יא (ב) - בדין חשוד שרצה התובע להשביעו
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים על פ_ו פ_ז

מוצש"ק כי תצא אור לי"ב אלול תשע"ג

סימן י"א (ב)

**בדין חשוד שרצה התובע להשביעו**

**א**

א] שבועות דמ"ו:, ושכנגדו חשוד על השבועה, - כתב הרמב"ם בפ"ב מטונ"ט ה"א, ז"ל, כל חשוד על השבועה אין משביעין אותו לא שבועת התורה ולא שבועה מדבריהם ולא שבועת היסת, ואפילו רצה התובע אין שומעין לו, עכ"ל.

והמרדכי בפ' שבועת הדיינים סימן תשס"ט כתב, ז"ל, פסק ראב"ן וכן המיי' דאם אמר התובע אשתבע לי לא משבעינן לי' מפני חילול השם, וכן נ' לרבינו אבי העזרי ולרבינו ברוך, אבל רשב"ט פליג וראי' מחנוני על פנקסו דהלכתא כת"ק דבן ננס אע"ג דאיכא שבועת שוא, עכ"ל.

ב] והנה במ"מ בהל' טונ"ט שם כתב, ז"ל, ומפורש בפרק שבועת הדיינין בגמ' שאין חשוד נשבע אפי' היסת, ושם נראה אפי' רצה התובע אינו נשבע שהרי בהיסת אין שכנגדו נשבע וז"ב, עכ"ל, וצ"ע מזה לדעת רשב"ט דאם רצה התובע יכול להשביע את החשוד.

אך באמת הוכחת המ"מ צ"ב, וכמו שעמדו הלח"מ שם והקצוה"ח סימן צ"ב סק"ב, שלא מצינו בגמ' אלא דבחשוד בשבועה דרבנן, לא אמרי' דשכנגדו נשבע ונוטל, אך שפיר י"ל דאם אמר התובע שישבע החשוד שומעין לו.

ובתומים סימן צ"ב סק"י וקצוה"ח שם סק"ב הק' ע"ד רשב"ט, ממש"א לעיל דל"ב:, דהכל מודים בע"א בגוונא ששניהם חשודין דאמר מר חזרה שבועה למחויב לה ומשאיל"מ, ולדעת רשב"ט הרי אף בשניהן חשודין כיון שהנתבע צריך לשלם יאמר לו לתובע אשתבע לי, וכיון דצריך שבועה א"כ מי יימר דמשתבע.[[1]](#footnote-2)

ג] ובפשוטו הי' מקום לומר בזה, דהנה כתב התורי"ד ב"מ ד"ה:, ז"ל, לא אמרי' מיגו דחשיד אממונא חשיד אשבועה, אי קשיא ולא אמרי' והרי הנגזל שהוא נשבע ונוטל מפני שהגזלן אנו חושדין אותו שיחלל שבועתו וכו', תשובה ה"ק לא אמרי' דחזקה ברורה היא דמאן דחשיד אממונא חשיד אשבועה דנימא הכי בכל דוכתא, אלא חששא בעלמא היא, והילכך הכא לחומרא והכא לחומרא, כשנופלת על החשוד שבועה דאורייתא, דשבועה במקום תשלומין קיימא, לא מהימנינן לי' אלא מהפכין אותה על מי שכנגדו דדילמא חשוד נמי אשבועה וכו', וה"נ דחיישי' שמא יהא תוקף בטליתו של חבירו לא שבקי' לי' דיחלוק עמו בלא שבועה משום ה"ט דאמרינן שמא אע"פ שהוא חשוד לגזול שמא לא יהא חשוד וישבע לשקר, והילכך רמינן שבועה עלוי' אולי יודה מחמת חומר השבועה וכו', וזהו שאמר לא אמרי' דלא אמרי' לי' בבירור אבל מיחוש ודאי חיישי' והכא לחומרא והכא לחומרא, ואי קשיא כיון דלא קים לן שהחשוד על הממון יחלל שבועתו כשהוא כופר בכל שחייב לישבע היסת, נמי נהי דלא מצינן להפוכי שבועה אשכנגדו דתקנתא לתקנתא לא עבדי' אבל מיהא אמאי פטרינן לי' בלא שבועה דילמא אי רמינן עלי' שבועה יודה, תשובה אין בי"ד נזקקין למי שהוא חשוד על הממון להשביעו שמא יחלל אלא מעמידין אותו על דין תורה ופטרי' לי', ובמתני' דמשבעי' להו אע"פ שהיא שבועה מדרבנן משום שאינו ידוע מי הוא החשוד, שכל אחד אומר אני כשר וחבירי גזלן, וגדולה מזו אמרו החנוני והפועל נשבעין שניהן דקי"ל דחד מינייהו גזלן, ואפ"ה משום דלא ידעי' מי הוא הגזלן משביעין שניהן אליבא דרבנן וכו', עכ"ל.

