אף על פי - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות

בסיעתא דשמיא

**פרק אף על פי**

דף נ"ד:

**תוס' ד"ה אע"פ: תימה דעכשיו נהגו שכותב חתן לכלה מאה ליטרין אע"פ שאין לו שוה פרוטה:** מבואר בקו' התוס' דכשאדם מחייב עצמו, צריך שהשיעבוד יחול בנכסים [ומה שיחול שיעבוד הגוף לא מספיק][[1]](#footnote-2). ועיין בקובץ שיעורים ס"ק קנ"ז ובמשנת רבי אהרן שכנים עמ ג' בהערה שכ' שהוא חסרון דקנין דברים. [עיי"ש בגרא"ק דאינו כקנין דברים דב"ב ג. של"ח התחייבות לחלוק ששם החסרון שהחיוב הוא רק פעולה וכאן החסרון שלא נתפס בחפץ]. [ועיין בקוב"ש שהקשה דבהלואה וניזקין ודאי חל אף למ"ד שיעבודא לאו דאורייתא וצ"ל דהתם יש דין ממון שמחייב עיי"ש] **והואיל ונתחייב אפילו נאבדו אלו הנכסים וקנה אחרים הם משתעבדים:** יל"ע אמאי כשיש לו נכסים, אמרי' שהדין ממון שחל בנכסים מחיל גם שיעבוד הגוף ועיין בבגרש"ש בקו' השיעבוד שתלה זה בד' הראשונים קידושין ח. לענין מנה אין כאן אם חל שיעבוד נכסים בלא שיעבוד הגוף. ולכאו' הביאור שחל השיעבד בנכסי בגוף כאחד כיון דאינו ק"ד.  **אבל אותו שאין לו וכו':** מבואר דאין סברא בשיעבוד שיחול אע"פ שלא בא לעולם אלא כשיש חוב יחול לשעבד דבשלבל"ע ויל"ע ולכאו' הוא כד' הראשונים[שיטמ"ק ב"ב קנ"ז. מהראב"ד וב"י סי' ר"ט סעי' ד' מתלמידי הרשב"א] שכ' דכיון דגופו משועבד וצ"ע. ועיין בקובץ שיעורים ס"ק קנ"ו שכ' דקו' התוס' הוא דכשלא חל שיעבוד נכסים הוה קנין דברים עיי"ש שהקשה ע"ז מלשו' התוס'. **ושאל ר"י לרבינו אליהו והשיב לו דמצינו כענין זה בפרק השוכר את הפועלים גבי מתנה שומר חנם להיות כשואל וכו':** עיין מהרש"א שהקשה דמה ראיה משם נימא דיש לו נכסים [כשם שממתני' אינה ראיה כיון דתכן שיש לו נכסים] ועיין בגרע"א. **אלא שמשעבד גופו לזה החוב מעתה ולכשיהיו לו נכסים חל שיעבודו מעתה**: יל"ע בלשו' תוס' אם ס"ל שחל שיעבוד הגוף [ככל הלואה וע"כ גם יכול לשעבד מה שיקנה או דס"ל שמתחייב לשעבד מה שיקנה ול"ח אדם מקנה דבשלבל"ע או קנין דברים וצ"ע. וממה שהקשו דהוה קנין דברים מבואר לכאו' כמהלך השני[[2]](#footnote-3). וע"ע בקצות סי' ס' סק"ח שהביא מבעל התרומות שס"ל שמועיל התחייבות בדבשלבל"ע כשם שמועיל שיעבוד בדבשלבל"ע ולכאורה הוא ממש כד' התוס'. **ואין זה קנין דברים בעלמא וכו'** **אבל מה שמשעבד גופו מעכשיו להתחייב לדבר זה משתעבד וכו':** יל"ע ההבנה בחילוק ולכאו' הכוונה דלחלוק אינו חיוב שיכול לחול בגוף אבל לשעבד הוא דבר שיכול לחול בגוף וע"כ חייב ויל"ע. והנה עיין ברא"ש [בפסקים] שהוסיף בקו' **וגם אין משעבד עצמו לחוב זה שיתחייב מיד אלא לכשתתאלמן או תתגרש**: וכ' האחרוים [עיין קובץ שיעורים ס"ק קנ"ו] דמבואר דס"ל דהקו' היא רק ביחס לחיוב כתובה כיון שזכות כתובה חלה רק כשתתאלמן אבל במתחייב מאה מנה מעכשיו ל"ק ליה. כיון שמשעבד עצמו. וכן מבואר בתי' מהשוכר את הפועלים שכ' **וגם אינו חייב לו כלום עד שיבא האונס ומשעבד עצמו להתחייב.** ויש להבין המו"מ לפי"ז. וידוע מהגרב"ב בשם הגר"ח שביאר, דבחוב גמור חל כבר מעכשיו החיוב ממון,[[3]](#footnote-4) אבל חיוב כתובה ושומרים אינו כן, אלא הזכות לתובע היא שיש לו זכות שאם יהיה גרושין או אונס יחול החיוב בפועל וכבר עתה יש לו זכות זו שכשיקרה המחייב יזכה. [וביתר ביאור דהא אינו יכול לחזור בו וע"כ שחל החיוב אע"פ שכ"ז שלא נאנס או נתגרשה חסר בסיבת התביעה וע"כ שזה גדר חיובו כשיהיה הגירושין תגבה]. וע"כ כשיש לו נכסים, יכול לזכות התובע בנכסים שיעמדו לו אם יהיה חיוב אבל בשיעבוד הגוף הקשה מה נתחייב הגברא. וע"ז יישב דמה שחל שיעבוד הגוף להתחייב נמי חשיב שיעבוד הגוף. [עיין בסו"ד הרא"ש שכ' "אבל הכא הוא משעבד עצמו לחוב גמור מעכשיו והנכסים כשיקנה חל עליהם השיעבוד" וקצת מדויק שלא ס"ל שגדר ההתחייבות היא לשעבד את הנכסים אלא עצם החוב להתחייב חשיב שיעבוד].

**מהו דתימא קיצותא וכו':** עיין ברמב"ן, רשב"א ור"ן שהוכיחו שכתב התוספת כחלק מהכתובה דבהתחייבות נפרדת פשיטא שיכול להוסיף.

**רש"י ד"ה תנאי כתובה ככתובה:** וכן מזונות וכו': עיין בר"ן שביאר דאין למזונות כל הדינים דסוגיין עיי"ש. [ויל"ע אם במה שתלוי בלשון ב"א לא הוה ככתובה ובמה שתלוי בדין הוה ככתובה ויל"ע].

**תוספת כתובה ככתובה נפק"מ למוכרת ולמוחלת וכו':** בכה"ג הוא סברא בלשון ב"א דלשו' כתובה כולל התוספת.  **לפוגמת:** ברש"י כ' שבפגמה התוספת חשיב פוגמת כל הכתובה ועיין בריטב"א ורא"ה, דה"ה באומרת שנפרעה כל התוספת הוי פגימת הכתובה. ובתוס' כ' דהחי' דאפי' היו בשני שטרות וביאר התו"י דבשטר אחד ל"ב לדין תנאי כתובה ככתובה אלא מדין פגימת השטר ויל"ע אם לרש"י והריטב"א לאו הכי [דס"ל דבעינן פגימה בחוב ולא בשטר] וצ"ע. ובד' תוס' מבואר דהחידוש דתנאי כתובה ככתובה הוא דהוה חוב אחד **לתובעת:** ברש"י פי' שתובעת תוספת ובתוס' שהקשו ועיין בר"ן שיישב דבתובעת בבי"ד מפסדת. ועיי"ש עוד שהק' ע"פ התוס' דל"ח בתובעת ועיי"ש עוד מהרמב"ן דהחידוש דכאילו גבאתו ככתובה.

