בביאור התוס_ דף נ ב
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / בור / חבורות

בס''ד

**בענין עשאן הכתוב כאילו הוא ברשותו**

א. בתוס' דף נ ב מבואר בתי' השני, דשמואל מחייב בין על התקלה ובין על הנזק, ולכן שמואל מחייב בין בנפל לאחורי הבור אפי' שלא מחמת קול הכורה, משום שהבור התקילו, ובין כשנפל בתוך הבור אפי' מקול הכורה, משום שניזוק בבור, ולכן שמואל מחייב בעבד גובה אע''פ שנישוף בקרקע עולם, משום שבורו הפילו וחייב על כך, וצ''ב הרי בעבד גובה לכא' לא שייכא סברת קרקע עולם, דהרי מעשיו הפילוהו, ומנלן לגמ' דרב נח' על עביד גובה, ומהיכי תיתי דרב ושמואל נח' בתרתי גם בסברת קרקע עולם, מדמחייב שמואל גם בנפל לתוך הבור מקול הכורה, וגם נח' אם חייבה התורה על מה שהבור מפילו, דשמואל מחייב מהא דחייב אף בנפל לאחורי הבור, וכן מחייב בעביד גובה, ורב פטר מדפטר בעביד גובה - ולא ס''ל לתוס' דאיירי בנעשה הגובה ע''י שחפר מסביב כמוש''כ הראב''ד, מדהקשו התוס' דאי מיירי בנישוף בגובה חייב גם לרב - ואין לומר דשמואל מחייב בנפל לאחורי הבור משום שגם אחורי הבור נחשב כקרקע הבור, דאם נחשב כקרקע הבור מדוע פטור בנפל לאחורי הבור מקול הכורה, ומאי שנא מנפל לתוך הבור מקול הכורה שחייב.

ב. כתבו התוס' בדף כח ב וז''ל ואף על גב דשור שדחף חבירו לבור וגם הניח אבן ע"פ הבור ובא שור ונתקל בה ונפל לבור מחייבין בהפרה (שם) יש לחלק כיון שיש שם תקלה על הבור עכ''ל, וצ''ע הרי מבואר בתוס' שם דבנתקל באבן ונישוף בקרקע פטור, וא''כ לכא' מפורש בתוס' שאין חיוב על מה שהבור מפיל, וא''כ כיצד אפשר לחייבו על האבן שהניח, הרי האבן רק הפילו והתורה לא חייבה על מה שבור מפיל - ואין לומר דחייב על מה שהבור מפיל בתנאי שגם ינזק בבורו, דהרי בנתקל בקרקע ונישוף באבן חייב לר''נ, ולכו''ע חייב בדף ל א במצניע קוצותיו שאי שם כלל מפיל, אלא הילוך האדם מזיק את עצמו, מוכח דדי בנזק בבור שלו, וא''כ אף את''ל שאין שם בבור שאין בו כח תקלה, אך א''צ שיתקילו, וא''כ ה''ה דדי שיש בבור כח חבטה לחייבו על מה שמפילו אע''פ שלא נחבט בבורו -.

ג. לכא' מצינו כדברי התוס' גם בדף נא ב דמבואר שם דלכו''ע חייב המרחיב בור כשנפל מהצד שהרחיב, ולא כתוב שחייב רק כשניזוק בקרקע שסמוך ממש לחפירה, אלא אף כשנחבט בקרקע שהיה לפני שהרחיב חייב, וכן נראה דהרחיבה חייב גם כשרק הרחיב בשפת הבור, שאין כלל חבטה מחמתו, אלא רק נפל על ידו, וצ''ב לפי דברי התוס' דאין חיוב על מה שהבור מפיל מדוע חייב.

ד. ובסוגיא שם מבואר דאיכא למד''א - ולדעת הרמב''ם אליבא דהמ''מ אף בזה כו''ע מודי - דאם ניזוק בחבט חייב גם כשלא נפל מהצד שהרחיב, וצ''ע הרי מעשיו כלל לא הזיקו, אלא הבור שהיה קודם הזיקו והיאך אפשר לחייבו, הרי הנזק אינו קשור כלל לכרייתו, ועי''ש בתוס' שם שהקשו על הך גיסא דפטור כשניזוק מההבל דהרי מיעט הבלא וז''ל הרבה הוא תימה דנהי דמיעט הבלא מכל מקום אם לא דהרחיב לא היה נופל עכ''ל, ולא הקשו להפך דהיאך אפשר לחייבו כשהרחבתו לא קשורה להזק.

