54 בדין טלית שנקרעה תוך ג
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' ט' כסליו תשס"ד

**בירור שיטות הראשונים**

**בדין טלית שנקרעה תוך ג'**

א] מנחות דמ"א. אמר רחבה אמר ר' יהודה, טלית שנקרעה חוץ לג' יתפור תוך ג' לא יתפור, תנ"ה טלית שנקרעה חוץ לג' יתפור תוך ג' ר"מ אומר לא יתפור וחכ"א יתפור.

ופירש"י, חוץ לג' למעלה מג' אצבעות משפת הכנף, יתפור ולא חיישי' דילמא פייש מידי מן חוט התפירה ויניחם ויוסיף עליו עד ד' חוטין לשם ציצית ואיכא תולמ"ה, דהא חוץ לג' לא חזו לתלות ציצית כדאמרי' לקמן, בתוך ג' הראוי להניח שם ציצית, לא יתפור דהכא חיישי' להכי כדפרישנא.[[1]](#footnote-2)

אך התוס' לעי' ד"מ: פירשו להך דינא, ז"ל, לכך צריך לפרש תוך ג' היינו שנקרע הכנף שהציצית תלוי בה ולא נשתייר ג' והוי כאילו נפסק לגמרי, אבל אם נשתייר בו ג' לד"ה חיבור מעליא הוי, עכ"ל.

והתוס' שם תמהו על פירש"י, דהו"ל למינקט טעמא משום דבעי' טוי' לשמה, אבל תולמ"ה ליכא לפי מה שאפרש לקמן גבי עשאה מן הקוצים ומן הגרדין, ועמש"נ בביאור ד' התוס' ובישוב דעת רש"י בדברינו בדין תולמ"ה סק"???.

והרא"ש בהלכות ציצית סי' י"א, הביא פירש"י, וכתב ע"ז, דלפ"ז יראה דטלית של צמר שנקרעה תוך ג' מותר לתפרה האידנא שאין דרך לתפור בחוטין של צמר אלא בחוטי קנבוס ואינן ראויין לציצית,[[2]](#footnote-3) ואח"כ הביא פי' רבינו עמרם, ז"ל, חוץ לג' יתפור, כיון דאית בי' ג' על ג' אי"ב תורת בגד, תוך ג' לי"ב תורת בגד וכמאן דליתי' דמיא, ואע"ג דתפרי' כמאן דפסיק חשיב ולא רמינן בי' ציצית, ואי עביד בי' ציצית לא פטר לי' לטלית, עכ"ל.

והנמו"י פירש ז"ל, אם הוא חוץ לג' יתפור, שהרי לא נתבטל הציצית, כיון שנשאר שיעור שלם להיות כנף דהיינו גע"ג, תוך ג', אם נקרע תוך ג' בטל הציצית מיד, שלא נשתייר בו שיעור כנף, וכשחוזר ותופרו הו"ל תולמ"ה וכו', ועד"ז נמצאת מפורשת בשם רב עמרם ז"ל וה"ר טובי' ז"ל, וכן פירש הרב בעל הלכות ז"ל, עכ"ל.

ב] והנה בפשוטו נראה, דשי' תוס' הרא"ש והנמו"י ג' שיטות הן, דשי' התוס' היא, דאם נקרע הכנף לגמרי ובו הציצית, ודאי ל"מ לחזור ולחברו, משום תולמ"ה, דכיון שנקרע הכנף מן הבגד, כבר אי"ז ציצית דהבגד, וכל שמחברו הוי זה תולמ"ה, ונידון הסוגיא הוי בשלא נקרע הכנף לגמרי, ובזה הוא דקמפליג ר"מ, דאם נשתייר ג' הוי זה חיבור מעליא להבגד, ולא נתבטל ממנו תורת ציצית, וע"כ שפיר מהני לתפרו, אך אם לא נשתייר בו ג', הוי זה כאילו נפסק לגמרי ובטל ממנו תורת ציצית, וע"כ ל"מ לחזור ולחברו משום תולמ"ה.

ובדעת רבנן דפליגי, ע' חזו"א שדן לומר דהוא משום דס"ל דאף אם נקרע הכנף לגמרי ג"כ מהני לחזור ולחברו ולי"ב משום תולמ"ה, וע"כ הוא דס"ל דהגם דנקרע ולא נשתייר ג' ואין חיבורו חיבור, מ"מ מהני לחזור ולחברו, עיי"ש בדבריו, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' התוס' שם שכתבו דשמעתין כר"מ, דלרבנן ליכא למיגזר שמא יקרע טליתו בתוך ג' ויתפרנו, כיון שלדעתם שפיר מהני לתפרו, וכתבו ע"ז ז"ל, והא דלא גזרי' שמא יקרע כולה, דבהא לא טעו, עכ"ל, וכונתם דמ"ט מפרשי' לה כר"מ, ומ"ט לא מפרשי' דגזרי' שמא יקרע כולה ואתיא אף כרבנן, וע"ז כתבו דלהא ליכא למיחש דבהא לא טעו, ועכ"פ הרי מפורש בדבריהם דאם יקרע כולה יש לאסור אפי' לרבנן, והיינו משום דאף רבנן מודו דכל דנקרע לגמרי מן הבגד ל"מ לחזור ולחברו דחשיב תולמ"ה, ואך דס"ל דכל דנשתייר מחובר מעט לבגד אכתי לא בטלה עשי' קמייתא, וע"כ שפיר מצי לחזור ולתפרו ולי"ב משום תולמ"ה, ויש להסתפק אם לדעת רבנן ה"ז כשר אף קודם שתפרו, אן דלעולם מודו רבנן דקודם שתפרו ה"ז פסול, ואך דמ"מ ס"ל דמהני לחזור ולתפרו, כיון דלא בטלה לה עשי' קמייתא, (וע' חזו"א שנקט, דאף בשנשתייר ג' ה"ז פסול כ"ז שלא תפרו, ואף דבזה מודה ר"מ דמהני לחזור ולתפרו ולי"ב משום תולמ"ה, עיי"ש בדבריו??).

