פרק ה
קטגוריות: ש_ס / נז מכשירין / מכשירין עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד י' אב ס"ח

**פרק ה**

**משנה א**

**בביאור הדין דעבר בנהר אחר טהרו שנים וכו'**

א]**מי שטבל בנהר וכו':** לשון המשנה טהרו שנים את הראשונים משמע שהם קיימים והמים השנים טיהרו אותם ועיין רמב"ם בפיה"מ שכתב שמדובר שיצא מנהר אחד וירד לנהר אחר וכה"ג איכא לטהרה דהשקה אמנם עיין לשון הרא"ש בטלו את הראשונים ומשמע שזה מדין ביטול ברוב דהינו שמדובר כמו שביאר החזו"א שהיה שני נהרות והיו מחוברים באמת המים ועבר מנהר אחד לשני ואין הדרך כך ולכן אין כאן סיבת רצון למים של הנהר השני ולא שייך לומר כאן השקה דהרצון הוא למים שלאחר יציאתו ואז אין שום השקה ועיין לשון הר"ש ואין מכשירין לא אלו ולא אלו ויש לבאר כרא"ש מדין ביטול אמנם לר"מ שזה מדין השקה א"ש יותר הלשון

והנה בעיקר הדין המבואר כאן במתניתין דיורד לטבול מים העולים עמו מכשירים צ"ע הרי לא היה לו שום עניין בתלישה אלא בשימושו במחובר וא"כ אין כאן רצון כשהם תלושים ועיין חזו"א ה' א' שכתב שאפשר לבאר בשני אופנים או שרצון על המים מועיל גם במחוברים אלא שההכשר לא חל אלא כשהם נתלשו [ולפ"ז מבואר שלא צריך רצון תלישה אלא רצון לשימוש] או שכיון שהטבילה שהיא פעולה של שימוש במים מכריחה תלישה חשיב שיש כאן רצון גם לתלישה והנה מבואר בתוספתא אפילו הפליג מיל וביארו הר"ש והגר"א שיצא מהמים לאחר מיל ועיין חזו"א שאם כביאור הראשון א"כ כאן המים שעליהם היה רצון כבר חלפו והלכו להם אלא בהכרח כביאור השני שחשיב שיש רצון בתלישה כיון שזה מעשה מוכרח אם הטבילה ולכן היציאה איפה שתהיה חשיבה לרצון עכ"ד

והנה עדיין היה מקום לומר שגם הביאור הראשון נכון ונפק"מ למקום שלא היה פסיק רישיה שהמים יתלשו והנה איכא מאן דאמר פסחים כ. שרק מחוברים מכשרי וביארו התוס' שנפלו על הפירות כשהמים מחוברים והקשה החזו"א ח' י' הרי ההכשר רק בתלוש וא"כ מה מעלה בזה דהרי רק הרצון שבתלוש הוא יכשיר אמנם לנ"ל א"ש דהרצון חל במחובר וצ"ע ועיין לעיל פ"ג מ"ה-ח סק"ה ופ"ד מ"א סק"א

והנה הגר"ח נקט שרצון על פרי מחובר עוזר לכשייתלש אפילו אם אז אין רצון והחזו"א חלק על זה עיין מה שכתבנו בזה סימן א' סק"ז ואין זה ענין לכאן דשם הנידון שהפרי מחובר וצריך רצון במה שהוא על הפרי ופה צריך רצון לעניין השימוש במים. ופשוט

**בדין דוחהו לצורך להזיקו האם חשיב רצון**

ב]**דחיהו וכו' ואם כמשחק וכו':** עיין ר"ש שגרס לשכרו והכונה שהיה שיכור וזה נחשב ללא כונה וביאר החזו"א אפילו ששיכור חשיב בר דעת לדיני התורה אבל כה"ג אין סיבה לומר שכונתו לרטיבות המים אלא שיקבל חבטה ואין לו עניין במים ולפ"ז מבואר שאם דחה אותו בכוונה אפילו שהנופל לא רצה זה מכשיר ברגע שהוא יעלה מהמים וזהו דין הסיפא שזה היה כמשחק דהינו אפילו שהנופל לא רוצה בנפילתו אבל כיון שהמפיל רוצה לכן זה מכשיר וצ"ל שמה שנקטה המשנה לשחוק שבאה לחדש שגם כה"ג חשיב שימוש דהוי רצון על המים

