18 סימן יח בדין מצוות צריכות כוונה ובל תוסיף
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / ענינים כלליים

י"א תשרי ע"א - הוספתי דברים תשרי תשפ"א

**בדין מצוות צריכות כוונה ובל תוסיף**

**א]סיכום שיטות הראשונים להלכה**

**ב]בדין כווונה בק"ש**

**ג]בדין לקיחת לולב ללא כונה ובדין עובר לעשיתן**

**ד]בדין כוונה לא לצאת למ"ד אינם צריכות כוונה ובדין האיסור לישראל לברך ברכת כהנים ללא כוונה**

**ה]האם במצוות דרבנן צריך כוונה**

**ו]כוונה במצות הדלקת נר שבת**

**ז]בעשה המצוה ללא כונה האם חשיב שביטל המצוה**

**ח]בחידוש הקובץ הערות שלמ"ד אינה צריכה כוונה אבל לא קיים המצוה רק שנפטר מהמצוה**

**ח,ב] בהגדרת הדין דמצוות צריכות כוונה**

**בענין בל תוסיף**

**ט]בדין גרוע ועומד האם עוברים בבל תוסיף**

**י]בדין האי לחודיה קאי האם עובדים בב"ת**

**י"א]בענין הוספה בארבעת המינים**

**י"ב]בחילוק בין אגד בסיב לתוספת מינו**

**י"ג]בדין אגד שלא במינו ובדין הוספה לנוי**

**י"ד]בדין הוספה ללא פרטי המצוה**

**ט"ו]בגדר האיסור של סוכה בשמיני ובמעשהז"ג בנשים ובמזוזה בצד שמאל**

**ט"ז]בתפילין דר"ת האם שייך בל תוסיף**

**י"ז]בדין בל תוסיף בציצית**

**י"ח]בדין תוספת תקיעות**

**י"ט]האם בזמנו עובר בב"ת ללא כונה גם אם מצצ"כ**

**כ]בדין ק"ש לאחר זמנו**

**כ"א]בדין נתערב מתן ארבע במתן אחד**

**דיני כוונה במצוות דיני בל תוסיף**

**סיכום שיטות הראשונים להלכה**

א]גרסינן ר"ה כ"ח. שלחו ליה לאבוה דשמואל כפוהו ואכל מצה יצא אמר רב אשי שכפאו פרסיים אמר רבא זאת אומרת התוקע לשיר יצא פשיטא היינו הך מהו דתימא התם אכול מצה אמר רחמנא והא אכל אבל הכא זכרון תרועה הוא דכתיב והאי מתעסק בעלמא הוא קמ"ל וביאר רש"י והריטב"א שהיה סברא לומר שכמו שמתעסק בחלבים ועריות חייב ה"ה כאן שרק בזה אין צריכות כוונה ובהמשך הסוגיא הגמ' מביאה שר"ז אמר לשמעיה איכוין ותקע לי והגמ' מסיקה שיש בזה מחלוקת תנאים האם יש דין כוונה להוציא והנה בעיקר הדין כוונה להוציא הבעל המאור נקט שזה מצד שמצוות צריכות כוונה ה"ה שצריך כוונה להוציא אבל עד כמה שלא צריך כוונה אין צורך בכוונה להוציא ובתוס' כ"ח: ד"ה אבל מבואר שאפילו אם אין צריך כוונה בכל אופן אפשר לסבור שלענין להוציא את חברו צריך כוונה [ועיין טורי אבן מה שביאר בזה] ובר"ן כתב שלמ"ד צריכות כוונה צריך כוונה להוציאו ידי חובתו ולמ"ד אין צריכות כוונה צריך כוונה להשמיע לשני ועיין פסחים קט"ו דבפשוטו מבואר לענין אכילת מרור שנחלקו תנאים האם באכל מרור ללא כוונה האם יצא ידי חובתו או לא ומבואר בגמ' שהמחלוקת האם מצוות צריכות כוונה

והנה לענין פסק הלכה מצאנו בזה כמה שיטות בראשונים הרי"ף והתוס' בפסחים והרא"ש בסוגין והרמב"ן ובפסקי הרי"ד נקטו להלכה שמצוות צריכות כוונה תמיד ובמוציא את חברו צריך כוונה להוציאו ידי חובתו [אמנם במלחמות יצא לדון שאם השומע נתכוין לשמוע והמשמיע נתכוין לצאת ידי חובתו ונתכוין להשמיע לשני אפילו אם לא נתכווין להוציאו ידי חובתו יצא] והבעל המאור וכן הריטב"א והרשב"א נקטו שאין צריכות כוונה ואפילו כוונה להשמיע לא צריך ובר"ן הביא מהגאונים שאינם צריכים כוונה אמנם משמע דעתו שצריך כוונה להשמיע וברמב"ם לענין שופר ומגילה פסק שצריכות כוונה וכן שצריך כוונה להשמיע אמנם לענין אכילה מצה נקט שיצא גם בכפאוהו ואכל מצה ובביאור החילוק הר"ן ביאר על דרך סברת הגמ' שיש הבדל בין מידי דאכילה שיוצא גם ללא כוונה לבין שאר דברים שצריך כוונה והמ"מ ביאר שחלוק דבר שצריך מעשה לבין שמיעה שזה ללא מעשה ואפילו אם תוקע לעצמו אבל כיון שהמצוה היא השמיעה לכן בזה צריך כוונה ולענין הלכה השו"ע סימן ס' פסק שמצוות צריכות כוונה ובמ"ב הביא מהמ"א שלענין ברכה צריך לחוש לשיטות שאין צריכות כוונה ולכן יחזור ויעשה ללא ברכה ובסימן תע"ה פסק השו"ע לענין מצה שיוצא ללא כוונה והמ"ב הביא שצריך להחמיר כשיטות שלא יצא

**בדין כווונה בק"ש**

ב]והנה הגמ' מביאה משנה בברכות היה קורא בתורה והגיע זמן המקרא אם כיון לבו יצא ואם לאו לא יצא והגמ' אומרת ש"מ מצוות צריכות כוונה והגמ' דוחה בקורא להגיה ורש"י ביאר שלא קורא כדין והראשונים ביארו שלא נתכוין לקרוא שזה מתעסק בעלמא שלכן הוא לא יוצא והנה הגמ' בע"ב שם מביאה מחלוקת תנאים עד איפה צריך לכוין ולהלכה הגמ' אומרת עד על לבבך צריך לכוין ובריטב"א וברשב"א מבואר שיש כאן שני נידונים שכוונת הגמ' שעד על לבבך צריך לכוין זה פירוש המילות ואין זה ענין לדין צריכות כוונה שזה בכל השלש פרשיות והגמ' שדיקה מהמשנה שצריכות כוונה ולא העמידה לענין כוונת פירוש המילות כי דבר זה הוא רק עד לבבך ובמשנה משמע שבכל השלש פרשיות מעכב כוונה ובהכרח שזה כדין צריכות כוונה ולפ"ז להלכה אם צריכות כוונה א"כ צריך לכוין בהכל ואם אין צריכות כוונה לא צריך כוונה לשם מצוה כלל אמנם הרמב"ן כתב שהדין של עד על לבבך זה כדין צריכות כוונה מהא שהגמ' לא העמידה בזה המשנה של אם כיון לבו ולפ"ז כתב שמסקנת הגמ' עד על לבבך זה מוכיח שקי"ל שמצוות צריכות כוונה אלא שבכל אופן מבואר שלא צריך לכוין בהכל אלא שאם כיון עד על לבבך שזה עיקר המצווה זה מועיל להכל וברמב"ם כתב שצריך לכוין פירוש המילות עד על לבבך אמנם בשאר יוצא אפילו בקורא להגיה וצ"ע מהיכי תיתי שיועיל דבר שמבואר בגמ' שאפילו למ"ד אין צריכות כוונה לא יוצאים ידי חובתו וביאר הפר"ח שכוונתו בקורא להגיה שקורא ללא כוונת הלב אבל קורא כדין ומתכוין לקרוא ואין זה דומה לכוונת הגמ' ואפשר לדחות שהגמ' דנה על עד על לבבך ודוחה בקורא להגיה שאין כאן כוונת פירוש המילות וצ"ע ובמ"ב סימן ס' ס"ד כתב שכיון שקי"ל צריכות כוונה א"כ צריך כוונה בכל הק"ש ורק בפירוש המילות מועיל עד על לבבך

**בדין לקיחת לולב ללא כונה ובדין עובר לעשיתן**

ג]מבואר במשנה סוכה מ"א: דר' יוסי ס"ל דמי שטעה והוציא את הלולב לר"ה בשבת פטור והגמ' מבארת שזה מצד טעה בדבר מצוה והגמ' שואלת והא מכי אגבהיה נפיק ביה והגמ' עונה או שלקחו הפוך או שלקחו בכלי ועיין תוס' שכתבו שזה למ"ד מצוות אין צריכות כוונה וכן בריטב"א הוכיח מסוגיא זו שמצוות אין צריכות כוונה אמנם צ"ע שהגמ' פה מבארת את כוונת דברי ר' יוסי והוא ס"ל בפסחים שמצוות צריכות כוונה וצ"ל שהגמ' פה ביארה שם בכוונה אחרת וכמבואר בתוס' שם וכן הוא בטורי אבן בר"ה וצ"ע לראשונים שס"ל שצריך כוונה א"כ יש כאן סתמא דגמ' שאין צריכה כוונה

והנה בגמ' ל"ו. מבואר שכל המצוות מברך עליהן עובר לעשיתן והקשו התוס' וברא"ש סימן ל"ג א"כ איך מברכים על הלולב לאחר שהוא בידו וכמו שהגמ' אומרת מדאגבהיה נפיק ביה וכתבו או שיברך לפני שלקח האתרוג או שיקח האתרוג הפוך או שיכוין לא לצאת ושגם למ"ד אין צריכות כוונה אם מכוין הפוך לא יוצא אמנם הסיקו שגם אם לא כיון ויצא בכל אופן יכול לברך כל זמן שזה בידו עד אחר הניענוע והוכיחו כן מהגמ' בפסחים ז: שאומרת שהסיבה שמברכים על נטילת לולב כיון דמכי אגבהיה נפיק ביה עכ"ד וברמב"ם כתב שיברך קודם שלקחם בידיים ואז מברך ליטול לולב ואם כבר לקחם יברך על נטילת לולב וצ"ע כל האריכות שכיון שהם פסקו שמצוות צריכות כוונה א"כ וודאי שכל שלא בירך אין כאן כוונה לצאת וכן משמעות התוס' שדנו שאם מכוין לא לצאת לא יוצא אפילו למ"ד מצוות צריכות כוונה וצ"ע

ובעיקר נידון הראשונים לעשות שזה יהיה עובר לעשיתו צ"ע כיון שהגמ' בפסחים אומרת שהסיבה שתיקנו לברך על נטילת לולב כיון שמכי אגבהיה נפיק ביה חזינן שכך הוא הצורה הרגילה וצ"ל שס"ל שכוונת הגמ' שכיון שמאוד מצוי שאדם לוקח כדרכו ואחרי זה מברך לכן תיקנו שיברך בכזו צורה אבל ס"ל לראשונים שוודאי שראוי שיהיה עובר לעשיתו וצ"ע אמנם לכאורא מוכח מסוגיא זו שמצוות אינם צריכות כוונה אמנם מצאתי בליקוטי הרמב"ן [וכן בליקוטי הריטב"א] שהוכיח מסוגיא זו שצורת הברכה היא לאחר הנטילה וכך הוא לכתחילה והוסיף דכיון דאגבהיה לשם מצוה נפיק ביה ומשמע שנקט שבפשוטו כשאדם לוקח לצורך קיום המצוה כוונתו לצאת מיד וצ"ע