וע"ע ברמב"ן שכ' דנדוניא דינה ככתובה [היינו הנכסים שמכניסה לו – נצ"ב ועיין בר"ן בד"ה כתובת בנין דיכרין דפליג.

**שלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה:** יל"ע אם הוא כטעות או שאז זמן החיוב וכנראה נחלקו בזה הראשונים דעיין בתוס' לעיל מ"ז: שהקשו דנימא בכל מוכר פרה ומתה דנימא אדעתא דהכי לא קנה ומשמע דהוה כטעות. אכן עיין ברמב"ם @ שכ' שכל החיוב חל מזמן נישואין. וע"ע ברמב"ם שכ' דבכ' כתובה מהאירוסין הוה כע"פ וגובה רק מבנ"ח[[4]](#footnote-5) ויל"ע הא כל החיוב חל ע"י שכ' וא"כ כיצד חל רק ע"פ וצ"ע. ויל"ע לתוס' בלשון קונה וצע"ק.

**חיבת חופה קונה או חיבת ביאה:** עיין מהרמ"ש שהסתפק בבא עליה קודם נישואין אם קונה עיי"ש.

**נכנסה לחופה ופירסה נדה וכו':** עיין ברא"ש שכ' שפירסה נדה קודם הנישואין, דלאחר הנישואין לא היה מפקיע החיוב שחל בנישואין. ועיין במרדכי שכ' שבבפירסה נדה בשעת חופה פטור וע"ע בחזו"א סימן ס"א מש"כ בדעת המרדכי אימתי היה הפ"נ. וע"ע בשיטמ"ק שפירש בפ"נ אחר נישואין וכן דייק בד' רש"י וכ"כ ההפלאה.

**נכנסה לחופה ופירסה נדה:** דעת הרמב"ם בפ"י מאישות דחופת נדה אינה קונה. ועיין ברא"ש שכ' שמקור דבריו מסוגיין דפי' הספק בעצם חלות חופה ועיי"ש שהאריך להקשות ע"ז. ומ"מ צ"ע דמשמע בד' הרמב"ם דאינה קונה בודאי ובסוגיין הוא תיקו וצ"ע. [והנה לשו' הרמב"ם "שלא גמרו הנישואין והרי היא ארוסה עדיין" וכ' האחרו' דמוכח שחל חופה אלא שלא נגמרה ובבית מאיר סימן ס"א כ' דמהניא לענין ביאה ולא לענין ליורשה וליטמא לה ובגרנ"ט ריש מסכתין כ' איפכא שחסר רק בהיתר ביאה ולדבריהם לכאורה זה הביאור בספק הגמ' וצ"ע]. וע"ע בריטב"א שהביא מרבינו פרץ דמ"מ צריך להודיע לחתן שהיא נדה שלא יהא חופה בטעות ויל"ע אם שייך טעות בחופה עיין לקמן ע"ד.

**אורח ארעא למיעבד חופה בלילה:** צ"ע הא אין אורח ארעא הכי ועיין מהרמ"ש, ועיין בחזו"א שהקשה מלעיל ה. דמשמע שהחופה ביום ועיי"ש. שבא להורות שהביאה בלילה עיי"ש.

**והיא כותבת לו התקבלתי:** עיין ברא"ה שדן אם הכוונה בלשון זה הוא כאילו התקבלתי והוא לשון מחילה או דהוא דווקא עיי"ש. ["דכיון דאודי ליה באפי סהדי דפרעיה דעתיה נמי דקא מחיל ליה"][[5]](#footnote-6).

**כששוברתה מתוכה:** עיין בריטב"א שכ' שהסופר יכתוב בתוך הכתובה ועיין בשיטמ"ק שדייק מרש"י במהדו"ק דס"ל שהאשה כותבת.

**טעמא דכתב לה הא ע"פ:** עיין בתורא"ש שדייק בד' רש"י דבכתיבה ל"ה תנאה עיי"ש דפליג.

**תוס' ד"ה הרי זו מקודשת:** ע"כ בדכפליה לתנאיה מיירי וכו': עיין בתוס' קידושין ו: שכ' דבמקום דידעינן שרוצה להתנות ל"ב תנאי כפול ויל"ע אם כאן ליכא אומדנא זו או דס"ל דבכה"ג אינו מדיני תנאי עיין בתוס' שם שהקשו מתנאי ומעשה בדבר אחד, ובד' בדף מ"ט: ובתורא"ש שם ובקוב"ש קידושין ס"ק ל"ט. וע"ע בגרע"א במשניות בפאה דהקשה דהכא אינו מדין תנאי אלא דכך הוא מחיל החלות שהקידושין לא יחייבו שאר וכסות ולא חל כיון שהוא עשיה נגד התורה עיי"ש. **ותימה דא"כ אמאי אינה מקודשת וכו':** לכאורה הכוונה כיון דהתנה, צד הביטול דהיינו דאם יהיה שאר וכסות לא יחול אינו נגד התורה ויבטל. **אלא דאין מחילתה מחילה:** יל"ע הטעם ובהמשך דבריהם כ' דמועיל מחילת שאר וכסות. ואולי הכוונה דהכא מחלה שלא יחול החיוב וזה לא מועיל. **ואור"י דאי לאו דילפינן וכו':** יל"ע למה כ' הקדמה זו דנימא שאינו כדיני תנאי והאם בקו' ס"ל דלא כמש"כ כאן וצ"ע. **ואפילו לא יתקיים בסוף יהיה המעשה קיים:** צע"ק הלשון דהא לכאו' כלל לא היה דין לקיים התנאי. וכד' דביטול דמתנה עמשכ"ב הוא מדין דומיא דב"ג וב"ר כ' גם בגיטין ע"ה. עיי"ש ויל"ע מהו העשיה שהיא דלא כמוש"כ בתורה הא התנה שאם יחול עם שאו"כ יבטל ומה חשיב כאן דלא כמוש"כ בתורה. והגרב"ב בברכת שמואל ב"מ כ' שהחסרון מה שבצד שיחול קידושין יהיה שאו"כ וקידושין כאלו לא יכולים לחול וממילא אינו תנאי כהלכתו כיון שצריך שיכול להיות צד הקיום וצד הביטול והכא הצד קיום בטל בעצמו וזה ילפי' מב"ג וב"ר עיי"ש. **וא"ת הא דתנן הריני נזיר וכו':** יל"ע הא התם לכאורה התנאי שאם חייב בבית חוניו אינו רוצה שיחול ואינו כנגד התורה עיין בגרש"ש סק"ב שהקשה כן ובאבני נזר. ועיי"ש בגרש"ש שביאר דכוונתו דבצד שחייב בבימה"ק מתנה שיוכל להתקיים החיוב בבית חוניו עיי"ש. **ואור"י דלא אמרינן וכו' אלא היכא שמתכוון לעקור:** צ"ע אמאי תלוי בכוונתו דמ"מ אינו כמשפטי התנאים וצ"ע. **א"כ לא יכול למחול חובו ע"י תנאי וכו':** עיין בגרע"א שהקשה דאמאי תלו קושייתם בדין תנאי ויקשה על עצם המחילה עיי"ש. **דסברא הוא שיש לו לשלם מה שלוה ממנו:** ועיין בגליון התוס' בשיטמ"ק בב"ק ק"ד. שכ' דחיוב מלוה הוה מלוה הכתובה בתורה "שכן נהנה" וצ"ע הכוונה. **קרע את כסותי ע"מ לפטור:** יל"ע אם החסרון שם הוא מדיני תנאי או שמה שמבטל דין תשלומי ניזקין והוא גם מדיני חסרון עמשכ"ב כדכ' הגרע"א. **אבל למחול יכול:** יל"ע אם גדר המחילה שלא חל חיוב הניזקין או שחל ומחול וצ"ע א"כ הא הוה מחילה קודם החיוב והוה דבשלבל"ע. **ועי"ל דהכא היינו טעמא דאין קידושין לחצאין**: לכאו' הוא ישוב רק לקו' אמאי בניזקין חל [ולא לקו' הראשונה שיבטל הקידושין מחמת התנאי.] ומבארים אמאי חלוק שלא חל קידושין בלא שאו"כ. **[וי"ל דשאני התם כיון שריבתה וכו':** יל"ע ההבנה בזה ואולי הכוונה דהמשיכה לא מחייבת משהו מסויים. ויש לעיין אם יכול להתחייב חיוב שאינו בפרשה כגון להיות פטור רק מגניבה ולא מאבידה] "דחייבתו תורה וכו':[[6]](#footnote-7) ועיין בקצוה"ח ש"מ סק"א שנראה שהבין בדברי התוס' דגדר חיוב שומרים הוא שירדה תורה לסוף דעתו של אדם וזה רצונו להתחייב וכעין זה במחנה אפרים שאלה ופקדון סימן א'. ועיין בחזון איש שם דפליג וכן בחידושי רבי אריה לייב סימן ע"ח עיי"ש מה שביאר בזה. וע"ע בלשון התורא"ש. ויל"ע אם החילוק בין שני התירוצים הוא בגדר מתנה ש"ח אם הוא כש"ח אלא שחייב באונסין או דהיום יש לו דיני שמירה כשואל[[7]](#footnote-8) וע"ע בגרש"ר ב"מ ס"ק שד"מ בזה. **ובקו' פי' שם וכו':** עיין בהגר"ח החדש ב"מ צ"ב. שביאר ד' רש"י דבקידושין אינו יכול להתנות על עצם הקידושין אלא רק על השאר וכסות וזה אינו יכול כיון שעצם הקידושין מחייבים את זה, אבל בשמירה מתנה על עצם המשיכה שלא תחייב יותר ממה שרוצה. וע"ע בתורא"ש כאן.

