שביעית שיעור 7
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שביעית סדר ב

בס"ד, שיעורי שביעית, כסליו תשפ"ב, שיעור 7

**שיעור ממורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**בענין שמור ונעבד**

## פלוגתת הראשונים בדין שמור ונעבד

בגמ' (יבמות קכ"ב א') עכו"ם שהיה מוכר פירות בשוק ואמר פירות הללו של ערלה הן של עזיקה הן של נטע רבעי הן לא אמר כלום לא נתכוון אלא להשביח מקחו, ופירש"י, של עזיקה, מפרדס מעוזק וגדר סביב לו לשומרו והיא שנת שביעית, והיינו איסור שמור, וברש"י תמה ע"ז דמאי איסור יש כאן אם עבר זמן הביעור ל"ש מן המשומר ול"ש מן המופקר אסורים וקודם הזמן אלו ואלו מותרים, ומשו"ה פי' דהיא עיר בא"י שפירותיה משובחין ואין חוששין לדבריו לחייבם במעשר.

אולם בתוס' (שם) הביאו דר"ת הסכים לפי' רבותיו של רש"י דפירות שמורים נאסרים באכילה, וציין לתו"כ (בהר, א' א' ה') דדרשי' ואת ענבי נזירך לא תבצור דאי אתה אוכל מן המשומר[[1]](#footnote-1).

וסיימו התוס' (מנחות פ"ד א') דבערוך פי' דעזקה היינו נעבד שעבדוהו בשביעית (כמו עוזק תחת הזיתים, וכדכתיב ויעזקהו ויסקלהו), וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והריטב"א ונמו"י (יבמות שם)[[2]](#footnote-2), והוסיף בריטב"א (סוכה ל"ט ב') דאף דשמור מותר מ"מ נעבד אסור.

וברמב"ן הביא ב' ראיות לדבריו דיש איסור נעבד, א' דקימ"ל הנוטע בשביעית יעקור, וש"מ דנעבד אסור באכילה ומשו"ה חייבוהו לעקור, ב' וכן תנן דשדה שנטייבה בשביעית לא תזרע למוצ"ש, וש"מ דאסור ליהנות ממלאכת שביעית, וה"נ הפירות אסורים.

ובראב"ד (פ"ד הט"ו) ג"כ הוכיח מדין נוטע יעקור דנזרע בשביעית אסור, והשיג על הרמב"ם (שם) שנקט דאפי' שנזרע בשביעית הפירות מותרים, ובמהרי"ק פי' דס"ל לרמב"ם דאע"ג דאמרו חכמים דיעקור מ"מ הפירות מותרים, עיי"ש, אכן דכוונת הרמב"ן והראב"ד להוכיח דמדחייבוהו לעקור ומדין קנס א"כ ודאי יש לקנוס גם הפירות.

## יישוב דעת האוסרים בנעבד

והנה, צ"ע לשיטות שאוסרים בנעבד, דהא תנן (פ"ד מ"ב) להדיא דשדה שנטייבה בשביעית לב"ה פירותיה מותרים, אלמא דאף שאסרוהו לזרוע בשדה מ"מ הפירות מותרים.

ובתו"כ (שם) א"א אוכל מן השמור, מכאן אמרו שדה שנטייבה בשביעית בש"א אין אוכלין פירותיה וב"ה אומרים אוכלים פירותיה, ובריטב"א (סוכה שם) דקדק משם דלב"ה אין איסור שמור, ודחה מכח זה את שיטת ר"ת, והכריע דשמור מותר ורק נעבד אסור, וצ"ע כוונתו דאכתי תיקשי לדידיה אמאי התירו ב"ה הפירות דאף דשמור מותר מ"מ יש לאוסרן מצד נעבד.

ובאמת שהראב"ד (על התו"כ, פ"א א' ה', וציינו בדר"א פ"ד ה"א סק"ח‎) נקט דאיסור נזרע בשביעית הוא לנוטע עצמו, אך לאחרים מותר[[3]](#footnote-3), ודייק כן מהגמ' (מו"ק י"ד א') דהטיבה ומת בנו זורעה, וא"כ כ"ש דלאחרים מותר, ופי' לפי"ז דה"ה לענין הפירות דב"ה התירו הפירות רק לאחרים אך לא לנוטע עצמו.

אכן דבדעת הרמב"ן והריטב"א שנקטו דאי פירות עזקה הן אסור ליקח מפירותיו של הגוי, מבואר דאסרו הפירות אף לאחרים ולא רק לעצמו[[4]](#footnote-4), ולדבריהם הדק"ל אמאי התירו ב"ה את הפירות.

