שיעור י קסז כ-קסח א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור י**

**~ סימן קסז סעיף כ - קסח סעיף א ~**

## [סעיף כ] אפילו בשבת שהוא חייב לאכול פת, לא יברך לו חבירו ברכת המוציא, אם אינו אוכל, ולא שרי לברך לאחרים אף על פי שאינו טועם, אלא ברכת המוציא דמצה בליל ראשון של פסח וברכת היין דקידוש, בין של לילה בין של יום.

### אם יש ערבות על ברכת הפת

מבואר בשו"ע דברכת הפת שמברך בשבת הוי ככל ברכת הנהנין שאין על זה ערבות, ואם לא אכל אינו יכול לברך כדי להוציא את חבירו. אמנם ברכת הקידוש וברכת המצה בליל ראשון של פסח חשיב ברכת המצוות, ויכול להוציא בזה אחרים ידי חובתם אף אם הוא כבר יצא.

ולכאורה קשה מדוע ברכת הפת בשבת אינה ברכת המצוות, הרי יש חיוב לאכול בשבת ג' סעודות, ומאי שנא מחיוב אכילת מצה בליל הסדר. ובמשנ"ב (ס"ק צד) הביא בשם המג"א (ס"ק מא) שהרגיש בזה וכתב דאף שיש חוב לברך על ג' סעודות, אין החוב עליו אלא כדי שיהנה מסעודת שבת, ואין להמצוה עצמה חוב, דהא אם נהנה ממה שמתענה אין צריך לאכול כדאיתא בסימן רפח. וביאור דבריו שאין דין אכילה בשבת אלא צריך להתענג ע"י האכילה, ולכן אם התענוג שלו הוא בתענית יכול להתענות.

ויש להקשות על סברת המג"א דכיון שראייתו דברכת הפת אינה ברכת המצוות היא מכך שהוא יכול להתענות, א"כ איך הוא יכול להוציא אחרים בברכת הקידוש משום ערבות, הרי הוא יכול להתענות ואז הוא לא יהיה מחוייב בברכת הקידוש. ומצינו בשעה"צ בהלכות שבת (סימן רעג ס"ק כ) שעמד בזה וכתב דאף שכשהוא מתענה הוא אינו יכול לקדש בעצמו ולתת לאחרים לשתות, משום דאין קידוש אלא במקום סעודה, אך הוא אינו פטור מהמצוה. ונראה דכוונתו דאם הוא מתענג מהתענית הרי הוא מקיים דין עונג בכך, ואינו צריך לאכול כלל, אך לגבי קידוש אף שיכול להתענות, הרי הוא לא מקיים מצוות קידוש על הכוס כשהוא מתענה, אלא שמשום מצות עונג התירו לו שלא לקדש [ולפי"ז יש להעיר דכיון שהתירו שלא לקדש אם זה הוא העונג שלו, יש לדון שמי שאינו רוצה לאכול פת כלל, ורוצה רק לשתות דכך הוא העונג שלו, דיתכן שיוכל לשתות אף בלא קידוש, שהרי אינו יכול לקדש כי הקידוש יהיה שלא במקום סעודה, ואף שמפסיד מצוות קידוש אפשר דשרי כיון שכך הוא העונג שלו וצ"ע].

אמנם בט"ז (ס"ק יז) ביאר דברי השו"ע באופן אחר, דהטעם שאין ערבות על ברכת הפת בשבת, דאע"ג שהוא מחוייב באכילת פת מכל מקום אין זה נחשב כברכת המצוות אלא כברכת הנהנין, וטעמו דגם בחול הוא אוכל פת, ובעלמא ברכה זו היא 'ברכת הנהנין', משא"כ בברכת הקידוש וברכת מצה, שיש בהם שינוי ולכן הם נחשבים כברכת המצוות. ונראה דכוונתו שדווקא בברכה על המצה ניכר הדבר שהוא שונה מכל ברכת הנהנין, כיון שהוא מברך על המצה שהיא שונה מכל פת דעלמא, וכן בברכת היין ניכר הדבר שאין זה ברכת הנהנין מכך שמקדים לברך על היין קודם הפת, אך בברכת המוציא של סעודת שבת לא ניכר כלל שברכה זו היא מחוייבת ולכן אין בה ערבות.