אמנם הרמב"ם גרס ברישא לשברו דהיינו שרצה לצער את חברו ומבואר שאפילו שיש לו רצון שחברו ירטב זה לא מכשיר ובסיפא לשחוק ביאר שחשיב שיש רצון של הנופל וצ"ל אפילו שאדרבא מצד המשחק מעדיף לא ליפול אבל כיון שזה צורת המשחק ורוצה את האפשרות חשיב רצון וצ"ב למה ברישא זה לא מכשיר הרי לעניין רצון על התלישה וודאי לא צריך בעל הפירות אלא זה תלוי במים וכמו שהבאינו פ"א מ"א ובסימן א' וצ"ל כמו שביאר החזו"א דפה הרי אין לו רצון שכשיעלה יהיה רטוב וכל רצונו ברטיבות במים אלא שביארנו לעיל שכל שהוא פס"ר חשיב שיש רצון על זה ויש מקום לומר שזה דווקא כשהכל מעשה שלו אבל פה שהעלייה מהמים זה לא מעשה שלו כה"ג זה לא מכשיר ובדעת הר"ש מוכח שכה"ג זה מכשיר אמנם עיין לעיל סק"א שיתכן שאם זה אותו מים שרצה במחובר עוזר על זה רצון במחובר ויתכן שרק בזה הר"ש חולק אבל אם יעלה במקום אחר כה"ג זה לא מכשיר ואין זה במשמעות הדברים

והנה עיין לעיל פ"ג מ"ז שהבאינו לדון האם ברצון ללא מעשה עוזר שמה שפס"ר זה יוכשר וע"ש שיתכן שזה מחלוקת המשנה והבריתא והנה אם שם זה מכשיר וודאי שה"ה כאן אמנם שם מפורש שאם עשה את מעשה הירידה למים זה וודאי עוזר כגון שהוריד הבהמה וצ"ע מ"ש מכאן אמנם עיין חזו"א שנקט שאם בעל הבהמה יתן אותה לשחוק חשיב שיש מעשה גם לעניין העליה ובזה ביאר נפילה של הבהמה לשחוק שזה מכשיר לדעת הר"מ ע"ש וצ"ב

**משנה ב**

**בהא דשט מים הניתזין לא בכי יותן**

א]**השט על פני המים וכו':**בפשוטו היה מקום לומר שרצה לעבור את הנהר אבל לא היה לו ענין להתרחץ וכמבואר לקמן שספינה שעוברת במים לא חשיב רצון למים אמנם עיין רמב"ם שכתב שהמים שעליו הוכשרו ובפשוטו צ"ל שהיה לו ענין לרחוץ בנהר וצ"ע א"כ למה הניתזין אינם בכי יותן הרי זה פס"ר והוי כמים שבשפמו ויתכן שזה לא פס"ר שיתלשו מים עוד יתכן שכיון שזה מעשה אחר לגמרי לא נאמר בזה הדין שע"י פס"ר זה מכשיר וכמו שמצאנו לעיל פ"ד מ"ה לענין מים שברגליו לת"ק אמנם גירסת הגר"א הרי זה בכי יותן ויתכן מטעם הנ"ל אמנם עיין בהערות לדפוס וגשל החדש שהגהה זו שייכת למ"ו

**ביאור הדין עושה ציפור במים**

ב]**העושה ציפור במים וכו':** הר"ש ביאר שעושה אבעבועות במים והדרך שנתלשים מים באויר ואינם בכי יותן ובתוספתא מובא שאת שבו בכי יותן דהיינו דמי האבעבועות עצמם בכי יותן והנה צ"ב למה זה לא מוכשר הרי יש לו שימוש במים ואולי זה לא פס"ר שהם יתלשו והנה ר"י מחלק בין מי הציפור למים הניתזין ולכאורא עד כמה שזה פס"ר שיתלשו ויש לו רצון לחלק מהמים למה שלא הכל יכשיר וצ"ל שס"ל שלגבי האבעבועות עצמם זה פס"ר ולא לגבי המים הניתזין