ושי' הרא"ש היא, שאין הנידון כלל משום דינא דתולמ"ה, דאיירי אף בשנפסק הכנף קודם שהטילו בו הציצית, ודייני' להטיל בו ציצית עתה, דבכה"ג ל"ש לדון כלל משום תולמ"ה, ובזה הוא דקמפלגי', דאם נשתייר בו שיעור בגד, מהני חיבורו להבגד ול"ה כמאן דפסיק, וע"כ שפיר אפשר להטיל בו ציציות, אך אם לא נשתייר בו ג' ולי"ב שיעור בגד, ל"מ לו חיבורו לבגד וכמאן דפסיק דמי, וע"כ אף אם מטיל בו ציצית אחר חיבורו ל"מ.

ולפ"ז לא מצאנו הדבר מפורש לדעת הרא"ש, אם בנקרע חוץ לג' מהני לתפור אף היכא שנפסק הכנף אחר שהטילו בו ציצית, ולי"ב משום תולמ"ה כיון שנעשה מתחילה בהכשר, או דמודה הרא"ש לד' התוס' דכה"ג ל"מ לתפור משום תולמ"ה, וכל נידון הסוגיא הוא רק בשנקרע קודם שהטילו בו ציצית, ודייני' אם מהני להטיל בו ציצית אחר שתפרו, או דכמאן דפסיק דמי ול"מ להטיל בו ציצית, וע' בביאור הגרמ"ב למרדכי, שכתב שבד' הרא"ש אין מבו' דין זה, וע' בית יוסף סי' ט"ו שנ' שנקט דהרא"ש איירי אף בשנקרע הכנף אחר שהטילו בו הציצית, ולי"ב משום תולמ"ה, ואף היכא שנקרע פחות מג', אין הפסול משום תולמ"ה, אלא משום דמאן דפסיק דמי, (שהרי אף ל"מ להטיל בו ציציות אחרות), ואמנם יתכן דהב"י לטעמי' דמפרש שדעת הרא"ש כדעת התוס' וכמש"נ להלן סק"ג, וצ"ע בזה, וע' במג"א שנ' מדבריו דלהרא"ש מהני לחזור ולתפור, אף אם כבר הי' בו ציצית, עיי"ש.

ושי' הנמו"י היא, וכ"נ שי' הרמב"ם והרי"ד והריא"ז, וכמו שהבאנו בהערה להלן, דודאי אחר חיבורו ל"ח כמאן דפסיק ומצי' להטיל בו ציצית, ונידון הסוגיא הוא על ציצית שהיתה בו קודם שנקרע, וע"ז הוא דדייני' אם אי"ב משום תולמ"ה, ובזה הוא דקמפלגי', דאם נשתייר בו ג' על ג', הרי שהגם שנקרע לגמרי מן הבגד, מ"מ כיון דאי"ב שיעור כנף, לא בטלה הטלה קמייתא, וע"כ שפיר מצינו לחזור ולחברו לבגד ולי"ב משום תולמ"ה, כיון דתחילת עשייתו בהכשר,[[3]](#footnote-4) ומשא"כ אי לי"ב שיעור כנף, הרי שבשעה שנקרע מן הבגד בטלה הטלה קמייתא, דמקום הטלת הציציות הוי על הכנף, וע"כ רק היכא דנשתייר שיעור כנף, חשבי' דאכתי הטלה קמייתא קיימת, אך כל שלא נשתייר שיעור כנף, בטלה לה הטלה קמייתא, וה"ז דומה להיכא שנקרע סביבות הנקב שמוטלין בו הציציות עד השפה, ואין חוטי הציצית מחוברין לבגד, דודאי שאם יחזור ויתפור סביבות הנקב, אי"ב משום תולמ"ה, שהרי בטלה לה הטלה קמייתא, וה"נ הכא דכוותה, וע"כ ל"מ לחזור ולחברו, דחשיב תולמ"ה.

ג] אך הנה הב"י בסי' ט"ו הביא דברי התוס', וכתב ע"ז דמשמע דהיינו כפי' רבינו עמרם, וכתב עוד דאפי' הטיל בו ציצית אחרת אחר שתפרו פסול, משום דחתיכה זו כיון שנפסקה אע"פ שתפרה תו לא חשיבא מבגד זה, וכ"כ הרא"ש ורבינו ירוחם, עכ"ל, והדברים צ"ב שהשוה שי' התוס' והרא"ש זל"ז, ולכאו' לדעת התוס' אין לפסול רק בציצית שהיתה בו מעיקרא, שהרי התוס' פירשו דטעם הפסול הוא משום תולמ"ה, ולדעתם הוא מוכרח כן, שהרי פירשו דדין זה דר"מ, הוא דינא דאמרי' בד"מ: גזירה שמא יקרע סדינו בתוך ג', והתם הרי פירשו להדיא בגמ' שטעם הפסול הוא משום תולמ"ה, וזה אינו טעם רק לפסול הציצית שהיתה בו מעיקרא, ואילו דעת הרא"ש דיש לפסול אף בציצית שהטיל בו אחר שתפרו, ומשום דלדעתו אין הפסול משום תולמ"ה, ומשום שדעתו כמש"נ להלן סק"?? דמש"א בד"מ: גזירה שמא יקרע סדינו וכו' תולמ"ה, אי"ז דינא דר"מ דטלית שנקרעה בתוך ג', אלא הוי זה גזירה בפנ"ע, וע"כ הגם שבגמ' שם אמרו שטעם הפסול הוא משום תולמ"ה, מ"מ דינא דר"מ דטלית שנקרעה בתוך ג' ל"ה כלל משום תולמ"ה, אלא משום דכמאן דפסיק דמי ול"ח חיבור, וע"כ אף ל"מ להטיל בו ציצית אחר שתפרו.

