פרק ב_ 3
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב

**דף י"א ע"א.**

**קסבר עיקר שירה בפה.** עי' בתוס' ביבמות פו: דכ' דגם להך מ"ד, מ"מ איכא נמי מצוה בכלים. וע"ע בריטב"א בסוכה, דכ' כעי"ז דלכו"ע שירה בכלים הוי 'שיר'. ובאבנ"ז ביאר דאע"ג דשירת הכלים אינה מעכבת, אבל היכא דהלוים משוררים בכלים, הוי זה חלק ממעשה השירה, ונחשב לעבודת הקרבן, וחל ע"ז דין שירת לוים.

**שם.** מבואר בגמ' דלמ"ד דעיקר שירה בפה גם עבדים היו כשרים, ועי' **בתוס' בתענית** כז. דכ' דלהך מ"ד כשרים "אפילו פסולים ואפילו ממזרים", ואפ"ל דכוונת התוס' דהמנגנים בכלי שיר, היו יכולים להיות ממזרים, **ובשפ"א** הק' דהא אפילו עבדים כשרים, ולמה נקט רק ממזרים. ויתכן עוד דהתוס' קאי על המשוררים בפה, דא"צ להיות לוים 'מיוחסין'.

ועי"ש עוד **במהרש"א** דנקט דכוונת התוס' דגם המשוררים בפה, יכולים להיות ישראלים, וק' דבסוגיין מבואר דלהך מ"ד, היו צריכים להיות לוים דווקא.

**קסבר עיקר שירה בכלי.** עי' **ברמב"ם** **בפיהמ"ש** כאן, דכ' דג"הכל מודים שהשיר אין אומרים אותם אלא הלוים, ואין מחלוקת אלא במנגנים על השיר". וע"ע **ברש"י בסוכה** נ: דלמ"ד דבכלי, היה מכה עם ה'שיר'.

שם. עי' **רש"י בסוכה** דכ' דלמ"ד דעיקר שירה בפה, הכלי שרת אינו קדוש, וע"ע **בתוס' בתענית** כז. בד"ה מר סבר, דכ' דלמ"ד דשירה בכלי, הכלי שרת קדוש. וע"ע **בגבורת ארי** שם דכוונת התוס' לומר, דבהא תליא מילתא, דלמ"ד בכלי הכ"ש היה קדוש, ולמ"ד בפה לא היה קדוש.

ועי"ש עוד שהוסיף דלפ"ז למ"ד דשירה בכלי, צריך להיות כהנים או לוים, ודבריהם ק' דהא כהנים אסורים לעבוד עבודת לוים,

**שם.** עי' ברש"י במתני' דכ' דקאי על המכים בחליל, ועי' **ברש"י בסוכה** נ: בד"ה בשיר ובד"ה בפה, וכן **ברש"י בתענית** כז. בד"ה עיקר, [וע"ע ברבינו חננאל בסוכה דכ"נ מדבריו], ומבואר דלדבריו הך פלוגתא היא רק בי"ב ימים שהחליל מכה, ולפ"ז רש"י במתני' פי' לפי הס"ד דהפלוגתא היא בדין שירה, וא"כ זהו רק בחליל.

והנה לפי שיטת רש"י נראה דבשאר ימים פשיטא דעיקר השירה היא בפה. ועוד אפ"ל דלרש"י דבי"ב ימים רק החליל לבדו מכה, ולא היו שאר הכלים, ובצ"פ ביאר דהחליל לא היה לו דין שירה, רק השמעת קול שמחה, וא"כ לפ"ז יתכן דרק בחליל איכא מ"ד דעיקר שירה בפה, כיון דהחליל לא היה בו דין שירה, אבל בשאר ימים פשיטא דעיקר שירה בכלי.

[וילה"ק לשיטת רש"י דהגמ' שם מביאה קראי למ"ד דעיקר שירה בפה ובכלי, והני קראי לא איירי בימים שהחליל מכה].

**שם.** עי' **ברש"י סוכה** שם כ' דשיר הקרבן היה אצל המזבח, וע"ע **בשפ"א** שם דלמ"ד דישראלים היו כשרין, מ"מ לא היו יכולים לכנוס לפנים מעזרת ישראל.