וברמב"ם ביאר שיש קנה שמעיפים איתו מים ובפשוטו משמע ששואב מים בקנה כדי להעיפם וזה וודאי תימא למה זה לא תלישה לצורך שימוש ועיין חזו"א שכיון שזה שימוש של משחק שהמים באויר זה לא מכשיר וצ"ע מ"ש מלקבל לאצולי טינוף שזה מכשיר אפילו שאין לו רצון לשימוש במים ועוד דבמשנה הקודמת מבואר שלשחק חשיב שימוש במים ואולי שם זה משחק שהמים עפים על הבן אדם זה עדיף אמנם עיין מהר"י קורקוס שכתב שפועלתו לא להכניס מים לקנה אלא שמעיף דרכו ולפעמים נכנס מים לקנה אבל אין לו בזה שום עניין

ואולי כאן זה סברא מיוחדת שזה עף בחזרה למים והם נהיים מחוברים וכה"ג חסר בחשיבות ועיין מה שכתבנו לבאר כן פ"א מ"ג בדעת הר"מ ועיין חזו"א ח' ח' לענין מחשבה בתלוש להשתמש לאחר שזה יתחבר שדעת הר"מ שזה לא עוזר וי"ל וצ"ע

**משנה ג**

**ביאור הא דרצונו בבלילת המשקין זה לא מעשה ניעור**

א]**וחכ"א אינם בכי יותן:** וצ"ב הרי מנער האילן שיפלו ממנו משקין זה בכי יותן ועיין חזו"א ה' ד' שהרי באותו אגודה אינו בכי יותן ובפשוטו צ"ב הרי כל זה כי ניחא ליה שיפול מכולו אבל כאן רוצה שזה יתפזר ועיין פ"א מ"ד משכ"ב אמנם לכאורא נראה שכיון שמטרתו שזה יתפזר בהכל ואז זה יתאדה חשיב שעושה התחלת הפיזור וסוף קיום מחשבתו כשזה מתאדה ולפ"ז יתכן שדעת ר"ש שמה שהמים נעלמים זה משהו נפרד ולכן רק כאן דנים שמעונין שזה יעבור ממקום למקום שלכו"ע זה מכשיר ועיין רא"ש שדעת רבנן שזה כמו משיר אילן וצ"ע הרי שם זה מכשיר ויתכן שגרס שלרבנן הוכשר

**בהא דהפירות הוכשרו לרמב"ם**

ב]והנה משמעות המשנה שלר"ש הוכשרו פירות אלו וצ"ע לשיטת הר"מ שצריך רצון בבלילה של הפירות אפילו שחשיב שיש כאן ניחותא במים אבל אין לו שום עניין ברטיבות של הפירות והניחא אם נימא שלגבי הכשר הפירות מספיק פס"ר אבל כבר הוכחנו סימן א' לא כך אמנם הרי מבואר בגמ' לעניין ניעור שכרישא עצמה הוכשרה וכאן זה אותו דבר וגם שם צ"ע עיין מש"כ פ"א מ"ה סק"ב

**משנה ד**

א]**לעמקו בכי יותן:** עיין רמב"ם וז"ל ועל כן המים הניתלין בידו או במים מכשירים ואם נגע בהן פירות בכונה הוכשרו עכ"ל וצ"ע עד כמה שיגע בפירות בכונה א"כ זה עצמו תלישה לרצון מה שזה עובר לפירות לרצון ועיין לעיל סימן א' שכתבנו שגם לר"מ שפירות שנופלים למים שנתלשו שלא לרצון זה לא מכשיר כל זה דוקא אם זה מים מכונסים ששיך לדון שהמים עדיין במקומם אבל כאן לכאורא זה לא שייך ובהכרח שגם כה"ג חשיב שזה עדין לא נתלש וצ"ע ועיין עוד פ"ג מ"ז סק"ט מה שהבאינו בזה

