שביעית פ_י מ_ב
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"י מ"ב**

א] **השוחט את הפרה וחילקה בר"ה, אם הי' החדש מעובר משמט,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דאתיא כר' יהודה דס"ל דהראשון ראשון משמט, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בכתובות דנ"ה., ולפ"ז לפ"מ דקי"ל כרבנן דהקפת החנות אינה משמטת, אף הכא אין השביעית משמטת, וכ"כ הראב"ד בפ"ט משמו"י, והשיג ע"ד הרמב"ם שם שהביא להך דינא דאם הי' החדש מעובר משמט.

אמנם הנה הרמב"ם לטעמי' אזיל שכתב בפיהמ"ש, ז"ל, אם הי' חדש מעובר וכו', ונמצא שמכר בחוב בשנת השמיטה, לפי שלא חילקה אלא ע"מ שימתין בדמי', הואיל ודימה שאותו היום יו"ט וא"א למכור בו מכירה גמורה בפריעת הדמים, עכ"ל, והרי דמחלק בין גוונא דהכא לכל הקפת החנות, משום דהכא לא חילקה אלא ע"מ שימתין בדמי', - ובתשו' חת"ס חו"מ סימן נ' פירש דהיינו, דהא דהקפת החנות אינה משמטת הוא משום שדרכו להשתלם מיד ואינו משהה אלא כדי לקבץ על יד ולא מיקרי הלואה, ומשא"כ במחלק פרה ביו"ט של ר"ה דע"כ דעתו להקיף שהרי י"ט הוא וא"א לתובעו, עכ"ד, ונת' עוד בזה לעיל מ"א אות ח'.

אך המהר"י קורקוס בהל' שמו"י שם פירש לד' הרמב"ם, דכיון שאינו יכול לפרוע בשעת המכר כיון שהוא בחזקת יו"ט, ה"ה כאילו מכר ע"ד שיהיו המעות חוב בידו עד שיוכל לתבוע אותם, וא"כ הו"ל כזקיפה במלוה, ובזקף במלוה מודו רבנן דשביעית משמטת, - והכס"מ שם בפי' בתרא שם כתב דהיינו, דכיון דאם ל"ה יו"ט הי' פורעו מיד, ומשום שהוא יו"ט אינו יכול לפרוע, ה"ה כאילו לא מכרה לו בהקפה, אלא הוי כאילו זקפה עליו במלוה עד שיגיע עת שיוכל לתבעו, עכ"ד, - ומצינו עד"ז בחי' הריטב"א שבת דקמ"ח., ז"ל, ואע"ג דהקפת חנות אינה משמטת, שאני הכא דביום הוא נדצ"ל דביו"ט הוא כאילו עשאה מלוה, וקי"ל שאם עשאה מלוה משמטת, עכ"ל, וצ"ב.

ב] והכס"מ בהל' שמו"י שם בדרך קמא, פירש דטעם הא דבשוחט את הפרה וכו' מודו רבנן דשביעית משמטת, הוא משום דלא מיקרי הקפת החנות אלא כשלקח ממנו כמה פעמים בהקפה, אבל אם לא לקח ממנו בהקפה אלא פעם אחת ה"ה כשאר חוב ומשמט, - ובב"י סימן ס"ז הוסיף לפרש בזה, לפמש"כ שם בדעת הרמב"ם, דהא דהקפת החנות אינה משמטת הוא משום שדרך להקיף שנה ושנתים ובסוף נוטל חובו ואין דרך לנגשו, וע"כ כ"ז הוא בהקפת החנות, אבל במוכר חפץ לחבירו ולא קבע לו זמן לפרעו אחר שביעית, מיד שמכר לו הו"ל כאילו הלוהו ושביעית משמטתו.

ג] והמרדכי בשבועות סימן תש"פ כתב, דהא דהכא משמט ול"ד להקפת החנות, הוא משום דהכא מיירי בכותב מעות, פי' שזקף בפנקסו וכתב שוה הפירות והוי כמו חוב, ובהקפת החנות מיירי שלא כתב מעות ולא זקף לכתוב רק כמה מדות, עכ"ד, וזה כד' התוספתא שהבאנו לעיל מ"א אות כ"ד דנראין דברי ר"י בכתב מעות ודברי חכמים בכתב פירות, והרמ"א בסימן ס"ז סי"ד כתב עפי"ז די"א דמיקרי זקיפה מיד שכתב בפנקסו כל החשבון ביחד, - אך התומים שם סקי"ז כתב דלא מיירי המרדכי מזקיפה כלל, דס"ל זקיפה כתיבה וזה א"א ביו"ט, וגם אם הוא קביעות זמן א"א ביומו, דיו"ט לא ניתן לפירעון, ואם קבע זמן לאחר יו"ט הו"ל כמלוה לאחר י' שנים, אלא דס"ל דאפי' בלא זקיפה יש חילוק בהקפת חנות, דאם כשהקיפו לא הזכיר סכום מעות, רק כו"כ מדות וכו' אזל אינו משמט, אבל אם הזכיר המעות כו"כ ליטאות כל ליטרא בשקל עולה כך שקלים, משמט, עיי"ש בדבריו.

ד] הר"ש והרא"ש כתבו, דלפמש"א בירושלמי דמתניתין ר' יהודה היא, איירי הכא כשחזר והקיף ממנו דברים אחרים, שהרי אף לר' יהודה אין הקפת החנות משמטת, אלא כשחזר והקיף לו, וכ"כ האו"ז ע"ז סימן קי"ג, - והרדב"ז בפ"ט משמו"י ה"ה כתב די"ל דאיירי בכל גווני, ומשום דר' יהודה גופי' פליג על עיקר דינא דהקפת החנות אינה משמטת, ונת' בזה לעיל מ"א אות כ"ד.

ואמנם נראה דהדבר תלוי בפלוגתא, דהנה נת' לעיל מ"א אות י"ז י"ח דפליגי קמאי בטעמא דר' יהודה דהראשון ראשון משמט, דהרמב"ן וש"ר בכתובות דנ"ה. כתבו דהוא משום דס"ל דאף חובות שאינם מלוה משמטין, ולפ"ז בע"כ דהא דכ"ז שלא הקיף לו הקפה שני' אין הקפה ראשונה משמטת, הוא משום דעדיין אי"ז עומד לנגישה, וע"כ כל שהקיף לו הקפה שני', דכבר עומדת ההקפה הראשונה לפירעון, שביעית משמטתו, - אך בד' התוס' בכתובות שם מבו' דמודה ר' יהודה דאין משמט אלא מלוה, וכ"ה מבו' גם בד' האו"ז ע"ז סימן קי"ח שכתב דליכא מאן דפליג על הך דינא דאין משמט אלא מלוה, ובע"כ דהא דס"ל דהראשון ראשון משמט, הוא משום דס"ל דבכה"ג חשבינן לי' כמלוה, עיי"ש.

ולפ"ז נראה, דלדעת הרמב"ן ודעימי', מתפרש בפשיטות הא דמוקמינן לה כר' יהודה, וא"צ להעמידה דאיירי כשחזר והקיף ממנו דברים אחרים, וכן מ' מסתימת ד' הרמב"ן וש"ר שם שכתבו דאתיא כר' יהודה, ולא כתבו דאיירי בשחזר והקיף, והיינו משום דלר' יהודה דאף חובות שאינם מלוה משמטין, וכל הא דכשלא הקיף לו הקפה שני' אי"ז משמט, הוא משום דעדיין אי"ז עומד לנגישה, הרי דכ"ז הוא בהקפת החנות, אך בשוחט פרה וחילקה דה"ז עומד לנגישה מיד, וכמש"נ לעיל אות ב' מד' הב"י, ה"ז משמט, - אך בדעת הר"ש ודעימי' שהוצרכו להעמידה בשחזר והקיף לו, נראה דס"ל דמודה ר' יהודה דאין משמט אלא מלוה, והא דס"ל דהראשון ראשון משמט, הוא משום דבכה"ג חשבינן לי' כמלוה, וע"כ אף בשוחט פרה וחילקה אי"ז משמט, אלא בשחזר והקיף לו, וז"ב.

ה] בשבת דקמ"ח: פליגי אמוראי בדין הלואת יו"ט, דדעת רב יוסף דלא ניתנה ליתבע, דאי אמרת ניתנה ליתבע אתי למיכתב, ודעת רבה דניתנה ליתבע, דאי אמרת לא ניתנה לא יהיב לי' ואתי לאימנועי משמחת יו"ט, ומותבינן עלה מהא דתנן הכא דאם הי' חדש מעובר משמט, ואי לא ניתנה ליתבע מאי משמט, ופירש"י דפריך על לישנא דמשמט, דאם לא ניתנה ליתבע הרי בלא"ה שמוטה היא ועומדת דאין בי"ד נזקקין לכופו, וכן פירש הר"ח, אך הרמב"ן וש"ר פירשו דפריך, דאם לא ניתנה ליתבע, הרי דאף אם בא לפרעו א"צ לומר לו משמט אני, כיון דלא קרינא בי' לא יגוש, וכן פירש הר"ש במשנתינו.

ובדעת רש"י והר"ח דס"ל דשביעית משמטת להלואת יו"ט, אף דלא ניתנה ליתבע, כתב בבית רידב"ז פ"י סקי"ז, דהוא משום דאף דהלואת יו"ט לא ניתנה ליתבע, מ"מ מהני בזה תפיסה, וכמבו' בסוגיית הגמ' שם, וע"כ קרינן בי' לא יגוש, וזה כמש"כ המהר"י קורקוס בפ"ט משמו"י ה"ט במש"כ הרמב"ם שם דהתנה עמו שלא יתבענו שביעית משמטת, וכתב המהר"י קורקוס דאע"פ שאינו יכול ליגוש עליו, מ"מ כיון שהחוב מוטל עליו והוא חייב לפרוע בכל עת לצי"ש, וגם מהני תפיסת המלוה, ע"כ נגוש ועומד הוא, ול"ד למלוה לי' שנים דאין עליו שום חיוב בתוך הזמן, וה"נ הכא דכוותה, וכ"כ בשיעורי הגר"ש מכות אות קע"ח,[[1]](#footnote-1) ועי' בתוס' הרי"ד לירושלמי בפירקין שפירש כן בד' הירושלמי, דמפרש דהא דשביעית משמטתו אף דהלואת יו"ט לא ניתנה ליתבע, הוא משום דהוי כמלוה ע"מ שלא לתבוע דשביעית משמטתו, עיי"ש, ועי' להלן אות ו' מש"נ בדעת רש"י והר"ח בע"א.