וביאור ד' הרי"ד, דהא דגזלן שכנגדו נשבע ונוטל, אף אם לא אמרינן מיגו דחשיד, היינו משום דלא סגי לן בבירור השבועה דגזלן, דשמא גם נשבע הוא לשקר, וע"כ כיון דשבועה במקום תשלומין קיימא, לא סגי בזה לפטרו, אך בשנים אוחזין, הרי אילו הי' הדין דלא משבעינן לי', ל"ה נוטל שכנגדו, שהרי לא ידעינן שהוא חשוד, וע"כ בזה אמרי' דאדרבה יש לנו להשביעו, דשמא תועיל שבועתו.[[2]](#footnote-3)

ומבו' עוד בד' הרי"ד, דמכח זה הי' בדין דיתחייב החשוד שבועת היסת, דשמא יודה מחמת חומר השבועה, והיינו דכיון דבשבועת היסת לא אמרינן שכנגדו נשבע ונוטל אלא פטרינן לי' להחשוד בלא שבועה, הי' לנו להשביעו, דשמא אינו חשוד על השבועה, וע"ז הוא שכתב דאין בי"ד נזקקין להשביעו שמא יחלל אלא מעמידין אותו על ד"ת, - ומבו' בלשונו דכ"ז הוא משום דאי"ז אלא שבועה דרבנן, ובזה הוא דאמרינן דכיון דיש לחוש שיחלל, מעמידין אותו על ד"ת ואין משביעין אותו, אך אילו היתה שבועתו מדאורייתא, היו משביעין אותו,[[3]](#footnote-4) וכ"ה מבו' גם במש"כ, ז"ל, ובמתני' דמשבעי' להו "אע"פ שהיא שבועה מדרבנן" וכו', והרי דרק בשבועה דרבנן הוא דאמרינן דכל שיש לחוש שיחלל העמידו על דין תורה ולא חייבוהו שבועה.

ד] והנה אי נימא כן גם בדעת הרשב"ט, הרי מתישב היטב הא דבשבועת היסת ל"מ התובע להשביע את החשוד, והא דבשניהם חשודין ל"מ הנתבע להשביע את התובע, דכל מש"כ הרשב"ט דאם אמר התובע לחשוד אשתבע לי מצי להשביעו, הוא רק בשבועה דאורייתא, אך בשבועה דרבנן ל"מ להשביעו, משום דבכה"ג העמידו חכמים על דין תורה ואין משביעין אותו שמא יחלל.

אך העירוני בזה דלכאו' אי"ז מתישב, דהנה הרי"ד כתב לפי דבריו דבשבועה דרבנן אין בי"ד נזקקין להשביעו שמא יחלל, דהא דבשנים אוחזין ובחנוני ופועלים משביעין אותם אף דהוי זה שבועה דרבנן, הוא משום דאין ידוע מי הוא החשוד, - אך בד' הרשב"ט שהוכיח כדבריו מההיא דחנוני על פנקסו דהלכתא כת"ק דבן ננס, ולא חילק בין היכא דידוע מי הוא החשוד להיכא דאין ידוע, מבו' דאף בשבועה דרבנן לא חיישינן לחילול השם, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט בשבועת היסת ובשניהם חשודין ל"מ להשביע את החשוד.