ובעיקר הא דמבואר בסוגין שגם אם יצא יכול עדין לברך עיין תוס' שכתבו קודם הנענועים אמנם הוסיפו שגם על מנהג אנשי ירושלים שאוחזים הלולב כל היום ובפשוטו משמע שזה גם שהניחו אותו מידיהם בכל אופן כשחוזר ולקחו לצורך ניענועים יכול לברך אמנם עיין ריטב"א בפסחים שכתב שלכאורא ראוי לברך כל שהוא לא הניח מידו

**בדין כוונה לא לצאת למ"ד אינם צריכות כוונה ובדין האיסור לישראל לברך ברכת כהנים ללא כוונה**

ד]מבואר בתוס' בסוכה וברא"ש שם וכן בר"ן בשם רבינו שמואל שגם למ"ד מצוות אינם צריכות כוונה אבל אם מכוין מפורש שלא לצאת הוא לא יוצא וכתבו שראוי לקחת הלולב אם כוונה מפורשת לא לצאת אמנם הריטב"א הביא בשם הרא"ה וכן בב"י הביא בשמם שלא עוזר לכוין לא לצאת והנה הגמ' אומרת כפהו ואכל מצה ובפשוטו הכוונה שלא רוצה לצאת ידי חובתו ועיין בית יוסף שהביא מרבינו ירוחם שביארו בשם תוס' שמדובר שחשב שזה חמץ ולא ידע שזה מצה כך שלא היה לו כוונה לא לצאת אמנם אם כיון מפורש לא לצאת וודאי שלא יוצא אמנם עיין ר"ן שהביא מהרא"ה שגם אם נימא שמצוות אין צריכות כוונה אבל צריך שידע שזה מצה ושזה לא בשר וכן שידע שעכשיו זה זמן המצוה ולכאורא הכוונה שידע שעושה כאן החפצא של המצוה ולפ"ז באופן דברי התוס' שחשב שזה חמץ הוא לא יוצא ולכאורא מדברי התוס' מבואר שס"ל שאם מצוות אינם צריכות כוונה אין צורך שיהיה חפצא של מצוה או שתמיד זה חפצא של מצוה ורק שאם מכוין לא לצאת לא נותנים לבן אדם מצוות בע"כ וצ"ע א"כ מה הר"ן יענה על ראית התוס' וצ"ל שלא חשב על המצווה אלא שלא רצה את מציאות האכילה ומה שהגמ' השמיעה בכזה אופן לומר שאפילו שהוא כפוי על המעשה בכל אופן הוא יוצא

ועיין ר"ן שהביא לדון בשומע הבדלה בבית הכנסת ואחרי זה חוזר ומוציא לבני ביתו שלכאורא למ"ד אינם צריכות כוונה הוא כבר יצא בבית הכנסת וכתב שכיון שהוא מכוין לא לצאת הוא לא יוצא אמנם לראשונים שלא עוזר צ"ע וכתב שכיון שצריך כוונה להשמיע א"כ כאן אין המוציא מכוין להשמיע למי שלא רוצה לצאת אמנם לראשונים שאין דין לכוין להשמיע צ"ע אמנם עיין ריטב"א בפסחים שכתב שגם אם אדם יוצא במצוה בע"כ גם אם לא רוצה לצאת אבל במצוה של שמיעה שנעשה על ידי מישהו אחר שם וודאי שבע"כ לא יוצא [ולכאורא הביאור שכיון שצריך להתיחס אלי לא שייך יחס כשלא רוצה שיתיחס אליו]

ועיין טורי אבן שהקשה אם למ"ד מצוות אין צריכות כוונה אם מכוין לא לצאת לא יוצא א"כ מה הגמ' בעירובין דנה שאם מוצא תפילין לא יכול להניח שנית שיכוין שלא יוצא וממילא אין בזה בל תוסיף שכמו למ"ד מצוות צריכות כוונה מבואר בגמ' שללא כוונה כיון שזה לא צורת המצווה אין בזה בל תוסיף ה"ה כאן וכבר הקשה כן בתר"פ בעירובין שם ומכח זה דחה שיטות אלו והנה יתכן שרבנן לא רצו להתיר שיעשו בצורה לא כמו הרגילות שמא יטעה ויעבור עבירה וכמו שכתבו הראשונים לענין הברכה עובר לעשיתם אמנם יש לדון בעיקר דבריו שחלוק כוונה לא לצאת למ"ד אינה צריכה כוונה ממקרה שלא כיון למ"ד צריכה כוונה דלמאן דאמר מצוות אינם צריכות כוונה הסיבה שאם מכוין לא לצאת לא מצד שכה"ג אין זה מעשה מצווה אלא שלא שייך להכריח בן אדם לצאת מצוה וזה לא חיסרון בבל תוסיף שרק אם אין לזה שם של מעשה מצוה זה חיסרון בבל תוסיף [והאריכו בזה בק"ש ח"ב סימן ל"ג ובחזו"א סימן כ"ט ובחידושי ר' ראובן ועיין שלמי יוסף סוכה סימן פ"ח]

והנה יש איסור לישראל לברך ברכת כהנים ונלמד מהפסוק כה תברכו ולא זרים וכתב במ"ב ס' קכ"ח סק"ג בשם המגן גיבורים שכל זה במתכוין לשם מצוה וכתב המ"ב שכל זה למאי דקי"ל מצות צריכות כוונה אבל אם אין צריכות כוונה צ"ל שכאן זה כמו כוונה לא לשם מצוה שזה וודאי לא מועיל וכונתו לכאורא שכל שזה לא ראוי למצוה אין כאן האיסור ולכאורא עד כמה שזה רק סברא לענין שלא יוצא המצוה אבל יש לזה שם חפצא של מצוה א"כ מסתבר שכמו שעובר בבל תוסיף כך עובר באיסור זה ובעיקר קושית המ"ב יתכן שפה זה כמו שלא בזמנו שללא כוונה אין עובר עליו דהינו שהמעשה מצד עצמו לא מתפרש כמעשה מצווה כלל ללא כוונה

אמנם הנה עיין ר"ן פ"ד דר"ה שכתב שאם אדם תוקע ללמד ילד איך לתקוע זה חיסרון גם למ"ד אינה צריכה כוונה כיון שמכוין למצוה אחרת ודימה כמו בשלא לשמה שאינה מינה מחריב בה אפילו שסתמא כשר ומשמע שיש כאן הלכה שזה יהיה מעשה מצוה אלא שבסתמא זה כך וכל שיש כוונה אחרת זה אותו חיסרון כמו למ"ד צריכה כוונה ולפ"ז מסתבר וודאי שאם מכוין לא לצאת שזה לא סתם חיסרון צדדי אלא שכה"ג אין לזה שם של מעשה מצוה וזה סיבה גם לא לעבור בבל תוסיף ועיין ח' הר"ן בר"ה שדימה מפורש הדין של תוקע לקטן לתוקע על מנת שלא לצאת אמנם עיין חידושי ר' ראובן על מסכת סוכה שהאריך לבאר בדעת הרא"ש שכתב הסברא שאדם לא יוצא בע"כ וגם כתב שאם לוקח לנוי אין בל תוסיף ולכאורא יסוד הסברא שכה"ג שיש כוונה אחרת זה מפקיע מהמעשה שם מעשה מצוה וצ"ב א"כ למה זה לא סברא כשלא רוצה לצאת ומבואר שכה"ג זה לא מפקיע מהמעשה שם מעשה מצוה ובמג"א כתב שבהיפך כונה אם הוא נההנ יוצא ואם יש כאן חסרון צדדי ודאי שלא יוצא

[**ניסן ע"ח:** והנה מבואר בשו"ע שאם חברו שואלו בספירת העומר איזה יום היום וענה לו לא יחזור ויספור בברכה כיון שכבר יצא ידי חובתו למ"ד מצות אינם צריכות כונה והט"ז חלק שכאן שלא בירך ודאי זה אומדנא שלא רוצה לצאת ידי חובתו אמנם לכאורא יש להוכיח כשו"ע מהגמ' בפסחים שדנה שבמטביל מרור בטיבול ראשן יצא ידי חובתו למ"ד אינם מריכות כונה אפילו שלא בירך ולכתחילה צרך לעשות המצוה לאחר מצה וצ"ל שכדי שיחשב כונה לא לצאת לא מספיק ישל"מ אלא צריך כונה בפועל וצ"ע]

[**ניסן ע"ט:** עיין הלכות ספירת העומר דמבואר במג"א שבסופר על תנאי מבעוד יום זה מועיל רק למ"ד מצות צריכות כונה והפמ"ג וכן המ"ב חלקו שכיון שאם מכוין מפורש לא לצאת לא יוצא לכו"ע ממילא גם אם מצות אינם צריכות כונה מועיל שיעשה על תנאי וראיתי לבאר בחדו"ת מהגרח"ש ליבוביץ בדעת המג"א דמה שלא יוצא במכוין לא לצאת זה מצד שזה מקבל שם של מתעסק דהינו שזה מפקיע זה שם מעשה מצוה ולכן בזה לא שיך תנאי שזה מילתא אחריתא שבזה זה לא יכול לקבל ש של מתעסק ורק למ"ד צר"כ שזה חלות נפרד שיך תנאי אמנם בפשוטו זה הפוך דמ"ד צר"כ זה בתור הגדרה של מעשה והדין שלא יוצא בע"כ זה דבר נפרד]

וראיתי בשלמי יוסף ר"ה בהערות בחידו"ת מהגר"נ נבנצל שכתב נפק"מ בהגדרה של הדברים במקרה ששלח שליח והמשלח לא רוצה לצאת המצוה שאם זה חסרון במעשה ודאי יוצא ואם זה חיסרון שלא יוצאים בע"כ לא יוצא וכן לגבי מצות מזוזה שאין בזה מעשה שבזה אין דין כונה אבל יעזור הסברא הנ"ל שאדם לא יוצא בע"כ וכן יתכן נפק"מ בחשב בטעות שלא לצאת שאם יש חיסרון במעשה א"כ למעשה זה לא מעשה מצוה אבל אם יש כאן סיבה חיצונית שלא יוצא בזה ודאי הוא יוצא

**האם במצוות דרבנן צריך כוונה**

ה]עיין מ"ב שהביא לדון דבמצוות דרבנן לא צריך כוונה אמנם הביא דמהשו"ע והגר"א מבואר שאין חילוק והנה לכאורא מכל הראשונים מבואר שאין לחלק בזה א. עיין תוס' בפסחים לענין מרור שדנו להוכיח שצריכות כוונה אפילו שמרור בזמן הזה דרבנן ב. לענין ק"ש דעת הרבה ראשונים שקי"ל כשמואל שזה רק מדרבנן ובפשוטו כל דתקון רבנן כעין דאוריתא תקון ומהיכי תיתי לחלק ביניהם אמנם היה מקום לדון שכיון שהרבה ראשונים פסקו שמצוות אינם צריכות כוונה א"כ רק מספק השו"ע פסק צריכות כוונה אבל לענין דרבנן ספק דרבנן לקולא ובאמת הרי מטעם זה פסק המ"ב שאם לא כיון לא יחזור ויברך אמנם הרי בכל מקום במחלוקת הפוסקים לכתחילה לא סומכים על ספק דרבנן לקולא ובפרט כאן שדעת הרמב"ם רי"ף ורא"ש ותוס' שצריכות כוונה שהם רבותינו א"כ לכאורא מעיקר הדין קי"ל שצריכות כוונה אמנם בשעת הדחק גדול לכאורא יש לצדד להקל לסמוך על שיטת אלו שמצוות אינם צריכות כוונה

