32 דעת לשאיבה ב
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקוואות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ועש"ק במדבר כ"ח אייר תשס"ו

?יל"ע בשו"ת ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן מ"ה מש"כ בענין זה, ויל"ד עפי"ז בדעת הרמב"ם?

א] מקואות רפ"ד, המניח כלים תחת הצנור וכו' פוסלין את המקוה, אחד המניח ואחד השוכח, כדברי ב"ש, וב"ה מטהרין בשוכח, אמר ר"מ נמנו ורבו ב"ש על ב"ה, ומודים בשוכח בחצר שהוא טהור, אמר ר' יוסי עדיין מחלוקת במקומה עומדת.

והנה בעיקר הדין דאין נפסלין המים בשאיבה, אלא בשהניחן שם האדם לדעת שאיבה, דמה"ט מטהרי ב"ש בשוכח, ומה"ט אמרו בשבת דט"ז: דבשעת פיזור עבים ד"ה טהורין, יש להסתפק בגוונא שהניחן שלא לדעת שאיבה, ואח"כ הי' לו ניחותא שיתמלאו הכלים מים, אם ה"ה נפסלין משום שאיבה, או דכיון שלא הי' דעתו בהנחתן לכך, לא מיפסלי, וע' חזו"א קמא סי' ד' סק"ג, וסי' ה' סק"ח, ותנינא סי' ז' סקי"ג, וסי' ח' סק"י.

ובפשוטו הי' נ' דזה תליא במש"נ במק"א פלוגתת הראשונים בטעם הא דאין המים נפסלין בשאיבתן בלא כוונת הבעלים, דדעת הראבי"ה דהוא משום דליכא עלייהו חשיבות מים שאובין, אלא בשדעתו ורצונו שיהיו המים שאובין, ודעת רבינו שמחה דהוא משום דפסול שאובין הוא ע"י תפיסת יד אדם שבהן, וע"כ כל שלא הי' דעתו לשאיבתן וליכא תפיסת יד אדם בשאיבתן לא מיפסלי.

ולפ"ז נ', דבגוונא דהניחן שלא ע"ד שאיבה ואח"כ הי' לו ניחותא בשאיבתן, הרי שלדעת הראבי"ה דהא דבעי' כוונה לשאיבה הוא משום דלחשבן כשאובין בעי' שיהא לו דעת ורצון בשאיבה, הרי דאף שהניחן שלא ע"ד שאיבה, מ"מ כיון דבשעת השאיבה הי' דעתו ורצונו בשאיבתן חשיבי כשאובין, דומיא דתלישה לרצון במים, דאף אם נתלשו מאליהם, מהני רצונו בהן לחשבן כמשקה, אך לדעת רבינו שמחה דהא דבעי' כוונה לשאיבה הוא משום דפסול שאובין הוא ע"י תפיסת יד אדם שבהן, וע"כ כל של"ה דעתו לשאיבה וליכא תפיסת יד אדם בהן לא מיפסלי, הרי מסתבר דכל שהניחן שלא לדעת, וחשיב שלא נעשית השאיבה ע"י האדם, הרי דהגם דאח"כ ניח"ל בשאיבתן, מ"מ כיון שלא נעשית השאיבה ע"י האדם לא מיפסלי.

אמנם אי"ז מוכרח, די"ל דאף לדעת הראבי"ה, ל"מ דעתו ורצונו בשאיבתן לחשבן שאובין, אלא בשנעשית השאיבה מכח דעתו ורצונו, אך כל שהניח הכלים שלא ע"ד שאיבה, ולא נעשית השאיבה מכח דעתו ורצונו, ל"מ מחשבתו לאשוויי להו כשאובין, ומאידך י"ל דאף לדעת רבינו שמחה חשיב בכה"ג דאיכא תפיסת יד אדם בשאיבתן, דכיון שעתה הוא מניח הכלים שם ואינו נוטלן לצורך שאיבה, חשיב כתפיסת יד אדם בשאיבתן.

ב] ולכאו' נ' דפליגי בזה הראשונים, דהנה תנן לעיל פ"ב מ"ז, המניח קנקנים בראש הגג לנגבן ונתמלאו מים, ר"א אומר אם עונת גשמים הוא אם יש בו כמעט מים בבור ישבר ואם לאו לא ישבר, ר"י אומר בין כך ובין כך ישבר או יכפה אבל לא יערה.