דף נ"ז.

**נותנין לבתולה י"ב חודש:** בעיקר תביעת נישואין יל"ע מה גדר התביעה, ובפשוטו יש לאשה שיעבוד לבעל שתהיה אשתו ויל"ע אם כן הוא לאשה על הבעל או שהוא תביעה אחרת מכח אגידא גביה. ועיין בפני יהושע ובגרע"א ריש המדיר שכ' שיש חיוב עונה מזמן אירוסין [והפנ"י כ' כן גם לענין מזונות ועיי"ש בגרע"א] ובאבני מילואים ע"ב סק"ב פליג ולפנ"י יתכן דגדר התביעה הוא השיעבוד שיש לקיום החיובים שבנישואים וצ"ע.

**כך נותנין לאיש:** עיין בראשונים שדנו אם זמן האיש תלוי בבחור ואלמון או בבתולה ואלמנה. וברמב"ם כ' דתלוי בבחור ואלמון וכן נקט הר"ן. ועיי"ש שהביאו מירושלמי שתלוי בבתולה ואלמנה וכן צידד הרא"ש עיי"ש[[8]](#footnote-9).

**ולאלמנה ל' יום:** עיין ברשב"א שהביא מהראב"ד דבאלמנה מהאירוסין הזמן י"ב חודש וטעמו דבאלמנה ל' יום כיון שכבר יש לה תכשיטין ועיי"ש ברשב"א דפליג על טעם זה וכ' הטעם באלמנה דבטל חינה עיי"ש. ועיי"ש שדן בשהתה ו' חדשים בפני ארוס ראשון אם מצטרף לי"ב חודש בפני ארוס שני.

**הגיע זמן ולא נישאו אוכלות משלו:** בגדר חיוב מזונות בהגעת זמן דנו האחרונים [עיין באור שמח פ"י מאישות ובחידושי רבי ראובן סימן א'] אם הוא כחיוב מזונות שיש אחר נישואין והיינו שמחמת האישות חייב, או דאינו מחמת האישות אלא מה שהגיע זמן הוא המחייב. ועיין בפנ"י ריש המדיר כ' שחל החיוב שהתחייב באירוסין עיי"ש. ובריטב"א במתני' כ' דחייב גם בפרנסה וכסות ונראה דס"ל שהוא מחיובי האישות. וע"ע ברמב"ן שכ' בשם יש מרבותיו דס"ל שארוסה אינה אוכלת בתרומה מדאורייתא ובהגעת זמן אוכלת ומבואר דהוא מחיובי האישות וע"י החיוב מזונות הוה כל טהור בביתך. ובאחרונים תלו נדון זה במחלוקת הראשונים אם זכה במעשה ידים דבריטב"א בסוגיין כ' דזכה אכן דעת הרא"ה לקמן ק"ז. שלא זכה במעש"י. [והיינו שאם מדיני האישות זוכה במעש"י]. אכן, עיין ברא"ה ריש המדיר שכ' דאף למ"ד מעש"י עיקר חייב מזונות אף באינה מספקת [ודלא כד' הרשב"א שם] כיון שנתחייב לה מזונות אף המעש"י וכארוסה בהגעת זמן ונראה דהוא מדיני אישות עיי"ש. וע"ע ברא"ה בע"ב לענין מחצה חולין ומחצה תרומה שכ' דעיקר חיוב מזונות הוא בנשואה. וע"ע בבית שמואל סימן נ"ו שכ' דבשידוכין בעלמא והגיע זמן מעיקר הדין חייב ולא נהגו כן וק' נראה דאינו מדיני האישות וצ"ע.

דף נ"ז:

**קטנה בין היא ובין אביה יכולין לעכב:** ברש"י כ' דמעכבין הנישואין ועיין ברמב"ן שכ' לפרש דמעכבין לי"ב חודש. ועיין בריטב"א שכ' דבמחלו הבת והאב זכה הבעל וחל הקביעות זמן [ויל"ע כיצד מועיל מחילת הקטן].[[9]](#footnote-10)

**בשלמא איהי וכו':** בתוס' כ' דשאלת הגמ' דאמאי תיחשב הבת מורדת. ועיין במהרמ"ש שהקשה דנימא דכלל אינו יכול לעכב. ומבואר דעת תוס' דבעינן מסירת האב לחופה ועיין לעיל מ"ז. דילפי' לה מאת ביתי נתתי [ויל"ע אם הוא זכאי בבתו לענין נישואין וכשם שזכאי בקידושיה שהוא הבעלים על הקידושין או דבעינן דעתו לחלות הנישואין] ועיין בר"י מיגאש בשיטמ"ק שחידש שבקטנה אינו זכאי למסרה לנישואין ונראה שפי' קו' הגמ' כהמרמ"ש. [ויל"ע אם מ"מ רשאי לעכב הנישואין ורק אינו יכול לכופה] וע"ע בתוס' קידושין ה. שכ' שהאב יכול לכפות על בתו נישואין.

**ארוסה בת ישראל אוכלת בתרומה קנין כספו וכו':** ברש"י קידושין י: כ' מהספרי דנשואה אוכלת מדין כל טהור בביתו ומבואר דהם שני דינים א. ארוסה ב. נשואה. [ועיין בשערי חיים שכ' כמה נפק"מ בין גדרים אלו]. אכן בתוס' יבמות ס"ז. כ' דהדרשא דספרי הוה אסמכתא ולד' כל הגדר הוא קנין כספו.