ועיין בה"ל סימן תע"ה שהביא מהחק יעקב שאפילו אם לא ידע שזה פסח בכל אופן יוצא במרור ללא כוונה לדעות שבדרבנן מצוות אינם צריכות כוונה דהיינו שזה עדיף ממ"ד מצות אינם צריכות כוונה ולר"ן הנ"ל יתכן הביאור דלמ"ד אינה צר"כ הביאור שזה כמו סתמא לשמה ולכן אם חושב שהיום זה לא פסח זה חיסרון אבל עד כמה דנימא דבדרבנן אצ"כ הכוונה שגם לא צריך סתמא לשמה וממילא אין חיסרון כלל

והנה מסברא היה מסתבר שגם אם נימא דבמצוות דרבנן אצ"כ זה בדבר שעיקרו מדרבנן אבל מצוה שביסודה היא דאוריתא כגון ספירת העומר או מרור ורק שהיום זה דרבנן וודאי מסתבר שתיקנו כעין דאוריתא ויתכן שבזה מודה המ"א ולפ"ז לא קשה ממרור דמבואר בגמ' שזה תלוי בנידון האם מצוות צריכות כוונה

והנה בעיקר הא דמבואר בגמ' שאם לוקח המרור בתור היכר במקום כרפס יוצא חובת מרור למ"ד אינה צריכה כוונה צ"ע לדעת הר"ן שאם לוקח לצורך מצוה אחרת אמרינן דמינה מחריבה א"כ ה"ה כאן זה יבטל את המצות מרור וצ"ע

[**ניסן ע"ח:** עיין הלכות פסח דבשכח לאכול אפיקומן ונזכר לאחר הסעודה יכול לסמוך על המצה שאכל משך אכילתו לאפיקומן וצ"ע הרי מצות צריכות כונה וכאן זה הרי זכר לפסח ואם נימא שבדרבנן לא צריכות כונה א"ש ועיין פר"ח דמשמע שהוקשה לו בזה וכתב שכאן שזה רק זכר לאכילת קר"פ לא צריך כונה ולדעת הרמב"ם דמידי דאכילהלא צריך כונה א"ש וצ"ע]

**כוונה במצות הדלקת נר שבת**

ו]מבואר לענין הדלקת נר שבת דאם הדליק סתם צריך לכבות ולחזור ולהדליק וצ"ע למ"ד מצוות אינם צריכות כוונה למה לא יצא בזה כבר ידי חובתו ומוכח מזה שיש מצוות שללא הכוונה אין כאן החפצא של המצווה כלל וכמו שכתב רבינו יונה לענין ברכה ולכן אם לא עשה לכבוד שבת אין כאן כבוד שבת כלל ויש לדון באופן שיצא יוה"כ בשבת והדליק נר ובירך לכבוד יוה"כ ושכח שזה גם לכבוד שבת האם גם כה"ג לא יצא אפילו למ"ד אינם צריכות כוונה וצריך לחזור ולהדליק בברכה אלא שבאשה שכה"ג קיבלה יוה"כ כבר לא יכולה לחזור ולהדליק ואפילו אם יצאה המצווה לכאורא לא יכולה לחזור ולברך כיון שאסור לה להדליק כה"ג הרי פסק המ"ב שלא יכולה לברך להדליק נר שבת וצ"ע ולכאורא הבעל צריך לחזור ולהדליק בברכה וצ"ע

ומתי שיוצא יוה"כ בשבת שלכאורא יש חיוב מלווה מלכה במוצאי יוה"כ אם יאכל כי רעב ולא לשם מצוה זו מסתבר שכאן לא יצא אפילו אם מצוות אינם צריכות כוונה ומטעם הנ"ל

**בעשה המצוה ללא כונה האם חשיב שביטל המצוה**

ז]עיין מנחת חינוך שכתב לחדש דאפילו דמצוות צריכות כוונה וללא זה לא יוצא ידי חובתו וכן במצוה הבאה בעבירה אבל כה"ג לא חשיב שאכל חוץ לסוכה וכן לענין ציצית לא חשיב שלבש בגד ללא ציצית ובבה"ל סימן ס' פשיטא ליה דאם לבש בגד אם ציצית ללא כוונה חשיב שלבש בגד ארבע כנפות ללא ציצית ושמעתי שהסכים אם זה החזו"א והנה לענין מצוה הבאה בעבירה וודאי שדברי המנח"ח מחודשים שהרי חפצא זה לא ראוי למצוה אמנם לענין מצוות צריכות כוונה יש לדון משני טעמים א.אולי יש מקום לומר שגם אם צריכות כוונה אין הכוונה שאין זה מעשה מצוה אלא שזה רק חיסרון שלא יוצא בזה ידי חובתו ולכן לא חשיב שלבש בגד ללא ציצית או שלא ישב בסוכה אמנם למה שהוכחנו לעיל שגדר החסרון בכוונה הוא שאין לזה של מעשה מצוה ולא שזה סתם דין כוונה נוסף א"כ מסתבר שזה חיסרון בעצם המצווה ולכאורא כן מוכח מהא שללא כוונה אין בל תוסיף אמנם לחלק מהראשונים קי"ל שבזמנו לא צריך כוונה אפילו אם מצוות צריכות כוונה ויתכן דתלוי בנ"ל וכן מהא שללא כוונה לא יכול להוציא מישהו אחר ומסתבר שזה רק אם חסר בעצם המעשה ולא מצוה ולא אם זה דין יציאה שהוא הרי לא יוצא וצ"ע ב.אמנם במנחת חינוך משמע שלמד האיסור לאכול חוץ לסוכה אין הגדר ללא מצות סוכה אלא זה עוד דין וכל שלמעשה אכל בסוכה אין לו איסור זה וכן בציצית אמנם הדברים מחודשים דלכאורא אין איסור עשה אלא שיש חיוב מצוה וכל שלא עושה המצוה הרי הוא בביטול מצות עשה ועיין מנחת שלמה סימן א' שהאריך בזה

והנה לענין ציצית יש מקום לדון שכיון שאין שום הסבר למה שיש כאן חוטים אלא לצורך המצוה א"כ כה"ג זה מוגדר מצד עצמו למצוות ציצית וכאן לא צריך כוונה עד כמה דנימא דיסוד הדין הוא להגדיר המעשה כמעשה מצווה ולא שזה סתם עוד תנאי צדדי וכן לענין ישיבת סוכה יש לדון שכיון שכל הסיבה שנמצאים בסוכה מצד המצוה אפילו אם הוא עכשיו אורח וכדומה אבל זה מצד עצמו מוגדר למעשה מצוה וצ"ע

**בחידוש הקובץ הערות שלמ"ד אינה צריכה כוונה אבל לא קיים המצוה רק שנפטר מהמצוה**

ח]עיין קובץ הערות סימן שיצא לחדש שגם למ"ד אינה צריכה כוונה הכוונה שהוא עשה המצוה ולא יכול לחזור ולעשות אבל הוא לא יצא המצוה ולפ"ז הקשה דבתפילין יהיה חייב לחזור ולהניח תפילין והנה הראשונים כתבו שראוי לכוין מצד בכל דרכיך דעהו עיין רשב"א וריטב"א ומבואר שיצא את המצוה לגמרי וודאי שהוא חידוש גדול לומר לא כך

**בגדר הדין מצוות צריכות כוונה**

ח,ב]יש לדון בדין מצוות צר"כ האם זה עוד תנאי נפרד בקיום המצוה או שזה לצורך הגדרת הדבר שיחשב כמעשה מצוה והנה הבאינו לעיל מהר"ן דלמ"ד אינה צריכה כוונה הגדר כי סתמא לשמה ולכן במינה מחריב בה שלא במינה אין מחריב בה אמנם יש לדון דמה שלא עוזר רק למ"ד צריכה כוונה זה עוד דין כוונה נפרד והנה מבואר בגמ' בתחילת הסוגיא שאם צר"כ גם לענין בל תוסיף לא עובר ללא כוונה ובפשוטו מבואר שאין לזה שם מעשה מצוה ללא כוונה דאם זה רק עוד פרט במצוה לכאורא זה תלוי בשאלה האם צריך פרטי המצוה לענין בל תוסיף וכדלקמן אמנם יתכן שיש פרטים שהם וודאי מעכבים וכמבואר בתוס' לענין שלא בדרך גדילתו אמנם עיין לקמן דאיכא ראשונים שנקטו שלענין בל תוסיף לא צריך כוונה ובהכרח שאין חיסרן שאין לזה שם מעשה מצוה אלא זה רק פרט שלא מעכב לענין בל תוסיף והנה בגמ' עירובין יש צד שלענין בל תוסיף צריך כוונה אפילו אם מצות אינם צריכות כוונה ולר"ן הנ"ל שתמיד זה מצד שסתמא לשמה ולענין הוספה לא שייך סתמא לשמה

והנה עיין או"ז הובא בהג"א פ"ג דר"ה שפסק להלכה שמצוות אינם צריכות כוונה והוכיח מהא דלטבילה ושחיטה לא צריך כוונה והנה שם זה מתיר ולא מצוה וההיתר וודאי לא קשור לעצם המצוה ובהכרח שהנידון שיחשב מעשה המתיר שזה מוגדר רק על ידי כוונה והנה הרמב"ן והר"ן בחולין כתבו שיתכן לחלק בין מתיר למצוה אמנם גם מדבריהם משמע שזה אותו נידון וצ"ע [ועין ק"ש כתובות אות רמ"ח]

ועיין טורי אבן שכתב שבאכילת פסח לכו"ע לא צריך כוונה שרק בדבר שלא החפצא מצד עצמו מוכרח למצוה כגון אכילת מצה שיכול לאכול אכילה אחרת שהיא המצוה צריכות כוונה אבל בדבר שמצד עצמו הוא מוכרח למצוה תמיד זה מתפרש כמצוה ולא צריך כוונה ומבואר שהדין כוונה הוא להגדיר המעשה

והנה בגמ' מבואר שגדר הדין חיסרון כוונה שזה מתעסק ובשם הגר"ח שמעתי דהוכיח מכאן שזה לא סתם דין כוונה אמנם לכאורא גם אם זה להגדיר המעשה עדין מה זה קשור למתעסק וכן מה הסברא שבדבר שנהנה זה אחרת וצ"ע בזה

ועיין חלקת יואב או"ח סימן ל"ג שדן בכיון לקים מצוה דרבנן כגון שחשב שהוא קטן האם יצא מצוה דאוריתא והביא דנחלקו בזה הראשונים ולכאורא אם יש תנאי של כונה לכאורא כונה של דרבנן זה לא כונה אמנם אם זה להגדיר שזה מעשה מצוה יתכן שכיון שזה אותו מעשה מצוה אן בזה חיסרון וע"ש הדוגמאות שדן בהם

תשר ע,ט: ועיין בדין ישבה בסוכה דהבאינו לדון האם בלילה ראשונה מספיק לכוין לשם מצות סוכה או צריך לכוין לשם מצות סוכה בלילה ראשונה ובפשוטו אם יסד הדין שיחשב מעשה מצוה א"כ אין סיבה לכוין לחיוב המיוחד אמנם אם זה תנאי צדדי יש לדון אמנם אם נימא שכאן זה לא חובת ישיבה אלא חובת אכילה א"כ זה שני סוגי מצות ומסתבר שצריך כוונה

וראיתי להעיר דברעק"א ע"ז כ"ז. כתב שבמל על ידי עכו"ם בכל אופן צריך לכוין לקים המצוה והנה שם לא חסר בשם מעשה מצוה ובהכרח שזה דין על הגברא אמנם מבואר שם בדבריו שאם זה ישראל שיש שליחות מועיל הכונה של השליח וצ"ע שאם זה דין נפרד מה שייך שהשליח יעשה דבר זה

