עז,א -ב   - ג
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / הספינה

**ציונים**

1. ברשב"ם עז. גרס בדברי אמימר הילכתא אותיות נקנות וכו' כרבי. וביאר הרשב"ם דהוא טעם להא דלא מהני לרבי כתיבה לחוד, דדברים הוא מוכר, ולא ממון ממש, ורק מסירה מהני משום דהוא מעשה בידים, ו'שטר לא יקנה שטר'. מבואר להדיא ברשב"ם שלרבנן 'שטר קונה שטר', והיינו שהשטר חלק מהקנין. ולא כמו שמבואר לעיל שלרבנן צריך כתיבה שלא יאמר לו לצור וכו'. וצ"ב.
2. עי' ברא"ש דתמה על הרשב"ם "ואין זה טעם מספיק דאיכא למימר דאע"ג דעיקר הקנין במסירה ואין תועלת בשטר, מ"מ בעינן גם שטר עם המסירה משום דליהוי קנין אלים למיקני השעבוד, כי היכי דלמ"ד אין אותיות נקנות במסירה ועיקר הקנין בכתיבה דהוי מעשה, ואפ"ה בעינן גם מסירה" וצ"ב מה דהוכיח מרבנן דלא כר"א, הרי ר"א פסק מכח סברתו כרבי.
3. בתוס' עז. ד"ה אותיות ביארו דסברת ר"א דכיון דבעי' שיפרש שהמסירה היא על השעבוד, לכך חשיב כמילי ואינו יכול לקנות מילי, אלא רק שטר דהוא מעשה, ויש לדקדק בלשון תוס' דכתבו דטעמא דשטר מהני משום דהוי מעשה גדול, ומודע לא פי' בפשיטות דשטר מהני דרק ע"י שטר אפשר לקנות את השעבוד, משא"כ במסירה דאינו יכול למסור את השעבוד, מוכח דהכתיבה והמסירה שניהם חלק מהקנין, וצ"ע.
4. תוד"ה אמר אמימר וכו', דאין אותיות נקנות בחליפין. עי' ברבינו יונה וברמב"ן בשם הראשנים שהשעבוד נקנה בחליפין.
5. ועוד הק' בתוס' מפרק הכותב דההיא איתתא וכו'. עי' בקונ' הספיקות שנקט שהתוס' סוברים שצריך תפיסה הראויה לקנין. ועי' בש"ש שמע' ד' פי"ד. ובקצה"ח רב סק"ז כתב דאינו ראיה דשאני הכא שהיא תפוסה רק בניר, ולכך צריך תפיסה הראויה לקנין.
6. בתוס' ד"ה חוזר. מבואר בתוס' חידוש גדול דבמקום שאין פסידא למוכר או ללוה כותבין שטר אפי' שלא מדעתו, אף דהוי שטר ללא דעת המתחייב. וברמב"ן פליג ע"ז. ועי' ברעק"א.
7. כאותה ששנינו וכו'. מבואר דממה שקונה השטר בחזקת הקרקע מוכח דמילי במילי מקנין. ובביאור הדברים מצינו כמה דרכים. א' דעת הרשב"ם בד"ה ובכסף 'וקס"ד השתא דהשטר במילי בעלמא מיקני שנתרצה המוכר להקנות להלוקח'. ונקטו התוס' שלדברי הרשב"ם בתחילה לא הוי אסיק אדעתיה קנין אגב.
8. תוס' ד"ה נקנה הק' וא"ת וכו' הרי אין זה שטר שעבוד וכו'. דבריהם צ"ב דגם אם אין עדים, סו"ס השטר הוא רק ראיה בעלמא, ואינו שטר שיש בו שעבוד, כשטר חוב. ועי' בחי' הר"ן.

**כמה הערות בתוס' ד"ה אמר אמימר.**

**א.** כתב רב יהודאי גאון וכו' דאין אותיות נקנות בחליפין, והיינו דאפי' דאותיות נקנות במסירה אפ"ה בחליפין לא, וכ"ה להדיא ברא"ש. וכן משמע לשון התוס' דאח"כ כתב ולר"ת ולר"י נראה דגרס אין וכו'. ועי' בתוס' ב"ק יד: ד"ה עבדים. וברמ"ה כתב דאף לרבנן דבעינן כתיבה ומסירה ל"מ חליפין אף במקום מסירה לחודא וכן כתב בספר התרומה בשם הרמב"ן. אך דעת הראב"ד בספ' התרומה הנ"ל (הובא בטור סו ד) דגוף השטר נקנה בחליפין ולא בעינן מסירה, ומצטרף בהדי כתיבה שקונה השעבוד.

ועי' בנמוק"י בב"מ מה: דיסוד הדברים הם שקנין חליפין הוא רק בדבר שגופו ממון, משום שזה המהות של החלפת חפץ בחפץ, אבל שט"ח כיון שאינו ברשותו ולא מהני רק משום תקנ"ח, מכיון שהקנין אינו בחפץ שגופו ממון לא מהני.

**ב. בא"ד,** ומייתי ראיה מסוף זה בורר. צריך לבאר בדברי התוס' דאף דהתם איירי בשליש, ולא בטענת לקוחה בידי, א"כ מה השייכת לאותיות נקנות במסירה. והביאור הוא דהתם משום מיגו דאי בעי טעין לקוחה, כמש"כ שם הרמ"ה ושא"ר ולכך תלוי בקנין אותיות. ועי' רש"י שם.

**ג. בא"ד,** והא דאמר במי שמת וכו' כוונתם שהלשון 'הא לא משך' משמע שמשיכה לחוד קונה בלי כתיבה. ודחו דכל ההו"א של הגמ' שם מיירי במתנת שכ"מ וכו'. והדברים צ"ב הרי בגמ' שם תי' על הקו' והא לא משך דדברי שכ"מ אי"צ קנין וכו', הרי שבתחילה לא ידעו את הדין של שכ"מ, וא"כ שוב קשה למה הק' והא לא משך הרי צריך גם כתיבה. וי"ל.

**בא"ד,** ובהכותב גבי ההיא איתתא וכו', מבואר בכל דברי התוס' מזה בורר וגט פשוט דלמ"ד אותיות נקנות במסירה נאמן בטענת לקוח הוא בידי, ולמ"ד דבעינן כתיבה ומסירה אינו נאמן בטענת לקוח בכתיבה ומסירה, דיש חשש דילמא מסר ולא כתב. וכ"ה בתוס' כתובות פה. ד"ה אית. והטעם כתבו בתוס' יבמות קטז. ד"ה אותיות, שאף שבכלים שאינם עשויין להשאיל ולהשכיר נאמן לומר לקוח הוא בידי, הכא איכא ריעותא ממה שאין לו שטר, או שאינו חשיב מוחזק לגבי החוב, ורק למ"ד אותיות נקנות במסירה הוי חזקה מיוחדת שלא חיישינן לנפילה ופיקדון ע"ש.

והביאור כתב בקונ' הספיקות כלל ח' א' דבעינן תפיסה הראויה לקנין, ולכך לרבי שקונה במסירה ה"נ הוי תפיסה, משא"כ לרבנן דבעינן גם כתיבה אין התפיסה חשובה. וכן הוכיח הש"ש ש"ד הי"א מהרמב"ן בספר הזכות (כתובות מג בדפי הרי"ף) שכ' 'והטעם לפי שמטלטלין כיון דנקנין במסירה והגבהה תפיסתו עצמה שהוא תופס בהן קונה לו נאמן לומר לקוח הוא בידי ולא מפקעינן ממונא מתותי ידא דמוחזק, אבל בשטר שאין תפיסתו קנין ואינו מוחזק כלל אלא בניר, אם טען בכך וכך נמסר לי עליו להביא ראיה, שאין השעבוד השטר יוצא מחזקתו של מלוה מהשטר הכתוב על שמו, אבל למ"ד אותיות נקנות במסירה קסבר רבא תפיסתו קנין הוא, וכו' עשאוהו כשאר מטלטלין שנאמן', הרי מבואר דבשביל להיות מוחזק לא מספיק תפיסה בעלמא, אלא תפיסה הראויה לקנין ובזה חלוק הדין בשטר בין מ"ד דנקנה במסירה דהוי ראויה לקנין, ולמ"ד דאינו נקנה רק בכתיבה ומסירה לא הוי תפיסתו הראויה לקנין.

