ב_ק א-ה ז ט - הרב מאיר מרילס
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא

מראה מקומות

לפ' ארבעה אבות נזיקין

*נושאים כלליים:*

*חיוב שמירה*

**בברכת** שמואל סי' ב' מביא משמי' דהגר"ח דע"כ יש חיוב לשמור ממונו שלא יזיק וראי' לזה מהא דאיכא מ"ד דכופרא כפרה הרי שצריך כפרה על מעשה שורו. וע' מש"כ לקמן מ"ד ע"ב מהקו"ב. וכן לכאורה מבואר בהדיא בב"ב כ"ב ע"ב דאע"ג דגרמא בנזקין פטור מ"מ אסור. ולכאורה כ"ש שיש איסור כשאינו גרמא (וקשה לומר דעד כמה שחייב לשלם אין איסור וכל האיסור משום שלא ישלם לבסוף). ועוד מוכח כן ממס' קידושין מ"ב ע"ב דמבואר שם שהשולח את הבערה ביד פקח אין המשלח חייב משום שאין שליח לדבר עבירה – הרי שיש עבירה. ומ"מ אין משם הכרח שיש בזה איסור דאו'. ושם בברכת שמואל מבואר שהמקור לחיוב שמירה הוא מגזה"כ שמחייבת בתשלומין. וע' גם לשון הנמוק"י שמשמע שיש חיוב שמירה (ואינו אך ורק חיוב לשלם כשהזיק ואה"נ אינו צריך לשמור אם רוצה לשלם). ובחי' ר' ארי' לייב סי' נ' הביא משמי' דהגר"ש שקאף להוכיח שיש חיוב שמירה אפי' אלמלא הגזה"כ המחייבת בתשלומין מדאיתא בגמ' "מ"ש קרן שכוונתו להזיק ושמירתן עליך הני נמי כוונתן להזיק *ושמירתן עליך*". (ונראה דלפי מה שאומרים העולם שהצד דתולדותיהן לאו כיוצא בהן לשיטת רש"י היינו שפטור מן התשלומין אבל אה"נ חיוב שמירה יש אפשר לדחות הראי' דאה"נ גם לס"ד למדנו חיוב שמירה בתולדות מן האבות רק קס"ד דהנ"מ לענין שמירה אבל חיוב תשלומין אין, ובזה קאמר בגמ' דמאי שנא וכו'). וכה"ג יש לדקדק בצד השוה לקמן ו' ע"א (והתם ליכא לדחות כנ"ל). וע' ר"י מגאש שהביא מקורות מגזה"כ לבאר ענין שמירתן עליך שג"כ משמע שהחיוב שמירה קדם. ושמענו אולי לפרש שכוונת המתני' בשמירתן עלין הוא שהוא ברשותו באופן שאם יש עליו חיוב שמירה איהו הוא שמחויב בשמירתו.(וע' ברש"י במס' גיטין נ"ג ע"ב ד"ה מטמא ומדמע – בשם הג"ר יעקב אריאלי).

**וע'** בקה"י סי' א' שפלפל באיסור להזיק ממון חבירו וכתב אולי דהוי ק"ו מהשבת אבידה ע' ב"מ ל"א ע"א דמבואר שבכלל חיוב השבת אבידה יש גם חיוב לשמור ממון חבירו מהיזק. וכן ראיתי במנ"ח מצוה י"א בקומץ מנחה שהטעם לאיסור מזיק משום השבת אבידה (ע"ש נפ"מ לאיסור מזיק עכו"ם). והביא שם בהגה"ה מיד רמ"ה פ' לא יחפור סי' ק"ז דהוי מלפני עור לא תתן מכשול א"נ ואהבת לרעך כמך. וכן הביא מקרי"ס למבי"ט פ"ה מנזקי ממון דהוי רק מדרבנן. אמנם שם י"ל דהנהו הוו מקור מיוחד להרחקת נזיקין ולעולם יש מקור אחר לנזקי ממון וכדומה. ואיכא למימר דבעינן תרי קראי דאי לאו קרא לנזקי ממון לא הוי ידעינן שיש איסור בהרחקת נזיקין מלפני עור או ואהבת לרעך כמוך. וע' רבינו יונה ריש מס' אבות ד"ה משה (ב') שכל הנזיקין הוו בכלל לא תגזול (וכתב שזהו דוגמא של תורה של בעל פה). וע' פנ"י סו"פ הכונס שמסתפק אם כל מזיק בכלל גזלן ופסול לעדות מדין גזלן. ויש מקום לחלק ולומר שאפי' את"ל שמצאנו איסור להזיק ע"י גופו עדיין צריכים מקור שיש חיוב שמירה בממונו.

### וע"ש בחי' רא"ל שכתב לחלק בין חיוב שמירה מצד איסור מזיק לחיוב שמירה מדיני ממון (פי' שיש זכות תביעה למי שיכול להיות ניזק שהמזיק ישמור ממונו מלהזיק). ומראיית הגר"ח מכופרא כפרה מבואר שאם יש חיוב מדיני איסור והיתר חוץ מחיוב מדיני ממון שהאיסור נלמד מפרשה המחייבת בתשלומין. ויש לכאורה עוד ראי' מתוס' במס' כתובות נ"ו ע"א שכתבו דבאיסור הוי מתנה על מש"כ בתןרה ולא איכפת לן אי הוי לחצאין משא"כ בדבר שבממון. ונזקין חשיב דבר שבמממון. ואם יש חיוב שמירה מדיני איסור והיתר הא גם במזיק לא נצטרך לחצאין.

### ומן הגמ' דלקמן ל' ע"ב דאיתא התם "אבל הכא מי יימר דמזיק" מבואר שהאיסור הוא להזיק ואם לא הזיק לא עבר. ולכאורה גדר הדברים הוא שאי-שמירתו חשוב איסור כיון שמחמתו בא ההיזק אלא דלכוארה מבואר מן המ"ד תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב אפי' לא בא האונס מחמת הפשיעה (ע' לקמן נ"ב ע"ב ומש"כ שם) דלא בעינן שיבא ההיזק מחמתו רק שהוא עשהו מזיק בזה שפשע בו וכיון שעשהו מזיק ואח"כ היזק עבר. ועדיין צ"ע. ומ"מ יש להסתפק אם אפי' כשלא הזיק חייב בתשובה על דרך מי דקסבר שאכל חלב ונמצא שומן. וע' גם בנידון זה לקמן ו' ע"א בהא דפותקין ביבותיהן ובדף מ"א ע"ב בהא דכופרא כפרה בשור תם.

### וע' בגמ' שבסו"פ פ' קדשי קדשים ויש שרוצים להוכיח משם שיש חיוב שמירה בעצם. ולכאורה נראה שאין שייכות לנד"ד רק שיש דין שמירה שלכה"פ פוטר מתשלומין.

**ראיתי** בס' סכותה לראשה (ב"מ קי"א ע"א) שגם כשיש פלוגתא דרב ושמואל באסורא כגון לא תגזול הלכה כרב באיסורי.

#### ממון המזיק/פשיעת הבעלים

חוקרים העולם מהו המחייב בתשלומין בנזקי ממון: זהו שממונו הזיק (ע' לשון הרמב"ם ריש הל' נז"מ) או אי שמירתו בבהמתו. ע' באבן האזל (פ"א ה"א אות י"ד ע"ש שלבסוף כתב "דבאמת אין כאן חקירה כלל") וחי' ר' שמעון (סי' א') וחי' ר' שמואל (סי' א' ע"ש שפלפל בענין מה הם באמת צדדי החקירה) וחי' הגרנ"ט (סי' קט"ז) ושו"ת אג"מ (חו"מ א' סי' צ"ו מדברות משה סי' א'). והכוונה היא האם יסוד המחייב הוא שממונו הזיק והוא אחראי על מעשי בהמתו רק שיש פטור אם שמרו כראוי. או"ד אי-שמירתו זהו המחייבו בתשלומין. ונביא כמה מקומות שהביאו מהם ראיות בחקירה זו:

א) רש"י ומאירי על המתני' ט' ע"ב

ב) מ"ד ע"ב "חיובא דשור" (ע' מש"כ שם)

ג) בהו"א ומסקנא ג' ע"ב – ד' ע"א (ע"ש בשטמ"ק)

ד) ד' ע"ב "בנזקי גופו לא קמיירי" וכה"ג נמי י' ע"ב

ה) י"ג ע"ב "אלא דנגח תורא דהפקר לתורא דידן וכו' " ובכתבי הגר"ח

ו) מ' ע"א כיון דהוא לא חטא וממוני' הוא דאזיק"

ז) רשב"א כ"ז ע"א

ח) ע' מש"כ לקמן נ"ב ע"ב

# ב' ע"א

**בביאור החומרא דיש בו רוח חיים**: ע' שטמ"ק בשם רבינו יהונתן מש"כ בזה. וע' בהסכמת הגרש"ז אוירבך לס' ברכת אברהם(וחזרו והדפיסוהו במנחת שלמה למס' ב"ק) שביאר בחומרא זו שכיון שיש בו רוח חיים והרי כל הבהמה ברשותו אפי' הרוח חיים יש לחייב בעל הבהמה יותר מכגון אש שאין הכח שבאש שלו. ובברכת אברהם שם כתב דסד"א שאין עליו תורת מזיק עד שיהא לו דין מזיק בידים. (וע' פנ"י י' ע"א דרוח חיים הוי פירכא כל דהו).

**תוד"ה לא**: כתבו שכח אחר מעורב בו אינו חומרא. וברש"י (ג' ע"ב) ד"ה דהכח אחר מעורב בה משמע דהוי חומרא לחייב ודלא כתוס'. וכן דייק שם בתוס' ר"פ. והרשב"א שם כתב דהוי לפעמים קולא ולפעמים חומרא. וע' תוס' ה' ע"ב ד"ה כי שדית ואכמ"ל. וע' מש"כ בחי' מרן רי"ז הלוי ריש הל' נזקי ממון ד"ה ולפי"ז (ב). **ובתוס'** כשכתבו הצד דהוי כח אחר מעורב בו חומרא הוסיפו "ואין הולך לדעתו". ומשמע שאם הוא חומרא הוא משום דבעלי חיים שיש להם דעת הולכים לדעתו ויותר קל לשומרן מאש שהולך ע"י כח אחר. **והרשב"א** ונמוק"י כתבו כאן דבאמת יש גם לא הרי האש כהרי שור ומבעה רק לא כתבו כן בהדיא במתני'. ולא פירשו מהו דליכא למימר אפי' לדעתם דהוי כח אחר מעורב בו דהא לגבי שור ומבעה ודאי הוי קולא וכדמבואר מדברי הרשב"א בדף ה' ע"ב. ושמעתי לומר דהוי לענין העדאה לאכול את הראוי דליכא בשן מיהת. ושמעתי ליישב שכוונת הרשב"א היא דיהא לא הרי לענין ההלכותיהם כמו שכתב הרשב"א לקמן למ"ד מבעה זה אדם.

**תוד"ה ולא**: "או להביא כורה אחר כורה וכו'" צע"ק דהא דרשה זו לא קיימא למסקנא. וע' רא"ם שמות כ"א ל"ג ואכמ"ל.

**אבות ותולדות במלאכת שבת**: לדעת רבנן ע' ברש"י שכתב דכשעשה אב ותולדה חייב על האב ולא על התולדה. וע' בתלמיד ר"ת ור"א שכן גרס בגמ' (וכן הוא בשטמ"ק ממהר"י כ"ץ ע"ש מש"כ בזה) ודחהו דהא חייב על התולדה כמו על האב ולכן נקט הגירסא דחייב קרבן א' על תרוייהו. ונראה הביאור במחלוקתם דהנה יש לחקור אמאי חייב כשעשה התולדה (שנתרבה לחיוב מגזה"כ בשבת ק"ג ע"ב "הנה אבות מהנה תולדות") האם הוא חיוב חדש או שהחיוב הוא משום שעשה מעין האב. וע' חי' ר' ארי' לייב סי' ז' שחקר בזה. ואם נימא שחיובו משום שעשה מעין האב ניחא דא"כ ודאי כשעשה גם האב הרי עיקר החיוב הוא על האב ולכן החיוב הוא משום עשיית האב ולא משום עשיית התולדה. וכי האי גוונא פירש בחי' ר' ארי' לייב שם. ובזה מיושב הא דכתב רש"י במס' שבת ו' ע"ב ד"ה חייב על כל אחת ואחת דבעשה תולדה ואב דידי' הוי כעושה וחוזר ועושה. ותוס' תלמיד ר"ת סבר שבתולדה כאילו נתרבה עוד אב. **בתוס'** הקשו דנימא שיש נפ"מ להתרות בשם האב. ובתי' ראשון תי' שבאמת אינו צריך להתרות בשם האב ופירשו פירוש אחר בגמ' דמס 'שבת. ובתי' שני כתבו שזהו באמת כוונת הגמ' בחילוק שבין אבות לתולדות לר"א. ובראשונים בר"פ הזורק כתבו (וכ"כ כאן בתוס' ר"פ) שאפי' אם צריך להתרות בשם האב הנ"מ לרבנן אבל לר"א מתרין בשם התולדה. ולכאורה מבואר לדבריהם שהמחלוקת שבין ר"א לרבנן היא ביסוד החיוב של תולדות מלאכות דלרבנן הוי החיוב משום שעשו מעין האב ולר"א הוי חיוב בפני עצמו. ולתוס' שלא חילקו כן מבואר דסבירא להו דאפי' לר"א הוי החיוב משום עשיית מלאכה מעין האב (וכן הוכיח בחי' רא"ל שם). ויל"ע בשיטת תלמיד ר"ת ור"א שביארנו לעיל דסבר דהוי התולדה חיוב בפני עצמו הא הקשה כקושיית התוס' ונשאר בצ"ע. וע' בתוס' הרא"ש למס' שבת ע"ג ע"ב ד"ה משום זורע שהקשה (ונפ"מ לתי' הראשונים הנ"ל) דנימא נפ"מ בין אב לתולדה לר"א דלתולדה מהני בין התראת האב ובין התראת התולדה ואילו לאב לא מהני כ"א התראת האב. ותי' דזהו גריעותא של האב ואב הוא לשון חשיבות. ולראשונים הנזכרים לעיל אולי יש לומר דלא מהני התראת האב לתולדה. **עוד** דנו האחרונים (ע"ש בחי' רא"ל) בדברי הרמב"ם (פ"ז ה"ו מהל' שגגות שכתב "עשה תולדה של אב זה ותולדה של אב זה בהעלם אחת *יראה לי* שהוא חייב שתי חטאות". והקשו דהא הוי גמ' מפורשת הכא. ושם בכס"מ הביא מר"א בן הרמב"ם שתי' דסד"א שכוונת הגמ' כמ"ד שאם עשה שתי תולדות של אב א' חייב שתים ולא קיי"ל כוותי'. וביאור כוונתו (ע' לח"מ) דהו"א דהא דחייבין בעשה ב' תולדות של ב' אבות הנ"מ למ"ד שגם בב' תולדות מאב א' מחייב אבל לאידך מ"ד לא. ומ"מ מבואר דאפי' אם יתחייב ב' חטאות על ב' תולדות מאב א' מ"מ יש מקום לומר שאב ותולדה דידי' לא יתחייב אלא חדא. והעירו האחרונים דמלשון הרמב"ם שם בה"ה משמע שהסברא הפוכה וכן מבואר בתוס' במסכת שבת ע"ה ע"ב ד"ה הרי. וע' בחידושי ר' שמואל סי' ב' אות ז' מה שכתב בזה. **מתוס'** שם מדוקדק דאי לא בעינן להתרות בשם האב אין ענין להתרות בשם העבירה כלל ואפי' אב אחר הי' מועיל להתראה אם לא הי' סובר שמלעיג בו. ומאן דסבר דבעינן להתרות בשם האב חולק על יסוד זה ומצריך התראה על שם גוף העבירה (ולראשונים בשבת לכאורה מיבעי לי' להתרות בשם התולדה לר"א). **ובביאור** סוף דברי התוס' ע' בשטמ"ק בשם הגליונות.

**ע'** שטמ"ק ממהר"י כ"ץ שהקשה אמאי תולדות דמלאכת שבת בעו קרא ודנזיקין לא בעו קרא. וע' רש"י עה"ת (שמות כ"א כ"ט) משם מכילתא שלמד את זה מן הדרשה. וע' שטמ"ק כאן שהביא כן מן המכילתא והוסיף שם דהיינו המכילתא לטעמי' דאין עונשין ממון מן הדין ולכך בעי קרא ע"ש.

## תוד"ה ה"ג: משמעות דבריהם היא דלתי' ראשון מלאכה חשובה אע"פ שלא היתה במשכן יכול להיות אב מלאכה בשבת. וכן ביאור המהר"ם בדבריהם וכן מבואר בקיצור פסקי התוס'. וע"ש במהר"ם מהו הך דהואי *במשכן* חשיבא דהא אינו ענין למשכן (ולפי תי' הראשון שם במהר"ם גוף כוונת הגמ' היא לומר שאין שייכות בין מלאכת המשכן לאבות מלאכות).

**ביאורים בספיקת הגמ' אי תולדותיהן דנזיקין כיוצא בהן או לאו כיוצא בהן**: ע' דו"ח מכת"י לרע"א שהקשה דאיך יתכן דתולדותיהן לאו כיוצא בהן הא הצד השוה הוא לאתויי תולדות וכדמבואר בגמ' דלקמן (ו' ע"א) ולצד השוה יש דיני המתניתין. ושמעתי מא' שקושיא זו אינו אלא אליבא דרש"י שהנידון אי תולדותיהן לאו כיוצא בהן אינו חייב כלל. אבל לכאורה אפי' אם הוא לענין שמשלם חצי נזק מגופו לא יתכן כיון שתשלומין מגופו לא הוי מיטב וכדמבואר בתוס' לקמן ה' ע"א. ואולי אפשר לומר דהגמרא דלקמן הוא אחרי מסקנת הגמרא דהכא אבל משטמ"ק ד"ה מדקתני לא משמע הכי. **וע'** עוד בתפארת שמואל שהקשה שאם אין תולדותיהן כיוצא בהן למה בעינן "לא הרי וכו'" הא אפי' את"ל דלמידין א' מחבירו מ"מ לא הי' צריך להיות דין כיוצא בהן כתולדות נזיקין ומשו"ה בעינן למיכתב כל האבות. **עוד** צ"ע דלמסקנא שתולדותיהן כיוצא בהן אמאי קרי לי' אב ואמאי קרי לי' תולדה (וכמו שהקשה הגמ' בשבת). ואם כוונת הגמ' בחילוק שבין אב לתולדה לר"א דאה"נ ואין נפ"מ ניחא אבל לפמש"כ התוס' לעיל שכוונת הגמ' לומר דנפ"מ דמיבעי להתרות ע"ש האב א"כ קשה כנ"ל. **ובביאור** הצד דתולדותיהן לאו כיוצא בהן דנו המפרשים מה הי' צריך להיות דינו. וברש"י בע"ב ד"ה הכא מאי משמע שאם לאו כיוצא בהן פטור לגמרי. וע' חי' מרן רי"ז הלוי ריש הל' נזקי ממון שהקשה דא"כ לענין מה הוו תולדות. ומתרצים העולם דאי לאו כיוצא בהן הו"א דאע"ג דאם הזיק פטור מ"מ לכתחילה חייב לשמור שלא יזיק. וברי"ף משמע דאע"ג שהי' חייב בתשלומין לא הי' צריך להיות לתולדה כל חילוקי הדינים של האב. וע"ש בחי' מרן רי"ז הלוי מש"כ בזה.

# ב' ע"ב

**אבות ותולדות דטומאה**: ע' במה שהקשו ותי' בתוס'. וע' בתוס' רי"ד דלא אמרינן חרב הרי הוא כחלל לענין טומאת משא.

**בס"ד דקרן מחוברת כולה מועדת**: בתוס' מבואר דהיינו למאן דאמר פלגא נזקא ממונא ולכן נפיק קרן מחוברת מבור וחד מאינך אבות וכדלקמן בדף ה' ע"ב. ולמאן דאמר פלגא נזקא קנסא כוונת התנא היא להוכיח מן הפסוקים דקרן מחוברת הוי בפרשת קרן ואינו אורחי'. וע' תור"פ דהיינו שלא תטעה לומר פלגא נזקא ממונא. **ובשו"ת** מהר"ח או"ז סי' ק"ו כתב שהיינו לומדים מצד השוה ואי משום שאינו מועד מתחילתו קרן תלושה תוכיח. ויש כאן חידוש שאפי' קרן תמה דהוי קנסא יכול להיות מוכיח. ולכאורה חזינן יותר מזה לקמן כ"ה ע"א שאפשר ללמוד חיוב נז"ש ברשות הניזק לר' טרפון מרגל אע"פ דלא הוי בחזקת שימור. וכתב שם דליכא למימר די' כתלושה כיון שעיקר הלימוד הוא מאינך אבות. וע' עוד מש"כ בזה בחי' מרן רי"ז הלוי ריש הל' נזקי ממון.  **ובשטמ"ק** הביא מהריב"א שהיינו לומדים לחייב קרן מחוברת מתלושה בתר דאייעד. ושאר ראשונים ע"כ סברי דאע"ג דהוי מחוברת יותר אורחי' מתלושה מ"מ לגבי תלושה בתר אייעד לא הוי אורחי'. והריב"א סבר דשם אורחי' חד הוא. ואולי יש לדייק שכן סבר רש"י שכתב בד"ה אימא כולה מועדת "אפילו מתחילה". וע' גם תור"פ שתי' שהיינו לומדים מכי יגוף. **וע'** בחי' הרשב"א שהקשה דאימא כולה תמה היא. ותי' או דספיקו להחמיר כאיסורים או דלא יתכן שיהא דינו יותר קל מקרן תלושה. ובתי' א' ביאר בברכ"ש סי' ב' דבפרשת נזיקין לא נאמרה אך ורק חיוב תשלומין אלא גם חיוב שמירה מדיני שמים ודין זה הוי דין באיסורין. ובאיסורין דרשינן להחמיר ולכן יש לדרוש שדינו להיות כולה מועדת בתורת ודאי. **והא** דהוי ספק חצי נזק דשור תם ספק איסור משום חיוב השמירה היינו משום שהדין חצי נזק בשור תם אינו אך ורק חצי חיוב תשלומין אלא הוי חצי חיוב שמירה. אמנם דבר זה קשה מדברי הרא"ש פ"ג סי' י"ג במתני' דדף ל"ג ע"א וכן מלשון הגמ' לקמן נ"ג ע"א 'שותפותאי מאי אהניא לי' ע"ש בתור"פ וברע"א על המתני' ל"ד ע"ב. וע' מש"כ שם ושם. ואין הכוונה דבמועד צריך לעשות שמירה יותר מעולה דאדרבה איכא מ"ד לקמן (מ"ה ע"ב) דתם בעי שמירה יותר מעולה ממועד. רק הכוונה היא דלקח התורה חצי אחריות הבהמה מן הבעלים לגבי חיוב נגיחה בשור תם. (ונראה דהוי כחיוב השותף בשמירת בהמת שותפין רק דהכא ליכא שותף שני). ומשו"ה בספק תם ספק מועד הוי ספק חיוב שמירה מצד האיסור מזיק שדינו להחמיר. ולענוק"ד דברי הגרב"ד מחודשים בתרתי: חדא שהרשב"א כתב שספקו להחמיר כאיסורין ומשמע דהוי כלל שמצאנו בעלמא שדינו להחמיר והכא הוי דין דדרשינן לחומרא שלא ידוע מקורו; תרתי (ועיקר) דאמרינן ספיקו להחמיר בדבר שאין לו שייכות לעשיי' וכל הנפ"מ הוא לענין התשלומין. **ובחי'** ר' ארי' לייב (סי' נ') פי' דבמועד החיוב שמירה הוי בין בדיני ממונות (פירוש: שיש זכות תביעה לשמור) ובין בדיני איסור מזיק אבל בתם אין חיוב שמירה אלא בדיני ממונות ובזה דרשינן לחומרא לומר שיש חיוב מדיני איסור מזיק. **ובחי'** הרשב"א ג' ע"א ד"ה מכדי כתב דלגבי דרשת שן ורגל אמרינן המוציא מחבירו עליו הראי' ולא הזכיר ענין דרשינן להחמיר ולכאורה סותר דבריו שבכאן. ורא"ל כתב שם דלדבריו לא קשה מידי ומשום דלא שייך חומרא כ"א בקרן תמה שאין חיוב שמירה מדיני שמים אבל בשאר המזיקין אין נפ"מ אלא לענין תשלומין. ועל דרך זה יש בחי' ר' ראובן ססי' ב'. ויל"ע היכי אפשר לומר שאין חיוב בידי שמים לשמור שור תם הא איכא למ"ד שיש חיוב בחצי כופר וזהו אפי' למ"ד פ"נ קנסא וכדמבואר בדף מ"א ע"ב. אמנם ע' ר"ח לקמן ט"ו ע"א דמשמע שאין עליהם חיוב שמירה. וצ"ע. ושמענו לפרש דהרי לרשב"א שם כיון דאמרינן הי מינייהו עיילת קסבר שאין דורשין אפי' חד מינייהו בתורת ודאי רק מתורת ספק וא"כ לגבי ממונא אמרינן המע"ה וכמו שכתב הגרב"ד גם ברשב"א כאן לולא דין דרשינן לחומרא. **ולשון** הרשב"א היא דנימא "כולה" תמה היא. ואולי יש לדחות שאין כוונתו לומר דבאמת יהא כולה תמה רק לישנא דגמ' נקט וכוונתו לומר דכיון דהוי ספק נימא דקרן היינו במחוברת. ולפי זה ביאור התי' השני הוא דלא מסתבר שיהא קל מקרן תלושה מועדת. ובחי' רא"ל שם פירש שהיינו לומדים הכל מקרן תלושה תמה והכא לא שייך העדאה כיון דכבר אורחי' הוא. אמנם ע' רש"י לקמן י"ח ע"ב בפי' השני בהעדאה לצרורות דאמרינן העדאה אפי' בדבר שהוא כבר אורחי' וע' גם בתוס' ג' ע"ב שאין לחלק בין תם למועד אלא בבעל חי ולכאורה ר"ל משום שיכול ליעשות אורחי' וא"כ לרא"ל זהו דלא כרשב"א. וכן לקמן מ"ח ע"ב הביא בשם הראב"ד דאפי' שן ורגל לא מחייבי כופר עד נגיחה ד'. ויש לדון בזה. **והרשב"א** שם כתב שהלימוד לחייב בנזיקין על דרך התוס' רק שכתב דהוי רק כמ"ד פלגא נזקא קנסא. וא"כ צ"ע דהא זה ברייתא וא"כ יהא ברייתא דלא כמ"ד פלגא נזקא קנסא. ושמענו לפרש דלמ"ד פלגא נזקא קנסא הו"א כולה תמה וכל מה שצריכים הלימוד מבור וחד מהנך היינו אם הי' חיובו כולה מועדת. וע' בשטמ"ק שי"א שהוא פטור לגמרי

**תולדות דקרן**: ע' רשב"א דמועד ליגח אינו מועד ליגוף וכן בכולהו.

**מועד לאדם הוי מועד לבהמה**: בסוגיא דדף ל"ז ע"א מבואר שיש מחלוקת בין ר' פפא לר' זביד אי מועד למינו הוי מועד לאינו מינו וכן אם מועד לאדם הוי מועד לבהמה וכן אם מועד לקטנים הוי מועד לגדולים. ושם בגמ' מבואר דלר' זביד אע"ג דמועד לאדם הוי מועד לבהמה אי חזר בי' מבהמה הוי חזרה. עוד מבואר שם דאפי' לר' פפא נגח שור חמור וגמל הוי מועד לכל (לתוס' כאן ועוד ר"ל לכל הבהמות שבעולם ולרמב"ם להני ג' מיהת. ויש מדייקים כן מרש"י לקמן ל"ז ע"א ד"ה נגח אבל שפיר יש לדחות בזה). **ותוס'** כאן והראשונים הקשו דא"כ היכי קאמר הכא דמועד לאדם הוי מועד לבהמה הא ר' פפא לא סבר הכי (ולכאורה ביאור קושייתם דלר' פפא למה כתוב נגיחה ונגיפה ועוד י"ל דהרי ר' פפא שאמר יש מהן כיוצא בהן ויש לאו כיו"ב הוא זה שאנחנו באים לבאר, אמנם ע' בחי' הראב"ד כאן ופסקי הרי"ד לקמן (בדרך א') שבאמת כתבו דסוגיא דהכא הוי דלא כר' פפא). **וכתבו** התוס' בתי' הראשון דהא דמועד לאדם לא הוי מועד לבהמה לר' פפא היינו כשנגח ג"פ אדם אבל נגח אדם שור וחמור הוי מועד לכל ואפי' לאדם (וע' תוס' ר"פ ובפסקי התוס' דכה"ג אינו מועד כ"א לבהמה). ומ"מ נגח שור חמור וגמל אינו מועד לאדם. (ותוס' היו מוכרחים לומר הכי ולא אמרו שגם בכה"ג מועד לאדם דאל"כ הוי אדם רק כעוד מין וא"כ מהו החידוש הנוסף שיש במועד לאדם שאינו מועד לבהמה שאינו בכלל מועד למין זה אינו מועד למין אחר). וצ"ע שאם אדם הוי רק כעוד מין ליהני גם שור חמור וגמל להיות מועד לאדם. וע' באמת בנמוק"י לקמן (י"ח ע"ב מדפי הרי"ף) בשם הרמ"ה שסובר דאדם שור וחמור אינו מועד לאדם. **ובאמת** טעמא בעי למה מהני שור חמור וגמל להיות מועד לכולהו אי מועד למין זה אינו מועד למין אחר. ונראה הביאור בזה דעיקר החזקה היא דהוי שור נגחן. רק שי"ל שאינו נגחן אלא למין מסוים ולכן אם הרג ג' מאותו מין עדיין לא ידעינן דהוי מועד לשאר מינים אבל אם הזיק מינים שונים יש לנו גילוי שאינו מחלק בין המינים. ומ"מ הנ"מ במיני בהמה אבל מינא דאדם הוי חלוק לגמרי ממינא דבהמה ולכן עדיין לא חזינן שאינו מחלק בין אדם לבהמה ולכן אינו מועד כ"א לבהמה. ובזה כיון שנגח אדם פעם א' חזינן שאינו מחלק בין אדם לבהמה ולכן הוי מועד לכל. **והרמ"ה** י"ל דסבר דאדם פעם א' לא חשיב גילוי (ולפי זה יש להסתפק מה הדין לרמ"ה בב' פעמים אדם אי הוי מועד לאדם. ובתוס' ר"פ מבואר שכה"ג אינו מועד לאדם).ולפי הדברים האלו לכאורה הי' צריך להיות הדין שאם נגח שור שור שור חמור וגמל (ולא ראה בין שור לשור ולא נגח) ודאי הוי מועד לכל אפי' לר' פפא וכן נראה שסבר הרא"ה המובא שם בשטמ"ק. אבל מתוס' שם מר' אלפס מבואר שאינו כן. וצ"ע ואין כאן מקומו. **ובתי'** ב' תירצו דהא דמועד לאדם הוי מועד לבהמה לר' פפא היינו לענין חזרה שאם חזר בו מבהמה לא הוי חזרה. ובדו"ח מכת"י הקשה רע"א שא"כ יוצא שיש כאן סברות הפוכות דהא ר' זביד סבר דלענין העדאה אמרינן מועד לאדם הוי מועד לבהמה ושם בגמ' מבואר דלדידי' חזרה דבהמה הוי חזרה. וכבר קדמו בזה בשטמ"ק לקמן בשם גליון ותי' דע"כ לא אמרו התוס' דחזרה דבהמה לא הוי חזרה אלא כשנעשה מועד לבהמה בהדיא ובזה גם ר' זביד מודה ושם בגמ' לא אמרו כ"א כשנעשה מועד לבהמה משום דמועד לאדם הוי מועד לבהמה ובזה אמרינן דחזרה דבהמה הוי חזרה. וע' לקמן (ל"ז ע"א) בתלמיד ר"ת ור"א שפי' דלר' זביד אם הי' מועד בהדיא לב' המינים וחזר בו מא' מהם הרי זה חזרה לגבי כל המינים. משא"כ כשאינו אלא מועד מסתמא וכנ"ל. **ובפסקי** הרי"ד לקמן כתבו עוד תי' לקושיית התוס' והיינו דלא אמרו דמועד לאדם הוי מועד לבהמה אלא לענין מיתה ור' פפא ור' זביד נפלגו בהעדאה לנזיקין (וע' כעין חילוק זה בכס"מ פ"י ה"ג מהל' נז"מ). ואולי יש לדקדק שכן סבר רש"י בסוגיין שהדגיש כמה פעמים בסוגיא דהעדאה דסוגיין היינו למיתה (ע' רע"א שהעיר בזה).

**בביאור קושיית הגמ' נשיכה תולדה דשן היא**: ברשב"א מבואר דר"ל דלכן יהא לו כל דיני המזיק דשן בין לקולא ובין לחומרא. וע' בתוס' ר"פ ד"ה אלא שכתב דהו"א דהוי תולדה דשן ומ"מ לאו כיוצא בהן שאינו משלם אלא חצי נזק.

**שן יש הנאה להזיקה**: ע' רשב"א שפי' דלא בעינן אלא כוונתו להנאת עצמו ואינו צריך ליהנות בפועל. וע"ש דרביצה להנאתו הוי תולדה דרגל. ובחי' תלמיד הרשב"א והרא"ש חלק וסבר דבעינן הנאה בפועל. (וצ"ע מהו השקלא ותריא שם לענין רביצה). וברש"י ד"ה הני מדויק כמו הרשב"א.

# ג' ע"א

**איצטריך סד"א אידי ואידי אשן**: ע' ברש"י ותוס' שביארו למה אין להקשות שאם ושלח הוא בשן דלא מכליא קרנא למה בעי וביער. וע' מהרש"א שכתב שהתוס' נמנעו מפירש"י משום דע"כ ושילח הוי בדלא מכליא קרנא דהא למסקנא דברגל כתיב ג"כ לא כתיב אלא ושילח פעם א'. ובשטמ"ק בשם גליון תי' לשיטת רש"י דרק כשושלח קאי אשן יכול להיות מכליא קרנא כיון שזהו מהותו של שן אבל כשקאי ארגל משמע אפי' לא מכליא קרנא. וכן לכאורה משמע מרש"י ד"ה מה רגל. ועוד תי' דכיון ששינה הלשון בין שן לרגל משמע דבא לאשמעינן שאפי' לא מכליא קרנא. והמהרש"א שם כיון לזה רק הקשה דאי אפשר לדייק מהשינוי דאילו לא שינה היינו דורשים שניהם בשן א' במכליא קרנא וכו'. וע' שהעיר בגליון הש"ס.

**בענין לא מכליא קרנא**: ברש"י פי' שאכל שחת ואע"ג שיחזור ויצמח לא יהא כתחילה ותוס' חלקו דהא גם הבעלים היו יכולים לאכול מה שאכלו הבהמות. וע' ברשב"א שהסכים עם רש"י. וע' בגליון אלפס שביאר דהא דכתב רש"י שאינו חוזר כבתחילה היינו משום דאל"כ הי' חשוב מכליא קרנא. **ובתוס'** פי' דלא מכליא קרנא היינו טינפא פירות וע' תוס' ר"פ שביאר דהוי לא מכליא קרנא משום שעדיין ראויים קצת וכל הקרן קיים. **וע'** שטמ"ק בשם ר' ישעי' עוד פי' בלא מכליא קרנא שלעסה ופלטה.

**בענין שלח שלוחי**: לפום ריהטא ביאור החומרא דשלח שלוחי הוא שפשיעתו יותר גדול בזה שלא רק לא שמרו אלא גם שלחו. וכן מדוקדק מדברי רש"י בד"ה איצטריך. אמנם ע' בחי' הרשב"א שהי' אזלא ממילא יכול להיות תולדה דשלח שלוחי אלא דכתוב ולכן הוי אב. ולפי זה יצא חידוש שגם דרגות בפשיעה יכולים להגדיר אב ותולדה. אמנם י"ל דחומרא דשלח שלוחי הוא חומרא במזיק דמזיק הנשלח יותר חמור.

**מסקנת הגמ'**: ע' בהגהות בן ארי' שהעיר דלכאורה כל הנפ"מ אי למידין שן או רגל הוא אם ללמוד שפטורין ברה"ר דהא כולהו אתיין מבור וחד מהנך חוץ מקרן למ"ד. ומשמעות הגמ' היא דהוי לימוד לענין חיוב כשמזיק דהא ברגל הזכיר הזיקו מצוי ולא כתב שאין הנאה להזיקו. וכתב שזהו כוונת התוס' בפסח' ק"כ ד"ה כל לומר שסוגיין הוא לאו בדווקא (וכן נראה בכוונת רא"מ הורוביץ שם). **וע'** מאירי שי"א שאע"פ שמרבינן לא מכליא קרנא ואזלא ממילא היינו כשיש כל א' בפני עצמו אבל בדאיתנהו לתרוייהו פטור. **ועוד** נחלקו הראשונים אם למסקנת הגמ' למידין שן מ"ובער" או מ"ושלח". ברש"י ד"ה קמ"ל מבואר בהדיא דלמידין מ"ובער" וכן הוא לקמן כ"ג ע"ב ד"ה והא בעינן ומתוד"ה איצטריך משמע דלמידין מ"ושילח" וכן משמע בטור סי' שצ"א (ע"ש בביאור הגר"א ס"ק ב'). וע' בתוס' ר"פ בנידון. וברשב"א מבואר שיש ב' פסוקים בשן ע"ש.

**בתוד"ה ושן**: ע' במהרש"א שהקשה שכיון דאורחי' בהכי הוו תולדה דרגל וכמש"כ התוס' לקמן. ובפנ"י תי' שכוונת התוס' היא דהוו בהמות שיש להם ארס כנחש אבל אין דרכן להזיק כמו נחש. וע' נמוקי הגרי"ב תי' אחר לקושיית המהרש"א. וע' רשב"א לעיל ב' ע"ב דנשיכת נחש הוי תולדה דשן כיון שיש הנאה להזיקו.

**הזיקה בשליף שעלי'**: מקשים האחרונים דלימא דשליף שעלי' חייב משום אש ויתחייב ברה"ר. וקושיא זו מתחלקת לתרתי חדא אשליף ועוד דנימא דעצם הרגל והשן יהיו תולדות דאש להתחייב ברה"ר. ע' בזה באמר"מ (סי' ל"ו אות ג') וחזו"א (סי' י"א ס"ק י"ד) ועוד. ותירצו דברגל גזר רחמנא שיתחייב מפרשת רגל לאפוקי מפרשה אחרינא (ולפמש"כ הגרי"ז הדבר פשוט דכל מה שנתחדש באבות הוא החילוקי דינים ולכן כיון דהוי תולדה דשן פטור ברה"ר ולא איכפת לי שאפשר לחייב גם משום אש). ולפי מה שיתבאר ברי"ף וברמב"ם דיסוד הפטור ברה"ר הוא משום שיש לבהמה רשות שם ג"כ אין קושיא דאפי' את"ל דהוי אש הא מ"מ יש לבהמה רשות שם (ע' חי' ר' שלמה סי' א'). ויש להאריך בזה יותר ועיקר הנידון יתבאר בעזהי"ת בסוגיא דדליל לקמן (י"ט ע"ב).

**בחיוב המזיק דבור**: הגרב"ד יסד (ע' שיעורי ר' ברוך בער סי' ג' ד"ה ורבינו) שהמחייב בנזקי בור אינו משום דהוי בעל הבור רק משום פשיעת הכריי'. וכן כתב נמי באש. ובחי' הגרנ"ט סי' קט"ז נקט כגרב"ד בבור ובאש כתב משום דהוי בעל האש. ולענין אש ע' בשטמ"ק לקמן ה' ע"ב מתוס' שאנץ דבאש שנכנס לרשותו וקנאו חייב עליו ואין זה חשוב מעשיו גרמו לו וא"כ לכאורה מבואר דטעם החיוב באש אינו משום פשיעת ההדלקה.

**בור ט' ובור י'**: נחלקו רש"י ותוס' בביאור סוגיית הגמ'. ברש"י שלפנינו יש שתי לשונות. לל"ק יש אב לנזיקין מדיוק של והמת יהי' לו דמשמע דלאו בר מיתה אינו חייב אלא בנזיקין. ולל"ב למידין מנפל שמה שור וחמור דמשמע בין למיתה ובין לנזיקין. וע' בחת"ס שרוצה להגי' ברש"י שהכל לשון א'. ותוס' הקשו שאם שור וחמור משמע אפי' לנזיקין למעט נזקי אדם כמו דממעטינן מיתתו. ועוד הקשו דלקמן בדף נ' ע"ב משמע מרש"י דסתם בור היינו י' והכא איתא דלא ט' ולא י' כתיב. ולדעת רש"י ע' בפנ"י שכתב דהא דלא י' כתיב ר"ל דלא כתיב בהדיא ולכן הו"א שאינו חייב כ"א בי' ולא היינו לומדים בור ט' מיני' ורק כשלמידין מוהמת יהי' לו אפשר ללמוד תולדה דבור ט'. וכבר קדמו בזה בשו"ת מהר"ח או"ז סי' ק"ז. והא דשור וחמור משמע בין למיתה ובין לנזיקין ע' בליקוטי הגר"א על הרמב"ם פי"ג ה"ב דשור משמע בור למיתה וחמור לנזיקין ומיעוטא דאדם הוא משור. והתוס' עצמם פי' שיש צריכותא בין בור לוהמת יהי' לו ושיש אב לנזיקין משום דגם אב למיתה אינה מפורשת. **והירושלמי** (הביאו התוס' והרשב"א) כתב שלמידין בור מיתה ובור לנזיקין מב' פעמים בור שבפסוק. וע' ברשב"א שהביא עוד שבור ט' חייב בכלים. ולכאורה צ"ע דאפי' בבור י' תיפו"ל משום דהוי גם בור לנזיקין. ומבואר שיש באמת ב' אבות נזיקין: בור שיש בו כח להמית ובור שאין בו כח להמית. ורק בור שיש בו כח להמית נתמעט מכלים. וע' לקמן נ"א ע"א שגם בור ו' יכול להמית אם השור הולך כדרכו וכל הענין בבור י' הוא בדאיגנדר לתוך הבור וכתב שם הרשב"א דמ"מ בבור פחות מי' אינו חייב על המיתה אפי' הולך כדרכו ומשום דלא נתחדש חיוב על מיתה אלא בבור שיש בו כדי להמית בכל ענין אבל 'בור ט'' לא. והטור סי' ת"י הביא מרמ"ה שבאמת מחייב במיתה בדלא איגנדר. ולכאורה פליגי בגדר הפטור מיתה בבור ט' דלרמ"ה הוי משום שהוא אנוס על ההיזק ולרשב"א הוי משום דנתמעט ממזיק דבור ט'. (וברש"י משמע עוד טעם משום דתלינן דלא מחמת הבור מת). וכה"ג יש לדקדק גם משטמ"ק בשם הרא"ש בע"ב שלמד משור ובור ט' בבמה הצד. וע' בחי' ר' ארי' לייב סי' נ"א שהעיר בכל זה. **וצ"ע** למה לא יתחייב בכל בור ט' גם על המיתה משום דהוי תחילתו בפשיעה לענין נזיקין וסופו באונס. וראיתי בחי' הגרנ"ט סי' קט"ז שהקשה שיתחייב על מיתת אדם משום תחילתו בפשיעה וסופו באונס ע"ש. וע' מש"כ לקמן דף נ' ע"ב.

**בתוס' ד"ה לא י'**: ע' מהר"ם ומהרש"א ד"ולא שיח ומערה" ר"ל לא בור שעמוק הרבה. וכן משמע מלשון הרשב"א. וכן הקשו בתוס' ר"פ ותוס' בסנה' מ"ה ע"א ד"ה מה במפורש. (וק"ק לפ"ז לשון "דגזה"כ הוא").

# **תוד"ה בין**: לכאורה קושייתם מדויקת כתי' השני שבתוס' לקמן נ' ע"ב ד"ה לשמואל דאילו לתי' ראשון גם לשמואל תיקשי. ולקמן כ"ח ע"ב סתמו כתי' א'.

# ג' ע"ב

**כולם משורו למדנו**: ע' בחי' הגרנ"ט בשם ר"א מטעלז שהקשה דהא אי אפשר ללמוד אסו"מ שור שור משבת כשאר בעלי חיים דהוו ממון המזיק.

**תוד"ה משורו**: נשארו בצ"ע אמאי חייב באבנו סכינו ומשאו על הכלים לשיטת רב דמשורו למדנו הא גם רב צריך ללמוד גם מבור. ותוס' הביאו דבר זה מלקמן. והעירו שלשיטת התוס' לקמן כ"ח ע"ב ע"כ עצם הכלל של רב לא בא אלא לומר דבר זה גופא ואין צורך להביא מלקמן. אמנם לכאורה התוס' העדיפו להביא מלקמן כיון שלשיטת רש"י יתכן שרב בא לחדש שהוא חייב דאי משום בור פטור, וא"כ הביאו שאפילו את"ל כרש"י הא לקמן מפורש שחייב על הכלים. ובתוס' ר' פרץ תי' דכיון שדומה יותר לשור יש לחייב על הכלים ואין לומר דיו בפלגא דדינא. וכ"כ בשטמ"ק ממהר"י כץ. ובחי' מרן רי"ז הלוי ריש הל' נז"מ ביאר דזהו תוס' לטעמייהו אבל לרא"ש (אות א') וסייעתו י"ל שחייב על הכלים משום שהצד השוה מלמד חיוב על נזיקין באופן כללי ודין תולדות נאמר להלכותיהן ולכן כיון דהוי תולדה דשור ולא מבור אין לו פטור כלים. והשטמ"ק הביא מהרא"ש ליישב שחייב על הכלים משום דלמידין בצד השוה מבור ט' שחייב על הכלים. (ולכאורה אם כביאורו של הגרי"ז בדעת הרא"ש אין צורך לזה ואין כאן מקומו). וע' בחי' הרשב"א לקמן (כ"ח ע"ב) בשם הראב"ד שביאר דלמידין משור "אע"פ שכוונתו להזיק אהני בהו פשיעותא דידי' כאילו כיון בהזיקן". וע"ש גם בחי' תלמיד הרשב"א. ושם בחי' הראב"ד מבואר שאפשר ללמוד גם משן ורגל ומ"מ אסו"מ יהיו חייבים ברה"ר ומשום דלא נפטר שן ורגל כ"א משום שיש לבהמה רשות להיות ברה"ר משא"כ באסו"מ. וע' מש"כ בזה לקמן ו' ע"א אתוד"ה תאמר. וע' תלמיד ר"ת ור"א כאן שהמשמעות של הגמ' היא דלרב אתיא משור לחודי' ולכן נשאר בצ"ע איך למידין ממנו.ושם בחי' הרשב"א כתב שהי' אשפר ללמוד מקרן תמה אלא שא"כ לא לחייב אלא חצי נזק. ולכאורה צ"ע דהא גם משור תם איכא פירכא דבעל חי וכדומה. ושמענו לתרץ שחומרות כגון בעל חי אינן אלא חומרות בדרכן להזיק אבל אם חייב אפי' אין דרכו להזיק לא שייך למיפרך. וע' כה"ג גם לקמן ה' ע"ב. **ואומרים** העולם דמרש"י לא משמע כתוס' דהא כתב דהוי "תולדה דשור" וע"כ אומרים דלרש"י לאחר שנלמדו קרן שן ורגל יש אב כללי של שור המזיק ומיני' למד רב אסו"מ בדלא הפקירן (ע' באבן האזל פ"א ה"ב שכתב יסוד זה). ומתוס' ד' ע"ב ד"ה תרי משמע דעדיין אינו אב א' (ואולי זהו לשיטתו כאן). אלא דלפי זה קשה קצת מהו זה שכתב רש"י "ובשור אמרן לעיל תולדה דשור כי שור" דהיכן מצינו. **ויש** לע' אם אסו"מ דלא אפקרינהו חייבים בכופר לרב. ולכאורה הדבר תלוי דלרא"ש הנ"ל הא ליכא צד השוה מבור ט' ולכן יהא פטור. ולר' פרץ לכאורה י"ל שהוא חייב. ולרש"י נראה שאם שן ורגל חייבים בכופר הה"נ י"ל באסו"מ אבל אם פטורים הא הוי דין בדבר שכוונתו להזיק משא"כ באסו"מ. ואין להקשות מזה שאין הבור בסקילה דהא איכא שיטת ר' יוחנן שמחייב כופר אפילו כשאין השור בסקילה. וכן מ"מ יש לחייב דמים וכמו באשו שלא בכוונה, והטעם שהסתפקו לקמן מ"ד ע"ב לומר שאין דמים באשו שלא בכוונה לא שייך בבור לרב דסבר דהוי כשורו.

**ברוח מצוי' וכו'**: ע' מש"כ לקמן נ"ט ע"ב גדרי "מצוי'".

**אלא אכיחו וניעו וכו' כחו הוא**: ע' רש"ש דלכאורה מ"מ הוי תולדה דמבעה. וכ"כ בגליון תוס' מטוך דאל"כ תולדות דמבעה מה הם. ושם ברש"ש העיר שמרש"י לא משמע הכי. וע' בפנ"י שכתב שגם לרש"י הוי תולדה. אי בתר דנייח בין לרב וכו': ע' שטמ"ק ג' ע"א בשם מהר"י כץ שהקשה דהא הכא חבטה לאו דידי' הוא וא"כ לרב יפטר וכדלקמן כ"ח ע"ב.

**תחילת עשייתו לנזק**: ע' בחי' הראב"ד לקמן (ו' ע"א) שפי' ענין תחילת עשייתו לנזק דהיינו כל דבר שאין רשות בני אדם להניחו שם. ובאבנו סכינו ומשאו פי' שכיון שעומד ליפול ברוח מצוי' הוי כאילו כבר חפר. וע' בשטמ"ק מכת"י שם שהקשה שאם אסו"מ הוי תחילת עשייתו לנזק גם אש יהי' תחילת עשייתו לנזק ולקמן י' ע"א מבואר דזהו חומר בבור מבאש. ותי' דשאני בבור שאין שם בור עליו עד שנופל לאדץ ואז הוי עשייתו לנזק משא"כ באש. וכיון לזה הרש"ש שם.

**רש"י ד"ה בחצי נזק צרורות**: כתב דההלכתא הוי דממונא הוא. וכן יותר מפורש לקמן ט"ו ע"ב ד"ה משום דלא קתני. וע' ברא"ש שכתב דהא אפי' אלמלא ההלכתא הו"א דממונא הוא דהא כי אורחי' הזיקה. וע' מש"כ בחי' ר' ארי' לייב סי' ס"ו ד"ה והנה שביאר שההלכתא דחצי נזק צרורות לא היתה פטור רק מקור חדש לחיוב התשלומין ולכן יש להסתפק בדין התשלומין. ושמענו על דרך זה דהו"א שההלכתא חידש חיוב שור תם והתם הוי קנסא. ולדבריו ליכא הלכתא דממונא הוא למ"ד פ"נ ממונא. **ועוד** כתב דהוי תולדה דרגל משום דמכח רגל קאתו. ומבואר שאם הי' בא מכח שן הי' צריך להיות תולדה דשן. ויש מדייקים מרש"י י"ז ע"ב צרורות כי אורחייהו שאין צרורות דשן (ע"ש בתוס') וע' גם רש"י י"ח ע"ב ד"ה דדחיק לה עלמא וע' בשטמ"ק לעיל ב' ע"ב מתוס' תוס' לרא"ש בשם ר' יונה שכתב דלג' אבות שנאמרו בשור יש צרורות והא דקאמר ר' פפא צרורות דרגל בלבד משום דשכיחא טפי. וע' גם בשטמ"ק בשם תוס' שאנץ כאן. **ומ"מ** מבואר מדבריו דהא דהוי תולדה דרגל אין זה מן ההלכתא וכן מבואר בתוד"ה אמאי. וברשב"א מבואר דהא הוי תולדה דרגל הוי חלק של ההלכתא.

**תוד"ה והתנן**: "אלא מייתי ראיה דהוי כיוצא בו" שמעתי מקשים דהא תולדותיהם לאו כיוצא בהם דהא ישן אינו חייב בד' דברים משא"כ בער. ושמעתי לתרץ בב' אופנים. א' שי"ל שהאב הוא ער אבל שלא בכוונה שגם הוא פטור מד' דברים. ויש לבאר את זה בב' אופנים, או שגם ער הוי ענין שמירת גופו עליו אם הוא בשוגג או דהוי מזיק בגופו ומ"מ הוי אב. ועוד שמעתי לתרץ דהא כל א' מן הד' דברים הוו אב בפני עצמו ואינו אך ורק דין באב דאדם המזיק. ובאמת יש להעיר דהא למ"ד מבעה זה אדם אמרינן בגמ' ד' ע"ב דהוי כל מילי דאדם ואפי' ד' דברים. וא"כ כיון שפטור מד' דברים ע"כ גם חיוב שמירה אין דאל"כ להוו אלו תולדותיהן לאו כיוצא בהן. והא דלד' דברים ליכא תולדות אינו קושיא כיון שמצאנו תולדה באדם בעלמא.

**במסקנת הגמ'**: ע' מהרש"א שכתב דהא דלר' פפא פשיטא לי' הכי קים להו לגמ' דאל"כ לימא גם לר' פפא דהוי תולדה דרגל לענין לפוטרו ברה"ר. ובחי' הרשב"א איתא שאין לנו הכרח רק שגמ' סבר שהלכתא הוא שמשלם מן העליי' ולכן אוקמי' לר' פפא הכי. וע' במלחמות ה' סוף פ"ב שכתב דהרי"ף נקט דר' פפא פשיטא לי' ולכן פסק כוותי' והרמב"ן שם העיר דלכאורה למסקנת הגמ' י"ל דלא פשיטא לי'. וע' בתור"פ שהעיר לאידך גיסא דלמה הי' יותר פשוט שמשלם שפטור ברה"ר מתשלומין מן העליי'. ותי' שההלכתא לקולא נאמרה. (ולכאורה לפי ביאור הרשב"א בספק אם לשלם מן העליי' ג"כ ניחא). וע' דו"ח לרע"א מכת"י.

**בשקלא ותריא של הגמ' בלא ראי זה כראי זה**: ע' בתוס' שביארו דסד"א שכיון שאינו מזוק חמור א"כ כשפשע בשמירתו הרי פשיעתו יותר גדולה. ולמסקנא אמרינן דעד כמה שהמזיק חמור יותר יש יותר סיבה לחייב. ובעולם יש אומרים דהשקלא ותריא הוא בחקירת בעולם אם המחייב בנזקי ממון הוא פשיעה בבעלים (ההו"א) או ממון המזיק (המסקנא). ואפי' מדייקים הכי מלשון השטמ"ק בשם מהר"י כ"ץ שכתב ד"לאו ק"ו הוא" לא קאי אבעלים אלא על בהמה. ובפשוטו אין חקירת העולם שייך לכאן אלא דבס"ד סבר דה"אסוקי אדעתי'" אינו טעם לומר שישמור יותר וקמ"ל דעד כמה דהו"ל לאסוקי אדעתי' שיזיק יש לו לשמור יותר. ולכאורה חזינן מהכא שהחיוב שמירה הוא אפי' בלי הגזה"כ שמחייב בתשלומין דהא הכא אמרינן בס"ד שהמזיק החמור יותר יש לפטור משום שאין פשיעתו בשמירה כל כך גדול ואם אין חיוב שמירה בכלל הא אין על מה לחייב בכל דלא פשע.

# ד' ע"א

**עבד ואמה**: ברש"י פי' שכוונת הגמ' היא למתני' דלקמן דעבד ואשה פגיעתן רעה. וצ"ע דהתם מיירי בפטור העבד והאשה ולא בפטור בעלים. ונראה פשוט דאילו היו הבעלים חייבים לא היו פגיעתן רעה ולכן משמע שגם הבעלים פטורים. ותוס' ועוד ראשונים הביאו המקור ממתני' דמס' ידים הפוטר הבעלים ומטעם הגמ'. ולכאורה כוונת הגמ' היא לחייב הבעלים על מעשה אשתו ועבדו כמו שחייב על ממונו שהזיק שהרי גם הם ברשותו. וכן מבואר בתוס' ר"פ. והקשו האחרונים (ע' חי' הגרנ"ט סי' קי"ב וחזו"א) דהא שאר בעלי חיים לא היו חייבים אלו לא היינו לומדים שור שור משבת וכדמבואר לקמן נ"ד ע"ב. וע' ברמב"ן בקונטרס דינא דגרמי (עמ' קפ"ב בהוצאת מערבא) שכתב שצומח המזיק "שורו הוא דלא טפח באפי'". אמנם ע' בשו"ת מנחת שלמה ח"א סי' פ"ט שכתב דלאו דוקא שורו אלא אשו ע"ש טעמו. וע' גם בקה"י סי' ד'. עוד מקשים האיך יתחייב כשידליק גדישו של חבירו הא אין חייבין על אש של שורו (ע' תוס' לקמן מ"ח ע"א ד"ה איש). אמנם לשיטת רש"י שם לק"מ שהרי לרש"י כל טעם הפטור הוא משום שאין האש ממונו אבל בעבד אשה שיכולים לקנות אפשר שפיר להתחייב. ועוד מקשים שהרי הרמב"ם הביא דין זה שפטור על מעשה עבדו לגבי גניבה (פ"א ה"ט מהל' גניבה) וצ"ע שלא מצאנו כה"ג בנזקי ממון (ע' בזה בחי' ר' חיים הלוי הל' גזילה ואבידה פ"ט ה"א). וכל הקושיות אפשר ליישב דהא שמענו לתרץ דלא בעינן לי' ללימוד דשור שור משבת כיון שלמידין לחייב עליו מק"ו וכדמבואר במס' ידים שם. ובשם הגרב"ד שמענו דלענין אש של בהמתו י"ל דהכא מיירי במקום הגחלת (ע' לקמן כ"ב ע"א; ואע"ג שכתוב שם שמחייב אותו מאה מנה בכל יום י"ל במסכסכת וכדלקמן שם). ולענין הא דלא מצאנו חיוב על גניבת שורו שמענו מהגרב"ד לומר דהיא הנותנת דשאני התם שלא שייך משא"כ באדם. והחזו"א תי' בכל זה דלעולם לא הי' הו"א שיהי' חייב עליהם רק המתני' נותנת טעם למה לא חייבה בהם התורה והוא שמא יקניטנו רבו וכו'. וכ"כ גם בתלמיד ר"ת ור"א. ומאידך ע' במאירי שמבואר שהפטור דשמא יקניטנו בעבד ואשה הוי מדרבנן ומשמע דמדאו' חייבין עליהם. ואפי' להרמב"ם (שם) דמשמע דהוי טעם לפטור מדאו' (וכן פי' בדעתו באבן האזל פ"א ה"א אות ט"ו) מ"מ משמע שאלמלא הטעם הי' חייב בנזקיו. ה"ג איכא ממשמעות הרמב"ם ושם בחי' הגרנ"ט תי' דלא הי' הס"ד שיתחייב כמו ממונו המזיק רק הו"א שהבעלים צריכים לשלם חיובי העבד. וצ"ע דמה"ת. ושמענו בשם הגר"נ פרצוביץ ליישב דהכא חייב מדין אדם המזיק רק שכאן המכשיר של ההיזק של האדם המזיק הוא הבעלים שלא שמרו משא"כ בעלמא.

**בתוד"ה לאו**: ע' מהר"ם שביאר תירוצם בפי' הס"ד של הגמ' דאילו הי' סברא לומר שכוונתו להזיק אלים לא הי' לנו לפטור בעבד ואשה כשאין כוונתן להזיק כיון שאפי' כשכוונתן להזיק אינו פטור אלא משום שמא יקניטנו רבו וכו'. דרק אגב הסברא שאין לחייב בכוונתו להזיק יותר מאין כוונתו להזיק פטרו גם שם באין כוונתו להזיק. וע' מש"כ המהרש"א בביאור דבריהם. ובעיקר טעם הפטור כשאין כוונתו להזיק ע' בשטמ"ק בשם ר' יונה שכתב דשלא בכוונה פטור מעיקר הדין ומשום שעבד ואמה שלא בכוונה בחזקת שימור קיימי. ולרמב"ם דמשמע מיני' דטעם דשמא יקניטנו הוא מעיקר הדין לומר שאינו בר שמירה ומשו"ה פטור שמענו לפרש דמאחר ואי אפשר לשומרו כמו שצריך הרי הוא פטור אפי' שלא בכוונה כיון שאי אפשר לשומרו מחלק ממנו.

**לא ראי שור שמשלם את הכופר וכו'**: ע' ברשב"א ה' ע"ב שכתב שאין כוונת הגמ' לומר שיש פירכא רק כוונת הגמ' היא דצריך לכתוב שניהם משום הלכותיהן. ואם לא כדבריו צ"ע שאם כוונת הגמ' לפירכא איזה פירכא יש הא י"ל שגם חיוב כופר וה' דברים נלמוד מיני'. ונחלקו בזה התוס' ר"פ ושטמ"ק בשם הרא"ש. בתוס' ר"פ תי' דמתני' מיירי בנזקי אדם ושור בשור ואמרינן לא ראי השור דמשלם את הכופר במקום אחר. ובשטמ"ק בשם הרא"ש הקשה על זה דלקמן משמע דלרב המתני' מיירי באדם דאזיק אדם. וע' תוס' ר"פ ד' ע"ב שתי' שאע"פ שהפי' של מבעה הוא אפי' אדם המזיק ה"לא הרי וכו'" לא מיירי אלא באדם דאזיק שור. ובשטמ"ק שם תי' דכוונת הגמ' לומר דאפי' נלמוד ממנו נמעט ד' דברים מ"איש בעמיתו". ובתוס' רבינו פרץ הקשה על זה דאם כן גם עיקר החיוב נזיקין נמעט ממנו. **ומשמעות** הגמ' היא שאלמלא הפירכא הי' באמת אפשר ללמוד שור מאדם המזיק. ואתמהה דמה"ת להתחייב על ממון המזיק אלמלא מקרא כתוב. וכן ברשב"א שם משמע שאפשר ללמוד א' מן השני (אמנם יש לדחות שכוונתו לומר שאפשר ללמוד אדם משור לבד). ואולי י"ל ע"פ מה שאומרים העולם דבאדם נתרבה עוד סוג מזיק על דרך נזקי ממון והוא ששמירת גופו עליו וזהו אדם ישן שהוא ה"דרכן להזיק" דמתני' וכדמבואר בגמ'. וא"כ אולי הו"א דכמו שאחראי על שמירת גופו הרי הוא אחראי נמי על שמירת ממונו. ועדיין צ"ע. ומ"מ קשה שאם אפשר ללמוד אדם

**רש"י ד"ה רגל ובור**: כתבו שאין תמות אלא בנגיחה. ולקמן (ט"ו ע"ב) לכאורה מבואר דאיכא תמות גם בשן. וכן לכאורה מבואר לקמן י"ט ע"ב ומ"ח ע"ב. ויתבאר במקומו בעזהי"ת.

**תוד"ה כראי**: הביאו מחלוקת בין הריב"א לר"י אם אדם המזיק פטור מכופר משום דקים לי' בדרבה מיני' או לא. והריב"א סבר שפטורו הוא משום דקלב"מ ולכן אין פירכא דהא חומר לחייב כופר יש באדם רק שאין מענישים פעמיים. ור"י סבר שאין קלב"מ. ומשמעות דברי התוס' (וכ"כ המהר"ם) שכוונתם לומר שאין קלב"מ משום ששניהם באים על אותו פשע משא"כ בכגון קרע שיראין כשהרג שחיוב מיתה הוא עבור עבירת הרציחה שעבר והחיוב ממון הוא על קריעת הבגד. וכן מתבאר מדברי תוס' ר"פ. וברע"א וחי' ר' שמעון (סי' ב') הקשו דהא במוציא שם רע מבואר במכות ד' ע"ב ששייך לקלב"מ אע"ג שבין המלקות ובין הממון הוא מהוצאת השם רע. ומשו"ה פי' הגר"ש שקאף שם שכוונת התוס' היא לכללם בכתו' ל' ע"ב דלא אמרינן קלב"מ במידי דכפרא (וברע"א שם לא פי' דברי התוס' הכי אבל העיר בזה שלא תי' כן). ובחי' ר' ראובן סי' ג' תי' דשאני הוצאת שם רע שהממון בא משום ההפסד שבא מחמת הוצאת שם רע והמלקות משום העבירה ולכן שייך שפיר קלב"מ משא"כ בכופרא למ"ד כופרא כפרה שגם כופר הוי עונש על הרציחה. וע' שטמ"ק לקמן (מ"ג ע"א) מר"פ באריכות שנחלקו רבה ושאר אמוראי בזה. דרבה סבר דדמי הנהרג בהדי מיתה פטור משום קלב"מ אבל כופר לא כיון דהוי כפרה. והאמוראים הסוברים כופרא ממונא סוברים דלא הוי כ'ממון שעמו' ומשו"ה בעינן עליו. **ובדעת** רש"י הנה כאן כתב "במזיד נהרג בשוגג גולה". וכן ע' ברש"י כ"ו ע"א ד"ה ויהא שכתב "כגון במזיד ולא אתרו ביה דליתיה בר קטלא ולא בר גלות". ומשמע לכאורה דאית ליה קים ליה בדרבה מיניה (וכן יוצא שגלות פוטר וכן הוא במאירי במס' כתובות). ולדבריו קשה ממ"נ שאם פטור משום קלב"מ קשה כקושיית התוס' ואם לית לי' הכא כתנא דבי חזקי' (וכרשב"א לקמן כ"ו ע"א) א"כ מ"מ פטור משום עליו ולא על האדם וא"כ למה הביא כאן מזיד ושוגג כלל. ושמענו לפרש שהס"ד בכופר באדם לא הי' שיתחייב בכל מקום רק שקלב"מ יפטור רק שהי' ס"ד שיהי' עוד עונש למיתה דכמו שבמזיד חייב מיתה ובשוגג גלות במזיד ולא אתרו בי' יהי' חייב כופר. ולפי זה ליכא להקשות דהא פטור משום קלב"מ דאדרבה אם היינו לומדים כופר באדם היינו אומרים שזהו עונשו ולא דבר אחר. אמנם לפי זה רש"י בדף י' ע"א שפוטר אש משום קלב"מ ע"כ שזהו אשו משום ממונו. ורש"י בדף נ"ג ע"ב (ד"ה אדם ובור פטורין) צ"ל כקצוה"ח.

**וכי שור דרכו להזיק**: משמע דקס"ד דמיירי בתם. וצ"ע דהא משלמי ממיטב ותם לא משלם ממיטב. וע' תור"פ לקמן י"ד ע"ב. וצ"ע.

**אדם דרכו להזיק**: אע"פ שאדם ער אין דרכו להזיק מ"מ הרי הוא נלמד מן הצד השוה וכלשון התוס' לקמן ז' ע"א "דיותר ראוי להתחייב אדם המזיק בידים ממזיק ע"י שילוח בעירה".

**ומועד דרכו להזיק**: צ"ע מאי קא קשיא לי' לגמ' הא ודאי שור המועד דרכו להזיק.

**תוד"ה כיון**: צ"ע דהא אדם מועד לעולם אפי' באונס וכדלקמן כ"ו ע"ב. ובירו' איתא "שהם גרמו לו". ובתוס' (כ"ז ע"ב) ד"ה ושמואל (וכן בתוס' ר"פ כאן) הוכיחו מן הירו' דלא בכל אונס חייב רחמנא רק באונס כעין אבידה אבל באונס כעין גניבה פטור ע"ש. וע"ש בשטמ"ק בשם גליון שהעיר שיש לחלק בין היכא שפשע הניזק להיכא שלא פשע. ובאמת צ"ע בדעת התוס' דהא לשון הירו' משמע כשטמ"ק. ושמענו לפרש שעל דברים שחבירו נחשב עליהם המזיק אינו חשוב פושע ולא משום שהניזק נחשב מכשיר הנזק וכמו שהבין הרמב"ן. וברמב"ן במס' ב"מ (פ"ב ע"ב) נקט דחייב אפי' באונס גמור אפי' באונס גמור ומשו"ה פי' דברי הירו' כנ"ל.

##### ד' ע"ב

**תוד"ה ואימא**: "כיון דקרא לא דייקי לא כמר וכו'" ע' מש"כ בדבריהם המהרש"א וע' תוס' רבינו פרץ. וע' רשב"א שכתב שלא הי' ס"ד שהפסוק מיירי במים רק שלשון מבעה אינו ברור. ו**כתבו** דבכח שני אין לחייבו כיון שאינו אלא גרמא בעלמא. וצ"ע מאי שנא דהוי גרמא בעלמא. ושאלה זו מתחלקת לשתים: א) שיתחייב משום אש; ב) שיתחייב משום בור. ולגבי אש ע' בחי' ר' שמעון החדשים (ליקוטים סי' ג') שכתב דלא מיחייב אם הכח להזיק הוא רק ע"י כח אחר דלא מהני כח אחר כ"א לקרב המזיק והוא יזיק ע"י כובד עצמו וכדומה. ולענין בור ע' חזו"א (סי' א' ס"ק ה') שהוכיח מכאן שאינו חייב על כריית בור אא"כ עשאו בידים במקצת מיהת. וכתב דלפי זה אם פרץ גדר לפני בהמת חבירו ויצא הבהמה ורבץ ובא אחר ונתקל בו פטור. **ולענין** תירוצם ע' ברע"א מחי' ש"ס שבשו"ת ח"ח שהקשה למה צריך לומר שהמים ברשות נימא נפ"מ להתחייב על הכלים. ולכאורה לולא דבריו י"ל דא"כ לא הוי אב אחר ומה"ת לחלק בינו לאב דבור כיון שאין לו תכונת מזיק מיוחדת. ולכאורה כוונתו כמש"כ החזו"א (שם ס"ק ו') שי"ל דס"ד לחייב במים הוא משום שיש תכונה מיוחדת למים להזיק ע"י המסה ע"ש.

**תני ר' אושעיא**: ע' תלמיד ר"ת ור"א שהוכיח שהמחבר של התוספתא שלנו הוא ר' אושעיא דהא י"ג אבות נזיקין איכא התם.

**הערות בכ"ד אבות נזיקין**:

**צ"ע** אמאי חשיב שוכר כאב הא לא כתוב בתורה (ע' רש"י ה' ע"א ד"ה תחת נתינה שכתב כן בהדיא). ונראה דכיון דהוי שומר אחר ובכלל או ש"ח או ש"ש הכתוב בתורה שפיר אפשר למיחשבי' דומיא דמנסך ומדמע (ע' רש"י ד"ה מנסך) **ברשב"א** במס' גיטין מ"ט ע"א סוד"ה אילימא למד מתחת נתינה וכו' שמשלם מיטב בחיוב מעילה. וכה"ג איכא גם בשטמ"ק לקמן ו' ע"ב בשם מהר"י כץ. וא"כ ע"כ הא דלא מייתינן לי' הכא הוא משום דבהקדש לא קמיירי אלא דצע"ק שלא הקשו מיני' בגמ' כמו מפגל. ואולי מוכח שאין גדר החיוב חיוב מזיק ואכמ"ל. **צ"ע** למה חשיב שואל כמזיק הא חייב אפי' באונסים. **בתוד"ה** ועדים איתא שבממון חייב בכאשר זמם אפי' עשה והביאו ב' דרכים בטעם הדבר. וע' בשטמ"ק בשם תוס' הרא"ש שביאר דנתשקה להו אמאי הוי אב לנזיקין הא לא עשה מידי. וכן מבואר מתוס' ר"פ ה' ע"א ד"ה סבר. וצ"ע מה תירצו בזה דהא ע"כ החיוב דכאשר זמם לא הוי משום מה שעשה דהא חייב אפי' לא עשה וכן בעשה חייבים לשלם אע"פ שהכסף חוזר לבעלים האמיתיים. ושמענו לפרש דלעולם גם בזמם ולא עשה הוי מזיק וכוונת הראשונים היא דאילו לא מצאנו חיוב בעשה ע"כ הכל אינו חיוב מזיק אבל עכשיו שמצאנו י"ל דהכל הוא חיוב משום מזיק. ונפ"מ יהא אם חייב מיטב בזמם ולא עשה. ויש לדחות ולומר דלשני ההצדדין משלם מיטב. ולפי התי' שחייב אע"פ שעשה יש ליישב דהא עשה אינו זמם (שאם בכלל עשה יש גם זמם לא יתכן לומר שאינו חייב כשעשה משום אין עונשין מן הדין דהא עשה היינו זמם) וא"כ מצאנו שיש חיוב ממון שעל העשה והוא שצריך להוסיף על הכסף שחוזר לבעלים. אבל לפי התי' דהוי זמם עדיין צ"ע. ובחי' הרשב"א כתב דעדים הוי ממונא (למ"ד) משום שבאו להפסידו ואח"כ הביאו תי' התוס' הנ"ל ומשמע שם שבזה מתיישב למה הוי ממונא. וגם זה צ"ע טובא דהא הוי ממונא אפי' כשזממו ולא עשו. ואולי י"ל שכוונת הרשב"א דכיון דלפעמים הוי ממון כגון כשעשה אמרינן דהוי תמיד ממון. וזהו סברא הפוכה מתוס' לקמן (כ"ד ע"א) ד"ה השתא.

**בקנסא לא קמיירי**: ע' בהרה"מ פ"ה ה"ו שהקשה מכאן אשיטת הרמב"ם הסובר דנזק וצער הוו קנס.

**רש"י ד"ה צער**: ע' ברש"י פ"ה ע"א ד"ה בין סם לסייף שכתב שע"י סם ליכא צער כלל. ומ"מ מדברי שניהם למדנו דהיינו רק משום דאיכא סם אבל ע"ש ברש"ש שהקשה על זה דהא צער כולי' ציערו (ע"ש שכתב שזהו באמת כוונת רש"י בדף פ"ה שם וצ"ע כנ"ל). והביאור בדעת רש"י הוא שהצער שהי' מוכרח לעבור כדי לחתוך האבר הוא בכלל תשלומי הנזק.

**רש"י ד"ה כל הנך דר' אושעיא**: כתב דד' שומרים הוי נזקי גופו כיון שלא שמרו. ומ"מ חסרון שמירה בממונו שלא יזיק לא חשיב נזקי גופו. ומשמע שהחיוב בנזקי ממון הוא משום שממונו הזיק (ואע"ג דשני עניני שמירה הן מ"מ למה יחשב בא' נזקי ממונו ולא באידך).

**רש"י ד"ה תנא אדם**: "ובור לא מיירי בנזקי אדם" – ע' בתוס' ר"פ שביאר דאע"ג דחייב על נזקי אדם מ"מ עיקר בור לא מיירי בנזקי אדם. וצ"ע דהא גם בור ט' הוי אב.

**(רש"י ד"ה ומנסך**: ע' פנ"י בביאור דברי המהרש"א וע' רע"א מדו"ח מערכה ה')

**רש"י ד"ה תנא לי' שומר**: כתב דשואל לא משכחת לה טוען טענת גנב. ורשב"א הביא בשם הראב"ד דשייך גניבה בטענת מתה מחמת מלאכה. וצ"ע בשאר הראשונים שלא תי' כן.

# ה' ע"א

**תם שחבל באדם משלם במותר נז"ש**: בסוגיין מבואר שאין זה קנס דהא בקנסא לא קמיירי. (ע' קובץ ביאורים אות ג'). והגר"נ פרצוביץ רצה לומר ששייך שיהא חיוב ממון אע"פ שסתם שוורים בחזקת שימור קיימי רק שכוונת הגמ' לקמן ט"ו ע"א היא דכיון שלא חייבה התורה אלא חצי נזק הי' נראה יותר שאין תשלומיו אלא קנס כיון דסתם שוורים בחזקת שימור קיימי אבל לעולם היכא שחייבה תורה נז"ש י"ל דהוי חיוב מדינא. ובזה מבואר גם שיטת ר' טרפון לקמן י"ח ע"ב וכן שור הקדש ועכו"ם (לקמן ל"ז ע"ב) שחייבים נז"ש דהוי ג"כ חיוב ממון. וע' מש"כ לקמן י"ט ע"ב.

**(רש"י ד"ה אונס ומפתה**: ע' רש"י כ"ז ע"ב ד"ה בשת.)

**רש"י ד"ה תחת נתינה**: לא כתב איך לומדים שור המועד השן ורגל. וברשב"א הביא בשם הר"ח שלומדים מ"ישלם" וברש"י לא משמע שיש צורך לזה. ואולי לפי מה שאומרים העולם בדעת רש"י ג' ע"ב יש ליישב.

**תוד"ה הא**: ע' במרומי שדה שהעיר דלמ"ד כל מילי מיטב (ע' ז' ע"ב) הרי גם למ"ד מגופו הוי מיטב. והנראה בזה הוא דעצם הדין לשלם מגופו הוי קולא בתשלומין ולכן אינו מיטב. וכן לכאורה משמע לקמן ט"ז ע"ב. וכן פי' המהרש"א בדברי התוס' לקמן (כ"ו ע"א ד"ה ולא). וע"ש מש"כ בשם הירו'. **ובחי'** ר' נחום פי' דרש"י לשיטתו שענין תשלומין מגופו אינו שמקבל השור אלא הוי הגבלה בשיעור התשלומין. והוא הוציא כן משיטת רש"י בסוף המניח דבנאבד השור מ"מ חייב לשלם אליבא דר' ישמעאל. ואע"ג דהכא הוי כר' עקיבא הסובר יוחלט השור מ"מ גם לר' עקיבא הוי העיקר תשלומין. ולולא דבריו הו"א דאם כי הכא אפשר לומר כדבריו מ"מ ברש"י בסוף המניח עדיין לא מתיישב דהא ראשון ראשון נשכר וכמבואר בר"פ ד' וה' וכן מכרו איו מכור וכו'. וע"ש שהארכנו בזה יותר.

**תוד"ה המטמא**: שמעתי שיש מוכיחים מדבריהם שהגונב בשוגג חייב דאל"כ למה תני לי'. אלא דע' בחי' בית מאיר שהעיר דהא בושת אינו חייב בשוגג וא"כ אמאי תני לי'. ותי' שכוונת התוס' היא לאומר מותר וזה חייב בבושת. וא"כ לכאורה אין ראי' לענין גניבה בשוגג שחייב רק באומר מותר.

**תוד"ה ד"ה תחת**: משמעות דבריהם היא דרק מכח דברי רש"י אמרו דמשלם מיטב אפי' רצו לחייבו זיבורית. וצ"ע דהא אפי' בלי דברי רש"י הא אין דין לשלם מיטב בעצם. וע' בחי' הרשב"א דמבואר דכיון דמשלם מיטב בעלמא אפשר למיחשבי'. וע' תלמיד ר"ת ור"א שכתב דכיון דמשלם כאשר זמם אין לך מיטב גדולה מזו. ונראה הביאור בזה דאע"ג דכשהזיק זיבורית ג"כ צריך לשלם ממיטב היינו משום שעצם מה שעשה לחבירו אי אפשר להחזיר דאותו חפץ ששבר ישאר שבור. רק נותן לו תשלומיו וכדי שתהא תשלומין מעולין אמר רחמנא לשלם ממיטב. אבל בכאשר זמם שלא הזיק גוף מסוים רק נתן לחבירו דין תשלומין הא אותו דין תשלומין ממש חל על העדים זוממין ולכן אין צורך לשלם ממיטב.

**לא זה וזה שיש בהם רוח חיים וכו' הכי קאמר לכתוב רחמנא תרתי ותיתי אידך וכו'**: אע"פ שזהו פי' ד"לא זה וזה שיש בהם רוח חיים" מכל מקום ב"לא זה וזה שדרכן לילך ולהזיק" אין כוונת הגמרא שנלמוד בצד השוה דהא בור אתיא מאש לחוד אלולי זה שאין דרכו לילך ולהזיק. **וע'** ברע"א שהעיר דלרב דאמר דשור ר"ל כל מילי דשור ע"כ הא דאין למידין אש משור לחוד (אלמלא הא שיש בו רוח חיים) הוא משום דאיכא למיפרך מה להנך שכן משלמים את הכופר (ושמואל י"ל דסבר שאין כופר בשן ורגל). ורע"א דנקט דלדעת רב ע"כ איכא כופר ברגל דהא זהו ה"לא הרי" שבין שור למבעה והרי שור יש בו גם שן ורגללולא דבריו י"ל ע"פ מה שנתבאר לעיל (ג' ע"ב) מהאבן האזל שיש אב ד"שור" ולכן ניחא דהא לשור יש כופר אע"ג שאינו בכולהו גווני. אבל לתוס' דמשמע דלית להו הכי לכאורה ע"כ צריכים לומר כרע"א.

# ה' ע"ב

**וכולהו כי שדית בור בינייהו אתיא כולהו**: ע' רשב"א שהביא ב' דעות אם כוונת הגמ' דכולהו אתיין מכולהו אבות עם בור או דכולהו אתיין מבור ולכל הפחות א' משאר האבות.

### המלמדים:

**אש ובור**: ע' בתוס' תוס' ר"פ ורשב"א שהקשו איך אפשר ללמוד משניהם דמה לשניהם שכן מעשיו גרמו לו. ותוס' תי' דלא חשיב שהוא גרם לו כיון שהוא ע"י הרוח. ובתוס' ר"פ הקשה דא"כ זהו הקולא דכח אחר מעורב בו ולמה קראו אין מעשיו גרמו לו. ועוד שא"כ מאי שור יוכיח. ומתוס' לקמן (ו' ע"א) מבואר לתרץ הקושיא הראשונה שכח אחר מעורב בו הוי קולא בעשיית המזיק אבל מעשיו גרמו לו הוי קולא בעשיית ההיזק. ומ"מ מכח קושיות אלו תי' ר"פ וכ"כ הרשב"א דלא חשיב מעשיו גרמו לו אא"כ תחילת עשייתו לנזק. ובשטמ"ק בשם תוס' שאנץ תי' שלמידין מאש שהוא לא הדליק רק נפל ברשותו והתכוין לזכות בו.

**אדם ובור**: כתבו התוס' שאין לומר מה לתרוייהו שכן מעשיו גרמו לו דהא באדם מיירי בישן א"נ שנפל מן הגג ברוח מצוי'. ומשמע מזה שיש ב' עניני היזק אדם א' שהזיק בהדיא וב' מה שלא שמר גופו ואם הזיק לא חשוב "מעשיו" לומר שמעשיו גרמו לו. ובזה מדויק מש"כ לעיל (ד' ע"א) אדם שמירת גופו עליו. וכן נראה שמתבאר מדברי המל"מ פ"ב מהל' שכירות סוף ה"ג. וע' מה שהערתי לקמן כ"ט ע"א דעת הרמב"ן בזה.

**הנלמדים:**

**אש**: הקשו הראשונים דאיך נלמד אש מבור וחד מינייהו הא מה לאש שכן כח אחר מעורב בו. ובתוס' תי' שדרכו לילך ולהזיק אלים יותר מכח אחר מעורב בו כשאין דרכו לילך ולהזיק ולכן שפיר אפשר ללמוד מבור שאין הולך ומזיק. וברשב"א מבואר שכח אחר מעורב בו הוי חומרא כשלא הניחו במקום שיזיק ולכן לא הוי פירכא. וצ"ע מה תי' בזה דהא כלפי שאר האבות הוי קולא.

**שן**: בתוס' איתא שאפשר ללמוד מאש לחוד. ורש"י כתב שצריך צד השוה ומשום דמה לאש שכן מועדת לאכול אפי' דבר שאינו ראוי לה משא"כ באש. ותוס' הקשו עליהם דהא לא משכחת לה באש כה"ג שאם אינו ראוי לה היינו קרן. ותי' שאולי אע"ג דלא משכחת לה מ"מ פירכא היא. ועוד י"ל שמועדת לאכול דבר שאינו ראוי לה אין זה משום החיוב תשלומין רק הוא חומרא בתכונת המזיק דידי' (ע' ברשב"א שהסתפק בזה). ולכן אע"פ דלא משכחת לה מ"מ אין התכונת המזיק דשן מועדת לאכול דבר שאינו ראוי לה. אלא שאם רש"י סבר הכי קשה שהרי בסוף ד"ה כי שדית כתב שאי אפשר ללמוד בור מאש וקרן כיון שאין דרכו לילך ולהזיק. וצ"ע למה כתב טעם חדש ולא כתב כמש"כ שם בשן והרי רש"י עצמו הביא לעיל מיני' מגמ' דלקמן שבור אינה מועדת לדבר שאינו ראוי לה. ובשטמ"ק תי' דהכא אי אפשר לומר כן כיון שעכשיו למידין בור וא"כ י"ל שחייב אפי' אאינו ראוי לה. ואם אין ראוי לה הוי תכונת מזיק מאי נפ"מ בזה שלא כתוב כן בתורה. וצ"ע.

**קרן**: במ"ד דאתיא כתב ברש"י דלא איתפרש היכא. ותוס' כתבו דהכוונה למ"ד סתם שוורים לאו בחזקת שימור קיימי. וע' בהגהות הגר"א ובנחל"ד ביאר שכוונתו למאי דאיתא לעיל "ולאו ק"ו הוא" ולא חשו להא שאין מועדין מתחילתן. וע' גליון תוס' מטוך יותר מזה ששני המ"ד הם הס"ד דלעיל ג' ע"ב שכוונתו להזיק הוי טעם שלא להתחייב בנזיקין והמסקנא דהוי טעם להתחייב. (ודבריו צ"ע טובא דא"כ ליתי' לכל הלימודים דבור וחד מהנך למ"ד קרן אתיא). ובשטמ"ק בשם ר' ישעי' והמאירי כתב דהוי כר' טרפון שמחייב קרן בחצר הניזק נזק שלם. **ויש** לעיין האם למ"ד קרן לא אתיא משום שאין מועד מתחילתו האם שור המועד הי' נלמד או לא. ובראב"ד מפורש דגם קרן מועדת לא אתיא. והטעם הוא דכיון שאין זה טבעו אלא ע"י העדאה אין ללמדו מן האחרים. וכן לכאורה מוכח דהא מתניתין מיירי בקרן המועד שרק הוא דרכו להזיק וכדאיתא בדף ד' ע"א. **והנה** אע"פ שלמ"ד פ"נ ממונא השור אינו בחזקת שימור ולכן אפשר ללמוד קרן מועדת משאר האבות מ"מ אינו במידת אורחי' של המועד ולכן שייך העדאה משא"כ בכגון אסו"מ וכמש"כ התוס' ג' ע"ב וד' ע"א. וכן ע' בשטמ"ק בשם גליון התוס' לקמן (ט"ו ע"ב) שכתב שלמ"ד פ"נ ממונא הוי אורחי' קצת. ומשו"ה הקשה שם בגליון דאמאי אפשר ללמוד קרן משאר אבות אפי' למ"ד פ"נ ממונא הא איכא למיפרך דמה לקרן שכן אינו אורחי' גמור. ונראה שכוונתו שם הוא דכיון שלעשות היזק בכוונה הוא א' מן הדברים שיש בטבע הבהמה לעשות אע"פ שהוא חששא רחוקא הוי אורחי' אבל כיון שהוא חששא רחוקה חס רחמנא עלי'. והא שאין לחוש שיעשה היזק זה על כרכך לא חשיב פירכא. עוד שמעתי להעיר דהא גם לקרן תמה לכאורה יש להקשות דהוי כוונתו להזיק. ושמענו לפרש שכוונתו להזיק אינו חומרא אלא בדבר שכוונתו להזיק. וע' בחי' הרשב"א לקמן כ"ח ע"ב שכתב שאפשר ללמוד אסו"מ לרב משור תם והיינו ע"כ משום הטעם הזה.

**שן ורגל לפוטרו ברה"ר**: ע' ברי"ף שהוסיף "דאורחייהו הוא". ופי' הרא"ש שהרי"ף בא לתת טעמא דקרא ונפ"מ בעץ ארוך מקצתו ברה"ר ומקצתו ברה"י שפטור. וע' בפלפולא חריפתא שם שהעיר מסוגיא דלקמן (י"ט ע"א) דהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י. ויתבאר שם בעזהי"ת. **ויש** לע' למה לא כתב דשן ורגל איצטריך לחייב לא מכליא קרנא ואזלא ממילא. ואין לומר דאתיין בצד השוה דהא ע' במאירי לעיל שכתב בשם י"א שאם גם אזלא ממילא וגם שלח שלוחי פטור ואם אתיא בצד השוה למה פטור.

**רש"י ד"ה לכתוב רחמנא תרתי**: ע' מהר"ם שיף שהעיר דהא למסקנת הגמ' בין לרב ובין לשמואל אין הכוונה בשור לקרן.

**תוד"ה כי שדית "מ"מ יש כלים שאין מתקלקלים בהבלא"**: ע' רע"א שתמה דהא כיון שפטור גם על כלים חדתא חזינן שאין הפטור משום שאינו ראוי לה.

**תוד"ה אש**: בחי' מרן רי"ז הלוי כתב שהתוס' לשיטתם אבל לפמש"כ שם בדעת הרא"ש י"ל דחייב. ולר' יהודה דמחייב על נזקי כלים בבור ג"כ יש צורך לטעם של הגמ' (וע' בתוס' רע"א למתני').

# ו' ע"א

**לעולם דאפקרינהו**: ע' נחל"ד שמעיקרא פי' דמשו"ה נקט בדאפקרינהו דאילו לא אפקרי' גם לשמואל הי' צריך להיות חייב אפי' בלי הצד השוה משום דהו"ל לסלוקי ולא סלקי'. וע' בברכת שמואל סי' י' אות ד' שכתב שיש בזה חידוש שיתחייב לסלקי' אפי' בלי הצד השוה. ואע"פ שיש נפ"מ בצד השוה אם לא הי' זמן לסלוקי כתב באמר"מ סי' ל"ו אות ה' שהי' צריך להיות חייב כיון שלא שמר ממונו מלהיות בור. ומ"מ כתב הנחל"ד שם שזה לא מיישב את כל הגמ' ולכן פי' דנקט בדאפקרי' משום דבזה אזיל אפי' כרב וכ"כ בתלמיד ר"ת ור"א.

**שכן דרכו לילך ולהזיק**: ע' ברש"י. ולפום ריהטא מתבאר שאין ענינו שדרכו ללכת ממקום למקום רק ענינו שהוא עושה ההיזק משא"כ בבור שענינו להיות נתקל בו. אמנם בסוגיא דכותל ואילן ביארו כמה ראשונים שיש להם דין בור אפי' הזיקו בהדי דאזלי. ונראה שגדר אין דרכו לילך ולהזיק הוא (ועל דרך זה הסיק בקה"י סי' ד') שאינו מזיק כ"א במקומו. ואע"ג שגם בור המתגלגל יש לו דין בור י"ל שאין זה בגדר הולך ומזיק רק כשהולך ממקום למקום יש כריית בור מחדש. וע"ש בקה"י שהוכיח עוד שמזיק בהדיא יכול להיות בור ממה שמצאנו שבור שחייבה עליו תורה להבלו ולא לחבטו. והביא שם מאבן האזל פי"ג הי"ט מהל' נז"מ שדבר זה מחלוקת בירושלמי.

**פותקין ביבותיהן**: הא דאמרינן דהוי ברשות אין זה דומה לרשות שיש לבהמה ברה"ר הפוטרת אותו מנזקי שן ורגל (כדעת הרי"ף) דהתם הוי ברשות לענין נזיקין באופן שעל הניזק לשמור את עצמו אבל הכא אין זה ברשות לענין נזיקין רק יש לו זכות לעשות כן ברה"ר (ע' רש"י ד"ה בימות החמה ולקמן ל' ע"א ד"ה כל אלו שכתב דהוי רשות לענין קלקול רה"ר) אבל לעולם על המזיק לשמור את עצמו כדילפינן מן הצד השוה. ואע"ג דבעלמא מצאנו שכיון שיש למזיק רשות להניח חפציו במקום פלוני אינו חייב על זה שהזיקו (ע' לקמן י"ד ע"א תוד"ה לא ושם בחי' הרשב"א פי' דכשיש רשות הוי חצר המזיק) מ"מ י"ל דהנ"מ מסתמא אבל אפשר ליתן רשות לזה ולא לזה וכן מוכח מדברי העיר שושן שבסמוך. אמנם לכאורה הדבר תלוי במחלוקת הסמ"ע (ססי' תי"ד) והעיר שושן שהע"ש כתב שאע"פ שיש לו רשות חייב לשמור בפותקין ביבותיהן שלא יזיק. ושמעתי מקשים דמאיזה סיבה יתירו להזיק דבשלמא משום קלקול רה"ר הא ליכא אבל למה יתירו להזיק. ונראה לומר דכיון שלא הפקיעו חיוב תשלומין סברו חז"ל שזה עצמו ימנע ההיזק והי' שוה כדי להתירם להוציא כיון שעכשיו גם קלקול רה"ר ליכא. וזהו לכאורה כנ"ל שאין לו רשות לענין נזקין. אבל הסמ"ע שם כתב שלא מסתבר שנתנו לו רשות אבל מ"מ יש חיוב לשמור אלא לעולם אין חייב אפי' לשמור רק שאם הזיק ישלם. ולכאורה צ"ע שא"כ מצאנו חיוב תשלומין בלי חיוב שמירה והא יסד הגרב"ד שהחיוב תשלומין נובע מהחיוב שמירה. וכן כה"ג לכאורה מצאנו לקמן כ"ז ע"א הקרע את כסותי. וע גם ל"ח ע"א מש"כ אתוד"ה עמד. ונראה ע"כ לומר דהא דאמרינן דע"כ יש חיוב שמירה שמקורו מפרשת חיוב תשלומי נזקין מ"מ אין זה משום שהחיוב תשלומין הוא ע"כ מכח זה שלא קיים חיוב שמירה דידי' רק דע"כ יש חיוב שמירה בעלמא אבל אין הכי נמי יכולים לתת רשות שלא לשמור מכל מקום אין רשות שלא לשלם שאין חיוב תשלומין בא מכח אי קיום בחיוב השמירה. **וע'** בקושיות עצומות לרע"א שפי' דאע"פ שתוס' לקמן (כ"ח ע"ב) כתבו דבהפקיר רשותו ובורו פטור שאני פותקין ביבותיהן שלא הי' ברשותו רק שהי' לו רשות ברה"ר.

**רש"י ד"ה דאפקרי'**: ע' רש"ש שמחק "בהפקר".

**רש"י ד"ה אי בהדי דאזלי**: כתב דלא גרסינן אי בהדי דאזלי קא מזקי כחו הוא ובתוד"ה לאתויי ביארו דרש"י סבר שאי אפשר לגרוס הכי דהא אין דרכן של בני אדם להתבונן בדרכים. ואי לחייב בעל התקלה הוי לי' להתחייב משום אשו (ולכאורה כוונתם דהא ליכא גירסא ד"היינו אשו" אבל בשטמ"ק בשם גליון כתב דא"כ לא הי' צורך לאוקמי' בתר דנייחי ע"ש ולא ירדתי לסוף דעתו דאמאי לא אתיא מאש לחודי' וע' גם בתוס' ר"פ שיש לו צד דהוי אדם המזיק וגם דבריו לא הבנתי כנ"ל). וע' מהר"ם שכתב דלא הוי רוח מצוי'. ויל"ע לשיטת התוס' אמאי חשיב רוח מצוי' הא אדם ער אין דרכו להזיק וכדלעיל ד' ע"א. ואולי שאני הכא דמכל מקום הוי רק פשיעה דשוגג קרוב למזיד וכמו שכתב רע"א. ועוד יש ליישב בזה דרש"י לשיטתו לקמן בדליל שאינו חייב עליו משום אשו ע"ש בנחלת דוד טעם הדבר. **והתוס'** ועוד ראשונים כתבו דשפיר גרסינן לי' ומשום דשפיר דרכם להתבונן שלא יתיזו בור המתגלגל באופן שיזיק בהדי דאזיל. (והא דאיתא בגמ' וברגלי בהמה ע' תוס' ר"פ דלא גרסינן לי' לפי הפי' הזה. ובשטמ"ק הביא מר' ישעי' דמיירי בבעל הבהמה עם בהמתו. ונאמרו בפי' הגמ' לפי גירסא זו ב' מהלכים. בתוס' פי' דכוונת הגמ' היא שיתחייב הדוחף לחודי' שאין בעל הבור שותף דידי'. ופי' דבגמ' דלקמן (נ"ג ע"ב) בור שור ואדם הוו שותפין היינו באדם שלא בכוונה ושור בכוונה. וברשב"א ותוס' ר"פ הביאו בדרך א' שכוונת הגמ' היא דהיינו כחו ולכן יתחייב ביחד עם בעל הבור. **ובתוס'** לא אתפרש בהדיא אם הא דהו"א דיתחייב משום דכחו הוא שלא בכוונה אבל בפשיעה או"ד דמיירי בהזיק בכוונה. וברע"א (בדו"ח מכת"י) וחזו"א (סי' ב' ס"ק כ"א) נקטו דלא מיירי במזיק בכוונה ולכן הקשו דכיון דגם הגמ' בדף נ"ג ע"ב מיירי בפשיעה ולא באונס א"כ מאי שנא הכא מהתם. וע"ש בחזו"א שכתב חילוק אחר בסוגיין דשאני בור הנעשית על ידי אדם למה שהי' לו תורת בור גם קודם מעשה האדם. **ובקצוה"ח** סי' ת"י ס"ק ב' כתב דלולא דברי התוס' שפיר אפשר לומר שגם הגמ' דלקמן מיירי באדם בכוונה ומ"מ חייב שלשתן כיון דכלפי השור הוי בעל הבור שפיר שותף (ובקצוה"ח שם כתב שהי' צריך להיות שאדם חייב מחצה ובעל הבור ובעל השור חייבים רביע. ובחי' ר' שמעון (סי' ד') נקט שבעל השור יתחייב שליש ובעל הבור שתות ע"ש. ובשטמ"ק בשם ר' ישעי' מבואר כקצוה"ח). וע' שטמ"ק בשם ר' ישעי' שפי' שכדברי הקצוה"ח היתה בכלל קושיית התוס' שיפחתו מתשלומין. ובחי' ר' שמעון (שם) כתב שהתוס' שלא פירשו כן סברי דבור לא נחשב לשותף בהיזק הנעשה ע"י בחירה חפשית רק בנעשה ע"י הטבע. ובברכ"ש סי' ג' שלל עוד כמה פירושים בדעת התוס' ואח"כ כתב שכוונת התוס' היא דליכא כריעה כלפי מזיק שע"י אדם כלל (ע"ש מה שהביא משטמ"ק בדף נ' בזה). ונראה שכוונתו לומר שאינו פושע כ"א למה שנתקל בו ממילא ולא במה שהתקילו בו אחרים. וע' דברי רש"י לקמן נ"ג ע"ב ד"ה אדם שמשמע שבכוונה חייב שלשתן.

**תוד"ה מה לבור**: ע' בגליון הש"ס וכוונתו מתבאר בקושיות עצומות שרצונו להקשות דמאי קא קשיא להו לתוס' הא הפקיר רשותו ובורו פטור. והי' לכאורה משמע מדבריהם דהכא דלית להו הכי הכא וכן משמע בחי' הרשב"א. ורע"א כתב שכוונת התוס' הכא להפקיר רשותו ולא בורו וכן מבואר בתוס' ר"פ. אלא שגם בזה הקשה דמה"ת דכה"ג חייב דלמא כוונת התורה רק לחפר ברה"ר.

**תוד"ה תאמר**: ע' ברא"ש שדקדק מדבריהם שכל מה שלמדנו בצד השוה דין בור גמור יש לו. וע' מהרש"א שהעיר דלכאורה דמדברי התוס' ג' ע"ב ד"ה משורו משמע דלא סברי הכי. וכן לכאורה משמע מדבריהם בדף ב' ע"ב ד"ה אבל וה' ע"ב ד"ה אש. ומדברי תוס' הרא"ש המובאים בסמוך נראה שהכל מיושב ע"ש. **ויל"ע** בתירוצם דמה הואילו מ"מ לא יתחייבו כ"א כשהנזק ברה"י. ונראה בביאור דבריהם דהנה הבאנו לעיל בדף ג' ע"ב שהראב"ד כתב שאפשר ללמוד אסו"מ בדלא אפקרינהו משן ורגל ואע"פ שהם פטורים ברה"ר מ"מ זהו משום שיש להם רשות משא"כ באסו"מ. ולדבריו ודאי מיושב היטב קושיית התוס' דהכא. ותוס' שלא כתבו כן ע"כ חולקים על זה. אבל נראה דעד כאן אינם חולקים אלא בזה שאם למעשה לא מצאנו חיוב נזיקין ברה"ר אי אפשר ללמוד למזיק אחר להתחייב ברה"ר. אבל מאחר ומצאנו שיש חיוב ברה"ר וכגון התיזה ברה"ר וכדומה א"כ אפי' תוס' מודים שאפשר ללמוד כל הזיקי רה"ר ולומר שמה ששן ורגל פטורים הוא משום שהזיקו ברשות משא"כ בכגון בור המתגלגל. אלא דמ"מ צ"ע דאמאי לא כתבו התוס' לעיל ג' ע"ב ד"ה משורו שלומדים משן ורגל ואי לפטור רה"ר י"ל דלמידין מהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י.

**תוד"ה היינו בור**: כתבו דבשעת נפילה יש לדמותו לאש כמו לבור. וביארו שחלוק מבור משום שאין תחילת עשייתו לנזק ומאש משום שאין כח אחר מעורב בו. והרא"ש הכריע שיש להם כל דין בור דהא לא דמי לאש (לגירסת נ"א) כיון שאין כח אחר מעורב בו. וע' פ"ח שתמה דהא כח אחר מעורב בו הוא קולא ולמה יגרע. ובנחל"ד תי' שכוונת התוס' והרא"ש הוא לזה שהולך ומזיק. וצ"ע שא"כ לינקוט הולך ומזיק. וצ"ע. ולפי מה שביאר הגרי"ז בלימוד ההלכותיהן של האבות יש ליישב.

**שיטת הרמב"ם בכותל ואילן:** ע' לקמן מ"ח ע"א מש"כ בזה.

**דיני הנלמדים בצד השוה**: ידוע המחלוקת שבין הרא"ש ל"יש מן הגדולים" לענין דין הדברים שבסוגיין הנלמדים בצד השוה ש"יש מן הגדולים" סבר שאין לחייב בו אלא מה שחייב בשניהם ולכן אם למדו מאש ובור יש לפטור על הכלים וכן על הטמון והרא"ש סבר שכל דין בור יש להם (ודין הכותל והאילן אע"פ שגם בו מסקנת הרא"ש שכל דין בור יש לו מ"מ בעינן לי' לסברא נוספת לומר שבאמת דין בור יש לו). וע"ש שהרא"ש הוכיח שיטתו דאל"כ איך לומדים מרגל (דלשמואל היינו שור) ובור הא א"כ ליהוי פטור ברה"ר (ולא משמע הכי תדע דבור המתגלגל ברגלי אדם ובהמה משמע במקום הילוך רבים). ובשטמ"ק בשם גליון כתב או דאה"נ ופטור ברה"ר א"נ דאפשר לומר אש יוכיח (ע"ש הטעם שלא למדו ישר מאש). **ובחי'** מרן רי"ז הלוי הקשה אשיטת הרא"ש דכיון דבעינן ללמוד משניהם ואין שניהם חייבים בו היכי אפשר לחייב מה שאין בשניהם. ותי' שאע"פ שאש פטור על הטמון זה פוטר שנאמרה בתכונת המזיק דאש אבל גם בטמון הוי אש בגדר מזיק המחייב בתשלומין ואפשר ללמוד ממנו לדברים אחרים שיש להם תכונת מזיק כאש שיש לו דין מזיק להתחייב בתשלומין אבל הפטור טמון זה עוד לימוד וזה אין למידין אא"כ עיקר תכונת המזיק הוא כמו אש משא"כ בכגון הני הנלמדין בצד השוה. ומעוררים על הגרי"ז דהא מדברי השטמ"ק (ג' ע"ב) בשם תוס' הרא"ש מבואר דלית לי' להרא"ש סברא זו דהא הי' מוכרח ללמוד חיוב כלים בבור מצד השוה דבור ט' ולא כמו שכתב הגרי"ז שם דלדבריו בדעת הרא"ש ניחא. וכן בדף ב' ע"ב בשטמ"ק מתוס' הרא"ש מתבאר דלא כגרי"ז שהקשה כקושיית התוס' בקרן מחוברת ולא תי' כגרי"ז. וע' גם בתוס' הרא"ש הכא שכתב דבבור המתגלגל עיקר הלימוד הוא מבור רק בעינן "יוכיח כל דהו" ולכן לא אמרינן דיו אבל בפוסקין ביבותיהן למידין משניהם ולכן פטור במה שאינו בתרוייהו (וברא"ש בפסקים כתב שגם פותקין ביבותיהן הוי בעיקר בור ומש"כ כאן בשטמ"ק היינו לר"י). וע' בביאור הגר"א סי' תי"א ס"ק ג' שעל שיטת הרא"ש ציין לדברי התוס' במס' קיד' י' ע"ב וז"ל שם "דלא אמרינן דיו אלא היכא דבעי למימר דין חדש וכו' אבל הכא וכו' אין אנו באין ללמוד מן הק"ו אלא מהו קנין כסף". ועיקר גדר הדבר מתבאר מהרא"ש שהכל תלוי במהו עיקר המלמד הוא חד מינייהו הוא חד מינייהו הוא מקור חיובו ואידך אינו אלא לסלק את הפירכא. **וע'** בר"ח שכתב בדעה א' דהלכתא כרבינא. וצ"ע דהא אין נפ"מ לדינא ביניהם לכאורה וכמש"כ הרא"ש דהא כמה מהם סתם משניות הם. ואולי י"ל שכוונתו דאיהו נלמד מן הצד השוה ולכן יש לו הקולות של שניהם וכ"יש מן הגדולים" שברא"ש אבל השאר אמרינן דלא בעינן לי' לצד השוה וכהו"א של הגמ' בכל א' ולכן יש לו רק הדין של המלמד. **ושיטת** היש"ש היא שאם האסו"מ של הפקר יש לו דין בור אבל אם הוא שלו יש לו הקולות של שני המלמדים. ותמה רע"א בדו"ח מכת"י דמי גרע בור ברשותו מבור של הפקר דבור של הפקר חייב ושלו פטור. וכה"ג איכא לאקשויי גם על תוס' לעיל ד' ע"ב ד"ה ואימא שיש צד שאם הוא מזיק ברשות חייב על הכלים ואם שלא ברשות פטור על הכלים. ואם כדברי הגרי"ז הנ"ל ניחא. וצ"ע.