ה. עוד יש להקשות על דברי התוס' שם, מה הקשו התוס' הרי ס''ל בדף כח ב דאין בור חייב על ההפלה, וא''כ מבואר היטב אמאי פטור אף כשנפל בצד של ההרחבה, מכיון שמת בהבל, ואין לו שותפות בהבל, ואין חיוב בבור על מה שהבור מפיל ודוחף.

ו. והנה מבואר בגמ' 'אמר רבי אלעזר שני דברים אינן ברשותו של אדם ועשאן הכתוב כאילו ברשותו ואלו הן בור ברשות הרבים וחמץ משש שעות ולמעלה' וצ''ב מדוע לא כתוב כן על אש לפי מה שהוכיחו התוס' בדף כב א דחייב אף כשהאש אינו שלו, ולכא' התי' מבואר בדברי הר''ן בפסחים - דף ג א בדפי הרי''ף - - וכ''ה בתוס' חכמי אנגליה בפסחים דף ו ב - דכתב הר''ן בפסחים דף ג א ברי''ף וז''ל בור ברה"ר, דקרייה רחמנא בעל הבור ואף על פי שאין רה"ר קנויה לו עכ''ל, וכ''כ המאירי שם, ולא כתבו דמהא דחייבה תורה ע''כ הוי כשלו, אלא כתבו מהא דקרייה רחמנא בעל הבור, ומבואר דאין להוכיח מהא דחייבתו תורה דהוי כשלו, דהרי באש חייב אע''פ שאינו שלו, וכן מעמיד חייב אע''פ שאינו שלו, אלא חייב על מה שיצר מזיק, ודי בכך לחייבו על מה שהמזיק שיצר מזיק, אלא רק משום דקרייה רחמנא בעל הבור מוכח דרק משום זה חייב, וכך מוכח מהך מד''א דבור ברה''ר פטור, ומבואר בדברי הר''ן דאף למד''א דחייב אין כוונת ר''א דאע''פ שאינו שלו חייב כאילו הוא שלו, אלא נעשה לשלו ומחמת שהוא שלו חייב, וא''כ אין הכרייה סיבה לחייבו, אלא הכרייה הוא סיבה לעשאן הכתוב וכו' ומחמת שהוא שלו חייב - ויעויין בשו''ת מהרי''ל דיסקין קו''א אות רנ''ה דיורש חייב על בוא שחפר אביו ברה''ר, משום שהוי כשלו ויש ירושה על זה, ועי' צל''ח פסחים ו ב (הובא במנ''ח מצוה נ''ג) דהחופר בור במקום הפקר, ושוב בא אדם וזכה במקום, נפטר הראשון, דע''י שזכה השני יצא מרשות ראשון לרשות שני, ומבואר להדיא בדבריו שאין החיוב בבור על מה שיצירתו מזקת, אלא שע''י היצירה הוי כשלו, וחייב מחמת שהוא שלו -.

ז. ועל פי זה יש לבאר בטעמא דמילתא דחייב המרחיב אף כשנפל מאידך גיסא, מכיון שאין חיובו כאש דחייב על מה שיצירתו הזיקה, אלא מחמת כרייתו נעשה בעל הבור, ובזה י''ל דכל היכא שהוסיף בבור כח מזיק, עשאן הכתוב וכו', וכיון שהבור אחד נעשה בעלים על כל הבור, וכיון שהוא בעל הבור חייב גם הזק שאינו קשור למעשיו, ובאש כה''ג לכא' פטור, ומשכ''ל במרבה בחבילה דדעת רש''י דאי בלאו איהו אזלא אמרינן מאי קא עביד ופטור, ויש לדון אם בלאו איהו הוה אזיל עד מקום מסויים, ומחמת מעשיו הלך למקום רחוק יותר, ולכא' לדעת רש''י על ההזק שקרה במקום הקרוב פטור, ועל ההזק שקרה במקום הרחוק חייב, ולא נימא דכיון דחייב על המקום הרחוק, נעשה כעין בעל האש וחייב אף על המקום הקרוב, והחילוק לכא' הוא כנ''ל דבאש חיובו על מה שיצירתו הזיקה, משא''כ בבור חיובו מחמת מה שנחשב בעל הבור, והכרייה אינה אלא דרך לקנות את הבור - לענין נזקין - ודרך הקנין כל שהוסיף כח הזק בבור וכנ''ל.

