קושר רשימות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' י"א טבת תשס"ח

א] שבת דקי"א:, ר"מ אומר כל קשר שהוא יכול להתירו באחת מידיו אין חייבין עליו.

ובגמ' שם בעי עניבה לר"מ, מהו טעמי' דר"מ משום דיכול להתירו באחת מידיו הוא והא נמי יכול להתירו, או דילמא טעמא דר"מ משום דלא מיהדק והא מיהדק תיקו.

והנה בפיהמ"ש להרמב"ם כתב דאין הלכה כר"מ, וכ"ה ביראים מ' ער"ד, ומ"מ כתב דעניבה מותרת, וצ"ב שהרי בסוגיין מבו' להיפך דאף לר"מ דקשר שיכול להתירו בידו אחת אין חייבין עליו י"ל דחייבין על עניבה, וא"כ לפ"מ דקי"ל דקשר שיכול להתירו בידו אחת חייבין עליו, כ"ש שיהיו חייבין על עניבה.

ונ' פשוט בזה, דבדין עניבה יש לדון משום ב' טעמים, די"ל דעניבה לאו קשירה היא, שאי"ז דרך וצורת קשירה, וזהו דפליגי ר"י ורבנן להלן דקי"ג., דר"י ס"ל דעניבה קשירה מעליתא היא ורבנן ס"ל דעניבה לאו קשירה היא.

אמנם אף אי עניבה קשירה מעליתא היא, מ"מ יל"ד להתירה משום דינא דר"מ דכל קשר שיכול להתירו בידו אחת אין חייבין עליו.

ונ' לפ"ז, דבזה הוא שדנו בסוגיין אם מתיר ר"מ בעניבה מכח הא דיכול להתירו בידו אחת, והיינו דאף אי נימא דר"מ ס"ל ביסוד הדין כר"י דעניבה קשירה מעליתא היא, מ"מ שמא יש להתיר בעניבה משום דהוי כקשר שיכול להתירו בידו אחת.

אשר לפ"ז שפיר ניחא, דהגם דקי"ל דלא כר"מ וקשר שיכול להתירו בידו אחת חייבין עליו, מ"מ קי"ל להתיר בעניבה משום דעניבה לאו קשירה היא כלל.

ואמנם אכתי צ"ב, דמנלן דפליגי רבנן אדר' יהודה וס"ל דעניבה לאו קשירה היא כלל, דילמא הא דשרו רבנן בעניבה הוא כר"מ דקשר שיכול להתירו בידו אחת אין חייבין עליו, ומה"ט גם אין חייבין על עניבה, וכדמיבע"ל בסוגיין שמא אף עניבה חשיבא כקשר שיכול להתירו בידו אחת, אך לפ"מ דקי"ל דקשר שיכול להתירו בידו אחת חייבין עליו, יש לחייב גם בעניבה.

אך נ' פשוט בזה, דהרי בדינא דר"מ דכל קשר שיכול להתירו בידו אחת אין חייבין עליו, מ' דחיובא הוא דליכא הא איסורא איכא, ואילו בעניבה הרי תניא דשריא לכתחילה, ובע"כ דהתירא דעניבה אי"ז משום הא דיכול להתירו בידו אחת, אלא משום דלאו קשירה היא כלל, ואשר ע"כ אף דקי"ל דלא כר"מ וחייבין אף על קשר שיכול להתירו בידו אחת, מ"מ אין חייבין על עניבה דלאו קשירה היא, וז"פ.

אך ילה"ע לפ"ז, דמנלי' להגמ' בפ' המוצא תפילין דר' יהודה מחייב בעניבה, דילמא הגם דס"ל דעניבה הויא כקשירה, מ"מ אין חייבין עלי' משום דהוי כקשר שיכול להתירו בידו אחת וס"ל כר"מ דאין חייבין עליו, ומה"ט אף אין חייבין על עניבה, ואך דמ"מ אי"ב איסור דרבנן, וי"ל דמהא דס"ל לר' יהודה דאסור להכניס תפילין חדשות, מוכח דס"ל דקשר שיכול להתירו בידו אחת חייבין עליו, דאי הוה ס"ל דאין חייבין עליו הי' יכול לקשרן בקשר מרופה, וכמש"כ הראשונים שם, אך למה שדן הרשב"א שם שלא התירו לקשור בקשר מרופה שמא יבא להדקו, אין ללמוד כן מהתם.

ב] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בשיטה להר"נ בסוגיין כתב, ז"ל, והאי הא מיהדק, פי' עניבה הא מיהדק דמתחילה קושר קשר א' ואינו עומד כלל ואח"כ עונב בו ומיהדק, עכ"ל.

ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דבעי בסוגיין עניבה לר"מ מהו, דהגם דקי"ל כרבנן דעניבה לאו קשירה היא, כ"ז הוא בעניבה לחודה, אך קשר שיש על גביו עניבה שפיר הוי קשר, וכאשר כן כתב המרדכי בסימן שפ"ו בשם הר"ר פורת, ובזה הוא דמיבע"ל לדעת ר"מ, דהגם דקשר שיש על גביו עניבה הוי קשר, מ"מ לר"מ י"ל דהוי דומיא דקשר שיכול להתירו בידו אחת אין חייבין עליו, וז"פ, וכבר כתב כן באבנ"ז סימן קע"ט, אמנם השיטה להר"נ גופי' נקט דגם הא דשרו רבנן לענוב חבל דלי איירי בעניבה שע"ג קשר, וע"כ קשיא לי' מהתם, עיי"ש.

ולפ"ז א"צ לידחק כמש"נ לעיל סק"א דהאיבעיא בסוגיין הויא את"ל דר"מ ס"ל ביסוד הדין כר"י דעניבה קשירה מעלייתא היא, אלא הויא האיבעיא בעניבה שע"ג קשר דהוי זה קשירה גם לדעת רבנן.

ג] אמנם הנה כתבו התוס', ז"ל, וא"ת אמאי לא פשיט מדתנן לקמן חבל דלי שנפסק לא יהא קושרו אלא עונבו ומוכחא בפ"ק דפסחים דהנהו רבנן היינו ר"מ דפריך התם מינה לרבנן שהם ר"מ, וי"ל דהתם נמי פריך מספק אם הנהו רבנן הם ר"מ כמו שמסתפק כאן, עכ"ל.

ומבו' בל' התוס' דלפי הצד בסוגיין דאין להתיר בעניבה משום הא דיכול להתירו בידו אחת, ודאי דאסר ר"מ בעניבה, וכל הצד להתיר בעניבה, הוא רק לפי הצד דעניבה דמיא לקשר שיכול להתירו בידו אחת.

והנה לפמש"נ בדעת הרמב"ם הרי שפיר יש מקום להתיר בעניבה גם אם לי"ב משום קשר שיכול להתירו בידו אחת, ומשום דלא חשיבא כלל כקשירה.

ומוכח מד' התוס' דפליגי ע"ד הרמב"ם, וס"ל דכל התירא דעניבה הוא משום דל"ה קשירה מעלייתא, וע"ד דינא דר"מ דכל קשר שיכול להתירו בידו אחת אין חייבין עליו, ואך דבסוגיין מיבע"ל דשמא אף ר"מ דס"ל דכל קשר שיכול להתירו בידו אחת אין חייבין עליו, מ"מ מחייב בעניבה משום דמיהדק, ותנא דשרי בעניבה, תנא אחרינא הוא דס"ל דאף עניבה דמיהדק לא חשיבא כקשירה מעלייתא,

ולפ"ז הרי דלמ"ד דעניבה מותרת, כ"ש דקשר שיכול להתירו בידו אחת אין חייבין עליו, שהרי עניבה דמיהדקא הויא קשירה מעלייתא טפי מקשר שיכול להתירו בידו אחת דלא מיהדק, וכמבו' בסוגיין.[[1]](#footnote-2)

והדברים מפורשים כן בפסקי רי"ד, ז"ל, עניבה לר"מ מהו וכו', ומיכן מוכיח דרבנן דשרו בעניבה כ"ש דשרו בקשר שיכו להתירו באחת מידיו, ור"מ לפרושי מילתייהו דרבנן קא אתי ולאו לאיפלוגי עלייהו וכו', עכ"ל, וכ"ה בפסקי ריא"ז, ז"ל, כל קשר שהוא יכול להתירו בידו אחת לפי שאינו מהודק אינו קשר ומותר לקשרו לכתחילה, וכן הקושר בעניבה אע"פ שהוא מהודק מותר שהרי יכול להתירו בידו אחת, עכ"ל.

וכ"ה בחי' הריטב"א, ז"ל, עניבה לר"מ מהו וכו', מהא שמעינן דר"מ מפרש דברי חכמים, והכא אמרינן דדילמא אע"ג דפליג ר"מ בקשר שיכול להתירו באחת מידיו חיובי מחייב בעניבה מהודקת כיון דמיהדקה, ואם כן רבנן דפטרי בעניבה כדאיתא לקמן וכו', כ"ש דפטרי בקשר שהוא יכול להתירו באחת מידיו, וכן כתב הר"א ז"ל, עכ"ל.

והך מילתא דקי"ל כר"מ דקשר שיכול להתירו בידו אחת אין חייבין עליו, מבו' כן גם בד' הרשב"א בעירובין דצ"ז., ז"ל, כלומר ר"מ דשרי משום דקסבר וכו', וא"נ דעביד להו קשר מרופה בידו אחת דלאו קשירה היא לר"מ וכו', ור' יהודה אמר וכו', וקשר מרופה לדידי' נמי לא דר"י סבר דכל קשר שהוא של קיימא קצת חייבין עליו ולפיכך לא אפשר וכו', והיכא דמצא תפילין שאינם מקושרים וכו', ואת"ל דקשר מרופה כשר בהם לדידן דקיי"ל דקשר שאינו של קיימא אינו קשר אף שאינן מקושרות מותרות דלא כמתני' וכו', עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרשב"א, דקי"ל דקשר מרופה שיכול להתירו בידו אחת אין חייבין עליו, וכדעת ר"מ, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות שם והריטב"א שם, דקי"ל דקשר מרופה אין חייבין עליו, עיי"ש.

וכ"ה בשבלי הלקט סימן קכ"ד, ז"ל, כתב אחי ר' בנימין נר"ו כללא דמילתא קשר של קיימא שחייבין עליו הוא קשר שדעתו לקיימו ואינו יכול להתירו באחת מידיו אבל קשר שדעתו לקיימו ויכול להתירו באחת מידיו או קשר שאינו של קיימא ואינו יכול להתירו באחת מידיו אסור אבל אין חייבין עליו, עכ"ל, והביאו הב"י בסימן שי"ז, והדרכ"מ שם תמה ע"ז דלא קי"ל כר"מ, אך לפי הנ"ל הרי הגם דדעת הרמב"ם והיראים דלא קי"ל כר"מ, מ"מ דעת הרבה מרבוותא דקי"ל כר"מ והם התוס' והרי"ד והרמב"ן והרשב"א והריטב"א והשבה"ל.

