כיבוד ה רמ
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור ה'**

**הדינים הנידונים:**

**להזכיר שם אביו:**

* כשצריך לדבר יבקש עבור אביו.
* גדר החיוב לעמוד בפני אביו כלפני חכם או כרבו מובהק.
* בבית המרחץ, בעלי אומנות, סומא, אם כמלא עיניו או בד' אמות.
* אם 'אבל' יקום בפני אביו, ומה הדין בתשעה באב.

*יורה דעה*

*סי' רמ, ו-ז*

**כיבוד אב ואם**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף ו] היה צריך על שום דבר בעיר, ויודע שישלימו חפצו בשביל אביו, אף על פי שיודע שגם כן יעשו בשבילו, לא יאמר עשו לי דבר פלוני בשבילי, אלא יאמר עשו בשביל אבא, כדי לתלות הכבוד באביו.

## כשצריך דבר מאחרים יבקש בשביל אביו

בברייתא בקידושין (לא:) ת"ר מכבדו בחייו ומכבדו במותו, בחייו כיצד הנשמע בדבר אביו למקום לא יאמר שלחוני בשביל עצמי מהרוני בשביל עצמי פטרוני בשביל עצמי, אלא כולהו בשביל אבא. והנה בשו"ע מבואר דינו לעניין שצריך לבקש שיעשו חפצו בשביל אביו, אבל ברש"י בסוגיא משמע פירוש אחר, שכתב, שלחוני בשביל אבא: שהוא צריך לי וכו'. ומשמע שאף כשהולך בשביל עצמו יאמר שהולך לצורך אביו.

וכתב בנחלת צבי שכל הקפידה שיאמר שיעשו בשביל אביו, היינו רק באופן שבא לבקש בשביל עצמו, לכך ראוי שיבקש בשביל אביו, אבל אם מבקש סתם אי"צ לומר שיעשו בשביל אביו. והביא ראיה לזה מהגמרא בברכות (כח.), שביקש רבן גמליאל מרבי יהושע שימחלו לו ולא אשגח ביה, ואז ביקש עשה בשביל כבוד אבא ונתפייס, ולכאורה למה לא ביקש מתחילה עבור כבוד אבא, ומוכח שכל שמבקש בסתם אינו מחוייב לבקש בשביל אביו.

אולם הבן איש חי (שנה שניה פר' שופטים) פליג, ודחה ראיית הנח"צ, ששם רבן גמליאל נסתפק אם ימחל לו עבור אביו, ומבואר בש"ך (סק"ח) שבמקום שיש ספק אם יעשו בשביל אביו, אינו מחוייב להזכיר את אביו, ולכך לא היה רבן גמליאל מחוייב לבקש עבור אביו. ועיי"ש בבא"ח שלכאורה יש להוכיח דאינו מחוייב לבקש עבור אביו, ממעשה דשלמה המלך (שבת ל.) שביקש משערי בית המקדש שיפתחו, ובתחילה לא ביקש בשביל אביו, ורק לבסוף הזכיר את אביו ואז נפתחו השערים. וכתב הבן איש חי דהתם שאני, דשלמה המלך ידע שלא דבקו השערים אלא להראות כבודו של דוד המלך שנתכפר לו החטא, כי כבר הבטיחהו הקדוש ברוך הוא בדבר זה בחייו, שאמר לו בחייך איני מודיע ובחיי שלמה בנך אני מודיע, ולכך בכונה מכוונת אמר תחלה כ"ד רננות ואמר אל תשב פני משיחך, שידע שלא יהיה נענה בזה, כדי להראות כבודו של אביו, שיאמר שיעשה בשביל דוד אביו ויהיה נענה.

## בתפילה לא שייך דין זה

ועוד כתב הבא"ח שם ליישב, שכל דין זה שצריך לבקש בשביל כבוד אביו זה דוקא אם מדבר הבן לאחרים, שאז צריך להראות כבוד אביו, אבל אם אדם מתפלל להשי"ת, לא שייך דין זה.

