פרק כלל גדול8
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 7 פרק כלל גדול / כלל גדול שגגות

י.טחן – פרק כלל גדול -8-

**בסוגיא דידיעות מחלקות ובדין ידיעה והפרשה בשפחה חרופה בין ביאה לביאה**

**דף ע''א ע''ב**

**בדברי הר''ח דאביי ורבא דס''ל גרירה פליגי אר''י ור''ל וס''ל דגם בנודע לו לאחר כפרה נתכפר בראשון**

1. יעוין בר''ח וז''ל, מיהו סוגיא דשמעתא לדברי הכל לאחר כפרה דראשון נודע לו השני צריך חטאת שניה, והא סברא דרבה ואביי בגרירה פליגא אתרווייהו, דהא אוקימנא דלתרווייהו לר' יוחנן ולר"ל כשנודע לו לאחר שנתכפר על הראשון צריך חטאת שניה ורבה אמר אכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד ונודע לו על אחד מהן וחזר ואכל כזית אחד בהעלמו של שני הביא קרבן על הראשון ראשון ושני מתכפר אלמא ודאי אם נודע לו על השני אחר שנתכפר על הראשון אינו חייב על השני קרבן אחר שכבר נתכפר בגרירה עם הראשון עכ''ל. ומבואר בדבריו דאביי ורבא הוי שיטה נוספת וס''ל דגם לאחר כפרה ליכא חילוק בין שתי העבירות. ודבריו מחודשים יותר ממה שנתבאר בכס''מ בשיטת הרמב''ם, דהכס''מ תלי את זה בר' יוחנן ור''ל, ולר''ל דידיעות לא מחלקות לא מהני הקרבן על החטא השני [יעוין לעיל מה שנתבאר בזה]. אולם בר''ח נראה דגם אי ידיעות לא מחלקות מהני כפרתו קודם ידיעת החטא השני. ובפשטות נראה בדבריו דכל כמה דאיכא למחייב דגרירה תו לא שייך לדון בזה חילוק מכח הכפרה כיון דבמחייב דגרירה נתחדש דכל כמה דהקרבן מחויב ואיכא לו תורת הקרבה תו חלות הכפרה דהקרבן חלה בעצם החטא וכל כמה דהחטא השני נעשה בהעלם אחד עם החטא דנתכפר בקרבן תו מתכפר בהדיה ולא איכפת לן בהא דעדיין לא נודע חטאו. **ולפי''ז ניתן לומר דגם הרמב''ם דפסק דבשתי זיתי חלב ליכא חילוק ידיעות הוי מכח דינא דגרירה והוי רק לאחר שנתכפר.** ויעוין באו''ש פרק ו הלכה יא וז''ל, וכעת נדפס פירוש ר"ח (שבת ע"א ע"ב ד"ה איתמר) וראיתי כי רבינו לקח פסקיו משם.

**יסוד הכס''מ בדינא דידיעות מחלקות**

1. **יעוין בכס''מ** פ''ו הי''א וז''ל, ולפי"ז מש"כ רבינו אבל נודע לו על שניהם כאחד מביא חטאת אחת כשנודעו לו שניהם קודם הקרבת הקרבן נודע לו על שניהם כאחד מקרי ואף על פי שהי' שהות בין ידיעה לידיעה וכו' עכ"ל. ויש לעיין בדבריו דאיך משכחת לה לדינא דידיעות מחלקות דהרי היכא דנודע רק על אחד מהם והביא קרבן ס''ל לרמב''ם דמתכפר גם השני כמו שהאריך הכס''מ בשיטת הרמב''ם דלר''י ידיעות מחלקות היכא דנתכפר קודם שנודע לו על השני מהני כפרתו וא''כ בהכרח דדינא דידיעות מחלקות מצריך את ידיעת שתיהם קודם ההקרבה, ואי נימא דגם היכא דאיכא שהות לא חשיב ידיעות מחלקות היאך משכחת לה לדינא דידיעות מחלקות. ויעוי''ש בהמשך דבריו דמבאר דהאופן שבו איכא לחילוקא דידיעות הוי בגוונא שנודע לו על הראשון וחזר ושכחו ואח"כ נודע לו על השני, יעוי''ש מה דמבאר בכונת הרמב''ם בג' זיתי חלב דהפריש על האמצעי דכתב הרמב''ם דמהני הפרשתו גם היכא דלאחר כן נודע לו הראשון והשלישי ומקשה הכס''מ דהרי הרמב''ם איירי שנודע לו כבר על הראשון. ומיישב דכונת הרמב''ם דאם אחר שנודע לו על הראשון ואכל כזית בהעלמו של שני חזר ונעלם ממנו הראשון והביא חטאת על האמצעי נתכפר בכולהו, ואפילו שיחזור להוודע לו על הראשון פטור. ומבואר בדבריו דדינא דידיעות מחלקות ליתא כ"א באופן דשתי הידיעות היו נפרדות לגמרי זו בלא זו, [דבאופן זה בעינן להא דנתכפר קודם שנודע לו על הראשון דמחמת זה לא מהני חילוק ידיעות כמו שנקט הכס''מ בבאור שיטת הרמב''ם דליכא לדינא דידיעות מחלקות בזיתי חלב] ולא משכחת לן כ"א באופן שנודע לו על הראשון וחזר ושכחו ואח"כ נודע לו על השני, אבל כל שבשעה שיוודע לו על השני עדיין יודע מהראשון ידיעת שניהם כאחד מקרי.

ובבאור דבריו יעוין בחידושי הגרא''ל ח''א סימן ח' וז''ל, והנראה בביאור דבר זה עפ"י מש"כ דיסוד הך דינא דידיעות מחלקות הוא רק זה שהקרבן שהביא על חטא אחד אינו מכפר על חטא השני מאחר שכבר נתחייב עליו קרבן מיוחד, וא"כ הרי לא שייך כל הך דינא כ"א במקום שהבאת הקרבן הוי על חטא אחד בלבד, אבל באופן שאפשר לו להביא קרבן אחד על שניהם ממש לא שייכא כלל לדין ידיעות מחלקות. אשר לפי"ז נראה דכל היכי שבשעה שנודע לו על השני עדיין זוכר ויודע מהראשון, שפיר יכול להביא קרבנו על שניהם ממש כיון דבההוא שעתא נודעו לו שניהם, ונהי דאילו הי' מביא קרבנו על הראשון לא הי' מתכפר השני עמו, מ"מ הרי יכול להביא קרבנו על שניהם ביחד, שממילא דאין לחייבו אלא אחת, וע"כ לא משכחת לן דין ידיעות מחלקות כ"א בכה"ג שבשעה שנודע לו על השני נשתכח ממנו הראשון, דאז היו בידיעות מחולקות לגמרי ואינו יכול להביא קרבן אחד על שניהם, דמשו"ה הוי הבאת הקרבן על אותו חטא שהביאו לבד.

**בבאור שיטת הרמב''ם דבקצר וטחן ואכל שתי זיתי חלב ליכא לדינא ידיעות מחלקות למרות דפסק כר''י דידיעות מחלקות**

1. **מצינו בזה ד' דרכים**.

