טכ_ע ד - בגדר דינא דטכ_ע דמכח זה אין האיסור בטל
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשס_ב

ניסן תשס"ב

טעם כעיקר – סימן ד'
בגדר הדין דטעם כעיקר דמכח זה לא בטל האיסור

א] בגדר הדין דטכ"ע דלא בטל, כתב הראב"ד הובא ברשב"א בחולין דצ"ח: ז"ל, וקשיא לן בכל דוכתא מדאורי' חד בתרי בטיל וא"כ היכי משכח"ל טעמו ולא ממשו דאורי', ואפי' כבא"פ היכי משכח"ל, ומתרצינן הא דאמרינן חד בתרי בטיל מדאורי' כגון דקיימא איסורא באפי נפשה והתירא באפי נפשי' וכו' שההיתר לא קיבל טעם מן האיסור, וכיון דאיסורא לא מינכרא בטל ברוב, אבל כשקיבל ההיתר טעם האיסור נעשה הכל איסור שהרי ניכר הוא וידוע בכל ההיתר, וכו', וא"ת וכו', התם מב"מ הוא ואין טעם האיסור ניכר בהיתר כלל והרי הוא כאילו הם עומדין בפנ"ע ומשו"ה מדאורי' בטיל ברובא, אבל כל היתו שמקבל טעם מן האיסור וטעם האיסור ניכר בו טעימתו זו היא הכרתו כדכ' וחיך אוכל יטעם אין חשיבות האוכל אלא בטעמו וכו', עכ"ל.

והנה מד' הפר"ח והפרמ"ג נ' שפירשו ד' הראב"ד דכיון דניכר בטעמו חשיב ממש כניכר האיסור לעצמו וההיתר לעצמו וע"כ אי"ז בטל, ומכח זה תמהו בזה מכמה דוכתי, וכדלהלן.

דעת הראב"ד שהובא בראשונים בשלהי ע"ז, דאיסור שנתבטל אינו חוזר וניעור אף היכא שנתרבה האיסור ויהיב טעמא, והק' בפר"ח סי' צ"ט סקכ"א, דלדעת הראב"ד גופי' דה"ט דטכ"ע משום שטעימתו זו היא הכרתו, א"כ מה סברא יש לומר שאע"פ שנרגש בהיתר טעם האיסור מ"מ כיון שנפל מעט מעט ונתבטל הרי הותר, והלא כיון שנרגש הטעם טעימתו זו היא הכרתו והדבר ידוע שאין ביטול לאיסור הניכר, וכדגרסי' בירושלמי וכו' הוגבהה א' מהן ואח"כ הוכרה התרומה תהא מותרת, פי' בתמי' הרי הדבר ברור דל"ש ביטול לאיסור הניכר ואף שכבר נתבטל, ה"נ אע"פ שנתבטל חוזר וניעור והו"ל כהוכר האיסור, ותדע דהא אי איכא רובא דאיסורא לכו"ע חוזר וניעור וכו', וע"כ טעמא משום דהו"ל כהוכר האיסור וכו', וכ"ה דרובא במב"מ הו"ל כהוכר האיסור ה"ה היכא דאיכא טעמא במבשא"מ דהוי כהוכר האיסור דהא אידי ואידי אסורין מה"ת וכו', עכ"ד.

ונ' לישב ד' הראב"ד, אף אם נפרש דבריו כפשוטם דכיון שניכר בטעמו חשיב ניכר האיסור, דחלוק טובא הא דבהוציא האיסור וה"ה ניכר לעצמו אינו בטל מהא דכשניכר בטעמו אינו בטל, דהא דבהוציא האיסור והוא ניכר לעצמו אינו בטל היינו משום דליכא כלל תערובת ול"ש בזה כלל דין ביטול, אך הא דבניכר האיסור בטעמו אינו בטל, הרי היינו דהגם דאיכא בזה תערובת ושייך בזה דין ביטול, מ"מ כיון שהאיסור ניכר אינו בטל, והוי זה הלכתא דדבר הניכר לא בטיל, וה"ז ע"ד הא דדבר חשוב לא בטיל, דשורש הדין הוא דרק דבר שנאבד בתערובת ה"ה בטל, ועד"ז נמי הוא הא דמין במינו לא בטיל לר"י, דהוא משום דאינו נאבד בתערובת וע"כ לא בטיל, וה"נ כשניכר האיסור בטעמו אינו נאבד בתערובת ולא בטיל.

