5 דעת הרמב_ם בדין תערובת חמץ ובדין טעמו וממשו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ועש"ק חיי שרה כ"א מרחשון תשע"ד

**א**

א] כתב הרמב"ם בפ"א מחו"מ ה"ו, ז"ל, אין חייבין כרת אלא על אכילת עצמו של חמץ, אבל עירוב חמץ כגון כותח הבבלי ושכר המדי וכל הדומה להן מדברים שהחמץ מעורב בהן אם אכלן בפסח לוקה ואין בו כרת, שנא' כל מחמצת לא תאכלו, בד"א בשאכל כזית חמץ בתוך התערובת בכדי אכילת ג' ביצים הוא שלוקה מה"ת, אבל אם אין בתערובת כזית בכדי אכילת ג' ביצים אע"פ שאסור לו לאכול אם אכל אינו לוקה אלא מכין אותו מכת מרדות, עכ"ל.

והרמב"ן בהשגותיו לסהמ"צ ל"ת קצ"ח כתב ע"ז, ז"ל, והאמת בזה הענין כולו הפך מדבריו, שהחמץ כשיש בו כזית בכדי אכילתו פרס חייבין עליו כרת לדברי הכל, ואינו בא בריבוי הזה אבל הוא עיקר חמץ שבתורה למלקות ולכרת לפי שהוא כחמץ גמור בפנ"ע, ובביאור אמרו כבא"פ דאורייתא, כלומר שאינו בטל ומצטרף בין למלקות בין לקרבן, אבל כשאין בו כבא"פ בזה הוא שאמרו לרבות כותח הבבלי וכו' וריבו אותן למלקות ולא לכרת, והם עוד דברי ר"א ואין הלכה כן וכו', וההלכה כדברי החכמים שהם אומרים על חמץ דגן ענוש כרת ועל עירובו בלא כלום, והנה הוא פטור ואינו לוקה כלל מה"ת שחכמים אין להם ריבוי לאו בתערובת חמץ כלל אלא או ענוש כרת או פטור, ובפירוש הזכירו דרבנן לא דרשי כל וכו', וכן כבא"פ חייבין עליו בכל איסורין שבתורה בין מלקות בין כרת כמו שאמרו בכללן כל שטעמו וממשו אסור ולוקין עליו וזהו כבא"פ, וכיון שהוא לוקה בשאר האיסורין נלמוד שהוא חייב כרת בכל חייבי הכרתות לפי שאין בשאר איסורין מדרש לרבות מלקות ולמעט כרת כמדרשו של ר"א בחמץ, עכ"ל, וכעי"ז הק' בהשגות הרמ"ך.[[1]](#footnote-2)

והכס"מ שם כתב בדעת הרמב"ם, דפסק כדעת ר"א דמרבי עירובו מקרא דכל מחמצת, וכאשר כן נראה בסהמ"צ ובפיהמ"ש, ומפרש דאיירי בשאכל כבא"פ, ועיי"ש שכתב ב' דרכים אם גם ר"א גופי' אינו מחייב אלא בכה"ג שאכל כבא"פ, או דאנן לא קי"ל כוותי' אלא בשאכל כבא"פ, ומשה"ק הרמב"ן דאם אכל כבא"פ מ"ט בעינן קרא לרבויי, הרי בכל האיסורין הוא חייב, י"ל דאיצטריך קרא דכל מחמצת בפסחים לרבות היכא דשריף לי' דלא נימא דבטלה דעתו אצל כל אדם כדאמרי רבנן, ועיי"ש שכתב לפ"ז, די"ל דרק בכה"ג הוא שכתב הרמב"ם דאינו חייב כרת, אך אם יש בו כבא"פ בדרך אכילתו ה"ה חייב כרת, או דאחר דממעטינן מקרא דאין בו כרת, נתמעט דאף אם יש בו כבא"פ בדרך אכילתו אינו חייב כרת, עכ"ד.

וצ"ל לפי דבריו, דגם בשכר המדי הוא כן, דאין דרך שתייתו בכבא"פ, וכמש"כ רש"י בפסחים דמ"ד., ומה"ט הוא דפטרי רבנן משום דאם שתה ממנו כבא"פ בטלה דעתו אצל כל אדם, ואנן קי"ל לחייב בזה מרבויא דכל מחמצת.

ב] אך בעיקר הדברים צ"ב, דהיאך מרבינן מקרא דכל מחמצת לחייב אף על אכילה דבטלה דעתו אצל כל אדם, והרי הך קרא לא קאי על צורת האכילה, אלא על מין החמץ, וא"כ לכאו' א"א לרבות מהך קרא אלא דאף חמץ שאינו גמור אסור, והיאך מרבינן מינה דחייבין אף על אכילה דבטלה דעתו.

עוד צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א הי"ב, ז"ל, יראה לי שאפילו דשיל"מ אם נתערב בשאינו מינו ולא נתן טעם מותר, לא יהי' זה שיש לו מתירין חמור מטבל שהרי אפשר לתקנו ואעפ"כ שלא במינו בנותן טעם כמו שביארנו, ואל תתמה על חמץ בפסח שהתורה אמרה כל מחמצת לא תאכלו לפיכך החמירו בו, עכ"ל, ולכאו' הניחא אי נימא דבקרא דכל מחמצת נתחדש דאין חמץ בטל אף בגונא דשאר איסורין בטלין, ניחא דמה"ט החמירו חכמים בדיני ביטול דחמץ, דאינו בטל אף בשאינו מינו, אך אי נימא דבקרא דכל מחמת לא נתחדש דין בהל' ביטול, אלא נתחדש דהוא חייב אף בגונא דבטלה דעתו אצל כל אדם, מה טעם יש בזה דיחמירו חכמים בדין הביטול דחמץ.[[2]](#footnote-3)

ג] ובפשוטו נראה בזה, דהנה כתב הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א ה"ב ג', ז"ל, ואם נמצא בהם טעם חלב והיה בהן ממשו הרי אלו אסורין מה"ת, נמצא בהן טעמו ולא היה בהן ממשו הרי אלו אסורין מדברי סופרים, כיצד הוא ממשו כגון שהי' מן החלב כזית בכל ג' ביצים מן התערובת, אם אכל מן הגריסין האלו כג' ביצים הואיל ויש בהן כזית מן החלב לוקה שהרי טעם האיסור וממשו קיים, אבל פחות מג' ביצים מכין אותו מכת מרדות מדבריהם, וכן אם לא הי' בתערובת כזית בכל ג' ביצים אע"פ שיש בהן טעם חלב ואכל כל הקדירה אינו לוקה אלא מכת מרדות, עכ"ל.

