מ_מ מוקצה ב
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

סדר הלימוד

מוקצה מחמת מיאוס, ומטה שייחדה למעות וכו'

מד. מתניתין - מה. בעא מיני', מלבד עניני מוקצה למצוה ותנאי במוקצה, מו. א"ר יהודה - מו: רמי לי' אביי לרבה, לה: א"ר יוסי - לו. ומאי שופר מלבד דעת ר' נחמי'

הוקצה למצותו, ותנאי במוקצה

מה. בעא מיני' - א"ר יהודה, ביצה ל: מתניתין - סוף העמ', כב. בעו מיני' - איתמר

גרוגרות וצימוקים

מה. א"ר יהודה - מה: אמר רבב"ח, ביצה כו: ת"ש הי' אוכל - א"ר זירא, שם מ. מתניתין - מ: שלהי מכילתא

בע"ח שמתו, ומוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים

מה: אמר רבב"ח - כי אתא, קנו: מתניתין, חולין יד. מתניתין - טו: מתניתין, מלבד עניני ברירה ומשקין שזבו ומעשה שבת, ביצה כז: בהמה שמתה - אין נמנין, שם ו. איתמר אפרוח - ו: ת"ר

הכרעת ההלכה בפלוגתא דר"י ור"ש

מה: כי אתא - מו. אמר רב יהודה, קנו: איתמר אמר עולא - קנז. מתניתין, יט: הנהו כרכי דזוזי - הני תרי תלמידי

מוקצה בבכור

מו: רמי לי' אביי לרבה - רמי לי' אביי לר"י, ביצה כה: מתניתין - כו: בעי מיני'

מוקצה לחצי שבת, וגמרו ביד אדם

ביצה כו בעי מיני' - כז: בהמה שמתה, תוס' שבת מג. ד"ה בעודן עליו כל ביה"ש, מד: ד"ה יש עלי'

בית שנפחת, וטבל מוכן אצל שבת

ביצה לא: מתניתין, שם לד: הא קמ"ל וכו' ובעה"מ ומלחמות

נולד

כח: מתניתין - כט. א"ל רב שמואל, קכא: אשכחי' מתני - ותיפו"ל, יט: שמן של בדדין וכו', ביצה ב. במאי עסקינן - ומי א"ר נחמן

ל' מנ"א פ'

דף מס' 1

**מוקצה מחמת מיאוס**

**מ"ד א' - מטלטלין נר חדש אבל לא ישן, ר"ש אומר כל הנרות מטלטלין,** בכ"ד מצינו שנחלקו ר' יהודה ור"ש בדין אוצר וכיו"ב אם הוי מוקצה,[[1]](#footnote-2) - ובביאור הפלוגתא בזה כתב בפי' ר"ח בשלהי ביצה דהוא משום דלר"ש כל מידי דחזי לאיניש דעתי' עילויי', וכ"כ בתשו' ספה"י לר"ת סימן ב' אות ב' דר"ש ס"ל דכל מידי דחזי לי' לאיניש לא מקצה לי',[[2]](#footnote-3) - ובפשוטו ה"נ מתפרש הא דפליגי בדין מוקצה מחמת מיאוס, דלר' יהודה מקצי לי' מדעתי', ולר"ש לא מקצי לי' מדעתי',[[3]](#footnote-4) וכ"נ ממש"כ בפירש"י לקמן מ"ו א' (ד"ה שרי לטלטולה) דטעמא דר"ש הוא משום דלא מאיס, וכ"כ החיי אדם בכלל ס"ה ס"ב, וכן צידד הקר"א בסוגיין, ועד"ז כתב החזו"א בסימן מ"ג סק"ח, ובד' החזו"א שם מבו' דלא נחלקו ר"י ור"ש במציאות אם מקצי אינש מדעתי', אלא היינו דדעת האדם להקצותו קצת, ולדעת ר"י סגי בכך לאסור, ולדעת ר"ש לא סגי בכך,[[4]](#footnote-5) (והקה"י בביצה סימן ד' פירש דלר"ש סגי במה שלא דחאו בהדיא משימוש, ולר"י בעינן שיהא מיוחד בפירוש לצרכו או שעיקרו עומד לכך מסתמא, עיי"ש).

אך הר"ן בביצה כ"ח ב' כתב דפלוגתא דר"י ור"ש במוקצה מחמת מיאוס, היא בנר ישן שהוקצה בביה"ש מחמת מיאוסו, דלר"י דאית לי' מוקצה אע"פ שרוצה להשתמש ממנו באמצע שבת ואינו חושש למיאוסו וה"ה עכשיו אצלו כאילו נסתלקה ממנה הקצאתו, אסור מכיון שהוקצה ביה"ש, ולר"ש דלי"ל מוקצה כיון דהשתא חזי לי' אין הקצאתו שמער"ש אוסרתה,[[5]](#footnote-6) - והגרע"א והקר"א בסוגיין פירשו לדבריו דמודה ר"ש דכ"ז שאינו רוצה להשתמש בו הוי מוקצה, והא דס"ל דמותר לטלטלו, הוא משום דבשעה שרוצה להשתמש בו בטלה הקצאתו, ור"ש לטעמי' דלית לי' מיגו דאיתקצאי, אך החזו"א בסימן מ"ג סק"ח פירש לד' הר"ן בע"א, עיי"ש.[[6]](#footnote-7)

הקר"א בסוגיין הק' ע"ד הר"ן מהא דס"ל לר"מ דכל הנרות מטלטלין חוץ מן הנר שהדליקו בו בשבת, ואי נימא דכו"ע אית להו דמוקצה מחמת מיאוס הוי מוקצה, וטעמא דמ"ד דשרי הוא משום דכשרוצה להשתמש בו בטלה הקצאתו, הרי דלר"מ לטעמי' דס"ל לדינא דמיגו דאיתקצאי, דמה"ט הוא דאין מטלטלין נר שהדליקו בו בשבת, הי' לנו לאסור אף במוקצה מחמת מיאוס, ועד"ז קשיא בהא דקי"ל דמוקצה מחמת מיאוס שרי, אף דקי"ל דנר שהדליקו בו בשבת אסור לטלטלו.[[7]](#footnote-8)

ובפשוטו צ"ל דאף דבנר שהדליקו בו בשבת אמרינן מיגו דאיתקצאי, מ"מ י"ל דבמוקצה מחמת מיאוס דבידו לבטל בכל שעה את ההקצאה, לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, - וי"ל עוד, דעיקר דינא דמיגו דאיתקצאי תליא במידת ההקצאה, וכאשר כ"נ בד' התוס' לקמן מ"ה ב' (ד"ה אמר), עיי"ש, וי"ל דאף דבהקצאה מחמת איסור אמרינן מיגו דאיתקצאי, מ"מ בהקצאה דמחמת מיאוס לא אמרינן מיגו דאיתקצאי.[[8]](#footnote-9)

\*בעיקר מש"כ הגרע"א דאף דבתחילת השבת הוקצה מחמת מיאוס, מ"מ בידו לבטל הקצאתו, ואי"ז אסור אלא מדינא דמיגו דאיתקצאי, מצינו כן עוד בדבריו בכ"ד, דבגל' הגרע"א בסימן ש"ח ס"א צידד בדין סכין של מילה, דאם בשבת רצוינו שלא להחזיקו עוד למילה אלא להחזיקו כשאר סכינים לכל דבר, נסתלק הקצאתו ומותר, לפ"מ דקי"ל כר"ש דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי,[[9]](#footnote-10) וכן צידד בחי' הגרע"א בביצה ב' ב',[[10]](#footnote-11) וכ"כ האבנ"ז בסימן ת"ב, והגרע"א שם עמד בד' התוס' בביצה שם דמבו' דלא כן, ועמש"כ ע"ז האבנ"ז שם סק"ח.

ובתוס' הגרע"א בשלהי מכילתין כתב דאף להסוברים דבשר חי אסור לטלטלו אף לר"ש, דכיון דעומד לאדם לא שדי לי' לכלבים, מ"מ אם רוצה ליתנו לכלבים מותר, דעכשיו שמזמינו לכלבים עומד לכלבים, אלא דבביה"ש עדיין ל"ה עומד לכלבים, ודמי לנבילה שנתנבלה בשבת דשרי לר"ש,[[11]](#footnote-12) וכ"כ הגרע"א בגל' המג"א בסימן ש"ח סקנ"ו, ובגהש"ס בחולין ט"ו ב', עיי"ש.[[12]](#footnote-13)

אך החזו"א בסימן מ"ד סקי"ד כתב דכל דלא חזי ביה"ש והשתא נמי לא חזי יותר מביה"ש מודה ר"ש דל"מ מחשבה בשבת, - והיינו דכל שהקצה דעתו מער"ש הוי מוקצה לכל השבת, ורק כשנשתנה מצב החפץ הוא דאמרינן דכלפי מצב זה מעולם לא הקצה מדעתו, אך כל שלא נשתנה מצב החפץ, וכלפי מצב זה הקצה החפץ מדעתו, ל"מ מה שנמלך עליו, דאכתי הקצאתו קיימת.[[13]](#footnote-14)

\*החזו"א שם הוכיח כן, דאל"כ יהא מותר לטלטל אבן שנמלך עלי' בשבת לפצע בה אגוזים, - ובדעת הגרע"א י"ל, דל"מ לייחד דבר לתשמיש באמצע השבת,[[14]](#footnote-15) ושאני בסכין של מילה ובבשר חי, דאיסורם הוא משום הקצאתו, ובזה שפיר מצי לימלך בו מהקצאתו, ועמש"כ עוד בזה בס' האיר יוסף סו"ס ל"ה.

**טלטול מוקצה מחמת מיאוס לר"ש מחמה לצל**

ההשלמה בסוגיין כתב דנר ישן שלא ייחדו להדלקה ול"ה ככלי שמלאכתו לאיסור, מותר לטלטלו אף מחמה לצל, וכ"כ האהל מועד בדרך השבת נתיב י' ח"א, וכ"ה מבו' בד' המאירי לעיל מ"ב ב', עיי"ש, וכן משמע בד' הרמב"ן לקמן קנ"ד ב', ובמלחמות בריש ביצה, עיי"ש, - וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד בסוגיין שכתב דאף למאן דאסר לטלטל נר שהדליקו בו בשבת מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, ולפ"ז בע"כ דהא דשרי ר"ש לטלטל נר ישן, הוא אף מחמה לצל, וכ"ה להדיא בדבריו לקמן קכ"ד א' וקמ"ג א' וקנ"ז א', וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן ר"ד, - וכ"ה מבו' גם למש"כ הרשב"א דאף לר"י מותר לטלטל מוקצה מחמת מיאוס לצורך גופו ומקומו, ונתבאר להלן, ובע"כ דלר"ש מותר לטלטלו אף מחמה לצל, - וכ"כ הדרישה בסימן ש"י סוסק"ב דמוקצה מחמת מיאוס אין עליו שם מוקצה כלל, וע"כ מותר לטלטלו אף מחמה לצל, - וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן רע"ט סקי"ב דלא אסר לטלטל נר דמאוס מחמה לצל, אלא משום דהוי כלי שמלאכתו לאיסור, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סקי"ד להוכיח מד' הב"י בר"ס ש"ח,[[15]](#footnote-16) - וכן הוכיח החזו"א בסימן מ"ג סק"ח מסוגיית הגמ' לקמן מ"ה א', עיי"ש.

אך הרמב"ם בפכ"ה משבת הי"א כתב דכלי המוקצה מחמת מיאוסו כגון וכו' וכלי הצואה וכיו"ב מותר לטלטלן בשבת "אם הוצרך להן", ובגל' הגרע"א שם כתב דמשמע דאף דכלי הצואה מלאכתו להיתר, מ"מ כיון דמאוס הוא לא הותר לטלטלו אלא לצורך גופו,[[16]](#footnote-17) וכ"כ המרכה"מ שם והפמ"ג באש"א סימן רע"ט סקי"ד וסקי"ד ובמש"ז סימן ש"י סק"א בדעת הרמב"ם, והפמ"ג בסימן רע"ט שם כתב דכן פירש הב"י שם ס"ב בד' הרמב"ם, - וכן נראה בד' הריא"ז בפירקין ה"ד דין ה' בדין קינה של תרנגולים, עיי"ש.

והגרע"א שם כתב דהטעם לאסור בזה הוא למש"כ הר"ן דהא דשרי ר"ש במוקצה מחמת מיאוס, הוא משום דכשרוצה להשתמש בו בטלה הקצאתו, אך כל דא"צ לגופו להשתמש בו ולא חזינן דאינו חושש למיאוסו, לא נסתלקה הקצאתו, ואסור לטלטלו מחמה לצל, - אך האבנ"ז בסימן קכ"א סק"ב כתב דאף לפ"ד הר"ן מותר לטלטלו אף מחמה לצל, דעיקר איסור טלטול מוקצה, הוא מכח הא דאסור להשתמש בו, וכל דמותר להשתמש בו, דכשירצה להשתמש בו או לאכלו בטלה הקצאתו, מותר לטלטלו.

**טלטול מוקצה מחמת מיאוס לר"ש לצורך מקומו**

בד' הבעה"מ וש"ר לקמן קנ"ד ב' מבו' דלפ"מ דקי"ל כר"ש מותר לטלטל מוקצה מחמת מיאוס לצורך מקומו, עיי"ש, ובגל' הגרע"א למג"א סימן רע"ט סקי"ב צידד כן גם למש"כ בדעת הר"ן דכ"ז שאינו רוצה להשתמש בו לא בטלה הקצאתו, דמ"מ מותר לטלטלו לצורך מקומו, משום דכל דיש לו מציאות היתר להשתמש בו, מותר לטלטלו לצורך מקומו,[[17]](#footnote-18) ועיי"ש שהוכיח כן מד' הר"ן שם, וכ"כ בגל' הגרע"א בסימן ש"ח ס"א,[[18]](#footnote-19) - אך בגל' הגרע"א בפכ"ה משבת הי"א צידד דלפ"ד הרמב"ם והר"ן אסור לטלטל מוקצה מחמת מיאוס לצורך מקומו, כיון דעדיין הקצאתו קיימת, ולא הותר אלא כשמטלטלו לצורך גופו להשתמש בו, דבכה"ג בטלה הקצאתו.

\*האבנ"ז בסימן קכ"א סק"ב נקט דלמש"כ הר"ן דמודה ר"ש לההקצאה דמחמת מיאוס, ואלא דכל שרוצה להשתמש בו בטלה הקצאתו, ה"נ מודה ר"ש לההקצאה דאוצר, והא דמותר לטלטלו, הוא משום דכל שרוצה להשתמש בו בטלה הקצאתו, ועיי"ש שעמד לפ"ז במה שאמרו לקמן קכ"ז א' דלר"ש מותר לפנות את האוצר לצורך אורחים, דהרי כיון שאינו רוצה להשתמש בו עדיין הקצאתו קיימת, ומ"ט מותר לטלטלו, והוכיח מזה דאף דעדיין הקצאתו קיימת, מ"מ כיון דבידו להשתמש בו, דכשירצה להשתמש בו בטלה הקצאתו, מותר לטלטלו, ודלא כמש"כ הגרע"א לדון דאסור לטלטל מוקצה מחמת מיאוס לצורך מקומו, - והחזו"א בסימן מ"ג סק"ח הק' עוד ע"ד הגרע"א, ממה שאמרו לקמן קכ"ח א' דלר"ש מותר לטלטל בשר תפל מחמה לצל משום דהוא ראוי לכלבים, אע"ג דעדיין הקצאתו קיימת.

ובדעת הגרע"א צ"ל, דדוקא במוקצה מחמת מיאוס דאיכא גריעותא בגופו הוא דמודה ר"ש דהוי מוקצה, ורק כשרוצה להשתמש בו בטלה הקצאתו, אך במוקצה דאוצר וכיו"ב פליג ר"ש וס"ל דל"ה מוקצה כלל, וצ"ע.

**טלטול מוקצה מחמת מיאוס לר"י לצורך גופו ומקומו**

לדעת הסוברים דאף לר"ש אסור לטלטל מוקצה מחמת מיאוס, אלא לצורך גופו ומקומו, בע"כ דלר' יהודה דאסר, אסור לטלטלו אף לצורך גופו ומקומו, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן לקמן קנ"ד ב', וע"כ אי נימא דרב הונא כר' יהודה ס"ל ניחא הא דאסור לטלטל קרני דאומני לצו"ג ומקומו, וכ"ה להדיא בדבריו במלחמות בריש ביצה.

אך בד' הרשב"א בביצה כ"ח ב' מבו' דאף ביו"ט דקי"ל כר' יהודה דמוקצה מחמת מיאוס אסור, מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ט הצ"ח, - ובתשו' הרשב"א ח"א סימן תר"ו כתב לפרש לזה דהוא משום דכל שיש עליו תורת כלי מותר לטלטלו לצורך גופו ולצורך מקומו, ולא אמרו דמוקצה אסור בטלטול אף לצורף גופו ומקומו, אלא כשאין עליו תורת כלי, עיי"ש, - וכ"כ הפסקי הרי"ד לקמן בסוגיין דכל מוקצה שיש עליו תורת כלי מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, דומיא דכלי שמלאכתו לאיסור דמותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, וכ"ה גם בדבריו לקמן קנ"ז א'.[[19]](#footnote-20)

לדעת הרשב"א דמוקצה מחמת מיאוס מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, צ"ע דא"כ מ"ט בעינן בנר ישן לההקצאה דמוקצה מחמת מיאוס,[[20]](#footnote-21) ותיפו"ל דהו"ל כלי שמלאכתו לאיסור,[[21]](#footnote-22) - ועד"ז הק' הפמ"ג באש"א סימן רע"ט סוסקי"ג הק' למש"כ שם בדעת הרשב"א דנר שהדליקו בו בשבת מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, ונתבאר בדף מס' 2, דא"כ מאי נפ"מ בין נר שהדליקו בו לנר שלא הדליקו בו, הרי אף נר שלא הדליקו בו אסור לטלטלו מחמה לצל, משום דהוי כלי שמלאכתו לאיסור, ועד"ז קשיא עוד, דאם אף לר"י מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, בע"כ דלר"ש דשרי מותר אף מחמה לצל, ומ"ט לא אסרינן לה משום כלי שמלאכתו לאיסור.[[22]](#footnote-23)

והפמ"ג שם כתב דצ"ל למש"כ הרשב"א לקמן קכ"ב ב' דנר ל"ה ככלי שמלאכתו לאיסור, כיון דאינו משמש למלאכת איסור, אלא נעשה בסיס לשמן ופתילה, - אך אכתי קשיא בד' הרשב"א לקמן שם דלא פסיקא לי' ד"ז דנר ל"ה ככלי שמלאכתו לאיסור, ולא הוכיח כן מהכא, דאם נר הוי ככלי שמלאכתו לאיסור ואסור לטלטלו מחמה לצל, מאי נפ"מ בין נר ישן לנר חדש, - וביותר צ"ע למש"כ הבית מאיר בסימן ש"י ס"ז דלמסקנת הרשב"א לקמן שם חשיב נר ככלי שמלאכתו לאיסור, ואסור לטלטלו מחמה לצל, ותיקשי דא"כ מאי נפ"מ בין נר שהדליקו בו לנר שלא הדליקו בו.[[23]](#footnote-24)

**דבר המאוס שבידו לנקותו ולבטל מיאוסו**

בד' הראשונים בביצה כ"ח ב' מבו' דשפוד שצלו בו בשר חשיב כמוקצה מחמת מיאוס, ובד' הרשב"א שם ובעבוה"ק שער ב' פ"ט הצ"ח מבו' דאף קערות שאכל בהן וקדירה שבישל בה הוו מוקצה מחמת מיאוס,[[24]](#footnote-25) - ונתחדש בזה דאף דבידו להדיחן ולבטל מיאוסן, מ"מ כ"ז שלא הדיחן, הוו מוקצה מחמת מיאוס, וצ"ע.[[25]](#footnote-26)

ג' אלול פ'

דף מס' 2

**טעם איסור טלטול נר הדולק**

**מ"ד א' - חוץ מן הנר הדולק בשבת,** בפירש"י כתב דהוא משום דשמא יכבה הנר, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש והשיטה להר"נ והרע"ב, - ולקמן מ"ו ב' מסקינן דכ"ז הוא למ"ד דדבר שאינו מתכוין אסור, אך לר"ש לטעמי' דדבר שאינו מתכוין מותר אין לאסור מכח ה"ט דשמא יכבה, אלא הא דאסור לטלטל נר הדולק הוא משום דנעשה בסיס לדבר האסור, - והמהרש"א עמד ע"ד רש"י, שלא פירש כמסקנת הגמ', והרא"ש יוסף הק' כן גם ע"ד הרמב"ם בפיהמ"ש והרע"ב, וכן הק' בתוס' הגרע"א ע"ד הרע"ב, וכן הק' המג"א בסימן רע"ו סוסקי"א.[[26]](#footnote-27)

\***ר"מ אומר כל הנרות מטלטלין וכו',** המהרש"א בביצה ל"א ב' נקט דר"מ מודה למוקצה דאוצר, עיי"ש, והשעה"מ בפכ"ו משבת ה"ב תמה ע"ז, דכיון דלית לי' לר"מ אף מוקצה מחמת מיאוס, כ"ש דלית לי' לשאר מוקצה דעלמא, ולא אסר ר"מ אלא במוקצה מחמת איסור.

**מיגו דאיתקצאי לביה"ש איתקצאי לכולי יומא**

**חוץ מן הנר שהדליקו בו בשבת,** בפירש"י כתב דאע"ג שכבה אסור דאית לי' לר"מ מוקצה מחמת איסור, והיינו דמיגו דאיתקצאי לביה"ש מחמת איסור, איתקצאי לכולי יומא, - ובפירש"י בביצה כ"ו ב' ד"ה והכינו פירש דיסוד דינא דמיגו דאיתקצאי, הוא משום דבעינן הכנה מבעו"י כדכתיב והכינו את אשר יביאו, וכ"כ הריטב"א בסוכה מ"ו ב',[[27]](#footnote-28) ועיי"ש שכתב לפ"ז דל"ש דינא דמיגו דאיתקצאי, אלא בשבת ויו"ט, ולא בחוה"מ שהוא חול, וכ"כ הר"ן שם.[[28]](#footnote-29)

בטעמא דר"ש דס"ל דאף נר שהדליקו בו בשבת מותר לטלטלו, ולא אמרינן מיגו דאיתקצאי, משמע בפירש"י בביצה שם דהוא משום דס"ל דל"ב הכנה מבעו"י, וכ"ה להדיא בתוס' חכמי אנגלי' בריש ביצה, עיי"ש, - אך בפירש"י בריש ביצה ד"ה קס"ד כתב דהוא משום דלא מקצי אינש מדעתי' מידי דחזי לי', וכ"כ התוס' שם, וכ"כ בפירש"י שם ל' ב' ד"ה בסוכה רעועה דהוא משום דדעתי' מאתמול עלוי', והיינו דמה"ט חשיב דאיכא הכנה מבעו"י לזמן זה,[[29]](#footnote-30) ועמש"נ בזה להלן בפלוגתת רבוותא בטעם הא דמודה ר"ש בכוס קערה ועששית.

הרשב"א בביצה ב' א' כתב דהא דאמרינן בזה מיגו דאיתקצאי לדעת ר' יהודה, ל"ב להא דהוי בסיס לדבר האסור, אלא הוא משום דבעוד הנר דולק אסור לטלטלו שמא יכבה, לר"י לטעמי' דדבר שאינו מתכוין אסור, ומיגו דאיתקצאי בביה"ש איתקצאי לכולי יומא, - ונתחדש בדבריו דאף דאין איסור טלטול על הנר מצ"ע, אלא משום גזירה שמא יכבה, מ"מ אמרינן מכח זה מיגו דאיתקצאי,[[30]](#footnote-31) ויתבאר בעזה"י במקומו.

**טלטול נר שכבה לצורך גופו ומקומו**

ההשלמה כתב דהא דאסור לטלטל נר שהדליקו בו וכבה, הוא אף לצורך גופו ומקומו, דמיגו דאיתקצאי לביה"ש אפי' לצורך גופו, איתקצאי לכולי יומא, דכיון דמשום מיגו דאסרינן לי', בכל מאי דאיתקצאי לביה"ש איתקצאי לכולי יומא,[[31]](#footnote-32) וכ"ה המאורות והריבב"ן והמאירי והפסקי מהרי"ח והובא בהג"א סימן כ', וכ"כ בתשו' ר"נ גאון סימן פ"ד, והובא בס' העתים סימן קס"ד, וכ"כ בס' הנייר הל' שבת בשם רב עמרם ורב צמח, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפכ"ה משבת ה"י, כמש"כ הכס"מ שם, וכ"נ בתשו' ספר הישר לר"ת סו"ס ב', וכ"כ הריא"ז לקמן בפ' כל הכלים ה"א דין ד' וה"ב דין א', וכ"כ הריטב"א לקמן קכ"ד ב' בשם רבינו הגדול, וכ"כ השו"ע בסימן רע"ט ס"ב.

אך הפסקי רי"ד כתב דאם הוא צריך למקומו מותר לטלטלו, דדמי לכלים שמלאכתן לאיסור דמותר לטלטלן לצורך גופן ומקומם, ואין לחלק בין מוקצה לכל מוקצה, דכל מוקצה שיש עליו תורת כלי מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, וכ"כ הפסקי רי"ד לקמן קנ"ז א', וכ"כ הראבי"ה בסימן ר"ד,[[32]](#footnote-33) והמרדכי בסימן שט"ו, וכן צידד הפמ"ג באש"א סימן רע"ט סקי"ג בדעת הרשב"א בתשו' ח"א סימן תר"ו.

**בטעמא דראב"ש דמותר להסתפק מן הנר שכבה**

**ור"א ב"ר שמעון אומר מסתפק הוא מן הנר שכבה,** בפירש"י מבו' דהיינו אף קודם שנכבה,[[33]](#footnote-34) דכיון דכבה והולך לא מחייב תו משום מכבה, - והתוס' הרא"ש כתב בדעתו, דאף דגם נר שכבה והולך אסור לכבותו,[[34]](#footnote-35) מ"מ לא נאסר בכה"ג להסתפק מן השמן, דהא דאסור להסתפק מן השמן שבנר, הוא משום דל"ה כבה מהר כ"כ אם הי' מניח השמן בתוכו, ומשא"כ בנר שהולך וכבה דאף אם ל"ה מסתפק ממנו הי' כבה קודם שיכלה השמן, ונמצא שאינו ממהר כבויו במה שהוא מסתפק ממנו, - ועיי"ש שכתב די"ל דאף אם הא דאסור להסתפק מן השמן שבנר, הוא משום דמכבה את הנר במקצת ומכחיש אורו כשנוטל ממנו שמן, מ"מ בנר שהולך וכבה, אינו מכחיש אורו במה שמסתפק ממנו.

אך התוס' הרא"ש בתחילת דבריו פירש דהא דשרי ר"ש להסתפק מן הנר שכבה, היינו לאחר שכבה, וכ"כ הריטב"א, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל מ"ב ב' (ד"ה ואין נאותין ממנו), וכמש"כ הרש"ש שם, - ועיי"ש שכתבו דמה שאמרו דפליג על אבוה בחדא, הוא בהא דשרי להסתפק מן השמן המטפטף אף בשעה שהנר דולק, וכ"כ התורי"ד והשיטה להר"נ, וכ"כ הרמב"ן לקמן מ"ה א', וכ"ה מבו' גם בד' ש"ר שם.

הראש יוסף כתב בדעת רש"י, דהא דשרי ראב"ש להסתפק מן הנר הכבה אף בעודו דולק, הוא משום דס"ל דלא נאסר לטלטל את הנר ולהסתפק ממנו אלא משום כיבוי, דאי נימא דה"ז אסור משום דהוא בסיס לשלהבת שהיא דבר האסור, וכמו שאמרו לקמן מ"ז א', יש לאסור להסתפק מן השמן אף כשהוא הולך וכבה, ועיי"ש שכתב דמה"ט פירש"י במתניתין דטעם איסור נר הדולק הוא משום שמא יכבה, וכ"ה מבו' בד' הצל"ח, - אך לכאו' י"ל דכל הא דנעשו הנר והשמן והפתילה בסיס לדבר האסור, הוא רק כשהנר דולק כתיקונו, והם באים לשמש את השלהבת, אך כל שהוא הולך וכבה, כבר אינם עומדין לשמש את השלהבת, ול"ה בסיס לשלהבת, - ויש מקום לדון עוד, אי נימא דאיסורא דבסיס לדבר האסור, הוא רק כשבטלטול הבסיס הוא מטלטל את האיסור,[[35]](#footnote-36) אך הכא דמסתפק מן השמן ואינו מטלטל כלל את השלהבת, שרי.[[36]](#footnote-37)

**הסתפקות מן השמן המטפטף בעוד הנר דולק**

**דאילו אבוה סבר כבה אין לא כבה לא,** בפירש"י כתב דהיינו משום דלא שמעינן לי' לר"ש דשרי אלא מותר השמן שבנר ובקערה דמשמע לאחר שכבה, וזה לטעמי' דראב"ש שרי להסתפק מן השמן שבתוך הנר כשהוא הולך וכבה, ור"ש לא התיר להסתפק מן השמן שבנר אלא אחר שכבה, וכ"כ המהר"ם.

אך לדעת ש"ר דלא התיר ראב"ש להסתפק מן השמן שבנר אלא אחר שכבה, מתפרש מה שאמרו דר"ש סבר כבה אין לא כבה לא, דהיינו בשמן המטפטף, דלר"ש אסור להסתפק ממנו כ"ז שהנר דולק, וכמש"כ התוס' הרא"ש והריטב"א, וכ"כ התוס' לעיל מ"ב ב' ד"ה ואין נאותין, והרמב"ן וש"ר לקמן מ"ה א'.

ולדעת רש"י לא מצינו דאסר ר"ש להסתפק מן השמן המטפטף בשעה שהנר דולק, ומשמעות הדברים דשרי, דהרי כל הא דאסר ר"ש כשלא כבה, הוא נלמד ממשמעות לישנא דמותר השמן שבנר, ומזה לא שמענו אלא דאסור להסתפק בשמן שבתוך הנר בעודו דולק, וכ"כ הצל"ח בדעתו, ומתישב בזה משה"ק התוס' הרא"ש ע"ד רש"י, דמ"ט לא אמרו דראב"ש פליג עלי' דאבוה בתרתי,[[37]](#footnote-38) ובעזה"י יתבאר עוד בזה לקמן מ"ה א'.

בטעם הא דאסר ר"ש שמן המטפטף בעוד הנר דולק, מבו' בד' התוס' לעיל מ"ב ב' ד"ה ואין נאותין דהוא משום דבעוד הנר דולק הוא מוקצה למצותו, ונתפרשו הדברים בד' התוס' הרא"ש לקמן מ"ה א' ד"ה עד מוצאי יו"ט דהוא משום דדוקא לאחר שכבה דכבר אין המצוה קיימת, הוא דשרי להסתפק ממנו, אך כ"ז שהנר דולק דעדיין המצוה קיימת, אסור להסתפק מן השמן, עיי"ש, ועד"ז מבו' בד' הגר"ז בסימן תקי"ד סכ"ד.

אך התורי"ד כתב דהוא משום דכ"ז שדולק מסיח דעתו ממנה ולא אסיק אדעתי' שיטפטף, דאע"פ שנתן כלי תחתיו, מ"מ אינו מעלה על דעתו שיטפטף כ"כ עד שיעשה בו צרכו, ודמי להא דאסר בכוס קערה ועששית משום דמסיח דעתו ממנו, וכ"נ בד' הריטב"א והשיטה להר"נ, וכ"כ הריטב"א לקמן מ"ו ב',[[38]](#footnote-39) ויתבאר בעזה"י עוד בזה לקמן מ"ה א'.[[39]](#footnote-40)

הריטב"א כתב דראב"ש דשרי בשמן המטפטף, מודה לאבוה בכוס קערה ועששית דאסירי משום דהקצה לכל השבת, ולא נחלק אלא בשמן המטפטף דס"ל דמסיק אדעתי' דילמא טפטף, ולפ"ז נמצא דהא דשרי ראב"ש בשמן המטפטף, הוא אף בכוס קערה ועששית, - אך השיטה להר"נ כתב דבכוס קערה ועששית מודה ראב"ש דהשמן המטפטף אסור, וכל הא דשרי הוא בנר קטן, דכיון דדעתי' עלי' לכשיכבה, אף מה שמטפטף בעוד שהוא דולק מותר.

\*למש"כ התורי"ד ודעימי' דהא דאסר ר"ש בשמן המטפטף הוא משום שמסיח דעתו ממנו, נתחדש דאף דבנר קטן אדם יושב ומצפה אימתי יכבה, ומה"ט מותר השמן שנשתייר כשכבה הנר, מ"מ כל שטפטף מן השמן דלזה ל"ה יושב ומצפה, ה"ז אסור,[[40]](#footnote-41) וכ"כ השיטה להר"נ, דטעמא דר"ש הוא משום דדעתי' אכיבוי ולא לאותו שמן בעוד שהנר דולק, (ופירש דבזה הוא דפליג ראב"ש, ונתבאר לעיל), ולא אמרינן דכיון דהי' יושב ומצפה שיהא השמן מותר בשבת, כבר לא אסח דעתי' מיני', ותו ה"ז מותר בכל גוונא שפקע האיסור, אלא לא הותר אלא באותו האופן שהי' יושב ומצפה לו,[[41]](#footnote-42) ועמש"כ בענין זה בקונט' מהגרד"ל שליט"א סימן ל"ב, ויתבאר עוד בעזה"י במקומו.

**בהא דמודה ר"ש בכוס קערה ועששית**

**וכי קשרי ר"ש בנר זוטא דדעתי' עלוי' אבל הני דנפישי לא,** הריטב"א כתב דהא דאסר ר"ש בכה"ג, אי"ז משום מיגו דאיתקצאי, אלא משום דאסח דעתי' מיני' לכולי' יומא, והיינו דמה"ט הקצהו מדעתו לכל השבת, וכ"כ הריטב"א לקמן בע"ב, ד"ה ופרקינן ההיא מתניתין,[[42]](#footnote-43) ועד"ז נראה בד' תוס' תלמיד ר"י הזקן, שכתב דאיסורא דכוס קערה ועששית הוא משום דהוי כגרוגרות וצימוקים, וה"נ הואיל ולדעת כן הדליק באלו גדולים שידלקו כל השבת, כגרוגרות וצימוקים דמי.[[43]](#footnote-44)

אך השיטה להר"נ לקמן בע"ב ד"ה ההיא ר"ש כתב דהא דאסר ר"ש בכה"ג הוא משום מיגו דאיתקצאי, עיי"ש, וכן משמע בד' הר"ן לקמן מ"ה א' בשם הרמב"ן,[[44]](#footnote-45) - והאפיקי ים בח"ב סימן י"ט ד"ה והנה למאי דביארנו כתב לפרש בזה, דעיקר הא דפליג ר"ש על דינא דמיגו דאיתקצאי, הוא משום דדעתי' עילוי', כמש"כ בפירש"י בביצה ל' ב', ואיכא הכנה מעיקרא לזמן זה, וע"כ הוא דבכוס קערה ועששית דאין יושב ומצפה שיכבו ואין דעתי' עילוי', מודה ר"ש דאסור משום דבעינן הכנה מבעו"י.[[45]](#footnote-46)

\*האפיקי ים שם ד"ה ומה נעים כתב לפרש טעם פלוגתת עולא ומר זוטרא אם אסר ר"ש בכוס קערה ועששית, דעולא ס"ל דטעמא דר"ש דלית לי' מיגו דאיתקצאי, הוא משום דל"ב כלל הכנה מבעו"י, וע"כ לדידי' יש להתיר אף בכוס קערה ועששית שכבו ונתבטלה הקצאתו, אף דאינו מצפה שיכבו, אך מר זוטרא ס"ל דטעמא דר"ש דלית לי' מיגו דאיתקצאי הוא משום דדעתי' עילוי' ואיכא הכנה מבעו"י לזמן זה, וע"כ כ"ז היכא דהוא יושב ומצפה שיכבה, אך בכוס קערה ועששית דאינו יושב ומצפה שיכבה וליכא הכנה מבעו"י, מודה ר"ש דאסור.

הרמב"ן הק' דמ"ט שרי ר"ש במותר השמן שבקערה, הרי השמן הוי ככוס קערה ועששית, דאפשר שלא יכבה הנר עד שיכלה השמן שבו, וכתב לישב דכיון דיהיב דעתי' אימתי תכבה משום נר עצמו, יהיב דעתי' גם על השמן, וכ"כ הרשב"א והר"ן, - אך התוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דהוא משום דא"א בשם נר שבעולם שידלק שיכלה כל השמן, וע"כ דעתו על מותר השמן.

\*בעיקר הא דמודה ר"ש בכוס קערה ועששית דאסירי משום דאינו יושב ומצפה שיכבו, נחלקו רבוותא אם הוא רק משום דדחיי' בידים, אך כל דלא דחיי' בידים שרי אף היכא דאינו יושב ומצפה, או דאף היכא דלא דחיי' בידים אסור כל שאינו יושב ומצפה, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**טעם איסורא דמותר השמן שבנר ובקערה**

**מותר השמן שבנר ובקערה אסור,** בפי' הר"ן לעיל כתב דהא דאסור להסתפק ממותר השמן שבנר ושבקערה, הוא משום דאיתקצאי לביה"ש מחמת איסור, שהרי המסתפק מן השמן שבנר חייב משום מכבה, וע"כ איתקצאי נמי לכולי יומא אפי' לאחר שכבה, והמג"א בסימן רע"ט סק"ב כתב דיש לאסור בזה גם משום דהוקצה למצותו, ואך דמטעם זה אין לאסור אלא בנר של מצוה, - ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה, דאם כל האיסור בזה הוא משום דהי' אסור להסתפק ממנו משום מכבה, הרי דבנר של שעוה ביו"ט מותר להשתמש בנותר, לפ"מ דקי"ל בסימן תקי"ד ס"ג דמותר לחתוך נר שעוה אחר שהדליקו, אך מכח הא דהוקצה למצותו, יש לאסור להשתמש אף בנר של שעוה שהודלק לשם יו"ט.[[46]](#footnote-47)

הלבו"ש בסימן רע"ט למג"א סק"ב הק' ע"ד הר"ן דמ"ט הוצרך לה"ט דהוקצה בביה"ש משום איסור כיבוי, ותיפו"ל דאפי' בטלטול אסור משום דבשעה שהי' דולק הי' השמן בסיס לדבר האסור, כמו שאמרו לקמן מ"ז א', ומיגו דאיתקצאי לביה"ש איתקצאי לכולי יומא, - ולמש"נ לעיל בדעת רש"י די"ל דאין לאסור להסתפק מן השמן משום איסור בסיס, ניחא.

הלבו"ש שם נקט, דמש"כ הר"ן דאסור להסתפק ממותר השמן שבנר ובקערה משום דהוקצה בביה"ש מחמת איסור כיבוי, אי"ז טעם אלא לאסור להסתפק ממנו, אך טלטולו מותר, ואין לאסור לטלטלו אלא משום דבביה"ש נעשה בסיס לדבר האסור.

אך הגר"ז שם ס"ב כתב דאחר שאסור להסתפק ממנו, אף אסור לטלטלו, משום דלא חזי למידי, וכ"כ הגר"ז בסימן תקי"ד סכ"ד דרק ביו"ט מותר לטלטל את מותר השמן, משום שהוא ראוי לחזור ולהדליק, - ועד"ז כתב בתוס' הגרע"א במשנתינו ובגהש"ס לעיל מ"ב ב', במש"כ התוס' שם דמכח ה"ט דהוקצה למצותו אין לאסור לטלטלו, שאין ביטול מצוה במה שמטלטלו, מ"מ אחר דאין ניאותין ממנו משום שהוקצה למצותו, תו הוא אסור בטלטול, כדין כל מאכל דלא חזי למידי, ונחלק ע"ד המהרש"א שם.

בד' המג"א בסימן רע"ט שם מבו' דמותר השמן שבנר ביו"ט אסור לאכלו, משום דאיתקצאי בביה"ש מלהסתפק ממנו משום איסור כיבוי, ורק בנר שעוה שרי, (כשלא הדליקו לשם מצוה), משום דמותר להסתפק ממנו ולי"ב משום כיבוי, וכ"כ הלבו"ש שם, - אך בד' התוס' בביצה ו' ב' ד"ה השתא מוכן לאדם משמע דכל הא דאין ניאותין משמן המטפטף הוא רק בשבת, אך ביו"ט ניאותין ממנו, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א שם, ותמה ע"ז הבית מאיר בסימן תקי"ד ס"ג,[[47]](#footnote-48) עיי"ש.[[48]](#footnote-49)

**נר הדולק, אם יש לאסור השמן בטלטול מכח הא דאסור להסתפק ממנו**

הגרע"א שם כתב דאף דמותר השמן אסור בטלטול מכח הא דהוקצה למצותו, והיינו משום דלא חזי למידי, וכנ"ל, מ"מ בעוד הנר דולק אין לאסרו בטלטול מכח הא דהוקצה למצותו, כמש"כ התוס' לעיל שם, משום דהוא דולק להאיר, והיינו דבעודו דולק הוא דבר הראוי להשתמש בו להנאת האורה, ורק אחר שכבה דלא חזי למידי, הוא דיש לאסרו בטלטול, - ולפ"ז ה"נ דאין לאסור את השמן בטלטול בעוד הנר דולק, מכח הא דאסור להסתפק ממנו משום כיבוי, דמ"מ כיון שהוא ראוי להשתמש בו להנאת האורה, מותר לטלטלו, ולא נאסר לטלטלו אלא משום דנעשה בסיס לדבר האסור, כמו שאמרו לקמן מ"ז א', - וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן רע"ט סק"ה דבעוד הנר דולק אין השמן אסור בטלטול אלא משום דהוא בסיס לשלהבת, וכתב לפ"ז דכל שנותן על הנר דבר היתר סגי במה שהוא חשוב יותר מן השלהבת, ול"ב שיהא חשוב יותר מן השמן, ונתבאר במקומו.

אך המקו"ח בגל' המג"א שם נקט דאף בעוד הנר דולק יש לאסור לטלטל את השמן מכח הא דהמסתפק ממנו חייב משום מכבה, ומשום דהוקצה למצותו, וכ"כ בגל' חת"ס שם, עיי"ש, וכתבו לפ"ז דבעינן שיהא הדבר היתר חשוב יותר מן השמן, וצ"ע.

ד' אלול פ'

דף מס' 3

**מטה שייחדה למעות**

**מ"ד א' - מטה שייחדה למעות אסור לטלטלה,** הרי"ף כתב דמטה שלא היו עלי' מעות בביה"ש מותר לטלטלה אף שייחדה למעות, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בהלכותיו שלא הביא לדין זה דמטה שייחדה למעות, והרא"ש בסו"ס כ' והר"ן כתבו בדעתו, דהך דינא דמטה שייחדה למעות אסור לטלטלה, הוא כר' יהודה דאית לי' מוקצה, אך לפ"מ דקי"ל כר"ש מותר דלית לי' מוקצה מותר לטלטלה,[[49]](#footnote-50) וכ"כ התוס' לקמן מ"ה א' ד"ה ה"נ מסתברא ועוד מקמאי דהך דינא תליא בפלוגתא דר"י ור"ש, וכ"נ בפירש"י בד"ה מטלטלין נר חדש, - אך הרא"ש שם כתב בשם ר"ת דאף ר"ש מודה דאסור לטלטלה, וכ"כ הראב"ן בסימן שע"ח, ונתבאר להלן.

בטעם הא דמטה שייחדה למעות הויא מוקצה ואסור לטלטלה, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בד"ה מטה שייחדה כתבו דהוא משום דכל שיחדה למעות שוב אין עושין ממנה שום תשמיש, ודמי לחצוצרות דאסור לטלטלה לר' יהודה אף לצורך גופו ומקומו,[[50]](#footnote-51) וכ"כ הבעה"מ והרשב"א לעיל ל"ו א' והרמב"ן בסוגיין, - והרמב"ן הוסיף לפרש, דהוא משום דמתוך שאדם מקצה דעתו מהן מישיבה שלה ואינו משנה אותה לשום תשמיש אחר, בטל תורת כלי ממנה.[[51]](#footnote-52) - **ב** הרמב"ן כתב בשם תוס' דכיון שהיא עשוי' להניח בה מעות כל שעה, דמי כמי שהניחו שם מעות בשבת, והרשב"א הוסיף דהיינו דלעולם היא כבסיס לדבר האסור, וזה מתפרש טפי אם דינא דבסיס לדבר האסור, הוא משום הקצאת הבעלים.[[52]](#footnote-53) - **ג** התוס' לקמן בסוגיין סוד"ה הא אין עלי' כתבו די"ל דהויא מוקצה אף לר"ש, משום דאדם מקפיד עלי' ומייחד לה מקום, ודמי לסיכי זיירי ומזורי שאמרו לקמן קכ"ג א' דהכל מודים דהוו מוקצה משום דקפיד עלייהו ומייחד להו מקום,[[53]](#footnote-54) וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, וכ"כ הרא"ש בסו"ס כ' בשם ר"ת,[[54]](#footnote-55) והמג"א בסימן ש"י סק"ה כתב דלפ"ז אסור לטלטלה אף לצורך גופה ומקומה, וכ"כ הגר"א שם.[[55]](#footnote-56) - **ד** הראב"ן בסימן שע"ח כתב דהויא מוקצה אפי' לר"ש, דכיון שייחדה למעות הוי כעין מוקצה דגרוגרות וצימוקים, וכתב דגם כיס שייחדו למעות הוי מוקצה אף לר"ש.[[56]](#footnote-57) - **ה** התוס' תלמיד ר"י הזקן לקמן בסוגיין כתב דס"ד דהויא מוקצה אף לר"ש, דהואיל וייחדו למעות דחאו בידים, כיון דלאו להכי עביד ודוחה אותה מתשמישו הרגיל לתשמיש שאינו רגיל לו, חמיר כמו גרוגרות וצימוקים, ול"ד לנר לאחר שכבה וכו' דשרי ר"ש, משום דאינו עושה בהן אלא דבר הרגיל, וצ"ב.

הפסקי מהרי"ח כתב דמטה שייחדה למעות והניח עלי' מעות בחול אסור לטלטלה שלא לצורך גופה ומקומה, אפי' אין עלי' מעות ול"ה עלי' מעות בביה"ש, דומיא דשופר וחצוצרות דהוי מלאכתו לאיסור, והביאו ההג"א בסימן כ', - והמג"א בסימן ש"י סק"ה והגר"א שם כתבו דהיינו לכו"ע, דאף לדעת הסוברים דלפ"מ דקי"ל כר"ש ל"ה המטה מוקצה, מ"מ הויא ככלי שמלאכתו לאיסור דאסור לטלטלו שלא לצורך גופו ומקומו.

אך בד' הב"י והרמ"א שם מבו' דלדעת הסוברים דלפ"מ דקי"ל כר"ש ל"ה המטה מוקצה, מותר לטלטלה אף שלא לצורך גופה ומקומה, והלבוש שם כתב דהוא משום דהמטה אינו עושה שום מלאכה, אלא שמניחין עלי' המעות, וזה כדעת הסוברים דנר ל"ה ככלי שמלאכתו לאיסור, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ התו"ש שם סקי"ג, והראש יוסף בסוגיין, - והראש יוסף כתב לפרש עוד, דכיון דרוב מלאכת המטה הוא לשכיבה, ל"מ לדעת ר"ש מה שמייחדה להניח בה מעות, ואכתי חשיבא ככלי שמלאכתו להיתר, וכ"כ הבית מאיר שם.

\*בד' המהרי"ח מבו' דכל הא דחשבינן להמטה ככלי שמלאכתו לאיסור, הוא רק כשייחדה למעות והניח עלי' מעות, ומבו' דבייחוד בעלמא לא נעשית ככלי שמלאכתו לאיסור, וכ"כ המאירי בחולין ט"ו א' דנר חדש שלא הדליקו בו מעולם, מותר לטלטלו אף מחמה לצל, וכ"כ הא"ר בסימן רע"ט סקי"ג דחשיב ככלי שמלאכתו להיתר, דהזמנה לאו מילתא היא, והביאוהו הפמ"ג באש"א שם סקי"ד, והביאוה"ל שם ס"ו, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שי"ג ס"א (ד"ה להפך), - והפמ"ג שם כתב דמין נר שאינו עשוי אלא להדלקה, אף כשעדיין לא הדליק בו הוי ככלי שמלאכתו לאיסור, וכ"ה מבו' בחי' תלמיד הרמב"ן לקמן קנ"ד ב' דקרני דאומני הוו ככלי שמלאכתו לאיסור אף שעדיין לא נשתמש בהן, עיי"ש.[[57]](#footnote-58)

**ומה נר דלהכי עבידא כי לא הדליק בה שרי לטלטלה,** בפירש"י כתב דדייק מדקאמר אבל לא ישן, ולא קאמר אבל לא המיוחד לכך, - אך התוס' כתבו דפריך אהא דשרינן בנר חדש, אף דתחילת עשייתה היא להדלקה, והו"ל כמו שייחדה לכך, כיון דמיד שמדליקין בה פעם אחת נמאסת ואין ראוי' לתשמיש אחר, ואף שראוי' לתשמיש אחר בין עשי' להדלקה, מ"מ אין משתמשין בה לדבר אחר, כיון דאי"ז אלא זמן מועט, - והרמב"ן כתב דפריך אהא דאסר רב במטה שייחדה למעות, והרי דלענין מוקצה הזמנה כמעשה, דכל שאילו עשה בה מעשה נאסרה במוקצה, אוסרתו מחשבתו, דא"כ כיון דנר של חרס ישן הוי מוקצה מחמת מיאוס, אף נר חדש דהוא מיוחד ועשוי להדלקה תהא הזמנה שלו חשובה כמעשה, ויהא מוקצה, כיון דמעתה מסלק דעתו ממנו ואין דעתו עליו לשום תשמיש אחר, כיון דאינו ראוי לתשמיש אחר עם תשמישו המיוחד לו.

**אלא אי איתמר וכו' הניח עלי' מעות אסור לטלטלה,** בפירש"י כתב דלפ"ז לא תיקשי מנר של מתכת דשרי ר' יהודה, דהתם הוא כשלא ייחדו, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן מ"א סק"ג, - והתוס' הק' דלפ"מ שפירש"י דהא דפריך מעיקרא מנר, הוא מדקאמר אבל לא ישן ולא קאמר אבל לא המיוחד לכך, הרי דה"נ יש לדקדק מהא דקאמר חוץ מן הנר שהדליקו בו בשבת, ולא קאמר חוץ מן הנר שייחדו והדליקו בו בחול, ועמש"כ הרשב"א והר"ן לישב.[[58]](#footnote-59)

אך התוס' וש"ר כתבו דדוקא נר של חרס דמי למטה שייחדה למעות, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, ותליא ביסוד איסורא דמטה שייחדה למעות, **א** התוס' כתבו דהא דנר של חרס דמי למטה שייחדה למעות, הוא משום דכיון דכשמדליקין בה פעם אחת נמאסת ואינה ראוי' לתשמיש אחר, וע"כ חשיבא עשייתה כיחוד להדלקה, אבל בנר של מתכת דאין עשייתה להדלקה בלבד דראוי' כל שעה לתשמיש אחרף אין עשייתה חשובה כייחוד.[[59]](#footnote-60) - **ב** הרמב"ן כתב עד"ז, דהא דמדמינן נר למטה שייחדה למעות, הוא בנר של חרס, דכשהדליק בו הוי מוקצה מחמת מיאוס, וע"כ אם לענין מוקצה הזמנה כמעשה, יש לאסרו אף כשלא הדליק בו, אך נר של מתכת דאף כשהדליק בו ל"ה מוקצה, ל"ד כלל למטה שייחדה למעות. - **ג** הרמב"ן והרשב"א כתבו בשם התוס', דאיסורא דמטה שייחדה למעות הוא משום דהוי כמו שהניח בה מעות בשבת, והויא כבסיס לדבר האסור וה"נ הוא בנר של חרס שמדליקין בו תמיד, והוי כמו שהדליקו בו בשבת, אך נר של מתכת דאין מדליקין בו אלא לפעמים, ל"ה כמו שהדליקו בו בשבת.[[60]](#footnote-61)

**מתיב ר"א וכו', הא אין עלי' מעות שריא אע"ג דהוו עלי' ביה"ש,** הריטב"א כתב דמשמע דר"א הוה סבר דרב כר"ש ס"ל, וזהו דמשני דההיא ר"ש ורב דאמר כר"י, ועיי"ש שכתב דהא דס"ד דמטה שהיו עלי' מעות בביה"ש אסורה אף לדעת ר"ש, ול"ד לנר שהדליקו בו בשבת דשרי, הוא משום דס"ד דכיון שנתן בה מעות מבעו"י להיות שם בביה"ש אקצי דעתי' מן המטה לכל השבת, דאינו עומד ומצפה שיפלום משם, דהמעות אינם בע"ח שיסתלקו מעצמם, ואסור לאחרים לסלקם משם, והו"ל ככוס וקערה ועששית, וזהו דפריך מהא דמוכני דשריא, דע"כ דלר"ש שרי אף בכה"ג.

**ההיא ר"ש היא דלית לי' מוקצה,** הרשב"א הק' דהרי מודה ר"ש בכוס וקערה ועששית דאין דעתו ע"ז, וכתב דהכא דעתו ע"ז ומצפה אימתי יפלו או ינטלו המעות מעלי', וכ"כ הר"ן, - והתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דכל הא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית, הוא משום דבדעתו שידליק כל השבת וניח"ל לכל השבת, ומשא"כ הכא דאינו חושש אם יסיר אותם תינוק או עבד ויניחם במקום אחר, וכ"כ הריטב"א.

אך בתשו' ספה"י לר"ת סימן ד' סוף אות א' נקט דהכא דמי ככוס קערה ועששית, והא דלר"ש שרי, הוא משום דס"ל דעיקר איסור בסיס לדבר האסור, תליא בפלוגתא דר"י ור"ש, ולר"ש אף במניח ל"ה בסיס, ועיי"ש שכתב כן בדעת רב יוסף לקמן קכ"ה ב', ונתבאר במקומו.

**ורב כרב יהודה ס"ל,** הר"ן הק' ממה שאמרו לקמן קכ"ח א' דהא דשרי רב הונא לטלטל בשר תפל, אף דהוא תלמידי' דרב דאית לי' מוקצה, הוא משום דבמוקצה לאכילה ס"ל כר"י ובמוקצה לטלטול ס"ל כר"ש, וא"כ מ"ט אסר רב הכא לטלטל,[[61]](#footnote-62) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"ן כתב דלמש"כ ר"ת דאיסורא דמטה שייחדה למעות הוא אף לר"ש, הרי דכל מה שאמרו דרב כר' יהודה ס"ל, הוא בהא דאסר כשהיו עלי' מעות בביה"ש אף שנסתלקו ממנה, ובזה ס"ל לרב כר' יהודה אף לטלטול,[[62]](#footnote-63) וכ"כ התוס' לעיל י"ט ב' (ד"ה הני כרכי דזוזי) דבמוקצה מחמת איסור ס"ל לרב כר"י אף לטלטול, וכ"כ הרמב"ן לקמן קכ"ח א' בתי' בתרא. - **ב** הרמב"ן לקמן קכ"ח א' כתב דהא דס"ל לרב במוקצה לטלטל כר"ש, הוא בדבר העומד לאכילה, דדיו שאסרת עליו באכילה, אבל בדבר שאינו ראוי לאכילה ס"ל כר' יהודה לאסור טלטול, וכ"כ הר"ן לקמן שם.[[63]](#footnote-64) - **ג** הר"ן בסוגיין כתב דהא דס"ל לרב כר"ש, היינו בדבר העומד לאכילה, דאין אדם מקצה דעתו ממנו אלא מאכילה מפני שהוא עומד לכך, ואין דעתו שיהא מוקצה לו אפי' מטלטול, אבל בדבר שאינו עומד לאכילה אלא לטלטול, ס"ל כר"י, דכיון שאינו ראוי אלא לטלטול, הוי עיקר הקצאתו מטלטול, וכ"כ הר"ן לקמן קנ"ד ב', והריטב"א לעיל י"ט ב', והריטב"א שם כתב לדמותו למה שאמרו בסוכה ל"ז דהדס של מצוה אסור להריח בו דכיון דלריחא קאי כי אקציי' מריחא אקציי', ואתרוג של מצוה מותר להריח בו, דכיון דלאכילה קאי כי אקציי' מאכילה אקציי'.[[64]](#footnote-65)

**מניחין נר ע"ג דקל בשבת,** ההשלמה בסוגיין ולעיל מ"ד א' כתב להוכיח מהכא דנר שכבה אסור לטלטלו אף לצורך גופו ומקומו, דאי נימא דמותר לטלטלו לצורך גופו, מ"ט מניחין נר ע"ג דקל בשבת, הרי יש לחוש שיבא ליטלו לצורך גופו,[[65]](#footnote-66) - ולדעת הרי"ד והראבי"ה והרשב"א דנר שכבה מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, ונתבאר בדף מס' 2, צ"ל דלא חששו אלא שיבא לטלטל הנר כדי להצניעו, דכ"ה הדרך שאחר שכבה הנר נוטלין אותו להצניעו.

**ואין מניחין נר ע"ג דקל ביו"ט,** בטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דחיישינן שיטלנו ונמצא משתמש במחובר, וכ"כ הר"ח, ובפשוטו מכוון דבריהם דנטילת דבר מן האילן חשיבא כשימוש באילן, וכ"כ הר"ן בעירובין ל"ב ב', והמ"מ בפכ"א משבת ה"ט, וכ"כ הרמ"א בסימן של"ו ס"א. - **ב** הרשב"א בעירובין שם כתב דנטילת דבר מן האילן לא חשיבא כשימוש באילן, וכ"כ הרא"ש לקמן פ"ה סו"ס ב', וכתב דהא דאסרו הכא, הוא משום דגזרו שמא יעלה באילן כדי ליטלו, וכ"נ בפי' הר"י מלוניל בסוגיין ובראבי"ה בסימן ר"ד, ועמש"כ ע"ז המג"א בסימן של"ו סק"ב, והפמ"ג שם, ואכמ"ל. - **ג** הריטב"א בעירובין שם כתב דהוא משום דחיישינן שמא ישתמש באילן וישען עליו כשיטלנו משם, וכ"כ המ"ב בסימן של"ו סקי"ב.

בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דחיישינן ביו"ט שיבא ליטול את הנר, הוא משום דביו"ט דרכו ליטול את הנר בין כשהוא כבה ובין שהוא דולק, - אך הגר"ז בסימן תקי"ד סט"ז כתב דחיישינן שיטלנו מן האילן כשיכבה ביו"ט, והתהל"ד בסימן רע"ז סק"ז כתב בדעתו דאף דמותר ליטלו כשהוא דולק, מ"מ לא חששו אלא כשיטלנו כשיכבה, דכ"ה הדרך דכשכבה הנר נוטלין אותו.

והתהל"ד שם כתב לפ"ז דלא אסרו להניח ע"ג אילן אלא נר וכיו"ב, אך שאר חפצים מותר להניחן בער"ש וערב יו"ט ע"ג האילן, ואין חוששין שיבא ליטלם בשבת, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, - אך המ"ב בסימן של"ו סקי"ב כתב דכ"ה דאין מניחין נר ע"ג דקל ביו"ט, ה"נ אסור להניח בער"ש על האילן כלים המותרין לו להשתמש בשבת, דמתוך שהוא משתמש בהן יבא להורידם מן האילן בשבת, - ועמש"כ בזה בס' משנת השבת בסוגיין.

**אי אמרת בשלמא דרב כר"י ס"ל היינו דשאני בין שבת ליו"ט,** הרמב"ן לקמן קכ"ח א' הק' ממה שאמרו התם דבמוקצה לטלטול ס"ל לרב כר"ש, וכתב בתי' קמא דהכא אף השמן אינו עומד לאכילה, ובדבר שאינו עומד לאכילה אסר רב בטלטול, וכ"כ הרשב"א שם,[[66]](#footnote-67) - והגרע"א בתשו' חדשות סימן ד' הק' דמ"ט הוצרכו לידחק דאף השמן אינו עומד לאכילה, הרי כל הא דהשמן שרי לר"ש, ול"ה ככוס קערה ועששית דאסור, הוא משום דכיון דדעתו על הנר לכשיכבה, דעתו אף על השמן, וכמש"כ הרמב"ן והרשב"א לעיל מ"ד א', וא"כ הכא דהנר אסור לכשיכבה, דבמידי דלאו בר אכילה ס"ל לרב כר"י, ואין דעתו על הנר, ממילא דהשמן הוי מוקצה גמור, אף דלגבי השמן קי"ל כר"ש.[[67]](#footnote-68)

\***מהו לטלטולי שרגא דחנוכתא מקמי חברי בשבתא,** לדעת הסוברים דנר חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור ולכו"ע אסור לטלטלו שלא לצורך גופו ומקומו, משמע מהכא דכה"ג שמטלטל כדי שלא יהא במקום זה, חשיב כטלטול לצורך מקומו, אף דא"צ להשתמש במקומו,[[68]](#footnote-69) - אך לדעת הרי"ד והראבי"ה והרשב"א דנר שכבה מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, מוכח מהכא דבכה"ג לא חשיב כטלטול לצורך מקומו, כיון דא"צ להשתמש במקומו, - ויתבאר בעזה"י במקומו.

\*החזו"א בסימן מ"ג סק"ח הק' למש"כ הגרע"א לדון לפ"ד הר"ן דאף לר"ש אסור לטלטל מוקצה מחמת מיאוס לצורך מקומו, דכל הא דשרי ר"ש לטלטלו, הוא כשדעתו להשתמש בו דבטלה הקצאתו, דא"כ אף לר"ש אסור לטלטל את הנר מפני חברי, ועיי"ש שכתב דדוחק לומר דמיירי בשל מתכת דוקא, אך הראש יוסף כתב בתו"ד דסתם נר חנוכה אינו של חרס, (ועיי"ש במש"כ לפ"ז), ולפ"ז ניחא.

**כדאי הוא ר"ש לסמוך עליו בשעת הדחק,** בפירש"י כתב דהיינו בשעת הסכנה, והריטב"א כתב דהלשון מוכיח דאי"ז סכנת נפשות, אלא סכנת ממון או צער הגוף, - אך בחי' הגרע"א כתב דהיינו סכנת נפשות, ומה שהוצרכו להא דכדאי הוא ר"ש לסמוך עליו, הרי בסכנה או ספק סכנה אף איסור דאורייתא נדחה, היינו משום דאין כאן עכשיו בגדר ספק סכנה להתיר איסור בשביל זה, אלא כיון דעל צד הריחוק הסתעפות סכנה, מיקרי שעת הדחק, וכדאי הוא ר"ש לסמוך עליו בכה"ג, - ועמש"כ המג"א בסימן רע"ט סק"א, והפמ"ג שם ובראש יוסף בסוגיין, והמ"ב שם סק"א.

ו' אלול פ'

דף מס' 4

**מ"ו א' - שרגא דמשחא שרי לטלטולה,** בפירש"י כתב דאתיא כר"ש, וכ"כ הרמב"ן וש"ר דלר"י אסור לטלטלה אף אם לא הדליקו בה בשבת, דהויא מוקצה מחמת מיאוס, דסתם שרגא היא של חרס, - אך התוס' כתבו דאתיא אף כר"י ובשל מתכת דלא מאיס.

בפירש"י כתב דטעם הא דמותר לטלטלה הוא משום דלא מאיס, והשיטה להר"נ כתב בשמו דהוא משום דלא מאיס טובא, ומשמעות דבריו דטעמא דר"ש דשרי במוקצה מחמת מיאוס, הוא משום דס"ל דאינו מקצהו מכח מיאוסו, ואכתי הוא ראוי להשתמש בו,[[69]](#footnote-70) וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ב דטעם הא דמטלטלין נר ישן הוא משום דאע"ג דמאיס ראוי לתת בו שמן לסוך, וכ"נ לדעת הרמב"ן וש"ר שפירשו דהא דשרו רבה ורב יוסף בשרגא דנפטא הוא רק לר"ש, ובזה הוא דמפרשינן דהוא משום דחזי לכסויי בי' מנא, ומשמע דבהא דשרי ר"ש בשרגא דמשחא א"צ לה"ט, - אך בד' התוס' הרא"ש בסו"ד מבו' דטעם הא דמטלטלין נר ישן הוא משום דחזי לכסויי בי' מנא, וזהו שכתב דהו"מ למיבעי דמ"ט דר"ש דשרי בנר ישן.

וי"ל דלא סתרי ד' הרא"ש בפסקיו ובתוס' זל"ז, דדבריו בפסקיו קיימי לדעת רב יהודה דשרגא דנפטא אסור לטלטולה אף לר"ש, הגם דחזי לכסויי בי' מנא, והיינו משום דהוי ככל צרורות שבחצר דל"מ הא דחזיין לכסויי בהו מנא, ולא ס"ל לחלק דשאני צרורות דאין עליהן תורת כלי, וכמש"כ התוס' ר"י הזקן, ולדידי' בע"כ דהא דשרגא דמשחא שרי לטלטולה הוא משום דראוי ליתן בו שמן לסוך, אך דבריו בתוס' קיימי לדעת רבה ורב יוסף דשרגא דנפטא מותר לטלטלה לר"ש משום דחזי לכסויי בי' מנא, ולדידהו ה"נ הא דשרגא דמשחא מותר לטלטלה אף דמאיס טפי משרגא דנפטא הוא משום דחזי לכסויי בי' מנא.[[70]](#footnote-71)[[71]](#footnote-72)

בעיקר הנידון בטעם ההיתר דמוקצה מחמת מיאוס, לכאו' נפ"מ בזה בדין דבר שאין עליו תורת כלי דהוא מוקצה מחמת מיאוס, דאם טעם התירא דמוקצה מחמת מיאוס, הוא משום דאינו מקצהו מכח מיאוסו ואכתי הוא ראוי להשתמש בו, יש מקום לדון דאף אם אין עליו תורת כלי שרי, אך אם טעם התירא דמוקצה מחמת מיאוס, הוא משום דחזי לכסויי בי' מנא, הרי דאי"ז מועיל אלא כשיש עליו תורת כלי, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין,[[72]](#footnote-73) והמג"א בסימן רע"ט סקי"ג כתב בהא דמוקצה מחמת מיאוס מותר, דהוא שיש עליו תורת כלי, ומשמעות דבריו דקאי על כל מוקצה מחמת מיאוס, ולא רק על שרגא דנפטא, (וכ"נ ממה שהוצרך ללמוד לזה מד' הרשב"א, ולא הביא לסוגיית הגמ' הכא דהתירא דשרגא דנפטא הוא משום דיש עלי' תורת כלי).[[73]](#footnote-74)

**דנפטא אסור לטלטלה,** למש"כ הרא"ש בפסקיו דטעם הא דשרי ר"ש במוקצה מחמת מיאוס הוא משום דחזי ליתן בו שמן לסוך, י"ל דטעמא דמ"ד דשרגא דנפטא אסור לטלטלה הוא משום דמאיס טפי ולא חזי ליתן בו שמן, ולא סגי בהא דחזי לכסויי בי' מנא,[[74]](#footnote-75) וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן, וכתב דהוא משום דהוי כצרורות שבחצר דל"מ בהו הא דחזו לכסויי בהו מנא, (ועיי"ש שכתב לדמותו לגרוגרות וצימוקים, וצ"ב), - אך למש"כ התוס' הרא"ש דטעם הא דשרי ר"ש במוקצה מחמת מיאוס הוא משום דחזי לכסויי בי' מנא, בע"כ דטעמא דמ"ד דשרגא דנפטא אסור לטלטלה, הוא משום דמאיס טפי ולא חזי אף לכסויי בי' מנא,[[75]](#footnote-76) ואמנם למש"נ לעיל די"ל דד' התוס' הרא"ש הם רק למאן דשרי בשרגא דנפטא, הרי דטעמא מאן דאסר הוא משום דל"מ הא דחזי לכסויי בי' מנא, וכמש"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן.

**רבה ורב יוסף דאמרי תרוייהו דנפטא נמי שרי לטלטולה,** בפירש"י משמע דהיינו לדעת ר"ש, אך לדעת ר' יהודה אסור לטלטלו, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, ובד' הריטב"א משמע דהיינו משום דאף דחזי לכסויי בי' מנא, מ"מ לדעת ר' יהודה לא סגי בזה להתיר לטלטלו, (דאף נר ישן חזי לכסויי בי' מנא, ואפ"ה לר"י אסור לטלטלו), וכ"כ השיטה להר"נ,[[76]](#footnote-77) - אך התוס' כתבו דאתיא אף כדעת ר' יהודה, דשאני נר ישן דמקצה לי' לגמרי משום דמאיס ואפי' מכיסוי מנא, ומשא"כ בשרגא דנפטא של מתכת, דלא מאיס אלא שריחו רע, וחזי לכסויי בי' מנא.

\*התוס' כתבו דאין לפרש דמאן דאסר בשרגא דנפטא הוא לר' יהודה אך לר"ש שרי, דא"כ הול"ל למיפרך לכו"ע אליבא דר"ש דמ"ש מצרורות שבחצר, - וצ"ב, דהרי אין נימא דכל הא דאסרינן בשרגא דנפטא הוא לר"י אך לר"ש שרי, לכאו' הוא משום דדמי לשרגא דמשחא דשרי, משום דלר"ש לא מקצי אינש מחמת המיאוס, ואי"ז משום דחזי לכסויי בי' מנא, וא"כ שפיר ניחא הא דל"ד לצרורות שבחצר, וכל הא דפריך דמ"ש מצרורות שבחצר, הוא למ"ד דשרי אף לר"י, ול"ד לשרגא דמשחא דאסור, והיינו משום דשרגא דנפטא חזי לכסויי בי' מנא, וע"ז פריך דמ"ש מצרורות שבחצר.[[77]](#footnote-78)

**מ"ט וכו' שרגא דנפטא שרי לטלטולה, א"ל הואיל וחזיא לכסויי בה מנא,** בביאור הא דפריך דמ"ט שרי לטלטולה, ומשני דהוא משום דחזי לכסויי בה מנא, מצינו כמה דרכים, **א** לדעת התוס' דהא דשרו רבה ורב יוסף בשרגא דנפטא הוא אף לדעת ר' יהודה, י"ל דזהו דפריך דמ"ט שרי לטלטולה, ומ"ש מנר ישן דהוי מוקצה מחמת מיאוס, וע"ז משני דשאני שרגא דנפטא דחזי לכסויי בי' מנא, ול"ד לנר ישן דמאיס אף מכיסוי מנא.[[78]](#footnote-79) - **ב** הרמב"ן כתב דהוא משום דהנר של נפט מסריח הוא ואין משתמשין בו אלא להדלקה, ונמצא שהוא בשבת כשברי כלי שאין עושין מעין מלאכה, והיינו דל"ד לשרגא דמשחא דלר"ש ל"ה מוקצה משום דלא מקצי לי' אינש והוא ראוי להשתמש בו בשבת, ומשא"כ בשרגא דנפטא דאין משתמשין בו אלא להדלקה, ובשבת לא חזי למידי, ואין עליו תורת כלי. - **ג** הבעה"מ לעיל ל"ו א' כתב דהוא משום דקס"ד דלא חזי לצורך גופו כלל, ודבר דלא חזי לצורך גופו, אסור לטלטלו אף לצורך מקומו,[[79]](#footnote-80) וכ"כ הבעה"מ לקמן קנ"ד ב', ונתבאר להלן. - **ד** הבעה"מ שם כתב עוד דפריך לרבה לטעמי' דס"ל לקמן קכ"ד א' דכלי שמלאכתו לאיסור אסור לטלטלו לצורך מקומו, ולא הותר לטלטלו אלא לצורך גופו, וזהו דפריך דא"כ מ"ט שרגא דנפטא שרי לטלטולה, הרי לא חזי לצורך גופו כלל.[[80]](#footnote-81)

לקמן קנ"ד ב' אמרינן בקרני דאומני דאסור להניח כרים תחתיהן משום ביטול כלי מהיכנו, והבעה"מ שם כתב דהא דחשיב כביטול כלי מהיכנו, הוא משום דהן מוקצין מחמת מיאוס ומחמת חיסרון כיס ולא חזו למידי ואפי' לכסויי בהו מנא כשרגא דנפטא, משום דחס עלייהו שלא יפלו וישתברו, והרמב"ן שם כתב דהוא משום דכ"כ הן נמאסין שאין ראויין לכסות בהן כלים, ול"ד לשרגא דנפטא, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, והרשב"א והר"ן כתבו עוד דכיון דאי נפלי מיתברי לא עביד לכסויי בי' מנא, וזה ע"ד ד' הבעה"מ.

והבעה"מ שם כתב דכיון דלא חזי אף לכסויי בהו מנא, ולא חזו לצורך גופן לשום דבר, אף לצורך מקומן אין ראויין לטלטל, וע"כ הו"ל כביטול כלי מהיכנו, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן שם, וכ"כ בחי' תלמיד הרמב"ן שם, וזה נלמד מסוגיית הגמ' הכא, דאלמלי הא דשרגא דנפטא חזיא לכסויי בה מנא הי' אסור לטלטלה, - ועמש"נ להלן בדין חצוצרות בטעם האיסור בזה.

הרשב"א והריטב"א לקמן שם נחלקו ע"ז, דאף אם אין קרני דאומני ראויין לצורך גופן, משום דאינם עשויין לכסות בהן, מותר לטלטלן לצורך מקומן, עיי"ש, - וקשיא טובא, שהרי להדיא אמרו בסוגיין דכל הא דהותר לטלטל שרגא דנפטא הוא משום דחזיא לכסויי בה מנא, ולדעת הרשב"א והריטב"א אתיא כר"ש, והרי דאם ל"ה חזיא לכסויי בה מנא, הי' אסור לטלטלה.

והתהל"ד בסימן רס"ו סק"ח כתב דצ"ל דהרשב"א לטעמי' אזיל דס"ל לקמן קכ"ב ב' דנר ל"ה ככלי שמלאכתו לאיסור, ולפ"ז י"ל דהא דבעינן לה"ט דחזיא לכסויי בה מנא, הוא להתיר לטלטלה אף מחמה לצל,[[81]](#footnote-82) ולעולם גם אלמלי הא דחזי לכסויי בה מנא מותר לטלטלה לצורך מקומה, - אך לא נתישבו בזה ד' הריטב"א דפשיטא לי' לקמן קכ"ב ב' דנר חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, עיי"ש, דלפ"ז הרי דלכו"ע אסור לטלטל שרגא דנפטא מחמה לצל, ובע"כ דהא דבעינן לה"ט דחזי לכסויי בה מנא, הוא להתיר לטלטלה לצורך מקומה.[[82]](#footnote-83)

ולכאו' י"ל, דפלוגתת אמוראי דהכא בשרגא דנפטא, אינו בדין טלטול לצורך מקומה, אלא הוא בדין טלטול לצורך גופה, דמאן דאסר ס"ל דכיון דהיא מוקצית משאר תשמישים אסור לטלטלה לצורך גופה,[[83]](#footnote-84) ומאן דשרי ס"ל דכיון דחזיא לכסויי בה מנא, מותר לטלטלה לצורך גופה, וזה ע"ד מש"כ הבעה"מ לעיל ל"ו א' בפי' בתרא דהא דתלי אם חזי לכסויי בה מנא, הוא בהיתר טלטול לצורך גופה, אך טלטול לצורך מקומה לא תלי בזה, ונתבאר לעיל.[[84]](#footnote-85)

**אלא מעתה כל צרורות שבחצר וכו',** בטעם הא דס"ל לרבא דל"מ הא דחזי לכסויי בי' מנא, מבו' בד' הרמב"ן דהוא משום דאינו עושה מעין מלאכה ואינו עושה מעשה כלי,[[85]](#footnote-86) - אך בד' התו"י לקמן בסוגיין מבו' דהוא משום דאינו עומד לכך, וע"כ ל"ד לכל כלי שמלאכתו לאיסור דמיוחד גם למלאכת היתר, - והריטב"א לקמן שם כתב דהוא משום דאינו ראוי למלאכה חשובה דהיתר.[[86]](#footnote-87)

**א"ל הא איכא תורת כלי עלי',** הרמב"ן כתב דהיינו משום דכלי גמור הוא ותורת כלי עליו להשתמש בו לאחר השבת, וע"כ מטלטל הוא ככלי הראוי, דבשבת גופי' חזי למידי הוא, ומבו' דכל הא דיש עליו תורת כלי, הוא רק משום דבחול ראוי להשתמש בו, ואך דבזה בפנ"ע לא סגי, דבעינן דאף בשבת יהא ראוי למלאכה, וע"ז מהני הא דראוי לכסות בו, - וכ"כ הגר"ז בסימן ש"ח ספ"ה בטעם הסוברים דבגד שעטנז אסור לטלטלו אף לצורך גופו ומקומו, דהוא משום דאין עליו תורת כלי ומלבוש, כיון דאף בחול אינו ראוי ללבשו, וע"כ ל"מ הא דראוי לכסות בו, כיון שאינו מיוחד לכך, ודמי לצרורות שבחצר דל"מ הא דראויין לכסות בהן.[[87]](#footnote-88)

אך בתשו' רבינו שמחה שהביא האו"ז בסימן תשע"ו ובהל' שבת סימן נ"ג ובהל' יו"ט סימן שמ"א כתב דמותר לטלטל בגד שעטנז משום דתורת כלי עליו, וכ"כ המרדכי בספ"ק דביצה סימן תרס"ז, ומבו' דהא דתורת כלי עליו, אי"ז משום שהוא ראוי למלאכתו בחול, אלא משום דיש עליו צורת ותואר כלי, וע"כ אף בגד שעטנז דאסור בלבישה בחול, מ"מ יש עליו תורת כלי, ומותר לטלטלו.[[88]](#footnote-89)

**מי לא תניא השירים וכו' הרי הן ככל הכלים הניטלים בחצר וכו' הואיל ואיכא תורת כלי עלי',** הריטב"א כתב בתו"ד דהא דמותר לטלטלן מכח הא דיש עליהן תורת כלי, אף דאין ראויין בשבת ללבישה, הוא משום דחזו לכסויי בהו, וכ"כ הרמב"ן לקמן קכ"ד ב', והריא"ז בפ' במה אשה ה"ד אות א', וכ"ה מבו' בד' הר"ן בסוגיין דהוא משום דחזו למידי, ומבו' בדבריהם דכלי שמלאכתו לאיסור דאין ראוי למלאכת היתר כלל, אסור לטלטלו בשבת, וע"כ כל הא דמותר לטלטלן, הוא משום שהן ראויין למלאכת היתר, ועמש"נ בזה להלן.

\*למש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דמותר לטלטל שירים וכו' הוא משום דחזיין לכסויי בהו, לכאו' כל הא דמותר לטלטלן הוא לדעת ר"ש, אך לדעת ר"י אסור לטלטלן,[[89]](#footnote-90) דלדידי' ל"מ הא דחזי לכסויי בה מנא, וכמשמעות ד' הריטב"א והשיטה להר"נ לעיל בסוגיין, - אך למש"כ התוס' דהא דשרי בשרגא דנפטא הוא אף לר"י, משמע דאף הא דשרינן בשירים וכו' הוא אף לר"י, וכמש"כ החזו"א בסימן מ"א סקי"ז, ועיי"ש שכתב דצ"ל דחזיין לתשמיש דהתירא טפי מחצוצרות דאסר ר' יהודה לעיל ל"ו א'.[[90]](#footnote-91)

בפירש"י כתב דהא דבעינן לה"ט דאיכא תורת כלי עלי', היינו דמה"ט מותר לטלטלן אע"פ שאסור לצאת בהן לרה"ר, והריטב"א פירש לדבריו דלא נאסר אלא לצאת בהן לרה"ר, אך בחצר מותר להתקשט בהן,[[91]](#footnote-92) ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ פשיטא דניטלים בחצר, שהרי מותר ללבשם שם, ומ"ט בעינן להא דיש עליהן תורת כלי, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א לקמן ס"ד ב' דמהכא מוכח דאסור להתקשט בהן אף בבית ובחצר המעורבת.

אך הר"ן לקמן שם כתב די"ל דלא נאסר להתקשט בהן אלא בחצר שאינה מעורבת, וכדעת הרמב"ם בפי"ט משבת ה"ח, והא דבעינן לה"ט דתורת כלי עליהן, הוא כשהם בחצר שאינה מעורבת, דאין ראויין להתקשט בהן,[[92]](#footnote-93) וא"א להכניסן לבית, כיון ששבתו בחצר, וצ"ל דאיירי כשאין חצר מעורבת שבידו להכניסן לשם.

\*לקמן קכ"ד ב' פליגי אמוראי בדין חתיכת חרס שנשברה מכלי, דדעת ר"נ אמר שמואל דמותר לטלטלה בחצר אבל בכרמלית לא, ופירש"י דהוא משום דבחצר שכיחי כלים שהחרס ראוי לכסותם ותורת כלי עליו ומשא"כ בכרמלית דלא שכיחי כלים ולא חזי לכסויי, ודעת ר"נ דמותר לטלטלה בכרמלית אבל ברה"ר לא, ופירש"י דבכרמלית דשכיחי דאזלי ויתבי התם חזי לכסות בו רוק ומשא"כ ברה"ר, ודעת רבא דמותר לטלטלה אף ברה"ר.

ובטעמא דרבא נחלקו הראשונים, דבפירש"י שם כתב דהוא משום דבחצר כלי היא, וע"כ בעלמא נמי לא פקע שם כלי מיני',[[93]](#footnote-94) וכ"כ הרמב"ם בפכ"ו משבת ה"ג דהא דמותר לטלטלה אפי' ברה"ר, הוא משום שראוי' היא בחצר לכסות בה, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ח ס"ז, - אך בפי' ר"ח שם כתב דהוא משום דאפי' ברה"ר ראוי לכפורי בה טינא, וכ"כ המאירי שם, וכ"נ בד' הרשב"א לקמן קכ"ה א' בשם הראב"ד, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן ש"ח סקי"ב בדעתו.

והגר"א בסימן ש"ג סי"ח כתב במש"כ הר"ן דשרי לטלטל שירים וכו' בחצר שאינה מעורבת משום דתורת כלי עליהן, הוא דלא כר"נ, - והדמש"א שם פירש דהיינו דלר"נ דאסור לטלטל חרס קטנה ברה"ר משום דלא חזי לכסות בו, ול"מ הא דבחצר תורת כלי עליו דראוי לכסות בו, ה"נ אסור לטלטל שירים וכו' בחצר שאינה מעורבת, אף שראוי ללבשם בבית ובחצר מעורבת.[[94]](#footnote-95)

**ל"ה ב' - שופר מיטלטל וחצוצרות אינם מיטלטלין,** בפירש"י דשופר מיטלטל, לפי שכפוף ראשו, וראוי לשאוב בו מים ולשתות התינוק, וחצוצרות פשוטה ואינה ראוי' אלא לתקוע, והוי דבר שמלאכתו לאיסור, ואסור משום מוקצה, והתוס' כתבו דמשמעות דבריו דשופר הוי כלי שמלאכתו להיתר,[[95]](#footnote-96) ולפ"ז מותר לטלטלו אף מחמה לצל, וכן נסתפק בזה ה"ר שמשון בתשו' ספה"י לר"ת סימן א', - אך בתשו' ר"ת שם סימן ב' כתב דשופר הוי כלי שמלאכתו לאיסור, וכ"כ התוס' והבעה"מ וההשלמה והרשב"א והמאירי,[[96]](#footnote-97) וכ"כ הב"י בסו"ס ש"ח, והרמ"א שם ס"ד.

לדעת ר"ת ודעימי' דשופר הוי ככלי שמלאכתו לאיסור ואסור לטלטלו אלא לצורך גופו ומקומו, בע"כ דהא דחצוצרות אסור לטלטלן הוא אף לצורך גופן ומקומן, ובתשו' ר"ת שם כתב דהוא משום דס"ל דבעינן שיהא ראוי למלאכת היתר חשובה קצת,[[97]](#footnote-98) והתוס' כתבו דהוא משום דלא חזי למלאכת היתר אלא מעט ומקצי לה ממלאכת היתר,[[98]](#footnote-99) והוי כמטה שייחדה למעות והניח עלי' מעות, וכקינה של תרנגולים, ועד"ז כתבו הבעה"מ והרשב"א בסוגיין,[[99]](#footnote-100) - והרשב"א לקמן קכ"ד א' כתב בתו"ד דהא דאסר ר' יהודה בחצוצרות, היינו משום דלא הותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו, אלא למלאכה שהוא ראוי לה, אך למלאכה שאינו ראוי לה אסור, וע"ד דינא דר' נחמי' דלא הותר אלא לצורך תשמישו.[[100]](#footnote-101)

אך בתשו' ה"ר שמשון שם כתב דאי נימא דשופר חשיב ככלי שמלאכתו להיתר ומותר לטלטלו מחמה לצל, הרי דהא דאין מטלטלין את החצוצרות היינו דחשיבי ככלי שמלאכתו לאיסור ואסור לטלטלן מחמה לצל, אך שפיר מותר לטלטלן לצורך גופו ומקומו, וכן נסתפק הראש יוסף לדעת רש"י.

**הא ר' יהודה הא ר"ש,**[[101]](#footnote-102)התוס' כתבו דהא דכלי שמלאכתו לאיסור אסור לטלטלו מחמה לצל, הוא אף לדעת ר"ש, והא דתניא דכשם שמטלטלין את השופר כך מטלטלין את החצוצרות ומוקמינן לה כר"ש, היינו לצורך גופן ומקומן, וכ"כ הרשב"א.

אך למש"כ בפירש"י דשופר חשיב ככלי שמלאכתו להיתר ומותר לטלטלו מחמה לצל, הרי דמהא דתניא דכשם שמטלטלין את השופר כך מטלטלין את החצוצרות, משמע דאף חצוצרות מותרין לטלטלן מחמה לצל, ובע"כ דלדעת ר"ש מותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור אף מחמה לצל,[[102]](#footnote-103) וכמש"כ כן התורי"ד לקמן קכ"ג ב' ובפסקיו לקמן קכ"ד ב' וקמ"ג א' וקנ"ז א', וכ"כ בתשו' ה"ר שמשון שם, ואי נימא בדעת רש"י דאף לר' יהודה מותר לטלטל חצוצרות לצורך גופן ומקומן, בע"כ דלר"ש שרי לטלטלן אף מחמה לצל, וכמש"כ כן הראש יוסף,[[103]](#footnote-104) ויתבאר בעזה"י במקומו.

**כלי שמלאכתו לאיסור שאין בו מלאכת היתר**

בחי' הגרע"א לקמן מ"ז א' כתב דכל הא דלר"ש מותר לטלטל את החצוצרות, הוא רק משום דה"ז ראוי מעט למלאכת היתר, וכמש"כ התוס', אך אם ל"ה ראויין כלל למלאכת היתר, אף לר"ש אסור לטלטלן דהו"ל כמוקצה מחמת גופו, כיון דבשבת לא חזי למידי,[[104]](#footnote-105) - וכ"נ להדיא בתשו' ספה"י לר"ת סימן ב' אות ב' דחצוצרות ראויין לפצע בהן את האגוזים,[[105]](#footnote-106) ומה"ט הוא דלר"ש מותר לטלטלן, דכל מידי דחזי לי' לאינש לא מקצה לי' מכל דבר צורך, ופליג על ר"י דס"ל דבעינן שיהא ראוי למלאכה חשובה קצת, עיי"ש, - וכ"נ בד' הפמ"ג באש"א בסימן ש"ח סקי"ב, ובד' המ"ב בסימן תרנ"ח סק"ד, עיי"ש,[[106]](#footnote-107) - וכ"כ הערוה"ש בסימן רע"ט ס"א וסימן ש"ח סכ"ג, והחזו"א בסימן מ"ג סקי"ז ובסימן מ"ד סקי"ג.

והך מילתא דכלי שמלאכתו לאיסור שאין ראוי למלאכת היתר אסור לטלטלו אף לר"ש, בפשוטו יש ללמוד כן ממה שנחלקו לקמן מ"ו א' בשרגא דנפטא אם מותר לטלטלה לדעת ר"ש, ואף למאן דשרי הוא רק משום דחזי לכסויי בה מנא, וכ"כ הבעה"מ והרמב"ן לקמן קנ"ד ב' דקרני דאומני דאין ראויין לכסות בהן מנא, אסורין לטלטלן אף לצורך מקומן, אך יש לדחות דשאני בשרגא דנפטא ובקרני דאומני, דהוא מקצה דעתו מחמת מיאוס משאר תשמישין, וגרע מהיכא דאינו מקצה דעתו משאר תשמישין אלא דאינו ראוי לתשמיש אחר,[[107]](#footnote-108) - וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן והריטב"א והר"ן דהא דהשירים וכו' מותר לטלטלן בחצר, אף שאסורין ללבשן בשבת, הוא משום דהן ראויין למלאכת היתר, ונתבאר לעיל, והרי דאם ל"ה ראויין למלאכת היתר הי' אסור לטלטלן.

אך בד' הבעה"מ בסוגיין בסו"ד מבו' שנסתפק בדין זה, אם כל שאינו ראוי למלאכת היתר כלל, אסור לטלטלו אף לצורך מקומו, וזהו שנסתפק בביאור מה שאמרו לקמן מ"ו א' דכל הא דשרי לטלטל שרגא דנפטא הוא משום דחזי לכסויי בה מנא, - ובד' הרשב"א בסוגיין משמע קצת דחצוצרות אין ראויין כלל למלאכת היתר, ואפ"ה לר"ש מותר לטלטלן, - וכ"ה להדיא בד' המאירי דלדעת ר"ש אף אם אין לו תשמיש היתר כלל ואין ראוי כלל לצורך גופו, מותר לטלטלו לצורך מקומו, - וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א והריטב"א לקמן קנ"ד ב' דאף כלי המאוס דאינו ראוי אף לכסות בו מנא, מותר לטלטלו לצורך מקומו, ונתבאר לעיל, - וכ"כ הבית מאיר בסימן ש"י ס"ז דאף דבזמנינו אין הנרות ראויים לשום תשמיש זולת ההדלקה, מ"מ מותר לטלטלן לצורך גופו ומקומו.[[108]](#footnote-109)

בטעם הסוברים דכל שאין ראוי הכלי למלאכת היתר כלל, אסור לטלטלו אף לצורך מקומו, כתב בחי' תלמיד הרמב"ן לקמן קנ"ד ב' דהוא משום דכל דלא חזו למידי לית בהו תורת כלי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן לקמן מ"ו א' דכל דלא חזי אף לכסויי בי' מנא, הו"ל כשברי כלי שאין עושין מעין מלאכה, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א לקמן מ"ז א'.[[109]](#footnote-110)

אך בד' הרשב"א לקמן קנ"ד ב' משמע שפירש בד' הבעה"מ שם, דהוא משום דכל דלא חזי לטלטלו לצורך גופו לא הותר לטלטלו לצורך מקומו, וזה מתפרש כמו שדנו הראשונים לקמן קכ"ד א' דכל שאסור לטלטלו לצורך גופו, לא הותר לטלטלו לצורך מקומו,[[110]](#footnote-111) אף אם הא דאסור לטלטלו לצורך גופו הוא משום דלא משכח"ל, כיון דאי"ז תשמישו המיוחד לו.[[111]](#footnote-112)

לדעת הסוברים דכלי שמלאכתו לאיסור שאין לו מלאכת היתר שרי לטלטלו לצורך מקומו, צ"ע דא"כ מ"ט אסר ר"י בחצוצרות אף לצורך מקומן, מכח הא דאינם ראויין למלאכת היתר, וכמש"כ הרשב"א גופי' בסוגיין, - וצ"ל דד"ז תליא בפלוגתא דר"י ור"ש, דאף דלר"ש מותר לטלטל כלי שמלאכת לאיסור שאין לו מלאכת היתר לצורך מקומו, מ"מ לר"י אסור, וכ"ה להדיא בד' המאירי בסוגיין,[[112]](#footnote-113) וצ"ב בטעם הא דתלי בפלוגתא דר"י ור"ש, וצ"ל דלר"י מכח הא דלא חזי לי' למידי מקצי לי' מדעתי', וע"כ הו"ל מוקצה, אך לר"ש לא מקצי' לי' מדעתי', וע"כ אף דבפועל לא חזי בשבת למידי, מ"מ כיון דתורת כלי עליו, מותר לטלטלו.

י' אלול פ'

דף מס' 5

**מ"ה א' - חטין שזרען בקרקע,** בפירש"י כתב דעדיין לא השרישו בקרקע, והמג"א בסימן שי"א סקכ"ב תמה מזה על מש"כ השו"ע שם בצנון שטמן בארץ, דאם נתכוין לזריעה אסור ליטלו אע"פ שעדיין לא השריש,[[113]](#footnote-114) ועיי"ש שכתב דמש"כ התוס' לעיל נ' ב' (סוד"ה הטומן) דאם נתכוין לזריעה חושש משום כולם, לא קאי על שבת,[[114]](#footnote-115) ובגל' הגרע"א שם הוכיח כן מד' התוס' לעיל שם, והפמ"ג שם כתב די"ל דהכא איירי כשאינם נתונים תחת העפר, אך כל שהם מכוסין בעפר, אסור ליטלן, כיון שנתכוין לזריעה, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ז ובסימן סק"ו, והביא כן מד' המאירי בסוגיין דלא הותר ליטלם אלא כשאינם מכוסין עפר.[[115]](#footnote-116)

\*בפירש"י כתב דמיבע"ל מהו ללקוט "ולאכול", והריטב"א כתב דמיבע"ל אם מותר ליטלם בשבת "לצורך גופו", ומבו' דכל שלא נמלך עליהן לאכלם, ועדיין הקצאתו קיימת, פשיטא לי' דהוו מוקצה, ולא מיבע"ל אלא כשנמלך עליהן לאכלם,[[116]](#footnote-117) - והאבנ"ז בסימן ת"ב סק"ו כתב דכ"ז שלא חזר בו מהקצאתו, הו"ל כמוקצה מחמת חיסרון כיס דמודה ר"ש דאסור, ולא מיבע"ל אלא כשנמלך עליהן לאכלן דבטלה הקצאתו,[[117]](#footnote-118) אך למש"כ החזו"א בסימן מ"ד סקי"ד דכל דלא חזי ביה"ש והשתא נמי לא חזי יותר מביה"ש מודה ר"ש דל"מ מחשבה בשבת, (ונתבאר להלן) בע"כ דהכא אף קודם שנמלך עליהן ל"ה מוקצה,[[118]](#footnote-119) וצ"ע.

**כי לית לי' לר"ש מוקצה וכו' היכא דדחיי' בידים אית לי' מוקצה,** התוס' כתבו דאע"ג דנר שכבה שרי ר"ש אע"ג דדחיי' בידים, היינו משום דכשכבה פסק דיחוי שלה, אבל הכא לעולם הם דחויים כ"ז שמונחין שם,[[119]](#footnote-120) וכ"כ הרמב"ן וש"ר, והרשב"א הוסיף דהוי ככוס וקערה דאסר ר"ש, - ולכאו' דבריו מתפרשים כמש"כ הריטב"א לעיל מ"ד א' דטעם הא דאסרינן בכוס וקערה, אי"ז מדינא דמיגו דאיתקצאי, אלא הוא משום דהקצהו מדעתו לכל השבת, ובכה"ג מודה ר"ש דל"מ מה שנמלך עליו עכשיו להתירו, והיינו דכל הא דס"ל לר"ש שאף שהוקצה בביה"ש לא הוקצה לכל היום, הוא משום דמעולם לא הקצהו מדעתו כלפי זמן זה, אך כל שהקצהו כלפי זמן זה, ל"מ מה שנמלך עליו, וע"כ ה"נ הכא דעדיין דיחוי שלהן קיים, והוא בכלל הקצאתו, ל"מ מה שנמלך ע"ז עכשיו.[[120]](#footnote-121)

הרשב"א הק' דמאי מיבע"ל, הרי הו"ל ככוס וקערה דאסירי, משום דעדיין הדיחוי קיים, וכתב די"ל דשאני התם דמקצה לי' מדעתי' לגמרי, דלא מסיק אדעתי' דכבה, וכל היכא דדולק והולך א"א לטלטלה, ומשא"כ הכא דאפשר לטלטלה אע"ג דקאי בדחויו קמא, - והיינו די"ל דכיון דהדבר תלוי בדעתו אם ליטלן, לא מקצי להו מדעתי', ולא אסר ר"ש כשאינו יושב ומצפה, אלא כשאין הדבר תלוי בדעתו,[[121]](#footnote-122) וכ"ה מבו' בד' התוס' וש"ר שהק' דמ"ש מהא דשרי ר"ש בנר שכבה, אף דמודה ר"ש דכל שאינו יושב ומצפה אסור, והיינו משום דהכא שבידו ליטלן דמי להיכא דיושב ומצפה.[[122]](#footnote-123)

**א"ל אין מוקצה לר"ש וכו',** בד' ההשלמה משמע דהכי קי"ל דחטין שזרען בקרקע מותרין, וכ"כ בס' המאורות והמאירי, וכ"נ בד' הרא"ש בסימן כ"א, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"י ס"ב, - ובביאור המהרש"ל לטור שם תמה ע"ז דלפ"מ דקי"ל כר"ש דנר שהדליקו בו בשבת אסור משום דדחיי' בידים, כ"ש דיש לאסור בחטין שזרען בקרקע, וכמש"כ התוס' הכא דחטין שזרען בקרקע חשיב יותר דחיי' בידים מנר שהדליקו, וכל מה שאמרו דחטין שזרען בקרקע שרי, הוא לר"ש דשרי בנר שהדליקו בו בשבת, - והדרישה שם סק"ג כתב דשאני נר שהדליקו בשבת דהוא מוקצה מחמת איסור, דבביה"ש הי' אסור לטלטלו, ומשא"כ בחטין שזרען דל"ה מוקצה מחמת איסור, ועד"ז כתב הב"ח שם, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועמש"כ בזה המאמ"ר שם סק"ג, והתו"ש שם סק"ג, והפמ"ג במש"ז שם סק"א.

**אלא שמן שבנר בשעה שהוא דולק וכו',** התוס' הק' דמ"ט נקט שמן שבנר, טפי הו"ל למינקט אין מוקצה לר"ש אלא גרוגרות וצימוקין דדמו טפי לחיטין שזרען, דלא איתקצאי לא מחמת מצוה ולא מחמת איסור, והרמב"ן ועוד מקמאי הק' בע"א, דמאי קאמר דאין מוקצה לר"ש אלא שמן שבנר, הרי אית לי' נמי גרו"צ, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש כתב די"ל דשמן שבנר דמי להו טפי, דהוקצה לידלק בשבת ולא יהנה ממנו עוד, וכן חטין שזרען סופן להיות נשרשין וביצה שתחת התרנגולת סופה להסריח, ומשא"כ בגרו"צ דסופן להיות ראויין לאכילה. - **ב** הרמב"ן כתב דגרו"צ אינם ראויין כלל, ול"ד לחטין שזרען,[[123]](#footnote-124) וכ"כ הר"ן, וכן פירשו המגיני שלמה והצל"ח והחת"ס למש"כ בפירש"י דאין מוקצה לר"ש אלא בדבר הראוי.[[124]](#footnote-125) - **ג** הריטב"א כתב בשם תוס' דהכא היתה הקצאתו מתחילה מחמת איסור, דסבור שישרישו או שיפריחו, וע"ז הוא שאמרו דבמוקצה ממחמת איסור אין מוקצה לר"ש אלא שמן שבנר, ובדבר שהקצאתו מחמת אוצר, הוא דאמרינן לקמן דאין מוקצה לר"ש אלא גרו"צ בלבד. - **ד** הראב"ד בכתוב שם בריש ביצה כתב דר' יוחנן פליג על דינא דגרו"צ, וס"ל דל"ה מוקצה לדעת ר"ש,[[125]](#footnote-126) וכן נסתפק בזה היחוסי תנו"א (בע' ר"י בר אדא).

התוס' וש"ר כתבו דהא דקאמר שמן שבנר, אי"ז שמן שעודו בנר, דאסור להסתפק ממנו משום כיבוי, והתוס' הרא"ש והרמב"ן וש"ר הוסיפו דגם לטלטלו אסור משום דנעשה בסיס לדבר האסור, אלא היינו שמן המטפטף מן הנר דמודה ר"ש דאסור בשעה שהנר דולק.

אך בפירש"י כתב דהא דאסר ר"ש שמן שבנר, הוא כדתניא לעיל, והוא כמש"כ בפירש"י לעיל מ"ד א' ד"ה כבה אין דהוא מהא דתניא דמותר השמן שבנר ובקערה ר"ש מתיר, דמשמע לאחר שכבה, אך בעודו דולק אסור, ולפ"ז קאי על שמן שבתוך הנר, דבזה יש ללמוד מהך ברייתא לאסור, וכאשר כ"ה מבו' גם בפירש"י לעיל שם דפלוגתת ראב"ש ור"ש היא בשמן שבתוך הנר כשהוא הולך וכבה, דר"ש אסר, ונתבאר בדף מס' 2, וכ"כ הצל"ח לעיל שם בדעתו, וכתב דכן משמעות פירש"י הכא, - ועיי"ש שכתב דמה שאמרו דאיסורו הוא משום שהוקצה למצותו, אי"ז בהא דאסור להסתפק ממנו, דה"ז אסור משום כיבוי, אלא היינו בהא דאסור לטלטלו, והא דה"ז אסור מכח הא דהוקצה למצותו, הוא משום דיש לחוש שיכבה ע"י הטלטול, וע"כ חשיב דיש ביטול מצוה בטלטולו, ומהני הא דהוקצה למצותו לאסור לטלטלו, ועיי"ש שהוסיף דמה שאמרו לקמן מ"ז א' דהא דאסור לטלטלו הוא משום בסיס לדבר האסור, היינו כשהוא הולך וכבה, דבכה"ג ליכא ביטול מצוה במה שמטלטלו, ולא נאסר לטלטלו בכה"ג אלא משום בסיס, והא דהכא אסרינן משום שהוקצה למצותו, הוא בעוד הנר דולק, דיש ביטול מצוה במה שמטלטלו.[[126]](#footnote-127)

**הואיל והוקצה למצותו והוקצה לאיסורו,** התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין ד"ה עד מוצאי יו"ט כתב דלפ"מ דס"ד דלא אסר ר"ש אלא כשהוקצה למצותו ולאיסורו, אין לאסור בשמן המטפטף אף בשעה שהנר דולק, דאף שהוקצה למצותו הרי לא הוקצה לאיסורו, ול"ה מוקצה לר"ש אלא שמן שבתוך הנר, וצ"ב דהרי שמן שבתוך הנר אסור מטעמא אחרינא, וכמש"כ התוס' הרא"ש הכא.

אך הרמב"ן כתב דאף שמן המטפטף הוקצה גם לאיסורו, משום דאסור להסתפק ממנו משום איסור כיבוי, וכ"ה מבו' בד' ש"ר, - ולכאו' מכוון הדברים הוא, דאף דאחר שטפטף לי"ב משום כיבוי, מ"מ כיון שבעודו בנר אסור להסתפק ממנו, ואין דעתו שיטפטף, ע"כ מקצי לי' מדעתי' כ"ז שהנר דולק, וזה כמש"כ התורי"ד לעיל מ"ד א' ועוד מקמאי דמה"ט הוא דאסור השמן המטפטף בעוד הנר דולק, (ונתבאר להלן), וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן שכתב דלא הי' דעתו עליו עד שיכבה.

**ולית לי' הוקצה למצותו והתניא סיככה וכו',** בפירש"י כתב דהא דמייתינן מינה דאית לי' הוקצה למצותו, אף דגם התם הוקצה לאיסורו משום סתירת אהל, הוא מהא דאסר אף בחוה"מ, וכ"כ התוס' הרא"ש, - אך הריטב"א פירש דמייתי מהא דאסר בפרכילי ענבים דלי"ב משום סתירת אהל, ואין איסורן אלא משום שהוקצו בביה"ש משום מצוה, וכ"כ הר"ן,[[127]](#footnote-128) והצל"ח והגרע"א תמהו ע"ד רש"י שלא פירש כן, ועמש"כ בזה הרש"ש, ומש"כ הפנ"י והחת"ס.

הצל"ח כתב דאף לפ"מ דס"ד דלא אסר ר"ש אלא כשהוקצה למצותו ולאיסורו, היינו רק היכא שהוא יושב ומצפה, אך היכא שאינו יושב ומצפה אסר אף כשהוקצה לאיסורו ולא למצותו, וכתב לישב בזה לקו' הפנ"י, - וזה ניחא לפי המבו' בד' התוס' לעיל מ"ב ב' ד"ה ואין נאותין והתוס' הרא"ש בסוגיין דבשמן המטפטף הוי יושב ומצפה, וע"כ אינו אסור משום הא דהוקצה לאיסורו, אלא משום דהוקצה למצותו כ"ז שהמצוה קיימת, אך למש"כ התורי"ד ודעימי' דאינו יושב ומצפה, ומה"ט הוא דאסור, בע"כ דס"ד דאף היכא דאין יושב ומצפה לא אסר ר"ש אלא כשהוקצה למצותו ולאיסורו.[[128]](#footnote-129)

**כעין שמן שבנר,** בפירש"י כתב דאין איסורו משום איסור, אלא משום מצוה, דהואיל דהוקצה למצותו דשבת הוקצה לכל זמן דליקתו, דאין מצותו אלא בשעת דליקתו ולכשכבה אין בו מצוה, ומשא"כ בסוכת החג דמצותה כל ז' והקצאתה לכל זמן מצותה, וכ"כ הרמב"ן והר"ן דכעין שמן שבנר, הוא דבר שהוקצה למצותו, - אך הריטב"א כתב דכעין שמן שבנר, היינו דבר שהוקצה למצותו או דבר שהוקצה לאיסורו, דבחדא מינייהו סגי, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד והתוס' הרא"ש.

בפירש"י בסוד"ה עד מוצאי יו"ט משמע דהא דס"ד מעיקרא דלא אסר ר"ש אלא היכא דהוקצה למצותו ולאיסורו, הוא מהא דשרי מותר שמן שבנר אחר שכבה, אף דאכתי הוי זמן המצוה, וזהו דפריך מהא דאסרינן בחוה"מ אף דלי"ב אלא הקצאה למצוה, ולפ"מ דמשני דאסר ר"ש בהוקצה למצותו, הרי דהא דשרי מותר שמן שבנר אחר שכבה, הוא משום דאין מצותו אלא בשעת דליקתו וכשכבה אין בו מצוה, ומשא"כ בסוכת החג דמצותה כל ז', והוי הקצאתה לכל זמן מצותה.

בחי' בית מאיר הק' בהא דשרי מותר השמן שבנר אחר שכבה, משום דכבר אי"ז זמן המצוה, דתינח בשבת דמשכבה אזלא מצותה דכבר א"א לחזור ולהדליקה, אך ביו"ט שבידו לחזור ולהדליקה, הרי אכתי הוי זמן המצוה, דומיא דסוכה שנפלה דהקצאתה כל ז' אפי' נפלה,[[129]](#footnote-130) ועיי"ש במש"כ בזה בדעת התוס'.[[130]](#footnote-131)

והנה אמנם המג"א בסימן רע"ט סק"ב כתב דיש לאסור במותר נר של מצוה שכבה גם מכח הא דהוקצה למצותו, וכתב דמה"ט יש לאסור גם במותר נר של שעוה ביו"ט, דלא הוקצה מחמת איסור, לפ"מ דקי"ל בסימן תקי"ד ס"ג, - אך מבו' בדבריו דכל הא דאסרינן בזה אף אחר שכבה וכבר אינו עומד למצותו, הוא מדינא דמיגו דאיתקצאי, ולדעת ר"ש דלית לי' מיגו דאיתקצאי שרי, ולא אמרינן דכיון דהוא זמן מצותו יש בזה לעיקר ההקצאה דהמצוה.[[131]](#footnote-132)

בעיקר מש"כ בפירש"י דההקצאה היא לכל זמן המצוה, ומה"ט הוא דסוכת החג אסורה אף אחר שנפלה, משום דהוא זמן מצותה, כ"ה מבו' גם בד' התוס' הרא"ש, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דהשמן המטפטף אסור בעוד הנר דולק, משום דעדיין המצוה קיימת, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל מ"ב ב' ד"ה ואין נאותין.[[132]](#footnote-133)

אך התורי"ד לעיל מ"ד א' והריטב"א לקמן מ"ו ב' כתבו דהא דשמן המטפטף אסור בעוד הנר דולק, הוא משום דאינו יושב ומצפה לכך,[[133]](#footnote-134) וכ"נ בד' הריטב"א והשיטה להר"נ לעיל שם, וכ"נ בד' הרמב"ן בסוגיין, (וכמש"נ לעיל), ומבו' דאם הי' יושב ומצפה לכך ל"ה אסרינן מכח הא דהוקצה למצותו, והיינו משום דההקצאה למצוה היא רק כ"ז שהוא בנר, וכשטפטף מן הנר כבר ליכא לההקצאה, אף דעדיין עיקר מצות הנר קיימת.[[134]](#footnote-135)

התוס' הרא"ש לעיל כ"ב א' כתב דאסר ר"ש בנויי סוכה שנפלו, ול"ד למותר השמן דשרי אחר שכבה הנר,[[135]](#footnote-136) הוא משום הוא דעדיין עיקר הסוכה קיימת, ודמי לשמן המטפטף בשעה שהנר דולק דאסור, ואזיל לטעמי' דאיסורו הוא משום דעדיין המצוה קיימת, ועיי"ש שכתב דסוכה עצמה שנפלה דאסורה אפי' ברעועה, אף דכבר אין מצותה קיימת, הוא משום דכשנפלה יחזור ויבנה אותה, וע"כ אכתי המצוה קיימת, ול"ד לנר דאם יכבה לא יחזור וידליקנו,[[136]](#footnote-137) - אך הריטב"א בסוגיין כתב דהא דאסר ר"ש בסוכה שנפלה, ול"ד לנר שכבה דשרי, אף שהוקצה בביה"ש למצותו ולאיסורו, הוא משום שהוקצה בביה"ש של חוה"מ בע"כ, ועוד, דכיון דכשנפלה צריך לחזור ולבנותה, אסח דעתי' מיני' והו"ל ככוס ועששית.

י"א אלול פ'

דף מס' 6

**מ"ה א' - עד מוצאי יו"ט האחרון,** התוס' כתבו דהא דאסר אף ביו"ט האחרון הוא משום מיגו דאיתקצאי לביה"ש מחמת יום שעבר, וכתבו דהוא דלא כר"ש דלדידי' לא אמרינן מיגו דאיתקצאי אף בדבר שהוקצה בביה"ש למצותו, דמה"ט שרי למותר השמן שבנר, וכ"כ הרשב"א.

אך הרמב"ן כתב דאתיא אף כר"ש, דכיון דהקצהו למצותו לכל החג ואף לביה"ש של שמיני, ואף בסוכה רעועה, משום דבסוכה דמצוה אין דעתו עלי' שתפול, אלא אדרבה דעתו עלי' שתהא קיימת, ואם נפלה חוזר ובונה אותה בחוה"מ, ע"כ הוקצה לביה"ש דשמיני, ומכח זה הוקצה לכל היום, ולא אמרינן דאדם יושב ומצפה שתפול ביום שמיני, דעד השתא לא נפלה והשתא נפלה, וכתב דמה"ט אף הנויין אסורין, אף שבידו ליטלם ביום שמיני, דכיון דהוא מקצה אותם לכל החג, אין דעתו עליהן עד שיתיר סוכתו ויטול את הכל במוצאי יו"ט אחרון, ועמש"כ ע"ז הר"ן באורך.[[137]](#footnote-138)

והריטב"א לעיל מ"ד ב' ד"ה ופרקינן כתב דהכא מודה ר"ש דאסור, משום דבעל כרחו הוקצה לביה"ש דכניסת יו"ט שלא הי' יכול ליטלו משם ואפי' מבעו"י משום ביזוי מצוה, ולכאו' מכוון דבריו דשאני בנר דההקצאה בביה"ש היא מדעתו, שהי' בידו לכבותו קודם השבת, ומשא"כ הכא דההקצאה בביה"ש היא בע"כ, שלא הי' בידו ליטלו משם, ועמש"כ השיטה להר"נ לעיל שם ד"ה ההיא.

הביכורי יעקב בסימן תרנ"ג סק"א כתב דבדין מוקצה למצוה איכא תרי גווני, חדא, דכל שהוקצה למצוה אסור להשתמש בו לדברים אחרים, ודין זה הוא אף בחול,[[138]](#footnote-139) ועוד, דמשום שייחדו למצוה הוקצה מדעתו מלאכול ממנו, והוי כמוקצה דגרו"צ דאסור משום הכנה, - ועיי"ש שכתב דג' נפ"מ ביניהם, חדא, דאיסורא דמוקצה למצוה דאסור לדברים אחרים הוא רק אחר שעשה בו המצוה, ואיסורא דמוקצה בשבת מחמת מצוה, חל בביה"ש, אף שעדיין לא נעשה המצוה, - ועוד, דאיסורא דמוקצה למצוה דאסור לדברים אחרים, הוא אף בחוה"מ, ואיסורא דמוקצה בשבת מחמת מצוה, הוא רק בשבת ויו"ט, - ועוד, דאיסורא דמוקצה למצוה דאסור לדברים אחרים, הוא אף לאסרו בהנאה, כ"ה דעצי סוכה אסורין בהנאה, והדס של מצוה אסור להריח בו, ואיסורא דמוקצה בשבת מחמת מצוה, הוא רק באכילה.