ב]עיין חזו"א שגם אם רואה במראית עיניו כמה זה נכנס למים שלא צריך לרטיבות הוא מכשיר שסתמא ניחא ליה במים אלו שיהיה לו הסימן והרי זה כשעת היחף שביאר שם שלא צריך מחשבה מפורשת

**משנה ה**

א]**פשט וכו' לידע וכו':** לכאורא הכונה כי הוא לא צריך שידו תירטב ושיראה עליה כמה מים יש אלא רק רוצה להרגיש כמה מים יש והרי זה כטומן מפני הגנבים וצ"ב כיון שרצונו לדעת אם יש כאן את החפצא של המים א"כ מעונין להרגיש דוקא את המים ולמה זה לא רצון וצ"ב

ב]**זרק את האבן וכו':** עיין ר"ש שהכונה שאין לו עניין לא במים שבאבן ולא במים שניתזין ואירי לעניין האם יש כאן רצון וכן הוא בהשגת הראב"ד אמנם צ"ב א"כ למה המשנה חילקה את זה לשניים וברמב"ם וברא"ש ביארו שהנידון על האבן האם המים שעליו חשיבי מחוברים או לא ונפק"מ אם יהיה עליהם רצון וחידשה המשנה שחשיבי מחוברים והטעם ביאר החזו"א כי יש כאן השקה למקוה וע"ש שהקשה הרי זה זוחלין והעמיד שהמים עוברים מעל האבן ולכאורא יש מקום לומר שדנים את האבן כאילו היא בקרקע וממילא המים שעליה הם מים שבקרקע וצ"ע

אמנם עיין גר"א שגרס הניתזין בכי יותן ואת שבאבן טהורים וביאר שיש לו ענין במים שניתזין כי רוצה לראות שיש מים בבור אבל אין לו עניין במים שבאבן וצ"ע מה זה שונה מהמים שעל פי החבית שכיון שזה פס"ר זה מכשיר ויתכן שכאן זה כשני דברים נפרדים וכמים שברגליו כשיורד לכבס וכציפור שבמים במ"ב ע"ש ויתכן עוד שלא מתכונן להוציא האבן מהבור וכה"ג יתכן שגם אם אחרי זה מישהו יוציא אותה המים שעל גבה לא יכשירו וצ"ע

**משנה ו**

א]**החובט וכו':** עיין חזו"א שהדרך לחבוט בשלח לצורך עיבוד העור וס"ל לחכמים שחוץ למים מונח וודאי רצון גם ביציאת המים וכה"ג זה מספיק וסיבת ההכשר רק כדין מרעיד את האילן וכמבואר בר"מ ור"י ס"ל שיש בזה גם רצון לנקיון העור ובפשוטו לפ"ז חשיב מחשבת שימוש במים דהרי היציאה של הליכלוך היא ע"י המים ותמה החזו"א על הא"ר שכתב על ר' יוסי שזה מכשיר מדין מרעיד את האילן

והנה צ"ע שהרי לכאורא הסיבה שהרטיבו העור כי יש בזה תועלת לעור א"כ מים אלו צריכים להכשיר דהרי זה פס"ר שהם יצאו ואין לומר שמדובר במים שמעל העור דהרי גם זה פס"ר ועוד דממחלוקתם דר"י ורבנן חזינן שמדובר על מה שיוצא אם הליכלוך ועיין אפיקי מים שיצא לחדש שכיון שזה יוצא בצורה בלועה במים אין זה תלישה ואינו מסתבר ולחומר הקושי היה מקום לומר שלאחר ששרה במים הוציאו והחזירו ועכשיו כבר אין לו ענין בשרית המים והיה כאן השקה ולכן כל הנידון מצד דין מרעיד את האילן וכל זה דוחק וצ"ע

