צדקה י רנ
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / צדקה

**שיעורי הלכה**

**שיעור י'**

**הדינים הנידונים**

**מעשר כספים**

* ליתן פינוק לעשיר שהעני.
* חיוב היחיד ליתן 'די מחסורו'.
* עני המחזר על הצדקה.
* עני העובר ממקום למקום.
* חיוב הגבאים ללוות לצדקה.

*יורה דעה*

*סי' רנ א-ה*

**צדקה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף א] **כמה נותנין לעני, די מחסורו אשר יחסר לו. כיצד אם היה רעב יאכילוהו, היה צריך לכסות יכסוהו, אין לו כלי בית קונה לו כלי בית, ואפילו אם היה דרכו לרכוב על סוס ועבד לרוץ לפניו כשהיה עשיר והעני, קונה לו סוס ועבד.**

## מתי נותנים לעני סוס לרכב עליו וכדומה

דין זה שאם היה דרכו לרכוב על סוס ועבד לרוץ לפניו נותנים לו, מבואר כן בכתובות (סז:), ובשיטמ"ק (שם) הביא מתלמידי רבינו יונה דהיינו דוקא במי שהיה מורגל כן מקודם כשהיה עשיר, אבל מי שלא היה מורגל כן אינו יכול לבא ולבקש שיתנו לו כך.

עוד כתב בשיטמ"ק שם בשם הגאונים, שכל הני דינים היינו בעשיר והעני ולא נתפרסם הדבר, ועושים לו כן כדי שלא יתפרסם שנעשה עני, אבל אם כבר נתפרסם הדבר שירד מעשירותו אין לו אלא כשאר עניים. ומבואר דעתם שדין זה ליתן לו אי"ז מדין 'די מחסורו', אלא רק כדי לגרום שלא יהא לו בושה. אבל בדרך אמונה (מתנ"ע פ"ז ציון הלכה סק"ל) כתב שמכל הפוסקים לא נראה כן.

ובאמת לא כל פינוק נותנים לעשיר, דמצינו בגמרא (שם) מעשה ברבי חנינא שהיה רגיל לשלוח ד' זוזים לעני בכל ערב שבת, עד שאמרה לו אשתו שאי"צ ליתן לו, ששמעה מי שאמר לו במה אתה סועד במפה של זהב או של כסף, ואמר רבי חנינא בואו ונחזיק טובה לרמאים. ועיי"ש בתוס' שנתקשו מאי שנא מאותו מעשה שהובא שם בגמרא גבי מר עוקבא, שהיה רגיל לשלוח צדקה לעני אחד ושמע בנו שאמר בואו ונזלף יין ישן, ואמר מר עוקבא דאדרבה צריך לשלוח לו כפול שהרי מפונק הוא, וכתבו התוספות שבמפה של כסף או זהב לא שייך פינוק. והריטב"א שם כתב שהוא פינוקא יתירה שרק מחמת שהוא עשיר נהג כן. ומבואר שלא כל דבר שרגיל היה לעשות בעודו עשיר צריך להמשיך אלא רק בדברים הנצרכים לו ואינו יכול בלא הם, אבל יש דברים דחשיבי פינוקא יתירה וזה אי"צ ליתן לו, וצריך החכם לדון בכל דבר אם הוא בכלל הדברים שאינו יכול בלעדיהם.

והנה החזו"א (ב"ב סי' א סוף סק"ה) כתב גבי עני שצריך לעשות מחיצה בחצרו כדי שלא יהא לו היזק ראיה, שאין נותנים לו אלא הוצא ודפנא, שבזה סגי להיזק ראיה, ואפילו היה קודם לכן עשיר ובודאי היה עושה מחיצה חשובה יותר. ועולה מדבריו שכשצריך ליתן לעני דבר להשלים לו מחסורו נותנים לו את הזול ביותר, ולדבריו כשנותנים לו סוס לרכב עליו אין נותנים לו סוס יקר אלא את הזול, ולפי"ז נראה למעשה באדם שכשהיה עשיר היה לו רכב כשנעשה עני צריך ליתן לו רכב, ומ"מ אין נותנים לו רכב מפואר אלא את הרכב הפשוט ביותר.