ד] והנה בפשוטו הי' נ', דמקור ד' הרשב"א דקי"ל דקשר מרופה אין חייבין עליו, הוא כמש"כ הראשונים דכיון דקי"ל דעניבה שריא, כ"ש קשר מרופה דקייל מינה.

אמנם יש לפקפק בזה, דהנה ילה"ע בד' הרשב"א שם שכתב, ז"ל, וליענבי' מיענב וכו' אלא לר"י בשלמא קשר מרופה אע"ג דאינו של קיימא ממש אסור כקשר גמור אלא עניבה מיהא ליעביד, ופריק רב חסדא וכו', ואיכא למידק מאי קא מקשה לר"י ליענביה והא לר"י עניבה כקשר מעליא הוא וכדמתרץ אביי נמי וכו', וי"ל דס"ל דכיון שאינה של קיימא דודאי למחר מתירו ועושה להן קשר מישרא שרי ר' יהודה בעניבה כי הא, משום דעניבה גריעא קצת מקשר דעלמא, ואביי אומר דעניבה לר"י קשר של קיימא מעליא הוא וכי היכי דלדידיה קשר שאינו של קיימא ממש אלא שהוא של קיימא קצת אסור אף בעניבה כן, עכ"ל.

וצ"ב במש"כ הרשב"א בתחילת דבריו, דהגם דלר"י קשר מרופה אסור עניבה מיהא ליעביד, ומבו' דעניבה קיילא מקשר מרופה, וצ"ע דזה דלא כמבו' בסוגיין דעניבה חמירא מקשר מרופה, ועד"ז צ"ע גם במש"כ הרשב"א לישב דס"ל דמודה ר' יהודה דעניבה שעתיד להתירה למחר שריא משום דעניבה גריעא קצת מקשר דעלמא, וצ"ע שהרי משמעות ד' הרשב"א דבקשר מרופה אסר ר' יהודה אף אם עתיד להתירו למחר,[[2]](#footnote-3) וא"כ כ"ש דבעניבה דחמירא מיני' יהא אסור אף שעתיד להתירו למחר.

ונ' פשוט דהישוב לזה הוא לפמש"כ הרשב"א עוד, ז"ל, ואיכא למידק דהכא משמע דפשיטא להו דלר"מ עניבה לאו קשירה היא, ואילו בריש אלו קשרים איבעיא להו עניבה לר"מ מאי קשירה היא או לא וסלקא בתיקו, ותירצו בתוספות דהתם במהדק והכא בדלא מהדק, עכ"ל, וכ"ה בתוס' ובריטב"א שם, והטעם בזה פשוט, שהרי כל הצד בסוגיין דר"מ מחייב בעניבה, הוא משום דמיהדקא, אך עניבה דלא מיהדקא ודאי דשרי בה ר"מ.

והנה לפ"ז הרי נמצא דהא דפריך בעירובין וליענבי' מיענב היינו בעניבה שאינה מהודקת, ולפ"ז מתבאר בפשיטות מה שנקט הרשב"א דעניבה קיילא מקשר מרופה, דכל הא דמבו' בסוגיין דעניבה חמירא מקשר מרופה, היינו בעניבה המהודקת, אך עניבה שאינה מהודקת קיילא טפי מקשר מרופה, וז"פ.

ולפ"ז יש להעיר, דמנלי' לאביי דר"י אסר אף בעניבה שאינה מהודקת, דילמא הא דאסר ר' יהודה לעונבו לחבל הדלי, הוא בעניבה המהודקת, ובעכצ"ל דסתם עניבה אינה מהודקת, וכדפריך בעירובין בסתמא וליענבי' מיענב, והיינו בעניבה שאינה מהודקת, ומדאסר ר"י לעונבו ש"מ דס"ל דאף עניבה שאינה מהודקת אסורה.

ולפ"ז ילה"ע במש"נ דמקור ד' הרשב"א דקשר מרופה שרי הוא מהא דקי"ל דעניבה שרי, ולפי הנ"ל הרי לכאו' לא מצינו דעניבה שריא אלא בעניבה שאינה מהודקת, אשר קיילא טפי מקשר מרופה, וא"כ מנלן דאף קשר מרופה שרי.

אך נ' פשוט בזה, דהגם דלישנא דר' יהודה דאסר לעונבו לחבל הדלי מ' דאסר אף בעניבה שאינה מהודקת, מ"מ רבנן דשרו לעונבו ולא חילקו בזה, ודאיי דשרו אף בעניבה המהודקת, וע"כ לפ"מ דקי"ל כרבנן דאף עניבה המהודקת שריא, כ"ש בקשר מרופה.

וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א שם, ז"ל, א"נ דלר"מ שרי לעשות עניבה שאינה מהודקת ודאי כיון דשרי בקשר מרופה וכי איבעיא לן התם היינו בעניבה מהודקת וכו', ואנן הא קי"ל דעניבה "אפילו מהודקת" לאו קשירה הוא ושריא, וקי"ל נמי דקשר מרופה שרי, עכ"ל.

ה] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה מבו' עוד בד' הרשב"א, דהא דפליג ר' יהודה ואסר בקשר מרופה שיכול להתירו בידו אחת, הוא משום דעיקר התירא דקשר מרופה הוא משום דחשיב כקשר שאינו של קיימא, וכמבו' כן בל' הרשב"א, וכאשר כ"ה להדיא בפסקי רי"ד בסוגיין, ז"ל, כל קשר שיכול להתירו בידו אחת וכו' אע"פ שעשאו לקיימא פטור "שאין זו קיימא" כיון שיכול להתירו בידו אחת, עכ"ל, וכ"ה גם בחי' הריטב"א בעירובין שם, ז"ל, ור"מ דשרי בחדשות משום דסבר דמותר לקושרן בשבת קשר שאינו של קיימא כלומר קשר מרופה, עכ"ל, והרי דהתירא דקשר מרופה (אשר היינו קשר שיכול להתירו בידו אחת, כמבו' בהמש"ד הריטב"א שם) הוא משום דחשיב כקשר שאינו של קיימא, וכעי"ז כתב בשיטה להר"נ בסוגיין, ז"ל, דכיון דיכול להתירה בידו אחת גלי אדעתי' שאינו רוצה שיהא של קיימא, עכ"ל, (אך מש"כ גלי אדעתי' וכו', צ"ב), ואשר ע"כ ר' יהודה דס"ל דקשר שהוא של קיימא קצת חייבין עליו, ס"ל דחייבין אף על קשר מרופה שיכול להתירו בידו אחת.

ונ' לפ"ז דמה"ט פשיט"ל להרשב"א דקי"ל דקשר מרופה אין חייבין עליו, שהרי אנן קי"ל דלא כר' יהודה ואין חייבין אלא על קשר של קיימא גמור, שהרי לדעת ר' יהודה חייבין אף על קשר שעתיד להתירו למחר, וכמבו' בד' הרשב"א להלן שם, ואנן קי"ל דפטורין עליו, וע"כ אף אין חייבין על קשר מרופה דלא חשיב כקשר של קיימא גמור.

וכמדומה שהדברים מבוארים כן בד' הרמב"ן במלחמות בעירובין שם, ז"ל, אפי' תימה דעניבה פסולה בתפילין אפשר דקשר להו בקשר שאין חייבין עליו דקי"ל כל קשר שאינו של קיימא אין חייבין עליו וכו', ומ"מ ודאי אי עביד קשר מרופה לפי מידת ראשו וזרועו לא עדיף מקטרא דקטרי בזממא וקטרא דקטרי באיסתרידא וחומרתא דקטרי בסנדל הלכך לענין הצלת תפילין מותר לכתחילה וכו', עכ"ל.

ומפורש בד' הרמב"ן, דהא דלדידן אין חייבין על קשר מרופה, דהיינו קשר שיכול להתירו בידו אחת, וכמש"כ הרשב"א והריטב"א, נלמד בק"ו מהא דאין חייבין על קשר שעתיד להתירו, וזה כמש"נ.

ו] אמנם צ"ב לפ"ז, דאם הא דקי"ל דעניבה מותרת, הוא משום דהוי כקשר שיכול להתירו בידו אחת, א"כ מ"ט בקשר שיכול להתירו בידו אחת תני דאין חייבין עליו הא איסורא איכא, ואילו עניבה שריא לכתחילה, ואין לומר דעניבה קיילא טפי מקשר מרופה, שהרי אדרבה בסוגיין מבו' דעניבה חמירא מקשר מרופה, וע"כ מיבע"ל שמא מחייב ר"מ בעניבה, וכבר עמד בכעי"ז הרש"ש בסוגיין ע"ד התוס'.

והנה אמנם בל' פסקי הרי"ד מבו' דגם קשר שיכול להתירו בידו אחת שרי לכתחילה וכ"ה להדיא בפסקי ריא"ז, וצ"ל לדידהו דהא דתנן אין חייבין עליו, הוא משום דתני ברישא אלו קשרים שחייבין עליהן, וע"כ תני סיפא אין חייבין עליו, אך לעולם לי"ב איסורא כלל, אך צ"ע מהא דמדייקי' להלן מדתנן אלו קשרים שאין חייבין עליהן דאיסורא איכא, וי"ל.

אמנם הנה מל' התוספתא דמדמי קשר שיכול להתירו בידו אחת לקשר שאינו של קיימא, מ' דרק חיובא הוא דלית בי' אך איסורא איכא דומיא דקשר שאינו של קיימא, וכ"ה להדיא בשבלי הלקט סימן קכ"ד, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן במלחמות והרשב"א בעירובין שם שלא התירו לקשור קשר שאינו מרופה בתפילין, אלא לצורך הצלת התפילין עיי"ש, אך בל' הרשב"א אי"ז ברור כ"כ ויתכן דלא פסיקא לי' ד"ז, וצ"ע מ"ש מעניבה דשריא לכתחילה.

והפשוט בזה, דהגם דלענין חיובא דאורייתא חמירא עניבה מקשר מרופה, מ"מ לגבי איסורא דרבנן קיילא, דהגם דבקשר מרופה אסרו חכמים, הוא משום דקשר שאינו מהודק מיחלף בקשר מהודק, אך עניבה דלא מיחלפא בקשירה וכמש"א לקמן דקי"ג., שריא אף מדרבנן, וז"פ.

