שערי טהרה מהדוב
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב מאיר מרילס

בכל עניני הספר ניתן לפנות לכתובת

מרילס

נחל שמשון 13

רמת בית שמש
02-999-9107

להשיג בחו"ל

Rabbi H. Maryles

6323 N. Whipple

Chicago, Il. 60659

1-773-764-1688

©כל זכויות שמורות

שנת תשס"ה

מצבת זכרון

לנשמת אדוני אבי זקני

ר' מרדכי ב"ר יצחק זורהאפט (דרייער) ז"ל

נפטר בשיבה טובה ו' אלול תשס"ב

ת.נ.צ.ב.ה.

מצבת זכרון

לנשמת אדוני אבי זקני

ר' שמעון ב"ר חיים נח מרילס (שפירא) ז"ל

מצאצאיו של הגה"ק מיערוסלב

נפטר בשיבה טובה י"א אדר ב' תשנ"ב

ת.נ.צ.ב.ה.

רוב תודות

לרפו"ש

לאלטא מורי' חנה

בת

גלית

בתוך שאר חולי ישראל

להר' אברהם צבי חיים

רייז

על תרומתו הנדיבה

שעזרה

בהדפסת הספר

![](data:image/png;base64...)

הנני מצטרף לדברי ברכה של הגאון ראש הישיבה שליט"א בהיותי יודע ומכיר מכבר את האברך החשוב הנ"ל הרה"ג רבי אברהם מאיר מרילוס שליט"א בהיותו עמל בתורה ונפש עמלה עמלה לו שראה ברכה בעמלו ועתה זכה לערוך ולסדר חיבור יפה אשר יעידון ראשי הישיבה וגדולי הרבנים בחשיבות החיבור והוא ערוך ומסודר בטו"ט בסברא ישרה שרשי הלכות טהרה במקורותיה בש"ס ובגדולי הפוסקים.

ובברכה שיזכה להמשיך עלי' בעיון התורה ובחקר הלכה מתוך מנוחת הנפש והרחבת הדעת

עזריאל אוירבך

![](data:image/png;base64...)

![](data:image/png;base64...)

הן הובא לפני החיבור "שערי טהרה" והוא קונטרס בהלכות "טהרת המשפחה" מאת האברך המופלג חו"ב טובא הרב הגאון ר' אברהם מרילס שליט"א מחשובי הת"ח בירושלים עיה"ק. והוא סיכום נפלא וקצר של הל' טהרה באופן השוה לכל נפש עם מקורותיהם וטעמיהם של כל ההלכות הנחוצות וגם מביא מפסקי גדולי ההוראה שליט"א. והוא מועיל מאד גם לחזרה על דינים אלו. והואיל והרהמ"ח שליט"א כבר פקיע שמיה א"צ לא לדידי ולא לדכוותי, ולא נותר לי אלא לברכו להמשיך להרביץ תורה והוראה ולזכות את הרבים בחיבורים נפלאים ומועילים שיעלו על שלחן מלכים, ולהגדיל תורה ולהאדירה מתוך נחת והרחבה.

![](data:image/png;base64...)

כבוד הרה"ג רבי אברהם מאיר מריל"ס שליט"א

קיבלתי את הקונטרס שמע"כ עומד להוציא לאור בשם "שערי טהרה" בה' טהרת המשפחה. ובו מברר ומלבן דיני טהרה בצורה ברורה. וניכר מתוך הספר את היגיעה והעמל שהשקיע בזה וזה יהי' תועלת גדולה לעוסקים בענינים אלו. והנה לא הגעתי למדה זו להיות מן המסכימים רק אברכנו שיצליח להרבות חילים לתורה ויפוצו מעינותיו בכלל ישראל.

ויזכה תמיד לשבת בשבת תחכמוני לעסוק בתורה מתוך הרחבה בשלות הנפש כשאיפתו הטהורה.

בברכת כהן,

נתן הכהן קופשיץ

![](data:image/png;base64...)

דברים אחדים

**"ויותר שהיה קהלת חכם עוד לימד דעת את העם ואיזן וחקר תיקן משלים הרבה". (קהלת י"ב). לימד דעת את העם דאגמריה בסימני טעמים ואסברה במאי דדמי ליה, ואיזן וחקר תיקן משלים, אמר עולא אמר ר' אלעזר בתחילה היתה תורה דומה לכפיפה שאין לה אזנים עד שבא שלמה ועשה לה אזנים. (עירובין כ"א ע"ב)**

בדברים אלו לימדונו חז"ל את החשיבות שיש בעשיית דברים המקילים על אחיזת התורה. ונאמרו בזה ב' ענינים שונים, א' כדי שיוכלו בנ"י להבין את עצם דברי התורה, וב' כדי שיוכלו לשמור את מצותי' וחוקותי' של התורה. וא"כ כל שכן שיש חשיבות בחיבור העוסק בהלכות טהרת המשפחה שבו יתקיימו ב' הענינים.

והנה מדורי דורות מצאנו שחיברו קיצורי הלכות בהל' נדה כדי להקל על העם שיוכל לשמור טהרת המשפחה כהלכתה. ומצאנו אפי' להרא"ש שחיבר "הלכות נדה בקיצור מה שצריכות בנות ישראל ליזהר בזה". וכן בדור האחרון נדפסו כמה וכמה ספרי קיצורים.

אמנם בספרי הקיצורים הידועים לי סדרו דבריהם כרשימה של הלכות קצרות. וטעמם לכאורה הוא כדי להקל על אלו שעדיין לו זכו ללמוד את הענינים על בוריין. ובדרך כלל הוסיפו מראה מקומות על אתר לאלו החושקים לדעת מקור הדברים. וחזינא שאף שסידור ההלכות באופן זה מועיל שיוכל הקורא למצוא בדיוק ההלכה הנדרשת, מ"מ איכא בזה קצת מכשול דבלא להבין את מקור וטעם ההלכה אפשר לדמות מילתא למילתא להתיר את האסור ולאסור את המותר. לכן באנו בחיבור הלז כשכל מטרתנו היא לבנות את ההלכה ממקורה בש"ס ומפרשיו הראשונים והאחרונים ומדברי הפוסקים אשר מפיהן אנו חיים, להבין בטוב טעם את שורש הדינים ופסק ההלכה. ואין זה עוד קונטרס של פסקי הלכות.

וכן אין תכלית קונטרס זה לפסוק ולהכריע ההלכה, אלא ענינו הוא ללמד דעת את העם ולתת "אוזן" להלכות טהרת המשפחה, שיבינו את ענין ההלכה על בורי' וידעו לשאול שאלת חכם למורה הוראה וכדומה.

והנה כתב בספר חסידים (אות תק"ל) "וכל מי שגילה לו הקב"ה דבר ואינו כותבה ויכול לכתוב הרי גוזל מי שגילה לו וכו'". ואמנם **אין תכליתו של קונטרס זה לחדש חידושים כלל,** אלא לבאר את המובן להיות המקובל בדורינו. וכן אין תכליתו של קונטרס זה לשמש כממלא מקום של מורה הוראה ח"ו, אלא להיות לכל אחד לעזר שיהי' בכלל היודעים לשאול. ומשו"ה הרביתי לכתוב שיש לשאול שאלת חכם.

ועוד יש בקונטרס זה תועלת לאלו שטרם נכנסו אל הקדש פנימה, ללמוד ולאסוקי שמעתתא דמס' נדה אליבא דהלכתא, וגם יהי' לעזר ללומדים העוסקים כעת בלימוד זה, לסידור הסוגיות באספקלריא המאירה, וכן לשמש כספר חזרה לאלו שכבר למדו.

וכאן המקום להודות לכל אלו שעזרו לי בהוצאת ספר זה לפועל. ואף שאי אפשר לפורטם כי רבים הם, מ"מ מוכרח אני להודות להרה"ג ברוך קיוין שליט"א החברותא שלי כבר רבות בשנים שליבן אתי הסוגיות החמורות שבמס' נדה. וכן להרה"ג עקיבא פרידמן שליט"א שלמדתי אתו השו"ע ונו"כ ועברנו יחד על כמה מהנושאים הכלולים בחיבור זה. וכן לכל חברי כולל נר גבריאל שע"י ישיבת מיר ירושלים שנתחדדנו בפלפול חברים עצום בלמדינו יחד מסכת נדה. וכן לכל הת"ח שנדבו מזמנם לעבור על הקונטרס הן בחלקו הן בכולו ולהעיר עליו הערות חשובות.

וחובה עלי להודות בשער בת רבים לכל הרבנים ות"ח שסייעו לי במשך השנים בכלל ובהל' נדה בפרט. להג"ר אפרים קירשנבוים שליט"א מרא דאתרא דק"ק פני שמואל דרמת בית שמש על שהרשה לי ליהנות בשימוש ת"ח אצלו בהל' נדה השגורות בפיו ונתן לי מזמנו לדון לפניו הרבה מעניני הלכות נדה הנוגעים למעשה. וכן להגאון הרב שמואל פירסט שליט"א דיין דאגודת ישראל בעיר שיקאגו שנדב מזמנו היקר לעבור על רובו ככולו של הקונטרס ולכתוב לי הערותיו.

השבח לבורא עולם שזיכני להיות מיושבי בית המדרש ולא מיושבי קרנות. בפרט שזיכני לישב בישיבת מיר הקדושה זה רבות בשנים ליהנות מפלפול החברים ומתלמידי החכמים הרבים שבכל פינה שבה בראשית מורינו ראש הישיבה שליט"א הגאון רבי נתן צבי פינקל שליט"א המוסר נפשו במסירות עצומה למען הרבצת תורתינו הקדושה. ועל שזכיתי להיות משומעי לקחו של הג"ר אשר אריאלי שליט"א הרבה שנים ולמדני לדעת ענין הסברא החזקה והקלושה והדרך להעמיד שמעתתא אליבא דהלכתא.

מעומקא דליבא רצוני להודות לאבי מורי ר' צבי מרילס ואמי מורתי מרת חנה איטא שיחיו. ובפרט על שעודדו אותי לגדול בתורה ויראת שמים כל ימי חיי. וכן אודה לחמי הר' הלל בלסקי וחמותי מרת יהודית שהיו בעדי במשך כל ימי לימודי כאברך. ואחרון אחרון חביב חובה עלי להודות לנוות ביתי מרת רחל עדינה שתחי'. שלי ושלכם שלה.

ואסיים בתפילת ר' נחוניא בן הקנה שלא יארע דבר תקלה על ידי ולא אכשל בדבר הלכה. ואע"פ שיגעתי עד מקום שידי מגעת להמנע מכל מכשול וטעות הריני רק איש ויתכן שיש כאן טעויות. ולכן אבקש מן הקורא שאם ימצא בקונטרס זו שגיאה או אפי' צורך להעיר שיודיעני.

אברהם מאיר בה"ר צבי מרילס

ר"ח שבט ה' תשס"ה

רמת בית שמש

ראשי פרקים

שער הדמים [3](#__RefHeading___Toc94631936)

שער הכתמים [3](#__RefHeading___Toc94631937)

שער ההרחקות [3](#__RefHeading___Toc94631938)

שער ז' נקיים [3](#__RefHeading___Toc94631939)

שער הטבילה [3](#__RefHeading___Toc94631940)

שער הוסתות [3](#__RefHeading___Toc94631941)

שער החתנים [3](#__RefHeading___Toc94631942)

תוכן הענינים

שער הדמים [3](#__RefHeading___Toc94284837)

הקדמה [3](#__RefHeading___Toc94284838)

מראה הדם [3](#__RefHeading___Toc94284839)

ראיי' בהרגשה [3](#__RefHeading___Toc94284840)

סוגי ההרגשות [3](#__RefHeading___Toc94284841)

הרגישה ולא מצאה דם [3](#__RefHeading___Toc94284842)

עניני לידה [3](#__RefHeading___Toc94284843)

פתיחת הקבר באופן מלאכותי [3](#__RefHeading___Toc94284844)

כמה דוגמאות מעשיות [3](#__RefHeading___Toc94284845)

טומאה בתהליך הלידה [3](#__RefHeading___Toc94284846)

שער הכתמים [3](#__RefHeading___Toc94284847)

כתמים [3](#__RefHeading___Toc94284848)

שיעור הכתם המטמא [3](#__RefHeading___Toc94284849)

כתם על דבר שאינו מקבל טומאה [3](#__RefHeading___Toc94284850)

כתם על בגד צבוע [3](#__RefHeading___Toc94284851)

בדיקה אחרי מציאת כתם [3](#__RefHeading___Toc94284852)

תליי' במכה באו"מ [3](#__RefHeading___Toc94284853)

תליית כתמים [3](#__RefHeading___Toc94284854)

אין מחזיקין טומאה ממקום למקום [3](#__RefHeading___Toc94284855)

ספק עברה [3](#__RefHeading___Toc94284856)

דבר שאינו בדוק [3](#__RefHeading___Toc94284857)

תליי' במקולקלת [3](#__RefHeading___Toc94284858)

תליית מסולקת דמים באינה מסולקת דמים [3](#__RefHeading___Toc94284859)

**מציאת דם במי רגלים** [3](#__RefHeading___Toc94284860)

שער ההרחקות [3](#__RefHeading___Toc94284861)

הרחקות [3](#__RefHeading___Toc94284862)

נגיעה והושטה [3](#__RefHeading___Toc94284863)

אכילה ושתיי' עמה [3](#__RefHeading___Toc94284864)

שינה עמה [3](#__RefHeading___Toc94284865)

המלאכות שאשה עושה לבעלה [3](#__RefHeading___Toc94284866)

מזיגת הכוס [3](#__RefHeading___Toc94284867)

הצעת המטה [3](#__RefHeading___Toc94284868)

רחיצה [3](#__RefHeading___Toc94284869)

הסתכלות באשתו נדה [3](#__RefHeading___Toc94284870)

חולה [3](#__RefHeading___Toc94284871)

שער ז' נקיים [3](#__RefHeading___Toc94284872)

המתנת ה' ימים [3](#__RefHeading___Toc94284873)

הפסק טהרה [3](#__RefHeading___Toc94284874)

ג' ימים ראשונים [3](#__RefHeading___Toc94284875)

שבעה נקיים [3](#__RefHeading___Toc94284876)

אופן הבדיקה [3](#__RefHeading___Toc94284877)

שער הטבילה [3](#__RefHeading___Toc94284878)

זמן הטבילה [3](#__RefHeading___Toc94284879)

טבילה בזמנה מצוה [3](#__RefHeading___Toc94284880)

טבילה בשבת [3](#__RefHeading___Toc94284881)

חפיפה והדחה [3](#__RefHeading___Toc94284882)

זמן החפיפה [3](#__RefHeading___Toc94284883)

ברכת הטבילה [3](#__RefHeading___Toc94284884)

מעשה הטבילה [3](#__RefHeading___Toc94284885)

אמירת טהורה אני [3](#__RefHeading___Toc94284886)

חציצה [3](#__RefHeading___Toc94284887)

פצעים [3](#__RefHeading___Toc94284888)

דברים לחים [3](#__RefHeading___Toc94284889)

דבר שאין בו ממש [3](#__RefHeading___Toc94284890)

צפורניים [3](#__RefHeading___Toc94284891)

שיניים [3](#__RefHeading___Toc94284892)

אוזניים ואף [3](#__RefHeading___Toc94284893)

שער הוסתות [3](#__RefHeading___Toc94284894)

וסתות [3](#__RefHeading___Toc94284895)

דיני עונת הוסת [3](#__RefHeading___Toc94284896)

חיוב פרישה [3](#__RefHeading___Toc94284897)

חיוב בדיקה [3](#__RefHeading___Toc94284898)

עונת האו"ז [3](#__RefHeading___Toc94284899)

וסתות הימים [3](#__RefHeading___Toc94284900)

וסת ההפלגה [3](#__RefHeading___Toc94284901)

וסת יום החודש [3](#__RefHeading___Toc94284902)

וסת יום השבוע [3](#__RefHeading___Toc94284903)

וסת הדילוג [3](#__RefHeading___Toc94284904)

וסת הסירוג [3](#__RefHeading___Toc94284905)

הקדמת דמים [3](#__RefHeading___Toc94284906)

וסתות הגוף [3](#__RefHeading___Toc94284907)

וסת הגוף [3](#__RefHeading___Toc94284908)

וסת הקפיצות [3](#__RefHeading___Toc94284909)

עקירת הוסת [3](#__RefHeading___Toc94284910)

קביעת וסת עוקרת וסת שאינו קבוע [3](#__RefHeading___Toc94284911)

כללים בוסת ההפלגה [3](#__RefHeading___Toc94284912)

מאיזה ראי' מונים ההפלגה [3](#__RefHeading___Toc94284913)

עונות או ימים [3](#__RefHeading___Toc94284914)

הפלגה קצרה אם עוקרת את הארוכה [3](#__RefHeading___Toc94284915)

כללים באשה שאין לה וסת קבוע [3](#__RefHeading___Toc94284916)

וסת התרוה"ד ווסת ימי המבוכה [3](#__RefHeading___Toc94284917)

עונה בינונית [3](#__RefHeading___Toc94284918)

ל'/ל"א [3](#__RefHeading___Toc94284919)

חומרת הפלתי [3](#__RefHeading___Toc94284920)

בדיקות לפני ואחרי תשמיש [3](#__RefHeading___Toc94284921)

מסולקות דמים [3](#__RefHeading___Toc94284922)

זקנה [3](#__RefHeading___Toc94284923)

שער החתנים [3](#__RefHeading___Toc94284924)

דם חימוד [3](#__RefHeading___Toc94284925)

יחוד [3](#__RefHeading___Toc94284926)

דם בתולים [3](#__RefHeading___Toc94284927)

עד מתי תולים בדם בתולים [3](#__RefHeading___Toc94284928)

מורה הוראה [3](#__RefHeading___Toc94284929)

# שער הדמים

## הקדמה

אחד מפלאי הבורא יתברך הוא שאשה מתעברת ויולדת. ולצורך זה ברא בה הקב"ה איבר הנקרא "מקור" או "אם". ולפעמים הכלי דם שבתוכו מוציאים דם מן האם דרך צואר הרחם עד בית החיצון. דם זה נקרא "דם נדה" וכשיצא דם נדות מן המקור לבית החיצון, (שלא מחמת מכה), בין דם לח ובין דם יבש, (וביבש לפעמים אפשר לתלות שאינו דם, ע' חכמ"א כלל קי"א דין ד' – ז' ואכמ"ל), הרי היא טמאה מדאורייתא ואסורה לבעלה.

ומדאורייתא יש חילוק בין אם ראתה אשה דם בימי נדתה לבין ראתה בימי זיבתה. והוא ע"פ מש"כ בפ' מצורע (ויקרא ט"ו י"ט) "ואשה כי תהיה זבה דם יהיה זבה בבשרה שבעת ימים תהיה בנדתה וכל הנוגע בה יטמא עד הערב". הרי שכתוב בתורה שאשה שראתה דם בימי נדתה הרי היא טמאה ז' ימים בלבד, בין המשיכה לראות באותן ז' ימים בין לא ראתה אלא הטיפה הראשונה בלבד. ובפסוק הזה לא כתוב אלא ענין טומאתה. ובפ' כ' פסוק י"ח מבואר שהיא אסורה לבעלה ואיסורה איסור כרת. ולאחר ז' ימים מיד היא יכולה לטבול ולהטהר.

ושם בפסוק כ"ה "ואשה כי יזוב זוב דמה ימים רבים בלא עת נדתה או כי תזוב על נדתה כל ימי זוב טומאתה כימי נדתה תהיה טמאה היא" ודרשו חז"ל מכאן (סוף מס' נדה) שיש ב' סוגי זבה: זבה קטנה וזבה גדולה. ראתה רק יום א' בלבד בימי זיבה הרי היא סופרת יום כנגד יום, ואחרי יום היא יכולה לטבול וליטהר. וכן הדין נמי אם ראתה ב' ימים. אבל אם ראתה "ימים רבים", דהיינו שראתה בימי זיבה ג' ימים רצופים (ע' תוס' נדה נ"ד ע"א ד"ה וארבעה) הרי היא זבה גדולה.

ובזבה גדולה כתיב (פסוק כ"ח) "ואם טהרה מזובה וספרה לה שבעת ימים ואחר תטהר". הרי שיש תוספת חומרא לטהרת זבה גדולה שצריכה היא לספור ז' נקיים אחרי שהיא גומרת מלראות, ורק אז היא יכולה לטבול וליטהר. וענין ספירת ז' נקיים הוא שיהיו לה ז' ימים רצופים שאינה רואה בהם דם. (וכן שכבת זרע סותרת ספירתה במקצת וכמו שיתבאר לקמן בענין פליטת שכבת זרע). ולכן אם היא רואה דם באמצע ז' נקיים צריכה להתחיל לספור מחדש.

וענין ימי נדה וימי זיבה הוא, (לפי מאי דקיי"ל דלא כרמב"ם), דבפעם הראשונה שאשה רואה דם הרי היא נדה, ומאז מתחילים הימי נדה והם משך ז' ימים. ואחרי הז' ימים מתחילים הימי זיבה, שהם תמיד הי"א יום שאחרי הימי נדה. ואחרי הי"א יום חוזרים חלילה הימי נדה, ואם תראה דם הרי היא נדה ז' ימים, ואח"כ יש לה שוב י"א ימי זיבה וכו'.

ויש ג"כ פרשה של טומאת לידה, ובעזהי"ת יתבאר ענינו בסוף השער.

אולם כל החילוקים שבין זבה גדולה לזבה קטנה ונדה ויולדת אינם אלא מדאורייתא אבל מדרבנן אין חילוק, דהא איתא במס' נדה (ס"ו ע"א) "אמר ר' זירא בנות ישראל החמירו על עצמן שאפילו רואות טיפת דם כחרדל יושבות עליה שבעה נקיים". והיינו דמדרבנן אמרינן שכל דם שתראה בין בימי זיבה בין בימי נדה בין ג' ימים בין יום א' נותנים לה דין חומרא שבחומרות, וטמאה היא כזבה גדולה וצריכה היא לספור ז' נקיים כדי לטבול וליטהר.

ובטעם התקנה, ע' בב"י סי' קפ"ג (דף מ"א ע"א) בשם הר"ן דכיון שלפעמים היא רואה טיפה אחת ויושבת עליה ז' נקיים, והיינו כשהיא רואה באמצע ז' נקיים שבזה היא סותרת את עצמה וצריכה היא לספור עוד ז' נקיים, לכן החמירו שלכל ראיותי' יהי' דין זה. וע"ש עוד טעמים בזה.

ומדאורייתא יש גם ימים שאפי' תראה דם גמור הרי היא טהורה לבעלה, והם הימי טהרה שאחרי ימי טומאת לידה שהם 33 יום לזכר ו66 יום לנקבה, וכמו שכתוב בתורה בתחילת פ' תזריע. ובראשונים מובא מנהגים שונים האם גם ימים אלו הם בכלל תקנת ר' זירא. ולמעשה גם באלו קיי"ל שצריכה היא ז' נקיים.

**והכלל העולה שעל כל דם שהאשה תראה צריכה היא לספור ז' נקיים ואז תטהר.**

## מראה הדם

איתא במתני' (י"ט ע"א) "חמשה דמים טמאים באשה, האדום, והשחור, וכקרן כרכום, וכמימי אדמה, וכמזוג וכו'". ובגמ', "מנלן דאיכא דם טהור באשה דלמא כל דם דאתי מינה טמא, אמר רבי חמא בר יוסף אמר רבי אושעיא אמר קרא כי יפלא ממך דבר למשפט בין דם לדם, בין דם טהור לדם טמא וכו', וממאי דהני טהורין והני טמאין, אמר רבי אבהו דאמר קרא ויראו מואב את המים אדומים כדם, למימרא דדם אדום הוא, אימא אדום ותו לא, א"ר אבהו אמר קרא דמיה דמיה הרי כאן ארבעה, והא אנן חמשה תנן, אמר רבי חנינא שחור אדום הוא אלא שלקה". הרי דמדינא דגמ' אין טמא אלא ד' מראות של אדום מסוימים, וכן שחור כיון דהוי אדום אלא שלקה.

ובהמשך הגמ' שם (כ' ע"ב) מבואר שהיו כמה אמוראים שלא היו רואים דם כיון שלא ראו עצמם כבקיאים. וכתב הרא"ש (סופ"ב) "ובדורות הללו אין בקי במראות דמים לישען על חכמתו ולהפריד בין דם לדם, ואפילו בימי חכמי הש"ס היו מן החכמים שהיו נמנעים מלראות דמים, כ"ש האידנא שאין לטהר שום דם הנוטה למראה אדמימות אם לא שיהא לבן וירוק כמראה הזהב וכו'". ולכן למעשה מטמאין כל מראה הנוטה לאדמימות בין כהה הרבה בין עמוק הרבה. וכן הדין בנוטה לשחור שגם בו יש חסרון בקיאות. (כ"כ הראב"ד בבעלי הנפש שער הפרישה סי' א' אות כ"א).

ובדין מראה חום (ברוי"ן), בסד"ט (סי' קצ"ו ס"ק א') הביא שמצא כתוב, "דם הנוטה לצבע ברוין שהוא כעין קליפות ערמונים וכמשקה הקאווי שהוא טהור". ובפת"ש הביא שמקור הדברים הוא שו"ת שאילת יעב"ץ (סי' מ"ד). ובבית מאיר שם פקפק על זה דהוי כדיהה דשחור שטמא וכנ"ל. למעשה יש בזה דעות שונות והנהגות שונות בין מורי הוראה של היום, ובפרט משום שאינו ברור באיזה מראות של חום דנו בהם הפוסקים וכן יש ממראות החום הנוטים לאדמימות. ועוד צריכים ליזהר שיש ממראות האדום המשתנים להיות חום, ולכן יש לשים לב ואם רואה שהוא אדום ונשתנה המראה הוא טמא. ואפי' אם יביא המראה למורה הוראה יש להדגיש שנראה לו שהשתנה, שרק אם הוא מסופק איזה מראה הי' יכול המורה הוראה לטהרו. וכן אין להמתין בהבאת המראה למורה הוראה, ויש להגיד למורה הוראה כמה זמן עבר מעת הבדיקה.

ובמראה ירוק, (היינו כאתרוג ולא ירוק ככרתי – תוס' במס' נדה י"ט ע"ב ד"ה הירוק), אף כי שורת הדין להקל בו מ"מ יש מן הראשונים שהחמירו בו, ולכן בשל"ה צידד להחמיר בו לפי הענין. ואף דלא קיי"ל כשל"ה מ"מ כתב החכמ"א (כלל קי"ז אות ט') שיש להחמיר בבדיקת הפסק טהרה. וביאר הטעם דכיון שהיא עדיין בחזקת רואה עד ההפסק טהרה מחמירין בה טפי. (ובאג"מ יו"ד ד' סי' י"ז אות ו' להגר"ש איידר החמיר אפי' בג' ימים הראשונים ע"ש שביאר טעם החומרא משום חשש תערובת טיפת דם אדום). ויש מורי הוראה שמחמירים כהחכמ"א ויש המקילין. ואפי' למחמירין לא כל מראה מטמאינן.

והנה אם המראה הוא מראה טהור אין צורך לחוש שהי' מקודם מראה טמא, ועל כגון זה אמרו בגמ' (כ' ע"ב) אין לו לדיין אלא מה שעיניו רואות. ואם הי' מראה טמא וראינו שנשתנה מראיתו פשוט שמ"מ היא טמאה. ואם יצא מראה טהור ונשתנה להיות מראה טמא נחלקו הפוסקים אם היא טמאה, (ע' פת"ש סי' קפ"ח ס"ק ד'), ולמעשה הדין הוא להחמיר. (ש' שבט הלוי על הש"ך ס"ק ג'). וע' בש' שבט הלוי (שם) כמה כללים בענין שינוי מראה.

**והעיקר בכל הנ"ל שכשיש מראה שהוא ספק יש להביא אותו למורה הוראה בהקדם האפשרי.**

## ראיי' בהרגשה

אחד מתנאי טומאת נדה מדאורייתא הוא שאשה תראה דם בהרגשה. ומקור הדברים הוא מימרא של שמואל בתחילת פ' הרואה כתם, "אמר שמואל בדקה קרקע עולם וישבה עליה ומצאה דם עליה טהורה שנאמר 'בבשרה' עד שתרגיש בבשרה וכו'". ואע"ג שבסד"ט (סי' ק"צ ס"ק צ"ג) רצה לומר שיש בזה מחלוקת ראשונים, ולשיטת רש"י ותוס' לא קיי"ל כשמואל בזה, מ"מ מלשון השו"ע בסי' קפ"ג מבואר דקיי"ל כשמואל, וכן הוא הסכמת הפוסקים שאם אשה ראתה דם שלא בהרגשה אינה טמאה מדאורייתא.

והנה במתני' שבתחילת פ' האשה מבואר שר' מאיר סובר שאם אשה מצאה דם לאחר הטלת מי רגלים הדבר תלוי, שאם הטילה מי רגלים עומדת הרי היא טמאה, ואם יושבת הרי היא טהורה. ומקשה הגמ' (שם בפ' הרואה) לשיטת שמואל שממ"נ, אם הרגישה למה טהורה ביושבת, ואם לא הרגישה למה טמאה בעומדת הא בעינן הרגשה. ומתרצת הגמ' "לעולם דארגשה ואימור מי רגלים הואי". ועל דרך זה מקשה הגמ' ממתני' דסוף הפרק שם דאיתא התם שאם בדקה עצמה ואח"כ הניחה את עד הבדיקה תחת הכר או תחת הכסת, אם מצאה כתם עגול הרי היא טהורה, ואם משוך הרי היא טמאה. (שכן הוא דרך הדם להיות משוך על עד הבדיקה אם מצאה באותו מקום). וגם הכא קשה לשמואל שלכאורה הכל תלוי בהרגשה. ומתרצת הגמ' "לעולם דארגישה ואימור הרגשת עד הואי". ושוב מקשה הגמ' ממתני' שבפ' שני (י"ד ע"א) דמבואר שם שאם מצאה דם מיד אחרי תשמיש המטה אמרינן שודאי שימשו באיסור וחייבים חטאת ואם מציאתה לא היתה מיד אחר תשמיש המטה רק לאחר קצת זמן אמרינן שהוא ספק אם שימשה באיסור או לא ופטורים מחטאת. וגם בזה קשה ממ"נ וכנ"ל. ותי' הגמ' "לעולם דארגשה ואימא הרגשת שמש הוה".

והנה בביאור שלשת התירוצים הנ"ל נחלקו הפוסקים, שיש מבארים שכוונת הגמ' היא שכיון שלשמואל בעינן הרגשה ע"כ מיירי בכה"ג שחושבת שהרגישה הרגשת יציאת הדם, ולכן מובן היטב למה מטמאינן במשוך על העד וכדומה, והא דבכגון דם עגול מטהרינן היינו משום שאע"ג שהיא חושבת שהרגישה יציאת הדם אמרינן שאופן מציאת הדם מוכיח שאין הדם ממנה, ולכן תלינן לומר שטעתה ולא הרגישה אלא הרגשת העד וכדומה. ויש מבארים שהיא חושבת שלא הרגישה, ולכן מובן היטב למה בכגון דם עגול על העד טהור דהא לא הרגישה, והא דמטמאינן כשהדם משוך היינו משום שכיון שמוכח שהדם ממנה אמרינן שע"כ הרגישה, וזה שחושבת שלא הרגישה היינו משום שתלתה הרגשת הדם בהרגשת העד וכדומה.

ויש נפ"מ גדולה בין הפירושים, שלפי הפי' הראשון אם מצאה דם על עד הבדיקה ואינה חושבת שהרגישה י"ל שאינה טמאה מדאורייתא דהא לא הרגישה, (וגם לפי פי' זה י"א שמ"מ בבדיקת עד היא טמאה מדאו' – ע' סד"ט סי' קפ"ג ס"ק ב'), אבל לפי הפי' השני אם מצאה דם על עד בדיקתה (והיינו כשהכניסה העד בעומק – פת"ש סי' קפ"ג ס"ק א') אע"פ שהיא חושבת שלא הרגישה אמרינן שהרגישה ולאו אדעתא וטמאה מדאורייתא. וכה"ג יש נפ"מ במצאה דם מיד (וע"פ סוגיית הגמ' י"ד ע"א דבעינן שיעור אותיום) אחרי תשמיש המטה, או מיד אחרי הטלת מי רגלים. (ושיעור מיד הוא דקה אחת. - ששבה"ל סי' ק"צ סע' י' אות ג' ד"ה והחת"ס). וכבר דנו גדולי הפוסקים בשאלה זו אם דם הנמצא על עד הבדיקה מטמא מדאורייתא או לא. (ע' סד"ט סי' קפ"ג ס"ק ב' ועוד). ולמעשה יש הרבה מקורות מדברי הרשב"א שמוכיחים שפי' כפי' השני הנ"ל, וכן כתב במפורש בחידושיו לדף נ"ו ע"ב שאם בדקה עצמה בעד הבדוק לה דאמרינן שהיא טמאה מדאורייתא.

והנה כל הנ"ל נוגע לאיסור נדה מדאורייתא, אבל שם בר"פ הרואה מבואר שאפי' שמואל מודה שאם ראתה דם שלא בהרגשה שהיא טמאה מדרבנן, וטומאה דרבנן זו נקראת טומאת כתמים, דכיון שמצאה כתם שאין לתלותו במידי אחרינא הרי היא טמאה. אולם איכא נפ"מ בין טומאת נדה מדאורייתא לבין טומאת כתמים דרבנן, והוא שיש כמה קולות שהקילו חז"ל בטומאת כתמים, כגון בגד צבוע, ודבר שאינו מקבל טומאה, ושיעור כגריס, ותליות, (ויתבארו בענין כתמים בעז"ה), שאי אפשר להקל בהם אם יש לחשוש שהיא טמאה מדאורייתא.

אלא שעדיין יש לעיין שהרי בהא דנמצא דם על העד לאחר שהניחתו תחת הכר או תחת הכסת מקילין אם הוא דם עגול, אע"ג שאילו לא הניחתו תחת הכר הרי היא טמאה אע"פ שהוא עגול. וכן ברמ"א (סי' ק"צ סע' ל"ד) מבואר שכשיש מקום לתלות הדם שעל העד בדבר אחר אע"ג שיש גם צד שהדם בא ממנה תלינן להקל והרי היא טהורה. ולכאורה צ"ע מאיזה טעם יש להקל בזה, הא כיון שהדם הוא על עד הבדיקה יש כאן ספק דאורייתא שדינו לחומרא. ולפי הפי' הראשון הנ"ל ניחא, שהרי אפי' בעד וכדומה ליכא חשש דאורייתא אא"כ חושבת שהרגישה, אבל לפי' השני קשה דהא י"ל דארגשה ולאו אדעתה ולכן היא טמאה מדאורייתא.

וכתב הט"ז (סי' ק"צ ס"ק כ"ג) בפי' דברי הב"י לתרץ שעד כמה שאפשר לתלות בדבר אחר אפילו בבדיקת עד וכדומה דבעלמא אמרינן בהו שהיא טמאה מדאורייתא הכא אמרינן דליכא אפי' ספיקא דאורייתא. וע' בסד"ט (סי' קפ"ג ס"ק ב') שכתב ב' הסברים לזה. א) שיש לומר שאפי' דם שמצאה על העד אינו דאורייתא בתורת ודאי רק דהוי ספק דאורייתא דהא איכא גם צד שיצא דם שלא בהרגשה, ולכן כיון שיש עוד ספק דדלמא אין הדם ממנה הנוסף על הספק דדלמא לא ארגשה יוצא שלענין דאורייתא יש כאן ספק ספיקא ולקולא. (ואע"ג שדם אפי' שלא בהרגשה מטמא מדרבנן ובזה ליכא אלא ספק אחד מ"מ הדין הוא שבכתמים דרבנן תולין להקל). ב) דבאמת כיון שחושבת שלא הרגישה יש סברא יותר לומר שבאמת לא הרגישה, וכל הטעם דאמרינן שהרגישה הוא משום שרוב דם בא בהרגשה והרי ידעינן שדם בא ממנה וא"כ תולים שטעתה בהרגשתה, אבל בכה"ג שאין אנחנו יודעים שודאי הדם ממנה א"כ עדיף לומר שבאמת הדם הוא מעלמא ובאמת לא הרגישה. (ולפי זה לכאורה אם באמת הרגישה אי אפשר לתלות בפצע אפי' אם ראתה מראה טהור שאפשר לתלות בה ההרגשה ויש פצע שאפשר לתלות בה הדם. וע' פת"ש סי' ק"צ ס"ק ו' שיש בזה מחלוקת וע"ש הכרעת החת"ס שאמנם כן הדין בשאר הרגשות אבל לא בהרגשת זיבת דבר לח).

**היוצא מכל הנ"ל שאם בדקה עצמה בעד או מצאה מיד (תוך דקה) אחר תשמיש המטה או מיד אחרי הטלת מי רגלים הרי היא טמאה מדאורייתא אע"ג שלא הרגישה ואעפ"כ במקום שאפשר לתלות שאינו ממנה תולין להקל. ומ"מ בכה"ג לא נאמרו קולות הכתמים במקום שאי אפשר לתלות**. אמנם יש מורי הוראה שמקילים בכתם אפי' מיד אחרי הטלת מי רגלים (כן יוצא לכאורה מדברי החזו"א סי' צ' אות א' סוד"ה ג' א'). ויש לעשות שאלת חכם.

### סוגי ההרגשות

הנה לא נזכר בגמ' מה הם ההרגשות שעל ידם היא טמאה מדאורייתא. ובפת"ש רסי' קפ"ג הביא בזה ג' דעות: א) **שנזדעזע גופה*.*** (כן מבואר ברמב"ם פ"ה הי"ד מהל' איסו"ב); ב) **שמרגשת שנפתח מקורה*.*** (כן מבואר מדברי התרוה"ד המובאים בסמוך); ג) שהרגישה **זיבת דבר לח**. ושם הביא שהרגשת זיבת דבר לח אינה מוסכמת לכל האחרונים, והחת"ס סובר שאינה חשובה הרגשה. (אמנם יש לציין שכן יוצא להדיא מדברי חי' הר"ן ר"פ הרואה כתם). וכיון שהרגשה זו שנוי' במחלוקת לפעמים מקילים בה. ולענין מה חשוב הרגשת זיבת דבר לח, בשו"ת נו"ב (קמא יו"ד סי' נ"ה ד"ה מעתה נוכל לומר) מבואר דאפי' הרגשת זיבת דבר לח בפרוזדור חשובה הרגשה. ובחוו"ד (סי' ק"צ ס"ק א') חלק עליו שצריכים הרגשת זיבה מן המקור שזהו מה שמטמא אותה, ולכן הרגשת הזיבה אח"כ אינה חשובה הרגשה. ובשו"ת אג"מ (יו"ד ד' סי' י"ז אות ז' להגר"ש איידר) כתב דנשי דידן אינן מבחינות בין הרגשת זיבת דבר לח מן המקור או בפרוזדור, ולכן צריכים להחמיר בכל הרגשת זיבת דבר לח. ומ"מ כתב שמה שמרגשת שנעשה לח בין רגלי' לח מאיזה משקה אינה הרגשה דבעינן הרגשת יציאה. ובשו"ת חת"ס (יו"ד סי' ק"נ ומובא בפת"ש סי' ק"צ ס"ק ו') הזכיר עוד סוג הרגשה והיא הרגשת עקיצה כמו עקיצת מי רגלים.

### הרגישה ולא מצאה דם

בגמ' בריש פ' הרואה כתם הנ"ל מבואר לפי ההו"א שאם הרגישה היא צריכה להיות טמאה אף אם מצאה לאחר זמן מתשמיש המטה וכדומה. ולכאורה צ"ע שאע"פ שהרגישה מ"מ צורת הדם מוכיחה שאין הדם ממנה, וא"כ למה לא אמרינן שאע"ג שהרגישה מ"מ לא יצא הדם והדם שמצאנו אינו ממנה. ומזה דקדק התרוה"ד (סי' רמ"ו) שאם הרגישה שנפתח מקורה אע"פ שבדקה ולא מצאה מ"מ ההרגשה מעידה שדם יצא, ואמרינן שהדם שיצא נאבד ומשו"ה לא מצאה. ובדרכ"מ שם הקשה עליו שאין לנו הוכחה מהתם אלא כשעכ"פ מצאה דם, אבל אם בדקה ולא מצאה דם לא שמענו. ומ"מ השו"ע (רסי' ק"צ) הביא דעת התרוה"ד. ואם היא מסופקת אם הרגישה נראה מפת"ש סס"ק ז' (משו"ת נו"ב) דלא חיישינן לתרוה"ד. (ושם מבואר שאולי בימי ספירת ז' נקיים חיישינן אפי' מספק ע"ש).

ומ"מ צידד שם בתרוה"ד שאין אנו מטמאין אותה כשהרגישה אא"כ לא מצאה כלום, אבל מצאה מיד (וע' שו"ת רע"א ח"ה סי' ס"ד) שהסתפק אם צריכים לבדוק בחורין ובסדקין לדעת שרק את המראה הטהורה מצאה או כל שמצאה מראה טהורה מספיק. אבל הכרעת ההלכה להקל בזה – ע' בדי השלחן סי' קפ"ח ס"ק י"ז ובביאורים שם). מראה טהור תלינן הרגשתה במראה הטהור והרי היא טהורה. (וכשלא מצאה שום מראה לא תלינן שמראה טהור יצא ונאבד כיון שרוב המראות מראות טמאים הם). ואע"פ שהתרוה"ד עצמו גמגם בזה, הב"י כתב (בסי' קפ"ח) שאין להחמיר בזה, וכן פסק בשו"ע (שם). (ושיעור מיד ע' בחוו"ד סי' קפ"ח ס"ק ב' דהיינו כשיעור וסת, ומן הפוסקים שבפת"ש סי' ק"צ ס"ק ה' נראה שהקילו בזה, ולדעתם צ"ע בשיעור הזמן - ש' שבט הלוי רסי' ק"צ אות י"ב).

והנה התרוה"ד ביאר בהדיא דוקא בהרגשת פתיחת המקור, אבל בשאר ההרגשות הנה החכמ"א (מובא בפת"ש ס"ק ד') כתב שאין בזעזוע אברי' הוכחה שיצא דם משום שאפשר לתלות הרגשה זו בשאר מקרים הגורמים אותה, וכן בזיבת דבר לח כתב החת"ס (מובא בפת"ש ס"ק ו') שאין מזה הוכחה אפי' לאלו שסוברים דהוי הרגשה דאורייתא משום שי"ל שהרגישה זיבת דבר לח מחמת דבר אחר ולא משום נדה. ובשיעורי שבט הלוי (אות י"א ד"ה ולדינא) מסיק להקל בזיבת דבר לח ואולי גם בזעזוע אברי' אם בדקה ולא מצאה כלום. ובשו"ת אג"מ (יו"ד ד' סי' י"ז אות ח' להגר"ש איידר) מחמיר בזיבת דבר לח אפי' בדיעבד אם לא מצאה מראה טהור. ולמעשה ההרגשה של התרוה"ד בתורת ודאי בלי מציאת דם היא מילתא דלא שכיחא בזה"ז אבל אם באמת הרגישה יש לה לעשות בדיקה בהקדם האפשרי ואח"כ תעשה שאלת חכם. וכן אם הרגישה זיבת דבר לח צריכה לעשות בדיקה ולשאול חכם.

והנה דבר שכיח הוא שאשה מרגישה (או לכה"פ חוששת שמרגישה) זיבת דבר לח וההרגשה הזאת היא ממראה טהורה כמו מראה צהוב. וכתבו הפוסקים (ע' כגון חכמ"א כלל קי"ג ד"ג וחזו"א רסי' פ"ט) שאם היא רגילה להרגשת זיבת דבר לח שעל ידם היא רואה מראות טהורות אינה צריכה לחשוש כלל שבהרגשת זיבת דבר לח אולי ראתה דם טמא. ולכן אשה כזאת אינה חייבת אפי' בבדיקה אם מרגשת זיבת דבר לח. ולא כתוב בדברי הקדמונים כמה פעמים היא צריכה לראות את המראה הטהורה להיות בטוחה שאין ההרגשה של זיבת דבר לח מסמן שהגיע דם טמא, אבל בש' שבט הלוי (סי' ק"צ סע' א' אות י"א) מבואר שצריכה בדיקה ג' פעמים.