**מהלך הכס''מ.** כבר הובא לעיל מהלך הכס''מ דכל דינא דידיעות מחלקות הוי רק היכא דנודע לו תרוייהו קודם הכפרה דראשון אולם היכא דנתכפר קודם הידיעה של השני פקע חיובו גם מהשני ויעוין לעיל מה שנתבאר בזה בארוכה.

**מהלך המהר''י** **בי רב.** יעוין בדבריו דנקט דהיכא דהוי אכילה אחת תכדא''פ ליכא בזה חילוק דידיעה. והמעיין היטב בדבריו יראה דלא בא להעמיד יסוד בצירופא דתכדא''פ דבזה הוי מחייב אחד, משא''כ שתי אכילות בהעלם אחד דהוי שתי חיובים שמתכפרים בקרבן אחד, דיעוי''ש דמדמי ליה לשגגת שבת וזדון מלאכות וזדון שבת והעלם מלאכות דמשנודע לו על השגגת שבת ממילא נודע לו גם על הזדון מלאכות. ויעוי''ש מה דמבאר לפי''ז את ה''נודע וחזר ונודע'' באופן אחר דהוי ביחס להתעוררות לבו להפריש קרבן אולם בידיעה לא חסר, והתם הוי ידיעה מצאותית בכולהו ומהא דמדמי לה לשתי אכילות בב''א ונודע לו על חד מנייהו מוכרח דכונתו דכיון דהוי מעשה אחד חשיב ידיעה על כל המעשה, וכן מבאר הראש יוסף בכונתו וז''ל, וכלל כוונתו דאביי ורבא כר' יוחנן דידיעת מחלקת והפריש בין אוכל ב' זיתי חלב בשתי אכילות (היינו לאחר כא"פ) ונודע הא' ואח"כ הב' ידיעות מחלקות אבל אוכל שני זיתי חלב באכילה א' (תוך כדא"פ) נודע א' כאלו נודע השני. ולפי''ז הא דליכא חילוק בזה חילוק כפרה הוי מחמת דאיכא כבר ידיעה אכולהו.

**מהלך הקרית ספר. יעוין בקרית ספר פ''ו משגגות** דנקט דהוי כללא דכל היכא דהוי חדא שגגה ליכא בזה חילוק ידיעות ובשתי זיתי חלב חשיב חדא שגגה מחמת דאיירי באותה חתיכה, והשגגה היא באי ידיעת הזית השני דמשויך להאי חתיכה דנודע לו כבר שהיא חלב ולכן חשיב חדא שגגה. משא''כ פלוגתת ר' יוחנן ור''ל איירי בשתי חתיכות נפרדות. וז''ל, ובמילתא דרבא נקט אכל שני זיתי חלב בהעלם א' דהיינו שני זיתי חלב חתיכה א' ''דהכל שגגה א'' היא והיינו שני זיתי חלב דמשמע מחתיכה אחת וכו', אבל אם נודע לו על א' מהם כשאכל כל א' מחתיכה אחרת בהא פליגי ר' יוחנן ור"ל ואם נודע לו על א' מהן כשאכלן מחתיכה אחת לכ"ע אינו חייב אלא א' אפי' בשתי ידיעות ''דאין ידיעות כי האי מחלקות כיון דהוי הכל שגגה א' '' ויעוי''ש דנקט דכל זה הוי ביחס לידיעה אולם היכא דהפריש ונתכפר איכא בזה חילוק. וז''ל, אבל אם אחר הפרשה וכל שכן אחר כפרה נודע לו על כזית שניה חייב שתים אפילו היתה מאותה חתיכה דהפרשות מחלקות ואביי ורבא לא איירו אלא קודם הפרשה.

**מהלך החכ''צ.** יעוין בחכ''צ סימן קס''ד דמיסד דשאני העלם ידיעת האיסור מהעלם ידיעת החפץ דבהעלם על דיני התורה כיון דההעלם מתיחס לדין נמצא דכל כמה דנודע לו הדין תורה איכא בזה כבר ידיעה על כל ה''העלם'', ומה דחסר לו ידיעת המציאות לא מגרע ב''ידיעת ההעלם'' ולכן ליכא בזה ''מחלק''.

**ויעוין בחזו''א ס''ב ס''ק י''ד דגם הולך בדרך זו רק דמוסיף דגם היכא דנודע לו העלם שבת וידע שקצר רק דחשב שקצירה מותרת גם חשיב דאיכא בזה כבר לידיעת ההעלם** כיון דבידע לשבת איכא כבר יחס לכל איסורי שבת והידיעה על איסור קצירה הוי רק השלמה להך ידיעה. ובבאור הדבר יעוי''ש וז''ל, דדוקא כשנודע לו אחד מהם ידיעת החטא וידיעת ההעלם והשני עדיין לא נודע לו לא החטא ולא ההעלם, אז ידיעות מחלקות, אבל כשנודע לו ההעלם של ב' הזיתים קודם ידיעת חטא של אחד מהן אין ידיעת החטא מחלקת, ''דעיקר פשיעת האדם הוא הסחת הדעת וההעלם המביאתו לידי העבירה'', והלכך כשקצר וטחן בהעלם שבת ואח''כ קצר וטחן בהעלם מלאכות כיון שנזכר שהיום שבת הרי נודע לו ההעלם אע''ג דהשתא שכח וקצר או שיודע שקצר אבל טועה שקצירה מותרת מ''מ יש כאן ידיעת ההעלם וכו' וכבר כיונו לזה מהרמ''ט הובא בלח''מ שם והחכ''צ סימן קס''ד, אלא שלא נתבאר כל הדברים בדבריהם עכ''ל.

**רק דבעיקר מה שנתבאר בכונת החכ''צ** דחשיב ידיעה כלפי כל הפרטים יעוין בראש יוסף דף ע''א ע''א דמדייק שם את דבריו דהעיקר תליא בהא דאם ידע אחר שאכל את הכזית הראשון שחלב אסור לא הוה אכל הב' ולכן איכא בזה חילוק בין אי ידיעה בהעלם איסור להעלם החפץ דהעלם החפץ לא מחייב את ידיעתו בחתיכה השניה ולכן אין שייכות בין שתי הידיעות, אולם הראש יוסף עצמו מבאר דהוי מצד דהוי כנודע לו אתרוייהו.

**ויעוי''ש עוד דנקט דהיכא דחסר לו בידיעת הדין ליכא בזה תורת ידיעה** דיעוי''ש דנקט דלפי מהלך החכ''צ בעינן דוקא דנודע לו תרוויהו גם קצירה וגם טחינה דשגגת שבת וז''ל, ולפי דברי ח"צ ז"ל הרווחנו במה דאמר בגמרא ונודע לו על קצירה וטחינה ראשונה שניהן בדוקא דאלו נודע רק על קצירה שחטא אבל טחינה א' לא נודע לו שחטא דסבור עדיין טחינה מותרת כמו שעשה קצירה וטחינה שני' בשגגת מלאכות א"כ ידיעת מחלקות כה"ג עכ"פ לטחינה בתרייתא, ובמקומה עומדת דלא שייך טעם דחכם צבי דא"נ נזכר בראשונה על הקצירה ששבת היום וטחינה שכח וסבור שמותרת בשבת לא היה נמנע ועושה טחינה שניה, וכן לטעמא דידי דנודע דנתוודע לו כל השגגה שהי' בארבעתן, ז"א דטחינה שניה עדיין שגגה במקומה עכ''ל.