ובמה שאמרו בסוגיין דשמן המטפטף אסור משום שהוקצה למצותו, יש להסתפק אם איסורו הוא משום מוקצה למצוה דאסור לדברים אחרים, או דאיסורו הוא משום מוקצה בשבת מחמת מצוה,[[139]](#footnote-140) או דאסור מחמת ב' הטעמים.[[140]](#footnote-141)

ומחד גיסא משמע דאיסורו הוא משום מוקצה למצוה דאסור לדברים אחרים, ואסור אף בחול, וכדמייתינן עלה מאיסורא דעצי סוכה ונוי סוכה, דהוא אף בחוה"מ, ואיסורן הוא משום מוקצה למצוה,[[141]](#footnote-142) - וכ"ה מבו' להדיא בד' הפסקי רי"ד בסוגיין, עיי"ש, - וכ"נ ממש"כ המהרש"א לעיל מ"ב ב' דשמן המטפטף האסור לר"ש משום שהוקצה למצותו אינו אסור בטלטול,[[142]](#footnote-143) כיון דאין ביטול מצוה במה שמטלטלו, ואם הי' בזה לאיסור מוקצה דשבת וכגרו"צ, הי' לנו לאסרו אף בטלטול, וככל מוקצה.

אך הנה התוס' לעיל כ"ב א' ד"ה סוכה תניא כתבו דאף אם ל"ה נויי סוכה אסורין בחוה"מ, מ"מ בשבת ויו"ט דאסיר מוקצה, הן אסורין משום שהוקצו למצותן, וכמו שאמרו בסוגיין, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, ובתשו' הרא"ש כלל כ"ד סימן ט', ומבו' להדיא דהא דאסרינן הכא הוא משום מוקצה דשבת מחמת המצוה, ואינו תלוי כלל בדין מוקצה למצוה,[[143]](#footnote-144) - וכ"ה למש"כ הרמב"ן בסוגיין בסו"ד דהא דמייתינן מסוכה דמודה ר"ש בהוקצה למצותו, הוא מהא דאסר ביו"ט האחרון, דלי"ב לאיסור עצי סוכה ולאיסור דמשום ביזוי מצוה, ובפשוטו הא דאסרינן ביו"ט האחרון הוא איסור מוקצה דשבת מחמת המצוה, והרי דהא דהשמן המטפטף אסור הוא משום איסור מוקצה דשבת,[[144]](#footnote-145) וצ"ע.

\*מעיקר הא דמייתינן מאיסורא דעצי סוכה בחוה"מ, לפירש"י ודעימי', מבו' דאף איסור עצי סוכה בחוה"מ הי' מקום לתלותו בפלוגתא דר"י ור"ש, ויש ללמוד מזה דפלוגתא דר"י ור"ש אינה פלוגתא מסוימת באיסור מוקצה דשבת, אלא עיקר פלוגתייהו היא אם חשבינן לה כמוקצה, וכמשמעות ד' רש"י בריש ביצה, וע"כ יש מקום לתלות בזה גם לדין מוקצה למצוה.[[145]](#footnote-146)

**ביצה ל' ב' - הכא בסוכה רעועה עסקינן,** הבעה"מ כתב דלפ"מ דקי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור אף סוכה רעועה אסורה,[[146]](#footnote-147) וכ"כ ההשלמה והמכתם והמאירי, - אך הריא"ז בפירקין ה"א דין ד' כתב דסוכה רעועה שנפלה מותרת, וכ"כ האו"ז בסימן ש"ס, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ו הנ"ח דאינה אסורה אלא ביו"ט דקי"ל כר"י, וכן משמע בד' הטור בסימן תקי"ח, והמג"א בסימן תקי"ח סקי"ג תמה ע"ד הטור, וכן תמה השעה"צ שם סקע"ד ע"ד הריא"ז והאו"ז, והחזו"א בסימן מ"ט סק"ד כתב לישב לדעת הסוברים דלא קי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור, אלא בדדחיי' בידים,[[147]](#footnote-148) ויתבאר בעזה"י במקומו.[[148]](#footnote-149)

**מנין לעצי סוכה שאסורין כל ז',** בסוגיית הגמ' בסוכה ט' א' מבו' דעצי סוכה אסורין מדאורייתא, וכמו שהוכיחו התוס' שם וש"ר, והתוס' שם ובסוגיין הק' מסוגיית הגמ' בשבת מ"ה א' דמשמע דאיסורן הוא משום מוקצה, וזהו דמייתינן מינה דאסרינן משום דהוקצה למצותו, ועוד, דממה שאמרו לקמן בסוגיין דעצי סוכה דחלה קדושה עלייהו אתקצאי לשבעה, משמע דאיסורן הוא משום מוקצה,[[149]](#footnote-150) ומצינו בזה כמה דרכים, - **א** התוס' בסוכה שם ובסוגיין כתבו בשם ר"י, דהא דעצי סוכה אסורין מדאורייתא, הוא בעודה קיימת דאסור ליטול ממנה עצים, אך כשנפלה דבטלה מצותה אינה אסורה אלא מדרבנן, וכ"כ הרמב"ן בשבת מ"ה א' בדרך קמא, ובמלחמות בסוגיין בדרך בתרא, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"ד סימן ט'. - **ב** התוס' בסוכה שם ובסוגיין ובשבת כ"ב א' כתבו בשם ר"ת דעצים של כדי הכשר סוכה חיילא קדושה עלייהו ואסורין מדאורייתא,[[150]](#footnote-151) אבל היותר מכדי הכשר סוכה אינם אסורין אלא מדרבנן.[[151]](#footnote-152) - **ג** הרמב"ן בשבת מ"ה א' מסיק דעצי סוכה אסורין מדאורייתא אף אחר שנפלו, ומה שאמרו שם דאיסורן הוא משום דהוקצו למצוה, הוא בהא דאסירי ביו"ט האחרון, דכבר אי"ז זמן המצוה, ואפ"ה אסירי משום דמיגו דאיתקצאי לביה"ש איתקצאי לכולי יומא, ופי' זה הוא רק לטעמי' דהא דאסירי ביו"ט האחרון הוא אף לדעת ר"ש, וכ"כ הרא"ה בסוכה ט' א', והריטב"א בשבת כ"ב א'. - **ד** בפירש"י בסוכה ל"ז ב' ד"ה אסור להריח מבו' דעיקר הא דחל שם שמים על עצי סוכה, הוא מכח הא דהוקצו למצוה, עיי"ש.[[152]](#footnote-153)

**ומי מהני בהו תנאי והא א"ר ששת וכו',** לפי' ר"י דאיסור עצי סוכה דאורייתא הוא רק בעודה קיימת, אך כשנפלה אינם אסורין אלא מדרבנן, צ"ב דמה פריך הכא מההיא דעצי סוכה אסורין כל ז', הרי הכא איירי בסוכה שנפלה, ובכה"ג ליכא להך איסורא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בסוגיין כתבו דהי' יכול לתרץ כן, אלא דנקט האמת דכשנפלו נמי אסורין מטעם מוקצה, וס"ל דאף דאיסורן הוא רק משום מוקצה, מ"מ ל"מ בהו תנאי. - **ב** התוס' בסוכה ט' א' כתבו דכיון דל"מ בה תנאי בעודה קיימת, משום דאסורין העצים מדאורייתא, לא יועיל התנאי גם כשנפלה, דמיגו דאיתקצאי ביה"ש איתקצאי לשבעה, והרמב"ן בשבת מ"ה א' כתב דכיון דעכשיו בע"כ סוכה דמצוה היא וחלה עלי' קדושה מעתה, ואין תנאו כלום מעכשיו, היאך יהא ניעור לכשיפול, הו"ל כמתנה על ההקדש לכשיפדה דל"ה תנאי' תנאה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין, וצ"ב. - **ג** הרמב"ן בשבת שם כתב בשם התוס' דהיינו דכיון דבעודה קיימת היא אסורה מה"ת, דין הוא שלא יועיל בה תנאי אף בנפולה, גזירה משום קיימת.

לפי' ר"ת דאיסור עצי סוכה מדאורייתא הוא רק בכדי הכשר סוכה, אך היתר על כדי הכשר סוכה אינם אסורין אלא מדרבנן, כתבו התוס' בשבת כ"ב א' דכל הא דל"מ תנאי הוא רק על העצים דכדי הכשר סוכה, אך בעצים היתירים על כדי הכשר סוכה מהני תנאי, כשהתנה דאיני בודל, והא דפריך הכא דמי מהני בה תנאה, ולא משני דהא דהכל לפי תנאו הוא בהעצים היתירים על כדי הכשר סוכה, הוא משום דהכל לפי תנאו משמע בכל הסוכה, - אך התוס' בסוכה שם כתבו דאף בהעצים היתירים על כדי הכשר סוכה ל"מ תנאי, דכי היכי דל"מ תנאי בהעצים האסורין מדאורייתא, ה"נ ל"מ תנאי בהעצים האסורין מדרבנן, והוסיפו עוד דפריך גם משום דלא מפליג תנא בין העצים הצריכין לסוכה להעצים דאין צריכין, וכ"כ הרשב"א בסוגיין.

י"ב אלול פ'

דף מס' 7

**ביצה ל' ב' - באומר איני בודל מהן כל ביה"ש דלא חלה קדושה עלייהו,**[[153]](#footnote-154)הרמב"ן במלחמות כתב דהא דמהני התנאי דאיני בודל, הוא משום דהו"ל גבי' כסוכה דלאו מצוה, וכמי שיש לו אתרוג ומתנה עליו לאכלו אם ירצה ואם נמלך יוצא בו, וכ"כ הר"ן, - ולכאו' מכוון דבריהם דכל שאומר איני בודל, אין דעתו כלל לייחד את הסוכה והנויין למצוה כלל, אלא שבידו להשתמש בהן למצוה, וע"כ לא חלה קדושה עליהן כלל, אך לדעת ש"ר דבעצי סוכה ל"מ התנאי דאיני בודל, (ונתבאר להלן), י"ל דמתפרש הא דמהני התנאי דאיני בודל בע"א.

בפירש"י כתב דמתנה איני בודל כל ביה"ש של ערב יו"ט, וכ"כ הר"ן בסוכה י' ב', וכ"נ בד' ס' המאורות בסוגיין, אך הארחות חיים בהל' סוכה סימן מ"ג כתב דיש שהורו שצריך לומר איני בודל מהן כל ביה"ש של ח' הימים,[[154]](#footnote-155) דאם לא אמר כן, הרי דאף דלא חל עליו האיסור בביה"ש של יום ראשון חל בשאר הימים,[[155]](#footnote-156) וכ"כ בס' המכתם בסוגיין בשם איכא מ"ד, והביאו הב"י בסימן תרל"ח, וכתב דהוא בשם הרמב"ן, וכ"כ הרמ"א בסימן תרל"ח ס"ב.

והביאוה"ל בסימן תרל"ח ס"ב ד"ה אסור להסתפק כתב ללמוד מזה דאין איסור מוקצה למצוה חל אלא בביה"ש, וע"כ א"צ להתנות אלא על ביה"ש של כל הימים, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאם תלה נוי סוכה ביום א' או בחוה"מ, אין נאסרין עד ביה"ש, והמנחת שלמה בח"א סימן י' בתו"ד תמה ע"ז, עיי"ש.[[156]](#footnote-157)

והמו"ק שם הק', דלדעת הסוברים דאין הסוכה נאסרת בהזמנה בעלמא עד שישב בה, הדין נותן דאם ישב בה אחר שקידש היום, לא תיאסר לכל היום, אלא לשעה שישב בה בלבד, דכיון דלא איתקצאי בביה"ש ולא איתקצאי לכולי יומא, והביאו הביאוה"ל שם ס"א ד"ה דהזמנה.[[157]](#footnote-158)

\*הרמב"ם בפ"ו מסוכה הט"ז כתב דאם התנה עליהן "בשעה שתלאן" ואמר איני בודל מהן כל ביה"ש, ובפי' רבינו מנוח שם כתב דמשמע דצריך לומר כן בשעה שתולה אותן, ול"מ שיאמר כן אח"כ קודם ביה"ש, ועיי"ש שכתב די"ל דאף בכה"ג מהני, ועמש"כ בזה בס' המאורות בסוכה י' ב'.[[158]](#footnote-159)

**אבל עצי סוכה דחלה קדושה עלייהו איתקצאי כל שבעה,** בפירש"י כתב דהיינו דבעצי סוכה ל"מ תנאי דאיני בודל, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ו מסוכה הט"ז, וכן דעת רבים מקמאי, - אך הרמב"ן במלחמות והר"ן כתבו בדעת הרי"ף דאף בעצי סוכה מהני התנאי דאיני בודל, ומה שאמרו דבעצי סוכה דחלה קדושה עלייהו איתקצאי כל ז', היינו דאם לא התנה דאיני בודל וחלה קדושה עלייהו, ל"מ תנאו להתיר להשתמש בהן אף אחר שנפלו,[[159]](#footnote-160) וכן צידד הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שער ב' פ"ו הס"ב.

בטעם הסוברים דבעצי סוכה ל"מ התנאי דאיני בודל, ול"ד לנויי סוכה דמהני בהו התנאי, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דעצי סוכה בע"כ הוא בודל מהן בביה"ש, משום דסתר אהלא, וביה"ש ספק יו"ט הוא, וכ"כ היראים בסו"ס תכ"א, והסמ"ג עשין מ"ג, והסמ"ק בסימן צ"ג, והרא"ש בתשו' כלל כ"ד סימן ט'. - **ב** בד' התוס' בשבת כ"ב א' משמע כמש"כ הא"ר בסימן תרל"ח סק"ח דהוא משום דבעצי סוכה דאסורין מדאורייתא, כדילפינן מקרא דחלה עליהן קדושה, אי"ז תלוי בדעתו, ורק בנוי סוכה דאינם אסורין אלא מדרבנן משום ביזוי מצוה או משום דהוקצו למצוה, מהני בהו תנאי, וכ"נ בד' הרא"ה בסו"ד. - **ג** הר"ן כתב דהא דמהני התנאי דאינו בודל, הוא משום דאיסורא דנויין הוא מפני שהוא מבטלן לגבי סוכה, וכל שהתנה עליהן שאינו בודל מהן כל ביה"ש הרי לא ביטלן, וה"ה כאילו הן עומדים חוץ לסוכה,[[160]](#footnote-161) אבל סוכה עצמה על כרחו היא קדושה מגזה"כ, וכ"כ הר"ן בסוכה י' ב', ועד"ז כתבו הפסקי רי"ד בסוכה י' ב' והריא"ז שם ספ"ב דהא דמהני התנאי דאינו בודל, הוא משום דגילה בדעתו דאינו משימם בעבור נוי סוכה אלא לצורך תשמישו לישן בהן ולאכול מהן, וע"כ ל"ה נוי סוכה כלל.[[161]](#footnote-162) - **ד** בד' התוס' בסוכה מ"ו ב' מבו' דהוא משום דבעצי סוכה שהוא צריך להן בהכרח לקיום המצוה, בע"כ הוא בודל מהן, וכ"נ בד' הר"נ בן הרמב"ן בסוגיין, וכ"נ בד' הרשב"א בתחילת דבריו.

ומצינו כמה נפ"מ בין הטעמים, **א** היש"ש בסימן ג' כתב דהעושה סוכה בחוה"מ, דלדעת רש"י מהני בכה"ג התנאי דאיני בודל, כיון דבחוה"מ ליכא משום סתירת אהל, אך לדעת ש"ר ל"מ בזה התנאי, והביאו המג"א בר"ס תרל"ח.[[162]](#footnote-163) - **ב** התוס' בשבת כ"ב א' כתבו דלדעת ר"ת מהני התנאי דאיני בודל בעצים היתירים על הכשר סוכה, כיון דלדידי' אין בהן לאיסורא דעצי סוכה, והיינו לטעמייהו דהא דל"מ התנאי בעצי סוכה, הוא משום דהן אסורין מדאורייתא, אך לדעת ש"ר ל"מ בזה התנאי.[[163]](#footnote-164) - **ג** התוס' בסוכה מ"ו ב' כתבו דאף באתרוג ל"מ התנאי דאיני בודל,[[164]](#footnote-165) והיינו לטעמייהו דהא דל"מ התנאי דאיני בודל בעצי סוכה הוא משום דבע"כ הוא צריך להן לקיום המצוה, אך לדעת רש"י שפיר מהני בזה התנאי, דרק בעצי סוכה דיש בהן משום סתירת אהל ל"מ התנאי, והמג"א בסימן תרמ"ט סקי"ט הביא מד' כמה מקמאי דמהני בזה תנאי, משום דדוקא בעצי סוכה דאסורין מדאורייתא ל"מ התנאי.[[165]](#footnote-166)

\*השו"ע בסימן רס"ג ס"י הביא ב' דעות באשה המדלקת נרות אם מהני לה תנאי שאינה מקבלת שבת עד שיאמר החזן ברכו, והגר"א שם כתב דתליא בפלוגתת רבוותא אם מהני תנאי בעצי סוכה, וצ"ב.

הרשב"א הק' בהא דקי"ל דסוכת גנב"ך וסוכת רקב"ש כשרה, דמ"ט חל עלי' קדושה כל ז', וכי מפני שנכנס זה שם ואכל שם פעם אחת או ישן שם תחול עלי' קדושה כל ז', והיא לא נעשית לשם קדושת סוכה, וכתב דאפשר דסוכת גנב"ך ורקב"ש כסוכה דעלמא הן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ו הס"א,[[166]](#footnote-167) - וצ"ב לפ"ז דמ"ט בסוכה דמצוה ל"מ תנאי שיהיו כסוכת גנב"ך ורקב"ש דאינם מיוחדים למצוה, ואין קדושת סוכה עליהן, וצ"ל דהוא משום דבפועל נעשו לשם מצוה והן עומדין ומיוחדין לכך, וע"כ חשיבי כסוכת מצוה, ועמש"כ בזה המנחת שלמה בח"ב סו"ס נ"ד.

בד' הרמב"ם בפ"ו מסוכה הט"ז מבו' דמהני התנאי דאיני בודל להתיר ליטול מן הנויין אף בעודן תלויין בסוכה, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי, והרמב"ן בשבת מ"ה א' כתב דכיון דלא חלה עליהן קדושה כלל לי"ב משום ביזוי מצוה,[[167]](#footnote-168) - אך בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן צ"ג כתב דל"מ התנאי רק להתיר להסתפק מהן כשנפלו, אך בעודן בסוכה ל"מ התנאי להתיר ליטלן משום ביזוי מצוה, וכ"כ הטור בסימן תרל"ח בשם תי' א' של התוס', וכתב דכן משמע בד' הבה"ג.[[168]](#footnote-169)

ובתשו' הרא"ש כלל כ"ד סימן ט' הק' ע"ד האוסרים, דא"כ היאך מהני התנאי דאיני בודל בנוי סוכה, הרי בע"כ הוא בודל מהן בביה"ש, כיון דאסור להסתפק מהן משום ביזוי מצוה, והו"ל כעצי סוכה דל"מ בהן התנאי דאיני בודל, משום דבע"כ הוא בודל מהן משום סתירת אהל,[[169]](#footnote-170) - והיש"ש בסימן ד' כתב לישב, דהא דבעצי סוכה ל"מ התנאי דאיני בודל, הוא משום דסתירת אהל אסורה מדאורייתא, אך בנוי סוכה דאינו אסור אלא מדרבנן, שפיר מהני התנאי, וצ"ב.

הבה"ג בהל' סוכה כתב דאם התנה עליהם מתחילה בשעה שתלה אותן ואמר כשארצה אטול מהן, ה"ז מותר, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות בסו"ד דכל שהתנה לכשארצה אטול, ה"ז כתנאי דאיני בודל, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שער ב' פ"ו הס"ב, וכ"כ הטוש"ע בסימן תרל"ח ס"ב, ופירשו דהוא משום דאף ביה"ש בכלל, והב"י שם כתב דהיינו דבשעת ביה"ש לא הוציא כחו וזכותו מהם, שגם הוא בכלל כל זמן שארצה אטול מהם הוא, - אך הר"ן כתב דאם אבל התנה לכשארצה אטול ל"מ, דכיון דפעם אחר ביטלן לגבי סוכה הו"ל כסוכה ול"מ בהו תנאה.[[170]](#footnote-171)

י"ג אלול פ'

דף מס' 8

**ביצה ל' ב' - ומ"ש מהא דאיתמר הפריש ז' אתרוגים וכו',** בפירש"י בסוכה ל"ז ב' ד"ה אסור להריח בו כתב דהא דאתרוג אסור בהנאה, הוא משום דגמרינן מסוכה דחל שם שמים על הסוכה, וכ"כ המאירי שם, ועד"ז כתבו הרא"ה והשטמ"ק בסוגיין דאתרוג דינו כסוכה, ולפ"ז זהו דפרכינן הכא דמ"ש דסוכה אסורה כל ז' ואתרוג מותר, - אך הרמב"ן בשבת מ"ה א' ובמלחמות בסוגיין כתב דאיסורא דאתרוג אינו אלא מדרבנן, והא דפרכינן מינה הוא משום דמדרבנן נשמע לדאורייתא, ולכאו' הוא משום דגדר האיסור מדרבנן הוא דחל עליו שם שמים, וע"כ מהא דאינו נאסר לכל ז', יש ללמוד דה"נ סוכה אינה נאסרת לכל ז'.

**אמר רב כל אחת ואחת יוצא בה ואוכלה לאלתר, ורב אסי אמר כל אחת יוצא בה ואוכלה למחר,** בפירש"י כתב דטעמא דרב אסי הוא משום דכיון דאיתקצאי לביה"ש איתקצאי לכולי יומא, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מלולב הכ"ז דמפני שהוקצה למקצת היום הוקצה לכולו, וכ"כ בגל' הגרע"א למג"א סימן תרס"ה סק"א בדעת רש"י בסוכה מ"ו ב' ד"ה אתרוג לא חזי והתוס' שם י' ב' ד"ה עד, - ובד' הגרע"א שם מבו' דהוא מדינא דמיגו דאיתקצאי לביה"ש איתקצאי לכולי יומא, וכ"נ בפסקי רי"ד בסוגיין, וכ"כ הריטב"א בסוכה מ"ו ב' בשם מקצת רבנן.[[171]](#footnote-172)

אך הריטב"א שם נחלק ע"ז, דדינא דמיגו דאיתקצאי הוא רק בשבת ויו"ט משום דבעי הכנה מבעו"י, ול"ש כן באתרוג בשביעי שהוא חול ול"ב הכנה מבעו"י, אלא הא דאסור האתרוג כל היום, הוא משום שדעתו להקצותו לכל היום, כיון דאם לא נטל שחרית יטול בין הערבים, וכ"כ המאירי והר"ן שם, וכ"ה מבו' בד' הרא"ה בסוגיין.

ובדעת הסוברים דהא דאיתקצאי לכולי יומא הוא משום דמיגו דאיתקצאי, י"ל דס"ל דדינא דמיגו דאיתקצאי אינו משום דבשבת ויו"ט בעינן הכנה מבעו"י, אלא הוא משום דכל שהוקצה בתחילת היום הוקצה לכל היום, וע"כ ה"ז שייך אף בחוה"מ,[[172]](#footnote-173) - וי"ל עוד, דמש"כ הראשונים הכא מיגו דאיתקצאי, הוא דין בפנ"ע במוקצה למצוה דכל דהוא מוקצה לביה"ש ה"ה מקצה לזה לכל היום, ואי"ז חד דינא עם דינא דמיגו דאיתקצאי בשבת, ומה"ט לא מצינו בד' הראשונים דדינא דהכא תליא בפלוגתת ר"י ור"ש,[[173]](#footnote-174) וכ"ה מבו' בד' האבנ"ז בסימן תצ"ג סק"ד,[[174]](#footnote-175) אך בד' הגרע"א שם לא משמע כן.

בטעמא דרב דכל אחת ואחת יוצא בה ואוכלה לאלתר, פירש"י דהוא משום דקסבר למצותה איתקצאי והרי נעשית מצותה, ולמש"כ הריטב"א ודעימי' דל"ש דינא דמיגו דאיתקצאי בחוה"מ, אלא הא דאסר רב אסי הוא משום דס"ל דדעתו להקצותו לכל היום, הרי דבזה הוא דפליג רב וס"ל דאין דעתו להקצותו אלא עד שיקיים מצותו.

אך התוס' בסוכה י' ב' ד"ה עד כתבו דטעמא דרב דאוכלה לאלתר ולא אסר לה משום מיגו דאיתקצאי, הוא משום דס"ל דלמצותה לחודה איתקצאי ותו לא, ובגל' הגרע"א למג"א סימן תרס"ה סק"א פירש דהוא משום דהוי כהתנה שיהא מותר אחר שיקיים המצוה,[[175]](#footnote-176) וכ"כ הערול"נ בסוכה מ"ו ב'.

התוס' כתבו דביום הראשון מודה רב דאסור לאכלו כל היום עד למחר, והערול"נ בסוכה מ"ו ב' והאבנ"ז בסימן תצ"ג סק"ה כתבו דהוא משום דס"ל דטעמא דרב דאוכלה לאלתר, הוא משום דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי בחול,[[176]](#footnote-177) ולא ס"ל דדעתו להקצותו לכל היום, אך ביום הראשון שהוא יו"ט ואמרינן בי' מיגו דאיתקצאי, ה"ז אסור כל היום.

והערול"נ שם כתב דלמש"כ התוס' שם י' ב' דטעמא דרב הוא משום דהוי כהתנה שיהא מותר אחר שיקיים המצוה, הרי דמה"ט אף ביום הראשון מותר לאכלו אחר שקיים המצוה, - וכ"כ הר"ן לעיל ד' א' בשם הרא"ה דטעמא דרב דאוכלה לאלתר, הוא משום דכיון שהפריש ז' אתרוגים לז' ימים ה"ה כמתנה בפירוש שאינו מקצה אותו אלא למצותו בלבד.[[177]](#footnote-178)

הרשב"א לעיל שם כתב דטעמא דרב דאוכלה לאלתר, הוא משום דלא הוקצה בביה"ש, לפי שאינו ניטל בלילה אלא ביום,[[178]](#footnote-179) - ובדעת התוס' ודעימייהו שנקטו שהוקצה בביה"ש, וכאשר כ"ה גם בפירש"י בסוגיין, כתב האבנ"ז בסימן תצ"ג סקי"ט דאף דאיסור מוקצה למצוה אינו חל קודם זמן המצוה, מ"מ משקידש היום חשיב כזמן המצוה, אף דעדיין אינו זמן הנטילה, וע"ד שכתב האו"ז בסימן ש"ס לענין דיחוי בלולב דמשקידש היום חשיב נראה, אף שעדיין אינו זמן נטילה, ובחי' רמ"ש בסוכה מ"ו ב' כתב דהוא משום דלילה אינו מחוסר זמן.[[179]](#footnote-180)

\*הרא"ה הק' לדעת רב אסי, דמ"ט אתרוג של ראשון נאכל בשני, ולא אסרינן לי' במיגו דאיתקצאי לביה"ש,[[180]](#footnote-181) ולכאו' דבריו קיימי למ"ד בסוכה מ"ו ב' דאתרוג בשמיני אסור במיגו דאיתקצאי לביה"ש,[[181]](#footnote-182) וכתב דכיון דהפריש ז' אתרוגים הו"ל כהתנה בפירוש, ומהני התנאי דלא נימא מיגו דאיתקצאי, וכיון לזה מדעתו בגל' הגרע"א למג"א סימן תרס"ה סק"א, עיי"ש, וכבר מבו' כן בד' הב"י שם.[[182]](#footnote-183)

ומשמעות ד' הרא"ה דלדעת רב ניח"ל הא דיוצא בו ואוכלו לאלתר, ולא אסרינן לי' משום מיגו דאיתקצאי, וא"צ לה"ט דהוי כהתנה,[[183]](#footnote-184) - וי"ל דהוא משום דס"ל כמש"כ הרשב"א דאין האתרוג נאסר בלילה אלא ביום, וע"כ לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, דאין מוקצה לחצי שבת. - וי"ל עוד דהוא משום דס"ל דאינו נאסר בהזמנה בעלמא עד שיטלנו, וכמש"כ השאילתות בסימן קכ"ו, והאו"ז בסימן ש"ס, וכ"כ השו"ע בסימן תרנ"ג ס"ב, ונמצא דלא נאסר אלא באמצע היו"ט, וע"כ לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי.

והאבנ"ז בסימן תצ"ג סק"ה ו' כתב דמד' התוס' בסוגיין והר"ן לעיל ד' א' שדנו לדעת רב דיוצא בה ואוכלה לאלתר, דמ"ט לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, מבו' דנאסר האתרוג בהזמנה בעלמא, דאם ל"ה נאסר אלא כשנוטלו, הרי אין מוקצה לחצי שבת, ותמה עפי"ז ע"ד השו"ע בסימן תרנ"ג ס"ב שהכריע שלא כד' הני רבוותא, - אך מזה מקור נאמן למש"כ הביכורי יעקב בסימן תרנ"ג ס"א ונתבאר בדף מס' 6 דמלבד דין מוקצה למצוה שהוא אף בחול, איכא דין מוקצה מחמת מצוה בשבת, דמשום שייחדו למצוה הוקצה מדעתו מלאכול ממנו, והוי כמוקצה דגרו"צ דאסור משום הכנה, ואף דדין מוקצה למצוה הוא רק לאחר שעשה בו את המצוה, מ"מ איסורא דמוקצה בשבת מחמת מצוה חל בביה"ש אף שעדיין לא נעשה המצוה.[[184]](#footnote-185)

**התם דמפסקו לילות מימים כל חד וחד יומא מצוה באפי נפשה,** צ"ב דאכתי תיקשי מהא דאמר רב דיוצא בה ואוכלה לאלתר, והרי דאף לא נאסר לכל אותו היום, אף דלי"ב לה"ט דמפסקי לילות, ומ"ש מסוכה דאסורה כל ז', - וצ"ל דכיון שכבר יצא בו ידי המצוה, הו"ל כעבר זמן המצוה, וכל הא דסוכה אסורה כל ז' הוא משום דעדיין מצותה קיימת, וזהו דפרכינן דאף באתרוג עדיין מצותו קיימת לצאת בו בשאר הימים, וע"ז הוא דמשני דכל חד וחד יומא מצוה באנפי נפשה.

**תנאי במוקצה מחמת איסור**

**סיפא אתאן לסוכה דעלמא,** בפירש"י כתב דהיינו דקאי על הא דאסר ת"ק ליטול עצים מן הסוכה שנפלה משום מוקצה, וע"ז קאמר דאם התנה עלי' מבעו"י שאם תפול מחר יסיקנה הכל לפי תנאו, והרשב"א והרא"ה כתבו ללמוד מזה, דמהני תנאי למוקצה מחמת איסור, דאף דהוקצה בביה"ש לא יהא מוקצה לכל היום, וכ"כ התוס' בשבת מ"ד א' ד"ה שבנר ושם מ"ה א' ד"ה ואם התנה, והרמב"ן והרשב"א והר"ן שם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ד ב', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ו הנ"ח, וכ"כ השו"ע בסימן רע"ט ס"ד.

אך התוס' בסוגיין בד"ה אמר נקטו דל"מ תנאי למוקצה מחמת איסור, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם, וכ"כ התורי"ד, וכ"כ הריטב"א בשבת מ"ד א' בשם התוס' והסכים לדבריהם, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"ב סימן ח' ופירש כן בד' הרי"ף שהשמיט להך שנויא, וכ"כ הב"י בסימן תקי"ח סוס"ח בדעת הרמב"ם שהשמיט לדין זה.

בטעם הסוברים דמהני התנאי אף שהוקצה לביה"ש, י"ל בתרי גווני, ותליא ביסוד דינא דמיגו דאיתקצאי, חדא, דכל הא דכשהוקצה לביה"ש הוקצה לכל היום, הוא כשלא הי' לו הכנה כלל בביה"ש, אך כל שהתנה עליו ואיכא הכנה לזמן זה שיהא ראוי, לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, וי"ל עוד, דיסוד דינא דמיגו דאיתקצאי הוא משום דכל שהוקצה לביה"ש דעתו להקצותו לכל היום, וע"כ כל שהתנה עליו ולא הקצהו לכל היום, לא אמרינן מיגו דאיתקצאי.

הראב"ד שם כתב דטעם הא דל"מ התנאי, דהוא כשם שאין מועיל צפיית האדם שמצפה מתי תכבה נרו, אלא כיון דאיתקצאי לביה"ש איתקצאי לכולי יומא, והיינו דהרי לדעת ר"י אמרינן מיגו דאיתקצאי אף כשהוא יושב ומצפה, והרי דאף דדעתו עליו לאחר שיכבה, מ"מ ה"ז אסור משום דהוקצה בביה"ש, והיינו דכל שאינו מוכן בביה"ש ה"ה אסור לכל היום, (ול"מ מה שדעתו עליו לזמן שיהא ראוי), וא"כ מה יועיל הא דהתנה עליו.

ובדעת הסוברים דמהני התנאי, כתב הרא"ה דהא דיושב ומצפה ל"ה כתנאי, אלא דסתם דעתם של בנ"א כך ודעתי' עילוי', וזה ל"מ לדעת ר"י, אך היכא שהתנה שפיר מהני אף לר"י, - וי"ל עוד למש"כ בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה בסוכה רעועה, דטעמא דת"ק דאסר אף בסוכה רעועה, הוא משום דלא אמרינן דעתי' עלוי' בשום מידי דלא חזי ביה"ש, וע"כ כ"ז הוא כשלא התנה ול"ה דעתו עליו, אך כל שהתנה והי' דעתו עליו, לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, וכ"כ המשנת ר"א בשבת סימן ט' סק"ז.[[185]](#footnote-186)

הרמב"ן בשבת מ"ה א' הביא מירושלמי דאף דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית, מ"מ אם התנה עליו מותר, וכתב ללמוד מזה דה"נ לר"מ ור"י מהני תנאי בנר של מתכת, - ובתשו' הריב"ש סימן צ"ג כתב לדון בזה, דלא מצינו דמהני תנאי אלא לר"ש דלית לי' מיגו דאיתקצאי, אבל לדידן דאית לן מיגו דאיתקצאי דקי"ל כר"י בנר, ל"מ תנאי, וכ"כ הב"י בסימן תקי"ח בדעת הרמב"ם דאף דלר"ש מהני תנאי אף בסוכה בריאה, מ"מ לר"י ל"מ תנאי, והמג"א שם סקי"ג כתב דהיינו דלר"ש דאסר משום דאין יושב ומצפה, ע"כ כל שהתנה להדיא שרי, דדמי להיכא דיושב ומצפה דשרי, אך לר"י דאסר אף כשהוא יושב ומצפה, משום דכל דאיתקצאי לביה"ש איתקצאי לכולי יומא, ל"מ הא דהתנה ודעתו עליו, וכ"כ הקר"א בשבת מ"ד א' (ד"ה נחזור לעיקר), וכ"כ המשנת ר"א בשבת סימן ט' סק"ז, עיי"ש.[[186]](#footnote-187)

בפירש"י כתב דהתנאי שהתנה עלי' הוא שאם תפול מחר יסיקנה, - אך בפי' הר"ן בשבת מ"ד א' כתב בדין נר, דאם התנה עליו "שיטלטלנו" לאחר שכבה שרי לטלטלו משכבה, וכ"כ הריא"ז בפ' כל הכלים ה"ב דין א', והריב"ש בסימן צ"ג, והשו"ע בסימן רע"ט ס"ד, ומשמע דסגי במה שמתנה עליו לטלטלו,[[187]](#footnote-188) אף דאינו מתנה שאינו מקצה דעתו מלהשתמש בו,[[188]](#footnote-189) - והחזו"א בסימן מ"ד סקי"ג כתב דלכאו' בעינן תנאי להשתמש בו ולא סגי במה שמתנה לטלטל, אלא דכיון דראוי להשתמש ועומד לכך, כיון שמתנה שאין מקצהו לכל השבת שפיר דמי, וצ"ב.

לדעת הסוברים דל"מ תנאי למוקצה מחמת איסור, מצינו כמה דרכים בישוב מה שאמרו הכא דסיפא אתאן לסוכה דעלמא, **א** התוס' כתבו דאה"נ דהו"מ למיפרך הכי, והא דלמסקנת הגמ' ניחא, כתבו המהרש"א והמהר"ם דס"ל כדעת הרי"ף דמהני תנאי דאיני בודל אף לעצי סוכה, וזהו דתנן דאם התנה הכל לפי תנאו, ולא קאי על סוכה דעלמא, וכמש"כ הרמב"ן במלחמות בדעתו, וכ"כ הגר"א בסימן תקי"ח ס"ח,[[189]](#footnote-190) - והמהר"ם הק' דאף אם קאי על סוכה דמצוה ובתנאי דאיני בודל, אכתי תיקשי דמ"ט לא אסרינן לה משום מוקצה מחמת איסור,[[190]](#footnote-191) וכתב דאיירי בחוה"מ, וכ"כ הריטב"א בשבת מ"ד א'.

**ב** הבעה"מ כתב דהוא משום דסוכה רעועה אינה מוקצית מחמת איסור, דאף אם סתר לה קודם נפילה, אין בה משום סתירת אוהל שהיא רעועה, אלא דלכתחילה אין לו לסתרה משום דמיחזי כסותר אהל, והרשב"א והרא"ה נחלקו ע"ז, דאף בסוכה רעועה חייב משום סותר, וההשלמה הוסיף לפרש דהיינו, דאף דבמוקצה מחמת איסור דאורייתא ל"מ תנאי, מ"מ בסוכה רעועה דליכא בסתירתה אלא איסור דרבנן, מהני תנאי, והביאוהו המכתם והמאורות.[[191]](#footnote-192)

**ג** הראב"ד בכתוב שם כתב דקאי על עצים הסמוכין לה, דאם נתכוין לעבודתה אסור ליטלם משום סותר, ובזה הוא דמהני תנאי, ועד"ז כתב התורי"ד, והוסיף לפרש דהוא משום דכל שהתנה עליהן לא ביטלן לגבי הסכך, אלא הצניעם שם עד שיצטרכו לו, וע"כ לי"ב משום סותר.

**ד** בתשו' הרא"ש כלל כ"ב סימן ח' כתב דלפ"מ דמסקינן דמהני תנאי דאיני בודל לנויי הסוכה, ל"ב למימר דסיפא אתאן לסוכה דעלמא, אלא איירי בסוכה דמצוה, וסיפא אתאן לנויי הסוכה דמהני בהו תנאי, ועד"ז כתב הראב"ד בכתוב שם בסו"ד לפ"ד הרי"ף.

**ה** הב"י בסימן תקי"ח סוס"ח כתב בדעת הרמב"ם שהשמיט לדין זה דס"ל דהא דתניא דמהני התנאי, הוא בסוכה בריאה לדעת ר"ש,[[192]](#footnote-193) אך לפ"מ דקי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור ל"מ התנאי.

**תנאי בסוכה בריאה**

הבעה"ע בסוף הל' סוכה כתב דהא דמהני תנאי, הוא אף בסוכה בריאה, וכן צידד הרמב"ן בשבת מ"ה א' בסו"ד, וכ"כ בחי' הר"ן שם, וכתב דהא דמוקמינן לה הכא ברעועה, הוא משום הא דשרי ר"ש, - אך בד' התוס' בשבת מ"ה א' ד"ה ואם התנה מבו' דל"מ תנאי אלא בסוכה רעועה, וכ"כ ההשלמה בסוגיין דאף אם מהני תנאי, היינו רק בסוכה רעועה, וכן נסתפק בזה הרא"ה בסוגיין אם מהני תנאי בכוס קערה ועששית לר"ש, ובסוכה בריאה,[[193]](#footnote-194) - ובד' הרשב"א בסוגיין מבו' דאף דלר"ש מהני תנאי אף בסוכה בריאה ובכוס קערה ועששית, וכמו שאמרו בירושלמי, מ"מ לר' יהודה י"ל דל"מ תנאי אלא בסוכה רעועה,[[194]](#footnote-195) וצ"ב.

והב"י בסימן תקי"ח ס"ח נקט לעיקר לדינא דמהני תנאי אף בסוכה בריאה, אך הביאוה"ל שם ד"ה נוטלים, והחזו"א בסימן מ"ט סק"ו הכריעו לדינא דל"מ תנאי בסוכה בריאה.

י"ז אלול פ'

דף מס' 9

**תנאי בנר**

לדעת הסוברים דמהני תנאי בסוכה רעועה, נחלקו הראשונים אם ה"נ מהני תנאי בנר, דהרמב"ן והר"ן בשבת מ"ה א' כתבו ע"פ הירושלמי דמהני תנאי בנר, להתיר את מותר השמן, ואת הנר עצמו, וכ"כ הרשב"א והרא"ה בביצה ל' ב', וכ"כ בתשו' הרשב"א סו"ס רס"ח, וכ"כ השו"ע בסימן רע"ט ס"ד.

אך התוס' מ"ד א' ד"ה שבנר ושבקערה ועוד מקמאי כתבו דל"מ תנאי בנר,[[195]](#footnote-196) ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דהוא משום דשאני סוכה שהיתה עשוי' מזמן גדול, ועכשיו בביה"ש אינו בודל ממנה ויושב ומצפה מתי תפול, ומשא"כ בנר דעיקר הקצאתו היא בביה"ש ודחיי' בידים לצורך שבת, וע"כ חמיר טפי ול"מ בי' תנאי,[[196]](#footnote-197) והתוס' הרא"ש הוסיף דבסוכה דעלמא כיון דיש זמן גדול שנעשית, אינו נראה כ"כ דחיי' בידים. - **ב** התו"י ותוס' הרא"ש כתבו בשם הר"ש דנר חמיר טפי לפי שהוא בסיס לדבר האסור, וע"כ ל"מ בזה תנאי, וצ"ב. - **ג** הרמב"ן שם כתב בתחילת דבריו, דהוא משום דל"מ התנאי אלא בעצי סוכה, דכיון דדעתו עליהן לאחר יו"ט, אף אם מתנה ביו"ט מהני התנאי, ומשא"כ בשמן דכיון דסבור שהוא כלה בנר בשבת, היאך יתנה על הספק אם יכבה, והוא אין דעתו שיכבה, ועיי"ש שכתב דכיון דל"מ התנאי למותר השמן, אף אינו מועיל לנר עצמו שהרי הוא בסיס לשמן ולפתילה, וצ"ב דמ"ט ל"מ התנאי להתיר לטלטל את הנר כשלא נשתייר בו שמן, ועד"ז כתבו ההשלמה בביצה ל' ב', והאו"ז בסימן ל'. - **ד** האו"ז שם כתב עוד דהוא מפני שהוקצה למצותו, ודמי לסוכת מצוה דאין התנאי מועיל בה, ואע"ג דל"ד דהתם איתקצאי לכל ז' ימים דזהו זמן מצותה והוא צריך לה בכל הימים, ומשא"כ בנר דאין צרכו אלא בלילה,[[197]](#footnote-198) מ"מ הואיל דבתחילה הוקצית לצורך מצותה, סברא הוא שלא יועיל בה תנאי. - **ה** המאירי בביצה ל' ב' כתב דהוא משום דל"מ תנאי אלא בסוכה רעועה, דמאחר שהיתה רעועה בביה"ש וסוכה זו א"צ לו למצוה, אינו רוצה בקיומה, וכל עצמו נותן הוא דעתו עלי' לסתרה בידים אלא שיו"ט מעכבו, וע"כ דעתו עלי' אם תפול שכל עצמה אינה עומדת אלא להיסק, ומתוך כך מהני בה התנאי.

המג"א בסימן רע"ט סק"ו עמד בד' השו"ע שם שכתב דמהני תנאי בנר, דבסימן תקי"ח משמע דל"מ תנאי אף בסוכה רעועה,[[198]](#footnote-199) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הב"י בסימן רע"ט ס"ד הביא מש"כ בתשו' הרשב"ש סימן ת"ז שם אביו הרשב"ץ, דאף אם ל"מ תנאי בסוכה מ"מ מהני תנאי בנר, משום שלא אמרו כיון דאיתקצאי ביה"ש איתקצאי לכולי יומא, אלא בדבר שהוא מוקצה מעצמו כנויי סוכה ועצי סוכה, ומשא"כ בנר דאינו מוקצה מצד עצמו אלא מצד השלהבת הדולקת בו, והמג"א שם פירש בדבריו דל"מ תנאי אלא במוקצה מחמת בסיס, ולא במוקצה מחמת איסור גופו,[[199]](#footnote-200) וצ"ב.[[200]](#footnote-201) - **ב** המג"א שם כתב די"ל דהוא משום דביו"ט קי"ל כר"י, ובשבת קי"ל כר"ש, והק' ע"ז דהרי אף בשבת קי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור, ועמש"כ בזה המשנת ר"א בשבת סימן ט' סק"ח. - **ג** המג"א בסימן תקי"ח סקי"ג כתב דאפשר דס"ל דנר עשוי לכבות יותר מסוכה רעועה, והבית מאיר שם תמה ע"ז מד' הב"י שם. **ד** הגר"ז בסימן תקי"ח ס"כ כתב דהוא משום דאף שהי' דעתו עלי' מערב יו"ט ואין בה משום מוקצה, מ"מ יש בה משום נולד, שהרי אתמול הי' עלי' שם סוכה והיום נקראת שברי עצים, וע"כ אסור לטלטלה, להאוסרים נולד ביו"ט, ועיי"ש בקו"א סק"ה שהאריך לפרש לזה. - **ה** החזו"א בסימן מ"א סקט"ו כתב די"ל דדוקא בנר דאיהו דחי' מהני תנאי, ומשא"כ בסוכה.

הרמ"א בסימן רע"ט ס"ד כתב בדין נר, די"א דל"מ תנאי, וכתב דכן נוהגין במדינות אלו, והמג"א שם סק"ז כתב דהיינו דאף לדעת הסוברים דמהני תנאי בסוכה, היינו משום דעשוי מקודם ועכשיו בביה"ש יושב ומצפה אימתי תפול ומשא"כ בנר דעיקר הקצאתו ביה"ש ודחיי' בידים לצורך שבת, וכמש"כ התוס', - אך הביאוה"ל בסימן תקי"ח ס"ח ד"ה נוטלים בסו"ד נקט דהוא משום שנהגו כהפוסקים דל"מ תנאי בכל מוקצה מחמת איסור.[[201]](#footnote-202)

\*הגר"א בסימן רע"ט ס"ד פירש טעם הפלוגתא אם מהני תנאי בנר, דהסוברים דל"מ תנאי בנר הוא כמו שאמרו בסוגיין דל"מ תנאי בעצי סוכה, והסוברים דמהני תנאי בנר הוא כדעת הרי"ף ודעימי' דמהני תנאי בעצי סוכה, וכן פירש הלבו"ש שם למג"א סק"ז וסק"ח בד' המג"א.

וצ"ב דהגר"א גופי' בסימן תקי"ח ס"ח כתב דלדעת הרי"ף ודעימי' ל"מ תנאי במוקצה מחמת איסור אף בסוכה רעועה, ולדעת החולקים מהני תנאי במוקצה מחמת איסור, ונחלקו אם הוא אף בסוכה בריאה או רק בסוכה רעועה, וא"כ הרי אדרבה לדעת הרי"ף הדין נותן דל"מ תנאי בנר דהוי מוקצה מחמת איסור, ולדעת ש"ר י"ל דמהני תנאי בנר.[[202]](#footnote-203)

והדמשק אליעזר בסימן תקי"ח כתב דמש"כ הגר"א דלדעת הרי"ף ל"מ תנאי אף בסוכה רעועה, היינו משום דביו"ט קי"ל כר"י, אך בשבת דקי"ל כר"ש שפיר מהני תנאי, וזהו שכתב הגר"א בסימן רע"ט ס"ד דלדעת הרי"ף מהני תנאי בנר שבת, וצ"ע דהרי במוקצה מחמת איסור קי"ל כר"י אף בשבת, וצ"ל כמש"כ המשנת ר"א בשבת סימן ט' סק"ד, ועיי"ש ובסימן רע"ט שכתב דמש"כ הגר"א דלדעת ש"ר ל"מ תנאי בנר שבת, הוא משום דהוקצה למצותו, ודמי לעצי סוכה דל"מ תנאו, וצ"ע, חדא, דאף דנימא דההקצאה למצוה אינה רק על השמן, אלא גם הנר עצמו הוקצה למצוה, הרי אין הקצאתו אלא כ"ז שהנר דולק דהוא זמן המצוה, כדחזינן דשרי ר"ש בנר שכבה, אף דמודה לדין מוקצה למצוה, ונתבאר בהערה ב', וכל הא דאסרינן אחר שכבה, הוא מדינא דמיגו דאיתקצאי, וא"כ מ"ט ל"מ ע"ז תנאי, וכמש"כ כן האו"ז דל"ד נר לסוכה דמצוה דל"מ תנאי, דשאני סוכה דמצותה כל ז' וכו', ועוד, דאם אכן יש לאסור בנר משום שהוקצה למצותו, וכל הא דמהני בזה תנאי הוא רק לדעת הרי"ף דמהני תנאי דאיני בודל בעצי סוכה, הדין נותן דלא יועיל בנר אלא תנאי דאיני בודל, אך אם התנה עליו לטלטלו אחר שיכבה ל"מ, דומיא דעצי סוכה דל"מ כשהתנה להשתמש בהן כשתפול הסוכה, ורק אם התנה איני בודל מהני, והשו"ע שם כתב דאם התנה שיטלטלנו משיכבה מהני,[[203]](#footnote-204) וצע"ג.

\*המג"א שם סק"ח בדין תנאי דנר, דאינו יכול לומר איני בודל כל ביה"ש, דהא ביה"ש הוא דולק ועל כרחו אסור לטלטלו, והמחה"ש שם פירש דהיינו דבנוי סוכה צריך לומר איני בודל כל ביה"ש ובנר א"א להתנות כן, דבע"כ הוא בודל ממנו כ"ז שהוא דולק, וגם א"צ לומר כן אלא דוקא בסוכה דמצוה, דאלמלי שאומר איני בודל נחתא לה קדושה בביה"ש ותו לא פקעה, ול"מ להתנות על הזמן שתפול, ומשא"כ הכא דליכא משום קדושה מהני תנאי כשיכבה, אך הלבו"ש שם ובסק"ז פירש לדבריו בע"א, ועמש"כ היד אפרים שם, והמ"ב שם סקי"ב כתב דלמש"כ הגר"א דהסוברים דמהני תנאי הוא כגירסת הרי"ף בסוגיין, שפיר מהני אף תנאי דאיני בודל.

**איסור נוי סוכה אם הוא משום מוקצה או משום ביזוי מצוה**

**שבת כ"ב א'** **- מהו להסתפק מנויי סוכה כל ז' וכו' אבוהון דכולהו דם,** מבו' דאיסור הסתפקות מנויי סוכה דמי לאיסור כיסוי הדם ברגל, ולאיסור הרצאת מעות כנגד נר חנוכה, דהוא משום ביזוי מצוה, והתוס' הק' מסוגיית הגמ' לקמן מ"ה א' דמשמע דאיסורם הוא במיגו דאיתקצי למצותה.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דמשום דאיתקצאי למצוה אין לאסור אלא בשבת ויו"ט דשייך בהו מוקצה ולא בחוה"מ, ומשום ביזוי מצוה ל"ה אסרינן להו היכא שנפלו, וכ"כ התוס' הרא"ש ובתשו' כלל כ"ד סימן ט', - ועיי"ש שכתב דל"ד לאתרוג דאסור בחוה"מ מטעמא דמוקצה, כמשמעות הגמ' בביצה ל' ב', דהיינו משום דמבטלה מצוה דידי' כשהוא אוכל, ומשא"כ בנויי סוכה דאם מסתפק מהן לא מיבטלא מצות סוכה,[[204]](#footnote-205) - ובתשו' שם כתב דל"ד לעצי סוכה דאסירי כל ז' אף כשנפלה הסוכה משום דהוקצו למצותן, דשאני עצי סוכה דצריך לחזור ולבנות סוכה מן העצים לאכול בסוכה, ומשא"כ בנויי סוכה דאין הסוכה בטילה כשאין בה נויין, וע"כ איצטריך טעמא דביזוי מצוה אפי' בעודן תלויין.

בפסקי מהרי"ח בסוגיין מבו' דאחר דאיכא לב' הטעמים, אסורין נויי סוכה ביו"ט אף אם נפלו משום מוקצה, ובחוה"מ אינם אסורין אלא כשהסוכה קיימת,[[205]](#footnote-206) והובא בהג"א בסימן ז' וכ"כ המהרש"א בסוגיין בדעת התוס',[[206]](#footnote-207) - אך התוס' הרא"ש בסוגיין כתב דאחר דנאסרו בחוה"מ משום ביזוי מצוה, חשבינן לי' כאילו הוקצה למצותו אפי' בחוה"מ אם נפלו, כיון דאסירי משום ביזוי מצוה בעודן תלויין בסוכה, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"ד סימן ט', וכ"ה מבו' בד' הפסקי מהרי"ח לקמן מ"ה א' והובא בהג"א שם סימן כ"א, וכ"כ הט"ז בסימן כ"א סק"א בתו"ד, ועמש"כ הפמ"ג שם, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין, והגר"א בסימן תרל"ח ס"ב, והבית מאיר שם, והשעה"מ בפ"ו מסוכה הט"ו, ועיי"ש שכתב לדחוק כן גם בד' ההג"א בפירקין, - והבית מאיר שם כתב לפרש הטעם בזה, למש"כ בתשו' הרא"ש, דהא דשאני נויי סוכה דאין לאסרן בחוה"מ משום מוקצה, מעצי סוכה דאסירי בחוה"מ משום מוקצה, דהוא משום דבעצי סוכה צריך לחזור ולבנות סוכה מן העצים לאכול בסוכה, ומשא"כ בנויי סוכה דאין הסוכה בטילה כשאין בה נויין, וע"כ אחר דאסור להסתפק מן הנויין בעודן תלויין משום דהוא ביזוי מצוה ליטול תפארתה ממנה, שוב ממילא עומדין הנויין אף אחר נפילתן לחזור ולתלותן משום ביזוי הסוכה שתעמוד מבלי תפארתה, וע"כ דמו לעצי סוכה דאסורין משום שהוקצו למצוה אף בחוה"מ.[[207]](#footnote-208)

**ב** התוס' הרא"ש מסיק דתרוייהו חד טעמא נינהו, דהא דהוקצו למצותן היינו משום ביזוי מצוה, שאין לבזות מצות סוכה ולהסיר הנויין שתלה לתוכה, דליכא מצוה אחרינא בנויי סוכה אלא שאין לבזות הסוכה, וכ"כ התו"י בתי' בתרא, - ועד"ז כתב הרמב"ן לקמן מ"ה א' דאם הי' מותר לבזות המצוות, הי' מותר לו להשתמש בהן אף בשעת מצותן,[[208]](#footnote-209) ולא הוקצו כלל, ורק משום כבוד המצוה הוקצו בשעת מצותן, וכיון שהוקצו אם בא לסלקן מן המצוה ולהסתפק מהן אסור משום מוקצה ואפי' בסוכה נופלת, וכ"כ הרמב"ן במגילה כ"ה ב', ובמלחמות לעיל בפירקין.[[209]](#footnote-210)

**ג** הרמב"ן שם מסיק דאיסור נוי סוכה אינו משום מוקצה כלל אלא משום ביזוי מצוה, ואפשר דאף בסוכה נופלת איכא ביזוי מצוה, דכ"ז שעצי סוכה אסורין, אם בא להשתמש בעטורין איכא ביזוי מצוה, דהא צריך לחזור ולבנותה ולעטרה בהן, ומה שאמרו שם דאיסורם הוא משום דהוקצו למצוה, היינו בהא דאסירי ביום שמיני,[[210]](#footnote-211) וכ"כ התו"י שם כ"ב א' בתי' קמא, וכ"כ הריטב"א שם, והרא"ה בסוכה ט' א'.

**ד** בתשו' הרא"ש כלל כ"ד סימן ט' כתב די"מ דאיצטריך טעמא דביזוי מצוה היכא דאמר איני בודל מהן כל ביה"ש, דלא איתקצאי למצותן ואסורין משום ביזוי מצוה, וזה כדעת הסוברים דאף כשהתנה דאיני בודל, אסור להסתפק מהן בעודן תלויין, ונתבאר בדף מס' 7.

התוס' הרא"ש הק' בהא דנויי סוכה אסורין משום שהוקצו למצותן אף כשנפלו, ומ"ש מהא דשרי ר"ש מותר שמן שבנר אחר שכבה, וכתב דשאני מותר שמן שבנר, דכשכבה הנר בטלה מצותה, ומשא"כ הכא דעדיין עיקר הסוכה קיים, ודמי להא דאסר ר"ש שמן המטפטף בשעה שהנר דולק,[[211]](#footnote-212) - והא דאסר ר"ש בסוכה שנפלה, הוא משום דכשנפלה סוכתו יחזור ויבנה אותה, ול"ד לנר דלא יחזור וידליקנו, ולכאו' היינו דכיון דיחזור ויבנה את הסוכה, חשיב דעדיין המצוה קיימת.[[212]](#footnote-213)

\*בסוכה ל"ז ב' אמר רבה דהדס של מצוה אסור להריח בו, דכיון דלריחא קאי כי אקציי' מריחא אקציי', ואתרוג של מצוה מותר להריח בו, דכיון דלאכילה קאי כי אקציי' מאכילה אקציי',[[213]](#footnote-214) והבית מאיר בסימן תרנ"ג ס"א עמד בזה, דאף דלא הקצה את האתרוג מריח, מ"ט לא אסרו להריח בו משום ביזוי מצוה, כ"ה דאסור להרצות מעות נגד נר חנוכה משום ביזוי מצוה, ואסור להסתפק מנוי סוכה משום ביזוי מצוה, - ועיי"ש שכתב דביזוי מצוה לא שייך אלא בשעת מצותה, כגון נ"ח בשעה שדולק, וכן נוי סוכה דכל שעה היא זמן מצותו, ומשא"כ באתרוג דמיד שלקחו בידו יצא בו, וכבר אי"ז זמן מצותו, וע"כ לי"ב משום ביזוי מצוה, דהרי ילפינן לה מדם, ולא מצינו איסור ביזוי בדם אלא בשעת מצותו,[[214]](#footnote-215) - והקה"י בסימן י"ח כתב בדעת הטור דלא נאסר להשתמש בחפצא דמצוה משום ביזוי מצוה אלא כשמבטלו ממצותו, והא דאסור להרצות מעות נגד נ"ח, הוא משום דמתמעט הפרסומי ניסא ע"י השתמשותו, דאינו ניכר כ"כ שהוא נ"ח, דהרואה אומר דהדליק לצרכו, וע"כ יש בזה משום ביזוי מצוה.

אך השאילתות בסימן קכ"ו כתב דהא דאסור להריח בהדס של מצוה הוא משום ביזוי מצוה, וכתב דה"נ אסור לקשור דבר בחוטי הציצית, משום ביזוי מצוה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במגילה כ"ה ב', והבית מאיר שם תמה ע"ז דא"כ מ"ט מותר להריח באתרוג של מצוה, - אמנם בד' הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ב א' משמע דמשום ביזוי מצוה בפנ"ע אין לאסור להריח, והא דאסור להריח בהדס הוא משום דאחר דאסור בתשמיש חול משום ביזוי מצוה, הקצהו מדעתו לגמרי ונאסר אף להריח בו, ולפ"ז ניחא, - וי"ל עוד, למש"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן כ"ד והובא גם בתשו' הרשב"א ח"א סימן תתמ"ט, דבאתרוג דאינו עומד לריח ריחא לאו מילתא היא, וכ"נ גם בד' הראבי"ה בסימן תנ"ח, והביאו המרדכי בפסחים סימן תקמ"ז, וע"כ הוא דמותר להריח בו.[[215]](#footnote-216)

**שמן שנשתייר מנר חנוכה ומנר שבת**

השאילתות בסימן כ"ו כתב דשמן שנשתייר מנר חנוכה אסור להשתמש בו אף לאחר חנוכה, מפני שהוקצה למצותו, וכ"כ התוס' לקמן מ"ד א', והרא"ש בפירקין בסימן ט', וגרסי דהוא ברייתא, וכ"כ עוד מקמאי,[[216]](#footnote-217) ונתחדש בזה דעיקר איסור דהוקצה למצותו שייך אף אחר שעבר זמן המצוה, אם אך הוי זה בכלל הקצאתו.

והתוס' לקמן שם הק' דא"כ מ"ט מותר שמן שבנר שבת שרי, ואף לר"י ה"ז מותר אחר השבת, ולא אסרינן לי' משום שהוקצה למצותו, - וכתבו דנר חנוכה עיקרו לא להנאתו בא אלא לפרסומי ניסא ומשום חביבותא דנס אינו מצפה שיכבה אלא מקצה לגמרי למצוה,[[217]](#footnote-218) אבל נר שבת להנאתו בא יושב ומצפה שיכבה ולכך מותר, והתוס' הרא"ש הוסיף דאף בכוס וקערה ועששית דאינו מצפה שיכבה בשבת, מ"מ מצפה הוא שישאר בה אחר השבת. - והתוס' הרא"ש שם כתב לישב עוד, דשאני נר חנוכה שהוקצה לאיסור הנאה, דקסבר אסור להשתמש לאורה, ומשא"כ בנר שבת דהוקצה למצות הנאה של שלום בית,[[218]](#footnote-219) ועד"ז כתבו הרמב"ן והר"ן לעיל כ"א ב', והאו"ז בסימן ל', וההגמ"ר בסימן תנ"ו, ועמש"כ הקה"י בסו"ס י"ח לפרש בזה.

י"ח אלול פ'

דף מס' 10

**גרוגרות וצימוקים שנתיבשו בשבת**

**שבת מ"ה א'** **-** **אין מוקצה לר"ש אלא גרוגרות וצימוקים בלבד,** בביאור האופן שנתחדש הכא דגרו"צ הוו מוקצה אף לדעת ר"ש,[[219]](#footnote-220) כתב בפי' הר"י מלוניל, דהיינו דאע"פ שנתיבשו באמצע השבת אסורות, דכיון דבביה"ש ל"ה בני אכילה כלל הקצם מדעתו, וכ"כ בפי' הר"ן והנימו"י, וכ"כ השאילתות בסימן מ"ז, וכ"נ בד' הריא"ז בפירקין ה"ד דין ד', ובד' הרשב"א והריטב"א בעירובין ע"ט א'.[[220]](#footnote-221)

אך בד' התוס' בסוגיין בד"ה אלא בגרו"צ משמע דהא דנתחדש דגרו"צ הוו מוקצה אף לדעת ר"ש, היינו דהוו מוקצה עד "שיתקנו היטב", והמגיני שלמה לעיל בסוגיין פירש לדבריהם, לפ"מ שאמרו בביצה כ"ו ב' דגרו"צ אסורין אף היכא דחזו ולא חזו, ובזה הוא דאמרינן דמודה ר"ש להקצאה זו, דכיון שמתקלקלין כ"כ אין דעתו לקחתם עד שיתקנו היטב, וכ"ז דלא חזו לגמרי מקצי להו מדעתו, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"י ס"ב, - ועד"ז כתב בפי' רבינו פרחי' דהא דמודה ר"ש בגרו"צ, הוא משום דיתכן שלא יבשו כל צרכן אלא עדיין מקצת הלחלוחית שמסריחה אותן עומדת בהן ונפשו של אדם קצה מהן ומתרחק מאכילתן, וע"כ הוו מוקצה אף לר"ש דשמא עדיין סרוחות הן ולא נתקנו עוד לאכילה.[[221]](#footnote-222)

במש"כ השאילתות ודעימי' דהא דאסר ר"ש בגרו"צ הוא אף כשנתיבשו בשבת, כ"נ גם ממש"כ בפירש"י בביצה כ"ד ב' ד"ה אם יש דפירות שנלקטו מן המחובר ביו"ט אסורין אף לר"ש, משום דמחובר הוי כגרו"צ דמדלא לקטינהו מאתמול אקצינהו, וכ"כ עוד מקמאי, והרי דהא דאסר ר"ש בגרו"צ הוא גם כשנתיבשו בשבת, אף דעכשיו הם ראויין לגמרי, וזהו דמדמי לה דה"נ פירות שנלקטו מן המחובר אסורין אף דעכשיו הן ראויין, ועמד ע"ז ההעמ"ש בסימן מ"ז סוסק"ז, - וכ"נ ממש"כ התוס' בביצה ו' א' סוד"ה הואיל ומתיר דיש לאסור לר"ש באפרוח שנולד ביו"ט, משום דהוי כמוקצה דגרו"צ, אף דעכשיו הוא ראוי.

אך מד' התוס' ורבינו פרחי' שפירשו להא דמודה ר"ש בגרו"צ, דהוא הא דאסורין עד שנתיבשו לגמרי, ולא פירשו דהוא הא דאסורין אף כשנתיבשו באמצע השבת, וכמש"כ השאילתות ודעימי', משמע קצת דפליגי ע"ז, וס"ל דכל שנתיבשו בשבת מותרין, לר"ש לטעמי' דלית לי' מיגו דאיתקצאי,[[222]](#footnote-223) - וכ"כ הראש יוסף לקמן בסוגיין בדעת רש"י בד"ה פצעילי תמרה דלא אסר ר"ש אלא קודם שנתיבשו,[[223]](#footnote-224) וכ"נ בפירש"י בביצה כ"ו ב' ד"ה ואי דלא אחזו דכל הא דאסרינן כשיבשו בשבת הוא רק לר"י דבעי הכנה מבעו"י,[[224]](#footnote-225) - וכ"כ ההעמ"ש בסימן מ"ז סוסק"ז בדעת הרי"ף והרמב"ם.[[225]](#footnote-226)

בטעם הסוברים דאסר ר"ש בגרו"צ אף כשנתיבשו בשבת, משמע בד' הרשב"א בביצה כ"ז ב' דהוא משום דאין יושב ומצפה שיתיבשו, וכן משמע קצת בד' התוס' בעירובין מ' א' ד"ה הא ודאי, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין, והפמ"ג במש"ז סימן שי"ח סק"ב.[[226]](#footnote-227)

אך בד' הר"י מלוניל והר"ן והנימו"י משמע טפי דהוא משום דבביה"ש ל"ה ראויין לאכילה כלל, וע"כ מקצי להו מדעתו לגמרי, ול"ד לנר וכיו"ב דאינם ראויים מחמת איסור, דבכה"ג לא מקצי להו מדעתו לגמרי, וכ"כ הפנ"י בביצה כ"ד ב', בביאור מש"כ בפירש"י שם דפירות שנלקטו ביו"ט דמי לגרו"צ דאסר ר"ש, עיי"ש, - ועד"ז משמע מד' הרמב"ן במלחמות לעיל מ"ג ב' בסו"ד, דיש מוקצה מחמת מיאוס ויש מוקצה מחמת איסור וכו' ויש שאין דעתו עליו כלל כגון גרו"צ, ומשמע דהא דשאני גרו"צ דמודה בהן ר"ש, הוא משום דאין דעתו עליו כלל, ול"ד למוקצה מחמת איסור דדעתו עליו, אלא דמחמת האיסור אינו ראוי לו,[[227]](#footnote-228) - וכ"ה מבו' בד' התוס' בביצה ו' א' סוד"ה הואיל ומתיר ובד' הסה"ת בסימן רמ"ז דגרו"צ אסורין אף כשהוא יושב ומצפה.[[228]](#footnote-229)

\*בעיקר מש"כ הרשב"א דהא דמודה ר"ש בגרו"צ הוא משום דאין יושב ומצפה, צ"ב דהרי ודאי דשכיח שיתיבשו בשבת, ומ"ט חשבינן לה כאין יושב ומצפה, וצ"ל דאף שהן עשויין להתיבש בשבת, מ"מ כיון דהסיח דעת מהן לגמרי, אין האדם יושב ומצפה לכך, ובזה מתפרש משה"ק הרשב"א שם כ"ו ב' דמ"ט ל"מ הזמנה לגרו"צ קודם שנתיבשו דומיא דסוכה רעועה, ולא תיקשי דהרי בגרו"צ אין יושב ומצפה שיתיבשו, ודמי לסוכה בריאה, והיינו משום דלענין הא דיועיל התנאי, דמי לסוכה רעועה, כיון דהן עשויין להתיבש בשבת.

**גרוגרות וצימוקים דחזו ולא חזו**

בביצה כ"ו ב' אמרינן דגרו"צ דחזו ולא חזו אסורין, ורק אם הזמינם מותרין, ובד' התוס' בסוגיין משמע דהוא אף לדעת ר"ש, משום דאין דעתו לקחתם עד שיתקנו היטב, ונתבאר לעיל, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בביצה ל"ד א', והרמב"ן במלחמות שם,[[229]](#footnote-230) והשטמ"ק שם מ' א' בשם מורו, וכ"כ הפר"ח בסימן תצ"ח ס"ג והראש יוסף בביצה מ' א' בדעת רש"י שם מ' ב' ד"ה אלא בגרו"צ, וכ"כ המג"ש לעיל בסוגיין בדעתו, וכ"כ השו"ע בסימן ש"י ס"ה.

אך השעה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ט כתב בדעת רש"י בביצה ד' א' ד"ה היא ואמה ובדעת הרמב"ם דס"ל דכל הא דאסרינן גרו"צ דחזו ולא חזו, הוא רק לדעת ר"י, אך לדעת ר"ש שרי,[[230]](#footnote-231) והיינו דהו"ל כעין ההקצאה דאוצר דפליגי בה ר"י ור"ש, וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן כ"א גם בדעת הבעה"מ שם ל"ד א'.[[231]](#footnote-232)

**גרוגרות וצימוקים קודם שנתקלקלו**

החזו"א בסימן מ"ד סק"ו כתב דמשמע דאף אם הניח את הגרו"צ בער"ש ולא נתקלקלו עדיין בשבת אסירי אף לר"ש, וגרע מחטין שזרען בקרקע וביצים שתחת התרנגולת דשרו לר"ש, דשאני גרו"צ דכיון שסופן להשתבח לאכילה מסח דעתי' מלמיכלן השתא, וכן משמע בד' הגר"ז בסימן ש"י ס"ב דגרו"צ אסורין משהניחן במוקצה, אף שאין מסריחין אלא אחר שנשתהו שם מעט,[[232]](#footnote-233) וכ"נ גם בד' המ"ב שם סק"י דאף אם הי' אוכל עד חשיכה והותיר והניחן במוקצה, הוו מוקצה, אף דבכה"ג לא הסריחו בביה"ש.

אך הנה הב"ח שם כתב דהא דשאני חטין שזרען בקרקע מגרו"צ, הוא משום דחטין שזרען בקרקע חזו, וגרו"צ לא חזו כלל, וכ"כ הגר"א שם ס"ב, והפמ"ג במש"ז שם סק"ב, והמ"ב שם סק"ה, וכ"כ המגיני שלמה לעיל בסוגיין, וכ"ה מבו' גם בד' השיטה להר"נ לעיל בסוגיין, והיחוסי תנו"א (בע' ר"י בר אדא), וכן משמע קצת גם בד' הרמב"ן והר"ן לעיל שם, ולפ"ז בע"כ דאין גרו"צ אסורין אלא אחר שנתקלקלו,[[233]](#footnote-234) וכ"ה מבו' בד' המהר"ל לעיל בסוגיין דאיסורא דגרו"צ הוא רק כשנשתנו ונתקלקלו,[[234]](#footnote-235) וכ"ה מבו' להדיא בפי' ר"ח בביצה כ"ו ב' דכ"ז שלא נתקלקלו ל"ה מוקצה, ופירש דבכה"ג הוא דמיבע"ל אם יש מוקצה לחצי שבת.

י"ט אלול פ'

דף מס' 11

**שבת מ"ה א'** **- ומידי אחריני לא והתניא וכו' וכן אתה אומר באפרסקין וכו',** התוס' כתבו דאע"פ שאין מתקלקלין כ"כ מקצה אותן מדעתו, ומשמע דאף אפרסקין וכו' מתקלקלין קצת, והמהרש"א כתב דהוצרכו לזה, דאל"כ מ"ט לא פרכינן מינה לעיל לר' יוחנן דשרי בחטין שזרען בקרקע וביצים שתחת התרנגולת אע"ג דדחיי' בידים, דמ"ש מאפרסקין וכו', ובע"כ דאפרסקין וכו' לא חזי כ"כ כמו חטין שזרען וכו'.

אך בפירש"י בד"ה וכן אתה אומר משמע דאפרסקין וכו' חזו לגמרי ולא נתקלקלו כלל, ואפ"ה ס"ד דמודה בהו ר"ש משום דאקצינהו, וכ"כ הר"ן, ועיי"ש שכתב דהא דלא פרכינן מינה לר' יוחנן דשרי בחטין שזרען בקרקע, הוא משום די"ל דהא דמודה ר"ש באפרסקין וכו' הוא משום דלאחר שנתייבשו בגג יהיו ראויין יותר ממה שהן עכשיו, ומשו"ה מקצה דעתו מהן עד שיהיו ראויין לגמרי, ומשא"כ בחטין שזרען בקרקע דאדרבה כל שהן שוהין יותר בקרקע נפסדין והולכין.

**ומה היכא דלא דחיי' בידים וכו',** בפירש"י כתב דהיכא היכא דהכניסן לאוצר, וכ"כ התוס', - ובטעם הא דלא חשבינן לה כדחיי' בידים במה שהכניסן לאוצר, כתב הגר"ז בקו"א בסימן תקי"ח סק"ב דהוא משום דאף פירות ועצים שמסתפקין מהם דרך להכניסן לאוצר להצניע, ונמצא דעיקר הקצאתן אינו אלא מחמת מחשבתו שאין דעתו להסתפק מהן עד לאחר זמן מרובה.[[235]](#footnote-236)

**לעולם ר' יהודה ואוכל איצטריכא לי' סד"א וכו',**[[236]](#footnote-237)התוס' כתבו דמהא דנקט אוכל במוקצה דדחיי' בידים, משמע דבמוקצה דלא דחיי' בידים כגון אוצר שרי ר"י היכא דאזיל ואכיל, - והחזו"א בסימן מ"ד סוסק"ו עמד בזה, די"ל דדוקא הכא דמניח ליבשן הוי רבותא באזיל ואכיל, אבל במניח לאוצר היינו היסח הדעת מלהשתמש בהן ומלאכלן עכשיו, וכתב דצ"ל דדבריהם קיימי בגונא דאין במעשיו הוכחה שמסיח דעתו מאכילתן.

**פצעילי תמרה**

**פצעילי תמרה לר"ש מהו,** בביאור האיבעיא מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהם תמרים הנלקטים קודם בישולן וכונסין אותם בסלים שעושין מלולבין והן מתבשלות מאליהן, ועד"ז כתב בפירש"י בשלהי ביצה, - והתו"י בסוגיין הק' ע"ז דא"כ מאי ס"ד דהוי כגרו"צ, הרי לא דחינהו בידים, והרשב"א בביצה שם כתב לישב דס"ד דכיון שנותן אותן בחותלות מקצה דעתו מהן עד שיתבשלו, ובד' השיטה להר"נ משמע דמיבע"ל דכל דלא חזו אסירי אף אם לא דחיי' בידים. - **ב** הערוך בע' פצעל פירש דהם פגי תמרה שעדיין לא נתבשלו ופוצעין אותן אחד אחד לשנים בסכין ומעלין אותן לגג לייבשן ומייבשן ומכניסן לקיום, ומיבע"ל דכיון דהעלן לגג לייבשן אקצינהו מדעתי'. - **ג** התו"י בסוגיין כתבו דלפי פי' הערוך הא דמיבע"ל לאסור, הוא משום דבשעת הפציעה מתקלקלת מראיתה, וע"כ הו"ל כדחיי' בידים, וכ"כ הרשב"א בביצה שם בשם תוס'.

**אין מוקצה לר"ש אלא גרו"צ בלבד,** בטעם הא דפצעילי תמרה ל"ה כגרו"צ, כתב בפירש"י דשאני גרו"צ דאיכא תרתי דדחינהו בידים ולא חזו, וכ"כ בתשו' ספה"י לר"ת סימן ב' דר"ש לית לי' מוקצה אלא בגרו"צ דאיכא תרתי לריעותא דחינהו וגם נתקלקלו, והב"ח בסימן ש"י ס"ב פירש דהיינו דאף דגם פצעילי תמרה לא חזו עד שיתבשלו ומסיח דעתו מהן, מ"מ כיון דלא דחינהו בידים שרי,[[237]](#footnote-238) ועיי"ש שכתב דמש"כ רש"י דלא חזו, הוא לפרש טעם הא דחטין שזרען בקרקע מותרין, אף דדחינהו בידים, וכ"כ הפר"ח בסימן תצ"ח ס"ג, והראש יוסף בשלהי ביצה, וכ"נ בד' השטמ"ק שם,[[238]](#footnote-239) - אך המ"ב בסימן ש"י סק"ט ובשעה"צ שם סק"ח פירש בד' רש"י בשלהי ביצה, דהא דל"ה כגרו"צ, הוא משום דגרו"צ כשהניחן ליבשן ונשתהו מעט שוב אינן ראויין לאכילה עד שיתייבשו ובודאי הסיח דעתו מהם, ומשא"כ בפצעילי תמרה דאפי' כשהכניסו בסלים עדיין איכא דאכיל להו הכי, וכ"ה בד' הגר"ז שם ס"ב.[[239]](#footnote-240)

לפי' הערוך, כתבו התוס' בביצה שם דטעם הא דשרי הוא משום דלא חשיב כדחינהו בידים, כיון דלא היו ראויין מעולם, אך התו"י בסוגיין כתבו דהא דשרי הוא משום דאין מתקלקלין כ"כ כגרו"צ, וכ"כ הרשב"א בביצה שם בשם תוס'.[[240]](#footnote-241)

\***ורבי לית לי' מוקצה וכו',** הריטב"א הק' דמאי פריך, הרי י"ל דבשבת ס"ל כר"ש וביו"ט ס"ל כר"י, כמו שאמרו בריש ביצה דגבי שבת סתם לן תנא כר"ש, וגבי יו"ט סתם לן כר"י, וכתב לישב דהא דבעי ר"ש ברבי בפצעילי תמרה, הוא בין בשבת ובין ביו"ט, ובפירש"י בשלהי ביצה פירש דהאיבעיא דפצעילי תמרה היא ביו"ט, ועמש"כ בזה הפנ"י שם, - אך הראבי"ה בסימן תשי"ד כתב בשם הרשב"ט דמהא דלא משני הכי, יש ללמוד דלא קי"ל כהך לישנא דשאני יו"ט משבת, והביאו המרדכי בריש ביצה, וכ"כ הגר"א בסימן תצ"ה ס"ד.

**בהמות מדבריות**

**אלו הן מדבריות כל שיוצאות בפסח ונכנסות ברביעה,** הרמב"ם בפ"ב מיו"ט ה"ב כתב דבהמות שרועות ולנות חוץ לתחום אין שוחטין אותן ביו"ט, וזה לפ"מ דס"ל דביו"ט קי"ל כר"י, וכ"כ הטושו"ע בסימן תצ"ח ס"ג, - והיש"ש בביצה פ"ה סו"ס י"ז כתב לפרש לדבריהם דכל שאין באות ולנות תמיד בתוך התחום ל"ה בייתות, והא דתניא דמדבריות כל שיוצאות בפסח ונכנסות ברביעית, ל"ד דהכי בעינן, אלא שכך דרכן של אותן בהמות שאין לנות בתוך התחום תמיד, דרגילין שלא להכניסן אלא ברביעה, - והבית מאיר בסימן תצ"ח ס"ג כתב דכ"ה משמעות ד' הב"י שם, ועיי"ש שתמה טובא ע"ז, עיי"ש, וכתב דהעיקר דלא חשיבי כמדבריות אלא כשהן לנות חוץ לתחום כל ימות הקיץ ואין נכנסות לעיר עד שירדו הגשמים, וכאשר כ"ה בפיהמ"ש להרמב"ם בשלהי ביצה.

הר"ן כתב דהא דמדבריות הוו מוקצה, אי"ז מחמת איסור תחומין,[[241]](#footnote-242) אלא כיון דבתוך הזמן אינן רגילות ליכנס בישוב אסוחי לדעתי' מינייהו, ודמי לתמרי דעיסקא, וכתב לפ"ז, דמה שאמרו בביתות כל שלנות בתוך התחום, לאו למימרא דכל שאין לנות בתוך התחום אסורות, אלא אורחא דמילתא הכי דכל שנכנסות לרשות בתוך הזמן הזה באות ולנות בתוך התחום, - אך בד' המג"א בסימן ש"ז סוסק"כ ובסימן תקט"ו סקכ"ז מבו' דעיקר הא דמדבריות הוו מוקצה, הוא משום דא"א לו להביאם ביו"ט מחוץ לתחום, וע"כ אקצוה בעלים לדעתם מיני', כיון שלא הביאום מערב יו"ט לתוך התחום, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסו"ס תקט"ו, והבית מאיר בסימן תצ"ח ס"ג תמה טובא ע"ז, דא"כ לא תליא אם הם מדבריות או בייתות, ולא תלי אלא אם היו בביה"ש בתוך התחום, ועיי"ש משה"ק עוד ע"ז, ובע"כ דטעם הקצאתן הוא משום דכל שאין באין ללון תוך התחום הו"ל כמוקצה דאוצר, ולחד לישנא הוי כגרו"צ דמסתמא אין דעת אנשי העיר עליהן, וכן תמה בזה השעה"צ בסימן תקט"ו סקצ"א וסקצ"ב.[[242]](#footnote-243)

הרמב"ם בפ"ב מיו"ט ה"ב כתב דמדבריות שבאו ביו"ט אין שוחטין אותן ביו"ט, וכ"כ בחי' הרא"ה וחי' ר"ד הכהן בשלהי ביצה, והבית מאיר בסימן תצ"ח ס"ג דקדק מדבריו דרק כשבאו ביו"ט הו"ל מוקצה, אך כל שבאו מערב יו"ט בטלה הקצאתן, והביאוה"ל שם כתב ללמוד כן גם מד' הבה"ג בהל' יו"ט,[[243]](#footnote-244) - ועיי"ש שכתב דלדעת הרשב"א בתשו' ח"ד סימן מ"ז דפירות של ישראל שהיו בביה"ש חוץ לתחום הוו מוקצה דהקצו אותם הבעלים מדעתם, בע"כ דאיירי הכא כשבאו מערב יו"ט לתוך התחום, או שעירבו בני העיר לרוח זו, ואפ"ה הוו בכלל מדבריות, וכ"כ המאירי בשלהי ביצה דאף אם באו מערב יו"ט הוו מוקצה, דמן הסתם אין דעתו עליהן אא"כ זימנם בפירוש מבערב.

**הני נמי כגרו"צ דמו,** בפירש"י כתב דהוא משום דדחינהו בידים ויש טורח לילך ולהביאם, והיינו דאף דהא דגרו"צ הוו מוקצה הוא משום דדחינהו בידים ולא חזו, כמש"כ בפירש"י בד"ה אלא בגרו"צ, מ"מ גם מדבריות חשיבי כלא חזו, משום דיש טורח לילך ולהביאם,[[244]](#footnote-245) ועמש"כ בזה השפ"א.

ההעמ"ש בסימן מ"ז סק"ז כתב דלמש"כ שם בדעת כמה מקמאי דגרו"צ שנתיבשו בשבת מותרין לר"ש, ולא אסר ר"ש אלא כ"ז שלא נתיבשו לגמרי, בע"כ דהא דאסרינן בההמות מדבריות משום דהוו כגרו"צ, הוא כשהן עדיין במדבר, דאם הובאו לעיר ל"ה מוקצה לדעת ר"ש, - אך לכאו' י"ל דהכא לכו"ע אסורין אף אם הובאו לעיר, משום שאינו יושב ומצפה לכך, ול"ד לגרו"צ שהוא יושב ומצפה שיתייבשו, ומה שאמרו דהקצאתן היא דומיא דגרו"צ, היינו דמכח דינא דגרו"צ הן מוקצין כשאינם בעיר, ותו אף אם באו לעיר הוו מוקצה משום דאינו יושב ומצפה לכך, אך אלמלי דינא דגרו"צ, הוה חשבינן להו כתמרי דעיסקא דאינם מוקצין כלל, ומה לי דאינו יושב ומצפה שיבואו לעיר.

בפירש"י בשלהי ביצה משמע דכל הא די"ל דמדבריות הוו כגרו"צ, הוא רק במדבריות דרבי דאין נכנסות לישוב כלל, אך מדבריות דרבנן דנכנסות לישוב ל"ה כגרו"צ, וכ"כ בחי' תלמיד הרמב"ן לקמן קנ"ז א' בדרך בתרא, וכ"נ בפסקי מהרי"ח בסוגיין, והביאו ההג"א בסימן כ"א,[[245]](#footnote-246) וכן הכריע הפר"ח בסימן תצ"ח ס"ג, - אך בד' התוס' וש"ר לקמן שם מבו' דאף במדבריות דרבנן י"ל דהוו כגרו"צ, עיי"ש, וכן נקטו היש"ש בביצה פ"ה סימן י"ז, והמג"א בסימן תצ"ח סק"ד, וכמש"כ השעה"צ שם סק"ד.

הבה"ג בסוף הל' יו"ט כתב בדין מדבריות דפליגי תרי לישני אם הוו מוקצה לר"ש, דכיון דמוקצה דרבנן עבדינן כהך לישנא דלקולא ומותר לשחוט את המדבריות, לפ"מ דס"ל דאף ביו"ט קי"ל כר"ש, וכ"כ הרא"ש והריא"ז בשלהי ביצה, - אך הבעה"ע בהל' יו"ט קמ: כתב דמוקצה דאורייתא ועבדינן לחומרא כסתם מתניתין דאין משקין ושוחטין את המדבריות,[[246]](#footnote-247) וכ"כ בפסקי מהרי"ח בסוגיין דמדבריות הוו כגרו"צ, והביאו ההג"א בסימן כ"א, וכן הכריע היש"ש בביצה פ"ה סימן י"ז, משום דהלכה כסתם משנה, והביאו המג"א בסימן תצ"ח סק"ד.[[247]](#footnote-248)

**הזמנה בגרו"צ**

**ביצה כ"ו ב'** **- אי דחזו למה לי הזמנה,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דחזא בהו דיבשו דעתי' עלוייהו, שהרי לא הוקצו אלא ליבשן, וכ"כ הרשב"א דל"ד לתמרי דעיסקי דחזו ובעו הזמנה, דשאני התם דכל שעתא חזו ואפ"ה אקצינהו לעיסקא, אבל הני לא אקצינהו אלא עד דחזו.

**ואי דלא חזו כי אזמין להו מאי הוי,** בפירש"י כתב דכיון דלא חזי לאכילה, ל"מ להו הזמנה, דהו"ל כמזמין עצים ואבנים לאכילה, דאין ברי' אוכלתן, והרשב"א הק' דמ"ט לא יועיל מה שהזמינם לזמן שיהיו ראויין, ומ"ש מסוכה רעועה דעלמא דאם התנה עלי' ונפלה ביו"ט הכל לפי תנאו, ואע"ג דכל ביה"ש לא חזיא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דשאני התם דמינכרא הכנתה והזמנתה שהרי נפלה, ומשא"כ בגרו"צ דלא מנכרא ראיות דידהו. - **ב** השטמ"ק כתב בדעת רש"י, דבגרו"צ דהוו כעצים ואבנים אין חלה בהן הזמנה ולא שום תנאי,[[248]](#footnote-249) ועד"ז כתב הרא"ה לקמן ל' ב', דכיון דלא חזי כלל והוא דחוי בגופו, הזמנה דילי' לאו כלום הוא דבטלה דעתו אצל כל אדם. - **ג** ההשלמה כתב בשם אביו דפריך דל"מ הזמנה משום דבעינן שירשום, כדתנן לקמן ל"ד ב' דחכ"א עד שירשום, והביאו המכתם, וכ"כ בחי' המאירי בשם ה"ר משה ב"ר יהודה שהוא אביו של בעל ההשלמה, וכן הסכים המאירי בביהב"ח .

**והא א"ר כהנא מוקצה שיבש ואין הבעלים מכירין בו מותר,**[[249]](#footnote-250)בטעם הא דל"ה מוקצה, כתב השאילתות בסו"ס מ"ז, דהוא משום דלא אזלינן בתר דעתי' דגברא דהוה מקצן מדעתי', אלא בתר אוכלא אזלינן ואוכלא הא איתחזי, וכ"נ בחי' המאירי, ובפירש"י כתב בשם השאילתות דהוא משום דכשהעלהו מתחילה לא העלהו אלא לייבש, והרי יבש והוכן מבעו"י,[[250]](#footnote-251) ועמש"כ הקוב"ש באות ס"ג.

\*הראש יוסף כתב בד' רש"י, דהא דל"ה מוקצה הוא משום דהוא יושב ומצפה שיתיבש, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאיסור שנתערב בהיתר ואין בו ס', וקודם ביה"ש נתוסף בו ממילא או ע"י חש"ו ולא ידע מכך, הו"ל מוקצה, כיון דל"ה יושב ומצפה לכך, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן ש"י סק"ד, ובפתיחה להל' יו"ט ח"ב פ"א אות כ"ד,[[251]](#footnote-252) - ועיי"ש במש"ז שכתב דבד' הלבוש שם ס"ד שכתב בסתמא דמוקצה בטעות אינו מוקצה, משמע דאף בכה"ג ל"ה מוקצה.[[252]](#footnote-253)

האהעו"ז לעיל ו' ב' כתב דבהמה שנשחטה בער"ש ובשבת נמצא שהיא נבילה, כגון שראינו שהיתה נקובת הושט או פסוקת הגרגרת, אסורה בטלטול, הואיל ובביה"ש היתה מוכנת לאדם, ומוכן לאדם ל"ה מוכן לבהמה, וכתב ללמוד כן ממש"כ השו"ע בסימן תצ"ז סי"ז דאם נמצאת הבהמה טריפה אסור לטלטלה, ואיירי אף כשנמצא סירכא בריאה, אף דסתם סירכא הוא ג' ימים קודם השחיטה, ואפ"ה אסורה בטלטול, וצ"ע דמ"ט היא אסורה בטלטול, הרי נתברר דכבר בביה"ש היתה עומדת לכלבים, והו"ל כמוקצה בטעות,[[253]](#footnote-254) ולמש"כ הראש יוסף בדעת רש"י דכל הא דמוקצה בטעות ל"ה מוקצה, הוא רק משום דהוא יושב ומצפה שיתייבש, ניחא, - ובזה מתפרש גם מש"כ התו"י בשבת מ"ו ב' בבכור שנפל בו מום, דכל שאין הבעלים יודעין מכך הו"ל מוקצה, ונתבאר בדף מס' 18.[[254]](#footnote-255)

\***לא צריכי דאחזו ולא אחזו דאיכא אינשי דאכלי ואיכא אינשי דלא אכלי, אזמין גלי' דעתי',** לקמן ל"ד א' פליגי תנאי דלר"א עומד אדם על המוקצה ואומר מכאן אני אוכל למחר, ולחכמים ל"מ עד שירשום ויאמר מכאן ועד כאן, ובפירש"י שם פירש דקאי על גרו"צ דאחזו ולא אחזו דמהני להו הזמנה,[[255]](#footnote-256) - אך ההשלמה בסוגיין כתב בשם אביו דהא דבעי שירשום הוא בגרו"צ דלא חזו כלל, אך בגרו"צ דחזו ולא חזו ל"ב שירשום, והביאו המכתם, וכ"כ בחי' המאירי בשם ה"ר משה ב"ר יהודה שהוא אביו של בעל ההשלמה, וכן הסכים המאירי בביהב"ח.[[256]](#footnote-257)

כ' אלול פ'

דף מס' 12

**שבת מ"ה ב'** **- ומי א"ר יוחנן הכי וכו',** התוס' הרא"ש הק' דמ"ט לא משני דהא דא"ר יוחנן אמרו הלכה כר"ש הוא רק במוקצה מחמת מיאוס, ועיי"ש מש"כ בזה, ומבו' בדבריו דאם לא פסק ר' יוחנן כר"ש אלא במוקצה מחמת מיאוס, ניחא הא דאסר בקינה של תרנגולים, וצ"ב דלכאו' המוקצה דקינה של תרנגולים דמי להקצאה דאוצר וכיו"ב, וקייל ממוקצה מחמת מיאוס,[[257]](#footnote-258) ואף למ"ד לקמן קנ"ז א' דקי"ל כר"י במוקצה מחמת מיאוס, מ"מ בהקצאות אלו קי"ל כר"ש.[[258]](#footnote-259)

**כלום עשוי אלא לתרנגולין,** התוס' הרא"ש כתב דהיינו דכיון דעיקר עשייתה לתרנגולין הו"ל כמטה שייחדה למעות והניח עלי' מעות, ואסור לטלטלה אף לצורך גופה ומקומה, וכ"כ הריטב"א והר"ן, וכ"כ התוס' והבעה"מ לעיל ל"ו א', והרמב"ן לעיל מ"ד ב' ובמלחמות בביצה ל"ג א'.[[259]](#footnote-260)

**דאית בי' אפרוח מת,** הריטב"א כתב לפרש דמיבע"ל אם חשוב הוא כמניח ונעשה בסיס לדבר האסור, או חשיב כשוכח ומותר לנערה, ופשיט דכיון דעשוי לתרנגולים כמניח דמי, וכ"כ התוס' הרא"ש,[[260]](#footnote-261) וכ"כ התוס' (בד"ה דאית בה) לפ"מ דמפרשינן דאיירי בדאית בי' ביצת אפרוח.

התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהא דלא נקט אפרוח חי, הוא משום דיכול לטלטל הקינה ע"י שיבריחו משם, וכ"כ הריטב"א, והיינו לפ"מ דבעי למימר דס"ל כר"ש דלית לי' מיגו דאיתקצאי, וע"כ אף אם הי' בה אפרוח בביה"ש והבריחו אח"כ משם, מותר לטלטלה.

אך התוס' כתבו בשם ה"ר יוסף דלא נקט אפרוח חי, משום דל"ה מוקצה, כיון דראוי לשתק בו התינוק כשבוכה, וכ"כ הריטב"א בשם רש"י, והמרדכי בסימן שט"ז בשם הר"ש, - והתוס' וש"ר נחלקו ע"ז דאפרוח חי הוי מוקצה אף שראוי לשתק בו,[[261]](#footnote-262) והתוס' הרא"ש כתב דדמי לאבן יפה דאסור לטלטלה אף שראוי' לשחק בה, וכ"כ הפסקי מהרי"ח בסוגיין, ולכאו' מכוון דבריהם הוא דבע"ח אין עליהן תורת כלי, וכמש"כ כן בתשו' הרא"ש, ונתבאר להלן, וע"כ דמו לעצים ואבנים דהוו מוקצה אף דראויין לשחק בהן.[[262]](#footnote-263)

בד' התוס' וש"ר מבו' דבע"ח אסור לטלטלן אף לצורך גופן ומקומן, ובתשו' הרא"ש שהובא בתשו' מהר"ח או"ז סימן פ"ב מבו' דהוא משום דאין עליהן תורת כלי, והוו כצרורות שבחצר דאסור לטלטלן לצורך גופן ומקומן, וכ"כ הב"י בר"ס ש"ח דבע"ח הוו מוקצה מחמת גופו, ככל דבר שאינו כלי ולא מאכל אדם ולא מאכל בהמה, וכ"כ הברכ"י שם אות ד' בשם המהר"ם בן חביב, וכ"כ הגר"ז שם ס"ח, והמ"ב בפתיחה לסימן ש"ח ושם ס"ק קמ"ו.

\*בתשו' מהר"ח או"ז סימן פ"א צידד להתיר לטלטל עופות המצפצפים בקול נאה, דכיון דבנ"א נהנים בקולם לאו מוקצים נינהו, ודמי לכל כלי שיר, דאם הי' מותר לשורר בהן בשבת, הי' מותר לטלטלן, וכן דמי לדבר העשוי למראה דמותר לטלטלו, ובתשו' הרא"ש שם סימן פ"ב השיב, דלא מלאני לבי להתיר, דאין ללמוד היתר שימוש בע"ח מהיתר כלים, דכ"ה דצרורות שבחצר אפי' צריך מהם צורך גדול אסור לטלטל משום דאין תורת כלי עליהן, ול"ד לכלי שמלאכתו לאיסור דמותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, ה"נ בבע"ח, ויש לאסור יותר בבע"ח דאין משתמשין בבע"ח ולא פלוג רבנן בבע"ח.[[263]](#footnote-264)

**דאית בה ביצה,** החזו"א בסימן מ"ח סק"ח הק' דכיון דאיירי בביצה שנולדה בשבת, מ"ט אסור לנער את הקינה, לדעת הבעה"מ דאין בסיס באמצע השבת, וכתב דצ"ל דכיון דקינה מיוחדת לכך, הויא בסיס אף כשהונח בשבת, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בביצה כ"א ב' דאף דאין בסיס באמצע השבת, מ"מ כלי המיוחד ליין נעשה בסיס ליין אף באמצע השבת.[[264]](#footnote-265)

**והא א"ר נחמן וכו' דלית לי' מוקצה לית לי' נולד,** התוס' כתבו דאף דר' יוחנן גופי' ס"ל דביצה אסורה משום משקין שזבו, אפשר דמשו"ה ל"ה אסר ר"ש לטלטלה אלא לאכילה,[[265]](#footnote-266) וכ"כ התוס' הרא"ש, - אך הרמב"ן כתב דהו"מ לשנויי הכי, וכ"כ הרשב"א והר"ן, וכ"כ הרא"ש בשלהי ביצה.

ובדעת התוס' דלר' יוחנן מותרת הביצה בטלטול, כתב הפנ"י בביצה ד' א' דס"ל דדבר האסור באכילה בשבת, אינו אסור בטלטול, וכדעת היש"ש בכ"ד, וכ"כ בגל' חת"ס למג"א סימן תקט"ו סק"ב, - אך בחי' הגרע"א בריש ביצה כתב דאף דכל דבר האסור באכילה אסור אף בטלטול, שאני ביצה דמכח שיש עלי' קליפה הדרך הוא לסמוך בו דבר ומקצת תורת כלי עלי', וע"כ היא מותרת בטלטול.[[266]](#footnote-267)

**דאית בה ביצת אפרוח,** בטעם הא דביצת אפרוח הויא מוקצה אף לר"ש, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דאינה ראוי' לכלב משום קליפה, וכ"כ הריטב"א,[[267]](#footnote-268) והתו"י ותוס' הרא"ש הק' ע"ז דאפשר להסיר הקליפה ויאכלנה הכלב,[[268]](#footnote-269) ובפירש"י בביצה ו' א' ד"ה לכלבים כתב דהוא משום דאינו עומד לאכילת כלבים ואף ל"ה ראוי.[[269]](#footnote-270) - **ב** התוס' כתבו דכיון דיש בה אפרוח הוי כמו גרוגרות וצימוקין, וכ"כ הרשב"א בביצה ו' א'. - **ג** התו"י ותוס' הרא"ש כתב די"ל עוד דהוי מוקצה מחמת חיסרון כיס, וכ"כ הרשב"א בביצה שם, והוסיף לפרש דהוא משום דבעודו בקליפתו כו"ע חיישי לי' כ"ה דלא ליפסד.

**בעלי חיים שמתו**

**הניחא וכו' דאמר מודה הי' ר"ש בבע"ח שמתו שאסורין,** לקמן קנ"ו ב' תנן דלר' יהודה אם לא היתה נבילה מער"ש אסורה לפי שאינה מן המוכן, ובביצה כ"ז ב' מבו' דהא דאסר ר"י בבהמה שנתנבלה, הוא גם ביו"ט, אף דביו"ט מותר לטלטל את הבהמה בחיי', ול"ה מוקצה מחמת איסור, ומ"מ כל שנתנבלה וכבר אינה ראוי' לאדם אסורה.

ובטעם האיסור בזה, אמרו בפסחים נ"ו ב' ובביצה ו' ב', דהוא משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, ונחלקו הראשונים בביאורו, דבפי' ר"נ גאון לקמן קמ"ג א' מבו' דל"ה נולד, ואיסורה הוא משום חיסרון הכנה, והיינו משום דבביה"ש לא היתה מוכנת אלא לאדם, וכשנתנבלה ואינה ראוי' לאדם בטלה הכנה זו, וא"א להתירה מכח הא דהיא ראוי' לכלבים, משום דלא הוכנה להם, וע"כ הו"ל מוקצה, וכ"כ המאירי בפסחים נ"ו א' ובביצה ב' א' וכ"ז ב' דהוי זה מוקצה מחמת הכנה, ובדבריו בביצה ב' א' מבו' דאי"ז נולד, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בביצה כ"ז ב' והתוס' הרא"ש ותור"פ שם ד' ב', שכתבו דאיסורו הוא משום מיגו דאיתקצאי,[[270]](#footnote-271) וכ"נ להדיא בד' הרמב"ן במלחמות והרשב"א בביצה כ"א ב',[[271]](#footnote-272) וכ"כ המהרש"ל לקמן קמ"ג א', וכ"כ הגר"ז בקו"א בסימן תצ"ז סק"ו בדעת הרמב"ם והסמ"ג, וכן הוכיח השעה"צ בסימן תצ"ז סקע"ז מד' הטור, וכן הוכיח החזו"א בסימן מ"ג סק"י גם מד' הרא"ש בשלהי ביצה.

אך בפי' רגמ"ה בחולין י"ד א' כתב דכיון דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לכלבים הוי כנולד, והיינו דכיון דנשתנה הכנתו מאדם לכלבים חשיב כדבר אחר,[[272]](#footnote-273) וכ"כ השטמ"ק שם בשם הראב"ד, וכ"כ הר"י מלוניל לקמן קכ"ח א', והתורי"ד לעיל כ"ט א' ובביצה כ"א ב' ובפסקיו לקמן קנ"ו ב' ובס' המכריע סו"ס ג', וכ"נ גם בפסקיו לקמן קמ"ג א' ובביצה כ"ז ב', וכ"כ הריא"ז בשלהי מכילתין, וכ"נ גם בדבריו בפ' מפנין ה"ב דין ב', וכ"ה מבו' בד' הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת א' קלז:, וכ"נ בד' הריטב"א לקמן קמ"ב ב', וכ"כ המהרש"א לקמן קמ"ג א', וכן האריך הגר"ז בקו"א שם ובסימן תקי"ח סק"ה, וכ"נ בד' הגרע"א בריש ביצה שדימה הא דבהמה שנתנבלה אסורה להא דאין מסיקין בגרעיני תמרים, (שאמרו לעיל כ"ט א' דהוא משום דחשיבי כנולד).[[273]](#footnote-274)

בביצה שם מבו' דגם הא דמודה ר"ש בבע"ח שמתו, הוא גם ביו"ט, ולפ"ז בע"כ דטעם הא דמודה ר"ש בבע"ח שמתו, הוא משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, וע"כ ה"ז אסור גם ביו"ט, אף דאי"ז מוקצה מחמת איסור, וכ"ה משמעות ד' הרשב"א בחולין י"ד א' דטעם הא דמודה ר"ש בבע"ח שמתו, הוא משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים.[[274]](#footnote-275)

והנה אמנם הרשב"א בביצה ב' א' כתב דטעמא דמ"ד דמודה ר"ש בבע"ח שמתו, הוא משום דאין יושב ומצפה אימתי תמות בהמתו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לקמן קמ"ד ב', והרשב"א בעבוה"ק בית ה' שער ב' (הל"ב), ותלמיד הרמב"ן לקמן קנ"ו ב', וכ"ה מבו' בד' הסה"ת בסימן רמ"ז, והיינו משום דכל הא דאסרינן מכח הא דל"ה מוכן לכלבים, הוא רק מכח דינא דמיגו דאיתקצאי, דבעינן הכנה מבעו"י, דאלמלי דינא דמיגו דאיתקצאי, הרי דכיון דכשנתנבלה הבהמה היא ראוי' ועומדת לכלבים, ל"ה אסרינן לה מכח הא דלא הוכנה מבעו"י לכלבים,[[275]](#footnote-276) ובע"כ דהא דמודה בזה ר"ש, הוא משום דאינו יושב ומצפה לכך.[[276]](#footnote-277)

\*בד' הרי"ד והריא"ז שם משמע דכל הא דאסרינן בבהמה שנתנבלה הוא רק משום דהויא נולד, ולא ס"ל כלל לאסור בזה משום חיסרון הכנה, ולפ"ז הרי דלמ"ד דמודה ר"ש בבע"ח שמתו דאסורין, יש ללמוד דמודה ר"ש לאיסור נולד היכא דל"ה יושב ומצפה לכך, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן תק"א סוסק"ב, אך החזו"א בסימן מ"ג סקכ"א נקט דלא כן, עיי"ש.

**חלוק הי' ר"ש אף בבע"ח שמתו שהן מותרין,** בחי' תלמיד הרמב"ן לקמן קנ"ו ב' כתב דהוא משום דבהמה למיתה קיימא, וע"כ אפשר שהוא מצפה למיתתה ואע"פ שהיא בריאה, ול"ד למה שאמרו לקמן מ"ו ב' בבכור דאין אדם יושב ומצפה מתי יפול בו מום, דהוא משום דאינו מצוי ולא עביד דאתי, ועד"ז כתבו הרשב"א בביצה ל' ב' ובחולין ט"ו א', והרא"ה בביצה כ"ז ב', וכ"ה מבו' בד' הר"ן לקמן קכ"ב א'.

אך הרשב"א בביצה כ"ז ב' כתב דאף דאין אדם יושב ומצפה אימתי תמות בהמתו הבריאה, מ"מ שרי, משום דלא דחיי' בידים, וכל הא דמודה ר"ש כשאין יושב ומצפה, הוא בכוס קערה ועששית דדחי להו בידים, וכ"כ הרשב"א בחולין י"ד א',[[277]](#footnote-278) ובמשמה"ב בית א' סוף שער ד' יח., וכ"ה מבו' בדבריו בחולין ט"ו א' בשם רבינו יונה, וכ"כ היחוסי תנו"א בע' ר"י בר אדא.[[278]](#footnote-279)

הרשב"א בחולין י"ד א' כתב דטעמא דמ"ד דשרי ר"ש בבע"ח שמתו, הוא משום דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים,[[279]](#footnote-280) - אך הרא"ה בביצה ב' א' כתב דמודה ר"ש דל"ה מוכן לכלבים,[[280]](#footnote-281) דמהא דא"ר יהודה לפי שאינה מן המוכן, משמע דכו"ע מודו, ואפ"ה שרי משום דלית לי' מוקצה,[[281]](#footnote-282) וכ"כ בחי' תלמיד הרמב"ן לקמן קנ"ו ב' דא"צ לפרש דטעם הא דשרי הוא משום דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, דאף במקום שאין הכנה כלל הוא מתיר, דהא לית לי' מוקצה כלל, וכ"כ הגרע"א בגהש"ס בחולין ט"ו ב', דלר"ש יש להתיר אף אם ל"ה מוכן לכלבים מבעו"י, משום דלית לי' מיגו דאיתקצאי, והיינו דהגם דבביה"ש ל"ה מוכן לכלבים, מ"מ כל שנעשה מוכן לכלבים בשבת שרי, משום דלית לי' מיגו דאיתקצאי.

התוס' הוכיחו דאפרוח חי אסור, דאם הוא מותר, א"כ מ"ט אמרו הכא דאפרוח מת אסור משום דמודה ר"ש בבע"ח שמתו, ובחי' הגרע"א בסוגיין שבס' וזאת ליהודה תמה ע"ז, שהרי הא דאסר ר"ש בבע"ח שמתו הוא אף ביו"ט, והרי דאף דבעודו חי שרי בטלטול משום דראוי לאכילת אדם, מ"מ כל שמת אסור, כיון דעכשיו אינו ראוי אלא לבהמה, ומוכן לאדם ל"ה מוכן לבהמה, וא"כ הרי דאף אם אפרוח חי ראוי לשחק בו תינוק ומותר לטלטלו, מ"מ כל שמת וכבר אינו ראוי לכך, הרי דאף דהוא ראוי לבהמה, אסור לטלטלו, דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, ועיי"ש במש"כ בזה, וכן הק' הגרע"א בתשובתו להבית מאיר שנד' בתשו' בית מאיר סימן ל"ז.

והבית מאיר שם השיב, דאף דבע"ח שמתו ביו"ט אסורין, משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, ובביה"ש ל"ה לו הכנה זו, מ"מ אם הי' אפרוח מותר בטלטול בלא הכנתו ועמידתו לאכילת אדם, אלא מצד עצמותו דהוי ככלי שמלאכתו להיתר, במה שהוא ראוי לשחק בו, ל"ה לנו לאסרו כשמת, דהוי כשברי כלים העושין מעין מלאכה דמותרין לר"ש.

ובתשו' חת"ס או"ח סימן ס"ה כתב לישב, דהא דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, הוא משום דדמי לשברי כלים שנשברו דבעינן שיעשו מעין מלאכה, ואכילת כלב לגבי אכילת אדם, לא מיקרי אפי' כמעין מלאכה, אך כל שהיו עומדים בחיים לשחק בו תינוק, שפיר הוי אכילת כלב מעין מלאכה, ואפשר דהוי מעין מלאכתו, דמה לי להשתיק התינוק, או להשתיק הבהמה מרעבונה, ול"ה אסר בזה ר"ש.

כ"ד אלול פ'

דף מס' 13

**קנ"ו ב' - ר' יהודה אומר אם ל"ה נבילה מער"ש אסורה לפי שאינה מן המוכן,** בפסחים נ"ו ב' ובביצה ו' ב' מייתינן מינה דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, והתוס' בסוגיין הק' דמנ"ל דטעם האיסור הוא משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, הרי אף אם מוכן לכלבים הו"ל מוקצה מחמת איסור, שלא היתה ראוי' בחיי' לאדם או לבהמה,[[282]](#footnote-283) והתוס' בפסחים ובביצה שם הק', דמ"ט חשבינן לה כלל כמוכן לאדם, הרי אסור לשוחטה בשבת, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** התוס' בסוגיין כתבו בשם ר"י דיש דברים הראויים בחייהם ליתנם לפני הכלבים, כגון עופות וכיו"ב, וע"כ אם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, הי' מותר ליתנם לכלבים, דל"ה מוקצה מחמת איסור, כיון דאף בחייהן היו ראויין לכך,[[283]](#footnote-284) - והתוס' בפסחים שם כתבו דלדרך זו הא דחשבינן לה כמוכן לאדם, היינו משום שהיא עומדת לאכילת אדם, ואע"ג דאינה ראוי' לאותה שבת, היינו מחמת איסור ולא מחמת הקצאה שלא הי' רוצה שיהנה בה אדם, - והתוס' בביצה שם כתבו בשם הר"י מקורביל, דהא דחשבינן לה כמוכן לאדם, היינו משום דבער"ש מבעו"י הי' מוכן לאדם, וע"כ אם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים והיתה מוכנת לכלבים מבעו"י, הרי דאף דכשהחשיך וקדש היום נסתלקה הכנה דאדם שאינה ראוי' לאדם עכשיו, מ"מ ההכנה דכלבים לא נסתלקה.[[284]](#footnote-285)

**ב** התוס' בסוגיין כתבו דריב"מ גריס במתניתין אם ל"ה נבילה מערב יו"ט אסורה, וביו"ט ל"ה הבהמה מוקצה מחמת איסור, ובע"כ דהא דאסורה הוא משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, והתוס' בביצה שם כתבו דלפ"ז ניחא הא דחשבינן לה כמוכן לאדם, דביו"ט דמותר לשחטה היא מוכנת לאדם.

**ג** התוס' בסוגיין כתבו דדייק ממשנה יתירא דתני לפי שאינה מן המוכן, דאתי לאשמועינן דאפי' הוי מוכן לאדם לגמרי שלא הי' מוקצה מחמת איסור ל"ה מוכן לכלבים, וכ"כ התוס' בפסחים ובביצה שם ובחולין י"ד א' ד"ה אם לא היתה, - והתורי"ד במהד' מוה"ק בסוגיין כתב בתחילת דבריו, דמדקאמר אם ל"ה נבילה מער"ש אסורה, משמע דכ"ז שלא היתה נבילה מער"ש והוכנה לכלבים אסורה אע"פ שהיתה מוכנת לאדם, כגון שהי' לו חולה בביה"ש, דאל"כ מ"ט קאמר אם ל"ה נבילה מער"ש, הול"ל אם לא הוכנה מער"ש אסורה, דהוה משמע בין מוכן לכלבים ובין מוכן לאדם.