?בעיקר ד' הרמב"ן הרשב"א והריטב"א בעירובין שם, דמבו' דר"י אסר בכל קשר שאינו של קיימא, הנה בד' התוס' שם מבו' לא כן, אלא דאם הוי זה קשר שאינו של קיימא ודאי דגם ר' יהודה הי' מתיר, עיי"ש.

וגם בד' התוס' והראשונים שעמדו על כלל אמר ר' יהודה מבו' לא כן, דלד' הרמב"ן ודעימי' טובא אשמעינן ר' יהודה דרק קשר שאינו כלל של קיימא אין חייבין עליו, וז"פ.

אמנם גם לדעת התוס' מ' דהנידון אם עניבה קשירה היא הוא משום דינא דקשר של קיימא, דאל"כ היכן נכלל בד' ר"י דכל קשר שאינו של קיימא אין חייבין עליו, דחייבין על עניבה, הרי לרבנן עניבה לאו קשירה היא, ובע"כ דהא דלרבנן עניבה לאו קשירה היא אי"ז משום שאינה בצורת קשר, אלא משום דאי"ז ראוי להתקיים כ"כ, וע"ז אמר ר' יהודה דרק קשר שאינו של קיימא ממש שעומד להתירו לאו קשר הוא, אך כל שעשאו להתקיים, הגם שעשוי בצורה שאינה ראוי' כ"כ הוי קשר, וז"ב.

אך אולי אי"ז מוכרח, וגם אם הנידון הוא אם עניבה בכלל קשירה, מ"מ כללא דר' יהודה אתי לרבויי דליכא תנאים בקשרים, אלא כל מין קשר שהוא חייבין עליו אם הוא של קיימא, וע"כ גם עניבה שהיא מין ממיני הקשירה, איכא עלי' תורת קשר, וצ"ע.?

?רשב"א בעירובין שאסרו בקשר מרופה שמא יהדק, וזה כמש"נ להלן בטעם החילוק בין קשר מרופה לעניבה.

רמב"ן כתב דקשר מרופה הוי כ"ש מעניבה, ולפ"ז בע"כ דאיירי בעניבה דלא מהדק.

אך יל"פ עפי"ד האבנ"ז דסוגיין איירי בקשר שעניבה על גביו, אך לפ"ז צ"ע מאי כ"ש, וצ"ע בזה.?

] כתב הרא"ש בפ' מצות חליצה סימן ד', ז"ל, ירושלמי וכו' אמר ר"ח ברי' דר"ה עונבו כדי שיהא יכול להתירו באחת מידיו וכו', ונהגו האידנא לקושרו בקשר גמור דקי"ל דעניבה לאו קשירה היא לענין שבת, עכ"ל.

ונ' ללמוד מד' הרא"ש דהא דקי"ל דעניבה לאו קשירה היא הוא משום דאי"ז כלל צורת קשירה, וע"כ ל"מ זה לגבי חליצה, אך למש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דעניבה לאו קשירה היא הוא משום דחשיבא כקשר שאינו של קיימא, א"כ הרי לגבי חליצה דל"ב קשר של קיימא, שהרי כל קשר של חליצה אינו של קיימא, שפיר מהני גם עניבה, והנה אמנם יש מקום לומר דהגם דל"ב שיהא דעתו לקיים את הקשר, מ"מ בעי' שיהא צורת הקשר כקשר של קיימא, כ"ה דיהא זה חיבור, (ועי' להלן סק"? שנת' כן בד' היראים בדין אגד לולב), וד' הירושלמי שאמרו דעונבו מסייעים לדבריהם.

אך יל"פ עוד בד' הירושלמי, כמש"כ בביאור הגר"א אהע"ז סימן קס"ט סקצ"ט ע"ד הרא"ש, ז"ל, אבל לדינא עיקר כדברי ירוש' בקשר א' ועניב' ע"ג דאף דבשבת לא הוי קשירה מ"מ לחליצה לא בעינן רק שיהא מהודק וכו', עכ"ל.

והנה אמנם מבו' בד' הרא"ש, דקשר שיכול להתירו בידו אחת מהני לגבי חליצה, שהרי הביא שם דנהגו ע"פ הירושלמי להתיר ביד ימנית, והרי דעושין קשר שיכול להתירו בידו אחת, ולכאו' יש להוכיח מזה דקי"ל דלא כר"מ דס"ל דקשר שיכול להתירו בידו אחת אין חייבין עליו, דלר"מ דאין חייבין עליו, אף אי"ז קשר לגבי חליצה, כ"ה דעניבה שאינה קשר לענין שבת לא מהניא בחליצה.

אמנם לפ"ז תיקשי דלר"מ דס"ל דקשר שיכול להתירו בידו אחת אין חייבין עליו, היאך קושרין המנעל לחליצה, ולא מצינו דפליג ר"מ וס"ל דמהני להתיר המנעל גם ביד שמאל.

ואשר ע"כ נ', דדוקא בעניבה הוא דס"ל להרא"ש דכ"ה שאינה קשר לענין שבת ל"מ בחליצה, משום דס"ל דעניבה ל"ה קשירה כלל לענין שבת, וע"כ אף ל"מ לחליצה, אך משא"כ בקשר שיכול להתירו בידו אחת הא דס"ל לר"מ דאין חייבין עליו לאו היינו דאי"ז קשירה כלל, אלא היינו דחשיב כקשר שאינו של קיימא, וכמו שהבאנו לעיל סק"? מד' הראשונים, וע"כ שפיר מהני זה בחליצה, דל"ב בה קשר של קיימא, וז"פ.

אמנם עכ"פ יש ללמוד מזה, דהא דקי"ל דעניבה מותרת, אי"ז חד דינא עם הא דס"ל לר"מ דקשר שיכול להתירו בידו אחת אין חייבין עליו, וזה כמש"נ לעיל סק"א בדעת הרמב"ם.

] סוכה דל"ג:, ת"ר הותר אגדו ביום טוב אוגדו כאגודה של ירק, ואמאי ליענבי' מיענב, הא מני ר"י היא דאמר עניבה קשירה מעליתא היא, ופירש"י, ואמאי דחקת לי' בכה"ג, ליענביה מיענב והכי מקיים טפי ואיסור מלאכה ליכא דעניבה לאו קשירה, עכ"ל.

והנה בפירש"י להלן כתב, ז"ל, שמעינן מהכא דבעינן בלולב קשר גמור שיקשור ב' ראשי האגד, והאוגדן כאגודה של ירק לאו אגד הוא, ואפילו רבנן דפליגי עליה דר"י ואמרי לולב שאינו אגוד כשר מודו דמצוה לאוגדו, כדתניא לעיל משום זה אלי ואנוהו ואוקימנא כרבנן, עכ"ל.

ונ' ללמוד לפ"ז מד' רש"י, דלדידן דעניבה לאו קשירה היא לענין שבת, אף אינה מועלת למצות איגוד הלולב, דאי נימא דעניבה מועלת למצות איגוד הלולב, א"כ מתפרש הא דפריך וליענבי' מיענב דעי"ז יתקיים מצות האגד, ומ"ט הוא אוגדו כאגודה של ירק שאין מתקיים בזה מצות אגד, וממה שפירש"י דהא דפריך ליענבי' מיענב היינו משום דהכי מקיים טפי, ולא פירש דפריך משום דמתקיים בזה מצות אגד, מוכח דס"ל דאין מתקיים בעניבה מצות אגד.

וכ"ה להדיא ביראים מ' תכ"ב, ז"ל, וצריך שיאגדנו שני קשרים זע"ז, דתניא הותר אגודו ביו"ט אוגדו כאגודה של ירק ואינו אוגדו אגד גמור דאסור לאוגדו ביו"ט ומוקמינן לה אליבא דרבנן דאמרי אין מצוה לאוגדו אלא משום זה אלי ואנוהו, אלמא בחול דיכול לאוגדו אוגדו אגד הנאסר בשבת וביו"ט ואינו נאסר אלא ב' קשרים זע"ז דהוו של קיימא וכו', וכן פרש"י זצ"ל שהאוגדו כאגודה של ירק לאו אגודה היא אפילו אליבא דרבנן דכי היכי דמצריך ר' יהודה אגד שלא לפסול מצריכי רבנן למצוה, עכ"ל.

ומבו' בד' היראים דלקיום מצות אגד בעינן שיאגדנו באגד הנאסר בשבת ויו"ט, וע"כ ודאי דל"מ לאגדו בעניבה, וכ"ה בראבי"ה סימן תרס"ו, ז"ל, ואנן קי"ל דעניבה לאו קשירה היא לא לענין שבת ולא לגבי לולב להיות קשר למצוה מן המובחר, עכ"ל.

וכן נ' גם בד' הרי"ף והרא"ש בסוכה שם, ז"ל, וכי אגד ליה ביו"ט לא אגיד ליה אלא כאגודה של ירק וכו' א"נ דעניב לי' מיענב, עכ"ל, ואי נימא דבעניבה מתקיים מצות אגד, הי' צריך לענבו ולא לאגדו כאגודה של ירק שאין מתקיים בה מצות אגד, והנה אמנם יש לדחות דשמא ס"ל להרי"ף דמצות אגד לרבנן מתקיימת אף בכריכה כאגודה של ירק, דל"ב כלל לאגדו ע"י קשירה, אך עי' או"ז סימן ש"ז שדקדק מד' הרי"ף דבחול צריך לאגדו בקשר גמור, והרי דעניבה ל"מ לקיום מצות אגד.

אמנם לדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דעניבה לאו קשירה היא הוא משום דהויא כקשר שאינו של קיימא, י"ל דע"כ לגבי איגוד הלולב דל"ב שיאגדנו בקשר של קיימא, שהרי מהני שיאגדנו ע"מ להתירו אח"כ, שפיר מהני אף איגוד שע"י עניבה.

ולפ"ז זהו דפריך הגמ' דליענבי' מיענב, דאמאי אוגדו באגודה בעלמא שאין מתקיים בזה מצות אגד, ליענבי' מיענב דיתקיים בזה מצות אגד.

ונ' עוד עפי"ז, דהנה יש להסתפק לדעת ר"מ דקשר שיכול להתירו בידו אחת אין חייבין עליו, אם מהני קשר זה לקיום מצות איגוד הלולב.

ולמש"נ י"ל, דכיון דהא דאין חייבין עליו הוא משום דהוי כקשר שאינו של קיימא?, ע"כ למצות איגוד הלולב דל"ב שיהא קשר של קיימא, שפיר מהני אף קשר זה שיכול להתירו בידו אחת, ולפ"ז לדעת הפוסקים כר"מ, יש מקום להתיר לאגוד הלולב ביו"ט בקשר מרופה, דהגם דמודה ר"מ דה"ז אסור מדרבנן עמש"נ בזה לעיל סק"?, מ"מ הותר קשר דרבנן במקום מצות אגד, לדעת הרמב"ם ודעימי', אך למה שדן הרשב"א בעירובין דצ"ז. דקשר מרופה לא הותר במקום מצוה, אין להתיר בזה.