[ונ' להוסיף ביאור בזה, לפ"מ שיתבאר להלן מד' הרשב"א, דשורש דין ביטול ברוב הוי מכח הא דדין המיעוט מתנגד וסותר לדין הרוב כיון שמכח דין המיעוט יש לנו לאסור להרוב, וע"כ ה"ה בטל ברוב, ואשר ע"כ היכא דהוציא האיסור וה"ה ניכר לעצמו דליכא כלל התנגדות בין המיעוט להרוב ואין המיעוט אוסר הרוב כלל, ע"כ ל"ש בזה כלל ביטול, ומשא"כ בשניכר האיסור בטעמו הרי אכתי סותר דין המיעוט לדין הרוב ושייך בזה עיקר דין ביטול, ורק דכל שה"ה ניכר ואינו נאבד בתערובת לא בטיל].

ומבו' היטב לפ"ז הא דאיסור שנתבטל אינו חוזר וניעור אף בדיהיב טעמא, ול"ד להיכא דהוכר האיסור דה"ה חוזר וניעור, דשאני היכא דהוכר האיסור דל"ש בזה כלל ענין ביטול דליכא תערובת כלל, וע"כ ה"ז חוזר וניעור, אך בהוכר האיסור בטעמו דשייך בי' דין ביטול, ואך דכיון דאינו נאבד בתערובת לא בטיל, שפיר י"ל דאם כבר חייל עלי' דין ביטול אינו חוזר וניעור, ועד"ז מצינו בדין מב"מ לר"י, דהיכא דל"ה האיסור וההיתר מב"מ ובטל האיסור, ואחר הביטול נהי' האיסור מב"מ עם ההיתר, אינו חוזר וניעור, ומבו' כן בע"ז דס"ו בחלא לתוך חמרא ונת' במק"א, וגם בהדין דדבר חשוב לא בטיל, מבו' בכ"ד דאם מתחי' ל"ה דבר חשוב ונתבטל ואחר הביטול נעשה האיסור דבר חשוב לא פקע הביטול, והרי דכל היכא דאתינן להפקיע הביטול מכח הא דאין האיסור נאבד בתערובת, לא אמרי' בזה חוזר וניעור, וה"נ הכא דכוותה, וכמש"נ.

ובזה נ' לישב גם הא דל"ד להיכא דנתרבה האיסור וליכא רוב בההיתר דפקע הביטול, ולמש"נ נ' דאדרבה כל ד' הראב"ד דאף היכא שנתרבה האיסור ויהיב טעמא אינו חוזר וניעור הוו לטעמי' דדינא דטכ"ע הוא משום דהאיסור ניכר בטעמו, והיינו משום דאי שורש הדין דביהיב טעמא לא בטיל הוא משום דהשיעור לבטל מידי דיהיב טעמא הוי בס', שפיר יש לדמותו להיכא דנתרבה וליכא רוב בההיתר דחוזר וניעור, אך להראב"ד לטעמי' דהא דביהיב טעמא לא בטיל הוא משום דהאיסור ניכר ואינו נאבד בתערובת, הרי דע"כ היכא שכבר נתבטל אינו חוזר וניעור, וכמש"נ דכן מצינו בכל הנך מילי דלא בטלי מכח שאינם בטלים בתערובת, ול"ד להיכא דנתרבה האיסור וליכא רוב בההיתר דל"ש כבר כלל דין ביטול ברוב דליכא כבר להרוב היתר שיבטל להאיסור, וז"פ.

והנה בהא דנטל"פ שרי פירש הרשב"א הטעם דהוא משום שטעם פגום ל"ה בכלל ההלכתא דטכ"ע, והק בפרמ"ג סי' ק"ג מש"ז א' דלמש"פ הרשב"א בשם הראב"ד דדין טכ"ע הוא משום דהאיסור ניכר בטעמו, א"כ אף בנטל"פ הרי סו"ס האיסור ניכר ע"י הטעם, וכתב דצ"ל דכל שאינו ניכר ע"י טעם משובח לאו הכרה היא, ונ' בביאורו ע"פ מש"נ דהא דאי"ז בטל משום דניכר בטעמו אין פירושו דה"ז כאיסור הניכר לעצמו שאי"ז בטל, דא"כ ל"ש לחלק בין נ"ט לשבח לנטל"פ, אלא הוא משום שאי"ז נאבד בתערובת, וע"כ י"ל דהיינו רק אם ניכר בטעם משובח חשיב ניכר דלא בטיל.