**ד** הרשב"א בחולין ט"ו א' כתב בשם רבינו יונה דסוגיא דביצה ס"ל דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי אלא היכא דדחיי' בידים, וע"כ בבהמה שנתנבלה דלא דחיי' בידים אין לאסור משום מוקצה מחמת איסור, וכ"כ הרמב"ן במלחמות שם בדעת הרי"ף, - והרשב"א שם כתב דלפ"ז ניחא הא דקרינן לה מוכן לאדם.[[285]](#footnote-286)

**ה** הרמב"ן בחולין שם כתב, דכל מה שנעשה מוקצה מאליו מחמת איסור שבת, אינו מוקצה אלא לעובר על האיסור בהכנתו, כגון תרנגולת שנעשית מוקצה בשבת מחמת איסור שבת, שאם נשחטה אסורה, הואיל ויש בשחיטתה איסור שבת, ואע"פ ששחטה לחולה, שהרי הוקצית משחיטה מחמת איסור שבת, אבל אם מתה מאלי', ל"ה מוקצה מחמת איסור, שמקצת הכנתה עלי' בכל ענין שלא חל עליו איסור שבת, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בביצה כ"א ב' דהמוכן שקפץ עליו איסור שבת ועל כרחו של מכין אסרו עליו, לא יצא מכלל הכן אלא לאיסור מלאכתו, אך עדיין הכנתו עלי' ודעתו לאכול לכשתבא לו שעת היתר באותה הכנה, ובלבד שלא לעבור על איסור שבת שבה, וכ"כ הרמב"ן וש"ר לעיל קמ"ד ב'.

במש"כ התוס' לישב דהא דמייתינן מהכא דמוכן לאדם אינו מוכן לכלבים, דהוא משום דאיירי אף בדברים הראויין ליתן חיים לפני הכלבים, וע"כ ל"ה מוקצה מחמת איסור, מצינו בד' הרשב"א בביצה ו' א' דפליג ע"ז, דעיי"ש שכתב בד"ה נימא הואיל דאף בהמה ראוי' ליתנה לכלבים בחיי', ושם ד"ה מתקיף הק' דמה מייתינן מהכא דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, הרי הו"ל מוקצה, ומבו' מדבריו דאף דבע"ח ראויין ליתנם חיים לפני הכלבים, מ"מ הו"ל מוקצה, - ולכאו' הטעם בזה, דאף דבע"ח ראויין לכלבים, הרי מ"מ כיון שהן עומדין לישחט וליאכל לאדם, אין עומדין ליתנם לכלבים, וע"כ הוו מוקצה מחיים,[[286]](#footnote-287) וזה כמש"כ הרשב"א לעיל קכ"ח ב' וקמ"ב ב' דדבר הראוי לאדם ע"י תיקון הוי מוקצה אף לר"ש, ול"מ הא דהוא ראוי לכלבים,[[287]](#footnote-288) ומכח זה יש לאסרם אף כשמתו, משום מיגו דאיתקצאי, ולא שמעינן מינה דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים.

ובדעת התוס' דס"ל דכיון דראויין ליתנם חיים לפני הכלבים אין לאסרם כשמתו אלא משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, צ"ל דס"ל דאף דבעודם חיים אינם עומדין ליתנם לכלבים, והוו מוקצה מחיים, מ"מ אם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, ויש בכלל ההכנה לאדם הכנה לכלבים לכשימותו, לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, - וזה כמש"כ התוס' בד"ה והא א"ר יוחנן דאף דגם בע"ח הראויים לכלבים הוו מוקצה ואסור לטלטלן בחייהן, מ"מ ליכא למימר בזה מיגו דאיתקצאי,[[288]](#footnote-289) - ולכאו' הטעם בזה, דדינא דמיגו דאיתקצאי, הוא רק בדבר דאינו מוכן לכך בביה"ש, או כשהוא מוקצה מחמת איסור, דה"ז מפקיע את הכנתו, אך כל דהוא מוכן לכך בביה"ש, אלא דהוא אסור משום דאינו עומד בפועל לכך, והו"ל כעצים ואבנים, לי"ב לדינא דמיגו דאיתקצאי.[[289]](#footnote-290)

התוס' לעיל מ"ה ב' ד"ה הכא במאי עסקינן כתבו דבע"ח מוקצין הם כגרו"צ ומקצה אותם גם מכלבים, ול"ד לבשר תפל שמותר לר"ש, משום דאינו מקצהו מכלבים כמו בע"ח, - והחזו"א בסימן מ"א סק"ז כתב דלפ"ז נמצא דאף בע"ח הראויין בחייהן לכלבים הוו מוקצה בביה"ש, ואף אם מתו יש לאסור משום מיגו דאיתקצאי, ודלא כמש"כ התוס' הכא דבבע"ח הראויין לכלבים ליכא למימר מיגו דאיתקצאי,[[290]](#footnote-291) ואכן כבר נודע דהתוס' בריש מכילתין הם תוס' טוך, והתוס' בשלהי מכילתין הם להר"ש משאנץ, (וכבר עמד ע"ז האו"ש בפ"ט משבת הי"א בסו"ד דהם ממחבר אחר).

\*התוס' לעיל י"ט ב' ד"ה כרכי דזוזי כתבו בשם ר"ת דהא דאסר רב בכרכי דזוזי, אף דבמוקצה לטלטל ס"ל כר"ש, הוא משום דכרכי דזוזי הוו מוקצה מחמת מיאוס, ובזה ס"ל לרב כר' יהודה, וכתבו דמה שאמרו בסוגיין דרב ס"ל כר"י מדכרכי דזוזי דרב אסר, היינו משום דנבילה שנתנבלה בשבת הויא מוקצה מחמת איסור, דאף לכלבים אינו ראוי מחיים, ומוקצה מחמת איסור חמור ממוקצה מחמת מיאוס, ובחי' בית מאיר שם כתב דהוא דלא כמש"כ התוס' בסוגיין דיש בע"ח הראויין בחייהן לכלבים ול"ה מוקצה מחמת איסור, - ועיי"ש שהק' דא"כ הדרא קו' התוס' הכא לדוכתה, דהיאך מייתינן מהא דאסר ר"י דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, הרי י"ל דהא דאסר ר"י הוא משום דהו"ל מוקצה מחמת איסור, וגם מש"כ התוס' לישב דדייק ממשנה יתירא דאף ביו"ט אסור, אי"ז מתישב לפ"ד ר"ת, דא"כ נמצא דמה שאמרו בגמ' הכא דרב סבר כר"י, אי"ז בכל גווני דמשתעי ר' יהודה, ואי"ז במשמעות הדברים, - וכתב דצ"ל דר"ת ס"ל כמש"כ הרשב"א בשם רבינו יונה דהא דמייתינן מינה דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, הוא משום דס"ל דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור אלא היכא דדחיי' בידים, ומה שאמרו הכא דרב סבר כר"י, הוא לפ"מ דמסקינן דאמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור אף היכא דלא דחיי' בידים, ואף ה"ז חמור ממוקצה מחמת מיאוס, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

\*הבית מאיר שם הק' למש"כ לפרש דהא דמייתינן מינה דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, הוא משום דס"ל דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי אלא היכא דדחיי' בידים, דא"כ הרי לפ"מ דמסקינן דאסר ר"י במוקצה מחמת איסור אף היכא דלא דחיי' בידים, מנ"ל להגמ' בביצה כ"ז ב' דמ"ד דמודה ר"ש בבע"ח שמתו דאסורין, הוא אף ביו"ט, הרי כיון דפלוגתא דת"ק ור"י היא בשבת, י"ל דרק בזה הוא שאמרו דמודה ר"ש בבע"ח שמתו, משום דהוו מוקצה מחמת איסור, ומודה בזה ר"ש משום דאינו יושב ומצפה, אך ביו"ט דאי"ז מוקצה מחמת איסור, מנ"ל דאסר ר"ש, ועיי"ש שכתב מכח זה לפרש לד' ר"ת בע"א.[[291]](#footnote-292)

**מחתכין את הדלועין לפני הבהמה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דלועין תלושין ומיהו סתמן לאו למאכל בהמה קיימי אלא לאדם, וכ"כ בפי' הר"ן, ובפי' ריבב"ן, והפסקי רי"ד והריטב"א פירשו לדבריו דהיינו דמה"ט תליא בפלוגתא דר"י ור"ש, ולר"י אין מחתכין אותן לפני הבהמה, משום דסתמן קיימי לאדם, ומוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, ועיי"ש שתמהו ע"ז דלכו"ע מותר ליתן מאכל אדם לכלבים,[[292]](#footnote-293) והא דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, היינו בדבר שנדחה בשבת מאכילת אדם ואינו ראוי אלא לבהמה, דבזה הוא דאמרינן דכיון דלא הוכן לבהמה הוי מוקצה, וכן הק' התוס' הרא"ש.

ובתוס' הגרע"א מבו' שפירש לד' רש"י, דדלועין אינם ראויין בעודן חיים למאכל אדם,[[293]](#footnote-294) וע"כ הוא דלר' יהודה הוו מוקצה, כיון דאינם עומדין למאכל בהמה, ולמאכל אדם אינם ראויין בשבת, אך לר"ש מותר להאכילן לכלבים, - ועיי"ש שכתב דלא מיבעיא למש"כ התוס' לעיל קכ"ח א' ד"ה תפל דלר"ש מותר לטלטל בשבת בשר תפל כיון דראוי לכלבים, אך אף לדעת ש"ר דפליגי ע"ז, י"ל דלא נאסר אלא טלטול בעלמא, כיון דאינו עומד לכלבים ולא חזי למידי, אך כל שבא להאכילו לכלבים ועכשיו הוא עומד לכלבים, מותר לטלטלו, אף דבביה"ש ל"ה עומד לכלבים, דדמי לנבילה שנתנבלה בשבת דמותרת,[[294]](#footnote-295) ואזיל הגרע"א לטעמי' בכ"ד דס"ל דאף היכא שהוקצה בתחילת השבת, בידו לבטל הקצאתו, ואי"ז אסור אלא מדינא דמיגו דאיתקצאי, וע"כ תליא בפלוגתא דר"י ור"ש, (ונתבאר בדף מס' 1), וכ"נ בפי' ריבב"ן שכתב דמחתכין את הדלועין וכו' אע"ג דלאו לבהמה קיימי "מבעוד יום" אלא לאדם, ומשמע דהא דשרי להאכילם לבהמה, הוא משום דאע"ג דמבעו"י לא קיימי לבהמה, מ"מ עכשיו הם עומדין לבהמה, - ועמש"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ לפרש לד' רש"י בע"א.

**ב** הפסקי רי"ד כתב דלא תליא בפלוגתא דר"י ור"ש, דכיון דראוי לאדם לכו"ע מותר ליתנם לכלבים, וקמ"ל דמטרח באוכלא טרחינן, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א, וכ"כ בפירש"י בביצה ב' א' דקמ"ל דלא אמרינן טירחא דלאו צורך הוא, והתוס' שם כתבו דקמ"ל דאי"ז אסור משום אשוויי אוכלא, וכ"כ התוס' בחולין י"ד א' בפי' בתרא והרשב"א בביצה ובחולין שם.

**ג** הריטב"א כתב די"ל דאיירי בדלועין שהיו רכין בביה"ש וראויים למאכל אדם, ונתקשו בשבת ואינם ראויים אלא למאכל בהמה, וע"כ דמי לנבילה שנתנבלה בשבת דלר"י הויא מוקצה משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, ולר"ש ל"ה מוקצה.

**ד** התוס' בחולין י"ד א' כתבו בשם ר"ת דאיירי כשנתלשו מן המחובר בשבת,[[295]](#footnote-296) והא דאי"ז אסור משום מוקצה, דכל דבר שנלקט מן המחובר דהוי כגרו"צ דמדלא לקטן מאתמול אקצינהו, הוא או משום דאיירי כשיש לו בהמה דהוי מוכן לבהמה אפי' במחובר,[[296]](#footnote-297) או דאיירי כשהוא יושב ומצפה מתי יתלשו, ויתבאר בעזה"י במקומו.[[297]](#footnote-298)

**חולין י"ד א'** **- אסורה באכילה ליומא ונסבין חבריא למימר ר' יהודה היא,** התוס' בד"ה מחתכין כתבו דהא דאינה אסורה לדעת ר"ש, איירי כשהוא יושב ומצפה שמא ישחטנה חש"ו ואחרים רואין אותן, דהרי כל היכא דאין יושב ומצפה אית לי' לר"ש מוקצה,[[298]](#footnote-299) וכ"כ התוס' בעירובין מ' א' ד"ה הא ודאי.

ובד' ההג"א בסימן כ' מבו' שפירש לד' התוס' דהיינו דסתם בהמה הוא יושב ומצפה שמא ישחטנה חש"ו ואחרים רואין אותה, וכן נקט המג"א בסימן תק"א סק"ב, - והבית מאיר שם תמה ע"ז, דהרי אסר ר"ש אף בכוס קערה ועששית משום דאין יושב ומצפה שיכבו, וודאי דקרוב יותר שיכבו כוס קערה ועששית משישחטו חש"ו לבהמה, וגם בכוס קערה ועששית י"ל דיושב ומצפה שמא יכבנו גוי או חש"ו,[[299]](#footnote-300) ועיי"ש שכתב דמכוון התוס' דאיירי הכא באדם פרטי שיושב ומצפה שמא ישחטנו חש"ו ואחרים רואין אותו, וכאשר כ"נ ממש"כ התוס' ד"איירי" ביושב ומצפה וכו', וע"כ הוא דשרי, אך בסתמא ודאי דל"ה כיושב ומצפה, וכן נקט הגרע"א בסוגיין ולקמן ט"ו א', עיי"ש, וכ"כ החזו"א בסימן מ"א סקי"ב.[[300]](#footnote-301)

ובדעת ההג"א צ"ל, דשאני כוס קערה ועששית דדחיי' בידים, ובזה מודה ר"ש דאסור כל שאינו עומד לכך, וכמש"כ כמה מקמאי דהא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית הוא משום דדחיי' בידים ויתבאר בעזה"י במקומו, אך בבהמה דלא דחיי' בידים, לא אסר ר"ש אף כשאין הדבר עומד לכך, ומ"מ היכא דאין הדבר עשוי כלל להיות ראוי, אסר ר"ש אף בכה"ג, דמה"ט הוא דאסר בסוכה בריאה, אף דל"ה כדחיי' בידים, וכמש"כ התוס' בשבת מ"ד א'),[[301]](#footnote-302) ולזה סגי במה דיושב ומצפה שישחטו חש"ו.[[302]](#footnote-303)

בחי' הגרע"א הק' דלפ"ד התוס' דהיכא דאין יושב ומצפה מודה ר"ש דאסור, והמו"מ בסוגיין הוא להוכיח דלר' יהודה ל"מ הא דיושב ומצפה, א"כ היאך מדמינן לה לקמן לנר ישן דמוקצה מחמת מיאוס, הרי התם המוקצה עודו עליו דמאוס הוא, ומשא"כ הכא דנשחטה ונסתלק ההקצאה, דילמא מהני הא דיושב ומצפה, ול"ד למוקצה מחמת מיאוס דלא שייך בי' יושב ומצפה.[[303]](#footnote-304)

ולכאו' מכוון דבריו הוא, דבלא ד' התוס' י"ל דהוה פשיטא לן דכל דהדבר מוקצה בשעתו ס"ל לר"י דמיגו דאיתקצאי, דמה"ט הוא דאסר בבהמה שנתנבלה בשבת משום דבתחילת השבת ל"ה מוכן לכלבים, ואמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, (וכמש"כ הרשב"א בביצה כ"ז ב' והתוס' הרא"ש שם ד' ב'), והמו"מ בסוגיין הוא להוכיח דאף היכא דאינו ראוי מחמת איסור מקצי' לי' מדעתו, דאם לא מקצי לי' מדעתו, אף דבעודו אסור הוי מוקצה משום דהוא כעצים ואבנים, מ"מ לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, וע"ז שפיר מייתינן מהא דאסר ר"י בנר ישן, והרי דס"ל דמקצי אינש מדעתי' מידי דלא חזי לי', וה"נ לדידי' מקצי אינש מדעתי' בהמה בחיי', ותו אף אם נשחטה ה"ה אסורה משום מיגו דאיתקצאי, - אך למש"כ התוס' דאף לס"ד קים לן דכל שאינו יושב ומצפה אסור, והרי דפשיטא לן דאף היכא דאינו ראוי מחמת איסור מקצי לי' אינש מדעתו, וע"כ ה"ז אסור כשאינו יושב ומצפה, והמו"מ בסוגיין הוא דשמא בהקצאה קיילא זו מודה ר"י לר"ש דהיכא דיושב ומצפה שרי, א"כ מה מייתינן מהא דאסר ר' יהודה בנר ישן, הרי התם לא חזינן אלא דבעודו מאוס מקצי לי' אינש מדעתי', וזה הרי פשיטא לן אף במוקצה מחמת איסור דבעודו אסור מקצי' לי' מדעתי', דמה"ט הוא דאסרינן כשאינו יושב ומצפה, ושפיר י"ל דמ"מ כל שנסתלקה ההקצאה שרי כשהוא יושב ומצפה.[[304]](#footnote-305)

ובדעת התוס' י"ל, דלעולם המו"מ בסוגיין הוא אם היכא דאינו ראוי מחמת איסור מקצי לי' אינש מדעתו, והא דפשיטא לן דכל דאינו יושב ומצפה אסור, הוא משום דכל שאין הדבר עשוי כלל להיות ראוי, הרי דמכח זה עצמו מקצי לי' אינש, ואין ההקצאה מכח הא דה"ז אסור עכשיו, אלא מכח הא דאינו עשוי כלל שיהא ראוי לו בשבת, אך כל דיושב ומצפה, ובאנו לאסרו מדין מוקצה מחמת איסור, י"ל דכל שאינו ראוי מחמת איסור לא מקצי לי' מדעתי', וע"ז שפיר מייתינן מהא דאסר ר"י במוקצה מחמת מיאוס.[[305]](#footnote-306)

**ר' יהודה דהכנה היא וכו', מי דמי הכא מעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לאדם,** הרשב"א הק' דכיון דאית לי' לר' יהודה מוקצה, ודאי דיש לאסור בכה"ג דשוחט בשבת, דבשבת זו ל"ה מוכנת לאדם כיון דאיסור שחיטה רכיב עלה, וכתב בשם רבינו יונה דס"ל לאביי דאין מוקצה אלא מה שמקצה האדם מדעתו, ומשא"כ בבהמה בחיי' דאין הקצאתה מדעת האדם, אלא דאריא דאיסורא רכיב עלה, וכל שנשחטה הותרה, וזה ע"ד הא דדחי אביי לקמן בסוגיין דל"ד לנר, דשאני בנר דדחיי' בידים, והיינו דל"ה מוקצה אלא כשמקצה האדם מדעתו, וכ"כ הר"ן.

**בהמה בחיי' לגדל עומדת,** בחי' הגרע"א לקמן ט"ו א' הק' לפ"מ דמדמינן מוקצה דבהמה שעומדת לגדל, למוקצה דנבילה לפני הכלבים, דכ"ה דהתם הוי מוקצה דלא איתכן לכלבים, ה"נ בעומדת לגדל דלא איתכן לאדם, א"כ תיקשי דלמש"כ הרשב"א דטעמא דמ"ד דחלוק הי' ר"ש אף בבע"ח שמתו, הוא משום דס"ל דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, והרי דאם ל"ה מוכן לכלבים מודה ר"ש דאסור, וזהו טעמא דמ"ד דמודה ר"ש בבע"ח שמתו אסורין, א"כ הדין נותן דה"נ יש לאסור לדידי' בבהמה העומדת לגדל דאינה מוכנת לאדם,[[306]](#footnote-307) ובסוגיית הגמ' בריש ביצה פשיטא לן דתרנגולת העומדת לגדל ביצים מותרת לר"ש,[[307]](#footnote-308) וכ"ה מבו' גם בשבת י"ט ב' דשרי ר"ש בעז העומדת לחלבה ורחל העומדת לגיזתה ותרנגולת העומדת לביצתה.

וצ"ב, דמה שאמרו דבהמה העומדת לגדל אינה מוכנת לאדם, ומדמינן לה לבהמה שנתנבלה בשבת, דאינה מוכנת לכלבים, הוא לר"י דאית לי' מוקצה, וכל שעומדת לגדל היא מוקצית מאכילת אדם,[[308]](#footnote-309) אך לר"ש דלית לי' מוקצה, ואף כשהיא עומדת לגדל אינה מוקצית מאכילת אדם, וכדמדמינן לה בשבת י"ט ב' לתמרי דעיסקא דלר"ש אינם מוקצין כלל מאכילה, שפיר היא מוכנת לאדם, ול"ד לבהמה בחיי' דאף לר"ש היא מוקצית מכלבים, וע"כ אין להתירה אלא אם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים.[[309]](#footnote-310)

**אלא א"ר יוסף ר"י דכלים היא וכו' אלמא כיון דלא איתכן מאתמול להך מלאכה אסירי ה"נ כיון דלא איתכן מאתמול אסורה,** הרשב"א הק' דהרי שאני שברי כלים דמעיקרא לא קיימי לכסות בהן את החבית ופי הפת ולא הוכנו למלאכה זו עד עכשיו, ומשא"כ בבהמה דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לאדם, וכדדחינן לעיל, - וכתב בשם רבינו יונה דשברי כלים הרי מעיקרא היו מוכנים לתשמיש אדם ועכשיו נמי הן מוכנין לתשמיש אדם, ואפ"ה אסרינן להו משום דלא הוכנו ממש מבעו"י למלאכה זו, וכ"ש דיש לאסור בבהמה דלא היתה מתוקנת לאכילה מער"ש, ונתחדש בזה ענין המתקן אותה עכשיו למה שלא היתה מתוקנת מער"ש, והיינו דגם בכה"ג איכא משום מוקצה דהכנה, אף דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לאדם, כיון דהאכילה שהיא ראוי' לה עכשיו, (דמכח זה באנו להתירה בטלטול), ל"ה מתוקנת לה מער"ש.

והשטמ"ק כתב בשם הראב"ד דהא דמדמינן לה לשברי כלים, הוא משום דס"ד דאיסורא דשברי כלים הוא משום דנולד בהן דבר חידוש, שאתמול היו ראויין למלאכתן דעריבה לתת לתוכה מקפה וראוי' נמי לכסות בה חבית, וכשנשברה נולד בה חידוש שאינה ראוי' כל עיקר למלאכה הראשונה, אע"פ שהשני' נותרה בה שראוי' לכסות בה חבית, וה"נ גבי בהמה מאתמול היתה ראוי' למלאכה ולאכילה, נשחטה אינה ראוי' למלאכה כל עיקר אלא לאכילה, ואזיל לטעמי' דאיסורא דבהמה שנתנבלה בשבת, משום דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לכלבים, היינו דמשום דנשתנית הכנתה חשיבא כנולד, וה"נ הא דבעינן למיסר בבהמה שנשחטה משום שינוי הכנתה הוא משום נולד, דס"ד דמה שבטלה הכנתה למלאכה חושבה כנולד.[[310]](#footnote-311)

**התם מעיקרא כלי והשתא שבר כלי והו"ל נולד ואסור וכו',** הרשב"א כתב דהיינו דכיון דאין שבר כלי דומה לכלי הו"ל נולד, ומ"מ כשהוא ראוי למלאכתו הראשונה לא חשיב כנולד, ומשא"כ בבהמה שנשחטה דמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא, ועיי"ש במש"כ לפרש להא דאיצטריך למימר דאוכלא דאיפרת הוא, ולאתויי מהא דשרי ר"י במשקין היוצאין.

ומשמעות לישנא דגמ' דעיקר הא דמשני הוא דיש לאסור בשברי כלים משום נולד, וע"כ ל"ד לבהמה שנשחטה דל"ה נולד, וזה מתפרש למש"כ רבינו יונה דלהס"ד הי' איסורא דשברי כלים משום מוקצה דהכנה, כיון דלא הוכנו מבעו"י ממש למלאכה זו, וזהו דדחינן דלעולם אין לאסור בהן משום מוקצה דהכנה, משום דמעיקרא היו עומדין לתשמיש אדם ועכשיו עומדין לתשמיש אדם, ול"ד לבהמה שנתנבלה דמעיקרא מוכן לכלבים ועכשיו מוכן לכלבים, ובכה"ג ה"ז אסור משום מוקצה דהכנה, ואיסורן הוא משום נולד כיון דנשתנו ומעיקרא כלי והשתא שבר כלי,[[311]](#footnote-312) - אך לד' הראב"ד דאף להס"ד הי' איסורא דשברי כלים משום נולד, אשר כ"ה לדעת הסוברים דאיסורא דבהמה שנתנבלה בשבת הוא משום נולד, מתפרש שנויא דגמ', דהא דשברי כלים הוו נולד אי"ז משום דנולד בהן דבר חידוש שאין ראויין למלאכתן הראשונה, אלא הוא משום שינוי החפצא שנשתנו מכלי לשבר כלי, ומשא"כ בבהמה שנשחטה דלא נשתנה החפצא דאוכלא דאיפרת הוא.[[312]](#footnote-313)

\***מידי הוא טעמא אלא לרב האמר רב חלוק הי' ר"י אפי' בסלי זיתים וענבים,** הבעה"מ הק' הא דשרי בסלי זיתים וענבים הוא בעומדין לאוכלין, אף בעומדין למשקין אסור, ובהמה העומדת לשחיטה דמי לעומדין למשקין, ועד"ז הק' התוס' בד"ה מודה ר"י, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאף דאסרו שמא יסחוט במשקין, אין ללמוד לאסור בבהמה שנשחטה, דקל הרבה לסחוט מלשחוט, ורק אם אסר ר"י שמא יסחוט אף בפירות העומדין לאוכלין, אף דאין לחוש כ"כ שיבא לסוחטן, וה"נ יש לאסור בבהמה שנשחטה, אך אם שרי בפירות העומדין לאוכלין, אין לדמות בהמה לפירות העומדין למשקין, ועד"ז כתב הסה"ת בסימן רמ"ז. - **ב** הבעה"מ כתב דהו"מ למהדר הכי, אלא דבלא"ה ל"ד להא דאסרו במשקין שזבו, דלא גזרו אלא במידי דאפשר דאתי ממילא, דאי שרית לי' ממילא אתי למעבד בתחילה, ומשא"כ בשחיטה דלא אתי ממילא, וליכא למיגזר, ועוד, דאם יש לאסור בבהמה שנשחטה דומיא דמשקין שזבו, הרי כ"ש דיש לאסור לרבנן דמחמרי טפי ואסרי אף בפירות העומדין לאוכלין, ומ"ט נסבין חבריא למימר ר"י היא.[[313]](#footnote-314) - **ג** הרמב"ן כתב דהא דאסר ר"י בפירות העומדין למשקין, אי"ז משום שמא יסחוט, אלא משום נולד דמעיקרא אוכלא והשתא משקה,[[314]](#footnote-315) ומשא"כ כשהן עומדין לאוכלין דל"ה נולד, דמשקה שלא לרצון ל"ה משקה, והו"ל אוכלא דאיפרת.[[315]](#footnote-316)???

**ר' יהודה דנרות היא,** נתבאר לעיל מד' הגרע"א דהא דמדמי דין בהמה שנשחטה להא דאסר ר"י במוקצה מחמת מיאוס, אף דבמוקצה דמיאוס הנידון הוא על שעת הקצאתו, ובבהמה שנשחטה הנידון הוא על אחר שנשחטה אם אסורה משום מיגו דאיתקצאי, הוא משום דעיקר הנידון בסוגיין אם אסר ר"י בבהמה שנשחטה, הוא אם כשאינו ראוי מחמת איסור מקצי לי' מדעתו, דאם לא מקצי לי' מדעתו, אף דבעודו אסור הוי מוקצה משום דהוא כעצים ואבנים, מ"מ לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, וזהו דמייתינן מהא דאסר ר"י בנר ישן, והרי דמקצי אינש מדעתי' מידי דלא חזי לי', וה"נ לדידי' מקצי אינש מדעתי' בהמה בחיי', ותו אף אם נשחטה ה"ה אסורה משום מיגו דאיתקצאי, ועיי"ש במש"נ בזה לדעת התוס'.[[316]](#footnote-317)

**תנא שוחט תנא קמי' דרב וכו' א"ל וכו' עד כאן לא קשרי ר"מ וכו' אבל שוחט דאין ראוי לכוס לא,** הרשב"א הק' דמ"ט משתיק לי', הרי שמא ס"ל כר"ש דלית לי' מוקצה, ואטו מאן דתני כר"ש משתיק לי' רב, וכתב דאיכא מ"ד דמודה ר"ש בשוחט דאסור, ואף למ"ד דשרי ר"ש בבע"ח שמתו, היינו משום דאדם יושב ומצפה אימתי תמות בהמתו דמיתה שכיחא, ומשא"כ בשוחט דדבר רחוק הוא שיהא יושב ומצפה, ונתבאר בדף מס' 14, - אך בשם רבינו יונה כתב דשרי ר"ש בשוחט, דלא אסר ר"ש במוקצה מחמת איסור אלא כשדחאו בידים ואין יושב ומצפה ככוס וקערה ועששית, אך בשוחט דלא דחיי' בידים שרי, והא דמשתיק לי' רב, הוא משום דלא הוזכר דעת ר"ש זו, דשרי היכא דלא דחיי' בידים אף כשאינו יושב ומצפה, בשום משנה ובשום ברייתא.

ובחי' הגרע"א הק' דלמש"כ התוס' לעיל בסוגיין ובעירובין מ' א' דגם להס"ד דגמ' אסר ר"ש כשאין יושב ומצפה, ונידון הסוגיא הכא הוא כשהוא יושב ומצפה שישחטוהו חש"ו ואחרים רואין אותן, הרי בע"כ דמה שאמרו דהא דמשתיק לי' רב הוא משום דלא שרי ר"מ בשוחט, ופרכינן ע"ז מהא דנסבין חבריא למימר ר"י היא הא ר"מ שרי, היינו משום דמהא דמשתיק לי' רב ולא מוקי להברייתא ביושב ומצפה, הוא משום דאסר ר"מ אף כשהוא יושב ומצפה,[[317]](#footnote-318) וא"כ הדרא קו' הרשב"א לדוכתה, דמ"ט משתיק לי' דילמא סבר כר"ש, דשרי במוקצה מחמת איסור כשהוא יושב ומצפה, דמה"ט שרי בנר שהדליקו בו בשבת, וד"ז נתפרש בברייתא.[[318]](#footnote-319)

**הכרעת ההלכה בדין בהמה שנשחטה בשבת**

**א"ר דימי הלכתא השוחט לחולה בשבת מותר לבריא באומצא,** בפירש"י כתב דהיינו לחולה מבעו"י, ומשמע דכל דל"ה לו חולה מבעו"י קי"ל דאסור משום מוקצה, וכ"כ ההג"א בסימן כ' בדעתו, וכ"כ הבה"ג בהל' שבת, והשאילתות בסימן קכ"ח, וכ"כ הבעה"מ בסוגיין ובשבת ל"ח א', וכן צידד הרמב"ן במלחמות בסוגיין, וכ"כ ההשלמה בסוגיין ובשבת מ"ד א', והרא"ה והפסקי רי"ד מהדו"ב בסוגיין, והראב"ד בהשגות בפ"ב משבת ה"ט, והבעה"ע בהל' שחיטה כג., והסה"ת בסימן רמ"ז ורמ"ח, והרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ד הס"ד, ובתשו' ח"ד סימן שט"ז, ובמשמה"ב בית א' ש"ה יט:, והרא"ה בבדה"ה בית א' סוף ש"ד, ובפי' הר"ן בסוגיין ובשבת ל"ח א' וקכ"ב א'.

ובטעם האיסור בזה, מצינו ב' דרכים, דהשאילתות שם כתב דהוא משום דבמוקצה מחמת איסור קי"ל כר"י, וכ"כ הבעה"מ וההשלמה בשבת שם, והבעה"ע שם, והרא"ה בבדה"ב שם, - אך הרא"ה שם ובסוגיין כתב עוד, דאף לר"ש ה"ז אסור, משום דאינו יושב ומצפה דתישחט, ודמי להא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית, ועד"ז כתבו השטמ"ק בסוגיין בשם תור"פ,[[319]](#footnote-320) והתו"י בשבת מ"ד א' בשם רשב"א, והסה"ת בסימן רמ"ז, וההג"א בסימן כ'.

הרי"ף הביא לדין זה דשוחט לחולה בשבת מותר לבריא, ולא העמידה כשהי' חולה מבעו"י, והרמב"ן במלחמות והרא"ש בסימן כ' כתבו בדעתו דאף אם ל"ה לו חולה מבעו"י שרי ולא אסרינן לה משום מוקצה, וכן הסכים הרא"ש שם, וכ"כ הרשב"א במשמה"ב בית א' סוף שער ד' בשם רבינו יונה, וכן צידד הרשב"א בתוה"ב הארוך והקצר שם, ובתשו' המיוחסות סימן קנ"ב, וכ"כ הריא"ז בפ' כל הכלים ה"א דין ד', וכ"כ הטוש"ע בסימן שי"ח ס"ב, והגר"א שם כתב דכן דעת הרמב"ם.

ובטעם ההיתר בזה, מצינו ב' דרכים, דהרא"ש בסימן כ' כתב דהוא משום דקי"ל כר"ש דלית לי' מוקצה מחמת איסור אלא בנר שהדליקו בו בשבת דדחיי' בידים, וכ"כ הרשב"א בשלהי סוגיין ובמשמה"ב שם, ועיי"ש במשמה"ב שהוסיף לפרש, דאף דבמוקצה מחמת איסור קי"ל כר"י, היינו רק היכא דדחיי' בידים,[[320]](#footnote-321) (ונחלקו הראשונים בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו), - אך הרמב"ן במלחמות כתב בדעת הרי"ף דהוא משום דס"ל דרב דימי דלא מפליג ס"ל דאף ר"י לא אסר במוקצה מחמת איסור אלא היכא דדחיי' בידים, וע"כ אף דבמוקצה מחמת איסור קי"ל כר"י, מ"מ היכא דלא דחיי' בידים שרי, כיון דאף ר"י שרי בזה.[[321]](#footnote-322)

כ"ה אלול פ'

דף מס' 14

**דין בהמה שנשחטה בשבת, אם תלי בדין בע"ח שמתו**

הגר"א בסימן שכ"ד ס"ז כתב די"ל דדין בהמה שנשחטה בשבת לר"ש, כשלא הי' לו חולה מבעו"י, תליא בפלוגתת אמוראי בדין בע"ח שמתו, דלמ"ד דמודה ר"ש בבע"ח שמתו דאסורין, ה"נ בהמה שנשחטה בשבת אסורה, ולמ"ד דחלוק הי' ר"ש אף בבע"ח שמתו, ה"נ בהמה שנשחטה בשבת מותרת.

אך הראשונים בכ"ד כתבו לחלק ביניהם, דהתו"י בשבת מ"ד א' כתב בשם רשב"א דאף דשרי ר"ש בבע"ח שמתו, מ"מ מודה בבהמה שנשחטה בשבת דאסורה, משום דאינו מעלה על לבו שישחטנה שום אדם בשבת, ודמי למחובר שנלקט בשבת דאסור משום מוקצה אף לר"ש, - וכ"כ הרשב"א לעיל בסוגיין בשם איכא מ"ד, דלא שרי ר"ש אלא בבע"ח שמתו, דאדם יושב ומצפה אימתי תמות בהמתו דמיתה שכיחא, ומשא"כ בשוחט דדבר רחוק הוא שיהא יושב ומצפה אימתי תשחט בהמתו בשבת, וכ"כ השטמ"ק שם בשם תור"פ.

והתוס' הרא"ש בשבת מ"ה ב' כתב בשם הר"ש, דאף דקי"ל דבע"ח שמתו מותרין, היינו משום דבע"ח שמתו ל"ה מוקצה מחמת איסור, משום דכל בע"ח ראויין בחייהן לכלבים, אך בהמה שנשחטה בשבת אסורה, משום מוקצה מחמת איסור,[[322]](#footnote-323) ועד"ז הוא למש"כ הרמב"ן לעיל בסוגיין ובכ"ד דאין לאסור בבע"ח שמתו משום מוקצה מחמת איסור, משום דלא עברו על האיסור בהכנתה, ומשא"כ בבהמה שנשחטה בשבת דהויא מוקצה מחמת איסור.[[323]](#footnote-324)

ומאידך מצינו בד' הרשב"א והרא"ש והטור דאף דס"ל דבע"ח שמתו אסורין, כמש"כ הרשב"א בעבוה"ק בית ה' ש"ב (הל"ב), והרא"ש בפ' כירה סימן כ"א, והטור בסימן תקי"ח, מ"מ ס"ל דבהמה שנשחטה בשבת מותרת,[[324]](#footnote-325) - והבית מאיר בסימן תק"א ס"א במוסגר כתב לפרש דהיינו דהא דמודה ר"ש בבע"ח שמתו דאסורין הוא משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים,[[325]](#footnote-326) ומשא"כ בבהמה שנשחטה בשבת דמעיקרא עומדת ומוכנת לאדם, אלא שנדחית מחמת איסור שחיטה, וכשנשחטה עדיין היא מוכנת לאדם, ולא אסרינן לה משום מוקצה מחמת איסור משום דלא דחיי' בידים, ועד"ז כתב החזו"א בסימן מ"א סק"ד וסקי"ב, ועמש"נ להלן בדעת הגר"א דדימה זל"ז.

\*הרא"ה בבדה"ב בית א' סוף שער ד' כתב דבהמה שנשחטה בשבת אסורה אף לר"ש, משום דלא גרעו מכוס קערה ועששית דמודה בהו ר"ש, - והרשב"א בבדה"ב שם תמה ע"ז, דאם מודה ר"ש בבע"ח שנשחטו משום דלא גרעי מכוס וקערה, א"כ יודה אף בבע"ח שמתו, דיותר עשויין כוס וקערה לכבות ממיתת ב"ח הבריאים ואין אדם מצפה אימתי תמות בהמתו הבריאה,[[326]](#footnote-327) - ובדעת הרא"ה י"ל דאזיל לטעמי' בביצה ב' א' דבע"ח שמתו לי"ב משום מוקצה מחמת איסור, משום דלא עברו על האיסור בהכנתה, וכמש"כ הרמב"ן, וע"כ הוא דשרי בהו ר"ש אף דאינם עשויין למות,[[327]](#footnote-328) ומשא"כ בבהמה שנשחטה דהויא מוקצה מחמת איסור, וכל דאין יושב ומצפה אסורה אף לר"ש.[[328]](#footnote-329)

\*הגר"א שם כתב די"ל דפלוגתת הסוגיות בדעת ר"י בדין שוחט בשבת כשלא הי' לו חולה מבעו"י, כמש"כ הגר"א בסימן שי"ח ס"ב דפליגי בזה סוגיא דהכא עם סוגיית הגמ' בביצה ו' ב' וב' ב', תליא בפלוגתת אמוראי אם מודה ר"ש בבע"ח שמתו.

ולכאו' מכוון דבריו הוא, דטעם הפלוגתא אם מודה ר"ש בבע"ח שמתו, הוא אם מוקצה מחמת איסור אסור אף היכא דלא דחיי' בידים,[[329]](#footnote-330) ולמ"ד דחלוק הי' ר"ש אף בבע"ח שמתו, דס"ל דאיסורא דמוקצה מחמת איסור הוא רק בדדחיי' בידים, ה"נ לר"י אין לאסור בזה משום מוקצה מחמת איסור, ואף דר"י גופי' אסר בבע"ח שמתו, היינו משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, אך בשוחט בשבת דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לאדם, ובאנו לאסור משום מוקצה מחמת איסור, הרי דכיון דלא דחיי' בידים שרי.

**בע"ח שמתו**

**ביצה כ"ז ב' - מודה ר"ש בבע"ח שמתו דאסורין,** מבו' דהא דמודה ר"ש בבע"ח שמתו דאסורין הוא אף ביו"ט, אף דל"ה מוקצה מחמת איסור, ולכאו' הוא משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, וכמש"כ התוס' לעיל ו' ב' דאין לאסור בבהמה שנתנבלה ביו"ט אלא משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, וכ"כ בחי' בית מאיר בשבת י"ט ב', וכ"ה משמעות ד' הרשב"א בחולין י"ד א' דטעמא דמ"ד דמודה ר"ש בבע"ח שמתו, הוא משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים.

אך הגר"א בסימן שכ"ד ס"ז כתב דלמ"ד דמודה ר"ש בבע"ח שמתו דאסורין, בע"כ דס"ל דמוקצה מחמת איסור אף היכא דלא דחיי' בידים, ותמה לפ"ז ע"ד הרא"ש והטור שפסקו דמודה ר"ש בבע"ח שמתו, ופסקו דשוחט בשבת מותר משום דלא דחיי' בידים, וכתב דאין לומר דה"ז אסור משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, דזה דוקא לר"י דאית לי' מוקצה, ואנן לא קי"ל כוותי' אלא במוקצה מחמת איסור, - וצע"ג דאם הא דמודה ר"ש בבע"ח שמתו דאסורין, הוא משום מוקצה מחמת איסור, וה"ז אסור אף היכא דלא דחיי' בידים, מ"ט אסר בבע"ח שמתו ביו"ט, אף דל"ה מוקצה מחמת איסור כלל.[[330]](#footnote-331)[[331]](#footnote-332)

ולכאו' י"ל למש"כ החזו"א בסימן מ"א סק"ה די"ל דאף הא דאסר ר"ש בבע"ח שמתו ביו"ט הוא משום מוקצה מחמת איסור, דאל"כ הרי אף דחזי לאדם לא מקצי לי' מכלבים, דומיא דבשר תפל דשרי לר"ש משום דחזי לכלבים, וכמש"כ התוס' בשבת קכ"ח א', וכל הא דאינו מוכן לכלבים, הוא משום דאסור לשחוט לכלבים ביו"ט,[[332]](#footnote-333) והוי כמוקצה מחמת איסור לענין אכילת כלבים,[[333]](#footnote-334) אך בחי' בית מאיר בשבת י"ט ב' כתב דאין לומר כן, עיי"ש, - אך הנה החזו"א שם בסו"ד ובסק"ו הוכיח דאסר ר"ש בבע"ח שמתו אף כשהן ראויין ליתן בחייהן לפני הכלבים, וכמש"כ התוס' בשבת מ"ה ב' ד"ה דאית בי' ביצת אפרוח, דאף לר"ש מקצי להו מכלבים, ולפ"ז לא בעינן בזה לדין מוקצה מחמת איסור, והדק"ל,[[334]](#footnote-335) וצ"ע.

**דין בע"ח שמתו במסוכנת ובחולה**

**הכא במאי עסקינן במסוכנת ודברי הכל,** בפירש"י כתב דלעולם ר"ש היא ומתניתין במסוכנת דשרי בה ר"ש, ומבו' דלר"י אף מסוכנת אסירא, וכ"כ הבעה"מ והתוס' הרא"ש והרא"ה והמאירי,[[335]](#footnote-336) וכ"כ הטור בקיצור פסקי הרא"ש סימן ח' בשם ר"י, וכ"כ הרשב"א לעיל ב' א', וכ"כ האו"ז בסימן שנ"ו, וכ"נ בד' הסה"ת בסימן רמ"ז.

אך בפי' ר"ח כתב דמסוכנת מותרת אף לר"י, וכ"כ ההשלמה והפסקי רי"ד והר"נ בן הרמב"ן, וכ"כ הבעה"מ וש"ר בדעת הרי"ף, שהביא להך דינא דמסוכנת שריא, אף דקי"ל דביו"ט קי"ל כר"י,[[336]](#footnote-337) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ב מיו"ט הט"ז, וכמש"כ המ"מ שם, וכ"כ בס' האורה לרש"י סימן קמ"ח, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג' קמ:, והראבי"ה בסימן תשס"ח, והרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ב הל"ב, וכ"כ הטוש"ע בסימן תקי"ח ס"ו, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם.

בטעמא דהר"ח ודעימי' דמסוכנת מותרת אף לר"י, כתב הרי"ף דכיון דמסוכנת היא מערב יו"ט דעתי' עילוי' מאתמול להאכילה לכלבים, והרשב"א הוסיף דכאילו מתה מערב יו"ט חשבינן לה, ובעבוה"ק שם כתב דהוא משום דמוכנת היתה מבערב לכלבים.

ובדעת רש"י ודעימי' דהיא אסורה לר"י, כתב הרשב"א דהוא משום דכל שאינה מוכנת ממש ביה"ש להאכילה באותה שעה לכלבים, אית לי' לר"י דמגו דאיתקצאי לביה"ש איתקצאי לכולי יומא, וכ"כ הרא"ה דהוי כנר קטן דעתיד ליכבות בשבת ואפ"ה אסור לר"י משום מיגו דאיתקצאי.

ובדעת הרי"ף ודעימי' דפליגי, כתב בס' המכתם דהוא משום דאין לאסור בבהמה שמתה משום מוקצה מחמת איסור, דלגבי הכלבים ל"ה מוקצה מחמת איסור, דמ"מ ראוי' היתה להם, וזה כמש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל כ"א ב', והר"נ בן הרמב"ן ולעיל ב' א', והתוס' הרא"ש בשבת מ"ה ב' בשם הר"ש, והמאירי בחולין י"ד א', דכל בע"ח ראויין בחייהן לכלבים, וע"כ ל"ה מוקצה מחמת איסור, - והיינו דכיון דל"ה מוקצה מחמת איסור, ובאנו לאסרה משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, וע"ז מהני הא דדעתי' עלי' מאתמול להאכילה לכלבים, דכבר הויא מוכנת מבעו"י לכלבים.[[337]](#footnote-338)

ובהגה' זר זהב על האו"ה שער נ"ה סוסק"ח כתב לישב בע"א, דבמסוכנת שעומדת למות בשבת, הו"ל כגמרו בידי אדם דשרי, ול"ד לנר שכבה דכיון שרצונו שיהא הנר דולק בביה"ש ודחיי' בידים, לא שרינן לה משום גמרו בידי אדם, וע"ד מש"כ התוס' בשבת מ"ג א' (ד"ה בעודן עליו) והר"ן שם.[[338]](#footnote-339)

\*הרא"ה כתב דטעם הא דדין מסוכנת תליא בפלוגתא דר"י ור"ש, הוא משום דהתירא דמסוכנת הוא מכח הא דדעתו עלי' לשחטה, וע"כ לא שרי אלא לר"ש דלית לי' מוקצה, דלר"י דאית לי' מוקצה אסור משום דאוכלי אדם לא קיימי לבהמה, וזה דלא כמש"כ בפירש"י וש"ר דהתירא דמסוכנת הוא משום דדעתי' עלי' להאכילה לכלבים, - וצ"ל לפי דבריו, דטעם הא דמודה ר"ש בבע"ח שמתו, הוא משום דבע"ח בחייהן אין עומדין לכלבים כלל, ומכח זה מקצי לה מדעתו לגמרי, וע"כ הוא דבמסוכנת דדעתו עלי' לשחטה ל"ה מוקצה לדידי'.[[339]](#footnote-340)

המהר"ם שיף הק' לדעת הרי"ף ודעימי', בהא דא"ר יהודה אם ל"ה נבילה מערב שבת אסורה, ולא קאמר דאם לא היתה מסוכנת מער"ש, וכבר עמד ע"ז בחי' המאירי, וכתב דכל שהיא מסוכנת נבילה מיקריא, ואם היתה מסוכנת מער"ש כנבילה מער"ש דמיא, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א, וכ"נ בפי' ר"ח, - ובס' בית אברהם להגר"א מטשכנוב בריש סוגיא דמוקצה כתב לישב, דכל הא דשרי ר"י במסוכנת הוא ביו"ט דל"ה מוקצה מחמת איסור, אך בשבת דהויא מוקצה מחמת איסור, אסר ר"י אף בבהמה מסוכנת, ככל מוקצה מחמת איסור דאסור אף אם הוא עתיד להיות ניתר בשבת, - אך מסתימת ד' הראשונים משמע להדיא דהא דשרי ר"י בבהמה מסוכנת הוא אף בשבת, וכאשר כ"ה להדיא בחי' המאירי ותלמיד הרשב"א.

לדעת הרי"ף ודעימי' דאף ר"י שרי במסוכנת, ובבריאה אף ר"ש אוסר, למ"ד דמודה ר"ש בבע"ח שמתו דאסורין, כתבו הבעה"מ ורבים מקמאי דפלוגתא דר"י ור"ש היא בבהמה חולה, ולכאו' הטעם בזה דר"י לא שרי אלא במסוכנת דדעתי' עילוי' מאתמול להאכילה לכלבים, ומשא"כ בחולה, ור"ש לא אסר אלא בבריאה דאין יושב ומצפה שתמות, ומשא"כ בחולה.[[340]](#footnote-341)

ולדעת רש"י ודעימי' דר"י אסר אף במסוכנת, כתב המאירי דחולה אסורה אף לר"ש, דהבהמה מתוך שחמרה גס, אינה נקראת חולה עד שתהא מסוכנת, - אך הרא"ה כתב דכ"ה דשרי ר"ש במסוכנת, ה"נ שרי בחולה, וכ"כ הטור בקיצור פסקי הרא"ש סימן ח' בשם ר"י.

**הכרעת ההלכה בדין בע"ח שמתו**

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בדין בע"ח שמתו, דהסה"ת בסימן רמ"ז כתב דקי"ל דבע"ח שמתו אסורין, וכ"כ האו"ז בסימן שנ"ו, והרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ב הל"ב, והרא"ש בשבת פ"ג סימן כ"א, והטור בקיצור פסקי הרא"ש בפירקין סימן ח', וכ"כ הטור בסימן תקי"ח, וכ"כ היש"ש בפירקין בסימן י"ז.

אך ההשלמה בסוגיין כתב דקי"ל דבע"ח שמתו מותרין, וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת קנ"ו ב', וכ"נ בד' התו"י שם מ"ד א' והפסקי רי"ד בסוגיין והרשב"א בתוה"ב בית א' סוף ש"ד, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ד דין ט' ובפ' מי שהחשיך ה"ג דין ג', וכ"כ המאירי בסוגיין ובשבת מ"ה ב', וכ"כ הב"י בסימן שכ"ד ס"ז בדעת הרי"ף והרמב"ם, וכ"כ השו"ע שם ס"ז, ועמש"כ המ"ב שם סקי"ז.

בטעם הא דקי"ל דבע"ח שמתו מותרין עכ"פ בחולה אף דקי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור, בפשוטו הוא משום דלא קי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור אלא בדדחיי' בידים, ויתבאר בעזה"י במקומו, - אך דעת הרמב"ן בכ"ד דקי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור אף בדלא דחיי' בידים,[[341]](#footnote-342) ולדעתו צ"ל דהא דקי"ל דבע"ח שמתו מותרין, הוא משום דבע"ח ל"ה מוקצה מחמת איסור, כמש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל כ"א ב', ואין איסורם אלא משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, ובזה קי"ל כר"ש דהוי מוכן לכלבים, ועכ"פ בחולה הוי מוכן לכלבים, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן לעיל ב' א'.[[342]](#footnote-343)

כ"ו אלול פ'

דף מס' 15

**ביצה ו' א'** **-** **אפרוח שנולד ביו"ט רב אמר אסור,** בטעם הא דה"ז אסור מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בפי' קמא כתבו דהיינו כר"י דאית לי' מוקצה,[[343]](#footnote-344) ובפירש"י לקמן בסוגיין (סוד"ה לכלבים) כתב דהוא נולד, וכ"כ הרא"ה. - **ב** התוס' בפי' בתרא כתבו דאף ר"ש מודה הכא דהוי כגרו"צ, והתוס' הרא"ש כתב דהיינו משום דליתניהו בעולם, אך הרשב"א כתב דהוא משום דבעודו בקליפתו לא חזי למידי. - **ג** הרשב"א כתב עוד דהוי מוקצה מחמת חיסרון כיס, דבעודו בקליפתו כו"ע חיישי לי' כ"ה דלא ליפסד.[[344]](#footnote-345)

**הואיל ומתיר עצמו בשחיטה,** בפירש"י כתב דהואיל ומתיר עצמו בלידתו להיות נשחט, מה שלא הי' לפני לידתו, אף מוקצה התיר את עצמו בלידתו, דמיגו דאתקן להא אתקן להא, ועמש"כ המאירי להוסיף לפרש בזה, - והפנ"י תמה ע"ז דמה נתינת טעם הוא זה, אדרבה עיקר ענין מוקצה הוא כיון שלא הי' ראוי מאתמול דזה גורם האיסור, ומה מיגו הוא זה,[[345]](#footnote-346) - ועמש"כ בזה האו"ש בפ"ב מיו"ט ה"ג ד"ה לכן נראה לפרש.

הרשב"א הק' דמ"ט בהמה מדברית או צבי שניצוד ביו"ט אסורין משום מוקצה, ולא שרינן להו מכח הא דמתירין עצמן בשחיטה, וכתב דהוא משום דכבר הי' להן היתר זה, אלא שלא היו בידינו, ומשא"כ הכא דעכשיו בא לו היתר זה, וכ"כ הבעה"מ,[[346]](#footnote-347) אך הביא מירושלמי דפרכינן כן, דאם עגל שנולד ביו"ט מותר מפני שמתיר עצמו בשחיטה, תהא אף בהמה מדברית וצבי' מותרין הואיל ומתירין עצמן בשחיטה, ועמש"כ בזה המאירי, ומש"כ המרומי שדה בסוגיין, והאו"ש בפ"ב מיו"ט ה"ג.

\***וכי מה בין זה לעגל שנולד מן הטריפה,** התוס' הק' דהרי מוכן הוא דיכול להושיט ידו במעי אמו וישחטנו,[[347]](#footnote-348) ובתשו' הגרע"א החדשות סימן ס"א ובגל' שו"ע סימן תצ"ח כתב דקשיא עוד, דאם יש שחיטה לעובר במעי אמו, ליכא למימר בזה הואיל ומתיר עצמו בשחיטה, וא"כ מ"ט פרכי רב כהנא ורב אסי לרב, הרי גם לר' יוחנן תיקשי, - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דלתי' הב' דהתוס' צ"ל דהא דחשיב דמתיר עצמו בשחיטה, הוא משום דלכתחילה אסור לשחטו, משום דהוי כשוחט בלילה, וכתב דהוא דוחק מאד לדונו בשביל כך דמתיר עצמו בשחיטה, כיון דל"ה מקודם שום מניעה בסימנים דידי' שהיו ראויים לשחיטה, אלא דלילה מעכב עליו,[[348]](#footnote-349) ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדעת הטור, ועמש"כ בזה החת"ס.

\*התוס' כתבו בתי' בתרא דהכא מיירי בלא כלו לו חדשיו עד היום, וא"כ ל"ה מוכן היום, הואיל ובביה"ש ל"ה חזי, והשעה"מ בפ"א מיו"ט הכ"ד הק' ע"ז, דכיון דהא דהי' אסור בביה"ש הוא משום ספיקא דיום שעבר, הו"ל כמוקצה מחמת יום שעבר דל"ה מוקצה, כמש"כ התוס' לעיל ד' א' (ד"ה נימא), - ובחי' הגרע"א כתב לישב, דהכא לא באנו לחשבו כמוקצה מכח איסור אכילה מחמת ספק נפל, אלא דכיון דאם היו שוחטין אותו בביה"ש הי' אסור באכילה, לא מיקרי אוכל נפש, ונמצא דהי' אסור לשחטו בודאי בביה"ש משום איסור מלאכת יו"ט, ודמי לבהמה שנשחטה בשבת דהויא מוקצה מחמת איסור דהי' אסור לשחטה בביה"ש.

\*המהרש"א הק' דמ"ט לא הקשו לרב מעגל שנולד קודם י"ט ולא כלו לו חדשיו ויום ח' שלו הוא בי"ט דהשתא לא הוי מוכן היום דביה"ש ל"ה חזי,[[349]](#footnote-350) וכתב דלמאי דמסיק דהא דעגל שנולד מן הטריפה שרי הוא משום דמוכן אגב אמו לכלבים, הרי דבכה"ג שלא כלו לו חדשיו ויום ח' שלו ביו"ט אסור, משום דל"ה ראוי בביה"ש אף לכלבים,[[350]](#footnote-351) - והצל"ח נחלק ע"ז, דמה שהי' אסור בביה"ש הוא מטעם ספק נפל, ועכשיו שהגיע יום ח' נודע למפרע שהי' מותר גם אתמול, ודמי לבהמה שאירע בה בערב יו"ט ספק טריפה, וביו"ט נזדמן לו חכם והתירה דל"ה מוקצה, אף דבביה"ש לא נודע שהיא מותרת, ועיי"ש שכתב דיש לחלק דשאני בדבר התלוי בהוראת חכם, שגם אם הי' מזדמן החכם אתמול הי' יכול להתיר, ומשא"כ בעגל זה דא"א שיהא נודע התירו אלא ביום ח', וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן תצ"ח סק"ט, - ועמש"כ בזה החמד משה בסימן תצ"ח סק"ה, והמ"ב שם סקכ"ט.

**הואיל ומוכן אגב אמו לכלבים,** הראב"ד בכתוב שם לקמן כ"א ב' כתב דאתיא כר"ע דס"ל דמותר לשחוט לצורך כלבים,[[351]](#footnote-352) ותמה לפ"ז ע"ד הרי"ף שפסק כריה"ג דאסור לשחוט לצורך כלבים, - אך הרמב"ן במלחמות שם דאף דאסור לשחוט לצורך כלבים, מ"מ מוכנת היא ביו"ט לזורקה לפני כלבים והן אוכלין אותה חי', וכ"כ הרשב"א בסוגיין, - והרמב"ן שם כתב עוד, דאף דאסור לשחוט לכלבים, מ"מ ל"ה מוקצה מחמת איסור, דהמוכן שקפץ עליו איסור שבת ובע"כ של מכין אסרו עליו, לא יצא מכלל הכן אלא לאיסור מלאכתו, וכל שהוכן בלא שיעבור על האיסור, ל"ה מוקצה מחמת איסור.[[352]](#footnote-353)

**השתא מוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים דתנן וכו',** בחי' הגרע"א הק' דמ"ט הוכיח רק מזה, דהוא רק משום יתור לשון כמש"כ התוס', ולא הוכיח מהא דתנן בשבת קמ"ג א' דמסלק את הטבלא כולה ומנערה, והרי דלמאן דאית לי' מוקצה עצמות הוו מוקצה אף שהן ראויין לבהמה, כמש"כ התוס' לעיל ב' א', והיינו משום דבביה"ש היו בכלל אוכל אדם כיון שהן מחוברין עם הבשר, ומוכח דמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים, והניח בצע"ג, ונתחדש בדבריו, דאף דהעצמות חשיבי כנולד, מ"מ גם ע"ז מהני הא דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, דלא יהא בהן משום נולד, ונתבאר בדף מס' 26 בסופו.

**מוכן לכלבים הוי מוכן לאדם דדעתי' דאינש אכל מידי דחזי לי',** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דהעובר ראוי לו לכשיולד, הלכך מאתמול דעתי' עילוי' דאם יולד יאכלנו, ועד"ז כתב בתשו' ספר הישר לר"ת סימן ז', וכתב דדעתו של אדם דאם ימצא שעת היתר לעצמו שהכנת עורבים תעלה לו, ודעתו לכשתבא לו שעת היתר, שיאכלנו ע"י אותה הכנה, ומשמע דהא דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, לאו היינו דכבר עכשיו הוא מוכן לאדם, אלא היינו דיש לו הכנה לאדם לכשיולד, - והמאירי כתב לפרש דהיינו דכל שאדם מכינו בדעתו לצורך בהמתו, הוא מרחיב את דעתו שאם יש שם דבר הראוי לו שיהא מוכן לו.[[353]](#footnote-354)

ובחי' המאירי משמע דבזה הי' המו"מ בסוגיין, דמעיקרא ס"ד דהא דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, היינו דדעתו על אכילת הכלבים הועילה לו שלא חל עליו איסור מוקצה, אף דאין דעתו על אכילת אדם, וע"ז פרכינן דאם מוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, כ"ש דמוכן לכלבים ל"ה מוכן לאדם, ומשני דהא דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, הוא משום דכל דבר העומד לכלבים ויש בו צד שאפשר שיגיע איזה דבר ממנו למאכל אדם, הרי דכשחל דעתו על אותו דבר לאכילת הכלבים, מרחיב עוד את דעתו על אותו דבר ונותן לבו לאכילת עצמו על כל מה שיהא ראוי לאכילתו, ומשא"כ בדבר המוכן לאדם, דבשעה שחל דעתו עליו לאכלו אינו כולל בלבו כלל אכילת הכלבים עד שיהא נותן אל לבו שאם ידחה למחר ממאכל אדם יהא מאכילו לכלבים.[[354]](#footnote-355)

\*הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ד הס"ו כתב דהא שעגל שנולד מן הטריפה מותר, הוא משום דהוא מוכן אגב אמו, דהיא מוכנת לכלבים, לפיכך הרי העגל במעי אמו כדבר המוכן שהוא טמון בתוך דבר שאינו מוכן, - וצ"ב דכיון דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, ומכח זה הוא דהעגל מותר, מה מדמי לה לדבר המוכן הטמון בתוך דבר שאינו מוכן.[[355]](#footnote-356)

בפסחים נ"ו ב' פליגי אמוראי בדין פירות של בין הכיפין, דדעת עולא בשם ר"ל דשרו משום דמוכן לעורבים הוי מוכן לאדם, ודעת רבין בשם ר"ל דאסירי משום דמוכן לעורבים ל"ה מוכן לאדם,[[356]](#footnote-357) - והמאירי שם תמה על פירש"י שם, דהו"ל מוקצה מחמת איסור, ומה מהני בזה הא דהוא מוכן, ול"מ הא דמוכן לאדם ומוכן לבהמה אלא במה שאינו מוקצה אלא מחמת הכנה, ומשא"כ בפירות אלו שהן מוקצות מחמת איסור תלישה,[[357]](#footnote-358) וכתב דצ"ל, דאף מוקצה מחמת איסור עיקרו מחמת שאין דעתו עליו מצד האיסור, וע"כ גם בזה מהני הא דמוכן לבהמה הוי מוכן לאדם, - והתורי"ד לעיל ב' א' כתב דמהא דמהני הא דמוכן לעורבים מוכן לאדם להתיר אף דהוי מוקצה מחמת איסור, יש ללמוד דכל דדעתו עליו שרי, אף כשהוא בא מן המוקצה, וכתב דמה"ט הוא דחלב היוצא מעז שהיא מוקצה מותר, ויתבאר בעזה"י במקומו.[[358]](#footnote-359)

ולמש"כ הרמב"ן בכ"ד דאין מוקצה מחמת איסור אוסר כשהוכן בלא שיעבור על האיסור, וכן למש"כ הרמב"ן במלחמות בחולין בדעת הרי"ף דמוקצה מחמת איסור דלא דחיי' בידים שרי, לכאו' אין לאסור בפירות של בין הכיפין משום מוקצה מחמת איסור, וניחא לפ"ז הא דמהני בזה הא דמוכן לעורבים,[[359]](#footnote-360) - וצ"ל לפ"ז דהא דפריך בפסחים שם דהא מוקצה נינהו, ומשני דהוי מוכן לעורבים וכו', הוא משום דפירות מחוברין אינם מוכנין כלל לאכילה, וכמש"כ כן הרמב"ן במלחמות בביצה כ"א ב' בתו"ד,[[360]](#footnote-361) - אך הרמב"ן במלחמות בפסחים שם כתב דפירות של בין הכיפין הוו מוקצה מחמת איסור, עיי"ש, וצ"ע היאך זה מתישב לפי דעתו דלא נאסר מוקצה מחמת איסור כשהוכן בלא שיעבור על האיסור.[[361]](#footnote-362)

התוס' בשבת קנ"ו ב' ד"ה והא א"ר יוחנן כתבו דאף פירות המוכנים לעורבין, אסורין לטלטלן בעת חיבורן, ואפ"ה לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, - ובדף מס' 13 בהערה נתבאר לפרש לדבריהם דהיינו, דהא דהן אסורין לטלטל אף שהן ראויין לעורבין, הוא משום דמחובר אין עליו תורת אוכל, והוי כעצים ואבנים, וכמש"כ כן הפנ"י בביצה כ"ד ב' בתו"ד, ומ"מ כיון שהם ראויין לעורבין ויש בהן הכנה לעורבין, לי"ב לדינא דמיגו דאיתקצאי, ומתישב בזה משה"ק החזו"א בסימן מ"א סוסק"ז על דבריהם.

בפי' ר"ח בפסחים שם כתב דקי"ל כרבין דמוכן לעורבים ל"ה מוכן לאדם, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם שם, וכתב כן גם בדעת הרי"ף, וכ"כ ההשלמה שם, וכ"כ המכתם והמאורות בסוגיין בשמו, וכ"כ המאירי בסוגיין, - אך הרמב"ן במלחמות שם כתב דקי"ל כעולא דמוכן לעורבים הוי מוכן לאדם, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל ג' א' ד"ה גזירה, ובד' השטמ"ק בחולין י"ד א' בשם ר"ת,[[362]](#footnote-363) וכ"נ בד' הפסקי רי"ד בסוגיין, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין כ'.

הרמב"ן שם כתב דהא דקי"ל כעולא, הוא משום דרבה ואיתימא רב יוסף בסוגיין ס"ל הכי דמוכן לבהמה הוי מוכן לאדם, - אך המכתם והמאורות בסוגיין כתבו בשם השלמה דבאמת לא קי"ל למה שאמרו הכא להתיר מכח הא דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, והמכתם כתב לפרש כן בדעת הרמב"ם שאסר בעגל שנולד מן הטריפה, ונחלק ע"ז דיש להתיר מכח הא דמתיר עצמו בשחיטה.

והמאירי בסוגיין כתב דאף דהתם קי"ל דמוכן לעורבים ל"ה מוכן לאדם, מ"מ הכא קי"ל דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, משום דשאני בעורבים דאין דעתו של אדם לזון העורבים כ"כ אפי' גדילים בביתו, הואיל ואין צורך בגדילתם, וכ"ש אם איירי בעורבים סתמא, ומשא"כ בכלביו ושאר בהמותיו דאדם צריך להם ודעתו לכל מה שראוי להם ומתרחבת על מה שאפשר שיהא ראוי לו ממנה, - וכתב די"ל עוד, דכל הא דמוכן לעורבים ל"ה מוכן לאדם, הוא במוקצה מחמת איסור, וכ"כ המאירי בפסחים שם די"ל דשאני הכא דהוא מוקצה מחמת הכנה, ול"ד להתם דהוא מוקצה מחמת איסור.[[363]](#footnote-364)

ובחי' הגרע"א בחולין ט"ו ב' כתב בתו"ד די"ל דמה שאמרו בפסחים דמוכן לעורבים ל"ה מוכן לאדם, הוא משום דהתמרים עומדים לאדם, וכל שאינם ראויים לאדם ל"מ הא דהן ראויין לעורבים, עיי"ש, ולפ"ז הרי דהכא דהטריפה עומדת לכלבים, שפיר אמרינן דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם.

בפירש"י בפסחים שם כתב דהא דחזו לעורבים, היינו לעורבים שיש לו הגדילות בתוך ביתו לגדולה, ומשמע דכל שאין לו עורבים בביתו לא חשיב כמוכן לעורבים, וכ"כ הבעה"מ שם דדוקא לעורבים שלו, אבל לעורבים דעלמא אין הכנה, וכ"כ התוס' בעירובין מ' א' ד"ה הא, והרשב"א לעיל ב' ב', - אך התוס' הרשב"א שם כתב בשם ר"ת, דשרי אף אם אין לו עורבים, הואיל והי' דעתו להאכילו לעורבים ע"י שיש להם תמרים, ועי"ז מפיק לי' מתורת מוקצה,[[364]](#footnote-365) וכ"כ הראב"ד בכתוב שם שם דא"צ דוקא עורבים שלו, וכ"כ המאירי בסוגיין, - והתוס' והמאירי שם נסתפקו בזה.

ואמנם במה שאמרו הכא דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, לכאו' הוא אף כשאין לו כלבים, כיון דכלבים מצויין, ודמי לעצמות הראויות לכלבים דל"ה מוקצה אף כשאין לו כלבים, וכמש"כ הרמ"א בסימן ש"ח סכ"ט, ול"ד לפירות הראויין לעורבים, דעורבים אינם מצויין, וכדתנן בשבת קכ"ו ב' דאין מטלטלין את הלוף אף שהוא מאכל לעורבים.

המג"א בסימן תצ"ח צידד, דבזה"ז דסתם טריפות אין עומדין לכלבים, עגל הבא מן הטריפה אסור, דאינו מוכן אגב אמו לכלבים, וכמש"כ התוס' בסוגיין דבעינן מוכן ועומד לכלבים, (וע"כ הוא דלא שרינן באפרוח מכח הא דמוכן לכלבים), ועמש"כ בזה השעה"צ שם סקכ"ו, ועמש"כ המקו"ח בסימן תמ"ו סק"ב בטעם הא דל"מ בזה"ז הא דראוי לנכרי.

כ"ח אלול פ'

דף מס' 16

**הכרעת ההלכה בדין מוקצה**

**מ"ה ב' - כי אתא ר' יצחק בר יוסף א"ר יוחנן הלכה כר' יהודה,** התוס' בד"ה אין לנו הק' ממה שאמרו לקמן קנ"ו ב' דא"ר יוחנן הלכה כר"ש דמחתכין את הנבילה לפני הכלבים, אף דהוי מוקצה מחמת איסור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהא דס"ל לר' יוחנן דהלכה כר"י במוקצה מחמת איסור, היינו היכא דדחיי' בידים, אבל היכא דלא דחיי' בידים קי"ל כר"ש, וכ"כ התוס' ביבמות י"ד א' ד"ה לא הוה מטלטל משום, והתוס' הרא"ש בסוגיין וביבמות שם, ועד"ז כתבו התוס' לקמן קנ"ז א' בהא דפסקינן התם הלכה כר"י במוקצה מחמת איסור, ונתבאר להלן. - **ב** התוס' הרא"ש כתב בשם הר"ש דנבילה שנתנבלה בשבת ל"ה מוקצה מחמת איסור, כיון דאפי' בעודה חי' היא ראוי' לכלבים, דאפי' חיות גדולות צדין הכלבים ואוכלים, והא דאסר בה ר"י הוא משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, ובזה ס"ל לר"י דקי"ל כר"ש, אך במוקצה מחמת איסור ס"ל דקי"ל כר"י, אף היכא דלא דחיי' בידים, וכ"נ בד' הרשב"א לקמן בסוגיין, שכתב דבגמ' לקמן שם אמרינן דבשאר מוקצה ס"ל לר' יוחנן כר"ש, ורק במוקצה מחמת מיאוס ס"ל כר"י. - **ג** הרשב"א לקמן קנ"ו ב' כתב דבסוגיין שו"ט טובא אם ר' יוחנן ס"ל כר"ש או כר"י, והתם מסיק דכר"ש ס"ל, ועד"ז כתב בחי' תלמיד הרמב"ן שם, וכ"נ בפי' ר"ח לקמן קנ"ז א'. - **ד** הפסקי רי"ד לקמן קנ"ז א' כתב, דבמוקצה לטלטול ס"ל כר"י, ובמוקצה לאכילה ס"ל כר"ש, עיי"ש.

**א"ל מנרתא שאני,** התוס' כתבו דהא דלא מוכח מהא דאסר ר' יוחנן סוכה בשמיני משום מיגו דאיתקצאי, הוא משום דאיתקצאי ביה"ש מחמת מצוה, ואין ללמוד מזה דאמרינן מיגו דאיתקצאי אף בנר דאינו מוקצה מחמת מצוה, דאין ביטול מצוה בטלטול, ונתחדש בדבריהם דבדין מיגו דאיתקצאי יש לחלק במידת ההקצאה, וע"כ י"ל דאף דבהקצאה דמחמת מצוה אמרינן מיגו דאיתקצאי, מ"מ בהקצאה מחמת איסור לא אמרינן מיגו דאיתקצאי,[[365]](#footnote-366) (ועמש"נ בדף מס' 1 לפרש לפ"ז מש"כ הגרע"א בדעת הר"ן בדין מוקצה מחמת מיאוס), - אך הרמב"ן לעיל בע"א הוכיח מזה, דהא דסוכה בשמיני אסורה הוא אפי' לר"ש, עיי"ש, ונתבאר במקומו.

**אנו אין לנו אלא בנר כר"ש,** נחלקו הראשונים בביאורו, דבפירש"י כתב דהיינו דאין לנו שום היתר בהלכות טלטול נרות, אלא בנר ישן דהוא מוקצה מחמת מיאוס, והיינו דבנר שהדליקו בו בשבת דהוא מוקצה מחמת איסור קי"ל כר"י, והיינו כמו שאמרו לעיל דא"ר יוחנן דהלכה כר"י, ולקמן בסוגיין מבו' דהיינו במוקצה מחמת איסור דומיא דמוכני, וכ"כ התוס' בפי' קמא והריטב"א, - אך התוס' בפי' בתרא כתבו דהיינו דאין לנו שיתיר אפי' ר"ש דמיקל אלא בנר, אבל במנורה אסר, וכ"כ הרשב"א והר"ן.

התוס' בפי' בתרא כתבו דהא דפסק ר' יוחנן הלכה כר"י הוא אף במוקצה מחמת מיאוס, והתוס' הרא"ש הק' ע"ז, דכיון דשרי ר' יוחנן בבהמה שנתנבלה בשבת דהוי מוקצה מחמת איסור, כ"ש במוקצה מחמת מיאוס דקייל טפי, והיינו דמוקצה מחמת איסור דלא דחיי' בידים, חמיר ממוקצה מחמת מיאוס, והוכיח כן ממה שאמרו לקמן קנ"ו ב' ללמוד דאסר רב בבהמה שנתנבלה בשבת מהא דאסר בכרכי דזוזי דהוא מוקצה מחמת מיאוס, - והתו"י כתב לישב, דמהא דאמר רב בחולין ט"ו א' דר"מ אסר בשוחט בשבת, אף דשרי ר"מ במוקצה מחמת מיאוס, ש"מ דרב ס"ל דמוקצה מחמת איסור דלא דחיי' בידים חמיר טפי ממוקצה מחמת מיאוס,[[366]](#footnote-367) וכן הוכיחו התוס' לעיל י"ט ב' (סוד"ה הני כרכי דזוזי) ובחולין י"ד ב' (ד"ה אימר),[[367]](#footnote-368) וע"כ מהא דאסר בכרכי דזוזי יש ללמוד דה"נ אסר בנבילה שנתנבלה בשבת, אך ר' יוחנן ס"ל דמוקצה מחמת מיאוס חמיר טפי ממוקצה מחמת איסור דלא דחיי' בידים.[[368]](#footnote-369)

הרשב"א לעיל י"ט ב' הוכיח דמוקצה מחמת איסור חמיר טפי ממוקצה מחמת מיאוס, ממה שאמרו לקמן קנ"ז א' דחד אמר דבמוקצה מחמת מיאוס הלכה כר"ש ובמוקצה מחמת איסור הלכה כר"י, - והריטב"א שם כתב לדחות, דהתם הוא במוקצה מחמת איסור דדחיי' בידים כגון נר שהדליקו בו באותה שבת, אך מוקצה מחמת איסור דלא דחיי' בידים, י"ל דקייל ממוקצה מחמת מיאוס, וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש והתו"י בסוגיין דהנידון אם מוקצה מחמת איסור חמיר או מוקצה מחמת מיאוס חמיר, הוא רק היכא דלא דחיי' בידים דומיא דבהמה שנתנבלה בשבת דפסק בה ר' יוחנן כר"ש.[[369]](#footnote-370)

**ומי א"ר יוחנן הכי, והא"ר יוחנן הלכה כסתם משנה ותנן מוכני שלה וכו',** הרשב"א הק' דלקמן קנ"ז א' מייתינן כמה סתמי כר"י, ופרכינן מינה על הא דא"ר יוחנן התם דהלכה כר"ש, ומשני דסתמא אחרינא אשכח, וא"כ מאי מקשינן הכא מסתם משנה דמוכני, הרי איכא סתמא אחריני כר' יהודה, וכתב דהא דא"ר יוחנן הכא דהלכה כר"י הוא במוקצה מחמת איסור, אך בשאר מוקצה כר"ש ס"ל, כמו שאמרו לקמן שם, וע"כ לא מייתינן הכא מהני סתמי דכר' יהודה, דהרי הני סתמי הם בשאר מוקצה, ור' יוחנן גופי' לא פסק בזה כר"י, וע"כ נמי לא מייתינן התם לסתם משנה דמוכני, משום דהתם לא איירי במוקצה מחמת איסור דחמיר טפי, ועמש"כ בזה הריטב"א.

**קנ"ו ב' - ואף לוי סבר הלכה כר"י וכו',** הרא"ש בשלהי ביצה כתב בשם ר"ת ור"י שהוכיחו מזה דאין חילוק בדין מוקצה בין יו"ט לשבת, דאל"כ מה מייתי מהא דאית לי' ללוי מוקצה ביו"ט, דאית לי' כר"י אף בשבת, והוכיחו כן גם מהא דפריך לקמן בסוגיין דמי א"ר יוחנן הכי והא א"ר יוחנן הלכה כסתם משנה ותנן אין מבקעין עצים מן הקורות ולא מן הקורה שנשברה ביו"ט, ולא מפליג בין יו"ט לשבת, וכ"כ הרא"ש בפירקין בסימן ד', - ובחי' תלמיד הרמב"ן בסוגיין כתב דבדין הוא דהו"ל לתרוצי הכי, אלא דסוגיא דהכא ס"ל דהשוו מדותיהן בשבת וביו"ט, ואנן קי"ל כרנב"י דס"ל דבשבת סתם תנא כר"ש וביו"ט סתם תנא כר"י, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות בביצה ו' א'.

**אלא כי יתיב אקילקליתא,** בפירש"י כתב דהיינו על האשפה כדי שאם יראנה טריפה ישליכנה שם, והרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ב הל"א כתב דיראה שאין רואין את הטריפה אלא במקום שאם תמצא טריפה לא יהא צריך להזיזה ממקומה,[[370]](#footnote-371) אך כתב שלא ראה לאחד מן הראשונים שחשו לדבר זה, וכן עמד ע"ז הרשב"א בביצה ל"ד א', ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן תצ"ז סי"ז ד"ה אסור לטלטלה.[[371]](#footnote-372)

המאירי כתב דהא דמותר לבדוק את הבהמה ביו"ט, אף דשמא היא טריפה ואסורה בטלטול,[[372]](#footnote-373) הוא משום דהולכין אחר הרוב, וכ"כ המאירי בביצה כ"ו ב', דהוא משום דבחזקת היתר היא עומדת, וכל בכל כיו"ב מן הספיקות הרחוקות הולכין אחר הרוב, וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין דכ"ז שלא ידע אם היא טריפה מותר לטלטלה דאזלינן בתר חזקה דבחזקת היתר היא, וכתב דיש חוששין שלא לבדוק כלל במה שנולד בו ספק.[[373]](#footnote-374)

**דילמא לא מתכשרא ואף לכלבים לא חזיא,** האו"ז בסימן שנ"ו כתב דלמ"ד דמודה ר"ש בבע"ח שמתו דאסורין, ה"נ אם נמצאת הבהמה טריפה אסורה בטלטול, ועיי"ש שהק' לפ"ז דמנ"ל דלוי סבר כר"י, דילמא ס"ל כר"ש וכמ"ד דמודה ר"ש בבע"ח שמתו דאסורין.

אך הנה הטור בסו"ס תצ"ז כתב דהשוחט בהמה ביו"ט ונמצאת טריפה, מותר לטלטלה, לדעת ר"ת דקי"ל אף ביו"ט כר"ש, והב"י שם הק' ממש"כ הטור בסימן תקי"ח דבע"ח שמתו אסורין אף לר"ש, וכתב דדוחק לומר דאיירי בבהמה חולה, שהרי אין דרך לשחוט לאכילה בהמות חולות קצת, ומ"ט סתם הטור בדבר שאין דרכו בכך, וכתב דשמא י"ל דלא אסר ר"ש אלא בבע"ח שמתו, דכיון דהיתה בריאה מערב יו"ט, ל"ה דעתו עלי' שתמות, ומשו"ה אסור לטלטלה, ומשא"כ כשנמצאת טריפה, כיון דדעתו עלי' לשחטה מותר לטלטלה אם נמצאת טריפה, שהרי עשוי' היא להימצא טריפה,[[374]](#footnote-375) וכ"כ המ"ב שם סקנ"א דלהסוברים דמוקצה שרי ביו"ט, מותר לטלטל בהמה שנמצאת טריפה,[[375]](#footnote-376) והבית מאיר בסימן תקי"ח ס"ו כתב להוכיח כן מסוגיין, מדלא דחינן דסבר לוי כמ"ד דמודה ר"ש בבע"ח שמתו דאסורין, - ועמש"כ בזה החזו"א בסימן מ"ג סקי"ב, ועיי"ש במש"כ לדון לחלק בין טריפה שהיתה בה מערב יו"ט לטריפה שנולדה ביו"ט, ומש"כ כמה דרכים בישוב סוגיין.

**אין מבקעין עצים מן הקורות,** בביצה ל"א ב' מוקמינן לה בסואר של קורות, ובטעם הא דהו"ל מוקצה, מבו' בד' התוס' בסוגיין בד"ה ולא מן הקורה שנשברה דהו"ל מוקצה מחמת חסרון כיס, וכ"כ התוס' בביצה ב' ב', וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בביצה שם, והסמ"ג לאוין ע"ה, וכ"כ הפוסקים בסימן תק"א ס"א, - אך בד' הבעה"מ בביצה שם מבו' דקורות אלו אינם מוקצה מחמת חסרון כיס, וכ"כ המאירי שם דאיסורם הוא משום דאין עומדין להיסק, והיינו דהו"ל כמוקצה דאוצר.[[376]](#footnote-377)

**ולא מן הקורה שנשברה ביו"ט**, בטעם הא דקורה שנשברה הויא מוקצה מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאיירי בקורה שהיא מוקצה מחמת חסרון כיס,[[377]](#footnote-378) ואסורה משום מיגו דאיתקצאי. - **ב** בפירש"י בסוגיין ובביצה ב' ב' ד"ה ולא, משמע דהויא מוקצה משום דבביה"ש לא היתה עומדת להסקה, וכ"ה להדיא בד' המאירי שם. - **ג** הרמב"ם בפ"ב מיו"ט הי"ב כתב דאיסורה הוא משום שהיא נולד.[[378]](#footnote-379) - **ד** בד' הרשב"א בביצה ל"א א' מבו' דאיירי בקורת בית שנשברה, דהיא מוקצה מחמת איסור, עיי"ש, וכ"כ המ"ב בסימן תק"א סק"ב.[[379]](#footnote-380)

הבית מאיר בסימן תק"א ס"א ד"ה אבל א"כ כתב ללמוד מד' התוס' דמוקצה מחמת חסרון כיס שנשבר בשבת וסרה הקפדתו, שרי לדעת ר"ש, שהרי לדעתם איירי הכא בקורה שהיא מוקצה מחמת חסרון כיס, וכל שנשברה שריא לר"ש, וכ"כ התוס' הרא"ש לעיל כ"ט א', - אך בד' הרשב"א בביצה ו' א' נראה דבמוקצה מחמת חסרון כיס שסרה הקפדתו, מודה ר"ש דאסור,[[380]](#footnote-381) ונתבאר בדף מס' 15, ואזיל לטעמי' דמפרש להך מתניתין בקורת בית שנשברה דהיא מוקצה מחמת איסור, וכנ"ל.

התוס' בביצה ב' ב' ד"ה אין מבקעין הק' דהרי ר"ש אינו מתיר אלא ביושב ומצפה,[[381]](#footnote-382) וכתבו לישב דכיון דנשברה בשבת, מסתמא היתה רעועה מאתמול, והוי כיושב ומצפה מתיר תשבר קורתו ותהא ראוי' להסקה, והראבי"ה בסימן תשי"ד כתב דזהו שפירש"י הכא ולא מן קורה ישנה, דאיירי בישנה ורעועה דהוא יושב ומצפה מתי תשבר, וכ"כ הטור בסימן תק"א דלר"ש מבקעין עצים מן הקורה שנשברה אם היא רעועה וקרוב שתשבר, ואם אינה רעועה אפי' ר"ש מודה, - והמג"א שם סק"ב כתב דאף להסוברים דבהמה בריאה שמתה מותרת היינו משום דמ"מ יושב ומצפה שמא ישחטנו חש"ו, כמש"כ התוס' בחולין י"ד א', אבל קורה בריאה שנשברה לכו"ע אסורה, - ועמש"כ בזה הבית מאיר שם באורך, ומש"כ הקר"א לעיל מ"ד א', ויתבאר עוד בזה בעזה"י במקומו.

**התם בארזי ואשוחי דבמוקצה מחמת חיסרון כיס אפי' ר"ש מודה,** האור גדול בביצה פ"ד הוכיח מזה דהא דאסר ר"ש במוקצה מחמת חיסרון כיס, הוא אף כשבא להשתמש בו בשבת ומבטל להקצאתו, ודלא כמש"כ הגרע"א בכ"ד דכל שנמלך להשתמש בו שרי, משום דבטלה הקצאתו, ולר"ש לא אמרינן מיגו דאיתקצאי.

אמנם הנה בד' הגרע"א בביצה ב' ב' מבו' להדיא דכל מש"כ להתיר לדעת ר"ש בקורה שנמלך להסיק בה, הוא רק כשהוא יושב ומצפה שתשבר, אך כל שאינו יושב ומצפה שתשבר אסור,[[382]](#footnote-383) והיינו דהא דשרי ר"ש כשנמלך להסיק בה, אף דאינו יושב ומצפה לכך, הוא משום דהוא יושב ומצפה שתשבר ותהא עומדת להסקה,[[383]](#footnote-384) אך כל שאינו יושב ומצפה שתהא עומדת להסקה, אסור.

**ת"ש אין משקין ושוחטין את המדבריות,** התוס' כתבו דהומ"ל דהני כגרו"צ דמי, כמו שאמרו לעיל מ"ה ב', וכ"כ הרמב"ן וש"ר, - אך בחי' תלמיד הרמב"ן כתב בדרך בתרא דמה שאמרו התם דמדבריות הוו כגרו"צ, הוא רק במדבריות דרבי דאין נכנסות לישוב כלל, אך מדבריות דרבנן דנכנסות לישוב ל"ה כגרו"צ, ונתבאר בזה בדף מס' 11.

ד' תשרי פ"א

דף מס' 17

**הכרעת ההלכה בדין מוקצה (ב)**

**קנ"ז א' - חד אמר בכל השבת כולה הלכה כר"ש וכו',** הרמב"ן כתב דהיינו בכל מילי דשבת דפליגי ר"י ור"ש, כגון במשאצל"ג ודבר שאינו מתכוין[[384]](#footnote-385) ומקלקל בחבורה, דאם קאי רק על מילי דמוקצה, היאך אמרו בכל השבת כולה, ועוד, דלמ"ד דחוץ ממוקצה מחמת מיאוס, וכ"ש מחמת איסור, וכן מוקצה מחמת חיסרון כיס וגרו"צ דמודה בהו ר"ש, וכיון דאפי' בדין מוקצה בטלו ד' חלקי מוקצה, מאי בכל השבת, ותמה לפ"ז ע"ד הסוברים דקי"ל במשאצל"ג כר"י, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן.

**חוץ ממוקצה מחמת מיאוס,** בחי' תלמיד הרמב"ן כתב דהיינו דבמוקצה סתם קי"ל כר"ש, והיינו מוקצה דאוצר וכיו"ב, ורק במוקצה מחמת מיאוס, וכ"ש מוקצה מחמת מיאוס, לא קי"ל כוותי', - אך הפסקי רי"ד כתב דהיינו דבכלי שמלאכתו לאיסור קי"ל כר"ש דמותר לטלטלו אף מחמה לצל, וזה לטעמי' בכ"ד דדין כלי שמלאכתו לאיסור שנוי בפלוגתא דר"י ור"ש.[[385]](#footnote-386)

**וחד אמר במוקצה מחמת מיאוס נמי הלכה כר"ש,** בפי' ר"ח כתב דכל היכא דפליגי רב אחא ורבינא הלכה כדברי המיקל, וקי"ל דהלכה כר"ש אף במוקצה מחמת מיאוס, וכ"כ הרי"ף והרא"ש, וכ"כ השאילתות בסימן מ"ז, והבה"ג בפירקין, ורבים מקמאי, - אך התורי"ד הנדמ"ח במהד' מוה"ק כתב בשם ריב"ם דקי"ל דמוקצה מחמת מיאוס אסור, משום דלא ידעינן מי מחמיר ומי מיקל, דחד סבר דמוקצה מחמת מיאוס הוי מוקצה יותר ממוקצה מחמת איסור, ואין דעת האדם כלל על מוקצה מחמת מיאוס, ואידך סבר איפכא,[[386]](#footnote-387) וע"כ אזלינן לחומרא בתרוייהו, ואסור לטלטל בין מוקצה מחמת מיאוס ובין מוקצה מחמת איסור, ועיי"ש במש"כ לפרש לדבריו, ובמש"כ לתמוה ע"ז, וזה לפי דעתו דדין כלי שמלאכתו לאיסור שנוי בפלוגתא דר"י ור"ש.

**לבר ממוקצה מחמת איסור,** הרמב"ן וש"ר הק' דמ"ט לא אמר דקי"ל במוקצה כר"מ דשרי במוקצה מחמת מיאוס ואסר במוקצה מחמת מיאוס, והוכיחו מזה דהא דאמר בכל השבת הלכה כר"ש הוא אף בשאר מילי דשבת, - וצ"ב דלדעת הרשב"א דלא קי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור אלא היכא דדחיי' בידים, ונתבאר להלן, הרי דמה"ט לא אמר דהלכה כר"מ, דר"מ אסר במוקצה מחמת איסור אף היכא דלא דחיי' בידים, וכמו שאמרו בחולין ט"ו א', ועד"ז צ"ב במשה"ק התוס' לעיל מ"ה ב' (ד"ה אין לנו) בד' ר' יוחנן, דמ"ט לא פסק הלכה כר"מ, אף דהתוס' שם כתבו דלא פסק ר' יוחנן כר"י במוקצה מחמת איסור אלא היכא דדחיי' בידים.[[387]](#footnote-388)

**מוקצה מחמת איסור דלא דחיי' בידים**

**ומאי ניהו נר שהדליקו בו באותה שבת,** התוס' כתבו דהיינו רק היכא דדחיי' בידים, דומיא דנר, אך היכא דלא דחיי' בידים קי"ל כר"ש, וכ"כ הסה"ת בסימן רמ"ז ובסימן רמ"ח ורנ"ד דהא דקי"ל כר"י בנר שהדליקו בו בשבת הוא משום דדחיי' בידים, וכ"כ הסמ"ק בסימן רפ"ב, והרשב"א בתשו' המיוחסות סימן קנ"ב, ובמשמה"ב בית א' סוף ש"ד, וכ"נ גם בדבריו בתשו' בח"ג סימן רס"ח,[[388]](#footnote-389) וכ"כ הריא"ז בפ' כל הכלים ה"א דין ד', וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בחולין ט"ו ב', והרא"ש שם סימן כ', דמה"ט הוא דקי"ל דשוחט בשבת לחולה מותר לבריא.

אך בד' הרמב"ן במלחמות בחולין ט"ו ב' מבו' דהא דקי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור הוא אף היכא דלא דחיי' בידים, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' השאילתות בסימן קכ"ח שאסר בשוחט בשבת לחולה משום דקי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור, וכ"כ גם הבעה"מ לעיל ל"ח א', וההשלמה לעיל מ"ד א', והבעה"ע בהל' שחיטה (כג.), והרא"ה בבדה"ב בית א' סוף ש"ד, וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש לעיל מ"ה ב' בשם הר"ש, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בכתוב שם בפסחים נ"ו ב' ובביצה כ"ד ב',[[389]](#footnote-390) וכ"נ בד' הרמב"ן והר"ן לעיל קכ"ב א', כמש"כ החזו"א בסימן מ"ד סק"ז.[[390]](#footnote-391)

התוס' הרא"ש בחולין י"ד ב' כתב דבשמעתין מוכח דלא קי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור אלא היכא דדחיי' בידים, ולכאו' מכוון דבריו למה שאמרו לעיל בסוגיין דשמואל וזעירי ור' יוחנן ס"ל דהלכה כר"ש דמחתכין את הנבילה לפני הכלבים, והרי דאף דבמוקצה מחמת איסור קי"ל כר"י, היינו רק היכא דדחיי' בידים, וכ"כ התוס' לעיל מ"ה ב' בדעת ר' יוחנן.

ולדעת הסוברים דבמוקצה מחמת איסור קי"ל כר"י אף היכא דלא דחיי' בידים, צ"ל דהא דבבהמה שנתנבלה בשבת קי"ל כר"ש, הוא משום דבע"ח שמתו ל"ה כמוקצה מחמת איסור, וכמש"כ התוס' הרא"ש לעיל מ"ה ב' בשם הר"ש דאף בע"ח גדולים ראויין בחייהן לכלבים, או כמש"כ הרמב"ן בכ"ד דמוקצה שקפץ עליו האיסור מעצמו, לא נאסר אלא למלאכתו, וכל שלא עבר על השבת אפי' בשוגג שרי.[[391]](#footnote-392)

**סוכה רעועה שנפלה**

הבעה"מ בביצה ל' ב' כתב דלפ"מ דקי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור אף סוכה רעועה שנפלה אסורה,[[392]](#footnote-393) וכ"כ ההשלמה והמכתם והמאירי שם, - אך הריא"ז שם ה"א דין ד' כתב דסוכה רעועה שנפלה מותרת, וכ"כ האו"ז בסימן ש"ס, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ו הנ"ח דאינה אסורה אלא ביו"ט דקי"ל כר"י,[[393]](#footnote-394) וכן משמע בד' הטור בסימן תקי"ח.

ובפשוטו אזלי לטעמייהו דהבעה"מ ודעימי' לטעמייהו דס"ל דקי"ל כר"י אף במוקצה מחמת איסור דלא דחיי' בידים, וכמבו' בד' הבעה"מ לעיל ל"ח א', וההשלמה לעיל מ"ד א', וע"כ אף בסוכה שנפלה אמרינן מיגו דאיתקצאי, - אך הריא"ז ודעימי' לטעמייהו דלא קי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור אלא היכא דדחיי' בידים, וכמש"כ הריא"ז בפ' כל הכלים, והרשב"א בכ"ד, וע"כ הוא דסוכה שנפלה בשבת מותרת, דסוכה לא חשיבא כדחיי' בידים, וכמש"כ התוס' לעיל מ"ד א' סוד"ה שבנר, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ט סק"ד בדעת הטור.

אך המג"א בסימן תקי"ח סקי"ג נקט בפשיטות דלפ"מ דקי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור, יש לאסור בסוכה רעועה שנפלה, ותמה לפ"ז ע"ד הטור שם, וכ"כ השעה"צ שם סקע"ד, ותמה ע"ד הריא"ז והאו"ז, - וצ"ל דס"ל דסוכה חשיבא כדחיי' בידים, וכמש"כ כן הרמב"ן במלחמות בביצה כ"א ב',[[394]](#footnote-395) והרשב"א שם ב' ב',[[395]](#footnote-396) והיחוסי תנו"א בע' ר"י בר אדא, - וכ"כ הגר"ז בסימן תקי"ח ס"כ דמה"ט הוא דקי"ל בזה כר"י, וכ"כ התהל"ד בסימן רע"ט סק"ח, ועיי"ש שכתב דמש"כ התוס' דלא חשיב כדחיי' בידים, הוא לענין דיועיל תנאי.[[396]](#footnote-397)

**מוקצה שלא מחמת איסור, אם אמרינן בי' מיגו דאיתקצאי, אף דלא דחיי' בידים**

הרשב"א במשמה"ב בית א' סוף ש"ד כתב דהא דקי"ל כר"ש במוקצה מחמת איסור דלא דחיי' בידים, הוא משום שלא הקצה הוא אותן, אלא איסורא הוא דרכיב עלייהו, וכל שנסתלק האיסור חזר להכשירו, - ולכאו' הוא ע"ד מש"כ הרשב"א בחולין י"ד א' בשם רבינו יונה בטעם הס"ד דלא אסר ר"י במוקצה מחמת איסור דלא דחיי' בידים, דהוא משום דאין מוקצה אלא מה שמקצה האדם מדעתו, והקצאת בהמה בחיי' אינה באה מדעת האדם אלא דאריא דאסורא רכיב עלה, וכיון שנשחטה הותרה.

ולפ"ז הדין נותן, דכל הא דקי"ל כר"ש היכא דלא דחיי' בידים, הוא במוקצה מחמת איסור, דכל דלא דחיי' בידים לא מקצי לה כלל מדעתו, אך בשאר הקצאות שהן מדעתו, כמוקצה מחמת חיסרון כיס, וכבשר חי לדעת הסוברים דמקצי לי' מכלבים, אמרינן מיגו דאיתקצאי אף דלא דחיי' בידים, - ובזה מתפרש מש"כ המג"א בסימן ש"ח סוסקי"ט דכלי המוקצה מחמת חיסרון כיס שנשבר בשבת, אסור משום מיגו דאיתקצאי, אף דלא דחיי' בידים,[[397]](#footnote-398) אך המג"א שם כתב ללמוד ד"ז מדלתות הבית שנשברו, וצ"ב,[[398]](#footnote-399) (ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה ג' דף מס' 1), וכ"כ הגר"ז שם סכ"ז, והמ"ב שם סקל"ה.

אך בד' התוס' לעיל בסוגיין ד"ה והא א"ר יוחנן מבו' דבקורה שהיא מוקצה מחמת חיסרון כיס שנשברה קי"ל כר"ש, ודמי לבהמה שנתנבלה בשבת, וכ"נ בד' הטור בסימן תק"א, ובע"כ דאף דקי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור דדחיי' בידים, מ"מ במוקצה מחמת חיסרון כיס שנשבר קי"ל כר"ש, ולכאו' הוא משום דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי אלא היכא דדחיי' בידים, והוא אף בשאר הקצאות, (והיינו משום דהקצאה דלא דחיי' בידים גריעא טפי, וכמבו' בסוגיית הגמ' לעיל מ"ה א'),[[399]](#footnote-400) וכן משמע בד' התוס' הרא"ש לעיל כ"ט א' ד"ה גוי שחקק, וכ"כ בגל' הגרע"א למג"א שם ובגל' השו"ע שם ס"א ובחידושיו בריש ביצה, וכ"כ המנורה הטהורה בסימן ש"ח סק"ב, וכתב דהוא משום דכל דלא דחיי' בידים קי"ל כר"ש, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ג סקכ"א.[[400]](#footnote-401)

בד' הגר"ז בסימן ש"ח ס"ה מבו', דאף דבר שלא הי' ראוי כלל בבין השמשות ונעשה ראוי בשבת, אינו אסור, אלא אם דחיי' בידים, עיי"ש, ומבו' דהא דקי"ל דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי אלא היכא דדחיי' בידים, הוא אף במוקצה מחמת גופו, - וכ"נ ממש"כ השו"ע בסימן ש"י ס"ב דהא דגרו"צ אסורין, הוא משום דדחינהו בידים ולא חזו, ולכאו' עיקר דבריו קיימי על הא דאסירי אף אחר שנתיבשו, והרי דכל דלא דחיי' בידים לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, - אך התהל"ד בסימן ש"ח סקמ"ב ובסימן ש"י סק"ב נקט דאמרינן בזה מיגו דאיתקצאי אף דלא דחיי' בידים, ובדבריו שם נראה דהוא אף לדעת ר"ש, וצ"ע.[[401]](#footnote-402)

**כל הכלים ניטלין,** בפירש"י כתב דהיינו אפי' מלאכתן לאיסור ור"ש היא, והקר"א לעיל מ"ד א' כתב לדקדק מדבריו דדין כלי שמלאכתו לאיסור תליא בפלוגתא דר"י ור"ש, ועיי"ש במש"כ בזה, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 4' בהערה.

**י"ט ב' - הנהו כרכי דזוזי רב אסר ושמואל שרי,** בפירש"י כתב דהיינו זוג של מחצלות שמכסין בהן את פרקמטיא של ספינה, ובפי' ר"ח כתב דהם מחצלות סדורות שתים שתים ועשויות לסחורה להשתלח בספינות, וכ"כ הרי"ף, - והפסקי רי"ד כתב דלב' הפירושים הא דהוו מוקצה לדעת רב, הוא משום דאין עשויין לשכיבה, ובתשו' ספה"י לר"ת סימן ב' כתב לדמותו למטה שייחדה למעות דלר"י אסור לטלטלה, וה"נ בכרכי דזוזי דמסתמא מייחד לה ודוחה אותה בידים.[[402]](#footnote-403)

אך התוס' כתבו בשם ר"ת שפירש דכרכי דזוזי הן בגדים ומחצלות שמכסין בהן דגים ושאר דברים המלכלכים אותן והוו מוקצה מחמת מיאוס, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ולקמן קכ"ח א', והר"ן לקמן שם, והסה"ת בסימן רנ"ד.

בעיקר הא דאסר רב לטלטל כרכי דזוזי, הק' התוס' ממה שאמרו לקמן קכ"ח א' במוקצה לטלטל ס"ל לרב כר"ש,[[403]](#footnote-404) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בשם ר"ת דכרכי דזוזי הוו מוקצה מחמת מיאוס, ובזה ס"ל לרב כר"י, ומה שאמרו דבמוקצה לטלטל ס"ל כר"ש הוא במוקצה שמקצה האדם מעדתו לעיסקא או לאוצר. - **ב** הרמב"ן לקמן קכ"ח א' כתב דהא דס"ל לרב במוקצה לטלטל כר"ש, הוא בדבר העומד לאכילה, דדיו שאסרת עליו באכילה, אבל בדבר שאינו ראוי לאכילה ס"ל כר' יהודה לאסור טלטול, וכ"כ הר"ן לקמן שם. - **ג** הריטב"א כתב בשם י"מ, דהא דס"ל לרב במוקצה לטלטל כר"ש, הוא בדבר הראוי לאכילה, דכי אקציי' מאכילה אקציי', אך בדבר דאין ראוי אלא לטלטול, ס"ל כר"י, דודאי מטלטול אקציי', וכתב לדמותו למה שאמרו בסוכה ל"ז דהדס של מצוה אסור להריח בו דכיון דלריחא קאי כי אקציי' מריחא אקציי', ואתרוג של מצוה מותר להריח בו, דכיון דלאכילה קאי כי אקציי' מאכילה אקציי', וכ"כ הר"ן לקמן מ"ד ב' וקנ"ד ב'.[[404]](#footnote-405)

הרשב"א והר"ן לקמן קכ"ח א' כתבו דלגירסת הרי"ף שם מבו' דהא דבמוקצה לטלטל ס"ל לרב כר"ש הוא אף בדבר שאינו עומד לאכילה, כבשר תפוח, והשעה"מ בפ"א מיו"ט הי"ז הק' לפ"ז במש"כ הרי"ף הכא לפרש דכרכי דזוזי הם מחצלות העומדות לסחורה, דא"כ מ"ט אסר בזה רב, - וכתב לישב למש"כ המהרש"א בביצה ל"ג א' דהא דבמוקצה לטלטל ס"ל לרב כר"ש, הוא בטלטול בעלמא, אך טלטול שהוא להשתמש דזהו כעין אכילתו ס"ל לרב כר"י,[[405]](#footnote-406) ולפ"ז י"ל דהא דאסר רב הכא, הוא לטלטלן ולשכב עליהן, וכ"ה להדיא בפי' ר"ח דאסור להתירן בשבת "ולישב עליהן", וי"ל דזהו שהוצרך הר"ח לפרשה כן, דמה"ט הוא דאסר רב, אף דבמוקצה לטלטל ס"ל כר"ש.[[406]](#footnote-407)

התוס' כתבו דלפי' ר"ת דכרכי דזוזי הוו מוקצה מחמת מיאוס, מתפרש מה שאמרו לקמן קנ"ו ב' דרב ס"ל כר"י מדכרכי דזוזי דרב אסר, היינו משום דנבילה שנתנבלה בשבת הויא מוקצה מחמת איסור, דאף לכלבים אינו ראוי מחיים, ומוקצה מחמת איסור חמור ממוקצה מחמת מיאוס, ועמש"כ בזה בחי' בית מאיר, ונתבאר בדף מס' 13.

ה' תשרי פ"א

דף מס' 18

**מוקצה בבכור**

**מ"ו ב' - כל שאין מומו ניכר מערב יו"ט אי"ז מן המוכן,** התוס' הק' דהרי הא דאסר ר"ש אי"ז משום מוקצה אלא משום דאין רואין מומין ביו"ט, דהרי ר"י דאית לי' טפי מוקצה שרי, משום דס"ל דרואין מומין ביו"ט, וכתבו דדייק מדקתני אין זה מן המוכן, דמשמע דהוי מוקצה ואפי' ביקרו אינו מבוקר, דכיון דאין רואין מומין ביו"ט ע"כ הו"ל מוקצה, וכ"כ הריטב"א והר"ן.[[407]](#footnote-408)

אך הרמב"ם בפ"ב מיו"ט ה"ג כתב דבהמת קדשים שנולד בה מום ביו"ט, הואיל ולא הי' דעתו עלי' מערב יו"ט אסור לשחטה ביו"ט, לפיכך אסור לראות מומי קדשים ביו"ט שמא יתירם החכם במומן ויבא זה לשחוט בו ביום, - ומבו' דעיקר הא דאין רואין מומין ביו"ט, הוא משום דכל שנולד בה מום ביו"ט הו"ל מוקצה, וע"כ אסרו לראות מומין ביו"ט, שמא יבא לשחוט בו ביום, - והמרכה"מ והאו"ש שם כתבו דלפ"ז ניחא הא דמייתינן מינה דאית לי' לר"ש מוקצה, דכל הא דס"ל דאין רואין מומין ביו"ט, הוא מכח הא דהו"ל מוקצה, וכ"כ הישועות יעקב בסימן תצ"ח סק"י.[[408]](#footnote-409)

**הכא אדם יושב ומצפה מתי יפול בו מום מימר אמר וכו' ואת"ל וכו',** התוס' כתבו דכל הני מי יימר דקאמר רבה ל"ד, שהרי אסר ר"ש אף כשנפל בו מום קבוע מערב יו"ט, דליכא אלא חדא מי יימר, וכ"כ הרשב"א, ועד"ז כתב הר"ן.[[409]](#footnote-410)

והאו"ש בפ"ב מיו"ט ה"ג כתב לישב למש"כ הרמב"ם שם דעיקר הא דאין רואין מומין ביו"ט, הוא גזירה שמא יבא לשחוט על מום שנפל ביו"ט, ומכח זה אין רואין מומין אף כשנפל המום מערב יו"ט, ושפיר מפרשינן דהא דכשנפל המום ביו"ט הוי מוקצה, הוא משום דאיכא תלת מי יימר.

התו"י כתב לדון דאף היכא דנפל בו מום מערב יו"ט איכא תלת מי יימר, משום דהבעלים לא היו יודעים שהי' בו מום, ודחה דאיירי התם שהיו הבעלים יודעין, ומבו' דאף אם הי' בו מום, מ"מ כל שאין הבעלים יודעים מכך, הו"ל מוקצה, ולא חשיב כמוקצה בטעות, וצ"ע.

**אם אסר ר"ש כשאינו יושב ומצפה אף בדלא דחיי' בידים**

נחלקו הראשונים בהא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית משום דאין דעתי' עלי', דבד' הבעה"מ בביצה כ"ד ב' מבו' דהוא אף היכא דלא דחיי' בידים, וע"כ ה"נ יש לאסור בדבר שניצוד בשבת או שנלקט מן המחובר, משום דאין דעתו עליו,[[410]](#footnote-411) - וכ"ה מבו' בד' הרא"ה בחולין ט"ו ב' ובבדה"ב בית א' סוף ש"ד, שכתב לאסור בשוחט בשבת לחולה, דומיא דהא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית, ובד' הר"ן לקמן קכ"ב א' שכתב לאסור בעשבים שנתלשו בשבת משום דאין יושב ומצפה להן והוי ככוס קערה ועששית.

אך הרמב"ן במלחמות בביצה שם כתב דלא הודה ר"ש במוקצה מחמת איסור אלא כשהקצה אותו לאיסורו, כגון שמן שבכוס ושבקערה ועששית דאיהו דחיי' בידים, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בחולין ט"ו ב', וכ"כ הרשב"א שם ט"ו א' בשם רבינו יונה, - וכ"כ הרשב"א בכ"ד ביצה כ"ז ב' ובחולין י"ד א' ומשמה"ב בית א' סוף ש"ד בטעמא דמ"ד דחלוק ר"ש אף בבע"ח שמתו, וכ"ה גם בדבריו בחולין ט"ו ב', - וכ"כ היחוסי תנו"א בע' ר"י בר אדא.

בטעם הסוברים דלא אסר ר"ש כשאין דעתו עליו אלא בדדחיי' בידים, מבו' בד' הרמב"ן במלחמות בביצה ובחולין שם דהוא מחד טעמא עם מה שדנו בסוגיית הגמ' בחולין שם דשמא אף ר"י לא אסר אלא היכא דדחיי' בידים, וכן משמע בד' הרשב"א במשמה"ב שם, - והיינו דכל הא דאסר ר"ש כשאין דעתו עליו, הוא רק היכא דדחיי' בידים דבשעת האיסור מקצי לי' מדעתי', וכל דאין דעתו עליו שיכבה, הויא הקצאה זו לכל השבת, או דבכה"ג אמרינן מיגו דאיתקצאי, אך היכא דלא דחיי' בידים דלא מקצי לי' כלל מדעתי', משום דאריא הוא דרביע עלי', ל"ה מוקצה כלל אף כשאין דעתו עליו שיכבה.[[411]](#footnote-412)

אך בד' היחוסי תנו"א שם נראה להדיא דהיינו משום דרק היכא דדחיי' בידים אסח דעתי' ואינו יושב ומצפה לכך, אך כל דלא דחיי' בידים הוא יושב ומצפה אף כשאין הדבר קרוב שיהא ראוי, עיי"ש, וכן משמע קצת בל' הרשב"א בחולין י"ד א'.[[412]](#footnote-413)

הרמב"ן במלחמות בביצה שם כתב דהא דאסר ר"ש בבכור, אף דלא דחיי' בידים, הוא משום דא"א לעולם אלא באיסור, ומי יימר דמזדקיק לי' חכם, והיחוסי תנו"א שם כתב דהוא משום דבבכור איכא כמה ספיקות, ואף אם נפל בו מום עובר מערב יו"ט, מ"מ כיון דאין רואין מומין ביו"ט ע"כ אסר.

ולמש"נ לעיל לכאו' ב' טעמים הם, דלהיחוסי תנו"א היינו, דכל הא דשרי ר"ש בדלא דחיי' בידים, הוא משום דבכה"ג לא אסח דעתי' מיני' והוא יושב ומצפה שיהיו ראויין, וע"כ הוא דבבכור דאינו יושב ומצפה שיהא ראוי הוי מוקצה אף דלא דחיי' בידים, - אך לדעת הרמב"ן היינו, דאף דהיכא דלא דחיי' בידים לא מקצי לי' מדעתי', משום דאריא הוא דרביע עלי', וע"כ ל"ה מוקצה אף כשאין דעתו עליו, כ"ז הוא כשאפשר שיהא הדבר ראוי בשבת, דבכה"ג לא מקצי לי' מדעתי' אף בשעת האיסור, משום דאריא הוא דרביע עלי', אך כל שא"א שיהא הדבר ראוי בשבת, הרי דמכח זה עצמו מקצי לי' מדעתי', ונמצא לפ"ז, דהא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית והא דאסר בבכור הוא מתרי טעמי, דבכוס קערה ועששית הויא עיקר ההקצאה מכח האיסור, ומהני הא דאין דעתו עליו דיהא אסור מכח הקצאה זו אף אחר שכבה, ובבכור הוי עיקר ההקצאה מכח הא דא"א שיהא ראוי בשבת.[[413]](#footnote-414)

הבית מאיר בסימן תק"א ס"א עמד במש"כ הטור שם דקורה בריאה שנשברה אסורה אף לר"ש, וכ"כ התוס' בביצה ב' ב', דלמש"כ התוס' לעיל מ"ד א' דסוכה שהיתה עשוי' מזמן גדול לא חשיב כדחיי' בידים, הדין נותן דאף קורה לא חשיבא כדחיי' בידים, ויש להתיר לדעת ר"ש אף היכא דאין יושב ומצפה, לפ"מ שפסק הטור בסימן שי"ח דשוחט בשבת לחולה מותר לבריא, והרי דכל דלא דחיי' בידים שרי אף כשאין יושב ומצפה,[[414]](#footnote-415) - ועיי"ש שכתב דבעכצ"ל דס"ל להטור דאף קורה העשוי' מזמן גדול חשיבא כדחיי' בידים, ובסו"ד הק' דא"כ מ"ט כתב הטור דקורה רעועה שריא, הרי במוקצה מחמת איסור דדחיי' בידים קי"ל כר"י, - ועד"ז צ"ע בד' הטור בסימן תקי"ח שכתב דסוכה בריאה אסורה וסוכה רעועה מותרת לר"ש, ומהא דאסרינן בסוכה בריאה, בע"כ דחשיב כדחיי' בידים,[[415]](#footnote-416) וא"כ מ"ט סוכה רעועה שריא, הרי במוקצה מחמת איסור דדחיי' בידים קי"ל כר"י, והמג"א בסימן תקי"ח סוסקי"ג עמד בכעי"ז.[[416]](#footnote-417)

**מפירין נדרים וכו' ואמאי וכו',** התוס' כתבו דאע"ג דפירות שנדרה מהן אינם מוקצין לענין טלטול כיון שהן ראויין לשאר בנ"א, מ"מ לענין אכילה אמרינן מיגו דאיתקצאי, וכ"כ הרשב"א, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ב (הל"ג), וכן פסק המ"ב בסימן ש"ח ס"ק ק"ע, - אך הרמב"ן והר"ן לקמן מ"ז א' כתבו דכל שאסרה הככר על עצמה בנדר, ה"ז מוקצה מטלטול, ודמי לבגדי עניים שבבית עשירים, דהוו מוקצה מטלטול, - ונתבאר בזה באורך לקמן קכ"ז ב'.