ובגמ' בכתובות (שם) הובא מעשה באדם שבא לרבא ורצה שיפרנסו בתרנגולת פטומה ויין ישן, ורבא לא רצה ליתן לו, וא"ל העני שאינו אוכל אלא משל הקב"ה, ומיד באותו זמן באה אחותו של רבא והביאה תרנגולת פטומה ויין ישן, ואמר לו רבא נעניתי לך [והוא חידוש שממעשה מוכיחים הלכה]. וכתב מהרש"א (ח"א) שאין אומרים בזה שהוא פינוקא יתירה, משום שלא היה אוכל כן בכל יום, אלא רק לפי שעה לצורך בריאותו ולימודו.

[המשך סעיף א] ...ונראה דכל זה בגבאי צדקה, או רבים ביחד, אבל אין היחיד מחוייב ליתן לעני די מחסורו, אלא מודיע צערו לרבים, ואם אין רבים אצלו יתן היחיד, אם ידו משגת.

[סעיף ג] **עני המחזר על הפתחים, אין נותנין לו מהקופה מתנה מרובה, אלא מתנה מועטת.**

[סעיף ד] **אין פוחתין לעני העובר ממקום למקום, מככר בפונדיון מד' סאין בסלע. ואם לן, נותנין לו מצע לישן עליו וכסת ליתן מראשותיו ושמן וקטניות.**

## חילוק בין המחזר על הפתחים, העובר ממקום למקום, והקבוע במקומו

ומבואר דעת הרמ"א (ס"א) שאין היחיד צריך ליתן די מחסורו, והנה בסעי' ג' כתב השו"ע בעני המחזר על הפתחים, שנותנים לו רק מתנה מועטת. ושיעור מתנה מועטת אינו ברור כל כך, דלעיל (סי' רמט ס"ד) כתב הרמ"א שאפילו גרוגרת אחת חשיבא נתינה, ועיי"ש בשיעורים מה שנתבאר מחלוקת הפוסקים אם סגי אפילו בפחות משו"פ או צריך לכל הפחות שו"פ, ועכ"פ לפי"ז מתנה מועטת אפשר דסגי בפרוטה, אולם יש לומר שיש חיוב ליתן לו שיעור נתינה גדול יותר, רק שאי"צ ליתן לו מתנה מרובה, ועכ"פ נראה שבזמנינו ששיעור פרוטה מועט הוא מאוד (כעשר אגורות), ואין כל תועלת למקבל ממנו, אפשר דאין מקיים בזה אפילו מתנה מועטת, אלא צריך שתהיה חשיבות מסויימת לנתינתו.

ומשמעות השו"ע דמיירי בקופה של ציבור דוקא, שיש דין שאין נותנים לו מהקופה מתנה מרובה לעני המחזר על הפתחים, וכמו שביאר הבית יוסף שמה שאמרו בגמרא (ב"ב ט.) שאין נותנים לעני המחזר על הפתחים אלא מתנה מועטת, היינו דוקא בקופה של צדקה, וכמו שפירשו רש"י ותוספות שם. אולם הש"ך (ס"ק ד) פירש שלאו דוקא קופה אלא כל יחיד נותן לו רק מתנה מועטת כיון שהוא מחזר על הפתחים, וכמו שהבין הטור בדעת הרמב"ם.

והנה לפי דעה זו שכל יחיד נותן מתנה מועטת, משמע ששאר עני שאינו מחזר על הפתחים יש דין ליתן לו מתנה מרובה, ולכאורה מבואר בזה דלא כהרמ"א דס"ל שאין היחיד מחוייב ליתן לו כל מחסורו, וכאן מבואר שבשאר עני שאינו מחזר על הפתחים היחיד מחוייב ליתן מתנה מרובה. וכתב הט"ז (ס"ק א) ליישב שמתנה מרובה אפשר שהכוונה ליתן לו שיעור סעודה.