ובאמת שעיקר ד"ז מוכרח מעיקר ד' הראב"ד, שכתב דהא דאי"ז בטל הוא משום דכ' וחיך אוכל יטעם אין חשיבות האוכל אלא בטעמו, והרי דאלמלי הא דחשיבות האוכל בטעמו הי' שפיר בטל, והטעם בזה הוא כמש"נ דהא דאי"ז בטל הוא משום דאי"ז בטל בתערובת, וע"כ רק אם עיקר חשיבות האוכל ניכרת אי"ז נאבד בתערובת, ומה"ט היכא דניכר בחזותא ה"ז בטל, ורק במידי דתליין בחזותא אינו בטל כשניכר בחזותא, וכמו שפירש"י בזבחים דע"ט., וע"כ נמי בנטל"פ דליכא חשיבות להטעם ואין חשיבות האוכל בטעם זה, שפיר נאבד האיסור בתערובת וה"ה בטל, והיינו רק מכח ההלכתא דנבילה שאין ראוי' לגר, דבלא ההלכתא דנבילה שא"ר לגר הרי שאף מכח טעם פגום הי' על האיסור תורת אוכל, וממילא דאף ע"י נטל"פ הי' חשוב כניכר האיסור, ודו"ק.

ב] אמנם כ"ז הוא אם נפרש ד' הראב"ד כפשוטם דהא דטעם אינו בטל הוא משום דניכר האיסור ואיסור הניכר אינו בטל, אך נ' להוכיח דאי"ז מכוון ד' הראב"ד, וכמשי"ת.

הנה בפרמ"ג בשער התערובות חלק ג' פ"א נסתפק בדין ח"ז נבילה וח"ז שחוטה שנפלו לנ' זיתי ירקות דהיתר, מי אמרי' כיון דיש ס' נגד ח"ז איסור שרי א"ד כיון דעכשיו הטעם בשר נרגש וחיך אוכל יטעם א"כ הרי טועם טעמא דאיסורא וכו', ושם בפ"ד הוכיח דכה"ג ה"ז בטל, וכבר הביאו האחרונים (עי' שו"ת בית שלמה ושו"ת באר יצחק) דכ"ה מפורש בד' הר"ן בפי' הרי"ף שלהי ע"ז, וסיים ז"ל סוף דבר עדין טעמא דהך מילתא לא ידענא כיון דחיך אוכל יטעם וטעימתו זו היא הכרתו כמש"כ הרשב"א וכו' מ"ט לא אמרי שההיתר מעורר איסור, עכ"ד, ועי' עוד בפרמ"ג במש"ז צ' סק"ב וצ"ח סק"ג שדעתו נוטה לאיסור, אך במש"ז צ"ב סקט"ז ובאש"א או"ח סי' תנ"ב סק"ו נקט דשרי, וכן נקטו הפליתי בסי' צ"ח סק"ח והגרע"א.

ונ' דאמנם אם נפרש ד' הראב"ד דהוא משום דאיסור ניכר לא בטל, הי' בדין דאף בכה"ג לא יתבטל, אך באמת נ' שאאל"פ כן כלל.

דהנה בתוה"ב בית ג' ש"ו ד"צ: הביא ד' הרמב"ם שאיסור החמאה הוא משום שהקום שבחמאה אינו מעורב עם החמאה שיתבטל במיעוטו, והשיג ע"ז ז"ל, אינו מחוור כלל שהביטול ברוב דעלמא אינו מצד שהמיעוט מתערב בתוך הרוב, שהרי חטים של תרומה וכו' שנפלו לתוך החולין אע"פ שזה בפנ"ע עומד וזה בפנ"ע עומד בטלים בשיעורן, שכל שאין אתה יכול לברור דבר מתוך דבר אילו היית אוסר הרוב מפני המיעוט נמצא שאין המיעוט בטל אלא בבלול לח כגון יין ושמן וכיו"ב, אבל חתיכה בחתיכות לא, וגדולה מזו אמרו בב' קופות בב' עיירות שמצטרפות ומעלות את האיסור, כ"ש בקום שבחמאהשאי אתה יכול לברור אותו מתוך החמאה ולסלקו, דרוב כל האיסורין המתבטלין ברוב בטלין בכיו"ב וכו' ע"כ.