ומצינו כעין סברא זו בדברי הריטב"א בראש השנה (כט, א) שביאר שאף שלכאורה בברכת המזון צריך להיות ערבות, שהרי אחר שכבר אכל הרי ברכה זו חובה עליו, מכל מקום אינו יכול לברך רק כדי להוציא אחרים, כדי לא להחליפו בברכת הנהנין שהוא רשות.

### ערבות בכזית ראשון של סוכות

בדין ערבות בחיוב של סוכה נחלקו האחרונים דדעת האליה רבה (ס"ק כח) דדינו כמו כזית של פסח כיון דאיתקיש למצה בט"ו לגזירה שוה. אמנם בנהר שלום (ס"ק ח) כתב שיש חילוק בין ליל א' דסוכות לליל א' דפסח, דבליל א' דסוכות אין החיוב בעצם האכילה, אלא רק צריך לקבוע סעודתו שיהיה ביתו בסוכה, וראיה לדבר שהרי אם יברך המוציא על הפת בערב חג הסוכות, יכול ללכת לסוכה ולהמשיך שם בלא ברכה שלפניה ומכח שאינה כברכת המצוות, ולכן אין ערבות על אכילה זו [אכן ע"ש שבסוף דבריו חזר בו כי ראה את דברי הא"ר]. ונראה דלפי דעת הט"ז הנ"ל נראה שבחג הסוכות לא יהיה ערבות, דכיון שאין שום שינוי באכילה זו, דמי לשאר ברכת הנהנין שאין בהם דין ערבות. אכן המשנ"ב (ס"ק ) הכריע כדעת הא"ר.

[המשך סעיף כ] הגה: ויש לאכול הפרוסה שבצע עליה קודם שיאכל פת אחר, שתהא נאכלת לתאבון, והוא משום חבוב מצוה.

כתב הרמ"א שיאכל קודם שיאכל פת אחר. ובמשנ"ב (ס"ק צז) הביא בשם השל"ה שישייר מן פרוסת המוציא מעט, שיאכל אחר אכילתו כדי שישאר טעם המוציא בפיו. אמנם בכף החיים (ס"ק קלז) כתב דמלשון הרמ"א משמע שאוכל את כל הפת של 'המוציא' בתחילה, והביא דכן מבואר בכתבי האר"י. ונראה דכן הוא מנהג העולם שאוכלים את כל הפת של המוציא בתחילה. וכ"כ הערוך השולחן (סעיף לא) שאנו נוהגים כהרמ"א.

**~ סימן קסח** ~

[סעיף א] היו לפניו חתיכות של פת, ופת שלם הכל ממין אחד, מברך על השלם אפילו הוא פת קיבר (פי' לחם שאינו נקי) וקטן, והחתיכות פת נקיה וגדולה, אבל אם השלם שעורים והחתיכות מחטים, אפילו היא קטנה מניח הפרוסה תחת השלימה ובוצע משתיהן יחד.

### סדר הקדימה בפת

הנה בסעיף זה מבואר מעלת השלם, דהוא עדיף ממעלת פת נקיה, ואף ממעלת פת גדולה, אמנם אם חתיכות הפת מחיטים בוצע על שתיהן. אכן כתב המשנ"ב (ס"ק ג) דמדינא דגמרא (ברכות לט, ב) פת חיטין שהיא ממין ז' קודמת למעלת שלם, אלא לצאת ידי שמים עושה את כל המעלות ע"ש.