אלא שלפי זה צריך ביאור, דלהלן בסעיף ד' כתב השו"ע דין עני העובר ממקום למקום, שנותנים לו מככר בפונדיון מד' סאין בסלע, ואם לן נותנין לו מצע לישן עליו וכסת ליתן מראשותיו ושמן וקטנית. ולכאורה מבואר שדוקא עני העובר ממקום למקום נותנים לו רק שיעור סעודה, אבל עני שנמצא במקומו צריך ליתן לו יותר, ולדברי הט"ז שביאר שמתנה מרובה היינו שיעור סעודה שזה צריך היחיד ליתן לו, א"כ אין חילוק כלל בין עני העובר ממקום למקום לעני שנמצא במקומו. וצריך לומר שהחילוק הוא רק בדין הקופה של הציבור, שעני שנמצא במקומו נותנים לו מהקופה כל מחסורו, אבל עני העובר ממקום למקום אין חיוב ליתן לו מהקופה יותר משיעור סעודה, אבל לגבי היחיד אין חילוק בין החיוב לעני העובר ממקום למקום לבין עני שנמצא במקומו.

## עני העובר ממקום למקום

ובעצם דין זה בעני העובר ממקום למקום, יש להבין החילוק בין אם לן שאז נותנים לו מטה ושמן וקיטנית, אבל אם לא לן אין נותנים לו אלא פת, דבשלמא מטה נותנים לו דוקא בלילה כי צריך ללון, אבל שמן וקטנית למה נותנים לו רק בלילה. ובדרך אמונה (פ"ז ממתנ"ע ס"ק נח) כתב לבאר שהשמן הוא כדי שיהיה לו אור בלילה, והקטנית כתב דשמא כדי שיהיה לו מה לטעום בלילה. אולם הביא (בציון הלכה שם ס"ק קלא) מחלוקת הפוסקים בזה, שדעת החסדי דוד שבבוקר נותנים לו רק פת דכתיב (שמות טז, ח) בתת ה' לכם בערב בשר לאכל ולחם בבקר לשבע, וחזינן שבבוקר סגי בלחם, אבל בערב צריך יותר. אבל המנחת ביכורים והחכמ"א ס"ל שבכל סעודה נותנים לו קיטנית, ונשאר בדרך אמונה בצ"ע.

## דעת הגר"א שהיחיד מחוייב ליתן 'די מחסורו'

אכן הגר"א (סק"ג) חולק על הרמ"א ודעתו שהיחיד מחוייב ג"כ ליתן די מחסורו, והוכיח כן מהלל (כתובות סז:) שטרח בעצמו ליתן סוס לעשיר שהעני. ולמעשה נחלקו הפוסקים, וכתב הבדי השולחן (ס"ק כב) שכיון שמעשר כספים דרבנן, אפשר להקל כדעת הרמ"א שלא ליתן כל מחסורו, אבל לפי מה שנתבאר לעיל שדעת הגריי"ק (מובא בארחות רבינו ח"א עמ' רצה) שאע"פ שמעש"כ הוא מנהג אבל מצד מצוות צדקה חייבים ליתן מעשר א"כ א"א להקל בזה.

## העולה לדינא

והעולה מכל זה: שלדעת הגר"א אם היה עני לפניו מחוייב ליתן לו כל מחסורו כשיש לו ליתן, ולדעת הרמ"א דוקא קופה של ציבור צריכים ליתן לו כל מחסורו, אבל היחיד אינו מחוייב אלא ליתן לו מתנה מרובה, ואם הוא מחזר על הפתחים נותן לו רק מתנה מועטת. ולדעת השו"ע שכל דין מחזר על הפתחים שנותנים לו מתנה מועטת מיירי בקופה של ציבור, אין ראיה כמה מחוייב היחיד ליתן לעני שבא לפניו. ולמעשה, אם כבר נתן מעשר כספים אינו מחוייב ליתן לעני שלפניו די מחסורו, אבל אם עדיין לא נתן מעשר כספים לדעת הגר"א מחוייב ליתן, ונראה שיש להחמיר בזה ודלא כהבדי השולחן.

