כלים פט_ו מ_ו
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פט"ו מ"ו**

א] **נבלי השרה טמאים ונבלי בני לוי טהורים**. הר"ש בפי' קמא פירש דטומאת נבלים הוא מדרבנן ועל של מקדש לא גזור, והיינו דהגם דהנבלים חלולים מ"מ אינם מקבלין טומאה מדאורייתא, כיון שאי"ז עשוי לקבלה, ואין טומאתן אלא מדרבנן, עוד פירש הר"ש בכת"י דטעם טומאתן הוא משום שהן עשויים לקבל בהן מעות וכו', משא"כ בשל בני לוי שאינם עשויין לקבל, וכן פירש הרע"ב, וכ"כ בכס"מ פ"ה מכלים ה"ג בדעת הרמב"ם, ועיי"ש במל"מ.

והנה לפי' קמא דהר"ש, הא דהן מקבלין טומאה מדרבנן, הגם שאינם משמשי אדם ומשמשיו, נ' מד' הר"ש דהיינו שגזרו טומאה על כלי שיר, וכ"נ בקרית ספר פ"ה מכלים, וכן מבו' מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש דכל הנבלים טהורין ונבלי השרה טמאין.

ובסד"ט הק' ע"ז מהא דתנן לעיל פי"א מ"ז, דקרן עגולה טמאה ופשוטה טהורה, ופירש הר"ש דהוא כלי שיר העשוי מקרן והוי כלי עצם, ופשוטה דאין לה בית קיבול טהורה ככל פשוטי כלי עצם דטהורין, והרי דלא גזרו טומאה על כלי שיר שאין להן בית קיבול, ועיי"ש שכתב לישב, דלא גזרו טומאה אלא על כלי שיר שיש להן בית קיבול, דהגם דמדאורייתא אינו מקב"ט משום שאינו עשוי לקבלה, גזרו עליו חכמים טומאה, אך כל שאין להן בית קיבול כלל לא גזרו עליהן טומאה, וכתב לפרש לפ"ז הא דתנן התם דקרן עגולה טמאה, אשר צ"ע שהרי אינה עשוי' לקבלה, (ובתשו' הראב"ד סימן כ"ב כתב דהו"ל כלי העשוי לקבלה שראוי' לגמע מים לתינוק), ולהנ"ל ניחא, דכיון שיש לה בית קיבול, הרי דהגם דמדאורייתא אינה מקב"ט משום שאינה עשוי' לקבלה, מ"מ מדרבנן גזרו עלי' טומאה, ויש להוסיף, דזה ניחא טפי למש"נ לעיל מ"ה אות ה' ואילך בדעת הר"ש, דהא דכלי קיבול שאינו עשוי לקבלה אינו מקב"ט, אי"ז משום דלא חשיב ככלי קיבול כלל, אלא הוא משום שאינו מטלטל מלא וריקן.

ב] בס' משנת טהרות, הביא משו"ת דובב מישרים ח"ב סימן א', שתמה ממתניתין דהכא על מה שחידש הצל"ח בסוג' דר"ח סגה"כ אות קל"ב דכלי שרת של קודש מקב"ט אפי' מראשון ושני, דלא גרע מעצים ולבונה דמקבלין טומאה משום דחיבת הקודש מכשירתן, ותמה הדוב"מ, דא"כ מ"ט אין נבלי בני לוי טמאין, הרי למ"ד דעיקר שירה בכלי הוו הנבלים כלי שרת, ומ"ט אינם מקבלין טומאה מדין חיבת הקדש, ועיי"ש מש"כ כמה טעמים בהא דאין כלי שרת מקב"ט מדין חיבת הקדש, ואכמ"ל.

ג] **ומשקה בית מטבחיא טהורין,** בפסחים די"ז. פליגי רב ולוי, דרב תני משקי בית מטבחיא, דהיינו דם ומים, אבל משקה בי מדבחיא דהיינו יין ושמן טמאין, ולוי תני משקי בית מדבחיא, דאף יין ושמן טהורין, ובפירש"י שם משמע, דלמ"ד דמשקי בית מדבחיא דכן, הא דמים טהורין, הוא רק המים שמנסכין למזבח דהוו משקי המזבח, ומשא"כ למ"ד דמשקי בית מטבחיא דכן, דלדידי' המים שבבית המטבחים שמדיחין בהן הקרבנות טהורין.

