סוף טומאה לצאת
קטגוריות: ש_ס / נב אהלות / אהלות עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ה' כ"ב שבט תשע"א

א] אהלות רפי"א, הבית שנסדק וכו', טומאה בפנים כלים שבחוץ, ב"ש אומרים עד שיהא בסדק ד' טפחים, ב"ה אומרים כ"ש, ר"י אומר משום ב"ה פותח טפח.

והראב"ד בהשגות פט"ז מטו"מ ה"ו כתב לפרש למשנתינו, ז"ל, ובתוספתא כותל שנסדק והוא כותל הבית שהוא לצד החצר ויש לפניו תקרה עודפת, ואין פתח לזה הבית זולתי זה הסדק, א"נ יש לו פתח אחר אבל אין פתח מציל אלא על פתחים מגופים אבל על הסדק שהוא פתוח ועל החור שהוא פתוח אינו מציל, ב"ש סברי אינו מוציא את הטומאה עד שיהא בו ד' טפחים ואפילו לכזית לפי שאין לסדק תואר פתח, ובה"א כעובי חוט המשקולת אע"פ שאין בו טפח מפני שהוא ארוך וסופו להיות גדול והולך, ור"י אומר משום ב"ה בפותח טפח כדין חור שבין בית לבית לכזית, עכ"ל.

וצ"ב טעם ספיקו של הראב"ד אם איירי בשאין פתח לזה הבית או דאיירי בשיש לו פתח אחר, עוד צ"ע, דאם הא דה"ז טמא, הוא משום דהסדק חשיב כפתח, משום שסופו להיות גדול והולך, א"כ מ"ט בחוץ כלים שבפנים טהורין.

ב] והנה במש"כ הראב"ד לדון דאיירי בשאין לו פתח אחר, כתב בחזו"א סימן ט"ו סק"ב, ז"ל, עוד כ' לפרש דמיירי שאין פתח אחר, והראב"ד לשיטתו דס"ל דהא דפרץ פצימיו מטמא כל סביביו היינו במגע אבל לא באהל, וכמש"כ בפ"ז ה"ד, והלכך אין טומאה יוצאה תחת גג הפורח, ואין להקשות תיפוק לי' משום סטל"צ דאף בלא פתח כלל אמרינן סוף טומאה לצאת כיון שאין להבית שהטומאה שם יציאה ובכל חלק מהכותל יש לומר דשם תצא הטומאה ולמה לי סדק, י"ל כיון דבמקום הזה יש גג פורח ובשאר הבית אין הגג פורח חוץ אמרינן דסוף הטומאה לצאת לצד השני כדי שלא תבוא הטומאה תחת גג הפורח, אבל באיכא סדק ופתח אמרינן דע"כ תצא דרך הסדק והפתח, עכ"ל.

והנה ד' החזו"א הם לטעמי' בסימן י"ז סק"ח שחידש, דהך דינא דאין דרך טומאה ליכנס, אי"ז בדוקא בדרך כניסה, דלא אמרינן שתכנס הטומאה למקום אחר, אלא אף בדרך יציאה אמרינן שתצא הטומאה בדרך שא"צ ליכנס למקום אחר, ולא תצא דרך מקום אחר, וע"כ נקט דאף כשיש לטומאה ב' פתחים לצאת, אמרינן שתצא דרך הפתח שאין עליו גג ולא תצא דרך הפתח שיש עליו גג.

ואמנם כבר תמה ע"ז החזו"א שם סק"ט מהא דבפרץ את פצימיו אמרינן דמטמא כל סביביו משום דבכל זיז וזיז איכא לספוקי שמא תצא הטומאה תחתיו, ולא אמרינן דכיון דאין דרך טומאה ליכנס, תצא הטומאה דרך מקום שאין זיז על גביו, ועיי"ש שכתב דצ"ל דאיירי במת שלם ובשאין מקום ד' טפחים שאין על גביו זיז, או אף בכזית ובשאין טפח שאין על גביו זיז, עכ"ד, וסתימת הדברים לא משמע כן.

ומזה נראה, דלא אמרינן דאין דרך טומאה ליכנס, בדהוי זה דרך יציאת הטומאה, וכל שיתכן שתצא הטומאה דרך מקום זה, מטמאינן לי' מדינא דסוף טומאה לצאת, ולפ"ז הדר צ"ב ד' הראב"ד, דאם אין שם פתח אחר, מ"ט אין טמא תחת הגג מדינא דסוף טומאה לצאת.