ו] הר"ש במשנתינו הק', בהא דלא פריך התם אלא למ"ד דלא ניתנה ליתבע, והרי אף למ"ד דניתנה ליתבע תיקשי, דהרי עד כאן לא פליגי אלא אחר יו"ט, אבל ביו"ט כולהו מודו דלא ניתנה ליתבע, ולא קרינן בי' לא יגוש בשביעית, דמה דקרינא בי' לא יגוש אח"כ ל"מ כלום, כמו המלוה לי' שנים דאין שביעית משמטתו.[[2]](#footnote-2)

ובתשו' מהר"ח או"ז סימן ל"ט כתב ע"ז, ז"ל, ולפי דעתי הענין יש לישב, דכל היכי שהמלוה גורמת שלא ניתנה ליתבע כגון לי' שנים או הלוואת יו"ט אם לא ניתנה ליתבע אחר יו"ט לא קרינן בי' לא יגוש ואינו משמט, אבל מה שאיסור יו"ט גורם, שביעית משמטת וקרינן ביה שפיר לא יגוש וכו', עכ"ל,[[3]](#footnote-3) וכ"כ בגידו"ת שער מ"ה אות י"ג, אך הנה בפי' הרש"ס פירש בהא דפריך בירושלמי (שהביא הר"ש) דהא אין ראוי לתובעו בר"ה, דהיינו דבר"ה אסור לתבעו משום ודבר דבר, ולפ"ז מבו' בד' הירושלמי כד' הר"ש.

ונתחדש לפי דבריהם, דהא דהלואת יו"ט לא ניתנה ליתבע, אי"ז איסור בעלמא, דא"כ שפיר הוה קרינא בי' לא יגוש, אלא היינו דמדרבנן אין לו זכות לתבעו, וזהו דפריך התם דא"כ מ"ט שביעית משמטתו, אך בשיעורי הגר"ש מכות אות קע"ח כתב די"ל, דאף אם הא דלא ניתנה ליתבע אי"ז אלא איסור בעלמא, מ"מ כיון דהוי האיסור מדיני החוב עצמו שאינו רשאי לתבעו, ע"כ לא קרינא בי' לא יגוש, ומשא"כ בהא דאיסור יו"ט רביע עלי' ומונעו מלגבות חובו, דאי"ז אלא מניעה צדדית, ול"ה אלא כחלה או נאנס וכיו"ב, - ולפ"ז יש מקום לומר בדעת רש"י והר"ח שנקטו דאף אם הלואת יו"ט לא ניתנה ליתבע שביעית משמטתו, דהוא משום דס"ל דהא דלא ניתנה ליתבע הוי איסור גרידא, וע"כ שפיר קרינא בי' לא יגוש.

ז] המהר"ח או"ז שם הק' ע"ד הר"ש שנקט דמכח מה דאסור לתבוע ביו"ט, הי' בדין דלא תהא שביעית משמטתו, דאטו אם יום אחרון של שביעית חל בשבת לא תשמט אותו שביעית, ובע"כ דכל שאינו יכול לתבעו רק מחמת האיסור שביעית משמטתו, וכן הק' הגידו"ת שם, - ובשו"ת אהל משה להגרא"מ הורוויץ סימן ל"א עמד עוד, דלפ"ז לעולם לא תהא שביעית משמטת, כיון דאין שביעית משמטת אלא בסופה, וכבר אינו יכול לתבוע את החוב דהו"ל תוספת יו"ט, וגם דבבין השמשות אינו יכול לתבוע, למ"ד דגזרו על שבות בין השמשות, עיי"ש.

ונראה בדעת הר"ש, דלעולם לא בעינן דבשעת חלות השמיטה יהא החוב בר נגישה, אלא אף אם הוי קודם לכן בר נגישה, קרינא בי' לא יגוש ושביעית משמטתו, ול"ד לגונא שהאריך לו את זמן הלואתו לאחר השביעית, דאין שביעית משמטתו, דהתם כיון שהאריך לו את זמן ההלואה, חשבינן לה כהלואה חדשה, דלא קרינא בי' לא יגוש, וע"כ כל החובות שהי' יכול לנגשם קודם לכן, שפיר שביעית משמטתן, אף אם בשעת חלות השמיטה אינו יכול לנגשו, משום דחל יום אחרון של שביעית בשבת, או משום תוספת יו"ט, וע"כ לא קשיא לי' להר"ש רק בהלואה זו שהלוה ביום אחרון של שביעית, ובזה הוא דס"ל דאם אינו יכול לתבעו מחמת איסור, לא קרינא בי' לא יגוש ואין שביעית משמטתו.

ח] בשיטה להר"נ בשבת שם, כתב דמהא דתנן דאם הי' חדש מעובר משמט, מוכח כדעת רש"י דהא דסתם הלואה ל' יום הוא רק בהלואה ולא בשאלה, דאם אף שאלה הויא לל' יום, א"כ אמאי הכא משמט, הרי הו"ל כמלוה לי' שנים דאין שביעית משמטתו, ונקט דאי"ז נידון מסוים בשאלה אם היא לל' יום, אלא הוי הנידון אם רק בהלואה אמרינן דסתמה לל' יום, או דהוא בכל חובות, וע"כ תלי בזה גם דין הקפת החנות, עכ"ד, - ועיקר הך דינא דאין שביעית משמטת סתם הלואה קודם שהגיעו ל' יום, כ"כ האו"ז בע"ז סימן קכ"ג, ז"ל, יש לי ללמוד דהמלוה את חבירו בחצי חדש האחרון של שביעית, דאין נשלמין לו ל' יום עד שמינית, דאינו משמט, דאע"ג דאתי לידי לא יגוש בשמינית, השתא מיהא ביום אחרון של שביעית ליכא לא יגוש ואינו משמט, עכ"ל, ועיי"ש שפירש כן בד' הירושלמי בפירקין.

אך הב"ח בסימן ס"ז סקי"ג כתב דמהא דתנן הכא דמשמט, יש ללמוד, דשביעית משמטת סתם הלואה אף קודם שהגיעו ל' יום, וקרינן בי' לא יגוש, ול"ד למלוה לזמן קבוע דלא קרינן בי' לא יגוש, ועיי"ש שהעמיד ההוכחה, לדעת הרמב"ם דקי"ל הכא דשביעית משמטתו, ול"ד להקפת החנות, ועי' בשיעורי הגר"ש מכות הערה שמ"ו מש"כ לפרש לדבריו, - והתומים שם סקט"ז פירש כן בד' הירושלמי בפירקין, אך האו"ז פירש בד' הירושלמי להיפך, וכנ"ל, ועיי"ש שפירש דהטעם בזה הוא, דאע"ג דסתם הלואה ל' יום, מ"מ אי תפיס המלוה משל לוה לא מפקינן מיני', כיון שלא קבעו זמן, ובגל' הגרע"א חו"מ סימן ע"ג הביא לד' התומים די"ל דבסתם הלואה מהני תפיסה בתוך ל' יום, אך המנ"ח במצוה תע"ז תמה ע"ז, - והנה ד"ז תלוי ביסוד דינא דסתם הלואה ל' יום, ועי' בדבר אברהם ח"א סימן ל"ב ובתורת זרעים ובשיעורי הגר"ש מכות אות קע"ו קע"ז שהאריכו בזה, ואכמ"ל.

ט] **האונס והמפתה והמוצש"ר וכו' אינן משמיטין,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דאמרינן דר"מ היא דאמר במלוה הדבר תלוי, ופירש הריבמ"צ דהיינו דר"מ ס"ל בהקפת החנות דאינה משמטת אלא בשזקפה במלוה, והרי דאין שביעית משמטת אלא מלוה, וע"כ ה"נ אינה משמטת לכל חובות אלו, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בכתובות דנ"ה., והתוס' הרא"ש בגיטין די"ח., עיי"ש.[[4]](#footnote-4)

י] אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דאונס ומפתה ומוצש"ר אינם משמיטין, הוא משום דקנסות אלו אינם חוב כשאר חובות, אלא הם קנסות מוטלים על אותו אדם, ואינו נפטר מהם אלא בפריעת מה שהטיל עליו ד' לפרוע, ואזיל לטעמי' דס"ל דשביעית משמטת אף שאר חובות, והא דהקפת החנות אינה משמטת, הוא מטעמא אחרינא, וכמש"נ לעיל מ"א אות ז' ח', וע"כ בע"כ דהא דאין שביעית משמטת קנסות, הוא מטעם אחר, ובכס"מ פ"ט משמו"י כתב דאינו יורד לסוף חילוק זה, דגם הלוה מחבירו חייב לפרעו אלא ששביעית משמטתו, וכתב דאפשר לומר דמאחר שכתובים בתורה הו"ל כגבויים או כמסורים ביד בי"ד, עכ"ד.

ובקוב"ש ח"ב סימן י"ג כתב לפרש ד' הרמב"ם, דבחוב ממון עיקר דינו הוא דהוא חייב לשלם חובו להנזיק, וכיון שנשמט חובו של הניזק ממילא הוא פטור, דכל חיובו של הנתבע הוא מפני זכותו של התובע, אבל בקנס הוא להיפך, דזכותו של התובע הוא מפני חיובו של הנתבע, שהוא חייב להיות נענש, כדכתיב בקרא וענשו אותו מאה כסף, והו"ל כעונשי מלקות ומיתה, אלא דבקנס עונשו הוא שיכפוהו בי"ד לשלם, אבל גוף חיובו הוא חיוב עונש, ובחיוב עונש לא שייך דין שביעית לפוטרו מעונש, וכיון שחיוב העונש נשאר עליו גם לאחר שביעית ממילא צריך לשלם, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועי' בתורת זרעים שכתב קצת בע"א.

ויל"פ עוד בזה, לפמש"נ לעיל מ"א אות ו', דדינא דשמיטת כספים, הוא דין דחייל בעיקר החיוב מתחילתו, דדינו הוא דשביעית משמטתו, ויש לסייע לזה, מהא דאם התנה בשעת ההלואה ע"מ שלא תשמטני בשביעית אין שביעית משמטתו, ויש לדחות, ולפ"ז י"ל, דכ"ז הוא בשאר חובות, דזהו דין החוב, דאינו חוב לעולם, אלא שביעית משמטתו, אך בקנסות שקנסתו תורה, הוי דין הקנס שלא יפטר ממנו אלא בפריעת מה שהטיל עליו ד' לפרוע, דכיון דהוי חיובו משום עונש, הוי חיובו חוב לעולם, וע"כ ליכא בחוב זה להדין דשביעית משמטתו.

יא] ובפי' הרא"ש כתב דהא דאינם משמיטין הוא משום דאי מודה בהו מיפטר, ולא קרינן בי' לא יגוש, ועי' בפי' הרש"ס שפירש כן למש"א בירושלמי דבמלוה הדבר תלוי, עיי"ש, וכתב לפרש בזה למש"א בגיטין די"ח. דמשעת העמדה בדין הן משמטין, והיינו משום דאחר שעמד בדין תו לא מיפטר בהודאתו, וקרינן בי' לא יגוש, - והיינו דאם הא דאינם משמיטין הוא משום דל"ה מלוה, מה מהני הא דעמד בדין, הרי אין נעשית עי"ז כחוב דהלואה, ובע"כ דהא דאינם משמיטין הוא משום דאי מודה בהו מיפטר, וע"כ אם עמד בדין דתו לא מיפטר בהודאתו, ה"ה משמיטין.

