ציונים והערות -10 יבש ביבש א
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / תערובות

**שמעתתא דביטול יבש ביבש - א** אדר מס' 10

# אופן אכילת התערובת – תמצית שיטות הראשונים

# גדרו של ביטול

# דעת הרא"ש – דין ביטול גמור

# דעת התורי"ד – נקטינן דהוא מהרוב

# ביאור דעת הרשב"א

# שיעור הביטול – לדעת רוב הראשונים

# שיעור הביטול – דעת הרמב"ם והראב"ד

**בגמ'** חולין צ"ט: הקשו דביבש ביבש (מין במינו) יבטל ברובא, וכתבו רוב הראשונים, הלא המה תוס' ד"ה בריה, והרא"ש סי' ל"ז, רשב"א בתוה"ב י"ז. ור"ן על הרי"ף [ק"ד] דשמעינן מינה דביבש ביבש סגי ב'רוב', ואי"צ ס' גם מדרבנן[[1]](#footnote-2). והיינו דהא דאיתא בגמ' [צ"ז.] דמב"מ מדרבנן בעי ס', ה"מ בלח אבל ביבש א"צ,[[2]](#footnote-3) [ועי' לק' בענין 'שיעור הביטול לדעת רוב הראשונים'].

**עיקר הסוגיא** היא בגדר ביטול ברוב, והנידון העיקרי הוא מה שדנו הראשונים אם שרי לאכול את כל התערובת כאחת, ולאדם אחד, דשורש נידון זה תלוי ביסוד וגדר דין רוב בתערובת. ובפשטות הוא תלוי אם הוא כמו רוב דכל דפריש מרובא פריש היינו **'הלך אחר הרוב'**, דעל כל חתיכה אני נוקט דהיא מהרוב, או דהוא דין של **'ביטול'** האיסור, דאם הוא דין ביטול שרי לאדם אחד לאכול הכל יחד, ואם הוא 'הלך' אזי לא יוכל לאכול הכל יחד.

**והנה** יש לתמוה מהו נידון הראשונים בזה, ומ"ש מתערובת לח בלח דבכל משהו ודאי יש מהאיסור, ולא שייך לומר דבכל אכילה אני אומר שלא זהו האיסור, ואפ"ה שרי, וע"כ חזינן דביטול ברוב אהני להתיר אפי' אם בודאי אוכל את האיסור, והישוב לקושיא זו הוא מעיקר יסודות שמעתין.

**המקור** לדין ביטול ברוב ביבש ביבש, כתב רש"י ביצה ג: וזבחים ע"ב. דהוא מאחרי רבים להטות.

הראשונים העקריים בסוגיא: רשב"א תורת הבית י"ז. וי"ז: ובקצר, המודפס בדף י"ב:, וברא"ש פ"ז סי' ל"ז והתורי"ד ב"ב ל"א:. **ודע דבדברי הרא"ש מלבד עצם שיטתו (דשרי לאכול הכל יחד) יש ב' ענינים ארוכים דראוי לדלג עתה,** א. ראיותיו ודחיותיו, וזה יהיה החלק הבא של הסוגיא (דף מס' 11), ב. הרבה מדיני וגדרי חוזר וניעור, ובעזה"י נלמדם כסוגיא בפ"ע עם כל ההיקף בענין 'חוזר וניעור', **ועיקר עיסקינו עתה הוא בעצם הנידון אי שרי לאכול הכל, ובביאור כל דברי הרשב"א מתחילה ועד סוף.**

# אופן אכילת התערובת - תמצית שיטות הראשונים

**שיטת הרא"ש -** כתב הרא"ש סי' ל"ז, דשרי לאדם אחד לאכול הכל יחד, כיון דהדין ביטול ברוב בתערובת הוא דין '**ביטול**' על האיסור, דנהפך האיסור להיות היתר, (וכשמו כן הוא 'בטל' ואינו), וכן פסק **הטור** סי' ק"ט, [עוד כתב הרא"ש דאחר שנודע התערובת ונקרא עליו שם היתר, שרי אפי' אם בישלם כולם בקדרה אחת].

**שיטת הרשב"א -** ד' **הרשב"א** בתוה"ב [י"ז.] דאין לאכול שלושתם בב"א, דהדין רוב הוא לתלות בכל אכילה שהיא לא חתיכת האיסור, אבל מותר לאותו אדם לאכול הכל בזא"ז, וכן פסק **השו"ע**, [ולבשל לא יבשלם יחד, שהרי בבישול נפלט טעם האיסור והוה כשאר האיסורים הנבללים. ועי"ש שמסתפק להתיר כאשר בישל מקצתן לצד אחד ומקצתן לצד אחר], ונחלקו האחרונים אי כוונתו מדאורייתא או מדרבנן.

**שיטת התוס' ותורי"ד -** דאין לאדם אחד לאכול את כולם אפי' בזא"ז. עי' **תוס'** ק. ד"ה בריה, "**שמא** לחד גברא היה אסור", וכ"כ **תורי"ד** ב"ב ל"א: דודאי אסור לאכול שלשתם, וב"י שם הביא דכ"כ **הסמ"ג** דלאדם אחד יש להחמיר, כיון דבודאי אוכל איסור, וכ"כ **שערי דורא** סי' ל"ט די"מ דלאדם אחד אסור[[3]](#footnote-4), וכן הביא **השו"ע** בשם י"א, **והרמ"א** כתב דכן יש לנהוג לכתחילה. **והנה** בדעת תוס' (והראשונים אחריו) היה אפשר דהוא מדרבנן בעלמא, אבל בתורי"ד שם כתב דאדם אחד שאכל שלשתן **חייב חטאת**.