## כשמסופק אם יעשו בשביל אביו

והנה השו"ע כתב שכל חיובו לבקש בשביל אביו היינו כשיודע שישלימו חפצו בשביל אביו, אבל הטור הביא בשם הרמ"ה דס"ל דגם אם באותו מקום אין חולקים כבוד לאביו מ"מ יזכיר את אביו, ובפשטות משמע שהוא חולק. אולם הט"ז (סק"ח) כתב שאין זה חולק, ודוקא במקום שיודע שלא יעשו בשביל אביו מחמת ששונאים אותו, אז לא יזכיר את אביו, דאדרבה אז יהא גנאי לאביו. ובזה יישב הסתירה בדברי הטור, שכתב בתחילה שאם יודע שיעשו בשביל אביו אז יתלה באביו, ומשמע דוקא ביודע שיעשו לאביו יזכירו, אמנם אח"כ כתב הטור שאם יודע שלא ישמעו לאביו לא יתלה באביו כיון שיהיה לו גנאי מזה, ומשמע שבאינו יודע צריך לתלות באביו. ועל כן ביאר הט"ז שבאמת כל שיודע שלא יתקלקל עבור אביו צריך להזכירו, וזה הכוונה שיודע שיעשו בשביל אביו, היינו שלא יתקלקל מחמת אביו. אולם הש"ך (סק"ח) הביא בשם הפרישה יישוב אחר לדברי הטור, שאם יודע שיעשו בשביל אביו מחוייב לתלות באביו ואם יודע שלא יעשו אז אסור להזכיר את אביו שלא יהא גנאי, ובמקום שהוא מסופק אם יעשו בשביל אביו יעשה מה שירצה, ולכאורה צ"ע דהרי אם לא ישמעו לו נמצא שעשה לאביו בזיון.

[סעיף ז] חייב לעמוד מפני אביו...

## החיוב לעמוד בפני אביו מדין כבוד או מדין מורא

משמע שהחיוב לעמוד הוא מדין כבוד, וכן משמע ברמב"ם (ממרים פ"ו ה"ג), וכ"כ המקנה והחזו"א (אהע"ז סי' קמח לדף לא:), וכ"ה בערוך השולחן (סעי' כד). אלא שבגמרא בקידושין (לג:) מבואר להדיא שהוא מדין מורא, דאיתא שם 'מר ר' אלעזר כל ת"ח שאין עומד מפני רבו נקרא רשע ואינו מאריך ימים ותלמודו משתכח, שנאמר וטוב לא יהיה לרשע ולא יאריך ימים כצל אשר איננו ירא מלפני האלוקים, מורא זו איני יודע מהו כשהוא אומר ויראת מאלוקיך הרי מורא זו קימה'. ונראה שדין קימה הוא גם דין מורא וגם דין כבוד, ויש בזה כמה נפק"מ וכמו שיתבאר.

## מהו שיעור הקימה אם כחכם או כרבו מובהק

הנה בעיקר הדין שצריך לעמוד בפני אביו לא נתבאר בשו"ע מתי צריך לקום, דלהלן (סי' רמד ס"ב) מבואר גבי חכם שצריך לעמוד בפניו משיגיע לתוך ארבע אמותיו, עד שיעבור מכנגד פניו. אולם ברבו מובהק מבואר (סי' רמב סט"ז) שחייב לעמוד מפניו משיראנו מרחוק מלא עיניו, עד שיתכסה ממנו שלא יראה קומתו, ואח"כ ישב. ולגבי אביו לא ביאר השו"ע השיעור.

ובנחלת צבי האריך בדין זה, עפ"י מה שמצינו בגמרא (קידושין לב:) גבי תלמיד חכם, יכול יעצים עיניו כמי שלא ראהו ת"ל תקום ויראת, דבר המסור ללב נאמר בו ויראת מאלוקיך. ולהלן שם (לג.) הקשו, אטו ברשיעי עסקינן, ותירצו שיעצים עיניו מקמי דלימטיה זמן חיובא [ופי' רש"י דהיינו קודם דיכנס לד' אמותיו], דכי מטא זמן חיובא הא לא חזי ליה דקאים מקמיה, ת"ל תקום ויראת. ומוכח מהגמרא שאם עוצם עיניו אינו חייב לקום, שאל"כ מה תירצו, הא מ"מ כשיכנס לד' אמותיו מחוייב לקום, ועדיין רשע הוא, אלא ודאי כשאינו רואה את רבו אינו חייב לקום, אלא שעל זה אמרו ויראת מאלוקיך שלא יעשה פעולה ליפטר מהחיוב.