ובחזו"א סימן כ"ד סק"ו כתב לדקדק מד' הרמב"ם, דכל דאין בתערובת כזית בכל ג' ביצים, אף אם אכל במהרה ואכל כזית מן האיסור בכא"פ, אינו לוקה אלא מכת מרדות, והיינו משום דכל דליכא בתערובת כבא"פ לא חשיב זה כממשו, וה"ז בטל.

וזהו שכתב הרמב"ם דאם ל"ה בהן ממשו הרי אלו אסורין מדברי סופרים, ואי"ז משום דח"ש בתערובת מותר מה"ת, אלא הוא משום דכל דאין בו ממשו ה"ה בטל, וכן נקטו במנחת כהן ? ובחמד"ש יו"ד סימן י"ד סק"ג ובמנחת ברוך סימן נ"ג, - ועי' תשו' מהרלב"ח סימן פ"ח ובחי' הגרע"א שכתבו בד' הרמב"ם, דכל דאיכא כזית בכל ג' ביצים ואכל פחות מג' ביצים מהתערובת, ה"ז אסור מה"ת משום ח"ש, ורק אם ליכא כזית בכל ג' ביצים אינו אסור אלא מדרבנן, וזה מתפרש כנ"ל, אך בד' מהרלב"ח שם נראה טעם אחר בזה, וצ"ע.

אמנם הנה בד' הרמב"ם בהל' חו"מ מבו' דכל שאכל כזית מן התערובת בתוך כדי אכילת ג' ביצים לוקה מה"ת, ולא תלי כלל במה שיש בתערובת כזית בכל ג' ביצים, וצ"ע דמ"ש משאר איסורין דכל דליכא בתערובת כזית בכל ג' ביצים אינו חייב אף אם אכל כזית בכדא"פ.

ד] ונתבאר הישוב לזה בתשו' מהרלב"ח סימן פ"ח, עיי"ש שעמד במש"כ הרמב"ם בהל' חו"מ שם דאם אין בתערובת כזית בכדי אכילת ג' ביצים "אע"פ שאסור לו לאכול אם אכל אינו לוקה" אלא מכין אותו מכת מרדות, עכ"ל, ומ' להדיא דאף בדליכא כזית בכדי אכילת ג' ביצים ה"ז אסור מה"ת, ואך דאין לוקין עליו, דאם אין עיקר האיסור אלא מדרבנן, ל"ש למימר דאע"פ שהוא אסור אינו לוקה, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם בהל' מאכ"א שם ובפ"ה מנזירות ה"ז, דכל שאין בו כזית בכדא"פ ה"ז אסור מדברי סופרים.

ועיי"ש שכתב בזה, ז"ל, ונלע"ד שאפשר לומר בתירוץ זה, שדוקא התם אסור מה"ת אפילו כשאין בתערובות בכדא"פ מרבוי פסוק דכל מחמצת לא תאכלו, ועם כ"ז לא ילקה מפני שהוא כאוכל ח"ש, אבל בשאר אסורין שאין לנו ריבוי אין איסור תורה כלל כשאין בתערובת כזית בכדא"פ, עכ"ל.

ולפ"ז ניחא גם מש"כ הרמב"ם דכל שאכל כזית חמץ בכדי אכילת ג' ביצים לוקה, אף שאין בתערובת כזית בכל ג' ביצים, ול"ד לשאר איסורין דכל שאין בתערובת כזית בכל ג' ביצים אף אם אכל כל התערובת במהרה אינו לוקה, דשאני בשאר איסורין דכל שאין בתערובת כזית בכל ג' ביצים בטל האיסור, וע"כ אף אם אכל כזית מן האיסור בכדא"פ אינו לוקה, ומשא"כ בחמץ דילפינן מקרא דכל מחמצת דאינו בטל אף אם ליכא כזית בכל ג' ביצים, הרי דהגם דאם אכלו כדרך אכילתו אינו לוקה משום דהוי כאוכל ח"ש, אך אם אכלו במהרה ואכל כזית מן החמץ בכדא"פ ה"ה לוקה.

ה] ולפ"ז מתבאר היטב מש"כ הכס"מ דבחמץ גלי קרא דחייבין על כותח הבבלי אף היכא דשריף ואכיל לי' ולא נימא דבטלה דעתו אצל כל אדם, ולאו היינו דגלי קרא דחייבין בחמץ אף על אכילה דבטלה דעתו, וכמשמעות ל' הכס"מ, אלא היינו דהא דפטרי רבנן משום דבטלה דעתו אצל כל אדם, לאו היינו דהו"ל אכילה שלא כדרך וע"כ הוא פטור עלי' וכמו שפירש"י בפסחים שם, אלא היינו דכיון דאי"ז דרך אכילה והאוכלו כן בטלו דעתו, ע"כ חשיב דליכא בתערובת כבא"פ, ובטל החמץ בתערובת, וע"כ אף אם שריף ואכיל לי' ה"ה פטור, ועי' תוס' נזיר דל"ו: שנקטו ג"כ דאם שריף לי' חשיב כדרך אכילה, ופירשו דמש"א דבטלה דעתו היינו דמה"ט לא איירי בהכי.

ואשר ע"כ כ"ז הוא לדעת רבנן דלא דרשי לקרא דכל מחמצת, וס"ל דאף חמץ בטל כל דליכא כבא"פ, ואף אם שריף ואכיל לי' כבא"פ פטור, אך לפ"מ דקי"ל דחמץ אינו בטל אף בשאין בתערובת כבא"פ, ע"כ ודאי דאם שריף ואכיל לי' כבא"פ ה"ה חייב.[[3]](#footnote-4)

ו] וניחא נמי מש"כ הרמב"ם דטעם הא דהחמירו חכמים שלא יתבטל חמץ באינו מינו, הוא משום דהתורה אמרה כל מחמצת לא תאכלו, והיינו דכיון דבחמץ נתחדש דאינו בטל אף בדליכא ממשו, ול"ד לשאר איסורין דכל דליכא ממשו ה"ה בטלין, ה"נ החמירו בו חכמים דאינו בטל אף בשאינו מינו, ועי' להלן ענף ג' מש"נ עוד בדעת הרמב"ם.