ולדעת הרמב"ם דהא דאינם משמטין הוא משום דהם קנסות מוטלין על אותו אדם וכו', י"ל דע"כ הוא דהן משמטין משעת העמדה בדין, דכיון דע"י ההעמדה בדין נעשה החוב ממון, הו"ל ככל חיובי ממון דשביעית משמטתן.

יב] ולדעת ש"ר דהא דאינם משמטין הוא משום דאין שביעית משמטת אלא מלוה, צ"ע דא"כ מ"ט משעת העמדה בדין ה"ה משמטין, - ואמנם בל' הברייתא בגיטין שם מ' דהוא משום דהעמדה בדין הויא כזקיפה במלוה, וכן נקט הב"י בסימן ס"ז, ועיי"ש שכתב דה"נ הוא בהקפת החנות דאם זקפה במלוה משמטת, דמיקרי זקיפה במלוה משעת העמדה בדין, ועיי"ש שעמד ע"ד הרא"ש בפ' השולח שכתב דהא דתנן בהקפת החנות דאם עשאן במלוה משמטין, היינו שזקפן מלוה לפורען עד זמן פלוני, וכתב דס"ל להרא"ש דמש"א דמאימתי נזקין במלוה משעת העמדה בדין, לא קאי רק על אונס ומפתה וכו' שהם קנסות, וכן כתובת אשה דכמעשה בי"ד דמיא, וע"כ לא מיקרו זקפן עליו במלוה אלא משעת העמדה בדין, אבל בשאר מילי שאינן קנס זקיפה במלוה דידהו הוי משקבל עליו לפורען לזמן פלוני, עכ"ד, ומבו' בדבריו דהעמדה בדין הוי זקיפה במלוה בכל מילי, ואך דבהקפת החנות וכו' ל"ב לזה.

אך בתשו' מהרי"ט ח"ב חו"מ סימן קי"ד פירש בד' הרא"ש להיפך, דכל הא דהעמדה בדין הויא כזקיפה במלוה, הוא דוקא גבי אונס ופיתוי וקנס, דמיגו דנפיק לי' מתורת קנס שאם הי' מודה בתחילה הי' נפטר ועכשיו נעשה עליו כמלוה, וכל עיקר העמדתו לדין כדי לזקפו עליו כמלוה הוא שלא יפטר בהודאתו, וכ"ה לענין כתובה, דקודם ההעמדה בדין היתה צריכה להוציא הגט, ועכשיו שעמד בדין א"צ לכך, וע"כ הו"ל כזקיפה במלוה, אבל בשכר שכיר והקפת החנות, ל"ה ההעמדה בדין כזקיפה במלוה, דלא העמידוהו בדין אלא כדי לגבותם, וע"כ בזה ל"ה זקיפה במלוה אלא כשזקפן מלוה לפרעו עד זמן פלוני, עכ"ד, וצ"ב, - ועי' בחי' הגר"ח פ"ט משמיטה שנקט דבכל החובות שאין שביעית משמטתן, הוי העמדה בדין כזקיפה במלוה, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

יג] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה לא נתפרש להדיא במתניתין, אם הא דהאונס אינו משמט, היינו אף בחיוב בושת ופגם, או אי"ז אלא בחיוב הקנס, ובתוס' הרא"ש גיטין די"ח. כתב דאף הבושת ופגם אין משמטין, וכ"נ בד' התוס' שם, - ופשוט דהוא תליא בהנ"ל, דלהני קמאי דהא דהאונס אינו משמט, הוא משום דאין שביעית משמטת אלא מלוה, הרי דה"נ אינה משמטת בושת ופגם, וכמש"כ כן בתוס' הרא"ש שם דמה"ט הוא דאין משמטין, אך לדעת הרמב"ם דהא דהאונס אינו משמט הוא משום דאי"ז חוב כשאר חובות אלא הם קנסות, הרי דכ"ז הוא בחיוב הקנס, אך חיוב הבו"פ דממונא הוא, הוי כשאר חובות דשביעית משמטתו, ואמנם למש"כ הכס"מ בביאור ד' הרמב"ם, יש לדון בזה, וכן למש"כ בפי' הרא"ש דהא דהאונס אינו משמט, הוא משום דאי מודה מיפטר, הרי דבו"פ דממונא הוא ואי מודה לא מיפטר, שביעית משמטתו.

יד] **וכל מעשה בי"ד אינן משמיטין,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דמפרשינן דהיינו בתובע מחבירו וכפר ותבעו בבי"ד וחייבוהו וכתבו לו פס"ד, והטעם דאינו משמט כתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום דמשחייבו השופט לשלמו ה"ה כאילו קבלו בעליו ואינו חוב לפי שכבר ציוהו השופט לשלמו, ועד"ז כתב הרא"ש דהוא משום דכגבוי דמי, וכ"ה מבו' בתוס' הרא"ש גיטין די"ח., וכתב מכח זה, דהא דאונס וכו' אינם משמיטין והא דמעשה בי"ד אינו משמט, ב' דינים נפרדים הם, והבאנו דבריו לעיל סק"ט בהערה.

והר"ש כתב דמשמע דהירושלמי חוזר בו, והוכיח כן גם ממש"כ בתלמודין דאונס קנס ופיתוי משמטין משעת העמדה בדין, וכתב לדון דיש חילוק בין כתבו לו פס"ד (דבזה הוא דאמרינן דמעשה בי"ד אינן משמיטין), ללא כתבו לו, וכתב לפ"ז דשמא האי מעשה בי"ד היינו כתובה, - ולפ"ז בפשוטו הא דאין שביעית משמטתה, הוא משום דאין שביעית משמטת אלא מלוה, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן והרשב"א בכתובות דנ"ה., עיי"ש.

אך בשטמ"ק כתובות דנ"ה. כתב בשם הר"י מיגש, דהא דאין שביעית משמטת כתובה, הוא משום שהיא מעשה בי"ד, דאינה חוב שעשאה על עצמו, אלא הדין הוא שעשאו עליו, וכדתנן דכל מעשה בי"ד אינן נשמטין, וכתב שם דע"ז הוא דמהני זקיפה במלוה, דעי"ז נפקא לה מתורת מעשה בי"ד והויא כחוב דעלמא, - וכ"ה מבו' בד' רש"י בכתובות שם שפירש דהא דתנאי כתובה ככתובה הוא לענין דאין שביעית משמטתה, ובע"כ דהא דאין שביעית משמטת כתובה, הוא דין בפנ"ע, משום שהוא תנאי בי"ד, ובד' התוס' וש"ר שם מ' דלא פליגי ביסוד הדברים, ואך דס"ל דלפ"מ דקי"ל דאין שביעית משמטת אלא מלוה, הרי דמה"ט גם אין שביעית משמטת כתובה ותנאי כתובה, ול"ב להא דהוי תנאי בי"ד.

טו] **המלוה על המשכון,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי, דהא דאין שביעית משמטתו, ילפינן לה מדכתיב ואשר יהי' לך את אחיך תשמט ידך, פרט למה שיש לאחיך תחת ידך, וכ"ה בספרי פר' ראה, וכ"כ התוס' וש"ר בכ"ד, - ומבו' בדבריהם דמש"א בגיטין דל"ז. דהא דאין שביעית משמטתו הוא משום דקני לי' מדר' יצחק, היינו דהא דחשיב דשל אחיך בידך, הוא משום דקני לי' להמשכון מדר' יצחק, ועמש"נ להלן אות כ"ד מד' הריא"ז, דס"ל דב' טעמים חלוקים הם.

טז] אמנם הנה בגיטין שם מייתינן למשנתינו, ומפרש רבא דהא דמלוה על המשכון אינו משמט הוא משום דתפיס לי', א"ל אביי אלא מעתה הלוהו ודר בחצרו דתפיס ליה ה"נ דלא משמט, א"ל שאני משכון דקני לי' מדר' יצחק וכו', ופירש"י, ז"ל, **דתפיס לי'**, ואינו נוגשו ותובעו כלום, **שאני משכון** דמטלטלי **דקני לי'** למלוה ואם אבד חייב באחריותו הלכך כגבוי נמי דמי לענין שביעית, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דהא דמלוה על המשכון אין שביעית משמטתו, אי"ז משום דהוי של אחיך בידך, אלא למאי דס"ד דהא דאין שביעית משמטתו הוא משום דתפיס לי', היינו משום דלא קרינן בי' לא יגוש, משום דאינו נוגשו ותובעו כלום, ולמאי דמשני דהא דאין שביעית משמטתו משום דקני לי' מדר' יצחק, היינו משום דכגבוי דמי, ואי"ז משום דלא קרינן בי' לא יגוש, אלא הוא משום דחשיב דאין כאן חוב, וכמו שפירש"י שם לעיל מינה בטעמא דמ"ד דשטר שיש בו אחריות נכסים אינו משמט, וכ"ה בפירש"י בב"מ דס"ז: ד"ה ושביעית, דהא דאין שביעית משמטת מלוה על המשכון, הוא משום דבע"ח קונה משכון והו"ל כגבוי, אך בד' הבעה"מ בגיטין שם מבו' דאף לפ"מ דמשני דהא דאין שביעית משמטתו הוא כדר' יצחק, הוי הטעם משום דלא קרינן בי' לא יגוש, (והבאנו דבריו להלן אות י"ט), וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בב"מ דפ"ב., ובד' הרשב"א בגיטין שם, וכ"ה מבו' בתשו' מהר"ם שהביא המרדכי ב"מ סימן ש"צ, (והבאנו דבריו להלן אות כ"ח), וכ"ה בתשו' רבינו פנחס שבתשו' הרמב"ם סימן תי"ב.

יז] והנה בתור"פ בב"מ דמ"ח: הק' ע"ד רש"י, דאם הא דאין שביעית משמטתו הוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש, מ"ט דמ"ד דאף אם הי' שוה המשכון פלגא אינו משמט, משום דהוי המשכון כנגד כולו, הרי מ"מ קרינן בי' לא יגוש באידך פלגא, וכן הק' בשטמ"ק שם בשם תוס' כת"י, וקשיא כן גם עמש"כ רש"י בגיטין דהא דאין שביעית משמטתו הוא משום דכגבוי דמי, והיינו דחשיב דאין כאן חוב, ולכאו' כל דאין המשכון כנגד כולו, ל"ש לחשוב דאין כאן חוב כלל, ועיי"ש שהוכיחו מזה דהא דאין שביעית משמטתו הוא משום דהוי של אחיך בידך, וע"כ למ"ד דהמשכון הוי כנגד כולו, אין שביעית משמטת לכל החוב, ומבו' בדבריו, דהא דממעטינן של אחיך בידך, הוי דין בפנ"ע, ואי"ז משום דלא קרינן בי' לא יגוש, אך בתשו' הרא"ש כלל ע"ז סימן ה' כתב דהא דממעטינן של אחיך בידך, הוא משום דא"צ ליגוש, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א במכות ד"ג:.