ח. ולכא' מפורש כן בדברי השטמ''ק מהרא''ה בדף נא ב דכתב וז''ל אבל היכא דנפל מאידך גיסא הוא דמיבעיא ליה מי אמרינן דכיון דמאידך גיסא נפל לא עבד ולא כלום ומפטר או דילמא **קמה ליה ברשותיה** לאחיוביה עלה הוא נמי בהדי אידך עכ''ל - ועי' בלח''מ שהקשה מדוע חייב ותי' דמחמת הרחבתו השור הלך בצד השני, ולכא' בדברי הרא''ה נראה שאין זה סיבת החיוב אלא כנ''ל, ועי' באבן האזל בפי''ב מהלכ' נזק''מ הי''ב שדן שאולי י''ל דהחופר בור שאין בו הבל, ובא אחר וסייד וכייד ועי''ז יש הבל, יתחייב השני גם על החבט, וכנ''ל דהבור הוא אחד, וכל שהוסיף בו נעשה בעל הבור גם על הזק שלא הוסיף בו, ויש כאן חידוש יותר מדברי הגמ', דבגמ' הוסיף נזק של חבט, אלא שהניזק לא ניזוק בו, אך כאן כלפי חבט כלל לא הוסיף נזק.

ט. ולפי זה בבור ברשותו בלא כרייה לא יתחייב בהרחיבה, כגון שהיה בור ברה''ר סמוכה לחצירו, וחפר שור את כל חצירו ונוסף לבור, בזה לכו''ע לא יתחייב אם לא נפל וניזוק בשלו, אך אם נפל מאידך גיסא או אפי' מהצד שלו אך נחבט בקרקע שהיה קודם פטור, מכיון שבכה''ג אין עשאן הכתוב וכו' - אא''כ נימא דיש עשאן הכתוב גם על הו''ל לסלוקי וכו'.

י. ולכא' מוכח כן מהך גיסא בגמ' דטם טפח וסילק אבניו חייב השני וא''א מאי דעבד שקליה אלא אמרינן נסתלקו מעשה ראשון וקמה ליה כוליה ברשותיה, ולכא' א''א להבין דין זה בלא דין עשאן הכתוב וכו', דאמרה התורה דע''י שהשלים לי' קמה כוליה ברשותיה, ונשאר שלו גם כשסילק את מה שעשה, אך באש כה''ג לכא' פשוט שאם ביטל את מה שיצר לא יתחייב, ולפי''ז י''ל דהפותח בור וחזר וכיסהו כמו שהיה בתחילה והתגלה ברוח שאינה מצויה חייב לכסותו, דכיון שפתח נעשה שלו לענין נזקין - וכ''כ בחו''ש הגרב''ד סי' ט''ז וכן דייק בחי' ר' נחום בריש המסכת אות ו מדברי התוס' בדף נה ב עי''ש, אך הביא שאמרו בשם הגר''ח דפטור, ובדברי המהרש''ל שהובא להלן אות י''א לכא' מבואר דחייב - ובאש כה''ג לכא' ודאי יפטר, כגון שהוציא אש למקום שיזק ברו''מ, וחזר והחזירו למקום הראשון, ונפלה גדר ברוח שאינה מצויה, דלכא' ודאי יפטר השני, ולפי''ז י''ל דבהרחיבה וחזר וסתם מה שהרחיב לא יפטר דכבר קם ליה ברשותיה דומיא דפותח וסתמו - אלא דאולי אף בלאו הכי חייב מחמת שמרבה הבל, ומה שבתחילה מיעט הבל לכא' אינו סיבה לפוטרו -.

יא. ועי' ביש''ש בריש פרק הכונס דנקט דהפותח בור שיש בו כיסוי שנחשב שמירה פחותה חייב לכסותו בכיסוי מעולה וז''ל ומה שרוצים לדמות לפותח שמצא מכוסה בשמירה פחותה כו', ומניין להו, דילמא אף כה"ג צריך שמירה מעולה, מאחר דפתחה **נעשית בור שלו**, וצריך כסוי מעליותא. דהא אפילו טם טפח, וסילק אבניו, בעי רבא בפרק שור שנגח (נ"א ע"ב) בסימן ל"ד, ולא נפשטה עכ''ל, ולכא' מבואר בדבריו ככל הנ''ל.

