= יג - קורע, סותר, תופר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

סדר הלימוד

קה. ריש פירקא - קו. וכל המקלקלין, לא: כחס על הנר - ור' יוחנן, עד: והתופר - עה. והלומד דבר, כלאים פ"ט מ"י, מח. רב חסדא - מח: רמי לי' החלק השייך לקורע

י"ח שבט פ'

דף מס' 1

**קורע ע"מ לתפור**

**ק"ה א' - והקורע ע"מ לתפור,** לקמן במתניתין תנן דהקורע בחמתו ועל מתו וכל המקלקלין פטורין, ובגמ' שם אמרו דהקורע על מת שחייב לקרוע עליו חייב, ופירש"י דהוא משום דקריעה זו הויא תיקון, וכן הקורע בחמתו למירמי אמתא אאינשי ביתי' חייב, והרמב"ם בפ"י משבת ה"י כתב דהקורע להפסידה פטור מפני שהוא מקלקל, הקורע בחמתו או על מת שהוא חייב לקרוע עליו חייב מפני וכו' הרי הוא כמתקן וחייב, ושם הי"א כתב דהמפרק ניירות דבוקין או עורות דבוקין ולא נתכוין לקלקל חייב, וכ"כ השו"ע בסימן ש"מ סי"ד.

והגרע"א בגהש"ס כתב ללמוד מזה, דכל הא דהקורע שלא ע"מ לתפור פטור הוא משום דהוי מקלקל, וכמשמעות לישנא דמתניתין דפטורא דקורע בחמתו ועל מתו הוא ככל המקלקלין דפטורין, וכמש" הרמב"ם דהקורע להפסידה פטור מפני שהוא מקלקל, וע"כ הוא דהקורע על מת שחייב לקרוע עליו חייב, משום דהוי מתקן, וכ"כ העולת שבת בסימן שי"ז סקט"ו, והנשמת אדם בכלל כ"ט סק"א, והביאוה"ל בסימן ש"מ סי"ד ד"ה ולא נתכוין לקלקל, - וכ"ה משמעות פירש"י לעיל ל"א ב' ד"ה לעולם כר' יהודה, דפטורא דקורע שלא ע"מ לתפור הוא משום מקלקל,[[1]](#footnote-2) וכ"נ בד' הרשב"א בכתובות ה' ב'.

ומצינו כן עוד בדינא דפותח בית הצואר, דבפי' רבינו פרחי' לעיל מ"ח א' הביא מתשו' ר"א בן הרמב"ם שכתב בשם הרמב"ם דחיובו הוא משום דהוא מקלקל ע"מ לתקן, ומבו' דחיובו הוא משום קורע, ואף דאינו קורע ע"מ לתפור, והיינו משום דהקורע ע"מ לתקן חייב, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"י משבת ה"י, וכמש"כ המער"ק והמרכה"מ שם, והביאוה"ל בסימן ש"מ סי"ג וסי"ד, ורבים מהאחרונים, וכ"כ בפי' קדמון בפי"א משבת ה"ט.

אך הרמב"ן והריטב"א במכות ג' ב' כתבו דהפותח בית הצואר אינו חייב משום קורע כיון דאי"ז קורע ע"מ לתפור,[[2]](#footnote-3) וכ"כ הכס"מ בפ"י משבת ה"י ובב"י בסימן שי"ז, וכ"כ המג"א בסימן שי"ז סק"י והגר"א שם ס"ו, ומבו' דאף דהקריעה אינה קלקול, מ"מ אינו חייב משום קורע משום דאי"ז ע"מ לתפור, וכ"ה משמעות ד' הריטב"א לעיל ל"א ב' שכתב דפטורא דקורע שלא ע"מ לתפור, הוא משום דל"ה מלאכה חשובה,[[3]](#footnote-4) וקשיא טובא מהא דהקורע על מת שחייב לקרוע עליו והקורע בחמתו דעביד למירמי אימתא אאינשי ביתי' חייב, וממשמעות לישנא דמתניתין דפטורא דקורע בחמתו הוא משום מקלקל.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הנשמ"א בכלל כ"ט סק"א כתב דהא דקורע שלא ע"מ לתפור פטור, אי"ז משום דעיקר מלאכת קורע היא כשקורע ע"מ לתפור, אלא הוא משום דהו"ל מלאכה שא"צ לגופה, וזה מתפרש למש"כ התוס' לעיל צ"ד א' דמלאכה שא"צ לגופה היינו כשא"צ לאותו צורך כעין שהיו צריכין לה במשכן אלא לענין אחר, וע"כ לדעת ר' יהודה דמלאכה שא"צ לגופה חייב, שפיר הוא חייב בקורע על מת שחייב לקרוע עליו ובקורע למירמי אימתא אאינשי ביתי', וכ"כ החת"ס והגרא"מ הורוויץ לעיל ע"ג א', והמנ"ח במוסך השבת מוחק סק"א, והאחיעזר בח"ב סימן ה',[[4]](#footnote-5) ומצינו כן בד' הריטב"א לקמן בע"ב שכתב בד' רש"י דאין קריעה מלאכה הצריכה לגופה אלא כשקורע ע"מ לתפור,[[5]](#footnote-6) (וכ"כ הריטב"א לעיל ע"ג א' דמלאכת סותר ומכבה הם ע"מ לבנות וע"מ להבעיר לר"ש דבעי מלאכה הצריכה לגופה).

**ב** בד' הריטב"א לעיל נ"ז א' מבו' דאשה המתרת קליעת שערה לצורך טבילה חשיב כסותר ע"מ לבנות, ולקמן קמ"ו א' ובעירובין ל"ה א' כתב דסתירת מגדל של עץ חשיב כסותר ע"מ לבנות כיון דשבריו עומדין לתקן,[[6]](#footnote-7) ונתחדש בדבריו דהא דל"ב שתהא הסתירה לצורך הבנין, אלא כל דהסתירה עתידה ליבנות חשיב כסותר ע"מ לבנות, וכ"ה מבו' בד' הלבוש בסימן ש"מ ס"ד דפתיחת הספרים שכתובין אותיות על חודיהן חשיבא כמוחק ע"מ לכתוב, כיון שדעתו לחזור ולסגרם, וכ"נ בתשו' הרמ"א סימן קי"ט,[[7]](#footnote-8) וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן שי"ג סי"ז דנטילת החלונות חשיבא כסותר ע"מ לבנות, משום דעתיד להחזירן, - ולכאו' הוא משום דיסוד פטורא דסותר ע"מ לבנות הוא משום דסתירה גמורה אינה מלאכה, ורק סתירה שעתידה ליבנות הויא מלאכה,[[8]](#footnote-9) ולפ"ז הרי דה"נ הוא בהא דפטרינן בקורע שלא ע"מ לתפור, דהוא משום דרק קריעה שעתיד לתפרה הויא מלאכה, אך קריעה גמורה אינה מלאכה, וע"כ הוא דהפותח בית הצואר אינו בכלל קורע, כיון שהוא קריעה גמורה שאינו עתיד לתפרה.

והאבנ"ז בסימן קפ"ו סק"ג כתב דלפ"ז ניחא הא דהקורע על מת שחייב לקרוע עליו והקורע למירמא אימתא אאינשי ביתי' חייב, דסתמא דמילתא עתיד לתפור את הקרע, וחשיב כקורע ע"מ לתפור,[[9]](#footnote-10) וזהו הא דתנן דפטורא דקורע בחמתו ועל מתו הוא משום מקלקל, דאף דהוא עתיד לתפור קריעה זו וחשיב כקורע ע"מ לתפור, מ"מ פטור משום מקלקל.[[10]](#footnote-11)

**ג** הביאוה"ל שם כתב דטעם הסוברים דפותח בית הצואר אינו חייב משום קורע, הוא משום דלא שייך שם קורע אלא כשהוא מקלקל בעת הפעולה אלא שהוא מכוין בשביל איזה תיקון, וה"נ הוא בקורע בחמתו ועל מתו דהקריעה מקלקלת הבגד אלא שנסבב עי"ז תיקון, ומשא"כ בפותח בית הצואר דמשוי לי' מנא בגמר זה ע"י הפתיחה גופה, אין חל ע"ז שם קורע כלל, וכ"כ החזו"א בסימן ס"א סק"ב ד"ה במ"ב, וכבר כתב עד"ז העולת שבת בסימן שי"ז סקט"ו.[[11]](#footnote-12)

וי"ל דזהו גם מכוון הרמב"ן ודעימי', דהא דבעינן קורע ע"מ לתפור, הוא דבעינן שתהא הקריעה לצורך תיקון אחר, ומשא"כ היכא דהקריעה עצמה היא תיקון ואינה קלקול כלל, וכ"כ בחו"ב סימן י"ז סק"ט.[[12]](#footnote-13)

התוס' לעיל ע"ג ב' ד"ה וצריך לעצים כתבו דהא דכשא"צ לעצים פטור הוא משום דלא מיקרי בעצים קוצר אלא בענין זה מידי דהוי אקורע שלא ע"מ לתפור ומוחק שלא ע"מ לכתוב, והגרע"א בגהש"ס שם הוכיח מדבריהם דהא דפטרינן כשאי"ז ע"מ לתפור וע"מ לכתוב, אי"ז משום מקלקל, אלא משום דלא מיקרי מלאכה כלל.[[13]](#footnote-14)

וכן הוכיח בחי' הגרע"א שם ממה שנסתפקו התוס' אם מתיר שלא ע"מ לקשור חייב, ובע"כ דהוא היכא דאי"ז קלקול, דאם הוי קלקול פשיטא דפטור, ואפ"ה נסתפקו דל"ה מלאכה אלא ע"מ לקשור,[[14]](#footnote-15) אך אי נימא דהא דבעינן קורע ע"מ לתפור הוא למעט היכא דהקריעה עצמה היא תיקון ואינה קלקול כלל, י"ל דזהו שנסתפקו התוס' אם חייב היכא שההתרה עצמה היא תיקון, (ומה שהביאו התוס' שם מפירש"י דל"ב מתיר ע"מ לקשור, איירי בכה"ג דההתרה עצמה היא תיקון).

כ"א שבט פ'

דף מס' 2

**שיעור קורע**

**ק"ה א'** **-** **והקורע ע"מ לתפור ב' תפירות,**[[15]](#footnote-16)לקמן בע"ב תנן דהמקלקל ע"מ לתקן שיעורו כמתקן, ובפשוטו זהו טעמא דהקורע ע"מ לתפור אינו חייב אלא כשהוא ע"מ לתפור ב' תפירות, משום דשיעורו כשיעור המתקן, וכ"כ המאירי שם ובפסקי ריא"ז בפירקין, - וצ"ב דכיון דאף הקורע על מת שחייב לקרוע עליו והקורע למירמי אימתא אאינשי ביתי' חייב, משום דהוא קורע לצורך תיקון, א"כ מ"ט הקורע ע"מ לתפור אינו חייב אלא כשהוא קורע ע"מ לתפור ב' תפירות, הרי אף כשהוא קורע ע"מ לתפור תפירה אחת שהוא צריך לה, הו"ל כתיקון, ועכ"פ בגונא דתפירה זו מצטרפת עם תפירות אחרות, ודאי דהו"ל תיקון גמור, והרגיש בזה השפ"א בסוגיין ולעיל ע"ה ב', עיי"ש.[[16]](#footnote-17)

ומצאנו בד' המאירי לקמן ק"ו א' בשם חכמי ההר, דהמקלקל ע"מ לתקן אינו חייב כשאין התיקון ניכר בשעת הקלקול, אלא היכא שהתיקון הבא אחריו הוא במלאכה, אך אם אין שם מלאכה כגון סותר לישב על האבנים אינו חייב,[[17]](#footnote-18) וי"ל דהטעם בזה הוא, דכיון דאין התיקון ניכר בשעת הקלקול, הרי דמצד הקריעה והמחיקה עצמה ל"ה כמלאכת מחשבת, ואך דכיון דהם מכשירין לתפירה ולכתיבה דיש עליהן חשיבות מלאכה, חשיבי אף הקריעה והמחיקה גופייהו כמלאכת מחשבת כיון שהן מכשירין למלאכת מחשבת,[[18]](#footnote-19) - ולפ"ז מתפרש הא דאינו חייב אלא כשהוא ע"מ לתפור ב' תפירות, דזהו שיעור מלאכת תפירה, וכל שקורע ע"מ לתפור תפירה אחת, הוי כמקלקל ע"מ לתקן תיקון שאינו במלאכה דפטור.[[19]](#footnote-20)

אך בד' הביאוה"ל בסימן ש"מ סי"ד ד"ה חייב (הא') מבו' דאף הקורע ע"מ לתקן תיקון אחר שאינו מלאכה חייב, וכ"ה מבו' בד' האבנ"ז בסימן ר"ט שכתב דהמוחק ע"מ לכתוב כתב שאינו מתקיים חייב, משום דכבר אי"ז מקלקל, והאפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ה' צידד דהמוחק ע"מ לכתוב בשמאל חייב (אם כל הא דבעינן ע"מ לכתוב הוא כדי שלא יהא מקלקל), ולפ"ז צ"ב דמ"ט הקורע ע"מ לתפור תפירה אחת פטור, ולא אמרינן דכבר אי"ז קלקול.[[20]](#footnote-21)

הרמב"ם בפ"י משבת ה"י כתב דהקורע כדי לתפור ב' תפירות ע"מ לתפור ב' תפירות חייב, ובס' המאורות לעיל ע"ד ב' כתב דצ"ע מכוון ב' לשונות אלו, - ובגל' הגרע"א בהל' שבת שם כתב לפרש דהייינו דבעינן לתרתי, חדא דשיעור הקרע יהא שיש בו מקום לתפור ב' תפירות, אך אם הי' כבר קרוע קצת והוא מוסיף לקרוע מעט דעי"ז יש מקום לתפור ב' תפירות, לא מחייב, כיון דהוא לא קרע כשיעור לתפור ב' תפירות, ועיי"ש שכתב לדמותו למוחק דבעינן שיהא במקום המחק שיעור לכתוב ב' אותיות,[[21]](#footnote-22) וכ"כ המנ"ח במוסך השבת קורע סק"א, - ובפי' רבינו פרחי' לקמן בע"ב משמע שפירש כן להא דהמתקן ע"מ לתקן שיעורו כמתקן, דאינו חייב אלא כשיש במקום הקריעה עצמה כדי לתפור ב' תפירות, וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ה' ד"ה ואולי אפ"ל.

ובטעם דין זה מבו' בד' המנ"ח שם דהוא משום דמלבד הא דבעינן ע"מ לתפור ב' תפירות, איכא שיעור בקריעה עצמה שיקרע ב' תפירות, - אך למש"כ רבינו פרחי' דהוא משום דהמקלקל ע"מ לתקן שיעורו כמתקן, מבו' דאי"ז משום דבעינן שיעור בקריעה, אלא הוא משום דבעינן שיהא כל התיקון ע"י מלאכתו, וכל שאין במקום הקריעה עצמה כדי לתפור ב' תפירות, אכתי חשיב כמקלקל.

בל' הרמב"ם משמע דל"ב שיקרע ב' תפירות, אלא אף אם קורע תפירה אחת ויש במקומה כדי לתפור ב' תפירות חייב, ודמי למוחק דהמוחק אות גדולה ויש במקומה כדי לכתוב ב' חייב, וכ"כ הגר"א בשנו"א בפירקין ולעיל בפ' כלל גדול, וכ"כ המרומי שדה לקמן בע"ב,[[22]](#footnote-23) והשפ"א בסוגיין נסתפק בזה.

נחלקו האחרונים בשיעור החיוב בקורע ע"מ לתקן, דהמנ"ח במוסך השבת קורע סק"ב כתב דאף היכא דאיכא להתיקון בקריעה כ"ש, מ"מ אינו חייב אלא בקורע ב' תפירות, דפחות מזה ל"ה קורע כלל ול"ה במשכן, וזה לטעמי' דאיכא שיעור בקריעה עצמה דבעינן שיקרע ב' תפירות, - אך הביאוה"ל בסימן ש"מ סי"ד ד"ה חייב (הא') צידד דשיעורו כשיעור התיקון, ואף הקורע כ"ש חייב בכה"ג דיש בזה להתיקון, וכ"כ המרומי שדה לקמן בע"ב, והאפיקי ים בח"ב סימן ה' ענף ה' ד"ה ולפ"ז, ולכאו' פלוגתא זו תליא בפלוגתת האחרונים בשיעור החיוב במוחק ע"מ לתקן, ונת' במקומו.[[23]](#footnote-24)

המנ"ח והביאוה"ל שם כתבו דהקורע על מתו אינו חייב אלא בקריעה טפח, לדעת הסוברים דהא דהוי מתקן הוא משום המצוה, ועד"ז צידד המרומי שדה שם, דאם כיוון לקרוע כשיעור ה' תפירות דכן הי' צריך לתיקון הבגד ולא קרע אלא ב' תפירות פטור, ועיי"ש שכתב דל"ד לכותב שם משמעון דחייב, כיון דקורע אינו חייב אלא משום תיקון, והתיקון לא נגמר אלא בשיעור גדול.

אך האו"ש בפ"א ממילה הי"ד ד"ה אך עיקר כתב דאף דהקורע על מתו צריך לקרוע טפח, מ"מ הוא חייב בתחילת הקריעה, כיון שכונתו לגמרה והו"ל מקלקל ע"מ לתקן, עיי"ש.

**והקורע ע"מ לתפור ב' תפירות היכי משכח"ל,** השיטה להר"נ כתב דהיינו דהיכא משכח"ל דקרע משום דבעי למיתפר, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ המהרש"ל בביאור הסמ"ג לאוין ס"ה, דכל שקורע ע"מ לחזור ולתפור באותו מקום, היכא דאין תועלת טפי בהתפירה השני', הוי מקלקל, ול"ד למוחק ע"מ לכתוב דמוחק ב' אותיות אלו ע"מ לכתוב אחרות.[[24]](#footnote-25)

**וכל המקלקלין פטורין,** בחגיגה י' ב' מבו' בפשוטו דפטורא דמקלקל הוא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, וכ"כ בפירש"י לעיל ל"א ב' ד"ה לעולם ובסנהדרין פ"ד ב' ד"ה מקלקל, וכ"כ התוס' לעיל ע"ה א' ד"ה מתעסק ובכ"ד, וכ"כ הרמב"ן והר"ן לקמן ק"ו א'.

בפירש"י בב"ק ל"ה א' כתב דהמקלקל בשבת פטור מתשלומין מדתנא דבי חזקי', אך התוס' שם ד"ה מתניתין כתבו דהוא חייב בתשלומין, ול"ד לשוגג שיש בו איסור מלאכה, ומשא"כ במקלקל שאין בו איסור מלאכה, וכ"כ השטמ"ק שם בשם כמה מקמאי.[[25]](#footnote-26)

והעונג יו"ט בסימן כ' ד"ה ואפשר לומר כתב בדעת רש"י דס"ל דמקלקל אסור מדאורייתא, וע"כ הוא פטור מתשלומין, ועיי"ש שכתב דמש"כ בפירש"י לקמן קמ"ו א' דאין במקלקל שום איסור בשבת הוא משום דאין סתירה בכלים, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ב, ועמש"כ בזה בס' קובץ בפ"א משבת הי"ז, - אך בפשוטו דעת רש"י דאף דאין במקלקל איסור מדאורייתא, מ"מ כיון דאם הי' עושה כן לצורך תיקון הי' חייב, יש בזה לדינא דתנא דבי חזקי', וכ"כ בתשו' הרי"מ חו"מ סימן ז', ועמש"כ בזה המרומי שדה וחי' רמ"ש בב"ק שם.

