יד אליעזר
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקוואות - מורשת משה

משה שטיינהויז

בענין עירוב מקואות

פרק ששי

משנה ז' וט'

ענף א' - שיעור המים

קושית הראשונים מדין טופח להטפיח ויישוביהם

א) מתני': "ערוב מקוואות כשפופרת הנוד" וכו'. "נפרצו זה בתוך זה על רום כקליפת השום ועל רוחב כשפוה"נ". הראשונים הקשו מהא דתנן (טהרות ח-ט) "הנצוק והקטפרס ומשקה טופח אינן חבור", מבואר שטופח ע"מ להטפיח הוי חיבור, ואמאי בעינן כשפוה"נ, או כקליפת השום, ולא סגי בטופח ע"מ להטפיח. ונחלקו הראשונים בישוב הקושיא, ונשנו ד' שיטות עיקריות:

א' יש מהראשונים [ס' היראים (סי' כו) ור"ת - הו' בתוס' (חגיגה כא: יבמות טו. וגיטין טז.) ורשב"א (שעה"מ י) - וכ"כ הסמ"ק (סי' רצד) בשם תוס' ס' האשכול (סי' נד) בשם איכא מרבואתא ומאירי (מ"א) בשם י"מ] שפירשו דהא דתנן ערוב מקוואות כשפוה"נ, הכונה לשיעור הנקב, אבל א"צ שהנקב יהא מלא מים, אלא סגי שיהיו בנקב מים בשיעור טופח להטפיח, כדמבואר במתני' דטהרות. והא דתנן (מ"ט) שאם נפרצו זה לתוך זה בעינן רום כקליפת השום, זהו אותו שיעור של טופח להטפיח, כדכתבו הראשונים [רשב"א (שעה"מ ו) מאירי (מ"א) וריב"ש (סי' רצב ד"ה איברא)] בדעת ר"ת.

ב' יש מהראשונים [ר"י (בפי' א') - הו' בתוס' (שם שם ושם) - וסמ"ג (עשין רמח ד"ה שנינו)] שפירשו דהא דתנן ערוב מקוואות כשפוה"נ, הכונה [גם] לשיעור המים. והא דמבואר בטהרות דסגי בטופח להטפיח פירשו ב"פ: א' לפי ההו"א בגמ' בגיטין (טז.) איירי לענין השקה, ולא לענין חיבור מקוואות. ב' למסקנא דאיירי לענין מקוואות, הך מתני' ס"ל כר"י, אבל לרבנן לא סגי בטופח להטפיח.

ג' יש מהראשונים [ר"י (בפי' ב') - הו' בתוס' (שם) ומרדכי (שבועות סי' תשמו)] שפירשו שהטעם שטופח להטפיח הוי חיבור היינו משום דהתם איירי בגונא דאיכא גוד אחית, דאיירי ר"י שהיו רגליו של האדם נוגעות במים, אבל בקרקע שוה לא סגי בטופח להטפיח, אלא בעינן כקליפת השום או כשפוה"נ. [בטעם הדבר עי' באות ז].

ד' יש מהראשונים [ר"ש (טהרות סוף פ"ח) [בפי' ב', והו' ברשב"א (שם)] תוס' בחגיגה (כא:) מרדכי (שם) בשם ר"ת ס' האשכול בשם א"ד ומאירי (מ"א) בשם י"מ] שפירשו שאם המים מתערבים דרך נקב או פרצה למעלה, לא סגי בטופח להטפיח, אלא בעינן שיהא שיעור מים כשפוה"נ - בנקב, או כקליפת השום - בפרצה למעלה, אבל אם המים צפין ע"ג הכותל, [או בקרקע שוה - תוס'], ואינם פורצים פרצה בכותל, סגי בטופח להטפיח. [הר"ש כתב דה"מ לר"י, אבל לרבנן בעי כקליפת השום]. [בטעם הדבר עי' באות ו].

דין שיעור המים - פלו' הראשונים

ב) מבואר שהראשונים נחלקו לגבי מה נאמר שיעור זה, ונשנו ד' שיטות: א' לדעת ר"ת וסיעתו זהו שיעור הנקב, ולא שיעור המים, אלא סגי בטופח להטפיח.

ב' לדעת ר"י וסיעתו זהו שיעור הנקב והמים, דבעינן שיהא נקב מלא מים בשיעור שפוה"נ.

ג' לדעת הר"ש וסיעתו אם המים מתערבים דרך נקב, או דרך פרצה של מעלה, צריך שיהא שיעור הנקב והמים כשפוה"נ, אבל אם המים עוברים מעל הכתלים, בלא פרצה, א"צ בשיעור מים כשפוה"נ, [אלא סגי בטופח להטפיח].

ד' הראב"ד (ג-טז) כתב בשם איכא מ"ד דלא בעינן שיכנסו המים במלא נקב השפופרת אלא אפילו ברום כקליפת השום על רוחב השפופרת סגי, [כדתנן במ"ט]. מבואר ששפוה"נ הוא גם שיעור הנקב, וגם שיעור רוחב המים, אך א"צ שהנקב יהא מלא, דאין זה שיעור גובה המים, אלא רק שיעור רוחב המים.

וצ"ב מהי סברת ר"ת שצריך שהנקב יהא בשיעור שפוה"נ. וכן התקשה גלות עליות (אות א) בדעת ר"ת וסיעתו מהו הענין שיהא נקב שיעור שפוה"נ, אם אינו מלא מים. וכתב שהוא הלכתא בלא טעמא.

עוד צ"ב במאי פליגי הראשונים האם צריך שהנקב יהא מלא מים בשיעור שפוה"נ, א"ד סגי שהנקב עצמו יהא בשיעור שפוה"נ.

וי"ל דפליגי האם צריך שהמים יעברו בפועל בין המקוואות, כדי לערב אותם, א"ד סגי בהא דהמים ראויים לעבור, כדי לערב אותם. ואכתי צ"ב במאי פליגי.

גדר הדין שיהא הנקב מלא מים

ג) בדעת הראשונים הסוברים שזהו שיעור הנקב והמים, דבעינן שיהא הנקב מלא, יש לברר מהו הענין בשיעור שפוה"נ, האם הענין הוא שיהא שיעור מים כשפוה"נ, וממילא צריך שהנקב יהא בגודל זה, א"ד ישנו ענין בפנ"ע שהנקב יהא בגודל שפוה"נ, מלבד הענין שהמים יהיו בשיעור שפוה"נ.

ונראה שנחלקו בדבר הראשונים, דהנה הר"ש (טהרות סוף פ"ח) כתב "דכל מקום שהמים מתערבים וכו' שיעור המים כשיעור הפרצה" וכו', וכ"כ הרשב"א (שעה"מ י עמ' תקמב) בשמו "דכל מקום שהמים מתערבים דרך פרצה או דרך נקב, בעינן מים כשעור הפרצה והנקב", יש לדקדק בדבריהם שכתבו דבעינן מים "כשעור הפרצה והנקב", שישנם ב' דינים, א' שיעור הפרצה, ב' שיעור המים, [לאפוקי מדעת ר"ת דס"ל שישנו שיעור רק לנקב], וע"כ כתבו ששיעור המים הוא כשיעור הפרצה, ולא כתבו שהוא שיעור המים בלבד, וממילא הפרצה צריכה להיות בגדול זה, כדי שהמים יוכלו לעבור שם.

שו"ר שהגרי"ז (מקואות ו-ג ד"ה והנה בתוס') הסתפק [בדעת ר"י] האם שיעור שפוה"נ הוא דין במים. והוכיח (ממשנה ט') מהא דאם נפרץ למעלה א"צ בשיעור שפוה"נ, דאין זה שיעור במים, אלא גם שגם לדעת ר"י הוא שיעור הנקב, [ולכן שייך לחלק ולומר שרק בנקב שיש מחיצות מהצדדים בעינן שיעור כשפוה"נ], אלא דס"ל שאותו מקצת נקב שאין בו מים אינו מצטרף, משום דהרי הוא כנקב מחוץ למקוה. [ועי' בסי' כו בדחית הראיה].

אולם המאירי (מ"א) כתב "ולא הזקיקו לכשפופרת אלא שיהא הנקב כשפופרת שיהיו מים הרבה ראויים ליכנס בו", מבואר שהנקב כשפוה"נ הוא היכ"ת שיעברו מים בשיעור שפוה"נ, אך אין דין בנקב עצמו שיהא כשפוה"נ. וצ"ב במאי פליגי.