**בענין בל תוסיף**

**בדין גרוע ועומד האם עוברים בבל תוסיף**

ט]עיין סנהדרין פ"ח: דהגמ' אומרת לענין זקן ממרא שאין חיוב אלא בדבר שעיקרו מדברי תורה ופירושו מדברי סופרים ויש בו כדי להוסיף ואם הוסיף גורע ואין לנו אלא תפילין ואליבא דר' יהודה דהינו שאם מוסיף עוד בית הוי זקן ממרא והגמ' שואלת הרי יש לולב דעיקרו מדברי תורה ופירושו מדברי סופרים וכו' והגמ' דוחה דממ"נ אם ס"ל שלולב אין צריך אגד א"כ האי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי ואם צריך אגד א"כ זה גרוע ועומד דהינו שלא שייך לומר שזה היה כשר וזה נפסל והגמ' שואלת והאיכא ציצית וכו' והגמ' דוחה ממ"נ אם קשר עליון דאוריתא א"כ זה גרוע ועומד ואם לאו דאוריתא א"כ האי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי ע"כ דברי הגמ'

והנה בעיקר הא דמבואר בגמ' שגרוע ועומד דהינו שלא יוצאים בזה ידי חובה יש לעין האם עוברים בבל תוסיף או שכיון שלא יוצאים בזה המצוה כלל אין בזה בל תוסיף והנה לענין תפילין מבואר ברא"ש בפסקיו וכן בראב"ד בהלכות ממרים שאם הוסיף בית חמישי עובר בבל תוסיף וכן הוא בחידושי הר"ן על סנהדרין והוא חידוש דהרי יש כאן חיסרון מצד צורת המצוה שאינו רואה האויר אלא שכיון שעד כמה שזה היה מצוה זה לא גורם החיסרון לכן שייך לומר שעובר בבל תוסיף ובפשוטו הוא מבואר ברש"י על התורה מהספרי [אמנם לראשונים שהאי לחודיה יש בל תוסיף יתכן שמדובר שזה מונח בנפרד ודוחק]

אמנם עיין חידושי הרשב"א בעירובין ובר"ן בסנהדרין שכתבו שלר' יהודה שלולב צריך אגד אם לקח מין חמישי כיון שאין זה חפצא שראוי למצוה לא עבר בבל תוסיף וברשב"א כתב שזה מבואר בגמ' דהיינו שמה שהגמ' אומרת שגרוע ועומד ולכן זקן ממרא לא חייב זה גם סברא שאין בזה בל תוסיף ובר"ן האריך לבאר שזה כמו אחד שלקח ענף זית ביום הראשון של סוכות שאין בזה בל תוסיף ולפ"ז מה שהגמ' אומרת שתפילין מתחילתו זה ראוי זה סברא שכן יהיה בל תוסיף וצ"ב החילוק אמנם בראב"ד בהלכות ממרים פ"ד מבואר שכה"ג שגרוע ועומד זקן ממרא חייב והגמ' רק שואלת שזה לא מתאים ללשון של ר' אושעיא וכתב בחידושי הר"ן שלפ"ז גם עוברים בבל תוסיף וצ"ע בכל זה

**בדין האי לחודיה קאי האם עובדים בב"ת**

י]והנה בסוגין מבואר לענין לולב שאם צריך אגד גרוע ועומד ואם לא צריך אגד האי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי ובפשוטו הכוונה שהאי לחודיה קאי וממילא אין כאן בל תוסיף והקשו הראשונים דבגמ' בסוכה ל"א: אומרת כשם שאסור להוסיף על ארבעת המינים כך אסור להוריד והגמ' שואלת שזה פשיטא שאסור להוסיף והגמ' אומרת מהו דתימא כיון שאמר ר' יהודה לולב צריך אגד האי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי קמ"ל וקשה הרי לר' יהודה מבואר בגמ' בסנהדרין שלא אומרים האי לחודיה קאי ותירצו התוס' בסנהדרין שמדובר בגמ' שלא הכניס את זה באגד שכה"ג גם לר' יהודה זה לחודיה אמנם עדיין קשה הרי בגמ' בסנהדרין מבואר שהסברא של האי לחודיה קאי זה סיבה שלא יעברו בבל תוסיף וכאן מבואר שזה כן סיבה שיעברו בבל תוסיף ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים ונבארם בס"ד

א. ע' מאירי בסנהדרין שכתב שבאמת יש כאן בל תוסיף וזה באמת פוסל דהינו שעד כמה שהוסיף ועובר בבל תוסיף זה פוסל את המצוה וכוונת הגמ' שזקן ממרא לא חייב על כה"ג שזה דבר לעצמו וזה גורם הפסול בתור שהוא לחודיה [וע"ש שהביא עוד כמה שיטות]

ב.עיין תוס' בסוכה ל"א: ובראב"ד פ"ד ממרים ובשו"ת הרשב"א ס' תקל"ה ובסימן תע"ה והובא שיטה זו בריטב"א בסוכה שכתבו שזה וודאי שגם אם האי לחודיה קאי עובר בבל תוסיף רק שכונת הגמ' בסנהדרין שכה"ג זה לא סיבה שלא יצא חובת המצוה אלא שיש כאן עבירה של בל תוסיף והרי ר' אושעיא אמר שלענין זקן ממרא צריך לגרוע ולכאורא כן הוא גם שיטת הרא"ש סוכה סימן כ"ד שדן שיהיה אסור להוסיף מין בארבעת המינים מצד בל תוסיף לנוי והוכיח שאם עושה לנוי אין חיסרון וצ"ע הרי תיפו"ל שהאי לחודיה קאי אלא בהכרח שס"ל שזה רק סברא שזה לא פוסל אבל עובר בבל תוסיף

ג. עיין תוס' בסנהדרין ובריטב"א בסוכה בשם רבו ובר"ן בסוכה [ט"ז: מדפי הרי"ף] ובמ"מ פ"ז מסוכה ה"ז וברשב"א בעירובין צ"ו. שנקטו שבאמת מצד הסברא של האי לחודיה קאי לא עוברים בבל תוסיף ומה דמבואר בגמ' שאסור להוסיף זה מדרבנן ולכן כתב הר"ן שאם זה לנוי רבנן לא אסרו וכשיטה זו נקט הגר"א סימן תרנ"א סי"ד ובסימן ל"ד ס"ב

**בענין הוספה בארבעת המינים**

י"א] והנה לענין הוספת הדסים או ערבות או לולב ואתרוג דנו הראשונים לענין בל תוסיף אם עושה לשם מצוה האם עובר בזה בבל תוסיף והנה הריטב"א בשם רבו הנ"ל וכן בר"ן בסוכה ויותר מפורש בסנהדרין שכיון שהאי לחודיה קאי אין כאן בל תוסיף מדאוריתא אמנם הרשב"א בעירובין צ"ו. וכן בתשובותיו וכן במ"מ בהלכות סוכה כתבו שלענין מינו אין בזה הסברא של האי לחודיה קאי דהרי מבואר בגמ' בעירובין דמי שמניח שני תפילין עובר בבל תוסיף חזינן שלענין זה לא אומרים האי לחודיה קאי וא"כ ה"ה אצלינו עכ"ד דהיינו דהרשב"א בעירובין והמ"מ חידשו שיש שני סוגי בל תוסיף יש שעושה את המצוה פעמיים ויש שמוסיף על החפץ הראשון והסברא של האי לחודיה קאי זה סברא שלא רואים את זה כתוספת על החפצא של הראשון אמנם במקום שיש כאן שני תפילין זה עצמו האיסור מה שעושה בבת אחת פעמים את המצוה והנה מבואר מדבריהם שאפילו שלא לוקח את כל הארבע מינים כפול אלא רק הדסים או הערבות לבד גם כן יש בזה בל תוסיף וצ"ל שבאמת כל אחד זה מצוה לעצמו אלא רק שזה מעכב אחד את השני ואין זה דומה לתפילין שבתוספת פרשה אחת אין זה כלום דשם זה לא רק גדר שמעכב אחד את השני אלא כל המצוה זה ארבע בתים אם ארבע פרשיות [ובזה מיושב קושית הבה"ל סימן ל"ד ע"ש שדימה תפילין לארבעת המינים] אמנם לפ"ז אם יקח הדס אחד לא יעבור וסתימת דבריהם שגם הדס אחד או ערבה אחד אסור וודאי ששלשה הדסים זה לא שלשה מצות אלא שיעור במצוה וצ"ע אמנם עיין לח"מ שכתב שבאמת כל הפס אם לקח שלשה הדסים ושתי ערבות ועיין חידושי ר' ראובן עמ"ס סוכה

ובדעת הר"ן והריטב"א הנ"ל אפש"ל בשני אופנים או שס"ל שארבע מינים זה מצוה אחת וכמו ארבע בתים בתפילין וכיון שלא לוקח את הכל כפול אין כאן בל תוסיף בתור עשיה של המצוה פעמים וכן הוא בפמ"ג והחמד משה סימן ל"ד שאם הכל כפול ודאי עובר וכמו שני תפילין אמנם יתכן עוד שבפשוטו זה מתפרש שכוונתו להוסיף על השיעור של המצוה ולא בתור מצוה כפולה ולכן אין לדון מצד בל תוסיף של מצוה כפולה ואפילו אם מצוות אינם צריכות כוונה ויש בל תוסיף גם ללא זה אבל במקום שמכוין למטרה מסוימת זה מגדיר את מעשהו אחרת וממילא זה מפקיע מבל תוסיף וכמבואר בר"ן לענין תקיעה של מצוה לחנך התינוקות שגם אם מצוות אינם צריכות כוונה בכל אופן לא יוצא

עוד מצאנו בריטב"א בסוכה שכתב שמה שהתורה אמרה לולב אחד ואתרוג אחד לא שייך לדון מצד בל תוסיף שהתורה רק נתנה שיעור למטה שלפחות כך ולא פחות אבל אם רוצה יותר אין בזה שום איסור ובזה ביאר שאפשר להוסיף בחוטי הציצית כמה שרוצה שהשיעור שמונה זה הכי פחות והנה בפשוטו לפ"ז כל ההדסים זה חלק מהמצוה וכמו בציצית דבכולם יש ההיתר של כלאים בציצית ולפ"ז ההוקצה למצותו יחול בתורת וודאי על כולם ועל דרך זה הוא בכס"מ פ"ז מסוכה בשם הרמ"ה אלא שהוא חילק דבהדס וערבה השיעור הוא רק למטה אבל אפשר להוסיף משא"כ בלולב ואתרוג זה בדוקא ושם שיך לדון מצד בל תוסיף [ועיין תוס"ר בר"ה שגם ילק דיש דברים שהתורה הקפידה שלא יוסיף על המנין וממילא זה ב"ת ויש מקומות שאין הקפדה על המנין ע"ש]

והנה לפ"ז אם נבוא לדון בהדס שוטה שהוא פסול למצוה לדעת הרמב"ם שכל האיסור מצד כפילות המצוה לא שייך לאסור וכן הוא ברשב"א בעירובין אמנם לביאור הריטב"א הנ"ל דהתורה לא נתנה שיעור א"כ בהדס שוטה שזה לא בכלל המצוה זה לא שייך ושם עד כמה שמצד האי לחודיה קאי זה לא סיבה שלא לעבור על בל תוסיף א"כ גם כאן יעבור על בל תוסיף