\***ואע"פ שמחלל את השבת יצא ידי קריעה,** הרשב"א והריטב"א הביאו מירושלמי דהא דיצא ידי קריעה ול"ד למצה גזולה דאינה יוצא בה יד"ח, הוא משום דהתם היא גופה עבירה, והכא הוא עבר עבירה, ומדמי לה להוציא מצה מרה"י לרה"ר דיוצא בה יד"ח,[[26]](#footnote-27) והב"י ביו"ד סימן ש"מ סכ"ח כתב לפרש דהיינו תמן דבמצה גזולה גוף המצוה שהיא המצה היא עבירה שהיא גזולה, ומשא"כ הכא דגוף החלוק אינו עבירה, אע"פ שהמעשה שהוא עשה בו הוא עבירה, לא מיקרי מצהב"ע.

ובביאור החילוק בזה מצינו כמה דרכים, **א** המהרי"ט אלגאזי בהל' בכורות פ"ח אות ס"ה כתב דהוא משום דבגזל בכל ענין הו"ל עבירה, ומשא"כ בקורע בשבת דאם הי' קורע בחול ל"ה עבירה, אלא דהוא עבר עבירה כשקרע בשבת, וכ"נ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קפ"ה דהוא משום דיומא קגרים. - **ב** בד' הקה"ע משמע דהוא משום דבמצה גזולה ל"ה בידו לקיים המצוה בלא הגזילה, ומשא"כ בקורע בשבת דבידו לקרוע בבגד זה בחול, וכ"ה מבו' בד' השאג"א בסימן צ"ט דחשיב דלא באה המצוה ע"י העבירה.[[27]](#footnote-28) - **ג** בתשו' בית יצחק או"ח סימן צ"ט סק"ב ויו"ד ח"ב סימן קס"ז סק"ד כתב דהוא משום דגזילה הוי איסור חפצא ונעשה בחפץ זה עבירה ומאוס לגבוה, ומשא"כ באיסור שבת דל"ה רק איסור גברא, ולכך החפץ שנעשה בו איסור אינו מאוס לגבוה. - **ד** בחי' הגרש"ש יבמות סו"ס ב' וב"ק סימן מ"ה כתב דהוא משום דבמצה החפץ שקיים בו המצוה הוא חפץ שאצלו הוא נגד רצון התורה, ומשא"כ בקריעה דרק העושה עובר עבירה ביחד עם המצוה, ומשו"ה אין פעולת העבירה מבטלת פעולת המצוה, ועד"ז כתב בתשו' תורת חסד או"ח סימן ל"ב, ובתשו' משנת ר"א סימן ט' וסימן י' פירש דהוא משום דדינא דמצהב"ע הוא פסול בגוף החפצא, וע"כ הוא רק היכא דהויא העבירה בהחפצא.[[28]](#footnote-29)

\***ואי אדם כשר הוא חיובי מחייב,** הר"ן נסתפק דאי"ז חיוב לקרוע על אדם כשר, ומ"מ כיון דהוא חייב לבכות ולהתאבל, אם הפריז על מדותיו וקרע אי"ז מקלקל אלא זכות הוא לו, ועד"ז כתבו הריטב"א והשיטה להר"נ בשם הרא"ה,[[29]](#footnote-30) וכ"נ קצת בפי' ר"ח שכתב דאיןפטור אלא הקורע על מי שאין עליו לא חובה "ולא מצוה" לקרוע, וכ"כ הרמ"א ביו"ד סימן ש"מ ס"ו, - אך הרמב"ם בפ"ט מאבל הי"א כתב דאדם כשר שמת הכל חייבין לקרוע עליו, וכ"כ התוס' בב"מ ל"ג א' ד"ה ומקרעין זע"ז והרמב"ן בתורת האדם ענין הקריעה, והריטב"א כתב דכן דעת כל הפרשנים, וכ"ה מוכח למש"כ התוס' דהא דקריעת אבל חשיבא כתיקון, הוא משום דהוי תיקון הבגד ע"י קריעה שיוכל ללבשו כל שעה, וכ"כ השו"ע ביו"ד שם.[[30]](#footnote-31)

כ"ב שבט פ'

דף מס' 3

**ק"ה ב' - חמתו אחמתו נמי לא קשיא הא ר' יהודה הא ר"ש,** בפירש"י כתב דבזה מתישב גם הא דפרכינן מתו אמתו, דלר"ש פטור דהוי מלאכה שא"צ לגופה ולר' יהודה חייב, - אך התוס' כתבו דבקורע על מת שחייב לקרוע עליו חשיב כמלאכה הצריכה לגופה כיון דהוא צורך מצוה, והרשב"א והריטב"א נחלקו ע"ז דמשום צורך מצוה לא חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, ויתבאר בעזה"י במקומו, - והרמב"ן כתב די"מ דאף לר"ש כיון דצריך הוא ללבוש בגד קרוע וכל שבעה קרעו לפניו צריכה לגופה מיקרי,[[31]](#footnote-32) וכ"כ הריא"ז דקורע על מתו חייב משום דהוא צריך לתקן לעצמו בגד קרוע.

התוס' הק' דמ"ט קורע על מת שחייב לקרוע עליו לא חשיב כמקלקל, ול"ד למילה דלדעת ר"ש חשיב כמקלקל, ויתבאר בעזה"י בסוגיא דמקלקל בחבורה.

**האי נמי מתקן הוא דקעביד נחת רוח ליצרו, וכה"ג מי שרי וכו',** בפירש"י כתב דכיון דמלמד ומרגיל בכך את יצרו לבא עליו לאו מתקן הוא, - והתוס' הרא"ש כתב דכיון דאסור אע"ג דמיתהני לא חשיב כמתקן.

והמרכה"מ בפ"ח משבת ה"ח הק' דאם מכח האיסור חשבינן לה כמקלקל, א"כ המבשל בשר בחלב והחורש בשור וחמור בשבת או הזורע כלים ליהוי מקלקל, ובמתניתין דחורש תלם אחד ובברייתא דהמבשל גיד בחלב ביו"ט מבו' דלא חשיב כמקלקל, וכתב דצ"ל דבשאר מלאכות דהוי תיקון גמור חייב אף אם ה"ז דבר האסור, ומשא"כ הכא דהוי קלקול אלא שאנו באין לכנותו בשם תיקון לפי שהוא הפסת דעת לו הרי דכיון דה"ז אסור אין כאן הפסת דעת, והק' דא"כ גם בלא"ה נימא דאין כאן הפסת דעת משום דיש בזה איסור שבת, - ועיי"ש שכתב דלמש"כ רש"י דהא דל"ה כמתקן הוא משום דמרגיל את יצרו, הרי דהא דחשבינן לה כמקלקל אי"ז משום דהוא דבר האסור, אלא מצד עצמו דמאחר שהוא מרגיל את יצרו אי"ז נחת רוח לו מה שמשקיט כעסו לפי שעה וקלקולו יתר על תיקונו לקנות מידת הכעס, והק' ע"ז דא"כ ה"נ בכל מלאכה שהיא תיקון בשעתו וקלקול לאחר זמן יהא פטור, ומי שטעה ותפר בגד באופן שלאחר זמן צריך לתפור באופן אחר יהא פטור וזה לא שמענו, ועוד דלא הול"ל וכה"ג מי שרי אלא הול"ל וכה"ג מי הוה תיקון.

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דתנן דהקורע בחמתו פטור, דברים אלו דחוים, וההלכה שהקורע בחמתו או על מת שחייב עליו קריעה חייב, מפני שהוא משכך חמתו ומישב נפשו באותה הקריעה והרי הוא כמתקן, וכ"כ הרמב"ם בפ"י משבת ה"י, וכ"כ הרמב"ם שם פ"ח ה"ח דהחובל בחבירו ונתכוין להזיק הוי כמתקן מפני נחת רוחו שהרי נתקררה דעתו ושככה חמתו, וכ"כ הרמב"ם שם פי"ב ה"א דהמבעיר גדישו של חבירו חייב מפני שכונתו להנקם משונאו והרי נתקררה דעתו ושככה חמתו, - והראב"ד בפ"ח שם תמה ע"ד הרמב"ם ממה שאמרו בסוגיין דאף קריעת בגדיו שאינה להטיל אימה הוי כעובד ע"ז, והמ"מ שם כתב בדעת הרמב"ם דהא דפריך דכה"ג מי שרי, לאו היינו דמה"ט חשיב כמקלקל, אלא פריך דהול"ל בברייתא ודבר זה אף בחול אסור,[[32]](#footnote-33) ועמש"כ המים חיים והמער"ק שם.

התוי"ט הק' על מש"כ הרמב"ם דהא דקורע על מתו חייב הוא משום דמשכך חמתו ומישב נפשו בכך, דא"כ מ"ט אינו חייב כשקורע על מת שאינו חייב לקרוע עליו, אף דמשכך חמתו בקריעתו,[[33]](#footnote-34) וכתב די"ל דכיון שלא חייבתו התורה להתאבל, אין כאן שיכוך חימה ולא צער, שהתורה ירדה לסוף דעתן של הבריות שאין להם צער וחימה כ"כ בשאר מתים כלל ולפיכך פטרתם התורה מלקרוע, ועיי"ש שהק' דאם ע"י הקריעה מתישבת דעתו, נמצא דציוו חכמים היפך משנתינו דחייב לברך על הרעה, וכתב דצ"ל דאף דאין דעת חכמים במצותם כדי לשכך חמתו אלא שיקרע בטוב לב כשם שמברך על הטובה, מ"מ האמת כך הוא דעי"ז מסתלק חימומו.

המנ"ח במוסך השבת קורע סק"ב כתב דלפירש"י ודעימי' דחיובא דקורע על מתו הוא משום דמחמת המצוה הו"ל מתקן, אינו חייב אלא בקריעה טפח, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ש"מ סי"ד ד"ה חייב (הא'), אך האו"ש בפ"א ממילה הי"ד כתב דאף לפירש"י ודעימי' חייב על תחילת הקריעה, ונת' בדף מס' 2.

והמנ"ח שם כתב דלדעת הרמב"ם דחיובו הוא משום דנתיישב דעתו, חייב אף בקריעה פחות מטפח, וכתב דמ"מ אינו חייב בפחות מב' תפירות, ונת' בדף מס' 2, אך הביאוה"ל שם נסתפק בזה, וצ"ב.

**דיני קורע**

בביצה ל"ב ב' תנן דאין חותכין הנייר לצלות בו מליח, ובגמ' שם מפרשינן דהוא משום דקא מתקן מנא, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ו והשו"ע בסימן ש"מ סי"ג דאין קורעין את הנייר מפני שהוא כמתקן כלי, והפמ"ג במש"ז סימן ש"מ סק"ז הק' דמ"ט לא אסרינן לה אלא משום תיקון מנא, ולי"ב משום קורע, ומצינו בזה כמה דרכים, ומזה נלמד דיני קורע.

**א** הנשמ"א בכלל כ"ט סק"ב כתב דלא מיקרי קורע אלא בדבר שנתחבר ע"י אריגה או תפירה בבגד או ע"י דבק, ומשא"כ בנייר שהוא גוף אחד, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"מ סי"ז,[[34]](#footnote-35) ופירש דמה"ט הוא דקורע אדם עור שעל פי החבית, ולי"ב משום קורע.

אך בתשו' מהרלב"ח סימן ע"ט נקט דהקורע נייר יש בו משום קורע, וכ"כ הפר"ח ביו"ד סימן קי"ח סקי"ח, והחכם צבי בסימן ל"ט, והפמ"ג במש"ז סימן ש"מ סק"ה ובאש"א סימן שכ"ג סק"ה, וכ"ה מבו' בד' החיי אדם בכלל כ"ט ס"ד, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ש"מ סי"ג ד"ה אין שוברין, והביא מד' הירושלמי דאף בעור שייך קריעה.[[35]](#footnote-36)

**ב** הביאוה"ל שם כתב דהא דלי"ב משום קורע, הוא משום דמלאכת קורע הוא רק כשקורע איזה דבר באמצע והוא צריך לתיקון שניהם, אך כשקורע מהבגד מן הצד, וכונתו לתקן בזה את הבגד שהי' ארוך או מקולקל בשפתו והחתיכה הנקרעת אינה נתקנת בזה, לי"ב משום קורע ע"מ לתקן, וע"כ כשקורע נייר מדף שלם כדי להשתמש בו, ובדף שנקרע ממנו הנייר אינו מתקנו כלל, ואפשר דמקלקלו ג"כ, אי"ז בכלל קורע ע"מ לתקן,[[36]](#footnote-37) וכתב דלפ"ז אם קורע הנייר לכמה קרעים וצריך לכל אחד להשתמש בו חייב משום קורע ע"מ לתקן, ועיי"ש במש"כ לפקפק בזה.[[37]](#footnote-38)

**ג** הביאוה"ל שם כתב דלדעת רש"י דפותח בית הצואר אינו חייב משום קורע, והוא משום דכל דבר שהתיקון מינכר תיכף בעת הקריעה לי"ב משום קורע, א"כ ה"נ התם כיון דמשוי לי' מנא בקריעתו, לי"ב משום קורע,[[38]](#footnote-39) ועיי"ש שנסתפק לדעת רש"י אם יש בזה איסור דאורייתא דמכה בפטיש, ומבו' דאף אם אי"ז מכה בפטיש, מ"מ כיון דהתיקון מינכר תיכף בשעת הקריעה לי"ב משום קורע, ועמש"נ בזה בדף מס' 1 בהערה י"ד.[[39]](#footnote-40)

**פסיקת תלוש**

השבה"ל בסימן פ"ז כתב דתרנגולת תלוי' או בשר צלוי הקשורים בגמי או בדבר אחר, מותר לחתוך אותו הקישור ואין בו איסור, דפסיקת תלוש אינו אסור אלא אם מתקנו למדה או לעשותו כלי, והוכיח כן מהא דתניא דחותמות שבכלים מתיר ומפקיע וחותך, וכ"כ השו"ע בסימן שי"ד ס"ט דמותר להפקיע ולחתוך קשרי השפוד שקושרים בטלה או בעוף הצלויים, וכ"כ השו"ע בסימן תק"ט ס"ד, וצ"ב דמ"ט לי"ב משום קורע.

עוד קשיא בהא דתניא בתוספתא פי"ז ה"ט ובביצה פ"ג ה"ט דקורע אדם עור שעל פי החבית, והרשב"א בביצה ל"א ב' ובעבוה"ק שער ב' פ"ז (הפ"ד) והב"י בסימן שי"ד ס"א הביאו לדין זה, דמ"ט לי"ב משום קורע, וגם קשיא לדעת הסוברים דמותר לקרוע תפירה שאינה של קיימא, (ויתבאר בעזה"י במקומו), דמ"ט לא אסרינן לה משום קריעת החוט.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הגר"ז בסימן ש"מ סי"ז כתב דהא דקורע אדם עור שע"פ החבית, הוא משום דבקריעת גוף אחד ליכא משום קורע, ולפ"ז ניחא גם הא דאין בחתיכת חבלים וגמי וחוט משום קורע, והנשמ"א בסו"ד רמז להוכיח כן מהא דשרינן בפסיקת תלוש.

**ב** הפמ"ג באש"א סימן שי"ז סק"כ כתב בטעם הא דהתירו פסיקת דבר תלוש, די"ל דלא נאסר קורע שלא ע"מ לתפור, אלא בקורע בגד שמפסיד כלי, ולכאו' מכוון דבריו הוא דקריעה בעלמא אין עלי' חשיבות מלאכה דלאו מידי קעביד, ורק כשהוא קורע ע"מ לתפור, או כשקורע בגד דמפסיד כלי, הוא דיש ע"ז תורת מלאכה, - ועד"ז כתב השביתת השבת בדיני קורע שלא ע"מ לתפור ד"ה דהנה השבלי הלקט דאין קריעה אלא בבגד או עור ולא בחוט בעלמא,[[40]](#footnote-41) ועיי"ש בד"ה ולישב שכתב דמה"ט הוא דמותר לקרוע עור שעל פי החבית, דהוא בטל ליין שבחבית, ונעשה כשאר תלוש דאין בו משום קריעה.

**ג** הפמ"ג שם כתב די"ל עוד, דלא נאסר קורע שלא ע"מ לתפור, אלא בקורע כדי לתפור ב' תפירות דהוי מלאכה שלא שמקלקל, ומשא"כ בקורע חוט אחד לשתים היתר גמור הוא, ולכאו' מכוון דבריו דלא נאסר קורע כשהוא מקלקל, אלא כשיש בו לשיעור קריעה דהוא כדי לתפור ב' תפירות, אך כל שאין בו לשיעור קריעה וגם הוא מקלקל, לא אסרו בזה חכמים, וכ"כ התהל"ד בסימן שי"ד סק"ט.[[41]](#footnote-42)

**ד** החיי אדם בכלל כ"ט ס"ד כתב דכיון דהו"ל מקלקל, ה"ז מותר לצורך שבת, אך לכאו' זה מתישב רק למש"כ הראשונים בדעת רש"י דהא דשובר אדם את החבית הוא משום שהותר מקלקל לצורך שבת, ועד"ז כתב החס"ד לתוספתא ביצה, דלר"ש דמלאכה שא"צ לגופה פטור עלי', חשבינן לקריעת העור כמקלקל, דאף דהוא מתקן אצל היין, הו"ל כמלאכה שא"צ לגופה, וע"כ התירו לזה.[[42]](#footnote-43)

**ה** הביאוה"ל בסימן שי"ד ס"ח כתב דהוא משום דלא אסרו קורע שלא ע"מ לתפור, אלא בקריעת הבגד דשייך בו קורע ע"מ לתפור, וע"כ גזרו חכמים אף בשלא ע"מ לתפור, משא"כ בקריעת חבל דל"ש בו ע"מ לתפור.[[43]](#footnote-44)

**ו** החזו"א בסימן נ"א סקי"ג כתב דכל שהוא עוסק בהוצאת האוכל ועושה דרך השחתה, לא חייל עלי' שם קורע,[[44]](#footnote-45) ובסו"ד נסתפק דשמא אי"ז אלא במקלקל דאינו אסור אלא מדרבנן והקילו חכמים בכה"ג.

**ז** החזון יחזקאל בהשמטות לפי"ז ה"ט כתב דהא דמותר לקרוע עור שע"פ החבית, הוא משום דהוא בטל לחבית והוי כחלק מן החבית, וכ"ה דאין בשבירת החבית עצמה משום קורע, גם אין בקריעת העור משום קורע, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דמותר לקרוע קשרי השפוד, דה"ז בטל לאוכלין, וע"כ הוו כאוכלין עצמן דלי"ב משום קורע.

לעיל ע"ה ב' תניא דמאן דשקיל אקופי מגלימי חייב משום מכה בפטיש והוא דקפיד עלייהו, ופירש"י דהיינו דנוטל ראשי חוטין התלוין ביריעה, והפסקי רי"ד שם כתב דמסלקן במספרים, וכ"כ הריא"ז שם ה"ג דין ז' דהוא קוצץ את הנימין הבולטין, וצ"ע דמ"ט אינו חייב משום קורע, ומכח זה יתחייב אף בדלא קפיד עלייהו, ועד"ז צ"ע במש"כ הראב"ד בפ"ט משבת ה"כ דמלאכת הפוצע הוא דאחר שהשלים אריגתו חותך את הארוג מן המשוייר שבמסכת, דמ"ט אינו חייב משום קורע, והראב"ד גופי' השיג כן על מש"כ הרמב"ם שם דהוא המפריד את הארוג, וע"פ הדברים שנתבארו לעיל י"ל בכמה אנפי, **א** לדעת הסוברים דכל דהקריעה עצמה היא תיקון אי"ז בכלל קורע. - **ב** לדעת הנשמ"א והגר"ז דבקריעת גוף אחד ליכא משום קורע. - **ג** למש"כ הביאוה"ל דל"ה כקורע ע"מ לתקן אלא כשהוא צריך לתיקון ב' החתיכות. - **ד** למש"כ הפמ"ג די"ל דליכא משום קורע אלא בקריעת בגד, י"ל דבשקיל אקופי מגלימי חשבינן דמעשה הקריעה הוא בנימין היוצאין שהוא קורען מן הבגד, וה"נ הוא בחתיכת הארוג מן המשויר שבמסכת, דהקריעה היא שקורע את המשויר מן האריג, והו"ל כקריעת חוטין בעלמא דל"ה בכלל קורע.