## אם סומא או מי שעוצם עיניו פטור מלקום

וביאר הנח"צ שכל המצוה לקום בפני ת"ח הוא מדין הידור, ולכך אמרו בגמרא (שם לב:) שאין לעמוד בפני ת"ח מרחוק אלא רק כשנכנס לד' אמותיו, וכמו שפירש רש"י (שם) שצריך שיהא ניכר שהוא עומד בפניו. ולפי זה כתב לחדש שהסומא פטור מלקום בפני ת"ח, כיון שאין בזה הידור כיון שאינו רואהו.

אלא שהקשה הנח"צ, דמצינו ברב יוסף (קידושין לא:) שכששמע את קול ההליכה של אמו אמר איקום מקמי שכינה, והרי רב יוסף סומא היה, וא"כ למה היה עומד בפני אמו, והרי אין בזה הידור.

ומזה כתב הנחלת צבי להוכיח שאין דין קימה בפני אביו ואמו דומה לדין קימה בפני תלמיד חכם, אלא הוא דין קימה כמו ברבו מובהק, שצריך לקום בפניו כמלא עיניו. דלכאורה יש להבין איזה טעם יש לחייבו לקום קודם שיכנס לד' אמותיו, והרי בחכם מבואר דאין לקום קודם שנכנס לד' אמותיו דאין בזה הידור, וביאר הש"ך (סי' רמד סק"ו) דברבו מובהק כיון דחייבוהו לעמוד מפניו כמלא עיניו איכא הידור, אבל בחכם דעלמא כיון דליכא חיובא לא מוכחא מילתא שמפניו הוא עומד אלא נראה כאלו עומד לצרכו עכ"ל. והיינו שהוסיפו חיוב לעשות יותר הידור ברבו מובהק. והחזו"א (אהע"ז סי' קמח לדף לג.) כתב ליישב שברבו ניכר יותר, ולכך שייך הידור גם כשקם מרחוק [ועיי"ש שפירש החזו"א כן בכוונת הש"ך]. ועוד תירץ שהחיוב לקום כמלא עיניו הוא מדין מורא, דאיך יישב בשעה שרואה את רבו נכנס, אבל אצל חכם אין חיוב מורא כל כך כמו רבו.

וכתב הנח"צ שלפי זה שפיר יש לומר שגם הסומא צריך לקום בפני רבו מובהק, שאף שבכל חכם מוכח מהגמרא שכל שאינו רואה אינו חייב לקום בפני החכם, יש לומר שזה דוקא בחכם שאינו חייב אלא בהידור, אבל ברבו מובהק שהוא מחוייב יותר, אה"נ שגם הסומא חייב לקום. ומעתה יש לומר דה"נ באביו ואמו חייבוהו יותר הידור כמו ברבו מובהק, ולכך הסומא ג"כ חייב לקום בפני אביו ואמו, ולכך רב יוסף קם בפני אמו אף שהיה סומא [אולם בראשון לציון (מובא בברכ"י סק"א) משמע שאביו אין דינו כרבו מובהק, וכן משמע במאירי (קידושין לב. ד"ה כל)].

ולפי"ז עולה הדין שמחוייב לקום בפני אביו כמלא עיניו ולא סגי בד' אמותיו, דדינו שווה לרבו מובהק כמו שמוכח מדין סומא, וא"כ ה"נ צריך לקום בפני אביו כמלא עיניו, או משום שחייבוהו לקום כמו שכתב הש"ך, ולכך יש בזה הידור, או כמו שפירש החזו"א משום שניכר יותר [וכמו שברבו מובהק ניכר יותר ה"נ באביו], או שהוא מדין מורא.

