בד' הר"ן, עיי"ש, ובמחכ"ת ד' הר"ן לא קיימי בתולש חלב והוציאו לחוץ, אלא איירי בהוציא העובר אבר שיש בו חלב לחוץ, ולפ"ז ליתא לכל דבריו שם. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך יש מקום לדון בזה, אי נימא דגם על אבר היוצא חיילא השחיטה, ואך דנאסר האבר משום יוצא, דלפ"ז שפיר י"ל דסגי בזה להתיר את החלב לדעת ר"ל, אך לדעת ר' יוחנן הוא אסור, דלדידי' בעינן להתירא דכל בבהמה תאכלו, ואבר היוצא לי"ב להיתר זה, ועמש"נ להלן בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)