אמנם אי"ז מוכרע, שהרי היראים כתב דהא דצריך לאגוד בב' קשרים זעג"ז, הוא משום דלגבי שבת אין נאסר אלא ב' קשרים זע"ז "דהוו של קיימא", והרי דהא דקשר א' ל"ח קשר הוא משום שאינו של קיימא, ואפ"ה ל"מ לקיום מצות אגד, וכנר' היינו דהגם דלגבי אגד הלולב ל"ב שיהא דעתו לקיים הקשר, מ"מ בעי' שיהא הקשר מצ"ע של קיימא, וכל דהקשר מצ"ע אינו של קיימא לאו אגד הוא.

ואולי יל"פ הטעם בזה, דהא דקשר שאינו של קיימא אינו קשר אי"ז דין מסוים בשבת אלא הוי זה בכל דיני התורה, ואך הא דבעי' שיהא דעתו לקיימו הוא רק במלאכת שבת, דבזה אזלי' בתר מחשבתו, מדינא דמלאכת מחשבת, אך לגבי שאר דיני התורה לא אזלי' כלל בתר מחשבתו.

ולפ"ז שפיר י"ל דגם אם הא דעניבה לאו קשר היא לענין שבת, הוא משום דחשיבא כקשר שאינו של קיימא, מ"מ לא מהניא עניבה לקיום מצות אגד.

] והנה כתב ראבי"ה שם, ז"ל, ופסק רש"י בפירושו שמעינן מהכא דבעינן בלולב קשר גמור וכו', ואנן נהיגינן בלולב וגם בקשר של ציצית לקושרן פעם אחת ושוב מעגל וכורכו סביב סביב ומתוך כך מהדקו יפה כאילו בשני ראשי האגוד קשרו ב' פעמים, ואנן קי"ל דעניבה לאו קשירה היא לא לענין שבת ולא לגבי לולב להיות קשר למצוה מן המובחר, עכ"ל.

ולכאו' יש ללמוד מד' ראבי"ה, דכל כה"ג שקושר קשר א' וכורכו סביב סביב ומתוך כך מהדקו יפה, חשיב קשר לענין שבת, דאי נימא דכה"ג לא חשיב כקשר לענין שבת, א"כ מ"ט סגי בזה לקיום מצות אגד, ועוד, דאי נימא דכה"ג לא חשיב כקשר לענין שבת, א"כ מ"ט תני דהותר אגדו ביו"ט אוגדו כאגודה של ירק, ומ"ט לא יאגדנו ע"י קשר א' וכריכה על גביו, ובע"כ דכל שקושר קשר א' וכורך על גביו חשיב כקשר לענין שבת, וז"ב, וכ"ה מבו' בל' המ"ב סימן תרנ"א סק"י, עיי"ש.

והנה בפשוטו הי' נ' דראבי"ה לטעמי' אזיל, דהנה כתב ראבי"ה בסימן ר"ו, ז"ל, ונראה בעיני דלגבי כלאים נמי תכיפה אחת וקשר אפילו אינו של קיימא הוי חיבור, כמו קשר שאינו של קיימא ושתי תפירות, והוי כשתי תכיפות, והיינו דאמרינן בפרק במה בהמה ובלבד שלא יכרוך ויקשור גבי כלאים, אבל קשר של קיימא הוא חיבור בלי שום תכיפה וכו' ורש"י ורבינו חננאל פירשו נמי התם כריכה וקשירה הוי כב' תכיפות, וצריך להוסיף על דבריהם אפילו אינו של קיימא, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

ועי' בביאור הגר"א סימן תרנ"א ס"א, שדימה הא דקשר וכריכה על גביו חשיב קשר, להא דכריכה וקשר על גבי' הוי חיבור לענין כלאים, עיי"ש.

ואשר ע"כ כ"ה דכריכה וקשירה עלי' חשיב כב' תכיפות, ה"נ קשירה וכריכה עלי' חשיב כב' תכיפות, והוי זה כקשר גמור.

והנה אמנם בל' ראבי"ה בסימן ר"ו מבו' דכה"ג אי"ז אסור לענין שבת, ונ' שהוכיח כן מסוגיית הגמ' שם, שאמרו דכה"ג אי"ז אסור אלא לענין כלאים ולא לענין שבת.

והנה אמנם בד' הגמ' הי' מקום לפרש, דהא דאי"ז אסור לענין שבת, הוא משום דהוי זה קשר שאינו של קיימא כלל, שהוא עתיד להתירו ביומו, ומשא"כ לענין כלאים הוי כלאים אף בקשר שאינו של קיימא, אך הראבי"ה גופי' ל"ה מצי לפרש כן, שהרי דעתו שם דקשר שאינו של קיימא ל"ה חיבור לענין כלאים, וע"כ בע"כ דהא דתנן דבלבד שלא יכרוך, הוא בשאין דעתו להתיר, ואפ"ה אי"ז אסור בשבת.

ובאמת הראב"ד בתשובה שהובאה בשבה"ל ח"ב סימן ע' הוכיח מסוגיא דהתם דקשר שאינו של קיימא הוי חיבור לענין כלאים, ונ' דפשיט"ל דהוי זה קשר שאינו של קיימא, משום דאל"כ מ"ט אי"ז אסור בשבת, אך הראבי"ה לטעמי' הוכרח לפרש בע"א, וז"פ.

אמנם צ"ע בזה, דלכאו' זה סותר לד' ראבי"ה בסימן תרס"ו דמבו' דקשר וכריכה על גביו ה"ז אסור גם לענין שבת, וכנ"ל.

אמנם נ' פשוט בזה, דהנה בהא דאסור בכלאים כריכה וקשר על גביו, פירש ראבי"ה דהיינו בקשר שאינו של קיימא, ולפ"ז נ' דעיקר החיבור הוא בהכריכה, והגם דכריכה בפנ"ע ל"ה חיבור, מ"מ היכא שקשר על גבי' אף שאינו של קיימא ה"ז מעמיד הכריכה והוי הכריכה חיבור, וע"ד שכתב ראבי"ה לעיל מינה, במש"א בב' תפירות והוא שקשרן, דהיינו אפי' בקשר שאינו של קיימא דבדבר קל מעמיד התפירות, וה"נ הכא דכוותה, ואשר ע"כ הגם דהוי זה חיבור לענין כלאים, מ"מ לגבי שבת שלא נאסר אלא "קשר", הרי דכריכה לאו קשר היא, וע"כ לי"ב איסור בשבת.

אשר לפ"ז לא סתרי ד' הראבי"ה זל"ז, דד' הראבי"ה בסימן תרס"ו דמבו' דקשר וכריכה על גביו הוי קשר לענין שבת, הוא משום דהתם עיקר החיבור הוי ע"י הקשר, והכריכה מעמדת את הקשר, וע"כ אסור לעשותו בשבת, ומשא"כ בכריכה וקשר על גבי' דעיקר החיבור הוי ע"י הכריכה, מותר לעשותו בשבת.

והא דא"א לאגוד הלולב בשבת ע"י כריכה וקשר על גבי', נ' דהוא משום דלקיום מצות אגד בעי' שיהיו אגודים יחד ע"י קשר, וע"כ ל"מ אלא אם אוגדם ע"י קשר וכריכה על גביו, דהוי איגודם ע"י הקשר, אך אם אוגדם ע"י כריכה וקשר על גבי' דהוי איגודם ע"י הכריכה, אין מתקיים בזה מצות אגד, וז"ב.

אמנם הנה במ"ב סימן תרנ"א סק"ח כתב, ז"ל, ועיין בתשובת אגורה באהלך שמצדד דמה שנוהגין העולם שלא לעשות קשר אלא עושין מן עלי לולב כמין בית יד ותוחבין הלולב בו ג"ז בכלל קשר ע"ש, עכ"ל, ועיי"ש בשו"ת אגורה באהלך סימן ל"ג שפירש טעמו, ז"ל, לדידן דא"צ אגד אלא לנוי, וכי גזירה היא ב' קשרים, ודאי דה"ט דבב' קשרים איכא נוי ומהדק יפה ולא משלף לכאן ולכאן, משא"כ בעניבה דכיון דיכול להתירו בא' מידיו ירפה הקשר ע"י משמוש היד וליכא נוי, הא ודאי טעמא דידן, וא"כ בנידו"ד דנכנסין הג' מינים תוך הארוג הזה ויבא מהודק היטב היטב ויש לו נוי הרבה למה לא יוכשר וכו' והא דנקטו אגד וכו' ל"ד אלא דבר דמהדק יפה לנוי, עכ"ל.

ולפ"ז הרי בדין דשפיר יהני לאגוד המינים בכריכה וקשר על גבי', שהרי כלל ל"ב שיהיו האיגוד ע"י קשר, אלא כל איגוד המהודק יפה מתקיים בו מצות איגוד.

אך דבריו צ"ע רב, דל' היראים והראבי"ה מורה להדיא דבעי' שיאגדנו בקשר גמור הנאסר בשבת ויו"ט, וזהו נויו שיהיו אגודים ע"י אגד הקשור בקשירה מעליא, ומה"ט הוא דל"מ עניבה משום דקי"ל דעניבה לאו קשירה היא.