**עיקר הגדר דקנין כספו בארוסה:** עיין רש"י לק' נ"ח. שכ' דבקידושי שטר וביאה אוכלת כיון שהוקשו הוויות להדדי ומבו' דס"ל דעיקר הדין דק"פ אוכל הוא מה שנקנתה בכסף. ועיין בתורא"ש קידושין ה. שכ' דבשטר וביאה אוכלת כיון שקנויה לו ומבו' דס"ל דהגדר דק"פ הוא מה שקנוי לו. וצ"ע דבקי' י. כ' כרש"י דמטעם הוקשו הוויות[[10]](#footnote-11). ועיין בקובץ הערות סימן מ"ז שהקשה בד' רש"י אמאי בקנה בהמה בשטר אוכלת הא בעינן כספו עיי"ש [עיי"ש שר"ל דאיכא שני גדרים א. קנין ב. כספו עיי"ש]. וכן בדרך אמונה פ"ו מתרומות ה"ג עיי"ש. והנה ברשב"א לק' נ"ח. מבואר דיבם מאכיל דחשיב קנין כספו ומבואר דס"ל דהגדר מה שקנויה לו.

**שמא תשקה:** עיין בתורי"ד קידושין דלאחיה דווקא דקטנים הם וע"ע ברמב"ם שכ' דשמא תשקה לאביה. וע"ע בשיטמ"ק ביאר האריכות דשמא ימזגו לה כוס.

דף נ"ח.

**רש"י ד"ה והאי קנין אחיו הוא: וכי מיית פקע ליה קנינו:** ומבואר דס"ל דהזיקה ליבם אינה מאכלת וצ"ל דס"ל שאע"פ שאוסרה לשוק מ"מ אינה כקנין להאכיל [ואולי י"ל לפימש"כ לעיל בדעת רש"י דבארוסה הטעם הוא קנין כספו וא"כ יבמה אינו בביתו דיבם וגם אינה קנין כספו]. ועיין בריטב"א יבמות ס"ז. שחידש דלרש"י בהיתה נשואה ומת אוכלת ויל"ע ההבנה. [ועי' במשנת ר' אהרן יבמות סי' כ"ו שביאר דבנשואה אוכלת דהוה ככהנת ולא פקע במיתת הבעל מחמת שעדיין זקוקה[[11]](#footnote-12)]. **אבל כנסה הרי היא אשתו לכל דבר וכו' וכי היכי דקידושי ביאה מאכילין וכו':** צ"ע דכ' דהוה כאשתו וא"כ לא בעי לק"ו מקידושי ביאה וכן הקשו האחרונים. ועיין באבני מילואים תשו' י"ז שכ' דעיקר הקנין דאישות אינו סיבה להאכיל וע"כ בעי לק"ו מביאה ועדיין צ"ע מד' רש"י בקידושין י: דבנשואה אוכלת מדין בכל טהור בביתך וזה שייך גם ביבמה וצ"ע.

**תוס' ד"ה ואפילו כולן:** **ולר"ת נראה דמדאורייתא מיכל אכלה וכו':** יל"ע אם הוא מחמת קנין המת דלא פקע או מחמת זיקת היבם ודן בזה בקובץ הערות סימן מ"ז [עיי"ש דנפק"מ בהיה המת חלל]. ולכאורה נחלקו בזה הראשונים: דעיין בריטב"א בסוגיין שכ' דשורת הדין דיבמה אוכלת בתרומה דקנין דיבם הוא דאשה הקנו לו מן השמים וכן ביבמות ס"ז. ביאר דאוכלת "דהזיקה כאירוסין" וכן נראה ד' הרשב"א בסוגיין [ולכאו' כן משמע בד' התוס' ביבמות שם וז"ל ולא תקון רבנן שתאכל מחמת היבם[[12]](#footnote-13)]. [ובתוס' בסוגיין הקשו אמאי בעינן קרא לפסול בת כהן שנתארסה לישראל וצ"ע למה הקשו זה רק לר"ת ולכאו' מבואר דס"ל דחידש ר"ת שקנין היבם חשיב קנין כספו בנוגע לאכילת תרומה] אכן, עי' ברמב"ן בסוגיין שביאר ד' הגמ' והאי קנין דאחיו שפי' "אלא זכותו של אחיו וכיון שזו אינה אוכלת מחמת אחיו אי מדאו' אי מדרבנן אינה מתחלת לאכול ברשות היבם" וכן דייק בקוב"ש ס"ק קפ"ג ובקובה"ע הנ"ל סק"ח וכעי"ז כ' גם ברא"ה "לפי שעיקר קנינו של יבם בה אינו אלא מחמת הבעל". ועיין בתורא"ש שכ' "אם אכלה בחיי הבעל אוכלת גם עתה מכחו משום דלא פקע קניניה כיון שהיא זקוקה לאחיו"[[13]](#footnote-14) אכן, י"ל דחלוקים הרמב"ן והרא"ה מהתורא"ש בעיקר הדין דלרמב"ן הגדר דקנין המת קיים וכנשואה שמת בעלה אבל לתורא"ש הגדר דהיבם מחזיק את קנין המת עיין בקוב"ש מש"כ בזה. [וע"ע בריטב"א ביבמות שכ' "קנין כספו אמר רחמנא והאי קנין דאחיו וכיון דכן הוא מחמת יבם מיהא לא אכלה וכדקתני שאינו מאכיל אבל מחמת המת היינו בפלוגתא דמשנה ראשונה ומשנה אחרונה וכו'", ומבואר דס"ל דשייך ב' הטעמים עיי"ש].

דף נ"ח:

**אפי' למ"ד יכול הרב לומר לעבד וכו'** לכאו' יל"ע דמה מועיל שחייב במזונות הא הקדישם ושייכים להקדש. ועיין בריטב"א שנראה שד"ז קשיא ליה וביאר שיש לה שיעבוד כאפותקי מפורש על הידים [לענין שהיוצא מהידים שלה] וכ' דע"מ כן נישאו. ועיין בברכת שמואל גיטין סימן כ"א שהוכיח מקו' זו דהיכא שלא נותן מזונות פוקע זכותו בידים.

**דכתיב ביה עמך וכ"ש אשתו:** יל"ע אמאי בעי א"כ חיוב מזונות ותיפו"ל שחייב מדכתיב עמך וצ"ע.

דף נ"ט.

**קונם שאני עושה לפיך אינו צריך להפר:** יל"ע בסברת ת"ק, במה פליג בהעדפה, ובמה פליג בשמא יגרשנה. ולענין העדפה, עיין בראשונים [רש"י מהדו"ק] שהביאו מהגמ' לקמן שנחלקו בהעדפה שע"י הדחק [היינו שדחקה עצמה וצמצה מזונותיה] אם הוא לבעל. ועיין בשיטמ"ק שדייק דברש"י בסוגיין לא הזכיר ד"ז. ולענין שמא יגרשנה, עיין בר"ן נדרים פ"ה: שכ' וע"ע בר"ן שכ' או דס"ל דכיון דחל אחר גירושין לא מהני הפרה [ודלא ככל תי' הראשו' לק']. או דס"ל דכיון דהשתא לא חל שוב לא חל [ויל"ע אם הוא כיון שאמר או דס"ל דכיון דאלמוה הפקיע לא נקרא שחל].

**רבי יוחנן בן נורי אומר יפר שמא יגרשנה ותהא אסורה לחזור עליו:** ברש"י כ' דאי אפשר לו ליזהר שלא תטחון ולא תאפה ויל"ע למה לא הזכיר המעש"י עצמם ועיין מהר"ם שיף שכ' דהא תידון כאיני ניזונת ויהא כמו שהמעש"י שלה. [עיי"ש שלפי"ז יותר ניחא הלשון אסורה] ועיי"ש שדן בדעת תוס' אם פירשו דהאיסור במעש"י. ועיין בקבא דקשייתא [קושיא ל"ו] שהקשה דהשתא ס"ל דהקדישה המעשה ידים עצמם [היינו מה שתעשה] וא"כ אף כשיחזירנה לא יאסר במעש"י כיון שהם שלו. [ועיין בשיטמ"ק בשם הר"י ממיץ שכ' שיאסר במעש"י שבין הגירושין לנישואין ומחודש].