והנה הרמב"ם פ"ז מסוכה כתב שבתוספת ערבה אם הוסיף פסל וכתב הראב"ד וז"ל א"א לא שמעתי מעולם פסלות בזה ולא איסור תוספת וגירוע ואפילו לר' יהודה דאמר לולב צריך אגד דהא אמר רבא מאי טעמא דר' יהודה דאמר אין אוגדין את הלולב אלא במינו קאסבר לולב צריך אגד ואי אגיד במיניה אחרינא הוי ליה מוסיף מכלל דכי קטר ליה בסיב ובעיקרא דדיקלא ליכא מוסיף אע"ג דאיכא טפי מלולב אחד וכ"ש לרבנן דאמרי אין צריך אגד דאמרינן האי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי עכ"ל והנה השגתו השניה שהאי לחודיה קאי לכאורא כוונתו רק להשיג על הרמב"ם שזה מעכב דהרי שיטתו בהלכות ממרים שזה רק סברא שלא פוסל אבל זה לא סברא שלא יעבור אמנם השגתו הראשונה דליכא בל תוסיף במינו אפילו אם אין הסברא של האי לחודיה או לדידן שזה לא סיבה לא לעבור ומבואר שאין כוונתו כריטב"א הנ"ל דהרי הוכיח לדבר זה מסיב ועיקרא דדיקלא ששם ודאי שזה לא כשר למצות לולב ובהכרח שזה סברא שבמינו אין בזה בל תוסיף וצ"ב הסברא

וכן מוכח לכאורא דעת הרא"ש דכתב לדון האם הדס שוטה יש בו בל תוסיף ודן האם זה מין הדס או לא והוכיח מהגמ' של עיקרא דדיקלא דמבואר שזה מין לולב ואין בזה בל תוסיף ה"ה הדס שוטה ויתכן הסברא שכל שאין הקפדה על המנין ממילא גם אם לקח חלק פסול זה כתוספת ובתר תוספת לא שייך הפסול וצ"ע

והנה עיין ריטב"א שהביא כזו שיטה שבמינו אין בזה משום בל תוסיף והקשה על זה מהגמ' שאם מוסיף בית בתפילין שאי הביא בית אחר האי לחודיה קאי ומבואר שלולי זה עובר אפילו שזה מינו עוד הקשה מהגמ' דמבואר שמתן אחד שנתנו במתן ארבע יש בזה משום בל תוסיף אפילו שזה במינו

ולכאורא מצאנו בזה עוד שיטה והוא שיטת תוס' בר"ה כ"ח: שהקשו איך מותר לתקוע תקיעות דמעומד הרי יש בזה בל תוסיף וכתבו שכל שזה זמן המצוה ועושה עוד הפעם את המצוה אין בזה חיסרון ולכן אפשר לברך ברכת כהנים כמה פעמים ביום וכן אפשר לאכול כמה כזית מצה וכן אפשר ליטול לולב כמה פעמים ביום והוסיפו שמזה הטעם בהדס וערבה אפילו אם נותן יותר הדסים וערבות אין בזה בל תוסיף אפילו אם לולב צריך אגד ורק אם נותן מין אחר יש בזה בל תוסיף וכתבו שלפ"ז אם יתן מתן דם אפילו כמה פעמים על אותו קרן אין בזה איסור ורק מה שנותן על קרן אחרת יש בזה איסור וע"ש שהקשו שלפ"ז אם יתן כמה פרשיות בתפילין או כמה חוטים בציצית אין בזה איסור [וצ"ע איפה מצאנו שיש בזה איסור הרי בתפילין יתכן שמדובר שנותן פרשה אחרת אמנם בציצית הרי מפורש שהטיל למוטלת זה לא טוב] והנה לכאורא אין לבאר שכוונתם כריטב"א לעיל שהתורה לא נתנה שיעור שזה סברא שזה מעצם המצוה אבל לאחר שכבר קיים המצוה לא שייך סברא זו אלא זה סברא באיסור בל תוסיף שכיון שזה מצות התורה מה שעושה את זה עוד הפעם או בתוספת שיעור אין בזה בל תוסיף וצ"ב אמנם לכאורא בהדס שוטה זה לא שייך

ועיין תוס"ר שהוסיף שם וז"ל ולא דמי להוסיף על שמונה חוטים בציצית דהתם המנין מקובל כנגד תרי"ג מצות, ציצית גימטריא ת"ר וח' חוטים וה' קשרים וכן נמי אם הוסיף פרשיות בתפילין המנין מפורש בפסוק כדאיתא בפ"ק בסנהדרין עכ"ל ומשמעות דבריו דעיקר הסברא שיש דברים שלתורה אין הקפדה בהוספה של הדבר עצמו וזה בין בעשיה כפול בין תוספת שיעור במצוה עצמה ויש מקומות שלתורה יש הקפדה ועדין צ"ע מהגמ' בעירובין שיש בל תוסיף להניח שני תפילין ואולי גם על זה יש הקפדה מיוחדת וצ"ב

והנה הגמ' בסנהדרין שאומרת שאין לבאר שיש זקן ממרא בלולב דיש דעיקרו מדברי תורה ופירושו מדברי סופרים ויש בו כדי להוסיף ואם הוסיף גורע דהרי לר"י גרוע ועומד ולרבנן האי לחודיה יש לדון האם מדובר במין אחר או באותו מין והנה לראב"ד והרא"ש ותוס' והריטב"א הנ"ל בהכרח מדובר שלא במינו דהרי במינו אין איסור כלל ולרמב"ם והרשב"א דבמינו אין הסברא של האי לחודיה וכו' א"כ בהכרח סוגין זה שלא במינו אמנם לר"ן והריטב"א בשם רבו אפשר להעמיד במינו וגם בזה יש בל תוסיף ורק מצד האי לחודיה קאי אין בל תוסיף וכן הוא בחידושי הר"ן ובמאירי ודו"ק

והנה בעיקר היסוד הנ"ל דיש שני סוגי בל תוסיף לכאורא הרשב"א בתשובות תקל"ה שהכיח שאין סברא של האי לחודיה לגבי האיסור מהדין של שני תפילין חזינן שלא ס"ל חידוש זה אלא שגם זה אסור מצד תוספת על המצוה

**בחילוק בין אגד בסיב לתוספת מינו**

י"ב]והנה לראשונים שדנו שגם במינו יש בזה בל תוסיף צ"ע קושית הראב"ד מהגמ' שגם סיב לר' יהודה חשיב מינו שאין בזה בל תוסיף ולכאורא יש לחלק דשם שיש מצוה לאגוד והאגד הוא אף פעם לא בתור קיום מצוה של לולב עצמו א"כ כל ההוספה רק אם זה הוספה במין דהרי לאגד לא צריך לולב כשר ובדעת הרא"ש יתכן שרק הוכיח שזה אותו מין ולא על עצם הדבר שאין בזה בל תוסיף אמנם בראב"ד מבואר שהוכיח מזה את עצם דינו

**בדין אגד שלא במינו ובדין הוספה לנוי**

י"ג]]עיין לעיל דהבאינו שיטת התוס' שאפילו שהאי לחודיה קאי אבל יש בזה בל תוסיף ועיין תוס' שסוכה שהקשו א"כ למה לרבנן אפשר לאגוד בגמניות של זהב הרי אפילו שאין צריך אגד אבל יש בזה בל תוסיף ותירצו שכיון שזה לא כדרך גדילתו לא שייך לדון בזה משום בל תוסיף ורק לר' יהודה שצריך אגד ויש הלכה לאגוד שייך לדון שלא להוסיף במין אחר

והנה הר"ן הקשה איך היו אוגדים בגמניות של זהב ולמה אין בזה בל תוסיף והוכיח מזה שהאי לחודיה קאי ורק מדרבנן אסרו אבל לנאותו לא אסרו ומדויק מדבריו דלר' יהודה שלא אומרים האי לחודיה קאי יהיה בזה בל תוסיף אם יוסיף מין לנאותו וכבר דייק כן הגרעק"א בגליון השו"ע סימן י' ולכאורא מבואר בדברי הר"ן שגם בשלא כדרך גדילתו יש בזה בל תוסיף ויתכן שדוקא בזהב שכך הוא דרך גדילתו

והנה הרא"ש בדף ל"ו ובשו"ת הרשב"א סימן תקל"ה הוכיחו שבלנאותו אין בל תוסיף מהא דלר' יהודה במינו היו אוגדים אותו מלמטה ובכל אופן למעלה אגדו אותו בזהב מוכח שבלנאותו אין בזה בל תוסיף ולכן אפשר להוסיף מין אחר לנאותו והנה לא הביאו ראיה מרבנן כיון שזה לא כדרך גדילתו וכמבואר בתוס' וכן הוא מפורש בשו"ת הרשב"א שביאר שזה שלא כדרך גדילתו רק שלר' יהודה שמדין אגד גם שלא כדרך גדילתו יש בל תוסיף ורק כי זה במינו א"כ קשה איך אפשר להוסיף עוד אגד ולכן הוכיחו שבמינו אין בזה איסור וצ"ב מה יענה על זה הר"ן ועיין בגליון רעק"א על השו"ע סימן י' שכתב שכיון שהוא כבר נתכשר באגד אחר א"כ לגבי האגד הנוסף אמרינן האי לחודיה קאי והרי לשיטת הר"ן איפה שלחודיה אין איסור בל תוסיף כלל ולפ"ז הראשונים שס"ל שיש בל תוסיף הוכרחו לומר שבלנאותו אין כלל בל תוסיף

והנה בהא דמבואר בראשונים דכל שהוא לנאותו אין בו בל תוסיף צ"ב טעם הדבר ועיין מאירי שכתב וז"ל ואי"ז כמוסיף במין שהאגד טפל הוא אצל הלולב ולנוי שלו הוא בא ולחודיה קאי עכ"ל ולכאורא הכוונה שלא רואים את זה כתוספת אלא כדבר הבטל ללולב וכחלק ממצות לולב אמנם עיין רעק"א במשניות פ"ג אות כ"ו' שכתב שכיון דמבואר בראשונים שגם אם מצוות אינם צריכות כוונה אבל אם מכוין מפורש לא לצאת לא יוצא א"כ כאן שמכוין לשם נוי זה כמו שמכוין לא לצאת לשם מצוה וממילא אין בזה בל תוסיף אמנם כבר הבאינו לעיל דהתור"פ באמת נקט שכה"ג אין בל תוסיף אמנם הרבה אחרונים נקטו שזה רק סברא שאדם לא יוצא בע"כ אבל זה לא חסר בעצם המעשה מצווה וא"כ זה לא סיבה שלא יעבור בבל תוסיף

אמנם צ"ב דהרי בר"ן מבואר שאם עושה לשם חינוך התינוקות לא יוצא ידי חובתו דמינה מחריב בה דהינו שמצוה אחרת זה יותר גרוע ולפ"ז בפשוטו ה"ה אם יכוין לא לצאת וא"כ זה גם סברא שלא יעבור בבל תוסיף והרי בר"ן מדויק שללא הסברא של האי לחודיה קאי יש כאן בל תוסיף וצ"ל שמה שמכוין לנוי אין זה ככונה לא לצאת דיתכן שזה גם לנוי וגם לצאת תוספת מצוה של עוד מין וצ"ע

**בדין הוספה ללא פרטי המצוה**

י"ג]והנה מבואר בתוס' שכל שזה לא דרך גדילתו אין בזה בל תוסיף ולכאורא הביאור דכל שעושה ההוספה שגם עד כמה שהיה בזה מצוה זה לא טוב אין בזה בל תוסיף אמנם לכאורא מוכרח מתוס' לא כך דהרי כתבו דבסוגין מדובר שזה לא בתוך האגד ובכל אופן מבואר שלר' יהודה אפילו שצריך אגד בכל אופן עובר בבל תוסיף ונקטו התוס' שזה בל תוסיף מדאוריתא ומבואר מזה שגם ללא פרטי המצוה יש בזה בל תוסיף וצ"ל ששלא דרך גדילתו זה שינוי בכל צורת המצוה ואין לזה שם לקיחה כלל ולא חיסרון בפרט מפרטי המצוה וכמו מניח תפילין שלא במקומם דמבואר בשלטי הגבורים ר"ה ל"ג שלא עובר בבל תוסיף