ועי' בבית יוסף סי' קט"ו שכ' בד' הרמב"ם, דל"ד לחטים או גרוגרות של תרומה שנתערבו בחולין, דהתם אע"פ שזה עומד בפנ"ע וזה עומד בפנ"ע מ"מ אין האיסור ניכר כלל, אבל בחמאה הוי האיסור ניכר דהיינו הקום אלא שא"א לברור אותו ולסלקו מן החמאה ולפיכך הוא בטל, עכ"ד, וצ"ב ד' הרשב"א דדימה זל"ז.

ונ' בדעת הרשב"א, דס"ל דהא דהאיסור ניכר אי"ז כלל טעם שלא יתבטל, ומשום דשורש דין ביטול ברוב הוא מכח הא דדין המיעוט מתנגד לדין הרוב, וע"כ כל היכא שא"א להפריד המיעוט מהרוב ובלא דין הביטול הי' המיעוט אוסר להרוב איכא בזה דין ביטול, וכאשר כן נר בל' הרשב"א כגדר זה,[[1]](#footnote-2) ורק שדן הרשב"א שמא ליכא דין ביטול באיסור העומד לעצמו אלא רק בדהוי בלול עם ההיתר דרק בכה"ג בכח ההיתר לבטלו, וע"ז שפיר דימה לתערובת דיבש ביבש דאיכא דין ביטול אף שהאיסור עומד בפנ"ע [[2]](#footnote-3) .

ועכ"פ כיון שד' הרשב"א דאף דבר הניכר ה"ה בטל, הרי דאין לפרש כלל דדינא דטכ"ע הוא משום דהאיסור ניכר, דהרי אף איסור הניכר ה"ה בטל, שוב הראוני שעמד בזה בס' חלקת יואב סי' י"א.

ונ' להוכיח עוד שאין דינא דטכ"ע לד' הרשב"א משום דחשיב דהאיסור ניכר, דהנה בחי' הרשב"א בחולין דקי"ב. הביא ד' ס' התרומה שכתב דאנן דלא בקיאינן בשיעור מלח ליתן בכלי א"כ אסור ליתן כלי לקבל השמנונית וכו', וכ' ע"ז הרשב"א ז"ל ולפמש"כ וכו' ואפשר דאפי' איתא נמי דאורייתא בדיעבד מותר, דהא תרתי ספיקי נינהו ספק נצלה ספק לא נצלה ואת"ל לא נצלה דילמא ליכא שיעורא לאסור, ובטעימה א"א דטעם דם שנתבשל עם השומן אינו ניכר, ע"כ, וצע"ג דכיון דטעם הדם אינו ניכר בשומן א"כ בדין שלא יהא זה אסור מדאורי' כלל, וככל מב"מ שאין בזה דין טכ"ע מדאורי' כיון שאין ניכר הטעם, ואף דין טעמו וממשו הוי רק במבשא"מ שניכר הטעם, ובד' הרשב"א מבו' להדיא דה"ז אסור מדאורייתא, שו"ר בס' יד יהודה סי' צ"ח סק"א ד"ה גם, שכ' ע"ד הרשב"א דבכה"ג הוי מב"מ בטעמא, ולא שת לבו לד' הרשב"א המפורשים שה"ז אסור מדאורייתא.

ונ' דע"כ צל"פ ד' הרשב"א שודאי דהדם נו"ט בשומן וניכר טעם הדם בשומן, ורק דל"ש להכיר ע"י קפילא משום דאין ניכר אם הטעם דאי' בהשומן הוא טעם השומן עצמו או שהוא טעם הדם, ויל"פ עפי"ד היד"י שם דהיינו דהדם מחליש טעם השמנונית ואך דא"א להכיר שה"ז מכח הדם דיתכן שזהו טעם השמנונית מעיקרא, וז"ב בביאור ד' הרשב"א.