אלא דלכאו' יל"ע דאפי' לרבי הרי בעינן מסירה מיד ליד או מסירה שיש בה דעת מקנה מיוחדת שהיא חלק ממעשה הקנין, אבל מעשה תפיסה לחוד לא מהני גם לרבי, [ואם זכה מהפקר נמי לא קנה] ומדוע נחשב התפיסה לבד ראויה לקנין מצד עצמה.

ובקצה"ח סי' רב סק"ז חולק ע"ז כתב דתפיסה אינה צריכה להיות ראויה לקנין, והא דתלינן הכא ברבי ורבנן אם חשיב מוחזק, לאו משום דבעינן ראויה לקנין, ובאמת כל חפץ שמוחזק בו אף שאין קנין מועיל תפיסה, אלא דלרבנן שאני שטר משאר מטלטלין, שהרי התפיסה היא רק בנייר ולא בחוב, ולכך לרבנן בלי כו"מ ליכא תפיסה בחוב אלא בנייר. משא"כ לרבי כיון שמסירת שטר הוי קנין על החוב, א"כ גם בתפיסתו הוא כתפיסת החוב.

**בד"ה אותיות.** אבל כשכותב שטר בשמו וכו'. עי' במהרש"ל שהעיר לפי"ז הא רב אשי אמר לעיל וכי לצור וכו' ע"כ דסבר דאותיות נקנות במסירה. ולכך הגיה שם. ועי' מהרש"א שאין צריך לזה.

**בתוס' ד"ה חוזר.** מבואר בתוס' חידוש גדול דבמקום שאין פסידא למוכר או ללוה כותבין שטר אפי' שלא מדעתו, אף דהוי שטר ללא דעת המתחייב. וברמב"ן פליג ע"ז וז"ל 'ולי נראה שאפילו בלא שום טעם אם רוצה חוזר, דספר מקנה בעינן ועדים שליחותו הן עושים'. [וכ"ה ברשב"א ושא"ר] וכיון לזה רע"א דלכאו' הרי א"א לכתוב שטר ללא דעת וללא ציווי המתחייב. וכתב בזה רע"א דדבר זה תלוי בב' תי' התוס' בכתובות כ: [ושני הדעות הללו הובאו ברמ"א סי' לט סעי' ג' כמו שביאר בביאור הגר"א שם סקי"ט]. ועי' בברכ"ש סי' נה דודאי גם לדעת התוס' בכל שטר קנין או כריתות בעינן 'ספר מקנה' וגם כתיבה מדעת המתחייב, ורק בשטר ראיה כמו שטר הלואה שאינו ספר מקנה כיון שאין מקנה בהן שם דבר, ס"ל לתוס' דלא בעינן בהו דעת המתחייב. והרמב"ן ס"ל דגה"כ הוא בכל שטר. ועי' ובקוב"ש תרכח.

ודיקדקו ברשב"ם ד"ה חוזר שכתב ש'יכול לעקור שליחותו' הרי דגם בשטר ראיה בעינן שליחות לכתיבה וכרמב"ן. [ועי' ברמב"ן שהביא שכן דעת הרשב"ם]. אלא דלפי"ז צ"ב למה הוצרך הרשב"ם לטעם דאם יפה כחו וכו' משמע דבעינן שיהי' לו נפק"מ.

דין ספר המקנה מובא בגיטין כ: גבי הא דבעינן שיהי' השטר שלו, וחידש הרמב"ן דלא רק שיהי' הניר שלו אלא שגם עצם דברי השטר יהיו שלו.

**בא"ד ור"ת מפרש.** מחלקתם הוא בגוונא שמוכר לו ע"ד לכתוב שטר, והחזיק הקונה בשדה, ובזה דעת ר"ת שחייב המוכר לכתוב לו שטר, ומה דמבואר הכא שחוזר בו איירי בשטר מתנה. אבל התוס' נראה דלא ס"ל כן, וגם הרא"ש סי' ה' תמה ע"ז דס"ל דלא עדיף מתנאי גמור דמצי הדר ביה. ובעדר"י [בסד"ה שני שטרות] שהק' ע"ז 'אבל לכתוב לו את השטר אינו יכול להתחייב בחזקה, דהו"ל קנין דברים'. [ולכאו עוד קו' דאפי' בלא קנין דברים, נמי יל"ע הרי אין חזקת המוכר מעשה קנין כלל להתחיבות של המוכר].

והנה בעדר"י [לקראת סוף ד"ה שני שטרות] הק' האיך חוזר בשטר הא לקח ע"ד שיכתוב לו את השטר וכו'. וחכמי צרפת כתבו דאין ה"נ כל זמן שלא כתב לו שטר מצי מוכר לומר ליה אם ניחא לך בלא שטר מוטב, ואם לא אחזיר לך מעותיך וכו'. דהיינו דאף שהחזיק אינו יכול להכריחו לכתיבת השטר. וי"מ דכשמחזיק ע"ד שיכתוב ודאי דמתחייב המוכר לכתוב שטר, והא דאמרינן בשמעתין דחוזר בשטר, היינו שלא אמר לעדים שיחזיקו ע"ד כתיבת השטר, אלא שני דברים צווה להם, שיזכו בשדה זו, ושיכתבו את השטר, ולכך יכול לבטל שליחותו ולמנוע מהם לכתוב שטר כ"ז שלא כתבו. והוסיף ר"י 'ומיהו אם אמר ללוקח עצמו זכה בשדה זו ואכתוב לך את השטר אינו יכול לחזור בו, דלוקח ודאי אדעתא דשטרא אחזיק'. [ולתי זה ניחא מאד למה נקטו 'זכו' בשדה וכו', ולא נקט אמר לחברו]. מובא ברשב"א קידושין כז.

והנה בשו"ע רמג ט' פסק בשם ויש מי שאומר שאם אמר ללוקח עצמו זכה ואכתוב לך, כיון שזכה אינו יכול לחזור מלכתוב את השטר, ובסעי' י' פסק דאפי' קנו העדים מידו לכתוב השטר יכול לחזור בו דהוי קנין דברים. ותמה רע"א הא הם ב' תרוצים בר"י, ומי שסובר שאם החזיק הלוקח ע"ד שיכתוב לו המוכר שטר, שחייב המוכר לכתוב לו, ס"ל נמי שאם מחייב עצמו בקנין נמי חייב. ומי שסובר שלא מהני קנין בזה משום דהוי קנין דברים בעלמא, בזה לא יועיל אפי' אם החזיק בו הלוקח עצמו. וא"כ הדברים סתרי אהדדי. וצע"ג.

**בא"ד** וקשה דלקמן בגט פשוט וכו'. והיינו דבשלמא לפי' התוס' דלא חיישינן שיטעו העולם, וכל הפסידא הוא בפרסום האמת ע"י שטר ויש קול, א"כ כאן אפש"ל דכיון שכבר הוה ליה שטרא ונפק עליה קלא, לכך לא חישינן וכתבינן ליה שוב שטר. אבל לפי' ר"ת דאין פסידא על עצם השטר והקול, משום דכך הוא האמת שמכר, ולכך בשטר מכר אין פסידא, ורק בשטר מתנה יש חשש שהעולם יטעה ויחשוב שהוא שטר מכר, א"כ גם כאן יש חשש שמא יטעו ויסברו שנכתב על חוב אחר. ובאמת בתוס' בכתובות סוף ע"א ובסנהדרין כט: ד"ה הודה תי' דמשום הך חששא אין לנו להפסיד לזה זכותו שכבר היה לו שטר.

