צדקה ז רמט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / צדקה

**שיעורי הלכה**

**שיעור ז'**

**הדינים הנידונים**

**מעשר כספים**

* ליקח להוצאות הבית למזונות בניו או תשלום למוסדות לימוד.
* איך מחשבים את המעשר.
* ליתן מעשר ממציאה שדעתו להחזיר. ומחוב שנתייאש ממנו.
* שלישית השקל.

*יורה דעה*

*סי' רמט א-ב*

**צדקה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

## אם יכול ליקח ממעות מעשר להאכיל בניו

מקור הט"ז (ס"ק א) כתב בפשיטות דאף שמבואר בגמרא (כתובות נ.) שאדם שזן בניו ובנותיו הקטנים הוי בכלל עושה צדקה בכל עת, מ"מ פשוט שאינו יכול להוציא מעשר שלו לזון בניו הקטנים, אף שאין עליו חוב לזון אותם [היינו בקטנים יותר מגיל שש]. ולא ביאר הט"ז אמאי פשוט לו שאין יכול לזונם מן המעשר. והש"ך (סק"ג) כתב שיכול לזון אותם מן המעשר אף כשיש לו לפרנסם ממקום אחר, והביא כן מתשובת מהר"ם מרוטנבורג, וכן פסק החפץ חיים (אהבת חסד ח"ב פי"ט). והברכי יוסף (ס"ק יח) הביא כן גם מהראשון לציון (כאן סק"א) שתמה על הט"ז למה לא יזון בניו ובנותיו הקטנים כשהם יותר מגיל שש מן הצדקה, והרי זה צדקה מעליא. וכתב הברכי יוסף דאף שמן הסברא צודק הראשון לציון דהוא דין צדקה, מ"מ אין לעשות כן ליתן ממעשר לזון בניו ובנותיו, מחמת ב' טעמים. **א.** דיש עניין להפריש מעותיו ואח"כ להוציאם, ואלו שרגילים להאכיל בניהם מן המעשר אינם מפרישים המעות כדרך הפרשת תרו"מ. **ב.** ועוד כתב שכיון שמוכרח האדם לזון בניו ובנותיו הן מצד אהבתו אליהם, והן מצד הכורח שמכרחת אותו אשתו, והן מחמת הבושה והלעז מפני בנ"א, א"כ אין ליתן ממעות מעשר, דצריך ליתן מעות מעשר לדברים שבלא מעות המעשר לא היה בידו לעשותם. ומסיק בסו"ד שאין נכון לפרנס בניו ממעשר אלא מי שדחיקא ליה שעתא טובא.

והדרך אמונה (פ"ז ציון הלכה סקס"ג) כתב ששמע בשם החזו"א כדעת הברכי יוסף שלא לחשב מעות שנותן לבניו מחשבון המעשר. ובספר כתר ראש איתא שהגר"ח מוולאזין נסתפק אם מותר להשתמש בכסף מעשר לבני ביתו, ואיתא שם שאמר הגר"ח שרצה לשאול זה את הגר"א ז"ל ולא איסתייע מילתא. והיקל בדבר עד שבזמן לא כביר כילה ממונו, והתחיל מאז לשלם מעט מעט והקב"ה מילא חסרונו [עיי"ש שדימה זה למה שאמרו חכמים ב"מ לג. שאבידתו קודמת לאבידת חברו, אבל אמרו חכמים שלא לדאוג לשל עצמו, אלא יחזיר אבידת חברו, שכל העושה כך סופו בא לידי כך].

## אם שרי ליתן ממעות מעשר למוסדות הלימוד של בניו ובנותיו

והנה בספר אהבת חסד (שם) כתב שלשלם ממעות מעשר שכר לימוד בניו אסור לכו"ע, שהרי מחוייב הוא לשכור מלמד לבנו ואין לשלם ממעות מעשר דברים שמחוייב בהם, דהוי פורע חובו ממעשר. וראיתי מי שכתב שהחיוב ללמד את בנו בשכר הוא רק ללמדו תורה שבכתב כמבואר בשו"ע סי' רמה (סעי' ו), ולפי"ז אם בנו לומד משנה או גמרא יהיה מותר לשלם למלמד ממעות מעשר. אכן אי"ז נכון אלא האב מחוייב ללמד את בנו בשכר גם שאר דברים, וכל מה שכתב השו"ע (עפ"י הגמרא בקידושין ל.) שפטור מללמד את בנו משנה וגמרא, היינו בדחיקא ליה שעתא. וכמו שביאר הח"ח בקונטרס (שער התורה פ"ז) שדחה טענת האנשים שיש להם פטור שדחיקא להו שעתא, וכן מבואר בשו"ע הרב [הל' ת"ת פ"א דין ד' והלאה, עיי"ש שהאריך בזה].

