מ - נעבד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - מ, נמסר בליל ש"ק וארא תשס"ח[[1]](#footnote-2)

פסול 'נעבד' לקרבן

א) בספר פנים יפות (בפרשת וארא. ושנה ושילש בענין זה בפר' בא) הקשה, כיצד הקריבו בני ישראל קרבן פסח מצאן מצרים והלא הצאן היה אליל למצרים כדכתיב 'הן נזבח את תועבת מצרים לעיניהם ולא יסקלנו' והנעבד פסול לקרבן. ותירץ שע"י שמכרו המצרים לישראל את הבהמה [כדכתיב 'משכו וקחו לכם צאן'] חל בה דין 'ביטול' (כמו שאמרו בע"ז נג) ולפיכך הותרה. וכבר הביא קושיא זו השלה"ק (מסכת פסחים, תורה אור - מצה עשירה יב). וקדמם רבנו אפרים מבעלי התוספות [ותירץ תירוץ אחד שהצאן בא מארץ גשן משל ישראל ולא היה נעבד[[2]](#footnote-3)].

ולכאורה אין מובנת הקושיא מעיקרא, הלא פסול נעבד בקרבן דרשוהו (בחולין כג. ועוד) מ'משחתם בהם מום בם' ותנא דבי רבי ישמעאל כל מקום שנאמר השחתה אינו אלא דבר ערוה ועבודת כוכבים וכו', ומפני כן אמרו (שם) שדבר שאין המום פוסל בו, כגון עופות, צריך ילפותא מיוחדת שהנעבד פסול גם בו, וא"כ הרי שנו בתוספתא (פסחים ח,ז) שאחד הדברים שבין פסח מצרים לפסח דורות הוא שלא נהגו בפסח מצרים 'דקין ותבלולין' כלומר שאין המומים פוסלים בו, ואם כן בדין שגם הנעבד יוכשר בו כבעל מום. ואכן כן פירש המשך-חכמה (בא) שזהו הטעם שהנעבד היה כשר להם לפסח[[3]](#footnote-4). אלא שכבר נחלקו בדבר בירושלמי (פסחים ט,ה), האם המום כשר בפסח מצרים אם לאו, וכפשטיה דקרא 'שה תמים' ולא בעל מום, וא"כ נראה שקושית המפרשים נסובה לפי הדעה הפוסלת בעל מום - כיצד הקריבו את הנעבד[[4]](#footnote-5).

אלא שתירוץ הפנים-יפות צריך באור, כפי שהקשה הג"ר אפרים זלמן מרגליות בעל שו"ת בית אפרים (הוא המסדר את הספר פנים יפות) להחתם-סופר (ע' שו"ת חת"ס יו"ד רלה): הלא ביטול עבודה-זרה אינו מועיל אלא לענין ההתר להדיוט אבל לא להכשירו לגבוה, וא"כ מה מועילה המכירה לישראל לחול על ידה דין 'ביטול' הלא מ"מ לענין הקרבה נשארה הבהמה בפסולה גם לאחר ביטול.

ונקטו זאת כהנחה פשוטה בלא לפרש המקור, שאין ביטול מועיל לענין קרבן. אכן בודאי סמיכתם היתה על דברי הראשונים שכתבו כן בפירוש; הרמב"ן (בע"ז מז נב) ובית מדרשו (ע"ש ברשב"א ובריטב"א נד). וכבר מפורש הדבר בירושלמי (ריש בכורים): אשירה שבטלה אין מביאים ממנה גזירין למערכה ולא בכורים שהבכורים כקדשי מקדש הן. וכן פסק הרמב"ם (ביכורים ב,טז) - הרי דלגבי גבוה לא מהני ביטול הע"ז. ואף על פי שהתורי"ד כתב במקום אחד (בע"ז מו גבי אבני הר שהשתחוה לו) שביטול ע"ז מועיל אף לענין הקרבתה לגבוה - דעה יחידאית היא, ואין נראה להעמיד דברי הפנים-יפות לפי דעה זו. ואם כן קשה מהו שתירץ דבטלוה במכירתה.

ב) לבאר הענין בכללותו, נפתח בבאור דברי רש"י בחולין (מ.). הנה מבואר במשנה ובגמרא (בע"ז מה-מו תמורה כח-כט ועוד) שדבר שאין בו תפיסת יד אדם, אם עבדו לו אינו נאסר בהנאה, כגון הר או בעל חיים שהשתחוו להם - מותרים להדיוט. וכתב רש"י בבאור הגמרא בחולין, שאעפי"כ יש חילוק בין המחובר ובין בעלי חיים, שבע"ח הנעבדים חל עליהם שם אליל, ככתוב 'הן נזבח את תעבת מצרים' לפיכך תקרובת שהקריבו לפניהם אסורה בהנאה. ואילו הר וכד' אינו נעשה 'עבודת אלילים', ומה שזבחו לו לא נאסר בהנאה. [רבנו תם (מובא בתוס' ע"ז מה.) חלק על חילוק זה ונקט שאף תקרובת להרים אסורה]. והוכיח הר"י בתוס' (בע"ז שם) כפרש"י, ממה שרצו לומר בגמרא (שם מו:) שדבר המחובר שנעבד, לא נאסר אף לגבי גבוה, כגון אבן שאין בה תפיסת ידי אדם שעבדו לה - אינה נפסלת למזבח. ואילו בהמה ודאי פסולה, כפי שדרשו מ'משחתם' כנ"ל - הרי שיש חילוק בין בעלי חיים שחל עליהם שם עבודה זרה, ובין הרים וכד' שלא חל עליהם שם ע"ז, שלכך נסתפקו שמא אינם נפסלים למזבח.

ויש לתמוה על הוכחת התוס', הלא בגמרא שם פשטו לאסור לגבי גבוה את הנעבד במחובר, וא"כ הרי מזה מוכח לאידך גיסא, שאף קרקע עולם חל עליה שם 'עבודה זרה' שאל"כ למה נאסרה לגבוה. ומה עלה בדעת התוס' להוכיח מהסלקא-דעתין כרש"י בזמן שמהמסקנא נראה להוכיח להפך.