**תוס' בד"ה לא.** וי"ל דודאי תנאי דמתני'. **והתוס' בסוכה** כ"כ בשם **הירושלמי**.

**בא"ד. אבל איכא תנא דר' יוסי בר' יהודה.** עי' **במקדש דוד** סי' כ"ה אות ג', דהק' דגם למ"ד עיקר שירה בכלי, הא במתני' קתני דגם בשחיטת הפסח היה החליל מכה, והרי שם השירה היא מדרבנן. וכ' לבאר אע"ג דהחיוב לומר שירה הוא מדרבנן, מ"מ השתא הוי יש לזה דין עבודה, [וכמו דשירה באה בנדבה], וכיון דהכא האיסור רק מדרבנן, דאין שבות במקדש, להכי העבודה דחייא.

**שם.** עי' **בתוס' בסוכה** נ: דתי' דשרי מטעם דאין שבות במקדש. אמנם בתוס' שם בד"ה ורבנן כ' דאין להתיר מהך טעמא, דכיון דהיו שם רוב כלי שיר חלילים וכו' שצריכים לתקן תדיר, גזור בהו טפי. וע"ע **במקדש דוד** דלפ"ז בי"ב יום שהחליל מכה לבדו, דליכא להך טעמא דרוב כלי שיר, לא גזרו.

עי' **ברמב"ם** בפ"ג מכלי המקדש ה"ג, דפסק דעיקר שירה בפה, וע"ע בה"ו שם דכ' דהחליל הוי עבודה ודוחה שבת, וצ"ע דבגמ' דסוכה מבואר דרק למ"ד דשירה בכלי הוי עבודה הדוחה את השבת.

ועי' **ברש"י בעירובין** קג. דכ' דהוי מכשירי קרבן, ולכן דוחה את השבת, ועי' **במקדש דוד** כ"ה אות א', דלרש"י זה נכלל במצות התמיד. וע"ע **בשפ"א** בסוכה דכ' דכיון דהוי 'צורך עבודה', לא גזרו בה משום שבות.

וע"ע **בלחם משנה** בהל' לולב דטעמא דדוחה משום דאין שבות במקדש. [ויש להוסיף בזה עוד דהתוס' כ' דאע"ג דאין שבות במקדש, גזרו משום שהיה רוב כלי שיר, ולפ"ז בי"ב יום דהיה רק חליל ליכא לגזירה, וכמ"ש המקדש דוד, ולפ"ז א"ש דהרמב"ם כ' רק על חליל דדוחה שבת, והיינו דאז ליכא לגזירה]. ועי' **בערול"נ** דהק' דבדברי הרמב"ם משמע דהחליל דוחה משום דהוי 'עבודה', ולא מטעם דאין שבות במקדש.

ועי' **בערוך לנר** בסוכה שכ' ליישב ע"פ שיטת רש"י שהובאה לעיל דפלוגתייהו היא רק בחליל, והא דהרמב"ם פסק דשירה בפה היינו רק על שאר הימים, אבל לגבי חליל באמת ס"ל להרמב"ם כמ"ד דשירה בכלי, ולהכי הוי עבודה הדוחה שבת.

וע"ע בסוגיא דסוכה, דלר' ירמיה בר אבא, בשיר של קרבן לכו"ע דוחה, ומשמע דגם אי ס"ל דשירה בפה, מ"מ דוחה, והרמב"ם דפסק כוותיה, י"ל דהוק' לו קו' התוס' על מתני', ולא מסתברא ליה דברישא סתם התנא כמ"ד דשירה בכלי, ואילו כולהו תנאי דסיפא ס"ל דשירה בפה. וזה הכריח להר"מ דמתני' כר' ירמיה בר אבא, דגם אם שירה בפה, וכתנאי דמתני', מ"מ שירה דוחה שבת, וא"ש רישא דמתני' אליבייהו.

**והכא במעלין מדוכן ליוחסין קמיפליגי.** ועי' **ברש"י בסוכה** דביאר דמעלין לדוכן רק מי שראוי למעשר, וכ"מ לישנא דסוגיין, **ובתוס' הרא"ש** שם הק' דא"כ נימא דאין מעלין ויעלו עבדים לדוכן, ומה פלוגתא שייך בזה. אמנם בגמ' שם מבואר דפליגי אי "הכי הוה מעשה", דהעמידו לוים לדוכן, וממילא דהעומדים על הדוכן הוכשרו למעשר, כ"פ **בתוס'**.

