שיעור ז רב יא-יג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור ז**

**~ סימן רב סעיף יא - יג ~**

[סעיף יא] מי שריית צמוקים ותאנים או מי בישולם מברך עליהם שהכל ויוצא גם להרא"ש, אבל בברכה שלאחריהם יש להסתפק אם מברך בורא נפשות או אם מברך ברכה אחת מעין שלש כהרא"ש, ולכן ירא שמים לא ישתה אלא בתוך הסעודה.

# מי שריית הפירות נחשבין כמאכל או כמשקה

מבואר בשו"ע שירא שמים לא ישתה את מי שריית הצימוקים אלא בתוך הסעודה, ויברך לפניה שהכל נהיה בדברו, ובביאור הלכה (ד"ה בתוך) הקשה מה מרויח בכך שהוא שותה את מי שריית הצימוקים בתוך הסעודה, הרי לדעת הרשב"א דמי שריית הפירות אינם נידונים כפירות עצמן, הרי הם ככל משקה שא"צ לברך עליו בתוך הסעודה, וא"כ הרי הוא נכנס לספק אם לברך ברכה לפניה. ותירץ הביאוה"ל שרוטב הפירות אינו נחשב כמשקה, אלא הוא כמו הפירות עצמם, ולכן צריך לברך עליו בתוך הסעודה.

והנה לפי סברא זו של הביאור הלכה דמי שריית הפירות נחשבים כ'רוטב הפירות' והוא חלק מהאכילה של הסעודה, היה נראה שהשיעור של ברכה אחרונה על מי הפרות הוא בכזית כשאר מידי דאכילה. אכן במשנ"ב (סימן רי סק"א) משמע דנסתפק אם מי שריית הפירות נחשבים כמאכל או כמשקה, דהנה מבואר שם במשנ"ב שהאוכל פת עם משקה או רוטב, הם לא מצטרפים לשיעור כזית לברך עליהם ברכה אחרונה, והוסיף המשנ"ב שאם היה הרוטב של המאכל מדברים שמברכין עליהן כמו על המאכל אפשר דמצטרף הרוטב להמאכל וצ"ע, והיינו דנסתפק המשנ"ב אם אותו רוטב של המאכל נחשב כ'מאכל' ומצטרף עמו לשיעור, או דחשיב כ'משקה' שאינו מצטרף עם המאכל לשיעור. ויל"ע דכאן משמע דפשיטא ליה דכל שהוא רוטב הפרי מברכים עליו בתוך הסעודה משום שהוא נחשב כ'מאכל' ושם הוא נסתפק בזה וצ"ע.

והנה מצינו בחזו"א בטבול יום (סימן ד ס"ק יט והובא בשונה"ל בסימן רי שם) דנקט שהחילוק בין אכילה לשתיה תליא אם הוא אוכלו בדרך אכילה שאז שיעורו בכזית, ואם הוא שותה בדרך שתיה שיעורו ברביעית. וכעין זה נתבאר לעיל בשיעורים (בתחילת סימן זה) דכן דעת הגר"א שכל שהוא מכניסו לפיו בצורה של משקה דינו כמשקה [אך ע"ש שהבאנו דיש שנהגו שעל דייסא מברך שהכל אפילו אם אוכלה בכפית, כיון שבצורתה היא עומדת לשתיה ואכמ"ל].

ואם נכונים הדברים לכאורה צ"ל דמה שכתב הביאור הלכה שהאוכל את מי הפירות בתוך הסעודה צריך לברך עליהם דהוי כרוטב של הפירות וחשיב כמו שאוכל את הפרי עצמו, היינו דווקא כשאוכלו בצורה של אכילה היינו ע"י כפית וכדו', אך אם הוא שותה את אותם מים אינו צריך לברך עליהם בתוך הסעודה כדין משקין הבאים מחמת הסעודה.

אך יל"ע דלעניין ציר שע"ג ירק מבואר במשנ"ב (סימן רי שם) שהוא מצטרף לכזית, ומשמע שהציר מצטרף לאוכל רק משום שכל אכשורי אוכלא אוכלא הוא, ואף שהוא אוכל את הציר בדרך אכילה, אינו מצטרף אלא רק משום שהוא בא לאוכל ויל"ע.

[ובאגרות משה (חלק א סימן עה) הקשה בעיקר דברי המשנ"ב שירק ע"ג הציר מצטרף לכזית דלכאורה דבר זה תלוי במחלוקת הסוגיות דהנה קיי"ל שציר שעל גבי הירק מצטרף לשיעור ככותבת ביום הכיפורים, ובסוגיא בחולין (קכ, א) מבואר הטעם דכיון ששיעור ככותבת הוא משום דבכך מייתבא דעתיה, הרי הציר שע"ג הירק מייתב דעתיה, אמנם בסוגיא ביומא (פ, ב) מבואר דציר שע"ג הירק מצטרף משום דכל אכשורי אוכלא, אוכלא הוא, והיינו דבסוגיא בחולין משמע שהציר אינו נחשב ממש אוכל אלא דכיון שיש בזה יתובי דעתיה מצטרף, אמנם בסוגיא ביומא משמע שכיון שבא לאכול נחשב כאוכל ממש. וכאן שפסק המשנ"ב שהציר מצטרף לברכה אחרונה היינו דווקא לפי הסוגיא ביומא שהציר נחשב אוכל, אך לפי הסוגיא בחולין הרי הוא אינו אוכל ולכאורה מסתבר שאינו מצטרף].