**כתב הב"י** שם דהרא"ש לא ס"ל כתוס', דלדידיה הביטול קעביד דליכא איסורא, ולכאו' הוא פשוט, עי' הערה[[4]](#footnote-5).

# גדרו של ביטול

**יש** לברר גדרו של ביטול ברוב, דהנה מצינו בכמה דוכתי דין **כל דפריש מרובא פריש**, וכגון ט' חנויות וכו' דאין שייך שם ביטול, אלא הוא דין **'הלך אחר הרוב'**, **ויש** להסתפק אם דין ביטול ברוב הוא באותו גדר, דנקטינן דהחתיכה שאכל היא מהרוב המותר, או דהוא הלכה אחרת **דביטול על האיסור**, דמגדירים 'התערובת' ע"פ רובה. **ובפשטות** הוא תלוי בשיטות הראשונים הנ"ל. והנה אי גדרו משום כל דפריש מרובא פריש ילה"ק דקבוע הוא וכל קבוע כמחצה על מחצה, עי' הערה מה שתירצו הראשונים בזה[[5]](#footnote-6).

**והנה** בתערובת לח בלח דמדאורייתא הוא בטל ברוב, והרי ודאי יש מהאיסור בכל משהו ואפ"ה שרי לאכול, והיינו דאינו רק כ'**הלך**' דנקטינן דמה שלקח מההיתר הוא, אלא הוא **ביטול גמור** על האיסור, וקשה להאוסרים ביבש ביבש ואף הרא"ש דהתיר דן בזה וטרח להוכיח כן, וצ"ע מ"ש מלח בלח דמוסכם דשרי. **וידוע** לומר בזה[[6]](#footnote-7), דחלוק ביסודו תערובת לח בלח מתערובת יבש ביבש, דבתערובת לח בלח הוא דין 'ביטול' ומשום דנעשה למציאות חדשה דהתמזגו האיסור וההיתר, א"כ 'התערובת' והספק הוא 'מה הדבר', ולפיכך הרוב מכריע דהדבר מוגדר לפי רובו והוא דבר היתר, ולכך שרי לאכול הכל, משא"כ יבש ביבש שהאיסור בפ"ע ורק דלא ידעינן היכן הוא האיסור, בזה דנו הראשונים דאולי אינו אלא דין כ'הלך', היינו דנקטינן דכל אכילה היא מהרוב המותר, ויש עוד להאריך ולבאר בזה הרבה. **ועי' בשער"י** ג' ז' [ד"ה ולפי"ז ניחא היטב] שתירץ על קושיא זו בנוסח שונה, דפעולת ההיתר של הרוב הוא תלוי במה דהמיעוט האסור גורם לעכב את אכילת הרוב, ובלח בלח דהמיעוט מעורב בהכל ומעכב את כל אכילתו, לכך ע"כ הרוב 'מבטל' את המיעוט ומהפכו להיות כהרוב, אבל יבש ביבש אין הכרח לרוב להפך את האיסור, ואינו אלא מתיר כל חתיכה בפ"ע.

# דעת הרא"ש - דין ביטול גמור

**כתב הרא"ש** סי' ל"ז דגזה"כ הוא דנהפך האיסור להיות היתר, ובסוף דבריו כתב ונעשה המיעוט כרוב ולא נשאר בו שום איסור ומותר לאוכלם כאחד. **ומבואר** דעתו דהוא דין **'ביטול'** על האיסור, ולא כדינא דכל דפריש מרובא פריש דגדרו דנקטינן דהוא מהרוב.[[7]](#footnote-8) **ועוד** מבואר שם, דשרי גם לבשל הכל, ואע"פ שמעתה הוא כנו"ט [דמדרבנן הא בעינן בלח ס'], מ"מ הכל כבר נעשה להיתר. **אולם** מאידך עי' ברא"ש בסוף דבריו, דכתב דאם הוכר האיסור חזר להיות אסור מכאן ולהבא, וחזינן דאין הדבר נעשה בעצם להיתר, אלא **ד'התערובת'** מותרת, [ועי' לשון הרא"ש תוך הדברים אבל יבש ביבש לא נאסר **תערובתו**, ועי' מעדני יו"ט שם], והיינו דהתירו הוא כשאין האיסור בפ"ע אלא בתערובת, אזי התערובת בכלליותה מותרת, ויש להאריך הרבה בביאור הדבר. **והנה יש הרבה בדברי האחרונים בדעת הרא"ש לבאר את גדר הביטול לשיטתו, וכן הרבה יש לבאר בראיות הרא"ש ודחיותיו, ונעסוק בהם כסוגיא בפ"ע [דף מס' 11].**

