שיעורי תערובת צה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תנינא

שיעורי תערובת – צה

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קיא, ב

## כשאומרים 'שאני אומר' אם הוי ככל סד"ר או עדיף ממנו

**[סעיף א]** **שתי קדרות אחת של היתר ואחת של איסור, ולפניו שתי חתיכות אחת של היתר ואחת של איסור, וכו'.** מבואר בשו"ע ג' מקרים שאם נפל איסור דרבנן תולים שלא נפל לתוך קדירת ההיתר. א. בשתי חתיכות לשתי קדירות. ב. שתי חתיכות לקדירה אחת. ג. שתי קדרות וחתיכה אחת. ובכולם בדרבנן תולים לקולא.

**וכתב** השו"ע שאפילו אם אין ההיתר רבה על האיסור יש להקל, אמנם אם יש רוב איסור כתב השו"ע בסעי' ב שאין מקילים, ומיירי על כל הג' מקרים של סעיף א' כמבואר בש"ך (ס"ק ו).

**ובביאור** דינים אלו, מבואר בט"ז שהקולא שכל ספק שיש בו 'שאני אומר' שהאיסור לא נפל כאן, עדיף יותר מכל סד"ר לקולא. אבל הש"ך (ס"ק א) כתב שההיתר הוא משום סד"ר לקולא. ונפק"מ בזה לעניין דבר שיש לו מתירין, שהרי ספק דרבנן בדשיל"מ יש להחמיר, אבל אם 'שאני אומר' עדיף אפשר שיש להקל אף בדבר שיל"מ (פמ"ג).

**מיהו** בש"ך (ס"ק ב) כתב על מה שכתב השו"ע שיש להקל באיסור דרבנן כגון שומנו של גיד, שהוא הדין לעניין גבינות עכו"ם. והקשה הפמ"ג דהא מבואר בש"ך בכללי ס"ס (אות יז - יח) שבגבינות עכו"ם החמירו חכמים ועשאוהו כודאי דאורייתא ואין מקילים בספיקו, וא"כ איך כתב הש"ך שיש להקל גם בגבינות עכו"ם לומר שאני אומר. וכתב שאפשר ש'אני אומר' עדיף מכל ספק, ולכך מסיק דצ"ע מה יהיה הדין בדבר שיל"מ.

**אכן** לעיל כבר הערנו בזה שבאו"ה לא כתוב שהגבינות כודאי איסור דאורייתא, רק שאי"ז נחשב כספק איסור אלא כודאי איסור דרבנן, והב"מ שם הוכיח מדברי הרשב"א והרמב"ן דאדרבה גבינות עכו"ם קיל יותר, וס"ל להרמב"ן שבטל ברוב ואי"צ ששים, ואף דלא קיי"ל כן מ"מ חזינן שגבינות עכו"ם קיל טפי. והיד"י ג"כ העיר ע"ז שאי"ז ממש כמו ודאי מדאורייתא שיהיה ספיקו לאיסור. ולפי"ז עדיין י"ל שבאמת דעת הש"ך שדין שאני אומר אינו עדיף משאר ספק דרבנן, וכ"כ היד"י דליכא שום סברא ש'שאני אומר' יהיה יותר טוב מספק רגיל.

**ומקור** דברי הט"ז ש'שאני אומר' עדיף משאר ספק דרבנן, הוא מסעי' ג' שכתב השו"ע שיש להקל אף באיסור דאורייתא שנפל לתערובת כל שיש שיעור דרבנן, והקשה הט"ז דהא בכל מקום קיי"ל שדבר שאיסורו מה"ת רק ששיעורו מדרבנן יש להחמיר דהוי כספק המגלגל, ולמה כאן כתב השו"ע להקל, ומזה הוכיח הט"ז ש'שאני אומר' עדיף מכל ספק דרבנן. ובש"ך כללי ס"ס (אות יט) כתב לבאר הטעם שהקלו כאן יותר, וז"ל דשאני התם דאין הספק מצד עצמו אסור מן התורה שהרי הקדירה מותרת לגמרי שהיא של היתר, אלא שיש ספק אם יש בה איסור כלל, והלכך אמרינן נהי דיש בה איסור מ"מ מה"ת בטל ברוב, וא"כ לא הוה ליה אלא ספק דרבנן, דכיון שאפשר שאין כאן איסור כלל א"כ הספק בא לו מצד עצמו ומצד עצמו הוא מדרבנן עכ"ל. ולא נתבארו דבריו היטב, אמנם האחרונים (עי' יד"י כללי ס"ס אות ו סד"ה והיכא) כתבו שאין דין ספק המתגלגל אא"כ היה ספק דאורייתא וכבר נאסר, דאז אף אם נעשה דרבנן שוב אין להתיר מחמת ספיקו, משום שכבר החמרנו בספק זה, אבל דבר שכבר מתחילה היה איסור דרבנן קודם הספק, מעולם לא נפסק על הספק לחומרא, ואין בזה דין ספק המתגלגל. וממילא אם נפל איסור לקדירה ויש בה שיעור לבטלה מה"ת, נמצא שכבר כשהתחיל הספק היה אסור רק מדרבנן, ולכך חשיב איסור דרבנן ואומרים 'שאני אומר'.

