=ט בביאור ד_ התוס_ בדף סד. בדיני ביטול
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**ט**

**בביאור ד' התוס' בדף ס"ד. בדיני ביטול**

א] **עירובין דס"ד., תוד"ה אם כן, ואומר ר"י דאם יועיל ביטול מבית לבית א"כ יהיו מותרין כולן לטלטל מזו לזו גם אותן שביטלו להם, שאע"פ שהמבטל רשות חצירו אסור להוציא מביתו לחצר התם הוא שיש להם חלק בחצר ונראה כחוזר ומחזיק ברשותו, אפי' למ"ד לעיל בפ"ב רשות ביתו ביטל, אבל הכא כשביטלו כל השכונות רשותם לאחד אישתרו כולהו, דאין דומה כלל כחוזר ומחזיק ברשותו כשמטלטל מביתו לבית חבירו, ולא דמי למוציא מביתו לחצר שיש לו בחצר חלק.**

**ובטעם** ד' התוס' דל"ח חוזר ומחזיק כשמטלטל מביתו לבית חבירו, נחלקו האחרונים, דמד' הב"י ר"ס שפ"א והמג"א מת' שהטעם בזה הוא, דלעולם יחיד אצל יחיד ל"ה אורח, וכמש"כ הרשב"א בעבוה"ק, ואפ"ה כל שמוציא מביתו לבית חבירו ל"ח חוזר ומחזיק, ול"ד להא דרבים שביטלו דל"ה אורחים הוו חוזרים ומחזיקין אף בשמוציאין מבית היחיד לחצר, משום דהוצאה מרשות לרשות אינה חזרה אלא מן הרשות שמוציא אלי', אך אי"ז כלל מעשה חזרה מן הרשות שהוציא ממנה, וע"כ היכא שמטלטל מביתו לבית חבירו, אי"ז מעשה חזרה כלל מביטול ביתו.

**והנה** לפ"ז פשוט דלא שרי אלא להוציא מביתו לבית חבירו, אך כל שמכניס מבית חבירו לביתו ודאי הוי חוזר ומחזיק בביתו, דלא גרע מדינא דרבים אצל יחיד דאף אם מוציאין מבית היחיד לחצר הוו כחוזרין ומחזיקין, וכמש"כ התוס' להלן, ז"ל, ונראה דאין ראי' מכאן לחלוק על הוראת רש"י, דשפיר דמי דחוזר בו מביטולו כשנוטל כליו והכניסם לתוך בית חבירו וחזר והחזירם לביתו שהיא רשות המיוחדת לו נראה כחוזר בו מביטולו, עכ"ל.

**ולפ"ז** צ"ל, דהא דס"ל לר"י דביטלת תורת עירוב כיון דשרי לו להוציא מביתו לבית חבירו, הגם דודאי אסור לו להחזיר מבית חבירו לביתו וכמש"כ התוס', היינו כמש"כ הלבוש והא"ר והקרבן נתנאל משום דמשו"ז לא יחוש לערב, דעיקר רצון האדם הוא להוציא מביתו לבית חבירו, ואכתי ביטלת תורת עירוב.[[1]](#footnote-2)

**אמנם** האבהעו"ז בסוגיין פי' ד' התוס', דלעולם יחיד אצל יחיד הוי אורח, ומה שדנו התוס' שיהא אסור להוציא מביתו לבית חבירו, הוא משום הדין המבו' בספ"ב דיחיד שביטל אף רשות ביתו אסור להוציא מביתו לחצר, ואף דיחיד אצל רבים הוי אורח, מ"מ כל שמוציא מביתו לחצר חשיב כחוזר ומחזיק, אך הרי שרי להוציא מבתי הרבים לחצר ול"ח בזה כחוזר ומחזיק, ופי' התוס' שהטעם הוא משום דמביתו שהי' שלו וגם בחצר יש לו חלק בו, לכן בזה שמטלטל מזל"ז גילה דעתו דמחזיק בהם ועושה שניהם חד רשות, אבל מבתים שלהם לחצר דהבתים אינו שלו וא"א להיות שניהם חד רשות ולהיות שלו, אדרבה גילה דעתו מדמטלטל מזל"ז דשניהן אינן שלו ומוציא מזל"ז כאורח, וזהו שכתבו התוס' דה"נ שרי להוציא מביתו לבית חבירו דכיון שמוציא לבית חבירו שאין לו חלק בו ל"ה כחוזר ומחזיק, ודמי להא דשרי ליחיד שביטל להוציא מבתיהם לחצר ול"ה כחוזר ומחזיק.