ואף שבלשון הרמב"ם (מת"ע פ"י הט"ז) חזינן שגם לשכור מלמד לבנו הוא בכלל צדקה שכתב ז"להנותן מזונות לבניו ולבנותיו הגדולים שאינו חייב במזונותיהן כדי ללמד הזכרים תורה ולהנהיג הבנות בדרך ישרה ולא יהיו מבוזות, הרי זה בכלל צדקה. מ"מ אין לשלם זה מן המעשר כיון שדבר שבחובה הוא ודבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין.

ולעניין אם יכול לשלם ממעות מעשר ללימוד בנותיו בסמינר עי' באגרות משה (ח"ב סי' קיג) שאין ליתן ממעות מעשר כיון שהוא דבר שבחובה לשלוח בנותיו למוסדות החרדים לדבר ה', שאל"כ ילמדו בבתי ספר שלהם בלא תורה ובלא אמונה, וכיון שהוא חובה אין לשלם ממעות מעשר דדבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין.

## איך לחשב את המעשר. איזה הוצאה היא הפסד ואיזה נחשב רווח

עי' פתחי תשובה (סק"א) שהאריך איך לחשב את המעשר, והנה אם יש לו רווחים והפסדים, עי' בח"ח (אהבת חסד ח"ב פי"ח) שכתב שצריך ליתן מעשר מן הקרן ואח"כ בשנה שניה אי"צ להפריש אלא מן הרווח, ויחשב כל חצי שנה או לכל הפחות בכל שנה את רווחיו והפסדיו, ויפריש מעשר מן הרווח. והוצאות שהוציא במשך השנה כפי מה שעולה מהפוסקים אם הוצאותיו היו לצורך הפרנסה חשיב הפסד וזה יורד מחשבון הרווח [וכל הוצאה שיש לו בעסקיו כגון שנתקלקל לו מכשיר בעבודה וכדו' חשיב הפסד ויורד מחשבון הרווח], אבל אם יש לו הוצאות לדברים אחרים לא חשיב הפסד אלא הוא רווח.

ונסיעות לעבודה זה נראה פשוט דהוי הפסד ומוריד הוצאות אלו מחשבון הרווח. והוצאות מטפלת, אם בלא העבודה היה משאיר הילדים בבית ג"כ הוי הפסד, אבל אם גם בלא זה היה שולח את התינוק למטפלת, הוי רווחים. ומיסים שלוקחים ממנו מהמשכורת הוי מההפסדים, ומי שנותן מעות לצדקה ומקבל החזרים מהמיסים [ע"י טופס 46] כתב הבדי השולחן (סק"ג) שצריך להפריש גם מהחזרים אלו מעשרות וכן נראה פשוט, ובאג"מ (יו"ד ח"א סי' קמג) כתב רק שמה שמקבל החזר הוא של עצמו ולא של עניים, ולא פירש שיתן מעשר, אבל בודאי צריך להפריש מסכום זה מעשר.

## חוב שנתייאש ממנו ובא לוה ופרעו אם צריך לחזור ולהפריש מעשר

וכתב הדרך אמונה (מתנות עניים פ"ז ס"ק כז) שאם גבה חוב שכבר נתייאש ממנו צריך לחזור וליתן מעשר, והביא כן מההפלאה בכתובות [דף נ ע"א], ועיי"ש בהפלאה שביאר עפי"ז מה שמצינו באברהם אבינו כשיצא מלכי צדק לקראתו לאחר מלחמת המלכים שנתן לו מעשר מכל, וצ"ב איך שיהה א"א מעשרותיו בידו עד עכשיו ,וביאר שאברהם אבינו בתחילה לא סבר שנעשה לו נס, לגודל בטחונו בקב"ה [דאם היה סובר שהוא סכנה למות איך מסר נפשו להציל את לוט], אבל אחר שיצא מלכי צדק ובירך ברכת ההודאה כדכתיב 'ברוך קל עליון אשר מגן צריך בידיך', אז הבין אברהם שהיה לו נס, וא"כ הרי כל מה שהיה לו היה בחזקת אבוד וחזר וזכה בזה, לכן חזר והפריש מעשר מכל אשר לו.

