טהרות פ_ג מ_ה
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות ג ד  עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**טהרות פ"ג מ"ה**

א] **כל הטומאות כשעת מציאתן,** דעת התוס' בנדה ד"ב., דדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן אינו אלא לחומרא בתרומה וקדשים, וכ"כ התוס' בעירובין דל"ה: ובכתובות דע"ו:.

אך בד' הרמב"ן הרשב"א והריטב"א בריש נדה, מ' דס"ל דהוי זה מעיקר הדין ואף לחולין, וכן מ' בד' הרמב"ם פי"ח מאה"ט הי"ד, כן דייקו מדבריו החכ"צ סימן ג' והנובי"ק אהע"ז סימן ל"א, וכן מבו' בתורי"ד קידושין דע"ט., ובחי' הריטב"א כתובות דע"ו. כתב בתו"ד, ז"ל, דההיא חידוש הוא בטומאה דוקא וכדקתני דכל הטומאות כשעת מציאתן ולא נזכר לעולם בממון טעם זה, עכ"ל, ומבו' דבטומאה הוי זה מעיקר הדין, ובש"ש ש"ג פ"ה הביא ד' רבים מן האחרונים שנקטו לחזקה דכשעת מציאתן אף לקולא, עיי"ש.

ואמנם גם לדעתם כ"ז הוא היכא דלא ראוהו חי מבערב, והיינו כמו שפירשו הרמב"ן והרשב"א בריש נדה משום דבכה"ג אינו עומד בחזקת חי.

והטעם דכה"ג אינו בחזקת חי, פירש המהרי"ט ח"א סימן ל"ז, דהוא משום דחשיב כחזקה שלא נתבררה בשעתה, וע"כ הגם שודאי הי' חי אינה חזקה לפי שחזקה זו לא נתבררה באדם זה אלא למפרע ולאו חזקה, ומשא"כ כשראוהו חי תיכף כשנגע בו מוקמי' ליה אחזקתי', ונ' כונתו, כמש"כ בנוב"י שם דהיכא שאינו יודע כלל במי שנוגע שפיר יש ספק אם נוגע בחי או במת ולא שייך חזקת חיים דאטו ליכא מת בכל העולם עתה, וע"כ אף שאח"כ נתברר שהוא אדם זה שהי' בחזקת חי, חשיב כחזקה שלא נתבררה בשעתה ול"מ, אך הנוב"י שם כתב, דהא דל"מ הוא משום דכבר איתרע החזקה.

ובנוב"י שם כתב עוד, שהחילוק בין ראוהו חי ללא ראוהו חי, דראוהו חי הכונה שראוהו חי באותו במקום הזה, אבל בלא ראוהו חי מבערב במקום הזה, אף שודאי הי' חי שהרי לא נולד מת מ"מ חזקת חיים לא היה במקום הזה ושעת מציאה מת הוא בזה המקום ולא אלים חזקת חיים ממקום למקום לדחות שעת מציאה באותו מקום, וכן פירש בחי' הגרע"א בנדה, וכן נ' בל' הריטב"א בנדה ד"ב: וד"ד., ועמש"נ עוד בזה להלן פ"ד מ"ד אות ט"ז י"ז לסייע לנידו"ז מד' התוספתא שהביא הר"ש שם.

ב] **מחט שנמצאת מלאה חלודה או שבורה טהורה שכל הטומאות כשעת מציאתן,** התוס' בנדה דף ד. כתבו לפי דבריהם דכשעת מציאתן הוא רק חומרא לתרומה וקדשים, דהא דמחט שנמצאת מלאה חלודה דטהורה דכל הטמאות כשעת מציאתן אפילו להקל לאו משום דהוי כשעת מציאתן דאורייתא אלא משום דמוקי הטהרות אחזקתייהו.

ודבריהם צ"ב, שהרי במתני' תנן שהטעם הוא משום דכל הטומאות כשעת מציאתן, ולפי דבריהם מה בעינן לטעם זה, הרי הטעם דמטהרינן הוא משום דמוקי הטהרות אחזקתייהו, וביותר צ"ע, שהרי בסוגיא בנדה שם הוכיחו מזה דדינא דכשעת מציאתן מהני לטהר לגמרי ואף אין תולין, והרי להדיא דהא דמטהרינן במתני' הוא משום דינא דכשעת מציאתן.