ומוכח מכאן כיסוד שייסד הגרי"ז (הל' ע"ז ח,א) בדברי הרמב"ם (וכ"כ הגרא"ז שם), שחלות פסול 'נעבד' לקרבן, אין ענינו משום חלות שם עבודה זרה שחל בבהמה אלא משום שנעשה בו מעשה עבירה, וכמו הנרבע שפסול לקרבן בגלל מעשה העבירה. ובזה פירש דברי הרמב"ם (בהלכות איסורי מזבח ד,ו) שהמשתחוה לבהמת חברו אסרה לגבוה, והשיגו הראב"ד הלא קיי"ל אין אדם אוסר דבר שאינו שלו - אך שונה פסול 'נעבד' לקרבן מאיסורו בהנאה להדיוט, שבהדיוט האיסור נובע מחלות שם 'עבודה זרה' החל על הנעבד, ואין בכח אדם להחיל שם על דבר שאינו שלו ולאסרו, אבל פסול נעבד לקרבן יסודו מחמת מעשה העבירה גרידא בלא החלת שם, הלכך גם בשל חברו פסל כי סוף סוף נעשה בה עבירה במה שעבדו לה. ומקור הדבר בירושלמי (כלאים ז,ג): כשם שדבר שיש בו רוח חיים אעפ"י שלא נאסר להדיוט נאסר לגבוה, דכוותה דבר שאינו שלך אעפ"י שאינו נאסר להדיוט נאסר לגבוה. והיינו לומר שיסוד הטעם בשניהם אחד; אין חלות שם עבודה זרה אוסר אלא עצם המעשה שעבדו לה גורם לה פיסול.

והוכיח הגרי"ז סברא זו מסוגית הגמרא בע"ז (נד.) לענין הנעבד מתוך אונס, כגון שאנסוהו עובדי כוכבים והשתחוה לבהמתו; רבי זירא התירה אף לגבי גבוה, ורבא הסיק לחלק בין אם היה המעשה בצנעה או בפרהסיא, ואליבא דרבי ישמעאל המתיר איסור עבודת כוכבים בצנעה במקום אונס נפשות (ע"ש בתוס'). והרי אם פסול נעבד ענינו משום חלות שם 'עבודה זרה' שעליו, מה מקום לחלק אם עבודתו נעשית באיסור או מתוך התר דפיקוח נפש, סוף סוף חל עליו שם נעבד. [ומר' זירא שהכשיר אף בפרהסיא - אין קושיא, כי י"ל כיסוד החמדת-שלמה (לח) והאחרונים (ע' בקובץ שיעורים ריש כתובות ועוד) שמעשה באונס אינו מתייחס אל האדם העושהו וכאילו לא נעבדה כלל, ואעפ"י שהיה אסור לו לעבוד מ"מ שם 'אונס' עליו כמוש"כ התוס' והרמב"ם, אבל לרבא שחולק וסובר שאף מעשה באונס אוסר, הרי דלדעתו חשיב 'נעבד', אם כן מה מקום יש לחלק אם נעשה בהתר או באיסור[[5]](#footnote-6)]. ומוכח מזה שהפוסל אינו חלות שם 'נעבד' אלא מה שנעשה בו עבירה, ולכך כשנעשה מתוך התר לא נפסל[[6]](#footnote-7).

ולפי"ז מיושבים דברי רש"י ותוס', כי אעפ"י שלא חל שם עבודה זרה על ההר, הסיקו שאבניו פסולות למזבח מפני שנעשתה לו עבודה, שהרי זהו יסוד פסול נעבד, מפני מעשה העבירה ולא משום חלות שם ע"ז[[7]](#footnote-8).

ונראה שרש"י הולך בזה לשיטתו במה שפירש (בע"ז נד.) שהמנסך יין לעבודת כוכבים על קרני הבהמה, אעפ"י שעשה את הבהמה כ'משמשי עבודת כוכבים' לא נאסרה לקרבן שאינה דומה לבהמה הנעבדת. וכתב הר"ן בחדושיו פירוש לפירושו, שלא מיעט הכתוב מקרבן אלא נעבד ומוקצה ואילו משמשין לא למדנו. ונראה שאם גדר פסול 'נעבד' הוא משום חלות שם 'עבודה זרה', אין מסתבר כל כך לחלק בין נעבד למשמשי ע"ז שהרי שניהם אסורים בהנאה להדיוט [בדבר שאין בו רוח חיים], וכשם שהנעבד נפסל לגבוה אעפ"י שיש בו רוח חיים מפני ששם ע"ז עליו, כך ייפסלו המשמשין לקרבן משום חלות שם 'משמשי ע"ז' שעליהם (וע"ש קושית הריטב"א). אך לפי האמור שיסוד הפסול הוא משום שנעשה בה עבירה, שפיר יש לחלק ולומר שדוקא כשעבדו לה נפסלה, לא כששימשה כבימוס בעלמא, שאין זה מעשה האוסר[[8]](#footnote-9).

ג) ולפי זה נראה לבאר טעם הדין הנ"ל שאין מועיל ביטול בעבודה זרה להכשיר לגבוה, כי ענין הביטול שייך לבטל חלות-שם, שע"י מעשה הביטול בטל שם 'עבודת כוכבים' ממנו מכאן ואילך, ואולם דבר שסיבת פסולו היא המעשה שנעשה בו בעבר ולא מפני שמו, אין מועיל בו ביטול שהרי גם אם בטל ממנו שם 'ע"ז', סוף סוף נעשה בו בעבר מעשה האוסר. ובזה יש לבאר עומק דברי הרמב"ן במה שנימק שאין מועיל ביטול משום דילפינן (בדף מו) איסורו מאתנן בקל וחומר ובאתנן אין מועיל ביטול. ואין זו ילפותא בעלמא אלא כלומר גדר אחד בשני האיסורים; משום גנות המעשה שנעשה בחפץ, וזהו הטעם שאין מועיל בהם ביטול - בניגוד לאיסור ע"ז בהדיוט הנובע משם 'עבודה זרה' שעליו ולכך מועיל בו ביטול.

ויש לבאר יותר, דהנה מצינו באתנן זונה ומחיר כלב שאם נעשה שינוי בחפץ - הותר איסורן להביאם בית ה'. 'הם ולא שינוייהן' (ב"ק סה: וברמב"ם פ"ד מאיסו"מ), ואילו לענין איסור הנאה מעבודה זרה, פשוט שגם אם נשתנה שמו וצורתו - עומד הדבר באיסורו. ואולם לענין דבר הנעבד שנאסר לגבוה ולא להדיוט, נסתפקו בגמרא (בע"ז מו:) האם מועיל בו שינוי להכשירו לגבוה אם לאו, ומסקנת ההלכה (רמב"ם איסורי מזבח ג,יד) להכשיר, בכגון המשתחוה לקמה - חטיה מותרים למנחות, שהרי נשתנו [ואף לפי הצד בגמרא לאסור, פירשו התוס' דהיינו מדרבנן אבל מדאוריתא פשיטא דמהני שינוי כאתנן].