**מי יימר דמיזדקק לה בעל,** התוס' הק' דכל הא דאמרינן מי יימר דמזדקיק לה חכם, הוא משום דאין רואין מומין ביו"ט, אך הכא דאין איסור בדבר מיזדקק לה בעל, ודמי להא דלר"י דרואין מומין ביו"ט לא אמרינן מי יימר דמזדקיק לה,ו[[417]](#footnote-418) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דבעל נמי לא ניח"ל להזדקק דזימנין דשרי נדרים שנדרה לדבר מצוה. - **ב** התו"י כתב דהכא בנדרים דדחיא בידים הי' לנו לאסור כי התם דלא דחיא בידים.[[418]](#footnote-419) - **ג** הריטב"א כתב מתיב דפריך אהא דאמרינן דבהיתר התלוי ביד אחרים אינו עומד ומצפה עליו ומקצה לי' מדעתו, דא"כ הפרה נמי ביד בעל היא תלוי', ומי יימר דמזדקיק לה, ונימא דאסחה דעתה מיני' לכל השבת,[[419]](#footnote-420) - ועמש"כ האו"ש בפ"ב מיו"ט ה"ג לדון לישב בזה לדעת הרמב"ם.

ההגמ"ר בסימן תס"ז כתב בשם ה"ר יונתן שהוכיח מהכא דא"א להתיר נדר לאחר הקמת הבעל, דאל"כ מאי קאמר מי מזדקיק לי', הרי תלך לפני ג' הדיוטות שיתירו לה,[[420]](#footnote-421) אך כתב בשם ר"י דאף אחר הקמת בעל יש לנדר התרה, וצ"ל לדעתו, דאף דיש לנדרה התרה ע"י ג' הדיוטות, והיא יושבת ומצפה לכך, מ"מ כל שהיפר לה הבעל הי' לנו לאסור, משום דלא היתה יושבת ומצפה לכך.[[421]](#footnote-422)

**התם אי לא מזדקק לי' חכם סגיא לי' בג' הדיוטות,** התו"י כתבו דאף דמותר לישאל לנדרים בשבת, מ"מ אם לא סגי לי' בג' הדיוטות ובעינן חכם, חשיב מוקצה, - וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' ספ"ב, דאם תלה נדרו בחכם, אפי' בא חכם והתירו אסור, משום שהחכם אינו מצוי להתיר לו נדרו ולחלוטין סילק דעתו ממנה, וכ"כ המאירי בביצה כ"ו ב'.

בעיקר מה שאמרו דמכח הא דמזדקיק לה בעל או ג' הדיוטות ל"ה מוקצה, בפשוטו כ"ז הוא לדעת ר"ש דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי, וע"כ אף דכשאין יושב ומצפה מודה ר"ש דהוי מוקצה, מ"מ בכה"ג דהוא יושב ומצפה ל"ה מוקצה, אך לדעת ר"י דאמרינן מיגו דאיתקצאי אף כשהוא יושב ומצפה, ל"מ הא דמזדקיק לה בעל או ג' הדיוטות,[[422]](#footnote-423) וכ"כ הקר"א לעיל מ"ד א'.[[423]](#footnote-424)

אך הנה הרשב"א בעבוה"ק שם כתב דכל שנשאל על נדרו בשבת או ביו"ט מותר לו אפי' באכילה שלא הקצה אותן מדעתו לחלוטין לפי שהנדרים ניתרין אף בג' הדיוטות וכו', ומבו' דאף דביו"ט קי"ל כר"י, מ"מ לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי,[[424]](#footnote-425) - ובד' המאירי בביצה כ"ו ב' משמע דהיינו, דאף דדבר האסור בנדר הוי כמוקצה מחמת איסור, מ"מ כיון דסגי בג' הדיוטות והדבר מצוי הרבה, לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי,[[425]](#footnote-426) - וי"ל עוד, דדבר האסור בנדר ל"ה כמוקצה מחמת איסור, כיון דיש לו תקנה ע"י הפרת בעל והתרת ג' הדיוטות, וע"כ אף דקודם הפרה והתרה הוא אסור באכילה, מ"מ לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי,[[426]](#footnote-427) - ועוד, דדבר האסור בנדר הו"ל כטבל דאם עבר ותיקנו מתוקן, ול"ה כמוקצה מחמת איסור, ויתבאר הטעם בזה בעזה"י במקומו, ואין לאסרו אלא אם אמרינן דמי יימר דמזדקיק לי', וכמש"כ הריטב"א והר"ן בסוגיין דל"ד דבר האסור בנדר לטבל, משום דאין לו התרה אלא ע"י חכם, ונתבאר בהערה א', אך כיון דסגי לי' בג' הדיוטות ולא אמרינן מי יימר, שרי אף לר"י.

**דבר הראוי ע"י הפרה או שאלה**

בד' הריטב"א מבו' דמכח הא דביד הבעל להפר, לא הוי הככר מוקצה אף קודם שהיפר, כיון שהוא ראוי לה ע"י הפרה, וכ"ה מבו' בד' הנימו"י, דרק כשנדר מככר ע"ד רבים דאין לו התרה, הוא דהוי מוקצה, וכ"כ המאירי לקמן קכ"ז ב' בשם י"מ דדבר הראוי ע"י שאלה ל"ה מוקצה אף קודם שנשאל עליו,[[427]](#footnote-428) וכ"נ בדו"ח הגרע"א מכת"י בביצה כ' ב' בסו"ד.[[428]](#footnote-429)

אך בל' הר"ן לקמן מ"ז א' משמע דכ"ז שלא היפר לה הבעל ולא נשאלה לחכם הוי הככר מוקצה, וכ"כ המאירי בביצה כ"ו ב', וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' ספ"ב דכל הא דהאוסר ככר על עצמו מותר בטלטול, הוא משום דהוא מותר לאחרים, ובד' האהל מועד בשער השבת דרך י' נתיב ט' ושער יו"ט דרך א' נתיב א', וכ"כ המג"א והמ"ב בסו"ס ש"ח, ועמש"נ לקמן קכ"ז ב' לדון בדין זה, ועמש"נ בדף מס' 22 ביסוד הפלוגתא בזה.

ל' תשרי פ"א

דף מס' 19

**בכור שנפל בו מום**

**ביצה כ"ה ב' - בכור שנפל לבור,** בפירש"י כתב דבכור בזה"ז אינו נשחט בלא מום וכו', והתור"פ ותוס' הרא"ש כתבו דבחינם דחק לפרש כן, דאף בזמן שביהמ"ק קיים הי' אסור לשוחטו במדינה בלא מום, והשטמ"ק כתב דשמא לא נתכוין רש"י אלא ללמד דאף בזה"ז נוהג דין זה בכל מקום ואף בחו"ל, ועמש"כ בזה הצל"ח באורך, ומש"כ החת"ס.

**אין זה מן המוכן,** בפירש"י כתב דהא דאסר ר"ש אי"ז משום מוקצה, דר"ש לית לי' מוקצה, אלא משום דמתירו ביו"ט ונראה כמתקן, דהו"ל כדן דין דגזור בי' משום שבות,[[429]](#footnote-430) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והשלנ"ל, - אך התוס' וש"ר הוכיחו מסוגיית הגמ' בשבת מ"ו ב' דהא דאסר ר"ש הוא משום מוקצה, דכיון דמי יימר וכו' מודה ר"ש דהוי מוקצה, - ועמש"כ המגיני שלמה והמרומי שדה בישוב ד' רש"י.

בד' התוס' משמע שנקטו דלדעת רש"י דהא דאסר ר"ש הוא משום דמתירו ביו"ט ונראה כמתקן, היינו דלכתחילה אסור חכם לראותו, אך בדיעבד שפיר דמי, והק' ע"ז דלישנא דאי"ז מן המוכן משמע דאפי' ביקרו חכם אסור, - והמהרש"א תמה ע"ז, דלהדיא מבו' בסוגיית הגמ' לקמן דלר"ש ה"ז אסור אף אם עבר וביקרו, ובפירש"י שם ד"ה ביום טוב כתב דאף אם עבר וביקרו לא ישחוט שהוא כמתקנו לגמרי, והמהר"ם שיף והפנ"י כתבו דכ"ה מבו' גם בל' רש"י הכא שכתב דאין התרתו היתר ואינו מוכן להכשר, ומשמע דאף בדיעבד ל"מ.

והמהר"ם שיף כתב דמכוון התוס' הוא לתמוה ע"ד רש"י, דאם הא דאסר ר"ש הוא משום דנראה כמתקן, ל"ה לנו לאסור בדיעבד, דומיא דדן דין בשבת דה"ז מועיל בדיעבד, וכן הק' המאירי, ועמש"כ בזה התוי"ט, והפנ"י הוסיף לתמוה דמ"ש מטבל, דאף דאסור לתקנו בשבת, מ"מ אם עבר ותיקנו מתוקן,[[430]](#footnote-431) ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה הצל"ח.[[431]](#footnote-432)

התוס' כתבו דהא דאסר ר"ש משום מוקצה ור"י שרי, אף דבעלמא מחמיר ר"י טפי במוקצה מר"ש, הוא משום דר"י לטעמי' דרואין מומין ביו"ט, וע"כ ל"ה מוקצה, דמאתמול דעתי' עילוי', ור"ש דס"ל דהוי מוקצה, הוא משום דס"ל דאין רואין מומין ביו"ט, ול"ה דעתי' עלוי' מאתמול.

אך השאילתות בסימן מ"ד כתב דכל שנולד בו מום מערב יו"ט, פליגי בה אם כיון דידע דמום מובהק הוא לא מקצי מדעתי', או דכיון דלא ידע אי מיזדקק לי' חכם הוי מוקצה, דר"י אמר ל"ה מוקצה כה"ג, ואף דר"י מחמיר במוקצה דעלמא, הכא מיקל דהא דעתי' עילוי', ור"ש אמר כה"ג הוי מוקצה, אע"ג דר"ש שרי מוקצה בעלמא, הכא אסר דאמר מי יימר דמזדקיק לי' חכם, - ומבו' דפלוגתא דר"י ור"ש היא בדיני מוקצה, דר"י ס"ל דכיון דדעתי' עילוי' ל"ה מוקצה, אך דמי יימר דמזדקיק לי' חכם, ור"ש ס"ל דכיון דמי יימר דמזדקיק לי' חכם הוי מוקצה, - ועמש"כ בזה ההעמ"ש שם.

**ראיית מומין ביו"ט**

**אין רואין מומין ביו"ט,** בטעם הא דאין רואין מומין ביו"ט מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דנראה כמתקן או דהו"ל כדן דין, וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ והמלחמות לקמן כ"ח ב'. - **ב** הראב"ד בפ"ב מיו"ט ה"ד כתב דהוא משום דשמא לא יהא מום קבוע ונמצא מטלטל מה שאינו ראוי לו שא"א בלא טלטול, או שמא לא ידקדק בראייתו מפני שמחת יו"ט. - **ג** הרמב"ם שם ה"ג כתב דכיון דכשנולד בה מום ביו"ט אסור לשחטה משום שלא הי' דעתו עלי' מערב יו"ט, ע"כ אסור לראות מומין ביו"ט, שמא יתירם החכם במומן ויבא זה לשחוט בו ביום,[[432]](#footnote-433) ועד"ז מבו' בד' השאילתות בסימן מ"ד דעיקר הא דאסר ר"ש הוא משום מוקצה, ובע"כ דמה שאמרו דלר"ש אין רואין מומין, הוא בתולדה מהא דס"ל דאף אם הי' בו מום הוי מוקצה.[[433]](#footnote-434) - **ד** הרמ"ך שם כתב דכיון דאסורה הבהמה משום מוקצה, ע"כ אין רואין מומין, משום דנראה כמתקן, וכיון דהבהמה אסורה נראה כתיקון שלא לצורך, ועד"ז כתבו בס' ההשלמה והמכתם והמאורות בסוגיין.[[434]](#footnote-435)

הט"ז בסימן תצ"ח סק"ט הק' ע"ד הראב"ד דהא דאין רואין מומין ביו"ט, הוא משום דשמא לא יהא מום קבוע ונמצא מטלטל מה שאינו ראוי לו, דא"כ יהיו כל ההוראות אסורין ביו"ט, שמא יהי' אסור ויטלטל באיסור, וכתב דשאני לגבי בכור שלא הי' לו חזקת היתר מעולם,[[435]](#footnote-436) ועיי"ש שכתב לפ"ז דאם הי' איסור מבורר כגון שנפל איסור בהיתר ולי"ב שיעור ביטול ואח"כ ניתוסף היתר ונתבטל האיסור,[[436]](#footnote-437) אסור להורות בזה ביו"ט,[[437]](#footnote-438) והביאו הא"ר שם סקי"ח.

אך התרוה"ד בסימן נ"ד דאיסור שנתערב בהיתר וצריך החכם לשער אם יש בו ס' לבטל האיסור, שרי לשער בדעת ולמראה עיניו ולהתיר בשבת,[[438]](#footnote-439) ול"ד להא דאין רואין מומין ביו"ט, וכמש"כ בפירש"י לקמן כ"ז א' ד"ה אלמא קסבר וד"ה ומינה דהא דאין רואין מומין ביו"ט, הוא משום דאם שחטו קודם שיראנו אסור, ונמצא דהיתר הבכור חייל ע"י ראיית המום, וע"כ הוא דאסור לראותו ביו"ט, ול"ד לשאר הוראת או"ה, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן תצ"ח סי"ז, וכ"כ המ"ב שם סק"נ,[[439]](#footnote-440) והראש יוסף בסוגיין כתב די"ל דהא דהוי כמתקן הוא משום דצריך מומחה, ומשא"כ בשאר הוראות דא"צ מומחה, ל"ה כ"כ כמתקן.

הרמ"ך בפ"ב מיו"ט ה"ג הק' על מש"כ הרמב"ם דהא דאין רואין מומין הוא משום דבהמה שנולד בה מום ביו"ט הויא מוקצה, וע"כ חיישינן שמא יתירם החכם במומן ויבא זה לשחוט בו ביום, דלפ"ז נמצא דאם נפל בה מום מערב יו"ט דהי' דעתו עלי' מערב יו"ט מותרת, ובסוגיית הגמ' לקמן מבו' דאף בכה"ג אין רואין מומין, - אך המ"מ שם כתב בדעת הרמב"ם, דכיון דמומין שנולדו ביו"ט אין שוחטין עליהן מדין מוקצה, אסרו לראות מומין אף כשנולדו מערב יו"ט.

הרמב"ם שם כתב להא דאין רואין מומין בבהמת קדשים, והאו"ש שם כתב דיש בכלל זה גם מעשר בהמה, ועיי"ש שכתב דהרמב"ם לטעמי' דהא דאין רואין מומין ביו"ט הוא מגזירה שמא יבא לשחטם בו ביום, ומה"ט אף אין רואין מומין דמעשר בהמה ביו"ט, - אך לפ"מ שפירש"י דהא דאין רואין מומין ביו"ט הוא משום דהוי כמתקן, הרי דכ"ז הוא בבכור שראייתו מתרת, ואם נשחט ואח"כ ראה אסור, כמו שאמרו לקמן כ"ז א', אך במעשר בהמה דאין ראייתו מתרת, ל"ה כמתקן, - וגם לפ"מ שפירש"י עוד דאיסורו הוא משום דהוי כדן את הדין, כ"ז הוא בבכור דאין רואה אדם בכורי עצמו, אך במעשר דרואה אדם את מעשרותיו כמו שאמרו בבכורות ל"א א', ל"ה כדין.

\*היש"ש בסו"ס ט"ו כתב דהא דאין רואין מומין ביו"ט, היינו דאסור לראותו ולהתירו, אך לראותו ביו"ט ולשתוק ולא להתירו שרי, אף אם גמר בלבו שהוא מום, דדברים שבלב הן ואינם דברים לענין איסורי שבת ויו"ט, והביאוהו הט"ז בסימן תצ"ח סוסק"ז, והגר"ז שם סי"ז, - והמ"ב שם סקנ"א כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דכשרואהו שלא כדי להורות לאחרים למעשה הוי כלימוד תורה בעלמא ולי"ב איסורא, והשעה"צ שם סקנ"ט הביא מש"כ המאמ"ר שם סקי"ד והחמד משה שם סק"ו לפקפק בדין זה, וכתב דלמש"כ לפרש טעם ההיתר בזה, אין בדבריהם כדי לדחות, (ועמש"כ בזה הקהלת יעקב שם).

**סד"א משום צער בע"ח לערים ולסקי',** מבו' דאיכא הכא צער בע"ח, ואפ"ה אסור להעלותו משום איסור מוקצה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דכיון דאין ראוי לאכילה אסור להעלותו אע"פ שצער בע"ח דאורייתא, וזה כמש"כ המג"א בסימן ש"ה סקי"א בדעת הרמב"ם בפכ"ה משבת הכ"ו, דלא הותר איסור טלטול מוקצה במקום צער בע"ח, דאף דצער בע"ח דאורייתא, העמידו חכמים דבריהם, ונתבאר בשבת קכ"ח ב', וכ"כ המרכה"מ בהל' שבת שם, דמהכא מקור לד' הרמב"ם דלא הותר טלטול מוקצה במקום צער בע"ח.[[440]](#footnote-441)

**מוקצה בבכור שנולד בו מום קבוע ביו"ט**

**והא מוקצה הוא,** בד' התוס' לעיל במתניתין מבו' דהא דהוי מוקצה בכה"ג הוא מדין מוקצה מחמת איסור, וכ"כ הפסקי רי"ד, - והפנ"י לעיל שם עמד בזה דלפ"מ שדנו בחולין ט"ו א' דלא אסר ר"י במוקצה מחמת איסור אלא היכא דדחיי' בידים, אין לאסור בבכור שנולד בו מום ביו"ט, משום דלא דחיי' בידים,[[441]](#footnote-442) - וי"ל דכל הא דבעינן דחיי' בידים, הוא בדבר שאינו אסור אלא בשבת, דכל דלא דחיי' בידים, לא מקצי לי' מדעתו, כיון דהוי דבר הראוי ואריא דאיסורא רביע עלי', וכמש"כ הרשב"א בחולין י"ד א', אך בכור שאין בו מום האסור אף בחול, ואינו מוכן כלל לאכילה, ל"ב בזה דחיי' בידים.[[442]](#footnote-443)

ויש להוסיף, דמה"ט הוא דבכור שנפל בו מום ביו"ט הוי מוקצה אף למש"כ הרמב"ן בכ"ד דהמוכן שקפץ עליו איסור שבת ועל כרחו של מכין אסרו עליו, לא יצא מכלל הכן אלא לאיסור מלאכתו, אך עדיין הכנתו עלי' ודעתו לאכול לכשתבא לו שעת היתר באותה הכנה, דכ"ז הוא בדבר הראוי בחול, וקפץ עליו איסור שבת, וכל' הרמב"ן, אך כל שאסור אף בחול ול"ה מוכן כלל, הוי מוקצה אף אם הוכן בלא שיעבור על האיסור, וכ"כ בס' בית אברהם בסוגיין, עיי"ש.

**מהו דתימא דדעתי' עלי' ונשחטי',** בחי' המאירי מבו' דהיינו משום דמום זה עצמו שהי' עובר נעשה מום קבוע, ולכאו' היינו דדרך מום עובר להתקלקל וליעשות מום קבוע, וכמש"כ החזו"א בסימן מ"א סקי"ח בתו"ד,[[443]](#footnote-444) וע"כ דעתי' עילוי', וכן משמע בד' הרא"ה, ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש, - אך בחי' ר"נ בן הרמב"ן משמע דהא דדעתי' עילוי', הוא משום דנסתפק שמא מום זה שנפל בו הוא מום קבוע, וכ"נ בד' השלנ"ל,[[444]](#footnote-445) וכ"ה מבו' בד' המהר"ם שיף לקמן בע"ב,[[445]](#footnote-446) וכ"כ הראשל"צ בסוגיין.

למשמעות ד' המאירי והרא"ה דהא דדעתי' עילוי' הוא משום דהוא עשוי ליעשות מום קבוע, צ"ב, דמאי ס"ד דלא אסר ר"י בכה"ג, הרי אסר ר"י אף בנר העומד ליכבות, - ולמש"נ לעיל ניחא, דהרי הכא לא דחיי' בידים, ובכה"ג לא נתפרש בברייתא דאית לי' לר"י מוקצה מחמת איסור, ואך דמ"מ כל שאין דעתו עליו כלל ואינו מוכן כלל לאכילה פשיטא דהו"ל מוקצה, אך כל שדעתו עליו, שפיר ס"ד דשרי.

**קמ"ל,** בפירש"י כתב דהא דה"ז אסור הוא משום דהו"ל מוקצה מחמת איסור, א"נ משום דעבר ואסקי', וכ"כ התור"פ, והמהרש"א לקמן בסוגיין כתב למחוק לה"ט דעבר ואסקי', דודאי דיש לאסור בזה לר"י משום מוקצה, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ונתבאר להלן, - והפנ"י כתב דמה שהוצרך רש"י לה"ט דעבר ואסקי', הוא להס"ד בחולין ט"ו א' דלא אסר ר"י במוקצה מחמת איסור אלא היכא דדחיי' בידים,[[446]](#footnote-447) ומתישב בזה משה"ק החזו"א בסימן מ"א סקי"ח ע"ד רש"י דמ"ש מנר שכבה ומסוכה רעועה דאסר ר"י אף דדעתי' עילוי'.[[447]](#footnote-448)

החזו"א בסימן מ"א סקי"ח כתב לפי' בתרא דרש"י, דהא דקנסוהו משום דעבר והעלהו, הוא כשהעלהו בעוד שלא הי' בו מום, ואח"כ נעשה המום קבוע, דאם העלהו קודם שראהו חכם, ועכשיו נמצא בו מום, אין קונסין אותו משום שהעלהו בעוד שלא ידע שיש בו מום, כיון דנתברר דל"ה בזה איסור כיון שהי' בע"מ בשעת העלאתו, ועיי"ש שהוכיח כן דלא קנסוהו בכה"ג מכח הא דנתכוין לאיסור, דאל"כ מ"ט לא מוקמינן לה אף כשהי' בו מום קבוע מערב יו"ט, דקנסינן לי' משום דעבר והעלהו, ובע"כ דכל שנתברר דל"ה איסור בהעלאתו, לא קנסינן לי'.

\*הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דכל שנולד בו ביו"ט מום קבוע, שרי ר"י להעלותו ולשוחטו, משום צער בע"ח, וכל הא דאסר ר"י, הוא כשעבר והעלהו, משום שכבר נסתלק הצער בע"ח, עיי"ש, ועמש"כ בדעתו הראשל"צ והראש יוסף והחת"ס והמרומי שדה.

**בכור תם שנפל לבור, ר"י הנשיא אומר ירד מומחה ויראה אם יש בו מום יעלה וישחוט,** בפירש"י כתב דלגירסא זו דגרסינן בכור תם, הא דלי"ב משום מוקצה, הוא משום דכל שעה דעתי' עילוי' שמא יפול בו מום, - והמהרש"א כתב דהא דהוצרך רש"י לה"ט דכל שעה דעתי' עילוי', אף דלית להו מוקצה,[[448]](#footnote-449) היינו משום דאלמלי הא דדעתי' עילוי', הרי דכיון דתם הוא הו"ל כמוקצה דגרו"צ ואסור אפי' לר"ש, - ולכאו' היינו דאלמלי הא דדעתי' עילוי' שמא יפול בו מום, הי' לנו לאסור בזה משום דכל היכא דאינו יושב ומצפה כלל אסור לכו"ע, וכמו שאמרו בשבת מ"ו ב'.[[449]](#footnote-450)

והחזו"א בסימן מ"א סוסקי"ח הק' על גירסא זו דגרסינן בכור תם, שהרי אף ר"ש אית לי' מוקצה בכה"ג, כמו שאמרו בשבת מ"ו ב' דמי יימר דנפל בו מום, ולא שייך כאן יושב ומצפה, וכתב דדוחק לומר דר"י הנשיא עדיפא מהא דר"ש, - אך לכאו' י"ל דעיקר מה שאמרו בשבת שם דאסר ר"ש בכה"ג, הוא מכח הא דמי יימר דמזדקיק לי' חכם, אך משום הא דמי יימר דנפיל בי' מומא בפנ"ע, אין לאסור, משום דכל שעה דעתי' עילוי' שמא יפול בו מום, והוא יושב ומצפה לכך.

**נולד בו מום מערב יו"ט אין מבקרין אותו ביו"ט, נולד בו מום ביו"ט ר"ש אומר אין זה מן המוכן,** בטעם הא דשאני כשנולד בו מום מערב יו"ט דאם עבר וביקרו שרי, מהיכא דנולד בו מום ביו"ט דאף אם עבר וביקרו אסור, כתב בפירש"י דהוא משום דכשהי' בו מום מערב יו"ט ל"ה מתקן כ"כ, שקרוב הי' בביה"ש להיות מתוקן שלא הי' מחוסר אלא ראיית חכם, ומשא"כ כשנולד בו מום ביו"ט שהוא כמתקנו לגמרי, וזה לטעמי' דהא דאסר ר"ש בדיעבד הוא מכח הא דהוי כמתקן, - אך לדעת ש"ר דהא דאסר ר"ש בדיעבד הוא משום מוקצה, כתבו התוס' בשבת מ"ו ב' ד"ה והתנן דהא דמפליג בין נולד בו מום מערב יו"ט לנולד בו מום ביו"ט, הוא משום דכשנפל בו מום קבוע מערב יו"ט ליכא אלא חד מי יימר, וכשנפל בו מום ביו"ט איכא תלתא מי יימר.[[450]](#footnote-451)

**ושוין שאם נולד הוא ומומו עמו שזה מן המוכן,** בפירש"י כתב דהא דלי"ב משום תיקון ומשום דין, הוא משום דל"ה בו חזקת איסור מעולם, דאיירי בדיתבי דייני התם, וכ"כ בפירש"י בשבת קל"ו א' ד"ה ושוין, - והצל"ח כתב דאף דלא מוקמינן לה לקמן בדיתבי דייני התם אלא למ"ד דיש מוקצה לחצי שבת, מ"מ להך ברייתא דכל שנולד ומומו עמו שרי לראות לכתחילה, וכן פירש"י בשבת שם, בע"כ דהיינו בדיתבי דייני התם, דבכה"ג לי"ב משום תיקון ומשום דין, ועיי"ש במה שהאריך בזה, וכ"כ השפ"א.

והמרכה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ג כתב דלדעת הרמב"ם מתפרש טעמא דמ"ד דכל שנולד ומומו עמו שרי לראות לכתחילה, דהוא משום דבכה"ג ל"ה מוקצה, וע"כ לי"ב לעיקר האיסור לראות מומין, דהוא מכח הא דהוי מוקצה וגזרו שמא יבא לשוחטו.[[451]](#footnote-452)

**מתניתין נמי דייקא וכו' אילימא שאין מומו ניכר כלל פשיטא צריכא למימר,** בפירש"י כתב דהיינו דל"ה צריך ר"ש לומר כן לר"י בן מחלוקתו, שהרי ר"י אית לי' מוקצה, - והמהרש"א הק' דלפי' בתרא דרש"י דהא דאסר ר"י כשהי' בו מום עובר מערב יו"ט ונולד בו מום קבוע, הוא משום דעבר ואסקי', א"כ הרי מצינו לפרש למתניתין בכה"ג שהי' בו מום עובר מערב יו"ט, דלר"י שרי בגונא דלא עבר והעלהו ואיצטריך ר"ש למימר דאסור, - ועמש"כ בזה המהר"ם שיף והצל"ח, ומש"כ החזו"א בסימן מ"א סקי"ח.

א' מרחשון פ"א

דף מס' 20

**מוקצה לחצי שבת**

**ביצה כ"ו ב' - יש מוקצה לחצי שבת או אין מוקצה לחצי שבת,** בפירש"י כתב דהיינו אם משום הא דהוקצה לחצי שבת הוי מוקצה לכל השבת או לא, וכ"כ הר"ן דמיבע"ל אם כ"ה דאמרינן מיגו דאיתקצאי לביה"ש איתקצאי לכולי יומא, ה"נ אם אידחי לחצי שבת אידחי לכולי יומא.

והריטב"א בסוכה מ"ו ב' כתב דדין מיגו דאיתקצאי הוא רק בשבת דבעינן הכנה מבעו"י, אך בחול אין איסורו תופס יותר ממה שהקצהו, וכתב לדמותו להא דאין מוקצה לחצי שבת, ומבו' בדבריו דצד האיבעיא דאין מוקצה לחצי שבת, הוא משום דעיקר דינא דמיגו דאיתקצאי הוא משום דבעינן הכנה מבעו"י, וכמש"כ כן בפירש"י לקמן בסוגיין (ד"ה ואי דלא אחזו), וע"כ כל דבביה"ש ל"ה מוקצה לי"ב לדינא דמיגו דאיתקצאי, שהרי הי' מוכן מבעו"י, וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן י"ט,[[452]](#footnote-453) - ועיי"ש שכתב דצד האיבעיא דיש מוקצה לחצי שבת, הוא משום די"ל דכל שנעשה מוקצה בשבת בטלה ההכנה דמאתמול ופנים חדשות באו לכאן, ונמצא דכשחזר ונראה הויא ההכנה עתה בשבת, וע"כ ה"ז אסור,[[453]](#footnote-454) ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ומצאנו כן בד' היחוסי תנו"א בע' הלל שהק' בהא דמסקינן במנחות נ"ד ב' בבשר העגל שהי' בו כשיעור וצמק וחזר ותפח, דאין דיחוי באיסור, דמ"ט לא פשיט מינה דאין מוקצה לחצי שבת, וכתב די"ל דשאני לענין שיעור דבתר אכילה אזלינן, אבל מוקצה בדחיית דעתו תלי, וכיון שנדחה והקצהו ל"מ הא דהי' ראוי מעיקרא, כיון דשעה אחת אקציי', והק' עוד דמ"ט לא פשטינן לה מהא דתניא בשבת ק"א ב' דספינות קשורות זב"ז מערבין ומטלטלין מזל"ז, נפסקו נאסרו, חזרו ונתקשרו חזרו להתירן הראשון, וממה שאמרו בעירובין מ"א ב' דפירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו אפי' במזיד לא הפסידו את מקומן, ומעוד כ"ד, ועיי"ש במש"כ לחלק בזה, עיי"ש, ולהדיא דעיקר האיבעיא אם יש מוקצה לחצי שבת, הוא אם כשנעשה מוקצה בטלה ההכנה דמבעו"י, או דכיון שהוכן מבעו"י, אף שנעשה מוקצה, מ"מ כל שחזר ונראה הוא חוזר להכנתו, וזהו דמדמי לה לכל הני דוכתי.

ועמש"נ להלן מד' כמה מרבוותא דלהצד דאין מוקצה לחצי שבת, לא חיילא ההקצאה כלל באמצע השבת, ושרי אף בשעת ההקצאה, ונתבאר דלפי דבריהם מתפרשת האיבעיא בע"א.

**מוקצה לחצי שבת לענין טלטול**

התוס' בשבת מ"ג א' ד"ה בעודן עליו כתבו בשם ר"י, דסל של אפרוחים שהיו עליו אפרוחים באמצע השבת וירדו, אסור לטלטלו למ"ד דיש מוקצה לחצי שבת, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, וכ"ה מבו' בדבריו שם מ"ד ב' (ד"ה יש עלי'), וכ"כ השטמ"ק בחולין ט"ו ב' בשם תוס' שאנץ, וכ"נ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רס"ח.

אך התוס' בשבת שם כתבו בשם רשב"א בתי' בתרא דאף למ"ד דיש מוקצה לחצי שבת, היינו לאכילה ולא לטלטול, וכ"כ הריטב"א שם, וכ"כ התוס' לקמן בסוגיין בתי' בתרא, וכ"כ הרשב"א בסוגיין והרא"ש בסימן ז',[[454]](#footnote-455) וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ב (הט"ז), - והתוס' איברא תוס' הרא"ש בסוגיין הוסיף לפרש דהיינו דלא מיבע"ל אלא לענין אכילה, דאימר דאחמור רבנן, והיינו דאף דלענין טלטול פשיטא לן דאין מוקצה לחצי שבת, מ"מ במוקצה לאכילה דחמיר טפי י"ל דהחמירו חכמים בכך.

ובחי' הרא"ה בסוגיין כתב דאף אם יש מוקצה לחצי שבת, היינו רק בדבר שנדחה מעצמו, אך בבסיס לדבר האסור, דנדחה מחמת דבר אחר, פשיטא לן דכל שנאסר מחמת דבר ובטל הדבר הותר, ועד"ז כתב בחי' ר"נ בן הרמב"ן.[[455]](#footnote-456)

**מוקצה לחצי שבת היכא דדחיי' בידים**

\*בשבת מ"ו ב' מתיב רמי בר חמא על מה שאמרו דמודה ר"ש בבכור משום דמי יימר וכו' מהא דתנן דמפירין נדרים בשבת, ואמאי לימא מי יימר דמזדקיק לה בעל, ומייתינן שם עוד מהא דנשאלין לנדרים של צורך השבת, דמי יימר דמזדקיק לי' חכם, והאו"ש בפ"ב מיו"ט ה"ד הק', דמ"ט לא משני דאיירי כשנדרה בשבת, דבכה"ג שפיר שרי, משום דאין מוקצה לחצי שבת, לדעת רוב קמאי דקי"ל הכי,[[456]](#footnote-457) - ועיי"ש שכתב להוכיח מזה, דכל הא דאין מוקצה לחצי שבת, הוא היכא דלא דחיי' בידים, אך בנדר שאסרה הככר על עצמה ודחיי' בידים, יש מוקצה לחצי שבת, וכתב דכ"ז הוא דומיא דנדר, דלא נדרה ע"מ ישפר לבעלה או שתישאל לחכם, אך בגונא דהוי הדחוי בידים ע"מ שיהא ראוי אח"כ, כגרו"צ וכקדירות בשבת, אין מוקצה לחצי שבת אף דדחיי' בידים, כמבו' בסוגיין.[[457]](#footnote-458)

**מוקצה לחצי שבת לדעת ר"ש**

**לא צריכא דאחזי וכו'** המאירי כתב דהא דמיבע"ל אם יש מוקצה לחצי שבת, היינו אף לדעת ר"ש, במה שהוא אוסר במוקצה, כגון גרו"צ,[[458]](#footnote-459) וכ"כ השטמ"ק דמיבע"ל הכא בגרו"צ דמודה בהו ר"ש,[[459]](#footnote-460) וכ"כ היחוסי תנו"א בע' הלל, דכ"ה דמיבע"ל במוקצה לר"י, ה"נ מיבע"ל במוקצה גמור לר"ש, - אך עיי"ש שכתב בשם ריב"א שנסתפק אם הא דמיבע"ל הכא הוא אף לדעת ר"ש, דדמי להא דאסר ר"ש בקערה ועששית, או דכיון דשרי ר"ש בנר קטן אף דהוקצה בביה"ש, ולא אסר אלא בכוס קערה ועששית, י"ל דלדידי' לא מיבע"ל, והיחוסי תנו"א שם תמה ע"ז, דהרי מודה ר"ש בגרו"צ.[[460]](#footnote-461)

**מוקצה לחצי שבת בעוד ההקצאה קיימת**

**והדר אדחי והדר אחזי,** מבו' דכ"ז שלא חזר ונראה, ודאי דהוי מוקצה ואסור בטלטול, ולא מיבע"ל אלא אם ה"ז אסור אף אחר שחזר ונראה, וכ"כ בפירש"י בד"ה יש מוקצה ובד"ה ואדחו דהאיבעיא היא אם מכח הא דהוקצה לחצי שבת הוי מוקצה לכל השבת.

אך היש"ש בסו"ס ט"ז כתב בדין סכין של מילה, דכיון דבביה"ש ל"ה מוקצה, משום דהוא מכינו לשבת עצמה, אינו נעשה מוקצה מחמת חסרון כיס אחר המילה, דאין מוקצה לחצי שבת,[[461]](#footnote-462) וכ"כ בתשו' מהרש"ל סימן מ' דכיון דאין מוקצה לחצי שבת כל שהי' מוכן בביה"ש ואע"ג דאידחי אח"כ מ"מ כל שחזר ונראה שרי, כ"ש זה שלא הודחה כלל אלא שנעשה בו מלאכתו, ועיי"ש שכתב דאין לחלק דדוקא הכא שרי משום דשוב איתחזי, ועדיף מהתם דאחר המילה לא איתחזי והוי מוקצה מחמת חסרון כיס, וכ"נ בד' הדרכ"מ ביו"ד סימן רס"ו סק"א, וכ"כ הגר"א שם סק"ג בדעתו,[[462]](#footnote-463) וכ"ה מבו' בד' הדרכ"מ בסימן תרנ"ב שכתב דאין לאסור לטלטל את הלולב לאחר גמר מצותו משום דאין מוקצה לחצי שבת,[[463]](#footnote-464) וכ"נ בד' המג"א בסימן רס"ו סקי"ד שכתב לדמות הא דאין בסיס באמצע השבת להא דאין מוקצה לחצי שבת.

ובתשו' נובי"ת יו"ד סימן קס"ב כתב דאף דבסוגיין מבו' דכ"ז שלא חזרו ונראו אסור לטלטלן, ולא מיבע"ל אלא כשחזרו ונראו, היינו משום דל"מ הא דאין מוקצה לחצי שבת, אלא בדבר שיש עליו תורת כלי אלא שמלאכתו לאיסור או שיש בו חסרון כיס, אך דבר שאינו ראוי עתה לכלום ואינו לא אוכל ולא כלי, פשיטא דאסור לטלטלו.[[464]](#footnote-465)

ולכאו' בע"כ לפ"ז, דהא דמיבע"ל אם יש מוקצה לחצי שבת, ל"ה האיבעיא בדינא דמיגו דאיתקצאי דשמא לא אמרינן מיגו דאיתקצאי כשהי' ראוי בביה"ש, אלא עיקר האיבעיא היא דשמא אין דבר נעשה מוקצה כלל באמצע השבת, ואף דכ"ז שאינו ראוי הו"ל כעצים ואבנים, מ"מ אחר שחזר ונראה שרי.[[465]](#footnote-466)

והעירו דיש להוכיח כן, למש"כ הריטב"א בשבת מ"ד א' דהא דמודה ר"ש באין יושב ומצפה, אי"ז מדינא דמיגו דאיתקצאי, הוא משום דבכה"ג מקצי לי' מדעתי' לכל השבת, ולפ"ז בע"כ דהא דבכור שנולד ביו"ט עמו שרי אף דאין יושב ומצפה, משום דאין מוקצה לחצי שבת, אי"ז משום דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי באמצע השבת, שהרי הא דאסרינן כשאין יושב ומצפה, אי"ז כלל מדין מיגו דאיתקצאי, אלא הוא משום דל"מ הקצאה כלל באמצע השבת, - אך אי"ז מתישב בזה בד' הריטב"א בסוכה מ"ו ב' שהביא מזה דבחול לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, ונתבאר לעיל.[[466]](#footnote-467)

**מוקצה לחצי שבת בגונא דגם בתחילת השבת הי' מוקצה**

בגל' הגרע"א למג"א סימן תקי"ג סקט"ו כתב דאפרוח שנולד בשבת, דבטלה הקצאתו משום דמתיר עצמו בשחיטה, הרי דהגם דאף אחר הלידה הוי מוקצה מחמת איסור, מ"מ אם שחטוהו לחולה ה"ז מותר לבריא, דאין מוקצה לחצי שבת, ועיי"ש שנסתפק בזה, די"ל דכיון דמ"מ בביה"ש הי' מוקצה ואחר הלידה ג"כ הי' מוקצה, לא אמרינן בזה דאין מוקצה לחצי שבת, - ולכאו' ד"ז תליא ביסוד דינא דאין מוקצה לחצי שבת, אם הוא משום דלא חיילא הקצאה באמצע השבת, או דהוא משום דכבר הי' מוכן בתחילת השבת ולא בטלה הכנתו.

**הכרעת ההלכה בדין מוקצה לחצי שבת**

**א"ל יש מוקצה וכו' איכא דאמרי א"ל אין מוקצה לחצי שבת,** נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דהבעה"מ בסוגיין כתב דקי"ל דאין מוקצה לחצי שבת, וכ"כ ההשלמה והרשב"א והרא"ה והרא"ש והר"ן, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ד דין ה', וכ"כ הראבי"ה בסימן תשס"ו, והרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ב הט"ז ובתשו' ח"ג סימן רס"ח, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ב מיו"ט ה"ד, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"י ס"ג, - אך הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג' קמ: כתב דכיון דלא איפשיט אזלינן לחומרא,[[467]](#footnote-468) וכן צידד המאירי בסוגיין.

**מוקצה לחצי שבת במידי דלא מסיק אדעתי' שיחזור ויראה**

**איתיבי' ושוין שאם נולד ומומו עמו שזה מן המוכן ואמאי וכו',** המהרש"א כתב בשם התו"י שהק', דלפ"מ דבעי לפרושי דהא דשרי הבכור בכה"ג הוא משום דאין מוקצה לחצי שבת, א"כ ליתני דאפי' נולד ביו"ט תם ואח"כ נפל בו מום שרי, ומ"ט לא תני אלא דכשנולד ומומו עמו שרי,[[468]](#footnote-469) וכתבו די"ל דדיחוי יתירא כולי האי לא מסיק אדעתי' כלל, ופשיטא דיש מוקצה לחצי שבת,[[469]](#footnote-470) וכ"כ בחי' תלמיד הרמב"ן, וכ"כ המאירי, ולכאו' הטעם בזה, דכל הא דאין מוקצה לחצי שבת, הוא משום דלא בטלה הכנתו שהוכן מבעו"י, אך כל דלא מסיק אדעתי' כלל שיחזור ויראה, בטלה הכנתו, וע"כ בכה"ג יש מוקצה לחצי שבת,[[470]](#footnote-471) והביאום בגל' הגרע"א בסימן תצ"ח ס"ט ובביאוה"ל שם ד"ה אבל אם.

אך הרא"ה כתב דכיון דאין מוקצה לחצי שבת, אף אם נולד כשהוא תם ונולד בו מום שרי, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דנקט נולד ומומו עמו, וכ"כ הפר"ח בסימן תצ"ח ס"ט,[[471]](#footnote-472) והחמד משה שם ס"ח, והמרכה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ד.

הפנ"י כתב דלמש"כ בפירש"י דטעמא דר"ש דאסר כשלא ראו את המום מבעו"י, אי"ז משום מוקצה, אלא משום דהוי מתקן, בע"כ דהא דפריך דמ"ט לא אסרינן בנולד ומומו עמו משום מוקצה, הוא לדעת ר"י דמתניתין דאית לי' מוקצה,[[472]](#footnote-473) והיינו דמהא דתני ושוין, משמע דכו"ע מודו בזה, ועמש"כ בזה השפ"א.[[473]](#footnote-474)

**כגון דיתבי דייני התם,** בפירש"י כתב דהיינו דמיד כשפטרו את הרחם ראו את מומו דלא הוקצה כלל, - והמרכה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ג כתב דלמש"כ שם בדעת הרמב"ם דהא דבכור הוי מוקצה, הוא משום דמי יימר דמזדקק לי' חכם, הרי דמה"ט כל דיתבי דייני התם להזדקק, אף אם לא ראו את מומו מיד כשנולד, שפיר הוא יושב ומצפה שיתירוהו, ול"ה מוקצה כלל.[[474]](#footnote-475)

**ת"ש הי' אוכל בצימוקים וכו',** דין גרו"צ וביאור סוגיין נתבאר בדף מס' 10.

ב' מרחשון פ"א

דף מס' 21

**גמרו בידי אדם**

**ביצה כ"ו ב' - דהא פולין ועדשים מעיקרא חזו לכוס שדינהו בקדירה אידחו להו וכו',** בפירש"י מבו' דהא דאידחו להו הוא משום דאין ראויין לאכילה כ"ז שרותחין, וכ"כ בחי' המאירי,[[475]](#footnote-476) - אך בפי' ר"ח כתב דהוא משום דכשהתחיל בישולם כבר אין ראויין לכוס, ואין ראויין לאכילה כלל כ"ז שלא נגמר בישולם, וכ"נ בד' התוס' בשבת מ"ג א' ד"ה בעודן עליו כל ביה"ש.[[476]](#footnote-477)

**אלא גמרו בידי אדם לא קמיבעיא לן,** למש"כ הר"ח דהא דפולין ועדשים לא חזו הוא משום דלא נגמר בישולם, מבו' דמהני הא דגמרו בידי אדם אף בדבר שעדיין לא נתקן כלל,[[477]](#footnote-478) וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בשלהי פירקין ובד' הראשונים בכ"ד, וי"ל דמה"ט הוא דקדירה חייתא ל"ה מוקצה בשבת, אף דבביה"ש אכתי לא חזיא כלל, ועמש"כ בזה התוס' בשבת י"ט ב' (ד"ה שמן), ויתבאר בעזה"י במקומו.

צ"ע דמ"ט לא מייתינן להא דגמרו בידי אדם מותר, מהא דמותר לטלטל ביו"ט דבר שאינו ראוי כלל בעודו חי, משום דראוי הוא ע"י בישול, וכן מותר לטלטל בע"ח משום דראוי לשחטם, - ולכאו' צ"ל, דל"ב בזה כלל לדינא דגמרו בידי אדם, אלא הוא משום דחשבינן להו כדבר הראוי, כיון שהן ראויין ע"י בישול, וזהו דרך תיקונם,[[478]](#footnote-479) ומש"כ הרא"ש בשלהי פירקין להתיר בקמח משום גמרו בידי אדם, הוא בשבת דאין הקמח ראוי, ואך דמ"מ כיון דביד הגוי לאפותו הו"ל כגמרו בידי אדם.[[479]](#footnote-480)

ואמנם צ"ע דמ"ש מפולין ועדשים דלא הותרו אלא מכח דינא דגמרו בידי אדם, אף שהן ראויין ע"י בישול,[[480]](#footnote-481) - וי"ל דשאני דבר שאינו ראוי כלל בעודו חי ועיקר הכנתו היא לבשלו, דחשיב כדבר הראוי אף קודם שנתבשל, ול"ה מוקצה, ומשא"כ בפולין ועדשים שבתחילת יו"ט היו ראויין לאכלן חיים, ול"ה עמידתן רק לאכילה ע"י בישול, וע"כ כשדחאם ע"י שהתחיל בישולן, בעינן לדינא דגמרו בידי אדם,[[481]](#footnote-482) וצ"ע.

בפירש"י כתב דהא דגמרו בידי אדם שרי, היינו דכיון דבידו לתקנו בו ביום לא מקצה לי' מדעתי' מפני דחייתו, ומשא"כ בגמרו בידי שמים, דכיון דאין בידו לתקנו מסח דעתי' מיני', ובחי' המאירי בתו"ד מבו' דמכח זה ה"ז מותר בטלטול אף בביה"ש, וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן שנ"ה,[[482]](#footnote-483) וכ"כ הבינה לעתים בפ"ג מיו"ט ה"י בסו"ד, והפמ"ג במש"ז סו"ס ש"ח,[[483]](#footnote-484) והגר"ז בסימן שכ"ה ס"ו, והחזו"א בסימן מ"א סקט"ז, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דמותר לסלק קדירה רותחת מע"ג הכירה, - וזה דלא כמש"כ התהל"ד בסימן רנ"ט סק"י ובמהדו"ב סימן רנ"ב סוסק"ב, דקודם שנתקן הוי מוקצה, עיי"ש,[[484]](#footnote-485) וצ"ל דדבריו קיימי רק בתבשיל שלא נתבשל כמאב"ד וכיו"ב, דחשיב כעצים ואבנים, ול"מ הא דתיקונו בידי אדם, אך קדירות רותחות, אחר דחשיבי כגמרו בידי אדם, ל"ה מוקצה כלל, (דאל"כ הי' אסור לסלק קדירה רותחת מע"ג הכירה).[[485]](#footnote-486)

\*בל' הר"ן בשבת מ"ג א' משמע להדיא דעיקר דינא דגמרו בידי אדם הוא דבכה"ג לא אמרינן מיגו דאיתקצאי לביה"ש איתקצאי לכולי יומא, כיון דקים לי' שיצא מהקצאתו, וכ"ה להדיא בד' הרא"ה בסוגיין דגמרו בידי אדם מותר "כשחוזר ונראה", וצ"ע שהרי חזינן דמהני הא דגמרו בידי אדם דל"ה מוקצה מעיקרא, דמה"ט הוא דמותר לסלק קדירה רותחת מע"ג הקדירה, - וצ"ל דלעולם יסוד דינא דגמרו בידי אדם הוא דבכה"ג לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, וכיון דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי, וראוי' הקדירה לאכילה לאחר שתצטנן, ע"כ היא מותרת בטלטול אף בעודה רותחת, כיון שהיא ראוי' בשבת,[[486]](#footnote-487) ואכתי צ"ע בל' הרא"ה בזה.

**גמרו בידי אדם כשאין דעתו לתקנו**

ממש"כ התוס' בסוגיין ובשבת מ"ג א' בהא דכופין את הסל לפני האפרוחים חשיב כגמרו בידי אדם משום דבידו להפריחם, משמע דכל דהדבר הוא בידו חשיב כגמרו בידי אדם, אף אם אין דעתו לעשות כן, דמנ"ל דאיירי כשדעתו להפריחם, (ולא כתבו אלא דבידו להפריחם),[[487]](#footnote-488) - אך בד' האו"ז בסימן שנ"ה בדין מנעלים שעשה הגוי, מבו' דלא חשיב כגמרו בידי אדם אלא כשדעתו לתקנו, וכ"ה מבו' בל' המאירי בסוגיין דלא חשיב כגמרו בידי אדם, אלא היכא דדיחויו הוא ע"ד תיקון,[[488]](#footnote-489) וכ"נ מד' הרשב"א ועוד מקמאי שנקטו דכלי המוקצה מחמת מיאוס הוי מוקצה, אף שבידו להדיחו, ונת' בדף מס' 1 בסופו בהערה, וצ"ע.

**גמרו בידי שמים**

**כי קמיבעיא לן גמרו בידי שמים,** בפירש"י כתב דהיינו היכא דגמרו ע"י חמה, דכיון דאין בידו לתקנו מסח דעתי' מיני', - ובד' המאירי מבו' דכל דגמרו הוא בידי שמים, אף אם הוא עתיד ליגמר בודאי בשבת, הוי מוקצה, ודוקא היכא דגמרו הוא ע"י מעשה האדם הוא דל"ה מוקצה, ועיי"ש שכתב דהא דתבשיל שהוא בשיל ולא בשיל בביה"ש ל"ה מוקצה, אע"פ שגמרו בשבת הוא מעצמו,[[489]](#footnote-490) הוא משום דגמרו בשבת הוא מכח מעשה שעשה בו האדם מער"ש, וע"כ חשיב כגמרו בידי אדם,[[490]](#footnote-491) וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן שכ"ה ס"ו, וכתב דמה"ט הוא דנר שהדליקו בו בשבת הוי מוקצה, משום דהוא כבה מאליו, ונתבאר להלן.

אך בד' הר"ן בשבת מ"ג א' מבו' דעיקר הנפ"מ בין גמרו בידי אדם לגמרו בידי שמים, הוא דכל דגמרו בידי אדם קים לי' שיצא מהקצאתו, וכל שגמרו בידי שמים לא קים לי' שיצא מהקצאתו, ולפ"ז הדין נותן דכל דידוע שהוא עתיד ליגמר בודאי בשבת, אף אם הוא בידי שמים, הוי כגמרו בידי אדם, וכ"נ בד' התוס' בחולין ט"ו ב' ד"ה כגון, עיי"ש, וכ"כ החמד משה בסימן ש"י סק"ג, והלבו"ש שם לט"ז סק"ד, וכ"ה מבו' בד' המ"ב שם סקי"ט, וכ"כ בס' בית אברהם להגר"א מטשכנוב בסוגיין, וכ"כ בהגה' זר זהב לאו"ה שער נ"ה סק"ח,[[491]](#footnote-492) ופירש כן בד' האו"ז בסו"ס שנ"ה, עיי"ש, וכן האריך המנחת שלמה בח"א סימן י' סק"ב, עיי"ש.

**בהא דנר שהדליקו בו בשבת ל"ה כגמרו בידי אדם**

בחי' המאירי הק', דמ"ט נר שהדליקו בו באותה שבת אסור בטלטול, ולא חשיב כגמרו בידי אדם, כיון דסופו ליכבות ע"י מעשה שנעשה בו ע"י אדם, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המאירי כתב די"ל דהוא משום דהוא אסור בטלטול בביה"ש ולגמרי אסח דעתי', ומשא"כ הכא דכל דהוא ראוי בטלטול בביה"ש ולא הוקצה לגמרי, ולכאו' מכוון דבריו דל"מ הא דגמרו בידי אדם, אלא דמכח זה אינו מוקצה כלל, אך בנר שהדליקו בו בשבת דבעודו דולק אסור לטלטלו משום בסיס לדבר האסור, ל"מ הא דגמרו בידי אדם דלא נימא בזה מיגו דאיתקצאי,[[492]](#footnote-493) וכ"כ בהגה' תפארת למשה על הרא"ש בסימן י"ז.[[493]](#footnote-494) - **ב** המאירי כתב דהוא משום דל"ה כגמרו בידי אדם אלא כשסופו לבא לידי גמר התיקון ע"י מעשה, ומשא"כ בנר דאין סופו לבא לידי תיקון ע"י המעשה, דאדרבה הוא בא לידי דיחוי ע"י המעשה, וזה ניחא להמאירי לטעמי' דכל דאין גמרו בידי אדם הוי מוקצה, אף דעתיד ליגמר בודאי בשבת, וע"כ כיון דנר לא חשיב דתיקונו הוא ע"י אדם, הוי מוקצה, וכ"כ הגר"ז בסימן שכ"ה ס"ו דכיון דהנר כבה מאליו, ל"ה כגמרו בידי אדם.[[494]](#footnote-495) - **ג** בס' בית אברהם בסוגיין כתב למש"כ התוס' בשבת מ"ג א' ד"ה בעודן עליו כל ביה"ש דבכופה סל לפני האפרוחים והיו עליו כל ביה"ש, ל"מ הא דהוי גמרו בידי אדם, משום דרצונו היו שיעלו האפרוחים על הסל שלכך כפאו וכו', ונתבאר להלן, וה"נ הוא בנר, דכיון דדחיי' בידים כדי שידלק בשבת, ל"מ הא דהוי גמרו בידי אדם, וכ"כ הזר זהב והמנחת שלמה שם, - ועד"ז י"ל למש"כ הר"ן בשבת שם דכל דדחיי' בידים אסור אף היכא דגמרו בידי אדם, ונתבאר להלן.

**בהא דסל שהיו עליו אפרוחים בביה"ש ל"ה כגמרו בידי אדם**

בשבת מ"ג א' אמרו בכופה סל לפני האפרוחים, דכל שהיו עליו כל ביה"ש אסור לטלטלו אף כשאינם עליו, והתוס' שם ד"ה בעודן עליו כל ביה"ש הק' דכיון דבידו להפריחם הוי גמרו בידי אדם, ולית לן למימר מיגו דאיתקצאי לביה"ש, כמו שאמרו בסוגיין בדין פולין ועדשים ובדין קדירות, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דשאני קדירות דאם הי' צריך להן בביה"ש הי' מקררן, וכן פולין ועדשים רצונו שיתבשלו בלא שום דיחוי, ומשא"כ התם דרצונו שיעלו האפרוחים על הסל, והקצה אותם שעה אחת לצרכן, ומיגו דאיתקצאי לביה"ש איתקצאי לכולי יומא, ולכאו' מכוון דבריהם, דהא דבגמרו בידי אדם לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, הוא משום שלא הקצה אותם כלל אף בביה"ש, (וכמש"נ לעיל דמכח זה ה"ז מותר בטלטול אף בביה"ש), אך בכופה סל לפני האפרוחים דהקצה את הסל בביה"ש לצורך האפרוחים, הרי דמיגו דאיתקצאי בביה"ש איתקצאי לכולי יומא, (ול"מ הא דגמרו בידי אדם להפקיע לדין מיגו דאיתקצאי). - **ב** הר"ן שם כתב דשאני התם דדחיי' בידים, ומשא"כ בקדירות שלא דחאן בידים, דאדרבה כדי שיתבשלו ויראו לו הוא מניחן,[[495]](#footnote-496) ולכאו' הוא משום דכל דדחיי' בידים דהוי הקצאה דחמירא טפי, אמרינן מיגו דאיתקצאי אף היכא דגמרו בידי אדם.[[496]](#footnote-497) - **ג** למש"כ בחי' המאירי בסוגיין דהא דבנר שהדליקו בו בשבת ל"מ הא דגמרו בידי אדם הוא משום דהוא אסור בטלטול בביה"ש ולגמרי אסח דעתי', ונתבאר לעיל, הרי דמה"ט גם בסל שהיו עליו אפרוחים בביה"ש ל"מ הא דגמרו בידי אדם, ועד"ז כתבו התפארת למשה על הרא"ש בסימן י"ז, והשפ"א בשבת שם.

התוס' בסוגיין כתבו דהא דלא מייתי דאין מוקצה לחצי שבת מההיא דכופין את הסל לפני האפרוחים דמותר לטלטל הסל לאחר שירדו,[[497]](#footnote-498) הוא משום דהוי כמו גמרו בידי אדם שבידו להפריחן מעליו, והמהרש"א הביא מתו"י שכתבו דאין לישב כן דחשיב כגמרו בידי אדם, דא"כ מ"ט אם היו עליו אפרוחים בביה"ש אסור לטלטלו, ובע"כ דלא חשיב כלל כגמרו בידי אדם, וכתב להגי' כן גם בד' התוס'.

אך המג"א בסימן שכ"ה סוסק"י פירש בד' התוס', דאף דדמי לגמרו בידי אדם, ומכח זה שרי כשלא היו עליו אפרוחים בביה"ש, אף אם יש מוקצה לחצי שבת, מ"מ ל"ה לגמרי כגמרו בידי אדם, וע"כ הוא דכל שהיו עליו אפרוחים בביה"ש אסור, - ועיי"ש שפירש כן גם בד' התוס' בשבת מ"ד ב' שכתבו בהא דמוכני שאין עלי' מעות דמותר לטלטלה, דלא מייתינן מינה דאין מוקצה לחצי שבת, דאיירי כשהניחם נכרי כדי להסירם לאחר שעה, והוי כגמרו בידי אדם, ומ"מ כשהי' עליו מעות בביה"ש אסור לטלטלה, והיינו משום דל"ה לגמרי כגמרו בידי אדם, והמחה"ש שם כתב לדקדק כן ממש"כ התוס' דהוי "כמו" גמרו בידי אדם, ומשמע דל"ה גמרו בידי אדם ממש, - וכ"כ המהדו"ב בשבת שם,[[498]](#footnote-499) ועיי"ש שכתב דהא דל"ה כגמרו בידי אדם גמור, הוא משום דרצונו שיהיו שם בביה"ש, וכמש"כ התוס' שם מ"ג א'.[[499]](#footnote-500)

ורבים פירשו בזה, דיסוד דינא דגמרו בידי אדם הוא דכל דגמרו בידי אדם לא מקצי לי' מדעתי' ועדיין דעתו עליו, וכיון דלא מקצי' לי' מדעתי' כלל, לי"ב לדינא דמיגו דאיתקצאי בביה"ש, כיון דל"ה מוקצה כלל, - אך בסל שיש עליו אפרוחים ובמוכני שיש עלי' מעות, כיון דרצונו שיהיו שם מקצי להו בשעה שהאפרוחים והמעות עליהן, וכמש"כ התוס' בשבת מ"ג א', ל"מ הא דגמרו בידי אדם, אלא דמה"ט עדיין דעתו עליהן לכשיסור האיסור מהן, וע"כ כל שהיו האפרוחים והמעות עליהן בביה"ש, הרי דכיון דהקצה אותם מדעתו בביה"ש, אמרינן מיגו דאיתקצאי, ומשא"כ כשלא היו עליהן בביה"ש, הרי דאף אם יש מוקצה לחצי שבת, היינו משום דבטלה ההכנה שהוכן מבעו"י, וכמש"כ האפיקי ים בח"ב סימן י"ט, וכל שדעתו עליהן לכשיסור האיסור מהן, לא בטלה מהן הכנתן, וע"כ ל"ה מוקצה.[[500]](#footnote-501)

בחולין ט"ו ב' אמרו דהא דשרי ר"מ בשוחט בשבת, ולא אסר משום מוקצה, הוא כגון שהי' לו חולה מבעו"י והבריא, והתוס' שם הק' דאם יש מוקצה לחצי שבת, יש לאסור אף בכה"ג, וכתבו דכיון דרגילות הוא שחוזר לחליו ל"ה מוקצה, כמו גמרו בידי אדם דשרי, וצ"ע דמשמעות הדברים דרק אם הבריא בשבת שרי, אך אם הבריא מבעו"י אסור, וכיון דהו"ל כגמרו בידי אדם, הי' לנו להתיר אף כשהבריא מבעו"י, - וצ"ל ע"ד מש"כ המהדו"ב והמג"א דבכה"ג ל"ה כגמרו בידי אדם גמור, והיינו משום דרצונו שיהא בריא, ודמי למש"כ התוס' בסל לפני האפרוחים דל"ה כגמרו בידי אדם, ול"מ אלא לענין מוקצה לחצי שבת.

ג' מרחשון פ"א

דף מס' 22

**גמרו בידי אדם במנעלים ופת שעשה הנכרי**

האו"ז בסימן שנ"ה כתב בדין מנעלים שעשה הנכרי ביו"ט, דדעת ה"ר יו"ט דהן אסורין משום מוקצה, דכשנחתך העור לצורך מנעלים אידחי' לי' והו"ל מוקצה, ודעת ה"ר אליהו דלי"ב משם מוקצה, משום דהו"ל כגמרו בידי אדם, כיון דדעתו של הנכרי לגמור ולעשות מנעלים, - ועד"ז נחלקו הראשונים בדין פת שאפה נכרי בשבת, דהרא"ש בשלהי פירקין כתב בשם ר"ת דאסר, משום דשמא בביה"ש הי' קמח או עיסה דלא חזי לכוס, ועד"ז כתב הרמב"ן בשבת קכ"ב א',[[501]](#footnote-502) והרא"ש נחלק ע"ז, דאף אם הי' קמח או עיסה בביה"ש ל"ה מוקצה, דכיון דהוי ביד נכרי הוי גמרו בידי אדם,[[502]](#footnote-503) והגר"ז בסימן שכ"ה ס"ו הוסיף לפרש דהיינו, דכיון שהוא מוכן להנכרי בעליו, ה"ז מוכן לכל.

ובטעם האוסרין מצינו כמה דרכים, **א** בד' האו"ז שם משמע דהוא משום דאין ביד הישראל לגמרו, ול"מ הא דביד הנכרי לגמרו.[[503]](#footnote-504) - **ב** היש"ש בפ"ק דחולין סימן ל"ב כתב דהוא משום דלא אמרינן גמרו בידי אדם, אלא היכא שהתחיל המלאכה מבעו"י ובביה"ש לא נגמרה, אבל כה"ג שלא התחיל מבעו"י ל"ה גמרו בידי אדם, וכ"כ התפארת שמואל בהגה' הרא"ש שם, והגר"ז בסימן שכ"ה ס"ו,[[504]](#footnote-505) ונתבאר להלן. - **ג** המג"א בסימן שכ"ה סק"י כתב דס"ל דל"מ הא דגמרו בידי אדם אלא במוקצה, דכל שיכול לגמרו אינו מקצה אותו מדעתו, ומשא"כ בנולד.[[505]](#footnote-506) - **ד** בתשו' זרע אמת ח"א סימן מ"א מח. כתב, דכיון דכשהוא אצל ישראל ל"ה גמרו בידי אדם, כיון דהוא אסור לאפות בשבת, אף כשהוא אצל הנכרי אסור, שלא תחלוק בין של ישראל לשל נכרי, וכמש"כ עד"ז בפירש"י לעיל כ"ד ב' (ד"ה אם יש) בדין מחובר של נכרי.

**גמרו בידי אדם כשלא התחיל במלאכה מבעו"י**

בעיקר מש"כ היש"ש ודעימי' דלא אמרינן גמרו בידי אדם אלא כשהתחיל המלאכה מבעו"י, תמה הבית מאיר בסימן שכ"ה ס"ד, דכיון דהתירא דגמרו בידי אדם הוא משום דכיון דבידו לתקנו בו ביום לא מקצי לי' מדעתי' מפני דחייתו, וכמש"כ בפירש"י, הדין נותן דאף אם לא התחיל המלאכה מבעו"י, מ"מ כל שידוע לו שיכול להתחיל ולגמור בו ביום לא מקצי לי' מדעתו, ועוד, דא"כ מ"ט שרינן בקדירות רותחות משום דגמרו בידי אדם שבידו לקררם, הרי לא התחיל בקירורם מבעו"י, וכתב דיש לדחוק ולחלק, ועמש"כ בתשו' זרע אמת ח"א סימן מ"א מז: לתמוה עוד ע"ד היש"ש.

**גמרו בידי אדם בנולד**

למש"כ המג"א שם דפת שאפה הנכרי ומנעלים שעשה חשיבי כנולד, הרי דמדעת המתירים יש ללמוד דאף נולד מותר היכא דגמרו בידי אדם, וכ"כ המג"א בסימן תקפ"ו סקכ"ה דלדעתם יש להתיר בנכרי שעשה שופר ביו"ט מקרן שלו, דל"ה נולד, כיון דגמרו בידי אדם, ומה שאמרו בשבת כ"ט א' דנכרי שחקק קב בבקעת הוי נולד, הוא בבקעת של ישראל, - והחזו"א בסימן מ"ד סק"י תמה ע"ז ממה שאסרו לעיל ח' א' באפר כירה משום נולד, ובשבת כ"ט א' אסרו בעצמות וקליפין משום נולד, אף דגמרו בידי אדם,[[506]](#footnote-507) וכ"נ בתו"ד המהר"ח או"ז בסימן קצ"ט דבנולד ל"מ הא דגמרו בידי אדם, עיי"ש, וכבר עמד ע"ז בס' בית אברהם להגר"א מטשכנוב בסוף סוגיא דמוקצה, ועיי"ש במש"כ לישב,[[507]](#footnote-508) - ועמש"כ בזה המנחת שלמה בח"ב סימן י"ז אות ג'.[[508]](#footnote-509)

**גמרו בידי אדם במוקצה דמחובר**

הב"י בסימן שכ"ה ס"ד הק' ע"ד הרא"ש שהתיר פת שאפה הנכרי מהא דאסרינן לעיל כ"ד ב' בנכרי שהביא דורון לישראל מדבר שיש במינו במחובר, אף דהוי גמרו בידי אדם, שהרי ע"י אדם נלקטים, ואפ"ה אסור,[[509]](#footnote-510) ועיי"ש במש"כ לישב, וצ"ב, וכמשה"ק הב"ח שם, - והב"ח שם כתב דמוקצה דמחובר שאני ול"מ בזה גמרו בידי אדם, עיי"ש, והחזו"א בסימן מ"ד סוסק"ח כתב דהוא משום דמחובר אינו בכלל תשמישי בנ"א ואין דעתו עליהם, ול"מ בזה גמרו בידי אדם. - והתפארת למשה בהגה' הרא"ש כתב בדעת הרא"ש, דכיון דמחובר הוי מוקצה בביה"ש מחמת איסור, ל"מ בזה גמרו בידי אדם, כיון דבע"כ הוא מוקצה ממנו בשעת האיסור, ול"מ גמרו בידי אדם, אלא היכא דמכח זה לא מקצי לי' כלל,[[510]](#footnote-511) ועיי"ש שכתב וכתב דמה"ט ל"מ גמרו בידי אדם בסל שיש עליו אפרוחים ובנר קטן, ונתבאר בדף מס' 21.

**גמרו בידי אדם בדבר האסור שניתר באמצע השבת**

הקוב"ש באות ו' הק' במה שדנו הראשונים אם אמרינן מוקצה מחמת יום שעבר, דכיון דיודע שאחר ביה"ש יהא מותר, הו"ל כגמרו בידי אדם,[[511]](#footnote-512) ולדעת המאירי ודעימי' כיון דאין גמרו ע"י אדם, אף דעתיד ליגמר בודאי בשבת, הוי מוקצה, ניחא, וכבר עמד בזה בס' בית אברהם להגר"א מטשכנוב בסוגיין, ועיי"ש שעמד עוד במה שדנו הראשונים לאסור לשחוט ביו"ט שאחר השבת למ"ד דשבת ויו"ט קדושה אחת, דמ"ט לא שרי משום דהוי כגמרו בידי אדם, ועד"ז הקשו במש"כ המג"א בסימן תקט"ו סק"ב דדבר האסור באכילה עד כדי שיעשו אסור אף בטלטול,[[512]](#footnote-513) וכן הק' החזו"א בסימן מ"ז סקט"ז במש"כ הגרע"א דשמן המטפטף אסור בטלטול כ"ז שהנר דולק.

והקוב"ש שם כתב לישב דל"מ הא דגמרו בידי אדם, אלא היכא דהדבר מותר, אלא דבפועל לא חזי לי', אך כל דהדבר אסור, ל"מ מה שיודע שיהא ניתר אחר ביה"ש,[[513]](#footnote-514) ועיי"ש שכתב לפרש לפ"ז עיקר מש"כ הראשונים דלא אמרינן מוקצה מחמת יום שעבר, כיון דקמי שמיא גליא דבתחילת היום הוא מותר, ולא אמרינן דמ"מ כיון דבפועל אינו יכול לאכלו הוי מוקצה, דע"ז מהני הא דגמרו בידי אדם, ועמש"כ ע"ז המנחת שלמה בח"א סימן י' סק"ב, ועוד יש להעיר, דלכאו' הוא דלא כמש"כ התוס' ודעימייהו לדון להתיר בבסיס לדבר האסור מכח הא דגמרו בידי אדם, והרי דאף כשהדבר אסור בביה"ש, מהני הא דגמרו בידי אדם, - ועמש"כ המנחת שלמה בח"ב סימן י"ז אות ג' לישב לעיקר הקו' בע"א, ולכאו' גם על דבריו יש להעיר ממש"כ התוס' לדון בכופה סל לפני האפרוחים דהוי גמרו בידי אדם.

בדו"ח הגרע"א מכת"י לעיל כ' ב' כתב בתו"ד דכל קרבנות בשבת ויו"ט הוו מוקצה מחמת איסור, שהרי בביה"ש אסור לשוחטן מחמת איסור יו"ט ושבת, כיון דשחיטה בלילה פסולה, - אך הראש יוסף לעיל שם כתב בתו"ד דכבשי עצרת ל"ה מוקצה מחמת איסור, כיון דודאי יותרו למחר, והו"ל כגמרו בידי אדם, וכ"כ בס' בית אברהם בסוגיין,[[514]](#footnote-515) ועמש"כ בזה המנחת שלמה שם.

המ"ב בסימן ש"ח סקס"ג כתב דבגד שהי' טופח להטפיח בביה"ש, אסור לטלטלו בכל השבת, דמיגו דאיתקצאי לביה"ש איתקצאי לכולי יומא, והמנחת שלמה בח"א סימן י' סק"ב הק' ע"ז, דכיון שהוא עומד להתייבש בשבת, הו"ל גמרו בידי אדם, ומ"ט הוא אסור,[[515]](#footnote-516) ובד' המ"ב בסימן ש"י סקי"ט מבו' דאף היכא דגמרו בידי שמים שרי, אם הוא עתיד ליגמר בודאי בשבת, - ולמש"כ המאירי והתפארת למשה דכל דהוא אסור בביה"ש, ל"מ הא דגמרו בידי אדם, ניחא, וכ"כ בתשו' מנחת יצחק ח"א סימן פ"א סק"ג, ועד"ז הוא למש"כ הקוב"ש דכל דהקצאתו היא מחמת איסור, ל"מ הא דגמרו בידי אדם, וצ"ע.

\*נתבאר בדף מס' 19 פלוגתת רבוותא בדין ככר שאסרה עלי' בנדר, דבד' הריטב"א בשבת מ"ו ב' ודעימי' מבו' דמכח הא דביד הבעל להפר, ל"ה הככר מוקצה אף קודם שהיפר, כיון שהוא ראוי לה ע"י הפרה, אך בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' ספ"ב ודעימי' מבו' דקודם שנשאל על הנדר הוי מוקצה, אף דבידו לישאל עליו, - ולכאו' טעם הפלוגתא בזה הוא אם כה"ג חשיב כגמרו בידי אדם, או דכיון דאין הדבר בידו, ל"ה כגמרו בידי אדם.[[516]](#footnote-517)

**בשיטת ר"מ אמרוה וכו' ראיית בכור לאו כראיית טריפה וכו' ומינה וכו' ראיית בכור מערב יו"ט,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דראיית בכור חשיבא כולי האי, הו"ל כמתקן ודן דין ואסור לראותו ביו"ט, - ולדעת הרמב"ם והראב"ד שפירשו טעמי אחריני בהא דאין רואין מומין ביו"ט, ונתבאר בדף מס' 19, צ"ל דהיינו משום דלפ"מ דמסקינן דהתם בקנסא פליגי, הרי דלכו"ע ראיית מומין ל"ה כמתקן, ובע"כ דהא דאסר ר"ש לראות מומין ביו"ט הוא מטעמי אחריני.

**אטו התם ברואין מומין פליגי בקנסא פליגי וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דהא דאסר ר"מ כששחט ואח"כ הראה את מומו, הוא משום קנס, ואם שחטו אדם אחר שהי' סבור שהוא ניתר מפי מומחה, שפיר מהני ראיית המום לאחר השחיטה, - אך הרמב"ן בהל' בכורות פ"ד כתב דאסר ר"מ אף כששחטו מי שאינו שלו בשוגג, ודקדק כן מהא דקתני הואיל ונשחט, ולא קתני הואיל ושחטו, ופירש דאין איסורו משום קנס אלא משום גזירה, ומה שאמרו דבקנסא פליגי, היינו לאפוקי דאי"ז דינא, ולעולם גזירה היא, וכ"כ הרא"ש שם סימן ג', וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בסוגיין.

ונפ"מ בזה הוא בהכרעת ההלכה בפלוגתא זו, דהתוס' כתבו דקי"ל כר"י, משום דהלכה כר"מ בגזירותיו ולא בקנסותיו, וכ"כ התוס' בזבחים ק"ד א' ד"ה א"ר עקיבא, וכ"כ הרמב"ן שם בשם הר"ש בן חפני, - אך הבה"ג בהל' בכורות כתב דקי"ל כר"מ, משום דהלכה כר"מ בגזירותיו, וכ"כ השאילתות בסימן מ"ד, וכ"כ הרמב"ן והרא"ש שם והר"נ בן הרמב"ן בסוגיין, וכן פסקו הרמב"ם בפ"ג מבכורות ה"ד, והשו"ע ביו"ד סימן ש"י ס"א.

לדעת רש"י ודעימי' דהא דאין רואין מומין ביו"ט הוא משום דהו"ל כמתקן וכדן את הדין, צ"ב, דלפ"מ דמסקינן דלכו"ע מהני מדינא ראיית מומין אחר השחיטה, וכל הא דל"מ הוא משום קנס, ולדעת רש"י ודעימי' אם שחטו אדם אחר בשוגג שרי, מ"ש ראיית מומין דאסירא, מראיית טריפה דמותרת, - וי"ל למש"כ השפ"א בסוגיין דלכו"ע אסור לשחוט קודם ראיית חכם, ולא נחלקו אלא בדיעבד שעבר ושחט, אם קנסוהו, וע"כ חשיב כמתקן וכדן את הדין, - וי"ל עוד, דכיון דאין אדם רואה בכורות עצמו, כמו שאמרו בבכורות ל"א א', והוא אסור בלא היתר אף אם יש בו מום מובהק, כדתנן בבכורות ל"ו ב', ע"כ חשיב כמתקן וכדן את הדין.[[517]](#footnote-518)

\*הבעה"מ לקמן כ"ח ב' כתב דהא דאסור להראות סכין ביו"ט לחכם ביו"ט, הוא משום דראיית סכין כראיית בכור היא שמעכבת השחיטה, ונראה כמתקן וכדן את הדין, והרמב"ן במלחמות שם תמה ע"ז, דראיית סכין היא כראיית טריפה וכשאר ההוראות שמותרות ביו"ט, ול"ד לראיית בכור שהוא יוצא מכלל קדשי מזבח לפסוהמ"ק בהיתר זה, ונמצא שהוא מתיר את האיסור, והר"ן שם כתב בדעת הבעה"מ, דכיון דמפני כבודו של חכם אמרו שאין הסכין ראוי לשחוט עד שיתן רשות, נמצאת נתינת רשותו תיקון גמור כעשיית כלי, וכתב לישב בזה משה"ק הרמב"ן עוד ע"ד הבעה"מ, דמ"ט חכם רואה לעצמו.

**מאתמול הוי חזי וביו"ט שיולי קא משייל,** בחי' המאירי כתב דהיינו דכבר מאתמול גמר את הדין בדעתו, אלא שלא גילה את גמר דינו לבעלים עד שחקר, ובכה"ג שרי, וכ"כ המ"ב בסימן תצ"ח סקנ"ד ובשעה"צ סקס"ב, ולכאו' הוצרך לזה, משום דאם לא גמר דינו מאתמול, נמצא דכשהוא גומר את דינו ביו"ט, הו"ל כמתקן וכדן את הדין, ול"מ מידי הא דכבר ראה את המום מאתמול,[[518]](#footnote-519) - ועמש"כ החזון יחזקאל בפ"ג ה"ג בדעת הרמב"ם בזה.

השעה"צ בסימן תצ"ח סקס"ב כתב דהא דשרי בכה"ג, אף דבעל הבכור לא ידע עדיין את הגמ"ד, הוא משום דמ"מ אין מסיח דעתו ממנו וסובר שלמחר יתירנו החכם, וכתב דמד' האו"ז משמע דכל הא דשרי הוא רק כשכבר אמר לו החכם שהמום קבוע,[[519]](#footnote-520) והניח לזה בצ"ע.

ד' מרחשון פ"א

דף מס' 23

**בית שנפחת**

**ביצה ל"א ב' - בית שהוא מלא פירות ונפחת נוטל ממקום הפחת,** בפירש"י הק' דמ"ט ל"ה מוקצה מחמת איסור, שהרי אין יכול לפתחו ביו"ט ואסח דעתי' מיני', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דכיון דפתיחתו אינה אסורה מדאורייתא, לפ"מ דמוקמינן לה באוירא דליבני, ל"ה מוקצה, ודמי לטבל שהוא מוכן אצל שבת שאם עבר ותיקנו מתוקן, וכ"כ הבעה"מ לקמן ל"ד ב', והר"י מלוניל והפסקי רי"ד וההשלמה בסוגיין, והרא"ש בסימן ה', והאו"ז בסימן ש"ס, והטור בסו"ס תקי"ח,[[520]](#footnote-521) והראשונים תמהו ע"ז מכ"ד, ויתבאר בעזה"י באורך בדף מס' 24. - **ב** בפירש"י בעירובין ל"ד ב' ד"ה נוטל ממקום הפחת כתב דסתמא כר"ש דלית לי' מוקצה, וכ"כ התוס' בסוגיין, והר"ן בעירובין שם. - **ג** הרמב"ן במלחמות לקמן ל"ד ב' כתב די"ל דאיירי כשנפחת מערב יו"ט, והא דקתני נוטל ממקום הפחת, הייינו לאשמועינן דאסור ליטול ממקום אחר, דאסור להוסיף על הפחת, או לאשמועינן דכיון שנפחת ל"ה אוצר, ועמש"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בסוגיין להוסיף בזה. - **ד** הרמב"ן שם כתב דיש סברא לומר דאין הפירות נעשין מוקצין כלל מחמת הבית, כיון דאין בעצמן איסור, ול"ד לנר שנעשה בסיס לדבר האסור, והוא לא הקצה דעתו מן הפירות בשביל פירות עצמן, ודעתו עליהן לאכילה כ"ז שיוכל ליקח אותן, והריטב"א בעירובין ל"ד ב' הוסיף לפרש דהיינו דהכותל החוצץ בפניהם הו"ל כאריא דרביע עלייהו, ולא גזרו בהן משום מוקצה, וה"ז כאילו היו רחוקין ממנו ונתקרבו, וכ"כ הרא"ה והר"ן בסוגיין, וכ"כ המ"מ בפ"ב מיו"ט ה"ט בדעת הרי"ף והרמב"ם. - **ה** הרשב"א כתב דאיירי בכותל רעוע העשוי ליפחת ביומו ודעתי' עילוי', ואף אי נימא דלר"י יש לאסור אף בכה"ג, דומיא דסוכה רעועה דאסירא,[[521]](#footnote-522) אפשר דהכא איירי כשהתנה. - **ו** הריא"ז בפירקין ה"ב דין ה' כתב דאיירי כשלא הסיח דעתו מהן מערב יו"ט, שהי' דעתו ליטול מהן ושכח,[[522]](#footnote-523) או שהי' בידו מפתח ואבד ביו"ט.

הרא"ש בסימן ה' כתב דכל הא דבית שנפחת ל"ה מוקצה לר"ש, הוא בכותל רעוע, אך בכותל בריא הוי מוקצה אף לר"ש, דדמי להא דאסר בסוכה בריאה, וכ"כ הרשב"א בסוגיין, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן בעירובין ל"ד ב', - ובס' בית אברהם בסוגיין עמד בזה, דלדעת הסוברים דלא אסר ר"ש כשאין יושב ומצפה אלא היכא דדחיי' בידים, ואף הא דאסר ר"ש בסוכה בריאה הוא משום דחשיב כדחיי' בידים, י"ל דבית שנפחת ל"ה כדחיי' בידים, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וע"כ אף אם אין יושב ומצפה שרי,[[523]](#footnote-524) - אך מד' הרשב"א שהק' דמ"ש מהא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית, אף שכתב לעיל כ"ז ב' דהא דאסר ר"ש התם הוא משום דדחיי' בידים, משמע דס"ל דבית שנפחת חשיב כדחיי' בידים, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ן במלחמות לקמן ל"ד ב', עיי"ש,[[524]](#footnote-525) וכ"נ גם מד' הפוסקים בסימן תקי"ח ס"ט,[[525]](#footnote-526) ובזה מתפרש טעם הא דלא פירש הרמב"ן דהא דשרינן בבית שנפחת, הוא משום דהמוכן שקפץ עליו איסור שבת ועל כרחו של מכין אסרו עליו, לא יצא מכלל הכן אלא לאיסור מלאכתו, וכמש"כ הרמב"ן בכ"ד, ועמדו ע"ז בס' בית אברהם בסוגיין, והחזו"א בסימן מ"ט סק"ב, עיי"ש, ואכמ"ל.[[526]](#footnote-527)

השו"ע בסימן תקי"ח ס"ט פסק דבית שהוא מלא פירות ונפחת נוטל ממקום הפחת, - והט"ז שם סק"ז והמג"א שם סקי"ד כתבו דמסתימת דבריו מבו' דס"ל דאף במחיצה גמורה שנפלה ל"ה הפירות מוקצה, וכדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דל"ה הפירות מוקצין הוא משום דאינם מוקצין מחמת עצמן וכו', דלדעת רש"י ודעימי' דהא דל"ה הפירות מוקצין הוא משום דאין בסתירת הבית אלא איסור דרבנן, הרי דכ"ז הוא באוירא דליבני, אך במחיצה גמורה אסורין הפירות, - והביאוה"ל שם כתב דכיון דלדעת רבים מקמאי יש לאסור בבית שהוא בנין גמור, ולדעת התוס' ודעימייהו אף באוירא דליבני לא שרי אלא לר"ש, ע"כ אין להקל בזה אלא בשעת הדחק.

**פירות שהיו חוץ לתחום**

בתשו' הרשב"א ח"ד סימן מ"ז כתב דפירות של ישראל שבאו מחוץ לתחום אסורין בין לו בין לאחרים, דמוקצים נינהו, דכל שאינם בתוך התחום הקצו אותם הבעלים מדעתם, וכ"כ הרמ"א בסימן תקט"ו ס"ט.

אך הר"ן בשבת מ"ה ב' כתב דבהמות שבאו מחוץ לתחום ל"ה מוקצה, דכיון דתחומין דרבנן הו"ל כטבל דמוכן הוא אצל שבת דאם עבר ותיקנו מתוקן, וכ"נ בד' הר"י מלוניל לעיל כ"ד ב', וכ"כ הט"ז בסימן תקי"ח סק"ז, ועמש"כ הבית מאיר שם ס"ט לדון בזה, - ועיי"ש שכתב עוד, דגם למש"כ הרמב"ן דהא דבבית שנפחת ל"ה הפירות מוקצה, הוא משום דאינם מוקצין מחמת עצמן וכו', הרי דה"נ הוא בפירות שהובאו מחוץ לתחום דל"ה מוקצה, וכ"נ להדיא בד' הר"ן בסוגיין, וכמש"כ הגוו"ר בכלל ד' סימן ג',[[527]](#footnote-528) ותמה על מש"כ הרשב"א והרמ"א לאסור בזה.

והבית מאיר בסימן תצ"ח ס"ג הוכיח מד' הרמב"ם בפ"ב מיו"ט ה"ב להתיר בזה, ועיי"ש שכתב דהרשב"א דאסר בזה הוא לטעמי' דס"ל בעבוה"ק שער ב' פ"ז הע"ו דבבית שנפחת אין הפירות מותרין אלא בבית רעוע שדעתו על הפירות אך בבית בריא אסור, וע"כ הוא דאסר בפירות שהיו חוץ לתחום, דהקצו אותם הבעלים מדעתם,[[528]](#footnote-529) - ועמש"כ בזה המ"ב בסימן תקט"ו סקע"ב, ובשעה"צ שם סקצ"א.[[529]](#footnote-530)

**בטעם הא דטבל מוכן הוא אצל שבת שאם עבר ותיקנו מתוקן**

לקמן ל"ד ב' אמרו דטבל מוכן הוא אצל שבת שאם עבר ותיקנו מתוקן, ובטעם הא דל"ה כמוקצה מחמת איסור, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י שם ובסוגיין כתב דכיון דהגבהת תרו"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, אי"ז מוקצה מחמת איסור, וכ"כ התוס' והפסקי רי"ד וההשלמה, והבעה"מ לקמן שם, והרא"ש בסימן ה', והאו"ז בסימן ש"ס, והר"ן בשבת מ"ג א' ומ"ה ב'. - **ב** הרמב"ן במלחמות לקמן שם כתב דכיון דטבל ראוי ועומד לאדם קודם שיתקנו כלאחר שתיקנו, שהוא מתוקן, ואין עליו אלא איסור אותו השם שהוא טבל, ואפשר לאותו איסור שיפקע בשבת, מוכן הוא, שהרי הפירות עצמן ראויין הן ואינם מחוסרין שום מלאכה, ול"ד למוקצה מחמת איסור, דהוא דבר שאינו ראוי עד שיעשה בו מלאכה האסורה בשבת, ומשא"כ טבל דיכול הוא לאכול ממנו אלא שאינו רשאי, והריטב"א בשבת מ"ג א' הוסיף לפרש, דהוא משום דאין איסורו משום שבת, וגם אינו מחוסר שום מלאכה לתיקון גופו, דהוא בעצמו ראוי לאכילה, ואין איסורו אלא מפני שם טבל,[[530]](#footnote-531) וגם בחול הי' אסור, אלא שהשבת גורם שלא לתקנו לפי שאסור לעשר בשבת, ואריא הוא דרביע עלי', וכיון שנתעשר ה"ה מוכשר בלי שום מעשה בגופו, וע"כ לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, ול"ד למוקצה מחמת איסור דאיסורו הוא משום השבת, וגם א"א לסלק האיסור אלא במלאכה או בדבר האסור מדרבנן. - **ג** הרמב"ן שם בסו"ד כתב דלדעת הרי"ף בפ"ק דחולין דמוקצה מחמת איסור אינו אלא כשדחאו בידים, למש"כ הרמב"ן שם בדעתו, הרי דמה"ט הוא דטבל מוכן הוא אצל שבת, כיון דמער"ש הוא מוכן לאדם דלתקן ולאכול קאי, ואין איסור שבת מקצה אותו שהרי לא דחאו בידים.[[531]](#footnote-532)

התוס' בשבת מ"ג א' סוד"ה טבל מוכן הוא הק' במה שאמרו לעיל כ"ו א' דלר"ש דאין רואין מומין ביו"ט אם ביקרו אינו מבוקר, דמ"ש מטבל דמוכן הוא אצל שבת ואם עבר ותיקנו מתוקן, - והרמב"ן במלחמות לקמן ל"ד ב' כתב דהוא משום דאין ראיית בכור בידו ומי יימר דמזדקיק לי' חכם ועובר עבירה,[[532]](#footnote-533) ועד"ז כתבו הריטב"א והר"ן בשבת מ"ו ב' דשאני טבל שראוי כל אדם לתקנו, ומשא"כ בבכור דאין ראוי להתירו אלא חכם,[[533]](#footnote-534) - ובזה מתישב מש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' ספ"ב דכל שנשאל על נדרו ביו"ט מותר לו אפי' באכילה, אף דביו"ט קי"ל כר"י, ולא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, והיינו משום דכיון דסגי לי' בג' הדיוטות ולא אמרינן מי יימר, שרי אף לר"י, ועמש"נ עוד בזה בדף מס' 18.

ח' מרחשון פ"א

דף מס' 24

**מוקצה מחמת איסור דרבנן**

בעיקר מש"כ בפירש"י דהא דבבית שנפחת ל"ה הפירות מוקצה מחמת איסור, הוא משום דפתיחתו אינה אסורה מדאורייתא, ומה"ט הוא דטבל מוכן הוא אצל שבת שאם עבר ותיקנו מתוקן, נחלקו רבוותא, דבחי' הגרע"א בחולין ט"ו א' כתב דהיינו רק היכא דע"י שיעבור על איסור דרבנן יהא הדבר ראוי לו, דומיא דבית שנפחת ודטבל, דאם יעבור על האיסור ויפחות את הבית ויתקן את הטבל יהיו הפירות ראויין לו, ובכה"ג לא מסח דעתי' מיני', אך כל שאין בידו לעשות שיהא הדבר ראוי לו, הרי דאף דאין איסורו אלא מדרבנן, אמרינן מיגו דאיתקצאי, ועיי"ש שכתב לפרש לפ"ז לד' התוס' בשבת מ"ג א' (ד"ה טבל מוכן) שהק' דהיכא דאית לי' פירי אחריני נימא מיגו דאיתקצאי אף אם תיקנו בשוגג, ואכמ"ל, וכ"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ת סימן ק"נ ד"ה ולקושיא ג',[[534]](#footnote-535) ובגל' השעה"מ בפ"א מיו"ט הכ"ד.[[535]](#footnote-536)

אך השעה"מ שם נקט דבאיסורא דביצה שנולדה ביו"ט דהוא מדרבנן, הדין נותן דלא נימא מיגו דאיתקצאי, ועמד לפ"ז במשה"ק התוס' לעיל ד' א' דנימא בזה מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר, אף דאין בידו להתיר את איסורה, וכ"כ הקהלת יעקב בסימן תק"ה, וכבר כתב כן תלמיד הרמב"ן לעיל ד' א', וכ"כ המאירי שם בשם י"מ, ועמש"נ להלן דנחלקו בזה התוס' והרמב"ן.

ולכאו' פליגי בעיקר הא דבמוקצה מחמת איסור דרבנן לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, דהגרע"א פירש דהוא משום דבידו לתקנו, והו"ל כדבר הראוי, וע"כ כ"ז הוא היכא דבידו לתקנו, אך כל שאין בידו לתקנו, אף דאין איסורו אלא מדרבנן, מ"מ כיון דהוא דבר האסור, אינו דבר הראוי, אך מד' תלמיד הרמב"ן ודעימי' מבו' דהיינו משום דרק איסור דאורייתא דחמיר חושבו כדבר שאינו ראוי, אך איסור דרבנן אינו חושבו כדבר הראוי, וע"כ היינו אף כשאין בידו לתקנו, דמ"מ כיון דאין איסורו אלא מדרבנן חשיב כדבר הראוי.

השטמ"ק לקמן ל"ד ב' תמה עמש"כ רש"י דבמוקצה מחמת איסור דרבנן לא אמרינן מיגו דאיתקצאי משום דלא אסח דעתי' מיני', שהרי העובר על דבריהם חייב מיתה, וודאי אסח דעתי' מיני'.[[536]](#footnote-537)

והחת"ס לעיל ל' ב' ובשבת מ"ד א' כתב דטעם הא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור דרבנן, הוא משום דלא גזרו על שבות ביה"ש, ולא איתקצאי בביה"ש, וכ"כ הישועות יעקב בסימן שמ"ב סק"א ותצ"ה סק"ו,[[537]](#footnote-538) אך לכאו' בד' הראשונים לא משמע כן, (וגם אי"ז מתישב במש"כ תלמיד הרמב"ן ודעימי' דמה"ט הוא דלא אמרינן בביצה שנולדה ביו"ט מוקצה מחמת יום שעבר).[[538]](#footnote-539)

ובדעת הסוברים דאמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור דרבנן, אף דלא גזרו על שבות בביה"ש, כתב הבית מאיר בר"ס תרל"ח דהוא משום דעיקר ההקצאה באה ברגע הראשון של כניסת שבת ודאי, וכתב דל' ביה"ש ל"ד הוא, ובשעה זו גזרו על השבות,[[539]](#footnote-540) ועד"ז כתב האפיקי ים בח"ב סימן כ"א ד"ה ומקום אתי, עיי"ש, - והמנחת שלמה בח"א סימן ס"ב אות י"א כתב דהוא משום דהתירא דשבות בביה"ש הוא משום ספיקא שמא עדיין אינו שבת, אף אם הוא שבת ה"ז אסור, וע"כ נמצא דבתחילת השבת הי' הדבר אסור, אלא שמספק ל"ה צריך לחוש לאיסור,[[540]](#footnote-541) וכבר כתב עד"ז הישועות יעקב בסימן תקי"ח סק"ז.[[541]](#footnote-542)

\*החת"ס בשבת שם כתב די"ל עוד בטעם הא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור דרבנן, דאתיא כמ"ד דקטן אוכל נבילות אין בי"ד מצווין להפרישו, ובאיסור דרבנן מותר אף לספות לו בידים, וכמש"כ הרשב"א ביבמות קי"ד א', וע"כ אין כאן מוקצה, אך כתב דאי"ז מתישב בהא דטבל אם עבר ותיקנו מתוקן, דא"א לתקנו ע"י קטן שאינו בר מעשר.

והביה"ל בח"א סימן י"ג סק"ז עמד בזה לדעת הסוברים דאמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור דרבנן, וגם לדעת החולקים הוא מטעמא אחרינא, ומ"ט לא אמרינן דכיון דמוכן לקטנים הוי מוכן לגדולים, ולא גרע ממה שאמרו בפסחים נ"ו ב' דפירות הנושרים ל"ה מוקצה משום דמוכן לעורבים הוי מוכן לאדם, - ועיי"ש שכתב דלדעת הסוברים דאף איסור דרבנן לא ספינן לי' בידים, ניחא, דכיון דאיכא לעיקר שֵם האיסור לגבי הקטן, אלא דאין בי"ד מצווין להפרישו, לא חשיב כמוכן לקטן,[[542]](#footnote-543) אך לדעת הרשב"א דמותר לספות לו בידים, ובע"כ דאיסור דרבנן הוי היתר גמור לגבי קטן, הדין נותן דחשיב כמוכן לקטן, ומ"ט אסרו בזה משום מוקצה, ועיי"ש במש"כ בזה.

\*בתשו' חת"ס או"ח סו"ס ע"ח כתב לדון בדין עבר והשהה קדירה ע"ג כירה, דה"ז אסור באכילה עד מוצ"ש, אם הו"ל מוקצה, וכתב דתליא באשלי רברבי בסוגיין, - ונתחדש בדבריו דלדעת רש"י דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור דרבנן, הרי דאף בעודו אסור ל"ה הדבר מוקצה, - וצע"ג דהרי טבל הוי מוקצה, אף דאין תיקונו אסור אלא מדרבנן, וגם טבל הטבול מדרבנן הוי מוקצה, וכמו שאמרו בשבת קכ"ח א',[[543]](#footnote-544) וכ"ה מבו' עוד בכ"ד דדבר האסור מדרבנן הוי מוקצה.[[544]](#footnote-545)

ואמנם עפי"ד החת"ס י"ל, דאף דגם דבר דתיקונו אסור מדרבנן הוי מוקצה, היינו משום דהו"ל כעצים ואבנים, אך מ"מ כיון דאינו אסור אלא מדרבנן חשבינן לי' כדבר המוכן, ולא מקצי לי' כלל מדעתי', ומה"ט הוא דלא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, וע"ד מש"כ התוס' בשבת קנ"ו ב' (ד"ה והא א"ר יוחנן) בדין בע"ח ופירות הנושרים, דאף דאסורין לטלטל, לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, וכ"ה משמעות לישנא דגמ' דטבל "מוכן הוא אצל שבת" שאם עבר ותיקנו מתוקן, ומשמע דהא דאם עבר ותיקנו מתוקן, הוא משום דגם בעודו טבל הוי מוכן.[[545]](#footnote-546)

**בהא דאמרינן מיגו דאיתקצאי בבסיס לדבר האסור, אף דאין איסורו אלא מדרבנן**

התוס' בסוגיין הק' ע"ד רש"י מהא דאמרינן מיגו דאיתקצאי בסל לפני האפרוחים ובמוכני שיש עלי' מעות, אע"ג דאין שם מוקצה אלא מדרבנן, והרמב"ן במלחמות לקמן ל"ד ב' הק' עוד מהא דאמרינן מיגו דאיתקצאי בסוכה רעועה, אף דאין סתירתה אסורה אלא מדרבנן.[[546]](#footnote-547)

והתוס' כתבו בשם הר"מ מאיברא וכ"כ בתוס' איברא (תוס' הרא"ש) בשם אביו, דכל הא דשרינן במוקצה מחמת איסור דרבנן, הוא בטבל, דמיד שתיקן הטבל מסתלק המוקצה מכל וכל, ומשא"כ במעות שע"ג הכר, דאע"פ שנטלם עדיין הן בעולם, וכתבו לפ"ז דבבית שנפחת אמרינן מיגו דאיתקצאי, כיון דהפחת הוי בעולם,[[547]](#footnote-548) - והחזו"א בסימן מ"ז סקי"ח הק', דמה לי דהמעות בעולם, הרי מ"מ מהמטה נסתלק המוקצה, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, אך עיי"ש שכתב דלפ"ז בית שנפחת דמי לטבל, וזה דלא כמש"כ התוס'.

ההשלמה לעיל ל' ב' ובשבת מ"ג א' כתב לישב להא דאמרינן מיגו דאיתקצאי בבסיס לדבר האסור, דהוא משום דכל הא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי אלא בדבר האסור מדאורייתא, הוא דוקא בפירות וכיו"ב שהוא דבר הראוי לאכילה, אבל בדבר שאינו ראוי לאכילה כמטה וכסל וכסוכה, אמרינן מיגו דאיתקצאי, אף דאין אסורין אלא מדרבנן, והביאוהו בס' המאורות והמכתם לעיל ל' ב', וכ"כ תלמיד הרמב"ן לעיל ד' ב', והמאירי בסוגיין ולעיל ד' ב' ול' ב', וצ"ב הטעם בזה.

והמאירי לעיל ל' ב' כתב לישב בזה מש"כ הבעה"מ שם דסוכה רעועה אין סתירתה אסורה אלא מדרבנן, וע"כ הוא דמהני בזה תנאי, ואפ"ה כל שלא התנה אמרינן מיגו דאיתקצאי, ול"ד לבית שנפחת ולטבל דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי משום דהוי מוקצה מחמת איסור דרבנן, וכמש"כ הבעה"מ גופי'.[[548]](#footnote-549)

בס' בית אברהם בסוגיין כתב לישב לדעת רש"י, דכל הא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור דרבנן, היינו רק בבית שנפחת דלא דחיי' בידים, אך בסל ובמוכני ובסוכה דדחיי' בידים אמרינן מיגו דאיתקצאי אף במוקצה מחמת איסור דרבנן,[[549]](#footnote-550) ועיי"ש שהוסיף דהרי בחולין ט"ו א' ס"ד דאיסורא דמוקצה מחמת איסור הוא רק היכא דדחיי' בידים, ואף לפ"מ דמסקינן דהוא אף היכא דלא דחיי' בידים, היינו רק באיסור דאורייתא, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ז סוסקי"ח, והאבי עזרי בפ"ב מיו"ט הי"ח, ושמא זהו מכוון הגרע"א בסוגיין.[[550]](#footnote-551)

\*הרמב"ן לקמן שם כתב, דאף בסוכה בריאה אינו חייב משום סותר, דהוי סותר שלא ע"מ לבנות, - וצ"ב, דהרמב"ן גופי' לעיל מינה כתב דאם הא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי בבית שנפחת הוא משום דהו"ל מוקצה מחמת איסור דרבנן, אין להתיר אלא באוירא דליבני דאי"ז בנין גמור, וכמו שפירש"י והבעה"מ, והרי דבבנין גמור דסתירתו אסורה מדאורייתא חשיב כמוקצה מחמת איסור דאורייתא, אף דסותר שלא ע"מ לבנות אינו אלא מדרבנן,[[551]](#footnote-552) אך הבית מאיר בר"ס תרל"ח פירש בד' הרמב"ן דאף סותר שלא ע"מ לבנות אסור מדאורייתא אלא דאין חייבין עליו, ופירש דזהו טעם מש"כ הרא"ש בסימן ה' דבבנין גמור אמרינן מיגו דאיתקצאי, וצ"ע.

הרמב"ן במלחמות לקמן שם הק' עוד ע"ד רש"י, מהא דאסר ר"י בנר שהדליקו בו בשבת, אף שהן מוקצין מחמת איסור דרבנן, שנעשו בסיס לדבר האסור דהיינו שלהבת שהיא אסורה בטלטול מדבריהם,[[552]](#footnote-553) וכ"כ הרמב"ן במלחמות בפסחים נ"ו ב' דמהא דאסרינן בנר שהדליקו בו בשבת, מוכח דאמרינן מיגו דאיתקצאי אף במוקצה מחמת איסור דרבנן, וכ"כ בחי' רבינו דוד שם, - אך התוס' לא הק' מזה, וגם תי' התוס' אינו מיישב ע"ז, שהרי בנר שכבה כבר אין האיסור בעולם, (וכמש"כ כן בחי' הגרע"א בסוגיין בתו"ד),[[553]](#footnote-554) וכ"ה להדיא בד' ההשלמה בשבת שם דנר חשיב כמוקצה מחמת איסור דאורייתא, עיי"ש.

ולכאו' טעם הפלוגתא בזה, דהרמב"ן ורבינו דוד ס"ל דהא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור דרבנן, הוא אף היכא דאין בידו לתקנו שיהא ראוי, דמ"מ כיון דאין איסור טלטולו אלא מדרבנן חשיב כדבר הראוי ולא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי,[[554]](#footnote-555) וכמש"נ לעיל מד' תלמיד הרמב"ן ודעימי', וזהו שהק' מהא דאמרינן מיגו דאיתקצאי בנר, אף דאין איסורו אלא מדרבנן,[[555]](#footnote-556) - אך התוס' וההשלמה ס"ל דכל הא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור דרבנן, הוא רק היכא דע"י שיעבור על איסור דרבנן יהא הדבר ראוי לגמרי, וכמש"נ לעיל מד' הגרע"א, וע"כ לא הק' אלא מסל ומוכני ומטה דמדאורייתא יש בידו להסיר מהן את המוקצה ועי"ז יהיו מותרין בטלטול. אך בנר שאין בידו לעשות שיהא ראוי,[[556]](#footnote-557) הרי דהגם דאין איסור טלטולו אלא מדרבנן, הו"ל כמוקצה מחמת איסור, ואמרינן בזה מיגו דאיתקצאי.

בעיקר מש"נ בד' התוס' וההשלמה דמשה"ק דבסל וכו' הוי מוקצה מחמת איסור דרבנן, היינו משום דמדאורייתא יש בידו להסיר מהן את המוקצה ועי"ז יהיו מותרין בטלטול,[[557]](#footnote-558) צע"ג, דבסל לפני האפרוחים הרי אף יש בידו להפריחן בהיתר, ואפ"ה אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, וכמו שפירשו התוס' בשבת מ"ג א' הטעם בזה, וא"כ מה מהני הא דמדאורייתא יש בידו להסירן בידיו,[[558]](#footnote-559) - ול"ד לבית שנפחת ולטבל דאם הי' בידו לפחות הבית ולתקן הטבל בהיתר ודאי דל"ה אמרינן בהו מיגו דאיתקצאי, וגם מעיקרא ל"ה חשבינן להו כמוקצה, ובזה הוא דאמרינן דאף אם אין בידו לפחות הבית ולתקן הטבל אלא באיסור דרבנן, לא אמרינן מיגו דאיתקצאי.[[559]](#footnote-560)

**בהא דאסרינן בבכור שעבר וביקרו אף דאין איסורו אלא מדרבנן**

הרמב"ן במלחמות לקמן שם הק' מהא דבבכור אם עבר וביקרו אינו מבוקר, אף דאין איסורו אלא מדרבנן משום דאין רואין מומין ביו"ט,[[560]](#footnote-561) וכתב די"ל דהוא משום דאין ראיית בכור בידו ומי יימר דמזדקיק לי' חכם ועובר עבירה, - ונתחדש בדבריו דהא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור דרבנן, הוא אף היכא דאין יושב ומצפה, ואך דכ"ז הוא היכא דבידו לעבור על האיסור, ומשא"כ בבכור דאי"ז בידו וכו', - וכ"ה מבו' גם ממשה"ק הרמב"ן שם מהא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית אף דאין איסורן אלא מדרבנן,[[561]](#footnote-562) וכן משמע קצת בד' הרא"ש בסימן ה' והטור בסימן תקי"ח, דאף בבנין גמור דאין יושב ומצפה, לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, אלא משום דיש איסור דאורייתא בסתירתו.

אך בס' בית אברהם בסוגיין כתב די"ל בדעת רש"י, דכל דאין יושב ומצפה הוי מוקצה אף כשאין בזה אלא איסור דרבנן, וכל הא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור דרבנן, הוא בבית שנפחת דמיירי באוירא דליבני דהוא יושב ומצפה שיפחת.[[562]](#footnote-563)

\*בעיקר מש"כ הרמב"ן דהא דבכור שעבר וביקרו אינו מבוקר, אף דאיסור ראיית מומין ביו"ט אינו אלא מדרבנן, הוא משום דאי"ז בידו וכו', צ"ע דלהרמב"ן לטעמי' דהא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור דרבנן, היינו כל היכא דאין איסורו אלא מדרבנן, אף אם אין בידו לתקנו, א"כ הרי בבכור דהא דאסור לשוחטו בלא היתר חכם אף דיודע הבעלים שהוא מום קבוע אינו אלא מדרבנן, מ"ט אמרינן מיגו דאיתקצאי, - וצ"ל דכל הא דלא אמרינן מוקצה מחמת איסור דרבנן, הוא רק היכא דבחול הוא מוכן, וקפץ עליו איסור בשבת, ובכה"ג הוא דאמרינן דכל דאין האיסור אלא מדרבנן, לא בטלה הכנתו, דאיסור דרבנן הוא כאריא דרביע עלי', אך כל שהוא אסור מדרבנן אף בחול, הוי מוקצה,[[563]](#footnote-564) וזה ע"ד משמעות ד' הרמב"ן לעיל כ"א ב' דמש"כ דאיסורא דמוקצה מחמת איסור הוא רק למלאכתו, הוא רק כשאינו אסור אלא בשבת, ונתבאר בדף מס' 19.

ט' מרחשון פ"א

דף מס' 25

**נולד**

**שבת כ"ח ב'** **- מסיקין בכלים**[[564]](#footnote-565) **ואין מסיקין בשברי כלים,** בפירש"י כתב דהא דאין מסיקין בשברי כלים, יינו בשברי כלים שנשברו בו ביום דהו"ל נולד, והיינו דאף דבביה"ש היו מותרין הכלים בטלטול, מ"מ כשנשברו הן נאסרין בטלטול, משום דהו"ל נולד.

ובפירש"י בביצה ב' א' ד"ה קס"ד מבו' דטעם איסור נולד, הוא משום דל"ה ידע דניהוי דעתי' עילוי', וכ"ה גם בדבריו לקמן קכ"א ב' (ד"ה נהרות המושכין) דאיסור נולד הוא משום דאין דעתו עליו, והאו"ז בסימן שכ"ט כתב בשם ריב"א שהק' ע"ז מהא דעצמות וקליפין הוו נולד, אף דידע בודאי שכשיאכל יהיו לפניו עצמות וקליפין ודעתי' עליהן, ויתבאר בעזה"י במקומו, ועיי"ש שפירש דל"ש לומר נולד אלא בדבר שנשתנה ונעשה ראוי לדבר שלא הי' לו מתחילה, ונשתנה לאחר שנולד ממה שהי' עומד לו קודם שנולד, ולא תלי כלל במה שלא הי' דעתו ע"ז.[[565]](#footnote-566)

בעיקר הא דשברי כלים אסורין, נחלקו הראשונים, דהתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין כתב דאי"ז משום דאיתקצאי בביה"ש, שהרי היו ראויין לטלטול לצורך תשמיש, ואף הי' מותר להסיק בהן, שהרי מסיקין בכלים, אלא הוא משום דהו"ל נולד, דמעיקרא היו ראויין לתשמיש ועכשיו אין ראויין אלא להסקה.

אך התוס' תלמיד ר"י הזקן לקמן שם כתב דהוא משום דאיתקצאי מהסקה בביה"ש, וע"כ איתקצאי לכולי יומא מהסקה, וצ"ל דאף דבביה"ש הי' מותר להסיק בהן, מ"מ לא היו עומדין ומוכנין להסקה, אלא דמכח הכנתם להשתמש בהן, מותר לטלטלן ולהסיק בהן, וע"כ אחר שנשברו ואינם ראויין אלא להסקה, אסירי משום מיגו דאיתקצאי, ודמיא להא דבהמה שנתנבלה ביו"ט אסורה משום דמוכן לאדם אינו מוכן לכלבים, דאף דבחיי' ל"ה מוקצה ומותר אף להשליכה לכלבים, מ"מ כשנתנבלה ואינה ראוי' אלא לכלבים, הויא מוקצה, משום דלא הוכנה להם בביה"ש, ולכאו' לדעתו עיקר איסור נולד, אינו משום דנעשה דבר אחר, אלא הוא משום דמעיקרא ל"ה מוכן לכך, - וכ"ה להדיא בפירש"י בביצה ל"ב א' ד"ה אין מסיקין בשברי כלים דאיסורא דשברי כלים הוא משום דהשתא לא חזו, ואף דחזו להסקה, אתמול לאו להכי קיימי, ושם (בד"ה אין מסיקין לא בכלים) כתב דאיסורן הוא משום נולד, וכ"נ בפי' הר"י מלוניל לקמן קכ"ד ב' שפירש טעם איסורא דשברי כלים, דהוא משום דהיו מוקצין ממלאכה זו כשנכנס השבת, וכ"נ בחי' תלמיד הרשב"א בביצה ל"ג א' שכתב דהא דאין מסיקין בשברי כלים הוא משום דמוקצין הן מהסיקן, וכן משמע בד' הבעה"מ בריש ביצה בטעם איסורא דעצמות וקליפין.

\*היראים בסימן ער"ד הק', דמ"ט מסיקין בכלים, ולא אסרינן לה משום סותר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** היראים שם כתב דדעת רב דאין בנין וסתירה בכלים,[[566]](#footnote-567) והא דאמר רב לקמן ק"ב ב' בעייל שופתא בקופינא דמרא דמשום בונה, היינו דכיון דיש בזה משום בנין, ל"ה בכלל מכה בפטיש, ונתבאר במקומו.[[567]](#footnote-568) - **ב** בגליון תוס' תלמיד ר"י הזקן לקמן בסוגיין כתב בשם מורו, דהוא משום דאינו חייב משום סותר אלא בסותר ע"מ לבנות, והמג"א בסימן תק"א סקי"ג הוסיף, דאף דסותר שלא ע"מ לבנות אסור מדרבנן, מ"מ התירוהו לצורך אוכ"נ. - **ג** המג"א שם כתב לישב עוד, דכיון דהבערה גופה היא אב מלאכה והותרה לצורך, ה"ה סתירה.[[568]](#footnote-569) - **ד** המג"א שם כתב בשם הטל אורות, דאיירי בכלי רפוי, דלי"ב משום בנין וסתירה, והמג"א תמה ע"ז, דאף דאין משום סתירה בפירוק כלי רפוי, מ"מ כל ששוברו לגמרי יש בזה משום סתירה, ואכמ"ל. - **ה** הגר"א בסימן שי"ד ס"א כתב דהא דשרי הוא משום דהו"ל גרמא בעלמא.[[569]](#footnote-570) - **ו** האו"ש בפכ"ג משבת ה"ב כתב דכיון דמבער הכלי לגמרי לי"ב משום סותר, ודמי למבעיר ספר, דאינו חייב משום מוחק.