**ב**

ה] ונ' לדון בזה, דהנה בעיקר ד' רשב"ט דמצי התובע למימר לחשוד אישתבע לי, וגם ש"ר לא פליגי ע"ז אלא משום חילול השם, צ"ב שהרי שבועת החשוד לאו שבועה היא ואינו נאמן כלל בשבועתו, דמה"ט אם נתחייב שבועה דאורייתא אמרי' משאיל"מ, וא"כ היאך יכול התובע לתבוע ממנו שישבע.

ובפשוטו צ"ל בזה, ע"ד המבו' בד' התורי"ד למ"ד דלא אמרינן מיגו דחשיד, - והיינו דהגם דשבועת החשוד אינה שבועה גמורה, וע"כ אם נתחייב החשוד שבועה דאורייתא אמרי' משאיל"מ, דלא סגי בשבועת החשוד לפטרו, מ"מ אכתי איכא עלי' תורת שבועה ומצי התובע לתבוע שישבע עכ"פ שבועה זו, וזה ניחא טפי אם עיקר דין שבועה הוא חיוב שהטילה עליו תורה כ"ה דלודי, וכ"ה בל' הרי"ד שם.

ומצינו כעי"ז בקצוה"ח סימן פ"ז סקי"ט, ז"ל, וכן נמי צריך לתרץ לפי דעת הרשב"ט הובא במרדכי דאפי' שבועה יכולין ליתן לחשוד א"כ הא דפריך ונשבעי' מדר' נחמן, היינו כיון דחשוד הוא מצי תובע אומר אנא אשבע "דאיני מקבל שבועתו כיון דחשוד הוא", ואע"ג דליכא איסור ליתן שבועה לחשוד, "תובע אומר לא מהימן", עכ"ל.[[4]](#footnote-5)

וכ"נ בד' מהר"י כ"ץ שהביא בשטמ"ק ב"מ ד"ב:, ז"ל, אין להקשות לרבנן דפליגי אדבן ננס מ"ט, והא תנן החשוד על השבועה שכנגדו נשבע ונוטל, דהתם ל"ה טעמא משום חשש שבועת שוא, אלא משום דא"ל האיך איני רוצה לקבל שבועתך הואיל ואתה חשוד, עכ"ל, וכיון דכל הא דל"מ שבועת החשוד הוא משום דא"ל האיך איני רוצה לקבל שבועתך, ע"כ כל שאמר לחשוד אשתבע לי, משבעינן לי'.

ו] ואמנם צ"ב, דא"כ מ"ט לא משבעינן להחשוד אלא בשתובעו התובע אישתבע לי, הרי הי' בדין דאף אם לא תבעו, מ"מ כיון דשבועת החשוד שבועה היא, יתחייב עכ"פ שבועה זו, - וכאשר כ"ה מבו' בד' הרי"ד דקשיא לי' דמ"ט אין משביעין אותו שבועת היסת, אף היכא שלא תבע התובע שישבע.

והנה אמנם בד' רשב"ט גופייהו דקיימי על חשוד בשבועה דאורייתא דשכנגדו נשבע ונוטל, ודאי דאין משביעין את החשוד אלא בשאומר אשתבע לי, דבלא זה הרי לא סגי בשבועתו לפטרו ונשבע התובע ונוטל, וע"כ אין החשוד הנתבע מחויב לישבע כיון שלא יפטר בשבועה זו ורק אם אומר התובע אשתבע לי הוא דמחייבינן לי' לישבע, - אך בנתחייב החשוד שבועת היסת דמבו' בפשוטו בד' המ"מ דאין לדון לחיייבו לישבע אלא כשרוצה התובע, וכ"ה מבו' בכל ד' הקצוה"ח שם דאף בשבועה דרבנן אינו חייב לישבע אלא כשהלה תובעו, צ"ע מ"ט אין בי"ד מחייבין אותו בלא תביעת התובע.