אמנם הנה בחי' הרמב"ן ב"מ דפ"ב. כתב, ז"ל, דמלוה על משכון שאינו שוה אלא פלג חובו אינו משמט כלל, אי מדר' יוחנן אי מדשמואל, דלר' יוחנן כשם שאדם נותן ערבון מועט וקונה כנגד הכל וחוזר ומשלים השאר לאחר זמן, כך אדם לוקח משכון מועט וקונה אותו כנגד חובו כולו "ולא קרינא בי' לא יגוש" דהא אינו מחזיר לו עד שיפרענו כל חובו, א"נ דגבי בי' כולו כמעשה דקטינא דאביי, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דאף דהא דמלוה על המשכון אין שביעית משמטתו, הוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש, מ"מ שפיר י"ל דאינו משמט את כל החוב, אף את היתר על דמי המשכון, משום דגם בזה לא קרינן בי' לא יגוש, משום דאינו מחזיר לו את המשכון עד שיפרענו כל חובו, או משום דמצי לגבות ע"י המשכון את כל חובו כמעשה דקטינא דאביי.

יח] והנה בפירש"י בב"מ דמ"ח: ובשבועות דמ"ד: פירש דהא דמלוה על המשכון אינו משמט הוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש שהרי אינו נוגשו ותובעו כלום, וצ"ע דזה דלא כמו שפירש בגיטין דלפ"מ דמסקינן דהא דאינו משמט הוא משום דקני לי' מדר' יצחק, אי"ז משום דלא קרינן בי' לא יגוש, אלא הוא משום דכגבוי דמי ואין כאן חוב.

ולפי הנ"ל י"ל, דממש"א בב"מ ובשבועות שם די"ל דאף אם שוה המשכון פלגא אינו משמט כלל, מוכח דהא דאינו משמט אי"ז משום דכגבוי דמי ואין כאן חוב, דה"ט ל"ש כלל היכא דאין המשכון כנגד כל חובו, ובע"כ דהגמ' התם ס"ל דהא דאינו משמט הוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש, וע"כ שפיר י"ל דאף כשאין המשכון כנגד כל חובו, לא קרינן בי' לא יגוש בכולו, ולפי הסוגיא בגיטין דהא דאינו משמט הוא משום דקני לי' מדר' יצחק וכגבוי דמי, בע"כ לפרש דלכו"ע שביעית משמטת את היתר מדמי המשכון, והא דפליגי תנאי בשאין המשכון כנגד הלואתו, הוא אם שביעית משמטת את מה שכנגד המשכון, וכדדחי הגמ' בב"מ ובשבועות שם.

אך צ"ע דלפ"ז לפום הסוגיא בב"מ ובשבועות תיקשי דמ"ט אם הלוהו ודר בחצירו שביעית משמטתו, וכמש"א גם בב"מ דס"ז: דמשכנתא באתרא דמסלקי שביעית משמטתה, וצ"ע בזה.

יט] הר"ש והרא"ש הק' דלפ"מ שאמרו בב"מ דפ"ב. דדינא דר' יצחק דבע"ח קונה משכון הוא רק בשעת הלואה, א"כ מ"ט הכא אינו משמט אף במשכנו בשעת הלואתו, וכתבו דכיון דשלא בשעת הלואתו קני לי' קנין גמור כדר' יצחק, אף בשעת הלואתו מהני לענין דקרינן בי' של אחיך בידך, וכ"כ התוס' בכ"ד, וכעי"ז כתב הבעה"מ בגיטין שם, ז"ל, מיגו דמשכחת לה צד דקני ביה כדר"י והוא שמשכנו שלא בשעת הלואתו, מהניא לי' נמי תפיסתו אפי' במשכנו בשעת הלואתו שהוא כנגוש ועומד ולא קרינן בי' לא יגוש הואיל ואיכא שם משכון בעולם דקניא לי', עכ"ל, והרמב"ן במלחמות שם כתב דאלו דברים בלא טעם, והרשב"א שם הק' ע"ז, ז"ל, דאטו טעמא דמשכון דלא משמט איתי' אלא משום דתפיס לי' ונגוש ועומד הוא, ואי האי משכון לאו נגוש הוא מאי אהני לן מאי דאפשר במשכון אחר דעלמא למהוי ליה קנוי כדר' יצחק, ועוד דבחצר נמי משכחת צד דלא משמט כגון שסיים לו את השדה כדעת תנא דברייתא א"נ בהלוהו על חצרו באתרא דלא מסלקי לכו"ע, עכ"ל.

כ] והנה הש"ך בסימן ע"ב סק"ט האריך בענין זה, וכתב דקשה לומר כד' התוס', ועיי"ש שכתב לישב בע"א, דטעם הא דלא קני למשכון אלא שלא בשעת הלואתו, הוא משום דכל דאין לו לשלם וממשכנו ע"פ בי"ד לפרוע מחובו, א"כ קני לי' משכון, דהא לית ליה שאר נכסי לאשתלומי מינייהו, וא"כ משכון זה נקנה לו בהלואתו כאילו מכרו לו בחובו, אבל משכנו בשעת הלואתו ואית ליה שאר נכסי, דשעבודי' רמי על כל נכסיה, מי אמר שיהא משכון זה קנוי לו, ולפ"ז אף במי שמשכנו בשעת הלואתו, וכשבא לתבוע חובו אין לו לשלם, נקנה לו המשכון משעה שאין לו לשלם, כיון דאין לו ממה לגבות חובו אלא ממשכון זה ונתברר לב"ד שאין לו ממה לשלם אלא ממשכון זה. דלא מסתבר כלל לומר כיון שהמשכון בא מתחילה בידו בשעת הלואה, לא יקנה לו עכשיו, דלמה יגרע כשהיה בידו עד עתה, סוף סוף עתה שנתברר לב"ד שאין לו לשלם, הרי כאילו הגבהו הבית דין המשכון לזה, והרי נקנה לו לתשלומי חובו, וע"כ הוא דהמלוה על המשכון אין שביעית משמטתו, דכיון דאינו יכול לגבות חובו משאר נכסים מחמת השמיטה, א"כ ודאי גלוי לכל ב"ד שזה לא ישלם לו, וה"ל כאילו נתברר בב"ד שאין לו לשלם, ומשכון זה קנוי לו, עכ"ד, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

כא] ובקה"י קידושין סימן י"ח כתב לפרש לד' התוס' ע"פ יסוד ד' הש"ך, דכיון דאף משכון בשעת הלואתו, יהא קנוי לו מדר' יצחק בלא קנין ובלא גוביינא דבי"ד כשיגיע שעת פירעון והלוה יסרב לשלם או שאין לו מה לשלם, ע"כ גם בשעת הלואתו כבר יש לו שעבוד זה שבהגיע זמן פירעון יקנה אותו בלא גוביינא דבי"ד, ומשו"ה שפיר קרינן בי' מעכשיו של אחיך בידך, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

וראיתי לפרש עוד בזה בשם הגרב"ד זצ"ל, דבלא דינא דר' יצחק ל"ה המשכון קנוי למלוה כלל, ואינו אלא לזכרון דברים או לערבות בעלמא, ובדינא דר' יצחק נתחדש דיש להמלוה קנין במשכון, וע"כ אף דהא דהוא קונה המשכון קנין גמור אי"ז אלא במשכון שלא בשעת הלואה, אך מ"מ גם במשכון בשעת הלואה אית לי' קצת קנין מכח דינא דר' יצחק, דכיון דעיקר החפצא דמשכון הוא דהוא נקנה למלוה, הרי דאף בשעת הלואתו דאינו קנוי לו קנין גמור, מ"מ יש לו בו קצת קנין, וסגי בזה ליחשב של אחיך בידך, וכעי"ז כתב ביונת אלם סימן י"ד בשם הגר"ח זצ"ל, - ועי' בדבר אברהם ח"ב סימן י"ז סק"ה מש"כ לפרש בזה בע"א.

כב] ובד' בעה"מ נראה לפרש בע"א, דהנה הבעה"מ בפסחים דל"א. כתב, ז"ל, וש"מ דישראל המלוה את ישראל על המשכון בעלמא אע"ג דלא אמר לי' מעכשיו, קני לי' כדר' יצחק וכו', ואע"ג דאוקמי' להא דאמר רבי יצחק במסכת שבועות במשכנו שלא בשעת הלואתו דוקא אבל במשכנו בשעת הלואתו לא קנה שאני, הכא כיון שסופו לגבותו קנאו למפרע, הואיל ואיכא שום צד בעולם במשכון דקני לי' כדר' יצחק ומהניא לי' תפיסתו, הכא נמי מהניא לי' תפיסתו וגבייתו שהוא גובה אותו בחובו שיהא קנוי לו מזמן הלואתו, עכ"ל, ומבו' דאף דמשכון בשעת הלואתו אינו קנוי לו קנין גמור, מ"מ אם גבאו לבסוף ה"ה קנוי לו למפרע, והיינו דדינא דמשכון הוא דכל שהוא עומד לגוביינא ה"ה קנוי לו קנין גמור, ואך דבמשכון בשעת הלואתו דאינו עומד לגוביינא, אינו קנוי לו, אך כל שגבאו לבסוף ונתברר שהוא עומד לגוביינא, ה"ה קנוי לו מעיקרא.

ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דאין שביעית משמטתו, דכיון דכל שיבא לגבותו לבסוף ה"ה קנוי לו למפרע, ע"כ לא קרינן בי' לא יגוש, דהרי כשיגבה אותו, אי"ז נגישה מן הלוה, אלא עי"ז הוא נקנה לו למפרע, וע"כ הוא דאין שביעית משמטתו.

כג] הרי"ף בשבועות דמ"ד: כתב דהא דמלוה על המשכון שומר שכר, הוא אף במשכנו בשעת הלואתו, והרמב"ן במלחמות שם כתב בדעתו, דמש"א בב"מ ובשבועות שם דאימור דאמר רבי יצחק שמשכנו שלא בשעת הלואה משכנו בשעת הלואה מי אמר, היינו דלא שמעינן לי' הא מילתא בהדיא, אך לפי האמת הוי דינא דר' יצחק אף במשכנו בשעת הלואתו, וע"כ הוא דאין שביעית משמטת מלוה על המשכון שמשכנו בשעת הלואתו, וכ"כ הרמב"ן בקידושין די"ט. ובב"מ דפ"ב., והרשב"א בגיטין דל"ז. ובתשו' ח"ד סימן קנ"ב.

והריא"ז בקונט' הראיות בשבועות שם כתב בשם הרי"ד, דלעולם ר' יצחק גופי' איירי אף במשכנו בשעת הלואתו, ומש"א בב"מ ובשבועות דבשעת הלואתו לא אמר, היינו דתנאי דהתם לא ס"ל כוותי' אלא כשמשכנו שלא בשעת הלואתו, ועיי"ש שתמה ע"ז, - וכתב די"ל דאף דסתם תלמודא ס"ל דלא אמר ר' יצחק אלא בשמשכנו שלא בשעת הלואתו, מיהו רבא מעמיד ד' ר' יצחק אפי' במשכנו בשעת הלואתו, וע"כ שפיר פירש דהא דאין שביעית משמטת למלוה על המשכון, כדר' יצחק, וכתב לישב לפ"ז גם מש"א רבא בפסחים דל"א. לענין חמץ דכשהרהינו אצלו קני לי' מדר' יצחק.