והנה בביאור עיקר ד' התוס' דהא דמטהרינן הוא משום דמוקי הטהרות אחזקתייהו, צ"ב שהרי ברה"י מטמאינן אף היכא דאיכא חזקת טהרה, ובש"ש ש"ג פ"ה כתב בביאור ד' התוס', דס"ל כמו שפירש"י שם ע"ב דהא דמטהרינן במחט הוא משום דהוי דבר שאין בו דעת לישאל, ואך דאי לאו חזקת טהרה אדרבה הי' חזקה לטמא, דמוקמי' למחט בחזקתו שהיתה שלימה והשתא הוא שנשברה או שנחלדה, ובדבר שאיבד"ל נמי היכא דאיכא חזקה לטמאו ודאי טמא, וע"כ כתבו התוס' דאיכא חזקת טהרה, וא"כ אע"ג דאיכא כנגדה חזקת המחט שהיתה שלימה הו"ל חזקה נגד חזקה, וספק טומאה שאין בו דעת לישאל טהור.

אך הסד"ט בחידוד הלכות בנדה שם ביאר ד' התוס', דהא דמוקמי' אחזקה הוא משום דהוי ספק טומאה למפרע ולא גמרי' מסוטה, ול"ש לומר דאדרבה אוקי מחט אחזקתה והשתא נשברה, ז"א דבשלמא אי ידעינן ודאי מתי נפלה על הבשר אלא לא ידעינן מתי נשברה שפיר איכא למימר אוקי מחט על חזקתה, אבל השתא דלא ידעינן מתי נפלה על הבשר אמרי' דנפלה אחר שנשברה, עכ"ד, והנה אמנם בחזו"א טהרות סימן ג' סק"ג כתב דלא מיקרי טומאה למפרע, דהכא אדרבה כבר הוחזק טומאה וספק בטהרה, עכ"ד, אמנם פשוט דהסד"ט לטעמי' דפירש דהספק אינו מתי נשברה המחט אלא מתי נפלה על הטהרות, ומכח זה שמצאנוה עתה על הטהרות מספקא לן שמא נפלה עליהן קודם שנשברה, וזה הוי ספק טומאה למפרע.

ולפ"ד הסד"ט מתישבים ד' התוס', שהרי הגם דבספק טומאה למפרע לא גמרינן מסוטה, הרי מ"מ החמירו חכמים לטמאות לתרומה וקדשים, שהרי מה"ט מטמאינן מעל"ע שבנדה הגם דהוי ספק טומאה למפרע, וא"כ אף הכא הי' לנו לטמאות לתרומה וקדשים, וע"ז הוא דמהני דינא דכשעת מציאתן, אך לד' הש"ש א"א לישב כן, שהרי הא דמטהרינן בדבר שאין בו דעת לישאל הוא אף לתרומה וקדשים, וכמבו' בנדה ד"ה: דטומאת מעל"ע שבנדה היא רק בדבר שיבד"ל, וא"כ אם איירי בשאיבד"ל, צ"ב מ"ט בעינן לדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן.

ג] ובעיקר ד' התוס' יש מקום לפרש עוד, דכל הא דל"מ כשעת מציאתן מדאורייתא, הוא רק משום דהוי זה כנגד חזקה דמעיקרא, וכמו שהוכיחו כן האחרונים מד' התוס' בפסחים דצ"א., ואשר ע"כ אחר דאיכא תרתי לריעותא ול"מ החזקה דמעיקרא, תו מטהרינן משום דינא דכשעת מציאתן, ודינא דכשעת מציאתן מהני אף ברה"י, וכמש"נ להלן אות ה', ולפ"ז ניחא לישנא דמתני' וסוגיית הגמ' דהטהרה היא משום דינא דכשעת מציאתן, אך ל' התוס' אין מ' כן.

ועיקר הדבר שנתבאר בדעת התוס' דכל הא דל"מ כשעת מציאתן מדאורייתא הוא רק משום דהוי כנגד חזקה דמעיקרא, הנה לפ"ד הסד"ט שהבאנו לעיל אות ב' מוכח לא כן, שהרי לפי דבריו במחט ליכא כלל חזקה דמעיקרא, ואפ"ה כתבו התוס' דמדאורייתא לא אזלינן בתר שעת מציאתן, ומה"ט תמה הסד"ט שם על ד' התוס' בפסחים דצ"א..