**ועיי"ש** שכתב לפ"ז, דמה"ט הי' דעת התוס' מתחילה דשרי אף להכניס מבית חבירו לביתו, דגם בזה ל"ח חוזר ומחזיק, וג"ז דמי להא דשרי ליחיד שביטל להוציא מבית הרבים לחצר, דאף דמוציא לרשות המבוטלת, מ"מ כיון שמוציא מביתם של"ה לו חלק בו ל"ה כחוזר ומחזיק.

**והא** דמסקי התוס' דאסור להכניס מבית חבירו לביתו, הגם שמוציא מרשות שלא הי' לו חלק בה, ובפשוטו דמי להא דל"ח חוזר ומחזיק בשמוציא מבית הרבים לחצר, הוא משום שמכניסן לביתו "שהוא רשות המיוחדת לו", והיינו דרק בשמוציא מביתן לחצר שאין החצר רשות המיוחדת לו ל"ח בזה חוזר ומחזיק, אך כשמכניס לביתו שהוא רשות המיוחדת לו חשיב חוזר ומכניס אף שהוציא מרשות שלא הי' לו חלק בה, ומדוקדק בזה מה שהוצרכו התוס' להוסיף דביתו הוא רשות המיוחדת לו, דרק משו"ז הוא דאסור להכניס מבית חבירו לביתו, אך לד' המג"א ודעימי', הרי אף אם לא הי' ביתו רשות המיוחדת לו נמי הי' אסור להכניס לביתו, כיון שמכניס לרשות המבוטלת, עכ"ד.

ב] **והנה** נמצא בזה כמה חידושים בד' האבהעו"ז, **א'**, שדעת התוס' היא דיחיד אצל יחיד הוי אורח, **ב'**, דמש"כ התוס' דל"ה חוזר ומחזיק בשמוציא מביתו לחצר היינו רק ביחיד אצל יחיד דהוי אורח, אך רבים אצל יחיד דל"ה אורחים חשיבי חוזרים ומחזיקין אף בשמכניסין מן החצר לבית היחיד, ודלא כמש"כ המג"א בסי' ש"פ סק"ז דמותרין להכניס מן החצר לביתו, **ג'**, דמש"כ התוס' דלא חשיב חוזר ומחזיק כשמוציא מביתו לבית חבירו, אין הטעם בזה משום דחזרה הויא ביחיד אצל יחיד שנעשה אורח רק בשמכניס לרשות המבוטלת ולא בשמוציא ממנה, אלא הטעם בזה הוא משום דל"ה חזרה רק בשיש לו חלק בב' הרשויות.

**והנה** בהך מילתא שכתב האבהעו"ז שדעת התוס' דיחיד אצל יחיד הוי אורח, וע"כ נקטו התוס' מתחילה דשרי אף להכניס מבית חבירו לביתו, הנה כן כתב גם הפרישה בסי' ש"פ, עיי"ש, וכן מוכח מד' הרמ"א בסי' שפ"א ס"ד, וכמש"כ הביאוה"ל שם, והביא שכן מבו' בביאור הגר"א שם.

**וכ"ה** להדיא בד' הריטב"א בסוגיין כשהביא ד' התוס' דיחיד אצל יחיד הוי אורח, ואך שהריטב"א הביא ד' התוס' בע"א, וכן נ' בל' תור"פ לקמן דס"ח:, וכ"ה גם דעת הר"ן לקמן דס"ח..[[2]](#footnote-3)

**ומצאתי** בזה דברים מפורשים בפסקי מהר"מ מר"ב סי' קל"ה, ז"ל, ועוד דאי הוו ג' בתים או ב' שצריכין לבטל ביתן לגבי בית שהחופה בתוכו, לא משתרו כולם לטלטל ע"י ביטולם, משום דחמשה לגבי חד ל"ה אורחים, עכ"ל, והרי להדיא דרק היכא שביטלו כמה בתיהם ליחיד ל"ה אורחים, אך כשביטל א' ביתו ליחיד הוי אורח.

**והנה** לכאו' מוכח כן גם מד' התוס' גופייהו, וכמו שעמד האבהעו"ז שם, שכאשר כתבו מתחילה דשרי להוציא מביתו לבית חבירו, כתבו דאע"פ שהמבטל רשות חצירו אסור להוציא מביתו לחצר, התם הוא שיש להם חלק בחצר ונראה כחוזר ומחזיק ברשותו, אפי' למ"ד לעיל בפ"ב רשות ביתו ביטל וכו', עכ"ל, ומבו' דהנידון לאסור בזה הי' משום מש"א לעיל ספ"ב דאף למ"ד דרשות ביתו ביטל אסור להוציא מביתו לחצר, ואי נימא שדעת התוס' דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, ל"ה צריכים התוס' להביא משם, אלא הי' להם להביא לדינא דמתני' לקמן דס"ט: שרבים שביטלו ליחיד אסורין אף להוציא מבית היחיד לחצר, ומוכח מזה שדעת התוס' דיחיד אצל יחיד הוי אורח, וע"כ כל מה שיל"ד לאסור עליו להוציא מביתו לבית חבירו, הוא רק משום הדין שנתחדש לעיל בספ"ב דאף יחיד שביטל לרבים דהוי אורח, אסור להוציא מביתו לחצר, ואף בשביטל רשות ביתו דאין לאסור בזה רק משום דהוי כחוזר ומחזיק, ותמוה טובא מה שנקטו הב"י והמג"א בד' התוס' דיחיד אצל יחיד אין נעשה אורח, דא"כ מ"ט הביאו התוס' ממרחק לחמם, ולא דנו משום הדין המפורש במתני' לקמן דס"ט:, וע' בית מאיר סי' שפ"א בסוף דבריו מה שכתב לדחוק בד' התוס'.