גדר עירוב מקוואות

ד) נקדים לדון ב' נידונים, א' יש לדון מהי הסיבה שהמקוואות מתערבים, כאשר יש ביניהם נקב כשפוה"נ, האם עניינו [רק] לערב את המים של ב' המקוואות, דכאשר מימי כל מקוה עומדים לעצמם, אין קשר בין המקוואות, אבל אם מי המקוה עוברים מאחד לשני, הם מתערבים ומצטרפים למקוה א', א"ד עניינו [גם] לבטל את ההפסק בין המקוואות, דהמחיצה שביניהם מפרידה ביניהם, ומחלקת אותם לב' מקוואות, [כדמוכח ממתני' (מ"א) דחורי וסדקי המערה א"צ חיבור בשיעור שפוה"נ, אלא סגי בכל שהוא, כיון שאין מחיצה מפסיקה ביניהם, כדכתבו המשנ"א תפא"י (שם) והגרי"ז (מקואות ו-ג), וכן מוכח מדין נפרצו למעלה דא"צ בשיעור שפוה"נ], אבל אם יש נקב כשפוה"נ ביניהם, אין המחיצה מפסיקה ביניהם. אמנם לא סגי בנקב, בלי שיהא מים בשיעור טופח להטפיח או קליפת השום, דבעינן נמי לערב את המקוואות.

ב' יש לדון האם מטרת העירוב היא לצרף את המים של ב' המקוואות, או לצרף את עצם ההקוואה, דהיינו לצרף גם את מקום המקוואות, ולהחשיבם כמקוה א'.

ויש לתלות את ב' הנידונים זה בזה, דאם מטרת העירוב היא לערב את המים, א"כ א"צ לבטל את המחיצה המפרידה בין המקוואות, אלא סגי לערב את המים, אבל אם מטרת העירוב היא לערב את מקום המקוואות, א"כ בעינן נמי לבטל את המחיצה המפסיקה ביניהם.

מקורות לגדר עירוב מקואות

דין רביעית - פלו' הראשונים

הראשונים נחלקו האם צריך שיהא שיעור רביעית במקוה: הראב"ד (שעה"מ ג-יט) כתב "למדנו מכאן שיש הפרש בין חורים שבמערה לעוקה שבצדה, דבחורים לא בעינן כשפוה"נ ובעוקה שבצדה בעינן, ומסתברא דבחורי המערה לא בעינן נמי רביעית, מ"ט חד מקוה הוא, אבל בעוקה בעינן רביעית משום דהויא כמקוה בצד מקוה ואין מקוה פחות מרביעית אפילו ע"י עירוב". והביאו הב"י (שם-נח(א)). וכן דקדק גלות עליות (פסקא ב סוף אות ב) בל' הר"מ.

מבואר שישנם ב' סוגי עירוב מקואות, א' חורי מקואות, שגדר חיבורם הוא דהוי "חד מקוה", כל' הראב"ד, וכ"מ בל' הר"מ (מ"א) שכתב "לפי שהן נחשבין בכלל המקוה". וכ"כ המהר"ם "לפי שהן חשובין כמו המערה עצמה" וכו'. ב' עוקא ועירוב שני מקואות, דאין העוקא נחשבת כחלק מהמקוה, אלא הוי כמקוה בצד מקוה, כדכתב הראב"ד.

ויש לפרש שהעירוב מועיל לחבר את המים שבהם, ולא את גוף המקוה, וכדמשמע בל' הר"ש שכתב "לחבר מימיו למי המקוה". וע"כ איכא תרי נפק"מ, א' שיעור החיבור, בחורי המערה סגי בחיבור כ"ש, ובעוקא ושני מקואות בעינן שיעור כשפוה"נ. ב' שיעור המקוה, בחורי המערה א"צ שיהא בהם רביעית, ובעוקא וב' מקואות בעינן שיהא שיעור רביעית.

וכ"כ חי' ר' ראובן (סי' ז וח) שהראשונים נחלקו האם נקב כשפוה"נ מועיל לחבר, וזוהי שיטת הראב"ד, א"ד הנקב מועיל לעשותם למקוה א', וזוהי שיטת תוס', ע"ש.

מאידך האחרונים [חיבור לטהרה (שם) גלות עליות (פסקא ב אות א) מנחת פתים (ס"ק נב) וחזו"א (תנינא ט-י)] כתבו שרש"י ותוס' (שם) שלא פירשו כפירוש הראב"ד, פליגי וסברי שא"צ ברביעית. בדעתם י"ל דס"ל שגדר עירוב מקואות הוא שב' המקואות נעשים למקוה א', ולכן א"צ שיהא שיעור רביעית. וכ"כ הדב"א (ח"א יח-י) שהעירוב מועיל לחברן למקוה א'. [ישנה שיטה ג', והיא שיטת הש"ך, ואכמ/ל].

דין זחילה בב' המקואות

כתב הריב"ש (סי' רצב) "צריך שהמים המערבים שני המקואות הם מערבים אותם בהשקט בעומדם במקומם הטבעי שזהו אשבורן לא בהיותם זוחלין", וכתב הלחו"ש (רא-צד) דמבואר בדברי הריב"ש שאם המים הולכים וזוחלים ממקוה למקוה לא מהני. והשיג על מי נדה שכתב דמהני, כיון שהמים זוחלים למקום שיש בו מחיצות. וכ"כ החזו"א (יו"ד קכז-ב) שכיון שהמקואות מחוברים, הוי כזוחלין במקוה עצמו ממקום למקום, והסתפק החזו"א באופן שהנקב ביניהם פחות משפוה"נ, אי מיקרי זוחלין, ובעינן שיסתום את הנקב, והביא ששו"ת בית שלמה (יו"ד סי' נ) כתב דלא מיקרי זחילה, וכתב שאין לדבריו מקור.

וצ"ב למה יש חסרון בזחילת המים ממקוה למקוה, והא מים שזוחלין באותה מקוה אינם פסולים, וה"נ לאחר עירוב המקואות נעשו שני המקואות כמו מקוה אחד, וכדטען החזו"א, וכך י"ל בדעת מי נדה.

אלא מוכח [בדעת הריב"ש ולחו"ש] שעירוב מקואות אינו עושה שיהיו מקוה אחד, אלא הוא רק עושה שיהא חיבור בין המקואות. א"נ האיחוד מתייחס רק למים של המקוה, ולא לגוף המקוה.

ביאור שיטת ר"ת

ה) בדעת ר"ת וסיעתו י"ל דס"ל שבעירוב מקואות ישנם ב' עניינים, א' לערב את המים, ב' לבטל את המחיצה המפסיקה ביניהם, וסבר ר"ת ששיעור שפוה"נ נצרך בשביל לבטל את המחיצה המפסיקה ביניהם, אבל כדי לערב את המים א"צ בשיעור זה, אלא סגי בחיבור המים, הנעשה ע"י שיעור טופח להטפיח או קליפת השום. שו"ר שכ"פ הדב"א (ח"א יח-יא-א).

והשתא מיושבת שאלת גלות עליות מהו הענין להצריך נקב אם אינו מלא מים, דמטרת הנקב אינה רק שיעברו מים, כדי לחבר את המים, אלא לבטל את המחיצה המפסיקה בין המקוואות, וע"כ סגי בנקב בלא מים.

וכן מבואר בדברי הגרי"ז (שם) שכתב "הא דבעינן שיעורא כשפוה"נ לענין עירוב היינו דוקא היכא דאיכא הפסק מחיצה, דנחשבו כשני מקואות שאין בכ"א מהם כשיעור, אבל בלא הפסק מחיצה הרי קי"ל דסגי בכ"ש, וכדתנן בפ"ו דמקואות מ"א דחורי המערה וסדקי המערה מטביל בהם כמה שהם וכו', וע"כ סובר ר"ח דעיקר שיעור זה הוא על הנקב, דכל שיש בהנקב כשפוה"נ הרי הם נחשבין כמקוה א' ע"י הך נקב המחברן, אבל המים עצמן ליכא שיעורא ובטופח להטפיח סגי" וכו'.

וכך י"ל בדעת הר"ש [בפי' ב'] דס"ל שאם הנקב עובר דרך המחיצה, צריך לבטל את כח המחיצה, וע"כ שיעור הנקב המועיל הוא כשפוה"נ, אבל אם המים עוברים מעל המחיצה, אין המחיצה מפסיקה את החיבור, וע"כ א"צ בשיעור שפוה"נ. וכ"פ הברכ"ש (גיטין סי' כח) בשם הגר"ח.

נמצא שמטרת נקב כשפוה"נ הוא לבטל את כח המחיצה המפסיקה בין המקואות, אלא שנחלקו הראשונים האם המחיצה מפסקת רק כאשר המים עוברים דרך המחיצה, אבל אם המים עוברים מעליה, אין המחיצה מפסקת את חיבור המים, וע"כ א"צ בשפוה"נ, א"ד גם אם המים עוברים מעל המחיצה צריך שיעור כשפוה"נ, כיון שהמחיצה חולקת את ב' המקואות לשנים, וכדי לחברם צריך שיעור כשפוה"נ.