**ואידך אם קדם.** עי' ברשב"א דהק' דאם איירי בשטרי אקניאתא [שהקנה לו ממונו מיום הכתיבה כפרש"י ב"מ יג.], א"כ איך קונה השטר באגב, הרי משעת כתיבה הקנה הנכסים והו"ל קרקע של קונה, ואין קונים אלא בקרקע של מקנה. ופי' דלא אירי בשטרי אקניתא ע"ש. ובריטב"א פי' דאירי בגוונא שהמוכר מקנה לו את השטר שכתב לו מוכר קמא, ומוכר לו את האחריות נכסים שכתב לו ע"ש, ולדבריו איירי הסוגיא במכירת שעבוד ממש כמו מוכר שט"ח. ודו"ק.

**עז:**

**נקנה השטר בכל מקום שהוא**. ועי' ברשב"ם ד"ה שהרי דעתו של המוכר להקנות השטר ללוקח, משמע דאף שלא פירש לו המוכר שמקנה לו את השטר אפ"ה קנה. אבל ברמ"ה אות כט כתב דבעינן שיאמר 'אגב וקני' ככל הקנאת מטלטלין באגב קרקע. הובא בער"י ובתוס' גיטין כב. ד"ה החזיק נסתפקו בזה. וכן נחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד פ"ו ממכירה הי"ד.

והטעם שלא בעינן לומר אגב וקני כתבו בר"י ובתוס' גיטין שם משום דשטר אפסרא דארעא הוא, דממילא נגרר אחר קנין הקרקע. והוא ע"פ הגמ' בקידושין כז גבי צבורין ע"ש.

**כאותה ששנינו וכו'.** מבואר דממה שקונה השטר בחזקת הקרקע מוכח דמילי במילי מקנין. ובביאור הדברים מצינו כמה דרכים.

**א.** הרשב"ם ביאר בד"ה ובכסף 'וקס"ד השתא דהשטר במילי בעלמא מיקני שנתרצה המוכר להקנות להלוקח' וכו' וכ"ש דמילי במילי הכתובין בשטר'. ונקטו התוס' שלדברי הרשב"ם בתחילה לא הוי אסיק אדעתיה קנין אגב. אלא קונה במה שמתרצה המוכר, ומזה הוכיחו שמילי במילי מקנו. והתוס' תמהו ע"ז דא"כ אמאי אמר כיון שהחזיק בקרקע וכו' הא אינו קונה ע"י כך. ותי' דס"ד דלא נתרצה לו אלא עד שיחזיק בקרקע.

ודברי התוס' תמוה טובא, חדא דא"כ מה כל האריכות בתי' הגמ' אגב שאני וכו' הרי גם בתחילה לא היה הו"א שאגב הוא מילי, [אלא דהיה הו"א שנתרצה במילי] ולא היה לה לגמ' לת' אלא דנקנה באגב ולא במילי. ועוד הרי הרשב"ם עצמו פי' בד"ה נקנה ובד"ה וזו היא דהשטר נקנה ע"י אגב.

ונראה לבאר בדעת הרשב"ם באופ"א. דודאי דגם בס"ד ידענו שהשטר נקנה בקנין אגב, אלא דס"ד דקנין אגב אינו מעשה קנין בגוף המטלטלין כמו משיכה ומסירה, אלא שמעשה הקנין נעשה רק בקרקע, ואגב זה אפשר לקנות המטלטלין ע"י דעת אחרת מקנה בלא קנין, וזהו שכתב הרשב"ם 'דהשטר במילי בעלמא מיקני שנתרצה המוכר להקנות להלוקח', דכל מה שמצרף את המטלטלין למעשה קנין שנעשה בקרקע הוא רק בריצוי המוכר בעלמא, וזה הוי מילי. ומשני דאגב הוי מעשה גדול ונחשב שנעשה קנין גם במטלטלין כאילו משך את הממון עם הקנין הקרקע, ונחשב כאלו נעשה מעשה קנין במטלטלין עצמן, ולכך לא הוי מילי. [והדברים מדוקדקים היטב בדברי הרשב"ם בד"ה ומשני וכו' שכתב בסוף הדברים 'אלא מעשה גדול הוא כמשיכת הממון עצמו', דלכאו' צ"ב אפי' אם ס"ל לרשב"ם שכך הוא קנין אגב, אבל מה התחדש בתי' הגמ' כאן שהוצרך לפרש שהוא כמשיכת המטלטלין, ולהנ"ל ניחא מאד. ולפי"ז מש"כ בד"ה נקנה השטר 'כאלו עבד משיכה במטלטלין גופייהו וכדמפרש', וכוונתו דהיינו למסקנת הגמ' דאגב שאני, 'וכדמפרש'].

ובעיקר הדברים כבר נסתפק בדברי יחזקאל סי' מד אות ז' ובאבן האזל פ"ג ממכירה הי"א אם קנין אגב היינו דהחפץ בטל וטפל לגבי הקרקע, ולא הוי קנין במטלטלין כלל, או דקנין הקרקע מהני אף לגבי המטלטילן כאלו עביד משיכה בגופייהו. [[1]](#footnote-2)

שיטת התוס

**ב.** בתוס' נקטו שגם בהו"א מיירי בקנין אגב, וחזינן שזוכה בשטר ע"י קנין אגב, ומכיון שזוכה בשטר הרי שיש לו שעבוד, בלא עוד מעשה קנין,, הרי שמילי מיקני במילי.

וע"ז הק' התוס' וא"ת היכי וכו', לכאו' כוונתם להק' דכל הנידון בסוגין במכירת שטרות הוא איך הוא יכול להקנות את השעבוד, הרי זה מילי, ולכך הק' התוס' מה קו' הגמ' הרי כאן אין השטר עביד שעבוד, והשטר אינו אלא לראיה על המכירה, והשעבוד נעשה אלא עדי המכירה דמפקי קול. [וא"כ אין כאן הקנאת שעבוד במילי], ותי' דאיירי במכירה בלא עדים ובאופן זה השעבוד נעשה ע"י השטר. והדברים צ"ב רב מה איכפת לי שלא היו עדים על המכירה, הא מ"מ אחרי שיש שטר והוא עדות על המכירה ויש קול וממילא חוזר להיות הדין שהמכירה עצמה עושה שעבוד, ואין זה שעבוד שהשטר עושה. [ובזה י"ל שבכה"ג שבזמן המכירה עצמה לא היה שעבוד, מה שיש שטר זה נחשב שהשטר עושה שעבוד ולא המכירה].

אבל ביותר יל"ע הרי כל הנידון בסוגין הוא באדם שאוחז שטר שיש בו כבר שעבוד, והוא רוצה למכור את השעבוד שיש לו לאדם אחר, וזה נחשב מילי, אבל כאן הרי כ"ז שהשטר ביד המוכר אינו אלא ניר בעלמא, וכשמגיע הניר הזה לקונה הרי נוצר שעבוד, א"כ מה יכול להיות בעיה בדבר זה, הרי עיקר המכירה היא על הניר. א"כ מה הרויח התוס' שכאן השטר עשה שעבוד סו"ס כאן צריך רק שגוף הנייר יהיה שלו, ואין כאן שום פעולת הקנאה ע"י מסירת השטר, ולזה מהני מסירה. וצריך הסבר בזה.

ג. והנה בשטמ"ק הביא בשם חי' הר"ן את הקו' כנ"ל דאין כאן הקנאת שעבוד כלל. וז"ל: אגב שאני דהא מטבע בחליפין לא קני אגב קני. תמיהא לי מאי קא פריך ליה מהאי שטרא דמקני באגב דאצטריך לשנויי אגב שאני, שהרי זה השטר אינו צריך לקנות שעבוד שבו, אלא גופו בלבד שהקרקע לא מחמת השטר קנה אותו שהרי החזיק בקרקע, ואדרבה השטר הוא שנקנה אגב הקרקע, ונמצא שאינו צריך לזכות בו אלא בדמי ניירא בעלמא וניירא גופיה פשיטא דמיקני באגב דה"ל ככל המטלטלין שהן נקנין בכך'.