# ו' ע"ב

**לא בא הכתוב וכו'**: ע' תוד"ה ורבי שכתבו שלשון זה הטעה לגמ' לומר בדעת ר' ישמעאל אכל כחושה משלם שמינה וכו'. וע' מהר"ם שכתב דלמסקנא ג"כ ניחא דהא מבואר בגמ' דר' ישמעאל לפעמים מחייב מיטב דניזק ולפעמים מיטב דמזיק ועל זה השיב ר"ע דלא בא הכתוב כ"א למיטב דמזיק. ועל דרך זה מבואר ברש"י במס' גיטין (מ"ט ע"א ד"נ ר' עקיבא) שפי' דלא בא הכתוב להקל אלא להחמיר. והרשב"א (וכן הוא בתוס' לקמן נ"ט ע"א ד"ה ומאי) כתב שמלשון זה דקדק אביי בגמ' (שם) שנחלקו ר"ע ור' ישמעאל אם יש חיוב לשלם כפי שויות הערוגה בימות הקציר.

**כגון שהיתה עידית דניזק כזיבורית דמזיק וכו'**: ע' בתוס' שביארו דדוקא נקטו כה"ג ומשום שלהיפך אין חיוב לשלם מיטב דניזק אפי' לר' ישמעאל שדהא אינו מחויב לקנות נכסים חדשים כדי לקיים דין מיטב. אמנם בתוס' כתבו עוד ב' נפ"מ. א' אי בשל עולם הן שמין נפ"מ כשזיבורית דמזיק עידית דעלמא דלר"ע גובין מזיבורית ולר"י כעידית דניזק. וב' כשיש לו כסף וכמ"ד או כסף או מיטב דלר"ע משלם מיטב דמזיק ולר"י משלם כסף. והנה אע"ג שדיבור זה הוא קודם הא דאיתא בגמ' דאהני גז"ש ואהני קרא מ"מ דברי התוס' הם ביחד אם הדרשה דאהני קרא דאל"כ גם למ"ד בדניזק אין צריך ליתן לו אלא המיטב שיש לו. ואפי' לאחר דאהני קרא העיר המהרש"א דהא אהני קרא דבדליכא מיטב דניזק משלם מיטב דמזיק וא"כ גם הכא ישלם מיטב דמזיק. והמהרש"א תי' שמיטב דמזיק היתה דין להחמיר לא להקל. ובאופן אחר קצת יש בחי' ר' ארי' לייב (סי' נ"ב) דלעולם לא היתה גזה"כ דמיטב דמזיק רק היתה דרשה שצריך לקיים דין מיטב דניזק אפי' אם יצטרך לתת לו יותר מדינו. ושמעתי עוד ליישב שי"ל שדין מיטב דמזיק הוא דין בדיעבד בדליכא מיטב דניזק והכא הא איכא מיטב דניזק שגם כסף לכאורה הוי מיטב דניזק. **ושם** בחי' ר' ארי' לייב הוכיח לשיטת הרשב"א (ו' ע"ב ד"ה כגון וז' ע"ב ד"ה אליבא) דלעולם גם למ"ד בדניזק שיימינן עיקר דין עידית הוא בדמזיק וכפשטי' דקרא דהוי דהאיך דקא משלם רק שיש קולא שגם עידית דניזק יש לו דין עידית. וע"ש שדקדק מרש"י ז' ע"א ד"ה ועוד מאי ק"ו להקדש שגם הוא סובר כן (וע' רש"י במס' גיטין מ"ט ע"א ד"ה ורבי עקיבא). ולכן לא קשה קושיית התוס' דהא אפי' למ"ד בדניזק שיימינן גם מיטב דמזיק הוי מיטב. וכן הנפ"מ בהא דבשל עולם הם שמין ליתא.

**המוציא מחבירו עליו הראי'**: בדו"ח מכת"י הקשה רע"א דהא אביי אית לי' ברי ושמא ברי עדיף וא"כ לוקמי' כה"ג ע"ש. עוד הקשה בדו"ח למס' גיטין (מ"ח ע"ב) דלימא דהוי מודה במקצת הטענה ומתוך שאינו יכול לישבע משלם. **ובתוך** דבריו שם חקר רע"א מתי אמדינן הנכסים לומר שזהו המיטב האם בשעת נזיקין או בשעת העמדה בדין. וכתב שם שפשוט שאי בדניזק שיימינן לא אזלינן אלא בתר שעת ההיזק דאטו אם ירצה יקנה הניזק עידי עידית ויצטרך המזיק לשלם כפי נכסיו. ומשו"ה נקט דמסתברא דהה"נ אי בדמזיק שיימינן דאזלינן בתר שעת ההיזק אבל מ"מ למ"ד ההוא יש לחקור. וע' קונטרסי שיעורים שעור ז' אות י' שהוכיח מהראשונים בר"פ הניזקין בסוגיא דשפאי עידית שהחיוב הוא משעת העמדה בדין (ולשון הראשונים שם הוא בשעת תשלומין). ואע"ג שמבואר מתוס' ו' ע"ב ד"ה כגון שאם קנו עידית אח"כ מיבעי לי' לתת לו אותו אין זה ראי' אלא שגם הוא משועבד ולא שזה עושה את השם עידית. ושמעתי אולי לומר שכוונת רע"א היא שדין מיטב לפי הצד ההוא הוא לענין מה שמשועבד לו אבל מה שחייב מדין מיני' אינו נכנס לחשבון מיטב (ומשו"ה הדגיש רע"א שחייב "מדין מיניה". ויש לדחות). ואם זהו כוונת רע"א ודאי יש סתירה לדבריו מדברי התוס'. ולכאורה יש לדקדק מהא שלא כתבו התוס' נפ"מ אם כבר קנו עידית דניזק שאם למ"ד בדמזיק שיימינן לא שיימינן אלא בשעת ההיזק הא איכא נפ"מ דאי בדניזק שיימינן צריך לתת לו אבל אם בדמזיק שיימינן לא. וע"כ שגם אח"כ חשבינן לי' עידית דמזיק. וא"כ מנא נשמע שגם בדניזק אם מכר נכסיו אין צריך לתת אלא כנכסיו שבשעת התשלומין. ודבר זה תמוה. וצ"ע. ויש סמך לאידך גיסא מרש"י ח' ע"א שדינו של בע"ח בבינונית תלוי בשעת ההלואה ולכאורה הה"נ במיטב.

**אהני קרא**: ע' רע"א בגיטין שהעיר דלימא דאהני קרא היכא דליכא נכסים לניזק שמשלם מיטב דמזיק. וע' שטמ"ק (ז' ע"א) בשם גליון שכבר קדמו בקושיא זו ותי' שמשמעות הפסוק הוא שבא למעוטי אפי' בדאית לי'. ובחי' ר' ארי' לייב סי' נ"ב העיר שי"ל שלא נתחדש דין מיטב דמזיק בעצם רק דין שצריך להחמיר לתת לו נכסים אפי' יותר טובים כדי לקיים דין מיטב דניזק. ונראה דמ"מ לא מתיישב קושיית רע"א בזה דהא מ"מ למה לא דרשו שיהא באמת דין מיטב דמזיק בדלית לי' נכסי לניזק.

**כגון דאית לי' למזיק עידית וזיבורית וכו'**: ע' ברא"ש (אות ב') שדן למ"ד בדניזק שיימינן (ובפלפולא חריפתא ותפא"ש בשם היש"ש הקשו למה דן בזה כיון דקיי"ל דבדמזיק שיימינן) מה הדין אם יש למזיק עידית בינונית וזיבורית והזיבורית לא הוי כמיטב דניזק אבל אפי' הבינונית דידי' עדיף ממיטב דניזק אם נותן לו בינונית דידי' או עידית דידי'. והסיק שנותן עידית דהא או מיטב דניזק או מיטב דמזיק בעינן. וצ"ע דלא יהא בינונית דמזיק אלא כמיטב דניזק דהא יש בכלל מאתים מנה. וכן באמת מטעם זה נקט בחי' הריטב"א (ישן) במס' גיטין שמשלם בבינונית וכי"א שם ברא"ש. ובחי' ר' ארי' לייב (שם) ביאר לשיטת הרא"ש שע"י דין מיטב חל זכות תביעה למיטב וא"כ כיון שבאותה שעה לא היו קרקעות כפי הדין הראוי לו חל מיד דין טביעה למיטב דמזיק. ועכ"פ מבואר לשיטת הרא"ש שיש דין מיטב דמזיק ואינו רק חומרא במיטב דניזק.

**הרי עלי מנה לבדק הבית וכו'**: מכאן מוכח שעל ידי נדר כזה חל חיוב ממון. וכן מבואר ברמב"ן עה"ת פ' מטות שע"י נדר לקרבן חל אחריות נכסים. וע' חי' ר' שמעון הכא סי' ה' אות ט' ובחי' הגרי"ז במס' ערכין כ"א ע"א ד"ה במתני'.

**רש"י ד"ה שור רעהו**: "להכי נקט שור ולא שדה" ע' ברשב"א שהי' קשה לרש"י דהא הסוגיא מיירי בהיזק קרקע דהא "אכל שמינה משלם שמינה" קאמרינן. ובמהר"ם פי' כוונתו משום שהפסוק ד"וביער בשדה אחר" משמע היזק קרקע. **"ואי** קודם מעילה אין מעילה בקרקעות" ביאר המהרש"ל שכוונת רש"י דכיון שאין מעילה בקרקעות הוי כמזיק הדיוט וחייב דלא הוו "נכסים שיש בהם מעילה" (וזהו דלא כמש"כ בהמשך בדעת רש"י בביאור המיעוט דמזיק הקדש). וע"ש ששני הלשונות ברש"י נחלקו בגוף דין זה. ובדו"ח מכת"י לרע"א הקשה דאמאי לא אוקמי' בהזיק מטלטלין דהקדש. ולמהר"ם הנ"ל ניחא דלא מתורץ הקושיא ד"וביער בשדה אחר" אלא בהיזק קרקע.

**תוד"ה שור רעהו**: התוס' כתבו שאי אפשר ללמוד ממיעוט דשור רעהו ולא שור של הקדש אלא קרן אבל שאר אבות נזיקין למידין ממקו"א. וברש"י לקמן ט' ע"ב ד"ה נכסים שאין בהם מעילה מבואר שכל האבות נזיקין נתמעטו משור רעהו. אמנם נראה דשפיר יש לדחות דיוק זה דהא ע' לשון התוס' לקמן נ"ג ע"ב ד"ה לענין כלים שהוא גם על דרך רש"י הנ"ל. וע' רש"י לקמן נ"א ע"א ד"ה שור פסולי המוקדשין שג"כ מוכיח דמרעהו ממעטים גם בור. ואומרים העולם (ע' חי' ר' ארי' לייב סי נ"ג) דלרש"י אין המיעוט במזיק אלא בניזק שאין הקדש בעל תביעה לענין נזיקין ובזה ליכא לחלק בין קרן לשאר נזיקין. ולמשל שמענו לומר דלרש"י פסולי המוקדשים אינם בכלל המיעוט דמזיק הקדש דהא במזיק שור פסולי המוקדשים צריך לשלם לבעלים. רק תוס' לשיטתייהו כתבו שזהו מיעוט דמזיק הקדש. **והמיעוט** של כי יאכל פרט למזיק נאמרה בתשלומי תרומה. וצ"ע ששם חייב אפי' אם אכל תרומה שלו שירש מאבי אמו כהן וא"כ לכאורה אינו מיעוט בפרשת גניבה. וע"כ סוברים התוס' שמ"מ חיוב תשלומי תרומה היא חיוב מזיק ושמענו לבאר את זה שהענין הוא שגנב הזכות שיכתה תורה לכהנים באכיתל התורה. וצ"ע וע' גם מס' פסחים ל"ב ע"א "דלא גרע מגזלן". ואכמ"ל להאריך. והרמב"ם (פ"י ה"ח מהל' תרומות) למד שהמיעוט דכי יאכל נאמרה למי שמזיק את עצמו ע"י אכילתו ולכן ע"כ לית לי' הדרשה של התוס'. ונראה שהרמב"ם למד שלא נאמרה ההילכתא אלא בשור (ע' בתחילת פ"ח מהל' נז"מ). **ובהא** דמבואר בתוס' שיש מיעוט בבור מנזקי הקדש מזה שנתמעט ממנו שור פסולי המוקדשים ע' תוס' לקמן נ"ג ע"ב הביאור במיעוט לפי דבריהם. ורש"י חולק בדף נ"א ע"א ד"ה שור פסולי המוקדשים (ולענין רש"י בדף נ"ג ע"ב ע"ש על הגליון מה שכתבו). וע' במהדו"ב דלרווחא דמילתא נקטי' דהא משור רעהו וכי יאכל נפקי כולהו. וע' חי' ר' שמעון סי' י"א שהעיר בזה דהא שור פסולי המוקדשים נתמעט משום שאין המת שלו ולכאורה אין זה מיעוט במסוים כלפי הקדש. **וע'** בחי' הראב"ד וכן דעה א' בתוס' במס' גיטין מ"ט ע"א ד"ה שור דסברי שבאמת לא נתמעטו כל האבות נזיקין ממזיק הקדש.

# ז' ע"א

**ר"ע סבר כר"ש בן מנסיא**: ע' חי' הרשב"א במס' גיטין (מ"ט ע"א ד"ה ורבי עקיבא) שהעיר דאי סבר כר"ש בן מנסיא אמאי בעינן ק"ו להתחייב במיטב הא דינו במיטב כשאר נזקי ממון. ותי' שהיינו דורשים וביער בשדה אחר למעט דהקדש ולכן איצטריך ק"ו למימר דלא דרשינן הכי.

**בשיטת ר"ש בן מנסיא**: יל"ע למ"ד פלגא נזקא קנסא האם גם הנז"ש דר"ש בן מנסיא הוי קנסא דהא סתם שוורים בחזקת שימור קיימי או ממונא וככלל המתני' כל המשלם כמו שהזיק הרי זו ממונא. ולכאורה מוכח דעכ"פ משלם מן העלי' לר"ש בן מנסיא דאל"כ אין זה מיטב וכדמוכח בתוס' לעיל ה' ע"א.

**תוד"ה ועוד**: "ולא מגרוע דניזק" משמע דגרוע דניזק מיהת בעי לשלומי וצ"ע שגם גרוע דמזיק לכאורה אפשר לשלומי. ונראה דאגב מיטב דניזק נקטי' ולאו דוקא.

**רמי לי' אביי לרבא וכו'**: ע' ר"ח שכתב שקושיא זו היא אליבא לר' עקיבא. וצ"ע מאי שנא ר' עקיבא מר' ישמעאל. וע' בקונטרסי שיעורים שעור ז' אות י"ב שתי' שיסוד שיטת ר' ישמעאל הוא דין שעבוד ולכן איצטריך ישיב לומר שגם סובין נשתעבד מצד עצמו ולא רק כשאין לו מיטב ולר' עקיבא דין מיטב הוא דין בסדר הגביי' ואין צורך לרבות שיש שעבוד על סובין דהא השעבוד חל על כל נכסיו בשוה ולכן ע"כ ישיב נמי בא לרבות בסדר הגביי' ועל זה יש להקשות.

**דעות הראשונים בברייתא דבתים שדות וכרמים**

**רש"י בלישנא קמא**: מיירי בדאית לי' בתים ושדות השוין מאתים זוז רק ע"י זה שהוזלו אינם שוים מאתים זוז ולכן שואלת הגמ' ממ"נ אם כל הקרקעות הוזלו הרי שוייתן בעצם פחות ממאתים זוז דהא זהו שויותן בעולם. ואם רק דידי' הוזל הא כיון דבעלמא שוה מאתים זוז הא בעצם יש לו מאתים זוז ולכן אין דינו לקחת כלום. (ובתוס' ר"פ פי' דכשזל שלו לבד אינו מקבל משום שפשע. ולא ראיתי רמז לזה בדבריו שלפנינו). ובזה מתרצת הגמ' דמיירי בכה"ג דבניסן יהי' שוה יותר ולכן אינו עני לקבל אלף זוז אבל גם עשיר אינו לפוטרו בולא כלום רק משלימים החסרון שיש לו משום שהוא תקופת הזול. וצ"ע לשיטתו למה היו צריכים לפרש דמיירי ביוקרא דלקמי' ולא סגי בזה שרק דידי' אוזיל ומשו"ה צריכים להשלים עד שיהא לו שוה מאתים זוז. וע' בסמוך מה שכתבנו בדעת הרמב"ם ולפי דברינו שם נראה שגם הכא מיושב. עוד צ"ע מהו הגדר הדין האמצעי הזה שאינו עשיר לקבל אלף זוז אבל מ"מ יכול לקבל להשלים המאתים. ובקה"י סי' אות ב' ד"ה ואולם פי' ד"עני לזמן" אין לו זכות כ"א לקבל צרכיו ולא אלף זוז.

**רש"י בלישנא בתרא**: מיירי בדאית לי' בתים ושדות טובא ואפי' עכשיו יכול למוכרם ביותר ממאתים זוז רק שאם ימכרם יפסיד הרבה משויותן האמיתי. והקשה הגמ' על זה דממ"נ אם לא פשע בזה שהוזלו הרי עני היתה באותה שעה ולמה לא יקבל (וצ"ע דכיון שהוא מכת מדינה למה נחשב אנוס הא שויותו האמיתי לכאורה הוי כעכשיו) ואם פשע למה יקבל כלל הא אית לי' מאתים זוז ואי משום שיפסיד במכירת קרקעותין אין זה אנוס במה שאינו יכול למוכרם בשויותן כיון שהוא מחמת פשיעתו (וע' בנחל"ד שתמה איזה פשיעה יש במי שיוצא להרויח כסף מחמת דוחקו וכבר קדמו בזה בתוס' ר' פרץ). ומסקנת הגמ' היא שתלוי אם הוזלו כדרכו שאם הוזלו כדרכו אין זה חשוב אונס ועליו למכור קרקעותיו ואין נותנים לו ואם הוזלו יותר מן הרגיל הרי הוא חשוב אנוס במכירת קרקעותיו ועני היתה באותה שעה.

**תוס' בפי' הראשון ורשב"א**: מיירי בעני שיש לו רק מאתים זוז אלמלא ההוזלה אבל מחמת ההוזלה גם זה אין לו. ובזה קאמר הגמ' דממ"נ שאם זה שאינו יכול למוכרם הוא פשיעתו אינו רשאי לקבל (ואע"פ שלמעשה אינו יכול להשיג מאתים זוז ולכן עני היתה באותה שעה ואפי' מי שהוא עני מחמת פשיעה ג"כ יכול לקבל וכדאמרינן בעלמא "אי בעי מפקיר נכסי' והוי עני וכו'" מ"מ הכא מדינא הרי הוא חשוב כמי שיש לו מאתים זוז כיון שיש לו אלמלא ההוזלה ולא אמרינן שהוא חשוב כאין לו אא"כ הוא אנוס אבל זה שפשע אמרינן שהרי הוא חשוב כאילו יש לו מאתים זוז. וצ"ע). ואם לא פשע כיון שאינו יכול למוכרם הרי הוא אנוס במכירתן ואפי' יש לו יותר ממאתים יכול לקבל.

**הרי"ף (מובא בתוס')**: מיירי ביש לו ואינו יכול למוכרם אלא בזול והקשה הגמ' ממ"נ אם דכו"ע הוזלו א"כ זהו שויות של הנכסים ולא יקבל כלל. ואם שלו לבד הוזל הרי הוא אנוס במכירתן ואפי' יכול לקבל יותר מחצי שויותן לא יקבל אלא כשויות הקרקעות עד שימצא למוכרן בשויין. וע' תלמיד הרשב"א והרא"ש שדן ביוקרא דלקמי' לפי' הרי"ף והשייכות לסוגיא דמיטב. ותי' הגמ' דמיירי ביוקרא דלקמי' ולכן עד מחצה לא נחשב אונס אבל ממחצה ואילך לא יקבל כלל.

**שיטת הרמב"ם**: בפ"ט הט"ז-י"ז מהל' מתנות עניים כתב דכשמוכרן בימי תשרי מאכילין אותו עד חצי דמיהן ואם ארעא דכו"ע אייקר ושלו זל משמע שמאכילין אותו אפי' יותר ממחצה וכן ביאר הש"ך ביו"ד סי' רנ"ג ס"ק ח' (אמנם בחדרי דעה כתב שגם הכא אין מאכילין אותו כ"א ההפרש בין נכסיו לשאר נכסים וכשיטת הנמוק"י). וצ"ע מאי שנא. וע' בחי' ר' ארי' לייב סי' נ"ה ס"ק ה' שביאר שהכל תלוי במה שנחסר לו. שאם זל ארעא דידי' לבד היינו משום עניותו וזהו מה שחסר לו ולכן נותנים לו כמה שיצטרך כדי שלא יקרא עני ויחזרו קרקעותיו לשויות שאר העולם. אבל ביוקרא דלקמי' לא חסר לו אלא היוקרא דלקמי' ולכן זהו מה שנותנים לו.

# ז' ע"ב

### זכותי עידית בינונית וזיבורית

**הניזקין דינן בעידית**: מבואר בגמ' דלאו דוקא בעידית אלא ר"ל אפי' עידית ולעולם דינו גם בבינונית וזיבורית. ויש לומר שזהו בכלל הזכות עידית וכן מבואר בעליות דר' יונה במס' ב"ב מ"ז ע"א ד"ה קבלן שהתורה זיכתה לניזק עד עידית. ובמאירי ויש"ש מבואר טעם מסוים בזכות עידית משום שמה שהוא רוצה הוא העידית. ולדבריהם יכול לתבוע בינונית או זיבורית ואין זכות למזיק למנוע אותו מזה. ותוס' בע"ב שכתבו כה"ג גם בבע"ח בבינונית י"ל דסברי כנ"ל אבל יש לדחות לומר שהוא סברא מסוימת בבע"ח משום נעילת דלת וכן באמת משמע שם. ושם ביש"ש יש ב' מהלכים אם יש זכות אפי' לבחור איזה קרקע עידית הוא רוצה. ונראה שזהו לטעמי' דמה שהוא רוצה הוא העידית. ושם בעליות דר' יונה מבואר דבבע"ח יכול הבע"ח לבחור איזה זיבורית שירצה אבל בבינונית ביד הלוה לבחור. וביאר הטעם משום שזכות המלוה הוא עד בינונית. והי' אפשר לומר הטעם בזה שיכול לבחור איזה קרקע זיבורית משום שהזכות לבחור עושה רק בינונית ולכן הוי עדיין בכלל זכותו אבל בבינונית עצמו אם יקח איזה קרקע שירצה הוי יותר מדינו. **וע'** ברא"ש שכתב דהנ"מ כשגילה דעתו שרוצה ליתנו לו כיוקרא דלקמי' שאז אומרים לו שצריך הוא לתתו לו כזולא דהשתא (ויש להסתפק אם ר"ל שצריך ליתנו לו ממש או שאם נותנו לו צריך ליתנו לו כיוקרא דהשתא. ואם צריך ליתנו לו ממש לכאורה מצאנו שיש לניזק גם זכות לנכס מסוים עד כמה שלבעלים לא איכפת להם וע' בסמוך). וביאר הרא"ש הטעם משום דהא דדין הניזק גם בבינונית היינו שיש לו זכות למעלת קרקע של בינונית אבל אין לו זכות לנכס מסוים זה כמו שאין לו זכות לנכס מסוים בין הקרקעות של עידית. ונחלקו הפוסקים בביאור דבריו. הטור בסי' תי"ט כתב שאפי' בב' קרקעות של עידית אם גילה המזיק דעתו שרוצה לתת לו א' מהם כיוקרא דלקמי' שצריך לתת לו העידית ההיא כיוקרא דהשתא. והלבוש בעיר שושן כתב דעד כאן לא אמרינן שצריך לתת לו כיוקרא דהשתא אלא בקרקע בינונית ומשום דבעצם יש לו זכות לבינונית רק לא לקרקע מסוים ולכן עד כמה שאנחנו רואים שלא איכפת לו בקרקע מסוים זה ע"כ צריך לתת לו אותו (ויש להסתפק לשיטה זו אם בכה"ג צריך לתת לו אותו קרקע ממש או שצריך לתת לו מבינונית אבל יכול לתת איזה בינונית שירצה). וכמותו נקט שם בש"ך וע' בסמ"ע שדחה ראיות העיר שושן נגד הטור. ונראה שהטור סבר שיש זכות אפי' לנכס מסוים עד כמה שאין לבעלים קפידא בו. ונראה תו דסבר שאין זכות במסוים לסוג קרקע דבינונית רק דגם בינונית לא גרע מעידית. ולדעת הטור נראה דמש"כ בגמ' דהורעת כחו אצל בינונית לאו דוקא נקט אלא הוראת כחו אצל כל הנכסים באופן שאין הבעלים מקפידים בהם. והעיר שושן סבר שיש תביעה מסוימת לסוג קרקע דבינונית והמעכב בזה הוא רק שיש לבעלים זכות בנכסים מסוימים ולכן אחר שגילה דעתו שלא איכפת לו בקרקע מסוימת זו מחויב לתת לו אותו כיון שדינו גם בבינונית. ויל"ע לשיטת הרא"ש מאי קס"ד בהו"א שיכול לכופו ליוקרא דלקמי' דמשמע דהתם הוי בלי גילוי דעת ואמאי הא יש למזיק זכוק להחזיק קרקע מסוימת שרוצה. **וע'** בנמוק"י שיש לניזק זכות לתבוע כסף אם יש למזיק כסף אפי' למ"ד כל מילי מיטב. וע"ש בחי' אנשי שם שתמה עליו. וע' בשו"ע ונו"כ ריש סי' תי"ט בנידון.

**בעל חוב דינו בבינונית**: מדאורייתא בעל חוב דינו בזיבורית וכדמבואר לקמן דף ח' ע"א. והא דדינו בבינונית הוא תקנתא דעולא שלא תנעול דלת בפני לוין. וכיון שאין דינו בבינונית כ"א מתקנת חז"ל ליכא למיפרך שא"כ הורעת כחו וכמש"כ התוס'. וע' תוס' ר"פ שהקשה דלימא לי' אי אפשי בתקנת חכמים. ותי' דזהו כוונת הגמ' בתירוצם דא"כ נעלת דלת בפני לוין. ולכן אי אפשר לו לכופו לקבל זיבורית כיוקרא דלקמי' וכיון שגילה דעתו שמוכן לתת אותו לו מיבעי לי' למיתב לי' כיוקרא דהשתא אם הבע"ח רוצה זיבורית. והנ"מ בזיבורית אבל בעידית נחלקו הראשונים ותלוי בגירסאות בגמ'. מעיקרא נקט הרשב"א דליתי' לגירסא דעידית דהא אין לבע"ח זכות בעידית. ושוב הביא מהראב"ד לקיים הגירסא (וכן הוא ברא"ש) דכיון שגילה דעתו שמוכן לתת אותו לו אם אינו נותנו לו כיוקרא דהשתא יש בו משום נעילת דלת בפני לוין. ובטור סי' ק"ב הביא עוד דעה שאמנם אין לו זכות לעידית כיוקרא דהשתא אבל כיוקרא דלקמי' מיהת יש לו זכות. ולראב"ד החילוק שבין זכותו בעידית לבינונית הוא שאם הלוה נותן בינונית הבע"ח מוכרח לקבל אותו ואי אפשר לו לומר שרוצה עידית משא"כ אם נתו זיבורית. **ולגבי** זכותו של הבע"ח בזיבורית הטור בסי' ק"ב הביא בשם הרמ"ה שיכול לכופו לזיבורית אפי' בלי גילוי דעת. וכן מבואר לקמן ח' ע"ב מתוס' ד"ה אבל ועוד ראשונים. והרא"ש סבר דבעינן גילוי דעת. **וכל** הנ"ל הוא לענין קרקעות וכדלית לי' כסף שאם יש לו כסף שיטת הרבה ראשונים היא שצירך לשלם כסף וכן אין לבע"ח זכות לתבוע קרקע. ע' תוס' לקמן ט' ע"א ד"ה ט' ע"א וכן הוא בכמה מקומות ובשו"ע סי' ק"א.

**כתובת אשה דינה בזיבורית**: בזה הסיק הגמ' שאם היא רוצה בינונית או עידית הרי היא מקבלת כיוקרא דלקמי' ע"כ. וכתב בתוס' ר"פ דהא מיהת דכיוקרא דלקמי' מיבעי לתת לה ולא יותר. ובטעם הדבר כתב משום דכתובת אשה הוי מעיקר הדין בעידית למ"ד כתובת אשה מדאורייתא או בבינונית למ"ד כתובת אשה דרבנן ואע"ג שהפקיעו דינה לא לגמרי רק לענין שהיא צריכה לקבל כיוקרא דלקמי'. ובתלמיד ר"ת ור"א כתב דיוקרא דלקמי' לאו דוקא ואינו צריך לתת לה בינונית או עידית כלל אם אינו רוצה.

### הרמב"ם והרי"ף השמיטו דבדאמר לי' הב לי בינונית טפי פורתא יכול לכופו ליוקרא דהשתא. ובתומים (סי' ק"ב ס"ק ב') כתב דסברי הרמב"ם והרי"ף דלא אמרינן הכי אלא אי בשלו הן שמין אבל אם בשל עולם הן שמין אין זכות בינונית טפי פורתא. וביאור הדברים הוא שרק אם בשלו הם שמין יש לו דין לקבל בינונית משום שאצלו הוי עידית והוי מיטב דידי' אבל אי בשל עולם אינו תלוי אלא בעולם. וכיון דסברי בשל עולם הן שמין השמיטוהו. אבל בקה"י סי' ו' הוכיח דלגבי נזיקין בשלו הן שמין (ע' לעיל) וא"כ הדרא הקושיא לדוכתי'. ותי' בקה"י דהנה יש להסתפק מהו ענין מיטב האם הוא לתת לו קרקע עם מעלה או לוודא שיהי' לו כסף. וי"ל דבזה נחלקו ההו"א והמסקנא של הגמ' דמעיקרא קס"ד שענין מיטב הוא לתת לו קרקע מעולה ולכן סובין שאינו מטלטלין מעולין אינו מיטב. אבל במסקנא נתחדש שמה שמביא לידי כסף הוי מיטב וגם סובין מביאין לידי כסף. וא"כ י"ל דהא דאמרינן שיכול לתבוע בינונית טפי פורתא כיוקרא דהשתא היינו לפי הס"ד דמיטב תלוי בקרקע מעולה אבל למסקנא שתלוי במביא לידי כסף אין תביעה לבינונית שאינו מביא לידי כסף טפי. וכתב עוד שהטעם שלא הביא הרמב"ם דין זיבורית טפי פורתא אצל בע"ח היינו משום שי"ל דסברי כרבא בע"ב דאית לי' דלא אמרינן הכי דאל"כ למה הוי זיבורית ארעא דלא חזיא לי' (וכ"כ שם בתומים). וביאר הקה"י דמעיקרא סברו שדין בינונית תלוי במעלת הקרקע ורבא סבר דתלוי במביא לידי כסף.

### בשלו הן שמין או בשל עולם הן שמין

**אליבא דר' ישמעאל לא תיבעי לך**: ע' בתוס' שביאר דכיון דר' ישמעאל יליף מגז"ש ודאי דניזק דוקא משא"כ לר' עקיבא דהוי ממשמעות הפסוק. וע' במהר"ם שביאר דהאיך דקא משלם יכול להיות גם של העולם דהא גם הוא חלק של העולם. וע' במהרש"א שהעיר דהא איכא נפ"מ בדלית לי' עידית דניזק דהא אהני קרא. ובתוס' ר"פ תי' משום דקאמר ר' ישמעאל בהדיא דבדניזק שיימינן משא"כ בדר"ע. ואע"ג דבברייתא כתב כן בהדיא מ"מ י"ל דאגב ר' ישמעאל כתב כן ולעולם בשל עולם שמין. והרשב"א כתב שכיון שמשלם עידית דניזק אלמא דינו לקולא. ולכאורה לפי זה לר' ישמעאל לפעמים אזלינן בתר של עולם ולפעמים בתר דניזק דתלוי מה יותר קל דגם עידית דעלמא הוי קולא בדין מיטב. וצ"ע דמ"מ כלפי הדין של בינונית בבע"ח ליכא למימר לקולא ועדיין יש לחקור אם שמין בדניזק או בשל עולם ואולי י"ל שבהאיביע היתה בהדיא לענין מיטב ובזה אין נפ"מ לר' ישמעאל אבל אה"נ עצם החקירה שייך. (וע' שטמ"ק בשם גליון תוס' דלגבי בע"ח מודה ר' ישמעאל שאין שמין בשל מלוה). וע' מהרש"א כתב בדומה לזה (ע' מש"כ רע"א בדבריו) שפשוט שיכול לתת לו עידית דעלמא כיון דהוי יותר מעידית דניזק (וע"ש בקרני רא"ם שכתב שזהו לשיטת הי"א שברא"ש וכ"כ רע"א. וי"ל עוד בדעת המהרש"א דסבירא לי' דאע"ג שיש דין מיטב דמזיק מ"מ בכל דבר שהוא טוב יותר ממיטב דניזק יש דין מיטב דניזק וכמש"כ הריטב"א בגיטין. וא"כ לא יסתור דברי המהרש"א כאן לדבריו בדף ו' ע"ב. וצ"ע דהא משכחת לה עידית דעלמא דהוי פחות מעידית דניזק וא"כ יש נפ"מ גם לר' ישמעאל.

# **אין לו אלא עידית כולם גובין מן העידית**: בטור סי' ק"ב הביא בשם תשובת גאון דקמ"ל שאינו רשאי למוכרו לתת לו בינונית.

# ח' ע"א

**כגון שהיתה לו עידית ומכרה**: ע' ש"ך סי' ק"ב ס"ק ג' שנחלק עם היש"ש סי' י"ב אי בעינן שיהי' לו עידית בזמן העמדה בדין או לא. ורש"י (ד"ה ומכרה) כתב "לאחר הלואה" ולכאורה מבואר כש"ך וכן הוא משמעות הפשוטה של השו"ע. ושם בנתה"מ ס"ק ב' כתב שלמ"ד בשלו הן שמין אם היתה לו רק בינונית בשעת הלואה ואח"כ קנה זיבורית אינו גובה אלא מזיבורית ומשום דבשעת הלואה בינונית דידי' היתה כעידית כיון דבשלו הן שמין ואין זה דינו ולכן אח"כ כשקנה זיבורית אינו גובה אלא מזיבורית.

**רש"י ד"ה עידית**: העיר הרש"ש דהא למ"ד בדמזיק שיימינן (ואפי' למ"ד בדניזק שיימינן י"ל שזהו חידוש במיטב בלבד) אפי' בלי טעמא דלא תיקנו לית לי' אלא זיבורית דהא אין דינו בעידית וכמו דס"ד למ"ד בדניזק שיימינן אלמלא דאהני קרא. ושמענו בשם הגר"נ פרצוביץ ליישב שיטת רש"י שעיקר תקנת בינונית בבע"ח לא היתה שבעצם יקבל בינונית רק שלא יצטרך לקבל זיבורית.

**תוד"ה להוציא**: כתבו שההלכה היא דבשלו הם שמין. וע' ברמב"ם הל' מלוה ולוה פי"ט ה"ד שכתב דבהיו לו רק בינונית וזיבורית בע"ח דינו בבינונית. ולכאורה מבואר שהרמב"ם פסק דבשל עולם הם שמין. אמנם העיר בקה"י סי' ו' דמדברי הרמב"ם בפ"ח ה"י מהל' נז"מ משמע דמשלם נזיקין ממיטב שלו. וכתב שע"כ הרמב"ם סבר דבשלו הן שמין רק בבע"ח שמין בדעלמא. ואע"ג דבגמ' מבואר דהא בהא תליא כתב שם בקה"י שהרמב"ם סבר כתי' האחרון של הגמ' דבדעולא קמיפלגי וא"כ זהו סברא מיוחדת משום נעילת דלת ובזה סגי בשל עולם אבל בניזקין בשלו הן שמין.

**ת"ר מכרן לא' או לשלשה בני אדם כאחד וכו'**

###### מבואר שגובה בניזקין מו המשועבדין. ומתוס' לקמן י"ד ע"ב ד"ה שמע מבואר דלמ"ד שעבודא לאו דאורייתא אינו גובה מן המשועבדין (קודם שעמד בדין מיהת). וכ"כ גם הש"ך (סי' קי"ט ס"ק ז') והקצוה"ח (שם ס"ק א').

###### רש"י ד"ה קדים: בספר התרומות (שער ד' ח"ח אות ג') דקדק מדבריו שכל זמן שיש ספק זמנו של מי קדם אמרינן דהוי כבבת אחת. והביא שם שהרמב"ן חלק עליו בזה ע"ש.

**תוד"ה אין לו**: כתבו שכל הקודם בשטר גובה מן האחרון אפי' אם הניזקין גובין מן הזיבורית. וע' רא"ש (אות ג') שאפי' אם שעבוד הניזקין מוקדם מ"מ יכול הניזקין לפייס הלקוחות הראשונות לומר אי אפשי בתקנ"ח כדי שיוכל לגבות מעידית. ובנתה"מ סי' קי"ט ס"ק ו' כתב דהה"נ אם כתובת אשה מוקדמת לכל יכול לפייס בעל הזיבורית לומר אי אפשי בתקנ"ח כדי להכריח אותה לגבות מן הזיבורית. ובתוס' ר"פ הקשה לאידך גיסא דכיון דהא דהקודם גובה קודם הוא לטובת הקודם לימא לי' אי אפשי בתקנ"ח כדי שיוכל לגבות מן העידית. ותי' דכיון דאפסדי' לבע"ח וכתובת אשה לא מצי מיעקר תקנה דרבנן. וצ"ע מאי שנא הכא מבעלמא.

# ח' ע"ב

**אלא הכא במאי עסקינן ביתמי**: רוב ראשונים פירשו דמיירי אפי' ביתומים גדולים ומשום שאם יתנו להם הקרקע יהי' קרקע שגבו שלא בחובת אביהם ואין בע"ח גובה אותו מהם. ובחי' הרשב"א ביאר דרק ביתומים קטינם עסקינן. וצ"ע דהא לכאורה באמת אינו קרקע שגבה בחובת אביהן וא"כ גם ביתומים גדולים וכנ"ל. ובתומים (סי' קי"ט ס"ק ה') כתב שהיתומים הגדולים יכולים להודות בשיקרא שחייבים לאביהם וא"כ יהא הקרקע פרעון.

**בדין אי שתקת**: עיין ברא"ש (אות ג') שביאר "משום שכל דבר שאדם יכול לטעון רואין אותו כאילו כבר עשוי". אמנם במלחמת ה' כתב "אלא שאני אומר דהא דקא אמרינן בגמרא משום דא"ל אי שתקיתו שתקיתו לאו דפסקינן אנן הכי וכו' ואי בעי בעלי חובות ונזקין למימר ליה לכי מהדרת מצי למימר הכי שאין זה מן הדין אלא שיכול להפסידן שלהן" **ובתוס' (**ח' ע"א ד"ה אי) כתבו דלא אמרינן אי שתקת להפקיע כחה. אמנם אמרינן אי שתקת להפקיע כחה אם ליתי' לטענת לכי תהדר ומשו"ה אמרינן בנזקין אי שתקת לתת לו זיבורית. וכ"כ בבעל המאור. והרמב"ן בדרך א' וכן ברא"ש כתב דאמרינן אי שתקת אפי' להפקיע כחה. **ובהאי** ענינא ע' במתני' דמס' כתובות (ק"ט ע"ב) שנחלקו אדמון וחכמים במי שהי' לו דרך בשדה אחר ואח"כ מכרו לארבעה בני אדם ושוב מכרו כולם לא' שחכמים סוברים שאיבד שדהו ואדמון סבר שצריך לתת לו. ובגמ' מתבאר דפליגי אי אמרינן אי שתקת או לא. והרמב"ן במלחמת שם כתב דאי שתקת הוא לאו דוקא אלא כיון דאתי מכח ד' אמרינן מה מכר ראשון לשני וכו'. ורש"י שם פי' שטענת אי שתקת הוא שאם ישתוק ימכרנה לו בזול. ותוס שם חלקו על זה דהא לשון המתני' בדעת חכמים היא שיקנה לו דרך במאה מנה. ונחלקו המהרש"א והמהרש"ל במס' יבמות ל"ז ע"ב בביאור שיטת התוס'. המהרש"ל סבר בדעת התוס' דלעולם אי אפשר לומר "לכי תהדר" . אבל עכ"פ לא אמרינן אי שתקת לגרועי מדיני' והא דאמרינן אי שתקת בניזקין לבינונית היינו משום דזה לא נחשב לגרועי דיני' כיון דמקבל קרקע רק לא מיטב. ואה"נ דבניזקין יכול לגרועי עד זיבורית. והמהרש"א כתב שגם לתוס' אפשר לומר לכי תהדר רק סוברים דבאבדה לו דרך שדהו אין זה הפקעת כוחו כיון שהי' כבר נדחה אצל ארבעת הקונים. ורש"י סבר דכיון שבאמת יש לו דרך שדה הוי גרועי כוחו ולכן הי' מוכרח לפרש שימכרנו לו בזול. **והקשה** בשטמ"ק בשם ר' יהונתן שאפי' לשיטת התוס' היכי משכחת לה לניזקין שגובין מן העידית ולא מבינונית דהא תמיד איכא אי שתקת (ואין לומר דשאני המזיק כיון שצריך למכור לעולם ולא למוכר דהא גם בתוס' בכתו' הנ"ל כתבו שהי' אפשר אי שתקת ע"י מכירה לאחר אלמלא לא הי' גרועי דינא). נשאר בצע"ג. ושמעתי לתרץ דאצל המזיק לא תהני אי שתקת כיון שחל עליו חיוב לתת זיבורית ורק אצל הלקוחות שכל חיובם הוא מצד השעבוד יכול לומר אי שתקת.

**אלא הכא במאי עסקינן בדיתמי**: ברז"ה מבואר דהרי"ף לא הביא כן להלכה ותמה הרז"ה דהא אם לאו ביתמי איכא למימר אי שתקת. וכתב דסבר הרי"ף שכיון שפסק במס' גיטין כרבא ששטר שכתוב בו ריבית גובה מן העידית ע"כ ליתי' לאי שתקת. והרמב"ן שם כתב שאין מסוגיית הגמ' במס' גיטין ראי' לנד"ד ע"ש טעמו. וכתב הרמב"ן שהשמטת הרי"ף הא דבדיתמי עסקינן הוא משום שאין טענת אי שתקת טענה מן הדין וכנ"ל.

**אי אפשי בתקנת חכמים**: ע' רע"א בדו"ח מכת"י שנטה לומר שאם אומר לכתובת אשה אי אפשי בתקנת חכמים ממילא גם לניזקין הוי הכי וצריך להגבות לניזקין מן העידית דלא אמרינן אי אפשי וכו' לחצאין. ובחי' ר' משה קזיס (עמ' כ"א) מבואר דאמרינן לי' לחצאין. וע' פרישה ויש לדקדק אם ר"ל באדם א' או בב' בני אדם.

**רצה מזה גובה רצה מזה גובה**: הטעם ע' ברא"ש אות ד' דגובה מלוי כיון שלוי לקח שעבודו ומ"מ אין שמעון יכול לדחות הבע"ח אצל לוי משום שיש לבע"ח זכות לומר את בעל דברים דידי את. אמנם ע"ש בסוף דבריו שהסתפק מה הדין אם מכר שמעון בינונית וזיבורית והשאיר אצלו עידית האם יכול לגבות עידית משמעון או לא משום שי"ל דאע"ג דמצי אמר לי' לאו בע"ד דידי את י"ל שאי אפשר לו לומר הכי לייפות כחו. **וכתב** רש"י שאם גובה משמעון גובה מזיבורית. וברש"י במס' כתו' כתב שיכול לגבות גם עידית. ושם בריטב"א הקשה עליו דהא אין דינו בעידית. ואולי י"ל שכיון שהי' דינו בבינונית ועכשיו הרחיק הבינונית באופן שאינו יכול לגבות הבינונית ממנו ויצטרך ללכת אחר לוי אמרינן שחייב למלאות חסרונו ולתת לו עידית אם ירצה. וברא"ש (שם) כתב שיש כאן משום מה מכר וכו' דהא גם הלוה הי' יכול למכור בינונית ולתת לו זיבורית. ולכאורה י"ל דמצי מכר לא חשיב זכות. ובדו"ח מכת"י הקשה רע"א דמה"ת אפי' אצל ראובן שאין מחויב לתת עידית כשהרחיק שעבודו.

**אבל זבן עידית וזיבורית וכו'**: ע' במלחמת ה' שהקשה שכשמכר בינונית למה לא ידחה שיגבה מן הזיבורית דהא שמעון הי' יכול לומר אי שתקת ולכן אצל לוי איכא מה מכר וכו'. וזהו לשיטתו שיכול לומר אי שתקת אפי' להפקיע כוחה אבל לתוס' ניחא. אלא שא"כ לתוס' יוצא דבנזקין ומכר עידית יכול לומר יכול לוי לדחותו אצל בינונית משום דאיכא למימר אי שתקת ולכן איכא מה מכר. ועוד קשה לרא"ש דסבר דמגרעינן מדיני' א"כ אפי' נזיקין

**תוד"ה אבל**: לא מתבאר מדבריהם בהדיא מאי קס"ד אם לא השאיר בינונית. ובתוס' הרא"ש במס' כתו' צ"ב ע"ב מבואר דסד"א דמיירי באין למוכר כ"א עידית וזיבורית ומכר א' מהם שהי' צריך להיות הדין דרצה מזה גובה רצה מזה גובה ולזה אהני להכי דייקי וכו' שאינו יכול לגבות מלקוח שני. וע"ש דכשמכר עידית אין צריך לטעם זה דהא אפשר לומר מה מכר ראשון לשני וכו'. וכה"ג איכא במהר"ם שיף כאן. וברשב"א כאן הקשה על פי' כזה דהא באמת הי' צריך להיות דינו בזיבורית וא"כ היכי אפשר לומר להכי דייקי וכו'. ושם בתוס' הרא"ש כתב (וכ"כ גם בביאור במהר"ם שיף) דאע"ג שבאמת הי' צריך להיות דינו בזיבורית מ"מ שייך לומר להכי דייקי וכו' משום דאיהו טעה וחשב בשל עולם הן שמין. ואין לומר שטעה וחשב שיש לו בינונית דהא ע"כ ידע שאין לו דאל"כ היאך ידע שזהו העידית והזיבוית לדקדק לקנותם. והכא בשטמ"ק הביא בשם התוס' שאנץ דרבא סבר בשל עולם הן שמין ולכן לא הי' צריך להיות מכיר בשדותיו. וע"ש במהר"ם שיף שהקשה אמאי ליכא למימר מה מכר וכו' גם כשמכר לו זיבורית דהא הבעלים היו יכולים לדחותו אצל עידית. ותירץ שאין הדין כן דלעולם אי אפשר לדחותו אצל עידית כיון שדינו בזיבורית. ובתוס' במס' ב"ב (צ"ב ע"ב) ד"ה אי הביאו מה"ר חיים כ"ץ שמשמע מיני' שיכול לכופו לקבל קרקע עידית וא"כ לדידי' תיקשי סוגיין. וצ"ע. **ובשטמ"ק** בשם גליון איתא שאפי' בדמכר עידית יכול לכוף לוי להגבות נכסיו אלמלא להכי דייקת ולא אמרינן מה מכר וכו'. ונראה לפרש דבריו דהא בעצם דינו בבינונית ולא בעידית או זיבורית והא דמגבינן עידית או זיבורית אין זה משום דזהו דינו רק משום דבדליכא דיני' מגבינן כל דבר. וא"כ אע"ג דכשהיתה לו עידית וזיבורית לא הי' יכול לכופו לעידית היינו משום שהי' לו זיבורית אבל מלוי שאין לו אלא עידית מגבינן עידית. אלא שאם זהו הביאור צ"ע שהרי השטמ"ק שם בא לפרש דעת התוס' והתוס' סברי דאיכא מה מכר לגבי העידית. וצ"ע. **והתוס'** עצמם שם כתבו דשפיר מיירי אפי' בהשאיר בינונית אצל לוקח ראשון (ומשמע מדבריהם שגם הפי' הראשון יכול להיות נכון מדכתבו "אפי'") ומשום שיש לבע"ח גם זכות לזיבורית אם ירצה ולכן לא היו הבעלים יכולים לדחותו אצל זיבורית. והריטב"א במס' כתובות שם הקשה דכיון שדין הבע"ח גם בזיבורית איזה להכי דייקי וכו' יש. ותי' דלגבי לקוחות לא אמרינן שיש לו זכות לזיבורית. וברא"ש (אות ב') מבואר שאין לו זכות תביעה לזיבורית אא"כ גילה דעתו. ולכן פירושו של התוס' הרא"ש בכתו' הנ"ל הוא לשיטתו כאן שאפשר לו לומר מה מכר כדי שלא יוכל לגבות מזיבורית דידי'. **ורע"א** הקשה אמה שכתבו התוס' דבמכר עידית איכא למימר מה מכר דלמה בעינן לזה תיפו"ל שאין דינו בעידית. ותי' רע"א שיש זכות לניזק לגבות ממי שירצה ואם אין לו אלא עידית גובה מן העידית אלמלא הא דמה מכר. ולפי הצד ברא"ש דבהשאיר עידית לבד אינו גובה אלא מלוי לכאורה צריכים לומר דלא בעינן לי' לטעמא דמה מכר וכסברת רע"א. ע"ש מש"כ רע"א שם עוד בזה.

**תוד"ה מצי**: ע' בספר התרומות (שע"ד ח"ז אות ב') מר' האי גאון שתקנו ללוקח שני כמו שתיקנו ללוקח ראשון ושניהן יכולים לומר בעצם הנחתי לך מקום לגבות ממנו. ולדבריו קשה הא דאיתא בגמ' רצה מזה גובה רצה מזה גובה (וכמו שהעירו התוס' בד"ה רצה). ובחי' ר' שמואל סי' ט' ביאר בדבריו שיש ב' תקנות נפרדות א' אין גובין מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין וב' שיש זכות לומר הנחתי לך מקום לגבות הימנו. ובב' לקוחות שמעון ולוי ליכא למימר תקנה דאין גובין וכו' דהא הכל משועבדים רק זכות מה מכר וזכות זה לא נתנו היכא שמפקיעו מדינו בבינונית וכדומה.

# ט' ע"א

# **פשיטא האי ברא והאי לאו ברא**: ע' תלמיד ר"ת ור"א שהעיר בזה שי"ל שבא לאפוקי מאידך לישנא.

# **האחים שחלקו ובא בעל חוב וכו'**: הרי"ף הביא דהלכתא כרב דבטלה מחלוקת. וכתב שמשו"ה דבב' אחין זה נטל קרקע וזה נטל מעות הלכתא היא דאזיל האי ושקיל פלגא בנכסים.

**ורב אסי וכו' מספקא לי'**: העירו האחרונים דהא המחלוקת אי לקוחות הן או יורשים הן יסודה בפלוגתא אם יש ברירה או אין ברירה. ושיטת התוס' בכמה מקומות שאפי' אם אין ברירה החלות חל מספק. וא"כ מאי שנא שיטת ר' אסי משיטת שמואל. ע' קובץ ביאורים אות ח' וקה"י סי' ח' מש"כ בזה.

**תוד"ה רב הונא**: "ור"ת אין סובר כן" ר"ל דאיהו פסק כר' הונא דסוגיין וע' ברא"ש (אות ה') ב' פירושים לפי דעתו. א' דר"ת סבר דלא פליגי אהדדי והא דאמרי לעיל כל מילי מיטב היינו בדלית לי' לא מיטב שדה ולא כסף וקמ"ל שאין צריך לתת לו מיטב של המטלטלין. ב' דפליגי ומ"מ פסק כר' הונא משום שסידר ר' אשי דברי ר' הונא אחרונה אלמא הלכתא כוותי'. (וע' בתוס' במס' ב"ב צ"ב ע"ב שהביאו שיטת ר"ת אחרת מכאן ע"ש). וע"ש ברא"ש שהוכיח דלא כר"ת מגמ' (י' ע"ב) דלא כר"ת. ושם יתבאר בעזהי"ת. **ובהא** דכתב ר"ת דבהלואה אם יש כסף צריך לשלם כסף נראה פשוט דהיינו בהלואת כסף אבל אם הלוה פירות או קרקע אדרבה החיוב לשלם דוקא אותם. וע' תוס' בב"ב צ"ב ע"ב.

### תוד"ה וטרף: ע' במהר"ם שהעיר דלפמש"כ התוס' בד"ה פשיטא אפי' לשמואל הי' צריך להיות הדין שאם עשה א' מהם אפותיקי שלא ויתר לל"ק דאידך קרקע הוי ככספים. וע"ש שכתב דע"כ מיירי שעשה כל הקרקעות אפותיקי. וע' גם בשטמ"ק בשם הרא"ש שכתב שי"ל שלא ידעו שעשאו אפותיקי א"נ שאינו אפותיקי גמור ויכול לגבות מקרקע אחר אם ירצה (וע"ש במהר"ם מש"כ לגבי תי' כזה).

תוד"ה ורב אמר: ע' מהרש"א שהעיר שדבריהם דהכא הם אליבא לל"ק דרש"י (ותוס' לקמן נקטו כל"ב) דאילו לל"ב גם ר' אסי מודה שהחלק של הירושה לא מצי לסלוקי בזוזי. וכתב עוד דמשום הדוחק שבתי' כאן קשיא להו לקמן למה לא אמרו שמספקא להו אי כלקוחות באחריות או שלא באחריות.

**תוד"ה הלכך**: ע' פנ"י ותוס' במס' בכורות מ"ח ע"א) ובתלמיד ר"ת ור"א וחי' ר' שמעון.

# ט' ע"ב

**אמר ר' זירא בהידור מצוה עד שליש במצוה**: נחלקו הראשונים בגדר הדין. בתוס' ר' פרץ וכן הביא הב"י (סי' תרנ"ו) מן הסמ"ג שאין חיוב להוסיף אלא על השיעור המצומצם של המצוה וכגון להוסיף על שיעור כאגוז דאתרוג אבל אם יש ב' אתרוגים ושניהם מהודרים רק א' יותר מן השני אין חיוב מצד הידור מצוה לקנות היותר מהודר. ומדייקים מרש"י (ע' ד"ה בהידור מצוה) שאפי' בב' אתרוגים מהודרים מחויב לקנות היותר מהודר. ואפי' לשיטה זו כתב הב"י שאם כבר קנאו אין צריך לקנות אחר ושם ברמ"א הביא שאפי' כבר קנה מחויב להוסיף. ושם בתוס' ר' פרץ וסמ"ג הקשו על שיטה זו "שהרי לעולם ימצא נאה ונאה". ובביאור הלכה ד"ה בצמצום הביא מפנ"מ לתרץ שאפי' לרש"י לא הטריחו אלא בפעם ראשונה. וע' בהמשך בתוד"ה עד שליש. **ולכאורה** לפי זה יוצא שהיום שכבר בפעם ראשונה יש שפע של אתרוגים לפניו הרי הוא מחויב לקנות האתרוג המהודר מכולם אם המהודר שלמטה ממנו אינו יותר משליש פחות בדמים. וצ"ע.

**מכאן ואילך משל הקב"ה**: ע' פירש"י ותוס'. ובפיר"ח הביא עוד פי' דר"ל שאינו רשאי לתת יותר אם הוא ממון שהגיע אליו ממעשי כפיו רק אם זימן לו הקב"ה שלא מיגיעו יכול להוסיף אפי' יותר משליש. **ושם** בר"ח "והמהדר במצוה משובח כדתנינן בנר חנוכה וכו'". ובחי' מרן רי"ז הלוי ביאר שכוונת הר"ח לומר שהדין מהדרין ומהדרין מן המהדרין בנ"ח אינן חיובים כהידור מצוה שעד שליש רק דהוו בכלל מכאן ואילך משל הקב"ה. ולכאורה משמעות השו"ע אינו כן דהא בסי' תרע"א סע' ב' לא כתב המחבר כ"א להדליק כמהדרין מן המהדרין ואם כגרי"ז למה לא הזכיר מה שחייבים לעשות (אלא שזה מ"מ קשה למה לא הביא עיקר הדין כמו באתרוג שהביא השיעור המצומצם וגם החיוב של הידור מצוה). ועוד יותר דמשמע מן השו"ע שחייב למכור כסותו בשביל מהדרין דהא מיד אח"כ בדין שימכור כסותו לנרות חנוכה כתב "וכמה ידליק וכו'". וע' באו"ש שדקדק כה"ג מן הכס"מ. וע' בספר מזמור לתודה שהגר"א אריאלי שליט"א רצה לומר דלעולם מחויב במהדרין ומהדרין מן המהדרין ושאני מצות נרות חנוכה משאר מצות דהא בנרות חנוכה מחויב לתת כל ממונו אפי' מוכר כסותו וא"כ חזינן שאין לו הדין שאל יבזבז יותר מחומש כמו בשאר מצות (ע' בזה בהגהות רע"א בשו"ע (דפוס יוהנסברג) סי' תרע"א – וע' במרדכי וס' העיטור שמשמע מדבריהם שאין זה אך ורק דין במצות נרות חנוכה וכן לכאורה הבין הפמ"ג שעליו השיג רע"א שם) וא"כ הה"נ לענין הידור מצוה שחיובו יותר משליש משא"כ בעלמא. ויש להסתפק לפי זה האם מחויב מצד חיוב הידור מצוה גם לקנות השמן זית היקר ביותר או שאינו אלא דין במנין הנרות.

**לכאורה הי' נראה** שאין דין להוסיף עד שליש לקנות אתרוג יותר מהודר אם יכול לצאת בשל חבירו שיש לו מהודר (באופן שחבירו מתפלל בזמן אחר כדי ששניהם יקיימו מצות הנענועים בהלל כהלכתה). ואפי' ביום ראשון מדאו' אפשר ע"י מתנה ע"מ להחזיר. אמנם ע' ברמ"א ססי' תרנ"ח ושם במג"א ומ"ב שגם בכה"ג ישתדל לקנות לעצמו כיון שרוב העולם אינם יודעים להקנות לחבריהם. ואפי' במי שיודע א"נ כשיום ראשון נפל בשבת כתב שם המ"ב מד"מ בשם המהרי"ל שיקנה לעצמו ולא מתבאר טעמו. ומ"מ יש להסתפק אם גם בכה"ג נאמר הדין דיוסיף עד שליש.

**מרש"י** ותוס' ושו"ע מבואר שיש הידור בזה שקונה אתרוג יותר גדול. וצ"ע דמה"ת. וביש"ש (אות כ"ד) כתב שזהו דין רק באתרוג כיון דכתיב פרי עץ הדר ולכן בכגון שופר אינו צריך להוסיף עד שליש כדי לקנות שופר גדול יותר מן השיעור המצומצם. ובמג"א סי' תרנ"ו ס"ק ב' חלק עליו דסתימת לשון הגמ' משמע דבכל המצות אמרינן הכי.

**רש"י ד"ה שליש ביתו**: **"או ציצית"** – ע' פורת יוסף (ומש"כ שיבטל מצות הלבן לא הבנתי דהא לא יבטל רק לא יקיים).

**רש"י ד"ה בהידור מצוה**: **"שאם מוצא ב' ספרי תורות לקנות"** – נראה שאין לדייק מדבריו שמקיימים מצות כתיבת ספר תורה ע"י קנין שיש לומר דהוי הידור מצוה לענין קריאת התורה. ופשוט. **"טלית נאה"** – צ"ע דהא אין הטלית החפצא של המצוה רק המחייב. ואטו חייב אדם לקנות בית יותר טוב עד שליש כדי לקיים מצות מזוזה בהידור. ובאג"מ ח"א סי' קפ"ז פי' דמיירי בטלית שנהגו ללבוש בשעת התפילה ולכן עצם הבגד מיוחד למצוה. וכתב דהה"נ לטלית קטן שנהגו ללבשו היום.

**תוד"ה אילימא**: ע' בחי' הרשב"א שהקשה למה אין צריך לבזבז כל ממונו בשביל מצוה העוברת. ותי' בשם הראב"ד שהוא כדי שלא יבא לידי עוני ויפיל עצמו על הציבור. ולכאורה לפי זה מבואר שאסור לו לאדם להפיל עצמו על הציבור דהוי יותר גרוע מביטול מצוה העוברת. וא"כ יל"ע במה שמצאנו בעלמא שעשיר יכול לזכות בפאה בשביל חבירו עני משום דאי בעי מפקיר נכסי' והוי עני דהא אסור להפקיר נכסי'. וצריך להיות דכיון שיש לו כח אע"פ שאסור יש מיגו. וע"ש עוד טעם משום דעוני כמיתה ומשמע דהוי על דרך הא דאמירנן בעלמא וחי בהם. **ושם** בחי' הרשב"א כתב דזה שאינו מבזבז יותר מחומש ממונו היינו בשביל מצות עשה אבל בשביל מצות ל"ת יתן כל ממונו קודם שיעבור וכ"כ הרמ"א בססי' תרנ"ו (ובביאור הגר"א הביא ראי' משבת קכ"א ע"א שאסרו לו שבות דשבת לכבות אש בשבת בשביל הצלת ממון). ואם הוא לא תעשה שאין בו מעשה כמו בל יראה בפמ"ג שם כתב שלא יבזבז כל ממונו וע' הדעות בזה בפת"ש יו"ד סי' קנ"ז ס"ק ד' וברע"א שם. **ובביאור** הלכה סי' תרנ"ו ד"ה אפילו הקשה על התוס' מקיד' כ"ט ע"ב שמי שאין לו אלא ה' סלעים צריך לתת אותם ה' סלעים לפדות בנו. ובחי' ר' שלמה במס' קיד' סי' ג' תי' דשאני התם שיש לו חוב ממון והחיוב של החוב לא נעקר בשביל שאין לו מעות. וע' בברכת אברהם משמי' דהגר"ח שמיישב על דרך זה הא דמחויב לשלם חוב אם הוא יותר מחומש נכסיו אם כל החיוב לשלם הוא משום פריעת בע"ח מצוה. **אמנם** ע' בחלקת יואב ח"א דיני אונס ענף ז' שהרבה להקשות על יסוד זה מכמה מקומות כמו בנרות שבת שמוכר כסותו וכן מספר העיטור המובא בב"י סי' תפ"ט שגם על לולב ואתרוג מחויב למכור כסותו וכן מעוד כמה מקומות. ותי' דעד כאן לא אמרינן שאינו מחויב לבזבז יותר מחומש אלא כשנותן יותר משויו אבל בשויו מחויב לתת כל ממונו (ע"ש בחלקת יואב עוד כמה כללים בזה). ובבה"ל שם הביא ג"כ תירוץ זה אלא דלא ניחא לי' משום סתימת לשון הפוסקים דמשמע שאינו מחויב לתת חומש ממונו כלל. ולכן בסוף דבריו כתב לתרץ דמיירי במעט ממון שלא ישנה מצבו כ"כ כדי שיחשב הפלה על הציבור אע"ג שזהו כל מה שיש לו.

**תוד"ה עד שליש**: פירשו שעד שליש היינו שליש גודלו. וצ"ע למה נמנעו מפירש"י דהוי עד שליש בדמים. וע' פנ"י שבאו ליישב דכיון דמיירי בב' חפצי מצוה ששניהם מהודרים רק שא' מהודר מחבירו וכשיטת רש"י ודעימי' א"כ אין לדבר סוף וכמו שהקשו הסמ"ג ועוד.

### מתני' כל שחבתי בשמירתו וכו'

**שור דרכו לנתוקי וכו'**: ע' מלחמת ה' (כ"ב ע"ב מדפי הרי"ף) שכתב דהוי תחילתו בפשיעה וסופו באונס. ובגחלת פטור לכאורה משום דהוי תחילתו וסופו באונס. והעיד שכן פירשה רבינו שלמה ז"ל. ובשם הגר"נ פרצוביץ שמענו לדקדק מרש"י ד"ה מעמיא שכתב דמאי דליבה חרש "לא רמיא עלי'" דר"ל שאע"פ שיש כאן מקום לחוש אינו מוטל עליו דאמרינן שאין בעל הגחלת מכשיר את הנזק רק החרש (ויש לע' בזה ע"פ מה שנתבאר לעיל ו' ע"א בתוד"ה לאתויי. אע"ג שרש"י חלק שם לגבי אשו מ"מ בבור מודה. ואולי יש לחלק דשאני בבור שהמזיק כבר עשוי רק מביאו ממקום למקום). וע' בשטמ"ק בשם גליון שפי' הסוגיא אליבא לרש"י דבור מכוסה הוי שמור קצת והחרש מוסיף עוד קצת שמירה ולכן קס"ד דהוי שמור קמ"ל שחייב. ובשלהבת קס"ד דאע"ג דלר' יוחנן מעמיא עמיא ואזלא מ"מ החרש ממשיך במצב כמו שמסרוהו לו ולכן קס"ד שחייב בעל הגחלת כיון שמסרוהו לו עם שלהבת. וע' בחי' הרשב"א שפי' שיטת ר"ל כתוס' ובדר' יוחנן פי' אחרת מתוס' שאין החרש שומר כלל ומ"מ באש פטור כיון דצוותא דחרש קגרים.

**ת"ר חומר בשור מבבור וכו'**: ע' בחי' הרשב"א שהקשה מאי שנא הכא דנקט חומרות אלו ולא כמו במתני' דר"פ. ואיהו תי' דחומרות דמתני' כלולים בהני דכאן. והביא בשם הראב"ד דהני דכאן הוו רק חילוקי דינים משא"כ לעיל. ויל"ע לפי' הראב"ד לעיל ו' ע"ב שאין פטור של מזיק הקדש כ"א בשור למה לא מנו חומר בזה מבזה לענין מזיק הקדש.

**רש"י ד"ה כופר**: "במועד" – צע"ק למה הכניס עצמו בפלוגתא.

**תוד"ה מה**: "וא"ת ונילף משור וכו'" ע' במהרש"א שכתב שעיקר קושייתם היא מאש דהא בבור איכא שור ולא אדם. **"ולא** פרכינן מה לקרן וכו" ע' בתוס' לקמן שבאמת הניחו דבר זה בתימה. ובתוס' ר"פ שם כתבו דלהצד שמרבינן גם שן ורגל היינו משום שלא הי' ריבוי לקרן בלבד רק גילוי בכל המזיקין (שלא נתמעטו) שגם כופר הוי מתשלוי הניזקין. ולפי תירוצם דאמרינן עליו ולא על הבור והאש ע' תוס' רבינו פרץ י' ע"א שכתבו דלא ממעטינן שו"ר מעליו כיון דהוו מגוף השור. **"דאיצטריך** שור ולא אדם לפטור עבד וכו'" בדו"ח מכת"י לרע"א הקשה מהגמ' דלקמן (מ"ג ע"א) שיש ב' צדדים אם יש חיוב נוסף של 'ממון' באדם (חוץ מחיוב כופר) וא"כ ממ"נ אם יש ממון באדם נימא דממעט אפי' ישראל ולענין ממון. ואם אין חיוב ממון באדם הא מבואר שם שאפי בעבד לא יתחייב. וע לקמן מ"ג ע"ב. ועוד הקשה שם רע"א דכיון דליכא מיעוטא דשור ולא אדם לגבי אש א"כ לחייב אש אעכו"ם הקנוי לישראל וא"כ ליהוי חומר באש מבבור.

# י' ע"א

**מסרו לחש"ו חייב וכו'**: לכאורה כוונת הגמ' לומר שיש קולא בתכונת המזיק דאש בזה דמעמיא עמיא ואזלא. ובשטמ"ק בשם תוס' שאנץ הוכיח מכאן שאין לומר שמשום החומרות שכאן לא ילפי מהדדי דהא אין זה פירכא (ואם כנ"ל יל"ע למה לא יחשב פירכא כיון דהוי קולא בתכונת המזיק דאש). וע' בחי' הגרנ"ט שכתב יישוב לנידון זה באופן אחר.

**רש"י ד"ה משא"כ באש**: ע' רש"ש שהקשה למ"ד אשו משום ממונו ליחייב אם הוא כפות. וכבר קדמו בקושיא זו בתוס' ר' פרץ. ואי משום חציו הוי אדם המזיק וא"כ לכאורה אין זה חומר באש. ולכאורה אפי' אם לא אתרו בי' י"ל כתנא דבי חזקי'. (ואם לא כתנא דבי חזקי' י"ל דנתמעט מעליו ולא על האדם ע' רשב"א לקמן כ"ו ע"א).

### רש"י ד"ה ובין שאין ראוי: "כל שור דקתני וכו'" כוונת רש"י לומר דאילו הי' מיירי בשן רגל הי' אפשר לומר חומר באש מבשן דאש מועדת לאכול בין דבר הראוי לה ובין דבר שאינו ראוי לה משא"כ בשן (וכמש"כ לעיל ה' ע"ב). ואע"פ שקרן מועדת לשניהם (וכמש"כ שם) י"ל שכוונת במתני' לחמור מחלק של שור. ומשו"ה המתין רש"י עד כאן ולא פי' כן לעיל לגבי מועדין מתחילתן דסגי בקרן דהוי הכי לומר שיש חומר באידך משא"כ בשור. ובחי' הרשב"א שהוכיח ממועדין מתחילתן היינו להוכיח שאינו רק שו"ר.

### רש"י ד"ה דש בנירו: כתב דהוי תולדה דקרן ולכאורה ר"ל קרן לבתר דאעייד. וא"כ לכאורה דינו להתחייב ברה"ר. ולקמן (ט"ז ע"א) כתבו התוס' בד"ה והנחש דכוונתו להזיק אם הוא אורחי' פטור ברה"ר. ואולי י"ל דלא יתכן שיהא היזק ניר ברה"ר ולכן כיון דליכא נפ"מ יכולים לנקוט קרן כמו רגל. ואולי זהו רש"י לשיטתו ב' ע"ב שפי' כריב"א בהו"א דקרן מחוברת.

### תוד"ה שייר: ע' פנ"י שתי' לשיטת רש"י שבמיעוטא דכלים נתמעט כל שאינו פרי מפרי וגידולי קרקע ולכן מים נתמעט ולא תבואה.

### תוד"ה ליחכה: ע' ברשב"א שיש מקשים האיך שייך חומרא בדלא אפשר. ותוס' לא הקשו כן רק שא"כ הו"ל לאתויי עוד כמה חומרות שאינם שייכים בבור ושייכים באש. וע"ש עוד ברשב"א שדבר זה עוד יותר קשה על הירו' ששם מיעטו קרקעות מבור מגזה"כ דוהמת יהי' לו וצ"ע דמה יש למעט. ותי' הרשב"א ש"אולי מחמת בורו נפל כותלו של חבירו וצ"ע,. ולכאורה אין הבור מפיל רק הכורה וזהו אדם המזיק. וצ"ע. ולפי דבריהם צריכים לומר ששור אין דרכו בדש בנירו ודלא כרש"י. וע' בתלמיד ר"ת ור"א שבאמת כתב כן אבל מטעם אחר.

**תוד"ה שהשור**: אולי יש מקום לתרץ קושייתם למ"ד כופרא כפרה דלא שייך הדרשה דוהמת יהי' לו כיון שאין התשלומין להשלים החסרון של אידך רק לכפרה. תדע דאיכא למ"ד כופר הוי דמי מזיק (ע' לקמן מ' ע"א).

### הכשרתי במקצת נזקו וכו'

**החופר בור תשעה וכו'**: ע' בשטמ"ק בשם ר' יהונתן שכתב דהה"נ אם לא עשה הראשון אלא ד' או ה' ובא אחר והוסיף טפח שסילק מעשה ראשון. ולכאורה זהו כמו חפר בור י' ובא אחר והשלימו לכ' כיון דלענין נזקין חייב על כל טפח. ובעיקר הפטור של חפר בור ט' והשלימו לי' ע' בתוס' ועוד הראשונים דהוי גזה"כ וכדמבואר בגמ' לקמן (נ"א ע"א). וע' פסקי הרי"ד לקמן שכתב בטעמם של רבנן דמצי למימר לי' אלולי זה הטפח שכרית לא הי' ניזוק. וצ"ע.

**מרבה בחבילה**: הרמב"ם (פ"ו מהל' חובל ומזיק הי"ד) פי' דמיירי בהוסיף חבילות עחל בהמת חבירו.

**רש"י ד"ה מאי קעביד**: "ואינו חייב כלום" משמע דלא כתוס' רק כמש"כ הרא"ש דשאני בין מסרו להם לשמור וקיבלו עליהם להיכא דמחו.

### תוד"ה ותו: "וי"ל משום דדחיק לאוקמי וכו" ע' מהרש"א שהעיר מקושיית הגמ' מהכהו י' בני אדם דליכא למימר הכי ותי' דכיון דמתני' היא שפיר שייך למיפרך למה לא נקטו ציור שבמתני'. וע' ברשב"א ובשטמ"ק עוד תירוצים לקושיית המהרש"א.

# י' ע"ב

**רש"י ד"ה פשיטא**: "דאמר ליה אי לאו אתה וכו'" לכאורה אזיל כרבי לענין מיתה.

**רש"י ד"ה פטורין**: ע' גליון מהרש"א שהעיר מרש"י במס' סנה' (ע"ח ע"א) שהביא מקור לזה מאיש כי יכה ולא שנים.

**תוד"ה מאי קעביד**: ע' רשב"א ותוס' ר"פ שכתבו דמרבה בחבילה מיירי שהוסיף כל כך עד שיש במה שהביא לבד לעשות ההיזק. ושם בתוס' ר"פ הביא ממשי"ח שהצריך נמי להביא אש חדש.

**תוד"ה כולן פטורין**: ע' מהרש"א מש"כ לבאר אמאי לא הוי הכשרתי במקצת נזקו חבתי בתשלומי וכו' לכו"ע. ולכאורה רצונו לומר דאע"ג שחלק מן ההכאה שהרג אותו הגיע ג"כ מאחרים כמו בבור ט' וי' מ"מ לא הי' בו דבר שמחייב אפי' במקצת חיוב מיתה משא"כ בבור ט' דעכ"פ הי' שם חיוב תשלומין מקודם אע"ג שלא הי' חיוב תשלומין עבור מיתה. וכן ביש בו כדי להמית הא הוי דבר שיכול לחייבו מיתה. ולכאורה הוי דין במעשה המזיק ולא בעשיית ההיזק.

**תשלומי נזקו**

**מנא הני מילי**: מבואר דהסברא הראשונה היתה שאין הבעלים מטפלים בנבילה. וברש"י ד"ה אי ס"ד משמע דקס"ד שהמזיק משלם על כל הבהמה ולוקח הנבלה לעצמו מדכתיב "שור תחת השור" וכלשון הגמ' "ליכתוב רחמנא שור תחת השור. **וע'** באפיקי ים (סי' כ"א) שחקר מהו גדר הדין דפחת נבילה לבעלים אם ר"ל שחיוב תשלומי הנזקין הוא רק מה שהופחת השור משויותו ע"י הריגתו או"ד החיוב הוא לשלם שור שלם וכהו"א ד"שור תחת השור" רק דנתחדש שחלק מהחיוב כבר שילם ע"י הנבילה. ומעיקרא רצה לדקדק מרש"י ד"ה לניזק דהוי תשלומין (וכן לכאורה משמע מדברי רש"י (י"א ע"א) ד"ה מאי לאו בהא קמיפלגי). ולבסוף הוכיח שאי אפשר לומר כן דא"כ בשור תם ששוה מאתים לא יצטרך לשלם כלום דהא החיוב הוא לשלם מאתיים ומשלם מחצה ע"י השור. וע"ש שהוכיח על דרך זה מגמ' לקמן ל"ד ע"א. וע' קה"י סי' י' שדחה הראיות האלו ומ"מ כתב דדחוק לומר דהוי תשלומין. ומ"מ מתוס' (י"א ע"א) ד"ה אין שמין לכאורה מבואר שהחיוב תשלומין הוא כמו שהזיק.

**משום דממונא קא מזיק אבל הכא דבגופא מזיק וכו'**: לכאורה מהכא יש ראי' שיסוד החיוב בנז"מ היא ממון המזיק. וכה"ג דקדק הגר"ש שקאף לעיל ד' ע"ב.

**השתא אי אית לי' לדידי' וכו'**: ע' ברא"ש אות י' שהוכיח מכאן דלא כר"ת לעיל (ט' ע"ב תוד"ה רב הונא) דהא שיטת ר"ת היא שאינו משלם סובין אא"כ אין לו כסף או מיטב וא"כ מאי קפריך הכא. ובתלמיד ר"ת הביא בשם "מורי" (אמנם ע' הקדמת הגר"א אריאלי שהוכיח שלא הי' המחבר תלמיד של ר"ת עצמו) שתי' שמשמעות הפסוק היא בדלית לי' כסף או מיטב מדכתיב "שור תחת השור". וע"ש בתלמיד ר"ת שהקשה על תי' זה. וע' חי' ר' שמואל (סי' י"א אות ג') שכתב שכל דברי ר"ת הם כשצריך לעשות מעשה תשלומין דזה לא מרשינן לי' אא"כ משלם מיטב אבל הכא דמשולם ועומד שפיר חל על זה שם תשלומין אפי' לר"ת.

**רש"י ד"ה לא שכיחא**: "שיהא אדם מזיק בהמה של חבירו" – לכאורה ר"ל בשוגג דאילו במזיד הא לכאורה זהו החמור מכולם וכדבתוס' ז' ע"א ד"ה שור "דיותר ראוי להתחייב אדם המזיק בידים". ועדיין צ"ע. שוב שמעתי מהגר"ש וולמן שליט"א שלא נאמר סברת שכיח אלא לענין תוספת חומרא של הבעלים מטפלים בנבילה, ובזה ס"ד דבמילתא דלא שכיחא לא החמירו, אבל במזיק הקדש דמיירי בעיקר המחייב שפיר שייך סברת התוס'. וע' מצפה איתן לענין עיקר דבר זה דאדם המזיק בהמת חבירו לא שכיח.

**רש"י ד"ה אלא לפחת נבילה**: "משעת מיתה" ע' ברא"ש אות י"א דהוי משעה שנודע לו ההיזק. וכן לכאורה מבואר מתוד"ה לא נצרכא. ובביאור הגר"א (סי' ת"ג ס"ק ב') כתב שאין דברי הרא"ש מוכרחים דהא י"ל דפלגא נוטל ניזק משום דחס רחמנא עלי' (כלשון רש"י ד"ה טריפה דממילא) ואינו תלוי באחריות הניזק. וע"ש ברמ"א מחלוקת אם לשיטת הרא"ש אמרינן שגם הזולא הוא משעה שנודע או אפי' מקודם. וע' בנמוק"י בשם הרמ"ה דאזולא חייב אפי' מעיקרא. ובסמ"ע שם ס"ק ד' כתב הטעם לחלק בין פחת לזולא דבזולא אין נפ"מ בידיעתו.

**תוד"ה לא נצרכא**: ע' בקה"י סי' י' שהקשה בסו"פ כיצד הרגל דבהניח גחלת על בגדו של חבירו חייב אע"ג שהי' חבירו יכול להציל וא"כ מאי שנא הכא שהניזק אחראי על ההצלה. ותי' שחל חיוב תשלומין כבר מעכשיו על הנזק שעתיד להיות ועל זה הוא כבר משלם ע"י הנבילה של עכשיו וזה רק שכשנודע לו ההיזק אבל מקודם לא חשיב משולם.

# י"א ע"א

**כי טרח בדנפשי' טרח**: ע' קצוה"ח סי' שפ"ו ס"ק י' שהקשה מלקמן (צ"ח ע"א) דאיתא בגמ' דבדזרק מטבע של חבירו לים פטור אע"ג שיצטרך לשלם לבר ארמאי למשקלי' וא"כ מאי שנא הכא דמיבעי לי' לשלם. ותי' דשאני הכא דאיכא גם נזק ובזה חייב על הכל. ושוב הקשה על זה ממה שמצאנו שפטור על ריפוי הבהמה אפי' במקום דאיכא נזק. ובקהילות יעקב סי' י' תירץ דבנגיחה חייב על כל הנזק שעתיד להיות כבר מעכשיו אבל הרי הוא משלם החלק שלאחר כך על ידי הנבירה שיש לו כבר עכשיו. ולכן רק הכא אינו חייב כיון שהי' יכול להציל ומשום דמאז הרי הוא כבר כמשולם. **וע'** בשטמ"ק בשם הר"מ מסרקסטה שאפי' הוקרה כשהיתה בבור הרי הוא מוטל של המזיק. וכן הביא שיכול גם הניזק להוציאו מן הבור ולשום הנבילה כשויותו בשעה שהיתה בבור.

**אמר שמואל אין שמין וכו'**: לקמן בדף צ"ד ע"א דקדקו בגמ' ממימרא של שמואל שסבר שינוי קונה. והכא בשטמ"ק בשם מהר"י כץ הקשה לפי זה איך כתבו התוס' שאי אפשר לשלם השברים מ"כעין שגזל" הא א"כ י"ל שבשביל הדין תשלומין בעינן כעין שגזל ולעולם אין שינוי קונה. ובתי' א' תי' דדרשה דשינוי קונה מגלה אדרשה דכעין שגנב. ולפי תי' זה קשה קושיית רע"א (בדו"ח מכת"י) דא"כ למה היו צריכים לומר בסוף דבריהם "והיינו טעמא דגנב וגזלן וכו'" הא פשוט דהוא משום דכתיב כעין שגזל וכמו שכבר כתב משא"כ בנזיקין. אמנם ברא"ש אולי י"ל הכי שגם הוא כתב שאי אפשר לשלם השברים וכן לכאורה אי אפשר לומר כתי' השני של המהר"י כ"ץ דהא לית לי' שיטת ר"ת בהא דאו כסף או מיטב. **עוד** תי' דסבר כר' הונא ולדידי' אין דורשין ישיב לרבות שו"כ ככסף אפי' סובין לכתחילה רק אם אין לו כסף או מיטב משלם סובין (וכשיטת ר"ת לעיל) וא"כ אין דרשה מיוחדת לדיני תשלומין דכעין שגזל והכל הוי משום דשינוי קונה. וכוונתו לומר שאילו לא הי' קונה הי' יכול לשלם השברים וכדאמרינן לעיל בשיטת רבינו תם בהא דמשלם הנבילה לבעלים אפי' בלי גזירת הכתוב אבל השתא דשינוי קונה ובעינן מעשה תשלומין חזר הדין דלכתחילה משלם כסף או מיטב. וע' מש"כ לקמן ס"ח ע"א אתוד"ה מה. **ושיטת** הרמב"ם (פ"א הט"ו מהל' גניבה) היא דהא דאין שמין לגנב ולגזלן היינו אפי' לענין תשלומי הכפל ושם בהשגות הראב"ד חלק עליו שאין הדין כן אלא בקרן אבל בכפל לא. ובחי' ר' חיים הלוי (שם) מעיקרא רצה לומר שלא הי' כוונת הרמב"ם לומר שהפחת על הגנב גם כלפי הכפל דהא אמרינן בגמ' דלקמן דשיימינן הכפל כשעת העמדה בדין רק כוונת הרמב"ם היא לענין זה שלא יוכל לשלם השברים גם כדי לשלם התשלומי כפל וגם בזה פליג הראב"ד. ושוב דקדק שאי אפשר לומר כן בדעת הרמב"ם ולכן ביאר שאם החפץ הנגנב אינו בעין אי אפשר לומר דשיימינן לי' כשעת העמדה בדין ואם נשתנה אע"ג שאינו שינוי הקונה מ"מ כיון שאינו יכול לומר הרי שלך לפניך כבר נגמרה הגניבה. (וע"ש מש"כ לבאר דעת הראב"ד ע"פ זה). ולכן שיימינן הכפל כשעת הגניבה אפי' לענין פחת זולא.

**אבל לשואל שמין**: ע' בברכ"ש סי' ד' שביאר הטעם דשמין לשואל אע"ג שגם שואל חייב באונסין והרי בגנב גופי' לא אוקמי' רחמנא ברשותי' אלא כדי להתחייב באונסי' (וכדאיתא בסנה' ע"ב ע"א) משום דשאני החיוב אונסין של שואל מהחיוב אונסין של גנב. דבגנב עיקר המחייב בתשלומי האונס הוא מעשה הגזילה אינו שומר על החפץ כלל (ע' תוס' לקמן נ"ו ע"ב ד"ה פשיטא). משא"כ בשומר שעיקר המחייב באונסין הוא הנזק שיקרא אח"כ ולא קבלת שמירתו (ואפי' למ"ד לקמן קי"ב ע"א דאשתעבוד נכסי' משעת שאלה מ"מ עדיין עיקר המחייב הוא הנזק). ולמ"ד אין שמין לשואל מבואר בתוד"ה אין הטעם משום דחייב באונסין. וע' בברכ"ש שם (וכה"ג איכא גם בחי' ושיעורי ר' ברוך בער) שחקר למ"ד אין שמין לשואל אם חייב בכגון הרקיבו מקצת הפירות דלא חשיב שינוי לקנות ולכן גזלן לא מחייב עלי' אם גם שואל פטור. ודקדק מתוס' לקמן שחייב (ולכאורה משם מדוקדק ההיפך דהא כתבו דהא דשואל מחייב היינו להא דקיי"ל שמין לשואל. וצ"ע). וכן חקר מה הדין בדמעיקרא שוה זוזא ולבסוף ארבעה ואיתבר ממילא דגזנן פטור (לקמן ס"ה ע"א) אם שואל חייב. וע"ש שרצה להוכיח מן הרמב"ן (סו"פ המפקיד) שחייב.

**רש"י ד"ה אמר שמואל**: "מנהג הדיינים הוא" – דאל"כ מאי "ואני אומר" (תוס ר"פ). ובתוס' הביאו מהשאילתות שגרס "אמר לי אבא". ולכאורה לדבריו לא גרסינן לבסוף "ואבא מודה לי". אמנם ע' בפנ"י שקיים הגירסא גם לשאילתות.

**תוד"ה אין שמין**: כתבו דלשיטת רש"י כיון שאין שמין לגנב ולגזלן אינם יכולים לשלם חוב הגניבה ע"י סובין. ובטעם הדבר כתבו "משום דכתיב אשר גזל כעין שגזל" וברא"ש הוסיף ביאור בהא דאפשר בדמים משום ד"מה לי הן מה לי דמיהן". **ובתוס'** במס' ב"מ (צ"ו ע"ב ד"ה זיל) כתבו דלא מסתבר דשאני גנב וגזלן משאר אבות נזיקין בדיני תשלומין וע"כ כתבו דלעולם יכול לשלם השברים רק הנפ"מ באין שמין הוא לענין הפחת שהוא על הגנב. והביאו שם מריב"ם שיש עוד נפ"מ לענין אם מלמדים אותו לשלם סובין או לא. **והנה** בעצם שיטת רש"י ע' בפנ"י שדקדק מרש"י ד"ה אלא לנזקין דהא דאין שמין היינו לענין הפחת דהא לא הביא הדרשה ד"ישיב" לרבות שו"כ ככסף רק הגזה"כ שלמסקנת הגמ' למידין ממנו פחת נבילה. (אמנם לענין ראיית הפנ"י אם רש"י סבר כר"ת וכתי' השני של המהר"י כ"ץ הנ"ל אין דקדוק מזה שלא הביא הגזה"כ ד"ישיב"). וכן שמעתי פעם בשם הגר"נ פרצוביץ להביא ראי' מרש"י במס' פסחים (ל"ב ע"א) ד"ה איבעיא להו שמפורש שם שאפשר לשלם סובין לנגנב.

### ואמר עולא א"ר אלעזר שליא שיצתה מקצתה וכו'

### (לחומרא: צ"ע דלכאורה ביום ראשון היא טמאה בכל אופן משום שאין פתיחת הקבר בלא דם. וע' סד"ט יו"ד רסי' קצ"ד ואכמ"ל).

### רש"י ד"ה שאין מקצת שליא בלא ולד: "דכולי האי לא חיישינן" – שמענו לדייק שענין ספק ספיקא הוא חששא רחוקה (ולא ענין רוב).

**תוד"ה דקא**: ע' מהר"ם שיף ורע"א שהעירו שלפי כלל דברי התוס' למה היינו מתירים אם יש מקצת שליא בלא ולד הא אע"ג דהוי כה"ג ספק ספיקא מ"מ כה"ג לא מתירין ספק ספיקא. וע"ש ברע"א שתי' דלגבי סוגיין הספק ההפוך אינו באמת ס"ס רק כולו שם א' (ע' תוס' במס' כתו' ט' ע"א) ולכן היכא דהוי ס"ס אפשר להתיר.

**תוד"ה דאין מקצת**: בשב שמעתתא (ש"א פי"ד) הביא מדברי התוס' שהנידון לבעלה אינו ענין טומאה רק ענין איסור. ובחי' ר' שמעון (סי' י"ב) הביא מבנו להקשות דהא טבילה מסלקת את האיסור ומשמע דהוי ענין טומאה. ולכן פי' כוונת התוס' שאע"פ שענינו ענין טומאה מ"מ ב"טומאת ספק" לא נאמר איסור עריות. ואולי י"ל באופן אחר קצת דתחילת דין ספק טומאה הוא דין לחוש או לא לחוש לספק ורק אי חיישינן אמרינן דספק כודאי ולכן באיסור שלא נאמר דין לחוש אין דין טומאת ספק. **וברש"י** ד"ה לחומרא וכן ד"ה חוששת כתב דנפ"מ דסוגיין הוא אפי' לטהרות ולדבריו תיקשי קושיית התוס'. וע' תוס' ר"פ שתי' דלא אמרינן ספק טומאה ברה"ר ורה"י כ"א בטומאת מגע ולא טומאת ראי'. (ע' תוס' ריש נדה וי"ז ע"ב וכ"א ע"א ואכמ"ל)

#### י"א ע"ב

**תוד"ה בכור**: ע' במהר"ם וברשב"א שפי' שיודעים שכל ששהה בולד שלשים יום אינו נפל משום דאל"כ למה הוי דינא דאורייתא ל' יום דוקא.

**תוד"ה מה**: "ומחלי אהדדי" ע' ר"ח פי' אחר וכן פי' גם הרמב"ם בפ"י ה"ג מהל' נחלות וע' רמב"ם פ"א ה"ה מהל' מלוה ולוה ושם בהרה"מ.

**שומר שמסר לשומר**: מרש"י ותוס' בסוגיין מבואר שלמ"ד דפטור היינו לגבי דברים שאילו עשה אותם הי' פטור אבל אם פשע שומר השני חייב. וע' רמב"ן במס' ב"מ ל"ו ע"א דסבר שהוא פטור לגמרי.

**תוד"ה אם**: "דההוא לכתחילה" לכאורה ר"ל שזהו מדיני חיוב שמירה שלו וכל הנידון הוא לענין חיוב תשלומין.

#### י"ב ע"א

**(רש"י ד"ה אישתמטין עולא**:ע' אמונה ובטחון לחזו"א פ"ד מש"כ בזה).

**רש"י ד"ה בקרקע לא קנה עבדים**: ע' שטמ"ק שהעיר דנימא להיפך דעבדי כמקרקעי אבל לא קנה מטלטלין משום דנאיד וכדאמרינן לבסוף. וצע"ק למה נקט רש"י דס"ל עבדי כמטלטלי הא גם אי הוי כמקרקעי קשה. וע' בסמוך בתוד"ה בעינן.

תוד"ה פרוזבול: לכאורה עציץ נקוב הוי כעפר מסוים בתוך הקרקע וא"כ גם על עפר מסוים שייכים כל דברי התוס'. וצ"ע. ועכ"פ אי אעציץ אין כותבין פרוזבול אין ראי' מפרוזבול מיהת דעבדי כמטלטלי דאפי' אי כמקרקעי י"ל דהוי כעציץ. וע' בחי' הרשב"א שכתב הטעם שכותבים פרוזבול על הקרקע משום שתיקנו אמידי דמצוי ובתוס' במס' גיטין ל"ז ע"א ד"ה אלא כתבו דהוי מידי דשכיח כיון שאינו יכול לכלותו.

**תוד"ה בעינן**: צ"ע דהא אפי' אי כמטלטלי דמי קשה וע"כ כמש"כ רש"י וא"כ ליהוי זה התי' גם אי כקרקעי דמי. ובדברי התוס' אולי י"ל שכוונתם ע"פ דבריהם דבסמוך דאם לא מטעם זה קשה הס"ד דאפי' הוי כמקרקעי לימא דקני באגב ומשו"ה בעינן עומדין בתוכה לס"ד. אלא שדברי הרשב"א ודאי קשים שהוכיח מכאן שאין קרקע נקנה באגב וצ"ע דנימא שאני הכא דניידי.

# י"ב ע"ב

**והתנן המקדש בחלקו וכו':** פי' שקושיית הגמ' היא מזה שאמרנו שדינו של ר"י הגלילי מחייב בנז"מ ולכן י"ל שהה"נ בקידושין אבל אלמלא אוקימתר זו לק"מ.

**רש"י ד"ה מחיים**: "שאחריות הוא עליו" – ע' רש"ש שמעיקרא פי' דמיירי באמר הרי עלי דאילו בהרי זו אין חיוב אחריות. אלא שהקשה על פי' זה וכן ע' במהר"ץ חיות שהקשה שא"כ לכאורה הוי כמ"ד דבר הגורם לממון כממון דמי וא"כ נכסים שיש בהם מעילה נמי. ובסוף דבריו פי' הרש"ש וכן הוא בהגה"ה לשו"ת אב"מ סי' ב' שכוונת רש"י היא שאינו אלא אחריות עליו ור"ל דבעצם הוא שלו לגמרי רק שיש לגבוה ענין בי' לגבי זה שחויב להקריבו.

**רש"י ד"ה בכור מוכרין אותו**: ע' בשטמ"ק בשם הרא"ש שתמה על רש"י למה פי' בזה"ז הא שייך לומר אפי' בזמן הבית דהא קרא כתיב בהמשך דנמכר הוא. ולכאורה תמיהתו תמוה דהא רש"י הביא דברי הגמ' שבהמשך. ולכאורה חזינן מיני' דעצם הזכות מכירה אינו עושהו ממון בעלים ולכן שייך שפיר לומר שנמכר והא דאוקמינן בבכור בזה"ז י"ל דהיינו לענין לקדש בו את האשה. וכן שמענו לדייק מתוד"ה תם שכתבו "אע"ג דמעשר אין נמכר וכו'" וצ"ע דהא פשיטא דקמ"ל דלא כרבנן. ולהנ"ל ניחא שי"ל שגם לרבנן נמכר (וע מש"כ בזה בסמוך אתוד"ה ואם). וע' גם לשון תור"פ שכתב כדברי התוס' ואח"כ הוסיף "ומדקאמר מקדשין האשה בזה ש"מ ממונו הוא" משמע דקודם לא שמענו. וכן מבואר בתו"י במס' קידושין נ"ב ע"ב. ואע"ג דבמס' תמורה איתא דהא דאמר ר' נחמן דהמתני' במס' מע"ש היא בזה"ז הוא משום שאין מוכרין אותו תם חי אז ואם זה לא תלוי בדין ממון בעלים מאי קא קשיא להו בסוגיין י"ל שהגמ' התם היא אליבא דמסקנת הגמ' אבל להו"א חשבו דהוי הגבלה בדין ממון בעלים.

**תוד"ה מאן תנא**: ע' מהרש"ל לעיל ו' ע"ב שכתב בדעת רש"י (ד"ה שור רעהו) דמזיק קרקעות של הקדש חייב כיון שאין בהם מעילה. ודברי המהרש"ל מ"מ קשים דהא המיעוט של הקדש לשיטת רש"י הוא שאין הגזבר בע"ד כלפי הקדש וכמש"כ לעיל וא"כ לא איכפת לן בזה שאין מעילה כיון שהכסף הולך לגזבר.

**תוד"ה ומחיים**: ברשב"א תי' לגירסת רש"י בגמ' ד"ומחיים מי אמר" ר"ל לדברים אחרים חוץ משבועת הפקדון שעליו קאי דברי ר"י הגלילי. ובתלמיד הרשב"א והרא"ש תי' דא"כ קאי ר"י הגלילי אדבר שאינו ראוי להקרבה. ואין לקושיית התוס' על פי' זה דא"כ לסייעי' משלמים תי' שי"ל דבן עזאי פליג אדר' יוסי או דסבר כאבא בן דוסתאי לקמן. ובחי' מרן רי"ז בלוי ריש הל' בכורות כתב דלרש"י אי מחיים הוי ממון גבוה היינו אומרים דלאחר שחיטה הוי ממון בעלים ואי לק"ו של התוס' כתב שיש באמת ב' נידונים א' זכיי' קודם הקרבה וא' לאחר הקרבה. וע' בסמוך בדברי מרן הרי"ז.

**תוד"ה תם**: קצת משמע מדבריהם דגרסינן "אבל לא שחוט". ובמתני' דמס' מע"ש לפנינו אין וכן בגמ' במס' תמורה ז' ע"ב שלפנינו מבואר בהדיא דלא גרסינן לי'. **וע'** רש"י במס' תמורה ז' ע"ב דלס"ד דמיירי בבכור בזמן הבית הטעם ב"ולא שחוט" הוי משום בזיון קדשים. וע' מה שהקשה רע"א בתוס' למתני' למס' מע"ש בסוגיא דמס' תמורה לפי דבריו. וע' מש"כ בזה בחי' מרן רי"ז הלוי ר' הל' בכורות ד"ה והנה מדברי.

**תוד"ה ואיתיביה**: ע' תוס' במס' תמורה ח' ע"א אמאי לא נקטו בגמ' שם כפירש"י דהכא.

**(תוד"ה ואליבא**: ע' חי' ר' חיים הלוי פ"א הי"ד מהל' מע"ש ד"ה והנה בפ"א שיש מחלוקת בין הרמב"ם לראב"ד אם בבכור חו"ל קדושת בכור שלו שונה ולכן לא מקריבים אותו או"ד דקדושתו שוה רק יש דין נוסף שלא להקריבו. ולכאורה משמע מתוס' כאן דבזה נחלקו ר' ישמעאל ור' עקיבא. וכן ע' ברשב"א שלר"ע פשיטא דחולין גמורין הוא.)

**תוד"ה ואם**: "לפי סברא זו וכו'" כוונתם (כמש"כ המהר"ם) שאם כדקס"ד דהוי הא דמוכרין אותו כרבנן א"כ הא דלא הוי ממון בעלים לענין נזקין הוי דלא כמאן. ע' תוס' ר"פ בשם ריב"א שתי' דהתם מיירי כשעדיין לא זכו בו הכהנים וגם הבעלים לא חשיבי בעלים כיון שעתיד ליתנו לכהן (ולכאורה תוס' הכא הוה דחיק להו דמיירי בבכור שעדיין לא זכו בו דהא פשיטא). ע' בשטמ"ק במס' תמורה ז' ע"ב אות ל' (בהשמטות) שתירץ שיש לומר דאע"ג שיכול למוכרו מ"מ לא הוי ממון בעלים. וחזינן דלא כל זכות נותנת דין ממון בעלים. ואיכא למימר שכל הנידון במס' תמורה הוא לענין זכות מכירה ולא לגבי דין ממון בעלים. ומרש"י שם דף ח' ע"א ד"ה שפיר מוכח שאין לומר כן ושהנידון שם הוא אי הוי ממון בעלים או לא. וע' בהמשך בד"ה דברי. **"ומסתמא** בימיהם פליגי" ע' חי' הגרי"ז במס' תמורה ז' ע"ב שהקשה דהא מיירי בשור פסולי המוקדשים ולכן מ"מ אינה קריבה ולכן מאי שנא בזה"ז מזמן הבית. ושם בעו"ש תי' דשאני היכא שהי' ממון גבוה אע"ג שהומם מ"מ דין ממון גבוה לא פקע משא"כ בבכור שנולד בחו"ל. ולכאורה יהא נפ"מ בבכור שנולד בא"י והביאו לחו"ל. ויל"ע בזה. **"ומשני** אלא מתנות כהונה שאני וה"ג ר"ח וכו'" ע' במהרש"א שביאר דלשיטתם לא שייך גירסתו של רש"י דהא למסקנא לא משכחת לה לחילוק שבין מחיים ללאחר שחיטה ולכן ע"כ חזרו מזה. אמנם ע' בחי' הרשב"א שמשמע שיש עוד תליי' בגירסאות וצ"ע מהו התליי' (וע' גם בחי' הרשב"א במס' קידושין דף נ"ב ע"ב שכתב כגירסת ר"ח ומכל מקום כתב שגם למסקנא קיים חילוק בין מחיים לאחר שחיטה). ולולא דברי הרשב"א בקיד' הי' אפשר לומר דלגירסא הראשונה ההו"א הוא חילוק שבין מחיים לאחר שחיטה ומקור החילוק הוא ממתני' דמס' קיד' וכיון שחילוק זה ע"כ ליתא במחיים ויש לקיים המתני' דקיד' אפי' במחיים ע"כ ליתי' לחילוק זה כיון שאינו מוכח ומוקמינן המתני' במתנות כהונה. אבל לגירסא השני' רצו להפוך שיטת ר"י הגלילי לומר שאינו ממון בעלים כלל ולכן למסקנא חזרו למאי דקס"ד מעיקרא. **"דאסור** בגיזה ועבודה" גם איסור לכלביך ליכא כששחטו (ע' תוס' במס' זבחים ע"א ע"ב ד"ה ובטריפה). והיינו משום שהשחיטה מתרת את הקדושה הקלושה שיש בפסוה"מ (ע' בזה בחי' מרן רי"ז הלוי סוף הל' בכורות – נ"ה ע"א מדפי הספר) **למסקנת** הגמ' לדבריהם הא דמוכרין אותו תם חי ובע"מ חי ושחוט לא הוי כרבנן דסברי קק"ל ממון גבוה הם. וא"כ צ"ע מה יעשו בגזה"כ שבדף י"ג ע"א "לא יפדה" אבל נמכר הוא (ע' בספר דבר שאול למס' תמורה סי' י"ד אות י"א ד"ה וברייתא מש"כ בזה). ואפי' תימא דרבנן לא סברי הך דרשה ואה"נ אינו יכול למוכרו קשה הגמ' במס' תמורה ח' ע"א "במאי עסקינן אילימא בבע"מ הא דומיא דשלמים קתני" וצ"ע דדל מהכא הא דדומיא דשלמים קתני הא איכא עוד גזה"כ דלא יפדה אבל נמכר הוא. וי"ל ע"פ הנ"ל דהא דנמכר כשהוא בע"מ אינו קשור להא דהוי ממון בעלים שיכול להיות ממון גבוה ומ"מ אפשר למכרו. ומדברי השטמ"ק בתמורה הנ"ל משמע שלא הבין כן בדעת התוס'.

**דברי מרן הרי"ז בנידון**: שיטת רש"י בסוגיא היא דלמסקנא אין לבעלים דין ממון בקדשים קלים מחיים רק לאחר מיתה. ובחלק הכהנים אפי' מחיים אין זכות. וע' חי' מרן רי"ז הלוי ר' הל' בכורות שהעיר מדברי רש"י במס' תמורה ז' ע"ב ד"ה תמים חי שיש לכהנים זכות בקרבן לאחר הקטרת אימורין. ומשו"ה מעיקרא פי' שכשהקשה הגמ' "ומחיים מי אמר" הו"א שא"כ לאחר שחיטה הוי ממון בעלים ומשום שהטעם להפקיע ממון בעלים לאחר שחיטה אינו אותו טעם שמפקיע דין ממון מחיים דמחיים הוי הטעם משום שעומד להקרבה ולאחר שחיטה הוי משום דמשלחן גבוה זכו. וזהו השקלא ותריא בגמ' איזה מן הטעמים אמר בהן ר"י הגלילי שאינו מספיק לומר דהוי ממון גבוה והוי ממון בעלים. ולמסקנא לאחר שחיטה אין לו דין ממון בעלים. וכוונת רש"י במס' תמורה היא שיש דין מיוחד בבכור דאית לי' זכיי' בגוי'. (ושמענו להקשות לפי זה שא"כ מאי קפריך רבא משיטת ר"י הגלילי הא איכא למימר דאיהו מיירי לאחר שחיטה). ותוס' שהבינו דאי מחיים לא כל שכן לאחר שחיטה היינו משום דסברי שהזכות משולחן גבוה שלאחר שחיטה היא המפקעת דין ממון בעלים כבר מחיים דאלולא זה עצם הזכות לכהן בבכור מחיים נונן לו דין ממון בעלים שאין זכותו משולחן גבוה ולכן שפיר אמרינן דאי לא מהני להפקיע לאחר שחיטה כ"ש מחיים. ופי' זה לא יתכן לשיטת רש"י דהא לרש"י גם חלק הבעלים לאחר שחיטה לא הוי ממון בעלים ואם כנ"ל מתוס' לא יהא ממון בעלים מחיים גם לגבי חלק הבעלים. וע"כ פי' דלרש"י זכות הכהן בבכור אפי' מחיים הוי משלחן גבוה.