ובאמת יש להוכיח כן דאף בגונא דאין שכנגדו נשבע ונוטל אין משביעין את החשוד בלא תביעת התובע, מהא דתנן דבשניהם חשודין חזרה שבועה למחויב לה, ודעת רב ושמואל דהיינו דחזרה שבועה לסיני, ולדעת הרשב"ט תיקשי דאף דלא אמרינן משאיל"מ וע"כ אין התובע נוטל, מ"מ מ"ט חזרה שבועה לסיני ואין משביעין את הנתבע החשוד, ובע"כ מזה דלעולם אין משביעין את החשוד אלא כשהתובע אומר אשתבע לי, וזהו דתנן דחזרה שבועה לסיני, דכ"ז שאין התובע אומר אשתבע לי אין משביעין אותו,[[5]](#footnote-6) - ואמנם צ"ב הטעם בזה, וכנ"ל.

ז] והנה אמנם מד' ראב"ן למדנו לפרש לעיקר דין זה בע"א, דהנה ז"ל הראב"ן במס' ב"מ, וכ"ה בתשו' ראב"ן שבס' ראבי"ה סימן אלף מ"ו, תנן מי שחשוד ונתחייב שבועה דאוריתא שכנגדו נשבע ונוטל, ואם אמר שכנגדו אני מאמינו בשבועה השביעוהו ויפטור מאי, מי אמרינן מידי דהוי אקאו"פ דפסול לעדות וכי קבלי' קבלי' וסמכינן אעדות הכא נמי ל"ש או לא, ונראה לי חשוד על השבועה חלוק ב' פנים, האחד מועל בשבועה והשני משחק בקוביא ומפריחי יונים ומלוי רבית והדומה להם, ומועל בשבועה לא דמי למקבל פסול לעדות דפסול לעדות לא מעל בעדות להעיד שקר דאי הוי לא מצי מועיל לקבלי' דתנן החשוד על הדבר לא דנו ולא מעידו, אלא בגזלן וכיו"ב דעוברין על דת משום חימוד ממון מיירי, דאמרינן כיון דמחמידי ממון שקלי שוחדא ומסהדי, הילכך כי הימנוה הימנוה, אבל מועל בשבועה שכבר מעל בה אע"ג דהימנוה לא קא מהימן הוא, אבל משחק בקוביא ומלוה ריבית והדומין להן שלא מעלו עדיין בשבועה נראה לי דדמי לקבלת פסול לעדות דאי הימנוה הימני', ומשביעין לי' שבועה הנוהגת בזה"ז שאינה חמורה בכל כך ליענש עלי' כל העולם, אבל שבועה שהיתה נוהגת בימי חכמים שהיתה חמורה שנפרעין ממנו ומכל העולם נראה לי דלא היו משביעין אותו אפילו כי הימנוה דלא ליענשו עלי', עכ"ל.[[6]](#footnote-7)

ומבו' בד' ראב"ן, דעיקר הא דמצי התובע להשביע את החשוד, הוא רק משום שהוא מאמינו בשבועתו, ומהני קבלתו עליו דומיא דמהני קבלת קאו"פ לעדות, וע"כ הוא דמצי להשביעו, כיון שהוא נאמן בשבועתו לגבי התובע, וע"כ הוא מחויב לישבע שבועה זו, - וקרוב הדבר לפרש כן גם בד' רשב"ט חתנו של ראב"ן.[[7]](#footnote-8)

ולפ"ז נמצא, דלעולם שבועת החשוד לאו כלום היא, וע"כ אמרי' בי' משאיל"מ, וע"כ נמי אין בי"ד מחייבין אותו לישבע, ורק אם אומר התובע לחשוד אישתבע לי, שהוא מאמינו בשבועתו, הוא דמצי לחייבו לישבע.