וגם מה שהשוה הב"י דעת הרא"ש ורי"ו לדעת התוס' דחוץ לג' ותוך ג' לא קאי ארוחב הטלית, אלא אאורך שנשאר שלם, צ"ע רב בזה, דלכאו' פשטות ד' הרא"ש נ' דקאי על רוחב הבגד שנקרע, וכפירש"י והנמו"י, ולכאו' הוא מוכרח כן, שהרי הרא"ש מפרש דהא דלא יתפור הוא משום דכמאן דפסיק דמי ול"מ התפירה לחברו, ולדעתו הרי בע"כ לפרש דכל דין זה הוי בשאין בהחלק הנקרע ג', אך בשיש בו ג' שפיר מהני לחברו לבגד, דאי נימא שאין חילוק כמה הוי החלק הנקרע, ואף אם הוי ג' א"א לחברו לבגד וכמאן דפסיק דמי, א"כ תיקשי טובא מכ"ד שמצינו דמהני לחבר לבגד ע"י תפירה, וכמו שעמד בה הגר"א וכדלהלן סק"ד, ובע"כ דכל מה דס"ל להרא"ש דל"מ לחבר להבגד הוא רק בדלי"ב בהחלק הנקרע ג' ולי"ב שיעור בגד, וע"כ הוא דחשיב כמאן דפסיק אף כשתפרו לבגד.

ולכאו' כ"ה מפורש בד' רי"ו, שהרי כתב רי"ו שאם נקרע ונשתייר כ"ש כשר, והב"י שם לעי' מינה פירש דקאי אפירוש רבינו עמרם,[[4]](#footnote-5) וס"ל דעד כאן לא קאמר דלא יתפור אלא בנקרע כולו, דכיון דלא נשתייר בו כלום כשתפרו כמאן דפסיק חשיב, אבל נשתייר כ"ש אם תפרו כשר דלא חשיב כמאן דפסיק,[[5]](#footnote-6) ועכ"פ הרי להדיא דמפרש רי"ו דחוץ לג' ותוך ג' קאי ארוחב הטלית, שאם החלק הנקרע הוי ג', מהני לחברו לבגד ול"ה כמאן דפסיק, ואם אין בו ג' ל"מ לחברו לבגד והוי כמאן דפסיק, דא"א כלל לפרש דקאי על אורך הטלית שנשתייר שלם, שהרי כתב רי"ו דסגי שנשתייר מחובר מעט, ול"ב שישתייר מחובר ג', וכבר תמה כן הגר"א בביאורו ע"ד הב"י, עיי"ש.

ד] והנה הט"ז בסי' ט"ו סק"ד, כתב בביאור דעת הרא"ש, דודאי אף בנקרע תוך ג' מהני להטיל ציציות אחרות אחר שתפר, וכל נידון הסוגיא הוא על הציציות שהיו בו מעיקרא, ומש"כ הרא"ש דלא רמינן בו ציצית, היינו בעודו קרוע, ועיי"ש שהוכיח כן, דאי נימא דאפי' אחר התפירה לא רמינן בו ציצית, הרי בע"כ דאין טעם הפסול משום תולמ"ה אלא הטעם דפסול הוא משום דכמאן דפסיק דמי ול"ה מכלל הבגד, וא"כ מ"ט אמרו לעי' בד"מ: דגזרי' שמא יקרע סדינו בתוך ג' וכו' והתורה אמרה תולמ"ה, עכ"ד, וע' חמד משה שיישב בזה, דהתם קאי על הציציות שהיו בו מתחילה, ובזה יש לפסול גם משום תולמ"ה, והא דנקטו התם לה"ט ולא אמרו לטעמא דכמאן דפסיק דמי, הוא משום שרצו להעמידה גם לדעת רבנן דלא ס"ל להך מילתא.

וע' גם בביאור הגר"א שם שהסכים לד' הט"ז, והוכיח כן עוד, דודאי תפירה הוי חיבור, כמש"ש מ"א א' ושוין שאם כפלה ותפרה וכו', ושם ל"ז ב' האי מאן דחייטי' וכו', אם איתא וכו', הלא"ה שפיר עביד, עכ"ל, וצ"ב, שהרי אף לד' הב"י מודה הרא"ש דמהני תפירה בשנקרע חוץ לג', וא"כ ודאי דתפירה הוי חיבור, ומאי ק"ל להגר"א, ונראה בביאור ד' הגר"א, דס"ל דאי תפירה הוי חיבור גמור, הרי בדין דתהני אף בנקרע תוך ג', ואי ל"מ תפירה בנקרע תוך ג', בע"כ דתפירה ל"ה חיבור גמור, וע"כ ל"מ התפירה ליתן תורת בגד על החלק הנקרע, דאין בכח התפירה לשנות, ורק היכא דאי"ב בפנ"ע תורת בגד, הוא דמהני התפירה למחשבי' לבגד א' עם עיקר הבגד, וע"כ ה"נ הי' בדין דלא תהני התפירה בטלית כפולה ובתפירת הכנפות, כיון שאין בכח התפירה לשנות הבגד, ואכתי צ"ב בזה.