# דעת התורי"ד – דנקטינן דהוא מהרוב

**כתב התורי"ד** ב"ב ל"א:, וז"ל שאם נתערבה חתיכה של חלב בשתים של שומן בטילה ברוב, ומותר ליקח **אחת** מהן ולאוכלה דבתר רובא **אזלינן**, ואע"פ דג' בנ"א מותרין לאכול שלשתן, אם אדם אחד אכל שלשתן מביא חטאת, שהרי בבירור אכל חתיכה של חלב, עכ"ד. **ועי' בקוב"ש** ב"ב קכ"ז דהאריך בביאור דבריו, וכתב דמשמע מהתורי"ד דאפילו אכל בזא"ז חייב חטאת, ומבואר דעתו דליכא דין מיוחד של ביטול בתערובת, אלא כל ההיתר הוא כהלך אחר הרוב[[8]](#footnote-9), והא דלא הוי קבוע דס"ל כתוס' [צ"ה.] דכשאין האיסור ניכר ליכא דין קבוע אף בלא דין ביטול. **והקשה** הקוב"ש דכיון דדין **'הלך'** הוא, א"כ גם בג' בנ"א ראוי לאסור לאכול הב' האחרונות, דתו ליכא רובא, ותירץ דהתוס' רי"ד ס"ל דגם בשתים האחרונות אזלינן בתר רובא שהיה בתחלה. ועי"ש דסיים הדברים בקושיא מהסוגיא בזבחים ע"ג. דמתבאר דהלך וביטול ברוב הם ב' דינים חלוקים והניח בצ"ע. **והנה** לדינא תוס' ס"ל כהתורי"ד דאין לאדם אחד לאכול שלושתם, אמנם עי' לעיל דאפשר דלתוס' מדרבנן בעלמא הוא דנמצא דאכל ודאי איסור, אבל **במל"מ** [פי"ט משאה"ט] מתבאר שמפרש בדברי התוס' כהתורי"ד, עי' הערה[[9]](#footnote-10).

# ביאור דעת הרשב"א

**כתב הרשב"א** בתוה"ב [י"ז.] דאין לאדם אחד לאכול את כל התערובת בב"א, דגדר ההיתר הוא "כשאוכל זו אני אומר לא זו היא האסורה, וכן בכל אחת ואחת וכו', ואפשר לומר בכל אחת שמא עכשיו אינו אוכל את האיסור". **ויל"ע** אם מדאורייתא קאמר וע"ד סברת התורי"ד הנ"ל, או דמדרבנן הוא, **והרבה אחרונים** נקטו דמדרבנן הוא, עי' **ט"ז** ק"ט ס"ק א', **ובמשב"ז** שם, וכ"כ **החוו"ד** שם, וכן נקט **היד יהודה**. **והפמ"ג** כתב להכריח דהוא דין דרבנן בעלמא, דהרי מין במינו לח בלח מה"ת בטל ברוב אע"פ שאוכלם יחד, וע"כ דיש בכח הביטול להפוך הכל להיתר, ועי' הערה[[10]](#footnote-11). **והנה** עי' היטב בלשונו בתורת הבית הקצר דלכאו' מתבאר יותר דהוא רק מדרבנן יעוש"ה[[11]](#footnote-12). **ולפי"ז** גם **להרשב"א** מדאורייתא גדר הדין הוא 'ביטול' גמור.

**אולם** **הגר"א** ס"ק ה' כתב בביאור דין הרשב"א "**דטעם הביטול** דעל כל אחד שאוכל אומר זהו ההיתר, משא"כ בב"א. ונראה דהוא דין דאורייתא בעיקר דין הביטול[[12]](#footnote-13), וכ"כ **הקר"א** נזיר לה: וכן **בערוך השולחן** ק"ט ס"ק כ', וכן נקט מרן **הגרי"ז** [הו"ד לק'], וכן נראה בדברי **החזו"א** בכמה מקומות[[13]](#footnote-14), וכן נראה שפירש הרא"ה, עי' הערה[[14]](#footnote-15). **ולהני** רבוותא דהוא דין תורה, לכאו' הביאור דאינו דין **"ביטול"** על האיסור להופכו להיתר, אלא כדין 'הלך' לנקוט על כל אכילה דהיא מהרוב המותר, (וכגדר התורי"ד)[[15]](#footnote-16), וכ"כ **הדברי יחזקאל** סי' ט"ו כ"ג [[16]](#footnote-17), **ועי' בשערי יושר** שער ג' פ"ט שהסיק דכונת הרשב"א רק מדרבנן, אולם הגדר בדרבנן הוא דיהא ההיתר כדין כל דפירש מרובא פריש, ולא 'ביטול' על האיסור, יעו"ש.

**והנה,** לד' הרשב"א הא דמותר לאכול השניה אף דליכא עתה פרישה מרוב היתר, **ועוד** יל"ע דהרי כתב הש״ך יו״ד ק"ט ס"ק ז' דמוכח ברשב"א דשרי לאכול אף ב' יחד והעיקר שלא יאכל ג' יחד. **וי"ל** עי' **קוב"ש** ב"ב קכ"ז דאהני לזה הרוב שהיה מתחילה, דבכל 'כל דפריש' אי"צ דיהא עתה רוב היתר עומד קיים לפנינו, דלא השתנה כלום בצדדי ההיתר כלפי שאר החתיכות, וכמו נסגרו החנויות, אמנם ג' יחד לא יאכל, דבזה הוא ודאי מעשה דאכילת איסור, ועי' הערה מש"כ החזו"א בזה[[17]](#footnote-18).

**אמנם** יש להבין דאי ס"ל דהוא מדין 'הלך' אחר הרוב, מ"ט מותר לאותו אדם לאכול האחרונה, והרי בזה ודאי מתברר דיש כאן אכילת איסור, ואפשר דזו כוונת הרא"ה להקשות בבד"ה. **וביאר בחידושי הרי"ם** [שו"ת יו"ד ט'] דכמו בב' שבילין דהחזקה מטהרת את שניהם, (מלבד באו לישאל בב"א ומדרבנן כמש"כ תוס' פסחים י), ואף דסתרי אהדדי, מ"מ כל חד מוקמינן אחזקה, וא"כ גם בהיתר מטעם רוב כיון דכל חתיכה מותרת דמרובא הוא, שוב כולם מותרין, דעל כל א' איכא רוב דמהיתר הוא, ואף דסתרי ואחת ודאי איסורא הוי, **ואף** דבאותו אדם דהלך בשניהם זא"ז הוי ודאי טמא, היינו דהא עכשיו לפנינו ידוע שהוא איש טמא, משא"כ באכילה **ההנהגה** היא על **'מעשה האכילה'**, וכיון שאוכל זה אחר זה א"כ בראשונה מותר לסמוך על הרוב דאין איסור, וגם בשניה מותר לסמוך על הרוב דהיתר, וכן בג', ואף דא"כ אכל כבר איסור, מה בכך, מ"מ זו החתיכה מותרת ג"כ ומה דהוי הוי, ואם ראשונה היה האסורה אין תוספת איסור במה שאוכל השניה, וכמפורש בלשון הרשב"א.