ח] ולפ"ז נ' די"ל, דכל הא דמצי התובע לחייבו לישבע משום שהוא מאמינו בשבועתו, הוא רק בשנתחייב החשוד שבועה דאורייתא, דדינא הוא דשכנגדו נשבע ונוטל, וע"כ בזה כל שמאמינו התובע לחשוד לישבע וליפטר, מצי לחייבו לישבע, כיון שהוא נאמן בשבועה זו ליפטר, - אך משא"כ בשנתחייב החשוד שבועת היסת, דדינו הוא דהוא פטור בלא שבועה, לא מצי התובע לחייבו לישבע ע"י שמאמינו בשבועתו, דנאמנות זו מה טיבה, הרי גם בלא שבועה זו הוא פטור, ולא חיילא כלל נאמנות זו, וע"כ בזה ודאי ל"מ התובע לתבעו שישבע, ועד"ז הוא בשניהם חשודין, דכיון דדינא הוא דנוטל התובע בלא שבועה, לא חיילא הנאמנות שמאמינו הנתבע, וע"כ ל"מ לתבעו שישבע,[[8]](#footnote-9) אך יש לפקפק בזה, דאין לומר דלא חיילא כלל נאמנות זו, שהרי נפ"מ במה שהאמינו, דאם ישבע עכשיו לא יהא בידו לשוב ולהשביעו כשישוב בתשובה.

ט] וי"ל עוד, דכל הא דביד התובע לחייבו לישבע מכח זה שהוא מאמינו, רק בשבועה דאורייתא דמן הדין הנתבע החשוד חייב לשלם, ואך דהפכו השבועה על התובע משום תקנתו כיון דא"א לו לישבע, ובזה הוא דאמרינן דביד התובע לומר שהוא מקבל לשבועתו, ונמצא דבפועל הוא יכול לישבע, ובכה"ג לא הפכו השבועה על התובע, ואם אין הנתבע נשבע ה"ה חייב לשלם, - אך בשבועת היסת דמן הדין כל שאינו יכול לישבע ה"ה פטור, ל"מ התובע לומר דהוא מקבל לשבועתו, דמכח זה יהא הנתבע חייב לישבע, דאף דהוא מאמינו, מ"מ כיון דלדידן אינו נאמן אין עליו חיוב שבועה, ועד"ז הוא בשניהם חשודין דכיון דמן הדין נוטל התובע בלא שבועה, ל"מ הנתבע למימר שהוא מקבל לשבועתו דמכח זה יהא חייב לישבע, וד"ז ניחא טפי לל' השו"ע בסימן ע"ה דבשבועה דרבנן כל שאינו יכול לישבע אינו מחויב שבועה כלל.

י] אמנם באמת בעיקר מש"נ ע"פ ד' ראב"ן דעיקר הא דמצי התובע להשביע את החשוד, הוא משום שהוא מאמינו בשבועתו, וע"כ ה"ה ראוי לשבועה, נראה דיל"פ בזה בע"א, דלעולם עיקר הא דמצי להשביע את החשוד, הוא משום דאף שאינו נאמן נאמנות גמורה בשבועתו, מ"מ מצי לחייבו לישבע שבועה זו.

ומה שפירש ראב"ן דהצד דיכול להשביעו הוא משום דהאמינו התובע בשבועתו ודומיא דקיבל עליו קאו"פ, היינו משום דל"מ התובע לחייב את הנתבע שבועה אא"כ הוא נפטר בשבועתו, וע"כ כל שלא האמינו התובע בשבועתו, הרי נמצא דאף אם ישבע הנתבע, אכתי יהא ביד התובע לישבע וליטול, וכה"ג ודאי ל"מ לתבעו שישבע, וע"כ כל הא דמצי לתבעו שישבע הוא רק אם חיילא נאמנות זו שהאמינו בשבועתו, דעי"ז הוא נפטר בשבועתו.

