בענין למפרע הוא גובה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב יהודה אלבוים / חבורות שעבודים

בס''ד

בענין למפרע הוא גובה, ובדברי רש''י בפסחים דף ל א

א. פסחים דף לא א אביי אמר למפרע הוא גובה, כיון דמטא זמניה ולא פרעיה איגלאי מילתא למפרע דמעיקרא ברשותיה הוה קאי, ושפיר אקדיש, ושפיר זבין, ורבא אמר מכאן ולהבא הוא גובה כיון דאילו הוו ליה זוזי הוה מסליק להו בזוזי אישתכח דהשתא קא קני.

ב. ומבואר דאף רבא היה אומר למפרע הוא גובה אילולי סברא דהוה מסלק ליה בזוזי, וכך מבואר בתוס' בגיטין דאי לא מצי לסלוקי בזוזי מודה רבא, ויתכן דרק משום דמצי לסלוקי בזוזי אמר רבא כן, אך מה שיכול לפרוע לו בע''כ בדמים אולי אינו סיבה, דהיינו דיש דין דאע''פ שכל נכסי הלוה משועבדים למלוה, אין יכול המלוה לרדת לנכסיו וליטול מה שירצה, אלא ביד הלוה לקבוע מה לתת לו, ואם אינו רוצה לתת לו מהקרקעות המשועבדים, יכול הוא להביא לו מעות - ואולי הוא מדין אין נפרעין מהערב תחילה עי' ב''ב דף קעד א, אך כיון דלמעשה אין יכול ליטול מכח שעבודו בע''כ כשרוצה לתת לו מעות הרי זה ריעותא בשעבודו - וכיון שכך יש חסרון בשעבודו, אך יש עוד דין שיכול לפרוע לו בע''כ וממילא פקע החוב, ואולי מכח זה לא היה אומר רבא דמכאן ולהבא הוא גובה - עי' בקצוה''ח בסי' פ''ו סק''א דמכח שעבודא דר''נ אין יכול לסלוקי בזוזי, ובודאי דיכול לפרוע לו בע''כ, אך לא על זה דן הקצוה''ח אלא דן על מצי לסלוקי בזוזי דענינו שיכול המלוה שלו לגבות מהלוה של הלוה ואינו ככל נכסיו דאינו יכול אלא ביד הלוה לקבוע מה לתת לו, וזה גם נ''מ באופנים דא''א לפרוע בע''כ, כגון במדבר, או כשאינו לפניו, דאפי' הכי כל מלוה אין יכול ליטול מנכסיו, אלא ביד הלוה לקבוע, ועל זה אמר הקצוה''ח שבשעבודא דר''נ אינו כן -

ג. וצ''ב מדוע מסברא לכו''ע למפרע הוא גובה, הא קבעו זמן פרעון, וא''כ היה ראוי שיגבה רק מכאן ולהבא, ובחי' ר' דוד ובחי' המיוחסים לריטב''א בב''מ סוף פ''א וסוף פרק הזהב לכא' מבואר שהביאור בזה הוא דאין בכח שעבוד נכסים לגבות מהקונה אלא רק מהמוכר, ולכן בע''כ הגבייה הוא עקירת המכר מעיקרו ע''י שגובה למפרע, ונמצא שלא היה כח ללוה למכור, וכתבו כן גם לדעת רבא ורק פי' דלענין מכירה אינו מועיל ובריטב''א הנ''ל כתוב משום שאינו ברשותו מכח זה שאידך מצי לסלוקי בזוזי, וכעין זה מבואר ברש''י דף ל ב דאף לרבא אין הלוה יכול למכור דהו''ל אינו ברשותו, ורק מכח זה אפשר לגבות מלקוחות, ומבואר דאין בכח השעבוד לגבות מלקוחות אילו היה חל המקח, וא''ת א''כ כיצד גובה מיורשים הרי ירושה יש גם בדבר שאינו ברשותו, ויתבאר בס''ד להלן, ולדברי ר' דוד יתכן שחל מקח, אלא שע''י שטורף בטל המקח, ואין הכרח בדבריו לומר שנחשב אינו ברשותו - וגם בדברי רש''י יש שפי' כן, אך הקצוה''ח והנתה''מ פי' ברש''י כפשוטו.