**בש"ך** (סק"ג) הביא דברי הנימוקי יוסף שבאיסורים דרבנן שאוסרים במשהו אפשר דלא אמרינן 'שאני אומר'. והנה דברי הנימוק"י אזלי לעניין חתיכה הראויה להתכבד, אבל הש"ך (סק"ה) אינו סובר כן, ודעתו שבחהר"ל שפיר אומרים 'שאני אומר'. ובפר"ח (סק"ג) לא הסכים עם הש"ך ומסיק שאין חילוק, וגם באיסורי דרבנן האוסרים במשהו אמרינן 'שאני אומר', וכמו שמבואר בשו"ע. מיהו כבר כתב היד"י שאין נפק"מ בנידון זה, דהא אינו מצוי שיהא יי"נ, וסתם יינן קיי"ל דבטל בששים. וחמץ דאוסר במשהו לא שייך שיהא איסור דרבנן, זולת בחמץ נוקשה, ואנן קיי"ל בחמץ נוקשה שאינו אוסר במשהו אלא בטל בששים [כמו שפסק המג"א סי' תמז סק"ה], וא"כ אין לנו נפקותא בנידון זה.

## תערובת חד בחד ונפל אחד מהם לקדירה שאין תולין להקל

**כתב** הש"ך גבי שתי חתיכות שנפלה אחת מהן לקדירה אחת, שצ"ל דמיירי שלא נתערבו החתיכות קודם לכן, והיה ידוע איזו מהן היתר ואיזו מהן איסור. דאם היה תערובת בין שתי החתיכות קודם לכן, הרי תערובת חד בחד כיון דאיתחזק איסורא הוו כמו ודאי איסור, ולא היה לנו להתיר משום 'שאני אומר'. וכתב שמה שמבואר בפרישה להתיר אף כשנתערבו החתיכות, צ"ל דאזיל על שתי חתיכות לשתי קדירות, ובזה אף בנתערבו יש להקל. אלא שלא ביאר דבריו אמאי באמת בשתי קדירות יש להקל. ועי' פר"ח שתמה על דבריו, וכתב שדעתו שבספק דרבנן אף במקום שאיתחזק איסורא יש להקל, ולכך אף כשנתערבו קודם שנפלו יש להקל.

**אמנם** היד יהודה אף שבעיקר הדין שיש להקל בספק דרבנן אף במקום איתחזק, ס"ל כהפר"ח, מ"מ כאן פליג ודעתו שאם נתערבו החתיכות קודם שנפלה אחת מהן אין להקל, משום שחתיכה שאסרנוה אין להתירה, וכמו שמצינו בשתי שבילין שאם היו שתיהם לפנינו ואסרנום אף אם אח"כ נאבד אחד שוב אין מתירים, וכמו"כ כאן כיון שכשהיו בתערובת חד בחד אסרנום, שוב אין להתירם אא"כ נעשה אח"כ תערובת אחרת.

## תערובת חד בחד ונפל אחד מהם לחתיכה אחרת של היתר

**שתי** חתיכות [שאינם ראויות להתכבד] אחת של איסור ואחת של היתר שנתערבו, ואח"כ נפלה אחת מהן לחתיכה אחרת של היתר ונתערבו, דעת הפמ"ג [דיני ס"ס אות כד] שכולם מותרות משום שיש כאן ביטול ברוב, שהרי שתי חתיכות מהן של היתר ואחת של איסור. והחוו"ד (קיא סק"א) יצא לחדש שאין כל החתיכות מותרות, שדוקא שתי החתיכות יהיו מותרות שכל אחת מהן יש שתי צדדים שהיא היתר, שמא אינה מתערובת הראשונה וגם אם היא מתערובת הראשונה אינה ודאי של איסור, נמצא שהחתיכות שבתערובת השניה עדיין מעורבות גם בחתיכה הראשונה, ויש כאן רוב חתיכות היתר, אבל החתיכה הראשונה אין להתירה שהרי אין בה ספק אלא אחד, ונמצא שאינה מעורבת בשתי חתיכות ואין בה ביטול ברוב. ועי' יד"י שהסכים דברי הפמ"ג.

## כשהחתיכה שנפלה מרובה יותר ממה שבקדירה

**[סעיף ב]** **במה דברים אמורים שתולין בכל אלו להקל אפילו אין ההיתר רבה על האיסור, שאין האיסור גם כן רבה על ההיתר. אבל אם האיסור רבה על ההיתר, אין תולין להקל.** והוא דעת הרשב"א שכל ההיתר לומר 'שאני אומר' זה דוקא כשאין רוב של איסור. אמנם הש"ך (ס"ק ו) כתב שאף שמהטור והמחבר נראה שבכל ג' הדינים אין להתיר כשיש רוב איסור, מיהו הדין האמצעי אינו מובן, שדוקא בציור הראשון והשלישי שידוע שהאיסור נפל אלא שאין ידוע למי נפל, בזה י"ל שאין להקל אלא כשאין רוב איסור, אבל בציור השני צ"ב למה צריך שיהיה מחצה על מחצה, הא הציור השני הוא באופן שהיו שתי חתיכות ואין ידוע אם נפל האיסור או ההיתר, וזה הוי ספק ככל הספיקות ולמה לא נימא סד"ר לקולא.