והרשב"א בגיטין שם כתב בשם בה"ג, ז"ל, כי אמר ר' יצחק בעל חוב קונה משכון ה"מ במשכנו שלא בשעת הלואתו אבל משכנו בשעת הלואתו לא קני, וה"מ דכתב עלי' שטרא דלא סמך אמשכון, אבל לא כתב עלי' שטרא ושקל מיני' משכון בשעת הלואה קני והוי עלי' שומר שכר, דכי אמר ר' יצחק משכנו בשעת הלואתו לא קני בדכתב שטרא דלא סמך אמשכון דאזלינן בתר אומדן דעתא וכו', עכ"ל, ועיי"ש בד' הרשב"א משה"ק ע"ז, ולפ"ז ניחא הא דאין שביעית משמטת מלוה על המשכון, דאירי בשלא כתב שטר.

כד] והריא"ז בשבועות שם מסיק, דלעולם לפ"מ שאמרו בגיטין דטעם הא דהמלוה על המשכון אינו משמט, הוא משום דקני לי' מדר' יצחק, הרי דכל הא דאינו משמט הוא רק במשכנו בשעת הלואתו, אך סוגיא דב"מ ודשבועות לא ס"ל כן, אלא אף במשכנו שלא בשעת הלואתו אינו משמט, עיי"ש במה שהוכיח כן, ואין הטעם כדר' יצחק, אלא כדדריש בספרי אשר יהי' לך את אחיך תשמט ידך, ולא של מה של אחיך בידך, עכ"ד.

ומבו' בדבריו, דלמש"א בגיטין דהא דאין שביעית משמטתו הוא משום דקני לי' מדר' יצחק, אי"ז משום דעי"ז הוי של אחיך בידך, אלא הוא מטעם אחר, ולכאו' היינו דכיון דקני לי' מדר' יצחק הוי כגבוי ואין כאן חוב, וכמו שפירש"י בגיטין, אך לפמש"א בספרי דהא דאין שביעית משמטתו הוא משום דהוי של אחיך בידך, הרי דל"ב בזה להא דבע"ח קונה משכון, דאף אם אינו קונה משכון, מ"מ סגי בזה דחשיב של אחיך בידך.

כה] הריבמ"צ וש"ר הביאו מירושלמי דאמר שמואל אפי' על המחט, והר"ש והרא"ש כתבו דהיינו כרשב"ג דאמר בשבועות דמ"ד: דאפי' אינו שוה אלא פלגא אינו משמט, - והכס"מ בפ"ט משמו"י ה"ז עמד ע"ז דבשבועות שם מפרשינן מעיקרא לפלוגתייהו דפליגי בדשמואל, דרשב"ג ס"ל כשמואל דאבד קתא דמגלא אבד אלפא זוזי, ור"י הנשיא ס"ל דלא כשמואל, ודחינן דלכו"ע הוא משמט את היתר על דמי המשכון, ופלוגתייהו היא אם הוא משמט את מה שכנגד המשכון, דרשב"ג ס"ל דאינו משמט, ור"י הנשיא ס"ל דמשמט משום דלזכרון דברים בעלמא נקטי', וכיון דבגמ' התם דחינן די"ל דאף לרשב"ג שביעית משמטת להיתר על המשכון, היאך כתבו הר"ש והרא"ש בפשיטות דלרשב"ג אינו משמט כלל, - ולכאו' צ"ל דמכוון הר"ש והרא"ש, דשמואל דהכא לטעמי' דס"ל דאבד קתא דמגלא אבד אלפא זוזי, מפרש כן בדעת רשב"ג, דמה"ט אף אם אין המשכון שוה אלא פלגא אינו משמט כלל, ועיי"ש בכס"מ שכתב כן, דשמואל לטעמי'.

והרמב"ם בפ"ט משמו"י הי"ד כתב דאם הי' החוב יתר על דמי המשכון, שביעית משמטת את היתר, אך בד' הרא"ש בפ' השולח סימן י"ז נראה דקי"ל כשמואל דאף אם הלוהו על המחט אינו משמט כלל, ומשום דקי"ל כרשב"ג לגבי ר"י הנשיא, וכ"כ הטור בסימן ס"ז בשמו, וכ"כ בקונט' הראיות להריא"ז ב"מ דמ"ט., עיי"ש.

כו] והכס"מ שם כתב בדעת הרמב"ם, דכיון דלא קי"ל כשמואל דאבד קתא דמגלא אבד אלפא זוזי, ע"כ מפרשינן דהא דאמר רשב"ג דאינו משמט, הוא רק את מה שכנגד המשכון, והביא כן מד' הר"ן בפ' השולח, דכיון דלא קי"ל כשמואל, ע"כ שביעית משמטת את היתר על המשכון, - ובפשוטו לפ"ז הא דס"ל להרא"ש דאין שביעית משמטת אף את היתר על המשכון, הוא לטעמי' שפסק בס"פ שבועת הדיינים כדעת שמואל, וכ"כ הגר"א בסימן ס"ז סקכ"ו.

והתומים שם סקי"ד הק' ע"ז, דהנה הרא"ש בשבועות שם כתב דכל הא דאבד קתא דמגלא אבד אלפא זוזי, הוא רק כשפירש ואמר אע"פ שאינו שוה כנגד כל החוב קבלתיו, אבל בסתם לא, וא"כ ה"ה לענין שמיטה הא דאין שביעית משמטתו הוא רק כשפירש, וכמש"כ התוס' בשבועות דמ"ג: ד"ה מתניתין, וא"כ היאך סתמו הטוש"ע דאין שביעית משמטת, ולא כתבו דהיינו רק כשפירש, ועיי"ש מש"כ בזה.

כז] והנה החינוך במ' תע"ז כתב דבפ' הזהב אמרינן דאפי' אינו שוה אלא פלג חובו אין שביעית משמטתו, והיינו דהתם מפרשינן לפלוגתא דרשב"ג ור"י הנשיא, דפליגי אם ערבון כנגדו הוא קונה או כנגד כולו הוא קונה, וכיון דקי"ל דערבון כנגד כולו הוא קונה, ה"נ אין שביעית משמטת לכל החוב, והיינו דאף דלא קי"ל כשמואל דאבד קתא דמגלא אבד אלפא זוזי, מ"מ כיון דקי"ל דערבון כנגד כולו הוא קונה, (דב' דינים חלוקים הם, וכמש"כ הרמב"ן בב"מ דפ"ב., ודלא כמש"כ התוס' והרא"ש בשבועות שם דחד דינא הוא), אף אין שביעית משמטת את כל החוב, (ולדעת החינוך נראה דהא דאין שביעית משמטתו, הוא אף כשלא פירש, שהרי ל"ב בזה לדינא דשמואל דאבד קתא דמגלא אבד אלפא זוזי).

והלח"מ בפ"ז ממכירה ה"א כתב דבדעת הרמב"ם צ"ל, דאף דקי"ל דערבון כנגד כולו הוא קונה, מ"מ שביעית משמטת את היתר על המשכון, משום דבשאר החוב קרינן בי' לא יגוש.

ועד"ז מצינו בקונט' הראיות להריא"ז בב"מ שם, ז"ל, דאיכא למימר דל"ד ערבון למשכון כלל, דמשכון ודאי ל"מ אלא על מה שהוא תפוס דקרינן בי' את אשר לאחיך תשמט ידיך ולא משל אחיך בידך, אבל על מה שאינו תפוס לא קרינן בי' ולא משל אחיך בידך, אבל גבי מקח כשאדם נותן מקצת פרעון כבר התחיל לפורעו לקנות המקח והשאר הוא כאלו זקפו עליו במלוה, עכ"ל, - ועי' עוד בשטמ"ק ב"מ שם במש"כ דיש לחלק בין דין עירבון לדין מלוה על המשכון, עיי"ש.

כח] בס' ישועות ישראל סימן ס"ז חה"מ סק"ה כתב, דלמש"כ הרשב"א בתשו' ח"ב סימן רפ"ב, דכל שאין החוב בר השמטה בתחילתו שוב אינו משמט, ומה"ט אם לקח ישראל מן הנכרי שט"ח שחייב לו הישראל, אין שביעית משמטתו, משום דהלואת הנכרי אינה בת השמטה, ה"נ אם הלוהו על המשכון ואבד המשכון קודם סוף שנה השביעית, אין שביעית משמטתו, כיון דבשעת ההלואה ל"ה בר השמטה, ועיי"ש שהניח בצ"ע, - אך כבר עמדו ע"ז דבתשו' מהר"ם שהביא המרדכי ב"מ סימן ש"צ מבו', דכל שנטל המלוה את המשכון וחזר והניח ביד הלוה, שביעית משמטתו, משום דכבר לא תפיס לי' וקרינא בי' לא יגוש, ועמש"כ בזה התומים בסימן ס"ז סק"ו, ומבו' דאף דבתחילת ההלואה הי' המשכון בידו ול"ה בר השמטה, מ"מ כיון דבסוף השביעית אין המשכון בידו, שביעית משמטתו.

ונראה דהטעם בזה, דהנה בעיקר מש"כ הרשב"א דכל שאינו בר השמטה מתחילתו שוב אינו משמט, נת' לעיל מ"א אות ו' דהוא משום דעיקר דינא דשמיטת כספים חייל בעיקר החיוב מתחילתו, דדינו הוא דשביעית משמטתו, וע"כ במלוה דנכרי דלי"ב דין שמיטה, או בהקפת החנות דלי"ב דין שמיטה, אף דעכשיו הוי החוב דישראל, ואף דעכשיו הוי כחוב דעלמא וליכא נפ"מ במה שבא מחמת הקפת החנות, אין שביעית משמטתו, - ולפ"ז י"ל, דכ"ז הוא במיני חוב דאין בהן דין שמיטה כלל, אך במלוה על המשכון, הרי אי"ז מין חוב אחר, והוי חוב זה ככל חוב דיש בו דין שמיטה, וע"כ אף דכל שיש לו משכון אין שביעית משמטתו משום דהוי של אחיך בידך או משום דלא קרינן בי' לא יגוש, מ"מ כל דבסוף השביעית אין לו משכון, שביעית משמטתו, וצ"ע בזה.