והנה דין זה מבואר בחו"מ סי' קסג (ס"ג) שכתב הרמ"א בשם מהרי"ק שאם היה חוב ונתייאשו הבעלים מהחוב ואח"כ שילם הלוה את החוב הוי כזוכה מההפקר, והחכם צבי [בהג' על הט"ז] הרבה לחלוק על המהרי"ק, שכיון שהלוה חייב להחזיר את החוב לא שייך בזה יאוש. ובקצה"ח (ס"ק א) הצדיק דברי מהרי"ק, עפ"י הרמב"ן שביאר הטעם שבאבידה כשבאיסורא אתי לידיה לא מהני יאוש, משום שהמוצא הוי כשומר של הבעלים, לכך אם מצא מציאה ואח"כ נתייאשו הבעלים אינו נעשה כהפקר משום שהוא ביד השומר שלו, והוי כיאוש לדבר שהוא ברשותו, וממילא גבי לוה שאינו נעשה שומר של הבעלים [כיון שמלוה להוצאה נתנה ולא שייך שומר על דבר שאינו בעין], מהני היאוש, וכשמחזיר לו את החוב הרי זוכה הוא מההפקר [וכבר כתבו האחרונים שכל דברי הקצה"ח יהיו נכונים רק לדעת הרמב"ן, אבל דעת התוס' דהא דלא מהני יאוש כשבאיסורא אתי לידיה, זה משום חיוב השבה, א"כ גם בהלוואה יש לו חיוב השבה וא"כ לא יהני בזה יאוש]. ודעת הנתה"מ (שם סק"א) דלא שייך יאוש בחוב כיון שיש שיעבוד הגוף, ואין סברא שיתייאש משיעבוד הגוף, ועוד ששיעבוד הגוף דומה לקרקע שלא שייך בו יאוש.

והנה לעניין הלכה לכאורה אין להוציא מהלוה, דיכול לומר קי"ל כהרמ"א וכמו שביאר הקצה"ח, אולם אם כבר שילם אין המלוה צריך להחזיר, דיכול לומר קי"ל כהחכ"צ והתומים ונתה"מ שעדיין חייב הלוה לשלם חובו. ולעניין מעשר יל"ד אם למעשה צריך ליתן מעשר, דבדרך אמונה כתב ליתן מעשר, אבל לכאורה מספק אי"צ ליתן מעשר, דכל ספיקא דדינא בממונות לקולא.

## דין ספק צדקה אם לחומרא או לקולא

ועי' ר"ן נדרים ז. שהביא דעת הרמב"ן והרשב"א שבספק ממון עניים הולכים לחומרא, אבל הר"ן האריך לחלוק עליהם דחשיב ספיקא ממונא והולכים לקולא. ולקמן (סי' רנט ס"ה) מוכח בשו"ע שבספק צדקה יש להחמיר ועי' ש"ך שם ס"ק יד שמסיק בצ"ע והגר"א (שם ס"ק טו) דעתו שספק צדקה לקולא.

## המוצא מציאה שמדינא שלו היא ורוצה להחזיר

והנה המוצא מציאה מחוייב ליתן מזה מעשר, ויש לדון במי שמצא סכום גדול של כסף ולפנים משורת הדין רוצה להחזיר המעות למי שאיבדם, שלכאורה עדיין מחוייב הוא ליתן מעשר מהכסף, שהרי מן הדין שלו הוא ואיך יפטר מן המעשר, ונראה שאף אם בשעה שהרים את המעות לא היה לו כוונה לזכות בהם מ"מ זוכה הוא וכמו שמצאנו בריב"ש (סי' תא, הובא במ"ב סי' תמו ביה"ל ס"א ד"ה בביתו) שאסור להגביה חמץ בפסח כיון שזוכה בו ומשמע בריב"ש שאפילו בדעתו לסלקו חשש שזוכה בזה.

[סעיף ב] **לעולם לא ימנע אדם עצמו פחות משלישית השקל לשנה, ואם נתן פחות מזה, לא קיים מצות צדקה.**

## שלישית השקל

כבר נתבאר לעיל (שיעור ב) שיעור שלישית השקל שהוא סכום מועט [שלישית השקל שקל זה 19 גרם והוא פחות או יותר כעשרים שקל], ועי' ש"ך (סק"ד) שהביא בשם ארחות חיים להרא"ש ליתן בסוף כל שנה זהוב וחצי, וכתב הש"ך שהוא ממידת חסידות אבל מדינא אינו חייב. ואין ברור איזה זהוב זה, ובסי' שה מבואר דשני זהובים פולי"ש הוא חמישה שקלים לפדיון הבן [ולפי חשבון זה הוא כ300 ₪ וא"כ זהב וחצי יוצא מעט יותר מ200 שקלים]. ועי' בש"ך שלעניין שלישית השקל הכל מצטרף, אבל בארחות חיים לעניין הזהוב וחצי כתב ליתן הכל בבת אחת.