ועולה מדברי השו"ע שיש ד' דרגות בדיני קדימה: א] מעלת שבעת המינים, והיינו להקדים מין מז' מינים, וכן בשני מינים מז' מינים להקדים את המוקדם בפסוק. ב] מעלת השלם. ג] מעלת הנקי. ד] מעלת הגדול. וכן מבואר להדיא במשנ"ב (ס"ק טו).

### שלם שהוא גם נקי וגדול

הנה בלשון השו"ע מבואר שמברך על השלם אפילו אם החתיכות הם מפת נקיה וגדולה וכן ביאר המשנ"ב (ס"ק ב) דמעלת שלם עדיפה על שתי המעלות דנקי וגדול. אמנם דעת הא"ר (ס"ק א) דעדיפות של שלם הוא רק כשיש רק מעלה אחת כנגדו, אך אם חתיכת הפת נקיה וגדולה יש לו לברך על השלם והפרוס ביחד.

### ביאור דברי השו"ע ש'מניח הפרוסה תחת השלימה'

מבואר בשו"ע דכשהפת שהשלימה היא משעורים והחתיכות הם מחיטין מניח הפרוסה תחת השלימה ובוצע משתיהן יחד.

ומקור דין זה הנה מבואר בגמרא (ברכות לט, ב) איתמר הביאו לפניהם פתיתים ושלמין, לרב הונא מברך על הפתיתין ופוטר את השלמין, ולרבי יוחנן שלמה מצוה מן המובחר. והיינו שנחלקו שם האמוראים אם יש מעלה לשלם יותר מן הפתיתים [ולפירוש רש״י שם לדעת רב הונא הפתיתין והשלמין שוים ויברך על איזה מהם שירצה. ולדעת תוס׳ גם לדעת רב הונא יש מעלה לשלם אך נחלקו האם מעלות הגדול והשלם שוות, ואיזה שירצה יברך, או שמעלת שלם עדיפה מגדול].

ואמרינן עלה בגמרא דכל זה הוא לעניין מעלת שלם, אך אם הפרוסה היא מחיטים והשלימה משעורים לדברי הכל מברך על הפרוסה של חיטה ופוטר את החתיכות של שעורה, ובהמשך היה ס"ד לתלות את זה במח' תנאים ע"ש. ומסיקה שם הגמ' אמר רב נחמן בר יצחק ירא שמים יוצא ידי חובת שניהם. ובביאור דבריו של רב נחמן בר יצחק נחלקו הראשונים שרש"י שם (ד"ה וירא) פירש דקאי על מחלוקתם של רב הונא ורב יוחנן האם יש מעלה לשלם יותר מן הפתיתים, וקאמר שירא שמים יוצא ידי חובת שניהם שאוכל את השלם ומניח בתוכו הפתיתים הגדולים, ודעת התוס' שם (ד"ה מניח) דקאי על הא דמברך על פתיתים של חיטה קודם הפת השלימה של שעורים, וקאמר עלה דירא שמים ייצא ידי חובת שניהם, ויניח את הפת השלימה של שעורין עם החתיכות של חיטין.

והנה מצינו שם בגמרא שתי גירסאות בדברי רב נחמן בר יצחק, דרש"י שם גרס שמניח את הפרוסה תחת השלימה, ובתוס' שם הגירסא שמניח את הפרוסה בתוך השלימה. ובפרי מגדים כאן (משבצות זהב ס"ק ב) ביאר דהגירסא תלויה בהנ"ל, דלדעת רש"י דכוונת רב נחמן בר יצחק שצריך לברך על הפתיתים ועל השלם, א"כ מניח את הפרוסה תחת השלימה, דכיון שהעיקר שצריך לברך על השלם א"כ מניחו למעלה, ורק ירא שמים יכול להניח תחתיו את החתיכות, אך לדעת התוס' דכוונת רב נחמן בר יצחק שאוכל את פת השעורין השלימה יחד עם חתיכות של חיטין, א"כ מדינא החיטין קודמים לשעורים, אלא שכדי לצאת ידי שמים עושה גם הקדימה של השלם, ולכן צריך להניח את חתיכות החיטין, שעיקר ברכתו עליו, בתוך הפת שלימה של שעורים.