**ונ'** דצ"ל בזה בביאור ד' התוס' לפ"ד הב"י והמג"א, דהי' מקום לומר דאף ברבים אצל יחיד ל"ח כחוזרין ומחזיקין, רק היכא שלא נסתלקו לגמרי ולא ביטלו אלא רשות חצירן, דכיון שאכתי נשאר ביתן שלהן, הרי שבזה כל שמוציאין לחצר נראין כחוזרין ומחזיקין, אך כל שביטלו אף רשות ביתן ונסתלקו לגמרי מרשות זו, וחזינן להו כבני חצר אחרת, וכאשר כ"ה בסוגיא לקמן דס"ח: ובפירש"י שם, י"ל דלא חזינן להו כלל כחוזרין ומחזיקין, דכיון דנסתלקו לגמרי מחצר זו חזינן להו כאורחים, כ"ה שאחרים שאינם מבני החצר שמוציאין חזינן להו כאורחים, וע"כ הוצרכו התוס' להביא מההיא דספ"ב דמבו' דאף למ"ד דרשות ביתו ביטל אסור להוציא מביתו לחצר, והרי שאף שנסתלק לגמרי מרשות זו, מ"מ חזינן לי' כחוזר ומחזיק, וז"ב.

**ועיקר** חילוק זה, מצינו בד' הפרישה סי' ש"פ, עיי"ש שכתב דכל שביטלו הרבים אף את ביתן, מותרין להוציא מביתן לחצר, עיי"ש, אך זה צ"ע כמו שתמה השעה"צ סי' שצ"א, וע' מג"א סי' ש"פ סק"ז שכתב עמש"כ השו"ע דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא אפי' מבית היחיד לחצר, וכתב המג"א דאפי' ביטלו רשות ביתן וכו', ומבו' דהי' מקום לחלק דהיכא שביטלו אף רשות ביתן יהיו מותרין להוציא מבית היחיד לחצר, וזה כמש"נ.

ג] **והנה** בד' מהר"מ מפורש גם כחידושו השני של האבהעו"ז, דכל מה דשרי להוציא מביתו לבית חבירו הוא רק משום דיחיד לגבי יחיד הוי אורח, ואשר זהו מש"כ מהר"מ דאילו ביטלו כמה בתיהם לאחד דהוו רבים אצל יחיד דל"ה אורחים, אסורין אף להוציא מבתיהם לביתו.

**אך** בל' התוס' מ' דאיירי ברבים שביטלו בתיהם ליחיד, ואפ"ה הן מותרין להוציא מביתם לבית היחיד, והיינו משום דהתוס' פליגי בזה על המהר"מ וס"ל דאף בכה"ג חשיבי כיחיד אצל יחיד דהוי אורח, וכמש"כ הפרישה שם, ז"ל, דשאני התם שמבטלים רשותם שיש להם בשיתוף לאחד והוי רבים אצל יחיד, אבל התם בביטול בית לבית כל א' מבטל ביתו בפני עצמו והוי כיחיד ליחיד, עכ"ל, ומש"כ שם עוד דאף רבים שביטלו ליחיד אף רשות ביתם, מותרין להוציא מביתם לחצר, וכ"כ גם בסי' שצ"א, כבר הבאנו לעיל סק"ב שתמה ע"ז השעה"צ בסי' שצ"א.

**ומפורש** בד' מהר"מ כמש"כ האבהעו"ז, דכל מש"כ התוס' דל"ח חוזר ומחזיק כשמוציא מביתו לבית חבירו, הוא רק משום דיחיד לגבי יחיד הוי אורח, אך ברבים אצל יחיד דל"ה אורחים ודאי חשיבי כחוזרין ומחזיקין אף כשמוציאין מביתן לבית היחיד.[[3]](#footnote-4)

**והנה** במ"ב סי' ש"פ סקט"ז, כתב במש"כ המג"א שם סק"ז דרבים שביטלו ליחיד מותרין להכניס מן החצר לבית היחיד, דל"ח חזרה בשמוציאין מן הרשות המבוטלת, וכתב המ"ב דבא"ר כתב בשם הרבה פוסקים לאסור בזה, ובשעה"צ כתב שכ"כ הרשב"א והריטב"א וריו"נ ורי"ו, עכ"ד.