וצ"ל בתרתי, או דמיירי שנחרשה לצורך שמינית אלא שאח"כ עלו ירקות מאליהן, ובכה"ג כיון דלא חרש בשביל הנך פירות אין בהם איסור נעבד, וכעי"ז מבואר בחוט שני (עמ' רי"ב) שדן לאסור לענין דין נעבד בלולבים שעיקר עבודת האילן היא לצורך גידול התמרים אך מ"מ כוונתו אף לתועלת הלולבים, יש לחוש בהם לנעבד, ומינה דכשלא נתכון לזה כלל ודאי דאין לאסור משום נעבד.

והביאור בזה דאיסור פירות שנעבדו בהן בשביעית הוא מטעם קנס שלא יהנה ממלאכת עבירה, ולא קנסו רק על מה שנתכון בשבילו ולא על הגדל מאליו[[5]](#footnote-5).

אכן, דבתוס' (ר"ה ט') הביא דעת ריב"א דנזרע בשביעית אסור מה"ת, וכן פי' הפרישה (חו"מ סי' קמ"א אות כ"ה) בדעת הטור, וכ"כ הגר"א (ירושלמי, פ"ט ה"א, ע' א', כת"י ב') דנזרע בידיים אסור מה"ת, ולפי"ד אין לחלק בין נתכון לכך או לא, והדרא קו' לדוכתא בשדה שנטייבה אמאי פירותיה מותרים, וכבר עמד בזה בקה"י (בכורות, סי' כ"ט), וציין למש"כ הראב"ד (על התו"כ שם, בתי' ב') דהתם דוקא שנחרשה באונס, אך בלא אונס נאסר לגמרי, ולפי"ז אפשר ליישב כן אף לרמב"ן דמה שפירותיה מותרין מיירי בנזרעה באונס, אך בלא אונס אסורים באכילה.

## דעת החזו"א לחלק בין נזרע לנעבד

ובחזו"א (סי' י"ט סקי"ח) דייק דמתני' דשדה שנטייבה שהתירו ב"ה לאכול הפירות לא מיירי בנזרעה בשביעית באיסור, דא"כ למה נקט התנא נטייבה ולא נזרעה, אלא מיירי בשדה אילן (כמש"כ הרא"ש שם) או בצמחו מאיליהן (כמשמעות הרמב"ם פ"ד ה"א), ובזה הפירות מותרין לב"ה, אך בנזרע ממש אין הוכחה מהמשנה להתיר.

והביא מהירושלמי (פ"ב ה"ד) שנסתפק בשדה שנטייבה בשביעית דאמרו שלא תזרע למוצ"ש אם עבר וזרע בשמינית מה דין הפירות, ומסיק דהפירות מותרים, ודייק החזו"א דמשמע דאם עבר וזרע בשביעית עצמה דהפירות אסורים, (וכוונתו להוכיח כשיטת הראב"ד דנזרע אסור, וכ"מ בדבריו בסי' י' סק"ו, וכ"פ בצה"ל פ"ד ס"ק קפ"ז).

ובחזו"א סיים לעי' בסי' י' סק"ו, ושם הביא דמח' הרמב"ם והראב"ד אם התירו הפירות רק בנעבד באיסור או אפי' בנזרע ממש, וכתב, דבירושלמי (הנ"ל, שלא הוכיח לספק בנזרע מדינא דשדה שנטייבה) מוכח כהראב"ד דרק בנטייבה התירו ולא בנזרע, וסיים, דלענין אתרוגים שנעבדו בשביעית מותר, וכוונתו להתיר נעבד באכילה[[6]](#footnote-6), ולהנ"ל, מתבאר דהחזו"א פוסק דנעבד מותר אך בנזרע אסור[[7]](#footnote-7), וצ"ע.

## דעת הראב"ד לאסור רק לזורע

ובעיקר שיטת הראב"ד דאיסור נעבד הוא רק לעצמו ולא לאחרים, ודקדק מדהתירו לבנו לזורעה כ"ש לאחרים, ומשמע דס"ל דאחרים עדיפי מבנו, אמנם לדינא לא נקטינן כן.