ומכח זה חידש הר"ן חידוש גדול וז"ל הר"ן: ונ"ל דמדקא פסיק ותני נקנה השטר בכל מקום שהוא ש"מ שאפי' יש בו שאר תנאים של שעבוד כגון שנוהגין לכתוב בשטרי מכר קנה ואמאי הא מילי נינהו, 'א"נ דכל שלא הקנהו מוכר ללוקח לראיה שבו אע"ג שקנה גופו לא מהני ולא מידי, דשטר מקנה בעינן, וכל שלא זכה בו הלוקח אלא מחמת גופו של נייר אע"פ שהמקח כתוב בו לאו שטרא הוא דה"ל מפי כתבם כנ"ל. והיסוד הוא דמה שעושה את השטר ל'שטר' אינו מה שגוף הניר אצל הלוקח, דזה שהניר אצל הלוקח לא מועיל אפילו לראיה שבו שהרי זה מפי כתבם, אלא מה דמהני הוא ה'מסירה' של המוכר ללוקח, ובלא מסירה אין כאן שטר כלל, וזה קו' הגמ' שבאגב זה מסירה במילי.

ד. ומ"מ נראה בדעת התוס' שהנדון בסוגין במכירת שטרות אינו על מכירת החוב והשעבוד, כלומר, שהמעשה קנין אינו נעשה על החוב, אלא המעשה קנין נעשה על השטר, ואם נעשה השטר של השני ממילא חלה המכירה על החוב, [דהשטר גורר את החוב עמו]. אבל ודאי אין המעשה מכירה על החוב לחוד. ולכן כל הנדון הוא על השטר האם אפשר ע"י המכירה להקנות השטר שיהיה של הקונה, והיינו שלא יהיה אצלו בתורת נייר, אלא שהדין שטר יהיה כאילו נכתב עבור הקונה וממילא חל המכר. ויסוד הדברים כתבו רבותינו [בחי' ר' ראובן סי' יח בארוכה, אלא דבחי' ר"א נקט שהמכירה היא בשטר, ובשטר מונח החוב כעין אפסרא, וזה דבר מחודש מאד. אבל לדברינו עיקר המכירה היא על דין השטר, שהשטר יהיה של השני, וממילא זכיתו היא בחוב. ויש לזה כמה ראיות גדולות.[[2]](#footnote-3)

ולפי"ז מובן מאד כל הנידון כאן בסוגין, דכל היסוד של מכירת שטרות הוא להעמיד את השטר כאילו נכתב עליו, וזה הק' בגמ' דאם זה מילי א"כ גם הכא הרי הוא מילי ואיך הוא קונה. וע"ז הק' התוס' דאף שהוא רוצה שהשטר יהיה כלפי הקונה מ"מ כיון שאין בשטר זה שעבוד שפיר יכול לזכות לו את השטר שהרי אינו אלא ניר בעלמא, וע"ז תי' התוס' שכאן מיירי שהשטר פועל שעבוד, ושוב כיון שהוא פועל שעבוד צריך שיהיה השטר נכתב עליו, ולזה צריך כתיבה ומסירה ולא במילי בעלמא.

**ועוד הק' התוס', אבל אכתי קשה.** והיינו דאפשר שהכא הוא קנין יותר קל ולא בעינן כתיבה משום דנכתב השטר על שמו. [וכלול בזה תרתי, חדא מכיון שהשטר נכתב על שמו ממילא בכלל מסירה זו יש כאן גם כתיבה, שהרי השטר הוא על שמו. משא"כ במוכר שטר חוב שיש לו על אחרים, ועוד שכאן הוא משתעבד בשטר, ולא מוכר שטר].

ותי' דס"ד דקנין אגב הוא קנין גרוע וכו'. והיינו דהס"ד דקנין אגב הוא קנין גרוע משום דאין מעשה קנין במטלטלין, וא"כ הוי מילי ואפ"ה מהני לקנות שעבוד בקנין אגב, הרי חזינן ששעבוד הוא דבר קל לקנות, ומהני בזה גם מילי. ומשני דהוי דחשיב מעשה קנין במטלטלין וא"כ הוי מעשה ולא מילי. ועל הדרך שפי' ברשב"ם.

ולפי"ז יועיל אגב וכתיבה במוכר שט"ח, דהרי אגב כמסירה הוא, וזו היא שי' הר"ח שהביאו הראשונים.

**שיטת רבינו יונה**

**בעליות רבינו יונה כתב.** וז"ל 'וא"ת מי דמי התם לפי שנכתב השטר על שם הלוקח ואין צריך עוד להקנאתו אלא במסירה, שהרי כל שטר שנכתב על שם הלוקח במסירה זוכה בו, הלכך אגב במקום מסירה הוא, תשובתך אין הדבר כן, אלא כל שטר שבעולם נקרא מילי, לפי שעיקר מה שזוכין בו הלוקח והמלוה "לא בגוף הנייר אלא לכוח וזכות שבו", ומה שאמרה תורה שמוכרין ומשעבדין בשטרות נמי לפי שהן דברים הנמסרים מיד ליד וכדכתיב ואקח את ספר המקנה וכו', ומעתא כל שטר שכותבין ללוקח ולמוכר צריך מסירה, דכי מסר ליה לוה שטרא אין צריך שיאמר לו כלום שהרי ההקנאה מפורשת בשטר, ובדברים הנכתבים והנמסרים מיד ליד הוא קונה, אבל כל זמן שאינו מוסר השטר בידו א"א להקנותו לא בקנין ולא באגב, דכיון שצריך שיאמר לו שמקנה בקנין ובאגב, קנה לך שטר שבמקום פלוני אין השטר קנוי לו בכך דמילי במילי לא מיקנין'. והביאור הוא דבכל קנית שטר בעינן תרתי, גם הקנאת הנייר וגם לקנות הזכות שבו, ולקנות זכות הוי מילי, וכמו שלקנות שט"ח שיש לו על אחרים צריך כתיבה ומסירה, דאל"כ הוי מילי, כך כדי לקנות את הדין שטר צריך כתיבה, אלא שתמיד מה שמספיק מסירת שטר לחוד, היינו משום שכשהוא מוסר לו שטר שנכתב בשמו, חשיב גם כתיבה וגם מסירה, שהרי ההקנאה מפורשת וכו', אבל כשמקנה לו השטר באגב קרקע ולא הגיע לידו השטר ליד מקבל, אף שזכה בו וחשיב מסירה, מ"מ כיון שאין השטר בידו חסר את הכתיבה, ואם עכ"פ מהני מוכח דמילי במילי מקנין. והיינו משום דקנין אגב אינו מעשה כמו מסירה ומשיכה על גוף המטלטלין אלא הוי קנין על הגמירות דעת בלבד, ועיקר החלות הוא ע"י דיבורו ודעת אחרת של המקנה, ולכך נמצא דהך שטרא עם כוח הזכות שבו נקנה במילי, ומילי במילי לא מקנין, אבל ממון בעין אפשר לקנות במילי בלבד.

ובביאור תי' הגמ' ביאר בב' אופנים. או דאגב הוא קנין אלים שהוא קונה גם דברים בלבד, וכשם שמצינו שהוא קנין יותר טוב מחליפין. או דאגב הוי כמסירה וכנ"ל, ומסירה מועילה בשטרות, דמסירה חלה על שטר הנכתב על שמו, גם על הדברים הנכתבים והנמסרים עמו. ונפק"מ האם במכירת שטרות דעלמא דבע' כתיבה ומסירה, יהני קנין אגב. דאם אגב הוי קנין אלים א"כ לא בעי כתיבה ומסירה, אך אם אגב הוי כמסירה בלבד, בעי' כתיבה.

וברבינו יונה הדברים מפורשים שכתב ש"מ מהכא דבאגב מהני בשטר בלא כתיבה וכרי"ף. הרי דס"ל דאגב הוי קנין אלים, וכמו שקונה שעבוד שבשטר ע"י אגב, כך קונה שעבוד שיש לו על אחר ע"י השטר.

ונחלקו בזה הראשונים. דעת הרי"ף הובא בשו"ע סו י' דבאגב לבד סגי ולא בעינן לא כתיבה ולא מסירה. וברמ"א הביא די"א (הרא"ש וטור והר"ח) דאגב ל"מ במכירת שטרות אפי' לענין מסירה, הובא בש"ך סו סקכ"ז. ובש"ך שם מכריע לדינא דאגב מהני להקנאת השטר ונחשב כמסירה אבל צריך צירוף של כתיבה בשביל השעבוד.