# יין צימוקים

[המשך סעיף יא] ואם משך המים והבדילם מהצמוקים, הוה ליה יין ומברך עליו בפה"ג וברכה אחת מעין שלש, והוא שיהיו צמוקים שיהיה בהם לחלוחית שאם ידרוך אותם יצא מהן דבשן, אבל אם כשיעצרו אותם לא יצא מהם שום לחלוחית דבש לא.

ומשמע דלדעת השו"ע תלוי אם משך את המים מהצימוקים דאז חשיב כיין ומברך עליו בפה"ג, ואם המים עדיין מעורבים עם הצימוקים הוי כמי שריית צימוקים שנחלקו הראשונים מה מברך עליו. אמנם המג"א (ס"ק כז) הקשה דברמ"א ביורה דעה (סימן קכג סעיף יא) מבואר דיין צימוקים הוי כיין לעניין איסור של יין נסך, ומשמע שם דאף קודם שמשך את המים חשיב יין, וכ"כ הש"ך שם (ס"ק כד). ותירץ המג"א דהכל תלוי בדעתו שאם הוא רוצה לאכול את מי הצימוקים כחלק מן המאכל, דינו כמי שריית פירות, אך אם הוא רוצה לשתות את אותם המים, הרי הם נחשבים כיין ומברך עליו בפה"ג.

אמנם המגן גיבורים כתב כפי משמעות השו"ע דדווקא אם המשיך את היין צימוקים חשיב כ'יין', ואם המים עדיין מעורבים עם הצימוקים חשיב כמי שריית פירות, אלא שכל זה הוא רק אם הוא עדיין בתוך ג' ימים, אך לאחר ג' ימים לעולם מברך בפה"ג אפילו אם לא המשיכו [ובזה מיושבים דברי הרמ"א ביו"ד דיין צימוקים חשיב כיין גמור היינו אחר ג' ימים]. וכן נראה שצידד המשנ"ב כאן (ס"ק נז) דבתוך ג' ימים חשיב יין אם המשיכו ואחר ג' ימים חשיב יין אפילו אם לא המשיכו.

אך יש להעיר דפשטות המשנ"ב בהלכות קידוש (סימן רעב ס"ק טו) דמים שנשרו עם צימוקים אינם נחשבים כ'יין' אלא רק אם שרו אותם ג' ימים, ומשמע דבפחות מג' ימים לא חשיב כיין כלל ואפילו אם המשיכו אותם הרי זה כמו מים בעלמא, ויל"ע דהכא משמע שלדעת המג"ג שאם משכו מן הצימוקים מברך בפה"ג אפילו בפחות מג' ימים וצ"ע.

ובעיקר הדין שעל יין צימוקים מברך בפה"ג מבואר במשנ"ב בהלכות קידוש (שם ס"ק טז) דצריך שיהיו הצימוקים לכה"פ אחד מששה מהיין, ונחלקו בזה האחרונים דהבכור שור פירש דמשערים את גודל הצימוקים כפי שנתהוו אחר שהתנפחו במים, ולא כפי נתינתן במים, אך ביד אפרים בסימן רד כתב שצריך לשער את הצימוקים שיהיו לכל הפחות אחד מששה קודם שהתנפחו. ובביאור הלכה (סימן רעב סעיף ו ד"ה מקדשין) כתב שבירר אצל עושי היין ובסתם ה'יין צימוקים' נעשה באופן שיש יותר מאחד מששה בצימוקים קודם שהתנפחו במים.

[סעיף יב] כל הפירות שטובים חיים ומבושלים כגון תפוחים ואגסים בין חיים בין מבושלים מברך בפה"ע, ואם אין דרך לאוכלם חיים אלא מבושלים, אכלם כשהם חיים מברך שהכל, כשהם מבושלים בפה"ע.

# פרי הנאכל חי ומבושל

ובמשנ"ב (ס"ק סא) מבואר שאפילו פירות שיותר טובים כשאוכלים אותם מבושלים, אם הם טובים גם כשהם מבושלים ורוב בני אדם אוכלים אותם גם כך מברך עליו בפה"ע. ונראה דכן להיפך דגם פירות שהדרך לאוכלם חיים אם רוב בני אדם אוכלים אותם גם כמבושלים מברך עליהם בפה"ע.

