בענין לו ולא לזרעו
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב יהודה אלבוים

בס''ד

**בענין לו ולא לזרעו**

דברי האחרונים בגדר 'בעינן כאשר זמם לעשות וליכא'

א. בגמ' 'מנהני מילי א"ר יהושע בן לוי דאמר קרא ועשיתם לו כאשר זמם לו ולא לזרעו וליפסלוהו לדידיה ולא ליפסלו לזרעיה בעינן כאשר זמם לעשות וליכא' מבואר בגמ' דאין מתקיים כאשר זמם כשאין זרעו נפסל, וצ''ע וכי הזומם לפסול אדם ועי''ז אחיו גם יהיה פסול מדין כאשר זמם היה צריך לפסול את העד ואת אחיו, וכי הזומם להרוג אב ובנו מדין כאשר זמם היה צריך להרוג את העד ואת בנו, הרי פשוט שהוי ככל הזומם על ב' בני אדם שצריך לקיים בעד כאשר זמם על שנייהם, ולא לקיים בעד ובבנו - ויש שכתבו שמתקיים כאשר זמם על שניהם ע''י שנעשה חלל, ויש שכתבו שאע''פ שאין מתקיים כאשר זמם על שנייהם, אינו נחשב כאשר זמם לחצאין משום שהרי הוא חייב ב' חיובים ואין קשר בינייהם, וגם אינו נחשב עדות שאי אתה יכול להזימה משום שכל עדות בפני עצמו אפשר להזים וא''צ שיהיה אפשר להזים את שניהם -.

ב. וביארו האחרונים - אפיקי ים ועוד - דודאי אין מתקיים כאשר זמם ע''י שזרעו של העד יפסל, אלא כיון שזמם העד שיפסל בפסול גדול, בפסול הפוסל, אין מתקיים כאשר זמם אם לא יפסל העד בפסול גדול בפסול הפוסל, וכיון דדרשינן לו ולא לזרעו, וא''א אלא לפוסלו בפסול שאינו פוסל, אין מתקיים כאשר זמם, ולפי''ז לא מצינו בגמ' אלא דא''א לעשות כאשר זמם לחצאין היכא דחסר באיכות העונש, ולא באופן אחר.

ראיות מדברי הראשונים

1. הרמב''ן הקשה עדים שאמרו אשתו של פלוני זינתה שמפסידין כתובתה ממנה והיא נהרגת דהן נהרגין ואין משלמין ממון והיאך מקיימין בהם כאשר זמם במקצת, ולדברי האחרונים לא מצינו בגמ' דנחשב לחצאין בכה''ג שחייב בב' עונשין ונענש רק בעונש אחד, אלא רק כשזמם לעשות פסול גדול, ונפסל בפסול קטן - ויש להוסיף דבכה''ג שאין נפסל בפסול שזמם לפסול, אלא בפסול אחר אין מתקיים כלל כאשר זמם -.
2. הרמב''ן תי' על הקושיה הנ''ל, ותי' כיון דבהאי גברא מקיימת כאשר זמם לעשות במקצת קרינא ביה כאשר זמם, אבל הכא כיון דלא מקיים ביה כאשר זמם לעשות לבנו לאו כאשר זמם הוא כלל לגבי הבן, ואילו ס''ל לרמב''ן כדברי הראשונים הנ''ל כיון שמתקיים מקצת כאשר זמם כלפי העד די בכך, וכן מבואר להדיא בדברי הרמב''ן דהחיסרון משום שלא מתקיים כאשר זמם לגבי הבן.
3. כתב הריטב''א וא"ת אדרבה כאשר זמם לעשות לאחיו כתיב ונדרש לאחיו ולא לזרעו, ולדברי האחרונים הנ''ל כלל אין חייב על מה שזמם לפסול את זרעו, אלא חייב על מה שזמם לפסול אותו בפסול הפוסל, והיאך שייך לדרוש לאחיו ולא לזרעו.
4. וכן מוכח מתי' הריטב''א שכתב 'והכי בעי למידרש טפי, לזרעו שהם כרעא דידיה בכלל לאחיו היא' ואם הנידון לפסול אותו בפסול הפוסל אין נ''מ במה שהבן הוא כרעא דידיה.
5. כתב הריטב''א על דברי התוס' דדרשינן לא ולא לאשתו 'ואין זה מתחוור כל הצורך דלגבי זרעו שהם כרעא שלו שייך לומר דליכא כאשר זמם, אבל לגבי אשתו כיון דבדידיה מתקיים שפיר קרינן ועשיתם לו כאשר זמם לעשות לאחיו', ואם הנידון על מה שפסל אותו בפסול הפוסל אין מובנים דברי הריטב''א.
6. בדברי רש''י שכתב 'בעינן כאשר זמם, והוא זמם לפסול את הנדון ואת זרעו' נמי נראה שהנידון על מה שזמם לפסול את זרעו, ולא על מה שזמם לפסול אותו בפסול גדול.
7. כתב המאירי 'כאן לו לבדו והרי פסלו את האב בעדות זו גם כן ואף אתה דורש לו ולא לאביו וא"ת להכשיר את אביו אין זה כאשר זמם' ומפורש שאין הנידון על פסול הפוסל, אלא לפסול אדם אחר חוץ ממנו.