**תוד"ה רב פפא.** קשה איכי קנינהו ניהליה. והתוס' הוכיח מהגמ' במי שמת שבריא אינו יכול להקנות מלוה ע"פ בחליפין. והוסיפו התוס' 'וליכא למימר דהתם מיירי בהלואת מטבע שאינו נקנה בחליפין'. כוונתם בזה הוא להפקיע משיטת רש"י בכתובת נה: ד"ה מתנת שכיב וכו' שפירש שרק בהלואת מטבע שלא מועיל קנין חליפין, משום שאין מטבע נקנה בחליפין, אבל בהלואה של סאה בסאה שפיר מועיל קנין בבריא. אך התוס' שם בד"ה שאם חולקין בזה וס"ל שלא מהני קנין בהלואה משום דהוי דבר שאינו בעין. וכוונתם דכל מלוה ע"פ כיון דליכא שעבוד נכסים רק שעבוד הגוף, א"א לקנותם דהוי דבר שאינו בעין. ולדעת רש"י רק חליפין לא מהני אבל קנין אגב מועיל במלוה ע"פ, אבל לסברת התוס' דהוי דברי שאינו בעין לא מהני גם לא קנין אגב. ובזה כתבו תוס' דחדא הו"ל למימר 'מטבעותי לפלוני' ולא הלואתי לפלוני, ועוד דמוכח לקמן קמח. דמלוה ע"פ לא נקנה גם באגב.

ובשיטת רש"י צ"ב מה נפק"מ בין הלואה של מטבע או הלואה של פירות, הרי הקנין הוא על החוב, וגם בהלואת מטבע אינו מקנה את המטבע דוקא אלא את החוב, ואם ס"ל לרש"י שאפשר להקנות חוב, יועיל גם במטבע. חזינן דלרש"י הקנין הוא על המטבע גופא. וצ"ב ועי' בקוב"ש כתובות אות קסא ובמסכתין אות תקכב..

**סיכום שיטת הראשנים**

נחלקו רבי ורבנן אם אותיות נקנות במסירה או בכתיבה ומסירה, ומצינו בראשונים כמה שי' בביאור המחלוקת

**דעת רשב"ם**

א) עי' רשב"ם עו. ד"ה ואותיות במסירה דביאר דלרבי משיכה לא מהני רק על דבר שגופו ממון, ומשו"ה לצור ע"פ צלוחיתו מהני משיכה, אבל לגבות החוב בעי' מסירה ליד הלוקח, ומבואר מדבריו דלרבי בעי' למסירה בשביל קנין על החוב, ולכאו' היה מקום לומר שגם רבנן מודו שהמסירה קונה את החוב, אלא דס"ל דבעי' צירוף של שטר, דאל"כ למה לא אמרו שמהני משיכה וכתיבה.

ב) עי' ברשב"ם עו. ד"ה כתב דביאר דלרבנן לא סגי בכתיבה לחוד כיון דאין שטר קונה רק עבד וקרקע, ובפשוטו היה מקום לפרש שאין ה"נ השטר יכול לקנות את השעבוד, אבל כלפי הניר אין השטר מועיל, מכיון שהניר הוא מטלטלין, ואין הנייר נקנה בקנין שטר, דשטר מהני רק על קרקע ועבדים, ולכך בעינן קנין מסירה שקונה מטלטלין, ולפי"ז לרבנן הכתיבה הוא בשביל הקנין על השעבוד.

אלא שבפרישה סי' ס"ו סק"א ביאר בכוונת הרשב"ם באופ"א, "דוקא קרקע ועבדים שהן גופן ממון נקנין בשטר וכו' מה שאין כן שטרות אף על גב דיש בהן שיעבוד קרקעות מכל מקום אין גופן ממון ואינן אלא לראייה וזהו שקרי שם בגמרא בסמוך מילי פירוש ולא ממון". ומבואר דביאר בכוונת

הרשב"ם דאינו קונה את השעבוד בשטר כיון דאין השעבוד גופו ממון, ולפי"ז אפשר לומר שגם לרבנן המסירה קונה את השעבוד [כנ"ל אליבא דרבי], דהא א"א לקנות שעבוד ע"י השטר, וכן אינו יכול לקנות את הנייר ע"י השטר, כיון דאין שטר קונה מטלטלין, אלא השטר הוא צירוף למסירה, דמסירה לחוד לא מהני, כיון דאיכא טענת לצור וכמבואר ברשב"ם לעיל, ולהנ"ל הרי מוכח כן דגם לרבנן המסירה הוא גם בשביל השעבוד, דאל"כ סגי במשיכה ושטר.

ג) עי' ברשב"ם עו. ועו: דביאר דמחלוקת רבי ורבנן הוא אם שייך טענה דקנה את השטר רק לצור או לא, ור"א הק' על רבנן, ור"כ משני דטעמא דרבנן דשייך טענת לצור.

ועי' במל"מ פ"ו ממכירה הי"א ד"ה גרסינן דביאר לדברי הרשב"ם, דרבי ורבנן פליגי בגדר דין שטר, דרבי ס"ל דהשטר מצ"ע אינו כלום, ועיקר השטר אינו אלא לשעבוד שבו, וכשמוכר את השעבוד ממילא נכלל השעבוד במקח, ולכך סגי במסירה לחוד, דאין שטר בלא שעבוד, וממילא אין טענה של לצור וכו'. אבל רבנן ס"ל דהשטר מצ"ע מהני לצור אף בלא השעבוד, וכיון דאין השעבוד חלק מגוף השטר לא קנה רק את השטר, ומשו"ה לא מהני מסירה לקנות את השעבוד, ע"ש באריכות.

ומעתא יש לדון האם מכיון שלרבנן אין המסירה מועיל לקנין השעבוד, דזה כמו לעשות קנין בחפץ אחד ולקנות חפץ בקנין אחר, נמצא שרק ע"י הכתיבה הוא קונה את השעבוד, והא דכתב הרשב"ם שלרבי קונה את החוב ע"י המסירה, הוא רק לרבי לשי' דהשעבוד הוא חלק מהשטר, אבל לרבנן השעבוד נקנה ע"י שטר. או שגם לרבנן המסירה קונה את השעבוד, אלא שהמסירה לחוד אינה ראיה על הקנין של השעבוד, אלא א"כ יש שטר עמו. וצ"ע.

ד) עי' ברשב"ם עז. דגרס בדברי אמימר דקיי"ל כרבי, וקאמר ר"א דטעמא דרבי משום דאותיות מילי ומילי במילי לא מיקנין, וביאר הרשב"ם דהוא טעם להא דלא מהני לרבי כתיבה לחוד, דדברים הוא מוכר, ולא ממון ממש, ורק מסירה מהני משום דהוא מעשה בידים, ו'שטר לא יקנה שטר'. והיינו דפשיטא מסברא דשטר אינו קונה שטר, ע"כ דמסירה לחוד קונה השעבוד.

וצ"ב במה נחלקו רבנן, האם רבנן נחלקו ואמרו ששטר קונה שטר, או שרבנן רק אמרו שצריך שטר שלא יאמר לצור וכו'.

והנה הרשב"ם לעיל לעיל עו. הוצרך לבאר דטעמא דלא מהני כתיבה לחוד לרבנן, משום ששטר לא קונה שעבוד אלא קרקע, וביאר הפרישה דהוא טעם אמאי אינו קונה את השעבוד ע"י השטר, ולכאו' למה לא אמר טעם שכתוב כאן בגמ' ששטר הוא קנין גרוע, דהוי מילי, ואינו קונה שעבוד.

ואם נפרש שלרבנן באמת שטר קונה שטר, וכל דברי הרשב"ם לעיל הם על הניר שהוא מטלטלין, דשטר לא קונה ניר, נמצא שרבנן חולקים בזה גופא עם רבי האם שטר קונה שטר.

ואם נפרש לדעת הרשב"ם שלרבנן המסירה הוא הקונה, [דאל"כ סגי במשיכה ושטר], וא"כ בהכרח דהשטר הוא רק בשביל לברר דאינו מוסר לו רק הנייר לצור, ונמצא שגם לרבנן אין כאן שטר קונה שטר, ולמה יש כאן חסרון דמילי.