**והנה** **הרשב"א והר"ן** לעיל צ"ה. כתבו דבתערובת ליכא חיסרון ד'קבוע' משום דהאיסור 'בטל' ברוב, ואין כאן איסור שיחשב כמחצה (ועי' לעיל הערה אות ה' ביתר ביאור). והקשה **החידושי הרי"ם** דא"כ ע"כ מתבאר ברשב"א דאיכא בתערובת דין 'ביטול'. **ועוד** הקשה שם כקו' הפמ"ג הנ"ל דמלח בלח מוכח דאיכא בתערובת דין ביטול.

**ובתורת זרעים** (תרומות פ"ה מ"ו) הביא בשם **מרן הגרי"ז** זצוק"ל דביאר ברשב"א, דחלוק ביסודו תערובת יבש ביבש מלח בלח, דביבש כיון דהאיסור עומד בפ"ע ואינו מתערב עם ההיתר, אין בו דין ביטול בעצם, והאיסור אינו מתבטל, וכל דינו אינו אלא משום דבכל חתיכה וחתיכה אזלינן אחר הרוב, כבכל ספק איסור, **והדין ביטול אינו אלא לענין זה שלא יהא נידון כקבוע ויהא שייך בי' דינא דהלך אחר הרוב,** וע"כ דוקא בזא"ז מותר, אבל בבת אחת אין כאן הלך אחר הרוב, משא"כ לח בלח הוא דין 'ביטול' עכ"ד. **והנה** קו' הפמ"ג מ"ש מלח בלח מיושבת שפיר, אבל מה שתירץ על הקושיא הראשונה דהדין ביטול אהני לגבי שלא יחשב קבוע, צ"ב דהרי אמרן דביבש אין שייך ביטול, ומהו ביטול **לגבי ענין קבוע גרידא**, ויש להאריך בביאור הדבר.[[18]](#footnote-19)

**והנה** להשיטות דכוונת הרשב"א הוא רק מדרבנן, כבר נתבאר **דבשער"י** כתב דעשאוהו בגדר הלך אחר הרוב עי"ש הסיבה, והביאור הוא ככל הנ"ל. **אמנם** ביד יהודה **מתבאר מהלך נוסף**, דכאשר אוכלם יחד מתערב טעם אחד בחבירו ונכללים הם בתקנה דלח במין במינו בעי' ס'. **וכעי"ז** כתב נמי **בחו"ד** ק"ט ס"ק ה' יעו"ש בדבריו המחודשים[[19]](#footnote-20), ולפי"ז ליתא לכל הנ"ל **וגם לרשב"א הוא גדר דין ביטול**, אלא דמ"מ מדין הטעם בעי ס' יעו"ש.

# שיעור הביטול - לדעת רוב ראשונים

יש לברר ההלכות דביטול יבש - ברוב או בס'. **א.** **במין במינו**, נחלקו הראשונים אי בטל ברוב, וצריך לבאר סברת המצריכים ס'. **גם יש להעיר הרבה בדברי תוה"ב דטורח להסביר ולבאר מ"ט ביבש ביבש א"צ ס', ולכאו' מהיכ"ת הוא, דכל מה דהצריכו ס' בלח הוא משום הטעם, וביבש פשיטא דלא בעי, ולכאו' התירוץ בזה הוא מיסודות הסוגיא**. **ב.** **במין בשאינו מינו** אם בעי ס', ומאיזה טעם.

בגמ' חולין צ"ט: הקשו דיבש ביבש מין במינו יבטל ברובא, וכתבו רוב הראשונים [תד"ה בריה, רא"ש סי' ל"ז, רשב"א בתוה"ב י"ז. ור"ן על הרי"ף ק"ד] דשמעינן מינה דביבש ביבש סגי ב'רוב', וגם מדרבנן אי"צ ס'. והנה גבי **לח בלח במין במינו** איתא בגמ' [צ"ז.] דמדרבנן בעי ס', ובביאור החילוק מצינו כמה דרכים.