ז] וארווחנא עוד בזה, דהנה כתב הרמב"ם בפ"ד מחו"מ ה"ח, ז"ל, תערובת חמץ עוברין עלי' משום בל יראה ובל ימצא כגון המוריס וכותח הבבלי ושכר המדי וכו', עכ"ל, ובכס"מ שם כתב בשם הרמ"ך, דהיינו אף בדליכא כבא"פ, דדוקא לענין אכילה בעינן כבא"פ, משום דכל דליכא כבא"פ אין אכילת הכזית מצטרפת, אך לעבור בבל יראה, כיון דיש בו כזית, מה לי שיהי' בכדא"פ או יותר מכדא"פ, עכ"ד, אך בד' הרמ"ך שלפנינו נראה דבעינן שיהא כבא"פ, אך ל"ב שיהא דרך אכילתו כבא"פ, עייש"ה,[[4]](#footnote-5) וכ"כ הגר"א בסימן תנ"ג ס"ב, ז"ל, ומ"ש בפ"ד תערובות חמץ עוברים עליה משום בל יראה ובל ימצא ומ' מדבריו אפילו אין בו כבא"פ וכו', דתערובות אף אם אין כבא"פ מ"מ הרי לא בטיל ואיתא לאיסורי', רק באכילה אינו עובר כיון שא"א לאכול בכא"פ, דאף בעיני' אינו עובר בכה"ג, עכ"ל.

אמנם לכאו' קשיא ע"ז מד' הרמב"ם בהל' מאכ"א, דמבו' בדבריו דכל דליכא כבא"פ ה"ז בטל וע"כ אינו אסור אלא מדברי סופרים, וא"כ מ"ט הוא עובר עליו בבל יראה.

ולדעת הגר"א צ"ל דהא דאינו אסור אלא מדברי סופרים, הוא משום דהו"ל ח"ש בתערובת, - ובאמת דכן מסתבר טפי לפ"מ שפירש הגר"א בדעת הרמב"ם דהא דטעמו וממשו לא בטל הוא מדינא דטכ"ע, ולפ"ז לכאו' אין להצריך שיהא בתערובת כבא"פ, ואף אם ליכא כבא"פ אי"ז בטל, - אך עי' בחי' הגר"ח בהל' מאכ"א שם שפירש בד' הרמב"ם דכל דליכא כבא"פ לא חייל דינא דטכ"ע, ואכמ"ל.

ולפמש"נ ניחא, דהגם דבכל איסורין כל דליכא כבא"פ ה"ז בטל, מ"מ בחמץ הרי ילפינן מקרא דכל מחמצת דאף אם ליכא כבא"פ אי"ז בטל, וע"כ ה"ז אסור משום ח"ש, וגם אם אכל את התערובת במהרה ה"ה לוקה, וע"כ אף הוא עובר בבל יראה.

**ב**

ז] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בעיקר הדין שכתב הרמב"ם בהל' מאכ"א דכל דליכא כזית בכל ג' ביצים לא חשיב כממשו וה"ז בטל, כ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ב כב., ז"ל, וכן אם מין בשאינו מינו הוא אם יש בקדירה ההיתר למעלה מכדא"פ כנגד כזית של האיסור ה"ז כאיסורים של דבריהן, שהרי מדאורייתא אפי' נפל בבירור לתוך ההיתר כבר נתבטל ואפילו מבשא"מ, עכ"ל, וכ"נ עוד בהמשך ד' הרשב"א שם כג: ובדבריו בשער א' ו., וכ"נ בד' הרשב"א בחולין דצ"ז: בקושייתו על הרב אב"ד, וכ"נ בל' הרשב"א ביבמות דפ"ב:, עיי"ש.[[5]](#footnote-6)

אך העירוני בזה ממש"כ הרשב"א במשמה"ב בשער א' (יט:), עיי"ש שהק' ע"ד הרא"ה, דהרי שיעור כזית בכדא"פ לא אמרו ר' יוחנן אלא למלקות הא לאיסור אסור מדאוריתא כח"ש וכן ד' ר"י בעל התוס', עכ"ד, וצ"ע רב, דד' ר"י בעל התוס' אזלי למ"ד דטכ"ע דאורייתא וכמבו' בתוה"ב שם (יא.), אך להרא"ה דס"ל טכ"ע לאו דאורייתא, ורק בדאיכא טעמו וממשו אסור, הרי דבזה אין לאסור מדאורייתא רק בכזית בכדא"פ, ובלא זה בטל האיסור, וכמבו' כן בד' הרשב"א בשאר דוכתי הנז', - עוד צ"ע בזה, בד' הרשב"א חולין דצ"ח: ד"ה אי הכי, עי' היטב בכל דבריו דכמדומה דמתבאר דדינא דטעמו וממשו דלא בטל הוא אף בדליכא כזית בכדא"פ, עיי"ש, וצ"ע בזה.

ובס' קה"י פסחים סימן ל"ח הק' על דרך זו, דכבא"פ הוא שיעור לבטל, דממש"כ הרמב"ם בפ"ה מנזירות ה"ה דבשרה פתו ביין בעינן שיהא רביעית בכדי פרס, ואם דינא דכבא"פ הוא שיעור לבטל, מ"ש דאוכלין אין מתבטלין כשיש כזית בכדי פרס, ומשקין אין מתבטלין רק כשיש רביעית בכדי פרס, עיי"ש בדבריו, - אך בפשוטו נראה, דהא דכבא"פ לא בטל, הוא משום דראוי להתחייב עליו בעודו בתערובת, ומכח זה הוא חשוב בתערובת, וע"כ באוכלין תלי במה דאיכא כבא"פ, ובמשקין תלי במה דאיכא רביעית בכדא"פ.

