מלבן ד שב סעיף ו-ט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שב - מלבן

**שיעורי הלכה**

הלכות מלבן

**שיעורים מפי מו"ר הגאון**

**רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

##### **או"ח סימן סימן שב סעיף ו-ט**

##### **שיעור ד**

**[סעיף ו] טיט שעל רגלו או על מנעליו וכו' טיט שעל רגלו, (או על מנעליו), מקנחו בכותל אבל לא בקרקע, דלמא אתי לאשוויי גומות. ויש מי שאוסר אף בכותל. הגה: ויש מי שמתיר בשניהם. וה"ה דמותר להסירו במעט (חרס הראוי לטלטל).**

## האופן שמותר לקנח טיט שעל רגליו

ובמשנ"ב (ס"ק כח) הביא דלענין הלכה י"א שיש להקל, ויש מחמירין, ומסיק המשנ"ב שבכותל יש להקל, דכן דעת רוב הראשונים שלא שייך לחוש בזה דנראה כמוסיף על הבנין, ולקנח בקרקע יש מחמירין משום דחיישנן שיקנח במקום גומא.

ולגבי הקינוח בברזלים שעושים בכניסה לביהכנ"ס כדי להסיר את הטיט, יש אריכות במשנ"ב (ס"ק כו) ובביאור הלכה (ד"ה או), ומסקנת הדברים שאם מקנח בנחת אין לאסור אפילו אם מקנח בברזל חד, ואם מקנח בברזל רחב [שאינו חד] מותר אפילו שעושה כן בחוזק.

## טלטול מוקצה ע"י רגלו

הנה מבואר במשנ"ב דלקנח בקורה או על גבי אבן שרי לכו"ע, וכתב על זה בשעה"צ (ס"ק לה) דכל ההיתר הוא דווקא באבן גדולה שלא יתנדנד ע"י קינוחו. ומבואר שחשש בזה שטלטול האבן ע"י רגלו אסור משום טלטול מוקצה.

ולכאורה צ"ע בזה שהרי דעת המשנ"ב שאין איסור לטלטל מוקצה ברגלו דטלטול מוקצה בגופו לא חשיב טלטול כלל, וכמו שכתב בסימן שח (ס"ק יג) שמותר לדחוף ברגליו דבר מוקצה כדי שלא יפסד, כיון שהוא טלטול בגופו. אכן באמת גם בדברי המשנ"ב מוכח שלא היקל בזה אלא במקום הפסד, וכן כתב שם (ס"ק פב) בשם המאירי שיש להחמיר שלא לשבת על אבן כשהיא מתנדנדת אלא אם יש צורך בדבר, והיינו שאף טלטול בגופו מן הצד לכתחילה יש להחמיר שלא לטלטל כך, ולכן פה החמיר המשנ"ב שלא לקנח באבן המתנדנדת אם אין צורך בכך.

אמנם החזו"א (סימן מז ס"ק יג) חולק על דברי המשנ"ב וסובר שאין להתיר כלל לטלטל מוקצה בגופו אלא כשמטלטלו דרך הילוכו, אך לא כשעושה פעולה מיוחדת כדי לטלטל את המוקצה, וע"ש שמוכיח כן מכמה ראשונים, וכבר הארכנו ע"ז בשיעורים על הלכות מוקצה (סימן שח סעיף ג).

**[סעיף ז] טיט שעל בגדו משפשפו מבפנים דלא מוכחא מלתא לאתחזויי כמלבן, אבל לא בחוץ דדמי למלבן ומגררו בצפורן. ויש מפרשים דה"מ לח, אבל יבש אסור דהוי טוחן.**

## אם יש בשפשוף משום 'מלבן'

מבואר בשו"ע שאם משפשפו מבחוץ הרי זה 'דומה' למלבן, ובמשנ"ב (ס"ק לג) ביאר דלא הוי מלבן ממש דאין נותן עליו מים, ובשעה"צ (ס"ק מא) ביאר דאף לדעת רש"י דס"ל שיש איסור מלבן במנער טלית מן האבק, היינו רק כשמסיר ממנו את הלכלוך לגמרי, אך כאן שאף לאחר הסרת הטיט נשאר קצת לכלוך אין איסור מלבן בזה.

## דין טוחן אחר טוחן

כתב השו"ע דיש מפרשים שאסור לגרר בציפורן טיט יבש משום דהוי טוחן. ובהגהות הרעק"א הקשה שהרי קיי"ל (סימן שכא סעיף ח) דאין טוחן אחר טוחן, וה"נ העפר מתחילה היה מפורר ואח"כ נדבק והוי ליה טוחן אחר טוחן.