ד] בפירש"י בנדה ד"ד: פירש דהטעם דמטהרינן במחט הוא משום דהוי דבר שאין בו דעת לישאל ואפי' ברה"י ספיקו טהור, וצ"ל לפ"ז, דהא דבעי' בזה לדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן, הוא משום דבלא זה הי' לנו לטמאות משום חזקת המחט שהיתה שלימה, והגם דאיכא כנגד זה לחזקת הטהרות, י"ל דבודאי נגע לא אזלי' בתר חזקה, והאמנם דבפשוטו דעת רש"י בקידושין ד"פ. דאזלי' בתר חזקה אף בודאי נגע, ולפ"ז תיקשי דמה לי דהמחט בחזקת שלימה, הרי כנגד זה הוו הטהרות בחזקת טהרה, אך י"ל בדעת רש"י דס"ל דלא מטהרינן בשאין בו דעת לישאל, אלא בדאיכא חזקת טהרה, ועמש"נ בזה בדעתו להלן משנה ו' אות ב'.

ה] בתורי"ד שם הוכיח דהוי זה דין גמור, מהא דמטהרינן במתני' במחט שנמצאת מלאה חלודה או שבורה, וחזינן דאמרי' כשעת מציאתן אף להקל.

ובש"ש ש"ג פ"ו הק' ע"ד הרי"ד, דאם הטעם מתורת חזקה דכשעת מציאתן, א"כ תיקשי ברה"י היכי מהני, דהא ברה"י ספיקו טמא אפי' ליכא חזקת טהרה, וע"כ דהטעם הוא משום דאין בו דעת לישאל.

ובחזו"א יו"ד סימן רט"ו כתב לישב, דכשעת מציאתן מהני אף ברה"י כיון דטהור קמן ול"ה דומיא דסוטה, ובשערי חיים קידושין סימן ל"ב ביאר בזה, דכללא דכשעת מציאתן אינו בגדרי חזקה דמעיקרא או דהשתא שהוא ענין הכרעה ובירור הספק, אלא שיסודו דאין לנו להסתפק כלל, וכמו שאנו מוצאין עכשיו כן הי' וכן יש לנו לדון, ומה"ט חילק הרי"ד דלא בכל גווני שייך דינא דכשעת מציאתן, ע' להלן אות ו', ומשו"ה מהני גם ברה"י, ומה"ט דעת הרי"ד דמהני אף נגד חזקה דמעיקרא, והבאנו דבריו להלן אות ו'.

ויש להוסיף, דגם לדעת ש"ר דבפשוטו דעתם דדינא דכשעת מציאתן הוא דינא דחזקה דהשתא, מ"מ י"ל דשפיר מהני זה ברה"י ול"ד לחזקה דמעיקרא דל"מ ברה"י, וזה לפי המבואר בסוגיא דב"ב דקנ"ג: דחלוק הוא דינא דחזקה דמעיקרא מדינא דחזקה דהשתא, דדינא דחזקה דמעיקרא הוא להעמיד הדבר על חזקתו שלא נשתנה, ואילו דינא דחזקה דהשתא הוא שאנו דנים הדבר כמו שאנו רואין עכשיו, עי' חזו"א אהע"ז סימן פ' סק"ג, ויש להוסיף דמה"ט הגם דביומא דמשלם שית לא אזלי' בתר חזקה דמעיקרא, מ"מ אזלינן בתר חזקה דהשתא, ואכמ"ל, ולפ"ז שפיר י"ל דהגם דחזקה דמעיקרא ל"מ ברה"י, מ"מ חזקה דהשתא שפיר מהניא ברה"י.

ו] בתורי"ד שם כתב, ז"ל, עוד ראיתי שמקשי' מהא דמייתינן בשמעתא קמייתא דנדה נגע באחד בלילה ואינו יודע אם חי אם מת ולמחר השכים ומצאו מת רבי מאיר מטהר וחכמים מטמאין שכל הטמאות כשעת מציאתן. א"כ לימא רב ושמואל כתנאי. ונראה לי שאי"ז דומה לזה וכו', אלא משום דלא דמו דהתם אתיליד ספיקא בטומאה גופא דבעידנא דנגע לא ידעינן אי הות טומאה אי לא, והלכך אמרינן כל הטומאות בשעת מציאתן בין להחמיר בין להקל שהרי גבי מחט שנמצא מליאה חלודה או שבורה ושרץ שנמצא שרוף ע"ג זתים ומטלית המהוהה אמרי' נמי כל הטמאות כשעת מציאתן להקל, אבל הכא גבי נדה הדם המטמא ברור הוא כי הוא טמא ואין בו ספק אלא שלא ידענו מתי ניטמאת האשה ממנו, וכן סימני הבגרות ברורין ומצויין הן אלא שלא ידענו מתי נולדו באשה, הלכך אין לדמות זל"ז, וזה של נדה דומה לספק מגע שהטומאה ברורה היא ואותו שנגע במת הרי ודאי נגע וספק טומאה ואין להקשות מזה על זה, עכ"ל.