**סותר ע"מ לבנות**

**ל"א ב'** **-** **סותר ע"מ לבנות במקומו הוי סותר,** התוס' הק' דמ"ט לא תני בפ' כלל גדול המכבה ע"מ להבעיר והסותר ע"מ לבנות, כדתני המוחק ע"מ לכתוב ב' אותיות והקורע ע"מ לתפור ב' אותיות, וכתבו דלא תני התם הכי במוחק ובקורע אלא משום דבעי למיתני שיעורא דע"מ לכתוב ב' אותיות וע"מ לתפור ב' תפירות, אך במכבה ובסותר דחייב כשהוא ע"מ להבעיר כ"ש וע"מ לבנות כ"ש לא איצטריך למיתניי', וכ"כ הריטב"א והר"ן לקמן ע"ג א', והר"ן שם הוסיף לפרש דהא דלא איצטריך למיתניי' הוא משום דפשיטא דסותר שלא ע"מ לבנות פטור משום דמקלקל הוא, ומבו' בדבריו דפטורא דסותר שלא ע"מ לבנות הוא משום מקלקל, ועמש"נ בזה בדף מס' 1.

אך הפסקי רי"ד לקמן ע"ה ב' כתב דמהא דלא תני הסותר ע"מ לבנות והמכבה ע"מ להבעיר, ש"מ דסותר חייב אע"פ שאין בדעתו לבנות ומכבה חייב אע"פ שאין בדעתו להבעיר, ואתיא כר' יהודה דמלאכה שא"צ לגופה חייב עלי', ודלא כר"ש דמלאכה שא"צ לגופה פטור עלי' ואין המכבה חייב אלא כשמכבה פחמים ע"מ להבעירן, ודלא כר' יוסי דאמר הכא דסותר ע"מ לבנות במקום אחר ל"ה סותר, - ולכאו' בע"כ דאיירי בגונא דאי"ז קלקול, וכמש"כ הרי"ד שם דסותר כדי לפנות חצירו, וע"כ הוא דהסותר והמכבה חייבין, ואפ"ה אין הקורע והמוחק חייבין אלא ע"מ לתפור וע"מ לכתוב, וזה מתישב עם מש"כ הרי"ד שם לעיל מינה דאף אם מחק טיט או שמן או לכלוך בעלמא כדי לכתוב ב' אותיות חייב, דבמחיקה לא קפדינן אאותיות אלא שימחוק כדי לכתוב ב' אותיות, והרי דעיקר מלאכת מוחק היא בהכשר הכתיבה, וצ"ע.[[45]](#footnote-46)

\*היראים בסימן ער"ד כתב דהאב דסותר הוא כשמתקן בסתירתו, ותולדה דסותר הוא מקלקל ע"מ לתקן, דאע"פ שאם הי' מניחו כמו שהוא סתור עתה הי' הדבר מקולקל, מ"מ כיון שהוא ע"מ לתקן חייב, כדתנן דהמקלקל ע"מ לתקן חייב ושיעורו כמתקן, - וצ"ב דהרי הסתירה שהיתה במלאכת המשכן הוא סותר ע"מ לבנות, כמו שאמרו בסוגיין, ומ"ט אי"ז אלא תולדה.[[46]](#footnote-47)

**סותר ע"מ לבנות במקומו**

**ע"מ לבנות שלא במקומו ל"ה סותר,** הריטב"א כתב דה"נ הוא בקורע ע"מ לתפור ומוחק ע"מ לכתוב דבעינן ע"מ לתפור במקומו ולכתוב במקומו דבהכי הוא דהוי מלאכה חשובה.[[47]](#footnote-48)

בפירש"י כתב דהא דכחס על הנר וכחס על השמן חשיב כמכבה ע"מ להבעיר שלא במקומו וכחס על הפתילה חשיב כמכבה ע"מ להבעיר במקומו, הוא משום דהכיבוי וההבערה הם בפתילה ולא בשמן ובנר, וע"כ לא חשיב כמכבה ע"מ להבעיר במקומו אלא כשהוא חס על הפתילה כדי לחזור ולהדליק, והו"ל מכבה ע"מ להדליק במקומו, ומשא"כ כשהוא חס על הנר ועל השמן ואינו חס על הפתילה ואינו חושש אם משליכה, אף שהוא ע"מ להדליק בשמן זה בתוך נר זה, ל"ה כמכבה ע"מ להדליק במקומו, ומבו' בדבריו דעיקר מלאכת כיבוי הוא בפתילה, וע"כ לא חשיב כמכבה ע"מ להדליק במקומו, אלא כשהוא ע"מ להדליק בפתילה זו.

אך בתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דמלאכת כיבוי הוא בשלהבת ולא בפתילה, עיי"ש, ולפ"ז צ"ל דהא דבעינן שיהא מכבה ע"מ להדליק בפתילה זו, הוא משום דמקום השלהבת הוא בפתילה, וע"כ כל שמכבה ע"מ להדליק בפתילה זו, הו"ל כמכבה ע"מ להדליק במקומו, ומשא"כ כשמכבה ע"מ להדליק בפתילה אחרת.

**מכדי כל מלאכות ילפינן להו ממשכן והתם סותר ע"מ לבנות שלא במקומו,**[[48]](#footnote-49)השפ"א הק' דבמשכן שהי' חוזר ומעמיד כל קרש במקומו, מ"ט חשיב כסותר ע"מ שלא לבנות במקומו, ואף שהלכו למקום אחר, הרי הו"ל כמכבה הנר ע"מ להדליק בפתילה זו במקום אחר ובחצר אחרת, דחשיב כמכבה ע"מ להדליק במקומו, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** בד' תוס' תלמיד ר"י הזקן מבו' דהוא משום דמלאכת מכבה הוא בשלהבת, והא דבעינן שיהא מכבה ע"מ להדליק בפתילה זו הוא משום הוא משום דמקום השלהבת הוא בפתילה, ובעינן שיהא מכבה ע"מ להדליק באותו מקום, וע"כ במשכן ל"ה כסותר ע"מ לבנות במקומו, כיון שהוא ע"מ לבנותם במקום אחר, אף דהוא לבנות את אותם הקרשים שסתר,[[49]](#footnote-50) וצ"ל דהוא משום דבנין ע"ג כלים אינו בנין, וע"כ חשיב דמקום הבנין הוא בקרקע.

**ב** השפ"א כתב דהוא משום דהסותר ע"מ לחזור ולהעמיד הבנין כמות שהוא הוי מקלקל, וכל הא דבמשכן חשיב כמתקן, הוא משום דהיו צריכין ליסע למקום אחר ולהעמידו שם, וע"כ חשיב כסותר ע"מ לבנות שלא במקומו, כיון דכל עיקר התיקון הוא משום הא דהוי הבנין במקום אחר, ומשא"כ בפתילה שהתיקון הוא שנעשה פחם, לא איכפת לן אם עומד להדליקה במקום אחר.[[50]](#footnote-51)

**ג** האו"ש בפ"י משבת הי"ב כתב דהוא משום דמלאכת בנין הוא במה שנקבע המשכן בקרקע, דבנין ע"ג כלים אינו בנין, וע"כ כשסותר המשכן ע"מ להקיו במקום אחר הוי כסותר ע"מ לבנות שלא במקומו, כיון דהמקום הוא מהצטרפות הבנין.[[51]](#footnote-52)

**ד** האבנ"ז בסימן רל"ג סק"ז כתב דאף דסתירת קרשי המשכן חשיב שפיר כסותר ע"מ לבנות במקומו, מ"מ הסתירה שבקרקע המשכן הו"ל סותר ע"מ לבנות שלא במקומו, ויש ללמוד מזה דאף סותר ע"מ לבנות שלא במקומו הוי מלאכה.

**כיון דכתיב ע''פ ד' יחנו כסותר ע''מ לבנות במקומו דמי,** בטעם הא דחשבינן לה כסותר ע"מ לבנות במקומו מצינו כמה דרכים, **א** בפי' ר"ח כתב דהיינו דכיון דיתכן שיאמר להם שוב חנו במקום שסרתם, הוי כסותר ע"מ לבנות במקומו, ונתחדש לפ"ז דליחשב כע"מ לבנות במקומו סגי במה דאפשר שיבנה במקומו. - **ב** השביתת השבת בדיני מלאכה שאינה לקיום סק"א כתב בשם האר"י ז"ל דהיינו דבכל מקום שהיו חונין הי' שם אויר א"י והמקדש, וע"כ חשיב כסותר ע"מ לבנות במקומו, וכ"כ הערבי נחל שלח דרוש א'. - **ג** האו"ש בפ"י משבת הי"ב ד"ה והא דאמר כתב דהוא משום דפי ד' הוי כמקומו, וצ"ב, ועמש"כ בשיחות מוסר מאמר ל"ג.

כ"ד שבט פ'

דף מס' 4

**סותר ע"מ לבנות במקומו**

**ל"א ב'** - לפ"מ שאמרו בסוגיין נמצא בפשוטו דלדעת עולא פליגי ר' יהודה ור' יוסי אם בעינן סותר ע"מ לבנות במקומו, ולדעת ר' יוחנן לכו"ע ל"ב סותר ע"מ לבנות במקומו, וטעמא דר' יוסי הוא משום דהוי מלאכה שא"צ לגופה, ומדייק רבא כוותי' מלישנא דמתניתין, ולפ"ז הדין נותן דקי"ל דל"ב סותר ע"מ לבנות במקומו, וכ"כ המהר"ל לקמן ע"ג א', וכתב דכן מוכח בסוגיין, וכ"כ הגר"א בשנו"א שם.[[52]](#footnote-53)

אך הריטב"א לקמן ע"ג ב' כתב דבעינן סותר ע"מ לבנות במקומו, וכ"כ המאירי בסוגיין, וצ"ל לדעתם דמודה ר' יהודה דבעי מכבה ע"מ להדליק במקומו, ואפ"ה מחייב בכחס על הנר וכחס על השמן, וזה כמש"כ האחרונים בדעת הרמב"ם, ונת' להלן.[[53]](#footnote-54)

המאירי כתב דהא דבעינן ע"מ לבנות במקומו, הוא משום דכל הא דהמקלקל ע"מ לתקן חייב הוא כשקלקל ע"מ לתקן במקומו, אך כל שסותר ע"מ לבנות במקום אחר אף באותם אבנים פטור, דלענין סתירה זו מיהא מקלקל הוא, - והיינו דל"ד לקורע בחמתו ועל מתו דחייב משום דהו"ל תיקון, דהתם הוי התיקון בקריעה זו עצמה, אך בסותר ע"מ לבנות במקום אחר, הרי דהסתירה במקום זה היא קלקול, וע"כ הוא פטור, ודוקא כשהוא ע"מ לתקן במקום זה, לא חשבינן לה כקלקול, כיון דה"ז מועיל לתקן למקום זה עצמו, וכ"ה מבו' בד' הנשמ"א בכלל כ"ט סוסק"ב.

הרמב"ם בפ"א משבת הי"ח כתב דכל המקלקל ע"מ לתקן חייב, כיצד הרי שסתר כדי לבנות במקומו או שמחק כדי לכתוב במקום שמחק, ומבו' דאינו חייב אלא בסותר ע"מ לבנות במקומו,[[54]](#footnote-55) והפרי הארץ שם הק' ממש"כ הרמב"ם שם ה"ז דהמכבה את הנר כחס על הנר וכחס על השמן חייב, והרי דל"ב סותר ע"מ לבנות במקומו, וכמו שאמרו בסוגיין דטעמא דר' יוסי דפטר בזה הוא משום דבעי סותר ע"מ לבנות במקומו,[[55]](#footnote-56) - והקרית מלך רב שם כתב לישב, דס"ל דמודה ר' יהודה דבעינן סותר ע"מ לבנות במקומו, והא דמחייב בכחס על הנר וכחס על השמן, הוא משום דס"ל דל"ד לסותר, משום דהוא מתקן מיד שהוא צריך לשמן או שלא יבקע הנר, וע"כ הוא חייב, וכל הא דבעינן סותר ע"מ לבנות במקומו, הוא בגונא דבשעה זו הוא מקלקל, והיינו דכל דהוא מתקן מיד, לא חזינן לה כלל כמקלקל, ומשא"כ היכא דאינו מתקן מיד והו"ל מקלקל, ובאנו לחייבו משום דמקלקל ע"מ לתקן, בעינן שיהא ע"מ לתקן במקומו,[[56]](#footnote-57) ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן ש"מ סי"ג סוד"ה אין שוברין.

**מלאכת תופר**

**ע"ד ב'** **-** **התופר,** בביאור החילוק בין מלאכת תופר למלאכת קושר, כתב המרכה"מ בפ"י משבת הי"א דהיינו, דבתופר הוא מחבר ב' דברים נפרדים ע"י דבר שלישי שהוא החוט, ובקושר הוא מחבר ב' דברים נפרדים ע"י קשירה בגופם, ועיי"ש שכתב דמה"ט כתב הרמב"ם שם דהמדבק ניירות או עורות בקולן של סופרים וכיו"ב הוי תולדת תופר, ול"ה תולדת קושר.

אך הערוה"ש בסימן שי"ז סי"ח כתב דהחילוק בין מלאכת תופר למלאכת קושר הוא דחיבור דקשר ראוי להתירו ולהשיבו לקדמותו, משא"כ בתופר ומדבק שכשירצה להשיבם לקדמותם בהכרח לקלקלם ולקרוע זמ"ז, וכ"כ האג"מ באו"ח ח"ב סימן פ"ד, ועיי"ש שכתב דאף דגם בתופר אפשר לפעמים לחלקם בהוצאת החוט, אך ג"ז נחשב ונקרא בפי כל קורע, וכתב די"ל עוד דהוא משום דברוב פעמים א"א בלא קריעה, וגם שהדרך לעשות ע"י קריעה, משום דע"י הוצאת החוטים והפרדת הדבק הוא מלאכה הקשה מקריעה, (וכתב לפרש לפ"ז טעם הא דהפותל חבלים חייב משום קושר ולא משום תופר).[[57]](#footnote-58)

**התופר ב' תפירות,** המנ"ח במוסך השבת תופר סק"ב הסתפק בתופר תפירה אחת במקום אחד ותופר תפירה שני' במקום אחר באותו בגד, אם הוי כב' תפירות, או דבעינן שיהיו ב' התפירות במקום אחד, וכתב דבב' בגדים ודאי דאינו מצטרף, דתפירה אחת לא חשיבא מידי, - ולכאו' מקום הספק בזה הוא כשכבר הי' תפירה אחת בכל מקום, והוסיף עלי' תפירה אחת, דתפירה זו הויא חיבור, אלא דפטור משום שיעורא דב' תפירות, ובזה י"ל דמצטרפין ב' תפירות מב' מקומות, - אך ממש"כ המנ"ח שם להסתפק בזה גם לענין כלאים, מבו' דאיירי כשאין בכל מקום אלא תפירה אחת, וצ"ע דלכאו' הא דב' תפירות הוו חיבור הוא משום דהן מסייעות זו לזו, וא"א כלל לצרף ב' תפירות בב' מקומות.[[58]](#footnote-59)

הרמב"ם בפ"י משבת הי"א כתב דהמדבק ניירות או עורות בקולן של סופרים וכיו"ב ה"ז תולדת תופר וחייב, וכ"כ השו"ע בסימן ש"מ סי"ד, - והמ"ב שם סקמ"ב כתב דשיעורו הוא כמו תופר דהיינו בב' תפירות, ועמש"כ בזה בביאוה"ל שם (ד"ה וחייב), - אך המנ"ח במוסך השבת תופר סק"א כתב דבדיבוק ל"ש כלל שיעורא דב' תפירות, וחייב בכ"ש כל שהוא מתקיים.

הביאוה"ל שם ד"ה ה"ז תולדת תופר כתב דה"ה כשמדבק עץ לעץ ע"י דבק, שם תופר עליו, כמו שמצינו בגמ' לעיל בדין מאן דעבד חלתא דבעצים ג"כ שייך תפירה,[[59]](#footnote-60) - אך המנ"ח במוסך השבת קורע סק"ב כתב דפשוט דלא מיקרי תופר או קורע רק בדברים הרכים או עורות דדרכן לתפור, אך מה שהאומנים עושין שתופרין כ"ח שבורין וכיו"ב ל"ה בכלל תופר,[[60]](#footnote-61) ולדעתו צ"ל דההיא דמאן דעבד חלתא, הוא משום דשאני קנים שהם רכין ושייך בהו תפירה, - ועמש"כ בזה הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"ט הערה ע"ז.

**והא לא קיימא,** בפירש"י כתב דכיון דלא קיימא לאו מלאכה היא, והקרבן נתנאל בסימן ז' דקדק מדבריו דלא פריך אלא דאי"ז אב מלאכה, אך מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, והביאו המ"ב בסימן ש"מ סקכ"ז, וכ"כ הטל אורות בסוף מלאכת התופר והגר"ז בסימן ש"מ סי"ב, - אך הגינת ורדים בכלל ג' סו"ס י"ז נקט בפשיטות דבב' תפירות בלא קשירה ליכא איסור כלל, עיי"ש, ועמש"נ להלן דמשמעות מתניתין דכלאים דאף תפירה אחת אסורה מדרבנן.

**תפירה ע"י תחיבת מחט**

הקרבן נתנאל שם כתב עפי"ז דאסור לחבר בגדים ע"י תחיבת מחט ב' פעמים, דהו"ל כב' תפירות דאסור מדרבנן אף שלא קשר, והביאו המ"ב בסימן ש"מ סקכ"ז, והגוו"ר שם כתב לאסור בג' תחיבות דא"צ קשירה, והגר"ז במהדו"ב בסימן ש"א בסופו צידד דיש לאסור בזה מדאורייתא אף בלא קשירה, משום דה"ז מתקיים אף בלא קשירה, וכ"כ החזו"א בסימן קנ"ו לסימן ש"מ דאם חשבינן לה כתפירה, ה"ז אסור אף בלא קשירה, כיון דה"ז מתקיים, ודמי להיכא דתפר ב' תפירות בחוט והקשה את החוט בברזל שלא יכפף ועי"ז לא יצאו ראשי החוטין, דחשיב כעשה קשר בראשן.

והגוו"ר שם כתב דאין לומר דאין דרך חיבור בתפירה רק ע"י חוט, וחיבור שע"י מחט אינו דרך תפירה, דהרי חזינן דהמדבק ניירות או עורן בקולן של סופרים וכיו"ב הוי תולדת תופר, וכמש"כ הרמב"ם בפ"י משבת הי"א, והיינו משום דעיקר מלאכת תופר היא לחבר ב' גופים זע"ז, וכל שחיברן זע"ז הו"ל כתופר, ולא שנא אם חיברם ע"י חוט או ע"י קיסם או מחט או דבק, - והגר"ז שם הוכיח כן ממה שאמרו במנחות מ"א בטלית שכפלה ותפרה דחייבת, ומפרשינן דהיינו בדנקטה בסיכי, ופירש הערוך בע' סך ט' דהיינו שחיברה ביתידות, והרי דחיבור ע"י מחטין חשיב כתפירה.