**משנה ז**

**בהא דבעקל אין זה כמו לקבל דלף**

א]**ובעקל:** עיין רא"ש שזה ברזל שזורקים למים שמחמת כבידותו הוא מעמיד הספינה והנה לפ"ז בכל אופני המשנה אין לו עניין ברטיבות של המים ולכן הם לא מכשירים אמנם עיין רמב"ם שכתב שזה מקום בתוך הספינה שהמים הדולפים מסדקי הספינה מתקבלים שם והקשה החזו"א א"כ מים אלו מתקבלים לאצולי טינוף וכה"ג זה מכשיר כמבואר פ"ד מ"ה ובגמ' בשבת עוד הקשה מה שהמשנה אומרת ואם ניער בכי יותן ומשמע שזה הולך על הכל הרי לעניין עריבה שירד הדלף לתוכה שאין לו ענין במים זה לא בכי יותן אמנם עיין בפיה"מ שכתב שהניער הולך רק על במצודות וכו' ויתכן שגם לשאר הראשונים זה דוקא על זה דהרי צריך שיהיה בלוע בתוכו ולכן בעריבה זה לא מעשה ניעור עיין פ"ד מ"ד-ה מה שכתבנו בשם הגר"א

ב]מבואר בתוספתא וכן פסק הר"מ דמסמר ואוד לכבותו זה לא מכשיר ועיין זר זהב שביאר שזה מלשאצ"ג והדבר צ"ע דכאן כל רצון לשימוש במים הוא מחשיבם ועיין חזו"א שביאר שכיון שזה יכול להיכבות גם ללא הגשמים אלא מעצמו ואין לו עניין במים שמכבים לכן זה לא מוחשב

**משנה ח**

**בדין קבלה לאצולי טינוף כשאין לו ענין בזה**

א]עיין חזו"א שהקשה הרי מבואר לעיל פ"ד מ"ה שלקבל מים לאצולי טינוף זה בכי יותן א"כ גם כאן הרי רוצה לקבלם שלא ירטיבו הפירות וביאר שכיון שלכלי זה אין בית קיבול א"כ אין כאן אלא מניעת המים מהגעתם לפירות וזה כמו שלא ילקה הכותל שזה אינו בכי יותן ועיין ראב"ד שמשמע קצת דגם אם יש לכלי קיבול זה לא מכשיר וצ"ל שמדובר שאין לו שום ענין בקבלה של המים ומצידו שיתפזר ליד ולכן כה"ג זה לא מכשיר

**משנה ט**

**בביאור הדין שסולדת לאחוריה**

א]**מפני שהיא סולדת לאחוריה:** עיין רמב"ם ורא"ש ורע"ב והמפרש בנזיר נ: שביארו שהניצוק חוזר לתוך הכלי העליון והוא מטמא אותו דהינו שכשהוא מפסיק הקילוח ולפ"ז לכאורא בכל זמן הקילוח הוא לא נטמא עדיין וכן אם יפסיקנו בסכין בצורה שלא יחזור לאחוריו זה לא יטמא ועיין חזו"א ורש"ש שנתקשו הרי זה וודאי שלא כל הניצוק חוזר וא"כ גם אם נטמא החלק הניצוק שנוגע למטה בקערה הטמאה הוא וודאי לא חוזר למעלה עוד הקשה החזו"א שהגמ' אומרת דבר זה גם לעניין אוכלים והרי שם צריך כביצה ולא מסתבר שחוזר כביצה שלימה והנה עיין מקואות [ובע"ז] שהארכנו דנחלקו הראשונים בדין אין ניצוק חיבור האם הכונה שהניצוק עצמו חשיב חיבור ורק שהוא לא מחובר למקום שממנו נשפך או שגם הניצוק עצמו הוא לא חיבור והנה אם נימא שהניצוק עצמו חיבור א"ש שבאמת כל הניצוק נטמא כי הוא נגע בלמטה וכיון שחלק ממנו חוזר לאחוריו ממילא חלק זה מטמא את המשקין שבקדירה העליונה ויתכן ממילא שגם באוכלים זה כך שכיון שכל הניצוק חיבור א"כ ברגע שחלק מתחיל לחזור והוא עדיין חלק מהניצוק שהוא כביצה הוא יכול לטמאותו ויתכן דגם אם בעלמא זה לא חיבור אבל כאן שזה סמיך וודאי יוצר שהניצוק עצמו חיבור ורק שזה לא עושה שהכל חיבור אחד וצ"ע