ד. וצ''ב דהרי מבואר שיש לו שעבוד בקרקע, שמחמת זה לרש''י הוי אינו ברשותו, ולרבינו דוד מחמת זה גובה למפרע, וא''כ היאך ע''י שמוכר את הקרקע נפקע זכות זה, ומאי שנא אם הקרקע ביד הלוה או ביד הקונה שבא מכוחו.

ה. ואולי יש לבאר דאין מושג של זכות בחפץ, אלא רק קנין, ויכול להיות קנין פירות וכד' אך אין מושג של זכות, אלא או שהוא שלו או שאינו שלו, והמושג של זכות שייכת רק בבעלות של האדם, ולכן שעבוד שאינו אלא זכות גוביינא, ואינו קנין, דהרי לא קנוי לו החפץ כלל לא לענין שימושיו או זמניו וכד', אינו יכול לחול בחפץ, ואינו אלא זכות בבעלות של המלוה, דיש לו זכות בבעלותו לקבל את בעלותו בפרעון חובו, ולכן כתבו האחרונים שאין מוסג של זכות החפץ של הפקר, דזכות אינו אלא על בעלות של אדם, ולכן כתב החזו''א שא''א לזכות בקנין שאלה בשל הפקר, ובנתה''מ מבואר בכמה דוכתי דשכירות חפצים הוא רק זכות באדם, ולא בחפץ, ואולי זהו ההגדרה בקנין פירות כקנין הגוף, דאין בעל הגוף יכול למכור את הגוף, וצ''ב מדוע אינו יכול למכור את מה שיש לו, ואין לומר דהוי אינו ברשותו דא''כ במה נח' מד''א דקנין פירות לאו כקנין הגוף, דהרי לא נח' רק לענין זה אלא גם לגבי יום או יומיים וכד', ועל פי הנ''ל יש לבאר - וכעין זה מבואר בשער''י - דכשיש לא' גוף ולא' פירות, רק אחד הוא הבעלים על החפץ, דהיינו שרק אחד יש לו קנין בחפץ, והשני הוא רק זכות בבעלותו, וזכות כזו א''א למכור, דמכירה ענינו לעשות אחר בעלים ולא להעביר את מה שיש לו כדמוכח מדברי רשב''ג באחריך ואכה''ל, ולכן רק מי שיש לו קנין הוא בעלים ויכול לעשות אחר בעלים, משא''כ מי שיש לו רק זכות, ואולי גם אפשר להעביר זכויות, אך רק אם הוא ברשותו דהיינו שיש לו משמעות היום לזכותו ולכן בעל הפירות יכול למכור לכו''ע, עכ''פ על פי זה י''ל גם בסוגיין דאין בכח השעבוד נכסים שיש לו על בעלות הלוה לגבות מהקונה, מכיון שהתבאר שמכירה אינו העברת בעלותו, אלא שבכח בעלים לעשות אחר לבעלים, ונמצא שיש לקונה יותר מהמוכר דומיא דרשב''ג בסוגייא דאחריך דיש לקונה יוצר מהמוכר מהאי טעמא, ולכן כשמכר אין משמעות לשעבוד שהיה על בעלותו, ורק מכח זה שגובה למפרע ולא חל המקח יכול לגבות, ולרש''י רק מכח שהוא אינו ברשותו ולא חל המקח יכול לגבות, ולפי''ז יתיישב היטב מדוע מיורשים גובים לרש''י די''ל דירושה אינו ירושה על הנכסים אלא על הרשות ממון, וא''כ הוא אותו בעלות שיש לאב, שנשאר על זה הזכות גוביינא.