הרי לפנינו שדין 'שינוי' ודין 'ביטול' מחלפי דוכתייהו; במקום שנוהג דין שינוי, כגון באתנן או בנעבד לענין הכשר קרבן - אין נוהג דין ביטול. ובמקום שנוהג דין ביטול, באיסור ע"ז להדיוט - אין דין שינוי. וטעם הדבר מובן היטב לפי האמור: שינוי מועיל מצד שאין זה אותו החפץ שנעשה בו המעשה, לכך מועיל לענין אתנן ומחיר שאיסורם משום מעשה מגונה שהיה בו, וכן לענין פסול 'נעבד' לקרבן מועיל שינוי שהרי ענינו משום מעשה העבירה וכדברי הגרי"ז, אבל אין השינוי מועיל לבטל איסורים החלים מצד החפצא, כגון איסור הנאה מע"ז החל מצד שמו של הדבר[[9]](#footnote-10). ואילו ביטול מועיל רק לענין חלות שם הדבר בהווה ולא להסיר איסור הנובע ממעשה שנעשה בו בעבר, וכמו איסור נעבד ואיסור אתנן. והרי זה סיוע גדול שפסול 'נעבד' ענינו בגלל המעשה כאתנן, ולא מצד חלות שם בחפצא.

ונראה דנפ"מ בין שני הדינים לענין גידולים שגדלו לאחר שעבד להם; אם משום חלות שם ע"ז, נראה שהגידולים אסורים, דכל שאתה מהיה ממנה - כמוה, אך אם האיסור רק מחמת המעשה [באופן שלא נאסר להדיוט, כגון במחובר], יש מקום לומר שהצומח לאחר מכן לא נאסר, שלא נעשה בו המעשה[[10]](#footnote-11).

ד) ובכך יש לפרש דברי רבנו חננאל, שפירש אותה סוגיא (בדף נד) כשעשה ישראל את הבהמה 'בימוס' לנסך עליה [היינו 'משמשי ע"ז'] באופן האוסרה אף להדיוט וכגון שעשה בה מעשה שיש בה תפיסת יד אדם, ומכל מקום מועיל לו ביטול, שמועיל הביטול למשמשין. והקשה עליו הריטב"א הלא מדובר בגמרא על בהמת ישראל והרי ע"ז של ישראל אין לה בטלה ולמה יועיל הביטול ל'משמשין' של ישראל. עוד הקשה: אפילו אם תאמר שיש להם ביטול הלא להכשיר לגבוה אין מועיל הביטול.

אכן נראה שדעת הר"ח כרש"י שאין פסול לקרבן אלא בנעבד ולא במשמשין, ומהטעם הנזכר שהפסול נובע מהמעשה, ומעשה של שימוש לדבר אחר אינו חשוב לפוסלו, אלא כיון דלפר"ח מיירי שעשה בה מעשה באופן האוסר אף להדיוט, והרי האיסור להדיוט נובע מחמת חלות שם 'משמשין' [ולא משום שנעשה בה מעשה], אם כן מצד איסור זה גופא יש לפסלה לגבוה, כדין כל דבר האסור בהנאה לישראל, אלא שכלפי איסור זה מועיל ביטול לסלק שמה מעליה, וממילא מותר אף לגבוה, שהרי הטעם דבעלמא אין מועיל ביטול להכשירו לגבוה, הוא רק משום שנעשה בו מעשה עבירה, וכאן אין לאסור מחמת המעשה דהלא מיירי במשמשין וכנ"ל, רק משום חלות שם איסור הקיים בהדיוט - לזה מהני ביטול (וכן פירש בזכרון שמואל סו).

ועדיין לא נתישבה הקושיא הראשונה של הריטב"א, מדוע מועיל כאן ביטול הלא במשמשין דישראל עסקינן.

ונראה לפרש זאת על פי דברי הירושלמי (ע"ז ד,ד): ע"ז של נכרי אסורה מיד לפיכך יש לה ביטול, ושל ישראל משתיעבד לפיכך אין לה ביטול. אמר רבי זעירא לית כאן לפיכך וכו'. והדברים סתומים, מה ענין הביטול לזמן חלות האיסור, ובספר כלי חמדה (ר"פ עקב) הביא בשם האבני-נזר ותלמידו החלקת-יואב, שמפני שהנכרי אוסר הע"ז ביחוד בלבד לכך מועיל לו הביטול, משא"כ ע"ז של ישראל הנאסרת במעשה אין לה ביטול. ונראה בבאור הדבר, שבאיסור ע"ז [להדיוט] יש חילוק בין עבודה זרה של נכרי שאיסורה משום חלות שם ע"ז עליה כנ"ל, ובין ע"ז של ישראל שנאסרת גם מחמת המעשה [אלא שאיסור זה מותנה בחלות חפצא של 'עבודה זרה', שלא כבפסול קרבן שהמעשה פוסל גם בלא חלות שם כנ"ל], וזהו הטעם שאין לה בטלה, כי כאמור דין ביטול מועיל רק בדבר שאיסורו מחמת שמו ולא במי שאיסורו בא לו מחמת מעשה. וזו כוונת הירושלמי שע"ז של ישראל נאסרת משתיעבד ולפיכך אין לה ביטול - כי איסורה מחמת מעשה העבודה שנעשה בה, משא"כ עבודה זרה של נכרי אין המעשה אוסרו אלא שם 'עבודה זרה' החל ביחודו.[[11]](#footnote-12)

וראיה לכך מדברי הרמב"ם בהלכות ע"ז (פ"ח ה"ו) שכתב כיצד מאבד עבודה זרה - שוחק וזורה לרוח או שורף ומטיל לים המלח. ובהמשך (ה"ט) כתב: עבודת כוכבים של ישראל אינה בטלה לעולם.. אלא אסורה בהנאה לעולם וטעונה גניזה. וכבר תמה הכס"מ, גניזה זו למה, ה"ל לשרפה או לאבדה. והנה מקור הלכה זו הוא בגמרא בע"ז נב: 'מנין לע"ז של ישראל שטעונה גניזה..', אלא שהריטב"א פירש הכוונה לשריפה ולאיבוד, ואילו רש"י (שם) ותוס' (ביבמות קד.) מפרשים 'גניזה' דוקא, ולשיטתם ע"ז ביד ישראל אינה טעונה שריפה אלא גניזה. אבל הרמב"ם לא חילק בין ע"ז של גוי או של ישראל, ומשמע שבכל אופן טעונה שריפה או שחיקה וזריה לרוח, ואם כן תימה מהו שכתב כאן 'גניזה'.