אך המהר"ש נאוי בתשו' גוו"ר שם סימן י"ח כתב דתפירת בגד ע"י מחט לא חשיבא כתפירה, משום דאין דרך תפירת בגד בכך, ול"ד לדיבוק ניירות בקולן של סופרין דדרכן בכך,[[61]](#footnote-62) ועד"ז כתב הטל אורות בסוף מלאכת התופר, ועיי"ש שהוכיח כן מכ"ד,[[62]](#footnote-63) וכתב דאף מדרבנן שרי, דלא נאסרה מלאכה שלא כדרך מדרבנן, אלא כשנעשית המלאכה אלא שנעשית שלא כדרכה, ומשא"כ הכא דחשיב דלא נעשית כלל המלאכה, - והחזו"א שם כתב להתיר כשתוחב מחט להדק לפי שעה, משום דבכה"ג הוא כמהדק בקרסים ואין בזה שמץ של תפירה כלל, וכיון שאינו עשוי לקיום ואין דרך תפירה בכך אי"ז תפירה, וחזותו מוכיח עליו דאי"ז תופר אלא הידוק לפי שעה, - ועמש"כ בזה בתשו' אג"מ או"ח ח"ב סימן פ"ג, ומש"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פט"ו הערה רכ"ד.

**והוא שקשרן,** היראים בסימן ער"ד הק' דבכה"ג דקשרן יתחייב גם משום קושר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** היראים שם ובסימן ת"א ובסימן תכ"ב כתב דאיירי כשקשרן בקשר אחד, וכתב ללמוד מזה דקשר אחד אינו קשר, וע"כ אינו חייב משום קושר, והביאוהו הסמ"ג עשין כ"ב ולאוין ס"ה, והר"ן בסוגיין, וההגמ"ר בסימן תס"א.[[63]](#footnote-64) - **ב** הרמב"ן כתב דלא איירי כשקשרן בקשר ממש, אלא איירי כשהרכיבן זע"ז כעין קשר, וכ"כ הריטב"א בשם הרא"ה, וכ"כ השיטה להר"נ. - **ג** הריטב"א לקמן ק"ה א' כתב דאה"נ דכשקשרן הוא חייב ב', משום תופר ומשום קושר, וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן בשם מורו, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי לעיל ע"ג א' והרע"ב שם, וכ"כ הרמ"ך בפ"י משבת ה"ט, אך הרמב"ן בסוגיין כתב דאין לפרש כן, דא"כ אי"ז מלאכה בעצמה,[[64]](#footnote-65) ועמש"כ החזו"א בסימן ג' סקי"ב (ד"ה מש"כ הר"ן). - **ד** הריטב"א בסוגיין כתב בשם תוס', דכיון שאין הקשירה רק להעמיד התפירה לא חשבינן לי' אלא משום תופר בלחוד, וכ"כ התוי"ט בפירקין ד"ה אבות מלאכות בשם הב"י, ועיי"ש במש"כ להקשות ע"ז, ומש"כ בזה בתשו' חת"ס או"ח סימן א' ובאבנ"ז סימן ק"פ. - **ה** הריטב"א כתב עוד דאיירי כשקשרן ע"מ להתיר אח"כ, דאינו חייב משום קושר, דהוי קשר שאינו של קיימא, ומ"מ הוא חייב משום תופר כיון שהיא מתקיימת עכשיו, וכ"כ התורי"ד, אך מד' ש"ר שלא תירצו כן, נראה דס"ל דאין חייבין על תפירה שאינה של קיימא, (אף כשהתפירה מצ"ע מתקיימת אלא שדעתו להתיר הקשר ועי"ז לא תתקיים), ויתבאר בעזה"י במקומו. - **ו** העולת שבת בסימן שי"ז סק"י כתב דלדעת הרי"ף והרמב"ם דאין חייבין משום קושר אלא בקשר שהוא מעשה אומן, ניחא, די"ל דאיירי כשקשרן בקשר שאינו מעשה אומן, וע"כ אינו חייב משום קושר אלא משום תופר, וכ"כ בחי' הר"מ קזיס בסוגיין, והנשמ"א בכלל כ"ח סק"א, והקובץ והנימוקי הגרי"ב בפ"י משבת ה"ט.

הרמב"ם בפ"י משבת ה"ט כתב דאם תפר יותר מב' תפירות אע"פ שלא קשר חייב, שהרי מתקיימת התפירה, וכ"כ המאירי בסוגיין והריטב"א לקמן ק"ה א', ועמש"נ להלן דמקור דברי הרמב"ם הוא ממתניתין דשלהי כלאים.

כ"ה שבט פ'

דף מס' 5

**ע"ה א - המותח חוט של תפירה בשבת חייב חטאת,** בפירש"י כתב דהיינו בבגד התפור ועומד ונתפרדו ב' חתיכות הבגד זמ"ז במקצת וחוטי התפירות נמשכין ומותח את ראשי החוט להדק ולחבר, דזו היא תפירתו, וכ"כ רבים מקמאי, - ובפי' הר"י מלוניל כתב דהא דחייב אף שלא קשרן, הוא משום דיש שם הרבה תפירות, וכ"כ המאורות והמאירי, ובירושלמי בפירקין נראה דפליגי בה אמוראי, עיי"ש, ועמש"כ הגר"א ביו"ד סימן ש' סק"ה, ועמש"כ בזה הב"י בסימן ש"מ ס"ו,[[65]](#footnote-66) והא"ר שם סקט"ו, והמ"ב שם סקכ"ז ובשעה"צ סק"ס.

הרמב"ם בפ"י משבת ה"ט כתב דהא דהמותח חוט של תפירה חייב, הוא משום דהוא מצרכי התפירה, וכ"כ בפי' רבינו פרחי', והוסיף לפרש דדמי להא דהמגיס בקדירה של תבשיל חייב משום מבשל שההגסה מצרכי הבישול היא, כמש"כ הרמב"ם בפ"ג משבת הי"א ובפ"ט הי"א.

ובד' המ"מ שם מבו' שפירש לדבריו כפירש"י, ואך דפליג ע"ד רש"י וס"ל דבכה"ג ל"ה מעשה תפירה ממש, והא דחייב הוא משום דהוא מצרכי התפירה, ודמי למגיס דאף דהוא מקרב הבישול, אי"ז מעשה בישול, והא דחייב הוא משום דהוא מצרכי הבישול, וכ"ה מבו' בס' הבתים שערי המלאכות האסורות ביום השבת שער י"ג, וכ"כ הא"ר בסימן ש"מ סקי"ד, והנשמ"א בכלל כ"ח סק"ב, - אך הב"י בסימן ש"מ ס"ו פירש דאיירי במותח החוט שרוצה לתפור בו כדי שלא יהי' כווץ,[[66]](#footnote-67) וכיון דהוא מצרכי התפירה חייב משום תופר,[[67]](#footnote-68) והנשמ"א שם תמה ע"ז, דהרי אף התוכף ב' תכיפות שתפר ממש ולא קשר פטור, והיאך יתחייב במה שהכין צרכי תפירה, (דא"כ כ"ש שהי' לנו לחייב בתכיפה אחת), ועד"ז הק' הטל אורות (בריש מלאכת התופר).[[68]](#footnote-69)

הפסקי רי"ד כתב דאותם שעושין נקבים בפי בתי הידים ויש להם חוט מחובר עם מחט שמכניסין באותן הנקבים ומהדקין על ידיהן, לי"ב איסורא אף אם מכניס את הפתיל בנקבים בשבת, דל"ה תופר אלא כשרוצה בקיומו שיהא מהודק תמיד וכשנרפה החוט קשה לו וע"כ כשמותחו חייב חטאת, אך בהך גוונא שאינו רוצה בהידוקו אלא בשעה שלובשו וכשפושטו מרפה אותו לי"ב משום תופר, ודמי להא דמותר לחבר בגד ע"י לולאות וקרסים, אך כתב דכ"ז הוא כשיש שם נקבים, אך לתפור חוט אחד בבתי ידיו וכשפושט מרחיבו וכשלובש מותחו ומהדק בתי ידיו הוי תפירה גמורה, וכתב דהוא משום דמה לי תפירה ליום אחד ומה לי תפירה עולמית, והיינו דתפירה שאינה של קיימא הויא תפירה, ונת' להלן,[[69]](#footnote-70) וכ"כ הריא"ז ה"ב דין ו', והשבה"ל בסימן ק"ח.

והיראים בסימן ער"ד כתב דאותם שיש נקבים וחבלים בבגדיהם והחבלים קבועים ומהדקים אותם חוששני לו מחטאת, ועיי"ש שכתב דל"ד למתיחת חבלים או רצועות שהודקו בצוארו, דהתם סופו להרפותו ולהוציא את ראשו, וה"נ בחבלי הבגדים דאם אין יכולין לצאת אלא בהרפותו מותרין,[[70]](#footnote-71) אך אם יכול לצאת בעודן מהודקין ונמלך לפעמים להניחם כן לעולם אסור.[[71]](#footnote-72)

והמג"א בסימן ש"מ סקי"ב נקט דלא פליגי הרי"ד והיראים, דמה שהתיר הרי"ד הוא בגונא דכשפושטו מרפה אותו, ואינו נמלך לפעמים להניחה כך לעולם,[[72]](#footnote-73) וכ"כ הגר"ז שם סי"ג, והמ"ב שם סקכ"ט.[[73]](#footnote-74)

הריא"ז שם כתב דמה"ט הוא דמותר להכניס רצועות בתוך המנעלים שיש בהן נקבים להכניס ולהוציא בהן הפתילין ולי"ב משום תופר, וכ"ה מבו' בד' הראשונים לעיל מ"ח א' והפוסקים בסימן שי"ז שלא דנו לאסור בזה אלא משום תיקון מנא, וכ"כ הראבי"ה בסימן ר"ו בשם הרשב"ט, דרצועות מקטורן שנשמטו מותר להחזירן בשבת, - אך כתב בשם רבינו יואל שאסר בזה משום תפירה, וכתב דהא דתניא בתוספתא דנשמטו לו רצועות מנעל וסנדל יחזיר, איירי בתכיפה אחת.[[74]](#footnote-75)

בעיקר ההיתר לחבר בגד בקרסים, לכאו' הוא משום דקרסים לא חשיבי כחיבור כלל, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן קנ"ו (לסימן ש"מ), ומצינו בד' התרוה"ד בסימן רצ"ו דקרסים לא חשיבי כחיבור כלל אף לענין כלאים, ובדבריו שם מבו' דהוא אף כשהוא מניחם כך לעולם, - ועיי"ש שכתב דאע"ג דכתיב בקרא והבאת את הקרסים בלולאות וחברת את האהל, אלמא מיקרי חיבור ע"י קרסים, י"ל שהיו עשויין בענין זה שלא ישמטו כלל אם לא על ידי מעשה, כגון שהיו כופפים ראשי הקרס לגמרי לצידן השנית.

אך בד' הגוו"ר בכלל ג' סימן י"ז ד"ה וכבר מצינו וד"ה אמנם מה דכיילי נראה שפירש דהתירא דקרסים הוא משום דכבר עביד וקאי, וע"כ לי"ב משום תפירה,[[75]](#footnote-76) ועיי"ש שכתב דמה שהצריך התרוה"ד שלא יוכל לנתק הקרסים מן הנקבים, הוא משום דאל"כ הו"ל כתכיפה אחת שאינה חיבור.

**כלאים פ"ט מ"י - התוכף תכיפה אחת אינה חיבור,** בפי' הרא"ש כתב דהיינו אף כשקשר ראשיהן, ועיי"ש שהק' דמ"ט ל"ה חיבור,[[76]](#footnote-77) ועמש"כ בזה הפרישה ביו"ד סימן ש' סק"י, והט"ז שם סק"ד.[[77]](#footnote-78)

אך הרמב"ם בפ"י מכלאים הכ"ד כתב דהתוכף תכיפה אחת וקיבץ ב' ראשי החוט כאחד ה"ז כלאים, והטור ביו"ד סימן ש' כתב דהיינו שקשר ב' ראשי החוטין, - והמהר"י קורקוס בהל' כלאים שם כתב דהיינו דאף דלענין שבת אינו חייב בכה"ג, מ"מ לענין כלאים סגי בהכי ליחשב חיבור, ובתו"ד מבו' דהוא משום דלענין מלאכת תופר בעינן שיהא החיבור ע"י תפירה, ולא חשיב כחיבור דתפירה אלא ע"י ב' תפירות, אך בתפירה אחת אף כשקשר ב' הראשין חשיב דעיקר החיבור הוא ע"י הקשירה, אך לענין כלאים סגי בכל חיבור,[[78]](#footnote-79) ועיי"ש במש"כ בזה בדין השומטה בשבת, ונת' להלן.

הפרישה ביו"ד סימן ש' סק"י כתב בסו"ד דהא דתכיפה אחת ל"ה חיבור אף כשקשר, היינו כשקשר בקשר אחד, אך כל שקשר בב' קשרים הוי חיבור, וכ"כ המג"א בסימן י"א סקי"ג, והחוות יאיר בסימן קמ"ג,[[79]](#footnote-80) - אך למש"כ המג"א שם להגהת המחה"ש בדעת הרע"ב והתוי"ט דב' תפירות ל"ה חיבור אלא בב' קשרים, בע"כ דתפירה אחת ל"ה חיבור אף בב' קשרים, וצ"ע.

\*הערוך בע' תכף כתב דתכיפה אחת הוא קשר, והקושר קשר אחד בשבת אינו חייב, ולענין חיבור אינו מתחבר עד שישנה, והביאו הראבי"ה בריש סימן ר"ו, ולפי דבריו נתפרש הכא דינא דהיראים דרק ב' קשרים זה ע"ג זה הוו חיבור.[[80]](#footnote-81)

**והשומטה בשבת פטור,**[[81]](#footnote-82)האחרונים הק' דמ"ט תני לדין השומטה בשבת, ולא תני דהעושה כן בשבת פטור, ובב' תכיפות העושה כן בשבת חייב משום תופר,[[82]](#footnote-83) ועמש"כ בזה התפא"י והמשנ"ר והתוס' חדשים, ומש"כ המהר"ש נאוי בתשו' גוו"ר כלל ג' סימן י"ח ד"ה עוד כתב מעכ"ת ואם פירק, והטל אורות במלאכת התופר.[[83]](#footnote-84)

הקרבן נתנאל בפ' כלל גדול סימן ז' נקט דבתפירה אחת ליכא איסור אף מדרבנן, וכ"נ בד' הגר"ז בסימן ש"מ סקי"ב, ובד' המ"ב שם סקכ"ז, והגוו"ר בכלל ג' סו"ס י"ז נקט דאף בב' תפירות שלא קשרן ליכא איסור מדרבנן, - אך הטל אורות במלאכת התופר בסופו כתב דמהא דתנן הכא דהשומטה בשבת פטור, משמע דה"ז אסור מדרבנן אף דאי"ז אלא תכיפה אחת.[[84]](#footnote-85)

**עשה ב' ראשי' לצד אחד חיבור,** הריבמ"צ כתב דהיינו שהכניס המחט והוציאו וכו' וחזר והכניס והוציא, שנמצאין ב' ראשי החוט מצד אחד, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש והר"ש והרא"ש, - אך המהר"י קורקוס בפ"י מכלאים הכ"ד צידד בד' הרמב"ם בהלכותיו דמפרש דהיינו בתכיפה אחת וקשר ב' ראשי החוט,[[85]](#footnote-86) וכ"כ הגר"א ביו"ד סימן ש' סק"ה בדעתו.[[86]](#footnote-87)

הריבמ"צ כתב דהא דבב' תכיפות הוי חיבור היינו כשקשרן, וכ"כ הר"ש והרא"ש, ולמדו לזה מהא דלענין שבת אינו חייב בב' תפירות אלא כשקשרן, וכ"כ האו"ז בח"א סימן ש"ו, ובתשו' הרשב"א ח"ג סימן רכ"ו.

אך בד' הרמב"ם בפ"י מכלאים הכ"ד מבו' בפשוטו דהוי חיבור אף כשלא קשרן, וכ"כ הטור ביו"ד סימן ש' בדעתו,[[87]](#footnote-88) והמהר"י קורקוס שם כתב דאף דלענין שבת פטור בב' תפירות בלא קשירה, הוא משום דלענין שבת בעינן דבר המתקיים, אך לענין כלאים ל"ב דבר המתקיים, וכ"כ הרדב"ז שם, ועד"ז כתב הט"ז ביו"ד שם סק"ג דלענין כלאים חשיב חיבור אפי' בכ"ד, מדכתיב יחדיו שלא יהא להם צד חיבור אף לפי שעה, אך בשבת צריך שיהא דבר קיים דמלאכת מחשבת אסרה תורה.[[88]](#footnote-89)

**והשומטה בשבת חייב,** המהר"י קורקוס בפ"י מכלאים הכ"ד הק' למש"כ בדעת הרמב"ם דהא דעשה ב' ראשי' כאחד היינו בתכיפה אחת וקשר ב' ראשי החוט, ואף דלענין שבת אינו חייב בכה"ג מ"מ לענין כלאים הוי חיבור, דא"כ מ"ט השומטה בשבת חייב,[[89]](#footnote-90) ועיי"ש שכתב דדוחק לחלק בין חיובא דתופר לחיובא דקורע.[[90]](#footnote-91)

אך לכאו' יש מקום לומר דהא דבשבת בעינן ב' תפירות, אי"ז משום דבלא"ה אי"ז דבר המתקיים או משום דאין ע"ז תורת תפירה, אלא הוא שיעור בעלמא, וע"ד הא דהכותב אינו חייב אלא בכותב ב' אותיות, וע"כ שפיר יש לחייב בקורע תפירה אחת, דומיא דהא דהמוחק אות אחת ע"מ לכתוב ב' אותיות חייב.

המהר"י קורקוס שם כתב דאי נימא בדעת הרמב"ם דהא דתנן דעשה ב' ראשי' כאחד היינו ב' תכיפות, הרי דאף דלענין כלאים ס"ל דהוי חיבור אף כשלא קשר, משום דלענין כלאים ל"ב דבר המתקיים, מ"מ הא דהשומטה בשבת חייב הוא רק כשקשר, דומיא דהא דהתופר ב' תפירות אינו חייב אלא כשקשר, וכ"נ בד' הט"ז ביו"ד סימן ש' סק"ג והגר"א שם סק"ה,[[91]](#footnote-92) וכ"כ הטל אורות בריש מלאכת הקורע, - אך בתשו' חוות יאיר סימן קמ"ג כתב די"ל דאף דהתופר ב' תפירות אינו חייב אלא כשקשר, מ"מ השומטה ע"מ לתפור ב' תפירות, מחשבתו מחייבתו, וכיון דב' תפירות הוו חיבור לענין כלאים אף כשלא קשר, ע"כ סגי בזה לחיובא דקורע.[[92]](#footnote-93)

מעיקר הא דתנן הכא דהשומטה בשבת חייב, מבו' דחייבין על הוצאת חוט התפירה משום קורע, אף שאינו חותך את החוט, והעירו מזה על מש"כ המ"מ בפ"ט משבת ה"כ בדעת הרמב"ם שם דהא דהמפריד את האריג אינו חייב משום קורע, הוא משום דל"ד קורע החוטין עצמן וחותכן, לזה שאינו חותכן אלא מפריד האריג, וצ"ע.