**א.** **המנחת כהן** (ח"ב פ"א) כתב דבפשטות הסיבה היא מש"כ בספר התרומה דבלח במין במינו הוא גזירה אטו שאינו מינו **דאסור מהתורה**[[20]](#footnote-21), [ולמ"ד טכ"ע לא"ד מ"מ הא משכח"ל צד דאורייתא היינו ב'טעמו וממשו'], אבל ביבש הרי גם אינו מינו מהתורה ברוב, וא"כ הוה כגזירה לגזירה, עכ"ד, וכן נראה בבד"ה לרא"ה. **ב.** **בר"ן** שם מתבאר דגדר דין ס' במב"מ הוא **דלא פלוג** ואמרו **דכל טעם** בעי ס' אע"פ שאינו מורגש,[[21]](#footnote-22) ואי"ז שייך ביבש ביבש, דרק לביטול טעם הצריכו ס', ולא שייך הכא כלל דהא לא מבטל טעמא בהכי, [ומתבאר דס' 'מאבד' הטעם אפי' במב"מ, ומה דאינו **נרגש** היינו **בפ"ע,** וצ"ע]. **ג.** עי' היטב **בדברי תוה"ב** שם, דמצד אחד יש משמעות דהצריכו בלח ס' כיון שע"כ נאכל יחד, (ודעת הרשב"א דאפי' אחר ביטול אין לאכול הכל יחד וכמש"נ), ומאידך כתב שהטעם דהצריכו ס' במב"מ **כיון שבכנגדו במין ושאינו מינו נרגש החמירו מדבריהם ואסרוהו**. ועי' **מנחת כהן** שם, והו"ד **בפמ"ג** בפתיחה לתערובת ח"ג סוף פ"ה, דנקט שלקושטא להרשב"א אין הסיבה אטו שאינו מינו, אלא משום שאסור לאכול יחד, משא"כ יבש. **ובפמ"ג** הקשה דהרי הרשב"א כתב תוך דבריו גם להא דכיון שבכנגדו במין ושאינו מינו נרגש וכו', יעו"ש מה שתירץ, **ובשער"י** ג' ט' דחה תירוצו, ונקט דגם הרשב"א ס"ל כהראשונים דהוא גזרה אטו שאינו מינו, יעו"ש טעם הדבר. אך צ"ע מ"ט באמת הוצרך לזה, ותפו"ל דבעי ס' משום דאוכלם יחד, ועי' הערה[[22]](#footnote-23).

**מין בשאינו מינו -** כתב **הטור** דגם מין בשאינו מינו בטל ברוב, דלא הוזכר בש"ס דהצריכו בזה ס', אבל עי' **ברשב"א** צ"ז: שם, **ובר"ן** על הרי"ף שם דבמין בשאינו מינו הצריכו ס' **שמא יבשל** ואז בעי ס' מהתורה משום נו"ט. **והטור** הביא כן גם **מספר התרומה**. **ודבר** זה צ"ע טובא מנ"ל לראשונים לחדש גזירה שלא הוזכרה בש"ס (עי' פרי תואר שנתקשה בזה). ועי' היטב בלשון **הר"ן**, דנראה שם דהיה פשוט לר"ן דתמיד הצריכו ס', ורק דביבש ביבש מין במינו אין סיבה להצריך (וכמש"כ לעיל בשמו), וצ"ב. וכתב **היד יהודה** דמלבד הראשונים הנ"ל לא נתפרש בשום מקום להצריך ס'[[23]](#footnote-24).

# שיעור הביטול – דעת הרמב"ם והראב"ד

**הרשב"א והר"ן** שם הביאו דעת **הראב"ד** דמדרבנן לעולם הצריכו ס', ומה שאמרו בגמ' 'ברובא' אין הכוונה בחד בתרי, אלא ברוב גדול והיינו ס'[[24]](#footnote-25), וכבר **הרמב"ן** צ"ז: (ד"ה ומכלל) הביא כן בשמו שם, וז"ל "ומכלל דברי זה הרב ז"ל משמע, שכל שאינו בריה אף ביבש שבטל ברוב בעי ששים, ודאקשינן לקמן (ק' א') גבי גיד וגבי חתיכה וליבטול ברובא פירושו בששים", וכתב דכן דעת הרמב"ם גבי ביצים. **ובב"י ובכס"מ** כתב דכן מתבאר גם ברמב"ם פט"ו ה"ד, וכדלקמיה.

**עי'** היטב בדברי **הרמב"ם** פט"ו ה"ד דכתב דמין במינו בלח מהתורה בטל ברוב, ואפילו[[25]](#footnote-26) חתיכת נבילה וכו' [דהיינו יבש ביבש], מהתורה בטל ברוב, וסיים הרמב"ם דמדרבנן בעי ס', גם ביבש ביבש. **ובפשוטו** הטעם, דגדר הדין דמבואר בש"ס דמדרבנן הצריכו ס' בלח ואע"פ דאינו בגדר נו"ט, היינו דהצריכו ריבוי גדול[[26]](#footnote-27) ולא סגי להו ברוב דחד בתרי, וכ"כ **הפמ"ג** (ריש שער התערובות ד"ה ועיין) דלהרמב"ם ודעימיה ע"כ רבנן חידשו רוב גדול, ופשוט דלפי"ז גם **ביבש במין בשאינו מינו** הא דבעי ס' הוא מה"ט, (ולא כמש"כ הראשונים דצריך ס' משום שמא יבשל ויהא האיסור נו"ט). **והקשה** מדתנן בכלאים (פ"ט מ"א) דאין אסור משום כלאים אלא צמר רחלים עם פשתים, צמר גמלים וצמר רחלים שטרפן זה בזה אם רוב מן הגמלים מותר, ואם רוב מן הרחלים אסור, מחצה למחצה אסור, אלמא סגי ברוב ממש, וכן במשניות במקוואות, ורע"א בגליון שם תירץ קושייתו, עי' הערה[[27]](#footnote-28).

**לדינא -** כתב **הרשב"א** דאנו עושין מעשה כרובן של ראשונים דסגי ברוב, וכן פסק **הב"י** סי' ק"ט **והשו"ע**, אמנם במין בשאינו מינו קי"ל לחומרא להצריך ס'.