**והנה** מה שהביא מד' הרשב"א והריטב"א, כבר הבאנו בסימן י"ט סק"ג מש"כ הבית מאיר, דלהרשב"א והריטב"א לטעמייהו ודאי יש לאסור בזה, ואי"ז סתירה ליסוד ד' המג"א, כיון שדעתם דהא דרבים דל"ה אורחים אסורין להוציא מבית היחיד לחצר, הוא משום דל"מ להו היתר הביטול וחשיבי כמוציאין מבית היחיד לחצר המשותפת, וא"כ ודאי יש לאסור להן אף להכניס מן החצר לבית היחיד, וגם לריו"נ לטעמי' ודאי יש לאסור בזה, עיי"ש.

**אך** ילה"ע ע"ד המ"ב שנטה לאסור, שהרי כד' המג"א מוכח גם מד' השו"ע, שהרי דעת השו"ע דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, ואפ"ה כתב בסי' שפ"א ס"ד דמותר להוציא מביתו לבית חבירו, ועיי"ש במ"ב סק"כ שביאר דאע"פ דל"ה אורח, מ"מ ל"ח חוזר ומחזיק במה שמוציא מביתו לבית חבירו, וא"כ הרי ודאי דה"נ יש להתיר לרבים שביטלו ליחיד להכניס מן החצר לבית היחיד, הגם דל"ה אורחים, ועי' בשעה"צ סי' שפ"א סק"ג שמבו' בדבריו דמודה לד' המג"א דמדמה דינא דהתם לדינא דסי' שפ"א ס"ד, ואך דמחלק דהיכא שמכניס מן החצר שביטל לביתו חשיב חוזר ומחזיק, וכ"ז ל"ש אלא בשמכניס לביתו, אך ברבים שמכניסין מן החצר לבית היחיד ודאי ל"ח חוזר ומחזיק לדעת השו"ע, ואולי יש לחלק בזה, דרק בההיא דסי' שפ"א ס"ד שביטל אף רשות ביתו ולא נשאר לו רשות כלל, הוא דשרי להוציא מביתו לבית חבירו, וע"ד שנת' לעיל סוסק"ב בביאור ד' התוס' לפ"ד הב"י והמג"א, אך בד' השעה"צ סי' שפ"א סק"ג מוכח שלא חילק בזה, וצ"ע.

ד] **ובדבר** חידושו השלישי של האבהעו"ז דהא דל"ח חוזר ומחזיק בשמוציא מביתו לבית חבירו, אי"ז משום דחזרה הויא רק בשמכניס לרשות המבוטלת, אלא הטעם בזה משום שאין לו חלק בב' הרשויות, ודלא כד' הב"י והמג"א, נ' דיל"ד בזה.

**דהנה** ל' הטור סי' שפ"א שאין נקרא מחזיק אלא כשמכניס לרשות שביטל, אבל מה שמוציא ממנו אינו חזרה, אבל אינו יכול להוציא מבית חבירו לביתו שאז הי' חוזר ומחזיק בביתו, עכ"ל, ול' זה מורה להדיא כד' הב"י והמג"א, דעיקר מה שחילקו התוס' הוא דרק הכנסה לרשות המבוטלת הויא חזרה אך הוצאה ממנה ל"ה חזרה.

**אך** ל' התוס' שחילקו בין היכא שיש לו בחצר חלק להיכא שאין לו בחצר חלק, נ' כד' האבהעו"ז, דאל"כ העיקר חסר מדבריהם, והי' להם לפרש דשאני התם שיש לו חלק בחצר וביטל חלק זה, וע"כ הוא דחשיב כחוזר ומחזיק, ומשא"כ במוציא מביתו לבית חבירו שאין מוציא לרשות המבוטלת, והתוס' לא הזכירו לכ"ז.

**אך** י"ל, דהאמנם למה שנקטו התוס' מתחילה דשרי אף להכניס מבית חבירו לביתו, הגם שמכניס לרשות שביטל, ודאי דטעם החילוק הוא בין היכא שיש לו חלק בב' הרשויות להיכא שבא' מן הרשויות אין לו חלק, אך למסקנת התוס' דאסור להכניס מבית חבירו לביתו, טעם החילוק הוא בין היכא שמכניס לרשות שמבטל להיכא שמוציא ממנה.