לפ"ז יש לפרש דבהא פליגי הראשונים בדעת ר"י וסיעתו, האם ישנו דין שיהא נקב בשיעור שפוה"נ, המאירי סבר שבעירוב מקוואות ישנו עניין א', לערב את המים, וע"כ כתב ששיעור הנקב הוא כדי שיוכלו לעבור בו מים בשיעור שפוה"נ, דאין ענין בנקב עצמו לבטל את המחיצה, אלא העירוב נעשה ע"י חיבור מים.

אולם הר"ש סבר שבעירוב מקוואות ישנם ב' עניינים, א' לערב את המים ב' לבטל את המחיצה, וסבר ששיעור שפוה"נ נצרך לשניהם, דכדי לערב את המימות צריך שהנקב יהא מלא מים כשפוה"נ, אבל מים בשיעור פחות משפוה"נ אינם יכולים לחבר את המקוואות. שו"ר שכ"פ הדב"א (שם).

[ויתכן להוסיף טעם לשיעור שפוה"נ, דהנה מצינו (פ"ד מ"ה) ששיעור הנקב לבטל את הכלי מלפסול מדין שאובין, הוא נקב בשיעור שפוה"נ, ופירש החזו"א (קמא ה-ט) שנקב פחות משפוה"נ מחזיק את המים לשעתו, והיינו שאם הנקב כשיעור שפוה"נ חשיב שהמים עוברים על הכלי, ואין הכלי מחזיק את המים כלל, אבל אם הנקב פחות משפוה"נ המים נכנסים לכלי ואח"כ יוצאים ממנו, וע"כ אין הנקב מבטל שם כלי.

לפ"ז י"ל דאם יש נקב בשיעור שפוה"נ המים עוברים מיד למקוה השני, ואין המקוה מחזיק את המים אפילו לשעתו, ולכן המקוואות מצטרפים, ואין המחיצה מפסקת ביניהם].

ביאור שיטת הר"ש

ו) הבאנו (באות א) שלדעת הר"ש וסיעתו אם המים עוברים דרך נקב או פרצה בכותל, בעינן שיהא נקב מלא מים בשיעור שפוה"נ, אבל אם המים עוברים מעל הכותל, סגי בקליפת השום או בטופח להטפיח. מבואר שמים שעוברים דרך הכותל צריך שיהא שיעור מים כשפוה"נ, ויש לעיין דבשלמא אם בכה"ג היה צריך נקב יותר גדול ניחא, דהכותל מעכב את צירוף המקוואות, וע"כ בעינן שהנקב יהא יותר גדול, אך הר"ש פירש שבכה"ג צריך שיהיו שיעור מים יותר גדול, וע"כ בעינן שהנקב יהא מלא בשיעור שפוה"נ. וצ"ב מ"ט.

וי"ל דהסיבה שנקב בכותל מועיל לצרף את המקואות אינו משום שהנקב מבטל וסותר את המחיצה, דהא בעינן שיעברו מים דרך הנקב, ומוכח שאין עצם מציאות הנקב גורמת לבטל את כח המחיצה, אלא יש לדמות להא דמצינו בעירובין (עו.:) שאם יש מחיצה בין ב' חצרות אינם יכולים לערב, אא"כ יש פתח ביניהם, וה"נ הנקב משמש כעין פתח בין המקואות, ולכן צריך שיעברו מים מזה לזה, [כדכתב הגידו"ט (שם-סד) דמה"ט פסק הרמב"ם שגם יבחושין וכדו' שדינם כמים אם הם נמצאים בנקב, הם מפסיקים את העירוב מקואות, כיון שצריך שיהא 'קילוח' מים מזה לזה], וע"כ אם הנקב אינו מלא מים אינו מועיל לצרף ולערב את המקואות, כיון שאין כל הנקב משמש כפתח ומעבר.

ביאור שיטת ר"י - גוד אחית

ז) הבאנו (באות א) שלדעת ר"י טופח להטפיח הוי חיבור באופן שיש גוד אחית, כגון בגונא דמתני' (פ"ז מ"ו) ששנים ירדו וטבלו זה אחר זה, והיו רגליו של ראשון נוגעות במים, השני טהור, [למרות ששיעור המקוה מצומצם]. וצ"ב מהו הצירוף בין גוד אחית לטופח להטפיח.

הגר"ח (טומאת אוכלין ז-ה ד"ה והנה י"ל) כתב מדנפשיה כחילוק זה, וביאר שישנם ב' דינים, א' דין עירוב, לצרף ב' מקואות שיהיו חשובים מקוה אחד, ושיעורו כשפוה"נ, ודין זה מהני גם במקוה חסר, ואף גוד אחית מועיל לערב. ב' דין חיבור, לחבר את המים למקוה, ושיעורו טופח להטפיח, ודין זה מהני רק במקוה שלם, דמים שמחוברים למקוה יש להם דין מקוה, ונפק"מ להכשיר מים שאובין ולטהר מים טמאים. אך גוד אחית אינו מועיל לחבר, כיון שבפועל אין המים מחוברים. וע"כ היכא דאיכא גוד אחית - המועיל ליצור דין עירוב, סגי בטופח להטפיח - המועיל ליצור דין חיבור. וכ"פ הברכ"ש (גיטין סי' כח) את דברי ר"ת עפ"ד הגר"ח.

דין דבר העומד במקום הנקב

ח) תנן "כל שיעמוד כשפופרת הנוד ממעטה", המשנ"א (ד"ה כל) העיר דמהא דלא תני דבעינן שיבטלנו התם, משמע שגם אם לא ביטלו הוי הפסק, ול"ד לדין טומאה, דתנן באהלות (פ"ו מ"ב) לגבי מיעוט החלון דבעינן שיבטלנו שם. ויתכן שחידוש זה נכלל בהא דתני "כל" לרבות גם דבר שלא ביטלו שם.

בטעם הדבר פירש המשנ"א דלהחמיר אמרו וכאן להקל לא. ולא נתבאר בדבריו מהו הטעם לחלק בין להקל לבין להחמיר.

וי"ל דאזיל לשיטתיה (אהלות פ"ח מ"ב ד"ה ונ"ל) שחידש שדין הביטול [לגבי טומאה] הוא מדרבנן, גזירה שמא יטלנו, ואתי לטהר כבתחילה, ולכן כתב שדין זה נאמר רק להחמיר, ולא להקל. אך התפארת למשה (יו"ד סי' שעא) כתב שדבר שלא ביטלו אינו חוצץ מדאו', וכ"מ בדברי הראשונים, כדכתבנו במס' ב"ב (יד-ב), וא"כ צ"ב מ"ט א"צ שיבטלנו במקום הנקב.

ויש לתלות בנידון האם שיעור שפוה"נ הוא שיעור בנקב או במים, לסוברים שהוא שיעור במים א"ש, דכדי לחבר את המקוואות צריך שיהא חיבור של מים בשיעור שפוה"נ, וע"כ אם יש דבר המפסיק את החיבור, לא קיימת הסיבה המערבת והמחברת, ואף אם לא ביטל את הדבר במקום הנקב, מ"מ כיון שבמציאות אין המים עוברים מזה לזה, ליכא חיבור. ובפרט לפ"ד הגידו"ט (שם-סד) שכתב שצריך שיהא 'קילוח' בין המקוואות, ולכן דבר הבא מבריית המים מעכב את החיבור, למרות שדינו כמים, דמה"ט גם אם לא ביטל את הדבר במקום הנקב, מ"מ כיון שהדבר מעכב את הקילוח, ליכא עירוב מקוואות. לסוברים ששיעור שפוה"נ הוא שיעור בנקב, ל"ש לפרש כפירוש זה. וי"ל כפירוש המשנ"א.

ענף ב' - בדין עירוב מקוואות חסרים

פלו' הראשונים בדין ב' מקואות חסרים

א) הראשונים נחלקו בדין עירוב ב' מקוואות חסרים, הר"ש הרא"ש (בפיה"מ ובהל' מקואות סי' טו) והרע"ב כתבו שדין עירוב מקוואות כשפוה"נ איירי נמי בב' מקואות חסרים. וכ"פ הטור והשו"ע (רא-נב).

מאידך הראבי"ה (סי' תתקפח) כתב "חיבור לא מהני אלא כשהאחד מן המקואות שלם והשני חסר, וכ"פ רש"י בחגיגה לפי דרכו, אבל אם שניהם חסרות ובין שניהן יש מקוה שלם והן מחוברין אפילו כשפוה"נ לא מהני הך חיבור ואין מטבילין בשניהן". מבואר שאם שני המקואות חסרים לא מהני עירוב מקואות.