ובש"ש ש"ג פ"ו הק' ע"ד התורי"ד, מהא דתנן במתניתין אם מכוסות מכוסות, ופירש הר"ש דהיינו כגון כלי חרס המוקף צ"פ, דלא אמרי' שמא בשעה שהי' המת הי' מגולה ועכשיו הוא מכוסה, וזה דומה לספק מגע, דהטומאה ג"כ ברורה אלא שהספק אם נטמא במת או לא, והו"ל כמו בנדה שהדם המטמא ברור.

ובחזו"א יו"ד סימן רט"ו כתב בביאור ד' הרי"ד, ז"ל, ונראה כונתו ז"ל דבנדה אע"ג דרואה הויא ולא נוגע ואין הראיה אלא סיבה, מ"מ לא טמאתה תורה אלא בסיבה הזאת, ואפי' אם תהי' על תכונת הנדה איננה טמאה, וכן איננה בוגרת אלא בסימנים, אף אם תהי' על תכונת בוגרת בלא סימנים אינה בוגרת, אבל המת אינו תלוי בסיבת המות אלא בתכונתו, וכן מחט השבורה, והלכך המת והמחט מקרי כשעת מציאתן, אבל הנדה אף אם נחזיקנה למפרע על תכונה זו היא טהורה וצריך לדון על הראי' ולא שייך על הדם והסימנין לומר שהיו למפרע שלא עליהן אנו דנין, עכ"ל,ועפי"ז כתב דגם מכוסות ומגולות דמי למת ומחט השבורה, עיי"ש. וכעי"ז כתב בשערי חיים קידושין סימן ל"ב.

ז] בחזו"א שם כתב, דאדרבה מתני' ניחא טפי לד' הרי"ד, דלד' התוס' קשיא, שהרי הא דמכוסות טהורות צ"ל דהוא משום דאין בו דעת לישאל, וא"כ מ"ט מגולות טמאות, הרי כל דאין בו דעת לישאל לא מחמרינן אף לתרומה וקדשים, וא"כ מ"ט מגולות טמאות, ועיי"ש שכתב לישב דהכא אף לד' התוס' מגולות טמאות אף לחולין, משום דלית להו חזקת מכוסות כלל, וע"כ אזלי' בתר חזקה דהשתא, עו"כ די"ל דמגולות מגולות הוא מעיקר הדין דסתמא מחזקינן להו שאינן מכוסות צ"פ עד שיודע לך שהוקף.

ויש מקום לישב בע"א, דלעולם איירי מתני' בין היכא שיש בו דעת לישאל ובין היכא שאין בו דעת לישאל, והוא דמכוסות טהורות ומגולות טמאות, הוא משום דינא דכשעת מציאתן, וזה לפמש"כ האחרונים דמודו התוס' דדינא דכשעת מציאתן הוי דאורייתא היכא דליכא חזקה דמעיקרא, ולפ"ז י"ל דה"נ במכוסות ומגולות ל"ש כלל חזקה דמעיקרא, כיון שאי"ז שינוי בגופו כלל, ואשר ע"כ אזלי' בזה בתר שעת מציאתן.

וצריך להוסיף, דהגם דבמגולות ומכוסות ל"ש חזקה דמעיקרא, מ"מ דינא דכשעת מציאתן שפיר שייך בזה, שהרי עיקר דינא דכשעת מציאתן אינו להרחיק השינוי, אלא הוא שאנו דנים הדבר כפי שאנו רואים לפנינו, וכנ"ל אות ה'.

ח] **שם בר"ש, תניא בתוספתא כל הטומאות כשעת מציאתן ובמקום מציאתן, אבד מחט שיפה ונמצאת חלודה ה"ה בחזקת שיפה עד שיאמר ברי לי שהיתה מליאה חלודה,** ובפי' הר"ש להלן מפרש לד' התוספתא, דהיינו שאם אבד מחט טמאה שיפה ומצא מחט חלודה, לא אמרי' זו היא השיפה שאבד והעלתה חלודה, אלא מוקמי' לשיפה בחזקת שיפה וזאת אחרת היא וטהורה.

אמנם בביאור הגר"א לתוספתא פירש דאין הספק שמא מחט אחרת היא, אלא הספק מתי העלתה חלודה ונטהרה, וע"כ כיון שמתחילה היתה טמאה והיא בחזקת טומאה, ומאידך עתה נמצאה חלודה וטהורה היא ושעת מציאתן הוא לטהר, ע"כ הוי ספק טומאה וטמא, וכתב הגר"א לפ"ז דצ"ל דאיירי ברה"י וגם שהככר של תרומה הוא בידי אדם, דהוי ספק טומאה הבאה בידי אדם ולכך ספיקו טמא, אך בחזו"א טהרות סימן ג' סק"ז כתב, דלדעת הראשונים דבודאי נגע לא אזלינן בתר חזקה, יש לטמאות הכא אף ברה"ר משום חזקת טומאה.