### *י"ג ע"א*

### בכור מבעיא: ברש"י פי' דמיירי בבכור בע"מ וכסוגיא דלעיל. והעירו הראשונים דלפי הטעם המובא בגמ' שייך לומר גם בבכור תם. וע' בראשונים שנחלקו אם סוגיא זו חולקת אדלעיל או לא.

### למעוטי מעשר וכו': ע' מאירי דמ"מ מעשר הוא בכלל הניזקין ומחייב המזיק בתשלומין. וע"ש שהביא דעה החולקת. ולכאורה הביאור בשיטת המאירי הוא דאע"ג שכל שיטת ר"י הגלילי לא ידעינן אלא מהא דחייב בשבועת הפקדון ובמעשר אמרינן שאינו כן היינו משום שחזינן מר"י הגלילי שאין קדושתו מפקיע דין זה ולכן ע"כ הוי ממון בעלים אבל יתכן שיהא פטור שבועת הפקדון ומ"מ יהא ממון בעלים כיון שקדושתו קלושה.

### אמר רבי אבא שלמים שהזיקו וכו'

### שגובה מבשרן כנגד אימוריהן: ע' באחיעזר (ח"ג ססי' ס"ב) שהביא קושיא בשם הגר"ח מבריסק דהא בגמ' דלקמן (מ"ז ע"א) מבואר דאם פרה מעוברת הזיקה גובה מולדה. ותירץ הגרח"ע שחלק האימרין לא הוי בכלל רעהו כיון שאין לו היתר ולכן חלק האימורין פטור לגמרי משא"כ בשאר הבהמה דהוי בכלל רעהו. ולכן הוי כשותפין שהזיקו ושייך לסוגיין משא"כ בפרה וולדה דהוי הכל בעלים א' (וכה"ג איכא גם בחי' ר' שלמה חלק התשו' סי' כ'). אמנם יש ראיות מראשונים שאין חלק האימורין פטור משום רעהו דהוי עדיין בבעלות הבעלים ע' רש"י במס' מנחות מ"ז ע"ב ד"ה דאמר רב גידל ותוס' ריש מס' מעילה וכאן במלמחת ה' (כ"ג ע"ב מדפי הרי"ף). והחזו"א בסי' ה' ס"ק י"ג כתב שכיון שאימורין לגבוה סלקי חשיב חלק האימרין כאינו מתחייב בשעת נגיחה.

### תמצית מחלוקת ר' נתן ורבנן: בסוגיא דלקמן (נ"ג ע"א) נחלקו ר' נתן ורבנן בדין שור שדחף את חבירו לבור ומבואר שלר' נתן בשור המועד בעל השור משלם מחצה ובעל הבור משלם מחצה ובשור תם בעל הבור משלם ג' רבעים ובעל השור רביע. והגמ' ביאר הטעם בדינו של ר' נתן בשור תם או משום דאע"ג דבעל השור כולי' הזיקא עבד וכן בעל הבור מ"מ יש לבעל השור טענה "שותפותאי מאי אהניא לי". (והא דאין בעל השור משלם מאידך רביע כלום ע' בתוס' ר"פ לקמן שכתב שדין שור תם הוא לשלם מחצה ממה שהי' משלם שור המועד). ואם האי עביד פלגא הזיקא והאי עביד פלגא הזיקא מ"מ משלם בעל הבור עוד רביע משום סברא ד"אנא תוראי בבירך אשכחיתי' את קטלתי' וכו'" (וע"ש בתוס' שטעם הסברא היא דאזלינן בתר הגומר. וע' במלמחת ה' שם שמשמע דהוי סברא בכל הניזקין). ועכ"פ חזינן משיטת ר' נתן דסבר כי ליכא לאישתלומי מהאי משתלם מהאי דאל"כ למה חייב בעל הבור ג' חלקים. ובדעת רבנן נחלקו רש"י ותוס'. תוס' סוברים דלרבנן בשור תם משלם רביע ובשור המועד משלם מחצה ובעל הבור תמיד פטור וביאר שם בתוס' הטעם בזה משום שדרשו רבנן "ונפל" ולא שהפילוהו אחרים. ובסוגיין דייקו דרבנן לית להו כי ליכא לאישתלומי. ותוס' ביארו לשיטתם שדייקו כן מדסברי רבנן שבעל השור משלם רק רביע דלמה לא ישלם מחצה משום כלל זה א"נ משור המועד שאינו משלם כ"א מחצה ולא נז"ש. ולשיטת רש"י הבינו התוס' שלרבנן בעל השור משלם כולו במועד ומחצה בתם ולומדים ממנו דלא סברי כי ליכא לאישתלומי וכו' מהא שאין בעל הבור משלם אידך מחצה. ותוס' הקשו על זה דהא אם בעל הבור לא חשוב מזיק בכלל א"כ היאך מדייקים משיטתם דלית להו כי ליכא וכו' הא שאני התם שלא עשה נזק כלל. וע' פנ"י שתי' שגם רש"י סובר שחשוב עושה הנזק רק דהוי טפל ולכן יכול לדחותו אצל בעל השור אבל במקום שלא משלם בעל השור הי' צריך להיות הדין שבעל הבור ישלם אילו הי' הדין דכי ליכא לאישתלומי מהאי מישתלם מהאי. וע' לקמן י"ט ע"ב בסוגיא דדליל עוד בביאור שיטת רבנן. ובדינא דר' נתן דנו אם הוא דין מה הדין בכה"ג שא' מן השותפון חייב לשלם ואין לו או שברח האם גובה השאר מן השני ע' מש"כ לקמן כ"ג ע"א בזה.

###

**רש"י ד"ה אי אליבא דרבנן:** ע' במהרש"א שהקשה דלכאורה לשיטת רש"י בסוגיין ע"כ כולי' הזיקא עבד דהא לא מחייבים בעל הבור כ"א משום דכי ליכא לאישתלומי וכו' וא"כ יתחייב בעל השור נז"ש במועד ומחצה בתם. וע' שטמ"ק בשם הר' ישראל שביאר דלעולם סבר רש"י דכולי' הזיקא עבד ומ"מ "ונפל" ממעט רק צד מועדות שלא ישלם כולו כאחד. וע"ש שיש גירסאות ברש"י שכתוב בהם שבתם משלם מחצה.

**בענין פלגא הזיקא עבד**: ע' ביש"ש לקמן פ"ה אות מ' שכתב שי"ל דבשני שוורים שהזיקו לעולם חשוב כולי' הזיקא עבד ורק בבור ושור שכל א' צריך את חבירו יש צד לומר דרק פלגא עבד. ומתוס' הכא מבואר שגם בשלמים שהזיקו שייך פלוגתא דלקמן לכאורה. וע' שו"ת רע"א ח"ג סי' כ"ב שפי' בדעת הרמב"ם ששלמים שהזיקו הוי ג"כ פלגא משום שאין חלק מהגוף יכול להזיק בלי החלק השני.

**בסוגיין**: ע' מחלוקת הרז"ה ורמב"ן סו"פ הפרה לענין היכי קיי"ל בהא דר' נתן והמסתעף.

# י"ג ע"ב

**מהו דתימא כיון דלחם הכשירא דזבח וכו':** משמע שהזבח פסול בלי לחם. ואפי' למסקנא כן משמע רק דהוי גם חיובא דבעלים. וכן משמע מרש"י במס' פסחים ל"ז ע"א ד"ה וכן לענין לחמי תודה. וע' מנחות מ"ו תוס' מנחות פ"ט ע"ב דלא משמע כן. וע' מצפה שמואל תוספתא מנחות פ"ג ה"י ושפ"א מנחות ע"ח ע"ב שמסתפק וחזו"א מנחות סי' ל"ב ס"ק ט"ז ואכמ"ל. וע' חי' ר' נחום וחזו"א עוד מה שדנו שהו"א של הגמ'.

**בשקדם וזכה בו אחר**: ע' תוס' ר"פ שכתב שאפי' למ"ד יוחלט השור מ"מ לא זכי לי' רחמנא כ"א לשור דאית לי' בעלים. וברמב"ם פ"ח ה"ד מהל' נז"מ משמע שדין זה נלמד מגזה"כ דבסמוך ולכאורה היינו משום דאלמלא גזה"כ היינו אומרים יוחלט השור. (ולפום ריהטא כ"כ בשטמ"ק בשם ר' יהונתן אם אין שם טעות הדפוס). ונפ"מ לכאורה יש בזה שאם נגח שור של הפקר לשורו יוכל הניזק מיד להקדיש השור (ולא דמי לזכה בו אחר דהא הניזק הקנהו). וראיתי בחי' שבסוף חי' רע"א החדשים שהעיר שאם פ"נ קנסא צ"ע בהא דקנסו שור הפקר. ומבואר מכאן שהחיוב בשור תם הוא אגופו של שור (פי' דבעלמא עיקר החלות הוא שעבוד הגוף וממילא איכא שעבוד נכסים אבל הכא עיקר החלות היא שעבוד נכסים). וע' בחי' הרשב"א לקמן ל"ה ע"ב ד"ה קשיא לי בגדר החיוב בשור המזיק וכן בתלמיד ר"ת ור"א ר"פ ד' וה' ובקונטרסי שיעורים שיעור ט"ז אות א' וב'. וע' עוד מזה לקמן נ"ו ע"ב.

**נגח ואח"כ הפקיר**: ע' פלפולא חריפתא שהעיר דלכאורה א"כ כמעט ולא משכחת לה לדין תשלומין מן העליי' דהא אם ההיזק הוא יותר מדמי השור ודאי יפקירנו. ברש"י משמע כמה פעמים בסוגיא דבנגח ואח"כ מכר ג"כ פטור וכן ע' רש"י מ"ד ע"ב ד"ה אם עד שכן משמע. וע' תור"פ לקמן מ"ד ע"ב שג"כ דקדק הכי ותמה דא"כ תמיד ישתמט המזיק מתשלומין ע"י זה שימכור שורו לאחרים (וכנ"ל מפ"ח לא תמה). וכתב הר"פ וכ"כ הרשב"א כאן דלא מהני כ"א הקדש או הפקר ע"ש טעמו. **הרא"ש** כתב שהמיעוט דנגח ואח"כ הפקיר אזיל אפי' כרבנן דלא פליגי אלא בשור הנסקל אבל בנזיקין מודו. וע' תוס' יו"ט שהקשה שאיך אפשר ללמוד מן הפסוק דמיירי בשור הנסקל ולא לדרשו כ"א לענין אחר. ותי' שי"ל דהוי דרשה ד"אם אינו ענין" (דבשור הנסקל עצמו יש גזה"כ לחייב לקמן במ"ד ע"ב). וע' ראב"ד (מובא בשטמ"ק) שהביא עוד גזה"כ לענין נזיקין דלמידין מ"ומכרו" דמשמע שיש בעלים בשעת מכירה. וברש"ש תי' שרבנן דורשין גם כשהרג שורו אדם רק לענין כופר ולא לענין סקילת השור. וע' חי' ר' שמואל סי' א' אות ח' וט' טעמים למה לא נקט הראב"ד כתי' הרש"ש. **וע'** בשטמ"ק בשם מהר"י כ"ץ דע"כ סוגיין מיירי בשור מועד שאילו בשור תם אי אפשר למכרו להפקיע השעבוד וכדמבואר בסוגיא דלקמן וא"כ הה"נ בהפקר (וע' גהש"ס לקמן צ' ע"ב ואכמ"ל). ובשם ר' יהונתן איתא שיכול להפקירו דשאני הפקר שמפקיע שם בעלות מיני' משא"כ במכירה. ובמאירי חילק בזה בין הפקר להקדש. ונראה בביאור דבריו שאין רשות להפקיר כיון שעיקר החלות הוא שינוי רשות וכבר יש על זה שעבוד משא"כ בהקדש שעיקר דינו הוא שיש עליו דין הקרבה וזה ממילא מפקיע שעבודו. וע' מש"כ בזה יותר לקמן ל"ג ע"ב.

**וגמר דין לא בעינן**: הרמב"ם לא הביא הא דבעינן גמר דין. ובחי' הגר"ח על הש"ס פי' על פי פירוש הרש"ש הנ"ל דיש לומר דרק כשדורשים לענין סקילה לומדים גמר דין ולא לענין כופר. **בטור** סי' ת"ו איתא שאם הפקיר וחזר וזכה בו אינו פטור מן התשלומין. ובביאור הגר"א שם כתב שמקור דברי הטור הוא מהא דהדגיש בסוגיין העמדה בדין דלכאורה אם מהני הפקר בינתיים למה הזכירו כיון שהוא באמצע. ודקדק שמרש"י בסוגיין מדוקדק דלא כטור. וע' בדו"ח מכת"י שהקשה רע"א מאיפה דרשינן כל אלו.

**בסוגיין**: לכאורה עצם ההו"א דשור הפקר חייב משמע שהחיוב בנז"מ הוא ממון המזיק. והגר"ש שקאף דקדק מסוגיין דכל הנידון הוא נגח ואח"כ הפקיר אבל פשע ואח"כ הפקיר פשיטא דפטור ושהטעם הוא משום דיסוד החיוב הוא ממון המזיק. וע' בחי' ר' שמואל סי' א'. שכתב שלפי כמה מפרשים בירו' פשע ואח"כ הפקיר חייב.

### חצר השותפין: ע' רשב"א וכן הוא ברש"י מ"ח ע"א ד"ה הויא שן בחצר הניזק שכל המחלוקת הוא לענין השור של אידך שותף אבל כלפי בהמה מעלמא ודאי חשיב חצר הניזק.

**תוד"ה חצר**: צ"ע לפי הגירסא השני' למה ס"ד שיתחייב לפמש"כ התוס' לקמן בד"ה לא שאם יש רשות לשוורים אין טעם לחייב.

# י"ד ע"א

**הא לא קיבל עליו שמירת נזקיו**: הקשו המפרשים דהא איכא לתרץ דנפ"מ למשאיל דאיהו אחראי על שמירת נזקי הבהמה. וברשב"א תי' שאין חיוב בנפרצה ביום כ"א כשקיבל השואל אבל המשאיל פטור כיון שאינו יודע. ובחי' הראב"ד כתב לאידך גיסא דמשאיל חייב אפי' נפרצה בלילה משום דהוי תחילתו ואולי גם סופו בפשיעה (ולשיטתו צ"ע למה כתוב בגמ' "הא ביום חייב"). ובמהדו"ב תי' דמתני' לא איצטריך לאשמעינן נפרצה ביום אלא בקיבל שואל נזקיו ומשום דסד"א דלא קיבל אלא מבהמות של עצמו קמ"ל. וע' בברכת שמואל סי' ו' שביאר שנחלקו אם שמירה שאינו שמירת המחויב בה פוטרת. שהראב"ד סבר שכיון שהוא לא שמר אין לו פטור. (ע"ש שביאר למה נחשב גם סופו בפשיעה. והרא"ש סבר דשמירה כה"ג פוטרת. ועמש"כ לקמן כ"ט ע"ב).

**דלגבי שן הויא חצר הניזק**: כתב המהרש"א שמדוקדק דלענין קרן חשיב רה"ר. וכן משמע ברא"ש.

**אילימא לא לזה ולא לזה כלל אלא דאחר והא בעינא וביער בשדה אחר וליכא**: ע' בחי' ר' ארי' לייב סי' ס"ה שהביא בשם הירו' דעה המחייבת בכה"ג. ואע"ג דאיכא ברייתא (לקמן מ"ז ע"ב) "דתני רב יהודה בר סימון וכו'" ע"כ לדעה זו יפרש חייב בעל החצר. ע"ש מש"כ בזה. ומ"מ הקשה מכאן אשיטת הרי"ף דסבר שפטור רה"ר תלוי ברשות דהא הכא לית לי' רשות. ואולי כוונת הרי"ף דתלוי ברשות היכא שגם למזיק יש רשות אבל תחילת הדין הוא שאם אין לניזק רשות כלל על הניזק להרחיק את עצמו. וע' בחזו"א סי' ג' אות א' ד"ה ובעיקר כמה קושיות אשיטת הרי"ף. ונראה שיסוד דבריו מתבאר בסוגיא דלקמן (כ' ע"א) ע"ש בחי' הרשב"א ד"ה קופצת. ונראה שהכלל העולה הוא שאם יש לאידך רשות לענין נזקין בלבד הוי שדה אחר וזהו עיקר הדין. והא דכשיש לזה ולזה רשות פטור היינו משום דכיון שיש לו קנין הגוף ממש הרי זה עוקר שם שדה אחר אצל חבירו. ובזה ביאר הרי"ף דמ"מ כיון שדרכו לילך מה שבכלל דרכו לילך פטור אע"פ שזהו רשותו של ניזק לענין נזקין.

**בדינו של ר' טרפון**: בדף י"ח ע"ב מבואר שהמקור לשיטת ר' טרפון הוא משום דלית לי' דיו ולכן למידין מק"ו להתחייב בחצר הניזק נז"ש. וע' כאן בנמוק"י שנתן לזה תבלין וביאר שמשלם נז"ש משום שהי' כ"כ משונה להזיק ברשות הניזק. ומשמע דשינוי הוי חומרא במזיק.

**רבינא משמי' דרבא**: גירסת רש"י והרי"ף והרמב"ם היא דמיירי בלזה ולזה לשוורים ולחד לפירות. ותוס' הקשו על גירסא זו ומשום דעד כמה שיש רשות לשוורים לא הוי רשות הניזק. וביש"ש (אות ל"ו) כתב בדעת רש"י דכיון דהוי לפירות לחד מינייהו "א"כ כאילו התנו עם השני שישמור בהמתו שלא יאכל פירות". אמנם במאירי משמע פי' אחר שכתב "אע"פ שיש לה רשות ליכנס מ"מ לגבי פירות חצר הניזק הוא". ובביאור הדבר ע' תלמיד הרשב"א והרא"ש שכתב "דלהכי מיוחדת לאחד מהן לפירות כדי שיהא על המזיק להרחיק עצמו". והיינו דלשיטת רש"י וסייעתו עיקר דין חצר הניזק תלוי בזה שיש לניזק זכות לחפציו שנזקו בפני עצמו לאפוקי המזיק. רק אביי חידש דבר א' שיתכן דין חצר הניזק בעוד אופן א' והוא שאם למעשה יש לו רשות לחפציו אע"ג שיש גם למזיק מ"מ כיון שאין רשות לדבר המזיק גם זה חשוב חצר הניזק. ולדבריו יש להסתפק מה הדין אם הוא של מזיק לבד לשוורים אם גם בכה"ג חייב כיון שמיוחדת לחד לפירות או דהתם שאני משום שיכול לומר תורך ברשותי מאי בעי. ולכאורה מטוש"ע (סי' שפ"ט סע' י"ד) מבואר שגם כי האי גוונא חייב (ושם בסע' י"ג פסק כרש"י וסייעתו). אמנם לפי פירוש הט"ז שם לא מיירי בכה"ג. **ותוס'** חולקים וסוברים שאמנם צריך שיהא לניזק רשות שם כדי שיחשב חצר הניזק עיקר דין חצר הניזק תלוי ברשות לבהמה המזקת ולכן אם יש רשות לבהמה המזקת ליכנס לא חשיב חצר הניזק. ופלוגתת אביי ור' זירא היא דיתכן שאי-רשות לבהמה המזקת לא מספיק רק צריך גם שיהא רשות מיוחדת לו לאפוקי המזיק. וע' ברשב"א שכתב שאם יש רשות לשוורים הוי חצר המזיק. ולכאורה נפ"מ בזה שלרשב"א אם יש רשות לשוורים פטור אפי' על הקרן. וע' נמוק"י שמיישב הגירסא של רש"י לפי הכללים של תוס' דאע"ג שיש רשות לשוורים אין רשות כשיש פירות בחצר. **והרשב"א** כתב דהוי חצר המזיק. וצ"ע דא"כ מאי שנא מכגון פותקין ביבותיהן דחייב. ועוד שאם הוא חצר המזיק ממש ליהוי פטור על הנגיחה ומפורש ברשב"א לקמן (מ"ז ע"א) ד"ה הא דקתני שחייב על הנגיחה. וע' בנמוק"י שהביא לשון רש"י ומ"מ פי' על דרך התוס' דהוי פירות דחד לענין זה שכשמכניס פירות אין לו רשות להכניס שוורים ולא פירות. ומקשים האחרונים דהא זה סותר לנמוק"י בע"ב שכתב שכשיש רשות לפירות לחד הוי רשות הניזק אע"פ שיש רשות לשוורים. ושמענו לפרש שכוונת הנמוק"י היא שיש רשות לשוורים בהלכות השתמשות אבל מה שמונע אותו מלהכנס הוא זכות בעל הפירות לומר על תזיקני וזה נותן לו זכות לומר שאינו יכול להכניס אפי' ע"ד לשמור. ומשו"ה לא הוי חצר המזיק. אבל מ"מ כיון שיש לו זכות השתמשות גם בעל הפירות צריך ליזהר שלא להזיק השוורים וזה שהוא מונע להכנס משום הרחקת נזיקין אינו אלא כאילו נשבע בעל השוורים להכניס השוורים שעדיין נחשב רשות המזיק. **והרי"ף** בריש פירקין וכן הרמב"ם (פ"א ה"ח) כתבו שהפטור רה"ר הוא משום שדרך הבהמה ללכת ולאכול ברה"ר ויש לבעל הבהמה רשות להוליך בהמתו ברה"ר. ונראה הביאור בדבריהם ע"פ הנ"ל שהתורה חידש שרק במקום שהוא רשותו של ניזק שיש לו זכות לומר על המזיק להרחיק את עצמו יש תביעה לנזקי שן ורגל. אבל ברה"ר נהי נמי שיש תביעה של "אל תזיקני" אפי' במקום שאינו רשותו של ניזק מ"מ כיון שגם לבעל הבהמה יש רשות להביא שם בהמותיו ובכלל הדברים הוא שיש לבהמה רשות לעשות מה שדרכו לעשות זה מחייב שעל הניזק להרחיק את עצמו. וע' לעיל בד"ה אילימא מה שכתבנו עוד בזה. **והרמב"ם** (שם ה"ז) הביא שהפטור של קרן ברשות המזיק נלמד מגזה"כ דוביער בשדה אחר. ותמה עליו הרמ"א (סי' שפ"ט סע' י') דהא זהו פטור של רה"ר והוא רק בשן ורגל ולא בקרן וע' לקמן כ"א ע"ב שמבואר שיש ב' פטורים א' לרה"ר וא' משום תורך ברשותי מאי בעי. וע"ש בנו"כ שפירשו שאין כוונת הרמב"ם להביא מקור לקרן ברה"ר רק להל' ח' שהוא דין פטור דשן ורגל ברה"ר. וציונים לרמב"ם פרנקל מובא שבמכילתא פטרו אש ברשות המזיק מגזה"כ דוביער בשדה אחר. ובאבן האזל (שם) כתב שבאמת גם פטור רשות המזיק בקרן נלמד משם דיסוד המחייב בקרן ברה"ר הוא משום שאין לו רשות שם לענין נזקי קרן אבל ברשות המזיק יש לו רשות לגבי נזקי קרן. ר"ל שהמיעוט דרה"ר הוא לומר שאין תביעה של "אל תזיקני" במקום שיש רשות והרי יש לו רשות לכל דבר בתוך שלו.

**תוד"ה מי**: ע' במהרש"א שהעיר שאילו העמידו כן לא היינו קוראים לה חצר השותפין. וקושיא זה קשה יותר על הרשב"א שלא מצא טעם שלא לאוקמי' בהכי כ"א משום דאיתא גם פונדק.

**תוד"ה לא**: "לכל חד וחד וכו'" לכאורה לאו דוקא והעיקר דלמזיק יש רשות.

**תוד"ה אי**: ע' מהרש"א שהעיר דלכאורה לגירסת התוס' ד' כללים הוו וא"כ מאי קא פריך בגמ' "א"ה ארבעה שלשה הוו". ותי' דע"כ לזה ולזה לשוורים ולא לזה ולא לזה לשוורים שוין.

# י"ד ע"ב

**רש"י ד"ה אין אומרין**: ע' מהר"ם שבעל הפרה נמי יטול הטלית. ובתוס' ר"פ איתא בשם רש"י ששניהם יהיו פטורים.

**תוד"ה פרה**: "היינו בחצר הניזק וכו' היינו ברה"ר" ע' ברא"ש שכתב דמשכחת לה במיוחד לזה ולזה לשוורים ולכלים לחד דהוי לגבי הטלית רשות הניזק ולכן לגבי השוורים. ושם בהגהות הגרי"פ וכן המהרש"א העירו דזהו לשיטת רש"י לעיל דכה"ג חשיב חצר הניזק אבל התוס' לית להו הכי. והנמוק"י שכתב ג"כ כרא"ש היינו לשיטת רש"י אבל הוא עצמו לית לי' הכי לעיל. וע' מש"כ בזה לעיל בע"א. "דכל המשנה וכו'" ע' מה שהקשה רע"א. וע' תלמיד הרשב"א. ולכאורה קושיית רע"א קשה גם על הרא"ש. "וה"א דמשלם מגופו" ע' ברא"ש שמשמע מדבריו (כ"כ בפ"ח שם) שאפי' למסקנא משלם מגופו לאחר העמדה בדין. ודבר זה קשה מלקמן (ל"ג ע"א) "מועד שהזיק וכו'"

**ביתמי**: ע' תוס' רע"א למתני' שהעיר מכמה אמוראים לעיל (י"ב ע"א) דסברי גובין מן העבדים וא"כ צ"ע איך יפרשו המשנה כאן. **ועכ"פ** מבואר שאין גובין מן היתומים כ"א קרקעות. וע' ברי"ף שלאחר תקנת הגאונים שגובין גם מטלטלין מן היתומים גם בניזקין הוי הדין כן. ובהגהות ר' אפרים שם כתב שלא תיקנו אלא בבע"ח וכתובת אשה דשכיחי אבל בניזקין לא. והרא"ש כתב דהיום מטלטלי הוו כקרקעי מדינא ואין צורך לתקנת הגאונים.

**רש"י ד"ה ביתמי**: כתב הטעם שאין גובין ממטלטלי דיתמי משום שי"ל שקנאום לאחר מיתת אביהם. וע' מאירי שרש"י כתב כן דרך שיטפא וטעמו דהא אין גובין ממטלטלי דיתמי משום דלא סמיך עלי' (ע' רש"י במס' ב"מ ס"ז ע"ב). ואולי הי' רש"י צריך לטעם זה הכא כיון דבשור תם שגובה מגופו לא שייך הטעם שכתב בב"מ. וע' מש"כ לקמן מ"ט ע"ב ד"ה משכונו. **"דמטלטלי** דיתמי וכו'" ע' רשב"א שהקשה דהא מדאורייתא אין חילוק בין מטלטלי למקרקעי. וע"ש מה שתי' בזה.

**(הש"ך** בסי' תי"ט ס"ק ב' כתב דלמסקנת הסוגיא אם ירצה הניזק מטלטלין ולא קרקע גובין ממטלטלין בע"כ של מזיק ע"ש ההוכחה שלו).

### תוד"ה פרט: "למ"ד תנא שור לרגלו וכו'" ע' שטמ"ק בשם גליון ובשם ר' ישראל וכן רע"א בדו"ח מכת"י שהעירו דהא אפי' לרב דמיירי בכל מילי דשור מ"מ רק בקרן מועדת מיירי. ויש להעיר בדבריהם דהא הי' ס"ד לעיל ד' ע"א דשור ר"ל שור תם ואיך קס"ד הכי הא במתני' מוכח אחרת וכמו שהוכיחו. וכן צ"ע שלא העירו מזה שהגמ' פי' בהדיא דמיירי בשור המועד. ואולי ס"ד דמיירי בתם וכוונת הגמ' שם דשייך בשום קרן דרכו להזיק. וצ"ע.

*ט"ו ע"א*

**למעוטי עבדים כו' למעוטי עובדי כוכבים**: ע' בפיהמ"ש לרמב"ם דקס"ד דכיון שהנהו שכיחי אצל הזיקא יהיו כשרים כאן משא"כ בעלמא. וברא"ש פי' דקס"ד שהצורך שישתלם הנזק מחייב שיהיו נאמנים א"נ נפ"מ לשור של עכו"ם שהזיק שאע"פ כן אין עבד ועכו"ם נאמנים.

**תוד"ה אשר**: "ומדכתיב והיא שפטה וכו'" לדבריהם דהכא יוצא שאשה כשרה לדון. ובתוס' במס' נדה כתבו עוד דרך שפסולה לדון והכא ר"ל שהיא בכלל הנידונים. וכן סתם בשו"ע סי' ז' שאשה פסולה לדון. וע' ברשב"א עוד תי' שהיתה מלמדת להם. ובפת"ש חו"מ סי' ז' ס"ק ה' הוכיח מזה שאע"פ שפסולות לדון כשרות להורות הוראות. ושם ציין לשע"ת בסי' תס"ז דשם מבואר שסומכים עליהם בעניני בישול שבקיאות בהם.

### פלגא נזקא קנסא/ממונא

**למ"ד פלגא נזקא קנסא**: ע' בר"ח שכתב שלשיטה זו "אין צריכים שומר לשומרם וכו' ולא הזהירה תורה לשמור אלא המועד שנאמר בו ולא ישמרנו בעליו ובדין דלא לישלם כלל ורחמנא קנסי'". ושמעתי שאומרים שמבואר מדבריו שלא נתחדש בשור תם חיוב לשמור בעצם רק חיוב תשלומין ופטור תשלומין כשישמור. ולכאורה צ"ע היאך אפשר לומר כן דהא לקמן (מ"א ע"ב) לכאורה מבואר דלמאן דמחייב חצי כופר יתכן שסובר פ"נ קנסא וכן כופרא כפרה וא"כ ע"כ יש חיוב שמירה דאל"כ על מה צריך כפרה (וכראיית הגר"ח בכל ניזקין). אשר ע"כ נראה שכוונת הר"ח היא שאין חיוב שמירה מדינא כשאר אבות נזיקין רק בא מכח הקנס. **וע'** תלמיד ר"ת ור"א לעיל ב' ע"ב ד"ה אבל במחוברת בשם הר"י מקורביל שיסוד פלוגתת ר' פפא ור"ה ברי' דר' יהושע היא בפירוש הא דגילתה לנו התורה חצי נזק אם זה מחייב אותנו לומר דהוי לאו אורחי' או לא. וע"ש שהקשה לפי' זה מן הגמ' לעיל ה' ע"ב דלמ"ד פ"נ קנסא (לפי' ר"ת) אי אפשר ללמוד קרן משאר אבות ולדבריו אמאי הא אלמלא הפסוק דפ"נ היינו אומרים שהוא אורחי'. ומתוס' שם ושאר הראשונים שהקשו איך לומדים בקרן שיהא כולו מועדת מבואר לכאורה שלא כדבריו רק פליגי מסברא אי הוי בחזקת שימור או לא. **וע'** או"ש פט"ז מהל' מכירה ה"ה שהוכיח שמוכר שור תם לחבירו ונמצא מועד לא הוי מקח טעות ומבואר שאם נגח אפי' פעם א' אע"ג דלא הוי אורחי' מ"מ דררא איכא. ועדיין צ"ת.

**תנן הניזק והמזיק בתשלומין וכו'**: ע' בשטמ"ק במס' כתובות (צ"א ע"ב) שהקשה דנוקמי' בחצי נזק צרורות. ותי' שאכתי לא איירי בה. וכן הוא בשטמ"ק כאן בשם ר"ש. וע' מש"כ השטמ"ק כאן בשם גליון תוס'. ואולי יש לפרש דבריו דבח"נ דקרן אמרינן דהוי חצי האחריות על הניזק לשמור את החפצים שלו ויוצא שבעצם יש חיוב אחריות על כל השור כדחזינן בשור המועד רק בתם הוי חציו של המזיק וחציו של הניזק אבל ח"נ צרורות אינו אלא פטור תשלומין. וצ"ע. וע' מזה עוד לקמן ט"ז ע"ב וכ"א ע"ב.

**הא מני ר' יוסי הגלילי היא**: ע' במהרש"א שהדגיש דע"כ סוגיין אתיא כמ"ד בר"י הגלילי שאפי' מועד פטור מדמי ולדות דאל"כ תנא ושייר.

**תוד"ה הא**: "כר' טרפון דאית לי' נמי וכו'": ע' במהרש"א שכתב דלא אוקמוה בגמ' כר' טרפון כיון שלא חילקו בין רשות הניזק לרה"ר ומשמע דאפי' ברשות הניזק חייב ח"נ. וכ"כ בחי' הרשב"א.

# ט"ו ע"ב

**משונה היא**: ע' רא"ש בפ"ב אות ג' שאינו משלם ח"נ כ"א בפחת שפחתה מיתה אבל לאחר שנעשית נבלה דינו כדין שן.

**ולא מגבינן בבל**: ע' ברא"ש בשם הראב"ד דמ"מ משמתינן לי' עד דמפייס לי' לניזק. והרא"ש שם חלק עליו דהא מדויק בגמ' דלא משמתינן לי' אלא אי לא אזיל לא"י או לא מסלק המזיק מביתו. ומ"מ כתב הרא"ש בפ' החובל (אות ג') בשם ר' שרירא דסמכו חכמים אחרונים וראשי ישיבות משום שראו הפסד שצריכים לפייס הניזק בקרוב ולא אמרינן לי' כמה רק מחליטים ביניהם מה חשוב קרוב ואם מעצמו בא לשלם בקרוב לזה הכי יצא ידי חובתו. ולא עושים בדקדוק דא"כ הי' חשוב דנין קנסות בבבל רק השערה. והכי קיי"ל בשו"ע (סי' א' סע' ה').

**ואי תפס**: ביש"ש סי' מ"ג דקדק מדברי הרא"ש שמותר לו לתפוס לכתחילה ע"ש. וע"ש שאחרי שתפס לא יכול המזיק לתפוס כדי שתיהני שיהי' שלו. וכ"כ השטמ"ק בשם המאירי. וע' נתה"מ סי' א' ס"ק ב' דעה החולקת בזה.

**ובין כך ובין כך משמתינן לי' וכו'**: ע' ברא"ש שהקשה דא"כ שור המועד היכי משכחת לה דהא משמתינן לי' כבר מנגיחה ראשונה לסלק המזיק מעליו. ותי' שרק כשאכל בהמה שגדולה ממנו שהוא שינוי גדול חייב לסלקו אבל בשור תם לא ואולי גם בשור המועד אינו צריך כיון שמשלם נז"ש. וע' לקמן נ"א ע"א עוד בדין לא תשים דמים בביתך.

**תוד"ה לפלוג**: ברש"י ד"ה לפלוג תי' קושיית התוס' שכוונת הגמ' היא דלפלוג בשור דאזיק שור. וכ"כ גם הרשב"א. ובמהרש"א ביאר שהתוס' נמנעו מזה משום דא"כ הי' צריך להאריך בה"בד"א" ובכה"ג לא פרכינן לפלוג וליתני בדידי'.

**תוד"ה השתא**: ע' בתו"ח שהאריך להקשות על יסוד דברי התוס' שכתבו שאין חיוב על מעשה משונה אלא למ"ד פ"נ קנסא חדא דהא איתא במתני' דלקמן דאכלה כסות או כלים משלם חצי נזק ולשיטת תוס' כלל זה לא שייך אלא למ"ד פ"נ קנסא ואיך יתכן שיש מתני' כמ"ד פ"נ קנסא ולא הוכיחו ממנו בגמ' כמ"ד זה. וע"ש עוד כמה קושיות. ולכן הסיק שאין כוונת הגמ' לומר דלמ"ד פ"נ ממונא פטור אלא ההיפך דלמ"ד פ"נ ממונא מגבינן בי' אפי' בבל. וע"ש שכתב דאע"ג דסתם שוורים לאו בחזקת שימור קיימי מ"מ אינם בחזקת דלאו שימור. (שו"ר בגליון תוס' מטוך לקמן כ"א ע"א שהקשה איך למדו כלבא דאכל אימרי רברבי מקרן שהא מה לקרן שכן כוונתו להזיק). וקצת משמע מדברי התוס' שאפי' הם לא כתבו כן מכח דברי הגמ' רק דכך נראה. וע' שטמ"ק בשם ר' ישעי' שכתב כעין דברי התו"ח והעיר שאם זהו כוונת הגמ' למה נקט כלבא דאכל אמרי רברבי וכדומה הא זהו חידוש שצריכים להשמיענו גם בשור תם. וביישוב שיטת התוס' ע' שטמ"ק בשם גליון התוס' דאפי' תוס' מודו דהוי רק קצת אורחי' וממנו למידין לכל מקום דהוי קצת אורחי' לשלם חצי נזק. ונראה דמ"מ אפי' לשיטת התוס' דחשיב שינוי מ"מ שינוי דחצי נזק ושינוי דכלבא שאכל אימרי רברבי שונים הם דכלבא יותר לאו אורחי' וכשמ"כ בגליון התוס' (ומסתמא בהא לא פליגי המ"ד פ"נ קנסא או ממונא). וא"כ ע"כ צריכים לומר דשם לאו אורכי' חד הוא ולכן למידין א' מן השני מה שלא אמרו כן לעיל (ב' ע"ב) ללמוד מחוברת מקרן תלושה מועדת. ואין לומר דכל דלאו אורחי' חייב דהא יש לאו אורחי' שפטור עליו לגמרי כדלקמן (כ"א ע"ב תוד"ה אדם). וצ"ע. ובשטמ"ק בשם ר' ישראל הקשה אמאי חס רחמנא על שור תם יותר משאר המזיקין למ"ד ממונא. וצ"ע דהא זה מפורש בגמ' שהטעם הוא משום דאכתי לא אעייד תורי'. וע' גם כה"ג בתוס' הרא"ש במס' כתו' מ"א ע"ב. וצ"ע. שו"מ דברי רש"י במס' כתובות מ"א ע"א ד"ה בחזקת שימור שנראה ממנו שגוף הנידון אי פ"נ קנסא או פ"נ ממונא הוא אי אמרינן שהוא דרך של שור לעשות נזק דלאו אורחי' או לא. ולכאורה ר"ל דלמ"ד פ"נ ממונא הרי הוא מועד לעשות כל דבר, ולא מחלקינן בין דברים שעושים בדרך לדברים שאינם עושים. משא"כ למ"ד פ"נ אינו מועד אלא לעשות הדברים שהוא עושה בדרך כלל.

**תוד"ה ואי**: "דוקא אי תפס המזיק עצמו וכו'" הרא"ש חולק על זה וסבר שיכול לתפוס כל דבר. וצ"ע דהא כיון דחיובא דהכא הוא פלגא נזקא ודינו לשלם מגופו א"כ ע"כ אינו יכול ליקח אלא הדבר המזיק. וגם על התוס' קשה שלא אמרו לתפוס המזיק עצמו כ"א משום תקנתא דרבנן. וע' לקמן בנמוק"י (ח' ע"א מדפי הרי"ף) בשם הרמ"ה דאה"נ וזהו הטעם שתופס המזיק עצמו וכן ראיתי בחי' הריטב"א במס' כתובות מ"א ע"ב. ושמענו ליישב שיטתם שענין תפיסה אינו ענין גביי' בע"כ רק ענינו לקחת דבר המכריח המזיק לשלם חובו אבל התשלומין אינו מיני'. ומשמע שהנמוקי יוסף וסייעתו חולקים על זה וסוברים דהוי גביי' בע"כ. וע' בהגהות מיי' פ"ה מהל' סנהדרין (אות ז') שתפיסה לר"ת צריכה להיות לא רק בחפץ המזיק אלא גם צריך להיות בשעת ההיזק. **"יגזול** כל אשר לו וכו'" ברא"ש תמה על קושיא זו דהא ב"ד יכולים שפיר לדון להחזיר המותר דהא זהו גניבה. ושמענו ליישב ע"פ הנ"ל דכיון שאינו גביי' הו"א שכל שיתפוס בין רב בין מעט הוי בכלל תפיסתו ואי אפשר להוציאו מיני' עד שישלם. ואפי' לרא"ש צ"ל דהוי הכי וכנ"ל רק שסבר דמ"מ המותר הוי תפיסה שלא כדין ויוכל ב"ד להחזירו. **"הקילו** חכמים וכו'" משמע שכל ההיתר תפיסה הוא דין דרבנן וכ"כ הרא"ש בשם הרמ"ה. והרא"ש שם חלק עליו וכתב שהתפיסה היא מדינא דהא מחויב הוא לו רק דב"ד לא מגבינן לי'. ומהאי טעמא נמי לא מקבלינן עדות על הניזקין כדי שתהני תפיסתו שגם בזה יחשב שב"ד נזקקין לו רק אם תפס מקבלים עדות. וע' בקו"ש ח"ב סי' י"ג שהקשה דהא אינו חייב אפי' לצאת ידי שמים קודם גמר דין וא"כ איך אפשר שהוא מחויב מדינא גם קודם. ותי' שהחיוב בקנס הוא חיוב לשלם ע"י כפיי' וזה יש כבר קודם גמר דין ולכן אינו משלם ע"פ עצמו דזה לעולם לא הי' בכלל חיובו. (ואע"פ כן יש לתשלומין מדעתו שם תשלומין וכדמוכחין כל דברי הרא"ש. ופשוט).

### מתני' חמשה תמין וכו': ברא"ש בפ"ב (אות ג') דקדק ממתני' דלא קתני שש שבאכילת בהמה שאינה ראוי' לה אינו משלם חצי נזק כ"א בפחת שפחתה מיתה אבל בשאר דין שן בה ולכן בחצר הניזק משלם נז"ש וברה"ר משלמת מה שנהנית.

**רש"י ד"ה הרי אלו מועדים**: מבואר דהוו מועדים לכל הניזקין וזהו לכאורה דלא כדעת התוס' לקמן (ט"ז ע"א) ד"ה והנחש. וזו צ"ע דהא איכא ראי' מדף ט"ז ע"ב ממימרא של שמואל שאינו מועד לכל הדברים. ושמענו ליישב דלרש"י מתני' מיירי במעשי קרן שלהם דבזה הוו כולהו מועדין ולקמן שמואל מיירי מתי הוי שן ומתי לא.

*ט"ז ע"א*

**תוד"ה כולה**: "ולספרים דגרסי לזה ולזה לשוורים וכו'" כל זה הוא לשיטתם לעיל אבל לשיטת רש"י ניחא שעיקר דין רשות הניזק תלוי בזה שמיוחדת לו לבד ולכן בזה כו"ע מודו דהוי רשות הניזק ורק כשהוא לזה ולזה לפירות ולא לזה ולא לזה לשוורים נחלקו וכמש"נ לעיל י"ד ע"א.

בגמ' מבואר דלר' טרפון דחייב נז"ש בחצר הניזק חשיב "מועד". וצ"ע דאע"פ שמשלם נז"ש מ"מ הא הוי בחזקת שימור ואפי' למ"ד פ"נ ממונא הא אכתי לא אייעד תורא. ומתוד"ה ראוי משמע דמיקרי מועד משום דין התשלומין דידי' בלבד. וכן ע' לקמן י"ח ע"א שיש לגמ' צד שענין מועד או אינו מועד הוי רק נידון אם משלם מן העליי' ולא אי הוי אורחי'.

**ראוי לה אין שאין ראוי לה לא**: ע' שטמ"ק שהקשה דלימא דמיירי ברשות המיוחדת לפירות לחד ולזה ולזה לכסות וכדלעיל. ותי' שאין הדרך שתהא מיוחדת לפירות יותר מלכסות.

תוד"ה והנחש: "כגון שבא זאב וטרף" כדאיתא במס' בבא מציעא צ"ג ע"ב וכן הוכיח הרא"ש. "הוי כמו רגל ופטור ברה"ר" ע' בשטמ"ק בשם גליון שנתקשה בטעם הדבר ותי' דכיון דאורחי' ובני אדם יכולים ליזהר ממנו יש לפוטרו ברה"ר. ובכס"מ (פ"א מ"ו) משמע דכה"ג חייב ברה"ר כיון שהיתה כוונתו להזיק.

רש"י ד"ה אבל פכים: "דתולדה דרגל הוא" וצ"ע דמשמע שכוונתו להזיק כמו בגדולים וא"כ ליהוי תולדה דקרן וכמש"כ רש"י לעיל י' ע"א ד"ה דש בנירו. אלא שזה מ"מ קשה שדברי רש"י מבוארים בגמ' דפכים קטנים הוו תולדה דרגל. ואולי י"ל שזהו כוונת הגמ' דפכים קטנים אינו משום כוונתו להזיק וזהו גופא הטעם דאמרינן דהוי אורחי'. ואין לומר שגם גדולים אין כוונתו להזיק דהא רש"י לעיל ב' ע"ב ד"ה רביצה וד"ה רביצה תולדה מבואר דהוי כוונתו להזיק וכ"כ גם בנמוק"י (ע"ש ברש"ש שהעיר בזה). וברשב"א שם מבואר לכאורה שאין כוונתו להזיק.

תניא צבוע זכר לאחר ז' שנים:בהגהות יעב"ץ כתב על זה "ומי שראה וידע גידול תולעת המשי והשתנותו מזמן לזמן לא יפלא בעיניו".

רש"י נפרזא: אולי רש"י לא גרס כן בגמ'.

*ט"ז ע"ב*

אי הכי אפי' דרסה נמי ליחייב: צע"ק דלכאורה איכא למיפרק דדרסה הוי אורחי' אפי' בארי תרבות.

**והתניא וכן חיה**: ע' תוס' לקמן כ"ב ע"א ד"ה דאפיך שהוכיח מסוגיין דלא אמרינן תחילתו בפשיעה וסופו באונס מאב לאב. ולכאורה הי' אפשר לומר דכאן לא שייך תחילתו בפשיעה וסופו באונס משום דהכא הא חייב הוא רק שאינו אלא בח"נ. ולכאורה מדברי התוס' נשמע כיסודו המפורסם של הגרב"ד (ע' לעיל ב' ע"ב בזה) שהפטור של חצי נזק הוא בפשיעה שאינו חשוב פושע כ"א המחצית הבהמה. וא"כ ע"י תחילתו בפשיעה יכול להיות חשוב פושע בכולו. ולכאורה הנפ"מ יהי' דבצרורות לא יהא נפ"מ בתחילתו בפשיעה. אמנם י"ל הפוך שזהו כוונת התוס' התם דמשו"ה לא שייך תחב"פ וסב"א.

**תוד"ה כי תניא**: "משום זאב נקט וכו'" ר"ל דאע"ג שגם הוא לאו אורחי' הי' מ"מ זהו רק משום שהי' בן תרבות אבל בטבעו הוי אורחי' ולכן לאחר שאעייד חזינן דלא אהני לי' תרבות דידי' וחזר לקדמותו משא"כ בארי שבטבעו אינו אורחי' ולכן לאחר דאעייד חייב ברה"ר. **"והוי** שן דפטור ברה"ר" ע' מהרש"א שהעיר שא"כ מאי קשיא לי' לגמ' בהא דקתני לה גבי תולדה דשן ותי' דלא הו"ל למיתני חי' סתם שמשמע גם ארי. וצ"ע הא אם תלוי פטור רה"ר באורחי' מאי שנא דחזר הא לאו אורחי' הוא.

**הרי"ף** לא הביא המימרא של שמואל וכן ברמב"ם (פ"ג ה"ז) פסק דלא כוותי'. וכתבו הלח"מ (פ"א ה"ו) ובביאור הגר"א (סי' שפ"ט סע' ח') שטעמם כיון שהקשו כמה קושיות על שמואל ותירצו שינויי דחיקי משמע שאין הלכה כמותו. וע' יש"ש בזה.

**כי כרו שוחה ללכדני**: כתב המהר"ץ חיות שזהו המשך מלעיל משום שגם בזה יש מחלוקת רבי אלעזר ור שמואל בר נחמני.

**שלא יקבלו עליהם שכר**: ע' נמוק"י דהא דאין מקבלים שכר היינו ביודע בו אבל אם אינו מכירו ואפשר שהוא הגון שכר יש לו שהרי לשם מצוה מכוין ועוד דא"כ אתה נועל דלת בפני כמה הגונים. וע' רבינו יונה במס' אבות (פ"א מ"ב) "ומענין גמילות חסדים הוא להשגיח לעניים ולבחור בין טוב לרע ולהקדים הצנוע וירא שמים על אחרים שאינם כמותו כמו שאמר ירמיה ע"ה ויהיו מכשלים וכו' אפי' בשעה שעשו צדקה וכו'". וע' בקובץ הערות בביאורי אגדות ע"ד הפשט (סי' ג' אות ד') שהקשה שמה הועיל בזה שהכשילן בבנ"א שאינם מהוגנים הא חישב לעשות מצוה ולא עשאה מעלה עליו הכתוב כאילו עשאה. ותי' ע"פ יסודו שם דאע"ג שחשוב כאילו קיים מצות השם ית' עצם התיקון של המצוה לא נעשה. וע"ש ב' דרכים אם מי שעושה להתפאר חשוב כעושה מצות השם ית' או לא. ובספר החסידים (אות ס"א) איתא שיתפלל להקב"ה שיזמין לו בני אדם מהוגנים (ושם במקור חסד רצה לחדש דמשום חשש בני אדם שאינם מהוגנים אין מברכים על מצות צדקה).

**תוד"ה שחשדוהו**: אע"ג שאפי' יחוד בפנוי' אסור מ"מ לא קרינן לה זונה (ובזה לא קשים דברי הקובץ ביאורים כאן).

**תוד"ה שהושיבו**: בנמוק"י איתא שלכבוד המת שרי.

# י"ז ע"א

**חלוצי כתף**: בשו"ת אג"מ (יו"ד ב' סי' קס"ח) הוכיח מהכא שענין חליצת כתף הוא משום כבוד המת ולא משום אבילות דהא אבילות עדיין לא חלה עליהם.

**קיים לא אמרינן**: ע' נמוק"י דהיינו כשלא יודעים שקיים כחזקי' אבל אם יודעים אמרינן.

**קיים אמרינן לימד לא אמרינן**: בנחלת יעקב על התורה (פ' כי תבא) הקשה דהא לס"ד דמיירי בלימוד של עצמו קשה דהא זהו בכלל קיים דת"ת הוא א' מתרי"ג מצוות.

**תוד"ה האמר**: בתור"פ תי' לשיטת רש"י דהתם מדייקים משום חשיבות המעשה ובזה הלימוד הוא הכרחי והכא מיירי כשכבר למד (ובהקדמה לשו"ת בית אפרים או"ח תירץ כעין זה דהכא מיירי בלימוד דרך פלפול). ועיין בהקדמה לספר מנחת יהודה אריכות בסוגיא דידן. **"ולפיכך** הי' מניח תפילין תחילה" צ"ע איך ס"ד שיניח אח"כ ויתבטל ממצות תפילין (וע' שו"ת משכנ"י סי' מ"ט שהוכיח מכאן שלא כשיטת המכילתא הסוברת שהעוסק בתורה פטור מן התפילין).

תם ונשלם

פ' ארבעה אבות נזיקין

בריך רחמנא דסייען

**מראה מקומות**

**לפ' כיצד הרגל**

*י"ז ע"א*

**רש"י ד"ה או שהיו**: "וברשות הניזק" לכאורה צ"ע למה פירש"י כן הכא הא איבעיא להו לקמן בגמ' (י"ט ע"א). וע"כ צ"ל דלדידי' האיבעיא דלקמן הוא בשינוי (ודלא כגי' מהר"ם שם בד"ה לקרן מדמינן).

*י"ז ע"ב*

**ס"ד אמינא בהמה אין חיה לא**: הקשו הראשונים אמאי קס"ד הכי הא לעיל ט"ו ע"ב איתא בהדיא הזאב והארי וכו'. ובשטמ"ק בשם הרא"ש תי' דהו"א דהתם הוי כקרן בתר דאעייד וקמ"ל דהוי כרגל. ושם בשם ר' ישעי' איתא שאע"ג שידענו שחייבים הכא קמ"ל שפטורים ברה"ר. ובשו"ת בית הלוי (ח"ג סי' מ"ט) הקשה דמה"ת להתחייב ברה"ר היכא שהאב פטור. ותי' שהיינו לומדים חיובו מבור וחד מינייהו לחייב ברה"ר (ע"ש שהיינו לומדים לחייב אפי' כלים). ובחי' מרן רי"ז הלוי ר' הל' נז"מ כתב ע"פ יסודו שם שאפשר ללמוד שהוא מזיק להתחייב בתשלומי נזקין ולא לענין ההלכותיהן להיות פטור ברה"ר. וצ"ע לפירושו אמאי קס"ד דהוי תולדה לענין זה ולא לענין זה. ושמענו לפרש דבריו דסד"א שאין לחי' רשות ברה"ר ולכן לא יפטר קמ"ל שלא. ולכאורה יל"ע דהא ניחא לשיטת הראב"ד לקמן כ"ח ע"ב שאפשר ללמוד משו"ר ולהיות חייב ברה"ר אבל לתוס' לעיל ג' ע"ב מאי איכא למימר.

**עגלה מושכת בקרון**: ברש"י פירש בזב שע"ג הקרון שמטמא כלים שמתחת לקרון וגבי נזקין שהמושך את הקרון והזיק ע"י הקרון חייב נז"ש. וע' שטמ"ק בשם הרא"ש שהקשה מהו הדמיון בין זה לזה. ושם בשם הרא"ש איתא דמיירי בזב מושך את הקרון. וע' בר"ח שפי' לענין זב וטהור שיושבים ע"ג ספינה ביחד שהזב מטמא את הטהור והה"נ שהיושב בעגלה שיש בה כלים ונשברו הכלים שחייב נז"ש.

**אמר רבא בשלמא סומכוס וכו'**: ע' ברכת שמואל סי' י"ט אות ב' שהקשו לו מאי מספקא לי' לרבא הא בכל התורה כולה כחו כגופו. ותי' דהו"א דלא הוי בכלל מה שחידשה תורה שחייב על מעשי שורו וכדמצאנו דאפי' בשליף שעלי' אינו אלא תולדה דשור ולא שור עצמו

**(רש"י ד"ה בפרומבי'**: צע"ק למה לא פירשו לעיל).

**תוד"ה קמ"ל**: רש"י הביא הדרשה שבמס' חולין. ובשו"ת בית הלוי (ח"ג סי' מ"ט) פי' דתרנגול לא גרע מתולדה וכוונת הגמ' היא דליהוי אב (ע' שטמ"ק בשם מהר"י כ"ץ). אלא דהיא גופר קשיא דמאי נפ"מ אם הוא אב או תולדה. ע"ש מש"כ ליישב בזה.

**תוד"ה כל**: "דהא קנה בקומטו של זב וכו'" ע' רשב"א שכתב שי"ל שזה אינו משלם נז"ש בבהמה דהא לאו אורחי' הוא.

**תפשוט ליה מדרבה וכו'**: ע' במלחמת ה' (י"א ע"ב) שתמה על זה דהא אין לא דמים ומה ישלם. וע' בסמוך.

**תוד"ה זרק**: ע' תלמיד הרשב"א והרא"ש שהביא דברי התוס' וכתב שאינו מתיישב על הלב דסוף סוף מנא תבירא תבר. ולכן כתב דבתרוייהו בא אחר ושברו פטור. ומ"מ חייב בצרורות חצי נזק כיון שבהמה גופא לא נגע בדבר הניזק. ומ"מ מסתפק בגמ' שפיר דאי בתר לבסוף אזלינן הוי צרורות כיון שנגיעת הבהמה בכלי כמאן דליתי' דמי כיון שאז עדיין לא חשוב שעת ההיזק. ומ"מ לבסוף הסיק בצ"ע כיון דאיכא למ"ד התיזה ברה"ר והזיקה ברה"י חייב ולהנ"ל צ"ע דהא חשוב כאילו ההיזק נעשה ברה"ר. והרא"ש (אות ב') כתב שבהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י חייב ולא דמי לדין בתר מעיקרא כיון דכתיב וביער בשדה אחר והנזק נעשה בשדה אחר. ובקצוה"ח (סי' ש"צ) דקדק מדבריו ג"כ דאית לי' דאפי' זרק חץ אמרינן מנה תבירא תבר דאל"כ הא בהתיזה צרורות לא שייך הא דבתר מעיקרא אזלינן. ובחי' ר' שמעון סי' י"ח תמה עליו דהא בנמוק"י איתא מפורש בשם הרא"ש כחילוקם של התוס'. ונראה הביאור בדעת הרא"ש שיש כאן ב' נידונים. והיינו דהא פשוט דמעשה ההיזק נעשה ברה"י ולכן אפי' אי בתר מעיקרא אזלינן מ"מ אין זה אלא לגבי מעשה המזיק אבל ההיזק נעשה ברה"י ולכן לכגון מסקנת הרא"ש לא מהני בתר מעיקרא להיות פטור ברה"ר דהא לא אזלינן בתר מעשה המזיק רק בתר מקום ההיזק עצמו. ולכן י"ל דלרא"ש לעולם אזלינן בתר מעיקרא גם בזרק חץ רק דלא מהני לומר דמנא תבירא תבר ולא שיחשב גופו ולא כוחו אא"כ נגע בגוף הניזק משום דבדידהו אזלינן בתר שעת הנגיעה בניזק אבל בהיזק רה"ר הו"א דאזלינן בתר מעשה המזיק קמ"ל וביער בשדה אחר דאזלינן בתר מעשה ההיזק.

*י"ח ע"א*

**דקאזיל מיניה מיניה**: הרי"ף בסוף הפרק פסק דזרק כלי מראש הגג ובא אחר ושיברו פטור וע"כ משום דקיי"ל דבתר מעיקרא אזלינן ומ"מ הביא האוקימתא דקאזיל מיני' מיני' ותמה עליו הרז"ה דלדברי הרי"ף הא לא צריך. והרז"ה עצמו שם כתב דהוי ספיקא דדינא. ושם במלחמת ה' כתב דהיא הנותנת דכיון דהוי ספיקא דדינא לגבי זרק כלי מראש הגג פטר השני מספק וכן בדלא אזל מיני' מיני' פטר מספק. ולרמב"ן שם יש עוד פי' דלעולם רבה אזיל בתר לבסוף ואפ"ה פוטר השני ורצו לדייק דאזלינן בתר לבסוף משום דאל"כ הראשון מיהת ליחייב. והכא בחי' הרשב"א יש עוד תי' והוא דבעינן דאזיל מיני' אפי' אי בתר מעיקרא אזלינן ומשום דכל שלא נגע בכלי כלל הוי צרורות.

**ותני עלה משלם חצי נזק מגופו**: ע' רש"ש שכתב למחוק "חצי נזק". וברשב"א הקשה דנימא דמגופו הוא לרבנן דמחייבי ח"נ. ותי' דאולי גירסת התוספתא מוכיח דהוי אפי' לר' אלעזר.

**וסבר לה כרבי יהודה וכו'**: ע' בס' ברכת אברהם שתמה דמאי קס"ד לומר צד תמות במקומה עומדת הא אין כאן צד תמות כלל. ולכאורה צ"ל דקס"ד שאין הכוונה בצד תמות משום חיובו הקודם רק הוי דין בתשולמי קרן שחציו משלם מגופו. ויל"ע אם ר' סמא ברי' דר"א חולק על עיקר גדר דין צד תמות או לא. (וע' לעיל י"ד ע"ב ושם ברא"ש דאפי' למסקנת הגמ' יש דין מגופו אפי' אם דינו לשלם מן העליי'. אבל זהו אפי' בשאר מזיקין אפי' בחלק העדאה).

**תוד"ה במועד**: "כיון דדמיי' רחמנא לקרן וכו'" אע"ג דלעיל ג' ע"ב ד"ה משורו כתבו שאי אפשר העדאה באסו"מ וכן לעיל ד' ע"א ד"ה למחשבי' כה"ג בבור ואש מ"מ נראה דהכא שאני שאין לומדים החיוב במזיק דהא תולדה דרגל היא רק לומדים דין התשלומין וי"ל שהתורה חידש צורת התשלומין של שור תם לצרורות דהוי כבר אורחי' לגמרי וא"כ שייך בי' שפיר העדאה.

**ביאור השיטות בשינוי בצרורות**: לתוס' מבואר שעיקר השאלה היא אם יש העדאה לצרורות כי אורחייהו ובזה תלוי גם בעדאה בצרורות בשינוי. והי' אולי אפשר לומר שאחרי ג' פעמים נעשו צרורות דרגל ומשו"ה תלוי העדאה בצרורות דשינוי בהעדאה דצרורות כי אורחייהו. אלא שא"כ מאי קאמרו "גם על ידי שינוי יש העדאה דעיקר העדאה בקרן כתיבה" דאי כנ"ל לא בעינן טעם זה רק היא היא. ולכן נראה דחזינן שהתוס' סברי שיש כאן צרורות דקרן ולא דרגל כיון שהי' ע"י שינוי אע"ג שעכשיו מועד הוא מ"מ כיון שהי' ע"י שינוי הוי קרן מועד ולא רגל. ונראה דרש"י סבר דלאחר העדאה נעשה כי אורחי' ובזה מיושב קושיית התוס' מצד תמות דהא לא שייך אלא הקרן. וכן משמע מדקאמר בגמ' דתולדה דרגל היא. ולפי זה ניחא קושיית התוס' מהא ד"תולדה דרגל היא" דלכאורה לרש"י ניחא בפשיטות דכיון שנעשה אורחי' הוו צרורות כי אורחייהו והוו שפיר תולדה דרגל. אמנם נראה דזה לא קשה לשיטת רש"י דכל צרורות לשיטת רש"י הוו תולדה דרגל וכגון בהא דע"ב ד"ה דדחיק לה עלמא דאע"ג דלכאורה מתכוונת הוי תולדה דרגל. אלא שהתוס' סוברים דהוי תולדה דקרן כה"ג אפי' בדאייעד כיון שהי' משונה מקודם. וכן בקושייתם מצד תמות לא קשה לשיטת רש"י כיון דלרש"י נעשה תולדה דרגל לא שייך צד תמות רק לתוס' קשה כיון דאפי' בתר דאייעד הוי תולדה דקרן. ולגבי קושיית התוס' מהידוס ע' נחל"ד שכתב דלרש"י מיירי בשינוי. וע' בסמוך רש"י ד"ה לקרן

*י"ח ע"ב*

**רע"א בגליון הש"ס** הביא מב"י שהוכיח מסוגיין דניפוח הפה חשיב כגופו (פי' דהוי בכלל כחו כגופו). ונראה שיש להוכיח כן מרמ"א או"ח רסי ש"ח דניפוח דמוקצה לא נאסר משום דלא הוי דרך טלטול אבל כחו מיהא הוי.

**רש"י ד"ה לקרן מדמינן לי'**: וכן ד"ה או דלמא לכאורה אזלי כלישנא בתרא דלעיל. וע' תפארת שמואל שלפי זה קיים הגירסא ד"ועיקר" ברש"י סוד"ה אלא. ואולי רש"י נקט דכן עיקר משום הקושיות של תוס'. וא"כ יוצא שגם לפי רש"י הוי צרורות דקרן (רק דממילא הוו תולדה דרגל כמו בשן).

**רש"י ד"ה דדחיק לה עלמא**: מבואר שכל שהוא צרורות הוי תולדה דרגל רק פליגי אם גם בלהנאתה נאמרה ההלכה. ולכאורה צריכים לומר דהא דהוי תולדה דרגל הוא בכלל ההלכתא. וכן מבואר ברשב"א לעיל ג' ע"ב. ובהא ניחא שלא אמרו לעיל דתולדותיהן לאו כיוצא בהן לענין שן ג"כ לגבי צרורות. **ורש"י** כתב שאינו שינוי כיון שאין לה מקום לזוז וברשב"א כתב דהוי כבעיא דלקמן דהיתה מהלכת במקום שאי אפשר אא"כ וכו'. והתם הרי סלקינן בתיקו וא"כ צ"ע בשו"ע סי' ש"צ סע' ח' שסתם דחייב. וע"כ לשו"ע יש חילוק בין דחיק לי' עלמא להתם. וצ"ע.

**מסקנת הסוגיא אי משלם מגופו בצרורות**: הרי"ף השמיט כל איבעיא זו. וע' מש"כ בזה לעיל ג' ע"ב. והרא"ש (אות ב') ביאר הטעם משום שאין נפ"מ בזה"ז כיון שאין העדאה בבבל ומדברי הרא"ש מבואר דהא דאין העדאה בבבל אין זה משום שאין קנס ודלא כרש"י לקמן (פ"ד ע"ב) וע"ש בתוס' רי"ד. וכן מצאתי במגנזי הגר"ח להוכיח מעצם סוגיא זו דלא כרש"י שם דהא י"ל דנפ"מ לצרורות כי אורחייהו למ"ד יש העדאה לצרורות (ולרש"י לל"ק לא קשה מידי. והעירו לי שמחי' ר' ברוך בדף פ"ד משמע כדברי מגנזי הגר"ח). וגם האיבעיא דשינוי בצרורות לא הביא ובזה ביאר הרא"ש משום דהוי קנס דלא דיינינן לי' בבבל ואי לענין תפיסה הא כיון דהוי ספיקא דדינא מהני תפיסה. ובזה חלק הרא"ש דהוי כמו ספק בכור (ב"מ ו' ע"ב) שאם תקפה מפקינן מיני'. **וע'** מאירי י"ח ע"ב ד"ה צרורות שכתב דמאחר ותולדה דרגל הי' לשלם מן העליי' וליפטר ברה"ר הה"נ שאין שינוי ולא העדאה. ובחי' ר' ארי' לייב סי' ס"ו ביאר דלמאירי כל באיבעיא בגמ' הם אם חיוב נז"ש בצרורות הם חיוב חדש ולכן יש להסתפק בגדר החיוב אבל אם אינו אלא פטור מאידך חצי וחצי הראשון במקומו עומד י"ל דלא שייך כל האיבעיא שבגמ'. ולכן למד המאירי דכיון דהוי תולדה דרגל ע"כ מקור החיוב שלו הוא מרגל ולכן ע"כ אינו חיוב חדש מכח ההילכתא ולכן ע"כ ליתי' לאיבעיא דהעדאה בצרורות. וע' מש"כ לקמן מ"ד ע"ב.

*י"ט ע"א*

**דאית ביה בזרני**: הרי"ף הביא דבדאית ביה ביזרני משלם נז"ש. ותמה הרז"ה דהא לסומכוס היא ולרבנן חייב חצי נזק כדמבואר בגמ'. ובחי' הרשב"א רצה לומר דע"י ניפוח הפה הוי גופו אבל מ"מ קשה על זה מסוגיית הגמ' הכא. וברא"ש ונמוק"י כתבו שלא היתה כוונת הרי"ף לפסוק כרמי בר יחזקאל רק הביא דבריו ופי' הגמ' לפי דבריו משום נפ"מ לדידין דאי לית בי' בזרני הוי משונה ולעולם בדאית בי' בזרני משלם חצי נזק.

**בהמה שהטילה גללים לעיסה וכו'**: צ"ע ליחייב משום אשו. ע' חזו"א סי' א' אות ד' ד"ה ובשו"ע וי"א אות י"ד ד"ה ויש מקום.

**בעי רב אשי כח כחו לסומכוס וכו'**: הרי"ף לא הביא איבעיא זו ופי' הרא"ש (אות ב') הטעם שאין נפ"מ לדידן דקיי"ל כרבנן דלעולם לא הי' ספק אי הוי כגופו רק הספק הי' אם התם מודה סומכוס דאיכא הילכתא. והרא"ש כתב דהיא גופא נפ"מ לומר לנו שלרבנן הוי כגופו וחייב. והביא מתוס' לקמן דמשמע דהוי ספק לכו"ע וכוונתו לתוס' כ"ב ע"א (ד"ה ורבי יוחנן). ולכאורה לשיטת התוס' הא פשיטא שאם כחו כגופו נאמרה שם ההלכתא לסומכוס כדי שלא תהא מחלוקת בהלל"מ מסיני אבל היא גופא איבעיא לן אי הוי כגופו. (וביש"ש כתב שכל דברי התוס' שם הם אליבא לסומכוס ובביאור הגר"א (סי' שצ"ב ס"ק א') תמה על פי זה בתוס') ובלח"מ (פ"ב הי"ז מהל נז"מ) הקשה אפי' זה דא"כ אמאי מיבעי לי' לגמ' לסומכוס יותר מלרבנן. **ובחי'** הריטב"א במס' מכות ח' ע"א (ד"ה כח כחו) כתב "דכולי עלמא כח כחו לאו ככחו דמי כדאיתא בפרק קמא דב"ק וכן בפרק (הנחנקים) [הנשרפין]" וכוונת הריטב"א בהא דהנשרפין היא לבדקא דמיא שאינו חייב אלא בכח ראשון ולא בכח שני. ובהא דב"ק לא ידענו מקורו בפ"ק. אמנם י"ל שכוונתו לפ"ק דאמרינן דלמסקנא מבעה אין זה מים וע"ש בתוס' פי' א' דהס"ד דמים מיירי בכח שני. וא"כ יהא ממש כהא דמס' סנה'. ואם הכוונה לפרק שני י"ל שהבין שלכו"ע כח כחו לאו כגופו דמי רק מיבעיא לן אי אתאי הלכתא אליבא לסומכוס לחייב כאן שלא מן הדין. וכעין פי' זה איתא בשו"ת ריב"ש (סי' שע"ה) מהשואל. וצ"ע על פי' כזה מקושיות הריב"ש שם והרא"ש כאן. ובחי' ר' שמואל (סי' ט"ז) ביאר בשיטת התוס' שאם כח כחו הוי פטור לרבנן היינו מכח ההילכתא דהא מדינא הי' צריך להיות כחו (וכן כח כחו) כגופו רק דאתאי הילכתא וגרעתי' לכחו לחצ"נ ובכלל הדברים נאמרה בהלכתא דלהלכה אין כחו כגופו. וספיקת הגמ' היא אם יש לחלק בין כח לכחו כחו. ולכן אי הוו שני דברים י"ל דלסומכוס רק שם נאמרה ההילכתא ולא בכחו אבל אי הוו דבר א' ממש ע"כ לא נאמרה הילכתא לסומכוס כלל. וכן נפ"מ לרבנן שאם הוא דבר א' ממש גם שם נאמרה ההילכתא דחייב חצי נזק אבל אם שני דברים הם י"ל שחידשה תורה חצי נזק לכחו ולא לכח כחו ומאחר שההילכתא גילתה לנו שכחו אינו כגופו יוצא שבכח כחו אינו חייב כלל. **והכס"מ** כתב שדעת הרמב"ם (שם) היא כדעת התוס'. ושם בלח"מ השיג על זה ע"ש. ובאמר"מ סי' כ"ח כתב שלדעת הרמב"ם לא חשיב אש ככחו לענין צרורות ורק ברגל הוי כחציו והוי צרורות. ע"ש טעמו.

**היתה מהלכת במקום שאי אפשר לה וכו'**: לכאורה גם מאיבעיא זו יש ראי' ליסוד דברי התוס' לקמן כ"ב ע"א ד"ה דאפיך.

**הדרי בי**: ע' בתלמיד הרשב"א והרא"ש שכתב שלפי מסקנת הגמ' גם עץ ארוך מקצתו ברה"ר ומקצתו ברה"י חייב. ומשמע דלהו"א אינו כן. ובחי' ר' ארי' לייב (ססי' ס"ו) הקשה שא"כ מאי "אין חצי נזק חלוק וכו'" הא אין זה דין בחצי נזק דאפי' בכי אורחי' מיבעי לן. וכתב דעץ ארוך פשיטא דחייב דשם עצם מעשה חשוב כנעשה ברה"י. ע"ש עוד בזה. וכה"ג חילק בתרומת הכרי סי' שצ"א. ובחי' הרשב"א ותור"פ לעיל ו' ע"ב ד"ה שור יוכיח משמע כר' ארי' לייב.

**רש"י ד"ה לקרן מדמינן ליה**: המהר"ם השמיט "ובעיטה". ובתור"פ מבואר דגרס לי' (ע' מש"כ בזה מדברי רש"י בריש פירקין) ובדוקא פי' כן כיון דקיי"ל (לעיל ג' ע"ב) דהוי תולדה דרגל להיות פטור ברה"ר. והר"פ הקשה על זה ולכן פי' דהוי כי אורחי' ושהגמ' דלעיל הוא ע"פ המסקנא דהכא.

**תוד"ה במקום**: נראה פשוט דאע"ג דלא איבעיא לגמ' הכי מ"מ יש נפ"מ באיבעיא גם לרה"ר. והרא"ש באמת פי' שזהו הנפ"מ דסוגיין. וכתב דכיון דסליק בתיקו הדין תלוי במחלוקת ראשונים בדיני תפיסה בספיקה דדינא. וכתב דלמ"ד דמהני תפיסה מהני אע"ג דהוי ספק ספיקא דלמא אורחי' הוא ופטור ברה"ר ודלמא יש שינוי לצרורות. ונראה פשוט דלא שייך הכא ספיקו להחמיר כאיסורא דלעיל ב' ע"ב אפי' את"ל דבצרורות יש חיוב אחריות שלם משא"כ בשור תם משום דהתם הוי דרשינן להחמיר והכא נשאר בספיקא דדינא.

*י"ט ע"ב*

**והאמר ר' יוחנן וכו'**: צ"ע איך ס"ד דדברי ר' יוחנן אינן לגבי קרן הא זהו הדרשה שממנו לומדים לחייב קרן ברה"ר. ואפי' תימא דהוי דין בחצי נזק איך אפשר לומר דבהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י יהא חלוק.

**כשכשה בזנבה**: רש"י פי' דאיבעיא לי' לגמ' אי הוי אורחי' או לא וכ"כ גם בחי' הראב"ד. וע"ש בראב"ד דמשמע דאיפשיטא האיבעיא דאפי' אם כשכוש יתירה לאו אורחי' מ"מ כיון דכשכוש כאורחי' פטור גם בכשכוש יתירה פטור. וע' בחי' ר' ארי' לייב סי' ס"ז אות ג' בפי' דבריו. וצ"ע. וברשב"א משמע דלמסקנא הוי אורחי'. וכ"כ הרא"ש בהדיא. והרמב"ם פסק דהוי ספיקא דדינא.

**וכי יאחזנה בזנבה וילך**: בתרומת הכרי סי' שצ"א כתב שמכאן למד הרי"ף שהפטור רה"ר הוא משום דאורחי' בהכי.

**כשכשה באמתה**: ברא"ש (אות ב') מבואר שהטעם לומר שחיובו משום קרן הוא משום דלאו אורחי' אלא לפעמים. והצד השני הוא דכל שאין כוונתו להזיק אורחי' הוא. וע' בשטמ"ק בשם ר' ישעי' ותור"פ שמשמע דהוי נידון בחיוב רה"ר אם תלוי בכוונתו להזיק או ביצרו תוקפו ולעולם אינו משונה.

**מתני' בדאדיי אדויי**: ברש"י מבואר דזהו צרורות. אמנם ע' בר"ח וכן הוא ברשב"א (י"ז ע"ב) בשם הראב"ד שחייב חצי נזק משום דהוי משונה. **ע'** רא"ש שכתב דבדלא אדיי אדויי אע"פ שהזיק ע"י הדליל חייב נז"ש דומיא דעגלה המושכת בקרון. וע' באמר"מ סי' ל"ו אות ב' שהקשה דכיון דחזינן דבצרורות שייך הכלל דכי ליכא לאישתלומי וכו' א"כ לרבנן לא משכחת לה צרורות שחייב ח"נ דהא תמיד יש גם האבן שאין לו בעלים. ותי' דע"כ חזינן דבצרורות חשבינן לי' כבעלים אצל הצרורות. וע' שטמ"ק משם מהר"י כ"ץ. וע' רשב"א לקמן ס' ע"א ד"ה גמ' תנן רבנן. וע' בסמוך מתלמיד הרשב"א והרא"ש ולכאורה צ"ע מאי שנא דליל מכל אש שחייב אפי' לרבנן. ואולי י"ל כס"ד של הרשב"א שם דצריך להיות בבעלות מי שהוא בר תשלומין.

**אלא חייב בעל תרנגול**: רש"י גרס "אלא דאצנעי'". וצ"ע למה יתחייב בעל התרנגול אפי' את"ל דלא דרשינן איש בור ולא שור בור יותר הבעל הדליל שפטור כיון דאצנעי'.

**רש"י ד"ה פושע הוא**: "שהרי בורו הוא" וכ"כ בתוד"ה אבל וכן מבואר בגמ' מהא דכתב "איש בור ולא שור בור". וע' תור"פ שהקשה דהא מתני' חייב בו את הכלים ובור הרי פטור על הכלים. ותי' דסוגיין אליבא לרב שמחייב כלים בבור. ור' הונא הרי הוא תלמידו של רב ואפשר דשמואל פוטר במתני' אפי' קשרו אדם. ומ"מ הקשה על רש"י בהמשך שפי' דמיירי שקנה הדליל בהגבהה משום דהתם אין הכרח ממתני' שחייב על הכלים. אבל ר' ישעי' בשטמ"ק כתב שזהו הטעם שרש"י פי' דקניי' בהגבהה דמשמע שגם שם חייב על הכלים (וע"ש בר' ישעי' וסוף דבריו שם לא מובנים לענוק"ד).

**רש"י ד"ה קשרו אדם**: "דקנייה בהגבהה" ע' לעיל מר' ישעי' טעם לזה. וחשבתי שי"ל עוד דהכא מיירי שהי' כבר בור ברה"ר קודם שקשרו רק שקשירתו גרם לו להתגלגל למקום אחר וא"כ אין זה חשוב כריית בור להתחייב עלי'. דרק אם הביאו לרה"ר חייב אע"פ שלא קנאו. ומשו"ה פי' שקנאו שרק אז אמרינן שיש כריי' כיון דהו"ל לסלוקי ולא סלקי'.

**תוד"ה וכי**: "ובאדיי אדויי נמי חייב" ע' ברא"ש שכתב דחייב רביע ואידך חייב ג' חלקים כדר' נתן הסובר כי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי. ולכאורה צריכים לומר שאם הזיק ברה"ר בעל הדליל חייב בכל שהרי רגל פטור ברה"ר. וכ"כ בהדיא בתלמיד הרשב"א והרא"ש. וכתב דבעל הדליל חייב בכל משום דכי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי. ומכל מקום יש לעיין אם יסוד הפטור ברשות הרבים הוא משום רשות אמאי יתחייב בעל הדליל יותר מבעל הבהמה. **"ליחייב** משום אשו" ע' בנחל"ד שהקשה דא"כ לעיל בעגלה המושכת בקרון לכאורה אין הקרון הפקר וא"כ לחייב בנזקי הקרון משום אשו. ולכאורה יש לדחות דנפ"מ להתחייב בנזקי טמון. וע"ש שהוסיף להקשות מהא דדרס על הכלי ושברו ונפל שבר על כלי אחר ושברו דאיתא במתני' דחייב על השני ח"נ והקשה אמאי הא כיון שחייב על נזקי הכלי הראשון ע"כ אית לי' בעלים וא"כ יתחייב בעל הכלי השני משום אשו. וגם זה לכאורה יש לדחות דלענין הזיק כלי השני לא מיירי בדאית לי' בעלים. ומ"מ משום קושיות אלו הסיק שאין לחייב באסו"מ משום אשו אא"כ יש להם כח עצמי ע"י כובדן וכדומה כדי להזיק והאש אינו אלא המוליך אותן למקום הזיקן אבל הני כיון שלא הזיקו אלא ע"י כח זריקת התרנגול אינו חייב עליהם משום אשו. ונראה שלשיטת רש"י יש עוד יישוב למה רש"י לא גרס לעיל ו' ע"א בבור המתגלגל דבהדי דאזלי לחייב משום אשו משום דכה"ג לא הי' צריך להיות חייב משום אש. **וברא"ש** כתב הטעם לחייב בעל הדליל משום אש כיון "דצרורות אורחי' הוא" ומשמע דלמ"ד פלגא נזקא קנסא לא חשיב רוח מצוי' ואם שור של הפקר התיז צרורות של ראובן ראובן פטור. ולפי מה ששמענו בשם הגר"נ פרצוביץ שאפי' למ"ד פ"נ קנסא יכול להיות חייב מדינא לכאורה גם הכא הי' צריך להיות חייב. ואולי הרא"ש לרווחא דמילתא נקטי'. ושוב העירו לי שאולי משמע כן גם מרש"י י"ג ע"ב ד"ה בעית לשלומי דמשמע שכל השומרים חוץ משואל פטורים אם יוזק הפקדון ע"י שור תם. וכן לקמן (מ"ה ע"א) משמע שכשהשור בסקילה אין השומר חייב למפקיד אא"כ הי' מועד. וצ"ע. וע' לעיל ה' ע"א ולקמן מ"ג ע"ב לגבי חיוב דמים ומ"ח ע"ב עוד בזה.

**שיטת הרמב"ם**: ע' פ"ב ה"י מהל' נז"מ שמבואר שפי' דמתני' מיירי בחוט שקשור ברגליו וחוט זה גלגל כלי למקו"א ושם נשבר וכה"ג חייב ח"נ. וע"כ זהו הפי' של אדיי אדויי לשיטת הרמב"ם. ושם לכאורה משמע שאין בעל בעל התרנגול חייב אא"כ קשרו בעצמו והקשה שם בראב"ד דנקשר מאליו אמאי פטור דליהוי צרורות. וכתב עוד שאם הי' לחוט בעלים חייב בעל החוט חצי נזק משום בור המתגלגל ופי' שם בראב"ד דאאידך חצי חייב בעל התרנגול. וגם על זה תמה הראב"ד דהא דרשינן איש בור ולא שור בור. ובלקוטי הגר"א שם כתב שדברי הרמב"ם אינם מובנים כלל.

**מתני כיצד השן וכו'**

**אכלה כסות או כלים וכו'**: ע' ברא"ש אות ג' שכתב שכששינה ועל ידי זה הזיק כאורחי' אין בו חיוב משום קרן אלא בפחת שפחתה מיתה אבל השאר משלם כשן ורגל. והוכיח הכי משום דאל"כ למה לא תנן במתני' כלבא דאכל אימרי רברבי וכו'. וע"ש מש"כ בדעת רש"י לקמן (כ"ג ע"א). וביש"ש (אות ט') השיג עליו שכל הגאונים שהיו לפניו לא פירשו כן. והקשה עליו דעדיין תיקשי למה לא תנן דאפי' אכלה בשר משלם חצ"נ. (ונראה שקושיא זו יש לדחות דרבותא אשמעינן דאפי' אכסות וכלים חייב חצ"נ מיהת). ולכן הסיק ביש"ש שאין הדין כן ואפי' שינה ואח"כ הזיק כי אורחי' ע"י השינוי חייב חצ"נ.

**אכילה על ידי הדחק שמה אכילה**: ע' ברשב"א שביאר שאע"ג שבעלמא י"א דלא שמי' אכילה מ"מ הכא אמרינן דאורחי' הוא. וכה"ג כתבו התוס' במס' שבת (ע"ו ע"א) ד"ה אכילה.

**חייביה רב יהודה וכו' ואסלא חצי נזק**: ע' תוס' לעיל (ט"ו ע"ב) ד"ה ואי שפירשו דכיון שאין דנין דיני קנסות בבבל דע"כ הכא מיירי בתפס או ע"י שמתא בקביעות זמנא בא"י. והכא בחי' הרשב"א כתב דשאני חבלות שכיחי שדנין אפי' בבבל.

**רש"י ד"ה אבל ברה"ר:** צע"ק למה נקט דוקא כרב דלקמן.

**רש"י ד"ה ופתורא**: פי' שעל השולחן אין דרכו בכך. וברשב"א הקשה עליו מן הגמ' שבהמשך דברחא דסריך וסליק וכו' שחייב נז"ש אפי' אסלא. ומשו"ה כתב שהגרסא הנכונה היא 'פתותא' ופירושו פת צנומה בקערה דהוי שינוי בעצם האכילה. וע' ברש"ש שכתב שהראשונים השמיטו אוקימתא זו מכח הגמ' דברחא. וכה"ג איכא גם במאירי. וע' בשלטי הגיבורים שפי' דהרי"ף השמיטו לשיטתו דפטור רה"ר תלוי באורחייהו בהכי. ונראה להדגיש דאע"ג דמצאנו כלבא דאכל אמרי רברבי דהוי משונה לכו"ע ולא אמרינן כיון דאורחי' למיכל וכו' שאני התם שאין זה משונה רק משום שאין דרכו לעשותו אלא משום שבדרך כלל אין זה בכלל כוחותיו וכמש"כ שם בשטמ"ק בשם גליון התוס'. ומ"מ יש משם סמך ליישב שיטת רש"י דלפעמים אפי' כשאין כוונתו להזיק אינו אורחי'.

*כ' ע"א*

**רש"י ד"ה קופצת**: "ותולדה דקרן הוא" וכ"כ הרז"ה (ושם ברמב"ן הבין דע"ג חברתה חייב נז"ש ורק ברה"ר חייב חצ"נ וחילק בין ב' סוגי קפיצה ע"ש. ולולא דבריו הו"א שגם רז"ה מחייב חצ"נ אפי' ע"ג חבירתה רק לא נחית לחלוקי). ובחי' הרשב"א ורמב"ן במלחמת ה' ועוד האריכו להוכיח שאין כאן קרן אלא רגל וטעם החיוב הוא משום דע"ג חבירתה חשוב כחצר הניזק. וע"ש שהקשו לפירש"י מברחא דסריך וסליק דלעיל שחייב נז"ש. (וצ"ע דהא דגדיא בסריכא לקמן (כ"ב ע"א) מודה הרשב"א דלא הוי אורחי' אע"ג שעושה כן כדי לאכול וכש"כ הרשב"א עצמו שם וע"כ שיש שום שינוי שאפי' כדי להגיע לאוכל הוי משונה וא"כ מאי קא קשיא לי' בשיטת רש"י). והא דבעינן קופצת היינו משום דאם לא כאילפא בלי קופצת עדיין חשוב רה"ר. ונראה שיש במהלך זה מחלוקת ראשונים. דבר"פ בשם ר"ח איתא דבעינן תרתי חדא ע"ג חברתה ועוד שינוי כדי שיחשב רשות הניזק. וכן לככאורה מבואר בנמוק"י ע"ש שביאר דהא דפשטה צוארה לא מהני היינו משום שאינו רשות הניזק גמור. ובחי' הרשב"א איתא דאפי' ע"ג האיצטבא חשיב רשות הניזק כיון שקפצה. וכן מבואר במלחמת ה'. וע' בטור סי' שצ"א שהביא מרמ"ה שיש בזה ב' דיני רשות הניזק חדא ע"ג בהמת חבירו ועוד קופצת. וע' במלחמת ה' שי"ל שגם אילפא מודה דבעינן קופצת ושמשו"ה ניחא הא דמשמע מהרי"ף דבעי קופצת ומ"מ הביא הא דאילפא. וע"ש בר"ח שלמאן דפטר בפשטה צוארה אפי' אם קפצה פטור. וכן מבואר ברא"ש ומובא ברמ"א (סי' שצ"א סע' י"א). ובכס"מ פ"ג ה"י חלק דכל שקפצה חייבת. וכן ע' בתור"פ שכתב כה"ג בשם הר"ח וכתב בביאור הדבר "דכל שהיא אוכלת דרך הילוכיהן בר"ה פטור ואינו חייב לשומרה מזה" ומכאן ראי' לגרב"ד שבפטור רה"ר יש פטור מעצם החיוב שמירה. משא"כ בהני דהיינו בפשיטת צווארה ע"ג חברתה או בקופצת שאינו דרך הילוכה שחייב אפי' ברה"ר. ונראה שאע"פ שתלוי ברשות ללכת דרך הילוכה מ"מ הרשות הזה תלוי במקום ההיזק ולא במקום ההילוך ולכן התיזה ברה"ר והזיקה ברה"י חייב . וע"ש בחי' הרשב"א שכתב שאפי' לר' זירא דלעיל (י"ד ע"א) דבחצר של שניהם לפירות פטור משום רה"ר מודה הכא דשאני התם שיש לכל א' קנין הגוף ממש ולכן לא הוי שדה אחר אבל הכא כל שהניח שם משאו הרי היא כרשותו לעינן שו"ר. והביאור בקושייתו דהא גם התם אין רשות לשוורים ומ"מ כיון שיש למזיק זכות לפירות פטור. ותי' שי"ל דשאני התם שיש לו קנין הגוף באותו מקום ולכן זה מפקיע דין חצר הניזק לגמרי אבל ברה"ר שיש לניזק זכות השתמשות ואין בעלות למזיק חשיב רשות הניזק לענין נזקין.

**תוד"ה מתגלגל**: "וקשה דלקמן וכו'" ע' שטמ"ק בשם ה"ר ישראל. ונראה הפי' בדבריו שי"ל שרק כשהלקיחה והאכילה היו ברשות א' הלקיחה מצטרפת לאכילה להיות אכילה אחת ארוכה אבל אם הלקיחה היתה כשהבהמה ברשות אחר מאכילתו אינו מצטרף. **"וסד"א** ניזול בתר רוב וכו'" ע' מהרש"א שכתב שגם הכא צריכים אנו לפי' הקודם דעל מה שראוי להיות בפנים. ויל"ע בעצם הנידון דראוי להיות ברה"ר מאי שנא הא אפי' ברה"ר גמור ולקחו ואכלו ברה"י חייב כל שכן הא.

**כל המשנה ובא אחר ושינה בו פטור**: ע' חזו"א (סי' ח' ס"ק ז') שביאר טעם הפטור משום "שאין צורת נזקין בזמן שהניזק מושך עליו את הנזק". ונראה אולי בביאור דבריו שאין אדם אחראי על מעשה בהמתו אא"כ בהמתו לבד הוא שהכשיר את הניזק אבל אם הוא גם ע"י פשיעת הניזק אינו אחראי עליו. ובתלמיד הרשב"א והרא"ש מבואר שטעם הפטור הוא משום שאין לו רשות להניח שם דבריו ולכן פטור. ונראה בביאור הדבר דאע"ג דקרן ברה"ר חייב מ"מ ברשות המזיק פטור משום דתורך ברשותי מאי בעי. וא"כ י"ל דכשמשנה הוי בגדר נכנס לרשות המזיק והוי כ"תורך שינה מאי בעי". וע' בשטמ"ק בשם ר' אפרים שהקשה למה לן "ובער בשדה אחר" לפטור ברה"ר תיפו"ל משום דכל המשנה וכו'. ולולא דבריו אולי הי' אפשר לומר שדין כל המשנה מקורו מדין שן ברה"ר.

**לא לעולם אית ליה וכו'**: ע' רמב"ם פ"ג ה"ג שכתב שחייב אכסות וכלים ברה"ר משום שדרך בני אדם להניח כליהם ברה"ר עד שינוחו מעט. וצ"ע למה בעי טעם זה הא בסוף פ"ב פסק הרמב"ם שאפי' בב' פרות פטור וכדבגמ' דלקמן.

**רש"י ד"ה אע"פ שאינו רגיל**: "כפי מה שאדם אחר רגיל ליתן" משמע שיותר אינו חייב ליתן אפי אם אכל יותר. וכן הוא דעה א' בשלטי הגיבורים. וע"ש מרמ"ה שמשלם כל מה שאכל דמי שעורים בזול כשיעור שאדם הרגיל להאכיל שעורים אבל אפי' לדידי' יותר מזה אינו צריך לשלם.

**שיטת הרמב"ם בדמי שעורים בזול**: ע' פ"ג ה"ב מהל' נז"מ שכתב שמשלם שעורים או עמיר. ותמה עליו הרה"מ שם דהא אלו ב' דעות בגמ' והיכא כתת לתרוייהו (וכן תמה בטור סי' שצ"א). ותי' שהרב"ם פסק כשניהם מספק. ושם בכס"מ תי' שהרמב"ם מפרש דלא פליגי בגמ' רק מיירי בזמן הקציר ומר מיירי שלא בזמן הקציר. ובעין זה איתא בשלה"ג רק שהשלה"ג פי' דפליגי ע"ש.

**זה נהנה וזה לא חסר**

**בחיוב נהנה**: ע' בשו"ת הרשב"א ח"ד סי' י"ג שאינו משלם מן העליי' (והמשמעות מן השאלה שם שמשלם בינונית). וביאר משום דלא אשכחן אפי' בחצי נזק דמשלם מן העליי' וכ"ש הכא שאינו משלם נזק כלל רק מה שנהנית. ובקצוה"ח סי' שצ"א ס"ק ב' כתב שדינו בזיבורית (ואישתמיטתי' הא דהרשב"א הנ"ל) כיון שמדאו' בע"ח דינו בזיבורית ולא תיקנו בינונית אלא משום נעילת דלת והכא לא שייך. ובהסבר דעת הרשב"א ע' בחזו"א (סי"א ס"ק י"ח) שכתב שי"ל דלא פלוג רבנן וכל בע"ח דינו בבינונית. **ובגדר** חיוב נהנה ע' בברכת שמואל רסי' י"ד ב' דרכים אי הוי משום דממונו גבך (לכאורה ר"ל דהרי הוא כגזל הנאה זו ממנו כיון שהנאה זו עכשיו אצלו ולכן חייב לשלם) או משום דהוי כשולח יד בפקדון אצל החפץ שהשתמש בה והתשלומין מסלקת את דין שליחות יד. **ובטעם** הפטור בזה נהנה וזה לא חסר ע' בפנ"י דהוי משום מדת סדום. וכן נראה מדברי התוס' במס' ב"ב י"ב ע"ב. ובמהלך זו יש ג' קושיות: א) מהו החילוק בין לכתחילה לבדיעבד; ב) מהו הביאור בקושיית הגמ' "מאי חסרתיך"; ג) מהו הדמיון להל' מעילה (ע"ש בחי' הגר"נ במס' ב"ב שהעיר בזה). ולכן נראה דהוי דין בחיוב הנאה. **ולענין** מקור לחיוב נהנה מדאורייתא ע' שער"י ש"ג פכ"ה. וע' רש"י במס' כתו' ק"ג ובמלחמת ה' במס' ב"מ שמשמע ג"כ כפנ"י. ואולי יש לדחות דהתם הוי מליצה בעלמא.

**הדר בחצר חבירו וכו'**: משמע דלכתחילה אסור לדור. ומלקמן (צ"ז ע"א) משמע דאפי' לכתחילה יכול לדור וכן לכאורה כוונת הגר"א (סי' שס"ג ס"ק י"ז להוכיח משם) וע' בסמוך שכן הוכיח נמי לשיטת הרא"ש. וכן ע' בסמוך תוד"ה הא שיטת המרדכי.

**זה לא נהנה וזה לא חסר**: נראה פשוט דמ"מ לגבי איסורי הנאה גם זה אסור. וע' בכגון ש"ך יו"ד רסי' רכ"א שדריסת רגל אסור במודר הנאה אפילו אינו מקצר דרכו. ובב"מ ס"ד ע"ב לא אסרוהו אלא משום דמזיא כריבית ונראה משום דהתם הוי דין בממון. ואכמ"ל.

**תוד"ה זה אין נהנה**: ע' בהגהות הגר"א שהביא שהרי"ף וש"פ חולקים וסוברים דכה"ג חייב. וע' ברא"ש (אות ו') שכתב דאע"פ שבגירש אדם מביתו אינו חייב מ"מ הכא הא אכל ודר במה שחסר לחבירו ולכן חייב. וע' בברכ"ש רסי' י"ד שביאר שגם אהנאה כזו יש חיוב נהנה. ונראה סמך לזה שיש בו דין הנאה אפי' זה לא נהנה וזה לא חסר. וע"ש שנהתפק שאולי תביעת הנאה זו שונה מזה נהנה וזה חסר. וע' בחי' ר' שמואל סי' י"ח שהביא שיש מחלוקת ראשונים בביאור שיטת הרי"ף אם החיוב הוא משום מזיק או משום נהנה. והביא שם מהגר"ש שקאף שאם החיוב הוא משום מזיק הא שאינו חייב אא"כ נהנה היינו משום שאם לא נהנה הוי בגדר מונע חפציו מלהצמיח פירות משא"כ כשנהנה הוי כמו גוזל פירותיו של חבירו. **ובנמוק"י** בשם הרמ"ה חלק על עצם הדין שכתבו התוס' וסברים שאם גירש אדם מביתו ג"כ חייב ולכאורה קשה מלקמן צ"ז ע"א "בי רב יוסף וכו'. וע' בב"ח סי' שס"ג שהביא ראי' לשיטת הנמוק"י מהא מסוגיא דלקמן (פ"ה ע"ב) ומובא גם ברמב"ם הל' חובל ומזיק (פ"ב ה"ג) שכשאסר חבירו בחדר חייב לשלם דמי שבתו. ובקצוה"ח שם (ס"ק ג') תמה עליו דהא שאני אדם המזיק שיש חיוב שבת אבל בשאר נזיקין ליכא.

**הנמוק"י** כתב שאם שכר שמעון מראובן ואח"כ השכיר ללוי שלא ברשות לדמים יתירים המותר לראובן משום שאין הלה עושה סחורה בפרתו של חבירו. ונראה דשאני מראובן שהשכיר ביתו של שמעון שאינו משלם לשמעון אלא כשאר השוכרים דשאני הכא שזכותי דיור היו של שמעון רק שלא הי' לו זכות להשכיר לאחרים ולכן שכירות חלה רק שהרווחים לבעלים. אבל הרשב"א כתב הסבר זה אפי' כשלא השכירו ראובן משמעון. וע"ש עוד שבנידון הגמ' שאם תפס בעה"ב הראשון הדמים יתירים אין מוציאין מידו משום שיכול לומר שלא הייתי משכיר בפחות. ומבואר שעיקר התביעה הוא בכמה שהי' משכירה בעה"ה רק שאינו נאמן בזה ומשו"ה לא מגבינן ואי תפס לא מפקינן מיני'. וכן משמע לשון השו"ע (סי' שס"ג סע' ט' ע' ביאור הגר"א שם ס"ק כ"ח).

*כ' ע"ב*

**(לכי תשמש לי**: ע' בהקדמה לס' שערי יושר ד"ה ולכן מש"כ בביאור הגמ')

**אפקורי מפקיר להו**: ע' אילת השחר.

**משום שחרוריתא דאשייתא**: ע' ברשב"א דהיינו היזק מסוים לבנין חדש אבל סתם דיורין אינם מזיקין. וכן הוכיח מזה דשייך למימר בחצר דלא קיימא לאגרא "מאי חסרתיך". ובהמשך דבריו נראה שחזר בו מזה.

**דתנן נטל אבן וכו' זאת אומרת וכו'**: מסוגיא זו הוכיחו כמה אחרונים (קו"ש במס' פסח' אות ק"ח ושער"י ש"ג פכ"ג וחי' רא"ל סי' ס"ט ועוד) שגדר החיוב מעילה הוא חיוב מזיק דאל"כ איזה שייכות יש בין מעילה לדיני זה נהנה וזה לא חסר. ואע"פ שמצאנו ס"ד בפסחים (כ"ו ע"א) שהי' שייך מעילה ביושב בצילו של היכל (ולכאורה זהו ע"כ משום דהקדש שלא מדעת כהדיוט מדעת דמי) מה שלכאורה ליכא חיובא אפי' לפי הצד דזה נהנה וזה לא חסר חייב נראה פשוט שאע"פ שבגדרי הלקיחה מאידך מעילה גבוה והדיוטו שוין אבל לענין מהו בכלל זכותי בעלות יש לומר שהם שונים ולגבוה גם אצילו של היכל יש חיוב משום שנהנה מנכסי חבירו.

**תוד"ה הא**: "שאני הכא וכו'" לכאורה צ"ע דהיא גופא תיקשי דמאי שנא הכא שיכול למונעו ולא שם. וע"כ צ"ל כמש"כ בנמוק"י דלא אמרינן כופין על מידת סדום אלא כשאין משתמש בשל חבירו אבל במשתמש בשל חבירו אין כופין על מדת סדום. (וכן הוא דעה ב' בדרכ"מ (סי' שס"ג) בשם מרדכי. ושם דעה ראשונה איכא שכופין כי האי גוונא על מדת סדום). וא"כ זה יהא גם התי' לקושייתם. ונראה הביאור בכוונתם דהא פשוט דבמשתמש בשל חבירו אין דין מדת סדום. אבל קס"ד דכשכבר השתמש הרי לא נפקע בעלות דידי' כלל דהא מה שכבר השתמש באיסור כבר הלך ועכשיו ליכא אלא נידון אם חייב לשלם משום הנאה ובזה שייך שפיר לומר כופין. ועל זה תירצו שהדמי תשלומין הוו בכלל הבעלות שלו כמו הזכות לעכב עליו מלדור בו ולכן לא שייך מדת סדום. **"ואם** תאמר ההוא דתחב וכו'" ע' בתוס' במס' כתובות שם ד"ה ואי שתי' דהא אם יפלוט יהא שוה פחות משו"פ ולכן הוי חסר. ולכאורה מבואר מתוס' כאן דחסרון של פחות משו"פ לא מיקרי חסרון.

**תוד"ה אפקורי**: "אלא מתייאש מהם" לכאורה מבואר שיאוש אינו הפקר דאל"כ גם ע"י לא ישלם. אלא שנראה דאי אפשר שיהא כאן יאוש גמור דא"כ לכאורה אין צריך לשלם מה שנהנה כיון שאפי' לזכות בהם לגמרי מותר. ועוד נראה מן הגמ' שאילו הי' קרן הי' חייב והא אמאי דהא אפקיר להו. וע"כ אין כוונתם לומר אלא דאזלא שויות שלהם. ואי גרסינן עד שלא יביאו לדמי ניחא. ואי גרסינן עד שלא יבואו אלא וכו' קשה דהא הוי זה נהנה וזה חסר. וע' שטמ"ק בשם הרא"ש. **וע'** תור"פ פי' אחר.

**תוד"ה טעמא**: "דגלי אדעתיה" ע' בשטמ"ק לקמן כ"א ע"א בשם גליון שהקשה מגמ' שבהמשך דכששכר מראובן אינו חייב לשמעון אא"כ הוי חצר דקיימא לאגרא והתם הא הוי גילוי דעת. ותי' שצריכים גילוי דעת לבעל החצר. וכ"כ גם הסמ"ע סי' שס"ג ס"ק כ"ב ע"ש שהוסיף עוד טעם דשאני היכא דהוי מקח טעות. וע' באו"ש (פ"ג ה"ט מהל' גזו"א) שתי' דשאני לקמן שכל זמן אינו בטוח אולי יוציאנו הבעלים לא ניחא לי' אלא בחינם. לכאורה נראה דהוי גמירת דעת להתחייב כה"ג והאנן סהדי עושה הגמירות דעת ולכן מהני רק לחבירו. וע' בברכ"ש סי' י"ד מש"כ בביאור דברי האו"ש בסוף דבריו. **ולענין** עיקר החיוב משום דגלי דעתי' ע' בחי' ר' ארי' לייב סי' ס"ט ובחי' ר' שמעון (סי' י"ט) בדרך ראשון שפירשו שע"י דגלי שדעתי' אשאו קיימא לאגרא. ושם בחי' ר' שמעון פי' בעוד דרך שאם גילה דעתו יש לחייב אותו לא רק משום נהנה אלא אפי' משום חיובא דמשתרשי לי' וכמו שביאר הקצוה"ח סי' רמ"ו את דברי התוס' במס' חולין (קל"א ע"א).

*כ"א ע"א*

**תוד"ה כהדיוט מדעת דמי**: "אלא נראה" ע' בשטמ"ק בשם ר' ישעי' שכתב דהוי כעשה מחאה. וכ"כ בתור"פ. וכ"ה בטוש"ע סי' שס"ג שאם מיחה חייב לשלם. ובסמ"ע שם ס"ק י"ד כתב דמהני מחאה אפי' בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר. ובתוס' במס' ב"ב י"ב ע"ב ד"ה כגון מבואר שאפשר למחות אפי' בגברא דלא עביד למיגר אבל עדיין לא שמענו שע"י מחאתו יכול לגבות. וע' בנחל"ד שנתקשה בטעם דתהני מחאה (וע' בב"י שם שכתב על הא דמהני מחאה "פשוט הוא". ומ"מ בהמשך דבריו הביא מהמרדכי דמשמע מיני' דלא מהני מחאה. וצ"ע). ואם נימא שטעם הפטור בזה נהנה וזה לא חסר הוא משום דמחל נראה פשוט שהטעם דמהני מחאה משום דידעינן שלא מחל. ואולי יש לדקדק הכי מתוס' הרא"ש במס' ב"מ צ"ט ע"ב. ויש לדחות.ובחי' הרשב"א איתא שהטעם הוא משום דהוי כאילו התנה ובנחל"ד פי' דזהו טעם אחר מהנ"ל.