ובאמת אפשר להקשות קושיא זו כבר על דברי הגמרא בביצה (ז, ב) דמבואר שם שאם שחט ביום טוב שיחפור בדקר ויכסה. ומבואר שם דהיינו דווקא כשיש לו דקר נעוץ מבעוד יום. ועל זה הקשתה הגמ' דהא קא עביד כתישה ע"ש, ופירש"י שהאיסור לכתוש עפר הוא משום איסור טוחן, ומוכח שכתישת עפר אסורה משום טוחן ולא חשיב טוחן אחר טוחן. [ודוחק גדול לומר דכוונת הגמ' שאיסור טוחן הוא דווקא בעפר שהיה גוש מבריאתו].

ובשביתת השבת (מלאכת טוחן בבאר רחובות ס"ק מג ובפתיחה אות ז) כתב לחדש דלא אמרינן אין טוחן אחר טוחן אלא באופן שניכר הדבר שהוא מורכב מפירורים, אך במתכת וחרס אף אם נטחנו מתחילה מ"מ לאחר שנתקשו יש בהן איסור טחינה כיון שנעשו כדבר אחד ממש, וה"נ י"ל שעפר זה נעשה כחתיכה אחת שלימה ופנים חדשות באו לכאן, ולכן יש איסור טוחן בזה.

ועדיין יל"ד שהרי לגבי פת מצינו (במשנ"ב סימן שכא ס"ק ל) שאין טוחן משום דהוי טוחן אחר טוחן, והרי גם שם נעשה חתיכה אחת, וצ"ל שניכר שהו חיבור חלקים ועדיין צ"ע הגדר בזה. ובאמת במשנה למלך (פרק א מלהכות חמץ ומצה הלכה ה) הביא דלדעת הרמב"ם אסור לטחון פת בשבת דחשיב טוחן, והיינו דחשיב ליה כמו שנעשה לחתיכה אחת.

ובחזו"א (או"ח סימן נז ד"ה ענין) ביאר שלא אמרו שאין טוחן אחר טוחן אלא בדבר שהתחבר ע"י בני אדם, אך בדבר שנתחבר מאיליו שייך איסור טוחן, ולכן העפר שהתחבר מאיליו יש בו איסור טוחן.

[עוד מצינו במשנה למלך (שם) שביאר דאף לדעת הרמ"א שמותר לטחון פת משום דאין טוחן אחר טוחן, אפילו הכי אסור לפרר פת ביו"ט של פסח, דכיון שצריך לטחון אותו דק דק כדי לזרותו ברוח חשיב טוחן. ולפי"ז אפש"ל דהוא הדין בגמרא בביצה דכיון שצריך לטחון את העפר דק דק כדי לכסות בעפר יש בזה משום טוחן, אך כאן שטוחן את העפר רק כדי להסיר את הלכלוך אינו טחן דק דק ולכן שרי.

ובחוט שני (חלק א פרק יב ס"ק ב) תירץ דמעולם לא נעשה העפר טחון לגמרי, כי גם כשהוא רטוב הוא עדיין מגובל ביחד, ולכן יש בטחינתו משום טוחן. ודבריו צ"ע דודאי יש גם עפר יבש שהוא מופרד לגמרי, וא"כ עפר שהיה מופרד מתחילתו הרי אין בטחינתו משום טחינה דהוי טוחן אחר טוחן, וצ"ע].

## ללכת במקום שיש שם גושי אדמה

והנה לפי מה שנתבאר שיש טחינה אחר טחינה בעפר, יש שדנו שיהיה אסור ללכת על גבי גושי אדמה בשבת, כיון שע"י הליכתו מתפרקים הגושים ויש בזה משום טוחן [וכאן מבואר שאסרו לגרד את העפר אפילו כשהוא אינו מתכוין], וצ "ע מסתימת כל הפוסקים שלא מצינו איסור כזה. ובחוט שני (שם) שכיון שאינו מתעסק כלל באותה מלאכה אין זה צורת המלאכה ואין בזה איסור כלל. ויש בזה יסוד גדול למלאכות שבת דיש מקומות שהאדם עושה פעולה אחת ואין בזה כלל צורת מלאכה, דאין בזה איסור כלל. ויש כמה דוגמאות לזה.

והנה נראה שמי שהולך ושוכב במיטתו כשבגדיו מאובקים, ולמעשה תוך כדי שכיבתו מתנקה הבגד מן האבק דנראה פשוט דשרי לעשות כן, שהרי אינו מתכוין למלאכה זו.