יב. ועל פי זה ניחא מאד תי' התוס' דהמניח אבן על פי הבור חייב, דדמי ממש להרחיבה, ואע''פ שאין חיוב על מה שהבור מפיל, אך כיון שהוסיף במזיק של בור יש סיבה לעשאן הכתוב, ויש בדברי התוס' חי' שאין בגמ' דבגמ' היה מקום לומר שעשה דבר שבור חייב עליו אי נימא דיש חיוב על מה שבור מפיל, ובתוס' מבואר יותר דאע''פ שאין בור חייב על מה שמפיל, אפילו הכי די בעשיית מפיל לעשאן הכתוב וכו', וא''ת מדוע לרב לא נימא הכי ומדוע לא תי' תוס' כן לדעת רב, וצ''ל דכיון שאינו חייב על המפיל, אין האבן נחשבת כחלק מהבור, אלא המניח את האבן חיב משום שעי''ז גורם שהבור שהיה כבר כאן נעשה למזיק גדול יותר, ולדעת רב אין עשאן הכתוב על דבר שלא יצר, ולא די שגרם במעשיו שדבר שהיה כאן נעשה למזיק, ורק לשמואל יש עשאן הכתוב אף היכא דלא יצר את הבור, אלא במעשיו הקרקע שהיתה כאן קודם יכולה להזיק.

ולפי''ז נמי ניחא קושיית התוס' בדף נא ב, דכיון שע''י ההרחבה ניזוק בהבל ודאי נעשה בעל הבור וחייב על הזק ההבל אע''פ שלא עשאו, ואע''פ שאין בור חייב על מה שהבור מפילו.

יג. ועל פי הנ''ל י''ל דרק בבור נחלק רב, משום שכל סברת רב אינה אלא סברא שא''א עשאן הכתוב, ולכן בבור שלו חייב אף על חבט, אך באש כה''ג שלא יצר את האש אלא רק עשאו למזיק חייב אף לרב, וא''א ללמוד לפטור מבור, ונ''מ לחייב בבידקא דמיא על המים הראשונים שהזיקו בכח שני מדין אש, דע''י הסרת הבידקא נעשו המים מיד לאש, אע''פ שלא יצר את המים, וכן אין חיובו מדין אדם אלא רק בכח ראשון, וחיובו מדין אש הוא על רגע הסרת הבידקא, דבכך נעשה אש - ונחשב לעשיית אש ע''י כוחו ולא בגרמא, והמים השניים נעשו אש בגרמא, משום שנעשו אש מיד, ולא ע''י שהלכו המים הראשונים, דאל''כ היה נחשב עשיית אש ע''י כוחו, אלא שאולי יש לדחות דהוי ככח כוחו וצ''ע -.

(יד. ויתכן לפי''ז דכל מה שחייב לשמואל על חבט אינו אלא משום דין עשאן הכתוב וכו', דאל''כ הרי מה שגילה את הקרקע ועשה בכך שאפשר להחבט, הוי כמסיר מכסה מעל גחלים ברה''ר ועי''ז האש יכולה להזיק, דלכא' פטור משום שיצר מזיק רק בגרמא, ואילו בחיוב היה מחמת יצרת המזיק כאש, לכא' יצר מזיק רק בגרמא, ורק משום דאמרינן עשאן הכתוב וכו', ועשאן הוא על כל הבור ולא רק על הקרקע החובטת, אלא הבור מזיקה כשנחבטים בה ,ואת הבור עשה בידים, ויש מחמת כן עשאן על כל הבור, והבור כולל את הקרקע, אך אילו חיובו היה כעין האש היה צריך להתייחס רק לקרקע, וכן יש להוכיח מכח פותח בור, דלכא' מצד יצירת מזיק יצר מזיק רק בגרמא, והיוצר אש בגרמא לכא' פטור כמבואר בתוס' דף ד ב, וכן מוכח מבידקא דמים דאינו נחשב יוצר אש על הכח השני, ואפ''ה פותח חייב, אע''פ שמי שיחפור בור בגרמא י''ל דפטור, וכל זה רק משום שבבור אין חיובו על מה שיצירתו מזיקה, אלא מחמת יצירת הבור עשאן הכתוב וכו' וחידשה התורה שיש עשאן גם בפותח בור, ולא משום שיצר מזיק, דהרי לא יצרו אלא בגרמא, אלא גזה''כ הוא בפותח, אך הפותח בגרמא י''ל דיפטר.