ונכונים בזה דברי הכלי-חמדה (שם) דהכא שאני דמיירי בע"ז שבטלה, שאמנם אין מועיל ביטול בשל ישראל להתירה אבל מועיל לה דסגי לה בגניזה. ואם כי דבריו מוכחים ברמב"ם אבל לא פורש הטעם. אך לפי הדברים דלעיל [המובאים בכלי-חמדה גופי'] מצינו לכך טעם ישר, כי בעצם גם בע"ז של ישראל מועיל הביטול לענין הפקעת שמה ממנה כשם שהוא מועיל בנכרי, ומפני כן הועיל הביטול בכך שאין צריך לשרפה ולאבדה שהרי אין עליה שם 'עבודה זרה', אלא שמצד האיסור שחל בה על ידי המעשה, נשארה באיסורה בלא שם 'עבודה זרה', ומצד איסור זה טעונה גניזה[[12]](#footnote-13).

מעתה מובנים דברי ר"ח שמועיל ביטול למשמשין אף בשל ישראל, שהרי במשמשין אין מעשה האוסר אף לגבי גבוה אלא חלות שם איסור בלבד כאמור, והרי על חלות שם עבודה זרה מהני ביטול אף ע"י ישראל.

נמצא אם כן שיטת הר"ח מתבארת היטב אם נניח שסובר כדעת רש"י שבמשמשין אין איסור לגבוה, והיינו מפני שפסול לגבי גבוה יסודו במעשה ובמשמשין אין מעשה האוסר אלא חלות שם בלבד, הלכך מאותו הטעם מועיל ביטול במשמשין אף לענין קרבן הגם שנאסרו להדיוט, והוא הטעם שמועיל הביטול אפילו במשמשין של ישראל.

ונראה להוכיח שכן היא שיטת הרמב"ם כרבנו חננאל [רבו דרבו] בדינים הללו, שכתב בהלכות לולב (ח,א): אחד מארבעת המינים שהיה מאשרה הנעבדת, אעפ"י שבטלו האשרה מלעבדה - פסול. היה של עבודת כוכבים - לא יטול לכתחילה ואם נטל יצא. וכבר האריכו רבות לבאר דבריו העלומים; מה בין אשרה ללולב של עבודה זרה, והרי בגמרא (סוכה לא:) רמינן להו אהדדי ומתרצינן 'הכא באשרה דמשה עסקינן'. והתוס' פירשו שם בשלש דרכים מהי 'אשרה דמשה', ושלשתם אינם מתישבים עם דברי הרמב"ם. ופירש במרכבת המשנה [וכן הוא בקיצור בפירוש רבנו מנוח שם] שכוונת הרמב"ם ב'לולב של עבודה זרה' - לולב שהוא ממשמשי ע"ז, והראה שכן היא לשון הרמב"ם בכל מקום באמרו 'של ע"ז' כוונתו למשמשין ולא לע"ז עצמה[[13]](#footnote-14). נמצא מבואר שלולב הנעבד דהיינו של אשירה - פסול, ונקט הרמב"ם שדבר הנעבד ונאסר לגבוה אעפ"י שמותר להדיוט - פסול למצוה אפילו בדיעבד, ובגמרא (ע"ז מז.) נסתפק בדבר ריש לקיש, ונקט הרמב"ם להחמיר [ואולם להתוס' בפירוש אחד הנידון אינו אלא לכתחילה. וי"מ שהנידון אף בדיעבד ואולם רבא חולק ומתיר, וכדעת רב דימי בע"ז שם. עתוס' ע"ז שם וסוכה לב]. ואפילו ביטול אין מועיל לו, וכמובא לעיל שלדעת רוב-ככל הראשונים והרמב"ם בכללם, אין ביטול מועיל לגבי הכשר לגבוה, וה"ה למצוה. וכן פסק הרמב"ם לענין ציצית (ציצית א,יא) המשתחוה לבהמה - צמרה פסול לציצית. ואולם לולב שהוא של 'משמשין' - יצא בדיעבד.

הרי מבואר שדעת הרמב"ם כרש"י דבמשמשין אין איסור לגבי דבר מצוה, וה"ה לגבוה - שהרי הרמב"ם סובר להשוותם. ועוד משמע כר"ח שמועיל הביטול במשמשין אפילו בישראל, מכך שהרמב"ם סתם וכתב 'לולב של ע"ז' דמשמע אף של ישראל[[14]](#footnote-15).

ה) עתה נראה להוסיף ולחדש שלפי דעת רש"י שני דינים ישנם בבהמה הנעבדת; בתמורה (כח:) פירש רש"י שמקור הדין שציפוי שעל הבהמה הנעבדת אסור בהנאה, הוא מכך שהנעבד אסור לגבוה וכיון שכן - ציפויו אסור אף להדיוט, דקרינא ביה 'לא תחמד כסף וזהב עליהם'. ולכאורה אין הדבר מובן כלל (כפי שתמה בזכרון שמואל סז,ג), הלא לפי המבואר לעיל עפ"י דברי רש"י בחולין (מ), הנעבד אסור מפני מעשה העבירה ולא מפני שחל עליו שם 'עבודה זרה', שהרי על ההרים הנעבדים לא חל שם ע"ז ותקרובתם מותרת ואעפי"כ הסיקו בגמרא שאבניהם אסורות למזבח. וא"כ מה ראיה יש מכך שהנעבד פסול לגבוה, לאסור הציפוי להדיוט, והלא דין מסויים הוא שחל פסול לגבי גבוה בדבר שנעשתה בו עבירה, הגם שאינו 'עבודה זרה'.

ומזה נראה שנקט רש"י שבבהמה הנעבדת יש בה שני דיני פסול לגבי גבוה; מלבד הפסול מצד המעשה שנעשה בה, פסולה מחמת שם 'עבודה זרה' שעליה [וכפי שכתב רש"י בחולין הנ"ל, ששם אליל עליה כדכתיב 'תועבת מצרים']. ומצד הדין הזה שמענו לאסור ציפויה בהנאה, שאמנם היא עצמה לא נאסרת להדיוט מחמת שאין בה תפיסת יד אדם, אבל ציפויה נאסר שהרי היא אסורה לגבוה מפני שחל עליה שם עבודה זרה, וממילא קרינן בה 'פסילי אלהיהם וגו' לא תחמד כסף וזהב עליהם' לאסור הציפוי להדיוט.