**ר' יהודה אומר עד שישלש,** הרא"ש כתב דהיינו בלא קשירה, דבג' תכיפות א"א לקשרן, דאין ב' ראשי החוט מצד אחד, והק' ע"ז דאטו ג' תפירות בלא קשירה מתקיימין טפי מב' תפירות ע"י קשירה, והמשנה לחם כתב די"ל דאיירי כשקושר כל אחד מן הראשים, דה"ז מתקיים, וכ"כ המשנ"ר.[[93]](#footnote-94)

אך לדעת הרמב"ם דהא דב' תכיפות הוו חיבור הוא בלא קשירה, הרי דע"ז הוא דפליג ר' יהודה וס"ל דל"ה חיבור אלא בג' תכיפות, ולעולם מודה ר' יהודה דב' תכיפות הוו חיבור כשקשרן,[[94]](#footnote-95) וכ"כ הראש יוסף בשבת ע"ד ב', - ועיי"ש שכתב דלדעת הרמב"ם ניחא הא דלא פליג ר' יהודה אהא דתנן בשבת דהתופר ב' תפירות חייב, דכל שקשרן מודה ר' יהודה דהוי חיבור, אך לדעת ש"ר קשיא דמ"ט לא פליג ר' יהודה אמתניתין דשבת, וכתב דדוחק לומר דסמך אכלאים.[[95]](#footnote-96)

\*המהר"י קורקוס בפ"י מכלאים הכ"ד בסו"ד צידד דר' יהודה לא פליג אלא לענין שבת, דאינו חייב בלא קשירה אלא בג' תכיפות, אך לענין כלאים מודה, ועיי"ש שכתב דהרמב"ם פסק כדעת ר' יהודה, וכתב דמהכא הוא מקורו של הרמב"ם דחייב בג' תפירות אף בלא קשירה.[[96]](#footnote-97)

\*לעיל פ"א מ"ט תנן דהזורע חטה ושעורה כאחת ה"ז כלאים, ר' יהודה אינו כלאים עד שיהיו ב' חטין ושעורה או ב' שעורין וחטה, והר"ש שם כתב דפליגי בקרא דלא תזרע כלאים, דלרבנן ב' מינים נמי הויא זריעה, ולר' יהודה לא חשיב זריעה בפחות מג' מינים, וכתב דבכה"ג פליגי הכא לגבי כלאי בגדים, דלא חשיב ר' יהודה חיבור בב' תכיפות עד שישלש, וכ"כ הריבמ"צ והר"ש שם, וצ"ב דמה ענין ב' הפלוגתות זל"ז.

**תפירה שאינה של קיימא**

**מ"ח א'** **-** **מתירין בית הצואר אבל לא פותחין,** בפירש"י כתב דהיינו בקשר שקושרין הכובסין בבית הצואר, והאו"ז בסימן ס"ח כתב דיש שדקדקו מכאן דאם הי' תפור בפי בית הצואר אסור לקרעו, דלא מצינו חילוק בין תפירה של קיימא לשאינה של קיימא כמו שמצינו בקשר, וכ"כ הראבי"ה בסימן ר"ו בשם י"מ, - אך כתב דדעת רבינו יואל דאף אם הי' תפור בפי בית הצואר מותר להתירו, כיון דלא להתקיים עביד לי' מעיקרא,[[97]](#footnote-98) וכ"כ הרשב"ם, וכ"כ האו"ז שם בשם ה"ר יוסף.

ומצאנו עוד שנחלקו הראשונים בזה, דבתשו' מהר"ח או"ז סימן רט"ו כתב דממשה"ק היראים ודעימי' בהא דהתופר ב' תפירות חייב כשקשרן, דיתחייב גם משום קושר, מבו' דס"ל דאין חייבין על תפירה שאינה של קיימא, דאל"כ הרי י"ל דאיירי כשצריך להתיר קיום הקשר והתפירה, וע"כ אינו חייב משום קושר אלא משום תופר, - אך התורי"ד והריטב"א לקמן ע"ד ב' כתבו לישב כן דאיירי כשקשרן בקשר שאינו של קיימא, וכ"כ הריא"ז שם (ה"ב דין ו'), ומבו' מדבריהם דחייבין על תפירה שאינה של קיימא, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ הפסקי רי"ד לקמן ע"ה א' דאסור לתפור חוט אחד בבתי ידיו וכשפושט מרחיבו וכשלובש מותחו ומהדק בתי ידיו, דתפירה היא זו, דמה לי תפירה ביום אחד ומה לי תפירה עולמית, וכ"כ הריא"ז שם ה"ב דין ו', וכ"כ השבה"ל בסימן ק"ח,[[98]](#footnote-99) - ועוד נחלקו בזה הראשונים לקמן בסוגיין בדין הפותח בית הצואר, ונת' להלן.

**הפותח בית הצואר בשבת חייב חטאת,** בפירש"י כתב דחיובו הוא משום מכה בפטיש, וכ"כ ש"ר בסוגיין ובמכות ג' ב', - אך בתשו' ר"א בן הרמב"ם בשם הרמב"ם שהובאה בחי' רבינו פרחי' בסוגיין מבו' דחיובו הוא משום קורע, והקורע ע"מ לתקן חייב,[[99]](#footnote-100) וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"י משבת ה"י, וכמש"כ המער"ק והמרכה"מ שם, והביאוה"ל בסימן ש"מ סי"ג וסי"ד, ורבים מהאחרונים, וכ"כ הפי' קדמון בפי"א משבת ה"ט.

ובטעמא דרש"י ודעימי' דאינו חייב משום קורע, כתבו הרמב"ן והריטב"א במכות שם דהוא משום דהוי קורע שלא ע"מ לתפור, וכ"כ הכס"מ בפ"י משבת ה"י ובב"י בסימן שי"ז, והמג"א שם סק"י, - אך העולת שבת שם סקט"ו כתב דהוא משום דכל מה שהוא לתיקון הבגד וצורך בעשייתו אינו בכלל קורע, ועד"ז כתב הביאוה"ל בסימן ש"מ סי"ד ד"ה ולא נתכוין לקלקל, והחזו"א בסימן ס"א סק"ב ד"ה במ"ב, - ונת' בזה בדף מס' 1.

ובד' הרמב"ן שם משמע דלא הוצרך לה"ט אלא לפירש"י דאיירי כשעשה פה לחלוק חדש, אך לפי' ר"ת דאיירי דכבר יש לו פתח לאותו חלוק אלא שהוא סגור, שדרך תופרי בגדים להעביר חוט משפה לשפה, ניחא דאינו חייב משום קורע, וי"ל דהוא משום דהוי תפירה שאינה של קיימא, וס"ל דלי"ב משום קורע, כאשר כן נראה בד' הרמב"ן לקמן ע"ד ב' דאין חייבין על תפירה שאינה של קיימא, וזהו שהוצרך לפרש דמה שאמרו בתופר ב' תפירות דחייב כשקשרן אי"ז קשירה גמורה, דא"כ חייב משום קושר.

בתשו' הר"א בן הרמב"ם שהביא בפי' רבינו פרחי' בסוגיין כתב בשם הרמב"ם שפירש דלא איירי כשחותך מן הבגד מקום שיכנס בו הצואר, דבזה פשיטא דחייב, אלא היינו דדרך החייטין כשגומרין הבגד ומתקנין בית הצואר שלו עד שיהא ראוי ללבישה הי' מושיב המטלית שחתכה ממקום בית הצואר על בית הצואר ותופרה תפירת ארעי, וכשירצה בעל הבגד ללבוש אותו מסיר אותן החוטין שתפר בהן אותה המטלית ולובשו, וס"ד דכיון דהיא תפירת ארעי אינו חייב על הסרתה, וקמ"ל דחייב חטאת, וע"ז פריך דמ"ש ממגופת חבית, ומשני דתפירת המטלית עם בית הצואר חיבור יפה הוא, דכ"ה דרך כל החייטים לחבר כל הבגדים, וע"כ חייב הקורע, ואף אם היתה תפירה זו דרך עראי ואינה מתוקנת כ"כ, שלא תתן דבריך לשיעורים ותאמר תפירה מתוקנת חייב ושאינה מתוקנת אינו חייב עלי', ומשא"כ בחיבור המגופה לחבית דאינו חיבור, דאין חיבור החרס נחשב חיבור אא"א נשרף ונהי' כולו כגוף שוה, - ומבו' מדבריו דתפירה שאינה של קיימא חשיבא כתפירה גמורה וחייבין חטאת על קריעתה.[[100]](#footnote-101)

**זה חיבור וזה אינו חיבור,** הראבי"ה בסו"ס ר"ו כתב להתיר לפ"ז לקרוע תפירת בית הצואר, משום דה"ז עומד לינטל ואינו חיבור, ולכאו' מכוון דבריו דהא דהפותח בית הצואר חייב, הוא בפותח בית הצואר לכתחילה, כמו שפירש"י, דבכה"ג הוי חיבור, אך אם הי' פתוח וחיברו ל"ה חיבור, כיון שאינו עשוי להתקיים, - אך לדעת ר"ת ודעימי' שפירשו דאיירי דכבר הי' בית הצואר פתוח ותפרוהו, מבו' דכיון דהוא דרך תפירה חשיב חיבור אף בכה"ג,[[101]](#footnote-102) ול"ד למגופת חבית שאינה חיבור.[[102]](#footnote-103)

בד' הראבי"ה שם מבו' דיש להתיר בתפירה שאינה של קיימא מתרי טעמי, חדא, דדמי לקשר שאינו של קיימא דשרי, ועוד, כמו שאמרו במגופת החבית דאינה חיבור.

ולכאו' נפ"מ בין ב' הטעמים, דמכח טעמא קמא אין להתיר אלא היכא שאינו מתקיים כלל, אך כל שהוא מתקיים לזמן אסור, וכל שהוא מתקיים לפחות מז' ימים תליא בפלוגתת קמאי בקשר שאינו עומד להתירו ביומו אלא בתוך ז' ימים אם אסור,[[103]](#footnote-104) אך מכח טעמא בתרא יש להתיר אף בכה"ג, דומיא דמגופת החבית דאינה חיבור אף שהיא מתקיימת לזמן, - ומאידך מכח טעמא בתרא אין להתיר אלא בכה"ג דמכח תשמישו הוא צריך לינטל, דבכה"ג אינו חיבור כלל, אך בגונא דאינו מוכרח מכח תשמישו לינטל לא מצינו דאינו חיבור כלל, אך מכח טעמא קמא יש להתיר אף בכה"ג, וכאשר כ"ה להדיא בד' הראבי"ה לעיל מינה דבכל גוונא דאין דעתו שיהיו התכיפות תמיד יחדיו אלא לפי שעה ל"ה חיבור.[[104]](#footnote-105)

הב"י בסימן ש"מ ס"ז ובשו"ע שם הביא לדינא דהרי"ד דאותם שמהדקים הבגדים סביב זרועותיהם ע"י החוט שמותחין אותו ומתהדק, אסור למתחו, והרמ"א בדרכי משה שם דלמש"כ הראבי"ה דתפירה שאינה של קיימא מותרת, וכן נהגו להקל, אין לאסור בזה.

אך בד' הב"י מבו' דמחלק בזה, דהכא הביא לדינא דהרי"ד בלא חולק, ובסימן שי"ז נקט לעיקר כדעת הראבי"ה, ואך שכתב דאין להקל בפני ע"ה, וגם בד' הרמ"א בשו"ע מבו' דמחלק ביניהם, דבסימן שי"ז ס"ג הביא לד' הב"י דמן הדין שרי, ובסימן ש"מ ס"ז לא נחלק ע"ד השו"ע, ותמה בזה התו"ש בסימן ש"מ סקט"ז, ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן ש"מ סק"ו, וצ"ע.