**יפר שמא יגרשנה וכו':** עיין בר"ן שהקשה דהא הזמן שאחר גירושין אינו בינו לבינה: ומצינו בראשו' כמה דרכים בזה: א. עיי"ש שכ' דכיון דמעיקר הדין חל הנדר, ולא חל רק מכח אלמוה "כי אלמוה, לזכותיה הוא דאלמוה ולאו לאפקועיה זכותיה במאי דמצי מיפר מדינא". וע"ע בריטב"א שהוסיף דלא אלמוה לחובתו ועיין בקוב"ש ס"ק קצ"ג שביאר דאם מיפר לא אלמוה עיי"ש. ועיין בגרע"א שהקשה דהכא ס"ל שבטל מחמת שמשועבדת. ב. ועיין בריטב"א שכ' דהשתא ס"ל שאע"פ שמשועבדת יכול להפר "והוי כמוחל שיעבודו לענין שתהא הפרתו הפרה" ועיי"ש בעוד אופן דמיפר מחמת שמא תאמר איני ניזונת. ג. ע"ע בר"ן שיישב דאע"ג דהבינו לבינה הוא אחר גירושין מפר וכדתנן בנדרים ע"ט. בהריני נזירה לכשאתגרש [ועיין בגרע"א שהקשה דלא דמי דהתם בעינוי נפש]. ד. עיין ברשב"א ובריטב"א שהביאו דעת הראב"ד דכיון דאחר גירושין יאסר בה זה סיבה לאיסור היום [וכ"כ בתורא"ש] עיי"ש דפליגי. ה. וע"ע בריטב"א ובתוס' נדרים ע"ט: שכ' דבאמת כח הההיתר הוא בגלל הזמן דהנשואה לאחמ"כ אלא דאז לא יוכל להפר מדין אין הבעל מיפר בקודמין וע"כ מיפר עכשיו[[14]](#footnote-15) ועיי"ש שדן אם יכול להפר אחר גירושין מדין אין הבעל מפר בקודמין.

**תוס' ד"ה שמא יגרשנה:** ולרב דאמר יכולה אשה שתאמר וכו': לכאורה מדויק בד' דיאסר במעש"י ולא במלאכות כדכ' רש"י וכן דייק בשיטמ"ק ועיין מהרמ"ש שדן בזה עיי"ש דחה דדעת תוס' לקמן ס"ג דבאיני ניזונת פטורה מכל המלאכות ועיין בשיטמ"ק שכ' דאין הדין כן.

**רב יוסף וכו', שאני קונמות מתוך שאדם אוסר פירות חבירו עליו, אדם אוסר דבשלבל"ע:** ולכאו' ס"ל לרב יוסף ללמוד מאוסר פירות חבירו על עצמו שיכול לוסור דבשלבל"ע ועיין בר"ן בנדרים פ"ה. ובשיטמ"ק שכ' שפירות חבירו הוה כדבשלבל"ע ויל"ע הביאור[[15]](#footnote-16). [ואולי הכוונה דבפירות חבירו אינו יכול לאסור החפץ עצמו אלא את שימושיו וגם בדבשלבל"ע כך שלא חל בחפץ עצמו] אכן עיין בשיטמ"ק שכ' בד' רש"י דס' רב יוסף שקונמות חל בדבר שהקדש לא חל, והביא ראיה מקונמות בפירות חבירו עיין בלשו' רש"י דהקדש "אינו ממהר לתפוס כקונם".

**א"ל אביי בשלמא אדם אוסר פירות חבירו עליו שכן אדם אוסר פירות חבירו על עצמו:** יש להבין ס' אביי דהא אוסר פירותיו על חבירו הוא כיון שהוא בעלים בחפץ ומה זה נוגע לפירות חבירו על עצמו. ומבו' דאע"פ שהוא בעלים בעינן לחידוש שיכול לאסור חבירו ולכאו' כיון שמחיל כלפיו איסור [דהחפצא דההפרשה הוא מה שסור עליו] וצ"ע. ועיין בתוס' שכ' דאביי ס"ל שבעינן שיהא או האוסר או הנאסר בעולם ועיין בשיטמ"ק מה שביאר לפי"ד רש"י.

**יאסור דבר שלא בא לעולם שכן אדם אוסר פירות חבירו על חבירו:** מדויק בגמ' דדבשלבל"ע הם "פירות חבירו" ועיין בקובץ שיעורים ב"ב ס"ק רע"ו ובאבי עזרי פכ"ב ממכירה שהוכיחו כן מסוגיין עיי"ש שביאר דהגדר הוא כאינו ברשותו [דעדיין אין לו החזקה ממונית בזה]. ועדיין צ"ע דמנ"ל דחסרון זה הוא חסרון גם בקונמות וצ"ל דלענין לאסור על חבירו בעינן בעלים בממון וצ"ע.

**יקדשו ידי לעושיהם:** ברשב"א בסוגיין דן בארוכה אם שייך למימר בידי לעושיהם שיהיה כדקל לפירותיו כיון שאינו יוצא מגוף הדקל [עיי"ש בסוף דבריו שכ' דכיון שהידים יוצרים את המעשה ידים שייך לאסור] ועיין בחי' רבי ראובן ב"מ סימן י"ט בזה [והנדון הוא בעיקר הגדר דדקל לפירותיו דל"ח דבשלבל"ע וכמוש"כ הגרע"א בתשו' תנינא סי' צ"ח אם הטעם כיון שיוצא מגוף הדקל [והסברא דמוכר לו הכח המצמיח וממילא הפירות שלו] או כיון דעבידי דאתי חשיב כחלק מהגוף. ועיי"ש בחידושי רבי ראובן שכ' דהבעלים יכול למכור הזכות לזכות בפירות[[16]](#footnote-17). ועיין בגרע"א שכ' דלגבי קונמות ודאי לא בעינן שיצא מגוף הדבר כיון שהאיסור הוא השימוש.

דף נ"ט:

**אלמוה רבנן לשעבודיה:** ברש"י כ' דשויוה רבנן כלוקח גמור ויל"ע דא"כ אינה יכולה לאסור עכשיו וכיצד יועיל לאחר מיתה ועיין בר"ן לעיל ע"א שהתקשה בזה עיי"ש דאלמוה רק לטובתו ויל"ע הביאור. וע"ע בר"ן בנדרים פ"ו. שכ' "כיון דמדינא חייל אי לאו דאלמוה רבנן לשעבודיה, כשנתגרשה כאילו חייל מעיקרא דמי, כיון דמדינא ראוי לחול" ויל"ע בזה.

**תוס' ד"ה שדה זו שמשכנתי לך:** בנדון התוס' אם יכול המשכיר לאסור על השוכר עיין בקובץ הערות סימן נ"ג בזה דתלוי בגדר שכירות אם הוא גוף לפירות או זכות להשתמש בגוף. **אלא הוא והקדש שותפין בו:** היינו שיש לו תביעה בשימוש ואינו יכול לקיימה וחשיב כשותפין בבית.

**ואלו מלאכות שהאשה עושה לבעלה וכו':** עיין באבני מילואים סימן פ' סק"א שהביא דעת מהרי"ט והט"ז שיכולה ליתן מעות בשביל מלאכות אלו ועיי"ש שהביא משיטמ"ק לקמן ס"ג. שהוא חיוב עליה ועיי"ש שהקשה דא"כ מה מועיל מה שהכניסה שפחות עיי"ש. ועיי"ש שהביא ממהרי"ט שלגבי הנקה הוה שיעבוד עליה עיי"ש דפליג.