**וכ"נ** להדיא בל' הרא"ש, ז"ל, שהרי אסור להחזיר כליו מבית חבירו לביתו דעתה הוא מחזיק ברשותו שביטל, עכ"ל, ול' זה נ' להדיא כד' הטור, דכל שמכניס לרשות המבוטלת הוי זה חזרה מן הביטול, אך התוס' לא כתבו ל' זה, וי"ל דפליגי בזה ע"ד הרא"ש והטור, ולדעתם הטעם הוא כמש"כ האבהעו"ז.

**ויש** לסייע עוד לד' הב"י והמג"א בזה, דהנה בדין מי שביטל רשות חצירו לבד, כתב המג"א סי' שפ"א סק"א, ז"ל, והוציא אבל להכניס מותר אא"כ ביטל גם רשות ביתו דאז אסור להכניס, עכ"ל,[[4]](#footnote-5) ומכוון המג"א הוא דל"ה חוזר ומחזיק רק בשהוציא ולא בשהכניס, וזה ע"פ דעתו בביאור ד' התוס', דל"ח חוזר ומכניס רק בשמוציא לרשות שביטל, ולא בשמכניס ממנה.

**וכן** מבו' בד' הב"י שם, ז"ל, ומ"ש החזיקו בו כבר שהוציאו מבתיהם לחצר לאו דוקא דהוא הדין להכניסו מחצר לבתיהם. וכן כתבו התוספות וכו', ואע"פ שכתב רבינו בסימן זה שאין נקרא מחזיק אלא כשמכניס לרשות שביטל אבל מה שמוציא ממנו אינה חזרה והם דברי התוספות שם גבי המן בר רסתק, לא קשיא דלא אמרו כן אלא דוקא לענין חוזר ומחזיק דכשמוציא מרשות שביטל לא מיקרי חזרה, אבל לגבי חזקה כל שעושה דבר שהוא נאסר בלא ביטול הוי חזקה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאף בביטל רשות חצירו לחוד לא חשיב מחזיק אלא כשמכניס לרשות שביטל.

**אמנם** הנה בתוס' לקמן דס"ח: ד"ה והוציאו, ז"ל, והא דקתני בסמוך מי שנתן רשותו והוציא בין בשוגג בין במזיד אוסר לאו דוקא הוציא אלא אפילו הכניס, עכ"ל.

**וכבר** תמהו רבים ע"ד הב"י והמג"א מד' התוס' המפורשים, דאפי' הכניס נמי הוי חזרה מביטולו, וביותר תמוה ד' הב"י שהביא ד' התוס' הללו שכתבו בתחילת דבריהם דאף אם הכניסו מן החצר לבתיהם הויא חזקה, וכתב ע"ז דל"ד להא דהכנסה ל"ח חוזר ומחזיק, וזה תמוה, שהרי התוס' גופייהו דימו זל"ז, וכתבו דה"נ לענין חזקה חשיב חוזר ומחזיק אף בשהכניס, וצע"ג.[[5]](#footnote-6)

**ובחי'** אבהעו"ז הוכיח מד' התוס' לקמן דס"ח: הנז' כדעתו, דמש"כ התוס' בסוגיין דכשמוציא מן הרשות שביטל ל"ח חוזר ומחזיק, הוא רק בשמכניס לרשות חבירו דא"א להיות שניהם חד רשות ולהיות שלו, ואדרבה גילה דעתו מדמטלטל מזל"ז דשניהן אינן שלו ומוציא מזל"ז כאורח, וע"כ שפיר כתבו התוס' בדס"ח: דאף בשמכניס מן החצר לביתו הוי זה חזרה, כיון דב' הרשויות הוו שלו, עכ"ד.

**ובשעה"צ** סי' שפ"א סק"ג הביא מש"כ במאמ"ר ועצי אלמוגים לחלק, דדוקא במוציא מרשות שביטל ומכניס לרשות חבירו אין בטלטול כזה הוראה שחוזר ומחזיק במה שביטל, דאדרבה מסתלק מרשותו, משא"כ הכא כשמוציא מן החצר ומכניסו לביתו אחרי שמכניס ברשותו ולצרכו שפיר מיחזי כחוזר ומחזיק גם בזה, אע"פ שמוציאו מרשות שביטל, כיון שמושתמש משם לרשותו לצרכו כבראשונה, עכ"ל, וזה קצת כעין ד' האבהעו"ז.