ח] והנה יש להסתפק בעיקר דין זה, אם היינו דבעינן שיהא בתערובת זו כזית, ואם עירב פחות מכזית בביצה אחת, הרי דהגם דבתערובת כיוצ"ב נאכל כזית בכדא"פ מ"מ כיון דבתערובת זו ליכא כזית ה"ז בטל, או דאף בנתערב פחות מכזית איסור מ"מ כיון שבתערובת כיוצא בה הי' כזית בכדא"פ אי"ז בטל, דאזלי' לפי חשבון שיעור האיסור וההיתר שבתערובת אם הוו ביחס דכזית בכדא"פ, ול"ב שבתערובת זו יהי' כזית.[[6]](#footnote-7)

ונראה דיש ללמוד לזה ממש"כ הרשב"א בחולין דצ"ח: שכתב דא' מהאופנים דטעמו ולא ממשו הוא טיפת יין שנפלה לתוך מים ואין בו מראה מים, ומבו' דאם הי' בו מראה יין הי' זה בכלל הדין דטעמו וממשו לא בטל, אף דהוי רק טיפת יין ולית בי' כזית, ובע"כ דל"ב שיהא בתערובת זו עצמה כזית, אלא כל דבתערובת כיו"ב איכא שיעור כבא"פ אי"ז בטל, אך באמת למש"נ לעיל סק"ז דמד' הרשב"א שם ד"ה אי הכי מבו' דטעמו וממשו אינו בטל אף אם ליכא כזית בכדא"פ, אין להביא מד' הרשב"א אלו.

ט] ואמנם אכתי צ"ע בזה, דהרי בטיפת יין שנפלה למים, גם ליכא שיעור כבא"פ לפי חשבון, וא"כ מ"ט אי"ז בטל.

ונראה ללמוד מזה בדעת הרשב"א, דבדינא דכבא"פ דאינו בטל, לא תלי אם איכא כזית בכל ג' ביצים דהתערובת, אלא תלי במה דאיכא כזית בכדי אכילת פרס, והיינו דאם נתערב האיסור בדבר שדרך לאכלו במהרה, הרי דאף דליכא כזית אלא בכל ה' ביצים, מ"מ כיון דראוי לאכול הכזית בכדא"פ חטים, דבפשוטו משערין כן לשיעורא דכדי אכילת פרס, דומיא דבית המנוגע, ונת' במק"א, ע"כ אינו בטל.

ואשר ע"כ כל שנתערב יין של איסור במים, ל"ב שיהא בתערובת כזית או רביעית בכדי ג' ביצים, שהרי שתיית המשקין היא במהרה, ובכדא"פ ראוי לשתות הרבה רביעיות, וע"כ אף כשיש יין מועט במים, אי"ז בטל, כיון דבתערובת כיו"ב ראוי לשתות כזית או רביעית מהיין בכדא"פ.

י] אמנם הנה בל' הרמב"ם בהל' מאכ"א שם נראה להדיא דעיקר הדין תלי אם איכא כזית איסור בכל ג' ביצים דהתערובת, וכמש"כ ז"ל, כיצד הוא ממשו כגון שהי' מן החלב כזית "בכל ג' ביצים מן התערובת" וכו', וכן אם "ל"ה בתערובת כזית בכל ג' ביצים" אע"פ שיש בהן טעם חלב ואכל כל הקדירה אינו לוקה אלא מכת מרדות, עכ"ל,[[7]](#footnote-8) ומ' דלא תלי כלל אם בדרך אכילת תערובת זו יאכל כזית מן האיסור בכדא"פ, אלא תלי אם איכא כזית בכל ג' ביצים מן התערובת, בין בתערובת שדרך לאכלה במהרה ואוכלין ג' ביצים ממנה בפחות מכדא"פ, ובין בתערובת שדרך לאכלה לאיטו, ואוכלין ג' ביצים ממנה ביותר מכדא"פ,[[8]](#footnote-9) ועי' לעיל סק"ז בהערה שנת' ללמוד כן גם מד' הרמ"ך בהשגות הרמב"ם פ"ד מחו"מ ה"ח, עיי"ש.

וכבר עמד ע"ז בס' יבין דעת סימן צ"ח סוסק"א, ועיי"ש שפירש דהרמב"ם לטעמי' דהא דבעינן שיהא כזית בכדא"פ, הוא כדי שיהא חשוב כממשו, וכל דליכא כבא"פ ה"ז בטל, וע"כ משערין בכל מין ומין בדידי', אך אי נימא בדעת הרמב"ם דהא דבעינן כבא"פ, הוא כדי שיאכל מן האיסור כזית, והא דאם ליכא כבא"פ אינו אסור אלא מדברי סופרים, הוא משום דהו"ל ח"ש בתערובת, לא א"ש.

ונראה להוסיף טעם בזה, דס"ל להרמב"ם דהא דכזית בכדא"פ חשיב ואינו בטל, אי"ז משום דשייך להתחייב על האיסור בעודו בתערובת, אלא היינו דכל דאיכא כזית בתערובת ל"ח דממשו קיים רק אם נאכל כזית האיסור באכילה אחת דהתערובת, ושיעור אכילה א' דהתערובת היינו אכילת פרס ממנה, ואם ליכא כזית בשיעור זה ל"ח דממשו קיים, וע"כ הגם דלענין חיוב על אכילת האיסור אזלי' בתר פת חיטים, מ"מ י"ל דלענין ביטול בתערובת אזלי' בתר מין התערובת, דרק לענין דיני אכילה לא חילקה תורה ואזלי' בכל גווני בתר פת חיטים, אך חשיבות האכילה הוי בכל מין ומין בג' ביצים דילי'.[[9]](#footnote-10)

יא] והנה אמנם בד' הרמב"ם בהל' חו"מ מבו' דכל שאכל כזית בכדי "אכילת ג' ביצים" לוקה, ואם אין בתערובת כזית בכדי "אכילת ג' ביצים" אינו לוקה, והרי דלא תלי כלל בג' ביצים דתערובת זו, אלא בכדי אכילת ג' ביצים, והיינו לכאו' בכדי אכילת ג' ביצים דפת חטים דבזה משערינן.

וזה מתפרש היטב לפמש"נ, דילפינן מקרא דכל מחמצת דחמץ אינו בטל אף בדליכא טעמו וממשו, וע"כ אף דליכא כזית בכל ג' ביצים ולא חשיב כממשו, אינו בטל, ואך דאינו חייב אא"כ אכל כזית בכדי אכילת ג' ביצים, דאל"כ הו"ל ח"ש ואינו לוקה.

יב] ויש להוסיף, דלפמש"נ נמצא בדעת הרמב"ם, דהא דפטרי רבנן בשכר המדי, א"צ לפרש כד' רש"י דהוא משום דאין לך שותה ב' וג' כוסות שלא יפסיק וישהה בינתיים, אלא אף אם דרך לשתות ממנו כזית בכדא"פ, כיון שדרך שתי' הוא במהרה, מ"מ אין בו כזית בכל ג' ביצים מן התערובת, וע"כ ה"ה בטל, ורש"י שהוצרך לפרש דאין לך שותה ב' וג' כוסות שלא יפסיק וישהה בינתים, הוא משום דקאי לגבי צירוף דכדא"פ, וזה ודאי לא תלי בשיעור התערובת, אלא באכילתו ושתייתו, ואם הי' שותה כמה כוסות במהרה והי' שותה כזית בכדא"פ, היתה שתייתו מצטרפת.