**הא דקיימא לאגרא וכו'**: ויוצא דאע"ג דנחית אדעתא למיתב אגרא לראובן אם לא קיימא לאגרא פטור וכן דקדק בנמוק"י בשם הרמ"ה. וע"ש עוד בשם הרא"ש דאם קיימא לאגרא אע"פ ששכרה מראובן בדמים קלים צריך לשלם לשמעון כמו ששוכרים שאר הבתים. והוסיף שם הנמוק"י דהה"נ לאידך גיסא שאם שכרה בדמים יקרים אינו צריך לתת לו אלא כשאר שוכרים. ומ"מ כתב שאם תפס בעחל הבית דמים היקרים "מספיקא לא מפקינן מיניה". והוסיף עוד שאם השכיר שמעון ביתו של ראובן ללוי שלא ברשות בדמים יקרים שהדמים הם של ראובן. וכן בחי' הרשב"א הסתפק אם הממון של ראובן או של שמעון וביאר שי"ל ששמעון זכה בהם בשביל ראובן.

**משום שנאמר וכו'**: ע' ברא"ש (שם) שכתב דקרא אסמכתא בעלמא וכוונת הגמ' היא שגם עושה לו טובה כשדר שם. והבין בביאור הגר"א (סי' שס"ג ס"ק י"ז) שכוונתו לומר דקמ"ל שאפי' לכתחילה יכול ליכנס לשם. ושם בביאור הגר"א הקשה על הרא"ש מגמ' דלקמן דמשמע מפורש שהפטור בזה וזה לא חסר הוא משום שגם הבעלים הנהנים. ובחי' הרשב"א כתב שבדוקא נקט הכי משום דבעינן הנאה כנגד מה שמזיק ע"י דיורין (וזהו דלא כמו שהוכיח הרשב"א לעיל מיני' דדיורין לא הוו היזק. ולענין ההוכחות של הרשב"א שם יש ליישב ע"פ דבריו דהכא דשאני היכא שהוא גם נותן הנאה לבעלים). וכעין זה איכא גם בנמוק"י דה"שאיה" הוא כנגד שיחור הכתלים.

**לדידי חזי ליה ומנגח וכו'**: ע' בנמוק"י בשם הרמ"ה שהכוונה היא לעש המרקיב את העצים שיכולים להפסיד הבית הפסד גדול.

**ההוא גברא דבנה אפדנא וכו'**: ע' בחי' הרשב"א שנתקשה בביאור הסוגיא דהא כיון שהשביח נכסי היתומים הרי הם חייבים לשלם לו יציאותיו ואם מיירי כששילמו כבר מאי קס"ד שיש לו טענה נגד היתומים. ומסקנת דבריו דביתומים קטנים אין דין לגבות ההוצאות עד שיגדלו ולכן אס חיבים לשלם משום הנאה ולא משלמים משום ההוצאות נמצאו גובים ההוצאות קודם שיגדלו.

**אגביה רב נחמן לאפדניה מיניה**: בתוד"ה ויהבי כתבו שאע"פ שלא חסרו אלא דבר מועט מ"מ חייבים לשלם כל מה שנהנה. וע' בנמוק"י בשם הרמ"ה שכתב שדינו לשלם מה שחסרו. ושם בחי' אנשי שם הקשה דא"כ אמאי אגבי' לאפדני' מיני'. ותי' שגביית האפדנא היתה כדי להכריח אותם לשלם וכן הוא הפי' ברא"ש אע"פ שהוא סובר כשיטת התוס'.

**מחזרת**

**איכא דאמרי וכו'**: ע' ברשב"א שהקשה למה נהפכו שיטת רב ושמואל דלל"ק רב לחומרא והכא לקולא. וכתב דע"כ כך נאמרה בביהמ"ד. וע' בנחל"ד שפי' שנאמרה מימרא של רב דמתני' מיירי במחזרת וב' הלשונות חולקים אם כוונתו לאפוקי מדשמואל ששמואל פוטר בזה או לאפוקי ממקצה מקומו ובהא פליג שמואל (וכתה כן רק לפירושו ולא הבנתי למה אי אפשר לומר הכי גם לשיטת התוס').

**מפתח החנות**: ע' בסמ"ע (סי' שצ"א ס"ק ט"ו) שביאר שאין זה כמו עמדה בצדי הרחבה שחייב דשאני הכא שיש קונים רבים וחשיב כרה"ר.

**מסקנת הסוגיא**: ע' ברא"ש אות ז' שכתב שהלכתא כל"ק וכיון שכן כל שכן שבמקצה מקומו פטור וכה"ג כתב גם בביאור הגר"א (סי' שצ"א ס"ק י"ט). וצ"ע מה ענין זה אצל זה. ולתוס' ד"ה כי ניחא דהוי חידוש במחזרת שאפי' במוגבה חייב אבל לנחל"ד לכאורה אין הכרח ע"ש.

**רש"י ד"ה דקיימא**: ועל דרך זה בתוס' רק במבוי עקום (וע' שטמ"ק בשם גליון למה נמנעו מפירש"י). וצע"ק למה אינו מחויב בעל הבהמה להדריך בהמתו לאמצע המבוי כדי שלא יאכל משל חבירו.

**תוד"ה דקיימא**: "ולפי ר"י צ"ל וכו'" נראה שזהו לשיטתם לעיל בהא דקופצת שאין זה חיוב משום רשות הניזק רק משום שינוי ומשום שפטור רה"ר הוא דין ברשויות. אבל הרשב"א ועוד שם מפרשים שיסוד הפטור ברה"ר הוא משום דרכו לילך ולהזיק ולכן שייך להתחייב אפי' ברה"ר גמורה אם אינו הולך כדרכו. ולכן נראה שלדבריהם הה"נ הכא ששיך שיהי' רה"ר לגדיים בלבד. וע' בחי' רא"ל סי' ס"ח שכתב כעין זה.

**תוד"ה כי**: "ואפילו אין יכולין לאכול וכו'" ע' שטמ"ק שהוצרכו לזה משום לשון "לא שנו אלא מחזרת". וע"ש שהקשה דכיון דהוי לזה ולזה לשוורים למה לא הוי רשות הניזק לדבריהם דלעיל (י"ד ע"א). ותי' שאין רשות במקום דריסת הפירות.

**תוד"ה דרב**: "ועוד דקאמר אלא פירות וכו'" ע' מהרש"א שפי' קושייתם דר"ל שאין לחלק לענין נזקי השור בין נתקל בבור לנתקל בפירות. ורש"י בד"ה הא קא חזי כבר התייחס לקושיא זו וחילק בין רה"ר גמורה שאין לו בו רשות כלל להפקיר רשותו שבה יש לחלק בין פירות לבור. **ולפירושם** יל"ע מאי שנא כל אלו הפוטרים הכא מהא דמצאנו שבהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י שפטור.

**ברשב"א ד"ה הכי איתמר**: "ומ"מ יתר ממה שנהנית וכו'" צע"ג דבזה פטור כיון דהוי רה"ר.

*כ"א ע"ב*

**תחילתו בפשיעה וסופו באונס**: בחי' רע"א למס' ב"מ (ל"ו ע"ב אתוד"ה את) כתב בפשיעת הד' שומרים ב' הסברים אמאי תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב. או משום שעל ידי זה נחשב כולו פשיעה. או שע"י זה שפשע נשתעבדו נכסיו ומתחייב לשלם עד שיסלק השעבוד נכסים ע"י שמירה. ובאבי עזרי (במכתב לגרא"ז מלצר בסוף הספר ד"ה והנה) כתב להוכיח כטעם הראשון מהא דמצאנו תחב"פ וסב"א לענין נזקין. והסיק ב"וי"ל". **וברשב"א** ד"ה קפצו מבואר שאין תחילתו בפשיעה וסופו באונס מקרן להתחייב באונס. ולכאורה כוונתו למ"ד פלגא נזקא קנסא. ואע"פ שלמ"ד פ"נ ממונא איכא למימר יש חיוב בתחילתו בפשיעה לענין נגיחה הכא ע"כ הוי משונה שאינו חייב אלא למ"ד פ"נ קנסא וכתוס' לעיל ט"ו ע"ב. והביאור בזה הוא דבמשונה אינו פושע בעצם רק שיש חיוב תשלומין. ונראה פשוט שאפי' אם יש חיוב שמירה בשור תם (ע' בזה לעיל ט"ו ע"א) מ"מ אין חיוב שמירתו אלא מקנסא ולכן לא שייך לגבי' תחילתו בפשיעה וסופו באונס. **ושם** בחי' הרשב"א מבואר שיתכן שיתחייב על דבר ויחשב אורחי' ומ"מ אין בו משום תחילתו בפשיעה וסופו באונס. וכה"ג יש גם בנמוק"י שרק בפשיעה גמורה אמרינן תחב"פ וסב"א חייב. ויל"ע מהו הסברא בזה.

**שאפילו נפלו**: ע' בחזו"א (סי' א' אות ב') שכתב שאע"פ שנפלו והוי דומיא דכותל ואילן לשיטות דהוי בור אפי' בהדי דאזלי (ע' תוס' והרא"ש לעיל ו' ע"ב) מ"מ בכלב וגדי הוי חיוב שור וחייב על הכלים. **ובגמ'** מבואר דשייך תחב"פ וסב"א מנפילת ארחי לנפילת בהמה. וצ"ע דאטו אם פשע בבהמה זו הוי פשיעה לענין חבירו וכמו שכתב בתלמיד ר"ת המובא בסמוך. וברשב"א מבואר שהאריחים היו נופלים ע"י קפיצת הבהמה וא"כ ניחא. וכ"כ הנחל"ד. וביש"ש הבין שהאריחים יפלו מעצמם ומשו"ה תמה בהשמטת הפוסקים בזה. וע"ש בנחל"ד מש"כ בדברי היש"ש.

**רש"י ד"ה מלמטה**: כתבו שגם ברייתא קמייתא מיירי בח"נ. וע' שטמ"ק בשם הרא"ש שלשיטת רש"י הא דהקשו מאי חצ"נ רק לבסוף היינו משום דבברייתא קמייתא יש גם חיוב ולכן יש לומר שכוונת הברייתא בפטור היינו מחיובו של אידל מה שאין לומר כן בברייתא בתרייתא. וע' בסמוך מהגהות הגר"א.

**תוד"ה אילפא**: לכאורה לשיטתם יוצא ב' מחלוקות שונות א' אי קופצת הוי אורחי' וב' אי ע"ג חברתה הוי רשות הניזק. וזהו דוחק גדול. וכן העיר בהגהות הגר"א סי' שצ"א ס"ק כ' (וצ"ע ברשב"א שהוכיח מזה דמשלם נז"ש ולא מעצם הדוחק שבגמ' וכנ"ל). וברש"י ד"ה איכא בינייהו כתב דבתרוייהו הוי נידון אי הוי דרכה או לא. וצ"ע לשיטתו דלעיל שאין ע"ג חברתה נידון אי הוי דרכה. וצ"ע.

**תוד"ה אדם**: "ויש שם חש"ו" לכאורה גם בבן דעת שייך זה רק דאצלו אפשר לחייב הבן דעת.

*כ"ב ע"א*

**בין מלמעלה וכו' פטורין**: בהגהות הגר"א הביא שגירסת הרמב"ם והרי"ף היא "חייבין". וברא"ש הקשה על זה דא"כ יוצא שבברייתא קמייתא הוי פטור רק מחצי נזק וא"כ קשה אדם מאי קמ"ל וכמו שהקשו בתוס' לעיל ד"ה אדם. וכה"ג קשה גם אדברי רש"י ד"ה מלמטה לעיל שכתב דברייתא קמייתא מיירי ג"כ בחיוב חצ"נ. וע' תלמיד ר"ת שכתב דנפ"מ באדם שאינו יכול להשאיר פירותיו על הגג כדי יהו שמורין שאדם חשוד לכך. ובתו"ח כתב דאפי' כה"ג יש חידוש שאדם מועד לעולם.

**תוד"ה דאפיך**: בספר מגנזי הגר"ח סי' ל"ו ביאר דבריהם דלא נאמר דין תחילתו בפשיעה להתחייב אלא לענין אונס דלא יחשב אונס משא"כ בנד"ד. והגרב"ד סבר שבשור תם הוי חצי פושע ולדבריו קשה למה לא שייך תחב"פ וסב"א מרגל לשור תם להיות פושע לגמרי. וי"ל דאע"פ שאינו פושע אלא בחצי' מ"מ הי' צריך אותו מידת שמירה בפועל ולכן לא שייך תחב"פ וסב"א. ולכאורה הה"נ בכגון אש להתחייב בטמון לא שייך ע"י תחב"פ וסב"א. וע' בתלמיד ר"ת עוד תי' לקושייתם דפשיעה מרגל לקרן הוי כפשע בשור זה דלא הוי פשיעה לענין שור אחר.

**אשו משום חציו/ממונו**

**אשו משום חציו**: ע' תוס' ר"פ שהקשה מה ראו להסתפק כה"ג באש ולא בשאר מזיקים. ואתמהה הא בשאר אבות נזיקין ליכא להסתפק אי הוי מעשיו רק הכא וכיון דאיכא נפ"מ טובא הסתפק להו. **ולמ"ד** אשו משום חציו (בפרט לס"ד דלית לי' משום ממונו) נראה לפום ריהטא שנחלקו רש"י ותוס' אם ר"ל דליכא באמת מזיק דאש רק הוי אדם המזיק (וזה יותר נראה מהא דאמרינן דהוי מעשה בהמתו וכן דהוי רוצח) או דאה"נ הוי חיוב אש רק הוי ביאור בגדר המזיק של אש (ע' לקמן מה שכתבו בביאור הקושיא דטמון באש היכי משכחת לה). **ע'** בתוס' במס' סנה' ע"ז ע"א שכתבו דהא דמבואר במס' חולין (ל"א ע"א) דנפלה סכין מידו ושחט שחיטתו פסולה הנ"מ למ"ד אשו משום ממונו אבל למ"ד אשו משום חציו שחיטתו כשרה. ורע"א בקושיות עצומות שם הקשה על זה דהא בעל המימרא במס' חולין הוא רבא והוא הרי סבר דההלכה כר' יוחנן בכל מקום וע"כ סבר דאשו משום חציו. (וע' מש"כ בזה בחי' ר' שלמה) ובחי' הגר"ח על הש"ס (סי' רפ"ב, שפ"ז) רצה לומר דלא מהני אשו משום חציו אלא לומר דהוי מעשיו אבל לא שיחשב שעשאו בכח ולכן לא מהני לענין שחיטה דבעי כח גברא אפי' למ"ד אשו משום חציו. אלא שהקשה שם שהרי ברציחה ג"כ צריך כחו ומ"מ מבואר בגמ' דמהני להתחייב משום רציחה. ובחי' ר' חיים הלוי הל' שכנים כתב שלמ"ד אשו משום חציו אין זה החידוש מגזה"כ דמזיק של אש אלא הוא ככחו מסברא וחידשה התורה דאפי' רוח מצוי' חשוב מעשיו. ומשטמ"ק כאן בשם תלמידי הר"י (אתוד"ה רבי יוחנן) וכן משטמ"ק לעיל ו' ע"א בשם ר' יחיאל משמע דלא כגר"ח). **ובחי'** מרן רי"ז הלוי (פ"ג הי"ב מהל' רוצח) כתב דלעולם אין ראי' מסוגיין שיש חיוב רציחה למ"ד אשו משום חציו רק דאי הוי משום חציו לא נתחדש חיוב דמים רק אי הוי ממונו. וא"כ לדבריו שייך שפיר חילוקו של הגר"ח הנ"ל (וע"ש בחי' הגר"ח נפ"מ לנטילת ידים ועוד). ולפי"ז ביאר הגרי"ז שם הא דהוסיף הרמב"ם טעם שחייב מיתה בהא דסנה' ע"ז ד"מכחו הוא בא" אע"פ שפסק אשו משום חציו (דאילו לתוס' קשה) דלעולם אין בחציו דין כח להתחייב מיתה. וע"ש שביאר עוד ע"פ זה הא דלא קאמר בגמ' (כ"ב ע"ב) קלב"מ עד לדחיית הראי' משום שעד אז דנו משום דליכא דמים. אלא שלבסוף נשאר בצ"ע מלשון הרמב"ם בפי"ד וכן בהל' חו"מ פ"ד דמבואר דשלא בכוונה איכא פטור משום קלב"מ ודלא כנ"ל. **וע'** בנמוק"י שהקשה האיך מדליקין נרות בערב שבת שהולכים ומדליקים בשבת למ"ד אשו משום חציו הא כיון שהוא כחציו הרי הוא כאילו מדליק בשבת. ותי' דהוי כאילו עשאו כולו מערב שבת. (ובשו"ת אג"מ או"ח ד' סי' ס' כתב שצריכים לתירוצו גם לשאר מלאכות המותרות לעשות בערב שבת המוזכרות במס' שבת י"ח ע"א. ושם כתב דמ"מ בשעון שבת לא חשוב כאילו הכל עשוי מע"ש ולכן יש לאסור ע"ש טעמו). וע' בברכת שמואל סי' י"ז שהאריך בביאור הקושיא והתי' שלו. והרבה אחרונים (ע' קה"י שבת סי' נ"ה) הוכיחו מקושיית הנמוק"י דחילול שבת לא הוי עבירות שבגופו. והסתפקתי לדברי הנמוק"י אם מותר לשלוח פקס מא"י לחו"ל כשיצא השבת בא"י ועדיין שבת בחו"ל, דהא הכל נעשה באותו זמן אבל כיון שאיטנו עבירות שבגופו ועושה מלאכה במקום שהוא שבת יהא אסור. ויל"ע בזה.

**חציו דגמל הוא**: ע' רשב"א ד"ה במסכסכת דר"ל דיתחייב ח"נ. ובפנ"י רצה לומר דכיון שהפשתן שלו חייב משום אשו וכדברי הרא"ש בסוגיא דדליל לעיל. ותמה הגר"ש דא"כ גם לר"ל ניחא. ולכן כתב הגר"ש דשאני הכא דקש אינו עושה גחלת (ע' ר' פ' כירה שכן מוכח) ולכן לר"ל פטור. (וע' אמר"מ סי' כ"ט ס"ק כ"ג).

**במסכסכת**: ע' קצוה"ח סי' ש"צ שהקשה דהא ממקום שהדליק ראשון הי' יכול לשרוף הכל ונימא מנא תבירא תבר וכדלעיל י"ז ע"א ולתוס' ניחא דלא אמרינן הכי בזרק חץ אבל לתלמיד הרא"ש ורשב"א (ולרא"ש לקצוה"ח) מא"ל. ותי' דלא אמרינן בתר מעיקרא אלא למ"ד אשו משום חציו. אלא דהביא בשם הטור שאם סכסך חייב על כל הבירה נז"ש אפי' לפי מאי דקיי"ל אשו משום חציו וזה אמאי. וע' בהגהות לקצוה"ח מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה משום ממונו**: צ"ע איך שייך לומר דבעינן שתהא ממונו הא רק הגחלת הוי ממונו אבל השלהבת לא חשוב ממונו וכדמבואר במס' ביצה (ל"ט ע"א). ויתכן שזהו כוונת הגמ' בהא דאש לית בי' ממשא אבל מהו טעמו של ר"ל. ואולי י"ל שאינו חייב אלא אמקום הגחלת. אלא דקשה קצת שא"כ למה לא אמרו שנפ"מ בין השיטות לענין זה. ובחי' ר' שמעון (סי' כ"א) תי' כיון שמקור האש הוא נובע מממונו. אלא דלפי זה קשה מהמזיק ע"י רוח או קול (ע' תלמיד הרשב"א והרא"ש שהעיר בזה ודבריו על כרחך הם דלא כגר"ש שקאף). "**כשורו** ובורו" בשטמ"ק כתב שהכוונה בבור הוא למפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה (כן פי' הגרש"ש את דבריו שם). ותמה בחי' ר' שמעון (שם) דהא אם צריכים שיהא ממונו ממש היינו משום שאין לחייב אותו משום עשיית האש. ולכאורה י"ל דהוי כפשע ואח"כ הפקיר והגר"ש שקאף לשיטתו דבכה"ג חייב אבל למ"ד דכה"ג חייב (ע' חי' ר' שמואל סי' א') שפיר מובנים דברי השטמ"ק. וכתב שע"כ כוונת רש"י היא למאן דאמר בור ברשות הרבים פטור. וכן לכאורה צריכים לומר שכל דברי רש"י הם כמ"ד ההוא דאל"כ מה"ת שבאש בעינן שתהא ממונו הא בבור חייב אפי' בשל הפקר. **"קס"ד"** ע' מהרש"א שהעיר דהא גם למסקנא קיימא הכי. וכתב דלגירסת המהרש"ל ברש"י לקמן (כ"ג ע"א) שפיר הוי רק ס"ד. **וע'** בחי' ר' שלמה (תשו' סי' ט"ז) שכתב שאפי' לרש"י שאינו חייב משום אש אלא בגחלת שלו מ"מ באש של הפקר יתחייב מצד השוה של בור וחד מהנך ויהא דינו כמו בור (ולכאורה לדבריו יוצא שעל אש שאינו ממונו יתחייב על הטמון). ואם דברי רש"י הם רק למאן דאמר שלא חייבתו תורה על בור של הפקר ליכא למימר הכי. ומ"מ דבריו מרפסין איגרי דע"כ ר"ל סבירא לי' שאם אינו שלו אינו מזיק שחייב עליו משום ממון המזיק תדע דהא גם מגזירת הכתוב ליכא מיעוט. **ושמעתי** להעיר שאפילו לשיטת רש"י אם יקח גחלת השייך לחבירו וישרוף שדה אחר שהשורף יהא חייב מידי דהוי אגונב בהמה של חבירו שהגונב נכנס תחת הבעלים (ועוד נראה שתמיד אפשר לחייב מקום הגחלת משום מעמיד).

**רש"י ד"ה משלם חצי נזק**: "לישנא אחרינא" צ"ע דהא ודאי צרורות נינהו ובמשונה לא יתחייב אלא רביע למ"ד יש שינוי לרביע נזק. ולכאורה י"ל שר"ל דהוי שינוי בלי אדיי אדויי ומשו"ה חייב חצי נזק (ודלא כתוס' דבכח כחו לרבנן ג"כ יש ספק) אלא שאין זה הגירסא שלפנינו. וע' שטמ"ק שג"כ נתקשה בזה ונשאר בצ"ע.

**תוד"ה ועל הגדיש**: ע' נחל"ד שכתב שדבריהם שייכים לסוגיא דלקמן כ"ג ע"א "וליחייב נמי בעל גחלת".

**תוד"ה אשו משום חציו**: ע' ברשב"א שהוסיף "כדמוכח לקמן". לכאורה ר"ל דהכי מוכח מחיוב חנווני שבסמוך. וע' יונת אלם סי' י"ז שהעיר דהא אמרינן בסוף הסוגיא דבנפל כותל והי' לו לגודרה ולא גדרה הוי ממונו ולא חציו. ותי' דלא אמרינן שע"י פשיעתו הוי חציו אלא כשהניח האש במקום התורפה אבל אם הי' מעיקרא במקום שמור ואח"כ נעשה בלתי שמור אין פשיעה כה"ג חשוב כחציו.

**תוד"ה אשו משום ממונו**: יש ליישב דמיירי שניהם לענין מקום הגחלת. וע' מה שתי' בחי' ר' שלמה הנ"ל. וע' נחל"ד שכתב דבכופף קמתו זהו אדם המזיק אפי' לר"ל. וכן בגץ מודה ר"ל דלא פליג אלא אאש הדולק ע"י רוח מצוי'. ועל דרך זה יש בשטמ"ק בשם גליונות.

**תוד"ה ממונו**: "אלא שנעשה דולק ושורף" ברשב"א איתא "שהאויר מתחמם ונעשה דולק ושורף".

**תוד"ה רבי יוחנן**: ע' שטמ"ק בשם תלמידי הר"י די"ל דקרא איצטריך אפי' לר"ל למקום הגחלת.

**תוד"ה ורבי יוחנן**: ע' מש"כ לעיל י"ט ע"א בבעיא דר' אשי בכח כחו לסומכוס. והרשב"א כאן כתב דהו"מ למימר דמיירי באדיי אדויי. ולכאורה סבר דכח כחו הוי ספק אליבא לסומכוס לבד וכנ"ל ואולי יש מקום לומר דלדידי' אין זה כח כחו.

**תוד"ה לאו**: "מ"מ פשוט וכו'" ע' תוס' לקמן מ"ח ע"א ד"ה אש

*כ"ב ע"ב*

**קלב"מ**: ע' בחי' הרשב"א שנתקשה בזה שפטור דהא שריפת העבד אינו צורך שריפת הגדיש וכן יכול למנוע האש מלשרוף הגדיש וא"כ ליכא למיפטרי' משום דקלב"מ (כדאיתא בכתובות (ל' ע"א) ולכן הסיק דהכא פטור מדין רודף. וע' באחיעזר (ח"א סי' י"ט אות ד') שהקשה דהא אחר שהדליק העבד כבר אי אפשר להצילו בנפשו וא"כ היכי אפשר למיפטרי' משום רודף. ותי' שדין רודף פוטר בשעת הפעולה משא"כ בפטור מחמת חיוב מיתה בב"ד שתלוי בעשיית המעשה. **ובתלמיד** הרשב"א מבואר שפטור על דרך זרק חץ וקרע שיראין בהליכתו. וע' שער המלך (פ"ג ה"ב מל' גניבה) שתמה עליו מן הגמ' בכתו' הנ"ל. ובקונטרסי שיעורים למס' ב"מ (סי' כ"ח אות ה') תי' דלא בעינן התנאים שבמס' כתו' אלא לגבי החיוב מיתה מחמת חילול שבת אבל חיוב מיתה מחמת רציחה לא קא בעי לי'. ונראה הביאור כוונתו דחילול שבת הוי מן העבירות שבגופו ולא מה שנעשתה ולכן אי אפשר למיפטרי' אלא משום מעשיו וזה ליכא אא"כ איתנהו לתנאים שבמס' כתו'. אבל ברציחה שעיקר הענין הוא המיתה שנעשתה ע"י מעשיו שפיר חשיב קלב"מ אע"ג דליתנהו להנך תנאים.

**רש"י ד"ה ור' יוחנן**: "והכא חציו דחרש הן" למסקנא מודה ר' יוחנן שיש לחייב גם משום ממונו (ע' תוד"ה חציו). ובביאור הגר"א (סי' תי"ח ס"ק ט"ו) כתב דע"כ לרש"י למסקנת הגמ' חזר בו ר' יוחנן וסבר כר"ל דדוקא בשלהבת חייב. ובפנ"י כתב שאע"פ שהוא ממונו של בעל הגחלת מ"מ כיון דהוי חציו של חרש אינו חייב דומיא להא דלעיל (ו' ע"א ד"ה בור המתגלגל).

**רש"י ד"ה וסילתא**: "פושע הוא" ע' תוס' רי"ד שהקשה דמה לנו לפשיעתו כיון דהוי מעשה החרש. ולכן פי' שהאש הולך מעצמו וחש"ו שומרים וקמ"ל שאין שמירתן שמירה משא"כ בבן דעת.

**רש"י ד"ה תצא מעצמה**: צ"ע שאם מיירי בהדליק בעצמו אין זה אש אלא אדם גופו שר"ל מודה בו וא"כ קרא למה לי. וע' שטמ"ק לעיל כ"ב ע"א בשם תלמידי הר"י שי"ל שגם לר"ל בעינן לי' שפיר למקום הגחלת רק דמשמע יותר כר' יוחנן דאפי' הולך למרחוק וא"כ דברי רש"י מיושבים. אמנם לפמש"כ הנחל"ד ליישב קושיית רש"י מקושיית התוס' לעיל כ"ב ע"א ד"ה אשו משום ממונו אי אפשר ליישב כן.

**תוד"ה והיה**: "דגדי נמי היה לו לברוח וכו'" נראה לכאורה דר"ל דלא הו"ל לאסוקי אדעתי' ולכן לא הוי פושע. ובעבד יש לומר יותר מזה דהעבד נחשב כרוצח של עצמו ולא המניח את הגחלת (ועל דרך מה שביאר הרמב"ן בדברי הירושלמי דהביאו כלים אצל אדם ישן לעיל ד' ע"א). **"הואיל** וע"י מעשה אחד בא הכל" צ"ע דמאי שנא הא ממונו הוא. וכי אם קנה שור במעשה קנין שעל ידו הרג נפש הכא נמי דלא מיחייב. **"וההוא** דסוף פירקין" וברשב"א פי' דבהניח ע"ג שור אין השור יכול לסלקו מעליו אבל יכול יברוח מאש שחוץ ממנו.

**תוד"ה בגדי**: "ותירץ הר"ר יצחק בר מרדכי וכו" ע' מהר"ם שכתב שדברי הריב"ם הם בכלל הקושיא שהריב"ם פי' לענין סוגיא דהתם דרודף הוי מיתה ותשלומין לחד והכא עדיין לא מתיישב. אמנם ע' בראב"ד שכתב שכל רוצח הוי נמי רודף ולכן לכאורה יש ליישב גם סוגיין לדבריו. אלא שאם דברי התוס' כראב"ד דבריהם סתומים. ועוד צ"ע בתירוצו של הריב"ם למה נחשב חייבים לכל משום שחייבים להרגו. **"כיון** שהן גוף אחד" צ"ע מאי נפ"מ בזה. **"דזה** חשיב מיתה ותשלומין לחד" ע' רשב"א שפי' "הרי הוא חייב נפשות לשמים שהכל שלו והרי הוא כמחויב נפשות וממון לחד".

*כ"ג ע"א*

**וכי מאחר**: ע' נמוק"י שהעיר דנפ"מ בטמון (ולא יתיישב בדברי רש"י שבד"ה וכי מאחר). ותי' דמשמע לי' לגמ' שהי' נפ"מ אפי' קודם שהעמידו בטמון. וע' ביאור הגר"א (סי' שצ"א ס"ק ל"ג) שהוכיח כשיטת הרמב"ם מכח קושיא זו.

**דהתם כלו לו חציו**: ברמב"ם לא חילק בין כלו לו חציו ללא כלו לו חציו לגבי פטור טמון. ובהרה"מ (פי"ד הט"ו) תמה עליו שזהו נגד סוגיית הגמ'. וכתב שאולי יש לו פי' אחר בגמ' א"נ פסק כסתמא דהש"ס במקורות אחרות שסתמו מחילוק זה. ובביאור הגר"א (סי' תי"ח ס"ק ל"ג) פי' סוגגית הגמ' ד"טמון באש ביכי משכחת לה" דר"ל דהא במדליק בתוך של חבירו חייב על הטמון וכדמבואר לקמן (ס"א ע"ב). ולכן חזר בו בגמ' דתמיד כיון שיכול לגודרה ולא גדרה לא נחשב מעשיו ברשות חבירו ולכן פטור על הטמון (והא דקאמר "כגון" לאו דוקא דלעולם יכול לגודרה). ורק לגבי ד' דברים אין נפ"מ בזה שהי' יכול לגודרה. וקרוב לזה הביא בתלמיד הרשב"א והרא"ש בשם ר' יונה. וע"ש דין מדליק בתוך של חבירו לרש"י וסייעתו לפי סוגיא דילן.

**רש"י ד"ה היכי משכחת לה**: "לישנא אחרינא וכו'" צע"ג דעד כמה שהוא גוף א' פשיטא שאין זה טמון וא"כ איזה ראי' יש מחץ. ועוד הכא לא הוי חץ רק אש ששייך שפיר מחץ.

**רש"י ד"ה לחייבו**: "עד שיהא מתכוין" צ"ע דנפ"מ היכא שהתכוין ואיזה שייכות יש לאש. **"אבל** לשון ראשון נראה לי" בגליון שציין לדברי המהרש"ל ושם הביא עוד לשון של רש"י דלמסקנא גם לר' יוחנן אינו חייב אא"כ הוי הגחלת ממונו. וע' לעיל כ"ב ע"א מש"כ ארש"י ד"ה משום ממונו.

**וליחייב נמי בעל גחלת**: ע' תלמיד הרשב"א דמיירי בגחלת לוחשת דאל"כ הוי כמסרו לחרש שוטה וקטן.

**רש"י ד"ה ה"ג**: ע' בשטמ"ק בשם הרא"ש שהקשה אפירש"י אמאי ישלם בעל הגחלת אידך חלק הא יש לו לשלם ג' חלקים.

**רש"י בששימר גחלתו**: מבואר שאע"ג שאכלו כי אורחי' מ"מ כיון שלא הגיע אליו אלא ע"י שינוי חייב חצי נזק. ובגליון הש"ס ציין לדברי הרא"ש באות ג' שסבר דכה"ג חייב נז"ש ולכן פי' סוגיא דהכא דאילו לא היו חתורות הי' פטור לגמרי.

**תוד"ה וליחייב (א)**: ע' בתור"פ שמבואר דהס"ד שיהא רק בעל הגחלת חייב הוא משום שהוא פשע תחילה. וחשבתי לומר עוד טעם משום שהגחלת הוא עיקר המזיק ולכן בעל הגחלת יש לחייב יותר משא"כ בכלב שאינו אלא מביא את הנזק. וע' לעיל כ"ב ע"א בשטמ"ק בשם ר' ישעי' כמה סברות לומר שבעל הגחלת יתחייב הכל ולחלק בין הכא להתם. **ומהרמב"ם** (פ"ב הי"ז מהל' נז"מ) מבואר שפי' שאם לא שימר בעל הגחלת בעל הגחלת חייב בשאר הגדיש אבל לא אמה שחייב בעל הכלב.

**תוד"ה ליחייב (ב)**: "דהא מיתוקמא וכו'" בחי' הרשב"א הביא מהראב"ד דמיירי בכה"ג שאין הגחלת של בעל החררה. **"וא"ת** אמאי וכו'" צ"ע דמה"ת שחייב אדם לשמור את עצמו שלט יוזק. והא דאביי בע"ב הוי מחלוקת ותוס' שם סוברים דהוי דיחוי בעלמא. וכן ע' לקמן כ"ז ע"א דעל בגדו ונשרף חייב. וצ"ע.

**תוד"ה בששימר**: "וי"ל כיון וכו'" ע' רשב"א בשם הראב"ד וכ"כ גם הנמוק"י שבאש התורה מיעטה בשמירתו מדכתיב המבעיר את הבערה עד דעביד כעין מבעיר. ובמגנזי הגר"ח (סי' ל"ו) וכן הוא בשם הגר"ח בברכת שמואל (סי' ו' אות ו') פירשו החילוק שבין בעל הגחלת לבעל הכלב דלבעל הגחלת יש שמירה ולכן פטור משא"כ לבעל הכלב כיון שלא שמר אין כאן שמירה ומ"מ עדיין לא הגענו לאנוס הפטור מגזה"כ דולנערה לא תעשה דבר ולכן עדיין אפשר לחייב בעל הכלב. (וע' לעיל י"ד ע"א מהראב"ד בזה). **וע'** בדברי הרשב"א שהקשה אמאי מהני שמירה פחותה ותי' כנ"ל דסגי בשמירה פחותה. ואח"כ הקשה למה יש כאן שמירה כלל כיון דסתם דלתות חתורות. ותי' הראב"ד משום שבדרך כלל הבעלים שומרים כלביהם. והרשב"א הקשה על זה דא"כ למה צריך לנעול כלל. והרשב"א נשאר בצ"ע. וע' באבן האזל (פ"ב הי"ז אות ו') שתי' על דרך דברי הגר"ח הנ"ל דהראב"ד סבר דבעינן חלות שמירה וזה הרי יש כיון שהבעלים שומרים בהמתם אבל בלי שמירה עדיין לא נחשב אנוס.

**תוד"ה סתם**: ע' מהרש"א דלשיטת רש"י לא קשה דהא אם הוא שינה לא אמרינן בי' תחב"פ וסב"א. וכתב דע"כ סבירא להו לתוס' כשיטת הרא"ש שאלמלא סתם דלתות חתורות הי' פטור לגמרי. וע' תוס' ר"פ שתי' כנ"ל ממהרש"א ע"ש עוד תי'.

**תוד"ה תפשוט**: "כגון אם הושיט פירות וכו'" משמע דבישראל בן דעת לא הי' צריך להיות חייב. ולכאורה טעם הדבר הוא משום דבבן דעת הרי הוא כמעמיד ואיהו מחייב. וע' תלמיד הרשב"א שדימה הדבר לדוחף שור לתוך בורו של חבירו (ע' תוס' לעיל ו' ע"א ד"ה לאתויי). אמנם א"כ למה בעכו"ם חייב בעל הכלב. והתלמיד הרשב"א עצמו כתב אולי לחלק בין הכא לשור הדוחף לתוך בורו של חבירו דהכא השור אוכל מדעת. ולכאורה ביאור דבריו הוא דאף על גב דחשיב מעמיד מכל מקום אינו חשוב כאילו בעל הבהמה הכשיר ההיזק רק שהאחראי העיקרי הוא הנותן ומשום הכי כל היכא דליכא לאישתלומי מהאי מישתלם מהאי. **ובטור** סי' ת"י הביא שיטת הרמ"ה דאפי' כשיש ב' מזיקין כל א' חייב על חלקו אם רק אי אפשר לגבות מן השני גובה השאר מן הראשון. ושם בביאור הגר"א (ס"ק מ"ה) כתב שכן נראה דעת התוס' הכא. וע' גם ברא"ש שהוסיף דנפ"מ נמי לפיקח ואין לו לשלם ושם בפ"ח כתב הטעם משום דכה"ג שייך דינא דר' נתן. ובש"ך סי' שצ"א ס"ק א') תמה על ביאור זה דהא הטור חלק על הרמ"ה שם ובדינא דהכא מודה. ולכן פי' דהכא הוי כגוזל ומאכיל שהדין הוא דרצה מזה גובה רצה מזה גובה. ובקצוה"ח שם כתב שאין הבהמה יכול ליטלו אא"כ יושיט לו הוי המושיט כמעמיד דלקמן (נ"ו ע"א) ולכן אינו גזלן רק מזיק ולכן נשאר בצ"ע אקושיית הש"ך. ובחי' ר' שמעון (סי' כ"ב) תי' דהכא כו"ע מודו שמשלם כיון שיש מעשה היזק א' שמתייחס לשנים משא"כ בשור שדחף את חבירו לבור שכל א' חלק אחר של ההיזק ולכן אם אין כסף לא' אינו גובה מן השני (וי"ל שגם רבנן מודו כאן ולכן סתמו הראשונים ולא פירשו דהוי לר' נתן לחוד). וע"ש שכתב דהכא שאני מלעיל (ו' ע"א) כיון דעכ"פ איכא מעשה הבהמה משא"כ בבור ואש. **"וכגון** שהבהמה לא היתה וכו'" ע' שטמ"ק שפי' דאל"כ הוי תחילתו בפשיעה וסופו באונס. ובחזו"א (סי' ב' ס"ק י') יש צד דכה"ג יתחייב אפי' למ"ד תחב"פ וסב"א פטור ע"ש. **וע'** בפוסקים מחלוקת אם הביאה מרה"ר ואכלה ברשות הניזק מה דינו.

*כ"ג ע"ב*

**לענין קטלא לא אמרינן**: הי' אפשר לומר שהחיוב מיתה אינו תלוי בפשיעת השור רק בזה לבד שהרגו (וכ"כ הרש"ש לקמן מ"ה ע"א). ומדברי הרשב"א לקמן כ"ז ע"א משמע דלענין קטלא אמרינן שהוא יותר אחראי. וצ"ע בגדר הדברים.

**תוד"ה יכלי**: ע' ר"ח שפסק כאביי. וע' רא"ש שאפי' אביי מודה שבעיר חייב רק בשדה כיון שאי אפשר לשומרו שלא יכנס לשדות של אחרים פטור. והש"ך נקט שהרא"ש פסק כר"ח ולכן נקט כדבריו למעשה.

**הנהו**: פירש"י דהיינו אפילו מפסדן ברה"ר. ולכאורה הי' נראה שהטעם הוא משום שאין לו רשות לענין נזיקין בכה"ג דקיימי לשחיטה. ויל"ע מה יהא הדין אם באמת יזיקו ברה"ר אם יתחייבו. ונראה מסתימת הדברים שפטורים וא"כ הפשט הוא שאין רשות לענין חיוב שמירה אבל לא עד כדי כך שיתחייבו בתשלומין.

**תוד"ה הנהו**: "ואע"ג ששילמו מה שהזיקו" אע"ג שיש לניזק ג"כ זכות לומר 'אל תזיקני' מ"מ הרי כאן אנו מחייבין עוד יותר והוא שיצטרך לשחוט שורו, ולא מצאנו חיוב כזה מדיני מזיק. ולכן רק בקיימים לשחיטה אמרינן להו לשחוט אבל בעלמא אין לו אלא זכות לכוף הבעלים לשמור העז שלו.

**תוד"ה ולא ישמרנו**: "לא הספיקו לגמור את דינו וכו'" ע' מהרש"א שהעיר דלאביי ע"כ גמרו את דינו וע"כ החילוק בין ייעודי תורא לייעודי גברא הוא דלא מסתבר שישהה שור שנגמר דינו כ"כ זמן. וצ"ע דהא התוס' לא כתבו חילוק זה. **"א"נ** אין חייבין אלו הכיתות וכו'" לכאורה מכאן מוכח כדברי הקצוה"ח בסי' ל"ח ס"ק ד' שאפי' אעדות שלא הי' עליו גמר דין שייך כאשר זמם ולכן גם בהעידו שנתנסך יינו חייב. וכן ראיתי במלואי חותם שם שהוכיח כן בתוס' כאן. ואולי יש לחלק דהכא מיהת הוי תוצאה מגמר דין משא"כ שם שלא הי' גמר דין כלל.

**מתני' איזהו תם**

**שהעידו בו שלשה ימים**: ע' פסקי הריא"ז ה"ו אות ב' שאין צורך שיהיו ג' ימים רצופים רק שכל יום שתראה שור יגח. ויל"ע לשיטת ר' יהודה מה יהא הדין אם ראה כמה שוורים בכל יום ולא נגח אלא א' מהם בכל יום האם נעשה מועד או לא. וע' לקמן ביש"ש פ"ד אות דב' שאם בכל יום ראה ב' שוורים והראשון נגח והשני לא נעשה מועד לסירוגין. **ולכאורה** אם ראה כמה שוורים ביום א' אינו נעשה מועד אא"כ נגח לכולם. אמנם היינו רק בימים א' וב' דאל"כ יש הפסק בהעדאה ולא נעשה מועד אבל ביום השלישי אם ראה שור ונגח כתב ר' עזריאל בתוס' שנחלקו בזה אביי ורבא דלרבא נעשה מועד וחייב על שור הבא אפי' באותו יום ולשמואל לא נעשה מועד עד למחר ולכאורה הביאור בשיטתו דבעינן ג' ימים שלמים של העדאה. ולכאורה איכא עוד נפ"מ ביניהם שאם ביום ג' ראה שור ונגח ואח"כ ראה שור ולא נגח לאביי הוי עקירה ואינו מועד כלל משא"כ לרבא אפי' עקירה אין כאן כיון שלא הי' יום שלם של אי-נגיחות (אמנם אולי י"ל דמקצת היום ככולו).

*כ"ד ע"א*

**ריחק נגיחותיו חייב וכו'**: ע' טור ססי' קי"ד שהר"מ רוטנברג הביא ראי' מכאן שיכול לומר אתה גבור וכו' עד משיב הרוח ומוריד הגשם צ' פעמים ויחשב מורגל ע"י זה כדי לתלות שלא שכח לאומרו. והביא שם שהר' פרץ חילק בין הכא לתפילה. ושם בב"י הביא ב' הסברים בדעת ר' פרץ. בשם האבודרהם הביא דלא מהני כיון שאינו מורגל מתחילת התפילה. ובשם מהרי"א דשאני נגיחה שע"י ג' פעמים נתגלה שהוטבע בו טבע ליגח משא"כ הכא שצריך להרגיל עצמו. ובחי' ר' שמעון סי' ל"ג ביאר דלמהרי"א פליגי בגדר דין נגיחה אי הוי בירור או מרגיל. **ומקשים** האחרונים דהא קיי"ל כר' יהודה דלית לי' הק"ו ולכן למה הכא שאני. ע"ש בשו"ע בנו"כ מש"כ בזה. ובשו"ת נובי"ק סי' כ"ו כתב שגם ר' יהודה אית לי' הק"ו רק דסבר דלמידין מהוכחה דזבה דע"כ כשיש גזה"כ אזלינן בתרי' מה שאין לומר כן בתפילה שתלוי במציאות. וע' תלמיד ר"ת ור"א שכתב בהדיא דר' יהודה לית לי' הק"ו.

**אימא למעוטי זב מימים וכו'**: ע' חי' ר' ארי' לייב ח"ב סי' י"ג שחקר מאי קמ"ל האי היקישא שימים מחלקים ראי' אחת לשתים או שיכול ג' ראיות בג' ימים ולא בעינן כולהו ביום א'. ומהמהרש"א אתוד"ה ודלמא מבואר דימים ר"ל ראיות מרוחקות. וע' בקונטרס הזבים להגר"ח שמואלביץ (כת"י) שכתב דזב שרואה ראי' אחת או אפי' ב' ראיות בב' ימים אינו מטמא משום 'ראיות' רק משום 'ימים'. אמנם ע' פ"א מ"ג במס' זבים שראיות וימים מצטרפים ואם הוו ב' יסודות שונות צ"ע איך מצטרפים. וע' ר"ש שם מ"ו ד"ה שני ימים ורש"י במס' נדה ל"ב ע"ב ד"ה בראיות ורש"י במס' זבחים כ"ג ע"א ד"ה טומאת התהום. ואכמ"ל.

**הוא פטור והן פטורין**: ע' בברכת שמואל סי' כ' שפי' דמשמע מן הגמ' שאע"פ שאין נענשים בלי תירוצי הגמ' מ"מ אם לא הוזמו עדותם קיים. והקשה איך הא הוי עדות שאי אתה יכול להזימה כמו בעדי נערה המאורסה כיון שיכולים לומר לאוסרה על בעלה באנו ולכן אין עדותם עדות כלל. ותי' דשאני הכא דבכלל עדותם על השור תם הוא עדותם שיעשה מועד ולכן עיקר עדותם הוי יכול להזימה אבל בנערה המאורסה עדותם לגבי איסור לבעלה לא נוגע לעדותם לגבי להרוג אותה.

**תוד"ה איזהו**: בתוס' במס' יבמות (ס"ה ע"א) ד"ה נישאת חילקו דלענין ממון מודה רבי דבעינן ג' פעמים לחזקה. וע' בחי' ר' שלמה סי' ג' ד"ה וליישב נפ"מ בין רבי לרשב"ג אפי' בשור המועד. וע' תוס' במס' נדה ס"ג ע"ב דבוסת שאינו גמור מודה רבי דבעינן ג' פעמים ואולי הה"נ בשור המועד. אלא דא"כ צ"ע דהא קיי"ל שוסתות דרבנן כיון שאין דרכן לראות תמיד לאותו וסת ושור המועד הוי חזקה דאורייתא. ואכמ"ל. וע' מהר"ם אתוד"ה ולא ישמרנו שכתב דאה"נ ורבא סבר כרבי דבתרי זימני הוי חזקה והעדות הג' הוא כדי להתחייב נז"ש ורק מתני' הוי כרשב"ג ואדרבה הוי רבא לשיטתו דאילו לאביי ע"כ צריך ג' פעמים אפי' לרבי.

**תוד"ה השתא**: "תימה לר"י וכו'" האחרונים הקשו מהו התימה בזה דנימא אה"נ והוי כה"ג ממון. וע' מש"כ בזה במהר"ם ושטמ"ק בשם גליון. **"ונראה** לתרץ וכו'" מרשב"א לעיל ה' ע"א ד"ה עדים זוממין נראה שחולק על יסוד דברי התוס' דהכא. ומש"כ בסוף דבריהם להוכיח משלשים של עבד יש לציין שבירו' שבסופ"ג דמס' כתובות הסתפק בזה.

**תוד"ה הרי**: נראה הביאור בגמ' ד"הרי הוא אומר וזאת" לדבריהם (כן מורין דברי הרשב"א) הוא דכיון דחזינן דזב שאני מזבה ע"כ אין הטעם משום מוחזק.

**תוד"ה ודלמא**: "לשתיק מוזאת" ע' מהרש"א דר"ל שאי אפשר ללמוד מראיות קרובות דליכא ק"ו. והא דאמרינן בסמוך ומה ראית ולא אמרינן דאל"כ לישתיק פי' המהרש"א דע"כ בעינן לי' לקרא למילתא אחרינא.

*כ"ד ע"ב*

**תוד"ה אלא**: ברמב"ם (פכ"א ה"ט מהל' עדות) לא הביא דמהני רמיזה חשובה במוכר איש מישראל. ושם בכס"מ פי' דע"כ הרמב"ם סבר כתי' השני של תוס'. ובחי' ר' חיים הלוי שם כתב דבחיוב ע"ז צריכים ב' דברים: א' שיעידו עדות המועלת וב' שיהיו זוממין לעשות ולכן חילק בין הכא להתם דהכא הרי עדותם הוי עדות על המעשה אשר מביא לידי העדאה רק שלא כוונו לזה ולזה מהני רמיזה לומר שהתכוונו אבל בהא דמכירה לדעתם שסברו שהוא עבד אין כאן עדות על דבר המחייבתו כלל ולכן לא מהני רמיזה.

**תוד"ה במכירין**: "וי"ל שיכולו וכו'" ע' מהרש"א שצריכים לתי' ב' למ"ד איעודי גברא. "או של כנעני" לקמן בדף מ"א ע"א מבואר בהדיא שמועד לעכו"ם אינו מועד לישראל. וכתב בשטמ"ק כאן בשם הרא"ש דשאני התם לענין נפשות והכא לענין ממון. ויש לפרש דבריו בב' אנפי. או דשאני דיני ממנות מדיני נפשות או דאני נפש העכו"ם עצמו מבהמתו דבבהמה בעצם שניהם שוין רק הוו בבעלות אחרת.

**ברשב"א ד"ה במכירין**: "דמודה בקנס הוא" יש כאן חידוש שאע"פ שאין עיקר החיוב על פיו מ"מ כיון שמתחייב ע"י עצמו אינו חייב בקנסא.

**איבעיא להו משסה וכו'**: הרי"ף כתב שמדברי רבא מוכח שהלכתא דחייב . וברמב"ם (פ"ב הי"ט) מבואר דחייב ר"ל חצי נזק. ושם בראב"ד כתב שאם נעשה מועד משלם נזק שלם. והיינו משום שסובר הראב"ד שחיוב חצי נזק הוא משום דהוי משונה. ובהרה"מ כתב שאינו נעשה מועד משום שהעדאתו נתמעט מ"כי יגח" ולא שיגיחוהו אחרים וכדלקמן ל"ט ע"א בשור האיצטדין. ובקה"י (סי' כ"ג) כתב בדעת הרה"מ דהא שלומדים משור האיצטדין היינו משום שאילו הי' נעשה מועד לא הי' שייך לדרוש ולא שיגיחוהו אחרים. וע' חי' מרן רי"ז הלוי שכתב שהחיוב שבסוגיין אינו חיוב נגיחה רק חיוב חדש ד"כיון דידעת בכלבך וכו'" ע"ש.

**לבעוטי בי לית לך רשותא**: ע' בנמוק"י שהטעם הוא משום דלא אמרינן כל המשנה ובא אחר ושינה בו אא"כ ההיזק בא מחמת השינוי של השני. ולדבריו יש לע' מאי קסבר השיטות האחרות שפוטרים אפי' בב' פרות ברשות הרבים. ולכאורה צריכים לומר שחולקים שגם בכה"ג חשוב שבא מחמת השינוי של השני.

**תוד"ה משסה**: ע' בנמוק"י בשם הריטב"א ליישב שפטור שור האיצטדין הוא ממיתה ולא מתשלומין. וע' מש"כ לקמן ל"ט ע"א ארש"י ד"ה שור האיצטדין.

*כ"ה ע"א*

**קרי בזב מניין**: צ"ע דהא דטהור בטהור וטמא בטמא היינו כל מעיינות הזב ולא רק רוק וא"כ לטמא שכב"ז משום דהוי מעיינות הזב. ובמס' נדה (נ"ו ע"א) אמרו שרק אם מתעגל ויוצא וחוזר ונבלע הוי בכלל מעיינות אבל בלי זה לא. וביאר המהרש"א שם דאע"ג שברש"י שם מבואר ששכבת זרע מתעגל ויוצא מכח סוגיין דהכא צריכים לומר שאינו חוזר ונבלע. **והרמב"ם** (פ"א הי"ד מהל' טומאת מו"מ) נקט הטעם שמטמא שכב"ז במשא משום שאי אפשר בלי צחצוחי זיבה. וע' רע"א בתוס' למתני' למס כלים (אות ו') שכתב שהרמב"ם לשיטתו לא הי' יכול ללמוד מק"ו דהא לית לי' כר' טרפון וא"כ הול"ל דיו. אמנם ע"ש בכס"מ בשם מצאתי כתוב שי"ל שהרמב"ם למד טומאת שכבת זרע מ"וזאת" (ע' פיהמ"ש למס' כלים פ"א מ"ג). וצחצוחי זיבה הוא רק טעם לחלק בין שכב"ז לשאר משקין. ובזה מתיישב קושיית התוס' במס' נדה (כ"ב ע"א) ד"ה לפי ע"ש.

**מאן תנא וכו' ולא ר' יהושע**: לכאורה הי' אפשר לומר שכוונת הגמ' היא מאן תנא דאית לי' משא מק"ו וזהו הטעם דלא הוי כר' יהושע. אבל הרשב"א נקט כפשוטו וביאר בשם ר"ח דלא הוי כר' יהושע משום דבימי ספורו שייך שכב"ז בלי צחצוחי זיבה. והרשב"א עצמו הקשה על זה מגמ' שבמס' נדה שגם בימי ספורו אמרינן אי אפשר בלי צחצוחי זיבה. וע' במגי' לרשב"א מה שתי' בזה.

*כ"ה ע"ב*

**ותהא שו"ר חייב ברשות הרבים מק"ו**: צ"ע שמשמעות הגמ' דקס"ד ללמוד חיוב גמור ברה"ר וכ"כ התוס' כ"ו ע"א ד"ה מידי. וא"כ כיון שעדיין לא למדנו מגזה"כ דובער בשדה אחר לכאורה הי' לנו לחייבו בלי ק"ו דמה"ת למיפטרי' ומאי שנא מקרן עצמו שמחייבין לי' מסברא. ואולי אגב אחריני נקטי'.

**מה קרן וכו' ברשות הרבים חייבת**: לכאורה מכאן מוכח שאין פטור רה"ר באש. ודלא כמו ששמענו שזהו הטעם שאין חייב על רגל ברה"ר משום דהוי גם אשו.

*כ"ו ע"א*

**ע' בתוס' רע"א** למתני' כמה קושיות בק"ו דסוגיין.

**אין חצי נזק חלוק וכו'**: ע' בט"ז סי' שפ"ט סע' י' שהקשה שאם אין ח"נ חלוק ליחייב גם ברשות המזיק. ותי' דלזה אהני ק"ו ע"ש. ולולא דבריו הו"א דהתם מטעם אחר פטרינן ומשום שיש טענה דתורך ברשותי מאי בעי אבל הכא מיירי בפטור חילוקי הרשויות.

**ולא תהא קרן ברה"ר**: ע' מהרש"א אתוד"ה ולא שסוף דברי התוס' שייכים גם להו"א של הגמ' כאן שאין לומר דא"כ אמאי בעינן ישלם שי"ל שהיינו אומרים הק"ו דלעיל כיון דעדיף טפי. וע' רע"א מש"כ בזה.

**ויהא אדם חייב בכופר וכו'**: (ע' מש"כ לעיל ד' ע"א) ע' רשב"א כאן שי"א דסד"א שיתחייב גם מיתה וגם תשלומין כמו השור. ועוד פי' שאולי מיירי בהמית שלא בכוונה. וכתב דע"כ סוגיא זו דלא כתנא דבי חזקי' דאל"כ מ"מ הוי למיפטר משום קלב"מ. וע"ש עוד תי'.

**כופר ברגל**: לכאורה מאן דמחייב מחייב אפי' בפעם ראשון דהא מהו מועד מתחילתו. וכ"כ המאירי כאן וכן בחי' הרשב"א לקמן מ"ד ע"ב. אמנם ע"ש ברשב"א בשם הראב"ד דלא חייבא תורה אא"כ הועד בבעליו ג' פעמים. וצ"ע לשיטת הראב"ד עצמו (כ"ח ע"ב) דא"כ לרב שלמד בור דלא אפקרינהו משו"ר יתחייב ג"כ בוהועד בעליו.ולכאורה שאר ראשונים סוברים דלא בעינן והועד בבעליו אלא בדבר שצריך להעדאה אבל במועד מתחילתו לא.

**תוד"ה ולא**: "הוה משתלם מן העלייה" ע' מהרש"א הטעם משום דכיון דכתיב בשו"ר מהדיא שמשלם ממיטב ע"כ משתלם מן העליי'. (וכן מבואר מתוס' לעיל ה' ע"א ד"ה הא דמגופו ע"כ לא הוי מיטב. **"וא"ת** והיכי גמר וכו'" ע' רע"א שהקשהדאפי' אם שו"ר יהא חייב חצ"נ ברשות הניזק אפשר לעשות ק"ו מהא דחייב מן העליי'.

**תוד"ה רגל**: ע' תוס' ר"פ שכתב דשו"ר לא נתמעטו מעליו כיון דהוו מגופו של שור. ומ"מ מוכח מדבריהם שאם אינו אורחי' אין זה שן ובודאי חייב כופר אע"פ שכוונתו להנאת עצמו ומשו"ה כתבו דהוה מצי לאוקמי' בשן דחי' דאילו דבהמה כיון דלאו אורחי' הוא היינו קרן.

**תוד"ה לאו**: ע' מהרש"א שהקשה דליכא למימר ק"ו דידהו דהא אדם יוכיח. ונשאר בצ"ע. ולכאורה י"ל לדברי התוס' דהא התוס' כבר הקשו כעין זה ונשארו בצ"ע ומ"מ ע"כ ליתי' לפירכא זו ולכן הקשו כאן.

**תוד"ה או דלמא**: ע' תוס' ר"פ דהא דאיכא כופר בשו"ר היינו משום שכוונת התורה היתה לשלשתם. ועל דרך זה איכא נמי ברא"ש.

*כ"ו ע"ב*

**מלאכת מחשבת אסרה תורה**: ע' נמוק"י הטעם משום דמלאכת מחשבת נלמדת ממלאכת המשכן ושם כתיב "לעשות בכל מלאכת מחשבת" (שמות ל"ה;ל"ג). וכה"ג כתב רש"י במס' ביצה י"ג ע"ב ד"ה אלא מאי. **ובשו"ת** רע"א סי' ח' הקשה אמאי בעינן הכא לפטור מיוחד לשבת דמלאכת מחשבת הא לכאורה כה"ג (ע' תוס' במס' שבת ע"ב ע"ב ד"ה נתכוין) הוי מתעסק אפי' בכל התורה כולה. ותי' דשאני הפטור שבת מן הפטור בכל התורה כולה דכל התורה כולה אע"ג שהמתעסק פטור מן הקרבן אבל מ"מ איסורא עבד אבל בשבת אין עליו שם איסור כלל (ודלא כמקו"ח בהל' פסח סי' תל"א דנקט שבכל התורה כולה ג"כ אין עליו שם עבירה). ולכן י"ל דהכא מיירי דנפל מחיקו והזיק בשבת ואילו לא הי' הפטור משום מלאכת מחשבת הי' צריך להיות פטור בנזקין משום קלב"מ אבל עכשיו שפטור משום מלאכת מחשבת חייב דהא לא עבד האיסורא כלל. ולכאורה כוונתו לומר שהי' צריך להיות פטור משום שחבל בשבת (דהא זהו הנידון בסוגיין להיות חייב בד' דברים). וא"כ לגבי סוגיין הי' אפשר לפוטרו משום מלאכת מחשבת ג"כ משום מקלקל למ"ד מקלקל בחבורה פטור. **והאחרונים** העירו מלקמן (ל"ה ע"א) לפירש"י (וכן הוא בירו' שם) דבמקלקל שהוא חסרון במלאכת מחשבת איכא פטורא דקלב"מ ודלא כרע"א לכאורה. וע' בליקוטי רע"א שם שהביאו משו"ת בית יצחק או"ח סי' ט' וסי' צ"ו שהביא משמי' דהגרע"א דבמקלקל יש איסור שבת מדאורייתא. ולפי זה ניחא. אמנם בתוס' שם מבואר לכאורה כרע"א. וע' במאירי שמשמע דאפי' אם הי' מתעסק בשבת יש לזה שם חטא ע"ש מה שתי' בענין לא יצא החייט במחטו ע"ש. ובשו"ת עונג יו"ט סי' כ' שדן מה הדין בעשה מלאכה במתעסק אם נאסר משום מעשה שבת וע"ש מה שפלפל בסוגיין.

**הכיר בה ושכחה**: ע' נמוק"י לעיל (י' ע"ב מדפי הרי"ף) בשם הרמ"ה שחילק בין הכא ללעיל (כ"ג ע"א) שכשפשע באשו חייב בד' דברים דהתם חשוב פושע אבל הכא בשעת ההנחה חשב שיסלק את האבן עד שיקום ולכן לא חשוב פושע וכשעמד כיון שכבר שכח ממנו הרי הוא אנוס. וע"פ דברי הרמ"ה כתב הנמוק"י דהה"נ בתפילה אם הי' לו זמן להתפלל ומשו"ה לא התפלל ואח"כ שכח ממנו ועבר זמן התפילה אין זה חשוב פושע ויכול להתפלל תפילת תשלומין. וכן הדין בשביעה. ולבסוף הסתפק לומר שאולי בתפילה הוי פושע כיון שאסור להתעסק בדברים אחרים כגון תספורת קודם שיתפלל. ובשו"ע (או"ח סי' ק"ח סע' ח') סתם להקל.

**נתכוין לזרוק שתים וזרק ארבע וכו'**: גם הכא הקשה הנמוק"י מאי שנא מלעיל ותי' דהכא כבר שיער כחו שלא יזרק אלא ב' והלך ד' והוי כעין אונס.

**קדם וסלקן פטור**: ע' בקו"ש במס' ב"ב (אות ע"ה) שכתב שהטעם שהוא פטור כאן הוא משום דהוו כלים ואין חיוב על כלים בבור אבל על גדי חייב שסילוק הכרים חשוב ככריית בור. ובחזו"א (סי' ב' סס"ק י"ד) כתב דקרקע בלי מכשול לא חשוב בור. ונראה בביאור הענין דהנה אם הניח אסו"מ באופן שאם יתקל בו יפול ע"ג כרים וכסתות נראה שגם הכא אם קדם וסילק הכרים וכסתות לאחר שנתקל בו יהא פטור. והטעם הוא משום שהאסו"מ לא עשו מעשה היזק שלא הפילו אלא ע"ג כרים וכסתות ולכן אחר שבא וסילקן אינו אלא גורם. משא"כ במי שסילקן קודם שנתקל בו הרי הוא חשוב ככורה הבור ולכן חייב על הניזקין.

**רש"י ד"ה זרק**: "בעל הכלי" אולי כוונת רש"י ליישב הגירסא ד"ואמר רבא" שבבעל הכלי מודה דפטור. אלא דמ"מ צ"ע מאי שנא. וברא"ש כתב שטעמו של רש"י משום דהוה קשיא לי' שלא ביארו לנו בגמ' מהו דינו של זורק הכלי (וע' במלחמת ה' שפי' שעל זה גופא דנו בגמ'). והרא"ש כתב שאילו זרקו בעל הכלי הי' חשוב אבידה מדעת וא"כ לא בעינן לי' לפטורא דמנא תבירא תבר. וע' בחי' מרן רי"ז הלוי סוף הל' גו"א שהביא קושיא ממרן הגר"ח שיש להקשות בכל אופן למה לא חשוב אבודה ממנו ומכל אדם. ותי' דכיון דלזה בעינן שיפקע ממנו החפץ לגמרי והכא הרי נשארו לו השברים לא שייך אבודה ממנו ומכל אדם. ויל"ע מהו החילוק בין זה להא דמבואר בראשונים דשייך כאן אבידה מדעת (בפרט לשיטת הרמב"ם דאבודה ממנו ומכל אדם הוא משום שמייאש).

**תוד"ה האי**: נראה בביאור דבריהם דלכאורה הא דפטור מד' דברים בעלמא ואינו בכלל נזק הייבו משום דהוי גרמא בנזקין (ע' קצוה"ח סי' שס"ג ס"ק ג') אבל באדם המזיק אדם חייבי' רחמנא. ומ"מ הו"א שלא חייבא תורה אלא כשיש פצע ואינו חייב בנזק ומשום דכשיש נזק הרי הוא בכלל תשלומי הנזק אבל כשאין נזק משלם על הפצע משום שאר תשלומיו כיון דזהו מה שנשאר בתשלומי הפצע. וקמ"ל שאין זה בכלל תשלומי הנזק רק תשלומין אחרים הם. ומ"מ סד"א דהיינו כשיש עכ"פ פצע ולכן יש לומר דזהו שויות הפחת של הפצע אבל כשאין פצע הוי באמת גרמא בנזקין. וקמ"ל שגם כה"ג חייב.

**תוד"ה ש"מ**: רש"י בע"א ד"ה נזק כבר התייחס לקושייתם ותי' דדרשינן דומיא דכי יריבון אנשים וכן הביא הרשב"א בשם הראב"ד. וע"ש בחי' הרשב"א שהקשה עליו דהא איכא דיני כוונות שונות דהא בבושת אינו חייב עד שיתכוין להזיק. ולא הבנתי קושייתו דבבושת איכא גזה"כ דעד שיתכוין אבל שאר הד' דברים י"ל שצריכים אותו כוונה מגזה"כ הנ"ל. (ובהמשך דברי הרשב"א הביא בשם הר"ח לדרוש מבאבן או באגרוף מה אגרוף בכוונה אף אבן בכוונה. וקצת משמע דהוי גזה"כ מיוחדת לדלקמן. וצ"ע כוונת דבריו).

**תוד"ה לענין**: ע' רשב"א בשם הראב"ד עוד תי' דתמעטעין סמוי' ועובר הוו עיניו סמויות.

**תוד"ה פרט**: ע' רשב"א יישוב לקושייתם.

**תוד"ה זרק**: ע' שטמ"ק בשם ר"י מגאש לחלק בין הא דריב"ם להורג טריפה. ותי' דכיון שאין לו א' מי"ח סימני טריפות הוי רק כחולה שנחלש ודינו כחי עד שימות.

*כ"ז ע"א*

**וקבלו בקרניו וכו'**: ע' חזו"א סי' ב' ס"ק ט"ו דע"כ סבר תחב"פ וסב"א חייב דהא נפילת תינוקות הוי רוח שאינה מצוי'.

**פלוגתא דר' ישמעאל בנו של יוחנן בן ברוקא ורבנן**: לפום ריהטא תלוי נמי במחלוקת רבנן ר"י בן בתירא דלעיל. וכן מבואר בחי' הרשב"א לשיטת ר"ח למאן דאמר דמי מזיק. ומסתימת לשון תלמיד ר"ת ור"א וכן בשטמ"ק בשם ר"ש משמע דלכולי עלמא פטור אליבא לרבנן דלעיל. **ומדברי** הר"ח לכאורה מדויק שגדר החיוב בנז"מ הוא ממון המזיק וזהו הטעם שחייב בנזק משא"כ כן בדמי מזיק דאז חיובו שונה דחשוב כאילו השומר הזיק. **צ"ע** למה לא חיישינן הכא לחיי שעה. **וע'** במלחמת ה' שהקשה דמאי שנא הכא שהראשון פטור ולעיל בזרק כלי הזורק חייב. ומכח קושיא זו פי' שגם בזרק כלי הראשון פטור ע"ש. ובחי' ר' שמעון סי' כ"ד כתב דע"י בתר מעיקרא אמרינן שמעכשיו חשוב כאילו כבר נאבדו חיותו שלאחר שיפול ולכן ברציחה ליכא למיחייבי' כיון שאחרי הכאתו נשאר לו חיי שעה. ושאני מכלי דשויותו של זמן כל דהו אינו מחייב. **וע'** תלמיד ר"ת שתי' דלא מיחייב הראשון כיון שהיו יכולים להצילו אם היו שמים תחתיו כרים וכסתות. ופי' דבריו דאע"ג שאם הי' מת הי' חייב אע"פ שהיו יכולים לשים תחתיו כרים וכסתות מ"מ לא חשיב כולו אבוד להתחייב כיון שלא מת לבסוף ע"י זריקתו.

**דתנן קרע את כסותי וכו' חייב**: הרי שיש לו רשות לענין נזקין ומ"מ חייב בתשלומין. וצ"ע לפש"כ הגרב"ד שהחיוב ממון נובע מן האיסור מזיק. וע' מש"כ בזה לעיל בענין פותקין ביבותיהן.

**רש"י ד"ה וביבמתו**: "ואם חזר ועשה וכו'" משמע דאפי' לא נתכוין לביאה מ"מ מיפסיל אשאר האחין. וע' באג"מ אה"ע ח"א סי' קפ"ח ענף ב' שהסתפק אם בכה"ג הולד ממזר או לא.

**רש"י ד"ה על לבו ומת פטור**: "שהיה לו לסלקה" ע' רא"ש שביאר לפי סברת העולם היה לו לסלק ולא להניח. ולכאורה ר"ל שאין כאן מעשה רציחה משום דלא הו"ל לאסוקי אדעתי' שישאר שם. אמנם בנמוק"י הביא כלשון הרא"ש והוסיף ולכן איהו אפסיד אנפשי'. וע' מש"כ בזה בחי' ר' שמעון סי' כ"ה. ועדיין צ"ע.

**תם ונשלם**

**פ' כיצד הרגל**

**בריך רחמנא דסייען**

**מראה מקומות**

**לפ' המניח**

**למאי נפ"מ למקח וממכר**: ע' ביש"ש (אות א') שהעיר בזה שהראשונים לא הביאו פסק זה. וכתב שלא היו צריכים לכך דכאן אפי' רב מודה ואנן קיי"ל כשמואל כ"ש הכא. וע"ש שהעיר דמ"מ איכא חידושא הכא וכן הוא מוכרח דהא אל"כ מאי קמ"ל מתני' אליבא דשמואל. ובאבן האזל (פכ"ח הט"ו מהל' מכירה) כתב דהא דמהני רובא היינו משום שע"י רוב אמרינן שזה הי' כוונתו משום שזהו כוונת הלשון ומשו"ה לא קיי"ל כסוגיא דהכא.

**רש"י ד"ה בעל החבית**: העירולי דלשיטת התוס', הגמ' לא דן בהוזק בחרסית כלל. וע"כ כוונת רש"י שידונו למה חייב בהוזק הא איבעי לי' לעיוני ומיזל וכשיטת הרשב"א ועוד שאין לחלק בין הזיק להוזק בסוגיין. ויש לדחות שאין כוונת רש"י דבגמ' מפרש אלא לזה שיפרשו למה שינו ללשון חבית. שו"ר מש"כ הפנ"י בדברי רש"י ע"ש. שוב הבנתי דיתכן שכוונת רש"י לומר שבגמ' יתקשו בלשון חבית דנקט. ובעוד והדר ציינו פנ"י בנידון.

**תוד"ה המניח**: "יכול הלוקח לומר לא אתן לך דמים וכו'" וצ"ע דהא כיון שודאי חל המקח רק יש ספק מה הוא צריך לתת תמורת הדמים לכאורה הי' צריך להיות הדין שהדמים חייב לו בודאי ועל החפץ אמרינן המע"ה. ומדברי התוס' נראה שיכול לעכב נתינת הדמים עד שיקבל החפץ שרצה לקבל, וזו מנלן. ובקונטרס הספיקות כלל ז' אות ו' הביא מאחיו שהקשה כעין זה והביא דוגמא לזה ממה שמצאנו בב"מ שבמשכיר י"ב זהובים לשנה בדינר זהב לחודש שאין צריך לתתו לו לי"ג חודש ומ"מ חייב לתת לו כל דמי השכירות. ובחי' ר' שמעון סי' כ"ו אות ב' תי' דהכא יש ספק בדעתם ולכן יתכן שלא הי' כאן גמירות דעת ולכן הוי מקח טעות מה שאין כן שם שהסכימו ללשון רק יש ספק בעלמא מהו פי' לשון זה משום שי"ל תפוס לשון ראשון או אחרון. ועיין שם בקונטרס הספיקות מה שכתב ליישב בזה. **"ואם** התנה לתת לו חבית ונתן דמים" ע' ברש"ש שיש נפ"מ אפי' לא נתן דמים שיכול לעכב עליו ולא לתת חביות תמורת הדמים. וע"ש שכתב דלרבותא נקטי' דלא מיבעי שאינו מחויב לתת לו חביות וכגון בדלא נתן דמים אלא אפי' נתן מעות יכול לתת לו כדים. וע' בסמוך לענין זה דלכאורה בכה"ג רב לא יודה שיצטרך לתת כד. **"ואומר** ר"ת דאפי' רב וכו'" מבואר בראשונים דהיינו משום דאל"כ הוי מתני' דלא כרב (וע' ברשב"א שלא דייקו כן מן המשנה רק ממה שאמר ר' פפא היינו כד והיינו חבית וא"כ לדבריו אין הוכחה). **"שיכול** המוחזק לומר וכו'" דבריהם צריכים ביאור. וע' בתוס' ר"פ (וכ"כ ג"כ בשו"ת מהרלב"ח סי' צ') דהכא בכד וחבית הרי הוא תלוי בלשון ושייך גם המוכר לזה ולכן אית לי' ברי ביחד עם המוחזקות שלו ובזה מודה רב. משא"כ הא דמוכר שאין המוכר מוכר לתכלית מסוים וכל ענינו למכור אותו למי שימצא לקנותו מאיזה טעם שיהי'. רק הלוקח הוא שקונה לתכלית מסוים. ולכן לא שייך אצל המוכר ברי ובזה סבר רב דבמוחזק בלי ברי הולכין אחר הרוב. אלא דעדיין תיקשי שגם הכא אין לו אלא ברי לענין כוונת עצמו אבל לא לענין כוונת חבירו. ובשלמא לענין זה שאינו צריך לשלם כמו הרוב ניחא דבזה מהני טענת ברי של מחשבת עצמו ולא איכפת לן בטענת חבירו. אבל לחייב כגון הלוקח לקבל כדים במקום חביות הא צריכים לומר שהי' קיום למקח ובזה צריכים דעת הלוקח ואיך יוכל המוכר לומר ברי מהו דעת הלוקח. וכה"ג העיר הרש"ש וכתב לדחוק דאה"נ ולא מודה רב הכא אלא בלא נתן דמים. וכן מפורש לפי גירסת מהרש"ל לקמן שיכול לכפותו לקבל כדים וכ"כ נמי בתלמיד ר"ת ור"א. **והנה** בהקדמה לתי' קושיא זו צריכים לחדש כמש"כ בחי' ר' שמעון סי' כ"ו אות א' שהחיוב המוטל על הקונה הוא נפרד מן החיוב המוטל על המוכר. והיינו שהמוכר מתחייב לקיים מה שהוא הסכים לו ואילו הקונה מתחייב לקיים מה הוא הסכים לו. ולכן למשל אע"ג שהלוקח לא הסכים אלא לחביות מ"מ כיון שהמוכר קיבל הדמים והוא לא הסכים אלא לכדים יש כאן התחייבות לכדים אע"ג שבדעת הקונה לא הי' אלא לקנות חביות. אמנם עדיין צריכים לחלק למה בכד וחבית יש דין לתת כדים ואילו במוכר שור לחבירו ליכא חיוב זה. **וליישב** קושיא זו כתב בחי' ר' שמעון לחלק בין פסיקה למקח דבמקח אין הדבר תלוי בדעת המוכר משום שהקנין צריך לחול על החפץ וכיון שאין המוכר יכול לטעון ברי שהי' כאן מקח מהני רוב של הלוקח להוציא ממון. משא"כ בהא דכד וחבית דהוי רק התחייבות של פסיקה אין הקנין מחייב אלא שהמוכר יקיים ההתחייבות שלו. ולכן בשלמא כשלא נתן דמים יכול הלוקח לעכב הדמים בגלל שלא התחייב דמיו אא"כ יקבל מה שהתכוין לו אבל כשנתן כבר את הדמים התכוין לתת אותם לחייב את המוכר לקיים ההתחייבות שלו ובזה הא לא התחייב המוכר אלא בכד כיון שהוא מן המיעוט. וע' בברכת שמואל סי' כ"א שתי' דבהא דכד דהוי ספק בלשון לא איכפת לן כוונת המוכר משום שהמוכר לא מכר לפי כוונת הלוקח רק לפי הלשון וכיון דלדידי' הלשון הוא כמיעוט הוי אצלו כברי שנגמר המקח כמיעוט משא"כ בהא דרדיא דתליא בכוונה א"כ לא מהני גם כוונת הלוקח ולכן לית לי' למוכר טענת ברי ומשו"ה אזלינן בתר רובא. **"וי"ל** דלא שייכא הכא הודעת דמים וכו'" הא דלא שייך תירוץ הגמ' דלקמן דעלה דמי בישרא וכו' ביאר במהרלב"ח דהיינו משום שאין דרך כד לעלות בלא חבית. ולכן היו צריכים לומר דקרובים. ולקמן כיון שצריכים לומר שעלה כתבו שעלה עד שיעור שוה ממש. "**ומיירי** דאית ליה וכו'" כתבו דבריהם כאן דשייך לתי' השני דוקא דאילו לתי' הראשון יש נפ"מ בשויות. **ולפי** הגירסא שלפנינו כוונת התוס' היא לקונה שאם עדיין לא נתן הדמים יכול לתת למוכר הכדים בדמיו. והמהרש"ל (על הגליון) גרס "שקול כדא" שאפי' המוכר יכול לומר לקונה שבמקום החבית יקח תשלומיו בכדין. וטעם גירסתו משום דלכאורה אצל הלוקח לא שייך "בזוזך" אלא "בזוזי" ולכאורה לפי זה כוונתם לומר דאל"כ אפי' הוי מקח טעות הרי יכול המוכר לשלם שו"כ כתשלומי הדמי מקח טעות בדלית לי' זוזי. וצ"ע דאי אזלינן בתר רוב לכאורה צריך לתת לו חבית ולא דמים ואיך יש כאן מקח טעות. וראיתי בשטמ"ק בשם ר' ישעי' שכתב דמיירי בדלית לי' חביות. ולכן מ"מ אינו יכול לתת לו חביות וא"כ הנידון הוא אם הוא מקח טעות וחייב דמים או שאינו מקח טעות וחייב. ואע"ג דבפסיקה ואין לו באופן המותר לכאורה חייב לתת להשיג חביות ולתת לו (ולא מסתבר דמירי כשאינו יכול להשיג חביות מ"מ יש לומר דמיירי הכא ע"י פסיקה רק כגון שאמר לו שאני מוכר לך עשרת החביות שיש לי בתוך ביתי והתכוין להקנות אותן כדים הנמצאים שם דעד כמה שהולכים אחר הרוב ע"כ הוי מקח טעות שאין אלו חביות. אלא דשוב העירו לי שקשה לומר כן כיון שאמר לו חביות שוות מאתיים זוז. ויל"ע אם חייב לספק לו את המוצר אם מיירי בפסיקה.

*כ"ז ע"ב*

**תוד"ה קמ"ל**: "ליתי ק"ו מדיני ממונות וכו'" התוס' לא כתבו מנין להם דבדיני נפשות הולכים אחר הרוב ברוב כגון של סוגיא דידן. רק התוספת חידוש דאפי' ברובא דליתי' קמן הולכים אחר הרוב הוכיחו מגמ' בסנה' (ס"ט ע"א). ולכאורה כוונתם שדקדוק לשון הגמ' משמע שרק בממון אין הולכין אחר הרוב ולא בנפשות. אמנם יש אחרונים שכתבו למסקנת דבריהם שאין חילוק בין נפשות לממון רק יש חילוק בין ב' מיני רוב. ולדבריהם צריכים לדחוק שכוונת התוס' להקשות מאי שנא רוב זה לרוב של דיינים. ובעיקר קושייתם הא גם בממון הולכים אחר הרוב היכא דליכא מוחזק וכמש"כ התוס' במס' ב"ב ריש כ"ג ע"ב. וא"כ לכאורה קשה מהו כל קושייתם הא בממון איכא מוחזק. והפשוט בזה שגם בדיני נפשות הבעל דין מוחזק בחיי עצמו ולא הי' לנו להוציא את נשמתו מדין רוב. **"וי"ל** דהתם גבי דיינים וכו'" נראה הביאור בכוונתם (וכעין זה כתב בקונטרס הספיקות כלל ו' אות ג' ד"ה ואכתי) דקס"ד בקושייתם דיסוד היתר דדיינים היא משום דאזלינן בתר רובא ולכן האמת עם הרוב ולכן ליכא לחלק בין דיינים לכגון רובא דליתא קמן. אבל בתירוצם ביארו שיסוד הדבר שסומכים על רוב בדיינים הוא משום ביטול ברוב ובזה שפיר עבדינן ק"ו אבל ב'אזלינן בתר רוב' לא עבדינן ק"ו. וכי תימא דהא כל ענין הא דאזלינן בתר רובא למידין מדיינים (ע' בזה בחי' הגר"ח על הש"ס סי' רכ"ט) וא"כ היכי אפשר לומר דבדיינים לא בעינן לי' י"ל דלא מבטלינן הדיינים ברוב אלא משום דאמרינן שהאמת עם הדיינים וזהו מן היסוד דאזלינן בתר רובא רק מאחר וכן הוא מבטלינן הדיינים ברוב ואחרי שיש ביטול לא שייך הכללא דאין הולכין בממון אחר הרוב שכבר אין מיעוט. וביאור אחר קצת שמענו לומר דכיון שיש לרוב הכח של ב"ד דהא פוסקים על פי הרוב א"כ המיעוט של דיינים שאין להם כח של ב"ד הוו כמאן דליתא דהא הב"ד הם שמוצאים מן המוחזק. **"וליכא** למימר דהתם גבי דיינים שאני וכו'" ע' קונטרס הספיקות כלל ו' אות ב' ממהר"ם חביב שכוונת התוס' בזה לומר שאין הרוב מוציאין הממון אלא כל הב"ד הם שמוציאים ומן הטעם שכתבו שכבר נתבטלו מיעוט הדיינים. **ובתוס'** במס' סנה' ג' ע"ב ד"ה דיני תירצו בענין אחר (וכן פי' שם בקונטרס הספיקות אות ד') שיש ב' סוגי רוב ורק ברוב אלים אזלינן בתר רובא. ושמענו לבאר דברוב קלוש אזלינן בתר הרוב אבל אין הרוב מסלק את הספק אבל ברוב אלים הספק מסתלק.

**איבעי ליה לעיוני ומיזל**: נראה להקדים דלכאורה יש כאן ב' נידונים יסודיים. חדא שיש לאדם אחריות לעיוני ומיזל ואם אינו עושה כן הרי הוא חייב בנזקו. ועוד האם הוא באמת הדרך של א' להתבונן בדרכים. ויסוד הראשון בנוי על השני דרק בגלל שזהו הטבע של בן אדם להתבונן בדרכים אמרינן שיש עליו אחריות לעיוני ומיזל אבל אלמלא זה אין עליו חיוב זה. ולכן למשל בתוס' דנו שמצאנו ששור פקח ביום פטור והקשו מהמ"ד שאין דרכן של בני להתבונן בדרכים. ולכאורה זה שייך רק ליסוד השני הנ"ל אבל כלפי היסוד הראשון וכי יש אחריות לבהמה. וזהו לכאורה ג"כ הביאור בזה שכתב רש"י לקמן כ"ט ע"א דבגמל ליכא למימר איבעי לעיוני ומיזל דר"ל דליכא למימר שהגמל אחראי על זה וכנ"ל. **והעירו** לי דלכאורה לרמב"ן דמחייב אדם המזיק אפי' באונס גמור א"כ אין החיוב משום שפשע אלא אע"ג שלא פשע וא"כ לא שייך איבעי לי' עיוני וכו' רק דמ"מ חייב לשלם. ושמעתי מא' שיתכן דלרמב"ן אלמלא זה דאיבעי לי' לעיוני ומיזל לא הי' חייב משום אדם המזיק שהי' חשוב המניח את הכד כמזיק את עצמו. אמנם בסמוך בקרנא דעצרתא עדיין תיקשי דהא התם הי' ברשות וא"כ ל"ל לגמרא לומר איבעי לי' לעיוני ומיזל.

**קנסא קא מגבית בבבל**: נחלקו רש"י ותוס' אם הטעם משום דבושת קנס הוא או משום דבדליכא פסידא לא עבדינן שליחותייהו (וברשב"א איכא דבמילתא דלא שכיחא לא עבדינן שליחותייהו). וע' רשב"א שהקשה דהא נפ"מ בתפיסה. ותי' דזה היתה כוונת ר' חסדא להקשות אימא לי וכו'. ולשיטת התוס' לעיל ט"ו ע"ב לק"מ שלא התירו אלא לתפוס המזיק עצמו.

**רש"י ד"ה אלא אי כשמואל**: "שהמניח לא פשע" פי' שלא פשע בענין שיכול להזיק לו במזיד.

**תוד"ה אמאי**: "אבל הך לא פריך וכו'" ע' ברשב"א דחה הראי' וכתב דיתכן שהגמ' מיירי גם לגבי שלא יוזק. וע' מש"כ ברש"י במתני' לעיל. **"ולא** שייך כאן וכו'" ע' מהרש"א שהעיר דלכאורה יש סתירה בתוס' דהכא רצו לומר דכל המשנה יפטור אע"ג דאיבעי לי' לעיוני ומיזל ואילו לקמן כתבו שהי' צ"ל חייב כשדרך בהמתו אבהמה רבוצה אע"ג שיש בה משום כל המשנה וכו' (כדמבואר בהדיא שם בגמ' כ"ד ע"ב) כיון דאיבעי לי' לעיוני. ותי' שיש לחלק בין בהמה לאדם דבהמה צריך ליזהר אפי' שלא יוזק ולכן אפי' במקום כל המשנה לחייב. וצ"ע לענין כל המשנה מאי נפ"מ בזה דאיבעי לי' לעיונו טפי הא בכל כל המשנה הרי הי' פושע להתחייב אלמלא הא דהניזק שינה ומאי שנא הכא. וכה"ג הקשה המהר"ם ותי' בא"א ע"ש. ובחזו"א (סי' י"ב ס"ק ח') כתב שתירוצם של מהרש"א ומהר"ם אינם מובנים. **"דגבי** אדם וכו'" ע' הגהות אשר"י הטעם משום דמרבינן באדם אפי' אונס כרצון.ויש בזה חידוש דלכאורה הא דאונס כרצון היינו שחייב אפי' אפשיעה קלושה דאדם לו יש ליזהר בעצמו טפי אבל כל המשנה דהוי פטור אחריות מצד הניזק לכאורה הי' צ"ל הדין דחייב גם באדם המזיק. **"והא** דאמר הניח חנוני נרו וכו'" ע' רע"א שהעיר דלכאורה י"ל דדוקא באדם המזיק אמרינן איבעי לי' לעיוני ומיזל משום דחייב אאונס כרצון אבל בממון המזיק פטור. ולכאורה צ"ע קושייתו דהא כיון דאמרינן דיותר יש לו לאדם ליזהר שלא יזיק משלא יוזק אם כן כיון דאמרינן לגבי בהמה דאיבעי לי' לעיוני ומיזל שלא יוזק כל שכן שי"ל כן שלא יזיק. אמנם הדבר מתבאר ע"פ הרשב"א שבסמוך שקושיית התוס' הי' דאיבעי לי' לעל הבהמה לעיוני ומיזל על היזק בהמתו. וכן מדויק שזה הי' קושייתם דהא לא הוכיחו משור פקח ביום עד סוף דבריהם. **"וי"ל** דדוקא במקום הליכתו וכו'" ברשב"א הוסיף "ולא במקום הליכת בהמתו" אבל אם זהו הקושיא צ"ע מה מוסיפים להקשות. **"וקצת** קשה וכו'" ע' שטמ"ק בשם גליון ור' ישעי' שיש לחלק שאינו שם לב לבר גובה. והרשב"א תי' שדרך השור שדרך השור לשמור עצמו מליפול בבורות אבל לא שלא לדרוס. **"דא"כ** לבעוטי נמי אית לה רשותא" לכאורה צ"ע דהא איכא למימר דסוגיא דהתם הוי כמ"ד אין אדם דן דין לנפשי' שלא במקום פסידא וכדמוכח הגמ' דלקמן דאיכא למימר שאינו רשאי לשבור אפי' מילא כל הרה"ר חביות. ואיכא למימר שכוונת התוס' דהא מוכח דהלכתא כוותי' דמ"ד אדם דן לנפשי' אפ'י שלא במקום פסידא וא"כ קשה לומר דגמ' דהתם הוי דלא כהלכתא. אלא דלכאורה עוד קשה דאיזה דין לנפשי' יש בבהמה אטו הבהמה יכול לעשות דין לנפשי'. ועוד דהרי אינו עושה כן לעשות דין לנפשי' רק בועט בו כמו שהי' בועט בו בעלמא. ושמעתי מהגר"צ גרינברג שליט"א ליישב שלעולם אין כוונת התוס' משום דן דין לנפשי' אלא משום דכה"ג יש לפטור משום כל המשנה ובא אחר ושינה בו אפי' בבועט אע"ג שבעלמא אין פטור בכל המשנה כשבועט. (ע' תלמיד הרשב"א כ"ד ע"א ודו"ק)

**תוד"ה ושמואל**: "והא דפליגי וכו'" ע' ברע"א שכתב דע"כ כוונת קושייתם היא למ"ד אין דרכן של בני אדם להתבונן בדרכים וציון דברי התוס' הם שלא בדקדוק. וע' בתוס' ר' פרץ שמבואר כרע"א אבל בחי' הרשב"א נראה דלא כדבריו וצ"ע. ושוב הקשה אשמואל ואחריני הסוברים דביום חייב הא י"א דנתקל לאו פושע. ופלפל לתרץ ולבסוף מסיק כמש"כ בתוס' ר"פ שכשאין דבר בידו לכו"ע פושע הוא. **"אונס** גמור לא רבי רחמנא וכו'" ע' בחי' הרמב"ן במס' ב"מ פ"ב ע"ב. ופי' בהא דירו' דאיהו דאזיק אנפשי' (ע' מש"כ לעיל ד' ע"א). וכן פי' בהא דבעל הקורה ובעל החבית. ובהא דלקמן (צ"ט ע"ב) טבח אומן שקלקל כתב שאין באומן הטועה במלאכתו משום מזיק. וביאור כוונתו דכיון דמטפל בו ברשות אינו חשוב עליו מזיק בידים.

**מאה פנדי בפנדא למחיי' אפילו למ"ד וכו'**: ע' רע"א בשו"ע בשם ראנ"ח שרק להכותו מותר אבל לקרותו ממזר וחרופים שאין תועלת לענין הצלת ממונו אינו רשאי.

**כי פליגי היכא דליכא פסידא**: ע' רא"ש (אות ג') שביאור פלוגתתם הוא אם מותר לדון לנפשי' משום הצלת טורח או לא. והוסיף שאין היתר לדון לנפשי' אלא במקום שיוכל לברר בב"ד שהוא שלו וכן דוקא בחפץ מסוים אבל לא למשכנו בשביל חוב שחייב לו. ויש מחלוקת סמ"ע וט"ז סי' ד' מה הדין אם אין עדים שתפסו אי אמרינן הכי .......... וע' מרדכי (אות ל' ומובא בב"י סי' ד') שהביא ראי' לזה ממס' ברכות דמשמע התם שאין אדם דן מנפשי'. ובדרכ"מ הביא בשם ריב"ש (סי' שצ"ו) שאם חייב לו בלא הלואה מותר וכן אפי' בחוב מחמת הלואה מותר לתפוס פקדון שהוא כבר בידו. וע' בקצוה"ח שם בשם הזוהר לאסור בזה (ע"ש שביאר הדבר ע"פ דברי הריטב"א דפקרון בעי השבה מעליא). וע"ש בפת"ש בשם הרמ"ע מפאנו בפי' דברי הזוהר. וע' השער המשפט שאם אינו יכול למשכנו ע"פ ב"ד כמו שכופר בכל יכול למשכנו שלא בעדים כיון שיהא נאמן במיגו. וגם בזה אסר הקצוה"ח שם. **והרי"ף** והרא"ש פסקו כר' נחמן כיון דהלכתא כוותי' בדיני. ובר' אפרים שם על הרי"ף כתב שאין זה דיני כיון שאין כאן הפסד ממון. ולכן פסק כר' יהודה משום דדיקא מתני' כוותי'. **ובתרוה"ד** סי' ש"ד אסר לעשות דינא לנפשי' ע"י' גוי ובדרכ"מ הביא ממרדכי (סי' קצ"ג) דמשמע דשרי. ובביאור הגר"א (ס"ק י"ג) כתב שמקור האיסור הוא ממה שאסור לדון בפני דייני עכו"ם. וע' גם בכסף קדושים מש"כ בזה.

**(תוד"ה אלא**: צע"ק דבגמ' מבואר הטעם שלא יכנס שלא תראה עליו כגנב).

*כ"ח ע"א*

**מאי שבור את שיניו בדין**: ראיתי באהל ישעיהו בשם הגרא"ל גורביץ ששאל שא"כ למה ברישא צריכים לטעם דיתפס עליו כגנב תיפו"ל דאין אדם דן דין לנפשי'. והוכיח מזה כמהרי"ק דתפיסה בעלמא לא נחשב דין ומה שהוכיחו בהו"א דמיירי בדליכא פסידא דאל"כ היו מתירין אע"ג דנתפס עליו כגנב צ"ל שאין זה משום דן אדם דין לנפשי' במקום פסידא רק משום דלא היו מחמירין על נתפס כגנב במקום פסידא.

**במועד דליכא פסידא:** מבואר שאין טענה שרוצה דוקא שור זה כיון שהשויות חוזר אליו. וע' חזו"א (סי' ד' אות ג') שהקשה דלמה ליכא קפידא בזה דהא איכא משום כושרא דחיותא (ב"מ צ"ג ע"ב). ורש"י לעיל כתב כיון שאין לו לפרוע חשוב אית לי' פסידא ולכאורה אין צריך לזה ידיעה ברורה אלא אפי' חושש לזה סגי. וא"כ י"ל דגם הכא אינו יודע טיבו של בעל השור בזה. וע' רשב"א שכתב דאה"נ אם אין לו כסף פטור. אלא דמ"מ קשה כנ"ל דמאי קא קשיא להו לגמ'. וע' רש"י לעיל בע"ב ד"ה במקום ותוס' לעיל כ"ג ע"ב ד"ה הנהו. שו"ר בזה גם רש"י במס' ב"ב כ' ע"ב ד"ה ואם הזיק.

**ת"ש מנין לנרצע וכו'**: הרמב"ם בפ"ג ה"ה מהל עבדים הביא הטעם שמכה בעבדו פטור משום אפרושי מאיסורא. והקשו המפרשים דהא הרמב"ם פסק כר' נחמן ולכן אפי' בדליכא פסידא דן לנפשי' ולכן אפי' בלי אפרושי מאיסורא מותר. וע"ש בלח"מ מש"כ בזה. ובמל"מ שם הביא ממוהרש"ך לומר שלא התירו הכאה אפי' לר' נחמן אלא בדאית לי' פסידא. והעירו דלכאורה הסוגיא מוכחת דלא כמוהרש"ך דלעיל איתא "מאה פנדי וכו' אפי' למ"ד וכו'" ומשמע דהא מיהת דלמ"ד ההוא מותר.

**והשתא איסורא**: ע' שו"ת תרוה"ד סי' רי"ח שהוכיח מכאן שכל מי שהוא תחת ידו של אדם ורואה בו שעושה דבר עבירה רשאי להכותו ולייסרו להפרישו מן העבירה.וע' נתה"מ סי' ג' דאפי' בקיום מצות עשה שייך אפרושי מאיסורא. ושם במשובב כתב דרק באיסורים אמרינן הכי.

**ת"ש המניח את כדו וכו'**: נחלקו רש"י ותוס' אי ס"ד דהוי במקום פסידא. ולרש"י דהוי במקום פסידא צ"ע למה נתקל פטור. ואולי משום שאין הדרך להתבונן בדרכים אבל חידוש לומר כן אפילו בממלא וצ"ע.

**תנן וקצותה את כפה וכו'**: ע' רע"א שהקשה דהא הכא הוי אפרושי מאיסורא ולעיל מוכח מהא דנרצע שיש היתר או במקום פסידא או במקום אפרושי מאיסורא וא"כ מאי קס"ד הא הכא הוי תרוייהו. והביא מרא"ש (סי' ל"ג) לקמן בהמניח דאיסורא דלא יוסיף הוי ג"כ בכלל אפרושי מאיסורא לענין עשיית דין מעצמו. ושמענו ליישב שהרי הרא"ש חילק בין קרוביו משום הצלתם ושאר אדם משום אפרושי מאיסורא. משמע דרק קרוב לא שייך משום אפרושי מאיסורא. קרוב יש לו זכות לומר אל תזיק קרובתי ולכן הוי לנפשי' ולא שייך לדין אפרושי מאיסורא כמש"כ רש"י טעם ההיתר באפרושי מאיסורא משום דלא הוי לנפשי'.

**תוד"ה אמאי**: "דסתמא דמילתא וכו'" וע' חזו"א (מעשרות סי' ז' אות י"א) שכתב דמ"מ הראשון פטור ממעשר כיון שהי' לעניים זכות בה שעה אחת.

**תוד"ה זה**: "לא מטעם הפקר דהא תנן וכו'" לכאורה צ"ע דהא הכא שאני דהוי הפקר לעניים מדין פאה. ושמעתי בביאור הענין דהתוס' סוברים דהא דהפקר לעניים ולא לעשירים אינו הפקר הרי זה דין בחלות שם הפקר שאין דבר נקרא הפקר אא"כ הוא הפקר לכל ולכן פאה שאין בה זכיי' לעשירים ע"כ אין עליו שם הפקר. אבל נראין הדברים שרש"י סבר שהדין שהפקר לעניים ולא לעשירים אינו הפקר אין זה דין בחלות שם הפקר רק בכח העשיי' של הפקר שאין לו כח להפקיר אא"כ הוא מפקיר לכל. ולכן שפיר י"ל דהנ"מ כשעושהו הפקר מפרשת הפקר אבל בפרשת פאה שנתחדש דין זכיי' לעניים בלבד שפיר יש עליו שם הפקר.

**מתני' ר' יהודה אומר וכו'**: ע' רשב"א שהביא ב' דעות אם ר' יהודה חולק רק על החרסין או גם על המים. ואם נחלקו על המים יוצא שפלוגתתם הוא אם מסתמא הפקיר המים או לא. ולגבי החרסין המחלוקת היא אם נתקל פושע או לא.

*כ"ח ע"ב*

**קרקע עולם הזיקתו**: ע' רשב"א שהקשה דמ"מ לר' נתן ליהוי כשור שדחף את חבירו לבור וחייב נז"ש ואפי' לרבנן חייב חצ"נ. ומעיקרא תירץ דאה"נ דפטור מחצי נזק קאמר ושוב דחה פי' זה דאינו במשמע. ומסיק דהכא אינו אלא גורם הדחיפה ואינו דוחף ממש ולכן אין לחייבו כלל. וצ"ל דלא דמי לקמן דשפת הבור אינו חשוב גורם.

**תוד"ה אבל**: ע' תוס' ר"פ שכתב דלא משכחת לה להיזק אדם ע"י מים. ובשטמ"ק בשם הרא"ש איתא דמשכחת לה כגון דנכנסו בעיניו או בפיו.

**תוד"ה ה"מ**: "אבל בור ברשותו וכו'" צ"ע מהו הביאור בחילוק זה דהא ליכא גזה"כ בשור לומר תורך ברשותי מאי בעי וא"כ גם בבור נימא הכי. ועוד שהתוס' הביאו ראי' דשור ברשותו פטור מ"חוץ מרשות המיוחדת למזיק" וא"כ לכאורה דבר זה שייך גם לבור וכמש"כ בתוס' לעיל ז' ע"א ד"ה דהמתני' דשם אכולהו אבות קאי. ונראה לומר (ועל דרך זה איתא באבי עזרי בי"ב ה"ג מהל' נז"מ) שהשור לא נחשב למזיק כ"א במקום המצאו משא"כ בבור שגם שפת הבור הוי חלק של המזיק ושפת הבור הרי הוי ברה"ר ולכן אע"ג שגם לבור יש פטור של רשות המיוחדת למזיק מ"מ הכא הרי הוא ברה"ר. אלא שעדיין צ"ע דהא אפי' אם נחשב שור מ"מ שור באופן זה ברי הוא ג"כ מזיק ברה"ר ולכן למה ליכא לחייבו משום שור. ואין לומר דלא הוי שורו כיון שאינו בעל שפת הבור דא"כ זה הי' צריך להיות הטעם שאין לחייב משום שור כיון ששורו לא הזיק ע"י עצמו לבד. ובתור"פ הכא איתא שיש גזה"כ שמחייב כה"ג בבור מדכתיב "בעל הבור ישלם". ולפי הנ"ל הביאור בזה הוא שהגזה"כ מגלה לנו שאין לזה גדר חצר המזיק. וכן ע' בתור"פ לעיל (כ"א ע"א) שפי' שיטת רב שאי אפשר לבהמה לצמצם. וע"כ זהו הפי' של הגזה"כ דהכא. ומ"מ יש פטור חצר המזיק כשאפשר לצמצם ולכן שייך המתני' גם לגבי בור. ולולא דבריו הי' אפשר לומר עוד שגדר במחייב במזיק דשור הוא ממון המזיק ולכן אינו אחראי על ממונו שהזיק ברשותו אבל בבור שחייב על פשיעת הכריי' בזה אפשר לחייבו משום שיזיק על ידי שפת הבור. שו"ר בברכ"ש (רסי' י"ב) שתי' דהא דלא אמרינן תורך ברשותי מאי בעי לגבי המזיק דבור היינו משום שהמחייב בבור הוא פשיעת הכריי' משא"כ בשור שהחיוב הוא מצד האי שמירה ע"ש. **ע'** בראב"ד שהקשה דהיכי אפשר לומר דרב פוטר בהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו הא לקמן (נ"ג ע"א) כתוב בהדיא דרב מחייב כה"ג. וצ"ע דהא י"ל דמחייב משום שור ולא משום בור. אלא דעע' בשטמ"ק בשם ר' ישעי' וכן בתור"פ שדחה פי' זה דא"כ רב הוי דלא כחד די"א שכה"ג פטור לגמרי וי"א שחייב משום בור ופטור על הכלים אבל משום שור לא שמענו. ומ"מ בנחל"ד כתב לפי הפנ"י בדעת רש"י דאה"נ וכה"ג חייב משום שור. וכן הוא משמעות התוס' רי"ד שם בדף נ"ג ע"א. **ולענין** הלימוד לרב לחייב אסו"מ שלא הפקירן משום שור ע' לעיל ג' ע"ב שביארנו בזה.

**אבל נתקל בקרקע ונשוף באבן וכו'**: ע' רשב"א שתמה למ"ד נתקל פושע למה מחייב בנתקל בקרקע הא איהו פשע בנפשי'. והוכיח מכאן דאפי' למ"ד נתקל פושע אינו פושע גמור שחייב עליו שומר חינם. וע' בדברי יחזקאל (סי' נ' אות ו') שכתב דע"כ לדידי' חשוב אפי' פשיעה שאינה גמורה ככריית בור. וראיתי מי שהקשה שא"כ היכי מודה ר' מאיר ברוח שאינה מצוי' דמאי שנא מנתקל. ותי' שי"ל דלעשיית בור בעינן מעשה כריי' ורוח שאינו מצוי' לא חשוב מעשה כריי'. אלא דא"כ צ"ע מאי מהני רוח מצוי' לפי"ז וע"כ דחשיב מעשיו וא"כ מאי שנא אינה מצוי'. ולכאורה צ"ל דרוח מצוי' חשיב מעשיו ואינו מצוי' אע"ג שאחראי עליו אינו מעשיו. וצ"ע. ואולי י"ל דנתקל אע"ג דלא הוי פשיעה גמורה הוי יותר פושע מרוח שאינה מצוי'. וצ"ע. **ובתוס'** במס' ב"מ פ"ב ע"ב ד"ה וסבר מבואר דע"י פשיעה שכעין אבידה לא חשוב כורה בור (ע"ש בדברי יחזקאל שנימק שיש בזה מחלוקת ראשונים). וע"כ לדידי' צריכים ליישב קושיית הרשב"א דאע"ג דפשע מ"מ חייב בעל האבן דמ"מ הוא הזיק לו. וצ"ע.