כט] **והמוסר שטרותיו לבי"ד אינם משמיטין,** הראשונים הביאו מירושלמי דילפינן לה מדכתיב ואשר יהי' לך את אחיך תשמט ידך, ולא המוסר שטרותיו לבי"ד, - והרמב"ם בפיהמ"ש פירשה דהיינו משום דזה כבר העמיד בי"ד במקומו באותו החוב ונסתלק מלתבוע ומסר הדבר להם, שנעשו בי"ד הם שיש להם החוב אצל אחיו, וכעי"ז כתב החינוך במצוה תע"ז, ובפאה"ש סקמ"ז כתב דלדעתו ילפינן לה מדכתיב ואשר יהי' "לך", וכל שמסר שטרותיו לבי"ד אין החוב בידו אלא ביד בי"ד, - אך בתשו' הרא"ש כלל ע"ז סימן ה' כתב דהוא משום דהוא א"צ ליגוש, אלא בי"ד בשטר שבידם נוגשין אותו, וכ"כ בפאה"ש שם בשם הגר"א, וכ"כ בחי' מכת"י גיטין דל"ז. בטעמא בתרא, - ובחי' הריטב"א מכות ד"ג: כתב דהוא משום דכבר נגוש ועומד הוא, ומבו' בדבריו שם דהוי חד דינא עם מלוה על המשכון, דהוי של אחיך בידך והיינו דכבר נגוש ועומד הוא, וכ"כ בחי' מכת"י בגיטין שם בטעמא קמא.

ובפירש"י בגיטין דל"ז. כתב דהא דמוסר שטרותיו לבי"ד אינו משמט, הוא משום דתפסי לה בי"ד דהפקרן הפקר וגבי מלוה לא קרינן בי' לא יגוש, ועי' בתורת זרעים מש"כ בדעתו, וית' בעזה"י לקמן מ"ג, ויתבאר שם גם דעת הרמב"ן בגיטין דל"ו. דהא דמוסר שטרותיו אינו משמט אינו אלא מדרבנן.

ל] ובגידו"ת שער מ"ה אות י"א הק', דאם הא דאין שביעית משמטתו הוא משום דאין הוא הנוגש אלא בי"ד, א"כ מאי איריא לבי"ד של ג', ומ"ט לא סגי שירשה לאחד באופן מועיל שיוכל לגבות מהלוה, ועיי"ש שכתב דהוא משום דבאחד שהוא מורשה אינו בא אלא מכח המלוה ושליחותי' קא עבד והו"ל כאלו הוא עצמו התובע, משא"כ הבי"ד של ג' דאע"ג דהם הדיוטות מ"מ בהך מלתא אלים כחייהו להיות תובעים מצד עצמם ולא מכח המלוה ושליחותו, עכ"ד, - אך בחי' חת"ס גיטין דל"ו. כתב, דכל הא דמוסר שטרותיו לבי"ד אינו משמט, הוא רק משום דהפקר בי"ד הפקר ויש כח בידם לנגוש שלא מן הדין, דאל"כ מאי אולמי' דשטרות שביד בי"ד מאשר הם ביד הדיוט, עכ"ד, ולפ"ז ניחא הא דל"מ למסור שטר ביד אחר, אך בד' התוס' שם מ' דלא ס"ל כן, דאל"כ מ"ט לא פירשו כן בד' רש"י.

לא] **שם בר"ש, והדר קאמר בירושלמי וכו' מלוה שהיא נעשית כפרנית אינה משמטת,** בד' הר"ש מבו' שפירש דהיינו דמלוה שכפר בה קודם סוף השמיטה, ועדיין לא חייבוהו בי"ד, אינה משמטת, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט משמו"י ה"ח, והרא"ש בתשו' כלל פ"ו סימן ט"ו.

ובטעמא דמילתא כתב בסה"ת שער מ"ה אות י"ב, דהוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש, וכ"כ בתשו' מהר"ח או"ז סימן ק"פ ובתשב"ץ ח"ב סימן צ"ט, וכ"כ בחי' הגר"ח בהל' שמו"י שם.

לב] ובאבי עזרי בפ"ג מגזילה הי"ד הק' ע"ז, דמי גרע ממלוה והתנה עמו שלא יתבענו, שכתב הרמב"ם שם ה"ט דשביעית משמטתו, וכתב המהר"י קורקוס שם דהוא משום דהוא חייב לפרוע לצי"ש וגם מהני תפיסת המלוה, וע"כ קרינן בי' לא יגוש, וכ"ש בכופר במלוה דקרינן לא יגוש, שהרי לפי האמת הוא חייב לפרוע, וגם מהני תפיסת המלוה שלא בעדים דיהא נאמן במיגו דלהד"מ.

ועיי"ש שכתב לפרש דהא דאין שביעית משמטתו, הוא משום דכל שכפר במלוה, יש ע"ז שם גזילה, והו"ל ככל גזילה דאין שביעית משמטתה, והוכיח כן ממש"א בירושלמי לגיר' הגר"א דר' ירמי' בעי אף למדת הדין כן, מלוה שהיא נעשית כפרנית גובה מן העדית, ולהדיא דהא דמלוה שנעשית כפרנית אין שביעית משמטתה, הוא משום דנעשית כגזילה, וזהו דמדמינן דה"נ הוא לענין דיני הגבי' דהיא גובה מן העידית, וכבר כתב כן באבנ"ז חו"מ סימן א'.[[5]](#footnote-5)

לג] והנה בעיקר מש"א בירושלמי שם דמלוה שנעשית כפרנית גובה מן העידית, כפרנית שהיא נעשית מלוה גובה מן הבינונית, הק' בתורת זרעים, דכיון דמלוה כפרנית נעשית גזילה וע"כ היא גובה מן העידית, א"כ מ"ט אם חזר והודה אינה גובה אלא מן הבינונית, עיי"ש, ובחי' הגר"ש סנהדרין סימן א' סק"ה כתב, דהוא משום דכשהודה במלוה כבר השיב את הגזילה, ועיי"ש שכתב דלפ"ז צ"ל, דהא דמלוה ונעשית כפרנית גובה מעידית, אף דאיירי שבאו עדים, דעי"ז הוא גובה, ולא אמרינן דכיון שבאו עדים כבר בטלה הגזילה, הוא משום דרק כשהלוה עצמו הודה ואינו עומד בכפירתו, הו"ל השבה על הגזילה, אך כל שהוא עומד בכפירתו אלא שבאו עדים, ל"ה כהשבה על הגזילה, שהרי הוא עדיין אינו רוצה לשלם, ואם יוכל להשתמט לא ישלם.

והנה הרמב"ם בפ"ט משמו"י ה"ח כתב, דהלוהו ותבעו וכפר בו וכו' או שבאו עליו עדים "אחר השביעית" אין השביעית משמטת, עכ"ל, ומבו' דאם באו עליו עדים קודם השביעית, כבר אי"ז מלוה כפרנית ושביעית משמטתו, ובחי' הגר"ש שם סק"ט כתב דמוכח מזה בדעת הרמב"ם, דהא דאין שביעית משמטתו אי"ז משום דהו"ל כגזילה, דא"כ אף אם באו עדים קודם השביעית, אכתי תורת גזילה עלי', וכדחזינן דהיא גובה מעידית, ואין שביעית משמטתו, ובע"כ דהא דאין שביעית משמטתו הוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש, וע"כ אם באו עדים קודם השביעית דכבר קרינן בי' לא יגוש, שביעית משמטתו, עכ"ד.[[6]](#footnote-6)

לד] הראב"ד בהל' שמו"י שם הק' על הך דינא דהלוהו ותבעו וכפר בו אין שביעית משמטתו, מהא דתנן בשלהי שביעית דהשביעית משמטת את השבועה, והרי דאף דכפר במלוה, שביעית משמטת, כיון שהוא חייב שבועה, ועיי"ש שכתב לפרש דהא דאין שביעית משמטת מלוה כפרנית, היינו כשכפר במלוה ופטרוהו בי"ד בשבועתו, ובזה נתחדש דאם אחר שביעית הודה או באו עדים שהוא חייב, מחייבינן לי', דלא נשמט החוב, או דאיירי במלוה שנעשית כפרנית ובא לבי"ד וחייבוהו וכתבו לו זכותו שיטרוף אינו משמט, דהיינו מעשה בי"ד, עכ"ד, וכ"ה בטוש"ע סימן ס"ז סעיף ז', דהא דאין שביעית משמטתו הוא רק כשכפר ונשבע לו, ובדרכ"מ שם כתב דגם ד' הרמב"ם מתפרשים בכה"ג, עיי"ש.

אמנם הנה בסה"ת שער מ"ה אות י"ב כתב בדינא דהשביעית משמטת את השבועה, דיש שהק' דפשיטא שהשבועה נשמטת, שהרי עיקר החוב הוא נשמט ותו ליכא שבועה, ועיי"ש שכתב דלעולם אין החוב נשמט, משום דמלוה כפרנית אינה משמטת, ואפ"ה השביעית משמטת את השבועה, עכ"ד, והיינו דאף דהמלוה עצמה אינה משמטת, דלא קרינן בה לא יגוש, מ"מ חיוב השבועה נשמט, דחוב זה קרינן בי' לא יגוש, שהרי הוא יכול לנגשו לישבע, וכ"כ בחי' הרשב"א בשלהי שבועות, ובתשו' הרשב"א ח"ב סימן שע"ג וח"ד סימן ר"ח, וכ"כ המאירי והר"ן בשלהי שבועות.

לה] ובדעת הראב"ד שנחלק ע"ז, וס"ל דמהא דהשביעית משמטת את השבועה, נלמד דגם החוב עצמו נשמט, כתב בחי' הגר"ח שם דס"ל דאע"ג דמרבינן מקרא דהשביעית משמטת את השבועה, מ"מ הרי פשוט דלא שייכא שמיטה אלא בממונא, והרי פשיטא דאם יהא לו חיוב שבועה על חבירו בדבר שאינו נוגע לממון דאין שביעית משמטתו, וע"כ גם בשבועת ממון, אי נימא דאין השביעית משמטת את עצמם החוב, נמצא דהשמטת השבועה הויא רק שמיטת שבועה לחוד, בלא שום סרך שמיטת ממון, ובזה לא שייך כלל דין שמיטה, והרי אף בממון אינו משמט אא"כ זקפו במלוה, ולגבי שבועה לא שייך כלל זקיפת מלוה, - ובע"כ מזה, דהגזה"כ דשביעית משמטת את השבועה, היינו דבמקום שהלוה נתחייב שבועה נשמט גם עצם החוב,[[7]](#footnote-7) וכל הא דמלוה כפרנית אינה משמטת, הוא רק היכא דלא נתחייב שבועה דאינו יכול לתבעו כלום, וע"כ לא חייל עלי' שמיטה, ויש להוסיף, דבזה ניחא לדעת הראב"ד משה"ק הבעה"ת דפשיטא דהשבועה נשמטת, שהרי עיקר החוב הוא נשמט ותו ליכא שבועה, ולפי הנ"ל ניחא, דכל הא דעיקר החוב נשמט, הוא רק מכח הך דינא דשביעית משמטת את השבועה, ועיי"ש במה שהאריך בזה בדעת הרמב"ם.