**קיפול אינו מועיל וכיון דאדליק בי' פורתא הו"ל שבר כלי,** הדברות משה בהערה ס"ד עמד בזה, דמאי מדמי לה לשברי כלים, הרי שאני שברי כלים שנשתברו ביו"ט דהוו נולד ממש, דכשהיו כלים לא עמדו להסקה אלא להתשמיש שנשתמשו בכלים, אבל בפתילת הבגד שקיפלה מערב יו"ט והכינה לכך במעשה ועמדה רק לפתילה, וכל אדם היו עושין כן ששוה היא לפתילה כמו לבגד או אף יותר מבגד, וכיון דראוי' היא להדלקה ועמדה לכך, מ"ט יש בה משום נולד כשנתמעטה מגע"ג, - וכתב דצ"ל דהא דנולד אסור, אי"ז משום דלא עמד לכך, אלא אף דעמד רק לתשמיש הנולד ועשה גם מעשה להשתמש בו בתשמיש זה, מ"מ כיון דהי' עליו שם בגד ובטל ממנו שם בגד הו"ל נולד דאסור,[[570]](#footnote-571) וכתב דהוא חידוש גדול שלא מצינו זה במקום אחר, והניח לזה בצ"ע.[[571]](#footnote-572)

**וכי קמדליק בשבר כלי קמדליק,** הגר"ז בקו"א בסימן תקי"ח סק"ה הוכיח מזה דנולד דנשתנה גופו אסור אף שהי' דעתו ע"ז, דאין לומר דהכא מיירי שבערב יו"ט ל"ה דעתו להדליק פתילה זו, שהרי הדלקת הנר בשבת חובה, ועיי"ש שכתב דדוחק לומר דיש לו פתילות אחרות, והוכיח כן מסתימת ד' המג"א בסו"ס רס"ד, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**קיפול מועיל ואין תורת כלי עליו וכי קמדליק בעץ בעלמא קמדליק,** התרוה"ד בסימן פ"א כתב לדון דאסור לטלטל פתילה בשבת אף לצורך גופה ומקומה, דאף דכלי שמלאכתו לאיסור מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, מ"מ בפתילה אסור, דלאו כלי היא, ודקדק כן ממה שאמרו הכא דבעץ בעלמא קמדליק, והרי דחשיב כעץ בעלמא,[[572]](#footnote-573) אך הביא שם למש"כ התוס' לקמן מ"ז א' ד"ה הנח דפתילה שלימה חשיבא כלי, וכתב דכן משמע בכ"ד בגמ' דיש בפתילות משום תיקון מנא, ומשמע קצת דכלי היא, וכ"כ המג"א בסימן ש"ח סקי"ח דפתילה שלימה מיקרי כלי ומותר לטלטלה לצורך גופו ומקומו, - והאפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ז' כתב דצ"ל לפ"ז, דמה שאמרו הכא דבעץ בעלמא קמדליק, היינו דכבר נתבטל מזה שם בגד, וה"ז עומד להדלקה כעץ העומד להסקה, וע"כ לי"ב משום נולד.[[573]](#footnote-574)

**נכרי שחקק קב בבקעת ישראל מסיקה ביו"ט,** התוס' הרא"ש כתב דאף אם היתה חתיכת עץ חשובה ומתוקנת לחקוק בה קב, מותר להסיקה, דאף דמודה ר"ש במוקצה מחמת חסרון כיס, מ"מ כיון דחקקה ונעשית כלי אינה אסורה לדעת ר"ש דלית לי' מיגו דאיתקצאי, והך מילתא דשרי ר"ש במוקצה מחמת חסרון כיס שנשבר ובטלה הקפדתו, כ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן קנ"ו ב' (ד"ה והא א"ר יוחנן), ועמש"נ בדף מס' 15 ומס' 16 דבד' הרשב"א בביצה ו' א' נראה דפליג ע"ז, ואכמ"ל.

**ואמאי נולד הוא,** התוס' הרא"ש כתב דאף דהבקעת לא הוקצית בביה"ש מהסקה, מ"מ היא אסורה, דאף הא דשברי כלים אסירי, אי"ז משום דהוקצו בביה"ש מהסקה, שהרי הי' מותר לטלטלן לצורך תשמיש ואף הי' מותר להסיק בהן, אלא משום דהו"ל נולד, כיון דמעיקרא היו ראויין לתשמיש ועכשיו אין ראויין אלא להסקה, וע"כ ה"נ הכא הו"ל נולד, דמעיקרא היתה עומדת הבקעת להסקה, ועכשיו היא עומדת לתשמיש,[[574]](#footnote-575) ועמש"כ בזה הפנ"י.

אך התוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דהא דהבקעת אסורה אי"ז דומיא דשברי כלים, וזה לפ"מ דס"ל דאיסורא דשברי כלים הוא משום דהוקצו בביה"ש מהסקה, ונתבאר לעיל,[[575]](#footnote-576) אלא משום דאיירי בבקעת שהיתה מוקצית מהסקה מחמת חסרון כיס, וע"כ היא אסורה משום מיגו דאיתקצאי.[[576]](#footnote-577)

ממש"כ התוס' הרא"ש דהא דהו"ל נולד, הוא משום דמעיקרא היתה עומדת הבקעת להסקה, ועכשיו היא עומדת לתשמיש, משמע דכל הא דהו"ל נולד, הוא כשהיתה הבקעת עומדת להסיק בה, ול"ה עומדת לעשות ממנה כלי, אך כל שהיתה עומדת לעשות ממנה כלי, ל"ה נולד, - אך להדיא מבו' דלא כן ממש"כ התוס' הרא"ש שם דהא דנקט בקעת אי"ז למעט חתיכת עץ חשובה ומתוקנת לחקוק בה קב, והרי דלמ"ד דאסירא משום נולד, הוא אף בחתיכת עץ חשובה ומתוקנת לחקוק בה קב, אף שהיתה עומדת לעשותה כלי, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן ש"ח סוסקט"ו ושכ"ה סק"י ותקפ"ו סקכ"ה.

המג"א בסימן תקפ"ו סקכ"ה כתב דהא דאסרינן לה משום נולד, היינו כשחקק קב בבקעת של ישראל, דאם חקק קב בבקעת שלו, לי"ב משום נולד, כיון דהוי גמרו בידי אדם,[[577]](#footnote-578) וזה למש"כ שם בדעת הרמ"א דאף נולד שרי היכא דגמרו בידי אדם, ובסימן שכ"ה סק"י כתב דפליגי בזה רבוותא, - והחזו"א בסימן מ"ד סק"י תמה ע"ז ממה שאסרו בעצמות וקליפין ובאפר כירה משום נולד, אף דגמרו בידי אדם, ונתבאר בזה בדף מס' 22, עיי"ש.

הקהלת יעקב בסימן תק"א ס"ו כתב דהא דאסרינן בנכרי שחקק קב בבקעת של ישראל, היינו היכא דהוה ניח"ל להישראל בכך מעיקרא, אבל כשעשה שלא מדעת ישראל והישראל לא ניח"ל בהכלי אלא בהסקה, אינו יכול לאסור את של ישראל שלא מדעתו, וכתב לדמותו להא דנכרי שחימם קדירת ישראל שלא מדעתו, מותר לאכלה צונן, דלאו כל כמיני לאסור על הישראל, ולהא דהמניח מוקצה על של חבירו אינו נעשה בסיס לדבר האסור, דאין אדם אוסר של חבירו שלא מדעתו.[[578]](#footnote-579)

**ואין מסיקין בשברי כלים, ר"ש מתיר,** המג"א בסימן תק"א סוסק"ב כתב דהא דשרי ר"ש בכלי שנשבר, הוא משום דכלי עשוי לישבר, ומבו' בדבריו דמודה ר"ש דנולד אסור היכא דאינו יושב ומצפה לכך, כ"ה דאסר במוקצה מחמת איסור כשאינו יושב ומצפה,[[579]](#footnote-580) - אך הבית מאיר שם בסו"ד כתב דל"ב להא דכלי עשוי לישבר, דבלא"ה שרי משום דל"ה מוקצה, והיינו דכל הא דבעי ר"ש שיהא יושב ומצפה, היינו בדבר שהי' מוקצה בביה"ש, אך בנולד דל"ה מוקצה בביה"ש, שרי ר"ש אף כשאינו יושב ומצפה, ועד"ז כתב החזו"א בסימן מ"ג סקכ"א, ועיי"ש בסקי"ח שנסתפק בזה.

הריטב"א לקמן קכ"ד ב' כתב דכל הא דלר"ש מסיקין בשברי כלים, הוא רק כשהן עושין שום מלאכה, אך כל שאינם עושים שום מלאכה מודה ר"ש דאין מסיקין בהן, ולכאו' הוא משום דבכה"ג הו"ל כנולד גמור דמודה בזה ר"ש, ויתבאר בעזה"י במקומו, - אך הבית מאיר בסימן ש"ח ס"ו נקט דהא דשרי ר"ש אף כשאינם ראויין כלל למלאכה, וכ"כ הלבו"ש שם לט"ז סק"ה והגר"ח צאנזר שם למג"א סקט"ו, וכ"נ בד' התו"ש שם סוסקכ"ח, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ן במלחמות בריש ביצה, עייש"ה, ועיי"ש שכתב דאף למ"ד דאין מסיקין בשברי כלים, י"ל דהיינו רק כשאינם עושין מעין מלאכה, ותליא בפלוגתת תנאי לקמן קכ"ד ב', (וכ"כ השעה"צ בסימן תק"א סקכ"ט), ויתבאר בעזה"י במקומו.

י' מרחשון פ"א

דף מס' 26

**שבת כ"ט א'** **- אכלן אין מסיקין בגרעיניהן,** התוס' הק' ממה שאמרו לקמן קמ"ב ב' בבני מעים דכיון דדעתו מאתמול לתת לשונרא לכשיסריח למחר שרי, אע"ג דכל זמן שלא הסריח הוא ראוי לאדם, והיינו משום דחשיב כמו שהכינו מבעו"י לשונרא, וה"נ הכא הרי דעתו להסיר הגרעינין כשיאכל התמרים, ומ"ט חשבינן לה כנולד, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דשאני התם דנשחט הבר אווזא מערב יו"ט, ואין המעיים צריכין לאווז, וכיון דמבעו"י דעתי' למיתבי' לשונרא אם יסריחו חשיבא הכנה מעלייתא, ומשא"כ הכא דהגרעינין צריכין לאוכל, והתוס' הרא"ש כתב דהוא משום דאם הי' מפרישן מן האוכל הי' האוכל מתקלקל, וחשיבי כאוכל עצמו עד שיאכל התמרים, וע"כ חשיבי כנולד, ול"מ מה שדעתו עליהן מאתמול, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין ולקמן שם, ובדבריהם לקמן שם מפורש דכ"ז הוא משום כשנשחט מערב יו"ט, ומשום דכבר אין הבני מעיים צריכין לאווז, אך כל שנשחט ביו"ט, הרי דכיון דבערב יו"ט צריכין הבני מעיים לאווז וטפלים לו, א"א להכינם, וכ"כ המג"א בסימן תצ"ט סק"ט, (אך החזו"א בסימן מ"ג סק"י כתב דלא כן, עיי"ש, וצ"ע).

**ב** הגר"ז בקו"א בסימן תקי"ח סק"ה כתב בדעת הרמב"ם דס"ל דבני מעיים שנסרחו ל"ה נולד כלל, ולא באנו לאסרם אלא משום מוקצה, משום דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לכלבים, וע"ז הוא דמהני הא דדעתו עליו מאתמול דלי"ב משום מוקצה, ומשא"כ בגרעינין דהוו נולד, ל"מ הא דהי' דעתו עליהן.[[580]](#footnote-581)

**ג** בפירש"י לקמן שם פירש דנידון הגמ' שם בבני מעיים, הוא קודם שהסריחו, דהו"ל מוקצה משום דאין דרך לאכול בני מעיים ביו"ט, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דמסרח אי מצנע להו עד לערב, מאתמול דעתי' עילוייהו להאכילן לשונרא, ובד' התו"י בסוגיין משמע קצת דלפ"ז ניחא הא דשרינן להו מכח הא שהי' דעתו עליהן ול"ד לגרעינין, ועמש"כ החזו"א בסימן מ"א סק"ב לפרש בזה, וזה לפי דבריו בסימן מ"ג סק"י בדין חלבים דל"ה מוקצה אף כשנשחט ביו"ט.[[581]](#footnote-582)

\***ור"ש מתיר,** בד' התוס' לקמן קמ"ג א' ד"ה שמואל וד"ה רבא מבו' דהא דשרי ר"ש בגרעינין הוא אף בשבת, והיינו משום שהן ראויין לבהמה, וכ"כ הבעה"מ שם, והרשב"א שם בשם רבינו יונה, וכ"כ הרא"ש שם סימן ב', וכתב כן גם בדעת הרי"ף, - אך הרמב"ן במלחמות ובחי' לקמן שם כתב דבשבת הוו הגרעינין מוקצה, משום דאין עומדין לאכילת בהמה אלא להסקה, ונמצא דבשבת לא חזו למידי, ואין תורת כלי ואוכל עליהן, ואף לר"ש אסור לטלטלן, וכ"כ הר"ן שם בדעת הרי"ף, ועמש"כ החזו"א בסימן מ"ח סק"א בדעת התוס' בביצה כ"א ב' בזה.

**וצריכא וכו' משום דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי והו"ל נולד,** בד' הרשב"א בחולין י"ד ב' מבו' דהיינו משום דנשתנה גופו דאין שבר כלי דומה לכלי, ומבו' לפ"ז דתורת נולד הוא משום דנשתנה גופו, וזהו דס"ד דדוקא שברי כלים חשיבי כנולד.[[582]](#footnote-583)

והרשב"א שם כתב דאף דשברי כלים חשיבי כנולד משום דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי ואין שבר כלי דומה לכלי, מ"מ כל שהוא ראוי למלאכתו הראשונה אינו נחשב נולד, - והיינו דאף דנשתנה גופו, מ"מ כל שהוא עומד לאותו התשמיש שהי' עומד לו מתחילה, לא חשבינן לי' כדבר אחר, ול"ה כנולד, ורק אם מכח שינוי גופו נשתנה מלאכתו, הוא דחשיב כדבר אחר והו"ל נולד.[[583]](#footnote-584)

לפ"מ דקמ"ל דאף קליפין חשיבי כנולד אף דמעיקרא מיגלו והשתא מיגלו, יש להסתפק אם היינו דקמ"ל דג"ז חשיב כנשתנה גופו, כיון דמעיקרא היו עם האוכל ועכשיו הם בפנ"ע, וע"כ הוא דחשיבי כנולד, או היינו דקמ"ל דכל שנשתנה הכנתו מאכילת אדם להסקה הוי נולד, אף דלא נשתנה גופו כלל,[[584]](#footnote-585) - והנה אמנם בסוגיית הגמ' בחולין שם מבו' לפ"מ שפירש הרשב"א שם דכל הא דשברי כלים הוו נולד הוא משום דנשתנה גופן דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי, אך י"ל דהיינו רק בשברי כלים העושין מעין מלאכה, דכיון דלא נשתנית הכנתם לגמרי, ל"ה כנולד אלא משום דנשתנה גופן, וכמש"נ בדף מס' 13 בדעת הראב"ד שם, אך גרעינין דמעיקרא הוו בכלל האוכל העומד לאדם וכשנפרדו מן האוכל הן עומדין להסקה, י"ל דחשיבי כנולד אף דלא נשתנה גופן.[[585]](#footnote-586)

והגר"ז בקו"א בסימן תצ"ז סק"ו ובסימן תקי"ח סק"ה פירש דפליגי בזה רבוותא בדין בע"ח שמתו אם חשיבי כנולד, ונתבאר הדעות בזה בדף מס' 12, דהסוברים דחשיבי כנולד, ס"ל דכל שנשתנית הכנתו כבע"ח שמתו דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לכלבים חשיב כנולד, אף דלא נשתנה גופו,[[586]](#footnote-587) והסוברים דלא חשיבי כנולד, ס"ל דאף אם נשתנית הכנתו, מ"מ כל שלא נשתנה גופו ל"ה כנולד.[[587]](#footnote-588)

ובסימן תצ"ז שם הק' ע"ד הסוברים דל"ה נולד אלא כשנשתנה גופו, דלפ"ז הדין נותן דאף גרעינין לא חשיבי כנולד, משום דמעיקרא מיגלו והשתא מיגלו ולא נשתנה גופן,| ובסוגיין משמע דהוו נולד, וכאשר כ"ה להדיא בד' התוד"ה והא דרב, - אך החזו"א בסימן מ"ג סק"י כתב דהא דגרעינין וקליפין חשיבי כנולד, הוא משום דהן טפלין לאוכל, וכשנוטלן מן האוכל הוי כפנים חדשות.[[588]](#footnote-589)

\*בחולין י"ד ב' א"ר יוסף דר' יהודה דאסר שברי כלים, ה"נ אסר בבהמה שנשחטה בשבת, וא"ל אביי מי דמי, התם מעיקרא כלי והשתא שבר כלי והו"ל נולד ואסור, הכא מעיקרא אוכלא ולבסוף אוכל אוכלא דאיפרת הוא, ומשמע דכל הא דבהמה שנשחטה ל"ה כנולד, הוא משום דמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא ואוכלא דאיפרת הוא, וכ"ה להדיא בפירש"י שם ד"ה שפיר דמי, - והגר"ז בקו"א בסימן תצ"ז סק"ו תמה מזה ע"ד הסוברים דבע"ח שמתו ל"ה נולד, דהרי כל הא דבהמה שנשחטה ל"ה כנולד הוא משום דמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא ואוכלא דאיפרת הוא, וכשמתה דל"ה אוכלא דאיפרת הו"ל נולד.

ולכאו' צ"ל בזה, דאף דהא דבהמה שנשחטה ל"ה כנולד הוא משום דמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא ואוכלא דאיפרת הוא, מ"מ אחר דבהמה שנשחטה ל"ה כנולד, תו ממילא אף כשמתה הבהמה ל"ה כנולד, דליכא שינוי בין שחוטה לנבילה, וכמש"כ החזו"א בסימן מ"ג סק"י עד"ז.[[589]](#footnote-590)

ובעיקר המו"מ בסוגיית הגמ' בחולין שם בטעם איסורא דשברי כלים, נתבאר בדף מס' 13 פלוגתת הרשב"א והראב"ד בזה, וזה תליא ביסוד דינא דנולד, עיי"ש.[[590]](#footnote-591)

**אבל תמרים דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין אימא שפיר דמי,** הרמב"ן במלחמות בביצה כ"א ב' כתב בדעת רב יוסף דס"ל כן דכיון דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין ל"ה נולד, - ועיי"ש שפירש לסוגיית הגמ' שם, דכל הא דשרי הוא משום דהן ראויין להסקה, דכיון שהוכנו לצורך אדם, מוכנין הם אף להסקה שאף היא צורך אוכל נפש, אך אין להתירן מכח הא דהן ראויין לבהמה, משום דאכילת בהמה אינה בכלל אוכל נפש, ואי"ז בכלל ההכנה שהוכנו מבעו"י, ורק לדעת ר"ע דס"ל דנפש בהמה במשמע, הרי דכיון שהתמרים מוכנים למאכל אדם מערב יו"ט הוו הגרעינין מוכנים לכלבים, שהרי דבר זה הוכן סתם לאוכ"נ והראוי בו לאדם לאדם והראוי ממנו לבהמה אף לבהמה,[[591]](#footnote-592) - ולכאו' מכוון דבריו דאף דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין, ול"ה נולד, מ"מ יש לאסור בזה משום מוקצה דהכנה, דומיא דבע"ח שמתו דאסירי משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, וכל הא דשרי הוא משום דמעיקרא הן מוכנין להסקה דהויא בכלל אוכ"נ.[[592]](#footnote-593)

**והא דרב לאו בפירוש איתמר וכו',**[[593]](#footnote-594) התוס' כתבו דלא הוצרך להוכיח אלא דאף בגרעינין דאיכא למימר דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין אסר ר' יהודה, ומשמעות דבריהם דנידון הגמ' הכא אם גרעינין וקליפין הוו נולד, הוא בדעת ר' יהודה גופי', וכ"כ הריטב"א,[[594]](#footnote-595) - ובחי' הגרע"א לקמן קמ"ג א' תמה בזה, דהרי להדיא תנן התם דעצמות וקליפין הוו מוקצה,[[595]](#footnote-596) ועיי"ש מש"כ בזה.[[596]](#footnote-597)

ולמש"כ הרמב"ן במלחמות בביצה, דאף למ"ד דגרעינין ל"ה נולד, מ"מ לא שרינן להו אלא משום דהן ראויין להסקה דהיא צורך אוכ"נ, דאלמלי כן יש לאסרם משום מוקצה דהכנה, ניחא, דע"כ כל הא דשרי הוא ביו"ט שהן ראויין להסקה, אך בשבת דאינם ראויין להסקה, יש לאסרן משום מוקצה דהכנה, דאף דהן ראויין לבהמה, מ"מ יש בזה משום מוקצה דהכנה, דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לבהמה, וע"כ אין ללמוד ממתניתין דלקמן דעצמות וקליפין הוו מוקצה, דיש בהן משום נולד,[[597]](#footnote-598) וכ"נ ממש"כ בפירש"י דהא דרב אכל תמרי הוא ביו"ט, דמה שהוצרך להעמידה ביו"ט, היינו משום דאם איירי בשבת ל"ה שמעינן מינה דאית לי' לרב דהוו הגרעינין נולד, דהרי יש לאסרם משום מוקצה דהכנה, ובע"כ דאיירי ביו"ט שהן ראויין להסקה ולי"ב משום מוקצה דהכנה, ומהא דאסר רב, יש ללמוד דס"ל דהוו הגרעינין נולד.[[598]](#footnote-599)

הגרע"א בביצה ו' ב' נקט בפשיטות דכל הא דעצמות וקליפין הוו כנולד, הוא משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, אך אם הוי מוכן לכלבים לי"ב משום נולד,[[599]](#footnote-600) וכ"ה להדיא בד' הבעה"מ בריש ביצה, ובד' הפסקי רי"ד לקמן קמ"ג א', עיי"ש, וכ"נ בפירש"י בביצה ו' א' (סוד"ה לכלבים) דמהני הא דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם דל"ה נולד,[[600]](#footnote-601) - ואמנם לכאו' כ"ז הוא לטעמייהו דאיסורא דבע"ח שמתו הוא חד דינא עם איסור נולד, כמש"כ הרי"ד בכ"ד, וכ"ה בחי' הגרע"א בריש ביצה, (וכ"ה גם משמעות ד' הבעה"מ שם דאיסורא דעצמות וקליפין הוא משום חיסרון הכנה, וכ"נ בפירש"י בביצה ל"ג א'), וע"כ כ"ה דאיסורא דבע"ח שמתו הוא רק משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, ה"נ איסורא דעצמות וקליפין הוא רק משום דל"ה מוכנים לכלבים, - אך לדעת הסוברים דב' דינים חלוקים הם, שפיר י"ל דל"מ הא דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים להפקיע לדין נולד, דאף דאם לא נשתנית הכנתו כלל לי"ב משום נולד, וכמש"נ לעיל מכ"ד, מ"מ כל שהי' מוכן לאדם ונעשה מוכן לכלבים, אף דבכלל הכנתו הי' הכנה לכלבים להשעה שיהא ראוי להם, שפיר י"ל דהוי נולד.[[601]](#footnote-602)

י"ד מרחשון פ"א

דף מס' 27

**נולד גמור האסור אף לר"ש**

בעירובין מ"ו א' אמרו דאם מיא בעיבי מיבלע בליעי, היו גשמים היורדים ביו"ט אסורין משום נולד, והתוס' שם כתבו דהיינו אף לר"ש דלית לי' מוקצה ונולד, דבנולד כה"ג דדבר חדש שלא בא לעולם כלל מודה ר"ש, וכ"כ התוס' בביצה ב' א' ד"ה קס"ד וח' א' ד"ה א"ר יהודה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן בעירובין שם, והרא"ש בביצה פ"א סימן י'.[[602]](#footnote-603)

והתוס' וש"ר שם כתבו דה"נ הא דאפר כירה הוי נולד, כמו שאמרו בביצה ח' א', הוא אף לר"ש, וכ"כ התוס' בביצה שם, וכ"כ הסמ"ק בסימן קצ"ד, והריקאנטי בסימן קמ"ב, והשיטה להר"נ בסוגיין ולקמן מ"ז א', - אך לקמן שם כתב בשם הרא"ה דאפר כירה שרי לר"ש, וכ"כ הרמב"ן שם, וכ"כ הרא"ה והר"ן בביצה ח' א' והריא"ז בביצה שם ה"ב דין ג', וכ"כ האו"ז בסימן של"ג בשם ריב"א,[[603]](#footnote-604) והריב"א כתב כן בשם רש"י, והאו"ז כתב דאינו בפירש"י שלפניו, וכן נסתפק בזה הרשב"א בביצה שם.

**קכ"א ב'** **- ועל צואה של קטן וכו', וכי תימא דלא חזיא לי' מאתמול,** השיטה להר"נ כתב דהיינו דהו"ל נולד ואפי' לר"ש אסורה, והיינו משום דהו"ל כנולד גמור דאסור אף לר"ש, וכ"נ ממש"כ הרמב"ן וש"ר בדעת הרי"ף דלא הותר לטלטל צואה של קטן אלא משום דהוי גרף של רעי, והרי דהא דאסרינן לטלטל צואה משום דלא חזיא לי' מאתמול הוא אף לפ"מ דקי"ל כר"ש, וכ"נ בד' המג"א בסימן ש"ח סקנ"ט, והפמ"ג שם תמה ע"ז, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ בסוגיין.

אך ההשלמה בסוגיין כתב דהא דצואה אסורה כשאין דעתו עלי' הוא רק לר' יהודה דאית לי' מוקצה, וכן משמע קצת בד' הראבי"ה בסימן רנ"ח, וכ"נ בד' התוס' לעיל י"ט ב' (ד"ה שמן) שכתבו דצואה חשובה כדבר שהוא בעולם, ול"ד לשמן של בדדין דל"ה המשקין בעולם, וכיון דשמן ל"ה נולד אלא לר"י, כ"ש דצואה ל"ה נולד אלא לר"י, וכן נקט הפמ"ג באש"א סימן ש"ח סקנ"ט.

**נולד דדעתי' עלי'**

**והתניא נהרות המושכין וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דאף דהיום נולדה, מ"מ כיון דאורחי' דקטן בהכי דעתי' עלי' דלכי תיתי יאכילנה לכלבים, ודמי לנהרות המושכין דמותרין בטלטול אע"ג דמאתמול ל"ה הני קמן, דכיון דאורחייהו בהכי דעתי' עלייהו, - והתוס' לעיל י"ט ב' ד"ה שמן כתב דהיינו משום דהמעינות הנובעות כבר הם בעולם,[[604]](#footnote-605) וכן צואת הקטן היתה כבר במעיו, וע"כ מהני בזה הא דדעתי' עלייהו, ומשא"כ בשמן של בדדין שלא הי' השמן כלל בעולם, הרי דאף דדעתו ע"ז, הו"ל נולד.

והרמב"ן וש"ר כתבו דהרי"ף ל"ג לה, דאף צואה של קטן אסורה משום דלא חזיא מאתמול, אלא פריך דצואה של קטן מותר לפנותה משום גרף של רעי,[[605]](#footnote-606) וכ"נ בד' הרמב"ם בפכ"ו משבת הי"ג, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ח סל"ד.

הר"ן כתב דטעמא דהרי"ף דצואה של קטן אסורה משום דלא חזיא מאתמול, ול"ד לנהרות המושכין, הוא משום דנהרות המושכין ודאי אתו, ומשא"כ בצואת קטן דלאו ודאי היא דאתיא בשבת, - אך הריטב"א כתב דל"ד כלל לנהרות המושכין, דהיו בעולם אתמול, אלא שהיו מחוץ לתחום,[[606]](#footnote-607) ומשא"כ בצואה שהיא נולד גמור, ועיי"ש שכתב דאף אי נימא דלא דנו בנהרות המושכין משום נולד אלא משום מוקצה ומדמינן זל"ז, הרי נהרות המושכין לא חשיבי מוקצה, כיון דהמים מתגלגלין ובאין בעמק מעצמן והן כולן גוף אחד וחיבור אחד, ועד"ז כתב השיטה להר"נ.

הרמב"ן הק' ע"ד רש"י דאף דלא חזי מאתמול מ"מ כל דדעתי' עלי' שרי ול"ה כנולד, ממה שאמרו בביצה ב' א' דביצה שנולדה מתרנגולת העומדת לגדל ביצים הויא מוקצה, אף דהביצים עבידי דאתו ודעתי' עלייהו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבעה"מ בריש ביצה כתב דכל הא דביצה שנולדה מתרנגולת העומדת לגדל ביצים הויא מוקצה, הוא כשהיא עומדת לגדל ביצים להוציא מהם אפרוחים, דאין דעתו על הביצים, אך כל שהיא עומדת להטיל ביצים לאכילה, אף דהתרנגולת מוקצית, אין הביצה מוקצית, כיון שדעתו עלי' מאתמול, והרמב"ן וש"ר בסוגיין תמהו טובא ע"ז. - **ב** הרמב"ן כתב דכיון דגופה של תרנגולת אסורה, הפורש ממנה אסור, דכיון דאגידא בגופה כגופה דמיא, וכ"ה דאם שחטה ומצא ביצה במעי' אסורה, השתא נמי אסורה, שאין לידתה מתירתה ביו"ט, שא"כ ביטלת תורת מוקצה,[[607]](#footnote-608) ועד"ז כתבו ש"ר.[[608]](#footnote-609) - **ג** הרמב"ן כתב עוד דלא חשיב כעבידי דאתו, דדילמא שלימא שחלא דידה ולא תטיל ביצה ביו"ט, וכ"כ התורי"ד לקמן קמ"ד ב' ובביצה שם דביצה לא עבידא דאתיא בכל יומא, וע"כ הו"ל נולד, והראבי"ה בסימן רנ"ח כתב דשאני ביצה דכיון שאינו מצוי בכל יום ג' וד' פעמים הו"ל נולד.

הרמב"ן הק' עוד ע"ד רש"י, מהא דתנן לקמן קמ"ג א' דעצמות וקליפין הוו מוקצה, אף דעבידי דאתו, וממה שאמרו בביצה ח' א' דאפר כירה שהוסק ביו"ט אסור, אף דהוא יודע שיש לו להסיק עציו המוכנין לתבשילו והאפר יוצא מהן,[[609]](#footnote-610) וכתב דהוא משום דכל שראוי ועומד למאכל אדם אין דעתו אלא על עיקרו ואינו נותן אל לבו לזמן את הפסולת לאחר שיעשה בו צרכיו, שאין אדם מכין הבשר משום עצמותיו לאחר שיאכלנו, ודעתו על הראוי לו, ומשא"כ היכא שאינו עומד למאכל אדם, דהוא נותן דעתו אף משום בהמה ומכין לבהמה לחמה, וכ"כ ש"ר.

והגר"ז בקו"א סימן תקי"ח סק"ה כתב דהא דשרינן בצואה מכח הא דדעתי' עילוי', ול"ד לגרעינין דאסורין אף דדעתי' עילוי', הוא משום דשאני גרעינין דהן צריכין לאוכל וחשיבי כאוכל עצמו עד שיאכל התמרים, וכמש"כ התוס' לעיל כ"ט א', ומשא"כ בצואה דאינה צריכה לגוף האדם ופירשא בעלמא היא, ולפ"ז ניחא גם משה"ק הראשונים מהא דאסרינן בעצמות וקליפין אף דעבידי דאתו, - וצ"ע לפ"ז בד' הרשב"א והריטב"א שכתבו לעיל כ"ט א' ולקמן קמ"ב ב' דהא דגרעינין הוו נולד אף דדעתי' עלייהו מאתמול, ול"ד לבני מעיים דשרו משום דדעתי' עילוי' מאתמול לתת לשונרא כשיסריח, הוא משום דצריכין הן לאוכל וטפלין לו והוו כאוכל עצמו, וא"כ מאי קשיא להו הכא מעצמות וקליפין דל"מ הא דדעתו עליהן,[[610]](#footnote-611) ומאידך יש להעיר, דלמש"כ הרשב"א והריטב"א הכא דאין דעתו אלא על עיקרו וכו', מ"ט הוצרכו התם לפרש דהגרעינין הוו כאוכל עצמו וכו'.[[611]](#footnote-612)

\*למש"כ הראשונים דהא דשרינן הכא מכח הא דדעתי' עלי', הוא משום דבדבר שאינו עומד למאכל אדם הוא נותן דעתו אף משום בהמה וכו', צ"ב דלפ"ז מ"ט סתמו הכא דשרי, הרי ל"ה לנו להתיר אלא בצואה שכבר היתה במעיו בביה"ש, אך בצואה שנוצרה ממאכל שאכל בשבת, ל"מ הא דדעתי' עלי',[[612]](#footnote-613) כיון דבביה"ש היתה עומדת למאכל אדם, ואין דעתו על הצואה, דדמי לאפר כירה שהוסק ביו"ט, דאין דעתו על האפר.[[613]](#footnote-614)

הגר"ז בקו"א שם הק' במה שאמרו לעיל כ"ח ב' בפתילת הבגד דכשמדליק בה נעשית שבר כלי ואין מסיקין בה, אע"פ שבידו להדליקה בכל עת שירצה, וגם דעתו ע"ז, שהרי הדלקת הנר בשבת היא חובה, ועיי"ש שכתב דדוחק לומר שיש לו פתילות אחרות, דא"כ היאך העתיק כן המג"א בסתם בסו"ס רס"ד, הרי סתם מדליק בבגד אין לו פתילה אחרת, ויש להוסיף, שהרי איירי כשקיפלה מערב יו"ט, וודאי דהי' דעתו להדליק בה, ועיי"ש שהוכיח מזה דל"מ דעתו אלא בנולד שלא נשתנה גופו, אך כל שנשתנה גופו דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי, ה"ז אסור אף דדעתו ע"ז.

אך בד' הראשונים בסוגיין מבו' דמהני הא דדעתי' עילוי' אף בדבר שנשתנה גופו, ומה"ט הי' בדין להתיר באפר כירה מכח הא דדעתי' עילוי', - וצ"ל דהא דבפתילת הבגד ל"מ הא דדעתו ע"ז, הוא דכל הא דמהני הא דדעתו ע"ז, הוא רק בדבר העומד לכך, כצואת קטן ונהרות המושכין, העתידין לבא מאליהן, וכן במה שדנו הראשונים בעצמות וקליפין דעומד האוכל לאכילה וישתיירו העצמות והקליפין, וכן באפר כירה דהעצים עומדין להסקה ויעשו אפר, ומשא"כ בפתילת הבגד שקיפלה, דכיון דאכתי יש ע"ז תורת בגד, אי"ז עומד להדלקה, ואף דדעתי' עלי' ה"ז אסור משום נולד, וצ"ע.

בד' הרמב"ן וש"ר מבו' דלדעת הרי"ף דצואה של קטן אסורה, ולא הותרה אלא משום גרף של רעי, ל"מ הא דדעתי' עילוי' להתיר, וניחא הא דאסרינן בביצה שנולדה ביו"ט, והא דאסרינן בעצמות וקליפין ובאפר כירה,[[614]](#footnote-615) וצ"ע דמ"ש מהא דשרינן לקמן קמ"ב ב' בבני מעיים משום דדעתו עליהן מאתמול, - וצ"ל דשאני התם דכבר מאתמול הן ראויין לבהמה, אלא שאינם עומדין לכך, וכיון דדעתו עליהן מאתמול לבהמה, ל"ה נולד כלל, ומשא"כ בצואה דאינה ראוי' בביה"ש, ל"מ הא דדעתו עלי' להתירה, וה"נ הוא בביצה שאינה לפנינו בביה"ש, ובעצמות וקליפין דבביה"ש היו מכלל האוכל העומד לאדם, ובאפר כירה שלא הי' קיים בביה"ש.

**אימא על צואה של תרנגולים מפני קטן וכו',** למש"כ הרמב"ן וש"ר בדעת הרי"ף דאף צואה של קטן אסורה משום נולד, ולא הותר לטלטלה אלא משום גרף של רעי, ולפ"ז כל שהיא במקום דל"ה גרף של רעי אסור לטלטלה, כתב הר"ן דהא דהוצרכו להעמידה בצואה של תרנגולים, הוא משום דתנא אורחא דמילתא קתני, וצואה של קטן בחצר דידי' הוא דשכיחא ולא בחצר דלא דידי', וזהו דפריך דהו"ל גרף של רעי, ומשא"כ בצואת התרנגולים דדרכה להיות בחצר אחרת, וע"כ לא הותר לטלטלה משום גרף של רעי.

ההשלמה גריס אימא על צואה של גדול מפני קטן, ועיי"ש שכתב דהיינו כשלא היתה מאתמול, ואף שהיא ראוי' לכלבים מ"מ אסור לטלטלה, דלאו דעתי' עלוי' כיון דגדול הוא, ולכאו' היינו דכיון דגדול הוא, אין דעתו שיטיל צואה במקום שהיא עומדת לכלבים, - ונתחדש בזה דאף דדעתו שתבא הצואה לעולם, מ"מ כיון דאין דעתו עלי' להאכילה לכלבים, יש בה משום נולד.

**י"ט ב'** **- שמן של בדדין רב אסר,** התוס' פירשו דהיינו כשטען בית הבד מבעו"י והשמן זב והולך כל השבת, וה"ז אסור משום מוקצה, דהוי נולד גמור, דמחמת קורות והעיגול שעליו ל"ה ראוי ביה"ש לאכילה, וכתבו דכל שהי' ראוי בביה"ש לאכילה ל"ה נולד, והיינו דאף דמעיקרא אוכל והשתא משקה לא חשיב כנולד, וכ"כ התוס' בעירובין מ"ו א' ד"ה כ"ש והרשב"א והר"ן שם, דאין לאסור במשקין שזבו משום נולד, כיון דמעיקרא נמי אוכל ואוכלא דאפרת הוא, וכ"כ הרשב"א בחולין י"ד ב' בשם רבינו יונה.

אך הרמב"ן והריטב"א לקמן קמ"ג ב' כתבו דמשקין היוצאין מפירות העומדין למשקין אסורין משום נולד, כיון דמעיקרא אוכל והשתא משקה, ומשא"כ בפירות העומדין לאוכלין, דאין תורת משקה על היוצא מהן, והו"ל אוכלא דאיפרת, וכ"כ הרמב"ן בחולין י"ד ב', והרא"ה בביצה ב' א', וכ"ה מבו' בד' השטמ"ק בחולין שם בשם הראב"ד.[[615]](#footnote-616)

למש"כ התוס' דשמן של בדדין הוי נולד גמור, ואין המשקין בעולם, ומה"ט ל"מ הא דסמך ע"ז, צ"ב דא"כ מ"ט אי"ז אסור לר"ש אף דמודה ר"ש בנולד גמור, - ועוד צ"ע למש"כ הר"ן בעירובין מ"ו א' דהא דמשקין שזבו ל"ה נולד גמור האסור אף לר"ש, הוא משום שהי' יכול מתחילה לאכול הכל ביחד ואוכלא דאפרת הוא, וכ"נ בד' התוס' שם, וא"כ הכא דל"ה ראוי בביה"ש לאכילה, הו"ל נולד גמור.

והגר"ז בקו"א סימן ש"ה סק"ב כתב דצ"ל, דהקורה אינה מונעת מלהיות ראוי לאכילה, אלא לענין נולד דר"י, דהוא אף כשאי"ז דבר חדש ממש, אך לי"ב משום נולד דר"ש, דהוא רק בדבר חדש ממש, כיון שהי' יכול להגבי' הקורה, אע"פ שהסיח דעתו מלהגביהה, וע"כ לא חשיב כדבר חדש ממש, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן מ"א סק"א.

התוס' כתבו דהא דהשמן אסור, אע"ג דע"מ כן הניחו וסמך ע"ז שיזוב כל השבת, הוא משום דאין המשקין בעולם, וע"כ אף דסמך ע"ז לאו מידי הוא, ול"ד לקדירה חייתא דשריא אע"ג דבביה"ש לא חזי לאכילה, דכיון דהבשר הוא בעולם מהני הא דע"מ כן מניחה,[[616]](#footnote-617) וגם ל"ד למעינות הנובעות ולצואת קטן דשרי משום דדעתי' עלייהו,[[617]](#footnote-618) דהוא משום שכבר הן בעולם, - ולכאו' לפי דבריהם מתישב משה"ק הרמב"ן וש"ר לקמן קכ"א ב' בהא דאסרינן באפר כירה, אף דעביד דאתי, דכיון דלא הי' האפר כלל בעולם, וכמש"כ התוס' בביצה ח' א' (ד"ה א"ר יהודה) דאף ר"ש מודה דאסור, ל"מ הא דעביד דאתי ודעתי' עילוי'.[[618]](#footnote-619)

\*בעיקר ד' התוס' צ"ב, דמ"ט הוצרכו להתיר בקדירה חייתא משום דע"מ כן מניחה, והרשב"א בתי' בתרא כתב דלא שרי אלא משום דהיא ראוי' לכוס, תיפו"ל דהו"ל גמרו בידי אדם,[[619]](#footnote-620) וכמש"כ כן המאירי בביצה כ"ו ב' דמה"ט הוא דתבשיל דבשיל ולא בשיל בביה"ש שרי,[[620]](#footnote-621) - ושמא הוא משום דס"ל דדינא דגמרו בידי אדם הוא רק כשיש ביד האדם עכשיו לגמרו, ול"מ הא דגמרו בידי שמים, וגם ל"מ הא דהוי הגמר ע"י מעשה שעשה האדם מאתמול, וכאשר כ"ה מבו' בד' המאירי בביצה שם דיש מקום לומר כן, וע"כ הוצרכו בזה לטעם אחר דע"מ כן מניחה.

אך אכתי צ"ע, דאם נתחדש הכא טעם בפנ"ע להתיר משום דה"ז עומד לכך ודעתו ע"ז, ומה"ט ליכא בקדירה חייתא משום מוקצה, אף דבביה"ש ל"ה ראוי', מ"ט הוצרכו בפולין ועדשים ובקדירות הרותחות בביה"ש להא דגמרו בידי אדם.[[621]](#footnote-622)

ולכאו' בעכצ"ל דבאמת הא דשרינן בנהרות המושכין משום דדעתי' עלייהו, הוא חד דינא עם דינא דגמרו בידי אדם, וכ"ה להדיא בד' החזו"א בסימן מ"ד סק"ח וסק"י, וכ"נ להדיא בד' הבית מאיר בסימן ש"י ס"ב שהביא מד' התוס' הכא דל"מ גמרו בידי אדם בדבר שאינו בעולם, וצ"ע.

**ביצה ב' א' - אילימא בתרנגולת העומדת לאכילה אוכלא דאפרת הוא,** בפירש"י כתב דהוא אוכל שנפרד, וכ"כ בפי' ר"ח, והרא"ה הוסיף לפרש דלא נאסר נולד אלא כשהוא משתנה, כגון כלי שנשבר דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי, או משקין שיצאו מפירות העומדין למשקין דמעיקרא פירות והשתא משקין, ומשא"כ הכא דלי"ב שינוי כלל דמעיקרא אוכל והשתא אוכלא, ועד"ז כתב הר"ן דכיון דחזי האי פלגא למאי דהוה חזי כולי', ל"ה נולד.

אך התור"פ הק' ע"ז, דל"ד לאוכלא דאפרת שהוא בעין לפנינו ומסתמא אין אדם מקצה דעתו ממה שהוא לפניו, ומשא"כ בביצה שאינה לפניו ומקצה דעתו ממנה, וכן הק' התורי"ד דכיון דלא חזי לי' מאתמול הוי נולד, דומיא דצואת קטן דהויא נולד, (ולא הותרה אלא משום דעבידי דאתי, וביצה לא עבידא דאתיא), - וכתבו דטעם ההיתר בזה הוא משום דהתרנגולת עומדת לאכילה ואי בעי שחיט לה, וודאי דעתו שיאכל כל מה שימצא בתוכה,[[622]](#footnote-623) וזהו מש"כ התוס' דטעם ההיתר הוא משום דאי בעי שחיט לה ואכיל כל שבגוה, דאלמלי כן הו"ל כנולד, וכמש"כ התור"פ והתורי"ד.

בחי' הגרע"א לקמן ל"ז ב' הק' דלמש"כ התוס' דהא דביצה שנולדה מתרנגולת העומדת לאכילה ל"ה נולד, הוא משום דאי בעי שחיט לה ואכיל כל דבגוה, א"כ מ"ט שרינן בחולב לתוך הקדירה ביו"ט, ומ"ט לא חשיב החלב עצמו כנולד, שהרי ל"ה בעולם מערב יו"ט, ולאו בגוה הוא, ועיי"ש שכתב דאף דשרינן לשחוט בהמה ביו"ט אף שנוסף בה פיטום, צ"ל דכיון דהוי רק הוספת פיטום לא מיקרי ענין בפנ"ע, אך בחלב ליכא לה"ט, - אך הגר"ז בסימן ש"ה סל"ב כתב דגם החלב שנוסף ביו"ט טפל לבהמה ובטל אצלה, ואם הי' שוחט הבהמה, הי' מותר אף החלב שיתוסף בה ביו"ט, וע"כ גם כשנחלב ממנה לי"ב משום נולד, דהו"ל אוכלא דאפרת.[[623]](#footnote-624)

**מ"ט דב"ש מוקצה הוא,**[[624]](#footnote-625)הבעה"מ הק' ממה שאמרו בשבת קמ"ד ב' דחולב אדם עז לתוך הקדירה, ואף דהעז הויא מוקצה מחמת איסור, מ"מ החלב מותר ול"ה מוקצה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבעה"מ כתב בדעת הרי"ף, דהא דחולב אדם עז לתוך הקדירה היינו ביו"ט, דהעז ל"ה מוקצה, אך בשבת דהעז הויא מוקצה, אף החלב הוי מוקצה, וכ"כ ההשלמה בסוגיין ובשבת שם, וכ"כ בס' הבתים שערי המלאכות האסורות ביום השבת שער ט' בשם יש מי שאומר, וכ"כ הארחות חיים בהל' שבת סימן י"ז והכל בו בסימן ל"א, וכ"כ המרכה"מ בפ"ח משבת ה"י והחזו"א בסימן נ"ו סק"א בדעת הרמב"ם. - **ב** הבעה"מ כתב דאף דהעז הויא מוקצה מ"מ החלב ל"ה מוקצה משום דדעתי' עלי' מאתמול, ומה שאמרו הכא דבתרנגולת העומדת לגדל ביצים הויא הביצה מוקצה, היינו בתרנגולת העומדת לגדל ביצים להוציא מהן אפרוחים, דאין דעתו על הביצים, והתורי"ד בסוגיין ובשבת שם כתב דהוא משום דביצה לא עבידא דאתיא ואין דעתו עלי'. - **ג** הרמב"ן במלחמות ובחי' בשבת שם כתב די"ל דדינא דהתם הוא לדעת שמואל דלית לי' מוקצה ונולד. - **ד** הרמב"ן בחי' שם כתב עוד דהוא משום דאין מוקצה שקפץ מעצמו אוסר אלא למלאכתו, ומשא"כ בחולב בשבת דלא עבר על השבת אפי' בשוגג, לי"ב משום מוקצה מחמת איסור, וכ"כ ש"ר שם, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בסוגיין. - **ה** הרא"ה כתב דשאני ביצים דיש מהן לאכילה ויש מהן לגדל אפרוחים, וכיון דאין הכנה מועלת בהן שהן דשלב"ל, ע"כ הן נגררין אחר אמן, דכל שהאם עומדת לאכילה הרי הן מותרין אף אם חישב עליהן לגדל אפרוחין, וכל שהאם עומדת לגדל ביצים והיא מוקצה אף הביצים אסורין, ומשא"כ בחלב דלעולם הוא עומד לאכילה, והוא מידי דעביד ואתי ודעתו עליו, וע"כ אף אם העז הויא מוקצה, החלב ל"ה מוקצה. - **ו** הר"ן כתב דהא דפרכינן דמוקצה הוא היינו מדין נולד, וכדמפרשינן דקס"ד דאפי' מאן דשרי במוקצה בנולד אסר, דכיון דהתרנגולת עומדת לגדל ביצים, יצאה מתורת אוכל, וע"כ אף דהביצה הויא אוכל גמור, מ"מ נולד היא, ומשא"כ בחולב עז העומדת לאכילה, דאף דאסור לשחטה בשבת, מ"מ לא יצאה מתורת אוכל, דאריא הוא דרביע עלי', ול"ה החלב נולד, ואף דהעז הויא מוקצה מחמת איסור, מ"מ החלב שלא נאסר מעולם ל"ה מוקצה, והיינו משום דבידו לחלוב את הבהמה, ולא הוקצה החלב מעולם, וכ"נ בד' הרא"ה בע"ז כ"ח א' ובבדה"ב בית ג' שער ז' צג:, עיי"ש.

ונפ"מ בפלוגתא זו, הוא בדין חלב דעז העומדת לחליבה, דלדעת הבעה"מ והתורי"ד והרא"ה שרי, ול"ד לביצת תרנגולת העומדת לגדל ביצים דאסור, אך לדעת הרמב"ן והר"ן ודעימייהו אסור, וכ"כ האו"ז בסימן שכ"ט, - ועמש"כ בזה הבית מאיר בסימן תק"א ס"א.

לקמן בע"ב פרכינן לדעת רבה דטעם איסור ביצה שנולדה מתרנגולת העומדת לאכילה הוא משום הכנה, דשבת דעלמא תישתרי, והבעה"מ שם הק' דכיון דהתרנגולת אינה עומדת לאכילה בשבת, אף ביצתה אסורה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בספה"י לר"ת סימן שע"ד כתב דהיינו כשהי' לו חולה מבעו"י בתוך ביתו דאף התרנגולת עצמה מותרת באכילה, וכ"כ הבעה"מ בשם י"מ. - **ב** הבעה"מ שם כתב דהוא משום דדעתו על הביצים והן עצמן מוכנין, וכל מה שאמרו הכא דבתרנגולת העומדת לגדל ביצים מוקצה הוא, היינו כשהיא עומדת לגדל ביצים להוציא מהן אפרוחין, וכנ"ל. - **ג** הראב"ד בכתוב שם לקמן שם כתב דפריך לב"ה דס"ל כר"ש דלי"ל מוקצה, ועד"ז כתב הרשב"א בשם י"מ. - **ד** הרמב"ן במלחמות לקמן כ"א ב' כתב דהוא משום שהמוכן שקפץ עליו איסור שבת ובע"כ של מכין נאסר עליו, לא יצא מכלל הכן אלא לאיסור מלאכתו, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן לקמן בע"ב. - **ה** הרמב"ן במלחמות בחולין ט"ו א' כתב לישב למש"כ שם בדעת הרי"ף דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור אלא היכא דדחיי' בידים. - **ו** הר"ן כתב דאף דכיון דהתרנגולת עומדת לאכילה והויא אוכל, משום איסור שבת לא יצאה מתורת אוכל, כיון דהוי אריא דרביע עלי', וע"כ ל"ה הביצה נולד, וגם לי"ב משום מוקצה מחמת איסור, דהביצה לא נאסרה מעולם.[[625]](#footnote-626)

\*המג"א בסימן ש"ה סוסקי"ב כתב בחולב בשבת, דאף אם חלב לתוך האוכל אסור, דכיון דהבהמה אינה ראוי' לאכילה הוי מוקצה, והגר"ז בקו"א שם סק"ב תמה ע"ז, ממה שאמרו לקמן בע"ב דשבת דעלמא תישתרי, והרי דאף דהתרנגולת הויא מוקצה מ"מ הביצה ל"ה מוקצה, וכ"כ המג"א גופי' בסימן שכ"ב סק"א דביצה שנולדה בשבת אינה אסורה אלא משום גזירה, ועוד, שהרי קי"ל דהשוחט בשבת ל"ה הבהמה מוקצה, משום דלא דחיי' בידים, וכ"ש דהחלב ל"ה מוקצה.

ועיי"ש שכתב לישב, דהחלב הוי נולד גמור האסור אף לר"ש, ובדבריו שם סל"ב מבו' דהיינו משום דניתוסף החלב בשבת, (וכתב דהיינו כשלא נחלב מיד בכניסת השבת אלא לאחר זמן, דאפשר שרוב החלב נולד שם בשבת), ואך דביו"ט שרי אף בחולב מעז העומדת לחליבה, משום דאוכלא דאפרת הוא, ובדבריו שם סל"ב מבו' דהוא כמש"כ התוס' דאי בעי שחיט לה ואכיל כל דבגוה,[[626]](#footnote-627) אך בשבת דאסור לשחוט את הבהמה, ל"ה אוכלא דאפרת, והיינו משום לי"ב לה"ט דאי בעי שחיט לה ואכיל כל דבגוה, והוי החלב נולד גמור ואסור.

**קס"ד אפי' מאן דשרי במוקצה בנולד אסר,** בפירש"י כתב דהיינו משום דהא דשרי במוקצה הוא משום דס"ל דלא מקצי אינש מדעתי' מידי דחזי לי', ומשא"כ בנולד דל"ה ידע דניהוי דעתי' עילוי', והאו"ז בסימן שכ"ט כתב בשם ריב"א שהק' ע"ז, דאם איסור נולד הוא משום דל"ה ידע דליהוי דעתי' עילוי', א"כ מאי פריך מעיקרא דאי בתרנגולת העומדת לאכילה אוכלא דאפרת הוא, הול"ל דאסור משום נולד,[[627]](#footnote-628) והוכיח מזה דאיסור נולד אינו משום שלא הי' דעתו עליו, אלא משום דנשתנה ונעשה ראוי לדבר שלא הי' ראוי לו מתחילה.

הגר"ז בקו"א בסימן תקי"ח סוסק"ה כתב דמש"כ רש"י דאיסורא דנולד הוא משום דל"ה דעתו עליו, הוא להס"ד דמודה בזה ר"ש, אך הא דאסר ר"י בנולד אי"ז משום דאין דעתו עליו, דכל דנשתנה גופו אסור אף שהי' דעתו עליו, והוכיח כן מהא דאסרינן בפתילת הבגד משום נולד, ונתבאר לעיל.

התוס' הק' דמאי ס"ד דאסר ר"ש בנולד, הרי שרי ר"ש להסיק בשברי כלים אף דהוו נולד, וכתבו דהכא הוי נולד טפי שמתחילה ל"ה בעולם, וע"כ ס"ד דמודה בזה ר"ש, וכ"כ הרא"ה, ועד"ז כתב בחי' ר"נ בן הרמב"ן, - ועיי"ש שכתב לפרש עוד, דס"ד דשברי כלים ל"ה נולד, והא דאסר בהו ר"י, הוא משום דלא הוכנו מאתמול לכך, וכדמפרש רב יוסף בחולין י"ד ב' דטעם איסורא דשברי כלים הוא משום דלא הוכנו מאתמול למלאכה זו.[[628]](#footnote-629)

הרשב"א כתב דהא דס"ד דאסר בנולד, היינו בנולד דמוקצה, אך בנולד דעלמא אוכלא דאפרת הוא, והיינו דאף דבתרנוגלת העומדת לאכילה חשיבא הביצה כאוכלא דאפרת, מ"מ בתרנגולת העומדת לגדל ביצים, אף דהתרנגולת מותרת משום דלית לן מוקצה, מ"מ לא חשיבא הביצה כאוכלא דאפרת והויא נולד, - והמהרש"א כתב דאף למש"כ התוס' דהא דבתרנגולת העומדת לאכילה אוכלא דאפרת הוא, הוא משום דאי בעי שחיט ואכיל כל דבגוה, מ"מ שפיר ס"ד דאף מאן דשרי במוקצה בנולד אסר, אף דאי בעי שחיט ואכיל כל דבגוה שהרי שרי במוקצה, דמ"מ כיון שנולדה הביצה מדבר המוקצה, לא שרינן לה מה"ט, - ועמש"כ המהר"ם שיף והפנ"י והגר"ז בקו"א סימן תק"ה סק"א והבית מאיר שם ס"א לפרש הטעם בזה.

המג"א בסימן תק"ה סק"א כתב דבהמה העומדת לגדל ולדות או לחלבה, הויא מוקצה, ואף החלב אסור, וכ"ז הוא למאן דאסר מוקצה ביו"ט, אך למאן דשרי מוקצה הכל שרי, דאי בעי שחיט לה ואוכל הכל, - אך הא"ר שם סק"א כתב דאף דמוקצה מותר, מ"מ החלב אסור משום נולד, לפ"מ דקי"ל לאסור נולד ביו"ט.

והגרע"א והמחה"ש שם תמהו על מש"כ המג"א להתיר בזה מכח הא דאי בעי שחיט לה ואכיל כל דבגוה, ממה שאמרו הכא דס"ד דאף מאן דשרי במוקצה בנולד אסר, והרי דאף דשרי במוקצה, מ"מ חשיבא הביצה כנולד, אף דאי בעי שחיט לתרנגולת ואכיל כל דגוה, וכמש"כ המהרש"א, וכ"כ הגר"ז בקו"א שם סק"א, - והנתיב חיים שם כתב לישב, דכל הא דחשבינן לה כנולד אף דאי בעי שחיט וכו', הוא לפי הס"ד דהכא, אך לפי המסקנא לא ס"ל כן, אלא למאן דשרי במוקצה, אף דהתרנגולת עומדת לגדל ביצים, מ"מ לא יצאה מתורת אוכל.[[629]](#footnote-630)

1. והוא לקמן קכ"ו ב' ובביצה ל' א' בדין אוצר, ולעיל מ"ג ב' בדין ב' חלות שבכוורת, ולעיל י"ט ב' בדין עז לחלבה ורחל לגיזתה ותורי דרדיא ותמרי דעיסקא, ובביצה ב' א' בדין תרנגולת העומדת לגדל ביצים, ושם מ' א' בדין בהמות שבמדבר. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובפירש"י בביצה ב' א' ד"ה קס"ד ובתוס' שם ד"ה קס"ד מבו' דגם פלוגתא דר"י ור"ש בדינא דמיגו דאיתקצאי, הוא מכח ה"ט, וכ"ה בפירש"י שם ל' ב' ד"ה בסוכה רעועה, וכ"כ היחוסי תנו"א ע' ר"ז בן אבקולס גם בטעם הא דשרי ר"ש בנולד, - אך בפירש"י שם כ"ו ב' ד"ה ואי דלא אחזו מבו' דפלוגתייהו הוא אם בעינן הכנה מבעו"י מקרא דוהכינו את אשר יביאו, וכ"נ גם בדבריו שם ד' א' (ד"ה היא ואמה), וכ"כ השטמ"ק שם ב' א' בשם רש"י בהגה"ה, - ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובד' התוס' הרא"ש לקמן מ"ו א' מבו' דטעמא דר"ש הוא משום דחזי לכסויי בי' מנא, אך בפסקיו שם סימן כ"ב כתב דהוא משום דראוי ליתן בו שמן לסוך, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א לעיל מ"ג ב' דר' יהודה מחמיר במוקצה ור"ש מיקל במוקצה, ומה"ט הוא די"ל דהא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל תליא בפלוגתייהו, דלר' יהודה דמחמיר במוקצה נחמיר בי' נמי שלא לטלטל אפי' כלי המוכן מחמתו, אך לר"ש דמיקל במוקצה, נקל נמי לטלטל את הכלי אפי' לדבר שאינו ניטל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש שכתב לפ"ז בדין שפוד דנעשה מאוס באמצע יו"ט, דלא תלי בפלוגתא דר"י ור"ש, דאף לדעת ר"י ל"ה לנו לאסור כשרוצה להשתמש בו, משום דאין מוקצה לחצי שבת, ובע"כ דהא דאסור הוא משום דלא חזי כלל כאילו אין תורת כלי עליו עד שהרוצה להשתמש בו בטלה דעתו, וע"כ ה"ז אסור אף לר"ש, - אך מד' התוס' בביצה שם ועוד מקמאי שדנו דדין שפוד תליא בפלוגתא דר"י ור"ש, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בריש ביצה, מבו' בפשוטו דפליגי על יסוד דברי הר"ן. [↑](#footnote-ref-6)
6. וצ"ע היאך זה מתישב במש"כ הר"ן דכיון ד"השתא" חזי לי' "אין הקצאתו שמער"ש אוסרתה", והרי דרק השתא דחזי לי', אינו נאסר מכח הקצאתו שבער"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך לדעת הסוברים דהא דקי"ל לדינא דמיגו דאיתקצאי הוא רק היכא דדחיי' בידים, ויתבאר בעזה"י במקומו, ניחא, - וכ"כ הקר"א די"ל כן גם בדעת ר"מ, דהא דאית לי' לדינא דמיגו דאיתקצאי הוא רק היכא דדחיי' בידים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועד"ז מתפרש גם הא דס"ד לקמן בסוגיין דר"י מוקצה מחמת מיאוס אית לי' ומוקצה מחמת איסור לית לי', וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן מ"ה א' (ד"ה ה"נ מסתברא) דיש לחלק כן, וצ"ב דלמש"כ הר"ן דבמוקצה מחמת מיאוס כשרוצה להשתמש בו בטלה הקצאתו ואיסורו הוא משום מיגו דאיתקצאי, א"כ אם לית לי' לר"י מוקצה מחמת איסור ולא אמרינן מיגו דאיתקצאי, מ"ט אית לי' מוקצה מחמת מיאוס, ובע"כ די"ל דאף דבהקצאה מחמת איסור לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, מ"מ הקצאה מחמת מיאוס אלימא טפי ואמרינן בה מיגו דאיתקצאי, - וי"ל עוד, כמשמעות ד' הרמב"ן לקמן מ"ה ב', דהוא משום די"ל דבמוקצה מחמת איסור לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, משום שדעתו עליו אימת תכבה, ומשא"כ במוקצה מחמת מיאוס, - וי"ל עוד, דהוא משום דבמוקצה מחמת איסור י"ל דאף בעודו אסור לא מקצי לי' מדעתי' אלא דכיון דאי"ז ראוי מחמת האיסור, הו"ל כעצים ואבנים, וע"כ לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, ומצינו ליסוד הדברים בסוגיית הגמ' בחולין י"ד א', ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיי"ש שעמד בזה, דא"כ יהא מותר לטלטלו צורך מקומו אף בעוד שמחזיקו למילה, כיון דיש לו מקום היתר, וכמש"כ כן בדין מוקצה מחמת מיאוס, דכל שבידו להשתמש בו, מותר לטלטלו לצורך מקומו, - והאבנ"ז בסימן ת"ב סק"ז כתב לחלק, דשאני במוקצה מחמת מיאוס דמותר להשתמש בו בלא שום דבר אחר, ורצונו להשתמש בו לבד מתירו, ומשא"כ הכא דרצונו להשתמש בו דברים אחרים בלא ביטול ממילה ל"מ. [↑](#footnote-ref-10)
10. ומבו' בדבריו דגם במוקצה מחמת חיסרון כיס לא אמרינן מיגו דאיתקצאי לר"ש, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן קנ"ו ב' ד"ה והא א"ר יוחנן דקורה שנשברה איירי בקורה שהיא מוקצה מחמת חיסרון כיס, ואפ"ה לר"ש לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, וכ"כ התוס' הרא"ש לעיל כ"ט א' בדין נכרי שחקק קב בבקעת, עיי"ש, - אך בד' המג"א בסימן ש"ח סוסקי"ט מבו' דכלי שהוא מוקצה מחמת חיסרון כיס שנשבר, אף דעכשיו אינו מוקצה, ה"ה אסור משום מיגו דאיתקצאי, ובגל' הגרע"א שם נחלק ע"ז, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-11)
11. והחזו"א בסימן מ"ד סקי"ד הק' ע"ז דהרי לא שרי ר"ש אלא ביושב ומצפה, והכא לא שייך יושב ומצפה, ועמש"כ בזה האפיקי ים בח"ב סימן י"ט סוד"ה ומה נעים, ומש"כ בס' האיר יוסף סימן ל"ו, - וי"ל עוד, דכיון דאם הסריח בשבת והוא עומד לכלבים שרי, כמבו' בד' הרשב"א לקמן קכ"ח א', והיינו משום דהוא יושב ומצפה לכך, תו אף אם נמלך עליו להאכילו לכלבים שרי, דכל שהוא יושב ומצפה שיהא ראוי, שרי אף אם נתקן בע"א של"ה יושב ומצפה לו, ומצינו שנחלקו הראשונים בהך מילתא אם מהני הא דיושב ומצפה להתיר אף כשנתקן בע"א, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכדרך זו מוכח מד' הגרע"א בביצה ב' ב' בדין מוקצה מחמת חיסרון כיס שנמלך עליו להשתמש בו, דמבו' להדיא בדבריו דלא שרי אלא אם עשוי לישבר, ומה"ט הוא דמודה ר"ש דאין מבקעין עצים מן הקורות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
12. וכבר הביאו שמצינו כן בד' הר"ן לקמן קכ"ג א' בדין מחט שאינה נקובה, דמיד כשהוא מחשב עלי' ליטלה כדי להשתמש בה, הו"ל כלי, ומותר לטלטלה, וכתב לפ"ז דלא הותר לטלטלה בשבת אלא לצורך גופו, משום דההיא מחשבה משויא לי' מנא, - אך צ"ע דמ"ש מאבנים דאף אם נמלך עליהן בשבת לייחדן להשתמש בהן, אסור לטלטלן, ונתבאר להלן דהוא משום דל"מ לייחד דבר לתשמיש באמצע השבת, וי"ל. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועיקר הך מילתא, מצינו כן בד' התוס' ועוד מקמאי לקמן מ"ה א' בדין חטין שזרען בקרקע, וגם מצינו כן בד' כמה מקמאי בהא דמודה ר"ש בכוס קערה ועששית, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-14)
14. וזה ע"ד מה שמצינו לקמן קכ"ה א' דאם זרק לאשפה מבעו"י הוי מוקצה, משום דגלי דעתי' מאתמול דלאו כלי הוא, ואם זרקו לאשפה בשבת ל"ה מוקצה, והיינו משום דכל דבתחילת השבת הי' עליו תורת כלי, אין בטל מזה תורת כלי לשבת זו ע"י דעתו, ועד"ז מצינו גם במה שאמרו לקמן קכ"ב ב' וקכ"ד ב' דיש מקום להתיר טפי בנשברו בשבת, משום דמוכנין אגב אביהן, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-15)
15. והפמ"ג שם הוכיח כן ממשה"ק הבעה"מ וש"ר לקמן קנ"ד ב' בההיא דקרני דאומני, דהרי מוקצה מחמת מיאוס שרי, וכתבו דשאני קרני דאומני דלא חזו לכסויי בי' מנא, ואי נימא דמוקצה מחמת מיאוס אסור לטלטלו מחמה לצל, א"כ הרי מה"ט הו"ל כביטול כלי מהיכנו, כיון דעכשיו אין לו צורך בהן ואסור לטלטלן, ובע"כ מדבריהם דמותר לטלטל מוקצה מחמת מיאוס אף מחמה לצל, - וצע"ג, דהרי בלא"ה קרני דאומני הוו כלי שמלאכתו לאיסור, דאסור לטלטלו מחמה לצל, וכמש"כ כן הרמב"ן וש"ר לקמן שם, ומשה"ק הראשונים דמוקצה מחמת מיאוס שרי, היינו דכיון דמותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, ל"ה כביטול כלי מהיכנו, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרמב"ן והרשב"א שם, וכבר עמדו ע"ז המנחת פתים שם והתהל"ד שם סקי"ג.

    והפמ"ג שם סקי"ג כתב עוד דבד' תשו' הרשב"א ח"א סימן תר"ו משמע דמוקצה מחמת מיאוס אף דאין מלאכתו לאיסור, אסור לטלטלו מחמה לצל, וג"ז צע"ג, דד' הרשב"א שם קיימי למאן דאית לי' מוקצה, דדבריו שם קיימי על מש"כ בחידושיו בביצה כ"ח ב' דביו"ט קי"ל כר"י ומוקצה מחמת מיאוס אסור, ולפ"ז מוכח דלמאן דלית לי' מוקצה, מותר לטלטל מוקצה מחמת מיאוס אף מחמה לצל, ועמד ע"ז התהל"ד בהשמטות שם, וביותר תמוה מש"כ המנחת פתים שם בד' הרשב"א בביצה, דהא דאסרינן בשפוד משום מוקצה מחמת מיאוס, אף דקי"ל כר"ש, הוא משום דאף לר"ש אסור לטלטל מוקצה מחמת מיאוס מחמה לצל, וזה תימה, דלהדיא כתב הרשב"א שם דהא דאסור לטלטלו שלא לצורך גופו ומקומו, הוא משום דביו"ט קי"ל כר' יהודה, - וצ"ע כן גם במה שהביא המג"א שם מד' הרשב"א דלא הותר מוקצה מחמת מיאוס אלא כשיש עליו תורת כלי, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-16)
16. אך בד' הס' הבתים בשערי הקידוש והשביתה שער ז' משמע שפירש לד' הרמב"ם כד' ההשלמה, דאסור לטלטלן מחמה לצל משום דהוי כלי שמלאכתו לאיסור, עיי"ש, וצ"ל לפ"ז דגם כלי הצואה חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, משום שהוא עשוי להחזיק בו הצואה דהוי מוקצה, - וי"ל עוד כמש"כ הבית מאיר בסימן ש"י ס"ז דהא דאסור לטלטל כלי הצואה מחמה לצל, הוא משום דמאוס כ"כ דלא חזי אפי' לכסויי בי' מנא, וכמש"כ המג"א בסימן ש"ח סק"ס, ונתחדש לפ"ז, דמה שאמרו בביצה ל"ו ב' דגרף של רעי אסור להחזירו אלא כשנותן לתוכו מים, וכתב המג"א דהוא משום דלא חזי לכסויי בי' מנא, היינו דמה"ט אסור לטלטלו מחמה לצל, אך אם צריך לגופו שרי לטלטלו, (אך בד' הרשב"א בביצה שם, שהביא הב"י בסימן בסימן ש"ח, מבו' לכאו' דאף כשהוא צריך לגופו אסור לטלטלו אלא כשנתן לתוכו מים, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-17)
17. ומש"כ ללמוד ד"ז מד' הבעה"מ לקמן קנ"ד ב', צ"ב, דבד' הבעה"מ שם מצינו להיפך, דאף דבר שאינו מוקצה גמור, מ"מ כל שאסור לטלטלו לצורך גופו אסור לטלטלו אף לצורך מקומו, ומהיכ"ת נימא דאף דבר שהוא מוקצה גמור, מהני הא דבידו לימלך עליו ולטלטלו לצורך גופו, דמכח זה יהא מותר לטלטלו לצורך מקומו אף קודם שנמלך עליו. [↑](#footnote-ref-18)
18. וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בפירקין, דמשמעות דבריו דאסור לטלטל מוקצה מחמת מיאוס מחמה לצל, אף כשאין מלאכתו לאיסור, ומ"מ מותר לטלטלו לצורך מקומו. [↑](#footnote-ref-19)
19. וזהו דפשיטא לי' להרי"ד לקמן קכ"ד ב' וקמ"ג א' וקנ"ז א' דהא דשרי ר"ש לטלטל נר ישן הוא אף מחמה לצל, והיינו משום דאף למאן דאסר מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, ולא אסר אלא לטלטלן מחמה לצל. [↑](#footnote-ref-20)
20. אך בהא דשרי בנר חדש, י"ל למש"כ הא"ר בסימן רע"ט סקי"ג דנר חדש הוי ככלי שמלאכתו להיתר דמותר מחמה לצל, דהזמנה לאו מילתא היא, והביאוהו הפמ"ג באש"א שם סקי"ד, והביאוה"ל שם ס"ו. [↑](#footnote-ref-21)
21. ושמא י"ל למש"כ הרשב"א לקמן בע"ב בשם התוס', דאיסורא דנר ישן הוא משום דהוי כמטה שייחדה למעות, והו"ל כבסיס לדבר האסור, ומה שאמרו דאיסורו הוא משום מוקצה מחמת מיאוס, היינו דמתוך שהוא נמאס ואינו ראוי למלאכה אחרת, אדם מדליק בו כל שעה, וע"כ אסור לטלטלו אף לצורך גופו ומקומו, וזהו דשאני נר ישן מנר חדש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
22. והנה אמנם הפסקי רי"ד לקמן קכ"ד ב' וקמ"ג א' וקנ"ז א' הוכיח מזה דלדעת ר"ש מותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור אף מחמה לצל, וכל הא דאסרינן בכלי שמלאכתו לאיסור הוא לר' יהודה, עיי"ש, - אך ד' הרשב"א לא נתישבו בזה, שהרי דעתו לעיל ל"ו א' כדעת ש"ר דאף לר"ש אסור לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור מחמה לצל, וכ"ה גם בדבריו בעבוה"ק שער ה' פ"ב הכ"ד והכ"ח. [↑](#footnote-ref-23)
23. וכן קשיא טובא בד' הרי"ד שכתב דכל מוקצה שיש עליו תורת כלי מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, ואף נר שהדליקו בו בשבת, וכתב בכ"ד לקמן קכ"ד ב' וקמ"ג א' וקנ"ז א' דנר הוי כלי שמלאכתו לאיסור, ולר' יהודה אסור לטלטלו מחמה לצל, ותיקשי בהא דתניא לקמן בסוגיין דר"י אומר כל הנרות של מתכת מטלטלין חוץ מן הנר שהדליקו בו בשבת, וכיון דהא דאין מטלטלין נר שהדליקו בו בשבת הוא מחמה לצל, הרי אף נר שלא הדליקו בו בשבת אסור לטלטלו מחמה לצל.

    ולכאו' צ"ל בדעתו דנר ישן של מתכת, כיון דלא מאיס, דרך להשתמש בו גם לדברים אחרים, וכ"כ הרשב"א לקמן בע"ב בנר של מתכת, וע"כ לא חשיבי ככלי שמלאכתו לאיסור, וכל מש"כ הרי"ד דנר הוי ככלי שמלאכתו לאיסור הוא בנר של חרס ישן דמאיס, ואין דרך להשתמש בו לדברים אחרים, וכ"נ להדיא בל' הרי"ד לקמן קנ"ז א', עיי"ש, - וי"ל עוד, דאיירי כשלא ייחדו להדלקה, וכאשר כ"ה לפירש"י לקמן בע"ב (ד"ה הניח עלי' מעות), וע"כ ל"ה ככלי שמלאכתו לאיסור, ול"ד לנר ישן של חרס, דאף אם לא ייחדו לכך, מ"מ כיון שהוא מאוס ואין דרך להשתמש בו לדברים אחרים הו"ל ככלי שמלאכתו לאיסור. [↑](#footnote-ref-24)
24. ובד' הרשב"א בביצה שם משמע דמסברא ל"ה פסיקא לי' הך מילתא, ואך למש"כ דאיסורא דשפוד הוא משום מוקצה מחמת מיאוס, ה"נ יש לאסור בקערות, וכנראה הוא משום דס"ל דגם בשפוד בידו להדיחו ולבטל מיאוסו, ואפ"ה חשבינן לי' כמוקצה מחמת מיאוס, וה"נ הוא בקערות. [↑](#footnote-ref-25)
25. ולכאו' הטעם בזה, ע"פ המבו' בביצה כ"ו ב' דקדירות רותחות חשיבי כדבר שאינו ראוי דהוא מוקצה, כיון דאין ראויות עד שיתקררו, וכל הא דל"ה מוקצה, הוא מדינא דגמרו בידי אדם, וה"נ כלי המאוס למאן דאית לי' מוקצה מחמת מיאוס, הוי כדבר שאינו ראוי, ולא שרי אלא מדינא דגמרו בידי אדם, - ולפ"ז י"ל דע"כ כל שאין דעתו להדיחן ביו"ט הו"ל מוקצה, וזה למש"כ כמה מקמאי דדינא דגמרו בידי אדם הוא רק כשדעתו לתקן, ונתבאר בדף מס' 21. [↑](#footnote-ref-26)
26. והצל"ח כתב לפרש לד' רש"י, למש"כ התוס' לעיל מ"ב ב' ד"ה ואין נאותין הימנו דהא דלא אסרו לטלטל את הנר הדולק משום דהוקצה למצותו, דומיא דהא דאין ניאותין מן השמן המטפטף, הוא משום דאין ביטול מצוה במה שמטלטלו, וי"ל דזהו שפירש"י דיש לחוש שיכבה הנר כשמטלטלו, ונמצא דיש ביטול מצוה במה שמטלטלו, וע"כ אסור לטלטלו, וכל מה שאמרו בגמ' דלר"ש אין לאסור לטלטלו אלא משום בסיס, הוא רק בנר הכבה והולך, דכבר אין מצוה בדליקתו, עיי"ש, - ולפ"ז לכאו' אף ביו"ט אסור לטלטל נר הדולק, מכח הא דהוקצה למצותו, ומה שאמרו לקמן מ"ה א' דאין מניחין נר ע"ג דקל ביו"ט משום דמותר לטלטלו, היינו משום דמותר לטלטלו לאחר שכבה, וצ"ל לפ"ז, דאף שנאסר לטלטלו בעודו דולק משום החשש שיכבה, מ"מ כיון דאין האיסור בהטלטול מצ"ע לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, ואחר שכבה מותר לטלטלו, וצ"ע, - אך יש מקום לדון, דביו"ט לא נאסר לטלטלו מכח הא דהוקצה למצותו, דאף דיש לחוש שיכבה, אין בזה ביטול מצוה, כיון שבידו לחזור ולהדליקו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
27. והריטב"א שם כתב דסמוך רבנן אהך קרא למיסר מוקצה, והיינו שהרי איסור מוקצה אינו אלא מדרבנן, אלא דאסמכוהו אהך קרא, וכ"כ החיי אדם בכלל ס"ו ס"א. [↑](#footnote-ref-28)
28. אך מד' כמה מקמאי שפירשו דהא דאתרוג אסור לכל היום הוא משום דהוקצה לתחילת היום, ויתבאר בעזה"י במקומו, מבו' בפשוטו דדינא דמיגו דאיתקצאי אינו משום דבשבת ויו"ט בעינן הכנה מבעו"י, אלא הוא משום דכל שהוקצה בתחילת היום הוקצה לכל היום, אך י"ל דדינא דהתם הוא דין אחר, ואינו ענין לדינא דמיגו דאיתקצאי בשבת, ולא מצינו התם דתליא בפלוגתא דר"י ור"ש דהכא. [↑](#footnote-ref-29)
29. ובפירש"י בדף ל' ב' שם כתב דטעמא דת"ק דאסר אף בסוכה רעועה, הוא משום דלא אמרינן דעתי' עלוי' בשום מידי דלא חזי ביה"ש, וכ"ה בפירש"י שם ל"א ב' (ד"ה נוטל) דהוא משום דאסח דעתי' מיני', וכ"כ בפירש"י שם ל"ד ב' (ד"ה הא קמ"ל), ומשמע דהא דאסר ר"י, הוא משום דס"ל דאין דעתו עליו, וע"כ ליכא הכנה לזמן זה שיהא ראוי, אך אם הי' הכנה לזמן זה, ל"ה אמרינן מיגו דאיתקצאי בביה"ש, ובזה תליא פלוגתת רבוותא אם מהני תנאי דלא נימא מיגו דאיתקצאי, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-30)
30. והצל"ח בתו"ד כתב דמשום הא דאסור לטלטלו שמא יכבה, ליכא למימר מיגו דאיתקצאי, כיון דאפי' יטלטלנו ויכבנו אין בו איסור תורה דדבר שאינו מתכוין הוא, ועוד, דאיסור הטלטול הוא רק משום ספק שמא יכבה, וצ"ב, - והחזו"א בסימן מ"א סקט"ז ד"ה שם תוד"ה כתב מטעם אחר דמשום הא דאסור לטלטל את הנר שמא יכבה, אי"ז טעם דנימא מיגו דאיתקצאי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-31)
31. וכ"כ הב"י בסימן רע"ט ס"ב בטעם האוסרים לטלטל נר שכבה לצורך גופו ומקומו, דכיון דבעודו דולק אסור לטלטלו בכל גוונא, הלכך איתקצאי כה"ג לכולי יומא. [↑](#footnote-ref-32)
32. ועיי"ש שכתב דאף דקודם שכבה אסור לטלטלו אף לצורך גופו ומקומו, משום דנעשה בסיס לדבר האסור, מ"מ אחר שכבה מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו. [↑](#footnote-ref-33)
33. ובד' הריטב"א מבו' דפירש"י כן בהא דתני ואפי' בשעה שהנר דולק, וקאי אף על הא דמסתפק מן הנר הכבה, דמותר להסתפק ממנו אף בשעה שעדיין הוא דולק, וכ"כ המהרש"א. [↑](#footnote-ref-34)
34. אך בחי' הגרע"א לקמן מ"ו ב' פירש בד' רש"י, דלר"א ב"ר שמעון מותר לכבות בידים נר ההולך לכבות, עיי"ש, וכ"נ גם בד' הצל"ח בסוגיין. [↑](#footnote-ref-35)
35. וי"ל כן למש"כ בתשו' ספה"י לר"ת סימן ד' בדעת רש"י לקמן קכ"ה ב' דאף בבסיס לדבר האסור מותר לנער את האיסור, וכ"כ האו"ז בסימן ל"ד גם בדעת רש"י לקמן ק"כ ב', ואי נימא דהוא משום דאיסורא דבסיס הוא רק כשהוא מטלטל בכך את האיסור, וע"כ כל שהוא מנערו ואינו מטלטלו שרי, כ"ש דיש להתיר בכה"ג, ואף למש"כ ר"ת שם דרש"י לקמן קמ"ב ב' חזר בו, י"ל דהיינו רק כשמנער את האיסור, אך הכא דמסתפק מן השמן ואינו מטלטל כלל את השלהבת, שרי, - אך בעיקר ד' רש"י דבבסיס לדבר האסור מותר לנער את האיסור, יש מקום לפרש באנפי אחריני, ולפ"ז אי"ז ענין להכא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-36)
36. ובזה מתפרש מש"כ המהרש"א במש"כ רש"י דהא דלר"ש כבה אין לא כבה לא הוא משום דלא שמעינן לי' דשרי וכו' דמשמע לאחר שכבה, דמה שהוצרך רש"י לכך, אף דלענין טלטול ודאי דשמעינן נמי ממתניתין דכל הנרות מטלטלין וכו' דהיינו לאחר שכבה, ובברייתא נמי בהדיא קתני כבתה מותר לטלטל, מ"מ לענין להסתפק מן השמן דפליגי הכא, לא שמעינן אלא מהך ברייתא דמותר השמן, והצל"ח תמה ע"ז דאם אסור לטלטלו ק"ו דאסור להסתפק ממנו, ולהנ"ל ניחא, דהא דאסור לטלטלו הוא משום דנעשה בסיס לדבר האסור, ואין לאסור מכח זה להסתפק ממנו, כיון שאינו מטלטל בכך את השלהבת, וכנ"ל, וי"ל עוד, דהא דאסור לטלטלו, הוא משום דחיישינן דבהדי דנקיט לה כבתה, ואין לאסור מכח זה להסתפק ממנו, דלי"ב משום כיבוי. [↑](#footnote-ref-37)
37. אך בד' התוס' הרא"ש מבו' דפשיטא לי' דגם לדעת רש"י אסר ר"ש להסתפק מן השמן המטפטף בשעה שהנר דולק, ומשמעות דבריו שלמד לזה ממה שאמרו לקמן מ"ה א' דאין מוקצה לר"ש אלא שמן שבנר בשעה שהוא דולק, והיינו שמן המטפטף, דשמן שבתוך הנר אסור להסתפק ממנו משום איסור כיבוי, - ונתחדש בדבריו, דלדעת רש"י טעמא דר"ש דאסר להסתפק מן הנר בעודו דולק אף שהוא הולך וכבה, הוא משום איסור כיבוי, וכן נקטו הצל"ח בסוגיין והגרע"א לקמן מ"ו ב', וע"כ ממה שאמרו לקמן דהוא משום איסור מוקצה, יש ללמוד דאסר ר"ש אף בשמן המטפטף, וזהו גם משה"ק דא"כ פליג עלי' בתרתי, דפליג עלי' בשמן שבנר אם יש בזה איסור כיבוי, ופליג בשמן המטפטף אם יש בזה איסור מוקצה, - אך בדעת רש"י י"ל דהא דאסר ר"ש להסתפק מן הנר בעודו דולק הוא משום מוקצה, וע"ז הוא שאמרו דשמן שבנר אסור לר"ש משום מוקצה, ואין ללמוד מזה דאסר ר"ש בשמן המטפטף, וגם אי נימא דאסר ר"ש גם בשמן המטפטף, אי"ז תרי פלוגתי אלא חדא פלוגתא, - ויתבאר בעזה"י עוד בזה לקמן שם. [↑](#footnote-ref-38)
38. ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא לפ"מ דמסקינן דטעמא דר"ש הוא משום בסיס, אך לפ"מ דס"ד דטעמא דר"ש הוא משום דדילמא גרם כיבוי אין לאסור בשמן המטפטף דלי"ב גרם כיבוי, - ומבו' בדבריו דאף דבעודו בנר אסור לטלטלו משום גרם כיבוי, מ"מ כיון דאינו אסור מצ"ע בטלטול, אי"ז טעם לאסרו כשטפטף, אף דלא מסיק אדעתי', ולכאו' הוא דלא כמש"כ הרשב"א בביצה דהא דאסר ר"י לטלטל נר שהדליקו בו בשבת, הוא גם מכח הא דבביה"ש הי' אסור לטלטלו משום גרם כיבוי, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-39)
39. ומתו"ד הפרדס רימונים לעיל מ"ב ב' למדנו לפרש דהתוס' והריטב"א לטעמייהו אזלי, דהתוס' לטעמייהו דס"ל לעיל שם דטפטוף שמן הוי הצלה מצוי', ומה שאמרו דהוא הצלה שאינה מצוי' הוא משום דרגילין לעולם ליתן שמן תחת הכלי מבעו"י, וע"כ הו"ל יושב ומצפה, אך הריטב"א לטעמי' שם שכתב דהוי הצלה שאינה מצוי', משום דטפטוף שמן כדי שיעור הצלה לא שכיח, וע"כ ל"ה יושב ומצפה. [↑](#footnote-ref-40)
40. אך הפרדס רימונים לעיל מ"ב ב' כתב, דכיון דהוא יושב ומצפה, לא הוקצה השמן שבנר אלא כ"ז דליקתו, וע"כ יש להתיר אף את השמן המטפטף, ואינו אסור אלא משום דהוקצה למצותו, ועיי"ש שכתב דדמי להיכא דכבה קודם הזמן הראוי ע"י רוח וכיו"ב, דודאי דשרי לר"ש, ולא נימא דלא הי' יושב ומצפה לכיבוי זה, ובע"כ דמכח הא דהוא יושב ומצפה לכיבוי, לא הוקצה השמן אלא לזמן שהוא דולק, אך בדעת התורי"ד והריטב"א צ"ל, דאף דכיון דהי' יושב ומצפה לכיבוי שרי אף אם כבה קודם הזמן הראוי, מ"מ אי"ז מועיל להתיר אלא כשכבה הנר, ולא כשטפטף שמן. [↑](#footnote-ref-41)
41. ועד"ז מצינו בד' התו"י בסוגיין, דאף דהוא יושב ומצפה שתתנבל הבהמה, מ"מ כל שנשחטה אסורה, משום דאינו יושב ומצפה לכך, - אך י"ל דהתם הוא משום דאם תתנבל היא עומדת לכלבים וכשנשחטה היא עומדת לאדם, ול"ה יושב ומצפה שתהא ראוי' לאדם, ואמנם יש לפקפק בזה, דכיון דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, (כמו שאמרו בביצה ו' ב'), סגי במה שהי' יושב ומצפה שתהא ראוי' לכלבים, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית א' שער ד', דאם בע"ח שמתו מותרין, יש להתיר אף בשוחט בשבת, משום דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
42. ונתחדש בזה, דכל הא דס"ל לר"ש דאף שהוקצה בביה"ש לא הוקצה לכל היום, הוא משום דמעולם לא הקצהו מדעתו כלפי זמן זה, אך כל שהקצהו מדעתו לכל השבת, ל"מ מה שעכשיו נמלך עליו להתירו, וזה ע"ד מש"כ החזו"א בסימן מ"ד סקי"ד, ונתבאר בדף מס' 1, ויש מקום לפרש דזהו מש"כ הרשב"א לקמן מ"ה א' דהא דמיבע"ל לאסור לר"ש בחטין שזרען בקרקע, הוא משום דאכתי דחויו קיים, ודמי לכוס וקערה, ויתבאר עוד בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-43)
43. ומשמעות דבריו דהיינו רק משום דהדליק בכלים הגדולים כדי שידלקו לכל השבת, וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן לקמן בע"ב דמה"ט שרי ר"ש במטה שהיו עלי' מעות בביה"ש, ול"ד לכוס קערה ועששית, משום דבכוס קערה ועששית בדעתו שידליק כל השבת וניח"ל לכל השבת, ומשא"כ במטה שהיו עלי' מעות דלא ניח"ל ואינו חושש אם יסיר אותם תינוק או עבד ויתנם במקום אחר, וכ"כ הריטב"א שם, ויש מקום לומר דכ"ז הוא לטעמייהו דהא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית הוא משום דהקצהו מדעתו לכל השבת, (ומה"ט הוא שפירשו ש"ר לקמן שם להא דשרי ר"ש במטה שהיו עלי' מעות בביה"ש בע"א), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-44)
44. וכ"נ בד' הרמב"ן לקמן מ"ה א' שכתב דממה שאמרו בירושלמי בכוס קערה ועששית לר"ש, דאם התנה עליהן מותר, יש ללמוד דה"נ לר"מ ור"י בנר של מתכת מהני תנאי, ומשמע דהא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית הוא מכח דינא דמיגו דאיתקצאי, וע"כ מהא דמהני בזה תנאי, יש ללמוד דה"נ לר"מ ור"י מהני תנאי בנר של מתכת דלא נימא מיגו דאיתקצאי. [↑](#footnote-ref-45)
45. אך יש מקום לפרש דלכו"ע הא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית הוא משום דהקצהו מדעתו לכל השבת, ומש"כ הני קמאי דהוא משום דמיגו דאיתקצאי, היינו משום דס"ל דעיקר דינא דמיגו דאיתקצאי הוא משום דכל שהוא מוקצה בביה"ש מקצי לי' האדם לכולי יומא, ופלוגתת הראשונים הכא אינה בטעם דינא דכוס קערה ועששית, אלא בטעם דינא דמיגו דאיתקצאי, (והריטב"א לטעמי' בסוכה מ"ו ב' דדינא דמיגו דאיתקצאי הוא משום דבעינן הכנה מבעו"י). [↑](#footnote-ref-46)
46. ועיי"ש שכתב דלא נאסר אלא להשתמש בו תשמיש אחר, כגון אם הוא משומן אסור לאוכלו, והיינו דמותר לחזור ולהדליק בו, משום דמכח מה שהוקצה למצותו אין לאסור אלא להשתמש בו תשמיש אחר, אך שפיר הוא רשאי לחזור ולהדליק בו, וכ"כ המחה"ש שם, והגר"ז בסימן תקי"ד סכ"ד. [↑](#footnote-ref-47)
47. ועיי"ש שהק' עוד, דיש לאסור בזה גם משום שהוקצה למצותו, וכן הק' הרש"ש בביצה שם. [↑](#footnote-ref-48)
48. והנה אמנם האגודה בפ"ב דביצה סימן ל"ג כתב דביו"ט מותר להסתפק מן השמן שבנר, דהותר הכיבוי לצורך אוכ"נ, והביאוהו הא"ר בסימן תקי"ד סק"ו, והשעה"צ שם סקט"ו, ולפ"ז ניחא דלא הוקצה השמן מחמת איסור, - אך לא נתישבו בזה ד' הרשב"א שכתב בעבוה"ק שער ג' פ"ג הי"ח דאין מסתפקין ביו"ט מן השמן שבנר, וכ"כ הא"ר שם בשם כמה מקמאי. [↑](#footnote-ref-49)
49. אך בפי' ר"ח בשלהי פירקין, כתב דכיון דקי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור, אף מטה שייחדה למעות אסור לטלטלה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-50)
50. ובד' התוס' לעיל ל"ו א' ד"ה הא ר' יהודה מבו' דחצוצרות ראויות מעט למלאכת היתר, אלא דמקצי להו לגמרי ממלאכת היתר, וע"כ תליא בפלוגתא דר"י ור"ש, וי"ל דאם ל"ה ראויות כלל למלאכת היתר, הו"ל מוקצה אף לדעת ר"ש, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-51)
51. והרמב"ן במלחמות בביצה ל"ג א' כתב לדמות לזה, דה"נ הוא בעצים ביו"ט דאסור לטלטלן לדבר אחר, משום דלא ניתנו עצים אלא להסקה, והיינו משום שהן מוקצין לדבר אחר, - ומבו' לפ"ז דהא דמטה שייחדה למעות אסור לטלטלה, היינו דכיון דהוא מקצה אותה מכל התשמישין ואינה עומדת אלא למלאכתה, אסור לטלטלה לצורך שאר תשמישין, וע"כ ה"נ הוא בעצים ביו"ט, דאף שהם ראויין למלאכתן ביו"ט, מ"מ כיון שהוא מקצה אותם משאר תשמישין, אסור לטלטלן לצורך שאר תשמישין, וכ"ה להדיא בחי' ר"נ בן הרמב"ן שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-52)
52. וכ"ה מבו' מהא דתליא בפלוגתא דר"י ור"ש, והרי דהא דהוי מוקצה הוא משום הקצאת דעתו, ותליא בפלוגתא דר"י ור"ש. [↑](#footnote-ref-53)
53. ובחי' הגרע"א לקמן מ"ז א' מבו' שפירש לד' התוס', דאי"ז מדינא דמוקצה מחמת חסרון כיס, אלא הוא משום דאינה עומדת אלא למלאכת איסור, ובשבת לא חזיא למידי, וע"כ הו"ל כמוקצה מחמת גופו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-54)
54. והר"ן לקמן בסוגיין הק' ע"ז, דא"כ יהא אסור אף נר של חרס ישן, דנר ישן הוי כייחדו והניח בו, וכתב דליכא לדחויא אא"א תאמר דהא דשרי ר"ש בנר של חרס ישן, הוא כשלא ייחדו להדלקה, ואינו במשמע, - אך בד' התוס' לקמן שם מבו', דרק מטה שייחדה והניח בה מעות הויא כמוקצה מחמת חיסרון כיס, כיון דקפיד עלי', משום שמניח בה מעות, אך נר ישן ל"ה כלל כמוקצה מחמת חיסרון כיס, וכל הא דמדמינן הכא נר של חרס למטה שייחדה למעות, הוא רק לפ"מ דס"ד דהא דמטה שייחדה למעות הויא מוקצה הוא אף כשלא הניח בה מעות, ובכה"ג ל"ה כמוקצה מחמת חיסרון כיס. [↑](#footnote-ref-55)
55. אך הב"י שם ס"ז כתב דלדעת ר"ת דינה כדין כלי שמלאכתו לאיסור דאסור לטלטלו מחמה לצל, ומותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, וכ"כ הרמ"א שם, והמג"א והגר"א שם תמהו ע"ז, ועמש"כ בזה הערוה"ש שם סי"א. [↑](#footnote-ref-56)
56. והבית מאיר בסימן ש"י ס"ז תמה טובא ע"ז, דמה ענין גרו"צ להכא, ועיי"ש שכתב דל"ד למטה שייחדה למעות דלדעת ר"ת הוי מוקצה אף לר"ש, דשאני מטה דמייחד לה מקום ומקפיד עלי', והו"ל מוקצה מחמת חסרון כיס, אך כיס הרי עינינו רואות שאין אדם מקפיד עליו לייחד לו מקום, ונתחדש בדבריו דל"ה כמוקצה מחמת חסרון כיס, אלא כשמייחד לו מקום, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-57)
57. והחזו"א בסימן מ"א סק"ג כתב בתו"ד דנר חדש שייחדו להדלקה חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-58)
58. והתוס' לקמן בסוגיין סוד"ה הא אין עלי' כתבו, דאי נימא דהא דמטה שייחדה והניח עלי' מעות הויא מוקצה הוא משום דקפיד עלי' ומייחד לה מקום, הרי דנר אף כשייחדו והדליק בו ל"ד לזה כלל, דאינו מקפיד עליו ומייחד לו מקום, ול"ה מוקצה, - וכל הא דפריך מעיקרא מנר, הוא משום דלפ"מ דס"ד דהא דמטה שייחדה למעות אסור לטלטלה הוא אף כשעדיין לא הניח בה מעות, אף דאכתי אינו מקפיד עלי' ומייחד לה מקום, ה"נ יש לאסור בנר שייחדו להדלקה, אך לפ"מ דמסקינן דהא דאסור לטלטלה הוא כשהניח בה מעות, אין לאסור בנר אף כשייחדו והדליק בו. [↑](#footnote-ref-59)
59. ומבו' בדבריהם דכל הא דנר של מתכת ל"ה כמטה שייחדה למעות, הוא כשלא ייחדו, ולא אמרינן בי' דעשייתו היא כיחוד, אך כל שייחדו והדליק בו הו"ל כמטה שייחדה למעות, אך הרמב"ן כתב דנר של מתכת שרי אף כשייחדו, כיון דחזי לכמה מילי, ושמא לא פליגי התוס' ע"ז, ודבריהם קיימי כשייחדו להדלקה בלבד, ובכה"ג דמי למטה שייחדה למעות בלבד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-60)
60. והרמב"ן הק' ע"ז, דא"כ נמצא דנר של חרס אין איסורו משום מוקצה מחמת מיאוס, אלא משום דהוי כמו שהדליקו בו בשבת, והרשב"א כתב דמ"מ עיקרא דמילתא הוא משום מיאוסו, דמשום שהוא נמאס בהדלקתו ואינו ראוי למלאכה אחרת, אדם מדליק בו כל שעה. [↑](#footnote-ref-61)
61. ובד' התוס' תלמיד ר"י הזקן בריש סוגיין מבו' דלפ"מ דמסקינן דדינא דמטה שייחדה למעות רב יהודה קאמר לה בשם רב, לא קשיא מהתם, דרק לדעת רב הונא הוא דמחלק רב בין מוקצה לאכילה בין מוקצה לטלטול, וכ"כ המהרש"א בביצה ל"ג א' בתי' בתרא דשאר תלמידי רב לא ס"ל הכי. [↑](#footnote-ref-62)
62. ועיי"ש שכתב דהוא משום דמה שאמרו דבמוקצה לטלטול ס"ל כר"ש, היינו במה דס"ל לר"ש דאינו מוקצה כלל, אך במה דמודה ר"ש דהוא מוקצה לטלטול, אלא דס"ל דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי וכו', פליג עלי' רב וס"ל דאמרינן מיגו דאיתקצאי, ומבו' דר"ש פליג על עיקר ההקצאה דבשר תפל וכיו"ב, ודלא כמש"כ האבנ"ז דלדעת הר"ן עיקר הא דשרי ר"ש בבשר תפל, הוא משום דבידו לימלך עליו ולא אמרינן מיגו דאיתקצאי, (ונתבאר בדף מס' 1), - וצ"ב דמ"ט הוצרך לזה, הרי אמרו בשלהי מכילתין דבמוקצה מחמת איסור לכו"ע קי"ל כר"י, ולפ"ז הרי מסתברא מילתא דכל מה שאמרו דרב במוקצה לטלטול ס"ל כר"ש, הוא בשאר מיני מוקצה דלאידך אמוראי קי"ל כר"ש, ובזה הוא דאמרינן דהא דפליג רב וס"ל כר"י הוא רק לענין אכילה, אך במוקצה מחמת איסור דלכו"ע קי"ל כר"י, ואף לענין טלטול, אף רב ס"ל הכי, ועד"ז מתפרש מש"כ התוס' לעיל י"ט ב' (ד"ה הני כרכי דזוזי) דבמוקצה מחמת מיאוס ס"ל לרב כר"י אף לטלטול, (וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, והרשב"א והר"ן לקמן קכ"ח א' בתי' בתרא), והוא כמ"ד בשלהי מכילתין דאף דבכל השבת כולה הלכה כר"ש, מ"מ במוקצה מחמת מיאוס קי"ל כר"י, ובזה קי"ל כוותי' אף לטלטול, ורק בהקצאה דאוצר וכיו"ב דלאידך אמוראי קי"ל כר"ש, לא פליג רב וס"ל דקי"ל כר"י אלא לענין אכילה. [↑](#footnote-ref-63)
63. והרשב"א והר"ן לקמן שם כתבו דזה ניחא לגירסת רש"י שם בשר תפל, אך לגירסת הרי"ף שם בשר תפוח, בע"כ דאף בדבר שאינו עומד לאכילה ס"ל כר"ש. [↑](#footnote-ref-64)
64. ונתחדש בדבריהם, דהא דמוקצה אסור בטלטול, אי"ז מכח הא דהקצהו מתשמישו, אלא הוא משום דהקצהו גם מטלטול, וע"כ הוא די"ל דבדבר העומד לאכילה הויא עיקר הקצאתו מאכילה ולא מטלטול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-65)
65. והמאירי לעיל מ"ד א' כתב דיש שהוכיחו מהכא דאסור לטלטלו אף ע"י ככר או תינוק, דאי נימא דשרי הרי יש לחוש שיטלטלנו, וכתב די"ל דכל שאתה מצריכו ככר זוכר הוא איסור תשמיש של מחובר ונמנע, - והארחות חיים בהל' שבת סימן שס"ט והכל בו בסימן ל"א כתב די"א דאם הניח על הנר ככר מבעו"י מותר ליטלו כשכבה, והוכיחו דלא כן מהכא, והתהל"ד בסימן רע"ז סק"ז הוכיח מדבריהם דשאר דברים מותר להניח ע"ג האילן מער"ש, (ונתבאר להלן), דאל"כ הרי אסור להניח אף את הככר, והב"י בסימן רע"ט ס"ג כתב דיש לדחות דלא התירו להניח נר ע"ג דקל, אלא כשלא הניח עליו ככר, ועמש"כ ע"ז התו"ש שם סק"ו, ובתשו' חת"ס או"ח סימן ס"ה (ד"ה עוד כ' לישב). [↑](#footnote-ref-66)
66. הראש יוסף בסוגיין נסתפק אם מש"כ דאף השמן אסור בטלטול, הוא משום דאל"כ הי' לנו לחוש שיבא לטלטל את השמן בפנ"ע, או היינו דאל"כ הי' לנו לחוש שיבא לטלטל אף את הנר, דהוי עכשיו בסיס לאיסור ולהיתר, וצ"ב, שהרי בביה"ש הי' בסיס לאיסור לחודי', ומה יועיל דעכשיו הוא בסיס אף להיתר, ועמש"כ בזה בס' האיר יוסף סימן מ', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-67)
67. והנה אמנם בד' הרשב"א י"ל לפ"מ שצידד הפמ"ג בדעתו דמותר לטלטל נר שהדליקו בו בשבת לצורך גופו ומקומו, ונתבאר בדף מס' 2, וע"כ שפיר יהיב דעתי' על הנר לכשיכבה, - אך ד' הרמב"ן לא נתישבו בזה, שהרי דעתו דאסור לטלטל נר שהדליקו בו בשבת אף לצורך גופו ומקומו, וכמש"כ הריטב"א לקמן קכ"ד ב' בשמו. [↑](#footnote-ref-68)
68. ואמנם יש לדחות לדעת הרא"ש דמותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור כשיש בתוכו היתר, דלפ"ז י"ל דהכא איירי כשנשתייר בו שמן, וי"ל עוד, דבידו לטלטל את הנר ע"י שיערים וישתמש במקומו, - אך אי"ז מתישב בסתימת דברי המ"ב בסימן רע"ט סק"א שכתב דאם יש אימת גוי עליו ע"י הנר מותר לטלטלו לאחר שכבה, ומשמע דבכל ענין שרי. [↑](#footnote-ref-69)
69. ואמנם יש מקום לפרש דד' רש"י אלו הם רק למ"ד דשרגא דנפטא אסור לטלטולה משום דמסרח, ובע"כ דהא דשרי ר"ש בשרגא דמשחא, הוא משום דלא מאיס, - אך למ"ד דשרגא דנפטא אסור לטלטולה אף דמסרח משום דחזי לכסויי בי' מנא, הרי דה"נ הא דשרגא דמשחא שרי לטלטלה הוא משום דחזי לכסויי בי' מנא. [↑](#footnote-ref-70)
70. וכ"ה משמעות ל' התוס' הרא"ש דכל מש"כ דהו"מ למיבעי דמ"ט דר"ש בנר ישן, הוא רק לדעת רבה ורב יוסף דשרגא דמשחא מאיס טפי משרגא דנפטא, אך לדעת רב יהודה ל"ה מצי למיבעי, והיינו משום דלדידי' טעמא דר"ש בנר ישן הוא משום דראוי ליתן בו שמן לסוך, - וכ"נ גם ממש"כ התוס' הרא"ש בתחילת דבריו דאם פלוגתייהו היא רק לדעת ר' יהודה, תיקשי לכו"ע דמ"ט שרי לר"ש, והרי דלפירושו ל"ה מצי למיפרך לכו"ע, אלא לרבה ורב יוסף. [↑](#footnote-ref-71)
71. אך צ"ב, דאם לדעת רב יהודה שרגא דמשחא ראוי ליתן בו שמן לסוך, ואפ"ה פשיטא לן דשרגא דנפטא אינו ראוי לכך, ובע"כ דהוא משום דלענין ליתן בו שמן לסוך מאוס שרגא דנפטא טפי, א"כ מנ"ל להרא"ש דלרבה ורב יוסף אי"ז כן, הרי אף דלדידהו שרגא דמשחא מאיס טפי, היינו לענין לכסויי בי' מנא, אך לענין ליתן בו שמן לסוך אדרבה שרגא דנפטא מאיס טפי, - ועוד, שהרי י"ל דמה שאמרו בגמ' דטעם הא דשרו בשרגא דנפטא הוא משום דחזי לכסויי בי' מנא, היינו לר' יהודה דאית לי' מוקצה מחמת מיאוס, דלדידי' כל דמאיס מקצי לי' מלהשתמש בו, ובע"כ דהא דשרגא דנפטא שרי הוא משום דחזי לכסויי בי' מנא, אך לדעת ר"ש הוא משום דראוי ליתן בו שמן, ואי נימא דפשיטא לן דשרגא דנפטא מאיס טפי ואין ראוי ליתן בו שמן לסוך, (וכל הא דלא מאיס כ"כ, הוא לגבי לכסויי בי' מנא), א"כ הרי שפיר י"ל דאף דהא דשרגא דנפטא שרי הוא משום דחזי לכסויי בי' מנא, מ"מ הא דשרגא דמשחא שרי לר"ש הוא משום דראוי ליתן בו שמן לסוך, וכנ"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-72)
72. ובפי' ריבב"ן לקמן ק"מ ב' כתב דלא הותר מוקצה מחמת מיאוס אלא כשיש עליו תורת כלי, ותמה ע"ד הרי"ף שם, ובסו"ד כתב דד' הרי"ף שם קיימי בחבל שהבשר תלוי בו, (ויש עליו תורת כלי), - ובס' המאורות שם כתב בשם הראב"ד דפליג ע"ד הרי"ף דלא שרי ר"ש במוקצה מחת מיאוס, אלא בדבר הראוי לכסויי בי' מנא או לתשמיש אחר, אבל האי דכוורי לא חזי למידי, והלכך הו"ל כעץ או אבן דאסיר לטלטולינהו, ומשמע דאם הוה חזי למידי ל"ה מוקצה לר"ש, אף דאין תורת כלי עליו. [↑](#footnote-ref-73)
73. אך צ"ב במש"כ ללמוד כן מד' תשו' הרשב"א בסימן תר"ו, דד' הרשב"א שם קיימי על מש"כ בביצה דאף ביו"ט דקי"ל כר"י דמוקצה מחמת מיאוס אסור, מ"מ מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, וע"ז כתב דהוא משום דיש עליו תורת כלי, ולא מצינו בדבריו דגם התירא דמוקצה מחמת מיאוס לר"ש, הוא רק כשיש עליו תורת כלי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-74)
74. אך יש להעיר, דלפ"ז תיקשי לדידי' מהא דתניא דהשירים וכו' ה"ה ככל הכלים הניטלין בחצר, ופירשו הרמב"ן ועוד מקמאי דהוא משום דחזי לכסויי בהו, והרי דסגי בהא דחזי לכסויי בהו, ושמא י"ל דהכא דהוא מאוס לכל תשמישין והוא מקצהו מדעתו מחמת מיאוסו חמיר טפי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-75)
75. ולפ"ז נמצא דלמש"כ התוס' דמאן דשרי בשרגא דנפטא הוא אף לר"י, פליגי אמוראי בסברות הפוכות, דלדעת רב יהודה שרגא דמשחא חזי לכסויי מנא טפי משרגא דנפטא, ולדעת רבה ורב יוסף שרגא דנפטא חזי לכסויי מנא טפי משרגא דמשחא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-76)
76. אך בד' הרמב"ן משמע קצת דהא דלר"י אסור לטלטלו, הוא משום דלדידי' מכח המיאוס לא חזי אף לכסויי בי' מנא, וזהו שכתב דשרגא דנפטא הוא מאוס יותר מן השמן שלא התיר לכיסוי, והיינו דכיון דבשרגא דמשחא ס"ל דל"מ הא דראוי לכסויי בי' מנא, משום דהוא מאוס לכך, כ"ש בשרגא דנפטא שהוא מאוס לכך. [↑](#footnote-ref-77)
77. ולכאו' צ"ל בדעת התוס' כמבו' בפשוטו בד' התוס' הרא"ש דגם הא דשרי ר"ש בנר ישן הוא משום דחזי לכסויי בי' מנא, וע"כ ה"נ אי נימא דלכו"ע שרי ר"ש בשרגא דנפטא, היינו משום דחזי לכסויי בי' מנא, אך לפ"ז צ"ב, דמאי קשיא להו דהו"מ למיפרך לכו"ע אליבא דר"ש, הרי בלא"ה הו"מ למיפרך כן אהא דשרי ר"ש בנר ישן, וי"ל. [↑](#footnote-ref-78)
78. ולפ"ז הי' מקום לומר, דכל מה שאמרו דהתירא דשרגא דנפטא הוא משום דחזי לכסויי בי' מנא, הוא רק לר"י, אך לר"ש א"צ לה"ט, אלא הוי כשרגא דמשחא דשרי, משום דלא מקצי אינש מחמת מיאוס, - אך בד' התוס' מבו' דפשיטא להו דאף הא דשרי ר"ש בשרגא דנפטא הוא משום דחזי לכסויי בי' מנא, וזהו שהק' דאם לכו"ע שרי ר"ש בשרגא דנפטא, הו"ל למיפרך לכו"ע אליבא דר"ש דמ"ש מצרורות שבחצר. [↑](#footnote-ref-79)
79. ומשמעות דבריו דאי"ז משום דכל דלא חזי למידי הוי כעצים ואבנים, וע"ד מש"כ הרמב"ן דהוי כשברי כלי שאין עושין מעין מלאכה, אלא הוא משום דדינא הוא דכל כל דלא חזי לטלטלו לצורך גופו אף לא הותר לטלטלו לצורך מקומו, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-80)
80. נתחדש בדבריו, דאף אם כלי שמלאכתו לאיסור שאינו ראוי למלאכת היתר, מותר לטלטלו לצורך מקומו, למ"ד דכלי שמלאכתו לאיסור מותר לטלטלו לצורך מקומו, מ"מ אסור לטלטלו לצורך גופו, אף שבא עכשיו להשתמש בו, וזהו מה שדנו בסוגיין אם שרגא דנפטא חזי לתשמישים אחרים, דאם חשבינן דאינו ראוי לתשמישים אחרים, (ול"מ הא דחזי לכסויי בי' מנא), אסור לטלטלו לצורך גופו, אף שהוא בא להשתמש בו, ולכאו' הוא משום דהוא מוקצה משאר תשמישים, וזה ע"ד מש"כ הנזירות שמשון בסימן ש"ח דמוקצה מחמת חסרון כיס אינו אסור אלא בטלטול לצורך גופו, כיון שהוא מקפיד עליו שלא להשתמש בו לדבר אחר, אך מותר לטלטלו לצורך מקומו, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-81)
81. וכאשר כן צ"ל בפשוטו לדעת הרשב"א בכ"ד דאף לר"י מותר לטלטל מוקצה מחמת מיאוס לצורך גופו ומקומו משום דתורת כלי עליו, ובע"כ דנידון הגמ' הכא הוא אם מותר לטלטלה מחמה לצל, ואמנם י"ל דלמאן דאסר בשרגא דנפטא משום דלא חזיא למידי, בטל תורת כלי מינה, ואסור לטלטלה אף לצורך גופה ומקומה, אך בד' הרשב"א שכתב דלר' יהודה אף דמשחא אסור, בע"כ שפירש דנידון הגמ' הכא הוא לטלטלה מחמה לצל, - אך יש לדחות למש"נ בדף מס' 1 דבנר ישן י"ל דמודה הרשב"א דאסור לטלטלו אף לצורך גופו ומקומו, משום דדמי למטה שייחדה למעות. [↑](#footnote-ref-82)
82. וגם דברי הרשב"א לא נתישבו בזה, למש"כ הבית מאיר בסימן ש"י ס"ז דלמסקנת הרשב"א לקמן שם חשיב נר ככלי שמלאכתו לאיסור, וגם הרשב"א שם לא הוכיח להך מילתא דנר לא חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור מסוגיית הגמ' הכא. [↑](#footnote-ref-83)
83. והך מילתא דכל שהיא מוקצית משאר תשמישין אסור לטלטלה לצורך גופה, אף שרצונו עכשיו להשתמש בה, הוא מוכח כן מעיקר דברי הרשב"א והריטב"א לקמן שם, שפירשו בתחילת דבריהם דקרני דאומני לא חזו לכסויי בהו מנא, ותמוה טובא, דכיון דס"ל דאף דלא חזו לכך מותר לטלטלן לצורך מקומן, ואין אסור לטלטלן אלא מחמה לצל, הרי לזה ל"ב להא דלא חזו לכסויי בהו מנא, דאף אם חזו לכסויי בהו מנא הו"ל כלי שמלאכתו לאיסור דאסור לטלטלו שלא לצורך גופו ומקומו, וכמש"כ הרשב"א והריטב"א שם בתו"ד דקרני דאומני הוו ככלי שמלאכתו לאיסור, - ובעכצ"ל בזה, דאם הוו חזו לכסויי בהו מנא, הי' מותר לטלטלן לצורך גופן להשתמש בהן, וסגי בהכי דלא יהא זה חשוב כביטול כלי מהיכנו, ומשום דלא חזו לכסויי בהו מנא והן מוקצין משאר תשמישין, אסור לטלטלן לצורך גופן. [↑](#footnote-ref-84)
84. אך אכתי אי"ז מתישב עם ד' הריטב"א בסוגיין, דמבו' להדיא בדבריו דנידון הגמ' הכא הוא אם מותר לטלטלה לצורך גופה "ומקומה", וזהו דמייתינן משירים וכו' דמותר לטלטלן לצורך גופן ומקומן, (וזהו שהק' דמ"ט לא מייתינן מכל כלי שמלאכתו לאיסור דמותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-85)
85. צ"ב, שהרי לקמן קכ"ד ב' תנן דשברי כלים העושין מעין מלאכה ניטלין בשבת, כגון שברי עריבה לכסות בהן את פי החבית, והרי דכל דחזיין לכסויי בי' מנא, חשיב כעושין מעין מלאכה, - ולכאו' צ"ל דלפ"מ דס"ד דרבא דל"מ הא דחזי לכסויי בי' מנא, שאני שברי כלים דמעיקרא הי' עליהן תורת כלי גמור אף לשבת, ומכח זה יש אף על שבריהן תורת כלים כל שהן עושין מעין מלאכה, - אך מש"כ הרמב"ן דחשיב כשברי כלים דאין עושין מעין מלאכה, צ"ב. [↑](#footnote-ref-86)
86. ונפ"מ בזה בהא דמשני דהוא משום דתורת כלי עליו, דלד' התו"י בעינן לה"ט כל היכא שאינו עומד לתשמיש ההיתר, ורק כשהוא עומד גם לתשמיש ההיתר י"ל דל"ב להא דיש עליו תורת כלי, אך לד' הרמב"ן והריטב"א י"ל דל"ב לה"ט אלא היכא דלא חזי אלא לכסויי בי' מנא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-87)
87. ועד"ז מצינו בד' הגר"א בסימן ש"ח ס"נ שכתב דספרי החכמות מותר לטלטלן, אף שאסור לקרוא בהן בשבת, ול"ד לספרא [דאפטרתא] (דאגדתא) שאמרו בגיטין ס' א' דלמ"ד דאסור לקרות בו, אף אסור לטלטלו בשבת, דשאני התם דאף בחול אסור לקרות בו, ומשא"כ בספרי החכמות. [↑](#footnote-ref-88)
88. והפמ"ג באש"א סימן ש"ח סקע"ד כתב דטעם המתירין לטלטל בגד שעטנז הוא משום דראוי לכסות בו, ולכאו' מכוון דבריו דלא סגי בהא דתורת כלי עליו, ובעינן להא דראוי לכסות בו, וכמו שאמרו הכא בשרגא דנפטא דכיון דיש עלי' תורת כלי, מהני הא דראוי' לכסות בה, אך בהא לחודי' דראוי לכסות בו לא סגי, וכמו שאמרו בסוגיין. [↑](#footnote-ref-89)
89. והעירו מסוגיית הגמ' במו"ק י"ב ב' שהביאו התוד"ה ואמר עולא דרב יוסף ס"ל דמותר לטלטל שירים וכו', אף דרב יוסף גופי' ס"ל כר' יהודה, וכמו שהוכיחו התוד"ה דנפטא, ואמנם החזו"א בסימן מ"ד סק"ה כתב לדון בהוכחת התוס', עיי"ש, אך בסו"ד הוכיח מסוגיית הגמ' בביצה כ"א ב' דרב יוסף ס"ל כר' יהודה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-90)
90. ולכאו' עד"ז צ"ל גם בהא דשרגא דנפטא שרי משום דחזי לכסויי בי' מנא, דחזי טפי מחצוצרות דאסר ר"י לטלטלן, וכנראה הוא משום דחצוצרות לא חזו לכסויי בהו מנא, וצ"ע [↑](#footnote-ref-91)
91. צ"ע, דלהדיא כתב בפירש"י דמותר לטלטלן "שלא כדרך מלבוש", והרי דאסור להתקשט בהן אף בחצר, ובפירש"י לקמן נ"ז א' ד"ה לרה"ר מבו' דאסור להתקשט בהן אף בבית. [↑](#footnote-ref-92)
92. אך הרמב"ן לקמן שם נקט דלדעת הרמב"ם אף מותר להתקשט בהן בחצר שאינה מעורבת, ולא נאסר אלא להוציאן מבית לחצר שאינה מעורבת, ונתבאר בזה במקומו, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאף אם איירי הכא בחצר שאינה מעורבת תיקשי שהרי ראויין הן ללבישה שם. [↑](#footnote-ref-93)
93. ואמנם בסוגיית הגמ' ובפירש"י שם משמע דהוא רק מכח הא דחזי לכפורי בי' טינא, ומשמעות פירש"י שם ד"ה לדידי דהיינו דבהא דחזי לכפורי בי' טינא לחודי' לא סגי משום דלא שכיח, וע"כ בעינן לה"ט דראוי לכסות בו בחצר, וע"כ יש עליו תורת כלי, אך מ"מ גם בהא לחודי' לא סגי, דבעינן שיהא ראוי בפועל לתשמיש בשבת, ולזה מהני הא דחזי לכפורי בי' טינא, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א שם, והיינו דהא דחזי לכפורי בי' טינא ל"מ ליתן עליו תורת כלי, משום דלא שכיח, אך כל שיש עליו תורת כלי, ובאנו לדון דמ"מ כיון דלא חזי למידי הוי מוקצה, ע"ז שפיר מהני הא דחזי לכפורי בי' טינא, - ולפ"ז יש להסתפק לדעת הסוברים דכלי שמלאכתו לאיסור שאין לו תשמישי היתר אסור לטלטלו כלל, ונתבאר להלן, אם סגי לזה בתשמיש דלא שכיח, וממש"כ הראשונים דבשירים וכו' מהני הא דחזו לכסויי בהו, אף דלכאו' אין עומדין לכך כלל, משמע דסגי בתשמיש דלא שכיח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-94)
94. ונתחדש בד' הגר"א דהא דמותר לטלטל שירים וכו' בחצר שאינה מעורבת, הוא משום דראוי ללבשם בבית ובחצר המעורבת, וע"כ הוא דלא כר"נ, - וצ"ב דהרי י"ל דהא דמותר לטלטלן הוא משום דהן ראויין לכסות בהן, כאשר כ"ה לדעת הסוברים דאסור ללבשם אף בבית, - עוד יש להעיר, דהחזו"א בסימן מ"ג סקט"ז צידד דכל הא דאסרי שמואל ור"נ הוא בחרסים, אך כלי גמור אף שאין לו שימוש היום חשיב כלי, ויש מקום לדמותו למש"כ הסה"ת ודעימי' דמותר לטלטל חלה אף בעיר שאין בה כהן, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-95)
95. ומבו' לפ"ז מד' רש"י דאף כלי שעיקר מלאכתו לאיסור, מ"מ כל שהוא עומד גם למלאכת היתר, לא חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, ויתבאר בעזה"י במקומו, - אך המצפ"א כתב דאף לדעת רש"י חשיב שופר ככלי שמלאכתו לאיסור, ומש"כ דל"ה מלאכתו לאיסור הוא בשופר חדש שעדיין לא תקע בו, (אך אי"ז מתישב אי נימא דכלי שבצורתו עומד למלאכת איסור, חשיב כמלאכתו לאיסור אף קודם שנשתמשו בו, ועמש"נ בזה בדף מס' 3). [↑](#footnote-ref-96)
96. והתוס' הק' דא"כ מאי פריך מינה אהא דתניא דאין מטלטלין את השופר, הרי התם איירי בטלטול כדי להצניעו, וכתבו דמשמעות לישנא דברייתא דאין מטלטלין את השופר, משמע דהיינו אף לצורך גופו ומקומו, וכ"כ הרשב"א, - והגר"א ביו"ד סימן רס"ו סק"ג כתב לישב, דאם הי' מותר לטלטל את השופר לצורך גופו ומקומו, הי' מותר התם אף להצניעו, כיון שכבר הוא בידו, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-97)
97. ועיי"ש שכתב לדמותו להא דס"ל לר' יהודה לקמן קכ"ד ב' בשברי כלים דבעינן שיהיו עושין מעין מלאכתן, והרי דמחמיר ר' יהודה בהכנת כלים, ועד"ז כתב הבעה"מ בסוגיין, (ומצינו עד"ז גם בד' השיטה להר"נ לקמן מ"ו א'), וצ"ב רב, דלקמן שם מסקינן דהא דמצריך ר' יהודה שיהיו עושין מעין מלאכתן הוא כשנשברו בשבת, משום דכל שאין עושין מעין מלאכתן הו"ל נולד, אך כל שנשברו בער"ש שרי אף לר' יהודה, וא"כ מה ענין זה לדינא דהכא. [↑](#footnote-ref-98)
98. והחזו"א בקוב"א ח"ב סימן מ"ג והועתק בחי' חזו"א בסוגיין כתב דאין מכוון התוס' דהוא מעט במספר, אלא היינו דאין תשמיש היתר שלהן מנומס אלא משונה, והוא תשמיש שנאוי לרגשי בנ"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-99)
99. וצ"ע דלדעת הרשב"א בכ"ד דכל מוקצה דתורת כלי עליו מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו אף לר' יהודה, ונתבאר בדף מס' 1, מ"ש חצוצרות דאסור לטלטלן אף לצורך גופן ומקומן. [↑](#footnote-ref-100)
100. ולדרך זו נמצא, דאף אם היו החצוצרות ראויות לתשמיש אחר, מ"מ הי' אסור לטלטלן לגמע בהן מים לתינוק, כיון דאין ראויין למלאכה זו כלל, אך למש"כ הרשב"א בסוגיין דטעם איסורא דחצוצרות הוא משום דלא חזיין למלאכת היתר, הרי דאם היו ראויות למלאכת היתר הי' מותר לטלטלן אף לגמע בהן מים לתינוק, - וי"ל דד' הרשב"א לקמן שם הם רק לפ"מ שפירש ר"ת שם לדינא דר' נחמי', דלפ"ז מצינו להך מילתא דכל דמקצי דעתי' מתשמיש זה ל"ה בכלל צורך גופו, וע"כ מסתבר דאף הא דאסר ר"י בחצוצורות הוא מה"ט, (דלא פליג על ר' נחמי' אלא משום דס"ל דלא מקצי דעתי' מתשמיש שאינו רגיל), אך לפ"מ שהסכים הרשב"א לדעת רש"י, לא מצינו להך מילתא, וע"כ פירש הרשב"א בסוגיין דטעם איסורא דחצוצרות הוא משום דלא חזיין למלאכת היתר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-101)
101. האו"ז בסימן פ"ו העתיק לתשו' ר"ת בספה"י סימן ב', ולפנינו שם באו הדברים משובשים וחסרים, ועפי"ז כתב העולת שבת בסימן ש"ח סקי"ג דאסור לטלטל חצוצרות אף לצורך גופו ומקומו, וכבר תמה ע"ז המג"א שם סקי"ב דהרי לפ"מ דקי"ל כר"ש שרי, כמבו' בסוגיין, ואחר שזכינו לד' ר"ת במקורם, מפורש בדבריו דכל הא דאסור לטלטל חצוצרות הוא לר"י, אך לר"ש שרי. [↑](#footnote-ref-102)
102. וכ"נ בפירש"י לקמן מ"ה ב' ד"ה אלא לתרנגולין וקנ"ז א' ד"ה כל הכלים ניטלין דדין כלי שמלאכתו לאיסור תליא בפלוגתא דר"י ור"ש, אך בדבריו לקמן קכ"ד ב' ד"ה אלא מחמה לצל מבו' להדיא דלכו"ע אסור לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור מחמה לצל, ועמש"כ בזה הקר"א לקמן מ"ד א', ונתבאר בהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-103)
103. ואמנם בעיקר דבריו יש לדון, דהנה הקר"א לקמן מ"ד א' כתב בדעת רש"י, דמש"כ בכ"ד דדין כלי שמלאכתו לאיסור תליא בפלוגתא דר"י ור"ש, היינו דלר"י אסור לטלטלו אף לצורך גופו ומקומו, ולר"ש מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, - ולפ"ז י"ל דאף אי נימא לדעת רש"י דדין חצוצרות הוא כדין כלי שמלאכתו לאיסור, מ"מ י"ל דלר"י אסור לטלטלן אף לצורך גופן ומקומן, ולר"ש מותר לטלטלן לצורך גופן ומקומן, אך מחמה לצל לכו"ע אסור. [↑](#footnote-ref-104)
104. והגרע"א כתב דלפ"ז פתילה שאינה דולקת אסור לטלטלה, משום דלא חזי למידי, ולכאו' לפ"ז הרי דמד' המג"א בסימן ש"ח סקי"ח והפוסקים שם שכתבו דפתילה הויא כלי שמלאכתו לאיסור, מוכח דס"ל דכלי שמלאכתו לאיסור שאין לו מלאכת היתר מותר לטלטלו, - אך יש לדחות דס"ל דפתילה יש לה מלאכת היתר, וכגון ליתנה לסימן בספר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-105)
105. וי"ל דזהו מש"כ התוס' דחצוצרות חזי מעט למלאכת היתר, דאף דאין ראוי לגמע בהן מים לתינוק, מ"מ ראוי לפצע בהן את האגוזים, אך הפמ"ג באש"א סימן ש"ח סקי"ב פירש לד' התוס' דהיינו דראוי לגמע בהן בדוחק מים לתינוק, - והי' מקום לפרש עוד לד' התוס', דהיינו דהן ראויין לכסות בהן מנא, אך מהא דאסר ר"י בחצוצרות ול"ה כשרגא דנפטא דלדעת התוס' שרי אף לר"י משום דחזי לכסויי בי' מנא, משמע דחצוצרות לא חזיין לכך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-106)
106. ואמנם מסתימת ד' המ"ב בכ"ד מבו' דכלי שמלאכתו לאיסור מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, אף דלפי המקום והזמן אין משתמשין בו כלל לתשמיש היתר, - וי"ל דהוא משום דס"ל דכל שהכלי ראוי להשתמש בו לתשמיש היתר, ל"ה כמוקצה, אף דמשום דמצויים כלים אחרים וכיו"ב אין משתמשין בו לכך, וכ"נ ממש"כ הבעה"מ דבחצוצרות אין עשוי' לעולם אלא לתקוע בה ולא להשתמש בה שום תשמיש אחר, ואפ"ה שרי לר"י, ולכאו' הוא משום דה"ז ראוי לתשמיש אחר, ואף דבפועל אין משתמשין בה לעולם, לא איכפת לן, - אך החזו"א בסימן מ"ד סקי"ג כתב דדין זה תלוי לפי המקום והזמן, ועמד לפ"ז ע"ד האחרונים שסתמו בזה, וצ"ע, ושמא דברי החזו"א קיימי בגוונא דלפי המקום והזמן רואים את הכלי שאינו ראוי כלל לתשמיש זה. [↑](#footnote-ref-107)
107. וי"ל עוד, למש"נ לעיל דלדעת התוס' י"ל דהא דבעינן לה"ט דחזי לכסויי בה מנא, הוא דמה"ט מותר לטלטלה אף לר"ש, - וי"ל עוד כמש"כ הבעה"מ בסוגין בפי' בתרא, דנידון הגמ' התם הוא בטלטול לצורך גופו, אך התירא דטלטול לצורך מקומו, הוא אף כשאינו ראוי כלל לתשמישי היתר, וכן נתבאר לעיל בהערה בדעת הרשב"א והריטב"א לקמן קנ"ד ב'. [↑](#footnote-ref-108)
108. וכ"נ בד' הגר"ז בסימן ש"ח ספ"ה שכתב דכלי שמלאכתו לאיסור, אף אם בשבת "אינו ראוי כלל לשום תשמיש" מותר לטלטלו, הואיל ויש עליו תורת כלי, - אך ממש"כ שם לדמותו לנר שמדליקין בו נפט שבשבת אינו ראוי לכלום ומותר לטלטלו, נלמד דמכוון דבריו דאינו ראוי לתשמיש הנותן עליו תורת כלי, אך הוא ראוי לתשמיש כ"ד בשבת, דומיא דנר שמדליקין בו נפט, דטעם הא דשרי הוא משום דחזי לכסויי בי' מנא, וכמו שאמרו לקמן מ"ו א', וכ"כ הגר"ז גופי' שם ס"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-109)
109. והחזו"א בסימן מ"ג סקי"ז ובסימן מ"ד סקי"ג כתב דכל שאינו ראוי למלאכת היתר כלל, דמי למוקצה מחמת חסרון כיס דאסור, ולכאו' הוא משום דעיקר איסורא דמוקצה מחמת חסרון כיס, הוא משום דמחמת חיסרון כיס הוא מוקצה משאר מלאכות, ולא חזי אלא למלאכתו, וכיון דה"ז מלאכה האסורה בשבת, נמצא דבשבת לא חזי למידי, וע"כ הוי מוקצה, וה"נ הוא בכל כלי שמלאכתו לאיסור דלא חזי למידי, ובעיקר הך מילתא דהא דמוקצה מחמת חסרון כיס הוא משום דבשבת לא חזי למידי, וע"כ אסור לטלטלו אף לצורך מקומו, נחלקו בזה רבוותא, ונתבאר במ"מ מוקצה ג' דף מס' 4. [↑](#footnote-ref-110)
110. ויש להוסיף מש"כ הריטב"א לקמן קכ"ג ב' בטעם התירא דטלטול לצורך מקומו, דכיון שהתירו להשתמש בהם לצורך גופן ולטלטלם, לכך ראוי הוא להתיר גם כן שיוכל לסלקם משם לאחר תשמישם לצורך מקומם וכו', וע"כ שפיר י"ל דכל דלי"ב טלטול לצורך גופו, לא הותר לטלטלו לצורך מקומו. [↑](#footnote-ref-111)
111. אך מסקנת הראשונים לקמן שם דאף לר' נחמי' דאסור לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו משום דאי"ז תשמיש המיוחד לו, מ"מ מותר לטלטלו לצורך גופו, ואף בדעת הסוברים דאסור, כתב הרשב"א שם דהוא משום דבכלי שמלאכתו לאיסור אף לצורך מקומו אי"ז כתשמיש המיוחד לו, והרשב"א והריטב"א לקמן קנ"ד ב' כתבו לדמות לזה, דה"נ בקרני דאומני, אף דלא חזו לצורך גופן מותר לטלטלן לצורך מקומן, אך בד' הרמב"ן מבו' שחילק ביניהם, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-112)
112. ובזה ניחא דלא תיקשי ע"ד המתירים מהא דאסר ר"י במוקצה מחמת מיאוס משום דלא חזי, אף דלמלאכתו אינו מאוס, והו"ל ככלי שמלאכתו לאיסור שאינו ראוי למלאכת היתר, ולהנ"ל ניחא, דכל מש"כ להתיר בזה הוא רק לפ"מ דקי"ל כר"ש, - אך י"ל עוד, דאף אם כלי שמלאכתו לאיסור שאינו ראוי למלאכת היתר, מותר לטלטלו, מ"מ כל שהוא מוקצה מחמת מיאוסו משאר מלאכות גרע, (וכמש"נ לעיל לפרש כן להא דאסרינן בשרגא דנפטא אלמלי הא דחזי לכסויי בי' מנא). [↑](#footnote-ref-113)
113. והפמ"ג שם הביא מש"כ האחרונים כמה דרכים בזה, דהלבוש שם ס"ח כתב בדרך קמא, שאני חטין שההשרשה ניכר בהם מיד טרם הלקחם, אבל בצנון חיישינן שמא השריש ולא ידע עד שיטלנו, - והלבוש שם כתב עוד דכל הא דאסרינן כשנתכוין לזריעה, הוא כשהוסיפו משום לחות הקרקע, והכא איירי כשלא הוסיפו משום לחות הקרקע, וכ"כ הנחלת צבי שם סוסק"ח, והנתיב חיים שם, אך הא"ר שם סקכ"ח תמה ע"ז, עיי"ש, ועד"ז כתב הנשמ"א בכלל ס"ה סק"א, - והפרישה בסימן ש"י סק"ב כתב דהכא איירי כשהוציאן גוי או הרוח, ודלא כמשמעות פירש"י דהוא עצמו לוקטן ממקום הזריעה, והא"ר בסימן שי"א סקכ"ח תמה ע"ז, דאם אסור ישראל ללקטן, הו"ל מוקצה מחמת איסור, והפמ"ג שם כתב די"ל דהא דשרי הוא לר"ש לטעמי' דלית לי' מוקצה מחמת איסור, אך כתב דלא נתישב בזה הא דקי"ל דשרי, אף דקי"ל במוקצה מחמת איסור כר"י. [↑](#footnote-ref-114)
114. והנתיב חיים שם כתב דבד' הרשב"א לעיל שם מפורש דאם נתכוין לזריעה אסור ליטלם בשבת, ולא מצאתי כן בדבריו, - אך בד' הרוקח בסימן נ"ט מבו' כן להדיא, ועמש"כ הנשמ"א בכלל ס"ה סק"א בדעתו. [↑](#footnote-ref-115)
115. וצ"ע דבד' המאירי מבו' דהא דכשהן מכוסין עפר אסור, אי"ז משום תולש אלא משום חפירה, והריטב"א כתב דכל שמכוסין עפר אסור משום דמזיז עפר ממקומו, אך לי"ב משום תולש, אלא כשהשרישו, וכ"כ התוס' הרא"ש דאיירי כשמקצתן מגולין, והיינו משום דכולן מכוסין אינו יכול ליטלן משום שמזיז העפר, וכמש"כ בפירש"י לעיל נ' ב'. [↑](#footnote-ref-116)
116. ובפירש"י לקמן בע"ב כתב בהא דמיבע"ל בפצעילי תמרה, דהוא אם מותר לאכול מהן קודם בישולם, וכ"כ בפירש"י בביצה מ' א', ומשמע קצת דכ"ז שלא נמלך עליהן לאכלן, הוו מוקצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-117)
117. ולמש"כ הגרע"א בדעת הר"ן דלא שרי ר"ש במוקצה מחמת מיאוס אלא כשבא להשתמש בו, וכ"ז שלא בא להשתמש בו אסור לטלטלו מחמה לצל, ונסתפק דאסור לטלטלו אף לצורך מקומו, י"ל דה"נ הוא בחטין שזרען בקרקע, דכ"ז שלא נמלך עליהן לאכלן מודה ר"ש דאסור לטלטלן. [↑](#footnote-ref-118)
118. ומש"כ האבנ"ז דאין מוקצה מחמת חיסרון כיס יותר מזה, יש מקום לדון בזה, דכיון דחטין עומדים גם לאכילה, אף כשזרען, ל"ה כמוקצה מחמת חיסרון כיס, דאינו מקפיד שלא ליטלן לאכילה, וי"ל עוד למש"כ כמה מרבוותא דבאוכלין ליכא מוקצה מחמת חיסרון כיס, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-119)
119. והפרישה בסימן ש"י סק"ב עמד מזה על מש"כ שם דלדעת התוס' איירי הכא כשהוציאן גוי או הרוח, שהרי להדיא כתבו התוס' דאיירי הכא כשהן מונחין שם, וע"כ עדיין הדיחוי שלהן קיים, ועמש"כ לדחוק בדבריהם. [↑](#footnote-ref-120)
120. וזה כמש"כ החזו"א בסימן מ"ד סקי"ד דכל דלא חזי ביה"ש והשתא נמי לא חזי יותר מביה"ש מודה ר"ש דל"מ מחשבה בשבת, ונחלק על מש"כ הגרע"א בדעת הר"ן דמודה ר"ש לההקצאה דמחמת מיאוס, אלא דכל שנמלך עליו להשתמש בו בטלה הקצאתו, ונתבאר בדף מס' 1. [↑](#footnote-ref-121)
121. וזה דלא כמש"כ הפרישה בסימן ש"י סק"ב דאסור ליטלן, ואיירי הכא כשהוציאן גוי או הרוח, - ולפי דבריו קשיא טובא דמ"ט שרי בזה ר"ש ול"ד לכוס קערה ועששית דאסורין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-122)
122. וכ"ה מוכח לפ"מ שפירש הגרע"א בד' הר"ן, דהא דשרי ר"ש במוקצה מחמת מיאוס, הוא כשבא להשתמש בו דבטלה הקצאתו, ולא אסרינן מכח הא דאין יושב ומצפה, והיינו משום דהוי זה בידו לבטל ההקצאה, וכמש"כ כן האפיקי ים בח"ב סימן י"ט סוד"ה ומה נעים. [↑](#footnote-ref-123)
123. ועיי"ש שהוסיף, דכיון דהא דמיבע"ל בחטין שזרען הוא משום דעדיין בדחויין הן עומדין, ע"כ מדמי לה לשמן המטפטף, דכ"ז שהנר עצמו דולק דיחוי הראשון קיים אע"פ שזה מטפטף ממנו, וכ"כ הר"ן, וצ"ב דמ"ט חשיב דדיחוי הראשון קיים, הרי כיון שטפטף מן הנר כבר ליכא לסיבת הדיחוי, - ושמא מכוון דבריהם הוא דכיון דאין דעתו שיטפטף מן הנר, וכמש"כ התורי"ד לעיל מ"ד א' והריטב"א לקמן מ"ו א', ע"כ דיחויו הראשון קיים, וזה ע"ד מש"כ הרשב"א דבכוס וקערה אכתי קאי בדיחויו, - ועמש"נ להלן דזהו מש"כ הרמב"ן דשמן המטפטף הוקצה גם לאיסורו. [↑](#footnote-ref-124)
124. אך הב"י בסימן ש"י ס"ב פירש לד' רש"י דהיינו דבדבר שאינו ראוי כצרורות ואבנים ומעות מודה ר"ש דאסורין לטלטלן. [↑](#footnote-ref-125)
125. והעירו במש"כ הראב"ד בכתוב שם בביצה ל"ד א' דהא דעומד אדם על המוקצה הוא בגרו"צ דאפי' ר"ש מודה, דאל"כ מ"ט לא מקשינן מינה בשלהי מכילתין לר' יוחנן, ולמש"כ הראב"ד גופי' דר' יוחנן ס"ל דאף גרו"צ ל"ה מוקצה, הרי דאף דנימא דהא דעומד אדם על המוקצה הוא בגרו"צ, אכתי תיקשי דמ"ט לא פרכינן מינה לר' יוחנן. [↑](#footnote-ref-126)
126. אך צ"ע, היאך זה מתישב במש"כ רש"י הכא דהא דאסר ר"ש שמן שבנר, הוא כדתניא לעיל, והרי בהך ברייתא משמע דאסר ר"ש את השמן קודם שכבה הנר אף כשהוא הולך וכבה, וכמש"כ בפירש"י לעיל מ"ד א', ופירש דזהו מה שאמרו דראב"ש פליג עלי' דאבוה בחדא, ולמש"כ הצל"ח הרי בכה"ג הרי אין איסורו משום דהוקצה למצותו, אלא משום בסיס.