1. **ברמב"ם** פט"ו ה"ד כתב דמין במינו בלח מהתורה בטל ברוב, והוסיף 'ואפילו' חתיכת נבילה וכו' דהיינו יבש ביבש מהתורה בטל ברוב, **ולכאו' יל"ע מאי 'ואפילו' ומתבאר דביטול ברוב ביבש הוא חידוש יותר מלח, ויש להאריך בביאור הדבר**. [↑](#footnote-ref-2)
2. **תערובת** יבש ביבש הוא גם בגוונא דמעורב חתיכות בתבשיל לח, כמבואר במשנה צ"ו: ובגמ' צ"ט: וק'. דהחתיכות שבתוך הרוטב נידונות בדין יבש ביבש, והרוטב נידון בנותן טעם, וישנם ב' דיני תערובות חלוקים באותו קדירה. ודבר זה הוא לכאו' פשוט, אולם הב"י טרח לכתוב ולהעמיד זאת בריש סימן ק"ט ד"ה ודע וכו', והוכיח כן מהמשנה והגמ' הנ"ל, והוסיף דכן הוא בשו"ת הרשב"א ושו"ת הרמב"ן וספר התרומה, וצריך לבאר מה היה הס"ד שלא לדון החתיכות בדין יבש ביבש, וכי בגלל שמסביבם וביניהם יש רוטב, אז לא יהא לו דין ביטול דחד בתרי. [↑](#footnote-ref-3)
3. **יש** לדקדק בלשונות ראשונים אלו, דהסמ"ג כתב מב"מ בדבר יבש בטל ברוב אפילו מד"ס לכה"פ לב' בני אדם, אבל לאדם אחד שיאכל בודאי האיסור **יש להחמיר**, ובשערי דורא סימן ל"ט כתב ויש מפרשים **דוקא לשני בני אדם**. ועולה דתוס' כתבו רק **ושמא,** והסמ"ג כתב **יש להחמיר**, (היינו משם דתוס' נסתפקו), ובשערי דורא משמע דהוא **מדינא,** וכן נראה בשו"ע ויש מי **שאוסר**. [ועי' ביאור הגר"א], ועי' לקמיה מש"כ מהתורי"ד. [↑](#footnote-ref-4)
4. **וצ"ע** דבריו, דהרי מש"כ הרא"ש דשרי לאכול כאחת היינו לאדם אחד, דאי לג' בנ"א לכאו' ודאי שרי ואף הרשב"א לא אסר, (דהרי על מעשה אכילה דכל אחד אני אומר לא זהו האיסור), אמנם בב"י מבואר דהיה מקום לפרש דמש"כ הרא"ש ש'מותר לאוכלן כאחת' היינו לכמה אנשים, אמנם אחר דטעם הרא"ש הוא משום דהותר האיסור פשוט דאין מקום לחלק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. **עי'** חולין צ"ה. דט' חנויות מוכרות שחוטה ואחת נבלה, ונמצא בשר ברחוב, אמרינן כל דפריש מרובא פריש, אבל קנה מאחת מהחנויות ואינו זוכר מהיכן לקח, אסור, דכל קבוע כמחצה על מחצה. והקשו תוס' א"כ איך אמרינן בכל דוכתי חד בתרי בטיל, והרי כל קבוע כמחצה על מחצה דמי, ותירצו דכל קבוע אמרינן רק כשידוע האיסור בדוכתיה, דקבוע חידוש הוא ורק בניכר התחדש להחשיבו כמחצה, (והחנות ניכרת), אבל בתערובת אינו ניכר. וכ"כ בב"מ ו: ובכמה דוכתי. **אולם** הרשב"א והר"ן שם הביאו דברי הסוגיא בזבחים דף עג. אהא דתנן בנתערב פסול להקרבה בתוך זבחים כשרים, ימותו כולן, ומבארת הגמ' דליכא ביטול ברוב דבע"ח חשיבי ולא בטלי, וקפריך שיפזר את כל הבהמות, ומעתה כל אחד שיקח יהא בו את הדין של כל דפריש מרובא פריש, "ואמר רבא גזרה דלמא אתי למשקל מן הקבוע", וכל קבוע כמחצה על מחצה, והקשו הרשב"א והר"ן דמתבאר דאפי' בתערובת שלא ניכר האיסור איכא להלכה דכל קבוע כמחצה על מחצה, וא"כ היכי משכח"ל ביטול ברוב, ותירצו דלא אמרינן הכי אלא במקום שאינו בטל, כגון בע"ח ודבר חשוב, אבל בחתיכה שאינה חשובה, לא אמרינן קבוע **דהא בטל הוא**, עכ"ד. ובפשוטו ר"ל דההלכתא דביטול ברוב הוא ביטול על עצם האיסור שנהפך להיתר, וא"כ אין כאן כלל איסור, דנימא דהאיסור הקבוע חשוב כמחצה, ומתבאר עוד דלתוס' ביסודו שייך הכא הלכתא דקבוע, דכתבו הטעם דלא הוה קבוע הוא רק משום דחשיבותו ומעלתו דהקבוע להיות כמחצה היא רק כשניכר האיסור, ובדעת תוס' או דס"ל דהוא בגדר הלך וכדלק', או דס"ל דמ"מ דינא דקבוע יגרום להיות כמחצה ואף ביטול לא יהא כאן, ועי' שער"י ד' י'. [↑](#footnote-ref-6)
6. **מרן** הגרי"ז זצוק"ל, עי' בתורת זרעים הו"ד לקמיה, וקוב"ש ב"ב קכ"ז, וכן בקובץ שמועות חולין אות ל"ז, ובקוה"ע נ"ט אות ד'. [↑](#footnote-ref-7)