ועוד נראה דהנה יש שדנו שההולך במקום שהניחו שם אבנים למדרכה, ומניחים חול מעליהם, וע"י הליכת האנשים נכנס החול בין האבנים, ודנו לאסור בזה כיון שעובר בזה משום בונה, ולפי הנ"ל נראה שאין להחמיר בזה, שהרי הוא אינו עוסק כלל במלאכה זו, ואין בזה איסור.

וכן אם הולך ברחוב במקום שפועלת בו מצלמה דיש להתיר מהאי טעמא. וכן שרי למסור שיעור לרבים, אף באופן שיש לאחד מן השומעים מכשיר שמיעה, דאף שע"י דיבורו נפעל כח השמיעה שרי, כיון שהוא אינו עוסק במלאכת הפעלת המכשיר של השומע.

[אמנם סברא זו צ"ע ממש"כ המשנ"ב (סימן שלו ס"ק כה ובביאוה"ל שם ד"ה מותר) שאסר לרוץ על גבי עשבים באופן שפסיק רישא שיתלשו העשבים, ולכאורה לפי הסברא דלעיל יש להתיר בה שהרי הוא אינו עוסק כלל בעשיית מלאכה זו אלא רק הולך על גבי העשבים. ובאמת דין זה הוא חידוש של המשנ"ב ויל"ע].

ומכל מקום נראה ברור שאסור להיכנס לחדר באופן שע"י כניסתו נדלק האור בחדר, דזה הוי ממש מעשה שלו, והאור נוצר שם כדי שידלק כשהוא נכנס. והגדר בזה צ"ב וצריך שאלת רב בזה.

**[סעיף ט] מותר ליתן מים ע"ג מנעל לשכשכו, אבל לכבסו דהיינו שמשפשף צדו זה על זה, אסור. אבל בגד שיש עליו לכלוך, אסור אפילו לשכשכו דזהו כבוסו, אלא מקנחו בסמרטוט בקל ולא בדוחק פן יסחוט.**

## להניח בגד בחמה

כתב המשנ"ב (ס"ק לט) שאסור להניח בגד פשתן בחמה כי זה מלאכת מלבן ומקורו מה שנוהגין שמניח חתיכת פשתן לאחר אריגתו בחמה וזורק עליו מים כדי שתתלבן גם הוא בכלל מלבן. ובביאור הלכה (ד"ה מותר) הקשה על זה מהא דמצינו שאסור להניח בחמה בגדים שנשרו במים משום מראית העין, ומשמע שבלאו האי טעמא שרי ולא חששו משום מלבן, ותירץ שאיסור מלבן הוא רק בבגדים חדשים, אך בבגדים ישנים שרי.

ויל"ע מהו הגדר של בגד חדש לענין זה, שהרי הביאור הלכה (לעיל סעיף א ד"ה לחוש) הביא מהיערות דבש שאין אנו בקיאין מהו בגד חדש לענין איסור מלבן בניעור אבק, ואולי כאן האיסור הוא דווקא בבגד חדש ממש.

**הדינים העולים:**

1. מותר לקנח טיט שע"ג רגליו, ושמקנח בקרקע יש מחמירין, וכן בברזל חד י"א דהוי ממחק, ואם עושה בנחת גם זה מותר.
2. בשעה"צ משמע שאין להתיר לטלטל מוקצה ברגליו כי אין בזה צורך, והחזו"א אסר בכל אופן.
3. במקום שמסיר לכלוך ונשאר בו רושם אין בו משום מלבן.
4. אסור לגרר עפר כי יש בזה משום טוחן, ומבואר שלא חשיב טוחן אחר טוחן.
5. י"א משום שטוחנו דק דק, וי"א כי נעשה גוש ולא ניכר הפירור שלפני כן, וי"א דכיון שלא התחבר ע"י בני אדם אין היתר דטוחן אחר טוחן.
6. נראה דמותר ללכת במקום שיש רגבי אדמה וטוחנם ע"י הליכתו כי אינו עוסק במלאכה זו.
7. וכן יש להתיר ללכת על אבני רחוב אף שנכנס חול ביניהם בהליכתו. וכן בכל מקום שאינו עוסק כלל במלאכה זו, והגדר בזה צ"ב למעשה.
8. אסור להניח בגד חדש בחמה דחשיב מלבן אך בישן שרי. ויל"ע מהו ישן לענין זה.