בישוב דברי הראשונים

א. בדברי הראשונים הנ''ל לכא' מוכח שחיובו על מה שזמם לפסול את הבנים, וכביכול הבן הוא התובע את העדים, דאל''כ ורק האב הוא התובע, ואין בנים שאינו בעולם סיבה לחיוב הזמה, הרי כתב הרמב''ן דדי במה שמתקיים בו מקצת כאשר זמם, וע''כ שהבן הוא כביכול התובעף וא''כ צ''ע קושיית האחרונים מכיון שחייב על מה שזמם לפסול את בנו, א''כ זמם לפסול אותו ואת בנו, והיה צריך שהוא יענש על שניהם, ולא שבנו יפסל.

ב. עוד צ''ע על מה דפשיטא ליה לרמב''ן שאין חייב על הפסד התרומה של הבנים, ומאי שנא הפסד התרומה לאב מהפסד התרומה לבנים, ומאי שנא שחייב על מה שזמם לפסול את הבנים ואינו חייב על מה שזמם להפסידם תרומה - היה מקום ליישב שהאב שהיה כהן וזמם להופכו לישראל הרי הוא זומם לפסיד לו את כהונתו, משא''כ בניו שיולדו ישראלים, לא היה להם כהונה שייך לומר שהפסידם, ורק על הפסול שיש עליהם מחמת הזומם יש סיבה לחייבו, מכיון שיש עליהם פסול, ולא דמי להעדר כהונה, ודו''ק, וכעין זה י''ל בביאור קושיית הגמ' ונפסליה וכו' וצ''ע היאך יהיו הבנים כהנים אם נפקע מאביהם קדושת כהונה, ולהנ''ל ניחא דעל העדר כהונה כלל אין חיסרון של לו ולא לזרעו, אלא שבזה שבאמת נהפך האב לחלל ניחא, אך הזומם שרק זמם ובניו באמת היה כהנים, וע''י עדותו מתנהגים כאילו אינם כהנים יש מקום לומר דנחשב כהפסד כהונתם -.

בגדר המחייב של כאשר זמם

יש לחקור האם החיוב על מה שזמם, או על מה שהזיקו במה שגרם בעדותו גמר דין.

דהיינו האם החיוב על הזממה, אלא שיש תנאי שיהיה גמר דין, או החיוב על מה שגרמו לגמר דין דהיינו שעדותן הוי כזרק חץ, וכשחל הגמר דין פגע החץ, ונמצא דחיובם על מה שעשו גמר דין, ולא על הזממה לחוד, ואפילו הכי התמעט כאשר עשה, דהיינו שאם כבר נעשה על פי הגמר דין אינו חייב.

א. במתני' דף ו' ב' הוא והן נהרגין, ולכא' בכה''ג א''א לחייבם על מה שעשו גמר דין, דהרי הגמר דין הוא אמיתי ואינו בטל אף לאחר שהוזמו, ולא עשו רעה במה שגרמו לגמר דין - וא''ת אף אם חיובם על מה שזממו, הא לא זממו, דהרי הם רק בגדר ז''י וז''י, דכיון שחיובם על הזממה, הרי זממו להרוג, או שיחול גמר דין, ואמרה תורה כל שזממו והעידו חייבים -.

ב. עוד יש להוכיח מהדין הנ''ל דאין הגדר שחייבים על מה שעשו גמר דין, דהרי הו''ל ב' שעשו וז''י וז''י דבכל התורה אינם חייבים, ולא דמי לכת אחת של ג' או ד' עדים, מכיון שהוא חידוש התורה של נטפל, ובלא קרא לא היו חייבים מהאי טעמא דא''צ לעדותן - ואין לדחות דהתם הוא משום שבאו אחרונים, דהא אף בדין הוא והן נהרגין הוא אף כשהזוממים באו אחרונים -.

ג. בתוס' והריטב''א מבואר דהטעם שעדים שזממו להרוג פטורים אע''פ שבאמת חייב מיתה, משום דבעינן דו''ח, ושמא לא יגמר דינם, וא''כ בכל הוא והן נהרגין, הרי רגע לפני הגמר דין אחרי הדו''ח הוי כגברא קטילא, ואם חיובם על מה שגרמו גמר דין, הרי גרמו גמר דין בגברא קטילא, דהרי באמת היה חייב מיתה, וע''כ דאין חיובם על מה שגרמו גמר דין, ודוחק לומר דאיירי בגוונא דעשו דו''ח רק על ב' העדים הזוממים משום שאין צורך בשאר, וגמרו את הדין על פי הזוממים, והוזמו, והן נהרגין, ואח''כ דנים על פי שאר העדים והוא נהרג, ובדברי הריטב''א דף ב' א' לענין גלות מפורש שאע''פ שגמרו את הדין על פי עדותן והודאת בע''ד חייבים, אע''פ שאחרי שהודה הרי הוא כמחוייב, דהרי א''צ דו''ח בהודאת בע''ד, ושם ודאי עשו דו''ח לעדים ועל פיהם גמרו את הדין, דאל''כ היאך משכ''ח בכה''ג שיתחייבו בכאשר זמם, וא''כ מדברי הריטב''א ודאי מוכח ככל הנ''ל מהא דהגמר דין נעשה בבר חיובא, וע''י ב' שעשו, ונעשה כדין על פי הודאתו.