ו. ואולי זה כוונת הנתה''מ בסי' ל''ט סק''ב שכתב בדעת התוס' דאף למד''א שעל''ד יש שעבוד מיניה וז''ל ולמאן דס"ל לאו דאורייתא, האמת דמיניה גובין מדאורייתא, רק דס"ל דמכאן ולהבא גובה ולא אלים בשעת שעבוד כקנין, וכשמכר והוריש קודם הגביה שוב אינו יכול לגבות מהן עכ''ל, ומבואר בדבריו שיש שעבוד שאינו אלא כח גבייה מיניה, ויש קנין ומבואר בנתה''מ בסי' ל''ז סקי''ג דהכוונה לדברי רש''י דמכח הקנין לא חל המכירה, ולכן כתב מכח זה דביאוש שחל גם באינו ברשותו כשזכה אחר בחפץ לא יגבה המלוה עי''ש, ולכא' זהו כוונת הרמב''ן שדן שאין במטלטלין לפרע הוא גובה שהרי יכול הלוה למוכרן, ולכא' כוונתו דאי יכול למוכרן הרי זה סימן ששעבודו קלוש, ואינו אלא סיבה לגבות מיניה, ולא סיבה שלא יחול המקח, וכעין דברי הנתה''מ, ואח''כ דן שכיון שיש שעבוד על מטלטלין מדאו' י''ל ששעבודו אלים, ויש בהם למפרע הוא גובה, ולכא' כוונתו דמה שאם מכר אינו גובה מלקוחות אינו אלא מדרבנן, וכן הוא להדיא בחי' רבינו דוד שם דרק מחמת שאין קול אין גובה מיורשים, וא''ת א''כ מדוע אין גובה מיורשים דהרי בהם אין שייך תקנת השוק, י''ל על פי דברי האבני נזר והזכר יצחק - התבאר באריכות בגדר גוביינא מלקוחות ויתומים **-** דלעולם שעבודם אלים, והיה צריך לגבות מלקוחות, ורק מפני התקנה אין גובים, אך מיתומים מדינא אין גובין, משום דלא חל השעבוד הנוסף שאם יתקלקל החוב הנכסים אחראין, וטעם זה לא שייך בלקוחות כל עוד שהלוה חי, וכל עוד שהלוה חי שעבודו אלים אף לגבות מלקוחות ולכן אמרינן למפרע הוא גובה.

ז. ואכתי צ''ב בדברי ר' דוד דבשלמא אי נימא כדברי רש''י וכהבנת הקצוה''ח והנתה''מ דכלל לא חלה המכירה ניחא, דנמצא שכשגובה גובה מהלוה ולא מהקונה, אך אי חלה המכירה, ורק ע''י שגובה גובה למפרע ואיגלאי מיתא שלא חל המכירה, כיצד יכול לגבות אם הוא ביד הקונה, דהרי רק אם יצליח לגבות אז רק יכול לגבות, דרק אם יגבה עי''ז גובה למפרע ואיגלאי מילתא דלא חל המקח, אך כיצד יכול לבא לגבות,

ח. כתב הרמב''ם בפי''ח ממלו''ל ה''א ... מוציא מיד הלקוחות או מיד בעלי המתנות **וזהו הנקרא טורף** וברמב''ם פי''א ממלו''ל ה''ד כתב ומלוה על פה גובה אותה מן היורשין ואינו גובה אותה מן הלקוחות לפי שאין לה קול לפיכך **לא יטרוף בה עכ''ל,** ומבואר דטורף הוא מלקוחות, אך מיורשים אינו בגדר טורף, ואולי יבואר על פי הנ''ל דטורף ענינו ביטול המקח, ואינו גובה מהלקוחות אלא טורף מהם - וכן נראה בדברי בעה''ת הנ''ל אות א - משא''כ מהיורשים הרי הוא גובה - על פי חידושי ר' נחום ב''ק דף ט א עי''ש - ועי' עוד ברשב''א בב''ב דף קסט א דדן אם לשון טירפא הוא מיניה או רק מלקוחות, ועי' רטב''א שם.