ובפי' הר"ש שם כתב, ז"ל, וקצת תימה, הני קנקנים שנתמלאו מים אם ירדו גשמים לתוכם ונתמלאו, הא לאו שאיבה היא, כיון דלאו לכך נתכוין אלא לנגבן וכו', ושמא יש לחלק דהתם בשנפלו מאליהן למקוה, אבל הכא דעירה לבור אחשובי אחשבינהו, עכ"ל.

ומבו' לפ"ז, דאף שלא הי' דעתו בהנחת הכלים לשאיבה, מ"מ כיון דהשתא עירה לבור והחשיבן, חשיבי שאובין, ומל' הר"ש אחשובי אחשבינהו נ' ללמוד, שדעתו דהא דשאובין בלא לדעת לא חשיבי שאובין, הוא כמש"נ בדעת הראבי"ה משום דלי"ל חשיבות מים שאובין בלא דעתו ורצונו שיהיו שאובין, ואשר זמש"כ דכל שעירן לבור והחשיב לשאיבתן, תו חשיבי כשאובין.

וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בבעה"נ סימן ג' סוף ה"ח, ז"ל, אבל אם עירה אותם במקוה לידים לא וכו' והטעם מפני שהוא מחשב אותם בשעת העירוי, עכ"ל, ועיקר ד"ז דפסול שאובין הוא משום שהוחשבו המים ע"י שאיבתן בכלי, מצינו גם במש"כ הראב"ד שם סוף ה"ה, דבפסולא דמים שבאו מיד אדם למקוה לא פסלינן שלא בכונה ופירש הטעם, ז"ל, וכיון שלא בכונה נעשה, בידי שמים קרינן בי', "וגם לא נתחשבו בכלי", עכ"ל, ואשר זהו דס"ל דמה"ט הוא דשאיבה שלא לדעת אינה פוסלת, משום דכה"ג לא הוחשבו ע"י שאיבתן, וע"כ כל שהוא מחשב אותן בשעת העירוי, ה"ה נפסלין.

**[**והנה אמנם מבו' בזה, דלא חשיבי שאובין אלא בשעירן לבור, אך בלא שעירן לבור לא חשיבי שאובין, הגם דהשתא דעתו ורצונו בהן, וע' חזו"א קמא סי' ד' סק"ג שעמד בזה, וצל"פ דהיינו משום דל"מ מחשבתו לחוד לאשוויי להו לשאובין, אא"כ ה"ז מוכח מתוך מעשיו, ולפ"ז הרי בנידו"ד שהניחן שלא לדעת שאיבה ואח"כ הי' לו ניחותא בשאיבתן, י"ל דלא חשיבי כשאובין, כיון שלא עשה מעשה המוכיח על חשיבות שאיבתן**]**.

אמנם בד' הרמב"ם והרא"ש שם מבו', שדעתם דאה"נ כיון שהעלה הקנקנים לנגבן לא חשיבי המים כשאובין, ורק בשעירם לבור הוא דחשיבי כשאובין, משום שהגביהם בידיו, ונ' בדעתם, דלעולם ל"מ מה שהוא חושבם עתה לחשבן כשאובין, ורק דכל שהוא מגבי' אותם בידם ה"ז כשאיבה חדשה, וע"כ בכה"ג מיפסלי.

ונ' מזה דפליגי ביסוד הדין דשאיבה שלא לדעת אינה פוסלת, דדעת הר"ש והראב"ד דהוא משום דכה"ג אינם מתחשבים בשאיבה, ואשר ע"כ ס"ל דאם החשיב אח"כ לשאיבתן ה"ה נפסלין, אך דעת הרמב"ם והרא"ש דהוא משום דליכא תפיסת יד אדם בשאיבתן, ואשר ע"כ ל"מ מה שמחשיב אח"כ לשאיבתן, וע"כ לא מיפסלי רק אם מגביהן דהוי זה שאיבה חדשה דאית בה תפיסת יד אדם.[[1]](#footnote-2)

והדברים מבוארים כן בל' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ב שם בתו"ד, "לפיכך נעשה מותר סיוע האדם במקוה באופנים מסויימים, ונפסלת באופנים מסויימים, כמו שיתבררו החלוקים במסכתא זו", עכ"ל, וזה מתבאר כמש"נ, דדעתו דיסוד פסולא דשאובין הוא משום שנאסר סיוע האדם במקוה, ומה"ט הוא דמכשרי' במניח קנקנים לנגבן, משום דאי"ז תפיסת יד אדם גמורה.