ד. הגר''ח חקר בגדר דין כאשר זמם ולא כאשר עשה, וכתב צד שכל החיוב רק כשהם עדיין בגדר זמם, וע''כ דס''ל דחיובם על הזממה, ולא על מה שעשו, ויש לדחות דחיובם על מה שעשו גמר דין, שבזה הם זוממים להורגו.

ה. בסנהדרין יכולים לומר לאוסרה על בעלה באנו, ומשמע ברש''י ובר''ן דאף כשידעו שתהרג, אם לא התכוונו לכך פטורים, ולכא' אם חיובם על מה שעשו, או על העדות שקר, הרי עשו גמר דין והעידו שקר וה''ל כפסיק רישיה, וע''כ חיובם על מה שזממו, והרי לא זממו.

ו. הרמב''ן והריטב''א הקשו מדוע אין כאשר זמם בעדות בן גרושה על מה שזמם להפסידם תרומה, ותי' הרמב''ן דאינו אלא גרמא, והריטב''א תי' דאין קיץ, ואי נימא דחייב על מה שניזוק בגמר דין, היה צריך להתחייב כעין מתני' דדף ג' א' אומדים כמה אדם וכו', והיה צריך לאמוד כמה אדם ישלם שלא יפסיד זכות קבלת תרומה ואין זה דבר דלא קיץ, וכן אינו גרמא אלא ניזוק בגמר דין - ואולי אפי' ניזוק מיד בעדותו, דאף בלא גמר דין לא יתנו לו תרומה אחרי שבאו ב' ואמרו שהוא בן גרושה.

ז. תוס' סנהדרין דף ס''ה ב' כתבו דס''ד לחייב ע''ז בקרבן קודם גמר דין, ולכא' מבואר בדבריהם דאין הגמר מדין המחייב בכאשר זמם ואינו אלא תנאי בעלמא.

ח. הגר''ח כתב דאע''ג דלא חל גמר דין דיינינן כאילו היתה עדותן אמת, ולכא' אפשר לומר כן רק אם גמר דין הוא תנאי, אך אם החיוב על מה שעשו גמר דין, ונעשה גברא דקטילא ע''י הגמר דין, לכא' כיון שבאמת אינו גברא קטילא הרי לא עשו מאומה, וקשה מאד לומר על זה דדינינן כאילו היתה עדותן אמת.

ט. הריטב''א בדף ה' ב' כתב דהמקור שלא כהצדוקים אינו מאחיו, אלא מכאשר זמם, דחזינן דחייב על הזממה ולא על מה שעשה, וא''כ מבואר שאינו חייב על מה שעשה אלא על מה שזמם.

י. אף אי נימא דכל כאשר זמם אינו עונש על הגמר דין, אכתי י''ל דמלקות דוהצדיקו הוא על מה שעשה שירשיעו צדיק, ואין המחייב בכאשר זמם, כמו המחייב במלקות דוהצדיקו אלא כאשר זמם חייב על הזממה, על הזממה שיהרג, ולא על מה שעשה גמר דין, משא''כ מלקות דוהצדיקו הוא עונש על מה שעשה גמר דין.

אף אם חיובם על מה שזממו, ולא על מה שעשו גמר דין, יש לחקור האם חיובם על מה שזממו שיגמר הדין, או חיובם על מה שזממו רעה שיוצא מהגמר דין.

א. הרמב''ן והריטב''א בסוגיין הקשו מדוע אין חיוב על מה שהפסידו תרומה, ואילו היה בחיובם ע מה שזממן שיהיה גמר דין, היה צריך לאמוד כמה שוה לאדם לשלם להשאר כהן בכדי שיוכל לקבל מתנות כהונה, וכעין השומא בדף ג' א', ומדכתב הרמב''ן דהוי גרמא, ומדכתב הריטב''א דאינן קצוב, מוכח דהנידון על הרעה שיוצא מכח הפסק דין, ומפורש שיש חיוב על כך.

ב. המעיד עדות על חבירו להורגו או לחייבו מלקות או מיתה, וביד הנידון לברוח וברור שיברח, כתב בשיעורי ר' שמואל דפשיטא דאית בהו חיוב כאשר זמם, וע''כ משום מה שזממו שיחול גמר דין, וכעין זה כשהנידון חייב מעות לזה שפסקו שחייב לו, ואין על זה עדים ויכול לכפור, וכעת שמחייבים אותו ב''ד, הרי ברור שיתן כי מוכרח לתת, אך ודאי לא יפרע את מה שחייב, ונמצא שלא הפסיד מידי, אפילו הכי יש לחייבו על מה שגרם גמר דין, ופשוט שלענין מתנות כהונה הקשו הראשונים רק אם בפועל יפסיד, ואם ימשיכו לתת לו תרומה ע''י שילך למקום שאין ידוע שהעידו עליו שאינו כהן לא יהיה חיוב.