**בפלוגתת הראשונים מיהו הך מ''ד דבעי ידיעה**

1. **אמר עולא למאן דאמר אשם ודאי לא בעיא ידיעה בתחילה וכו'.** יעוין בראשונים דפליגי מיהו הך מ''ד דבעי ידיעה באשם דברש''י מבואר דהכונה לר''ע דס''ל דלא מביא אשם בודאי בתנאי לכשיודע לו ובתו' תמה עליו מסיפא דמתניתין התם דמבואר דסברת ר''ע מחמת דלא ראוי שיפסיד דאי יביא בתנאי, א''כ על הצד דלא הוי מעילה יתחייב לשלם את הממון שהפריש לתשלומי מעילה, ולכן מחלק שם ר''ע בין מעילה מועטת דליכא פסידא למעילה מרובה. ובישוב הקושיא על רש''י יעוין במגיני שלמה דמכיח מהמשנה שם דבתחילה ס''ל לר''ע דלא מהני כלל הבאה קודם ידיעה רק לבסוף חזר בו מכח טענת ר''ט, ומצינו בכמה דוכתי שהתנא אמר הכי ואח"כ חוזר בו והענין בזה ששמע מרבו שמועתו, ואח"כ כששמע מאחר בענין אחר, הכריע ששמועות האחר יותר אמת, וא"כ גם ענין מתני' דכריתות יש לפרש כן, וא"כ משנת ר"ע הראשונה ששמע מרבו כן, וא"כ ס"ל לרבו דבעי ידיעה בתחילה, אלא שר"ע הכריע כר"ט מסברת עצמו דלא כרבו, אבל רבו גמריה למשנה ראשונה, וס"ל דבעי ידיעה, וא"כ מצינו מ"ד דס"ל דבעי ידיעה.

**ובתוס' לא פירש בהדיא מיהו התנא אולם המהרש''א מבאר** בהא דהביא תוס' את לשון הגמ' דמדברי שניהם נלמוד דכונתו לבאר בזה דהתנא דס''ל דבעי ידיעה היינו רבנן דפליגי על ר''ע ור''י וס''ל דאין מביאים אשם תלוי על מעילה. וז''ל המהרש''א, ר"ל מדברי שניהם דהיינו ר' טרפון ור' עקיבא לאפוקי מחכמים דפוטרים התם במתני' מאשם תלוי במעילות, ומפרש לה בגמרא דאית להו דאין מביאין אשם תלוי אלא בדבר שזדונו כרת והיינו מ"ד אשם ודאי בעי ידיעה בתחלה. ודבריו תמוהים דמאחר דטעמא דרבנן מחמת דבעי דבר שזדנו כרת א''כ מאי שיאטיה לנידון אי ביע ידיעה לאשם ודאי ויעוין גם ברבינו נסים גאון דנקט ג''כ דהיינו רבנן. וז''ל, אמר רבא מדברי שניהם נלמוד אשם ודאי לא בעי ידיעה בתחילה

ומכלל זו המימרא נלמוד כי מי שחולק על ר"ע ור' טרפון בדבר הזה סובר שאשם ודאי בעי ידיעה בתחילה וזה האשם נידון כחטאת מה חטאת בעינן ידיעה בתחילה אף אשם ודאי נמי בעי ידיעה בתחלה. ובפנ''י מבאר דכיון דרבנן ילפי מגז''ש מחטאת דבעי דזדונו כרת ה''ה דילפי מזה דאשם בעי ידיעה כמו חטאת. אולם במהרש''א נראה דזה נובע מעיקר האי דינא דליכא חיוב אשם תלוי במעילה וצ''ב.

**ביסוד המהרש''א בגדר דינא דידיעה בחיוב חטאת והמסתעף בבאור הא דלרבנן בעי ידיעה**

1. **יעוין עוד במהרש''א בדף ע''ב ע''א דהקשה אליבא דרבנן דליכא חיובא דאשם תלוי אמאי לא יביא אשם ודאי בתנאי דשלמים.** וז''ל, ואין להקשות לחכמים דפוטרין נמי התם מאשם תלוי במעילה מ"מ יתנה בשלמים כמו בשפחה חרופה הכא די"ל כיון דלדידהו לא אשכחן אשם תלוי במעילה ס"ל דאשם ודאי בעי ידיעה בתחלה, ולא קאמר דסגי ליה שיתנה בשלמים בשפחה חרופה אלא למאן דאית ליה אשם תלוי במעילה ולא בעי ידיעה בתחלה נימא נמי דה"ה באשם של שפחה חרופה דלא בעי ידיעה בתחלה ומצי להתנות בשלמים, ובספק חטאת נמי לא מצי להתנות בשלמים של נקיבה שהרי התורה הקפידה להביא אשם תלוי על הספק עכ''ל.

ונראה בכונתו דכל כמה דליכא חיובא דאשם תלוי הבאור בזה הוא דהך חטא בעי ידיעה לעיקר החפצא דחטא כמחייב לקרבן, ולכן ליכא לחיובא דאשם תלוי דליכא עדיין חטא שיהא תלוי בספק, ולכן הנושא אי אשם בעי ידיעה תלוי בנידון אי איכא חיובא דאשם תלוי, ולמאן דמחייב באשם תלוי חזינן דחשיב ספק חטא גם קודם הידיעה, והא דבחטאת לא מצי להתנות בשלמים מחמת דבעי ידיעה למרות דאיכא חיובא דאשם תלוי, וא''כ חזינן דאיכא חפצא דחטא קודם הידיעה למרות דחטאת בעי ידיעה. בהא מיישב המהרש''א דכיון דהתורה קבעה דבמצב של ספק יהא הקרבה דאשם תלוי, ובודאי קרבן ודאי ודאי, א''כ בשלמא היכא דהוי אותו סוג קרבן איכא למימר דכבר קודם הידיעה איכא מחייב גם לאשם ודאי, אולם אי הוי שתי סוגי קרבנות א''כ בהכרח שהתורה הקפידה דכל זמן איכא לו את הקרבן שלו וכל זמן שלא נודע חטאתו ליכא עדיין לחיובא דחטאת.

**בבאור קושית רש''י דאמאי לא יביא חטאת בתנאי על פי יסוד המהרש''א**

1. **ועיקר היסוד מבואר ברש''י ד''ה למ''ד אשם ודאי**, דיעוי''ש הקשה כקושית המהרש''א דאמאי בחטאת לא יביא אשם ודאי בתנאי לר''ט דמהני אשם בתנאי ומיישב דהוי תרי מיני, ובמג''א סי' א' ס"ק יא תמה דהא קיי"ל דחטאת בעי "ידיעה", וכדילפינן מקרא ד"או הודע אליו חטאתו", וא"כ מה לי אם ספק וודאי מין אחד הם אם לאו, תיפוק ליה שאי אפשר לה לחטאת ללא ידיעה, ואף אילו הוו בני חד מינא, נמי לא הוה שייך להביא חטאת בתנאי כל זמן שלא נודעה לו חטאתו. וכן תמה בחידושי הר''ן.