**כמאן דלא כר' נתן**: ברשב"א דקדק מהא דלא קאמר "כמאן כרבנן" דע"כ קיי"ל כר' נתן.

**תוד"ה ונשוף**: "ואפילו שמואל וכו'" ע' רשב"א שחולק על תוס' דס"ל דכל מכשיל הוי בור לשמואל. וכן יש צד כזה בותס' לקמן נ' ע"ב ד"ה לשמואל (ומצוין בגליון הש"ס). וע' מש"כ בדברי התוס' לקמן ל' ע"א וכן מש"כ לקמן נ' ע"ב אתוד"ה לשמואל. **"בקרקע** שהמים נשפכים עליה וכו'" לכאורה ביאור דבריהם דס"ל לשמואל דאפי' שינוי כל דהו מחייבו עליו מדין בור ורב צריך שינוי גמור. אמנם יותר נראה לומר דס"ל לשמואל דאע"ג שהחבטה לא נעשתה ע"י מימיו מ"מ הרי המים הוא המתקיל שלו ואע"ג שהדבר שנעשתה על ידו אין לו כח לעשות חבטה מ"מ הוא אחראי על החבטה שנעשה ע"י מזיק שלו אע"פ שאין למה שעשה במזיק כח לעשות היזק זה. ורב ס"ל דכיון שמעשיו לא עשו ההיזק אמרינן דקרקע עולם הזיקתו. **"דשור** שדחף וכו'" ע' חזו"א שכתב דשיגרא דלישנא נקט דהתם חייב משום מעשה שורו ולא משום חבטה. **"כיון** שיש שם תקלה על הבור" לכאורה הביאור בדבריהם דהאבן הצטרף לכח המתקיל של הבור וכיון שלכח מתקיל זה יש חיוב על החבטה שתחתיו הה"נ לתקלה שהצטרף עליו. וכל זה לשמואל דסבר שחייבים על חבטה הנעשית ע"י המתקיל אע"פ שאין החבטה בהגרמת מעשיו אבל לרב שלא מחייב בזה אינו חייב ומשו"ה התוס' המשיכו להקשות אליבא דרב. **"ומיהו** ודאי לרב קשה וכו'" לכאורה לפמש"כ לקמן נ' ע"ב מקה"י (סי' ד') לבאר אמאי חייב לרב אפתיחת הבור אין כאן קושיא. ומני' דלכאורה צ"ע לקה"י למה התוס' הניחו את זה בקושיא.

**אפילו אזנה בידו**: ברש"י מבואר שנפשרה מעצמו. וצע"ק דא"כ אפי' אלמלא הגזה"כ ד"ולנערה וכו'" אינו חייב דהא איהו לא עשהו. ומן הרשב"א הבנתי שיתכן בזה ב' ביאורים: או שהי' עושה מעשה ביד שיש לו את החבית רק שזה לא גרם לשבירת החבית דהחבית נשברה מעצמו אבל מ"מ מאחר ונשבר מעשיו גרמו להיזק, או דאה"נ שהתפוצץ מעצמו בלי שום מעשה אבל ההתחייבות אינו משום אדם המזיק רק משום ממונו שהזיק ע"ש.

**וכי תימא הנ"מ לענין קטלא וכו'**: ע' תוס' ר' פרץ וכן בשטמ"ק בשם רא"ש ור' ישעי' דשאני נזקין שהי' יכול לסלקן ולא סלקן ומשו"ה שאני מקטלא. ומדברי התוס' והרשב"א שהקשו כקושיית התור"פ ולא תירצו שזהו פי' הגמ' מבואר שפירשו הבמ' בענין אחר.

**תוד"ה ואונס**: יש להסתפק אם לרמב"ן שמחייב אדם המזיק אפי' באונס גמור אם היינו אפי' הנהו דהוו בכלל "ולנערה וכו'".

**תוד"ה והתניא**: "דתקלת מימיו הוא". ולכאורה א"כ אין צורך לדבריהם בד"ה ואונס.

*כ"ט ע"א*

**בשעת נפילה**: ע' במלחמת ה' שכתב דהא פשיטא שאין לחייב בשעת נפילה משום אדם המזיק דאיהו לא עשה הנזק רק הקרקע עולם עשה את הנזק שהתקילו רק כיון שפשע הוא אחראי על זה ולא משום אדם המזיק רק משום אש. ולכאורה מכאן מוכח שאין החיוב באדם ישן משום חסרון שמירה ש"שמירת גופו עליו" ולא חשיב מזיק בגופו דהא א"כ מאי שנא הכא שאינו חייב אלא משום אש. ע"כ חזינן מהרמב"ן דהתם הוי אדם המזיק רק שלא בכוונה.

**אלא אמר אביי בתרתי פליגי**: ע' פנ"י שהעיר דלכאורה התי' לקושיית אביי לא שייך להא דפליגי בתרתי ולא לכל דבר הכתוב בהדיא בסוגיין רק עיקר התי' הוא דמתכוין אינו מתכוין להורידה אלא מתכוין לשבור שאינו כתוב בגמ' בהדיא.

**ומדמתניתין בתרתי ברייתא נמי בתרתי**: ע' מהדו"ב שהקשה דהא גם בברייתא תרתי קתני. ותי' דשאני מתני' דהוי תרתי במקרה א' משא"כ בברייתא דהוי ב' מקרים. וע' מש"כ שם אח"כ ליישב ע"פ דברי התוס' בד"ה אלא.

**רש"י ד"ה במפקיר נזקיו**: "והזיק בנפילה חייב" משמע שהזיק בהדי דאזלי. וכ"כ נמי ברז"ה. וע' בתוס' רי"ד שהקשה דהא במתני' איתא ש"הוחלק" א' במים. ותוס' לעיל (ד"ה אבל וד"ה והתניא) ג"כ דקדקו הכי מכח הגמ' אבל משמעמדבריהם שלא הי' כ"כ פשוט דיוק זה.

**תוד"ה פליגי**: "ואפילו לאחר נפילת וכו' וכן משמע לישנא וכו'" כהקדמה לביאור דבריהם יש לצייין שבסוף דבריהם כאן כתבו "ואידך מודים קאי אפלוגתייהו דלאחר נפילה ומודה רבי מאיר לחכמים במעלה קנקנין ונפלו ברוח שאין מצויה דפטור אע''פ שהיה לו פנאי לסלק דהוי מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס ומצי אמר האי בירא לאו אנא כריתיה כיון דבאונס נעשה" והיינו שהבינו שכוונתו של סוף דברי הברייתא לומר שמודה ר' מאיר דמקפיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה פטור. ולכאורה צ"ע דכיון שהי' לו פנאי לסלק למה אינו חייב, דמאי שנא מכל מפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה, דהא גם כאן פשיעה איכא כיון דהו"ל לסלוקי ולא סלקי'. והפשוט בזה דהפשיעה של "הו"ל לסלוקי" אינו מספיק כדי לחייב משום כריית הבור דרק בכגון פשיעה דנתקל פושע חשוב כורה בור. ובביאור הדבר ע' באמר"מ (סי' כ"ט אות ט"ז) שרצה לומר שיש שני טעמים לחייב בעל הבור: א' משום דהוי בעל הבור; ב' משום שכרה את הבור. ולכן לאחר נפילת אונס אע"ג שחייב על הבור כיון שהוא שלו מ"מ לא חשוב כורה בור ולכן אם הפקיר פטור. משא"כ בכרה בור שלו או שנתקל ופשע חשוב כורה בור ולכן לא מהני הפקר. **ולשון** התוס' שנחלקו "אפילו" בפמקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה, אין ר"ל דהיינו חוץ מן המחלוקת של מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס, דהא בסוף דבריהם מוכח שגם ר' מאיר מודה בזה וכנ"ל. אלא ע' מהרש"ל בשם תוס' ארוכות שכוונתם דהיינו חוץ מן המחלוקת של מקםיר נזקיו לאחר נתקל. **וע'** בשטמ"ק מר' ישעי' בשם הריב"א שבמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס לכו"ע חייב דהא הו"ל לסלוקי ולא סלקי'. וביאר שם באמר"מ (אות י"ז) שבזה נחלק הריב"א עם התוס' דלתוס' החיוב משום דהוי בעל הבור ואילו לריב"א החיוב הוא משום פשיעת ה"הו"ל לסולקי". וע' כה"ג מר' ישעי' לקמן מ"ח ע"א בדעת רש"י. **אמנם** מזה שהאריכו התוס' להוכיח שנחלקו במפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה ולא בלאחר נפילת אונס אע"ג שמפורש בגמ' דנחלקו בתרתי ולא כר' יוחנן משמע שאין החיוב בבור שהוא שלו משום "בעל הבור" דא"כ מאי קס"ד. וכן בתוס' בע"ב ד"ה כי מפורש דקס"ד שהמחלוקת בין ר"א ולר' יוחנן דשם הוא במפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס. וצ"ע שאם כאמר"מ מאי קס"ד וכנ"ל. וכן בכ"ח ע"ב ד"ה והתניא הי' ס"ד דר' מאיר יהי' חייב במפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס (אמנם י"ל דלא ס"ד רק דכוונתם שאינו בכלל "ולנערה"). ולכאורה מנא נשמע דלעולם גם התוס' סוברים שהחיוב בבור שהוא שלו אע"ג דלא כריי' הוי משום פשיעת הכריי' דכיון דהו"ל למלויי ולא מליי' כמאן דכריי' דמי. רק שהתוס' סוברים שהפשיעה דהו"ל לסלוקי לא מהני לומר שהוא חייב אלא כל זמן שהבור שלו אבל לאחר כך פשיעה קלושה של הו"ל לסלוקי לא מהני לחייבו על הבור. וכן באמת הוא משמעות לשון התוס' במש"כ "דכיון דלא אפקרינהו עליה דידיה לסלוקינהו" דאם כאמר"מ למה צריכים הוספה זו ד"עלי' וכו'" הרי כיון שהוא בעל הבור חייב. אלא כנ"ל. **אמנם** לאחר העיון נראה שכל הנידון הנ"ל אינו אלא האם נעשה בעל הבור ושיתכן שפשיעתו בהיותו בעל הבור ג"כ נחשב כריית הבור לחייבו על בור זה לאחר שהפקירו אבל אפי' בור ברה"ר חייב משום שהוא בעל הבור וכמש"כ לקמן כ"ט ע"ב ויותר באריכות לקמן מ"ח ע"א. **שוב** ראיתי בחי' הגר"נ לדייק מזה שתוס' האריכו בראיות דאפי' אחר נפילת אונס חייב אם לא הפקירו דע"כ המחייב הוא פשיעת הכריי' דאל"כ הרי פשיטא שחייב שזהו כל יסוד המחייב של בור. וע' מש"כ לקמן נ"א ע"א.

**תוד"ה מדקתני**: "וי"ל וכו'" ומ"מ אין מזה דיוק אלא משום דתרתי קתני אבל בברייתא ליכא תרתי וכנ"ל מן המהדו"ב.

**תוד"ה מדמתני'**: "אמאי חייב בדיני שמים" צ"ע מאי שנא מבור ברה"ר למאן דפוטר דניחא להו לתוס'. ואולי י"ל דלתוס' הוי אונס גמור דפטור מ"ולנערה וכו'".

**תוד"ה אבל**: "לאחר נפילת פשיעה וכו'" הקשה א' מן התלמידים שליט"א דלמה לא תירצו דלאחר נפילת אונס כו"ע פטרי. ואין לומר משום דמיירי בנתקל דדלר"מ פושע דאיכא למימר גם להיפך דמיירי בנתקל שלר"י אנוס הוא. ולכאורה י"ל דעדיפא משני דאף בשעת נפילה נחלקו. שאין לומר דלאחר נפילת אונס פטור וכן לאחר נפילת פשיעה דהא לר"מ מחייב. ואם נחלקו בלאחר נפילת פשיעה למה לא אמר אלא בשעת נפילה הא איכא לאחר נפילת פשיעה. וכי תימא די"ל שלכו"ע לאחר נפילת פשיעה חייב וקמ"ל דלאחר נפילת אונס פטור הא על דרך זה מקשים התוס' בד"ה אלא וכתירוצם שייך גם כאן. שו"ר בשטמ"ק בשם גליון בזה ע"ש.

*כ"ט ע"ב*

**רש"י ד"ה אליבא דר"מ**: "הבא ע"י אונס וכו'" ע' מהדו"ב שפי' דר"ל דבר דהוי אונס לר' יהודה. אמנם בחי' ר' נחום פי' שי"ל דרש"י סבירא לי' דר' מאיר מחייב אפי' במפקיר לאחר נפילת אונס (ומ"מ ר' יהודה אינו מחייב אפי' לאחר נפילת פשיעה וכמו שהוכיחו התוס'. והא דמודה במעלה קנקנים מ"מ ע"כ מיירי בשעת נפילה דהא הבאנו לעיל שמשמע מרש"י בע"א דההיזק של שעת נפילה הוי בהדי דאזלא ולכן ע"כ צריכים לומר והא דשינה לקנקנים ע"כ אורחא דמילתא נקט כמש"כ התוס' אליבא דר' יוחנן.

**שני דברים אינם ברשותו של אדם וכו'**: ע' תוס' חכמי אנגלי' במס' פסחים ו' ע"ב שהקשה אמאי לא מנו גם אש. ותי' דשאני בור שהכתוב קראו בעל הבור. **ולכאורה** יל"ע למה בעינן לי' לחידוש זה הא יש לחייבו משום פשיעתו בזה שחפר הבור ואמאי בעינן גדר "שלו". ולכאורה מזה מוכח שגדר החיוב בתורה על הבור הוא על דרך ממון המזיק דכמו שחייב על מעשה שורו הה"נ שחייב על מעשה בורו. וכן לפום ריהטא מרומז ברש"י לעיל כ"ב ע"א ד"ה משום ממונו "כשורו ובורו". אלא דע' בתוס' רי"ד לקמן נ"ג ע"א ד"ה אלא לאחריו דמשמע שהתורה חייבתו משום דחשוב כאילו שהכורה דחפתו לבור.

**למוצא בור מגולה וכסהו וכו'**: מוכח מהכא דבכיסוי הבור לא נסתלק הבור לגמרי רק שאינו שוב אחראי עליו. וע' ביונת אלם שהסתפק אם הדין כן אפי' אם הראשון הי' רק פותח. וע' בברכת שמואל (סי' כ"ג) שביאר דאע"ג שאם כיסה ושוב נפל הכיסוי חייב בעל הבור בנזקי הבור בכדי שידע מיהת לכו"ע מ"מ בפתח אחר רק האחר חייב ולא הכורה ומשום שרק הפותח נחשב בעל הבור. והטעם הוא משום דכיון שהוסיף תקלה בהבור ע"י הפתיחה נעשה הוא בעל הבור והשני פטור. **וע'** מחלוקת הרמב"ם והראב"ד פי"ב ה"ו מהל' נז"מ שנחלקו בכה"ג שכסהו ושוב גילהו אם בעל הבור חייב מיד או רק לאחר זמן כדי שידע. וביאר בברכת שמואל (סי' כ"ג) שהראב"ד והרמב"ם נחלקו בגדר דין דכיסוי מהני. דהרמב"ם סבר דכיסוי הוא כשמירה לבור ולכן כל זמן דאיהו לא כסהו אינו פטור עליו. אבל הראב"ד סבר שע"י כיסוי האחר איסתלק לי' למעשה כריי' מבור זה ולכן אינו חייב אלא עד כדי שידע. ופירוש דבריו דאע"ג שע"י הכריי' לא הסתלק הבור מכאן מ"מ כל זמן שהוא מכוסה אין לבור דין מזיק ולכן אינו חייב לשמור אותו. ולכן עד כדי שידע פטור. **ולכאורה** לשיטת הרא"ש לפי איך שביאר הברכ"ש בסי' ו' אות ה' לא הי' לנו לחייב בפחות בכדי שידע אפי' אם הוי הכיסוי בגדר שמירה ומשום שגם שמירת אחר מהני כל זמן שאמרינן שהוא שמור. אמנם אולי יש שם בברכ"ש משמעות דרק התם פטור משום שהשואל הוי כשלוחו. וצ"ע.

**כשהפכו לפחות משלשה**: ע' ברשב"א דהה"נ אם הרחיקה יותר מג' ממקומו. ואע"ג דאמרינן לעיל (ו' ע"א) בבור המתגלגל שבעל הבור מתחייב אע"פ שגלגלוהו אחרים ע"כ שאני הכא שגלגלוהו בכוונה (ואע"ג שכתבו התוס' התם שאילו הי' מזיק בהדי דאזלי הי' מיירי בהזיק בכוונה ע"כ כשהסיקו בגמ' דמיירי בבור היינו שלא גלגלוהו בכוונה).

**רש"י ד"ה כשהפכה**: "דכבור פתוח דמי" לכאורה כוונתו לומר דאפי' כשהוא בידו הרי הוא בור ואם נתקל בו אדם חייב בנזקו. ורק יש לו כח בור. וצ"ע דמשמע שהוא מדין לבוד ואיך שייך כאן דין לבוד הא הכל תלוי אם הוא דבר המזיק בכה"ג. ועל דרך זה צ"ע בדעת התוס' בד"ה אלא שכתבו "דהאי גלל בכליו" שא"כ למה לא נחשב שהסתלק מעשה הראשון ע"י הנתינה בתוך הכלים (וכן מ"מ קשה שאם הוא מדין לבוד הא לא אמרינן לבוד כשיש הפסק כלי ביניהם. וצ"ע.) ושמעתי מידידי הג"ר מרדכי בו איזבי שליט"א שכל זמן שהוא תוך ג' אפילו את"ל שהוא בענין שאינו מזיק מ"מ דבר זה חשוב כמכסה בור ולא כטממה, משא"כ כשהעביר ג' טפחים דאז כבר אינו במקומו הראשון אמרינן שעכשיו יש בור חדש ואיסתליק לי' לבור הראשון.

**רש"י אבל צמצמן**: "ואע"ג דהפקיר רשותו וכו'" במהר"ם שיף נ' ע"א וכן רע"א (מכו"ח – בכחול על אתר) מבארים שזהו רש"י לשיטתו שהחיוב בבור ברשותו הוא מטעם כי אפקרנא לך רשותי לא לנתחייב עליו אבל אליו חפר ליד רה"ר גם למ"ד דבעלמא בור ברשותו פטור הכא חייב. אמנם ברע"א שם הקשה שא"כ מה הי' ההכרח של ר' יוחנן לומר לא שנו וכו' לימא שמדובר בחפר ליד רה"ר.

**רש"י ד"ה להתכחך:** "שהרי ממונו כו'" ע' מלא הרועים שהתקשה בביאור דבריו. ולבסוף ביאר שרש"י כתב כן כיון דאיירינן השתא דר' יוחנן סבר בור ברה"ר פטור ולכן ע"כ הכא מיירי שהם שלו. ובעיקר החילוק שבין מפריח לצמצמן הביא מנמ"י דבמפריח הרי הוא ברה"ר וליתא לסברת אין דרכן של בני אדם וכו'.

**תוד"ה כי פליגי**: ע' תוס' ר"פ שכתב בשם משי"ח דלא מצי למימר דפליגי במפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס דהא א"כ מהו "מודה ר"מ לרבנן במעלה קנקנים" וע' שטמ"ק בשם גליון שכתב לפרש דעת התוס' שאם נחלקו במפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס איכא למימר דהודאת ר"מ היא בשעת נפילה וכ"כ המהרש"א.

**תוד"ה תסתיים**: "ומיהו מר' יוחנן קשה וכו'" לכאורה באותה מדה קשה דר"א דהא מדר' יוחנן נשמע לדר"א.

**תוד"ה אלא**: "דכי מתכוין וכו'" משמע שזהו החילוק שבין קנין למעלה מג' לקנין למטה מג' דלמטה בעי כוונה. צ"ע בביאור הדבר דהא תמיד בעי כוונה. וע' בתוס' הרא"ש ואו"ז במס' ב"מ ט' ע"ב על פירש"י במתני' דמשמע דשייך קנין ע"י מעשה קנין בלי גמירות דעת. וע' ברשב"א שזהו שיטת ר"ת שאפשר לקנות למטה מג'. ולכאורה צ"ע דהא בכה"ת כולה אמרינן לבוד וא"כ מאי שנא הכא דסגי טפח. ונראה בביאור הענין דהא דבעינן להגבי' לקנין הגבהה לא כעינן שיהא נעקר מע"ג הקרקע רק בעינן שיהא החפץ מוגבה אפי' אם ישאר ע"ג קרקע ולכן לא איכפת לן בהלכות לבוד. ועל דרך זה ראיתי בשם שו"ת חלקת יואב אה"ע סי' י"ג. ולאלו שחולקים על הר"ת מבואר מהר"ח ותלמיד ר"ת דהיינו משום דבעינן שיהא נעקר מן הקרקע. (וצ"ע שם ברשב"א מהו כוונתו בסוף דבריו שכתב דבעינן ג' משום שהיא חשובה בנכסי חבירו הא למה בענין זה דלמעלה מג' הרי הוא חפירה וסילק מעשה הראשון). ולכאורה ביאור דבריו דאה"נ לענין הסוגיא לא בעינן קנין דסגי בזה שסילק מעשה ראשון. אבל האמת אמר דאפי' לגבי קנינים קנה אפי' לא נתכוין כיון שהגביהו ג' טפחים שהיא חשובה אפי' בנכסי חבירו. וע' בשיטה שלא נודע למי במס' קיד' כ"ו ע"א שכתב דלא בעינן ג' טפחים אלא בהגבהה שעל ידי זמורות. אמנם אין לומר שזהו שיטת רש"י דבמס' כתו' ל"א ע"ב אי אפשר לומר הכי.

*ל' ע"א*

**חדא בימות החמה וכו'**: ע' שיעורי הגרב"ד סי' א' שהקשה דלכאורה לרב תרוייהו הוו שור והא שור גמור הוא המקור לחיוב מזיק ברשות וא"כ מאי קמ"ל אליבא לרב. (וברש"י לעיל מיני' מפורש שחידוש הגמ' הוא גם אליבא לרב). ושמענו לתרץ דבכל שור אין רשות אלא לענין תשמישין ולא באופן הכשר נזקין אבל הכא יש רשות אפי' להניחו באופן של היזק (ע' רשב"א לעיל כ"ח ע"ב בשם ראב"ד דאסו"מ חייב משום דאהני פשיעותא דידי') ולכן איכא חידוש.

**רש"י ד"ה לא יהא אלא כרפשו**: "ושלו הוא" ע' חזו"א (סי' ה' ס"ק י"ב) שתמה דלמה בעינן לי' לזה הא רב מודה שחייב על אסו"מ אפי' אפקרינהו משום בור והיינו ע"כ משום שכשנתקל ונשוף בהם ואין זה קרקע עולם שהזיקתו וא"כ הה"נ הכא. ולכאורה דברי רש"י לקוחים מן הגמ' דקאמר "לא יהא אלא רפשו" ולא "רפש". אלא שבאמת ע' תוס' לעיל כ"ח ע"ב ד"ה ונשוף שכתבו שגם לשמואל פטור אם קרקע עולם הזיקתו והא דמחייב בנתקל במים ונחבט בקרקע היינו משום שהשתנה הקרקע ע"י המים. וא"כ לכאורה עדיין צ"ע דמאי קסבר רב שחולק הא מודה רב באסו"מ וכנ"ל. וע"כ שרב סבר דגם זה חשוב קרקע עולם שאין זה שינוי גמור מקרקע עולם. ומיני' י"ל דרש"י סבר שאפי' אם נעשה רפש מ"מ עדיין נחשב קרקע עולם. ולכן לרש"י צריך שיהא שלו.(וא"כ לכאורה משמע מכאן כמש"כ לעיל דלרש"י הפקיר רשותו ולא הפקיר בורו חייב על הכלים משום דהוי שורו). וע' בחי' הרשב"א לעיל כ"ח ע"ב ד"ה ועוד יש לדקדק שכתב שאינו חייב אפי' חצי משום מימיו שדחפו על הקרקע משום שאין גופן של מים מחליקים רק הרפש. וא"כ לכאורה צ"ע מאי קס"ד הכא. ולכאורה ע"כ צריכים לומר כמש"כ רש"י דהכא הוי הכל שלו ולכן חייב. אלא דאם כן צריך עיון קצת למה בדתמו מיא לא חשוב שור לרב. ולכאורה בדתמו מיא ע"כ כבר הפקירו. **וע"ש** בחזו"א שדן בשאלה איך קנה הרפש.

**תוד"ה לא יהא**: "א"נ ברישא וכו'" לכאורה ר"ל שלא הוזק ע"י המים היכא דנעשה רפש. וע"כ עכ"פ נפל במקום שהי' שם מים רק שלא הי' רפש וכמש"כ התוס' לעיל (כ"ח ע"ב) ד"ה ונשוף.

**המצניע קוציו וכו'**:מבואר בתוס' ורא"ש שגם בעל הכותל פשע דהא יש לומר שהניחו שם כשהי' בריא אלא שהראשון פשע יותר. ולכאורה א"כ אם המניח לא הי' בר חיובא כגון חש"ו חייב בעל הכותל אפי' בכותל רעוע. וע' חזו"א (סי' ב' ס"ק כ') שכתב לחלק שאם ראה הקוצים קודם שהפיל הכותל הרי הוא חייב על הקוצים אם הפילו. (ע"ש שדקדק כן מדברי התוס' שכתבו דבכותל לא הו"ל לאסוקי אדעתא ולא כתבו שידעו שיש שם קוצים וע"כ משום דכה"ג ודאי אסור). אבל לאחר שהפילו אינו חייב לסלקם אע"פ שראתם. ובתוס' רי"ד משמע שגם כה"ג פטור ומשום שאיהו לא כרהו. והביא ראי' מזה שדימו לוקח דליו של חבירו לכותל רעוע והא בדלי ידע אפי' מעיקרא שהוא חופר את הבור ומ"מ פטור. ומהחזו"א נראה שרוצה לחלק דשאני בור שהוא כבר נמצא ברה"ר.

**המכסה בורו בדליו וכו'**: ע' חזו"א (סי' ב' ס"ק כ') שאין זה דין רק בכיסוי הבור אלא גם אם טמם הבור בעפרו של חבירו חייב דהא קוצים בכותל ג"כ לא הוי בור. וע' במאירי שכתב שאפי' אם לקחו אחר שאינו בעל הדלי חייב בעל הבור בנזקו.

**תוד"ה וחייב**: ע' שטמ"ק בשם ר' ישעי' הפי' בזה דראוי לחייב ודאי פושע במקום ספק פושע (וע' תוס' רי"ד שדימה זה לסוגיא דבור מתגלגל (ו' ע"א) ע"ש בתוס'). ועוד תי' שי"ל שכבר הורקבו אילו היו שם כשהי' הכותל בריא. ולכאורה משמע שגם לוקח הדלי הוי פושע רק שאינו עיקר הפושע. ונראה שפשיעתו הוא בזה שלא הודיע לבעל הבור שלוקח דליו.

**לקיים מילי וכו'**: ע' יש"ש דר"ל שילמוד דיניו. וע' מהרש"א שכתב דאלו הג' הם כנגד ג' חלקי מעשי האדם: מעשים טובים לבריות (נזיקין), מעשים טובים לעצמו (אבות - שמתקן מדותיו), ומעשים טובים לשמים (ברכות). וע' בא"ר רסי' ר"ב שכתב שחסיד דברכות ר"ל שילמוד דיניו ולא יברך שהכל נהי' בדברו על כל דבר.

**מתני' המוציא את תבנו וכו'**

**אמר רב נחמן וכו'**: ע' שטמ"ק בשם גליון שהקשה דא"כ אמאי קאמר בברייתא "משום שהוא רשות מצוה" הא אפי' רשות ב"ד סגי. ותי' דתנא דברייתא לית לי' שינויא דר' נחמן. ועוד הקשה מהא דאוקימנא לעיל חדא בימות החמה וחדא בימות הגשמים להשמיענו דמזיק ברשות חייב ומאי שנא הכא דפטור. והסיק בצ"ע. וע' מש"כ בזה בפנ"י. והרא"ש כתב דסוגיא דלעיל אליבא לרבנן שמחייבים בנזק אע"פ דהוי ברשות ולכן הוכיח דהלכתא כוותייהו.

**רש"י ד"ה כל המקלקלין**: ע' שטמ"ק מש"כ בביאור ב' הלשונות. ואתמהה דהא מפורש בע"ב דנחלקו רשב"ג ורבנן אי קנסו גופן אטו שבחן או לא א"נ אם מורין כן (אע"ג דשם ברייתא והכא משנה מ"מ מה"ת לומר שנחלקו במשנה וברייתא בזה). ונראה שזהו כוונת תמיהת הג' המהרש"א שם.

**תוד"ה אפילו**: "וי"ל דכל הקודם בהן זכה בהן לאחר שלשים וכו'" ע' מהדו"ב שהקשה דא"כ לימא בגמ' נמי דכוונת המתני' היא דחייב בנזקו לאחר שלשים יום. **וע'** תור"פ פי' אחר שי"ל כל הקודם לאחר שהזיק. וכ"כ הטור בסי' תי"ד. ולכאורה זהו בעקבת אביו הרא"ש (בשטמ"ק). ולכאורה הוא דבר תמוה דלמה יהי' רשות לכל א' לזכות בדבר שיש לו רשות לעשות. וע' ברמב"ם פי"ג הט"ו מהל' נז"מ שכתב שאם הוציא גלל ברשות חייבין על הגלל משום גזל "כיון שאין בו שבח". וכה"ג איכא גם בשו"ע (סי' תי"ד סע' ב') וע' באו"ש (שם) שתמה דהא כיון שהוציא ברשות לכאורה לא שייך קנס וא"כ למה בעינן טעם זה. ותי' או דכוונת הרמב"ם אפי' כשהוציאו שלא ברשות. או"ד דכיון שכבר הזיק הי' ראוי לקונסו אע"ג דהוי ברשות. ואם כדעת הלבוש שהוא מחויב בשמירה ניחא אבל לסמ"ע עדיין צ"ע.

*ל' ע"ב*

**גלל קרמית**: ע' גליון הש"ס שהקשה מאכלה מצידי הרחבה משלמת מה שנהנית היכי משכחת לה. ובהג' חשק שלמה (כ"א ע"א) תי' די"ל דמנחי באופן דלא מזקי. **וברמב"ם** (פי"ג הט"ו מהל' נז"מ) כתב שהוצאת גללים בשעת הוצאת זבלים. ולכן הקשה שם במחנ"א א"כ מהו הקושיא מגלל הא י"ל שהוציאו ברשות. ולכאורה י"ל שמשמעות הבריתא היא שאסורים משום גזל תמיד אפי' שלא בשעת הוצאת זבלים.

**וחכמים אומרים גובה את הקרן אבל לא את הרבית**: יל"ע אם הי' קנס מיוחדת שלא לגבות הריבית. ונפ"מ למי שהלוו לו בריבית באיסור ואכ"ח השתמד (ע' נתיבות שלום סי' קנ"ט סע' ב' אות ח' מחלוקת אחרונים אם מותר לגבות ריבית קצוצה בכה"ג) האם מותר לגבות ממנו הריבית ע"י השטר.

**אבל הכא מי יימר דמזיק**: מבואר דכל זמן שלא הזיק לא עבר אאיסורא. ואע"ג שיש חיוב שמירה אין זה אלא טצדקי שלא יזיק אבל עיקר האיסור הוא שיזיק ע"י אי שמירתו. ומ"מ מדוקדק הכא דבמזיק איכא איסורא דאל"כ היכי שייך למיקנס הא לא עבד מידי.

**והכא בהלכה ואין מורין כן וכו'**: הרמב"ם (פי"ג הי"ד) השמיט הא דאין מורין כן. ובכס"מ כתב דע"כ סבר הרמב"ם דהא דפליגי אי מורין כן דיחויא בעלמא הוא. והקשה בלח"מ דאי לא פליגי בהא במאי פליגי. וכתב דסבר דנחלקו רשב"ג ות"ק אי קנסו גופן אטו שבחן (ומש"כ מרש"י צ"ע וכנ"ל).ובביאור הגר"א (סי' תי"ד ס"ק ה') כתב שהרמב"ם פסק כר' אדא בר אהבה.

**רש"י לבתר**: "והשתא דקים לן דטעמא וכו'" לכאורה גם מעיקרא קס"ד שזהו טעם מחלוקתם רק דלא פלוג וקנסו הגוף אפי' בדליכא קנס.

**תוד"ה שטר**: "אפי' בהודאה ועדות אחרת וכו'" אמנםמ"מ נראה שרק כשכתב שטר קנסו שאי אפשר לגבות דהא "שטר" שיש בו ריבית תנן. ואע"ג שהטעם שקנסו על הגביי' כאן משום שיש עבירה גם בלואה מ"מ לא קנסו אלא כשהשתרש בחטא ועשה גם שטר. **"מצינו** הלוה חוטא נשכר" רע"א בקושיות עצומות הוכיח מכאן שהלוה עובר מיד בשעת קציצה דלא כצד במל"מ פ"ד מהל' מו"ל ה"ב. ובתוס' למתני' למס' סנה' דחה צד לומר שכוונת התוס' לאיסור לפני עור. וע' גם בחוו"ד ס"ק ק"ס ס"ק א'.

**תוד"ה וחכמים**: "למה השטר כשר" לא הקשו איסור העדים היכי משכחת לה. אע"ג דבהמשך דבריהם כן הקשו היינו משום דלא הי' שם שימה כלל. אבל באמת צ"ע למה יתחייבו כלל הא אין כאן שומא כיון שהם פסולים. ואפי' למסקנא הא לא כתבו שהשטר כשר אלא בשוגג או אונס נפשות וא"כ איסור היכי משכחת לה. ונראה לכאורה שהאיסור הוא להעיד באופן שאלמלא האיסור ריבית הי' נחשב שומא. **"ואי** אין ניכר בשטר שיש בו רבית וכו'" לכאורה לפי זה למעשה לדעת התוס' אם אין ניכר מתוך השטר השטר פסול. וכ"כ הב"י (יו"ד ססי' קס"א) בדעתם. וע' חוו"ד ס"ק י"א בביאור דברי הט"ז שלדעת התוס' כיון שאסור לעשות שטר כזה ממילא העדים החתומים עליו פסולים. וע' בחי' הרמב"ן במס' ב"מ (ע"ב ע"א) שדחה ראיית התוס' שאפשר לומר דשאני שטר שיש בו רבית משטרי חוב המוקדמים שבשטרי חוב המוקדמים כל מה שטרף שלא כדין טרף משא"כ בשטר שיש בו רבית אע"ג שיתכן שהרבית יטרוף שלא כדין אבל הקרן הוא כדין. ולכן חלק על התוס' וסבר שאם הוא מפורש בשטר פסול וסוגיין כשאינו מפורש בשטר. ובשו"ע (שם) נקט כדעת התוס' אמנם ע"ש בחוו"ד דעת הט"ז בביאור שיטת השו"ע. **"והא** דתנן באיזהו נשך שהעדים עוברים" לכאורה מכאן משמע שאין עוברים העדים אא"כ העידו בשטר דאל"כ י"ל דמיירי שהעדים העידו בלי שטר. ומן הרמב"ם משמע דהוי אפי' שלא בשטר. וע' יו"ד סי' ק"ס פת"ש ס"ק ב' ממהר"א ששון שדן בזה.

*ל"א ע"א*

**מתני' שני קדרין וכו'**

**היה לו להזהיר**: לפום ריהטא אין חיוב זה בכל בור של הפקר ברה"ר רק הכא כיון שהוא בעל הבור (ולא משום שהוא כרה הבור אע"ג שהיתה הכריי' באונס ומשו"ה אם כרה בור הפקר באונס אינו חייב להזהיר וזהו מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס) אחראי הוא עליו רק דהי' צריך להיות אנוס ופטור אבל כיון שיכול להזהיר יש בזה גם קצת פשיעה ולכן אם לא הזהיר חייב. ונראה פשוט שאין לדון כאן משום אדם המזיק ע"י אונס דהכא אם נאנס אין הכשר ניזקין כלל שאיהו לא עשה ההיזק ולא רק דהוי אנוס.

**קמ"ל דאע"ג דעמד לפוש וכו'**: לכאורה הה"נ בכל כורה בור אם הזהיר פטור. ונראה שאפי' אם הזהיר ונמצא שהוא חרש מ"מ לא הו"ל לאסוקי אדעתי' ופטור.

**אי נתקל פושע הוא שני נמי ליחייב**: ע' תוס' לעיל כ"ג ע"א ד"ה וליחייב שהקשו דאם השני פושע א"כ למה חייב הראשון בנזקו. והוכיחו מזה שיותר יש ליזהר שלא יזיק ממה שיזהר שלא יזוק.

**אמר רבא ראשון חייב וכו'**: לשיטת רש"י (בלשנ"ב) מבואר דאע"ג דנתקל באדם דהוי תכונת המזיק של בור מ"מ חשוב אדם המזיק חוץ מאוקימתא א' בגמ' דאז אם לא פשע פשיעה גמורה חשוב בור. ובחזון איש (סי' א' אות א') כתב דהוי לימוד מבור ואדם המזיק בצד השוה והכא שמואל מודה. ולכאורה מסתימת לשון הראשונים משמע דהוי אדם ממש. וכן יש לעיין שאם מעיקרא מודה שמואל דהוי אדם ולמידין מאדם ושור מאיזה טעם חלק אם לא פשע פשיעה גמורה שאין למידין. ויש לעיין מה החילוק בין זה לשור שחשוב בור אליבא לשמואל. **ובאוקימתא** מציעתא כתבו דהיותו בור תלוי בדרגת פשיעתו וצ"ע בביאור הדברים. ונראה שלא כתבו שיש בזה דוחק רק בזה שיש חילוק בין ראשון לשני אע"ג דשניהם אנוסים. וכן מוכח נמי מהא דכתבו לפי' ר"ח שי"ל דאזיל כרבנן אע"ג שאין זה יותר מיושב מלומר דאזיל כר"מ. וכן מפורש ברא"ש. ובתוס' ר' פרץ כתב טעם לחלק בין הראשון לשני שהשני כיון שפשע בשעת כריי' יכול ליחשב אדם המזיק אבל מי שלא פשע אלא באי עשיית מעשה לא יחשב אדם המזיק. ולכאורה רצונו לומר דלעולם כדי ליחשב אדם המזיק צריכים מעשה האדם. והא דחשיב מעשה האדם ע"י זה שנתקל היינו משום דאמרינן דחשוב כאילו הזיק לשני ע"י תקלתו ומשו"ה חשוב אדם המזיק. אבל הי' לו לעמוד לא יכול ליחשב מעשה מזיק. **ובטעם** שהראשון פטור על נזקי ממונו יש ב' הסברים בתוס' או דס"ל דנתקל אנוס הוא ומ"מ בהא דהי' לו לעמוד ולא עמד חשוב אדם ואהני פשיעותא דשעת נפילה לומר דהוי אדם ולא בור משא"כ בשני. או דאע"ג דס"ל נתקל פושע מ"מ ס"ל דמפקיר נזקיו פטור אע"ג דר"מ לא סבירא לי' הכי. **ותוס'** מביאים ל"ק דרש"י וכן ר"ח שסוברים דמעיקרא חילקו בין הראשון לשני דראשון נחשב אדם המזיק ושני נחשב בור. ודחו לומר דשניהם חשובים בור ומ"מ רק הראשון חייב על ממונו שהזיק דכיון שפשע איהו כריי' משא"כ בשני. ומסקנת הגמ' היא כל"ב. **ובדעת** הרא"ש יש כמה קושיות. חדא שפי' שיטת הרי"ף דהכא הוי אדם המזיק אע"ג שפסק כרבנן. וע' משנת ר' אהרון סי' י"ג אות ה' מש"כ בזה. ועוד דהרא"ש נקט למסקנא שכל דברי רבא הם לר"מ ולרבנן דסברי נתקל אנוס הוא ע"כ הראשון הוי בור ולכן לשמואל פטור על הכלים, וכתב לחלק בין השני לר"מ דאמרינן שאע"פ שנתקל בראשון ולא בקרקע (ולכן אינו פושע כל כך) מ"מ מצטרף מקצת פשיעתו להא דהו"ל לעמוד ליחשב אדם המזיק לבין הראשון לרבנן דסברי נתקל אנוס הוא ולכן אפי' הראשון הוי בור. וצ"ע מאי שנא מאוקימתא מציעתא שכתב דהוי דוחק. ושמענו לפרש דלר' מאיר הוי הא דנתקל בשני פשיעה רק שאינו פשיעה גמורה ולכן לא יחשב אדם המזיק על ידו לבד אבל מ"מ שייך לצרף אליו פשיעת "הו"ל לעמוד" כדי ליחשב אדם המזיק. אבל לרבנן אפי' הראשון הוי אנוס ולכן לא מסתבר שיצטרף. **והרז"ה** פי' על דרך זה רק דמעיקרא כתב שהחיוב לראשון אפי' על ממונו שהזיק הוא בשעת נפילה ומשום אדם המזיק. ומש"כ שם לחלק בין רב לשמואל בזה צ"ע דלכאורה אם הוא אדם המזיק בהדי דאזלי לא נחלקו רב ושמואל. ואולי כוונתו לאחר שנפל ומ"מ קודם שהי' אפשר לסלקם והזיקו ע"י תקלה ומ"מ לרב חשוב אדם המזיק ע"י כליו אלא דהיא גופא תמוה דלמה יחשב אדם המזיק בכה"ג ומאי שנא מכל בור. וע' ברמב"ן שהקשה באופן אחר על דברי הרז"ה אלו. וכן חלוק למסקנא דלר"ח הוו גופי הראשון והשני אדם המזיק ולרז"ה הוו בור. והקשה הרמב"ן דהא עמד בעל הקורה חייב אע"ג שאין מעשה. וכן הוכיחו התוס'. וע"כ צריכים לומר דלרז"ה דבר זה חשוב מעשה. וצע"ק דלשון הגמ' ל"ב ע"א הוא דהוי היזק "דממילא". וכן הסיק הרז"ה דהלכתא כר"מ. ועוד כתב לתמוה על הרי"ף שפסק כרבנן דנתקל לאו פושע הוא ומכל מקום פסק כרבא והא אם אינו פושע למה חשוב כורה בור בממונו (למסקנת הגמרא דפירוש דבריו של רבא קאי על המזיקין). **והרמב"ן** במלחמת ה' תמה על הרז"ה חדא שיוצא לדבריו דמעיקרא דנו על הממון משום אדם המזיק ולמסקנא משום בור וקשה דהא לא פירשו בן בגמ'. ועוד נתקשה בזה שלא הזכירו בגמ' דמיירי במפקיר נזקיו. ולכן פי' הרמב"ן דאע"ג שלא הפקיר נזקיו מ"מ פטור השני כיון ד"האי בור לאו אנא כריתי'". ואע"ג שהתוס' לעיל הוכיחו לעיל (כ"ט ע"א ד"ה פליגי) שאם הוא בעל הבור חייב אע"פ שלא כרהו פי' הרמב"ן דהנ"מ כשאין כורה אחר אבל כשיש כורה אחר אין בעל הבור מתחייב. ולפי זה מיושבים דברי הרי"ף שאע"פ שפסק כרבנן ומ"מ אתי שפיר מימרא דרבא שהראשון פשע ולכן הוי כורה הבור וחייב אפי' אממונו אבל שני שלא כרה הבור שהראשון כרהו פטור על נזקי ממונו ולא חייב גופו אלא משום דהו"ל לעמוד ולא עמד. **והקשה** הרמב"ן למה לא יתחייב הראשון על ממונו של שני כיון דנתקל פושע. וע' שלטי הגיבורים שסובר בדעת הרמב"ם דאה"נ חייב הראשון בהזיקו של ממון השני. ובמשנת ר' אהרון סי' י"ג כתב דלשאר ראשונים לא משמע הכי וכן הסוגיא לא משמע הכי וכמו שמעיד הרמב"ן. ומשו"ה כתב הרמב"ן דדברי רבא הם כרבנן דנתקל אנוס הוא ולכן אינו חייב עליו. ועדיין דברי הרמב"ן צ"ע דכיון דנתקל אנוס הוא א"כ לא חשוב כאילו הוא כרהו רק ככרוי מאיליו וא"כ למה לא יתחייב בעל הבור כמו בגלל. וע' אמר"מ סי' כ"ט ס"ק כ"א מש"כ בזה. ולשאר ראשונים שכתבו דסוגיין כר"מ ע' באמר"מ שם שכתב בדוחק דאע"ג דנקל פושע מ"מ אין זה מעשה כריי' כדי ליחשב בור (ולכאורה מדברי ר' פרץ הנ"ל מבואר שלא כדבריו). והני דסברי שחיוב הראשון הוא משום בור ביאר באבי עזרי (פי"ג הי"ט) שי"ל דהוי כעשיית בור ע"י בור ודרשינן איש בור ולא בור בור. וע' בחי' ר' שלמה סי' ו' אות ב' שהעיר דלכאורה מאי שנא מהא דאתקיל ואתקילו בי' לעיל כ"ט ע"א. ושמענו ליישב דהתם שאני שהרי הוא בעל הגמל ולכן לא בעינן מעשה כריי' דזה עצמו שהוא הבעלים עושהו כורה. אמנם אכתי צ"ע דהא מבואר שם דבמפקיר נזקיו ג"כ חייב ולכן הא ניחא למ"ד דמפקיר נזקיו לאחר שהי' לו לסלקו ולא סלקו חייב אבל למשמעות התוס' לקמן מ"ח ע"א דכה"ג אינו חייב למה יתחייב על הגמל כיון שהי' שלו אם זה לא נחשב מעשה כריי'. וצ"ע. **וע'** עוד בסוגיא דקדרין לקמן מ"ח ע"א.

*ל"א ע"ב*

**דהוה לו לעמוד**: ע' רשב"א שפי' דנקט הכי משום דהוי לכו"ע אבל אה"נ לר' נחמן בר יצחק סגי בהו"ל להזהיר. והרי"ף פסק כר' יוחנן וע' ברא"ש שנתקשה בדבריו.

**הניחא לשמואל וכו'**: בביאור קושיית הגמ' יש ג' פירושים. רע"א למד שקושיית הגמ' היא דלרב צ"ל פטור. ומשו"ה שאל שהרי תוס' לעיל כתבו שגם רב מחייב משום בור אלא שמחייב נמי משום שור. ויש אולי לדייק כפי' זה מדברי רש"י שכתב בד"ה אלא לרב "לא הוה בור" ולכאורה אם כפירושים שבסמןך הול"ל "דהוה שור" ויש לדחות. וברשב"א מבואר דס"ד להתחייב משום שור. וברז"ה איתא דס"ד להתחייב משום אדם המזיק (ע' בחי' ר' שלמה סי' ו' שהביא ב' הפרושים וצ"ע שגם רע"א וגם ר' שלמה לא העיר מן הראשונים בזה.

**רש"י ד"ה ראשון ודאי פושע הוא**: "וקסבר רבא וכו'" ע' מהרש"א (בע"א אתוד"ה אמר) שהעיר דלכאורה אי אפשר לפרש כן כמש"כ התוס' לעיל כ"ט ע"ב ד"ה ורבי. וע' בגליון הש"ס מה שהקשה רע"א עוד מסוגיא דפ"ו דמס' ב"מ.

**רש"י ד"ה תרגמה**:"שורו הוא וטפח באפיה" ע' רש"ש שהעיר דלכאורה כיון שלא הפקירו הוי כנפרצה בלילה שאם יכול לחזור עליהם מחויב לשמור אותם. ובברכ"ש (סי' א' ד"ה ולכאורה) מעיקרא רצה להוכיח שכיון שחיובו משום שור ליכא לאחיובי משום דמצי לסלוקי ולא סלקי'. ושוב דחה שי"ל דהנ"מ לרב דלרש"י אינו חייב על בור ברשותו ולכן ליכא לחייב משום בור שחיובו משום דהו"ל לסלוקי ולכן גם בשור כה"ג ליכא לחייב. אלא שיש להעיר שגם הרשב"א כתב כנוסח רש"י דהו"ל לסלוקי ולעיל הביא גם שיטת התוס' שאפשר לחייב גם משום בור. גם עצא ביאורו של הגרב"ד לא מובן דאע"פ דליכא הו"ל לסלוקי לגבי בור הא ליכא למימר הכי לגבי שור.

**תוד"ה כחוטרא**: ע' רא"ש שכתב שמשמעות הרי"ף היא דלא פליגי.

**מתני' זה בא בחביתו וכו'**

**רש"י ד"ה פטור:** צ"ע מה הוסיף אמתני'. ואילו הי' קאי על בעל קורה ראשון ניחא אבל מסדר הדברים לא נראה כן.

*ל"ב ע"א*

**המזיק את אשתו בתשמיש המטה**: משום שהיזק אשתו לדידה (במקצת מיהת) וכדמבואר בר"פ מציאת האשה (וע' בהגהות אשר"י וצ"ע מה הוא חידש יותר ממתני' ר"פ מציאת האשה).

**אמר רבא וכו'**: צ"ע מהגמ' בע"ב שדחו סברא זו.

**התם תרוייהו כהדדי נינהו**: משמע לכאורה דכה"ג פטור מגלות.

**הכא איהו קעביד מעשה ולא היא**: ע' פלפולא חריפתא (אות ר') דלפעמים משכחת לה שהיא עושה מעשה בתשמיש המטה ובכה"ג הבעל פטור. ובעצם הענין דברי הש"ס צע"ק דהא שפיר משכחת לה שהיא עושה מעשה ע"י חיבוק ונישוק ושאר קריבות והא דכתיב ונכרתו אינו אלא בעצם הכנסת כמכחול בשושפרת ולכאורה לא זהו שהזיק רק דברים אחרים.

**הנאה לתרוייהו אית להו**: ע' תוס' במס' יומא (פ"ב ע"ב) דמ"מ אפי' בלי הנאה כגון שלא כדרכה נמי חייבת (אלא שהוסיפו שגם בזה אי אפשר שלא תהנה קצת). וע' בהגהות מבעל הלבוש שתמה על המהרי"ט במס' קיד' (כ"ב ע"ב) שלא העיר מדברי התוס' ביומא הנ"ל).

**טעמא דבעטה הא הוזקה ממילא פטור** הקשה בחזו"א דדלמא משום דהוזקה ממילא הוי כשו"ר הפטור ברה"ר ומשו"ה דוקא בעטה ולא הוזקה ממילא. והוכיח מזה שהוזקה בו אינו המזיק של שור אלא המזיק של בור.

**אלא סיפא דמתני' וכו'**: ע' מהרש"א אתוד"ה ואם שהעיר דלכאורה לא דמי דהקורה רמיא כשלדא וכמש"כ תוס' שם ומשו"ה לא איבעיא לי' לסגויי באידך גיסא משא"כ בשור.

**תוד"ה ואם עמד**: "אבל כי הוי כשלדא וכו'" משמע דאילו ידע דרמיא כשלדא אינו חייב בנזקו. ולכאורה היינו משום דהו"ל ליזהר שלא להיות ניזוק בקורה. ובסוף דבריהם משמע דאפי' ידע אינו פושע. **"דחבית** לא מסתבר וכו'" ע' תוס' ר' פרץ שהקשה גם מזה בא בנרו וזה בפשתנו. ולפי תירוצם של התוס' כתב בתוס' ר' פרץ שגם פשתן יכול להיות כשלדא. **"כדי** שלא 'יוזק' בעל החבית" אולי צ"ל 'יזיק'.

**תוד"ה תרוייהו**: "א"נ מתניתין וכו'" לכאורה ר"ל דמסקנת הגמ' דהכא לא אזיל אלא כמסקנת הגמ' דהתם דמיירי בע"ש אבל לפי הס"ד דמיירי אפי' בחול מבואר דאפי' שלא ברשות. **"ואי** חבית נמי וכו'" משמע דלא ניחא להו לומר דבעל החבית פשע בעמידה. וצ"ע בטעם הדבר.

**תוד"ה איהו**: ר"ל דכרת מצאנו בלי מעשה אבל קרבן ומלקות לא מצאנו ולכן קמ"ל התוס' שגם חשוב מעשה. ואע"ג דחשיב מעשה מ"מ הרי היא קרקע עולם ומשום שענין קרקע עולם הוא שהיא לא חשובה כדוחה את המצוה כיון שאינה עושה מעשה בפועל ואדרבה אין דוחין פיקוח נפש וכמו שביאר בקובץ הערות (רסי' מ"ח).

**תוד"ה דרמיא**: ע' מהרש"א שכתב דבקדרין אינו חייב ללכת בתחילת הילוכו לאידך גיסא דרק בחבית וקורה אמרינן הכי לעיל בתוד"ה ואם.

**תוד"ה איבעי**: "וי"ל משום דהוי רגל ברשות הרבים וכו'" צ"ע שאם יש רשות להזיק כל שכן שיש רשות לענין שלא יוזק. לכאורה צ"ל דהוי כשור פקח ביום דלא הו"ל לאסוקי אדעתי'.

**תוד"ה והא**: "הא פשיטא לן בריש פירקין וכו'" לעיל כ"ז ע"ב ד"ה אמאי.

**מפני שרץ ברשות**: ע' במאירי ובפסקי הרי"ד שהקשו מאי שנא מפוסקין ביבותיהן שאם הזיקו חייבין. וצע"ק למה העמידו קושייתם הכא ולא אמתני' הקודם. והמאירי תי' דכיון שלא שינה פטור וזהו לכאורה ככלל דברי התוס' בד"ה תרוייהו. ובפסקי הרי"ד תי' דשאני פוסקין שהם ממלאין כל הדרך משא"כ הכא דאיבעי לי' לעיוני. **ע'** רא"ש שהוא כדי להכין לכבוד השבת. ולכאורה צ"ע שלא משמע בגמ' שהוא בגלל זה אלא כדי לצאת ולקבל השבת. ולכאורה הביאור בדבריו דצריך להכין כדי שיוכל לקבל את השבת. ובהגהות אשר"י כתב שכ"כ גם רש"י ולא מצאתי כן בפירש"י. ושם בהגהות אשר"י כתב שי"ל שאין הפטור רק בביהש"מ רק מחצות ואילך כשמכין צרכי שבת. וע' בביאור הלכה סי' ר"נ סע' א' שהרמב"ם למד הגמ' כפשוטו ולכן לא הביא הדין שצריך להכין צרכי שבת בהשכם. והבה"ל דחה הראי' שי"ל דאע"ג שצריך להכין בהשכם מ"מ לא פטרוהו מהיזק אלא כשהזמן דחוק ביותר.

**דאמר ר' חנינא באו וכו'**: לפום ריהטא הכוונה היא שעצם הריצה לקראת שבת המלכה הוא ברשות. וכן משמע מביאור הגר"א (סי' שע"ח ס"ק כ"ב). וא"כ לכאורה צ"ע בדר' ינאי מאי ברשות איכא. וע' במרדכי (אות ל"ט) דדוקא אותה מצוה בבין השמשות שאין לו שהות אבל ריצה לבית הכנסת ולבית המדרש שיש לו פנאי אם הזיק חייב ויש להסתפק אם הוא מתאחר לתפילה בציבור אם יהא פטור כה"ג. ומש"כ לבית המדרש אע"ג דגם התם אין זמן דהא דבכל רגע ורגע הוא מצווה (ואינו דומה לימודו שעל הדרך וכמש"כ המהרש"א בסו"פ כלל גדול) מ"מ התם אם יכנס בבהלה יהא תחילת לימודו באיכות נמוכה ולכן אינו כ"כ ברשות. ועדיין צ"ע. ומהרמב"ם (פ"ו מהל' חו"מ ה"ט) משמע שאין הריצה לקראת שבת הרשות רק הריצה כדי שיהא פנוי מעסקיו כדי לקבל את השבת הוא ברשות. ולדעתו כתב הסמ"ע (סי' שע"ח ס"ק י"א) דאפי' שאר עסקיו בע"ש מותר כיון שעושה כן להיות פנוי בע"ש. אלא דא"כ צ"ע איזה שייכות יש לבין השמשות לכאורה התם כבר צריך להיות פנוי מעסקיו. ואולי רבותא קמ"ל דאע"ג שיתכן שכבר הגיע השבת מ"מ כיון שי"ל שעדיין לא נכנס השבת עדיין הוי ברשות וצ"ע. **וע'** במג"א סי' רס"ב (ס"ק ג') שכתב דטוב לצאת לשדה לקבלת שבת. (וע' בעץ יוסף בשם סידור שער השמים שתמה על זה דהשבת אינו בא מן השדה אלא דרך עליון מלמעלה למטה. ושמעתי לפרש שענין שדה הוא מקום המופקע מגשמיות). והביא מנהג קצת קהילות לצאת לעזרה. ובפמ"ג כתב שהמנהג להפוך הפנים לצד מערב וכ"כ המ"ב. ונחלקו הפוסקים אם הכוונה לצד מערב ממש או"ד לצד הפתח שהי' בדרך כלל במערב (ונפ"מ להרבה בתי כנסיות שהפתח אינו במערב). ע' בספר אשי ישראל (פל"ו הערה ל"א) הדעות בזה ושם הביא משו"ת אג"מ (או"ח ג' סי' מ"ה) שסיים "ואיך שעושים כיון שהכוונה לכבוד שבת קודש הוא טוב".

*ל"ב ע"ב*

**בואו ונצא לקראת כלה מלכתא**: ע' מהרש"א שביאר דשבת היא כנשואה לכנסת ישראל. והרי היא כנשואה למלך דכל ישראל בני מלכים הם. וע' בשו"ת הלכות קטנות (ח"א סי' נ"ב) דכיון שכן טוב לומר קבלת שבת בעשרה כמו ברכת חתנים.

**באי כלה באי כלה**: ע' בבן יהוידע שכתב דפעמיים היינו כנגד חכמה ובינה והביא בשם האר"י ז"ל לומר גם פעם ג' כנגד דעת ופי' שאין זה סותר לש"ס שהשלישי אומרים בלחש.

**מתני' המבקע וכו'**

**אבל מרה"י לרה"י**: ע' נמוק"י שכתב "וכי תימא ליתני הא וכ"ש הנך לא זו אף זו קתני".

**דטעה דיינא גופא**: ע' קצוה"ח (סי' שמ"ח ס"ק ד') שהוכיח מכאן שאפי' אם השליח אינו יודע אין שליחות לדבר עבירה. ובפרי יצחק (ח"ב ססי' ס"ו) הביא בשם בגר"י מסלנט דשליח ב"ד אינו שליח של ב"ד רק הוא חיוב על כל כלל ישראל לעשות כמשפט הדיינים. וע' בתלמיד ר"ת ור"א שכתב דהוי שליח של ב"ד ומ"מ אין ב"ד חייב משום שאין שליח לדבר עבירה. ונראה שי"ל עוד שאין להוכיח כקצוה"ח משום דהכא השליח פשע (תדע דאל"כ לא הי' גולה כיון דהוי קרוב לאונס). וע' תלמיד ר"ת ור"א ב' ביאורים בפשיעת השליח ב"ד. חדא משום שעשה מעשה להכותו (וצ"ע כוונתו בזה). ועוד דהו"ל לדעת בעצמו שטעה במנין.

**באשפה העשויה להפנות בלילה**: ע' תור"פ שהקשה דמאי נפ"מ בזה הא הכל תלוי בהא דמיקרי ויתיב ביום. ותי' או שהגמ' דיבר בהוה א"נ אם אינה עשוי' להפנות בלילה לא הו"ל לאסוקי אדעתי'.

**מאן דמתני לה אסיפא כ"ש ארישא**: ע' רא"ש אות י"א שכתב דאע"ג דאיכא נפ"מ לענין ד' דברים דאי אסיפא הוי ברשות פטור ואי ארישא הוי חייב מ"מ כיון שעיקר הברייתא איירי לענין גלות קתני (דהא 'מת' כתיב) שייך לישנא זו.

**תוד"ה זה:** "ואפילו שלא בכוונה וכו'" ע' רמב"ם פ"ו ה"ג מהל' חובל ומזיק ושם בהרה"מ שפי' דמיירי רק בכוונה. וא"כ לדידי' לא קשה מידי.

**תוד"ה דלא**: לכאורה לתי' הראשון שבתוד"ה זה יש לחלק דהתם כשלא ראהו.

**תוד"ה חייב**: "פי' בקונטרס כיון דחזייה וכו'" ע' רשב"א שיש מפרשים דלא חזיי' ומ"מ נגר חייב בד' דברים ולכן לא דמי להא דהביאו מלקמן (מ"ח ע"א) דשלא ברשות פטור (ולולא דברי הרשב"א י"ל דמאן דמתני' לה אסיפא מוקים לי' בדלא חזיי' אבל מאן דמתני ארישא מוקי לה בדחזיי' וכן נראה שסוברים התוס') **"דר'** חנינא וכו'" צ"ל דר"י בר חנינא (וכן הוא במהרש"א). **"וכי** דחי בירושלמי וכו'" ע' מהרש"א שהעיר דלכאורה זהו הל"ק דסוגיין וי"ל דלל"ק לא בעינן להעמיד בשוליא דנגרי ואין כל קושיא. וכה"ג העיר בשטמ"ק בשם גליון. (ועש ט"ס במהרש"א שצ"ל "ארישא אבל סיפא" במקום "אסיפא אבל רישא".

**תוד"ה מאן**: "משמע דיותר וכו'" ר"ל דאילו הי' הטעם משום קרוב לאונס בסיפא ליכא כל שכן. וזהו הביאור בהמשך דבריהם דכיון דע"כ חזינן שהפטור בסיםא הוא משום קרוב לאונס א"כ ליפטר מד' דברים.

*ל"ג ע"א*

**תוד"ה והוציא**: "דאין לו לחשוב" ע' שטמ"ק בשם ר' ישעי' שתמה דהתם פטר אפי' קדם הוא עצמו וסלקן. וברשב"א כתב דרבה לית לי' אוקימתא זו של הגמ'. וע' חזו"א (סי' ב' ס"ק י"א) וחי' ר' שמואל סי' י"א אות ד'.

**שני שוורין תמין וכו'**: ע' ברא"ש (אות י"ג) שכל דיני המשנה הם כשהתחילו לחבול א' בשני בבת אחת או שהשני חבל בראשון לאחר זמן אבל אם התחיל הראשון ואח"כ השני רק הראשון חייב והשני פטור דהוי כל המשנה ובא אחר ושינה בו וליכא טענה דנהי שאית לך דהא דהכא יש רשות וכן לאדם יש רשות להציל עצמו ואם עושה כן בשביל הצלה פטור. ולא להצלת עצמו בלבד אבל גם להצלת אשתו אביו בנו או אחיו. ואפי' להציל כל א' מישראל שרי משום אפרושי מאיסורא. ומשמע שבא' מישראל אין הטעם משום הצלתו רק אפרושי מאיסורא משא"כ בקרוביו דטעמא דהצלה סגי וצ"ע מאי שנא.

**תוד"ה שני**: "וי"ל דלרבי עקיבא וכו'" ולכאורה צ"ע באמת מנא לן הא. והסמ"ע (סי' ת"ב ס"ק א') הביא מע"ש שהטעם הוא משום הפוכי מטרתא למה לי והעיר הסמ"ע שם מן התוס' ועוד שאין זה הטעם. וע' ברא"ש (אות י"ג) שדקדק מרש"י עוד נפ"מ בשור תם ושור המועד שחבלו זה בזה והיזק השור המועד יותר משור תם שאין השור המועד משלם אלא ההפרש ולא אמרינן שכל מה שהזיק התם אינו חייב עליו אלא חציו ולכן השור המועד ישלם יותר ע"ש. ובטעם הדבר כתב הרא"ש "וסברתו משום שהתחילו כאחת אין כאן חבלה אלא המותר". ולכאורה הה"נ כשהזיק השור תם יותר משור המועד דלא אמרינן שיצא חצי היזק התם בנזק שלם של המועד רק מנכין כל ההיזק וממנו משלם מחצה. וע' חזו"א (סי' ח' ס"ק ד') שכתב שדין זה הוי רק בבת אחת ולא בזה אחר זה ע"ש שהוכיח כן מעצם דברי הרא"ש. ומשמע ששיעור ההיזק הוא רק פחת שפחתו מיתה ולא כל השור וכמסקנת האפיקי ים (סי' כ"א). וע' בנמוק"י שהביא עוד נפ"מ למועדים דאע"ג דאמרינן בב' בע"ח זה גובה וזה גובה בנזיקין לא אמרינן הכי. ובסמ"ע (סי' ת"ב ס"ק א') דנפק"מ כששורו של א' יפה משל השני. וע' חזו"א (שם ס"ק ו') שכתב ששור לאו דוקא אלא כל מטלטלין אלא שגם על זה הקשה דהא הנפ"מ בבבע"ח הוא לגבי עידית ובינונות או בינונית וסובין. ולכאורה מוכח מהכא דלא כגרב"ד שסובר דתם הוי חצי מזיק ואינו חייב אלא בחצי' שמירה דא"כ למה ינכה חלק השור תם. ושמעתי אולי לדחות שאין כאן אלא שומת היזק וזהו שיעור ההיזק אע"פ שאינו אחראי על החלק השני. ונפ"מ יהא בב' שוורים תמין א' של הפקר וא' של שמעון שהזיקו שור המועד של ראובן והשור המועד הזיק השוורין התמין יותר ממה שהזיקו אותו האם ננכה חלק ההיזק שעשה השור של הפקר או לא. וע' מזה לעיל ב' ע"ב ולקמן נ"ג ע"א.

**יוחלט השור**: הרמב"ם (פ"ח ה"ו מהל' נז"מ) כתב שאם מכרו מכור וחוזר וגובהו. וצ"ע דלכאורה הא לר"י היא. וע' הגהות הגר"א שהביא ששיטת הרמב"ם היא דאפי' לר"ע מכרו מכור לרידיא. והיינו דסבר הרמב"ם (כ"כ המאירי) דלא אמרינן לר"ע יוחלט השור אלא לאחר העמב"ד אבל קודם העמב"ד גם לר"ע אינו מוחלט. וע"ש בהרה"מ שכתב שמקורו של הרמב"ם הוא הברייתא בע"ב דהקדישו מוקדש משום דר' אבהו דאילו לר"י הרי הוא קדוש מעיקר הדין (ולכאורה לפי מהלך זה מתיישב קושיית התוס' בע"ב ד"ה משום אשיטת ר"ת). וכן יש אולי לומר בשיטת רש"י (ע' תוס' ל"ו ע"א ד"ה ורבי). וע' מש"כ שם.

**תוד"ה לפוטרו**ציין לדברי התוס' במס' גיטין (מ"ב ע"ב) ד"ה שור ושם יש ב' דעות אם חייב על נזקי השור כשלא הי' אלא היזק דשבת כיון שהוא בכלל ההיזק או לא. ושם בתוס' משמע שאפי' באדם המזיק הי' שייך לחייב אלמלא זה דלא אפחתי' כ"כ (וצ"ע מאי נפ"מ בזה דלא אפחתי' כ"כ דיקוב הדין את ההר). וצ"ע בטעם הפוטרים דלמה לא יהא בכלל הנזק. והביאור הוא דכיון שלא הופחת דמיו אלא לעת עתה אין זה ישוב כאפחתי' דהא השויות יחזור. וכן נראה שהבין הב"י (סי' ש"ז) שדימה דין זה להא דנפחת הבשר כשסופו לחזור ואע"פ שהסמ"ע (שם ס"ק י') חלק על הב"י הש"ך (ס"ק ה') קיים דבריו. **ורע"א** בהגהות שו"ע הביא משו"ת שבו"י (ח"ג סי' קע"ה) שמ"מ המאכל שהאכילו אכן דמי הרפואה שלא יתקלקל חייב לפרוע. והחזו"א (סי' י"ג ס"ק א') דקדק מן המרדכי שאין הדין כן אלא גם בזה פטור (וע"ש בס"ק ב' שחילק בין זה לכגון טינפו כליו לעיל כ"ח ע"ב).

**תוד"ה הקדישו**: "יכול לסלקו" יש להסתפק בגדר הדברים האם הוא בעצם חייב דמים רק שכשאינו משלם גובה השור או"ד שעיקר החיוב הוא השור רק שיכול לפדות ע"י דמים. וי"ל דאיכא נפ"מ שאם הוא תשלומי הנזק יצטרך לשלם ממיטב לכאורה (ויש לדחות) משא"כ אם הוא דין לסלוקי אולי אין דינו אלא בכסף ואינו יכול לסלקו בקרקעות כל. ולשון בע"ח נינהו משמע יותר כצד הראשון אלא דלשון זה מ"מ קשה אשיטת הריב"א שבסמוך. **וע'** בתור"פ בשם ריב"א שמעיקרא כתב בכוונת הריב"א שאינו יכול לסלוקי בזוזי אלא כשהשור שוה יותר מחיובו בנזיקין. ואח"כ החליט בדעת ריב"א שאינו יכול לסלקו כל עיקר. ויוצא שכל המחלוקת שבין ר"י ור"ע היא אם השור מוחלט משעת נזק או משעת העמדה בדין. והא דמדייקים דמתני' ר"ע היא היינו משום דהמתני' משמע שהשור מוחלט כבר משעת נזק. ובגמ' הסתפקו אם לר' ישמעאל מכרו מכור. ומדויק מדברי ר"פ בד"ה הקדישו שלריב"א אינו יכול לסלקו אפי' קודם העמדה בדין. ואם כן על כרחך דברי הריב"א הם למסקנת הגמ' ולפי הס"ד שאם מכרו מכור על כרחך מצי לסלוקי בזוזי. **ובברייתא** בע"ב מבואר לשיטת התוס' דהוי כר' ישמעאל ומ"מ אם מכרו לאחר העמב"ד אינו מכור אפי' לרידיא. ונחלקו האחרונים בביאור הדבר. הקצוה"ח (סי' ת"ז ס"ק א') כתב דע"כ אי אפשר לסלוקי אפי' לר' ישמעאל לאחר העמב"ד. אמנם ע' בחי' רשב"א לקמן בר"פ ד' וה' שכתב במפורש שיכול לסלוקי לאחר העמב"ד. וע"ש בשטמ"ק בשם ר"ש בפי' דברי התוס' דיתכן שלאחר העמב"ד גם לר' ישמעאל יוחלט השור. ובאבן האזל (פ"ז הי"ב) נתקשה בזה ולכן פי' דאע"ג דמצי לסלוקי מ"מ מכרו אינו מכור כיון דהוי אפותיקי.

**תוד"ה איכא בינייהו**: "אם נתרצה ניזק" ע' מהר"ם שי"ף שהקשה דהא כתבו לעיל שביד המזיק לסלוקי בזוזי וא"כ אמאי בעינן רצון הניזק. וכתב שכוונתם דאת"ל שאין המזיק יכול לסלקו מ"מ יש נפ"מ לענין הקדש אם יתרצה הניזק. וע' מה שכתב בזה בזה בקונטקסי שיעורים סי' ט"ז אות י'. **"אפילו** למ"ד למפרע הוא גובה שבח דמזיק הוי" ע' במערכת הקנינים להגר"ש שקאף סי' י"א בביאור הא דהוי למזיק אפי' למ"ד למפרע הוא גובה. וע' באו"ת סי' ק"ג ס"ק ו' שהי' פשוט לו דהשבח למלוה אבל העיר דמב"מ ל"ה ע"ב מבואר דאפי' לאביי (דסבר למפרע הוא גובה) הוי השבח למלוה (ולא העיר מדברי התוס' כאן).

*ל"ג ע"ב*

**והקדישו מוקדש אתאן לרבי ישמעאל וכו'**: הכא מיירי בהקדישו קדוה"ג ולכן הוי קדוש לגמרי משא"כ לקמן שאינו אלא בקדו"ד ולכן אפי' לר' ישמעאל אינו קדוש אלא מדר' אבהו וכמש"כ התוס'.

**הקדישו מוקדש משום דרבי אבהו**: ע' גליון הש"ס לקמן (צ' ע"ב) שהקשה למה לא יפקיע ההקדש את השעבוד ויהא כנגח ואח"כ הקדיש שפטור וכדלעיל (י"ג ע"ב). ולעיל בשטמ"ק איתא ממהר"י כ"ץ דלא אמרינם הקדישו מוקדש אלא במועד דהא בתם אינו יכול להקדיש כיון שמפקיע חיובו ע"י זה (וכ"כ נמי בתלמיד הרשב"א והרא"ש לקמן מ"ד ע"ב ד"ה דקי"ל). וע' באחיעזר (ח"ג סי' מ"א) שהקשה דלר' יהודה הסובר צד תמות במקומה עומדת עדיין תיקשי דלא תהני אפי' במועד אלא לצד של העדאה. וכן דקדק מדברי הראב"ד בשטמ"ק ומהרמב"ם שאינם מחלקים בין תם למועד. ע"ש באריכות בקושיא זו (וגם הביא צד כדברי החכמ"ש שבסמוך וע"ש מה שהעיר בזה). ודברי המהר"י כ"ץ קשים מכמה טעמים: חדא שכתב דר"י אית לי' יוחלט השור ארינו כן אלא ר"ע הוא דאית לי' שיטה זו. וצריכים לומר או שיש ט"ס וצ"ל ר"ע (וא"כ קשה למה לא קשיא גם לר"י דהא אפילו לדידי' אינו מוקדש אלא מדר' אבהו) או דיוחלט השור לאו דוקא והכוונה היא שאינו יכול להקדישו וכנ"ל. ועוד קשה בדבריו שתי' דהוי שור המועד ומשו"ה לא קשה דהא השור נסקל. וקשה בתרתי: חדא דא"כ יוצא דכל הדין דהקדישו מוקדש אינו אלא בשור שהזיק אדם וזו לא מצאנו. ועוד למה בעינן לי' לטעם זה הא תיפו"ל דמשלם מן העליי'. ולפי איך שמשמע מן הרא"ש לעיל שבכל מן העליי' יש גם מגופו ניחא. ואולי י"ל שכתב הכי משום קושיית האחיעזר הנ"ל. וכל הענין עדיין צ"ע רב. אבל במאירי ובר' יהונתן (לכאורה) מבואר דמהני הקדישו. וע' בחכמת שלמה (סי' ת"ז סע' א') ושו"ת חת"ס (סי' קס"ה ומובא בקה"י סי' י"ד ע"ש ביאור הדבר) שחילקו דמהני הקדישו לפוטרו מתשלומין כשקידש קדושת הגוף שזה מפקיע השעבוד (וכמש"כ הכא הרשב"א וע' גם בתור"פ שדייק שהדין כן לר"י מהא דאיתא בגמ' "הקדישו מוקדש אתאן לר' ישמעאל וכו'"). אמנם י"ל דכיון דמעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן לא יפטר משום נגח ואח"כ הקדיש (ע"ש בקה"י שהעיר כעי"ז לפי המהלך של החת"ס).

**שחטו ונתנו במתנה לא עשה ולא כלום:**  לכאורה ר"ל דחייב לשלם לו שאין זה מזיק שעבודו של חבירו רק מזיק ממש וחייב לשלם. ולאבן האזל בשיטת רש"י שבסוף הפרק י"ל באופן אחר דלא עשה ולא כלום משום דאחר העמדה בדין הרי הוא כבר חייב ממון ולא מעלה ולא מוריד היזק לשור המזיק. והיינו דאע"ג דמצי לסלוקי אפי' לאחר העמדה בדין לשיטת הרשב"א לקמן ריש פ"ד מ"מ עכשיו יש לו זכות גמור בשור וליכא אלא שיור עד כמה שמסלק אותו אבל אם אינו מסלקו הרי הוא שלו.

**מועד וכו' שחטו ונתנו במתנה מה שעשה עשוי**: לא כ"כ מובן מה הכוונה ב"מה שעשה עשוי. ובאופן כללי ע"כ הכוונה הוא שאינו אלא מזיק נזקי עצמו אבל איך זה נכנס במילים "מה שעשה עשוי".

**רש"י ד"ה ש"מ**: ע' לעיל י"ד ע"ב ומש"כ לקמן מ"ט ע"ב ד"ה משכונו.

*ל"ד ע"א*

**ש"מ ב"ח מאוחר וכו'**: הקשו הראשונים דלכאורה תיקשי מסיפא לאידך גיסא דבשור המועד כתוב דמה שגבה בע"ח גבוי. ותי' דבמטלטלי כו"ע לא פליגי דמה שגבה גבה. רק במקרקעי פליגי ושור תם דהוי כאפותיקי דינו כקרקע.

**שאלמלא הזיקו וכו'**: ע' סמ"ע סי' ת"ג ס"ק ז' שדקדק שאילו הי' עולה אותו סכום הרי הוא פטור. ובשו"ת אג"מ חו"מ א' סי' ל"ז כתב שאין ללמוד מכאן לכל הניזקין. דשאני הכא דרבי קרא בשור שהמזיק משתתף בנבילה.

**קרנא דתורך קבורא בי'**: צ"ע דא"כ למה דוקא עד העמדה בדין.

**תוד"ה הכא**: "כיון דאמר ר"ע יוחלט השור" צ"ע מאי שנא משותף דהוי כיורד ברשות. ואולי ר"ל דקמ"ל הברייתא דינא דשותף דהוי כיורד ברשות.

*ל"ד ע"ב*

**יכול שור שוה מנה וכו' וכי מועד למה יצא וכו'**: ע' ברש"ש שהעיר דלכאורה למסקנת הגמ' אין זה נכון דהא הטעם הוא דגם לר' יהודה פחת שפחתו מיתה מחצין בחי (ונפ"מ דאפי' אי לא הוי יותר מנזק שלם מ"מ אינו משלם אלא הצי נזק). ותי' שלמסקנא סברא של "וכי מועד וכו'" היא נתינת טעם למה דרשינן פחת שפחתו מיתה מחתצין בחי.

**השתא דאמרת דחס רחמנא עלוי'**: מכל הסוגיא משמע דלר' יהודה התורה זכתה למזיק זכות בבהמת הניזק לענין שבח ומשו"ה קס"ד דאפי' אם נשכר יטול. ולכאורה י"ל דאפי' למסקנא הוי הכי רק שנתמעט היכא דשכר אבל אם נשכר השבח שלו מדינא דנכסי אשבחו. אמנם י"ל דלמסקנא אינו אלא דין דאמדינן חצי נזק בשעת העמדה בדין.

**והנבילה שוה שלשים זוז**: צ"ע דא"כ לא הזיק כלום ועל דרך הגמ' לעיל בעמ' א'. וצ"ל דמיירי בענין שאלמלא ההיזק הי' משביח יותר. וכן בעצם הא דשבח נבילה לכאורה מיירי בענין שהי' משביח יותר אלמלא ההיזק דאל"כ הא חזינן בע"א דלעולם שבח כה"ג הוי דמזיק. שו"ר שכ"כ החזו"א סי' י"ד אות ה'. **וע'** ברש"ש שהוכיח מרמב"ם ושו"ע שהחלק שהוא של המזיק חולקים ביניהם כמו בעלמא פל"נ ולכן אם דר"מ הי' שבח של כ' אומרים שי' שייך למזיק ובזה חולקים כמו בעלמא וסה"כ מרויח ה'. וע"ש שהאריך בזה.

**רש"י ד"ה אמרת וכי היכן**: "שאינו מפסיד כלום" ע' מהרש"א שפי' דר"ל שאם מפסיד יכול להיות נשכר אבל לא מצאנו שנוטל שכר בלי הפסד.

**שבח נבילה איכא בינייהו**: ע' רע"א בתוס' למתני' שכתב דבשור שוה ק"ק והנבילה שוה ק' ואשבח ועמד על ק"כ דסד"א שלא ישלם אלא מ' דהוי ח"נ של פ'. אמנם דקדק מדברי הרמב"ם ושו"ע דמשלם מ"ה. והביא בשם יש"ש לבאר דהיינו משום שמשלם חצי ממה שהי' משלם המועד. (וכיסוד זה מבואר לקמן בתוס' ר"פ נ"ג ע"א ד"ה שותפותאי).

**מתני' יש חייב וכו'**

**רש"י ד"ה שהדליק את הגדיש**: "דמשונה הוא" צ"ע למה נקט טעם זה הא לעיל כ"ב ע"א משמע דמשכחת לה כאורחי' ואדרבה לר"ל בעינן לאשכוחי אוקימתא דמשונה. ואדרבה הול"ל דחייב חצי נזק משום דהוי צרורות ולר"ל נפ"מ למקום הגדיש. ובתוי"ט ומהדו"ב תי' דלעיל שאני דאורחי' ע"י חררה. וצ"ע דמי גילה לרש"י דהכא הוי שלא ע"י גחלת. וכן הא איכא גמל לעיל. וצ"ע.

**רש"י ד"ה בצריך**: "והא דתניא נצרר הדם וכו'" צ"ע דאטו מקלקל בצובע חייב. ולכאורה כוונתו לומר דכה"ג הוי מתקן וצ"ע אמאי.

**שורו שהדליק את הגדיש**: אע"פ שיתכן שעבר על שביתת בהמתו או"ד מחמר אין בהם חיוב סקילה ולכן אפי' תנא דבי חזקי' ליכא. ויל"ע לר' יוסי דהבערה ללאו יצאת האם אמרינן דקלב"מ לתדב"ח. והרשב"א כתב (סוד"ה תני) דע"כ ר' יוסי לית לי' דר' שמעון דהא איצטריך קרא למקלקל בחבורה ולא העיר מזה.

**תוד"ה שורו:** "דלענין שורו מה לי שבת מה לי חול" צע"ק דהא במחמר אחר בהמתו איכא לאו ואיכא למ"ד מילקא לקי ממונא לא משלם ונפ"מ לר' יהודה דלאו שאין בו מעשה לוקין עליו. ואע"ג דהוי לאו הניתן לאזהרת מיתת ב"ד מ"מ זה גופא יהא החידוש שלאו שניתן לאזהרת מיתת ב"ד אין לוקין עליו.

**תוד"ה חובל**: "דאע"ג דמחייב ר"ש מקלקל בחבורה מ"מ בעינן צריכה לגופה" תוס' בהמשך הביאו הגמ' במס' כריתות שאם מקלקל חייב אין תנאי מלאכת מחשבת. וא"כ צ"ע דא"כ גם משאצ"ל יתחייב לר' שמעון. ולצד של תוס' שחייב כשאינה צריכה לגופה ניחא (וברמב"ן במס' שבת דף ק"ו ע"א יש צד כזה). אבל נראה שאפילו לפי צד זה לר' אבהו פטור ומאי שנא וכנ"ל. ובבית יעקב במסכת כתובות ו' ע"א למד משאצ"ל ממקום אחר וכן משמע מתוס' במסכת יומא ל"ה ע"ב). **"כדמוכח** בסו"פ ספק אכל" ע' שטמ"ק י"א דהתם כדר' אבהו.

*ל"ה ע"א*

**רש"י ד"ה ומנא ידעינן:** " דאי מסתמא אפי' מרי' נמי מיחייב" בחי' ר' שמעון ביאר דאי מסתמא איכא ספק אם חייב מיתה. ולכן הביא שמקשים דליהוי כספק פרוזבול ויהא פטור. ותי' דלפי הס"ד של הגמ' רק בחיוב מיתה בפועל פטור והכא משום הספק אין ממיתין אותו כלל ולכן אינו פוטר. ואולי י"ל עוד דבסתמא שאין כאן ע"מ לתקן בפועל הוי בעצם מקלקל ופטור.

**תוד"ה מתניתין:** "אבל כאן אין איסור מלאכה וכו'" ראיתי בכמה אחרונים (ע' שו"ת עונג יו"ט סי' כ' ושו"ת מנחת ברוך סי' ט' ענף ב' ועוד) שהוכיחו משיטת רש"י שאפי' מלאכה שנתמעט ממלאכת מחשבת ג"כ הוי עבירה רק שאין עליו חיוב מיתה וכדומה. ולעוק"ד הדבר צע"ג דבשלמא במתעסק בכה"ת כולה אפשר לומר דאינו אלא פטור קרבן אבל הכא הוי מיעוט במלאכת שבת ולא רק במתעסק אלא גם במקלקל ומשאצ"ל. וכן מצאנו בהנ"ל שאינן אסורים אלא מדרבנן. ואולי י"ל דסבר רש"י דתנא דבי חזקי' אינו תלוי בעבירה בפועל רק כל מעשה שאילו הי' עושה אותו בכוונה מסוימת חייב מיתה אם עשאו באופן שאין עליו אפי' עבירה מ"מ פטור. וצ"ע.  **ובשיטת** רש"י ע' ברע"א החדש שהביא משו"ת בית יצחק (סי' ט' וצ"ו) שכתב שי"ל דמקלקל אסור מדאורייתא ולכן איכא קלב"מ (משא"כ בהא דביאר רע"א בהא דלעיל כ"ו ע"ב). וכן הוא בספר הקובץ (פ"א הי"ז ונמצא בליקוטים לרמב"ם הוצאת פרנקל) מרש"י דהכא. **ולשיטת** התוס' ע"כ לא גרסינן "והיכי דמי דקא בעי לאפרו" וכ"כ רש"ל ובמרומי שדה.

*ל"ה ע"ב*

**זאת אומרת חלוקים עליו חביריו על סומכוס**: ע' תוס' בריש הפרה שהעירו דלכאורה מודה סומכוס במוחזק ולא קאמר אלא רק כשיש חזקת מרא קמא בלבד. וא"כ למה לא העמידו המתני' בעומד בבית או"ד כר' ישמעאל וזה צ"ע דהא הגמ' בהמשך מעמיד את המתני' כר"ע. ולפי' התוס' בזה בסוף הסוגיא לכאורה י"ל דאה"נ שיש רבותא יותר לר"ע אבל הא מיהת דאפשר לאוקמי' כר' ישמעאל. ולכאורה כוונתם שהיו להם מעיקרא לומר דהוי כר' ישמעאל ולחזור בו מכח הא ד"שניהם רצין". ולפי מש"כ לקמן בפי' הסוגיא לשיטת רש"י אין קושיא דזה ידענו דהוי המתני' דלא כסומכוס רק השאלה אם המתני' מיירי בברי וברי או ברי ושמא.

**ואמאי חטין ושעורין הוא**: ע' ברשב"א שהקשה שכשיש חיוב בין מן הגדול ובין מן הקטן הא לא דמיא לחטין ושעורין דהכא לכו"ע חייב דמים רק השאלה היא כמה משא"כ התם דהוי תביעה אדבר א' והודאה אדבר אחר לגמרי. ומעיקרא תי' דהכא אין התביעה על הבעלים רק על השוורים (ולכאורה יסוד דבריו יוצא מסוגיא דלעיל י"ג ע"ב דס"ד שיש תביעה על שור של הפקר). ושוב הקשה דא"כ אמאי מהני תפיסה. ותי' דשאני הכא דשור שחוט לפניך ובודאי חד מהני נגחו. וצ"ע ביאור כוונתו בזה. **וע'** בנמוק"י שכתב דאזלינן בתר עיקר הדבר דאזיל מחמתי'. ונראה הביאור בדבריו דכיון דתבע לי' נזק השור עיקר התביעה היא תמורת השור רק דאמרינן מה לי הן מה לי דמיהן. ולכן הוי תביעה בשור הגדול והודאה בשור הקטן והו"ל טענו חיטין והודה לו בשעורין. וע' בקצוה"ח סי' פ"ח ס"ק ח' שהביא פלוגתא בראשונים אי אזלינן בתר עיקר הדבר או לא. והש"ך (שם ס"ק ט"ז) בתוך אריכות דידי' להוכיח כשיטת רמ"ה דטעמו של רבה בר נתן הוא משום שיכול לומר משטה אני בך כתב דלשיטת הרמ"ה ניחא שגם הכא יכול לומר משטה אני בך.

**גופא אמר רבה בר נתן טענו חיטין וכו'**: בטעמו של רבה בר נתן כתב רש"י משום דאחולי מחיל גבי'. וכן מבואר בתוס' סוד"ה לימא. והרא"ש תמה על סברא זו דמילתא דשכיחא היא שיש לאדם כמה טענות ואינו טוען את כולם בבת אחת. ולכן פי' שטעם הפטור אינו משום מחילה רק משום הודאה ומתני' מיירי שטענו שהלוהו בזמן מסוים ולכן י"ל דהוי הוראה. וע' בטור סי' פ"ח שהביא בשם בעל התרומות דלכן אפי' איכא עדים פטור דהא הודאת בע"ד כמאה עדים דמי (ופשוט דהה"נ אם הטעם הוא משום מחילה). ושם ברא"ש הביא גם שיטת הרמ"ה שהטעם שאינו גובה אינו משום מחילה או הודאה רק משום שאין דין הודאת בע"ד כמאה עדים דמי אלא כשמודה בפני עדים כשאמר אתם עדי או בפני ב"ד ולכן עדיין יכול לומר דמה שהודיתי משטה הייתי בך. והרא"ש דחה פי' זה דהא ע"כ מתני' מיירי בדאיכא עדים דהא קיי"ל פלגא נזקא קנסא וא"כ אם ליכא עדים לא יתחייב כלל דמודה בקנס פטור. ויש בזה חידוש דמהני הא דהוו עדים להתחייב בקנס אפי' בדבר שאין העדים יודעים והניזק אינו מתחייב אלא ע"פ הודאתו. ולכאורה הביאור הוא דהוי בירור בעדות העדים ולכן יכול להתחייב. (וע' בתוס' רע"א למתני' כאן). **והש"ך** (סי' פ"ח ס"ק ט"ז) האריך לקיים פירושו של הרמ"ה וכתב די"ל דסוגיין כמ"ד פ"נ ממונא. ואין להקשות דא"כ הוי סתם מתני' כמ"ד פ"נ ממונא דהא לעולם איכא למידחי שהיו עדים וכנ"ל אבל למעשה פי' הגמ' הוא כמ"ד פ"נ ממונא. וכ"כ גם בחי' הרשב"א. ובנמוק"י דסוגיין כמ"ד פ"נ ממונא. וע"ש ברשב"א שהביא מהראב"ד עוד פי' דפלגא נזקא אינו קנס כשאר קנסות. ועוד כתב הש"ך שי"ל דאפי' למ"ד פ"נ קנסא יש לקיים הסוגיא בכה"ג שנחלקו אם כבר התחייב בב"ד משום היזק שור תם או לא. **ובקצוה"ח** (שם ס"ק ח') כתב דע"כ מתני' מיירי בדאיכא עדים דהא בגמ' דייקו דסוגיא דלא כסומכוס והרי סומכוס לא אמר דממון המוטל בספק חולקין אלא כשיש ספק לב"ד בלי טענותיהן וכמש"כ התוס' (והיינו פי' הא דמצאנו במס' ב"מ (ב' ע"ב) דלא קאמר סומכוס אלא בדאיכא דררא דממונא וכמו שביארו התוס' שם) וא"כ אם ליכא עדים ליכא ספק בלי טענותיהן. ובנתה"מ דחה בתרתי חדא די"ל דאיכא עדי רדיפה וליכא עדי נגיחה. ועוד כתב דלעולם איכא למימר דליכא עדים כלל ומ"מ יש ספק לב"ד בלי טענותיהן דהא שניהם מודו שהי' כאן שור הניזק בא' מן הדרכים רק חולקים איך ולכן הוי ספק לב"ד ע"י הודאתם בלי טענותיהם ומשו"ה הוי דררא דממונא. ובמשובב הוכיח מתוס' במס' ב"מ דף ק' ע"א ד"ה דמי דע"כ בעינן עדים ולא סגי בזה דשניהם מודו. ובהערות שעל הקצוה"ח העיר מדברי הנתה"מ עצמו בכללי תפיסה (אות ז') שהוכיח כה"ג מדברי התוס' שם.

**ראוי ליטול ואין לו**: בתוס' פירשו דראוי ליטול ע"י תפיסה ואין לו אם לא תפס'. והש"ך (שם) העיר בדוחק בתי' זה וכתב דלרמ"ה הנ"ל ניחא שפירושו דראוי ליטול אם אינו חוזר מהודאתו ואין לו אם חוזר.

**דתפס**: בש"ך (שם) הקשה שאם הטעם בדינו של רבה בר נתן הוא משום הודאה מה מהני תפיסה. ולרמ"ה ניחא דהא לעולם לא היתה להודאתו דין הודאה. ובקצוה"ח (שם ס"ק ט') תי' דהרי יש כאן הודאה נגד הודאה דהניזק מודה שהוא חייב והמזיק מודה שאינו חייב. ולכן הוי כמו תרי ותרי ואוקי ממונא בחזקתו. וע"ש שהביא מדברי המלחמת ה' (כ' ע"ב מדפי הרי"ף) והרשב"א במס' גיטין (מ' ע"ב) שהפירוש הוא כן. וכן הוא כאן בחי' תלמיד הרשב"א והרא"ש. ומשו"ה כתב הקצוה"ח דמהני תפיסה. ובתוס' רי"ד במס' ב"ב (קל"ה ע"א) מבואר שהדין בהודאה כנגד הודאה אינו כתרי ותרי רק לעולם אזלינן בתר הודאת המקבל. (ושם בהערות לקצוה"ח הביאו דמשמע דנחלקו בזה בירו' סופי"ג דמס' יבמות). ובנתה"מ (שם ס"ק ד') כתב דבהודאה כנגד הודאה לא מהני תפיסה כיון דליכא טענת ברי (וע' מה שהעיר בזה בהערות לקצוה"ח). ובנתה"מ תי' דמהני תפיסתו משום שאין הודאתו ברורה. ומ"מ יל"ע למ"ד דהוי מחילה מאי אהני תפיסתו. ואולי לנתה"מ ניחא. **ובתוד"ה** ראוי כתבו דלא מהני אלא תפיסה אלא היכא דאיכא תביעה אתרוייהו ולכן בטענו חיטין והודה לו בשעורין לא מהני תפיסה. והרי"ף פסק למהני תפיסה אף בטענו חיטין והודה לו בשעורין. וע' מש"כ הרא"ש בשיטתו. וע"ש בטור דנחלקו תו אי מהני תפיסתו רק קודם דהודה דמשו"ה יכול לומר משטה הייתי בך או גם אחר הודאתו ומטעמים הנ"ל.

**רש"י ד"ה אמר:** "כיון דלבי דינא מספקא מאן קאמר קושטא וכו'" משמע דלא בעינן ספק לב"ד בלי טענותיהן ודלא כתוס' ד"ה זאת. וזהו לכאורה לשיטתו בב"מ ב' ע"ב דדררא דממונא פי' שייכות ממון ולא ספק לב"ד בלי טענותיהן.

**רש"י ד"ה והא:** "ולמפשט דסומכוס וכו'" לכאורה לפי פי' התוס' ר' חייא בר אבא אינו מוכיח מן המשנה שחלוק סומכוס אפי' בברי וברי אלא להיפך, מדחזינן שלא פי' דמיירי בברי וברי ואמר דהוי דברי הכל ע"כ ר' חייא בר אבא סבר הכי אבל ודאי שפיר מתפרש מתני' בברי ושמא וכמו שמדויק מסיפא. חזינן שרש"י פירש הגמ' באופן אחר דלעולם ר' חייא בר אבא דייק מן המתני' דהוי ברי וברי ולכן כתב שחלוק סומכוס אפי' בברי וברי (והא דידע דהוי מתני' דלא כסומכוס י"ל דאל"כ מאי קמ"ל). ומשו"ה הקשה הגמ' כדס"ד לתוס' דהיכא רמיזא במתני' דהוי ברי וברי. והכי מבואר גם מרש"י ד"ה ראוי ליטול שכתב דרבה (ר' פפא) לא העמיד הסיפא בברי וברי בראוי ליטול ואין לו כיון שרוצה להעמיד הרישא בברי ושמא כדי דלא נימא דחלוק סומכוס אפי' ברי וברי. ולתוס' הא לכו"ע הוי הסיפא בברי ושמא וזה הי' הקושיא של הגמ' דכיון שכן היכי אפשר לומר דרישא ברי וברי. אלא ע"כ ר' חייא בר אבא בא מכח הדיוק של המתני' ולדידי' אין צורך באמת להעמיד הסיפא בברי ושמא דשפיר אפשר לומר ראוי ליטול ואין לו (ואין להקשות דא"כ דתרוייהו הוו בראוי ליטול ואין לו ג"כ קשה למה בעינן תרתי דלכאורה כל התי' דראוי ליטול ואין לו היינו שאין חידוש מיוחד ב"המע"ה" רק דכן הדין שפטור שהרי אין חייב ליתן לו בלי ראי'. ולתוס' ע"כ צריך לומר דר' אבא בר ממל סובר כצד של הגמ' דהרי מ"מ לא דמיא רישא לסיפא). ותוס' בד"ה ראוי לשיטתם היו מוכרחים לומר טעם אחר למה אי אפשר לומר בסיפא ראוי ליטול ואין לו דאל"כ שפיר אפשר להעמיד המתני' ברי וברי אפי' בלי הדיוק של "לא כי".

**תוד"ה לימא:** "הא ליתא דהא אמרינן וכו'" ע' במהרש"א שהעיר דלכאורה אם יש חסרון בהודאתו להתחייב ע"כ היינו משום דאידך מודה כנגדו שאינו חייב כה"ג. ונראה שהתוס' סוברים דכיון דחזינן שיש ע"כ חסרון של ממין הטענה לא מסתבר שיש ב' מחלוקות א' דממין הטענה ועוד דמה שטענו לא הודה לו. וע"כ דהכל הוי שאינו ממין הטענה ואיכא מ"ד שלענין שבועה מהני אבל לענין להתחייב לכו"ע לא מהני. שו"ר שכן העיר בפנ"י

**תוד"ה רישא**: לרש"י אי אפשר לתרץ כן דהא בד"ה ראוי ליטול כתב דבברי וברי לא קאמר סומכוס. ולכן לרש"י עדיין צ"ע מאי "לא כי" דקאמר. ובתור"פ איתא עוד תי' די"ל דלא כי הוי שמא וכדבכתו'.

*ל"ו ע"א*

**רש"י ד"ה ראוי ליטול:** "אי מייתי ראי' וכו'" פי' שהרי לשון המתני' המע"ה ואין הכוונה כמו הדיוק של תוס' בד"ה הא רק כפשוטו שאינו שלו עד שיביא ראי'. וע' שטמ"ק בשם רא"ה עוד פי' דראוי ליטול אלמלא הודאתו.

**תוד"ה ורבי עקיבא**: "פירש בקונטרס וכו'" לכאורה פי' הרמב"ם הכל ניחא שהרי לדידי' הברייתא שבדף ל"ג ע"ב כר' עקיבא (ע' הגהות הגר"א שם בדף ל"ג ע"א) ותוס' לשיטתייהו סברי דהוי כר' ישמעאל. וע' בתו"ח שכתב ליישב דאע"ג שאם נאבד פטור אפי' אליבא לר' ישמעאל מ"מ שאני לר' ישמעאל דהוי כאיני יודע אם פרעתיך משא"כ לר"ע. ונראה להדגיש דהברייתא דלעיל אזיל כר"ע בפשיטות לדעת הרמב"ם. ובאבן האזל (פ"ד ה"ט מהל' נז"מ) תי' דרש"י לא קאמר הכא אלא לאחר העמדה בדין אבל קודם העמדה בדין שחטו או נאבד אבד זכותו. ושמעתי עוד לומר שיש לחלק בין נאבד לשחטו ומשום שהדין תשלומין הוא כפי השויות של השור בשעת העמדה בדין ולכן אם שחטו וירד השויות הרי חייב פחות אבל בנאבד השור לא ירד מן השויות וקובעים התשלומין לפי ההשארה איפה שיהי'.וברש"י בע"ב איתא שהניזק תופס השור המזיק כדי שלא יפריחנו לאגמא. ולכאורה לרש"י צ"ע מה זה יעזור. ואם כתו"ח ניחא. ואם התם מיירי לאחר העמדה בדין גם פי' האבן האזל וכן פי' ששמעתי ניחא. **"דס"ד** דהוי כאילו וכו'" פי' דהו"א דקובעים את הכעלות בשוורים לפי החיוב (וכמו שראינו לעיל תוס' ל"ג ע"א ד"ה שני) . ולכן כיון שמשום ספק החיוב שלו הוא א' מב' השוורים כך קובעים החיוב שלו דהוי בעלות בא' מב' השוורים. משא"כ לר' ישמעאל שאינו אלא בע"ח אין צורך לקבוע החיוב שלו בא' מן הב' שהרי עיקר החיוב המוטל עליו ממון ולכן אפי' הוי מהשור יהי' מה שיהי' כלפי שמיא יהי' חייב ממון.

**תם ונשלם**

**פ' המניח**

**בריך רחמנא דסייען**

**מראה מקומות**

**לפ' שור שנגח ד' וה'**

***ל"ו ע"א***

**רש"י ד"ה שור**: צע"ק דנימא מתני' ר' יהודה היא וכגון שנגחו כולם ביום א'. שו"ר בשטמ"ק בשם מאירי שכ"כ וע"ש גם מהראב"ד.

**רש"י ד"ה ראשון**: "אבל הכא" ע' רשב"א שנתקשה בזה דאם לית לי' נכסי אחריני מאי איכא למימר. ולכן פי' כפי' הראב"ד דהכא הוי כאפותיקי של קרקע ולכן בעלמא ליכא דין בע"ח מוקדם אבל הכא תרוייהו הוו שווים. **וע'** רז"ה שפי' ראשון ראשון נשכר לענין זה שגובה משאר נכסיו. ושם במלחמות ה' האריך לחלוק עליו דבנאבד שור המזיק אפי' לר' ישמעאל פטור מן התשלומין. וע' בקונטרסי שיעורים יישוב לשיטת הרז"ה. **"ומאי** דשקיל האי מפסיד האי" צ"ע לפי הנראה בשיטת רש"י לעיל בסו"פ המניח שסובר דבנאבד השור עדיין חייב לשלם דא"כ הא לא הפסיד. וע"כ צריכים לומר כפי' התו"ח שם ע"ש.

**תוד"ה שור**: "כל זמן שלא עמד בדין" ע' רשב"א שפי' דמיירי כשעמד בדין. ופי' דלר' ישמעאל דוקא אמרינן דראשון ראשון נשכר כיון דמצי לסלוקי בזוזי ו"סתמא דמילתא לא רצו הבעלים להחליט גופו של שור לניזקין וכו'". ולכאורה רצונו לומר דהנה מבואר בברייתא דלעיל ל"ג ע"ב דשחטו לאחר העמדה בדין לא עשה ולא כלום. ולכאורה ר"ל דחייב לשלם לניזק ולא הוי רק מזיק שעבודו של חבירו. והרשב"א שם פי' שהברייתא הוי כר' ישמעאל. וא"כ מבואר דאפי' לר' ישמעאל בעצם הוי השור של הניזק רק שיש זכות לסלוקי בזוזי (שו"ר בהערות לקצות החושן רסי' ת"ז שהעיר כעין זה). ולכן פי' הרשב"א שכאן דוקא ראשון ראשון נשכר משום דסתמא דמילתא לסלוקי קאי. **ויל"ע** מהו כוונתו בזה שהרי אי אפשר לומר דר"ל שכבר סלקי' בזוזי דא"כ מאי אהני לן דתפסו ניזק (ולא משמע כלל שר"ל דלעולם בדלא סלקי'). וכן לא משמע כלל דכוונת הגמ' דאי' לר' ישמעאל יש להעמיד בפשיטות בדסלקי' בזוזי. וע"כ כוונתו דכיון דמסתברא דלסלוקי קאי לא מוטל עליו לשמור. וא"כ לכאורה צ"ע דהא אע"ג שלא מוטל עליו לשמור שורו מ"מ יש זכות לניזק השני לגבות השור מהראשון כמו שיש זכות לניזק בעלמא לגבות השור מן הבעלים היכא דפשע בו ניזק או שומר. וגם הניזק הראשון לא יפסיד משום שהבעלים הראשונים יתחייבו לו מדין שמירת נזקיו. ולכאורה מוכרחים לומר דשאני שומר משום שהבעלים מסרו לו מדעת וכן שאני גזלן משום שיש לו קניני גזילה או מטעם אחר אבל מי שאינו לא גנב ולא שומר מדעת לעולם אין דין לגבות משורו לניזק היכא דלא פשע. שוב העירו לי שיש לומר בפשיטות שאי אפשר לגבות מהניזק הראשון עד כמה שהבעלים יסלקו אותו והרי הוא עומד לסלק אותו מ"מ משום כושרא דחיותא וכ"ש עכשיו שע"י זה יפטר מלשלם הניזק השלישי. **וע'** בשטמ"ק בשם הר"ש שנתקשה בזה שהתוס' לא פי' כן ותי' שחשו למי שסובר דלאחר העמדה בדין גם לר' ישמעאל אמרינן יוחלט השור (ע' לעיל ל"ג ע"א).

***ל"ו ע"ב***

**רש"י שבוק:** "ואי קשיא וכו'" צע"ק דאי נמי הוי כר"ע אין מחלוקת בין ר"מ לר"ע רק ר"מ מיירי בדתפס ור"ש בדלא תפס ולא משמע כן. וכ"כ במלחמות ה' הטעם שלא העמידו כולו כר"ע. **"אלא** לר"ע וכו'" הקשה בתוס' ר"פ דהא גם לר"ע איכא חידוש דבתפיסתו נעשה שומר אפי' אחלק הבעלים. וצ"ל דעיקר החידוש קמ"ל דמשלם לאחרון והא לא הוי חידוש עכ"פ אחלק הבעלים לר' ישמעאל.