ג. בדברי הגר''ח נראה - וכן קצת נראה שהבין האבי עזרי בדבריו - שהחיוב על מה שזממו שיגמר הדין, דאל''כ וחיובם על מה שזממו שיהרג, במלקות לא היה צריך להיות חיוב כאשר זמם, משום שלעולם אין הם זוממים שילקה, אלא רק שיקבל חבלה בעלמא, ורק משום שחיובם על מה שזממו שיתחייב, בזה אמרה התורה דאע''פ שבאמת לא חל הגמר דין, דנים אילו היתה עדותן אמת, ודנים כאילו היה גמר דין.

ד. עי' בריטב''א דף ב' ב' בסוגיית כופר דנראה בדבריו שיש חיוב גם על מה שזמם שיהיה גמר דין וגם על הנזק שיוצא מהגמר דין, ולכן דן דאע''פ שא''א לחייבו על מה שהיה גמר דין על כופר, אפילו הכי יש לחייבו על הממון שיפסיד, ועל הממון שבפועל יפסיד כתב שא''א לחייב משום שאין ממשכנין, וא''כ לא יפסיד, ועל הגמר דין א''א לחייב משום דכופרא כפרה.

ה. על פי זה י''ל בטעמא דמילתא דעבידנן ליה חיוב מיתה וממון, אע''פ שלא זממו שיחול באמת חיוב מיתה וממון, ולכן הנידון יכול לברוח והם אינם יכולים לברוח, משום דבכאשר זמם עבדינן ליה בדיוק כפי שזמם, והם זממו שהב''ד יאמרו חייב, ולכן עונשים אותם שב''ד יאמרו עליהם חייב, ובהם עי''ז באמת חל החיוב, כי הדין באמת לומר עליהם חייב, וכמו שכשיכול לברוח אמרינן שחייב על מה שזמם שיחול גמר דין אע''פ שלא יהרג מכח הגמר דין, כמו כן חייב על שזמם שיאמרו חייב, שיאמרו גם עליהם חייב, וצ''ע.

ו. על פי זה אולי יש ליישב קצת את דברי ר' נחום, דודאי שיש גם חיוב על הזממה, ולא אמר הגר' נחום אלא שיש גם חיוב על מה שהזיקו בגמר דין, דבחיוב זממה כלול כל מה שזמם ועשה - ואכתי צ''ב מכיון שגם חייב כשלא הזיק, מהיכי תיתי שכשיש הזק בגר דין המחייב הוא ההזק ולא הזממה -.

בגדר חיוב כאשר זמם

הקו''ש ייסד דכאשר זמם הוא העתקת הפסק, ולכן א''צ התראה, ולכן נחשב ממון ולא קנס.

א. צ''ע מקושיית הראשונים על הפסד התרומה, ואין כאן פסק דין שאפשר להעתיק, אלא רק להעתיק שנעשה חלל, ויפסיד תרומה, ולא שיהיה חייב לשלם תרומה.

ב. צ''ע בהעידו שפרע את חובו וכד', וזממו להפסיד את המלוה או הניזק וכד', שאין חיוב שאפשר להעתיק.

ג. צ''ע מדברי התוס' דף ג' א' שהקשו מדוע בהעיד שפלוני גירש את אשתו אין חייב לאשה שאר כסות, וגם כאן רק פטר את הבעל ואין חיוב שאפשר להעתיק.

ד. כשזממו לחייב מיתה או מלקות ניחא, אך כזממו לחייבו ממון, הרי חל על הנידון לשלם ממון לפלוני, וגדר החיוב הוא הוא שיש לפלוני זכות בנכסיו, ואם כאשר זמם הוא העתקת החיוב, היה צריך להיות שלאותו פלוני יהיה זכות אצל הזומם, ומדוע חייב לנידון שהעיד עליו.

ה. מתני' דף ג' העידו שחייב לפרוע אחר ל' יום וכו', א''א להעתיק את הדין ולומר שהוא חייב לפרוע תוך ל' יום, ובאמת גם אין זה חיובו אלא חיובו כמבואר במתני'.

ו. העידו על פלוני שמכר שדהו, בזה הא ל"ש לומר דיהבינן עלייהו אותו גמ"ד שזממו, דאין אנו מוכרין שדה שלהם, אלא דמיחייבי לשלומי מכאש"ז, ועי' שיעורי ר' שמואל סקצ''ה.