     ושמא יש מקום לפרש לד' רש"י בע"א, דלעולם איירי הכא בשמן שבנר כשהוא הולך וכבה, דבברייתא דלעיל מבו' דאסר ר"ש אף בכה"ג, וכמש"כ בפירש"י לעיל, ובכה"ג לא נאסר להסתפק ממנו משום איסור כיבוי, דכיון שהוא הולך וכבה ליכא איסור כיבוי במה שמסתפק ממנו, וכמש"כ התוס' הרא"ש לעיל שם בדעת רש"י, אלא משום דהוקצה למצותו ולאיסורו, והא דיש בזה משום הוקצה לאיסורו, אף דליכא איסור כיבוי במה שמסתפק ממנו, הוא משום דאף כשהוא הולך וכבה אסור לכבותו בידים, וכמו שנקט התוס' הרא"ש לעיל שם בדעת רש"י, וסגי בהכי לחשבו כהוקצה לאיסורו, דכיון שאסור לכבות את הנר, ה"ה מקצה את השמן מדעתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-127)
127. ואמנם דבד' הר"ן משמע דבכל נוי סוכה ליכא משום סתירה, אך הריטב"א כתב דבפרכילי ענבים ליכא משום סתירה, ומשמע דבקרמים וסדינין המצויירין איכא משום סתירה, ולכאו' הוא דלא כמש"כ המג"א בסימן שט"ו סק"ב דבתליית סדינין המצויירין ע"ג הכותל ליכא משום בנין, והסכימו לזה האחרונים שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-128)
128. ונפ"מ עוד בזה, דבפירש"י מבו' דהא דאסר ר"ש משום דהוקצה למצותו, הוא כ"ז שהמצוה קיימת, וס"ד דאף אחר שכבה הנר חשיב דאכתי המצוה קיימת, ואפ"ה שרי משום דלא הוקצה לאיסורו, ומסקינן דאחר שכבה הנר כבר אין המצוה קיימת, וע"כ הוא דשרי, וכ"כ התוס' הרא"ש, - אך לד' ש"ר דהכא אינו יושב ומצפה, הרי דבכה"ג אסר ר"ש אף היכא שכבר אין המצוה קיימת, ואף לפ"מ דס"ד דלא אסר ר"ש אלא היכא דהוקצה למצותו ולאיסורו, מ"מ סגי במה דהויא ההקצאה מעיקרא גם משום המצוה, ומכח זה אסרינן אף כשכבר אין המצוה קיימת, דמה"ט הוא דאסר בכוס קערה ועששית אף שכבר אין המצוה קיימת. [↑](#footnote-ref-129)
129. ואמנם אין לאסור משום זה, אלא לאכלו, אך שפיר מותר להדליק בו, דמתקיים בזה מצותו, ולא הוקצה מכך, ומכח זה אף שרי בטלטול, כיון דחזי למידי, וכמש"כ הגר"ז בסימן תקי"ד סכ"ד. [↑](#footnote-ref-130)
130. ולכאו' יש מקום לומר, דכל שהדליק נר למצוה וכבה בליל יו"ט, אין עליו מצוה כלל לחזור ולהדליקו, דאף דמצות ההדלקה הוא כדי שיהא לו נר דלוק בלילה, מ"מ כל שכבר הדליק ואח"כ כבה, לא חייבוהו לחזור ולהדליק, וע"כ כבר אי"ז זמן המצוה. [↑](#footnote-ref-131)
131. ונפ"מ בזה, דמותר נר שעוה ביו"ט, מותר להדליקו אף בהדלקה דאין מקיים בה מצות יו"ט, כיון דכבר בטלה עיקר ההקצאה למצוה, ומשום מיגו דאיתקצאי לא נאסר אלא לאכלו, אך להדליקו שרי. [↑](#footnote-ref-132)
132. וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל מ"ד א' סוד"ה שבנר ובקערה דבשמן המטפטף הוי יושב ומצפה, וזהו שהק' דמ"ט ל"מ בזה תנאי, ומ"ש מסוכה רעועה דמהני תנאי, והרי דאף דלדעתם ל"מ תנאי בסוכה בריאה, מ"מ שמן המטפטף דמי לסוכה רעועה דהוא יושב ומצפה. [↑](#footnote-ref-133)
133. ולפי דבריהם יש להעיר בהא דאמר ר' יוחנן דאין מוקצה לר"ש אלא שמן שבנר בשעה שהוא דולק, ומ"ט לא קאמר אלא כוס קערה ועששית, אך לדעת התוס' ותוס' הרא"ש ניחא, דר' יוחנן קאמר דאף כשהוא יושב ומצפה, מ"מ אסור השמן המטפטף כ"ז שהנר דולק, משום דהוקצה לכל זמן המצוה, וכעי"ז כתב הצל"ח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-134)
134. ונפ"מ עוד בזה, דלדעת התוס' והתוס' רא"ש אין השמן המטפטף אסור אלא משום דהוקצה למצותו, אך בנר שאינו של מצוה דלי"ב משום הוקצה למצותו שרי, כאשר כ"ה להדיא בד' התוס' לעיל דאיסורא דשמן המטפטף הוא רק משום דבמוקצה מחמת מצוה מודה ר"ש, - אך לדעת התורי"ד ודעימי' אף בנר שאינו של מצוה אסור, משום דהוקצה לאיסורו ואינו יושב ומצפה, וזהו שכתבו הפסקי רי"ד והריטב"א בסוגיין דשמן המטפטף אסור גם משום דהוקצה לאיסורו, וכ"כ השפ"א, וצ"ע שלא הביא לד' התוס' לעיל שלא נקטו כן. [↑](#footnote-ref-135)
135. צ"ב, דהרי לא שרי ר"ש במותר השמן שבנר, אלא בנר זוטא דהוא יושב ומצפה שיכבה, אך בנויי סוכה דאין יושב ומצפה שיפלו, וכ"ז שלא נפלו אסור ליטלן משום ביזוי מצוה, כמש"כ התוס' הרא"ש שם, שפיר יש לאסור, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש לעיל שם, דבסוכה בריאה ניח"ל הא דאסורה אף אחר שנפלה, משום דאין יושב ומצפה, ולא קשיא לי' אלא בסוכה רעועה דהוא יושב ומצפה. [↑](#footnote-ref-136)
136. ומשמע דאם הי' חוזר ומדליקו הוה חשבינן דאכתי המצוה קיימת, ולפ"ז הדין נותן דביו"ט דבידו לחזור ולהדליקו יהא מותר השמן אסור אף אחר שכבה הנר, וכמשה"ק הבית מאיר. [↑](#footnote-ref-137)
137. בד' הר"ן מבו' שפירש בד' הרמב"ן דהקצאתם חלה בביה"ש דיום ח', וזהו שהק' דבסוכה שנפלה קודם ח' ליכא למימר דאינו יושב ומצפה, ומ"ט היא אסורה, - אך בישוב ד' הרמב"ן שמא י"ל דהקצאתם חלה בתחילת החג, והוא מדינא דהקצאה למצוה, דכיון דהוא מקצה אותם למצותם אף לביה"ש דשמיני, הוא מקצה אותם אף לכל ח', וזה מתפרש לפ"מ שמצינו בדין מותר השמן דנר חנוכה, דשייך לאסור משום הקצאה למצוה אף אחר זמן המצוה, כל דה"ז נכלל בהקצאתו, - ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ן בסוכה רעועה דעד האידנא לא נפלה והשתא נפלה, ולא מצינו דסוכה רעועה דעלמא שעמדה ז' ימים, אסורה בשבת, ורק הכא דההקצאה היא בתחילת החג, נכלל בהקצאתו גם כל יו"ט אחרון, משום דלא מסיק אדעתי' שתפול בו, ובזה ניחא גם הא דאסור ביו"ט אחרון אף כשבתחילת החג ל"ה הסוכה רעועה ונתרועעה קודם יו"ט אחרון, ומתפרש גם מש"כ דמה"ט אף הנויין אסורין ביום שמיני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-138)
138. וכמו שאמרו בסוכה ל"ז ב' דהדס של מצוה אסור להריח בו, ואתרוג של מצוה אסור לאכלו, ובפירש"י שם כתב דהוא נלמד מסוכה, דילפינן מקרא דעצי סוכה אסורין בהנאה כל ז', הואיל והוקצו למצוה, והרמב"ן בסוגיין ובמלחמות בביצה ל' ב' כתב דאיסורו הוא מדרבנן, והתוס' בכ"ד ועוד מקמאי נקטו דממה שאמרו הכא דאיסורו הוא משום דהוקצה למצותו, מבו' דאין איסורו אלא מדרבנן, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-139)
139. והצד לדון כן דאין בזה אלא משום איסור מוקצה דשבת, ולי"ב משום איסורא דמוקצה למצוה, הוא משום די"ל דבנר שבת דעיקרו להנאתו, ליכא לאיסורא דמוקצה למצוה, אך בד' התוס' לעיל מ"ד א' (ד"ה שבנר ובקערה) מבו' דבנר שבת איכא לאיסורא דמוקצה למצוה, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן רס"ג סקכ"ז והפוסקים שם, דה"ז אסור אף למי שלא קיבל עליו שבת, וי"ל עוד, דבשמן המטפטף שכבר אינו ראוי למצותו, ליכא לאיסורא דמוקצה למצוה. [↑](#footnote-ref-140)
140. ואמנם גם אם עיקר איסורו הוא רק משום מוקצה למצוה, מ"מ אחר שהוא אסור בהנאה משום מוקצה למצוה, תו הוי כדבר האסור בשבת שהוא מקצהו מדעתו, ויש בזה לההקצאה דשבת, ומכח זה הוא אסור אף אחר שבטלה ההקצאה למצוה, דמיגו דאיתקצאי לביה"ש איתקצאי לכולי יומא, וכאשר כ"ה מבו' מהא דסוכה ונוי סוכה אסורין עד מוצאי יו"ט האחרון, והיינו משום דבביה"ש היו מוקצין למצוה, ומכח זה הן אסורין בכל יו"ט האחרון משום מוקצה דשבת. [↑](#footnote-ref-141)
141. אך יש לדחות דלעולם הא דאסרינן בשמן המטפטף משום דהוקצה למצותו, הוא משום איסור מוקצה דשבת, והא דמייתינן עלה מאיסורא דעצי סוכה ונוי סוכה, היינו דמהתם שמעינן דבדבר העומד למצוה מודה ר"ש דדעת האדם להקצותו למצותו, וע"כ יש בזה לאיסורא דמוקצה למצוה, וכאשר כ"ה מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' בסוכה ל"ז ב' דאיסורא דמוקצה למצוה הוא מכח הא דהקצהו מתשמישו משום המצוה, (וזהו דשאני הדס של מצוה דאסור להריח בו מאתרוג של מצוה דמותר להריח בו), ומה"ט נמי יש בזה לאיסורא דמוקצה בשבת מכח שמייחדו למצותו ואין דעתו עליו. [↑](#footnote-ref-142)
142. וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן תרל"ח שנקט דאף דנויי סוכה אסורין להסתפק בהן משום שהוקצו למצותן, מ"מ הדין נותן שיהא מותר לטלטלן, כיון דקי"ל כר"ש דלית לי' מוקצה, והיש"ש בביצה פ"ד סימן ד' תמה ע"ז דמודה ר"ש בהוקצה למצותו, והשעה"מ בפ"ו מסוכה הט"ו ד"ה והנה דברי מרן כתב דמכוון הב"י הוא דמשום הא דהוקצה למצותו אין לאסור לטלטלו, כיון דאין בכך ביטול מצוה. [↑](#footnote-ref-143)
143. וכ"נ מהא דתנן לעיל מ"ב ב' דאין נאותין ממנו "לפי שאינו מן המוכן", משמע דאיסורו הוא משום חיסרון הכנה, ולמש"כ התוס' והתוס' הרא"ש הרי כל איסורא דשמן המטפטף הוא משום דהוקצה למצותו, - וכ"נ ממה שאמרו בסוגיין לענין חטין שזרען בקרקע, דאין מוקצה לר"ש אלא כעין שמן שבנר, והרי בחטין שזרען בקרקע באנו לדון משום מוקצה דשבת, ומשמע דאף שמן שבנר אסור משום מוקצה דשבת,? - וכ"ה מבו' בד' היש"ש בביצה פ"ד סימן ד' שהביא מהכא דמודה ר"ש בדבר שהוקצה למצותו דאסור בטלטול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-144)
144. אך למש"נ לעיל בהערה לדון לפרש בד' הרמב"ן דהא דאסרינן ביו"ט האחרון, הוא משום דבתחילת החג הקצה למצוה לכל ח', הוי האיסור בזה מדין מוקצה למצוה, ולא מדין מוקצה דשבת. [↑](#footnote-ref-145)
145. אך זה דלא כמשמעות ד' הרשב"א לעיל מ"ג ב' דעיקר הפלוגתא דר"י ור"ש היא דר"י מחמיר במוקצה ור"ש מיקל במוקצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-146)
146. כן פירש המג"א בסימן תקי"ח סקי"ג לדבריו, והיינו דמכוון הבעה"מ דיש לאסור מתרי טעמי, חדא דביו"ט קי"ל כר"י, ועוד דבמוקצה מחמת איסור קי"ל כר"י, וכ"כ המאירי, אך היד אפרים שם פירש לדבריו בע"א, דלא נאסרה סוכה רעועה, אלא משום דקי"ל ביו"ט כר"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-147)
147. אך בד' הרמב"ן במלחמות לעיל כ"א ב' מבו' בפשוטו דסוכה חשיבא כדחיי' בידים, וכ"כ הגר"ז בסימן תקי"ח ס"כ דמה"ט הוא דקי"ל בזה כר"י, וכ"כ התהל"ד בסימן רע"ט סק"כ, ויתבאר בעזה"י עוד במקומו. [↑](#footnote-ref-148)
148. וי"ל עוד, למש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל כ"א ב' דהמוכן שקפץ עליו איסור שבת ועל כרחו של מכין אסרו עליו, לא יצא מכלל הכן אלא לאיסור מלאכתו, אך עדיין הכנתו עלי' ודעתו לאכול לכשתבא לו שעת היתר באותה הכנה, ובלבד שלא לעבור על איסור שבת שבה, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בשבת קמ"ד ב', ולפ"ז הרי דסוכה שנפלה לי"ב משום מוקצה מחמת איסור. [↑](#footnote-ref-149)
149. אך הרשב"א בסוגיין בסו"ד כתב דזה ל"ק, דמה שאמרו דאיתקצאי לשבעה, אי"ז משום איסור מוקצה, אלא לישנא בעלמא הוא דקאמר, דעצי סוכה דחלה עלייהו קדושה והוקצו למצותן, נמשך אותו איסור והולך כל ימי החג, - וגם הרמב"ן בשבת מ"ה א' כתב בסו"ד דמה שאמרו דאיתקצאי לשבעה, לאו היינו דאיסורן משום מוקצה, אלא ה"ק דכיון דסוכה דמצוה היא וחלה עלייהו מן התורה שעה אחת קדושה כעצי מצוה, חלה עלייהו כל ז' אע"פ שהתנה, שעל כרחו סוכה דמצוה היא ומצותה מייחדה ומקצה אותה כל ז' לכך, שהרי נתפסה בקדושה וכל שעה קדושתה עלי' ושמה עלי' סוכה דמצוה היא. [↑](#footnote-ref-150)
150. אך הר"ן בסוגיין דאם עשה מתחילה ד' דפנות כולן אסורות, ורק אם עשה תחילה שיעור הצריך מן הדפנות ונשלם הכשר הסוכה, ואח"כ הוסיף דופן לא מיתסרא, ואי"ז אסור אף מדרבנן, ועד"ז כתב המאירי בסוגיין בשם יש שואלים, וכ"כ השו"ע בסימן תרל"ח ס"א, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם, והשפ"א בסוכה שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-151)
151. והתוס' בסוגיין כתבו דעצים היתירים על כדי הכשר סוכה, היינו יותר מב' דפנות כהלכתן ושלישית טפח, והב"י בסימן תרל"ח כתב דלדעת הרא"ש בסוכה פ"א סימן י"ג דעצי הדפנות מותרין, בע"כ דעצים היתירים על כדי הכשר סוכה, היינו הסכך היתר על שיעור ז' על ז', וכ"ה להדיא בד' רי"ו בנתיב ח' ח"ב, - והשפ"א בסוכה שם תמה ע"ז, דאף דיש הכשר סוכה אף כשאין בה אלא ז' על ז', מ"מ כל שמוסיף על הסכך הוי כולו מכלל עיקר הסוכה, דבלא הסכך שבמקום זה, ל"ה על מקום זה הכשר סוכה, ומ"ט לא יהא אסור. [↑](#footnote-ref-152)
152. והעירו דיש לסייע לזה גם מדבריו לעיל בסוגיין בד"ה שהיא אסורה שפירש בהא דתניא בסוכת החג שהיא אסורה הוא כדיליף לקמן, והיינו משום דחל שם שמים על הסוכה, והרי בשבת מ"ה א' מייתינן מהך ברייתא דמודה ר"ש לדינא דהוקצה למצותו, והרי דעיקר הא דחל שם שמים על הסוכה הוא מכח הא דהוקצה למצותו. [↑](#footnote-ref-153)
153. המנחת שלמה בח"א סימן י' ד"ה אבל כ"ז עמד בזה דמ"ט צריך להתנות דאינו בודל "כל" ביה"ש, והרי דינא דמיגו דאיתקצאי הוא רק כשהוקצה כל ביה"ש, וכמבו' בסוגיית הגמ' בשבת מ"ג א', וכמש"כ הפמ"ג באש"א סו"ס רע"ט, והגר"ז בסימן ש"י ס"ז, וכתב דאפשר דמוקצה דמצוה חמיר טפי, משום דגם באמצע היום אמרינן דנעשה מוקצה לכל היום, אך אי"ז מתישב למש"כ המו"ק והביאוה"ל דאינו נעשה מוקצה באמצע היום, ונתבאר להלן.

     ובס' המאורות בסוכה י' ב' כתב דאפשר דאף אם אמר כן באיזו רגע מביה"ש בין בתחילתו בין בסוף, סגי לי' בהכי, דכיון דבביה"ש חל האיסור ובאותו זמן הוא מכינם דיו בהכי, ומבו' לפ"ז דסגי במה שאינו בודל בסוף ביה"ש, אך לעיל מינה כתב דצריך שיאמר כן קודם ביה"ש בענין שיהא לו כל ביה"ש בהכנה, וכ"כ רבינו מנוח בפ"ו מסוכה הט"ז, וכן נקט הדרכ"מ בסימן תרל"ח סק"ג בפשיטות דאם אומר כן בביה"ש עצמו ל"מ מידי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-154)
154. ועמש"כ בזה השעה"צ בסימן תרל"ח סקכ"א אם צריך לומר כן להדיא, או דבסתמא כשאומר איני בודל כל ביה"ש מתפרש כל ביה"ש של ח' ימים. [↑](#footnote-ref-155)
155. ובדעת רש"י דפליג י"ל דס"ל דכיון דבסוכה דלא מפסקי לילות מימים כולהו יומא כחד יומא נינהו, ע"כ לא תלי אלא בביה"ש של יו"ט ראשון. [↑](#footnote-ref-156)
156. ובדעת הביאוה"ל צ"ב דמ"ט לא יחול עליהן דין נוי סוכה רק בביה"ש, ושמא היינו דאף דחייל עליהן דין נוי סוכה, מ"מ רשאי להסתפק מהן ומבטל הקצאתן, ורק כשהוקצו בביה"ש הוקצו לכל היום, וזה כדעת הסוברים דאף בביה"ש דחול אמרינן דמיגו דאיתקצאי לביה"ש איתקצאי לכולי יומא. [↑](#footnote-ref-157)
157. והעמק ברכה סוכה אות י"א והמנחת שלמה בח"א סימן י' ובח"ב סימן נ"ד תמהו ע"ז, דאף אם דין הוקצה למצותו תלי בביה"ש, מ"מ איסורא דעצי סוכה לא תלי כלל בביה"ש, ועיי"ש במנחת שלמה במש"כ עוד בענין זה. [↑](#footnote-ref-158)
158. ובד' הארחות חיים בהל' סוכה סימן מ"ג משמע דמהני כשהתנה קודם ביה"ש אף אחר שתלאן, וכ"נ בד' הרמ"א בסימן תרל"ח ס"ב, ועיי"ש בדרכ"מ סק"ג במש"כ בשם המהרי"ל, ותמה ע"ז, ועמש"כ בזה הבכור"י שם סקי"ב. [↑](#footnote-ref-159)
159. אך הראב"ד בכתוב שם כתב בדעת הרי"ף דל"מ תנאי על סוכה דמצוה, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"ב סימן ח'. [↑](#footnote-ref-160)
160. ושמא זהו מש"כ הרמב"ם בפ"ו מסוכה הט"ז דהא דמהני התנאי דאיני בודל, הוא משום שלא הקצה אותן ולא חלה עליהן קדושת הסוכה ולא נחשבו כמותה, וכ"כ השו"ע בסימן תרל"ח ס"ב. [↑](#footnote-ref-161)
161. אך בד' המג"א בר"ס תרל"ח מבו' שפירש בד' הר"ן דהא דשאני עצי סוכה דל"מ בהו תנאי מנוי סוכה דמהני בהו תנאי, הוא משום דעצי סוכה אסורין מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-162)
162. ומאידך נפ"מ בגונא דיהא איסור מלאכה בהסרת הנוי, דלדעת רש"י לא יועיל בזה התנאי דאיני בודל, ולדעת ש"ר יועיל בזה התנאי. [↑](#footnote-ref-163)
163. ואמנם לד' התוס' בסוכה יש מקום לומר דמהני בהו התנאי, דומיא דמהני התנאי דאיני בודל ממקצתו באתרוג בשאר ימים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-164)
164. ועיי"ש שכתבו, דבאתרוג ביום ראשון ל"מ אף תנאי דאיני בודל ממקצתו, משום דבע"כ הוא בודל מכולו, אך בשאר ימים דאתרוג חסר כשר מהני תנאי דאיני בודל ממקצתו. [↑](#footnote-ref-165)
165. ואמנם לטעם זה, הרי דלדעת הסוברים דאתרוג אסור מדאורייתא וילפינן לה מעצי סוכה, אף באתרוג לא יועיל התנאי. [↑](#footnote-ref-166)
166. ועמש"כ בזה השעה"צ בסימן תרל"ח סק"ג בדין סוכה העשוי' בקיץ לצל והוא יושב בה בסוכות אם היא אסורה. [↑](#footnote-ref-167)
167. ולמש"כ הרי"ד והריא"ז דהא דמהני התנאי דאיני בודל הוא משום שאינו נותנם שם בעבור נוי סוכה, ודאי דמותר ליטלם אף בעודם בסוכה, ולי"ב ביזוי מצוה כלל. [↑](#footnote-ref-168)
168. והב"י הביא מש"כ הר"א מזרחי לדחות דאין מכוון הבה"ג לכך, ועמש"כ בזה היש"ש בסימן ד'. [↑](#footnote-ref-169)
169. ובפשוטו י"ל בדעתם דס"ל כדעת ש"ר דהא דבעצי סוכה ל"מ התנאי אי"ז משום דבע"כ הוא בודל מהן משום סתירת אהל, אלא מטעמי אחריני, וע"כ בנוי סוכה שפיר מהני התנאי, אף דבביה"ש הוא אסור ליטלם, אך בד' ר"פ אי"ז מתישב כ"כ, דהסמ"ק שם כתב דהא דל"מ תנאי בעצי סוכה הוא משום דבע"כ הוא בודל מהן משום סתירת אהל, וע"ז קיימי דברי ר"פ שם. [↑](#footnote-ref-170)
170. ולכאו' מכוון דבריו הוא דכל שאומר לכשארצה אטול, מתפרשים דבריו דכ"ז שלא ירצה לא יטלם, ונמצא דבביה"ש שלא רצה ליטלם נתבטלו לגבי הסוכה, וע"כ ל"מ בהו התנאי. [↑](#footnote-ref-171)
171. וכ"נ בד' הריטב"א בשבת מ"ה א' שכתב דהא דסוכה שנפלה בחוה"מ אסורה, הוא משום דאיתקצאי לביה"ש, ואף לר"ש דשרי במותר השמן שבנר, שאני הכא שהוקצה ביה"ש של חוה"מ בעל כרחו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-172)
172. אך אי"ז מתישב עם מש"כ בפירש"י לעיל כ"ו ב' ד"ה ואי דלא אחזו דטעמא דמאן דאית לי' מוקצה הוא משום דבעינן הכנה מבעו"י כדכתיב ביום הששי והכינו את אשר יביאו. [↑](#footnote-ref-173)
173. אך העירו, דאם דינא דהכא לא תלי בפלוגתא דר"י ור"ש, תיקשי בהא דשרי ר"ש במותר השמן שבנר, דמ"ש מאתרוג שאסור לכל היום מפני שהוקצה לביה"ש למצותו, - וי"ל דשאני באתרוג דעדיין הוא ראוי למצוה, אף שכבר יצא הוא יד"ח המצוה, ומשא"כ במותר השמן שבנר, ומה שאמרו בסוכה מ"ו ב' דאף אתרוג שנפסל אסור כל ז', היינו משום דל"ה יושב ומצפה לכך. [↑](#footnote-ref-174)
174. ועיי"ש שכתב מה"ט דאף אם נאסר באמצע היום ה"ז מוקצה לכל היום, ול"ד למיגו דאיתקצאי בשבת, דקי"ל דאין מוקצה לחצי שבת, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-175)
175. ועיי"ש בסו"ד שנסתפק בטעמא דרב אסי דאסר, אם הוא משום דס"ל דל"ה כהתנה, או דהוא משום דס"ל דל"מ תנאי. [↑](#footnote-ref-176)
176. ונקט שם דהתוס' הכא ס"ל כדעת הריטב"א ודעימי' דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי בחוה"מ, וטעמא דרב אסי הוא משום דדעתו להקצותו לכל היום, - אך האבנ"ז בסימן תצ"ג סק"ו פירש בד' התוס' הכא דבזה עצמו נחלקו רב ורב אסי, דרב אסי ס"ל דאמרינן מיגו דאיתקצאי אף בחוה"מ, ורב ס"ל דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי בחוה"מ. [↑](#footnote-ref-177)
177. ובד' הגרע"א בגל' המג"א בסימן תרס"ה סק"א מבו' דהא דהוצרך הר"ן לכך, הוא לפרש טעם הא דשרי רב אף ביום הראשון ולא אמרינן מיגו דאיתקצאי, אך בהא דשרי רב בשאר הימים א"צ לה"ט, שהרי בחוה"מ לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, כמש"כ הר"ן גופי' בסוכה, (וכ"כ הרא"ה בסוגיין), וכ"כ האבנ"ז בסימן תצ"ג סק"ו. [↑](#footnote-ref-178)
178. והרשב"א בעירובין מ' א' הניח לד' רב בקו' דמ"ט יוצא בה ואוכלה לאלתר, ולא אמרינן מיגו דאיתקצאי. [↑](#footnote-ref-179)
179. וי"ל עוד, למש"כ הביכורי יעקב בסימן תרנ"ג סק"א דאיסור מוקצה מחמת מצוה בשבת, דמשום שייחדו למצוה הוקצה מדעתו מלאכול ממנו והוי כגרו"צ, הוא אף קודם זמן המצוה, אך מד' הרשב"א מבו' שלא כד' הביכור"י, - אך לא נתישב בזה מש"כ בפירש"י בסוגיין דבכל יום נאסר האתרוג בביה"ש. [↑](#footnote-ref-180)
180. ועיי"ש שכתב דהא דאתרוג של שני נאכל בשלישי ניחא, משום דבחול לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, ולא קשיא אלא בהא דשל ראשון נאכל בשני שהוא יו"ט. [↑](#footnote-ref-181)
181. אמנם י"ל דטעמא דמ"ד התם דאתרוג בשמיני מותר, הוא משום דהי' מותר אף בביה"ש, כיון דא"צ ליטלו בביה"ש דהו"ל ספק דרבנן, וע"כ לא הקצהו לביה"ש, וכמש"כ כן הריטב"א והר"ן בסוכה שם, אך ביום הראשון דצריך ליטלו אף בביה"ש דהו"ל ספק דאורייתא, הו"ל מוקצה אף בביה"ש, וזהו שהק' הרא"ה דמ"ט לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, וכ"ה באלי' רבה סימן תרס"ה סק"ג, ובפמ"ג באש"א שם סק"א, (ובפתיחה להל' יו"ט ח"ב פ"א אות כ'), ובגל' הגרע"א למג"א שם סק"א, - אך ממש"כ הרא"ה לדון גם בהא דאתרוג של שני נאכל בשלישי, אף דביום שני דהוא מדרבנן א"צ ליטול האתרוג בביה"ש, לכאו' בע"כ דדבריו קיימי למ"ד דאתרוג בשמיני אסור, ויש לדחות למש"כ הפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט ח"ב פ"א אות כ"ב, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-182)
182. והמג"א שם סק"ג עמד ע"ד הב"י, דלפ"מ דקי"ל דלא אמרינן מוקצה מחמת יום שעבר אף במוקצה למצוה, א"צ לטעם זה, - והפמ"ג באש"א שם סק"א ובפתיחה להל' יו"ט ח"ב פ"א אות כ' כתב דלדעת הר"ן לעיל ד' א' דבמוקצה למצוה אמרינן מוקצה מחמת יום שעבר, והא דאתרוג בשמיני מותר הוא משום דלא הוקצה כלל בביה"ש, כיון דא"צ ליטלו בביה"ש דהו"ל ספק דרבנן, שפיר בעינן לטעם זה, וכ"כ הבית מאיר שם. [↑](#footnote-ref-183)
183. וזה דלא כמש"כ הר"ן לעיל ד' א' בשם הרא"ה דטעמא דרב דיוצא בה ואוכלה לאלתר, ולא אמרינן מיגו דאיתקצאי, הוא משום דהו"ל כהתנה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-184)
184. אך ממש"כ בפירש"י בסוגיין דטעמא דרב אסי הוא משום דאיתקצאי לביה"ש, מבו' דמוקצה למצוה נאסר בהזמנה בעלמא, ועמד ע"ז האבנ"ז שם סק"ד, ועיי"ש בסק"ג שהוכיח כן גם מד' הריטב"א והר"ן בסוכה, וגם בד' התוס' בסוכה מ"ו ב' (ד"ה אתרוג בשמיני) מבו' דגם בשאר הימים צריך להתנות שאינו בודל בביה"ש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-185)
185. וי"ל עוד למש"כ הרמב"ן בשבת כ"א ב', די"ל דשמן שנותר מנר חנוכה אסור אף לאחר חנוכה משום שהוקצה למצותו, כיון דדעתו הי' שיכלה כל שמן שבנר, דלית הלכתא כר"ש דאמר אדם מצפה אימתי תכבה נרו, וע"כ נאסר לו לעולם כמי שהקדישו לשמים, עכ"ד, ונתחדש בדבריו דפלוגתא דר"י ור"ש אי"ז פלוגתא מסוימת בדין מוקצה דשבת, אלא עיקר הפלוגתא היא אם אמרינן דאדם מצפה אימתי תכבה נרו, וכיון דהא דאסר ר"י הוא משום דאינו יושב ומצפה, ע"כ כל שהתנה להדיא שפיר מהני התנאי. [↑](#footnote-ref-186)
186. ובדעת הרמב"ן שכתב ללמוד מהא דמהני תנאי לר"ש דה"נ מהני לר"י, י"ל דהוא משום דס"ל דאף הא דאמרינן לר"י מיגו דאיתקצאי הוא משום דאין דעתו עליו, וכ"ה למש"כ הרמב"ן שם כ"א ב' דהוא משום דאינו יושב ומצפה מתי תכבה נרו, וע"כ שפיר יש ללמוד מהא דמהני תנאי לר"י דה"נ מהני תנאי לר"ש, - אך האמת יורה דרכו דהרמב"ן לא כתב ללמוד לעיקר הא דמהני תנאי במוקצה מחמת איסור, מהא דמהני תנאי לר"ש בכוס קערה ועששית, דודאי דיש לחלק ביניהם, אלא עיקר הא דמהני תנאי במוקצה מחמת איסור נלמד ממה שאמרו הכא דמהני תנאי בסוכה דעלמא, ולא כתב ללמוד מהא דמהני תנאי לר"ש אלא דלא נימא דנר שאני ול"מ בו תנאי, עיי"ש, וזהו שסיים הרמב"ן דבנר מהני תנאי דומיא דסוכה רעועה, והרי דעיקר הא דמהני תנאי בנר נלמד מסוכה, - וגם הרשב"א בסוגיין לא כתב ללמוד מד' הירושלמי דמהני תנאי אף לר"י, אלא ממשמעות ד' הירושלמי דכל הא דלר"י ל"מ התנאי הוא משום דמאוס הוא. [↑](#footnote-ref-187)
187. וזה מתפרש למשמעות ד' הריטב"א בשבת י"ט ב' והר"ן שם מ"ד ב' דאיסורא דמוקצה בטלטול, אי"ז מכח הא דהקצהו מתשמישו, ומכח זה הו"ל כעצים ואבנים, אלא מכח דהקצהו מטלטול, וזהו שכתבו די"ל דבדבר העומד לאכילה הויא עיקר הקצאתו מאכילה ולא מטלטול, ובדבר שאינו עומד לאכילה הוי עיקר הקצאתו מטלטול, ונתבאר בדף מס' 3. [↑](#footnote-ref-188)
188. וי"ל דאי"ז סותר למש"כ רש"י דהתנאי הוא שאם תפול למחר יסיקנה, דד' רש"י קיימי להתיר להסיק בה כשנפלה, וע"ז בעינן להתנות דאם תפול יסיקנה, אך ד' הראשונים קיימי להתיר לטלטל את הנר, וע"ז סגי במה שמתנה שיטלטלנו כשיכבה. [↑](#footnote-ref-189)
189. אך לכאו' יש מקום לפרש לד' התוס', כמש"כ בתשו' הרא"ש דלפ"מ דמסיק דמהני תנאי דאיני בודל לנויי סוכה, איירי סיפא בנויי הסוכה, ולפ"ז אין מקור מד' התוס' שדעתם דמהני תנאי דאיני בודל אף לעצי הסוכה. [↑](#footnote-ref-190)
190. והמשנת ר"א בשבת סימן ט' סק"ז כתב לישב דאתיא כר"ש דלית לי' מוקצה מחמת איסור, ואין האיסור אלא מוקצה למצוה, וע"ז שפיר מהני תנאי דאיני בודל, ועיי"ש שכתב דאף אם אינו יושב ומצפה דמודה בזה ר"ש, מ"מ בזה שפיר מהני תנאי, וכמו שהביאו הראשונים מירושלמי, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-191)
191. והמג"א בסימן תקי"ח סקי"ד עמד בזה ממש"כ הבעה"מ לקמן ל"ד ב' דהא דבבית שנפחת לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, הוא משום דאיסורא דרבנן הוא, וא"כ מ"ט הכא אמרינן כלל מיגו דאיתקצאי, ועיי"ש מש"כ בזה, - וכבר עמד בזה ההשלמה, וכתב דכל הא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי בדבר שאינו אסור אלא מדרבנן, הוא רק בדבר הראוי לאכילה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-192)
192. החזו"א בסימן מ"ט סק"ד הק' ע"ז, דסוכה בריאה דאסורה לר"ש, לא הוזכרה כלל בברייתא, ולא שייך למיתני עלה ואם התנה. [↑](#footnote-ref-193)
193. ובד' התוס' שם מ"ד א' מבו' דהא דל"מ התנאי בכה"ג, הוא משום דל"מ תנאי אלא כשהוא יושב ומצפה לכך, וכ"נ בד' ההשלמה, - אך הרא"ה כתב דהוא משום דבטלה דעתו אצל כל אדם, דגמר דעתו של כל אדם שלא יהנה מהן לכל השבת, - והביאוה"ל בסימן תקי"ח ס"ח ד"ה מסיקין כתב דהוא משום דל"מ תנאי אלא בסוכה רעועה שעומדת לנפילה ולהיסק, אלא שאיסור יו"ט מעכבו. [↑](#footnote-ref-194)
194. וזהו מש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ו הנ"ח דל"מ תנאי אלא בסוכה רעועה, והיינו משום דבמוקצה מחמת איסור קי"ל כר"י, ולדעת הרשב"א ביו"ט קי"ל כר"י בכל מוקצה. [↑](#footnote-ref-195)
195. והתוס' שם עמדו גם בטעם הא דל"מ תנאי להתיר את השמן המטפטף בשעה שהנר דולק לר"ש, ואזלי לטעמייהו דס"ל דהא דאסר ר"ש בשמן המטפטף בשעה שהנר דולק הוא משום דהוקצה למצותו, אך לא אסרינן לה משום מוקצה מחמת איסור, משום דהוא יושב ומצפה, וע"כ הי' בדין דיועיל בזה תנאי, דאם הא דאסר ר"ש בשמן המטפטף בשעה שהנר דולק הוא משום דאינו יושב ומצפה, הדין נותן דלא יועיל בזה תנאי, לפ"מ שנקטו התוס' דל"מ תנאי בסוכה בריאה.

     אך אכתי צ"ע, דכיון דמכח ההקצאה למצוה יש לאסור את השמן המטפטף כ"ז שהנר דולק, דחשיב כזמן המצוה, היאך יועיל בזה תנאי, ומ"ש מנויי סוכה דל"מ בהו תנאה, אלא כשהתנה איני בודל, ושמא מכוון התוס' להקשות דיועיל בזה תנאי דאיני בודל, (ולא ס"ל כדעת רש"י דכל דבע"כ הוא בודל משום סתירת אהל ל"מ להתנות דאיני בודל). [↑](#footnote-ref-196)
196. ממש"כ התוס' דבסוכה בביה"ש אינו בודל ממנה, משמע קצת דעיקר הא דמהני תנאי להתיר למוקצה מחמת איסור, הוא משום דמכח התנאי לא מקצי לי' מדעתי' אף בשעת האיסור, אלא דאריא הוא דרביע עלי', ובזה מתפרש טפי מש"כ דבנר דהקצאתו היא בביה"ש ודחיי' בידים לצורך שבת ל"מ תנאי. [↑](#footnote-ref-197)
197. לטעם זה, הרי דעכ"פ בלילה אסור להסתפק מן השמן משום דהוקצה למצותו, ול"מ בזה תנאי, דומיא דנוי סוכה דל"מ בהו אלא תנאי דאיני בודל, (וגם אם התנה איני בודל ל"מ לדעת רש"י, כיון דבע"כ הוא בודל ממנו משום איסור כיבוי), - אך בד' ש"ר מבו' דאף בלילה י"ל דמהני התנאי להסתפק מן השמן, ולא אסרינן לה משום דהוקצה למצותו, ומה"ט שרי ר"ש במותר השמן שבנר, אף דמודה ר"ש לדין מוקצה למצוה, וזה כמש"כ בפירש"י בשבת מ"ה א' ד"ה כעין שמן שבנר דאין מצות הנר אלא בשעת דליקתו, ול"ד לסוכה דמצותה כל ז', והא דלא אמרינן דמצות הנר היא כל הלילה, היינו או משום דבנר שכבה א"א לו לחזור ולהדליקו, או משום דאף אם הי' מותר להדליקו ליכא מצוה בכך, (ונפ"מ הוא ביו"ט דמותר להדליקו, ונתבאר בדף מס' 5). [↑](#footnote-ref-198)
198. אך הבית מאיר בסימן תקי"ח ס"ח כתב דדעת השו"ע דמהני תנאי בסוכה, דומיא דהא דמהני תנאי בנר, וכ"כ הקר"א בשבת מ"ד א'. [↑](#footnote-ref-199)
199. אך בתשו' תשב"ץ ח"א סימן קל"ז נראה להדיא דאין מכוון דבריו לחלק בין מוקצה דבסיס למוקצה מחמת איסור גופו, והרי דבריו שם קיימי בדעת הרמב"ן, דמהני תנאי לכל מוקצה מחמת איסור, אלא לחלק בין מוקצה מחמת איסור, לנוי סוכה ועצי סוכה דל"מ בהו אלא תנאי דאיני בודל. [↑](#footnote-ref-200)
200. ובס' בינה לעתים להגר"י אייבשיץ כתב דכיון דאין איסור הנר אלא משום בסיס לדבר האסור, ובסיס אינו אסור אלא במניח ולא בשוכח, ע"כ י"ל דאינה נעשית בסיס כלל אלא כשמקצה מדעתו, אך כשמתנה הרי אין כלל דעתו להקצות לבסיס, וחזר הדבר מן מניח לדעת להיות כדין שוכח, ומשא"כ בסוכה דאסורה מצ"ע, ואף אם התנה הוקצית הסוכה בביה"ש, - וצ"ב דאטו בנר מהני התנאי להתיר לטלטלו אף כשהוא דולק, משום דאין דעתו להקצותו לבסיס והוי כשוכח, וכיון דל"מ התנאי לכך, מ"ט ה"ז מועיל דלא נימא מיגו דאיתקצאי, ומ"ש מסוכה דל"מ בה תנאי. [↑](#footnote-ref-201)
201. ויש להעיר לפ"ז במש"כ המ"ב בסימן תרל"ח ס"ו לדינא דמהני תנאי בעצי סוכה ביום השמיני, אף שהוקצו למצותם בביה"ש, והשעה"צ שם הראה מקורו מד' הר"ן בסוגיין, והר"ן פירש דהוא משום דהוי ככל מוקצה דמהני תנאי, אך למש"כ הרמ"א דל"מ תנאי במוקצה מחמת איסור, הדין נותן דגם התם לא יועיל התנאי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-202)
202. ובעיקר ד' הגר"א הי' מקום לפרש דהיינו, דהא דמהני תנאי בנר דלא נימא מיגו דאיתקצאי, הוא רק משום דאינה מקצהו מדעתו גם בשעה שהוא דולק, אלא דבשעה שהוא דולק אסור לטלטלו משום בסיס, אך כל שהוא מקצהו מדעתו בשעה שהוא דולק, ל"מ תנאו להתיר לטלטלו אחר שכבה, וע"כ תליא בפלוגתת רבוותא אם מהני תנאי דאיני בודל בעצי סוכה דעי"ז אמרינן דאינו מקצה את העצים כלל, או דכיון דבע"כ הוא בודל מהן בע"כ דהוא מקצה להן, וזה כמש"כ הריב"ש בסימן צ"ג לצדד דל"מ תנאי בנר לר' יהודה, דומיא דל"מ בנוי סוכה אלא באומר איני בודל, ובנר בע"כ בעודו דולק אסור, אך הוא דלא כמש"כ הראשונים דבעצי סוכה ל"מ תנאי, ובסוכה דעלמא מהני תנאי, וכמש"כ הגר"א גופי' בסימן תקי"ח, - והעירו דשמא י"ל דבסוכה דעלמא שפיר מהני למימר דאינו מקצה אותה כלל, אף דל"מ ליטול עצים מחמת האיסור, אך בנר שבת, הרי דמכח הא דהוא עומד למצותו, ל"מ למימר דאינו מקצה אותו אלא ע"י שאומר איני בודל וכו', וד"ז תליא בפלוגתת הראשונים אם מהני תנאי דאיני בודל בעצי סוכה. [↑](#footnote-ref-203)
203. אך הנה הלבו"ש שם כתב דל' התנאי הוא איני בודל כל ביה"ש, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב ח"ב, וכן משמע קצת בד' המ"מ בפכ"ה משבת ה"י, וגם בד' התוס' בשבת מ"ד א' משמע דבכלל התנאי הוא דאינו בודל ממנו בביה"ש, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-204)
204. והשעה"מ בפ"ו מסוכה הט"ו והבית מאיר בסימן תרנ"ג ס"א הק' ע"ז, ממה שאמרו בסוכה ל"ז ב' דהדס של מצוה אסור להריח בו, דכיון דלריחא קאי כי אקציי' מריחא אקציי', אף דאין ביטול מצוה כשמריח בו, והשעה"מ שם כתב די"ל, ושמא היינו דאחר דל"מ לבטל יחודו למצוה, משום דמתבטלת המצוה בכך, אסור להשתמש בו אף כשאין מתבטלת המצוה עי"ז, - והשעה"מ שם והבית מאיר בסימן תרס"ה ס"א הק' עוד ממה שאמרו בסוכה מ"ו ב' דאף אתרוג שנפסל אסור לאוכלו כל ז', אף דלא מיבטלא בכך מצוה דידי' שכבר נפסל, ואפ"ה ה"ז אסור אף בחוה"מ, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-205)
205. ומשמע דכל דהסוכה קיימת אף שנפלו הנויין אסור להסתפק מהן משום ביזוי מצוה, דכיון דהסוכה קיימת אכתי מצותן עליהן לתלותן בסוכה, ורק כשנפלה הסוכה הוא דמותר להסתפק מהן ולי"ב משום ביזוי מצוה, וזה דלא כמשמעות התוס' דכל שנפלו הנויין לי"ב משום ביזוי מצוה. [↑](#footnote-ref-206)
206. והשעה"מ בפ"ו מסוכה הט"ו תמה ע"ז, דא"כ בע"כ דהא דתניא הכא דאסור להסתפק בנויי סוכה, ומפרשינן דהוא משום ביזוי מצוה, הוא בעוד הסוכה קיימת, וא"כ היאך מייתינן מינה לקמן מ"ה א' לאיסורא דמוקצה למצותו, וכן הק' המשנת ר"א בסימן ט' סק"ד, ועיי"ש משה"ק עוד. [↑](#footnote-ref-207)
207. ויש להוכיח כן, דאי נימא דמכח הא דבעודן תלויין בסוכה אסור להסתפק מהן משום ביזוי מצוה, הוקצו למצותן גם אחר שנפלו, אף בלא ה"ט דעומדים לחזור ולתלותן בסוכה, א"כ מ"ט הוצרך הרא"ש לפרש דהא דעצי סוכה שנפלה אסורין משום מוקצה, הוא משום דצריך לחזור ולבנות סוכה מן העצים, הרי גם בלא"ה כיון דבעוד הסוכה קיימת אסורין העצים מכח איסורא דעצי סוכה, הוקצו למצותן אף אחר שנפלו, ואמנם י"ל דבעינן לה"ט, משום דאל"כ ל"ה בזה משום מוקצה למצוה, כיון שכבר כלתה המצוה, כמש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין, אך הרא"ש בתשו' שם לא אתי עלה מה"ט. [↑](#footnote-ref-208)
208. מבו' בד' הרמב"ן דמכח איסור ביזוי מצוה, אסור להשתמש בנויי סוכה בעודן תלויין בסוכה, ולא אמרינן דלא נאסר אלא ליטלם מן הסוכה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-209)
209. אך חלוקין הן בתרתי, חדא, דבד' התוס' הרא"ש מבו' דאלמלי ה"ט דביזוי מצוה, ל"ה חזינן להנויים כלל כחפצא דמצוה, וע"כ ל"ה בזה הקצאה למצוה, ורק משום דמצות סוכה מחייבת שלא להסירן, הוא דהן מוקצין למצוה, אך בד' הרמב"ן מבו' דאף דהוו חפצא דמצוה, מ"מ כיון דאלמלי טעמא דביזוי מצוה הי' מותר להשתמש בהן בעודן תלויין, לא הקצה אותם למצותן, - ועוד, דבד' התוס' הרא"ש מבו' דמשום ביזוי מצוה יש לאסור להסתפק מהן, ומכח זה הוא דהן מוקצין למצוה, אך בד' הרמב"ן מבו' דמשום ביזוי מצוה לא נאסר אלא להשתמש בהן בעודן תלויין בסוכה, אך אם בא לסלקן ולהסתפק מהן לי"ב משום ביזוי מצוה, וה"ז אסור משום מוקצה, דכיון דאסור להשתמש בהן בשעת מצותן, הקצה אותן למצוה. [↑](#footnote-ref-210)
210. וזה מתישב לטעמי' דהא דתניא דאסורין עד מוצאי יו"ט האחרון הוא אף לדעת ר"ש, - אך התוס' לטעמייהו דס"ל שם מ"ה א' דלר"ש מותר להסתפק מהן ביו"ט האחרון, ולפ"ז בע"כ דמה שאמרו בגמ' שם דהן אסורין אף לר"ש משום דהוקצה למצותו, הוא בהא דהן אסורין בז' ימי סוכות, וכמו שעמד ע"ז הבית מאיר בסימן תרל"ח ס"ב. [↑](#footnote-ref-211)
211. ולמש"כ התורי"ד והריטב"א דהא דאסר ר"ש שמן המטפטף בשעה שהנר דולק היינו משום דהוא יושב ומצפה, צ"ל דל"ד לנויי סוכה שנפלו דאסורין משום שהוקצו למצוה, דשאני נויי סוכה דבידו לחזור ולתלותן בסוכה, וע"כ אכתי הו"ל כזמן המצוה, ומשא"כ בשמן המטפטף שא"א להחזירו לנר, ואף ביו"ט שאפשר להחזירו לנר, י"ל דליכא מצוה בכך. [↑](#footnote-ref-212)
212. וצ"ע ממה שאמרו בסוכה מ"ו ב' דאתרוג שנפסל אסור לאכלו כל ז', אף דכבר אינו עומד למצוה כלל, ולמש"כ השעה"מ בפ"ו מסוכה הט"ו והבית מאיר בסימן תרס"ח לדון בדעת הרא"ש דלא קיי"ל להך דינא, ניחא, ואמנם בד' התוס' הרא"ש משמע קצת דלא הוצרך לה"ט דיחזור ויבנה אותה, אלא בסוכה רעועה דהוא יושב ומצפה, אך בסוכה בריאה דאינו יושב ומצפה יש לאסור משום ההקצאה למצוה אף כשא"א לחזור ולבנותה אף בחוה"מ, ולפ"ז ניחא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-213)
213. וצ"ע דלמש"כ כמה מקמאי דאתרוג אסור בהנאה מדאורייתא משום דחל שם שמים עליו, מה מהני הא דלא אקציי' מריחא, ואמנם לדעת רש"י גופי' ניחא, דס"ל דהא דחל שם שמים עליו הוא מכח דהקצהו למצותו, (ונתבאר בדף מס' 6), אך דעת ש"ר דס"ל דאי"ז מכח הא דהוקצה למצותו, ולפ"ז קשיא, - אך באמת בד' הרא"ה וש"ר בסוכה שם מבו' דגם בעצי הסכך יש להתיר להריח מהן מכח הא דלא הקצה אותם מן הריח, אף דחל עליהן שם שמים, ובע"כ דמכח הא דחל שם שמים על הסוכה, לא נאסר אלא להסתפק מן הסכך, אך הנאה שאינה סותרת לסוכה, לא נאסרה אלא מכח הההקצאה, וע"כ הוא דבאתרוג דלא אקציי' מריחא מותר להריח בו, ועד"ז מצינו בד' הט"ז בסימן תרל"ח סק"ג, ועיי"ש בפמ"ג ובשעה"צ שם סק"ל, - אך העונג יו"ט בסימן מ"ט נקט דמכח הא דחל שם שמים נאסרו כל הנאות, דומיא דחגיגה, עיי"ש, ולכאו' כ"ה מבו' בד' הרמב"ן לקמן מ"ה א' בתו"ד, עיי"ש שפירש בסוגיית הגמ' בביצה דס"ד דמותר לסתור את הסוכה, ולפ"ז בע"כ דאיסורא דעצי סוכה הוא ליהנות ממנה בעודה קיימת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-214)
214. אך אי"ז מתישב במש"כ הרא"ה והריטב"א בסוכה שם דהדס שבסכך או בדפנות מותר להריח בו, דכששימש מעשה עץ שימש, ולא אקציי' אלא מהבערה, והרי דאף בעודו משמש למצוה, מותר להריח בו, משום שלא הקצהו מכך, ומד' הרא"ה והריטב"א אלו מבו' דלא ס"ל כמש"כ המהר"ם מר"ב ודעימי' דהא דמותר להריח באתרוג, הוא משום דריחא לאו מילתא, כיון דאינו עומד לריח, (ונתבאר להלן), - ואמנם באמת מצינו בסוכה י' ב' דמותר לשטוח בגד על הסוכה, ולא אסרינן לה משום ביזוי מצוה, ועמש"כ הפמ"ג במש"ז סימן תרל"ח סק"ג, וההעמ"ש בסימן קכ"ו סק"ב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-215)
215. והש"ך ביו"ד סימן ק"ח סקכ"ז תמה ע"ד המרדכי, דמשמעות הגמ' דהא דמותר להריח באתרוג של מצוה, הוא משום דאיסורא דאתרוג הוא משום שהוקצה למצותו, ולא הקצהו מריחו, אך בדבר האסור מה"ת אסור להריח אף אם אינו עומד לכך, - והפליתי שם סקי"ב כתב דהמרדכי ס"ל דל"מ תנאי בדבר של מצוה, וזהו דקשיא לי' דאף דלא הקצהו מריחו, הרי הוא אסור מצ"ע, וע"ז כתב דהוא משום דריחא לאו מילתא, ואמנם דאכתי הי' מקום לאסור משום הקצאתו, וע"ז בעינן להא דלא הקצהו מריחו, אך צ"ע, דלפ"ז נמצא דבהדס דריחא מילתא, ל"ב להא דאקציי' מריחא, - והתפארת למשה שם כתב דמכוון המרדכי הוא להוכיח דבדבר העומד לכך הוי ריחא מילתא, דאל"כ מ"ט אסרו בהדס מכח הא דאקציי' מריחא, ולא אמרינן דריחא לאו מילתא, וצ"ע דא"כ נמצא דבאתרוג דאינו עומד לריח וריחא לאו מילתא, ל"ה לנו לאסור להריח אף אם אקציי' מריח, ומ"ט הוצרכו לפרש דהא דשרי הוא משום דלא אקציי' מריחא, (ושמא הוצרכו לכך כדי להתיר גם למ"ד דריחא מילתא), - ועמש"כ הפמ"ג שם לישב בע"א. [↑](#footnote-ref-216)
216. אך דעת ר"ה גאון בתשו' הגאונים שע"ת סימן צ"ב דמותר להסתפק מן השמן שנשתייר, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א לעיל כ"א ב' בדעת הרי"ף, אך בד' הרא"ש בסימן ג' וסימן ט' מוכח דמחלק, דאף דהשמן אסור אף לאחר חנוכה, מ"מ השמן היתר על השיעור אינו נאסר, וכ"כ המרדכי בסימן רס"ו, וההגמי"י בפ"ד מחנוכה ה"ה, וכ"כ השו"ע בסימן תרע"ז ס"ד, והתורי"ד לקמן מ"ה א' כתב דה"ז אסור כל ח' ימי החנוכה, דהוא זמן המצוה, ואחר ימי החנוכה שרי, ונתבאר בזה במ"מ לעניני חנוכה דף מס' 8 בסופו. [↑](#footnote-ref-217)
217. והרמב"ן לעיל כ"א ב' כתב דהא דאינו מצפה שישתייר שמן בנר, הוא משום דלית הלכתא כר"ש דאמר אדם יושב ומצפה אימתי תכבה נרו, ונתחדש בדבריו דפלוגתא דר"י ור"ש אינה במסוים בדין מוקצה דשבת, אלא אף בדין מוקצה למצוה נחלקו אם דעתו על הנר שיכבה, ונתחדש עוד בדבריו, דטעמא דר"י דאסר בנר, הוא משום דאינו יושב ומצפה, אך אם הי' יושב ומצפה ל"ה אמרינן מיגו דאיתקצאי. [↑](#footnote-ref-218)
218. ולכאו' גם בדרך זו ס"ל דכל שעתיד להשתייר ממנו אחר המצוה ל"ה מוקצה, דמה"ט הוא דנויי סוכה מותרין אחר יו"ט אחרון, אלא דס"ל דבנר דעשוי שלא ישתייר שמן ליכא לה"ט, וכ"כ הרמב"ן והר"ן והאו"ז וההגמ"ר שם. [↑](#footnote-ref-219)
219. והיינו דאין לפרש דהוא בשעה דלא חזו כלל, שאמרו בביצה כ"ו ב' דל"מ להו הזמנה, ופירש"י דהוו כעצים ואבנים, דבכה"ג פשיטא דאסורין אף לר"ש, ככל עצים ואבנים, ולא איצטריך לאשמועינן, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ד סק"ו. [↑](#footnote-ref-220)
220. והך מילתא דגרו"צ אסורין אף כשנתיבשו בשבת, כ"כ גם הבה"ג בהל' שבת פכ"ד, והרשב"א בעבוה"ק ש"ה פ"ב הט"ז, והמאירי בביצה כ"ו ב', וכ"כ השו"ע בסימן ש"י ס"ד, והגר"ז שם ס"ה והמ"ב בסימן ש"ט סכ"ד, - ואמנם לא נתפרש בדבריהם דהוא אף לדעת ר"ש גופי', וי"ל דהוא רק לפ"מ דקי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור דאמרינן מיגו דאיתקצאי, וכ"נ קצת בד' הגר"ז והמ"ב שם, - אך החיי אדם בכלל ס"ה סוס"ג כתב דהן אסורין לכו"ע. [↑](#footnote-ref-221)
221. ואמנם היינו רק היכא דחזו ולא חזו, דהיכא דחזו לגמרי מותרין אף אם לא ידע מכך, וכמו שאמרו בביצה כ"ו ב'. [↑](#footnote-ref-222)
222. אך החזו"א בסימן מ"ד סק"ו פירש דאף דעיקר מה שאמרו דמודה ר"ש בגרו"צ היינו דהן אסורין קודם שנתיבשו לגמרי, מ"מ משמע דבגרו"צ אין חילוק בין ר"י ור"ש, ובע"כ דאסר ר"ש אף אם נתיבשו בשבת. [↑](#footnote-ref-223)
223. ואמנם מד' רש"י שם אין להוכיח אלא דעיקר הדין שנתחדש בגרו"צ הוא דהן אסורין קודם שנתיבשו לגמרי, וזהו דמיבע"ל בפצעילי תמרה אם הן אסורין קודם בישולן, אך שפיר י"ל דאחר דהן אסורין קודם שנתיבשו לגמרי, תו אף אם נתיבשו בשבת אסורין משום דאינו יושב ומצפה לכך.

     והעירו דבעיקר ד' רש"י שם י"ל עוד, דמשמעות ד' רש"י שם דפצעילי תמרה אינם מתבשלים כלל ע"י החמה, ואין מעלין אותן לראש הגג, וע"כ ודאי דכל שהן עתידין להתבשל בשבת מותרין, דהו"ל כגמרו בידי אדם, ול"ד לגרו"צ דאסורין, משום דגמרו בידי שמים, וכמו שאמרו בביצה כ"ז א'. [↑](#footnote-ref-224)
224. וצ"ע מדבריו שם כ"ד ב' בדין פירות שנלקטו מן המחובר, דמבו' דהא דאסר ר"ש בגרו"צ הוא אף אחר שנתיבשו, וכמש"נ לעיל, - וי"ל דשאני בפירות שנלקטו מן המחובר דאינו יושב ומצפה לכך, וע"כ ה"ז אסור, ומה שהוצרך רש"י לדמותו לגרו"צ, הוא משום דס"ל דבמוקצה מחמת איסור דלא דחיי' בידים שרי אף כשאינו יושב ומצפה, דכל דלא דחיי' בידים, אינו מקצה אותו מדעתו כלל, וע"כ כל הא דפירות שנלקטו הוו מוקצה, הוא משום דבעודם מחוברין לא חזו כלל, והו"ל כגרו"צ, דהוא מקצה אותן מדעתו, ותו הן אסורין אף כשנלקטו משום דאין יושב ומצפה לכך, ויתבאר עוד בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-225)
225. ובד' היחוסי תנו"א בע' הלל משמע דהריב"א הלוי נסתפק בזה אם אסר ר"ש בגרו"צ כשנתיבשו בשבת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-226)
226. וכ"נ בד' היחוסי תנו"א ע' הלל בשם הריב"א הלוי, דהצד לאסור גרו"צ שנתיבשו בשבת, הוא משום דהוו ככוס קערה ועששית דמודה בהו ר"ש. [↑](#footnote-ref-227)
227. וכ"נ קצת ממש"כ הרמב"ן והר"ן לעיל בסוגיין, בהא דאמר דאין מוקצה לר"ש אלא שמן שבנר, דאף דאית לי' נמי גרו"צ, ל"ד לחטין שזרען דהתם אינם ראוין כלל, והנה הרי משמעות דבריהם שם דהא דאסר ר"ש בשמן המטפטף הוא משום דאין יושב ומצפה, וזהו שכתבו דעדיין דיחויו הראשון קיים, ומשמע דבגרו"צ כיון דאינם ראויים כלל ל"ב לה"ט דאין יושב ומצפה, דאם הא דאסר ר"ש בגרו"צ הוא משום דאין יושב ומצפה, הרי הוי זה חד דינא עם הא דאסר בשמן המטפטף. [↑](#footnote-ref-228)
228. דהתוס' שם כתבו דיש לאסור באפרוח שנולד ביו"ט משום דהוי כגרו"צ, והמ"ב בסימן תקי"ג סקל"ו כתב דהוא משום דעד שיצא לאויר העולם ל"ה ראוי לכלום, והרי דאף דבפשוטו הוא יושב ומצפה לכך, מ"מ כיון דאינו ראוי כלל מקצה דעתו מיני', - והסה"ת שם כתב לדון לאסור פת שאפה הנכרי בשבת, אף דאדם מצפה שיטחן הנכרי חטין ויאפה אותו, משום דדמי לפירות הנושרין דמודה ר"ש דאסור, משום דהוי כגרו"צ דאפי' ר"ש מודה. [↑](#footnote-ref-229)
229. אך מבו' בדבריהם דלא פירשו כן לעיקר דינא דשמואל אין מוקצה לר"ש אלא גרו"צ, וע"כ לא הביאו מקור מהכא דמודה בזה ר"ש, והוצרכו להוכיח כן ממק"א, והיינו משום שפירשו דמה שאמרו דאין מוקצה לר"ש אלא גרו"צ היינו דהן אסורין אף אם נתיבשו בשבת, וכמו שפירשו השאילתות ודעימי'. [↑](#footnote-ref-230)
230. אך המהר"ם שם ד' א' נקט בדעת רש"י דמודה ר"ש דגרו"צ דחזו ולא חזו אסורין אף לר"ש, ופירש ד' רש"י שם בע"א. [↑](#footnote-ref-231)
231. ועיי"ש שכתב לפרש לזה, דאי"ז משום דלר"ש לא מקצי כלל לגרו"צ דחזו ולא חזו, אלא אף דגם לר"ש הו"ל מוקצה, מ"מ כל שבא להזמינם בשבת בטלה הקצאתו, ודמי להא דשרי ר"ש במוקצה מחמת מיאוס, למש"כ הר"ן בביצה כ"ח ב', - אך בפשוטו הוא משום דלר"ש מעיקרא ל"ה מוקצה כיון דאיכא אינשי דאכלי. [↑](#footnote-ref-232)
232. אך בהמשך דבריו שם משמע דלא נאסרו גרו"צ אלא כשאינם ראויין לגמרי, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-233)
233. דאין לומר דהא דגרו"צ אסורין משום דלא חזו, היינו משום שהן עתידין להתקלקל, דא"כ אי"ז טעם לחלק ביניהם לחטין שזרען בקרקע, שהרי גם חטין שזרען בקרקע עתידין להתקלקל, - אך העירו די"ל דשאני גרו"צ שהן מתקלקלין כשנשתהו שם מעט, וכמש"כ המ"ב שם סק"ט, מחטין שזרען בקרקע שאינם מתקלקלין עד זמן מרובה, וכ"נ בד' המ"ב, דמשמעות דבריו שם סק"י דהן אסורין אף קודם שנתקלקלו, ואפ"ה כתב לחלק כן דל"ד לחטין שזרען בקרקע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-234)
234. וכ"נ ממש"כ הר"ן בסוגיין דהס"ד דמודה ר"ש באפרסקין וחבושין ול"ד לחטין שזרען בקרקע, הוא משום דאפרסקין וחבושין אחר שנתיבשו בגג יהיו ראויין יותר ממה שהן עכשיו, ומשו"ה מקצה דעתו מהן עד שיהיו ראויין לגמרי, ומשא"כ בחטין שזרען בקרקע, ומשמע דלא הוצרך לטעם זה, אלא להס"ד דמודה ר"ש באפרסקין וחבושין, אך בהא דמודה ר"ש בגרו"צ א"צ לטעם זה. [↑](#footnote-ref-235)
235. והגר"ז בקו"א בסימן תצ"ה סק"ט תמה מהכא ע"ד המג"א שם סק"י דמשמע דאוצר מיקרי אקציי' בידים, והביאו השעה"צ שם סקל"ז, - ולכאו' צ"ל בדעת המג"א דהא דאוצר לא חשיב כדחיי' בידים, אי"ז משום דאין הקצאתו בידים, אלא הוא משום דלא דחיי' כלל, וכאשר כ"נ בד' המאירי בשלהי ביצה דליחשב כדחיי' בעינן שיעשה מעשה הדוחה אותם מהיות ראויין, והעירו דלפ"ז י"ל דמה"ט הוצרכו התוס' לפרש דאפרסקין מתקלקלין קצת, דאל"כ ל"ה חשיב כדחיי' בידים, - ושו"ר בתשו' ספה"י לר"ת סו"ס ב' דמבו' להדיא דלדעת ר' יהודה חשיב אוצר כדחיי' בידים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-236)
236. החזו"א בסימן מ"ד סק"ו הק' דלפ"מ דמוקמינן בביצה כ"ו ב' להך ברייתא לאחר שכבר חזרו ונתקנו ואחזו קצת, מה מהני הא דאכיל ואזיל, כיון שכבר נתקלקלו וכבר פסק מלאכלן והסיח דעתו מהן, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בדרך בתרא דסוגיא דהכא פליגא אסוגיא דהתם, אינו מתישב בפירש"י בביצה שם שהביא למה שאמרו הכא דרבותא נקט דלא תימא כיון דאוכל והולך לא ליבעי הזמנה. [↑](#footnote-ref-237)
237. והיינו דאף דפצעילי תמרה איכא דאכיל להו, וכמש"כ בפירש"י בשלהי ביצה, מ"מ אם הי' דוחה אותם בידים, הי' דינם כגרו"צ, ול"ד לחטים שזרען בקרקע דהן ראויין לגמרי, ולא דחה אותם מכח שאינם ראויים, ומשא"כ בפצעילי תמרה דדחה אותם מכח הא דאין ראויין כ"כ. [↑](#footnote-ref-238)
238. והנה אמנם בפירש"י בביצה שם כתב דטעם הא דשרו הוא משום דלא דחה אותם בידים "ואיכא דאכיל להו", - אך בד' הראש יוסף שם מבו' דעיקר הא דל"ד לגרו"צ הוא משום דלא דחה אותם בידים, ומש"כ רש"י דאיכא דאכיל להו, הוא משום דאם ל"ה ראויין כלל לאכילה, הו"ל כעצים ואבנים, ומשא"כ בגרו"צ דאף דאיחזו ולא איחזו ול"ה כעצים ואבנים, מ"מ כיון דדחינהו בידים אסורין, - אך בד' המאירי שם משמע דאיכא תרי טעמי להתיר, חדא דלא דחיי' בידים, ועוד דיש שאוכלין אותן בלא בישול. [↑](#footnote-ref-239)
239. ומשמעות ד' המ"ב דכה"ג חשיב כדחיי' בידים, וכל הא דשרי הוא משום דאין מתקלקלין לגמרי ואינו מסיח דעת מהן, וכ"ה להדיא בד' הגר"ז, - וצ"ע דלהדיא כתב בפירש"י בביצה שם דטעם ההיתר הוא משום דלא דחה אותן בידים. [↑](#footnote-ref-240)
240. וכ"נ בד' הרמב"ם בפכ"ו משבת הי"ד דטעם הא דגרו"צ אסורין ול"ד לפירות שבאוצר, הוא משום דהם מתקלקלין, ולא הזכיר כלל להא דדחיי' בידים, ולפ"ז בע"כ דהא דפצעילי תמרה מותרין, הוא משום דאינם מתקלקלין כ"כ. [↑](#footnote-ref-241)
241. ועיי"ש שכתב דכיון דתחומין דרבנן הו"ל כטבל דמוכן הוא אצל שבת דאם עבר ותיקנו מתוקן, - ואמנם נחלקו בזה הראשונים בדין פירות של ישראל שהיו בביה"ש חוץ לתחום, ונתבאר בדף מס' 23. [↑](#footnote-ref-242)
242. והנה אמנם מצינו בד' הפסקי רי"ד לקמן קנ"ז א' בתו"ד דהא דמדבריות אסורות, הוא משום דבביה"ש ל"ה ראויות לאדם, עיי"ש, - אך י"ל דאי"ז משום שהיו חוץ לתחום, אלא משום דאסח דעתי' מינייהו, ואך דס"ל דמ"מ עכשיו כשבאו לרשותו כבר ל"ה מוקצה, ואין איסורם אלא מדינא דמיגו דאיתקצאי. [↑](#footnote-ref-243)
243. ועיי"ש שכתב דפשוטו כ"ז הוא כשידע בביה"ש שבאו לתוך התחום, אך כל שלא ידע הוו מוקצה, וכאשר כ"ה בד' הבה"ג שם, - וצ"ב דמ"ט כשלא ידע שבאו הוו מוקצה, ומ"ט ל"ד למוקצה שיבש ואין הבעלים יודעין בו דל"ה מוקצה, וכמו שאמרו בביצה כ"ו ב', - וי"ל למש"כ הפמ"ג בכ"ד דכל שאינו יושב ומצפה לכך הוי מוקצה, ונתבאר להלן, - וי"ל עוד, דהכא אין עיקר ההקצאה מכח הא דאינם עכשיו בתוך התחום, אלא משום דאינם עומדין לאכילה, אלא דכל שנודע לו שהם בתוך התחום, יהיב דעתי' עלייהו והו"ל כהזמנה, אך כל שלא נודע לו מכך אכתי קיימי בהקצאתן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-244)
244. והרא"ה בשלהי ביצה כתב דהא דמדבריות הוו כגרו"צ הוא משום דאסוחי אסח דעתייהו מיני' בודאי, וכ"כ בחי' ר"ד הכהן שם, ולכאו' הוא ג"כ מכח הא דיש טורח לילך ולהביאם, וע"כ הוא מסיח דעתו לגמרי מהן. [↑](#footnote-ref-245)
245. אך יש לדחות דמש"כ המהרי"ח לאסור רק במדבריות דרבי, הוא משום דס"ל כמש"כ הבעה"ע בהל' יו"ט קמ: דבפלוגתא זו קי"ל כרבי, ודלא כמש"כ הרי"ף בשלהי ביצה דלא קי"ל בזה כרבי משום דאין הלכה כרבי מחבריו. [↑](#footnote-ref-246)
246. ובהגה' נתיבות שמואל שם כתב דמכוון דבריו הוא דמוקצה הוא כעין דאורייתא, וכמש"כ התו"י בביצה ג' ב'. [↑](#footnote-ref-247)
247. ואך דהיש"ש שם כתב לאסור מה"ט אף במדבריות דרבנן, והיינו משום דס"ל דאף מדבריות דרבנן הוו כגרו"צ, אך המהרי"ח לא כתב לאסור אלא במדבריות דרבי, והיינו או משום דס"ל דרק מדבריות דרבי הוו כגרו"צ, או משום דס"ל דקי"ל כרבי. [↑](#footnote-ref-248)
248. וזה מתפרש טפי אי נימא דהא דמהני תנאי, היינו דמכח זה אמרינן דגם בשעת האיסור לא מקצי לי' מדעתי', וכמש"נ בדף מס' 9 לדון לפרש כן בד' הגר"א בסימן רע"ט, וע"כ אי"ז מועיל בעצים ואבנים. [↑](#footnote-ref-249)
249. הב"י בסימן ש"י ס"ה הביא מירושלמי בריש מכילתין דקאמר בפשיטות דמוקצה שיבש ואין הבעלים מכירין בו אסור, וכתב דנקטינן כתלמודא דידן דשרי. [↑](#footnote-ref-250)
250. ולכאו' ב' הטעמים משלימים זא"ז, דאם הי' מקצה אותם מתחילה מדעתו לגמרי, שפיר הוו מוקצה אף שנתיבשו ולא נודע לו, דכיון שלא נודע לו מכך לא בטלה הקצאתו, ורק משום דמעיקרא לא הקצה אותם אלא כדי שיתיבשו, וכל שנתיבשו בטלה הקצאתם, הרי דאף דהוא לא ידע מכך בביה"ש, ומכח זה היו מוקצין מדעתו, לא אזלינן בתר דעתו, אלא בתר האוכל עצמו. [↑](#footnote-ref-251)
251. ולכאו' יש מקום לדון בזה, דכל הא דבגרו"צ י"ל דהוו מוקצה כשלא ידע שנתיבשו, הוא משום דהוא רוצה להניחם בגג כדי שיתיבשו, אך באוכל שנאסר דאין ההקצאה לרצונו, אלא בעל כרחו הוא מקצהו משום דא"א לו לאכלו, י"ל דכל שנתברר שהוא מותר ליכא לההקצאה כלל. [↑](#footnote-ref-252)
252. ולכאו' יש מקום לדון בזה, דד' הלבוש קיימי לפרש מ"ט ל"ה מוקצה משום שהקצה אותם בביה"ש מדעתו, וע"ז הוא שכתב דהקצאה זו היא בטעות, - אך אכתי י"ל דהוי מוקצה משום שהקצה אותם מדעתו כשהעלה אותם להתיבש, דהקצאה זו ל"ה בטעות, אלא דהקצאה זו לא היתה אלא עד הזמן שיתיבשו, וכשנתיבשו בטלה ההקצאה, וע"כ שפיר י"ל דכ"ז הוא כשהי' יושב ומצפה לכך. [↑](#footnote-ref-253)
253. והחזו"א בסימן מ"ג סקי"ב בתחילת דבריו נקט דאם היתה טריפה בתחילת יו"ט הויא מוכנת לכלבים, ועיי"ש שעמד דסתימת הדברים משמע דאסרינן אף בסירכות דריאה והוגלד פי המכה, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בהמשך דבריו לדון בד"ז לדעת ר"ש. [↑](#footnote-ref-254)
254. ועמש"כ הצל"ח לעיל ו' א' בדין עגל שהגיע יום ח' שלו ביו"ט, אם הו"ל מוקצה, או דחשיב כמוקצה בטעות, ונתבאר בדף מס' 15. [↑](#footnote-ref-255)
255. ועמש"כ הבית מאיר והביאוה"ל בסימן תצ"ה ס"ד באורך בענין זה, אם קי"ל דבעי שירשום, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-256)
256. ולכאו' הטעם בזה הוא כמש"כ הפר"ח בסימן תצ"ה ס"ד, דהיכא דחזו ולא חזו ל"ב שירשום, משום כל דגלי דעתי' דהוא מהאנשים שאוכלין אותם ל"ה מוקצה כלל, ול"ב בזה כלל לדין ברירה, ורק היכא דלא חזו כלל, הוא דבעינן לדין "הזמנה", ובזה הוא דס"ל לרבנן דל"מ עד שירשום. [↑](#footnote-ref-257)
257. ואמנם שמא הי' מקום לדון דההקצאה דקינה של תרנגולים דהוא מכח הא דה"ז מיוחד למלאכת איסור, דמי לההקצאה דמוקצה מחמת איסור, אך אי"ז מתישב בד' הרא"ש בסימן כ"א שכתב לדינא דקינה של תרנגולים מותרת, אף דבמוקצה מחמת איסור קי"ל כר"י. [↑](#footnote-ref-258)
258. ושמא יש לדחוק דמכוון התוס' הרא"ש הוא להא דפרכינן דאף אם יש בה אפרוח מת הרי חלוק הי' ר"ש אף בבע"ח שמתו, וע"ז הוא שהק' הרא"ש דשמא לא פסק ר' יוחנן כר"ש אלא במוקצה מחמת מיאוס, אך בע"ח שמתו אסורין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-259)
259. והפנ"י כתב לדון דזהו גם מש"כ בפירש"י דהלכך הו"ל מלאכתו לאיסור, דהוי מלאכתו רק לאיסור, וכמש"כ לעיל מינה דאין עשוי לשום תשמיש, וע"כ הוי מוקצה גמור ואסור לטלטלו לצורך גופו ומקומו, ועיי"ש במש"כ לפרש לדבריו בע"א, ובמש"כ הקר"א לעיל מ"ד א'. [↑](#footnote-ref-260)
260. ויש להסתפק אם היינו דחשבינן להקינה כמיוחדת גם לאפרוח מת, וע"כ היא נעשית בסיס, - או דלעולם אין הקינה מיוחדת לאפרוח מת, ואך דכיון דהי' בה האפרוח בעודו חי ונעשית בסיס לו, משום שהיא מיוחדת לאפרוחים, יש עלי' תורת בסיס אף כשמת האפרוח, דלא חשבינן להאפרוח שמת כדבר אחר דלא נעשית בסיס לו, - וממש"כ הריטב"א דאם מת האפרוח מבעו"י הרי הוא מוכן לכלבים, משמע דאלמלי כן היתה נעשית בסיס, ומוכח לפ"ז דחשבינן לה כמיוחדת אף לאפרוח מת. [↑](#footnote-ref-261)
261. והתוס' הוכיחו כן מסוגיית הגמ' לעיל מ"ג א' בהא דכופין את הסל לפני האפרוחין, והריטב"א כתב די"ל דמיירי באפרוחין גדולים דלא חזו לשחק לתינוק, והמרדכי כתב דאיירי כשנולדו בו ביום דלא חזו לשחק בהן, אך הק' מסוגיית הגמ' לקמן קכ"ח ב' דמשמע דכל בע"ח אסורין בטלטול. [↑](#footnote-ref-262)
262. ובתשו' הלק"ט ח"א סימן מ"ה כתב דמותר לטלטל בהמה חי' ועוף לתינוק לשחק בו בשבת, למש"כ התוס' בב"מ מ"ו ב' דשור חשיב ככלי, דכל שעושין בו איזה דבר ומיוחד לכך כלי מיקרי, ובגל' הגרע"א בסימן ש"ח ס"מ תמה עליו מד' התוס' בסוגיין, - והחקרי לב בח"א סימן נ"ט תמה עוד ע"ד ההלק"ט דרק בע"ח הראויין למלאכה חשיבי כלי, אך בע"ח דאין ראויין למלאכה לא חשיבי כלי, וגם בבע"ח הראויין למלאכה י"ל דאף דהוו כלי לענין קנין, ל"ה כלי לענין שבת. [↑](#footnote-ref-263)
263. ומשמעות דבריו דכל בע"ח אסורין בטלטול, אף אם הן מיוחדין לכך, ול"ד לצרורות שבחצר דאם ייחדן להשתמש בהן, מותר לטלטלן, ולכאו' הוא משום דשאני צרורות דכל שייחדן להשתמש בהן יש עליהן תורת כלי, ומשא"כ בבע"ח דלעולם לא חשבינן להו ככלי, ואפשר דהוא משום דלא פלוג רבנן. [↑](#footnote-ref-264)
264. אך בחי' הגרע"א בסוגיין שבס' וזאת ליהודה נקט בתו"ד דלדעת הבעה"מ אף קינה אינה נעשית בסיס באמצע השבת, עיי"ש, אך שמא דבריו הם רק באפרוח מת, דאין הקינה מיוחדת לכך, וצ"ל לפ"ז, דהכא איירי דבתחילת השבת היתה התרנגולת שהביצה בתוכה בתוך הקינה, וע"כ חשיבא הקינה כבסיס לביצה לכל השבת. [↑](#footnote-ref-265)
265. המהרש"א כתב דאכתי תיקשי דמ"ט הוצרך המקשה לאתויי להא דא"ר נחמן דמאן דלית לי' מוקצה לית לי' נולד, הו"ל לדחויי מדר' יוחנן גופי' דקאמר דאיסור ביצה שנולדה הוא משום משקין שזבו ולא משום נולד, - ובחי' הגרע"א בריש ביצה כתב די"ל דמודה ר' יוחנן דיש לאסור משום נולד, והא דאמר דאיסור הביצה הוא משום משקין שזבו, הוא משום דבעי לאוקמי גם בתרנגולת העומדת לאכילה, דל"ה נולד. [↑](#footnote-ref-266)
266. ועיי"ש שכתב דממש"כ התוס' דל"ה אסר ר"ש לטלטלה, משמע דלר"י אסור לטלטלה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-267)
267. ועיי"ש שכתב דלאדם לא חזיא משום דלא יצא לאויר העולם, וצ"ב דמ"ט הוצרך לכך, הרי אף כשיצא לאויר העולם הוי מוקצה, וכמש"כ לעיל מינה בדין אפרוח חי. [↑](#footnote-ref-268)
268. ובדעת רש"י י"ל, דהרי ביצת אפרוח אינה עומדת להאכילה לכלבים, ואך דמ"מ אם היתה ראוי' לכלבים בעודה בקליפתה, הוה חשבינן לה כדבר הראוי למאכל, אף דאינה עומדת לכך, ונתבאר בהערה הבאה, אך כיון דאינה ראוי' לכלבים בעודה בקליפתה, ל"מ הא דבידו להסיר את הקליפה, כיון דאי"ז עומד לכך. [↑](#footnote-ref-269)
269. ומש"כ רש"י דאינו עומד לאכילת כלבים, בפשוטו היינו משום דהוא עומד לאדם ולא יהיב לי' לכלבים, ועמש"כ הפנ"י וחי' חת"ס מהדו"ב שם, ובחי' הגרע"א לקמן קנ"ו ב' כתב דממה שהוצרך בפירש"י הכא להא דלא חזי משום קליפה, מבו' דס"ל כדעת התוס' לקמן קכ"ח א' ד"ה דג תפל דבשר תפל מותר לטלטלו בשבת לר"ש משום דראוי לכלבים, אף דהוא עומד לאדם ע"י תיקון, וצ"ע לפ"ז בד' הריטב"א שכתב הכא כפירש"י, ולקמן קמ"ב ב' כתב דדבר הראוי למאכל אדם למוצ"ש אסור לטלטלו אף לר"ש, דמאי דחזי לאינש לא מקצי לי' לכלבים. [↑](#footnote-ref-270)
270. אך אי"ז מוכרע, דמצינו בתוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל כ"ט א' שכתב דגם איסורא דנולד הוא משום מיגו דאיתקצאי, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-271)
271. וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות בריש ביצה, שכתב דאיסורא דשברי כלים הוא או משום נולד, או משום דלא הוכן מאתמול למלאכה זו, ומבו' דהא דאסרינן משום דלא הוכן למלאכה זו, אי"ז משום נולד, וכ"ה להדיא בחי' ר"נ בן הרמב"ן שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-272)
272. ובתוס' תלמיד ר"י הזקן לקמן קנ"ו ב' כתב דאיסור בהמה שנתנבלה בשבת, הוא משום דמה שנטרפה או נתנבלה עכשיו ואינה כבר מוכנת אלא לכלבים, להכנה זו ל"ה קיימא מאתמול, "והוי כמו שנעשית בהמה אחרת היום", והוי מוקצה לר"י, ומשמע קצת דחשבינן לה כנולד. [↑](#footnote-ref-273)
273. ונפ"מ רבתא בזה לדינא הוא לדעת הסוברים דקי"ל דמוקצה מותר ביו"ט ונולד אסור, אם יש לאסור בבהמה שמתה ביו"ט, דהגר"ז בסימן תצ"ז סכ"ח ובסימן תקי"ח סי"א כתב לאסור בזה, והמ"ב בסימן תצ"ז סקנ"א כתב דכמה פוסקים כתבו להתיר בזה, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ג סק"י. [↑](#footnote-ref-274)
274. וכ"ה מבו' מד' כמה מקמאי דס"ל דאף דבע"ח שמתו אסורין, מ"מ בע"ח שנשחטו בשבת לחולה מותרין, והיינו משום דכל הא דאסר ר"ש בבע"ח שמתו, הוא משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, אך בע"ח שנשחטו דהן ראויין לאדם, ל"ה מוקצה, והא דלא אסרינן בזה משום מוקצה מחמת איסור, הוא משום דלא דחיי' בידים, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-275)
275. וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בביצה כ"ז ב', דהא דאסר ר"י בבהמה שנתנבלה ביו"ט, הוא משום דמיגו דאיתקצאי לביה"ש איתקצאי לכולי יומא, וכ"כ התוס' הרא"ש ותור"פ שם ד' ב', והרי דאף דעיקר הא דאסר ר"י הוא משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, שהרי ביו"ט ל"ה הבהמה מוקצה מחמת איסור, מ"מ כל הא דאסרינן מכח זה אף אחר שמתה והיא עומדת לכלבים, הוא מכח דינא דמיגו דאיתקצאי. [↑](#footnote-ref-276)
276. אך צ"ע בד' הריטב"א לקמן קמ"ד ב' שכתב דהא דאסר ר"ש בבע"ח שמתו, הוא משום דל"ה בדעתו שתמות בשבת, וכיון שכן כי אקציי' "מחמת שחיטה" אף מיהא אקציי', ומבו' דטעם הא דאסר, הוא משום דאסור לשחטה בשבת ואקציי' מחמת שחיטה, וכ"נ בד' הרשב"א שם, וזה צ"ע דהרי אסר ר"ש בע"ח שמתו גם ביו"ט, אף דמותר לשחטה.