ואמנם דברי הגר"א צ"ע, שהרי הרא"ש כתב ז"ל, ואע"ג דתפרי' כמאן דפסיק חשיב ולא רמינן בי' ציצית, ואי עביד בי' ציצית לא פטר לי' לטלית, עכ"ל, והרי להדיא דאף ל"מ למירמי בי' עתה ציצית, משום דכמאן דפסיק דמי.

והאמנם דלהט"ז לטעמי' ניחא, דיעו"ש בד' הט"ז שדעתו דדעת הרא"ש והנמו"י מסכמת לדעת התוס' דכל שנקרע לגמרי מן הבגד ל"מ לחזור ולחברו, אף בדאיכא בהחלק הנקרע ג' על ג', וכל מה דמהני לחזור ולתפרו הוא דוקא בשלא נקרע לגמרי מן הבגד, והנה לפי דבריו נמצא דבנקרע תוך ג' ל"מ לחזור ולחברו אף בשלא נקרע לגמרי מן הבגד, וזה שלא כדברי רי"ו הנז' לעי' סק"ג, וע' עוד בזה להלן ??, ולפ"ז שפיר יל"פ ד' הרא"ש, כמש"כ כן הט"ז בתו"ד, דמש"כ דכמאן דפסיק דמי ולא רמי' בי' ציצית, היינו קודם שתפרו, ומכוון הרא"ש דהגם דלא נקרע לגמרי, מ"מ כמאן דפסיק דמי ולא רמי' בי' ציצית, אך אה"נ אחר שתפרו ל"ח כמאן דפסיק ומצי למירמי בי' ציצית.

אך להגר"א לטעמי' דבהך מילתא הסכים עם הב"י, דהא דבנקרע חוץ לג' שרי לחזור ולתפור לדעת הרא"ש והנמו"י היינו אף בשנקרע לגמרי, ולפ"ז הא דבתוך ג' ל"מ לחזור ולתפור היינו בשנקרע לגמרי, ובשלא נקרע לגמרי שפיר מהני לחזור ולתפור, וכמש"כ רי"ו, א,כ מהו שכתב הרא"ש דכמאן דפסיק דמי ולא רמינן בי' ציצית, דאין לפרש דכונתו דלא רמי' בי' ציצית קודם שתפר, דזה פשיטא שהרי אינו מחובר כלל לבגד, וגם א"צ בזה לטעמא דכמאן דפסיק, וגם דכיון דנקרע לגמרי, א"כ הרי אף בנקרע חוץ לג' א"א להטיל בו ציצית קודם שתפרו, ובע"כ שכונת הרא"ש דאף אחר שתפר לא רמי' בי' ציצית, וצ"ע בזה.

ובעיקר מה שפירשו הט"ז והגר"א, שד' הרא"ש והנמו"י בדעת רב עמרם הם שיטה אחת, והיינו דלתרוייהו הוי הנידון על ציצית שכבר היתה בבגד, ובזה הוא דקמפליג ר"מ דבנקרע תוך ג' בטלה עשי' קמייתא ואי"ב משום תולמ"ה, ובנקרע חוץ לג' לא בטלה עשי' קמייתא ואי"ב משום תולמ"ה, יש להעיר בזה, חדא דל' הרא"ש ואע"ג דתפרי' כמאן דפסיק דמי ולא רמי' בי' ציצית, נ' להדיא דאף אחר התפירה הוי כמאן דפסיק.

עוד יש לדקדק בזה, דהרא"ש כתב דהטעם דנקרע תוך ג' גרע הוא משום דלי"ב "תורת בגד" וכמאן דליתי' דמיא, ואילו הנמו"י כתב דהטעם הוא משום דבטל הציצית מיד, שלא נשתייר בו "שיעור כנף", והרי דלהרא"ש הוא משום שיעור בגד ולהנמו"י הוא משום שיעור כנף, וזה מתבאר היטב לפ"מ שפירש הב"י בדעתם, והיינו דלהרא"ש דהנידון הוא אף להטיל בו ציציות אחרות, ודייני' אם מהני חיבורו לבגד או דכמאן דפסיק דמי, הרי דזה לא תליא כלל בשיעור כנף, אלא ה"ז תלוי אם אי"ב שיעור בגד, דבכה"ג חשיב ומהני לי' תפירתו, ואם לי"ב שיעור בגד לא חשיב ול"מ לי' תפירתו, אך להנמו"י דהנידון הוא על הציציות שהיו בו כבר, ודייני' אם בטל ממנו תורת ציצית ובטלה עשי' קמייתא, הרי דזה תלוי אם אי"ב שיעור כנף, דכה"ג אכתי תורת ציצית עליו, כיון דמקום הנחת ציצית הוא על הכנף, וע"כ כל שהכנף קיים אכתי תורת ציצית עליו, ומשא"כ בדלי"ב שיעור כנף בטל מיני' תורת ציצית, דה"ז כמו שנקרע סביבות הנקב עד לכנף, וכבר אין חוטי הציציות מחוברות לבגד, דודאי בטל מיני' תורת ציצית, וז"ב, אך לפ"מ שפירשו הט"ז והגר"א דהרא"ש והנמו"י קיימי בשיטה אחת, צ"ב שנוי הלשונות הנ"ל.