אמנם נ' לקיים דבריו מטעם אחר, דהגם דודאי בעי' שיהא האגד קשור בקשירה מעליא, מ"מ לאו היינו דבעי' שיהיו המינים קשורים זל"ז ע"י האגד, אלא היינו דבעי' שיהיו הג' מינים אגודים יחד בתוך אגד א', וכדי שיהא האגד חשיב כאגד בעי' שיהא קשור בקשירה מעליא, וכ"ש שאם יהא האגד מחובר בחיבור גמור דשפיר דמי, וע"כ שפיר מהני לאגוד המינים ע"י בית יד זה,

אך בביכורי יעקב שם סק"ח כתב דאין מתקיים מצות אגד בכה"ג שנותן את המינים בתוך בית יד משום שאי"ז קשירה האסורה בשבת, עיי"ש, והיינו משום דנקט דבעי' שיהיו המינים מחוברין זל"ז ע"י האגד, וע"כ ל"מ אא"כ א"א להוציאן מן האגד בלא להתיר הקשר, עיי"ש, ודבריו אלו אין מתישבים בד' הר"ן בסוכה שם שכתב דמש"כ הרי"ף דהשתא דקי"ל דלולב א"צ אגד אי לא אתנחי' בהושענא מערב יו"ט מנח לי' ביו"ט ושפיר דמי, ופירש הר"ן, ז"ל, אי לא אתנחי' בהושענא וכו' פי' באגד ההדס וכו', דאילו הי' צריך אגד הוה מיתסר משום מלאכה כיון דבלא"ה לא מתכשר וכו', עכ"ל, והק' הערול"נ שם דמה הוצרך הר"ן לה"ט, הרי למ"ד דלולב צריך אגד א"א לאגדו ביו"ט משום דהוי זה קשירה האסורה בשבת, ודבריו אתיין לטעמי', אך למש"נ ניחא, שהרי דייני' להניח הלולב באגד ההדס, וכיון שכבר קשר את אגד ההדס בערב יו"ט, שפיר שרי להכניס הלולב בתוך אגד ההדס, ולי"ב משום קשירה כלל, וע"כ הוצרך הר"ן לפרש דהאיסור הוא משום דבלא"ה לא מתכשר וע"כ חשיב מלאכה, ועמש"נ בדברינו להלן בד' הביכור"י דס"ל דבעי' שיהיו המינים עצמן קשורין זל"ז, ובכה"ג שא"א להתירן בלא הסרת הקשר חשיבי המינים עצמן כקשורין זל"ז.

ולפ"ז הרי דאי נימא דכריכה וקשר על גבה הויא חיבור מעליא, בדין דיועיל לאגוד את הלולב עי"ז, דכל שהאגד מחובר, מהני לאגוד בו את הלולב, ונ"פ לפ"ז דשפיר מהני לאגוד את הלולב ע"י גומי וכיו"ב, וצ"ע בזה, אך לפ"ד הביכור"י דדין אגד דמינים הוא שיהיו המינים עצמן מחוברין זל"ז, וע"כ ל"מ אא"כ א"א להוציאן בלא התרת הקשר, שפיר י"ל דבעי' שיהא חיבורן ע"י קשר, וע"כ ל"מ לזה כריכה וקשר על גבה, וצ"ע בזה.

ובעיקר דין כריכה, לכאו' נ' דכריכה אחת בפנ"ע הויא ממש כקשר א', שהרי כל קשר הוא שתוחב ראש א' בתוך הכריכה שע"י הראש השני, וכל כריכה דמיא לזה.

והא דקשר וכריכה על גביו ל"ה ממש כב' קשרים, הוא משום דאף אם קושר קשר א' ואח"כ כורך ב' הראשים ואח"כ קושרן קשר א', ל"ה כב' קשרים, דכל המעליותא דב' קשרים הם בא' ע"ג חבירו, שמחזקין זא"ז, ולא בכה"ג, וז"פ.

] כתב הרמב"ם פ"י משבת ה"ה, ז"ל, כל שראוי למאכל בהמה מותר לקשור אותו בשבת, לפיכך אם נפסקה רצועת סנדלו בכרמלית נוטל גמי לח הראוי למאכל בהמה וכורך עליו וקושר, עכ"ל.

ובביאוה"ל סו"ס שי"ז הק' ע"ד הרמב"ם, דסותר את עצמו למש"כ שם ה"ו, דמותר לקשור קשר שאינו של קיימא לדבר מצוה, ומקור הדין כתב הה"מ דהוא נובע משבת קנ"ז דאיתא שם ומדבריהם למדנו שפוקקין ומודדין וקושרין בשבת, והלא שם איתא דקשרו את המקידה בגמי, וע"ש ברש"י דהכונה בגמי לח, וא"כ לדברי הרמב"ם הנ"ל אין שם קשר ע"ז כלל וכנ"ל וא"כ מאי ראיה מייתי שמותר לעשות קשר שאינו של קיימא מדאורייתא [היינו להרמב"ם אפילו הוא מעשה אומן] לדבר מצוה.

ועיי"ש שכתב דצ"ל דס"ל להרמב"ם דלא כרש"י אלא דהמעשה היה בגמי יבש שאינו ראוי שוב למאכל בהמה, וס"ל דבגמי יבש יש בו משום קשר עכ"פ מדרבנן היכא דעושה מעשה אומן, ואפשר עוד דאית ביה ג"כ איסור דאורייתא היכא דעושה ג"כ קשר של קיימא, עכ"ל, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ואכ"מ.

אמנם נ' דיל"פ בדעת הרמב"ם כד' רש"י, דהא דמאכל בהמה אין בו משום קושר הוא משום דאינו קשר של קיימא, וכ"ה במאירי בשלהי מכילתין, וכ"ה באהל מועד דרך ה' נתיב ז', ז"ל, קושרים קשר של קיימא בדבר הראוי לאכילה לאדם או לבהמה, שאינו מבטל דבר הראוי לאכילה להיות קשר של קיימא, עכ"ל.

ומש"כ הרמב"ם בסתמא דמותר לקשרו בשבת, הוא משום דקאי עמש"כ לעיל מינה דקאי בקשר שהוא מעשה הדיוט, וגם קשירת הגמי בסנדל דאיירי בי' הרמב"ם הכא הוא מעשה הדיוט.

ולפ"ז שפיר ניחא מה שלמד הרמב"ם ממתני' דשלהי מכילתין דשרי לקשור קשר שהוא מעשה אומן ואינו של קיימא לצורך מצוה, דהגם דהי' זה מאכל בהמה, מ"מ כל דהוי מעשה אומן אית בי' איסורא, דכל התירא דמאכל בהמה הוא משום דאינושל קיימא, ובמעשה אומן אסור אף שאינו של קיימא, וז"פ.

] ומש"כ במ"ב שם בשם החיי אדם דלא שרי קשר במאכל בהמה אלא בגמי שלכשייבש ינתק, צ"ב, דמה צירוף יש בין הא דהוי זה מאכל בהמה לבין הא דכשיתיבש ינתק.

ובד' רש"י נ"פ דב' טעמים הם, ובמאירי ורע"ב לא הזכירו אלא לטעמא קמא, וכ"כ הרש"ש שם, והיינו חדא דה"ז מאכל בהמה ולא מבטל לי' התם, ועוד דלכשייבש ינתק, וז"פ.

] קרית מלך רב פירש ד' הראב"ד כמש"נ דכונתו דגם בחבל גרדי יש לאסור אטו חבל גמור, ומהו שהתיר הרמב"ם משום שאינו של קיימא, וע"ז פירש הראב"ד דחלוק הוא חבל גרדי דפרה שאינו מתקיים כלל, וע"כ אין מקום לגזור בו.

ולפ"ז מבו' בד' הראב"ד דקשר העשוי לב' ימים אינו אסור, וזה דלא כמש"כ האבנ"ז בדעתו.

ובאמת לדעת הרמב"ם והראב"ד לא השיג עליו דאין אסור אלא קשר של קיימא, ודאי דאין לאסור בעשוי לב' ימים, דלכאו' ודאי אינו קשר של קיימא.

אך בל' המאירי מבו', דהגם דמדאורייתא אין אסור אלא קשר של קיימא גמור, מ"מ מדרבנן אסרו אף במעשה הדיוט כל שהוא כעין קשר של קיימא, עיי"ש.

וע' עוד באבנ"ז ובתהל"ד מש"כ בענין זה.

וע' מאמ"ר סק"א שנקט דאין אסור מדרבנן במעשה הדיוט, רק קשר של קיימא שחייבין עליו במעשה אומן, וגם נקט דקשר לזמן מועט אינו בכלל קשר של קיימא, ותמה ע"ד השה"ג והט"ז, עיי"ש.

] ז"ל הכל בו סימן ל"א, הקושר קשר של קיימא והוא קשר אומן חייב כגון קשר הגמלין והספנין, והרצענין בשעת עשייתן מנעל וסנדל, וכל כיוצא בזה, ושאינו מעשה אומן פטור, ושאינו מעשה אומן ולא של קיימא מותר לכתחלה, וכן הדין להתיר אחד מהן. וכתב הר"ם, חלוק ומכנסים שנקשרו יחד אין להתירן בשבת, לפי שכל קשר שאין מתירין ביומיה פטור אבל אסור, וזה רגיל אדם להניח אפילו שבוע קשורין ע"כ, ומצאתי כלל אחד, כל קשר שפעמים נמלך ומבטלו לעולם אע"פ שתחלת עשיתו לא היתה על מנת להניח שם אסור, הלכך הקשר שעושין בקורדילא"ש היכא דאינו יכול לפשוט את הבגד בלא היתר הקשר מותר, אבל אם יכול לפשוט הבגד בלא היתר הקשר אסור לקשור, כי קשר של קיימא הוא, וכן נמי הדין בחבלי הדוקי צואר שקורין קורדו"ן, וקשר רצועות המכנסים מותר לכתחלה לפי שסופו להתירו כשיכבסו המכנסים, אבל אם של פשתן המתכבס עם המכנסים אסור, שפעמים נמלך ומבטלו שם לעולם ולא יתירנו משם עד שיהיה בלוי, ור"ף ז"ל כתב שכל קשר שעומד ח' ימים בלא התרתן נקרא קשר של קיימא עכ"ל.

ולכאו' ד' שיטות הם, דמש"כ בתחילה דקשר שאינו מעשה אומן ואינו של קיימא מותר לכתחילה, הוא דעת הרי"ף והרמב"ם, ומש"כ אח"כ דכל קשר שאין מתירין ביומי' פטור אבל אסור, הוא לדעת ש"ר דקשר לזמן בינוני פטור אבל אסור, ומש"כ אח"כ דקשר רצועות המכנסים מותר לכתחילה, אף שמניח אותו עד שיכבסו המכנסים, הוא דעת היראים, דס"ל דקשר לזמן בינוני מותר לכתחילה, ולדידי' קשר האסור מדרבנן הוא קשר שיתכן שיבטלו אותו לעולם, וזהו שכתב דמצאתי כלל אחר כנדצ"ל דזהו שיטה אחרת, ול' הארחות חים הל' שבת ק"ו, ויש מי שכותב כלל אחר וכו', עכ"ל, והרי דפליגי, וע' ב"י שכבר עמד ע"ד הכל בו בסו"ד דאי"ז כדעת ש"ר דס"ל דקשר לזמן בינוני אסור מדרבנן, ודעת הר"ף דיותר מז' ימים הוי קשר של קיימא, אי"ז כדעת היראים שהתיר ברצועה שבמכנסים אף דהוי יותר מז' ימים, וגם שלא כד' הר"ם שדימה דין קשר לשבוע כדין קשר ליותר מיום א', וצ"ע בכ"ז.