## עניני לידה

הנה מלבד דם נדה וזיבה יש עוד דבר המטמא את האשה לבעלה מדאורייתא וזהו לידה, שכתוב בתורה בתחילת פרשת תזריע שאשה היולדת זכר טמאה ז' ימים והיולדת נקבה י"ד יום. ואחר ימי טומאת לידה מתחילים ימי טוהר, והם הימים שאפי' תראה האשה בהם דם מ"מ היא טהורה. (ובלבד שטבלה מימי טומאת לידה שלה). וליולדת זכר יש 33 ימי טוהר, וליולדת נקבה יש 66 יום. ולידה מטמאת את האשה אפילו בלידה יבשתא שלא ראתה בה דם. (רמב"ם רפ"י מהל' איסו"ב. אמנם ע' חידוש בפתחי נדה (מ"ב ע"א) ד"ה אי בימי נדה). ועיקר פרשת לידה אינה כ"כ נפ"מ בזה"ז כיון שכמעט בכל לידה רואים דם בחוש והיולדת צריכה לישב עליו ז' נקיים, ואפי' בדם שראתה בימי טוהר קיי"ל שיושבת עליו ז' נקיים. אמנם בהפלה, בפרט אם היא מוקדמת, לפעמים אינה רואה דם למשך ז' ימים, ובזה עלי' להחמיר שאולי העובר היתה נקבה ואינה טהורה עד שיעברו י"ד יום משעת ההפלה.

אלא דחוץ מעיקר פרשת לידה יש עוד סיבה לטמאות את האשה והיא משום דקיי"ל ש"אין פתיחת הקבר בלא דם". (ולענין הא דא"כ מאי נפ"מ בפרשת טומאת לידת זכר, ע' תו"י במס' כריתות י' ע"א, ושו"ת רע"א סי' קנ"ח ושם בצמח דוד, וסד"ט רסי' קצ"ד). וזהו באמת פלוגתא בתחילת פ' המפלת (כ"א ע"א) "המפלת חתיכה אם יש עמה דם טמאה ואם לאו טהורה, ר' יהודה אומר בין כך ובין כך טמאה". ושם בגמ' "באפשר לפתיחת הקבר בלא דם קמיפלגי". ואע"פ שהרמב"ם פסק כת"ק קיי"ל כהראשונים שפסקו כר' יהודה שאין פתיחת הקבר בלא דם. (שו"ע סי' קפ"ח סע' ג'). ואע"פ שבלידה רגילה אין נפ"מ בכל זה כיון שבכמעט כל לידה היא רואה דם, מ"מ יש ב' נפ"מ הנוגעות למעשה: א) אם פתחו הקבר באופן מלאכותי, (משום טיפולים רפואיים וכדומה); ב) לענין מאימתי בתהליך הלידה מחזקינן שהיא כבר טמאה, דאע"פ שלא ראינו שיצא הולד מ"מ מקובל אצלנו שכבר נפתח הקבר והיא טמאה.

### פתיחת הקבר באופן מלאכותי

הנה פתיחת הקבר בשעת לידה היא ע"י גורם פנימי (ר"ל הולד) שרוצה לצאת לחוץ וכדי שיצא צריך לפתוח הקבר, אבל אם היא ע"י גורם חיצוני הנה הנו"ב (ת' סי' ק"כ) נקט שגם בזה אמרינן אין פתיחת הקבר בלא דם, אבל בהגהות ר' ברוך פרנקל שם כתב שאין הדם יוצא בפתיחת הקבר משום שע"י הפתיחה יש מקום לדם לצאת, אלא כשמתפעל הרחם להוציא דבר מתפעל פתיחת העורקין והגידין שיפתחו ומשו"ה יוצא דם. וע' גם בחזו"א (רסי' פ"ג) שמעיקרא נקט כדבריו, (ובסוף דבריו הסיק בצ"ע לדינא). ובב"י (סי' קפ"ח) לכאורה מוכח כהנו"ב שהרי הקשה למה אינה טמאה אם הכניסה שפופרת לתוך הרחם הא אין פתיחת הקבר בלא דם, ותי' דבדבר ששיעורו דק לא אמרינן אין פתיחת הקבר בלא דם. הרי שזה לבד שהשפופרת היא גורם חיצוני לא הי' סיבה לטהר אותה. וע' בש' שבט הלוי (סי' קפ"ח סע' ג' אות ד') ובשו"ת חשב האפוד (ח"ב סי' ז') שתמהו על החולקים על הנו"ב מכח דברי הב"י. וכן בט"ז ס"ק ו' ובביאור הגר"א ס"ק כ"ג מבואר שגורם חיצוני מטמא. ולכן נקטינן להחמיר כשיטת הנו"ב וסייעתו.

ובאיזה גודל של פתיחה חוששין לדם, ע' בתוס' (כ"ב ע"ב) שדקדקו מן הגמ' דביצא ממנה חתיכה בצורת שערה או קליפה אין חוששין משום דם, ופירשו שהטעם הוא משום ששיעורן דק ולכן אין צריכים לחוש שיצא ממנה דם. וכן הבאנו לעיל שהב"י דקדק מהא דשפופרת אינו מטמא שע"כ בדבר דק אין חזקה שיצא דם. מיהו כתב שם הב"י בסוף הסי' "ושיעור דחתיכה גדולה לא איתפרש לן וכו', אלמא דשיעורא דשפופרת הויא קטנה לענין זה, ומיהו שיעורא דשפופרת גופיה לא אתפרש לן אם עבה אם דק הלכך אזלינן לחומרא ולא מטהרינן אלא בשיעור שפופרת דק שבדקים". וגם בזה לא איתפרש לן שיעור מדויק מהו שפופרת דק שבדקים. ובאג"מ (או"ח ג' סי' ק') דקדק מן הנו"ב שם ששיעור אצבע והוא כג' רבעי 'אינטש' (כ1.9 ס"מ) כבר הוי שיעור שצריכים לחוש בו אבל בפחות מזה כיון שלא מצאנו להחמיר אפשר להקל. (ושם צירף שיטות הסוברות דפתיחה חיצונית אינה מטמאה והוא פלא וכנ"ל). וקרוב לשיעור זה מוזכר בתפארת צבי (סי' קפ"ח ס"ק ט' ומובא בדרכ"ת שם ס"ק מ"ז) ועוד אחרונים. אמנם יש המחמירים מלשון דק שבדקין דרק אם הוא כעובי הקש לא חיישינן לדם. (ע' שו"ת מנח"י ח"י סי' ל"א אות ג' שכתב על זה שכמדומה שכן נהגו, וע' גם בש' שבט הלוי שם סוד"ה ובבדיקת).

עוד דנו הפוסקים היכן מקום פתח המקור. (ע' שו"ת הב"ח סי' ל"ד ול"ה ונובי"ק סי' נ"ה וסד"ט סי' קצ"ד ס"ק כ"ו). ושאלה זו נוגעת בין לענין פתיחת המקור שתלינן שעל ידו יצא דם, ובין לענין המקום שהדם צריך להגיע לשם כדי לטמא, דהא דם מן המקור אינו מטמא אא"כ יצא מן המקור וכמש"כ בהקדמה.

והנה בתוך גוף האשה יש אבר הנקרא רחם (womb/uterus) והוא מה שקוראים המקור, שבו מצטבר דם נדות ובו גודל העובר בזמן הריון. ואח"כ כחלק של אותו אבר יש פרוזדור (cervix) והוא כשפופרת. ויש לפרוזדור ב' פתחים, פתח א' הוא מן הרחם לתוך הפרוזדור ופתח א' מן הפרוזדור לתוך בית החיצון. והפתח שבין הרחם לפרוזדור (וזהו הפתח היותר פנימי של הפרוזדור) הוא יותר צר מהפתח שבין הפרוזדור לבית החיצון. והבית החיצון הוא המקום שהאבר של האיש נכנס בשעת תשמיש המטה, ודרך הפתח החיצון שלו יוצא דם נדות חוץ לגוף. ועיקר פלוגתת הפוסקים בענין מקום פתח הרחם הוא האם הפרוזדור מוגדר כחלק של המקור וממילא בפתיחת הפתח החיצון של הפרוזדור הרי היא טמאה, וכן אינה טמאה נדה עד שיצא דם מן הפתח החיצון, או"ד אין הפרוזדור נחשב כחלק של המקור, ולכן עד שיפתח הפתח הפנימי של הפרוזדור לא חיישינן לדם, וכן היא טמאה נדה כבר כשהדם נכנס לפרוזדור.

ולמעשה בש' שבט הלוי (שם) כתב שההוראה באחרונים הוא להחמיר שכבר בפתיחת פתח החיצון אמרינן שיצא דם והרי היא טמאה. ובשו"ת חשב האפוד (ח"ב סי' ז') ובאג"מ (יו"ד א' סי' פ"ג) כתבו להקל דאם לא נפתח הפתח הפנימי אינה טמאה. וע' בקיצור שו"ע (פפויפר) בביאורים סי' א' אות ב' וג' שהכריע להקל בפתיחת פתח החיצון אם לא שנפתח כשיעור אצבע אבל בפתח הפנימי טמאה אא"כ הוא דק כקש. ובהרבה טיפולים אין מחלוקת זו נוגעת למעשה משום שאף דבר לא נכנס אפי' לתוך פתח החיצון של צואר הרחם. ומ"מ כמה רבנים מורים שהאשה תבדוק את עצמה אחרי בדיקה רפואית באו"מ (ע' שו"ת דברי משה סי' נ"ג (מחתנו הג"ר מתתיהו דייטש שליט"א) אות נ' ופ"ו). **ובדרך כלל אם עברה אשה טיפול רפואי יש לברר אצל הרופא פרטי הבדיקה ולעשות שאלת חכם.**

### כמה דוגמאות מעשיות

**בדיקת פפ סמיר** - שהרופא לוקח תאים (cells) מן החלק החיצוני של צואר הרחם. ואף אם חלק מן המכשיר נכנס פנימה אין הוא בגודל האוסר משום פתיחת הקבר. והרבה פעמים יש קצת דימום ע"י בדיקה זו ויתכן שהוא מחמת מכה שבאה ע"י בדיקה זו. ואם תראה דם יש לשאול שאלת חכם.

**בדיקה בעזרת צבת (speculum)** - בהכנסת הצבת אין כל חשש של פתיחת הקבר. וכל ענינה הוא לפתוח הבית החיצון כדי שהאחות או הרופא יוכלו לראות יותר פנימה ובזה יוכלו לבדוק אם יש לה פצע וכדומה. ולפעמים בתהליך הבדיקה יכניסו קיסם בדיקה(cotton swab) לתוך צואר הרחם לסעד אותם בבדיקתם, ובדרך כלל אין הקיסם רחב כדי לאסור משום פתיחת הקבר. ואם מצאה דם יתכן שהוא מפצע שגרמה הבדיקה, וכה"ג תשאל שאלת חכם.

**מניעת הריון[[1]](#footnote-2) -** בהשתמשות עם דיאפראגם (diaphragm) אין כל חשש של פתיחת הקבר. ואם מוצאת דם לפעמים אפשר לתלות בפצע שנהי' מחמת נתינת הטבעת בתוך או"מ. אמנם בהכנסת התקן תוך רחמי (intrauterine device (I.U.D.)) מקובל לומר שהקבר נפתח והרי היא טמאה (ע' נשמת אברהם יו"ד סי' קצ"ו סוף הערה ב' מהגרש"ז אוירבך).

### טומאה בתהליך הלידה

יש לע' מאימתי בתהליך הלידה צריכה האשה לחוש שנפתח הרחם והרי היא אסורה לבעלה כנדה. והנה איתא במס' שבת (קכ"ט ע"א) לענין מאימתי מחללין את השבת עבור היולדת "אמר רב יהודה אמר שמואל חיה כל זמן שהקבר פתוח בין אמרה צריכה אני ובין אמרה אין צריכה אני מחללין עליה את השבת וכו', מאימתי פתיחת הקבר אמר אביי משעה שתשב על המשבר, רב הונא בריה דרב יהושע אמר משעה שהדם שותת ויורד, ואמרי לה משעה שחברותיה נושאות אותה באגפיה וכו'". והרמב"ן בתורת האדם (הביאו הב"י או"ח סי' ש"ל) כתב "דמסתברא דשיעורי לא תלו בהדדי, ואית בנשי דלא יתבי על המשבר כלל שהולד ממהר לצאת, אלא משעה שישבה על המשבר או ששותת הדם ויורד או שחברותיה נושאות אותה באגפיה הרי היא בחזק' מסוכנת ועושין לה". הרי שאנחנו חוששין לכל א' מן הסימנים לומר שהיא מסוכנת ומחללין עלי' את השבת. והכי נפסק בשו"ע (שם).

וכל הנ"ל הוא לענין חילול שבת להצלת נפשה, ולענין טומאת נדה לפום ריהטא זה אותו דין דהא זהו פתיחת הקבר, ולכן צריך להחמיר בכל הנך סימנים לומר שיצא ממנה דם והרי היא טמאה. ומשו"ה כתב בשו"ת נחלת שבעה (סי' ט' והביאו הפת"ש סי' קצ"ד ס"ק ח') שאם ישבה האשה על המשבר מחמת צירי לידה חזקים אע"פ שלבסוף לא הולידה מ"מ הרי היא טמאה משום דמחזקינן שנפתח הקבר ויצא דם. אמנם הפוסקים (ע' סד"ט שם ס"ק כ"ה) לא נקטו כדבריו אלו, וכתבו דלא אמרינן דהנך סימנים מסמנים פתיחת הקבר אא"כ יצא הולד לבסוף, אבל אם לא יצא הולד אמרינן שלא נפתח הקבר והרי היא טהורה כדמעיקרא. אמנם אם ישבה על המשבר צריכים באמת לחוש שהרי מסתמא יצא הולד לבסוף וא"כ חיישינן שנפתח הקבר, ולכן מאז צריכים לחוש שיצא דם.

ובענין ישיבה על המשבר יש להדגיש שאין עצם ישיבת המשבר גורמת את יציאת הדם, ורק צירים חזקים וסמוכים מאד שמשכיבים אותה מצד חבלי הלידה גורמים את יציאת הדם (אג"מ יו"ד ב' סי' ע"ה). אבל לפני כן אין חשש של פתיחת הקבר, ואין כל נפ"מ במה שיש לה פתיחה (dilated). (ע' ש' שבט הלוי סי' קצ"ד סע' ב' אות ד' מש"כ בזה). וכיון שהחשש היחיד הוא פתיחת הקבר ממילא בשאר הדברים לכאורה אין לטמא את האשה, ולכן יש צד לומר שבירידת המים
(water breakage) או ביציאת הפקק (mucous plug) אינה טמאה. אמנם יש מורי ההוראה החוששים שיצא דם עם המים או עם הפקק, (ע' ש' שבט הלוי סי' קצ"ד סע' ב' אות ד' ד"ה ובירידת), ולכן אם ירדו המים או יצא הפקק יש לעשות שאלת חכם.

ולפעמים משום סכנת העובר צריכים לזרז תהליך הלידה ועושים "סטריפינג". וענינה הוא שהאחות מכניסה אצבעה ומפרידה את קרום השלי' מדופן הרחם. וכדי לעשות ה"סטריפינג" צריכה האחות להכניס אצבעה לתוך פתח הפנימי של צואר הרחם וא"כ הרי היא טמאה.

# שער הכתמים

## כתמים

הנה נתבאר לעיל בשער הדמים שאע"פ שאין האשה טמאה טומאת נדה וזיבה מדאורייתא אא"כ הרגישה מ"מ טמאה היא מדרבנן ע"י ראיי' שלא בהרגשה. ולא זו בלבד אלא אפי' מצאה כתם באופן שאין לנו תליי' ידועה לומר שממקום אחר בא הכתם מטמאינן לה מספק. אמנם בטומאה דרבנן זו מצאנו כמה קולות כמו שיתבאר בעזהי"ת.

### שיעור הכתם המטמא

איתא במתני' בפ' הרואה כתם "הרגה מאכולת הרי זו תולה בה, עד כמה תולה רבי חנינא בן אנטיגנוס אומר עד כגריס של פול ואף ע"פ שלא הרגה". ומבואר שאם הכתם הוא פחות משיעור כגריס ועוד הרי היא טהורה, משום שתולין שהרגה מאכולת ולאו אדעתה. והיינו משום שהיו המאכולות מאד מצויות, ולכן הי' אפשר לתלות בהריגתן אפי' לא ידעה שהרגה. וע"ש בגמ' שמבואר דבזמניהם הי' דבר כל כך מצוי שיהיו טיפי דמים מצויים משום הריגת מאכולות, שאילו היו מטמאים פחות מכגריס לא היו הנשים יכולות להטהר. ומבואר בגמ' בסוף הפרק שאפי' מצאה כמה טיפין שבצירוף כולם יש כגריס כיון שכל א' בפני עצמו פחות מכגריס הרי היא טהורה. ושיעור הגריס מקובל שהוא כמו שנדפס בשו"ת מעיל צדקה. (ובספר חוט שני הביאו ג"כ). ובשו"ת אג"מ (יו"ד ג' סי' נ"ו אות ב') כתב ששיעורו "כעין 'פעני'".

והנה עצם התליי' במאכולת היא תליי' מעיקר הדין, שהרי מבואר בגמ' (דף י"ד ע"א) שאפי' במקום שחיישינן שאולי נטמאה מדאורייתא מ"מ בדאפשר למיתלי במאכולת אנחנו תולים ואומרים שאינה טמאה ודאי מדאורייתא רק מספק. ולכאורה א"כ הי' אפשר לומר שאין קולא מיוחדת בטומאת כתמים לתלות במאכולת, אלא דין הוא שתולים במאכולת עכ"פ מספק. ולכן בדאורייתא הרי הוא ספק דאו' ולחומרא ובכתמים דרבנן ספיקו להקל.

אלא דהנה היום אנחנו לא מוצאים טיפי דמים על מטותינו כלל ודבר רחוק הוא מאד שהדם יהא ממאכולת, וא"כ לפי הנ"ל לכאורה הי' צריך לצאת שפחות מכגריס טמא היכא שאין לתלות בדבר אחר שהרי גם במאכולת אי אפשר לתלות. אבל למעשה מקובל אצל הפוסקים שאנחנו מטהרים כתם פחות מכגריס אפי' היום. ונאמרו בזה ב' טעמים עיקריים, בתורת השלמים ברסי' קפ"ג משמע שלא גזרו כלל על הכתם ששיעורו פחות מכגריס אפי' במקום שא"א לתלות במאכולת. וכן לכאורה משמע לשון הטוש"ע בסי' ק"צ סע' ה' ש'לא גזרו' בפחות מכגריס. וכן נקט הגרמ"פ (אג"מ יו"ד ג' סי' מ"ו אות ב'). אמנם בסד"ט (סי' ק"צ ס"ק ס"א) דחה סברא זו וכתב שאין טהרה לכתם פחות מכגריס בעצם, ולכן בכגון כתם שחור שאי אפשר לתלותו במאכולת הדין הוא שהוא מטמא אפי' בפחות מכגריס. (וכ"כ הראב"ד בבעה"נ).

אבל יש בזה עוד סברא והיא משו"ת חת"ס (סי' ק"נ ומובא בפת"ש שם ס"ק ו', י', ומ') שכיון שמבואר בראשונים שעיקר הטעם שגזרו על הכתמים הוא משום טהרות ולא אסרוה על בעלה אלא אגב טהרות, לכן היום שאין נוהגים עניני טהרות (כיון שכולנו טמאי מתים), נהי דמ"מ אוסרים אותה לבעלה כיון שכבר נאסר במנין חכמים, מ"מ אין אוסרים אותה אלא באותו ענין שהיינו אוסרים אותה אז, והיינו בכגריס ועוד כיון שאז הי' אפשר לתלות במאכולת. (והחת"ס דן בהדיא לענין תליי' בשיעור מאכולת שלא היתה מצוי' בימיו וה"ה לימינו שאין מאכולות שכיחות כלל).

והנה אע"פ שמטהרינן כתם ששיעורו פחות מכגריס ועוד מ"מ יש בזה מקרים יוצאים מן הכלל, חדא **דכתמי עד הבדוק לה טמאים אפי' בכלשהו** כדמבואר במתני' דסו"פ הרואה כתם. (דאיתא שם דעגול טהור רק משום שהניחתו תחת הכר הא לא הניחתו טמאה וע' בביאור הגר"א סי' ק"צ ס"ק מ"ב). וכן נפסק בשו"ע סי' ק"צ סע' ל"ג. והטעם לזה נראה שהוא משום שכיון שמצד מהות או"מ ידעינן בוודאות שהדם בא מאו"מ אי אפשר לתלות במאכולת כלל (משא"כ במקומות אחרות שאפי' אם מסתבר שהדם מאו"מ מ"מ מצד מהות מקום מציאת הכתם שייך שיהי' שם דם מאכולת), כדמבואר בנדה (י"ד ע"א) שאו"מ בדוק הוא אצל מאכולת ולכן לא הקילו לומר שבפחות משיעור כגריס ועוד טהורה. ועוד י"ל שלפי הצד שכתבנו בענין ראיי' בהרגשה שדם שנמצא על עד הבדיקה יש בו חשש דאו' (ע"ש הטעם), הא ליכא למימר שום קולא בדם הנמצא על עד הבדיקה. (ויש בעד הבדיקה עוד כמה חומרות בענין תליי' ומבוארות בשו"ע סי' ק"צ סע' ל"ד – ל"ח).

וכן אם קינח הוא את האבר שלו ונמצא דם על עד הבדיקה הרי היא טמאה אפי' מצא פחות מכגריס ועוד, (ע' סד"ט סי' ק"צ ס"ק נ"ז). וע' בחי' הרמב"ן (י"ד ע"א) שנתקשה בטעם שמחמירין בפחות מכגריס בעד שלו, וכתב מתוך הדוחק שכל זמן שיש שכב"ז לח על האבר לא ימצא שם מאכולת (ולכן יש לדון ולטהר פחות מכגריס אם אין על האבר שכב"ז לח, וע' בבית מאיר סי' ק"צ סע' ל"ט בתשובת שאלה שדן בזה).

ועוד מצינו לראב"ד בבעה"נ שטימא כתם שחור פחות מכגריס. והסברא בזה פשוטה דהא אי אפשר לתלות בו מאכולת כיון שצבעו שונה. אמנם יש מקילים בזה לומר שבכל צבע לא גזרו פחות מכגריס ועוד. (ע' בסד"ט ס"ק ס"א ומובא בפת"ש ס"ק י"ב ובאג"מ יו"ד ג' סי' קמ"ב אות ד', וע' בביאורים לקיצור שו"ע (פפויפר) סי' ד'). ויש בזה חילוקי דעות בין מורי ההוראה של היום.

ובכתם שנמצא על בשרה, (ר"ל על גופה במקום שהי' יכול דם לטפטף עליו מאו"מ), שיטת רוב ראשונים שדינו ככתם הנמצא על בגד, שאינו מטמא אא"כ יש בו שיעור כגריס ועוד. אבל שיטת הרמב"ם (וכן הבין הב"י בדעת הרא"ש) שכתם הנמצא על בשרה טמא אפי' בכלשהו. והרה"מ כתב שמקורו הוא ממש"כ בגמ' (נ"ז ע"ב) שכתם הנמצא על בשרה ספק טמא ספק טהור טמא, וכל פחות מכגריס הוי ספק טמא, ולכן בעלמא תלינן להקל אבל בבשרה מחמירים. והטעם להחמיר בכתם שעל בשרה יותר משאר מקומות הוא משום "כיון דמגופה קא חזיא ובגופא לחוד אשתכח רגלים לדבר וחזקה מחגופה אתא" (לשון הרשב"א בטעם הגמ' הנ"ל דעל בשרה ספק טמא וכו' ויתבאר בסמוך. ולכאורה היינו נמי טעמו של הרמב"ם בהא דלא תלינן כתם שעל בשרה במאכולת). ונחלקו הנו"כ בשו"ע והבאים אחריהם היכי קיי"ל. ובדרך כלל קיי"ל להקל בזה (שו"ת אג"מ יו"ד ד' סי' י"ז אות ז' להגר"ש איידר).

ואפי' לשיטת הרמב"ם נקטו רוב האחרונים שאם נמצא על בשרה וגם על חלוקה אפשר לתלות פחות מכגריס (כן דעת הב"י ורע"א ורוב האחרונים, דלא כחוו"ד ס"ק ו'). וטעמם שהרי בהא דעל חלוקה ספק טמא ספק טהור טמא (שלהרה"מ הוא מקור לדברי הרמב"ם וכנ"ל) ביארו בגמ' הטעם שאילו הי' מעלמא, על חלוקה איבעיא לי' לאשתכוחי. ומיני' שאם באמת מצאנו גם על חלוקה הרי זה כשאר כתם שתולין בשש"ט וכן במאכולת.

ואפי' את"ל שכתם שעל בשרה אינו טמא אא"כ יש שיעור כגריס, מ"מ דינו חלוק מכתם הנמצא בשאר מקומות. דהא אמרו בגמ' (שם) דבכתם על חלוקה ספק טמא ספק טהור טהור משא"כ בעל בשרה וכנ"ל. וע"ש בגמ' שביארו שאם הוא על גופה לבד אין תולין בשוק של טבחים. ובטעם הדבר כתב הרשב"א כנ"ל דכיון דמגופא קא חזיא וכו'. (והתוס' כתבו משום שאי אפשר שיבא על בשרה מעלמא ולא ימצא על בגדה). וכן לקמן בדף נ"ח ע"א "בעי רבי ירמיה כשיר מהו כשורה מהו טיפין טיפין מהו לרוחב ירכה מהו". והאיבעיא לא איפשיטא וקיי"ל להחמיר. ומאידך בסוה"פ שם איתא בברייתא "כתם ארוך מצטרף טפין טפין אין מצטרפין". (פי' – הא דמטהרינן שיעור כגריס היינו כשכל הכתם במקו"א, אבל אין טיפה מצטרפת לחברתה לשיעור כגריס). והקשו הראשונים האיך הסתפק ר' ירמי' בטיפין טיפין הא בברייתא מבואר שאין מצטרפין. ותוס' שם ד"ה כשורה פי' דהא דאין מצטרפין היינו בבגד, אבל בעיא דר' ירמי' הוי בבשרה. וכן הביא הרשב"א שיש מפרשים כן והטעם כנ"ל. אמנם הרשב"א עצמו פי' דבעיא דר' ירמי' היא בכתמים ששיעורן יותר מכגריס ועוד ולכן לא בעו צירוף, והספק הוא אם אומרים שצורתן מוכחת שאין הדם ממנה, ולעולם אין טפין טפין מצטרפין לשיעור כגריס ועוד אפי' בבשרה. וב' הדעות מובאות בשו"ע (סי' ק"צ סע' ח'). וקיי"ל להחמיר בזה. (ש' שבה"ל שם אות ד').

ואע"פ שאין תולין כתם שעל גופה בשש"ט, ולרמב"ם הדין כן אפי' בכתם פחות מכגריס שאין תולין במאכולת, מ"מ תלינן כתם שעל בשרה במכה שבגופה (רשב"א בתורת הבית הקצר, רמב"ם פ"ט הכ"ב). והטעם שהרי כבר הזכרנו דהא דעל חלוקה ספק טמא ספק טהור טמא היינו משום שאילו הי' מעלמא, על חלוקה איבעיא לי' לאשתכוחי. וסברא זו שייכת רק כשתולים בדבר שאינו על גופא, אבל בכתם שעל גופה ליתי' לסברא זו (כ"כ בב"י בביאור הדבר, וע' שו"ת בית שלמה יו"ד ח"ב סי' י"ד שהעיר שגם עצם הטעם שהזכרנו לעיל שמחמירים בכתם שעל גופה ד"כיון דמגופה קא חזיא ובגופא לחוד וכו'" לא שייך כשגם הדבר שתולין בו נמצא על גופה).

### כתם על דבר שאינו מקבל טומאה

הנה הובא לעיל בשער הדמים בענין ראיי' בהרגשה מימרא דשמואל שאם בדקה קרקע עולם וישבה עליו ואח"כ מצאה כתם שהיא טהורה, ונתבאר דהיינו משום שלא הרגישה ואע"ג דאף בלי הרגשה היא טמאה מדרבנן, מ"מ הא דאמר שמואל שהיא טהורה יש לפרש דר"ל טהורה מדאו' אבל אה"נ שהיא טמאה מדרבנן, וכן לכאורה פירש ר' ירמי' מדפתי שם בגמ'. ור' אשי שם פי' דשמואל סבירא לי' כר' נחמי' (במתני' נ"ט ע"ב) הסובר שלא גזרו טומאת כתמים אם נמצא על דבר שאינו מקבל טומאה. (וכמובן אם יש ספק הרגשה אי אפשר להקל בזה וכמו שביארנו שם). והכי קיי"ל בשו"ע (סע' י'). והטעם בקולא זו ביאר בחי' הר"ן (נ"ז ע"ב) משום דעיקר גזירת כתמים היתה משום טהרות ולטמא מקום מציאת הדם, וכיון שכן אם הדבר שהכתם עליו אינו טמא כיון שאינו מקבל טומאה גם האשה אינה טמאה לבעלה. (וע"ש בתוס' בענין אחר קצת וע' בסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ג ד"ה ועפ"ז ביאור מחלוקתם וע' גם בחוו"ד שם ס"ק ח').

ויש כמה וכמה פרטי דינים לענין מהו דבר המקבל טומאה, ודבר א' שדנו בו הפוסקים הוא בגדי ניילון ופלסטיק האם מקבלים טומאה או לא, הגרמ"פ (אג"מ יו"ד ג' סי' נ"ג) הביא ממתני' דמס' כלים (פי"ז מי"ג) ד"כל שבים טהור", ולכן פלסטיק הנעשה משמן הנמצא במעיינות בעומק האדמה אינו מקבל טומאה. וכן דעת החזו"א (מקואות סי' קכ"ו אות ז') וכן מסיק בש' שבט הלוי (סי' ק"צ סע' י' אות ג'). אמנם ע' שו"ת מנח"י (ח"ד סי' קי"ח) שכתב שכיון שעשאו בגד מקבל טומאה. (וע' מה שהעיר עליו במשמרת הטהרה עמ' פ"ז אות 32).

ועוד דנו הפוסקים מה הדין ב'פד', דלכאורה צריך להיות שהוא טהור אא"כ הוא בשיעור ג' טפחים על ג' טפחים שאז יש לדון שהוא טמא מדין לבדים, וזו מציאות רחוקה שיהא ה'פד' כל כך גדול. ומ"מ דעת הפוסקים היא לטמא כתם הנמצא על ה'פד'. (ע' מרא"כ עמ' ל' בשם הגר"ש וואזנר והגר"נ קרליץ, ובמשמרת הטהרה עמ' פ"ו סוף אות 30 מהגרי"ש אלישיב. וראיתי בס' פתחי הלכה (אנגלית) ח"א עמ' 214 טעם לאסור בזה כיון שיש לחוש שאין זה אך ורק כתם רק ראי' גמורה, ואע"ג שנראה ככתם היינו משום שהרבה מהדם כבר נבלע ב'פד'. ועוד שמעתי בשם א' מגדולי ההוראה ד'פד' הרי הוא כלי קיבול ולכן מקבל טומאה).

עוד חידש הגרמ"פ (אג"מ יו"ד ג' סי' נ"ג וכן הוא בתשובה להגר"ש איידר) שאם מצאה דם על הנייר טויל"ט (אפי' לבן), כיון שבשעת מציאת הכתם הנייר הוא כקרוע ומושחת לכן אינו מקבל טומאה והרי היא טהורה. וכל זה אם אינו מיד אחרי הטלת מי רגלים דאז י"א דליכא קולת כתמים אא"כ יש מקום לתלות שהדם הוא ממקום אחר. ולמעשה יש פוסקים המחמירים על נייר טויל"ט ומשום שיש לדונו כלקוח מעל גופה שהוא דבר המקבל טומאה. (ע' שו"ע הרב סי' קפ"ג במהדו"ב ונראה שסותר מש"כ בקו"א שם ד"ה והנה). ויש תמיד לעשות שאלת חכם.

### כתם על בגד צבוע

איתא בגמ' (ס"א ע"ב) "ת"ר בגד צבוע מטמא משום כתם, רבי נתן בר יוסף אומר אינו מטמא משום כתם". ואע"ג שיש משא ומתן בפוסקים היכי קיי"ל, מ"מ למעשה הסכמת הפוסקים היא להקל בכתם הנמצא ע"ג בגד צבוע (שו"ע סי' ק"צ סע' י'). ובטעם הקולא כתב שם רש"י "להקל על כתמיהן. שאין הכתם ניכר בו כמראה דם גמור". והרמב"ם (פ"ט ה"ז מהל' איסו"ב) כתב שתיקנו לאשה שתלבש בגדי צבעונים בימי טהרתה כדי שלא תטמא ע"י כתם, והביאו הרמ"א (שם) לדינא. וכתם הנמצא על בשרה אע"פ שאין בשרה בצבע לבן טמאה משום כתם הנמצא בה (וע' חכמ"א כלל קי"ג ד"י בסוגריים ובמשמרת הטהרה ח"א עמ' צ"ד בהערה). ויש צבעים מאד בהירים הקרובים ללבן ונחלקו בהם הפוסקים אם יש להם הקולא של בגד צבוע. (ע' שו"ת שבט הלוי ח"ב סי' פ"ז).

### בדיקה אחרי מציאת כתם

הנה לאחר שאשה מצאה כתם שאינו מטמאה כגון שהוא פחות מכגריס ועוד לא מוזכר בשו"ע ולא בנו"כ שהיא צריכה לעשות בדיקה. ולא עוד אלא אפי' מצאה כתם יותר מכגריס ועוד ע"ג דבר שאינו מקבל טומאה או ע"ג בגד צבוע נמי לא מצאנו שצריכה האשה לעשות בדיקה. והטעם בזה הוא דאע"ג שיש רגלים לדבר לומר שהדם בא ממנה מ"מ הדם הי' שלא בהרגשה ואין זה מטמא מדאורייתא, ומדרבנן לא גזרו למיחש אולי הגיע שעת וסתה. אלא דמ"מ יש מפוסקי זמננו הנוטים לומר שכדאי לה או לבדוק את עצמה, או להמתין 24 שעות לאחר מציאת הכתם קודם שתשמש במקום שיש רגלים לדבר שהגיע המחזור שלה ובפרט אם הוא בזמן שראוי הוסת להגיע וכדומה. ואע"פ שלא מצאנו שחששו חז"ל לזה, מ"מ יש לומר דשאני בזמן חז"ל שאין הוכחה מראיי' שלא בהרגשה אראיי' בהרגשה, אבל היום שהנשים אומרות שאינן מרגישות אפי' כששופעות דם יש להסתפק שאולי הגיע זמן וסתה. וע' במרא"כ עמ' כ"ה הערה ז' דעות בזה. (וע' בשו"ת חשב האפוד (ח"ג סי' צ"ט) שכתב דברים חריפים נגד ספר א' שכתב לחייב בדיקה אחרי מציאת כתם אמנם ע"ש לשונו בסוף דבריו).

## תליי' במכה באו"מ

הנה בענין תליי' במכה באו"מ מצינו כמה סוגיות ושיטות שונות בראשונים בפירושן. חדא בדף ט"ז ע"א "הרואה דם מחמת מכה אפילו בתוך ימי נדתה טהורה". ופירש"י דימי נדתה ר"ל בימים שהיא למודה לראות דהיינו שעת עונתה או שעת וסתה. הרי דלפעמים אפשר לתלות דם במכה אפילו ביום וסתה ולא אמרינן שבא דם מן המקור. אמנם שם בתוס' ד"ה ומר פירשו דהיינו רק "במרגשת שבא דם זה מן המכה וכו', אבל אם אינה מרגשת יציאת דם מן המכה טמאה לכ"ע אם הוא זמן וסתה". הרי דבשעת וסתה אפי' לדידן דקיי"ל דוסתות דרבנן מ"מ אם אינה מרגשת שהדם יורד מן המכה הרי היא טמאה. אולם מדברי התוס' מדוקדק (וכן דקדק בביאור הגר"א סי' קפ"ז ס"ק י"ד) דהיינו רק ביום הוסת, אבל בשאר הימים תולים במכה אפילו אינה מרגשת שהדם יורד מן המכה. והרשב"א (תוה"א ב"ז ש"ז (כ"ג ע"א)) התיר אפי' בשעת וסתה אפי' אינה מרגשת שדם יורד מן המכה ע"ש טעמו.

וכן מצינו שאשה יכולה לתלות דם במכה כשראתה דם בשעת תשמיש, ולא אמרינן שהיא אשה הרואה דם מחמת תשמיש שאסורה לבעלה. (ע' הסוגיא בדף ס"ו ע"א). ובדין תליי' זו ג"כ כתב הרשב"א שאינה צריכה להרגיש שדם יוצא מן המכה. וע' במרדכי (שבועות ט' ע"א) שכתב שאין תולין במכה אא"כ ודאי מוציא דם. ובש"ך ס"ק כ"ד כתב דלא פליג המרדכי על הרשב"א, דתרוייהו סבירא להו דבעינן סוג מכה המועדת להוציא דם אבל לא בעינן שתרגיש שהדם יורד עכשיו. והט"ז ס"ק י' וב"י ודרכ"מ והב"ח הבינו שחולקים.

ועוד מבואר שם בגמ' שאע"פ שראתה דם בשעת תשמיש מ"מ "אם יש לה וסת תולה בוסתה". ונאמרו בפי' דברי הגמ' פירושים שונים. ובמרדכי (שם ח' ע"ב) פי' שאם יש לה וסת קבוע וראתה שלא בשעת וסתה תלינן שאין זה דם מן המקור מחמת תשמיש, ואין האשה מוחזקת כרואה מחמת תשמיש.

והרמ"א (סי' קפ"ז סע' ה') הכריע בדבר זה וכתב "וכל זה [שתולים דם שמצאה באו"מ בדם מכתה] באשה שיש לה וסת קבוע ואז יכולין לתלות שלא בשעת וסתה במכתה אע"פ שאינה יודעת בודאי שמכתה הוציאה דם, וכן אם אין לה וסת קבוע והוא ספק אם הדם בא מן המקור או מן הצדדין תלינן מכח ספק ספיקא, ספק מן הצדדין או מן המקור, ואת"ל מן המקור שמא הוא מן המכה, אבל אם ידוע שבא מן המקור אע"פ שיש לה מכה במקור [ע' בחזו"א סי' פ"א ד"ה אבל מהו הגדר ב'מכה במקור'] אינה תולה במכה אם אין לה וסת קבוע אלא אם כן יודעת בודאי שמכתה מוציאה דם, ומ"מ בשעת וסתה או מל' יום לל' יום אינה תולה במכתה דאל"כ לא תטמא לעולם". ורבו הפירושים בדברי הרמ"א והחולקים עליו.

והנראה לענין מעשה דאפילו אשה שיש לה וסת קבוע שלא בשעת וסתה (ואפי' לנשי דידן שלרובן אין וסת קבוע יש נפ"מ לימים שהיא מוחזקת שלא לראות בהם, וכדעת התרוה"ד שהבאנו בענין וסת ימי המבוכה - פת"ש ס"ק כ"ו מחוו"ד) אי אפשר להתירה אא"כ היא יודעת שיש לה מכה באו"מ. (שהנו"ב (קמא סי' מ"א) שהקיל בזה לא הקיל אלא במכה ידועה אע"פ שאינה יודעת אם מוציאה דם, והש"ך (ס"ק כ') שהקיל אע"פ שלא ידוע לה מכה היינו רק שאינו חייב לגרשה אבל מ"מ היא טמאה). ואפי' אם יש לה מכה ידועה הרבה פוסקים מחמירים אא"כ יודעת שמוציאה דם, ולכן אין להקל בזה. (דאפי' הנו"ב חשש לחומרא. וע' בציונים לבדה"ש ס"ק קל"ב עוד אחרונים שהחמירו בזה). וכן בדין השני המוזכר שם ברמ"א חולק הש"ך ואין לסמוך להקל.

**ולכן למעשה אין האשה יכולה לתלות דם שראתה על עד בדיקתה וכדומה במכה שיש לה באו"מ אא"כ יודעת שמוציאה דם**, ובגדר מוציאה דם ע' חזו"א תחילת סי' פ"ב שכתב "וענין מוציאה דם נראה דר"ל שאם נוגעין במכתה מתלכלך המוך בדם וכו'". וע"ש עוד פרטי דינים בזה. (ויש להעיר שאם יש לאשה טחורים (hemorrhoids) לפעמים אפשר לתלות בהם), ואפי' יודעת שמוציאה דם אינה תולה בשעת וסתה או בשעת עונה בינונית. (וכן אח"כ אם לא ראתה ביום ל' - פת"ש ס"ק ל"ב מחוו"ד). וכדי לברר דבר זה יש נשים שיש להן ניסיון בבדיקת או"מ והן יבררו שיש מכה שמוציאה מספיק דם כדי לתלות בו. (ונחלקו הפוסקים אם אפשר לסמוך על רופא נכרי או חילוני בזה, (ע' פת"ש ס"ק ל'), ולכן בודאי יש להעדיף שומר תורה ומצוות, ובמקום הדחק יש הוראות שונות ותעשה שאלת חכם).

ויש להדגיש **שדבר פשוט הוא שאע"פ שאפשר לתלות דם ולומר שאינה טמאה מחמת מה שמוצאת בבדיקתה, מ"מ במקום שהיא צריכה בדיקה כדי לטהרה כגון בבדיקת הפסק טהרה ובדיקת ז' נקיים אין כאן בדיקה*,*** שהרי אע"פ שי"ל שהוא מן המכה מ"מ אי אפשר לומר שבדקה ולא מצאה כלום דלמא גם אלמלא המכה היתה מוצאת דם. ויש בענין זה עוד כמה פרטים, וכן לפעמים אפשר לצרף עוד טעמים להקל או להחמיר, וכן יש מהבודקות שאין הרב סומך עליהן **ולכן אין לתלות שום מכה בלי תיאום עם מורה הוראה מראש.**

עוד מבואר בגמ' שאשה יכולה לבדוק אם ראיותי' שבשעת תשמיש הן מן המקור או מן המכה, ע"י שתכניס שפופרת באו"מ ותראה אם הדם בצד השפופרת או למעלה, ואם הוא בצד אמרינן שלא בא מן המקור, ואם הוא למעלה אסורה לבעלה. וע"ש ובפוסקים עוד כמה פרטים בבדיקה זו ואכמ"ל בזה. ומזה למד התרוה"ד (פסקים וכתבים סי' מ"ז) שאם תמיד (ג' פעמים - ש' שבט הלוי) מוצאת כתמים בעד בדיקתה באותו מקום אפשר לתלות במכה אם יודעת שיש לה מכה (פת"ש ס"ק ל"ז) אע"פ שאינה יודעת אם מוציאה דם. ואע"פ שלא הקיל התרוה"ד שם אלא בצירוף זה שהיתה אשה שיש לה וסת שלא בשעת וסתה, (ונפ"מ גם לנשי דידן וכנ"ל), מ"מ המחבר (שם סע' ז') לא חשש לזה וכתב להקל אפי' באשה שאין לה וסת ואפי' לבעלה ולא רק לענין שלא יתחייב לגרשה. (כ"כ בשו"ע הגר"ז ס"ק ל"ג. אלא דמש"כ שם שכן הוא בנקוה"כ ותוה"ש צ"ע שהם לא התירו אלא לענין רמ"ת). **וגם בזה אין לתלות אלא בהתייעצות מורה הוראה**.