ולפ"ז הרי דכ"ז הוא בשנתחייב החשוד שבועת התורה, אך בשנתחייב שבועת היסת דלא אמרינן בה משאיל"מ, או בההיא דשניהם חשודין, י"ל דשפיר מצי להשביעו אף בלא שיאמינו בשבועתו, וצ"ע בזה.

1. ועיי"ש בתומים שכתב לישב, דכיון דכשהנתבע חשוד מן הדין אמרינן משאיל"מ ונוטל התובע בלא שבועה, ואך שתיקנו חכמים שישבע התובע, הרי דבכה"ג שהתובע חשוד לא תיקנו חכמים כלל שישבע התובע, וע"כ אין ביד הנתבע להשביעו, - ובמק"א נת' לדון עד"ז בטעמא דהרמב"ם דחשוד הפוגם שטרו אינו נוטל, ול"ד לשניהם חשודין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולפ"ד הרי"ד נראה, דה"נ הוא בהא דמשני אביי דחיישינן שמא ספק מלוה ישנה וכו', והק' הראשונים דא"כ מ"ט גזלן ודאי, ולפ"ד הרי"ד ניחא, דכיון דאי"ז אלא ספק, ע"כ בגזלן ודאי א"א לנו להאמינו בודאי על השבועה, דשמא גזלן הוא, וע"כ שכנגדו נשבע ונוטל, ומשא"כ במיגו דחשיד שבאנו לפטרו בלא שבועה, הרי דע"ז אמרינן דכיון דשמא ספק מלוה ישנה וכו' לא פטרינן לי' בלא שבועה, - ועי' בפסקי רי"ד בב"מ שם שנראה דדבריו שם קיימי על שנויא דאביי , עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. וע"כ הוצרך הרי"ד לפרש דהא דבגזלן ודאי שכנגדו נשבע ונוטל, הוא משום דיש לחוש דחשוד הוא לשבועה וע"כ לא סגי בשבועתו, ולא פירש דהוא משום דאין משביעין אותו שמא יחלל, והיינו משום דדוקא בשבועה דרבנן הוא דאמרינן דאין משביעין אותו שמא יחלל, וכנ"ל.

   והנה אמנם יש שכתבו בזה בע"א, דלעולם אף בשבועה דאורייתא אמרינן דאין משביעין אותו שמא יחלל, ואך דאי משום ה"ט ל"ה בזה לדינא דמשאיל"מ, כיון שהוא יכול לישבע, ואך שאין בי"ד משביעין אותו, וע"כ הוצרך הרי"ד לטעמא אחרינא, - אך באמת מלבד דבל' הרי"ד מבו' להדיא לא כן, וכמש"כ דמעמידין אותו על ד"ת, וגם כשהק' בדינא דשנים אוחזין פירש דהיא שבועה מדרבנן, גם בלא"ה אי"ז מתישב, שהרי בפסקי רי"ד כתובות דפ"ה. כתב, דאף דלא מפקינן ממונא ע"פ מאן דקים לי' בגוי', מ"מ שפיר אפכא רבא לשבועה אשכנגדה, דכיון דקים לי' בגוה לא הי' משביע אותה, וממילא אמרינן בזה משאיל"מ, עיי"ש בדבריו, וכיון דאף בכה"ג אמרינן משאיל"מ, כ"ש דאם דינא הוא דאין מוסרין לו שבועה, דנימא משאיל"מ, וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. וצ"ב מ"ט קשיא לי' להקצוה"ח רק מסוגיא דההוא רעיא דפרכי' בשבועת היסת דנשבעי' מדר' נחמן, ולא קשיא לי' מהא דבשבועה דאורייתא שכנגדו נשבע ונוטל, ואין משביעין את החשוד. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם נראה דיש לדחות, דהנה באמת מההיא דחזרה שבועה לסיני תיקשי טובא ע"ד הרי"ד שכתב דלמ"ד דלא אמרינן מיגו דחשיד, וכן לדעת אביי דשמא ספק מלוה ישנה וכו', כל הא דבגזלן שכנגדו נשבע ונוטל, הוא משום דלא סגי בשבועתו, אך במקום דא"א לחייבו מכח הא דאינו נשבע, משבעינן לי', ורק בשבועה דרבנן אין משביעין אותו, דהעמידו חכמים על ד"ת שמא יחלל, וקשיא דא"כ מ"ט בשניהם חשודין חזרה שבועה לסיני ואין משביעין את הגזלן.