ולפי מה שנתבאר במהרש''א דכל הסיבה דדנים את הידיעה כגורם בחיוב הוי מחמת חילוק הקרבנות ניחא היטב דברי רש''י דאה''נ ר''ע דס''ל דלא מהני תנאי גם באשם דהוי אותו סוג קרבן ס''ל דבעי את הידיעה לעיקר החיוב, אולם ר''ט דס''ל דמהני תנאי ס''ל דהדין ידיעה נובע מחמת חילוק הקרבנות. ומצאתי ביד דוד דמפרש כן בכונת רש''י וז''ל, ואפשר לומר, דלרש"י מה שאמר רבי טרפון, שממין שהוא מביא על הודע, מביא על לא הודע, דקשה מה בעי רבי טרפון בזה והוא דברי מותר, אלא וודאי עיקר מחלוקתם תליא בהכי, דר"ע סבר אשם בעי ידיעה בתחילה, מדחזינן באשם תלוי דחטאת דאינו מכפר כפרה, עד שיוודע לו ויביא חטאת, והטעם בזה מפני שאמרה תורה, דחטאת בעי ידיעה בתחילה, ולא רצה הקדוש ברוך הוא לכפר בקרבן אחר, ממילא נאמר כן באשם מעילות, ור"ט השיב לזה, דאין ראי', דמה שצוה הקדוש ברוך הוא באשם תלוי דחטאת דבעי ידיעה, היינו, משום דאין הקרבן של אשם תלוי וחטאת שוים, ולכן אמר הקדוש ברוך הוא, דלא יכפר לו האשם עד שיוודע לו, ויביא חטאת שהוא הקרבן השייך לאותו עבירה, אבל גבי מעילה דהכל קרבן אחד הוא, לא הקפיד הקדוש ברוך הוא על ידיעה, ולזה דייק שממין שהוא מביא על הודע, כלומר מטעם זה ראוי לומר דלא בעי ידיעה, ולא כמו גבי חטאת, דהקפיד הקדוש ברוך הוא על הידיעה.

**בבאור הראשונים דמאן דבעי ידיעה היינו ר' יוסי**

1. בראשונים פירשו דאזיל על ר' יוסי דס''ל דאין מביאים אשם בשיתוף, יעוין בכריתות דף כ"ב ב' היו שתי חתיכות אחת של קדש ואחת של חולין ובא אחד ואכל את הראשונה ובא חבירו ואכל את השניה וכל אחד מהם הוא בספק מעילה, רבי עקיבא אומר זה מביא אשם תלוי וזה מביא אשם תלוי, וחכמים פוטרים, ר' שמעון אומר שניהם מביאים אשם ודאי אחד בתנאי ויאמר כל אחד מהם אם חברי מעל הרי זה אשם ודאי שלו ויהא חלקי קנוי לו ואם אני מעלתי חלקו קנוי לי והרי זה אשם ודאי שלי, ר' יוסי אומר אין שנים מביאים אשם אחד. ומבאר הריטב''א וז''ל, ובודאי שאין טעמו של ר' יוסי משום דסבר שאין להביא אשם בשיתוף דא"כ היינו רבי עקיבא, אלא טעמא דידיה משום דסבר שאין אשם ודאי מכפר קודם ידיעה, והכי מוכח בפ"ק דכריתות (ז' ב') גבי ההיא דשתי נשים שהפילו וכו' דטעמא דר' יוסי משום דבעי ידיעה בתחלה.

**מהלך מחודש בר''ח בבאור הנידון דידיעה בסוגין**

1. **יעוין בר''ח דמוכיח מהגמ' בכריתות ט' דאיכא פלוגא יסודית בחיובא דשגגה דשפחה חרופה אי בעי ידיעה בתחילה או גם בשכח מעיקרו איכא חיוב קרבן ועולא נתכוין להאי פלוגתא.** וז''ל, אית דאמר דכד בעיל שפחה חרופה בשגגה בעי ידיעה בתחלה כדבעי לענין חטאת דעלמא וכדמפרשינן השוכח עיקר שבת מכלל דהוי ליה ידיעה ואית מאן דאמר כיון דמזיד ושוגג כי הדדי מייתי אף שוגג שלא היתה לו ידיעה בתחלה מייתי אשם, וקאמר עולא למ"ד לא בעי ידיעה בתחלה סבר דהא לא דמיא הא שגגה לשגגת חטאת דעלמא וכשם שבזדון מביא קרבן אחד על בעילות הרבה הכי נמי שוגג אם בעל כמה בעילות בכמה העלמות או מהן בזדון ומהן בשגגה אינו מביא אלא קרבן אחד עכ''ל. ובבאור דבריו יעוין בשלמי יוסף מהגר''א רוטשילד דמוכיח מדבריו דיסוד הך פלוגתא אי בעי ידיעה בתחילה בשפחה חרופה הוי פלוגתא יסודית בעיקר המחייב דשוגג בקרבן דשפחה חרופה, אי נובע מעצם המעשה ורק דבעינן דלא יהא אנוס, או דנובע מחמת ה''העלמה'', ועולא בא לומר דלמאן דס''ל דגם בלא היתה לו ידיעה מתחילה מחייב לא שייך כלל חילוקא דידיעות. ויש לעיין לדעת רב ושמואל ריש פרקין דגם תינוק שנשבה חייב קרבן חטאת ואפ''ה איכא חילוק ידיעות וצ''ל דס''ל דגם בהך דתינוק שנשבה איכא תביעה על גוף מציאות ההעלמה דלא הוי אנוס, רק דיצא לפי הר''ח דשרש הפלוגתא בחטאת אי בעי ידיעה בתחילה הוי ביחס של ההעלמה אי חשיב בהכי העלמה. ונקט הר''ח דהפלוגתא בשפחה חרופה הוי גם להך מ''ד דבחטאת בעי ידיעה בתחילה ולא חשיב בהכי העלמה, מ''מ בשפחה חרופה דמחייב על השוגג כמזיד לא בעי לחפצא דההעלמה.