וע"ע **בשפ"א** שם דביאר הפלוגתא באו"א, דפליגי אי מעלין מדוכן דפה ליוחסין, דאי מעלין, היו מקפידין גם שהמשוררים בכלי יהיו מיוחסין, כדי שלא יתערבו עם אותן שב'פה'.

**מ"ד עבדים היו קסבר אין מעלין.** והך מ"ד הוא ר"מ וכמבואר במתני', ועי' **ברש"ש** בסוכה שם דהק' מסוגיא דקידושין דאין בודקין מן המזבח ולמעלה, ואמרי' שם דהך מתני' אזלא אליבא דר"מ. והביא לתרץ **מהבאר אברהם** דהתם איירי בשמחת בית השואבה, שהיו לוים עומדין, ובזה לא היו צריכים בדיקה. ועוד' תי' דהתם מיירי באותם ששרו בפה, וא"ש דל"צ בדיקה.

**שם.** בטעמא דהך מ"ד, וטעמא דמ"ד דהיו ישראלים, ביאר **בשפ"א** בסוכה דחלוק מכהנים שדקדקו לייחסם ביותר, משום דזר ששימש במיתה, ומשא"כ בלוים.

**ת"ר השיר מעכב את הקרבן דברי ר"מ**. עי' **באבנ"ז** או"ח סי' כ"ה, דביאר דפליגי אים השירה הוי בכלל מכשירי הקרבן, ולהכי מעכב, וזה שיטת ר"מ, או דהוי מצוה בפנ"ע, ואינה מעכבת.

**תוס' בד"ה השיר מעכב. דאדם מביא זבחו היום.** ועי' **בתוס' בר"ה** ל: דכ' דהך דינא הוא רק בקרבן יחיד, והכא דאומרים שירה הוא רק בקרבן ציבור.

**שם. בשיעורי הגרמ"ד** הק' דהרי בלא"ה מוכח דאין הנסכים פוסלים את הזבח, דמבואר בגמ' זבחים כט. דאחרי שמתכפר בזריקה תו לא מיפסיל הקרבן, והרי הנסכים היו באים לאחר הזריקה. וכ' דלהתוס' כשבאים בו ביום עם הזבח, חשיבי כחלק מהקרבן, ולכן יכולים לעכבו ולפוסלו.

**שם.** עי' בס' **נתיבות הקדש** דר"ל לתרץ קו' התוס', דאיכא נ"מ דאם הביא קרבנו עכשיו עם נסכים, ולא אמרו שירה, נפסל הקרבן. והביא **דהגרי"ז** דחה דאדרבה א"ז מעכב את הנסכים, א"כ הוי כמו שלא הביא כלל נסכים, כיון שלא היתה בהם שירה, וא"י יכול להביא נסכים אחרים. [ולתי' התוס' זה גופא נכלל בנידון, אם השיר מעכב את הניסוך].

**בא"ד. ונראה לפרש וכו'.** ועי' **בתוס' בר"ה** שם דפי' באו"א, דשיר מעכב היינו היכא דהנסכים באו עם הזבח, דאז חל עלייהו חובת שירה השתא. ואפי' את"ל שיכול להביא הנסכים אח"כ, ויאמר שירה על נסכים באים בפנ"ע, [וזה איבעיא לקמן י"ב ע"א], מ"מ טוב להביאם עם הזבח דווקא, כדי שהשירה תהיה ג\ם על הקרבן, ואם יקריב הנסכים בלילה א"י לומר שירה. ולהכי חל חיוב שירה השתא בשעת הקרבן.

וע"ע **בחי' ר' אריה לייב** ח"א סי' י"ג, דביאר דהתוס' הכא סברי דהנסכים הם המחייבים את השירה, ולהכי מק' דאם הנסכים אינם מעכבים את הקרבן, בודאי דהשירה אינה מעכבת. ולפ"ז ליכא לתרוצי כהתוס' בר"ה, דיש דין לכתחילה להביא את הנסכים עם הקרבן, ובכה"ג זה מעכב, דהא סו"ס עצם הנסכים אין בהם דין 'עיכוב', וא"כ ה"ה גם לגבי השירה דתליא בנסכים.