ד] בפסחים דט"ז. פליגי רב ושמואל בהא דתניא דמשקי בי מטבחיא דכן, דרב אמר דכן ממש, ושמואל אמר דכן מלטמא טומאת אחרים אבל טומאת עצמן יש להן, ומפרשינן התם דרב ס"ל דטומאת משקין דרבנן, ובמשקי בי מטבחיא לא גזור, ושמואל ס"ל דטומאת משקין עצמן דאורייתא ולטמא אחרים דרבנן, ובמשקי בי מטבחיא לא גזור, ואמרינן התם די"ז: דללוי דתני דמשקי בית מדבחיא טהורין, בע"כ דכל טהרתן אינה אלא מלטמא טומאת אחרים אבל טומאת עצמן יש להן, עיי"ש.

ודעת ר"פ שם די"ז: דאפי' למ"ד טומאת משקין דאורייתא, משקי בית מטבחיא הלכתא גמירי לה, ומותבינן עלה ועמדה בקשיא, וכ"כ הר"ש כאן שנדחו ד' ר"פ, אך הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"י מטומאת אוכלין הט"ז פסק כדעת ר"פ, וזה כמש"כ בפי' ר"ח בפסחים שם דלא דחינן להא דר"פ כיון שלא עלתה בתיובתא.

ה] והנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דכמו"כ אינם מכשירין, וכ"כ גם בהל' טומאת אוכלין שם, וכתב דהוא הלכה מפי הקבלה, והאחרונים תמהו ע"ז ממש"א בבפסחים דט"ז. דכל הא דתניא דאין מכשירין הוא בדם דדם קדשים אינו מכשיר משום שאינו נשפך כמים, אבל מים מכשירין, שהרי מים תלושים מכשירין מדאורייתא, עיי"ש, אך פשוט דהרמב"ם ס"ל, דכל מש"א התם דמים מכשירין, הוא רק לדעת רב ושמואל דהתם דס"ל דכל הא דמשקי בית מטבחיא דכן, הוא רק משום שטומאתן אינה אלא מדרבנן, וע"כ לענין הכשר שהן מכשירין מדאורייתא, אף מים דבית מטבחיא מכשירין, אך לפ"מ דקי"ל כר"פ דאף דטומאת משקין דאורייתא מ"מ משקי בית מטבחיא הלכתא גמירי לה דטהורין, הרי ה"נ אף דמים מכשירין מדאורייתא, מ"מ מים דבית מטבחיא הלכתא גמירי לה שאינם מכשירין.

ומקור הרמב"ם לזה, כתב בליקוטי הלכות דהוא מסוגיא דחולין דל"ו: דאמרינן התם אהא דמשקי בית מטבחיא אינם מכשירין, דקאי גם על מים, דהא משקי קאמר, עיי"ש, וגם גיר' הר"ח בסוגיא דפסחים שם דפרכינן אהך שנויא דתרגמא אדם, מלישנא דדכן דלשון משקים הרבה הם ואיך תאמר תרגומא אדם לבדו, ועלתה בקשיא, עכ"ד.

ועפי"ז מצאנו מקור לפסק הרמב"ם כדעת ר"פ, הגם דרב ושמואל פליגי עלי', וגם עמדו דבריו בקשיא, דכיון דבסוגיא דחולין מסקינן דאף מים דבית מטבחיא אינם מכשירין, הגם דמים מכשירין מדאורייתא, בע"כ דס"ל כדעת ר"פ דמשקי בית מטבחיא הלכתא גמירי לה, וזהו שפסק כן הרמב"ם.