והנה עיין בבה"ל סימן קכ"ח סל"ז שדן באיסור של כהן להוסיף ברכה מצד בל תוסיף האם זה דוקא בנשיאת כפיים וחזרת פנים שזה אם כל פרטי המצוה או שגם ללא זה עובר בבל תוסיף והביא מהגר"ז שכה"ג לא עובר והקשה על זה דברמב"ם מבואר שגם ללא קול רם עובר בבל תוסיף [ומבואר מהבה"ל שנקט שזה מעכב ועיין בזה בעמק ברכה שנקט שה רק דין לכתחילה] וע"ש שהביא מהראשונים שרק בנשיאת כפיים יש בזה בל תוסיף עכ"ד ודבריו צ"ע דהראשונים רק דנו מצד שהאי לחודיה קאי אבל מפורש שללא זה הוא וודאי עובר אפילו שאין כאן הצורה של נשיאת כפיים ומבואר שלא צריך את פרטי המצוה וכמו שהוכחנו מבלי אגד לר' יהודה ולראשונים שגם אם האי לחודיה עובר ה"ה כאן ללא נשיאת כפיים עוזר אמנם ברור שכל זה אם אומר את זה בתור המשך לברכת כהנים [אמנם יתכן שזה היה ברור לראשונים שזה היה אם נשיאת כפים כיון שצריך בצורת המצוה רק שנחלקו האם זה עוזר שלא יהי האי לחודיה קאי]

ועיין ט"ז סימן ל"ד שכתב שבמניח תפילין שלא במקום תפילין אין איסור ב"ת אלא אם כונה שזה כמו שלא בזמנו אמנם עיין תוס' עירובין צ"ה: דביארו שגם בתחילת הסוגיא שנקטה שאין מקום בראש להניח שתי תפילין בכל אופן יש בל תוסיף אם בזמנו לא בעי כוונה ולכאורא כאן אין את פרטי המצוה ולכאורא כל זה לא אם מצד שעושה המצוה פעמים לשיטות שרק לכן אין את הסברא של האי לחודיה קאי שכאן התפילין שניות אין בהם קיום מצוה פעמיים

**בגדר האיסור של סוכה בשמיני ובמעשהז"ג בנשים ובמזוזה בצד שמאל**

י"ד]עיין ריטב"א שהאריך בנידון של האי לחודיה קאי האם זה גם סברא שלא עובר איסור כלל והנה בתחילתו הוכיח שעובר איסור מהא דהישן בסוכה בשמיני לוקה ואחרי זה כשהביא את רבו שאין איסור כתב שמה שהישן בשמיני לוקה כי זה סמוך לסוכות וחשיב שמוסיף על החג עכ"ד והנה לכאורא מסברא בסוכה שזה לא מצוה אחת אלא שכל רגע יש דין ישיבה נפרד א"כ ההוספה היא לא על המצוה שעשה דאין קשר בין רגע לרגע וגם אם לא ישב כל הסוכות בסוכה עובר איסור דהאיסור מה שלוקח מצוה מן התורה שנאמרה בזמן מסוים והוא נותן אותה לזמן אחר וא"כ זה לא שייך לנידון של האי לחודיה שכל האיסור שמוסיף בתור עוד חלק מהמצוה הקיימת וצ"ע ועיין מנחת חינוך דפשיטא ליה דגם היושב בסוכה באמצע השנה לשם מצוה עובר איסור ועיין נודה ביהודה סימן מ' דפשטא ליה שגם אם לא ישב כל הסוכות בסוכה יש ב"ת

והנה עיין שיטת רש"י ר"ה ל"ג שאשה שעושה מצוה עשה עוברת בבל תוסיף ועיין מהרש"א שם שכיון שהיא לא מצוה מה שייך בזה בל תוסיף אמנם שיטת הרי"ד בספר המכריע סימן ע"ח ובפסקי הרי"ד שאשה שתברך על מ"ע שהז"ג שבזה תראה שעושה את זה בתור חיוב תעבור על בל תוסיף ומבואר מפורש שאפילו שזה לא הוספה על חיובה ובפשוטו זה כמו סוכה בשמיני ועיין ראשונים בעירובין שחלקו על רש"י מצד שהתורה רק הקילה על האשה ולא שזה דבר שבעצם אין זה רצון התורה [ובזה א"ש שמשה רבינו סמך את יהושע אם שני ידים אפילו שהקב"ה צוה אותו אם יד אחת ואין בזה בל תוסיף] ולפ"ז ביום השמיני יהיה בזה איסור בל תוסיף מצד עצמו ולא בתור תוספת לחג הסוכות אמנם עיין שלטי גבורים ר"ה ל"ג שכתב שלא שייך באשה בל תוסיף כיון שאינה מצווה במצוה וזה כמו אדם שמניח תפילין שלא במקום תפילין עכ"ד[[1]](#footnote-2) וזה על דרך הריטב"א הנ"ל ולדעת הרי"ד והראשונים הנ"ל היה מקום לדון שגם מניח תפילין במקום אחר כיון שלוקח מצות תפילין ועושה אותה בצורה אחרת עובר בבל תוסיף אמנם מסתבר שכיון שזה מעשה אחר לגמרי הרי זה כמצוה אחרת והנה דעת הבנין ציון סימן ק' שבמניח מזוזה בצד שמאל אין בזה בל תוסיף ודלא כמהר"מ שיק כיון שזה במקום אחר זה כמו תפילין שלא במקומם ולכאורא יתכן לדון שכאן זה דומה לסוכה ביום השמיני שהצדדים זה תנאי בעלמא ולא שזה מעשה אחר וצ"ע בזה

ועיין קובץ שיעורים ח"ב סימן ל"ג שהביא דהרשב"א הוכיח שלא אומרים האי לחודיה קאי לגבי לא לעבור בבל תוסיף משני תפילין והקשה שזה לא דומה ששם זה לא אסור בתור תוספת על המצוה אלא בתור עשית פעמים את המצוה ובזה לא שייך האי לחודיה דאדרבא זהו האיסור משא"כ במקום שבא להוסיף על המצוה עכ"ד אמנם המעין ברשב"א שכל דבריו שהוא הוכיח מהגמ' בסוכה ל"א שאין סברא של האי לחודיה וכו' והקשה מסנהדרין וכתב שיש שרצו לחלק שבסנהדרין מדובר דוקא באותו מין ורק בזה יש הסברא של האי לחודיה והוכיח משני תפילין שגם במין אחד יש בל תוסיף ולא אומרים האי לחודיה ומבואר שמשני תפילין הוכיח על יותר במספר ההדסים אמנם עדין היה מקום לחלק שעושה את זה לא בתור מצוה פעמים אלא בתור עשית אותה מצוה בתוספת ויתכן שלא ס"ל לרשב"א לחלק בזה דתמיד בהדסים זה יכול להתפרש בתור מצוה כפולה דהיינו לקיחת כמה פעמים מצות הדס וצ"ע בזה

**בתפילין דר"ת האם שייך בל תוסיף**

ט"ו]עיין שו"ע סימן ל"ד דיר"ש יניח תפילין דר"ת ויכוין שמה שכשר בזה יוצא המצוה ועיין בבה"ל שכתב שללא כוונה זו לשיטת תוס' שאם האי לחודיה קאי עוברים בבל תוסיף ה"ה כאן ולכאורא יש לדון שכה"ג אין כוונת האדם לעשות את זה בתור הוספה על החפצא של המצוה אלא בתור פעמיים תפילין ולכן הרי אם זה כשר הוא עובר אפילו שהאי לחודיה קאי ומממילא כיון שזה פסול אין כאן בל תוסיף מצד שני תפילין

וע"ש בביאור הגר"א שאם יחבר את תפילין דר"ת יעבור דכה"ג זה לא האי לחודיה ולכאורא הכוונה שכה"ג שיחבר הרי לובש את זה בתור תפילין אחד

וע"ש בבה"ל שביאר שאם יכוין בשניהם חסר בכוונת מצוה כיון שאחד מהם לא טוב וצ"ע הרי במוסיף הדסים גם לא יודע במה יוצא ובכל אופן אין חיסרון

**בדין בל תוסיף בציצית**

ט"ז]בגמ' מבואר דבציצית אם קשר עליון דאוריתא יש בזה נידון של בל תוסיף וזה פוסל והנה בפשוטו מבואר שאין להוסיף בחוטים אמנם בגמ' במנחות מבואר שהיו אמוראים שעשו שמונה חוטים ועיין ר"ן שזה מחלוקת מה השיעור אבל לדידן שהשיעור ארבע זה פסול שמונה ובתוס' במנחות ל"ח. דנו שעד שמונה נמסר שאפשר להוסיף אבל ביותר זה בל תוסיף ועיין בר"ן שכתב לבאר שכוונת הגמ' שמוסיף במין אחר שלא כשר לצמר כה"ג זה בל תוסיף ולכאורא מבואר מזה שגם ללא פרטי המצוה יש בל תוסיף וי"ל

ובהטיל עוד ציצית נפרדת הראב"ד נקט שעובר בבל תוסיף אבל כיון שהאי לחודיה קאי זה לא פוסל הציצית וברמב"ם מבואר שאם התכוין לבטל הראשון א"כ צריך להוריד הראשון וזה כשר אבל אם התכוין שיהיה שניהם זה פסול ולא עוזר אחרי זה לנתק וצ"ע למה אין כאן הדין של האי לחודיה קאי לפחות שזה לא יפסול ובחידושי הגר"ח סטענצל ביאר שכיון שלא ידוע במה יוצאים את המצוה זה הסיבה שזה פסול ולא מצד בל תוסיף וצ"ע שהרי בהדסים גם כן בפשוטו לא מקיים המצווה אלא באחד ובכל אופן יוצא ידי חובתו ואולי ס"ל ששם זה מוסף על המצוה דאוריתא ובאמת הכל נאסר בהנאה והנה הרמב"ם חזר בו ומשמעות הדברים שרק חזר שכיון שהאי לחודיה לא פוסל אבל באמת עובר בבל תוסיף וכן הוא בארצות החיים בסוגיא דהטיל למוטלת

**בדין תוספת תקיעות**

י"ז]עיין תוס' בר"ה ט"ז: שדנו איך מוסיפים תקיעות דמעומד ועיין ברשב"א ובריטב"א שכתבו בזה שלשה סברות שכל שעושים מחמת תקנה דרבנן אין בזה בל תוסיף ב. שכל שיש ספק ולכן עושה אין בזה בל תוסיף ג. שכל שזה זמן המצוה ועושה המצוה עוד הפעם אין בזה בל תוסיף ולכן אפשר לקחת הארבעת המינים עוד הפעם לאחר שיצא וכן אפשר לתקוע כמה פעמים והנה הטעם של תוס' הוא וודאי נכון וכמבואר ברשב"א וכדמוכח בגמ' שכולם היו תוקעים אחרי התפילה אמנם הטעם שכל שזה מצד תקנה דרבנן לכאורא תוס' שלא כתבו כך הם חולקים על זה כמבואר במנח"ח אמנם צ"ע מה תוס' יענו על מה שעושים יו"ט שני וצ"ל שתקנה דרבנן בגלל סרך איסור זה וודאי שיכולים לגזור [ועיין רעק"א ר"ה כ"ח שהביא מהפמ"ג שגזירה בגלל סרך איסור שיש חיוב של משמרת אין בזה איסור ב"ת] ועוד שכה"ג שעושים את זה כעין ספק שאני