טו. ואולי אפשר לבאר את החילוק בין אש לבור, דבאש חייבה התורה על מה שהאש מזיק, משא''כ בור אינו מזיק, ואף ההבל הוא רק כחומר ביד הנופל להזיק את עצמו בהבל, דכיון שהניזק בא למזיק תמיד נחשב שהניזק מזיק את עצמו, וע''כ כל חיובו של בור אינה אלא מחמת שיש תביעה עליו שלא יהיה ברה''ר דבר שיכולים להנזק בו, ומחמת תביעה זו חייב בתשלומין - כמו מה שחייב מחמת שלא שמר דאין חיובו על מה שהזיק דהרי אפי' אינו גרמא, אלא חייב לשלם כשהיה תביעה עליו שימנע את הזק ואכהמ''ל - וכיון שכן י''ל דאין תביעה לסלקו אם אינו שלו, ולא די שיצרו, משא''כ אש שחייב על מה שמזיק יש סיבה לחייב את היוצר את הדבר המזיק, אך אין סיבה לחייב את היוצר את הדבר שניזוקין בו, אלא רק יש סיבה לחייב מחמת התביעה שיסלק את הבור.)

טז. ולכא' מבואר כיסוד זה בדברי הרשב''א בדף כט ב דכתב הרשב''א דהמזיז בור ברה''ר בכוונה ממקום למקום, בתוך ג''ט הראשון חייב, ומחוץ לג''ט השני חייב, ומבואר דתלוי בדין לבוד, ובאש כה''ג לכא' רק תלוי אם בהזזתו ניזוק אותו הדבר שניזוק קודם או ניזוק דבר אחר, וא''כ מדוע בבור אינו חייב כשע''י הזזתו ניזוק מי שלא היה ניזוק קודם, ומדוע חייב כשהזיז ג''ט כשאותו אדם היה ניזוק גם בלא הזזתו, ולכא' סברת הרשב''א הוא משום הנ''ל דבבור אינו תלוי במה שיצירתו הזיקה, אלא תלוי בעשאן הכתוב, ולכן אמרינן דתוך ג''ט דבדין נחשב לאותו בור אין עשאן הכתוב על השני, משא''כ כשנחשב בור אחר - אלא שיש כאן לכא' עוד חילוק דבאש אין נ''מ היכן עומדת האש, מכיון שמזיקה במקום אחר, משא''כ בבור שיש משמעות למקום של הבור -.

יז. ואולי יש נ''מ גם לאידך גיסא, דהנה יש לדון ביצר אש במקום גדור, והפקירו, ונפלה גדר ברוח שאינה מצויה, יש לדון דחייב משום שהאש הוא יצירה שלו, ודי בכך לחייבו על האש, משא''כ בבור שהחיוב רק מחמת עשאן הכתוב י''ל דאם חפר בור עם מכסה, אין עשאן הכתוב, וממילא פטור כשהתגלה אח''כ ברוח שאינה מצויה, וכך לכא' מבואר בתוס' דבהפקיר רשותו ובורו פטור, ובאש כה''ג יתכן שחייב כשהדליק אש ואח''כ הפקיר את רשותו ועי''ז יבואו בנ''א למקום שהאש תוכל להגיע אליהם ברוח מצויה.