   ונראה דהישוב לזה הוא, דהוא משום דל"מ לחייב את הנתבע לישבע אם אינו נפטר בשבועתו, וע"כ אף דבשניהם חשודין פטור הנתבע, מ"מ כיון דאם ישוב התובע בתשובה ישבע ויטול ולא יפטר הנתבע בשבועתו שנשבע, שהרי אינו נאמן בשבועתו, ע"כ לא מחייבינן לי' לישבע, - ולפ"ז הרי דאין להוכיח מההיא דחזרה שבועה לסיני, דאין משביעין את החשוד בלא תביעת התובע, דהתם הוא מטעמא אחרינא, וכמש"נ.\* [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם המרדכי כתב בשם הראב"ן דל"מ התובע להשביעו, ומצינו כן בד' הראב"ן במכילתין, ז"ל, ונ"ל שאם יאמר שכנגדו איני רוצה לישבע אלא החשוד ישבע לי ויפטר, דלא צייתינן לי', דכיון דפסול הוא לשבועה ל"מ משבע לי' אלא הוא ישבע ויטול ואי לא בעי יפסיד, עכ"ל, וזה שלא כדבריו בב"מ שחילק בין מיני החשודין ובין מיני השבועות, - עוד ילה"ע בזה, דבד' שאר קמאי מבו' דהא דל"מ התובע להשביע את החשוד הוא משום חילול השם, אך בד' ראב"ן מ' דהא דל"מ למסור לו שבועה הוא משום דפסול הוא לשבועה, ואי"ז משום דאין מוסרין לו שבועה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה אי נימא בד' רשב"ט כד' ראב"ן דבמועל בשבועה ל"מ להאמינו בשבועתו, הי' מקום לישב קו' התומים והקצוה"ח מסוגיא דלעיל דל"ב: בשניהם חשודין, דנימא דהתם איירי במועל בשבועתו, וע"כ ל"מ הנתבע להאמינו בשבועתו ולהשביעו, - אך באמת מסתימת ד' רשב"ט נראה שלא חילק בזה, וס"ל דאף במועל בשבועה מצי להאמינו בשבועתו, וגם סתימת הגמ' לעיל לא מ' כן, ומ' דבכל שניהם חשודין איכא לחיובא דשבועת העדות. [↑](#footnote-ref-8)
8. וארווחנא בזה לישב מה שעמדו הראשונים בההיא דהתם, דמ"ט אמרו להך דינא דהתם רק למ"ד דחזרה שבועה למחויב לה ומשאיל"מ, הרי ה"נ הומ"ל למ"ד דיחלוקו, וקשיא כן טפי להסוברים דקי"ל כר"נ דיחלוקו, - ולפי הנ"ל י"ל, דלמ"ד דיחלוקו הרי מצי הנתבע להאמין התובע בשבועתו שיטול הכל, וכל דחיילא נאמנות זו, תו מצי לחייבו לישבע, וע"כ אין הע"א חייב בשבועת העדות דמי יימר דמישתבע, וכל הא דמיחייב הע"א בשבועת העדות הוא רק למ"ד דחזרה שבועה למחויב לה ומשאיל"מ, אשר לדידי' לא חיילא הנאמנות שמאמין הנתבע את התובע, כיון דבלא"ה הוא נוטל, וע"כ ל"מ לתבעו שישבע, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-9)