ומקור שני הדינים הללו בבהמה הנעבדת, נראה לבאר, דבתמורה שם למדו איסור נעבד מ'כי משחתם בהם מום בם' כמובא לעיל, ואילו בע"ז (מו:) למדו איסור לנעבד במחובר בקל וחומר מאתנן שמותר להדיוט ואסור במחובר לגבוה, נעבד שאסור בתלוש להדיוט כל שכן שיאסר בו מחובר לגבוה. והרי מאותו קל וחומר יש ללמוד איסור נעבד בבעלי חיים [וכבר עמדו על כך התוס' בתמורה שם][[15]](#footnote-16) - ואמנם כן; מאתנן ילפינן איסור מחמת המעשה, דומיא דאתנן שאיסורו מחמת המעשה ולא מחמת חלות שם [וכפי שביארנו לעיל עפי"ד הרמב"ן, שלכך אין מועיל ביטול הנעבד לענין הקרבה כי איסורו מחמת המעשה, דומיא דאתנן. וגם ילפינן מזה למחובר הגם שלא חל שם אליל על ההרים - כי האיסור נובע מעצם המעשה וכנ"ל], ואילו ב'משחתם' [שנאמר בבהמה ולא במחובר], נתחדש שחל בו שם עבודה זרה לפסלו. ויגיד עליו רעו, דומיא דבעל מום שהוקש אליו שהוא פסול בחפצא[[16]](#footnote-17).

ומה שסובר רש"י (בדף נד) שבמשמשין אין איסור לגבוה [והלא מ"מ חלות שם 'משמשין' עליו, גם אם אין תורת מעשה הפוסלו] יש לומר כפשט דברי הר"ן המובאים לעיל שלא גילה הכתוב לפסול אלא הנעבד והמוקצה, אבל במשמשין לא שמענו. ואולם פירוש רבנו חננאל הנ"ל יכולים להתפרש עתה בדרך זו: גם לדעתו שני דינים בפסול נעבד, פסול מחמת שמו ופסול מחמת מעשה, ובמשמשין ליכא אלא פסול מחמת שמו כנ"ל, ולכך הם פסולים לגבוה, ואולם מועיל בהם הביטול אף לגבי גבוה ואף בשל ישראל מפני שאיסורם מחמת שמם ולא מחמת מעשה.

ובזה יש ליישב דברי הרמב"ם שפסק (איסו"מ ג,יד) המשתחוה לקמה חטיה מותרים למנחות שהרי נשתנו, ומאידך כתב (שם ד,ז; ציצית א,יא) שהמשתחוה לבהמה, צמרה פסול לבגדי כהונה ולציצת. והרי עשיית החוטים וצביעתם הוי שינוי הקונה בגזילה, ומאי שנא מקמה שעשאה חטים[[17]](#footnote-18). אך לפי האמור אתי שפיר כי בבהמה ישנו דין נוסף מצד חלות שם 'עבודה זרה' ועל זה לא מהני שינוי, דדוקא על איסור שסיבתו המעשה שעבר מועיל בו שינוי לומר אין זה אותו חפץ שנעשה בו המעשה וכנ"ל, הלכך רק בקמה וכד' מהני, שאין בה חלות שם ע"ז, משא"כ בבהמה. ועיקר החילוק נמצא מבואר בפירוש ר"י קורקוס (שם) שזכינו לו בדורנו, שבהמה חמורה יותר ממחובר. ולפי האמור נתבאר טעמו[[18]](#footnote-19).

[ומה שמשוה הגמרא (בע"ז מו-מז) דין שינוי בבהמה עם שינוי בקמה, שבאו להוכיח שם מולדות האסורים לגבי מזבח להמשתחוה לקמה, יש לומר דשאני שינוי ולדות [בסלקא-דעתין] שאינם נידונים כאותו החפץ שנשתנה אלא כחפץ אחר, דמעיקרא בשר בעלמא והשתא בעל-חיים ועל כן מהני שינוי כזה גם לענין חלות שם בחפצא].

ו) עתה נשוב לדברי הפנים-יפות בעל ההפלאה ונראה כמה נפלאו דבריו וצדקו יחדיו, דהנה מבואר בתוספתא פסחים (ח,ז) שפסח מצרים אין בו פסול 'אתנן', שלא כפסח דורות. ובמשך חכמה (בפרשת וישב ובכי-תצא) נקט שאתנן פסול בבמת יחיד. ואולם הגר"י אברמסקי (בחזון יחזקאל על התוספתא שם) חולק, שנקט על פי גירסת התוספתא המדויקת (במהדו' צוקרמנדל) שנקטה דין האתנן בפסח מצרים ודין בעל מום בתרי בבי, שאף כי לענין מום בפסח מצרים הדבר שנוי במחלוקת (כמובא לעיל מהירושלמי בפסחים ט,ה), באתנן הכל מודים שכשר בבמת יחיד, משום שאתנן נפסל רק ל'בית ה'' ככתוב, משא"כ בפסח מצרים שלא קרב בבית ה'.

והנה כתב החתם-סופר (יו"ד רלה) בתשובה לשאלת הגרא"ז הנ"ל הלא ביטול אינו מועיל לגבי הכשר לגבוה, שיש לדקדק מדברי הפנים-יפות (בפרשת בא) שהקשה אותה קושיא גם לגבי הזבחים שהקריבו במדבר מהבהמות שהוציאו איתם ממצרים, אלא ששינה שם והביא מדברי הגמרא שבהמת עכו"ם הנמכרת, מכירתה מוכחת עליה שלא נעבדה מעולם, ואילו לענין קרבן פסח הביא דברי הגמרא שהמכירה מהוה חלות ביטול. ופשר השינוי, כי אמנם לענין הקרבה במשכן לא סגי בביטול להכשירה, אבל בפסח מצרים מהני משום ד"אחר ביטול לא שייך מיאוס לגבוה, משום הכי גבי 'משכו' לא הזכיר מורי ורבי זצ"ל אלא ביטול ולא שלא נעבדו כלל, ועמקו מחשבות רבינו הפלאה זצ"ל". ועומק דבריו מתבאר לפי כל הנ"ל, שהרי נתבאר ששני דינים יש בפסול 'נעבד' בבהמה; משום חלות שם עבודה זרה, הנלמד מ'כי משחתם בהם מום בם', ומשום שנעשה בו מעשה עבירה - וזה נלמד בקל-וחומר מאתנן. והשתא נחזי אנן; הרי מצד הפסול הנלמד מ'אתנן' - אין לפסול פסח מצרים שהרי לא היה שייך שם פסול זה לדברי הכל משום ד'בית ה' אלקיך' כתיב, וכמו שנקט בחזון יחזקאל. ורק משום שהוקש הנעבד למום ואיכא למ"ד דמום פוסל בפסח מצרים, מצד זה הוקשה לו - והרי גדרו של פסול זה הוא מצד חלות שם 'עבודה זרה' שעליו – והרי לזה מהני ביטול כנ"ל, לבטל החלות-שם. ומה מאד עמקו דברי רבנו החתם-סופר זצ"ל. [והמשך-חכמה שהשוה שנקט לפסול אתנן בבמת יחיד, לשיטתו אזיל במה שנמנע מתירוץ הפנים-יפות, שלדעתו למ"ד מום פוסל אף אתנן פוסל וא"כ לא מהני ביטול].