1. אך בפירש"י לעיל ע"ג א' כתב דקורע שלא ע"מ לתפור ל"ה במשכן, ומשמע דהוא פטור בפנ"ע בקורע שלא ע"מ לפטור משום דלא הי' במשכן ול"ה בכלל המלאכה, ואי"ז משום מקלקל, ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן ש"מ שם, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובד' הרמב"ן שם משמע דלא פסיקא לי' הך מילתא, דמעיקרא הק' דפשיטא דמה מדמינן לה למגופת חבית הרי קורע גמור הוא, וכתב דכיון דקורע שלא ע"מ לתפור פטור ס"ד דה"נ הוא פטור, וקמ"ל דחייב משום מכה בפטיש, ומשמעות דבריו שם דלפי' ר"ת שכבר יש לו פתח לאותו חלוק אלא שהוא סגור וכו', ניח"ל הא דאי"ז קורע גמור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. וגם בדין מוחק דבעינן ע"מ לכתוב מצינו בד' הריטב"א לקמן קמ"ט א' דאף במחיקת שמות האורחים דהיא תיקון פטור משום דאינו מוחק ע"מ לכתוב, וכ"נ גם בד' התוס' בגיטין י"ט א' ד"ה מוחק הוא שפירשו מ"ט חשיב כמוחק ע"מ לכתוב, ומ"ט ל"ה מקלקל, ומשמע דהא דמוחק שלא ע"מ לכתוב פטור, אי"ז משום מקלקל, ועמד ע"ז האבנ"ז בסימן קפ"ו סק"א, - וגדולה מזו מצינו בד' פי' הר"ן לעיל ק"ד א' ובד' הרא"ש בפ' כלל גדול סימן ט' דעיקר חיוב מוחק הוא בשביל מחשבת הכתיבה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. והבית מאיר בסימן תרל"ח כתב לדון כן בדין סותר, דלדעת ר"ש אינו חייב אלא בסותר ע"מ לבנות, ולדעת ר' יהודה חייב אף כשאינו סותר ע"מ לבנות כל שאינו דרך השחתה, ועיי"ש מש"כ בזה, ובסו"ד כתב דאף דסותר שלא ע"מ לבנות פטור, מ"מ אינו בכלל שבות, אלא הוי איסור דאורייתא, ודמי לחצי שיעור דאסור מה"ת ופטור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך לא נתישבו בזה ד' הרמב"ן והריטב"א שדעתם דהקורע על מת שחייב לקרוע עליו חייב אף לר"ש דחשיב כמלאכה הצריכה לגופה. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך האו"ז בסימן פ"ד אות א' כתב בדעת רש"י דסתירת הקליעה הויא סותר שלא ע"מ לבנות, ומבו' דאף דדעתה לחזור ולקלוע שערה, מ"מ כיון דאין הסתירה לצורך הבנין הו"ל כסותר שלא ע"מ לבנות, ולדעת הסוברים דפטורא דסותר שלא ע"מ לבנות הוא משום מקלקל, ודאי דבכה"ג חשיב כסותר שלא ע"מ לבנות. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך בתשו' חוות יאיר סימן ט"ו תמה ע"ז, דלא חשיב כמוחק ע"מ לכתוב אלא כשצורך המחיקה הוא בכתיבה שאח"כ, אך בפתיחת הספר, הרי אע"פ שרוצה לחזור ולסגור הספר, אי"ז תכלית פתיחתו, ולא חשיב כמוחק ע"מ לכתוב, והביאו התו"ש בסימן ש"מ סק"ח, ועד"ז הק' הטל אורות. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולפ"ז בע"כ דהא דפטרינן בסותר שלא ע"מ לבנות אי"ז משום מקלקל אלא הוא פטור בפנ"ע, וכ"נ בד' הריטב"א בעירובין דמה"ט הוא שהתירו בשבירת חבית של חרס, משום דהוי סותר שלא ע"מ לבנות דאי"ז סתירה דאורייתא, וגם דמי למקלקל, - וצ"ל לפ"ז דמש"כ הריטב"א לעיל נ"ז א' דאיכא איסור דאורייתא בהתרת קליעת השער לצורך טבילה, משום דהוי כסותר ע"מ לבנות, הוא משום דלא חזינן לזה כקלקול, כיון דהוי זה צורך דהאשה לצורך טבילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. והביאוה"ל בסימן ש"מ סי"ד ד"ה ונתכוין לקלקל הרגיש בזה, וכתב דהרי יש מן המתים שקורע עליהן שאסור לתפור אח"כ, אך צ"ע דאף על אביו ואמו דאסור לתפור, מ"מ מותר לשלול לאחר ל' יום, וי"ל דה"ז עומד לכך, וע"כ שפיר הוי כקורע ע"מ לתפור, ועד"ז כתב הקה"י בסימן ל"ו בתו"ד. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובקורע על מת שחייב לקרוע עליו ובקורע למירמי אימתא אאינשי ביתי' חייב, משום דה"ז עומד לתפור וחשיב כקורע ע"מ לתפור, וגם חשיב כתיקון ולי"ב לפטורא דמקלקל. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך ממה שדנו בירושלמי בפ' כלל גדול בהא דמני לקורע ומחתך כב' אבות, ומשני דקריעה בבגדים וחיתוך בעורות וכו', מוכח לכאו' דמלאכת קורע היא אף בקריעה שהיא תיקון, דאל"כ הרי אין במחתך משום קורע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך העירו דבד' הביאוה"ל בסו"ס ש"מ ד"ה וחייב משמע דאין מכוון דבריו דכל דהקריעה היא תיקון אי"ז בכלל קורע, ורק היכא דהקריעה הויא בכלל מכה בפטיש, הוא דאי"ז בכלל קורע, וכן נסתפק בזה החזו"א בסימן ס"א סק"ב (ד"ה במ"ב), - וכ"נ ממש"כ שם ס"ג ד"ה המוחק דהיכא דהמחיקה עצמה היא תיקון חייב משום מוחק, - וכ"נ ממש"כ בסימן שי"ז ס"א ד"ה דינו כמו דמתיר ע"מ לתקן חייב דומיא דקורע ע"מ לתקן דחייב, ודבריו שם קיימי אף כשהתרת הקשר עצמה הויא תיקון, - וכ"נ ממש"כ בסימן ש"מ סי"ג ד"ה הנייר בדין קריעת אגרת דהוי מלאכה הצריכה לגופה וחייב משום קורע, והחזו"א בסימן ס"א סק"ב עמד בזה דכיון דהקריעה תיקון לאו קורע הוא, - וכ"נ ממש"כ במ"ב בסימן שי"ז סקכ"ה דבניתוק או חיתוך נעלים התפורות זל"ז חייב משום קורע ע"מ לתקן, - אך בדבריו בסימן ש"מ סי"ג ד"ה אין שוברין מבו' דלדעת רש"י אף אם אינו חייב על הקריעה משום מכה בפטיש, מ"מ כל דבשעת הקריעה מינכר התיקון, ל"ה בכלל קורע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך בהגה' הגרא"מ הורוויץ שם כתב לפרש דמכוון ד' התוס' הוא, דכ"ה דקורע כשאין שם תיקון אחר אלא שראוי לתפירה, בעינן שיהא צריך לתפירה ול"מ הא דחזי לתפירה, וה"נ בזומר לא סגי במה שהעצים ראויין לו, אלא בעינן שיהא צריך לעצים, ולעולם הקורע בחמתו ועל מתו חייב, ועמש"כ הביאוה"ל בסימן ש"מ שם לפרש לד' התוס' בע"א, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-14)
14. והביאוה"ל בסימן שי"ז ס"א ד"ה דינו כמו תמה כן ע"ד הרא"ש שכתב דאינו חייב אלא במתיר ע"מ לקשור, דמ"ש מהא דהקורע ע"מ לתקן חייב. [↑](#footnote-ref-15)
15. התוס' לעיל ע"ה א' ד"ה שכן יריעה כתבו דאף למש"כ שם דקריעה שהיתה במשכן היתה ע"מ לתפור כמה תפירות, ולא משכחת במשכן קורע ע"מ לתפור ב' תפירות, מ"מ סברא הוא דבב' תפירות הוי דבר חשוב וע"כ הוא חייב. [↑](#footnote-ref-16)
16. ולעיל שם כתב לדון דבאמת ל"ב שיהא דעתו ע"מ לכתוב ב' אותיות, דגם אות אחת תיקון הוא, ומה לי דלגבי התיקון אינו כשיעור, אלא הוא שיעור במחיקה דבעינן שימחוק מקום דב' אותיות, - אך בד' הרמב"ם בפ"י משבת ה"י מבו' דלא סגי במה שקורע מקום הראוי לב' תפירות, ואינו חייב אלא כשהוא ע"מ לתפור ב' תפירות, וכ"ה משמעות כללא דמתניתין דכל המקלקל ע"מ לתקן שיעורו כמתקן, והרי דאינו חייב אלא כשהוא ע"מ לתפור ב' תפירות, משום דהו"ל מקלקל ע"מ לתקן ושיעורו כמתקן, וכן הוכיח השפ"א בסוגיין מד' התוס' לעיל ל"א ב' דבעינן שיהא ע"מ לתקן כשיעור, וכתב דאף דגם כשקורע ע"מ לתפור תפירה אחת ל"ה מקלקל, מ"מ אינו חייב. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך בגונא בגונא דהתיקון ניכר בשעת הקלקול ה"ה חייב, והיינו משום דבכה"ג לא חשבינן לה כלל כקלקול אלא כתיקון, ומשא"כ כשאין התיקון ניכר בשעת הקלקול, דחשיב זה כקלקול, ואך דמ"מ כיון דהוא ע"מ לתקן חייב, ובכה"ג אינו חייב אלא כשהתיקון הבא אחריו הוא במלאכה. [↑](#footnote-ref-18)
18. ובזה מתפרש מש"כ הרא"ש בפ' כלל גדול סימן ט' דהא דהמוחק אות אחת כדי לכתוב אות אחרת במקומה פטור הוא משום שאינו ראוי לחייב על מחשבת כתיבה יותר מעל כתיבה עצמה, ומש"כ בפי' הר"ן לעיל ק"ד ב' דאף הכותב ע"י חק תוכות חייב משום דהוי מלאכת מחשבת, שהרי אפי' המוחק ע"מ לכתוב חייב, ואין ללמוד מדבריהם דעיקר מלאכת מוחק היא בהכשר הכתיבה, אלא היינו דבמחיקה דהוי קלקול, כל הא דיש ע"ז תורת מלאכה הוא משום הכשר הכתיבה. [↑](#footnote-ref-19)
19. אך בתשו' הר"א בן הרמב"ם שהביא בפי' רבינו פרחי' לעיל מ"ח א' כתב דהפותח בית הצואר חייב משום דהוא מקלקל ע"מ לתקן ושיעורו כמתקן, ומבו' דאף דהתיקון הוא בשעת הקלקול, בעינן בזה לדינא דמקלקל ע"מ לתקן ושיעורו כמתקן, וצ"ל דהתם כיון דנעשה עי"ז בגד, דמי להיכא דהתיקון הבא אחריו הוא במלאכה, וע"כ הוא חייב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. וצ"ל דכיון דהקריעה עצמה הויא קלקול, וחיובו הוא מכח הא דה"ז פועל תיקון אחר, הוי שיעור המלאכה כשיעור התיקון, ובגונא דהקריעה לא חשיבא כלל כקלקול, לכאו' יהא חייב בקריעת ב' תפירות, ונת' להלן, - אך אכתי צ"ע דהרי אם ל"ה מלאכת כותב בשבת, ודאי היינו אומרים מדעתינו דהמקלקל ע"מ לכתוב אות אחת, עכ"פ היכא דאות זו מועלת לבדה כגון אות נוטריקון חייב, ואך דמהא דהכותב אות אחת פטור נלמד דכתיבת אות אחת לא חשיבא, וא"כ ה"נ במקלקל ע"מ לתקן תיקון אחר שאינו מלאכה, מאן לימא לן דתיקון זה חשיב טפי מכתיבת אות אחת נוטריקון, וי"ל דאה"נ כל שלא נתפרש בגמ' דהוי זה תיקון דסגי בכך לחייב, א"א לחייבו, דשמא אין תיקון זה חשוב. [↑](#footnote-ref-21)
21. ומקור ד' הגרע"א דבמוחק אינו חייב אלא בכה"ג דיש במקום המחק כדי לכתוב ב' אותיות, לכאו' הוא מהא דתניא לעיל ע"ה ב' דמחק אותו גדולה ויש "במקומה" כדי לכתוב ב' חייב, וכ"כ הרמב"ם בפי"א משבת ה"ט, דהמוחק כתב ע"מ לכתוב "במקום המחק" ב' אותיות חייב, מחק אות אחת "גדולה" ויש במקומה כדי לכתוב שתים חייב וכו', נפלה דיו ע"ג ספר ומחק אותה וכו' אם יש במקומה כדי לכתוב ב' אותיות חייב, - אך השפ"א לעיל ע"ה ב' נסתפק בדין זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
22. ובזה מתפרש הא דתנן בשלהי כלאים בתפירה אחת דהשומטה בשבת פטור, והק' האחרונים דמ"ט לא תני דהתופר כן בשבת פטור, ולהנ"ל ניחא דהתם תני להא דתפירה אחת אינה חיבור, והא דהתופר תפירה אחת פטור, הוא אף בדהויא חיבור, שכבר היתה שם תפירה אחת, ומשום דשיעור מלאכת תפירה הוא בב' תפירות, אך הא דהקורע תפירה אחת פטור, אף כשיש במקומה כדי לתפור ב' תפירות, הוא רק משום דאינה חיבור ול"ה בכלל קורע. [↑](#footnote-ref-23)
23. והפמ"ג באש"א סימן ש"מ סק"ז כתב דהמוחק ע"מ לתקן אינו חייב אלא כשמוחק ב' אותיות, וכל הא דהמוחק אות גדולה חייב, הוא רק כשמוחק ע"מ לכתוב ב' אותיות, וכ"כ האבנ"ז בסימן ר"ו סק"ו ובסו"ס ר"ט, - ולכאו' לפי דבריהם הדין נותן דאף דהקורע תפירה אחת ע"מ לתפור ב' תפירות חייב, מ"מ כל שהוא קורע ע"מ לתקן אינו חייב אלא בקורע ב' תפירות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
24. אמנם הנה נתבאר בדף מס' 1 דאף היכא דאין הסתירה לצורך הבנין ואין המחיקה לצורך הכתיבה, אלא שהוא עתיד לחזור ולבנות ולחזור ולכתוב, כאשה הסותרת קליעת ראשה לצורך תפירה, וכפתיחת ספר שכתוב אותיות על חודי הדפים, חשיב כסותר ע"מ לבנות ומוחק ע"מ לכתוב, ולכאו' ה"נ כשקורע ועתיד לחזור ולתפור, חשיב כקורע ע"מ לתפור, - וצ"ל דאף דגם בכה"ג חשיב כקורע ע"מ לתפור, מ"מ הו"ל מקלקל ופטור, ובהני גווני דמצינו דחייב, צ"ל דלא חשיבי כמקלקל, כיון דצריכה האשה להתיר קליעת ראשה, וצריך האדם לפתוח את הספר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
25. והאחיעזר בח"ב סימן ה' סוסק"ז כתב בדין קורע שלא ע"מ לפטור, דלדעת הסוברים דפטורו אינו משום מקלקל, אלא משום דאי"ז מלאכה כלל, עכ"פ למ"ד דמלאכה שא"צ לגופה פטור עלי', ל"ה מלאכה כלל, ואי"ז פוטר מן התשלומין, ול"ד למקלקל דלדעת רש"י פטור מן התשלומין דשאני מקלקל דפטורו הוא משום מלאכת מחשבת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-26)
26. ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס קע"ד ובדו"ח בסוכה ל' א' הק' דלמש"כ התוס' בכ"ד דכל שכלתה העבירה קודם קיום המצוה לי"ב משום מצהב"ע, א"כ מה מייתי הירושלמי מהוציא מצה מרה"י לרה"ר דיוצא בה, וכתב דאולי י"ל דראיית הירושלמי מהוציא מצה בפיו מרה"י לרה"ר ובלעו ברה"ר בדרך הליכתו, דבעידן קיום המצוה דהיינו שעת בליעתו נגמרה העבירה דבליעתו זה הנחתו. [↑](#footnote-ref-27)
27. והנה במה שאמרו בירושלמי דהוציא מצה מרה"י לרה"ר יוצא בה יד"ח, כתב השי"ק דהוא כמש"כ התוס' בסוכה ל' א' דבלולב של אשירה ליכא משום מצהב"ע כיון דלא באה המצוה ע"י העבירה, וכ"כ הפר"ח בסימן תנ"ד סק"ד והחק יעקב שם סק"ה והחת"ס בסוכה שם, - אך המהרי"ט אלגאזי בתשו' שמחת יו"ט סימן מ"ב תמה ע"ז דא"כ מה מדמי לה הירושלמי לקורע בשבת, הרי התם הויא המצוה מכח העבירה, וכן הק' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס קע"ד, אך שם הביא בשם השי"ק דטעמא דהירושלמי הוא משום דבשעת המצוה כבר כלתה העבירה, וצ"ע, - ואמנם מד' הפר"ח ודעימי' מוכח שפירשו לד' הירושלמי דהא דהקורע בשבת ל"ה כמצהב"ע הוא משום דבידו לקרוע בבגד זה בחול, וכמשמעות ד' הקה"ע, וע"כ חשיב דלא באה העבירה ע"י המצוה. [↑](#footnote-ref-28)
28. והלבוש ביו"ד סימן ש"מ סכ"ח פירש לד' הירושלמי כד' הב"י, והוסיף לפרש דהוא משום דבקריעה מעשה הקריעה בעלמא לבדה אינו המצוה, אלא המצוה שיקרע חלוקו שהוא לבוש בו והחלוק אינו גזול, ומבו' דאם היתה המצוה במעשה הקריעה לבדו, הי' בזה משום מצהב"ע, וצ"ע אם הוא מתישב לכל הדרכים בביאור ד' הירושלמי, - ויש להוסיף עוד משמעות ד' הירושלמי בפ' לולב הגזול, דהתוקע בשופר הגזול יצא משום דבקולו הוא יוצא, וכ"כ הרמב"ם בפ"א משופר ה"ג דיצא משום דאין בקול דין גזל, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-29)
29. והראבי"ה בסימן תתקמ"ח כתב דאין חייב לקרוע על אדם כשר אלא כשעומד בשעת יציאת נשמה, וזהו מה שאמרו הכא דאי אדם כשר הוא חיובי מחייב, ועיי"ש במש"כ לפרש להמו"מ בסוגיין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-30)
30. והריטב"א והר"ן הק' דאם חייב לקרוע על כל אדם כשר, למה לי למיתני בחכם דהכל קורעין עליו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ם בפ"ט מאבל הי"א כתב דעל אדם כשר קורעין טפח, ועל חכם הכל קורעין עד שמגלין את לבם. - **ב** הריטב"א כתב בשם הראב"ד דעל חכם קורעין אף שלא בפניו, ועל אדם כשר אין קורעין אלא בפניו בשעת חימום ואיבול, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם, והשו"ע ביו"ד סימן ש"מ ס"ו. - **ג** הטור ביו"ד סימן ש"מ כתב בדעת הרא"ש דעל אדם כשר אין קורעין אלא כשנודע לו בין מיתה לקבורה, ואף שלא בפניו, ועל חכם קורעין אף כשנודע לו אחר הקבורה, וכן האריך הב"ח שם, וכ"כ הש"ך שם סקי"ב, וכתב כן גם בדעת השו"ע. - **ד** הריטב"א כתב די"ל עוד, דעל חכם קורעין תוך ל' יום, ועל אדם כשר אין קורעין אלא תוך ז' שהוא זמן הבכי והאיבול. - **ה** הריטב"א כתב עוד דעל חכם קורעין השוין עליו, ועל אדם כשר אין קורעין אלא הקטנים ממנו בחכמה וביר"ש. - **ו** הר"ן כתב דשוה דין חכם לדין אדם כשר, והא דקתני בחכם שמת דהכל קורעין עליו, משום חליצה והבראה נקטי' דאיתניהו בחכם ולא מיחייב בכה"ג באדם כשר. [↑](#footnote-ref-31)
31. והרשב"א הק' ע"ז דבאדם כשר ובעומד בשעת יציאת נשמה הרי אינו חייב ללבוש בגד קרוע אלא מאחה מיד, וגם באחיו ואחותו אם החליף אינו חייב לקרוע, וא"צ ללבוש בגד קרוע, - אך הריטב"א כתב דאף אם הוא מאחה לאלתר, כיון דבאותה שעה שקורע צריך הוא לבגד קרוע וזהו מלבושו דבאותה שעה, הוי מלאכה הצריכה לגופה. [↑](#footnote-ref-32)
32. ובפי' ר"ח גריס וכה"ג מי מיחייב וכו', ופירש דהוא משום דאי"ז תיקון אלא קלקול, וכתב דיש שהקשו דאף דהוי כעובד ע"ז מ"ט לא יתחייב, וגרסי וכה"ג מי שרי, וזה כדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-33)
33. והנה אמנם בפי' רבינו פרחי' משמע דטעם זה דמשכך חמתו, הוא בהא דהקורע בחמתו חייב, אך הא דהקורע על מתו חייב הוא משום קיום חובת הקריעה, - אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפי"ב משבת ה"א מבו' דגם הא דהקורע על מתו חייב הוא משום דהוא משכך חמתו ומישב נפשו באותה קריעה. [↑](#footnote-ref-34)
34. וכ"נ למש"כ המרכה"מ בפ"ט משבת ה"כ ובפ"י הכ"ד דמלאכת קורע היא מלאכת הפכית ממלאכת תופר, עיי"ש, ומה"ט כתב המרכה"מ בפ"ט שם דהפוצע את חוטי האריג אינו חייב משום קורע אלא משום פוצע, דכ"ה דאורג ותופר נמנו לב' מלאכות אע"פ ששניהם משותפין במלאכת הקיבוץ, ה"ה ההעדר שלהן דהיינו הסותר והפוצע נמנה לב' מלאכות אע"פ שנשתתפו בענין הפירוד. [↑](#footnote-ref-35)
35. והנה אמנם בד' הירושלמי לא נתפרש להדיא דהוא אף בקורע עור אחד, ויש שפירשו דד' הירושלמי הם רק בקורע ומפריד בין ב' עורות המחוברין, אך ממה שדנו שם בירושלמי דמה בין קורע ובין מחתך, מבו' דאף בקריעת עור אחד חייב משום קורע, - ואמנם מש"כ הביאוה"ל דהנשמ"א דן לומר דליכא קריעה בגוף אחד ודחה לזה מכח הירושלמי צ"ב, דמה שהביא הנשמ"א מד' הירושלמי אינו על מש"כ דליכא קריעה בגוף אחד, אלא על מש"כ לדון דבעורות לא שייך קורע כלל, עיי"ש, (והנשמ"א שם בהמשך דבריו נקט ג"כ דבגוף אחד ל"ש קורע, והרי שלא חזר בו מדבריו אלו). [↑](#footnote-ref-36)
36. אך צ"ע דאף דמלאכת קורע הוא בקריעת ב' החתיכות, וכל שא"צ לב' החתיכות ל"ה כקורע ע"מ לתקן, אלא הוי כמקלקל, מ"מ הי' לנו לאסור בזה מדרבנן, ככל קורע דאסור מדרבנן אף כשהוא מקלקל, ולא גרע היא שהוא צריך לאחת מן החתיכות, מהיכא דאינו צריך אף לאחת מהן, דה"ז אסור מדרבנן, ומ"ט הוצרכו הרמב"ם והשו"ע לאסור בזה משום תיקון מנא. [↑](#footnote-ref-37)
37. גם אכתי קשיא לפ"ז במה שאמרו בביצה ל"ב ב' דהא דאין חותכין פתילה לשנים הוא משום תיקון מנא, ומ"ט לי"ב משום קורע, דמשמעות הדברים דהוא חותך את הפתילה לב' חתיכות שוות, והוי תיקון בב' החתיכות. [↑](#footnote-ref-38)
38. ולדעת הסוברים בדעת הרמב"ם דפותח בית הצואר חייב משום מכה בפטיש, י"ל דמודה הרמב"ם דהיכא דהקריעה עצמה היא תיקון ל"ה בכלל קורע, וע"כ אין בקריעת הניר משום קורע, אך כבר הובא בדף מס' 1 מש"כ בתשו' הר"א בן הרמב"ם בשם הרמב"ם (והובא בפי' רבינו פרחי' לעיל מ"ח א') דהפותח בית הצואר חייב משום קורע.

    ובעיקר מש"כ הביאוה"ל דתליא במה שהתיקון ניכר בשעת הקריעה, לכאו' יש מקום לפרש קצת בע"א, דמלאכת קורע היא כשהקריעה היא קלקול, אלא שהיא מועלת לצורך תיקון, והו"ל מקלקל ע"מ לתקן, אך כל שהקריעה אינה מקלקלת כלל אלא הויא פעולת תיקון, כקורע נייר העומד לחתוך ממנו לצורך שימוש, דאין הקריעה קלקול כלל, אי"ז בכלל קורע, וזה ע"ד הא דהעושה נקב בלול של תרנגולים אינו בכלל סותר אלא בכלל בונה. [↑](#footnote-ref-39)
39. ובעיקר מש"כ הביאוה"ל דכל דהוי הקריעה עצמה תיקון לי"ב משום קורע, צ"ע ממה שנחלקו בסימן שי"ז ס"ג אם מותר לחתוך זוג של מנעלים, וכתב המ"ב שם סקכ"ח דהוא משום איסור קורע, והרי דאף דקריעה זו היא תיקון ואינה קלקול כלל, הויא בכלל קורע, אך אי נימא דרק היכא דהקריעה הויא מכה בפטיש הוא דלי"ב משום קורע, ניחא. [↑](#footnote-ref-40)
40. ועיי"ש שכתב דמה"ט אין בקריעת נייר משום קורע אלא משום תיקון מנא, וכתב דל"ד להא דהמפרק ניירות דבוקין חייב משום קורע, דשאני התם דהוא מלאכת אומנות, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-41)
41. אך בדרך זו ובדרכו של הביאוה"ל לא נתישב הא דקורע אדם עור שע"פ החבית ולי"ב משום קורע, - ואמנם המג"א בסימן שי"ד סקי"ד והמ"ב שם סקכ"ה העתיקו לד' התוספתא דקורע אדם עור מע"פ החבית, ויש שפירשו לפ"ז דהיינו שקורע את כל העור ומפרידו מן החבית, וע"כ אי"ז קורע כלל, אך אי"ז מתישב בהא דתניא בתוספתא שם והביאוהו המג"א והמ"ב שם דבלבד שלא יתכוין לעשות זינוק, והרי דאיירי שקורע את העור. [↑](#footnote-ref-42)
42. ועיי"ש שכתב לפרש בזה להא דהשמיט הרמב"ם בהלכותיו לדין זה, משום דהתוספתא אתיא כר"ש דמלאכה שא"צ לגופה פטור, והרמב"ם פסק כר' יהודה דמלאכה שא"צ לגופה חייב. [↑](#footnote-ref-43)
43. וצ"ע לדעת הביאוה"ל גופי' דקורע שלא ע"מ לתפור לצורך תיקון אחר חייב, דא"כ הרי שפיר יש לאסור גם בפסיקת דבר תלוש, דשפיר משכח"ל דתהא קריעה זו לצורך תיקון, - גם צ"ע דמ"ש ממש"כ הרמ"א בסימן ש"מ ס"ג לאסור לשבר עוגה שכתוב עלי' אותיות משום מוחק, אף דל"ש בזה ע"מ לכתוב. [↑](#footnote-ref-44)
44. אך לא נתישב בזה הא דלא אסרו בקריעת תפירה שאינה של קיימא משום קריעת החוט. [↑](#footnote-ref-45)
45. אך צ"ע מהא דהקורע בחמתו ועל מתו חייב לדעת ר' יהודה, וכתב הפסקי רי"ד לקמן ק"ה ב' דאף דא"צ לגוף הקרעים חייב, ולר"ש אינו חייב משום דא"צ לגוף הקרעים, ולדידי' אינו חייב אלא בקורע ע"מ לתפור, והרי דלדעת ר' יהודה ל"ב שיהא קורע ע"מ לתפור, ושמא יש לדחוק דלעולם ליכא חילוק ביסוד הדין בין קורע ומוחק לסותר ומכבה, אלא דקורע ומוחק סתמא הוו קלקול, וע"כ אינו חייב אלא כשהם ע"מ לתפור וע"מ לכתוב, וסותר ומכבה סתמא ל"ה קלקול, (דסותר לפנות חצירו, ומכבה מפני גוים או בשביל החולה שיישן), וע"כ חייב אף שאינם ע"מ לבנות וע"מ להבעיר. [↑](#footnote-ref-46)
46. ושמא ס"ל דהסתירה שהיתה במלאכת המשכן לא חשיבא כמקלקל, כיון שהם נוסעים למקום אחר וא"צ למשכן במקום זה, וכל מש"כ היראים דסותר ע"מ לתקן הוא תולדה דסותר, היינו כשהסתירה היא קלקול, אלא שהיא לצורך תיקון, - ואמנם לפ"ז הרי דממה שאמרו בסוגיין דאף במשכן הוה בעינן שיהא סותר ע"מ לבנות, מוכח דהא דסותר שלא ע"מ לבנות פטור אי"ז משום מקלקל, אלא עיקר מלאכת סתירה היא רק ע"מ לבנות, אך היראים לא כתב להך מילתא דאין הסותר חייב אלא ע"מ לבנות, וצ"ל דס"ל כדעת הרי"ד דלא קי"ל הכי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-47)
47. והנה אמנם הקורע ע"מ למירמי אימתא אאינשי ביתי' חייב, ואף דאין התיקון במקומו, ולכאו' הוא משום דעכשיו הוא קלקול ובאנו לחייב מכח שהוא ע"מ לתפור, בעינן שיהא ע"מ לתפור, ומשא"כ בקורע בחמתו דבשעת הקריעה הוי זה תיקון, ל"ב שיהא התיקון במקומו, וזה ע"ד מש"כ המאירי לקמן ק"ו א' לחלק כן אם בעינן שיהא התיקון ע"י מלאכה, ונת' בדף מס' 2.