**בא"ד. שאם אין שירה אין ניסוך.** ועי' **בחי' ר' אריה לייב** שם, דהוכיח מדברי התוס' דשירה מעכבת את הנסכים ולא את הקרבן, דשירה היא מדיני הנסכים, ולא מדיני הקרבן. **וע"ע בשיעורי הגרמ"ד** דהק' ע"ד התוס' דהרי בפסח שאין לו נסכים תוקעין בשחיטתו, וע"כ דשירה אינה מדיני הניסוך, אלא דזהו דין רק על 'זמן' השירה.

**מה כפרה ביום אף שירה ביום.** והא דלא מקשי' נמי לענין דמעכבת, משום דשירה לא עדיפא מתקיעת חצוצרות דאינה מעכבת. **ליקוטי הלכות.** ועוד תירצו [בשאילת שלום על השאילתות],דמצינו כפרות דאינן מעכבות, כמו סמיכה ותנופה.

**שם.** לכאורה דכוונתו רק להפקיע דשירה של קרבן שהיא מכפרת, הוי רק ביום, אבל מצינו שירות גם בלילה וכגון הלל דליל פסח, וכשיטת רב האי גאון דכ' דזה מדין שירה. **שיעורי הגרמ"ד.**

**שם.** עי' **במנ"ח** שצ"ד דהק' דלמה לי קרא למעט לילה, דהרי נסכים הבאים עם הזבח, בלא"ה הם קרבים רק ביום, ואילו בנסכים הבאים בפני עצמן, הוי איבעיא לקמן יב. א"צ שירה. [ועי"ש שכ' דאולי להכי השמיט הרמב"ם להך דינא, כיון דליכא בזה נפקותא].

**והגר"י פרלא** תי' דאיירי בנסכים שבאו לאחר 'שחיטת' הזבח, דליכא בהו האי דינא דקרבים רק ביום, ומאידך גיסא אין להם לדין של נסכים הבאים בפנ"ע, דהוי איבעיא א"צ שירה, וע"ז איכא מיעוטא דשירה היא רק ביום ולא בלילה.

וע"ע **במנ"ח** רצ"ט ז', דכ' דגם בנסכים הבאים עם הזבח, רק המנחה צריכה ליקרב ביום, אבל היין עצמו יכול ליקרב גם בלילה.

וע"ע במנ"ח במצוה שצ"ד, דהמיעוט הוא על ביכורים שטעונין שירה, ומ"מ השירה שלהם היא רק ביום. אמנם לכאורה כל זה הוא רק השירה היתה בזמן שהגיעו הביכורים לעזרה, וזה יכול להיות גם בלילה, אמנם אם השירה היתה צריכה להיות עם התנופה או בשעת ההנחה וכמבואר בירושלמי, א"כ בלא"ה צריך להיות ביום. וכ' דמ"מ משכח"ל שנכנס לעזרה לאור היום ואמרו שירה, ומיד אח"כ ש1האיר היום עשו את התנופה.

וע"ע **בחי' הגרי"ז** דגם אם השירה צריכה להיות בהנחה, מ"מ יכול לאמרה אח"כ, דאי"ז דין דווקא על 'שעת' ההנחה, ורק בניסוך הוא דבעינן שיהיה 'בזמן הניסוך'.

[**ובשיעורי הגרמ"ד** הוסיף דכל הנ"ל הוא רק אם שירצה דביכורים, יש לו דין שירת קרבן, אבל אם הוי ככל שירה דעלמא, א"כ לא נתמעט מקרא כלל, דקרא איירי רק בשירה של קרבן. והוכיח דלהבבלי הוי דין שירה של קרבן, אבל להירושלמי אינו כן, וביאר דלכן השמיט הר"מ את המיעוט דשירה אינה בלילה, משום דס"ל דגם בביכורים ליכא נ"מ, וכהירושלמי].

וע"ע **בחי' הגרי"ז** דנ"מ גם לדינא דר"ל, דאומרה שלא על הקרבן, דקמ"ל דמ"מ לילה לאו זמן שירה.