ומאידך כהדרך שנתבארה בדעת הראבי"ה והר"ש והראב"ד, מצאתי להדיא בחי' הריטב"א שבת דט"ז:, שפירש דטעמא דב"ה דמטהרין בשוכח, הוא משום דלא פסלו חכמים אלא במניח במתכוין, "דקא מחשב להו והו"ל ברצון אבל לא בשוכח דלא ניח"ל" ואפי' כמ"ד שיש פיסול שאובה מדאורייתא קים להו דלא ליפסל רחמנא שאובה אלא בהכי, עכ"ל, ומבו' להדיא כמש"נ בדעתם דהוי הדין דלא חשיבי שאובין רק אם החשיב לשאיבתן, אך אם לא ניח"ל בשאיבתן לא מיפסלי.

ג] ונ' דיסוד הדברים שנתבארו לדעת הרמב"ם והרא"ש דפסולא דשאובין הוא משום תפיסת יד אדם שבשאיבתן, יש ללמוד כן גם ממה שפירש הרא"ש שם דטעמא דר"א דלא שרי לשבור אא"כ יש מעט מים בבור, הוא משום דס"ל דהא דמכשר במניח קנקנים אע"פ שיש בו קצת תפיסת ידי אדם, היינו דוקא ע"י תערובת מים אחרים, אבל אם יעשה כל המקוה מהם לא, עכ"ד, ונ' דזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דפסולא דשאובין הוא משום דאיכא בהן תפיסת יד אדם, וע"כ חשיב שנעשה המקוה ע"י האדם, ואשר ע"כ ס"ל לר"א דבמניח קנקנים דאיכא קצת תפיסת יד אדם, סגי בזה לחשוב שנעשה המקוה ע"י האדם, וע"כ לא שרי אלא בצירוף הא דאיכא תערובת מים אחרים בבור, דכיון שמעט מן המים הוו לגמרי בידי שמים, ואף שאר המקוה לי"ב אלא קצת תפיסת יד אדם, חשיב שהמקוה נעשה בידי שמים.

ובטעמא דלא שרי ר"א לכפות, פי' הרא"ש דלא ישים ידיו בהם אף לכפותם, דאז חשיב תפיסת יד אדם לפסול, ויל"פ דהיינו ג"כ רק בצירוף הא דמעיקרא יש בהן קצת תפיסת יד אדם, וע"כ כל שמצטרף לזה ששולח ידו בהן לכפותן חשיב תפיסת יד אדם לפסול.

וזהו גם מה שפירש הרא"ש דבסייד ששכח עציץ בבור לא שרי ר' יהושע לכפות, משום דחשיב תפיסת יד אדם יותר ממניח קנקנים לנגבן דהתם לא חישב עליהם לקבלה מעולם דלא העלם אלא לנגבם, ונ' לדעתו, דה"נ הא דתנן התם דלר"א אם אין המים צפין על גביו לא ישבר, היינו אף בשעונת הגשמים היא ויש מעט מים בבור, ומשום דס"ל דבזה כיון שחישב עליהם לקבלה מתחילה, הוו המים שאובין גמורים, וכ"ה להדיא בחי' הגר"א.

אך בפי' הר"ש שם פירש דמש"א ר"א דלא ישבר, איירי בשאינה עונת הגשמים, דאם הי' עונת הגשמים כיון דאיכא מים בבור ישבר כדאמרן, עכ"ל, והיינו משום דלדעתו הרי בלא"ה הוו שאובין גמורים, דכל שמוליך המים למקוה אחשובי אחשבינהו, והא דשרי ר"א לשבור בעונת הגשמים, הוא משום דאיכא רבי' והמשכה, וא"כ ה"נ יש להתיר בסייד ששכח עציץ בבור.