**ויעוי''ש עוד דמיישב על פי זה את הסתירה ברמב''ם**. דמצד אחד הרמב''ם פ"ט משגגות הלכה ה' ו' פסק דבשפחה חרופה ידיעות אין מחלקות אף בין מעשה למעשה והפרשות מחלקות אף לאחר כל המעשים, ומאידך גיסא בה''י פסק דאשם בעי ידיעה תחלה וא"כ ידיעות מחלקות כר"י. ובלח"מ תירץ דבכריתות ט' א' משמע דר' יוחנן גופא סובר דבהעלם א' אין ידיעות מחלקות ומשמע אף אי אשם בעי ידיעה דכן הלכה דלא כתוס' כאן ד"ה בעל דמוקי להא כמ"ד לא בעי ידיעה, רק דלפי''ז יש לעיין על חילוק הרמב''ם בין ידיעות להפרשות, ובלח''מ בה''ו מבאר דהרמב''ם חילק בין ידיעות להפרשות דרק לגבי ידיעות מהני הא דמחיב גם במזיד שלא להחשיב לחילוקא דידיעות. אולם בראש יוסף תמה עליו וז''ל, אלא דלפי''ז קשה למה פסק דהפרשה לאחר המעשים מחלקות, מנא ליה הא, דבפלס א' הם לכאורה, ולמ"ד אשם בעי ידיעה וידיעת מחלקות בחטאת, אפ"ה באשם אין מחלק, א"כ ה"ה הפרשות לאחר כל המעשים, ואף שיש לחלק מ"מ מנא ליה הא ועיין לח"מ ה''ו וצ"ע עכ''ל. ולפי''ז ניחא היטב דליכא שייכות בסוגין לדין ידיעה הנצרך לחיוב קרבן אלא לפלוגתא בתינוק שנשבה, ובזה ס''ל לרמב''ם דלמרות דבחטאת קיי''ל דאפילו בתינוק שנשבה חייב חטאת וחשיב העלמה בהכי מ''מ לענין הנידון אי בשפחה חרופה מחייב על ההעלמה אפשר דס''ל כהך מ''ד דכיון דמחייב על השוגג כמזיד המחייב לא נובע מההעלמה.

**דף ע"ב ע"א**

**בבאור יסוד דינא דעולא דלמ''ד דאשם בעי ידיעה איכא משמעות לידיעה כמחלק בין המעשים למרות דמחייב גם במזיד**

1. **יש לעיין דמאחר דגם במזיד לא מחייב ה' קרבנות א''כ מאי איכא בהא דאיכא ידיעה על השגגה הרי גם במזיד יודע שעשה עבירה וכבר איכא סיבה לחיוב קרבן בשעת העבירה ומה מוסיף הידיעה בשגגה.** ונראה דאי יסוד חילוקא דידיעה הוי כמו שנראה בר''ח לעיל דהוי מחמת חלות החיוב דחל כבר ביחס למעשה הראשון בהא ודאי קשה מ''ש ממזיד דגם חל כבר חיובא על המעשה הראשון, אולם אי נימא כמו שנתבאר לעיל דחלוק המחייב דמזיד משוגג, דבשוגג התביעה לא על עצם המעשה אלא דהמעשה היכי תימצי להעמיד את ההעלמה ולכן שייך לדון את הידיעה כמחלק בהעלמה לדונם כהעלמות נפרדות, כיון דהידיעה מעמידה את היחס להעלמה כ''חטא'' א''כ איכא למימר דגם בשפחה חרופה למרות דמחייב במזיד קרבן אחד על חמש בעילות התם הוי גזה''כ כמבואר בכריתות דף ט' דילפינן ליה מחטאתו אשר חטא להשוות מזיד כשוגג, רק דגם במזיד מבואר שם בגמ' דהיכא דהוי גופין מחולקין מחייב על כל ביאה וביאה, ומבואר דרק היכא דליכא מחלק מתכפר בקרבן אחד אתרוייהו, רק דכל היכא דהוי אותו מעשה בהא נתחדש בקרא דמה דחזר כמה פעמים על אותו מעשה לא חשיב מחלק, וא''כ ניחא היטב הא דשאני הידיעה בשגגה מהידיעה דאיכא במזיד, דבמזיד דהתביעה על עצם המעשה א''כ בהא ליכא משמעות לידיעה כ''מחלק'' משא''כ בשוגג דהתביעה על ''ההעלמה'' דגם בשפחה חרופה איכא חילוק בין התביעה דשוגג לתביעה דמזיד , דבשוגג ליכא תביעה על המעשה. א''כ במחייב דההעלמה בהא איכא לחילוקא דידיעה, וכל חד חשיב העלמה בפני עצמה, ולא הוי כה' בעילות במזיד דהוי אותו מעשה, רק דתליא בפלוגתא אי באשם בעי ידיעה דאי לא בעי ידיעה ליכא משמעות לידיעה כקביעה בחטא דההעלמה, דעצם המצב המציאותי דנודע ונעלם ממנו וחזר ונודע ונעלם ממנו לא הוי סיבה לדונו כשתי העלמות דהוי כמו ה' בעילות כיון דהוי אותו העלמה שחזרה על עצמה ורק אי נוכל לדון את הידיעה כמחלק וכסיום לכל העלמה כגמר חטא, בהא יש משמעות לכל העלמה כחטא נפרד, דהיחס להעלמה כחטא נפרד הוא בהעמדת ההעלמה אצל הגברא, דבזה כל העלמה עומדת בפני עצמה, אולם כל כמה דלא בעי ידיעה ודנים את ההעלמה מחמת המציאות א''כ הוי אותו העלמה.

**ולפי מה שנתבאר לעיל בשיטת הר''ח בבאור הך מ''ד דלא בעי ידיעה דהכונה לפלוגתא אי איכא בשפחה חרופה חיובא בתינוק שנשבה** [גם למ''ד דבחטאת פטור בתינוק שנשבה] ונתבאר לעיל דשרש הנידון אי המחייב בשפחה חרופה נובע מהחפצא דדהעלמה ולפי''ז נראה דגם לדעת הר''ח יסוד הך דינא דחילוקא דידיעה נובע מחמת דנקבע יחס לכל העלמה בפני עצמה, ורק דלא הוי כחטאת דעלמא דהתביעה עומדת על שגגת הגברא דבזה ודאי איכא חילוק מכח הידיעה דכל מעשה הוי ''שגגה נפרדת'' ולכן בשפחה חרופה תליא בפלוגתת ר''י ור''ל אי ידיעה דלאחר המעשה מחלקת, דבזה מבואר דהידיעה יכולה לעמוד כמחלק וכסיום להעלמה. ולפי''ז נראה דהא דנקט הר''ח בידיעות מחלקות אחר המעשים להך טעמא דאין אדם פורע חובו במה שכבר נתחייב אין כונתו לכלל חדש בחלות החיוב דקרבן אלא דעיקר כונתו דגם אי נימא דאיכא בזה סיום להעלמה מ''מ כיון דלא הוי מחלק בגוף המעשה אלא רק ביחס לגברא היה מן הראוי דגם אי כבר נקבע כהעלמה כיון דהוי מעשה אחד עם ההעלם השני א''כ גם היכא דנודע לו על השני הוי סיבה נוספת לאותו חיוב ולא לחיוב בפני עצמו, ובזה נקט הר''ח דכיון דחל כבר חיוב קרבן מכח ההעלם הראשון תו לא מצי לפרוע חיובו במעשה השני באותו קרבן, אלא דכל מעשה מעמיד סיבת חיוב נפרדת לקרבן אחר.