אך צ"ב בזה, דא"כ אין דין זה שייך לכללא דרישא דכל הטומאות כשעת מציאתן וכמקום מציאתן, שהרי אדרבה מכח הך כללא הי' לנו לטהר, שהרי נמצאת חלודה שטהורה היא, והא דמטמאינן הוא משום שהיתה בחזקת טומאה, ומשמעות הברייתא היא דאתי לפרושי לכללא דכל הטומאות כשעת מציאתן וכמקום מציאתן, ובחזו"א שם כתב דאה"נ לא אתי לפרושי לרישא.

ונראה דמה"ט פירשה הר"ש בגוונא שאין ידוע אם המחט שנמצאה חלודה היא המחט שאבדה, ונ' דבכה"ג הא דמטהרינן לה ולא תלינן דה"ה אותו מחט, הוא משום דינא דכל הטומאות כשעת מציאתן וכמקום מציאתן, שמכח זה תלינן שמשעה שבאה למקום זה כבר היתה חלודה, וממילא בע"כ שאין היא המחט הטמאה שהיתה כאן, אך אלמלי דינא דכל הטומאות כשעת מציאתן, הי' לנו לחוש שהיא אותו מחט הטמאה והעלתה חלודה, ולהלן נתבאר לדעת הר"ש דכל הדינים שנשנו בהך ברייתא הם מכח דינא דכל הטומאות כשעת מציאתן וכמקום מציאתן.

ט] בעיקר פי' הר"ש צ"ב, דמאי נפ"מ בהא דתלינן דמחט אחרת היא, הרי גם אם היא המחט שהיתה טמאה, מ"מ כיון שהעלתה חלודה ה"ה טהורה, והנה אמנם בפי' הר"ש להלן כתב דיל"פ ברייתא בין בחלודה מרובה המטהרתה ובין בחלודה מועטת, ואם נפרש דאיירי בחלודה מועטת שאינה מטהרתה, אין לטהר אלא משום דתלינן דמחט אחרת היא, אך אם נפרש דאיירי בחלודה מרובה המטהרתה, מ"ב מאי נפ"מ בהא דתלינן דמחט אחרת היא.

וצ"ל דנפ"מ בזה בשנגעו בה טהרות קודם שראה שהיא מלאה חלודה, דאם היא אותה מחט הטמאה, טהרות אלו טמאות, דמוקמי' להמחט בחזקת שיפה ובחזקת טמאה, וליכא בזה לדינא דכשעת מציאתן, שהרי הוי כראוהו חי מבערב, אך כיון דתלינן שמחט אחרת היא, אותן הטהרות טהורות.

י] **שם, אבד מליאה חלודה ובא ומצאה שיפה ה"ה בחזקת שיפה עד שיאמר ברי לי שהעלתה חלודה,** וצ"ב דהניחא אם איירי ברייתא בחלודה שאינה מטהרתה, יל"פ דאיירי באבד מחט טמאה המלאה חלודה, ובא ומצאה שיפה, ומספקא לן אם היא המחט הטמאה או היא מחט אחרת, אך אם איירי ברייתא בחלודה המטהרתה, א"כ מה לי אם המחט שנמצאת היא המחט שאבדה, הרי המחט שאבדה היתה טהורה.

ובחזו"א טהרות שם פירש דאיירי לענין טומאה ישנה, שהיתה מחט זו טמאה והעלתה חלודה ונטהרה, ועתה שנמצאת מחט שיפה, הרי דאם היא אותה המחט שאבדה ה"ה חוזרת לטומאה ישנה.

ובהגה' הגר"א לתוספתא גריס אבד מליאה חלודה ובא ומצאה שיפה ה"ז "טמאה" וכו', וגיר' זו אינה מתישבת לפי' הר"ש, דלפי' הר"ש הרי אדרבה מטהרינן לה, אך גיר' זו מתפרשת לפ"ד הגר"א דידעי' שהיא אותה מחט שאבד, ומספק"ל אימתי נעשית שיפה, ונפ"מ בשהיתה מחט זו טמאה מתחילה והעלתה חלודה ונטהרה, וכשחזרה ונעשית שיפה ה"ה חוזרת לטומאה ישנה, ובחזו"א שם פירש בע"א דנפ"מ אם נגע בה טמא קודם שראוה, ה"ה טמאה מספק, וזהו דתניא דה"ז טמאה עד שיאמר ברי לי שהיתה מלאה חלודה.