**ג**

יג] והנה אכתי צ"ע בד' הרמב"ם דהחמירו חכמים דחמץ אינו בטל אף בשאינו מינו, כיון שאמרה תורה כל מחמצת לא תאכלו, ולכאו' הגם דמצינו שהחמירה התורה דאינו בטל אף בשאין בו כבא"פ, מ"ט נימא מכח זה דיהא בזה לדינא דדשיל"מ אינו בטל אף בשאינו מינו, ומה ענין זל"ז.

ומצינו ישוב לזה בפר"ח סימן תמ"ב, עיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם, דהא דבעינן קרא בחמץ לחייב בדאיכא כבא"פ, אף דבכל התורה הוא חייב בכה"ג, הוא משום דבכותח ליכא טעם חמץ אלא קיוהא בעלמא, וכמש"כ הטור שם, ובשאר איסורים כה"ג שאין בו טעם האיסור ה"ז בטל אף אם איכא כבא"פ, וזהו שנתחדש בחמץ דאף כה"ג דלי"ב טעם חמץ ה"ז אסור.

ועיי"ש שכתב לפ"ז, דזהו מש"כ הרמב"ם דהא דחמץ אינו בטל אף בשאינו מינו, הוא מכח מה שאמרה תורה כל מחמצת לא תאכלו, והיינו דכ"ה דהחמירה התורה דכל דאיכא כבא"פ ה"ז אסור אף דליכא טעם חמץ, ה"נ החמירו בו חכמים ואסרוהו במשהו אפי' דליכא טעם חמץ, עכ"ד.

יד] ונראה להוסיף טעם בזה, דהנה בעיקר הדין שכתב הרמב"ם בהל' מאכ"א שם דדשיל"מ בטל בשאינו מינו, נת' במק"א מד' הרמב"ם דהוא משום דאבד טעמו, וכאשר כן נ' בל' הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א ה"ו והי"ב, וזה כפי המבו' בד' הרמב"ם בכ"ד, דכל הני דאינם בטלים, הוא רק במינו, אך שלא במינו ואבד טעמו, ה"ה בטלים, והיינו דאיכא דין ביטול בפנ"ע מכח דאבד טעמו, ומכח זה ה"ה בטל לגמרי, וע"כ לא אסרו בזה אף בדשיל"מ.

ולפ"ז נראה, דזהו מש"כ הרמב"ם שהחמירו בו חכמים משום שאמרה תורה כל מחמצת לא תאכלו, והיינו דמזה נלמד דחמץ אינו בטל מכח מה שאבד טעמו, וע"כ אחר שהחמירו חכמים דחמץ אוסר במשהו משום דהו"ל דשיל"מ, ה"ה אוסר אף בשאינו מינו, דאין להתיר בשאינו מינו מכח הא דבטל הטעם, שהרי חמץ אינו בטל כלל מכח איבוד הטעם.

טו] ואמנם לכאו' עיקר ד' הפר"ח אינם מתישבים עם מש"נ עפי"ד הכס"מ דהא דילפינן מקרא דכל מחמצת הוא דחמץ אינו בטל אף בדלי"ב כזית בכדא"פ, ולפ"ד הפר"ח הרי דהא דילפינן מקרא הוא דחמץ אינו בטל אף בשאין בו טעם.

ונראה די"ל דבאמת ילפינן מהך קרא להני תרי מילי, והיינו דבשאר איסורין כל הא דאין האיסור בטל הוא רק בדאיכא טעמו וממשו, ומקרא דכל מחמצת ילפינן דחמץ אינו בטל אף בדליכא טעמו וממשו, וע"כ כ"ה דילפינן מינה דאף אם ליכא כזית בכדי פרס וליכא ממשו אינו בטל, ה"נ ילפינן מינה דאף אם ליכא טעמו אינו בטל.

טז] ויש לסייע לעיקר ד' הפר"ח, ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מנזירות ה"ה ו', ז"ל, וכן אם שרה פתו ביין והיה הרביעית יין בכדי פרס מן הפת וכו' ה"ז לוקה וכו', והוא שנתערב בו היין וטעמו כטעם היין והוא שיהי' טעמו וממשו כשאר איסורי מאכלות, נתערב יין וכיו"ב בדבש ואין שם טעם יין ה"ז מותר לנזיר לא יהי' זה חמור מחלב ודם, עכ"ל, והרי דהוצרך הרמב"ם להשמיענו דאף דילפינן מקרא דמשרת דכל דאיכא כזית או רביעית בכדי פרס ה"ה חייב, מ"מ בעינן שיהא בו טעם יין, ופירש הרמב"ם דהמקור לזה הוא דלא יהי' זה חמור מחלב ודם.

ולפ"ז הרי דבתערובת בחמץ שלא השמיענו הרמב"ם להך מילתא דאם אין שם טעם חמץ ה"ז מותר, וגם ל"ש בזה טעמא דלא יהי' זה חמור מחלב ודם, דמלבד דחמץ נמי הוי איסור כרת כחלב ודם, גם הרי חזינן שהחמירה בו תורה דאינו בטל אף אם ליכא כבא"פ, נראה דה"ה אסור מדאורייתא אף כשאין שם טעם חמץ.

יז] אמנם צ"ע לפ"ז, דכיון דחמץ אינו בטל אף אם ליכא כבא"פ ואף אם ליכא טעם חמץ, א"כ אימתי חמץ בטל דאורייתא, והרי בד' הרמב"ם פט"ו ממאכ"א ה"ט מפורש דהא דחמץ אוסר בכ"ש הוא מדרבנן ומשום דהו"ל דשיל"מ.

ושמא י"ל בזה, דאף דנתחדש בחמץ דאינו בטל אף בדליכא טעמו וליכא ממשו, מ"מ כל דאיכא ס' כנגד האיסור ה"ה בטל, וזה לפי המבו' בד' הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א דדין ביטול בס' הוי דין ביטול בפנ"ע דבטל בעוצם מיעוטו, עיי"ש.