והנה נתבאר לעיל בשער הדמים בענין ראיי' בהרגשה שאפשר לתלות אפי' בעד הבדיקה כמו שתולים שאר הכתמים ע"ש הטעם, וא"כ יש להקשות למה אי אפשר לתלות במכה שאינה יודעת אם מוציאה דם כמו בשאר כתמים שאפשר לתלות אפי' יכולה להגלע ולהוציא דם וכדאיתא במתני' דפ' הרואה כתם. ונראה לומר דעד כאן לא תלינן דם של ספק הרגשה אלא כשיש תליי' גמורה שאז י"ל דאיכא ספק ספיקא וכדומה וכמש"כ לעיל, אבל מכה שאינה יודעת אם מוציאה דם תליי' קלושה היא ומדינא אין לתלות בה, ורק כתמים כיון דלא ארגשה כלל והוו מדרבנן לכן הקילו לומר שאפי' בתליי' קלושה אפשר לתלות (וע' עוד במגילת ספר סי' ה' אות ב').

## תליית כתמים

הנה מבואר בכמה מקומות בפ' הרואה כתם דבמקום שיכולה לתלות שאין הדם ממנה אלא ממקום אחר, אע"ג שיש כמו כן צד שהדם בא ממנה מ"מ תלינן להקל. וע' רש"י בדף נ"ט ע"א "האי דגזור רבנן בכתמים להחמיר על ד"ת שלא להקל בנדה גמורה, ומיהו כתמים עצמן דרבנן ואזלינן בהן לקולא ותלינן בכל דבר". וכן הוא בטוש"ע סי' ק"צ סע' י"ח שכיון שכתמים דרבנן הם תלינן בהו בכל דבר. והנה יש כמה פרטים בהל' תליות בכתמים שאי אפשר לפרטם בקונטרס זה כי רבים הם, ולכן יש תמיד לעשות שאלת חכם ולא יקל וכן לא יחמיר לעצמו. ונבאר הכללים העיקריים בהל' תליות.

### אין מחזיקין טומאה ממקום למקום

איתא בגמ' נ"ח ע"א (וכן הוא בשו"ע סי' ק"צ סע' י"א) שאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, וכלל זה נאמר בין להקל ובין להחמיר. והכוונה בזה שאין תולים שדם הגיע ממקום פלוני אא"כ יש לשער שהי' יכול לבא באופן ישיר, אבל אם לא הי' יכול לבא אלא ע"י דבר אחר אין תולים. ולכן אם מצאה כתם אין מטמאים אותה אא"כ שייך לומר שהדם הגיע ישר ממנה לדבר שנמצא בו הכתם, אבל אם לא הי' יכול לבא שם אלא ע"י דבר אחר הרי היא טהורה. וכן אם מצאנו כתם שאפשר שהגיע ממנה ויש לתלותו במקום שלא הי' יכול להגיע לשם אלא ע"י אמצעי אחר אין תולים והרי היא טמאה. ומ"מ אם מצאה כתם על ידי' טמאה אע"ג שאינה יודעת שנגעה באו"מ, משום שהידים עסקניות הם (שם).

והנה מבואר בש"ס שבזמנם היו הנשים הולכות בלי בגד הצמוד לאו"מ ולכן הי' שכיח שהדם ירד על הבגדים וכדומה. אבל היום שכל הנשים הולכות עם בגד הצמוד לאו"מ משתנה הדין מזמן הש"ס. דהנה מדינא דגמ' אם האשה היתה לובשת ג' בגדים ומצאה דם אפילו על הבגד החיצון בלבד הרי היא טמאה, וכן תולים הדם שהגיע מעלמא (בכה"ג שיש מקום לתלות) אפי' לא מצאה הדם אלא בבגד הפנימי. (מיהו על בשרה לא תלינן אפי' עברה בשוק של טבחים, והטעם בזה נחלקו התוס' והרשב"א כדמבואר בב"י). והטעם בזה כתבו התוס' (נ"ז ע"ב ד"ה על) שלפעמים מגלה חלוקה העליון ואתי על התחתון. וא"כ לכאורה הדין נותן דבמקום דלא שייך שהדם יהי' על בגד אחד אא"כ יעבור דרך בגד אחר שהוא יותר קרוב לאותו מקום הדין הוא אחרת, ולכן אם מצאה כתם על בגדי' כיון שאי אפשר להגיע שם אא"כ נגע בבגד הצמוד לאו"מ יש לומר שהדם הוא מעלמא. וכן באמת כתבו הסד"ט (ס"ק מ"ה) ושו"ת פמ"א (ח"ב סי' קפ"ג) שבימיהם שכבר נשתנה צורת הבגדים מזמן חז"ל חזר הדין שאין חוששין לכתם על בגד עליון. ולכן י"ל דהה"נ בימינו שהולכות הנשים עם בגד הצמוד לאו"מ.

אלא שגם היום הרי לפעמים האשה מסירה את הבגד שצמוד לה באו"מ בשירותים או בחדר אמבטי' וכדומה. (ואפי' אם לא יתכן שבא הדם ממנה ישר אלא לרגע א' מ"מ חיישינן, וכדמבואר מהא דחיישינן למעלה מן החגור אם יודעת שנזדקרה אע"ג שבפשוטו לא עשתה כן אלא לרגע א'). ויוצא שבכל כתם צריך להתבונן אם יש אפשרות שבא מן המקור או לא. ולכן אם מצאה כתם על בגד חיצון שהי' בדוק לה מהפעם האחרונה שהסירה את הבגד הצמוד לאו"מ הרי הוא כמקום שא"א לבא שם דם מן המקור אא"כ מלכלך הבגד הפנימי, וע"כ תלינן שהכתם ממקום אחר ולאו אדעתה. ויש תמיד לעשות שאלת חכם.

### ספק עברה

כלל אמרו בדין תליי' (דף נ"ח ע"ב) "ת"ר עברה בשוק של טבחים ספק ניתז עליה ספק לא ניתז עליה תולה, ספק עברה ספק לא עברה טמאה". והיינו שאם ודאי עברה במקום שיש שם דבר שאפשר לתלות שממנו בא הדם, אע"פ שאין אנחנו יודעים בוודאות שניתז עלי' מן הדבר ההוא אפשר לתלות בו. אבל אם אנחנו מסופקים אם עברה במקום שיש שם דבר שאפשר לתלות בו, אין מקילין לומר שעברה ולכן אין תולין. וכל זה מבואר בשו"ע (סי' ק"צ סע' כ"ב). ואפשר לתלות אפי' במכה שנתרפאת אם אפשר לה להתגלע ולהוציא דם ע"י חיכוך. (מתני' שם, וכן הוא בשו"ע סע' י"ח) ומשום שאפשר שנתגלע שלא מדעתה. (ב"י מרשב"א שם). וכן אפי' אינו יודע שהי' כמות דם שאפשר לתלות בו מ"מ תלינן מספק (רמ"א סע' כ"ז מתוה"א).

והנה פשוט שא"א לתלות כתם אדום בדבר שעושה כתמים שחורים דהאיך יתכן שהכתם ממנו. אבל מ"מ אינה צריכה לדקדק ולקרב הכתם אצל הדבר שתולים בו כדי לדעת בודאות שאפשר לתלות בו, רק כיון שנראה שאפשר לתלות בו תלינן. (כן מדוקדק מהגמ' שם שר' מאיר תלה בקילור אדום ולא נזכר שהקיפו הכתם, וכן נפסק בשו"ע סע' כ"ג ול'). ופשוט שזהו רק כל זמן שאנחנו מסופקים דאולי הם אותו צבע, אבל אם ברור לנו שאינם אותו צבע א"א לתלות בו.

### דבר שאינו בדוק

בגמ' דף י"ד ע"א איכא פלוגתא בבדקה בעד שאינו בדוק לה (פי' שלא ידוע לנו שהי' נקי) ונמצא עליו כתם יותר מכגריס ועוד מה דינו, והרשב"א כתב שבכה"ג האשה טהורה לגמרי, ולא קיי"ל כוותי' בזה אלא כדעת הסוברים שהיא טמאה. ומ"מ עד כאן לא פליגי עלי' דהרשב"א אלא בבדיקה אבל בסתם כתם ע"כ טהורה, דאל"כ כיון שהוא יותר מכגריס למה יש פלוגתא בבדיקת עד הא אפי' בכתם טמא. (ע' ברע"א על הט"ז ס"ק כ"ט). ומבואר שאין טומאת כתמים על דבר שאינו בדוק.

והנה כתבו הראשונים שאם העד אינו בדוק כלל וכגון שלקחו סתם מן השוק וכדומה לכו"ע היא טהורה אפי' בדקה את עצמה בו. וא"כ הא דמטהרינן סתם כתמים הוי אפי' באינו בדוק במקצת. ובמידת 'אינו בדוק' זה כתב הרשב"א (ומובא בב"י) "אלא נ"ל שזהו עד שאינו בדוק כל שהוא נטלתו ממקום מוצנע שדרכן של נשים להצניע ולהכין להם עדים ואינן מוליכות בשוק ולא מתעסקות בהם בכתמים". ודנו הפוסקים מה נחשב "אינו בדוק" בזה"ז כדי שלא תטמא משום כתם, בפשטות בגד שזרקתו לכביסה דינו כאינו בדוק וטהור. (משמרת הטהרה עמ' ק"ט מהגרי"ש אלישיב). וכן סתם מגבות שאין מקפידין על נקיונן (שם). והכל לפי הענין.

### תליי' במקולקלת

כשנמצא כתם המטמא רק שאנחנו מסופקים מאיזה אשה בא הכתם הדין הוא ששתיהן טמאות מספק ואע"ג שאצל כל א' מהן יש ספק דרבנן שבעלמא דינו לקולא, הכא שאני דהי מינייהו מפקת. אמנם אם א' מהן כבר 'מקולקלת' כיון שכתמים הם מדרבנן תלינן הקלקול במקולקלת. ולענין איזה אשה נחשבת מקולקלת כדי לתלות בה וכן באיזה ענין תלינן בה יש הרבה פרטים המתבארים בסוסי' ק"צ. ולכן יש תמיד ללכת למורה הוראה בקי קודם שיקל לתלות. ומ"מ נביא כמה כללים השכיחים בענין תליי' במקולקלת :

1) אשה שכבר נטמאה ע"י כתם אין תולין בה כיון שאינה טמאה אלא מספק (נדה דף ס' ע"א ושו"ע סי' ק"צ סע' מ"ג).

2) תולין בנכרית שהגיע זמנה לראות. (פי' שהגיעה לימי הנעורים - שם סע' מ"א)

3) תולין בישראלית שכבר נטמאה ע"י ראיי' גמורה כל זמן שלא גמרה ז' נקיים שלה. (סע' ל"ז). ואם גמרה אע"פ שלא טבלה י"א שאינה חשובה מקולקלת. (שם בפת"ש ס"ק מ"ג).

4) אפשר לה לתלות בעצמה בימי נדתה שכבר עברו ונטהרה ממנו. ואם כבסה הבגד אחרי ימי נדותה קודם שמצאה הכתם יש בזה חילוקי דינים. (ע' כל זה סע' מ"ד - מ"ו).

5) אפשר לתלות בפנוי' של היום כיון שאין הפנויות נוהגות לטהר עצמן היום ויש מקום להקל בה יותר מסתם ישראלית הטמאה. (ע' פת"ש שם מרע"א).

### תליית מסולקת דמים באינה מסולקת דמים

יש נשים שאין דרכן לראות דם נדה כגון מעוברת ומינקת וזקנה, **ואע"פ שאין דרכן לראות מ"מ גזרו בהם טומאת כתמים** (ע' מס' נדה ה' ע"א). אמנם אם יש לנו ספק אם כתם בא ממנה או מסתם אשה, תלינן שהדם מסתם אשה כיון שיותר מסתבר שממנה בא. (סע' נ"ב. אמנם אם א' מהן יושבת על דם טוהר תולין בה והיא טמאה – סע' מ"ב). ולענין מאימתי האשה נחשבת מסולקת דמים ע' מש"כ בענין וסתות.

### **מציאת דם במי רגלים**

במתני' דר"פ האשה נחלקו ר' מאיר ור' יוסי באשה שמצאה דם במי רגלי' אם חוששין שהדם הוא מן המקור, או דתלינן ואמרינן שממכה שבתוך נקב המי רגלים הוא בא. ואם השתינה לתוך הכלי כשהיתה יושבת והיתה מזנקת (פי' מקלחת) שזהו הדרך הרגיל לכו"ע היא טהורה דודאי תלינן שממכה שבנקב מי רגלי' הוא בא, ופלוגתתם היא באופן שעומדת ומשתינה או ששותתת (פי' שאין המי רגלים יוצאים בקילוח), דר"מ מטמא, ולר' יוסי דמטהר י"א שהיא טהורה בכולהו גווני, ושיטת הרא"ש שאם היא גם עומדת וגם שותתת אפי' ר' יוסי מטמא. והטעם שאומרים שהיא טהורה (כל מאן כדאית לי') אע"ג שאין כאן מכה ידועה הוא משום שאין דרך דם נדות לבא בעת שהיא משתינה כלל, ואפי' מאן דמטמא היינו משום שחוששין דלמא 'הדור מי רגלים למקור ואייתי דם'. (ע' שו"ת אבנ"ז סי' רל"א ג' פירושים במושג זה).

ומקשה הגמ' לשיטת ר' מאיר אפי' אם יושבת ומקלחת דלמא אחר שגמרה מלהשתין בא הדם. ומתרצת הגמ' שר' מאיר לא טיהר אלא כשישבה על שפת הספל כשהשתינה ולא מצאה דם אלא בתוך המים ולא על שפת הספל, ולכן יש הוכחה שלא הגיע הדם אחרי הטלת מי רגלים שא"כ היתה מוצאת הדם על שפת הספל, ולכן ביושבת על שפת הספל ומזנקת טהורה. עוד מבואר בראשונים שאם באמת מצאה דם על שפת הספל הרי היא טמאה אפי' לר' יוסי.

והנה להלכה קיי"ל כר' יוסי כדמבואר שם בגמ'. אלא דבשיטת ר' יוסי נאמרו ב' פירושים. רוב ראשונים סוברים שכשטיהר ר' יוסי לגמרי טיהר ומותרת היא אפי' לבעלה. ושיטת הר"ח היא דעד כאן לא טיהר ר' יוסי אלא משום נדה, (ר"ל שאינה טמאה ודאית ונפ"מ לענין טומאה, וע' בסמוך נפ"מ לבעלה), אבל טמאה היא משום כתם. (ויש בשיטת הר"ח נוסחאות שונות ע' במרדכי ובב"י, אבל הצד השוה שבהן שהיא עכ"פ טמאה לבעלה). ואע"ג שהב"י (סי' קצ"א) שיבח פי' הר"ח מ"מ סתם בשו"ע כדעת רוב ראשונים להקל שאינה אסורה לבעלה כלל. והרמ"א שם חשש לשיטת הר"ח ולכן אסר. ויוצא לפי הרמ"א שאם האשה מצאה דם בתוך מי רגלי' הרי היא טמאה משום כתם, אא"כ היתה יושבת על שפת הספל ומקלחת, אבל אם ישבה באמצע הספל אפי' אם ישבה וקילחה הרי היא טמאה. וגם בזה ע' שו"ת רע"א סי' ס"ב וסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ה שהזכירו שקשה לנו לדעת מהו שותתת ומהו שפת הספל.

והנה בגמ' דר"פ הרואה כתם מבואר (ע' בענין ראי' בהרגשה שהרחבנו בגמ' זו קצת) שאפי' למאי דס"ד שאין האשה טמאה כלל אא"כ הרגישה מ"מ חשש ר"מ לטמאה אם מצאה דם במי רגלי', משום שהרגישה וסברה שהרגשת מי רגלים היתה. ויש ב' פירושים בזה וקיי"ל להחמיר כמי שפי' דר"ל שהיא חושבת שלא הרגישה ומ"מ אמרינן שבאמת הרגישה רק שטעתה וסברה שהרגשה זו היתה הרגשת מי רגלים. ולפי זה יוצא דהא דר"מ מטמא היינו מדאורייתא. אולם אנן קיי"ל כר' יוסי ולכן אפי' לר"ח אינה טמאה אלא משום כתם. ונפ"מ דאפי' למאן דמחמיר כהר"ח אין צריך להחמיר אלא כשמוצאת הכתם על דבר המקבל טומאה וכדומה. (ודם בספל בין הכלי ובין המים מקבלים טומאה). וכן נראה מהחוו"ד (שם ס"ק ד') שיש להקל קולות הכתמים כשמוצאת דם במי רגלים.

וא"כ כיון שהמושב בשירותים של ימינו הוא מחובר לקרקע הרי הוא אינו מקבל טומאה ולכן הכתם שעליו אינו מטמא. (ולענין המים יש לדון אם הם מקבלים טומאה, ולכאורה הוי כמי גבאים שנתלשו דרפ"ק דמס' מקואות שמקבלים טומאה. וע' שו"ת מנח"י ח"ט סי' צ"ג ושו"ת קנה בשם ח"ב סי' נ"ה שדן בזה בארוכה ואכמ"ל).

אלא שיש לע' מה הדין אם מצאה דם על שפת הספל, דלכאורה בזה כיון שגם ר' יוסי מודה שהיא טמאה י"ל שהיא טמאה מדאורייתא. ונפ"מ למצאה דם מיד אחר הטלת מי רגלים כשקינחה אם נאמר שיש חשש דאורייתא וליתנהו לקולות הכתמים, או לא. וע' חוו"ד (סי' קפ"ג חיד' ס"ק ב' ועוד מקומות) שכתב שיש כאן חשש דאורייתא ולכן ליתנהו לקולות הכתמים. ומ"מ יש להדגיש דהיינו דוקא אם הוא מיד אחרי הטלת מי רגלים, אבל לאחר דקה (ש' שבט הלוי סי' ק"צ סע' י' אות ג' ד"ה והחת"ס) אין חשש דאורייתא, ולפעמים המורה הוראה יקל בזה לגמרי כיון שלא שכיח כלל שאשה תמצא הדם כ"כ סמוך להטלת מי רגלים. ויש תמיד לעשות שאלת חכם.

ויש עוד נידון הקשור לדם הנמצא על הנייר שקינחה בו, והוא שבשו"ע הרב מבואר שאם התכוונה לבדוק בשרה ע"י דבר שאינו מקבל טומאה וכדומה אזלינן בתר המקום שבדקה ולא בתר הדבר שבדקה בו, ורק במצאה דרך מקרה אנו דנים על החפץ שעליו נמצא הדם.

וכל הנ"ל הוא במצב רגיל, אבל לפעמים יש לחוש שיש לה מכה באו"מ, ובפרט אם כואב לה, ובדרך כלל דבר זה מתברר אצל אחות הבקיאה בענינים אלה וכמו שביארנו בענין תליי' במכה באו"מ. ויש תמיד להתייעץ עם מורה הוראה בזה.

# שער ההרחקות

## הרחקות

כתוב בתורה (ויקרא י"ח י"ט) "ואל אשה בנדת טומאתה לא תקרב". ודרשו מזה באבות דר' נתן (פ"ב) "יכול יחבקנה וינשקנה וידבר עמה דברים בטלים (כלומר דברי הרגל - ב"י) תלמוד לומר לא תקרב". פי' אפי' קריבה לעריות אסור. ודעת הרמב"ם (בסה"מ ל"ת שנ"ג ורפכ"א מהל' איסו"ב) שאם עושה מעשה קירבה לא' מן העריות אע"ג שלא בא עלי' עובר על איסור דאורייתא שחייבים עליו מלקות. והרמב"ן (שם בהשגות לסה"מ) חלק עליו שהדרשות שדרשו בזה אינם אלא אסמכתא בעלמא והאיסור הוא רק מדרבנן. ואיסור קורבא זו יש בין לבעל באשתו נדה ובין לשאר כל אדם בכל שאר עריות שבתורה. אמנם יש חילוקים בין דיני הרחקות באשתו נדה לדיני הרחקות בשאר כל העריות. וז"ל הרא"ש בקיצור הל' נדה לבנות ישראל, "ומשעת ראייתה [ר"ל ראיית דם] עד שתטבול יש לה להתרחק קצת מבעלה בדברים שאפשר, כי התורה אסרה יחוד של כל העריות וגם נדה היא בכרת כשאר עריות, אלא שהדבר קשה ליזהר מייחוד אשתו נדה ומצאו רמז מן הקרא להתיר ייחוד נדה ודרשו (סנה' ל"ז ע"ב) סוגה בשושנים, ובשביל שמתייחד תדיר עמה עשו גדר וסייג שיזכור את נדותיה וכו". וכ"כ בשו"ת אג"מ (יו"ד א' סי' צ') שיש דברים שהחמירו בהם באשתו נדה שאין נוהגים אותם בשאר עריות. (ע"פ אה"ע סי' כ"א סע' ה' ברמ"א). ומ"מ מצאנו שלפעמים לומדים הל' הרחקה באשתו נדה מהל' הרחקה שבשאר עריות כגון האיסור להריח הבשמים שעליה (פת"ש סי' קצ"ה ס"ק א'). ולא באנו בזה אלא לפרש הלכות הרחקה שבין בעל לאשתו נדה. ונאמרו בזה כמה הלכות פרטיות וכמו שיתבאר לפנינו, אבל **ההלכה העיקרית היא שלא יעשו דברים המביאים לידי הרגל דבר יהיו מה שיהיו אפי' בדברים שאינם כתובים בהדיא בשו"ע,** והרי זה בכלל מש"כ הרמב"ם (שם ה"ד) והשו"ע (שם) "ולא ישחוק ולא יקל ראש עמה שמא ירגיל לעבירה".

##

והנה איתא במס' שבת (י"ג ע"א) מאבות דר' נתן (פ"ב) "תני דבי אליהו מעשה בתלמיד א' ששנה הרבה וקרא הרבה ושימש תלמידי חכמים הרבה ומת בחצי ימיו, והיתה אשתו נוטלת תפיליו ומחזרתם בבתי כנסיות ובבתי מדרשות ואמרה להם כתיב בתורה 'כי הוא חייך ואורך ימיך', בעלי ששנה הרבה וקרא הרבה ושימש תלמידי חכמים הרבה מפני מה מת בחצי ימיו וכו', ואמרתי לה בימי נדותיך מה הוא אצלך, אמרה לי חס ושלום אפי' באצבע קטנה **לא נגע בי,** [ושוב שאל אותה] בימי ליבוניך [פי' בימי ז' נקיים שלה] מהו אצלך, [אמרה לי] **אכל עמי ושתה עמי****וישן עמי בקירוב בשר** ולא עלתה דעתו על דבר אחר, ואמרתי לה ברוך המקום שהרגו וכו". ותוס' שם מביאים מסדר אליהו תוספת נוסח שמקודם שאל אותה "שמא **הבאת לו** את השמן שמא הבאת לו את הפח". והראשונים מבארים דזה היתה הטעות של אותו תלמיד שהקיל בימי ז' נקיים יותר משאר ימי נדה, ואין ההלכה כן אלא בשניהם יש להרחיק בשוה שהרי בשניהם היא אסורה לו בשוה. ומ"מ ממעשה הנ"ל למדו הפוסקים כמה הלכות בהל' הרחקה בין איש לאשתו נדה.

### נגיעה והושטה

מתשובת אותה אשה שלא נגע בה אפי' באצבע קטנה מביאים ראי' (ע' ביאור הגר"א) שיש איסור ליגע באשתו נדה (שם סע' ב'). ובתשב"ץ (סי' נ"ח) הוסיף שיש להתרחק אפי' מנגיעה בבגדי' בעודה לבושה בהם, והביאו בפת"ש. ומזה לבד לא היינו אוסרים להושיט דבר מאיש לאשתו כשנזהרים לא ליגע א' בשני.

אבל מהתוספת נוסח שמביאים התוס' מסדר אליהו הביאו שרש"י למד שאסור גם להושיט מידו לידה שום דבר אפי' אינו נוגע בה. ואע"פ שבתוס' במס' כתובות (ס"א ע"א) כתבו שיש לדחות ראי' זו שכוונת השאלה היתה ששמא הבאת לו את הפח וע"י זה נגע בך, מ"מ הרא"ש בכתובות שם (אות כ"ד) קיים דברי רש"י, והכי קיי"ל (שם). ובטעם האיסור כתב השו"ע מהרשב"א שאסרו הושטה אטו שמא יגע בה.

והנה לא מצאנו אלא איסור נתינה מא' לשני. ולכן כמה פוסקים נקטו שאין איסור אלא כשהוא באופן נתינה אבל זה לבד שאוחזים דבר ביחד מותר. וכן נקטו האג"מ (יו"ד ב' סי' ע"ה – אלא שכתב שם שראוי להחמיר בזה בדבר כבד וכ"ש בדבר קל) ומנח"י (ח"ז סי' ס"ט) והגרי"ז גוסטמן (מובא בהערות צפחת שמן לחוו"ד סי' קצ"ה). ולכאורה הה"נ שאין איסור נגיעה בתינוק כשאשתו אוחזת בו כיון שגם זה אינו הושטה (וכן העיר בהערות צפחת שמן שם) אע"ג שיש איסור לקבל התינוק מידה (ודלא כפת"ש בשם תשב"ץ ע' ערוה"ש).

ובפוסקים יש כמה פרטי דינים השייכים לאיסור הושטה. בדרכ"מ (וכן ברמ"א שם) הביא משו"ת בנימין זאב (סי' קנ"ט) שאפי' הושטה דרך אויר (ר"ל ע"י זריקה) בכלל איסור הושטה. וע' פת"ש שהביא מכרו"פ שהמנהג להקל בזה אם אינו זריקה לנוכח אשתו רק למעלה. ועוד דנו פוסקי הזמן בכמה דברים שאינן חיבור אלא לענין דין, כמו להתחמם מנר שאשתו מחזקת ומשום שיש לו דיני חיבור לענין טומאה. (ע' פת"ש ס"ק ג' משו"ת יד אליהו סי' ס"ה שאסר בזה). ובנקוה"כ (על ט"ז ס"ק ו') מבואר שאם א' מתנדנד ע"י השני גם זה נאסר משום נגיעה. ומשמע דזה לבד שא' מרגיש השני אסור משום נגיעה. ולפי זה יש לאסור להגבי' המטה שהיא עלי' וכדומה. (וע' גם במאירי במס' כתובות ד' ע"ב בשם התוספתא). אלא שלקמן הערנו שדברי הנקוה"כ קשים במקור דבריו ע"ש. וכן בט"ז (ס"ק ח') כתב שנגיעה ע"י דבר אחר לא שמי' נגיעה. וכן מאלו שהתירו להרים דבר ביחד עם אשתו חזינן שלא חשו לכל הרגשת נדנודה משום נגיעה.

### אכילה ושתיי' עמה

עוד מבואר שם ששגה אותו תלמיד בזה שאכל ושתה עמה. ובאמת עיקר איסור זה מתבאר ממתני' דלעיל מיני' "לא יאכל הזב עם הזבה מפני הרגל עבירה". [וזב נקט לרבותא (ע' רע"ב וב"י) דאע"ג שאין חשש משום טומאה כיון שהוא כבר זב מ"מ אסור משום קירבה לערוה].

וכתב ההגהות מיי' "אם שתה הוא תחילה היא מותרת לשתות אחריו, דלא יאכל הזב עם הזבה תנן וה"ה לא ישתה, לא תאכל ולא תשתה לא תנן". הרי שכתב שאין איסור אכילה עמה חל אלא עליו. וביאר שם בב"י הטעם משום שהוא חשוד להרגיל אותה לעבירה ע"י אכילה ביחד ולא היא, ולכן אין לה איסור לאכול משיורי מאכל דידי' ולא משיורי שתייתו.

והנה עיקר איסור אכילה עמה הוא איסור לאכול מאותו מאכל. דנו אם האיסור רק כששניהם נוטלים מאותה מנה באותו זמן או אפי' בזה אחר זה. ובב"י מובא מהרבה ראשונים שאין איסור לאכול ממאכל אחרי שגמרה היא לאכול ממנה שזה לא נחשב כאכילה עמה. אלא שהביא שם לשון ההגהות מיי' (פכ"א מהל' איסו"ב) "אפילו לשתות ממשקה שבכלי ששתתה ממנו כתב רא"ם דאסור, כדמשמע התם גבי עובדא דתנא דבי אליהו דאמרה אכל עמי ושתה עמי וכו' על כל דבריה השיב לה ברוך המקום שעקרו, משמע שעל כל אלה נענש דאל"כ למה הזכיר אותו הגמרא וכו'". וע' בסדרי טהרה ס"ק ח' ותפא"י (וכן משמע בביאור הגר"א) שדבר זה מוכח דהא שתיי' ביחד לא משכחת לה אלא בזה אחר זה וכיון שעל כל דברי' השיב לה ברוך המקום שהרגו ובכלל שתי' עמה ע"כ גם על זה אחר זה אסור. וא"כ עכ"פ שתיי' בזה אחר זה אסור. והביא שם בב"י דהכי נוהגין, וכ"כ בשו"ע.

ורמ"א הביא י"א שגם אכילה בזה אחר זה אסור. ובביאור הגר"א נראה שיש לדקדק את זה ממה שדקדקו לכתוב במתני' שלא יאכל הזב עם הזבה ולא להיפך להורות שהאיסור רק עליו כנ"ל. ואם אין איסור אלא בבת אחת א"כ מאי נפ"מ (כן נלעוק"ד ביאור דברי הגר"א). יוצא דאיסור זה הוא בין במאכל ובין במשתה. ואם טעמה טעימה בעלמא כדי לדעת אם טעמו טוב אינו אסור לו לאכול אח"כ (כן מביאים כמה קיצורים משו"ת האלף לך שלמה סי' רכ"ז).

אמנם נאמרו באיסור זה כמה קולות, דע"ש בהמשך דברי ההגהות מיי' וז"ל "אבל אם הורק זה המשקה ששתתה מכלי זה לכלי אחר אפילו הוחזר לכלי ראשון מותר לו לשתות ממנו אחר שנשתנה כשהורק מכלי לכלי וכו'". ולכאורה הטעם בזה שכיון שהעבירו לכלי אחר כבר יש הפסק בין אכילה דידה לאכילה דידי' ושוב לא נחשב כאכילה עמה.

ועוד כתב שם "ואם שתתה והוא אינו יודע נראה שא"צ להגיד לו אלא מניחתו לשתות שאין כאן חיבה כלל". פי' אין הרגל עבירה אא"כ יודע שאוכל משיורי מאכל שלה, ואם אינו יודע ואוכל אין זה איסור בשוגג אלא היתר גמור. ובדרכ"מ מובא עוד ב' היתרים. חדא שאם שתה אחר באמצע מותר לבעלה אח"כ. וזהו לכאורה על דרך ההיתר להוריק מכלי אל כלי. ועוד כתב שאם הלכה לה מותר. ופירושו של דבר שאין נחשב אכילת שירי' כאכילה עמה אא"כ היא נמצאת בשעת אכילה. ודנו האחרונים אם מותר לו להמשיך כשהלכה לה ושוב חזרה (ע"ש בהגהות רע"א).

ונחלקו הראשונים האם אכילה 'עמה': הכוללת גם אכילה ביחד ליד אותו שולחן (כן דעת הרמב"ן והרשב"א והרמב"ם לא הזכיר איסור זה). וקיי"ל להחמיר שאפי' באותו שולחן אסור. אולם ע' ברא"ש (פ"ק דשבת אות ל"ב) שכתב שאפי' לפי זה נוהגים לאכול באותו שולחן עם אשתו נדה, ומשום שרק בימיהם כיון שהיו נוהגים כל א' לאכול על שולחן לבדו לכן אם אשתו אוכלת עמו הוי דרך חיבה, אבל היום שנוהגים כולם לאכול באותו שולחן לעולם לא הוי אכילת אשתו עמו דרך חיבה. והביא שיש נוהגים לעשות היכר ביניהם. ועוד מצאנו מחלוקת בין הבדק הבית למשמרת הבית בתחילת שער הפרישה אם יש היתר לאכול עמה כשאחרים אוכלים ביחד עמהם ומפסיקים ביניהם. ובביאור הענין ע' בסד"ט ס"ק ז' שפי' שיש ב' טעמים לאסור אכילה בשולחן א': א) דזה עצמו דרך חיבה כמו אכילה מקערה א'; ב) גזירה דלמא יאכלו בקערה א'. ופי' שהרא"ש סבר שעיקר האיסור הוא דרך חיבה ולכן היום לא שייך, ואח"כ הביא שיש מצריכים היכר והם סוברים דהוי גזירה אטו אכילה מקערה א' ולזה מהני היכר. וזהו ג"כ ביאור המחלוקת בין הבדק הבית למשמרת הבית דמאן דמתיר כשאחרים אוכלים עמהם היינו משום שיסוד האיסור הוא דרך חיבה ועם אחרים אינו דרך חיבה, והמשמרת סבר דהוי גזרה ולכן לא מהני אחרים. ודקדק שם בסד"ט שהשו"ע לא חשש אלא לטעמא דשמא יאכלו ביחד ולא שחשוב בעצמו דרך חיבה.

והנה לכאורה לפי זה אין טעם להתיר ע"י הפסקת אדם אחר ביניהם דהא אין ענין הפסק אא"כ נחשוש לחיבה ובזה הא לא קיי"ל להחמיר משום חיבה רק משום חשש אכילה ביחד וכנ"ל. וכן משמעות הב"ח והש"ך (ס"ק ז') שאין להתיר בזה. ובפת"ש שם משמע שאפשר להתיר אם עוד בני אדם אוכלים עמהם ומשום שגם זה נחשב היכר (וע"כ לפי זה ביאור מחלוקת הבדק הבית עם המשמרת הבית אם הפסק אחרים חשוב היכר או לא ודלא כסר"ט הנ"ל). וכן הוא בברכ"י ממהר"י קשטרו. ושם משמע שאפי' אין האחרים מפסיקין בין איש לאשתו כל שאוכלים עם אחרים אינו דרך חיבה ומותר. (ודלא כבדק הבית הנ"ל שהצריך שיפסיקו ביניהם). ולכן מי שאוכל עם אשתו ביחד עם אחרים אם יכול לעשות היכר בינו לאשתו באופן שרק הוא ואשתו מכירים בזה (כגון שהוא יסיר שעון יד שלו ויניחנו ביניהם) מה טוב, ואם מתביישים לעשות היכר (אמנם ע' באג"מ יו"ד ב' סי' ע"ז שהעיר בזה שיתביישו בזה שמגלים לכל שאשתו נדה ולא בזה שמגלים לכל שאשתו טהורה) יש מורים להקל כמהר"י קשטרו ויש מחמירים.

### שינה עמה

הנה זה פשוט שאסור לישן עם אשתו נדה בקירוב בשר. ובגמ' שם (י"ג ע"א) "איבעיא להו נדה מהו שתישן עם בעלה היא בבגדה וכו'". ומסקנת הגמ' לאסור אפי' הוא בבגדו והיא בבגדה. (שו"ע סי' קצ"ה סע' ו'). והאיסור הוא לישן במטה אחת, אבל המרדכי שם כתב שאפי' ב' מיטות אם הם נוגעות א' בשני יש להם דין מטה אחת, והביאוהו הרמ"א לדינא. (שם). ולכן צריכים איש ואשתו להפריד מטותיהן בימי נדתה. ובפת"ש שם איתא דבהפסק כל שהוא סגי שהרי בזה הוו כבר ב' מיטות. וזהו העיקר לדינא, אבל פוסקי זמנינו מעדיפים מרחק יותר גדול. ובדרכ"ת הביא מהאריז"ל להרחיק באופן שהשמיכות לא יגעו זו בזו ויש מעדיפים אפי' יותר מזה.

וכל הנ"ל הוא לענין שכיבה עמה באותה מטה, ובענין לשבת עמה על מושב א', בזה מצאנו למרדכי בשם צ"פ בשם רש"י שאסר, ובב"י מובא מהא"ח ותרוה"ד (סי' רנ"א) לבאר שהישיבה הנאסרת היא על מושב שיוכל לנענעו אנה ואנה ולא במחובר לכותל וכדומה. וע' בתוה"ש ס"ק ז\* מהנחלת שבעה שספסל כבד ג"כ אינו בכלל זה. וראיתי במשמרת הטהרה שמשו"ה הקיל שגם על ספה מותר לשבת ביחד וע"ש בבה"ל שביאר שההרגש שמרגישים מחמת רכות המצעות לא נחשב נדנוד. וכן נראה מדברי האג"מ יו"ד ב' ססי' ע"ז (אלא שהסיק שם שכיון שיש לפקפק בזה אין לסמוך על זה אלא בפני אחרים). אמנם בש' שבט הלוי (על ט"ז ס"ק ו') כתב דנחשב מתנדנד אא"כ כל א' יושב על כר אחר ואין דבר אחר המתנדנד תחת כל הכרים. ושם בא"ח וכן באגודה (גם מובא בב"י) התיר אם יש שום דבר ביניהם. (והרמ"א כתב שיש 'אדם' ביניהם אבל במקור הדברים מבואר שכל דבר מהני).

ובביאור האיסור הנה ממקום המצאו בב"י נראה שדין זה הוי בכלל האיסור לישן עמה במטה א' שגם בזה הם ביחד על מושב א'. וכן הביא הנקוה"כ צד א' שזהו ביאור האיסור. (ושם כתב שעוד י"ל שאסור משום דהוי כנגיעה. ומדברי התרוה"ד קשה לומר שנאסר משום נגיעה. וכן ראיתי שהעיר בששבה"ל על ט"ז ס"ק ו'). וזה שהחמירו דוקא במתנדנד י"ל דכיון שאינם אלא יושבים לא נחשב ישיבה דרך שינה אא"כ הוי אספסל מתנדנד. אמנם התרוה"ד כתב ד"הוראה זו חומרא בעלמא היא" ומשמע לכאורה שאין זה חלק של האיסור לישן על מטה א' אלא איסור בפני עצמו. וכן בביאור הגר"א לא הביא לאיסור זה מקור. וכן ע' בשטמ"ק בכתו' ס"א ע"א מתר"י שלא אסרו לשבת על מטה א' משום שינה במטה א'.

ופי' התרוה"ד שם בגדר האיסור "ישיבה על הספסל ביחד נראה בדרך חיבה דרך אוהבים להתקבץ יחד ולהתוועד בכה"ג". ולכן אע"ג דקיי"ל לאסור ישיבה על ספסל א' בכה"ג, (רמ"א סע' ה' שם), מ"מ כתב שם התרוה"ד (ורמ"א שם) שמותר לילך בעגלה א' מעיר לעיר שאין זה דרך חיבה. ולדידן נפ"מ לנסיעה במכונית יחד שמותר.

אלא שמסיק שם בתרוה"ד (וכן ברמ"א) "אמנם ללכת בעגלה עם אשתו נידה דרך טיול לגנות ולכרמים וכה"ג לא ברירנא להתיר". הרי שהתנה שאין היתר ללכת יחד אלא הליכה לצורך מן הצרכים אבל נסיעה בעגלה לטיול אסור

ועוד יל"ע אם זה שאסרו ישיבה יחד בעגלה דרך טיול הוא דוקא כשיושבים על אותו מושב או אפי' בב' מושבים. ולפום ריהטא נראה שאין איסור אלא בספסל א' המתנדנד ע"י ישיבתן דהא זהו מקור האיסור ועל זה דן שם בתרוה"ד אם יש לאסור טיול משום זה או לא. אלא דלשון השאלה שם בתרוה"ד (ולשון השאלה הוא מבעל התרוה"ד עצמו וכמו שהעיד הש"ך סי' קצ"ו ס"ק כ') הוא "אשתו נידה מהו שתשב עם בעלה על העגלה ללכת מעיר לעיר בדרך זה שלא יגע בה כלל כגון הוא לפנים והיא לאחור". הרי שהתרוה"ד מיירי שאין יושבים על ספסל א' ובזה לא התיר אלא בסתם הליכה ולא דרך טיול לגנות וכרמים. ומ"מ באג"מ (יו"ד א' סוסי' צ"ב) התיר נסיעה יחד במכונית אפי' דרך טיול, וביאר שלא אסר התרוה"ד אפי' בב' מושבים אלא בכגון עגלה וספינה המתנדנדים ע"י דריכת א' מהם משא"כ במכונית. ויש אוסרים טיול יחד במכונית בימי נדתה. (ע' ששבה"ל אות י"א ומראה כהן עמ' קצ"ז). ואפי' לאג"מ נראה פשוט שאם הנסיעה לטיול היא באופן המביא לידי הרגל דבר יש לאסור וכמש"כ בתחילת דברינו. ובדברים כאלו החכם עיניו בראשו.

## המלאכות שאשה עושה לבעלה

עכשיו נבאר האיסורים היוצאים ממימרא דר' הונא (כתובות ס"א ע"א) "כל מלאכות שאשה עושה לבעלה נדה עושה לבעלה, חוץ **ממזיגת הכוס והצעת המטה והרחצת פניו ידיו ורגליו**". ואע"ג שלשון הגמ' הוא לאסור על האשה מלעשות המלאכות האלו לבעלה מ"מ גם הבעל אסור מלעשות מלאכות אלו לאשתו. (כן הוא בב"י וכן מדויק לשון הטוש"ע סע' י"ג וכ"כ הערוה"ש). ודלא כמו שנתבאר באיסור אכילה עמה דהוי רק איסור עליו. ועל מימרא זו אמר רבא שם "לא אמרן אלא בפניו אבל שלא בפניו לית לן בה". (ע' ב"י שפי' שהיתר זה קיים לכל המלאכות). והכי קיי"ל. (סע' י' וי"א).

### מזיגת הכוס

הנה בב"י מובא מהרשב"א שאין איסור מזיגת הכוס אלא בכוס של יין. וכן מובא מהגהות מיי' שם שאין איסור אא"כ היא גם מוזגת היין וגם מושיטה לפניו. אולם בש"ך (ס"ק י"ג) מובא מהר"ש מאוסטרייך וסה"ת שיש לאסור בין יין בין שאר משקין ובין אוכלין וכן לאסור אפי' הושטה לבד, והכי נוהגין. (חכמ"א וש' שבה"ל על ש"ך ס"ק י"ד). ולכן אשה המגישה אוכלין או משקין לבעלה יש לה לשים האוכלין בריחוק ממנו קצת. (ויש אוסרין אפי' למזוג לפניו אע"ג שאינה מושיטה לו, אבל בזה נראה שאין צורך להחמיר אלא ביין ואפי' ביין יש מקום להקל - ע' ש' שבה"ל שם).

ושם במס' כתובות איתא "שמואל מחלפא ליה בידא דשמאלא אביי מנחא ליה אפומא דכובא, רבא אבי סדיא (פירש"י 'מראשותיו'), ר' פפא אשרשיפא (פירש"י 'ספסל')". הרי שיש היתר במזיגת הכוס וכל הנאסר מחמתו אם עושה ע"י שינוי. והיתר שינוי הוא היתר מיוחד למלאכת מזיגת הכוס אבל לא להצעת המטה ורחיצה. (ב"ח ד"ה כתב וש' שבה"ל סע' י"א אות א').

וכל הנ"ל נוגע לאיסור מזיגת הכוס. ובשאילתות (ש' צ"ו) מצאנו עוד איסור הדומה לזה והוא איסור לבעל לשגר לאשתו כוס. והראב"ד בבעלי הנפש הביא סמך לאיסור זה ממס' כלה "המשגר כוס של ברכה לאשה שלא מדעת בעלה חייב מיתה מפני שדעתו רבה עליו וכו'". ופירשו שכוס של ברכה לאו דוקא אלא כל כוס אסור. וכ"כ בשו"ע (סי' קצ"ה סע' י"ג). ובשו"ע שם מוזכר האיסור רק ביין, אבל מצאנו בפסקי דינים של הצמח צדק לאסור גם שאר משקים חשובים. ואיסור זה נוגע למעשה כגון כשהבעל עושה קידוש בשבת שאסור לו לשלוח לה כוס המיוחד בשבילה. והעצה בזה או להניח כוסו במקומו והיא תקח אותו משם, או שישלח כמה כוסות לכל המסובין וכיון שאין א' שמיוחד דוקא לה מותר.