     ועד"ז צ"ע גם במש"כ תלמיד הרמב"ן לקמן קנ"ו ב' דהא דאסרינן מכח הא דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, הוא משום דכשנתנבלה בשבת אין הכנה האדם מתירתה דהוקצית לו מחמת איסור, אך שמא כונתו להא דעכשיו היא אסורה לאדם משום נבילה, וגם הרמב"ן במלחמות בביצה כ"א ב' כתב בתו"ד דהא דבעינן להא דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, הוא משום שאסרה השבת לאדם, שאילו היתה מותרת לאדם, ודאי אוכלי אדם מאכילין אותן לבהמה, וזה צ"ב, דהרי אסרינן מכח הא דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים גם ביו"ט, אך דלא נאסרה לאדם, - וגם צ"ב במש"כ הרמב"ן שאילו היתה מותרת לאדם ודאי אוכלי אדם מאכילין אותן לבהמה, דלכאו' כ"ז הוא בעודם ראויין לאדם, אך אחר שנתנבלה וכבר אינה ראוי' לאדם, אין להתיר אלא מכח הא דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים. [↑](#footnote-ref-277)
277. והשטמ"ק בחולין שם בתו"ד עמד על סתירת ד' הרשב"א בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-278)
278. וי"ל דלא סתרי ד' הרשב"א זל"ז, והיינו משום דאף דאדם יושב ומצפה למיתת בהמתו הבריאה, מ"מ אינו יושב ומצפה לכך יותר מהא דהוא מצפה לכיבוי כוס קערה ועששית, וכמש"כ כן הרשב"א במשמה"ב שם דיותר עשויין כוס וקערה לכבות ממיתת ב"ח הבריאים, וע"כ בע"כ דהא דשאני בע"ח שמתו מכוס קערה ועששית, הוא משום דלא דחיי' בידים, - ואך דגם היכא דלא דחיי' בידים, מ"מ כל שאינו מצפה כלל שיהיו ראויין, מודה ר"ש דאסור, וכאשר כ"ה מבו' מהא דאסר ר"ש בבכור שנפל בו מום, משום דאינו יושב ומצפה לכך, אף דלא דחיי' בידים, והא דשרי בבע"ח שמתו, הוא משום דהוא מצפה למיתת בהמתו הבריאה.

     ונמצא לפ"ז, דמש"כ הרשב"א בביצה כ"ז ב' דטעם הא דשרי ר"ש הוא משום דלא דחיי' בידים, הוא משום דהתם דבריו קיימי לפרש טעם הא דל"ה כגרו"צ וככוס קערה דאסירי, אף דיותר הוא יושב ומצפה שיתייבשו הגרו"צ ויכבו הכוס והקערה, מהא דהוא מצפה למיתת בהמתו הבריאה, ומש"כ הרשב"א שם ל' ב' דטעם הא דשרי ר"ש הוא משום דהוא יושב ומצפה למיתת בהמתו, הוא לפרש טעם הא דל"ד לסוכה בריאה דאסורה אף דלא דחיי' בידים, וכמש"כ התוס' לעיל מ"ד א' דסוכה לא חשיבא כדחיי' בידים, משום דאין יושב ומצפה כלל שתיפול, אך לכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ הרשב"א בביצה ב' ב' בתו"ד דסוכה חשיב כדחיי' בידים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-279)
279. ולכאו' מכוון דבריו הוא, דאף דבלא"ה בע"ח בשבת הוו מוקצה מחמת איסור, ואפ"ה שרי ר"ש, משום דלא דחיי' בידים, וכמש"כ הרשב"א שם, כ"ז הוא אם באנו לאסור משום מוקצה מחמת איסור, דכל דלא דחיי' בידים, ואין הקצאתה באה מדעתו אלא דאריא דאיסורא רכיב עלה, כמש"כ הרשב"א שם בטעמא דמ"ד דאף לר"י לא אמרינן מיגו דאיתקצאי בדלא דחיי' בידים, הרי דאף בשעת האיסור לא מקצי לי' מדעתי', וע"כ הוא דשרי אף דאין יושב ומצפה שתמות, אך אם מוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, ול"ה הבהמה מוכנת כלל לכלבים, הרי דכיון דאינו יושב ומצפה שתמות, הי' לנו לאסור אף לר"ש, דכל דבאנו לאסור מכח דל"ה מוכן לכלבים, דמי להיכא דדחיי' בידים דמודה ר"ש דכל שאין יושב ומצפה אסור, ויתבאר עוד בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-280)
280. ואמנם הרא"ה בבדה"ב בית א' סוף ש"ד כתב דר"ש אף במוכן לאדם סבר דהוי מוכן לכלבים, אך שמא י"ל דל"ד הוא, ומכוון דבריו הוא דלדידי' לעולם הוי כמוכן לכלבים, משום דל"ב הכנה. [↑](#footnote-ref-281)
281. ועיי"ש שכתב דאם הוה ס"ל לר"ש דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, ל"ה מייתינן מינה בביצה שם דלית לי' לר"ש מוקצה, - אך בדעת הרשב"א צ"ל דעיקר הפלוגתא דר"י ור"ש אם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, תליא בפלוגתייהו בדין מוקצה, - וי"ל עוד, דהא דמייתינן מינה דלית לי' לר"ש מוקצה, הוא בהא דשרי בבהמה שנתנבלה אף בגונא דהויא גם מוקצה מחמת איסור. [↑](#footnote-ref-282)
282. האהעו"ז בביצה שם כתב לישב דמשמעות לישנא דמתניתין הוא דאף אם נשחטה מער"ש, מ"מ אם לא נודע שהיא נבילה אלא בשבת ה"ה אסורה, ומזה נלמד דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, ונתחדש בדבריו דכה"ג ל"ה כמוקצה בטעות, ונתבאר בדף מס' 11. [↑](#footnote-ref-283)
283. והתוס' הרא"ש לעיל מ"ה ב' כתב בשם הר"ש דכל בע"ח לא חשיבי מוקצה מחמת איסור, כיון דאפי' בחייהן ראויין לכלבים, דאפי' חיות גדולות צדין הכלבים ואוכלים, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בביצה כ"א ב' והר"נ בן הרמב"ן שם ב' א' בדרך קמא, וכ"נ בד' התוס' הרא"ש שם. [↑](#footnote-ref-284)
284. והם ב' דרכים, דלד' התוס' בפסחים היינו דאף בשבת אכתי קיימא בה ההכנה לאדם, ומכח זה היא מוכנת אף לכלבים, ואף דבשבת היא אסורה לאדם והויא מוקצה מחמת איסור, מ"מ לא בטלה עיקר ההכנה לאדם, וע"כ אכתי היא מוכנת לכלבים, אך לד' התוס' בביצה היינו דאף דבשבת בטלה ההכנה לאדם, מ"מ ההכנה לכלבים שבכלל ההכנה לאדם לא בטלה, והתוס' בפסחים פליגי ע"ז וס"ל דכיון דכל ההכנה לכלבים היא בכלל ההכנה לאדם, הרי דכל שבטלה ההכנה לאדם, בטלה גם ההכנה לכלבים, וע"כ הוצרכו לפרש דאף בשבת לא בטלה עיקר ההכנה לאדם. [↑](#footnote-ref-285)
285. וזה מתפרש למש"כ הרשב"א שם י"ד א' דטעמא דמ"ד דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי אלא בדדחיי' בידים, הוא משום דאין מוקצה אלא מה שמקצה האדם מדעתו, והקצאת בהמה בחיי' אינה באה מדעת האדם אלא דאריא דאסורא רכיב עלה, והיינו דכיון דאף בשעת האיסור לא מקצי לי' מדעתי', לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, וע"כ נמי חשבינן לה כמוכן לאדם, דאף דאסור לשחטה, מ"מ כיון דלא דחיי' בידים ולא מקצי' לי' מדעתי', אכתי קיימת הכנתו לאדם. [↑](#footnote-ref-286)
286. ולכאו' אף בגונא שעומדת הבהמה להאכילה לכלבים הויא מוקצה, דלא מצינו דבהמה טריפה ל"ה מוקצה אף בשבת משום שהיא עומדת לכלבים, וכמש"כ הרשב"א בביצה שם דטריפה לכלבים קיימא, והיא מוכנת אף בחיי' ליתנה לכלבים, - ושמא הוא כמש"כ הרא"ש דלא פלוג רבנן בבע"ח, ונתבאר בדף מס' 12, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-287)
287. ואף לדעת התוס' לעיל מ"ה ב' וקכ"ח א' דלר"ש מהני הא דהוא ראוי לכלבים, ול"ה מוקצה, הרי מ"מ לר' יהודה הוי מוקצה, - והתוס' לעיל מ"ה ב' כתבו דבבע"ח מודה ר"ש דהוו מוקצה, אף שהן ראויין לכלבים, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-288)
288. אך אכתי צ"ע, דלמש"כ התוס' שם בשם מורי דרצה לומר דכיון דאף בע"ח הראויין לכלבים הוו מוקצה ואסור לטלטלן, ע"כ מהא דשרי ר' יוחנן לטלטל את הנבילה, ש"מ דלית לי' מיגו דאיתקצאי, א"כ תיקשי דהיאך מייתינן מינה דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, הרי י"ל דאף דהוי מוכן לכלבים, מ"מ כיון דבחייהן הוו מוקצה, ע"כ הן אסורין אף כשמתו משום מיגו דאיתקצאי, וממש"כ התוס' שם "כדפרישית לעיל", משמע דאזלי התם כמש"כ הכא לפרש דהא דמייתינן מינה דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים הוא משום דאיירי בבע"ח הראויין בחייהן לכלבים. [↑](#footnote-ref-289)
289. וזהו גם מש"כ התוס' שם דלא אסרינן בפירות הנושרין משום מוקצה, כיון דהן ראויין לעורבין בעודן מחוברין, אף דבעת חיבורן היו אסורין לטלטל, והיינו דהא דהן אסורין לטלטל אף שהן ראויין לעורבין, הוא משום דמחובר אין עליו תורת אוכל, והוי כעצים ואבנים, וכמש"כ כן הפנ"י בביצה כ"ד ב' בתו"ד, אך כיון שהם ראויין לעורבין ויש בהן הכנה לעורבין, לי"ב לדינא דמיגו דאיתקצאי, ומתישב בזה משה"ק החזו"א בסימן מ"א סוסק"ז על דבריהם. [↑](#footnote-ref-290)
290. ולכאו' יש מקום לדון, ע"ד מש"נ לעיל, דאף דבע"ח מקצי להו מכלבים, מ"מ כיון דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, חשיבי הבע"ח כמוכנין לכלבים, אלא דכיון דבפועל אינם עומדין לכלבים, הוו מוקצה כעצים ואבנים, וע"כ לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, - אך אי"ז במשמעות ל' התוס' שם דמדמו לה לגרו"צ, וי"ל. [↑](#footnote-ref-291)
291. אך לא נתישב בזה דעת רבינו יונה שפירש כן, דהא דמייתינן מדר"י דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, הוא משום דס"ל דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור אלא היכא דדחיי' בידים, ותיקשי דא"כ לפ"מ דקי"ל דמוקצה מחמת איסור אסור אף היכא דלא דחיי' בידים, מנ"ל דהא דמודה ר"ש בבע"ח שמתו הוא אף ביו"ט, - וצ"ל דאף דר"י אית לי' מוקצה מחמת איסור אף בדלא דחיי' בידים, מ"מ לדעת ר"ש קים לן דכל דלא דחיי' בידים שרי אף כשאין יושב ומצפה, ובע"כ דהא דמודה ר"ש בבע"ח שמתו, הוא משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, וכיון דל"ה מוכן לכלבים כלל, ע"כ ל"ב בזה דחיי' בידים, דכל הא דבעינן דחיי' בידים, הוא משום דאל"כ לא מקצי לה כלל מדעתי', אלא דאריא דאיסורא רכיב עלה, וכמש"כ הרשב"א בחולין י"ד א', וע"כ יש לאסור אף ביו"ט. [↑](#footnote-ref-292)
292. ומבו' בדבריהם שנקטו דדלועין ראויין לאכילת אדם בלא בישול, וכמש"כ כן בפירש"י בחולין ט"ו ב', וע"כ ל"ה מוקצה לכו"ע, וכ"כ האהל מועד בשער השבת דרך י' דהא דשרי לחתוך דלועין לפני הבהמה, אע"פ שסתמן אינן עומדין לבהמה אלא למאכל אדם, הוא משום דאע"פ שאין נאכלין חיין מ"מ ראוים הם לכוס. [↑](#footnote-ref-293)
293. וזה כמש"כ התוס' בחולין ט"ו ב' ד"ה כגון שקצץ והרשב"א שם דדלעת אינה ראוי' לאכילת אדם בלא בישול, וכ"נ בפי' הרא"ש בנדרים נ"ד א' ד"ה והא מן ירק נדר, - אך הנה בפירש"י שם ד"ה כגון שקצץ נקט דדלעת ראוי' לאכילת אדם בלא בישול, שהיא רכה יותר מן הבשר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-294)
294. ועיי"ש שתמה לפ"ז ע"ד התוס' בחולין י"ד א' שפירשו דאיירי בדלועין שנתלשו מן המחובר, ומ"ט לא פירשו דאיירי בדלועין תלושין שהיו עומדין לאכילת אדם ובא בשבת להאכילם לבהמה, וכן הק' הגרע"א בגהש"ס בחולין ט"ו ב', - ולכאו' יש ללמוד מד' התוס', דכל שהוא מוקצה בביה"ש משום דאינו עומד לאכילת בהמה, ל"מ להעמידם בשבת לאכילת בהמה אף לדעת ר"ש, וכמש"כ החזו"א בסימן מ"ד סקי"ד, וע"כ ל"ה מצו לפרשה בכה"ג. [↑](#footnote-ref-295)
295. והרשב"א בחולין שם ובביצה ב' א' גריס כן בפירש"י בחולין, - והשטמ"ק בחולין שם כתב דשמא נוסחא משובשת נזדמנה לו. [↑](#footnote-ref-296)
296. והתוס' הרא"ש בסוגיין נקט דלפ"ז תליא דין דלועין בפלוגתא דר"י ור"ש, דלר"י אסורין הדלועין, וצ"ב דכיון דיש לו בהמה והוי מוכן לבהמה, מ"ט ה"ז אסור לר"י, והרי הא דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, הוא אף לר"י, כמבו' בביצה ו' ב', וכ"כ השטמ"ק בחולין שם דמה"ט מותרין הדלועין אף לר"י, עיי"ש, - והי' מקום לפרש דהוא משום דלר"י אין הדלועין שהן ראויין לאדם עומדין לאכילת בהמה, ודמי לבשר תפל, שכתב התוס' הרא"ש לעיל קכ"ח ב' דתליא בפלוגתא דר"י ור"ש, אך אי"ז מתישב בד' התוס' הרא"ש, דמבו' להדיא בדבריו דאם איירי בדלעת תלושה, מותר לחתכה לפני הכלבים לכו"ע, ולכאו' היינו, דאף שכתבו התוס' והתוס' הרא"ש בחולין ט"ו ב' דדלעת אינה עומדת לבהמה, (והגרע"א בגהש"ס שם כתב דמכח זה אסור לטלטלה, וכ"כ השטמ"ק שם), מ"מ הכא איירי בדלועין העומדים לאכילת בהמה, וע"כ ל"ה מוקצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-297)
297. והשטמ"ק בחולין שם כתב בשם הראב"ד שפירש כן דאיירי במחובר, ומבו' בדבריו דתליא בפלוגתא דר"י ור"ש, דלר"י ה"ז אסור משום נולד, כיון דבעודן מחוברין אינם עומדין לא לאדם ולא לבהמה, ועכשיו נולד בהן דבר חידוש, ולר"ש דלית לי' נולד שרי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-298)
298. כן פי' בחי' הגרע"א לד' התוס', וכ"ה בתו"ד השטמ"ק בסוגיין, וכ"ה להדיא בדבריו לקמן ט"ו א' בשם תור"פ, עיי"ש, ועיי"ש שתמה ע"ד המהר"ם דמשמעות דבריו שפירש לד' התוס' בע"א, ועמש"כ הגרע"א שם לפרש טעם הא דקרינן לה עומדת לגדל, אף דהוא יושב ומצפה, אך השטמ"ק כתב בזה בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-299)
299. לכאו' י"ל למש"כ הריטב"א בשבת מ"ד ב' דהא דשרי ר"ש בתיבה ובמוכני שהיו עלי' מעות בביה"ש, ול"ד לכוס וקערה, הוא משום דשאני בכוס וקערה דאין עשוי שיסתלק האיסור אלא בכיבוי, והא ודאי לא אסיק אדעתי' "כי לכך נתן בו שמן מרובה שיהא דולקת כל השבת ודעתו לכך", ומשא"כ כשנתן מעות על התיבה או על המוכני שאינו מקפיד אם יסלקם משם שום אדם ואפשר שיסלקם משם קטן או גוי או שום בע"ח, ועד"ז כתב התוס' תלמיד ר"י הזקן שם, - ולפ"ז ניחא דאף דבכוס קערה ועששית אין יושב ומצפה שיכבנו גוי או חש"ו, מ"מ בבע"ח הוא יושב ומצפה לכך. [↑](#footnote-ref-300)
300. אך אכתי צ"ע, דאף באדם פרטי שיושב ומצפה לכך, מ"מ סתמא דמילתא רחוק הוא שישחטו חש"ו יותר משיכבו כוס קערה ועששית, וכמש"כ כן היש"ש בסימן ל', דאי"ז מן המצוי שישחטו, בפרט מאחר שלכתחילה אסור, רק שבדיעבד שחיטתן כשרה, ועוד דמסתמא אחרים לא יניחו אותו לכתחילה לשחוט בשבת, דהא איירי בקטן שהגיע לחינוך, וי"ל כמש"כ הגרע"א בתו"ד דאיירי כששמע שהן רוצין לשחוט ודעתו ע"ז. [↑](#footnote-ref-301)
301. וכ"כ הפנ"י בביצה ל' ב' דאין ללמוד דאסר ר"ש בסוכה בריאה מהא דאסר בכוס קערה ועששית, דשאני כוס קערה ועששית דדחינהו בידים, ומשא"כ בסוכה בריאה, וכ"כ הבית מאיר בסימן תק"א עפי"ד התוס' בשבת דסוכה בריאה ל"ה כדחיי' בידים, אלא כשבנאה בערב יו"ט. [↑](#footnote-ref-302)
302. ומצינו יסוד הדברים בד' התו"י בשבת מ"ד א', דאף לפ"מ דס"ד דשרי ר"י במוקצה מחמת איסור ואף בכוס קערה ועששית, מ"מ י"ל דאסר ר"י בשוחט בשבת דאסורה, משום דאינו מעלה על לבו שישחטנה שום אדם בשבת, והרי דאף דשרי ר"י אף בכוס קערה ועששית דאינם עומדים ליכבות, מ"מ כל שאינו מעלה על לבו כלל שיהא ראוי בשבת ה"ז אסור, ובד' התו"י שם מבו' עוד, דאף ר"ש דאסר בכוס קערה ועששית, מ"מ לא אסר בשוחט בשבת אלא משום דאינו מעלה על לבו שישחטנה שום אדם בשבת, וזה מתפרש כנ"ל, דכל הא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית הוא רק משום דדחיי' בידים, אך בשוחט בשבת דלא דחיי' בידים לא אסר אלא כשאינו מעלה על לבו כלל שיהא ראוי בשבת. [↑](#footnote-ref-303)
303. מבו' בדבריו דבמוקצה מחמת מיאוס אף כשבא להשתמש בו עדיין הקצאתו קיימת, ול"ב בזה לדינא דמיגו דאיתקצאי, - אך לכאו' למש"כ הגרע"א בכ"ד עפי"ד הר"ן דגם במוקצה מחמת מיאוס כשבא להשתמש בו בטלה ההקצאה, ואינו אסור אלא מדינא דמיגו דאיתקצאי, ולכאו' הוא משום דכיון שבידו לבטל ההקצאה, הו"ל כיושב ומצפה, ניחא שפיר הא דמדמי הגמ' זל"ז. [↑](#footnote-ref-304)
304. וכ"ה מבו' גם בד' הגרע"א לקמן שם ד"ה שם אבל שוחט דבלא ד' התוס' י"ל, דאף דאסר ר"ש כשאינו יושב ומצפה, היינו רק היכא דדחיי' בידים, אך היכא דלא דחיי' בידים שרי, כמו שאמרו לדעת ר"י די"ל דאף דאסר בנר שהדליקו בו בשבת, מ"מ שרי בשוחט משום דלא דחיי' בידים, ועיי"ש שכתב לפרש לפירכת הגמ' לקמן שם, דאם ס"ל לרב דכ"ה דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית, ה"נ אסר בשוחט כשאינו יושב ומצפה, בע"כ דס"ל דאין לחלק בין היכא דדחיי' בידים להיכא דלא דחיי' בידים, וה"נ לדעת ר"מ דאסר בנר שהדליקו בו בשבת אף כשהוא יושב ומצפה, יש לאסור בשוחט אף כשהוא יושב ומצפה. [↑](#footnote-ref-305)
305. ובזה מתפרש מש"נ לעיל בדעת ההג"א דבנר דדחיי' בידים לא שרי ר"ש אלא כשהוא עומד לכך שיהא ראוי, וע"כ הוא דאסר בכוס קערה ועששית, ובבהמה דלא דחיי' בידים לא אסר ר"ש אלא היכא דאין הדבר עשוי כלל שתהא ראוי', - והיינו משום דבנר דדחיי' בידים הויא עיקר ההקצאה מכח האיסור, אלא דמ"מ כל שדעתו עליו לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, וכל שאינו עומד לכך שיהא ראוי ואין דעתו עליו מודה ר"ש דאמרינן מיגו דאיתקצאי, - ומשא"כ בבהמה דלא דחיי' בידים, אינה אסורה אלא היכא דאין הדבר עשוי כלל שתהא ראוי', דמכח זה הוא דמקצי לה מדעתו, אך כל שאפשר שתהא ראוי', לא מקצי לה מדעתו. [↑](#footnote-ref-306)
306. והיינו דאף למ"ד דחלוק הי' ר"ש אף בבע"ח שמתו, הרי היינו משום דמוכן לאדם ויש בכלל זה הכנה לכלבים, אך בעומדת לגדל ולדות ודאי אין בכלל זה הכנה לאדם. [↑](#footnote-ref-307)
307. לכאו' יש מקום לדון, דכל הא דמדמינן בהמה העומדת לגדל לבהמה שנתנבלה, הוא לפ"מ דס"ד דסתם בהמה עומדת לגדל, ונמצא דבהמה מצ"ע אינה מוכנת לאכילת אדם, אך לפ"מ דמסקינן דסתם בהמה עומדת ומוכנת לאכילה, הרי דאף כשהעמידה לגדל ולדות אין לאסור בזה אלא משום הקצאתו שהקצה אותה מאדם, ותליא בפלוגתא דר"י ור"ש. [↑](#footnote-ref-308)
308. אך העירו, דהרי בגמ' הכא לא מייתי להא דאסר ר"י במוקצה דאוצר וכיו"ב, וא"כ היאך נימא דכל הא דבהמה בחיי' לגדל עומדת ואינה מוכנת לאדם, הוא רק מכח הא דאית לי' לר"י מוקצה דאוצר וכיו"ב. [↑](#footnote-ref-309)
309. וכנראה דמה"ט העמיד הגרע"א לקו' זו ע"ד הרשב"א, דבלא ד' הרשב"א מתפרש דטעמא דמ"ד דמודה ר"ש בבע"ח שמתו, הוא משום דבהמה בחיי' מוקצית מכלבים, וע"כ היא אסורה אף כשמתה, משום דאין יושב ומצפה לכך, וטעמא דמ"ד דחלוק הי' ר"ש אף בבע"ח שמתו, הוא משום דכל דלא דחיי' בידים לא אמרינן מיגו דאיתקצאי אף כשאינו יושב ומצפה לכך, וע"כ ל"ד כלל לבהמה העומדת לגדל, דלר"ש אינה מוקצית מאכילת אדם, וכנ"ל, - אך ממש"כ הרשב"א דטעמא דמ"ד דחלוק הי' ר"ש בבע"ח שמתו הוא משום דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, ולא פירש דהוא משום דלא אסרינן כשאינו יושב ומצפה היכא דלא דחיי' בידים, (דהרי מה"ט הוא דלא אסר בזה ר"ש משום דהוי מוקצה מחמת איסור), מבו' דכל דאי"ז מוכן כלל מבעו"י ה"ז אסור אף לר"ש, משום דלא חיילא הכנה בשבת, וזהו טעמא דמ"ד דמודה ר"ש בבע"ח שמתו, (אף דמודה להך מילתא דהיכא דלא דחיי' בידים ל"ב שיהא יושב ומצפה), וזהו שהק' דא"כ לפ"מ דמדמינן בהמה העומדת לגדל לבהמה שנתנבלה, מבו' דבהמה העומדת לגדל אינה מוכנת כלל לאכילת אדם, ול"ב בזה להקצאתו, וא"כ יש לנו לאסור בזה אף לר"ש.

     ולכאו' י"ל בדעת הרשב"א, למש"נ בדף מס' 12 בדעתו, דאף דעיקר טעמא דמ"ד דחלוק הי' ר"ש בבע"ח שמתו, אף דהוו מוקצה מחמת איסור, הוא משום דכל דלא דחיי' בידים שרי אף כשאינו יושב ומצפה, וכמש"כ הרשב"א בביצה כ"ז, מ"מ כ"ז הוא אם באנו לאסור משום מוקצה מחמת איסור, דכל דלא דחיי' בידים דאין ההקצאה באה מדעתו אלא דאריא דאיסורא רביע עלי', וכמש"כ הרשב"א בסוגיין, ע"כ אף בשעת האיסור לא מקצי' לי' מדעתי, וע"כ שרי אף דאין יושב ומצפה שתמות, אך אם הבהמה מצ"ע אינה עומדת ומוכנת לכלבים, הרי דכיון דאינו יושב ומצפה שתמות הי' לנו לאסור אף לר"ש, דכל דבאנו לאסור מכח דל"ה מוכן לכלבים, דמי להיכא דדחיי' בידים דמודה ר"ש דכל שאין יושב ומצפה אסור, וזהו טעמא דמ"ד דמודה ר"ש בבע"ח שמתו, דכיון דל"ה מוכן לכלבים, ע"כ ה"ז אסור כשאינו יושב ומצפה, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרשב"א בביצה ב' א' דטעם הא דמודה ר"ש בבע"ח שמתו הוא משום דאין יושב ומצפה, - ולפ"ז הרי דכ"ז הוא בבהמה בחיי' דהיא מוקצית מכלבים, אך בהמה העומדת לגדל מותרת לר"ש, דלדידי' אינה מוקצית כלל מאכילת אדם. [↑](#footnote-ref-310)
310. אך לדעת הסוברים דהא דאסרינן היכא דלא איתכן להכי הוא משום מוקצה דהכנה, והיינו משום שלדבר זה שהוא עומד עתה לא הי' מוכן בתחילת השבת, אין מקום כלל לאסור מכח הא דמעיקרא הי' מוכן לדבר נוסף ועתה אינו מוכן אלא לדבר זה, שהרי מ"מ אף לדבר זה הי' מוכן בתחילת השבת, ולי"ב למוקצה דהכנה. [↑](#footnote-ref-311)
311. וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות ריש ביצה, שהביא מסוגיין דיש לפרש ב' טעמים באיסורא דשברי כלים, או משום נולד דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי, או משום דלא הוכן מאתמול למלאכה זו, - ובחי' ר"נ בן הרמב"ן שם כתב בדרך קמא דלהס"ד התם דכו"ע אסרי בנולד, בע"כ דשברי כלים ל"ה נולד, והא דאסר בהו ר"י הוא משום דלא הוכן מאתמול למלאכה זו. [↑](#footnote-ref-312)
312. ומה שאמרו דהו"ל נולד ואסור, אי"ז משום דלפי הס"ד ל"ה איסורן משום נולד, אלא היינו דלפי הס"ד הא דחשבינן להו כנולד הוא משום דנולד בהן דבר חידוש שאין ראויין למלאכתן הראשונה, וע"ז דחינן דהא דהו"ל נולד הוא משום שינוי החפצא. [↑](#footnote-ref-313)
313. אך התוס' כתבו לפי דבריהם, דהא דנסבין חברייא למימר דר"י היא, דרבנן דאסרי אף בשאר פירות, הוא משום דגזרינן עומדין לאכילה אטו עומדין למשקין, אך לר"י דלא גזר ואפ"ה אסר בזיתים וענבים העומדין לאכילה משום דמימלך וסחיט, ה"נ יש לגזור בבהמה שנשחטה, ועמש"כ בזה הסה"ת בסימן רמ"ז, - והשטמ"ק כתב בשם הראב"ד דטעמא דרבנן דאסרי אף בשאר פירות, הוא משום דחשיב כנולד, משום דמעיקרא מכסו והשתא מגלו, ומשא"כ בבהמה דלעולם מגליא, ולא חשיב כנולד, ועמש"כ השטמ"ק ע"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-314)
314. אך התוס' בעירובין מ"ו א' ד"ה כ"ש דהו"ל נולד כתבו דאין לאסור במשקין היוצאין משום נולד, דכיון דמעיקרא הוו נמי אוכל אוכלא דאיפרת הוא, וכ"ה גם בדבריהם בשמן י"ט ב' (ד"ה שמן של בדדין), והיינו דס"ל דהא דמעיקרא אוכל והשתא משקה אינו חושבן לנולד, ונתבאר פלוגתת הראשונים בזה בדף מס' 27, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-315)
315. והך מילתא דהא דאסר ר"י במשקין היוצאין מפירות העומדין למשקין הוא משום נולד, כ"כ הרמב"ן והריטב"א בשבת קמ"ג ב', וכ"כ הרא"ה בביצה ב' א', ואך דהרמב"ן שם בד"ה הא דאמר ר"י כתב דאף למ"ד דמודה ר"י בסלי זיתים וענבים דאסור דכיון דבני סחיטה נינהו יהיב דעתי', היינו דמה"ט הו"ל נולד, וצ"ע דזה דלא כמו שאמרו בסוגיין דלמ"ד דמודה ר"י בסלי זיתים וענבים הוי איסורן מגזירה שמא יסחוט, ואכן הרמב"ן שם בהמש"ד (בד"ה וסבר ר"י) כתב בפי' קמא דאיסורן הוא מגזירה שמא יסחוט, וכ"כ הריטב"א שם, וכתב ללמוד כן מסוגיין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-316)
316. ובהערה ט"ו נתבאר דלמש"כ הגרע"א בכ"ד עפי"ד הר"ן דגם במוקצה מחמת מיאוס כשבא להשתמש בו בטלה ההקצאה, ואינו אסור אלא מדינא דמיגו דאיתקצאי, זהו דמדמי הגמ' זל"ז, דכ"ה דבמוקצה מחמת מיאוס אמרינן מיגו דאיתקצאי, ה"נ במוקצה מחמת איסור אמרינן מיגו דאיתקצאי, וע"ז דחי דאימור דשמעת לי' לר"י מוקצה מחמת מיאוס וכו', ובפשוטו היינו די"ל דהקצאה דמחמת מיאוס חמירא טפי ואמרינן בה מיגו דאיתקצאי, ומשא"כ במוקצה מחמת איסור, (וזה כמש"נ בדף מס' 1 לפ"ד הגרע"א, דדין מיגו דאיתקצאי תליא במידת ההקצאה, עיי"ש), אך י"ל דהיינו די"ל דבמוקצה מחמת איסור לא מקצי לי' מדעתו אף בשעת האיסור, וע"כ ל"ש בזה דין מיגו דאיתקצאי. [↑](#footnote-ref-317)
317. דאם איירי כשאין יושב ומצפה, ובזה הוא דאמר רב דאסור לר"מ, מאי פרכינן עלה מההיא דנסבין חבריא וכו', הרי י"ל דהא דאמרי חבריא דר' יהודה היא הוא משום דמתניתין איירי אף כשהוא יושב ומצפה, וכמש"כ התוס', ובכה"ג אי"ז אסור אלא לר"י. [↑](#footnote-ref-318)
318. ולמש"נ לעיל בדעת ההג"א דאף דהוא יושב ומצפה שישחטוה חש"ו, אי"ז עשוי שישחטוה טפי מהא דעשויין כוס וקערה ועששית ליכבות, ואך דשאני כוס קערה ועששית דדחיי' בידים, ובזה מודה ר"ש דאסור כל שאינו עומד לכך, אך בבהמה דלא דחיי' בידים, שרי ר"ש אף כשאין הדבר עומד לכך, ולא אסר רק היכא דאין עשוי כלל להיות ראוי, ניחא קו' הגרע"א, דנמצא דאף דהוא יושב ומצפה שישחטוה חש"ו, לא נתפרש בברייתא דשרי ר"ש בזה, דהרי הא דשרי בנר קטן הוא משום דהוא עומד ליכבות, ובבהמה שנשחטה אין להתיר מכח ה"ט, שהרי אינה עומדת לישחט, וכל הא דשריא אף שאינה עומדת לישחט, הוא משום דלא דחיי' בידים, והך מילתא לא נתפרש בברייתא. [↑](#footnote-ref-319)
319. ועיי"ש שכתבו דאף שפירשו בריש סוגיין דגם בשוחט אדם יושב ומצפה שמא ישחטנה חש"ו, היינו לפ"מ דס"ד דר' יהודה היינו ר' יהודה דהכנה, ובע"כ דלר"ש שרי משום דהוא יושב ומצפה, אך לפ"מ דמפרשינן דהוא רק יהודה דמבשל, א"צ לזה, והיינו דלפ"ז י"ל דהא דאמרינן דר"י היא, הוא משום דאיירי כשהי' לו חולה מבעו"י ול"ה מוקצה, אך כל של"ה לו חולה מבעו"י הוי מוקצה אף לר"ש. [↑](#footnote-ref-320)
320. וצ"ב במש"כ הרא"ש והרשב"א בסוגיין דהוא משום דקי"ל כר"ש דשרי היכא דלא דחיי' בידים, הרי ר"ש גופי' שרי אף היכא דדחיי' בידים כשהוא יושב ומצפה, ובזה לא קי"ל כוותי', וטעם הא דשרינן בשוחט בשבת, אי"ז מכח הא דשרי ר"ש בדלא דחיי' בידים, דהרי ר"ש שרי אף בדדחיי' בידים, אלא משום דלא קי"ל כר"י אלא היכא דדחיי' בידים, ואמנם בד' הרא"ש יש לדחוק דמכוון דבריו הוא להא דקי"ל כר"ש היכא דלא דחיי' בידים, אך בד' הרשב"א מפורש דהוא משום דר"ש גופי' לא אסר אלא היכא דדחיי' בידים, - וצ"ל דהא דשרי ר"ש היכא דלא דחיי' בידים אף כשאינו יושב ומצפה, הוא משום דס"ל דבכה"ג דלא דחיי' בידים לא מקצי לי' מדעתי' אף בשעת האיסור, וע"כ ל"ב שיהא יושב ומצפה, וע"כ אף דקי"ל כר"י דאמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור, מ"מ בהך מילתא קי"ל כר"ש דכל דלא דחיי' בידים לא מקצי לי' מדעתי' אף בשעת האיסור, וע"כ ליכא למימר בזה מיגו דאיתקצאי. [↑](#footnote-ref-321)
321. והרשב"א בביצה ב' ב' כתב בשם הרמב"ן דכל דבר העומד לאכילה אע"ג שקפץ עליו איסור שבת ועל כרחו של מכין, לא יצא מהכנתו, ודעתו לאכול כשתבא לו שעת היתר, "ואפי' בשוחט לחולה כיון ששחט ברשות", ומבו' דהא דקי"ל דשוחט בשבת לחולה מותר לבריא אף שלא הי' חולה מבעו"י, ול"ה כמוקצה מחמת איסור, הוא משום דכל שקפץ עליו האיסור מאליו ל"ה מוקצה אלא כשעבר על האיסור בהכנתו, וכל ששחט בשבת בהיתר לא חשיב דעבר על האיסור בהכנתו, וכ"נ בד' האהל מועד בשער השחיטה נתיב א' דרך ז', - וצ"ל דאף דהרמב"ן בכ"ד כתב להדיא דבשוחט בשבת חשיב דעבר על האיסור בהכנתו, וע"כ ה"ז אסור משום מוקצה, היינו למ"ד דשוחט בשבת אסור כשלא הי' לו חולה מבעו"י, אך טעמא דמ"ד דשרי, הוא משום דס"ל דכל ששחט בהיתר ל"ה כעובר על האיסור בהכנתו, וע"כ ל"ה מוקצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-322)
322. ואמנם התוס' הרא"ש לא כתב לאסור מה"ט בבהמה שנשחטה גם לדעת ר"ש גופי', אלא לדעת ר' יוחנן דס"ל דבמוקצה מחמת איסור קי"ל כר"י. [↑](#footnote-ref-323)
323. וכ"ה להדיא בד' רי"ו בנתיב י"ב חי"ג פג: דמה"ט הוא דשאני שוחט בשבת דאסור משום מוקצה מחמת איסור, כמש"כ בנתיב ט"ו ח"ה בשם התוס', מבע"ח שמתו דמותרין, כמש"כ בנתיב י"ב ח"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-324)
324. אך באמת בד' הרשב"א בתוה"ב בית א' סוף ש"ד משמע להדיא דס"ל דקי"ל דבע"ח שמתו מותרין, ומאידך בדבריו בעבוה"ק שער ה' פ"ד (הס"ד), מבו' דס"ל דשוחט לחולה שחלה בשבת אסור לבריא, והרי שחזר בו הרשב"א בב' הדינים, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-325)
325. וכאשר כן נראה בד' הרשב"א לעיל י"ד א' דזהו טעמא דמ"ד דמודה ר"ש בבע"ח שמתו, וכ"ה מבו' בפשוטו ממה שאמרו בביצה כ"ז ב' דאסר ר"ש בבע"ח שמתו ביו"ט, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-326)
326. צ"ב דלעיל בסוגיין הביא הרשב"א בשם איכא מ"ד לחלק כן בין שוחט בשבת לבע"ח שמתו דבבע"ח שמתו הוא יושב ומצפה, ולא תמה על דבריהם, - וצ"ל דמש"כ לתמוה ע"ד הרא"ה, הוא משום שפירש דטעם האיסור בשוחט בשבת הוא דומיא דהא דאסר ר"ש בכוס וקערה, וע"ז תמה הרשב"א דא"כ יש לאסור אף בבע"ח שמתו דיותר עשויין כוס וקערה לכבות ממיתת בע"ח הבריאין, אך מש"כ הרשב"א לעיל בסוגיין די"ל דשוחט בשבת אסור משום דאין יושב ומצפה, אי"ז דומיא דהא דאסר ר"ש בכוס וקערה, דשאני כוס וקערה דדחיי' בידים, ולא שרי בהו ר"ש אלא כשהוא עומד לכך שיכבו, ומשא"כ בבהמה דלא דחיי' בידים, אלא הוא משום דכל שאינו עשוי כלל להיות ראוי, מקצי לה מדעתי', וכמש"נ בדף מס' 13 בד' התוס' וההג"א, ובבע"ח שמתו אין לאסור מכח זה, כיון דמיתה שכיחא, וזה מתישב עם מש"נ בדף מס' 12 בהערה בישוב סתירת ד' הרשב"א בטעם הא דחלוק הי' ר"ש אף בבע"ח שמתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-327)
327. והנה אמנם מבו' בד' הרא"ה בביצה כ"ז ב' דכל הא דשרי ר"ש בבע"ח שמתו, הוא משום דסוף בהמה למיתה, ומבו' דאם לא היתה עשוי' כלל למות הי' מודה ר"ש דאסורה, אף דל"ה מוקצה מחמת איסור, - והיינו משום דכל דאין הדבר עשוי כלל להיות ראוי, מודה ר"ש דמקצי לי' מכח זה מדעתי', וזה כמש"נ בדף מס' 13. [↑](#footnote-ref-328)
328. וזהו גם מש"כ הרא"ה דלפ"מ דקי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור, ודאי דיש לאסור בבהמה שנשחטה בשבת, והיינו דל"ד לבע"ח שמתו דמותרין, דל"ה מוקצה מחמת איסור. [↑](#footnote-ref-329)
329. דאם ה"ז אסור אף בדלא דחיי' בידים, הרי דאף דר"ש לית לי' מוקצה מחמת איסור, מ"מ כל דאינו יושב ומצפה מודה, כ"ה דאסר בכוס קערה ועששית, ואם אי"ז אסור היכא דלא דחיי' בידים, שרי אף כשאינו יושב ומצפה, [↑](#footnote-ref-330)
330. ועד"ז צ"ע במש"כ הגר"א שם בסו"ד די"ל דפלוגתת הסוגיות אם אסר ר"י בשוחט בשבת, תליא בפלוגתת אמוראי אם מודה ר"ש בבע"ח שמתו, והיינו דעיקר פלוגתייהו היא מוקצה מחמת איסור אסור אף היכא דלא דחיי' בידים, ונתבאר לעיל, וזה צ"ע, דהרי פליגי אף בבע"ח שמתו ביו"ט, דל"ה מוקצה מחמת איסור כלל. [↑](#footnote-ref-331)
331. והי' מקום לדחוק דמכוון הגר"א דמ"ד דבע"ח שמתו אסורין משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, בע"כ דס"ל דאמרינן מיגו דאיתקצאי אף היכא דלא דחיי' בידים, ומכח זה יש לאסור אף בשוחט ביו"ט, - אך אי"ז מתישב בד' הגר"א שם שכתב דפלוגתת הסוגיות אם אסר ר"י בשוחט בשבת תליא בפלוגתת אמוראי אם מודה ר"ש בבע"ח שמתו, ולמש"נ לעיל בביאור דבריו מוכח דכל הא דבעינן דחיי' בידים הוא במוקצה מחמת איסור, אך כל שבאנו לאסור משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים ל"ב דחיי' בידים, דמה"ט הוא דאסר ר"י בבע"ח שמתו, אף אם שרי בשוחט בשבת. [↑](#footnote-ref-332)
332. וצ"ע דאף דאסור לשחטן לכלבים, הרי מ"מ מותר לשחטן לאדם וליתן מקצתן לכלבים, ומ"ט חשיבי כמוקצה מחמת איסור לכלבים, ועמד ע"ז בתשו' חזו"א סימן נ"ב אות א', וכתב דכיון דבלא שחיטה אינה ראוי' לכלבים, ובשחיטה בשביל כלבים אסורה, ולא מיקרי שחיטה כגמרו בידי אדם, אלא בעי' מקרה של שחיטה בשביל אדם, וזה לא מיקרי יושב ומצפה, כיון דהיתר השחיטה מייחדת לאדם ודוחית את שימוש הכלבים, אין קטיגור נעשה סניגור להשתמש היתר כלבים בשביל שאפשר לשחוט לאדם, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-333)
333. אך אכתי צ"ע בד' הגר"א, דכ"ז ניחא לדעת התוס' ודעימייהו דהא דבשר תפל ל"ה מוקצה לר"ש הוא משום דחזי לכלבים, אך הגר"א בסימן ש"ח סל"א נקט לעיקר דמודה ר"ש במאכל אדם שאין ראוי לו אלא ע"י בישול דהוי מוקצה אף שהוא ראוי לכלבים, וכתב כן גם בדעת הרא"ש, ולפ"ז הרי דמה"ט גם בע"ח הוו מוקצין מכלבים, ול"ב בזה לדין מוקצה מחמת איסור. [↑](#footnote-ref-334)
334. אך בתשו' חזו"א סימן נ"ב אות א' כתב בסו"ד דאף למש"כ בסק"ו לא בטלה סברת איסור שחיטה לכלבים, - ולכאו' מכוון דבריו הוא, דאף דבע"ח בחייהן מקצי להו מכלבים אף לר"ש, היינו דמקצי להו מליתנם לכלבים בחייהן, אך לא מקצי להו מלשחטן וליתנן לכלבים, וע"כ כל הא דהן אסורין אף ביו"ט, הוא משום דאסור לשחטן ביו"ט לכלבים, והוו מוקצה מחמת איסור. [↑](#footnote-ref-335)
335. והבעה"מ כתב לפ"ז דל"ג במסוכנת "ודברי הכל", דלא שריא מסוכנת אלא לר"ש, וכ"כ הרשב"א דלהגירסא במסוכנת ודכו"ע, משמע דשרי אף לר"י, - אך מבו' בדבריו דאי"ז מוכרע, והיינו משום די"ל דמה שאמרו ודברי הכל, היינו לדעת ר"ש, דלדברי הכל שרי בזה, אף למ"ד דמודה בבע"ח שמתו דאסורין, וכמש"כ כן התוס' הרא"ש והמאירי, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג' (קמ:) והשבה"ל בסימן רנ"ב בשם י"מ, ועפי"ז צ"ע במש"כ הב"י בסימן תקי"ח ס"ו והביאוה"ל שם בדעת הרא"ש דגריס במסוכנת ודברי הכל, דס"ל כדעת הרי"ף דמסוכנת מותרת אפי' לר"י, (ואכן הטור בקיצור פסקי הרא"ש הביא לב' הדעות בזה). [↑](#footnote-ref-336)
336. אך בחי' המאירי כתב די"מ בדעת הרי"ף דלא הותר מסוכנת אלא לר"ש, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן שנ"ו שפירש כן בד' הרי"ף. [↑](#footnote-ref-337)
337. וי"ל עוד עד"ז, למש"כ הרמב"ן במלחמות בחולין בדעת הרי"ף דלא אמרינן מוקצה מחמת איסור היכא דלא דחיי' בידים, ונמצא דאין לאסור בבע"ח שמתו משום מוקצה מחמת איסור, אלא משום דל"ה מוכן לכלבים, וע"ז מהני הא דדעתו עליו, - ועד"ז הוא למש"כ הרמב"ן בכ"ד דבע"ח שמתו ל"ה מוקצה מחמת איסור, משום דהמוכן שקפץ עליו איסור שבת ועל כרחו של מכין אסרו עליו, לא יצא מכלל הכן אלא לאיסור מלאכתו, אך עדיין הכנתו עלי' ודעתו לאכול לכשתבא לו שעת היתר באותה הכנה. [↑](#footnote-ref-338)
338. והזר זהב שם כתב דמד' רש"י ודעימי' דאסר ר"י אף במסוכנת, מבו' דס"ל דכל שאין הדבר בידו, אף דהוא עומד להיות כן, ל"ה כגמרו בידי אדם, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-339)
339. אך צ"ע דמ"ט שרי ר"ש במסוכנת בשבת, כדתנן בשבת קנ"ו ב' דמחתכין את הנבילה לפני הכלבים, אף דאין דעתו עלי' לשחטה, - ועוד צ"ב, דמ"ט בהמה בריאה אסורה לר"ש אף ביו"ט, הרי גם בהמה בריאה עומדת לשחיטה, ומכח זה הוא דל"ה מוקצה. [↑](#footnote-ref-340)
340. אך בחי' ר"נ בן הרמב"ן לעיל ב' א' כתב דהא דשרי ר"ש בחולה הוא משום דדעתו הי' מער"ש שתמות ומוכנת היא לכלבים, ומשא"כ בבריאה דאינה מוכנת לכלבים, וע"כ מודה בה ר"ש דאסורה. [↑](#footnote-ref-341)
341. וכ"ה מבו' מד' כמה מקמאי שכתבו דקי"ל דשוחט בשבת אסור משום דבמוקצה מחמת איסור קי"ל כר"י, ונתבאר בדף מס' 13, ויתבאר עוד בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-342)
342. ואמנם כ"ז ניחא למש"כ הרשב"א בחולין י"ד א' דר"ש ס"ל דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, וגם בהא דשרי ר"ש בחולה, כתב בחי' ר"נ בן הרמב"ן לעיל ב' א' דדעתו עלי' מבעו"י ומוכנת היא לכלבים, ונתבאר לעיל, - אך למש"כ הרא"ה לעיל ב' א' דמודה ר"ש דל"ה מוכן לכלבים, ואפ"ה שרי משום דלית לי' מוקצה, וכ"כ בחי' תלמיד הרמב"ן בשבת קנ"ו ב' די"ל כן, צ"ע דמ"ט קי"ל בזה כר"ש, - ואף אי נימא דהיכא דלא דחיי' בידים קי"ל כר"ש, מ"מ י"ל דכל שבאנו לאסור מכח הא דל"ה מוכן לכלבים, ל"ב דחיי' בידים, וכמש"נ בכ"ד בדעת הרשב"א, וביותר תיקשי בדעת הרא"ה שם דס"ל דמוקצה מחמת איסור אסור אף היכא דלא דחיי' בידים, - אך באמת בד' הרא"ה שם מבו' דשאני בזה מוקצה מחמת איסור ממוקצה מחמת חיסרון הכנה, ועיי"ש שנקט דאם היתה בהמה מוקצה מחמת איסור, היתה אסורה בהמה שנתנבלה אף לר"ש, (והיינו משום דאינו יושב ומצפה), והא דשריא הוא משום דאינה מוקצה מחמת איסור, אלא דאינה מוכנת לכלבים, ובזה שרי ר"ש משום דלית לי' מוקצה, וע"כ אף דקי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור, מ"מ בבהמה דאינה מוקצה מחמת איסור, לא אסרינן מכח הא דאינה מוכנת לכלבים. [↑](#footnote-ref-343)
343. והק' דא"כ מ"ט הוצרכו שמואל ור' יוחנן לה"ט דהואיל ומתיר עצמו בשחיטה תיפו"ל דלית להו מוקצה, וכתב דקאמרי לה"ט דמה"ט שרי אף לר' יהודה, - אך הרמב"ן במלחמות כתב דאף דשמואל ור' יוחנן לית להו מוקצה היינו בשבת, אך ביו"ט אית להו מוקצה, משום דביו"ט סתם לן תנא כר"י, וכמו שאמרו לעיל ב' ב', וכ"כ הרשב"א. [↑](#footnote-ref-344)
344. צ"ב, דהרי באנו להתירו לאחר שנולד וכבר אינו מוקצה מחמת חיסרון כיס, ובכה"ג אין לאסרו אלא משום דמיגו דאיתקצאי, וא"כ מ"ט ה"ז אסור אף לר"ש, - ולכאו' צ"ל, דכל הא דפליג ר"ש דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי, הוא במוקצה מחמת איסור, אך במוקצה מחמת חיסרון כיס מודה דאמרינן מיגו דאיתקצאי, אך זה דלא כמש"כ התוס' בשבת קנ"ו ב', והתוס' הרא"ש שם כ"ט א', דדבר המוקצה מחמת חיסרון כיס שנשבר שרי לדעת ר"ש דלית לי' מיגו דאיתקצאי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-345)
345. ועיי"ש שכתב דבאמת אי"ז טעם להתיר איסור מוקצה, דשמואל ור' יוחנן לית להו מוקצה, ואי"ז טעם אלא דלא חשיב נולד, וכ"כ הגר"י איבשיץ בס' בינה לעתים פ"ב מיו"ט ה"א, אלא שפירש טעם ההיתר בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-346)
346. ובס' המאורות כתב דאף דבהמה מדברית אסורה, מ"מ עגל שנולד מן המדברית שרי, הואיל ומתיר עצמו בשחיטה. [↑](#footnote-ref-347)
347. הרשב"א כתב לישב, דאף דיכול להושיט ידו במעי אמו ולשחטו, מילתא דלא שכיחא היא ולא שמה הכנה, וכ"כ הרא"ה, ולכאו' הוא משום דכ"ז שלא נשחט הוא אסור באכילה, אלא שבאנו לדון דחשיב כמוכן מכח הא דבידו לשחטו, וכל דהו"ל מילתא דלא שכיחא ל"מ זה לחשבו כמוכן, - והרשב"א כתב לישב עוד, דלא ניח"ל למנקט מילתא דלא שכיחא, וצ"ב דמ"מ מאי פרכי רב כהנא ורב אסי לרב, - והרא"ה כתב לישב עוד, דכל הא דמהני שחיטה לעובר במעי אמו, הוא רק בכשירה, אך בטריפה ל"מ, וי"ל דהוא משום דכ"ז שהוא במעי אמו חשיב אף העובר כטריפה, וע"כ ל"מ בו שחיטה, וי"ל עוד דהוא משום דכל הא דמהני שחיטת עובר במעי אמו, הוא מכח דין השחיטה שבאמו, וכמש"כ התוס' בחולין ע"ה א' (סוד"ה לדברי המתיר) לדעת ר"ל, וע"כ כל שאמו טריפה ואין שחיטתה מתירתה באכילה, אף ל"מ שחיטת העובר להתירו. [↑](#footnote-ref-348)
348. ולכאו' יש מקום לדמותו להא דפריך בירושלמי במדברית ובצבי' דנימא הואיל ומתיר עצמו בשחיטה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-349)
349. נתחדש בדבריו דלדעת שמואל ור' יוחנן יש להתיר בזה משום דמתיר עצמו בשחיטה, וכ"כ הצל"ח בסו"ד, וצ"ב, שהרי לא נתחדש לו היום היתר בשחיטה, שהרי נתברר דאף קודם ח' הי' מתיר עצמו בשחיטה. [↑](#footnote-ref-350)
350. ועד"ז כתב הפמ"ג באש"א סימן תצ"ח סק"ח דהיכא דעגל הנולד מספק טריפה י"ל דאסור, משום דבביה"ש לא היתה אמו עומדת לא לאדם ולא לכלבים, והביאו השעה"צ שם סקכ"ז, - ולכאו' הוא משום דיש לחוש שאינה טריפה, ומ"מ הי' אסור לשחטה ביו"ט משום הספק שהיא טריפה, ונמצא דבביה"ש הויא מוקצה מחמת איסור, ול"ה מוכן לאדם. [↑](#footnote-ref-351)
351. והבינה לעתים בפ"ב מיו"ט ה"א כתב לישב בזה משמעות ד' הרמב"ם שם דעגל שנולד מן הטריפה ביו"ט אסור, ולא שרי מכח הא דמוכן לכלבים, דלפ"מ דקי"ל כריה"ג אינו מוכן לכלבים, - אך בס' המכתם כתב דטעמא דהרמב"ם הוא משום דקי"ל דמוכן לכלבים ל"ה מוכן לאדם, וכ"כ המאירי. [↑](#footnote-ref-352)
352. והרמב"ן כתב דמכח הני טעמי מייתינן הכא מהא דאסר ר"י בנבילה שנתנבלה בשבת דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, ולא מפרשינן דאסר ר"י משום מוקצה מחמת איסור, ונתבאר פלוגתת הראשונים בזה בדף מס' 13. [↑](#footnote-ref-353)
353. והרמב"ן במלחמות לקמן כ"א ב' כתב דהא דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, היינו דהוי כמוכן לאדם לכשתבא שעה הראוי' לו שיש בכלל הכנה לכלבים הכנה לאדם. [↑](#footnote-ref-354)
354. אך בספה"י לר"ת שם מבו' דגם מעיקרא מפרשינן דהא דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, הוא משום דדעתו דאם ימצא לו שעת היתר תהא הכנת הכלבים עולה לו, ואפ"ה פרכינן עלה דאם מוכן לאדם שהיא הכנה חשובה לא הועילה לבהמה, מוכן לבהמה שהוא הכנה גרועה, כ"ש דלא תועיל לאדם. [↑](#footnote-ref-355)
355. והרשב"א לעיל בסוגיין הביא כן מירושלמי דהא דעגל שנולד מן הטריפה שרי הוא משום דהוי כדבר המוכן הטמון בתוך דבר שאינו מוכן, ואך דהי' מקום לפרש דהוא טעם אחר ממה שאמרו בבבלי דהא דשרי הוא משום דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, אך בדבריו בעבוה"ק מבו' דב' הטעמים מתישבים יחד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-356)
356. צ"ב, דאף אינו מוכן לאדם, הרי מ"מ הוא מוכן לעורבים, וכיון דאף אחר שנשרו הם ראויין ועומדין גם לעורבים, מ"ט הוו מוקצה, וצ"ל, דהואיל וכלפי האדם הוו כמוקצה מחמת איסור, אין להתיר לאדם לאוכלם מכח הא דהם ראויין לעורבים, ורק אם מוכן לעורבים הוי מוכן לאדם הוא דיש להתירם, ועיי"ש בחי' הר"ן. [↑](#footnote-ref-357)
357. ולכאו' יש לדון בזה, דאי נימא דהא דמוכן לעורבים הוי מוכן לאדם, היינו דל"ב הכנה בפנ"ע לאדם, והוי זה בכלל ההכנה לעורבים, י"ל דע"כ ה"ז מועיל דלא יהא זה מוקצה מחמת איסור, דהא דאמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור, הוא משום דל"ה מוכן בביה"ש, וע"כ כל שהוא מוכן לעורבים בביה"ש, ליכא למימר מיגו דאיתקצאי. [↑](#footnote-ref-358)
358. לכאו' דבריהם מתפרשים כמש"כ בפירש"י בסוגיין דמכח הא דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, דעתו עליו לכשתבא לו שעת היתר, וע"כ לי"ב משום מוקצה מחמת איסור, וזה מתישב לדעת הסוברים דמהני תנאי להתיר במוקצה מחמת איסור, - וי"ל דאף לדעת הסוברים דל"מ תנאי להתיר במוקצה מחמת איסור, מ"מ הכא דמצד עצם מצב החפצא דעתו ע"ז, שפיר דמי, וי"ל עוד, דשאני הכא דאף עכשיו הוא מוכן לכלבים, ובזה מהני דעתו שתחול הכנה זו גם לאדם לכשיבא לו שעת היתר. [↑](#footnote-ref-359)
359. וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות בביצה כ"ד ב' שהביא מההיא דפסחים דכל שדעתו עליו ל"ה מוקצה, ואין פירות הנושרין אסורין אלא מגזירה שמא יעלה ויתלוש, ועמש"כ האבהא"ז בפ"ב מיו"ט הי"א בדעתו. [↑](#footnote-ref-360)
360. אך עיי"ש שכתב די"ל דאין לאסור בפירות הנושרין משום מוקצה, ולא נאסרו אלא מגזירה שמא יעלה ויתלוש, וצ"ע היאך הוא מתישב בהא דפריך בפסחים שם דהא מוקצה נינהו. [↑](#footnote-ref-361)
361. והרשב"א בביצה ב' ב' הוכיח מההיא דפסחים דאף פירות שנשרו מעצמן הוו מוקצה מחמת איסור, ודלא כמש"כ הרמב"ן דאין מוקצה מחמת איסור אסור אלא כשעבר על האיסור בהכנתו, ועמש"כ בזה האבהא"ז בפ"ב מיו"ט הי"א. [↑](#footnote-ref-362)
362. אך בחי' הגרע"א בחולין ט"ו ב' דן לפרש, דמש"כ התוס' דמוכן לעורבים הוי מוכן לאדם, הוא לפ"מ דקי"ל כר"ש, ומה שאמרו בפסחים דמוכן לעורבים ל"ה מוכן לאדם הוא לר"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-363)
363. ולפ"ז לכאו' מה שאמרו התם דמוכן לעורבים ל"ה מוכן לאדם, ל"ד הוא, אלא היינו דאין הכנתו לעורבים מועלת לו להכינו לאדם ולהפקיעו מידי מוקצה מחמת איסור. [↑](#footnote-ref-364)
364. ועיי"ש שכתב דל"ד להא דלוף הוי מוקצה אף שהוא מאכל לעורבים, דשאני לוף דאינו מאכל כלל, ומשא"כ בפירות שהן מאכל כבר, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-365)
365. ועד"ז מצינו בד' תוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל בע"א ולעיל כ"ב א' שכתב דאף דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר, מ"מ במוקצה מחמת מצוה החמירו בו חכמים ואמרינן מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר, וכ"כ עוד מקמאי. [↑](#footnote-ref-366)
366. אך זה דלא כמש"כ התו"י גופי' לעיל מ"ד א' בשם רשב"א דהא דאמר רב דשוחט בשבת אסור, הוא אף לר"ש, משום דאינו מעלה על לבו שישחטה שום אדם בשבת, והוי כמו דיש במינו במחובר דאסור אף לר"ש, ונתבאר הדעות בזה בדף מס' 13. [↑](#footnote-ref-367)
367. אך השטמ"ק בחולין שם כתב די"ל דבמוקצה מחמת מיאוס איכא חדא לטיבותא דלאו כו"ע מקצי לה דהא איכא נפש היפה ודעת רחבה, ואיכא חדא לריעותא דמאן דמקצי לה מקצי לה לגמרי עד עולם, ובמוקצה מחמת איסור איכא חדא לריעותא דבשעת איסורי' כו"ע מקצי לי', וחדא לריעותא דאחר שעבר זמן האיסור לא מקצי לי', וע"כ מחד גיסא י"ל דמוקצה מחמת איסור חמיר, ומאידך גיסא י"ל דמוקצה מחמת מיאוס חמיר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-368)
368. והרמב"ן והר"ן לעיל בסוגיין כתבו די"ל בדעת רבי דס"ל כר"ש במוקצה מחמת איסור, מפני שדעתו עליו אימת תכבה, ולא ס"ל כוותי' בפצעילי תמרה ובבהמות מדבריות משום שאינו ראוי ואינו מצוי בידו, - ומבו' לפ"ז די"ל דאף מוקצה מחמת איסור דדחיי' בידים קייל משאר מוקצה, אך שמא הוא רק דומיא דפצעילי תמרה שאין ראויין לגמרי, ומדבריות שאין מצויין בידו, וכמש"כ הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-369)
369. וצ"ל לפ"ז דמש"כ התוס' הרא"ש להוכיח דמוקצה מחמת איסור חמיר ממש"כ בפי' ר"ח בשלהי פירקין דהלכה כר"ש במוקצה מחמת מיאוס ולא במוקצה מחמת איסור, היינו משום דבד' ר"ח שם מבו' דהיינו אף היכא דלא דחיי' בידים כפירות שנלקטו מן המחובר, וע"כ הביא הרא"ש לד' הר"ח, ולא הביא למה שאמרו כן לקמן קנ"ז א' דהלכה כר"ש במוקצה מחמת מיאוס ולא במוקצה מחמת איסור, והיינו משום דהתם איירי במוקצה מחמת איסור דדחיי' בידים. [↑](#footnote-ref-370)
370. וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין דאין לבדוק בשבת או ביו"ט דברים שאסורין בהנאה כגון חמץ בפסח אלא באשפה, כיון דאם ימצא אסור אין ראוי ליתן לכלבים ואסור לו לטלטלו, וכתב דמ"מ כ"ז שאינו יודע אם יאסר אם לאו, הרי בחזקת היתר עומד ומותר לטלטלן לאשפה קודם עד שלא יאסר. [↑](#footnote-ref-371)
371. והא"ר בסימן תמ"ו סק"ד כתב דכל שהורה המורה על חתיכה שהיא חמץ, מותר לטלטלה, משום דכל שעודו בידו נוטלה לכל מקום שירצה, אך הבית מאיר שם נחלק ע"ז, דכיון דנתברר למפרע דהי' בידו באיסור, לי"ב להתירא דעודו בידו, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-372)
372. ועד"ז מצינו שעמד בגל' הגרע"א בסימן תצ"ח ס"א, בראיית סכין ביו"ט, דמ"ט לא אסרינן לה משום טלטול מוקצה, דסכין של שחיטה פגום לא חזי למידי, ועמש"כ בס' האיר יוסף סימן ס"ה באורך בקו' זו, ובהא דמותר לראות טריפה ביו"ט. [↑](#footnote-ref-373)
373. ולכאו' למש"כ המאירי דהא דשרי לבדוק הוא משום דהולכין אחר הרוב, הרי דכל שנולד ספק לפנינו דה"ז אסור, ואין לילך בזה אחר הרוב, אסור לטלטלה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-374)
374. ונתחדש לפ"ז, דאף דהוא יושב ומצפה להאכילה לכלבים כשישחטנה ותימצא טריפה, מ"מ כל שמתה הויא מוקצה, משום דלא הי' יושב ומצפה להאכילה לכלבים באופן זה, - ועד"ז מצינו בהא דאסר ר"ש בשמן המטפטף ופירשו כמה מקמאי דהוא משום שמסיח דעתו ממנו, והרי דאף דהוא יושב ומצפה אימתי יכבה, ומה"ט מותר השמן שנשתייר כשכבה הנר, מ"מ כל שטפטף מן השמן דלזה ל"ה יושב ומצפה, ה"ז אסור, ונתבאר כן בדף מס' 2, ועיי"ש בהערה מש"נ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-375)
375. אך הביא שם מש"כ הגר"ז שם סכ"ח ובקו"א סק"ו, דבהמה שנטרפה חשיב כנולד, ובזה קי"ל ביו"ט כר"י, וזה תליא בפלוגתת רבוותא אם בע"ח שמתו הוו כנולד, ונתבאר בדף מס' 12. [↑](#footnote-ref-376)
376. והבית מאיר בסימן תק"א ס"א כתב ללמוד כן גם מד' רש"י לעיל קכ"ה ב' ד"ה קפיד עלי' דמבו' בדבריו דסואר של קורות אי"ז מוקצה מחמת חסרון כיס, ול"ה מוקצה אלא לר"י משום דהן עומדות לבנין ואינם עומדות להסקה, - אך העירו די"ל דגם לדעת התוס' ודעימי' דסואר של קורות הוו מוקצה מחמת חסרון כיס, היינו לענין הסקה, דבזה הוא מפסידן מתשמישן, אך לענין ישיבה ל"ה כמוקצה מחמת חסרון כיס, דאינו מקפיד שלא לישב עליהן, דאי"ז מפסידן מתשמישן, וזהו שכתב רש"י התם דסואר של קורות ל"ה מוקצה מחמת חסרון כיס. [↑](#footnote-ref-377)
377. וזה לפ"מ שפירשו דרישא איירי בקורות שהן מוקצה מחמת חסרון כיס, וסיפא דקורה שנשברה קאי ג"כ על קורות אלו. [↑](#footnote-ref-378)
378. והמג"א בסימן תק"א סק"ב והמ"ב שם סק"ג כתבו מה"ט לאסרה ביו"ט להאוסרים נולד ביו"ט, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הסמ"ג לאוין ע"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-379)
379. והראב"ד בכתוב שם בביצה ב' ב' כתב דאף דרישא דאין מבקעין עצים מן הקורות איירי בקורות שהן מוקצה מחמת חסרון כיס, מ"מ סיפא דולא מן הקורה שנשברה ביו"ט לא איירי בקורות אלו, דא"כ הול"ל אין מבקעין עצים מן הקורות ואפי' נשברו ביו"ט, - ולכאו' לדעתו טעם איסורה הוא משום נולד, או משום דנשברה מן הבית והויא מוקצה מחמת חסרון כיס. [↑](#footnote-ref-380)
380. וכ"נ להדיא בד' הראב"ד בכתוב שם בביצה ב' ב', דאם הוה מיירי סיפא דקורה שנשברה בקורה שהיא מוקצה מחמת חסרון כיס, היתה אסורה אף לדעת ר"ש, עיי"ש, - אך יש לפרש לדבריו בע"א, דאם מיירי בקורה שהיא מוקצה מחמת חסרון כיס, י"ל דאף לר"ש אסורה משום דאין יושב ומצפה, וכמש"כ הבעה"מ שם, אך לפ"מ שהעמידה בקורה שאינה מוקצה מחמת חסרון כיס, י"ל דהא דאסירא הוא משום נולד, וכמש"כ הרמב"ם, ובזה שרי ר"ש אף כשאין יושב ומצפה, ועמש"נ בדף מס' 25 פלוגתת האחרונים בזה אם שרי ר"ש בנולד כשאין יושב ומצפה. [↑](#footnote-ref-381)
381. והרשב"א בביצה ל"א א' כתב לישב דאיירי בקורה חדשה דעבידא דפקעה, כמו שאמרו לעיל מ"ג א', וכתב דבקורה ישנה אפי' ר"ש מודה דאסורה, והיינו משום שפירש דאיירי בקורה שבבנין, ובזה הוא שאמרו לעיל שם דחדשה עבידא דפקעה, וכמו שפירש"י לעיל שם, - ויש להוסיף, דלדעת הרמב"ם דאיסורא דקורה שנשברה הוא משום נולד, י"ל דזהו דמייתינן מינה דסתם לן תנא כר"י, וזה אי נימא דשרי ר"ש בנולד אף כשאין יושב ומצפה, ונתבאר בדף מס' 25. [↑](#footnote-ref-382)
382. וזהו שכתב הגרע"א שם דהא דמודה ר"ש ברישא דאין מבקעין עצים מן הקורות, הוא משום דמיירי בקורות בריאות דאין יושב ומצפה וגם ר"ש מודה דאסור, והרי דאף שלא נשברו אלא שנמלך להסיק בהן, הו"ל מוקצה אף לדעת ר"ש, משום דאין יושב ומצפה שישברו. [↑](#footnote-ref-383)
383. אך זה דלא כמש"נ בכ"ד להוכיח דכל שהוא יושב ומצפה שיהא עומד לכך, ונעשה עומד לכך באופן אחר שלא הי' יושב ומצפה לו, ה"ז אסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-384)
384. צ"ב דפלוגתא דר"י ור"ש בדבר שאינו מתכוין, אינה במסוים בשבת, אלא בכל התורה, וא"כ מ"ט הוי זה בכלל מה שאמרו דבכל התורה הלכה כר"ש, - ולא מיבעיא לדעת התוס' בכ"ד דמודה ר"י דדשא"מ פטור בשבת משום דל"ה מלאכת מחשבת, ופלוגתייהו היא אם דשא"מ מותר בכל התורה, ומכח זה הוא דפליגי אם ה"ז אסור מדרבנן בשבת, ונתבאר במקומו, אלא אף לדעת הרמב"ן גופי' לעיל ע"ה א' דלר"י דשא"מ אסור מדאורייתא אף בשבת, הרי מ"מ אי"ז פלוגתא מסוימת במלאכת שבת, - וצ"ל למש"נ במקומו מד' הראשונים בכ"ד דאף דר"י אסר מדאורייתא בדשא"מ אף במלאכת שבת, מ"מ הא דפטר ר"ש בדשא"מ בשבת, אי"ז רק משום פטור דשא"מ בכל התורה, אלא אף משום דל"ה מלאכת מחשבת, וזהו שכתבו דהא דפס"ר דלא ניח"ל שרי לדעת הערוך, הוא רק במלאכת שבת, ור"י דפליג ע"ז הוא לטעמי' דדשא"מ כמתכוין, ולפ"ז ולפ"ז נמצא דאיכא פלוגתא דר"י ור"ש בדשא"מ בשבת, - וי"ל עוד, למש"כ הריטב"א ביומא ל"ד ב' דהא דפטר ר"ש בדשא"מ בכל התורה, יליף לה משבת דפטור מדכתיב מלאכת מחשבת, ונתבאר במקומו, ונמצא דעיקר הפלוגתא דר"י ור"ש היא בדין דשא"מ בשבת. [↑](#footnote-ref-385)
385. ובדבריו שם וכן בדבריו בתורי"ד (שנד' במהד' מוה"ק) משמע דכל הא דבמוקצה מחמת מיאוס אין הלכה כר"ש, הוא רק משום דאית בי' תרתי דהוא כלי שמלאכתו לאיסור וגם מוקצה מחמת מיאוס, וזה ניחא לטעמי' דכלי שהוא מוקצה מחמת מיאוס מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, ולא נאסר לטלטלו אלא מחמה לצל, ובזה מסייע לאסור גם הא דהוי כלי שמלאכתו לאיסור. [↑](#footnote-ref-386)
386. ועיי"ש שכתב דצ"ל דריב"מ גריס במוקצה מחמת מיאוס קי"ל כר"ש, ול"ג "נמי" [↑](#footnote-ref-387)
387. ולכאו' צ"ל, דהא דס"ל לרב בחולין שם דר"מ אסר במוקצה מחמת איסור אך היכא דלא דחיי' בידים, אף דלא מצינו דאסר ר"מ אלא בנר שהדליקו בו בשבת, הוא משום דס"ל דאין מקום לחלק בין היכא דדחיי' בידים להיכא דלא דחיי' בידים, וכמש"כ כן בחי' הגרע"א בחולין שם בתו"ד, - אך לפ"מ דקי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור דדחיי' בידים, והרי דיש לחלק בין היכא דדחיי' בידים להיכא דלא דחיי' בידים, יש לנו לומר כן גם בדעת ר"מ דאסר בנר שהדליקו בו בשבת, דלא אסר אלא היכא דדחיי' בידים. [↑](#footnote-ref-388)
388. ועיי"ש שכתב דנר שהדליקו לצורך חולה שיש בו סכנה, מותר לטלטלו אם כבה, דלא אסרו אלא בנר שהדליקו בו בער"ש משום דדחיי' בידים, וזה שהדליקו לצורך החולה אי"ז הקצאה ולא דחיי', דאדרבה מדליקו כדי לטלטלו לצורך החולה, [↑](#footnote-ref-389)
389. עיי"ש בפסחים שכתב דקי"ל כמ"ד התם דמוכן לעורבים ל"ה מוכן לאדם, דאף דקי"ל כר"ש במוקצה, הרי התם הו"ל מוקצה מחמת איסור דקי"ל כר"י, ובביצה שם כתב דודאי דיש לאסור בכל דבר שנתלש מן המחובר משום דקי"ל דמוקצה מחמת איסור אסור. [↑](#footnote-ref-390)
390. וזה ממש"כ שם לאסור בגוי שאפה או בישל דבר שלא הי' ראוי לכוס משום מוקצה, והר"ן שם כתב לדמותו לשוחט בשבת לחולה דאסור לבריא, והרי דאף דלא דחיי' בידים ה"ז אסור משום מוקצה מחמת איסור, - אך צ"ע דהרי הרמב"ן והר"ן גופייהו כתבו לעיל קמ"ד ב' דמוקצה מחמת איסור שקפץ האיסור מעצמו, אינו אסור אלא למלאכתו, אך כל שלא עבר על השבת אפי' בשוגג, שרי, וגוי שאפה או בישל, לכאו' חשיב דלא נעשה איסור שבת כלל, וכמש"כ כן בתשו' מהרש"ל סימן ע"ה, ובתשו' מהר"י הלוי סימן כ"ט, ועמד ע"ז החזו"א שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-391)
391. ובד' הפסקי רי"ד בסוגיין מצינו דרך אחרת בזה, דכל הא דקי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור, הוא רק בנר שהדליקו בו בשבת, דהוא מוקצה לטלטול, אך בנבילה שנתנבלה בשבת דהיא מוקצה דאכילה לא קי"ל כוותי', עייש"ה. [↑](#footnote-ref-392)
392. כן פירש המג"א בסימן תקי"ח סקי"ג לדבריו, והיינו דמכוון הבעה"מ דיש לאסור מתרי טעמי, חדא דביו"ט קי"ל כר"י, ועוד דבמוקצה מחמת איסור קי"ל כר"י, וכ"כ המאירי, אך היד אפרים שם פירש לדבריו בע"א, דלא נאסרה סוכה רעועה, אלא משום דקי"ל ביו"ט כר"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-393)
393. ויש להוסיף, דלדעת הרשב"א יש ללמוד כן מסוגיין, והוא מהא דמבו' בסוגיין דבקורה שנשברה קי"ל כר"ש, והרשב"א בביצה ל"א א' פירש דהוא בקורה הבנוי' בבית. [↑](#footnote-ref-394)
394. ולהרמב"ן לטעמי' הוא מוכח כן, שהרי כתב במלחמות בפ"ק דחולין בדעת הרי"ף דאף לר"י לא אסרינן במוקצה מחמת איסור אלא בדחיי' בידים, ובע"כ דהא דתניא בביצה ל' ב' דאין נוטלין עצים מן הסוכה, הוא משום דחשבינן לה כדחיי' בידים, ועד"ז מוכח גם מד' רבינו יונה שהביא הרשב"א בחולין שם, דסוגיית הגמ' בביצה ס"ל דלא אסר ר"י אלא היכא דדחיי' בידים. [↑](#footnote-ref-395)
395. ואמנם יש להעיר לפ"ז בד' הרשב"א, דלפ"מ דס"ל דסוכה חשיבא כדחיי' בידים, מ"ט ס"ל דקי"ל דסוכה רעועה שנפלה מותרת, וגם לדעתו מוכח בסוגיין דקי"ל דקורה הבנוי' בבית שנשברה מותרת, וכמש"נ בהערה לעיל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-396)
396. אך הפנ"י בביצה ל' ב', והבית מאיר בסימן תק"א ס"א פירשו בד' התוס' לעיל שם דסוכה לא חשיב כלל כדחיי' בידים, - והעירו דיש להוכיח דסוכה חשיבא כדחיי' בידים, דאל"כ מ"ט לא מייתי בחולין י"ד ב' דאסר ר"י במוקצה מחמת איסור אף היכא דלא דחיי' בידים, מהא דתניא בביצה ל' ב' דאין נוטלין עצים מן הסוכה, - אך יש לדחות דהתם לא מצינו דר"י אסר בזה, וע"כ לא מייתינן לה בחולין להוכיח דאסר ר"י במוקצה מחמת איסור אף דלא דחיי' בידים, ואף דהו"ל לאתויי לה ולמימר מאן שמעת דאית לי' מוקצה ר"י, ואסר אף דלא דחיי' בידים, הרי בלא"ה כתבו התוס' בחולין שם (ד"ה אימר) דהא דדחי דאימר דשמעת לי' לר"י מוקצה מחמת מיאוס וכו', דיחויא בעלמא הוא, והא דלא מוקי למתניתין כר"י דמוקצה, הוא משום דמשמע לי' שבת דומיא דיוהכ"פ אפי' הי' לו חולה והבריא. [↑](#footnote-ref-397)
397. אך בד' הבית מאיר בסימן תק"א ס"א בתו"ד מבו' דמוקצה מחמת חיסרון כיס חשיב כדחיי' בידים, וכתב דהיכא דנעשה כן מזמן ארוך, תליא בהפלוגתא אם סוכה חשיבא כדחיי' בידים, וכ"כ התהל"ד בסימן ש"ח סק"ז בדעת המג"א, ושם סק"י (במהד' עוז והדר) כתב לדון דלעולם לא חשיב כדחיי' בידים, ומש"כ המג"א לאסור בזה, הוא משום דאינו יושב ומצפה, (ועיי"ש שעמד בזה ממש"כ המג"א בסימן תק"א סוסק"ב דכלי שנשבר בשבת שרי לר"ש, משום דכלי עשוי לישבר, אך בזה י"ל דאף דסתם כלי עומד לישבר, מ"מ כלי שהוא מוקצה מחמת חסרון כיס, אינו עומד לישבר, שהרי מקפידין שלא לטלטלו, וגם אסור לטלטלו). [↑](#footnote-ref-398)
398. ויש להעיר עוד, דלמש"כ המג"א ללמוד כן מדלתות הבית שנשברו, משמע דה"ז אסור אף לדעת ר"ש גופי', דאל"כ הרי איכא סתם משנה בר"פ כל הכלים דלא כר"ש. [↑](#footnote-ref-399)
399. אך שמא י"ל דהוא משום דלא קי"ל כר"י דאמרינן מיגו דאיתקצאי, אלא במוקצה מחמת איסור, אך בשאר הקצאות קי"ל כר"ש דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי, - ובזה מתישב הא דשריא קורה שנשברה, אף לדעת הסוברים דקי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור אף היכא דלא דחיי' בידים, אך בפשוטו צ"ל בדעתם, דלא איירי בקורה שהיא מוקצה מחמת חיסרון כיס, אלא בקורות העומדות לבנין ולא להסקה, דלר"ש ל"ה מוקצה כלל, וכאשר כ"ה מבו' בד' רש"י והמאירי, (ונתבאר בדף מס' 16 בהערה), או כמש"כ הרמב"ם בפ"ב מיו"ט הי"ב דאיסור קורה שנשברה הוא משום נולד. [↑](#footnote-ref-400)
400. ועמש"נ בדף מס' 14 בסופו בהערה לדעת הסוברים דמודה ר"ש דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, והא דשרי בבע"ח שמתו הוא משום דל"ב הכנה, אם י"ל דקי"ל בזה כר"ש, אף דבמוקצה מחמת איסור קי"ל כר"י. [↑](#footnote-ref-401)
401. וצ"ע, דאף לדעת רוב קמאי דאסר ר"ש בגרו"צ אף אם נתיבשו בשבת, הרי היינו רק משום דדחיי' בידים, אך כל דלא דחיי' בידים שרי ר"ש אף אם בתחילת השבת הי' מוקצה מחמת גופו. [↑](#footnote-ref-402)
402. והוצרך לזה לפירש"י דהן עשויין לכסות בהן פרקמטיא של ספינה, דלפ"ז בע"כ דהא דהוו מוקצה אף דהן ראויין לשכיבה, הוא משום דהוא מייחד אותן לכיסוי הפרקמטיא, ודוחה אותן משאר תשמישין. [↑](#footnote-ref-403)
403. והרמב"ן לקמן קכ"ח א' הק' גם ממה שאמרו לעיל בסוגיין במחצלות של בדדין דרב אסר, והשעה"מ בפ"א מיו"ט הי"ז כתב דהתוס' שלא הק' מזה, הוא משום דבזה פשיטא להו טפי די"ל דהוי מוקצה מחמת מיאוס, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-404)
404. וכבר נתבאר בדף מס' 3 בהערה דנתחדש בדבריהם, דהא דמוקצה אסור בטלטול, אי"ז מכח הא דהקצהו מתשמישו, אלא הוא משום דהקצהו גם מטלטול, וע"כ הוא די"ל דבדבר העומד לאכילה הויא עיקר הקצאתו מאכילה ולא מטלטול. [↑](#footnote-ref-405)
405. משמעות דבריו דשימוש במקומו לא נאסר כאכילה, ורק כשמטלטלו להשתמש בו ה"ז אסור, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-406)
406. אך י"ל דמכוון הר"ח הוא לפרש דרב אסר אף לטלטלן לישב עליהן, דהו"ל טלטול לצורך גופו. [↑](#footnote-ref-407)
407. והתוס' לעיל מ"ג א' סוד"ה טבל מוכן הוא הק' דמ"ש מטבל דאם עבר ותיקנו מתוקן אף דאסור לתקנו, אך הרמב"ן במלחמות בביצה ל"ד ב' כתב דשאני ראיית בכור דאי"ז בידו ומי יימר דמזדקיק לי' חכם ועובר עבירה, - ועד"ז כתבו הריטב"א והר"ן בסוגיין דשאני טבל שראוי כל אדם לתקנו, ומשא"כ בבכור דאין ראוי להתירו אלא חכם, וכן דנו בזה התו"י לקמן בסוגיין, אך בדבריהם משמע דאי"ז משום דמי יימר שיעשה החכם איסור, אלא משום דאף דטבל ונדר ל"ה מוקצה מחמת איסור, מ"מ כל דבאנו לדון דהוי מוקצה מכח הא דמי יימר, (דהוא הקצאה בפנ"ע האוסרת אף לדעת ר"ש), לי"ב לדינא דאם עבר ותיקנו מתוקן. [↑](#footnote-ref-408)
408. ועד"ז הוא גם למש"כ הרמ"ך בהל' יו"ט שם מיו"ט ה"ג דהא דאין רואין מומין, הוא משום דאסורה הבהמה משום מוקצה, וע"כ הוא דאין רואין מומין, משום דנראה כמתקן, וכיון דהבהמה אסורה נראה כתיקון שלא לצורך, ועד"ז כתבו בס' ההשלמה והמכתם והמאורות בביצה כ"ו א', דלפ"ז שפיר מייתינן מינה דאית לי' לר"ש מוקצה, דמכח זה הוא דס"ל דאין רואין מומין. [↑](#footnote-ref-409)
409. והתוס' הוכיחו כן מהא דפרכינן עלה מהא דנשאלין לנדרים בשבת אף דהתם ליכא אלא חד מי יימר, - אך התוס' הרא"ש כתב דהא דפרכינן מנדרים, הוא לדעת רב אושעיא דס"ל דאסר ר"ש אף כשנולד בו מום קבוע מערב יו"ט, ועד"ז כתב הריטב"א שם הר"י מקינון, - והריטב"א גופי' כתב לישב דסברא הוא לגבי הא מילתא שהטעם מפני שהדבר תלוי ביד אחרים, כך יש מניעה בחד מי יימר כמו בטובא. [↑](#footnote-ref-410)
410. והראב"ד בכתוב שם שם נחלק ע"ז, אך מבו' בדבריו דמודה ליסוד הדברים דמודה ר"ש דכל שאין דעתו עליו אסור אף דלא דחיי' בידים, אלא דס"ל דהתם דעתו עליו. [↑](#footnote-ref-411)
411. ובזה מתפרש מש"כ כמה מקמאי דטעמא דמ"ד דמודה ר"ש בבע"ח שמתו הוא משום דאין יושב ומצפה אימתי תמות בהמתו, ונתבאר בדף מס' 12, אף דלא דחיי' בידים, ובד' הרמב"ן מבו' דלכו"ע לא אסר ר"ש כשאין יושב ומצפה היכא דלא דחיי' בידים, והיינו משום דדוקא במוקצה מחמת איסור הוא דבעינן דחיי' בידים, דכל דלא דחיי' בידים לא מקצי לי' מדעתי' אף בשעת האיסור, וע"כ שרי אף כשאינו יושב ומצפה, [↑](#footnote-ref-412)
412. ובזה מתפרש משמעות ד' הרשב"א שם דבעינן שבשעת מעשה הדחי' ל"ה יושב ומצפה לכבייתן. [↑](#footnote-ref-413)
413. וכבר נתבאר בכ"ד דלפ"ז י"ל, דמש"כ התוס' בעירובין מ' א' ובחולין י"ד א' דהא דשרי ר"ש בשוחט בשבת איירי כשהוא יושב ומצפה שישחטו חש"ו ואחרים רואין אותן, וההג"א והמג"א נקטו דלעולם חשיב כיושב ומצפה לכך, היינו דאף דאין יושב ומצפה לכך טפי מהא דיושב ומצפה שיכבו כוס קערה ועששית, מ"מ כיון דלא דחיי' בידים לי"ב לדינא דכוס קערה ועששית, ואין לאסור בזה אלא דומיא דהא דאסר ר"ש בסוכה בריאה, דלדעת התוס' לא חשיב כדחיי' בידים, ובזה לא אסר ר"ש אלא היכא דאין הדבר עשוי כלל להיות ראוי, - וגם מש"כ הרשב"א בחולין ט"ו א' ובתוה"ב בית א' סוף ש"ד די"א דשוחט בשבת לחולה אסור אף לר"ש משום דאינו יושב ומצפה לכך, וכ"כ הסה"ת בסימן רמ"ז, וההג"א בחולין פ"א סימן כ', אי"ז מכח דינא דכוס קערה ועששית, כמש"כ הרא"ה בחולין ובבדה"ב שם, אלא מכח הא דאסר כשאין הדבר עשוי כלל להיות ראוי אף בדלא דחיי' בידים, וזהו שכתבו דשאני בע"ח שמתו דמיתה שכיחא, ולא תיקשי ע"ז דאי"ז מצוי יותר מכיבוי כוס קערה ועששית, (כמשה"ק הרשב"א במשמה"ב שם ע"ד הרא"ה), - ובזה מתפרש מש"כ התו"י לעיל מ"ד א' בשם רשב"א, דאף לפ"מ דס"ד דשרי ר"מ אף בכוס קערה ועששית, מ"מ מודה בשוחט בשבת לחולה דאסור, משום דאינו מעלה על לבו שישחטנה שום אדם בשבת. [↑](#footnote-ref-414)
414. והנה אמנם המג"א שם סק"ב כתב דבקורה בריאה אין יושב ומצפה שתישבר, ובבהמה בריאה יושב ומצפה שישחטנו חש"ו, אך הבית מאיר שם תמה ע"ז, דאטו הוא יושב ומצפה שישחטנו חש"ו, טפי מכוס קערה ועששית, - וכבר נתבאר בדף מס' 13 בדעת המג"א דשאני כוס קערה ועששית דדחינהו בידים, אך בבהמה דלא דחיי' בידים, לא אסרינן אלא היכא דאינו עשוי כלל להיות ראוי, ועיי"ש בהערה במש"נ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-415)
415. והיינו או משום דכל סוכה חשיבא כדחיי' בידים, כמש"כ הרמב"ן במלחמות בביצה כ"ד ב', והרשב"א שם ב' א', והיחוסי תנו"א בע' ר"י בר אדא, או משום דאיירי כשבנאה מזמן קרוב, ובכה"ג חשיב כדחיי' בידים, וכמש"כ כן הבית מאיר בסימן תק"א ס"א. [↑](#footnote-ref-416)
416. אך אי נימא בדעת הטור דלעולם קורה וסוכה לא חשיבי כדחיי' בידים, ואפ"ה כל שאינם רעועות ואין הדבר עשוי כלל להיות ראוי אסור, ניחא, - וי"ל עוד, דחלוק הוא הא דבעינן דחיי' בידים לאסור כשאין יושב ומצפה, מהא דבעינן דחיי' בידים בהא דקי"ל כר"י, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-417)
417. ההשלמה בביצה כ"ו א' עמד בזה בהא דפריך מהא דנשאלין לנדרים שהן צורך השבת, וכתב דהוא משום דשאלת נדרים נמי הו"ל כדן את הדין, וע"כ הו"ל מוקצה, דמי יימר דמשתכח חכם כיון דאיכא איסורא, - וצע"ג, **שהרי להדיא תנן דנשאלין לנדרים שהן צורך השבת, והרי דהותר לישאל על הנדר ול"ה כדן את הדין דאסור.** [↑](#footnote-ref-418)
418. לכאו' הוא כמש"כ הרמב"ן, דהיכא דלא דחיי' בידים לא אסר ר"ש אלא היכא דא"א לעולם אלא באיסור, ומשא"כ היכא דדחיי' בידים דאסר ר"ש כל שאין הדבר עומד להיות ראוי, - אך צ"ע דהו"ל למיפרך כן אהא דאסר ר"ש בכוס קערה ועששית, ומאי פריך אהא דאסר ר"ש בבכור, הרי התם הוא משום דא"א אלא באיסור, ומנ"ל דהיכא דדחיי' בידים יש לאסור אף כשביד הבעל להפר לה בהיתר, - וצ"ל דפריך אהא דאמרינן מי יימר דשרי לה חכם, דמינה נשמע דאף דביד החכם להתיר, מ"מ כיון שאין הדבר תלוי בדעת הבעלים אינו סומך ע"ז, וה"נ בנדר אף דביד הבעל להפר, מ"מ כיון דאין הדבר ביד האשה אינה סומכת ע"ז. [↑](#footnote-ref-419)
419. צ"ב דהיאך נתישב בזה משה"ק מהא דשרי ר"י בבכור שנפל בו מום מערב יו"ט, משום דס"ל דרואין מומין ביו"ט, אף שאין הדבר תלוי ביד הבעלים, ולא אמרינן דכל שאין הדבר תלוי בדעתו מסח לי' מדעתי', - ולכאו' צ"ל, דלדעת ר"י דרואין מומין ביו"ט, ל"ה הבכור מוקצה אף קודם שראה החכם את המום, כיון דכבר קיים המום והוא ראוי להיות ניתר ע"י ראיית חכם, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בסוגיית הגמ' בביצה כ"ו א', דמה"ט דנו להתיר להערים ולהעלותו, וע"כ לא איכפת לן דמי יימר וכו', ומשא"כ בנדרה מככר דכ"ז שלא היפר הבעל, הו"ל מוקצה, וכיון דמי יימר וכו', ע"כ הי' בדין דיהא מוקצה אף אחר שהיפר לה, - אך הנה נתבאר להלן דבד' הריטב"א מבו' להדיא דמכח הא דביד הבעל להפר, ל"ה הככר מוקצה אף קודם שהיפר, ולפ"ז הדק"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-420)
420. מבו' בדבריו דלפ"מ דפריך דמי יימר דמזדקיק לה בעל, דאין לה לסמוך ע"ז שיפר לה הבעל, אף יש לה לחוש שיקיים הבעל את הנדר, וע"כ היא מסחת דעת ממנו, משום דאחר הקמת הבעל ל"מ לישאל על הנדר, אך צ"ע, דהרי בביה"ש עדיין לא שמע הבעל מן הנדר, (דאל"כ ל"ה בידו להפר בשבת, שכבר עבר יום שמעו, לפ"מ דקי"ל דהפרת נדרים כל היום), ושפיר יש בידה לישאל עליו קודם שישמע הבעל מן הנדר. [↑](#footnote-ref-421)
421. אך אי נימא דכל שבידה לישאל על הנדר, ל"ה הככר מוקצה אף קודם שנשאלה עליו, ונתבאר להלן, לא א"ש, - וצ"ל לפ"ז דאה"נ דלפ"מ דמשני דאי לא מזדקיק לי' חכם סגי לי' בג' הדיוטות, תו ל"ב לה"ט דכל הנודרת ע"ד בעלה נודרת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-422)
422. ואמנם להני קמאי דס"ל דמהני הא דיש לנדר היתר ע"י הפרת בעל או התרת ג' הדיוטות ל"ה מוקצה אף קודם ההפרה וההתרה, י"ל דהיינו אף לדעת ר"י. [↑](#footnote-ref-423)
423. ועיי"ש שכתב דמ"מ לפ"מ דקי"ל כר"ש, אף דקי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור דדחיי' בידים, י"ל דנדר לא חשיב כדחיי' בידים, כיון דודאי עומד לישאל, אך ציין לד' התו"י בסוגיין שנקטו דנדר חשיב כדחיי' בידים, (אך לכאו' י"ל דד' התו"י הם רק לפ"מ דס"ד דמי יימר דמזדקיק לה בעל, אך לפ"מ דמשני דודאי מזדקיק לה בעל ומזדקקי לי' ג' הדיוטות, לא חשיב כדחיי' בידים, כיון שהוא עומד להפרה ולהתרה). [↑](#footnote-ref-424)
424. וכ"נ מהא דלא מייתינן לעיל בע"א ולקמן קנ"ז א' למתניתין דמפירין נדרים בשבת ונשאלין לנדרים שהן צורך השבת דהוא סתם משנה כר"ש, דלר"י הו"ל מוקצה, ובע"כ דאף לר"י ל"ה מוקצה, ועד"ז הוכיח בתשו' בית שלמה או"ח סימן קי"ג סוף אות ג'. [↑](#footnote-ref-425)
425. ולכאו' הטעם בזה הוא, דאף דלר"י אמרינן מיגו דאיתקצאי אף בנר קטן שהוא עתיד ליכבות בשבת, היינו משום דבביה"ש מקצי לי' לגמרי מדעתי', ומשא"כ בנדר דאף בביה"ש בידו לישאל עליו והדבר מצוי הרבה, ובכה"ג מודה ר"י דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי, וכ"נ בד' הבית שלמה באו"ח סימן קי"ג סוף אות ג'. [↑](#footnote-ref-426)
426. ואף דבד' הרשב"א שם מבו' דאם הי' אסור לכל העולם, הי' אסור אף בטלטול, י"ל דאי"ז משום דחשיב כמוקצה מחמת איסור, אלא משום דכ"ז שלא נשאל עליו הו"ל כעצים ואבנים, אך מ"מ כיון דיש לו תקנה ע"י שאלה לא מקצי לי' מדעתי, וע"כ לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי. [↑](#footnote-ref-427)
427. ועיי"ש שכתב דהיינו רק לצורך השבת, משום דאין נשאלין לנדרים אלא לצורך השבת, וצ"ב, ושמא אין מכוון דבריו דבעינן שיהא הטלטול לצורך שבת, אלא דבעינן שיהא צורך שבת במאכל זה, דבכה"ג נשאלין עליו בשבת. [↑](#footnote-ref-428)
428. אך שמא מכוון דבריו דלא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, כיון דלא מקצי לי' כלל מדעתי', אך מ"מ כ"ז שלא נשאל הו"ל כעצים ואבנים וה"ז אסור בטלטול. [↑](#footnote-ref-429)
429. המהר"ם כתב דצ"ל בד' רש"י "או" דהו"ל כדן דין, וכמו שהעתיקו התוס', שהרי הא דאין דנין ביו"ט אי"ז משום דנראה כמתקן, אלא מגזירה שמא יכתוב, כמו שאמרו לקמן ל"ז א', ואמנם התור"פ תמה על מש"כ רש"י לאסור משום דהוי כדן את הדין, דהכא לא שייך שום כתיבה, ולי"ב לאיסורא דדן את הדין דהוא מגזירה שמא יכתוב, וכן הק' התוס' איברא (תוס' הרא"ש) בשם הר"ש ב"ר שמשון, (אך הר"י מלוניל והשלנ"ל כתבו רק לה"ט דהוי כדן את הדין, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז), - ובפירש"י בגמ' בד"ה אי נימא כתב דטעם האיסור הוא משום דנראה כדן דין, ומאידך בד"ה נולד בו מום ובד"ה ביו"ט כתב דטעם האיסור הוא משום דמתקן, ובד"ה ושוין הזכיר לתרוייהו, (וכ"ה גם בדבריו לקמן כ"ז א' ד"ה ומינה), ועמש"כ בזה החת"ס. [↑](#footnote-ref-430)
430. ואמנם גם לדעת התוס' וש"ר דאיסורו הוא משום מוקצה, קשיא דמ"ט מטבל דאם עבר ותיקנו מתוקן ולי"ב משום מוקצה, והק' כן התוס' בשבת מ"ג א' סוד"ה טבל מוכן הוא, ועמש"כ בזה בדף מס' 18 בהערה א', ויתבאר עוד בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-431)
431. והראש יוסף נסתפק בדעת רש"י, דאף דגם אם עבר וראה אסור לשוחטו, מ"מ שמא אם עבר ושחט שרי. [↑](#footnote-ref-432)
432. החזון יחזקאל בפ"ג ה"ד כתב לדון דלפ"ד הרמב"ם לא אסרו לראות מומין אלא ביו"ט, דיש לחוש שיבא לשחוט, אך בשבת דליכא למיחש להכי מותר לראות מומין, כשיש בידו לראותן בלא לטלטל את הבכור, ועיי"ש שמסיק דאף בשבת אסור, דאף דטעם הגזירה הוא שמא יבא לשחוט, מ"מ מכח זה חשבוהו כמתקן, וע"כ ה"ז אסור אף בשבת, ועיי"ש במש"כ להוכיח לזה מסוגיית הגמ' לקמן כ"ז א', ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-433)
433. ואך דלדעת השאילתות הא דהוי מוקצה הוא גם כשהי' בו מום מערב יו"ט, אך לדעת הרמב"ם בפשוטו כל הא דהוי מוקצה הוא כשנולד בו מום ביו"ט, ואמנם אחר שאסרו חכמים מכח זה לראות מומין ביו"ט, י"ל דאף כשנולד בו מום מערב יו"ט הוי מוקצה, וכמש"כ האחרונים, - אך המרכה"מ בהל' יו"ט שם כתב בדעת הרמב"ם דאף כשנולד בו מום מערב יו"ט הוי מוקצה משום דמי יימר דמזדקיק לי' חכם. [↑](#footnote-ref-434)
434. וצ"ב, שהרי אף בנולד הוא ומומו עמו אמרו לקמן בסוגיין דאין רואין מומין, וכמו שהביא הרמ"ך גופי' שם, אף דבכה"ג אם עבר וביקרו מבוקר, ול"ה כתיקון שלא לצורך, גם בעיקר הדברים צ"ב, דלפ"ז נמצא דפלוגתת ר"י ור"ש אם רואין מומין ביו"ט, היא בדיני מוקצה, דלר"י ל"ה מוקצה, ולר"ש הוי מוקצה, וקשיא ע"ז כמשה"ק התוס' דבכל דוכתא מחמיר ר"י במוקצה טפי מר"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-435)
435. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דאם נולד ומומו עמו מותר בדיעבד, משום דל"ה לו חזקת איסור, - והראש יוסף בסוגיין תמה ע"ז, שהרי אף כשנולד ומומו עמו אסור לבקרו, ולא שרי אלא בדיעבד משום דאין מוקצה לחצי שבת. [↑](#footnote-ref-436)
436. צ"ב מ"ט העמידה בגונא דנתערב מתחילה ול"ה שיעור ביטול ואח"כ ניתוסף איסור, דבזה יש לדון לאסור משום חנ"נ, וכמו שדנו בזה הפמ"ג שם, והמחה"ש שם סקי"ח, ולא העמידה בגונא דהי' בההיתר מתחילה שיעור ביטול. [↑](#footnote-ref-437)
437. הנתיב חיים שם תמה ע"ז, דהרי אם לי"ב שיעור ביטול, ל"ה מוקצה, דהוא ראוי לכלבים, ועיי"ש שכתב דגם אם איירי בבב"ח האסור בהנאה, לא א"ש, ועד"ז תמהו הקהלת יעקב שם, והביאוה"ל שם ד"ה יכול לחקור עליו. [↑](#footnote-ref-438)
438. התרוה"ד שם כתב כן גם בגונא שנתערב האיסור בהיתר בשבת, וצ"ל דהיינו בדבר המותר בהנאה דל"ה מוקצה, דאף בביה"ש הי' ראוי לכלבים, ומוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, דדבר האסור בהנאה הוי מוקצה, ואף אחר שנתבטל אסור משום מיגו דאיתקצאי, - אך בד' הפמ"ג במש"ז סימן תצ"ח סק"ט ובשפ"ד סימן צ"ט סקי"א ד"ה כתב הט"ז מבו' דיש להתיר בזה, משום דהא דקי"ל במוקצה מחמת איסור כר"י, הוא רק היכא דדחיי' בידים, וע"כ בכה"ג דלא דחיי' בידים לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, - וצ"ע דלכאו' בכה"ג דמי להא דאסר ר"ש בבכור משום דמי יימר וכו', וה"נ יש לאסור בזה משום דמי יימר שיתערב בהיתר, וכמש"כ הפמ"ג בשפ"ד שם לדמות זל"ז, ואמנם למש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ד ב' דהא דאסר ר"ש משום דמי יימר וכו' אף דלא דחיי' בידים, הוא משום דא"א לעולם אלא באיסור, ומי יימר דמזדקיק לי' חכם, י"ל דבאיסור שנתערב בהיתר, כיון דאפשר שיתערב שלא במתכוין, לא אסר ר"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-439)
439. ואמנם ד' הט"ז הם לפ"ד הראב"ד דהא דאין רואין מומין, הוא משום דשמא לא יהא מום קבוע ונמצא מטלטל מה שאינו ראוי לו, ולפ"ז יש לאסור לראות איסור שנתערב בהיתר אם יש בהיתר שיעור ביטול, ומש"כ התרוה"ד להתיר בזה, הוא משום דס"ל כפירש"י דהא דאין רואין מומין הוא משום דנראה כמתקן או דהוי כדן דין, והיינו רק בראיית בכור דהיא מתרת את איסורו, וכ"כ המאמ"ר בסימן תצ"ח סוסקי"ד, והגר"ז בקו"א שם סק"ב, והמאמ"ר שם תמה ע"ד הא"ר שהביא לד' הט"ז לפסק גמור, ועמש"כ בזה הקהלת יעקב שם, והביאוה"ל שם ד"ה יכול לחקור.