הראבי"ה פירש כן בדברי רש"י (חגיגה כא: ויבמות טו.) שפירש את דין עירוב מקואות דאיירי במקוה א' חסר וא' שלם, ולא פירש דאיירי בב' מקואות חסרים. [וכן דקדק הלחו"ש (שרא-צו), אלא שדחה דהתם בגמ' איירי בכה"ג שאין ב' המקואות חסרים, וע"כ פירש רש"י ציור זה].

וכ"מ בל' המרדכי (שבועות סי' תשמו) [בשם הראבי"ה] שכתב "בשאין באחד מהן מקוה שלם לבדו דאז אפילו כשפוה"נ לא מהני". מבואר דאפילו אם יהא נקב א' כשפוה"נ לא מהני, כיון שב' המקואות חסרים, וכדכתבו הבית מאיר (שם-נב) ומקוה ישראל (ביאור הב"י עד-א).

ברם השו"ע פסק כדברי הרא"ש, כנ"ל, ומאידך הביא את דברי דברי המרדכי, וכבר התקשה בדבר הלחו"ש (שם-צו), וציין שכה"ק שיח יצחק. אמנם כבר כתב הב"מ שהב"י גרס בשם המרדכי "לא מהני נקבים", וע"כ פירש שדברי המרדכי נאמרו רק לגבי צירוף נקבים קטנים, אבל בנקב א' גדול מודה לרא"ש. וכ"כ מקוה ישראל (שם) שהב"י דחק כפירוש זה בדברי המרדכי. [הב"מ העיר מהא דכתב המרדכי ש"אפילו" כשפוה"נ לא מהני, ולפי גירסת הב"י תקשי מהו אפילו, והא פשיטא דבלא שפוה"נ לא מהני, וע"כ הוכיח כגירסא דידן].

ערוה"ש (שם-קעה) פירש בדעת רש"י [הנ"ל] שאם שניהם חסרים סגי בטופח ע"מ להטפיח, כיון ששניהם צריכים זה לזה.

נמצא שישנם ד' שיטות בדין ב' מקוואות חסרים: א' דין עירובם הוא בכשפוה"נ, כדכתבו הרא"ש הטור והשו"ע (רא-נב). ב' לא נאמר בכה"ג דין עירוב מקואות, כדכתב הראבי"ה. ג' דין עירובם הוא אפילו בטופח ע"מ להטפיח, כדכתב ערוה"ש בדעת רש"י. ד' אם יש נקב א' גדול כשפוה"נ, מהני לצרף ב' מקואות חסרים, אבל אם יש כמה נקבים קטנים א"א לצרפם לשיעור שפוה"נ להכשיר ב' מקואות חסרים, כדכתב השו"ע. ויתכן שגם הרא"ש מודה לחילוק זה, וא"כ ליכא אלא ג' שיטות. וצ"ב במאי פליגי.

ביאור פלוגתת הראשונים

ב) נתבאר (בסי' הקודם) שיש לדון בגדר עירוב מקואות, האם נקב כשפוה"נ מערב את המים שבמקואות, אך אין מקום המקואות נחשב כמקום א', א"ד הוא מערב את המקואות עצמם, ואף מקום המקואות נחשב כמקום א'. וי"ל דבהא פליגי הראשונים בדין שני עירוב מקואות חסרים:

בדעת הרא"ש י"ל דס"ל שהנקב מערב את המקואות, וע"כ נקט שגם אם שניהם חסרים מהני נקב כשפוה"נ לערבם, כיון דחשיבי מקוה א', ונמצא שיש מ' סאה במקום אחד. אולם בדעת הראבי"ה י"ל דס"ל שהנקב אינו מערב את המקואות, אלא הוא מערב את המים, דהמים שבמקוה מחוברים למקוה השני, וע"כ אם שניהם חסרים לא מהני עירוב מקואות, כיון דבעינן שיהיו מ' סאה במקום א', כדאי' בגמ' בחגיגה (כב.), ואין בכח הנקב להחשיב את ב' המקואות כמקוה א'.

ביאור דעת השו"ע

ג) הבאנו שהשו"ע פסק כדברי הרא"ש והטור שעירוב מקואות מהני גם בב' מקואות חסרים, ומאידך פסק כדברי המרדכי בשם הראבי"ה שא"א לצרף נקבים קטנים כאשר ב' המקואות חסרים. וצ"ב מהו הטעם לחלק בין נקב א' גדול שמועיל לערב גם ב' מקואות חסרים, לבין כמה נקבים קטנים שאינם יכולים לערב ב' מקואות חסרים. [שו"ר שכבר עמד הדב"א (ח"א יח-ז) על הענין, ופירש שהחסרון בנקבים קטנים הוא שצריך שיהא תורת מקוה על הנקב המערב, ואם אין בו שיעור שפוה"נ לית ביה תורת מקוה, וה"מ במקואות חסרים, אבל כשא' שלם א"צ שיהא תורת מקוה על המערב, וע"כ סגי בנקבים קטנים, ע"ש]. וי"ל בתרי אנפי:

א' נתבאר שבעירוב מקואות ישנם ב' עניינים, א' לבטל את המחיצה המפסיקה ביניהם, ב' לערב את המים שבמקואות. לפ"ז י"ל שנקב גדול מועיל לבטל את המחיצה, ולעשות את המקוה למקוה אחד, אבל נקבים קטנים אין בכוחם לבטל את המחיצה, כיון שאין שיעור נקב במקום א', אלא הם מועילים רק לערב את המים, כיון שסך הכל עוברים מים בשיעור שפוה"נ ממקוה למקוה.

והשתא מבואר היטב דמה"ט אם ב' המקואות חסרים בעינן נקב אחד בשיעור שפוה"נ, כדי לבטל את המחיצה ביניהם, ולהחשיבם כמקוה א', ואז יש מ' סאה במקום אחד, אבל אם יש כמה נקבים קטנים, אינם מועילים לחבר את המקואות, וע"כ ליכא מ' סאה במקום אחד, ורק במקום שיש מקוה אחד שלם, ואיכא מ' סאה במקום אחד, הם מועילים לחבר אליו את המים שבמקוה השני, ועי"ז הם מכשירים גם את המקוה השני, גם אם הוא חסר או שאוב.

[בדעת החולקים י"ל דכדי לחבר את המים צריך שיהא זרם וקילוח מים מצד לצד, ולכן לא סגי בנקבים קטנים, דאין המים זורמים בהם בקילוח. אמנם לפ"ד הגרי"ז שפירש שהענין במים הוא כדי שהנקב יהא בתוך המקוה, אין ענין בקילוח של מים. בני החבורה].

ברם הגידו"ט (שאלה יא ד"ה עוד) כתב "עוד יש להתישב בדין זה דאפילו אם נתפוס להלכה דנקבים קטנים מצטרפין מ"מ ודאי דאין סברא שאם מפוזרים ומרוחקים זה מזה הרבה שיצטרפו וע"כ דיש שיעור לדבר ונ"ל דמשערין אם הנקבים סמוכים זל"ז כל כך שיהא הפרוץ מרובה על העומד דבכל דוכתי בשבת ועירובין בכלים וסוכה בעינן פרוץ כעומד או מרובה על העומד" וכו', לכאורה מבואר שנקבים קטנים מועילים לבטל את המחיצה, וע"כ בעינן שיהא הפרוץ מרובה על העומד, כדי לבטל את המחיצה, משא"כ לפי מה שנתבאר שנקבים קטנים מועילים רק לחבר את המים, אין ענין להצריך שיהא הפרוץ מרובה.

ב' י"ל דהנה הגר"ח (טומ"א ז-ה ד"ה והנה י"ל) כתב "דבאמת תרי שיעורי ודינים נפרדים נינהו מד"ת בכה"ת, דין עירוב ודין חיבור, ודין טופח להטפיח הוא שיעור בדין חיבור, והיכא דצריכינן לדין עירוב הוי שיעור כשפוה"נ, וזהו הדין דעירוב מקואות כשפוה"נ, משום דלצרף שני מקואות יחד שיהיו חשובין חד מקוה ויהא בהם שיעורא דמ' סאה לא סגי בדין חיבור לבד מה שהמים מחוברין זל"ז, כי אם דצריכינן לדין עירוב וכו' משא"כ לענין דין השקה של שאובין וטהרת מים טמאים דלא צריכינן כלל לצרפן ליתר המקוה, ועיקר דין טהרתן וכו' הוא רק במה שחל עליהן בעצמן שם מקוה, בזה לא צריכינן לדין עירוב" וכו'.