**ועיי"ש** במ"ב שדימה ד"ז לדינא דסי' ש"פ ס"ד, דפליגי האחרונים ע"ד המג"א שכתב דאף ברבים דל"ה אורחים ל"ה חוזרים ומחזיקים רק בשמוציאים לרשות המבוטלת ולא כשמכניסים לביתם, וצ"ב דמ"ש זל"ז, שהרי התם ל"ש הטעם שכתב השעה"צ הכא, ובע"כ מטעם אחר הוא דפליגי התם ע"ד המג"א, ונ' מכוון המ"ב דהכל מיסוד א', דהמג"א פירש דאף היכא דמחזי בבעלים מ"מ ל"ח כחוזר ומחזיק רק כשמשתמש ברשות המבוטלת, וע"ז פליגי האחרונים וס"ל דכל דמיחזי כבעלים חשיב חוזר ומחזיק אף בהוצאה מן הרשות המבוטלת, וע"כ ברבים דל"ה אורחים הוו חוזרים ומחזיקים אף בשמכניסים מן החצר לבית, וכן ביחיד שביטל חצירו ומכניס מן החצר לביתו דמיחזי כבעלים, הוי חוזר ומחזיק.

**אמנם** הנה בתוס' הרא"ש לקמן דס"ח:, ז"ל, דה"ה הכניס כיון שהכניס באיסור הוי כחוזר ומחזיק ברשותו, עכ"ל, ומבו' דבאמת היכא שמכניס מן החצר לביתו ל"ח כחוזר ומחזיק משום ההשתמשות, כיון דאינו מכניס לרשות המבוטלת, והא דחשיב כחוזר ומחזיק הוא משום שמכניס באיסור.

**וכ"נ** גם בד' התוס', דמשמע דמש"כ דל"ד הוציא אלא אפי' הכניס, הוא דומיא דמש"כ לעיל מינה דאף בשמכניס הויא חזקה כיון שעושה דבר שהי' נאסר בלא ביטול, וכ"נ גם מל' התוס' "והא דקתני בסמוך מי שנתן רשותו והוציא וכו' ל"ד הוציא אלא אפי' הכניס", ומ' דקשיא להו עמש"כ דאף בהכניס הויא חזקה כיון שעושה דבר שהי' נאסר בלא ביטול, דא"כ ה"נ לענין חזרה בדין דאף הכניס הויא חזרה כיון שמכניס באיסור, וע"ז כתבו דאה"נ אפי' הכניס הויא חזרה, ומוכח לפ"ז דמש"כ התוס' דאף בהכניס הויא חזרה, הוא משום דהוי זה מעשה איסור.

**ונ'** לפ"ז, דאדרבה מוכח מד' התוס' שלא כד' האבהעו"ז, דלד' האבהעו"ז הרי הא דאף בשהכניס הויא חזרה א"צ בזה להא דהכניס באיסור, אלא אף בלא"ה הוי זה חזרה משום שהכניס מהחצר שהי' לו חלק בה לביתו, שהרי לדעתו כל מש"כ התוס' בסוגיין דל"ה חזרה בשמכניס, היינו רק בשמכניס מן הרשות שביטל לרשות חבירו, אך כל שמכניס לרשותו ודאי הויא חזרה, וא"כ ה"נ אם מכניס מן החצר שביטל לביתו הוי זה חזרה, וממה שהוצרכו התוס' להא דהויא ההכנסה באיסור, מוכח דלעולם ל"ה חזרה אלא בשמכניס לרשות שביטל ולא בשמוציא ממנה, ואף היכא שמוציא ממנה לרשות דילי' ל"ה חזרה, ואך היכא דעביד איסורא הוא דהויא זה חזרה אף בשמוציא מן הרשות שביטל.[[6]](#footnote-7)

**וע'** בית מאיר סי' שפ"א שכבר עמד בזה, דד' התוס' בסוגיין ולקמן דס"ח: לא סתרי זל"ז, דמש"כ התוס' בדס"ח: דחשיב חוזר ומכניס אף בשמכניס מן החצר לבית, היינו משום דהכנסה זו הויא מעשה איסור, אך משא"כ בד' התוס' בסוגיין שביטל ביתו לחבירו דאין ההוצאה מביתו לבית חבירו מעשה איסור, בכה"ג לא חשיב חוזר ומחזיק בשמוציא מן הרשות שביטל, עכ"ד.

ה] **אמנם** לכאו' יש לסייע לד' האבהעו"ז, דהנה באליהו רבה סי' שפ"א סק"ט, כתב עמש"כ התוס' דהיכא שביטל ביתו בלא החדר אסור להוציא מן הבית לחדר, ז"ל, ולכאו' משמע דמבית לחדר מותר שהרי לא הכניס למקום שביטל, אלא שבמרדכי פ' הדר ראיתי שכתב אסור להוציא מבית לחדר ומחדר לביתו וכו', עכ"ל, ויש להוסיף שכ"ה גם בפסקי מהר"מ מר"ב סי' קל"ה ובאו"ז סי' קס"ו וברוקח סי' קנ"ז, ובס' עצי אלמוגים שם סק"י תמה עליו, דהכא ודאי אסור אף להוציא מבית לחדר, דל"ד למש"כ התוס' דמותר להוציא מביתו לבית חבירו, דהתם כל האיסור הוא משום שחוזר ומחזיק, ובזה הוא שכתבו התוס' דהיכא שמוציא לרשות אחר ל"ח חוזר ומחזיק, אך הכא החדר והבית הוו ב' רשויות, דהחדר הוי שלו והבית הוי של זה שביטלו לו, ואסור להוציא מזל"ז משום דמוציא מרשות לרשות, ובזה אין שייך לחלק כלל בין הוצאה והכנסה, עכ"ד, ורמז לזה המ"ב במש"כ דה"ה מבית לחדרו מפני שהוא כמוציא מרשות לרשות.