ומאידך מה שפירש הר"ש דכל הא דתנן דר"א אומר דלא ישבר הוא רק בשאינה עונת הגשמים, אי"ז מתישב אלא לטעמי' דמלבד הא דבעי' שיהא מעט מים בבור, בעי' נמי שיהא עונת הגשמים, כ"ה שיהא רבי' והמשכה, אך לדעת הרא"ש דל"ב ר"א אלא שיהא מעט מים בבור, או שיהא עונת הגשמים דעי"ז יש מעט מים בבור, הרי בע"כ דבסייד ששכח עציץ בבור גרע, שהרי התם ודאי יש מעט מים בבור, דרק במ"ט תנן דבלע הבור את מימיו, ואפ"ה לא שרי ר"א לשבור.

ונ' דזה לטעמי', דיסוד פסולא דשאובין הוא משום תפיסת יד אדם, וע"כ י"ל דבשכח עציץ בבור חשיב טפי תפיסת יד אדם, אך לדעת הר"ש דפסולא דשאובין הוא משום שהוחשבו המים בשאיבתן, הרי אף בשכח עציץ בבור לא הי' לו ניחותא כלל בשאיבת המים, ולא החשיב לשאיבתן, ואדרבה התם גרע טפי ששכח העציץ ולא ידע כלל שנתמלא מים, ומשא"כ במניח קנקנים שלא שכחן ויתכן שהי' לו ניחותא שיתמלאו מים.

ד] ושמעתי להוכיח כן עוד בדעת הרמב"ם, דהנה אי נימא דאף בשהניח הקנקנים שלא לדעת שאיבה, מ"מ כל שאח"כ ניח"ל שיתמלאו מים חשיבי המים כשאובין, הרי בע"כ לפרש דהא דתנן במתניתין דב"ה מטהרין בשוכח, ומפרשי' לה בשבת דט"ז: דהיינו בשהניחן בשעת קישור עבים ונתפזרו וחזרו ונתקשרו, איירי בששכחן בשעת פיזור העבים וכמו שפירש"י שם, ואף אחר שחזרו ונתקשרו ל"ה דעתו שיתמלאו מים, וע"כ הוא דלא מיפסלי, וגם למה שפירש הגר"א בדעת הטור דשכחן ל"ד הוא, מ"מ צ"ל דאיירי כשאין דעתו השתא שיתמלאו מים.

אמנם הנה לדעת הרמב"ם יש להוכיח דבכה"ג לא חשיבי שאובין אף אם דעתו שיתמלאו מים, דהנה הרי הרמב"ם מפרש למתני' דפלוגתת ב"ה וב"ה הוא בששכח כלים תחת הצינור, דב"ש גזרי שוכח אטו מניח וב"ה לא גזרי, ומפרש דהא דתנן ומודים בשוכח בחצר שהוא טהור, איירי בשהניחן בשעת קישור עבים ונתפזרו וחזרו ונתקשרו, דבזה אף במניח אין המים נפסלין, משום שבטלה מחשבתו, ואשר ע"כ בזה מודים ב"ש בשוכח שהוא טהור, דכל הא דאסרו ב"ש בשוכח, הוא משום דגזרי' לי' אטו מניח, וע"כ בגוונא שאף במניח ל"ה שאובין, לא גזרו ב"ש בשוכח, ור' יוסי פליג, וס"ל דאף בכה"ג יש לאסור במניח, וממילא דלדעת ב"ש יש לאסור אף בשוכח גזירה אטו מניח.

והנה אי נימא דכל הא דבהניחן בשעת קישור עבים ונתפזרו וחזרו ונתקשרו ל"ה שאובין, הוא רק בשהסיח דעתו מהן, אך כל שאף עתה דעתו ומחשבתו שיתמלאו מים מיפסלי משום שאובין, א"כ הי' בדין דלדעת ב"ש דגזרי בשוכח אטו מניח, ה"נ יש לגזור בכה"ג, דכיון שאם דעתו שיתמלאו מים עתה ה"ה שאובין, ה"נ בשאין דעתו לכך יהיו שאובין, ובע"כ דאף אם יהא דעתו עתה לשאיבתן ל"ה שאובין, כיון דמחשבתו הראשונה בשעת הנחת הקנקנים נתבטלה בעת פיזור העבים, ותו הוי כהניחן שלא לדעת דלא חשיבי שאובין אף אם השתא ניח"ל שיתמלאו מים, וע"כ אין לגזור בזה בשוכח אטו מניח, כיון דאף במניח בכל גווני שרי.