ו] **כל הספרים מטמאין את הידים,** הר"ש והרא"ש הביאו למש"א בשבת די"ד. דהא דספרים מטמאין את הידים הוא משום דר' פרנך שלא יאחז ס"ת ערום, אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דטעם הגזירה דספרים מטמאין את הידים הוא כדי שלא ישימו תרומה בצידו, וכ"ה גם בפיהמ"ש ידים פ"ג מ"ג, וכ"נ גם בל' הרמב"ם פ"ט משאה"ט ה"ה, והאריכו בזה האחרונים שהובאו בסהמ"פ שם.

ז] **חוץ מספר העזרה**, הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהוא משום שמחמת כבודו בעיני העם לא ישימו בצידו תרומה, וזה לטעמי' דטעם הגזירה דספרים מטמאין את הידים הוא כדי שלא ישימו תרומה בצידו, אך למש"כ הר"ש והרא"ש דטעם הגזירה הוא משום דר' פרנך, הא דספר העזרה אינו מטמא את הידים, כתב הר"ש דבספר עזרה לא גזור, ולכאו' כונתו כמש"כ הרא"ש דבמקדש לא גזור, ועי' חזו"א ידים סימן ז' סקט"ו שפירש מתחילה דמכוון ד' הרא"ש הוא לדינא דאין טומאת ידים במקדש, וכתב ללמוד לפ"ז דס"ל להרא"ש דהא דאין טומאת ידים במקדש היינו דאם נגעו הידים במקדש בדבר המטמאן לא נטמאו אפי' לכשיצא לחוץ, ושלא כדעת הרמב"ם, וגם דהא דאין טומאת ידים במקדש אינו בעזרת ישראל דוקא אלא אף במחנה לוי', ששם הי' ספר עזרה, ושוב כתב דממה שלא הביא הרא"ש להא דאין טומאת ידים במקדש, אפשר דכונתו דלא גזרו בספר עזרה, אבל אינו ענין להא דאין טומאת ידים במקדש, עיי"ש.

ובתוספתא ב"מ פ"ה ה"ז תניא דספר עזרה שיצא לחוץ מטמא את הידים, וספר אחר שנכנס לשם מטמא את הידים, ולגיר' זו מבו' להדיא דאי"ז מדינא דאין טומאת ידים במקדש, אלא הוא דין בפנ"ע שלא גזרו על ספר עזרה, ועי' בחי' הגר"א שפירש דהוי כמשקי בית מטבחיא, והיינו דכ"ה דבמשקי בית מטבחיא אמרינן דלא גזרו טומאה על משקי המקדש, ואם יצאו לחוץ ה"ה נטמאין, וגם משקין אחרים שבפנים נטמאין, ה"נ בהא דלא גזרו במקדש שיטמאו ספרים את הידים, הוא רק בעודם בפנים, וגם אי"ז אלא בספר של מקדש, אך בחס"ד כתב להגי' דספר אחר שנכנס לשם אינו מטמא את הידים, וכ"כ במנחת ביכורים, וכ"ה במי"ט.

ח] והנה בפי' הר"ש הביא די"א דהוא ספר שכתב עזרא, ולא נתפרש מ"ט לא גזרו עליו, אמנם הנה בחזו"א ידים סימן ח' סק"ב כתב דגם לגיר' זו הא דאינו מטמא את הידים, הוא משום שהי' ס"ת זה מיוחד לכה"ג לקרות בו, וכתב לפ"ז דאין נפק"מ בין הגירסאות, דאף אם גרסינן עזרא ל"ד ואין כתיבת עזרה גורמת אלא יחודה לכה"ג ולמלך גורמת שלא גזרו עלי' טומאת ידים, עכ"ד, ולפ"ז מתישב מה שתמה בחי' הגר"א על פי' זה מהא דתניא בתוספתא אם יצא לחוץ מטמא, והרי דהטהרה היא בספר שבעזרה, אך בד' הגר"א מבו' שפירש דלפי' זה הוי זה טהרה מסוימת בהספר שכתב עזרא, וכן מבו' במל"מ פ"ט משאה"ט שהבאנו להלן אות ט', ועמד ע"ז בחזו"א שם.