ובעיקר הדבר שכשעושים בגלל ספק אין איסור צ"ע מנתערבו מתן אחד במתן ארבע ויש ראשונים שזה כוס בכוסות א"כ כל כוס הוא ספק ולכאורא כה"ג שעושה מספק אין סיבה לאיסור וראיתי מביאים שהמאירי הוכיח מזה שגם בספק יש ב"ת אמנם בדעת הריטב"א יתכן שכאן עשה את זה בגלל מצוה אחרת ולא שיש צד מצד המצוה עצמה ובפשוטו אין בזה סברא לחלק אמנם יתכן לדון שבמתן דמי זה תוספת מצד החפצא ולא מצד הגברא ובזה לא משנה מה הסיבה ולכן בחמש פרשיות דיק הבה"ל סימן ל"ד מהרא"ש שגם אם לא מכוין לשם מצוה עובר בבל תוסיף

**האם בזמנו עובר בב"ת לא כונה גם אם מצצ"כ**

י"ח]עיין סוגית הגמ' ר"ה כ"ח דבפשוטו מבואר בגמ' שאם מצוות צריכות כוונה לא עוברים בבל תוסיף רק אם כוונה ורבא אומר לעבור בזמנו לא בעי בכוונה ושלא בזמנו בעי כוונה ומשמע בגמ' שהראיה ממתן ארבע שנתערב במתן אחד דמבואר שיש בזה בל תוסיף ולכאורא אם כן זה ראיה גם לדידן שצריכות כוונה שלעבור זה אפילו ללא כונה ועיין מ"א שהביא כן מרבינו ירוחם אמנם הב"י נקט לא כן והנה עיין ראב"ד בהשגות על הבעל המאור שנקט שמר"א ור"י מוכח שאין צריכות כוונה ומשמע שלהלכה שקי"ל שצריכות כוונה זה גם לענין בל תוסיף וברמב"ן במלחמות בר"ה כתב שהטעם של ר' יהושע שכיון שקרבן כשר בסתמא גם ללא כוונה ה"ה לענין בל תוסיף ובדעת ר"א מוכח שצריך כוונה דהינו שביאר הסברא אלא כשהוא בעצמו שכיון שהסיבה שזורק לא בתור המצוה של דם זה כה"ג אין בל תוסיף דהיינו שאין כאן כוונה למצוה בדם זה ומבואר שנקט שלהלכה שצריכות כוונה א"כ גם לענין בל תוסיף זה כך ועיין תוס' מנחות מ: שכתבו שר' יהושוע ס"ל שבזמנו לא בעי כונה דהינו שנקטו שגם במצה של תוצאה זה תלי בנידון הא צריך כונה ועיין ריטב"א יומא נ"ה דמבואר שנקט שיש דין מצוות צריכות כונה גם בהזהת דמים ע"ש

אמנם הנה הגמ' בעירובין מביאה מחלוקת האם בשבת מותר ללבוש שני תפילין ומבארת שנחלקו האם צריכות כוונה או לא דהינו שאם צריכות כוונה אין כאן בל תוסיף ולכאורא הכוונה שגם כדי לעבור צריך כוונה ואין כאן כוונה אמנם הרשב"א והריטב"א שם ביארו שכיון שלא יצא את המצוה א"כ אין כאן הוספה על המצוה ומבואר שאם היה יוצא המצוה אפילו שבהוספה זה לא היה לשם מצוה בכל אופן עובר בבל תוסיף ומשמע כב"י אם לא שנדחוק שאמרו את האמת

ועיין א"ר שהביא את הרא"ש שכתב על תוספת מין לנוי שיאסר מצד שבזמנו לא צריך כוונה ומשמע שאפילו שפסק צריכות כוונה בכל אופן הוא עובר אמנם עיין רא"ש לענין עובר לעשיתן שדן מצד מאן דאמר שאין צריכות כוונה ומשמע שבמסכת סוכה לא היה פסיקא ליה זה

והנה ברשב"א מבואר שלמסקנא ברכת כהנים זה חשיב שלא בזמנו כיון שאין לו חיוב לברך ציבור אחר אפילו שיכול ורק במתן דם חשיב בזמנו כיון שאילו מיקלע ליה בכור אחר אמנם במאירי מבואר שחשיב בזמנו ועיין תוס' שכתבו שתקיעות לאחר שיצא זה בזמניה כיון שאם יהיה מישהו אחר הוא צריך לתקוע לו וצ"ב הדמיון לגמ' ששם אם יהיה קרבן בכור יהיה עליו חיוב להקריב קרבן שזה המצוה שעושה עכשיו אבל כאן מה שיוציא מישהו אחר אין זה קשור לקיום מצותו דהוא כבר לא יכול לקים המצוה וצ"ע אחרי זה ראיתי מביאים ברעק"א ובטורי אבן שהקשו כך ויתכן שתוס' נקטו שעיקר הסברא שכיון שיש מציאות שיהיה לזה שם מעשה מצוה וכיון שבמוציא אחר יש לזה שם מעשה מצוה שרק לכן יכול להוציא מישהו אחר לכן זה סיבה לאסור

עוד כתבו התוס' שלענין הזהת דמים אם זה על אותו קרן זה כמו כפילות של המצוה ואין בזה חיסרון ואם עושה על קרן אחרת יש בזה חיסרון וצ"ע הרי כיון שמצד הדין הזאה אחת אין הבדל על איזה קרן הוא עושה אם כן גם אם מזה על קרן אחרת למה שזה לא יחשב ככפילות של המצוה ואולי כיון שיש מושג של ארבע הזאות דהינו להזות על כמה קרנות לכן דנין את זה לא ככפילות המצוה אלא כהוספה על המצוה וצ"ע

**בדין ק"ש לאחר זמנו**

י"ט]ראיתי מביאים בשם הח"ח שאמר על המשנה הקורא מכאן והילך לא הפסיד כאדם שהוא קורא בתורה שהכוונה שלא יקרא לשם מצות ק"ש דיש בזה איסור בל תוסיף ולכאורא זה וודאי לא גרע מסוכה בשמיני שמוסיף על זמן המצוה אמנם באדם שקרא ק"ש לפני התפילה ובזמן התפילה חושב לשם מצות ק"ש לכאורא זה כמו תקיעה פעמים דמבואר בראשונים שאין בזה בל תוסיף ולכאורא כל הטעמים שיכים גם כאן ובדין עשה מצוה לאחר הזמן יש מקום לדון שבמצוה של פעולה אחת כל שעושה לאחר הזמן לא בתור תוספת חיוב אלא שגם זמן זה הוא בכלל החיוב לא נחשב שמוסיף מצוה וכל מה שהקשו הרשונים ביו"ט שני זה מצד שעשה גם בראשון

**בדין נתערב מתן ארבע במתן אחד**

כ]בעיקר הנידון של הגמ' שבנתערב דם בכור בדם מתן ארבע שיש כאן בל תוסיף ובל תגרע צ"ע הרי כיון שהוא עושה את זה מחמת שיש לו חיוב של הארבע ואין כוונתו להוסיף למה שזה יהיה בל תוסיף ולכאורא זה לא גרע מלנוי או שעושה מחמת ספק ואולי זה כוונה ר"א אבל צ"ע טענת ר"י ועיין עירובין ק"א. [ועיין לעיל דהרמב"ן נקט שזה טענת ר"א מצד שמצוות צריכות כוונה אמנם בראב"ד מבואר לא כך] והיה מקום לומר שזה רק דין דרבנן שזה נראה כמוסיף אמנם עיין ראשונים שהקשו שעשה דוחה ל"ת ועד כמה שבפשוטו לא עובר ורק מחמת שזה נראה א"כ לא שיך כאן עדל"ת וי"ל שלא שיך כאן לאסור מדרבנן כי עדל"ת אמנם אם נימא שאם יכוין מפורש שלא יהיה למצות בכור זה עוזר שלא יעבור בבל תוסיף א"כ וודאי שלא שייך עדל"ת שהרי יכול לעשות בצורה זו ורבנן חששו שלא יעשה בצורה זו ומבואר שלא עוזר לכוין שזה לא יהיה לשם מצוה כדי שלא יעבור בבל תוסיף ועין לעיל בסוגיא דמצוות צריכות כוונה מה שכתבנו בזה אמנם עיין טורי אבן דבמצוה של כפרה כיון שהוא מתכוין ללא כפרה לכן יוצא המצוה גם ללא כוונה וכן במילה כיון שסתמא לשמה קאי וחשיב מהול גם ללא כוונה ממילא פה לא צריכות כוונה וה"ה באכילת קדשים ולפ"ז יתכן שממילא זה גם סברא שעובר בבל תוסיף

ועיין לעיל שהבאינו להקשות לשיטות שמספק מותר א"כ כאן זה כמו ספק ובפרט לשיטות שנתערב כוס בכוס וצ"ע ועיין לעיל מה שכתבנו בזה שיתכן שכאן זה חסרון שתוספת בחפצא שבזה לא צריך כונה וכמ במסיף עוד פרשה של תפילין או הטיל למוטלת

**בדין בל תגרע**

]מבואר בגמ' דבנותן שלש מתנות במקום ד' עובר על בל תגרע ועיין טורי אבן בר"ה שכתב לדון מסברא שזה רק במקיים המצוה ומוריד ממנה אבל אם זה מעכב בדיעבד בזה כל שלא קיים המצוה לא חשיב גירעון דהרי לא עשה כלל מצוה וכמו שמי שלא מקים מצוה לא עובר בבל תגרע כך כאן והנה בעיקר מה שנקט שמי שלא מקים מצוה לא עובר בבל תגרע ברבינו יונה מפורש שכל מי שלא מקיים מצוה עובר בבל תגרע וכן הרשב"א בר"ה תמה שאיך רבנן ביטלו מלתקוע בשופר הרי זה בל תגרע והוכיח שעל פי בי"ד אין בל תגרע אמנם אמרי ברוך כתב ששם הרשב"א דן מצד בל תגרע של הבי"ד שמבטלים המצוה אמנם רש"י על התורה כתב מפורש שמי שעושה ג' ציציות או ג' מינים בלולב עובר על בל תגרע ועיין טורי אבן דהקשה שהרי בגמ' סוכה ל"א מבואר שלא יביא פריש מצד שיבוא לטעות שנה אחרת ומבואר שלקחת ג' מינים זה לא בל תגרע וכן להלכה מבואר שבמקום שיש ג' מינים שיקחו שלא ישתכח המצוה ויש לדחוק שכונת הגמ' שרבנן יתקנו שיעשו כך והטורי אבן הוכיח מזה שכל שזה מעכב אין בל תגרע והנה אם גם בלא לוקח כלל יש בל תגרע א"כ זה לא יותר גרוע על ידי שלוקח ג' מינים אמנם לטו"א צ"ע והנה עיין ציצית שהבאינו לדון בגדר בל תגרע האם האיסור מה שלא משלים המצוה או מה שעושה בגירוע ולכאורא אם זה מה שלא משלים המצוה א"כ כאן שהוא אנוס יש כאן את היתר המרדכי אמנם יש לדון האם זה שייך גם בלאו ועיין קה"י בר"ה