## בבית הכסא ובית המרחץ

והנה עפי"ז יצא עוד דין, דלגבי חכם מבואר (קידושין לב:) שבבית הכסא ובית המרחץ לא יקום בפניו, שאין חיוב קימה אלא במקום שיש הידור. ובפתחי תשובה (סי' רמד סק"ג) הביא שדעת הלח"מ שאף ברבו מובהק אינו מחוייב לקום בבית המרחץ, אבל הביא שם שבספר ארבעה טורי אבן חולק עליו, וס"ל שברבו מובהק יש חיוב לקום מדין מורא, ולכך גם בבית הכסא ובית המרחץ מחוייב לקום, וכתב דה"נ מחוייב לקום בפני אביו ואמו בבית הכסא ובית המרחץ, כיון שחיוב הקימה הוא מדין מורא.

## בבעלי אומנויות

וכמו כן כתב לעניין הפטור שמצינו בבעלי אומנויות שאינם קמים בפני החכם, אולם בפני רבו מובהק או בפני אביו אף בעלי אומניות צריכים לקום.

ולפי זה עולה שבאביו יש כמה נפק"מ בזה שחייב לקום מדין מורא, א. לגבי סומא ב. אם חייב לקום בבית המרחץ. ג. שיש חיוב לקום כמלא עיניו. ד. שגם בעלי מלאכה חייבים לקום.

## אם 'אבל' יקום בפני אביו, ומה הדין בתשעה באב

עוד דין מצאנו בגמרא (מו"ק כז: ונפסק בשו"ע יו"ד סי' שעו ס"א) שאבל אינו חייב לעמוד בפני חכם והשבות יעקב (ח"א סי' כו) הביא מהלבוש שביאר הטעם משום שהוא טרוד בצערו, אבל השבו"י כתב להוכיח שאין זה הטעם, אלא הטעם הוא משום דדמי לבית המרחץ שאינו מקום הידור, ולכך אינו חייב לקום בפני רבו. ולפי"ז כתב דגם בתשעה באב אינו חייב לקום בפני רבו כיון שאין בזה הידור, אבל הברכי יוסף (סי' תקנד סק"ו) הביא בשם ספר בית יהודה שחולק על השבו"י, וס"ל שחייב לקום בפני רבו. וא"כ לכאורה ה"ה באביו חייב לקום מפניו גם בתשעה באב.

## דעת החזו"א שסומא ג"כ חייב לקום בפני חכם

ובעיקר דינו של הנחלת צבי שסומא אי"צ לקום בפני החכם, החזו"א (אהע"ז שם) פליג ע"ז, דאין סברא שסומא שיודע שבא הת"ח עפ"י שמיעה וכדומה, לא יצטרך לקום, דודאי גם כשאינו רואהו מחוייב לקום בפניו. ובביאור הגמרא שאמרו יכול להעצים עיניו, פירש החזו"א שאם יעצים עיניו לא ידע כשהת"ח נכנס לתוך ד"א, ולכך לא יהא מחוייב לקום בפניו, ונשאר בצ"ע. אמנם דבריו צריכים ביאור, דהא כלל הוא שאסור להעלים עיניו מהאיסור, וכמו שמצינו בהלכות שחיטה וטריפה שכל שיש חשש שמא הבהמה טריפה מחוייב לבדוק, כמו שחייבים לבדוק את הריאה, וכן מצינו בבית אפרים שהשיב שבמעשה שהיה שהיו הרבה טריפות בראש הבהמות, ולא התיר למכור את הראש לגויים בלא לבדוק את הראש, שמא הבהמה טריפה דחשיב מעלים עיניו מהאיסור, וכמו כן חייבים לבדוק את הביצים בשעה שפותחם, לראות שאין שם איסור. וא"כ איזה סברא יש שיהיה יכול להעצים עיניו וליפטר מהאיסור, והרי אסור להעלים עיניו מהאיסור. ולא נראה שזה גופא מה שלמדו מהפסוק ויראת מאלוקיך לאסור להעלים עיניו מהאיסור.

ואף שמצינו בגמרא בקידושין (לג.) כמה מעשים שלא קמו בפני ת"ח כיון שהיו טרודים בלימודם [עיי"ש בתוס' ד"ה שמא], ומוכח שם שאין איסור כשלא קם, אבל מ"מ כשיודע שיבא תלמיד חכם אין סברא שיהיה יכול לברוח מזה וצ"ת.