דהנה, לענין איסור אותו ואת בנו, כתב הש"ך (סי' ט"ז סק"ג) דאם עבר ושחט לא קנסו אלא לעצמו אך לאחרים מותר, וכיוצ"ב לענין צורם אוזן בכור דהוא אסור ובנו מותר, כתב (סי' שי"ג סק"ב) דה"ה דלאחרים לא קנסו בדיעבד, ובתבואות שור (סי' ט"ז סק"ז) תמה דודאי אם קנסו אף בשוגג ה"ה דאסור אף לאחרים, והוכיח כן משדה שנטייבה בשביעית דקנסו אף בשוגג שלא תזרע, והתירו דכשמת בנו זורעה, משמע דלאחרים אסור לזרוע, וברע"א (סי' שי"ג, ע"ד הש"ך) ציין דלדבריו ה"ה בצורם אוזן בנו דאסרוהו אפי' בשוגג דנאסר אף לאחרים.

וביד יהודה (סי' צ"ט סקי"ט, ד"ה והנראה) הסכים לדברי התבו"ש, והעלה דהוא כללא דאם אסרוהו רק בעשה במזיד א"כ לא אסרו אחרים אך כל שהחמירו לאסור אפי' כשעשה בשוגג ודאי דאסרוהו אף לאחרים, ודקדק כן ממעשה שבת דקנסוהו גם אם עשה בשוגג וכן נאסר לאחרים, וכן בנפל א' לים שהותרו כולן ומשמע בפוסקים דאם הפילו בכוונה לים אפי' בשוגג אסורין דה"ה דלאחרים אסור, וסיים דאף הש"ך גופיה מודה לזה דלכתחילה אסור לאחרים, ולא התיר אלא בדיעבד.

## כשאין בהם קדו"ש

בקה"י (שם) תמה עוד לשיטות דנזרע אסור מה"ת, א"כ למה הוצרכו בגמ' בגיטין לטעם דנוטע בשביעית יעקור מצד מונין או חשד, ותיפו"ל דהפירות אסורין מה"ת משום נזרע, והכריח מזה דהתם שהפירות לא יהיו קדושים בקדו"ש אין שייך איסור נזרע ונעבד, (ושלא כדעת הראב"ד על הרמב"ם דאפי' בנלקט בשמינית יש איסור נזרע).

אמנם דלפי"ד אין ראיה מהרמב"ם להתיר בנזרע בשביעית, דהא הרמב"ם איירי בפול שנלקט בשמינית שאין בו קדו"ש, וא"כ מנ"ל דהרמב"ם גופיה ס"ל דנלקט בשביעית שיש בו קדו"ש אין בו איסור נעבד, וצ"ע, אמנם בתשו' הרמב"ם (סי' ר"ח) מפורש דאף בנזרע בשביעית ונלקט בשביעית אין איסור.

ומ"מ, עיקר דברי הקה"י דכשאין קדו"ש לא שייך איסור נעבד ונזרע, ניחא רק לשיטות דאיסור נעבד הוא מה"ת, ובזה י"ל דלא אסרה תורה אלא את פירות השביעית שנעבדו באיסור, אך לדעת הרמב"ן והריטב"א דאיסור נעבד הוא רק מדרבנן ומטעם קנס שקנסוהו שלא יהנה ממלאכת שביעית אין סברא לתלותו רק בקדו"ש, אלא מסתבר דאסרוהו אף כשנזרע בשביעית ויצא לשמינית שאין בו קדו"ש.

ולפי"ז במה שמבואר בחזו"א בספר דבנזרע אסור ונעבד מותר, א"כ בשישית שנכנס לשביעית אין להחמיר בנעבד, ובירק שביעית שנכנסה לשמינית יש לחוש לאסור, אך זה שלא כמש"כ בחזו"א (סי' ט' סקי"ז, והו"ד בדר"א פ"ד סקצ"ח) דביצאו לשמינית אחר חנוכה מותר ליקח מכל אדם, וצ"ע.

## זיקת שביעית בנעבד בלא קדו"ש

והנה, בחזו"א (סי' י' סק"ו) סיים דאפי' לרמב"ם דנזרע מותר מ"מ אסור ליקח ירקות בשביעית מחשוד דחשיב כפירות מהשמור, וכוונתו, עי' בדר"א (פ"ד, ס"ק ק"ז) דהיינו מש"כ הרמב"ם (פ"ח הי"ב) דאסור ליקח מע"ה פירות שדרך לשומרן טפי מג"ס (דאין מוסרין דמי שביעית לע"ה), עיי"ש, והוא תמוה דהרמב"ם מיירי בירק שנלקט בשמינית שאין בו קדו"ש ובזה אין שייך כלל האיסור ליקח מע"ה, וצ"ע.