     ואמנם יש להוסיף, דלמש"נ לעיל בהערה דבע"כ דד' התרוה"ד שם קיימי בגונא דהוא מותר בהנאה ול"ה מוקצה, הרי דאין לאסור בזה גם לפ"ד הראב"ד, דאף אם אין בו שיעור ביטול, לא טלטל דבר שאינו ראוי, שהרי הוא מותר בטלטול. [↑](#footnote-ref-440)
440. ולדעת הפסקי רי"ד בשבת שם והריא"ז שם ה"ב דין ד' דהותר איסור טלטול מוקצה במקום צער בע"ח, וכ"כ הב"ח בסו"ס ש"ח, והא"ר בסימן ש"ה סקי"ח, צ"ל דהכא אי"ז צער בע"ח גמור, וע"כ לא הותר בזה טלטול מוקצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-441)
441. ועיי"ש שכתב דלמסקנת הגמ' בחולין שם אסר ר"י במוקצה מחמת איסור אף היכא דלא דחיי' בידים, אך לא נתישב בזה למש"כ הרמב"ן במלחמות בחולין שם בדעת הרי"ף דקי"ל דלא אסר ר"י אלא היכא דדחיי' בידים, וגם לדעת ש"ר צ"ב דמאי פריך והא מוקצה הוא, ופירש"י דפשיטא דלא ישחוט דהא אשמועינן בכ"ד דאית לי' לר"י מוקצה, הרי שפיר י"ל דקמ"ל דהוי מוקצה אף דלא דחיי' בידים. [↑](#footnote-ref-442)
442. ומש"כ התוס' והרי"ד דאיסורו הוא משום מוקצה מחמת איסור, י"ל דהיינו בגונא שהי' בו מום עובר בערב יו"ט, דכיון דדעתי' עילויי' הו"ל כדבר המוכן, ואין איסורו אלא משום מוקצה מחמת איסור, וכמש"נ להלן בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-443)
443. וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' בשבת מ"ו ב' ד"ה מי יימר דכל שהי' בו מום עובר מערב יו"ט ליכא אלא תרתי מי יימר, והרי דהמום עובר נעשה למום קבוע, וע"כ אי"ז אלא תרתי מי יימר, דאם נפל בו מום קבוע אחר, הרי הו"ל תלת מי יימר, דמי יימר דנפיל בו מומא אחרינא, ואת"ל דנפיל בי' מומא מי יימר דנפיל בי' מום קבוע, ואת"ל דנפיל בי' מום קבוע מי יימר דמזדקיק לי' חכם. [↑](#footnote-ref-444)
444. וזהו שכתבו דקמ"ל דכיון שלא הי' דעתו עליו אלא מפני אותו המום שהוא עובר, אינו מוכן, - והיינו דאף שהי' דעתו עליו, מ"מ כיון שנתברר שמום זה שמכחו הי' דעתו עליו הוא מום עובר, ונמצא דהא דהי' דעתו עליו הוא בטעות, אי"ז מועיל לחשבו כמוכן. [↑](#footnote-ref-445)
445. עיי"ש שכתב דהיכא דידע מערב יו"ט דהוא מום עובר, ודאי דהוי מוקצה, וכל הנידון אם הוי מוקצה הוא כשלא ידע מערב יו"ט אם הוא מום עובר או מום קבוע. [↑](#footnote-ref-446)
446. וזה מתפרש כמש"נ לעיל, דהא דפריך דלר"י פשיטא דהוא מוקצה, אף דלא מצינו דאסר ר"י במוקצה מחמת איסור היכא דלא דחיי' בידים, הוא משום דהכא הוא אסור אף בחול ואינו מוכן כלל לאכילה, ונתבאר דלפ"ז זהו דס"ד דכל שהי' בו מום עובר ודעתי' עילויי' שרי, דבכה"ג י"ל דהוי מוכן לאכילה, ואף דהוא מוקצה מחמת איסור, מ"מ כיון דלא דחיי' בידים י"ל דשרי, וזהו שפירש"י דהא דקמ"ל דאסור, אף למ"ד דלא אסר ר"י במוקצה מחמת איסור אלא היכא דדחיי' בידים, הוא משום דעבר ואסקי', - ובזה מתפרש גם מש"כ רש"י בפי' קמא דהא דה"ז אסור הוא משום מוקצה מחמת איסור, וכ"כ התוס' הרא"ש), ומשמע דרק לפ"מ דמשני דאיירי שהי' בו מום עובר וכו', הוא דבעינן לדין מוקצה מחמת איסור, אך הא דפריך מעיקרא דהא מוקצה הוא אי"ז מדין מוקצה מחמת איסור. [↑](#footnote-ref-447)
447. אך אכתי קשיא משה"ק החזו"א שם מהא דאסר ר"י בבהמה מסוכנת שמתה, לדעת רש"י לקמן כ"ז ב' ודעימי', ואין לומר דמש"כ בפירש"י דאסר בזה ר"י, הוא לפ"מ דמסקינן בחולין דאסר ר"י במוקצה מחמת איסור אף היכא דלא דחיי' בידים, דהרי הא דאסר ר"י במסוכנת שמתה הוא אף ביו"ט דל"ה מוקצה מחמת איסור, ואין איסורה אלא משום דאינה מוכנת לכלבים, והרי דאף שהיא עומדת למות, מ"מ לא חשבינן לה כמוכנת לכלבים, וא"כ הדין נותן דה"נ בבכור לא חשיב כמוכן לאכילה, אף אם דעתו עליו שיפול בו מום, - וצ"ל דשאני בהמה מסוכנת שהיא עומדת לאכילת אדם, וע"כ אף שהיא עשוי' למות, אכתי לא חזינן לה כמוכנת לכלבים, ומשא"כ בבכור שהוא עומד ליאכל ע"י שיפול בו מום, הרי דכל שהוא עומד שיהא בו מום קבוע ביו"ט ודעתו ע"ז, הוי מוכן לאכילה. [↑](#footnote-ref-448)
448. המהר"ם שיף והפנ"י כתבו די"ל דהוצרך רש"י לזה, משום דבשלהי מכילתין מיבע"ל אי אית לי' לרבי מוקצה, וכמו שעמדו ע"ז התוס' בסו"ד, וזהו שפירש"י דאף אם אית לי' מוקצה, מ"מ הכא לית לי' מוקצה משום דדעתי' עילוי' שמא יפול בו מום, - אך הפנ"י הק' ע"ז, דאם י"ל דאף מאן דאית לי' מוקצה שרי בבכור משום דדעתי' עילוי' שמא יפול בו מום, מאי פריך לעיל דהא מוקצה הוא, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-449)
449. ומש"כ המהרש"א לדמותו לגרו"צ, הוא כמש"כ השטמ"ק והראשל"צ בסוגיין דעיקר הא דאסר ר"ש היכא דמי יימר וכו', הוא משום דהוי כגרו"צ דמודה בהו ר"ש. [↑](#footnote-ref-450)
450. והתוס' שם בד"ה מי יימר כתבו דהיכא דנפל בו מום עובר מערב יו"ט והשתא הו"ל מום קבוע, דאיכא תרתי מי יימר משמע הכא דאסור, ולא שרי אלא כשנולד בו מום קבוע מערב יו"ט דליכא אלא חדא מי יימר, וצ"ב מהיכא משמע להו הכי. [↑](#footnote-ref-451)
451. ודבריו מתישבים לטעמי' שם שכתב בדעת הרמב"ם דאף כשנולד בו מום מערב יו"ט הוי מוקצה, וע"כ אף דאין רואין מומין אף כשנולד מום מערב יו"ט, מ"מ י"ל דאם נולד ומומו עמו רואין מומין, - אך לפשטות ד' הרמב"ם שם דכל שנולד בו מום מערב יו"ט ל"ה מוקצה, ואפ"ה אסרו לראות מומין אף בכה"ג, וכמש"כ המ"מ שם, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-452)
452. ולדעת הסוברים דדין מיגו דאיתקצאי הוא משום דכל שהוקצה לביה"ש מקצי לי' מדעתי' לכל היום, וס"ל דשייך דינא דמיגו דאיתקצאי אף בחול, מתפרש טעם האיבעיא אם יש מוקצה לחצי שבת, דהוא משום דלא מקצי לי' מדעתי' לכל היום, אלא כשאינו ראוי בתחילת היום, והרי אף בדין מיגו דאיתקצאי בחול, לא אסרינן אלא כשהוקצה בביה"ש. [↑](#footnote-ref-453)
453. אך הברוך טעם בשער התערובות דין ו' פ"א כתב בתו"ד, דלהצד דיש מוקצה לחצי שבת, בע"כ דדין מיגו דאיתקצאי אינו משום דבעינן הכנה מבעו"י, וכ"ה משמעות ד' הר"ן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-454)
454. ואמנם הרא"ש כתב לחלק בין מידי דאכילה למידי דטלטול, וי"ל דהיינו דבדבר העומד לאכילה, הרי דאי נימא דיש מוקצה לחצי שבת, ואסור לאכלו, תו ה"ז אסור אף בטלטול. [↑](#footnote-ref-455)
455. וזה מתפרש למש"נ לעיל דעיקר האיבעיא אם יש מוקצה לחצי שבת, היינו אם כל שהוקצה באמצע השבת בטלה עיקר ההכנה שהוכן מבעו"י, או דאכתי עיקר ההכנה קיימת, וכל שחזר ונראה חזר להתירו, וע"כ י"ל דאף אם יש מוקצה לחצי שבת היינו בדבר שנדחה מעצמו דבטלה הכנתו, אך כל שנדחה מחמת דבר אחר, ודאי דעיקר הכנתו קיימת, וכל שבטל איסורו חזר להתירו. [↑](#footnote-ref-456)
456. ויש להוסיף, דלפ"מ שדנו בשבת קנ"ז א' ובנדרים ע"ז א' דהך מתניתין אתיא כמ"ד דהפרת נדרים כל היום, וע"כ מפירין נדרים אף שלא לצורך השבת, משום דא"א לו להפר אחר השבת, בע"כ דאיירי כשנדרה בשבת, אך בשבת שם משמע דמסקינן דהך מתניתין אתיא כמ"ד דהפרת נדרים מעל"ע, (ואין מפירין נדרים אלא לצורך השבת). [↑](#footnote-ref-457)
457. ועיי"ש שכתב לדמותו למש"כ המאירי ועוד מקמאי בסוגיין, דכל דנולד ביו"ט ואח"כ נולד בו מום, הוי מוקצה, אף דאין מוקצה לחצי שבת, משום דאינו מעלה ע"ד כלל שיהא ראוי, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-458)
458. ולכאו' יש מקום לדון בזה, דאי נימא דהא דמודה ר"ש בגרו"צ דאסורין אף אחר שנתיבשו, אי"ז מדינא דמיגו דאיתקצאי, דלר"ש ל"ב הכנה מבעו"י, אלא הוא משום דמקצי לי' מדעתו לכל השבת, י"ל דלא תליא בהאיבעיא אם יש מוקצה לחצי שבת. [↑](#footnote-ref-459)
459. וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן ש"י סקט"ו דכיון דאיירי בגרו"צ, הוי מוקצה אף לפ"מ דקי"ל כר"ש, וכל הא דשרי הוא משום דאין מוקצה לחצי שבת, וצ"ב דלפ"מ שפירש"י דאיירי הכא כשכבר נראו לאכילה, ואח"כ נפלו עליהן גשמים ואידחו, וכ"כ המ"ב שם, מ"ט הוו ככל גרו"צ דמודה בהו ר"ש, הרי לכאו' דחי' זו שנדחו, ל"ה כדחיי' בידים, ואמנם בפיר"ח מבו' דאיירי בגרו"צ שעדיין לא נתקלקלו בביה"ש, ולפ"ז ניחא, - אך הנה האו"ש בפ"ב מיו"ט ה"ד בתו"ד נקט בפשיטות דהכא הוי כדחיי' בידים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-460)
460. ובפשוטו פלוגתייהו היא במש"נ בדף מס' 10 פלוגתת רבוותא בהא דמודה ר"ש בגרו"צ, דדעת רוב קמאי דאף אם נתיבשו בשבת אסורין, אך י"א דאם נתיבשו בשבת מותרין, ולא אסר ר"ש אלא קודם שנתיבשו, דהיחוסי תנו"א ס"ל דאסר ר"ש אף אחר שנתיבשו, וע"כ יש להסתפק לדידי' בכה"ג אם יש מוקצה לחצי שבת, והריב"א נסתפק בזה אם אסר ר"ש אף אחר שנתיבשו משום דהוי כקערה ועששית, וזה כמשמעות ד' הרשב"א לקמן כ"ז ב' דהא דאסר בזה ר"ש הוא משום דאין יושב ומצפה שיתיבשו, או דשרי בזה ר"ש דומיא דנר קטן. [↑](#footnote-ref-461)
461. והמג"א בסימן של"א סק"ה נחלק ע"ז, וכ"ה גם בדבריו בסימן תרנ"א סוסקכ"ח, ולא נתפרש להדיא בדבריו אם הוא משום דס"ל דכל עיקר הא דאין מוקצה לחצי שבת היינו רק לענין להתירו אחר שחזר ונראה, וכ"נ שפירש המחה"ש שם, או דהוא משום דס"ל דמוקצה מחמת חסרון כיס הו"ל כעצים ואבנים, עיי"ש, וכ"נ ממש"כ המג"א בסימן רס"ו סקי"ד לדמות הא דאין בסיס באמצע השבת להא דאין מוקצה לחצי שבת, והרי דמודה דלא חיילא הקצאה כלל באמצע השבת, ועמש"כ התהל"ד שם סק"ז. [↑](#footnote-ref-462)
462. ועיי"ש שנחלק ע"ז דל"ש בזה אין מוקצה לחצי שבת, משום דמעיקרא הי' מוקצה, אלא דמותר משום צורך מצוה, ועד"ז כתב הט"ז שם סק"א, ומבו' דמודו ליסוד הדברים דאם בביה"ש ל"ה מוקצה כלל ל"ה נעשה מוקצה בשבת משום דאין מוקצה לחצי שבת. [↑](#footnote-ref-463)
463. ועיי"ש שתמה על משמעות ד' הירושלמי דאחר גמר מצות הלולב אם הניחו ע"ג קרקע אסור לטלטלו, והגר"א ביו"ד סימן רס"ו סק"ג כתב דל"ש בזה אין מוקצה לחצי שבת, דהוי מוקצה מביה"ש, אלא דמותר משום צורך מצוה. [↑](#footnote-ref-464)
464. ואמנם הנה בד' היש"ש שם משמע בע"א, דעיי"ש שכתב דהא דשפוד שצלו בו נעשה מוקצה מחמת מיאוס, ולא אמרינן דאין מוקצה לחצי שבת, הוא משום דנשתנה ממה שהי' בביה"ש, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דאסרינן בגרו"צ שירדו עליהן גשמים, כיון דנשתנו ממה שהיו. [↑](#footnote-ref-465)
465. ויש לפרש לזה בכמה אנפי, **א** דדינא דמיגו דאיתקצאי, הוא רק בדהוי הדבר "מוקצה" ואינו מוכן, אך כל שאינו מוקצה, אלא שאסור לטלטלו משום דהוי כעצים ואבנים, לי"ב לדינא דמיגו דאיתקצאי, וכמשמעות ד' התוס' בשבת קנ"ו ב', וזהו דמיבע"ל אם נעשה הדבר מוקצה באמצע השבת וממילא דיש בזה לדינא דמיגו דאיתקצאי, או דאין נעשה מוקצה באמצע השבת, ואף דכ"ז שאינו ראוי אסור לטלטלו, מ"מ כשחזר ונראה שרי, ולא אמרינן מיגו דאיתקצאי. - **ב** לדעת הסוברים דדינא דמיגו דאיתקצאי הוא דכל דהוי מוקצה בביה"ש מקצי לי' מדעתו לכל השבת, וע"כ ס"ל דשייך דינא דמיגו דאיתקצאי אף בחול, ונתבאר במקומו, ואשר זהו דמיבע"ל אם גם באמצע השבת מקצי לי' מדעתו, וממילא דמקצי לי' לכל היום, או דבאמצע השבת לא מקצי לי' מדעתו כלל, ואף דכ"ז שאינו ראוי ה"ז אסור, מ"מ כשחזר ונראה שרי. - **ג** דכיון דהכא הי' הדבר מוכן מבעו"י ובאנו לדון דכשנעשה אינו ראוי בטלה הכנתו, הרי דזה תליא אם נעשה "מוקצה" באמצע השבת, דאם לא נעשה מוקצה, אלא דהוא אסור בטלטול משום דהוי כעצים ואבנים, אי"ז טעם שתיבטל הכנתו שהי' מוכן מבעו"י. [↑](#footnote-ref-466)
466. והעירו די"ל בזה, דאף למש"כ הריטב"א דהא דאסר ר"ש כשאין יושב ומצפה, הוא משום דמקצי לי' מדעתי' לכל השבת, הרי מ"מ הא דאסרינן אף כשחזר ונראה, ול"מ לחזור בו מהקצאתו, י"ל דהוא משום דבעינן הכנה מבעו"י, דמודה ר"ש דבעינן הכנה מבעו"י, ואך דס"ל דאף כשאינו ראוי בתחילת השבת, ה"ז מוכן להזמן שיהא ראוי, אך כל שבביה"ש הי' מוקצה מדעתו לכל השבת ול"ה מוכן כלל, ל"מ חייל הכנה בשבת, וע"כ הוא דאין מוקצה לחצי שבת אף כשאינו יושב ומצפה, דאף דמקצי לי' מדעתי' לכל השבת, מ"מ כשחזר ונראה ה"ז חוזר להכנתו, וזהו שהביא מזה הריטב"א בסוכה מ"ו ב' דעיקר הא דאסרינן משום מיגו דאיתקצאי, הוא משום דבעינן הכנה מבעו"י. [↑](#footnote-ref-467)
467. ובטעמא דש"ר דקי"ל לקולא, מצינו כמה דרכים, דהבעה"מ כתב דהוא משום דמסייע לה ברייתא דושוין כפשוטה, והרא"ש בסימן ז' כתב דהוא משום דבשל סופרים הלך אחר המיקל, וכ"כ הרשב"א והר"ן והמאירי, והמאירי כתב עוד דהוא משום דהלכתא כלישנא בתרא, וכ"כ הקרבן נתנאל לדעת הרי"ף. [↑](#footnote-ref-468)
468. והשפ"א כתב דלדעת רש"י דהא דאם עבר וביקרו אינו מבוקר, אי"ז משום מוקצה, אלא משום דעבר וראה ביו"ט, והא דאם נולד ומומו עמו שרי, הוא משום דבכה"ג ל"ה כמתקן לגמרי, ניחא, דע"כ לא שרי אלא כשנולד ומומו עמו, אך כל שנולד תם ואח"כ נפל בו מום אסור. [↑](#footnote-ref-469)
469. לכאו' אי"ז מתישב למש"כ הרמב"ן במלחמות כ"ד ב' דכל דלא דחיי' בידים שרי ר"ש אף אם אין יושב ומצפה, ושאני בבכור דא"א אלא בעבירה וכו', דלפי דבריו הרי דכיון דבנולד ומומו עמו אמרינן דאין מוקצה לחצי שבת, אף דא"א אלא בעבירה וכו', כ"ש דיועיל הא דאין מוקצה לחצי שבת כלפי שאר דיחויים דגריעי מיני', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-470)
470. ויש לפרש עוד, וכ"נ בל' תלמיד הרמב"ן, דכל דאינו מעלה על דעתו כלל שיהא ראוי, ל"ב לדין מיגו דאיתקצאי, אלא ה"ז אסור משום דהוא מקצה לזה מדעתו לכל השבת, וע"כ בכה"ג יש מוקצה לחצי שבת, ורק היכא דמעלה על דעתו שיהא ראוי, ולא מקצי לי' מדעתו לכל השבת, ובאנו לאסור מדינא דמיגו דאיתקצאי, הוא דאין מוקצה לחצי שבת, אך זה ניחא רק אי נימא דהא דאין מוקצה לחצי שבת, היינו דלי"ב לדינא דמיגו דאיתקצאי, אך ה"ז אסור בשעת ההקצאה. [↑](#footnote-ref-471)
471. והפמ"ג באש"א שם סקי"ט כתב דבד' הב"י משמע לאסור בזה, וכתב די"ל דהוא משום דגזרינן אטו נולד מערב יו"ט ומומו ביו"ט דאסור. [↑](#footnote-ref-472)
472. צ"ב דהרי ר"י דמתניתין ס"ל דרואין מומין ביו"ט, ולדידי' ל"ה מוקצה כלל, - וצ"ל דמשמעות הברייתא דבכה"ג שרי לכו"ע אף למ"ד דאין רואין מומין ביו"ט, ואף אם אית לי' מוקצה. [↑](#footnote-ref-473)
473. והפנ"י הק' עוד, דלמש"כ בפירש"י לעיל בע"א בפי' בתרא, הרי אף ר"י לא אסר כשנולד בו מום קבוע ביו"ט משום מוקצה אלא משום דעבר ואסקי', ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב, ולכאו' י"ל דכל הא דלא אסר ר"י משום מוקצה, אלא משום דכל שהי' בו מום עובר דעתי' עילויי', אך הכא דאיירי למ"ד דאין רואין מומין ביו"ט, דאין דעתי' עילויי', ודאי דיש לאסור בזה משום מוקצה. [↑](#footnote-ref-474)
474. צ"ב, דכיון דאף אם נולד ביו"ט ומומו עמו אסור לראות המום ביו"ט, וכמו שאמרו לעיל בסוגיין, וכ"כ הרמב"ם שם ה"ד, א"כ אף אם יתבי דייני התם, מ"ט הוא יושב ומצפה שיראו את המום, הרי הן אסורין לראותו. [↑](#footnote-ref-475)
475. ובתוס' חכמי אנגלי' הק' דמ"ט נקט פולין ועדשים, הרי כל תבשיל הוא כן, ועמש"כ בזה המהריק"ש בס' תולדות יעקב. [↑](#footnote-ref-476)
476. אך יש לדחות דמודו התוס' דהא דלא חזיין הוא משום דהן רותחין, ומש"כ שם דרצונו שיתבשלו בלא שום דיחוי, היינו משום דאל"כ ל"ה חשבינן לה כגמרו בידי אדם מכח הא דבידו לקררן, שהרי אין רצונו לקררן עד שיתבשלו, וע"כ הוצרכו לפרש דגם רצונו שיתבשלו בלא שום דיחוי. [↑](#footnote-ref-477)
477. אך לפירש"י הי' מקום לומר דל"מ הא דגמרו בידי אדם אלא בדבר שנגמר תיקונו, אלא דיש דבר המעכב מלאכלו, כקדירות רותחות. [↑](#footnote-ref-478)
478. ויש להוכיח דל"ב בזה לדינא דגמרו בידי אדם, לדעת הסוברים דהתירא דגמרו בידי אדם הוא רק כשדעתו לתקנו, ונתבאר להלן, ולכאו' הדבר פשוט דכל דברים הראויים ע"י בישול ל"ה מוקצין ביו"ט אף כשאין דעתו לבשלם ביו"ט, וכ"ה בד' הראשונים בכ"ד דבהמה ל"ה מוקצה ביו"ט, אף כשאין דעתו לשחטה, - ועוד יש להוכיח כן לדעת היש"ש בפ"ק דחולין סימן ל"ב דהתירא דגמרו בידי אדם הוא רק כשהתחיל המלאכה מבעו"י, ונתבאר בדף מס' 22, ולפ"ז בע"כ דהא דמותר לטלטל ביו"ט דבר שאינו נאכל חי, אי"ז מדינא דגמרו בידי אדם, שהרי לא התחיל תיקונו. [↑](#footnote-ref-479)
479. אך בד' הבינה לעתים בפ"ג מיו"ט ה"י בסו"ד משמע דכל הא דדבר שאינו נאכל כמות שהוא חי ל"ה מוקצה ביו"ט, הוא מכח דינא דגמרו בידי אדם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-480)
480. ולמש"כ בפירש"י דהא דפולין ועדשים אידחו, הוא משום דהן רותחין, י"ל דע"כ בעינן בזה לדינא דגמרו בידי אדם, משום דאי"ז דרך תיקונם, ול"ד לדברים הנאכלים ע"י בישול, דאף בעודן חיים חשיבי כדבר הראוי, משום שהן ראויין ע"י בישול וזהו דרך תיקונם, - אך למש"כ הר"ח דהא דאידחו הוא משום דלא נגמר בישולם, לכאו' דמי לדבר שאינו נאכל חי. [↑](#footnote-ref-481)
481. ושוב העירו דיש ללמוד כן ממש"כ הר"ן בע"ז ס"ו ב' בדין פת שאפה נכרי ביו"ט דמותרת, דאף אם נטחנו החטים היום אין בכך כלום כיון דמעיקרא היו ראויין לכוס, וכן אין לחוש למוקצה לחצי שבת דהיינו בשעה שנעשו קמח, דהו"ל גמרו בידי אדם, וגם בגמרו בידי שמים בעיא ולא איפשיטא היא ולקולא, - וצע"ג דהרי מעיקרא פשיט"ל דאם נטחנו החטים קודם יו"ט דשרי, דקמח ביו"ט ל"ה מוקצה, ולא דן לאסור אלא כשנטחנו ביו"ט, וא"כ מה מקום יש לאסור משום שהוקצו כשנעשו קמח, הרי קמח ל"ה מוקצה כלל, - ובע"כ דאף דכל שבתחילת יו"ט הי' קמח ל"ה מוקצה, מ"מ חטים שבתחילת יו"ט היו ראויין לכוס, וכשטחנם נדחו, הי' לנו לחשבם כמוקצה, וכל הא דשרי הוא משום דגמרו בידי אדם ודאין מוקצה לחצי שבת. [↑](#footnote-ref-482)
482. עיי"ש שכתב דהא דאין משלחין מנעל שאינו תפור, מיירי במנעל של ישראל, דל"ה גמרו בידי אדם, שאסור ישראל לגמרו, וגם אסור לומר לגוי לגמרו, וע"כ לא חזי ולא מידי, ומבו' דאם הי' גמרו בידי אדם, ל"ה מוקצה אף קודם שנגמר, ועמד ע"ז התהל"ד במהדו"ב בסימן רנ"ב סוסק"ב. [↑](#footnote-ref-483)
483. ועיי"ש שכתב דאוכלין דגמרן בידי אדם, אף דל"ה מוקצה, מ"מ אין להם דין אוכל דמותר לטלטלו אף שלא לצורך, ולא הותר לטלטלן אלא מחמה לצל. [↑](#footnote-ref-484)
484. ומש"כ בסימן רנ"ט להוכיח כן ממש"כ הראב"ן בסימן שמ"ו דהא דהדביק פת בתנור בשבת אסור לרדותו הוא משום מוקצה, ול"מ הא דהוי גמרו בידי אדם, תמוה, דהתם אין להתיר כלל משום גמרו בידי אדם, ומתרי טעמי, חדא, דהרי איתקצאי בביה"ש ול"ה גמרו בידי אדם, כיון דהי' אסור לאפותו, וזה ניחא לדעת הסוברים דקמח הוי מוקצה, ועוד, דכשבא לרדותו כבר אין גמרו בידי אדם, ויש מקום לדון עוד, דאף קודם שבא לרדותו, כיון דאפייתו היא באיסור, לי"ב להתירא דגמרו בידי אדם. [↑](#footnote-ref-485)
485. ואמנם ילה"ע ע"ז מהא דמותר לטלטל ביו"ט דבר שאינו ראוי כלל בעודו חי, משום דראוי הוא ע"י בישול, והרי דמהני הא דגמרו בידי אדם דמכח זה ל"ה מוקצה אף קודם שנתקן, - אך כבר נתבאר לעיל דבע"כ דהא דמותר לטלטל דבר הראוי ע"י בישול, אי"ז מכח דינא דגמרו בידי אדם, אלא הוא משום דחשבינן לה כדבר הראוי אף קודם שבישלו. [↑](#footnote-ref-486)
486. אך אם הי' דין מיגו דאיתקצאי אף בגמרו בידי אדם, הרי דכיון דאין הקדירה ראוי' לאכילה בביה"ש, היתה אסורה באכילה בכל השבת, ומכח זה אף הי' אסור לטלטלה. [↑](#footnote-ref-487)
487. ומש"כ התוס' בשבת מ"ד ב' ד"ה יש עלי' מעות דהוי כגמרו בידי אדם משום דהניח "כדי להסירם" לאחר שעה, והרי דאם אין דעתו לכך ל"ה כגמרו בידי אדם, היינו משום דהתם אין ביד הבעלים הישראל לסלקן, וע"כ כל הא דחשיב כגמרו בידי אדם, הוא רק משום דהנכרי והתינוק הניחום ע"מ לסלקן. [↑](#footnote-ref-488)
488. ואמנם הנה בפשוטו דבר שאינו ראוי לאכלו חי כלל ל"ה מוקצה ביו"ט, אף אם אין דעתו לבשלו, - וצ"ל דהוא משום דל"ב בזה להתירא דגמרו בידי אדם, כאשר כ"נ מהא דלא מייתינן מינה הכא דגמרו בידי אדם שרי, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-489)
489. ואמנם בד' התוס' בשבת י"ט ב' ד"ה שמן של בדדין מבו' דהא דשרינן בקדירה חייתא, אי"ז מכח דינא דגמרו בידי אדם, אלא הוא משום דע"מ כן הניחה וסמך ע"ז שתתבשל בשבת, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-490)
490. ובסו"ד כתב דמה"ט הוא דתמדים שלנו שהושלכו מים בגיגית מער"ש ולא נראו עד למחר, מותרות בשתי' למחר, אע"פ של"ה ראוי לשתי' בביה"ש, משום דהוי כגמרו בידי אדם, וכמש"כ כן בס' המכתם, (וכ"כ הכל בו בסימן נ"ח, והביאו הב"י בסימן ש"י ס"ה), דאף דאין התיקון בידי אדם, מ"מ כיון שמעשה שלו גורם גמר שלו, חשיב כגמרו בידי אדם, אך הב"י שם תמה ע"ד הכל בו דל"ה גמרו בידי אדם, (ועמש"כ הבית מאיר שם ס"ב לפרש לדבריו, ומש"כ בזה הפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט ח"ב פ"א אות כ"ו). [↑](#footnote-ref-491)
491. ובסו"ד כתב דנחלקו בזה הראשונים לקמן כ"ז ב' בדין בהמה מסוכנת אם אמרינן בה מיגו דאיתקצאי לדעת ר"י, ונתבאר בדף מס' 14. [↑](#footnote-ref-492)
492. אך בד' התוס' בשבת מ"ג א' ד"ה בעודן עליו כל ביה"ש שעמדו בהא דאסרינן בסל שהיו עליו אפרוחין בביה"ש, ול"ה כגמרו בידי אדם, מבו' דמהני הא דגמרו בידי אדם בבסיס לדבר האסור, אף דבעוד שהאפרוחים עליו הוא אסור בטלטול, - ויש להסתפק אם הוא משום דמהני הא דגמרו בידי אדם דלא נימא מיגו דאיתקצאי, או דהוא משום דמכח הא דגמרו בידי אדם לא מקצי לי' מדעתי' אף בשעה שהאפרוחים עליו, אלא דהוא אסור בטלטול מדין בסיס, וזה כמש"נ במקומו כמה גווני דאף דהוי בסיס, מ"מ לי"ב הקצאה, ומכח זה הוא מותר בטלטול אף שהוסר האיסור. [↑](#footnote-ref-493)
493. אך שמא מכוון ד' התפארת למשה, דל"מ הא דגמרו בידי אדם בדבר האסור, וכמש"כ כן הקוב"ש באות ו', ונתבאר בדף מס' 22. [↑](#footnote-ref-494)
494. ובפשוטו זהו מש"כ השטמ"ק בסוגיין דהא דנר ל"ה כגמרו בידי אדם, הוא משום דאין בידו לכבותו. [↑](#footnote-ref-495)
495. ועיי"ש שכתב דלא נתחוור לו מה שתירצו התוס' בזה, - וי"ל דהיינו משום דד' התוס' מיוסדים על הא דעיקר דינא דגמרו בידי אדם הוא דמה"ט ל"ה מוקצה כלל, אך כל דהוי מוקצה בביה"ש ל"מ הא דגמרו בידי אדם דלא נימא מיגו דאיתקצאי, וע"כ כל שהקצה את הסל לצורך האפרוחים שעה אחת, ל"מ הא דגמרו בידי אדם, אך בל' הר"ן שם מבו' דמהני הא דגמרו בידי אדם דלא נימא מיגו דאיתקצאי, וע"כ הדין נותן דאף אם הקצה את הסל לצורך האפרוחים שעה אחת, מ"מ כיון דגמרו בידי אדם לא נימא מיגו דאיתקצאי. [↑](#footnote-ref-496)
496. ויש להוסיף, דהנה מעיקר מש"כ הר"ן דמהני הא דגמרו בידי אדם וקים לי' שיצא מהקצאתו, דלא נימא מיגו דאיתקצאי, נראה דדינא דמיגו דאיתקצאי הוא דכל דלא חזי בביה"ש מקצי' לי' מדעתי' לכל השבת, וכל דקים לי' שיצא מהקצאתו לא מקצי לי' לכל השבת, - ולפ"ז י"ל דע"כ כ"ז הוא בדלא דחיי' בידים, דכיון דהוי הדחי' בע"כ, הוא נותן דעתו על הזמן שיהא ראוי, ולא מקצי' לי' מדעתי', אך כל דדחיי' בידים, מקצי לי' מדעתי' לכל השבת, אף אם קים לי' שיצא מהקצאתו. [↑](#footnote-ref-497)
497. מבו' בדבריהם דיש בסיס באמצע השבת, וע"כ אם יש מוקצה לחצי שבת הי' לנו לאסור אף אחר שירדו האפרוחים, - וצ"ע לפ"ז בד' הרא"ה בסוגיין שהק' דמ"ט לא מייתינן מההיא דמוכני שיש עלי' מעות, אף דאיהו גופי' כתב לעיל כ"א ב' דאין בסיס באמצע שבת, אך באמת משמעות ד' הרא"ה שם דהא דאין בסיס אלא בביה"ש, הוא מכח הא דבביה"ש איכא לדינא דמיגו דאיתקצאי, ולפ"ז י"ל דאם יש מוקצה לחצי שבת, יש לאסור בבסיס באמצע השבת, (וכ"ה גם למשמעות ד' המג"א בסימן רס"ו סקי"ד דהא דאין בסיס באמצע השבת, הוא מדינא דאין מוקצה לחצי שבת). [↑](#footnote-ref-498)
498. אך המהרש"א שם פירש לד' התוס' שם בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-499)
499. אך בד' התוס' שם מ"ג א' מבו' דס"ל דמכח הא דרצונו שיהיו האפרוחים שם, ל"ה כגמרו בידי אדם, אף לענין מוקצה לחצי שבת, וזהו שעמדו התוס' שם ד"ה בעודן עליו דמ"ט לא מייתינן מינה דאין מוקצה לחצי שבת, ורמז לזה המהרש"א שם מ"ד ב', וצ"ע בסתירת ד' התוס' בזה. [↑](#footnote-ref-500)
500. וי"ל עוד עד"ז, למש"כ המאירי דל"מ הא דגמרו בידי אדם כל שהוא אסור בביה"ש בטלטול, דכיון דהוא מוקצה בביה"ש, אמרינן מיגו דאיתקצאי, וע"כ הוא דכל שהיו עליהן אפרוחים ומעות בביה"ש אמרינן מיגו דאיתקצאי, אף דהוי גמרו בידי אדם, - אך כל שלא היו עליהן בביה"ש, הרי דאף דבשעה שהיו עליהן האפרוחים והמעות הן אסורין בטלטול, מ"מ כיון דגמרו בידי אדם, והם עומדין להיות ראויין, לא בטלה מהן הכנתן שהוכנו מבעו"י, וע"כ ל"ה מוקצה. [↑](#footnote-ref-501)
501. והר"ן שם כתב לדמותו להא דהשוחט בשבת לחולה אסור לבריא משום מוקצה, ולפ"ז הרי דלדעת הסוברים דשוחט בשבת לחולה מותר לבריא, משום דלא דחיי' בידים, יש להתיר גם בפת שאפה הנכרי, - אך הסה"ת בסו"ס רמ"ח כתב דאף דלא קי"ל כר"י אלא היכא דדחיי' בידים, מ"מ י"ל דהכא הוי כגרו"צ, כיון שנטחן ונאפה ונרקד בשבת, ודמי להא דמודה ר"ש במחובר, והלבוש בסימן שכ"ה ס"ד כתב דהיינו דכיון דלא אפאו בער"ש הוי כדחאו בידים, - והגר"ז שם ס"ז כתב דכיון שטחן התבואה ועשאה קמח חשיב כדחיי' בידים, וכתב לפ"ז דפירות שאין נאכלין חיין שבישלן הנכרי, לי"ב משום מוקצה, וכ"כ בתשו' זרע אמת ח"א סימן מ"א. [↑](#footnote-ref-502)
502. והריא"ז בשלהי פירקין כתב להתיר בזה משום דהקמח מוכן הי' ואין בו משום מוקצה, - ולא נתפרש בדבריו אם הוא משום דהו"ל כגמרו בידי אדם, או הוא משום דס"ל דקמח ראוי לכוס ול"ה מוקצה כלל, כמש"כ כן האו"ז בסימן שנ"ח, והריטב"א בשבת קכ"ב א'. [↑](#footnote-ref-503)
503. וזהו שכתב ה"ר אליהו להוכיח דשרי, מהא דלא אסרינן בפירות הנושרים משום מוקצה וס"ל דהוא משום דהעורבים עתידין בו ביום לתלשן, וכ"ש דגמרו בידי אדם ואפי' הוא נכרי, ואע"פ שאין ישראל יכול לעשות, - והרי דהצד לאסור בזה הוא משום דאין הישראל יכול לעשות, ול"מ הא דגמרו ביד נכרי, וע"ז הוא שהוכיח מהא דמהני אף כשגמרו בידי שמים ע"י העורבים, וכ"ש דיועיל הא דגמרו ביד נכרי. [↑](#footnote-ref-504)
504. והביאוה"ל שם ס"ד ד"ה יש אוסרין כתב די"ל כן בדעת הרמ"א, דבסימן רנ"ב ס"ד כתב להתיר במנעלים שעשה הנכרי בשבת, ובסימן שכ"ה שם בדין פת שאפה הנכרי בשבת לא הוכרע הדין, והיינו משום די"ל דטעם האוסרים בפת שאפה הנכרי בשבת הוא משום דלא הותחל המלאכה מבעו"י, ובסימן רנ"ב מיירי שהנכרי התחיל המנעל מבעו"י וגמרו בשבת, וע"כ הקיל בזה, ועיי"ש שכתב די"ל עוד, דבפת שאפה הנכרי יש טעם אחר לאסור, משום דבמידי דבר אכילה יש לחוש שמא יאמר לנכרי לאפות, - ובתשו' זרע אמת ח"א סימן מ"א מז: דן לומר כן, ודחה לזה, דממש"כ הרמ"א בסימן רנ"ב נכרי העושה מנעלים, משמע שעשאם מתחילה, ואם לא שרי אלא כשהתחיל במלאכה מבעו"י, הול"ל נכרי שגמר מנעלים. [↑](#footnote-ref-505)
505. והשעה"צ שם סקכ"ב כתב דלפ"ז אין לאסור בזה אלא לדעת הסוברים בסימן תצ"ה ס"ד דנולד אסור אף בשבת, והחזו"א בסימן מ"ד סק"י תמה ע"ז, דבסימן ש"ח לא הביא השו"ע כלל לדעת האוסרים נולד בשבת, - ועיי"ש שכתב דבד' הראשונים מבו' דטעם איסורו הוא משום דהוי כגרו"צ, ולא משום נולד. [↑](#footnote-ref-506)
506. ועיי"ש שכתב דצ"ל דמש"כ השו"ע בסימן תקפ"ו סכ"ב להתיר בנכרי שעשה שופר ביו"ט, הוא משום דלא חשיב נולד דמעיקרא קרן והשתא קרן, וכמש"כ השעה"צ שם ס"ק קכ"ח בשם הנהר שלום. [↑](#footnote-ref-507)
507. ויש מקום לדון עוד, למש"כ התוס' בשבת י"ט ב' דל"מ הא דדעתי' עילוי' כשאינו בעולם, וי"ל דה"נ ל"מ הא דגמרו בידי אדם כשאינו בעולם, ומה"ט לא שרינן בשמן של בדדין מכח הא דגמרו בידי אדם, וגם י"ל דדינא דדעתי' עילוי' ודינא דגמרו בידי אדם חד דינא הוא, כמבו' בד' החזו"א שם, וכ"נ בד' הבית מאיר בסימן ש"י ס"ב בתו"ד, וכתב שם דל"מ גמרו בידי אדם בדבר שאינו בעולם, ולפ"ז הרי דמה"ט ל"מ הא דגמרו בידי אדם באפר כירה שהוא נולד גמור, וגם בעצמות וקליפין י"ל דכיון דמעיקרא הוו מכלל האוכל, כמש"כ התוס' בשבת כ"ט א', חשיבי כנולד גמור דל"מ הא דגמרו בידי אדם, והחזו"א שהק' כן ע"ד המג"א, מבו' בתו"ד דהוא משום דס"ל דכל דחשיב כנולד, הוי כדבר שאינו בעולם דל"מ הא דדעתי' עילוי' ודגמרו בידי אדם, ול"מ דעתי' עילוי' אלא בכגון נהרות המושכין שכבר היו בעולם, אלא שאינם לפנינו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-508)
508. ולמש"כ הרמב"ן וש"ר בשבת קכ"א ב' בטעם הא דאסרינן בעצמות וקליפין ובאפר כירה אף דדעתי' עלייהו, עיי"ש, י"ל דמה"ט אף לי"ב להתירא דגמרו בידי אדם, ולמש"כ החזו"א בכ"ד דדינא דדעתי' עלייהו הוא חד דינא עם דין גמרו בידים, (ויתבאר בעזה"י במקומו), ודאי דהוא כן, וע"כ ל"ד לפת שאפאה נכרי בשבת דשרינן לה מכח הא דגמרו בידי אדם אף דהויא כנולד. [↑](#footnote-ref-509)
509. ובתשו' מהר"ח או"ז סימן קצ"ט כתב כן בתו"ד, ותמה על מש"כ רש"י דהפירות שליקט מן המחובר אסורין משום דהוו כגרו"צ, דהרי הו"ל כגמרו בידי אדם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-510)
510. ויש להסתפק אם מכוון דבריו הוא כמש"כ בחי' המאירי בסוגיין דל"מ הא דגמרו בידי אדם היכא שאסור לטלטלו בביה"ש, או דמכוון דבריו דכל דהקצאתו היא מחמת איסור, ל"מ הא דגמרו בידי אדם, וכמש"כ הקוב"ש באות ו', ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-511)
511. ומצינו עד"ז בד' החמד משה בסימן תצ"ח סק"ה שכתב לתמוה על מש"כ המהרש"א לעיל ו' א' דעגל שנולד קודם יו"ט ולא כלו לו חדשיו ויום ח' שלו הוא ביו"ט, דאסור לשחטו במיגו דאיתקצאי לביה"ש, דכיון שהוא עתיד להיות ראוי בלילה, הו"ל כגמרו בידי אדם, ועד"ז כתב הישועות יעקב שם סק"ח בתו"ד, והביאו המ"ב שם סקכ"ט. [↑](#footnote-ref-512)
512. ולכאו' י"ל בכ"ז, דל"מ הא דגמרו בידי אדם, אלא היכא דמצינו לדון מכח זה דכבר בביה"ש הוי דבר הראוי ע"י תיקון, וע"כ כ"ז הוא היכא דהגריעותא הוא משם דהוא מחוסר תיקון, וכיון דכבר בביה"ש הוי בידו לתקנו, אף דיש שהות בתיקונו, חשבינן לי' כדבר הראוי בביה"ש, אך כל דבהזמן דביה"ש הוא אסור, ובביה"ש אין בידו לתקנו, ל"מ הא דאח"כ יהא מותר, דמ"מ בביה"ש א"א לראותו כלל כדבר הראוי, ואף דידוע שיהא ראוי בו ביום, מ"מ דמי למש"כ התוס' בשבת מ"ג א' דבכופה סל לפני האפרוחים ל"מ הא דגמרו בידי אדם, משום דבדעת האדם בביה"ש ל"ה זה דבר הראוי. [↑](#footnote-ref-513)
513. ובכמה גווני שכתבו הראשונים לדון משום מוקצה מחמת יום שעבר, י"ל למש"כ המאירי דכל דהוי מוקצה בביה"ש, ל"מ הא דגמרו בידי אדם דלא נימא מיגו דאיתקצאי, - אך התוס' בסוכה י' ב' דנו לאסור משום מוקצה מחמת יום שעבר גם באתרוג ביום שמיני, וגם בטבל שאמר ה"ז תרומ"ע לכשתחשך, ובהני גווני הדין נותן דמכח הא דגמרו בידי אדם לא יהא זה מוקצה כלל אף בביה"ש, - ובעכצ"ל דל"מ גמרו בידי אדם אלא בדבר שאינו ראוי, ולא בדבר האסור, וצ"ב, ושמא הוא משום דהא דמהני גמרו בידי אדם, היינו דמכח זה חשבינן לה אף בביה"ש כדבר הראוי, אלא שהוא מחוסר תיקון, וע"כ ל"ה מוקצה כלל, אך כל דהוא דבר האסור בביה"ש, א"א לחשבו בביה"ש כדבר הראוי, וע"כ הוי מוקצה. [↑](#footnote-ref-514)
514. וכבר עמדו דהגרע"א אזיל לטעמי' בגל' שו"ע סימן תקט"ו ס"א, שהק' בהא דנכרי שהביא דורון ביו"ט ראשון, דאסור ביו"ט שני בכדי שיעשו, דכיון דה"ז אסור בכדי שיעשו, אף דודאי הוא לילה, מ"ט אינו אסור בכל יו"ט שני משום מיגו דאיתקצאי, והרי דלא אמרינן דכיון דה"ז עתיד להיות ניתר אחר בכדי שיעשו, הו"ל כגמרו בידי אדם. [↑](#footnote-ref-515)
515. ומש"כ שם לישב דדמי למש"כ התוס' בשבת מ"ג א' בכופה סל לפני האפרוחים דל"מ הא דגמרו בידי אדם, צ"ב, דאף שכיבס את החלוק במים, הרי א"צ כלל שלא יתייבש מיד, - וגם למש"כ הר"ן שם דכל דדחיי' בידים ל"מ גמרו בידי אדם, הרי כיון דכל דדחיי' בידים לצורך תיקונו כקדירות רותחות מהני הא דגמרו בידי אדם, הדין נותן דה"נ בבגד שכיבסו יועיל הא דגמרו בידי אדם. [↑](#footnote-ref-516)
516. עוד נתבאר שם מש"כ הרשב"א בעבוה"ק דכל שנשאל על הנדר שרי, אף דביו"ט קי"ל כר"י, ועמש"נ כמה טעמים בזה, ולכאו' הי' מקום לפרש עוד דהוא משום דהוי כגמרו בידי אדם, וע"כ אף לר"י ל"ה מוקצה, - אך תיקשי דאם הוי גמרו בידי אדם, מ"ט הוי זה מוקצה קודם שנשאל כשאסר על כל העולם, כמבו' בד' הרשב"א שם, - ושמא י"ל, דבדבר האסור, ל"מ הא דגמרו בידי אדם אלא דלא נימא מיגו דאיתקצאי, אך מ"מ בעודו אסור הוי מוקצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-517)
517. אך בד' הגר"ז בסימן תצ"ח סי"ז משמע דהא דשאני ראית בכור מראיית טריפה, הוא משום דאם שחטו קודם שהראהו לחכם אסור, וכ"כ השעה"צ שם סקנ"ח, וכתב דהוא כהכרעת השו"ע בסימן ש"י ס"א כר"מ, וכן משמע קצת בד' התרוה"ד בסימן נ"ד, - וצ"ע דמלבד דאי"ז מתישב לדעת הני קמאי דס"ל דקי"ל כר"י דמהני להראות לחכם את המום לאחר שחיטה, גם הרי אמרו הכא דהא דאסר ר"מ כששחטו קודם שהראהו לחכם הוא משום קנס, ואי"ז טעם לחשבו כמתקן, - ושמא י"ל כמשמעות ד' חי' המאירי, דמכוון הגמ' הוא דאי"ז מוכרח דלדעת ר"מ אסור לראות מומין, דכיון דאי"ז אלא משום קנס, י"ל דרואין מומין ביו"ט, אך מ"מ י"ל דר"ש דס"ל דאין רואין מומין ביו"ט, הוא משום דס"ל דכיון דבפועל בעינן לראות המום קודם שחיטה, הו"ל כמתקן וכדן את הדין, ובזה מתישב משה"ק הפנ"י דהיאך פליג אביי על הני תנאי ואמוראי דאמרו דר"ש בשיטת ר"מ אמרה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-518)
518. והגר"ז בסימן תצ"ח סי"ט כתב דטעם ההיתר בזה, הוא משום דהתירו הוא מחמת ראייתו והראי' היתה מאתמול, וע"כ חשיב דכבר נגמר עיקר ההיתר מערב יו"ט ואינו מתקן כלום ביו"ט, - ולכאו' כ"ה גם מכוון המאירי, דהרי ודאי דלא חייל ההיתר בפועל עד שהורה החכם, דאל"כ מ"ט אין הבעלים רשאי לשוחטו, אחר שהוא יודע שלא הפיל בו מום במתכוין, אלא דכיון גמר החכם את עיקר היתר המום בדעתו, לא חשיב כמתקן ביו"ט. [↑](#footnote-ref-519)
519. והעירו דכיון דבכה"ג מותר החכם להתיר ביו"ט, מה מקום יש להצריך שכבר אמר לו דהמום קבוע, ומ"ש מהא דלר"י דרואין מומין ביו"ט ל"ה מוקצה, אף דאין הבעלים יודע דהוא מום קבוע וביד החכם להתירו, - ושמא איירי בגונא דסבור הבעלים דעדיין לא הכריע החכם בדעתו אם הוא מום קבוע, ובכה"ג אין בידו להתירו אף אם באמת הוא מום קבוע, וע"כ י"ל דמסח דעתי' מיני', ומשא"כ לר"י דרואין מומין ביו"ט, דאם הוי זה מום קבוע יש ביד החכם להתירו.

     והעירו די"ל עוד, דלר"י דלא חשבינן לראיית מומין כתיקון, והיינו משום דחשבינן דגם קודם ראיית החכם ה"ז ראוי, וראיית החכם אי"ז אלא כגילוי מילתא בעלמא, ע"כ ל"ה זה מוקצה כלל, ומה"ט לדידי' אי"ז מוקצה אף קודם ראיית החכם, כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל שדנו להתיר להעלותו ע"י הערמה, אך לר"ש דחשבינן לראיית מומין כתיקון, וחשבינן דקודם ראיית החכם אי"ז ראוי, ע"כ אף אם ביד החכם להתירו, מ"מ כל שאין הבעלים יודע מכך הו"ל מוקצה, - אך לפ"ז נמצא, דהא דפליגי ר"י ור"ש בדין בכור שראו מומו ביו"ט אם הוי מוקצה, אי"ז רק משום דלר"י דמותר לראות את המום דעתי' עילוי' ולר"ש דאסור לראות את המום ל"ה דעתי' עילוי', אלא הוא גם משום דלר"י דראיית מומין ל"ה כתיקון, דחשבינן דגם קודם ראיית המום הו"ל ראוי, ע"כ אי"ז מוקצה, ולר"ש דראיית מומין הוי כתיקון, דחשבינן דקודם ראיית המום אי"ז ראוי, הו"ל מוקצה, ובד' התוס' לעיל במתניתין מבו' דלא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-520)
520. אך דעת ש"ר דאמרינן מיגו דאיתקצאי אף במוקצה מחמת איסור דרבנן, ודעת התוס' לחלק בזה, דהיכא דנסתלק האיסור, לא אמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור דרבנן, ונתבאר בדף מס' 24, ומצינו כן גם בד' התוס' וש"ר בפסחים נ"ו ב', דפירות שהיו אסור ליטלן בביה"ש מכח הא דאין משתמשין באילן הוו מוקצה מחמת איסור, אף דאין האיסור אלא מדרבנן, ועמדו ע"ז הפנ"י והגרע"א שם. [↑](#footnote-ref-521)
521. מבו' בדבריו דלא פסיקא לי' דאסר ר"י בכותל רעוע, ובדבריו בעבוה"ק שער ב' פ"ז הע"ו מבו' דכה"ג שרי אף לר"י, וזהו שכתב שם להתיר בכותל רעוע, אף דביו"ט קי"ל כר"י, וכ"ה מבו' גם בס' המאורות בסוגיין, וצ"ב הטעם בזה, דמ"ש מסוכה רעועה דאסר בה ר"י, ועמד בזה בס' בית אברהם בסוגיין, וגם צ"ע במש"כ בעבוה"ק שם דבכותל בריא אסור משום דהוי ככוס קערה ועששית, ומ"ט הוצרך לזה, וצע"ג, - ובדבריו בעבוה"ק יש מקום לומר, דמודה ליסוד ד' הרמב"ן דל"ה מוקצה מחמת איסור, משום דאין האיסור בגוף הפירות, ואך דמ"מ כל דאין יושב ומצפה שיפחת הבית, הרי דמכח זה עצמו מקצי להפירות מדעתי', וזה ניחא אי נימא דהא דאסרינן בכוס קערה ועששית, הוי זה הקצאה מחודשת מכח הא דאין יושב ומצפה, - אך לא נתישבו בזה דבריו בסוגיין, שהק' דלר"י הוי מוקצה, ואפי' לר"ש הוי ככוס קערה ועששית, ומבו' דלר"י הוי מוקצה מחמת איסור, ול"ב לדינא דכוס קערה ועששית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-522)
522. והגרש"ז זצ"ל בשש"כ פכ"ב הערה ל"א כתב ללמוד מדבריו דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי כל שהי' סבור בביה"ש דאין הדבר מוקצה, ולא הסיח דעתו ממנו, - אך לכאו' מסתבר דד' הריא"ז קיימי רק בכה"ג דבית שנפחת, דליכא איסור בהפירות עצמן, אלא דמ"מ כיון דאין בידו ליטלם מסח דעתי' מינייהו, וכל שהי' דעתו ליטול מהן ולא הסיח דעתו, ליכא לעיקר ההקצאה. [↑](#footnote-ref-523)
523. ועוד יש להעיר, דלמש"כ הרשב"א בחולין י"ד א' דהגריעותא בדלא דחיי' בידים הוא משום דאריא הוא דרביע עלי', י"ל דבבית שנפחת לעולם ל"ה אלא כאריא דרביע עלי, וע"כ אף אם חשיב כדחיי' בידים, מ"מ דמי להיכא דלא דחיי' בידים דשרי. [↑](#footnote-ref-524)
524. עיי"ש שכתב בסו"ד דהא דטבל מוכן אצל שבת שאם עבר ותיקנו מתוקן ניחא לדעת הרי"ף דשרי במוקצה מחמת איסור דלא דחיי' בידים, וממה שלא כתב שם כן בטעם הא דשרינן בבית שנפחת, מבו' דבית שנפחת חשיב כדחיי' בידים. [↑](#footnote-ref-525)
525. וזה ממש"כ לדון בטעם הא דהבית שנפחת ל"ה הפירות כמוקצה מחמת איסור, ולא כתבו דלדעת הרמ"א דמוקצה שרי ביו"ט ניחא, משום דלא קי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור אלא היכא דדחיי' בידים, אך יש לדחות למש"כ המג"א בסימן תצ"ה סק"ו בשם היש"ש דאף דמוקצה שרי ביו"ט, מ"מ מוקצה מחמת איסור אסור אף בדלא דחיי' בידים. [↑](#footnote-ref-526)
526. ונפ"מ רבתא בזה הוא לדעת התוס' בסוגיין ודעימייהו דכל הא דשרינן בבית שנפחת הוא לדעת ר"ש דלית לי' מוקצה, אם יש לאסור בזה לפ"מ דקי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור דדחיי' בידים, - ובד' הטור בסו"ס תקי"ח משמע דאין לאסור בזה, וכן משמע קצת בד' הרא"ש בסימן ה', ואך דלהטור לטעמי' דס"ל שם ובסימן תק"א דקי"ל כר"ש דשרי בסוכה רעועה ובקורה רעועה, ונתבאר בדף מס' 18, כ"ש דיש להתיר בזה. [↑](#footnote-ref-527)
527. והמאירי לעיל כ"ה א' כתב להתיר בזה מטעם אחר, דכיון דפירות אלו אינם מוקצין למי שהוא תוך התחום לאותן הפירות, ע"כ לא חל עליהן דין מוקצה כלל, ומותרין לישראל אחר, והביאו השעה"צ בסימן תקט"ו סקצ"א, - אך לכאו' לא נתפרש להדיא בדבריו דאף פירות שהם חוץ לתחום הבעלים ל"ה מוקצין, דבזה הוא דאסר הרשב"א, וצ"ב בד' השעה"צ שהביא מדבריו דל"ה מוקצה אף בכה"ג. [↑](#footnote-ref-528)
528. ואמנם לפ"ז אין לאסור אלא כשאינו יושב ומצפה כלל שיובאו מחוץ לתחום, וכמש"כ הרשב"א כן בבית שנפחת דאין הפירות אסורין אלא כשאין דעתו עליהן ככוס קערה ועששית. [↑](#footnote-ref-529)
529. והמג"א שם סוסקכ"ז כתב דלדעת ר"ש ודאי דפירות שבאו מחוץ לתחום ל"ה מוקצה, ובד' המחה"ש שם משמע דלהך לישנא דמדבריות אסורות אף לר"ש, ה"נ פירות שבאו מחוץ לתחום אסורין אף לר"ש, וזה לפ"מ שלמד המג"א שם לדין פירות שהיו חוץ לתחום מדין מדבריות, (ונתבאר בדף מס' 11), אך השעה"צ שם נחלק ע"ז, עיי"ש, - ויש להעיר דבד' הגר"א בסימן ש"ז סי"ד בתו"ד משמע דלמש"כ הרמ"א דפירות שבאו מחוץ לתחום הוו מוקצה, ה"ז אסור אף בשבת, ולכאו' מבו' מדבריו דס"ל דהא דהוו מוקצה הוא גם לדעת ר"ש, וי"ל. [↑](#footnote-ref-530)
530. שמא מכוון דבריו הוא כמש"כ הרא"ה לקמן שם, דהוא משום דבהטבל גופי' ליכא איסורא, אלא איסורא רכיבא עלי' וכמאן דמערב בי' איסורא, וכיון דאסתלקא שרי. [↑](#footnote-ref-531)
531. מבו' בדבריו דכל הא דבעינן דחיי' בידים, הוא רק משום דבחול הוא עומד לתקן ולאכול והו"ל מוכן, ובאנו לדון שיהא מוקצה מחמת איסור שבת, ובזה הוא דאמרינן דכל דלא דחיי' בידים ל"ה מוקצה, אך אם אף בחול ל"ה מוכן, הו"ל מוקצה אף אם לא דחיי' בידים, ובזה מתפרש טעם מש"נ במק"א מד' הרשב"א בחולין י"ד א', דאם מוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, אמרינן מיגו דאיתקצאי אף דלא דחיי' בידים, כיון דאף בחול אינו מוכן. [↑](#footnote-ref-532)
532. ומשמעות ד' הרמב"ן שם דלא הוצרך לכך אלא לדעת רש"י דהא דטבל מוכן הוא וכו' הוא משום דאין תיקונו אסור אלא מדרבנן, וצ"ב דלכאו' גם למש"כ הרמב"ן גופי' בטעם הא דטבל מוכן הוא וכו', דהוא משום דהפירות עצמן ראויין הן וכו', או משום דלא דחיי' בידים, קשיא דמ"ט אסרו בבכור שביקרו בשבת, ובע"כ דהוא משום דראיית בכור אינה בידו ומי יימר דמזדקיק לי' חכם ועובר עבירה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ד ב' בטעם הא דאסר ר"ש בבכור משום דמי יימר, אף דלא אסר ר"ש כשאין יושב ומצפה אלא היכא דדחיי' בידים, - והעירו די"ל למש"כ הרמב"ן דטעם התירא דטבל הוא משום דהוא ראוי ועומד לאדם וכו', וי"ל דבבכור אי"ז כן, דאינו עומד כלל לאדם, עד שיפול בו מום ויתירנו חכם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-533)
533. אך בדבריהם משמע דאי"ז משום דמי יימר שיעשה החכם איסור, אלא משום דאף דטבל ונדר ל"ה מוקצה מחמת איסור, מ"מ כל דבאנו לדון דהוי מוקצה מכח הא דמי יימר, דהוא הקצאה בפנ"ע האוסרת אף לדעת ר"ש, לי"ב לדינא דאם עבר ותיקנו מתוקן. [↑](#footnote-ref-534)
534. ואמנם עיי"ש לעיל מינה ד"ה לפ"ז נראה שכתב דהא דמחובר הוי מוקצה ביו"ט, אף אם תלישה מותרת מדאורייתא משום אוכ"נ, ואין איסורה אלא מדרבנן, הוא משום דאחר שאסרו חכמים פירות הנושרים, ל"ה זה מלאכת אוכ"נ, ואסורה התלישה מדאורייתא, וצ"ב דמ"ט הוצרך לזה, הרי כיון דאסרו חכמים פירות הנושרים ואין בידו להתיר לאיסור זה, הוי מוקצה מחמת איסור זה, ועמד ע"ז בס' האיר יוסף סימן מ"ו, - אך פשוט דד' הגרע"א שם קיימי לפרש טעם הא דהוי מוקצה דמחובר, והנפ"מ בזה הוא במש"כ הגרע"א שם בדין נכרי שהביא דורון, עיי"ש, והא דהוי מוקצה דמחובר, הוא רק משום דהתלישה אסורה מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-535)
535. וכן דן בזה החת"ס לעיל ל' ב', ועיי"ש שכתב דהא דבבית שנפחת לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, הוא משום דגם אם עבר ופחתו אין הפירות נאסרין משום מעשה שבת, וכתב דהוא משום דהוי תרי דרבנן, ונתחדש בדבריו דאלמלי כן היו הפירות נאסרין משום מעשה שבת, אף שלא נעשית מלאכה בגוף הפירות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-536)
536. ובפשוטו צ"ל בדעת רש"י, דאף דודאי אין בדעתו לעבור על האיסור, מ"מ כיון דכל הא דאינו ראוי הוא מכח איסור דרבנן, הו"ל כאריא דרביע עלי', ולא מקצי לי' מדעתי'. [↑](#footnote-ref-537)
537. והמגיני שלמה בשבת מ"ג א' כתב לדון כן דהא דטבל אם עבר ותיקנו מתוקן, הוא משום דבביה"ש הי' בידו לתקנו דלא גזרו על שבות בביה"ש, ועיי"ש שהק' דא"כ תיקשי מינה למ"ד דיש מוקצה לחצי שבת, וכן עמד בזה הישועות יעקב בסימן ש"ח סק"א, ועיי"ש שעמד עוד בזה, דלדעת רש"י בשבת ל"ד א' דסתם מתניתין דהתם הוא כרבנן דגזרו על שבות ביה"ש, רחוק לומר דסתם מתניתין דהכא היא כרבי דלא גזרו על שבות ביה"ש. [↑](#footnote-ref-538)
538. ומצינו בד' הגרע"א בחולין ט"ו ב' שכתב בדין השוחט לבריא בשבת דאסור לבריא משום מוקצה, דכ"ז הוא משום דאסור לשחוט בביה"ש כלאח"י, אך אם הי' מותר לשחוט כלאח"י מכח הא דלא גזרו על שבות ביה"ש, ל"ה זה מוקצה, - וצ"ע דהרי חזינן לדעת כמה מקמאי דאמרינן מיגו דאיתקצאי אף במוקצה מחמת איסור דרבנן, ולא אמרינן דלא איתקצאי בביה"ש משום דלא גזרו על שבות ביה"ש, ונתבאר להלן הטעם בזה, ומשמעות ד' הראשונים דגם בד' רש"י דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור דרבנן, אי"ז מכח הא דלא גזרו על שבות בביה"ש. [↑](#footnote-ref-539)
539. והנה אמנם התוס' בעירובין ל' ב' ד"ה ולפרוש עלי' כתבו דאף אם תחילת היום קונה עירוב, מ"מ מותר לתקן הטבל, דלא גזרו עליו ביה"ש עד שתהא לילה ניכרת וידוע, והחזו"א בכ"ד פירש לדבריהם דהיינו דאף אחר כל ביה"ש לא גזרו על שבות, כ"ז שאינו לילה ניכר וידוע, ולפ"ז הרי נמצא דאף בשעת כניסת שבת ודאי לא גזרו על השבות, והדק"ל, - אך הבית מאיר לטעמי' אזיל בעירובין ל"ו א' שפירש לד' התוס' בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-540)
540. אך לכאו' אי"ז מתישב עם המבו' בד' התוס' בעירובין ל' ב' ד"ה ולפרוש עלי' דהא דלא גזרו על שבות ביה"ש הוא דין ודאי, והרגיש בזה האפיקי ים בח"ב סימן כ"א (ד"ה ומקום אתי), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-541)
541. אך שמא יש לפרש לדבריו בע"א, דכל הא דאין מוקצה לחצי שבת, הוא רק בהקצאה שנתחדשה באמצע השבת, דכיון דבביה"ש הי' מוכן כלפי שבת, לא בטלה ההכנה אח"כ, ומשא"כ הכא דכבר בביה"ש הי' דינו דהוא אסור בשבת, ומעיקרא ל"ה מוכן כלפי זמן זה. [↑](#footnote-ref-542)
542. נתחדש בדבריו, דהא דדבר האסור לא חשיב כמוכן, אי"ז משום דבפועל א"א לו לאכלו, אלא דמכח שֵם האיסור לא חשיב כמוכן, וע"כ אף דאין בי"ד מצווין להפריש את הקטן, מ"מ כיון דשֵם האיסור קיים אף לגבי הקטן, לא חשיב כמוכן, אך צ"ב, דאמנם באוכל האסור, שפיר י"ל דמכח הא דהוא דבר האסור לא חשיב כמוכן, אך בבית שנפחת דליכא בהבית איסור כלל, וכל הא דהוו מוקצה הוא משום דבפועל א"א לו ליטלם, הדין נותן דכיון דביד הקטן ליטלם, חשיבי כמוכנים לקטן. [↑](#footnote-ref-543)
543. ואמנם גם בד' החת"ס לעיל ב' א' נראה להדיא דס"ל דמכח הא דטבל מוכן הוא אצל שבת, מותר לטלטלו אף קודם שתיקנו, עיי"ש, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-544)
544. וי"ל דשאני טבל דרבנן האסור באכילה מדרבנן אף בחול, דלא חשיב כדבר המוכן, ומשא"כ בעבר ושהה דאי"ז אסור אלא בשבת, - וצ"ל עוד, דל"ד להא דטבל הוי מוקצה בשבת, אף דהאיסור לתקנו אינו אלא מדרבנן, דשאני טבל דכ"ז שלא תיקנו הוא אסור מדאורייתא, ואף דכיון דאין איסור תיקונו אלא מדרבנן לא מקצי לי' מדעתי', מ"מ חשבינן לי' כעצים ואבנים, ומשא"כ בעבר ושהה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-545)
545. ועפי"ז הי' מקום לדון במשה"ק התוס' וש"ר ע"ד רש"י מהא דאסרינן בבסיס לדבר האסור אף דאין איסורו אלא מדרבנן, ולהנ"ל י"ל דכל הא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור דרבנן, הוא משום דגם בשעת איסורו אינו מוקצה כלל, אך בבסיס לדבר האסור דהוא טפל לדבר האסור ובשעה שהוא בסיס הו"ל מוקצה, אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, - אך אי"ז מתישב למשמעות הגמ' בשלהי שבת דדין מיגו דאיתקצאי בבסיס לדבר האסור, אי"ז מכח דין המוקצה דבסיס, אלא הוא משום דאחר דהו"ל בסיס לדבר האסור, הוי מוקצה מחמת איסור, ונתבאר בזה במ"מ מוקצה א' דף מס' 17. [↑](#footnote-ref-546)
546. והחת"ס לעיל ל' ב' כתב לישב, דאף אם יעבור ויסתור יהיו העצים אסורין משום מעשה שבת, וע"כ שפיר אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, דכל הא דבמוקצה מחמת איסור דרבנן לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, הוא רק היכא דע"י שיעבור על האיסור דרבנן יהא הדבר ראוי לו. [↑](#footnote-ref-547)
547. הדגמ"ר בסימן תקי"ח כתב דהיינו, דאף דכיון שנפחת הבית נסתלק איסור סתירה, מ"מ עדיין יש בזה לאיסור מוקצה דהאבנים, - אך כבר תמהו בזה המגיני שלמה והראש יוסף בסוגיין, דהרי משום איסור טלטול האבנים ל"ה הפירות מוקצין כלל, שהרי הותר טלטול מוקצה לצורך אוכ"נ, וכל הא דבאנו לחשבן כמוקצין, הוא משום איסור סתירה, ואיסור זה נסתלק כשנפחת הבית, - והשפ"א כתב די"ל, דאחר דאסור לפחות הבית משום איסור סתירה, אף לא התירו בזה לאיסור מוקצה משום שמחת יו"ט, כיון דגם בלי איסור מוקצה אסור לפתוח, וע"כ שפיר י"ל מיגו דאיתקצאי כל דהמוקצה הוי בעולם, - ועמש"כ החזו"א בסימן מ"ז סקי"ט לפרש לד' התוס' בע"א. [↑](#footnote-ref-548)
548. אך המג"א בסימן תקי"ח סק"ד כתב לישב בע"א, דמש"כ הבעה"מ דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי בבית שנפחת משום דאין האיסור אלא מדרבנן, הוא בצירוף הא דאין הפירות מוקצין בעצמן, והיד אפרים שם הק' דהרי הבעה"מ כתב כן גם בטעם הא דטבל אם עבר ותיקנו מתוקן, אף דהתם הפירות מוקצין מעצמן, - וי"ל בדעת המג"א, דעיקר ה"ט דאין הפירות מוקצין בעצמן, היינו דמה"ט הו"ל כאריא הוא דרביע עלי', ובזה הוא דמהני הא דיכול לתקן ע"י איסור דרבנן, וע"כ ה"נ הוא בטבל, דאף דהוו הפירות מוקצין מעצמן, מ"מ כיון דלא דחיי' בידים, אי"ז אלא כאריא דרביע עלי', - ועמש"כ החזו"א בסימן מ"ט סק"ג לישב בע"א לד' הבעה"מ. [↑](#footnote-ref-549)
549. ובתוס' איברא תוס' הרא"ש בסוגיין כתב לישב כן להא דבכור שביקרו ביו"ט אינו מבוקר, - וצ"ב דמ"ט חשיב כדחיי' בידים, וגם צ"ע מ"ט לא כתב כן לישב כן למשה"ק לעיל מינה מהא דבסל לפני האפרוחים וכו' אמרינן מיגו דאיתקצאי. [↑](#footnote-ref-550)
550. ובד' התוס' ודעימי' שלא כתבו לישב כן, י"ל דהוא משום דס"ל דאף בית שנפחת חשיב כדחיי' בידים, וכמש"נ בדף מס' 23 ללמוד מד' הרמב"ן והרשב"א, ואפ"ה פירש"י דכיון דהוי מוקצה מחמת איסור דרבנן לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, - אך יש להעיר, דלפ"ז הרי לפ"מ שפירשו התוס' לדינא דבית שנפחת דאתיא כר"ש, שפיר הומ"ל דהא דטבל מוכן הוא אצל שבת שאם עבר ותיקנו מתוקן, הוא משום דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור דרבנן היכא דלא דחיי' בידים, דע"ז לא תיקשי מכל הני דוכתי דאמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור דרבנן, ומ"ט הוצרכו התוס' לישב בע"א, - ועוד יש להעיר בזה, דאף דבית שנפחת הוי דחיי' בידים, מ"מ כיון דאין האיסור בגוף הפירות, י"ל דהו"ל כאריא דרביע עלי', ודמי למוקצה מחמת איסור דלא דחיי' בידים. [↑](#footnote-ref-551)
551. ושמא י"ל דבית שנפחת סתמא דמילתא הוא עומד לחזור ולבנותו, ובכה"ג חשיב כסותר ע"מ לבנות, כמש"כ הריטב"א בשבת קמ"ו א' ובעירובין ל"ה א', ונתבאר במקומו ומשא"כ בסוכה בריאה שהוא בא להשתמש בעצים להסקה ואינו חוזר ובונה אותם, והו"ל סותר שלא ע"מ לבנות. [↑](#footnote-ref-552)
552. משמע קצת מדבריו, דאם היתה שלהבת אסורה בטלטול מדאורייתא, הרי דאף דהנר אינו אסור אלא מדרבנן משום דנעשה בסיס לשלהבת, מ"מ הוה חשבינן לי' כבסיס מחמת איסור דאורייתא, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-553)
553. ובס' בית אברהם בסוגיין כתב די"ל דנר לר"י הוי מוקצה מחמת איסור דאורייתא, דלפ"מ דס"ל דדבר שאינו מתכוין אסור, אסור לטלטל את הנר בעודו דולק מדאורייתא, - אך עיי"ש שהק' דלא נתישב בזה הא דקי"ל בנר שהדליקו בו בשבת כר"י, אף דקי"ל דדבר שאינו מתכוין מותר, וכל הא דאסור לטלטל את הנר הוא משום דהוי בסיס לשלהבת. [↑](#footnote-ref-554)
554. ולכאו' יש ללמוד כן גם ממשה"ק הרמב"ן מהא דאמרינן מיגו דאיתקצאי בסוכה רעועה, אף דהתם אם עבר וסתר ה"ז אסור משום מעשה שבת ואין בידו לתקנו שיהא ראוי, - אך תיקשי לפ"ז בד' ההשלמה לעיל ל' ב' שעמד ג"כ בהא דאמרינן מיגו דאיתקצאי בסוכה רעועה, אף דבדבריו בשבת מ"ג א' מבו' דכל הא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור דרבנן, הוא רק היכא דע"י שיעבור ע"י האיסור דרבנן יהא הדבר ראוי לגמרי, וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-555)
555. וכ"נ גם בד' הריטב"א בשבת מ"ג א' שהק' דנר הוי מוקצה מחמת איסור דרבנן כיון דאיסור טלטולו הוא כדי שלא יכבהו וכיבויו אינו אסור אלא מדרבנן, וזה להס"ד שם מ"ו ב' דאיסור טלטול נר הוא שמא יכבה, וכן פירש"י שם מ"ד א', ומשמע דלא הוצרך להא דבידו לכבותו ואח"כ יהא ראוי לטלטלו, אלא כיון דאף בעודו דולק אין איסור טלטולו אלא מדרבנן, הו"ל כמוקצה מחמת איסור דרבנן. [↑](#footnote-ref-556)
556. והנה אמנם הרמב"ן לקמן שם הק' דנר לר"ש אין כיבויו אסור אלא מדרבנן, דהוי משאצל"ג, ולפ"ז הרי דאף בנר יש בידו לעשות שיהא ראוי ע"י איסור דרבנן, וכן עמד בזה בחי' הגרע"א בסוגיין, עיי"ש, - אך בדעת התוס' שלא הק' מזה, י"ל דס"ל דכל הא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור דרבנן, הוא רק היכא דעיקר האיסור הוא מדרבנן, ומשא"כ בנר דעיקר איסור כיבוי הוא מדאורייתא, ורק משום דהוי משאצל"ג אינו אסור אלא מדרבנן, וכ"כ ההשלמה בשבת שם בסו"ד דשאני בנר דאיכא כיבוי האסור מדאורייתא, אך הגרע"א שם כתב דדוחק לחלק כן. [↑](#footnote-ref-557)
557. לכאו' יש ללמוד כן גם ממש"כ התוס' לישב דבמעות שע"ג הכר אף כשנטלם עדיין הן בעולם, והרי דהא דקשיא להו דלא נימא בזה מיגו דאיתקצאי, הוא משום דבידו ליטלם ולסלק ההקצאה, וע"ז הוא שכתבו דהתם גרע משום דאף כשנטלם עדיין הן בעולם, - אך באמת בד' השעה"מ מבו' שפירש לדבריהם דהיינו דכל הא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי בדבר שאינו אסור אלא מדרבנן, הוא רק היכא דגם האיסור אינו בעולם, וזהו שהק' במה שדנו התוס' בביצה שנולדה ביו"ט דנימא מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר, דהרי אין האיסור אלא מדרבנן, וגם כבר אין האיסור בעולם. [↑](#footnote-ref-558)
558. והעירו די"ל דשאני הא דיכול להפריחן, דאין לדון להתיר בזה אלא מדינא דגמרו בידי אדם, וכמש"כ התוס' בשבת, ובזה הוא שפירשו התוס' דלי"ב לדינא דגמרו בידי אדם משום דרצונו שיעלו האפרוחים על הסל, - אך כל שבידו ליטלם בידים, ל"ב לדין גמרו בידי אדם, אלא כיון דהוא בידו לתקנו מיד חשיב כדבר הראוי עכשיו, וה"נ בטבל שבידו לתקנו, ל"ב לדינא דגמרו בידי אדם, אלא כיון דבידו לתקנו מיד הו"ל כדבר הראוי, וע"ז ל"מ הא דרצונו בכך, וזהו שהק' התוס' דאם אף דבר האסור מדרבנן חשיב דהוא בידו, הוה חשבינן להסל כדבר הראוי, ול"ה בזה לדינא דמיגו דאיתקצאי. [↑](#footnote-ref-559)
559. ושמא י"ל, דהא דסל ומוכני חשיבי כמוקצה מחמת איסור דרבנן, אי"ז משום דמדאורייתא יש בידו לסלק את האיסור ושיהיו ראויין בטלטול, דזה הרי בידו לעשות בהיתר גמור ע"י שיפריח את האפרוחים, אלא היינו דכל איסורא דבסיס לדבר האסור הוא רק היכא דאסור להסיר את האיסור ממנו, ואף בסל לפני האפרוחים שבידו להפריחן, מ"מ כיון דאסור להסיר ממנו את האפרוחים בידים יש בזה לאיסורא דבסיס, וכיון דכל הא דאסור להסיר את האיסור ממנו הוא מדרבנן, ע"כ הוא דאין עליו תורת מוקצה אלא מדרבנן, ודמי לבית שנפחת ולטבל, דכל הא דיש לחשבן כמוקצה, הוא משום דאסור לפחות את הבית ולתקן את הטבל, ואיסור זה הוא מדרבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-560)
560. החזו"א בסימן מ"ז סוסקי"ח כתב לישב, דשאני בכור דכ"ז שלא הותר אין דעתו עליו שהרי הוא בחזקת תם ואין תקנה לאיסורו, וזה למש"כ שם דכל הא דלא אמרינן מוקצה מחמת איסור דרבנן, הוא רק בדבר העומד לאכילה אלא שאיסור דרבנן מעכב עליו, (ומה"ט כל דדחיי' בידים אמרינן מוקצה מחמת איסור דרבנן, ונתבאר לעיל), וצ"ב דבגונא דיודע הבעלים דהוא מום קבוע, אלא דצריך היתר חכם, מ"ט נימא דאין דעתו עליו. [↑](#footnote-ref-561)
561. ההשלמה בשבת שם כתב לישב דאי"ז דבר הראוי לאכול, אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי אף שאין איסורו אלא מדרבנן, וצ"ע דלהדיא מבו' בסוגיית הגמ' בשבת מ"ד א' דבכוס וקערה אסר ר"ש אף את מותר השמן, אף דהוא דבר הראוי לאכול, ולכאו' צ"ל דכיון דהכוס והקערה עצמן אסורין, אף השמן שנותר בהן אסור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-562)
562. וצ"ע מהא דטבל מוכן הוא אצל שבת שאם עבר ותיקנו מתוקן, אף דהתם א"א שיתוקן מאליו, ואינו יושב ומצפה לכך, - וצ"ל דכיון דיש בידו לעבור על האיסור דרבנן ולתקנו הו"ל כיושב ומצפה, ומשא"כ בכוס קערה ועששית דאיסור כיבוין הוא מדאורייתא, וע"כ הו"ל כאין יושב ומצפה. [↑](#footnote-ref-563)
563. אך העירו דבד' הקהלת יעקב בסימן תצ"ח ס"ה מבו' דאף כשהוא אסור מדרבנן אף בחול ל"ה מוקצה, ומה"ט עמד שם במש"כ התוס' לעיל ו' א' דכשהוא במעי אמו ל"ה מוכן משום דלכתחילה אין לו לשחוט בכה"ג, דכיון דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, מ"ט אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-564)
564. המג"א בסימן תק"א סקי"ג כתב דהא דמסיקין בכלים היינו כשאין לו עצים, דאל"כ עבר על בל תשחית. [↑](#footnote-ref-565)
565. ומבו' בדבריו, דלפירש"י לא תלי דין נולד במה דנשתנה ונעשה דבר חדש, אלא עיקר איסור נולד הוא משום דל"ה דעתו ע"ז, - וצ"ב, דלכאו' כל הא דאסרינן מכח הא דל"ה דעתו ע"ז, הוא רק משום דהוי דבר חדש דאינו בכלל ההכנה שהוכן מבעו"י, ואך דאם הי' דעתו ע"ז, היתה ההכנה גם על דבר חדש זה, ומשום דאין דעתו ע"ז ליכא ע"ז הכנה. [↑](#footnote-ref-566)
566. וזה לטעמי' דס"ל דהא דאין בנין בכלים הוא אף בעושה כלי מתחילתו, וה"נ אין סתירה בכלים אף כששובר כלי גמור, אך לדעת הסוברים דהעושה כלי מתחילתו חייב משום בונה, נחלקו הראשונים אם השובר כלי חייב משום סותר, ונתבאר טעם הפלוגתא בזה במקומו. [↑](#footnote-ref-567)
567. והאו"ז בסימן כ"ט הביא בשם מורי הר"א ב"ר משה שהק' דאף דאין סתירה בכלים מ"מ מדרבנן אסור, והיינו לדעת הרמב"ם דאיסורא דביטול כלי מהיכנו הוא משום סותר, והרי דה"ז אסור מדרבנן, וכתב דלפירש"י דאיסורא דביטול כלי מהיכנו הוא משום בונה, ניחא, וכתב דהשיב לו ה"ר ברוך ב"ר יצחק דכל הא דאסרו ביטול כלי מהיכנו משום סותר, הוא משום דאי"ז לצורך יו"ט, אך הכא דהותר לצורך יו"ט שרי. מניח כלי תחת הביצה אינו צורך יום טוב. [↑](#footnote-ref-568)
568. ועיי"ש שכתב דאף אם לא הותר לסתור הכלי קודם ההבערה לצורך אוכ"נ, משום דמלאכה בפנ"ע היא, מ"מ בשעת ההבערה שרי, ועמש"כ המחה"ש שם לפרש בזה, ומש"כ הקהלת יעקב שם לפרש בע"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-569)
569. וזה מתפרש למש"כ המנ"ח במוסך השבת אופה סק"ז כתב דאף דהאופה והמבשל חייב, אף שנאפה ונתבשל מעצמו, היינו משום דמלאכת שבת ילפינן ממשכן, ובישול במשכן ג"כ בכה"ג שמעמידין באור להתבשל ונתבשל ממילא, ומשא"כ במכה בפטיש דבמשכן ע"י הכאתו בפטיש נגמר המלאכה, אינו חייב אלא אם הגמר מלאכה הוא בעשייתו, וכל שאינו נגמר בעשייתו אלא נגמר אח"כ מאליו, פטור, וע"כ ה"נ במלאכת סתירה אינו חייב בכה"ג. [↑](#footnote-ref-570)
570. ולכאו' יש ללמוד עד"ז ממש"כ הרמב"ם בפ"ב מיו"ט הי"ב דהא דאין מסיקין מן הקורה שנשברה ביו"ט הוא משום דהו"ל נולד, והרי בע"כ דאיירי בקורה שעומדת גם להסקה ול"ה מוקצית מכך, דאל"כ ל"ה בעינן להא דהויא נולד, דבלא"ה הי' לנו לאסרה משום דבתחילת היו"ט היתה אסורה, כיון דביו"ט קי"ל כר"י, ואפ"ה כיון דעיקרה עומדת לבנין וכשנשברה אינה ראוי' לכך, הו"ל כנולד, ואך דהתם י"ל דהוא משום דעיקרה הוא לבנין, ואף שלא הוקצית מהסקה, מ"מ אין עיקרה עומדת לכך, ומשא"כ הכא דייחדה להדליק בה. [↑](#footnote-ref-571)
571. אך צ"ע למש"כ בפירש"י בביצה ל"ב א' דהא דאין מסיקין בשברי כלים הוא משום דאתמול לא עמדו להסקה, וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין, דא"כ מ"ט אסרו בפתילת הבגד, אף שכבר ייחדה מבעו"י ועמדה להדליק בה, וגם התוס' הרא"ש שהק' דבחקק קב בבקעת ל"ש מיגו דאיתקצאי, לא הק' כן בהא דאסרינן בפתילת הבגד, - ולכאו' בעכצ"ל דכל דתורת כלי ובגד עליו, א"א לייחדו להסקה ולהדלקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-572)
572. וכ"נ ממה שאמרו דאין תורת כלי עליו, - אך באמת בפי' ר"ח ובד' כמה מקמאי משמע דל"ג לתיבות אלו. [↑](#footnote-ref-573)
573. ובד' רבינו פרחי' משמע דמפרש דמה שאמרו דבעץ בעלמא קמדליק, אי"ז לאפוקי דאין עליו תורת כלי, אלא לאפוקי דל"ה שבר כלי ונולד, אלא הוי כעץ בעלמא, וכ"ה גם בד' האבודרהם בסדר תפילת מעריב. [↑](#footnote-ref-574)
574. משמעות דבריו דהיינו משום דאחר שחקק קב ונעשית בקעת כבר אינה עומדת להסקה, וע"כ הוא דהו"ל כנולד, דמעיקרא היתה עומדת להסקה ועכשיו היא עומדת לתשמיש, אך אם גם לאחר שנעשית בקעת היתה עומדת גם להסקה, ל"ה חשיבא כנולד. [↑](#footnote-ref-575)
575. ואמנם הנה בפירש"י כתב דהבקעת אסורה משום נולד, אף דבדבריו בביצה ל"ב א' מבו' דאיסורא דנולד הוא משום דלא הוכן לכך מבעו"י, - וצ"ל דאף דהבקעת היתה מוכנת מבעו"י להסקה, מ"מ כשנעשה ממנה כלי וכבר אינה עומדת להסקה, בטלה הכנתה להסקה, ואין להתיר להסיק בה, אלא מכח הא דהיא כלי, וע"ז שפיר אמרינן דהו"ל נולד, ודמי למה שאמרו בביצה ו' א' בעגל שנולד מן הטריפה, דאם מוכן לכלבים ל"ה מוכן לאדם, הי' לנו לאסרו, אף דגם עכשיו הוא ראוי לכלבים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-576)
576. וצ"ל דל"ג בגמ' ואמאי נולד הוא, שהרי לפי דבריו אין איסור הבקעת משום נולד, אלא משום מיגו דאיתקצאי בביה"ש משום מוקצה מחמת חסרון כיס, וכאשר כ"נ בפירש"י וש"ר דל"ג לה, וכן ליתא בכמה כת"י. [↑](#footnote-ref-577)
577. וכ"נ למש"כ המהרש"ל דגירסת ס"א נכרי שחקק קב בבקעת ישראל, מסיקין בה ביו"ט, ומשמע דלא איצטריך לאשמועינן אלא כשחקק קב בבקעת של ישראל, ותליא בפלוגתא דר"י ור"ש, אך כל שחקק קב בבקעת שלו, לכו"ע מסיקין בה ביו"ט, וכ"כ הראש יוסף. [↑](#footnote-ref-578)
578. וצ"ל דאף דהא דאין אדם אוסר של חבירו שלא מדעתו, הוא רק בדבר דבעינן לדעתו, גם הכא בעינן לדעתו, דכל הא דחשבינן לה כנולד, הוא משום דחקק קב לצורך מלאכה, ומכח זה הוא דחשבינן לה ככלי והוי נולד, ואם הי' נחקק הקב מאליו ל"ה בזה משום נולד. [↑](#footnote-ref-579)
579. ובדף מס' 12 נתבאר ללמוד כן ממשמעות ד' הרי"ד והריא"ז דכל הא דאסרינן בבהמה שנתנבלה, הוא משום דהויא נולד, ולפ"ז הרי דלמ"ד דמודה ר"ש בבע"ח שמתו דאסורין, בע"כ דמודה ר"ש לאיסורא דנולד כשאינו יושב ומצפה לכך. [↑](#footnote-ref-580)
580. ועיי"ש שכתב דהא דגרעינין הוו נולד ובני מעיים ל"ה נולד, אף שבתחילת יו"ט היו מחוברין לכל האווז, הוא כמש"כ התוס' דגרעינין צריכין לאוכל, והם טפלים לו, וכל שהפרידן מן האוכל הוו נולד, ומשא"כ בני מעיים דאינם צריכין לאווז, הוו כדבר בפנ"ע, ומה שהסריחו ביו"ט, אינו חושבם לנולד, כיון דלא נשתנה גופן. [↑](#footnote-ref-581)
581. אך הרשב"א והריטב"א לקמן שם תמהו על פירש"י דאיירי כשנשחט ביו"ט, דא"כ היאך מהני בזה דעתו, ומ"ש מגרעינין דהוו נולד אף שהי' דעתו עליהן, וה"נ בבני מעיים דהן טפלים לאווז, ל"מ הא דדעתו עליהן, - ואזלי לטעמייהו דס"ל דל"מ הא דדעתו עליהן אלא כשנשחטו מערב יו"ט, אך כל שנשחטו ביו"ט א"א להכינם לבהמה, כיון דהם טפלים לאווז העומד לאדם. [↑](#footnote-ref-582)
582. אך בד' האו"ז בסימן שכ"ט בשם ריב"א נראה להדיא דמפרש דמה שאמרו דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי, היינו דנשתנה הכנתו, דמעיקרא הי' עומד לתשמיש כלי, ועכשיו נעשה שבר כלי והוא עומד להסקה, עיי"ש, - ולפ"ז מה שאמרו דשאני גרעינין דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין, אי"ז משום דדין נולד הוא רק כשנשתנה גופו, אלא היינו משום דהגרעינין מעיקרא עומדין להסקה, וע"ז אמרינן דכיון דמעיקרא מיכסו והשתא מיגלו, הרי דכ"ז דמיכסו הן טפלין לאוכל ואינם עומדין להסקה, וכ"נ להדיא בד' הרא"ה בביצה כ"א ב' שפירש כן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-583)
583. והך מילתא דאף דנשתנה גופו מ"מ כל שלא נשתנה מלאכתו כלל ל"ה נולד, הוא מבו' כן ממה שאמרו בריש ביצה, דביצה שנולדה מתרנגולת העומדת לאכילה ל"ה נולד, אף דאם נולדה מתרנגולת העומדת לגדל ביצים הו"ל נולד, וכ"כ התוס' לעיל י"ט ב' ד"ה שמן של בדדין דשמן היוצא מזיתים וענבים שעמדו לאכילה ל"ה נולד, וכ"ה מבו' ממה שאמרו בביצה ח' א' דאפר שעדיין ראוי לצלות בו ביצה ל"ה נולד, משום דמעיקרא הי' עומד לצלות בו ועדיין הוא עומד לכך, - ובדין אפר נתחדש, דאף דנשתנה גופו שינוי גמור, מ"מ כל שלא נשתנית מלאכתו ל"ה נולד, (אך בשבר כלי יש לפרש דכל שלא נשתנית מלאכתו, לא חזינן לה כשינוי גמור בגופו, וה"נ הוא בביצה ושמן דכל דמעיקרא הן עומדין לאכילה, הו"ל אוכלא דאיפרת, ולא חזינן לה כשינוי). [↑](#footnote-ref-584)
584. וזה תליא בביאור מש"כ התוס' והרשב"א דאף דמההיא דרב דאכל תמרי וכו' לא שמעינן דאסר אף בקליפי אגוזים דמעיקרא מיגלו והשתא מיגלו, מ"מ לפי האמת אין נראה לו לחלק ביניהם, אם היינו דאין נראה לו לחלק ביניהם משום דאף קליפין דמעיקרא מיגלו והשתא מיגלו חשיב דנשתנה גופן, או היינו דאף גרעינין דמעיקרא מיכסו והשתא מיגלו לא חשיב כנשתנה גופן, והא דחשיבי כנולד הוא משום שינוי הכנתם, וע"כ ה"נ קליפין חשיבי כנולד. [↑](#footnote-ref-585)
585. והריטב"א כתב דקמ"ל דלא תליא מילתא בגלוי וכסוי, אלא דמעיקרא טפלים לאוכל ומוכן לאדם והשתא פסולת שהוא לבהמה או להסקה, ומשמע קצת דקמ"ל דל"ב כלל שישתנה גופו, אלא כיון דנשתנית הכנתו הו"ל נולד, וזה מתישב היטב להריטב"א לטעמי' לקמן קמ"ב ב' דמשמעות דבריו שם דבע"ח שמתו הו"ל כנולד. [↑](#footnote-ref-586)
586. ולכאו' אי"ז מוכרע, דשפיר י"ל דבע"ח שמתו ונשתנו מחיים למיתה חשיב כמו שנשתנה גופן, וע"כ הוא דהו"ל כנולד. [↑](#footnote-ref-587)
587. ולמש"נ בדף מס' 25 בדעת רש"י ותוס' תלמיד ר"י הזקן דעיקר איסור נולד הוא משום דמעיקרא ל"ה מוכן לתשמיש זה, הרי ודאי דאיסורא דבע"ח שמתו הוא חד דינא עם איסורא דנולד, ואך דאי"ז משום דאף בע"ח שמתו חשיבי כדבר חדש, ויש בהן לאיסורא דנולד, אלא הוא משום דעיקר איסורא דנולד אינו משום דהוא דבר חדש, אלא משום דלא הוכן לכך מאתמול. [↑](#footnote-ref-588)
588. ועיי"ש שכתב דהא דבהמה שנתנבלה דלא חשיבא כנולד, הוא משום דבין חיים למיתה לא מקרי נולד כיון דדרך תשמישו הוא להמיתו, ובין שחוטה לנבילה ליכא פנים חדשות, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-589)
589. אך צ"ע במש"כ החזו"א שם דהא דבהמה שנתנבלה ל"ה כנולד, הוא משום דבין חיים למיתה לא מיקרי נולד כיון דדרך תשמישו הוא להמיתו, שהרי בחולין שם מבו' דהא דבהמה שנשחטה ל"ה כנולד, אי"ז משום דדרך תשמישה הוא לשחטה, אלא משום דמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא ואוכלא דאיפרת הוא. [↑](#footnote-ref-590)
590. ונתבאר שם דמש"כ הראב"ד שם בדעת רב יוסף דכל דמעיקרא היתה עומדת למלאכה ואכילה ועכשיו נולד בה דבר חידוש שאינה אלא לאכילה אסורה, הוא לטעמי' דבע"ח שמתו אסורין משום נולד, וע"כ ה"נ י"ל דבכה"ג חשבינן לה כדבר חדש והו"ל נולד, אך אם איסורא דבע"ח שמתו הוא משום דלא הוכנו לכך, אין מקום כלל לאסור בכה"ג, שהרי היתה הבהמה מוכנת לאכילה מאתמול, ומה לי דבטלה הכנתה למלאכה, - ומבו' לפ"ז דהא דס"ל דבע"ח שמתו אסורין משום נולד, אי"ז משום דעיקר איסור נולד הוא משום דלא הוכן לכך, וכמש"נ בדף מס' 25 בדעת רש"י ותוס' תלמיד ר"י הזקן, אלא הוא משום דכל דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לכלבים הו"ל כדבר חדש וחשיב כנולד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-591)
591. וצ"ע דאטו הא דאסרינן בבע"ח שמתו משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, אתיא דלא כר"ע דנפש בהמה במשמע, והרמב"ן שם בתו"ד כתב דמתניתין דעצמות וקליפין אתיא דלא כר"ע, ולא כתב דכל הא דאסרינן בבע"ח שמתו הוא דלא כר"ע, - וצ"ל דשאני בגרעינין דמעיקרא הן עומדין להאכילן לבהמה לאחר שיסירו האוכל מהן, אלא דלמ"ד דנפש בהמה ל"ה בכלל אוכ"נ, הרי דכ"ז שהם בכלל האוכל א"א להכינם לאכילת בהמה, ומשא"כ למ"ד דנפש בהמה הויא בכלל אוכ"נ, שפיר חיילא בהו ההכנה לאכילת בהמה אף כשהן בכלל האוכל, דהם מוכנים לאוכ"נ, והראוי מהן לאדם לאדם והראוי לבהמה לבהמה, ומשא"כ בבע"ח שמתו דמעיקרא היו עומדין לאכילת אדם וכשמתו הן עומדין לכלבים, הרי דאף דאכילת כלבים חשיבא כאוכ"נ, מ"מ הו"ל בכלל מוקצה דהכנה, דמוכן לאוכ"נ דאדם, ל"ה מוכן לאוכ"נ דכלבים, אך החזו"א בסימן מ"ח סק"א פירש לד' הרמב"ן דכיון דנפש בהמה בכלל אוכל נפש, חשיב כעושה מעין מלאכה הראשונה, וע"כ הוא דשרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-592)
592. אך צ"ע במש"כ הרמב"ן כן בדעת רב יוסף, והרי רב יוסף גופי' ס"ל בחולין י"ד ב' דאיסורא דשברי כלים הוא משום דלא איתכן להכי, והרי דאף דמעיקרא לתשמיש כלי ועכשיו לתשמיש כלי, מ"מ כיון דלא איתכן ממש להכי אסור, ובד' הרמב"ן במלחמות בריש ביצה וחי' ר"נ בן הרמב"ן שם מבו' דלא הדר בי' רב יוסף מזה, וכ"ש דיש לאסור היכא דמעיקרא לאדם והשתא להסקה, ואי נימא דמעיקרא לאדם והשתא להסקה עדיף טפי, תיקשי דלדעת רב יוסף דשברי כלים ל"ה נולד, ואיסורם הוא משום דלא איתכן להכי, מ"ט אין מסיקין בשברי כלים, - ולכאו' בעכצ"ל דמש"כ הרמב"ן דכיון דמעיקרא לאוכ"נ הוו מוכנים גם להסקה שהיא צורך אוכ"נ, כ"ז הוא בגרעינין שהם עומדין מתחילתן להסקה, ואף דא"א להכינם בהכנה בפנ"ע כיון דהן טפלין לאוכל, מ"מ הן מוכנין להסקה, אך שברי כלים דמעיקרא היו עומדין לתשמיש הכלי וכשנשברו עומדין לתשמיש אחר, שפיר י"ל דיש בהן משום מוקצה דהכנה, - וכ"ה להדיא בחי' הרא"ה בביצה כ"ז א', דאף שכתב שם כ"א ב' דסופלי דחיותא מותרין משום דמעיקרא מוכנין לאדם והשתא להסקה, מ"מ חלה שנטמאת אסורה, משום דמעיקרא לאדם והשתא להסקה, משום דהחלה עצמה נשתנית מאכילה להסקה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-593)
593. הרמב"ם בפ"ב מיו"ט הי"ב כתב כן לדינא דקליפין אסורין, וכתב דיש נוסחאות דגרסי איפכא, וכ"כ עוד מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן תק"א ס"ז, אך הבעה"ע בסוף הל' יו"ט כתב דכיון דמכללא איתמר, מסתברא דלית הלכתא הכי. [↑](#footnote-ref-594)
594. והתורי"ד כתב דנידון הגמ' הכא אינו רק בגרעינין וקליפין, אלא אף בשברי כלים, דהגם דאשכחן בכ"ד דאסר ר"י במוקצה, היינו כל שהי' מוקצה כל ביה"ש וכו', אבל דבר שכל היום הי' מותר כגון כלים ותמרים ואגוזים ועכשיו כשנשברו הכלים ונאכלו הפירות אתה עושה השברים והגרעינין והקליפין נולד לר"י, לא נמצא זה בכל התלמוד שר"י יאסור אותם וכו', - וצע"ג, דהרי להדיא תנן לקמן קכ"ד ב' דאסר ר"י בשברי כלים שאין עושין מעין מלאכתן, ומהו שכתב התורי"ד דלא נמצא בכל התלמוד שר"י יאסור אותם, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-595)
595. ולפירש"י לקמן שם דאיירי התם בעצמות וקליפין דאין ראויין למאכל בהמה, ניחא, - ושמא מה"ט הוצרך רש"י לפרשה כשאין ראויין למאכל בהמה, דכל שהן ראויין למאכל בהמה תליא בנידון הגמ' בסוגיין אם ה"ז אסור לדעת ר"י, ולדעת בעה"ע קי"ל דלי"ב משום נולד. [↑](#footnote-ref-596)
596. ועיי"ש שכתב לישב לפי דבריו לקו' התוס' הכא דמנלן דרב אסר אף באגוזים דמעיקרא מגלו והשתא מגלו, - ומד' התוס' שלא יישבו כן, נראה דיישבו להקו' ממתניתין דהתם בע"א. [↑](#footnote-ref-597)
597. ובדעת הגרע"א דלא ניח"ל בזה, י"ל דהוא משום דס"ל דאם לא חשיבי הגרעינין כנולד, לי"ב משום מוקצה דהכנה, כיון דמעיקרא היו עומדין להסירן מן האוכל ולהאכילם לבהמה, - וי"ל עוד, דס"ל דכל הא דאסרינן בבע"ח שמתו משום דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לכלבים, הוא משום נולד, וכאשר כ"ה מבו' בדבריו בריש ביצה, וע"כ אי נימא דגרעינין לא חשיבי כנולד, אין לאסור כלל משום הא דל"ה מוכנים מעיקרא לבהמה. [↑](#footnote-ref-598)
598. אך יש לפרש עוד דס"ל כדעת הרמב"ן לקמן קמ"ג א' דגרעיני תמרים הוו מוקצה בשבת משום דאין עומדין לאכילת בהמה אלא להסקה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-599)
599. ועיי"ש שהק' לפ"ז דמ"ט לא מייתינן התם דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים ממתניתין דלקמן קמ"ג א' דלמאן דאית לי' מוקצה אסור לטלטל עצמות, - ולכאו' למש"כ הגרע"א גופי' לקמן קמ"ג א' דהא דלא מייתינן בסוגיין למתניתין דהתם הוא משום די"ל דב"ש היא, ומה"ט הוא דפליגי ב"ה עלייהו, הרי דמה"ט גם לא מייתינן לה בביצה שם. [↑](#footnote-ref-600)
600. ומתו"ד למדנו דמה"ט הוא דעגל שנולד מן הטריפה ל"ה נולד, כיון דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, - אך אי נימא דל"מ הא דהוי מוכן להפקיעו מתורת נולד, צ"ל דהא דעגל שנולד מן הטריפה ל"ה נולד, הוא משום דלא חשיב דנשתנה גופו, וכמש"כ כן הגר"ז בסימן תצ"ח ס"ט דמה"ט אף עגל שנולד מבהמה העומדת לגדל ולדות ל"ה נולד, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ח. [↑](#footnote-ref-601)
601. ובפירש"י בביצה ו' א' ד"ה לכלבים מבו' דאף דאפרוח שנולד ביו"ט הו"ל נולד, מ"מ אם הי' מוכן לכלבים ומוכן לכלבים הוי מוכן לאדם לי"ב משום נולד, - ואזיל לטעמי' דס"ל שם ל"ב א' דאיסורא דנולד הוא משום דלא הוכן מאתמול לכך, והוי חד דינא עם איסורא דבע"ח שמתו, וע"כ ודאי דכל דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, וכבר הי' מוכן לכלבים, לי"ב משום נולד. [↑](#footnote-ref-602)
602. ובזה מתפרש מש"כ הריטב"א לקמן קכ"ד ב' דאף לר"ש אין מסיקין בשברי כלים דאין עושין מעין מלאכה. [↑](#footnote-ref-603)
603. אך הריב"א שם נסתפק לאסור בזה אף לר"ש מטעם אחר, והיינו משום דהו"ל כאפר האסור לטלטלו אם לא הכינו מערב יו"ט, משום דאינו כלי ולא אוכל, וה"נ באפר כירה שנשתנה לגמרי, ואינו עומד כלל למה שהי' עומד עד עכשיו, דקודם שהוסק ל"ה ראוי כלל לכיסוי, ועכשיו נעשה אפר שאין עליו תורת אוכל או תורת כלי, - וצ"ב אם מכוון דבריו דהא דל"ד לכל נולד דשרי ר"ש, הוא משום דשאני אפר דל"ה אוכל או כלי, ואינו מותר אלא כשהוא מוכן לכיסוי, וכיון דקודם שהוסק ל"ה ראוי כלל לכיסוי, לי"ב הכנה לכיסוי, וכ"ה משמעות פירש"י בביצה שם (ד"ה שהוסק וד"ה אבל הוסק, עייש"ה), - או דמכוון דבריו דשאני אפר שבעודו עצים ל"ה ראוי כלל לכיסוי, וע"כ אחר שנעשה אפר אינו מוכן לכיסוי אף לר"ש, ול"ד לכל נולד כשברי כלים וגרעינין וקליפין, דגם מעיקרא היו ראויין גם להסקה. [↑](#footnote-ref-604)
604. בד' התוס' שם משמע דהא דמייתי הכא דמהני הא דדעתי' עילוי', הוא מהא דמעינות הנובעין, אך בנהרות המושכין ל"ב לזה, דל"ה נולד ומוקצה, כיון שכבר היו המים גלויים במקומם, אלא שלא היו לפנינו, - אך בפירש"י הכא מבו' להדיא דאף נהרות המושכין אין מותרין אלא משום דדעתי' עילוי', וכ"ה בד' הריטב"א והר"ן. [↑](#footnote-ref-605)
605. אך בד' ההשלמה מבו' שפירש גם בדעת הרי"ף דצואה של קטן דחזיא לכלבים מותרת, וכ"כ הגר"א בסימן ש"ח סל"ד בדעתו, ועיי"ש שהוכיח כן מד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש סימן י"א. [↑](#footnote-ref-606)
606. והעירו, דלדעת רש"י ודעימי' דנהרות המושכין הוו כנולד, וכל הא דשרו הוא משום דדעתי' עלייהו, תיקשי במה שאמרו בעירובין מ"ו א' דגשמים שירדו בשבת ל"ה נולד, משום דמיא בעבים מינד ניידי, ולכאו' אף דמינד ניידי לא עדיפי ממעינות המושכין דהוו נולד לדעת ר"י, וגם אין להתיר בזה מכח הא דדעתי' עלייהו, דכיון דיתכן שלא ירדו גשמים ל"ה דעתי' עלייהו, וכמש"כ כן הרמב"ן בטעם הא דבביצה שנולדה לא שרינן מכח הא דדעתי' עלייהו, וביותר תיקשי כן למש"כ הר"ן בדעת הרי"ף דל"מ הא דדעתי' עלייהו אלא במעינות המושכין דודאי אתו, וגם למש"כ הריטב"א בדעת הרי"ף דמעינות המושכין ל"ה נולד כלל, הרי מבו' בדבריו דהא דל"ה מוקצה, הוא משום דהן כולן גוף אחד וכו', וזה ל"ש בגשמים, - ואמנם למשמעות ד' התוס' לעיל י"ט ב' דכל הא דבעינן לה"ט דדעתי' עילוי', הוא רק במעינות הנובעין, אך בנהרות המושכין ל"ב לזה, ניחא. [↑](#footnote-ref-607)
607. צ"ע שהרי בביצה שם ס"ד דהביצה אסירא אף למאן דשרי במוקצה, משום דאף מאן דשרי במוקצה בנולד אסר, והרי דאף דהתרנגולת עצמה מותרת, מ"מ חשיבא הביצה כנולד, ול"מ הא דדעתו עלי', - והנה אמנם למש"כ התוס' לעיל י"ט ב' דבנולד גמור ל"ה הא דדעתו עליו, י"ל דע"כ לפי הס"ד בביצה שם דביצה הויא כנולד גמור ואסורה אף לר"ש, ל"מ הא דדעתו עלי', אך בד' הרמב"ן וש"ר שהק' מהא דאסרינן באפר כירה אף דדעתו עליו, נראה דלא ס"ל לחלק בזה. [↑](#footnote-ref-608)
608. והריטב"א כתב דביצה כיון דאגידא בגופה כגופה דמיא וא"א לעשות לה הכנה בפנ"ע, ולא הזכיר להא דהתרנגולת אסורה, ומשמע דס"ל דא"צ לזה, דבלא"ה א"א להכין את הביצה בפנ"ע כיון דהיא כגוף התרנגולת. [↑](#footnote-ref-609)
609. נתחדש בדבריהם דדינא דהכא דדעתי' עילוי', אינו רק בדבר הבא מעצמו כצואת קטן ומעינות המושכין, אלא הוא אף בדבר הבא ע"י מעשה האדם, כעצמות וקליפין וכאפר כירה. [↑](#footnote-ref-610)
610. אך באמת יש להעיר, דהתוס' והראשונים שם הקשו מדין גרעינין, ולא הקשו מדין עצמות וקליפין, ורק התוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל שם הזכיר גם לאיסורא דקליפין, והרמב"ן וש"ר הכא הקשו מדין עצמות וקליפין ולא הקשו מדין גרעינין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-611)
611. ולכאו' צ"ל דב' ענינים הם, דדינא דבני מעיים הוא דכבר השתא הן מוכנין לשונרא, ול"ה נולד כלל, שהרי הבני מעיים ראויין כבר בביה"ש ליתנם לבהמה, אלא שאינם עומדים לכך, וכל דדעתי' עלייהו ליתנם לשונרא, הרי דכבר בביה"ש הן עומדין לבהמה, ולא נשתנית הכנתן, וע"ז הוא שכתבו הראשונים דכיון דהגרעינין טפלין לאוכל, הוו מכלל האוכל המוכן לאדם, וא"א לראותם עכשיו כמוכנים לבהמה, וע"כ חשבינן להו כנולד, - אך דינא דהכא דהוא בצואה ובמעינות שאינם לפנינו כלל ואינם ראויין עכשיו, בע"כ דהיינו דאף דהו"ל כנולד, מ"מ מהני הא דדעתי' עלי' להתיר, דכיון דדעתי' עלי' איכא ע"ז הכנה בביה"ש על לאחר זמן, ומכח זה הי' לנו להתיר אף בדבר הטפל לאוכל, וע"כ הוצרכו לפרש דהא דאסירי הוא משום דאינו מזמן את הפסולת, - ואמנם כ"ז הוא משום דאין הפסולת מוכנת עכשיו, ולא באנו לדון אלא שיחול עלי' הכנה על לאחר זמן, וכמש"כ הרמב"ן דאינו נותן על לבו לזמן את הפסולת "לאחר שיעשה בו צרכיו, ואינו מכין הבשר משום עצמותיו "לאחר שיאכלנו", אך אם הי' מועיל הא דדעתי' עילוי' לחשוב את הפסולת דכבר עכשיו היא עומדת ומוכנת לבהמה, שפיר היתה הכנה זו מועלת אף בפסולת, וע"כ הוצרכו לפרש דהא דאסירי הוא משום דהוו כאוכל עצמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-612)
612. וגם בלא"ה צ"ע אם חשיב כדעתי' עלי', דמאן יימר שהי' דעתו על אוכל זה שיאכלנו, - אך י"ל דסגי במה שהי' דעתו שיאכל אוכל ויעשה צואה, ול"ב שיהא דעתו על אוכל זה, כאשר כ"נ ממשה"ק הרמב"ן באפר כירה דדעתי' עלי', משום דצריך להסיק עצים לתבשילו, אך דהי' בידו להסיק עצים אחרים. [↑](#footnote-ref-613)
613. ולכאו' א"צ בזה לאיסורא דנולד, דיש לאסור בזה משום מוקצה דהכנה, משום דמעיקרא הי' המאכל מוכן לאדם, ואחר שאכלו ונעשה צואה הוא מוכן לכלבים, ודמי לבע"ח שמתו ביו"ט דאסורין. [↑](#footnote-ref-614)
614. ולמש"כ הר"ן בדעת הרי"ף דהא דצואה של קטן אסורה ול"ד למעינות המושכין הוא משום דמעינות המושכין ודאי אתו, וצואה לאו ודאי אתיא, ונתבאר לעיל, צ"ל דהא דאסרינן בביצה הוא משום דלאו ודאי אתיא, והא דאסרינן בעצמות וקליפין ובאפר כירה, אף דדעתו לאכול האוכל וישתיירו העצמות והקליפין, ודעתו להסיק בעצים וישתייר אפר, הוא משום דהוא תלוי בדעת האדם, וע"כ לא חשיב כדבר דודאי אתי. [↑](#footnote-ref-615)
615. וכן מצינו בד' הרמב"ן לקמן קמ"ד ב' שכתב בדעת הרי"ף דהותרה חליבה ביו"ט, והא דאסור לחלוב לתוך הקערה, הוא משום דהו"ל נולד דמעיקרא לאו משקה והשתא משקה, וכ"כ האו"ז בסימן שכ"ט דלתוך הקערה אסור דהו"ל נולד דמעיקרא אוכל והשתא משקה, והביאו ההג"א בפירקין בסימן א', וכ"כ הט"ז בסימן תק"ה סק"א והמג"א שם סק"ב, - והגר"א בסימן תק"ה בסו"ד תמה ע"ז, דלא אסרו במשקין שזבו מפירות העומדין לאכילה משום נולד, - ולמש"כ הרמב"ן לקמן ניחא, דמשקין שזבו מפירות העומדין לאכילה אין תורת משקין עליהן, וע"כ ל"ה נולד. [↑](#footnote-ref-616)
616. והרשב"א כתב די"ל עוד דהא דשרינן בקדירה חייתא הוא משום דהי' ראוי בביה"ש לכוס, ומשא"כ בזיתים וענבים מרוסקין דלא חזי למידי, וצ"ע דאטו קדירה חייתא שמבשל בה דגים אסורה, משום דאין ראויין כלל בלא בישול, (כמבו' בסוגיית הגמ' ובד' הראשונים לקמן קכ"ח א'). [↑](#footnote-ref-617)
617. אך לא הביאו התוס' מהא דשרינן בבני מעים מכח הא דדעתי' עלייהו, דשאני התם דכל דדעתי' עלייהו לבהמה ל"ה נולד כלל, כיון דכבר בביה"ש היו ראויין לכך, וכמש"נ לעיל. [↑](#footnote-ref-618)
618. ולפ"ז י"ל גם משה"ק הראשונים מהא דבעצמות וקליפין ל"מ הא דדעתי' עילוי', דכיון דעצמות וקליפין הם טפלים לאוכל וחשיבי כאוכל עצמו, וכמש"כ התוס' לקמן כ"ט א', דמי לשמן של בדדין דהוא נולד גמור ול"מ הא דדעתי' עילוי', ואף דעצמות וקליפין אינם אסורין אלא לר"י, (והרי דלא חשיבי כנולד גמור), הרי גם שמן של בדדין אינו אסור אלא לר"י, ואפ"ה חשיב כנולד גמור להך מילתא דל"מ הא דדעתי' עילוי', - וכן נקט החזו"א בסימן מ"ד סק"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-619)
619. ואמנם אי נימא דנידון התוס' בקדירה חייתא הוא דתהא חשובה כנולד, כיון דמעיקרא ל"ה ראוי' לאכילה, וכשנעשית ראוי' לאכילה הו"ל כנולד, י"ל דע"כ ל"מ בזה הא דגמרו בידי אדם, וכמש"כ החזו"א בסימן מ"ד סק"י דל"מ גמרו בידי אדם בנולד, ונתבאר בדף מס' 22, אך בפשוטו לא דנו התוס' לאסרו משום נולד, אלא משום מוקצה, וכאשר כ"נ להדיא בל' התוס' הרא"ש, ולפ"ז הדק"ל, - ועוד צ"ע, דאי נימא דקדירה חייתא חשיבא כנולד, וכל הא דשריא הוא משום דע"מ כן מניחה, א"כ יהא אסור לבשל דבר חי (שאינו ראוי כשהוא חי) ביו"ט, דהו"ל נולד, (ובתחילת יו"ט ל"ה דעתו ע"ז), אך בזה י"ל דכל הא דחשיבא כנולד הוא רק בשבת שאסור לבשל, (וכמו שמצינו כן בדין פת שנאפתה בשבת די"א דחשיבא כנולד, ופת שנאפתה ביו"ט לכו"ע לא חשיבא כנולד, ועמש"כ בזה בס' בית אברהם בסוף קונט' המוקצה). [↑](#footnote-ref-620)
620. ואמנם גם לגבי דינא דגמרו בידי אדם צ"ל ע"ד מש"כ התוס' דהיינו רק בדבר שהוא בעולם, ומה"ט שמן של בדדין אסור, ול"מ הא דגמרו בידי אדם, אך התוס' לא דנו מכח דין זה, ועמש"נ בדף מס' 22 בד' המג"א דמהני גמרו בידי אדם בנולד, דהא דל"מ גמרו בידי אדם בעצמות וקליפין ובאפר כירה, הוא משום דל"מ גמרו בידי אדם בדבר שאינו בעולם. [↑](#footnote-ref-621)
621. והנה אמנם בקדירות רותחות יש מקום לומר, דהוא משום דהן מחוסרות מעשה להסירן מן הכירה, ודינא דהכא י"ל הוא רק בדבר שהוא מאליו, וכמש"כ התוס' הרא"ש בדין צואת קטן, אך אכתי תיקשי בפולין ועדשים אינם מחוסרין מעשה, למשמעות ד' התוס' לקמן מ"ג א' דהא דמידחו הוא משום שאינם ראויין לאכילה כ"ז שלא נגמר בישולם. [↑](#footnote-ref-622)
622. והתורי"ד כתב דהוא משום דכל ביצה דמתילדא האידנא מאתמול גמרא לה, וזה לטעמי' דטעם ההיתר הוא משום דאם הי' שוחטה הי' אוכל את הביצה, אך לפירש"י דטעם ההיתר הוא משום דהתרנגולת הויא אוכל והו"ל אוכל דאפרת, לכאו' א"צ לזה, ודמי להא דביו"ט מותר חלב שנחלב מן הבהמה, משום דהוי כאוכלא דאיפרת, אף אם ניתוסף חלב ביו"ט, ונתבאר להלן, וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"ן לקמן בע"ב דבתרנגולת העומדת לאכילה יש להתיר אף אם לא נגמרה הביצה מאתמול, וכתב דמה שאמרו דמאתמול גמרה לה, הוא משום דאם היתה נגמרת היום היתה מותר. [↑](#footnote-ref-623)
623. ולפי דבריו נמצא, דמה שאמרו דבתרנגולת העומדת לאכילה אוכלא דאפרת הוא, הוא אף אלמלי הא דכל ביצה דמתילדא האידנא מאתמול גמרה לה, - אמנם הנה התורי"ד כתב דהוא משום דמאתמול גמרה לה, ונתבאר לעיל בהערה, ואך דלטעמי' לא תיקשי מהא דמותר לחלוב ביו"ט ולי"ב משום נולד, שהרי דעתו דאף כשהעז עצמה הויא מוקצה, אין החלב אסור משום נולד, משום דודאי אתי ודעתי' עילוי', ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-624)
624. הרי"ף בשלהי מכילתין הוכיח מזה דביו"ט קי"ל כר"י, וזהו דפריך דמ"ט דב"ש מוקצה הוא והיינו דדבר ידוע הוא דהמוקצה אסור, והבעה"מ לקמן ל"ג א' כתב לדחות, דהרי מפרשינן הכא דאף די"ל דב"ש לית להו מוקצה, קס"ד דאף מאן דשרי במוקצה בנולד אסר. [↑](#footnote-ref-625)
625. לכאו' מכוון דבריו, דאף דבביה"ש ל"ה בידו לשחוט את התרנגולת ולאכול את ביצתה, מ"מ לא חשיבא הביצה כמוקצה מחמת איסור, שהרי בלא"ה הכנת הביצה אינו לאכלה ע"י שחיטת התרנגולת, אלא לאכלה כשתיולד, וכלפי הכנה זו ליכא הקצאה מחמת איסור. [↑](#footnote-ref-626)
626. ועיי"ש בקו"א שכתב, דאף דבסוגיין מבו' דביצה שנולדה מתרנגולת העומדת לגדל ביצים חשיבא כנולד, אף למאן דשרי במוקצה, ולא אמרינן דכיון דהתרנגולת עצמה מותרת, הו"ל אוכלא דאפרת, וכמש"כ המהרש"א, ונתבאר להלן, מ"מ לא חשיב כנולד גמור האסור אף לר"ש, - וצ"ע, שהרי התוס' פירשו דהס"ד דמאן דשרי במוקצה בנולד אסר, הוא משום דהוי כנולד גמור דמודה בו ר"ש, והרי דאף דשרי במוקצה והתרנגולת עצמה מותרת, מ"מ חשיבא הביצה כנולד גמור, ושמא זה עצמו טעם הא דמסקינן דמאן דשרי במוקצה שרי אף בביצה שנולדה מתרנגולת העומדת לגדל ביצים, (אך אי"ז במשמעות ד' הגר"ז). [↑](#footnote-ref-627)
627. וצ"ב, דלכאו' גם לפירש"י כל הא דאסרינן מכח הא דל"ה דעתו ע"ז, הוא רק משום דהוי דבר חדש דאינו בכלל ההכנה שהוכן מבעו"י, ואך דאם הי' דעתו ע"ז, היתה ההכנה גם על דבר חדש זה, ומשום דאין דעתו ע"ז ליכא ע"ז הכנה, אך בתרנגולת העומדת לאכילה דאוכלא דאפרת הוא, לא איכפת לן כלל דל"ה דעתו על הביצה. [↑](#footnote-ref-628)
628. וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין דאיסורא דשברי כלים הוא או משום נולד דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי, או משום דלא הוכן מאתמול למלאכה זו, וזה כמש"כ הרשב"א בחולין י"ד ב' בשם רבינו יונה דלרב יוסף איסור שברי כלים הוא משום מוקצה דהכנה, ודלא כמש"כ השטמ"ק שם בשם הראב"ד דהא דאסרינן משום דלא הוכן מאתמול למלאכה זו הוא משום נולד, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-629)
629. לכאו' מכוון דבריו דהרי לפי הס"ד הויא ביצה נולד גמור ואסורה אף לר"ש, והא דמסקינן דשריא לר"ש, אי"ז משום דביצה לא חשיבא כנולד גמור, וכמש"כ כן המהרש"ל בסוגיין, אלא הוא משום דלר"ש דשרי במוקצה והתרנגולת עצמה מותרת, אין הביצה נולד כלל, משום דאי בעי שחיט לתרנגולת ואכיל כל דבגוה, ואה"נ דאם משכחת גוונא דליכא לה"ט דאי בעי שחיט ואכיל כל דבגוה, אסורה הביצה אף לדעת ר"ש, דהויא נולד גמור, וכ"כ הבית מאיר בסימן תק"א ס"א בדעת המג"א, ועיי"ש במש"כ עוד בענין זה. [↑](#footnote-ref-630)