עוד יש להעיר, דמצינו להדיא בד' העיטור הלכות ציצית ש"ב ח"ב, שהביא ד' רב עמרם, וכפי הנראה מקור ד' רב עמרם שהביא הרא"ש הוא מד' העיטור, ומת' להדיא מדבריו דבנקרע תוך ג' ל"מ להטיל בו ציציות אף אחר שתפרו, דיעו"ש שם שהביא דהרי"ף פסק כרחבה אמר ר"י דבנקרע תוך ג' לא יתפור, וכתב ע"ז ז"ל, ומסתברא לן כחכמים, והיינו דאמרי' לעי' שמא יקרע סדינו תוך ג' כרבנן, עכ"ל, וכונתו מתבארת בדבריו לעי' שם בחלק א', אות ס"ו ואילך, דקשיא לי' בהא דגזרי' שמא יקרע סדינו בתוך ג' ויתפרנו, דמ"ט חיישי' להכי, והרי אמרו דטלית שנקרעה תוך ג' לא יתפור, וכנראה היינו, דלר"מ הרי ל"מ כלל תפירתו, וע"כ ליכא למיחש שיתפור, ואף אי נימא דחיישי' להכי, מ"מ אין טעם הפסול משום תולמ"ה, אלא משום דכמאן דפסיק דמי, וע' עוד להלן סק"ה, ובע"כ מזה דלא קי"ל כר"מ, אלא אף בנקרעה תוך ג' שרי לתפור, וע"כ שפיר איכא למיחש להכי,[[6]](#footnote-7) וע' מרדכי סי' תתקמ"ז שתמה ע"ד סמ"ק שמשמע שפסק כר"מ, דלעי' בהאי שנויא דמשני שמא יקרע סדינו פי' בדרך אחד דל"ה אליבא דר"מ, עיי"ש מש"כ לדון בזה, ועי' בביאור הגרמ"ב שעמד בזה דמה ראי' מהתם דלא קי"ל כר"מ, אך יל"פ דבריו ע"ד ד' בעה"ע, דאי קי"ל כר"מ, א"כ מ"ט גזרי' התם שמא יקרע סדינו ויתפרנו, הרי אסור לו לתפור, אך ילה"ע ע"ז, שכל ד' בעה"ע הנ"ל, הם רק לפירוש רב עמרם, והמרדכי הרי דעתו כפירש"י, ולפירש"י הרי אדרבה מבו' בד' בעה"ע בחלק א' דהסוגיא לעי' אתיא רק כדעת ר"מ, וי"ל.

והנה אי נימא דכל הא דלא יתפור הוא רק להכשיר הציציות שהיו בו מעיקרא, אך שפיר מצי לתפור ולהטיל בו ציציות אחרים, א"כ הרי שאף לדעת ר"מ שפיר איכא למיגזר שמא יקרע טליתו בתוך ג' ויתפרנו ויטיל בו ציציות אחרים, והרי עיקר החשש דישייר מחוט התפירה, הוא בשבא להטיל ציציות אחרים, ובע"כ מזה דלדעת ר"מ ל"מ אף להטיל בו ציציות אחר התפירה, משום דכמאן דפסיק דמי, וז"ב ומוכרח.

ה] ומה שתמהו ע"ז הט"ז והגר"א, ממש"א לעי' ד"מ: דטעם הפסול הוא משום תולמ"ה, הנה אחר שזכינו לד' בעה"ע ה"ז מתישב היטב, דהנה יעו"ש בד' בעה"ע חלק א' שכתב דהא דגזרי' שמא יקרע סדינו בתוך ג', אתיא כרבנן דטלית שנקרעה תוך ג' יתפור, וע"כ הא דחיישי' שמא ישתייר מחוט התפירה וכו' ומיפסיל משום תולמ"ה, עכ"ד, והרי להדיא דאה"נ הא דגזרי' התם אי"ז כלל משום דינא דר"מ, אלא גזירה אחרינא היא, וכפירש"י דשמא ישתייר מחוטי התפירה.

ועיי"ש בהעיטור, שאדרבה אין לפרש דהגזירה התם אתיא כר"מ, דא"כ מ"ט גזרי' והרי אין לו לתפור, והיינו כמש"נ לעי' סק"ד, שהרי ל"מ כלל התפירה, וע"כ אין לחוש לזה, וגם אם חיישי' לזה, אין טעם הפסול משום תולמ"ה אלא משום דכמאן דפסיק דמי, ועיי"ש שהביא די"מ דהוי זה חד דינא עם דינא דר"מ, והיינו משום דמפרשי דגם דינא דר"מ הוא משום הך גזירה, וכדעת רש"י, ותמה ע"ז העיטור, דלית הלכתא כר"מ, ועוד דמ"ש הכא דנקט טעמא דתולמ"ה ופלוגתא דר"מ הו"ל למימרא, ועיי"ש עוד בזה.

וע' גם בשטמ"ק בסוגיין אות י"א, שמפורש כן בדבריו, דסוגיא דלעי' ד"מ: הוי גזירה אחרינא, ואך שדעתו היא כדעת הנמו"י, דדינא דר"מ הוי רק על הציציות שהיו בו מעיקרא, אך שפיר מהני להטיל בו ציצית אחרת, וכתב השטמ"ק לפ"ז, דהא דגזרי' לעי' שמא יקרע ויתפרנו, דקשיא דלר"מ הרי אסור לתפור, וא"כ מ"ט ניחוש להכי, היינו שיתפרנו קודם הטלת הציצית, דבכה"ג שרי ר"מ לתפור, וניחא נמי הא דבסוגיין שרו רבנן לתפור לכתחילה, ואילו התם גזרו שמא יתפור, אלא ודאי דלעי' איירי קודם עשיית הציצית, וע"כ שפיר יש לחוש שיעשה הציצית ממה שנשתייר מחוט התפירה, והכא איירי אחר עשיית הציצית, וע"כ ליכא למיחש למידי, וילה"ע, דלפי מה שסיים נמצא, דקודם הטלת הציצית, אסור לתפור אף לדעת רבנן, וא"כ הדר תיקשי דמ"ט גזרו לעי' שמא יקרע ויתפרנו, הרי אסור לתפור, וצ"ל בע"כ דהשטמ"ק בסו"ד לא חשש לקו' זו, (וגם למה שיישב בסו"ד שיטת רש"י, לא א"ש קו' זו, עיי"ש).

