כלי ראשון
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / כלי ראשון שני ועירוי

שבת לח: כלי ראשון

**א. כלי ראשון שיטת הירושלמי-**

ברמב"ן ע"ז עד: ור"ן בפרק כירה ובע"ז (לח:) הביאו מירושלמי שבת ג-ה שאין כ"ר מבשל אלא בשהאור מהלכת תחתיו, ופי' בכוונתו דדוקא על האש הוא מבשל מדאורייתא, וכ"ר שאינו על האש אינו אלא מדרבנן [ומשמע בירושלמי שהוא בין לענין שבת ובין לענין בב"ח].

והוסיף הגר"א דאף הירושלמי מודה לזה רק כוונת הירושלמי שצריך שהיתה אש מהלכת תחתיו ואל"ה אינו נעשה ככ"ר, ועיין ברשב"א שבת מב: בסו"ד משמע כן.

[ועיין לעיל מינה בירושלמי סוף ה"ד מה בין כלי ראשון לשני, אר"י כאן היד שולטת וכאן אין היד שולטת, אר"י כאן וכאן אין היד שולטת אלא עשו הרחק לכלי ראשון.

ובפשוטו כוונת הירושלמי דאף בכ"ש היד סולדת כמו בכ"ר, וזה כוונת הירושלמי אין היד שולטת היינו יד סולדת בו.

ועיין לקמן שהיש"ש ומג"א פי' ד' הירושלמי להיפך, דמ"ש בירושלמי אין היד שולטת פי' תיבת שולטת היינו סולדת, והכוונה שאין יס"ב ומ"מ עשו הרחקה לכלי ראשון.

ולפי פשטות ד' הירושלמי לכאו' מתבאר שכל דין כלי ראשון אינו אלא גזירה דרבנן ומבואר מזה כפי שנתבאר בירושלמי דלעיל לשיטת הרמב"ן שעיקר הדין דאורייתא הוא רק בעומד על האש, וכ"כ בפר"ח סח-יח בביאור ד' הירושלמי, ותיקשי לפי' הגר"א.

ובאמת שו"ר בגליון מהרש"א רסי' קה תמה ע"ד הירושלמי למה הוא רק הרחקה והרי הוא דאורייתא ומסיק מכח זה כפי' המג"א ויש"ש בלשון הירושלמי.

אבל בהגר"א שיח-ט מבואר כוונת הירושלמי דקאי אלעיל מיניה שגזרו גזירת הפשר שמא יבוא לידי יד סולדת בו וע"ז אמר הירושלמי שעשו הרחקה לכלי ראשון, וכנראה זה מבואר להדיא בפשט הירושלמי].

ומ"מ משמע דלענין איסור והיתר וודאי כ"ר מבליע ומפליט אף לשיטת הירושלמי.

וכן לענין בשר שור דקי"ל לענין שבת שאינו מתבשל אלא בשהאש מהלכת תחתיו מבואר בפוסקים דלענין איסור והיתר וודאי מבליע ומפליט.

**ב. בדעת הבבלי-**

ובר"ן הוסיף שהבבלי לא ס"ל כן, וכן הוכיח הגר"א קה-יג לא כן מדאמרו חולין קד: שמא יעלה באילפס רותח מבואר שיש בו איסור תורה.

אבל הרמב"ן נראה שנקט לה גם בדעת הבבלי, עיי"ש שהוכיח כן ממה דבשר שור מותר לגמרי כל שאין האש מהלכת תחתיו אלמא אין בישול ברור אלא בשהאש מהלכת תחתיו.

ע"ע ברש"י שבת מב. לא יתן לתוכן תבשיל משתחשך, וכתבו ברא"י ושפ"א דמשמע דביה"ש שרי שאינו אלא איסור דרבנן ומותר בביה"ש שאין בישול דאורייתא אלא באור מהלך תחתיו כהירושלמי, וכדעת הרמב"ן דאף הבבלי מודה[[1]](#footnote-2).