### הצעת המטה

במשנה שם (נ"ט ע"ב) מנו חכמים את המלאכות שאשה משועבדת לעשות עבור בעלה. ומבואר שם שאם הכניסה לו שפחות פטורה מכמה מלאכות, ותלוי בכמות השפחות שהכניסה לו. ואיתא שם שאם הכניסה לו ג' שפחות "אין מצעת לו המטה". ובגמ' (ס"א ע"א) איתא שאפי' אשה הפטורה ממלאכות מ"מ מוזגת לו הכוס ומצעת לו המטה ומרחצת פניו ידיו ורגליו, משום שמלאכות אלו מביאים לידי חיבה. (ומשו"ה נאסרו כשהיא בנדתה). ורש"י שם כבר העיר בסתירת הדברים, דהא במתני' פטרוה מהצעת המטה וכאן אמרינן שהיא לעולם חייבת בזה. ותירץ שיש ב' עניני הצעת המטה: א) הצעת סדין ולבדין שאין בזה טורח רק משום חיבה; ב) הצעת המטה שהיא מלאכה שיש בה טורח. ותוס' שם (ד' ע"ב) כתבו בשם ר"י דלפי זה אין איסור בימי נדה אלא הצעת המטה של חיבה אבל של טורח מותר. וכ"כ בשו"ע (סע' י"א). ולכן כתבו הפוסקים (ע' ש' שבה"ל שם אות ב') שסידור המיטות בבוקר מותר אפי' בימי נדתה שאין ענינה חיבה רק מלאכה של טורח.

והנה יסוד האיסור להציע מיטתו הוא משום שזה מן ההכנות לשינתן יחד ולכן מביא לידי חיבה. ומשו"ה כתבו הראב"ד והרשב"א בשם ר' האי גאון שאסור לו לישן במטתה אפי' אינה נמצאת בה עתה, (ואם אינה בעיר מותר - פת"ש ס"ק ט'), משום דהוי כל שכן מאיסור הצעת המטה. (ומלשון הטור והט"ז בס"ק ו' משמע שאיסור שינה על מטתה נובע מאיסור שינה עמה שפירשנו ענינה לעיל). ובפת"ש (ס"ק ח') הביא מחכמ"א שלא רק שינה במטתה אסור אלא גם כרים וכסתות המיוחדים לה אסור. (ופשוט שכל זה הוא רק במיוחדים לה, אבל אם שניהם משתמשים בשוה בכל הכרים וכסתות ופעמים ישן על זה ופעמים על זה אין איסור).

ובלשון הטור שלפנינו איתא שלא רק לישן במטתה אסור אלא גם לישב על מטתה אסור. ובט"ז (ס"ק ו') כתב דכיון שהוא אסור לישב במטה שלה כל שכן שהיא אסורה לישן במטתו (ולכאורה כיון דהוי כ"ש משינתו במטה שלה, האיסור הוא עליו בזה שרואה אותה, וא"כ שלא בפניו יש להתיר לה לשכוב על מטתה. וכן משמע שהבין בפת"ש בדברי הט"ז). אמנם בישיבה בעלמא הוא אסור ולא היא. (ואע"ג שמשמעות הרשב"א היא שמקור האיסור הוא מהצעת המטה ושם היא אסורה כמו הוא וכנ"ל, י"ל שהט"ז סבר שאין דברי הרשב"א אלא באיסור שינה על מטתה, אבל איסור ישיבה יוצא מאיסור שינה יחד שרק הוא אסור. ויל"ע בזה). והב"ח והש"ך (ס"ק י' ושם בנקוה"כ) כתבו שאין לאסור אלא לישן על מיטתה אבל ישיבה בעלמא מותר (ע"ש גירסא אחרת בטור). ובחכמ"א (כלל קט"ז סע' ה') הכריע בדבר לאסור ישיבה על מטתה דוקא בפני' אבל שלא בפני' מותר, משא"כ בשינה.

### רחיצה

הב"י מביא מהרשב"א שכתב דע"כ האיסור רחיצה מיירי אפי' שלא בנגיעה דאל"כ תיפו"ל משום נגיעה, ולכן כתב שאסור ב"הוא רוחץ והיא מוצקת". ופי' הט"ז שאין הכוונה שהיא מכינה לו את המים לרחיצה ואח"כ הוא רוחץ בזה, רק הכוונה שהיא שופכת עליו את המים. (ע"ש שהביא כמה הוכחות לזה). וביאר שאין בשפיכה עליו משום נגיעה משום שנגיעה ע"י דבר אחר לא שמי' נגיעה. ובש"ך הביא מר' יונה לאסור אפי' להכין מים כדי לרחוץ בו אח"כ. וכן סתם בחכמ"א. ולפי זה לכאורה יוצא שאפי' למלאות כלי ליטול בו את הידים אסור. אמנם הרבה פוסקים מקילים בזה כיון שאינו אלא להעברת טומאה. (ע' ש' שבה"ל ובמראה כהן עמ' פ"ד הערה ק"י).

## הסתכלות באשתו נדה

איתא במס' נדרים (כ' ע"א) "רבי אחא ברבי יאשיה אומר כל הצופה בנשים סופו בא לידי עבירה, וכל המסתכל בעקבה של אשה הויין לו בנים שאינן מהוגנים, אמר רב יוסף ובאשתו נדה, אמר רבי שמעון בן לקיש עקבה דקתני במקום הטנופת [פי' אותו מקום] שהוא מכוון כנגד העקב". ובבעלי הנפש להראב"ד (תחילת שער הפרישה) הביא ב' ביאורים בסוגיית הגמ' וחד מינייהו שיש מחלוקת בין רב יוסף לריש לקיש בדברי רבי אחא ברבי יאשיה. ור"ל דר' יוסף דקאמר ובאשתו נדה לא פי' במקום הטינופת ולכן האיסור להסתכל האשתו נדה אינו מצומצם אך ורק למקום הטנופת (וכן להיפך – יש איסור להסתכל במקום הטנופת אפי' באשתו טהורה). וברשב"א בתוה"א מבואר שלומדים מעקבה לכל שאר המקומות שדרכן להיות מכוסין בגופה שאסור להביט בהם כשהיא נדה (ולכאורה ביאור דבריו על דרך הראב"ד דלא בעי מקום הטינות דוקא - ע' סד"ט ס"ק י"ד. ובב"י ב"ח וביאור הגר"א פי' הסוגיא לדעת הרשב"א באופן אחר ומ"מ לדינא לא חולקים). אבל במקומות שדרכן להיות גלויים כתב הרמב"ם (פכ"א ה"ד מהל' איסו"ב) שמותר להסתכל. וכ"כ השו"ע שבמקומות שדרכן להיות מכוסין אסור להסתכל ובמקומות שדרכן להיות גלויים מותר.

ובגדר הדין של 'דרכן להיות מכוסין' כתב הגרמ"פ (אג"מ יו"ד ב' סי' ע"ה) שרק אם הדרך להיות מכוסה בביתה אף כשאין שם אנשים זרים, אבל מה שהדרך להיות מכוסה בשוק אם הדרך להיות מגולה בבית אין איסור הסתכלות באשתו נדה. ולכן לענין הסתכלות למשל בשערה בימי נדתה יהי' תלוי שאם דרכה לכסות שערה תמיד אפי' כשאין אנשים זרים בבית א"כ אסור לו להסתכל בשערה בימי נדתה ואם לא מותר (וע"ש שהביא ראיות שבשער מסתבר שאין לאסור כשהיא בביתה למי שאינה מחמירה על עצמה כאשה קמחית). ומאידך ע' ש' שבה"ל (סע' ז' אות ב') שכתב שנוהגים ששערה נחשב כמקומות במכוסים שבה. וכן יש כמה אחרונים שנוקטים שאשה נדה צריכה לכסות בבית אותם מקומות שהיא מכסה בשוק (ע' במשמרת הטהרה) וגם הגרמ"פ שם כתב שכל המחמיר בענינים אלו הרי זה משובח.

והנה כשהאשה מתלבשת ודאי שאין לבעלה להסתכל וראוי לו להיות מחוץ לחדר אם אפשר. ואם אי אפשר יכול להעצים עיניו ודיו. וכן בשעה שהיא מניקה צריכה היא לכסות את עצמה או שיהי' במקום או בענין שאינו רואה אותה. ובשעת שינה קשה מאד לאשה להיות מכוסה אפי' ברגלי' וכדומה בפרט בימי הקיץ. ולכן כיון שהאיסור הנאמר כאן הוא להסתכל אבל ראי' מותר, ואע"ג שקשה להבחין בין שניהם (ששבה"ל שם), מ"מ אם הוא יושן בענין שאינו הכרח שיראה מקומות אלו של הגוף יש להתיר ובפרט אם הוא דבר שדרכו להיות מגולה בין קירות ביתה בעת טהרתה וכדברי הגרמ"פ.

ובענין הסתכלות במקומות הגלוים ע' בסד"ט (ס"ק ט"ו) משערי דורא שלא יסתכל אפי' במקומות הגלויים שבה יותר מדאי (וביאר שם בסד"ט שלמד מעקבה שבגמ' במס' נדרים אפי' למקומות הגלוים).

עוד כתב הפת"ש ס"ק י' דצ"ע אם מותר לשמוע קול זמר אשתו נדה. ולא ביאר לנו הטעם להקל בזה יותר ממקומות המכוסין שבה דהוו ערוה. וכתב הגרמ"פ (שם) שמן הראוי להחמיר בזה.

ובמס' שבת (ס"ד ע"ב) "תניא 'והדוה בנדתה' זקנים הראשונים אמרו שלא תכחול ולא תפקוס ולא תתקשט בבגדי צבעונים, עד שבא רבי עקיבא ולימד א"כ אתה מגנה על בעלה ונמצא בעלה מגרשה וכו'". וע"פ גמ' זו כתב השו"ע (סע' ט') "בקושי התירו להתקשט בימי נדתה אלא כדי שלא תתגנה על בעלה". ובביאור הגר"א שם הביא מאבות דר' נתן שמ"מ המנבלת עצמה בימי נדתה רוח חכמים נוחה הימנה. ונראה שהכל לפי האיש והאשה.

## חולה

כתב הרא"ש (שו"ת הרא"ש כלל כ"ט ד"ג) "מי שהוא חולה ואשתו נדה ואין לו מי שישמשנו זולתה מותרת לשמשו, רק שתזהר ביותר שתוכל מהרחצת פניו ידיו ורגליו והצעת המטה לפניו. דמאחר שאין לו זולתה אי אפשר שלא תשמשנו". ובתרוה"ד (סי' רנ"ב) הסתפק אם התירו רק הושטה או"ד גם נגיעה שאינה של חיבה. ובשו"ע (כן הוא משמעות דבריו בסע' ט"ז) הכריע שאפי' נגיעה שאינה של חיבה מותר, אלא שבזה עדיף הפסק מפה אם אפשר (ע' פת"ש ס"ק י"ז). וכל זה מיירי באיש, אבל אם היא חולה התרוה"ד וכן השו"ע (שם) כתבו שחוששים יותר שיפתה אותה ואסור. והרמ"א התיר גם באשה כשאי אפשר בענין אחר. וכל זה מיירי כשאין סכנה, אבל אם יש סכנה כל מלאכה מותרת, רק שיעשנה בדרך רפואה ולא בדרך חיבה. (רמ"א וש"ך בסוף הסי').

# שער ז' נקיים

## המתנת ה' ימים

במס' נדה דף ל"ג ע"ב הסתפקו אם אשה שפלטה שכבת זרע מאו"מ (שקיבלה מאיש ע"י תשמיש המטה וכדומה) נחשבת כנוגעת בשכבת זרע, או כרואה שכבת זרע דוגמת ראיית דם נידות, והדבר נשאר בספיקא דדינא, וקיי"ל להחמיר. והנפ"מ בזה היא דכיון שפליטת שכבת זרע חשוב ראי' הרי זה סותר ימי הנקיים של זבה גדולה. אלא שיש חילוק בין הסתירה של ראיית שכב"ז מהסתירה שע"י ראיית דם, שאם ראתה דם באמצע הז' נקיים הרי היא סותרת כל ימי הז' נקיים שספרה עד שעת סתירתה וצריכה להתחיל מחדש ולעשות בדיקת הפסק טהרה ולהתחיל שוב לספור ז' נקיים למחרת יום הסתירה כדי ליטהר, משא"כ הסתירה הנעשית ע"י ראיית שכבת זרע אינה סותרת אלא יום הראי' בלבד, וכגון אם ספרה ב' מימי ז' נקיים ואז ביום ג' פלטה שכבת זרע אין היום הג' עולה לא' מימי ז' נקיים ולמחרת תוכל לספור אותו יום ליום ג' של ז' נקיים.

והא דפליטת שכבת זרע סותרת הנ"מ כל זמן שלא נסרח הזרע אבל לאחר שנסרח אע"ג שיצא ממנה אינה סותרת. ולאחר כמה זמן נחשב הזרע כנסרח, בזה קיי"ל כרבנן במס' שבת (פ"ו ע"א) דעד שעברו ו' עונות אמרינן שעדיין לא נסרח. ולכן אם דרך משל שמשה בליל שב"ק ועדיין הזרע בתוכה עדיין אפשר לה לסתור ז' נקיים שלה עד אור ליום שלישי (יום שני בלילה), ולכן אם עשתה הפסק טהרה ביום ב' והתחילה למנות ז' נקיים ואז בליל ג' פלטה שכבת זרע לא עלה לה היום הראשון לז' נקיים וצריכה להתחיל למנות ז' נקיים למחרת.

והנה אם שמשה ולא נקתה את עצמה (ולא הלכה באופן שהזרע שבה יוצא) ודאי דאין לסמוך שלא יצא זרע לאחר שהפסיקה בטהרה, ולכן ודאי שאין להתחיל למנות ז' נקיים בכה"ג. אלא שאם לא שמשה קודם לראייתה או שנקתה את עצמה מן הזרע לכאורה היתה יכולה להפסיק בטהרה מיד ואין לחוש לסתירה שעל ידי שכבת זרע דהא לא נשאר בה שכבת זרע, וכן באמת פסק המחבר בסוסי' קצ"ו, אבל הרמ"א שם הביא שנוהגים תמיד להמתין ו' עונות מזמן שהתחילה לראות דם בין שמשה בין לא שמשה ואפי' לא היתה בעלה בעיר (ע"ש בש"ך ס"ק כ') משום לא פלוג, ולא עוד אלא שמנהגינו להוסיף עוד יום עד שתוכל להפסיק בטהרה משום חשש דלמא שמשה בבין השמשות והיא תחשוב שזה הי' עדיין יום ובאמת הי' כבר לילה ולאחר ג' ימים תפלוט שכב"ז והיא תחשוב שכבר נסרח כיון שעברו ו' עונות ובאמת עדיין לא עברו. **והכלל העולה הוא שאין אשה יכולה להתחיל למנות ז' נקיים עד מוצאי יום החמישי מתחילת ראייתה (שע"י זה יעברו ח' עונות מאז).**ולכן למשל אם התחילה ראייתה ביום שב"ק לא תוכל להתחיל ז' נקיים עד ליל ה', (והפסק טהרתה יהי' ביום ד' שלפניו), שהרי בימים א' ב' וג' תוכל לסתור ע"י פליטת שכב"ז, וכן נוהגים לאסור גם יום ד' מחשש דלמא ראתה בבין השמשות, ולכן רק אחרי יום ד' היא יכולה להתחיל ז' נקיים.

והנה הרבה פעמים אין חומרא זו נוגעת למעשה משום שהאשה ממשיכה לראות דם ה' ימים או יותר ומ"מ לא היתה יכולה להפסיק בטהרה עד אחרי ח' עונות. אולם נפ"מ אם ראתה זמן יותר קצר מזה, או אם נטמאה ע"י כתם, (ע' ש"ך ס"ק כ"א אולם ע"ש בפת"ש ס"ק ט"ז), וכן בדם בתולים, (אלא דבזה הביא הט"ז (סוסי' קצ"ג) ממהר"ל מפראג דמקילין ולא חוששין לתוספת חומרא דחשש בין השמשות). אבל אם ראתה והפסיקה אפי' כבר ספרה ז' נקיים ושוב ראתה קודם שטיהרה את עצמה אין המנהג להחמיר להמתין קודם שתספור ז' נקיים כיון שלא היתה טהורה בינתיים. (וע' בנידון זה בפת"ש סוס"ק ט"ז, וע' מש"כ החזו"א בזה בס' טהרת בת ישראל).

ולפעמים מקילין בשעת הדחק א"נ במקום שיצא קולא ע"י חומרא זו שלא להצריך המתנת ה' ימים, (ע' פת"ש סי' קפ"ד ס"ק ד' וסי' קצ"ו ס"ק ט"ו), ולכן במקום הדחק תעשה שאלת חכם.

## הפסק טהרה

כדי לדעת שאשה הפסיקה מלראות דם צריכה היא לבדוק את עצמה ולראות שאין דם יוצא עוד מן המקור, ובדיקה זו נקראת הפסק טהרה. ובדברים הבאים יבואר איך קבעו חז"ל לעמוד על פסיקת ראייתה, ומאימתי היא יכולה לסמוך שע"י בדיקתה באמת הפסיקה מלראות.

תנן במתני' (ס"ח ע"א) "נדה שבדקה עצמה יום שביעי שחרית ומצאה טהורה ובין השמשות לא הפרישה (פי' - לא בדקה את עצמה) ולאחר ימים בדקה ומצאה טמאה הרי היא בחזקת טהורה וכו'. (פי' - שע"י זה שבדקה ביום השביעי בשחרית ומצאה עצמה טהורה הרי היא בחזקת טהרה עד שתמצא עצמה טמאה פעם שנית וכל מה שנגעה בו עד אז בחזקת טהור אפי' למפרע. ולדידן נפ"מ שמאז היא בחזקת שהפסיקה מלראות ויכולה להתחיל למנות ז' נקיים מיום שאחרי בדיקתה). ור' יהודה אומר כל שלא הפרישה בטהרה מן המנחה ולמעלה הרי זו בחזקת טמאה, וחכמים אומרים אפילו בשנים לנדתה בדקה ומצאה טהורה ובין השמשות לא הפרישה וכו' הרי זו בחזקת טהורה".

הרי שיש ג' שיטות במתני' מאימתי היא יכולה להחזיק את עצמה שהפסיקה מלראות ע"י בדיקתה. ומבואר בפוסקים דקיי"ל כחכמים דסברי תרתי לקולא, דהיינו דמהני בדיקה אפי' בזמן מוקדם ביום, וכן דמהני אפי' אם אינו יום ז' לראייתה. וע' ברא"ש שמ"מ כתב שתעשה בדיקת ההפסק טהרה סמוך לבין השמשות. וביאר הב"י דאע"ג דקיי"ל כחכמים מ"מ גם חכמים מודו דלכתחילה כמה שיותר סמוך לבין השמשות עדיף טפי. (וזהו חוץ משימת מוך דחוק באותו מקום שיתבאר ענינו בסמוך).

ומשמע מדברי המשנה דהא דהתירו חכמים בדיקת שחרית (וכן לילה שלפני - חזו"א סי' צ"ב ס"ק מ"ה) הנ"מ ביום ב' לראייתה אבל ביום א' לא מהני. וטעם החילוק מתבאר שם בע"ב דהואיל והוחזק מעיין פתוח (ר"ל שהתחילה ראייתה באותו יום) אין הוכחה מבדיקתה שהפסיקה מלראות. אולם שם בע"ב איתא "תניא אמרו לו [חכמים שבמתני' הנ"ל] לר' יהודה אלמלי ידיה מונחות בעיניה כל בין השמשות יפה אתה אומר עכשיו אימר עם סילוק ידיה ראתה מה לי הפרישה בטהרה בז' מן המנחה ולמעלה מה לי הפרישה בטהרה בראשון". פי' שחכמים נתקשו בשיטת ר' יהודה מה המעליותא של זמן מן המנחה ולמעלה. ומ"מ חזינן בברייתא דמהני הפסק טהרה אפי' ביום ראשון ופליגא אמשמעות המתני'. וכשיטת הברייתא פסק הרשב"א.

אולם ברמב"ם וכן בי"א ברמב"ן מבואר דלא מהני בדיקה ביום ראשון וכמשמעות המשנה. וכוותייהו החמיר המחבר בסי' קצ"ו סע' ב' שאם ראתה יום א' בלבד לא מהני בדיקת שחרית. ואיכא פלוגתא ביני רבוותא לפי שיטה זו באיזה ענין יכולה להפסיק בטהרה בכלל ביום ראשון של ראייתה. הרמ"א והב"י פירשו דמהני בדיקה מן המנחה ולמעלה משום דאפי' במתני' לא מחמרינן דלא מהני ביום ראשון אלא לענין בדיקת שחרית דאיירי שם אבל בדיקה מן המנחה ולמעלה מהני, והגר"א התקשה בזה דהא בברייתא הנ"ל התקשו חכמים בעצם הבדיקה דמן המנחה ולמעלה איזה טעם יש בדבר, ואם גם רבנן מודו שיש מעלה לבדיקה שתהא מן המנחה ולמעלה ביום ראשון מיהת תיקשי לדידהו, ולכן כתב הגר"א דלא מהני הפסק טהרה לרמב"ם ביום ראשון אפי' מן המנחה ולמעלה. ומ"מ שם בברייתא מבואר שאם ידיה מונחות בין עיניה כל בין השמשות מהני הבדיקה גם לחכמים. ומהרמב"ן שם מבואר שהכוונה ב"ידיה בין עיניה כל בין השמשות" היא לשים מוך דחוק באותו מקום כל בין השמשות. ולכן אם עשתה כן (ביחד עם בדיקת חורין וסדקין וכדבסמוך) גם הגר"א מודה דמהני אפי' ראתה יום א' בלבד.

והנה בש"ך ס"ק ו' העיר דלכאורה לדידן אין נפ"מ בחומרא דראיית יום אחד דהא קיי"ל שלא להפסיק בטהרה עד יום ה' לראייתה משום חשש פליטת שכ"ז, ותי' דנפ"מ למי שראתה באמצע ז' נקיים ליום א' בלבד. ומ"מ כתב הש"ך שאין מחמירין בראיית יום ראשון אלא בראיי' גמורה אבל בכתם אין מחמירין. אמנם בראי' על בדיקת עד הבדוק לה המחבר בסוסי' ק"צ הביא מהראב"ד בבעלי הנפש שיש לה דין ראי' לכל דבר. ולכן **אשה שבדקה עצמה באמצע ז' נקיים ומצאה דם חייבת לשים מוך דחוק באותו מקום כדי שיועיל לה להפסק טהרתה לגר"א אפי' בדיעבד ולרמ"א בעינן מיהת בדיקה מן המנחה ולמעלה.** אלא שיש מקום להקל אם סתירתה היתה בתוך מעל"ע אחר הפסק טהרתה הראשונה משום שאז תלינן שאין זה ראי' מתחילה רק המשך מראייתה הקודמת. (כן הביא בספר מראה כהן בשם הגרי"ש אלישיב שליט"א והגר"נ קרליץ שליט"א). ויתכן שהמורה הוראה יקל בראיית עד הבדוק לה לפי הענין. ויש לעשות שאלת חכם.

וכל הנ"ל אינו אלא לענין בדיעבד, אבל לכתחילה הביא הב"י מהרשב"א שאפילו אם נמשכה ראייתה כמה ימים מנהג כשר הוא שביום שתעשה בדיקת הפסק טהרתה תשים מוך דחוק כל בין השמשות. וכן פסק המחבר בסע' א'. ומסתימת לשון המחבר הי' אולי משמע שאם שמתה מוך דחוק כל בין השמשות זה לבד מספיק, אבל בחוו"ד סי' קצ"א ס"ק ח' נקט כדבר פשוט שמוך דחוק הוא דבר נוסף על הבדיקת חורין וסדקים שצריכה לעשות קודם בין השמשות. (ודבר זה תלוי בש"ך שם בס"ק ז' ונו"ב המובא שם בפת"ש לגבי מוך דחוק לענין מה מהני). ולפעמים מקילין לא לעשות כמנהג כשר זה במקום שגורם פצעים וכדומה, ותעשה שאלת חכם.

והנה לפי דברינו עד כאן יוצא שאם ראתה יותר מיום א' בדיעבד מהני בדיקתה להפסיק בטהרה אפי' אם עשתה בדיקתה בבוקר. אולם ע' בתוס' בע"ב שם שהקשו סתירה משיטת ר' יוסי שסבר שם כחכמים דמהני בדיקת שחרית למה שמצאנו לשיטתו במקום אחר דלא מהני. ותי' בתוס' דעד כאן לא מהני בדיקת שחרית בא' משאר הימים אלא בדלא ראתה באותו היום שמפסקת בטהרה אבל אם ראתה באותו יום לא מהני בדיקת שחרית. (וכי תימא דא"כ איך שייך פלוגתא אם מהני בדיקה ביום ראשון הא ע"כ ראתה באותו יום. ביאר שם במהרש"א דלפי דבריהם ע"כ המחלוקת היא אי מהני בדיקה מן המנחה ולמעלה ביום א' לראייתה או לא). ואע"ג שהשו"ע לא הביא דעה זו הסד"ט הביא דברי התוס' וכתב שיש להחמיר כוותי'.

**ולסיכום יוצא שבכל יום מימי ראייתה יש לעשות לכתחילה בדיקת חורין וסדקין מבעוד יום סמוך לבין השמשות ואח"כ תשים מוך דחוק באותו מקום כל בין השמשות. ובדיעבד סגי אם עשתה בדיקת חורין וסדקין בבוקר. ואם ראתה יום א' בלבד אז יש פלוגתא (לרמב"ם וסייעתו דקיי"ל כוותייהו) אם בעינן מוך דחוק מעיקר הדין או שסגי בבדיקה שמן המנחה ולמעלה. וי"א שכל שראתה באותו יום לא מהני בדיקה אא"כ בדקה מן המנחה ולמעלה.**

עוד יש לעורר דהנה דבר המצוי הוא שכדי שאשה תוכל לבדוק את עצמה ולעשות בדיקת הפסק טהרתה צריכה היא לנקות אותו מקום מדם שנשאר ממשך זמן ראייתה, ואז תוכל לבדוק ולמצוא שהיא נקי' והפסיקה מלראות. ומ"מ יש מורים שלא מהני הבדיקה שעשתה מיד אחרי שניקתה את עצמה ומצאה דם משום שי"ל שעדיין היא מטפטפת דם, וזה שבדקה את עצמה ומצאה טהורה הי' בין טיף לטיף. (ע' חזו"א סי' פ"א ד"ה נראה). ודבר זה תלוי בסברות שנאמרו לענין הצורך שתהי' בדיקתה בדיקת "חורין וסדקין". (ולענין שיעור מיד יש שיטות שונות, יש אומרים אפי' 2 דקות וי"א עד 15 דקות. ומ"מ עצה טובה היא להמתין 15 דקות אחרי שרחצה או"מ משום דבדיקה מיד אחרי רחיצה עלולה לגרום פצע. ואם הוא קרוב לשקיעה ואין לה זמן להמתין, עלי' לעשות בדיקה בהקדם האפשרי כדי שיהי' קודם השקיעה ואח"כ תעשה שאלת חכם).

וע' ברמ"א בסע' ג' שהמנהג הוא שתרחץ אותו מקום קודם בדיקת הפסק טהרתה. ומבואר בפוסקים שזהו תקנתא דידה כדי שלא תמצא אח"כ דם ותקלקל את עצמה. ולכאורה לפי זה אם אינה רוצה לרחוץ רשאית ואם תסתור תסתור. אלא דבתוה"ש כתב דמנהג ישראל הוא ואין לבטלו שלא במקום צורך.

## ג' ימים ראשונים

בספר התרומה ועוד כמה ראשונים מובא שאע"פ שמצאנו כמה קולות בתליית הכתמים בסי' ק"צ הני מילי בימי טהרתה או לאחר ג' ימים הראשונים שלאחר הפסק טהרתה, אבל תוך הג' ימים הראשונים שלאחר הפסק טהרתה אין תולין. והטעם בזה דאע"ג שהפסיקה בטהרה מ"מ עדיין איכא למיחש שלא הפסיקה מלראות לגמרי ולכן אם מצאה דם יש יותר סיבה לומר שממנה יצא. ובשו"ת תרומת הדשן (סי' רמ"ט) כתב שאע"פ שבדרך כלל אין תולין בג' ימים הראשונים מ"מ תולין כתם פחות מכגריס במאכולת. וכתב שם הטעם בזה משום דשכיח ואי אפשר ליזהר ממנו. (פי' שאם נטמא פחות מכגריס לעולם תשאר טמאה). והרמ"א (סי' קצ"ו סע' י' ושם בדרכ"מ) כתב דכיון דמקילין כשאי אפשר חזינן דאין כאן אלא חומרא בעלמא, ומשו"ה כתב דעד כאן לא מחמרינן אלא שלא לתלות במכה שאין ידוע אם מוציאה דם, אבל בידוע שמוציאה דם אפי' בג' ימים הראשונים תלינן כיון דאיכא רגלים לדבר טובא שהדם הוא מן המכה. והש"ך (ס"ק י"ג) והט"ז (ס"ק ד') חלקו עליו משום שמשמעות דברי התרוה"ד היא דתלינן פחות מכגריס במאכולת משום דאי אפשר ליזהר בזה ותהי' טמאה לעולם ולכן ע"כ צריכים אנו להקל אבל אם יש לה מכה אע"ג שודאי מוציאה דם אם אפשר לה ליזהר ממנה לכשתתרפא וכדומה אין תולין. (ובדרכ"מ ג"כ לא הקיל אלא בדא"א לה ליזהר מהמכה, אבל מסתימת דברי הרמ"א בשו"ע נראה שחזר בו מזה). ובשיעורי שבט הלוי (על ש"ך ס"ק י"ג) כתב להקל כהרמ"א. (אולם אם מצאה דם על העד אחר שבדקה עצמה כתב שאין תולין בג' ימים הראשונים אפי' במקום שבשאר ימיה תולין. ע' בזה בשו"ת רע"א סי' ע"ח ובפת"ש סי' ק"צ ס"ק ל"ח ול"ט. ויש מן המורין שמקילין גם בזה). וע' בפת"ש (ס"ק י"ב) שבנמצא הכתם על בגד שאינו מקבל טומאה וכן על בגד צבוע אפי' בג' ימים הראשונים טהור. ויש בזה כמה פלוגתאות בפוסקים מתי מחמרינן בג' ימים הראשונים ומתי לא. **והכלל העולה הוא דבג' ימים הראשונים שאחר הפסק טהרתה מחמירים בכתמים טפי, ולכן כשמביאים כתם לרב יש לספר לו אם נמצא בתוך הג' ימים הראשונים.**ואם מצאה הכתם אחר הג' ימים הראשונים אין מסתפקים לומר אולי הוא מזמן הג' ימים הראשונים. (פת"ש ס"ק י').

## שבעה נקיים

כבר נתבאר בתחילת שער הדמים שמתקנת ר' זירא צריכה כל אשה הרואה דם שבעה ימים נקיים קודם שתוכל לטבול במקוה וליטהר. כהקדמה לז' נקיים צריכה היא לעשות הפסק טהרה כדי לדעת שהפסיקה לראות וכמו שביארנו בענין הפסק טהרה. וז' ימים אלו צריכים להיות שלימים, ולא אמרינן דכיון שסוף היום הי' נקי מקצת היום ככולו. (כדהוכיח הב"י ממס' נדה דף ס"ט ע"א ודלא כתוס' ל"ג ע"א)**ולכן היום שבו האשה מפסקת בטהרה אינו עולה למנין ז' נקיים ורק למחרת יום הפסק טהרתה מתחיל יום הראשון של ז' נקיים.** ולכן אם דרך משל הפסיקה בטהרה ביום א' קודם שקיעת החמה יוצא שמאור ליום ב' (יום ראשון בלילה) הוא היום הראשון של ז' נקיים ואינה יכולה ללכת למקוה עד אור ליום ב' (יום ראשון בלילה) של שבוע הבא.

והנה בז' נקיים צריכה היא להיות נקי' מדם ז' ימים רצופים. והא דידעינן שהיא לא ראתה דם הוא ע"י זה שבודקת את עצמה לראות שהיא נקי' ולא ראתה דם. ושנינו במשנה (ס"ח ע"ב) "הזב והזבה שבדקו עצמן ביום ראשון ומצאו טהור וביום השביעי ומצאו טהור ושאר ימים שבינתיים לא בדקו רבי אליעזר אומר הרי הן בחזקת טהרה, ר' יהושע אומר אין להם אלא יום ראשון ויום שביעי לבד, ר' עקיבא אומר אין להם אלא יום ז' בלבד". וסברת ר"ע מבוארת בגמ' דסבר דבעינן ספורין לפנינו ובלי בדיקה בכל יום אין ספורין לפנינו, וסברת ר' יהושע שהוא דין מדרבנן, ור"א לא גזר גזירת ר' יהושע וכן לית לי' דבעינן ספורין לפנינו. ושם בהמשך הגמ' "תני ר' יוסי ור' שמעון אמרי נראין דברי ר' אליעזר מדברי ר' יהושע ודברי רבי עקיבא מדברי כולן אבל הלכה כר' אליעזר". הרי דקיי"ל להקל כר' אליעזר.

ובדעת ר' אליעזר יש מחלוקת בגמ' בבדקה יום ראשון ולא בדקה שנית עד יום ח' מה הדין. רב סבר דמהני ור' חנינא סבר דבעינן א' וז' לעיכובא. ושם בגמ' מבואר דלרב אם בדקה ביום ז' ולא ביום א' נמי סגי. ואי מהני בדיקה בא' מן הימים האמצעיים פלוגתא היא בין הראשונים. ובביאור שיטת ר' חנינא כתב הסמ"ג שהענין הוא שלא יהיו ה' ימים בין בדיקה לבדיקה, ולכן כתב בשו"ת נו"ב ת' סי' קכ"ח שאם בדקה ביום א' ג' וח' ג"כ מהני אפי' לר' חנינא (וע"ש בנו"ב הטעם שיחשב ז' נקיים אע"ג שיש כאן שמונה. וע' פת"ש מה שהעיר מסתירת דברי הנו"ב לדבריו בדגמ"ר).

**והנה לענין לכתחילה אין נפ"מ ביניהם שהרי תוס' בדף ז' ע"ב ד"ה ר' אליעזר והרשב"א והרא"ש ועוד (מובאים בב"י) כתבו דלכתחילה צריכה לעשות בדיקה בכל א' מימי ז' נקיים. והטור הביא מהסמ"ג וכ"כ בשו"ע דבעינן ב' בדיקות בכל יום א' שחרית וא' ערבית (סמוך לבין השמשות - לשון השו"ע).**(והטעם שהצריך הסמ"ג ב' בדיקות ע' מש"כ בזה הב"ח, וע' שו"ת רע"א סי' ס' ד"ה הן שתמה עליו, וע' שו"ת אג"מ יו"ד ג' סי' נ"ז מש"כ בזה). וכל הנפ"מ הוא לענין בדיעבד, או לכתחילה בשעת הדחק. (וכה"ג תעשה שאלת חכם, וע' פת"ש סי' קצ"ו ס"ק ח' ואג"מ יו"ד ג' סי' נ"ו אות ג' שמ"מ תקנח עצמה בשאר הימים אם אפשר).

ולענין דיעבד. השו"ע כתב מתחילה כשיטת רב ואח"כ מביא שי"א כשיטת ר' חנינא ומסיק שאין להקל. הרי דקיי"ל להחמיר, ולכן רק אם עשתה בדיקה ביום א' וז' יכולה ליטהר. (וע"ש בפת"ש ס"ק ז' משו"ת חת"ס יו"ד סי' קכ"ט שאם כבר לנתה אצל בעלה אפשר להקל כשיטת רב).

והנה יש קושי בדברי השו"ע שכתב בשיטת רב "אבל אם לא בדקה בכל הז' וביום השמיני בדקה ומצאה טהורה אין לה אלא יום ח' בלבד ומשלמת עליו". ותמהו האחרונים שהרי לשיטת רב הא סגי בבדיקת יום ז' בלבד, וא"כ נהי דלא הוי הבדיקה שביום ח' בתוך ז' הימים הראשונים, מ"מ ליהוי יום ח' כיום ז' של שבעה נקיים המתחילים מיום ב' ויום ב' יהי' יום ראשון של ז' נקיים. ובסד"ט (ס"ק י"ח) הביא משו"ת מעיל צדקה (סי' ס"ג) דאע"ג דלא קיי"ל כר"ע דסבר דבעינן ספורין לפנינו מ"מ ספירה בעינן, וכיון שלא ספרה את יום ח' להיות כיום מז' נקיים הראשונים אי אפשר לו לעלות אלא ליום ראשון של ז' נקיים שלאחריהם. ומצאנו עוד יותר מזה שהפת"ש הביא מהשל"ה שהיא צריכה לספור הז' נקיים שלה בפה כמו בספירת העומר דהא בשניהם כתוב אותו לשון בתורה – "וספרתם לכם" ו"וספרה לה", ונהי דלא קיי"ל כוותי' בזה מ"מ עצם הספירה לעולם בעינן. והחזו"א (סי' צ"ב ס"ק ח') תי' שאע"ג שרב לא מחייב בדיקה ביום ראשון אם בדקה ביום ז', מ"מ צריכה היא הפסק טהרה מיד לפני הז' נקיים כדי שתעלה לה הבדיקה דיום ז', ולכן אם לא בדקה עד יום ח' אין לה הפסק טהרה מיד לפני הז' נקיים ולא מהני. (וכל זה אם לא בדקה ביום ראשון של ז' נקיים, אבל אם בדקה ביום ראשון אין צורך שיהי' הפסק טהרה מיד לפני הז' נקיים ויכול ההפסק טהרה להיות לפניהם זמן רב, ומשו"ה הבדיקה של יום ח' יכולה לעלות לה ליום ראשון של ז' נקיים).

ולפי מש"כ שם המעיל צדקה שיש דין ספירה בז' נקיים כתב שם שאם הסיחה דעתה באמצע ז' נקיים (כגון שחשבה שסתרה ושוב נתברר לה שלא סתרה וכדומה), כיון שבשעת היסח הדעת שלה לא התכוונה לספור בטלה ספירתה הראשונה וצריכה לספור ז' נקיים מחדש. ותו העיר שבכה"ג שאינה מחזקת את עצמה כסופרת ז' נקיים י"ל שיצא ממנה דם ולאו אדעתה כיון שאינה שמה לב לדעת אם היא נקיי' מדם או לא. וחומרא זו של היסח הדעת הביא בפת"ש ס"ק ג'. ויש לע' מהו היסח הדעת הפוסל דלפי הנ"ל לכאורה צריכה היא לכוון בכל יום מימי ז' נקיים שזהו היום המסוים של הז' נקיים דהא משו"ה אין לה אלא יום ח' בלבד אע"ג שהחשיבה שאר הימים כז' נקיים. ולפי זה אם למשל הפסיקה בטהרה ביום ב' הרי יום הראשון של ז' נקיים הוא יום ג' ואם כוונה שהוא יום ב' דז' נקיים לא עלה לה וצריכה להתחיל למנות מחדש. אבל למעשה דעת כמה רבנים שלא חשוב היסח הדעת אא"כ הפסיקה מלספור ז' נקיים לגמרי, ולא כשלא כוונה לשם ז' ימים מסוימים בלבד. וע' בשו"ת שבט הלוי (ח"ג סי' קכ"ג) שכתב שכל זמן שלא הסירה הלבנים לא נחשב היסח הדעת. ועוד יש סברא לומר שאפי' הסיחה דעתה לרגע א' לא עלה לה, וכן מביאים האחרונים משו"ת אבני צדק (יו"ד ס' פ"ו), אבל למעשה הפוסקים נוקטים דבעינן היסח הדעת ליום שלם. (שו"ת שבט הלוי שם וכ"כ בכתבי קה"י סי' כ"ג). ויש שהורו להקל לגמרי דלא כמעי"צ. (ע' שו"ת חשב האפוד ח"א סי' ק"ב מהטעפליקער רב להקל בזה). ולכן אם האשה הסיחה דעתה עלי' לעשות שאלת חכם.

ולענין הזמן הראוי לבדיקת ז' נקיים הנה בתוס' במס' נדה (ס"ט ע"א) סוד"ה שבעה מבואר לכאורה דבדיקה בלילה לא מהני כיון דליכא ספירה בלילה (ולכן לכתחילה בדיקת שחרית תהא אחרי נץ החמה ובדיעבד מעללות השחר – ש' שבט הלוי סי' קצ"ו סע' ד' אות ג'). ובסד"ט (ס"ק י"ט) דקדק מן הרמ"א בסע' ד' דלכאורה משמע דבדיקת לילה מהני ותמה עליו מדברי התוס'. ובלחו"ש (ס"ק ה') דחה שכוונת התוס' לשיטת ר' עקיבא דלא קיי"ל כוותי' (ע' גם בחזו"א (סי' צ"ב ס"ק י"ב) שג"כ השאיר כל הענין בצ"ע. ולכן ודאי לכתחילה יש לבדוק בדיקות ז' נקיים ביום. ובדיעבד ישאל שאלת חכם דלפעמים המורה יצרף הבדיקת לילה עם עוד צדדים להקל.

וחוץ מחיוב בדיקה שיש לאשה בימי ז' נקיים שלה כתב הב"י מהמרדכי בשם הרוקח "דיום שפוסקת מלראות תבדוק עצמה לערב ותלבש חלוק לבן שאם תראה עוד שיהא ניכר בחלוקה, ובלילה תשים סדינים לבנים במטתה וכו'". הרי דבז' נקיים חוץ מחיוב בדיקה יש לה ללבוש בגדים לבנים ולשים סדינים לבנים כדי לדעת שלא סתרה את עצמה. וכן פסק בשו"ע (סע' ג'). וע"ש בביאור הגר"א דמשו"ה קרינן לז' נקיים "ימי ליבונה". ובקיצורים של היום מביאים דלמעשה כיון שהולכות תמיד עם בגד תחתון הצמוד לגוף בגד זה צריך להיות לבן ובזה סגי מעיקר הדין, ומ"מ מצד מנהג ישראל הכשר יש לה לשים גם היום סדינים לבנים על מטתה (ע' ש' שבט הלוי שכ"כ, וע' בשו"ת אג"מ יו"ד ח"ד סי' י"ז אות כ"ז (להגר"ש איידר) שהביא טעם למנהג זה אפי' היום).

## אופן הבדיקה

במתני' בריש מס' נדה מבואר שאם אשה ראתה דם אנחנו חוששים שהיא היתה טמאה גם קודם לכן מעת לעת (פי' 24 שעות), אא"כ בדקה עצמה בתוך הזמן של מעת לעת ומצאה עצמה טהורה שאז אנחנו יודעים בוודאות שהדם שמצאה לא הי' שם קודם זמן בדיקתה. וחשש זה הוא לענין טהרות, ולכן היום שכולנו טמאי מתים אין בזה נפ"מ. ובגמ' (ה ע"א) מבואר שהבדיקה שעשתה לפני תשמיש המטה אינה מבררת שלא הגיע הדם מקודם משום "דמתוך שהיא מהומה לביתה אינה מכנסת לחורין ולסדקין". ומכאן הוכיחו הראשונים **שהבדיקות שאשה עושה בין להפסק טהרה ובין בז' נקיים ובין לכל דבר צריכות להיות בדיקות שבודקת בהן בכל החורין והסדקין של אותו מקום.** (ואע"פ שבאמת יש פלוגתא בין הראשונים אם צריכה בדיקת חורין וסדקין לבעלה, ואפי' מאן דמחייב לבעלה י"א שלא בכל הבדיקות נאמר דין זה, להלכה קיי"ל להחמיר בכל הבדיקות, וכן סתם בשו"ע סי' קצ"ו סע' ו'). **ואם רק מכנסת את העד ומיד מוציאה אותו אין לזה שם בדיקה רק "קינוח".** (כן איתא בגמ' י"ב ע"א). והענין הוא שהאשה תסובב העד באו"מ היטב כדי לבדוק בכל מקום ולדעת שהיא נקי' לגמרי, ואם לא עשתה כן אין כאן בדיקה ולא מהני.