אמנם עיין תוס' נזיר נ: וברא"ש שם וכן משמע בר"מ בהילכותיו שכוונת המשנה רק לתת סימן שכיון שזה סולד לאחוריו ממילא חזינן את הכל כמחובר וממילא כיון שהעליון הוא מחובר לתחתון חשיב שהוא נוגע בכלי או בשרץ או בחלק מהאוכל התחתון אם כה"ג אין חיסרון של מגע ביה"ס

**בביאור סוגיא דנזיר האם יש ניצוק באוכלים**

ב]עיין נזיר נ: דהגמ' דנה האם יש ניצוק באוכלין דהינו אם יהיו אוכלים סמיכים שיהיו ניצוק האם כה"ג אין את החיסרון של ניצוק והגמ' מביאה את משנתינו ואומרת דלב"ש שזה גם במקפה בהכרח הטעם בגלל שיש בו ריר דהרי זה לא סמיך וממילא יתכן שמצד סמיכות זה לא סיבה כלל אמנם בדעת ת"ק יתכן שס"ל שהדבר קובע לפי סמיכות ולכן חולקים על ב"ש שזה רק ברישא או שגם הם ס"ל שזה תלוי בריר אלא שנחלקו בדרגת הריר שצריך והכס"מ למד בדעת הר"מ שזה וודאי שת"ק ס"ל שזה תלוי בריר ורק הספק האם צריך גם סמיכות

**משנה י**

**בביאור הדין דצונן לחם טמא**

א]בפשוטו כונת המשנה שכיון שעולה הבל מהתחתון לעליון והבל זה יש לו תורת משקה וכמבואר לעיל בזיעת המרחץ וכן מבואר שלא פקע ממנו טומאתו א"כ הגיע לעליון מים טמאים והם מטמאים וכן הוא מפורש לשון הרע"ב וכן פשטות לשון הר"ש ופשטות לשון הרמב"ם בהילכותיו אמנם עיין רא"ש שכתב וז"ל פירוש לפי שראש הקילוח מתחמם בתחתון ועולה ההבל אם הניצוק מתוך כלי החם שהוא טמא וההבל החם יש בו ממשות משקה ומחברם יחד עכ"ל הנה מה שכתב שזה מתחמם כונתו לבאר איך עובר ההבל למעלה דהרי ללא ניצוק אין ההבל מגיע למשקה למעלה ואין זה דומה למשנה הבאה שיש הרבה הבל וכן ביאר הר"מ וכן הוא בפמ"ג יור"ד סי' ק"ה סק"ו אמנם בסוף דבריו מבואר שהעליון טמא כי ע"י ההבל הוא חשיב מחובר לתחתון ולכאורא הכונה כאילו זה נוגע בתחתון והוא נטמא ע"י זה וצ"ע מה צריך לזה ולמה לא מספיק לומר כנ"ל וצ"ע ועיין משנה הבאה

ב]בהא דחם לחם מותר כתב הר"מ כי זה לא ניכר בעליון וצ"ע מה סברא היא זו הרי למעשה עבר פה זיעה שהיא כמשקין וצ"ל שהכונה שבאמת לא עובר כמבואר בגליון הרא"ש

