רוב תשמישו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / הגעלת כלים

רוב תשמישו

**א. קולת רוב תשמישו-**

בשו"ע-תנא פסק דאזלינן בתר רוב תשמישו ואם רוב תשמישו בבישול סגי בבישול אף שהשתמשו בו מעט ע"י ליבון, ומקורו מהרי"ף בע"ז וראשונים פסחים ל:, והרמ"א החמיר בזה כדעת התוס' סוף ע"ז בשם ריב"א [וע"ע תוס' חולין ח.].

וטעם השו"ע צ"ב דהא סו"ס בלע ע"י ליבון ולא יצא ע"י בישול?

א. כתב הרמ"ע מפאנו-צו דאיירי דוקא בכלי שאב"י דכיון שאינו אלא דרבנן הקילו בו, וקדם לו כבר בתשובת הרשב"א א-שעב (הובאה בב"י סוס"י תנא), והובא להלכה במ"ב תנא-מו, וכן מסיק בחזו"א או"ח קיט-טו,קכב-ג.

[ובחזו"א הוסיף דאם בשעת הגעלה היה כלי בן יומו לא מהני מה שיחכה אח"כ עד שלא יהיה בן יומו ואין בו איסור תורה והכל תלי בשעת הגעלה].

ובפמ"ג מ"ז תנא-יא נתקשה דהא מ"מ אסור מדרבנן להשתמש בכלי שאב"י ואף אם נשתמשו בו בפ"א א"כ מה מהני רוב תשמישו?

וסברת הרמ"ע באר באגרו"מ או"ח ה-לא דיסוד האיסור של כלי שאב"י אינו איסור בחפצא של המאכל כדחזינן שאינו אוסר בדיעבד את הבלוע, רק הוא איסור על השימוש של הגברא, וקבעו ההגעלה כפי רוב שימושו [והוסיף שגם הרמ"א שאסר לילך בתר רוב תשמישו מודה בזה אלא דחייש שמא יטעו אינשי ויבואו להגעיל גם אם רוב תשמישו בליבון, וכעי"ז בט"ז סקי"א] וכ"ז חידוש גדול, ועיין לקמן היאך הדין בשאר איסורי דרבנן.

ב. במגן האלף תנא-ו הוסיף עוד טעם אחר בזה להקל [עיי"ש דמ"מ מודה גם לטעם הרשב"א והרמ"ע לקולא] דכיון שרוב תשמישו כך לא חיישינן שישתמש בימי הפסח בצורה אחרת.

ולפי"ד בפסח יש להקל גם אם הוא ב"י, ודלא כהמבואר בתשובת הרשב"א והרמ"ע, ומ"מ ז"א אלא בזמן מועט של ימי הפסח אבל בבליעת איסור ומגעילו לעולם א"א להקל בזה.

ומ"מ בר"ן סוף ע"ז מבואר להדיא להקל בזה גם בכל איסורין ויליף לה מסכינין.

**ב. דבר חריף-**

עיקר ד' הרמ"ע צ"ע למה לא נחוש שמא ישתמש בדבר חריף דמחליא ליה לשבח, וכתב בחזו"א שם ובשו"ת בית שלמה או"ח-נה הו"ד בדע"ת יו"ד צו-א דאה"נ אסור בדבר חריף.

[ועי' בפמ"ג שפ"ד צה-כא הביא קו' הש"ך והפר"ח מ"ט נתקשו הראשונים היאך הגעילו כלי מדין והרי יכלו להגעיל ע"י דברים הפוגמים את הבלוע, ולכאו' י"ל שא"א להשתמש בדבר חריף].

אמנם בבי"מ צו-ג וחוו"ד סק"ז נראה דמהני גם בדבר חריף.

ובדע"ת [ומהרש"ם א-ע] ובבדה"ש כתבו דצ"ל דעת הרמ"ע כהסוברים דחורפא מחליא לשבח הוא מדרבנן [ודין רוב תשמישו לפי"ז אינו רק בכלי שאב"י אלא גם בשאר דינים דרבנן אזלינן בתר רוב תשמישו, ועיין לקמן].

אלא שדוחק גדול לומר כן שהרי קי"ל כד' הרמ"ע גם להלכה עפ"י תשובת הרשב"א.

ובמו"ז ד-רפב תי' עפי"ד החת"ס יו"ד-קי שכתב השואל דאחר הגעלה נקלש הבלע ותו ל"מ דבר חריף להשביחו והסכים עמו החת"ס, ולפי"ז ה"נ ל"ש לאסור בדבר חריף, וכן מסיק בדע"ת להלכה להקל גם בחריף, עיי"ש טעמו.

**ג. בשאר איסורי דרבנן-**

ע"ע בפמ"ג מ"ז תנא-יא העיר לפי"מ דקי"ל כהרמ"א תמז-י לאסור נטל"פ בפסח אף בדיעבד א"כ היאך מהני הגעלה ברוב תשמישו, וכן העיר במגן האלף תנא-ו, ועיין דע"ת יו"ד-צו.