אך נ' לישב ד' הראב"ד בפשיטות, דמש"כ דאין פתח לזה הבית זולתי הסדק, אין כונתו דפרץ את פצימיו, דודאי סתמא דמילתא יש לבית פתח, אלא מכוון ד' הראב"ד הוא שאין לו פתח פתוח אלא זה הסדק, אך ודאי יש לו פתח נעול, וכן נ' ממש"כ דא"נ יש לו פתח אחר אבל אין פתח מציל אלא על פתחים מגופין, ומבו' דמש"כ דיש לו פתח אחר, היינו פתח פתוח, שה"ה מציל על פתחים מגופין, ולפ"ז ודאי קרוב הדבר דמש"כ דאין לו פתח, היינו דאין לו פתח פתוח, ואשר ע"כ כיון דאין על הסדק תורת פתח, אמרינן דיצא המת דרך הפתח הנעול, וע"כ לא מטמאינן לתחת התקרה העודפת משום דינא דסוף טומאה לצאת, וז"ב.

ג] וכיון שנתבאר דאמרינן סוף טומאה לצאת, אף כשדרך היציאה נכנסת הטומאה למקום אחר, הרי נ' לדעת הראב"ד, דמה"ט הוא דתחת הסדק טמא לב"ה אף בשאין בו טפח, דאף דליכא בזה לדין העברת טומאה מאהל לאהל, מ"מ כיון שסופו ליגדל ויש עליו תורת פתח, מטמאינן לכלים שתחת התקרה העודפת, מדינא דסוף טומאה לצאת.

ולפ"ז מתבאר הא דבטומאה בחוץ כלים שבפנים טהורין, שהרי לעולם ליכא על הסדק תורת פתח להעברת טומאה מאהל לאהל, ואף בשיש בו טפח, אין עליו תורת פתח להעברת טומאה, וכמש"כ הראב"ד שם ה"ז, דאינו מעביר את הטומאה כיון שסופו ליבנות, ורק בטומאה בפנים הוא דכלים שבחוץ טמאין, מכח דינא דסוף טומאה לצאת.

ד] ולפ"ז נ', דבזה הוא שנסתפק הראב"ד אם איירי רק בשאין פתח אחר לזה הבית, דכיון דהא דמטמאינן לכלים שבחוץ הוא מדינא דסוף טומאה לצאת, הרי י"ל דכ"ז הוא בשאין פתח פתוח אחר לזה הבית, אך כל שיש פתח פתוח אחר לזה הבית, אמרינן דתצא הטומאה דרך הפתח, ולא דרך הסדק, כ"ה דתנן לעיל פ"ז מ"ג דנפתח א' מהן הוא טמא וכולן טהורין, והגם דהכא הסדק פתוח הוא, מ"מ כיון שהסדק בפנ"ע אין בו שיעור פתח, אלא משום דסופו ליגדל וכו' יש עליו תורת פתח, מהני הפתח הפתוח להציל עליו, או"ד דאף בשיש פתח פתוח אחר לזה הבית, מ"מ כל הך דינא דפתח א' מציל על כל הפתחים, הוא רק בפתחים מוגפין, אך בפתחים שאינם מוגפין, ל"מ פתח א' להציל על שאר הפתחים, אך אם אתינן לטמאות תחת שאר הפתחים מדינא דסוף טומאה לצאת, ולא מדין העברת טומאה מאהל לאהל, וע"כ ל"מ הפתח הפתוח להציל על הסדק, וז"ב.

ה] האחרונים הקשו ממשנתינו על דעת תרוה"ד דמטמא לשערי העיר משום דסוף טומאה לצאת, דא"כ מ"ט הכא כל שיש בסדק כשיעור אין כלים שבחוץ טמאין, מדינא דסוף טומאה לצאת.

ובדגמ"ר סימן שע"א כתב לישב, לפ"מ שפירש הראב"ד דלא איירי מתניתין בשנסדק הגג אלא שנסדק הכותל, עיי"ש, ובחזו"א סימן ט"ו סק"ב הק' ע"ז ממתניתין דלקמן באכסדרה שנסדקה, עיי"ש.

אך י"ל בזה בפשיטות, שהרי להדיא כתב הרא"ש שם דאיירי בשנסדקה התקרה מרוח הפרוץ על כותל פנימי, וע"כ ל"ש לדון בזה משום סוף טומאה לצאת, וגם בפי' מהר"ם שם כתב דאכסדרה פתוחה מג' או מב' צדדים, וע"כ ל"ש לטמאות להכלים שבצד השני משום דסוף טומאה לצאת, דאין דרך טומאה ליכנס אלא להוציאה דרך פתח הסמוך לה, ועיי"ש בחזו"א שנראה בדבריו דלדעת הראב"ד לא ניח"ל לפרש כן, וצ"ב.