אלא שהק' אחרונים מכ"ד על שיטת הרמב"ן:

א. בפמ"ג מ"ז סוס"י סח הוכיח מדתנן לח: אם גלגל ביצה בצד המיחם חייב חטאת [ומבואר בר"מ פיה"מ דאיירי בלא אש, ובאמת הראשונים הוכיחו מהתם דתולדות האור כאור משמע שפי' דאיירי בלא אש], וזה יקשה גם לשיטת הירושלמי.

ב. עוד הוכיח בפמ"ג שם ובקר"א שבת מב. מדאמרו בבבלי דאסרו תולדת חמה אטו תולדת האור משמע דתולדת האור עצמה דאורייתא דאל"כ הו"ל גזירה לגזירה.

ג. תנן קמה: המדיח קולייס האיספנין חייב חטאת אף שאינו ע"ג האור [פמ"ג הנ"ל].

ד. פסחים מא: משמע להדיא דתולדות האור חייב חטאת.

ה. עוד תיקשי קו' הגר"א מגמ' קד: שמא יעלה באילפס רותח.

והנראה בזה דבעיקר טעמו של הירושלמי עי' קר"א שבת מב. כתב הטעם משום דתולדות האור אינו כאור מה"ת ועיקר בישול ההוא ע"י האור, משמע דהוי כמו כלי שני שאינו מבשל.

אבל י"ל דאינו משום דהוי כמו כ"ש לדידן דאינו מבשל, אלא שהוא משום חסרון במעשה הבישול דלאו דרך בישול הוא, וכעין מבשל בחמה דמבואר ברש"י שבת לח: דלאו דרך בישול הוא.

וראיה לזה יש להביא מד' רבינו יונה שהביא הר"ן שאסור לערות מכלי לכלי דכיון שעירוי אינו מבשל הרי נסתלק חומו והוי ככ"ש ויש בו משום בישול כשנותנו אח"כ בכ"ר [דס"ל יש בישול אחר בישול בלח].

וצ"ע דא"כ לא משכח"ל לשיטת הירושלמי היתר חזרה שהרי מיד כשנוטלו מהאש א"י לבשל והוי כמו כ"ש ואסור להחזירו אח"כ לאש [שו"ר שנתקשה בזה במנח"ש ב-ו]?

וע"כ צ"ל דאף שאין האש מהלכת תחתיו יש בכוחו לבשל אלא דלאו דרך בישול הוא[[2]](#footnote-3).

ועי' בשפ"א שתי' הקו' מקולייס האיספנין שהק' לעיל ע"ד הרמב"ן, דכיון שכל מה שאין בו הבישול הוא משום שאין דרך בכך הרי קולייס האיספנין שדרך לבשלוגם בכ"ר שאינו על האש שפיר חשיב בישול בכך, וה"נ י"ל לענין ביצה, וזה יתבאר עפי"ד דכל החסרון הוא משום שאין דרך בישול[[3]](#footnote-4).

ועפי"ז ראיתי מיישבים הקו' מגמ' פסחים הנ"ל דמשמע דתולדות האור חשיב בישול לענין פסח, י"ל דלענין פסח סגי במה שהחפצא מבושל אף שאינו דרך בישול ורק לענין שבת יש לפטור בזה להירושלמי.

ומ"ש הירושלמי כן גם לענין בב"ח הוא לענין איסור בישול של בב"ח דבעינן מעשה בישול ויש להצריך בו דרך בישול, וכלשון הירושלמי עשה כן בב"ח חייב משום 'מבשל', שהנידגון הוא לענין איסור בישול, אבל לענין איסור אכילה י"ל דבאמת אי"צ דרך בישול ויתחייב גם להירושלמי בכ"ר שאינו על האש.

ולפי"ז ראיתי מיישבים גם הראיה שהביא הגר"א מגמ' קד: שמא יעלה באילפס רותח, דהתם לענין איסור אכילה קאי ובזה אף דבעינן דרך בישול הוא רק כדי שלא יהיה צונן בצונן וצריך שיהיה החפצא מבושל אבל אי"צ מעשה בישול.