**תוס' ד"ה כגון שנדרה איהי:** אבל ליכא למימר דאסרה הנאת יניקה עליו וכו': עיין מהרש"א שהקשה דכיון דקיים לה יחול וכנ' כוונתו דבקיום מוחל על השיעבוד ועיי"ש בקרני ראם שביאר ד' התוס' דכיון שחל כיון שמחל השיעבוד ל"ש למימר הוא נתן אצבע. ועיין באבנ"מ סי' פ' סק"א שחילק דאם בשעה שנדרה עדיין הוה שיעבוד ל"ח הנדר [ויל"ע בכ"ז מד' הר"ן לעיל דהיכא דמיפר לא אלמוה]. וע"ע במהרש"א שכ' דדוחק למימר שהשיעבוד לתינוק, אכן באבני מילואים סימן פ"ב סק"א ובשיטמ"ק כאן מתלמידי הרבינו יונה כ' דהשיעבוד לתינוק[[17]](#footnote-18). ועיין ברשב"א שכ' דאסרה היניקה על הבעל והק' דמה שהתינוק אוכל ל"ח הנאת הבעל עיי"ש שיישב דכיון דכופה אותה חשיב הנאה דידיה.

**וקיים לה איהו:** עיין ברשב"א שכ' דל"ש למימר שקיים בשתיקה כיון דל"צ להפר אכן ברש"י במהדו"ק כ' דאיירי בשתיקה ויל"ע בסברתו ועיי"ש ברשב"א שכ' דסברת בית הלל דכיון דמשועבדת ל"ח נדר ומבואר דלב"ש הוה נדר ויל"ע אם נחלקו אם ע"י השיעבוד הוה אוסר פירות חבירו או שהוא תביעה שהנדר לא יתקיים וצ"ע. עוד צ"ע דמבואר א"כ שנחלקו בעוד מחלו' מלבד נתן אצבע וצ"ע.

דף ס.

**כל זמן שמכירה וכו':** עיין בתורי"ד שהביא מד' רש"י דמכירה היינו שאינו מסכים לינק מאשה אחרת ועיי"ש שפליג כיון דא"כ אמאי בעי לבדיקה בגמ' עיי"ש.

**יכול יהא חלב מהלכי שתיים טמא:** יל"ע למה שיאסר. והנה ד' הרמב"ם [פ"ב ממאכ"א הל' ג'] דבשר אדם [מחיים] אסור בעשה[[18]](#footnote-19). ודעת הראב"ד והרמ"ך בהשגות שם והרמב"ן בסוגיין שמותר. ועי' ברמב"ן שהוכיח כשי' מחלב דלא אסור משום היוצא מהטמא. ויל"ע לד' קודם הילפו' שידעי' שמותר למה יאסר, ואולי ס"ל דד"ז תלוי בסוגיין וצ"ע וכ"כ בדעתו המ"מ שם. וע"ע במ"מ שם שהוכיח כד' הרמב"ם ממה דבעי' ילפותא[[19]](#footnote-20). וע"ע ברא"ה בסוגיין דס"ל דבשר אדם אסור בלאו.

**כיונק שקץ:** הנה, דעת הרשב"א ביבמות קי"ד דמותר להאכיל לקטן איסורים דרבנן [וליכא ללא תאכילום] ועיין בתשו' הרשב"א ח"א סימן צ"ב שנשאל מסוגיין דאסרי' מדרבנן חלב ואיירי בקטן פחות מגיל חינוך. ועיי"ש שיישב א' דבלא טעם אין ליתן לו איסור דרבנן ויותר מבן כ"ד חודש הוה בלא טעם ב' דהכא הוא גזירה משום הרואה עיי"ש.

**כיונק שקץ:** יל"ע בטעם האיסור מדרבנן. ועיין ברא"ה שהוכיח מזה כשי' דבשר אדם אסור. ועיין בשיטמ"ק שכ' מתלמידי רבינו יונה דשמא יטעו להתיר חלב בהמה טמאה. כיון דגם אשה אינה מעלת גירה. ועיין במגיד משנה שכ' דכיון דהחלב מזיק יותר מדאי. ויל"ע אם הכשקץ הוה החלב או דהיניקה היא כיניקה משקץ ועיין בראב"ד בהשגות פ"ג ממאכ"א הל' ד'[[20]](#footnote-21).

**כ"ד חודש:** עי' ברש"י מהדו"ק שהביא מהמדרש שכ' סמך לשיעור זה מקרא דלא תבשל גדי בחלב אמו [דתבשל הוא גימטריא דשיעור כ"ד חודש]. [ולגבי מינקת ד' התרוה"ד דבשנה מעוברת הוה כ"ה חודש ולכאו' ה"ה כאן].

**אפי' מצות פרוש אין בו:** עיין בראב"ד בהשגות פ"ב ממאכ"א שהוכיח דבשר אדם מותר ממה דאין מצות פרישה בחלב מדרבנן. ועיין בשיטמ"ק מתלמידי רבינו יונה שנ' שיישב דכיון שהתורה התירה לא גזור.[[21]](#footnote-22)

**מינקת וכו' הרי זו לא תתארס וכו':** טעם האיסור היינו דחיישינן לסכנת הולד ועיין בתשו' חת"ס אהע"ז סימן ל"א שהביא מהירושלמי דהוה כיורד לאומנות חבירו כיון שלא יהיה לולד אוכל עיי"ש שכ' דהוא תקנה לטובתו ובמקום שטובתו היא שתנשא אמו [כגון דבלא"ה ילך לשמד] יש מקום להתיר עיי"ש.

דף ס:

**שבית שמאי אומרים כ"ד חודש:** עיין באבני מילואים סימן י"ג סקט"ו שהביא מהנודע ביהודה שהקשה דהא לעיל סב' ב"ש דאין האשה משועבדת להניק כלל וקשה לר"ש שהביאו התוס' דגרושה מותרת לינשא כיון דלא משועבדת. ועיי"ש באבני מילואים שיישב דב"ש וב"ה נחלקו כמה הוא שיעור יניקה.

**רב נחמן שרי לבי ריש גלותא וכו' שאני בי ריש גלותא:** עיין במרדכי שכ' עפי"ז דבנשבעה המינקת ע"ד רבים שלא תניק יכולה לינשא כיון דל"ש להתיר וכן הביא הריטב"א בעלי התוס'. אכן בשו"ע י"ג סעיף י"א פסק לאו הכי, ועי' בריטב"א שכ' הטעם דגזרו אף בליכא הטעם משום דמיחלף וכדלק' ועיי"ש ברמ"א שהיקל בזה]. ועיין באבנ"מ י"ג סקי"ז שהביא מתשו' הרשב"א דבמכירה אף בר"ג אסור.

**תוס' ד"ה ואמר רב נחמן: אין לפרש וכו':** דעת תוס' דהגזירה בגמלתו שמא תגמלנו מוקדם [והיינו דחיישי' לתינוק זה]. אכן ד' השאילתות דגזרינן אטו לא גמלתו [והיינו בשאר תינוקות]. [וברש"י כ' דלא פלוג רבנן בתקנותיהם ולכאו' הוא כהשאילתות] ובתוס' הוכיחו ד' מבי ריש גלותא דלא גזרו אטו שאר ועיין ברא"ש שיישב ראיית התוס' דכיון דהדבר מפורסם לא גזרינן. ועיין במהרש"א שהקשה דהא לגבי הבחנה דג' חדשים גזרו אף בליכא לטעם התקנה ומ"ש במינקת וכן הקשה הרשב"א. ועי' ברשב"א שיישב עפ"י הנ"ל דכיון שמפורסם לא גזרו וכ"כ באבני מילואים סי' י"ג סק"ט [ויל"ע דנימא הכי אף בהבחנה] ועיין בקרני ראם שכ' דבכה"ג ל"ח מינקת.