ט] הרמב"ם בפ"ט משאה"ט השמיט להך דינא דספר עזרה אינו מטמא את הידים, ותמה ע"ז המל"מ שם, וכתב דאפשר שדעת הרמב"ם כפי' הי"א שהוא ס"ת שכתב עזרא, וכיון דלא שכיח השמיטו, אך עמד ע"ז מד' הרמב"ם בפיהמ"ש שאין נ' כן, ובחזו"א עמד ע"ז דגם לפי' זה, אי"ז דין מסוים בספר שכתב עזרא, והבאנו דבריו לעיל אות ח', ועי' במרכה"מ שם מש"כ לישב, ובמי"ט כתב שהוא דחוק, ועיי"ש שהביא דיש שכתב לישב, דכיון שכבר פסק הרמב"ם בפ"ח משאה"ט ה"ו דאין טומאת ידים במקדש, שוב ל"ה צריך להשמיענו דספר עזרה אינו מטמא, אך דחה לזה, שהרי הרמב"ם שם כתב דאף מי שנגע באוכלין טמאין במקדש נטמאו ידיו, והא דאין טומאת ידים במקדש, היינו דאף שידיו טמאות הן, אינם מטמאות קדשים במקדש, עיי"ש, ואילו דינא דספר עזרה אינו מטמא את הידים, היינו שלא נטמאו ידיו כלל, ואף אם יצא לחוץ ונגע בטהרות לא טימאן, ועי' גם בחזו"א ידים סו"ס ז' שעמד ע"ז.

י] **ר"י אומר האירוס טמא מושב מפני שהאלית יושבת עליו,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר"י כי הכלי הזה לא נעשה כדי לישב עליו, ובמשנ"א כתב לפרש לפלוגתייהו, דר"י ס"ל דכיון שלפעמים יושבת עליו ואין אומרים לה עמוד טמא, וחכמים ס"ל דבעינן דוקא מיוחד לכך, ואם אינו מיוחד לישיבה אע"פ שיושבת עליו ישיבת עראי היא זו ולא מטמא, עכ"ד, ועיי"ש שתמה על מש"כ הרע"ב דטעמא דר' יהודה הוא משום דכלי המיוחד לישיבה הוא, דא"כ מ"ט דרבנן.

יא] **מצודת החולדה טמאה ושל עכברים טהורה,** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע דהא דשל עכברים טהורה הוא משום שאין עלי' צורת כלי, וכ"כ הרא"ש, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם פ"ה מכלים ה"ד, ז"ל, ושל עכברים טהורה לפי שאין בה בית קיבול ואין עלי' צורת כלי, עכ"ל.

והנה בפשוטו מבו' מד' הרמב"ם דאם הי' בה בית קיבול, היתה מקב"ט אף שאין עלי' צורת כלי, וזה דלא כמש"נ לעיל מ"ב אות י"ג ומ"ג אות ג' ללמוד מד' הרמב"ם דאף בית קיבול שאין עליו צורת כלי אינו מקב"ט, וע"כ נ' לפרש ד' הרמב"ם דטעמא קאמר, דמשום שאין לה בית קיבול ע"כ אין עלי' צורת כלי, ולמד לזה מתוספתא דתניא דאם יש לה בית קיבול טמא, והרי דכל הא דאין עלי' צורת כלי, הוא רק משום שאין לה בית קיבול, אך לעולם גם בכלי קיבול אם אין עליו צורת כלי ה"ה טהור.

יב] ובהגה' הגר"א פירש דטעם החילוק בין מצודת החולדה לשל עכברים הוא, דמצודת החולדה יש לה בית קיבול, ושל עכברים אין לה בית קיבול, וכן נקט בחס"ד, אך באלי' רבה כתב דגם של עכברים יש לה בית קיבול, והא דהיא טהורה, הוא משום שאין עשויין לקבלה שא"צ להעכבר אלא שיהרג, ומשא"כ מצודת החולדה דעשוי' לקבלה לקבל בה את החולדה שצריך לעור החולדה, עכ"ד, ויש להסתפק אם ס"ל דקבלת פסולת ל"ש קבלה, או דהכא גרע, שא"צ כלל לקבל את העכבר, אלא להרגו.