ואמנם נ' דאי נימא דדין טכ"ע הוא משום דהאיסור ניכר בטעמו ואיסור ניכר לא בטל, אכתי לא ניחא ד' הרשב"א, דמ"מ כיון שבפועל א"א להכיר ולהבחין אם נתן הדם טעם בשומן, הרי ממילא דאין האיסור ניכר ומ"ט לא יתבטל, וע"כ שאין דינא דטכ"ע משום דחשיב ניכר האיסור אינו בטל, אמנם יש לדחות דאף אם דין טכ"ע הוא משום דניכר האיסור, מ"מ בכה"ג דהרשב"א דהוי טעמו וממשו אי"ז בטל אף אם אין ניכר האיסור ע"י הטעם, אך מלבד דמסברא אין נ' כן, גם כלל אאל"כ לד' הרשב"א גופי' שנת' בדעתו בסי' א' סק"ג דדין טעמו וממשו הוי רק בדאיכא כבא"פ, והכא הרי ודאי ליכא כבא"פ.

ד] ואשר ע"כ נ' בבי' ד' הראב"ד, דהנה ל' הראב"ד בריש דבריו הוא דכשקיבל ההיתר טעם מן האיסור נעשה כולו איסור שהרי ניכר הוא וידוע בכל ההיתר, והרי שפירש הראב"ד הטעם משום דנעשה כולו איסור, ולכאו' כונתו שמשום דינא דטכ"ע נהפך ההיתר לאיסור, וצ"ע מה הוצרך לזה הכא, וגם אי"ז ברור בד' הראב"ד אם משום דינא דטכ"ע נהפך ההיתר לאיסור, עמש"נ בסי' ב' סק"א דבד' הראב"ד בתמ"ד סי' ז' מבו' להדיא שאין ההיתר נהפך לאיסור, אך מאידך בד' הראב"ד שהובא ברשב"א לעיל מינה נ' שההיתר נהפך לאיסור.

וע"כ נ' בביאור ד' הראב"ד דכיון שהאיסור ניכר וידוע "בכל" ההיתר, והאיסור משפיע ונרגש בכל ההיתר, ע"כ ליכא כח בההיתר לבטל האיסור, דכל דין ביטול הוי בהיתר העומד בפנ"ע ואיסור העומד בפנ"ע, ואף בלח בלח בלא נתינת טעם, חשיב דההיתר בפנ"ע והאיסור בפנ"ע, וכמש"כ כן הראב"ד דע"כ בתערובת מב"מ ה"ז בטל, אך כשהאיסור ניכר ונרגש בההיתר אין בכח ההיתר לבטלו, דאדרבה כל ההיתר דינו הוא דה"ה אסור מכח דניכר ונרגש בו איסור, ול"ש דין ביטול רק בשההיתר עומד בפנ"ע וקאי בדינו שה"ה בהתירו, ואך דה"ה מעורב עם האיסור ואי"ז ניכר מהו דשרי ומהו דאסור, ובזה איכא דין ביטול, אך כשהאיסור ניכר ונרגש בההיתר ודין ההיתר גופי' הוא שה"ה אסור, ל"ש בזה כלל דין ביטול, ודו"ק, ועי' היטב בכל ל' הראב"ד שנר' כן להדיא.

ולפ"ז ניחא, שדי"ז סותר כלל לד' הרשב"א שאף דבר הניכר בטל, וגם ניחא ד' הרשב"א בחולין דקי"ב: דאף בגונא שבפועל א"א להכיר ולהבחין אם נתן האיסור טעם בהיתר ה"ז אסור, וז"ב.

ולפ"ז מבו' היטב גם הא דבח"ז שחוטה וח"ז נבילה שנתערבו בירקות היתר סגי בס' כנגד האיסור, דאם איכא ס' כנגד האיסור וכבר אין טעם האיסור לבדו ניכר ונרגש בהיתר, הרי שהדר חשיב שההיתר והאיסור עומדין כל א' לעצמו, ואיכא בזה דין ביטול,

וניחא גם הא דס"ל להראב"ד דלא אמרי' חוזר וניעור אף בנתרבה האיסור ויהיב טעמא, וגם ניחא הא דנטל"פ שרי ולא אמרי' דמ"מ ניכר האיסור, וכ"ז פשוט.