**תוס' ד"ה והלכתא: באיסור מינקת בגרושה: רבינו שמשון הזקן וכו':** דעת רבינו שמשון דאיסור מינקת תלוי בשיעבוד להניק, ור"ת פליג. ויל"ע בטעם דר"ת: א. עיין במהרש"א שכ' דהוא גזירה אטו אינה גרושה או אטו מכירה [והיינו דבזה מודה התוס' דהאיסור הוא אטו אחרים כהשאילתות]. ב. עיין בקרבן נתנאל שהביא מהרא"ש ביבמות [פ"ד סי' ל"ו] שכ' דהטעם כיון דרגילה להניק חששו חכמים ועיין בתשו' חת"ס טהע"ז סי' ל"א בזה. אכן, דעת הרשב"א דבגרושה אסור רק בהכירה. ועיין באבני מילואים י"ג סקי"ח שהוכיח דבאשה בעלמא אין כופין בהכירה ודווקא בהכירה מתוך שיעבודא כופין ויל"ע הסברא בחילוק זה.

ועיין באבני מילואים סקט"ז מהבית שמואל דדעת האמונת שמואל דלרבינו שמשון דגרושה מותרת ה"ה בעשירה כיון דלא משועבדת להניק ועיי"ש דהב"ש פליג כיון דבאלמנה פעמים שחייבת לא פלוג [ולכאו' י"ל דבעשירה משועבדת אלא שמקיימת חיובה ע"י השפחה עיין לעיל במתני']. ועיי"ש באבנ"מ בזה.

דף ס"א.

**עיילית לך איתתא בחריקאי:** עיין באבני מילואים פ' סק"א שדן על מי מוטל הטורח לשכור שפחה עיי"ש שדייק מד' רש"י דעל הבעל אכן כ' דבשיטמ"ק לקמן ס"ג. פליג. [ולכאו' תלוי אם ע"י ההכניסה אין עליה שיעבוד או דבכך מתקיים שיעבודא. ויל"ע אם נוגע לגדר הפטור בהכניסה שפחות עיין בהמשך]

**הכניסה לו שפחות וכו': תוס' ד"ה הכניסה לו: קצת תימה אם הוא זן אותה וכו':** עיין בריטב"א במתני' שהביא דעת רבינו שמשון דהפטור בהכניסה הוא רק אם האשה זנה ולכאו' ס"ל דהפטור בהכניסה הוא עיילית לך איתתא בחריקאי. ובעיקר הפטור דעיילית לך איתתא בחריקאי יש לדון הא פירות נכסי מלוג לבעל ולמה יכולה האשה להשתמש בשפחה. וכנ' הביאור דהטענה דעיילית לך הוא דאינו יכול לתבוע המלאכות מהאשה כיון שיש אחרת שתעשה המלאכות.[[22]](#footnote-23) ועיי"ש שכ' דאפי' שחייב הבעל לזון השפחה, מ"מ פטורה ממלאכות כיון "דע"מ כן נכנסה כאילו קיבל עליו בפירוש שתפטור". ועיין ברא"ה במתני' שכ' דהפטור בהכניסה שפחות הוא דהוה אשה חשובה שאינה חייבת במלאכות. [ומבואר ג' סברות בפטור הכניסה א. עיילית לך איתתא בחריקאי. ב. ע"מ כן נכנסה. ג. אשה חשובה ויל"ע לפי"ז במצאה אצל הבעל נכסים או צמצמה משלה כדלק'].

**אבל מוזגת לו כוס וכו':** ברש"י כ' דהוא עצה טובה ורשות ועיין בריטב"א לעיל נ"ט: שנ' לאו הכי.

דף ס"ג.

**תוס' ד"ה מכאן היה אומר רבינו אליהו וכו':** משמע דהחיוב להשכיר עצמו הוא רק במזונות ולא בשאר חוב ויל"ע הטעם. והנה לגבי בע"ח, עיין בתשו' הרא"ש כלל ע"ז שכ' דאינו מחויב להשכיר עצמו והוכיח כן מעבד דאינו נמכר עיי"ש ולכאו' הביאור דהחיוב ממון לא מחייבו להשכיר עצמו אכן בסמ"ע סי' צ"ז כ' הטעם דלא כופים כיון שהוא איבור ומשמע שהוא רק חסרון בכפיה. ועיין בחי' רבי ראובן סימן @ שכ' דחיוב מזונות אינו כחיוב ממון אלא שחייב לזונה והוכיח כן מכאן וע"ע בחזו"א ב"ק סימן כ"ג סקט"ו שכ' דבחיובי אישות שייך שיעבוד על הגברא וכעונה. וע"ע במחנה אפרים שכירות פועלים סימן ב' שדן בבע"ח שהתחייב להשכיר אם חל החיוב ועיי"ש שהוכיח מד' רבינו אליהו ששייך וע"ע ב@ דפליג.

דף ס"ד:

**המשרה אשתו ע"י שליש וכו':** עיין בריטב"א שכ' מהראב"ד שהוא דווקא בהסכמת האשה עיי"ש שכ"ה בירושלמי, אכן ד' הרמב"ם בפי"ב מאישות הלכה י' נראה דאינו תלוי באשה. ועי' בקוב"ש שהק' לירושלמי מהו השיעור דאוכלת עמו בלילי שבת הא תלוי במה שהסכימה עיי"ש שכ' שזה מקור הרמב"ם.

דף ס"ה:

**מותר מזונות לבעל:** עיין בתוס' נזיר כ"ד: ד"ה שקמצה [שציין הגרע"א] שכ' בתי' השני שבקימצה מעיסתה ולא אכלה מה שפסקו לה אינו לבעל. ולכאו' לתי' הראשון שם אינו כן. וברמ"א סי' ע' סעיף ג' לא חילק אכן עיין בפתחי תשובה שם שכ' מהנוב"י דודאי הלכה כתי' השני[[23]](#footnote-24). וע"ע בתורי"ד בסוגיין שכ' "אם נתן לה מזונות מרובים" ומשמע שרק בהותירה בזה הוה לבעל. ויל"ד במה שמותר המזונות לבעל אם הגדר דהאשה זכאה במזונות ובלא ניזונת אינה זוכה או דזכות האשה הוא בממון המזונות והבעל זוכה מטעם אחר ועי' באגרות משה אהע"ז ח"א סי' ק"ו שדן אם הוה כמציאתה עיי"ש. וע"ע בבית מאיר סי' ע' שם שדן לפי"ד התוס' דבקימצה אין לבעל אם אין לו פירות ועי' באגרות משה הנ"ל בזה.

**אבל זן הוא קטני קטנים:** עיין בר"ן שכ' שהוא מחיוב מזונות האם [ולכאו' מוכח כן מראית הגמ' מעירוב] וכ' דמדברי הראשונים לא משמע כן וכ"כ בשיטמ"ק דמד' התוס' לא משמע כן ועי' במל"מ פי"ב מאישות הלכה י"ב שדקדק מד' הרא"ש והריב"ש שדנו בפנוי הבא על הפנויה שיתחייב במזונות הבן אע"פ שאינו חייב במזונות האם ומוכח דהוא חיוב מזונות הבן וע"ע בחלק"מ וב"ש שהוכיחו ממה דאע"פ שיש להם נכסים חייב האב כד' הר"ן ועיי"ש דנפק"מ א. במתה האם ב. אם חייב במזונות כל דהו או במזונות חשובים כאם. וע"ע באגרות משה אהע"ז ח"א סי' ק"ו דדעתו דלכו"ע מדין מזונות האם עיי"ש.