ו] עו"כ החזו"א שם, ז"ל, וגם מהא דתנן פ"י טומאה תחת ארובה הבית טהור אף שאין בארובה פ"ט, יש להוכיח דלא אמרינן סוף טומאה לצאת בסדק מפסיק, דמה לי שהטומאה עכשיו תחת הסדק, או שסופה לבוא תחת הסדק, דכיון דבהגיעה תחת הסדק לא אמרינן תו סוף טומאה לצאת, א"כ גם כשהטומאה לפנים לא שייך סטל"צ שהרי לא תבוא לעולם לצד חוץ עד שתקדים לבוא תחת הסדק ואז כבר אין סופה לצאת, ומש"כ הט"ז סי' שע"א סק"ד אינו מובן, עכ"ל.

אך בביאור ד' הט"ז נראה, דכיון דטומאה שבאויר הויא טומאה רצוצה, ע"כ ל"ש בזה דינא דסוף טומאה לצאת, דטומאה רצוצה ה"ה מופקעת מדיני התפשטות, ורק בטומאה שבתוך אהל הוא דמהני דינא דסוף טומאה לצאת לטמאות אף לשערי העיר, והחזו"א דלא ניח"ל בזה, הוא לטעמי', דס"ל בכ"ד דליכא דינא ד"טומאה רצוצה", אלא עיקר הדין הוא, דכל שאין אהל על גבה, ה"ה בוקעת ועולה, משום שאין אהל החוצץ בעדה.

אך העירוני דאכתי תיקשי בזה, מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל פ"י מ"ו, דקדירה שאם תעלה עולה והולכת בארובה ויש בינה לארובה פו"ט וכו', היתה גבוהה מן הארץ טפח וטומאת תחתי', תחתי' טמא תוכה וגבה והבית טהורין, עיי"ש בד' הר"ש, והתם הרי הוי זה טומאה שתחת אהל, ואפ"ה אינה מטמאה את הבית, כיון דלא חשיבא כאהל א' עם אהל הבית, ולא אמרינן בזה סוף טומאה לצאת.

אך י"ל, דכיון דאיירי התם בארובה שיש בה פו"ט, ע"כ אמרינן שתצא הטומאה דרך הארובה, ולא תצא דרך הבית, משום שאין דרך טומאה ליכנס, וצ"ע בזה.

שם מ"ג, וב"ה אומרים אדם חלול הוא והצד העליון מביא את הטומאה.

בד' הראב"ד בהשגות ? מבו' דהוא מדינא דקפולין, דכיון דאדם חלול הוא חשבינן לב' צידיו כקפולין, וע"כ הצד העליון מביא את הטומאה, עיי"ש.

אמנם ל' הר"ש לקמן מ"ד דהא איכא חלל גופו דהיינו טפח, ומ' להדיא דאין אנו דנים את האדם כקפולין, אלא הא דהוא מביא את הטומאה הוא משום דיש חלל טפח בגופו.

ויש להוכיח כן ממש"כ הר"ש לקמן מ"ז, ז"ל, וה"ק לי' ר"י לר"מ, דקאמרת אם יש בצואר כולו "עם עובי דפנותיו" רוחב טפח, אנן חלל טפח בעינן, עכ"ל, ומ' להדיא, דלר' יוסי ל"מ רק בשיש בו חלל טפח, ואין עובי צד התחתון של הצואר מצטרף לחלל טפח, והרי להדיא דלא חשבינן לי' כקפולים, דסגי במה שיש תחת צדו העליון טע"ט, אלא בעינן שיהא בו חלל טע"ט.

ובזה מתישב מש"כ הרא"ש שם, דבעינן שיהא בחוט המקיף צוארו ד' טפחים וחומש, כדי שנוכל לרבע בצוארו טפח על טפח, והרש"ש בחולין ?.

והנה במי"ט דקדק מד' הר"ש והרא"ש במ"ג, דדינא דקפולין הוא רק בב' בגדים, אך בגד א' המקופל לי"ב לדין קפולין, והנה למש"כ הראב"ד דדינא דאדם חלול הוא מדינא דקפולין, והרי דאף דהוא אדם א' אית בי' לדינא דקפולין, לכאו' כ"ש דבגד מקופל יהא בו לדינא דקפולין, אך למש"נ אתיין היטב ד' הר"ש והרא"ש לטעמייהו, דס"ל דדינא דאדם חלול אינו משום דינא דקפולין, וע"כ שפיר י"ל דדינא דקפולין הוא רק בב' בגדים, אך בבגד א' ליכא לדינא דקפולין.