**אלא דיעוין ברש''י דנראה מדבריו מהלך מחודש בגדר חילוקא דידיעה.** וז''ל, אבל שוגג ונודע לו בין ביאה לביאה למאן דבעי ידיעה בתחלה באשם ודאי חשיב הוא לחלק לאשמות ''כהבאת כפרה המחלקת לעושה מזיד'' וצריך להביא על כל אחת ואחת אליבא דר' יוחנן דאמר לעיל באוכל שני זיתי חלב בהעלם אחד ונודע לו בשתי ידיעות שמביא חטאת על כל אחת ואחת, ''דחשיבא ליה חילוק ידיעה כאילו הביא קרבן בין ידיעה לידיעה'' הכא נמי חשיב חילוק ידיעה כאילו הביא קרבן בין ביאה לביאה עכ''ל. ומבואר דיסוד חילוקא דידיעה נובע מחמת היחס של הידיעה כ''הבאת כפרה''. ובבאור הדבר נראה דמאחר דכל זמן דלא נודע לו חטאו אין לו על מה להתנחם ולהתחרט נמצא דמשעת הידיעה שבה מתנחם על חטאו איכא לתחילת הכפרה. וכן מבואר בריטב''א וז''ל, אם תמצא לומר שתהא ידיעה מחלקת בשפחה חרופה לא יהא אלא מטעם דידיעה חשובה ככפרה ''כיון שנודע בחטאו וניחם עליו'', שזה הוא הטעם דידיעה מחלקת בחטאות לאחר מעשה למ"ד שהיא מחלקת, ולהכי מדמינן להו אהדדי.

**בבאור הא דבשפחה חרופה חשיב דליכא יחס לידיעה כגורם בחיוב למרות דליכא אשם תלוי בשפחה חרופה**

1. **יעוין בראשונים דתמהו בזה רק דתלו את זה בנדון אי מביאים קדשים לבית הפסול,** דאי מביאין א''כ מצי להתנות בשלמים, ויעוין בדובב מישרים ח''א סימן ל''ז דהוכיח מדבריהם דדינא דאין מביאין קדשים לבית הפסול הוי מדאוריתא [ודלא כשער המלך בפ"ג מה' קרבן פסח ה"ט דנקט דאינו רק מדרבנן]. וז''ל, דע"כ התוס' ז"ל לא ס"ל כדעת השער המלך הנ"ל רק ס"ל דאין מביאין קדשים לבית הפסול הוא איסור דאורייתא, והראיה מדהקשו הא ידיעה גורמת כפרה משום שאינו יכול להתנות, ואי ליכא רק איסור דרבנן הא שפיר יכול להתנות מדאורייתא ושפיר לא חשיב ידיעה גורמת כפרה מדאורייתא, אלא ע"כ ס"ל דהוא איסור דאורייתא ומשום הכי מוכרח התוס' לתרץ דלא חשיב גורמת כפרה משום דאי עבר והתנה מה שעשה עשוי וז"ב וצ"ע על השער המלך שלא העיר מתוס'**.**

**ובישוב הקושיא איכא כמה דרכים ברבותינו הראשונים.**

**תרוץ תוס'.** יעוין בתוס' דמיישב דכיון דאם עבר והתנה מה שעשה עשוי הלכך לא חשיב דהידיעה גורמת את הכפרה.

**תרוץ הרמב''ן.** יעוין ברמב''ן דמישב דאיכא נפק''מ היכא דבאו הוא וחבירו על שתי נשים ואחת מהן שפחה חרופה דיכולין שניהן להתנות ולומר כל אחד אם ודאי אני בעלתי זה אשמי ואם חבירי זה אשמו, ולמאן דבעי ידיעה בתחלה אי אפשר.

**תרוץ הרא''ה .** יעוין במיוחס לר''ן דמביא מהרא''ה [וכן מיישב הריטב''א] דעיקר יסוד דינא דעולא הוא דכיון דאשם לא בעי ידיעה לחיוב בקרבן א''כ ליכא יחס לידיעה במחייב של הקרבן אלא דבא על המעשה גרידא ולכן גם אי איכא ידיעה בין המעשים הוי כידיעה לאחר מעשה, ולא מעמידה חילוק בין המעשים. וז''ל, דעולא לא נחת השתא לענין ידיעה מכל וכל וה"ק כיון דידיעה באשמות לא חשיבא ידיעה שהרי אין הקרבן בא על הידיעה אלא על המעשה שעשה והילכך כל שנסתפק אם עשה העבירה מביא קרבן אף על פי שאין שם ידיעה והילכך בעל חמש בעילות בשפחה חרופה בשוגג אף על פי שהיתה לו ידיעה בנתיים ולכולי עלמא ידיעה דבנתים מחלקת הכא לא חשיבא ליה ידיעה לחלק משום דה"ל כידיעה דאחר מעשה דעלמא.

ובבאור הראשונים דלא ניח''ל בתירוץ זה מבואר דעצם הדבר דצריך בפועל את הידיעה לכפרה הוי סיבה לחלק בין הך מעשה דקודם הידיעה למעשה דלאחר הידיעה ולסיים אותו בפני עצמו אולם הא ודאי מבואר דהידעה באה כ''מחלק'' ולא כ''תחילת כפרה'' דאי הוי כתחילת כפרה א''כ לכאורה בהא פשיטא דבעינן את הידיעה כגורם בגוף חיוב הקרבן ולא כהיכי תמצי לאשוויי כאשם ודאי.

**רק דראיתי בפני השבת דהביא מהגר''י אידלשטין זצ''ל דהעיר דבתוס' נראה דהוקשה לו רק דיתחייב שתים,** ויעוי''ש דתמה דכל כמה דהידיעה מחלקת א''כ בעי ידיעה גם לחטא השני וא''כ הדר דינא דיתחלק מהחטא השלישי וכן הלאה, ויעוי''ש מה דמיישב, ונראה דכיון דכל מטרת הידיעה לאשוויי כאשם ודאי דבעי ידיעה, א''כ כיון דביסוד הדבר מתכפר בקרבן אחד אכולהו סגי בהאי ידיעה לאשוויי כאשם ודאי כלפי כל העבירות, ורק מאחר דסכ''ס בעינן לידיעה לאשוויי כאשם ודאי איכא סיבה לחלק בין המעשב דקודם הידיעה לשאר המעשים אולם ליכא סיבה לחלק את שאר העבירות, וכן מדויק בלשון תוס' וז''ל, אמאי אינו חייב לא אחת לחייב שתים דהא צריך ידיעה אחת לכה''פ דאם לא נודע לו לא היה יכול להביא שום קרבן ומבואר דהעיקר תליא במה דבעי ידיעה אחת לאשוויי אשם ודאי.

**תרוץ רבינו שמשון.** יעוין בתורא''ש דמביא את תירוצו. וז''ל, ורבינו שמשון תירץ דמיירי כגון שאחת מהני בעילות במזיד דהשתא כל אינך דבשוגג לא בעו ידיעה ומצטרפי עם אותה שבמזיד. ויש לעיין בכונתו דלכאורה כל כמה דבעינן את הידיעה למשויי כאשם ודאי מה מהני דאיכא ידיעה באותה שנעשתה במזיד סכ''ס כלפי שאר העבירות הוי כאשם תלוי. ומבואר בדבריו דכיון דכל מה דבעינן את הידיעה רק לשוויי כאשם ודאי, סגי בהא דאיכא תורת הקרבה של אשם ודאי על האי חטא ומכיון דכולהו מתכפרים בחדא קרבן אהני הך קרבן לכולהו. ובראשונים דלא תרצו כן חזינן דלמרות דמתכפרים בקרבן אחד מ''מ בעינן שיהא יחס של אשם ודאי כלפי כל המעשים.