**בדין צונן לחם באיסורים**

והנה הרמ"א יור"ד סימן ק"ה כתב שאסור לערות מצונן לתוך חם ובדיעבד אין לחוש ומבואר בד"מ וכן הוא בגר"א דמקורו ממתניתין דכה"ג עובר ע"י הניצוק הבל מלמטה ואירי באופן שללא הניצוק זה לא היה עובר ודלא כאופן דהמשנה אחרי זה והא דבדיעבד זה לא אוסר כתב הגר"א דרק לגבי טומאה דמספיק נגיעה וצ"ע דהרי כאן זה מצד שעובר ממשות ולכאורא צ"ל שהכונה כי מסתבר שעובר כמות מאוד קטנה שיש עליה וודאי שיעור ביטול וצ"ע האם גם באיסורי משהו אפשר להקל ועין בזה ביד יהודה והנה החכמת אדם כתב שבחם לתוך חם או חם לתוך צונן יהיה מותר לכתחילה אמנם הפמ"ג והיד יהודה כתבו על חם לתוך חם שכיון שר"ש אוסר לא מסתבר להתיר לכתחילה

**משנה י"א**

**בביאור מחלוקת ר"י ורבנן והאם בזיעה אין חיסרון של ניצוק**

א]בפשוטו בידיים טהורות הסיבה שהם ניטמאים כי עולה מים טמאים על ידיהם אמנם בסיפא שהידים טמאות מצד שעולה עליהם זיעה זה לא סיבה לטמאות את הקדירה והרי אין ההבל יורד למטה כמבואר בפוסקים ולכן פה צריך להגיע לחידוש שבזיעה אין חיסרון של ניצוק וחשיב הההבל כדבר אחד אם המים שבקדירה וכאילו נגע בידיו במשקין שבקדירה וכן הוא בלשון הר"ש והרמב"ם בפירושו

אמנם עיין רמב"ם פ"ז מטומאת אוכלים ה"ג וז"ל לפיכך האשה שהיו ידיה טהורות והגיסה בקדירה טמאה והזיעו ידיה מהבל הקדירה נטמאו ידיה כאילו נגעה במשקה שבקדירה וכן אם היו ידיה טמיאות והגיסה בקדירה והזיעו ידיה נטמא כל מה שבקדירה כאילו נגעה במשקין שבקדירה עכ"ל ומשמעות דבריו ששניהם מאותו טעם דהינו דגם ברישא זה מצד חיבר ההבל כאילו המים שלמטה נגעו בידיו וצ"ע מה צריך להגיע לזה ולמה לא ביאר כרא"ש

ועיין ר"ש וז"ל אם הזיעו ידיה מהבל הקדירה נטמאו ידיה כאילו נגעה במשקין שבקדירה וכן אם היו ידיה טמאות נטמא מה שבקדירה כאילו הן חיבור כגון מערה מצונן לחם עכ"ל ומשמעות לשונו דבשני המקרים הוא מדין חיבור וכלשון הר"מ והנה דימה לדין צונן לחם וצ"ע הרי שם ביאר שזה מצד שעולה הבל לעליון והוא מטמא וכמו שביארנו לעיל וכן הרי דימה לזיעת מרחץ שזה ראיה שהוא משקה ולא ביאר מצד חיבור וא"כ אין זה עניין לכאן בידיים טמאות וקדירה טמאה שזה מצד חיבור וצ"ע בכל זה

ועיין ר"ש שסיים ועוד איכא לפירושי מתניתין משום משקה דמטמא כלי שזיעת ידיה מטמאה הכף והכף מטמאה המרק ומרק הקדירה ור' יוסי לא חשיב זיעה משקה אלא א"כ נטפו עכ"ל ולפירוש הראשון צ"ל שמדובר בכף פשוטי כלי עץ שלא מקבל טומאה ולכן צריך להגיע לדין חיבור ועיין חזו"א שהקשה למה ביאר דבריו בר' יוסי רק בביאור השני

והנה לכאורא יש לבאר דברי ר' יוסי או שהוא מודה שזיעה גם אם זה לא מנטף זה משקה וככל המשניות הקודמות ורק חולק על הדין שההבל מחבר דהינו אפילו שבאמצע אין כמות של זיעה שהרי רק מההצטברות זה קורה שיש זיעה של טופח ולפ"ז ברישא דידים טהורות אם נימא דכאן לא צריך להגיע לחיבור וכנ"ל מהרא"ש דהרי מגיע עליו הבל וזה הבל טמא א"כ הוא לא יחלוק בכה"ג משא"כ אם כביאור השני הרי לא צריך להגיע לחיבור כלל ובהכרח שהטעם שחולק שזיעה שהיה הבל לא חוזר להיות משקה רק אם הוא מצב שזה מנטף וא"ש לשון הר"ש שלומר שזיעה זה לא משקה הוא רק לביאור האחרון וצ"ע