ט. הקשו על רש''י מדין בע''ח מאוחר שקדם וגבה מה שגבה לא גבה, והרי שעבוד חל אף בדבר שאינו ברשותו, וא''כ לא דמי בע''ח מאוחר ללוקח, ועל פי הנ''ל ניחא, דשעבוד הוא זכות בבעלות, וא''כ כשגובה גובה את הבעלות של המוכר, ואינו בעלות חדשה כמו כל לוקח, ועל בעלות זה נשאר לבע''ח מוקדם שעבוד, ובנוסח אחר י''ל דכיון שהשעבוד של השני הוא גם רק זכות על הבעלות של הלוה, וכיון שהראשון כבר זכה בזכות זו, אין השני יכול לזכות בזכות זו דאי דמר לאו דמר, ולכן במקום הראשון י''ל דלא חלה גבייתו כלל - עי' להלן אות י' - ולפי''ז תוס' שהקשו בריש מי שהיה נשוי מאי שנא בע''ח מאחר מלוקח, מוכח דלא ס''ל כרש''י וכשיטתו בגיטין דף מ א, דלדעת רש''י א''א לשאול מאי שנא מלוקח.

י. כתבו התוס' בדף צד א דבע''ח מאוחר שקדם וגבה לא מצי לסלוקי לבע''ח ראשון בזוזי, וצ''ב מאי שנא מלוקח דמצי לסלוקי בזוזי, ויש לבאר על פי הנ''ל דשעבוד הוא זכות בבעלות של הלוה, וא''כ השני שבא אחר הראשון אין לו זכות זו דאי דמר לאו דמר, ולכן אינו יכול לגבות ולא חלה גבייתו - ואם אח''כ נפרע הראשון בזוזי ודאי שיש לשני שעבוד משעת ההלואה, וצ''ל דזכותו רק בכח אחרי השני ויל''ע - משא''כ לוקח שאינו קונה את בעלות הלוה, אלא הבעלים עושה אותו לבעלים, ולפי''ז אם יפרע מדעתו לכא' יהיה דינו כלוקח, ומצי לסלוקי בזוזי, ובנוסח אחר י''ל דלוקח מצי לסלוקי בזוזי משום שיש לו בעלות בלא זכות של המלוה, כי אין בעלותו המשך בעלות של המוכר, ולכן מצי לסלוקי בזוזי, משא''כ בע''ח שהוא המשך בעלותו של המוכר ויש לו על בעלות זו זכות אינו יכול לסלקו בזוזי, עי''ל דהקונה עומד במקום המוכר, וכמו שאין בעלות הלוה סתירה לשעבוד של המלוה, כך גם הקונה אינו סתירה, משא''כ זכות גוביינא בקרקע הוא סתירה לזכות גוביינא בקרקע ואי דמר לאו דמר.

יא. הקצוה''ח בסי' ק''ד סק''ד חקר האם בע''ח מאוחר שקדם וגבה דינו כיורש או לוקח - ולא פי' מהו הנ''מ, ואולי יהיה נ''מ לדעת הרא''ש הנ''ל בקטן שגובין מלוקח קטן אך אין גובין מיורש קטן, ולכא' יש עוד נ''מ במטלטלין כששעבד לו מטלטלין ולא שעבדם אגב קרקע דדעת הרשב''א דגובים מיורשים אך אין גובין מלקוחות, ובמרדכי הנ''ל מפורש שאין בע''ח מוקדם גובה מהמאוחר מטלטלין אף ששעבדם להדיא, וס''ל דדינו כלוקח, או דס''ל כדעת הרא''ה דאין גובין גם מיורש מטלטלין ששעבדם להדיא - וצ''ב מדוע שיהיה דינו כיורש, ועל פי הנ''ל ניחא דלוקח הוא בעלות מחודשת, משא''כ יורש שהוא אותו בעלות, וכמו כן מלוה שגבה גבה את הבעלות.