**ויעוין ברעק''א דגם תירץ כתירוץ הר''ש דסגי בהא דהוי קרבן כלפי חד מנייהו רק דברעק''א מעמיד** בגוונא דנודע לו על א' והביא כפרתו דאינך מתכפרים ממילא בהאי קרבן כיון דלא בעי ידיעה לכתחילה. ויש לעיין אמאי לא העמיד הר''ש בהך גוונא ואמאי הוזקק לומר דבעל במזיד ואולי רק במזיד דהיחס של הקרבן כאשם ודאי נובע מחמת גוף החטא שנעשה במזיד בהא מהני למשווי כאשם ודאי לכולהו, אולם כל היכא דנעשה בשוגג וכל היחס של הודאי נעשה מכח הידיעה בהא ידיעה דחדא לא מהני לכולהו ויש לעיין.

**בבאור קושית ר' המנונא דלא יהני חילוק דהפרשה בין המעשים**

1. יעוין בתוס' דמבאר דמאחר דהגמ' מדמה ידיעה דקודם מעשה לידיעה דלאחר מעשה ה''ה לענין הפרשה כל כמה דלא מהני הפרשה לאחר המעשים לא יהני גם קודם המעשה. ומיישבת הגמ' דמעשה דלאחר הפרשה לא קאמינא ומבאר תוס' וז''ל, פירוש איני משוה בין מעשה למעשה, לאחר כל המעשים. ובבאור הא דליכא הפרשה לאחר המעשים יעוי''ש דמבאר דלא מבעיא לר''ל אי נימא דפליג גם בהפרשות אלא גם לר' יוחנן מחדש תוס' דבעינן הפרשות עם ידיעות. ומבואר בתוס' דגם למ''ד דלא בעי ידיעה באשם שייך לחילוקא דהפרשה לאחר המעשים, רק דבעי ידיעה והפרשה. ובתרוץ הגמ' מבואר דאה''נ דלאחר המעשים ליכא חילוקא דהפרשה אולם ליכא מזה ראיה לקודם המעשה.
   1. **בהא דמבואר בתו' דביסוד הדבר שייך לחילוקא דהפרשה לאחר המעשים גם אי לא בעי ידיעה. יש לעיין מה שייך לדון לחילוקא דהפרשה לאחר המעשים הרי כיון דלא בעי ידיעה א''כ הוי כנודע כולהו,** וא''כ כמו בעשה שתי עבירות בהעלם אחד והפריש על חד מנייהו מהני ההפרשה לכולהו ה''ה הכא. ויעוין ברעק''א על התוס' לעיל דהקשה על הא דהוכרח תוס' להוכיח דהנפק''מ בהא דאשם לא בעי ידעה הוי ביחס לידיעה בין המעשים דמבואר בתו' דגם אי אשם לא בעי ידיעה שייך לחילוקא דידיעה לאחר המעשים, רק כיון דלא הוי ידיעה חשובה לא מחלקת. וברעק''א תמה וז''ל, דלמאי צריכים לראי' הא בפשוטו ע"כ מיירי רק בבין מעשה למעשה דאילו אחר כל המעשים פשיטא דידיעה אין מחלקת, דהא כיון דלא בעי ידיעה בתחילה ''אפילו כיפר ממש קודם שנודע על השניות הכל מתכפרים בכפרה זו'' כיון דלא בעי ידיעה. **ולכאורה מוכח בתו' דלמרות דמתכפר בקרבן אחד אכולהו מ''מ לא הוי כעשה כמה עבירות בהעלם אחד ונודע לו כולהו דאיכא שייכות בינייהו בעיקר החטא** ובזה מהני הפרשה דחד לכולהו משא''כ הכא דהוי עיברות נפרדות רק דהוי כמה סיבות לאותו קרבן א''כ ההפרשה מתיחסת לחטא שהפריש עליו ולכן אי הפרשות מחלקות לא יהני הפרשה דחד לכולהו אלא כל חטא מחייב קרבן בפני עצמו. ולכן גם בנודע לו קודם על מעשה אחד למרות דלא בעי ידיעה אי הוה אמרינן דאיכא יחס לידיעה למרות דלא גורמת בחיוב קרבן הוי סיבה להיות מחלק כיון דסכ''ס הוי עבירות חלוקות.

**ובעיקר באור קושית ר' המנונא יעוין בריטב''א מה דמביא מהתוס',** וז''ל, ותירצו דנהי דלעיל משמע דטפי חשיבי ידיעה והפרשה לחלק מידיעה גרידתא, סבר רב המנונא דהתם הוא כשבאת לחלק לאחר מעשה, אבל הכא דאיירי בין מעשה למעשה כל כך חשובה לחלק ידיעה גרידתא כידיעה והפרשה, וכיון דאמרינן דגריעא כולי האי ידיעה באשמות שאינה חולקת בינתים ואפילו למאן דסבר דמחלקת בחטאות לאחר מעשה, א"כ היא הנותנת שאפילו יש עמה הפרשה לא תהא מחלקת. ובבאור הא דהוה פשיטא לגמ' דהפרשות מחלקות בין המעשים יעוי''ש וז''ל, וא"ת ומנא ליה לרב המנונא לאקשויי הכי דילמא דאין הכי נמי, י"ל דא"כ לא משכחת בשגגות ביאות שפחה חרופה אלא קרבן אחד ואף על פי שהיתה כפרה בינתים דהא הפרשה דבינתים ככפרה חשיבא, א"נ גמרא גמירי לה דודאי ידיעה והפרשה מחלקת בכל מקום בינתים.

**בבאור הא דנקט תוס' דלדינא דהפרשות מחלקות בעי ידיעה**

1. נראה דמוכח דלא הוי קביעה בחיוב הקרבן אלא דהוי קביעה לסים אותה כהעלמה בפני עצמה וזה ע''י ההפרשה דהוי כתחילת הקרבה דבזה חשיב כסיום ע''י שהתחיל כבר את תהליך ההקרבה ולכן בעי לידיעה שבה איכא את הסיום להעלמה רק דההפרשה קובעת את הסיום בפועל.