עיקרי דברים

א) בהמה שעבדוה עבודה זרה נפסלה לקרבן. יסוד הפסול הוא מפני שנעשה בה מעשה עבירה, בדומה לבהמה הנרבעת וכד' (כדברי הגרי"ז). כן יש להוכיח מדברי הרמב"ם, רש"י ותוס'. (ב)

מדברי רש"י בתמורה ובחולין נראה שישנו דין נוסף שענינו משום חלות שם אליל על הבהמה.

דין זה האחרון אמור רק בבהמה [מ'משחתם'] ולא במחובר הנעבד, בניגוד לדין הראשון שהוא חל גם במחובר [ונלמד בקל וחומר מ'אתנן' ו'מחיר'] מצד המעשה המגונה שנעשה בה. (ה)

ב) נראה שביטול עבודה זרה מועיל רק כלפי הדינים הנובעים מחמת שמה, אבל הדינים הנובעים מחמת המעשה שנעשה בה, אינם מסתלקים בביטול.

זהו הטעם לכך שהביטול מועיל רק לענין איסור הנאה להדיוט ואינו מועיל להכשיר הנעבד להיקרב לגבוה, כי פסול זה נובע מחמת המעשה כאמור. ודומה לדין ה'אתנן' ו'מחיר' שאין מועיל בהם 'ביטול' להכשירם. (ג)

מאידך, דין 'שינוי' מועיל להפקיע איסורים שסיבתם המעשה שבעבר, לאמר אין זה אותו החפץ שנעשה בו המעשה, אבל אינו מועיל להפקיע איסור חפצא הנובע מחמת חלות שמו.

לפיכך מועיל שינוי באתנן ובפסול נעבד לקרבן, ואינו מועיל לאיסור הנאה מע"ז.

מדברי הרמב"ם נראה שאין מועיל שינוי בבהמה הנעבדת, להכשירה לקרבן. וזהו מחמת הדין הנוסף שיש בנעבד, מצד שם 'עבודה זרה' שעליה כנ"ל. ואולם שאר הנעבדים האסורים לגבוה, כגון מחובר, מותרים ע"י שינוי. (ג ד ה)

ג) זה שאין ביטול מועיל בעבודה-זרה של ישראל, נראה עפ"י הירושלמי שהוא מפני שישראל אוסר הדבר מצד המעשה בנוסף לחלות-שם ע"ז, והרי אין ביטול מועיל על איסור הבא מחמת מעשה העבירה כאמור.

ואולם לענין הפקעת חלות שם 'עבודה זרה' נראה שמועיל הביטול אף בשל ישראל. וזהו פשר דברי הרמב"ם (כפי שפירשם בעל כלי חמדה) שמועיל ביטול בע"ז של ישראל להפקיעה מחיוב איבוד אלא די לה בגניזה כשאר איסורים - מאחר ובטל ממנה שמה. (ד)

ד) משמשי עבודת כוכבים שאינם אסורים להדיוט כגון בעלי חיים, לדעת רש"י ר"ח ורמב"ם (שלא כדעת הרמב"ן ובית מדרשו) מותרים לגבי גבוה. (ב ג)

משמשין האסורים להדיוט, כגון שיש בהם תפיסת יד אדם - אסורים אף לגבוה, והוא הדין לדבר מצוה (להרמב"ם), אבל מועיל להם הביטול להכשירם (לפר"ח ורמב"ם) שהרי פקע שמם ע"י הביטול ואין במשמשין מעשה האוסר, שלא כבנעבד שיש בו מעשה הפוסלו. (ד)

ה) פסח מצרים, גם אם ננקוט שהנעבד פסול בו [כפי דעת התנאים שהמום פוסל בו והרי הנעבד הוקש לבעל מום], לאחר ביטול ודאי כשר - כדברי בעל ההפלאה.

טעם הדבר מבואר עפ"י הנ"ל, שהרי שני דינים ב'נעבד'; מחמת שמו ומחמת המעשה. לענין שם 'עבודה זרה' מועיל הביטול להפקיעו, ואילו איסור שמחמת המעשה - שמקורו מדין אתנן - אינו אמור בפסח מצרים שהאתנן כשר בו (כפי שדייק הגר"י אברמסקי מהתוספתא). (א ו)

1. כתיבה ראשונה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך במש"ח (בא יב,ה) הביא מהמדרש (רבה טו,יג) 'כך אתם יש לכם רשות ליטול מכל מקום שאתם רוצים, לפיכך נאמר תקחו'. אלא שלפי"ז קושיא מעיקרא ליתא כי נאמר להם התר מפורש בדבר, ליקח אפילו מה שנעבד. ורק בגדר טעמא דקרא יש להבין ענין ההתר.

   ובלא"ה נראה שאין כאן קושיא מצד הדין, שהרי קודם מתן תורה לא נאסר להם הנעבד, ואף אם ננקוט שבע"מ נפסל להם משום שנאמר 'תמים', מ"מ הקש 'השחתה' למום (כדלהלן) עדיין לא נאמר. ולכאורה גמרא ערוכה היא בע"ז כד. גבי נרבע דאינו פוסל, 'קודם מתן תורה שאני'. אך שם יש לפרש כמוש"כ בשו"ת תורת-חסד (כג) שקודם מ"ת אין חוששים בסתמא לרביעה ולא אסר ר' אליעזר ליקח מגוי משום חשש רביעה אלא לאחר מ"ת, ע"ש בסוגיא. [ובבית הלוי (ח"א מג,ו) נקט דנעבד פוסל בכל דבר שמחוסר אבר פוסל בו. ולפי"ז לכאורה אף קודם מתן תורה פסול שהרי מחוסר אבר פסול לקרבן אף לבני נח - אך הביה"ל מיירי גבי עגלה ערופה ולאחר מתן תורה, ואכתי י"ל דקודם מ"ת שלא נאמר הקש השחתה למום, לא פסל נעבד ונרבע בבני נח]. עפ"י מה שהעירני הרב שליט"א.

   ובשל"ה כתב שאיסור נעבד היינו לקרבן אחר, אבל להקריבו על ענין זה בעצמו, להראות שע"ז זו היא בטילה, אין בה ממש - מותר. ונראה שזהו תירוץ להסבר הטעם בלבד ולאו דינא קאמר. [↑](#footnote-ref-3)
3. נראה לכאורה בדעת הפנים-יפות דכיון דגלי קרא ד'מן התורים' למעט עוף נעבד דפסול אעפ"י שאין המום פוסל בו, הרי גילה הכתוב שהנעבד הוא פסול בפנ"ע, גם בקרבן שאין המום פוסל בו, וא"כ סבירא ליה דלא גרע פסח מצרים מעופות. או י"ל כפי שנקט בבית הלוי (ח"א מג) שלפי האמת כל דמחוסר אבר פסול בו, נעבד פסול, וא"כ בפסח מצרים דפסול מחוסר אבר לכו"ע כדכתיב 'תמים', גם נעבד פסול.