ובאמת הקו' היא מיניה וביה על הרשב"א שהיקל ברוב תשמישו ומ"מ אסר נטל"פ בפסח.

ויש מקום לדון דלא רק בכלי שאב"י אלא גם בכל איסורי דרבנן הקילו לילך בתר רוב תשמישו, וה"נ לענין נטל"פ בפסח שהוא מכח איסור דרבנן שהחמירו במשהו אזלינן בתר רוב תשמישו, וכש"כ הדע"ת שהבאנו לעיל.

ועפי"ז דן בדע"ת שם שאם חתך דבר חריף בסכין שרוב תשמישו בצונן אינו נאסר לאוכלו עם בשר.

ומיהו לפמש"כ לעיל מהאגרו"מ הרי הוא סברא מיוחדת לענין כלי שאב"י שאינו אוסר בדיעבד והוא גזירה על הגברא לחוד, ולכאו' מד' הפוסקים שהקילו גם בחמץ מבואר שלא כדבריו.

וע"ע בדע"ת מה שהביא מחוו"ד צו-ז שהביא דין רוב תשמישו גם לענין שאר איסורין שאינו יוצא הבלוע מאוכל לכלי אלא בדבר שמן ואם אין רוב תשמישו בשמן לא חיישינן להכי, עיי"ש ובבי"מ צו-ג, ודימו זה לדין הגעלה.

**ג. פרטים בהגדרת רוב תשמישו-**

א. בדין רוב תשמישו עיין מנח"ש ב-צז שכתב דמסברא צריך להתחשב רק עם רוב תשמישו באיסור, וכגון גבי חמץ צריך לדון מה רוב תשמישו עם חמץ, ואינו תלוי בצורת שימוש שמשתמש בשאר אוכלין ומשקין, וכבר קדם לו בחזו"א קיט-טו, ובדרכ"ת קכא-ד,פג מכמה אחרונים.

ב. בשו"כ תנא-יד מחבת סגי בהגעלה והרמ"א החמיר לכתחילה בליבון קל.

ויש להעיר דעיקר הטעם שהצריכו ליבון במחבת הוא משום שפעמים נשרף א"כ למה הביא השו"ע דעת המחמירים והרי אזלינן בתר רוב תשמישו?

כמו"כ צ"ע בשולחנות שכתב השו"ע תנא-כ להחמיר להגעיל והרי רוב תשמישו בצונן [עי' פעולת צדיק א-קעב משכ"ב].

ועי' בפמ"ג א"א תנא-כג דכל שמשתמש במיעוט המצוי כבר א"א להגעילו על ידי רוב תשמישו, וה"נ מיעוט המצוי הוא.

ובמעדני אשר-קסג הביא מהגר"ע אויערבאך באר בד"א דעיקר דין רוב תשמישו אינו תלוי ברוב ומיעוט רק הכוונה שאי"צ הגעלה אלא מבליעה שבדרך שימוש הרגיל משא"כ בבליעה שנעשתה בדרך שאינו תשמיש הרגיל בכלי זה, וכל שנבלע בדרך הרגילה הגם שאינו אלא מיעוט צריך הגעלה גם לדעת השו"ע.

ג. בפשוטו דעת הרמ"א להחמיר ברוב תשמישו משום דלית לן עיקר הקולא של רוב תשמישו.

אבל עי' שעה"צ סקנ"א הביא מבי"מ דקערות של בדיל שאב"י שידוע שלא נשתמש בהם ע"י האש תוך מעל"ע יש להקל להגעיל לכתחילה כפי רוב תשמישן. לכא' אין ראי' דהתם איירי בבדיל שא"א ללבנו וממילא חשיב דיעבד

ומקורו בפר"ח שהעתיק דעת המחמירים ברוב תשמישו ומ"מ בסו"ד הביא ד' הרמ"ע שהיקל ברוב תשמישו ובאר הבי"מ דדוקא בסתם שאפשר שנשתמש כפי המיעוט בתוך מעל"ע החמירו אבל בידוע שלא נשתמש מעל"ע במיעוט התשמיש לא נהגו להחמיר, וזה חידוש גדול, ועי' בלשון הפר"ח דמשמע שהביא סברת הרמ"ע לבאר טעם המקילים ברוב תשמישו שנתקשה בזה בתחילת דבריו, ולא נתכוין שגם אנן מודינן בזה.

**ד. מה נקרא לכתחילה-**

בח"י תנא-לב כתב דאף שלענין שאר איסורין מבואר בשו"ע קכא-ה שכלי חרס שרוב תשמישו בצונן יש להקל בשטיפה לענין פסח לא הזכיר הרמ"א זה דלא חשיב דיעבד שאפשר לקיים את הכלי לאחר הפסח.

מבואר דעתו דלהשתמש בכלי חשיב לכתחילה, ועי' בגר"ז תנא-כח,לג שאם כבר נשתמש בהם בפסח מיקרי דיעבד והמאכל מותר, משמע שלהשתמש לכתחילה בפסח אף אחר שהגעיל אכתי הוא בכלל לכתחילה, ועי' שעה"צ תנא-נ שציין לדבריו.