**ועמש"נ** בזה בסימן כ' סק"ב בדעת הא"ר, דאף בשביטל רשות ביתו לחוד, אין לאסור להוציא מחדר לבית

משום איסור הוצאה מרשות לרשות, משום דל"מ ביטול לאסור, וע"כ אין לאסור רק משום דהוי כחוזר ומחזיק, וע"כ שפיר נקט שאין לאסור אלא להוציא מחדר לבית, אך להוציא מבית לחדר שרי, שאינו נראה כחוזר ומחזיק ברשות שביטל, ועיי"ש שהבאנו שכ"ה להדיא בד' תור"פ לקמן דס"ח: ובד' הסמ"ק והארחות חיים והכל בו דהאיסור להוציא מן החדר לבית הוא רק משום דהוי כחוזר ומחזיק.

**אמנם** באמת בד' כל הנך רבוותא לא נזכר שאסור להחזיר מן הבית לחדר, וי"ל דאה"נ זה שרי, כיון שלדעתם כל האיסור הוא משום חוזר ומחזיק, אך באמת לפ"מ שפירש שם ר"פ הטעם דשרי להוציא מביתו לבית חבירו, ל"ש ה"ט היכא שביטל ביתו ולא ביטל חדרו, וודאי יהא אסור אף להוציא מן הבית לחדר, עייש"ה ואכמ"ל.

**ואי** נימא שאף המרדכי וכל הנך ראשונים שכתבו דאסור אף להוציא מן הבית לחדר, מודו דכל האיסור להוציא מן הבית לחדר הוא משום חוזר ומחזיק, הרי דממה שאסרו אף להוציא מן הבית לחדר, מוכח דס"ל דכל הא דשרי להוציא מביתו לבית חבירו, הוא כד' האבהעו"ז דהחזרה היא רק בשמוציא לרשות שיש לו חלק בה, ולא בשמוציא לרשות שאין לו חלק בה, וע"כ שפיר אסור להוציא מן הבית לחדר, דהוי זה חזרה מביטול הבית, כיון שאף החדר הוא שלו.