וראיתי להעיר דהאחרונים דנו במצות ויש לו חצי מהשיעור האם חייב לעשות וצ"ע למה שלא יהיה בזה בל תגרע וצ"ל דהצד שיש בל תגרע גם במקום שזה מעכב מצד שמשנה את החפצא של המצוה דהינו שעושה המצוה בצורה משונה וזה לא שייך בחיסרון שיעור ורק בדבר שלא מעכב כמו ד' מתנות בזה יש כאן קיום מצוה אם חסרון דהיינו שיש שני סוגי בל תגרע ועיין לעיל לגבי בל תוסיף שיש ראשונים שיש שני גדרים ויש שדנו שאם לולב צריך אגד א"כ לקיחת ג' מינים זה גירעון ושינוי מצורת המצוה אבל אם לא צריך אגד זה ארבע קיומים ולא חשיב בעיקר החפצא אמנם לראשונים שיש דין לקיחה בבת אחת ודאי שזה לא כך וכן לשאר הראשונים מסתבר שזה עשיה אחת אבל יתכן שכל שזה לא בבת אחת זה חסר בשינוי של המצוה וצ"ע דהרי בבל תוסיף הראשונים דנו שתוספת תקיעות זה חיסרון

**דיני כוונה במצוות**

א]נחלקו האם מצוות צריכות כוונה ולהלכה הרי"ף והרא"ש ותוס' ורמב"ן והרי"ד נקטו שמצוות צריכות כוונה ודעת הרשב"א ריטב"א והבעל המאור שאינם צריכות כוונה וברמב"ם מבואר ששופר ומגילה צריך כוונה ומצה לא צריך כוונה והר"ן ביאר כי זה מידי דאכילה והמ"מ ביאר כי זה מצוה בלי מעשה והשו"ע פסק כרמב"ם והמ"ב כתב בשם האחרונים להחמיר שגם במצה לא יצא ידי חובתו אמנם מבואר במ"ב שאם עשה ללא כוונה יחזור לעשות ללא ברכה לחשוש לשיטות שאינם צריכות כוונה

ב]המ"א כתב בשם הרדב"ז דבמצוות דרבנן לכו"ע איה צריכה כוונה אמנם זה נגד רבותינו הראשונים ופשטות הגמ'

ג]כתב הטורי אבן דבמצוה שהעיקר זה התוצאה כגון אכילת קדשים או הקרבת קרבן כיון שגם ללא קיום המצוה מתקיים הענין ממילא אינה צריכה כוונה

ד]מבואר בגמ' דר' זירא ס"ל שצריך כוונה להוציא מישהו אחר ידי חובה ודעת הבעל המאור שזה רק כמ"ד מצ"כ והר"ן כתב שזה לכו"ע מצד שצריך כוונה להשמיע ליוצא וברמב"ן כתב שאם מכוין לצאת ולהשמיע אפילו שלא כיון להוציא השני ידי חובתו הוא יוצא

ה]מבואר בגמ' שגם אם אין צר"כ אבל אם חשב שזה קול חמור לא יצא ועיין ר"ן שה"ה אם אכל מצה וחשב שזה חמץ או שלא ידע שזה פסח אבל בב"י מובא מרבינו ירוחם שבמקרה שחשב שזה חמץ הוא יוצא

ו]דעת הריטב"א בשם הרא"ה שלמ"ד אין צריכה כוונה גם אם כיון מפורש לא לצאת יצא אמנם דעת תוס' והרא"ש שלא יצא כי לא מכריחים אדם לקיים מצוה ובר"ן משמע שכה"ג זה כמו למ"ד צר"כ

ז]כתב הר"ן דאם מכוין לשם מצוה אחרת גרע שלכו"ע לא יצא

ח]המנח"ח כתב לחדש שגם אם לא כיון אבל לא חשיב שלבש בגד ארבע כנפות ללא ציצית ובבה"ל מבואר דפשיטא ליה שאסור וכן באוכל בסוכה לא לשם מצוה ועיין מנח"ש שהאריך להוכיח לענין ציצית כמנח"ח ויתכן שזה מעשה מצוה בעצם דאין לחוטים ביאור אחר אמנם לענין סוכה צ"ב

ט]כתב המ"ב בשם הח"א שבדברים שהעשיה רק לשם מצוה זה כמו כוונה

י]למ"ד מאצ"כ כתב הקובץ הערות שרק נפטר מחיובו אבל לא קיים מצוה אמנם הוכחנו מהראשונים לא כך

**דיני בל תוסיף**

]נצטוינו בתורה בל תוסיף והרמב"ם ביאר שבי"ד שאומרים שבשר עוף בחלב אסור מדאוריתא עוברים איסור זה והחינוך הוסיף לדעתו שה"ה כל אחד שמורה כך אמנם הראב"ד השיגו דכה"ג לא חשיב בל תוסיף [וראיתי מביאים מהגרי"ז שדיק מהראב"ד שרק חולק בל"ת אבל בעשה מודה שיש ב"ת מצד שאומר שזה דאוריתא]

]כתב הרמב"ן שבי"ד שרוצים לתקן מצוה חדשה כגון חנוכה או פורים צריכים לזה רמז בתורה דאל"כ עוברים בבל תוסיף

]מסקנת הגמ' דשלא בזמנו לא עוברים אלא אם כוונה ובזמנו לא צריך כוונה ודעת הרא"ש ועוד ראשונים שזה גם אם מצוות צר"כ ודעת רבינו ירוחם והרמב"ן שאם צר"כ גם בזמנו לא עובר אלא אם כוונה אמנם כתבו האחרונים דמצוה שהעיקר זה התוצאה כגון זריקת דם קרבן עובר גם ללא כוונה אמנם בתוס' במנחות מ: מבואר שהדין של ר' יהושוע זה מצד שעובר ללא כונה בזמנו

]אם מכוין לא לצאת לראשונים שכה"ג במצוות לא יוצאים התור"פ נקט שלא עובר וכן הוא ברעק"א אמנם הרבה אחרונים נקטו שבכל אופן עובר בבל תוסיף דלא חסר במעשה מצוה בעצם

]המוסיף בית חמישי לתפילין אפילו שזה פוסל התפילין בכל אופן עובר בבל תוסיף

]בגמ' מבואר דבנוטל חמשה מינים אם לולב צריך אגד זה פוסל המצוה ודעת הראב"ד שבכל אופן עובר בבל תוסיף ודעת הר"ן והרשב"א דממילא לא עובר בבל תוסיף

]להלכה שלולב אינו צריך אגד במוסיף מין אחד זה וודאי לא פוסל המצוה אמנם דעת התוס' בסוכה והרשב"א בתשובה והראב"ד והרא"ש שעובר בבל תוסיף ודעת הרמב"ם והר"ן ותוס' בסנהדרין וכן הכריע הגר"א שאינו עובר ורק מדרבנן אסור

]מבואר בגמ' דהלובש שני תפילין עובר בבל תוסיף ודעת הרשב"א והמ"מ בדעת הרמב"ם שה"ה אם לוקח שני לולבים עובר בבל תוסיף אפילו אם בתוספת מין לא עובר בבל תוסיף אמנם דעת הר"ן ועוד הרבה ראשונים שאין כאן איסור מצד דין זה ולכאורא דכאן מתכונים להוסיף על המצוה ולא בתור לעשותה פעמיים או כיון שלא כופל את כל הד' מינים

]לראשונים שגם אם האי לחודיה קאי יש בל תוסיף דעת הרשב"א שגם במינו זה סיבה לבל תוסיף אמנם דעת הראב"ד והרא"ש שבמינו זה לא סיבה לבל תוסיף ובריטב"א מבואר שאם זה כשר זה לא סיבה לב"ת אבל הדס שוטה זה סיבה לבל תוסיף

]מבואר בגמ' שאפשר להוסיף הדסים ודעת הרשב"א והרא"ש שכיון שזה לנוי זה סיבה שלא יהיה בל תוסיף ודעת הר"ן שלר' יהודה שצריך אגד ויש ב"ת במין אחר או תוספת הדסים יש בזה ב"ת גם אם זה לנוי

]מבואר בגמ' בסנהדרין שבמוסיף חוט בציצית אם קשר עליון דאוריתא זה פוסל ואם לא האי לחודיה קאי ויש ראשונים שזה אפילו במינו ובר"ן שם הביא ראשונים שזה רק שלא במינו

] בהיטיל למוטלת מבואר בגמ' שיש בזה בל תוסיף ובראב"ד כתב שזה לא פוסל כיון שהאי לחודיה קאי וברמב"ם מבואר שזה פוסל ולשיטתו הוא מוכרח דהרי מבואר בגמ' שיש איסור ובהאי לחודיה יתכן דס"ל שאין איסור

] דעת הרשב"א שכל שעושים את זה מחמת תקנה דרבנן אין בזה בל תוסיף ובתוס' מבואר לכאורא שחולקים על זה

] בעושה מחמת ספק מבואר בריטב"א שאין בזה בל תוסיף וצ"ע מנתערבו דמים כמו שהכיח במאירי ואולי שם זה הוספה בחפצא

]בעושה מצוה בזמן המצוה פעמיים הסכימו הראשונים שאין בזה בל תוסיף ושלכן מותר לתקוע או לקחת לולב כמה שרוצה

]מבואר בגמ' דהישן בשמיני בסוכה לשם מצוה לוקה ודעת הריטב"א בשם רבו שזה דוקא בשמיני ולא באמצע השנה ומשמעות דבריו דהשיטה הראשונה חולקת ואינו מוכרח דיתכן שוודאי שצריך שזה יהיה כתוספת על הסוכות ולא אם זה בחנוכה אמנם במנח"ח נקט שזה גם באמצע השנה

] שיטת הרי"ד שאשה שעושה מצות עשה שהזמן גרמא בתור חיוב עוברת בבל תוסיף והראשונים חולקים על זה אמנם צ"ע במניחה שני תפילין האם עוברת

]כהן שמוסיף ברכה על ברכת כהנים עובר בבל תוסיף ומבואר בר"מ שזה גם אם עשה בלחש והריטב"א כתב שאם יש חסרון של האי לחודיה קאי כאן אין החיסרון כי זה בנשיאות כפים ויתכן שזה פשוט שזה כך רק הנידון האם זה מוריד החיסרון של האי לחוידה קאי

] מבואר בשלט"ג שישראל שבירך ברכת כהנים לא עובר בבל תוסיף וה"ה אם מניח תפילין שלא במקומו וכן נקט הבנין ציון לענין מזוזה בצד השמאלי והמהר"מ שיק ס"ל שיש בזה בל תוסיף ובפשוטו מדויק מתוס' בעירובין צ"ה: שבמניח תפילין נוספות של במקום תפילין יש ב"ת גם ללא כונה אם זה בזמנו ובט"ז סימן ל"ד מבואר לא כך

] המניח תפילין דר"ת בתור ששניהם מצוה המ"ב כתב שזה תלוי בראשונים האם בהאי לחודיה קאי יש איסור ויש לדון שלכו"ע אין בזה איסור שלא מניח בתור תוספת על הראשון

] מבואר ברשב"א שיש בל תגרע בבי"ד שאומרים על מצוה לא לקיים את זה ורק מצד שיש לחכמים כח זה לא בל תגרע והטו"א הבין שכל אחד שמבטל מצוה עובר על בל תגרע וכן הוא בשערי תשובה אמנם הטורי אבן דן שרק אם יוצא המצוה ומוריד חלק כגון שנותן מתן ארבע במתן אחד ובבית הלוי דן שגם בלוקח שלש מינים אם יש לו אפשרות אחרי זה לקחת את הרבעי והיה מקום לדון שיסודו עקירת התורה ולכן רק אם עושה בתור שינוי של התורה ולא אם סתם לא מקיים את המצוה

1. ויש לדון האם באשה שתניח שני תפילין יהיה בל תוסיף על החפצא של המצוה אפילו שאין חיוב ובמנח"ח משמע שנקט שאין אצל אשה בל תוסיף ונפק"מ לאשה בשמיני לגבי סוכה [↑](#footnote-ref-2)