יש להסתפק האם כוונת הגר"ח לחלק בין דין מקוה שחסר בו השיעור, דבעינן לדין עירוב כדי להשלים שיעורו, וע"כ שיעורו כשפוה"נ, לבין מקוה שמימיו שאובין, דסגי בחיבור למקוה כדי לתת לו שם מקוה, וכדמבואר בסו"ד שכתב שלענין השקת שאובין א"צ בדין עירוב, משמע שלענין דין מקוה חסר צריך דין עירוב בכל גווני, א"ד כוונת הגר"ח לחלק [גם] בין דין שני מקואות חסרים, דבעינן לדין עירוב כדי להשלים שיעורם, לבין מקוה א' חסר וא' שלם שא"צ בדין עירוב, אלא סגי בדין חיבור, לחברו למקוה השלם, וכדמשמע בתחיל"ד שכתב שדין עירוב נצרך לצרף ב' מקואות שיהא בהם שיעור מ' סאה, משמע ששניהם חסרים.

החזו"א (גליונות שם) חי' ר' שמואל (גיטין יז-ה ד"ה ולכאורה) וזכרו"ש (פ-ג) כתבו שלפ"ד הגר"ח אין דין כשפוה"נ אלא בדליכא שיעור מקוה במקום אחר, אבל באיכא שיעור מקוה במקום אחד סגי בטופח להטפיח. מבואר שנקטו כצד ב'. [וע"כ הקשו דמוכח מכמה דוכתי שגם אם א' חסר וא' שלם בעינן לדין עירוב. עי' במה שיישב חי' ר' שמואל. וי"ל בדעת הגר"ח כצד א'].

לפ"ז י"ל דכאשר יש נקב גדל כשפוה"נ בכוחו ליצור דין עירוב, ולעשות שב' המקואות יהיו מקוה א', וע"כ גם אם שניהם חסרים מהני נקב כשפוה"נ לערבם, וחשיב דאיכא מ' סאה במקום אחד, אבל כאשר יש נקבים קטנים, אין בכוחם ליצור דין עירוב, אלא רק ליצור דין חיבור, דאף שאינם ב' מקואות, מ"מ ישנו קשר וצירוף ביניהם, ולכן אם יש מקוה א' שלם, אפשר לצרף ולחבר אליו מקוה אחר ע"י נקבים קטנים, אבל אם שניהם חסרים לא מהני, כיון שאין מ' סאה במקום אחד, דנקבים קטנים אינם מאחדים את ב' המקואות שיהיו אחד, אלא רק מקשרים ומצרפים אותם.

ענף ג' - בענין כותל שנסדק

שיעור הסדק - פלו' הראשונים

א) מתני': "כותל שבין שני מקואות שנסדק לשתי מצטרף ולערב אין מצטרף עד שיהא במקום אחד כשפופרת הנוד ר"י אומר חלוף הדברים". בביאור הנידון במתני' נחלקו הראשונים:

הר"מ כתב "וענין מצטרף שמצטרפות יחד שתי המקוות ונשלם השיעור משתיהן יחד". וכ"מ בהל' (מקואות ח-ה) שכתב "כותל שבין שני מקוות שנסדק לשתי מצטרפין ואם היה בשניהן מ' סאה מטביל בכל אחת מהן", וכתב הב"י (רא-נד ד"ה ובפירוש) שבדברי הרמב"ם מבואר שהנידון במתני' הוא לצרף ב' מקוואות שאין בכל א' שיעור מ' סאה, וא"צ שבכל הסדק יהא שיעור כשפוה"נ. וע"כ שינה הרמב"ם מל' מתני' דתני "מצטרף" בל' יחיד, וכתב שהמקוואות "מצטרפין" בל' רבים.

וכן דקדק גלות עליות (סוד"ה כותל) מסתימת דברי ס' האשכול [המאירי] והרא"ש. וכן דקדק מקוה ישראל (ביאור השו"ע סעיף נד אות א) בל' הטור והמחבר כדעת הרמב"ם, ע"ש, [אך הפרישה (שם-נז) הסתפק בדעת הטור]. ועי' משנ"א שהביא מקורות לרמב"ם.

מאידך רבינו ירוחם (כו-ה) כתב "נסדק לשתי מצטרף כל הסדק לשפופרת הנאד", וכתב הב"י (שם) שמשמע מדבריו שסדק שאין בכולו שיעור כשפוה"נ, אינו מועיל. וכן דקדק גלות עליות (שם) מהא דתני "מצטרף" בל' יחיד. וכ"כ המשנ"א שכ"ה פשטא דמתני'. והוסיף שלפירוש זה איירי במקוה חסר או שאוב בצד שלם.

מבואר שהראשונים נחלקו האם הנידון במתני' הוא לצרף את ב' המקואות לשיעור מ' סאה, או לצרף את הסדק לשיעור שפוה"נ. ישנם ב' נפק"מ:

א' האם צריך שיהא בסדק כשיעור שפוה"נ, לדעת הרמב"ם א"צ בשפוה"נ, לדעת רבינו ירוחם צריך.

ב' האם צריך שאורך הסדק יהא מלא מים, לדעת רבינו ירוחם צריך, כדין כל שיעור שפוה"נ, [לדעת הראשונים החולקים על ר"ת], לדעת הרמב"ם א"צ, הואיל וליכא דין שיעור, כדכתב המשנ"א (ד"ה מצטרף). [אך לפ"ד הגרי"ז שפירש שצריך שהנקב יהא מלא מים, כדי שיחשב שהנקב נמצא בתוך המקוה, א"כ [לכאורה] לכו"ע בעי שיהא הסדק מלא מים, דאל"כ יחשב כמחוץ למקוה]. וצ"ב במאי פליגי.

ביאור פלוגתת הראשונים

ב) והנה בעירוב מקואות ישנו ב' עניינים, א' לערב את המקואות ע"י חיבור המים, ב' לבטל את המחיצה המפסיקה בין המקואות, ונתבאר (בסי' כד-ג) בדברי הראשונים שנחלקו האם שיעור שפוה"נ הוא דין במים, דכדי שהמים יחברו את המקואות צריך שיהא בהם שיעור שפוה"נ, [לדעת הראשונים הסוברים שצריך שכל הנקב יהא מלא מים], א"ד שיעור שפוה"נ הוא דין בנקב, דכדי לבטל את המחיצה המפסיקה בין המקואות צריך שיהא בו נקב בשיעור שפוה"נ.

[הגרי"ז (מקואות ו-ג ד"ה והנה בתוס') הוכיח כצד ב', ששיעור שפוה"נ הוא שיעור בנקב, מהא דתני בסיפא נפרצו זה בתוך זה על רום כקליפת השום ועל רוב כשפוה"נ, ואי נימא ששיעור שפוה"נ הוא שיעור במים כדי לערב המקואות יחד, א"כ גם אם נפרץ למעלה צריך שהמים יחברו בשיעור שפוה"נ, מוכח שאין זה שיעור במים, אלא שיעור הנקב, ולכן שייך לחלק ולומר שרק בנקב שיש מחיצות מצדדיו בעינן שיעור כשפוה"נ, אבל אם הוא פרוץ במילואו לא בעינן בו שיעור כשפוה"נ.

ויש ליישב את דעת הראשונים שנתבאר בדבריהם ששיעור שפוה"נ הוא שיעור במים, דס"ל שאם יש מחיצות מסביב המים, הן מגבילות את כח החיבור של המים, כיון שישנו חילוק גמור בין המקואות, ואין בכח המים לחברם אא"כ יש בהם שיעור גדול של שפוה"נ, אבל אם הפרצה רואה פני האויר, אין הגבלה לכח המים, כיון שהמחיצות לא מגבילות את מעבר המים, [ואינן מגבילות את הפרצה], וע"כ סגי בחיבור מים כקליפת השום כדי לחבר את המקואות].

לפ"ז יש לפרש את פלוגתת הראשונים בדין כותל שנסדק דפליגי בנידון זה, הרמב"ם סבר ששיעור שפוה"נ הוא דין בנקב, כדי לבטל את המחיצה המפסיקה בין המקואות, וע"כ ס"ל שבנסדק הכותל א"צ בשיעור שפוה"נ, כיון שהסדק מגרע טפי את הכותל, מהטעמים דלהלן, וע"כ א"צ בשיעור שפוה"נ כדי לסלק את כח המחיצה, ורבינו ירוחם סבר ששיעור שפוה"נ הוא דין במים, כדי שהמים יערבו את ב' המקואות, וע"כ ס"ל שגם בנסדק הכותל בעי שיעור שפוה"נ, דכיון שצריך שהמים יחברו את המקואות, לא סגי בשיעור מים פחות משפוה"נ.