יח. ועל פי כל זה אולי יש ליישב את דברי התוס' בדף נ ב בתי' השני, די''ל דכל מה שנח' שמואל אינו אלא על כך שרב לא מחייב על מה שהבור מפיל, אך שמואל מודה לסברת קרקע עולם, אלא דס''ל דחייב על מה שהבור מפיל, ועל זה לא שייך סברת קרקע עולם, ונח' התוס' בזה על הראב''ד, או משום שהחסרון בקרקע עולם הוא משום שאין הבור עושה נזק אלא ניזוקין בו כמוש''כ החזו''א, וזה לא שייך על מה שהבור מפיל, או שרק הקרקע שהיתה כאן תמיד שייך בו סברת קרקע עולם, אך על החלל שנוצר כאן אין שייך לומר קרקע עולם, וכל מה שפטר רב הוא משום דס''ל דבור אינו חייב על מה שהבור מפיל, אלא דאכתי יקשה מדוע שמואל מחייב גם בנפל בתוך הבור מקול הכורה, הא מודה לסברת רב דקרקע עולם הזיקתו, ועל פי הנ''ל י''ל דכיון שעשה מפיל, והמפיל והקרקע הוא בור אחד, משום שהמפיל מזיק ע''י החבט, עי''ז אמרינן עשאן הכתוב על כל הבור, וכנ''ל בהרחיבה שנעשה בעל הבור אף על חלק שלא עשה, וכמוש''כ האבן האזל דחייב על חבט כשעשה הבל, מכיון שכל הבור נידון כדבר אחד, וכל תוספת בבור עושהו בעל הבור, ולכן חייב גם על החבט, דכיון שנעשה שלו חייב, וכל סברת קרקע עולם אינה אלא סברא בעשאן הכתוב וכו', משא''כ לרב שאין בור חייב על מה שהוא מפיל, מחמת עשיית המפיל אין דין עשאן הכתוב וכו', ורק ע''י חבט או הבל אמרינן עשאן הכתוב וכו', וכיון שאת החבט לא יצר אלא רק את ההבל - או שהבל הוא מזיק וכו' - אין עשאן הכתוב אלא רק על ההבל, וא''ת כשיש הבל מדוע לא נימא דהכל בור אחד ויהיה עשאן על חבט, י''ל דיש בור של הבל, ובור זה אינו קשור לקרקע הבור, ויש בור של חבט - ולפי''ז בציור האבן האזל לא יתחייב על החבט, ורק אי נימא דהכל בור אחד י''ל כהך גיסא שחייב גם על החבט - ורק לשמואל שחייב על המפיל, והמפיל קשור גם לחבט אמרינן עשאן הכתוב גם על החבט, ולפי''ז צ''ל דתוס' בדף נ ב לא ס''ל כתוס' בדף כח ב דסגי בעשיית מפיל בכדי להחשב בעל הבור אע''פ שאין חיוב על מה שהבור מפיל, דאל''כ מדוע לרב אין עשאן על החבט מחמת שעשה מפיל, אלא ס''ל לתוס' כאן דאין עשאן הכתוב כשעשה מפיל אם אין בור חייב על מפיל, ותוס' כתבו כאן דאין קשה לפי התי' השני מאבן על פי הבור, וא''צ למה שתי' בדף כח ב, וא''כ י''ל דרק בדף כח ב הוצרכו לחדש שנעשה בעל הבור ע''י עשיית מפיל אע''פ שאין בור חייב על מה שהבור מפיל, אך כאן לא ס''ל כן, ולפי''ז דברי הגמ' בדף נא ב אינם כרב, דלדידה אין עשאן ע''י הוספת כח הפלה, והבל הרי רק מיעט, ובלאו הכי דברי הגמ' שם אינם כרב מדאמרה הגמ' דאי מיית בחבט חייב, ומה שהקשו התוס' בדף נא ב מדוע אינו חייב כשמחמתו נפל, קושייתו בדרך ממ''נ, אם כהתוס' בדף כח ב א''כ יש עשאן מחמת עשיית מפיל אע''פ שאין בור חייב על ההפלה, ואם כהתוס' בדף נ ב הרי לשמואל חייב על מה שהבור מפיל.

יט. ולפי''ז צ''ל דמה שאמר שמואל הבלו וכ''ש לחבטו הוא משום דיש חיוב על מה שהבור מפיל, ואם חייב על ההבל שעשאו הגרמא חייב על המפיל שעשאו בידים.

כ. ובאמת אי נימא דתוס' נח' על הראב''ד וס''ל דאין סברת קרקע עולם על מה שהבור מפיל, א''כ מוכח בקרא דעד שיפול דרך פניו שאינו חייב על מה שהבור מפיל, ואינו חייב על החבט, ומוכח בקרא ב' הדברים, ושמואל נח' על תרוויהו משום שלא דרש כן, וא''כ באמת יש ב' מח' ואינם תלויים זה בזה, וכל הקושיא אינה אלא אם תוס' ס''ל כהראב''ד מנ''ל דאין חייב לרב על עביד גובה, שעשה את הגובה, ולא דמי לכל בור שאינו חייב על מה שהבור מפיל משום שגם זה הוא קרקע עולם, אלא דעל פי הנ''ל יתיישב יותר דאין כאן ב' דרשות אלא נלמד רק דבר אחד שאין חיוב בבור על מה שהבור מפיל.