אך עיקר הדברים מחודשים מאד, - וגם ילה"ע על עיקר הדברים מסוגיית הגמ' בפסחים דכ"ט: דמבו' לכאו' דגם בחמץ איכא ביטול בשאינו מינו בנו"ט, עייש"ה, ושמא סוגיא דהתם כרבנן דלא דרשי לקרא דכל מחמצת, ולדידהו שוה דין חמץ לדין שאר איסורין, וצ"ע בזה.

**ד**

יח] בעיקר מש"נ בענף ב' מד' הרמב"ם דבדינא דכבא"פ דאינו בטל, לא תלי אם בדרך אכילתו תערובת זו יאכל כזית מן האיסור בכדא"פ, אלא תלי אם איכא כזית בכל ג' ביצים מן התערובת, צ"ע ממש"א בגמ' בפסחים דמ"ד. דבכותח הבבלי ליכא כבא"פ, משום דאי משרף שריף לי' בטלה דעתו אצל כל אדם, ואם משטר קשטיר ואכיל ליכא כבא"פ, והרי דל"מ הא דבתערובת דהכותח איכא כזית בכל ג' ביצים, כיון דבדרך אכילתו אין אוכל כזית מן החמץ בכדא"פ.

ובפשוטו צ"ל בזה, דאה"נ מש"א שם דהא דפטרי רבנן בכותח הבבלי הוא משום דליכא כבא"פ, לאו היינו דמה"ט חשיב זה כטעמו ולא ממשו דבטל, אלא היינו דאף דחשיב זה כטעמו וממשו דאינו בטל, כיון דיש בתערובת כזית חמץ בכל ג' ביצים, מ"מ אינו חייב ע"ז, משום דאינו אוכל כזית מן החמץ בכדא"פ, דאם משרף שריף וכו'.

אך אי"ז מתישב עם מש"נ לעיל סק"ה בדעת הרמב"ם, דהא דפטרי רבנן בכותח הבבלי אף אם משרף קשריף לי', אי"ז משום דל"ה זה דרך אכילה, אלא הוא משום דכיון דאי"ז דרך אכילה והאוכלו כן בטלו דעתו, ע"כ חשיב דליכא בתערובת כבא"פ, ובטל החמץ בתערובת, וע"כ אף אם שריף ואכיל לי' ה"ה פטור, עיי"ש, ולכאו' זה דלא כמש"נ מל' הרמב"ם, דל"ב כלל שיהא הדרך לאכול את כזית האיסור בכדי אכילת פרס, אלא תלי במה דאיכא בתערובת כזית בכל ג' ביצים.

יט] עוד צ"ע בזה, דהנה בפשוטו הי' נראה לפ"ד הרמב"ם, דהא דפליגי רב דימי ואביי בפסחים דמ"ד. אם כזית בכדא"פ דאורייתא, לא קאי כלל על דין צירוף האכילה בכבא"פ, אלא קאי על דינא דכבא"פ דלא בטל, דלדעת הרמב"ם זהו עיקר דינא דטעמו וממשו, דכל דאיכא כבא"פ חשיב כממשו ואינו בטל, דלרב דימי כזית בכדא"פ דאוריתא להפקיע דין ביטול, ולאביי ליכא מדאורייתא דין דכזית בכדא"פ לא בטל, וע' חזו"א סי' כ"ד סק"ו שכתב כן,[[10]](#footnote-11) ולפ"ז נמצא מקור אחר לד' הרמב"ם דכל דליכא כבא"פ ה"ז בטל, דמהא דפליגי רב דימי ואביי אם "כזית בכדי אכילת פרס" דאורייתא, והויא הפלוגתא על הך דינא דטעמו וממשו לא בטל, הרי מבו' מזה דכל הא דאינו בטל הוא רק בשיש בו כבא"פ

וניחא בזה משה"ק הראשונים בהא דפריך אביי ממדוכות וקופות, דמ"ט לאביי לטעמי' ניחא, הרי אף דכבא"פ לאו דאורייתא מ"מ ה"ז אסור משום ח"ש, ולדרך זו ניחא, דלאביי דפליג על דינא דכבא"פ דלא בטל, הרי דאף אם איכא כבא"פ ה"ז בטל, וע"כ לי"ב איסור דאורייתא כלל.

אך לפ"ז, הרי מתפרש מש"א דכותח הבבלי לי"ב כבא"פ, דהיינו דע"כ הוא בטל בתערובת, ולכאו' זה דלא כמש"נ בדעת הרמב"ם דהא דכבא"פ אינו בטל, לא תלי במה דדרך לאכול מן האיסור כזית בכדא"פ, אלא תלי במה דאיכא בתערובת כזית בכל ג' ביצים, ולפ"ז הי' בדין דאף דכותח הבבלי אין דרך לאכול ממנו כזית בכדא"פ, לא יהא בטל בתערובת, וכנ"ל.

כ] ונראה דצ"ל בזה, לפמש"נ לעיל סק"י בדעת הרמב"ם, דהא דתלי דין הביטול אם איכא כזית בכל ג' ביצים, הוא משום דלא חשיב דממשו קיים רק אם נאכל כזית האיסור באכילה אחת דהתערובת, ושיעור אכילה אחת דהתערובת הוא אכילת פרס ממנה, ואם ליכא כזית בשיעור זה, לא חשיב דממשו קיים.

ולפ"ז י"ל, דהגם דכל דאיכא כזית בכל ג' ביצים אי"ז בטל אף במין שדרך לאכלו לאיטו, כ"ז הוא במין שדרך לאכלו בפנ"ע לאיטו, דאכילה אחת דמין זה היא באכילת ג' ביצים ממנו, וכל שיש כזית בכל ג' ביצים חשיב דממשו קיים, ומשא"כ בכותח הבבלי שאין אוכלין אותו לבדו אלא אוכלין אותו דרך טיבול, הרי דאין לנו לשער אכילה אחת ממנו באכילתו בפנ"ע, אלא באכילתו בדרך טיבול, וע"כ ל"מ מה דבכל ג' ביצים ממנו איכא כזית מן האיסור, אלא יש לנו לצרף גם להמאכל שמטבלין בו, וכל דבצירוף המאכל דמטבלין בו ליכא כזית בכל ג' ביצים, ה"ה בטל, ואכתי צ"ע בזה.