7. **והרא"ש** בסוף דבריו כתב להכריח כן, ד"אם נשאר בו שום צד איסור לא היה מותר באכילה". ודבריו צ"ב, מהו ההכרח בזה, ומ"ט לא נימא על החתיכה דפרשה דמרובא פריש. **ומתבאר** דדעת הרא"ש דהספק הוא אחד על **כל התערובת**, ואין נידון על כל חתיכה בפ"ע, משום ד'תערובת אחת' היא **היינו דהספק הוא אחד על כולם יחד**, ולכך ע"כ נצטרך לתת דין אחד ל'תערובת', וא"כ מוכרח דהוא דין 'ביטול' ולא דין 'הלך'. והנה לעיל הבאנו מהאחרונים סברא זו גבי לח בלח, דע"כ יש דין אחד לכל התערובת, אבל ביבש ביבש אדרבה כיון דכל חתיכה עומדת בפ"ע אין זה נכון, אמנם ברא"ש מתבאר דס"ל דאפי' יבש ביבש תערובת אחת היא, דספק כולם נולד מספק אחד היינו ההתערבות של החתיכות, ויש להאריך בדבר. [↑](#footnote-ref-8)
8. **וכן** מתבאר בשו"ת הרי"ד סימן א' ד"ה ועוד ארחיב, וז"ל דאזלינן בתר רובא **ואמרי' דהתירא הוא** אבל ודאי אם אכל כל ג' זתים חייב חטאת הוא, דהא ממ"נ אכל לההוא זית דאיסורא, **ואין לומר שם דבטל ברוב**, דלא אהני ליה בטילא אלא היכא דאכל **חד מינייהו אמרינן האי זית דהיתרא הוא משום דהתירא הוי רובא,** אבל היכא דאכל כולהו דקים לן דזית האיסור התם קאי לא מיבטיל אלא חייב חטאת, עכ"ל. ועי' היטב בלשונות התורי"ד ב"ב צ"ב:. [↑](#footnote-ref-9)
9. **דכתב** דתוס' לטעמייהו בכתובות כ"ז. דב' בנ"א שהלכו בשבילים ונשאל כ"א בפ"ע וטיהרוהו, אין לאדם אחד לאכול טהרות שנגעו שניהם, כיון שממנ"פ יש בהם טומאה, ועי' קוב"ש כתובות ע"ה דהיינו מדאורייתא, וכדברי התורי"ד, דאי"ז דין "ביטול" אלא דנקטינן דהחתיכה שאכל היא לא האיסור. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ותמוה**, דגם הרא"ש דהתיר ודן בזה הרבה לא הוכיח מלח בלח, וע"כ דיש חילוק בין תערובת דלח בלח לתערובת יבש ביבש כמש"כ רבותינו, הו"ד לעיל. [↑](#footnote-ref-11)
11. **והנה** מעצם זה שהעמיד הרשב"א את כל דבריו כלפי הנידון אי צריך שישים מדרבנן, לכאו' מוכח דרק משום דבשורת הדין היה צריך להיות מדרבנן ס', וכדי שלא יחול עליו דין זה וליסגי ברוב, אמרו שלא יאכל הכל, אבל באמת אינו ראיה דהרשב"א ה"ק כיון דבעיקר הדין אין הביטול בא להתיר לאכול הכל יחד, א"כ לא הצריכו רבנן ס', וכ"כ ערוך השולחן שם, ופשוט. [↑](#footnote-ref-12)
12. **כן** דייק במשנת ר"א סי' ז' א', וכן נאמר בשיעורים בבריסק דבדברי הגר"א מבואר דהוא מדאורייתא, ועי' שער"י ג' ט'. [↑](#footnote-ref-13)
13. **הו"ד** לקמיה, ועי' ר"ב ס"ק ב' ד"ה דנראה שנסתפק בזה, וע"ע סימן ל"ו ס"ק ד' ד"ה והנה. [↑](#footnote-ref-14)
14. **הרא"ה** הקשה על הרשב"א דאי אינו דין **ביטול** המתיר לגמרי א"כ איך אוכל את האחרונה, ואם הוא דין דרבנן בעלמא אין מובן לקושייתו, וע"כ דפירש ברשב"א כהתורי"ד דהוא בגדר הלך, ולכך הקשה דמדאורייתא אין לאדם אחד לאכול אפי' בזא"ז, וכתורי"ד. [↑](#footnote-ref-15)
15. **יש** להעיר דכיון דכל מעשה שעשה היה ע"פ רוב א"כ מ"ט יביא חטאת, עי' תוס' ריש החולץ ד"ה ונמצאת מעוברת, דהעושה מעשה ע"פ רוב נחשב אנוס ואינו חייב קרבן, והוכיחו כן מהגמ' בשבועות. ויש ליישב דס"ל דנחשב דליכא כלל רוב עד כמה דהוא ודאי אכל איסור, ודמיא קצת לעושה ע"פ עדים ונתברר דהם עדים שקרים, וצ"ע בזה. אמנם יש לעיין אולי באמת איכא איסורא באכילת האחרון, ובאמת כן מבואר בלשונו דהתורי"ד ב"ב צ"ב: נתערבה חתיכה דנבלה בשני חתיכות דשחיטה ואינה ניכרת יכול ליק' כל חתיכה שרוצה וליכל ולא חיישי' דילמא חתיכה דאיסורא אתת לידיה או שלשה ב"א אוכלין את שלשתן דמה"ת האיסור בטל ברוב היתר ואף על פי שהיה ברור האיסור ובלבד **שלא יאכל** האחד את שלשתן. [↑](#footnote-ref-16)
16. **וז"ל,** לדעת הסוברים דבביטול ברוב אסור לאדם אחד לאכול כל התערובות ביחד, אלמא דעצם דבר המתבטל בדינו עומד, אלא דגזה״כ הוא להתיר כאו״א מכח כל דפריש כו'. [↑](#footnote-ref-17)