והנה אמנם בתוספתא פ"ה ה"ח תניא ריבר"י אומר מצודת העכברים שיש בה בית קיבול טמאה, ומזה למד בהגה' הגר"א דטהרת מצודת העכברים הוא משום שאין לה בית קיבול, ולדעת הא"ר לכאו' צ"ל, דתנא דמתניתין פליג עלי' דריבר"י וס"ל דאף אם יש לו בית קיבול ה"ה טהור.

אך י"ל עוד בזה, דכל מש"כ האלי' רבה דקבלה זו דהעכבר לא חשיבא כקבלה, הוא רק בדינא דפשוטי כלי עץ, שאם הם מקבלין גזרו עליהן טומאה, לדעת הגר"א בכ"ד, ולא גזרו עליהן טומאה אלא בשהוא צריך לקבלה זו, אך בכלי קיבול, הרי דהגם דאם אינו עשוי לקבלה אינו מקב"ט, י"ל דלזה סגי במה שהוא מקבל את העכבר אף שא"צ לקבלה אלא שיהרג, ויש לדמות ד"ז למש"כ בחי' הגר"א לעיל מ"ב, דפשוטי כלי עץ המקבלין אין טמאין אלא בשהן מיוחדין לכך, וכלי קיבול טמא אף בשאינו מיוחד לכך, משום דכלי קיבול מכל מקום טמא, עיי"ש.

?עי' עוד לקמן פט"ז מ"ו ובגר"א שם דמבו' דקבלת פסולת חשובה כקבלה, ועמש"נ שם, ובעכצ"ל הכא כא' מב' הטעמים שנתבארו, או דהכא א"צ לקבלה אלא להריגה, או דהכא איירי בפשוטין.

?ונ' מקור נאמן לדרך זו, ממש"כ בחי' הגר"א לקמן פט"ז מ"ז, לתמוה ע"ד הרמב"ם שפירש דמלקוט של בקר, הוא כלי שמלקטין בו גללי הבקר, דא"כ מ"ט הוא טהור, הא תנן העושה כלי קיבול מ"מ טמא, עיי"ש, והרי דכל הא דכלי המקבל פסולת טמא, הוא משום כללא דהעושה כלי קיבול מכל מקום טמא, וע"כ בפשוטין העשויין לקבלה שפיר י"ל דאם אין מקבלין אלא פסולת אינם מקבלין טומאה, וזה ע"ד ד' הגר"א לעיל מ"ב, דמכח כללא דהעושה כלי קיבול מ"מ טמא ל"ב שיהא מיוחד לקבלה, אך בפשוטין בעינן שיהיו מיוחדין לקבלה?.

יג] **שם בר"ש, הנקטמון, אי"ז לוקטמין דפ' במה אשה וכו' דהכא טמא והתם טהור וענין אחר הוא,** אך הראב"ד בהשגות פ"ה מכלים ה"ג תמה על הא דתנן דנקטימון טהור, מהא דתנן דאנטקמין טהורין, ועי' עוד בד' הרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש שפירשו, דהכא המכוון לכלי זמר שדומה בצורתו ללוקטמין.

יד] **תניא בתוספתא, ומשקה בית מטבחיא טהורין ואלו הן משקה בית מטבחיא הדם המים היין והשמן,** בפסחים די"ז. מייתי' מהך ברייתא לסיועי ללוי דמשקי בית מדבחיא דכן, ועפי"ז כתב בחס"ד להגי' בל' התוספתא משקי בית מדבחיא.

טו] **שם, נטמאו בפנים אע"פ שיצאו לחוץ טהורין, נטמאו בחוץ ונכנסו בפנים טמאין,** הרמב"ם בפ"י מטומאת אוכלין השמיט לדינים אלו, והצל"ח בפסחים שם אות ק"ג כתב לישב, דהך ברייתא דס"ל דמשקי בית מדבחיא דכן, בע"כ דס"ל דדכן מלטמא טומאת אחרים אבל טומאת עצמן יש להן, וכמבו' בסוגיא דפסחים שם, וע"כ איצטריך לאשמועינן דאם נטמאו בפנים אע"פ שיצאו לחוץ טהורין, אך לפ"מ דקי"ל דאף טומאת עצמן אין להן, ולא חיילא עליהן טומאה בפנים כלל, ודאי דאף כשיצאו לחוץ לא תחול עליהן טומאה.