יא] **שם, וכן בשרץ וכן במטלית,** בחזו"א טהרות שם כתב דלפי' הר"ש צ"ע לפרש להך בבא, אך לכאו' מתפרש הך בבא, וכ"פ במנחת ביכורים, שאם אבד שרץ שלם ובא ומצאו שרוף, או אבד מטלית בריאה ובא ומצאה מהוהה, תלינן דהוי זה שרץ אחר ומטלית אחרת, ונפ"מ שאם נגעו בהן טהרות קודם לכן מטהרינן להו, והיינו דאף בשרץ שודאי הי' טמא מתחילה, מ"מ אם אי"ז השרץ שהי' כאן שלם, מטהרינן להטהרות שנגעו בו מדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן וכמקום מציאתן, דמכח זה תלינן שכשבא למקום זה כבר הי' שרוף, ואמנם לא קאי הא דוכן לשרץ ולמטלית אלא על בבא קמייתא דאבד שיפה ובא ומצאה חלודה, אך לא קאי על בבא דאבד חלודה ובא ומצאה שיפה, דהתם הרי הנידון על טומאה ישנה וכנ"ל, ול"ש כן בשרץ ובמטלית.

ולפי' הגר"א היינו שאם אבד שרץ שלם ובא ומצאו שרוף או אבד מטלית בריאה ובא ומצאה מהוהה, מטמאינן להככר שנגע בהן קודם שמצאן מספק.

יב] **שם, הניח טומאה בזוית זו ובא ומצאה בזוית אחרת נטמאת זוית הראשונה עד שיאמר בריא לי שנעקרה מכאן, נטמאת הזוית שני' עד שיאמר ברי לי שלא באת לכאן,** בביאור הגר"א לתוספתא פירש, דהוו ב' הזויות בחזקת טומאה, הראשון מחמת חזקת טומאה שהניח שם והזוית האחרון מחמת כשעת מציאתן ולפיכך שניהן טמאין עד שיאמר ברי לי, עכ"ד, ובחזו"א כתב לפ"ז דאיירי בששימש אדם דהוי יבד"ל, אך באיבד"ל אף בזוית ראשון טהור, דל"ש חזקה בטומאה, שאין הזוית מתטמא ולא מטמא אלא הטומאה, ול"ש חזקה שלא זזה טומאה ממקומה.

ונ' דפי' הגר"א הוא לטעמי' דמפרש ברישא דברייתא דידעינן שהיא אותה מחט ומספק"ל אימתי העלתה חלודה, וה"נ הכא איירי שיודעין שהיא אותה טומאה ומספק"ל אימתי עברה ממקום למקום, אמנם לדעת הר"ש דפירש ברישא דברייתא דתלינן שאי"ז אותה מחט, נ' דה"נ איירי שאין יודעין שהיא אותה טומאה, וע"כ מטמאין ב' הזויות משום דתלינן שהטומאה שנמצאת אינה הטומאה שנאבדה, וכן פירש במנחת ביכורים.

ונ' דהטעם בזה הוא משום דינא דכשעת מציאתן, דלדעת הר"ש ע"ז הוא דקאי כל הברייתא לפרש לדינא דכשעת מציאתן, דמשום זה תלינן שהיתה הטומאה מעיקרא בזוית זו שנמצאת בו, ומכח זה תלינן שאין היא הטומאה שהניח בזוית השני', וע"כ מטמאינן לב' הזויות.

ולפ"ז נ"פ דהא דמטמאינן לב' הזויות הוא אף ברה"ר ואף בדבר שאיבד"ל, דכיון דמשום דינא דכשעת מציאתן תלינן שהיתה הטומאה בזוית השני' מעיקרא, ע"כ מטמאינן לזוית זו בודאי, ומאידך מטמאינן גם להזוית הראשונה בודאי, דמהיכ"ת להסתפק שנעקרה הטומאה משם, וז"ב.

ואמנם למש"כ בחי' הרשב"א נדה ד"ב: דל"ש דינא דכשעת מציאתן בנדה, משום דכל דינא דכשעת מציאתן הוא היכא דודאי נגע אזלינן בתר שעת מציאתו ובמקום מציאתו, אבל באשה דהוי ספק ביאה, ל"ש דינא דכשעת מציאתן, ועפי"ז כתב דגם בקופה שנשתמשו בה טהרות בזוית זו ונמצא בה שרץ בזוית אחרת ל"ש דינא דכשעת מציאתן, עיי"ש, א"כ גם הכא ל"ש דינא דכשעת מציאתן, אך בחי' הרמב"ן שם פליג ע"ז וס"ל דאף בכה"ג איכא לדינא דכשעת מציאתן, וכ"ה דעת התוס' בריש נדה, ולפ"ז שפיר שייך הכא דינא דכשעת מציאתן.