**ה**

כא] בעיקר דרך זו שנת' לעיל סקי"ט בדעת הרמב"ם, דפלוגתא דרב דימי ואביי הוא בעיקר דינא דכבא"פ לא בטל, דלדעת אביי אף כבא"פ בטל, עי' בחזו"א שם שהק' דאמאי לא פשיט לי' דכזית בכדא"פ דאורייתא מהא דתנן העושה עיסה מן החיטים ומן האורז חייבת בחלה ואדם יוצא בה יד"ח בפסח, ואם כזית בכדא"פ לאו דאורייתא וה"ז בטל, מ"ט אין החטים בטלים, וכמבו' בזבחים דע"ח, דהא דאדם יוצא בה יד"ח בפסח, הוא רק משום דנו"ט ברוב דאורייתא ואין החטים בטלים.

ואין לישב דמכח דין גרירה חשיב אף לאביי ככזית בכדא"פ שאינו בטל למ"ד דכבא"פ דאורייתא, שהרי לדרך זו אביי פליג על עיקר דין זה, וס"ל דאף בדאיכא ממשו ה"ז בטל, וגם דלמש"נ לעיל סק"י בד' הרמב"ם דשיעור כזית בכדא"פ היינו דחשיב ממשו, לכאו' ל"מ לזה דין גרירה לחשבו כממשו, דבעינן ממשו דהחטים גופייהו.

כב] ושמא י"ל בזה, דהנה באמת צ"ע לדעת הרמב"ם דס"ל דכל דליכא בתערובת כבא"פ ה"ז בטל, דא"כ מ"ט בעושה עיסה מן החטים ומן האורז ה"ה חייבת בחלה ואדם יוצא בה יד"ח בפסח, אף בדלי"ב כבא"פ, כאשר כ"ה מבו' בסתימת ד' הרמב"ם, וכיון שאמרו בגמ' זבחים דכל הא דחייבת בחלה ויוצא בה יד"ח בפסח הוא רק משום דמבשא"מ אינו בטל ברוב, הרי דכל דליכא כבא"פ דה"ה בטל, מ"ט היא חייבת בחלה ואדם יוצא בה יד"ח בפסח.[[11]](#footnote-12)

ואולי י"ל בזה, דס"ל להרמב"ם דבסוגיא דזבחים אמרינן דטעמא דמתניתין דהעושה עיסה מן החטים ומן האורז הוא משום דמבשא"מ אינו בטל ברוב, פליגא על סוגיית הירושלמי בדוכתי' דמפרשינן דטעמא דמתניתין הוא משום גרירה, ופסק הרמב"ם כירושלמי בדוכתי', וכמש"כ הגר"א באו"ח סימן תל"ו ס"א דדרכו של הרמב"ם לנטות אחר הירושלמי ברוב המקומות.

ולפ"ז ניחא הא דלא פרכינן בפסחים לאביי דכבא"פ לאו דאורייתא וה"ז בטל, ממתניתין דהעושה עיסה מן החטים ומן האורז, דסוגיא דהתם ס"ל דטעמא דמתניתין הוא משום גרירה, וע"כ אף דכבא"פ לאו דאורייתא וה"ז בטל ברוב, מ"מ ה"ה חייבת בחלה ואדם יוצא בה יד"ח בפסח, וניחא טפי לפ"ז מה שפסק הרמב"ם כן, כיון דסוגיא דפסחים ס"ל כן, ואכתי צ"ע בזה.

1. ובימי חרפי נת' לפרש בזה, דהרמב"ם פסק כדעת ר"א דמרבי לתערובת חמץ מקרא דכל מחמצת, ומש"כ הרמב"ם דאם לא אכל כזית בכדא"פ אינו לוקה, אף דלר"א הרי ילפינן מהך קרא דהיתר מצטרף לאיסור, הוא לפמש"א בירושלמי פ' אלו עוברין ה"א, דאף לר"א דמרבי תערובת חמץ מקרא לי"ב מלקות, והיינו דכל הא דהיתר מצטרף לאיסור הוא רק לאיסורא בעלמא ולא למלקות, וע"כ אם אכל פחות מכזית מן החמץ אינו לוקה, דהגם דהיתר מצטרף לאיסור, מ"מ אין לוקין ע"ז.

   והנה אמנם צ"ב בזה, דלאיסורא בעלמא מאי בעינן לצירוף ההיתר, אך הבי' בזה הוא משום דמן הדין כל דליכא בתערובת כזית בכדי פרס ה"ז בטל, ואף אם אכלו במהרה ואכל כזית בכדא"פ ה"ה פטור, וכמש"נ להלן סק"ג, וע"ז הוא דמהני דינא דהיתר מצטרף לאיסור, דמכח זה אין האיסור בטל בתערובת אף בדלי"ב כזית בכדי פרס, וע"כ אם אכל ממנו במהרה כזית בכדא"פ, ה"ה לוקה, דאף דעל דינא דהיתר מצטרף לאיסור עצמו אין לוקין, אך כיון דמכח הך דינא אין האיסור בטל, ה"ז מועיל אף שילקו על האיסור, ואם לא אכל ממנו כזית בכדא"פ, ה"ז אסור מה"ת ואינו לוקה.

   ומדוקדק לפ"ז ל' הרמב"ם שכתב דאם אין בתערובת כזית בכדי אכילת ג' ביצים אע"פ שאסור לו לאכול אם אכל אינו לוקה, ובתשו' מהרלב"ח סימן פ"ח דקדק מדבריו דיש בזה איסור דאורייתא, ובפשוטו היינו איסורא דח"ש, אך משמעות ל' הרמב"ם דיש בזה איסור הראוי ללקות עליו ואינו לוקה, ולא מ' דהוי זה איסורא דח"ש בעלמא, ולדרך זו ניחא, דבאמת חשיב כאוכל שיעור שלם דאיסור, כיון דהיתר מצטרף לאיסור, ואך דאינו לוקה ע"ז.