ועיי"ש שכתב דמה"ט נמי השמיט הרמב"ם לדינא דנטמאו בחוץ והכניסן בפנים דטמאין, דכיון דקי"ל דטומאת עצמן דאורייתא וטהרת משקי בית מטבחיא הלכתא גמירי לה, הרי ודאי דכל שכבר נטמאו בחוץ, לא תיפקע טומאתן, ורק להך תנא דס"ל דטהרתן הוא מלטמא אחרים משום דטומאת משקין לטמא אחרים דרבנן ובמשקי בית מדבחיא לא גזור, הי' מקום לומר דלא גזור עלייהו אף אם כבר נטמאו בחוץ, ובשפ"א שם כתב, דרק להך תנא דכל טהרתן הוא מלטמא אחרים, הי' מקום לומר דאף שכבר נטמאו בחוץ, מ"מ כיון שבשעה שהן מטמאין אחרים כבר הם בפנים, אינם מטמאין אותן, אך לפ"מ דקי"ל דאף טומאת עצמן אין להן, ודאי דכל שנטמאו בחוץ קודם שהקדישן, לא תיפקע טומאתן ע"י ההקדש, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

טז] **שם, ר"י אומר מרכוף של זמר טהור שלא נעשה אלא לשמש עם הקרקע,** הרמב"ם הר"ש והרא"ש לקמן פט"ז מ"ז פירשו, דמרכוף של זמר הוא מרכוף ששנינו במשנתינו, שהוא סוס עץ שרוכבים עליו הליצנים ומשחקין בו, עיי"ש, ולא נתפרש לפ"ז מ"ט חשיב כמשמש עם הקרקע, ועי' בחס"ד שעמד ע"ז, וכתב דבעכצ"ל דמרכוף לחוד ומרכוף של זמר לחוד, וזה של זמר תוחבין אותו בקרקע ומחמרין בו, ועיי"ש מש"כ לדחוק בל' הראשונים בפט"ז.

ובביאור הגר"א לתוספתא פירש, דהוא כמין כלי זמר גדול ומחמת כובדו כשהוא מנגן מניח אותו על הקרקע ומנגן, וצ"ב דמ"ט חשיב כמשמש עם הקרקע, והרי הרבה כלים יש שמניחין אותן על הקרקע, ולא חשבינן להו כמשמשין עם הקרקע, וי"ל.

יז] **שם, עשה בראשו מסמר להיות תופס בו במקום הדייש טהור,** לא נתפרש לן מכוון הדברים, ומצינו בתוספתא שהביא הר"ש לעיל פי"ד מ"ב דתניא דמקל שעשה בראשו מסמר להיות תופס בו במקום הדיש טמא, ובפי' הר"ש מכת"י שם פירשה דהיינו דכשדש ראש המקל של צד הקרקע בכח, היתה ידו נשמטת מראש האחר אם ל"ה המסמר הנתון שם א' למעלה מידו וא' למטה מידו כמו שעושין לסייף במקום בית אחיזה, ופירש שם דטעם טהרתו הוא משום דחשיב כמתכת המשמש את העץ, עכ"ד, אך הכא לכאו' אין לפרש כן, וצ"ע, ועי' בסד"ט לקמן ספט"ז מה שפירש בזה.

ובביאור הגר"א לתוספתא גריס עשה בראשו מסמר להיות אוחז בו טמא, ופירש דהיינו שהוא אוחז בו בשעה שהוא מנגן, וע"כ הוא טמא משום שאינו משמש עם הקרקע, וזה לטעמי' שפירש דהא דמרכוף חשיב כמשמש עם הקרקע הוא משום שמניח אותו על הקרקע ומנגן.