ביאור החילוק בין שתי לערב לדעת הרמב"ם ורי"ו

ג) והנה בביאור החילוק בין נסדק לשתי לבין נסדק לערב, מצינו ה' פירושים:

א' המאירי פירש "שסדק האורך מזיל את המים ביותר ועשוי להתפרק בכל יום ויום".

ב' הט"ז (שם-סד) פירש שכותל שנסדק מלמעלה למטה הוה כאילו נפל, כיון שאין לו קיום באמצע, אבל נסדק מצד לצד יש לו קיום גם לחלק שלמעלה מהסדק מחמת החלק שלמטה.

ג' התוי"ט ומעדני יו"ט (הל' מקואות סי' יח אות ג) פירש דסדק לערב מחשבין את הכותל שעל הסדק כאילו סותמו לגמרי ואין כאן סדק.

ד' המשנ"א (ד"ה ונ"ל) פירש שסדק לשתי עומד להתפרק, וע"כ הוא מבטל את המחיצה, אבל לערב כיון ששוכבים זה על זה הם מחזיקים זה את זה, ואינם קרובים ליפול. וכ"פ התפא"י (יכין עב) שסדק מלמעלה למטה לא יסתם, אבל סתם מצד לצד יסתם מחמת כובד חלק העליון, וע"כ כסתום דמי.

ה' גלות עליות פירש שהסדק של שתי יגרום שכל מי המקוה יעברו לשני, אבל בסדק לרוחב המקוה המים שמתחת לסדק אינם יכולים לעבור.

ויש לעיין דבשלמא לשיטת הרמב"ם שהנידון במתני' הוא האם הסדק מצרף את ב' המקואות, א"ש דסדק לשתי מועיל יותר לבטל את המחיצה, כיון שהכותל עשוי להתפרק, כדכתב המאירי, או כיון שאין מה שיחזיק אותו שלא יפול, כדכתבו המשנ"א ותפא"י, או כשאר הטעמים, אבל לפ"ד רבינו ירוחם שהנידון הוא האם שיעור הסדק מצטרף לשפוה"נ, לכאורה ל"ש לפרש כטעמים הנ"ל, דטעמים אלו אינם סיבה לצרף את שיעור אורך הסדק של שתי יותר מערב. וכעי"ז כתב המשנ"א שהרמב"ם הוכיח כפירושו, ולא כפירוש רבינו ירוחם, מהחילוק בין שתי לערב, ע"ש [שפירש טעם אחר]. וי"ל בתרי אנפי:

א' נתבאר שבעירוב מקואות ישנם ב' חלקים, א' עירוב המים, ע"י חיבור המים, ב' ביטול המחיצה, ע"י הנקב. לפ"ז י"ל דהא דבעינן לצרף את הנקב או הסדק לשיעור שפוה"נ, זהו בשביל הענין הב', לבטל את המחיצה, דאם לא יהא בנקב או בסדק שיעור שפוה"נ, לא יהא בכח הנקב לבטל את המחיצה, אך לגבי שיעור המים גם אם אין הנקב מצטרף לשיעור מהני חיבור המים. והשתא א"ש דהטעם לחלק בין שתי לערב הוא שסדק לשתי גורם לבטל את המחיצה טפי מסדק לערב, מהטעמים הנ"ל, וע"כ גם אם אין בנקב שיעור שפוה"נ במקום אחד, אלא הוא סדק ארוך מהני.

אך בל' מתני' משמע טפי שכאשר יש סדק לשתי הנקב מצטרף לשיעור שפוה"נ, ואילו לפי מה שנתבאר בכה"ג א"צ לצרף אותו לשיעור שפוה"נ.

ב' הסיבה שצריך לצרף את הנקב או הסדק לשיעור שפוה"נ במקום אחד, כיון שהכותל מפסיק בין חלקי הנקב או הסדק, וע"כ הוא מגרע את כח הנקב או הסדק, לפ"ז י"ל שסדק לשתי שהוא מגרע טפי את הכותל, מהטעמים הנ"ל, לכן אין בכח הכותל להפסיק בין חלקי הסדק או הנקב, אלא הסדק מצטרף לשיעור שפוה"נ.

מקור לסברא זו יש להביא מהא דתנן (פ"ו מ"ו) "גסטרא שבמקוה והטביל בה את הכלים טהרו מטומאתן", ופירשו הר"ש והמאירי שכיון שהוא שבר כלי, לכן מימיו בטלים, ומבואר שא"צ בחיבור, כדכתבו גלות עליות (אות א) מקוה ישראל (אות א) וחזו"א (קמא ז-ו), לאפוקי מפירוש הרא"ש שפירש שמי המקוה מעורבים דרך הפגימות שבכלי. וכ"פ התפא"י (יכין לה)]. והוסיף מקוה ישראל לפרש דאיירי בגסטרא שיש בה כמה נקבים פחותים משפוה"נ. מבואר שדין עירוב מקואות בגסטרא נובע מתרתי, א' גסטרא אינה כלי שלם, אלא שבר כלי. ב' יש בגסטרא נקבים קטנים. וצ"ב מהו הצירוף בין הטעמים.

לפי מה שנתבאר א"ש דדפנותיו של כלי רגיל חוצצות בין נקב לנקב, וע"כ בעינן שיהא שיעור כשפוה"נ במקום אחד, ולא סגי בהרבה נקבים קטנים, משא"כ שבר כלי אין בכח דפנותיו לחצוץ בין נקב לנקב, ולכן הנקבים מצטרפים לשיעור שפוה"נ.

בענין ימים כמקוה או כמעין

פרק חמישי משנה ד'

א) מתני': "כל הימים כמקוה שנאמר ולמקוה המים קרא ימים דברי ר"מ ר"י אומר הים הגדול כמקוה לא נאמר ימים אלא שיש בו מיני ימים הרבה ר' יוסי אומר כל הימים מטהרין בזוחלין ופסולים לזבין ולמצורע ולקדש מהם מי חטאת". מבואר [לפ"ד רוב הראשונים] שהתנאים נחלקו בב' מחלוקות:

א' האם הכתוב "מקוה" נאמר בכל הימים, וכך סברו ר"מ ור' יוסי, [ולדעת הרמב"ם (פרה ו-י ויא) ר' יוסי סבר כר"י שהכתוב נאמר רק בים הגדול, וכדכתב החזו"א (פרה יג-יג)], או שהכתוב נאמר רק בים הגדול, וכך סבר ר"י.

ב' האם הכתוב "מקוה" נאמר גם לגבי דין זוחלין, שהים אינו מטהר בזוחלין כמקוה, וכך סברו ר"מ ור"י, או שהכתוב נאמר רק לגבי מים חיים, שהים פסול לזבין מצורעין ומי חטאת, שצריכים מים חיים, וכך סבר ר' יוסי. וצ"ב במאי פליגי.

דין ים - מסברא

ב) בדברי ר"מ ור"י מבואר שמסברא ים אינו כמקוה, אלא כמעין, וע"כ בעינן למילף מקרא שים הוי מקוה. ואף בדעת ר' יוסי אין מקור שחלק עליהם בפרט זה, דהא אדרבה לשיטתו ים הוי טפי כמעין, דהוא מטהר בזוחלין.

וכן יש לדקדק מהא דתני ר"מ "כל הימים כמקוה", ולא תני כל הימים הם מקוה, וכן מהא דתני ר"י "הים הגדול כמקוה", ולא תני הים הגדול הוא מקוה.

הדברים מבוארים בדברי הב"י (רא-ה בסו"ד) שכתב "שלפי האמת הוא מעין". וכ"כ החזו"א (קמא ו-ו) שים במציאות הוא מעין. ואכתי צ"ב מ"ט.

המשנ"א (פרה פ"ח מ"ח ד"ה ר"י) הוכיח מהגמ' בחולין (סז.) שימים הם נובעים, מדקאמר שימים הם "מים נובעים". וכ"כ התפא"י (יכין לא) "שיש מעיינות מתחתיהן". וא"ש דמה"ט מסברא ים הוי מעין. ולכן כתב החזו"א שים 'במציאות' הוא מעין.

אולם תוס' בשבת (קט.) כתבו בשם ריב"א שמי הים "אינם נובעים", ולכן סבר ר' יוסי שים אינו מים חיים. וכ"פ התוי"ט (פרה פ"ח מ"ח) בדעת הרע"ב וסיעתו [שלא פירשו כתוס' בדעת ר' יוסי, בטעם הדבר שמטהר בזוחלין]. וצ"ב דאם מי הים אינם נובעים, אמאי בעינן לילפותא מקרא שים הוי כמקוה.