    וי"ל עוד למש"נ בדף מס' 1 מד' הריטב"א בכ"ד דבסותר ע"מ לבנות סגי במה שהוא עתיד לחזור ולבנות, ול"ב שתהא הסתירה כדי לבנות, ונתבאר שם דלפ"ז י"ל דהא דהקורע בחמתו חייב, הוא משום שהוא עתיד לחזור ולתפור וחשיב כקורע ע"מ לתפור, ולפ"ז ניחא דהו"ל קורע ע"מ לתפור במקומו, אך בעיקר הדברים יש להעיר, דהרי במלאכת כיבוי מוכח בסוגיית הגמ' לעיל ל' א' דכל דאי"ז קלקול חייב אף אם אינו עתיד לחזור ולהבעיר, (ויתבאר בעזה"י במקומו), ובע"כ דמה שאמרו הכא דאינו חייב אלא כשהוא ע"מ להבעיר במקומו, הוא משום דכל שאינו ע"מ להבעיר במקומו חשיב כמקלקל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-48)
48. הריטב"א כתב דהיינו דאף דבקורע ומוחק הי' במשכן ע"מ לתפור או לכתוב במקומו, מ"מ בסותר הי' במשכן סותר ע"מ לבנות שלא במקומו, ולכאו' מכוון דבריו דבקורע ומוחק פשיטא לן דבעינן ע"מ לתפור וע"מ לכתוב במקומו, כמש"כ הריטב"א לעיל מינה, משום דהי' כן במשכן, ולא פריך אלא דבסותר לא ניבעי ע"מ לבנות במקומו דלא הי' כן במשכן, - ולכאו' לפ"ז נמצא דגם במכבה י"ל דאינו חייב אלא כשהוא ע"מ להדליק במקומו, אם הי' כן במשכן, ולא פריך אלא אלישנא דעולא דבעינן סותר ע"מ לבנות במקומו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-49)
49. והיינו דקו' השפ"א ודעימי' מיוסדת ע"ז שפירשו כמשמעות ד' רש"י דבכיבוי נעשה מעשה הכיבוי בפתילה, ולפ"ז מתפרש הא דבעינן סותר ע"מ לבנות במקומו, דהיינו דבעינן שיסתור ע"מ לבנות את הדבר שסתר, וע"כ כיון דהכיבוי הוא בפתילה, בעינן שיהא הכיבוי ע"מ להדליק את הפתילה, וע"כ הדין נותן דהסותר ע"מ לבנות הקרשים במקום אחר, כיון דסותר ע"מ לבנות את הקרשים שסתר, הוי כסותר ע"מ לבנות במקומו, - אך למש"כ תלמיד ר"י הזקן דמלאכת כיבוי היא בשלהבת, והא דכחס על הפתילה חשיב כסותר ע"מ לבנות במקומו, הוא משום דהוא ע"מ להדליק באותו מקום שהיתה בו השלהבת, הרי דה"נ בסותר בעינן שיהא ע"מ לבנות באותו מקום שהי' בו הבנין הראשון. [↑](#footnote-ref-50)
50. אך לדרך זו, וגם למש"כ האבנ"ז, נמצא דהסותר ע"מ לבנות באבנים אלו במקום אחר, עכ"פ כשהוא בנין יותר טוב, חשיב כסותר ע"מ לבנות במקומו, ואי"ז במשמעות ל' הרמב"ם בפי"א משבת הי"ח והריטב"א לקמן ע"ג א' שהצריכו סותר ע"מ לבנות במקומו, וסתימת הדברים משמע דבעינן שיהא ע"מ לבנות באותו מקום, ול"מ שיבנה במקום אחר באבנים אלו, וכ"ה להדיא בד' המאירי בסוגיין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-51)
51. וצ"ע דלפ"ז הדין נותן דה"נ כשסותר ע"מ לבנות במקומו באבנים אחרות, הו"ל כסותר ע"מ לבנות שלא במקומו, ואי"ז במשמעות הדברים. [↑](#footnote-ref-52)
52. ועיי"ש שכתב לישב בזה להא דלא תני התם הסותר ע"מ לבנות, דהוא משום דהוה משמע דבעינן שיהא ע"מ לבנות במקומו וא"צ לזה, אך במוחק ע"מ לכתוב א"א שלא יהא במקומו, והיינו דא"א דמכח המחיקה יכתוב במקום אחר, וצ"ל לפ"ז דה"נ בקורע ע"מ לתפור א"א שלא יהא במקומו, וצ"ל דהיינו משום דאף אם בא לקרוע הבגד במקום אחד ולתפרו במקום אחר, כיון דהוא בבגד אחד חשיב כע"מ לתפור במקומו, - אך הריטב"א בסוגיין כתב דבקורע ומוחק דינא הוא דבעינן ע"מ לתפור וע"מ למחוק במקומו, משום דכך הי' במשכן, ובע"כ דס"ל דשפיר משכח"ל שיהא ע"מ לתפור וע"מ לכתוב שלא במקומו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-53)
53. אך בפי' הר"י מלוניל לקמן שם כתב דטעמא דר' יהודה הוא משום דל"ב סותר ע"מ לבנות במקומו דילפינן ממשכן, - ואמנם לעיל מינה כתב דהמכבה חייב כשהוא ע"מ להבעיר במקומו, וכתב דבמשכן פעמים שמכבה האש שלא יקדחו הסממנין שבקדירה ומבעירן אח"כ, והוי מכבה ע"מ להבעיר במקומו, וצ"ע, ובעיקר מש"כ דבכה"ג חשיב מכבה ע"מ להבעיר במקומו, נתחדש דאף דאין הכיבוי לצורך ההבערה, (אלא כדי שלא יקדחו הסממנין שבקדירה), מ"מ כיון דסופו לחזור ולהבעיר, חשיב כמכבה ע"מ להבעיר, (וזה ע"ד מש"נ בדף מס' 1 מד' הריטב"א בכ"ד). [↑](#footnote-ref-54)
54. כ"כ בדעתו הפרי הארץ והקרית מלך רב שם, והקר"א לקמן ע"ג א', והביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ד בסופו, והאבנ"ז בסימן ק"ד סק"ה, והאו"ש בפ"י משבת הי"ב, - אך בחי' הר"מ קזיס לקמן ע"ג א' כתב בדעתו דאף אם סותר ע"מ לבנות שלא במקומו חייב, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין והמנ"ח במוסך השבת מלאכת סותר, ודקדקו כן מד' הרמב"ם שם פ"י הט"ו. [↑](#footnote-ref-55)
55. והאו"ש שם פ"י הי"ב כתב בדעתו, דאף דבסותר בעינן ע"מ לבנות במקומו משום דהי' כן במשכן, דכיון דע"פ ד' יחנו וכו' הוי כסותר ע"מ לבנות במקומו, מ"מ במכבה חייב אף כשאי"ז ע"מ להבעיר במקומו, דהי' כן במשכן, - אך לכאו' משמעות ד' הרמב"ם בפ"א שם דאי"ז דין מסוים בסותר ובמוחק, אלא בכל מקלקל ע"מ לתקן בעינן כן. [↑](#footnote-ref-56)
56. וזה ע"ד מש"כ המאירי לקמן ק"ו א' בשם חכמי ההר, דכל שאין התקון ניכר ואינו בא עד לאח"ז, אינו חייב אלא כשהתיקון הבא אחריו הוא במלאכה, וכל שהתיקון ניכר בשעת הקלקול חייב אף שהתיקון אינו מלאכה, ונת' בדף מס' 2 דהוא משום דבגונא דהתיקון ניכר בשעת הלקול לא חשבינן לה כלל כקלקול אלא כתיקון, ומשא"כ כשאין התיקון ניכר בשעת הקלקול, דחשיב זה כקלקול, ואך דמ"מ כיון דהוא ע"מ לתקן חייב.

    ויש להוסיף, דהרמב"ם בפ"א שם כתב עוד גוונא דהמקלקל ע"מ לתקן חייב והוא כשחפר גומא כדי לבנות בתוכה יסודות, ולא נקט חפר גומא להשתמש בה, והיינו משום דבכה"ג אי"ז כלל מקלקל ע"מ לתקן, אלא הו"ל מתקן, ורק כשחפר גומא כדי לבנות בתוכה יסודות, הרי דכ"ז שלא בנה בתוכה יסודות הו"ל מקלקל, ואך דכיון דהוא ע"מ לתקן חייב, וזה כיסוד ד' הקרית מלך רב, דכל שהתיקון הוא מיד לא חשיב כלל כמקלקל, וכל שהתיקון הוא לאחר זמן חשיב כמקלקל ואך דכיון דהוא ע"מ לתקן חייב. [↑](#footnote-ref-57)
57. ועיי"ש שכתב עוד דתפירה הוא חיבור גמור המועיל לחשוב ב' חלקי הבגד כבגד אחד ממש, אך קשירה אינה חיבור גמור, ועדיין הם ב' חלקים, אלא שהן מחוברין זל"ז ע"י קשירה. [↑](#footnote-ref-58)
58. והעירו דשמא דברי המנ"ח קיימי כשקשר ראשי כל חוט, דהויא תפירה המתקיימת, ומ"מ ל"ה חיבור אף לענין כלאים אלא בב' תפירות, ובזה הוא שנסתפק אם מצטרפין ב' תפירות בב' מקומות. [↑](#footnote-ref-59)
59. והשיירי כנה"ג בסימן תקמ"ה הגב"י אות ה' כתב דתפירת עמודי הס"ת אסורה בשבת, והביאוהו הא"ר שם סק"ב והפמ"ג במש"ז שם סק"א והמ"ב שם סק"ב, - ואמנם מהתם אין להוכיח דבתפירת ב' עצים זל"ז שייכא תפירה, די"ל דרק ביריעות הס"ת דשייכא בהו תפירה, הוא דאף כשתופרם לעמודים הו"ל כתפירה. [↑](#footnote-ref-60)
60. ובירושלמי בפ' כלל גדול מבו' דמלאכת קורע היא רק בעורות הרכין, ולא בדברים הקשים, והפנ"מ שם כתב דאף בעור הצבי שהוא עב וקשה לא שייכא קריעה. [↑](#footnote-ref-61)
61. ולא תיקשי ע"ז מההיא דטלית כפולה, דאף דתפירה ע"י מחטין מועלת לאשוויי חיבור, מ"מ כיון דאין דרך תפירה בכך אי"ז בכלל מלאכת תופר, וכ"כ הטל אורות שם דלענין כלאים ודאי דאף ע"י מחט הוי חיבור, כמש"כ החוות יאיר בסימן קמ"ג, אך לענין שבת ל"ה בכלל מלאכה אלא כדרכך המלאכה. [↑](#footnote-ref-62)
62. ועיי"ש שהביא משה"ק המהר"י חגיז במש"כ הרמב"ם בפ"ט משבת הט"ו דהעושה את הלבד ה"ז תולדת טווה, דמ"ט לי"ב משום תופר, ובע"כ דמלאכת תפירה היא רק ע"י חוט, ול"ד למדבק ניירות שזהו דרך תפירתן. [↑](#footnote-ref-63)
63. והאבנ"ז בסימן ק"פ סק"ו הק', דכיון דקשר אחד אינו מתקיים, מ"ט ה"ז מועיל שיתחייב משום תופר, ונת' במקומו לישב בזה בכמה גווני, **א** בד' הריטב"א לקמן ק"ה א' מבו' דאיירי בגונא שהוא מתקיים, והא דאינו חייב משום קושר, הוא משום דקשר אחד לא חשיב כקשר של קיימא, ולפ"ז שפיר הוא חייב משום תופר. - **ב** הראבי"ה בסימן ר"ו כתב דכל שקשרן אפי' בקשר שאינו של קיימא חייב, משום דבדבר קל מעמיד התפירות. - **ג** הגר"א בסימן תרנ"א ס"א כתב בתו"ד דע"י ב' תפירות קיימא בקשר אחד כמו בב' קשרים. [↑](#footnote-ref-64)
64. והגר"א בשנו"א כתב דהא דחשיב לה כב' מלאכות, הוא משום דהתופר ג' תפירות חייב אף כשלא קשרן, כמש"כ הרמב"ם בפ"י משבת ה"ט, והא דתני התופר ב' תפירות הוא לאשמועינן דאף בב' תפירות חייב כשקשרן אף משום תופר, ורמז לזה המאירי לעיל שם. [↑](#footnote-ref-65)
65. והר"י מלוניל והמאורות שם כתבו די"א דאינו חייב אלא כשקשר, ומשמעות דבריהם דהוא אף בג' תפירות, וכ"נ בד' הב"י בסימן ש"מ ס"ו, וכ"נ בד' השיטה להר"נ שהביא לפי' זה, וכתב ע"ז דלא נהירא, ולכאו' הוא משום דאף דג' תפירות מתקיימות אף בלא קשירה, מ"מ מתיחת החוט אינה מתקיימת אף בג' תפירות בלא קשירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-66)
66. ושמא זהו מש"כ בפי' ר"ח לעיל ע"ד ב' בדין מאן דעביד חלתא דחיובא דהמותח חוט של תפירה הוא משום טווה, וכ"כ הערוך בע' חלתא והס' העתים בסימן רכ"ח, ותמה ע"ז הטל אורות בריש מלאכת התופר, עיי"ש, והיינו דאיירי כשמותח החוט לצורך התפירה, וע"כ הוי תולדה דטווה, דמלאכת טווה היא בעשיית החוט. [↑](#footnote-ref-67)
67. וזה ע"ד מש"כ בתשו' הרדב"ז סימן אלף תרי"א במש"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ב דהשורה חטין ושעורין וכיו"ב במים ה"ז תולדת זורע, דהיינו כששורה אותם לזמן מרובה כדי שיהיו נוחין לזריעה ויצמחו מהרה וזהו תולדת זורע, וכתב שם דאם שרה אותם במים ונתכוון לתקן אותם לטחינה חייב משום טוחן, שזה ממלאכת הטחינה היא, וע"ד מש"כ הרמב"ם בפ"ט משבת הי"ד דהעושה עין הצבע הוא תולדת צובע, ויש שפירשו דהוא משום דהו"ל מצרכי הצביעה. [↑](#footnote-ref-68)
68. ובדעת הב"י צ"ל דמתיחת החוט היא פעולה בפנ"ע, וע"כ יש עלי' תורת מלאכה מכח הא דהיא מצרכי התפירה, ומשא"כ בתכיפה אחת או בב' תכיפות דלא השלים את מעשה התפירה. [↑](#footnote-ref-69)
69. אך השיטה להר"נ כתב להתיר בזה, משום דעשוי הוא להדק ולהרחיב ולאו בגד תפור מיקרי, וכ"כ המאירי דאי"ז תפירה אלא הידוק בעלמא ולנוי, - וצ"ע אם ס"ל דכל תפירה שאינה של קיימא מותרת, או דהכא קייל טפי, משום דאי"ז חשוב כתפירה כלל, אלא כ"ה צורת הלבישה, ועמש"כ בזה הראבי"ה בסימן ר"ו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-70)
70. וכ"כ בפי' ריבב"ן דכל שהמחטין שבבתי ידים מהודקין הרבה ואינו יכול לפשוט ולא ללבוש בתי ידיו אא"כ מרחיבן שרי, - ועיי"ש שכתב דלהכניס המחטין בנקבי בתי ידיו נראה כתופר ואסור, וזה דלא כמש"כ הרי"ד להתיר להכניס את הפתיל בנקבים. [↑](#footnote-ref-71)
71. והמהר"ח או"ז בסימן רט"ו כתב להוכיח מד' היראים שהק' בב' תפירות שקשרן דיתחייב משום קושר, דתפירה שאינה של קיימא דמי לקשירה שאינה של קיימא דמותרת, ונת' להלן, ולפ"ז פשוט דזהו מש"כ היראים לאסור כשנמלך לפעמים להניחם כן לעולם, דאזיל לטעמי' דס"ל דקשר שאינו של קיימא שנמלך לפעמים להניחו כן לעולם אסור, ולפ"ז צ"ל דמש"כ היראים דחוששני לו מחטאת, הוא משום דאף בקשר שאינו של קיימא שנמלך להניחו לעולם חייב חטאת, וכמש"כ בפי' ריו"נ בשלהי עירובין, וכ"נ בתשו' מהר"ח או"ז סימן רט"ו, ונת' במקומו. [↑](#footnote-ref-72)
72. וצ"ע דא"כ מ"ט התיר הרי"ד להכניס את הפתיל בנקבים, הרי אף דהידוק הבגד ע"י הפתיל אינו עשוי להתקיים, מ"מ הפתיל עצמו עשוי להתקיים בבגד, - וצ"ל דהכנסת הפתיל בנקבים ל"ה תפירה כלל, דרק הידוק חלקי הבגד ע"י הפתיל יש בה משום תפירה, וגם הריבב"ן שאסר בהכנסת הפתיל לנקבים, הוא רק משום שנראה כתופר, אך מדינא לי"ב משום תפירה. [↑](#footnote-ref-73)
73. והיינו דאף דדעת הרי"ד דתפירה שאינה של קיימא הויא תפירה גמורה, מ"מ בכה"ג שיש שם נקבים המתוקנים לכך, וגם אי"ז עשוי להתקיים, לא חזינן לה כלל כתפירה, אלא כחיבור ע"י לולאות וקרסים, אך כל שהוא תפירה של קיימא ל"מ מה שיש נקבים העשויים לכך, והוי תפירה דאורייתא, וכמש"כ הגר"ז בסימן ש"מ סוסי"ג, (ול"ד לחיבור ע"י קרסים דל"ה חיבור אף כשהוא עתיד להתקיים כך לעולם, וכדלהלן), והגוו"ר בכלל ג' סימן י"ז ד"ה ויש לישב כתב לפרש בזה בע"א, עיי"ש.