   וסיוע לדבר, מדשייר בתוספתא נעבד ורובע ונרבע ולא מנאם בין הדברים הכשרים בפסח מצרים ופסולים לדורות (ואי"ל דבכלל 'מום' הוא, דעוף יוכיח שאין המום פוסל ונעבד פוסל). [↑](#footnote-ref-4)
4. וא"ש בזה הלא דין מכירת ע"ז אי חשיבא ביטול - במחלוקת שנויה (בע"ז נג), וא"כ יישוב הפנים-יפות לא אתיא אלא לדעת תנאים אחת. אך כל הקושיא אינה אלא למ"ד מום פוסל בפסח מצרים, וי"ל דאיהו ס"ל דיש ביטול במכירה.

   עוד י"ל שהביטול היה במה שעקדו אותם וזבחום כמוש"כ המש"ח [ופירשו שלכך אין כתיב בו קרבן אלא אחר שחיטתו - 'פסח הוא לה'' שמקודם לכך לא היה ראוי. < *לבדוק במהרי"ל דסקין* > ]. [↑](#footnote-ref-5)
5. לכאו' יש מקום לפרש אף בדעת רבא כסברת החמד"ש אלא דבפרהסיא הואיל והיה אסור לו, סובר שלא הפקיעה תורה את המעשה מלהתייחס אליו [דסוף סוף שאני מ'מתעסק' דאינו נעשה בדעת ובכוונה, אלא דהתורה הפקיעה מעשה באונס מלהתייחס לאדם, וכאן לא הפקיעה שהרי היה אסור לו הדבר], משא"כ בצנעה. ואף לפירוש הסמ"ג המובא בתוס' שאף בצנעה אסור לו מ"מ אין זה אלא משום ביטול עשה ד'ואהבת' (ע"ש בלשון התוס'). משא"כ בפרהסיא דאהדריה קרא לאיסור ע"ז. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכן נראה כוונת האבנ"מ בתשובה כז לחילוק זה, כדמשמע בדקדוק לשונו. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם הגרי"ז עצמו נקט דבריו רק בדעת הרמב"ם ולא בדעת רש"י בחולין מ, אבל נראה שעיקר סברתו אכן מוכחת מפרש"י שאעפ"י שלא חל שם ע"ז על המחובר מ"מ פסול לגבוה. [↑](#footnote-ref-8)
8. אם כי נראה שאין הסברא מוכרחת שהרי קילי טפי מע"ז גופא (דהא ע"ז גופא נאסרה מיד שעשאוה למ"ד ואילו במשמשין הכל מודים שאינם נאסרים עד שיעבדו להם, כבע"ז נא), וכשחידש הכתוב דנעבד פסול הגם שמותרים להדיוט, לא שמענו דמשמשין פסולין. ואדרבה, אם נבוא משום המעשה יש מקום לסברא הפוכה, דבנעבד לא עשה מעשה בגופה אלא השתחוה לה, משא"כ כשנשתמש בגופה חמיר טפי. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך מרש"י שם משמע שלכך פשוט דל"מ שינוי באיסוה"נ, מפני שאיסור הנאה מצד מהותו כולל גם מה שנעשה מהאיסור, דהא הנאה היא. ומשמע לכאו' שנקט שגם דבר האסור מצד שמו היה יכול להועיל בו שינוי. ויתכן שזה תואם עם המבואר להלן בדעת רש"י שיש דין נוסף ב'נעבד' גם מצד שמו, ואעפי"כ משמע בגמ' לפרש"י דמהני שינוי.

   ולפי האמור בפנים יצא שלפי מה שנתבאר להלן בדעת ר"ח דמהני ביטול בע"ז של ישראל להפקיע שם הע"ז, ורק משום המעשה נשאר באיסורו, א"כ יתחדש שיהא מועיל שינוי לאחר ביטול בע"ז של ישראל, וכ"כ הגרש"ר. אך לפי הטעם שכתב רש"י אין מועיל, כיון דמ"מ אסור בהנאה א"א להתיר הנאה ע"י שינוי. [↑](#footnote-ref-10)
10. ושמא יש ליישב בזה דברי הט"ז (תרמט סק"ה) שארבעת המינים שגדלו באילן לאחר שעבדוהו, מותרים למצוה [וכיו"ב הביא המשנ"ב (יא סקל"ז) מחלוקת האחרונים בזה לענין צמר הגדל בבהמה לאחר שעבדוה]. ותמהו האחרונים (א"ר ולבו"ש) הלא אף להדיוט אסורה התוספת. וכן הקשו מפירות אשירה שאסורים לביכורים ופשטא דמלתא משמע אפילו צמחו לאחר מכן. ושמא כוונת הט"ז שע"י מכירת המינים לישראל חל בהם דין ביטול ע"ז, וכיון שכן הרי מועיל הביטול אפילו לגבי מצוה שהרי חלות שם ע"ז פקע בביטול, ומצד המעשה אין לאסור כי לא נעשה מעשה במה שצמח לאחר מכן. וע' כעי"ז בזכרון שמואל סו סז. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. לפי סברא זו נראה לכאורה שהדבר תלוי מי עבדה ואינו תלוי בבעלות עליה, שאף אם עבד ישראל בדבר של נכרי אין לה בטלה [ועיקר הדין אכן מופיע בחדושי הגרז"ר בנגיס ח"א לז,ג אלא שטעמו שם לא נתבאר כ"כ, ולפי האמור מובן]. ואמר הרב שאין זה מוכרח כי אפשר שחלות איסור שע"י המעשה אינו אלא בשל ישראל.

    ולאידך גיסא, אם עבדה נכרי והגיעה ליד ישראל - לפי האמור היה בדין שיהא לה ביטול, אבל אין הדבר כן, כדמוכח מסוגיות הגמרא (מב נג), אלא שלדעת כמה ראשונים דין זה שע"ז של נכרי שבאת ליד ישראל אין לה ביטול, אינו אלא מדרבנן (עב"י קמו ובט"ז), ואולם בדעת הרמב"ם אין הדבר ברור, יש אומרים שמכך שהכליל (ח,ט) אופן זה עם ע"ז שעבדה ישראל משמע שהוא דין תורה (שעה"מ פ"ח מלולב; אחיעזר ח"ב טז,ד). אך בכלי חמדה נקט בדעת הרמב"ם שאאמד"ר.