[סעיף ב] **אשה שבאה לינשא לא יפחתו לה מנ' זוז, ואם יש בכיס מפרנסים אותה לפי כבודה** ועיין לקמן סימן רנ"ז אם הגבאים צריכים ללוות**.**

## שיעור כמה נותנים לאשה לנישואין

דין זה מהמשנה בכתובות (סז.). וכתב הש"ך (סק"ב) דמשמע שעד נ' זוז נותנים אף כשאין כסף, ומחוייבים הגבאים ללוות בשביל זה, אבל יותר מנ' זוז אין חייבים ללוות, ורק אם יש בקופה נותנים לה לפי כבודה. ושיעור חמישים זוז הוא שיעור משכורת של רבע שנה, שהרי שיעור של שנה שלימה הוא מאתיים זוז, וא"כ לכאורה בזמנינו יש לחשב לפי רבע ממה שרגילים להרויח לשנה, אולם כתב הש"ך (סק"ג) שהשיעורים אלו משתנים לפי כל דור ודור, ומ"מ נראה שהוא ראיה כמה בערך צריך ליתן.

## אם יש מקומות שמחייבים את הגבאים ללוות כדי ליתן צדקה

ומה שנתבאר בש"ך שצריכים הגבאים ללוות בשביל ליתן לה חמישים זוז, כן כתב הבית יוסף בשם הר"ן, והדרכי משה הביא כן מהרבה ראשונים, וכ"כ השיטמ"ק (כתובות שם) בשם הרשב"א והריטב"א. אבל הביא (בשיטמ"ק שם) בשם תלמידי רבינו יונה לפרש שאין הגבאים מחוייבים ללוות, אלא פירוש המשנה הוא שעד חמישים זוז הגבאים צריכים לגבות מאנשי העיר ולא יותר, ואם יש כבר בכיס יותר אז נותנים לפי כבודה. ועיי"ש ברשב"א שכתב שהוא מחלוקת בירושלמי (כתובות פ"ו ה"ה) אם מחוייבים הגבאים ללות, וכתב שרבינו האי נסתפק בדבר. ובשו"ע להלן סי' רנ"ז (ס"ה) פסק שאם אין כסף בכיס של צדקה צריך הגבאי להלוות, והגר"א שם (ס"ק יא) הביא שהוא מחלוקת בירושלמי.

ובירושלמי שם הובא מעשה בילדה אחת שבאה להתפרנס מהצדקה ואמר רבי אמי שצריך את המעות ליתן צדקה לעניים למועד, וא"ל רבי זעירא שאם לא יתנו לילדה מעות תפסיד, אלא יתנו לה והקב"ה ישלח מעות אחרים למועד. ואמרו בירושלמי שרבי זעירא דעתו כרבי חנינא שצריכים הגבאים ללוות, ורבי אמי סובר כרבי יוסי שאין הגבאים מחוייבים ללוות. ומזה הוכיח הגר"א שקיי"ל שצריכים הגבאים ללוות, משום שנראה בירושלמי שרבי אמי הסכים לטענת רבי זעירא.

## עני המחזר על הפתחים

ובעיקר דין זה של סעיף ג' בעני המחזר על הפתחים, עי' באהבת חסד (ח"ב פי"ז בהגהה) שהאריך שהיו שרצו לתקן שלא ליתן לעניים לחזר על הפתחים אלא יקצבו להם קצבה מיוחדת, וחשבו שבזה עשו להם תקנה, והח"ח הרבה להשיב שדבר גרוע הוא ביותר, והוכיח כן מכמה מקומות, וכתב שם שגם אין לאסור על עניים מחוץ לעיר שלא יבואו, בטענה שעי"ז ממעטים הם מאביוני אותה העיר, דאה"נ שאי"צ ליתן להם מתנה מרובה, אבל מ"מ צריך ליתן לכל עני המחזר על הפתחים מתנה מועטת, ואין בזה דין קדימה.

ומה שכתב שהשו"ע בסעיף ה' שהדין עם הבינונים שתהיה פרנסת העניים על הציבור ויתנו להם לפי ממון, ולא יחזרו על הפתחים, צריך לומר שאין יכולים לעכב מהם לחזר על הפתחים, אלא שמציעים לעניים ממון מהקופה, ואז ירויחו הבינונית, שנותנים שם לפי ממון, אבל מ"מ אינם יכולים לעכב מלחזר וכנ"ל.