והנה אין הדם מטמא אשה לבעלה אלא בשעת יציאתה מן המקור לבית החיצון, אבל אחר שכבר יצא שוב אינו אוסרה ואפי' אם הדם נמצא באו"מ, וא"כ נשאלת השאלה מאיזה טעם הצריכו לבדוק בחורין ובסדקין, הא הדם שתמצא בחורין ובסדקין כבר אינו אוסרה לבעלה.

בתי' קושיא זו נאמרו ב' מהלכים, רע"א (שו"ת סי' ס') ועוד ביארו שהטעם שבודקין בחורין ובסדקין הוא משום שאנחנו חוששים שהדם עדיין יורד מן המקור דרך החורין והסדקין. והחזו"א (סי' צ"ג אות ד') ביאר משום שדרך הנשים הוא שבסוף ראייתם הם אינם שופעות רק רואות טיף אחר טיף ולכן ע"י "קינוח" אינה מבררת אלא שלא ראתה לרגע של הבדיקה, אבל ע"י בדיקת חורין וסדקין אנחנו יודעים שלא ראתה כבר למשך זמן מסוים, (דהא אל"כ הי' מוצאת טיפת דם בא' מן החורין וסדקין מיהת), ולכן ידעינן שמעיינה סתום.

ויש עוד דין בבדיקה והוא עומק הבדיקה. הרא"ש כתב שצריכה האשה להכניס העד עד מקום שהשמש דש. (פי' עד מקום שהאבר מגיע בשעת גמר ביאה). וכבר נתקשה הב"י בסי' קצ"ו בזה דהא קשה ביותר לאשה לעשות בדיקה כזאת דכדי לעשות כן תצטרך להכניס שפופרת לאו"מ וכך עלולה לשרוט את עצמה ע"י זה. אלא שאע"פ שהתקשה בדבריו מ"מ סתם המחבר בשו"ע להחמיר כשיטת הרא"ש. ושם ברמ"א הקיל בזה בדיעבד, אבל לכתחילה גם הוא החמיר. ומ"מ המנהג אצל הנשים אינו להכניס שפופרת וכדומה רק צריכה היא להכניס העד בעומק האפשרי עד מקום שאצבעה מגעת. (ע' ש' שבט הלוי שם אות ח').

ולפעמים קשה לאשה להכניס אצבעה לעשות בדיקה בעומק הצריך משום שאו"מ יבש מדי, ומ"מ אין למהר לשים משחה על עד הבדיקה משום שיש מן המורים שלא מקובל עליהם בדיקה שנעשתה עם משחה כיון שהמשחה יכולה לשנות המראה. והרבה פעמים מהני זה שפותחת את עצמה יותר כדי שהבדיקה תהי' יותר בקלות. ובהגהות חת"ס לסי' קצ"ו נתן עצה שתשים רגל א' ע"ג כסא ואז תבדוק את עצמה. וכשזה לא מועיל יש עצה לשים משחה באו"מ כב' שעות לפני שבודקת את עצמה שאז אין המשחה מקלקלת המראה. ויש מן המורים שנותנים עצה להרטיב את העד במים ואח"כ לסחוט אותו מן המים ואז תבדוק את עצמה.

ובכלה בתולה שאינה יכולה להכניס אצבעה כ"כ בעומק בלי שבירת בתולי' עלי' להכניס אצבעה ככל האפשר ולסבב שם העד. (וכשצריכה למוך דחוק תכניס בעומק שיכולה ותשאיר שם למשך זמן כל בין השמשות. ע' סד"ט שם ס"ק כ"ג).

# שער הטבילה

## זמן הטבילה

מדאורייתא נדה טובלת מיד בתום ז' ימי נדתה, וכיון שנגמרו הז' ימים בצאת הכוכבים שלאחר יום השביעי לנדתה דינה לטבול מיד בלילה. ובזבה שצריכה להמתין ז' נקיים יכולה מעיקר הדין לטבול ביום ז' של ז' נקיים דכיון שהי' מקצת היום נקי אמרינן מקצת היום ככולו וכבר היא יכולה לטבול וליטהר (מה שלא אמרינן בתחילת ז' נקיים וכנ"ל בענין ז' נקיים). ועל זה אמרו בגמ' (ס"ז ע"ב) "ר' שמעון אומר 'אחר תטהר' אחר מעשה תטהר אבל אמרו חכמים אסור לעשות כן שמא תבא לידי ספק". והיינו דאע"ג דמדאורייתא דרשינן מ'אחר תטהר' שמיד ביום השביעי היא יכולה לטבול וליטהר, מ"מ חכמים אסרו את זה. והטעם הוא משום דאע"ג שאם טבלה ביום הז' היא טהורה ומותרת לבעלה, מ"מ אם ראתה דם קודם הלילה ביום הז' כיון שלמעשה לא גמרה הז' נקיים שלה הרי זה סותר אע"פ שכבר טבלה, והרי היא טמאה למפרע והיתה בעילתו באיסור. ומשו"ה אסרו חז"ל לבא עלי' ביום הז' כלל כדי שלא תבא לסתור ויהיו שימושן באיסור למפרע. ואחרי תקנתא דר' זירא כל הנשים הם בכלל דיני טבילה של זבה גדולה.

ובתוס' שם פי' שהגזרה מדרבנן ביום' ז' היתה לא רק שלא ישמש אותה אלא שלא תטבול כלל ביום הז' עד הערב. ולעיל מיני' איתא "אמר רב נדה בזמנה אינה טובלת אלא בלילה". והטעם כנ"ל דמליל ח' ואילך היא יכולה לטבול בין ביום ובין בלילה, וטבילה בזמנה (ר"ל בזמן הראשון שהיא יכולה לטבול) היא בלילה הראשון. "רבי יוחנן אמר בין בזמנה בין שלא בזמנה אינה טובלת אלא בלילה משום סרך בתה ואף רב הדר בי' וכו'". ופי' שם רש"י הטעם דכשבתה תראה אותה טובלת ביום היא תחשוב שמותר לטבול ביום ולא תחלק בין יום הח' ליום הז' ותבא לטבול ביום הז' ותבא לידי תקלה. והי' אפשר אולי לומר דגזרה זו שייכת רק בנדה שאם טבלה קודם סוף היום הז' הרי היא טמאה מדאורייתא אבל זבה שטהורה מדאורייתא מותרת ולא גזרו גזירה לגזירה. אבל בתוס' שם הוכיחו דגזרה זו קיימת אפי' לאחר חומרא דר' זירא, וכיון שכן ע"כ מבואר שהחמירו אפי' בזבה שלא לטבול ביום הח' משום סרך בתה. **הכלל העולה הוא שאין האשה יכולה לטבול ביום לכתחילה כלל.**

ושם בהמשך הגמ' איתא "אתקין ר' אידי בנרש למטבל ביומא דתמניא משום אריותא, רב אחא בר יעקב בפפוניא משום גנבי, רב יהודה בפומבדיתא משום צנה, רבא במחוזא משום אבולאי". הרי שהקילו לטבול ביום בעת הצורך, אבל לא התירו אלא ביום ח' שאין הגזרה אלא משום סרך בתה, אבל לטבול ביום הז' אע"ג שגם הוא גזרה מ"מ זה לא התירו אפי' בעת הצורך.

ואחרי שכתבו שגזרת טבילה ביום ח' שייך אפי' בזה"ז שכולם ספק זבות מתקנתא דר' זירא המשיכו התוס' וכתבו "ומיהו אומר ר"ת שאין קפידא רק כשתשוב לביתה שיהיה לילה וא"צ שתצא בלילה מביתה דשוב לא יבוא לידי ספק, וליכא למיחש אם תטבול היא ביום סמוך לחשיכה תטבול בתה בעוד היום גדול דמרגשת הבת בכך". ויל"ע אם התיר ר"ת אפי' ביום הז' או"ד רק ביום הח'. הטור הביא שר"ת התיר ביום הח', ומשמע דרק ביום הח' מותר אבל ביום הז' אסור וכ"כ גם הש"ך. ובסד"ט (ס"ק ט') הביא משו"ת חכ"צ (סי' י"א) ושו"ת עה"ג (סי' כ') שכתבו שמוכח מדברי התוס' הנ"ל שר"ת התיר אפי' ביום ז'. וכוונתם שהרי כתבו התוס' שאפי' אם תטבול לא יבא לידי ספק וטעם זה הרי שייך ליום ז'. ואף שכתבו הטעם של סרך בתה שזהו טעם הגזרה ביום ח', מ"מ סרך בתה שייך גם ביום ז'. ולולא דברי האחרונים הנ"ל הי' אפשר לדחות שאין כוונתם להקל אלא משום סרך בתה ומשום דאפי' תטעה הבת לא תבא לידי תקלה, אבל ביום הז' עצמו לא פלוג רבנן ואסור, וא"כ אין ראי' נגד הטור והש"ך. וכנראה האחרונים הנ"ל סוברים דכל כה"ג הו"ל לתוס' לפרושי. ומ"מ הוסיף שם בסד"ט שי"ל שאפי' הטור שמחמיר שם ביום הז' היינו שעדיין יש לו איסור כמו שיש ביום ח' משום סרך בתה, אבל התקנה הראשונה שלא תבא לידי תקלה אין דהא לא תבא לידי תקלה. ונפ"מ דבסמוך לחשיכה אפשר להקל במקום צורך כמו שהקילו ביום הח' בעוד היום גדול.

ולמעשה הש"ך מדייק מהשו"ע דלא קיי"ל כר"ת רק כהרשב"ם דלית לי' כל היתר זה ואין נפ"מ בזמן שמגיעה לביתה. ולטבול ביום הח' מותר בכל אופן ביום בעת הצורך. ולכן אין נפ"מ לסמוך אשיטת ר"ת בשעת הצורך ביום ח'. ולענין לסמוך על ר"ת ביום הז' וכדעת הסד"ט וסייעתו הנ"ל, למעשה הפת"ש והחכמ"א הביאוהו לסמוך עליו במדה מסוימת. ולמעשה תעשה שאלת חכם.

ואם עברה וטבלה ביום, אם הי' ביום ח' כיון שמתירין לכתחילה בעת הצורך ודאי שבדיעבד מותר אפי' שלא בעת הצורך. וביום הז' הוי מחלוקת ראשונים אם עקרו הטבילה אפי' לענין בדיעבד או לא, והמחבר בסוסי' קצ"ז סתם להתיר בדיעבד, ובש"ך (ס"ק י"א) כתב דטוב להחמיר היכא דאפשר. ובפת"ש שם הביא מחמודי דניאל שבספק יום ספק לילה ודאי יכול לסמוך בדיעבד.

## טבילה בזמנה מצוה

במס' נדה (ל' ע"א) יש פלוגתא אם טבילה בזמנה היא מצוה או לא. ופירושו של דבר הוא שיש מחלוקת אם יש מצוה מיוחדת ליטהר בזמן הראשון שאפשר לה. ובתוס' שם ד"ה ושמע כתבו בשם ר"ח דקיי"ל דטבילה בזמנה מצוה היא, ותוס' תמהו על שיטה זו וכתבו שודאי אין הדין כן וטבילה בזמנה לאו מצוה היא. וכתב הב"י (סי' קצ"ז) דאע"ג דקיי"ל דטבילה בזמנה אינה מצוה מ"מ יש מצוה לטבול בהקדם האפשרי אם בעלה בעיר כדי שלא ליבטל מפרי' ורבי'. (וע' שו"ת תרוה"ד סי' רנ"ה (ומובא שם בדרכ"מ) שהוסיף דאפי' שלא בזמן עונה איכא מצוה לשמח את אשתו בתשמיש המטה).

## טבילה בשבת

במס' ביצה (י"ז ע"ב) מבואר דמותר לו לאדם לטבול טבילה המטהרת אותו בשבת ויו"ט אע"ג דמתקן גברא ומשום דנראה כמיקר. (פי' שנראה שאינו עושה כן לטהר את עצמו רק כדי להקר ע"י המים). ומכח גמרא זו כתב הב"י שאפי' אם איחרה טבילתה לליל שבת מ"מ מותר לטבול בשבת, ודלא כהמרדכי שאסר בזה. והרמ"א כתב ליישב דברי המרדכי דעד כאן לא התירו לטבול בשבת ויו"ט משום דנראה כמיקר אלא כגון טבילה בזמנה שהיא מצוה, אבל שאר טבילות לא. ומ"מ כתב שאם לא היתה יכולה לטבול מקודם והגיע זמן טבילתה בשבת מותרת לטבול משום דגם זה מיקרי טבילת מצוה כיון שמתרת את עצמה ע"י זה לבעלה וכנ"ל. ומסיק דבמקום שלא נהגו להחמיר חומרת המרדכי אינה צריכה להחמיר. ובט"ז (ס"ק ד') הביא לשון התרוה"ד דאע"ג שבזמן הש"ס הי' נראה כמיקר אבל היום שנהגו שלא לרחוץ בשבת אפי' בצונן א"כ שוב אינו נראה כמיקר ומיחזי כמתקן גברא, ולכן כתב שאין מקילין לטבול אא"כ הוא טבילת מצוה, אבל גם התרוה"ד החשיב טהרתה כשבעלה בעיר כטבילת מצוה כיון שהיא מתירה את עצמה ע"י זה לבעלה וכנ"ל.

והנה למעשה לא מוזכר במחבר בשו"ע איסור טבילה בליל שבת, והרמ"א כתב דנהגו להחמיר כשהיתה יכולה לטבול מקודם וכן אם אין בעלה בעיר, והוסיף דבמקום שלא נהגו להחמיר אינה צריכה להחמיר, אבל הט"ז החמיר גם במקום שלא נהגו. והוסיף שם הרמ"א בשם האגור שאם איחרה טבילתה במזיד עד השבת גם במוצאי שבת לא תטבול כיון שתפסיד חפיפה ביום ע"י זה. ושם בפת"ש כתב דמקילין בזה כיון דבשב"ק עצמה היתה אנוסה מלטבול.

ולענין טבילה בחמין כבר מבואר במס' שבת (ל"ט ע"ב) שגזרו בזה אפי' בחמין שהוחמו מע"ש. ובפת"ש (ס"ק ב') הביא דעת כמה אחרונים שצעקו על הנשים שנהגו לטבול בחמין בליל שב"ק. ושם הביא מנו"ב (או"ח מהדו"ת סי' כ"ד) שלעולם לא גזרו ארחיצה בפושרין (ולא מתבאר בהדיא מהו מידת החום של פושרין. ויש מתרין כל שהוא מידת חום שאין הדרך לטבול בהם – ע' סד"ט סי' קצ"ז ס"ק ט' ואג"מ או"ח ד' ססי' ע"ד וארחות שבת פכ"א הערות ח' – י'). וגם במ"ב סי' שכ"ו ס"ק ז' הביא את דבריו והביא עוד דברי הקרבן נתנאל (מס' שבת פ"ב רא"ש אות כ"ב ס"ק ק') שהתיר רחיצה אפי' בחמין ומשום שלא גזרו אלא ארחיצה ולא אטבילה. וכן הוא עכשיו מנהג העולם להקל בזה. ואם המים הוחמו בשבת יש לאסור יותר כיון שבזה לא התירו אפי' פניו ידיו ורגליו, (ע' מ"ב סי' שכ"ו ס"ק ה' וי"ז), אבל גם בזה נאמרו סברות להתיר (ע' מגילת ספר על הלכות שבת סי' ה' אות ד'). ומ"מ יש מקואות שיש בהם מקוה של מים פושרים ויש מהדרין לטבול דוקא בו בשבת. ובשו"ת חכם צבי סי' י"א נתן עצה לטבול בבין השמשות כדי שיוכלו לטבול בחמין כיון דקיי"ל שלא גזרו שבות בבין השמשות, (וע"ש בק"נ הנ"ל שהעיר דלכאורה א"כ הוי תרתי דסתרי שבזמן שמותר לטבול אסור בחמין וכן להיפך. וי"ל שסומכות על שיטת ר"ת לענין טבילה ביום, ע' בענין זמן הטבילה מסד"ט בזה. ויש מנשי עדות המזרח הנוהגות לטבול בענין זה.

## חפיפה והדחה

איתא במס' ב"ק (פ"ב ע"א) "עשרה תקנות תיקן עזרא וכו' ושתהא אשה חופפת וטובלת". ושם בהמשך מקשה הגמ' "דאורייתא היא, דתניא ורחץ את בשרו במים שלא יהא דבר חוצץ בין בשרו למים את בשרו את הטפל לבשרו ומאי ניהו שער, אמרי דאורייתא לעיוני דלמא מיקטר אי נמי מאוס מידי משום חציצה ואתא איהו ותיקן חפיפה". והיינו דכיון שאם יש חציצה על גוף אשה הטובלת לא עלתה לה טבילה צריכה לעיין בגופה מעיקר הדין כדי לדעת בוודאות שאין עלי' שום חציצה ובא עזרא ותיקן דלא תיסגי בעיון לבד אלא צריכה גם חפיפה. (ולענין אם צריכה גם לעיין בעצמה אע"ג שחופפת ע' ט"ז ס"ק ד' וסד"ט ס"ק ה'. ובודאי עיון שבשערה סגי ע"י שבודקת באצבעותי' ואינה צריכה להראות מקומות שאינה יכולה לראות בעצמה לחברתה כמש"כ שם הט"ז). ובטור וכן בשו"ע סי' קצ"ט סע' ח' מבואר שאם לא חפפה אע"ג שעיינה בעצמה וטבלה לא עלתה לה טבילה.

ומהי חפיפה, מתוס' שם ובעוד כמה מקומות מבואר (וכן הוא משמעות הפשוטה של הגמ' בנדה ס"ו ע"ב) דחפיפה היינו רחיצה. ומשמעות הפשוטה של הגמ' היא שלא הצריכו חפיפה אלא לשערה, וטעם הדבר משום דשער עשוי להיות בו דבר חוצץ כיון שעשוי להסתבך ולהתקשר. (ע' בב"י שכ"כ). ועוד מבואר במס' נדה (ס"ו ע"ב) שצריכה מעיקר הדין להדיח בתי קמטי', (כגון בית השחי וכדומה). ומשמע שדוקא בתי הקמטים אבל שאר הגוף אינה צריכה. (ומצד שני אם לא חפפה מצאנו מקום להקל דוקא בבית הסתרים ואפי' לא עיינה ע' שו"ע שם סעי' ט'. ובטעם הקולא דבית הסתרים ע' ט"ז שם ס"ק י"א וסד"ט ס"ק כ"ה וש"ך סי' קצ"ח ס"ק ל"ב ושו"ת אג"מ יו"ד סי' צ"ח ענף ב'). ותוס' במס' נדה (שם) מביאים מר' שמרי' בשם רש"י שחיוב חפיפה אינו אך ורק בשערה ובתי קמטי' אלא אפי' בכל גופה (וע' תוס' במס' ב"ק פ"ב ע"א ד"ה ושתהא שכתב לדחות הראי' מהא דהדגיש הגמ' שצריך להדיח בתי קמטי' דלרבותא נקט הני ומשום דקס"ד דהתם קיל טפי כיון שאינו צריך ביאת מים רק ראוי לביאת מים). ולמעשה אע"ג שהרבה ראשונים חולקים על ר' שמרי' בשם רש"י מעידים הם שהמנהג הוא שאשה רוחצת בין שערה ובין גופה, והכי נהוג.

ושם במס' ב"ק פי' רש"י "חפיפה, במסרק להרחקה דמילתא". הרי שפי' שענין החפיפה הוא סירוק שערותי'. (וע"ש בתוס' רי"ד שכתב שאין הסריקה מתקנת עזרא רק בכלל עיון דאורייתא). וכן פסק בשו"ע רסי' קצ"ט שצריכה אשה גם לסרוק שערותי'. וע"ש בש"ך (ס"ק א') שכל מקומות שער שבגופה צריכים חפיפה וסריקה, והמנהג הוא שסורקת שער ראשה במסרק ושער של שאר גופה מפספסת בידה. (וע' חכמ"א כלל ק"כ סע' ב' שכתבשאם פספסה בראשה ולא סרקה במסרק צ"ע אם תחזור ותטבול אפי' לנתה אצל בעלה, ולכן **צריכה ליזהר מאד לסרוק במסרק דוקא).** ובסד"ט (סס"ק ט') כתב דהסירוק צריך להיות אחר רחיצת השערות כשהן עדיין לחות, וכ"כ בחכמ"א (שם)**.**

ולענין אופן ההדחה והחפיפה, הנה במימרא דהדחת קמטים הנ"ל מוזכר להדיח במים. ובשו"ת מהרי"ק (שורש קנ"ט) דקדק דדוקא במים אבל ביין לא משום שמשאיר כתם. ושם לעיל בגמ' איתא "אמר רבא אשה לא תחוף לא בנתר ולא בחול, בנתר משום דמקטף, (פירש"י נותק שער ומתבלבל וחוצץ), ובחול משום דמסריק, (פירש"י מדביק השער וחוצץ), ואמר אמימר משמיה דרבא אשה לא תחוף אלא בחמין ואפילו בחמי חמה אבל לא בצונן, (גירסת הב"ח) מאי טעמא לא, משום דקרירי משרו מזייא". (פירש"י מקשין את השערות ואין לכלוכן עובר). הרי דצריכה לעשות חפיפה ע"י מים חמים דוקא ולא ביחד עם חומרים אחרים. ובשו"ת מהרי"ק שם כתב דבדיעבד אפי' ע"י מים קרים או בתוספת חומרים מהני אם בדקה יפה. ועוד כתב שי"ל שדוקא חומרים המוזכרים בגמ' מסבכים, אבל חומרים אחרים ע"פ נסיון ג' פעמים וכן ע"י המלצה מרופאים מהני לענין חפיפה כמו במים ואפשר לחפוף בו במקום שאי אפשר ע"י מים, (כגון שיש במים משום חולי אצלה). ואע"ג שבהדחת קמטים דקדק שדוקא מים מהני וכנ"ל שאני התם שמשאיר כתם אבל בשער אפשר להקל. (ובפת"ש התיר גם שאר הגוף איפה שאין קמט ע"י יין וכדומה). ולענין הדחה עם זיי"ף (סבון) כתב הש"ך בס"ק ג' שמותרת לחוף וכן נוהגים וחושבין זה למצוה. (ולמעשה כיון שהנשים נוהגות להתקלח במקלחת סמוך לטבילתם אין לחוש שיש בסבון של היום חומר המסבך). ובכמה קיצורים מובא המנהג לשבת באמבטי' לזמן ממושך כדי לנקות עצמה יפה יפה. (ע' בדי השולחן ומראה כהן). ובש' שבט הלוי מזהיר למעוברות שלא ישבו באמבטי' חמה יותר מדי כיון שעלול להזיק לה.

### זמן החפיפה

לכתחילה אין להרחיק את הטבילה מן החפיפה. (וכדמבואר בגמ' שבהמשך). וע' בסוגית הגמ' בדף (ס"ז ע"ב) "אמר רב הונא אשה חופפת באחד בשבת וטובלת בשלישי בשבת שכן אשה חופפת בערב שבת וטובלת במוצאי שבת, אשה חופפת באחד בשבת וטובלת ברביעי בשבת שכן אשה חופפת בע"ש וטובלת במוצאי יו"ט שחל להיות אחר השבת, אשה חופפת באחד בשבת וטובלת בחמישי בשבת שכן אשה חופפת בע"ש וטובלת במוצאי שני ימים טובים של ראש השנה שחל להיות אחר השבת". וכוונת הגמ' היא שודאי לא עקרו טבילה במוצאי שבת או יו"ט משום שאי אפשר לעשות חפיפה בעונת היום שלפני הטבילה, וכיון שכן חזינן שהרחקת החפיפה מן הטבילה יכולה להיות במרחק שיש בין ערב שבת ללילה שאחר ב' יו"ט שלאחר השבת, ולכן כה"ג מותר להרחיק גם בחול. "ור' חסדא אמר כולהו אמרינן שכן לא אמרינן היכא דאפשר אפשר היכא דלא אפשר לא אפשר". ר"ל דלא התירו כזה מרחק לכתחילה רק מכח הדחק ולכן בחול אין להרחיק. "ורב יימר אמר אפילו שכן נמי אמרינן לבר מאשה חופפת באחד בשבת וטובלת בחמישי בשבת דלמוצאי שני יו"ט של ראש השנה שלאחר השבת ליתא דאפשר דחופפת בלילה וטובלת בלילה". ר"ל שבעצם מסכים עם ר' הונא רק דאין הוכחה מב' יו"ט של ר"ה אחר השבת כיון שאפשר אז לחוף בעצם ליל טבילתה, ולכן במרחק של מיום א' ליום ה' כולי האי לא מקילינן. "דרש מרימר הלכתא כרב חסדא וכדמתרץ רב יימר". וביאר ברש"י שם דבחול אין להרחיק החפיפה מן הטבילה, וביו"ט אחר השבת וכדומה דלא אפשר מרחיקין, ואפי' בזה אם אפשר לחוף בעצם ליל טבילתה חופפת אז, שרק בטבילה בשבת ויו"ט דלא אפשר לעשות אז חפיפה חופפת בע"ש או ערב יו"ט.

ושם בהמשך הגמ' (ס"ח ע"א) "דרש רבא אשה חופפת בערב שבת וטובלת במוצאי שבת וכו', הדר אוקי רבא אמורא עליה ודרש דברים שאמרתי לפניכם טעות הן בידי ברם כך אמרו משמיה דרבי יוחנן אשה לא תחוף בערב שבת ותטבול במוצאי שבת, ותמה על עצמך היאך חופפת ביום וטובלת בלילה הא בעינן סמוך לחפיפה טבילה וליכא, והלכתא אשה חופפת ביום וטובלת בלילה והלכתא אשה לא תחוף אלא בלילה, קשיא הלכתא אהלכתא, לא קשיא הא דאפשר הא דלא אפשר". וע"ש בפירש"י "ותמה על עצמך היאך אשה כו', שהרי בקושי התירו להרחיק חפיפה מטבילתה כל כך אלא משום דאי חפפה בליל טבילתה אימור לא חייפא שפיר משום דממהרת לטבילתה מתוך שמהומה לביתה. הא דאפשר, לחוף ביום חופפת ביום. הא דלא אפשר, לחוף כגון מוצאי יום טוב לא תחוף אלא בלילה". והכלל היוצא הוא שלרש"י עיקר החפיפה צריכה להיות ביום הסמוך לליל טבילתה כדי שתעשה חפיפה בנחת ולא בחפזון, וזהו בתנאי שאינה מרחקת יותר מעונת היום שלפני הטבילה, אבל אם צריכה להרחיק יותר עדיף שתחוף בליל טבילתה כיון שבזה סומכת החפיפה לטבילה. והנ"מ כשאפשר לחוף בלילה, אבל בטבילה ביו"ט אחר השבת וכדומה ע"כ צריכה לחוף בערב שבת אע"ג שאינה בעונה הסמוכה. ואין החפיפה ביום אלא הידור, וכמש"כ התוס' שם בדעת רש"י דלעולםיכולה לחוף בלילה מעיקר הדין גם בחול אם היא רוצה.

ושם בתוס' הביאו מהשאילתות לפרש איפכא ב"הא דאפשר הא דלא אפשר", דהיינו שכשאפשר יש לה לעשות חפיפה בעצם ליל טבילתה כדי להסמיך חפיפה לטבילה כל מאי דאפשר, אבל כשאי אפשר וכגון שיצא ליל טבילתה בליל שבת אז חופפת ביום ואפי' ביום ערב שבת כשטבילתה ביו"ט מוצאי שבת. **הרי שיש מחלוקת בין רש"י לשאילתות אם עדיף לכתחילה לעשות חפיפה ביום כדי שתהא בנחת, או שתעשה חפיפה בלילה כדי להסמיכה לטבילה.** ותוס' שם הביאו מנהג הנשים להתחיל ביום ולגמור בלילה ובזה יוצאים לכו"ע דתהא בנחת וכן סוף חפיפתה סמוכה לטבילתה. והביא שם עוד שיש שמחמירות וסורקות עצמן בבית הטבילה כדי להסמיך חפיפתה לטבילתה עוד יותר. וכן הוא בשו"ע סי' קצ"ט סע' ג'.

והנה לפי הנ"ל יוצא שאם חל ליל טבילתה במוצאי שבת או מוצאי יו"ט חופפת בעצם ליל טבילתה לבד בין לרש"י ובין לשאילתות. ובטור כתב שמנהג יפה הוא לחוף גם בע"ש, וכן הביא הרמ"א בסע' ד'. ובש"ך בס"ק ו' כתב שכן תעשה אפי' כשחלו ב' ימים טובים קודם השבת. אבל בזה הסד"ט מקיל. ואם עשתה חפיפה יפה בע"ש סגי לה בסריקה מועטת במוצ"ש כיון שכבר חפפה. (ע' ט"ז ס"ק ז').

וכתב הר"ן בפ"ב דשבועות (הביאו הב"י ברסי' קצ"ט) שכל מה שהקילו להרחיק מן הטבילה היינו חפיפה שהיא מתקנת עזרא, אבל עיון ודאי צריך להיות סמוך לטבילה. וכ"כ בשו"ע סע' ו'. והוסיף שתדיח גם בתי קמטי' שגם זה הוא מעיקרי דיני חפיפה וכמש"נ. ומ"מ בדיעבד אם לא הסמיכה העיון לטבילה עלתה לה טבילתה. (ותבדוק אח"כ - לחו"ש ס"ק י"א). והטור והרמ"א הביאו דמ"מ תיזהר שלא להתעסק בדברים המביאים לידי חציצה.

ואם טבלה ואח"כ מצאה עלי' דבר החוצץ שיטת הרמב"ם היא שרק כשיודעת בודאי שלא היה עלי' בשעת טבילה מקילין ואם לא צריכה לטבול שנית, ומחמירין כשיטתו בדאפשר בלי טורח גדול לטבול שנית, ובמקום הדחק סומכים על הרשב"א ועוד דסברי שאם טבלה סמוך לחפיפה תולין שלא הי' עלי' בשעת טבילה. (ובתנאי שטבלה באותה עונה של החפיפה, אבל אם לא אע"ג שחפפה מיד קודם ביהש"מ וטבלה מיד אחר ביהש"מ אין תולין להקל. ע' ש"ך ס"ק י"ד). ואם הרחיקה טבילתה מחפיפתה שיעור עונה אי אפשר לתלות בדבר שיודעת שנתעסקה בו. (ע' ט"ז ס"ק י"ב). ויש בזה עוד כמה פרטים ותמיד יש לעשות שאלת חכם.

## ברכת הטבילה

כיון שטבילת הנדה מטומאתה היא מצוה תקנו לברך עלי' אקב"ו על הטבילה, כמו שמברכים על כל טבילת מצוה. (ובמקום שיש ספק אם היתה טמאה והמורה הוראה החמיר לטמאה, ע' פת"ש סי' קצ"ד ס"ק ב', ולמעשה ספק ברכות להקל).

ויש מחלוקת ראשונים מתי מברכת האשה ברכת הטבילה, י"א שמברכת קודם הטבילה כמו בשאר המצוות שמברכין עובר לעשייתן, וי"א שכיון שבטבילת גר אי אפשר לברך קודם הטבילה (כיון שקודם הטבילה הוא עדיין גוי) תקנו שבכל הטבילות מברכים אחר הטבילה. המחבר בסי' ר' פסק כדעה קמייתא והרמ"א שם הביא שהמנהג כדעה בתרייתא. ושם בבאה"ט מובא מהשל"ה לטבול אחר הברכה עוד פעם ומבואר שם בשל"ה שבזה יוצאים אף דעת המחבר (וע' דגו"מ שתמה על זה דמה מהני טבילה שני' לענין ברכה כיון שהיא כבר טהורה). ויש הנוהגות לטבול ג' פעמים. (ספר חסידים סי' שצ"ד).

ולענין צניעות בשעת ברכה, הנה תנן במס' חלה (פ"ב מ"ג) "האשה יושבת וקוצה לה חלתה ערומה מפני שיכולה לכסות פניה [ר"ל פני' של מטה - ערותה] בקרקע וכו'". וכוונת המשנה לומר שאין כאן חסרון מצד ברכת הפרשת חלה כיון שפני' של מטה מכוסה בקרקע. וביארו רוב הראשונים שאע"ג שבאיש אסור לברך כשליבו רואה את הערוה, באשה לא שייך ליבה רואה את הערוה כיון שערותה יותר למטה ולכן אין צריכה אלא לכסות ערותה, ובפני' של מטה מכוסה בקרקע סגי. ובמקוה שאין פני' של מטה מכוסה בקרקע צריכה היא לכסות ערותה כדי לברך. אולם הש"ך והט"ז (בסי' ר') כתבו שמים אע"פ שהם צלולים מספיק כדי שיחשב ערותה כמכוסה, וכיון שערותה בתוך המים יכולה לברך ובלבד שאינה מסתכלת בערותה. (ע"ש מהרשב"א). אולם כתבו שעל צד היותר טוב יש לה לחבק את עצמה בתוך המים כדי להפסיק בין ליבה לערוה לצאת ידי שיטת הראב"ד שסובר שגם באשה יש איסור של ליבה רואה את הערוה. (ואפי' נוגעת בידי' לגופה ע"י זה מ"מ יכולה היא לברך. ואע"ג שהיא נוגעת במקומות המכוסים שבה שבזה הדין ליטול ידים קודם שמברכים, מ"מ כשהיא נוגעת בגוף בתוך המים אין מלמולי זיעה ומותר לברך – כ"כ הגרש"ז אוירבך מובא בנשמת אברהם ח"א סי' ע"ד (עמ' ל') הערה 10).

ולשון הרמ"א שם בסי' ר' "וכן נוהגין שלאחר הטבילה בעודה עומדת בתוך המים מכסית עצמה בבגדה או בחלוקה ומברכת". ולא מוזכר שהיא חייבת לכסות את הראש שלה. ולכאורה הדבר מובן היטב שהרי לא מצאנו שאשה חייבת אפי' מצד המנהג לברך עם כיסוי ראש. אמנם רע"א בדו"ח מכת"י שם בסי' ר' העיר שאמנם משמעות הרמ"א היא כנ"ל מ"מ לכאורה הדין נותן שהיא תכסה את הראש שלה בשעת ברכה. וכ"ש הוא, מה איש שאינו מחויב מצד הדין לכסות את הראש שלו מ"מ מכסה בשעת ברכה משום יראת שמים. אשה נשואה שחייבת מצד הדין לכסות לא כ"ש. ולמעשה מובא בבן איש חי (שמיני אות י"ט) מנהג לכסות הראש בשעת הברכה על הטבילה וכן נוהגים בהרבה מקואות.

## מעשה הטבילה

איתא במתני' דמס' נגעים (פ"ב מ"ד) "כיצד ראיית הנגע האיש נראה כעודר וכמוסק זיתים האשה כעורכת וכמניקה את בנה כאורגת בעומדין לשחי ליד הימנית רבי יהודה אומר אף כטווה בפשתן לשמאלית". ושם בראשונים ביארו דדרשינן בתו"כ "לכל מראה עיני הכהן" - פרט לבית הסתרים והיינו שכשהכהן צריך לראות אין צריך לראות אלא הנגעים הנראים במקומות הגלוים בגוף אבל בבית הסתרים אין צריך. ובמס' נדה (ס"ז ע"א) איתא "אמר ריש לקיש אשה לא תטבול אלא דרך גדילתה כדתנן "האיש נראה כעודר וכו'" (ויש שם שינויים בנוסח המשנה ממה שלפנינו ועמדו בזה הראשונים). הרי שהגמ' משוה בית הסתרים דנגעים לבית הסתרים דאשה. ולכן האשה צריכה לעמוד בעת טבילתה כמו שעומדת בעת ראיית הנגעים. ומסקנת הפוסקים בביאור המשנה הנ"ל הנוגע לנד"ד הוא שאשה תעמוד כעורכת פי' כמו שהיא עורכת את הפת שנוהגת לפשוט זרועותיה ולפסוק יריכות'' במקצת כדי להתחזק (ב"י בשם סמ"ג בשם ת"ה. ותיארו הראשונים שזהו דוגמת ריחוק רגלי' בשעה שהיא הולכת) וכמניקה את בנה, פי' שהדד יהא מוגבה מעל החזה כמו שהוא כשמינקת. (תוס' שם וכן שא"ר). וכאורגת בעומדין, (ע' תוי"ט שי"מ כשהיא עומדת וי"מ בכלי אריגה עומדים), פי' שידיה מוגבהות קצת כדי שיראה בית השחי שלה. (כן פירש"י שם). ובת"ה פי' מימרא דר"ל ש"דרך גדילתה" פירושו שלא תהא בקומה זקופה ולא תשחה הרבה. וכל אלו הדברים מובאים להלכה בסי' קצ"ח סע' ל"ה. ויש להדגיש שי"א שאם לא טבלה כה"ג שהטבילה פסולה אפי' בדיעבד ולכן יש ליזהר בזה, ובדיעבד תעשה שאלת חכם.

אין לה להדביק שפתותי' זו בזו בחוזק וכן לא תקפוץ ידי' ולא תעצים עיני' בחוזק, וכן לא תפתחם ביותר. (סי' קצ"ח סעי' כ"ז ול"ח ול"ט ע"פ פ"ח מ"ה דמס' מקואות ונדה ס"ז ע"א). והטעם לזה הוא משום שאם תעשה כן לא יכנסו מים למקום שמדבקת בחוזק. ויש בזה דינים שונים לענין דיעבד. (ע"ש ובנו"כ). וכן מטעם זה יש לה לעשות צרכי' קודם טבילה שלא תצטרך לעצור עצמה. (רמ"א סע' מ"ג). אבל זה ודאי אינו מעכב בדיעבד (שם בש"ך). אולם אינה צריכה להגבי' רגלי' בשעת טבילה ואין לחוש שהמים אינם מגיעים לתחת רגלי' (שם סע' ל') משום דאמרינן ש"המים מקדימים". והמקור לזה הוא במתני' דסופ"ז דמס' מקואות "הטביל בו את המטה אף על פי שרגליה שוקעות בטיט העבה טהורה מפני שהמים מקדמים". וע"ש בפי' הרא"ש וז"ל "שהמים מקדימין, כשתחת רגלי המטה בטיט כבר קדמו המי' ונדבקו ברגלי המטה קודם שהגיע לטיט ואותם מים מחוברים למקוה הלכך לא הוי חציצה וכו'." ומ"מ אין לטבול במקום טיט, (שם סע' ל"ג), אע"ג דשם במתני' התירו לטבול מטה במקום טיט מ"מ הר"ן במס' שבת (כ"ט ע"ב מדפי הרי"ף) כתב דשאני אדם כיון שטיט נכנס בין האצבעות. וביאר החזו"א (סי' קל"ג ס"ק ו') דלכן אין לומר מים מקדימין, או משום דבין אצבעות רגלי' אין מים מגיעים, ובעלמא אין זה קשה משום דהוו בית הסתרים שלא צריך אלא ראוי לביאת מים, א"נ שבין האצבעות הטיט דוחה המים לגמרי ולא מהני הקדמת מים. ואם טבלה במקום טיט יש לה לטבול פעם שני' אא"כ אין מקוה אחר. (חכמ"א כלל קכ"א סע' ו').

וצריכה אשה [בלנית] יותר מבת י"ב שנה ויום א' שהביאה ב' שערות (ששבה"ל ובדה"ש) לעמוד עלי' לראות שטבלה לגמרי שכל שערה נכנסה לתוך המים. (הרא"ש בפ' תינוקת סכ"ח ובשו"ע סע' מ'). ויש אופנים שיכולה לדעת בודאות שכל שערה נכנסה ובזה אינה צריכה לאשה לעמוד עלי', אבל אם גם זה לא עשתה לא עלתה לה טבילה. (שם בפת"ש ס"ק כ"ב משו"ת רע"א סי' ק"ד). ובשעה"ד גם בעלה יכול להשגיח על זה ואין חוששין שמא יבא עלי' באיסור קודם טבילה. (כן מבואר בב"י מכלבו ואגור בשם ר"מ וכ"כ הנו"ב ת' סי' קכ"ב מובא בפת"ש סי' קצ"ה ס"ק ב').

ואחרי טבילתה יש להקפיד שלא תפגע אשה בדבר טמא. (רמ"א סוסי' קצ"ח). והוא ע"פ האגדה באמו של ר' ישמעאל בן אלישע כהן גדול המוזכר בשערי דורא ע"ש. ובמקוה יש בלנית והרי היא תמיד פוגעת בה תחילה ובזה יצאה ידי קפידא זו. וע' גם ברמ"א בסוסי' ר"א שנהגו לכתחילה כמ"ד שאסורה להתרחץ אחרי הטבילה. והוא ע"פ הגמ' במס' שבת י"ד ע"א שאחד מי"ח דבר שגזרו בו ביום הוא שהבא ראשו ורובו במים שאובים טמא. וטעם הגזרה שם הוא דלמא יאמרו שהמים שאובים מטהרים ולא המי מקוה, ולכן אינה אסורה אלא כמו שמבואר שם דהיינו ראשה ורובה וכן רק במים שאובין. ואע"ג שיש אומרים שלא גזרו שם אלא לתרומה ולא לחולין והרי בעלה חולין חשיב, (ע"ש בביאור הגר"א), נהגו לכתחילה כהאוסרים. ויש מן הפוסקים שכתבו שכל זה הוא עד שתגיע לביתה (מרא"כ עמ' ק"ח מהגרש"ז אוירבך) או עד שיגע בה בעלה (שו"ת שבט הלוי ח"ה סי' קכ"ה) אבל אח"כ הרי היא מותרת. וכן מותר אם רוחצת להסיר לכלוך ידוע ולא אסרו אלא להתרחץ כשאין לכלוך ידוע (שם). אבל באג"מ (יו"ד ב' סי' צ"ו) כתב שאע"פ שבאשה איסטניסטית יש להתיר מ"מ באינה איסטניסטית האיסור הוא כל יום הטבילה. וע' גם בשו"ת ציץ אליעזר חי"א סי' ס"ד בעיקר נידון זה.

## אמירת טהורה אני

איתא בשו"ע (רסי' קפ"ה) "האשה שהיא בחזקת טמאה אסור לו לבא עליה עד שתאמר טבלתי". ועיקר כוונת השו"ע היא לומר דכיון שהיא בחזקת טמאה אין לסמוך לומר שכיון שעברו מספיק ימים שהיתה כבר יכולה לטבול וליטהר ודאי טבלה רק צריכה היא להודיעו שטבלה משום שאין ספק מוציא מידי ודאי. ודבר זה יוצא מסוגיית הגמ' דדף (ט"ו ע"ב). ובחוו"ד (חי' ס"ק א') כתב דמתוס' בפ"ק דנדה מוכח דלא סגי בזה ששוכבת אצלו רק צריכה לומר לו בהדיא 'טבלתי' או 'טהורה אני'. ובלחו"ש (ס"ק א') הביא מהג"ר שמואל מאושקאוויץ לבאר שכוונת החוו"ד לתוס' (י"א ע"ב) ד"ה תניא שכתבו וז"ל "דבהניחה בחזקת טמאה אשמועינן אפילו ערה טמאה עד שתאמר טהורה אני". ובלחו"ש חלק על החוו"ד לומר דדוקא בבעל שלא הי' בעיר אמרינן כן אבל בעלמא מותר. וע' גם בערוה"ש שהביא דברי החוו"ד וכתב עליהם "ולא ידעתי למה [שוכבת אצלו לא מהני] אטו האמירה מעכבת הא העיקר רק לדעת אם נטהרה וכשהיא מרמזת לו דיו דכמדומני שבנות ישראל בושות ביותר לומר בפיהן טבלתי". (ע"ש שדחה הראי' מתוס' באופן אחר). וכן עכ"פ יש לתמוה על החוו"ד דלדבריו אם ראה אדם עיסה מגולגלת בתוך ביתו לא יועיל מה שאשתו מגשת לו הלחם רק תצטרך לומר בפה 'הפרשתי חלה' וזו לא מצאנו. (ואולי תשמיש המטה שאני). ולכן העיקר הוא דמהני שמבין ע"י מעשי' שהיא טהורה. ואם ירצה האדם להחמיר שתאמר בהדיא 'טבלתי' יש ליזהר שלא לפגוע בכבוד אשתו. וכל ערום יעשה בדעת.