**בהא דבעינן והזיעו**

ב]הנה לשון המשנה בשני המקרים והזיעו הנה אם נימא שכל דין המשנה מצד שיש כאן משקה שמטמא ולא צריך להגיע לדין חיבור וכביאור השני בר"ש א"ש שמשקה זה רק אם זה הגיע לשיעור של זיעה אמנם אם כמבואר בר"ש וברמב"ם שזה חיבור צ"ע למה צריך והזיעו הרי כמו שההבל שבאמצע חשיב חיבור אפילו שהוא לא בדרגת משקה א"כ ה"ה מה שעל ידיה ואולי רק אם יש משקה משני הצדדים האמצע יכול לחבר וצ"ע

ג] עיין שו"ע סימן צ"ב ס"ח מחבת של חלב שנתנו בכירה תחת קדירה של בשר הזיעה עולה ונבלע בקדירה ואוסרתה והמקור משו"ת הרא"ש והוכיח דבר זה מהמשניות לעיל פ"ב שזיעת המרחץ וכדו' זה כמים והגר"א שם סקל"ט הוסיף וז"ל ושם ספ"ה האשה שהיו ידיה וכו' היו ידיה וכו' עכ"ל והנה לכאורא אם משנתינו מצד חיבור א"כ אין ראיה דזה חוזר לדינים הקודמים דאפילו שצריך שזה יזיע אבל יתכן שהטומאה הקודמת פקעה בזמן שזה היה הבל וזה רק חוזר להיות מים מכאן ולהבא וכל מה שזה מטמא מדין חיבור ולביאור השני בר"ש א"ש אמנם יתכן שלכן הרא"ש לא הביא משנתינו דרצה להביא שזה חוזר לטומאתו וראיתי מביאים דבחו"ב כתב שדין זה הוא דרבנן אמנם נראה דוודאי שהרא"ש שלמד לכאן משמע שזה דין דאוריתא וז"ב והרי משקה שקרש גם מצאנו בראשונים שזה חוזר לטומאתו הקודמת ועיין חזו"א בטהרות פ"ג ובמה שכתבנו שם שיתכן שזה דאוריתא וגם אם שם זה דרבנן יתכן שכאן זה דאוריתא וצ"ע

ד]מבואר במתניתין דהיין שבכף טהור הא למה וכו' דהינו שיש דין שזה לא מקבל שם משקה אלא ע"י רצון והנה הר"ש הביא את לשון התוספתא אע"פ שחישב עליו טהור ולמד מכאן החזו"א שלא עוזר מחשבה לאחר שיצא אלא ע"י מעשה כינוס בכלי וצ"ע דבעלמא במים הדין שעודהו הטל עליהן ושמח הרי זה בכי יותן ומבואר שמועיל רצון וביאר שמים שהם משקה בעצם וזה רק הלכה שצריך רצון כה"ג עוזר רצון כל דהו משא"כ בענבים שצריך רצון שיחשב משקה כה"ג צריך מעשה כינוס בכלי והאריך ביסוד זה ועיין פ"ו סק"ה ואילך שהארכנו להוכיח דלא כחזו"א והנה עיין בביאור הגר"א על התוספתא שביאר אע"פ שחישב פ' להיותו משקה. טהור מצד שזה הולך לאיבוד או שלא ניחא ליה ע"ש ומבואר שיש מצב שזה לא רצון לשימוש אלא רק מחשיב את זה למשקה וכה"ג זה לא רצון ועיין תוס' ב"ב צ"ז. שביארו שבמים צריך שני מחשבות א.שזה יהיה משקה ב.שיהיה רצון ומשמע שכונתם כעין סברת הגר"א ועיין סוף פ"ו שהארכנו בזה