דף ס"ד:

**המשרה אשתו ע"י שליש וכו':** עיין בריטב"א שכ' מהראב"ד שהוא דווקא בהסכמת האשה עיי"ש שכ"ה בירושלמי, אכן ד' הרמב"ם בפי"ב מאישות הלכה י' נראה דאינו תלוי באשה. ועי' בקוב"ש שהק' לירושלמי מהו השיעור דאוכלת עמו בלילי שבת הא תלוי במה שהסכימה עיי"ש שכ' שזה מקור הרמב"ם.

דף ס"ה:

**מותר מזונות לבעל:** עיין בתוס' נזיר כ"ד: ד"ה שקמצה [שציין הגרע"א] שכ' בתי' השני שבקימצה מעיסתה ולא אכלה מה שפסקו לה אינו לבעל. ולכאו' לתי' הראשון שם אינו כן. וברמ"א סי' ע' סעיף ג' לא חילק אכן עיין בפתחי תשובה שם שכ' מהנוב"י דודאי הלכה כתי' השני[[24]](#footnote-25). וע"ע בתורי"ד בסוגיין שכ' "אם נתן לה מזונות מרובים" ומשמע שרק בהותירה בזה הוה לבעל. ויל"ד במה שמותר המזונות לבעל אם הגדר דהאשה זכאה במזונות ובלא ניזונת אינה זוכה או דזכות האשה הוא בממון המזונות והבעל זוכה מטעם אחר ועי' באגרות משה אהע"ז ח"א סי' ק"ו שדן אם הוה כמציאתה עיי"ש. וע"ע בבית מאיר סי' ע' שם שדן לפי"ד התוס' דבקימצה אין לבעל אם אין לו פירות ועי' באגרות משה הנ"ל בזה.

**אבל זן הוא קטני קטנים:** עיין בר"ן שכ' שהוא מחיוב מזונות האם [ולכאו' מוכח כן מראית הגמ' מעירוב] וכ' דמדברי הראשונים לא משמע כן וכ"כ בשיטמ"ק דמד' התוס' לא משמע כן ועי' במל"מ פי"ב מאישות הלכה י"ב שדקדק מד' הרא"ש והריב"ש שדנו בפנוי הבא על הפנויה שיתחייב במזונות הבן אע"פ שאינו חייב במזונות האם ומוכח דהוא חיוב מזונות הבן וע"ע בחלק"מ וב"ש שהוכיחו ממה דאע"פ שיש להם נכסים חייב האב כד' הר"ן ועיי"ש דנפק"מ א. במתה האם ב. אם חייב במזונות כל דהו או במזונות חשובים כאם. וע"ע באגרות משה אהע"ז ח"א סי' ק"ו דדעתו דלכו"ע מדין מזונות האם עיי"ש.

1. ויש לעיין אם יש לחתן מטלטלין אם יועיל לשיעבוד נכסים ואולי תלוי אם יש שיעבוד על מטלטלין אלא שנפקע מהם אם נמכרו או דרבנן ביטלו את השיעבוד נכסים בכלל. ויש לדייק לשו' התוס' שכ' דאין לחתן שוה פרוטה דמשמע דאף לא מטלטלין, אכן ד"ז תמוה דהא יש לו המטלטלין שלו ועיין בב"מ מ"ו. איכפל תנא לאשמועינן בגברא ערטילאי וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-2)
2. דס"ל שמה שמתחייב לשעבד הוה דבשלבל"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואע"פ שיש זמן לחוב כגון שקבע שהגביה תהיה עוד ל' יום מ"מ אינו חסרון בעצם החוב ממון אלא בזכות גביה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיין ברא"ש דפליג. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויל"ע במש"כ דיהיה חייב לצי"ש הרי יש הודאת בע"ד שפטור. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולכאורה הכוונה שהשכר הוא המחייב את השיעבוד של ש"ש וכאן קובע שלא יחייב כל זה. וכעין זה בריטב"א כאן. [↑](#footnote-ref-7)
7. [וע"ע בתוס' לעיל נ"ד: מה שהביאו ממתנה ש"ח ובגרעק"א שם.] [↑](#footnote-ref-8)
8. ויל"ע מהו הלשון וכשם שנותנין דמשמע שתלוי בה ולא כ' דוכן נותנין לאיש. עוד יל"ע למה באיש לא כ' לפרנס את עצמו כמו שנקט באשה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובתוס' פירשו דהעיכוב לענין מורדת ומבואר דאף בקטנה שייך קנס דמורדת. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואולי יש לחלק בין ארוסה לנשואה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויל"ע לפי"ז ביבם חלל והמת כהן אם אוכלת. [↑](#footnote-ref-12)
12. וע"ע באבי עזרי פ"ו מיבום הי"ח דמוכיח כן בדעת תוס' שכ' דלמשנה אחרונה אינה אוכלת כיון דגזרו בארוסה בהגעת הזמן אסרו נמי ביבמה דמיחלפא בה וכ' דאם מאכיל מכוחו ניחא מה דדמי לארוסה אבל אי נימא דאכלה מכח המתת לא דמי לארוסה. [↑](#footnote-ref-13)
13. והנה התורא"ש הקשה לר"ת אמאי בנפלה מן הנישואין אינה אוכלת [דל"ש למגזר] וע"כ פליג על ר"ת ואולי י"ל דלא ניח"ל ביישוב התוס' דמיחלפא כיון דס"ל דאכלה מחמת המת וכמוש"כ האבי עזרי להוכיח מד' תוס'. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיין בריטב"א שדן דהא הו"ל ליאסר בזמן הגירושין ודן אם מה שיבטל אחמ"כ מבטל החלות עכשיו עיי"ש דכיון דלא מצינו נדר שבטל וחוזר וניעור ושוב בטל לא חל אף בזמן הגירושין עיי"ש דפליג ונחלקו בזה הרא"ש [כתוס'] והמאירי והקרן אורה בדעת הרמב"ם ואלו נדרים [דחל ופוקע]. [↑](#footnote-ref-15)
15. [ולולי דבריהם היה מקום לומר דרב יוסף הוכיח מאוסר פירות חבירו ע"ע דלאסור בקונם לא בעינן "שלו" ושייך איסור חפצא אף באינו שלו [ומסתמא הסברא כיון שיסוד האיסור דקונם הוא ששימושי החפץ מופרשים ממני ולא שחל בגוף החפץ] וא"כ ה"ה דבשלבל"ע דהחסרון הוא דאינו שלו גמור יכול לאסרו. [↑](#footnote-ref-16)
16. [וע"ע ברמב"ם פכ"ג ממכירה הלכה א' שכ' דדקל לפירותיו הוה כשכירות שקונה הפירות]. [↑](#footnote-ref-17)
17. עיין באבני מילואים שם שדן מצד אין מאכילין לתינוק פחות מגיל חינוך. [↑](#footnote-ref-18)
18. דזאת החיה אשר תאכלו. [↑](#footnote-ref-19)
19. ועיי"ש שכ' דאע"ג דהוא יוצא מן הטמא התירה תורה כיון שהוא מזונו של התינוק עיי"ש. [↑](#footnote-ref-20)
20. עיי"ש שנ' דקשה ליה מהו יונק שקץ הא לשי' בשר מותר. עיי"ש שכ' דכיון דאינו עומד לשחיטה "לפיכך לא אמרו יונק שקץ אלא כיונק שקץ". [↑](#footnote-ref-21)
21. [ואולי נוגע לד' הט"ז דדבר המפורש בתורה להיתר לא גזרו מדרבנן וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-22)
22. ולפי"ז התביעה דמלאכות היא שיהיו המלאכות ולא שיעבוד על האשה לעשותם ויל"ע. [↑](#footnote-ref-23)
23. ועיי"ש שדקדק כן בלשון רש"י. [↑](#footnote-ref-24)
24. ועיי"ש שדקדק כן בלשון רש"י. [↑](#footnote-ref-25)