## חציצה

הכלל העיקרי שבהל' חציצה יוצא מדברי הגמ' בכמה מקומות בש"ס (עירובין ד' ע"ב וש"נ) "דאמר ר' יצחק דבר תורה רובו ומקפיד עליו חוצץ, ושאינו מקפיד עליו אינו חוצץ, וגזרו על רובו שאינו מקפיד משום רובו המקפיד, ועל מיעוטו המקפיד משום רובו המקפיד, וליגזור נמי על מיעוטו שאינו מקפיד משום מיעוטו המקפיד, אי נמי משום רובו שאינו מקפיד, היא גופא גזירה ואנן ניקום ונגזור גזירה לגזירה". ומבואר שרק אם החציצה היא על מיעוטה וכן אינה מקפדת עליה אינה חוצצת ואם לאו הרי זה חציצה והוי כאילו לא טבלה. (וע' בסד"ט רסי' קצ"ח שביאר החילוק שבין חציצה לעצם הטבילה שאם **אפי' שערה אחת חוץ למים לא עלתה לה טבילה**) וכל זה הוא לענין דיעבד, אבל הביא הרמ"א בסע' א' (מהש"ד)**דלכתחילה אסרינן אפי' מיעוט שאינו מקפיד**.

ומה נחשב מקפיד, הנה הראב"ד בשער הטבילה סי' א' ה"ב הביא התוספתא שכתב בהדיא שטבעת המהודקת היטב הוי חציצה. והקשה שבדרך כלל אדרבה האשה רוצה שתהי' הטבעת עלי' ולמה יחשב חציצה מדין מיעוט המקפיד. ותי' דכיון שהיא מקפדת בדרך כלל אפי' לעתים מזומנות כגון להסיר טבעת כדי ללוש הרי זו חציצה. והביאו הרא"ש בהל' מקואות אות כ"ו והשו"ע רסי' קצ"ח. (אמנם ע' פת"ש ס"ק א' משו"ת זכרון יוסף דמ"מ אם אינה מקפדת אלא לזמן מרובה לא הוי מקפיד.

ועוד דנו אי אזלינן בתר קפידת העולם או קפידת האשה. ע' סי' קצ"ח סע' א' ובט"ז ס"ק ב'. והכלל העולה הוא שאם היא מקפדת עכשיו יש לזה דין מקפיד אע"פ ששאר נשים אינן מקפידות. ואם רוב נשים מקפידות יש לזה דין מקפיד אע"ג שהיא אף פעם אינה מקפדת. ואם רוב אינן מקפידות אבל יש מיעוט שמקפידות הדבר תלוי, שאם היא מקפדת בדרך כלל אפי' לעתים מזומנות (וכנ"ל) יש לזה דין מקפיד אע"ג שבדיוק עכשיו אינה מקפדת. אבל אם אינה מקפדת אפי' לעתים מזומנות אין לזה דין מקפיד בשביל מיעוט נשים.

ובענין חציצה בשערותי', בגמ' שם דרשו שגם חציצה בשערותי' דאורייתא "דתניא ורחץ את כל בשרו את הטפל לבשרו וזהו שער". ומבואר שם דמימרא דר' יצחק הנ"ל שייך גם לשערו. (ובתוס' במס' סוכה ו' ע"ב ד"ה דבר הביאו מ"ד דר' יצחק שייך רק בשער אבל בגופו חוצץ אפי' כל שהוא, ודחו שיטה זו דגם בגוף בעינן רובו ומקפיד וכנ"ל). וע' ברמב"ם (פ"ב הט"ו מהל' מקואות) שהביא מחלוקת בינו לבין הגאונים בדין רובו ומקפיד בשער, שהגאונים סוברים שמחשבין השער בפני עצמו ואם ברוב השער יש חציצה שמקפדת עלי' אין טבילתה מועלת לה מדאורייתא אע"ג דבכלל כל הגוף אינו אלא מיעוט, והרמב"ם סבר דהשער אינו אלא חלק של שאר הגוף ולכן אע"ג ששייך חציצה בשער מ"מ אין דין רובו אלא בכל הגוף ביחד רק דהשער עולה בחשבון הגוף לענין אם יש רובו ומקפיד וכדומה. (וע' בביאור מחלוקתם בר"ן במס' שבועות ז' ע"א ובחי' מרן רי"ז הלוי שם). והא דיש חציצה בשער הוא בין בשער ראשה ובין בשאר מקומות שבגופה. (כדמבואר בכמה מתני' במס' מקואות).

ובענין חציצה בשער חוץ מדברי לכלוך וכדומה השייכים גם בשאר מקומות שבגופה אפשר שיהי' חציצה ע"י קשירת השער בעצמו. אבל זה הוא רק אם שערה א' קשורה בעצמה או עם עוד שערה א', אבל ב' שערות הקשורות יחד בעצמן או עם ב' אחרות אין זה חציצה דבכה"ג המים נכנסים. וכן אין כאן חציצה אא"כ הוי ברוב, (הגאונים כדאית להו והרמב"ם כדאית לי' כנ"ל), או שמקפדת. אבל **מ"מ חלק מדיני החפיפה הוא לסרוק שערותי' וכמו שנתבאר בהל' חפיפה**, ואין להקל לומר שאינה מקפדת בקשרי שערותי'. וכן מ"מ נתבאר לעיל דלכתחילה מחמירין אפי' במיעוט שאינה מקפדת.

ובית הסתרים, (פי' מקומות שבגופה שאינם גלוים כגון בתוך פי' ותחת אצילי ידי'), אע"ג דלא בעי ביאת מים בעי ראוי לביאת מים, (ע' נדה ס"ו ע"ב), ולכן אם יש שם חציצה לא עלתה לה טבילה כמו בשאר גופה. ומ"מ יש כמה נפ"מ בין בית הסתרים לשאר גופה והזכרנו קצתם בתחילת ענין חפיפה.

### כינים

### **במס' זבחים י"ט ע"א מבואר שיתכן שעכ"פ לגבי בגדי כהונה אין כנים חיים חוצצין ומטעם דכיון דאזיל ואתי היינו רביתייהו. וכן מבואר בשו"ע סי' קצ"ח סע' מ"ז שמשו"ה אין הכינים חוצצין. ולכאורה משום זה לבד לא היו הנשים חייבות להוציא את הכינים משערות ראשן כיון דהיינו רביתייהו. אמנם עדיין יש לחשוש לכנים מתים שמפורש שם בפת"ש שחוצצין א"נ לביצי כינים. ותו, בביאור הגר"א על אתר משמע שאע"פ שהיינו רביתייהו מ"מ הרי זה חוצץ אא"כ אינו מקפיד עליו (וע"כ דלא מהני טעמא דהיינו רביתייהו**

### פצעים

בפ"ט דמס' מקואות מ"א - ד' מובאים כמה דברים שחוצצין ושאינן חוצצין. ובכלל הדברים החוצצין הוא "גלד שחוץ למכה והרטיה שעליה". ובכלל הדברים שאינם חוצצין הוא "גלד שעל המכה". והנה מה נחשב חוץ למכה ומה על המכה, מהרא"ש בסוף אות כ"ה בהל' מקואות משמע דחוץ למכה היינו מה שיצא מתוך הפצע למעלה במקום הגלד, ועל המכה הוא מתחת לגלד. ומהראב"ד והרמב"ם (כך פי' בב"י) משמע דעל המכה ר"ל מבחוץ כנגד מקום הפצע, וחוץ למכה ר"ל מה שהתפשט חוץ ממקום הפצע.

והטעם שגלד שעלהמכה אינו חוצץ, מהרא"ש שם משמע משום דהוי לח. ומהראב"ד מבואר משום דכה"ג אינה מקפדת. וביאור דבריו משום שהסרתו יכאב לה וכך יתאחר רפואת הפצע אם תסיר הגלד. ונראה שהרא"ש סבר דכיון שלאחר הרפואה רוצה היא בהסרת הגלד כבר מעכשיו חשוב מקפיד וחוצץ. וברא"ש שם מסיק (באות כ"ו) "הלכך אשה שהיא בעלת חטטין [פי' פצעים] צריכה לחוף במים עד שיתרככו". וזהו לכאורה כשיטתו שאחרי שיתרכך אינו חוצץ כיון שיש לו דין לח. ולכאורה נראה שאם אינו מתרכך יחוץ לשיטת הרא"ש. וכן ע' בט"ז ס"ק י"ד שהביא ממהרר"ק והשר מקוצי שהיו מצווים לנשיהם לעמוד לפניהם ערומות כדי שיוכלו לבודקן משום שחששו שאולי לא הסירו הגלד מחמת כאב. וכל זה הוא לענין הגלד עצמו, אבל מ"מ צריכה היא להחמיר על שערותי' שנסתבכו בגלדי המכה. (סע' מ"ד מתוספתא פ"ח מהל' מקואות).

וע' במס' נדה (ס"ז ע"א) "אמר רמי בר אבא הני רבדי דכוסילתא עד תלתא יומי לא חייצי מכאן ואילך חייצי". ופירש שם רש"י "כוסילתא, פלומא ודרכן של מכות של הקזת דם להעלות גלד. תלתא יומי גלדן רך ומחובר והוי כגוף הבשר ולא חייצי." הרי דאיכא עוד קולא דתוך ג' אינו חוצץ. (ולראב"ד זו חומרא לענין אחר וכן הוא שיטת הרמב"ם). ובטעם הקולא כתב המרדכי (שבועות ומובא בב"י) משום דהוי לח. וברש"י שם יש טעם אחר. וקולא זו ג"כ מובאת בשו"ע.

והנה למעשה ע' בב"ח שכתב שאין אנו בקיאים האידנא מהו חוץ למכה מהו ע"ג המכה. ונראה דכל שיכולה לרחוץ המכה ולרככו עד שיהא לח או להסירו בקלות יש לעשות כן, (אמנם יש ליזהר מיציאת דם, שהדם הוא חציצה גמורה, ולכן אם ע"י שהסירה הגלד יצא דם יש ליזהר לנקות כל הדם מעלי'). ואם אי אפשר וכואב לה הרבה נראה שהוא מחלוקת ביני רברבי אם בכל אופן צריכה היא להסירו, ודעת הפוסקים (וכן הוא בששה"ל וחוט שני ובדה"ש ומרא"כ) להקל בזה (ע"פ הסד"ט ס"ק כ"ג) אם כואב לה הרבה. ומ"מ תרחוץ דם היבש וריר היבש היטב ותעשה את זה בסמיכות לטבילה כמה שאפשר.

וכל זה הוא לענין הקרום שעליה אבל רטי' (אספלנית) ודאי חוצצת, וכ"כ המחבר בסע' י'. ויש ליזהר להוריד גם הדבק שנשאר מפלסתר עד כמה שאפשר, שאם מקפדת חוצץ אפי' בדיעבד, ואפי' אינה מקפדת הא לכתחילה מ"מ מסירין וכנ"ל. ובענין תפירות, (ודבר השכיח הוא שלאחר לידה יהיו לאשה תפירות באותו מקום), אם צריכים להוציא אותן הרי הם כרטי' וחוצצות. וכיום הרבה פעמים תופרים בתפירות הנמסות, ואם גם הן חוצצות קודם שימסו ע' בתשובות שבסוף ס' מראה כהן שנחלקו בזה גדולי עולם. וכל א' יעשה בזה שאלת חכם.

### דברים לחים

איתא במס' זבחים (ל"ה ע"א) למה פוקקין העזרה, (פירש"י ערבי פסחים שלא יצאו הדמים דרך אמה לנחל קדרון), אמרו לו שבח הוא לבני אהרן שיהלכו עד ארכובותיהן בדם, [ומקשה הגמ'] והא דם הוי חציצה (פירש"י בין רגליהם לרצפה), [ומתרצת הגמ'] לח הוא ולא הוי חציצה, (דתנן) [דתניא] הדם והדיו והדבש והחלב יבישין חוצצין לחין אין חוצצין". הרי דמבואר שדברים לחים אינם חוצצין. ובתוס' במס' חולין (כ"ו ע"ב) מבואר שהטעם שאין לח חוצץ הוא ענין מציאותי שאינו מונע המים מלעבור. ובב"י הביא מהמרדכי במס' שבועות שהטעם הוא משום שאין מקפידים על הלח. והנה לשניהם ע"כ צריך לומר שנשאר מעט על הגוף כשנכנסת למים דאל"כ לא שייך ענין חציצה כלל. אמנם למאן דסבר שחוצץ במקפדת צ"ע מה מצאנו בלח דוקא שאינו חוצץ הא בכל הדברים כך הוא דבמיעוט המקפיד חוצץ ובאינו מקפיד אינו חוצץ. וצריך לומר דבלח סתמא דמילתא שאינו חוצץ כיון שהנשאר הוא מעט מאד. ומ"מ מכח דברי המרדכי כתב הרמ"א בסע' י"ד שאם מקפדת אפי' לח חוצץ. (וע' בשו"ע או"ח סי' קס"א סע' א' בה"ל ד"ה מקפיד. ולא הבנתי מניין לו היסוד דלמחבר סמכינן שהוא נופל. וצ"ע). ובדברים המדביקים כגון דם שנסרך, (פי' נדבק והתחיל להתייבש על גופה - ש"ך ס"ק כ'), או שרף של פירות וכדומה י"ל דאפי' לח חוצץ דבאלו אמרינן דמסתמא מקפדת. (ב"י בשם הסמ"ג). וכ"כ המחבר בסע' ט"ז.

### דבר שאין בו ממש

כתב הרשב"א בתוה"א (ע"פ ב"י וחידושי הגהות שם) "צבעים שעל ידי הנשים או שעל השער לנוי יראה לי שאינן חוצצין לפי שאינן מקפידות בהן לעולם אדרבא חוזרות הן ומחדשות אותן תמיד לנוי, אע"פ שצבע זה פושט בכל השער ורובו אע"פ שאינו מקפיד עליו חוצץ, כאן אינה מקפדת ורוצה להיות שם והרי הוא כאילו הוא מגופו של שיער למה הדבר דומה לבגד צבוע שאין הצבע כדבר הנוסף וחוצץ אלא כעיקרו של בגד ואינו חוצץ, שהרי מצינו טבילה לפרכת אע"פ שיש בו תכלת וארגמן ותולעת שני. ועוד יראה שאין ממשו של צבע בשיער ועל הידים אלא מראיתו של צבע ולפיכך אינו חוצץ וכו'". וכה"ג כתב גם הרא"ש המובא שם בב"י. הרי שכתב שאחד מן הטעמים שאינו חוצץ הוא משום שאין בו ממש. ולפי טעם זה גם במעט דיו כשאין ממשות הדיו על גופה רק מראה בעלמא ולכן אינו חוצץ. ואע"ג שבסד"ט ס"ק ל"ג כתב בדעת הט"ז שצריכים לכל טעמי הרשב"א כדי שלא יחוץ, מ"מ מקילין שדבר שאין בו ממש אינו חוצץ אפי' אם אינו לנוי. ומ"מ כל זה לענין דיעבד אבל לכתחילה יש להסיר גם דבר שאין בו ממש ככל האפשר, והרי הוא בכלל מה שכתבנו בראש דברינו דלכתחילה מסירין הכל אפי' מיעוט שאינו מקפיד.

### צפורניים

במתני' דרפ"ט במס' מקואות איתא דבצק שמתחת לציפורן חוצץ וצואה (ר"ל לכלוך) שמתחת לציפורן אינה חוצצת. ושם בתוספתא איתא דצואה שמתחת לצפורן שלא כנגד הבשר והבצק אפי' כנגד הבשר הרי אלו חוצצין. ופי' הטור דשלא כנגד הבשר היינו החלק של הציפורן העודף על הבשר. ונאמרו במתני' ותוספתא זו פירושים שונים לענין מתי הוי מקפיד ומתי לא. והרא"ש בסוף מס' נדה כתב שנהגו הנשים ליטול ציפורניהם וע"י זה לא יצטרכו לחוש שלא יהא תחתיהם דבר החוצץ. ומנהג זה מובא בשו"ע סע' י"ח וז"ל "ולפי שאינן יכולות לכוין מה נקרא כנגד הבשר או שלא כנגדו נהגו הנשים ליטול ציפורניהם בשעת טבילה". ושיעור הנטילה בציפורניים הוא עד מקום חיבורם לבשר, (חכמ"א כלל קי"ט סע' י"ב), או בדיעבד עד שלא יצאו מעל הבשר. (ששבה"ל אות ה').

ומאחר שנהגו הנשים כן יל"ע מה הדין בדיעבד אם לא נטלו ציפורניהן, וכן יל"ע מה תעשה אם לא נטלה ויצא ליל טבילתה בשב"ק. והנה הרמ"א כתב בסע' כ' שאפי' אם כבר טבלה אם לא נטלה א' מציפורני' צריכה לטבול שנית. ושם בפת"ש ס"ק י' מובא מהר' דניאל דבציפורני רגלי' אפשר להקל בדיעבד. ומהט"ז בס"ק כ"א מבואר שטעם החומרא לטבול שנית הוא משום שחוששים אולי הי' חציצה על ציפורני', ולכן פסק שאם כבר שמשה עם בעלה או שיצא טבילתה בליל שבת אם ידי' היו נקיות מותרת. ובש"ך ס"ק כ"ה הביא מהראב"ן (סי' שכ"ו) שכיון שהיום נהגו ליטול הציפורניים הרי הם עומדים ליחתך וכחתוכים דמו ולכן כבר מעכשיו הרי הם חוצצין. אמנם אע"פ שפסק שאפי' אם עבר הלילה אחרי שטבלה יש לה לטבול שנית אם שכחה מליטול א' מציפורני', מ"מ בדלא אפשר אין להחמיר. וכתב שם בנקוה"כ שבשבת יש ליטלם ע"י עכו"ם בשיניו או בידו, ואע"ג שיש לו סברא להתיר ליטלם ע"י עכו"ם אפי' בכלי בפת"ש שם הביא מחכ"צ להחמיר. וגם בזה כתב במ"ב (סי' ש"מ ס"ק ג') להקל בדלא אפשר. ולמעשה לכתחילה מחמירין כהש"ך, ובדיעבד אם כבר שמשה עם בעלה יש להקל (ששבה"ל על ש"ך ס"ק כ"ה בסו"ד. (וע' שו"ת אג"מ יו"ד ב' סי' פ"ח מש"כ בביאור הנידון).

וכל הנ"ל הוא כשהציפורן עדיין שלמה אבל אם היא חתוכה במקצת, ע' במתני' שם שציפורן המדולדלת אינה חוצצת. והביא הר"ש בפ"ט מ"ד דמס' מקואות מתוספתא "האבר והבשר המדולדלים באדם הרי אלו חוצצין, רבי יונתן בן יוסף אומר ציפורן שפירשה רובה ה"ז אינה חוצצת". ויש מחלוקת הרמב"ם והטור אם ר"ל שאפי' בנחתכה רובה אינה חוצצת וכל שכן מיעוטה או רק רובה אבל מיעוטה חוצצת. ושם בב"י הביא טעם לחלק בין נחתכה מיעוטה לנחתכה רובה, משום דבנחתכה רובה ולא נטלה איגלאי מילתא שאינה מקפדת. וע"ש שהאריך בטעמי הדברים. ובט"ז שם כתב שאם לא נחתך אלא מיעוטו הרי הוא לחוץ בחוזק על שאר הציפורן וחוצץ משא"כ ברובו דהוי רפוי ואינו חוצץ. ובשו"ע סע' כ"א מסיק שבנחתכה מיעוטה חוצצת וכהטור. אולם כבר העיר שם בש"ך ס"ק כ"ז דלדידן שנוהגים כהרמ"א אפי' לא נחתכה כלל חוצצת. אולם יש בזה נפ"מ בציפורני רגלי' שמקילים בהם בדיעבד וכן בדלא אפשר. וכן יש נפ"מ בקצוות עור שהחלו להפרד שאם מקפדת עליהן הרי הן חוצצין. וכל זה הוא לענין דיעבד אבל לכתחילה צריכה להסיר אפי' קצוות עור שאינה מקפדת עליהם כמו כל מיעוט שאינו מקפיד.

### שיניים

השיניים הם בכלל בית הסתרים ולכן חציצה פוסלת בהם, אבל יש בהם הקולות של בית הסתרים המוזכרים בריש ענין חפיפה. ויש חיוב (ע' ש"ך ס"ק ל') לחצוץ שיני' כדי לוודא שאין בהם דבר חוצץ. וכתב הרא"ש בפ' תינוקת וז"ל "וראיתי נשים כשרות שנוהגות שלא לאכול בשר ביום לכתן לבית הטבילה מפני שהוא נכנס בין השינים יותר ממאכל אחר, ואע"פ שבודקות וחוצצות השינים חוששות דילמא משתייר מיניה ולאו אדעתא, ומנהג יפה הוא". וכן מובא בשו"ע סע' כ"ד. ומ"מ אין אכילת בשר ביום טבילה מעכבת בדיעבד אם חצצה ולא מצאה בשר. וכן המנהג הוא שאוכלת בשר אם יצא יום הטבילה בשבת או יו"ט (ט"ז ס"ק כ"ה), או בשאר סעודה שע"פ הלכה נקראת סעודת מצוה. (ש' שבט הלוי). ודנו הפוסקים בכמה מהדברים הרגילים להיות בפה האם חוצצים או לא כגון: 1) כתר זמני או קבוע. (ועוד דנין מה הדין אם הי' קבוע ועכשיו עומד להוצאה משום כאב שהתחדש וכדומה). 2) סתימה זמנית או קבועה כשעדיין צריך שיוף 3) שן רופפת. 4) ברזל ליישור שיניים. (ע' במרא"כ עמ' קי"ז דברי הפוסקים בזה). ובמקרים אלו תעשה שאלת חכם.

### אוזניים ואף

יש לנקותם עד שידה מגעת. (הגהות רע"א סי' קצ"ח סע' ז').

והנה יש כמה מיני דברים החוצצים המוזכרים בשו"ע, ולא ראיתי להאריך בכולם כדי להקל על המעיין, אבל אביא כאן רשימה של הדברים המוזכרים בשו"ע ונו"כ והרוצה לע' בהלכותיהן יעוין בשו"ע ובנו"כ, ואף **שכל דבר יכול להיות חציצה** מ"מ מהנמצאים בשו"ע לפעמים אפשר ללמוד גדר הדברים.

1. זיעה שהתייבשה ומדבקת שערותי'. (סע' ו').
2. לפלוף שבעין. (סע' ז').
3. לפלוף שבחוטם. (רע"א שם).
4. כחול שבעין. (סע' ח').
5. קוץ התחוב בה שנראה מבחוץ ולא עלה עליו קרום. (סע' י"א).
6. גבס, תחבושת. (סע' י' ומ"ג).
7. לחלוחי זיעה כשהגליד. (סי' י"ב).
8. שארית עיסה שעל ידה מחמת לישה. (סע' י"ג).
9. טיט. (ואע"ג שיש טיט שאינו חוצץ כשהוא לח אנן לא בקיאין בהו - חכמ"א). (סע' י"ד).
10. תכשיטין. (סע' כ"ג).
11. צרורות וקסמים בסדקי רגלי'. (סע' מ"ב).
12. אבק שברגלי'. (סע' מ"ה).
13. כנים. (סע' מ"ז).

# שער הוסתות

## וסתות

יסוד הענין של וסתות הוא שיתכן שיש לאשה טבע לראות דם לפי קביעות מסוימת. ולכן במידה שיש לה קביעות זו צריכה היא לחוש שיגיע הדם בזמנה אע"פ שעדיין לא ראתה דם. ויש בענין זה מחלוקת בגמ' אם הדין לחוש לוסתות הוא מדאורייתא או מדרבנן. ובתוס' (ט"ז ע"א ד"ה ורב נחמן) ועוד ראשונים מבואר דקיי"ל דוסתות דרבנן, וכ"כ הב"י סי' קפ"ד והכי קיי"ל. (באה"ט שם ס"ק ב'). וי"א דאע"ג דוסתות דרבנן מ"מ יש בהם גם בחינה של חשש דאורייתא. (ע' פת"ש שם ס"ק ג'. וע' פרד"ר בפתחי נדה עמ' כ"ה מה שהסיק בדעת הנו"ב).

והנה נשאלת השאלה מהו כל הספק הזה אם וסתות דאורייתא או דרבנן, דלפום ריהטא הי' צריך להיות הדין שוסתות דאורייתא כמו שאר החזקות שאם החזיק דבר ג' פעמים אמרינן שזהו הטבע של הדבר ההוא, וכמו בשור המועד שנגח ג' פעמים שהדין הוא לשלם נזק שלם כיון שהוא מועד ליגח. והחזו"א (סי' פ') הסתפק בשאלה זו וכתב ב' מהלכים, ההסבר הראשון הוא שכיון שדרך הדם לבא בהרגשה והיא הרי לא הרגישה איתרע לה חזקתה. ויש מן האחרונים שנקטו טעם זה כעיקר. (ע' ערוה"ש סי' קפ"ד סע' ד' ובפת"ש ס"ק י"ח מהחוו"ד. ובעיקר דברי החוו"ד ע' מגילת ספר סי' ל"ו אות ה'). אבל בחזו"א שם הרבה להקשות על טעם זה כמה קושיות חמורות, ולכן מסיק שוסתות דרבנן מטעם אחר וז"ל שם "כיון שהימים חלוקין במאכל ובמשתה ובשינוי האויר אשר כל אלה עלולין לשנות את זמני הראי' ולכן אין להוציאה מחזקתה, [ר"ל מחזקת טהרה שלה]". (ע"ש שי"ל שאפי' למ"ד וסתות דאורייתא הכי הוא רק איכא הלכתא, ע' רש"י במס' נדה ט"ו ע"א ד"ה דאורייתא ואכמ"ל). וע' גם בספר יחוסי תנאים ואמוראים (עמ' רצ"ו) שכתב וז"ל "ואע"ג דחזקה [בעלמא] נמי דאוריית' וכו' א"כ מאי טעמ' דמ"ד וסתות דרבנ' ולא קשה דלא דמי חזקה דוסת לשאר מילי כי כמה נשים רגילות לשנות וסתן וכו'".

ועיקר דינא דוסתות הוא מה שקוראים **'וסת קבוע'**, שהוא וסת שראתה ג' פעמים לפי קביעות מסוימת. ובוסת קבוע הוא שנחלקו אם וסתות הן דאורייתא או דרבנן. אמנם אמרו חז"ל שלפעמים אע"פ שלא ראתה כ"א פעם א' צריכה היא לחוש שאולי זהו הוסת שלה. לוסת זה קוראים **'וסת שאינו קבוע'**. והמקור לוסת שאינו קבוע הוא ממתני' (ס"ג ע"ב) ומתפרש יותר במימרא דר' פפא בגמ' (ס"ד ע"א), דאיתא שם במתני' "שאין האשה קובעת לה וסת עד שתקבענה ג' פעמים" ואמר על זה ר' פפא "לא אמרן אלא למקבעה אבל למיחש בחדא זימנא חיישא". והפשטות היא שוסת שאינו קבוע הוא רק מדרבנן לכו"ע וכ"כ בשו"ת חת"ס סי' קע"ט.

וכי תימא כיון שצריכה האשה לחוש אפי' לפעם אחת מאי נפ"מ אם הוסת הוא קבוע או אינו קבוע. י"ל דאיכא נפ"מ הם כדלהלן. (וע' פרד"ר הקדמה לסי' קפ"ט אריכות בזה. ולעונה בינונית לפעמים יש דין וסת קבוע):

1. וסת שאינו קבוע נעקר בפעם א', והקבוע נעקר רק ע"י ג' עקירות. (סע' ב').
2. בוסת קבוע אם עברה ולא בדקה צריכה עדיין לבדוק, משא"כ באינו קבוע. (סע' ד'). ובעו"ב צריכה עדיין לבדוק.
3. אע"פ שעקרה לוסת קבוע ג' פעמים אם לא קבעה וסת קבוע חדש וחזרה לוסתה הקבוע הקודם אפי' פעם א' חוששת לו כוסת קבוע, משא"כ בשאינו קבוע.
4. בדרך כלל מחמירים יותר בדיני וסת קבוע כיון שהוא יותר חמור.

והנה חשבון כל האפשריות של וסתות הקבועות הוא ענין קשה מאד, וכדי לדעת כל הכללים על בוריין צריך ללמוד הסוגיות והטור וב"י ושו"ע ונו"כ בעיון רב, ומאידך גיסא רוב הנשים של היום אין להם וסת קבוע ואפי' אלו שיש להן וסת קבוע בדרך כלל הוא בא' מן האופנים הפשוטים שיתבארו בסמוך, לכן אביא כאן הכללים העיקריים הנוגעים למעשה ע"פ רוב לכל בית ישראל.

וקודם כל יש להדגיש דאע"ג שיש בזה מחלוקת ראשונים קיי"ל **דלא אזלינן אלא בתר תחילת הראי' בלבד**. (סי' קפ"ד סע' ו' ורמ"א סי' קפ"ט סע' י"ג. וע' בענין וסת הגוף דלפעמים מונים תחילת ראייתה מיום שראתה כתם). ולכן אם התחילה לראות בליל י"ג והמשיכה לראות עד יום י"ט אין חוששין משום וסת אלא לליל י"ג בלבד. (ולעונה לפני לפי האו"ז). ועוד יש להדגיש שאין חוששין משום וסת אלא כשראתה דם, אבל **אם ראתה כתם אע"פ שהיא טמאה אין חוששין בו משום וסת*.*** (סי' ק"צ סע' נ"ד. וע' להלן בענין וסת הגוף בענין אם ראתה כתם מיד לפני ראיתה). והני מילי בכתמים שמצאה על בגדה וכדומה, אבל **כתמים שמצאה ע"י בדיקה באותו מקום יש להם דין ראי' גמורה לכל דבר**,(שם), ולכן חוששין בהם משום וסת (אמנם יש בכל בדיקה פרטים רבים ולכן אם מצאה דם על עד בדיקתה תשאל שאלת חכם אם להחמיר בוסתות).

ואם האשה שכחה את יום וסתה, ע' בחוו"ד סי' קפ"ד ססק"ד שהקיל בזה. וכן ע' בש' שבט הלוי (סי' קפ"ד סע' ב' אות ב') שהביא משו"ת מהרי"א (יו"ד סי' ק"צ) להקל בזה כיון דוסתות דרבנן, וכן משום שרוב הימים מותרים (ע"ש מה שדן לפי מה דקיי"ל בא' ששכח איזה יום הוא שבת שצריך להחמיר בכל הימים, (שו"ע או"ח סי' שד"מ), ושאני הכא מהתם). (סס"ק ד'). וע"ש בש' שבט הלוי עוד מש"כ בהא דמשמע מדברי החת"ס בשו"ת (יו"ד ססי' קס"ד) להחמיר בזה.

## דיני עונת הוסת

דיני האשה ביום וסתה נחלקים לשני חלקים, חיוב פרישה וחיוב בדיקה.

### חיוב פרישה

עיקר חיוב פרישה הוא שהבעל ואשתו יפרשו מתשמיש המטה, משום שחוששין שאע"פ שעדיין לא ראתה מ"מ שמא תראה בשעת תשמיש המטה. (ויש מן הראשונים שמסבירים שעצם החשש של הוסת הוא שכיון שהגיע זמנה דלמא תשמיש המטה יגרום ראית דם). וזהו החיוב פרישה היחיד המוזכר בגמ'. אלא שלכאורה י"ל שהיא אסורה גם בחיבוק ונישוק כיון שמביאים לידי תשמיש המטה כמו בשאר הנשים האסורות בתשמיש המטה. והב"י (סי' קפ"ד) הביא מכמה ראשונים שהתירו בזה. וטעם הדבר דאע"ג שאפי' בעריות שאינן אסורות אלא מדרבנן ג"כ אסרו חיבוק ונישוק, היינו משום דהתם הרי היא בעצם חפצא דאיסורא, אבל הכא שאינו אלא חשש שמא תראה הוי כגזירה לגזירה (שו"ע הגר"ז בביאור דברי הב"ח). והרשב"א אע"פ שמסיק להתיר בשאר קריבות ביום הוסת, מ"מ דקדק משיטת ר"ת שהתיר שאר קריבות באיש היוצא לדרך דבאינו יוצא לדרך אסור. והב"י דחה הראי' משיטת ר"ת דלא קאמר ר"ת אלא דביוצא לדרך איכא נמי חיוב בשאר קריבות בסמוך לוסת, אבל גם שאר אדם מותר. ובתרוה"ד (סי' ר"נ) אסר חיבוק ונישוק ביום הוסת, וכתב עליו שם בב"י שמדברי הראשונים מבואר שאין ההלכה כתרוה"ד. ועוד כתב שם הב"י שאפי' לתרוה"ד אין האיסור אלא בכגון חיבוק ונישוק, אבל איסורי קורבא המיוחדות לימי נדתה לא אסרו.

והנה למעשה המחבר לא הזכיר הפרישה משאר קריבות בשו"ע כלל. אבל הש"ך (ס"ק ו') והב"ח כתבו שהמחמיר תבא עליו ברכה. (וע' ט"ז ס"ק ג' שדקדק משיטת הרא"ש בהל' אבילות לאסור מדינא). ולכן בדרך כלל מקובל אצל בני תורה ליזהר משאר קריבות ביום הוסת. אבל בוסתות שאינן נהוגות אלא בתורת חומרא (כמו וסת של האו"ז) הרבה מקילין בחיבוק ונישוק, כיון שאפי' ביום הוסת גמור אינו אלא ענין של 'תבא עליו ברכה'. וכל זה בחיבוק ונישוק אבל הרחקות שבסי' קצ"ה אינן נהוגות כלל וכנ"ל, רק דבשינה במטה א' מוזכר בשו"ע הרב (סי' קפ"ד ס"ק ו') להחמיר בעונת הוסת ע"ש טעמו. ומ"מ נראה שבב' מיטות אע"פ שנוגעות זו בזו יש להקל אפי' לדידי'.

### חיוב בדיקה

איתא בגמ' (ט"ז ע"א) "איתמר אשה שיש לה וסת והגיע שעת וסתה ולא בדקה ולבסוף בדקה, אמר רב בדקה ומצאה טמאה טמאה טהורה טהורה, ושמואל אמר אפילו בדקה ומצאה טהורה נמי טמאה מפני שאורח בזמנו בא". ומסקינן דיסוד פלוגתתם היא בוסתות אי הוו דאורייתא או דרבנן, וכיון דקיי"ל דוסתות דרבנן ע"כ הדין הוא שאם בדקה ומצאה טהורה אפילו לאחר שעת וסתה הרי היא מותרת לבעלה. אמנם שם בתוס' כתבו דהא דמהני בדיקה לאחר עונת הוסת היינו בדיעבד, אבל לכתחילה יש לה לבדוק בעונת וסתה ממש. והר"ן במס' שבועות (ה' ע"א) כתב בדעת הרמב"ם והרי"ף שאע"פ שצריכה האשה לכתחילה לבדוק בשעת וסתה, (והיינו מש"כ שם בגמ' 'תבדק' ע"ש), מ"מ בדיעבד אם לא בדקה בשעת וסתה אינה צריכה לבדוק לאחר עונת הוסת. (והא ד"בדקה ומצאה טמאה וכו'" היינו אם בדקה אבל לעולם אינה צריכה לבדוק). ובש"ך (סי' קפ"ד ס"ק כ"ג) הביא מהב"ח להחמיר שהיא טמאה אפי' בדיעבד אם לא בדקה בתוך כמה רגעים לאחר עונת הוסת, וכן מצאנו לאג"מ (יו"ד סי' י"ז סוף אות א' להגר"ש איידר) שכתב להחמיר כוותי'. מ"מ בפת"ש ס"ק י"ט כתב שאין לחוש לשיטת הב"ח, והכי נקטינן.

וכל זה הוא לענין וסת קבוע, אבל באינו קבוע הביא הב"י (סי' קפ"ד, מ"ד ע"א) מהרשב"א שאינה צריכה לבדוק אפי' לכתחילה אפי' בעונת הוסת עצמו. אבל בב"ח (סי' קפ"ט, נ"ו ע"א ד"ה פיהקה) מבואר שבעונת הוסת גם בוסת שאינו קבוע צריכה לבדוק, רק שיש להקל אם עברה עונת הוסת ולא בדקה שאינה צריכה בדיקה. וכן הביא בשו"ע הרב והכי נקטינן. ויש להדגיש דכל זה הוא בוסתות שאינן קבועות, אבל **לעונה בינונית יש דין וסת קבוע**, ולכן אם עברה עונת הוסת ולא בדקה צריכה לבדוק מיד כשתזכור. (סי קפ"ד סע' ט').

והנה לא מוזכר בגמ' ולא בראשונים כמה פעמים צריכה האשה לבדוק בעונת הוסת וכן לא מוזכר באיזה שעה בעונה תעשה בדיקתה. ובחוו"ד (סי' קפ"ט ס"ק ט' וחי' ס"ק כ"ב) החמיר לומר שאשה שאין לה שעה קבועה לוסתה צריכה לשים מוך דחוק באותו מקום למשך כל עונת הוסת, וכתב שכן הדין אפי' אם יש לה ב' או ג' ימים רצופים מלאים וסתות שצריכה מוך דחוק למשך כל ימי הוסתות, והוסיף שצריך אדם ללמד כן בתוך ביתו. וסברתו מובנת דהא רק בכה"ג ידעינן בודאות שלא הי' דם אפי' לרגע א' במשך עונת הוסת. אלא שאע"פ שגם בפת"ש (ס"ק י"ז) סתם כוותי' לענין מעשה לא התקבלה הוראתו. ומ"מ הרבה פוסקים מזכירים שיש להרבות בבדיקות ביום הוסת. (ע' פת"ש סי' קפ"ד ס"ק ח' לשון הנו"ב בזה). ונראה שהמקובל הוא לכתחילה לבדוק פעמיים בעונת הוסת א' בתחילתה וא' בסופה וסגי בזה, (בפרט בוסת שאינו קבוע), וכמו שעושים בז' נקיים לכתחילה. (ואע"פ שטעם הבדיקה ביום הוסת שונה מז' נקיים). וכ"כ החזו"א בסי' פ' אות כ'. (אמנם ע"ש אות כ"ב). והרבה פוסקים נוקטים שעיקר הבדיקה היא בסוף עונת הוסת שבזה תתברר כל העונה שלפני', משא"כ בתחילת הוסת שעדיין י"ל שהדם יבא אחרי כן. ובאג"מ (יו"ד ג' סי' מ"ח) כתב עצה טובה שתלבש בגד לבן צמוד לאותו מקום כיון שזה מברר טוב שלא בא הדם כל זמן שאינה מסירתו.

והנה בתחילת ענין וסתות הבאנו ב' הסברים למה וסתות אינן אלא מדרבנן ואם נאמר כפי' הראשון שם שהוא משום דלא ארגשה, הי' צריך להיות הדין שאם בדקה ואבד העד שהיא טמאה, שיש לומר שהרגישה כשבדקה וסברה שהרגשת עד הואי והדם נמצא על העד. וכן באמת כתב החוו"ד. (מובא בפת"ש ס"ק י"ח). אבל הסכמת הפוסקים להקל בזה. (ע' בביאורים לס' בדי השולחן עמ' ט"ו, וש' שבט הלוי סי' קפ"ד סע' ט' אות ו', וכתבי קה"י סי' כ"א). (וע' בס' פתחי מגדים ביאורים סי' י"ז אריכות בנושא זה).

### עונת האו"ז

איתא בגמ' (ס"ג ע"ב) "א"ר ירמיה אזהרה לבני ישראל שיפרשו מנשותיהם סמוך לוסתן וכמה אמר רבא עונה, [פי' חלק היום או חלק הלילה של היממה], מאי לאו עונה אחריתי, [פי' תוספת עונה על עצם עונת הוסת], לא אותה עונה". הרי דמבואר בגמ' שאין האשה צריכה לחוש אלא לעונת הוסת שבה היא קבעה, ולכן אם קבעה לראות בלילה אינה חוששת בפעם הבאה אלא בלילה, ולא לעונת היום שלפני או אחרי הוסת. ומדברי הגמ' האלו תמוהים לכאורה דברי האו"ז (ועוד כמה ראשונים) שכתבו שצריכה לחוש גם לעונה שלפני עונת הוסת, שהרי לכאורה זהו נגד דברי הגמ'. ומשום תמיהה זו דחה המחבר שיטה זו מן ההלכה לגמרי ולא הביאה בשו"ע. ובש"ך ס"ק ז' כתב ליישב שיטת האו"ז שהגמ' מיירי בזמן שהי' דרך הנשים לראות בזמן מסוים של היום ולכן לא החמירו יותר מעונת הוסת, אבל היום שאין דרך הנשים לראות בזמן מסוים של היום צריכה לחוש גם לעונה שלפני עונת הוסת. וע' בשו"ת חת"ס (סי' קע"ט) שנתקשה בביאורו של הש"ך. ובב"ח ביאר שהאו"ז כתב שכן ראוי להחמיר אע"פ שמדינא דגמ' אינה צריכה, וז"ל "ונראה לפע"ד דכך ראוי לנהוג בחומרא זו דא"ז דאין ספק שכך היתה קבלה בידו מפי הזקנים, ודלא כב"י דכתב דאין טעם ושורש לדברים אלו וכו', וכך שמעתי בימי חורפי שהירא דבר ה' נהג מעולם חומרא זו".

וכל המחלוקת היא בוסת קבוע. אלא שבוסת שאינו קבוע ג"כ מצאנו לחת"ס (שם) שהי' מחמיר שלא במקום הצורך. ולמעשה יש הנהגות שונות בין המורים לענין עד כמה צריכים להחמיר כשיטת האו"ז ובפרט בוסת שאינו קבוע. וע' בשו"ת אג"מ (יו"ד ג' סי' מ"ח) שכתב שראוי להחמיר חומרת האו"ז שלא במקום הצורך (וע"ש עוד שכתב שאם האשה רגילה לראות ביום כמו בלילה צריכה לפרוש כל המעל"ע אף בלא דברי האו"ז). ובדרך כלל מקובל אצל בני תורה היום להחמיר בזה, ובמקום הדחק או בליל טבילה וכדומה ישאל שאלת חכם.

ואפי' המחמירים לא מחמירים אלא בפרישה מתשמיש המטה אבל בחיבוק ונישוק שאפי' בעונת הוסת אינו אלא ענין של 'תבא עליו ברכה' (כמש"כ הש"ך בס"ק ו') מקילין. וכן בדרך כלל מקילין שאינה צריכה לעשות בדיקה בעונת האו"ז. (אמנם ע' ש' שבט הלוי סי' קפ"ד סע' ט' אות ד').

## וסתות הימים

### וסת ההפלגה

ענין וסת הפלגה הוא כשדרך האשה לראות דם לאחר משך זמן מסוים. ואם ראתה ג' פעמים אחרי משך זמן שוה (כגון שרואה כל 27 יום) קבעה לעצמה וסת קבוע בהפלגה. ואי אפשר לקבוע וסת ההפלגה אא"כ היא רואה ד' ראיות, כיון שאי אפשר למנות הפלגה אלא מראי' קודמת, ולכן רק בד' ראיות יש ג' הפלגות ביניהם וקבעה לה וסת. ואם הוסת הפלגה הוא תמיד באותו יום של השבוע הרי היא קובעת וסת ליום השבוע ע"י ג' ראיות לבד אע"ג דליכא אלא ב' הפלגות שוות ביניהם וכדבסמוך. ואפי' אם לא קבעה לה וסת חוששת לוסת שאינו קבוע בהפלגה. ולכן אפי' אם לא ראתה אלא פעם א' בהפלגה (פי' ב' ראיות עם הפלגה אחת ביניהם) חוששת לפעם הבאה. (ונפ"מ בין וסת קבוע לאינו קבוע הבאנו בתחילת ענין וסתות). ולכן דרך משל אם ראתה פעם א' ולאחר משך זמן של 27 יום (כולל יום הראי' משום דבחשבון הוסתות תמיד כוללים יום הראי') ראתה פעם ב' צריכה היא לחוש לוסת אחרי 27 יום מתחילת הראי' השני' ההיא (כולל יום הוסת וכנ"ל).