ועי' בצפנ"פ פ"ט מאכ"א עמד בזה וכתב דמסוגיא שם מבואר דבישול בכ"ר שאין האור מהלך תחתיו יש בו איסור אכילה ולא איסור בישול, והוא כנ"ל.

ובצפנ"פ הוכיח כן מגוף הסוגיא שם שהרי בתחילת הסוגיא אמרו שהגזירה היא שמא יאכל ולבסוף שמא יעלה באילפס רותח, וצ"ב דתיפו"ל משום איסור בישול [ונתבאר במקו"א מד' האחרונים בזה], ולפי הנ"ל אשה"ט דאין בו איסור בישול שאינו ע"ג האור ורק איסור אכילה יש וכד' הצפנ"פ.

ומ"מ לענין כ"ש וודאי לא יתחייב גם באכילת בב"ח דלא חשיב חפצא של בישול כלל, וה"נ יתכן לענין בישול בחמה.

אמנם צל"ע בכ"ז ממה דמבואר שם בירושלמי לענין חליטה לענין שלא תחמיץ העיסה ליפטר מחלה, וצ"ע שם.

**ג. כ"ר שאין היס"ב-**

עי' בט"ז צד-א ובש"ך קה-ד הביאו חומרא גדולה מהיש"ש ח-עא בזה לאסור כל שהוא חם קצת, ועיי"ש בפמ"ג דדוקא באוכל שנמצא בכ"ר יש להחמיר זה אבל הכלי אינו בולע בלא שהיס"ב.

כנראה יש שני אופנים בטעם דין זה, עיין במג"א שיח-כח הביא חומרא זו ומדמי לה למה שמצאנו בפוסקים דכ"ש מבליע ומפליט לענין איסור והיתר טפי משבת, ולפי"ז אין חומרא זו אלא לענין או"ה ולא לענין שבת.

אבל במג"א הביא אח"כ ד' הירושלמי שעשו הרחקה לכלי ראשון, וכן הביא היש"ש בטעם חומרא זו, ולפי"ז הוא גם לענין שבת שגזרו עליו לאיסורא משום גזירה דרבנן ולא מדינא.

והיינו שמפרשים המג"א ויש"ש מ"ש בירושלמי כאן וכאן אין היד 'שולטת' היינו אין 'סולדת' [ועריטב"א שבת מ:, ובגליון מהרש"א רסי' קה הביא כן מהערוך[[4]](#footnote-5)] ומבואר בירושלמי דמ"מ גזרו עליו ועשו בו הרחקה.

אבל בש"ך תמה על היש"ש בזה וכן בהגר"א תמה על המג"א שאי"ז כוונת הירושלמי ואדרבה אין היד שולטת שכתב הירושלמי היינו יד סולדת בו ואין שום מקור לדינו של היש"ש מירושלמי זה, ואדרבה מבואר להיפך בירושלמי שאם אין יס"ב שרי אף בכ"ר, וע"ע בפר"ח סח-יח האריך בזה ומסיק כהש"ך.

ולהלכה עיין במ"ב שיח-סד שפסק שמותר לכתחילה לתת בכלי ראשון שאין היס"ב דלא כהמג"א ויש"ש, ומ"מ יל"ע אם היקל כן גם לענין או"ה או רק לענין שבת אחר שראינו שיש מקום להחמיר לענין איסור והיתר משום שמבליע ומפליט, וצ"ע.

**ד. דפנות המחממות-**

יסוד החילוק בין כ"ר לכ"ש מבואר בתוס' שבת מ: שכ"ר יש לו דפנות המחממות ומחזיקות חומו.

כתבו הפוסקים [עי' ארחות שבת א-הע' פו] שגם אם הדפנות לא נגעו באש וכגון במיחם חשמלי מ"מ נתחממו הדפנות ע"י המים וחשיב דפנות המחממות.

ויל"ע אם כוונת התוס' לומר שהדפנות מחזיקות את החום, או שהם גם מוסיפות חום שהרי גם הם נתחממו.