לו] ובפי' הרדב"ז שם כתב בדעת הרמב"ם, דמודה דבגונא דהוא חייב שבועה, קרינן בי' לא יגוש, והשביעית משמטת אף את המלוה עצמו, ומש"כ דאם כפר במלוה אין שביעית משמטתה, היינו כשתבעו וכפר ועדיין לא חייבוהו שבועה, וע"כ אכתי לא קרינן בי' לא יגוש, ואין שביעית משמטתה, - ועד"ז כתב התומים בסימן ס"ז סוסק"ט, דהא דמלוה כפרנית אינה משמטת, איירי רק בגוונא דליכא חיוב שבועה, והיינו בכופר הכל קודם דתקון שבועת היסת, או במקום שיש לו עד המסייע הפוטרו משבועה, או כשאינו טוען עליו טענת ברי, או כשפטרו משבועה, ובכה"ג לא קרינן בי' לא יגוש, עכ"ד.

לז] בעיקר מש"כ הרדב"ז דכל דלא נתחייב בשבועה קודם השביעית, אין שביעית משמטת את ההלואה, דאכתי לא קרינן בי' לא יגוש, בפשוטו דין זה הוא גם לדעת הסוברים דהא דשביעית משמטת את השבועה, היינו דאף דאין החוב עצמו נשמט, מ"מ חוב השבועה נשמט, דכ"ז הוא כשנתחייב שבועה קודם השביעית, וכמש"כ הרשב"א בשבועות דמ"ט. ובתשו' ח"ד סימן ר"ח דהא דהשבועה נשמטת, הוא משום דקרינן בה לא יגוש דהא אמר לי' קום אשתבע לי, אך כל שלא נתחייב שבועה אלא לאחר השביעית, לא חייל על חיוב זה דין שמיטה, שהרי בשעת השמיטה אכתי לא קרינן בי' לא יגוש.

ומצאנו הדברים מבוארים כן בשבועות דמ"ח: דתניא דלוה הימנו ערב שביעית ולמוצאי שביעית נעשה לו שותף או אריס אין מגלגלין, ואמרינן התם דהוא משום דאתיא שביעית אפקעתי', ובפי' הר"י מיגש שם מבו' דמפרש, דמש"א דאתיא שביעית אפקעתי', היינו דהשביעית הפקיעה את החוב עצמו, וע"כ הוא דאין מגלגלין, עיי"ש, וכ"ה בחי' הרשב"א שם דמ"ט., והק' דמ"ט הפקיעה שביעית את החוב, הרי כיון דכפר בו לא קרינן בי' לא יגוש, וכתב די"ל דאיירי כשלא תבעו ולא כפר בו קודם השביעית, ומבו' מדבריהם דאלמלי הא דהפקיעה שביעית את החוב עצמו, ל"ה בזה לדינא דהשביעית משמטת את השבועה, כיון שלא נתחייב בשבועה אלא לאחר השביעית, - וכ"ה משמעות ד' המאירי בשבועות שם, ז"ל, וכשם שמשמטת גוף הענין אם הודה בו, כך משמטת השבועה "אם חייבוהו בי"ד לישבע", עכ"ל, ומ' דכל הא דהשביעית משמטת את השבועה, הוא רק אם כבר חייבוהו בי"ד לישבע.

לח] אך הנה בפי' ר"ח בשבועות שם כתב, ז"ל, דאתיא שביעית אפקעתה לשבועה. כדתנן והשביעית משמטת את השבועה, עכ"ל, וכ"ה בתשו' הרשב"א ח"ב סימן שע"ג וח"ד סימן ר"ח, ופירש שם דאיירי כשכפר בו קודם השביעית, וע"כ אין החוב עצמו נשמט, ומ"מ השבועה נשמטת, ומבו' לפ"ז, דאף דלא נתחייב בשבועת הגלגול אלא לאחר השביעית, מ"מ איכא בזה לדינא דהשביעית משמטת את השבועה.

וכ"ה מבו' גם בפירש"י שם, שפירש בהא דתניא התם דנעשה לו שותף או אריס ערב שביעית ולמוצאי שביעית לוה הימנו מגלגלין, ז"ל, ואשמועינן שאין שביעית משמטת שבועת השותפין ולא שותפות אלא הלואה כדכתיב שמוט כל בעל משה ידו, עכ"ל, ומבו' דאם היתה השביעית משמטת שבועת השותפין, ל"ה מתחייב לישבע שבועת הגלגול, והרי דאף דחיוב שבועה זה חייל לאחר השמיטה, יש בזה לדינא דשביעית משמטת את השבועה, וצ"ע בזה, ועי' במכתב החזו"א שבסו"ס דרך אמונה סימן כ"ה, וצ"ב במה איירי.

לט] ובעיקר מה שפירש"י דכ"ה דאין שביעית משמטת חוב שאינו מלוה, אף אינה משמטת שבועה שעל חוב זה, כ"ה גם בפירש"י במתניתין שם, ז"ל, והשביעית משמטת את השבועה, לאו אהך שבועה דשותפות קאי דאין שביעית משמטת שותפות ולא שבועתה אלא מלוה ושבועתה, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט משמו"י ה"ז, ז"ל, בד"א בשבועת הדיינין וכל כיו"ב מדברים שאם יודה בהן שביעית משמטתן, אבל שבועת השומרין והשותפין וכיוצא בהן משבועות שאם יודה ישלם ה"ז ישבע אחר השמטה, עכ"ל, ועי' בהשגות הראב"ד שם מש"כ ע"ז, ועי' מה שפירשו בדבריו בחי' הגר"ח ובאבי עזרי שם, והוא מתוספתא במכילתין פ"ח, דבר שהשביעית משמטתו משמטת שבועתו, ודבר שאין השביעית משמטתו אין משמטת שבועתו.

אך הנה בפי' הר"י מיגש בשבועות שם כתב, ז"ל, דלא משמטא שביעית אלא וכו', א"נ שבועה שהיא מה"ת דכתיב וזה דבר השמיטה אפי' דבור משמט, אבל שבועה שהיא מדרבנן לא משמיט דהא לא קרינא בי' לא יגוש, עכ"ל, ומבו' דהא דאין שביעית משמטת לשבועת השותפין, אי"ז משום שאינה משמטת להשותפות עצמה, אלא הוא משום דאין השבועה אלא מדרבנן, וצ"ע בזה.

מ] והמאירי בשבועות שם ובגיטין דל"ז: כתב, ז"ל, והשביעית משמטת את השבועה, פי' שבועת מלוה ושאר דברים שאם הי' מודה בהן עכשו היתה השביעית משמטתן, וכשם שמשמטת גוף הענין אם הודה בו כך משמטת השבועה אם חייבוהו בי"ד לישבע, אבל שבועת השומרים והשותפין והאריסין והפקדון וכל הדברים שאם הודה בהם אין השביעית משמט, אינו משמט את השבועה, ולמדת וכו' שהמלוה שכפר בה וכו' אין שביעית משמטתה, שאם היתה נשמטת מה צריך להשמטת השבועה וכו', ואע"פ שאפשר להעמידה בהקפת חנות ושכר שכיר שאינו משמט, מ"מ סתם נאמרה וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דאף דבשומרים וכו' כיון דאין שביעית משמטת אף גוף הענין אף אינה משמטת את השבועה, מ"מ בהקפת החנות ושכר שכיר, אף דאין שביעית משמטתן, מ"מ היא משמטת את השבועה, ולא נתפרש לן הטעם בזה, וצ"ע.

מא] והנה בחי' הגר"ש סנהדרין סימן א' סק"ה הביא להקשות, דאי נימא דהא דמלוה כפרנית אינה משמטת, הוא משום דהו"ל כגזילה, א"כ היאך שביעית משמטת את השבועה שעל מלוה זו, הרי חוב דאין שביעית משמטתו אף אינה משמטת את השבועה שעליו, ובאבי עזרי פ"ט משמו"י פירש דזהו מכוון השגת הראב"ד שם, עיי"ש.

ועיי"ש שכתב לישב, דכיון דחיוב שבועה בעי תביעה דוקא דהא ע"י טענה וכפירה היא באה, א"כ אף דעכשיו שכפר במלוה הוי עלי' גזלן, מ"מ בשעת תביעתו הרי התביעה היתה על הלואה, והוי חיוב השבועה מכח ההלואה, ושפיר השביעית משמטתו, ולא תיקשי דמ"מ אחר שכפר יתחדש חיוב שבועה מחמת גזילה, וחיוב זה אין שביעית משמטתו, דלגבי תביעת הגזילה, הרי קדמה הודאה לתביעה, ובקדמה הודאה לתביעה ליכא חיוב שבועה, עכ"ד, וכ"כ באבנ"ז חו"מ סימן א', וכתב שם דלפ"ז נמצא, דלעולם לא חיילא השמיטה על השבועה עצמה, אלא חיילא על החוב, ואך דלא נשמט אלא חוב ההלואה, ולא חוב הגזילה, וע"כ עדיין הוא חייב לו ממון, ואך דשבועה אינו חייב, כיון דלגבי חוב הגזילה הו"ל קדמה הודאה לתביעה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועי' באבי עזרי פ"ט משמו"י מש"כ עוד בזה.

מב] הר"ן בשלהי שבועות כתב, ז"ל, ושביעית משמטת השבועה וכו', ונ"ל דהכא בשתבע קודם שביעית והודה במקצת וכפר במקצת, ואותו מקצת שכפר בו אין שביעית משמטתו וכו' ונמצא שאותו ממון שכפר בו לא נשמט בשביעית, וסד"א כיון שתבע קודם שביעית והודה במקצת וכפר במקצת ותביעת אותו מקצת במקומה עומדת שלא נשמטה בשביעית, ישבע עלי' לאחר שביעית, קמ"ל דשביעית משמטת שבועה זו, כיון דהשמיטה אותו מקצת שהודה בו נמצא שאינו אלא כופר בכל, ואף השבועה שבאה מחמת אותו מקצת של הודאה נשמטה, שכיון שהממון נשמט אף הדבור של שבועה שבא מכחו נשמט, עכ"ל.

ובמנ"ח מ' תע"ז הק', דהרי כל שבשעת תביעה הודה במקצת, אף אם אח"כ שילם חלק ההודאה או מחל לו, עדיין הוא מחויב שבועה, ולא אמרינן דהשתא הו"ל ככופר הכל, וא"כ כאן שכבר נתחייב שבועה ואח"כ נפקע חלק ההודאה, מ"ט פקע חיוב השבועה, ועי' בחי' הגר"ח בפ"ט משמו"י ובאבי עזרי שם במש"כ בביאור ד' הר"ן.