ביאור החילוק בין מקוה למעין

ג) וי"ל דהנה חזינן שישנה מעלה למעין טפי ממקוה, ולמשל מעין מטהר בכל שהוא, ומקוה בעי מ' סאה. [אמנם מהר"ם שיק (יו"ד רי"ס קצ) פירש שמעין מטהר בכ"ש מפני שהוא מחובר למעיינות אחרים, דכל מעיין חלחולי מחלחלא. אך פירושו מחודש הוא]. וצ"ב מהו הטעם למעלת המעין.

וי"ל שמעלת המעין היא שמקור מימיו הם במקומו, משא"כ במקוה שמקור המי גשמים הוא ממקום אחר, ומים שנמצאים במקומם יש להם מעלה של קביעות, משא"כ מים שבאו ממקום אחר אין להם את המעלה של הקביעות, אלא הם ארעיים ומקריים, ולכן כח טהרתם חלש יותר. [ועי' להלן בתוספת ביאור].

הטעם שמי מעין הם מים חיים

לפ"ז מבואר הדין שמי מעין נחשבים ל"מים חיים", לטהר מצורעין זבין ולקדש מי חטאת, ומי מקוה אינם נחשבים ל"מים חיים", כיון שמים חיים היינו שהמים נמצאים במקום חיותם, ומי מעין נמצאים במקום נביעתם, וע"כ הם נקראים מים חיים, משא"כ מי מקוה שבאו ממקום אחר, אינם נקראים מים חיים, כיון שהמים לא נמצאים במקום חיותם.

[והשתא מבוארים דברי הראב"ד (שעה"מ א-ב) שפירש את מתני' "והנוטפין כמקוה", שהכונה לטיפות היורדות מהמעין, שאינן מחוברות למעין, [כשיטת הרמב"ם (בפיה"מ ובהל' ט-יג)], והטעם שדינן כמקוה [לענין מים חיים], "כיון שהם נוטפין נפסלו ממי חטאת ומזבין וממצורעין מפני שדומין מצד למי גשמים הואיל ונעקרו ממקום חיותן מן הארץ" וכו'. לפי מה שנתבאר כונת הראב"ד לומר שמים חיים היינו מים שנמצאים במקום חיותם, ולכן טיפות שנעקרו ממקום חיותן, אינם נחשבים למים חיים].

ויתכן להוסיף דהנה נתבאר [בסי' א-ז] שיסוד דין הטבילה הוא לטבול במים שבקרקע, וכדכתב הרמב"ם (מקואות א-א) "כל הטמאים וכו' אין להן טהרה אלא בטבילה במים הנקוים בקרקע", [ולכן א"א לטבול בכלי, אפילו למ"ד שמדאו' מים שאובין כשרים, ולכן א"א לטבול בכיפין של הגל, דאין טובלים באויר, כדאי' בגמ' (חגיגה יט. וחולין לא:), וכדכתבו הגר"ח (מקואות פ"ו ד"ה ונראה) מקוה ישראל (על השו"ע סעיף ז אות כג) וחזו"א (תנינא ב-יג), וכדנקט בס' ישוע"י (מנכד המחבר סי' רא), כנ"ל בסי' הנ"ל], והיינו משום שישנה שייכות בין המים לקרקע, כיון שזהו מקומם הטבעי. לפ"ז י"ל שמעין שמקורו הוא מהנביעה הנמצאת במקומו, נחשבים מימיו למחוברים לקרקע יותר ממקוה, כיון שמקור המקוה הוא מהגשמים שבאו ממקום אחר, ולא מהמקום שבו נמצאים המים.

לפ"ז י"ל שים נחשב למעין מסברא, למרות שאין מימיו נובעים, כדכתבו תוס', משום שהים שנברא במקומו, במעשה בראשית, ולכן יש לו את המעלה של מעין, שמקור נביעתו הוא במקומו, ול"ד למקוה שמקורו ממי גשמים הבאים ממקום אחר.

ויתכן לבאר שענין זה שהמים באים ממקומם, ולא ממקום אחר, נקרא בשם "נביעה", והשתא א"ש דאין סתירה בין מש"כ בגמ' בחולין שים הם מים נובעים, לבין מש"כ בתוס' שמים אינם נובעים, דמי הים נובעים ממקומם, אך אין נביעתם ממשיכה כל הזמן, ולכן מסברא דינם כמעין, כיון שמקור המים לא בא ממקום אחר, אבל לאחר דילפינן מהכתוב מקוה המים שיש להם דין מקוה, אמרינן דלגבי מים חיים אינם כמעין, כיון שאינם נובעים, דהיינו שאין להם מקור נביעה כמו מעין שיש לו מקור קבוע ומתמשך שממנו באים המים. וזהו שכתבו תוס' שאינם נובעים, דהיינו שאין להם את הנביעה המתמשכת של מעין.

לפ"ז מיושבת קושית החזו"א (קמא ה-טו) על מש"כ תוס' שר' יוסי אומר שים מטהר בזוחלין, כיון שכל שעה הולכים ושבים מכאן לכאן והוי כזוחלין, והקשה החזו"א דכיון שאינם יוצאים לחוץ לא מיקרי זוחלין, וי"ל דאין כוונת תוס' לומר שזחילת הים הוי זחילה גמורה, הפוסלת מקוה, אלא כווונתם לומר דכיון שיש לים קצת זחילה, לכן מוקמינן לקרא רק לדין מים חיים, וכ"כ אפיקי מים (לד-ג).

ביאור המסקנא הנלמדת מקרא ד"מקוה המים"

ד) והשתא יש לדון מה התחדש בכתוב "מקוה המים קרא ימים", האם התחדש שכדי שיהיה למים מעלת מעין, לא סגי בהא דמעיקרא המים לא באו ממקור אחר, אלא ממקומם, אלא צריך שתהא לו נביעה מתמשכת, כדי שיהא לו דין מעין, דמים שיש להם עכשיו מקור במקומם יש להם דין מעין, מהטעם שנתבאר, ולכן ים אינו נחשב כמעין, כיון שאינו ממשיך לנבוע, אלא רק בשעת בריאתו הוא נוצר במקום זה, א"ד התחדש שלמרות שמעלת המעין נובעת מזה שמקור נביעתו נמצא במקומו, ולא ממקום אחר, החמירה התורה על ים, ולא נתנה לו דין מעין, אלא מקוה.

בדברי הב"י הנ"ל מבואר כצד ב', מדכתב "שלפי האמת הוא מעין", משא"כ לצד א' לפי האמת אינו מעין.

לפי הצד הב' מבואר דקדוק לשון ר"מ ור"י שהגדירו את הים "כמקוה", ולא אמרו שים הוא מקוה, כנ"ל, משום שיש לים את המעלה של מעין, ולכן אינו מקוה, אלא שהתורה החמירה על ים טפי ממעין, ודינו כמקוה.

ביאור פלוגתת ר"מ ור"י

ה) ויתכן לבאר דבהא פליגי ר"מ ור"י האם הפסוק נאמר רק לגבי הים הגדול, דר"י סבר [כצד ב'] שהתורה חידשה שלמרות שיש לים את מעלת המעין, הוי גזה"כ להחמיר עליו שלא יהא לו דין מעין, וע"כ העמיד ר"י את הפסוק רק לגבי הים הגדול, כיון דהוי חידוש לקרוא לים שהוא זוחל בשם מקוה, ואין לך בו אלא חידושו, וכדפירש המשנ"א (פרה שם) שזהו הטעם שר"י העמיד את הכתוב רק על הים הגדול, דאין מקור לחדש שהכתוב נאמר גם על שאר ימים, דאין לך בו אלא חידושו, אבל ר"מ סבר [כצד א'] שהתורה חידשה שמעלת מעין נובעת מזה שבכל רגע הוא נובע במקומו, ולכן אין לים דין של מעין, וע"כ ס"ל שאין זה בגדר "חידוש", שנאמר אין לך בו אלא חידושו, אלא הוי גילוי מילתא מהי מעלת המעין, ולכן העמיד ר"מ את הפסוק לגבי כל הימים. [אך לפ"ז א"א לפרש את דקדוק לשון ר"י "כמקוה" כביאור הנ"ל].