ולפ"ז ניחא ד' הרא"ש, דלעולם דעתו דמשום דינא דר"מ ל"מ אף להטיל ציצית אחר תפירתו, דכמאן דפסיק דמי, ומש"א לעי' ד"מ: דהטעם הוא משום תולמ"ה, היינו משום דהתם גזירה אחרינא היא שמא ישתייר מחוט התפירה והוי תולמ"ה, וז"ב, וע' בשו"ת הרא"ש כלל ב' סי' ח שפירש להדיא דהגזירה דלעי' ד"מ: שמא יקרע וכו', היינו שמא ישתייר מחוטי התפירה וכו', וזה להדיא כמש"נ בדעתו, אך באמת אין להוכיח מזה כלל, שהרי שם סי' י"א פירש גם לדינא דברייתא דהוא משום דשמא ישתייר מחוטי התפירה, וע' ב"י סי' ט"ו שהביא מזה שעיקר דעתו של הרא"ש היא כפירש"י.

ואמנם דיש להעיר בזה, דאי נימא הכי דהגזירה דלעי' ד"מ:, ל"ה משום דינא דר"מ, אלא הוי זה גזירה אחרינא, א"כ מ"ט השמיט הרא"ש, ולא כתב דאסור לתפור בנקרע תוך ג', והאמנם שבד' בעה"ע שהבאנו לעי', מבו' דאי קי"ל כר"מ אין מקום לגזירה זו, ולפ"ז ניחא דהרא"ש לטעמי' דפסק כר"מ לא הביא גזירה זו, אך כבר נת' לעי' סוסק"ד בהערה דצ"ע רב בזה, שהרי נפ"מ היכא שנקרע מעט, וגם הוא מוכח כן שדעת הרא"ש דהך גזירה שייכא אף לר"מ, שהרי הרא"ש בפסקיו להלן סי' י"ז הביא גם להך אוקימתא דהא דגזרו על סדין בציצית הוא גזירה שמא יקרע וכו', והגם דקי"ל כר"מ.

אך פשוט דלק"מ, שהרי לפ"ד בעה"ע דסוגיא דלעי' ד"מ: דגזרי' שמא יקרע וכו', אתיא כדעת רבנן, צ"ב דא"כ מ"ט שרו רבנן לתפור בטלית שנקרעה תוך ג', והרי גזרי' שמא ישתייר מחוט התפירה וכו', והשטמ"ק כתב בזה, דכל הגזירה היא קודם שהטילו ציצית, והא דשרו רבנן איירי אחר עשיית הציצית, אך לדעת בעה"ע אין לישב כן, שהרי דעתו דפלוגתא דר"מ ורבנן הויא אם מהני להטיל ציצית אחר התפירה.

והפשוט בזה, דהגם דמצינו שגזרו בסדין בציצית שמא יקרע סדינו ויתפור, מ"מ לא מצינו שאסרו חכמים לתפור, ואדרבה נ' מד' בעה"ע שדעתו, דכל מה שגזרו בסדין בציצית שמא יקרע סדינו ויתפור וכו', הוא משום דליכא איסור לתפור, דאם הי' איסור לתפור ל"ה מקום לגזור שמא יתפור, שהרי אסור לו לעשות כן, וע"כ ניחא שפיר מה דלא הביא הרא"ש לזה, כיון דליכא כלל איסור לתפור, וכמש"נ, ומה דבאמת לא אסרו חכמים לתפור מכח ה"ט, צ"ל בפשיטות, דכל הא דחששו חכמים לזה הוא רק משום שעי"ז יעברו על איסור כלאים, וכן שפטרו חכמים סדין מן התכלת, שוב אין לחוש לזה, וכ"ה מבו' מד' התוס' לעי' ד"מ:, שכתבו דסוגיא דהתם אתיא אף כדעת רבנן דבעלמא לא חיישי, והכא חששו לאיסור כלאים, (וי"ל עוד כמש"כ השטמ"ק דכל הך גזירה שייכא רק בסדין שדרכו ליקרע, אך אי"ז מישב לגמרי, דאכתי תיקשי מ"ט לא גזרו בסדין שלא יתפרו).

ו] ולענין הלכה בפלוגתת ר"מ ורבנן, הנה דעת הרמב"ם והרא"ש וש"ר דקי"ל דטלית שנקרעה בתוך ג' לא יתפור, והנמו"י כתב שכ"ה גם דעת הרי"ף, אך דעת בעה"ע דקי"ל כרבנן דשרי לתפור, והבאנו ראיתו לזה לעי' סוסק"ד, וע' מרדכי סי' תתקמ"ז מה שדן בזה.

והנה בטעמא דהרמב"ם ודעימי' דפסקו כר"מ דבנקרע תוך ג' לא יתפור, ע' בהגמי"י שכתב דהוא משום דהלכה כר"מ בגזירותיו, אך כבר העיר בביאור הגרמ"ב למרדכי דההגמי"י אזיל לטעמי' דמפרש פלוגתת ר"מ ורבנן כפירש"י, דטעמא דר"מ הוא משום גזירה, אך לדעת רב עמרם ודעימי' ולדעת התוס' דטעמא דר"מ הוא מדינא, תיקשי דמ"ט נפסוק כר"מ.