וגם במשנ"ב (ס"ק סד) מבואר שאף דבר שטוב לאוכלו חי, אם דרך רוב בני אדם לאוכלו רק מבושל, והוא אוכל אותו כשהוא חי מברך עליו שהכל, וכבר כתב בשעה"צ (ס"ק עד) שזה לא כדברי המג"א לקמן (סימן רה ס"ק ג) דמשמע מדבריו שא"צ שרוב הבני אדם יאכלו אותם חיים, אלא אפילו אם מעט בני אדם אוכלים אותו חי מברך עליו בפה"ע. והביא שם דמשום כך על פטרוזיליה שנהגו לאכלו חי בליל ראשון של פסח למרור, מברך עליו בפה"א, אף שהוא נאכל יותר טוב כשהוא מבושל, דסגי בכך שמעט בנ"א יאכלו את זה חי, אך לפי דעת המשנ"ב הנ"ל יוצא שיש לברך על הפטרוזיליה שהכל נהיה בדברו.

[סעיף יג] אגוז גמור המטוגן בדבש ונקרא נואינד"ו (ר"ל נויאי"ט) מברך עליו בפה"ע.

# מאכל שמשתבח יותר ע"י בישול

ומבואר במשנ"ב (ס"ק סז) דמברך עליו בפה"ע אף שהדרך לאוכלו חי, מ"מ כיון שע"י הטיגון בדבש הם משתנים למעליותא והוי כדבר שטוב חי ומבושל שמברך עליו בפה"ע.

והנה מבואר בשו"ע לקמן (סימן רה סעיף א) דתומי וכרתי כשנאכלים חיים מברך עליהם בפה"א, ואם התבשלו מברך עליהם שהכל, והוסיף שם הרמ"א שאפילו אם בישלם עם בשר ונשתבחו מברך עליהם שבכל, דאין השבח מצד עצמן אלא מחמת הבשר שבהם. ובמג"א (שם ס"ק ה) הקשה מה ההבדל בין אגוז שהשתבח מחמת הדבש ומברך עליו בפה"ע, ועל התומי וכרתי שהושבחו ע"י הבשר מברך שהכל. ותירץ דבתומי וכרתי הוא אינו רוצה לאכול את אותם הירקות מצד עצמן, אלא מבשלם כדי שיתנו טעם בבשר, ולכן לא חשיב שהשתנו למעליותא, משא"כ באכילת אגוז הרי הוא רוצה באכילת האגוז והוא רק ממתיקו ע"י דבש, ולכן מברך עליו בפה"ע.

ולפי תירוץ זה אם מתבשלים ירקות יחד עם בשר, ומתחילה היה בדעתו לאכול גם את הירקות וגם את הבשר צריך לברך על הבשר שהכל, ועל הירקות בפה"א, ואפילו אם הם ירקות שאין דרכן בבישול, מכל מקום כיון שהתבשלו עם הבשר והשתבחו בכך, ודעתו לאכול גם אותם הוי כמו אגוז דכיון שהשתנה למעליותא מברך בפה"ע, וה"נ השתבחו הירקות ע"י הבשר ויברך בפה"א.

אמנם בחמד משה תירץ את הקושיא מסימן רה באופ"א שהתומי אינם משתבחים ע"י הבישול, והם רק משתבחים מחמת טעם הבשר שבהם, אך אגוז המטוגן עם דבש ע"י הדבש משתבח האגוז יותר. וכעי"ז מצינו בסימן רה (ס"ק ו) שאם מבשל בצלים שמשתבחים ע"י הבצל אז מברך האדמה, אך אם בא לתת טעם במרק אז ברכתם שהכל. ולפי זה גם המבשל ירקות עם בשר אינו מברך עליהם אם אין דרכם בבישול, אא"כ הם משתבחים ע"י אותו בישול.

**דינים העולים:**

1. נחלקו הראשונים אם לאחר ששתה מי שריית הפירות מברך בורא נפשות או מעין ג', ולכן יר"ש יאכלם בתוך הסעודה.
2. כשאוכלם בתוך הסעודה מברך עליהם ברכה ראשונה והיינו כשאוכל אותם כרוטב של הפירות ע"י כפית.
3. יין צימוקים שנמשכו מברך בפה"ג וכשהם יחד עם הצימוקים מברך בפה"ע. וי"א שאחר ג' ימים אף אם לא נמשכו מברך בפה"ג.
4. יין צימוקים צריך שיהיה בצימוקים יותר מאחד מששה מהמים. ונח' האחרונים אם צריך שיהיו כשיעור זה קודם שנתנפחו או אף לאחר שנתנפחו.
5. פרי הנאכל חי ומבושל מברכים עליו בפה"ע, ואם למעט הוא טוב גם מבושל למג"א יברך העץ אך המשנ"ב הכריע דבעינן שיהיו רוב בני אדם שזה טוב גם ע"י בישול.
6. ירקות שדרך לאוכלם חיים שבאו להשביח את הבשר אם רוצה לאכול גם את הירקות י"א שיברך עליהם בפה"א וי"א שאין צריך לברך דרוב אכילתם כשהם חיים והעיקר כדעה ראשונה.]