### וסת יום החודש

ענין וסת יום החודש הוא שיתכן ויש לאשה טבע לראות דם ביום מסוים של החודש מחדשי הלבנה, (ויתכן אפי' לב' ימים מימי החודש דקיי"ל (סע' ל"ב) שאשה קובעת וסת בתוך וסת), אע"פ שאינו בהפלגה שוה. (דהא יש חודש מלא ויש חודש חסר). וזהו משום דאמרינן ד'שיפורא גרים' (ע' ש"ך ס"ק י"ג), פי' – שאינו תלוי במקום המצאה של הלבנה רק בקידוש החודש מתי הוא תחלת החודש היהודי. וע' בב"ח (דף נ"ה ע"א ומובא בט"ז ס"ק י"ז) שכתב שאפשר לקבוע וסת לראשי חדשים אע"פ שפעם ראתה ביום א' לחודש ופעם ביום ל'. וקובעים וסת של יום החודש ע"י ראי' ג' פעמים באותו יום לחודש ובאותו עונה של היום (סע' י"ג) בלי עקירה פעם אחת בינתיים. וחוששין לוסת יום החודש אפי' לא קבעה אותו כוסת שאינו קבוע. (ע' מה שכתבנו בתחילת ענין וסתות נפ"מ בין וסת קבוע לאינו קבוע). ולכן אם למשל התחילה לראות ביום ב' של חודש תשרי הרי היא חוששת ליום ב' של חשון משום וסת שאינו קבוע.

### וסת יום השבוע

ענין וסת יום השבוע הוא על דרך וסת יום החודש, שכמו שיתכן שיש לאשה טבע לראות דם ביום מסוים של החודש הה"נ שיתכן שיש לה טבע לראות ביום מסוים מימי השבוע. (כן מבואר מן הגמ' י"א ע"א). ובש"ך מבואר שצריך להיות ההפלגה שבין ראי' הראשונה של יום השבוע לראי' הב' של יום השבוע שוה לבין הב' לג'. ולכן אם ראתה דרך משל בא' בשבת בשבוע הראשון ואחר ג' שבועות ראתה שוב ביום א' בשבת לא תקבע וסת אא"כ תראה ביום השבוע פעם ג' לאחר ג' שבועות מהראי' הב'. ובפת"ש ס"ק ד' הקשה שא"כ מאי נפ"מ בוסת של יום השבוע דכיון שצריך להיות בהפלגה שוה תיפוק לי' משום דהוי וסת הפלגה. והנפ"מ העיקרית היא, (ע"ש מהסד"ט שיש עוד נפ"מ), דבוסת הההפלגה צריכה היא לד' ראיות כדי שיהיו ג' הפלגות ביניהם וכמו שבארנו שם, אבל וסת ליום השבוע כיון שעיקר ענינה הוא לראות ביום מסוים של השבוע ואין הראי' בהפלגה שוה אלא תנאי בסוג וסת זה ממילא אינה צריכה לראות אלא ג' פעמים אע"ג דליכא אלא ב' הפלגות ביניהם. וע"ש בפת"ש שדן מה הדין אם המשיכה לראות גם פעם ד' ביום השבוע בהפלגה שוה אי אמרינן שוסתה עכשיו וסת הפלגה רגילה, (כיון שעכשיו יש לה ד' ראיות עם ג' הפלגות), או וסת יום השבוע. (ונפ"מ בשינתה פעם אחת לראות ביום אחר אי חוששת הראי' ההיא ליום ההפלגה הקבוע לה).

### וסת הדילוג

ענין וסת הדילוג הוא שאינה רואה בקביעות שוה רק בקביעות עולה או יורדת. והיינו כגון שרואה בהפלגות של ל' ואח"כ ל"א ואח"כ ל"ב יום, או בימי החודש בא' לחודש ואח"כ בב' לחודש ואח"כ בג' לחודש. והה"נ בפוחת והולך. (ש"ך סי' קפ"ט ס"ק ט' וע' פת"ש מכרו"פ שזהו מנגד להטבע). ובוסת הדילוג יש פלוגתא בגמ' (ס"ד ע"א) בין רב לשמואל אם ראי' ראשונה היא מן המנין, (ולכן בימי החודש בעי ג' ראיות כולל הראשונה ובהפלגה ד') או לא (ולכן בימי החודש בעי ג' ראיות חוץ מן הראשונה ובהפלגה ד' - ש"ך ס"ק ח' וט"ז ס"ק ו', וע' לחו"ש ס"ק כ"ח). והדין הוא כן אפי' אם דילגה יותר מיום א' כגון ל' ל"ב ול"ד וכדומה (סע' ה'). ואין האשה חוששת לוסת הדילוג אא"כ קבעה אבל לא כוסת שאינו קבוע (סע' י"א). והר"ח (מובא בראשונים) פי' ענין וסת הדילוג שראתה על דרך זה ל' ל"א ל"ב, ל' ל"א ל"ב, ל' ל"א ל"ב, וגם זה מובא בשו"ע (סע' ח').

### וסת הסירוג

ענין וסת הסירוג הוא שאינה מועדת לראות בכל יום החודש רק תמיד מדלגת חודש א' ובחודש השני היא חוזרת לראות ביום החודש. והיינו כגון שרואה בב' בתשרי ואינה רואה בב' חשון ושוב רואה בב' כסלו ואינה רואה בב' טבת ורואה בב' בשבט וכו'. ודבר זה למדו הראשונים משור המועד, שאם ראה שור ונגח שור ולא נגח שור ונגח שור ולא נגח ושור ונגח הוי שור המועד לסירוגין. (ב"ק ל"ז ע"א). ואע"ג שדנו בזה עיקר הדין הוא שבוסת הסירוג הראי' הראשונה היא מן המנין. (ע' שו"ע סע' י"ב. וע' ט"ז ס"ק י"א ושם בנקוה"כ. ובחוו"ד העיר בסתירת דברי הט"ז וע' פרד"ר). וגם לוסת הסירוג אינה צריכה לחוש לוסת שאינו קבוע, ולכן אם ראתה בב' בתשרי ולא ראתה בב' בחשון אינה צריכה לחוש לב' כסלו משום חשש וסת הסירוג. (סע' י"ב).

והנה בדין וסת הדילוג ווסת הסירוג אפשר להאריך טובא, אבל לא ראיתי להאריך בהם כיון שאינן כל כך שכיחות, וכדי לעמוד על בוריין צריכים לע' היטב בסוגיית הגמ' ובטוש"ע ונו"כ, ולכן הבאתי רק תמצית ענינם. ואם רואה אדם דררא שאשתו קבעה וסת לא' מאלו מיד ילך למורה הוראה הבקי בעניני וסתות כדי לדעת את המעשה אשר יעשון.

### הקדמת דמים

בסוף פ' בנות כותים מבואר שאם אשה ראתה בא' לחודש ראשון וא' לחודש השני ואח"כ בכ"ה לחודש השני וא' לחודש השלישי (א' א' כ"ה א') קבעה לה וסת ליום א' בחודש. ואע"ג דבעלמא אמרינן שאין אשה קובעת לה וסת בתוך ימי נדותה (כדמוכח ממתני' י"א ע"א) והכא כיון שראתה ביום כ"ה הוו ז' הימים שלאחר כ"ה ימי נדה וא"כ הו"ל יום א' שבחודש השלישי בתוך ימי נדה, מ"מ הכא הדין הוא שקבעה לה וסת. ומבואר בגמ' (י"א ע"א) הטעם משום דרק מ'מעין פתוח' אינה קובעת וסת בתוך ימי נדה אבל מ'מעין סתום' קובעת. וע"ש ברש"י ב' פירושים ב'מעין סתום' ו'מעין פתוח', וא' מהם הוא שמעין סתום הוא כשראתה ב' פעמים הראשונות שלא בתוך ימי נדה ולכן בראי' ג' קובעת אע"פ שהיא בתוך ימי נדה. ו'מעין פתוח' הוי כשראתה הראיות הקודמות נמי בתוך ימי נדתה. ואם ראתה ממעין סתום מבואר בגמ' בסו"פ בנות כותים שם שהטעם שקובעת לה וסת בתוך ימי נדותה הוא משום "דאמרינן דמי יתירי הוא דאתוספו בה". ור"ל דאע"ג שהוא בתוך ימי נדה מ"מ אמרינן שעיקר זמנה הוא בריש ירחא ורק משום שהי' בה תוספת דם הקדימה וראתה ביום כ"ה. והטור הביא דין זה, ואע"ג שכתב לחוש לחומרא שקבעה וסת קבוע ליום א' מ"מ כתב לחוש גם ליום כ"ה משום וסת שאינו קבוע.

והנה זה שקובעת כשראתה בא' א' כ"ה א' הי' אפשר לומר שהדין כן אפי' ראתה מיום כ"ה עד א' ולא הפסיקה מלראות באמצע. ואדרבה כיון שלא הפסיקה מלראות יש יותר סברא לומר שעיקר יומה הוא בריש ירחא ומשו"ה לא הפסיקה מלראות עד יום א'. וכן מבואר מהחוו"ד (סי' קפ"ד ס"ק ד') שלמעשה אם האשה ראתה פעמיים ביום א' אע"ג שראייתה השלישית התחילה ביום כ"ה, מ"מ כיון שהמשיכה לראות עד יום א' קבעה לה וסת, דאמרינן שזה שהקדימה לראות ביום כ"ה הוי משום דדמים יתירים אתוספו בה.

והנה למרבה הפלא דין זה לא מובא בשו"ע כלל. ובנקוה"כ (אחרי הנקוה"כ שעל הט"ז בס"ק י"ב, ובהוצאת מכ"י הדפיסו אותו על הש"ך בס"ק ע"א) ביאר שהשו"ע לא הביאו משום דאינו נוגע לדידן כיון שהחמירו שאשה קובעת וסת לעולם בין בימי נדה ובין בימי זיבה. והנקוה"כ שם חלק על השו"ע משום דסבר דהא שהאשה קובעת וסת בתוך ימי נדה וזיבה הנ"מ לחומרא אבל לקולא לא. (וכ"כ גם בש"ך גם בס"ק ע"א). והתוה"ש (ס"ק כ"ז) חלק על הש"ך שהיום אשה קובעת וסת בימי נדה וזיבה אפי' לקולא. וכן דקדק בסד"ט מהא דביאר הרמב"ן שנהגו להחמיר שקובעת וסת בתוך ימי נדה וזיבה משום דאל"כ אתה מזקיקה ללמוד פתחי נדות וזיבות, ואם כהש"ך עדיין צריכה היא למנות לענין להקל. ונראה שעיקר הדין הוא דלא כהש"ך (ע' ביאורים לבדי השולחן עמ' קמ"ה).

אלא דמ"מ יש להקשות דאע"ג שאשה קובעת וסת בתוך ימי נדה מ"מ יש חידוש מהגמ' שם, שאע"פ שבדרך כלל לא אזלינן בוסתות אלא בתר תחילת הראי', מ"מ אם בשתי הראיות הראשונות ראתה תחילת וסתה ביום מסוים (או להפלגה מסוימת) אם בשלישית הקדימה לראות קודם יום הוסת והמשיכה לראות עד יום הוסת אמרינן שדמים יתירים היו לה והדם הקדים לבא, ולעולם קבעה וסת. וא"כ צ"ע למה לא כתוב דין זה בשו"ע. וגם לפי הנקוה"כ קשה שגם הוא לא כתב שוסת הנ"ל נוגע למעשה אלא משום שאין אשה קובעת וסת בתוך ימי נדתה לקולא אבל משום חידוש זה לא. וע' בשו"ת חשב האפוד (ח"א סי' קכ"ו) שכתב שאין אומרים דמים יתירים אתוספו בה אא"כ הפסיקה מלראות אחרי הראי' של כ"ה ולא התחילה שוב לראות עד יום א', משום שגם הכא לא אזלינן בוסתות אלא בתר תחילת הראי', ולא אמרינן דמים יתירים הוא דאיתוספו בה אלא לענין זה דאע"ג שהוא בתוך ימי נדה מ"מ אשה קובעת בה וסת. (וע"ש בפירוש רש"י השני שבאמת פי' דמעין פתוח היינו שלא הפסיקה לראות בינתיים). וכ"כ במשמרת הטהרה (עמ' רמ"ד הערה 13), והביא שהגרי"ש אלישיב הסכים עמו. וא"כ שפיר מיושב הא דלא הביא השו"ע דין זה, דכיון שאינה חוששת משום וסת אא"כ היתה תחילת ראיתה אין כל דין זה נוגע למעשה והוי בכלל מה שכתבו שהיום אשה קובעת וסת אפי' בימי נדתה. היוצא מכל הנ"ל שי"א שאם ראתה א' א' כ"ה א' קובעת וסת אע"פ שלא הפסיקה מלראות בין כ"ה לא' האחרון, וי"א שאינה קובעת אא"כ היתה גם א' תחילת ראיתה. וכל א' יעשה לו רב בזה.

## וסתות הגוף

### וסת הגוף

ענין וסת הגוף מתבאר במתני' (ס"ג ע"א) ששם איתא כמה דוגמאות של סימני הגוף שיכולים להורות על הגעת הדם, כגון שמעטשת הרבה או צמרמורת וכדומה. והוא הדין לכל דבר שמסמן שיבא הדם שצריכה היא לחוש לסימן זה. וזה צריך להיות דבר שאינו קורה לה כשאינה רואה דם, אבל אם לא הרי אין זה סימן שבא הדם. (שם בתוס' ד"ה מעטשת ושו"ע סי' קפ"ט סע' י"ט). וכן צריך שיהא אותו סימן כל פעם, אבל אם למשל פעם מעטשת קודם הגעת הדם ופעם יש לה מקודם צמרמורת אין הסימנים הללו מצטרפין לומר שא' מהם מסמן לה הגעת הדם. (שם סע' כ"ג). ויש בוסת הגוף ב' סוגים: **וסת הגוף סתם, ווסת הגוף המורכב** עם ימים.

ענין וסת הגוף סתם הוא שאין לנו זמן מסוים לומר שתראה אז, רק ידעינן שכשיבא הסימן יבא הדם. ולכן אם אין דרכה להמשיך לראות גם אחר הוסת אין חוששין לוסת אלא בשעת הוסת, ואם למשל דרכה לראות שעה אחרי הגעת הסימן חוששת לשעה שאחרי הגעת הסימן לבד ולא כל העונה, ואם עבר הזמן הזה ובדקה (ע' ט"ז ס"ק ל"ח ושם בנקוה"כ) ולא ראתה מותרת מיד. אמנם אם דרכה להמשיך ולראות גם אחר הוסת חוששת עד סוף העונה. (סע' כ"ד).

וענין וסת המורכב הוא שבעצם יש לה קביעות לראות בזמן מסוים, (דהיינו כגון יום החודש או בהפלגה), רק דשונה מסתם וסת דהפלגה או יום החודש בזה שאם לא ראינו שהי' לה הסימן אמרינן שלא ראתה. אבל מ"מ בהגעת הזמן הרי היא מועדת שיהי' לה הסימן ותראה דם, ולכן אסורה כל העונה אע"פ שעדיין לא ראתה הסימן. (סע' כ"ה. ולהט"ז שם ס"ק ל"ט יש אולי לע' בזה, אבל לנקוה"כ ותוה"ש שם כן הוא וכן מוכח מעוד דוכתי). ועוד אמרינן בוסת המורכב שאם למשל קבעה ב' פעמים ליום ב' לחודש, ע"י סימנים ובפעם ג' הי' לה סימנים ביום א' לחודש ולא ראתה עד יום ב' לחודש אמרינן שהסימן הקדים לבא וקבעה לה וסת המורכב. (סע' כ'. וע' ט"ז ס"ק ל"ב וש"ך ס"ק מ"ט וס' לענין וסת המורכב בקפיצות בכה"ג).

ויתכן שאשה תראה כתמים קודם שהגיע הזמן העיקרי, וגם הכתמים יכולים להיות וסת הגוף. (אג"מ יו"ד ג' סי' נ"א). וזהו נפ"מ גדולה לאשה שרואה תמיד קודם הגעת הדם כתם על דבר שאינו מקבל טומאה או על בגד צבוע או ששיעורו פחות מכגריס. אלא דע"ש באג"מ שכתב דהנ"מ אם הי' הפסק יום או יומיים בין ראיית הכתם לעיקר ראייתה, אבל אם ראתה כתם מיד לפני עיקר ראייתה הרי היא מונה וסתה מזמן ראיית הכתם, משום דאיגלאי מילתא שכן דרך תחילת ראייתה. (ע"ש דהנ"מ באשה שדרכה לראות דם שלא בהרגשה, אבל אשה שדרכה לראות דם בהרגשה אינה מונה מן הכתם אא"כ ראתה כתם ג' פעמים קודם עיקר ראייתה. וע' מש"כ בזה בשו"ת שבט הלוי ח"י סי' קמ"ג). וכל כה"ג תעשה שאלת חכם.

וחוששין לוסת הגוף משום וסת שאינו קבוע. ולכן אשה שראתה פעם א' עם סימן שיכול לסמן שיבא הדם צריכה היא לחוש לג' וסתות שאינן קבועות: יום החודש, יום ההפלגה (וחוששת לתרוייהו אפי' לא הי' לה סימן, ש"ך ס"ק ס'), ווסת הגוף. (שם סע' כ"א כ"ב וכ"ו). וזהו חוץ מעו"ב שצריכה ג"כ לחוש לה.

### וסת הקפיצות

ענין וסת הקפיצות הוא שאשה קבעה לראות דם בגרימת פעולות מסוימות, כגון שע"י זה שקופצת רואה דם נדות. ובזה שונה הוא מוסת הגוף שענינה סימן מהגוף ולא סיבה. (כ"כ הרשב"א בתוה"א ובחי' ומובא בב"י (דף נ"ה ע"ב). והתוס' ס"ג ע"ב ד"ה אכלה חלקו על הרשב"א וב' הדעות הובאו ברמ"א סי' קפ"ט סע' כ"ג המובא בסמוך). וההלכות של וסת הקפיצות יוצאות מסוגיית הגמ' בדף י"א ע"א. ואע"פ שלשיטת רש"י ורז"ה אפשר לקבוע וסת לקפיצות בלבד אפי' להקל (פי' שלא תצטרך לחוש לוסתות הבלתי קבועות שהיו לה מכבר ועדיין לא נעקרו) קיי"ל כהרשב"א והרמב"ם שאינה קובעת וסת הקפיצות להקל אא"כ הוא מורכב עם וסת הימים. (פי' הפלגה או יום החודש וכמו שביארנו בענין וסת הגוף). ולכאורה הטעם שאינה קובעת לקפיצות בלבד הוא משום שאין דרך שיהי' דם בא בקביעות ע"י פעולה מסוימת. ומ"מ כתב הרמ"א (סי' קפ"ט סע' י"ז) מהגהות מיי' שאם ראתה ג' פעמים ע"י קפיצות אפי' אם אינו מורכב צריכה היא לחוש לחומרא לוסת הקפיצות עד שתעקרנה ג' פעמים. ובכה"ג אינה חוששת אלא לקפיצה, (ר"ל לזמן שהקפיצה אמורה להביא הדם) ולא לכל העונה. (פת"ש ס"ק י"ט מהחוו"ד). ולענין וסת שאינו קבוע אינה חוששת לקפיצה לבד, אבל חוששת לוסת שאינו קבוע לוסת המורכב של קפיצות וימים, והיינו שכשמגיע יום החודש או יום ההפלגה אינה חוששת ליום ההוא אא"כ קפצה. (ש"ך ס"ק מ"ח. ע"ש שביאר החילוק שבין זה לוסת הגוף שלא חוששין לוסת המורכב כשאינו קבוע. ובחכמ"א (כלל קי"ב סע' ל"ה) לא כתב כנ"ל מהש"ך וצ"ע. ש' שבט הלוי). ולעו"ב חוששת אע"ג שלא קפצה. (פת"ש שם מחוו"ד). ויש בזה עוד כמה פרטי דינים כמבואר בסוגיא הנ"ל ובטוש"ע סי' קפ"ט סע' י"ז וי"ח ובנו"כ. ואם הוא וסת בגרימת אכילת דברים חריפים, י"א שיש לו דין וסת הגוף ולא וסת הקפיצות, וי"א שדינו כשאר וסת הקפיצות. (ע' רמ"א סע' כ"ג. ותלוי בפלוגתא שבין התוס' והרשב"א הנ"ל. וע' ש' שבט הלוי שם לענין היכי קיי"ל).

ודוגמא של וסת הקפיצות (ולשיטת התוס' הנ"ל לכאורה דינו כוסת הגוף דהוי באכילת שום) מצאנו באשה הלוקחת כדורים כדי למנוע ראיית דם, והיינו משום שטבע הכדורים הוא שמיד כשהיא מפסיקה לקחת הכדורים היא רואה דם. ולכן אי לקיחת הכדורים הרי הוא כוסת הקפיצות. ולכן משום ראיית דם שע"י אי לקיחת הכדורים אינה צריכה לחוש ליום החודש ווסת ההפלגה אא"כ הפסיקה ג"כ אז לקחת הכדורים דהוי כוסת המורכב וכנ"ל. ומ"מ אם הפסיקה לקחת הכדורים אפי' שלא ביום ההפלגה וכדומה צריכה לחוש, משום דהוי כמוחזקת ג' פעמים כיון שמוחזק אצל אלפי נשים שבא דם. ואם היא לוקחת הכדורים יש פלוגתא בין הפוסקים אם היא צריכה לחוש לוסתות שהיו לה קודם שהתחילה לקחת הכדורים. (ע' ש' שבט הלוי (סי' קפ"ד סע' ח' אות ב', ושו"ת מנח"י ח"א סי' קכ"ז). ולכן כשאשה צריכה לקחת הכדורי מניעת הריון יש להתייעץ עם מורה הוראה גם לענין איך להתנהג בהל' וסתות.

## עקירת הוסת

איתא במתני' (ס"ג ע"ב) "ואינה מטהרת מן הוסת עד שתעקר ממנה ג' פעמים". ושם בגמ' (ס"ד ע"א) "א"ר פפא לא אמרן אלא דקבעתיה תלתא זימני דצריכי תלתא זימני למעקריה, אבל תרי זימני בחדא זימנא מיעקר". והכוונה היא שכדי שיתברר שהשתנה הטבע שלה ואינה רואה שוב לפי קביעותה הקודמת צריך לעבור ג' פעמים העונה שהיתה מועדת לראות בה בלי ראי'. והנ"מ בוסת קבוע אבל בוסת שאינו קבוע אע"פ שראתה כבר פעמיים באותו וסת כיון שעקרה הוסת פעם א' ולא ראתה הרי הוא נעקר. ועקירת הוסת הוא ע"י זה שיעבור עונת הוסת בלי ראי'. (ווסת שאינו קבוע נעקר לפעמים ע"י קביעת וסת אחר וכדבסמוך). ובחוו"ד (מובא בפת"ש סי' קפ"ד ס"ק י"ח) כתב שלא נחשב עקירה אא"כ בדקה ביום הוסת ומצאה עצמה טהורה, אבל אם לא בדקה אע"פ שלא ראתה אין זו עקירה, משום שי"ל שטפת דם נפלה ממנה ולאו אדעתה. (וע' שו"ת אבנ"ז (סי' ר"ל) דמ"מ בדיקה שלאחר יום הוסת ג"כ מהני לדידן שמחמירים לאוסרה אחר יום הוסת בלי בדיקה. (הרי דחזינן שבדיקה שלאחר זמן מהני). וע' בביאורים שבספר בדי השולחן עמ' ט"ו מש"כ בזה). ולמעשה לענין עקירת וסת שאינו קבוע לא קיי"ל כהחוו"ד אלא אפי' לא בדקה כיון שלא ראתה הרי זו עקירה. (ש' שבט הלוי סי' קפ"ט סע' ד' אות ג'). ובוסת קבוע יש להחמיר כדבריו שאינו נעקר בלי בדיקה.

וכל הנ"ל מיירי בכה"ג שעבר יום הוסת ולא ראתה בו כלל. אבל יש לע' מה הדין אם התחילה לראות קודם יום הוסת והמשיכה לראות ביום הוסת האם גם זה נחשב עקירה או לא. ובפשטות אין זה נחשב עקירה דאע"ג שאין הראי' שביום וסתה תחילת ראיתה ולכן אי אפשר לקבוע ממנה וסת, אבל מ"מ מאן לימא לן שסיבת ראייתה לא היתה גם משום יום וסתה. וכן נקט בחוו"ד (סי' קפ"ד ס"ק ד') ובשו"ת מנח"י (ח"ח סי' ע"ד). ומ"מ יש מספרי הקיצורים שכתבו להקל בזה. (ע' במילואים לס' פותח שער סי' ל"א אות ד'). ודבריהם צ"ע מסברא ואכמ"ל.

### קביעת וסת עוקרת וסת שאינו קבוע

מבואר מברייתא דסו"פ האשה שקביעת וסת עוקרת וסת שאינו קבוע (לפי הגורסים יום ל' וראתה יום כ' וראתה. ע' בענין הפלגה קצרה אם עוקרת היא את הארוכה שביארנו בזה). וכן הוא בטור (סי' קפ"ט) וברמ"א (שם סע' י"ג). ומ"מ מצאנו מקומות שחוששין לוסת שאינו קבוע אע"פ שיש לאשה וסת קבוע. ויש מחלוקת בין החוו"ד (ס"ק ט"ו) והמקור מים חיים (על הרמ"א שם) בכלל הדברים. החוו"ד סובר שאשה שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לוסת שאינו קבוע חוץ מב' מקרים: א) אם שניהם וסת ליום החודש משום שאפשר לקבוע ב' הוסתות. (כדמבואר בסע' ל"ב). ב) עקרה וסת הקבוע לה פעם א' ע"י ששינתה ליום אחר. (דהיינו מתני' דף ס"ג ע"ב). והמקומ"ח כתב שוסת קבוע עוקרת את הוסתות שאינן קבועות שהיו לה קודם קביעותה אבל לא וסתות שהתחדשו לה לאחר קביעות וסתה. (ואם ראתה בא' א' כ"ה וא' ג"כ חוששת ליום כ"ה כיון דהוי קביעות גרועה). ובש' שבט הלוי (על הט"ז בס"ק י"ט) כתב דמסתבר דהלכתא כהמקומ"ח.

## כללים בוסת ההפלגה

### מאיזה ראי' מונים ההפלגה

הנה אם ראתה רק פעם א' בהפלגה מסוימת זה פשוט שמונים ההפלגה מן הראי' ההיא. אבל יש להסתפק מה הדין אם הי' לה למשל וסת קבוע ל22 יום ואח"כ לא ראתה דם עד לאחר 27 יום. שהרי כיון שהי' לה וסת קבוע ועדיין לא עקרתו ג' פעמים עדיין היא חוששת לו. ולכן יש לע' האם היא מונה 22 יום מיום ה22 אע"פ שלא ראתה אז דם משום שהיתה ראוי' לפי וסתה הקבוע לה לראות דם ביום ההוא, או מיום ה27 שאז ראתה. בזה יש נידון בסופ"ד דמס' נדה וקיימא לן שאין מונים אלא מיום שראתה ולא מיום שהיתה ראוי' לראות. (וע' ט"ז סי' קפ"ט ס"ק ל"א שפי' בדעת הב"י (והסכים עמו) שמונים מזמן הראוי אא"כ שינתה לראות בהפלגה יותר גדולה. ולא קיי"ל כוותי' - ש' שבט הלוי שם).

ועוד יש לדון אם הי' לה כבר וסת קבוע ל22 יום ואח"כ ראתה שוב ביום ה22 והפסיקה, (דאל"כ יחשב הכל כראי' אחת), ושוב ראתה אחר 6 ימים, (כולל יום ה22), דהוו סך הכל 27 יום מראי' הראשונה, מה דינה. האם צריכה לחוש ל22 יום מיום הראי' האחרון, (פי' מיום ה27), שהרי אי אפשר למנות מיום ה22 כיון שלא יהיו 22 ימי הפלגה מהראי' שביום ה22 כיון שהראי' שבאמצע מפסקת הפלגתה ויש רק הפלגה של 6 ועוד 16 יום להשלים מנין 22 יום. או"ד חוששת ל22 יום מראי' דיום 22 שהרי יש משך זמן של 22 יום מן הראי' ההיא וזה שראתה באמצע אינו מפסיק ההפלגה.

והנה בב"י (דף נ"ב ע"ב) מבואר שחוששת להפלגתה מראי' של יום ה22. וכדעתו מבואר גם ברמ"א. (סע' י"ג). והסכים להם הט"ז. (ס"ק י"ח. וכתב שם לחוש ל22 יום גם מיום הכ"ז. ע' בש' שבט הלוי מה שביאר בזה). והש"ך ג"כ מודה להם בנד"ד. (רק הוא סבר שהפלגה קצרה חדשה עוקרת את הארוכה הישנה ולכן וסת שאינו קבוע נעקר לגמרי, ובוסת קבוע (כנד"ד) חשוב כעקירה אחת שעדיין אינה עוקרת עד שיצטרפו אלי' עוד ב' עקירות. ע' בנקוה"כ על הט"ז שם). והב"ח (דף נ"ב ע"ב) סבר שאין חוששין ל22 יום אלא מתחילת ראי' האחרונה. (פי' מיום ה27). וכוותי' נקטו הבית מאיר, (על הרמ"א בסע' י"ג), והפלתי והסד"ט. (הביאום הפת"ש ס"ק י"א. ומש"כ דסברי כהש"ך צ"ע שהפלתי לא פסק כהש"ך שההפלגה הקצרה עוקרת את הארוכה רק כהב"ח). **ועיקר הדין הוא כהב"ח שתמיד מונים מהראי' האחרונה*.*** (ש' שבט הלוי על הש"ך ס"ק ל"א). אבל מ"מ יש מקום להחמיר כמו הרמ"א וסיעתו. (ע' מראה כהן עמ' קל"א). ולמעשה כל הנידון הנ"ל אינו שכיח שיהיו ראיות כל כך קרובות שיהי' בזה נפ"מ אם לספור מהראשונה או מן השני', רק יש נפ"מ כגון אם ראתה דם על עד הבדוק לה באמצע ז' נקיים באופן שהיא צריכה לחוש לה משום וסת.

### עונות או ימים

והנה בוסת של יום החודש א"א לקבוע וסת אא"כ ראתה באותו יום לחודש וגם באותה עונה של היום. ולכן אם היתה תחילת ראייתה פעמיים בב' לחודש בלילה ובפעם הג' לא ראתה עד ב' בחודש ביום, הרי היא עוקרת הוסת שאינו קבוע ליום בב' לחודש ועכשיו חוששת לעונת היום בב' לחודש כוסת שאינו קבוע. (סע' י"ג). הרי חזינן דאזלינן בתר עונות. ולפי זה יש לע' מה הדין בוסת ההפלגה האם מונים ימים או עונות. והיינו כגון שהתחילה לראות פעם הראשונה ביום ואחרי 22 יום (כולל יום הראי') ראתה בלילה מתי חוששת לפעם הבאה. שי"ל שהיא צריכה למנות כ"ב יום (כולל יום הראי') מתחילת הראי' ואז חוששת ביום כ"ב בעונה שבה היא ראתה לאחרונה. אמנם י"ל שאין מונים ימים כלל להפלגה רק עונות, וכיון שראתה פעם ראשונה ביום ופעם שני' בלילה יוצא שהיתה הפלגה של 42 עונות בין הראיות (כולל עונות שהתחילה לראות בהם) ולכן תצטרך לחוש פעם הבאה אחרי 42 עונות מתחילת ראייתה האחרונה. ולפי זה לא תחוש אלא ליום הכ"א בעונת היום. בדין זה נחלקו השואל עם הנו"ב בשו"ת נו"ב (יו"ד סי' פ"ג) ודבריהם מובאים בפת"ש ס"ק ט'. וקיי"ל (ע' ש' שבט הלוי שם) כהנו"ב **שמונים הפלגת ימים ולא עונות** ואחרי משך הימים צריכה היא לחוש לעונה שבה היא ראתה לאחרונה.

### הפלגה קצרה אם עוקרת את הארוכה

איתא בסו"פ האשה (ס"ד ע"א) "היתה למודה להיות רואה יום עשרים ושינתה ליום שלשים זה וזה אסורין, הגיע יום עשרים ולא ראתה מותרת לשמש עד יום שלשים וחוששת ליום שלשים". וממשיכה הברייתא "הגיע יום שלשים וראתה הגיע יום עשרים ולא ראתה והגיע יום שלשים ולא ראתה והגיע יום עשרים וראתה, הותר יום שלשים ונאסר יום עשרים מפני שאורח בזמנו בא". ויש לברייתא זו פירושים שונים וגרסאות שונות כמו שיתבאר. (וע' בחי' הרמב"ן פי' חדש בסוגיא זו ואין כאן המקום להאריך בשיטתו). לפי הגירסא הנ"ל כוונת הגמ' היא שאע"ג ששינתה מוסת הקבוע לה פעמיים מיום כ' ליום ל', מ"מ כיון שלא קבעה הוסת של ל' ג' פעמים הרי היא עוקרת הוסת של יום ל' ע"י זה שעבר יום ל' פעם א' ולא ראתה. והיינו ע"פ הכלל שוסת שאינו קבוע אפי' ראתה פעמיים מ"מ נעקר בפעם א'. והא דנאסר יום כ' חידוש שני הוא, דאע"ג שעבר יום כ' ג' פעמים ולא ראתה ובזה עקרה וסתה, מ"מ כיון שלא קבעה לה וסת אחר הדין הוא דאע"פ שאינה חוששת לוסתה מ"מ הרי היא חוזרת לוסת זה אם חזרה אליו אפי' לא חזרה אליו אלא פעם א'. כן מבואר ברש"י וברא"ש. (ולדעתם לכאורה מיירי כאן בוסת של יום החודש, דאל"כ לא משכחת לה לראי' בהפלגת כ' האחרונה כיון שלא ראתה כבר יותר מל' יום ומאיזה ראי' תמנה כ' יום).

ובתוה"א (ב"ז ש"ג) גירסת ההמשך היא (כן הגי' הט"ז בסי' קפ"ט ס"ק כ"ח, וכן הכריע החוו"ד ס"ק י"ז), "הגיע יום שלשים וראתה יום עשרים וראתה, הותר יום שלשים ונאסר יום עשרים שאורח בזמנו בא". והיינו דלהרשב"א עקירת הוסת שביום ל' אינה משום שהגיע יום ל' ולא ראתה אלא העקירה היא בזה לבד שחזרה ליום שהי' קבוע לה מכבר. וכגירסא זו מובא בחי' הר"ן וכן הביא הש"ך מהרה"מ. ולכאורה משמע מגירסא זו דדוקא משום שחזרה לוסת הקודם שלה הרי היא עוקרת הוסת של יום ל', (וכלשון הברייתא מפני שאורח בזמנו בא), אבל זה לבד שראתה בהפלגה חדשה אינו חשוב עקירה. (ופשוט שאם הוסת הקודם הי' יותר קצר הרי עקרתו מ"מ כיון שעבר יום הוסת ולא ראתה, אבל נפ"מ כשהוסת הקודם הי' יותר ארוך אם נימא שההפלגה הקצרה תעקור את הארוכה). וכלשון הזה יש גם בשו"ע סי' קפ"ט סע' י"ד. והש"ך (ס"ק ל"א ומ' ובנקוה"כ על הט"ז בס"ק כ"ח) סבר שכיון שיש עכשיו וסת הפלגה חדש אע"פ שאינו קבוע זה עצמו עוקר את הוסת אע"פ שלא עבר יום ההפלגה בלא ראי'. ולכן כתב (בס"ק מ') שביאור לשון השו"ע הוא כפי' הרא"ש הנ"ל בלשון הגמ'. ובנקוה"כ (שם) ביאר יותר דמש"כ השו"ע (והוא מלשון הרמב"ן) "ואם לאחר ששינתה פעם או פעמיים ליום ל' ראתה לסוף כ'" ר"ל שאחר שינוי פעמיים ליום ל' עבר יום ל' ולא ראתה ואח"כ ראתה בכ'. וחוץ מן הדוחק בביאור לשון השו"ע העיר בבית מאיר (סע' י"ג) דמהל' נדה לרמב"ן (שהוא המקור ללשון השו"ע) מדוקדק דסבר שהפלגה חדשה אינה עוקרת את הוסת להפלגה הקודמת. (אע"ג שמדוקדק שהי' לו גירסא אחרת מהרשב"א וכמש"כ שם הבית מאיר).

ולענין הלכה המנהג בדורות הקודמים אצל כמה מורי הוראה הי' שעיקר הדין הוא כמו הש"ך שהפלגה קצרה עוקרת את הארוכה על אף הקושי הנ"ל בדבריו. (ע' אג"מ יו"ד א' סי' קכ"ב ויו"ד ג' סי' נ' שכן פסק). והיום מקובל אצל הבני תורה להחמיר כשיטת הבית מאיר. וע' בש' שבט הלוי (על הש"ך שם) שהורה לחתנים שבשנה ראשונה ינהגו כהש"ך. ועוד כתב דלא מסתבר שיצטרך אדם לחוש לוסת שאינו קבוע לעולם ועד כיון שתמיד היו לה וסתות יותר קצרים. ולכן כתב שי"ל שאם עברו ג' ראיות אע"פ שלא עקרה הוסת הארוך בהדיא מ"מ שוב אינה צריכה לחוש לו, ומסיק שמ"מ הדבר צ"ע. (שם משו"ת שבט הלוי ח"ה סי' ק"ז). **אמנם פשוט שאפי' הש"ך מודה שוסת ליום החודש חדש אינו עוקר את הישן**שהרי יכולה לקבוע שניהם כדמבואר בסי' קפ"ט סע' ל"ב (וכ"כ הש"ך עצמו שם בסס"ק מ').

## כללים באשה שאין לה וסת קבוע

הנה רוב הנשים בזמנינו אין להם וסת קבוע לראות ביום מסוים. (וכן העיד החת"ס בהגהות ליו"ד סי' קפ"ו שכן הי' טבע הנשים כבר בימיו. וכן ע' בבעלי הנפש לראב"ד שער תקון הוסתות סי' א' אות כ"ב "שהוא דבר המצוי ברוב נשים שהם משנות את וסתן להקדים שלשה ימים או לאחר שלשה ימים ואחר כך חוזרות למקומן"). וע"פ רוב הנשים מפסיקות מלראות לאחר משך כמה ימים ואח"כ אין דרכן לראות כלל עד כבין 25-31 ימים (וימים אלו משתנים מאשה לאשה, וכתבנו 25-31 לדוגמא בעלמא) מזמן תחילת ראייתה הראשונה.

### וסת התרוה"ד ווסת ימי המבוכה

והנה כיון שאין דרך האשה לראות עד הפלגה מסוימת, יש סברא לומר דאע"ג שאין לה וסת קבוע לראות ביום מסוים, מ"מ יש לה וסת קבוע שלא לראות עד כ25 יום. וכ"כ בתרוה"ד סי' רמ"ז ומובא בשו"ע סי' קפ"ו סע' ג' שעד הימים ההם נחשבת האשה כאשה שיש לה וסת קבוע. ולכן אפי' לשיטות שסוברות שאשה שאין לה וסת צריכה בדיקה לפני תשמיש המטה אינה צריכה בדיקה בימים שלפני כ25 יום, ורק מיום 25 והלאה יש לה דין אשה שאין לה וסת.

אמנם הרמ"א בסי' קפ"ד סע' ב' כתב וז"ל "ואשה שמשנית וסתה להקדים ב' או ג' ימים או לאחר כשמגיע זמן וסתה צריך לפרוש ממנה ב' או ג' ימים קודם או אחריו". ומקור דבריו הם ההגהות מיי'. ויש כמה מהלכים בפוסקים בביאור כוונתו, ע' ש"ך סי' קפ"ט ס"ק ל"ט ושם בתוה"ש ועוד. ובנו"ב יו"ד סי' מ"ו פירש שכוונתו לומר שאשה שדרכה לראות ביום א' מתוך מספר ימים ידועים הרי זה חשוב כאילו יש לה וסת לכל הימים הידועים האלו ואסורה לבעלה. לסוג וסת זה קוראים "וסת ימי המבוכה". ולפי"ז יש לכמה נשים בזמנינו וסת קבוע של מספר ימים. ונחלקו הפוסקים כמה ימים יכולים להיות בכלל וסת כזה ועדיין יקרא וסת ימי המבוכה ולא נחשבת אשה שאין לה וסת. והשיטות הם מג' עד ז' ימים (ובשלטי הגיבורים שבהמשך משמע עד ה' ימים. ע' השיטות בס' מראה כהן). אלא שאע"פ שכדבריו הסתפק השלטי הגיבורים במס' שבועות (ב' ע"א), מ"מ הרבה מהבאים אחר הנו"ב חלקו עליו בפי' דברי הרמ"א. (ע"ש בפת"ש מחוו"ד. וע"ש בשה"ג ששאל מהר"ן בזה והורה להקל). וגם הפלתי אע"ג שפי' (בסי' קפ"ד ס"ק ה') דברי הרמ"א לאסור כל הימים על דרך הנו"ב, (אלא שעצם פירושו בדברי הרמ"א שונה מפי' הנו"ב), מ"מ העיד (בסי' קפ"ו ס"ק ג' ד"ה אמנם) שהמנהג הוא להתירה בימים אלו ע"י בדיקות. (ולכאורה כוונתו לבדיקות לפני תשמיש ולא בכל יום ויום).

ולענין מעשה יש הוראות שונות בדין זה. באג"מ (יו"ד ב' סי' ס"ז) מיקל בזה אלא שכתב לבדוק קודם תשמיש כהפלתי. ובש' שבט הלוי (סי' קפ"ד סע' ב' סוף אות ט') כתב שיש מקום להחמיר אם דרכה לראות תוך ג' ימים מסוימים.

### עונה בינונית

במס' נדה (ט"ו ע"א) תנן "הבאין מן הדרך נשיהן להן בחזקת טהרה". ושם בגמ' "אמר ריש לקיש משום רבי יהודה נשיאה והוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה". ופירש"י שם "בתוך ימי עונתה, ל' יום לראייה, אבל לאחר ל' בעיא בדיקה הואיל וסתם נשים חזיין לסוף עונה". והא דכתב רש"י דסתם עונה היא ל' יום מקורו לעיל (ט' ע"ב) "וכמה עונה אמר ריש לקיש משום רבי יהודה נשיאה עונה בינונית שלשים יום". (והראשונים הביאו ראי' שזמנו ל' יום מן הירושלמי). והיינו שחששו חז"ל באשה שאין לה וסת שאולי תראה בהפלגת ל' יום שהיא העונה של סתם נשים. וחשש וסת זה קרינן לי' 'עונה בינונית' כלשון הגמ' הנ"ל. ובדברי רש"י הנ"ל לא מוזכר אלא חיוב בדיקה בעונה בינונית, ולכן הי' עדיין אפשר לומר שאם היא בודקת ומוצאת עצמה טהורה הרי היא מותרת לבעלה אפי' בתוך העונה בינונית עצמה ודלא כשאר עונות הוסת. אבל בתוה"א (ב"ז ש"ג) כתב שהיא גם אסורה לבעלה כל משך עונת הוסת. (ע' מש"כ בזה בשו"ע הרב רסי' קפ"ט). וכן נראה מסתימת המחבר ברסי' קפ"ט, והכי קיי"ל.