ונראה דיש לדון עוד בזה, למש"נ לעיל מ"א אות ו', דדינא דשמיטת כספים, הוא דין דחייל בעיקר החיוב מתחילתו, דדינו הוא דשביעית משמטתו, וע"כ נמצא דהודאתו מעיקרא הויא בחוב שדינו דאינו מחייבו אלא עד השביעית ושביעית משמטתו, וע"כ שפיר י"ל דכשהגיע שביעית ונשמט אותו מקצת שהודה בו, אף בטל חיוב השבועה, ול"ד לשאר גווני דאחר שהודה שילם או מחל לו, דהתם ההודאה בשעתה היתה הודאה המחייבתו לעולם, וע"כ אף שאח"כ שילם או מחל לו לא בטל חיוב השבועה, וצ"ע עוד בזה.[[8]](#footnote-8)

מג] בחי' הר"ן בשבועות שם כתב לפרש עוד לדינא דהשביעית משמטת את השבועה, ז"ל, עוד נ"ל דה"ק, שהשביעית משמטת אף ממון שנשבע עליו לפרעו, שכיון שעברה עליו שביעית ממון אין כאן שבועה אין כאן, שלא תאמר שכיון שנשבע עליו לפרעו לא קרינן לי' לא יגוש שהרי נגוש ועומד הוא מאליו, קמ"ל שאינו נקרא נגוש ועומד אלא מי שהוא נגוש מצד ממון כגון מלוה על המשכון, אבל מצד מצוה לא, עכ"ל, - וצ"ב היאך ילפינן לה מקרא דוזה דבר השמיטה, דאפי' דיבור משמט, דהכא הרי לא חיילא השמיטה על השבועה, אלא חיילא על החוב עצמו, ולא נתחדש אלא דאף חוב שנשבע לפרעו, שביעית משמטתו.

ואמנם הנה בתשו' הרשב"א ח"ב סימן שע"ג כתב לפרש לזה בע"א, ז"ל, כגון שהלוהו ערב שביעית ונשבע לו לפרעו והגיע השמיטה והשמיטה המלוה, ולולי שאמרה תורה שהיא משמטת אפילו השבועה, היינו אומרים שיהא חייב לפרעו מחמת שבועתו, ואע"פ שהמלוה מחויב לומר לו משמט אני יהא הלוה חייב לומר לו אעפ"כ מחמת שנשבע לפרעו, אלא דאמר רחמנא דאפי' שבועה משמטת, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דאף דהא פשיטא לן דהמלוה עצמו נשמט אף בכה"ג שנשבע עליו, מ"מ ס"ד דיהא חייב לפרעו משום שבועתו, ודלא כמש"כ הר"ן דהא פשיטא דכל שממון אין כאן שבועה אין כאן, וזהו דילפינן מקרא דאפי' שבועה משמטת, - וכפי הנראה היינו, דמקרא ילפינן דהשביעית משמטת את החוב לגמרי, אף לענין זה דבטלה השבועה שנשבע לפרעו, כיון דליכא חוב כלל, דאי לא נימא הכי, תיקשי דמ"ט באמת אינו חייב לקיים שבועתו, הרי לא שייך דין שמיטה כלל על שבועת ביטוי.

1. ועיי"ש שכתבו דהרמב"ן וש"ר דפליגי ע"ז, ס"ל כדעת סה"ת שער מ"ה אות ח' דפליג ע"ד הרמב"ם וס"ל דאם התנה שלא יתבענו אין שביעית משמטתו, עיי"ש, וכ"ה ודאי לדעת הר"ש, דס"ל דאף הא דאינו יכול לתבוע ביו"ט, הוא טעם שלא תהא שביעית משמטתו, וכמש"נ להלן אות ו', וכ"ש במלוה ע"מ שלא לתבעו דאין שביעית משמטתו, ועי' תומים סימן ס"ז סקט"ז שכתב בזה בע"א, וי"ל עוד, למש"כ המהר"ח או"ז דהא דהתנה עמו ע"מ שלא יתבענו שביעית משמטתו, הוא משום דאי"ז אלא איסור בעלמא לתבעו, ונת' להלן אות ו' בהערה. [↑](#footnote-ref-1)
2. ומ' בל' הר"ש דלא קשיא לי' אלא דמ"ט לא פריך למ"ד דניתנה ליתבע, אך לפ"מ דמשני דשאני התם דאיגלאי מילתא דחול הוא, ניחא אף הא דמשמט אף דביו"ט עצמו א"א לתבוע, דכיון דאיגלאי מילתא דהי' רשאי לתבעו, ורק מחמת חיסרון ידיעה ל"ה בידו לתבעו, הו"ל כהיכא דאינו יכול לתבעו מחמת אונס, דשביעית משמטתו, וכ"ה מבו' לפ"מ שפירש הרש"ס דהא דפריך בירושלמי דאין ראוי לתבעו בר"ה, הוא משום דביו"ט אסור לתבעו, וע"ז משני הירושלמי דכיון שראוי להאמינו וכו' ופירש הר"ש דהיינו משום דאיגלאי מילתא דחול הוא וכו', והרי דגם על קו' זו דאינו יכול לתבעו ביו"ט, מהני הא דאיגלאי מילתא דחול הוא, - וזה דלא כמש"כ בשיעורי הגר"ש מכות הערה ש"נ דקו' זו אינה מתישבת בשנויא דגמ', ומשום דאף דאיגלאי מילתא דחול הוא, מ"מ כיון דמחמת ספק ל"ה בידו לתבעו, לא קרינא בי' לא יגוש. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דהמלוה ע"מ שלא לתבעו שביעית משמטתו, דאיירי כשנדר או נתן תקיעת כף שלא לתובעו, וכל הא דאינו יכול לתבעו הוא רק משום איסור שבועה ונדר, וע"כ דמי להיכא דאין יכול לתבעו משום איסור שבת ויו"ט, דקרינא בי' לא יגוש, ונתחדש בדבריו דאף כשהתנה ע"מ שלא לתבעו, ה"ה יכול לתבעו מצד דיני הממון, וכל הא דאינו יכול לתבעו הוא רק משום נדר או תקיעת כף, ולפי דבריו מתישבים ד' הרמב"ם דהתנה עמו שלא יתבענו שביעית משמטתו, עם ד' הראשונים בשבת דאין שביעית משמטת הלואת יו"ט דלא ניתנה ליתבע, - ועי' בקוב"ש ב"ב אות תק"ז שדן לפרש דמלוה ע"מ שלא לתבוע היינו דהוא קביעות זמן שאינו חייב לפרוע לו עד שירצה, וכ"כ בחזו"א ב"ק סימן כ"א סק"ד, והק' ע"ז דא"כ מ"ט שביעית משמטתו, הרי הו"ל כמלוה לי' שנים, וכתב דצ"ל דאינו קביעות זמן אלא שמחל לו כח התביעה, וע"כ הוא חייב לצי"ש, וגם מהני תפיסת המלוה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועיי"ש שכתב דמהא דכייל להו עם מעשה בי"ד, משמע דהא דאין משמיטין הוא משום דהוי כמעשה בי"ד, ותמה ע"ז דמה ענין קנס דאונס וכו' קודם העמדה בדין למעשה בי"ד, הא אפי' ממון ל"ה להורישו לבניו ולמה הוא נחשב כמעשה בי"ד, ואחר העמדה בדין ליכא לאוקמא, דהא אמרינן התם דמשמיטין, וכתב דצ"ל דאינם הכל מטעם אחד, אלא שונה כאחד להדברים שאינם משמטין, - אך הנה המאירי בגיטין דל"ז. כתב, ז"ל, ואונס ומפתה ודומיהם אשמעתא אחרינא היא ומשום דכל שבבי"ד גבוי ועומד הוא, עכ"ל, והרי דמפרש דהא דאינם משמיטין הוא משום דהוי כמעשה בי"ד וגבוי ועומד הוא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועיי"ש באבנ"ז שעמד בזה, דהרי קי"ל דהכופר במלוה כשר לעדות משום דאשתמוטי קא משתמיט, ובב"ק דק"ה: מבו' דבמקום דאמרינן דאשתמוטי קא משתמיט אינו נעשה גזלן להתחייב באונסין, וא"כ מ"ט אין שביעית משמטתה, ועיי"ש מש"כ בזה, - אך באבי עזרי שם כתב דאף דכופר במלוה אינו נעשה גזלן, היינו רק דאינו מתחייב מדין גזלן, כיון דלא היתה כונתו לגזול, אבל מ"מ מעשה גזילה שפיר אתעביד בהמלוה, ולענין שמיטה סגי בזה דלא תהא שביעית משמטתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועיי"ש שכתב, דגם לגיר' הגר"א, לא פשיטא לן דהא דאין שביעית משמטתו הוא משום דהו"ל כגזילה, שהרי בירושלמי שם אמרו ר' ירמי' בעי אף למידת הדין כן, והיינו שנסתפק אם אף לענין דיני הגבי' הוא כן, דמלוה שנעשית כפרנית גובה מעידית, וטעם האיבעיא הוא בטעם הא דאין שביעית משמטתה, אם הוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש, או דהוא משום דנעשית כגזילה, ועיי"ש בסק"ז שצידד דלא מיבע"ל דאיכא נמי לה"ט דלא קרינן בה לא יגוש, אלא מיבע"ל אם איכא נמי טעמא אחרינא דנעשית כגזילה, עיי"ש בדבריו, - והרמב"ם דלא הביא להך דינא דמלוה שנעשית כפרנית גובה מעידית, הוא משום דס"ל דקי"ל דאף כשכפר במלוה אינה נעשית כגזילה, והא דאין שביעית משמטתה הוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-6)
7. ובד' הגר"ח בהמש"ד מבו' דהטעם בזה הוא, דכיון דעיקרה של שבועה הויא בצירוף החיוב תשלומין שיש לו עליו, דהרי אינו מחוייב כלל לישבע ורק דאם לא ישבע יהא חייב לשלם, ע"כ מכח דין השמיטה שעל השבועה, נשמט גם החוב, - אך בפשוטו יל"פ בזה, דהוא משום דכל שהוא חייב שבועה, חשיב דאף החוב הוא בר נגישה, שהרי יכול לנגשו את החוב ע"י תביעת השבועה, וע"כ נשמט החוב, וכ"ה מבו' בד' הרדב"ז והמרכה"מ שם, וכ"כ התומים בסימן ס"ז סק"ט. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועפי"ז יש מקום לדון במה שנסתפק המנ"ח שם בגונא שנתחייב שבועה מה"ת על חוב ששביעית משמטת השבועה, ובשעה שנתחייב השבועה גלגל התובע שבועה מדברים שאין שביעית משמט, ועברה עליו שביעית קודם שנשבע דנפטר מעיקר השבועה, אם צריך לישבע על הגלגול, ודמי להא דאף אם רוצה לשלם על עיקר השבועה, אינו נפטר בזה מחיוב השבועה שעל הגלגול, עיי"ש, - ולמש"נ יש מקום לדון, דאף דכל שנתחייב שבועה וגלגלו עליו שבועה אחרת, אף אם אח"כ פקע חיוב עיקר השבועה, לא בטל חיוב שבועת הגלגול, מ"מ בהא דשביעית משמטת השבועה, דמעיקרא הוי דין השבועה דאין חיובה אלא עד השביעית, הרי דכל שהגיע השביעית ונפטר מחיוב עיקר השבועה, אך נפטר מחיוב שבועת הגלגול, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)