ז. העידו עדים שנגח ג''פ, כתב הרשב''א בב''ק דף כ''ד א', דכשיגח פעם ד' יהיו חייבים לשלם מדין כאשר זמם, ואיירי שנגמר דינו לפני שנגח פעם רביעית, ונגמר דינו דהוי מועד, ולא נגמר דינו לשלם, והוזמו ואח''כ נגח, ומבואר דאע''פ שאין גמר דין על חיוב תשלומין, דהרי הוזמו לפני שנגח, יש חיוב כאשר זמם.

ח. לכא' צ''ל דכמו שיש חיוב כאשר זמם על מה שזמם גמר דין וגם על מה שזמם שיהיה מכח הפסק דין, דהכח נכלל בזממה, כמו כן יש חיוב כאשר זמם ככל אשר זמם, גם לעשות לו גמר דין וגם לחייבו במה שזמם שיפסד מחמת הפסק דין, ולא אמר הקו''ש שחיובו רק העתקת הפסק, אלא גם זה החיוב ולכן חייב גם בלא התראה, ולכן נחשב ממון - אלא שלפי''ז יחשב ממון רק כשייך העתקת הפסק ולא באופנים הנ''ל וצ''ע, ולכן י''ל דאע''פ שבכאשר זמם יש גם דין לעשות עליו גמר דין כפי שהוא עשה, אכתי אין זה הסיבה שנחשב ממון אלא נחשב ממון מסיבה אחרת -.

בישוב דברי הרמב''ן

א. לפי הנ''ל יש חיוב גם על מה שזמם שיהיה גמר דין וגם על מה שזמם שיהיה מכח הפסק דין, וכן עבדינן ליה גם גמר דין שזמם וגם מחייבינן ליה את הנזק שנגרם מהגמר דין, בפשטות על מה שזמם שיהיה גמר דין עבדינן ליה גמר דין, ועל מה שזמם כתוצאה מהגמר דין, מחייבים אותו כפי זמם, אך אולי י''ל שעל מה שיצא מכח הגמר דין, אפשר להענישו בגמר דין שגרם לכך, וכך לכא' נראה בדברי החזו''א שכתב על דברי הגר''ח שאפשר לחייבו גם על מצה שזמם חבלות, משום שיש לו צער בכך, ולכא' היה צריך להיות שיחייבוהו חבלות, ולא מלקות, ואפילו הכי מבואר בחזו''א שמתחייב מלקות, ולכא' ע''כ משום שא''א לחייב חבלות, משום שאין כזה חיוב בתורה - משל לדבר המעיד על חבירו שהרג, וברור שחבירו יברח, ומטרתו בעדות שיברח חבירו וילך לעיר אחרת, וכי שייך כאשר זמם לחייבו ללכת לעיר אחרת, וע''כ הכאשר זמם יהיה להחיל עליו את הגמר דין שגרם לחבירו לברוח - ולכן היכא שא''א לחייבו על מה שזמם שיהיה מחמת הגמר דין, מחייבינן ליה בגמר דין שגרם את הנזק, ובחזו''א נראה שחייב רק על מה שזמם שיקרה לו נזק ולא על מה שזמם גמר דין, ולדברי הגר''ח י''ל דעל תרוויהו חייבים, אלא שבמלקות א''א לחייב על זממת חבלות, משום שלא מצינו אלא זממה על חיובי התורה.

ב. על פי זה י''ל בישוב דברי הרמב''ן, דאע''פ שחייב על מה שזמם הפסד לזרעו, אכתי א''א לחייב את העדים על כך, משום שכיון שזרעו אינו בעולם אין כאן גמר דין עליהם, ובלא גמר דין א''א לחייב, וכמו''ש המנ''ח דבענין דבדיבוריהו אתעביד מעשה, ויש לפרש דגדר הדין הוא דלא די בעדות לחוד, אלא יש חיוב רק על עדות שגרמה דין - אע''פ שאין החיוב על מה שגרמו גמר דין וכנ''ל, אלא החיוב על הזממה והעדות, אלא דנלמד מקרא דלא די בעדות לחוד בלא שנקבע על ידה דין - וזה שייך רק על הנידון שנקבע ע''י עדותן שהוא בן גרושה, ונקבע שאין לו תרומה, משא''כ כלפי בניו שאינם בעולם שלא נקבע עליהם מידי, ולכן א''א לדון על מה שזממו שיעשו חללים או שיפסידו תרומה, משום שעדיין לא נעשו חללים, ולכן פשיטא ליה לרמב''ן שאין חיוב על הפסד התרומה של הבנים, וכל מה שאפשר לדון הוא על מה שהבנים נפסדים היום במה שאביהם נפסל בפסול הפוסל, ועשה רעה לבנים במה שאביהם נפסל בפסול הפוסל, ונגמר הדין שהוא פסול ופוסל, והיה ראוי להעניש את העדים בכאשר זמם שאביהם יפסל למפרע ויהיה בו פסול הגורם להם פסול כמו שהם זממו, אלא שא''א לפסול את אביהם, ולכן אע''פ שא''א לעשות עליהם את הרעה שעשו לבנים דהיינו שפסלו את אביהם, מחילים עליו את הגמר דין שגרם להם רעה, כמבואר לעיל על פי דברי החזו''א דאף בכך מתקיים כאשר זמם, ולכן בכדי שיהיה כאשר זמם על הבנים הצורה היחידה היא לעשות בעדים פסול הפוסל, ובדברי החזו''א עבדינן ליה גמר דין שגרם לרעה שיצא מכח הגמר דין, והכא הגמר דין עצמו באביהם הוא רעה לבנים, ואילו היה צריך לעשות רעה לעדים כפי שעשו הם, היה צריך לעשות גמר דין באביהם, אך מכיון שאפשר לקיים כאשר זמם גם ע''י החלת הגמר על העדים כפי שהם גרמו להחיל גמר דין שגרם את הרעה, מחילים בעדים גמר דין של פסול הפוסל.