ובע"כ דכוונת החזו"א דרלמב"ם אסור ליקח מצד זיקת שביעית, וכמש"כ הרמב"ם (שם הי"ד) דמי שהוא חשוד לעבור על איסורי שביעית אסור ליקח ממנו דבר שיש עליו זיקת שביעית כלל, ומשו"ה כתב החזו"א דאף שלרמב"ם אין איסור נזרע מ"מ אסור ליקח מהזורע עצמו, ובכה"ג שנזרע בשביעית חשיב זיקת שביעית אף שנלקט בשמינית ואין בו קדו"ש (וכמבואר ברמב"ם שם דיש זיקת שביעית בפשתן אף שאין בו קדו"ש).

ועי' בחוט שני (עמ' תכו) ובדר"א (פ"ח הי"ב, ס"ק פ"ו) דאף בנזרע בשישית ונלקט בשביעית ג"כ חשיב זיקת שביעית, ואסור ללוקחו מהחשוד, ובדר"א דלפי"ז מה שהתירו בגמ' לולב של שישית שנכנס לשביעית ללוקחו מע"ה (לפי שאין בו קדו"ש) היינו דוקא כשאינו חשוד, ומש"כ בחזו"א (סי' י' סקי"ב, בסו"ד, והעתיקו בדר"א פ"ח ס"ק קי"ז) דבפירות שישית וחו"ל לא מצינו שאסרו ליקח ממי שיש לו זיקת שביעית[[8]](#footnote-8), היינו רק כשנלקטו בשישית דלא היה שייך לעבור בהם איסור שביעית.

אולם דצ"ע ממש"כ בחזו"א (סי' ט' סקי"ז, הו"ד בדר"א פ"ד ס"ק ס"ה) דמותר ליקח מכל אדם ענבים ופירות האילן של שישית שנכנסו לשביעית או תבואה שהביאה שליש בשישית, ומשמע דאף שיש לחוש בו שעבד בשביעית מ"מ מותר ליקח ממנו, ומבואר דלא חוששים לאסור בכה"ג מצד זיקת שביעית, וצ"ע, ובאמת שבדר"א (שם) סיים דמותר ליקח תבואה מהגוי בשביעית אחר הביעור אבל לא מחשוד, ואפשר שכוונתו דמה שהתיר החזו"א ליקח מכל אדם הוא רק מסתם אדם ולא מחשוד.

אכן דצ"ב לפי"ד שבשל שישית שנכנס לשביעית יש זיקת שביעית, א"כ איך קונים תפוזים בתחילת השביעית בחנות ולא מקפידים אם הם חשודים על השביעית ואסור ליקח מהם (ואף שבעל החנות שהוא לוקח ממנה לא עובר על איסורי שביעית, מ"מ הוא עצמו קונה מאחרים שכן חשודים ועובר בזה על איסור חכמים של זיקת שביעית, וא"כ אף הוא נעשה חשוד עי"ז).

## מסקנת הדברים

א. שיטת רבותיו של רש"י ור"ת דשמור אסור באכילה, ורש"י ושא"ר פליגי דמותר.

ב. דעת הרמב"ם דאפי' נזרע בשביעית מותר באכילה, אך הראב"ד אוסר בנזרע בשביעית, ובחזו"א דייק דמ"מ בנעבד מותר, ודעת רוב הראשונים לאסור אף בנעבד.

ג. שדה שנטייבה לא תזרע במוצ"ש, אך פירותיה מותרים, ולשיטות דנעבד אסור צ"ל דהפירות מותרים רק כשגדלו מאליהן, או כשנזרעו באונס, ושיטת הראב"ד (על התו"כ) להתיר הפירות לאחרים אך לא לזורע עצמו (ובעיקר שיטת הראב"ד דאף שאסרוהו בשוגג אחרים מותרים, לדינא נקטינן איפכא דאם החמירו לאסור בשוגג ה"ה דאחרים אסורים, וכמש"כ התבואות שור).

ד. בקה"י הוכיח דלשיטות דנזרע אסור הוא רק כשיש בהן קדו"ש, וצ"ע דלפי"ד אין שום מקור מהרמב"ם דנזרע בשביעית מותר, אולם בחזו"א מבואר דנזרע בשביעית נאסר אף כשאין בו קדו"ש, אך צ"ע מש"כ להתיר אחר חנוכה ליקח מכל אדם ולא חשש לנזרע בשביעית.