**בבאור תרוץ הגמ' דהפרשה דקודם מעשה שאני**

1. **יש לעיין אי באמת חזרה הגמ' ונקטה דלענין חילוקא דבין המעשים איכא כח בהפרשה לחלק או דהוי דין אחר דלא ראוי להתכפר בקרבן שכבר הופרש עבור החטא הראשון**. ויעוין בריטב''א דנראה דנסתפק בזה וז''ל, א''ל מעשה דלאחר הפרשה לא קאמינא. דודאי הפרשה חשיבא טפי, גם אין לומר שיתכפר שום אדם בקרבן שהופרש קודם שחיטה עכ''ל. ויש לעיין להך טעמא דאין ראוי שיתכפר דלכאורה הוי רק סיבה דהקרבן הראשון לא יכול לכפר על החטא השני אולם מנלן שמחמת זה יהא סיבה לחלק את שתי החיובים באופן דלא יכול להפטר בקרבן על החטא של השני גם על הראשון ובגמ' בפשטות נראה דאיכא בזה חילוק בגוף המחייב וכל חד מחייב קרבן מצד עצמו. ויעוין בריטב''א לקמן וז''ל, הדעת נותנת שהיא מחלקת בין עבירות לדברי הכל, כי ההפרשה כשמחלקת בינתים היינו משום דחשיבא להו כמו כפרה בינתים, ואין להתכפר על שום חטא בקרבן שכבר הופרש כדפרישנא לעיל. ומבואר דהאי סברא דא''א להתכפר בקרבן שכבר הופרש הוי סיבת לחלק, וכן מבואר באו''ש שגגות פרק ט הלכה ו' וז''ל, ורב המנונא סבר דהפרשה כיון שאין יכולת לכפר על עבירה שעשה אח"כ תו הוא מחולק אליבא דכו"ע, דחייב שני קרבנות, וכשמביא על השניה לא נתכפרה עבירה ראשונה. וכן אם נאבד מביא שתי קרבנות, דההפרשה מחלקת לענין חיובים.

**ובעיקר באור השק''ו בגמ' יעוין בריטב''א דמביא מרבינו ידידיה דמפרש דנידון הגמ' הוי בכח החילוק שבהפרשה אי בעי לידיעה או דהוי סיבה בפני עצמו**. וז''ל, והרב ר' ידידיה ז"ל תירץ דרב המנונא היה סובר דכי אמרינן דידיעה והפרשה מחלקות אין כח ההפרשה אלא בסיוע הידיעה שעמה, וכיון שלדברי עולא גרוע כל כך ידיעה באשמות שלא תחלק בינתים, ודאי אף לסייע לא יהא בה ממש, ומשני דהא ליתא שההפרשה ראויה לחלק בלא ידיעה.

**בבאור פלוגתת ר' דימי ועולא [לדעת הראשונים דפליגי]**

1. **יעוין בתוס' ובראשונים** דדנו אי הא דאמר ר' דימי דלמ''ד דאשם בעי ידיעה היכא דהפריש קודם בין מעשה למעשה הוי סיבה לחלק גם לר''ל, הוי רק למ''ד דבעי ידיעה, ואליבא דמ''ד דלא בעי ידיעה גם הפרשה בין המעשים לא מחלקת או דמודה לעולא דבהפרשה בין המעשים גם אי לא בעי ידיעה הוי סיבה לחלק ורק דנקט כן לרבותא דאפילו למ''ד דבעי ידיעה לא מחייב לר''ל רק לאחר הפרשה.

**ויעוין בתוס' דנקט דאי נימא דפליג א''כ למ''ד דלא בעי ידיעה מהני הפרשה דקודם המעשה לכפר על המעשה שנעשה אח''כ וה''ה היכא דנתכפר כבר מהני הכפרה** ויעוי''ש דתלה את ספק הגמ' בזבחים בעולה אי מכפרא על עשה דלאחר הפרשה בהאי דינא דר' דימי, ויעוין באו''ש פ''ט ה''ו דדן בעיקר הצד דהפרשה לא מחלקא לאחר המעשים אי הוי רק סיבה דליכא שתי חיובים נפרדים ומצי להפטר בקרבן השני רק דכל זמן דלא הקריב את הקרבן השני מצי להקריב את הקרבן הראשון שהפריש רק דלא נתכפר רק מה שנודע לו קודם הפרשה ויעוי''ש דמביא בזה פלוגתא בירושלמי בין ר''י ור''ל, ורק מהבבלי דנקט דגם למ''ד דהפרשות לא מחלקות כפרות מחלקות מוכח דלא מהני לכפר על החטא שנודע לו אחר הכפרה, ומכח זה מקשה דלפי''ז בשפחה חרופה ליכא מ"ד דהאשם יכפר על מה שבעל אותה אחר הפרשתו, דאפילו בחטאת בידיעה למ"ד דבעי ידיעה של כזית שני לכפר על הכזית השני אינו מכפר החטאת שהפרישו על כזית ראשון על מה שנודע לו אחר הפרשה.

**ולכאורה מבואר בזה דתוס' הבין דכיון דהכא דנים על הפרשה דקודם מעשה** א''כ כל כמה דבשפחה חרופה מצי לכפר על חטא דנעשה אחר הכפרה לא שייך למימר דהפרשה לא תחלק, ובבאור הדבר נראה כמו שהבאנו מהריטב''א דיסוד חילוקא דהפרשה נובע מחמת דחשיב כהקרבה כפי איך שמבואר בלשון הריטב''א דהפרשה דבינתים ככפרה חשיבא, והלכך כל כמה דהקרבה גופא מחלקת ודאי חשיב כסיום לחטא, ורק מאחר דגם היכא דנתכפר כבר מהני כפרתו לחטא שנעשה אח''כ הלכך לא ניתן לראות בכפרה כסיום להאי חטא כין שהכפרה לא מתיחסת בדוקא לחטא שהופרש הקרבן עבורו.

**בבאור הנידון אי אשם דשפחה חרופה הוי כעולה או כחטאת**

1. **ובעיקר באור הנידון אי מהני לכפר על עבירות דאחר הכפרה יעוין ברמב''ן** וז''ל, וטעמא דרב דימי משום דמדמה להו לעולות שאם עבר על עשה והפריש קרבן וחזר ועבר על עשה כולן מתכפרין בקרבן אחד והכי נמי למאן דלא בעי ידיעה לא שנא, ועולא סבר מי דמי התם לא קבע ליה על איזה מהם קרבנו בא אבל הכא קרבנו קבוע ונקבע על בעילה ראשונה שהופרש עליה. ויש לעיין בבאור הנידון אי הוי כעולה. ונראה דפליגי ביסוד הך דינא דבשפחה חרופה מתכפר על כל הבעילות בקרבן אחד אי הוי מחמת דכח הכפרה של הקרבן מונח בעצם ההפרשה דההפרשה פעלה בקרבן דמכפר דמכפר על האי חטא דבעילת שפחה חרופה בלי שייכות למעשה שעליו הופרש הקרבן וא''כ הוי כחטאת דמכפרת רק על החטא דנעשה קןדם ההפרשה, אולם ניתן לומר דכח הכפרה בקרבן דשפחה חרופה הוי דבר דממילא דכל כמה דאיכא תורת קרבן על האי חטא דשפחה חרופה הוי סיבה לכפר על כל העבירות שנעשו באותו אופן של עשיה [דאי הוי גופין מוחלקין הוי כשתי עבירות]. ולפי''ז ניחא הא דמהני לכפר גם על מה שנעשה אח''כ דכל כמה דהכפרה לא נמצאת בגוף חלות ההפרשה של הקרבן תו מצי לכפר גם על החטאים נשעשו לאחר ההפרשה ובזה הוי כעולה דעצם מציאותו כדורון מכפרת.