ואולי צ"ל שאין ה"נ לרבנן המסירה היא קונה את השעבוד, אלא שהמסירה לחוד אינה ראיה מספיק שיש כאן מסירה על השעבוד, ובעינן כתיבה לברר את המסירה, ומכיון שלא מהני לרבנן בירור ע"י עדים דהוא מוסר לו אף את השעבוד, ולא את הנייר לצור, הוא משום דאין במסירה גופה הוכחה דהוא מוסר לו את השעבוד, ורק ע"י שמצרף את הכתיבה למסירה, חשיב דאיכא הוכחה במסירה גופה דמוסר לו אף את השעבוד, וע"ז פריך ר"א דבירור ע"י שטר נמי לא מהני כיון דהוא מילי, וממילא אינו יכול לקנות רק במסירה כיון דליכא הוכחה במסירה גופה דמסר לו את השעבוד, וע"כ כרבי דסגי במסירה לחוד

ה) עי' ברא"ש דתמה על הרשב"ם "ואין זה טעם מספיק דאיכא למימר דאע"ג דעיקר הקנין במסירה ואין תועלת בשטר מ"מ בעינן גם שטר עם המסירה משום דליהוי קנין אלים למיקני השעבוד כי היכי דלמ"ד אין אותיות נקנות במסירה ועיקר הקנין בכתיבה דהוי מעשה ואפ"ה בעינן גם מסירה" וצ"ב מה דהוכיח מרבנן דלא כר"א, הרי ר"א פסק מכח סברתו כרבי ולא כרבנן, דאין מועיל צירוף השטר, אולם הביאור בזה פשוט, דהא מבואר בדברי הרא"ש דזה פשוט דלרבנן הכתיבה היא חלק מהקנין [והעיקר היא הכתיבה], ובעי' צירוף של ב' קנינים בשביל לקנות את השעבוד, ולכך הק' על הרשב"ם דכמו דלרבנן בעי' להאלים את הכתיבה ע"י מסירה בשביל לקנות השעבוד, ה"ה נימא לרבי דאעפ"י דעיקר הקנין הוא המסירה בעי' לכתיבה להאלים הקנין בשביל הקנין על השעבוד, [ופשיטא להרא"ש דעל תוספת לקנין לא שייך חסרון דמילי].

ובדעת הרשב"ם י"ל שבאמת לרבנן השעבוד נקנה רק ע"י הכתיבה, והמסירה הוא בשביל הקנין על הנייר, [כמו שכתב הרשב"ם לעיל שלא מהני כתיבה על הניר], ולכך הק' ר"א דהכתיבה לא מהני לקנין משום דהוי מילי, וע"כ דהמסירה קונה את השעבוד, ולפי"ז נמצא דאעפ"י דמבואר ברשב"ם עו. דלרבי המסירה הוא בשביל קנין על החוב, מ"מ לרבנן הוא רק בשביל הנייר, אלא שצ"ב לפי"ז למה בעינן מסירה דוקא, למה לא סגי לרבנן במשיכה. ומ"מ לפי"ז ל"ק קו' הרא"ש דגם לרבנן אין כאן ב' קנינים.

**שיטת תוס' והרא"ש**

א) עי' תוס' עו. ד"ה אי וברא"ש סי' ג' דכתבו דודאי שבעינן הגבהה או משיכה על הניר, [תלוי אם מדובר בשטר בודד או בשק מלא שטרות], ואפ"ה בעינן גם מסירה, ונסתפקו אי בעי' מסירה מיד ליד כדי לקנות השעבוד שבתוכו, או דבעי' מסירה כדי שיהא דעת אחרת מקנה, ולאפוקי מפקיר שטרותיו דאינו קונה מה שכתוב בתוכו, ומבואר דקונה את השעבוד במסירה, ועי' בתוס' וברא"ש סי' ג' שהוסיפו דטעמא דבעי' הכא מסירה מיד ליד "משום דבעי' קנין חשוב לקנות שעבוד השטר" ומבואר דגם לרבנן בעי' מסירה בשביל השעבוד.

והנה בתוס' מיירי אליבא דרבי, אולם בתו"ד הוכיחו כן אף מהא דרבנן ס"ל דבעי' כו"מ, דלאותיות בעי' קנין חשוב טפי, ומבואר דגם לרבנן בעי' משיכה ומסירה, ולכאו' אי נימא דלרבנן המסירה הוא רק בשביל הנייר והכתיבה הוא בשביל השעבוד, הרי סגי לנייר במשיכה ולא בעי' מסירה, וע"כ מבואר להדיא דגם לרבנן בעינן מסירה בשביל לקנות השעבוד.

ב) ובהא דבעי' אף לצירוף של כתיבה - הנה בתוס' עו: ד"ה אמר נסתפקו דיתכן דכיון דרבי מקיל בקנין, ה"ה דקני אע"ג דלא אמר ליה קני לך וכל שעבודיה, וצ"ב כוונתם הא טעמא דבעי' דיאמר קני וכו' הוא משום טענת לצור, ומדוע לרבי דסגי במסירה לא בעי' שיאמר.

וי"ל דיסוד דינו של ר"פ דבעי' שיאמר קני וכו' אינו משום דחיישי' באמת לטענת לצור, דהא חזי' לרוב הראשונים דהוי מק"ט ומחזיר לו מעותיו, וע"כ שיש כאן כוונה ברורה שהוא קונה בשביל השעבוד. אלא טעמא דר"פ משום דאיכא חסרון במעשה קנין, דבעי' הוכחה בגוף המסירה דאיכא מסירה גם על השעבוד, ומשו"ה בעי' שיכתוב קני וכו', אולם כל מה דבעי' שיהא הוכחה בגוף המסירה הוא רק לרבנן דס"ל דלא סגי במילי לברר דמוסר לו אף את השעבוד, אלא בעי' שיכתוב בשטר מה הוא מוסר לו, אבל לרבי דלא בעי' שיכתוב מה הוא מוסר לו, י"ל דאף אמירה לא בעי', ומשום דס"ל דלא בעי' הוכחה בגוף המסירה דהוא מוסר לו גם את השעבוד, [ואעפ"י דהתוס' והרא"ש כתבו דגם לרבי בעי' קנין חשוב באותיות, ומה"ט בעי' מסירה מיד ליד, מ"מ לרבי סגי במסירה מיד ליד]. ולמדנו מזה דהא דלרבנן בעי' כתיבה הוא משום דבעי' הוכחה ע"י מעשה דמסר לו את השעבוד.

ג) בתוס' עז. ד"ה אותיות ביארו דסברת ר"א דכיון דבעי' שיפרש דהמסירה הוא על השטר, חשיב כמילי ואינו יכול לקנות מילי, אלא רק שטר דהוא מעשה, ויש לדקדק בלשון תוס' דכתבו דטעמא דשטר מהני משום דהוי מעשה גדול, ומודע לא פי' בפשיטות דשטר מהני דע"י אפשר לקנות את השעבוד, משא"כ במסירה דאינו יכול למסור את השעבוד, ומוכח דהכתיבה והמסירה שניהם הם חלק מהקנין, ומעתא יש לדון האם המסירה עיקר , דמוסר לו השעבוד, והכתיבה היא רק כדי שלא יהיה מילי, או שהכתיבה עיקר והמסירה היא רק להאלים את הקנין. בלשון הרא"ש מבואר שהכתיבה היא עיקר. ועי' בקצה"ח סו סק"ח דהמסירה היא עיקר דהוא גורר השעבוד, וכו'. וצ"ע.

והנה לשון תוס' "דקאמר ליה קני לך שטר זה" ועי' מהרש"ל דביאר דלדבריהם גרסי' בגמ' לעיל ואמר לי טעמא, [וכגי' הרי"ף], דהא לגי' דידן ר"א פליג על ר"פ, אולם במהרש"א ביאר דאף ר"א מודה דמ"מ בעי' שיאמר קני לך שטר זה, וכ"כ רבינו יונה, ולפי"ז מבואר דלכו"ע בעי' שיהא הוכחה מגוף המסירה, אלא דפליגי אי צריך לפרש להדי' דקונה את השעבוד או דסגי במה דאומר דקונה את השטר, דחשיב כמפרש דקונה את השעבוד.