] הט"ז סימן שי"ז סק"ב הק' דהיאך קשרו רבנן המנעלים, וכתב דכיון דיתכן דיתירום שרי, ודימה ד"ז לד' רש"י דמתירים בגלל הטיט ומהני זה דלא יהא זה קשר של קיימא גמור.

ובד' הט"ז אלו מבו' דגם בקשר של קיימא דאורייתא כל שהוא מסופק אין חייבין עליו, וזה דלא כמשמעות הט"ז בסק"א וכמו שנקט הגר"ז דקשר שאינו ודאי שיתירוהו חייבין עליו, וצ"ע בזה.

ועיקר מה שדימה הט"ז לד' רש"י בטיט, צ"ב, דבפשוטו חשיב זה כודאי שיתירוהו בשעת הטיט, וראיתי שכבר העיר בזה האבנ"ז.

וראיתי לפרש דיתכן שיתבלו המנעלים עד שעת הטיט, וע"כ אי"ז ודאי, אך כמדומה דיש מקום לדון בזה, דגם אי נימא דקשר שאינו עומד להתירו לעולם אף שא"צ לו חשיב כקשר של קיימא, וכמבו' בפשוטו לגבי לולב, מ"מ י"ל דאם לצורך השימוש הי' צריך להתירו לאחר זמן, ואך יתכן שיתבלה וע"כ לא ישתמשו בו ולא יתירוהו, י"ל דזה חשיב קשר שאינו של קיימא, כיון דאי"ז התיקון הראוי לעולם, ודו"ק היטב.

ועי' מ"ב סקל"ד דמבו' אם קושרים רצועה במכנסיים עד שיתבלו המכנסיים חשיב כקשר של קיימא, והוא מכל בו סימן ל"א, ז"ל, אבל אם של פשתן המתכבס עם המכנסים אסור, שפעמים נמלך ומבטלו שם לעולם ולא יתירנו משם עד שיהי' בלוי, עכ"ל, ונ' דהיינו משום דאם לא היו מתבלין הי' רוצה שיהיו קשורין לעולם, ומה שמתירין משום שנתבלו לא חשיב כקשר שאינו של קיימא, וזה ע"ד מש"נ, אך לעולם בגונא שאם לא היו מתבלים הי' מתירן לאחר זמן, הגם שיתכן שיתבלו ולא יתירם, י"ל דלא חשיב כקשר של קיימא.

וע' מאמ"ר סק"א שדחה הוכחת הט"ז, דיל"פ דהני רבנן קשרו בקשר עניבה שאינו אסור וכיו"ב, והגמ' רק הביאה אופן דזמן בינוני, וז"פ.

ובעיקר הנידון בקשר שספק אם יתקיים לעולם אם חשיב כקשר של קיימא דאורייתא, ע' ל' רבינו ירוחם שהביא הב"י, ז"ל, יש קשרים שעושים אותם לעמוד ימים חצי שנה או שנה וזהו קשר של קיימא שחייבין עליו חטאת כגון של בהמות שעושין להם באפסר בצוארם וקושרין שם טבעת והוא עשוי לעמוד שם ימים רבים "ולפעמים אחר ימים רבים מתירו" וכו', עכ"ל, ומ' דאם הי' מתירו לפעמים קודם עבור ימים רבים, לא הי' בזה חיוב מדאורייתא.

וע' אבנ"ז שדן להוכיח כן, ממש"א בדע"ד: דבמשכן הי' קושר ע"מ להתיר, והרי יתכן שלא יתירו עד עבור חצי שנה, וא"כ מ"ט לא חשיב זה קשר של קיימא.

והנה אי"ז ראי' נגד ד' הגר"ז, דהוא ס"ל דקשר שאינו לעולם ל"ה קשר של קיימא, וזה היו מובטחין שיכנסו לארץ ומה"ט לא חשיב קשר של קיימא וכמש"א בירושלמי, אך לד' רבינו ירוחם יש להוכיח משם.

אך האבנ"ז דחה, שבתחילה קודם שחטאו היו ראויים ליכנס לארץ מיד, וע"כ ל"ה זה קשר של קיימא, וע' פני משה לירושלמי פ' כלל גדול שפירש כן.

ול' רש"י שפעמים שמניח שבוע או שבועים, נ' דאף שאי"ז ודאי, מ"מ חשיב קשר לזמן בינוני, וכן הוכיח האבנ"ז, וכן נ' גם בל' רש"י להלן.

ונ' עפי"ז לפ"ד הט"ז, דע"כ ל"ה מצי רש"י לפרש למנעלים דרבנן כפי' ש"ר שהיו חולצין אותן בלילי שבת, דא"כ היאך הי' מותר לקשרן בשבת, והט"ז יישב דיתכן שיתירום בחול, אך לרש"י לטעמי' דקשר מסופק אסור אין לישב כן, וע"כ הוכרח רש"י לפרש בע"א, ושו"ר כן באבנ"ז, אך לעיל נתבאר מה שדחה המאמ"ר דיל"פ דהיו קושרין בעניבה וכיו"ב בדבר שאין עליו תורת קשר.

וכד' הגר"ז שחילק בין דין קשר של קיימא המסופק, לבין דין קשר לזמן בינוני המסופק, והאבנ"ז תמה דמזכה שטרא לבי תרי, אמנם לכאו' מצינו כן בב"י בדעת רבינו ירוחם, ז"ל, ורבינו ירוחם בחלק י"ד כתב דטעמא מפני שעשויים לקשור ולהתיר תמיד ומשו"ה אע"פ שיש בנוד פיות הרבה ולפעמים מניח הפה הגדול קשור ימים הרבה ומוציא ומכניס יין בפה קטן שלו מותר לכתחלה, ומה"ט מותר לקשור לפני בהמה כדלעיל, ולפי דבריו הא דאמרינן בכל הני מהו דתימא חדא מינייהו בטולי מבטיל קמ"ל הכי קאמר מהו דתימא חדא מינייהו מבטיל לה לעולם קמ"ל דאע"ג דמבטיל לה לקצת ימים לא מבטיל לה לעולם, וכמו שכתב הרמב"ם דאינה של קיימא אלא פעם קושר ופעם מתיר, ומה שאמרו גבי סבכא קמ"ל דאשה חסה על שערה ושריא לה הוא הדין אפילו אי לא הוה חסה על שערה הוה שרי משום דלא עבדא הכי לעולם אלא דעדיפא מינה קאמר דאפילו חדא זימנא לא עבדא הכי משום דחייסא על שערה, עכ"ל.

וצ"ב דאם מבטל לכמה ימים מ"ט הוא מותר, הרי מדרבנן אסור קשר לזמן בינוני, ובע"כ המכוון דהוי זה ספק, וע"כ כיון שאי"ז קשר לזמן ארוך דהוא דאורייתא אלא קשר לזמן בינוני, לא אסרו חכמים אלא בקשר שמשאירו ודאי לזמן בינוני, ול"ד לקשר לזמן ארוך דאסור אף אם אי"ז ודאי, וז"ב.

ודבר חידוש מצינו בשו"ת מהר"ח או"ז סימן רט"ו, עיי"ש שבתחילת דבריו דן בקשר ליותר מיום א' אם אסור מדרבנן, ודקדק מפירש"י דרק אם יכול להיות שלזמן ארוך לא יבא לידי התרה אסור, ומ' בדבריו דאפי' בספק סגי לאסור, אך מל' הגמ' מ' דכל שא"צ להתירו ביום שקושרו אסור, וגם לפי' ר"י במנעל דרבנן מבו' דכל שצריך להתירו אחר שבוע אסור, ונסתפק לדעתו אם שבוע דוקא או אף פחות מכאן אסור, ועיי"ש שנקט דאם אסרו כל קשר שאינו מתירו ביומו, יש לאסור אף אם מתירו למחר ומ' להדיא בדבריו דאף פחות מכ"ד שעות, ועפי"ז הק' במה שהוכיח ר"ת דלא כרבינו אליהו מתפילין דלר"א הוי קשר שאינו של קיימא, והק' מהר"ח או"ז דמ"מ אסור מדרבנן.

ועיקר הך מילתא דקשר שמתירו למחר אף תוך כ"ד שעות חשיב של קיימא טפי מקשר שמתירו ערבית, מצינו סמך לזה בחי' הרשב"א עירובין דצ"ז. שנקט דלר' יהודה אף שיתיר קשר התפילין למחר הוי זה קשר גמור וחייבין עליו, והרי גם לר"י בעי' של קיימא קצת, ובע"כ דכל שמתירו ערבית ל"ח של קיימא כלל ומודה ר"י דפטור עליו, ויש לדחות.

ועיי"ש במהר"ח או"ז שהוסיף ע"ז, ז"ל, ואי משום דהתם יש לגזור שמא יוליכם ד' אמות ויבא לידי איסורא דאורייתא, גם כאן בתפילין כיון שמצא מהם הרבה יחד שמא לא ימצאו בעליה אלא לזמן ארוך ולא יותר קשרו עד אחר חדש או שנה והוי קשר של קיימא, ובלא כל זה וכי לא יהא יותר טוב שישמרם בחיקו דרך כבוד וימשיך עליהם ממה שיקשור קשר האסור, וכ"ש כאן שיכול לבא לידי איסורא דאורייתא אם יחשב קשר של קיימא היכא שאינו צריך להתירו אלא לזמן מרובה, אכן סבורני שפי' רש"י שאינו קרוי קשר של קיימא אלא שאינו חושש להתירו עולמית, אבל אם צריך להתירו אפילו לזמן מרובה לא הוי קשר של קיימא, ומ"מ שמא יכול כאן לבא לידי איסורא דאורייתא שלא ימצאו בעליהן לעולם ולא יחוש להתיר קשרם לעולם וכו', עכ"ל.

ומבו' מכל לשונו, דהדבר מיתלי תלי וקאי, שאם ימצא הבעלים לבסוף, לא חשיב קשר של קיימא, ואם לא ימצאם עד זמן מרובה או לא ימצאם לעולם ולא יתיר הקשר חשיב קשר של קיימא, וזה חידוש רב.

וע"כ לדעתו דהדבר מיתלי תלי וקאי, פשיטא דגם בקשר לזמן בינוני יש לאסור כל שיתכן שיהא הקשר לזמן בינוני, שהרי אם לבסוף יהא הקשר לזמן בינוני יהא חשוב כקשר של קיימא קצת, אא"כ נימא דכיון שאי"ז אלא איסור דרבנן א"צ לחוש לכך, וזה כמבו' בלשונו לדעת רש"י לאסור בכה"ג, וכמש"נ לעיל.

] בדין קשר שקושר הכובס, שהתיר הלבוש אף שאינו עומד להתירו ביומו, צ"ב הטעם, והט"ז הביא מב"י בשם הכל בו ובד' הגה"מ שהביא הב"י שם מפורש טפי דלא שרי אלא אם מתירין אותו ביומו.