   ועי' בס' תוס' הרי"ד לירושלמי שם שכבר כתב לישב ד' הרמב"ם עפי"ד הירושלמי, אך פירש בזה בדרך אחרת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאמת מד' הרמב"ם אלו ק' טובא עמש"כ כמה מרבוותא בדעת הרמב"ם דס"ל דלא נתחדש בחמץ איסור בתערובת טפי מבשאר איסורין, דגם בשאר איסורין אסרינן בכבא"פ, וצע"ג דא"כ מהו שכתב הרמב"ם דמשום שאמרה תורה כל מחמצת לא תאכלו החמירו בו חכמים. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונמצא לפ"ז לדעת הרמב"ם, דמהא דפטרי רבנן בכותח הבבלי יש ללמוד דבכל האיסורין כל דליכא כבא"פ ה"ז בטל ואי"ז אסור אלא מדרבנן, דאם אף בדליכא כבא"פ אי"ז בטל, ואך דאינו חייב ע"ז משום שלא אכל כזית מן האיסור בכדא"פ, א"כ מ"ט פטרי רבנן בכותח הבבלי אף אם שריף ואכיל לי', ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. וי"ל בביאור דבריו, דס"ל דחמץ דמי לשאר האיסורים דכל דליכא כבא"פ ה"ז בטל, וע"כ אם ליכא כזית בכל ג' ביצים בתערובת ה"ז בטל ואינו עובר עליו בבל יראה, אך כל דאיכא בתערובת כזית בכל ג' ביצים, הרי הגם דאין דרך אכילתו לאכול כזית מן החמץ בכדא"פ, מ"מ אי"ז בטל, וזה כמש"נ להלן סק"י דמשמעות ד' הרמב"ם בהל' מאכ"א, דתלי במה שיש כזית בכל ג' ביצים מן התערובת, ולא תלי אם דרך אכילתם במהרה, ואך דאינו חייב על אכילתו, משום דבאכילתו אינו אוכל כזית בכדא"פ, ואף אם שריף ואכיל לי' בטלה דעתו, אך לענין בל יראה דל"ש ה"ט, ה"ה עובר. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה אמנם יש לדחות בזה, דלעולם אף בדליכא כבא"פ אי"ז בטל, והא דלי"ב איסורא דאורייתא הוא משום דח"ש בתערובת מותר, והא דלמ"ד דטכ"ע דאורייתא אוסר, הוא משום דלדידי' אף ההיתר נאסר (ואך שאינו נאסר יותר מן האיסור, וע"כ אינו משלים לשיעור, ונת' במק"א), וע"כ לא חשיב כח"ש בתערובת, אך בל' הרשב"א בתוה"ב שהבאנו מבו' להדיא דכל דליכא כבא"פ ה"ז בטל, וכ"נ מדבריו ביבמות דמדמי לה לדינא דכבא"פ במין במינו לדעת סוגיא דפסחים, והתם ודאי דכל דליכא כבא"פ ה"ז בטל. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולכאו' יש להוכיח דל"ב שיהא בתערובת כזית אלא אזלינן בתר חשבון, דאי נימא דבעינן שיהא בתערובת כזית, הי' בדין דאם אח"כ חילק את התערובת יתבטל, וגם אם אכל מקצת התערובת וליכא במה שנשתייר כבא"פ יהא פטור, ואולי כ"ז דמצינו לצרפו לאכילה אחת, אי"ז בטל, ואי"ז במשמע, ורחוק לומר דאזלינן בתר שעת התערובת, דהאמנם בדינא דר"ח כהן דכל דאיכא כבא"פ נהפך ההיתר לאיסור, י"ל דאזלינן בתר שעת התערובת, וכל דכבר חייל דינא דטכ"ע דההיתר נהפך לאיסור, תו אף שנתמעט וליכא כבא"פ לא בטל דין זה, (שהרי עדיין הטעם קיים, ותנאה דכבא"פ הוא רק בשעת חלות הדין), אך בדינא דטעמו וממשו מ"ט נימא דאזלינן בתר שעת התערובת. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"ה גם בל' הרמב"ם פ"ה מנזירות ה"ד - ז', ז"ל, אינו לוקה עד שיהי' מדבר האסור בתערובת כזית "בכדי ג' ביצים" ואכל כג' ביצים וכו', וכן אם שרה פתו ביין והי' הרביעית יין "בכדי פרס" מן הפת ואכל כדי פרס כו', היה בו טעם יין ואין שם רביעית "בכדי פרס" ה"ז אסור מד"ס, עכ"ל, ואמנם בדפוסים שם הגיר' הי' בו טעם יין ואין רביעית בכדי "אכילת" פרס, (ועי' בס' יבין דעת שדקדק לד' הרמב"ם אלו, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב) אך בשנו"ס הביאו דבכתה"י ליתא לתיבת אכילת. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך באמת עד"ז מצינו בל' הטור בסימן צ"ח שכ' דאין ההיתר נהפך לאיסור רק אם יש בתערובת כזית בכל ד' ביצים, ולכאו' כיון דטעם הא דבעינן שיהא כבא"פ, הוא כמש"כ הרא"ש דלא החמירה תורה יותר מאם הי' האוכל כל התערובת, הרי ודאי דלענין זה ודאי יש לנו לשער לפי שיעור אכילת פרס דחיטים, ולא תלי אם איכא כזית בכל ד' ביצים דתערובת זו, ובע"כ דל' הטור ל"ד הוא, ושמא י"ל כן גם בל' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויתכן עוד דמה דתליא הדין בג' ביצים אי"ז כלל משום דנאכל כזית האיסור באכילה א' דהתערובת, אלא היינו דכ"ה דחזינן דשיעור צירוף אכילה נקבע בכדי אכילת פרס והיינו משום דחשיבות אכילה הויא בפרס, ה"נ אין מתבטל האיסור אם בג' ביצים מהתערובת איכא כזית, ואי"ז כלל מכח דיכול לאכול הכזית וכו', ולפ"ז מתבאר טפי הא דמשערין בג' ביצים דהתערובת, - אך לפ"ז אין מתישב מש"נ להלן סקט"ו בטעם הא דכותח הבבלי בטל בתערובת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. וצ"ל לפ"ז דהא דלמ"ד דהיתר מצטרף לאיסור ה"ה חייב, היינו משום דדינא דהיתר מצטרף לאיסור מועיל שלא יתבטל ההיתר, ונת' במק"א. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובפשוטו צ"ל דכיון דאיכא דין גרירה, ע"כ חשיב ככבא"פ, וכ"ה בחי' הגר"ח פט"ו ממאכ"א, אך דבריו שם קיימי לפי דרכו בביאור ד' הרמב"ם דהא דבעינן שיהא כבא"פ הוי זה דין בחלות הדין דטכ"ע, עיי"ש, אך לפשטות ד' הרמב"ם דדינא דכבא"פ הוא דין בהא דטעמו וממשו לא בטל, דלא חשיב כממשו אלא אם איכא כבא"פ, לכאו' ל"מ דין גרירה לזה, וכמש"נ לעיל. [↑](#footnote-ref-12)