וצריך להוסיף, דהגם דחזקה דמעיקרא ל"ש בזה, דל"ש חזקה שלא זזה טומאה ממקומה, וכמש"כ החזו"א, מ"מ דינא דכשעת מציאתן שפיר שייך בזה, וזה לפי המבו' בסוגיא דב"ב דקנ"ג: דדינא דכשעת מציאתן אינו דמוקמינן על חזקה דהשתא שלא נשתנה, אלא הוא שאנו דנים הדבר כמו שאנו רואים עכשיו, וע"כ אף היכא שאין הנידון כלל מתי נשתנה, אלא הנידון אימתי הלך הוא בבקעה, דייני' לי' כדהשתא, הגם דחזקה דמעיקרא ל"ש בזה כלל, וע"כ הגם דל"ש חזקה שלא זזה טומאה ממקומה דאי"ז שינוי, מ"מ דינא דכשעת מציאתן שפיר שייך בזה, ומה"ט שייך דינא דכשעת מציאתן בשרץ שנמצא במבוי, ובקופה שנמצא בה שרץ, הגם דאי"ז שינוי בגופן, וחזקה דמעיקרא נ' דל"ש בהו, ואכמ"ל, (אך בחזו"א סימן ג' סוסק"ד כתב מה"ט דל"ש בקופה דינא דכשעת מציאתן מעיקר הדין, ואי"ז אלא חומרא לתרומה).

יג] **שם, אבד כזית מן המת בתוך הבית ביקשו ולא מצאו הבית טהור, לכשימצא הבית טמא למפרע,** בביאור הגר"א פירש דהא דביקשו ולא מצאו הבית טהור, אתיא כחכמים דסברי גבי גל שבודק עד שמגיע לקרקע בתולה ואם לא מצא טהור.

והא דתניא דלכשימצא הבית טמא למפרע, פירש במנחת ביכורים, דהגם שבדק תחילה וטיהרנוהו, מ"מ עתה כשנמצא לא אמרי' דאחר הוא ומטמא מכאן ולהבא, אלא מחזקינן טומאה למפרע והבדיקה היתה שלא כהוגן, וכ"ה בכס"מ פ"ד מטו"מ הי"ב בשם הר"י קורקוס, ז"ל, אבל נמצא אין אומרים אחר הוא זה אלא כאן נמצא וכאן היה, עכ"ל.

ובחזו"א שם כתב דאילו לא אבד מתחילה רק נמצא כאן כזית מן המת, לא מטמאינן אפי' אם יבד"ל משום דהוי ספק טומאה למפרע, ואע"ג דבשרץ מטמאינן למפרע, היינו דוקא לתרומה, עכ"ד, ובאמת כן נ' מד' רש"י ותוס' נדה ד"ג. דלא מטמאינן בשרץ רק לתלות בתרומה וקדשים, וכ"ה מפורש בד' הרשב"א והריטב"א שם, אך הנה סתימת ד' הרמב"ם פי"ח משאה"ט ה"ד דמטמאינן התם גם לחולין, וכ"נ בפיהמ"ש פרק דם הנדה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בנדה שם, וא"כ ה"נ הי' לנו לטמאות בכזית מת למפרע אף אם לא אבד מתחילה, אך י"ל כמש"כ החזו"א עוד, דיתכן דוקא בשרצים דשכיחי מטמאינן למפרע, אבל בכזית מת לא מטמאינן למפרע אף לתרומה, (וכ"ה מפורש בד' הרמב"ן שם דאף להלל כל הא דמטמאינן בשרץ שבמבוי הוא משום דאיכא תרתי לריעותא), ועמש"נ בזה להלן פ"ד מ"ד אות י"ד.

יד] ומצאתי בנובי"ת אהע"ז סימן נ"ט שנקט דודאי יש לטמאות למפרע במצא כזית מת דומיא דשרץ שנמצא במבוי, ועיקר הרבותא בברייתא הכא דטמא מכח שאבד מתחילה, הוא דטמא למפרע "משעה שאבד", ולא אמרינן דכיון שאבד א"כ כבר נודע שלא הי' שם בשעת בדיקה ועתה שנמצא ל"ה לנו לטמא אלא עד שעת הבדיקה, כדינא דשרץ שנמצא במבוי דמטמא למפרע עד שיאמר בדקתי המבוי.