1. וע' באליהו רבה בתו"ד שכתב, דזמש"כ התוס' במסקנתם דשפיר דמי כחוזר מביטולו כשנוטל כליו ומכניסם לתוך בית חבירו וחוזר והחזירם לביתו, אשר צ"ב דמה הזכירו לזה שמכניס כליו לבית חבירו, הרי בזה ליכא איסורא דל"ח כחוזר ומחזיק, ורק בהחזרה הוא דחשיב חוזר ומחזיק, וע' ביאוה"ל סי' שפ"א שכתב לחדש בדעת התוס' דלא חשיב חזרה רק כשתחילה הכניס ואח"כ חזר והוציא, והדברים מחודשים וע' חזו"א שתמה ע"ז, גם בד' כמה מן הראשונים לא נזכר כלל להא דהכניס מתחילה, וכתב הא"ר דהוא משום דאורחא דמילתא הוא שאין כליו בבית חבירו אלא מה שמוציא מביתו, עכ"ד, והיינו ע"פ הנ"ל, דאף דבלא"ה מיתסר לי' להכניס מבית חבירו לביתו כלי חבירו, מ"מ זה ל"מ מידי, דמשו"ז לא יחוש לערב, ורק משום שלא יוכל להחזיר כליו לביתו הוא דיחוש לערב, ולא ביטלת תורת עירוב, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להסתפק לדעתם, אם ה"נ רבים אצל רבים הפחותים מהם נעשים אורחים, ובד' הרשב"א שהביא המאירי לקמן דס"ט: מבו' שדן לחלק בין רבים שביטלו לרבים הפחותים מהן, לבין רבים שביטלו לרבים המרובין מהן, עיי"ש, אך בפשוטו נ' דלהסוברים דיחיד אצל יחיד הוי אורח, דטעמם משום דרק ברבים אצל יחיד אמרו בגמ' דל"ה אורחים ולא בגווני אחריני, הרי דה"נ רבים אצל רבים הפחותים מהם הוו אורחים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולכאו' כן מבו' גם בד' תור"פ לקמן דס"ח: דרק מה"ט דהוי אורח הוא שהתירו התוס' להוציא מביתו לבית חבירו, אך אילו ל"ה נעשה אורח הי' אסור אף להוציא מביתו לבית חבירו, דגם בזה הי' כחוזר ומחזיק, אך באמת אין להביא מד' ר"פ בזה, שהרי בדבריו שם מבו' דטעמא דשרי להוציא מביתו לבית חבירו, אי"ז כמש"כ התוס', אלא הטעם בזה הוא דלא חשיב כחוזר ומחזיק רק בשלא נתן הכל לחבירו, עיי"ש, ובסו"ד תמה ע"ז ר"פ מדינא דספ"ב דאף ביטל רשות ביתו אסור להוציא מביתו לחצר, וה"ט ודאי ל"ש אלא ביחיד אצל יחיד דהוי אורח, אך ברבים אצל יחיד דל"ה אורחים ודאי אין להתיר בכה"ג, שהרי אסורין אף להוציא מבית היחיד לחצר אף שבב' הרשויות אין להם חלק, וז"פ. [↑](#footnote-ref-4)
4. ול' המג"א צ"ב, שהרי ודאי אסור להכניס, כיון שלא ביטל ביתו, ואסור להוציא מביתו המיוחד לו לחצר, וע' מחה"ש שם שהגי' בד' המג"א, והיד אפרים פי' כונתו דשרי להכניס קודם חשיכה, אך זה מחודש דשייכא חזרה אף קודם חשיכה, וע' ביאוה"ל שם דפליג ע"ז. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובשו"ת פנים מאירות ח"ג סי' מ"ו כתב לישב, דדעת הב"י והמג"א דמש"כ התוס' דל"ד הוציא אלא אפי' הכניס, היינו בגונא שביטל אף רשות ביתו, עכ"ד, אך זה נסתר מד' תוס' הרא"ש שם, דמפורש דאיירי בשלא ביטל רשות ביתו, עיי"ש, ועי' עוד בעצי אלמוגים שם סק"ג מש"כ לישב דנידו"ז תלוי בפלוגתת ר"מ ור"י אם אסרו אף בשוגג, ולזה דקדקו התוס' והזכירו להא דאוסר בין בשוגג בין במזיד, עיי"ש הטעם בזה, אך צ"ע שהרי טעם פלוגתת ר"מ ור"י הוא אם גזרו בשוגג אטו מזיד. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם עיקר ד' התוס' דבביטל רשות חצירו והוציא או הכניס הויא חזרה משום מעשה האיסור, צ"ב, דמ"ט מהני הא דהוי זה מעשה איסור דמשו"ז הוי זה מעשה חזרה, דהניחא אילו הי' מותר לו להוציא קודם הביטול ורק משום הביטול הוא שנאסר עליו להוציא, ניחא דשפיר חזינן לי' כחזרה, אך כיון שאף קודם הביטול הי' אסור לו להוציא מביתו לחצר, א"כ מ"ט חזינן לזה כמעשה חזרה, וע' בס' לשון הזהב לקמן דס"ח: שעמד בזה.

   וצ"ל דכשמוציא מביתו לחצר מורה בזה דהחצר שלו היא, דאילו אינה שלו הרי אסור להוציא מרשותו לרשות אחר, וע"כ הוי זה חזרה מביטולו, והגם דודאי יש לאחר חלק בחצר וע"ז ל"מ חזרתו, מ"מ מעשה הוצאה זה הוי מעשה בעלות, וע"כ הוי זה חזרה, וצ"ע.

   ועיקר ד"ז דאיכא חזרה משום מעשה האיסור, נ' כן גם בד' הרשב"א לקמן דס"ט: בתו"ד, עיי"ש.

   אך העירוני בעיקר ד' התוס', דמנא להו הך מילתא דאיכא חזרה משום מעשה האיסור, ומכח זה כתבו דל"ד הוציא אלא אפי' הכניס, הרי י"ל דלעולם ליכא חזרה משום מעשה האיסור, ומה דבהוציא הוי חזרה הוא משום ההשתמשות ברשות שביטל, דומיא דמי שביטל אף רשות ביתו דג"כ חשיב חוזר ומחזיק בשמוציא מביתו לחצר הגם דלי"ב איסורא כלל, ודומיא דרבים שביטלו ליחיד דאסורין להוציא מבית היחיד לחצר הגם דלי"ב איסור כלל, ואולי למדו התוס' כן מהא דתנן בין בשוגג בין במזיד, ובגמ' דס"ח: מפרשי' לה משום דקנסו שוגג אטו מזיד, ומבו' מזה דהחזרה הויא מכח האיסור, ע' חזו"א סי' פ"א סוסקי"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)