וכנראה לפמש"כ מתבאר שאינם אלא מחזיקות את החום שהרי בכה"ג אין בהם תוספת חום שהרי הם עצמם נתחממו רק מכח המים, ויל"ע בזה [עי' פסחים עו. דהפסח מחמם את החרס ואח"כ החרס צולה את הפסח].

[וע"ע במג"א רנז-יד שאם פינה מים מכ"ר ונעשו כ"ש מותר להחזירם לכלי ראשון אף שהוא רותח ולא אמרינן דהשתא מבשלם שאין כח בכ"ר לחזור לבשלם, וביד יהודה קה-יב (הו"ד בדרכ"ת קה-נא) כתב דה"מ במים מרובים אבל במועטין שפיר יכולים להתחמם ע"י הכלי כדאמר גבי המיחם שפינהו לא יתן לתוכו מים מועטין, ומשמע מזה שהכ"ר דפנותיו גם מחממים את המים, אבל זה דוקא אחר שיצא לכ"ש אבל כל שהוא בכ"ר אין מוסיף לו חום הדפנות שהרי הוא עצמו ג"כ חום כ"ר].

ויש לדון באופן שנתחממו הדפנות מכלי שני אם יש להם דין דפנות המחממות, ושמעתי שהגריש"א מחמיר בזה ויתכן דתלי בהנ"ל שאם אמרינן שהדפנות נועדו רק לשמור על החום הרי בכה"ג נמי יתכן ששומר על החום ודוקא אם הדפנות צוננות גרע שהם מצננות את המים, אבל אם הדפנות מצטרפות להחימום הרי יתכן דדוקא אם נתחממו מכ"ר אמרינן כן.

עוד יל"ע במבשל דבר מאכל במקרוגל שאין לו דפנות המחממות אם חשיב המאכל ככ"ר או כ"ש, ומסתבר וודאי דהוי ככ"ר כמו צלי דאדרבה אי"צ את הדפנות כלל להחזיק את חומו.

[ואם נתחממו הדפנות ע"י הזיעה יש לדון דהוי ככ"ר, וכן שמעתי השם הגריש"א, ועי' בשו"מ תליתאה ג-קכה ואבנ"ז יו"ד-קיא].

1. וע"ע בר"מ פכ"ב שבת ה"ו אסר לתת תבלין לקדירה ולשונו לא יתן וכו' ודייקו באג"ט אופה-כג וערוה"ש שיח-כ דנקט לשון לכתחילה משום שאינו אלא דרבנן.

   מיהו צל"ע ממש"כ הר"מ שבת ט-ב הנותן ביצה בצד המיחם חייב שהמבשל בתולדות האור כמבשל באור עצמה והיינו הגם שאין האור מהלכת תחתיו, מיהו בלא"ה זה קושיא לשיטת הרמב"ן שהרי מבואר כן להדיא בגמ', ויתבאר לקמן התי' לזה.

   [ויל"ד עיקר הדיוק שדייקו בלשון הר"מ עפי"ד רעק"א במשניות שבת כב-ב דבישול תבלין בכ"ר אינו אלא דרבנן והר"מ איירי בתבלין]. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' בפמ"ג מ"ז שיח-ו נסתפק אם יש בישול אחר בישול בחמה, ויל"ד שכל ספיקו הוא רק לענין בישול בחמה אבל בישול בכ"ר שאינו ע"ג האש וודאי אין בישול אחריו שאין החסרון אלא במעשה הבישול ולאו דרך בישול הוא. [↑](#footnote-ref-3)
3. וא"ש בזה גם סתירת ד' הר"מ שהק' לעיל. [↑](#footnote-ref-4)
4. והוסיף להוכיח כן שאם כוונת הירושלמי דכ"ר יד סולדת בו א"כ לאו הרחקה הוא אלא מדינא, ולעיל נתבאר די"ל שהירושלמי לשיטתו שאין איסור בכ"ר אלא באש מהלכת תחתיו, או כש"כ הגר"א דד' הירושלמי קאי לענין גזירת הפשר. [↑](#footnote-ref-5)