    ושמא י"ל דבהא גופא נחלקו הדעות בירושלמי האם הדברים תלויים אם לאו. ורבנו חננאל נקט שהדברים תלויים ולכך סבר שמועיל ביטול במשמשין של ישראל כדלהלן. [↑](#footnote-ref-12)
12. לפי דרך זו יוצא שבע"ז של ישראל שביטלה לא אמרינן כתותי מכתת שיעורא, דלא כהתוס' ביבמות קד ומשמעות דברי רבנו מנוח (הל' שופר א,ג). וצ"ע לפי"ז בסוגיא דשוחק וזורה לרוח או מטיל לים, דלפי המבואר בפנים תסגי בשבירה בעלמא וקבורה אף בלא שחיקה, כיון שכבר נתבטלה ביד ישראל.

    עוד נראה לפי"ז שלענין טומאה, מועיל ביטול אף בשל ישראל כיון שפקע ממה שמה אעפ"י שנשארת באיסורה, וכסתימת הדברים בגמ' נב: ואם כי הריטב"א שם כתב להעמיד בשל גוי בלבד [וכתב שהגמרא חזרה בה מהאוקימתא הקודמת], זהו לפי שיטתו דאף ע"ז של ישראל טעונה שריפה ואין הביטול מועיל בה כלום, משא"כ לדעת הרמב"ם ור"ח. ואזיל הריטב"א לשיטתו שנחלק (שם ובדף נד) על ר"ח בדין ביטול משמשין של ישראל.

    ומתישבת בזה תמיהת האבי-עזרי (שאר אבות הטומאות ו,ז) על דברי הרמב"ם המורים שכשם שבכלים המשמשים מועיל ביטול לטהר אף בשל ישראל, כן בע"ז עצמה. ולפי האמור אפילו בע"ז גופא מועיל הביטול לטהר. נמצא אפוא ראיה גדולה מהרמב"ם להדרך הנ"ל דביטול מהני להפקיע שמה ממנה אף בע"ז של ישראל. ואזיל לשיטתו בכל המקומות שנקט כהר"ח. [↑](#footnote-ref-13)
13. ע' גם בריש הל' שופר שכתב הרמב"ם כלשון זו, שופר של עיר הנדחת פסול ושל ע"ז לא יתקע בו ואם תקע יצא. ויל"פ גם שם כדהכא דמיירי במשמשין [ודלא כהרשב"א המובא במ"מ שם שפירש אף בע"ז עצמה]. ושמא יש מקום לומר דהתם מהני ביטול לנעבד אף למצוה, כיון שהמצוה בשמיעה, אין נידון השופר כחפצא דמצוה ממש, ומהני ביטול אף בע"ז עצמה. [↑](#footnote-ref-14)
14. עפ"י המרכבת-המשנה. ולענ"ד אינו מוכרח, דפשט הדברים מיירי בלולב של עובדי ע"ז שביטלוה ובא ישראל ליטלנו למצוה. אולם הא מיהת מוכח דמהני ביטול לענין מצוה. [↑](#footnote-ref-15)
15. יש לשאול, אם כן דמצינן ללמוד איסור נעבד מאתנן, יהיו גם המשמשין אסורים לגבוה בהאי ק"ו, ומה אתנן דמותר להדיוט אסור לגבוה בבע"ח, משמשין שאסורים בתלוש להדיוט בדבר שאין בו רוח חיים, יהיו אסורים לגבוה בבע"ח - והרי דעת רש"י בע"ז הנ"ל שמותרים. ומזה נראה לכאו' שלדעת רש"י אין לנו ללמוד מאתנן לבד עיקר האיסור [וצריך לבאר הטעם] רק ילפינן להכליל פרטים מסוימים כגון מחובר. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. ואף שרש"י בחולין מ. הביא קרא ד'תועבת מצרים' ולא הביא קרא ד'משחתם', נראה דההוא קרא מגלה שחל שם אליל עליהם וממילא מסתבר לדרוש ממשחתם שהנעבד פסול.

    וא"ת הלא מקרא ד'משחתם' ילפינן גם כן רובע ונרבע וההוא משום מעשה העבירה ולא משום חלות שם, דהא אף בשל חברו אסור נרבע וכנ"ל. וי"ל שאף הנרבע אסור מחמת שם 'השחתה' שחל עליה וכמו מום, ובדבר הנאסר מחמת מעשה בפועל, אדם אוסר דבר שאינו שלו. ונפ"מ לפי"ז שצמר הנרבעת פסול לציצית דלא מהני בה שינוי כמו בהמה שנעבדה כדלקמן (וכ"מ בבאור הלכה יא,ח).

    ועדיין יש לעיין: אם יש פסול נוסף מצד חלות שם עבודה זרה, הדרא קושית הגרי"ז בטעמו של רבא לחלק בין צנעה לפרהסיא בבהמה, הלא אף בצנעה יש לו להאסר מצד חלות שם ע"ז הגם שנעשה בהתר. [↑](#footnote-ref-17)
17. ? יש מפרשים שאין זה שינוי גדול כמו קמה שעשאה סולת או פשתן נטוע שחוטיו כשרים לציצית (ע' בלשון הרמב"ם ציצית א,יא. משנ"ב יא סקל"ה ובשעה"צ בשם הפרישה). אך עדיין אין מובן הלא בגזילה חשיב זה לשינוי, וכמו שהקשה העולת-תמיד. ומה שכתב בשעה"צ דמ"מ לגבוה חמיר טפי אכתי צ"ב הגדר. וגם קשה דאף לגבוה כתב הרמב"ם (איסו"מ ד,טו יח) גבי אתנן ומחיר דחטין ועשאן סולת כשר. ולכאו' אין זה שינוי גדול יותר מצמר ועשאו בגד - ומוכח דענין תלוש הנעבד שאני דאיסורו בחפצא ול"מ שינוי. [↑](#footnote-ref-18)
18. יל"ע אם לסברא זו נתכוין הרי"ק, שהרי הוא כתב לעיל מיניה חילוק זה גם לענין האוסר את של חברו, שבמחובר אינו אוסר [כמו שדקדק הרמב"ם לכתוב מעיין הנובע 'בארצו'. וע' בזה או"ש ואבי עזרי] ובבהמה אוסר, ושם הרי אין זו הסברה הגורמת, דאדרבה, דבר שאיסורו מחמת מעשה נאסר יותר בשל חברו כבאור הגרי"ז. ואפשר שכוונת הרי"ק לחלק בסברא דרבנן, דבהמה חמורה טפי. [↑](#footnote-ref-19)