ביאו"ד ר' יוסי - פלו' הראשונים

ו) הראשונים נחלקו בביאו"ד ר' יוסי דס"ל שכל הימים מטהרין בזוחלין, רוב הראשונים פירשו שדרך הים לזחול, [ונחלקו הראשונים האם דרך הנחלים ההולכים לים לזחול, כדפירשו רש"י (שם) ר"ש (שם) רא"ש (שם) רע"ב (שם) ומאירי (כאן), או שמי הים עצמם כל שעה הולכים ושבים מכאן לכאן, כדפירשו תוס' (שם) בשם ריב"א. ועי' ס' האשכול (סי' נח) שצירף את טעמי רש"י ותוס', כדכתב גלות עליות (אות ג). [וצ"ב דאף שהנחלים זוחלים, אכתי אין הים זוחל. ואולי הנחלים והים נחשבים למקום אחד לענין זה. גלות עליות (אות ב) הקשה בשם צ"צ שמי הים הם רוב, ודמי לרבו נוטפים על הזוחלין, דאינם מטהרים בזוחלין. ותירץ הגלות עליות שבחוף הים רבו הנחלים במשך השנים. לפ"ד מיושבת הקושיא הנ"ל. אפיקי מים (לה-ב) פירש עפ"ד רש"י בקהלת שכנגד מה שנכנסים הנחלים לים, יוצאים מהים דרך התהום, ונמצא שהנחלים נכנסים ויוצאים]. וכעי"ז פירש המאירי (כאן) "שהנחלים הולכים לתוכם ונזחלים בתוכם ומזחילין אותם". ס' האשכול (סי' נח) פירש "שטבעם להיות נעים וזוחלין ע"י הנחלים שזוחלין עליהם", וכתב גלות עליות (אות ג) שס' האשכול צירף את טעמי רש"י ותוס'.

מאידך מדברי תוס' בבכורות (נה: סוד"ה שמא) הוכיח החיבור לטהרה (ב-לח ד"ה אמנם) דפליגי על הראשונים הנ"ל, וס"ל שאין דרך הים לזחול, אלא שהכתוב "מקוה" נאמר רק לענין שלא יהיו כשרים למים חיים, ולכן אינו מטהר בזוחלין, כיון שאין מקור מהדרשה לחדש שאין לים דין מקוה לשאר מילי. [וע"כ הוכיחו תוס' שמעין מטהר באשבורן, דאי נימא שדרך הים לזחול, אין ראיה שים מטהר גם באשבורן. ויש לעיין האם יש ראיה מתוס' דלא ס"ל כפירוש הראשונים שדרך הנחלים בלבד לזחול]. וצ"ב במאי פליגי.

[לשיטת תוס' בבכורות מבוארת שיטת ר' יוסי, כדפירש המשנ"א (שם) [מדנפשיה], דר' יוסי סבר שגם לים הגדול א"א לקרוא מקוה, כיון שהוא זוחל, אלא רק לענין מים חיים קראו מקוה].

ויתכן לפרש דפליגי בנידון הנ"ל, רוב הראשונים נקטו [כצד א'] שהכתוב גילה שמעלת המעין אינה נובעת מזה שמקור המים הוא במקומם, אלא צריך שתהא נביעה בכל רגע כדי שיהיה למים דין מעין, ולכן נקטו דילפינן מקרא ד"מקוה הימים" שים הוי מקוה לכל מילי, ולא רק לענין מים חיים, כיון שאין לים את התכונה של מעין, וע"כ הוצרכו לפרש שהטעם שמטהר בזוחלין הוא משום שדרך המים של הים לזחול.

מאידך תוס' בבכורות נקטו [כצד ב'] שהכתוב החמיר על ים שיהא לו דין מקוה, למרות שיש לו את המעלה של מעין, הואיל ומקור מימיו הם ממקומו, וע"כ נקטו שאין כאן גילוי מילתא שים הוי כמקוה, אלא זוהי חומרא שהחמירה התורה על ים, ואין לך בו אלא חידושו, וע"כ ילפינן רק לגבי מים חיים, שיש לים דין של מקוה, ולא לשאר מילי.

שיטת הרמב"ם

ז) הרמב"ם (פרה ו-י ויא) כתב "הים הגדול כמקוה ואינו כמעין לפיכך אין ממלאין ממנו לקידוש וכו' ושאר הימים כמעין, והמים הנגררין משאר הימים והם הנקראים זוחלין פסולין". [אמנם רוב הראשונים [רש"י (שבת קט.) תוס' (שם) ר"ש (פרה שם) רע"ב (שם) רא"ש (שם) ומאירי (כאן)] חלקו על הרמב"ם ופירשו שגם הים הגדול נכלל בכל הימים, וכדמשמע מסתימת ל' המשנה. המשנ"א (שם) הוסיף לפרש שר' יוסי סבר שגם לים הגדול א"א לקרוא מקוה, כיון שהוא זוחל, אלא רק לענין מים חיים קראו מקוה.

ויש לתמוה על הרמב"ם שכתב בהל' פרה העוסקים בדיני מים חיים ש"שאר הימים כמעין", והא ר' יוסי אמר שהימים פסולים לזבין וכו', וכדפסק הרמב"ם בהל' מקואות (ט-יב). כה"ק הכס"מ (מקואות ט-יב) והב"י (רא-ה), [ע"ש בסתירה נוספת].

ותירץ שמבואר ברמב"ם שר' יוסי הסכים לדברי ר"י שחילק בין הים הגדול לשאר ימים לגבי פסול מים חיים, אלא שהוסיף דה"מ באשבורן, אבל בזוחלין גם שאר ימים פסולים. ולכן כתב הרמב"ם ששאר הימים כמעין, דהיינו כשהם באשבורן, אבל כשהם זוחלין המשיך הרמב"ם וכתב שהם פסולים.

בדברי האחרונים [משנ"א (פרה שם) לחו"ש (רא-כ ד"ה לכן) וחזו"א (פרה יג-יג)] מבואר שהוסיפו לפרש דהא דקאמר ר' יוסי "ופסולין לזבין", דין זה קאי ארישא דתני "ומטהרין בזוחלין", ואהא קאמר שזוחלין פסולים למים חיים.

וצ"ב מהו הטעם לחלק בדין שאר ימים בין זוחלין לאשבורן. הכס"מ והב"י (שם) פירש בל' אפשר, דכשהם זוחלין דמו לנהרות, וכיון דכל הנהרות פסולים למים חיים, גזרינן בזוחלין דשאר ימים אטו נהרות, ולכן הפסיק הרמב"ם בין ים הגדול לשאר ימים, והביא את דין כל הנהרות, כיון שזהו טעם הפסול של שאר ימים זוחלין.

אולם החזו"א (קמא ו-ו) כתב שמסתימת הדברים משמע דפסול מדאו', ולא מטעם גזירה. וצ"ב מהי הסברא.

וי"ל דנתבאר שהטעם שים נחשב כמעין הוא משום שמימיו אינם באים ממקום אחר, אלא הם נבראו במקומם, ולכן הם נקראים מים חיים, שעניינם מים שנמצאים במקום שממנו נובעת חיותם, ולא באו ממקום אחר. לפ"ז י"ל שהמים שנגררין מהימים אינם נחשבים למים חיים, כיון שמים אלו אינם נמצאים במקום שבו נבראו, וע"כ דמי למקוה שהמים באו ממקום אחר, ולכן פסק הרמב"ם שמים שנגררים משאר הימים פסולים, ול"ד לזוחלין מן המעין שכשרים, כיון שהמים האלו באו מכח הנביעה, דמחמת ריבוי הנביעה זחלו המים, ולכן הם נחשבים למים חיים, משא"כ בימים שאין נביעתם מתמשכת, אלא שמעיקרא נבראו במקום מסוים, וע"כ אם המים זחלו ויצאו מאותו מקום, שוב אינם מים הנמצאים במקום בריאתם, ולכן אינם נחשבים למים חיים. [אמנם לגבי שאר מילי דין הימים כמעין, גם אם זחלו. ואולי משום שדרך מי הים לזחול, כדכתבו הראשונים, ולכן לא נשתנה דינם, ורק לענין מים חיים בעינן שישארו במקומם].

אולם האחרונים פירשו ב"פ אחרים: א' הלחו"ש (רא-כ ד"ה לכן) פירש דלענין מים חיים כיון שאין דרכם להיות נגררים ונזחלים, לכן מים אלו שנגררו מהם לחוץ פסקה חיותן ושוב לא נקראו מים חיים.

ב' החזו"א (פרה יג-יג) פירש "דהמים שחוץ מגדותיו הוי כנפסק מן המעין, ולאו חיותיה דים הוא, דדרך המעין להמשיך מימיו ולזחול, וכל הניגר מהמעין מים חיים הן, אבל הניגר מהים אין זה מים חיים שחיות המים של ים בים הם, ומה שנמשך מהם במאורע אינו ים, ואין נפקותא אם הן זוחלין או לאו דאפילו העמידן שיהיו אשבורן פסולין".

שו"ר שבדברי תוס' שאנץ (עדויות ז-ד) מצינו סברא אחרת, מדכתב "ולהכי תנן כל הימים כמקוה פוסלין לזבים שאינם מקלחין ודאי הן כמעיין רק לא מקלחין ולא קרינן בהו מים חיים", מבואר שים חשיב מעין, אלא שכיון שאין מימיו מקלחין, לא מיקרו מים חיים. וכך י"ל בדעת הרמב"ם.