אך הנה הנמו"י גריס בברייתא דר"מ אומר יתפור וחכ"א לא יתפור, ולדבריו ניחא דקי"ל כרבנן, אך ש"ר לא גרסי הכי, וכנר' טעמייהו הוא משום דרחבה אמר הכי ומסייעי' לי' מהך ברייתא, ובע"כ דקי"ל כר"מ, ולדעת התוס' שפירשו דסוגיא דלעי' ד"מ: דגזרי' שמא יקרע וכו' אתיא כדעת ר"מ, הרי שגם מזה יש להוכיח דקי"ל כר"מ, אך הא גופא קשיא מ"ט קי"ל הכי, והרי בעלמא הלכה כרבנן, וגם קשיא מש"א תניא נמי הכי, שהרי אדרבה רבנן לא ס"ל כן, ותמה בזה הב"י בסי' ט"ו, עיי"ש.

1. וע' בהגמי"י ספ"א מציצית שדעתו כדעת רש"י, וכתב לפ"ז דכל האיסור לתפור הוי למעלה מקשר גודל, אך למטה מקשר גודל שרי לתפור, כיון שאינו מקום הראוי להטלת ציצית, וכ"כ הדרישה בסי' ט"ו סק"ג, וכ"כ המג"א שם סק"י, והדרישה שם הביא בשם מהר"ל שתמה ע"ד רש"י, דהול"ל דגם תוך ג' שרי לתפור, בדהוי למטה ממלא קש"ג, (ועיי"ש מש"כ לישב, וצ"ב רב, וכמו שתמה ע"ז הפמ"ג באש"א סקי"ד), והפמ"ג באש"א י' כתב לישב, דע"כ פירש הב"י דקאי על רוחב הבגד, דבזה דעת הטור דמהני להטיל ציצית אף למטה מקש"ג, ועיי"ש עוד בזה, וע' בדברינו בדין שיעור חוטי הציצית סקי"ב, שהבאנו מד' רש"י בספר הפרדס שדעתו דשיעורא דמלא קש"ג הוא רק כנגד השפה התחתונה של הבגד, אך לאורך הבגד א"צ להרחיק, ולפ"ז ג"כ ניחא מה שלא התירו לתפור למטה מלא קש"ג.

   עוד יש לציין בזה, שמד' המרדכי בסי' תתקמ"ח מוכח שלדעת רש"י הא דאסור לתפור היינו אף בשכבר יש בו ציצית, ולא אמרי' דל"ש הגזירה רק בדלי"ב ציצית, שבזה יש לחוש שמא ישתייר וכו', אך בד' השטמ"ק בסוגיין אות י"א נ' שאין לאסור לתפור רק קודם שהטילו בו ציצית וע' פמ"ג סי' ט"ו אש"א י', ומ"ב שם סקי"ל שכתבו שאף כד אי"ב ציצית אסור לתפור דלא פלוג רבנן. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה בל' הרא"ש הי' נ', דרק משום שאין דרך לתפור בחוטי צמר הוא דשרי, אך אם הי' הדרך לתפור בחוטי צמר, הי' אסור אף לתפור בחוטי שאר מינים, דלא פלוג רבנן בזה, או משום דגזרי' שמא יתפור בחוטי צמר, וכן הי' נ' בל' השו"ע סי' ט"ו ס"ד, וביותר נ' כן בלשונו שם ס"ה, שכתב דבטלית של שאר מינים שדרך לתפור בחוטין של אותו המין, לא יתפור לדעת רש"י, ולא הזכיר דרשאי לתפור בחוטין אחרים, אך בד' השו"ע שם ס"ו מפורש דאף בטלית של משי מותר לתפור בחוט ממין אחר, וע' מג"א סק"ו שכבר עמד בכ"ז, עיי"ש מש"כ בזה, ועיי"ש במ"ב סקי"ח וסק"כ שכתב להלכה דאף בטלית של שאר מינים שרי לתפור בחוטי מין אחר, והוסיף שיותר טוב בחוט צבוע, וכנר' הוא מה"ט דאפשר דבבגד שדרך לתפור בחוטין ממינו, אסרו אף לתפור בחוטי מין אחר.