    ויש להוסיף עוד, דאף דבד' הרי"ד נתפרש דההיתר בזה הוא משום דאינו רוצה בהידוקו אלא בשעה שלובשו וכשפושטו מרפה אותו, אך בד' הריא"ז לא נתפרש לזה, וכתב דההיתר בזה הוא משום דאי"ז דרך תפירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-74)
74. ובד' הראבי"ה שם נראה דביסוד הדברים הסכים לד' רבינו יואל דיש בזה משום תפירה, ואך דס"ל דבעתיקי שכבר היו שם ונשמטו ליכא משום תפירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-75)
75. ולפי דבריו מתפרש טפי מש"כ הרי"ד לדמות דין בתי ידים שיש בהם נקבים העשויים להכניס בהן הפתיל, לדין חיבור ע"י קרסים ולולאות. [↑](#footnote-ref-76)
76. והמהר"י קורקוס בפ"י מכלאים הכ"ד כתב דלא קשיא לי' להרא"ש אלא דמ"ט ל"ה חיבור לענין כלאים, אך הא דהשומטה בשבת פטור ניחא, דהוא משום דאי"ז תפירה, וכ"כ הטל אורות בריש מלאכת התופר. [↑](#footnote-ref-77)
77. ולמש"כ היראים ודעימי' דהא דקשרן הוא בקשר אחד דאינו קשר של קיימא, י"ל דמה"ט הוא דהתוכף תכיפה אחת אינו חיבור אף כשקשר, כיון דאי"ז קשר המתקיים, ואה"נ דאם קשר בב' קשרים הוי חיבור, וכמש"כ הפרישה ודעימי' ונת' להלן, ומד' הרא"ש שהק' כן נראה דס"ל דגם ב' תפירות ל"ה חיבור אלא כשקשרן בב' קשרים, וכמש"כ המג"א בסימן י"א סוסקי"ג בדעת התוי"ט והרע"ב, ונת' להלן.

    ואמנם לפ"ז קשיא משה"ק המג"א שם מהא דאיצטריך רחמנא למישרי כלאים בציצית, ובע"כ דיש בציצית משום כלאים אף דאי"ז אלא תכיפה אחת, וכמבו' בד' הרא"ש בסוף הל' ציצית דאין עושין בטלית אלא נקב אחד, והיינו משום דעושין בציצית ב' קשרים, - אך י"ל בזה כמש"כ הפרישה שם בשם המהרש"ל דהיכא דהחוט עצמו הוי כלאים עם הבגד אף בקשירה בלבד הוי כלאים, או כמש"כ הפרישה שם והט"ז שם סק"ד והדגמ"ר שם טעמים אחרים בזה, וכבר מצינו בד' הראבי"ה בסימן ר"ו דאף דכשבא לחבר ב' בגדים יחד בעינן ב' תכיפות וקשר, מ"מ כשבא לחבר רצועות לבגד סגי בב' תכיפות בלא קשר או בתכיפה אחת וקשר, עיי"ש, (אך קשיא מסוגיית הגמ' במנחות ל"ט א', וכמשה"ק הדגמ"ר שם, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-78)
78. וי"ל עוד עד"ז, למש"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ב סח: והר"ן בסנהדרין פ"ח ב' דהא דתכיפה אחת וקשר הוו חיבור, הוא משום דהקשר הוי כתכיפה שני', ולפ"ז נמצא דאין החיבור ע"י התפירה בפנ"ע, דאי"ז אלא תכיפה אחת, אלא ע"י התכיפה והקשירה יחד, דהוו כב' תכיפות, וע"כ אינו חייב משום תופר. [↑](#footnote-ref-79)
79. והארצות החיים בסימן י"א סקט"ו כתב דה"נ לענין שבת חייב בכה"ג משום תופר, וצ"ע דלכאו' בכה"ג הוי עיקר החיבור ע"י הקשירה, ולי"ב משום תופר, וכמש"כ עד"ז המהר"י קורקוס בפ"י מכלאים הכ"ד לדעת הרמב"ם בטעם הא דאינו חייב משום תופר בתפר תפירה אחת וקשר, אף דלענין כלאים הוי חיבור, וכ"ה להדיא בהל' הראב"ד שהובאו בשבה"ל ח"ב סימן מ"ד, דהא דיש בציצית משום כלאים, הוא משום דלענין כלאים סגי בחיבור ע"י קשר ול"ב תפירה. [↑](#footnote-ref-80)
80. ואמנם אי"ז כד' היראים דהוא משום דאינו קשר של קיימא, אלא הוא משום דתכיפה אחת אינו חיבור, וכ"ה גם בחי' רבינו דוד בסנהדרין פ"ח ב', ובחי' המיוחסים להרשב"א במנחות ל"ט א', ונתבאר עוד בזה במ"מ למלאכת קושר [↑](#footnote-ref-81)
81. בפי' הריבמ"צ כתב בהא דהשומטה בשבת פטור, דל"ד למותח חוט של תפירה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-82)
82. והראבי"ה בריש סימן ר"ו כתב בהא דתנן בסיפא דהשומטה בשבת חייב, דכ"ש דלהחזירה בשני ראשי' בצד אחד דחייב. [↑](#footnote-ref-83)
83. ובדף מס' 2 נתבאר די"ל בזה, דדינא דמתניתין הכא הוא דתפירה אחת אינו חיבור, והא דהתופר תפירה אחת פטור הוא אף בדהויא חיבור, שכבר היתה שם תפירה אחת, ומשום דשיעור מלאכת תפירה הוא בב' תפירות, אך הא דהקורע תפירה אחת פטור, אף כשיש במקומה כדי לתפור ב' תפירות, הוא רק משום דאינה חיבור ול"ה בכלל קורע, - ויש להוסיף, דלמש"כ להלן בדעת הרמב"ם די"ל דמחלק בין חיובא דתופר לחיובא דקורע, לענין תפירה אחת שקשר ב' ראשי', או לענין ב' תפירות בלא קשירה, מתישב בפשיטות הא דתני הכא לדין השומטה בשבת ולא תני לדין התופר בשבת, דהרי אף בגונא דסיפא דעשה ב' ראשי' לצד אחד, אינו חייב בשבת משום תופר, ומ"מ השומטה בשבת חייב. [↑](#footnote-ref-84)
84. וי"ל דמש"כ הק"נ ודעימי' דאי"ז אסור מדרבנן, היינו כשלא קשר, אך הכא דלדעת רוב קמאי איירי כשקשר, ה"ז אסור מדרבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-85)
85. ועיי"ש במש"כ לדון בזה, והב"ח ביו"ד סימן ש' והחזון נחום במשנתינו כתבו דהרמב"ם מפרש כפי' ש"ר, וכאשר כ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש. [↑](#footnote-ref-86)
86. ובמקו"צ בהל' כלאים שם הביאו דכ"ה מבו' בתשו' הרי"ף סימן שט"ז שכתב דמהא דתנן דהתוכף תכיפה אחת אינו חיבור משמע דב' תכיפות חיבור, וכ"ה בפי' רבינו פרחי' לעיל נ"ד א', והרי דלא נתפרש במתניתין להדיא דב' תכיפות הוו חיבור. [↑](#footnote-ref-87)
87. אך הב"ח שם כתב דאף בב' תכיפות ל"ה חיבור אלא כשקשר, ואך דבב' תכיפות סגי במה שקשר כל ראש בפנ"ע, ובתכיפה אחת ל"ה חיבור אלא כשקשר ב' הראשים יחד. [↑](#footnote-ref-88)
88. וזה מתפרש היטב להרמב"ם לטעמי' דמפרש להא דתנן בשבת ק"ב ב' דכל העושה מלאכה ומלאכתו מתקיימת בשבת חייב, דהוא דין בפנ"ע בכל המלאכות דבעינן שתהא מלאכתו מתקיימת בשבת, וע"כ אף דב' תפירות הוו חיבור אף כשלא קשרן, מ"מ אינו חייב ע"ז בשבת דאי"ז מלאכה המתקיימת. [↑](#footnote-ref-89)
89. ועיי"ש בתו"ד שכתב דהא דהשומטה בשבת חייב הוא משום מתיר הקשר, אך הק' דאי"ז מתישב להרמב"ם לטעמי' דאין חייבין אלא בקשר אומן. [↑](#footnote-ref-90)
90. ועיי"ש שכתב דאי נימא בד' הרמב"ם דמפרש כפי' ש"ר דהא דעשה ב' ראשי' לצד אחד היינו בב' תכיפות, י"ל בדעתו דהא דתנן ברישא בתכיפה אחת דהשומטה בשבת פטור, הוא אף כשקשר, והגם דלענין כלאים הוי חיבור בכה"ג, מ"מ לענין שבת אינו חייב משום קורע. [↑](#footnote-ref-91)
91. והחזו"א בסימן ג' סקי"ב ד"ה שם והרמב"ם הק' ע"ד הט"ז והגר"א דמהא דתנן ברישא דתכיפה אחת אינו חיבור והשומטה בשבת פטור, ולדעת הרמב"ם איירי כשלא קשר, מכלל דבב' תכיפות השומטה בשבת חייב, - אך לכאו' י"ל בדעתם דעיקר דינא דמתניתין הוא דהחיבור דתפירה הוא רק בב' תפירות, ואך דלענין כלאים איירי כשלא קשר, דכל שקשר שפיר הוי חיבור גם בתכיפה אחת, אף דאין ע"ז תורת תפירה, ומאידך בב' תכיפות הוי חיבור אף כשלא קשר, דל"ב דבר המתקיים, אך לענין חיוב השומטה בשבת איירי כשקשר, דבתכיפה אחת דאין ע"ז תורת תפירה, אף אם קשר לא חשיב כתפירה, והשומטה בשבת פטור, ובב' תכיפות דיש ע"ז תורת תפירה, הרי דכל שקשר והו"ל דבר המתקיים חייב השומטה, וכ"ה מבו' מד' המהר"י קורקוס שם. [↑](#footnote-ref-92)
92. ושמא י"ל עוד בזה, דהיינו משום דהא דבעינן תפירה המתקיימת הוא מדינא דמלאכת מחשבת, וי"ל דבקורע ליכא לה"ט דאף קריעת תפירה שאינה מתקיימת חשיבא כמלאכת מחשבת, כיון דהקריעה מתקיימת, - ומש"כ הרמב"ם בפי"א משבת הט"ו דאף המוחק אינו חייב עד שימחוק כתב העומד מעל דבר העומד, הוא משום דכל שאינו דבר העומד אין ע"ז תורת כתב כלל, דאף לענין גט ל"ה כתיבה בכה"ג, אך אי"ז מתישב למש"כ המ"מ בפ"ד מגירושין ה"ז ועוד מרבוותא בדעתו דלענין גט ל"ב שיהא הכתב ע"ג דבר המתקיים, דלפ"ז בע"כ דהא דבשבת אינו חייב כשאינו על דבר המתקיים הוא משום דבעינן מלאכה המתקיימת בשבת ומדינא דמלאכת מחשבת, ומבו' לפ"ז דאף לענין מחיקה בעינן לזה. [↑](#footnote-ref-93)
93. ומד' הרא"ש שעמד בזה נראה דס"ל בהא דהתופר ב' תפירות אינו חייב אלא כשקשרן, דבעינן שיקשור ב' הראשים יחד, ולא סגי במה שקשר כל ראש בפנ"ע, וכ"ה מבו' בד' הב"ח ביו"ד סימן ש' שנקט כן בדעתו, וכ"כ הראש יוסף בשבת ע"ד ב', וצ"ע, - גם ילה"ע בהא דתנן דהתוכף תכיפה אחת אינו חיבור, והרי למש"כ הרא"ש ל"ש בזה קשירה, ואף ב' תכיפות כה"ג אינם חיבור. [↑](#footnote-ref-94)
94. ובזה נמצא מקור למש"כ הרמב"ם בפ"י משבת ה"ט דאם תפר יתר על ב' תפירות אע"פ שלא קשר חייב שהרי מתקיימת התפירה, שהרי ר' יהודה ס"ל דאף לענין כלאים ל"ה ב' תכיפות חיבור בלא קשירה, ומ"מ אם תפר ג' תפירות הוי חיבור, והרי דג' תפירות מתקיימין אף בלא קשירה, וא"כ ה"נ לענין שבת דלכו"ע אינו חייב בב' תפירות בלא קשירה, מ"מ בג' תפירות חייב אף בלא קשירה, והמהר"י קורקוס כתב קצת בע"א, ונת' להלן, - אך הראש יוסף בשבת ע"ד ב' נקט דלדעת הרמב"ם דשאני דין כלאים מדין שבת, אין להוכיח מהא דאסר ר' יהודה בג' תפירות בלא קשירה, דה"נ לענין שבת חייב. [↑](#footnote-ref-95)
95. ואמנם י"ל דכל הא דיש לפטור לר' יהודה בתופר ב' תפירות בשבת, הוא רק בדליכא אלא ב' תפירות, אך כל שכבר הי' תפירה אחת ותפר עוד ב' תפירות, מודה ר' יהודה דחייב, דאף לדידי' שיעור מלאכת תפירה הוא בב' תפירות, ואך דס"ל דב' תפירות בפנ"ע ל"ה חיבור, אך כל שהן מצטרפות לתפירה אחרת והוי חיבור, שפיר יש לחייב אף בב' תפירות, וסמך לדבר הוא ממה שדנו בירושלמי דר' יהודה כר"א דהאורג ג' חוטין בתחילה חייב, והביאוהו הריבמ"צ והר"ש, ור"א גופי' מחייב אף באחת על האריג, ולפ"ז ניחא קצת הא דלא פליג ר' יהודה אהא דתנן בשבת דהתופר ב' תפירות חייב, (אך לכאו' אכתי הו"ל למיפלג דהתופר בתחילה אינו חייב אלא בג' תפירות, כדפליג ר"א בר"פ האורג דהאורג ג' חוטין בתחילה). [↑](#footnote-ref-96)
96. וי"ל עוד, דלהרמב"ם לטעמי' דהא דתכיפה אחת אינה חיבור הוא בלא קשירה, וב' תכיפות הוו חיבור אף בלא קשירה, הרי דע"ז הוא דפליג ר' יהודה [↑](#footnote-ref-97)
97. וההגמ"ר בסימן תנ"ז כתב בשם רבינו יואל שהתיר בזה דכן אמרינן לקמן בפ' כלל גדול, והגוו"ר בכלל ג' ריש סימן י"ז כתב לפרש דהיינו מהא דפריך לקמן ע"ד ב' בתופר ב' תפירות דהא לא קיימא, והרי דבעינן תפירה העשוי' להתקיים, ועיי"ש שתמה ע"ז דמהתם לא שמעינן דבעינן שתהא התפירה עשוי' ע"ד להתקיים, אלא דבעינן שתהא תפירה הגונה שראוי' להתקיים ואע"פ שתהא נעשית שלא ע"מ להתקיים, - והטל אורות במלאכת התופר כתב לפרש דאין מכוון רבינו יואל ללמוד כן מהתם, אלא ממה שאמרו לקמן ע"ד ב' דהא דבעינן קשר של קיימא הוא דומיא דמשכן, וה"נ בתופר בעינן שיהא של קיימא דומיא דמשכן שהי' עתיד להתקיים, וכל מלאכות ילפינן ממשכן. [↑](#footnote-ref-98)
98. ומד' כל הני קמאי מבו' דחייבין על תפירה שאינה של קיימא, וכ"ה מבו' גם בד' הר"א בן הרמב"ם בשם הרמב"ם, ונת' להלן, וכ"כ בתשו' גוו"ר כלל ג' סימן י"ז וסימן י"ט, - אך בתשו' מהר"ש נאוי שם סימן י"ח כתב דתפירה שאינה של קיימא אינה אסורה אלא מדרבנן, וכ"כ הטל אורות במלאכת התופר והגר"ז בסימן ש"מ סי"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-99)
99. ובתחילת דבריו כתב דאם חותך מן הבגד מקום שיכנס בו הצואר פשיטא דחייב, דהמקלקל ע"מ לתקן שיעורו כמתקן וחייב, וצ"ב דמ"ט הוצרך בזה לדינא דהמקלקל ע"מ לתקן, הרי פתיחת בית הצואר אינה קלקול כלל אלא תיקון, והנה אמנם לפי המבו' בדבריו איירי כשחותך חתיכה מן הבגד, והוא מקלקל לחתיכה זו, אך לכאו' אכתי ל"ב בזה לדינא דהמקלקל ע"מ לתקן, דאף דהוא מקלקל את החתיכה שחותך מן הבגד, הרי הוא מתקן את הבגד עצמו.

    וי"ל בזה בתרי גווני, חדא, לפי יסוד דברי הביאוה"ל בסימן ש"מ סי"ד דמלאכת קורע היא בב' החתיכות, וכתב לפ"ז דאינו חייב אלא כשהוא לצורך ב' החתיכות, וע"כ כיון דבהחתיכה שקורע מן הבגד הו"ל מקלקל, אינו חייב אלא מדינא דמקלקל ע"מ לתקן, - וי"ל עוד, דקריעת הבגד ל"ה כלל בכלל קורע, כיון דקריעה זו היא תיקון, וכמש"כ העולת שבת בסימן שי"ז סקט"ו ודעימי', וכל הא דיש בזה משום קורע הוא משום קריעת החתיכה מן הבגד, דקריעה זו היא קלקול, וע"כ אינו חייב אלא מדינא דמתקן ע"מ לקלקל. [↑](#footnote-ref-100)
100. ואמנם כ"ז הוא בתפירה גמורה, אך חיבור גרוע כחיבור המגופה בטיט, ל"ה חיבור. [↑](#footnote-ref-101)
101. ואמנם כ"ז הוא למשמעות ד' הריטב"א בסוגיין ובמכות ג' ב' דהא דמשני דזה חיבור, דהוא משום דחיבור ע"י תפירה הוי חיבור מעליא, ובכל ענין חשיב כחיבור גמור, כ"ה דהוי חיבור לענין כלאים, וזה כמש"כ הר"א בן הרמב"ם בשם הרמב"ם, - אך התוס' שאנץ ותור"פ במכות שם כתבו, דהא דזה חיבור היינו דהחתיכה דבית הצואר הויא חיבור לפי שעתידה לישאר שם והויא כגוף החבית, ומשא"כ המגופה דאינה עתידה לישאר שם ול"ה כגוף הכלי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-102)
102. ואמנם אין מקור מדבריהם לאסור בתפירה שאינה של קיימא, דמה שאמרו הכא דחשיב חיבור, הוא לחייב על פתיחתו משום מכה בפטיש, וי"ל דאין בזה משום תופר וקורע. [↑](#footnote-ref-103)
103. ואמנם הראבי"ה שם התיר מכח זה בניתוק זוג של מנעלים, דחשיב כאינו של קיימא, כיון דמיד בו ביום כשימכרום לאינתוקי קיימי, ונתחדש בזה דאף דה"ז מתקיים עד שימכרום, מ"מ כיון דבו ביום שימכרום לאינתוקי קיימי חשיב כאינו של קיימא, וכ"כ הלבוש בסימן שי"ז ס"ג, והביאו המ"ב שם סקכ"א, אך הט"ז שם סק"ד נקט בדין קשר שקושר הכובס דאין להתיר אלא כשהוא עתיד להתירו ביום הכביסה, וכ"כ הגר"ז שם ס"ו. [↑](#footnote-ref-104)
104. ודעת הראבי"ה שם דאף לענין כלאים ל"ה חיבור בכה"ג, וזה דלא כמש"כ הראב"ד בהל' ציצית שהובאו בשבה"ל ח"ב ר"ס מ"ד ועוד מקמאי דלענין כלאים הוי חיבור אף בכה"ג שדעתו להתירו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-105)