**מיהו** דעת הפר"ח וכן דעת היד"י שאף בציור א' וציור ג' יש להקל ולומר 'שאני אומר', אף כשיש רוב איסור וכדעת הרא"ה. מיהו כתב היד"י (סק"ד) שבציור השני שיש ספק אם האיסור נפל לקדירה או ההיתר, מסתבר שאין להתיר כשאין רוב כנגד האיסור. וטעמו דהנה זה ברור דמיירי בציור השני כשהחתיכות ניכרות קודם לכן [וכמשנ"ת שאם כבר נתערבו החתיכות קודם לכן שוב אינה ניתרת], וצ"ל דמיירי כגון שידוע שהאיסור מונח בצד ימין ועכשיו שנפל אחד מהן אינו יודע אם מה שנפל היה האיסור או ההיתר, אכן אם כן היה כאן ביטול ברוב, כיון שיש רוב של היתר וכמו שנתבאר לעיל שמצרפים כל החתיכות לביטול, וצ"ל או דמיירי בחהר"ל או שנפל לדבר לח שלא שייך ביטול ברוב.

**וא"כ** מן הדין היה לומר שיש כאן תערובת חד בחד ולאסור שניהם מדין מאי חזית, רק שזה נתחדש בדין 'שאני אומר' שכאן שנפלה החתיכה לתערובת אחרת תולים שההיתר נפל לקדירה שלא נאסור כל מה שבקדירה. מיהו מסתבר שזה דוקא כשהיה רוב היתר כנגד אותה חתיכה שנפלה לקדירה, דלא מסתבר להתיר את החתיכה שנפלה לתלות שהיא של היתר מחמת אותו מיעוט שנמצא בקדירה, ולכך כתב שבכה"ג שהיה רוב בחתיכה שנפלה כנגד הקדירה אין להקל אלא בהפסד מרובה. ודעת הפר"ח להקל גם בזה.

**וברשב"א** הביא מהתוספתא גבי שתי מדוכות אחת של חולין ואחת של תרומה ולקח מאחת מהן ואינו יודע מאיזו מהן לקח, דמבואר דתולין לקולא, והתם הוא סד"ר רגיל ואי"צ לבא ל'שאני אומר', משום שאין בזה סברא דמאי חזית, אבל בציור של השו"ע שיש ספק על אחד משתי החתיכות, א"כ מסתבר להחמיר מדין מאי חזית אם ההיתר הוא המיעוט.

**ומה** שמבואר שאם יש רוב איסור אין אומרים 'שאני אומר', הקשו באחרונים מהא דמבואר בפסחים (ט.) שאם היו שתי בתים אחד בדוק ואחד שאינו בדוק ונכנס עכבר עם חמץ לאחד מהן, תולין שנכנס לבית שאינו בדוק, וקשה דהתם אין רוב או מחצה היתר כנגדו, ולמה התירו. והחוו"ד כתב לחלק בין מקום שדנים על הבית, שאין לנו לאסור את הבית מספק, אבל בחתיכות כיון שהנידון הוא על החתיכות אין לנו להתיר אא"כ היה רוב או מחצה כנגד האיסור.

## תערובת חד בחד ונפל אחד מהן לאיסור אם תולין שהאיסור נפל

**והנה** יל"ד בשתי חתיכות אחת של היתר ואחת של איסור ונפלה אחת מהן לאיסור אי נימא תליה לומר שאותה חתיכה שנפלה לאיסור היא האיסור ונתיר את החתיכה שלא נפלה, וכן מבואר בפר"ח (סק"ה). ובחוו"ד (סוף סק"א) תמה עליו מדין נפל אחד לים, שאם נתערבו חד בחד ונפל אחד מהן לים ג"כ אין מתירים את החתיכה שנשארה (כמבואר בש"ך כללי ס"ס אות כא) וכ"ש כאן שנשארה החתיכה בעולם. ובפמ"ג (ש"ד סק"ז) הקשה מסעיף ו' דמבואר שאם נפלה חתיכה אחת ואין ידוע אם איסור או היתר ואח"כ נפל איסור לאחד מהן מבואר שאין תולין שקודם לכן החתיכה של האיסור נפלה לאותה קדירה שעתה נפל שם האיסור שאין מקילים למפרע וא"כ כ"ש כאן שאין להתיר. והיד יהודה כתב שודאי גם הפר"ח מודה שאם נתערבו קודם לכן שאין להתיר את החתיכה שלא נפלה אלא מיירי כשלא נתערבו קודם לכן ולכן הוי ספק דרבנן לקולא אבל אם נתערבו קודם לכן אחר שנאסרו אין מתירים למפרע את החתיכה שלא נפלה.

**● השיעור נמסר במוצאי ש"ק בבית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**

**● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:30 ●**

**●**