ויש להוסיף בזה, דהנה בטעמא דהניחן בשעת פזור עבים דברי הכל אלו ואלו טהורים, מבו' ברשב"א בשער המים דהיינו משום דבכה"ג אין מניחן לצורך קבלת מים, והויא השאיבה שלא לדעת, וכ"ה בתשב"ץ ח"ב סי' נ"ו.

אך הנה ז"ל הרמב"ם במתניתין, בשעת פזור עבים דברי הכל אלו ואלו טהורים, כי ירידת הגשם איננה בידו וכאלו נתמלאו שלא בידי אדם, עכ"ל, ולכאו' נ' מדבריו דמפרש הטעם בזה בע"א, דכיון דהשתא שעת פיזור עבים היא ואין ירידת הגשם בידו, ע"כ חשיבי כנתמלאו שלא בידי אדם.

וזה מורה להדיא כמש"נ בדעתו, דהא דשאיבה שלא לדעת אינה פוסלת, הוא משום דכל פסול שאיבה הוא בדאיכא תפיסת יד אדם בשאיבתן, וע"כ היכא שהניח בשעת פיזור עבים דירידת הגשם אינה בידו, לא חשבי' לה דהשאיבה נעשית על ידו, אלא חשיב כנתמלאו שלא בידי אדם.

אך צ"ע אם יל"פ כן, דא"כ מ"ט דר' יוסי דאסר אף במניח בחצר בשעת קישור עבים ונתפזרו וחזרו ונתקשרו, הרי אף דלא בטלה מחשבתו, מ"מ כיון שנתפזרו העבים שהיו בשעת שהניח, ואח"כ חזרו ונתקשרו וירדו הגשמים, הרי נמצא שירידת גשם זו ל"ה בידו, וא"כ בדין דלא יפסלו המים, דה"ז כנתמלאו שלא בידי אדם, דאם הא דבהניח בשעת פיזור עבים לא חשיבי שאובין הוא משום דאין ירידת הגשמים בידו, לכאו' ל"ש לחלק אם הניחן בשעת פיזור עבים, או אם הניחן בשעת קישור ונתפזרו וחזרו ונתקשרו, וע"כ צ"ל לכאו' דל' הרמב"ם ל"ד, אלא כוונתו דכיון דאין ירידת הגשמים בידו, ע"כ אין מחשבתו לשאיבה, וע"כ חשיב כנתמלאו שלא בידי אדם, וז"ב.

אך עכ"פ ל' הרמב"ם מורה להדיא כמש"נ בדעתו, דהא דשאיבה שלא מדעת אינה פוסלת, הוא משום דכל פסול שאיבה הוא בדאיכא תפיסת יד אדם בשאיבתן, וזה מפורש בל' הרמב"ם הנז', שכתב דבמניח בשעת פיזור עבים הא דלא חשיבי שאובין הוא משום דכאילו נתמלאו שלא בידי אדם, וז"ב.

ה] עוד יש להעיר בזה, במש"כ המרדכי קידושין סי' תק"ס, ז"ל, נראה לי על מקוה שהמשיכוהו דרך צינור של אבני וכו', ואף כי אין לו לבזבז מד' רוחות וכו' מ"מ מיפסיל מפני חשש חטטין שבתוכו וכו', ואם היו המים מתחלחלים בתוכו פסול בכל שהוא וכו', עכ"ל, והביא שם ד' הר"ר שמרי' שדפליג ע"ז, וכתב, ז"ל, וההיא דמקואות החוטט בצנור לקבל בו צרורות בשל עץ בכל שהוא וכו' היינו דוקא כשהתחיל לחטוט וגילה בדעתו דניח"ל שיהא בית קיבול והמים יתחלחלו עד שיתרחב לקבל רביעית, אבל אם לא חטט בו משהו אפילו ניחא ליה במה שנעשה ממילא לא חשוב כלי וכו', עכ"ל.

והנה מבו' מדבריהם דפלוגתייהו היא אם כה"ג חשיב הצינור כלי או לא, אך עכ"פ בהא כו"ע מודו דאם חשיב הצינור כלי, נעשין המים שאובין.