**תוד"ה כגון**: "אבל לר' עקיבא וכו'" ע' קצוה"ח (סי' ת"א) שכתב דע"כ הבעלים פשעו בתפיסת הניזק דאל"כ למה יגרע התופס משאר גזלן שנכנס תחת הבעלים (נ"ו ע"ב). וצ"ע דהא כבר התייחסו לזה בתוס' לקמן (שם) סוד"ה פשיטא ע"ש ב' תירוצים בזה. **וע'** ברי"ף שבתפיסה אמרינן אחרון אחרון נשכר לכו"ע וכשיטת רש"י וע' בנמוק"י שביאר דאע"ג דשותפי נינהו הא איתא בב"ב (מ"ב ע"ב) דשותפין נעשו שומרי שכר זה לזה. ובר' אפרים (מובא ברז"ה) הקשה על זה דא"כ נימא כולה ר"ע היא (ע' לעיל ברש"י מזה). ור' אפרים פי' הא דב"ב דהיינו כשאמר לי' לשמור בהדיא אבל בסתם לא.

**תוד"ה אם**: ואפי' חמישי נמי וכו'" ע' במהרש"א שתמה דהא שור תם משלם מכל גופו אע"פ שאין הכל של מי שחייב בשמירתו וא"כ למה יפסיד החמישי. והש"ך (סי' ת"א ס"ק ג') תי' דכשתפסו בע"כ של הבעלים אי אפשר לגבות מן השור כיון שהוא שייך לבעלים. ושם בקצוה"ח (ס"ק א') הקשה עליו מסוגיא דלעיל (נ"ו ע"ב) דשם מבואר דגזלן משלם אפי' נזקי שור תם אע"פ שאין השור של הגזלן. וע' חזו"א (סי' ג' ס"ק י"ח) שכתב דשאני גזלן שהרי הוא אחראי לבעלים לשלם מה שיחסר הבעלים משא"כ בנד"ד (וצע"ק דהא מ"מ למה יפסיד עצם השור). ובחי' ר' ראובן (סי' ט"ו אות ז') כתב דכיון שיש לגזלן קניני גזילה בחפץ הרי הוא כשלו לענין לגבות מגופו. והקצוה"ח עצמו שם תי' קושיית המהרש"א דשאני הכא שהבעלים פשעו לגבי תפיסת הניזק. **ולפום** ריהטא צ"ע בכל תמיהה זו שהרי כבר ביאר לנו רש"י (ובאופן אחר קצת בראב"ד) שהטעם דאמרינן ראשון ראשון קודם אלמלא תפס היינו משום דהוי בע"ח מוקדם דמהני בב' נזיקין. וא"כ (וכ"כ בפנ"י) נהי דהא דלא הוי הבעלים אינו מעכב חיובו הא מ"מ איתנהו לנזיקין הקודמים ואין שעבודו של אחרון עדיף מן הראשון ולכן אי אפשר לגבות אלא מן הרביעי ולא מן השלישי (ומיירי דלא נשאר חלק לבעלים הראשונים). **וראיתי** בחי' ר' ראובן שכתב שאינו במשמע דמיירי בדליכא מותר ולפנ"י הא דגובה חלקו של הרביעי אע"ג שגם הוא משועבד לרביעי היינו מדר' נתן.

**כבר זכו ביה עניים וכו'**: ברי"ף ובשו"ע מבואר שכבר זכו בו מדין מעמד שלשתן. וברבינו אפרים הקשה על זה דהא ליתי' לעני כאן כדי שתהא קנוי מדין מעמד שלשתן. והרי"ף ע"כ סובר דמהני הא דיד עניים אנן ליחשב שהעני נמצא כאן. ע' חו"מ סי' קכ"ו סע' כ' דמהני מעמד שלשתן ע"י שליח ושם בביאור הגר"א הוכיח מכאן. וע"ש בביאור הגר"א שהביא שהיש"ש (פ"ק סי' ל"ז ממס' גיטין) חלק על זה דלא מהני ע"י שליח (וצ"ע מדבריו כאן אות ב'). וע"כ סבר כפי' ר' אפרים שבסמוך. ושם בטוש"ע כתב דצריך דווקא שיעשהו שליח (ולא שיעמוד א' במקומו שלא בשליחות) ושם בביאור הגר"א (ס"ק נ"ה) כתב מעיקרא דזהו כשיטת ר' אפרים וס' התרומות (שער כ"ח ח"ד אות ב') אלא שדקדק מהא דהצריך בחו"מ עשיית שליח ואילו בהל' צדקה כתב כרי"ף דע"כ גם הרי"ף מצריך עשיית שליח ושאני הכא דהוי הגבאי וכדומה יד עניים. ושם בס' התרומה משמע דלרי"ף אפי' לא עשהו שליח מהני. והר' אפרים פי' דכבר נתנו לר' יוסף ומ"מ רצה שיתתנו לו כיון שגם הוא עני ועל זה השיב ר' יוסף שכבר זכו עניי קדמאי בזה.

**יתומים אינן צריכים פרוזבול**: ומיני' שגם חיוב לצדקה אינה צריכה פרוזבול וכ"כ הרשב"א ושו"ע (חו"מ סי' ס"ז סע' כ"ח).

**רש"י ד"ה ההוא דתקע**: ע' ברשב"א שנתקשה בדבריו שכתב שהי' תפוס. ולכן מעיקרא כתב דמיירי בקבעי' דינא בא"י (וכ"כ בתוס' המובא בגליון הש"ס) אלא שגם בזה שנתקשה דהא באותם הימים לא היו סמוכים בא"י. וכתב דלרמב"ם (פ"ד הי"א מהל' סנה') שיוכלו כל חכמי ישראל לעשות א' סמוך אע"פ שהם אינם סמוכים ניחא אלא שהקשה על שיטה זו מגמ' במס' סנה' י"ג ע"ב.

**רש"י ד"ה יד עניים אנן**: משמע דרק בגבאי צדקה. ובב"י סי' רנ"ח (וכן ברמ"א שם סע' ח') הביא מר' ירוחם דבכל אדם חשוב מהני והוכיח הב"י הכי מהא דבסמוך "ר"ג ובית דינו אביהן של יתומים היו". והא דבסמוך י"ל דהוו טובי העיר אבל לאדם חשוב אין ראי'. ואיכא למימר שגם לרש"י אדם חשוב מהני אלא דמצאנו מפורש שהי' ר' יוסף גבאי צדקה ולא מצאנו מפורש שהי' אדפ חשוב ולכן זהו מה שהביא רש"י.

**תוד"ה נותן**: ע' מהר"ם בביאור סוף דבריהם.

**תוד"ה יד עניים אנן**: "אין אדם נותן צדקה דבר שלא בא לעולם" וכה"ג כתב נמי הרי"ף כאן. וברז"ה הקשה על פי' זה דהא אין חסרון של דבר שלא בא לעולם אלא במסרב לתת לו אבל אם יש לו דבר אצל חבירו ואינו מסרב מלתת לו שפיר יכול להקדישו. והרמב"ן במלחמת ה' תמה על תמיהתו דהא הכא ליכא דבר בעין למכור ולא שייכים דברי הרז"ה אלא בחפץ בעין המופקד אצל חבירו. וע' ברכ"ש במס' ב"ב (סי' נ"ז) שביאר כוונת הרמב"ן שרוצנו לשלול ב' דברים: א' שאין עצם המלוה בר קנין ועוד שהממון שמגיע אליו לבסוף הוי דבר שלא בא לעולם. וע' שו"ת רע"א סי' קמ"ד שפי' בדעת הרז"ה דסבר שיכול להקדיש החוב (ולכאורה זהו כצד הראשון בחידושי רבינו חיים הלוי המובא בסמוך ע' מה שכתבנו שם). וכן מביאים האחרונים מדברי המרדכי בסו"פ הספינה דסבר שיכול להקדיש חוב והוכיח כן מדמהני במעמ"ש וע' מש"כ בזה בקצוה"ח סי' ס"ו ס"ק ב' ובבית מאיר יו"ד סי' רנ"ח. וע"ש בברכ"ש דמעיקרא חקר בטעם שנתפס החוב בקנין אי הוי משום שקונה הקרקעות המשועבדות לחוב או שמקנה עצם החוב. ופי' בדעת רע"א שמקנה עצם החוב. וע"ש שביאר דחיית ראיות הרמב"ן נגד הרז"ה ושנחלקו בביאור הא דתקנו מעמ"ש בחוב. וע"ש ברמב"ן ורז"ה שנחלקו נמי בגזל ועכשיו אינו מסרב ליתנו לו אם יכול הבעלים להקדישו. **והראב"ד** הבין בדעת הרמב"ם (סו"פ כ"ב מהל' מכירה) שיכול אדם להקדיש אפי' דבר שלא בא לעולם (וזהו לכאורה מהא דהביא דבשכיב מרע מהני אע"ג שלאחר שמת ליכא נדר לקיים וכן ממה שכתב יהי' קדוש וי"ג נמי תתנו וכדו' בהא דלעניים ע' מהדו' פרנקל). ומשו"ה תמה עליו מהכא. והרה"מ והכס"מ כתבו שלא היתה כוונת הרמב"ם לעולם לזה רק כוונתו היתה דאע"ג שאינו נקנה לו מ"מ חייב לקיים נדרו (ע"ש איך שמיישבים הא דשכיב מרע). **ובחי'** ר' חיים הלוי שם התקשה בדברי התוס' והרי"ף דלמה לא תהני אמירה לגבי עצם החוב דאיתי' בעולם דהא חוב מצד עצם החפצא שלו הוי דבר שנתפס בי' קנין רק דבעלמא לא מהני כיון דלא שייך לגבי' מעשה קנין (ע"ש שהוכיח כן; ובמלחמת ה' הכא נראה שהוכיח ההיפך) מה דלא שייך כאן. ותי' דנדר צדקה אינו מקנה הכסף לצדקה רק שמיחל עליו שם צדקה ולעולם בעי עוד מעשה קנין עד שיהא שלו. ונפ"מ שאין לעניים דין בחליפי ותשלומי צדקה דהא לא היתה הצדקה שלהם והא שהי' עליו שם צדקה לא מהני. וע' בחי' הגרי"ז במס' ערכין ו' ע"א שביאר הא דאינו עובר עליו עד שמגיע ליד גזבר לפי דברי הגר"ח דהא עד שמגיע לידו אינו ממון עניים. ובאבי עזרי (פ"ג ה"ד מהל' נחלות) כתב ההיפך דמסוגיא דשם קשה לגר"ח שאם אין חליפי צדקה איך שייך ללוות ממון מצדקה ולהפקיע זכות עניים בו דהא חליפיו אינם שייכים להקדש. ולהצד דלא אמרינן בצדקה אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט לא קשה די"ל דגם לחליפיו יש דין צדקה. וע' מה שכתבנו בסמוך בדברי הר"ח. ומשום הכי תירץ הגר"ח שלא מהני "בפיך" לגבי החוב דנהי שיחול על החוב שם צדקה אבל על מה שהפריש לא יהא שם צדקה ולא תהני. וע' באבי עזרי שם שתמה בזה שהגר"ח לא העיר במחלוקת אי אמרינן אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט בצדקה או לא. ואולי י"ל בדעת הגר"ח שרצה לפרש אפי' אי אמרינן אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט מ"מ אין זה מסירה גמורה רק חלות שם צדקה. וע"ש שהסיק דע"כ הטעם שלא נתפס חוב בצדקה (למ"ד) הוא משום דלית בי' ממש. **ובשו"ת** הרא"ש (כלל י"ב אות ב') כתב וז"ל "ומה שקשה לך על פי' ר"י ז"ל שפירש דנדר לעניים יש לו התרה לא ידענא מאי קשיא ליה למר וכו' וההיא דב"ק לא בא לידו עדיין הלכך זכו בו עניים וגם לא איירי בהתרה וכו'" ולא אתפרש בהדיא מאי קס"ד דקשיא לי'. ולכאורה צ"ע דהא בריש כלל י"ג כתב הרא"ש כפי' התוס' ולפי' התוס' סוגיין לא מיירי בנדר כלל רק לשון הקנאה ומדין מעמד שלשתן וכנ"ל. ובש"ך (יו"ד סי' רנ"ח ס"ק י"ח) כתב דבסוגיין לא מהני התרה כיון דיד עניים אנן משא"כ בנדרי צדקה בעלמא דמהני התרה. וע' שו"ת רדב"ז סי' אלף ר"ד (ומובא ברע"א ובפת"ש ס"ק ח' שם) שכתב שחכם המתירו יהא בנדוי משום הפסד עניים. אמנם ע' ערוה"ש שם סע' כ"ג ודרכ"א פ"ח ס"ק ג' ממתנ"ע דהכל לפי הענין. ומשו"ה הקשה על הראשונים שלא תירצו שזהו הנפ"מ שבין סוגיין לנדרי צדקה. ותי' דכיון שאין המנה ברשותו אינו יכול לחזור בו אפי' מתורת נדר. ושוב הקשה ממשמעות הרא"ש הנ"ל בתי' שני דמשמע דמהני התרה ע"ש מה שכתב לדחות משמעות זו. וע' ברז"ה שהביא בשם ר' האי שחילק בין הכא לדהתם דהתם עדיין לא זכו ולכן אע"פ שהחוזר בו עבריין הוא מ"מ אין ב"ד יורדין לנכסיו משא"כ הכא שכבר זכו. וע"ש וברמב"ן פלפול בדבר זה אם יש דין גביית ב"ד בצדקה **"אבל** זה לא אמר כן וכו'" ע' ברמב"ם סו"פ כ"ב מהל' מכירה דמשמע דהוי ג"כ לשון נדר. ובכסף משנה שם משמע דמהני היכא שאמרו בלשון נדר וזהו קשה מלשון הרמב"ם. וכן העיר בדרישה (חושן משפט סי' רי"ב ס"ק י'). **"ור"ח** פירש וכו'" בב"י יו"ד סי' רנ"ח הביא שהמרדכי הקשה על זה דנהי דמעמ"ש מהני מ"מ עדיין לא בא ליד גבאי. וביש"ש כתב דלא גרע מהדיוט דכיון שנקנית והוי כבא ליד הדיוט וא"כ בצדקה נמי יחשב כבא ליד גבאי. וע' קה"י סי' כ"ח שביאר פלוגתתם דלמרדכי אמרינן בצדקה אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט דמי ולכן ע"כ דין בא ליד גבאי הוי דין נוסף דאנן סהדי דעביד שיורא עד שבא ליד גבאי שיוכל לשנותה. אבל הר"ח ס"ל דבצדקה לא אמרינן אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט דמי והא דבא ליד גבאי היינו משום דבזה נעשית ממונם של עניים ולכן גם במעמ"ש דהויא שלהם אמרינן הכי אע"ג שעדיין לא בא ליד גבאי. וע"ש שביאר תו דהר"ח לא פי' כתי' הראשון משום דסבר דהוי 'תנהו' ג"כ לשון נדר (וכשיטת הרמב"ם הנ"ל). **והרז"ה** רצה להוכיח שאפשר להקדיש החוב מפי' ר"ח ושמשו"ה אפי' ההוא לא רצה לחזור בו לגמרי רק לשנותה וזהו דקאמר ר' יוסף שגם זה לא אפשר כיון שהקנה במעמ"ש הוי כבא ליד גבאי. והרמב"ן הקשה עליו שאם יכול להקדישו ליהוי המחייב כגבאי צדקה כיון שיש לו כסף של הקדש ויהא אי אפשר לשנותה אפי' בלי מעמ"ש. ובשו"ת רע"א שם כתב שי"ל שגם הרז"ה סבר שכל מי שיש לו מעות של הקדש תחת שמירתו חשוב כגזבר לענין זה רק דסבר שלא אמרינן אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט וכנ"ל. וע"כ למרדכי הנ"ל גבאי צדקה דוקא ולא כל א' וא' א"נ דאע"ג שהקדיש החוב כיון דליכא סלע מסוימת אין כאן גבאי צדקה.

***ל"ז ע"א***

**[ע' מש"כ בסוגיין לעיל ב' ע"ב]**

**מתני' שור שהוא מועד למינו וכו'**: ע' מש"כ ארש"י ד"ה שור וחמור.

**אמרו לפני ר' יהודה וכו'**: ע' נמוק"י שביאר שהשאלה שלהם היתה אי מהני ג' פעמים חזרה בימות החול לעקור פעם א' בשבת ושהכא הוי לכו"ע ואינו מועד. (וע' מה שהקשה הרש"ש על זה ופי' באופן אחר). ונראה הביאור בכוונתו דאע"ג דבגמ' מבואר דלר' פפא הי' צריך להיות גם הכא "אינו מועד" מ"מ הא הגמ' נשאר בקושיא לר' פפא לפי זה וכיון שהרי"ף ועוד פסקו כר' פפא ע"כ צריך להיות שיש בזה יישוב והוא כדברי הנמוק"י. ונראה פשוט שאין לדייק מדבריו דלכו"ע מועד לשבתות הוי מועד לימות החול דהכא היא גופא קמ"ל שלא נעקר ההעדאה לשבת משא"כ בשאר בבי דמתני' דע"כ קמ"ל דמסתמא הוי מועד וכמו שביאר רש"י בד"ה מאדם. וא"כ דברי המהרש"א בע"ב דלכו"ע מועד לשבתות הוי מועד לימות החול אין להם מקור וכמו שהעיר בפנ"י.

**רש"י ד"ה ואינו מועד להיות החול**: "בג' שבתות" משמע שאם חזר בו מג' שוורים בשבת א' לא הוי חזרה. ויל"ע מה יהא הדין בהעדאה בג' שוורים בשבת א' ולא נגח בחול האם הוי מועד לשבתות או שעדיין אינו מועד אפילו לשבתות. ויתכן שמתני' כר' יהודה אבל רש"י בר"פ פי' מתני' אפי' לר"מ. ויתכן שאפילו לר"מ הדין כן כיון שליכא העדאה לשבתות.

**השתא י"ל מבהמה לבהמה סתמא הוי מועד מאדם לבהמה צריכה למימר**: לכאורה צ"ע דהא לתי' הראשון בתוס' לעיל ב' ע"ב אמרינן דמועד לכל הבהמות (כגון שנגח שור חמור וגמל) אינו מועד לאדם אע"ג דכשנגח שור חמור ואדם הוי מועד נמי לאדם. והיינו ע"כ משום דאדם הוי מין בפני עצמו ביחס למינא דבהמה ולכן אם אדם אינו א' מן המינים עדיין לא נעשה מועד לאדם. וכן אמרינן שמועד לאדם אינו מועד לבהמה. וא"כ נימא נמי לאידך גיסא שמועד לאדם אינו מועד לבהמה אפי' למ"ד מועד למינו הוי סתמא מועד לשאינו מינו. ונראה לומר דלמ"ד דסתמא הוי מועד אמרינן כל זמן דאיכא מסתמא הוי מועד לתרוייהו מאדם לבהמה לכו"ע מסתמא הוי מועד. אבל למ"ד לא אמרינן דמסתמא הוי מועד איהו סובר דאע"ג שיש סברא לומר אם הוא מועד לזה כל שכן לזה מ"מ אין זה מספיק לעשותו מועד ולכן לדידי' אע"ג שנעשה מועד לכל המינים מ"מ אינו מועד לאדם.

**רישא אחזרה קאי**: בשטמ"ק ביאר דהכא מיירי בענין דהוי מועד לבהמה רק בגלל דמסתמא מועד לאדם הוי מועד לבהמה אבל אינו מועד בהדיא לבהמה. וא"כ מבואר דבכה"ג ג"כ בעינן לחזור מבהמה ג' פעמים (כדמבואר בגמ') כדי שלא להיות מועד לבהמה אע"ג שלא ראינו אלא העדאה לאדם.

**נגח שור חמור וגמל נעשה מועד לכל**: ע' הגהות רעק"א ליו"ד סי' קפ"ט סעיף כ"ג שכתב דבשור שור וגמל אינו מועד כלל. ובשיטה מקובצת בשם הרא"ה מבואר דהוי מועד לתרוייהו אבל לא לכולהו. ולענין אם נעשה מועד לכל המינים או רק לשלושת האלו, בהרה"מ מבואר בדעת הרמב"ם שאינו מועד אלא להני תלת. אבל בראב"ד שם מבואר שהוא מועד לכל המינים. וע' בסמוך שיתכן שגם הרמב"ם מודה. וכן מצאתי ברש"י במס' שבת ס"א ע"ב הא לאמחויי.

**ת"ר ראה שור נגח שור לא נגח וכו'**: ברמב"ם (פ"ו ה"ט מהל' נז"מ) מבואר דהיינו שביום ראשון נגח ובשני לא נגח ובשלישי נגח וכו' (ולהלכה דקיי"ל כר' יהודה שאינו נעשה מועד עד שיגח ג' ימים). וביש"ש (אות ד') הקשה עליו למה הי' צריך לזה הא י"ל שפיר שהיו ג' ימים ובכל יום ראה שור נגח שור לא נגח. ומה שהעיר שם שא"כ היינו צריכים ד' נגיחות עם ג' דילוגים ביניהם כבר תמה בכרו"פ (סי' קפ"ט סס"ק י"ב) שמדברי הרבה הפוסקים בסירוג לא בעינן ג' דילוגים משא"כ בכגון וסת הדילוג שנחלקו בזה רב ושמואל בע"ב. ונראה פשוט דלרמב"ם אם יש יום שלא ראה שור אין זה יום של סירוג רק צריך שיגיע יום ותראה שור ולא יגח ואז ביום הבא שתראה אז שור נעשה מועד ליגח. **וע'** חוו"ד יו"ד סי' קפ"ט ס"ק ט' שכתב שאם אחר שראה שור בתרא ולא נגח ראה עוד הפעם שור ולא נגח אינו מועד לבהמה שיראה אחרי זה רק לבהמה השניי' כיון שע"פ סדר כך הי' ראוי ליגח מעיקרא.

**ת"ר ראה שור נגח חמור לא נגח וכו'**: ע' חוו"ד סי' קפ"ט ס"ק כ"ט שכתב שאם ראה שאר מינים חוץ משור סוס ופרד ולא נגח ג' פעמים לא עקר ההעדאה רק שעכשיו אינו מועד לג' מינים אלו. והוכיח כן מהא דמהני חזרה למ"ד ואינו מועד תנן. ויש להסתפק דאולי הוי דומה להא דתוס' ב' ע"ב בשם ר' מנחם וע"פ שטמ"ק בשם גליון הכא דבעשאו מועד בהדיא לא מהני חזרה. וע"ש עוד שכתב שאם חזר בו מא' מהג' מינים ג' פעמים הרי נעשה תם לכל המינים. ושו"ר דברי תלמיד ר"ת שהכריע דלר' זביד אם הי' מועד להדיא לכמה מינים וחזר בו מא' מהם הרי זה חזרה מכולהו דכיון דלדידי' מסתמא מועד למינו הוי מועד לשאינו מינו הה"נ שעקירו ממינו הוי עקירה מאינו מינו. ולר' פפא דלא סבר הכי אינו אלא חזרה ממינו. **וע'** ברמב"ם (פ"ו ה"י) שכתב דבנד"ד אינו מועד אלא לג' מינים שנגח ולא לשאר וע"ש בהרה"מ שכתב שהרמב"ם ע"כ פי' דנעשה מועד לכל ר"ל לכל הג' המינים אלא שמסדר דברי הרמב"ם משמע שרק בסירוגין אמרינן שלא נעשה מועד אלא לשלושת המינים. ובחי' ר' שלמה רסי' י"ג ועוד אחרונים הקשו דא"כ אמאי נעשה מועד לסירוגין הא המינים שלא נגח אינו מועד וא"כ זהו הטעם שלא נגח בהו ולא משום סירוג. וראיתי בס' מנחת יהודה שר"ל שיש ספק אי נעשה מועד לסירוג או שאינו מועד אלא לג' המינים ולכן נקטינן לקולא שאינו מועד אלא לג' מינים האלו ולסירוגין. **עוד** בשיטת הרמב"ם ע' פ"י ה"ג מהל' נז"מ ובנו"כ שם.

**רש"י ד"ה שור וחמור**: משמע קצת מדבריו דבג' נגיחות לכל חד וחד אין חידוש. וצע"ק דהא מ"מ איכא חידוש בזה דהוי מועד לשאר מינים. ומדברי רש"י כאן מוכח דהא דנקט במתני' מועד למינו אינו מועד לשאינו מינו לאו דוקא נקט דהה"נ דמועד לאינו מינו ג"כ אינו מועד למינו דאל"כ ג' נגיחות לחמור הוי מועד לכל אפי' לר' פפא. וזהו דלא כמו שראיתי בפי' בית דוד למשניות.

**רש"י ד"ה לסירוגין**: צע"ק למה לא נקט רש"י הנפ"מ דמשלם נז"ש על הסירוג ולא אמרינן שאין כאן העדאה.

**תוד"ה הרי**: יש מעשה מפורסם בתינוק שהי' יונק מאמו בשאר ימי השבוע ובשבת נמנע מלינוק ובא הדבר לידי פיקוח נפש עד שהציע הגאון מרוגוצ'וב שתלבש בגדי חול בשבת ע"פ דברי הירו' שבכאן והועיל הדבר. אמנם ע' תוד"ה משיחזור ומש"כ שם שיש סברא לומר דבעינן תרתי יום השביעי וגם שינוי בגדים רק שמתוס' מדוקדק דלא בעינן תרתי.

**תוד"ה משיחזור**: דקמ"ל דאפי' שבת וכו'" לפום ריהטא הי' אפשר לומר בטעמא דמילתא דאינו חזרה שהוא משום שאינו מועד לשביתה ממלאכה בלבד רק הוא מורכב עם יום השבוע דשבת. אלא שא"כ קשה נימא דהה"נ לטעם הירו' דהוי מורכב עם יום השבת. ועוד דקשה לומר דהעדאה ליום השבת ליכא אבל שמשפיע איכא דכפשוטו אינו כלום. ולכן נראה שכוונתו דהנהגת השביתה בימי השבוע אחרת היא משבת דשביתה בימי השבוע לכאורה ר"ל מפרנסתו אבל הל"ט מלאכות עדיין עושה משא"כ בשבת.

**תוד"ה שור**: ע' בנמוק"י שכתב דבשור נגח חמור לא נגח וכו' בעינן אי נגיחה השלישית דוקא. ונראה הטעם דבעינן שיוחזק לסירוגין לכל הבהמות ולכן בעינן אי-נגיחה שלישית שיהא סירוג לכל הבהמות וכל בהמה שתראה ולא יגח יחשב סירוג להיות מוחזק שבראי' הבאה יגח. דלכאורה אם בין כל נגיחה ראה שור ולא נגח לא הי' אלא מועד לכל חוץ משוורים. (וראיתי בחי' ר' ראובן סי' ט"ז שכתב שיש מחלוקת בין תוס' לנמוק"י בפרט זה אי בעינן אי-נגיחה שלישית. ולא ראיתי לזה הכרח שתוס' לא מיירי אלא בראה שור נגח שור לא נגח ואולי מודו בשור נגח חמור לא נגח. ולדברי ר' ראובן יהא נפ"מ אם אחרי שראה שור ג' ונגח שוב ראתה שור).

**תוד"ה נעשה (א)**: "וא"ת לר' זביד וכו'" לכאורה יל"ע דהא איכא דיוק לאידך גיסא דלמה בעינן שור ולא נגח הא סגי בעבר ביום אפי' לא ראה שור ונימא דמועד ליום זה אינו מועד ליום השני וכמו במועד לשבתות שאינו מועד לימות החול ואולי זהו המקור לדברי המהרש"א בע"ב. וי"ל דהברייתא כר"מ דנעשה מועד בג' פעמים אע"פ שאינן ג' ימים. אלא שהרמב"ם פי' אליבא לר' יהודה ומ"מ הצריך שור ולא נגח וכן פסק כר' פפא. ולכאורה מוכח דבסירוג אפי' ר' פפא מודה דלא אמרינן דמסתמא הוי מועד לסירוגין ולא לשאר הימים.

**תוד"ה נעשה (ב)**: "מועד [לכל] לסירוגין" ע' מהר"ם דמ"מ הוי מועד לסירוגין. ולכאורה ר"ל דבראה שור נגח שור לא נגח פרד לא נגח חמור נגח חמור לא נגח גמל לא נגח ערוד נגח ערוד לא נגח סוס לא נגח דבכה"ג אמרינן דהוי מועד לסירוגין אבל לא לפרד גמל וסוס. והטעם דיותר טוב לחלק בין המינים מלומר שיסרג פעמיים. וצ"ע למה פשיטא לי' הא. **"ע"כ** בשלא ראה וכו'" מבואר דלא מיירי בימים חלוקים דא"כ ודאי לא הי' יום בינתיים. וצ"ע דהא איכא ר' יהודה דבעי ימים. **"וא"ת** כיון וכו'" לכאורה כוונתם דלר' זביד הוי מועד לסירוגין אפי' ראה שור נגח שור לא נגח וכו'. וא"כ הפירוש בתירוצם שיש רבותא בזה דהו"א דהוי מועד למינים שנגח ולא למינים שלא נגח קמ"ל. ושמעתי שבהפלאה הקשה דמ"מ למה לא נעמיד בראה שור נגח חמור לא נגח שור נגח פרד לא נגח וכו'. ותי' דכה"ג גם לר' זביד הוי מועד לשוורים בלבד ולא לסירוגין דעדיף לומר שאינו מועד לשאינו מינו מלומר דהוי מועד לכל לסירוגין. וע"פ יסוד זה מבוארים דברי המהר"ם כאן שכתב דאי ראה לא הוי לכל לסירוגין – פי' אבל הוי מועד לסירוגין. ור"ל כגון

***ל"ז ע"ב***

**איבעיא להו נגח שור שור שור חמור וגמל**: ע' רמב"ן במס' נדה (ס"ד ע"א) דד' פעמים שור ואח"כ חמור וגמל פשיטא שאינו מועד אלא לשוורים.

**תוד"ה שור**: "וכגון שבין השוורים וכו' ואתי שפיר כולה סוגיא כר' זביד" ולכאורה ר"ל דהרי עכ"פ צ"ל דמיירי בכה"ג שאם ראה שור שור שור חמור וגמל ולא ראה מהמות בינתיים דאל"כ מאיזה טעם נימא דלא הוי מועד לכל הא שור שור שור אינו ודאי מועד לשוורים ולא לבהמות אפי' לר' פפא רק שאין הוכחה וא"כ אחרי שיש הוכחה למה לא נימא דהוי מועד לכל. ולכן כיון דאפי' לר' פפא ע"כ מיירי בראה בהמות בינתיים למה לא נימא דאתי שפיר גם אליבא דר' זביד. **"ולא** כרב אלפס וכו'" משמע מדבריהם דלר' פפא דלא בעינן להא דראה בהמות אחרות ולא נגח וצ"ע דא"כ חמור גמל שור שור ושור למה לא יהא מועד לכל הא כשנגח חמור גמל ושור הי' מועד ליגח כל השוורים שתראה וכן עשה ולכן למה יעקר הנגיחה לכל. וכן ע' באמת בשטמ"ק בשם הרא"ה שכתב דע"כ מיירי שראה בהמות אחרות בינתיים ולא נגחן מטעם הנ"ל. ונראה משום שיש צד לומר דעדיף לילך בתר שוורים ולכן כיון שיש לומר דעדיין לא הי' העדאה לכל (דאילו בחמור גמל פרד שור שור שור ודאי הוי מועד לכל בדלא ראה בהמות בינתיים וע"ד מש"כ הרמב"ן בנדה הנ"ל) ומשום שהשור קמא לא הוי חלק של העדאה לכל רק העדאה לשוורים בלבד א"כ י"ל דהוי מועד לשוורים בלבד. וברשב"א שכתב שהראי' היא משור שור שור חמור וגמל או שבת שבת שמת א' בשבת ב' בשבת לכאורה הראשון נקט ולעולם הה"נ מחמוד גמל שור שור שור. **"ונראה** לר"י וכו'" לפי לכאורה צ"ל דהלכתא דבשור שור שור חמור וגמל דבדאיכא תרי טעמי אזלנן בתר מעיקרא הוי מועד רק לשוורים.וברמב"ם פסק דבשניהם הוי ספק. ובזה יש יש יישוב לדברי הש"ך יו"ד סי' קפ"ט ס"ק כ"ו מקושיית הפלתי (ס"ק י"ד). **"דאיכא** תרי טעמי וכו'" ולא ביארו לנו התוס' דא"כ מהו הביאור בצד דאזלינן בתר שור חמור וגמל בתרא. ונראה פשוט דביאור האיבעיא היא דיתכן דתמיד החזקה של השתא קובעו זהו שראינו עכשיו. שו"נ דהא ליתא דא"כ מאי חזית דהוי תרתי משום קמאי אי גם בתראי הוי טעם. אלא נראה דשאיבעיא משום דמסתכלין על הכל ביחד ואין א' לוקח מחזקת חבירו.

**נגח שור יום ט"ו בחודש זה וכו'**: ברש"י מבואר דבג' ראיות בלבד נעשה מועד לדילוג. וע' ר"ח שפירש ששילש בדילוג דהיינו ט"ו ט"ז י"ז, ט"ו ט"ז י"ז, ט"ו ט"ז י"ז ולפי מש"כ ר"ח לפנינו משמע שלשמואל צריכים עוד נגיחה רביעית בכל דילוג דהוי י"ב סך הכל (אלא שאינו מובן למה הכניס גם י"ט אב). ובתוס' במס' נדה (ס"ד ע"א) לא הצריך ד' נגיחות (או ראיות) אלא בדילוג ראשון וע' כרו"פ סי' קפ"ט ס"ק י"א בנידון. **ולכאורה** מוכח מהכא שאפשר להיות קבוע ליום החודש וכ"כ הראב"ד ומובא ברמב"ן במס' נדה ס"ד ע"א דהא לכאורה להפלגת ימים אינן שוות. וע' בש"ך (יו"ד סי' קפ"ט ס"ק י"ג) מחלוקת אי הוי קביעות ע"פ הימים לפי קידוש החודש ("שיפורא גרים") או לפי מולד הלבנה. **וע'** ברמב"ן שם שתמה על זה שיום החודש יהי' הגורם. ולכן נקט הרמב"ן דהכא מיירי כשכל החדשים הם שוות או חסר או מלא וקובעת וסת לל"ב יום. ונראה הביאור בדבריו דלעולם יום החודש יכול להשפיע על הנגיחות או הראיות אבל עיקר קביעותה צריך להיות בהפלגת ימים. ובכל שאר ההעדאות והוסתות מודה שמואל דבג' פעמים הוי חזקה אע"ג דליכא ג' הפלגות והיינו משום שראתה ג' פעמים ע"פ קביעותה ויש לנו היכר מה היתה קביעותה ע"פ הזמן שביניהם והיכר אינו צריך אלא ב' פעמים. ושאני דילוג שאפי' ב' פעמים ליכא עד שיהיו ד' פעמים דעד ג' פעמים לא ראינו דילוג וברביעית לבד עשה כן פעמיים ויש היכר. ולכאורה רב סבר דלא בעינן היכר דילוג. וע"ש שביאר ששייך נגחנות כה"ג משום "שראו חכמים בכל נגיחות שהם לזמן שוה וכו' ושמא מלמ"ד ללמ"ד מוסיף כח ונוגח".

**דאתמר ראתה וכו'**: חזינן מהכא דמדמינן שור המועד לוסתות בנדה. וצ"ע דהא איכא למ"ד וסתות דרבנן ומאי שנא משור המועד. ע' חזו"א יו"ד סי' פ' שהביא ב' הסברים. או משום דבנדה יש ריעותא כיון שלא הרגישה (וכן נקטו כמה אחרונים אבל ע"ש בחזו"א דשדי בי' נרגא). או משום שיש כמה גורמים באשה ולכן אי אפשר לומר שזהו קיבעות גמורה. וכן נראה מספר יחוסי תנאים ואמוראים (עמ' רצ"ו) שכתב וז"ל "ואע"ג דחזקה [בעלמא] נמי דאוריית' וכו' א"כ מאי טעמ' דמ"ד וסתות דרבנ' ולא קשה דלא דמי חזקה דוסת לשאר מילי כי כמה נשים רגילות לשנות וסתן וכו'".

**נעשה מועד לשופרות**: לכאורה הכא לכו"ע אמרינן דמועד לשופרות אינו מועד היכא דליכא שופרות. וכן לכאורה מתבאר מדברי הש"ך יו"ד סי' קפ"ט ס"ק מ"ח (ע"ש בסד"ט ס"ק כ"ב שדבריו מבוססים על הראב"ד בבעלי הנפש). אלא שיש לדחות דהש"ך אזיל בשיטת ר' פפא וכמו שפסקו הרי"ף והרמב"ם. ויתכן שבט"ו ט"ז י"ז הוי בכלל פלוגתתם וע' מש"כ לעיל אתוד"ה נעשה (א).

**מהו דתימא וכו'**: צ"ע מאי שנא הכא מדבעלמא שפעם ראשון מן המנין ולא אמרינן דמקרה הוא.

**רש"י ד"ה ושמואל**: "ומשלם נזק שלם בשלישית וכו'" ע' במהרש"א שרש"י כתב הדברים האלו לשיטתו לעיל (כ"ג ע"ב ד"ה ולא ישמרנו וע' שם בתוס') שכבר בנגיחה ג' חייב נזק שלם. וע' מהר"ם שהקשה לשיטת רש"י בדעת רב צ"ע למה בעינן לא נגח בתרא וליכא למימר כקושיית התוס' בע"א. ותי' דרבותא קמ"ל דדוקא לא נגח אח"כ יתחייב אם נגח אחרי זה אבל אם נגח מיד אחרי נגיחה שלישית ושוב נגח פעם אחר לא יתחייב אלא חצי נזק. **"ונראה** דהך ברייתא נמי וכו'" מבואר שגם בסירוג שייך המחלוקת שבין רב לשמואל. ובתוס' מעיקרא סברו דבסירוג לכו"ע בעינן ד' נגיחות אלא הוכיחו שאינו כן וכתבו לחלק בין שוורים לימים. ובראשונים אחרים (ע' רמב"ן במס' נדה ס"ד ע"א וראב"ד בבעלי נפש) הביאו תי' זה עם תוספת נופך של הסבר וז"ל [הרמב"ן] "שאני הכא דכיון דאין הפלגה ידועה אלא בשתי ראיות ג' הפלגות בעינן דהיינו ד' ראייות אבל התם הא איכא ג' נגיחות" וע' חי' ר' ראובן סי' ט"ז בביאור דבריהם. ועיקר הכוונה שיש לחלק בין החזקות. ובנגיחות הרי הוא מועד ליגח כשיראה שור ולכן הוי חזקה של כל נגיחה עצמה לבדה רק שיש שינוי שהעדאתו שאינו נוגח הבהמה השני'. אבל בימים אין העדאתו ליגח כשיראה אלא העדאתו ליגח כל יום שני ולכן הוי הפלגת הימים חלק של החזקה וממילא א"א לעשות חזקה בלי ג' הפלגות ימים שהם סה"כ ד' ימים של נגיחות. וע' בכרו"פ (סי' קפ"ט ס"ק י"ב) סברא לומר שבשוורים אין הראשון מן המנין שאין דרך לנגוח יום א' ולא בשני וע"כ הוי הפלגה משא"כ באשה אמנם דחה זה מהא דסוגיין ע"ש. ועוד יש לחלק בין יום מימי החודש שהוא גורם בפני עצמו לסירוג דהוי ענין סידור. ולפי זה י"ל דהתוס' ורש"י לא נחלקו על הדין כאן. אבל בכרו"פ שם נקט שחלקו.

**תוד"ה יום ט"ו**: "לכו"ע אין הראשונות מן המנין" וע"פ זה כתב הרמב"ן (שם) "והיינו פלוגתייהו דרב סבר כיון דזו לימי החודש היא קובעת אף הראשונה מונין לה שהרי היתה ביום ידוע מן החודש ומתחילה לדילוג כוונה ושמואל סבר אם השוותה ליום החודש מונין לה הראשונה אבל כיון שדילגה צריכה ג' דילוגין". **"ולפ"ז** אם נגח יום א' ויום ב' לא נגח וכו'" יל"ע מאי קאמר שאם לא ראה שוורים כלל בימי ב' ד' וו' לכאורה הוי מועד לשוורים שלא בהפלגת ימים דהא כל זמן שראה שור נגח. ואם ראה שור באותו יום ולא נגח למה לא יהא מועד לשוורים בסירוג כבר בנגיחה דיום ה' שזהו ראה שור נגח שור לא נגח וכו'. (ואפי' את"ל דהיכא שראה שור ביום ו' ולא נגח וראה ביום ז' ונגח הוי מועד להפלגת ימים ולא לשוורים (שכן הדין כה"ג בוסתות שאם ראתה לימי השבוע בסירוג ג' פעמים דהוי וסת קבוע ואח"כ ראתה גם פעם ד' כה"ג באופן דהוי עכשיו וסת קבוע להפלגת ימים שאין לה וסת אלא להפלגת ימים כמש"כ החוו"ד בסי' קפ"ט ס"ק ד') מ"מ הרי יש לה וסת קבוע מקודם ראי' רביעית ליום השבוע בסירוג וא"כ גם כאן הי' צריך להיות כבר קבוע עד הנגיחה שביום ז'. וכן מ"מ נראה שאין ראי' מוסתות לשוורים דנראה דאצל שוורים יותר מסתבר לומר שאינו לימים משא"כ באשה דהוי ממלאה ונופצת). וע"כ צ"ל שראה ב' שוורים בינתתים ולא נגח ואח"כ ראתה ג' שוורים ולא נגח וכדומה באופן שאינו מועד בסירוגין. ומש"כ "נגח" ו"לא נגח" לא דק. **"וצריך** לחלק בין סירוגים של ימים לסירוגים של שוורים" ע' מש"כ ברש"י ד"ה ושמואל בדבריהם. וע' במשנת ר' אהרן סי' ב' אות שהקשה לדעת הרמב"ם שביאר הא דשור נגח וכו' דמיירי שהיו ימים בינתיים דמאי שנא מהא דימים. ותי' דהברייתא מיירי בראה רק שור א' בין הימים וזה לא נחשב עקירה משא"כ בהא דימים מיירי שהיו כמה שוורים בינתיים.

**מתני' שור של ישראל וכו'**

**ושל הקדש שנגח שור של הדיוט**: ע' לעיל ו' ע"ב שהבאנו שהעולם מפרשים לשיטת רש"י שהפטור של מזיק הקדש הוא שאין רשות גבוה בר תביעה לנזקין. ויש להסתפק לפי זה מה הוא הביאור במיעוט דהקדש שהזיק הדיוט דהתם לא שייך שגבוה ישלם דהא אין הקב"ה בכבודו ובעצמו שומרו רק גזבר וכדומה וא"כ הוא יהי' חייב. וע"כ הוי מיעוט בחפץ של הקדש. ולכאורה לפי זה יש להסתפק בפטור של עכו"ם אם הוא גם כשישראל שומר של עכו"ם וכן אם עכו"ם שומר שורו של ישראל. וע' מנחת חינוך מצוה י"א (בקומץ מנחה) שאין איסור במזיק עכו"ם ע"ש טעמו.

**שור של עכו"ם וכו'**: לעיל בדף ו' ע"ב כתבו התוס' שהקדש נתמעט מכל האבות נזיקין ע"ש איך חז"ל דרשו כן. וע' במנ"ח מצוה נ"א שהסתפק מה הדין בשור של עכו"ם (ובמצוה נ"ה פשיטא לי' שיש אותו דין בכולהו). ולכאורה צ"ע דהא ניחא לשיטת רש"י הנ"ל דהוי פטור ברשות הקדש איכא למימר דהה"נ בעכו"ם דברעהו נפטר הכל. אבל לתוס' שם דבעו עוד דרשות והכא ליכא מא"ל. ובשלמא לגירסת המהרש"א ותור"פ שבהמשך שמסקנת הגמ' היא דעכו"ם הוי בכללל רעהו ניחא (ואה"נ ולהו"א לא הי' פטור אלא שור המועד) אבל לגירסת המהרש"ל מא"ל. לכאורה צ"ל דבעכו"ם מודים התוס' דהוי מיעוט שאין העכו"ם בר תביעה רק בהקדש הבינו דהוי מיעוט בחפצא של הקדש. ושמעתי שכעין זה כתוב בחי' רא"ל. ובחזו"א (סי' י' ס"ק י"ד) הוכיח משו"ע (סי' שע"ח סע' ט') דליכא פטור אדם המזיק בישראל המזיק עכו"ם.

**בין תם בין מועד משלם נזק שלם**: ע' לעיל ה' ע"א י"ט ע"ב מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה הכל היו**: "האמור במועד" ע' רז"ה שפי באופן אחר שהכל היו בכלל משום דאתיא מן הצד השוה לעיל (ה' ע"ב). ובמלחמת ה' תמה עליו דהא למ"ד פ"נ קנסא מא"ל. ועוד לא אתיא מבור וחד מינייהו כיון שהקדש נתמעט גם מבור.

**רש"י ד"ה דא"כ**: "דליכא למימר והועד בבעליו וכו'" צ"ע דעיקר חסר מן הספר. ועוד דא"כ נימא דלעולם רעהו לאו דוקא והיינו טעמא דהדיוט שהזיק הקדש חייב. וכי תימא דמ"מ לא ליחייב אלא חצי נזק הא בגמ' לא קאמר הכי (ע' תוס' למתני' לרע"א).

***ל"ח ע"א***

**אי רעהו דוקא וכו'**: ע' בתוס' רע"א שהקשה דהאיך יתכן דרעהו לאו דוקא הא דרשינן מיני' למעט הקדש. ועוד דאי רעהו לאו דוקא למה נשתנה דינו שתם משלם נז"ש. ובקושיא הראשונה כבר קדמו בתוס' ר"פ ותי' שכל הדיוט הוי בכלל רעהו רק הקדש אינו בכלל רעהו.

**א"ר אבהו אמר קרא וכו':** מכאן קשה אשיטת הרמב"ם (מובא בגליון לעיל ע"ב) שכתב טעמים אחרים לפטור היזק עכו"ם. ובהרה"מ שם איתא שהוא נתינת טעם למה התירו ממונם (ע"ש בלח"מ שדבריו הם בכלל דברי הגמ' והוא על דרך המהרש"א שבסמוך). ושם בלח"מ הקשה דמ"מ למה בעינן טעם חדש לשור של ישראל שנגח שור של עכו"ם הא הוי משום רעהו. וע' שו"ת אחיעזר (ח"ג סי' ל"ז אות ה') שי"ל דלרמב"ם עכו"ם הוי בכלל רעהו. ומ"מ קשה למה חייב נז"ש בשור עכו"ם תם שהזיק של ישראל. וע' חזו"א (סי' י' אות ה') דאיכא למימר שהרמב"ם רצה לבאר למה לא ישלם משום חילול ה' ולא מדינא.

**ואומר הופיע מהר פארן**: ע' בפנ"י שהעיר שלכאורה ב' הפסוקים הם סתירה א' לשני דלפי הראשון הוי משום שלא קיימו ז' מצוות בני נח והשני משום שלא קיבלו התורה. וביאר הפנ"י ע"פ הגמ' במס' ע"ז כ' ע"ב דהגוים היו טוענים מי כפה עלינו הר כגיגית וע"ז תי' דהא אפי' הז' מצצות וכו'. וא"כ הז' מצוות הוי טעם להעניש על אי קבלת התורה והכל טעם א'.

**אתגורי אתגר**: לכאורה צע"ג למה יהי' הו"א שהוא להיות פטור מז' מצוות בני נח הא ע"י אלו לבד אפשר לעבוד את ה' והיא מתנה טובה להם במקום לא כלום. ולכאורה ר"ל דלא מקבלים עונש אע"פ שמקבלים שכר.

**שאפילו נכרי ועוסק בתורה וכו'**: כתב באג"מ (יו"ד ב' סי' ז') דמשמע בגמ' דדוקא בתורת ז' מצות בני נח (ע"ש שהאריך בשכר נכרי בשאר מצות התורה.).

**מאי אפשר למיעבד**: וכן מובא להלכה ברמ"א יו"ד סי' שע"ו סע' ב' שלא יאמר מה אפשר לעשות דמשמע דאילו הי' אפשר הי' עושה. וע' ביש"ש שדחה זה מן ההלכה ומשום דקיי"ל כרבנן וכן הרי"ף והרא"ש לא הביאו. והעיר עוד דהא אצל דוד המלך ג"כ כתוב שאמר "האוכל השיבו עוד". ובט"ז שם תי' דדרך תפילה תמיד אפשר לעשות ושאני אצלנו שלא הי' הכוונה דרך תפילה. וצ"ע ממס' סוכה נ"ג ע"א הנהו תרתי כושאי וכו' ע"ש בעיון יעקב (וכן כה"ג בחכמת שלמה). **ובדרש** משה פ' האזינו הקשה דהא כלל ישראל היו אומרים על משה רבינו "אין אנו מניחים אותו" (ע' רש"י דברים ל"ב מ"ח). ויסד דבגדול בישראל אפשר לומר שאילו הי' אפשר לעשות הוי עבדי מרוב צער אע"ג דהוי כעין גידופא.

**רש"י ד"ה לומר**: "אבל מעונשין וכו'" צ"ע שאם אינם מצווין למה יקבלו עונש. ולפום ריהטא התשובה בזה שבעצם מצווים הם רק שלקח מהם השכר דמצוה ועושה וזהו הכוונה בהתירן להם. ויש לבאר ע"פ יסודו של המכתב מאליהו דכיון שהוא מתחת לנקודת הבחירה שלהם לחשב בעיניהם כאינו מצוה ועושה וליכא לפום צערא אגרא (אלא שממקור דברי המכתב מאליהו בקידושין כ' ע"א מבואר דאע"ג שנעשית לו כהיתר מ"מ נענש עליו). ובכלי חמדה (פ' ויקהל אות ד') איתא דאע"ג שאינן מצווין מ"מ הם מחויבין מן השכל (ע' עירובין ק' ע"ב "אלמלא לא ניתנה תורה וכו'"). וע' ריטב"א במס' מכות שזהו החילוק שבין גר תושב לשאר בן נח דבן נח הוי כאינו מצווה ועושה וגר תושב כמצווה ועושה וע' חי' מרן רי"ז הלוי בסוף הספר. וע' רש"י במס' ע"ז (ו' ע"א) דאע"ג שאינם מצווין עדיין איכא לפני עור בעכו"ם משום העונש. וע' במילואים לפי' הגרי"פ לרס"ג (ח"ג מילואים סי' ח' עמ' רמ"ז) שכתב שזה הכריחו לרש"י לומר דאיכא עונש דאל"כ למה יש לפני עור.

**רש"י ד"ה מפארן**: "על כל האומות וכו'" ע' מהרש"א דפארן דנקט היינו משום שנמנעו הישמעאלים לקבל התורה משום איסור גזל הכתוב בו ולכן במדה כנגד מדה התיר ממונן.

**תוד"ה עמד**: לפי הגירסא שלפנינו רצונם לומר ש"רעהו" הוא לאו דוקא ולכן נגח שור שלהם לשלנו הי' צריך להיות פטור ולכן בעינן "עמד והתיר וכו'". והרש"ל נקט ד"רעהו" דוקא ונימוקו מתבאר במהרש"א דהא אי רעהו לאו דוקא הא ניחא דעמד והתיר ממונם הוי דוקא לענין הזיק שור שלנו לשור שלהם דלא הועיל בזה לחייב שור תם שלהם שהזיק שור שלנו נזק שלם. ולכן הגי' שור שלהם שור שלנו וכמש"כ על הגליון ודוקא משום שהופיע מהר פארן חייב ממון (וע' חי' ר' שמעון סי' ל"ט אות ד' שהקשה לפי גירסת המהרש"ל מהו הקושיא מגזל עכו"ם). ובמהרש"א קיים הגירסא שלפנינו על דרך הנ"ל ופי' דהא דשור תם שלהם חייב נז"ש היינו משום שהדין הוא שאם אפשר לזכות את ישראל בדיניהם מזכינן. וכן ע' בתוס' ר"פ שכתב דרעהו לאו דוקא. **"ולמ"ד** בפ' בתרא גזל כנעני אסור ניחא וכו'" ביש"ש הוכיח כשיטתו דמהו הקושיא למ"ד גזל עכו"ם אסור הא הוי הפקאת הלואתו שמותר. והמהרש"א כתב שזהו גופא מה שנתחדש כאן במזיק עכו"ם שפטור שהפקעת הלואתו מותר. וע' בחי' הגר"ח (סי' רל"ג) שדחה באופן אחר וכתב דאע"ג דהפקעת הלוואתו מותר מכל מקום החוב קיים ונפקא מינה אם יתגייר או אם תפס.אבל בנדון דידן ליכא חוב כלל. (וכך כתב בדברי יחזקאל (סי' נ"א) **ובישוב** קושיית התוס' ע' חזו"א (סי' אות ס"ק ה') דנפ"מ לגר תושב (וגם למאירי יש נפ"מ בגר תושב עבריין). ובדבר"י שם הביא בשם הגר"ח ליישב דהיתר גזל עכו"ם אינו אלא היתר האיסור אבל החוב עדיין קיים חוץ מבגזל דמאחר וליכא איסור הרי בהתירא אתא לידי' וקנאו. ואין זה סותר יסוד הגרב"ד בשם הגר"ח הנ"ל בדף ב' ע"ב דהתם ר"ל דבעלמא איכא איסורא אבל יתכן שהחיוב תשלומין יהא קיים אע"פ דאיסורא ליכא. ע' מש"כ לעיל ו' ע"א בהא דפותקין ביבותיהן.

***ל"ח ע"ב***

**בתו של רבי אם כשירה היא וכו':** ע' במהר"ל שפי' שפשוט שאילו היתה הבת עצמה דבר טוב לא היתה מתה אבל הכוונה שאפי' אם לא היתה דבר טוב מ"מ אילו הי' עתיד וכו'. וביש"ש (אות י') העיר דלכאורה מה שאמר עולא בתורת ניחום אבלים צער הוא "קצת" לאבל. וע' ברי"ף (שבעין יעקב) שכתב דלא הלך עמם לומר נחמתא דידי' משום דלא רצה אפי' לשמוע נחמתא דבבלאי. וראיתי בשם ספר דרך הישר שכתב שלא רצה לומר ברבים שלא היתה בתה דבר טוב ולא תצא ממנה דבר טוב. ומס' אמרי דעת (עמ' קי"ב) רואים שאצל גדולי ישראל הם ידעו שאין תכלית לצאצאים אא"כ יצא מזה עבודת השם יתברך.

**שבשביל לילה אחת שקדמה בכירה לצעירה וכו'**: ע' מהרש"א שאין זה סותר להא ד"אפילו שכר שיחה נאה וכו'" דלעיל דכל א' היתה בה מדה טובה ומדה רעה וקיבלו שכר ועונש כל א' כדינה.

**(למימרא דסבר ר"מ וכו'**: צע"ק דהא ת"ק ע"כ סבר דקנס הוא דאל"כ מאי שנא שור של ישראל שנגח שור של עכו"ם משור של עכו"ם שנגח שור של ישראל וא"כ אמאי לא קס"ד הכי לר"מ. ולכאוה י"ל דלא קס"ד שיחלוקו במדת הקנס ולכן ס"ד דדינא דר"מ מדינא הוא ואינו קנס).

**רש"י ד"ה מרקם טהורים**: "דמדאורייתא דם יהיה זובה בבשרה כתיב וכו'" צ"ע דבמס' נדה (נ"ז ע"ב וכן במתני' נ"ח ע"ב הביאו דרשות אחרות ולא אלו. וכה"ג נמי בחולין מ"ה ע"א ד"ה חוץ מכגריס. וע' סד"ט יו"ד סי' ק"צ ס"ק צ"ג (עמ' 50) מה שהוכיח מדברי רש"י בעוד בכמה מקומות ולדבריו ניחא כאן וכמדומה לי דאישתמיטתי' לסד"ט לדברי רש"י הנ"ל דהוו ג"כ כשיטתו.

**תוד"ה ועל**: "וא"ת מה חידוש וכו'" ע' במהרש"א ומהר"ם שהקשו דהא איכא חידושא דלא קנסינן משום שלא יטמעו בהן וכדמבואר בגמ'. **"וי"ל** משום דכל חדא מוקמינן בחזקת אביה וכו'" וכה"ג איכא נמי בתוס' במס' כתו'. וע' בקו"ש שם אות פ"ב שהעיר בחידוש שיש בדבריהם דאיכא חזקת אבהתא אע"ג שיש ספק בגוף האבהות כיון שאם היא שפחה הולד אזיל בתרה. ועוד העיר שם בזה דאזלינן בתר חזקה אפי' לשמואל דסבר אין הולכין בממון אחר הרוב. וע' גם חזו"א אה"ע סי' ב' מש"כ בזה.

***ל"ט ע"א***

**שלא יהא חוטא נשכר**: אע"ג שגם המזיק חוטא פחותאו יותר אותו חטא של המאנס דשניהם מכ"ד אבות נזיקין ועברו על איםור מזיק מ"מ הביאה חינם יחשב חוטא נשכר אבל אבל אין להורס שכר.

**אין מעמידין אפוטרופוס לתם לגבות מגופו**: ע' רמב"ם פ"ו ה"ד דהיינו קודם שהועדו בפני אפוטרופין אבל אח"כ כיון שהעמידו אפוטרופין משלם ח"נ מגופו בג"פ הראשונים. וע' ראב"ד שתמה עליו דהא אין מעמידין. וע"ש בהרה"מ שכתב שהרמב"ם פסק כחכמים שבברייתא שבע"ב. ובאו"ש כתב שי"ל דאפי' אליבא לרבא המתני' הוי כמ"ד מעמידין ומש"כ "ומשוינן להו מועד" ר"ל דהא לכו"ע איתי' אבל אה"נ למ"ד מעמידין אפי' ח"נ גובין.

**חזר לתמותו**: ע' חזו"א (ליקוטים סי' י"ט לדף מ' ע"ב) שביאר דהוי על דרך מועד לשבתות אינו מועד לימות החול. וע' נמוק"י שכתב "דיכלו היתומים למימר אי הוו מיעדי ליה באנפא דילן הוה עבדינא ליה שמירה מעולה ולא הוי נגח ולפיכך דיינינן ליה כתם עד שיעיד בפני בעלים" ויסוד דבריו לכאורה מן הגמ' דלקמן מ' ע"ב "רבה אמר וכו'" ע"ש ברשב"א. ושמעתי שכן מבואר גם במאירי על אתר ואולי מתני' דלא כר"מ (ע"ש דקיי"ל כר' יוסי). וע' מש"כ בשטמ"ק (ל"ט ע"ב) בשם הר"י מלוניל. **ושם** בחזו"א וכן בקו"ש הקשו דלר"ע דסבר יוחלט השור מועד היכי משכחת לה הא רשות משנה. ולכאורה י"ל דבעלות אינו משנה רק רשות וי"ל שנשאר ברשות א' מהם.

**מעליית אפוטרופוס**: ע' ברשב"א בשם הירו' דמכאן שהמכיש בהמתו של חבירו והלכה והזיקה חייב בנזקה. וזהו לכאורה דלא כבבלי דאיתא לעיל (כ"ד ע"ב) שהמשסה כלבו של חבירו פטור המשסה (ופירש"י שם משום דהוי גרמא בניזקין). ומאפוטרופוס יש לדחות דהוי כבעלים כדאמרינן בד' שומרים. וע' חי' ר' מאיר שמחה לקמן נ"ו ע"ב. ובפנ"מ שם על הירו' ביאר הירו' שכוונתו להוכיח משור האיצטדין אבל מן הרשב"א לא משמע כן.

**רש"י ד"ה שור של חרש**: ע' מה שהקשו בתוס' על דבריהם. ובפנ"י כתב דרש"י למד שכוונת המתני' שאין גובין לא כשהזיק שור שברשותן ולא כשהזיק שור ברשות אביהן. ובזה מתיישב הא דחרש ושוטה גם דהתם מיירי גם לרש"י לענין שור שברשותם שהזיק. אמנם המשך דברי רש"י שדחה הטעם של יתומין לאו בני קנסא נינהו לא אתי שפיר. **ומש"כ** שם בסוף "הא לאו בחזקת שימור קיימי" צע"ק ליסודו של הגר"נ שלדבריו עיקר הטעם דאינו קנס משום דמשלם נזק שלם. ויתכן דחד מתרי טעמי נקט.

**רש"י ד"ה שור האיצטדין**: "ומלמדין אותו לכך" ע' תוס' לעיל כ"ד ע"ב ד"ה המשסה שכוונתם להקשות מאי שנא שור האיצטדין דפשיטא דפטור ממשסה כלבו של חבירו דמספקא להו. ותי' דשור האיצטדין היינו באדם הנלחם עם השור להורגו (וע"ש בתלמיד ר"ת ור"א שביאר דאו האדם יהרוג השור או השור יהרוג האדם ולכן הוי אנוס).ולפירש"י דהכא שפי' שמלמדין אותו ליגח י"ל כמש"כ שם בנמוק"י שכלב עביד לאשתסויי יותר משור. ושם בשם הרא"ה כתב ההיפך דכיון שהשור רגיל בכך י"ל דהוי יותר בכלל יגיחוהו אחרים. וע"ש בשם הריטב"א שפטור שור האיצטדין אינו אלא ממיתת השור אבל חייב בתשלומין. **והרמב"ם** בפ"ו ה"ה דלמידין מכי יגח ולא שיגיחוהו אחרים שאינו נעשה מועד. וע' באבי עזרי שביאר שלהתחייב משום שור המועד צריך שיעשה ע"י מעשה בהמתו וכיון שהגיחוהו אחרים אין זה חשוב מעשה בהמתו. אבל תם לא צריך שיחשב מעשה בהמתו רק חייב בכל היזק שיוצא מממונו. אלא שלדבריו צ"ע דא"כ לכאורה יוצא ששור תם שהרג נהרג עליו וא"כ למה אין שור האיצטדין חייב מיתה (וכן הוא נמי לשון הגמ' מ' ע"ב שנתמעט מ"קטלא"). ואפי' שור המועד יתחייב מיתה לפי זה דלא גרע ממועד וכן צד תמות במקומה עומדת. ועל דרך זה איכא בחי' מרן רי"ז הלוי. ובהשגות הראב"ד הקשה על הרמב"ם מלעיל שנעשה מועד לשופרות. וע"ש בחי' מרן רי"ז הלוי מש"כ בזה ונראה הביאור שבשופרות אע"פ שיש התעוררות מן השופר אין זה חושב נעשה ע"י השופר משא"כ בשור האיצטדין. (ולכאורה הראב"ד הבין בדעת הרמב"ם שאי אפשר ליעשות מועד ע"י גרם כלל). וע' גם בקה"י (סי' כ"ג) מה שהשיב בזה.

**רש"י ד"ה הכי קאמר**: "לשוייה מועד" לפי מה שהוכיחו התוס' מן המ"ד רשות משנה לכאורה צ"ל שכוונת רש"י לשווי' מועד לאחר שיגח עוד ג' פעמים. אמנם יותר משמע דשויי' מועד מיד. וא"כ י"ל דרשות משנה אינו על דרך "מועד לשבתות לא הוי מושע לימות החול וכמש"כ החזו"א רק הוי דין דבעינן והועד בבעליו ולכן כיון שהוא מועד והעיד לפני האפוטרופוס הוי מועד מיד. (ולפי זה אם הי' מועד אצל האפוטרופוס ואח"כ הגדיל לא בעינן נגיחות חדשות רק בעינן הגדת עדות חדשה של הנגיחות הישנות.

**תוד"ה אין**: "דהתם מיירי בהזיקו בחיי האב" ע' פנ"י שכתב ליישב פירש"י שכוונתו לענין גביי' מן השור היכא דהזיק בחיי אביהן. **"אע"ג** דהתם לאו קנסא" והטעם כתב רש"י דמועד לאו בחזקת שימור קאי ומה לי צד תמות מה לי צד מועדות. ולכאורה טעמא בעי בכל זה דהא באמת קנסא והוא וכן בסמוך שפגיעתן רעה דא"כ למ"ד מעמידין צ"ע דהא בכל השאר חוץ מהלך למדינת הים הא פגיעתן רעה. וע"כ ביאור הענין הוא (וכן ראיתי ביש"ש סי' י"ג) דהכא ודאי הי' אפוטרופוס לשמור נכסי היתומים כדבעלמא. והכא כל הנידון הוא אם לחייב נזקין משום נכסי היתומים שהזיקו. ועל כתבו התוס' ס"ד שיפטרו משום קנס או משום פגיעתן משום שיש לומר כיון שהממון שלהם אע"ג שאינו מחמת פשיעותן מ"מ יפטרו ובזה הוכיחו התוס' דע"כ אין זה הטעם שפטור הכא. **"וי"ל** וכו'" וצ"ע דעדיין נעמיד אפוטרופוס כדי לייעדו ולמה בעינן הוחזקו נגחנים.

**תוד"ה אלמא**: "דהא מילתא דפשיטא היא" צ"ע דהא אפי' משור של הפקר ס"ד דמעמידין (לעיל י"ג ע"ב) וכן לקמן נ"ו ע"ב ד"ה פשיטא מבואר שהיינו גובים השור מן הבעלים אפי' אם גנב לא נכנס תחת הבעלים (ע' שם מש"כ בזה).

***ל"ט ע"ב***

**וחוזרין ונפרעין מן היתומים לכי גדלי**: שמעתי שבאילת השחר הקשה דלמה ממתינין לכי גדלי הא כל הטעם שאין גובין מן היתומין משום שאין מקבלין עדול שלא בפני בע"ד. ולענין זה הרי כבר הי' קבלת עדות לאפוטרופוס כשהוא שילם. וממילא יש חוב ליתומין. ואין לומר דכדי לגבות כה"ג מן היתומין ג"כ חשוב קבלת עדות שלא בפני בע"ד דהא צריכין לעדות ההוא כדי לגבות מן היתומין דהא לגבי חובת אביהם לא נחתו לטעם דהוי עדות שלא בפני בע"ד רק משום צררי או טעמא אחרינא. ונראה שי"ל בתרתי. או דהתם גבי אביהם הי' קבלת עדות כלפי עיקר המתחיב ולכן לגבי הבנים שאינו אלא לגבות השעבוד שיש בנכסים שירשו לא חשיב קבלת עדות שלא בפני בע"ד משא"כ בשור של יתומין עיקר המתחייב הוי היתומין וזה ששילם האפוטרופוס אינו אלא משום דיתומין לא הוו בני חיובא וא"כ בקבלת עדות לגבות מהם חשוב שפיר קבלת עדות שלא בפני בע"ד. ועוד י"ל דאם יגבו מן האפוטרופוס באופן שמיד יגבו מן היתומין חשוב ממילא קבלת עדות שלא בפני בע"ד.

**רש"י ד"ה וחוזרין ונפרעין**: "דאי לא ממנעי ולא עבדי". משמע דמדינא אין לחייב אותם. ובהגהות אשר"י לקמן בפ"ח ביאר שחייבים מדינא לכי גדלי והוכיח שכל עצם דין זה דפגיעתו רעה אינו אלא לעת עתה אבל חייבין לאחר זמן ולכאורה ביאור הדבר דהא דפגיעתן רעה אין זה משום שאינם אחראין על מעשיהן רק דלא נחתינן לנכסייהו. וצ"ע. ושם כתב שזהו ג"כ שיטת רש"י (בדף צ"ח). וי"ל שדהכא אין סתירה משום שהי' אפשר לומר דמאחר והאפוטרופוס כבר משלם הי' צריך להיות הדין דאיהו משלם ולא היתומין ורק משום דממנעי ולא עבדי חוזרין ןמייבין את היתומין אבל בשאר היזקות לא הי' מי להתחייב ולכן חייבין מעיקר הדין לאחר זמן.

**רש"י ד"ה ואי**: "מעולה" לכאורה לאו דוקא אלא ר"ל שמירה המספיקה.

**תוד"ה דאי**: "אפילו יסבור כרבנן וכו'" ע' רשב"א שהעיר דמה כ"כ הקושיא הא אפי' לר"י בר חנינא גובין מן היתומין לאחר זמן. והמהרש"ל תי' דהירו' סבר שאין גובין לאחר זמן.

***מ' ע"א***

**תוד"ה כופר**: "כיון דכל חד מיחייב אזדונו כרת וכו'" אמנם זה אין להקשות דלימא כרת א' אמר רחמנא דרק בכפרה אמרינן הכי ולא בעונשין.

**אפוטרופסין אין משלמין כופר**: ע' שטמ"ק בשם הרא"ה שהקשה מאי שנא משומר החייב בכופר. ותי' שאם יטילו החיוב על האפוטרופוס ממנעי ולא עבדי ואנכסי היתומים אי אפשר כיון דלאו בני כפרה נינהו. ובשו"ת אג"מ (חו"מ סי' י"ב) ביאר את דבריו שחז"ל הפקיעו עצם החיוב מיתה בידי שמים וממילא פקע חיוב כופר. וע' יש"ש שתי' באופן אחר קצת דכיון שפטרו ממון משום דממנעי ולא עבדי ממילא לא נתנו לו דין בעלים לענין נזקין כלל.

**משבח לי' רבא וכו'**: ע' בחפץ חיים (כלל ט' באר מים חיים ס"ק ה') שמכאן הוכיחו הראשונים דהא דאיתא בערכין (ט"ז ע"א) "לעולם אל יספר אדם בטובתו של חבירו" היינו יותר מדי (ע"ש ברש"י ובגליון הש"ס).

**שור של שני שותפין וכו'**: ע' מרומי שדה שהעיר דלכאורה כמו בהמיתו בב' בני אדם שאין א' חייב מיתה למה יתחייבו שניהם מיתה בידי שמים. ותי' דמיתה בידי שמים שאני. והוסיף להקשות אתוד"ה כופר שכתבו דבשנים שהוציאו ששניהם חייבים קרבן כיון ששניהם חייבים כרת במזיד. וצ"ע דהא הכא שניהם חייבים מיתה בידי שמים והתשלומין הוי כפרה על חיוב מיתה בידי שמים וא"כ שניהם יתחייבו כופר שלם. ותי' דתוס' הבינו דהאיבעיא למ"ד כופרא ממונא. וע' שו"ת מנחת שלמה ח"א סי' צ' שהגרש"ז אוירבך האריך בקושיות חמורות על עצם זה שיש חיוב מיתה בידי שמים בשור שהזיק את האדם ובכללם קושיית הנצי"ב על תוס'. ויסד שאין בפועל חיוב מיתה רק שהי' ראוי להיות חיוב מיתה אבל במקום זה יש חיוב ממון ונחלקו בגדר החיוב ממון אי הוי ממונא או כפרה. ע' לעיל ב' ע"ב רש"י ד"ה שכתב ד"וגם בעליו יומת" הוי חיוב ממון ולכאורה צ"ע דהא בכתו' ל"ז ע"ב מבואר דהוי לחיוב מיתה בידי שמים. ולגרש"ז ניחא.

**תוד"ה חייבי כופר**: ברשב"א פי' בדבריהם דר"ל אפי' בלי ב"ד.וצ"ע כיון דכפרה היא למה ב"ד מגבין יותר מחטאות. וכן כיון שב"ד מגבין למה יהא ניזק ממשכן.

**סוף סוף וכו'**: לכאורה החיוב לבעלים אילו הי' שור תם הוא מדין שומרים ולא משום שמירת נזקיו. והדין בשמירת נזקיו לשלם את גוף השור שאינו שלו. וא"כ כאן שלא קיבל אלא חיוב של תם צ"ע למה מתחייב דהא מדין שמירת נזקיו לא התחייב לשלם אלא מגופו והכא הרי משלם מן העליי'. ואי משום שקיבל לשלם על השור לכשיוזק מדיני שומרים הא הכא שורו לא הוזק. ולכאורה התי' הוא שאין בכלל קבלתו לשלם דוקא מגופו רק לשלם חציו וכשיעור שור תם. רק דבעלמא הוי הדין לשלם מגופו ולכן ע"כ אינו משלם מכיסו ואין לו אלא דין לשלם לבעליו מדיני שומרים. אבל הכא דבאמת הי' מועד ויכול לקיים דין התשלומין מן העליי' שפיר משלם. והא דבתוס' מבואר שלר' יהודה דצד תמות במקומה עומדת אין כל קושיא בסוגיא ומשום שהשומר אפי' עכשיו אינו משלם אלא מגופו, ומבואר לכאורה שלא מחלקים החלק של תם והחלק מן עליי' כל א' בשוה אלא השומר אחראי רק על החלק של מגופו, היינו משום דהרי החלק של מגופו הוי הצד תמות ואיהו הרי קיבל עליו דיני שמירה של שור תם, רק היכא שאין צד תמות מתפרשת קבלתו כחיוב מן העליי' וכשיעור מגופו. ובחי' ר' חיים הלוי (פ"ד הי"א) הבין שאין השומר מתחייב כ"א בתשלומין ולא לעמוד במקומו. וע' גם בחי' ר' שמעון מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה שהכיר בו שהוא נגחן**: "אבל לא ידע שנגח ג' נגיחות" ע' תו"ח שהקשה דמ"מ לימא לי' אריא לא שאילי. ולכן פי' שידע שנגח טובא אבל לא ידע שנגח בפני הבעלים.

***מ' ע"ב***

**הוה מודינא ומיפטרינא**: ע' ראב"ד (פ"ד ה"ד מהל' נז"מ) דלדעה א' אע"פ שמסרו לשומר מ"מ לא נפטרו הבעלים ואפי' לא ידעו הבעלים שיצא השור חייבים הבעלים על הנזקין. ובחי' ר' חיים הלוי פ"ד מהל' נז"מ ה"ד שם הקשה שא"כ מאי פריך כאן הוה מודינא ומיפטרינא הא הבעלים נשארים בחיובם והודאת השומר לא מהני להו. ותי' דאפי' אם הבעלים פטורים במסירה לשומר הא בשור תם התשלומין הם מן השור שהוא של הבעלים וא"כ איך תהני הודאתו. והביאור הוא דחובת התשלומין בעצם חל על השומר וזהו המחייבו לשלם לבעלים אבל אילו הי' פטור מלשלם אינו מחויב לבעלים משום גרם הפסד שורו. והוסיף הגר"ח להוכיח שהתוס' לקמן סוברים שחובת התשלומין חל על הבעלים וממילא מתחייבים השומרים לבעלים משום הפסד שורם. וביאר דלשיטתם ע"כ כיון דחלות חיוב הוא מחמת חיוב השומר ועליו חל שם מזיק מהני הודאתו אע"ג דלא חל על השומר חיוב תשלומין משום שדין הודאה תלוי רק במי שחל עליו שם מזיק.

**אלא הכא במאי עסקינן וכו'**: ברמב"ם פ"ד ה"ח לא הביא דאתפסוהו ב"ד וע"ש בראב"ד שהשיג עליו בזה. והרה"מ תי' דסוגיין אתיא כר' ישמעאל אבל לפי מאי דקיי"ל כר"ע לא מהני טענת "הוה מעריקנא לי' וכו'". וע' במלחמת ה' בתחילת הפרק שהוכיח דע"כ כשנאבד השור פטור מלשלם לר' ישמעאל דאל"כ נימא מתני' ר' ישמעאל היא. ועוד ע"כ כר' ישמעאל דלר"ע גנב הוא.ושם בלח"מ הקשה על זה דהא מ"מ הרי מ"מ קיי"ל פ"נ קנסא וא"כ הול"ל הוה מודינא ומפטרינא. ושם בהגהות רע"א תי' דמ"מ קיי"ל מודה בקנס ואח"כ באו עדים פטור אא"כ חייב עצמו בכלום והכא הרי לא חייב עצמו בכלום.

**כגון דאקדים ב"ד ותפסיה וכו'**: וכן הודאה לא מהני בכה"ג (שטמ"ק בשם רא"ה).

**ונימא ליה אי אהדרתיה ניהליה וכו'**: ע' בשטמ"ק בשם הר"א מגרמיש"א שביאר דהכא לכו"ע איכא למימר הוה אכילנא לי' דהא מועד משלם מן העליי' ולכן אינו אלא משועבד ואע"ג דלר' ישמעאל לא כתבו התוס' אלא דניחא קצת מ"מ הכא י"ל דניחא לגמרי דהא לר' ישמעאל השור יותר משועבד דהא אם נאבד השור פטור. וע' בחזו"א (סי' ט"ו ס"ק כ"ז) שנתקשה בעצם טענה זו דהא הדין נותן שיתננו לבעל חובו ע"ש מש"כ בזה. ועוד הקשה שם דכיון דמהני טענת "שהי' מתפשר" לשומר למה לא מהני טענה זו גם בבעלים אע"פ דאיתי' לדר' נתן. ותי' שיש לחלק בין לעיל שלא קיבל שמירת העדאה לדהכא. וצ"ע.

**דא"ל לאו כל כמיניך**: ע' רשב"א שדחה מי שפי' דהוי חסרון בשם בעלים לגבי העדאה. ולכן פי' דהוי טענה מצד התרשלות השומר. וע' קו"ש (ח"ב אות כ"ב) שהקשה אזה דהא זהו המציאות שנעשה אורחי'. ופי' (כן נראה בכוונתו) דאע"ג דבעלמא יש לשומר דין בעלים לענין העדאה הנ"מ לגבי עצמו אבל ליחשב בעלים כלפי הבעלים הראשונים לאו כל כמיני'. ועדיין צ"ע.

**שם בעליו עמו**: ע' שטמ"ק בשם ר"א מגרמיש"א שכתב דמ"מ מהני החזרה לבעלים הראשונים משום שההעדאה שבשעת שאלה העידו בשואל ושמו הרי פקע כשהחזירו לבעלים ולכן פקע ההעדאה שלו עמו.

**תוד"ה הוה**: ע' בס' הזכרון תפארת רפאל שביאר דאפי' במקום שאסור לעשות מ"מ אין זה גורע הזכות ממון שלו.

***מ"א ע"א***

**תוד"ה כמאן**: "ואפי' למ"ד וכו'" ע' ברשב"א שהבין דבאמת חשוב אנוס בכה"ג למ"ד תחילתו באונס וסופו ברצון פטור אבל סוגיין כמ"ד חייב א"נ דלא אמרינן דתחילתו באונס וסופו ברצון פטור אלא במינה (איש) ולא באינה מינה.

**תוד"ה הא**: "אבל רביעה לאו שינוי הוא" ולכאורה א"כ שור שרבע את האדם והרגו ברה"ר פטור. וצ"ע.

**מתני' שור שנגח את האדם**

**כגון שסיכן**ף ע' תור"פ דמייר במתו קודם נגיחה רביעית. וע"כ מיירי דקודם נגיחה רביעית קטל וערק לאגמא וזה לא קשיא לי' לגמ'. וצע"ק.

**רבא אמר במכירין וכו'**: וכי תימא דא"כ ליסקלו לכולהו דהא בע"ח לא מתבטלי ברובא. ע' במס' סנה' ע"ט ע"ב דלמ"ד שאין סוקלין השור אלא בפני השור אין זה חשוב בפני השור אפי' ברוב שוורים נסקלים וכ"ש כאן (ע"ש בפירש"י) אמנם יל"ע לר' יעקב שסוקלים השור שלא בפניו מא"ל. ושם בתוס' מבואר שי"א דאם רובם מותרים אומרים נכבשינהו וניידינהו אבל לאידך מ"ד מא"ל. וכן צ"ע למה לא נימא נכבשינהו וניידינהו גם לגבי חיוב השמירה. וצ"ע.

**מימר אמר לא הוה ידענא וכו'**: ע' לעיל כ"ג ע"ב תוד"ה ולא שהקשו דהא אפי' למ"ד ליעודי תורא הבעלים צריכים לדעת שהוא מועד כדי להתחייב. וע"ש מה שתי' בזה.

**רש"י שסיכן**: "משלם עליו כופר" לכאורה כשיטתו לעיל כ"ג ע"ב וע' מהר"ם שיף.

**רש"י ד"ה הוי מועד לאדם**: "בתמיה" רש"י הוכיח דהוי בתמי' מדאיתא בגמ' "אלא וכו'" משמע שחזר מאוקימתא זו. וע' תוס' לעיל (ל"ז ע"א וצוין בגליון הש"ס) שהסתפקו אם חזרו מזה או לא. וברמב"ם מבואר שלא פי' בתמי' וע"ש בהרה"מ דע"כ הרמב"ם לא גרס "אלא". **ובשיטת** הרמב"ם ע' פ"י ה"ג שכתב דהוי מועד למיתת אדם ע"י שנגח ג' פעמים לבהמה. וצ"ע דהא לעיל (ב' ע"ב) אמרינן דאפי' כשמועד לאדם הוי מועד לבהמה אבל מועד לבהמה לא הוי מועד לאדם וכ"ש לשיטת הרמב"ם שפסק כר' פפא. וכתב הכס"מ שם וכן הוא במאירי דע"כ הרמב"ם מחלק בין מיתה לניזקין. **וע'** מהר"ם שי"ף שהביא שמרש"י משמע שמועד לנכרי הוי מועד לישראל נשאר למסקנא דהא בההוא לא פירש"י בתמי'.

**תוד"ה מאחר**: "וגם בהרג ג' פעמים על פני בעליו וכו'" ע' רשב"א שכתב דזה חלוק מהא דבגמ' "כל אימת דקטיל תוריה גביה הוה קאי" משום דהתם היו עדים רק שהזימו אותם עדי שקר וכיון דאיהו ידע מהם שהיו עדים אמיתיים (ולכאורה לפי זה אם הוא לא ראה העדים משום שהיו מאחורי כותל וכדומה לא הוי העדאה).

**תוד"ה איני**: "וא"ת אצטריך לבן פקועה וכו'" לפום ריהטא הביאור בקושייתם הוא שנתחדש בגמ' שהגמר דין הוא האוסר משום דלא משכחת לה שהסקילה יאסור ולכן הקשו דהא משכחת לה בבן פקועה. ע' תור"פ שתירץ שגם מבן פקועה למידין ששחטו לאחר שנגמר דינו לאסור בהנאה דבבן פקועה סקילתו זו היא שחיטתו. וצ"ע דהא משכחת לה וכנ"ל. וע"כ צ"ל שנתקשו בזה דמה"ת שגדר איסור שור הנסקל הוא שהפקיעו מתיר דלמא הוי חלות איסור. ולכן תי' ר' פרץ שגם בבן פקועה י"ל שזהו הגדר. **ולכאורה** מבואר שבן פקועה אסור באבר מן החי וכן מבואר בשטמ"ק בשם ר' ישעי'. וכ"כ בפת"ש סי' י"ג ס"ק ד' בשם הפרשת דרכים. אמנם ע' בט"ז שם ס"ק ג' דמבואר שאין איסור אבר מן החי בבן פקועה. (וע' בס' שחיטת חולין עמ' ת"ג שתלה הדבר בחקירת העולם בהיתירא דבן פקועה אי מהני שחיטת האם להעובר או דהוי גזה"כ ד'כל בבהמה תאכלו'. ויתכן שיש שרשים לחקירה זו לעיל כ"ו ע"ב בפיר"ח (שורה י"ד) ע"ש). וע' בשיטה מקובצת בשם הרא"ש שתירץ שכיון שבן פקועה נאסר דהוי כשחוט קודם גמר דין כל שכן השחוט לאחר שנגמר דינו. ולפי הנ"ל הביאור בתירוצו הוא דבשור הנסקל גם כן הפקיעו ההיתר רק לא ההיתר שיהי' רק ההיתר שכבר קיים. ואע"פ ששחטו קודם שנגמר דינו מבואר לקמן מ"ב ע"ב שמותר הנ"מ התם שעכשיו הוא מת ואי אפשר לסקלו ולכן לא שייך גמר דין משא"כ הכא ששייך. **וע'** בשטמ"ק בשם ר' ישעי' שתי' בתירוץ אחד דאפי' לאחר הגזה"כ אין בן פקועה נאסר דהא כבר קיבל שחיטתו. ושמענו לפרש את דבריו ע"פ מש"כ בחי' מרן רי"ז הלוי (עמ' 158) בשם הגר"ח בביאור גדר איסור טרפה והוא שטריפות מונעת ההיתר שחיטה (אע"פ ששחיטת טריפה מטהרת מידי נבילה מ"מ גדר האיסור בטריפה היא שאין שחיטה מתירה לגמרי). וי"ל שר' ישעי' סבר שגם איסור שור הנסקל הוי כה"ג (וע' שם שפשיטא לי' להגרי"ז שאם השור הנסקל נתעברה לאחר גמ"ד ואח"כ שחט האם שהולד ניתר בשחיטת אמו. ולכאורה לפי ר' ישעי' אין הדין כן). וכן שמענו לפרש דברי רבינו פרץ דכיון שאיסור שור הנסקל מונע ההיתר שחיטה הוא הדין נמי שמונע ההיתר הנעשה על ידי מיתה. **וע'** רשב"א שתי' דלא מיקרי שור אלא כשנולד. ונחלקו האחרונים בביאור כוונתו אם ר"ל שאין בן פקועה נסקל או דאע"פ שנסקל לא נאסר (כן פי' בס' אמרי בינה (יו"ד סי' י"ג). **ובמושב** זקנים לבעלי התוס' (שמות כ"א,כ"ח) כתב כמה מהמהלכים הנ"ל ולבסוף הקשה דלוקמי' בעוף הנסקל וכמ"ד אין שחיטה לעוף מן התורה. וע' פרדס יוסף (שם) שהקשה תו דנפ"מ לדג דלכו"ע אין צריך שחיטה. ולולא דבריהם הו"א שאין כל קושיא דהא קרא בשור איירי ולא יתכן שלא יהא נפ"מ בשור. **וע'** לקמן מ"ה ע"א תוד"ה מכור ששיטת ר"ת היא שאין שור הנסקל נאסר מחיים.

***מ"א ע"ב***

**כיון שהגיע וכו'**: ע' מהרש"א שביאר ששמעון העמסוני סבר שאי אפשר להשוות מורא ת"ח שהוא בשר ודם למורא שמים. ור"ע סבר דאע"פ כן מ"מ הא במורא ת"ח איכא מורא שמים. **כשם שקבלתי שכר על הדרישה וכו'**: ע' מכתב מאליהו (ח"ד עמ' 353) שאפי' בשעת פרישה נשאר שכר הדרישה. ושמענו להדגיש שגם הפרישה נחשב לימוד התורה ומשו"ה יש אותה מדת שכר בפרישה כמו בדרישה.

**תוד"ה לרבות**: "וי"ל דהכא ברבו מובהק". בסה"מ (מצוה ר"ט) כתב שגם רבו מובהק יסודו מגזה"כ דוהדרת פני זקן וא"כ ישאר קושיית התוס'. וכן יל"ע ומאחר וכתיב "והדרת", "את" למה לי. וע' חי' מרן רי"ז הלוי בהל' ת"ת שכתב שב' דינים יש א' מצות אימה וכבוד שהוא חיוב של תלמיד לרבו מובהק והוי בר מחילה ויש עוד ענין כללי של הידור ת"ח ועל זה לא שייך מחילה. וע"ש שהביא שביו"ד סי' רמ"ד סע' י"ד מבואר שגם הידור הוי בר מחילה ושזהו שלא כדבריו. וע' בהגדה של פסח מבית לוי (עמ' צ"ד) שהקשה דלפי דברי הגרי"ז למה לא יסב בפני רבו שאינו מובהק כיון שדין מורא אינו אלא ברבו מובהק. ותי' דהא דאינו מיסב בפני רבו בליל הסדר אין זה מדין מורא רבו רק משום שאינו דרך חירות וע"ש שהוכיח מס"ד בגמ' דאפי' בשוליא דנגרי שאינו מיסב שאינו מדין מורא רבו.

**פשיטא מודה בקנס הוא**: בחי' הרשב"א הביא בשם הרב אב ב"ד שאי אפשר למיגרס "פשיטא מודה בקנס הוא" משום דלא מצאנו מי שסבר הכי רק או ממונא או כפרה. וצ"ע דהא בשאר נזקי ממון לא מצאנו אלא חיוב ממון ומ"מ בשור תם כיון דסתם שוורים בחזקת שימור קיימי הוי פ"נ קנסא. ובש' ר' שמואל למס' מכות (עמ' צ"ב בהערה) עמד בזה. ותי' (כן נראה לי בכוונתו) שהמחייב בחיוב ממון אינו חסרון ממון חבירו רק הצורך להתכפר רק שהתורה גזרה חיוב שתורתו תורת ממון כדי להתכפר. ובאו"ש תמה מטעם אחר שאם קנס הוא הו"ל להיות פטור משום שאין אדם מוריש קנס לבניו. ומכח זה חידש שחיוב כופר הוא חיוב ישר ליורשים. וע' מש"כ בזה בדף מ"ב ע"ב. ואולי י"ל ע"ד הפלפול שהרב אב ב"ד הי' קשה לו קושיית האו"ש שאיך אפשר לומר שמוריש קנס ושע"כ התי' הוא דהכי גזר רחמנא בחיוב כופר. אבל הא ניחא אם הכל קנס אפי' במועד אז י"ל דהכי גזר רחמנא דהא תם בכופר לא כתיב בהדיא. ועל זה הקשה הרב אב ב"ד דזו לא מצאנו.

**הביאהו לב"ד וישלם לך**: צ"ע לשיטת ר' ישעי' לעיל בע"א שבבן פקועה ליכא איסורא דשור הנסקל דהא יהא נפ"מ בבן פקועה. ואולי י"ל דמשמע שבא למעט מן השור שבפרשה שיש בו איסור שור הנסקל. ולרז"ה בר' פירקין יהי' נפ"מ אליבא לר' ישמעאל דסבר אם נאבד השור מ"מ משלם משאר נכסיו אבל הכא הא קיימינן לר' עקיבא.

**קסבר כופרא כפרה**: אע"פ שסתם שוורים בחזקת שימור קיימי. ומבואר שיש איסור מזיק אפי' בשור תם אפי' למ"ד פ"נ קנסא. וע' לעיל ט"ו ע"א מש"כ בשיטת הר"ח. אמנם שמעתי לדחות שי"ל שכל ראיית הגר"ח שיש איסור מזיק הוא ממה שעיקר גדר חובת התשלומין הוא כפרה. אבל מאחר וכן הוא יתכן שיש חיוב כופר אפי' בדליכא חטא כדאשכחן בביהמ"ק שכמה דברים היו מכפרים אפי' שלא הי' חטא מסוים א"נ שיש לו דיני חיוב כופר המתבארים בתוס' וראשונים בדף מ"ב ע"א. ועוד י"ל ע"פ מה שכתבנו כמה פעמים מהגר"נ פרצוביץ' שיתכן שהוא חייב מדינא אע"פ שסתם שוורים בחזקת שימור קיימי (עי' לעיל ה' ע"א וי"ט ע"ב). וא"כ הה"נ הכא דאע"פ שאם הוא קנס ליכא חיוב שמירה רק חיוב תשלומין מ"מ לאחר שנתחדש שיש חיוב כופר חזר הדין שיש חיוב שמירה.

**תוד"ה נקי**: ע' לקמן מ"ג ע"א מש"כ בדבריהם

**תוד"ה הביאהו**: "ושמא מצד מועדות מחייבו וכו'" כוונת התוס' שהצד תמות חייב בכופר שלם. וע' רע"א שהקשה אקושייתם דלר' יהודה י"ל דע"כ בכופר שלם הכל מן העליי' אבל לגמ' מה"ת שישלם תם מן העליי' עד שיבא הכתוב למעטו. ובגוף קושיית התוס' ע' שטמ"ק שתי' דאין צד תמות לר' יהודה אלא היכא שחייב בתם ממש.

**תוד"ה על**: "ובפ"ק דסנהדרין וכו'" ע' חי' ר' שלמה סי' ט' (ועל דרך זה בחי' ר' ראובן סי' י"ח) שכתב דאע"פ שמודה בקנס הוא מ"מ אם אח"כ באו עדים אין ההודאה פוטרתו כיון שאין הודאה מחייב אותו בכלום וכדמבואר לקמן ע"ה ע"א. ולכן רק משום שאינו קרוב אצל ממונו דהא בלי זה אינו פוטר עצמו מכלום. באופן שצ"ע בקושיית התוס' הא שפיר י"ל כמש"כ ר' שלמה. ונראה שהתוס' סוברים דע"כ דבר שיש בה תורת הודאה אין לו תורת עדות בעצם. וצ"ע. ובשיטת התוס' דסברי שאין בהודאה דשור הנסקל משום מודה בקנס פי ר' שלמה שי"ל מא' מב' טעמים. או דסברי דלא הוי הבעל דין לענין מיתת השור והוי כמי שאומר על יינו שנתנסך. או"ד דלא מחייבי עונש ע"פ בעלים רק ממון (ומתוס' במס' זבחים ע"א ע"א משמע כמו הצד שני ע"ש). **וע"ש** עוד שהסתפק מה הדין אם לרש"י מהני הודאתו היכא דמודה שנגמר דינו בב"ד אחר כמו בשאר ממון. וע' בזה בתוס' במס' זבחים שם. ונקט שדינו חלוק מבממון דבקנס דממון לאחר שנגמק דינו הוי ממון אבל בעונש לעולם ישאר קנס ואע"פ שמצאנו בדף מ"ב ע"א במס' כתו' שאפי' קנס דממון יש עליו שם קנס לענין קרבן שבועה י"ל דלעולם דינו ממון משעת גמר דין והתם הוי דין בדבר שהי' לו דין קנס קודם גמר דין אע"פ שעכשיו אינו ממון. וצ"ע. ולבסוף הקשה אשיטת רש"י דהוי קנס מהא דמצאנו מ"ד שאפי' שור הפקר חייב סקילה וע"ש שהביא מרמב"ן עה"ת פ' נח שלכאורה כן הוכיח (ע' שו"ת הרשב"א סי' קי"ד בביאור דברי הרמב"ן שם). ובטהרת הקודש על התוס' בזבחים שם כתב שי"ל שרש"י סבר דבזה נחלקו ר"י ור"מ בשור המדבר אי נסקל או לא דמ"ד שאינו נסקל היינו משום דהוי קנסא דבעלים. וכן יש להעיר דמצאנו הו"א ששור תם של הפקר יהא חייב בנזקין ולרמב"ם לא ניפטר אלא מגזה"כ והכא יקשה קושיית ר' שלמה לכו"ע. **וע'** חי' ר' ראובן (שם) שדן בדין הבעלים בשור הנסקל אי הוו בעלי דבר או לא. ומסקנתו דהוו בעלי דינים לענין חיוב מיתה של השור ולא מחמת איבוד ממון.

**תוד"ה מודה בקנס**: "ונראה דהוה מצי למפרך וכו'" ע' שו"ת רע"א תנינא סי' ק"מ שביאר דבריהם שעיקר גדר עד א' הוא שמחייב כדברי העד רק כיון שנאמנותו קלושה יכול לישבע וליפטר. ומ"מ סברי דהוי בכלל מודה בקנס שפטור כיון שיכול לישמט מן החיוב. וע' חי' הגרנ"ט במס' ב"מ סי' קל"ו שכנראה הבין דברי התוס' באופן אחר. וע' תוס' ר"פ שבאמת כתב דבעד א' מחויב בקנס ולא חשוב מרשיע את עצמו כיון שבעצם חייב ע"פ העד א'. וע"ש בשו"ת רע"א ביאר התירוצים בתוס' לקמן מ"ו ע"א. וע' בחי' הרשב"א שפי' בענין אחר אמאי הוי מצי למפרך נמי אעד אחד והוא משום שכל תכלית השבועה הוא להביאו לידי הודאה והכא הא הודאתו לא מהני ולכן פטור מן השבועה. ושם הביא בשם הראב"ד שי"א כר"פ ושהראב"ד סבר שאין חיוב שבועה בעד א' אא"כ מעידים שהבעלים יודעים. וע"ש ברע"א שהביא הוכחה מן הסוגיא דלקמן דלא כר"פ וסייעתו. וע' מהרש"א. ויש להסתפק בכוונתו אי ר"ל דמיירי במודה דווקא ולא באומר איני יודע(שכן משמע פשטות לשונו) וא"כ קשה עליו דבאיני יודע הרי חייב במועד וליכא למיפרך "פשיטא". או"ד ד"איני יודע" הוא בכלל הודאה כיון שחשוב כמרשיע את עצמו. וצ"ע.

***מ"ב ע"א***

**בשיטת ר' יוסי הגלילי**: ע' לעיל ט"ו ע"א דר' יוסי הגלילי סבר שיש חיוב חצי כופר. ושם בתוס' הביאו שי"ל דבאמת לית לי' חיובא דחצי כופר רק סבר כר"ע דהביאהו לב"ד וישלם לך ואינו חייב שלא בכוונה רק שיתכן שכן סבר ר"י הגלילי. וכן י"ל דהכי סבר שמעון בן זומא.

**תוד"ה כתב**: ע' מהרש"א כאן ובד"ה הבא שביאר למה שינו התוס' בצורך הגזה"כ ד"אנשים".

**תוד"ה בכוונה**: "וקשה לר"י וכו'" ע' בחי' מרן רי"ז הלוי (פ"ג מהל' רוצח) שכתב לשיטת הרמב"ם שאין שייכות בין קלב"מ להכא דהכא מיירי שלא בכוונה וי"ל דליכא פטור קלב"מ כשאינו מתכוין רק דין אחר איכא בהא דקאמרי תנא דבי חזקי' דלא תחלוק בין מתכוין לאינו מתכוין והוא דלא נאמרה פרשת דמים לבן חורין אבל הכא דמיירי בדמי ולדות כיון דאיכא תורת דמים לא מיפטר מדתנא דבי חזקי'. וע' בזה לקמן מ"ג ע"ב.

***מ"ב ע"ב***

**נקי מדמי עבד**: ע' תור"פ שדקדק בזה שלא כתוב חצי דמי עבד ועל דרך ר"א שכתב חצי כופר. וכתב דס"ד שיתחייב בכל דמי עבד כיון דהכא הוי אליבא דר"ע דסבר שתם שחבל באדם חייב נז"ש. ובדמי ולדות הא ס"ד לחייב אפי' מועד ולכן כתב נקי מדמי ולדות. ולולא דבריו הי' אפשר לומר שיתחייב שלשים אפי' בשור כיון דהוי סכום קצוב.

**כשקרם בעליו ושחטו**: ולכאורה כן יש לבעל דין לעשות במקום להפסיד שורו. וע' מש"כ לקמן מ"ד ע"ב.

**אבל הכא דמעיקרא בר קטלא הוא וכו'**: ע' חי' ר' מאיר שמחה שפי' ע"פ זה דברי הרמב"ם (פ"י ה"ג) דאע"ג דכשאין השור בסקילה עדיין משלם כופר מ"מ כשהשור חייב סקילה אינן חייב לשלם עד שיסקל. והכא הוי כעין זה לענין קודם גמר דין.

**אמר ריש לקיש לא אמר אלא בכופר וכו'**: מוכח מכאן שבעצם חיוב כופר הוא למת רק שהיורשים יורשים אותו ממנו. וכן הבין בקצוה"ח סי' ת"ה. וע' או"ש (פ"ט הי"א).

**רש"י ד"ה והמית**: ע' שטמ"ק בשם הר"א מגרמיש"א

**רש"י מאי טעמא**: "נימא כיון שאמדוהו למיתה וכו'" לכאורה מבואר שהמחייב הוא מכת המיתה ולא עצם המיתה. ויל"ע אם הבנה זו קיימת גם למסקנא.

**תוד"ה ונימא**: "כדמוכח לקמן" מ"ג ע"ב "כי אתא רבין א"ר יוחנן וכו'".

**תוד"ה נקי**: ע' מהרש"א שהעיר מדבריהם לעיל מ"א ע"ב ד"ה נקי שכתבו שדמים לא מתמעטו בקנס מנקי לר"ע או משום דלא כתיב בהדיא או משום דליכא חיוב דמים כה"ג. ותי' דאולי התם מיירי בשלא בכוונה והכא בכוונה. ולכאורה אפשר לומר שכוונת התוס' היא שהמיעוט של קנס ממעט גם דמים ומטעם תי' הראשון של תוס' לעיל. ותי' השני של תוס' י"ל דסבר כי"מ הראשון כאן. **ולכאורה** ביאור דבריהם דהטעם שיתמעט גם חיוב דמים משום שהגזה"כ אינו ממעט רק חיוב קנס אלא קמ"ל דלא יתחייב מן העלי' וא"כ ממילא אין חיוב דמים דהא הביאהו לב"ד וישלם לך. והתי' המחייב דמים סבר דלא נתמעט אלא קנס אבל בדמים אמרינן שחייב מן העלי' (ע' בזה בביאור למהר"ם שיף).

***מ"ג ע"א***

**גרושה נמי תפלוג בדמי ולדות**: ע' במשנת ר' אהרן (סי' ט"ו אות א') ועוד שמכאן הוכיח הרמב"ם שיש לאשה זכות בולדותי' ומשו"ה בדליתי' לבעל דמי ולדות שלה ולא ליורשיו. ולדברי הרמב"ם יותר מובן דין הירו' דבא על אמו ואחותו אין דין דמי ולדות שהרי זוכה מן האשה מדין בעל ואע"ג שאין צריך להיות בעלה ראוי להיות בעלה בעינן.

**תוד"ה גרושה**: "דהכי פריך לקמן וכו'" ע' ברשב"א שהוסיף דאפי' לרבא דסבר התם זכיא בה איהי מ"מ אין זה משום זכות עצמה רק דהוית כתופסת בדמי ולדות מיד הבעל. אמנם ע' שטמ"ק בשם הר"א מגרמיש"א שכתב שאין קושיית התוס' אלא לר' חסדא אבל לרבא ניחא.

**תוד"ה ולרב**: "ור"י מפרש וכו'" ולכן גבו קרקע דוקא (רשב"א).

**לא דמים**: ע' ברשב"א שהקשה למה לא אוקמי' כר' אליעזר דהא רבה ע"כ כר"ע סבר וכמו שהוכיחו בתוס'. ותי' דניחא לי' דלא תיקום מתני' דלא כוותי'.