ג. ולפי''ז מש''כ הרמב''ן לבאר דאין חיוב כאשר זמם על הפסד התרומה, ע''כ אין כוונתו דכיון שאין חייב על הפסד התרומה לבנים אין חייב על הפסד התרומה לאב משום דהוי כאשר זמם לחצאין, דלהנ''ל אין כלל מחייב של כאשר זמם על הפסד התרומה של הבנים, משום שאין על זה גמר דין - אע''פ שיש את הגמר דין על האבא הגורם להם להפסיד תרומה, כיון שעל הבנים לא חל גמר דין אין חיוב כאשר זמם כה''ג וכנ''ל דלא די בגמר דין שחל על האבא, אלא צריך שיחול גמר דין על כל פרט ופרט בכדי לחייב, ועל האבא חל גמר דין שהוא פסול ושאין לו זכות לקבל תרומה, וכל כה''ג חייב על כל הנזק שיגרם מכח הגמר דין שחל עליו, משא''כ הבנים שלא חל עליהם גמר דין, א''א לחייב אלא על הגמר דין עצמו שחל, שניזוקים בגמר דין שחל על האב, משום שעי''ז למחר יפסלו, וכל תביעתם אינה אלא על הגמר דין שחל באב, ולא על הנזק שיצא להם מהגמר דין אח''כ, אלא על הגמר דין עצמו, וכמבואר לעיל שאף על מה שגרמו גמר דין יש חיוב כאשר זמם, והחיוב הוא כלפי כל מה שהגמר דין יזיק לו - וצריך לפרש בדברי הרמב''ן על פי מה שנראה בהמשך דבריו דאילו היה חיוב כאשר זמם על הפסד התרומה של הבנים, היה שייך לעשות כאשר זמם לגבי חיוב התרומה של האב והבן וממילא היה מתקיים כאשר זמם גם כלפי האב וגם כלפי הבן - ולא ס''ל דצריך שיתקיים כאשר זמם בעיקר העדות - והיה די בכך, אך מכיון שכלפי הבן אין חיוב על הפסד התרומה, א''א לקיים כאשר זמם כלפי אב על הפסד התרומה, משום שאע''פ שהיה די בכך לקיים כאשר זמם כלפי האב, דדי במקצת כאשר זמם, כיון שלא מתקיים כלל כאשר זמם כלפי הבן הו''ל כאשר זמם לחצאין - ולשון הרמב''ן שכתב ''שהרי'' אינו מתיישב לפי''ז ואולי צריך להגיה קצת בלשונו, ולגרוס בתחילת דבריו במקום כיון, כשם, ולהשמיט תיבת שהרי וצ''ע -.

בישוב דברי הריטב''א

א. הובאו דברי הריטב''א שכתב וא"ת אדרבה כאשר זמם לעשות לאחיו כתיב ונדרש לאחיו ולא לזרעו, יש לומר דההיא הא אפיקיניה לענין זוממי בת כהן למידרש לאחיו ולא לאחותו, והכי בעי למידרש טפי, לזרעו שהם כרעא דידיה בכלל לאחיו היא עכ''ל, ולכא' מבואר בקושייתו שאין החיוב על מה שזמם על הזרע, דא''כ הזרע הוא גם אחיו, ומדוע מוגדר לזרעו, וכן בתי' כתב 'שהם כרעא דידיה בכלל לאחיו' ונראה שאינו אחיו בזכות עצמו, ואילו היה זומם רק על עובר, כגון שמת אביו, לא היה כלל חיוב של כאשר זמם, ורק מכיון שזומם על אחיו דהיינו אחיו שבעולם, כרעא דידיה הוא בכלל אחיו.

ב. ונראה בריטב''א שאין הבנים שעדיין אינם בעולם סיבה לחיוב הזמה, ואולי גם אין לאו דלא תענה על מי שעדיין לא נולד - ויש לעיין בזורק חץ על עובר שעתיד להולד, אם חייב מיתה, או מכיון שהחיוב על הזריקה, וכשזרק עדיין אינו מצווה שלא לרצוח אין חיוב, ואף את''ל שחייב משום שבשעה שפגע החץ יש איסור, יש לעיין בהזק כה''ג שהחיוב נובע מהזכות של הניזק שלא יזיקנו, וכיון שעדיין לא היה בעולם לא היה מי שהיה לו זכות עליו שלא יזרוק את החץ וצ''ע -.