והנה אי נימא דבהניח כלים שלא ע"ד שאיבה ואח"כ ניח"ל בשאיבתן, אין נעשין המים שאובין, א"כ לכאו' הי' בדין דאף אם חשיב הצינור כלי ע"י שנחטט מאליו, מ"מ כיון שכשהניח הצינור ל"ה לו בית קיבול ולא הניחו ע"ד שאיבה, הרי דהגם דאח"כ נחטט ונעשה כלי קיבול וניח"ל בזה, מ"מ לא יפסלו המים בפסול שאובין.

והנה הב"י בסי' ר"א תמה ע"ד המרדכי, ז"ל, ויש לתמוה על הרב המחמיר הזה דאפילו היו בו חטטין כיון שלא נעשו על דעת לקבל צרורות כשר דהיינו מתניתין דסילון שהוא צר מכאן ומכאן וכו' אינו פוסל מפני שלא נעשה לקבלה וכל שכן דכשהרקיב בתוכו דכשר כיון שלא חלו בחטיטה ההיא ידים וכו', עכ"ל, אמנם לכאו' בד' הר"ר שמרי' מבו' דאיירי בדניח"ל בחטיטה זו, ואשר ע"כ שפיר חשיב כנעשה לקבלה.

ומצינו בחזו"א תנינא סי' ז' סקי"ג שעמד בזה, ודן לפרש עפי"ז טעמא דקי"ל להכשיר בשנעשית הגומא מאלי', ז"ל, ועוד דהא קיי"ל וכו' דכל שלא הניח הכלים לשם שאיבה לא חשיב שאוב, א"כ האי צינור שאין לו בית קיבול הרי לא הניחו אדם לקבל מים, ואף אם נרקב וקיבל וניח"ל לבעלים עדין כופה ושובר ולא חשיב שאוב, וכ"ש כשהמים יורדין מאליהן, וכ"כ ט"ז סקי"ד במעין המקלח לתוך הכלי, וכ"כ הש"ך ס"ק צ"ב, עכ"ל.

אמנם יל"ד בזה, דהנה בפשוטו מוכח דבצינור שיש בו בית קיבול, לא אמרי' דרק המים שעוברין בתוך בית קיבול זה נעשין שאובין, אלא כל המים שעוברין בצינור, או עכ"פ שעוברין מעל הבית קיבול נעשין שאובין, ואכמ"ל בזה, ולפ"ז י"ל, דהגם דשאובין שלא בכוונה לא חשיבי כשאובין, מ"מ הכא שהי' דעתו מתחילה שיעברו המים בצינור, הרי שהגם דבשעה שהניח הצינור אכתי ל"ה תורת בית קיבול ולא היו המים שעוברין שם חשובין כשאובין, מ"מ אחר שנעשה בו בית קיבול, תו חשיבי המים שעוברין בו כשאובין בכוונה, שהרי הם עוברין בצינור לדעת האדם.

ועד"ז נת' במק"א לבאר ד' הרשב"א בשער ה', שכתב דאף כלי העשוי לקבלה אינו פוסל, אא"כ הוא עשוי לקבלת מים, וקשיא טובא דא"כ מ"ט צינור שחטט בו לקבל צרורות פוסל את המקוה, הרי אינו עשוי לקבלת מים, ובע"כ לפרש דמש"כ הרשב"א דבעי' שיהא עשוי לקבלת מים, אי"ז תנאי בתורת בית קיבול דבעינן שיהא עשוי לקבל מים, אלא הוי זה דין בפנ"ע, דמלבד דבעי' שיהא בהכלי בית קיבול, עוד בעי' שיהא עשוי הכלי לקבלת מים, ואשר ע"כ שפיר י"ל דהגם שאין הבית קיבול דצינור עשוי לקבלת מים, מ"מ כיון שכל הצינור פוסל משום שאובין, סגי בהא דהצינור גופי' עשוי שיעברו בו מים, וביותר ניחא, לפי המבו' בתשב"ץ ח"ב סי' נ"ו, דהך דינא דבעי' שיהא הכלי עשוי לקבלה, הוא חד דינא עם דינא דמניח כלים בשעת פיזור עבים אין המים שבתוכם שאובין, ולדבריו ודאי י"ל דסגי במה שהכלי עצמו עשוי שיעברו בו מים, ול"ב שהבית קיבול דהכלי יהא עשוי לקבלת מים.