ד) והנה לפי"ז נמצא דלרבנן כל מה דבעי' שטר הוא רק בשביל לברר את המסירה, ובעי' שטר כדי שלא יהא מילי, וא"כ יש לדון האם בעי' לזה דיני שטר, או לא, ואף אי נימא דבעי' שטר, מ"מ י"ל דאין לזה דין שטר קנין אלא רק דין שטר ראיה, [ומה דהרא"ש כתב דעיקר הקנין הוא השטר, הוא רק לפי הרשב"ם, ואין לנו ראיה לדידן].

ה) בתוס' ד"ה אמר אמימר כתבו להוכיח דקיי"ל דאין אותיות נקנות במסירה, והק' מהא דמבואר ב"ב קנא. דא"ל והא לא משך, ומשמע דאי משך קנה, ותי' דס"ד דאעפ"י דדברי שכ"מ ככתובים, מ"מ עדיין בעי' משיכה כיון דבעלמא בעי' נמי מסירה ע"כ, והנה אי נימא דרק הכתיבה קונה את השעבוד, והמסירה הוא בשביל הנייר, הא אינו אלא קנין א' ואין כאן ב' קנינים, אלא ע"כ דאף המסירה חלק מקנין השעבוד, וכדברי הרא"ש.

ובתוס' עו. ד"ה אלא כתבו דר"נ סבר כשמואל דבספינה בעי' שימשוך כולה, דכי היכי דבעי' קנין חשוב באותיות טפי מת"ק ה"נ בספינה, ויל"ע הא בשטר איכא ב' מילי דנקנין השעבוד והנייר, וכלפי הניר יש כאן רק קנין מסירה, ואיזה קנין חשוב יש כאן, וע"כ דאף המסירה הוא חלק מקנין השעבוד.

ו) בתו' עז: ד"ה נקנה הק' אמאי מאי פריך הגמ' על ר"א מהא דאגב, הא שטר הכתוב על שמו ודאי לא בעי' כתיבה, ועי' ברבינו יונה דתי' דשאני מסירה על שטר הכתוב בשמו, דאי"צ שיאמר כלום כיון דשמו כתוב בשטר, אבל בקונה את השטר באגב, דבעי' שיאמר אגב וקני הוי מילי, ולר"א הא מילי במילי לא מיקנו, וצ"ב אמאי תוס' לא תי' כן.

וי"ל דס"ל דכל החסרון של מילי הוא רק באופן דאין יכול לחול הקנין על השעבוד שבשטר רק ע"י מילי, אבל באגב, אף דבעי' מילי כדי שיחול הקנין של הקרקע גם על השטר, אבל השעבוד ממילא הוא בכלל הקנין כיון דכתוב השטר על שמו, ובכה"ג ליכא לחסרון דמילי, ורבינו יונה ס"ל דגם בכה"ג דבעי' מילי כדי לפרש שהקנין אזיל אף על השטר, חשיב מילי כלפי השעבוד.

**שיטות הראשונים**

א) עי' בר"י מגאש דביאר דר"א קמ"ל דשעבוד השטר הוי מילי, ואינו חלק מהשטר, ומה"ט לא מהני ע"ז מסירה, דא"א למסור את השעבוד ביד, ואעפ"י דאמר קני וכו', אינו מועיל, כיון דא"א לקנות בדברים, והמסירה מהני לקנות את גוף השטר, והכתיבה מהני לקנות את השעבוד, [ולפי"ז צ"ל דרבי ס"ל דאותיות לאו מילי נינהו, ומה"ט חשיב דאיכא מסירה אף על השעבוד], ולפי"ז נמצא דהשטר הוא הקונה את השעבוד, והמסירה הוא בשביל הנייר, וכ"כ ביד רמה, [ועיקר הפי' מבואר נמי ברמב"ן ובחי' הר"ן], וכן ביאר בסה"ת שער נ"א ח"ג בשם הרמב"ן בדעת הראב"ד דמהני חליפין וכתיבה, וכ"כ הטור בס"ד בשם הראב"ד.

ב) אולם לדברי התוס' והרא"ש אף קודם סברת ר"א ידענו דשעבוד חשיב מילי, ור"א אשמועי' דאין קונין מילי ע"י מילי, וכיון דצריך לפרש במסירה קני לך איהו וכו', נידון המסירה כמילי, ורק שטר דהוא מעשה יכול לקנות מילי, [ולפי"ז צ"ל דרבי פליג דאפשר לקנות גם ע"י קנין שצריך פירוש ע"י דברים], ולפי"ז נמצא דכל דינו של ר"א הוא מחמת חידושו של ר"פ דצריך לומר קני לך, אלא דס"ל דאעפ"י דר"א פליג על ר"פ, מודה ר"א דבעי' שיאמר קני, וכדביאר במהרש"א, [ועי' לעיל דיש לדון לפי"ז אם לרבנן בעי' שטר קנין בשביל לברר את המסירה או דסגי בשטר ראיה].

ונפק"מ בזה, דהנה מבואר בדף קע"ג א' בהא דתניא דב' יב"ש אין מוציאין שט"ח על אחרים, דכו"ע ס"ל דאותיות נקנות במסירה, אלא דתלוי אם צריך להביא ראיה, וכתב הרי"ף דלהל' אינו, כיון דקיי"ל כרבנן, אולם בבעה"מ שם כתב דשאני התם דקונה במסירה לחוד, כיון דגוף השטר עומד במקום כתיבה, ותמה במלחמות וכי מפני ששמו כשמו יקנה, הא לא נשתעבד אלא למי שהלוהו, וכן תמה הרשב"א שם דאכתי הוי מילי.

והנה לפי הרי"מ דטעמא דר"א משום דאינו מעשה קנין על השעבוד, הרי ודאי מסתבר כהרמב"ן, אולם אי נימא כתוס' יש לדון דלעולם מסירה קונה את השעבוד, אלא כיון דצריך לפרש הוי מילי, וס"ל לבעה"מ דכל היכא דשמו כשמו, מתפרש המסירה על מצ"ע גם על השעבוד שבשטר, דרק היכא דמוכח מתוכו דהבעלים הוא המוכר, בעי' פי' במילי, כיון דמוכח מתוכו דהבעלים הוא המוכר, ולא הלוקח, אבל כל דשמו כשמו, סגי במסירה.

ג) עי' ברבינו יונה בכל דבריו, ונבאר דבריו, דבתחילה נקט כפי' הראשונים דטעמא דר"א דשעבוד הוא מילי, ואין המסירה מעשה קנין על השעבוד, והק' רבינו יונה דא"כ מדוע מועיל כתיבה, הא מ"מ לא מסר לו את השעבוד, ומה אכפ"ל דכתב לו דהוא מוסר לו את השעבוד, ותי' דשטר הכתוב על שמו לא הוי מילי, וקונה את הכתוב בשטר ע"י קנין שטר, וכדחזי' בכל מלוה בשטר דקונה את השעבוד ע"י השטר, ולפי"ז מבואר דמכירת שטרות דאו', [וכ"כ רבינו יונה בדף קמ"ז ב'].

אולם הק' ע"ז רבינו יונה דא"כ מדוע כתב הרי"מ דלא מהני חליפין משום דהוי מילי במילי, הא טעמא דלא מהני מסירה, משום דאינו מוסר לו רק את הנייר ולא את השעבוד, דהשעבוד הוא מילי, אבל בחליפין שפיר יכול לקנות את השעבוד, כמו דמהני שטר לקנות את השעבוד.

ולכך ביאר ר"י דבאמת מכירת שטרות דרבנן כיון דאינו ברשותו, ומדרבנן הוא דמהני, ומה דבעי' כתיבה, משום דאין הוכחה מהמסירה שמסר לו את השעבוד, ורק ע"י שיכתוב קני וכו' הוא דאיכא הוכחה דמסר לו אף את השעבוד, אבל באמירה בעלמא לא סגי כיון דהוי מילי.