ודנו הפוסקים באשה שיש לה וסת קבוע לפחות מל' יום שעבר וסתה ולא ראתה האם צריכה אח"כ לחוש לעו"ב. דעת הרמב"ן (מובא בחוו"ד סי' קפ"ט ס"ק כ') שחייבת לחוש. אמנם כיון שיש חולקים על זה (ע' סד"ט סי' קפ"ד ס"ק י"ג) נראה דסגי בבדיקה בזה, דהא הרמב"ן בעל שיטה זו לא החמיר בעו"ב כלל אלא להצריך בדיקה וכמו שביאר בשו"ע הרב.

עוד דנו מה הדין באשה שתמיד רואה לאחר ל' יום האם חוששת לעו"ב או לא. שהרי הבאנו בענין וסת ימי המבוכה דעת התרוה"ד שבימים שהיא מוחזקת שלא לראות בהם הרי היא כאשה שיש לה וסת אע"ג שאח"כ אין לה וסת קבוע, וא"כ י"ל דהה"נ הכא. (וע"ש שכתב דהה"נ ביום החודש שלא תחוש). והחוו"ד (סי' קפ"ו ס"ק ג') פקפק על עצם דברי התרוה"ד משום דלדבריו יוצא שכה"ג אינה חוששת לעו"ב, ופשיטא לי' שאין הדין כן. (ויש לדון במקורות שהביא לאסור בזה). ובסד"ט (סי' קפ"ט ס"ק כ') מעיקרא כתב להקל בזה, ושוב כתב שי"ל שגם התרוה"ד לא הקיל אלא בבדיקות לפני תשמיש כיון שיש שיטות הסוברות שאינה צריכה אפי' אין לה וסת קבוע. (וצ"ע דא"כ גם בעו"ב תיסגי בבדיקה כיון שיש הרבה שיטות שסוברות שבזה סגי. ע' שו"ע הגר"ז בקו"א רסי' קפ"ט). ומסיק "וכן משמע שם" שלא הקיל אלא בצירוף שיטות אחרות. ובאג"מ (יו"ד סי' ע"ב) הקיל בזה לגמרי.

### ל'/ל"א

והנה יש נידון בפוסקים איך מונים הל' יום של עו"ב. (ויש להדגיש שתמיד מודדין הל' יום מהראי' האחרונה ודלא כי"א בוסת ההפלגה. פת"ש סי' קפ"ט ס"ק י'). הש"ך (סי' קפ"ט ס"ק ל') כתב שחשבון הל' יום היינו חוץ מיום הראי', ויוצא שעם יום הראי' הוו ל"א יום. ומשו"ה הקשה הש"ך על כמה ראשונים שכתבו לחוש ליום ל"א כיון שכך יצא וסת ההפלגה ולא כתבו לחוש ליום ההוא משום עונה בינונת. ומכח קושיא זו חידש הש"ך שאין חשש מיוחד של עו"ב אלא זהו החשש של וסת שאינו קבוע ליום החודש. (ולא הזכירו חשש יום החודש משום דמיירי שהחודש הקודם הי' מלא שכבר עבר). ע"ש בדבריו. ובשו"ת חכ"צ סי' קי"ד חלק עליו דלעולם יש עוד חשש של עו"ב חוץ מוסת של יום החודש. ובחוו"ד (ס"ק י"ב) אע"ג שדחה כמה מקושיותיו של החכ"צ מ"מ מסיק דלא כהש"ך, והכי קיי"ל. אלא דשם בחוו"ד הסכים עם הש"ך שהחשבון של הל' יום הוא חוץ מיום הראי', ולכן יוצא סך הכל עם יום הראי' ל"א יום.

והנה למעשה מקובל שהשיטה העיקרית היא שיום עו"ב הוא יום הל' (פי' כולל יום הראי') ולא ל"א. (כן סתם החכמ"א וע' בדה"ש ס"ק ח' שזהו השיטה של רוב הפוסקים). אמנם ראוי לציין שהגרמ"פ סובר שעיקר הדין הוא כהחוו"ד. (שו"ת אג"מ יו"ד ג' סי' נ'). ומ"מ מקובל אצל הבני תורה היום להחמיר גם כהחוו"ד, רק כיון שלא נהגו כן אלא בתורת חומרא מקילין מורי הוראה בזה בשעת הדחק ולפי הענין. וכדאי להזכיר דמ"מ חצי מהפעמים יוצא שיום ל"א הוא וסת שאינו קבוע ליום החודש. (כך יוצא כשסוף החודש שלאחר הראי' הוא חסר).

### חומרת הפלתי

עוד דנו הפוסקים כמה זמן הוא החשש של עונה בינונית. ולכאורה מלשון עונה משמע שאינה חוששת אלא בעונה שבה היא ראתה לפני ל' יום. אלא שבפלתי כתב (שם ס"ק ט"ו) דעו"ב אינה 'וסת', ולכן אין דינה תלוי' בעונת יום או לילה שראתה מקודם אלא חוששת היא ליום הל' בין ביום ובין בלילה. ובסד"ט (סס"ק ל"א) חלק עליו וסבר כנ"ל דאזלינן בתר העונה שבה היא ראתה בראי' האחרונה. ובש' שבט הלוי (ט"ז ס"ק ב') כתב דרוב הפוסקים חולקים על הפלתי (וכן מדויקים דברי הש"ך וחוו"ד הנ"ל). ולכן אע"פ שיש מורין כהפלתי אפי' הכי מקילין בזה בשעת הצורך.

ולענין עונת האו"ז בחשש עונה בינונית. לפום ריהטא הדבר תלוי, שאם עונת תחילת הראי' היתה ביום תצטרך לחוש לעונת הלילה שלפני, (עד כמה שחוששין לשיטת האו"ז). ויוצא שיש ב' טעמים לחוש ללילה שלפני, דהיינו שיטת האו"ז וגם שיטת הפלתי. אבל יל"ע מה הדין אם תחילת ראייתה היתה בלילה האם צריכה לחוש לעונה שלפני העו"ב, דהא עונה זו היא יום כ"ט ולא חששו אלא ליום הל'. ושאלו להגר"ש וואזנר בזה (שו"ת שבט הלוי ח"ח סי' קצ"ח) והשיב שגם בכה"ג חוששין לעונת האו"ז ע"ש טעמו. ומ"מ נראה שאם תחילת ראייתה היתה ביום באופן שלפלתי חוששין בלילה אינה צריכה לחוש עונה לפני עונת הפלתי משום שיטת האו"ז, דכולי האי לא מחמרינן. (וכ"כ בס' מרא"כ).

## בדיקות לפני ואחרי תשמיש

הנה מסברא הי' אפשר לומר שאפי' אשה שיש לה וסת קבוע יש לה לבדוק את עצמה קודם תשמיש המטה, דאע"ג שאינו זמן הוסת מ"מ דלמא שינתה וסתה וכבר ירד דם מן המקור ועדיין לא יצא מגופה והרי היא נדה בשעת תשמיש רח"ל. אלא דבזה קיי"ל לכו"ע שאינה מחויבת לחוש לזה כיון שאין טבעה לראות אלא בשעת וסתה. אבל באשה שאין לה וסת יש לחוש יותר שהרי אין לה טבע לראות דם דוקא בעונה מסוימת ואין אנחנו יודעים מתי יגיע הדם, ולכן אולי יש לה לבדוק את עצמה קודם תשמיש. אלא שגם בזה יש לומר שכיון שעדיין לא ראתה אין לנו לחוש שתראה דוקא בשעת תשמיש. בנידון זה יש סוגיא בסופ"ק דמס' נדה. ושם דנו בב' סוגי נשים שאין להן וסת קבוע, א', במי שעסוקה בטהרות והיא חייבת לכו"ע לבדוק בשעת תשמיש אגב שאר הבדיקות שהיא צריכה לעשות כדי שלא תטמא תרומה וקדשים. ב', בכל אשה אפי' אינה עסוקה בטהרות שאולי צריכה לבדוק בשעת תשמיש. ומבואר תו בגמ' (י"ב ע"א) שאשה שאינה חייבת לבדוק לא תבדוק משום דא"כ לבו נוקפו ופורש (מתשמיש המטה).

ושם (בדף י"ב ע"ב) איתא בברייתא "ת"ר אשה שאין לה וסת אסורה לשמש ואין לה לא כתובה ולא פירות וכו' דברי ר"מ, רבי חנינא בן אנטיגנוס אומר משמשת בב' עדים הן עותוה הן תקנוה וכו'". ושם בגמ' "אמר רב יהודה אמר שמואל הלכה כר' חנינא בן אנטיגנוס, ובמאי אי בעסוקה בטהרות, [פי' דבעסוקה בטהרות קאמר שצריכה לעשות בדיקות בשעת תשמיש המטה], הא אמרה שמואל חדא זימנא, ואי בשאינה עסוקה בטהרות, [ר"ל שכל אשה שאין לה וסת צריכה לבדוק בשעת תשמיש המטה], הא אמר כל לבעלה לא בעי בדיקה וכו'". ומסקנת הגמ' "מאן דמתני הא לא מתני הא". ונחלקו הראשונים בביאור מסקנא זו. רש"י פירש דלעולם פסק שמואל כרחב"א לענין אשה העסוקה בטהרות לבד, ואע"ג שכבר קאמר שמואל חדא זימנא שאשה העסוקה בטהרות צריכה בדיקה, מאן דאמר ההוא לא אמר מימרא הנ"ל דהילכתא כרחב"א. וא"כ יוצא לפי שיטת רש"י שאשה שאין לה וסת קבוע אינה צריכה בדיקות בשעת תשמיש המטה. (ואדרבה בדיקות מגרעי טפי דלבו נוקפו וכנ"ל). והראשונים מביאים שיטת ר"ח שפי' דמימרא דר' יהודה אמר שמואל היא אפי' בכל הנשים שכיון שאין להן וסת צריכות בדיקה בשעת תשמיש. וזו כוונת הגמ' "מאן דמתני הא לא מתני הא", דהוי מחלוקת בדעת שמואל אם כל אשה שאין לה וסת צריכה בדיקה בשעת תשמיש או לא. וכתב הרא"ש בסוף הפרק שם "כך היה נראה בעיני צורתא דשמעתא וכפירש"י דאוקי הלכתא בעסוקה בטהרות, אלא שלא מלאני לבי להקל כי דברי הר"ח דברי קבלה הן". יוצא שהרא"ש חשש לשיטת הר"ח להצריך אשה שאין לה וסת בדיקות בשעת תשמיש. (והגמ' ד'לבו נוקפו ופורש' הוי לר"ח באשה שיש לה וסת).

והרי"ף במס' כתובות בפ' אלמנה ניזונית פי' דהא דקיי"ל כר' חנינא בן אנטיגנוס היינו להצריך בדיקות לאחר תשמיש ג' פעמים כדי להחזיקה כאינה רואה מחמת תשמיש, ואחרי שבדקו ג' פעמים אינה צריכה שוב לבדוק. והר"ן במס' שבועות ביאר שיטתו דסבר דכיון שאין לה וסת חיישינן שוסתה היא לראות לאחר תשמיש, ולכן צריכה היא מקודם להחזיק את עצמה שאינה רואה מחמת תשמיש ואח"כ מותרת לבעלה בלי בדיקה לעולם ועד.

ובמימרא דר' חנינא בן אנטיגנוס מוזכר שבשעת תשמיש משמשת בשני עדים, והכוונה היא לב' בדיקות. ומה הם ב' בדיקות אלו. הרא"ש פי' שצריכה לבדוק פעם א' לפני תשמיש ופעם א' לאחר תשמיש. הבדיקה שלפני תשמיש היא כדי לבדוק שלא יצא ממנה דם ולהתירה בתשמיש המטה, והבדיקה שלאחר תשמיש היא כדי לבדוק שאינה רואה מחמת תשמיש. וברי"ף מבואר ששתי הבדיקות הן לאחר תשמיש, (ובג' פעמים הראשונים וכשיטתו הנ"ל), א' לבדוק באבר שלו וא' לבדוק אותה. ויש מחלוקת אם לרי"ף בעינן גם בדיקה לפני תשמיש בג' פעמים הראשונים, ע' מש"כ בזה בב"י מהרא"ש והראב"ד. ולבסוף מסיק הב"י שיש לבדוק בג"פ הראשונים גם לפני תשמיש. (ובטעם בדיקה זו לדעת הרי"ף י"א דהוי אגב הבדיקות שלאחר תשמיש ובאמת נאמרו בזה טעמים שונים ע' במגילת ספר סי' כ"ד אות י"א בזה).

ויש גם את שיטת הרמב"ם בסוגיא זו שהחמיר בבדיקות לבעלה כר"ח, ועוד הצריך בדיקה לאחר תשמיש אפי' לאשה שיש לה וסת ואכמ"ל.

ובשו"ע ס' קפ"ו סע' ב' מתחילה סתם כשיטת הרי"ף שתעשה בדיקות לפני ואחרי תשמיש ג' פעמים, ואח"כ הביא שהרמב"ם והרא"ש מצריכים בדיקות לפני ואחרי תשמיש תמיד. והש"ך שם כתב פי' אחר בדעת הרי"ף, והוא שהרי"ף פסק כרש"י וסיעתו שאין האשה צריכה בדיקות לפני ואחרי תשמיש כלל ואפי' ג' פעמים אינה צריכה, וכוונת הרי"ף היא שאשה שראתה מחמת תשמיש צריכה לבדוק ג' פעמים לאחר תשמיש, אבל שאר נשים לא ע"ש. ולכן מסיק הש"ך הלכה למעשה להקל באשה שאין לה וסת שאינה צריכה לעשות בדיקות לבעלה כלל וסיים "וכן עמא דבר".

ולענין מעשה כלפי דינו של הרי"ף לבדוק לאחר תשמיש בג' פעמים הראשונים, באג"מ (יו"ד ב' סי' ע"ה) כתב שהעיקר לדינא הוא כדעת הש"ך, ומ"מ ראוי להחמיר לבדוק ג' פעמים (אלא שמקיל שאינה צריכה אלא קינוח ושהיית העד על או"מ (באופן שאו"מ פונה כלפי מטה) ולא בדיקת חורין וסדקין וכמש"כ בחוו"ד). וע' בש' שבט הלוי שהורה שיש להחמיר כהשו"ע בדעת הרי"ף.

והנה הג' בדיקות של הרי"ף יש לעשותם בהקדם האפשרי, שהרי ע"י הבדיקות הוא מברר שאשתו מותרת לו. ומ"מ דבר פשוט הוא שאי אפשר לחתן לעשות בדיקה זו בלילה הראשון שהרי אי אפשר לבדוק אם רואה מחמת תשמיש כיון שמ"מ תראה דם מחמת בתולי'. ועוד מביאים האחרונים מהגהות חת"ס לשו"ע דלא מהני בדיקות בזמן הוסת של התרוה"ד. וא"כ יתכן שזוג לא יוכלו לבדוק ג' פעמים עד משך זמן ארוך לאחר החתונה. ועוד מורים פוסקי הדור שאם עברו כבר 5 שנים מיום הנישואין ומאיזה טעם שהוא לא עשו הבדיקה אפשר לסמוך שמוחזקת כאינה רואה מחמת תשמיש ושוב אינם צריכים בדיקות.

ולענין להחמיר כשיטת הר"ח, הנה הבאנו לעיל מתרוה"ד (ע' ענין וסת ימי המבוכה) שאפי' אשה שאין לה וסת קבוע מ"מ חשובה כאשה שיש לה וסת קבוע לענין הימים שהיא מוחזקת שלא לראות בהם. לכן אם דרך משל האשה מוחזקת שלא לראות עד 25 יום שלאחר הראי' הקודמת, הרי אינה צריכה בדיקות בשעת תשמיש אפי' לרא"ש עד אחרי יום ה25. והה"נ כשהיא מסולקת דמים מטעמים אחרים כגון מעוברת. (פת"ש ס"ק ד'). ואחר זמן זה אע"פ שיש לבעל נפש להחמיר כשיטת הר"ח וכמש"כ הרא"ש מ"מ לדינא ע' בשו"ע הגר"ז דאע"ג שהשו"ע הביא דעת הרא"ש לא הביאו אלא לבעל נפש הרוצה להחמיר אבל מעיקר הדין אפשר להקל (וע' גם בש' שבט הלוי בסוף דברי הש"ך מש"כ בזה). וכי תימא אפי' הבעל נפש יחוש ללבו נוקפו ופורש וכנ"ל, ע' בפלתי (ס"ק א') ושו"ע הגר"ז שאם בודקת ע"פ ציוויו לית לן בה. ובאג"מ (יו"ד ג' סי' נ') כתב שאפי' אם אינה צריכה לבדוק קודם תשמיש בשאר הימים אם עברו ימי הוסת שאינו קבוע ועו"ב ובדקה ולא מצאה דם צריכה היא לבדוק תמיד לפני ואחרי תשמיש, ע"ש טעמו.

וע' בשער החתנים בענין דם בתולים שכתבנו דיני הבדיקות שמיד אחרי החתונה.

## מסולקות דמים

איתא בגמ' (ט ע"א) "בעא מיניה ההוא סבא מר' יוחנן הגיע עת וסתה בימי עבורה ולא בדקה מהו, קא מיבעיא לי אליבא דמ"ד וסתות דאורייתא מאי, כיון דוסתות דאורייתא בעיא בדיקה, או דלמא כיון דדמיה מסולקין [פי' שאין דרך אשה כזו לראות דם נדה] לא בעיא בדיקה וכו'". ומסקנת הגמ' היא דכיון שמסולקת דמים לא בעיא בדיקה, וזהו אפי' למ"ד וסתות דאורייתא וכ"ש למ"ד וסתות דרבנן. ובפוסקים מבואר שדין זה שאינה צריכה בדיקה אינו רק במעוברת אלא גם בעוד סוגי נשים שהן מסולקות דמים כגון יולדת. וברא"ש שם מבואר דלא זו בלבד שאינה צריכה בדיקה אלא גם אינה צריכה לפרוש מבעלה. וכן הוא בשו"ע (סי' קפ"ד סע' ז'). וכל זה הוא לענין לחוש לוסתה הקודם, אבל אם ראתה במקרה בתוך ימי עיבורה והנקתה יש מחלוקת בין הראשונים וקיי"ל כהראב"ד שחוששת לוסת שאינו קבוע (סי' קפ"ט סע' ל"ג) ואינה חוששת לעונה בינונית. (פת"ש ס"ק ל"א מסד"ט). וכן קובעת וסת רק לקולא ולא לחומרא (שם ס"ק ל').

ומתי נחשבת האשה מסולקת דמים כשהיא מניקה או מעוברת, יש בזה שיטות שונות במתני' ובגמ', וקיי"ל שמעוברת אינה מסולקת דמים עד שהוכר עוברה, ואמרינן שזהו אחרי ג' החדשים הראשונים של ימי עיבורה. (נדה ח' ע"ב). והטעם אינו משום שרק אז ידעינן שהיא מסולקת דמים, אלא הסילוק הוא מחמת שראשה ואברי' כבדין עלי' (שם ט' ע"א) וזה ליכא עד אחרי ג' החדשים הראשונים. ומאז ועד שעת לידה היא נחשבת כמסולקת דמים ואינה חוששת לוסתה. וביולדת ג"כ יש דעות בגמ' ולמעשה קיי"ל שהיא מסולקת דמים כל כ"ד חודש שלאחר הלידה, לא שנא אם היא מינקת או אינה מינקת. והטעם הוא שסילוק הדם אינו מחמת ההנקה אלא משום שהלידה גורמת ש"אברי' מתפרקין ואין נפשה חוזרת עד עשרים וארבעה חודש". (שם).

והנה טבע הנשים בזמנינו אינו כמו שמבואר מהש"ס אלא מיד כשאשה מתעברת אין דרכה לראות דם, וכן לאחר לידה דרכה לראות אפי' קודם כ"ד חודש אא"כ היא מינקת שאז יש נשים שהן מסולקות לגמרי ויש שאפי' הנקה אינה מסלקת אותם. ולכן יש לע' מה הדין בזמנינו מתי נחשבות מסולקות דמים. והנה אחרי לידה אם ההנקה מסלקת אותה יש לה דין מסולקת דמים וכדינא דגמ'. ואם אינה מינקת (או שהפסיקה מלהניק) הסכמת הפוסקים היא להחמיר וצריכה היא לחוש לוסתה כיון שטבע הנשים של זמנינו השתנה. (ש' שבט הלוי סי' קפ"ד סע' ז' אות ד', ע"ש שכתב שע"פ נסיון יש לחוש יותר בתקופה ההיא כיון שאינן מסודרות כלל בהתחלה ע"פ רוב, ולכן חשוב מאד לעשות בדיקות קודם תשמיש בתקופה ההיא).

ולענין מעוברת בזמנינו, ע' בשו"ת רע"א סי' קכ"ח שכתב שמשמעות הפוסקים היא שלא נשתנה הדין להקל אע"ג שנשתנה המציאות וצריכה היא לחוש לוסתה. וע' באג"מ (יו"ד ג' סי' נ"ב) שהקשה על רע"א ממקומות שסמכו הפוסקים על טבע הנשים של זמנינו שלא לראות כשהן מעוברות, ואעפ"כ לא כתב להתיר בזה למעשה. ובאמת למעשה לאשה שאין לה וסת קבוע (שזהו דרך רוב נשי זמנינו) אין כל כך נפ"מ בזה, שהרי בדרך כלל אין האשה יודעת שהיא מעוברת עד שכבר עברו ימי הוסתות שלה, וכיון שעברו ולא ראתה בהם הרי עקרתם ואינה צריכה לחוש עד שתראה פעם שני'. וכן נמי בוסת קבוע להפלגה אין מה לחוש אם אינה רואה פעם ב' כיון דליכא ראי' למנות ההפלגה ממנה. רק נפ"מ יש במי שבדקה בימים הראשונים של עיבורה לדעת אם היא מעוברת שאז שייך פלוגתא הנ"ל. (ויש לברר אצל מורה הוראה על איזה סוגי בדיקות אפשר לסמוך). ועוד נפ"מ יש אם עבר יום העונה בינונית ולא בדקה אם עכשיו צריכה היא לבדוק או לא.

ואחרי ימי עיבורה והנקתה חוזרת היא לוסתה הקודם, שאם היתה רגילה לראות ביום ג' לחודש חוששת ליום ג' של החודש של מיד אחרי הכ"ד חודש. (שו"ע סוסי' קפ"ט ממשמעות הברייתא. ולש"ך ס"ק ע"ה אינה חוששת אפי' אחרי הכ"ד אא"כ ראתה לכה"פ פעם א', והיא פלוגתא בין הראשונים). והנ"מ בוסתה הקבוע אבל בוסת שאינו קבוע אינה צריכה לחוש אחרי ימי עיבורה והנקתה. (שם בפת"ש מנו"ב סי' פ"ו). ונפ"מ שאפי' אם היא חשובה כמסולקת דמים מתחילת ימי עיבורה ולא חשוב כאילו עקרה וסתה מ"מ אינה חוששת לאחר ימי הנקתה. וכן יש נפ"מ אם ראתה סמוך לסוף ג' החדשים הראשונים.

ולענין מאימתי חוששין לראייתה משום וסת ע' במראה כהן (עמ' קס"א ס"ק קכ"ח) מהגרי"ש אלישיב שליט"א דכל שניכר שהדם הוא מחמת לידה אין חוששין לה משום וסת.

### זקנה

מדינא דגמ' גם זקנה נחשבת מסולקת דמים. ויש פלוגתא בגמ' (ט' ע"ב) מאימתי חשובה מסולקת דמים, וקיי"ל כשראוי' ליקרא 'אמא' ואינה מקפדת. (סי' קפ"ט סע' כ"ט וכגר"א ותוה"ש). ואם היא בכלל זה ועברו צ' יום ולא ראתה הרי היא מסולקת דמים (שם סע' כ"ח) ואינה חוששת אפי' לוסת שאינו קבוע. (רמ"א שם. וע' ש"ך ס"ק מ"ח מהב"י הטעם לחלק בינה למעוברת). ואם תחזור אח"כ ותראה ג' פעמים שוב אינה מסולקת דמים. (שם סע' ל'). ובש' שבט הלוי (סע' כ"ט) כתב שהיום אין אנו בקיאים מי ראוי' ליקרא זקנה, ויש נשים שמפסיקות מלראות בגיל 45 ויש ב55, ולכן עד גיל 60-65 ראוי לחוש ולא נחשבת זקנה.

# שער החתנים

## דם חימוד

איתא במס' נדה (ס"ו ע"א) "תבעוה לינשא ונתפייסה צריכה שתשב שבעה נקיים". ופירש"י שם "שמא מחמת תאות חימוד ראתה דם". ועיקר דין זה אינו נוגע כל כך למעשה היום כיון שחשבינן שעת 'תבעוה לינשא' מן השעה 'שסומכת דעתה ומכינה עצמה לחופה', (לשון השו"ע סי' קצ"ב סע' ב' מהרשב"א), ור"ל מזמן שעושים ההכנות לנישואין, (בדי השולחן ס"ק י"ח), וזהו בדרך כלל הרבה זמן קודם החתונה באופן שמסתמא היא בכל אופן תראה דם אח"כ ותצטרך טבילה וז' נקיים מחמתו. אבל נפ"מ יש כשהכלה טובלת כמה ימים קודם יום חופתה (כנהוג) שאחרי טבילתה מחויבת היא לעשות בדיקות כל יום עד החופה ואפי' ביום החופה עצמו קודם החופה. (רמ"א שם וע"ש בסד"ט ס"ק ח'). והוא משום דלדעת הרא"ש הטעם שצריכה שבעה נקיים כשתבעוה לינשא אינו משום חומרא דר' זירא בלבד אלא משום שחוששין כל יום שהיא מתקרבת ליום החופה יש חימוד טפי ואולי תראה. ולכן גם אחרי התביעה לינשא יש חשש שתראה דם, ולכן אע"פ שטבלה אחרי התביעה צריכה היא לבדוק לכתחילה. (ואם יש מרחק של ז' ימים או יותר מזמן טבילתה עד החופה ולא בדקה אפי' בדיקה אחת הרי היא בחזקת טמאה וצריכה לטבול שנית. (ע"ש ברמ"א ובש"ך ס"ק ב' וסד"ט ס"ק ט'). אמנם ע' חוו"ד ס"ק ד' ותפא"י סע' ב' ושם בהגהות מהר"ב מלייפניק וצ"ע).

עוד נפ"מ יש אם אירע איזה אונס והיו מוכרחים לדחות הנישואין מאיזו סיבה. דבב"י (שם) הביא מהמרדכי ומהרי"ק שאם דחו הנישואין משום אונס אע"פ שבדקה כל יום מזמן הדחיי' עד שקבעו זמן חדש לנישואין מ"מ לא אהנו בדיקותי' וצריכה ז' נקיים וטבילה מחדש. וכ"כ בשו"ע (סע' ג'). והטעם מבואר שם שהוא משום שכיון שדחו הנישואין אינה נזהרת יפה בבדיקותי'. והט"ז (ס"ק ו') כתב דלא מטמאינן לה אא"כ היתה דחיית הנישואין בלי עשיית מועד אחר, וכן שהי' בהסכמת שניהם, אבל בלי זה מהני בדיקתה. ועוד כתב שם הט"ז שאם החתן לא הגיע ביום החופה מחמת איזו אונס אז כיון שהכלה מתחלת להיות מסופקת שאולי לא יגיע כלל לכן כשיגיע לבסוף צריכה לישב ז' נקיים ולטבול שנית. והש"ך (ס"ק ז') חלק אהאי דינא בתרא וכתב שאם נדחו הנישואין מחמת אונס דאתיליד בהחתן אינה צריכה ספירה וטבילה חדשה, והלכה כדבריו. (ש' שבט הלוי על הט"ז שם. וע"ש שכתב שהיום שבקלות אפשר להתקשר דרך טלפון אם אינו מתקשר לה על אונסו איכא היסח הדעת וצריכה ספירה וטבילה שנית). ואם דחו הנישואין באופן שהיו צריכים להכין הכל מחדש צריכה שוב ספירה וטבילה. (פת"ש ס"ק ו' מהחוו"ד).

## יחוד

הנה נתבאר בענין הרחקות שיש כמה עניני קורבא שאסרו בין האיש לאשתו נדה, ושלפעמים אפי' החמירו בו יותר משאר עריות. אמנם יחוד הבעל עם אשתו לא אסרו. (ע"ש מש"כ הרא"ש בזה). וע' במס' סנהדרין (ל"ז ע"א) ששאל ההוא מינא לר' כהנא אמאי לא חששו שיבואו לידי עבירה. והשיב "התורה העידה עלינו 'סוגה בשושנים' (שה"ש ז') שאפי' כסוגה בשושנים לא יפרצו בהם פרצות", וע"ש שריש לקיש ור' זירא הביאו עוד מקורות לזה. ושם בתוס' ביארו שאע"פ שבעלמא יחוד בעריות אסור שאני נדה שסופה ליטהר. אמנם מצאנו במס' כתובות (ד' ע"א) שמי שפירסה אשתו נדה, (פירש"י בכניסתה לחופה), הוא ישן בין האנשים והיא ישנה בין הנשים. וביאר הב"י (בסי' קצ"ב) דעד שיבא עלי' ביאה ראשונה יצרו תוקפו ולכן לא מתירין אותם להתייחד, אבל לאחר ביאה ראשונה כיון שאין יצרו תוקפו והרי היא מותרת לאחר זמן מותרים להתייחד. וכל זה מובא בשו"ע. (סע' ד'). ולכן מי שנושא אשה והיא נדה, שהמנהג לישא אשה נדה ודלא כהרמב"ם, (ש"ך ס"ק ח'), או שפירסה נדה לאחר החופה קודם שבעל אותה, אסור לו להתייחד עם הכלה. וכתב הרמ"א דכדי להשמט מאיסור יחוד המנהג הוא ליקח קטן אצל החתן וקטנה אצל הכלה. וביאר הש"ך (ס"ק י"ד) שאלו הקטנים צריכים להיות בגיל שיודעים טעם ביאה, (ופירש"י במס' קידושין (פ"א ע"ב) "כלומר מה ביאה שתדע לספר דברי' בשוק"), ואין מוסרים עצמם לביאה, (ופירש"י שם "מתוך קטנה עדיין לא לבשה יצר הרע"). ע' סד"ט ס"ק י"ג פלפול בדין זה. ואין לזה גיל ברור ויש גילאים שונים המוזכרים בפוסקים. הסד"ט (שם) כתב שבן שבע או שמונה שנים כבר חשוב יודעים טעם ביאה, ובחכמ"א (כלל קט"ו ד"ט) מבואר דעד ט' שנים אינם מוסרים עצמם לביאה. (אמנם ע' חכמ"א כלל קכ"ו ד"ט ואכמ"ל). ונראה שהכל לפי הענין.

## דם בתולים

מדאורייתא אין ראיית דם בתולים מטמא את האשה כלל. ולא עוד אלא מבואר במתני' (ס"ד ע"ב) דתלינן הדם שתראה האשה בדם בתולים לומר שאינו מן המקור. (כל אשה לפי טבעה ע"ש במתני' הכללים בזה). אלא דבגמ' שם (ס"ה ע"ב) איתא "דתניא רבותינו חזרו ונמנו בועל בעילת מצוה ופורש". והיינו שלאחר בעילת מצוה הרי היא אסורה לבעלה כנדה. וכן הדין בכל בעילה ובעילה שתראה דם בתולים הרי היא טמאה. וכ"כ בשו"ע סי' קצ"ג. וע' ברא"ש ר"פ תינוקת שכתב וז"ל "ונראה לי דטעם לחומרא זו לא בשביל שנחוש שמא יצא דם מן המקור עם דם בתולים, דלמה נחוש לתינוקת שלא הגיע זמנה לראות ואפי' באשה גדולה למה נחוש וכו', אלא טעם חומרא זו משום דבעילת מצוה לכל מסורה ואין הכל בקיאין בחילוק שיש בין תינוקת שלא הגיע זמנה לראות ובין הגיע זמנה ובין בוגרת ובין ראתה ובין שלא ראתה, ועוד משום דחתן יצרו תוקפו, הלכך הסכימו רבותינו להשוות כולן להם דין חומרא שבחומרות דהיינו בוגרת שראתה דנותנין לה בעילת מצוה וכו". (וע' סד"ט ס"ק א' שהקשה דהא בוגרת שראתה הא נותנין לה בעילת מצוה מיהת ואינה טמאה מחמתה). וע' בב"י בשם הרשב"א טעם אחר בזה.

ובביאה ראשונה הדין הוא לטמא את האשה אפילו אינה רואה דם כלל. (שו"ע שם). ובביאור הדבר ע' שם ברא"ש "וכיון שהחמירו בביאה זו לעשותה כנדה הלכך אפילו בעל ולא מצא דם כיון דרוב נשים יש להן דם בתולים חיישינן שמא היה שם טיפת דם כחרדל ונאבד או שמא חיפהו שכבת זרע". והיינו שחומרת חז"ל היתה שיהי' לדם בתולים דין דם נדה וכיון שכן לעולם תלינן שיצא דם בתולים אע"פ שלא ראתה והרי היא טמאה. ואם יצאו הבתולים שלא ע"י ביאה (מוכת עץ) קודם ביאה ראשונה יש מחלוקת בין הפוסקים אם היא צריכה להחמיר לטמא את עצמה אחרי ביאה ראשונה אם לא מצאה דם. (ע' בדי השולחן שם ס"ק י"ד מחלוקת המהרש"א עם הזרע אמת בזה. וגם המהרש"ם שבסמוך מקיל בזה). ומאידך בעצם הוצאת הבתולים שלא ע"י ביאה דעת הגרמ"פ (אג"מ יו"ד א' סי' פ"ז) שאינה טמאה משום שלא גזרו אלא על דם בתולים שיצא דרך תשמיש המטה. ודעת המהרש"ם (ח"א סי' ר"י) ושו"ת מנח"י (ח"ד סי' נ"ח) וכן בכתבי קה"י (סי' ח') להחמיר בזה, והכי נקטינן. (ש' שבט הלוי אות ג').

והנה לפעמים מתוך הבלבול יוצא שהחתן הכניס האבר במקצת ויש שאלה האם צריכים הם להחמיר שהיא טמאה אם לא מצאו דם. הרמ"א שם מקיל בדין זה לומר שלא חיישינן לדם אא"כ גמר ביאתו. ואע"פ שהתמרמרו הגדולים בזה, (ע' ערוה"ש סע' ט'), מ"מ מסיק בש' שבט הלוי (אות ז') שאם לא הכניס אלא העטרה אין צורך להחמיר, ואם הכניס חצי האבר יש להחמיר, והמיקל יש לו על מי לסמוך.

והא דצריכים להחמיר שהיא טמאה אע"פ שלא מצאה דם הנ"מ בביאה ראשונה, אבל מביאה שני' ואילך אינה טמאה אא"כ מצאה דם. והנה ביארנו בהל' וסתות שיש שיטת הרי"ף שהאשה צריכה לבדוק את עצמה ג' פעמים לאחר תשמיש המטה כדי להחזיק את עצמה שאינה רואה מחמת תשמיש. **ודבר פשוט הוא שאי אפשר לעשות בדיקה זו אחרי ביאה ראשונה**כשיש דם בתולים, שהרי היא מוחזקת לראות דם בתולים ואיך נדע שאינה רואה דם מן המקור. ואפי' בביאה שני' אין ענין לעשות בדיקה זו כיון שאפי' אם תמצא דם אנחנו תולים שהוא דם בתולים כל זמן שהיא ממשיכה לראות אם יש לה צער כדמבואר בססי' קפ"ז. ולכן אין להתחיל לבדוק את בדיקות הרי"ף עד שהאשה מפסיקה להצטער מחמת תשמיש, שאז סביר לומר שלא תראה מחמת דם בתולים ויכולה להחזיק את עצמה כאינה רואה מחמת תשמיש.

ומאידך יש להסתפק אם האשה צריכה לחוש שיצא דם בתולים גם ע"י ביאה שני'. והיינו דנהי שאם לא מצאה דם שהיא טהורה, מ"מ אולי צריכה היא לחוש ולבדוק את עצמה לראות אם יצא ממנה עוד דם בתולים המטמא אותה. בערוה"ש (בסוף הסי') כתב שהם צריכים לבדוק את הסדינים אחרי כל תשמיש עד שלא תראה עוד דם (ולפום ריהטא אם הסדינים הם צבועים אינה טמאה אא"כ ניחוש לספק הרגשה. וצ"ע). ובשו"ת מנח"י (ח"ה סי' ס"א) ביאר שאמנם אינה צריכה לעשות בדיקה באו"מ, אבל אם אינה בודקת את הסדין הרי הם כמעלימים עיניהם מן הדם בתולים. ונראה שאם מרגשת שנפצעו בתולי' בשעת תשמיש צריכה היא לעשות בדיקה משום דבכה"ג בלי בדיקה הוי כמעלים עין, אבל הרבה פעמים אינה מרגשת שנפצעה רק מרגשת צער וזה אינו צריך להיות מדם בתולים אלא משום שאו"מ עדיין אינו פתוח לגמרי, ולכן אם אינה מרגשת אלא צער בעלמא אינה מחויבת לבדוק. ותמיד בענינים אלו יש להתיעץ עם מורה הוראה.

וכמה קולות נאמרו בדם בתולים. חדא דאע"ג דבעלמא אם ראתה דם באמצע תשמיש המטה צריך הוא לנעוץ ציפורניו ולא להוציא האבר עד שימות, בדם בתולים התירו לו לגמור ביאתו כדמבואר בגמ', (שם ודלא כפי' הראב"ד בגמ'). עוד הקילו שאין איסור לישב במטתה לאחר שעמדה מאצלו. (שו"ע שם). ועוד הקילו שאין צורך להמתין ה' ימים עד שתתחיל למנות ז' נקיים, (כחומרת הרמ"א בסי' קצ"ו), רק סגי בד' ימים. (שם בש"ך בסוף הסי').

ולאחר מציאת הבתולים יש לברך בלי שם ומלכות "ברוך אשר צג אגוז בגן עדן שושנת העמקים בל ימשול זר במעין חתום על כן אילת אהבים שמרה בטהרה וחוק לא הפרה ברוך הבוחר בזרעו של אברהם". (אה"ע סי' ס"ג סע' ב' ושם בב"ש ס"ק ד'). ומותר לבעול בתולה בשבת אע"פ שמוציא דם בתולים משום דקיי"ל דם בתולים מיפקד פקיד (פי' שאינו מובלע בכותלי בית הרחם) ואין כאן משום חבורה. (שם בסע' א' ואו"ח סי' ר"פ סע' ב' ושם במ"ב ס"ק ד').

### עד מתי תולים בדם בתולים

הנה האשה שראתה דם מחמת תשמיש ג' פעמים רצופים הרי היא אסורה לבעלה אא"כ תבדוק בשפופרת ותמצא שאין הדם מן המקור. ויש בזה הרבה פרטי דינים ואין כאן המקום להאריך, ולמעשה **אשה הרואה דם בשעת תשמיש אפי' פעם א' עלי' לגשת מיד למורה הוראה לדעת את המעשה אשר יעשון**. אמנם בדם בתולים אין משום ראתה מחמת תשמיש. והיינו דאע"ג שהאשה טמאה כל זמן שתראה דם בתולים, מ"מ אין זה אלא להצריכה ז' נקיים וטבילה כשאר נדה, אבל אין חוששין משום דם בתולים שרואה בשעת תשמיש לאוסרה על בעלה לעולם. ולכן ביאה ראשונה ודאי אינה מן המנין. והרבה פעמים אין הבתולים יוצאים לגמרי ע"י ביאה ראשונה ורואה האשה דם בתולים גם ע"י ביאה שני' ועוד. ולכן יש לדון עד מתי יכולה האשה לתלות שהדם הוא מן הבתולים ולא מן המקור. ולענין איסור אין נפ"מ שהרי בכל אופן היא אסורה רק נפ"מ יש בזה שאין בעלה מחויב לגרשה.

והנה הב"י (בססי' קפ"ז) מוכיח מן התוספתא שכל זמן שהיא ממשיכה לראות בשעת תשמיש תלינן שהדם הוא מן הבתולים עד שתבעול פעם א' ולא תמצא דם, ומאז אם היא רואה דם חיישינן לרואה מחמת תשמיש אם תראה כן ג' פעמים רצופים. (ע' פת"ש ס"ק ג' מחוו"ד ובדה"ש עמ' ל"ה בביאורים לענין אם שמשה פעם א' בינתיים ולא בדקה אם חשוב הפסק לענין 'רצופין'). ואע"פ שהב"י מסיק "כן נ"ל אלא דמסתפינא להתיר אלא א"כ יהיו ידים מוכיחות שהוא דם בתולים", מ"מ בשו"ע (ססי' קפ"ז) סתם להקל כל זמן שהיא ממשיכה לראות. והרמ"א מצריך תנאי נוסף לתלות, דלא סגי בזה שממשיכה לראות אא"כ היא מרגשת צער נמי דהוי ידים מוכיחות שהדם הוא מן הבתולים. והכי קיי"ל. (ש"ך וט"ז שם). וע' בפת"ש ס"ק נ"ד מחוו"ד שאם שמשה פעם א' ולא בדקה את עצמה ולא ראתה דם אין תולים הדם שאחר בעילה זו לומר אילו בדקה היתה מוצאת דם. וע' בדה"ש עמ' ע"א בביאורים ד"ה שתשמש שהביא חולקים עליו והוסיף עוד כמה ספיקות בדין זה.

## מורה הוראה

הנה אחד מעיקרי דיני טהרת המשפחה הוא להתרגל לשאול שאלות לרב ולא להתבייש ממנו. ועל זה נאמר (אבות א' ט"ז) עשה לך רב והסתלק מן הספק. ובהלכות הוראת החכם מצאנו בגמ' (נדה כ' ע"ב) "חכם שטימא אין חבירו רשאי לטהר, אסר אין חבירו רשאי להתיר". וע' בר"ן במס' ע"ז (א' ע"ב) שהביא מהראב"ד שהטעם בזה הוא דכיון שהורה שוי' חתיכה דאיסורא. (וע' בהסכמת הג"ר רפאל שמואלביץ שליט"א לס' אבני גזית שנימק שאין לזה שייכות לדין שויא אנפשי' חתיכה דאיסורא שדן בה הקצוה"ח סי' ל"ד ס"ק ד', רק הוא דין בהוראה שההוראה עושה אותו חפצא דאיסורא). והר"ן שם חלק עליו ופי' שהטעם הוא משום כבודו של החכם. והדין מובא ברמ"א יו"ד סי' רמ"ב סע' ל"א, וכן בקיצור הנהגות הוראה של הש"ך שם בסוף הסי'. ואפי' אם הראשון התיר אין השני רשאי לאסור אם כבר נתפשטה הוראתו. אמנם כתב שם הרמ"א דהיינו כשלא טעה בדבר משנה, (ע' חו"מ סי' כ"ה דהיינו "אם טעה בדברים הגלוים וידועים כגון דינים המפורשים במשנה או בגמרא או בדברי הפוסקים", וע"ש עוד ברמ"א ובפת"ש בזה), או שיש לו קבלה מרבותיו שגם הרב הראשון הי' מודה לו. וכן מותר למורה השני לישא וליתן עם המורה הראשון עד שיחזור בו. ומשו"ה כתב הרמ"א שאפי' אם כבר שאל לרב א' מותר לשאול למורה השני ובלבד שיודיע למורה השני שכבר הורה עליו המורה הראשון. ויש שכתבו שכל הדין של חכם שהורה לא נוגע בזה"ז. (ע' בבית לחם יהודה על השו"ע שם מהר"ע פיג'ו וע"ש מש"כ אפי' לדעת השכה"ג).

1. אין ענינו של קונטרס זה לעסוק בהיתר השתמשות באמצעים למניעת הריון לכל סוגיהם, ולא באנו אלא לבאר מה שנוגע לפתיחת הקבר, ואין להתיר הדבר אלא בהוראת חכם [↑](#footnote-ref-2)