**כללי חיוב דמים**: מבואר לדעת ר"ל דאפי' במקום שאין חיוב כופר מ"מ משלם דמים. ומצאנו כן בגמ' בב' מקרים: א' במקום שהרג שלא בכוונה שנתמעט מחיוב כופר; ב' במקום שהודה ששורו הרג נפש. ובשלשים של עבד ליכא חיוב דמים אלא שלא בכוונה אבל ע"פ עצמו לא. ובביאור החילוק שבין הודאה בכופר להודאה בקנס מבואר בגמ' שהוא דבכופר יכול להתחייב ע"פ עצמו היכא דאיכא עדים במיתת השור משא"כ בקנס. ועוד מצאנו שהסתפק הגמ' לפי הצד שיש חיוב דמים בבן חורין מה הדין באשו שלא בכוונה האם חייב בכופר או לא. **ובביאור** הענין נחלקו האחרונים (ע' בשטמ"ק כאן בשם הראב"ד שכבר הקשה מהו ביאור החילוק שבין קנס לכופר ע"ש מה שתי'). בחזו"א (סי' י"ב ס"ק ט') וכן על דרך זה במשנת ר' אהרן (סי' ט"ו אות ג' – ד') פירשו החילוק שבין קנס לכופר הוא דהרי זה פשוט דעד כמה דאיכא חיוב קנס אינו מחויב אלא קנס ולא דמים. אמנם כשנתמעט מחיוב קנס אמרינן שיש חיוב דמים. ומ"מ היכא שהודה ובעצם הוי מחויב קנס רק שמעוכב הביאור הנצרך כדי שיצא תשלום קנס בפועל אז הרי לא נתמעט מחיוב קנס בעצם ולכן לא יתחדש חיוב דמים. ובמשנת ר' אהרן הוסיף לבאר דבכופר אינו כן אלא אפי' במקום שיש חיוב כופר אין זה לאפוקי חיוב ממון רק דהוי חומרא בחיובו שיש בו גם בחינה של חיוב כופר. וצ"ע דהא לכאורה חיובו אינו אלא כופר ולא דמים משום שאם מת המזיק פטור מכופר ומשמע דגם דמים לא נשארים (ע' תוס' מ"ג ע"א ד"ה מאי). וזהו הביאור בהא ד"מיהו בן חורין דמשלם כופר ע"פ עצמו וכו'" דבקנס דע"כ ליכא חיוב דמים היכא דאיכא חיוב קנס דאל"כ מודה בקנס דפטור היכי משכחת לה ע"כ אמרינן דבהודאה שבעצם חיובו הוא קנס ליכא חיוב דמים אבל בכופר שאין בזה הכרח דלעולם י"ל שהחיוב דמים לא נתבטל א"כ י"ל דאפי' ע"פ עצמו יכול להתחייב דמים ולא איכפת לן בזה דבעצם החיוב קנס נשאר. **ובברכת** שמואל סי' כ"ז הביא בשם הגר"ח דלעולם תחילת הדין הי' צריך להיות שאין חיוב דמים באדם. רק שבכלל הגזה"כ של חיוב כופר או קנס הי' שיש תביעת נזקין בבן חורין. וכן מדוקדק בתוס' מ"ג ע"א ד"ה רישא "תשלומין שחייבו הכתוב וכו' ומשלמו בתורת דמים". ובעלמא התביעה היא לקנס או כופר אבל נפ"מ להיכא שנתמעט מחיוב קנס או כופר דמ"מ משלם דמים. ובזה ביאר דכיון שהמקור לחיוב דמים בעבד או בבן חורין הוא החיוב קנס לכן שאני קנס מכופר בזה דכיון דבעבד ליכא קנס בהודאה הא ליכא מקור לחיוב דמים מה שאין כן בבן חורין שיש מקור לחיוב כופר ע"פ עצמו היכא שהיו עדים על נגיחת השור וכדבגמרא ולכן יש חיוב דמים אפי' כשהודה בעצם נגיחת השור. וצ"ע לפי מהלך זה מאי שנא שלא בכוונה דאמרינן בכולהו דאף על גב דליכא חיוב כופר או קנס איכא חיוב דמים. ויתכן שלקושיא זו התייחס בתוס' רבינו פרץ מ"ג ע"ב ד"ה חייב. ולדברי הגר"ח יותר ניחא הא דאיתא בגמ' "היכי דמי וכו'" דאילו לפי המהלך של החזו"א מאי נפ"מ בזה אם מצאנו חיוב כופר בפועל או לא. **עוד** ראיתי באו"ש (פ"י ה"ד) שגם עכשיו שאין השור בסקילה מ"מ לא גרע מקנס שההודאה פוטרת משא"כ בכופר. **ובתוס'** מ"א ע"ב ד"ה נקי הסתפקו מה הדין בשור תם שהמית עבד האם חייב דמים או לא וטעם הפטור למ"ד הוא משום דליכא חיוב קנס בתם. וכתבו שם לחלק בין ספיקת הגמ' באש להא דשור תם בעבד דשאני אש דליכא פרשת כופר באש כלל משא"כ בעבד שיש חיוב שלשים של עבד בעלמא בשור רק ליכא בתם. ולכאורה ביאור ספיקתם מתבאר ע"פ דברי הגרב"ד הנ"ל דרק במקום דמשכחת לה לחיוב קנס בעלמא י"ל דאיכא חיוב דמים רק הכא מספקא להו דדלמא הא דמשכחת לה במועד מהני לחיוב דמים בתם. ומ"מ אפשר לומר דאיכא דמים באש אע"ג דליכא בשור תם שהזיק עבד משום דיתכן שלמידין משור לשאר אבות נזיקין שיש חיוב דמים אבל בשור גופא י"ל שלא נתחדש אלא היכא דמצאנו בעלמא חיוב קנס משא"כ בשור תם. ונראין הדברים שהחזו"א הנ"ל ג"כ מסכים לביאור זה בדברי התוס'.  **וע'** ברז"ה שפי' דכל מקום שאומרים בסוגיא דליכא דמים גם חיוב דמי ניזקין ליכא ושם ברמב"ן חלק עליו. ומש"כ שם להוכיח מסוגיא דספ"ק י"ל שהוכחת הגמ' היא משורו של פלוני ואה"נ בהמית פלוני הכוונה היא להתחייב דמים א"נ דהתם הוי שלא בכוונה וכמאן דמחייב. וכן ע"כ צריכים לפרש לראב"ד וסייעתו דלית להו מ"ד חצי כופר הוי קנס. **והרמב"ם** בסו"פ י' מהל' נז"מ כתב שיש חיוב דמים בתם שהמית עבד ומשמע שאין חיוב דמים כשהמית בן חורין. ושם בראב"ד נתקשה בזה דהא בסוגיין מצאנו ההיפך שיש דמים לבן חורין אפי' במקום דליכא בעבד. ולכן כתב הראב"ד דצריך להיות חיוב דמים בשניהם. ושם בהרה"מ כתב דלא אמרו סברא זו אלא לרבה דאית לי' דשורו שלא בכוונה פטור ומכופר ולכן אי אפשר ליישב המתני' במס' כתו' אא"כ יש חיוב דמים בבן חורין. אבל לרמב"ם שפסק כשיטה הסוברת שיש חיוב כופר שלא בכוונה י"ל דלא בעינן לי' לסברא זו. וע' בשטמ"ק בשם ר"פ באריכות שכתב דלר' שמואל ב"ר יצחק מדויק שיש חיוב דמים בעבד ולא בבן חורין ופי' הטעם כנ"ל דלא אמרינן דאיכא דמים בבן חורין אלא לרבה אבל לא לשאר אמוראי אבל בעבד י"ל דאיכא דמים ומשום דחשוב כבהמה וכדלקמן (מ"ט ע"א). וזהו לכאורה גם שיטת הרמב"ם. **וע'** בקצוה"ח (סי' ת"ה) שכתב שלעולם לדעת הרמב"ם ג"כ יש חיוב ממון בעצם אבן חורין רק דכיון שאין אדם מוריש קנס לבנין ובשור תם החיוב דמים הוא קנס דהא פ"נ קנסא ולכן אינו מתחייב בזה ע"פ עצמו משא"ב בעבד שאין זיכה בתורת ירושה מן העבד רק הוי חיוב לאדם על חסרון עבדו שהוא כחמורו וזהו החילוק שבין עבד לבן חורין. **ובעצם** החיוב דמים בשור תם בבן חורין או בעבד לכאורה יל"ע דהא סתם שוורים בחזקת שימור קיימי כיון דקיי"ל פ"נ קנסא וא"כ למה יהא כאן חיוב דמים. וברש"ש רצה לומר שהחיוב דמים בשור תם הוא חיוב בתורת קנס וכוונתו דלאחר שנתמעט מחיוב שלשים של עבד נשאר החיוב שבעלמא שהוא פלגא נזקא שהוא קנסא. ולפי זה לא יתחייב דמים אא"כ הי' שלא בכוונה וע"פ עדים אבל ע"פ עצמו לא. ולשון הראב"ד שם הוא "אלא מסתברא בין בבן חורין בין בעבד דמים משלם בין על פי עצמו בין שלא בכוונה". הרי דמשמע שיש חיוב דמים ע"פ עצמו גם בעבד והיכי משכחת לה אא"כ בשור תם ולומר דהוי חיוב ממון. וברש"ש שם רצה לומר דע"פ עצמו לא שייך אלא למועד בכוונה (ע' במנ"ח (סוף מצוה נ"א) דנחלקו הרמב"ם והראב"ד אם חייב דמים בכה"ג). אמנם הרמב"ם הרי מיירי בשור תם ולכאורה על זה מוסבים דברי הראב"ד שחייב ע"פ עצמו. וכן יקשה שאם הוא בשור המועד מה הקשה הראב"ד על הרמב"ם הא צריכים לומר כמו הקצוה"ח הנ"ל. ולפי מש"כ כמה פעמים משמי' דהגר"נ פרצוביץ דשייך חיוב ממון אע"פ דסתם שוורים בחזקת שימור קיימי ניחא. **ולעיל** (ט' ע"ב) בתוד"ה מה כתבו דאיצריך לי' לגזה"כ דשור ולא אדם לעבד א"נ לעכו"ם הנמכר לישראל. ובכו"ח לרע"א תנינא (סי' נ"ג) הקשה למה לא תירצו דנפ"מ לבן חורין נמי ולדמים. ועוד דקדק דלכאורה לדבריהם צריכים לומר שאש חייב אעבד ועכו"ם הנמכר לישראל דהא באש ליכא מיעוטא דשור ולא אדם ונימא דזהו החומר באש מבבור ומאי קס"ד דגמ' דהכא. ונשאר בצ"ע. והנה הי' אפשר לומר שהגמ' לעולם לא הסתפק שיש דמים לעבד דהא פשיטא דאיכא דמים כיון דהוי חמרתא בעלמא וכל השאלה היא לגבי בן חורין כיון שהחיוב דמים שלו נובע מזה שחידשה התורה דין קנס. וא"כ ניחא קושייתו הראשונה דבדמים גם לפי הצד שאין חיוב באש בבן חורין הא איכא חיובא בעבד. אבל מתוס' (מ"א ע"ב ד"ה נקי) מבואר שהמקור לחיוב דמים בעבד ג"כ הוי מן הפרשה של קנס דהא לתי' א' כיון דליכא חיוב קנס בתם בכוונה ליכא חיוב דמים שלא בכוונה. וכן מתבאר מדברי הברכ"ש הנ"ל שכן הוא. וא"כ עדיין קשה קושיית רע"א וצ"ע.

**תוד"ה מאי**: צע"ק מאי שייטי' לקושיא זו הכא הא לעיל הו"ל להקשות מה בין המ"ד כופרא כפרה או ממונא. וע' רשב"א בשם הראב"ד דבכופר הוי דמיו כשויו בהל' ערכין (ומה שהקשה שם בד"ה ואי בשם הראב"ד הוא לכאורה הראב"ד לשיטתו).

**תוד"ה רישא**: "תימה מה תירוץ הוא זה" ע' תור"פ בביאור קושייתם דאפי' שינויי דחיקי לא הוי כיון שעיקר המשנה בא לחלק בין עבד לבן חורין.

***מ"ג ע"ב***

**אשו שלא בכוונה מי משלם דמים**: ברש"י משמע דבדוקא נקט משום דהוי כמ"ד אשו משום חציו ולכן קלב"מ. ובתוס' כתבו דשלא בכוונה לאו דוקא והוי כמ"ד אשו משום ממונו משום אי הוי כמ"ד משום חציו הא מיפטר משום דקלב"מ אפילו שלא בכוונה. וע' בחי' מרן רי"ז הלוי (פ"ג מהל' רוצח) שרצה לומר דאפי' למ"ד משום חציו י"ל דעד כמה שלא הי' בכוונה אין פטור של קלב"מ והא דקאמרי תנא דבי חזקי' שאין לחלק בין מתכוין לשאינו מתכוין היינו דליכא חיוב דמים באדם הורג. ולכן כיון דקיי"ל דאפי' למ"ד אשו משום חציו אית לי' נמי משום ממונו ובאש הא מספקא לן דאולי איכא דמים י"ל דאע"ג דאשו משום חציו אין פטור קלב"מ שלא בכוונה. ומ"מ נהי דלא מיחייב משום חציו כיון דלא נתחדש בי' פרשת דמים אבל באשו משום ממונו איכא לספוקי. וע"ש עוד שרצה לפרש הא דבזרק אבן למעלה כתב הרמב"ם טעם החיוב משום דהוי מכחו ואע"ג שאית לי' אשו משום חציו (ובתוס' במס' סנה' ע"ז ע"א כתבו דלא בעינן לי' לטעם זה אלא למ"ד משום ממונו דהא בחציו חזינן לעיל כ"ב ע"ב דהוי רוצח אפי' ע"י חציו) ומשום דאע"ג דאש חשוב מעשיו אין זה חשוב מכחו ואי אפשר לחייבו משום רציחה אא"כ הרגו מכחו. והא דלעיל דליכא דמים ע"י חציו היינו מטעם אחר ומשום דליכא חיוב דמים ע"י מעשיו ולכן איכא למימר דאפי' אם הסוגיא בדף מ"ג ע"ב הוא אליבא למ"ד אשו משום חציו ג"כ שלא בכוונה הוי לאו דוקא. וע"ש שבזה ניחא הא דאוקים לי' בגמ' כשהצית בגופו של עבד. ושם הביא שבחי' הר"ן בסנה' שם כתב שאפי' למ"ד אשו משום חציו אינו חייב אלא ממון אבל אינו חייב מיתה והוא לכאורה כדבריו הנ"ל. (ולפי דבריו לכאורה לא תהני אשו משום חציו לנטילת ידים ושחיטה דבעו כח גברא (ע' בזה בחי' ר' חיים הלוי על הש"ס והבאנו דבריו לעיל כ"ב ע"א). ובסוף דבריו שם נשאר בקושיא לומר הכי בשיטת הרמב"ם מפי"ד מהל' נז"מ דמבואר משם לכאורה דלרמב"ם דשלא בכוונה איכא פטורא דקלב"מ ושחייב מיתה משום אשו.

**רש"י ד"ה לא חלקת**: "אפילו קטנים במשמע" לכאורה כוונתו דדרשינן מ"כל" נפש. ולכאורה צ"ע דלמה בעינן לרבויי דמה"ת לחלק. וכל שכן שקשים דברי רש"י בהמשך שיש מיעוט לפטור קטן הרוצח הא לאו בר עונשין הוא ומה"ת לרבויי. ואולי יש מקום ליישב ע"פ דברי התוס' במס' קיד' י"ט ע"א ד"ה איש. וע' גם בתוס' במס' ערכין ג' ע"א ד"ה איש.

***מ"ד ע"א***

**במתחכך בכותל להנאתו**: ולקמן מ"ח ע"ב מבואר אליבא לרב דבחזא ירוקא ונפל חייב בכופר. והקשה רש"י שם דא"כ מאי שנא הכא שאינו משלם את הכופר. ותי' דהכא היו ג' פעמים נגיחה בכוונה ורק האחרונה היתה שלא בכוונה ולכן הוי קרן משא"כ התם אע"ג דהוי משונה קצת מ"מ כיון דאעייד הוי שן כי אורחי' ולכן חייב כופר. ותוס' שם הקשו אפירש"י שאיך יעשה מועד לשלא בכוונה ע"י בכוונה. ועוד הקשו דקשה לומר דדבר שעושה להנאתו יחשב משונה. ומשו"ה פירשו התוס' הכא דהתמיירי שידעו שיזיקו ע"י השן ורגל ומשו"ה חייב בכופר דומיא דקרן דחייב בכה"ג. אבל הכא מיירי בשן ורגל שלא בכוונה ולכן סבר רב שפטור מכופר.

**תוד"ה והא (א)**: "משום דההוא לא שכיחא כי האי" צע"ק דהא בגמ' כאן איתא בשלמא התם דחזא ירוקא ונפל וכו' ומשמע דפשטיא טפי.

**תוד"ה והא (ב)**: "ועל זה מקשה והא תם הוא" ע' בחי' הרשב"א שפי' לפירש"י שקושיית הגמ' דהא תם הוא היא משום דמסתמא מיירי בתם עד שייוודע לך אחרת.

**תוד"ה הכא**: "לאו דוקא מועד בשלש פעמים וכו'" ע' ברשב"א בשם הראב"ד (הכא ולקן מ"ח ע"ב) דאפי' בשן בעינן ג' פעמים משום ד"והועד בבעליו" כתיב. **"והא** דפריך לקמן וכו'" ע' שטמ"ק מר"א מגרמיש"א שתמה דהא לא הקשו כן בגמ' אלא קודם שפי' דמיירי בחזא ירוקא ונפל. **"ועל** פי' ר"ת נמי קשה וכו'" בתור"פ (בע"ב) תי' דהספק הוא רק בקרן. **"א"כ** היינו קרן" אע"ג דמצאנו דבר שכוונתו להזיק שחייב כמו רגל (ע' לעיל ט"ז ע"א תוד"ה והנחש) מ"מ בקרן של הפסוק לא משכחת לה. **"ורבינו** שמואל מצא בספר ישן וכו'" ע' רשב"א בשם הראב"ד שהביא עוד גירסא דלעולם גרסינן דברי רב שפטור מזה ומזה רק לקמן גרסינן תיובתא דרבה. ופי' הדבר שאין כל חילוק בין חזא ירוקא למתכחך בכותל. וכן לא נחלקו רב ושמואל בדין רק בפירושא דמתני' דרב פירשו בתם בכוונה ומשו"ה פטור לגמרי. רק שמואל פי' המתני' במתכחך בכותל להנאתו וכדבגמ'. ושמואל דפי' הכי הכא לא הוה ניחא לי' לומר שיש עוד מתני' כה"ג לקמן ולכן פי' מתני' דלקמן כר"י הגלילי משא"כ לרב שלא פי' הכי הכא שפיר פי' הא דהתם בדחזא ירוקא ונפל.

***מ"ד ע"ב***

**ואכתי צרורות נינהו**: ברש"י פי' שאין כופר אלא בגופו ממש. וצ"ע דמנין לו דבר זה. וכן בתלמיד הרשב"א והרא"ש הביא מהרא"ש שהקשה דהא כוחו כגופו דמי. ולכן פי' שכוונת הגמ' היא שלא ליחייב אלא חצי כופר והמשמעות היא שחייב כופר שלם. וכ"כ באו"ש (פ"ב ה"ו). וביישוב שיטת רש"י י"ל כמש"כ לעיל י"ח ע"ב מחי' ר' ארי' לייב סי' ס"ו דצרורות הוי חיוב מזיק חדש ולכן איכא למימר שלא נתחדש בחיוב מזיק זה חיוב כופר (וכן לפמש"כ שם בדף י"ח ע"א בדעת הריטב"א במס' מכות ג"כ ניחא).

**דקאזיל מיניה מיניה**: צ"ע למה לא יחשב כה"ג ג"כ צרורות ומאי שנא מהא דלעיל י' ע"ב דחשיב כה"ג כחו.

**דנין חיובי' דשור וכו'**: ע' קו"ב (אות כ"ח) שביאר שנז"מ באים מחמת מעשה השור אבל בכופר אינו כן דאטו השור חטא והוא נענש. וחילוק כה"ג מצאנו לעיל כ"ז ע"א בר"ח (מובא ברשב"א שם) למ"ד כופר דמי מזיק. ויל"ע לפי זה בתחילתו בפשיעה וסופו באונס ולא בא האונס מחמת הפשיעה האם גם בזה נימא דהבעלים חטאו. ומשמע לכאורה מדברי הקו"ב דבשאר נזקי ממון אין חטא ורק היכא שנתחדש חיוב כפרה נתחדש דאיכא חטא. וצ"ע. ומשמע מכאן שיסוד המחייב ממון בנזיקין הוא ממון המזיק ואילו האיסור הוא בפשיעה. ובחי' הגרנ"ט (סי' ק"ט) כתב דרק בתם הוי חיובי' דשור משום דליכא חיוב שמירה אבל במועד איכא חיוב שמירה.

**דאמר קרא וכו' עד שיתכוין לו**: ע' או"ז (אות ר"ט) ושטמ"ק בשם ר"ח דר"ש ור"י לטעמייהו שנחלקו בעלמא אי דבר שאינו מתכוין מותר או אסור אלא דהכא איכא למימר דהלכה כר' יהודה. ולכאורה לפי זה המקור לשיטתם בכל התורה הוא מהכא דהא למדו שיטתם דהכא מגזה"כ. אלא דהא ע"כ ליתא דא"כ היכי אפשר לומר דבכל התורה כולה הלכה כר' שמעון ובמקור הדברים הלכה כר' יהודה. וע' באבן האזל פ"ב ה"י אות ו' שהעיר בזה וכתה בכוונת ר"ח דר"י ור"ש דהכא נחלקו בתרתי חדא בדשא"מ בעלמא ועוד בנתכוין לזה והרג זה וזה האחרון לבד תלוי בלימודים שבגמ'. דהכא י"ל שר' שמעון מודה ואע"ג דלעיל כ"ו ע"ב מודה שבנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' פטור בשבת אא"כ אמר כל מקום שתרצה תנוח י"ל דהיינו בשבת ומשום דבעינן מלאכת מחשבת. וצ"ע.

**ספק נפשות להקל:** יל"ע מה שייך כאן ספק נפשות להקל. והנה אנחנו יודעים שהוא הרג יהודי לבסוף וכן שהוא התכוין לזרוק לתוך הציבור. וא"כ בכגון רוב ישראל יש לציבור דין הרוב ולכן ממילא נחשב כמכוין לישראל. אמנם במחצה על מחצה התכוין לספק ישראל. ובזה מהני התשובה דמשום הצילו העדה אינו חשוב כמתכוין לישראל. ולכאורה תוס' הבינו שזהו דין בכל עבירה שחייבים עליו מיתה דעד כמה שהוא מתכוין לספק עבירה הרי הוא פטור מדין ספק נפשות להקל. וכן מבואר בשטמ"ק מר"א מגרמישא בפי' דבריהם וז"ל "היינו משום ספק נפשות להקל נחשב כאילו אינו יודע דאי ספיקא לחומרא חשוב כאילו יודע שיזרוק לישראל". ומשו"ה הקשו מהכה את אביו שגם שם בכל עבירה בפני עצמו אינו יכול לומר שהתכוין לודאי עבירה ויהי' פטור.ותי' דשאני התם שהתכוין לעשות ב' המעשים ולכן הוי כוונה ודאית אבל הכא לא התכוין לעשות אלא חדא. **וברשב"א** חלק על כל יסוד דברי התוס' דלעולם בהכה את זה וחזר והכה את זה חייב שהרי התכוין לספק עבירה. אבל הכא כיון שיש מחצה עכו"ם אמרינן מחצה על מחצה כרוב לקולא (ומגזה"כ דהצילו העדה) שהתכוין לגוים ולא לישראל.

**תוד"ה הוה:** "וי"ל דשאני" היינו דמעיקרא ס"ד דכיון שאסור לו לעשות (עכ"פ מספק, ולכאורה כמ"ד ספק דאורייתא לחומרא דאורייתא) וכן התבאר לנו שבאמת עבר העבירה הרי הוא חייב עונש. וקמ"ל בתירוצם שאין זה מספיק ואינו חייב עונש אא"כ התכוין לעשות עבירה ודאית ולא מספיק זה שפשע והתכוין לעשות דבר שאסור מספק. ויעוין בשטמ"ק במס' כתובות ט"ו ע"א בשם רמ"ה שבהדיא חולק דכה"ג חייב ולכן פי' דמיירי בהרג א' ואין ידוע מי הרג אם קטלינן לי' משום דאמרינן שישראל הרג.

**תוד"ה כל:** "וי"ל וכו'" ע' מהר"ם ומהר"ם שיף שהעירו שלא מתורץ בזה אלא הקושיא השני' אבל הראשונה נשאר קשה.

**מתני שור האשה וכו'**

**שור האפוטרופוס**: לכאורה אפוטרופוס לאו דוקא אלא ר"ל שור של שומרים.

**ר' יהודה אומר וכו'**: צ"ע מה יעשה ר' יהודה בכל השור ז'. וע' תו"ח ור"י מלוני"ל. **בגליון** הש"ס מובא מהרשב"א בביאור דברי הרמב"ן עה"ת דלא נחלקו אי הוי חיוב שור הנסקל חיובא דבעלין או לא ומדר' מאיר נשמע לר' יהודה דהוי חיוב על השור. ולעיל הבאנו ששיטת רש"י היא דהודאת שור נסקל הוי מודה בקנס ולכן משמע דהוי חיובא דבעלים. וכן מבואר לכאורה ברא"ה בשטמ"ק לעיל מ"א ע"א שכתב שצ"ל שיש איסור אפי' בבן פקועה דאל"כ מה הפסידו הבעלים בסקילה. ובטהרת הקודש במס' זבחים (ע"א ע"א) כתב דרש"י סבר שבזה נחלקו ר"מ ור"י אי הוי חיובא דבעלים או לא. וע' בברכת שמואל סי' ט"ו שהעיר מהא דס"ד לפטור השור ממיתה בחצר המיוחדת למזיק שאם הוא עונש לשור מה זה איכפת לנו. ועוד יש להקשות מיצא באונס והרג שהורגים השור.

**דאפילו נגח ולבסוף הפקיר**: צ"ע דהא ודאי שהבעל יפקירנו ויחזור ויתכה בו. ואולי אם חזר וזכה בו חזר דינו לסקילה. ומ"מ ימכרנו שגם זה פטור וכדמבואר מדברי רש"י בסוף העמוד. וכה"ג יש לשאול גם אי שחטי' קודם גמר דין לעיל מ"ב ע"ב. ושמעתי שבאחרונים מבואר שאסור לשחטו אבל יל"ע אם מותר להפקירו ולמכרו.

***מ"ה ע"א***

**שחטו בשרו מותר**: ע' יו"ד סי' קנ"ג בפת"ש שאסור לשחטו לכתחילה.

**מכרו אינו מכור**: ע' מאירי דר"ל שמחזיר דמי חרישה והדמים אסורים בהנאה.

**והקדישו בעליו אינו מוקדש**: יש מן האחרונים (ע' חזו"א נגעים סי' י"א ס"ק אות ה' וקצוה"ח סי' קי"ז ס"ק ב') שדנו אם אפשר להקדיש איסורי הנאה קדושת הגוף. ולדבריהם ע"כ הכא מיירי בקדושת דמים. וע' קו"ש אות קל"ה צד לומר דשאני הכא דאסור לענות דינו. וע' בסמוך ארש"י הקדישו מוקדש

**רש"י ד"ה הקדישו מוקדש**: "ונפקא מיניה וכו'" לכאורה רצונו לומר דאילו להקריבו ודאי אינו יכול כיון שהמית. וכ"כ במאירי שאם הקדישו ב"ד כופין אותו לפדותו דלא ירדה עליו קדושת מזבח. ומשמעות דבריו היא דבאמת הקדישו קדוה"ג רק שלא חלה עליו אלא קדושת בדק הבית. ובאג"מ (קדשים סי' י"ז ענף ד') נתקשה בזה דמאי שנא מרובע ונרבע ונעבד שמפורש במס' תמורה כ"ח שחל עליהם קדוה"ג כמקדיש מום עובר וצריך מום קבוע ליפדות. ותי' דשאני פסול שור הנסקל משאר הפסולים שהוא משום מעשי השור הרעים (ע"ש דמשו"ה נגח באונס כשר) משא"כ בעלמא שהם פסולים בעלמא כמו מום. ויל"ע אם הקדושת דמים מדרבנן אן מדאו'). ומבואר מדברי המאירי שנידון הסוגיא הוא לענין קדוה"ג ומיני' דהא דהקדישו אינו מוקדש ג"כ הוי בהכי לכאורה ומ"מ לא חלה עליו קדושה ודלא כנ"ל. ובשו"ת חת"ס או"ח סי' ק"פ נקט שאם הקדישו ושחטו הקריבו מוקרב כיון שעדיין לא נגמר דינו. רק שאסור לעשות כן כיון שמבטל דינו ליסקל. והוא דלא כנ"ל.

**רש"י ד"ה ליפלגו**: "דא"כ חמץ בפסח וכו'" ע' תור"פ שקיים פי' זה ותי' דלא דמי דבחמץ בפסח וכן שור הנסקל לר' יעקב אי אפשר לשומרו כמות שהוא בעין אבל לרבנן יכול לומר הוה מעריקנא לי' לאגמא. ושם בתור"פ נתקשה בסברת דבר זה. ומ"מ לפי זה כתב דר' יעקב מודה אם נגח בפשיעה שגם אז יש טענה דהו"ל להחזירו בעין ומחמת פשיעתו לא עשה כן.

**תוד"ה מכור**: "אסור להשהותו לענות דינו" וזה הרי מונע חלות הקדושה. ופי' בדברי יחזקאל דהיינו שאיסור ההשתמשות אע"פ שאינו בעצם מ"מ הרי איכא וזה עושהו אינו ברשותו. ובתור"פ תי' דלאו ממון בעלים הוא כיון שביד כל אדם ליטלו ולסקלו. וע' במרומי שדה שפי' דלעולם ההקדש חל רק כוונת המתני' בהא שאינו מוקדש שאין מועלין בו ומשום דהוי כחטאות המתות. **"היה** לך לשוחטו וכו'" ע' בס' הזכרון תפארת רפאל עמ' תי"ג בפי' הגרי"ש אלישיב דאע"ג שאסור לעשות כן מ"מ אין זה גורע בדין זכות הממון. וע' גם לעיל מ' ע"ב תוד"ה הוה. **"וי"ל** שאין הכל בקיאין וכו'" ע' מהרש"א שביאר דמ"מ קודם שנגמר דינו מכרו מכור דהתם איכא למיתלי שהדמי מקח היו כדי לשחטו מיד אבל הכא כיון שנתנו בתורת דמי מקח יש לתלות שטעה בדין. שו"נ דכאן פשוט יותר דהא הכיר בו שהרג את הנפש וע"כ אדעתא דהכי קני'.

**תוד"ה השתא**: **"והשתא** לפי זה וכו'" ע' חי' הרשב"א דכל שלא החזירו עד שנגמר דינו חשיב כאילו התפיסו בידים. **"וקשה** לפירושו דאם זה ההיזק לא הוי היזק ניכר וכו'" צ"ע דהא ע"י מעשה היזק שאינו ניכר שמי' היזק. ע' מהר"ם שי"ף במס' גיטין (נ"ג ע"ב) שפי' שהרי שם בגיטין פירשו הטעם דהיזק שבידים חייב שלא יהא כל א' וא' הולך ומטמא טהרותיו של חבירו. והכא הרי לא שייך האי טעמא כיון שהשומר חייב בנזקיו. וע' רע"א על המג"א סי' תמ"ה סע' שדן אם שומר שפשע נחשב מזיק בידים או לא. **"ושור** תם דמזיק ברשות שומר וכו'" ע' בחי' ר' חיים הלוי פ"ד ה"ד שהוכיח מדבריהם דסברי שהחיוב של השומר של שור תם שהזיק לשלם לבעלים את שורם הנלקח בתשלום ההיזק הוי מדיני שומרים.

**תנו רבנן ארבעה נכנסו תחת הבעלים וכו'**: לעיל י"ג ע"ב וכן לקמן מ"ז ע"ב מבואר שכל חיובי השומרים תלוי בקבלתן ויכולים לקבל על עצמם שמירת גופו ולא שמירת נזקיו. והכא קמ"ל דמסתמא קיבלו גם שמירת נזקיו (ע' רא"ש פ"ה אות ד' וברשב"א בע"ב ד"ה אמרי). ומ"מ יש להסתפק אם קבלו עליהם שמירת נזקיו האם הכוונה שנעשו הבעלים לענין נזקין ונסתלקו להו לבעלים לגמרי או"ד שהם שומרים בשביל הבעלים. ונפ"מ יהא בכגון אם אפשר לשומר לקבל שמירה פחותה ולא שמירה מעולה ועדיין יהיו הבעלים אחראים אם יצאו מן השמירה הפחותה. וברש"י ד"ה כלתה מבואר שבשומר חינם חייב בשמירה פחותה לגבי שמירת גופו ואם שמר שמירה פחותה ומ"מ המית חייב כופר דהא "בעי כפרה". ומשמע דרק בכפרה חייב אבל בשאר נזיקין פטור. וכ"כ בהדיא בחי' תלמיד הרשב"א והרא"ש בדעת רש"י. ומחי' ההשלמה משמע שהבין דברי רש"י כאו"ש שבסמוך. וא"כ הבין צריך כפרה ר"ל שפשע, בין לענין נזיקין,ובין לענין כופר. והביא שם שהרא"ש חלק עליו שגם מכופר פטור. ושם הביא ראי' שפטור מכופר מהא דפטור אפוטרופוס מכופר הרי דחזינן שכל שאין השור שלו ולא פשע בשמירתו פטור מן הכופר. וצ"ע דבאפוטרופוס פטור אפי' פשע וכדמבואר לעיל ל"ט ע"ב. ואולי כוונתו בזה שאינו חייב בתשלומין. וצ"ע. וע"כ אם השומר פטור הבעלים חייבים דאיך יפקיעו הבעלים חיובם בשמירה מעולה לענין נזקין. וכן הוא נמי דעת הרמב"ם (פ"ד ה"ד מהל' נז"מ) שהבעלים נשארים בחיובם וכן הוא דעה א' בראב"ד על הרמב"ם שם. והטעם בזה הוא משום דכמו דשומר חינם מסתמא לא קיבל אלא שמירה פחותה לגבי שמירת גופו הה"נ לענין שמירת נזקיו. וחזינן מזה ששומר נעשו שומר של הבעלים והבעלים נשארים חייבין לענין שמירה מעולה. וע' חזו"א (סי' ז' אות ח') די"ל דהרמב"ם לא מחייב את הבעלים אלא בשור תם כיון דבשור תם עיקר חיוב התשלומין על הבעלים כיון דמשתלם מגופו. **ובביאור** החילוק שבין כופר לנזיקין ע' בחזו"א (סי' ז' אות ז') מש"כ בזה. ונראה בביאור הענין ע"פ מש"כ לעיל מדנין חיובי' דשור דבכופר החטא הוא משום שלא שמר אבל בנזקין החיוב הוא משום מעשי השור. ולפי"ז יקשה על הגר"ח לעיל ב' ע"ב שהוכיח מן המ"ד כופרא כפרה שיש איסור מזיק דלפי הנ"ל י"ל דהיינו רק כופר. ולעיל כ"ד ע"א מהרשב"א בשם הר"ח נראה דבזה גופא נחלקו המאן דאמר דמי ניזק ודמי מזיק. ואולי י"ל שכל דברי הר"ח הם לפי הצד דהמ"ד דמי ניזק סבר דהוי ממון. שו"נ דהא ליתא ובכולהו יש איסור מזיק רק בכופר לבד נתחדש שהחיוב תשלומין נובע מן איסור דידי' ולא משום אחריות אבהמתו. **ובאו"ש** פ"ד ה"ד מהל' נז"מ פי' לאידך גיסא דכיון שנכנסו השומר תחת הבעלים לענין נזקין נעשו הבעלים לענין נזקין לגמרי וחייבין בין כופר ובין שאר נזקין. וכ"כ בתור"פ במהלך אחד וכן הוא גם בחי' ההשלמה (וע' פסקי הרי"ד ושם בהערה). וע"ש שהוכיח כן מן המכילתא. וע"ש שפי' לפי זה הא דגזלן חייב בשמירת נזקיו והקשו דהא לא קיבלו עליהם ותי' ע"פ הנ"ל דכיון שנעשו הבעלים לענין נזקין חייבין בהכל. ולשאר הראשונים י"ל דהא כדאיתא והא כדאיתא דבשומרים תלוי בקבלתו ואינם מקבלים אלא כמות שמירה שקיבלו אבל בגזלן שעבדי' רחמנא בע"כ להיות שומר לכל נזקיו. **ובהמשך** דברי הגמ' איתא "א"ר אלעזר מסר שורו לשומר חנם הזיק חיוב הוזק פטור. והקשה ההשלמה דאם השומר חייב בשמירת נזקיו אפי' שמירה מעולה נימא דמיירי בששמרו שמירה פחותה (ולרש"י י"ל דהזיק משמע כל הנזקין ולא רק מיתה). ותי' ההשלמה שלא גרסינן חינם. ובתוס' ר' פרץ הביא ליישב הגירסא דהזיק חייב משמע שר"ל לבעלים. **ועוד** יש לע' לפי מה שמצאנו לעיל מ' ע"א שיכול שומר להתחייב רק בחצי נזקי הבהמה ולא בכולו דהיינו הא ד"סוף סוף" אי תם הוה שם. הרי נכנס תחת הבעלים וחייב כמו הבעלים. ונראה הפשוט בזה דיכול להיות בעלים רק על חלק של הבהמה אבל על החלק שקיבל שמירה הרי הוא אחראי על כל דיני שמירתו. **ובחי'** ר' חיים הלוי (פ"ד הי"א מהל נזקי ממון ד"ה עוד) כתב דלא שייך שיהא דין בעלים אכלו להתחייב בחצי נזקו. והוכיח מזה דהא דשומר נכנס תחת הבעלים היינו לענין תשלומין אבל לעולם הבעלים נשארים המזיקין. (ונראה כוונתו ב"חיוב תשלומין" היינו שהוא אחראי על בהמת הבעליםובכלל אחריות זה יש ג"כ חיוב שמירה אבל מעשה המזיקמתייחס לבעלים כיון שהשור שלו. ולכן שפיר שייך לחלק להתחייב רק בשור תם אבל שם הבעלים לא יהא נפקע.

**וחייבין להחזיר וכו'**: ע' ברמב"ן במס' ב"מ צ"ג ע"ב ד"ה ואי ומה שתמה עליו הגרא"ז בהארה שם. ויש שם כנראה ערבובי דברים ברמב"ן דפתח בסוגיא דע"א וסיים בסוגיא דע"ב. ולכאורה עיקר כוונתו היא לסוגיא בע"ב וכוונתו שיתחייב אם הוזק כיון שגם שמירת נזקיו הוא בכלל שמירת גופו לענין שור הנסקל וכמש"כ הגרא"ז שם.

**רש"י ד"ה כולהו**: "בר משואל" וכ"כ נמי בתוס'. וברמב"ם משמע ששואל פטור. והרה"מ כתב על דעה זו "ויש לחלק" וביש"ש (סי' ל"א) וכן כה"ג בב"י סי' שצ"ו) כתב דשאני הכא דלא אתיילד בגוף הבהמה ולכן כדי האונס שיוכל לומר הרי שלך לפניך. ולא הבתני השייכות בין שני הענינים.

**תוד"ה אפילו**: "ושואל וכו'" משמע דש"ש פטור מלשלם לבעלים ודלא כרשב"א כאן.

***מ"ה ע"ב***

**וכולן במועדין פטורין לעניו כופר**: משמע דלשלם לבעלים על סקילת שורו עדיין חייב. והוא משום שתחילת הדין הוא שיתחייב לעשות שמירה מעולה אלא שהקילה תורה לענין נזקיו דבשמירה פחותה סגי. ולכן לגבי הבעלים נשארו תחילת הדין שחייב שמירה מעולה.

**אמר רבא לעולם שקיבל עליו שמירת נזקיו**: ע' ברשב"א שפי' דמסתמא כן הוא כיון שהכיר בו שהוא נגחן. והביא בשם הראב"ד דמיירי שקיבל בהדיא שמירת נזקיו רק שלא פי' אם קיבל שמירת גופו או שמירת נזקיו. וגירסת הגמ' צ"ע לפי' הרשב"א שאיתא "דקביל" ו"שקיבל" דלרשב"א הי' צ"ל "קביל" ו"קיבל". ומשמעות הפשוטה של הגמ' היא שאם לא הכיר בו שהוא נגחן יש ספק אם קיבל תרוייהן או לא קיבל כלל. וע"ש ברשב"א שהוכיח מן הגמ' דלקמן (מ"ח ע"ב) וכן מן הירו' דמסתמא שמירת נזקיו קיבל על עצמו. ולשיטת הראב"ד י"ל דשאני הכא שהכיר בו שהוא נגחן.

**רש"י ד"ה ר"א היא**: דאע"ג דלענין כופר וכו'" צ"ע דהא לכאורה לר"א אינו חשוב שמור אפי' בשמירה מעולה וא"כ גם לגבי הבעלים יחשב פשיעה. ומבואר דהא דחייב אפי' שמרו אין זה משום שלא חשיב שמור רק משום שחידשה תורה שחייב אע"פ שלא פשע.

**רש"י ד"ה דמאן**: "דאפילו מועד לאדם וכו'" צ"ע דנימא כר' זביד לעיל (ל"ז ע"א) סבירא לי'.

**תוד"ה בחזקת**: "ולהך גירסא וכו'" ע' רשב"א שהקשה על זה דהא פלגא נזקא אי הוי ממונא או קנסא הוי פלוגתא דאמוראי ואיך יתכן שיש מתני' כחד מינייהו וולא פריך מיני' לעיל מיהת.

**תוד"ה לא**: "וי"ל הואיל דצריכין אנו וכו'" ומשו"ה נראה פשוט שזהו הטעם שלא נחלקו אלא בשיטת ר' יהודה אי סבר צד תמות במקומו עומדת או לא כיון שרק לדידי' יוצא קולא בחיוב השמירה במועד מתם אבל לשארי התנאים לא קס"ד לומר צד תמות במקומו עומדת.

***מ"ו ע"א***

**רש"י ד"ה שלא יגדל**: "הכי נמי וכו'" ע' תור"פ שנתקשה למה לא סגי בדר' נתן. ותי' דשמא שור המועד אינו מזומן כל כך כמו הני.

**תם ונשלם**

**פ' שור שנגח ד' וה'**

**בריך רחמנא דסייען**

**מראה מקומות**

**לפ' שור שנגח את הפרה**

***מ"ו ע"א***

**זו דברי סומכוס וכו'**: צ"ע למה סתם רבי המתני' דהכא כסומכוס ולעיל בסופ"ג סתם כרבנן.

**אבל חכמים אומרים זה כלל גדול בדין וכו'**: לכאורה ר"ל דהי' אפשר לומר שגם חכמים יודו דבברי ושמא או ברוב אע"ג דלא אזלינן בתר הברי או הרוב אבל מ"מ נימא דבהא מיהא יודו לסומכוס דהוי ספק ויחלוקו. וכן שמעתי שמבואר באו"ז.

**דאפי' ניזק אומר ברי ומזיק אומר שמא**: ברמב"ן במס' ב"מ צ"ז ע"ב כתב דלסומכוס ודאי ברי ושמא ברי עדיף דהא לא אלים לי' ברי. ושם בריטב"א חדשים ותוס' ר"פ חלק שגם סומכוס מודה דמהני חזקה דלא אמרינן ברי עדיף. וע' בתוס' שם ויותר מפורש בתוס' הרא"ש וז"ל "כיון דחזינן דלסומכוס הספק שנארע הכא דאיכא דררא דממונא על ידו הוטל הממון בחזקת שניהם וחזקת שניהם אליבא לסומכוס כמו לרבנן חזקת מרא קמא ואם כן כיון דלסומכוס בריא מוציא מיד חזקה ה"ה לרבנן".

**תוד"ה שור**: "דלא אמר סומכוס יחלוקו וכו'" מבואר דסוגיית הגמ' היא במקום דליכא חזקת ממון רק חזקת מרא קמא. ומ"מ מבואר בגמ' שהטעם בסוגיא הוא משום דמאן דכאיב לי' כאיבא אזיל לבי אתיא. וע"כ יש ראי' שגם חזקת מרא קמא הוא מטעם זה ולא מטעם כגון חזקת הגוף. וע' בקונטרס הספיקות כלל א' אות ה' שהסתפק בזה. וע"ש באות ז' שר"ל שסוגיא דברי ושמא וכדומה מיירי במוחזק עם טענת שמא. וצ"ע דהא על המתני' דאוקמוה בתוס' בעומדת באגם קאמר ר"י אמר שמואל זה כלל גדול בדין וכו'. וע' ברמב"ם (פ"כ הי"א מהל' מכירה) שפסק בההיא דהשואל שיחלוקו ותמה עליו הרה"מ דהא אמרינן שם בגמ' שהיינו אליבא לסומכוס אבל לרבנן המע"ה ובמקומות אחרות פסק הרמב"ם כרבנן. וכתב הרה"מ שאולי לא הוי כסומכוס אלא בעומדת ברשות מוכר אבל בעומדת באגם מודו רבנן. וכן הביא בביאור הגר"א סי' רכ"ג ס"ק ז'. **"אבל** לר' ישמעאל וכו'" ע' ברשב"א שתי' דכיון דהוי אפותיקי מפורש שפיר י"ל דמיירי בעומדת באגם. ומבואר לרשב"א שגם אליבא ל' ישמעאל עיקר התביעה הוא על השור (שו"ר שכן העיר בקונטרסי שיעורים שיעור ט"ז אות ד'). **"אך** מההיא דהמניח קשה וכו'" ומשום קושיא זו כתב בתוס' הרא"ש במס' ב"מ (ק' ע"א ד"ה הא) דע"כ אפי' בדאיכא חזקת ממון קאמר סומכוס יחלוקו. וע"ש בחי' הר"ן וריטב"א שיש גורסים שם "אלא". וע' מש"כ עוד בזה לעיל בפ' המניח

**תוד"ה דאפילו**: "ועוד י"ל דלמ"ד פלגא נזקא קנסא וכו'" ע' פנ"י ורע"א (ח"ב סי' נ"ו) שביארו את דברי התוס' שאין חיוב שבועה בקנס כלל כיון שהתכלית של שבועה הוא כי היכי דלודי ובקנס הא המודה פטור. והוסיף רע"א שם לבאר שנחלקו תירוצי התוס' ביסוד הדין דמתוך שאינו יכול לישבע משלם אי הוי משום דבעצם יש חיוב ממון רק שיכול ליפטר ע"י שבועה או"ד שאינו חייב בעצם אלא בשבועה ע"ש **ע'** מהרש"א שהתקשה בזה דאמרינן יחלוקו בקנס הא אי מודה מיפטר. וכן למה בעינן לי' לכללא דהמע"ה הא אי מודי מיפטר. וע"ש שכתב דכיון דאיכא רגלים לדבר ליתי' לפטור דמודה בקנס. וע' רע"א שם ובתוס' למתני' סופ"ג שתמה דאע"ג דמודה בקנס פטור הא לא הודה והדין הוא יחלוקו מחמת הספק וכן אלמלא הכלל דהמע"ה הי' חייב כמו לסומכוס. אמנם ע' במהר"ם שהעיר דלכאורה מיירי בדאיכא עדים על הפרה דאל"כ לא הי' חייב עליו. וא"כ למה כתבו התוס' דהוי שבועת מודה במקצת ומשאי"ל משלם הא אין זה מחמת הודאתו רק מחמת העדים. ותי' דכוונת התוס' שיתחייב שבועה מדינא דר' חייא קמייתא (ב"מ ג' ע"א) דעדים מעידים על מקצת מחייב שבועה על השאר. וע' מהר"ם שיף שהעיר בדוחק בלשון התוס' בזה ושלמהרש"א ניחא (רק שכתב שזה ג"כ לא ניחא כיון דסברת מהרש"א דוחק גדול). **"וא"ת** דהכא משמע וכו' מבואר מדבריהם דמהני כללא דברי ושמא אפי' להוציא קנס ולא בעינן דוקא עדים. ושמענו להקשות דא"כ כל מודה בקנס (למ"ד מודה ואח"כ באו עדים חייב) בדאיכא טענת ברי יוציא דאע"ג דאיכא הודאה הא לא גרע מברי ושמא שאפשר להוציא ע"י הברי. ושמענו לתרץ שהיסוד של מודה בקנס פטור הוא שאי אפשר לחייב קנס ע"י הרשעת עצמו (ואפי' אינו הודאה וכמו שפי' רע"א דברי התוס' לעיל מ"א ע"ב). וא"כ כיון דבעינן הודאתו להתחייב כיון דאילו הי' כופר הי' פטור טענתו חשוב מרשיע את עצמו. והא דבשמא ממש חייב אין טענת שמא חשוב מרשיע את עצמו. **"וי"ל** כדפרישית לעיל וכו'" ל"ה ע"ב

**תוד"ה המוציא**: ע' ברי"ף שפסק כרבנן שיחיד ורבים הלכה כרבים.

***מ"ו ע"ב***

**ורובא דאינשי לרדיא הוא דזבני וכו'**: צ"ע דמאי שנא רובא דעלמא לדידי' הא אמרינן דאיהו זבין להא ולהא. וע' ברא"ש שכנראה התייחס לקושיא זו וכתב "ואע"ג דזה האיש קונה לזה כמו לזה מכל מקום כיון דרובא דעלמא מסייע לרדיא מכריע דעת הקונה לצד זה" וצ"ע בטעם הדבר. וע' רש"ש שכתב דהא דזבין להא ולהא היינו לפי רצון הקונים ולכן אזלינן בתר רובא דעלמא. וע' גם שטמ"ק בב"ב צ"ב ע"ב בשם הראב"ד שהקשה קושיא זו.

**כי אזלינן בתר רובא באיסורא אבל בממונא וכו'**: בטעם הדבר ע' שו"ת תרוה"ד סי' שמ"ט משום דכיון דקיי"ל המוציא מחבירו עליו הראי' ורוב לא מיקרי ראי' לא אזלינן בתרי' ולכן לא אמרינן הכא רובא וחזקה רובא עדיף. ומשמע כדברי ר' יהונתן בשטמ"ק בהא דכאיב לי' כאיבא. וע' מש"כ בשער"י (ש"ג פ"ג ובפרט ד"ה ובס') וצ"ע.

**למה לי קרא סברא הוא**: הקשו המפרשים (ע' מהר"ם) דהיכי משכחת לה שיהא גזה"כ מסברא דלא בעי קרא ויחלוק על זה סומכוס. וכן ע' בראב"ד שהעיר דמה"ת מסברא דאזלינן בתר חזק"מ אפי' נגד רוב (וע"ש שכתב דאה"נ אבל לסומכוס מא"ל. ומבואר דלסומכוס אזלינן בתר רוב ולכאורה תלוי בהבנת שיטת סומכוס). וי"א (ע' או"ת רסי' כ"ד בשם רבים אומרים) דהא דלא בעינן קרא היינו בדליכא דררא דממונא דמודה בי' סומכוס. אמנם ע"ש שכתב על זה שאינו אלא פלפולא בעלמא ע"ש טעמו. **וע'** בשו"ת מהרי"ק שורש ע"ב שמדמה חזקת ממון לחזקת הגוף הנלמדת מפרשת נגעים. ובקונטרס החזקות (לבעל השמן רוקח) הקשה מסוגיין שמבואר שהטעם דאזלינן בתר חזקת ממון הוא משום דכאיב לי' כאיבא אזיל לבי אתיא. ובאמת לפי ההבנה הפשוטה בדכאיב לי' כאיבא הי' צריך להיות שאע"פ שאין מוציאין אותו מידו מ"מ אינו שלו אלא מתורת ספק. וא"כ ק"ק סוגיא דתקפו כהן (ב"מ ו' ע"א) דמבואר שם דאי לא מהני תפיסה ספק בכור נכנס לדיר להתעשר וצ"ע אמאי הא הוי ספק פטור. ומזה מוכיחים האחרונים שע"י חזקת ממון הוי שלו אפי' לדברים שצריכים דין שלו כמו אתרוג. (ע' שו"ת חמד"ש סי' א' וקה"י במס' ב"מ סי' י"א). וא"כ משמע דהוי דין בירור על דרך מש"כ המהרי"ק. וכן מדייקים מתוס' במס' ב"מ ב' ע"א ד"ה ויחלוקו שכתה שאם תופס א' חפץ פלוני "אנן סהדי דמאי דתפיס האי דידיה הוא". וכן לכאורה משמע מדברי התוס' בסוף העמוד שיכול לצרף חזקת ממון לחזקת הגוף ואם ענין חזקת ממון אינו אלא הנהגה של "אין מוציאין" איזה צירוף שייך. **וע'** מש"כ בשטמ"ק בשם ר' יהונתן בביאור הסברא ד"דכאיב לי כאיבא וכו'".

**תוד"ה ה"ג**: "וב"ח אי אית ליה זוזי וכו'" וע' פסקי הרי"ד שהחמיר יותר שצריך למכרו ולהביא לו כסף

**תוד"ה שאין נזקקין**: "וא"ת היכי דמי וכו'" לכאורה מתי' הראשון של רש"י ד"ה דקא זילי מבואר שיש נפ"מ אפי' להיום. ויל"ע מהו הנפ"מ לפי דבריו. וע' רשב"א בשם הראב"ד שפי' העניו של אין נזקקין וכו' דר"ל שאם שמעון חייב לראובן שבועה אין ראובן מחויב לקבל השבועה או אם הוא מצפה לפסק דין ג"כ אין צריך לקבלו משא"כ בשמעון שצריך לישבע ולקבל עליו את הדין.

**פלגא נזקא הוא דבעי לשלומי**: ע' רשב"א שכתב דלפי הו"א זו היו צריכים לשלם כל החצי נזק בין שניהם דהיינו חצי נזק ועוד שמינית מבעל הפרה ורביע נזק ועוד שמינית מבעל הולד.

**ואי דקדים תבעיה לבעל פרה וכו'**: צ"ע מאי אהני זה הא איכא ספיקא. ובתוס' ר"פ פי' דכוונת הגמ' היא שישלם רביע ועוד שמינית וכסומכוס ובזה טוען הניזק שאם רוצה ליפטר מן השמינית עליו להביא ראי'. וע' או"ש פ"ט ה"ב שהבין שאינו חייב עוד שמינית וע"ש מה שכתב לחדש בביאור דבר זה. ובשטמ"ק בשם הראב"ד כתב דכיון דהפרה הוי ודאי אין ספק יוצא מידי ודאי. וע' ברכ"ש סי' י"ג שביאר דלכל מי שיש לו שם מזיק אפשר לחייבו על הכל והא דאינו מחייב חצ"נ היינו משום שיש לו שותף. ודבר זה יותר מובן לפי הצד דהאי כולי' הזיקא והאי כולי' הזיקא עבד. אמנם ע"ש בברכ"ש שרוצה לומר שהדין כן אפי' לפי הצד דהאי פלגא הזיקא עבד והאי פלגא הזיקא עבד. וצ"ע. ונראה דר"ל דכיון שיש לו שם מזיק ויתכן שהזיק הכל אפשר לחייבו משום שאין ספק מוציא מידי ודאי.

**גלית אדעתיך**: ע' פירוש התוס'. ולכאורה צ"ע לרא"ש לעיל בסו"פ המניח מא"ל. וע' ריטב"א במס' ב"ב ל"ג ע"א מה שהוכיח מכאן לענין הודאה. וכן הוא בחי' הרמב"ן למס' קידושין דף ס"ה ע"ב.

**תוד"ה ורביע נזק**: "שאם הפרה שוה שמונים זוז וכו'" צע"ק למה ניזל בתר חלקו בשויות ולא בתר כמה שהצטרף להיזק דלמשל י"ל שחלקו בכובד הפרה המעוברת אינו שוה לחלקו בשויות.

**תוד"ה גלית**: "אבל כאן וכו'" לכאורה זה סותר לדבריהם לעיל כ"ג ע"א ד"ה תפשוט. וע"ש מש"כ בזה.

***מ"ז ע"א***

**פרה שהזיקה גובה מולדה**: ע' לעיל י"ג ע"א מש"כ בזה מאחיעזר ובשם הגר"ח מבריסק.

**אינו גובה מביצתה וכו'**: מהשטמ"ק בשם הרא"ה מבואר דמ"מ גובה מביצתה לפי חשבון. ובמאירי מבואר שהביצה אינו מסייע להיזק.

**וכן אתה מוצא בקוטע יד עבדו**: ע' בתור"פ שהקשה דלמה לא נקט בקוטע ידו של חבירו דהא גם בחבירו שמין אותו כה"ג. ותי' דלא מיירי אלא בממונו של אדם א"נ דכיון דשמין אותו כעבד הרי הוא בכלל מש"כ בגמ'. ובחי' מרן רי"ז הלוי (עמ' 160) תי' דתשלומי חבלות אינם משום הפסד ממון רק גזה"כ כעין כופר. וכיון שכן לא שייך תרי אנפי חישוב ההפסד כיון שהרי התשלומין אינו עבור ההפסד. והא דמשלם יד אגב הבוף היינו משום שזהו עיקר דינו לא רק קולא בחישוב ההיזק. תדע דהא גם באומר דמי עלי כך מחשבינן דמיו. ומשו"ה לא נקטי' הכא. **ובדין** שבירת חלון של בית אם צריך לשלם ע' שו"ת אור לציון ח"א חו"מ סי' ד' שהביא מס' תולדות חפץ חיים וחזו"א ב"ק סי' ו' אות ג'.

**תוד"ה ליתא**: "אלא כר' ישמעאל אתא" ולעיל בריש פירקין התקשו בזה דהא לר' ישמעאל אי אפשר דמיירי בעומדת באגם. וצ"ע.

**תוד"ה מאי**: "והיא וולדה נגחו ונרבעו" ע' שו"ת רע"א סי' קע"ב שהקשה דא"כ איך מותר לו לאדם לבא על אשתו מעוברת הא עובר באיסור בא על בתו. ולכאורה צ"ע לשיטתו למה לא הקשה אפי' אם העובר זכר שיעבור באיסור רובע. ולכאורה בזה גם רע"א מודה כיון שהוא לא עשה מעשה רביעה רק ביאה וזה אינו משתייך לעובר זכר. ותי' רע"א דכיון דהוית פחותה מבת ג' א"כ אין כאן ביאה. ואין לומר דמ"מ ליהוי אסור מדרבנן די"ל שבעלמא לא הי' צורך לאסור כיון שמ"מ עובר משום הוצאת זרע לבטלה והכא ליכא השחתת זרע לבטלה ולכן לא גזרו. ושמעתי להעיר דלכאורה החסרון של פחותה מבת ג' היינו משום שאין לביאתו שם ביאה ומשו"ה לא עבר משא"כ הכא שיש לו שם ביאה כבר אצל האם. ואומרים בשם הגר"ח שאע"פ שבכמעט כל מקום דברי רע"א קשים כברזל יתכן שקושייתו הנ"ל הוי א' מן המקומות שלא נתחוורו דבריו. ולכאורה הביאור בזה הוא על דרך מה שאמרנו מקודם דהא הכא לא הי' כאן ביאת איסור לשייך לולד משא"כ ברביעה שיש כבר ביאת איסור באם ובזה התחדש שמייחסים הביאה גם לעובר. אמנם אולי יל"ע מה יהא הדין בבא על בתו שנתעברה ממנו באמבטי' האם יפסל הולד לכהונה משום ביאת האם.

**תוד"ה וכן**: ע' מש"כ בזה לקמן מ"ט ע"א.

***מ"ז ע"ב***

**טעמא וכו'**: נחלקו הפנ"י וההפלאה אי לס"ד זה מחייב מדיני שומרים או מדיני ממון המזיק.

**רבי היא דאמר כל בסתמא וכו'**: ע' בהג"א דלבית לכו"ע מסתמא קביל עלי' נטירותא.

**ואם הכניס ברשות בעל החצר חייב**: ע' תוס' רי"ד לקמן מ"ח ע"ב שכתב דהכא אפי' שור תם חייב נז"ש אפי' לרבנן דלא מחייבי נז"ש ברשות הניזק שכיון שהכניסו לרשות בהניזק הוי כמזיק בידים משא"כ בעלמא שאינו אלא פושע.

**רבא אמר כולה רבנן היא וכו'**: הי' אפשר לומר דרבא סבר אליבא לרבי תרוייהו פטורין ולרבנן בעל החצר חייב ובעל הקדירות פטור. אבל בתוד"ה אימא דקדקו מן הגמ' דלקמן (מ"ח ע"ב) שאינו כן אלא דלרבי בעל החצר פטור ובעל הפירות חייב ורבנן הוי להיפך. וכתב המהרש"א שם בע"ב שהטעם שחזרו ממאי דס"ד מעיקרא לומר דלרבי תרוייהו פטורין היינו משום דלא קס"ד הכי אלא מעיקרא דס"ד דרבנן מחייבי שניהם וא"כ רבי ע"כ פוטר בשניהם והיינו הא ד"ברשות". וזהו דוחק לגבי שוורים וכמש"כ בתוד"ה אימא. אבל למסקנא לא בעינן דוחק ואפשר לומר דלרבי הזיק חייב הוזק פטור.

**אמר רב ששת אמינא וכו'**: ע' חזו"א (סי' ח' אות ט' ד"ה ונראה) שכתב דלכאורה לר' ששת אפי' הניח האוכלין ברה"ר חייב. והסתפק אם החיוב הוא מטעם אש או בור המתגלגל ע"ש שפלפל בזה.

**רש"י ד"ה מני רבי היא**: "דקס"ד וכו'" צע"ק לשון קס"ד הא כן סבר ר' דירא למסקנא וכה"ג קשה קצת בלשון התוס' שכתבו "ולפי האמת" שהכוונה היא לרבא. וע' מחלוקת הפנ"י וההפלאה אם לס"ד החיוב הוא משום ממון המזיק או משום דהו"ל כשומר.

**תוד"ה אימא**: "וא"ת בבבא דהכניס שורו וכו'" ע' מהר"ם שכתב שי"לדמתני' כר' טרפון ונפ"מ אי הוי חצר השותפין או רשות הניזק לענין נז"ש וכדבסמוך. וכ"כ בשטמ"ק בשם ר"א מגרמייזא. **"ולפי** האמת וכו'" ע' מהרש"א שביאר דפי האמת ר"ל דלמאי דאוקמינן הכל כרבנן י"ל דלרבי הוי הכל על המכניס עד שיקבל עליו.

**תוד"ה באפרזתא**: "והא דלא שמעינן וכו'" ע' מהרש"א שהעיר דהומ"ל שרק באפרזתא חייב בדיני שמים.

**תוד"ה הוה**: "כיון שבמתכוין מביא וכו'" ע' תוס' רי"ד שפי' "כלומר היא הזיקה עצמה בידים וזה ששם הפירו' לפני' לא עשה אלא גרמא בעלמא". וע' פסקי הרי"ד לקמן נ"ו ע"א שכתב שלמאן דדאין דינא דגרמי חייב בנותן סם לפני בהמת חבירו. (וע' באבן האזל פ"ד ה"ב ד"ה רק שנראה שלמד מדברי התוס' שפטור אפי' מגרמי ולא ידעתי מהיכן דקדק כן). וברא"ש (אות ג') הוסיף לבאר דלא הו"ל לאסוקי אדעתי' שיאכל כ"כ עד שיזיק את עצמו. וצ"ע הביאור בדבריו דהא בזה לבד לא מיפטר רק צריך גם שאינו מוטל עליו דהא בעל החצר חייב בכה"ג וכמש"כ הרא"ש.

**תודה מאי לאו**: צ"ע מאי קס"ד דהא יש כמה אופנים שאינו משתלם ממי שהזיק. ולדבריהם בקושייתם הו"ל להקשות אכל חיוב גניבה דשומר שכר שיתבע מן הגנב.

***מ"ח ע"א***

**כיון דבעיא צניעותא יתירא וכו'**: ע' יש"ש סי' ז' שכתב וז"ל "בעו"ה במדינות הללו פולי"ן ואשכנ"ז אין חוששין לזה לא אנשים ולא נשים ואפילו בלא אפייה מגלין זרועותיהן ואי אתי דינ' כה"ג פשיט' דהאשה פטורה". וע' משנ"ב סי' ע"ה ס"ק ב'.

**בעל החצר חייב בנזקי בור**: ע' תוס' רי"ד שכתב שאם בעל החצר לא ידע מהבור וניזק שורו של בעל החצר בעל השור חייב ומשום דלא אמרינן איש בור ולא שור בור אלא ברה"ר שלא פשע אבל הכא שפשע בזה שהכניס שורו לחצר חבירו חשוב כאילו הוא עשאו.

**דהויא גללים בור**: משמע דהוזק בגוף השור חייב על כליו של בעה"ב. ומבואר דכה"ג חשוב מזיק של שור ולא של בור. ולכאורה הלימוד הוא משור ובור בצד השוה וכאן מודה שמואל – ע' חזו"א סי' א' אות א' שהוכיח על דרך זה בתקלה באדם. וע' חזו"א סי' א' אות ב' שהוכיח מסוגיא דדף ל"ב ע"א דנתקל בשור חשוב מזיק של בור ולא שור, וחילק בזה בין אדם לשור וצ"ע.

**א"ר פפא לא אמרן אלא דלא ידע ביה וכו'**: תוס' לעיל ל"ב ע"ב ד"ה זה הוכיחו דידע ביה מיירי אפי' שלא בכוונה דומיא דלא ידע ביה. וברמב"ם (פ"ו ה"ג מהל' חובל ומזיק) מבואר דמיירי רק בכוונה וכמו שביאר שם בהרה"מ.

**רש"י ד"ה הכא כיון**: "וכי אפקר וכו'" כתבו האחרונים שמשמעות דברי רש"י היא שעצם ההפקר חשוב ככריית הבור. וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א והרא"ש במפורש ושמשו"ה שאני מאסו"מ שלא הפקירן דהתם לא עשה מעשה כריי'. ולפי זה נראה פשוט שאם השור כרה הבור ליד רה"ר אין בעל החצר חייב בנזקי בור. והפרישה (סי' שצ"ח ס"ק ג') כתב שגם בזה חייב (ע"ש שמשמע שכתב כן בדעת רש"י וצ"ע). והמבואר לשיטת רש"י לכאורה היא שלא יתחייב אדם אא"כ כרה הבור (ודלא כהמבואר מתוס' הכא ולעיל כ"ט ע"א). וההסבר בזה יהא שהחיוב של בור המזיק הוי משום דאיהו עשה את ההיזק בגרם עשיית הבור ולא שהוא אחראי על מעשי הבור וא"כ אם לא כרהו אפי' באונס אי אפשר שיתחייב. אבל אם כרה הבור אפי' באונס אם אח"כ פשע בה כיון שהי' שלו והי' חייב למלאותו הרי הוא חייב ומשום דהוי אחראי על מעשי עצמו אם אפשר לתקנו אף על פי שתחילת המעשה הי' באונס. **והאחרונים** (ע' חי' ר' שמואל סי' ו' בשם דברי משפט (סי' תט"ז) ואבי עזרי פי"ג הי"ט מהל' נז"מ) מדייקים כן גם משיטת הרמב"ם שכתב (שם ה"ח) בסוגיא דקדרין למסקנא דהוו תרוייהו בור ומשום דנתקל אנוס הוא ומ"מ חילק (שם בה"י) דרק הראשון חייב על מה שממונו הזיק ולא השני ומהראב"ד שם מבואר דהיינו רק כשלא הפקיר נכסיו משום דאל"כ הוי מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס. וא"כ לכאורה צ"ע למה הראשון פטור. ומבארים דע"כ השני חשוב כלא כרה הבור לגבי ממונו אע"פ שאי עמידתו עושהו בור לענין גופו וגם זה חידוש דאע"ג שהוןא אנוס מ"מ קשה לומר דאפי' כריי' באונס ליכא. תדע דהא מתוס' מכמה מקומות משמע שאם זרקו אדם על התינוק חשוב האדם כאילו עושה רציחה באונס. ולכן אע"פ שהוא שלו פטור כיון שלא כרהו. וכן מבארים בזה דברי הרמב"ם בסוגיא דכותל ואילן שכתב (פי"ג הי"ט) הטעם לפטור בעל הכותל כשלא נתנו זמן לקוץ משום שאין תחילתן לניזק והקשה הט"ז (רסי' תט"ז) דהא מסקנת הגמ' לעיל ו' ע"ב שאפשר לחייב אע"פ שאין תחילת עשיין לנזק. ועוד שמשמעות הרמב"ם שיש יותר טעם לחייב אם הפקיר הבור וצ"ע אמאי אדרבא אם לא הפקירו הוי בעל הבור. ותי' דכוונת הרמב"ם היא שאין בכותל ואילן מעשה כריי' כשלא נתנו זמן לקוץ. ולגבי מעשה ההפקר כוונת הרמב"ם לומר דהכא לא חשוב מעשה ההפקר ככריית הבור משא"כ בכגון סוגיין (וע"ש בחי' ר' שמואל שהעיר בדוחק בזה דהא פשוט שההפקר בנד"ד לא נחשב כריית הבור). **והא** דמתחייב בכותל ואילן כשנעשה רעוע ונתנו לו זמן לקוץ ביאר באבי עזרי שם דהיינו משום שלא נתחדש בצד שוה אלא דלא בעינן מעשה ממש אבל עכ"פ בעינן שיהא שלו בשעת כריית הבור ושפע בו וה"ג חשוב ככורה הבור. ולכן בכותל ואילן כיון שנעשו רעוע ועליו לתקנו כיון שהוא שלו נפילתו חשוב ככרייתו וחייב. ונראה דלפי זה מובן למה חייב על גללי בהמתו בסוגיא שבסמוך דכיון שהשור והגללים שלו והיו שלו בשעת עשיית הבור (ע"ש שמדוקדק מדברי רש"י דבעינן שיהא שלו בשעת כריי') חייב עליו. ולפי זה יוצא שהדרשה דאיש בור ולא שור בור אינו ממעט לגמרי מעשה שורו רק שהפשיעה של כרייתו שורו איננה פשיעה המחייבת אבל מ"מ אחראי הוא על מעשה שורו עד כמה שהוא פשע בו בענין אחר וכגון בזה דהו"ל לסלוקי ולא סלקי'. **ובחי'** ר' שמואל שם דקדק שמלשון המלחמות ה' שם בסוגיא דקדרין משמע שאין טעם הפטור כשאינו שלו משום שאין כאן מעשה כריי' רק דכיון דאיכא כריית חבירו אע"פ שגם חבירו אינו אחראי על מעשה כריי' זו מ"מ אין הוא אחראי על כריית חבירו שלא מצאנו זה כורה וזה מתחייב. וכן לכאורה מוכח מסוגיא דגלל דלא בעינן מעשה כריי' וכמו שהוכיחו התוס' לעיל כ"ט ע"א וגם הרמב"ן מודה בזה כיון שלא הי' כריית אחר. וכן קשה מדברי המכילתא וירו פ"ה (מובא בביאור הגר"א סי' ת"י ס"ק ה') שאפי' יורש בור או קיבלו במתנה חייב. וע"כ עיקר המחייב בבור הוא משום שהוא שלו. וזהו הביאור במאי דאיתא לעיל כ"ט ע"ב דב' דברים אינם ברשותו של אדם וכו' בור ברה"ר דהיינו משום דאלמלא כן לא הי' חיב שאינו חייב עליו אלא משום שהוא שלו. ודברי רש"י הכא וכן הרמב"ן הרמב"ם יתבארו על דרך הרמב"ן. והכא י" שהיו צריכים למעשה כריי' משום דאלמלא כן הי' פטור כיון שהי' כריית השור. (אמנם ע' תוס' רי"ד לקמן נ"ג ע"א).

**רש"י ד"ה ונטנפו כליו**: "דהוי דידי' בשעת נפילה וכו'" משמע דאילו קנאו לאחר נפילה אע"פ ששם תקלה עליו פטור. וכ"כ באבי עזרי (פי"ג הי"ט מהל' נז"מ) בדעת הרמב"ם ע"ש. ובזה יתבאר הא דאע"ג וכנ"ל וכן חזר רש"י בד"ה ובעל החצר וכן בד"ה ונטנפו. אלא שצ"ע מהו ביאור הדבר.

**תוד"ה אע"ג**: "וא"ת ר"ש וכו'" כוונתם דאע"פ שחפרו בפנים הרה"י וכמש"כ רש"י ולכן מ"מ אין לחייבו משום בור אבל מ"מ אלמלא הי' אפשר לחייבו משום בור יש יותר טעם לפטור בעל החצר מאילו לא דרשנו איש בור ולא שור בור. **"וצ"ע"** וז"ל האו"ז (סי' רכ"ח) מספקא ליה לרבינו יצחק בר שמואל זצ"ל אי רמינן עליה חיובא דבור כיון דבר חיובא הוא או על בעל החצר כיון דעליה למלוייה".

**תוד"ה וטינפו**: "וחשיב האי מפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה וכו'" ובאמת צ"ע למה ס"ד דלא הוי פושע לענין זה. וע' שטמ"ק בשם ר' ישעי' בשם ריב"א שי"ל שמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס ג"כ חייב כיון דהו"ל לסלוקי ואם רש"י סבר כן ג"כ ניחא. וע' לעיל כ"ט ע"א שביארנו את דבריו.

***מ"ח ע"ב***

**תוד"ה שניהם**: "והאי לית ליה לאסוקי אדעתיה בהאי" צ"ע דהא מיבעי לי' לאסוקי אדעתי' משום דדלמא ברשות נכנס והוי תחב"פ וסב"א. וע' בשטמ"ק בשם הר"א מגרמיאש"א שתי' דאפי' ברשות אינו פושע רק דחייב משום דאדם מועד לעולם. ומבואר מדבריו דתחילתו בכעין גניבה ואבידה וסופו באונס פטור. וע' מהר"ם שכתב דבנכנס ברשות הי' ידוע לו שלא הרשה לאחריני ולכן לא הו"ל לאסוקי אדעתי' ובענין שנכנס אחר ברשות ע"כ ליכא למימר שידע שלא הרשה לאחריני דהא איכא אחר. וצע"ג דא"כ אין הרישא דומיא דסיפא.

**רש"י ד"ה מגופו**: "שהיה מלוכלך בטיט" לכאורה י"ל דהוי צרורות. ובאבן האזל (פ"ב הי"ג) כתב דלא הוי צרורות כיון שדבוק בגופן (ע"ש שמדייק הכי מלשון הנמוק"י לעיל בפ' כיצד).

**אבל לאחר נפילה פטור וכו'**: מכאן מוכח דמה שמזיק במקומו אע"פ שאינו ע"י זה שנתקל הוי מ"מ בור. וע' קה"י סי' ד' שדן בזה באריכות ולא הוכיח מכאן.

**רש"י ד"ה בר קטלא**: "דמילתא שאית ליה קלא היא" לכאורה ר"ל יותר משאר נגיחות דהא כל נגיחות איתנהו קלא וכדלעיל ל"ג ע"ב.

**רשב"א ד"ה אלא**: "וסמכינן אדר' יוסי" צ"ע דלא סמכינן אדר' יוסי התם אלא לשלם נז"ש לר' טרפון אבל כופר ברגל י"ל דחייב אפי' אם כר"י הגלילי. וצע"ג.

**ואמאי הא תם הוא**: ע' תוס' רי"ד שדקדק דרק בכופר קשיא לי' לגמ' אבל בניזקין ניחא (וע' ברשב"א שכתב שעצם החיוב חצי כופר לא קשיא לי' לגמ') וביאר דכיון שהכניסו לחצר הניזק חייב נז"ש לכו"ע. ושאני כופר שאינו חייב ע"י מעשה של עצמו. ובהגהות הר' זקס הקשה דלמ"ד פ"נ קנסא מא"ל. ולדברי הגר"נ פרצובי'ץ (הבאנו לעיל י"ט ע"ב וע' גם לעיל ה' ע"א) ניחא דיתכן שתשלם מן העליי' אפי' אי בחזקת שימור קיימי דדבר שהוא בחזקת שימור יכול ג"כ לחייב בתשלומין מעיקר הדין.

**דחזא ירוקא וכו'**: [ע' מש"כ לעיל מ"ד ע"א].

**הא סתמא חייב בעל השור וכו'**: ע' מהרש"א אתוד"ה ושמואל. וע' מש"כ לעיל מ"ז ע"ב

***מ"ט ע"א***

**וכי אשה משבחת וכו'**: ע' תוס' לעיל מ"ז ע"א ד"ה וכן שאין כוונתם לומר דשמין אותם בפני עצמם רק שמין כמה שוה למכור גופה של עכשיו בלי ולדות פחות כמה ששוה עם הולדות. וצ"ע דא"כ למה נחלקו רבנן על זה. ואין לומר דרבנן סברי דזהו גם השויות של גופה לאחר לידה דא"כ לא נחלקו רבנן ורשב"ג כלל. וצ"ע. **ומ"מ** כתבו שם דע"כ השומא במתני' אינו בעצם הדמי ולדות דזה אין שמין אגב האשה. ומשו"ה לא נקטו לעיל בשומא דאגב הא דדמי ולדות ע"ש. רק השומא שבמתני' הוא בשבח ולדות. ויש להסתפק אם גם למסקנת דבריהם רשב"ג סובר שמשלמים שבח ולדות רק שאין שמין אגב האשה או דלמסקנתם שפיר אפשר לומר שרשב"ג חולק על כל העינן של שבח ולדות. **ולעיל** בשטמ"ק בשם הרא"ש דקדק שרש"י סבר שגם דמי ולדות הם אגב האשה. וכ"כ גם בחי' תלמיד הרשב"א וברא"ש כאן בדעת רש"י והסיק שהאמת עמו והא דלא נקט רבא הכי לעיל היינו משום דלא ברירא לי' פירושא דמתני'. וכן בשו"ע רסי' תכ"ג משמע כפירש"י וצ"ע שלא העיר מדעת התוס'. וע' חי' מרן רי"ז הלוי שביאר הטעם שלא נמצא דמי ולדות שם שהוא משום שאינו תשלומין עבור הפסד ממון (ע' מזה לעיל מ"ז ע"א).

**תוד"ה חמרתא**: "וא"ת הא גבי בור וכו'" שמענו להדגיש דהנה נראה פשוט שתוס' בהו"א לא חשבו שעבד הוא בהמה ממש שיהא חלבו אסור משום בבב"ח ושלא יפסול בהמה לקרבן משום נרבע. רק דס"ד שהזכות שיש לאדון בנזקי עבדו הוי כזכותו בשאר מטלטלין ולא מדין חבלות. והמיעוט של שור ולא אדם ממעט שאינו חייב בבור בחבלה דאדם היכא דהמיתהו (ע' באהל ישעיהו מהגר"ש רוזובסקי שהעיר ע"ד זה). ולכן קס"ד שעבד אינו בכלל. וקמ"ל בתי' שלעולם הוי מדין חבלות רק שהאדון זוכה בחבלות אלו. אמנם ע' בתוס' רע"א למתני' דלקמן נ"ב ע"א דמטענתו על התוס' יו"ט נראה שהבין דבריהם באופן אחר. וצ"ע. **"אבל** הכא הולדות לאדון וכו'" ע' מהרש"א שהקשה דא"כ למה בעינן לי' לקרא דהאשה וילדי'. וע' בתוס ר"פ שפי' דאע"ג דידעינן שהולדות לאדון לא היינו יודעים שיש חיוב של דמי ולדות לאדון קמ"ל דהוי חמרתא מעברתא. והיינו שחייב הוא לשלם על הולדות כיון שהם של האדון כשאר נכסיו. והוסיף בברכ"ש (סי' כ"ו) שאין זה שהעבד הוי בחפצא בהמה שזהו מה שנתקשו התוס' מהא דנתמעטו עבדים משור ולא אדם. רק הביאור הוא שהתורה נתנה לתביעת האדון בדמי בנזקי השפחה דין תביעת נזקין אבל לעולם מקור החיוב בדמי ולדות גם בשפחה הוא מ"כאשר ישית" כשאר דמי ולדות ולא הוי כולדות של פרתו ממש. ולולא דברי הגרב"ד הו"א דהא דנתמעט משור ולא אדם היינו משום דסוג בהמה דאדם נתמעט אבל לעולם הוי כשורו לענין תשלומין. **וע'** בתלמיד ר"ת ור"א שכתב שאם המית שפחה מעוברת אינו חייב אלא שלשים של עבד ולא דמי ולדות. ובברכ"ש (שם) הסתפק בזה.

**רש"י ד"ה איתיה לבעל וכו'**: "או ליורשיו" וכ"כ גם בתוס' ד"ה אטו. וע"ש בהגהות הגר"א שהביא שיטת הרמב"ם (פ"ד ה"ב מהל' חובל ומזיק) שחלק וסבר שאם הכה לאשה לאחר מיתת הבעל שדמי ולדות לאשה. והכס"מ שם כתב שלמד כן הרמב"ם מלשון הגמ' ד"איתי' לבעל" משמע רק הבעל ולא היורשים ודלא כרש"י כאן. וע' סמ"ע סי' תכ"ג בס"ק ה' שכתב דלמידין שהולדות של האשה בדליכא אב מדקרינן להו "ילדי'". וע' משנת ר' אהרון בדעת הב"ח דבעצם הוו הולדות שלה והוא זוכה בזכותה. ובודאי מקורו של הרמב"ם לעיל מ"ג ע"א "גרושה נמי תפלוג בדמי ולדות" ושם בראשונים נתקשו בהו"א זו דמה"ת. ולרמב"ם ניחא.

**אמר רבה לא שנו וכו' אמר רב חסדא וכו'**: ע' ברכ"ש סי' כ"ט שביאר שאפי' לרבה אין החיוב של דמי ולדות חיוב כמו שארי החבלות שבזה שונה מדמי ולדות דשפחה. רק סבר רבה דמאחר ונתחדש חיוב דמי ולדות מ"כאשר ישית עליו" נתחדש שדינו כדין החבלות. ובזה פליג ר' חסדא.

***מ"ט ע"ב***

**משבח ולדות נשמע לדמי ולדות**: ע' ברכ"ש סי' כ"ט אות ב' שדקדק מזה שהחיוב בשבח ולדות אינו כשאר תשלומי החבלות רק כדמי ולדות. ולכאורה צ"ע דא"כ מה"ת שיש לאשה שבח ולדות כיון שאין לה דמי ולדות. וכן צ"ע דהא שבח ולדות שמין אגב האשה כנזקי גופה משא"כ דמי ולדות כמש"כ התוס' לעיל מ"ז ע"א ד"ה וכן. וע"כ תשלום אחר הוא. וצ"ע. וע"ש איך שביאר תשובת הגמ' לפי זה.

**ושטרא לא קנה**: ע' רשב"א שכתב דממילא המחזיק בקרקרעות זכה גם בשטר כיון דהוי כאפסרא דארעא. ונחלקו הקצוה"ח ונתה"מ רסי' ער"ה בביאור דבריו. הקצוה"ח הוכיח מדברי הרשב"א דע"כ אפשר לקנות מהפקר בקנין אגב. והנתה"מ דחה פי' זה וביאר דכיון דהשטר הוי אפסרא דארעא הרי הוא כמחובר לקרקע ונקנה עם הקרקע. ויש להעיר תו דלכאורה נפ"מ לדברי הרשב"א אפי' למ"ד לצור ולצור שאם כבר קנה הקרקע קודם דאידך החזיק השטר קנה בעל הקרקע.

**משכונו של גר וכו'**: ע' רשב"א דאפי' הלוה לגר מעות בלי משכון גובה מנכסי הגר לאחר מיתה. והא דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי היינו משום שזכו בי' ביורשים מדאו' וזה מפקיע שעבוד הלוה אבל מנכסי הגר דליכא יורשים גובה. ולכאורה לדברי רש"י (ל"ג ע"ב) ויותר מפורש בב"מ ס"ז ע"ב ד"ה אין בעל קשב להבין למה יחול עליהם שעבוד כלל. וגם הרשב"א במס' קיד' ט"ו ע"א כתב כדברי רש"י. וע' שו"ת הרשב"א שהוכיח דין הנ"ל מן התוספתא. וע' לעיל י"ד ע"ב ושם במאירי.

**מתני' החופר וכו'**

**השיטות בבור ברה"ר וברה"י**: בגמ' מבואר שיש ג' שיטות. להרבה שיטות חייבים בין אבור ברה"ר ובין אבור ברה"י. ולרבה בדעת ר' ישמעאל אינו חייב אלא אבור ברה"ר ולר' יוסף בדעת ר' עקיבא אינו חייב אלא אבור ברה"י. והנה הביאור בשיטת ר"ע אליבא לר' יוסף אינו ענין לרה"י דווקא רק הוא תנאי שאינו חייב בבור אא"כ הוא שלו אבל אם הוא שלו אינו צריך להיות ברשותו דהא גם אאסו"מ ברה"ר חייב. ובביאור דעת ר' ישמעאל אליבא לרבה לכאורה נחלקו רש"י ותוס' שתוס' בכמה מקומות (הכא ולקמן נ' ע"א ולעיל כ"א ע"ב וכ"ח ע"ב) היא שטעם הפטור הוא משום שהוא ברשות חבירו ותורך ברשותי מאי בעי. אמנם מרש"י במקומות הנ"ל (ויש בזה רמז גם מגמ' דדף כ"ח ע"ב די"ל דמשו"ה לא פירש כמש"כ התוס' משום דסבירא לי' דאפי' בשור דעד כמה שהוא ליד רה"ר לא אמרינן תורך ברשותי מאי בעי) ובפרט מדבריו כאן מבואר דלעולם זה שהוא ברשותו אינו טעם לפוטרו בעצם וכמו שדקדקו בתוס'. רק כל המחלוקת היא בענין שהפקיר רשותו אי אמרינן דלא לאחיובי הפקירו או לא. ולשיטת רב טעמא אחרינא איכא לומר שאינו חייב משום בור ברשותו אליבא לרש"י והוא משום דבור ברשותו הוי שור ולא בור. והתוס' (נ"א ע"א) הקשו ממשמעות הסוגיא שם דמשמע דנחלקו אפי' חפר בור ליד רה"ר. ויש כמה רווחים בפשט אליבא לשיטת רש"י. חדא דלשונו של ר"ע היא "הפקיר רשותו ולא הפקיר בורו" היא בתכלית הדקדוק דרק בכה"ג נחלקו. וע' מש"כ אתוד"ה בבור עוד מענין זה.

**רש"י ד"ה ברה"ר**: "והפקיר רשותו" כוונתו שהרשות שמסביב לבור הפקיר אבל הבור עצמו הרו הוא עדיין שלו ולכן החיוב הוא משום דהו" בור ברשות היחיד.

**תוד"ה ברה"י**: ולפי פי' ר"י קשה וכו'" ע' תוס' ר"פ שתי' דכיון דהוי ברשות חבירו ולא הפקיר רשותו אינו מוטל על בעל החצר למלאותו כיון שאינו במקום היזק לרבים ולכן חייב החופר. והביא עוד תי' שיש לבעל החצר תביעה עליו שימלא הבור במקום תשלומין ואם תובע לו כה"ג חייב החופר בנזקי הבור. ושמעתי להסתפק מה יהא הדין בקרן תמה שאינו חייב אלא חצי נזק מה יהא דינו לענין חיוב מילוי הבור. וע' אמר"מ סי' כ"ט ס"ק ח' שדחה הראי' של התוס' דשאני בדף מ"ח שהי' החפירה שלא במקום נזק ולכן שפיר חייב בעל הבור כשהפקיר רשותו אבל הכא שהיתה החפירה במקום היזק חייב החופר. ולגבי גלל נראה לומר דשאני התם שזכה בו אחר שחפר החופר ולכן סילק מעשי הראשון אבל אם חפר הרשות שהי' כבר של בעל החצר חייב החופר.

***נ' ע"א***

**ור"ע הנהו מיצרך צריכי וכו'**: ע"כ הא דקאמר התוס' בכמה מקומות (לעיל מ"ט ע"ב ועוד) שבעל הבור חייב אע"פ שלא כרהו היינו לפי המסקנא שגם פותח חייב לכסות וכן העיר בס' מפרשי הים. אמנם עדיין צע"ק דמה"ת לן באמת שחייב אפי' לא כרהו הא כי יכרה וכי יפתח כתיבי. ודלמא רק כשיש פשיעת פתיחה אבל בלי זה לא. וראיתי עוד בס' הזכרון לגר"ח שמואלביץ מהגר"ח סרנא בשם חי' אביו שהעיר לפי המכילתא דאית לי' אם על וכו' לומר שאין עונשין ממון מן הדין דהאיך אפשר לומר שיתחייב על בור ברשותו אפי' כשלא פתחו. ואולי י"ל דאה"נ ולמכילתא פטור. א"נ לירו' בור ברה"ר חייב מסברא ולא בעי קרא. ויל"ע בזה. **וע'** בשטמ"ק לעיל מ"ח ע"א דא"כ היכי משכחת לה לדרשה דאיש בור ולא שור בור. וע"כ צ"ל דר"ע דריש לי' למילי אחריני. **ויל"ע** לר"ע אם יש איסור מזיק בבור של הפקר או לא (חוץ מאיסור קלקול רה"ר ונפ"מ בכגון חפירה ברשות למ"ד שיש בה עדיין איסור מזיק). ונראה פשוט דליכא חדא שאין לימוד לחייב עליו ואינו אך ורק גזה"כ הפוטר כמו בטמון באש. ועוד שא"כ מצאנו תולדותיהן שהם לאו כיוצא בהם ולעיל ג' ע"ב לא מצאו אלא צרורות.

**דאי כתב רחמנא כי יפתח וכו'**: שמעתי להקשות שאם כורה אינו פטור עד דטעים לי', וא"כ חיובא דכי יפתח היכי משכחת לה. ולכאורה הפשוט בזה דס"ד שאם כסוי נחלש דס"ד שאם הכסוי נחלש ונפתח מאיליו ס"ד דיתחייב הכורה אבל אה"נ אם פתחו אחר הפותח יתחייב. וצ"ע. **וע'** לקמן נ"ה ע"ב תוד"ה הא שיש לתוס' צד דכיסוי מעולה הוי כדטעים לי'. ולדבריהם החידוש דמהני כיסוי וכן של פותח היינו דאע"ג שיש שמירה פחותה.

**לפי שאין עושין חלל תחת וכו'**: ע' רמ"א רסי' תי"ז שהביא טעמים למה נהגו לנתיר בזה.

**אלא כך אמרתי וכו'**: ע' שטמ"ק בשם ר' ישעי' שביאר שאמרתי ר"ל הסברתי דבר זה לפני הקב"ה והסכים על ידו. ובשעת מיתת בנו לא הי' ר' חנינא קיים ולכן לא אמר. וכתב שם שזהו דלא כתוס'. אמנם אולי י"ל שזהו כוונת הירו' שהביא התוס' דע' בתו"ח שפי' דמות ר' חנינא לרמז שהתפילות של ר' חנינא עלו לה והמשיך לבאר על דרך הר' ישעי'.

**בשלמא לרבה רישא וכו'**: ע' במהדו"ב דהעיר דהו"ל להקשות מיד לר' יוסף מרישא דהוי שלא כמאן.

**כל האומר הקב"ה ותרן הוא יותרו חייו**: ע' יש"ש סי' כ"ג שכתב דמש"כ רש"י "כל פשעים" לאו דווקא נקט אלא אפי' עבירה א'. ומשו"ה כתב שראוי לגעור באלו שאומרים שיש לו יותר ממה שמגיע להם לפי מעשיהם דבזה אומר שהקב"ה ותרן הוא אא"כ מוסיף שהוא בזכות אבות וכדו'. והביא שהקשה לו חכ"א דהא איתא במו"ק (כ"ח ע"א) אמר רבא חיי בני ומזוני לא בזכותא תליא מילתא אלא במזלא. ותי' דמ"מ אי אפשר עונש בלי חטא ואי אפשר שכר בלי מצוה. תדע דהא אין מזל לישראל. וע' מג"א סי' קנ"ו שחלק עליו שיש לחלק בין עונש לשכר.

**רש"י ד"ה טעמא דלאושין**: "שדרך לעשות כן ואינו פושע". וע' סמ"ע סי' ת"י ס"ק י"ד שחילק בין הכא לדלעיל בפותקין ביבותיהן דהכא הוי ברשותו סמוך לרה"ר והתם הוי ברה"ר ממש.

**רש"י ד"ה דארווח**: ע' בהגהות הב"ח ס"ק א' וב' וכ"כ ביש"ש סי' כ"א. וע"ש ביש"ש שביאר שאי אפשר לומר שעשהו רה"ר ממש דא"כ למה יהא פטור בלאושין הא אע"פ שעשהו ברשות מ"מ יש לחייבו וכדלעיל ל' ע"א בהוצאת זבליו שאע"פ שהוציא ברשות אם הזיק חייב. ושם ביש"ש הביא ששיטת הטור היא שגם ברה"ר פטור בלאושין וכ"כ בהדיא בחי' הרשב"א כאן ע"ש דהכא הוי ברשות טפי ולכן פטור. ובמהרש"א אתוד"ה בבור מבואר דלית לי' כהגהת הב"ח. ובאמת לפמש"כ לעיל במתני' בביאור שיטת רש"י אין להגי' כלל שהרי ע"כ צריך לאוקמי' בהפקיר רשותו דאל"כ לכו"ע יתחייב (וכמש"כ שם המהרש"א). וע' מה שביאר הסמ"ע ס"ק י"ג בדעת המחבר ולא הבנתי טענת הש"ך שם בס"ק א' עליו.

**רש"י ד"ה ומסר לרבים**: "לבני עירו" ע' יש"ש סי' כ"ב דהיינו לכגון ז' טובי העיר או לרוב העיר ורק בהסכמתם. וע' ברא"ש שנותנו להם ע"י מסירת הדלי. וביש"ש שם חלק דא"כ אפי' לא מסרו לרבים פטור. וכן דקדק שהרמב"ם לא מצריך מסירת דליו כיון שסתם ולא כתב דצריך. וע' שטמ"ק בשם הראב"ד דצריך שיהא משעה ראשונה לצורך רבים כדי ליפטר. ומשמע דאינו תלוי בהקנאה לרבים דא"כ מאי שנא.

**רש"י ד"ה זכר**: "אילו של יצחק" ע' במהרש"א במס' יבמות קכ"א ע"ב דהיינו שזכות העקידה עמדה לה. וצ"ע דהא מן הגמ' משמע שזכות נחוניא עמדה לה. ואולי הא והא קא גרמו לה. וע' פנ"י שזה מרמז שהי' מעיקרא עלי' גמ"ד למיתה ואע"פ שהועיל תפילת ר' חנינא היו צריכים לתמורתה לקיים גם את גמ"ד כמו שהי' גם בעקידה באילו של יצחק. וע"ש שביאר שזהו הטעם ששוחטים תרנגולת בכפרות של ערב יוה"כ.

**רש"י שלישית**: "דהוה לה שהות וכו'" ע' במאירי וקר"א מס' יבמות קכ"א ע"א שהוכיח מכאן גם לענין עגונה דלאחרי ג' שעות ע"כ מת. וע' בשו"ת רע"א תנינא סי' מ"ז שפי' בדעת הריב"ש שהסתפק אם מתה בתחילת שעה שלישית או בסופה. וע' מה שדנו בזה באה"ע סי' י"ז באה"ט ס"ק ק"א ושם בפת"ש ס"ק קל"ד.

תוד"ה בבור**: "ועוד דבסמוך וכו'" ע' מהרש"א שהביאר שלא הקשו מחופר בורו ברה"י הסמוכה לרה"ר משום שרש"י כבר נשמר מזה ופי' דמיירי בהפקירו.** והאחרונים **מעירים עוד כמה הערות על זה שיתחייב בחפר בור בסמוך לרה"ר אפי' למ"ד בור ברשותו פטור:** 1) **א"כ למה היו צריכים לדחוק הגזה"כ דבעל הבור בבעל התקלה הא אפשר לומר דהוי בכה"ג שחפר ליד רה"ר (ע' מהדו"ב).**  2) **לכאורה משכחת לה בור של ב' שותפין בחפר בור ליד רה"ר ברשות שותפין. לכאורה בקושיא זו יש לדון שהרי מיירי בחפרו באיסור ולא הפקיר רשותו. וא"כ י"ל דכה"ג חייב החופר ע' תוס' מ"ט ע"ב ד"ה ברה"י.** 3) **ברש"י ד"ה בעל התקלה מבואר (וכן פי' בתוס' רי"ד להדיא דלא כפנ"י) דבהפקיר רשותו ובורו חייב אפי' למ"ד בור ברשות היחיד פטור. וצ"ע למה לא נימא כי אפקרנא וכו'. בזה נראה לומר דעד כאן לא אמרינן הסברא ד'כי אפקרנא וכו' אלא כשנפל בבור ברשותו שאפשר לומר בו 'תורך ברשותי מאי בעי', אבל בבור ברה"ר דליכא למימר הכי לעולם חייב.** 4) **מה שייך ללמוד היסוד של כי אפקרנא מדכתיב בעל הבור (בפרט אם סברא זו שייכת גם בהפקיר רשותו ובורו).** וע' **באהלי ישועה סי' ו' שפי' כוונת רש"י דלעולם בור שהוא ברשותו פטור משום שהוא עושה בתוך שלו ועל הניזק להרחיק את עצמו וכל דברי רש"י ד"כי אפקרנא וכו'" הוא בענין שאין הבור ברשותו שהוא הניח הרשות שמחוץ לבור לבני רה"ר רק השאיר לעצמו הזכות השתמשות בבור דבזה אמרינן כי אפקרנא. ושמענו להעיר שמדברי רש"י (מ"ט ע"ב ד"ה כ"ע) משמע שהסברא דכי אפקרנא הוי עיקר טעם הפטור. ולכאורה יש להוסיף עוד שאם כן צ"ע רש"י בדף כ"ט ע"ב וכמו שהעיר מהר"ם שיף כאן ורע"א שם (בחדשים מכו"ח).**

***נ' ע"ב***

**היו פחותין מי"ט וכו' ומת פטור**: ע' שטמ"ק בשם ר' יהונתן דמ"מ דמי היזק חייב לשלם. וכ"כ שם המאירי בשם י"א והמאירי עצמו כתב שלא נראה כן. ובחזו"א (סי' ב' ס"ק י"ד) חילק בין ר' יהונתן לי"א שבמאירי שר' יהונתן לא מיחייב אא"כ נשבר רגלו קודם מיתה או מתנון אבל אם מת מיד פטור. והי"א שבמאירי מחייב אפי' מת מיד. (ולפי"ז י"ל שהמאירי עצמו מודה לר' יהונתן). וע' מה שפלפל בזה בחי' ר' שמואל סי' י"א אות א' בשם העילוי מייצ'יט. **ויל"ע** אמאי לא אמרינן שמתחייב אמיתה משום שפשע לגבי ניזקין והוי תחילת בפשיעה וסופו באונס (שהרי מר' יהונתן הנ"ל משמע שהפטור במיתה הוא משום דהוי אנוס). ואולי י"ל דכיון שפשע לגבי מזיק יותר קלוש לא אמרינן תחב"פ וסב"א לגבי מזיק יותר חמור. וע' לעיל ג' ע"א.

**בור שחייבה עליו תורה וכו' קרקע עולם הוא**: הקשו האחרונים דא"כ למה יתחייב בפתיחת הבור הא גם התם לא עשה ההבל. וע' בקה"י סי' ד' (והביא שם הקושיא בשם הר"א מטלז) שתי' דעד כאן לא קאמר רב אלא במכשיל אבל בדבר שהוא שגדר מזיק מתחייב דומיא דהא דאתקיל עלי' בדקא דמיא. וע' מה שהערנו בזה לעיל כ"ח ע"ב. ונראה שי"ל תו דהרי חזינן לעיל כ"ט ע"ב שדלי המכסה את פי הבור אינו נחשב כסילוק הבור דהא אם כיסה בורו של חבירו ואח"כ גילה מה שכיסה שהראשון חייב ומשום שלא סילק מעשה הראשון (משא"כ אם טמם הבור). והבאנו בשם הברכ"ש לבאר שמ"מ מתחייב הפותח משום שהוסיף תקלה לבור ע"ש. וא"כ י"ל דהה"נ הכא דכיון שיש כאן בור והוא הוסיף עליו הרי הוא חייב כמו כל פותח בור. **וע'** בשטמ"ק בשם הרא"ה שאינו חייב אחבטה משום דהוי תחילתו בפשיעה לגבי הבלא משום דלעולם הי' פושע לענין חבטה ומ"מ פטרן הכתוב. **וע'** שו"ת אג"מ חו"מ א' סי' צ"ח שביאר שנחלקו רב ושמואל בזה דרב סבר שאינו חייב אא"כ עשה ההיזק אבל בגרם שיוזק בקרקע עולם פטור. ושמואל סבר שגם אגרם מיחייב ע"ש מקור פלוגתתם ומה שהביא ליישב הא דכיחו וניעו לפי זה. ונלעוק"ד שכדברי הגרמ"פ מבואר בפסקי הרי"ד כאן. ולעיל כ"ח ע"ב מבואר שיסוד פלוגתת רב ושמואל אליבא לרש"י היא אם חייב אבור ברשותו משום בור או לא. אמנם ע"ש בתוס' שחלקו על זה. **ולעיל** ג' ע"ב מבואר שגם רב מחייב אאסו"מ אפי' בדאפקרינהו וע"ש בתוס' משום דכה"ג לא חשיב קרקע עולם. ולפום ריהטא הדין כן נמי אם חפר בור ואח"כ הכניס עפר לתוך הבור שגם זה לא חשיב קרקע עולם. ויל"ע בזה. וע' שטמ"ק בשם מהר"י כץ לעיל ג' ע"א שנתקשה ברוק דאפקרינהו דמבואר שם בע"ב דהוי בור אפי' לרב.

**רש"י ד"ה קרקע עולם**: "ואינו שלו" כה"ג פי' גם לעיל כ"ח ע"ב ומשמע דאילו הי' שלו הי' מתחייב וכן הוא מפורש לקמן נ"ג ע"א. ומ"מ אפשר להתחייב אפי' בקרקע של הפקר וכדמבואר לעיל ג' ע"ב וכמו שהעירו בתוס'.

**רש"י ד"ה מאי בינייהו**: "ואפי' נשברה רגלו" ע' פסקי הרי"ד דרש"י נקט הכי משום דאל"כ למה הגמ' לא נקטה נפק"מ פשוטה זו. וע"ש שחלק עליו בזה שאם נשברה רגלו ודאי לא ניזק מן ההבל ופטור אליבא לרב. ואע"ג שיש היזק מן ההבל וכמבואר בגמר' ("ויש הבל לניקיון") מ"מ היינו כחש הגוף אבל שבירת הרגל וכדומה איך אפשר לתלות בהבל. וע' תוס' ר"פ שבאמת התקשה בזה דאיך יתכן לתלות שניזק בהבל. ותי' דע"י ההבל חלה השור ולא הי' יכול להעמיד עצמו. וע' שו"ת אג"מ חו"מ סי' צ"ט שביאר שאע"ג שהחבטה ודאי הזיקו ג"כ ולא עוד אלא לכאורה הי' יכול להזיק בלי ההבלה מ"מ זהו מן החידושים בבור שאפי' אם לא עשה ההבל כ"א מקצת מ"מ חייבתו תורה כאילו עשה כולה. וע' חזו"א סי' ב' ס"ק י"ד.

**תוד"ה** **איכא**: "אי נמי בבור שרחבה וכו'" צע"ק דהיינו באמת דעבד גובה.

**תוד"ה לשמואל**: ע' חי' ר' שלמה סי' ב' שמעיקרא כתב שב' תירוצי התוס' נחלקו בביאור שיטת שמואל אם שמואל מחייב אתקלה בלבד או"ד שגם שמואל מודה ליסוד שפטור אם קרקע עולם הזיקתו רק שהוא מיקל יותר לענין מה נחשב חבלה דידי'. אלא שהעיר שזה עדיין אינו מספיק שהרי נפל חוץ לבור מקול הכריי' פטור כיון שאינו עושה את כל התקלה ומ"מ הרי הוא חייב אם נפל לתוך הבור. הרי דלפום ריהטא נחלקו רב ושמואל בתרתי חדא אם תוך הבור חשוב קרקע עולם וכן אם חייב אתקלה בלבד אם עשה כל התקלה. וזהו דבר תימה דמה"ת לן ששמואל מחייב אתרוייהו הא לא חזינן אלא דחייב אתקלה בלבד או"ד דקרקע הבור לא חשוב קרקע עולם אבל תרוייהו מנלן. ועל דרך זה העיר בחי' תלמיד ר"ת ור"א לקמן נ"ג ע"א ומשו"ה הסיק דלא גרסינן שנתקל בבור דאילו נתקל בבור הי' חייב והא דנפל לפניו מקול הכריי' חייב היינו משום דנפל אפי' ולכן מת ע"י הבלא. ונראה ששאר המפרשים שלא פירשו שמת בהבלא סברי דאפי' מת בחבטא חייב. ובטעם הדבר נראה לומר דכיון דנפל בבור חשוב הכורה כעיקר המתקיל כיון שנפל מחמת עצם זה שיש עומק. ולא מיפטר אלא כשנתקל באופן שנפל חוץ לבור דבכה"ג שוה לקול הכריי' ולכן תרוייהו פטורים. וע' משנת ר' אהרן (סי' ט"ז ס"ד ו') שכתב ששיטת שמואל הוא דחייב משום שמעשיו גרמו להיזיקא דבור. ודבר זה יכול להיות בא' מב' אופנים, או ע"י זה שהתקיל אותו, או ע"י זה דהוי חבלה דהוי חבלה דידי'. ולכן נפל לתוך הבור אפילו מקול הכריי' חייב כיון דהוי חבטה דידי'. ונפל לאחורי הבור אינו חייב אא"כ עשה כל התקלה אבל ביחד עם קול הכריח' פטור.

**לא** **אפסדי'** **לתורא** **וכו'**: לכאורה עד כמה שחוששים שהוא טריפה יש לחשוש ג"כ דאילו הי' ממתין הי' מוצא אותו טריפה ואין הלשון משמע דהו"ל עכ"פ למיחש למיעוט בפרט כשיש הוצאה דקבא דקמחא.על כן נראה דחשש של ריסוק איברים אינו אלא חשש דרבנן ולכן הו"ל לאמתוני.

***נ"א ע"א***

**היתה גבוה ממנו וכוס'**: צ"ע דהוא לכאורה חייב לעשות גדר מדין בור וכמבואר לעיל נ' ע"א דצריך לעשות מחיצת י' כדי למנוע נפילה לתוך הבור. ואפי' אם ליכא הבל קשה לשמואל שמחייב אחבטה ויתכן שאפילו לריש איסור מזיק משום חבטה רק פטור מתשלומי. וצ"ע.

**מתני' דאיגנדר לבור**: לפום ריהטא משמע שלמסקנא אפי' בבור ו' חייב ובלבד בדלא איגנדר לבור. וכן הוא שיטת הרמ"ה המובא בטור סי' ת"י. והרא"ש הביא מחלוקת אי הלכתא כרב או שמואל ואי אמרינן יש חבטה למטה מי' או לא. וכן ברמב"ם (פי"ב ה"י) ובשו"ע (שם סע' י') סתמו דלמטה מי' פטור על מיתה. וביש"ש (סי' כ"ה) ביאר בשיטה זו דאע"ג שיש חבטה למטה מי' מ"מ מילתא דלא שכיחא הוא שימות בלמטה מי' ולכן אינו חשוב פושע לגבי מיתה. ובאו"ש על אתר פי' שהרמב"ם למד שסוגיית הגמ' היא אליבא למ"ד תחילתו בפשיעה וסופו באונס פטור והרב כתב להלכה דתחב"פ וסב"א חייב. ובחי' הרשב"א פי' דאע"ג שיש חבטה בבור ו' כיון שאינו יכול להמית בדאיגנדר לבור אינו בכלל הבור שחייבתו תורה על מיתת השור. וע"ש שהוכיח כן דאל"כ למה לא יתחייב אפי' בדלא איגנדר משום תחב"פ וסב"א. וצ"ע לשיטת הרמ"ה. ובחי' ר' ארי' לייב סי' נ"א כתב ששיטת הרמב"ם היא כרשב"א. וע' לעיל ג' ע"א עוד בזה.