ה. דעת החזו"א דבנלקט בשישית או בחו"ל אין זיקת שביעית, ומ"מ בנזרע בשביעית ויצא לשמינית מבואר בחזו"א דחשיב זיקת שביעית ואסור ללוקחו מחשוד, והגרנ"ק והגרח"ק נקטו דה"ה בשל שישית שנכנס לשביעית ג"כ יש זיקת שביעית, וצ"ע לפי"ד איך קונים תפוזים שנלקטו בשביעית אפי' מחשוד.

1. ועיי"ש בתוס' (וכ"ה בר"ה ט' א', סוכה ל"ט ב', ב"מ נ"ח א', מנחות פ"ד א') שנתקשו לפי"ז בדינא דשומרי ספיחין נוטלין שכרן מתרומת הלשכה וכו', והאיך היו מקריבין מהספיחין שנאסרו באכילה להדיוט ואיקרי כאן ממשקה ישראל מן המותר לישראל, (וצ"ב למה לא הקשו אף לרש"י איך מותרים לשמור הפירות, ועי' חזו"א סי' י' סק"ה ד"ה והקשו התוס'), ותי' דלא היו שומרים אלא מודיעים לבנ"א שיפרשו, ובמנחות הוסיפו די"ל עוד דהאיסור מה"ת רק דרך בצירה ולא באכילה, א"נ קצירך ונזירך אמר רחמנא למעוטי הקדש. [↑](#footnote-ref-1)
2. ואף דהפירות אצל עכו"ם, פי' בנמו"י (יבמות) דמ"מ מיירי שעבדן ישראל או גוי בשליחות ישראל, ובראב"ד (על הרז"ה, סוכה לט) נקט דאפי' כשעבדה עכו"ם נאסרו הפירות. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובירושלמי (שביעית, פ"ד ה"ב) דהטיבה או זרעה אסור למוכרה, ומבואר דכעושה ע"מ למכור חשיב כלאחרים ואסור ליקח ממנו, וכוונת הראב"ד להתיר לאחרים בחינם. [↑](#footnote-ref-3)
4. ואף למבואר (להלן) בדעת הראב"ד דכשעושה ע"מ למכור לאחרים חשיב כלעצמו ואסור ליקח ממנו, מ"מ מסתברא דזה שייך רק בנעבד ע"י ישראל, אך בעכו"ם שמותר לו לעבוד בשביעית אין שייך לאסור לאחרים אף כשעשה העכו"ם בשביל למכור להם, וש"מ דהם ס"ל לאסור פירות שנעבדו בשביעית אף לאחרים שלא נעבד בשבילם. [↑](#footnote-ref-4)
5. וכעי"ז נקט הגריש"א (הו"ד בביה"ל פ"ד ה"ב, בסו"ד) לענין איסור הנאה בספיחין, דדבר שדרך לזרוע כגון למאכל בהמה וכה"ג אסור באיסור ספיחין, אבל דברים שאין דרך לזרוע עבור זה י"ל דמותר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
6. אך אח"כ הוסיף דבאתרוגין שגדלו בקרקע שנמכרה לעכו"ם (באופנים שהמכירה חלה) דאפשר לסמוך על שיטת ספר התרומות ואין לאסור הפירות בדיעבד, ומשמע דמעיקר הדין נעבד אסור, (ודו"ק דכן משמע בחזו"א סי' ט' סקי"ז ד"ה תבואה ופירות האילן, שכתב לאסור נעבד, וסיים דבסי' י' סק"ו כתב קולא בזה, ומשמע דההיתר באתרוגין הוא מכח הצירוף של המכירה וכדעת ספר התרומות, אך בנעבד גרידא אסור), ועי' בדר"א (פ"ד סס"ק רי"ב), דכוונתו לאוסרים נעבד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. וצ"ע מש"כ בצה"ל (הנ"ל) דיש סתירה בחזו"א (בין סי' י' סק"ו, לסי' י"ט סקי"ח) אם נעבד מותר, דהא החזו"א גופיה מחלק בין נעבד לנזרע, אולם מ"מ בכמה מקומות נקט החזו"א דאפי' נעבד אסור. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובצה"ל (ס"ק קע"ח) הוסיף ששמע שכן הוראת החזו"א למעשה להקל בזה, ובהוספות (בדר"א בהוצאה החדשה, שם) הביאו שהחזו"א הסכים להתיר ליקח בחנות שמוכרת גם שישית וחו"ל וגם ספיחין (ויש מחיצה שמפסיקה ביניהם), מפני הדוחק דאין זיקת שביעית בפירות שישית, (ואף שהתיר רק מפני הדוחק, מ"מ כן הוא עיקר הדין שמותר, עיי"ש). [↑](#footnote-ref-8)