גם לכאו' מודה הלבוש דאם הבעלים ג"כ אין מתירין אותו ביום שיחזור אליהן, אין להתיר בזה, וע"כ אין להתיר מכח זה בהדבקות בטיטולים ובפלסטר וכיו"ב, שהרי גם הבעלים אין מתירין מיד, וזה דלא כמש"כ בכמה ספרים, וצ"ע בכ"ז.

שו"ר בשו"ת מהריל"ד קו"א סימן ה' אות ל"ה שדן לפרש דטעם ההיתר הוא משום דא"צ שיהא הקשר קיים אלא בשעת הכביסה, וע"כ ל"ד לקשר שקושר האומן זוג המנעלים, ולפ"ז נ' דאין להתיר בטיטולים וכיו"ב שה"ז נצרך שיהא ההדבקה קיימת, דה"ז שומר על הדבק.

ועיקר פי' מהריל"ד, יתכן דהוא קיים גם אי לא נימא כמו שדן מהריל"ד שם דגם בקשר של קיימא גמור אין חייב אם מניחו לעולם ללא צורך, ועיי"ש שדן בזה מדין משאצל"ג, וזה חידוש רב, שהרי הוא צריך לעצם הקשר, ורק שאינו צריך שיהא של קיימא, ואחרים דנו בזה די"ל דכה"ג לא חשיב כלל קשר של קיימא, דרק אם חפץ בקשר לעולם חשיב קשר של קיימא, די"ל דגם אם בקשר של קיימא אסור אף בכה"ג, מ"מ האיסור דרבנן ל"ה רק כשמניחו לזמן ונצרך לזה, ולא בשנשאר קיים ללא צורך.

ובעיקר נידון מהריל"ד בקשר שמניחו לעולם ללא צורך, י"ל דאף דנימא דכה"ג אסור, וכמו שהוכיחו מסוכה דל"ג: ופירש"י שם, כ"ז הוא בקשר שגם כשהוא לזמן הוי קשר, ואך דשרי משום קשר שאינו של קיימא, אך בדברים דכל שהן לזמן לא חזינן להו כלל כחיבור, וכל הא דחזינן להו כחיבור הוא משום שעושה כן לעולם, י"ל דאין לאסור רק אם עושה אותם ע"מ להשאירם לעולם.

ונפ"מ בדין הידוק בתי ידים שכתבו הפוסקים דאף כשיש נקבים רחבים אסור אם מניחם כן לעולם, די"ל דכיון דכל כמה דאין עושה כן לעולם לא חזינן לה כלל כתפירה אלא כקרסים, ע"כ אין לאסור רק אם חפצו לעשות כן לעולם.

ונפ"מ גדולה למעשה היא בדין הדבקת הטיטולים אחר השימוש בסקוטש, דאי נימא דסקוטש הוי כחיבור כפתורים ומ"מ כשעושה כן לעולם נימא דאסור, מ"מ י"ל דכה"ג שרי, ודו"ק.

ודוגמא לדבר יש להביא ממש"כ הראשונים בשבת דקכ"ו. דנגר המונח אין אסור מדאורייתא כיון שאין מבטלו לעולם, וכ"כ התוס' בשבת ובב"ב דפקקו את המאור בטפיח לא איירי שביטלו שם דא"כ הי' מוסיף על הבנין, והיינו דהגם דבנין עראי אסור, מ"מ בהני מילי כל שאין עושה כן לעולם לא חזינן לי' כלל כחלק מן הבנין, אלא הוי דבר נפרד שמניח שם, ורק כשמבטלו שם חזינן לי' מכלל הבנין והוא מתאחד עם הבנין, ונ' מסברא דאם א"צ להניחו אלא לזמן, הגם שבפועל יתעצל ולא יקחנו משם לעולם, ודאי אי"ז בכלל מוסיף על הבנין, וה"נ י"ל הכא, ודו"ק.

] נ' פשוט דבקשר החיוב הוא על החיבור שע"י הקשר, ולא על יצירת קשר, וחזינן כן מהא דאין חייבין על קשר שאינו של קיימא, והיינו משום דאי"ז חיבור גמור, אך אם הי' החיוב על יצירת הקשר, מה טעם יש להצריך קשר של קיימא.

עוד יש להוכיח ממש"כ המהרש"ל דהמנתק קשר חייב משום מתיר, הגם דאין עשייתו בקשר עצמו, ובע"כ דחיוב קושר ומתיר אינו על הקשר, אלא על החיוב שע"י הקשר.

ואכתי ד' מהרש"ל צ"ב, שהרי הקורע חוט אינו חייב כלל, ואטו משום שחיבר ב' חלקי החוט יחד ע"י קשר יהא חייב הקורע שלא במקום הקשר, והרי אין קריעתו מתייחסת כלל לחיבור שע"י הקשר, וצ"ב.

בס' חוט שני כתב דקשר בראש חוט שעשוי מדבר א' אין בו כלל משום קושר כיון שאינו מחבר ב' דברים יחדיו.

אך בפשוטו נ' שאי"ז כן, דהגם דקושר הוא רק בחיבור ב' דברים זל"ז, מ"מ גם כשקושר בראש חוט א' ה"ה מחבר חלקי הקשר זל"ז, וזה צרכו שיהיו מחוברין חלקי הקשר זל"ז כדי שיהא החוט עבה בראשו שלא יצא מן הבגד וכיו"ב, הגע בעצמך הרי שהי' עושה מדביק חלקי הקשר זל"ז בדבק, הרי ודאי שהי' חייב משום תופר, וה"נ אם נתחברו זל"ז בקשירה ה"ה חייב משום קושר.

ועד"ז נ' בביאור דינא דחוט שבבתי ידים שדנו הראשונים לאסור בזה משום תפירה, ורבים תמהו דמה תפירה שייכא בזה, אך נ' פשוט דכ"ה שאם יכווץ הבגד וידביק החלקים המכווצים בדבק יהא בזה משום תפירה, שמחבר חלקי הבגד זל"ז, ה"נ היכא שמכווץ הבגד ע"י חוט שבתוכו ומחבר עי"ז חלקי הבגד שנתכווצו זל"ז, הוי כתופר, שהרי רצונו שיהא ראש הבית יד מכווץ, וכדי להעמיד חלקיו בצורה זו ה"ה מחברן זל"ז ע"י החוט שבתוכו, וע"כ הוי כתופר, וז"פ.

עוד כתב בס' חוט שני דקושר קשר א' בחבל עבה שאינו מתהדק היטב, אין בו משום קשר בראש חוט דאסור, עכ"ד, וזה נ' פשוט.

עוד כתב דבאזיקונים ליכא משום קושר, ורק יש אופנים שיש בו משום בונה, עכ"ד, והיינו משום שאינם מחוברין זל"ז וע"כ לי"ב משום תופר, וגם אי"ז צורת מעשה קשירה.

] ל' המרדכי הל' ציצית סימן תתק"מ, דעניבה היינו שמכניס שני הראשים החתיכות בנקב באמצעיתו "ואם היה רוצה להתירו מושך שני ראשי החבל", והובא בב"י סימן שי"ז.

ויש להסתפק בדין עניבה שיש באמצע החוט הענוב קשר, ועי"ז א"א לפתוח את העניבה ע"י משיכת ב' הראשים, אם כה"ג הוי בכלל התירא דעניבה.

והנה אי נימא דכל התירא דעניבה הוא ע"ד דינא דקשר שיכול להתירו בידו אחת, לכאו' אין להתיר בכה"ג.

אך אי נימא דעניבה אינה בצורת קשר, וע"כ הוא דשריא, הרי דהגם דמסתברא דהא דאינה בצורת קשר הוא משום הא גופא שיכול למשוך בב' ראשי' ולהתירה, מ"מ י"ל דמשום זה כבר אי"ז צורת קשר, וגם אם יעשנה באופן שא"א להתירה ע"י משיכת ב' ראשי', הויא בכלל התירא דעניבה, וצ"ע בזה.

ומדעת הסוברים דעניבה ע"ג קשר הוי קשר מעליא, מוכח דהתירא דעניבה אי"ז ע"ד דינא דקשר שיכול להתירו בידו א', שהרי אף בכה"ג דעניבה ע"ג קשר ה"ה יכול להתיר העניבה בקל, ובע"כ דהתירא דעניבה הוא משום שאי"ז צורת קשירה, וע"כ כל שעשה קשר א', דהא דל"מ הוא משום שאינו מתקיים, הרי דלזה מהני שעשה עניבה על גביו וה"ז מתקיים.

] יל"ד בדין קשירת עניבה על הצואר, דיש שעושין באופן שאם מוציאין קצה א' מן הקשר נשאר בה קשר א', ואם מושכין ב' קצות העניבה ה"ז ניתר לגמרי.

ובפשוטו הי' נ' דדינו הוא כדין עניבה דשריא, שהרי הוי זה ככל עניבה שניתרת ע"י משיכת ב' ראשי החבל דשריא.

אך ראיתי בס' ארחות שבת פ"י הערה מ"ד שכתב שאי"ז כן, ומשום דאמנם כאשר מסירים את העניבה מן הצואר אין כאן אלא קשר עניבה שאינו קשר כלל, אך כאשר העניבה מקיפה את הצואר אנו מתייחסים לב' הקצוות שלה כב' קצוות של חוט הבאים מב' צידי הצואר וקושרים אותו וכו', ואין קשר זה ניתר עתה כקשר עניבה כיון שהצואר אינו מאפשר למשוך את הלולאה, עכ"ד.

ולכאו' כל דבריו הם רק בעניבה שצורתה היא להיות על הצואר, אך בכל קשר עניבה ודאי מותר להכניס ידו לתוך העיגול הנוצר ע"י העניבה, ולהדק עלי' את העניבה, ואין ע"ז תורת קשר כלל, הגם דכ"ז שאין ידו מאפשרת למשוך את ב' צידי החבל ולהתירו.

אך עיקר הדברים מחודשים, וגם דלפ"ז הי' בדין דאסור להסיר עניבה מעל הצואר, דהסרתה מעל הצואר הויא כמתיר, דבזמן שאינה על הצואר אי"ז אלא עניבה בעלמא, ולכאו' דבר הקשור קשר גמור, אסור לתחוב ראש א' בתוך הקשר דעי"ז יהא זה כקשר עניבה, וחשיב כמתיר, וא"כ ה"נ יהא אסור להסירה מעל צוארו, אך י"ל דאי"ז צורת מעשה התרה, וגם לכאו' אכתי אין מקום לאסור לקשור העניבה כשאינה על צוארו, ואח"כ יהא מותר ליתנה על צוארו, הגם דעי"ז כבר א"א להתירה כעניבה, דמ"מ אי"ז צורת מלאכה דעשיית קשר, דאי לא תימא הכי, א"כ גם עניבה שקשרה מער"ש, יהא אסור ליתנה על צוארו בשבת.