ועיי"ש שתמה ע"ז, שהרי משעה שאבד הכזית עד שעת הבדיקה בלא"ה הבית טמא דהבדיקה לא הועילה אלא לטהר להבא אבל קודם לזה הבית טמא שהרי אבד בו כזית, ומה שלא נמצא אמרינן עכשיו הוא שהוציאוהו שרצים מן הבית או אכלוהו, ומשעת בדיקה והלאה ג"כ פשיטא דטמא משום הכזית הנמצא עכשיו כמו שרץ שמטמא עד שעת בדיקה, וא"כ ממילא טמא למפרע משעה שאבד, וכתב לישב דהרבותא היא על אותה שעה שבדק שהיה ראוי להיות טהור באותה שעה שהרי זה שאבד לא נמצא, והכזית החדש לא בא שם בשעת הבדיקה, קמ"ל כיון שנמצא עתה כזית אמרינן הוברר שלא בדק יפה יפה, או נ"מ היכא שאחר הבדיקה היה הבית סגור יום או יומים שאז בודאי לא הובא שם דבר אפ"ה נטמא למפרע דכיון שנמצא עתה אמרינן מסתמא לא בדק יפה, עכ"ד.

טו] ולכאו' נפ"מ עוד בזה, דאם משום דינא דשרץ שנמצא במבוי שמטמא למפרע עד שעת בדיקה, אי"ז אלא ברה"י ובדבר שיש בו דעת לישאל, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפרק דם הנדה דדינא דשרץ שנמצא במבוי הוא משום דמבוי רה"י הוא וספיקו טמא, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם פי"ח מאה"ט ה"ד, והיינו משום דל"ש בזה דינא דכשעת מציאתן לטמאות אף ברה"ר, כיון דהוי כראוהו חי מבערב, אך משום הא דאבד תחילה ותלינן שזהו הכזית שאבד, מטמאינן אף ברה"ר ואף בדבר שאין בו דעת לישאל, אך בעיקר ד' הרמב"ם, עמש"נ להלן פ"ד מ"ד אות ט"ו.

טז] בנוב"י שם דן אם יש ללמוד מהך דינא דקי"ל כמ"ד דאמרי' קבר שאבד הוא קרב שנמצא, דאל"כ מ"ט מטמאין למפרע, וכתב דאף אם הטעם דמטמאינן הוא משום דתלינן דזה שאבד הוא זה שנמצא, אין ללמוד מזה דאמרי' זה שאבד זה שנמצא אף לקולא, ועוד דיל"פ דאיירי בשמכיר שהוא אותו זית שאבד, ואעפ"כ היא רבותא שיטמא משעה שאבד ולא אמרינן כיון שבדק כבר ולא נמצא ודאי לא היה אז בבית וגררוהו שרצים משם ומה שנמצא עתה חזרו והכניסוהו קמ"ל דלא תלינן בזה, עכ"ד.

ונראה לדון בזה, דהנה כבר נתבאר דלדעת הר"ש כל הדינים שנשנו בברייתא הם משום דינא דכל הטומאות כשעת מציאתן, ונ' דגם הך דינא דלכשימצא הבית טמא למפרע הוא משום דינא דכשעת מציאתן, דמכח זה אנו דנים שהי' כזית זה בבית מעיקרא, והגם דבעלמא אין מטמאין אלא עד שעת בדיקה, וברה"ר או בדבר שאין בו דעת לישאל לא מטמאינן כלל לדעת הרמב"ם משום דהוי כראוהו חי מבערב, הכא דיש מקום לתלות שלא בדק יפה וכזית שאבד הוא כזית שנמצא, הוי זה ריעותא לומר שלא בדק יפה, ותו מהני דינא דכשעת מציאתן לטמאות למפרע משעה שאבד, ואף ברה"י ובדבר שאין בו דעת לישאל, ונמצא לפ"ז דל"ב בזה כלל לדינא דזה שאבד הוא זה שנמצא, ואין ללמוד מזה דקי"ל כמ"ד דאמרי' זה שאבד הוא זה שנמצא, וגם זה אינו מתישב לד' הרשב"א בריש נדה דבספק אם הי' הטומאה ל"ש דינא דכשעת מציאתן, הבאנו דבריו לעיל אות ה'.

?הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דאיירי הכא לגבי חשש טומאה ישנה, עיי"ש, ועמש"נ בזה בכלים פי"א מ"ג.