והנה ברבינו יונה בסו"ד כתב לדון אם אמימר נמי מודה לר"א, אלא דס"ל דאינו מסברא אלא מגמ', או דאמימר ס"ל דטעמא משום דאיכא סמכ"ד טפי בכתיבה דעי"ז יש לו ראיה בידו, ולפי"ז מסתבר דודאי בעי' לזה דין שטר ראיה, וא"כ אף ר"א נמי ס"ל דבעי' לדיני שטר, דהא ר"א אתא לסייע לאמימר, ולא לחלוק עליו, ומשום דבלא דיני שטר הוי מילי בעלמא.

ועי' ברבינו יונה עז: דיישב לקו' תוס' על הוכחת הגמ' מדינא דאגב, הא התם מיירי בשטר הכתוב על שמו, ותי' דבאמת כל שטר הוא מילי, ומה דמשתעבד ע"י השטר, הוא משום דכיון דכתוב השטר על שמו, הרי כשמוסר לו את השטר חשיב דאיכא כו"מ אף על השעבוד, אבל בקונה את השטר ע"י אגב כיון דבעי' שיאמר אגב וקני חשיב מילי, ומבואר דבדרך קמא כתב דטעמא דמשתעבד ע"י שטר משום דהקנין ע"י השטר, ולדרך הב' הוא מבאר דטעמא דמשתעבד ע"י שטר, משום דחשיב דאיכא כו"מ מחמת מה דכתוב בשטר, משא"כ במכירת שטרות דאינו מוסר לו את השעבוד.

ד) עי' ברמב"ן דביאר כהרי"מ והרמ"ה דסברת ר"א דשעבוד אינו נמסר מיד ליד, והוסיף הרמב"ן דהא דקונה ע"י השטר, משום "דתקנ"ח היא דהויא קני' אלימתא וא"א בקני' גדולה מזו" ובפשוטו מבואר בדבריו דהשעבוד נקנה רק ע"י הכתיבה, והנייר במסירה, וכמבואר ברי"מ.

וכן מצינו ברמב"ן גיטין כ: דהק' אמאי בשטר הלואה בעי' ספר המקנה, הא אינו אלא שטר ראיה, דמכי יהיב זוזי הוא משתעבד, ורק בשטר קנין יש דין ספר המקנה, ותי' הרמב"ן בתי' הב' דמשעבד ליה אותיות בכו"מ, ולכך בעי' שיהא ספר המקנה, ומבואר להדי' דבעי' שיהא לכתיבה דין שטר קנין, ובפשוטו הוא משום דהשעבוד נקנה ע"י הכתיבה.

ה) אולם עי' בספר התרומות שער נ"א ח"ג דהביא דדעת הרי"מ דלא מהני חליפין, ודעת הראב"ד דחליפין וכתיבה מהני, והביא תשובה מהרמב"ן דביאר דהרי"מ נמי מודה דחליפין מהני במקום מסירה, אלא כוונתו רק דלא מהני במקום כתיבה, אבל חליפין וכתיבה מהני, דהחליפין בשביל הנייר והכתיבה לשעבוד, אולם כתב הרמב"ן להק' איך קונה את הנייר במסירה, הרי מסירה לא מהני במטלטלין, ולכך ביאר הרמב"ן לסוגיין, דמכירת שטרות מדרבנן, והם אמרו דקונה בכתיבה ומסירה, כיון דעי"ז דעתו סמוכה עליהם, דהא הגיע השטר לידו, ויש לו ראיה על המכירה, אבל חליפין לא מהני כיון דלא בא השטר לידו, ואם מסר ולא כתב אינו קונה אפילו את גופו, ע"ש, ומבואר דעיקר הקנין הוא ע"י המסירה, ובעי' נמי כתיבה בשביל ראיה, [אולם אף להרמב"ן דהכתיבה הוא בשביל שיהא לו ראיה על המכירה, מ"מ מבואר דברמב"ן דבעי' שיהא לזה דין שטר קנין וכמבואר בלשונו "והוסיף לו קניה של כתיבה להיות לו ראיה לגבי ראיה ושעבוד שבהן"], וצ"ע דלכאו' זה סותר לדבריו בסוגיין דאינו קונה את השעבוד במסירה אלא רק בכתיבה.

ו) וברמב"ן עו. כתב לחלוק על תוס' דסגי במסירה לחוד ולא בעי' אף משיכה, דאף במשיכה והגבהה אינו קונה רק את הנייר ולא את האותיות, אלא תקנ"ח הוא שיקנה משעה שהוציא הלה ראיותיו מתח"י וגמר והקנה אותן, ע"ש, ומבואר להדי' כדבריו בתשו' דטעמא דבעי' מסירה משום דעי"ז איכא גמ"ד, וע"כ מוכח כן, דאל"כ תקשי אמאי לרבנן מהני מסירה, הא אינו אלא בשביל הנייר, וע"כ דגם לרבנן העיקר הוא המסירה, והכתיבה הוא להאלים את המסירה, וכדבריו בתשו' הנ"ל, ומשו"ה סגי במסירה לחוד, דתקנו חכמים דעי"ז יש לו גמ"ד למכירה.

ז) וע"כ צ"ל דכוונתו בדף ע"ז לבאר דהחסרון של מילי במילי הוא סיבה דמה"ט לא מהני מסירה רגילה ככל המטלטלין, ומשום דהשעבוד שבשטר אינו נמסר, ומה"ט תקנו חכמים דבעי' שטר, אולם אין כוונת הרמב"ן לבאר מדוע לא סגי במסירה המחודשת של שטרות דהוא משום גמ"ד, בלא כתיבה, אלא דחכמים חדשו קנין ע"י השטר אעפ"י שהוא מילי, ולא משום דכתיבה מהני למילי, וטעמא דמסירה הוא משום דבעי' גמ"ד של מסירה לידו.

1. [והנה הובא לעיל עו. דברי הרשב"א שהוכיח דהא דאמרינן שאין שטר על מטלטלין אינו משום שא"א לסיימו, אלא שאין דין שטר על מטלטלין, והוכיח מהא דמטלטלין נקנין באגב קרקע שנקנה בשטר ע"ש, ולכאו' צ"ב הלא כשיש שטר על הקרקע לא צריך לכתוב כלל את המטלטלין, מ"מ חזינן בדברי הרשב"א דבעינן למיכתב המטלטלין. ושמעתי בשם ראש הישיבה הגאון ר"נ פרצוביץ זצ"ל דהוא תלוי בהנ"ל דאם בקנין אגב חשבינן למעשה הקנין שעושה בקרקע כאלו עשה במטלטלין, נמצא דקנית המטלטלין הוי ע"י שטר, וא"כ צריך לכותבם בשטר. אבל אם נפרש דבחלות קנין הקרקע מועילה גם למטלטלין, אין צריך לכתוב בשטר שמקנה לו מטלטלין]. [↑](#footnote-ref-2)
2. הנה מצינו לקמן קסט: דלרבי שאותיות דשט"ח נקנות במסירה, כך אותיות דשטר מקח של קרקע שחזר ונתן למוכר דחזרה מתנתו, וכן אם חזר ומכר השטר לאחר זכה בשדה, דאותיות נקנות במסירה. והדברים מחודשים, דלכאו' בשלמא בשט"ח אפשר דכשמוסר השט"ח הוי קנין על החוב והשעבוד, כי השטר הוא אפסרא דחוב וכדו', אבל השטר קנין הרי לאחר שכבר קנה בו אין השטר אלא ראיה נגד המעוררים, ואיך הוא יכול לשמש לשטר קנין. וזהו חידוש לומר שגם בשטר קנין הוי השטר כעין אפסרא דקרקע. והנה ברשב"ם שם בד"ה רבי כתב 'וקניתי השדה במסירת השטר כאלו נכתב בשמי'. מבואר דהגדר הוא דהוי כאלו השטר על שמו. וכן בר"י מיגש שם 'וכיון דקנה ליה נותן להאי שטרא קנה ליה ממילא ההוא זכותא דהוה ביה למקבל מתנה', והיינו דמקנה לו את הזכות בשטר. [↑](#footnote-ref-3)