והעירוני דאולי יש לדמות ד"ז, לדין קשר וכריכה על גביו, לדעת הסוברים דחשיב כקשר, דלכאו' בגונא שקשר אגודה של קנים וכרך על גביו, כל מה דהוי כקשר הוא רק מכח הקנים שבתוך הקשר, דאם יוציאם אין הקשר מתקיים כלל ולכאו' אין תורת קשר עליו, וכיון דחזינן דמה שבתוך הקשר מהני לאשווויי להקשר כקשר, הגם דהקשר מצ"ע אינו מתקיים כקשר, שמא י"ל כן גם לגבי עניבה, אך י"ל דל"ד, דהגם דמה שבתוך הקשר מהני לאשוויי לי' כקשר המתקיים, מ"מ בעניבה דלאו קשר היא ל"מ מה שבתוכה להפקיעה מתורת עניבה, ויל"ע בזה, וצ"ע בזה.

ובאמת ילה"ע היכא שקשר אגודה של קנים וכרך על גביו, אם מותר להוציא הקנים מתוך הקשר, או דחשיב כמתיר קשר, וכן אם מותר ליתן אגודה של קנים בתוך קשר וכריכה, דעי"ז יהא ע"ז תורת קשר, וצ"ע בכ"ז.

] בארצות החיים סימן י"ג אר"י סק"א ד"ה ולפ"ז ניחא נקט בפשיטות דאם הי' עשוי קשר א' והוא עושה קשר השני, אינו חייב משום עשיית קשר של קיימא, כיון שאינו עושה רק קשר א', עיי"ש.

ובשו"ת מהרש"ם ח"ו סימן ל"ד כתב, ז"ל, ומה ששאל בדין קשר א' שהי' מתחלה, ובשבת הוסיף ועשה קשר שני ונעשה קשר של קיימא אם חייב בזה, לענ"ד הדבר נלמד מהא בשבת ק"ד ע"ב כתב אות א' והשלימה לספר ארג חוט א' והשלימה לבגד חייב ומפרש ר"א דלכ"ע להשלים שאני, וכ"פ הרמב"ם פ"ט מה"ש, א"כ היכי דרצה לקשור ב' בגדים זל"ז וגמר הקשר וא"צ לקשור יותר חייב, אבל היכי דצריך לעשות עוד קשרים פטור, עכ"ל.

והדברים צ"ב, דמסתבר דהא דב' קשרים זעג"ז הוו קשר מעליא, לאו היינו דב' הקשרים יחד הוו קשר מעליא, דלפ"ז כל שעשה הקשר השני לבדו, לא עשה כל הקשירה ופטור, אלא היינו דכל דקשורים החבלים זב"ז בחבל א', תו הוי הקשר השני בפנ"ע קשר מעליא, דכ"ה דקשר שבראש החוט הוי קשר מעליא משום שאינו נפתח ע"י משיכת ב' הצדדים, ה"נ בקשר שע"ג קשר הוי הקשר השני קשר מעליא משום שאינו נפתח ע"י משיכת הצדדים מכח הקשר הראשון, ולפ"ז ודאי דכל שעשה הקשר השני בשבת ה"ה חייב.

אך מד' הארצוה"ח והמהרש"ם מבו' שאי"ז כן, אלא כל עיקר הקשירה הויא ע"י ב' הקשרים יחד, אך הקשר השני בפנ"ע לאו תורת קשר עליו, וע"כ אינו חייב אא"כ קשר ב' הקשרים בשבת, ואך באופן שגמר קשירת הבגד עי"ז כתב מהרש"ם דדמי לארג חוט א' והשלים את הבגד דחייב.

ונפ"מ רבתא לדינא בנידו"ז, הוא בדין קשירת הציצית, דיש להסתפק אם סגי שקשר הקשר השני לשמה, וזה תלוי בנידו"ז, אם כל הקשירה הויא ע"י ב' הקשרים יחד, או דכל דהם קשורין בקשר א' תו הוי הקשר השני בפנ"ע קשר מעליא, וצ"ע בזה.

] יל"ד בקושר אגודה של קנים ע"י חבל, אם גם הקנים מתחברים ע"י הקשירה, ומלאכת קושר היא גם על הקנים, או דכל הקשירה היא רק בהחבל עצמו.

ועי' שו"ע יו"ד סימן ש' דב' בגדים שקשר מעליהם בקשר של קיימא, י"א דחשיבי חיבור זל"ז, ולדעתם לכאו' גם חייבין על קשירתם בשבת, ועי' מהרש"ם ח"ג סימן רצ"ב שכתב דאם היינו אומרים דב' בגדים זעג"ז דא"א לפשוט התחתון בלא פשיטת העליון אסור משום כלאים, א"כ גם היו חייבין ע"ז בשבת, (לפ"ד הבאר עשק שמדמה דין קשר דשבת לדין קשר דכלאים), והי' אסור ללבוש ב' אנפלאות זעג"ז, והוכיח מזה דגם לגבי כלאים אין אסור אלא בשהעליון קשור, עיי"ש.

ונפ"מ דיהא אסור להכניס דברים לתוך חבל הקשור.

אך נ' דכל הא דהדברים שבתוך הקשר חשובין כמחוברין, כ"ז הוא היכא שא"א להוציא בלא התרת הקשר, וע"כ בדר"כ לא משכח"ל לאסור להכניס, דאם אפשר להכניס גם אפשר להוציא.

וע' בכור"י דפשיט"ל באגד דלולב דל"מ אא"כ א"א להוציא המינים בלא התרת הקשר, וכנר' הוא מה"ט שנקט דבעי' שיהיו המינים עצמן מחוברין זל"ז ע"י הקשר, וכ"ז הוא רק היכא שא"א להוציאן בלא התרת הקשר

גם לגבי ציצית, מצינו במרדכי הל' ציצית סימן תתק"מ דדעת ר"ת דקשירת חוטי הציצית זל"ז, היא ע"י כריכת חוט א' עליהן וקשירתו בעצמו, ובכה"ג הרי שאר החוטין לי"ב קשירה כלל, וכל קשירתן היא ע"י קשירת החוט שמעליהן, והרי דאף כה"ג חשיב קשירה על כל החוטין.

ושם במרדכי מבו' דמתחילה סבר ר"ת דסגי בקשירת החוט בקשר א', ושוב חזר בו והצריך לקשרו בב' קשרים, וע' חזו"א סימן ג' סקי"ב שפירש דאף דקשר חוט בעצמו סגי בקשר א', הכא גרע משום דחוט אחר תחוב בו, ושוב דן דשמא לענין שבת חייב אף בכה"ג, ומ"מ לענין ציצית ל"מ, והיינו משום דלענין שבת חייב על קשירת חוט זה עצמו, אך לענין ציצית בעי' לחשוב גם את החוטין שבתוכו כקשורים, וזה הוא רק בב' קשרים דזה אינו מניח להרפות את הקשר ומכביד על שליפת החוט השני המהודק בקשר, ושוב דן להוכיח ממתני' דהשומטה בשבת פטור דלא חשיב קשר כלל, אך דחה דיל"פ מכוון מתני' דהשומט בשבת להחוט שבתוך הקשר אינו חייב דזה אינו בכלל מתיר, ובזה ניחא דלא תני דהקושר פטור, עכ"ד.

ויש להסתפק אם מש"כ החזו"א דהשומט בשבת להחוט שבכלל הקשר ל"ה מתיר, אם הוא רק משום שה"ז קשור בקשר א', דכה"ג לא חשיב החוט שבתוכו כקשור וכנ"ל, אך אם ה"ז קשור בב' קשרים יהא חייב השומט החוט שבתוכו, כיון שהוא חשיב כקשור, או דגם בכה"ג אינו חייב, וצ"ע בזה.

1. אמנם צ"ע בזה בד' הרא"ש, דהנה בתוהרא"ש בסוגיין כתב כד' התוס', ובתוהרא"ש עירובין דצ"ז. כתב דהכא בדמיהדק והתם בדלא מיהדק, וגם מזה נ' שדעתו דכל הצד להתיר בעניבה הוא רק משום דדמיא לקשר שיכול להתירו בידו אחת, ואילו בד' הרא"ש בפ' מצות חליצה סימן ד' מוכח דס"ל דהגם דעניבה לאו קשירה היא לענין שבת, מ"מ קשר שיכול להתירו בידו אחת חשיב קשירה, ועי' להלן סק"? שנתבאר דאף לר"מ דס"ל דאין חייבין עליו, מ"מ חשיב קשירה, ורק דהוי כקשר שאינו של קיימא, ול"ד לעניבה דלאו קשירה היא כלל, והרי להדיא דהא דעניבה שריא אי"ז משום דדמיא לקשר שיכול להתירו בידו אחת, אלא הוא משום דלאו קשירה היא כלל, וזה כמש"נ בדעת הרמב"ם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולכאו' יש להוכיח כן, דאי נימא דגם בקשר מרופה שרי ר"י היכא דעתיד להתירו למחר, א"כ מה משני ר"ח דעניבה פסולה בתפילין, אכתי מ"ט לא עביד להו קשר מרופה דהוא כשר בתפילין וכמו שדן הרשב"א לעיל מינה.

   אך נ' פשוט דלאו ראי' היא כלל, דרק אי עביד עניבה הוא דעתיד להתירו למחר כדי לעשות קשר מעליא, אך אי עביד קשר מרופה, אין עתיד כלל להתירו למחר, אלא להדקו, וע"כ גם אי נימא דשרי ר"י בקשר מרופה שעתיד להתירו למחר, אין להתיר לקשור את התפילין בקשר מרופה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם עיקר הך מילתא דכריכה וקשירה על גבה חשיבי כב' קשירות אי"ז מוסכם, ועיי"ש במאירי, ז"ל, וענינו ובלבד שלא יכרוך ויקשור פי' שתי קשירות או שמא הכריכה והקשר ידונו בשתי תכיפות, עכ"ל, גם במרדכי ס"פ במה בהמה כתב לפי גיר' דילן דדעת היראים דלא חשיב חיבור אלא בב' קשרים, אך בחי' אנשי שם הגי' בדבריו, עיי"ש, וכ"ה בביאור הגר"א סימן תרנ"א לפ"מ שהגי' בספר דמש"א דדעת היראים דאי"ז חיבור. [↑](#footnote-ref-4)