   וע' עוד בתרוה"ד שכתב דה"נ שרי לתפור בחוטין צבועין, אחר שמנהגינו שלא ליתן חוטין צבועין בציצית, ונפסק כן בשו"ע סו"ס ט"ו, אך עי' חזו"א שפקפק בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך הנה הט"ז בסי' ט"ו סק"ד, כתב דכל מש"כ הנמו"י דמהני לחבר, היינו בשלא נקרע לגמרי, אך אם נקרע לגמרי מודו כו"ע דל"מ לחבר, דהוי זה תולמ"ה, עיי"ש, אך מה שהשוה שי' הנמו"י לשי' התוס', צ"ב רב, עיי"ש באחרונים, וע' גם בחמד משה שם שנקט כן, עיי"ש שביאר ההיכ"ת בזה, אך מצינו כמה מן הראשונים שכתבו להדיא דבנקרע חוץ לג' מהני לתפור אף בשנקרע לגמרי, ומהני אף להכשיר הציצית שהיו בו מתחילה, ולי"ב משום תולמ"ה, והם הרי"ד והריא"ז בפסקיהם, והשטמ"ק בסוגיין אות י"א, וההגמי"י בפ"ו ממזוזה, עיי"ש בדבריהם, וכיון שמצינו שכן דעת כמה מהראשונים, ודאי מסתברא מילתא לפרש כן גם בד' הנמו"י, ועי' גם ברמב"ם ספ"א מציצית שנראה שדעתו כן. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה עי' חזו"א שכתב עפ"ד רי"ו, להשוות שיטת רש"י ורב עמרם יחדיו, עיי"ש באורך כ"ד לפ"ז, ומש"כ שם בביאור הדברים צ"ב רב, ולכאו' הדבר ברור כמש"כ הב"י, דמש"כ רי"ו דאם נקרע ונשתייר כ"ש כשר קאי לדעת רב עמרם, שלדעת רש"י ודאי אין להתיר לתפור בכה"ג, וכמש"כ בשו"ת הרא"ש, והביאו הב"י, ואף שלפנינו באו ד' רי"ו אלו אחר שהביא שי' רש"י, הרי כבר נודע דס' רי"ו שלפנינו מלא שיבושים, וודאי דדברים אלו מישך שייכי אחר ד' רב עמרם, ומצינו דכוותה בד' רי"ו לעי' מינה, שהביא דרבינו אליהו הי' מטיל בהם ציצית, ואי"ז מענין דבריו שם, וברור דקאי על סדינים שהביאו הראשונים דהי' רבינו אליהו מפריש מטיל בהן ציצית, וזה שייך בד' רי"ו לעי' מינה לגבי כסות לילה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש שכתב שכן נ' מד' המרדכי, ובפשוטו אין מובן מה ענין ד' המרדכי לד' רי"ו, שהרי המרדכי שם לא הכשיר בשנשתייר מעט רק בשנקרע חוץ לג', אך כבר פי' בזה היטב בביאור הגרמ"ב שם, דהנה המרדכי שם דעתו כפירש"י דטעמא דר"מ הוא משום דחיישי' שמא ישתייר מחוט התפירה וכו', וחוץ לג' דליכא למיחש להכי שרי לתפור, וע"ז כתב המרדכי דאם נקרע חוץ לג' ועדין הוא מחובר לבגד מותר לתפור, עכ"ל, והיינו דס"ל דכל שנקרע לגמרי דאיכא למיתי עלה משום תולמ"ה, ל"מ אף אם נשתייר בו ג', וכל מה דקמפלגי' בין תוך ג' לחוץ לג' הוא רק בשלא נקרע לגמרי, דליכא למיתי עלה משום תולמ"ה, ובזה הוא דקמפלגי' שאין לאסור רק תוך ג' משום דגזרי' שמא ישתייר מחוט התפירה וכו', ועכ"פ הרי נמצא לפ"ז דהגם דס"ל להמרדכי דכל שנקרע הכנף לגמרי ל"מ לחזור ולחברו ואי"ב משום תולמ"ה, מ"מ כתב שכל שלא נקרע לגמרי לא בטלה עשי' קמייתא ושרי לחזור ולחברו, ואך דתוך ג' אסור לחברו משום גזירה, אך משום דינא דתולמ"ה לחודי' הי' מותר לחברו אף תוך ג', כיון שלא נקרע לגמרי מן הבגד, וע"כ שפיר דימה הב"י שי' רי"ו ושי' המרדכי זל"ז, דהא דרי"ו שרי לחברו אף תוך ג', היינו משום דלא ס"ל להגזירה דשמא ישתייר וכו'.

   אך אכתי צ"ע בזה, שלכאו' אכתי ב' ענינים הם, שהרי רי"ו דעתו כדעת הרא"ש, דהא דלא יתפור הוא משום דכמאן דפסיק דמי, ואף ל"מ להטיל בו ציצית אחר שתפרו, וא"כ הרי דמש"כ דאם נשתייר בו כ"ש כשר, היינו דכה"ג מהני לו תפירתו לחשבו כמחובר לבגד, ול"ח כמאן דפסיק, ואפשר שאף קודם שתפרו ל"ח כמאן דפסיק, כיון דאכתי מחובר הוא לבגד, אך משא"כ דינא דהמרדכי דכל דנשתייר מחובר מותר לתפור, הוי זה חידוש בדיני תולמ"ה, שהרי לדעת המרדכי הא דבשלא נשתייר כלום אסור לתפור, אינו משום דכמאן דפסיק דמי, שהרי הוא אוסר לתפור אף בשנקרע חוץ לג', דבזה ודאי אין לחשבו כמאן דפסיק, שהרי לא אסרו אלא להביא אמה על אמה ובו תכלת ולתפרו, אך כל שתפרו ואח"כ הטיל בו ציצית מהני שפיר, אלא משום דינא דתולמ"ה, דכיון שנקרע מן הבגד בטלה עשי' קמייתא וכל שתפרו וחיברו הוי זה תולמ"ה, ובזה חידש המרדכי דכל שנשתייר מחובר מעט לבגד לא בטלה עשי' קמייתא, וכל שתפרו וחיברו לא חשיב זה תולמ"ה, וא"כ מה ענין דינא דרי"ו דהוי זה חידוש בהל' כמאן דפסיק דמי, לדינא דהמרדכי דהוי זה חידוש בהל' תולמ"ה, והרי שפיר יתכן דרי"ו פליג על המרדכי בדינא דתולמ"ה, וס"ל דאף היכא שנקרע לגמרי לי"ב משום תולמ"ה, ודע"כ היכא שנקרע חוץ לג' ובו ציצית, שרי לחזור ולתפרו אף שנקרע לגמרי, וצ"ל שכונת הב"י היא, להך דינא דרי"ו דכל שנשתייר חיבור מעט חשיב אכתי כמחובר, אשר מכח זה ל"ח כמאן דפסיק, ודין זה מבו' גם בד' המרדכי, ודע"כ כל שנשתייר מחובר מעט לא בטלה עשי' קמייתא, ול"ח תולמ"ה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם צ"ע רב בזה, שהרי דינא דר"מ דלא יתפור, היינו רק בשנקרע לגמרי, או עכ"פ בשנקרע רובו, דבזה ל"מ לו תפירתו דכמאן דפסיק דמי, אך בשנקרע מעט שפיר מהני לתפרו, והרי כה"ג מצי להטיל בו ציצית אף קודם שתפרו, וא"כ הרי שאף לדעת ר"מ שפיר יש לחוש שיקרע מעט ויתפרנו וכו', וצ"ע רב בזה. [↑](#footnote-ref-7)