ג. עוד נראה כן בדברי הריטב''א שכתב על דברי התוס' דדרשינן לו ולא לאשתו, וכתב הריטב''א דאפי' אין לו אשה אין לחלק, וצ''ב מדוע הוקשה לו כשאין לו אשה יותר מאשר אין לו בנים, וכשם שזמם כלפי הבנים שיולדו, ה''ה זמם כלפי האשה שיקח, והרי אם לא יקח אשה גם לו יהיו לו בנים, וא''כ מאי שנא בנים שאינם בעולם, לשאה שאינה בעולם.

ד. עוד כתב הריטב''א לחלוק על דברי התוס' 'ואין זה מתחוור כל הצורך דלגבי זרעו שהם כרעא שלו שייך לומר דליכא כאשר זמם, אבל לגבי אשתו כיון דבדידיה מתקיים שפיר קרינן ועשיתם לו כאשר זמם לעשות לאחיו' וצ''ב בביאור הדברים, ןמה המעלה בזה שזרעו כרעא דידיה.

ה. ואולי יש לבאר ענינו של כרעא דידיה, דמלבד מה שכל אדם הוא אדם לעצמו, מלבד זה יש קשר בין שלשלת הדורות, והאדם ואביו ובנו הרי הם כיחידה אחת, וזה ענינו של ברא כרעא דאבוה, וכדמצינו ענין ברא כרעא דאבוה בכמה דוכתי עי' ר' יונה ב''ב דף קל''ו ב' דחילק בין ירושת בן לשאר יורשים, ובירושת בן נחשב כאילו אביו חי - וז''ל היכא דמכר הבן בחיי האב ומת הבן בחיי האב והניח בן אפי' לר"י קנה לוקח, **לפי שהבן כרעיה דאבוה** וזוכה במקומו במתנה, וכיון שנתקיימה המתנה ונגמרה הרי היא חלה למפרע משעת כתיבה והמכר קיים, ועי' נמוק''י שם וז''ל מדלא פליגי ביירש הבן אלא במכר הבן ש"מ דאף רבי יוחנן דפליג במכר משום דאיגלאי מילתא דלא היה ראוי לבא ברשותיה דבן מודה דיורש הבן יורשו דבן כרעא דאבוה הוא **ובמקומו עומד** וכי היכי שאם היה הבן קיים הוי שלו ה"ה ליורשו - וכעין זה כתב הרמב''ן בספר הזכות בפרק האשה שנפלו - וז''ל אפי' בניו ויורשים דאתו מיניה לא שקיל בע"ח מינייהו ואף על גב דכרעא דאבוהון הוא ... וע"כ לא נתקשה להם בגמ' אלא בנכסי דאבא משום דהוא כרעיה דאבוה בירושה - ועי' רשב''ם ב''ב דף מ''ד א' ד''ה הניחא, ותוס' יבמות דף ג' א' ד''ה מקמי, ומצינו שהיורש סומך על קרבן אביו, ויש מהראשונים שכתבו ש"כרעיה דאבוה" הוא ונחשב כגופו, וכן יש מהאחרונים שכתבו שאם ירש את הקרבן מאמו, אינו סומך, כיון שאשה אינה סומכת, והיורש עצמו לא קנה את הקרבן ואינו נידון כבעליו, ואף מדברי ראשונים נראה שאם כבר סמך האב על הקרבן בחייו, אין היורש סומך, לפי שאין היורש בעליו של הקרבן, אלא האב, ולכן אינו סומך אלא כשלא סמך האב.

ו. ואולי זה הביאור בהא דמצינו דגר שנולד כקטן שנולד דמי, ואפילו הכי אין נפטר מעונשין שעשה בגיותו, או מחובות שחייב בגיותו, אלא רק לענין איסור עריות וירושה מצינו ענין זה, ואולי יתבאר על פי הנ''ל, דהאדם עצמו אינו כקטן שנולד, אלא החלק שהוא כרעא דאבוה מתבטל, ואינו חלק מאביו אלא הוא כקטן שנולד, ויתבאר על פי הנ''ל, דכל אדם מלבד מה שהוא עומד לעצמו, הרי הוא אחד עם אבותיו וילדיו, וכלפי חלק זה הוא כקטן שנולד, ואולי גם יתבאר ענינו של קורבת אחים, דאינם קרובים משום שהוא קרוב של קרובו דהיינו קרוב של אביו, דודאי קרוב של קרוב אינו קרוב, כדמצינו באב ואם של בן אחד שאינן קרובים שה לזה ע''י ששניהם קרובים של הבן, ואדם כשר להעיד על גרושתו, ואינה נחשבת קרוב שלו לשום ענין, וכמו כן אח מן האב אינן קרוב של האם לשום דין אע''פ שהוא קרוב של בנה, אלא אחים קרובים משום ששניהם כרעא דאבוה, וכיון שכל אחד הוא חלק מאביו, הרי הם חשובים קצת כאחד, וכן התבאר במקו''א כל ענין משמוש על פי זה, דהבן הוא כחלק מאביו ולכן יורש את אבי אביו אפי' במקום שאין לאביו דין ירושה כמתלוננים ואכהמ''ל.