אמנם בשו"ע מבואר דלא כדברי הפרי מגדים, שהרי השו"ע פסק כדעת ר"ת דירא שמים יוצא ידי שניהם היינו כשיש לו פת שעורים שלימה עם חתיכות של חיטין, וא"כ צריך להיות שמניח את הפרוסה בתוך השלימה, וגירסת השו"ע היא שמניח את הפרוסה תחת השלימה.

### חתיכות חיטה ופת שלימה של שיפון

כתב המשנ"ב (ס"ק ג) בשם המג"א דכל מה שכתב השו"ע שאוכל את הפרוסה ואת השלימה יחד היינו דווקא כשיש לפניו חתיכות חיטה ופת שלימה משעורה, אך אם יש לפניו חתיכות של חיטה וחתיכות של שיפון א"צ להחמיר ולבצוע על שניהם, כיון ששיפון גרע טפי משעורה כיון שלא נזכר בפסוק כלל.

### אם להעדיף פת שלם כשהשני חביב

הנה מבואר בשו"ע שצריך להקדים את הפת השלימה יותר מן הפת נקיה וגדולה. והמג"א לקמן (סימן ריא ס"ק א) כתב דמעלת שלם עדיף על מעלת חביב, וראייתו מסימן קסח, וביארו הפמ"ג ומחצה"ש (שם) שראייתו היא מדין זה שמקדים פת של חיטין, אפילו שהפת האחרת היא נקיה, ופת נקיה דינה כחביבה [ולקמן מבואר שיש נידון אם נקי היינו חביב] וא"כ מוכח שיש להקדים שלם לחביב.

ובתהילה לדוד (ס"ק א) כתב דכל זה אתי שפיר לפי השיטות דמין ז' קודם לדין חביב, אך לפי שיטת הרמב"ם דמעלת חביב עדיפא על מעלת מין שבעה, א"כ לא יתכן שיהיה שלם עדיף על חביב, שהרי מין שבעה עדיף על שלם, וחביב עדיף על מין שבעה. והנה לקמן בסימן ריא (סעיף א-ב) הביא השו"ע את ב' הדעות, וצ"ע מדוע סתם המחבר כאן שמעלת שלם עדיף על מעלת חביב, והשמיט את דעת הרמב"ם, שהרי לדעת הרמב"ם צריך להקדים פת נקיה לפת שלמה.

### אם להעדיף פת נקיה מחביב

וכעין זה מצינו בשו"ע לקמן (סעיף ד) שכתב שאם יש לפניו פת נקיה ופת קיבר שצריך להעדיף את הפת הנקיה. ובתהילה לדוד שם (ס"ק ט) כתב דדין השו"ע שם תלי בפלוגתת הראשונים שהובאה בשו"ע לקמן (סימן ריא סעיף א) בגדר דין חביב, דדעת השו"ע דדין חביב תלי במה שהוא חביב עליו ברוב הפעמים, אך הביא שם דיש אומרים [והיא דעת הרמב"ם] שחביב היינו מה שחביב עליו באותה השעה. והשתא לפי דעת הרמב"ם דחביב היינו מה שחביב עליו באותה שעה, א"כ מה שכתב שצריך להעדיף פת נקיה הוא אינו בכל אופן, שהרי אם הפת השניה חביבה לו צריך להקדים ולברך עליה.

וע"ש שכתב דלחוש לדעת הרמב"ם אם יש לפניו פת חיטין ופת שעורים, ופת השעורים נקיה וגם חביבה עליו, לכתחילה יבצע על שניהם ביחד, ולדעת הרמב"ם דלעיל היינו שפת השעורים חביבה עליו עכשיו.