17. **כתב** החזו"א [ערלה סימן ג, ב] "ענין ביטול יבש ביבש חד בתרי יש בו ב׳ ענינים, דיכול ליקח אחד ולימא כל דפריש מרובא פריש, ויכול ליקח שנים בב"א ולאכול, ואע״ג דלא שייך כאן מרובא פריש דאדרבה איסורא ברובא איתא, מ״מ מותר, דכיון דיכול ליקח אחת אחת ולאכול אמרה תורה שיתבטל וכאילו אין כאן איסור. ולדברי החזו"א דיש חלות היתר וכאילו אין כאן איסור, צ"ב דא"כ יאכל שלשתם נמי וכדברי הרא"ש, ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-18)
18. **כתב** ביש"ש, דלכאו' איכא עוד נפק"מ לדינא בין הרשב"א לרא"ש, "דלרשב"א דאסור לאכלן כאחת א"כ שם איסור עליו, ואסור להרבות עליו כדי לבטלן בס', דאין מבטלין איסור לכתחילה, אולם הביא שהר"ן כ' שמותר לכתחילה לבטלן בס', ולבשלן לכתחילה, ומשום מבטל איסור לכתחילה ליכא, כיון **שכל אחד בפני עצמו** שרי, (והיינו דס"ל כרשב"א דאין לאכול הכל יחד), אין כאן איסור, עכ"ד, ובאמת כבר מתבאר כן בשו"ע ס"א וס"ב. **והנה** אי כל גדר הרוב הוא מדין 'כל דפריש' והאיסור עצמו לא נגרע כלל, א"כ כשהתערובת לפנינו האיסור כדקאי קאי, ומ"ט באמת שרי להרבות, וע"כ דגם להרשב"א יש דררא דביטול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
19. **עי"ש** ס"ק ה' דחידש דיבש ביבש **באינו מינו** וניכר באכילתו, יש בזה איסור מדין טכ"ע, ומה"ט אסור לאכול הכל בשא"מ, ואטו זה גזרו במינו. [↑](#footnote-ref-20)
20. **וכ"כ** הרא"ש בשמעתין וז"ל אף על גב דלא יהיב טעמא גזירה אטו מין בשאינו מינו. [↑](#footnote-ref-21)
21. **וכ"כ** בדף ק"ב ד"ה הוי יודע, ועי"ש דצירף זאת למש"כ שם דאפי' לח באינו מינו הרבה פעמים כלה הטעם בפחות מס', אלא דהשוו מדותיהם להצריך תמיד ס', **וכן** במין במינו הצריכו ס' **כיון שמתפשט** בכל. [↑](#footnote-ref-22)
22. **לפי** מה שהתבאר ברבותינו לחלק בין לח ליבש, לק"מ, דבלח אין כלל חסרון ונידון באכילת הכל יחד, כיון דהוא מציאות חדשה והוגדר ע"פ רובו. [↑](#footnote-ref-23)
23. **ועי"ש** דמוכח מהראשונים הנ"ל דמדאורייתא ודאי סגי ברוב אפי' שהוא מין בשאינו מינו, אולם עי' איסור והיתר (כג ח), דחידש דמין בשאינו מינו חמור יותר מבמינו אף בדבר יבש שאין נ"ט זה בזה, לפי שנקרא דבר שיש לו תקנה דיכול קצת להכיר האיסור ולהסיר, ומ"מ בטל שפיר בס' דמאחר שהוא כ"כ מועט ואינו מוצאו נקרא שפיר דבר שאין לו תקנה. ועוד דהתורה לא התירה כ"א מין במינו, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-24)
24. **זהו** ס' דעוצם מיעוטו, אבל בפשטות דין ס' ענינו הוא איבוד הטעם. [↑](#footnote-ref-25)
25. **עי'** מנחת כהן ח"ב בתחילת פ"א דיש סברא להיות דינו חמור מתערובת לח בלח, משום משום שאוכל ממש האיסור בעין, אבל לח מעורב ונמחה בהיתר, אמנם בלח יש בחינה להחמיר דבודאי בכל אכילה אוכל גם איסור, וחומר זאת הסברא מכריע, ולכך החמירה התורה וחכמים בה יותר מביבש ביבש, עכ"ד. ולפי"ז מבואר הלשון 'ואפילו'. [↑](#footnote-ref-26)
26. **וכמו** שאמר הראב"ד לבאר בשמעתין דאמרינן "ולבטיל ברובא", דהיינו שישים דענינו רוב גדול, [ולא כשישים **דמין בשאינו מינו**, דהתם פירשו הראשונים (תוס' צ"ח: ושאר ראשונים) דענינו רק איבוד הטעם]. [↑](#footnote-ref-27)
27. **רע"א** בגליון על הפמ"ג (הודפס בגליון על הרמב"ם), תירץ דלעולם הטעם שמא יבשל, ואע"פ שהוא מין במינו השוו לאינו מינו, דשם הצריכו ס' שמא יבשל, יעו"ש שהוכיח זאת דאי יש דין דכל רוב הצריכו רוב גדול איך מהני קפילא באינו מינו, והרי הצריכו ס', וע"כ רק מדין טעם נגעו בה עכ"ד. **ולכאורה** לפי דבריו אינו כל מצד רוב גדול, וצריך לבאר לשון הרמב"ם **עד שיאבד מעוצם מיעוטו** וכל אריכות הלשון שם. ויל"פ דכוונתו, דגדר התקנה אינו חשש שמא יבשל, אלא **דבמקום טעם הצריכו ביטול ברוב גדול בעוצם מיעוטו**, ובכלאים דאין טעם לא, וכן כשבדק הקפילא וליכא טעמא, ובזה מיושב קצת מ"ט ליכא הכא משום גזירה לגזירה. [↑](#footnote-ref-28)