ז. ועל פי זה י''ל בדעת הריטב''א דאין חיובי הזמה כלל כלפי מי שאינו בעולם, ולכן הקשה הריטב''א מדוע אין מתמעט מכאשר זמם לעשות לאחיו, ולא כאשר זמם לעשות לזרעו, ומבואר להדיא בריטב''א שאין זרעו נחשב אחיו, כי אינו בעולם, ולכן הקשה הריטב''א דיש למעט זממה לזרעו של אחיו, ותי' הריטב''א דע''י שבנו כרעא דידיה הרי הוא בכלל אחיו ומבואר שאינו עומד לעצמו, ואינו תביעת הזרע בעצמו, אלא כיון שבנו כרעא דידיה הרי זה בכלל אחיו, ונראה שאחיו החי הוא התובע עבור ברא דהוא כרעה דידיה, דכיון שהוא כרעא דידיה, ובנו נחשב כחלק ממנו, הרי הוא כאילו זמם לאחיו, דהיינו לאחיו החי, ואע''פ שעדיין לא נולד, יש בכל אדם את בניו בכח, ולכן הוא עומד ותובע עבור כרעא דידיה.

ח. ועל פי זה מתיישב היטב מדוע כאשר זמם צריך להיות ע''י שיפסל העד בפסול הפוסל, משום דאין הזממה על כרעא דידיה שיהיה פסול, משום שאינו בעולם ואין אדם שנפסל, אלא האדם שזמם עליו מלבד מה שרצה לפוסלו, רצה לפסול את החלק של השלשלת שבו, ומי שניזוק מזה הוא רק בנו, ולאדם עצמו אין יותר נזק כשהוא גם פוסל, אלא עליו חייב רק על מה שנפסל, דהיינו שהראובן שבו נפסל כמו כל פסול שאינו פוסל, והחלק הנוסף שנפסל הוא החלק של השלשלת, וזהו פסול הפוסל, שלא רק האדם נפסל, אלא הפסול הוא בשרשרת הדורות, וזה גורם פסול לבן, והבן אין יכול לתבוע משום שאינו בעולם, ורק אביו יכול לתבוע ע''י שבנו הוא חלק ממנו, ותובע על מה שפסל את שרשרת הדורות, וכאשר זמם הוא לפסול אותו בשרשרת הדורות, משום שרק זה מה שזמם לעשות ולא זמם לפסול את בנו, כי אין חיוב הזמה למי שאינו בעולם, והכאשר זמם הוא גם לפסול אותו בחלק שהוא חלק מבנו, והכאשר זמם מתקיים בו ולא במה שבנו אח''כ יפסל.

ט. וניחא היטב דברי הריטב''א שחילק בין אין לו אשה לאין לו בנים, דבן יש בו בכח, משא''כ אשה, וכן ניחא הא דנחלק על תוס', ויהיה כוונת הריטב''א דכלל אין חיוב של כאשר זמם שתפסל אשתו ע''י מה שזמם לפסול את אשתו, דהוי זממה נפדרת, ויש לפוסלו על מה שרצה לפסול את אשתו כמו כל הזומם לפסול ב' בני אדם, ואין כלל סיבה שהוא יפסל בפסול שפוסל את אשתו.

י. ואולי אפשר גם ליישב בדרך זו גם את דברי דברי הרמב''ן אע''פ שהכאשר זמם הוא רק על האדם שזמם ובו מתקיים מקצת כאשר זמם, אפילו הכי מכיון שתובע עבור בניו אע''פ שתובע רק משום שהם כמוהו, צריך שיתקיים כלפי זממה זו גם כאשר זמם, מכיון שעומד במקום במו צריך שיתקיים לגבי בנו כאשר זמם, ולא משום שיש ב' בני אדם שזמם עליהם, אלא משום שתביעת האב הוא עבור כח הבנים שבו ויהיה כוונת הרמב''ן במה שכתב 'דאלו התם ממון ומיתה **חדא מילתא** הוא **לגבי חד**' משא''כ פסול חללות בו ובזרעו, הוא **לגבי** תרי, אע''פ שהאב הוא התובע, הרי הוא כאילו תובע עבור בנו, והסיבה שהוא התובע הוא משום שבנו הוא כרעא דידיה.

יא. לפי דרך זו יובן יותר המיעוט של לו ולא לזרעו, והקשו מדוע נחשב שזרעו נענש הא אביו פסול וממילא בנו פסול, ומדוע נחשב ועשיתם לו ולזרעו, ולהנ''ל ניחא דאין מענישים רק אותו, אלא מענישים את הברא כרעא דאבוה שבו, וכשם שאדם עומד במקום בנו משום שבנו הוא חלק ממנו, כך מענישים את העדים שיענש כרעא דידיה שהוא חלק ממנו.