ומתישב בזה גם ד' הש"ך בסי' ק"ט שמבו' בדבריו דג' מינים ששחט א' מהם בסכין פגומה וא"י איזהו, ובישלם אח"כ אסור מדאורי' מדין טכ"ע, ובס' יבין דעת שם סק"ה תמה ע"ז דמ"ש בזה דין טכ"ע, והרי אף קודם שבישלם הי' ניכר כל מין ומין לעצמו, ואפ"ה הי' בזה דין ביטול משום שאין ניכר איזהו האיסור, וא"כ מה יהני הא דבישלן וניכר הטעם, הרי עדין אין ידוע איזה טעם אסור, והביא שהק' כן הפרמ"ג בפתיחה, ועמש"נ לישב בזה בסי' ב' סק"ד, ולמש"נ מבו' היטב ד' הש"ך דאחר שנתבשלו והאיסור ניכר ונרגש בהיתר, ל"ש כלל דין ביטול כיון שההיתר גופי' דינו הוא דה"ה אסור הואיל וניכר ונרגש בו טעם האיסור, ול"ב כלל שיהא ניכר לנו עי"ז האיסור, וז"פ.

כתב ראבי"ה סי' תתק"ו, ז"ל, אמר רב חסדא נבילה בטילה בשחוט' שאי אפשר לשחוט' שתיעשה נבילה. ומסקי' בפ' הלוקח בהמה, דאינו מטמא לא במגע ולא במשא, אע"פ שכנושא נושא בברור הנבילה, כיון שבטילה הרי כמו שאינה, ול"ד לתערובת איסור והיתר יחד במין בשאינו מינו, דבטל לכ"ע, אפ"ה א"ר יוחנן טעמו וממשו אסור ולוקין עליו וזהו כזית בכדי אכילת פרס טעמו ולא ממשו אסור ואין לוקין עליו, דהתם נהנה מטעם האיסור ומרגיש בו מפני שאינו מן ההיתר, וגמרי' לה בפסחי' ובנזיר ממשרת ליתן טעם כעיקר יין בפת, ודוגמתו הכי אמרי' אמר רב נחמן אמר שמואל המתעסק בחלבים ובעריות חייב שכן נהנה וכו', אבל מין במינו אינו מרגיש בטעמו כשנתערב. ולהכי אמרי' בפ' התערובת מין במינו ברובא וכו', עכ"ל, והדברים מחודשים טובא, וצ"ע לעה"פ.

1. ובמק"א נת' בזה דינא דהרשב"א דבתערובת יבש ביבש אסור לאכול כל התערובת יחד, דהיינו משום שלאכול כל הג' יחד הרי לא הי' כן דין ההיתר מתחילה, וע"כ ל"מ לזה ביטול, דרק למה שסותר המיעוט לדין הרוב מהני ביטול, ומתבאר בזה מה דבתערובת לח בלח שרי הגם שאוכל ודאי אף מהאיסור, וידוע לפרש דתערובת לח בלח הוי דין בפנ"ע, אך אין נ' כן מד' הרשב"א הנז' בקום שדימה דין הביטול בקום לדין הביטול ביבש ביבש, ואף אם ניישב הדמיון, מ"מ אכתי תיק' דבקום שהאיסור ניכר ודמי דין ביטולו לדין יבש ביבש מ"ט שרי לאכול החמאה הגם שודאי אוכל גם מהאיסור, ולהנ"ל ניחא דבלח בלח דאם יהי' אסור לאכול כשאוכל ודאי מהאיסור הרי יהי' אסור לאכול כלל מהתערובת, ונמצא דדין המיעוט מתנגד וסותר אף בזה להרוב, וע"כ אף זה שרי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומד' הרשב"א אלו נ' ראי' ברורה דלא כמו שפי' היבי"ד והנפש חי' והחזו"א דדין הביטול ביבש ביבש הוי משום דין הלך אחר הרוב, דאי נימא כן אין להוכיח מזה כלל לדין הביטול בחמאה דהוי לח בלח ובעי' לדין ביטול, ושפיר הי' לנו לומר דביטול זה ל"ש באיסור הניכר, ובע"כ דאף ביבש ביבש הוי מדין ביטול, וגדר דין הביטול ביבש ביבש נ' ע"פ הנ"ל דהוא משום דדין המיעוט מתנגד לדין הרוב, וע"כ חייל ביטול על המיעוט, וע"כ שייך דין זה גם ביבש ביבש, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-3)