### מעלת פת נקיה מדין חביב או מעלה בפנ"ע

והנה במג"א שם (ס"ק ז) הביא מהבית יוסף דאפילו אם יאמר הבוצע שהפת הנקיה אינה חביבה עליו בטלה דעתו, ותמה עליו דבסימן ריא משמע דאזלינן בתר דעתו, ואם הפת השניה חביבה עליו מדוע מקדים לאכול את הפת הנקיה. וכתב המג"א 'דאפשר דנקי עדיף לברך עליו אפילו אינו חביב', והיינו דבתחילה סבר המג"א דמעלת נקי היא משום שהוא חביב עליו, ובסוף דבריו כתב דאפשר שמעלת חביב היא מעלה בפני עצמה, ואינה משום דין חביב.

והשתא יוצא דכל דברי התהילה לדוד דלעיל תליא בספק זה שהקשה שיש להקדים פת נקיה מדין חביב, וכל קושייתו היא רק אם נאמר שדין הקדימה בפת נקיה היא מדין חביב, אך אם נאמר שדין נקיה היא מעלה בפני עצמה לא קשה מידי, דמש"כ השו"ע בסעיף ד שצריך להקדים פת נקיה הוא דין בפנ"ע, ואינו תלוי בכך שזה חביב על כל העולם. [ולפי זה יש לדחות גם את דברי המג"א דלעיל שהוכיח מהשו"ע כאן דמעלת שלם עדיפה על מעלת חביב, מהא דמקדים שלם לפני פת נקיה, ואי נימא דדין הקדימה דפת נקיה אינו משום חביב אין ראיה כלל להקדים שלם לחביב.]

ובאמת נראה דשני הצדדים הנ"ל תלויה במחלוקת הראשונים (בשו"ע ריא סעיף א והובא לעיל) דלדעת הראשונים שדין חביב נקבע לפי מה שחביב עליו ברוב פעמים, אפשר לומר שהעדיפות בפת נקיה היא מדין חביב, ולכן צריך להקדימה אף אם רוצה לאכול עכשיו את האחרת, דבטלה דעתו ואזלינן בתר מה שחביב עליו ברוב הפעמים, אך לדעת הרמב"ם שדין חביב נקבע לפי מה שחביב עליו באותה שעה, לא שייך שיהיה לפת נקיה עדיפות מדין חביב, שהרי אם הוא רוצה באותו הזמן לאכול פת אחרת לא שייך שיצטרך להקדים את הפת הנקיה, ולא שייך בזה בטלה דעתו.

והעולה לדינא דלדעת התהילה לדוד אם יש לפניו פת שלם וחתיכות פת נקיה טוב לחשוש לדעת הרמב"ם דאם חביבה עליו חתיכות הפת הנקיה עכשיו, יש להחמיר ולבצוע על שניהם כאחד.

**הדינים העולים:**

1. בקידוש ובברכת הפת על המצה אע"פ שיצא מוציא משום שזה כברכת המצוות ויש ערבות על זה [ובברכת הפת בליל א' דסוכות מסקנת המשנ"ב שיש בו ערבות].
2. בברכת הפת של סעודות השבת אין ערבות, למג"א משום שיכול להתענות, ולט"ז משום שאינו ניכר שאינו ברכת הנהנין.
3. סדר הקדימה בפת א} מין שבעה. ב} שלם. ג} נקי. ד} גדול. [לרמב"ם- ה} חביב ועדיף מכולם].
4. שלם עדיף אפילו על פת שגם נקיה וגם גדולה.
5. חתיכות חיטה ושלימה משעורים בוצע על שניהם ושהשלימה של שיפון א"צ.
6. נח' הראשונים אם מניח הפרוסה בתוך השלימה או מתחתיה, ולשון השו"ע 'תחת השלימה'.
7. פת שלם עדיף מנקי. ולתהיל"ד יש להחמיר דלדעת הרמב"ם הוי חביב באופן שחביב עליו עכשיו ויבצע על שניהם.
8. יש לדון אם מעלת נקי הוא משום חביב או מעלה בפנ"ע, ואולי נח' בזה הראשונים.