והעירוני די"ל עוד בזה, דכיון דצינור שנחטט לית לי' תורת כלי רק ע"י דעת וניחותא דהאדם, ע"כ שפיר חשיב שנעשית השאיבה ע"י האדם, במה דניח"ל בחטיטה זו, דבזה הוא משוהו לכלי קיבול, וע"כ כ"ה דהמניח כלים במקום שיתמלאו מים נעשין המים שאובין, ה"נ כלים המונחין דלית להו תורת כלים והמים שנכנסין לתוכן לא חשיבי כנתקבלו בכלי, הרי דכל שהוא משוה אותן לכלי קיבול, חשיב דנעשית השאיבה ע"י האדם, וצ"ע בזה.

1. והנה בפי' הר"ש מכת"י בפ"ב שם, הביא מתחילה לפרש כפי' הרמב"ם, ז"ל, ולכאו' הי' נראה לנגבן דוקא שלא נתכוון לקבל המים לכך לא נעשו שאובין וכו' וישבר או יכוף לפי שאם הגבי' את הקנקנים ועירה אותם נעשו כמים שאובין, שאז יש בו תפיסת יד אדם, והר"ש דחה לזה, ז"ל ואין שיטת משנתינו מתישבת לפי' זה, כנראה היינו משום דלפ"ז אין מתבאר טעמא דר"א דלא שרי לשבור אא"כ עונת הגשמים היא ויש מעט מים בבור, ועוד דלנגבן נמי קרי לי' בתו"כ תפיסת ידי אדם ומרבי להו מבור וכו', עכ"ל, וצ"ב מה קשיא לי' להר"ש מד' התו"כ, הרי אדרבה בתו"כ מרבי להו מבור דבהעלן לנגבן אין פוסלין, וא"כ אדרבה ה"ז סייעתא לפירוש זה, וכמו שבאמת הביאו הרמב"ם והרא"ש לד' התו"כ כמקור לדבריהם.

   והעירוני בביאור ד' הר"ש, לפמש"נ בדעתו דס"ל דהא דשאיבה שלא לדעת אינה פוסלת, אי"ז משום דבעי' תפיסת יד אדם בשאיבה, דלדעתו כלל ליכא פסול דתפיסת יד אדם בשאיבה, אלא הוא משום דליכא חשיבות שאובין על המים אלא בשדעתו ורצונו שיהיו שאובין בכלי, ואשר ע"כ ס"ל להר"ש דאם נפרש דכיון שהניח הקנקנים לנגבן לא נעשו המים שאובין, ואף אם אח"כ הוא מוליכן למקוה ע"י שבירה או כפי' מ"מ לא חשיבי כשאובין, א"כ אף בשהגביהן ועירה אותן בדין שלא יהיו כשאובין, דהגם די"ל דכשעירן אחשובי אחשבינהו והוו שאובין, אך אי נימא הכי הרי גם כששובר או כופה מחשיבן והוו שאובין, וכל הא דיש לחלק דרק אם הגביהן ועירה אותן הוו שאובין, הוא רק משום דבכה"ג יש בהן תפיסת יד אדם, ותפיסת יד אדם פוסלת, וכאשר כ"ה ל' הר"ש שם, שאם הגבי' את הקנקנים ועירה אותם נעשו כשאובין "לפי שיש בהן תפיסת יד אדם", ואשר זהו משה"ק הר"ש על פי' זה, שהרי אף מעלה קנקנים לנגבן קרי לי' בתו"כ תפיסת יד אדם, ואפ"ה מרבי' לי' מקרא דאין נעשין המים שאובין, והרי דאין לפסול משום תפיסת יד אדם, וא"כ אף בשמגבי' אותם לערותן הי' בדין שלא יעשו המים שאובין, ואין לחלק בין הגביהן לערותן, לבין שובר או כופה.

   אך הרמב"ם והרא"ש דס"ל דכה"ג הוו שאובין, אזלי לטעמייהו דס"ל דגדר הא דילפי' מקרא דמניח קנקנים לנגבן לא מיפסלי, הוא דאי"ז תפיסת יד אדם גמורה, וכל' הרא"ש שם שיש בו "קצת" תפיסת יד אדם, אך לעולם פסול שאובין תליא בתפיסת יד אדם, ואשר ע"כ ס"ל דהיכא שהוא מגבי' אותן לערותן ויש בהן תפיסת יד אדם גמורה, ה"ה נעשין שאובין, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)