**לאו בית הוא**: צ"ע דאע"פ שאינו בית מ"מ יש לאסור כמו כלב בתוך ביתך וכדלעיל ט"ו ע"ב. ובחזו"א (ליקוטים סי' י"ח ס"ק ב') ובעמק ברכה (חוה"מ אות ו') כתבו שהעליי' לגג אע"פ דליכא מעקה אינו כ"כ סכנה ומ"מ גזר רחמנא לעשות מעקה. ונראה לבאר בזה יותר, דהנה התוסף' במס' קידושין ל"ד ע"ב ד"ה מעקה הביאו מספרי שגזה"כ דלא תשים שייך גם למי שלא עשה מעקה. וא"כ לכאורה עדיו תיקשי למה צריכים גזה"כ דמעקה. ובאמת משמע שם כדי שיהא ל"ת ועשה. אמנם י"ל עוד דאפילו אם כברת החזו"א ועמק ברכה י"ל דהנ"מ אלמלא הגזה"כ דמעה, אבל אחרי שחידשה תורה הגזה"כ דמעה הרי הוא ממילא בכלל הגזה"כ דלא תשים וכו'.

**מתני' בור של שני שותפין וכו'**

**הניחא אי סבירא לן כר"ע וכו'**: גם מהכא מוכח כיסוד דברי התוס' בדף כ"ט ד"ה פליגי שחייב על בור שלו אע"פ שלא כרהו. וצע"ק שלא הוכיחו מכאן.

**והפקירו רשותן וכו'**: יל"ע אם הרשות שמסביב לבור הוא דחד מינייהו האם שניהם יתחייבו בשותפות. ואם שניהם צריכים להפקיר ע"כ צריכים לומר שהפקירו בבת אחת שאם אחד הפקיר קודם הוי רק השני הכורה ורק הוא יתחייב לכאורה. ואינו דומה לדליו של חבירו (לעיל ל' ע"א) דהכא שניהם אחראים על הבור.

**אין שליח לדבר עבירה:** פי' וקשה להעמיד סתם מתני' כשמאי (קיד' מ"ג ע"א) ובפרט דאיכא למימר הניחא וכו' כדבסמוך. **וע'** רש"י לקמן נ"ג ע"א ד"ה נפל לפניו שפי' שהעבירה היא קלקול רה"ר. ולמשל"מ (פ"ב ה"ב מהל' רוצח ומצוין בגליון הש"ס) פשיטא לי' שאין בזה אלא איסור דרבנן ולכן הוכיח מכאן שאין שליח לדבר עבירה אפי' באיסור דרבנן. והקשה המנ"ח (מצוה נ"ג) דהא איכא איסור דאורייתא בזה שמניח מזיק ברה"ר. ולכאורה כוונת המל"מ דהא רש"י כתב מצד קלקול רה"ר וי"ל דאין זה אסור מדאו' כיון שאינו שייך לאדם פרטי (תדע שהמניח חמץ ברה"ר לא עבר עליו ולא אמרינן שהוא ברשותו הרי שאין זכותו ברה"ר כמו זכותו בביתו וחצירו. וע' רשב"א לעיל כ"א ע"א שחילק בין זכותו ברה"ר לזכותו בחצר משותפת. ואכמ"ל). ובקו"ש (ב"ב אות ע"ו) הקשה דמ"מ האיסורים של ואהבת לרעך כמוך וכדומה שכתב הרמ"ה במקור לאיסור מזיק (ע' הקדמה לפ"ק) שייכים גם בהיזק רה"ר (וע"ש שהדגיש שאין רשות הרבים מקום הפקר ולכן שייך לגבי' איסור להזיק). **ומ"מ** צ"ע למה נקט רש"י קלקול רה"ר ולא עצם ההיזק (ובמנ"ח שם כתב דרש"י לאו דוקא נקט. וצ"ע) . ואולי י"ל דכיון דליכא איסור בשעת חפירה רק בשעת היזק (וכדמבואר לעיל ל' ע"ב וכמש"כ שם) הי' אפשר לומר שיש שליח ולכן נקט רש"י קלקול רה"ר דהוי מיד. ואולי י"ל גם דהוי נפ"מ במי ששלח שלוחו להניח אסו"מ ברה"ר שגם בזה אע"פ דהוי בור באיסור ברה"ר מ"מ אין בזה היזק לקרקע רה"ר רק שהניח שם בור (תדע דאילו הניח סכין ברשות חבירו אינו חייב כלום רק דהוי בור ואחראי עליו) ולכן י"ל שיש שליח. והא דלא נקטו דמשכחת לה לבור של שני שותפין בכה"ג י"ל משום דהמתני' משמע בור ממש (וע"ד מש"כ התוס'). **וע'** טו"א (בגלוין הש"ס) שהוכיח מסוגיין שאין שליח לדבר עבירה אפי' בשוגג דאל"כ לוקמי' בשוגג. וע' לעיל ל"ב ע"ב עוד מזה. **וע'** מנ"ח (מ' נ"ג) שכתב דהא דלא אוקמי' כשחפרו בהיתר כגון הא דפותקין ביבותיהן היינו משום שרצו לאוקמי' דומיא דבור דמתני' (ע' תוד"ה בור).

**שעקרו שניהם חוליא וכו'**: ע' ברשב"א לקמן נ"ג ע"ב אולי טעם שלא כתוב בגמ' שעקרו שניהם ב' חוליות בבת אחת.

**מאי טעמא דרבנן וכו'**: מבואר שהסברא הראשונה היא ששניהם יתחייבו. וכן הדין נמי בזה חפר בור י' ובא אחר והוסיף לכ'. וביאור הדבר הוא שחשוב כאילו יש כאן ב' בורות ושניהם מזיקין בבת אחת. תדע דאילו רצה הראשון לסלק את מעשיו לא הי' יכול אא"כ מילא גם חלק חבירו (אמנם אין זה עיקר גדר המחייב לשני). וע' לעיל י' ע"ב בתוד"ה מאי שהוכיחו מכאן שאם עשו שניהם ההיזק אע"פ שבא השני אחרי שכבר עשה הראשון כדי להזיק מ"מ שניהם חייבים. ושם ברש"י מבואר דכה"ג השני פטור וקשה מכאן. ומתרצים דשאני הכא שעשה מזיק יותר חמור. **ובביאור** שיטת רבנן ע' פסקי הרי"ד שכתב "ורבנן סברי מצי למימ' ליה אילולי זה הטפח שכרית והעמקתה לא היה ניזוק הילכך אחרון חייב גם בנזקין". וע' תור"פ לעיל שכתב דגזה"כ הוא. ונראה בביאור הענין כמש"כ לעיל דבור י' הוי שם מזיק אחר מבור ט' ולכן החופר ט' לא עשה מה שלפנינו כלל ולכן אין לחייבו בזה. וכן ע' על דרך זה בחידושי הרשב"א שכתב דאע"פ שיש בו כדי להמית שלא על ידי אגנדור לא מחייב אמיתה בבור ו' כלל משום שאין זה שם המזיק שחייבה תורה עליו חיוב מיתת השור. **וע'** לעיל בתוס' י' ע"א שיש יותר סברא לומר הכשרתי במקצת נזקו וכו' לרבנן מלרבי. **וע"ש** בפנ"י בגמ' שהקשה דאמאי לא נימא "אי דבלאו איהו וכו'". וע"ש מש"כ ליישב בזה. ונראה ליישב בזה דשאני כולהו דהתם שלא הוסיפו חומר במזיק. ואפי' במקום שהי' פחות שמור מ"מ המזיק אינו יותר חמור. משא"כ בנד"ד שהוסיף חומר למזיק ולכן נקראת על שמו.

**וממאי דלחיובי בתרא וכו'**: פי' דס"ד לחייב רק הראשון כיון שהוא חידש ההיזק והשני רק הוסיף עליו. ופשוט דהנ"מ לניזקין אבל למיתה לא ס"ד שיתחייב הראשון. ובבור ח' וט' נראה ג"כ דס"ד שיתחייב רק הראשון אפי' לראשונים שסוברים דלמסקנא גם רבנן מודו דכה"ג שניהם חייבים.

**רש"י ד"ה אין שליח לדבר עבירה**: "דאמרי' ליה וכו'" משמע שאין הטעם משום טענת פטור מצד המשלח ודלא כסמ"ע סי' קפ"ב ס"ק ב'.

**רש"י ד"ה שור פסולי המוקדשין**: מבואר מדבריהם שרעהו ממעט גם מנזק דבור ודלא כתוס' ו' ע"ב לעיל. וע' מש"כ לקמן נ"ג ע"ב בענין גירסת הב"ח.

**רשב"א ד"ה אין שליח לדבר עבירה**: "קשיא דלמא דשוו שליח נכרי" צ"ע מאי קס"ד דלכאורה גם נכרי מצווה על הדינים וגם אצלו נימא דברי הרב וכו'. ואם נימא דהא דאין שליח לדבר עבירה נלמד מגזה"כ וכשיטת התוס' במס' קיד' י"ל דקס"ד דבנכרי ליכא כי האי גזה"כ ואפי' לדבר עבירה יש שליחות לעכו"ם. ועדיין צ"ע קצת. **בתי'** שלו דעכו"ם לאו בר שליחות הוא ראיתי בשיעורי ר' שמואל למס' ב"מ י' ע"ב (אות קס"ה) שהעיר דהא הנתה"מ (סי" שמ"ח ס"ד ד') הוכיח מתוס' במס' שבועות שיש לנבחרי שליחות של מעשה בעלמא. ובשלמא לרשב"א י"ל דלית כלל זה, אבל לראשונים שהביא התנה"מ שם מ"א"ל. וע"ש עוד מזה.

**תוד"ה בור**: "דאבור עשרה דמתניתין קאי" וע' תלמיד ר"ת ור"א שהוסיף דמשו"ה לא אוקמי' בבור ח' והשלימו ט'. וע' יפ"ע שתמה שלא הזכירו התוס' הא דהוי מפורש בירו' (וכן הוא ברשב"א בשם הירו').

**תוד"ה אחרון**: ע' בשטמ"ק בשם הרא"ה (ומש"כ שם "אבל הרא"ה כתב" לא הבנתי השייכות למש"כ לעיל מיני') וכן הוא לעיל י' ע"א בשם ר' יהונתן שחולקים על התוס' וסוברים דאפי' בבור ח' ובא אחר והוסיף לט' האחרון חייב אליבא לרבנן. וע"כ סבירא להו בדעת רבנן שכיון שעשה מזיק יותר חמור אזלינן תמיד בתר בתרא. וע"ש ברא"ה דמ"מ כשא' חפר י' ובא השני והוסיף עד כ' כולם חייבים (ולכאורה זהו דלא כמהרש"א כאן בדעת התוס' דאין לומר שכוונתו לל"ק שהא מחייב בור ח' ובא' אחר והוסיף לט'). ואם חפר הראשון י' ובא השני והוסיף עוד טפח השני פטור. ולכאורה הביאור בשיטתו היא דאחר בור י' כבר אין תוספת חומר בבור במה שהעמיקו יותר דהא כבר יש בו תכונה להמית. ולכן אין לחייב השני אא"כ עשה גם השני בור י' ולכן יש כאן ב' בורות של י' וכנ"ל. **וע'** בטוש"ע סי' ת"י סע' י"ג דהא דחייב השני בבור ח' והוסיף לט' היינו לפי חשבון.

**תוד"ה בור:** "למאי דפריך" פי' היינו לס"ד אבל למסקנא אינו כן וכ"ש מבור ח' והשלימו לט'. ובזה ניחא מש"כ לעיל י' ע"ב ד"ה מאי דכה"ג פטור. ובמאירי כאן משמע דכה"ג חייב לרבנן אפי' למסקנת הגמ'.

*נ"א ע"ב*

**רש"י ד"ה אפילו רבנן מודו**: "ומיהו כולה מילתא וכו'" ע' מהרש"ל בביאור דבריו. ולכאורה לביאור הרש"ל יוצא שאין החיוב מחמת החידוש של המיתה בעצם רק משום שהוא בתרא. ואולי י"ל ביאור אחר בדעת רש"י דאי כולה מילתא מהתם היינו אומרים שהראשון שחידש בור למיתה חייב ולא השני.

**רש"י ד"ה הא והא רבי**: "דאילו לרבנן" היינו משום דלרבנן כיון דעבד שיעור מיתה לבסו איהו הוא דמחייב. וע' מהרש"א בע"א אתוד"ה האחרון דמ"מ בזה ח' וזה ט' חייבים תרוייהו ומשום דרבנן לעולם הולכים בתר האחרון שעשה שיעור מיתה. אמנם ע"ש במהדו"ב שחלק עליו ושדבריהם שם אינם אלא לל"ק. ודקדק כן מלשון הרא"ש (אות ח'). וע' יש"ש (סי' כ"ז) שחלק על רש"י וכתב דלא פליגי שני הלשונות אהדדי (ובתור"פ בע"ב וכן בהרה"מ פי"ב הי"ב ג"כ מבואר כשיטת רש"י).

**אבל למעלה דלא הבלא דידיה קא קטיל וכו'**: י"ל דקס"ד דלא כקה"י סי' ד' המוזכר לעיל דף נ' ע"ב. או"ד דאינו כקה"י כלל רק דקס"ד שהוא לא עשהו.

**בעי רבא טם טפח וסילק אבניו:** מלשון הגמ' הי' משמע שאיבעיא לי' בכה"ג שחפר טפח וסילק מה שעשה. אבל מרש"י מבואר דאיבעיא לי' להיפך, אם מעיקרא מישהו אחר חפר טפח ובא זה וכיסה מה שעשה, וטם לשון סתם הוא. וא"כ לא מתבאר מהו 'וסילק אבניו'. ולכאורה ר"ל אותו איבעיא בדרך אחר, ור"ל שמיבעיא לי' אם חפר א' עוד טפח ובא זה ומילאו, או"ד הוסיף א' אבנים לעשותו י' ובא זה וסילק את אבניו של השני. וכן מבואר בשנו"י (ש. פרנקל) בגירסת רש"י ע"ש.

**מאי דעבד שקליה וכו'**: וע' ברא"ש אות ח' שכתב דמיבעי להו לרבנן דלרבי פשיטא דלא איסתליק מעשה ראשון. וע' תלמיד ר"ת ור"א שצידד אולי לומר דלרבי נעשה ג"כ שותף בכל הבור וא"כ ג"כ שייך האיבעיא.

**אי בהבלא מיית וכו'**: ע' בחי' הרשב"א שכתב דע"כ הא כשמואל. וצ"ע דלמא הוי אפי' לרב ואי בחבטה מיית שניהם פטורין. וע' סמ"ע סי' ת"י ס"ק כ"ד שכתב דאי בחבטה מיית ר"ל באידך צד של ההרחבה דאע"פ שאין בגרם החפירה מ"מ נעשה בעל הבור. ולפי זה מובנים דברי הרשב"א שאין לחייב כה"ג אא"כ נעשה השני בעל הבור וסילק מעשה הראשון לענין זה.

**בור שבעה ושלשה מים**: ע' מהר"ם שיף לעיל נ' ע"ב דרק ג' טפחים אבל יותר לא וזהו אמת המים שם. ואע"ג שכתב לדחות דמיירי באמה ריקנית מ"מ נראה שכן הדין דהא כשיש מעט מים יש לחלוחית שאורי ומרבה ההבל שבאורי משא"כ כשאין אויר כלל.

**במאי קמיפלגי וכו'**: ע' נמוק"י בשם הרמב"ן והוא מהל' שבמס' נדרים (מ"ה ע"ב) שכתב דברירה דהכא לא שייך להא דקיי"ל בעלמא בדאורייתא אין דהתם הוי לענין דלא אמרינן תגלי מילתא למפרע רק הוא דין אם שייך לומר שכל א' משתמש בשל עצמו. וע' גם בריטב"א שם וז"ל "ופירוש ברירא דהכא לומר שכל א' וא' מדין זכותו משתמש בכל החצר ולא חשבינן ליה משתמש בחלק חבירו כלל". וא"כ י"ל דלא שייך הכא קושיית הקובץ ביאורים (אות ל"ט) דהא אפי' למ"ד אין ברירה הא חל מספק ולכן נימא המע"ה. ושם בר"ן כתב דהוי מדיני ברירה רק דאלים יותר. וע' שו"ת רע"א סי' ס"ו נפ"מ בין הר"ן לרמב"ן. ומשיטת ר"ת שם מבואר דהוי סוגיא אחת עם שאר דיני ברירה. וע' יש"ש כאן (סי' ל"ב) באריכות בדיני ברירה ובתו"ד (מד"ה וכתב ואילך) הקשה על פי' הרמב"ן מסוגיא דמס' ביצה ע"ש מש"כ בזה. וע' שו"ת משכנ"י יו"ד סי' מ"ט.

**לך חזק וקני**: ע' אבן האזל פ"ב ה"י מהל' שכנים שהביא ב' ביאורים בצורך אמירה זו. או שמהוה דעת קנין או שרק ע"י אמירה זו ידעינן שרוצה לקנות. וע' בס' תורת הקנינים ח"א עמ' תקל"ב בנידון.

**רש"י דליו**: "כסוי הבור" ע' רשב"א בשם הר"ח שפי' דלי ממש וכן הוא משמעות השו"ע סי' ת"י סע' כ"ה וכמש"כ שם בסמ"ע.

**רש"י ד"ה ליקנייה**: "משנשתמש בו" לכאורה מבואר דלא כרשב"ם שבתוד"ה כיון (נ"ב ע"א).

***נ"ב ע"א***

**תוד"ה כיון**: "ודוקא גבי חמץ וכו'" משמעות דברי התוס' היא דלגבי חמץ אין לו שייכות לקנינים בכלל רק הוי דין בבדיקת חמץ שמי שיש לו המפתח עליו לבדוק. וע' תוס' במס' פסחים שבאמת הקשה דא"כ אפי' אחר שיש לו המפתח יתחייב לבדוק ע"ש מש"כ בזה. אמנם ע' בתלמיד ר"ת ור"א שכתב דהוי כהתחלת שכירות אע"פ שעדיין לא החזיק בה. וע"ש בר"ן דמהני מסירת מפתח רק אחר שהחזיק בה והיינו דמסירת מפתח הוי מסירת השתמשות בבית (ונפ"מ בב' מפתחות דבמסירת חד מינייהו השוכר חייב).

**מתני' כסהו הראשון וכו'**

**נפל לתוכו שור וכליו ונשתברו**: ע' מהרש"א לקמן נ"ג ע"ב על הגמ' למה נקט בענין כזה. ולכאורה נראה אין השגה אדרי הרא"מ דאה"נ שייך ע"י דחיפת אדם שלא בכוונה אבל אין בה חידוש יותר מפל ביחד עם השור.

**רש"י ד"ה חייב**: ע' שטמ"ק שב' הלשונות נחלקו אם חייב אפי' אשור פקח.

**רש"י ד"ה בן או בת**: "כלומר אע"ג וכו'" כדאיתא לקמן נ"ד ע"ב. וע' תוס' רע"א שהחידוש בעבד ואמה הוא דהו"א דהוו כמו שור ולכן חייב (ע' תוס' לעיל מ"ט ע"א). ועוד י"ל דהא זהו הדבר היחיד שנתמעט ע"י הגזה"כ דשור ולא אדם (ע' לעיל ט' ע"ב ד"ה מה).

**רש"י ד"ה ושמואל**: "אע"פ שלא וכו'" משמע שלרב לא סגי בזה. וע' תוס' ר"פ שהקשה דכיון שהודיעו לראשון למה לא יתחייב. ולכן נקט כפי' התוס'.

**רש"י ד"ה ויכרות**: "אבל לשני" ע' רא"ש (אות י"א) ותוס' ר"פ שהקשו מהו הטעם שפוטרים הראשון מזה.

***נ"ב ע"ב***

**ודקא קשיא לך היכי נפול וכו'**: צ"ע דלא קא קשיא לי' לגמ' היכי נפול רק זה פשוט וקושיא זו לא תירצו הכא רק בל"ב דסד"א דמיבעי לי' למיזל ומנקש

**מיגו**: בביאור החיוב ע"י מיגו ע' לשון המלחמת ה' "אע"ג דלאו מחמת הפשיעה בא האונס כל אימת דלא כסיה בור מיקרי ולעולם מחייב שלא פטרתו התורה אלא בכסוי שהוא ראוי לכל דבר וכו' אע"ג דהשתא אונס הוא שפשיעת כרייתו פשיעה היא לחייבו בכל דבר עד שיכסנו כסוי הראוי אף לגמלים". אמנם יל"ע בזה לפי סוף דברי התוס' בד"ה ושכיחי שכתבו דלא אמרינן מיגו בדאתיין גמלים לפרקים אע"ג דכה"ג חייב על הגמלים. אמנם נראה שי"ל דכה"ג אינו עיקר השם שמירה אבל מ"מ חשוב פושע ולענין להתחייב. אבל וע' ברכ"ש סי' ו' אות ב' שהוכיח מכאן דלא שייך לפטור המזיק מטעם אנוס אא"כ עשה שמירה. ובאבי עזרי (פי"ב ה"ו מהל' נז"מ) פי' בדברי הרמב"ן שהוא ספק מיוחדת בבור ומשום דרק אז איכא פשיעה מצד עצם הויית הבור מה דליכא בכגון שור המזיק. וע"ש שחקרו שי"ל דאפי' למסקנת הגמ' בעינן שמירה רק דלא בעינן שמירה לכל הדברים רק לדברים הניזקין.

**תוד"ה ושכיחי**: "וא"ת כי לא אמרי' מגו וכו'" ע' מאירי שהביא עוד תי' בהא דתחב"פ וסב"א דלא אמרינן שהוא חייב אלא באונס המצוי. ושם וכן ברז"ה דחו אלו שרצו לומר דלא אמרינן תחב"פ וסב"א חייב בבור שמיעטה התורה בשמירתה. אמנם הרז"ה שם כתב דשאני בור שיש בה פטור כלים ולכן רואים שנשתנה דינו משא"כ בשאר נזיקין. וע' מש"כ עליו במלחמת ה'. **"דלאביי** חייב אע"פ שלא בא האונס מחמת הפשיעה וכו'" צ"ע מה יהא הסבר הדבר דחייב אע"פ שלא בא מחמת הפשיעה הא איהו לא הכשיר הנזק. ובשלמא בד' שומרים י"ל דכבר חל שעבוד נכסיו וכמו שביאר רע"א במס' ב"מ ל"ו ע"א אבל הכא בנזקי ממון מא"ל (וכעין זה העיר באבי עזרי בסוף במכתב להגרא"ז מלצר). וע"כ צריכים לומר שהחיוב נזקי ממון הוא "ממון המזיק" רק שיש פטור שמירה וכיון שלא שמר כדין חייב. וע' חי' ר' ראובן במס' ב"מ סי' **"אבל** קשה לר"י וכו'" ע' רז"ה שמכח קושיא זו תירץ דע"כ בבור לא אמרינן תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב כיון דפטר בו את הכלים (ולכאורה לפי זה לר' יהודה שמחייב אכלים בבור לא יהא הדין כן). **"ובמסקנא** כשפושט הש"ס וכו'" יל"ע אם כוונתם משום דלמסקנא אין זה גדר פטור רק משום דהוי אנוס או דאעפ"כ שייך מיגו. וע' רז"ה שנתקשה בזה באמת דלמה יחשב כאן תחב"פ וסב"א כיון דאיהו דאזיק אנפשי'. ותי' דסתמא קתני דפטור אע"ג דנפל בי' בתר דנפל חרש "והדבר ידוע דשוורים סירכא דהדדי נקטי". וע' במלחמת ה' שהקשה דא"כ ליהוי תחילתו וסופו פשיעה. ונראה ליישב דעת הרז"ה דלא מיבעי לאסוקי אדעתי' ששור חרש יכנס במקום שיש גם שור פקח שיכנס אחריו אבל לענין השור חרש שפיר הוי פושע ועל דרך מש"כ התוס' בע"א בד"ה ואתו. והרמב"ן שם תי' דלא אמרינן איהו דאזיק אנפשי' בשור. וצריך עיון דהא אמרינן לעיל (מ"ז ע"ב) ששור שהזיק עצמו על ידי אכילת פירות חבירו שחבירו פטור כיון דהוי לי' שלא תאכל. **"וא"ת** אמאי נקט בעיא שלו שכיחי גמלים וכו'" ע' ברשב"א ב' דעות אי מיירי דוקא בשכיחי גמלים או שבא לאפוקי לא שכיחי כלל (וע' מהרש"א וקרני רא"ם ולפום ריהטא צ"ל דלב' התירוצים מקשים התוס').

***נ"ג ע"א***

**נתקל בבור ונפל לאחורי הבור**: ע' מש"כ מזה לעיל נ' ע"ב.

**מודה רב בבור ברשותו**: לפום ריהטא כוונת הגמ' היא דכה"ג שהוא בעל הבור הוי חבטה דידי'. וברשב"א כאן מבואר דהיינו כגון אסו"מ דאפקרינהו. ולקמן נ"ד ע"א ד"ה גירסת הביא מכאן גם לגבי בור שהוא שלו.

**בענין המחלוקת בין ר' נתן לרבנן**: ע' עוד מש"כ לעיל י"ג ע"א.

**שותפותאי מאי אהניא לי**: ע' בתור"פ שהקשה דמ"מ ישלם שליש. ותי' דגזה"כ דתם משלם חצי ממה שהי' משלם אילו הי' מועד. וכיסוד זה מובא בתוס' רע"א למתני' לעיל ל"ד ע"א בשם יש"ש. ולכאורה זהו דלא כיסוד הגרב"ד בחיובא דשור תם ע' לעיל ב' י"ב בס"ד דקרן מחוברת.

**אמר רבא הניח אבן וכו'**: ע' לעיל כ"ח ע"ב תוד"ה ונשוף ומש"כ שם.

**רש"י ד"ה לפניו**: "וכורה פטור" ע' שטמ"ק בשם הרא"ה. ויש להסתפק אם כוונתו משום דינא דגרמי או"ד מגזה"כ דבור.

**רש"י ד"ה אי קסבר**: "הואיל ובלאו מכת נגיחות וכו'" צ"ע דהא מ"מ מאן יימר לן דהוה נפיל. ובשלמא אם המחייב בבור הוא זה שעשה בבור את החבט או ההבל ניחא אבל לשמואל (לתי' ב' שבתוס' לעיל) מא"ל. וברש"י בסוף העמוד משמע דאית לי' כתי' זה. אמנם על דרך זה אפשר להקשות מעצם דברי הגמ' דהניח אבן ע"פ בור וכן משור ואדם שדחפו לבור. וע' לעיל כ"ח ע"ב תוד"ה ונשוף שהקשה אפי' לתי' ראשון ונשאר בצ"ע. וע"ש בשטמ"ק בשם גליון מש"כ ליישב בזה ויתבאר בסמוך. וע' בקצוה"ח סי' ת"י ס"ק ג' שכתב דחזינן מהכא דאפי' מדר' נתן אי אפשר לחייבו יותר אא"כ הי' יכול לעשות כל ההיזק ע"י הכאתו. וע"ש שהביא מהרמב"ן במלחמות ה' שחולק על זה. אמנם צ"ע דברי רש"י דהא לכאורה מפורש כרמב"ן מהא דהניח אבן וכו' אי לאו בירא דידי תורא דידך וכו'.

**תוד"ה שמואל**: ע' משנת ר' אהרון סי' ט"ז אות ו' שלכאורה קושייתם רק לדעה ב' שבתוס', שאם נפל מגובה ונשוף בקרקע חייב לשמואל. וע"ש מש"כ בביאור תירוצם לפי זה.

***נ"ג ע"ב***

**הא כרבנן**: אפי' לרש"י דלרבנן חייב נז"ש הכא מודה כיון שאין מזיק א' עיקר יותר מחבירו.

**רש"י ד"ה ה"ג**: המהר"ם ועוד הוכיחו שאין גורסים כן כיון דרש"י פי' לעיל נ"א ע"א דבכור דלא פריק לי' חשיב רעהו. וע"ש בב"ח שהשמיט את זה. ושם בתור"פ שהי' לו גירסא זו וכתב דלאו דוקא נקט ומכח הסוגיא. וגם ברשב"א כאן מבואר שהי' לו דברי רש"י שלפנינו.

**ודמי תולדות**: לכאורה צ"ע דהא תוס' בדף מ"ב ע"א ד"ה בכוונה כתבו ששור חייב אדמי תולדות כשמכוין לאשה עצמה. ואע"ג שבד"ה שור כתבו דע"כ מירי באדם שלא בכוונה, ומיני' דשור ג"כ היינו שלא בכוונה, מ"מ הא כתבו דיירי בידע בשעת נפילת חברו, ובדף מ"ד ע"א ד"ה הכא לכאורה מבואר דידע חשוב בכוונה. וכן הרי תוסר' לא הוכיחו דמיירי שבלא בכוונה מהא דשור. ועוד יעוין בתוס' שבדף ו' ע"א סוד"ה לאתויי דע"כ מיירי בשור בכוונה דאל"כ ליכא חיוב כופר. שו"מ דברי תוס' ר' פרץ בזה ע"ש.

**והמת יהי' לו במי שהמת שלו וכו'**: ע' תוס' לעיל ו' ע"ב ד"ה שור שמשע מדבריהם שזהו מיעוט מדין קדושה. אע"ג ששאר המזיקין חייבין עליו כיון שנפדה מ"מ בבור פטרו אפי' קדושה כל דהו. וע' בחי' ר' שמעון סי' י"א שהעיר בזה וכן העיר דלכאורה זה סותר דבריהם לעיל י' ע"א ד"ה שהשור.

**אדרבה פטור גבי שור שכן פטר בו חצי נזק**: צ"ע דהא זהו חומרא למ"ד פלגא נזקא קנסא דמדינא פטור כיון דסתם שוורים בחזקת שימור קיימי. ולדברי הגר"נ פרצוביץ' בביאור הא דסתם שוורים בחזקת שימור קיימי ניחא (אמנם ע' מש"כ בזה לעיל מ"ח ע"ב י"ט ע"ב).

**רש"י ד"ה ה"ג**: הרש"ל מחקו ע' בגליון הטעם. ובחי' הרשב"א מבואר דגרס לי' בפירש"י.

**רש"י לענין נזקין**: "נפל לתוכו עבד" לכאורה דבריו מתבארים ע"פ דברי התוס' לעיל ט' ע"ב ד"ה מה.

**רש"י שור חייב**: "ובמועד" צע"ק למה הכניס עצמו בפלוגתא וכה"ג גם לעיל ט' ע"ב ד"ה כופר.

**רש"י ד"ה אדם**: "דהא בר קטלא הוא" ע' במהרש"א שהעיר דהא זה כבר נתמעט מעליו ולא על האדם.

**תוד"ה הא**: "ולרבנן הא קמ"ל" ברשב"א הביא בשם תוס' לפרש דרבנן איצטריך לאשמעינן דחייב דקאמרו רבנן היינו חצי נזק.

**תוד"ה שור**: "לא שדחף וכו'" מרש"י ד"ה אדם משמע שדחף בכוונה. **"אמאי** יתחייב בבושת וכו'" ע' ברשב"א שפי' דאה"נ וד' דברים דקאמר היינו כולל נזק וחוץ מבושת (וכ"כ התוס' לעיל ו' ע"א). אלא שהקשה על זה דמ"מ אמאי חייב בכופר דהא רבא (שהוא המ"ד דהכא) פוטר מכופר היכא שאין השור בסקילה. ותי' דאולי הוי אליבא לרבה ולי' לא סבירא לי' א"נ אע"ג דאדם הוי שלא בכוונה שור מיירי בכוונה. **"מידי** דהוה אנתהפך" לא הבנתי מה שייך נתהפך לכאן, שבמתהפך הרי הוא מזיק שלא בכוונת בושה והכא כבר עשה מעשיו וכולה שלא בכוונה הוה.

**תוד"ה לענין כופר**: "ונראה וכו'" ע' בחי' הרשב"א שהעיר בדוחק בדבריו דהא רישא בהדיא מיירי בהזיקו דבר ביחד. וע"ש שרצה אולי לחדש שאם עשו מעשה א' בשותפות חייב מיתה ולא פטרו אותו אלא בי' מקלות.

**מחלוקת הרמב"ן והרז"ה**

**הרז"ה** ביאר שנחלקו רבנן ור' נתן בזה דרבנן סברי דאזלינן בתר מעיקרא (וכמו שפירש"י) וכן סברי דכי ליכא לאישתלומי מהאי לא מישתלם מהאי. ולכן באבן ע"פ הבור חייב בעל האבן בכל ההיזק והוא הדין נמי בנתקל באבן ונשוף בקרקע הדין כן. ולכאורה לא שייך אצלם פלוגתא דהאי כולי' הזיקא עבד וכו' דהא סבירא להו דהאי דמעיקרא עשה כל ההיזק. **ור' נתן** סבר דמעיקרא ולבסוף שוין ועוד סבר דכי ליכא וכו' מישתלם מהאי. ולכן בנתקל בבור ונפל לאחורי הבור הדבר תלוי דאי אמרינן דכולי הזיקא עבד חייב נז"ש ואי רק פלגא עבד חייב חצי נזק. **ועוד** ביאר דהא דפטר רב בנתקל במים (לעיל כ"ח ע"ב) היינו משום שאין המים התקלה העיקרית (וכ"כ גם הרשב"א שם). ובזה יתיישב הא דהניח אבן ע"פ הבור שגם לרב חייב. (וראיתי בפסקי הרי"ד שכתב דאה"נ ולרב פטור בכה"ג. ולכאורה לתוס' וסייעתם הוה קשיא להו לומר דסתמא דגמ' יהא דלא כרב). וע' בסמוך בשם הראב"ד תי' הדומה. **ובסוף** דבריו כתב דכיון דאמרינן שבשור ושור פסולי המוקדשין חייב בעל השור חולין נז"ש מדינא דר' נתן ע"כ לית לן הא דלעיל דשלמים שהזיקו אינו גובה מבשרן כנגד אימוריהן.

**הרמב"ן** כתב דאפי' למ"ד האי פלגא הזיקא עבד וכו' מ"מ בדליכא לאישתלומי מהאי משתלם מהאי. ולא בעינן לי' לסברא דאנא תוראי וכו' אלא להחליט שבעל הבור חייב באידך ריבעא ולא בעל השור. ולכאורה צע"ג דהא בהו"א של הגמ' איתא "אידך ריבעא מפסיד". וכן ראיות הרמב"ן ליסוד זה אפשר לדחות דאזלי כמ"ד האי כולי' הזיקא עבד וכו' וכמש"כ הרמב"ן עצמו. ומ"מ לפי שיטתו פי' הרמב"ן דהא דפטור בנתקל מקול הכריי' היינו משום דקול הכריי' הוי מתקיל ראשון. ושוב הביא הרמב"ן מהראב"ד לפרש הניח אבן ע"פ הבור שחייב אפי' לרב ומשום דהתם מעשיו לא התקילו רק העדר העפר. והרמב"ן עצמו תי' דרק בהניח אבן שלו חייב אבל באבן של הפקר פטור. ויל"ע דהא נתקל ונשוף באבן של הפקר חייב אליבא לרב דזהו אסו"מ דאפקרינהו דמודה בהו רב לעיל ג' ע"א ומ"מ בנתקל באבן לבד או נשוף באבן לבד אי הוו הפקר פטור ואם שלו חייב. וצ"ע מאי שנא. ובסוף דבריו חלק על הרז"ה דאע"פ דבשור ושור פסולי המוקדשין מחייבים בעל השור חולין נז"ש מ"מ בשלמים שהזיקו לא אמרינן הכי דאפי' פלגא הזיקא ליכא כיון שאי אפשר לשור בלא אימורין שלו. וע' בנידון בחי' ר' ראובן.

***נ"ד ע"א***

**במיעוטא דכלים**: ע' לעיל י' ע"א בתוד"ה שייר ושם בפנ"י. ולכאורה נראה לומר דהטעם שנתמעטו דוקא כלים היינו משום שאינם יכולים ליפול לתוכו בפני עצמם רק ע"י כח אחר. ולכן נהי נמי שיכול להיות פושע בע"י אחר ומשו"ה בעינן מיעוט וכן חייב אליבא דר' יהודה, מ"מ הטעם שנתמעטו משום שפשיעתם שונה מפשיעת בעל חי שיכול ליפול מכח עצמו. וכל זה לשיטת התוס' אבל לרש"י אי אפשר לומר כן.

**תוד"ה בין**: "וחבטה היכא דהוי דידי' וכו'" פי' שגם למ"ד זה משכחת לה חבטה דלאו דידי' כגון נתקל בבור ונפל לאחורי הבור שברה"ר.

**ע' ברשב"א** בשם הירו' דלירו' בור של ניזקין חייב על הכלים אלא שהוכיח שהגמ' שלנו לא סבר הכי. וע' לעיל ג' ע"א בתוס' ר"פ אולי יישוב עם הבבלי. וכן שם בשטמ"ק בשם הרא"ש משמע דסבר דלא פליג הבבלי בזה.

***נ"ד ע"ב***

**ולתשלומי כפל ולהשבת אבידה**: ביאר הרשב"א (בסוף הפרק) דהני אע"פ שחייבים אפי' באינם בעלי חיים מ"מ הוו בכלל השאר לענין זה דשור וחמור לאו דוקא.

**להנחה הקשתיו וכו'**: ע' תוס' ר"פ דא"כ למה מבואר בב"מ דף ל' ע"ב שיש חיוב פריקה באדם. ותי' שהוא מדרבנן.

***נ"ה ע"א***

**עד שאתה שואלני וכו'**: בגליון מביאים דברי התוס' בב"ב שהוכיחו מכאן שאין הכרח שהאמוראים היו בקיאים בתורה שבכתב. אמנם ע' בפנ"י שהתקשה בזה טובא. וע' בס' פנינים משולחן הגר"א (פ' יתרו) שביאר הכוונה דלא הוה ידע אם יש בזה שינוי משמעות כיון דסבר דשכר מצוות בהאי עלמא ליכא וע"כ הכוונה היא לעוה"ב. ובאמת ליעקב (פ' ואתחנן) תי' דכיון שבלוחות הי' קרי-כתיב ולכן הסתפק אולי לא הי' באמת כתוב הכי בלוחות דאולי הי' קרי ולא כתיב וכדומה. ובנין יעקב פי' דאה"נ דידע שבפ' יתרו לא כתוב טוב ובפ' ואתחנן כתוב טוב, אבל לא ידע באיזה לוחות מיירי בפ' ואתחנן.

**תוד"ה המנהיג**: "לאסור דגים בשבת במלאכה". וכן הביא רע" א בשו"ע סי' רמ"ג שיש איסור בשביתת דגים שלו מדברי התוס' כאן. ואע"ג דלעיל בד"ה איתא כתבו שבשבת לא משמע לאסור דגים, היינו קודם הילפותא.

**תם ונשלם**

**פ' שור שנגח את הפרה**

**בריך רחמנא דסייען**

**מראה מקומות**

**לפ' הכונס**

***נ"ה ע"ב***

**תוד"ה הכונס**: "א"נ מילי דבור וכו' וגם דיני אש וכו'" לכאורה כוונתם לומר דהתם חייב משום פשיעת הכריי' וההדלקה דהוי פשיעה יותר עיקרי כיון דהוי הויית המזיק משא"כ בשור שאינו אלא פשיעת השמירה.

**תוד"ה הא**: "וי"ל דפשיטא ליה וכו'" ולפי זה לכאורה פשוט שאם בא אחר וכיסה בכיסוי מעולה ואח"כ פתחו דשני מחייב ולא הראשון ולא הוי כהא דלעיל כ"ט ע"ב דכשכיסה השני ואח"כ פתח שהראשון חייב דהיינו רק בכיסוי מועט. ובזה חולק רש"י (וכן התי' השני של תוס') דכל כיסוי חשיב שמירה פחותה. וע' מש"כ לעיל נ' ע"א עוד בצריכותא דר"ע.

**אילימא בכותל בריא וכו'**: ע' בהגהות הגר"א שהביא השיטות בביאור דברי הגמ' כאן. ובדעת הרמב"ם (פ"ד ה"ב מהל' נז"מ) ביאר הגר"א בהגהות שו"ע דסבר דחייב משום גרמי אבל רק היכא שנתכוין לזה. וע' באו"ש שמעיקרא הי' לו צד שאינו חייב אפי' פרץ הגדר במזיד אם הי' שור תם דהא סתם שוורים בחזקת שימור קיימי ובעלמא קנס רחמנא והכא לא קניס.

**רש"י ד"ה הפורץ גדר**: "וברחה" משמע דאנזקי' פטור אפי' מדיני שמים דאל"כ למה לא פי' כהא דמתני'

***נ"ו ע"א***

**כופף קמתו וכו'**: ע' תוס' לעיל כ"ב ע"א ד"ה אשו (ב) שהוכיח מכאן שיכול להתחייב משום אש אע"פ שאינו שלו. וע' מש"כ שם.

**בשוכר עד שקר**: ע' נמוק"י בשם הרא"ה שדקדק שדווקא כשתבע דבר שאינו של התובעאבל אם תבע דבר שהוא באמת שלו ע"י עדים שקרים אינו חייב אפי' מדיני שמים. ומ"מ עבר אלאו דמדבר שקר תרחק.

**אילימא בבי תרי פשיטא וכו'**: ע' בנמוק"י בשם הרא"ה וכן הוא בקונ' דינא דגרמי של הרמב"ן דאפי' בבי תרי אינו חייב אלא מדיני שמים וזהו מדוקדק בזה שלא קאמר בגמ' "אפי' מדיני אדם נמי וכו'". וכ"כ גם הסמ"ע (סי' כ"ח ס"ק י'). וכתבו שהחיוב להגיד בשביל חבירו אין יסודו אלא בגמילות חסדים וע' קצוה"ח סי' ס"ו ס"ק כ"א שהרמב"ן מחייב משום השבת אבידה. ולא מצאתי כה"ג ברמב"ן). ובשלטי הגיבורים הביא בשם הריא"ז שבב' עדים חייב לשלם. ולדבריו קשה מאי פשיטא דיתחייב לשלם דמה"ת.

**דאורייתא הוא**: ופירש"י דר"ל שחייב מדיני שמים מדאו'. ולכאורה מזה מבואר דאלו הנישנין בברייתא אינן חייבין מדיני שמים אלא מדרבנן. וע' בדבר אברהם (ח"ב סי' ל"ב אות ט"ז בהגה"ה) שהקשה דמ"מ היכי ידעינן שחייב מדיני שמים מדאו' דילמא עבר אאיסורא אבל מ"מ חיוב אפי' מדיני שמים ליכא. ותי' שיש לעד דין שאם אינו רוצה להעיד יכול לשלם ולא יעבור אאיסורא ולכן פשיטא שכשאינו מעיד ישלם.

**אלא בחד**: ע' הגהות רע"א לחו"מ רסי' כ"ח שכתב שהדין כן אפי' לאחר שתיקנו שבועת היסת ואע"פ שאין העד מחייבו שבועה כיון שממ"נ חייב שבועת היסת מ"מ כיון שצריך להכחיש את העד עליו להעיד. ועיין שם מה שכתב לחלק בין זה לעד אחד המעיד על הקרקע. **וע'** בחי' הרשב"אובתוס' ר' פרץ שכתבו דעד א' המחייב ממון כגון הא דנסכא דר' אבא (ע' ב"ב ל"ד ע"א) דינו כתרי. וצ"ע דהתם הוי באמת נאמנות דעד א' ואינו מחייבו אלא שבועה רק כיון שהודה דדידי' חטף חייב ממון מתוך שאינו יכול לישבע ומאי שנא משאר עד א'. ואין זה דומה להא דרע"א בגליון הש"ס דהתם באמת יש לעד א' כח של שני עדים. **ולכאורה** מבואר מהכא דעד א' הכובש עדותו אינו עובר ב"אם לא יגיד". וכ"כ הכס"מ ר' הל עדות ובקצוה"ח ונתה"מ רסי' כ"ח. ובתועפות ראם לס' היראים (סי' קע"ח סס"ק ד') צידד אולי לומר בדעת היראים דלאחר שחידש לנו הברייתא דעד א' חייב מדיני שמים אמרינן שגם הוא בכלל הפסוק רק שאינו פשיטא.

**מהו דתימא בדיני שמים נמי לא ליחייב וכו'**: צ"ע דהא לקמן צ"ח ע"א מבואר שיש חידוש כה"ג גם בעישה מלאכה במי חטאת.

**רש"י ד"ה טמון איתמר**: "שכיסה וכו' כשראה דליקה" ע' בשו"ת ר' משולם איגרא סי' ה' שרצה לומר דלנמוק"י לעיל (י' ע"א בדפי הרי"ף) שכתב דבאשו משום חציו חשבינן כאילו עשה הכל מעיקרא דבטמון לא יהא חייב אם לא הי' טמון בשעת ההדלקה. ופי' שזהו קושיית הגמ' לעיל כ"ג ע"א) "טמון באש היכי משכחת לה" דר"ל בכי האי גוונא דמתני' דהכא. **"והוא** שלא שלח את הבעירה". ע' ברכת שמואל סי' ב' שהביא בשם הג"ר שמואל לאנדא שהקשה דלמה בעינן לי' לזה שלא שלח הבעירה הא אפי' שלח נמי הדין כן. ותי' הברכ"ש שהמבעיר דבר טמון חייב מדיני שמים משום שמזיקו ולא נאמרה פטור טמון אלא לענין תשלומין מדיני אדם. וא"כ אילו הי' המבעיר אפי' אינו הטומן חייב מדיני שמים. וכן אולי י"ל שהי' חייב מדיני שמים מדאו' וכהא דב' עדים (ולדבר אברהם הנ"ל אולי אינו חייב מדיני שמים מדאו' דהא לא כתיב).

**תוד"ה ממונא**: ע' פנ"י שביאר שאין כוונתם לכה"ג שאין אנו יודעים שהוא חייב והוא מודה דא"כ כל כה"ג יקשו. רק כוונתם לכה"ג שהוא מודה שהם שקרנים אבל מ"מ טוען שהדין עמו. ומבואר דכה"ג נאמן במיגו ורע"א ציין לדברי הש"ך סי' ע"ז ס"ק ט"ז פלוגתא בזה.

**תוד"ה אלא**: ע' ש"ך סי' ל"ב ס"ק ג' שהקשה דהא בקיד' אמרינן דאע"פ שאין שליח לדבר עבירה מ"מ בדיני שמים מחייב. ולכן כתב הש"ך דלעולם חייב בדיני שמים. וע' שו"ת חו"י שרצה ליישב שיטת התוס' שכוונת הגמ' בקיד' אינו חיוב תשלומין מדיני שמים כמו הכא רק שאיכא לא ינקה וכן לפני עור.

***נ"ו ע"ב***

**פשיטא**: ע' ברא"ש אות ד' "דאע"ג דמשיכה לא קניא וכו'" ולכאורה כוונתו דבכה"ג גזלו ומשו"ה איכא קניני גזילה.

**לימא תיהוי תיובתא וכו'**: ע' רמב"ם פ"ד הי"א מהל' נז"מ שביאר דסוגיין מיירי לענין חיוב נז"מ. וכן נראה לכאורה דאל"כ מאי שייטי' הכא. אלא שהקשה שם הראב"ד דמאי שייך טעמא דאין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר לגבי ניזק וביאר הגר"ח שם שיסוד המחלוקת אם שומר שמסר לשומר חייב או פטור היא מחולקת אם יכול שומר להסתלק משמירתו דלמ"ד פטור יכול שומר להסתלק משמירתו והא דבעינן לי' לטעמא למסרה לבן דעת וכדו' אין זה אלא לומר דמקיים ע"י זה דין השבה לבעלים. ולמ"ד חייב אינו יכול להסתלק משמירתו והא דאמרינן אין רצוני שיהא פקדוני וכו' אין אלו אלא טעמים לומר שלא אומרים שהעמיד שומר במקומו. ואע"ג דאיכא שמירה מיוחדת לענין נז"מ חוץ משמירתו נזקיו (וכדלעיל י"ג ע"ב) מ"מ הא בהא תליא וזהו כוונת הגר"ח בד"ה והנה. ולכן רק למ"ד שומר שמסר לשומר פטור יכול השומר ליסלק מדיני נז"מ של השור כיון שיכול לסלק מעליו דין בעלים שיש לשומר לענין נז"מ וכמש"כ התוס' ששומר חייב בנז"מ משום שיש לו דין בעלים. אבל למ"ד חייב כיון שאינו יכול ליסלק מדין שמירה אינו יכול לסלק מעליו דין בעלים לענין נז"מ כמו שהבעלים האמיתיים אינם יכולים לעשות כן ולכן עדיין ישאר חייב בשמירתו אפי' לאחר מסירה לשומר כמו שהבעלים נשארים חייבים אפי' אחרי מסירה לשומר. וע"ש שהגר"ח פלפל בשיטת הרמב"ם בזה דאפי' לאחר מסירה לשומר הבעלים עדיין חייבים. ושם כתב עוד מהלך בדעת הרמב"ם דסבר שפטור שומר שמסר לשומר אינו מפקיע דין בעלים לענין נזקין רק נכנסו תחת הבעלים לענין חיוב תשלומין ומדינא דשומר שמסר לשומר חייב חזינן שאי אפשר להפקיע מיני' שום חובת תשלומין ובהכי ניחא אפי' אם לרמב"ם בשומר שמסר לשומר הבעלים נפטרים.

**תוד"ה פשיטא**: "ואין לומר דמתחייבי וכו'" ע' רע"א שהקשה דלמה יתחייב לו השור אם אינו אחראי בנזקיו. וע' חי' ר' שמעון (סי' ל"ב) שפי' שעיקר דינו של ניזק בשור תם הוא בשור (ויש לסברא זו שרשים לעיל י"ג ע"ב בשור של הפקר וכ"כ בקונטרסי שיעורים ש' ט"ז אות ג'). וע' גם בשו"ת זכ"י סי' ס"ב מש"כ בזה. **"דלענין** נזיקין נקראו בעלים וכו'" נראה שגם בהו"א ידענו שהטעם שד' שומרים חייבים בנז"מ הוא משום דנקראו בעלים אבל קס"ד דכיון שענין בעלות שלהם אחרת היא מגזלן ולא מצאנו מפורש אלא בד' שומרים דלמא חז"ל לא החשיבו שיש דין בעלים אלא בד' שומרים ולא בגזלן.

**תוד"ה המעמיד**: ע' רשב"א שחייב אפי' ברה"ר. ובהרה"מ (פ"ד ה"ג מהל' חו"מ) משמע דהוי מטעם אדם המזיק. וכן הרמ"א (סי' שצ"ד סע' ד') מבואר דהוי מזיק בידים. ולולא דבריהם הי' אפשר לומר דחייב מדין שו"ר רק דכה"ג ליכא פטור רה"ר.

*נ"ז ע"א*

**תוד"ה כגון**: "ונראה לר"י וכו'" וע' מהר"ם שיף שהקשה דא"כ בעידנא דעיילי אינשי מא"ל. ותי' דאה"נ אם גנב בעידנא דעיילי אינשי חייב. ורע"א הוכיח מן הרשב"א דע"כ פטור. והיינו דסבר רע"א דתוס' סבירא להו כראשונים שחייב אא"כ הוא יושב ומשמר. ודבריו צ"ע דלכאורה משמעות התוס' שהחיוב משום דהוי גניבה אפי' הוא אונס ולא כמו הראשונים. **ומשמעות** דברי התוס' שהחיוב בגניבה אין לו ענין לפשיעה אלא על מעשה הגניבה. והנה מצאנו לתוס' שחייב גם על פשיעה כעין גניבה (ע' תוס' כ"ז ע"ב). וצ"ע דהא לדבריהם כאן אין החיוב משום דהוי מדת פשייעה מסוימת אלא על המעשה גזילה אפי' באונס. ואולי זהו כוונת התוס' ב"ודחוק".

***נ"ח ע"ב***

**בעיקר הנידון כיצד שמין**: ע' חזו"א בשק סי' ו' ס"ק ג ובס' תולדות חפץ חיים מובא בשו"ת אור לציון ח"א מו"מ סי' ד'.

**בנזקי גופו מאי**: ע' רש"ש לעיל מ"ז ע"א שדן בזה שאפשר ללמוד אדם המזיק מנז"מ. ע"ש מש"כ בזה. (ואתי' ברש"ש יש להעיר משטמ"ק י' ע"ב בשם מהר"י כ"ץ). ואולי י"ל דאין כאן.

***נ"ט ע"ב***

**השולח את הבערה וכו'**: הנה במס' קידושין דף מ"ב ע"ב הקשו דאי אמרינן ששלוחו של אדם כמותו למה לא מחייבינן המשלח כאן במשלח את הבערה ביד פקח. והגמ' מתרצת משום שאין שליח לדבר עבירה. וא"כ לפום ריהטא מבואר דמתני' מיירי לא רק שנתנו ביד פקח אלא שאמר לו להדליק. ומיני' לכאורה שגם שלח ביד חש"ו מיירי באמר לו לעשות. וכן בתוס' לעיל נ"ו ע"א הוכיחו ממתני' דבאמר לעדים לחוד אין חיוב לצאת ידי שמים כמו באמר בפקח שאין חיוב לצאת ידי שמים.וע' גם במאירי כאן (וכן בב"מ דף י' ע"ב) שגם כן הוכיח מזה דעל כרחך מיירי בשלחו להם.  **ושם** בפנ"י התקשה בזה מסוגיא דלעיל ט' ע"ב דהרי לשיטת ר' יוחנן אפי' מסר שלהבת לחש"ו פטור מדיני אדם ושם בתוס' מבואר הטעם דחש"ו שומרים קצת ואיך יתכן לומר שיש מקצת שמירה באמר להם להדליק. **ובחי'** ר' שלמה בסי' האחרון למס' ב"ק העיר דמיש"ש בסוגיין וכן מריטב"א חדשים בדף י' ע"ב מבואר דלא מיירי בששלח אותם להדליק בשל חבירו רק ברשות עצמם. וביאר שם דמ"מ שייך כללא שאין שליח לדבר עבירה

**תוד"ה לבתה**: "וליבתו הרוח בגמ' בין מצויה וכו'" רצונם לתרץ קושייתם דלעיל דאם אינו מצויה למה יתחייב בלבה ולבתה הרוח. ומכל מקום על כרכך מתני' מיירי בשעת הדלקה שעדיין לא הגיע הרוח מצוי' ואילו הברייתא מיירי בשעת ליבוי שכבר הגיע הרוח שאינה מצוי'. **"דהא** בפ"ק אמר וכו'" ע' תור"פ שחילק דהתם הוי כאילו כבר בא הרוח אבל אם הרוח עדיין אינה מנשבת אפי' ברוח מצוי' פטור. ולדבריו אין לנו מקום לחייב ברוח שבא לפעמים. ע' בחי' הרשב"א שכתב שרוח שהעולם מתנהג בו היינו רוח שבא לעתים. (ובחזו"א (סי' ב' ס"ק ו') כתב שהתוס' סוברים כרשב"א והיינו לכאורה משום דלירו' מתני' מיירי באינה מצוי' לכאורה היינו אפי' למ"ד ברוח העולם מתנהג בה דלדידי' הוי אינה מצוי'). וע' בספר חוט שני (על הל' ריבית בליקוטים שבסוף הספר) שהסתפק מה הדין אם הניח לזמן ממושך באופן שמסתבר שבמשך הזמן יבא פעם רוח שאינה מצוי' האם חייב (ושם כתב שתלוי בדעות הראשונים בפי' הירו'. ולא הבנתי התליי').

***ס' ע"א***

**ליהוי כזורה ורוח מסייעתו וכו'**: ע' שו"ת רע"א סי' כ' שהביא ראי' מכאן דבגדר מלאכת זורה הבבלי חולק על הירו' דבירו' מבואר שהרוקק והפריחו הרוח חייב משום זורה. וא"כ הוי מלאכה מיוחדת שע"י הרוח ואילו בסוגיין מבואר שעיקר המלאכה היא ביד רק כיון דמלאכת מחשבת אסרה תורה חייב גם ע"י הרוח. והיינו דלבבלי המלאכה היא כעין בורר ואפי' ע"י הרוח מחייב (ע' שבת ע"ג ע"ב שכן מבואר. אמנם לכאורה החילוק בין זורה לבורר הוא זה גופא דזורה הוי ע"י הרוח). ולכאורה צ"ע דהא י"ל שהפריחו הרוח גם ע"י רוח שבפיו א"נ בידו. ולכאורה כוונת רע"א היא דלא מצאנו מלאכה כזה משא"כ בבורר. ועכ"פ מבואר מרע"א דלהפריח ע"י ידו אין איסור אפי' לירו' ולכן מותר להשתמש בתרסיס (ספריי) בשבת וכן דקדק בשו"ת מנח"י ח"ו סי' כ"ו.

**תוד"ה ליבה**: "דבלאו איהו נמי היה הולך ומזיק" צ"ע דהא לעיל (י' ע"ב) פירשו שאם בלאו איהו נמי הי' מזיק ג"כ חייב משום חלקו ומאי שנא הכא שלא פירשו כן. ואע"ג שנתקשו שם במרבה בחבילה היינו כשאין שיעור הדלקה וכן לא הי' מודלק מעיקרא (ע"ש ברשב"א ותוס' ר"פ) משא"כ הכא. וע' ברשב"א שכן הקשה ותי' דאתיא כר' נתן דסבר כי ליכא לאישתלומי מהאי וכו' וע"ש עוד תי'.

**תוד"ה רבא**: "לא הוה ליה לאסוקי אדעתיה" ולתוס' לעיל סוד"ה לבתה מעיקרא קס"ד ברוח שאינה מצוי' שכבר הגיע ולמסקנא אינו כן.

***ס' ע"ב***

**תוד"ה מהו**: ע' תור"פ שהדגיש שא"א לומר ששאלו אם מותר לגנוב כדי להציל עצמו דהא אין לך דבר העומד בפני פיקוח נפש וכו'. ולשון אסור להציל עצמו וכו' ר"ל בדאיכא דרכא אחרינא (פי' והרי הכא אפשר בתשלומין).

**תם ונשלם**

**פ' הכונס**

**בריך רחמנא דסייען**

**מראה מקומות**

**לפ' מרובה**

***ס"ב ע"ב***

**מנה"מ**: ע' רשב"א שהעיר דהא מה דאיתא דמתני' כתוב בהדיא בפסוק ומנה"מ לאו דוקא נקט.

**יצאו קרקעות**: ע' לקמן קי"ז ע"ב מחלוקת ר' אלעזר וחכמים אם יש גזילה בקרקעות או לא. וצ"ע דהא ניחא למ"ד שקרקעות נגזלות שפיר צריכים מיעוט מכפל אבל למ"ד אין גזילה בקרקעות הא אפי' גזילה ליכא וא"כ כפל היכי משכחת לה. ושמענו שע"פ הראב"ד קט"ז ע"ב י"ל דלכו"ע איכא גזילה רק שאין צריך אלא לומר "טול" ניחא דהא לכו"ע איכא גזילה. ורצה ליישב לפי זה רש"י לעיל ד' ע"ב עם רש"י בסנה' ע"ב ע"ב לענין הלימוד דחיוב השבה דבעינן לימוד מיוחד לחיוב אונס דהיינו משום שיש חיוב השבה וי"ל דאונס פוטרו ולכן י"ל דהא דאין גזילה בקרקעות היינו לענין חידוש זה. אבל ברש"י במס' שבועות ל"ז ע"ב משמע שאין גזילה בקרקעות כלל וא"כ הדרא קושיא לדוכתא. וע' בקו"ש (אות ב') שכתב דבעינן תרי קראי חד לגזילה וחד לגניבה. אלא דגם זה צע"ק דהא למידין בגזילה דקרקע בחזקת בעלי' עומדת (ע' לקמן צ"ז ע"א) ולמה לא נימא הה"נ בגגיבה. וצ"ע.

**יצא הקדש רעהו כתיב**: צע"ק מאי שייטי' הכא הא אינו נלמד מכלל ופרט וכלל.

**תוד"ה מרובה**: "וי"ל דשייר וכו'" ע' מהרש"א ומהר"ם שהעירו דא"כ לל"ק תיקשי הנהו נפ"מ ששיירו. והמהרש"א תי' דסבר דכיון דאיתהו במתני' לא הוי שיור והמהר"ם חידש דלתי' הראשון שותפין שגנבו חייב ד' וה'. וכבר קדמם בתור"פ בקושיא זו ותי' דשותפין לא הוי שיור דאינו מיעוט בעצם רק דלא משכחת לה לטבחו כולו באיסורא.

**תוד"ה יצאו קרקעות**: "וי"ל דאיצטריך להיכא דנשבע ע"י גלגול" מבואר דגם שבועת גלגול שייך כדי להתחייב בטט"ג. וע' שטמ"ק בשם ר"י מגא"ש לקמן בדף ס"ג ע"א בהא ד"שלמה" דמיעוטא דשבועה ממעט גם כפל כיון דאי ליכא שבועה טט"ג לא משכחת לה. ומבואר דלא מיחייב כפל ע"י גלגול שבועה וי"ל בטעם הדבר דכיון שאין השבועה מכח השמירה אין זו שבועה שיכול לחייבו כפל. **"וא"ת** וגניבה בקרקע וכו'" אע"ג ששייך בתקף את חבירו והוציאו מקרקעו וכדמבואר במס' סוכה ל"א ע"א התם גזילה הוא ולא גניבה. וע"כ מעשה קנין דנעל גדר ופרץ כדי לגונבו מחבירו נחשב ג"כ גזילה ולא גניבה דאל"כ משכחת לה בהכי. וע' תוס' במס' ב"מ ס"א ע"א ד"ה אלא שכתבו דהא דקרקע אינה נגזלת אינה מן המקרא רק משום שאי אפשר לזוזה ממקומו. וע"ש במהרש"א ופנ"י ושיעורי ר' חיים מש"כ בזה. ומן השטמ"ק קצת נראה סתירה לדברינו. ואכמ"ל. **"וי"ל** במשיג גבול" ע' תור"פ שגם בטט"ג שייך משיג גבול. וצ"ע היכי משכחת לה הא ע"כ מודה בשמירתו וכן מודים אמקום הויכוח דאל"כ מה שטענו לא כפר. ולכאורה מיירי שהשיג הגבול לחצירו של חבירו. וע' שטמ"ק בשם הר"א מגרמיש"א שכתב דלא משכחת לה לטט"ג במשיג גבול.  **"כי** ההיא די' גפנים טעונות" ע' קו"ש שהקשה דהא בשעת שבועה כבר קצצן וא"כ למה הוי גניבה בקרקע. ולכאורה לולא דבריו הי' אפשר לומר דמיירי שטוען שנגנבו אבל עדיין לא נקצצו וכגון שהגפנים במדינת הים ואי אפשר לראות אם כדבריו או לא ואח"כ בשעת גמר דין יקצצם לעצמו. ותי' הגראב"ו דכיון שעיקר המחייב הוא קבלת השמירה לכן כיון דבשעת קבלת השמירה הי' קרקע שפיר הוי המחייב בטט"ג בקרקע. ושמענו ליישב לפי זה הא דבעינן לימוד מיוחד לטט"ג באבידה דלכאורה הדבר תמוה דהא שומר אבידה הוי או שומר חינם או שומר שכר וא"כ כמו שהם מחויבים גם שומר אבידה יתחייב. ולפי הנ"ל י"ל דכיון שאין כאן קבלת שמירה רק שהתורה חייבתו כיון שהמחייב בטט"ג הוא היותו שומר הו"א שאין בו חיוב טוען טענת גנב. (וכן אולי יש לדקדק מהשגת הראב"ד פ"ד ה"ב שלפי מש"כ לפנינו כתב שיש חיוב ד' וה' אפי' נשבע אחר שטבח. ולפום ריהטא הדברים מרפסין איגרי דהא כשאכלו הרי כבר מתחייב בתשלומין וכשטוען טענת גנב אין כאן הערמה של החזרת החפץ וגניבתו רק מפטור תשלומין בעלמא וא"כ אמאי מתחייב כפל. וברמב"ם מהדו' פרנקל מביאים שהחזו"א שיבש הגרסא. ולפי הנ"ל יש ליישב דכיון שקיבל שמירתו ומעל בשמירתו בטענת גנב אע"פ שכבר התחייב מטעם אחר מ"מ גם זה חשוב טט"ג וחייב כפל. אמנם ע' מש"כ לקמן ס"ה ע"ב מהזכ"י.) ושמענו לדייק מגמ' דלעיל ד' ע"ב דגניבה היא בכלל הפרשה של שומר חינם וכו' דלכאורה אין לזה שייכות בעצם לפרשה ההיא רק במקרה. ולהנ"ל ניחא יותר.

**תוד"ה יצאו שטרות**: "וי"ל כיון וכו'" ע' תוס' במס' שבועות (ל"ז ע"ב) שהביאו עוד תי' שיש לחלק בין מזיק לגניבה דאע"פ שהמזיק פטור הגונב חייב אע"פ שאינו בעין. ובברכ"ש (סי' ל"ג) ביאר שיש לומר שגניבה אינה תלוי' בדין מזיק (ונראה הפי' בכוונתו דאע"פ שגניבה הוי א' מכ"ד אבות נזיקין לעיל ד' ע"ב מ"מ דינא דגרמי דלא דנין הוי פטור במזיק בידים והמזיק דגניבה יש לו גדרים אחרים). ושמענו לפרש כוונת תירוצם די"ל דהא דאמרינן בעלמא שאינו חייב מדאו' בדינא דגרמי היינו שאי אפשר לחייב תשלומין אבל חיוב חזרה אפשר לחייב. וכיון דאיכא חיוב קרן יהי' הטעם מה שיהי' ממילא איכא חיוב דמים.

***ס"ג ע"א***

**למעוטי דבר שאינו מסוים**: הרמב"ם והטור לא הביאו ותמה ביש"ש טעמא מאי הגמ' בהדיא כתיב. וע' גם ברש"ש ס"ד ע". ושיטתו מתבאר ע"פ דברי הר"י מגא"ש המובא בשטמ"ק דבגנב הי' ריבוי לאתויי דבר שאינו מסוים כיון שלמדו בה כללי ופרטי ובטט"ג שלמדו ריבוי ומיעוטי דרשו למעטו אבל לא מכפל רק משבועה. ומיושב בזה שיטת הרמב"ם דמיעוטא דדבר שאינו מסוים בשבועה הא כתב ולפי הנ"ל ליכא מיעוטא בפרשת גניבה כלל.

**דאמר ר' חייא וכו'**: ע' פנ"י שהקשה דלמה לי ר' חייא בר אבא הא קרא כתיב הכי. **וביאור** הצורך של המיעוט ע' מש"כ לעיל ס"ב ע"ב תוד"ה יצאו קרקעות (בסוף).

**תוד"ה רעהו**: "אלא התם ה"פ וכו'" שמענו לפרש שאין כוונת התוס' לומר דהוי אסמכתא בעלמא רק כוונתם דכיון דכתיב רעהו אמרינן שאין הקדש בכלל גזירת הכתוב ד"מבית האיש". **וברמב"ם** (ר"פ ב' מהל' גניבה) הביא ב' הפסוקים ושם בלח"מ כתב שכוונת הרמב"ם ליישב קושיית התוס' שבעינן מקרא א' עבור קדשים שאינו חייב באחריותן ועוד גזה"כ עבור קדשים שחייב באחריותן. ובחי' הגר"ח (סטנסיל) סי' רמ"ט כתב לבאר שיש ב' סוגי הקדש קדשי מזבח וקדשי בדק הבית. ולא הרי קדשי בדה"ב הרי הם קדשי מזבח. דבקדשי בדק הבית הוי הקנאת הנכסים לרשות גבוה והוי שלהם לגמרי. משא"כ בקדשי מזבח דהוו בעצם של הבעלים רק שהאיסורים שבקדושתו מפקיע אותו מרשותו. ולכן סבר הרמב"ם דבעינן ב' הגזה"כ דקדשי בדק הבית חשיבי שפיר בית האיש כיון שכל מקום דאיתי' בי גזע דרחמנא איתי'. ומשו"ה בעינן רעהו לומר שאין חייבים לרשות גבוה עבור הגניבה. משא"כ בקדשי מזבח היו צריכים להיות חייב בניזקין לבעלים כיון שלא הי' אף פעם הקנאת הבהמה לרשות גבוה ולכן מ"רעהו " לא מתמעטי קמ"ל "מבית האיש" דכיון שאינו ברשותו משום קדושתו אין זה גניבה מבית האיש.

**תוד"ה אלא**: "לאו משום דדריש לקרא הכי וכו'" ע' רשב"א בשם הראב"ד דתרוייהו איצטריך דמעל כל דבר פשע למידין בעלי חיים שלא היינו לומדים מכי יתן איש ומכי יתן איש לומדים עוף טמא וכדמבואר בגמ'.

**תוד"ה למה**: "לפי מאי דמסיק השתא וכו'" ע' שטמ"ק בשם ר"י מגאש שי"ל שהמיעוט הוא משבועה וממילא ליכא כפל (ע"ש דגנב עצמו חייב בדבר שאינו מסוים כיון דלא בעי שבועה וגרס לקמן לאתויי דבר שאינו מסוים). **"אפילו** היכא דנשבע ע"י גלגול" ע' מהרש"א שפי' שהתוס' כתבו כן לשיטת ר"י לעיל שתמה בהא שצריכים מיעוט בטט"ג בהקדש דהא ליכא שבועה והיכי יתחייב.

***ס"ג ע"ב***

**והעדים מעידים אותו שאכלו**: משמע דרק משום דהוי טענת אבד פטור אבל טענת גנב חייב וכן דקדקו בתוס'. וצ"ע דהא אם אכלו למה יתחייב כפל אח"כ. וע' ברמב"ם פ"ד ה"ב מהל' גניבה שכתב דבשלח יד ואח"כ נשבע אינו משלם כפל ואפי' לראב"ד שם י"ל דלא פליג אלא היכא שהוא בעין אבל אבדו מן העולם לא. ולכן י"ל דהכא הכוונה שהעדים מעידים שאכלו אחר שנשבע. וע' מש"כ לעיל ס"ב ע"ב אתוד"ה יצאו קרקעות.

**אמר לך הקישא הוא**: ולמ"ד תרוייהו בטט"ג הא ליכא הקישא דהא תרוייהו בטט"ג. ופשוט.

**רש"י ד"ה או אינו אלא לדין**: "לפרעון" ע' מהרש"א שהקשה על זה דא"כ היכי ישלם בטט"ג הא קרנא הבעי לשלומי. והביא שברש"י במס' ב"מ פי' דאינו אלא לדין ר"ל שע"י טענתו לבד אפי' לא נשבע. אלא שגם על פי' זה הקשה דהיכי אפשר לומר דקריבה היינו לדין הא א"כ למה בעינן פרשת גנב תיפו"ל מטט"ג דהא בגמ' מבואר שכל הסיבה דלא אמרינן הכי הוא משום שבועה ואם קריבה היינו לדין הא שבועה ליכא. ולכן נקט כפירש"י דהכא וקס"ד דישלם כפל אם גנבו ואע"פ ששילם הקרן. וברע"א קיים פירש"י במס' ב"מ דאלמלא גנב הו"א שהודה ואח"כ באו עדים חייב ע"ש כל החשבון.

**וכי תימא ליתי בק"ו וכו'**: ולא הקשו טט"ג למה לי דהא בעינן לחייב שבועה וכן לפטור טוען טענת אבידה. וע' תוס' לעיל בע"א דמ"מ בעינן למעט קרקעות וכו' בין בגנב ובין כטט"ג והקשה המהר"ם דלמה לא נלמד טט"ג מגנב עצמו. ותי' דהו"א דבטט"ג כיון דאיכא שבועה חייב אפי' אקרקעות קמ"ל. וכה"ג איכא בתוס' ר"פ ס"ד ע"ב ד"ה המצא. ומרש"י כאן ד"ה הקישא משמע דכיון דבעינן שבעוה זהו קולא בטט"ג ומשום דחזינן שאין גניבתו אלים לחייב כפל בפני עצמו. ולדידי' תקשי קושיית המהר"ם דלמה אין למידין טט"ג מגנב עצמו. ואולי י"ל שיש צד חומרא וצד קולא.

**מה להלן בשבועה אף כאן בשבועה**: מבואר מכאן דעיקר הגניבה בטט"ג אינו השבועה רק שזה מעכבו לעצמו (ושמענו יותר מדויק דהיינו שמועל בשמירתו ומשו"ה שייך לפרשת שמירה ע' לעיל ס"ב ע"ב בזה) רק שיש חומרא בטט"ג שצריכים שבועה.

**תוד"ה והעדים**: ע' מש"כ בר' פירקין.

***ס"ד ע"א***

**וכי תימא אילו נאמר קאמר**: צע"ק למה להסתפק בדבר שאינו.

**תוד"ה יאמר**: הא מה אני מקיים גניבה פירוש כלל ופרט וכלל וכו'" ע' מהרש"א שפי' דע"כ אית להו הכא כדברי ר"י לעיל שאפשר לרבות מכללא בתרא יותר ממשמעות דידי'.

***ס"ד ע"ב***

**חד למעוטי קרקע וחד למעוטי עבדים**: ע' תוס' ר"פ שפי' דדבר המסוים אינו צריך מיעוט דהוי גילוי מילתא בעלמא מטט"ג או"ד כיון שלמדו שדומין לענין קרקע עבדים ושטרות גם לשאר הדברים הדין כן.

**למ"ד חד בגנב וחד בטוען טענת גנב וכו'**: לכאורה צ"ע דהא גם למ"ד חד בגנב וחד בטט"ג בעינן ריבוי לכל דבר המטלטל וגופו ממון. וע' בתור"פ דכתב דלמ"ד ההוא לומדים את מן ההיקש (ע' לעיל ס"ג ע"ב). והביא בשם שיטה לתרץ דהכא אפי' ההיקש לא צריכים ומשום דלמ"ד ההוא אכל דבר פשע קאי אתרוייהו.

**מה טוען טענת גנב דבהיתירא אתא לידי' וכו'**: ע' רמב"ם פ"ד ה"י מהל' גניבה ששומר שגנב מעדר המןפקד אצלו חייב כפל. וכתב על זה הראב"ד "אין זה כלום". וע' הרה"מ שביאר כוונתו דהא לא מצאנו חיוב בשומר אלא בטט"ג. ונראה ביתר עומק שכוונתו דא"כ למה לי טט"ג תיפוק לי' משום גנב עצמו. וע' בכס"מ ובליקוטי הגר"א (במהדו' פרנקל) חילוקים מתי בעינן לי' לפרשת טט"ג ומתי הוי גנב. ואין להקשות מכאן דא"כ מצאנו גנב עצמו דבהיתירא אתא לידי' די"ל דאחר שגנבו נכנס לרשותו מרשות השמירה והוי אתא לידי' באיסורא. **וע"ש** באו"ש שרצה לחדש שאין חיוב שבועה בעצם בטט"ג רק דעד שישבע עדיין לא נגמרה גניבתו אבל במידה שנגמרה בלי שבועה חייב כפל אפי' בלא שבועה. ובקה"י דחה דבריו ע"פ תוס' בר' פירקין שהקשו למה בעינן מיעוט בקרקעות תיפו"ל משום דליכא שבועה. ואם כאו"ש הא אם אין שבועה ליחייב בלי שבועה. וכן לכאורה מוכח מן הגמ' שרצו ללמוד חיוב שבועה בגנב מטט"ג ואם כאו"ש הא אפי' בטט"ג אין צורך בשבועה בעצם ומה יש ללמד לגנב עצמו.

***ס"ה ע"א***

**תוד"ה אין**: "שהכישה במקל" צ"ע למה לא סגי לן בזה שנכנסה מעצמה לחצירו. וכן איכא כה"ג ברש"י במס' ב"מ י' ע"ב ד"ה גגו שכתב "כגון שנכנסה לרשותו ונעל בפניה". וקשה כנ"ל וע' בקצוה"ח סי' שמ"ח ס"ק ב' דאע"ג דקנין אינו צריך מעשה אבל גניבה צריכה מעשה. ויש לפרש דברי זה בב' אנפי. או דהוי דין באיסור גניבה שלא נחשב גניבה אא"כ עשה בה מעשה. או"ד דאין הוכחה שדעתו לקנות כיון דהוי איסורא עד דאיכא מעשה המוכיח. ובחי' הריטב"א מכת"י במס' גיטין ר' פרק הזורק יוצא מפורש כמהלך השני. וי"א שבזה נחלקו רש"י ותוס' דלרש"י לא בעינן אלא הוכחה שדעתו לקנות ולכן אפי' לא עשה מעשה בחפץ הנגנב הוי הוכחה שדעתו לקנות אבל תוס' הצריכו מעשה גניבה מדיני גניבה ולכן הצריך הכישה במקל. ויש לדחות. **עוד** הקשו המפרשים דאם הכישה במקל למה בעינן קנין חצר כלל הא הוי משיכה וכדלעיל (נ"ו ע"ב). ע' רש"ש וקו"ב.

**גופא אמר רב וכו'**

**קרן כעין שגנב תשלומי כפל וכו כשעת העמדה בדין**: ע' ברא"ש וכן נראה הביאור בשיטת התוס' שהסברא הראשונה היא שמשלם הכל כשעת הגנבה וזה אין צריך קרא. רק קמ"ל קרא דלא משלם אלא הקרו כעין שגנב אבל הכפל משלם כשעת העמדה בדין. וביאר שם הרא"ש דהא לגבי כפל ד' וה' עדיין לא נגמר המעשה עד שעת העמדה בדין אבל הגנבה נגמרה מיד. **וע'** בתוס' רי"ד שפי' דאפי' אם הגניבה בעין אם הוזלה משלם התוספת שהוזל מכיסו. **וצ"ע** בדעת ר' ששת דלית לי' כדרב א"כ מאי דרשינן בהא דחיים וגניבה וכדלעיל ס"ד ע"ב. ואיכא למימר דסבר כמ"ד חד בגנב וחד בטט"ג. ומ"מ צ"ע מאי קא מתמה ארב הא איכא ברייתא דסבר תרוייהו בטט"ג ולדידי' ע"כ דרשינן כדרב וכדלעיל וא"כ מאי דקשיא לי' ארב קשיא נמי אברייתא.

**אנא פטימנא ואת שקלת**: ע' במלחמת ה' (ל"ד ע"א מדפי הרי"ף ד"ה ועוד) וכן בחי' הרשב"א (צ"ד ע"א) ד"ה שבח שנראה מדבריהם דהפי' כאן הוא שהשבח שייך לגמרי לגנב. וע' במצפה איתן שלכאורה ג"כ הבין כן והקשה מתוס' לעיל (ל"ד ע"א) ד"ה הכא שכתבו שהמפטם הוי יורד וא"כ בגנב הוי כיורד שלא ברשות וידו על התחתונה. ושם בחי' הרשב"א מבואר שאינו נוטל אלא ההוצאה אבל השבח אינו אלא משום תקנת השבים. ועוד שמענו להעיר שאם חלק שייך לגנב הא לא הוי וטבחו כולו באיסורא. ובזה נראה לומר כמש"כ רע"א (ס"ו ע"א) דאע"ג דהוי כיורד אינו אלא כבעל חוב ואין חסרון של טבחו כולו באיסורא. **ואלמלא** דברי הרמב"ן אפשר לומר דהוי סברא בחיוב כפל שאין לחייב אותו כפל משום דבר שאינו של הנגנב אלא משום שהגנב עצמו השביחו.

**לימא פליגא דרב אדרבה**: ולכאורה מדויק דעצם שיטת רב הי' אפשר לפרש כן דהוי כפל יותר חמור מתשלומי הקרן רק דהכא יש מחייב אחר בקרן. וזהו לכאורה דלא כסברת ר"ת לקמן (ס"ו ע"א) ויתבאר שם. **ומ"מ** קשה קצת דהא אין זה קושיא על רב לפמש"כ התוס' בד"ה גופא דהא מתני' היא ודכו"ע היא דמשלם קרן כעין שגנב. **ועוד** יש להעיר דלפמש"כ היש"ש דהא דד' וה' הוי כשעת העמדה בדין היינו כשעת העמדה בדין ממש ולא בשעת שבירה דא"כ מהו כל הקושיא נימא דלא פליגא אדרב רק יש נפ"מ בדרב אפי' אי מעיקרא שויא זוזא ולבסוף שויא ארבעה דכששחטו משלם קרן כשעת הטביחה וד' וה' כשעת העמדה בדין.

**תברא או שתייה**: ופירש"י דטביחה ומכירה הוו נמי כתברה או שתייה (ורע"א התקשה בזה דמכירה הוי כתברה או שתיי'). ור"ל שכוונת הגמ' היא דבכה"ג יש טעם אחר לחייב כי השתא והוא עצם המעשה שבירה. ובגדר החיוב כתב הקצוה"ח (סי' ל"ד ס"ק ג') שהחיוב הוא מטעם מזיק. ולשון הגמ' במס' ב"מ מ"ג ע"א אינו כן אלא הוי "השתא הוא דקא גזיל לה". וכן הגמ' שם הביא ראי' לדינו של רבה מהא דכל הגזלנים משלמים כשעת הגזילה ואי הוי חיובו משום מזיק מהו השייכות. אמנם ע' בחי' הר"ן בפי' דברי הגמ' שם שנראה להדיא כקצוה"ח. והנתה"מ (שם ס"ק ה') כתב שחיובו משום גניבה. ולשון הנתה"מ שם הוא שעשה גזילה חדשה. אמנם ע' חי' ר' חיים הלוי (בהל' חובל ומזיק ד"ה אלא) שכתב "מצטרף ההיזק למעשה המשיכה והגבהה להעשות גזלן ע"י זה". וע' חי' הריטב"א במס' כתו' ל"ד ורע"א וחי' הגר"ח על הש"ס סי' רמ"ג. ורצונו לומר שאין זה גזילה חדשה רק שעשה שרשים בגנבה הראשונה שלו. ומצאתי לברכ"ש (במס' כתו' סי' מ"א) משמי' דהגר"ח דנקט דאפי' הקציה"ח לא התכוין לומר דהוי מזיק אלא כשהזיקו אחר אבל אם הגזלן עצמו שברה גם הקצוה"ח מודה דהוי גזלן. וצ"ע. **וע'** מש"כ בע"ב לענין להתחייב כפל עבור זה דתברה או שתיי'.

**רש"י ד"ה מה לי**: "אתחלה לה טביחה" בתוס' הקשו דהא לא שייך ההכחשה לטביחה. ובזה שמענו לומר שהיסוד של הטביחה יש גם בהכחשה שהוא ההשרשה בחטא וע"כ אין ההשרשה בחטא מגרע מתשלומי הגנבה שא"כ אפי' שברו בידיים הדין כן. ובזה מתיישב למה גם מחיוב כפל אינו מגרע.

**תוד"ה גופא**: "מסקנא דמילתא וכו'" ע' ברע"א (מוזא"ל) שביאר שזהו ההקדמה להמשך דברי התוס' דאלמלא כן הו"א דכל הגזלנים מיירי לענין יוקרא וזולא והכא קא משמע לן אפי' לענין פיטמא. **"ומ"מ** לעינן יוקרא וזולא נמי איירי וכו'" ע' רע"א (מוזא"ל) שהקשה למה כל האריכות הזה דהו"ל להקשות ממתני' דגזל חמץ וכו'. וכתב דע"כ סמך אמש"כ בסוף דבריהם ע"ש. **"אמאי** לא מייתי ראי' ממש"כ בהמשך דבריהם "דהתם אם איתא לגזילה בעין" משמע שהבינו שנדון סוגיא דהתם הוא לגבי חיוב תשלומין ולא לגבי השבת הבעין. וכן משמע בחי' הרשב"א בסוגיא שם. ולפום ריהטא בתוס' שם מבואר דאיכא נפ"מ גם לענין החזרת הבעין. (ע' בפנ"י שהעיר בזה). ושמענו לפרש שאין כוונת התוס' שם לומר שחייב להחזיר הבעין דלעולם כיון שאינו שוה פרוטה אינו חייב להחזירו אבל חייב בתשלומין משום השויות שבשעת הגניבה ויכול לפטור את עצמו ע"י החזרת הבעין. ושמענו לפרש ששיטת רש"י שם הוי נידון אם חייב להחזיר הבעין או לא ומשום שיש צד לומר שאם הי' שוה פרוטה בשעת הגניבה זה עצמו מחייב להחזיר החפץ אע"פ שעכשיו אינו שוה פרוטה.

**תוד"ה דתניא**:"וי"ל דאחייה אין לשון יפוי וכו'" ע' לעיל ס"ד ע"א תוד"ה יאמר שלא כתבו כן. וצ"ע.

**תוד"ה מה**: "דקנאה בשינוי" ע' ברע"א (מוזא"ל) שתמה דהיא הנותנת דשאני התם שקנאו בשינוי משא"כ בנד"ד שלא קנאו בשינוי. והביא מר' פרץ שהכוונה היא דכי היכי דבטביחה אינו משלם אפחת טביחה הה"נ בקטלה פלגא. ולכן דחק שכוונת התוס' היא נמי לזה ורצונם לומר בסוג שינוי הקונה אבל למ"ד שינוי אינו קונה.

***ס"ה ע"ב***

**רחמנא ליצלן מהאי דעתא וכו'**: ע' שו"ת חו"י (סי' קנ"ב) שהקשה על כעין לשון האמוראים הכא דהא דברי חכמים בנחת נשמעים. (ושם העיר דהא דכי ניים ושכיב וכו' אינו אלא שבח דרב לא הי' יכול לעשות טעות כזה כשהי' ער).

**רש"י ד"ה נעשה שינוי בידו וקנאו**: "בשינוי להא מילתא" ר"ל שלא קנאו ממש ועצם הבהמה שייך עדיין לבעלים הראשונים. רק לענין להתחייב ד' וה' ומשום שאין זה החפץ שגנב. **"וכפל** כעין שגנב או וכו'" לכאורה כוונתו לומר דאי כרב הוי הכי ואי דלא כרב הוי הכי. אמנם יש לפרש ע"פ מסקנת הגמ' דר"ל דאי משלם טלאים משלם כדמעיקרא ואי דמים כשעת העמדה בדין. ואולי הי' מקום לומר שהסתפק אם הדין דנעשה שינוי לענין ד' וה' נאמרה גם לענין כפל או לא אבל אין לשון רש"י משמע שהסתפק בדין מסוים.

**תוד"ה אלמא**: כדאמר תברה או שתייה משלם ד'" נחלקו המפרשים בביאור דברי התוס'. המהדו"ב כתב שכוונתם לפרש דמיירי בדתברה או שתייה. וא"כ ביאור ההו"א הוא דהמעשה שבירה יכול לחייב קרן ולא כפל ולכן החיוב כפל נשאר כשעת הגניבה והקרן כשעת השבירה. וע' ברע"א שהקשה שזה סתום מאד בדבריהם. ועוד שמענו להעיר דא"כ ע"כ ביאור התי' של התוס' צריך להיות דלא מסתבר דאיכא חיוב קרן על המעשה שבירה ולא חיוב כפל. ותוס' לא תירצו כן רק שאין לחלק בין קרן לכפל לענין שויות הפרעון (כן מדויק להדיא ממש"כ "דרב נמי דמחלק וכו'" דאם כוונתם כנ"ל אין שייכות לדברי רב. וע"כ הביא משטמ"ק בשם הר"א מגרמיש"א שאין כוונתם דמיירי בדטבחו רק להוכיח מתברה או שתיי' שאפשר לחייב כדמעיקרא. ובזכ"י (ח"א סי' ס"ג) ביאר התוס' ע"ד המהדו"ב רק דמיירי בטט"ג ואח"כ תברה או שתיי' ואח"כ נשבע וביאר דא"כ תשלומי הקרן הוא בשעת הטענה שהוא עיקר שעת הגנבה וחיוב טביחה ומכירה הוי אח"כ. (ואע"ג דסבירא לי' שיכול להתחייב אטביחה ומכירה קודם השבועה היינו לשיטתו שחשוב כבר נגנב משום הטענה אבל אם הזיקו קודם הטענה לכאורה גם הזכרי יצחק מודה דלא שייך כפל. ופשוט.) **וע'** מהרש"א שהקשה אתירוצם הראשון דהא לשיטת ר"ת אפי' רב סבר דאם תברה משלם קרן כדהשתא ותשלומי ד' וה' כשעת העמב"ד. ותי' דע"כ התי' הראשון הוא אליבא לר"י ור"ת יתרץ כתירוצם השני. וע' פנ"י מש"כ בזה. ואם תוס' לא התכוונו לומר דתברה ממש רק מביאים ראי' וכדפי' בשטמ"ק אין כל קושיא.

**נעשה שינוי בידו וקנאו**: ע' מש"כ לקמן ס"ו ע"א

**לשלם כי השתא**: ע' במלמחת ה' לקמן (ל"ד ע"א מדפי הרי"ף) שהקשה דהא איכא שיטת ר' יהודה דשבח שע"ג גזילה דגזלן וא"כ למה ישלם כי השתא. ומשו"ה הוכיח הרמב"ן דשבח דממילא אפי' לר' יהודה דנגזל הוי. וע' בפנ"י שכתב דלרמב"ם (פ"א הי"א המהל' גנביה ובפ"ב ה"ב מהל' גזו"א) שאינו קונה השבח אא"כ התייאש ג"כ ניחא. **וע'** לקמן בע"א ד"ה לימא עוד בביאור קושיית ר' אילעא.

**איתיביה רבי חנינא**: היינו דסבר דשינוי כה"ג לא הוי שינוי אבל לעולם שינוי קני אי הוי שינוי (וכדמבואר ברש"י ד"ה בשינוי השם ותוד"ה ואי). וע' תוס' רי"ד שהקשה דלכאורה לשיטתו טלה ונעשה איל יהא מותר למזבח וזו לא מצאנו. **וע'** בחי' ר' חיים הלוי (פ"ב הט"ו מהל' גו"א) מגמ' דבפ' הגוזל דגזל בהמה והזקינה משלם כשעת הגזילה הא שינוי כה"ג לא קני. ותי' דע"כ משכחת לה שאי אפשר לומר הרי שלך לפניך אע"פ דלא קני ע"ש. וע' מש"כ לקמן צ"ה ע"ה.

**הא מני ב"ש היא וכו'**: ע' תור"פ שהקשה דא"כ תיקשי לנפשי' דאי שינוי לא קני לשלם בי השתא. ותי' דרק למ"ד שינוי קונה קא קשיא לי' דכיון דלא הוי שינוי למה יש לנו לחלק ביניהם אבל לב"ש לעולם הוי שינוי ולא קני אבל איכא למימר הרי שלך לפניך. וכדבריו דקדק רע"א מדברי הרא"ש. ומשום שדעת הרי"ף דפטמא דממילא חייב כדהשתא ופי' הרא"ש דהיינו משום דקיי"ל כר' אילעא. וביאר רע"א ע"פ הנ"ל דרק לר' חנינא מחלקינן בין שינוי הקונה ושינוי לענין חיוב כפל אבל לר' אילעא לא בעינן לי'. וע' בחי' הרשב"א שכתב דאה"נ ור' אילעא שיבש הברייתא אבל כוונת הגמ' כאן לומר דלדידן דקיי"ל כר' עילעא ואנן לא משבשינן לי' לברייתא מא"ל.

**רש"י ד"ה כעין שגנב**: אבל קרן וכו'" מבואר שהגניבה דתברה או שתיי' אינו מחייב בכפל. ולפי פי' המהדו"ב בתוד"ה אלמא על זה גופא דנו שם בתוס'. ובביאור הא דאינו מחייב בכפל יש לומר משום א' מב' טעמים או כמש"כ הקצוה"ח שאין החיוב דתברה או שתיי' אלא משום מזיק ולכן ליכא לחייב עליו דיני גניבה. או"ד (וכ"כ בחי' הגר"ח על הש"ס סי' רנ"ו) דהו"ל גזילה. וברמב"ם (פ"א הי"ד) מבואר דתברה או שתיי' מחייב כפל. ואע"ג דלשון הגמ' במס' ב"מ מ"ג ע"א היא דהשתא הוא דקא גזיל לה י"ל דאע"ג דהוי מעשה גזילה כיון דהוי המשך של הגניבה הקודמת אפשר להתחייב כפל עליו. ושמעתי משמי' דהגר"נ פרצוביץ' שדקדק מלשון הגר"ח (פ"א הט"ו מהל' גניבה) ששינה מלשון הגמ' וכתב השתא הוא דקא 'גניב' לה שכוונתו להתייחס לשאלה זו. וכן מבואר בחי' הריטב"א במס' כתובות ל"ד ע"ב שמחייב בד' וה'. וע"ש ברע"א.

**תוד"ה ואי**: "לבע"ה" לכאורה צ"ל "לב"ה".

**תוד"ה הא**: "וי"ל דקסבר אי שינוי קונה וכו'" צע"ק דנקטו בכה"ג דהא אתנן הוא המלמד וא"כ הול"ל "דקסבר אי לא נאסר משום אתנן וכו'".

**תוד"ה הן**: ע' מה שהעיר בקצוה"ח (סי' ש"ס ס"ק ב') ליישב קושייתם וכקושייתו מתבאר גם ברע"א (מוזא"ל). **"וכי** פליגי אב"ה" צ"ע דהא לכאורה זהו קושיית הגמ' לקמן (צ"ד ע"א) ותי' דסברי שלא נחלקו ב"ש וב"ה בדבר זה. וא"כ נימא דהה"נ לר' חסדא ור' יוחנן. וע' מהרש"א לקמן ס"ח ע"א. **"בשינוי** החוזר לברייתו וכו'" לכאורה אפשר לפרש דהיינו שינוי קלוש אבל בחזו"א (סי' ט"ז ס"ק י"ג) כתב שאין לפרש כן רק דעכשיו שנוי הוא וכל הלימוד דקני הוא שלא נחייבו להחזיר הכלי למצבו הראשון.

***ס"ו ע"א***

**לימא תיהוי תיובתא דרב וכו'**: ע' רע"א שהקשה דהא זהו קושיית ר' אילעא לעיל. וכן מדוקדק מדברי רש"י לעיל בד"ה כעין שגנב דלא קשיא לשיטת רב אלא לקמן. וכתב שם ב' דרכים בזה. א' דהו"א דכיון דמיירי בטביחה א"כ הי' צריך להיות גנב על הכל ולכן ישלם גם כפל ד' וה' כדהשתא דוגמת תוד"ה אלמא (ולכאורה אין ר"ל כהו"א של תוס' ממש דהא התוס' כתבו דהו"א לא מסתבר כלל. רק כמו שהביא רע"א משטמ"ק דשם מיירי בדלא תברה או שתיי' (רק כוונתם להביא סמך מתברה או שתיי') וזה לא מסתבר אבל אם באמת תברה או שתיי' עדיין ס"ד שישלם כפל ד' וה' אשעת השבירה שגם הוא נחשב שעת הגניבה. (ולפי זה קשיא גם לרבה וכבר העיר רע"א שם שזהו דלא כפירש"י). ותי' שאין חיוב גניבה על התוספת דהא תורא גנבי מינך וכו'. אלא דבשיטת רב עדיין תיקשי דהא חילק בין שעת הגניבה לשעת העמדה בדין וא"כ לדידי' תיקשי ממ"נ. ועוד תי' שם...

**רש"י ד"ה לימא**: "וכ"ש כשהוקרה וכו'" משמע קצת כנתה"מ שאם חיובו משום מזיק איזא כל שכן יש הא זהו מילתא אחריתי.

**תוד"ה הם**: וי"ל דהתם ודאי וכו'" ולכאורה לפי זה קשה דמה"ת דלב"ש שינוי אינו קונה נימא דלעולם שינוי קונה דומיא דנעבד דבגניבה ליכא למימר דעתי עלה.

**תוד"ה טלאים**: "ור"ת מפרש וכו'" ועל דרך זה נראה מדברי הרמב"ם (פ"א הי"ד מהל' גניבה) רק דהרמב"ם סבר דאם תברה או שתיי' משלם אפי' כפל כשעת השבירה. וביש"ש (סי' ג') הוכיח דלא כשיטת ר"ת מהא דלעיל ס"ה ע"א "לימא דרב פליגא אדרבה" דמשמע דאילו הי' חולק עליו ניחא אבל לר"ת הא אפי' איתבר ממילא אינו משלם ד' כשעת העמדה בדין. ובביאור הגר"א (סי' שנ"ד ס"ק ח') תי' דהיינו לס"ד של הגמ' אבל למסקנא דטלאים כדמעיקרא אין הדין כן. **אמנם** יש לתמוה על הרמב"ם דהא בברייתא דטלה ונעשה איל מבואר דמשלם ד' וה' כשעת הגניבה והא זהו כמו תברה או שתיי' וא"כ יש ב' טעמים לומר שישלם ד' וה' כי השתא חדא משום שיטת רב ועוד משום הגניבה דתברא או שתיי' שמחייב כפל. והנה הי' אפשר לומר דהרמב"ם לא קאמר אלא ביוקרא וזולא אבל בטלה ונעשה איל י"ל תורא גנבי מינך וכו'. אבל הא בס"ד של הגמ' לא אמרו כן וא"כ ע"כ זהו למסקנת הגמ'. וא"כ היכי אמרו לעיל ס"ה ע"א דלרב אי מעיקרא שויא זוז ולבסוף שויא ד' משלם כפל ד' הא לרמב"ם אין הגנב משלם כפל כדהשתא אלא לקולא ולא לחומרא. ואין לתרץ כנ"ל בשיטת ר"ת דהיינו לפי הס"ד דהא אמרינן כבר לרמב"ם דהס"ד הי' דאפי' בנעשה איל יתחייב ד' וה' כדהשתא ומשום שהחיוב של תברה או שתיי' מחייב ד' וה' וא"כ היכן הי' חזרה מב' הענינים. ושמעתי לומר ע"פ מה שדקדק רע"א שהיו ב' קושיות בגמ' חדא שהקשה ר' אילעא לר' חנינא וא' שהקשה הגמ' לרב. והקושיא הראשונה היתה לענין תשלום הכפל אגנבה דתברה או שתיי' ועל זה אמרינן תורא גנבי מינך וכו' (ואע"פ שבשעת טביחה הי' שור ואיל מ"מ י"ל ע"פ מה שביאר הגר"ח (הל' חובל ומזיק) שהחיוב בתברה או שתיי' הוי משום דהוי מעשה גניבה א' ארוכה ולכן כוונת הגמ' היא דכיון שבשעת גניבה לא הי' איל גם הד' וה' אינו חייב על בהמה כזו כיון שלא הי' איל מעיקרא משא"כ ביוקרא דכיון שהחפצא הי' גנוב אפשר שפיר להתחייב אתוספת היוקרא כיון דתברה. ורע"א שם ביאר מטעם אחר). ואח"כ הקשה הגמ' לרב דמ"מ יתחייב ד' וה' כדהשתא משום דהגניבה דמעיקרא מחייבת כפל כשעת העמדה בדין. וצריכים לומר דאע"ג שאין הגניבה דמעיקרא באיל רק בטלה וכן לרבה לא מיחייב על טביחתה כיון שהוא המשך מגניבה זו מ"מ לענין החיוב ד' וה' שפיר דנין על הבהמה שנשתנה.

**אמר רבה שינוי קונה וכו'**: ע' קו"ש (אות י"ד – י"ט) שהקשה דאיזה מקור יש להא דשינוי קונה מהא דכעין שגזל הא אין זה אומר לנו אלא שא"א לומר הרי שלך לפניך אבל מה"ת דהוי שלו. ולכאורה יש להקשות עוד יותר דהא לשיטת התוס' לומדים שינוי שאינו חוזר מאתנן הא אין זה גזה"כ בגניבה כלל. ותי' הגראב"ו דע"כ ע"י זה שגזלו יש לו קניני גניבה בחפץ. והפי' הוא דע"י זה שגנבו קנאו רק שיש חיוב השבה העושה שיור בקנינו ולכן אינו שלו אלא לענין דברים מסוימים אבל ע"י זה שנתבטל החיוב השבה הוי שלו ממילא. וע"ש שהאריך להוכיח יסוד זה. **וא'** מראיותיו הוא מן הגמ' במס' סנה' (ע"ב ע"א) דמבואר לשיטת רב שאם גנב חפץ באופן שהי' חייב מיתה אינו חייב להשיב משום דקלב"מ. וצ"ע דהא ניחא שיש פטור תשלומין ע"י קלב"מ אבל מה"ת שיקנה אותו. וע"כ כנ"ל. ואע"ג דרבה שם פליג עליו שלא קנאו היינו משום דסבר שאין קלב"מ פוטר אלא מחיוב תשלומין אבל אינו פוטר מחיוב השבה. **ונראה** מן הגמ' במס' תמורה דעצם פרשת גניבה מחייבת שיהיו קניני גניבה דהא זהו גניבה שלקחו מבעלות הראשון ועשאו בעלות דידי'. ולכן מבואר התם דלמ"ד אי עביד לא מהני שפיר ידענו דשינוי קונה דהא זהו גניבה וגניבתו מהני. (אמנם ע' חזו"א סי' ט"ז ס"ק י"ג שכתב שמסברא שאי אפשר לפרש כן. וצ"ע). ונהי דאיכא גם חיוב דוהשיב את הגזילה מ"מ הרי הוא קנוי לכל מה שאינו פוגם מצוה זו. ולמ"ד אי עביד לא מהני למדו מכאשר גזל. ולכאורה ע"כ ההבנה בזה הוא דאי אפשר שיפטר מחיוב השבה אא"כ קנהו דאל"כ אע"פ שפטור מן ההשבה מה"ת שקנהו. אמנם י"ל עוד שידענו שיש קניני גזילה מזה דאוקמי' רחמנא ברשותי' להתחייב באונסי' (ע' רש"י במס' סנה' ע"ב ע"א שלמדנו דבר זה משליחות יד) ולכן אם אינו כעין שגזל קנה ממילא. אלא דא"כ צ"ע מאי קס"ד דתלוי באי עביד מהני או לא הא תלוי בזה שאינו יכול לקיים מצות השבה. **ובנתה"מ** (סי' ל"ד ס"ק ה') פי' דהא דהוי סוגיא של אי עביד מהני או לא הוא משום ששינוי החפץ חשוב גניבה ואי לא מהני אין כאן גניבה. (וע"ש ברש"י בע"ב ד"ה בשינוי קונה שכתב וז"ל "דאביי סבר שינוי ששינה ועבר על דעת המקום" – משמע דהוי הנידון בסוגיא דאי עביד לא מהני לענין השינוי האם יועיל או לא). ובמשובב נתיבות שם פי' דכיון שאין השינוי קונה אא"כ גנבו מקודם א"כ אי אי עביד לא מהני לא הי' לו לגניבה ליהני כדי לקנותו. (וע' חי' ר' שלמה כתבים סי' מ"ט שהקשה דהא לא יתוקן האיסור ע"י זה דלא מהני והא קאמר המהרי"ט דלא אמרינן דלא מהני אא"כ ע"י זה יתוקן האיסור). **וע"ש** בשטמ"ק שהקשה שאם אי עביד מהני למה צריך לשלם. ולכאורה הביאור בכוונתו דהרי בכלל גניבתו הוא שיהא שלו בלי שום שיור ואם צריך לשלם הרי לא קנאו לגמרי. ותי' שם שהגזה"כ של "והשיב" אומרת לנו שיש חיוב תשלומין. וע"ש גם בשטמ"ק בהשמטות מש"כ בסוגיא. וע' עוד לקמן צ"ה ע"ב תוד"ה בשבח. **וע'** מש"כ לעיל י"א ע"א בביאור המ"ד שמין לשואל

**רש"י ד"ה שינוי קונה**: "דשני להו בידים" בזה מתיישב קושיית התוס' בד"ה הן דשינוי בידים קונה אבל שינוי דממילא לא קני אלא לענין ד' וה' וכמש"כ רש"י לעיל.

**ורב יוסף אמר וכו'**: ע' ברא"ש אות ב' שפסק דיאוש קני לחומרא ואם קידש בה גט צריכה גט לחומרא. ומקשים האחרונים דהא אם קידש בה אשה הוי יאוש ושינוי רשות ולמה לא קני. וע' אב"מ סי' כ"ח ס"ק ד' דכיון שלא הי' שלו מקודם אין כאן "ונתן". ודבר זה תלוי בגדר קנין דיאוש עם שינוי רשות ע מש"כ בזה לקמן ס"ח ע"א.

**רש"י ד"ה עד שצבעו**: "אבל קודם שצבעו וכו'" מבואר ששיטת רש"י היא דתפיסה מהני במתנות כהונה. וכן הביא בגליון הש"ס מתוס' במס' ב"מ ו' ע"ב. והא דרש"י הי' מוכרח לזה הכא ולא פי' בפשוטו שאם צבעו פטור מליתנם לכהן היינו משום שאם הי' פטור מנתינה לא היינו יודעים עדיין ששינוי קונה אבל עכשיו דחזינן שהוא כבר ממון הכהן שפיר חזינן דשינוי קונה.

**רש"י ד"ה מוצא אבידה**: "דתניא באלו מציאות וכו'" מבואר ששיטת רש"י היא דההיתר בשטפו נהור הוי מדיני יאוש ולא אפקעתא דמלכא. וע' תור"פ שהקשה עליו שאינו כן. ופלוגתא היא בין הראשונים. ובמס' ב"מ (כ"ז ע"א) רש"י ד"ה אף כל משמע דדריש משמלה ולכאורה סותר דבריו דהכא. ובפרי יצחק (ח"ב סי' ס"ד) פי' דבעינן תרוייהו חד להיתר זכיי' וחד להפקר ממש. ובשיעורי ר' שמואל במס' (ב"מ ח"ב סי' מ"ו אות ב') תי' דבעינן חד להפקיע החיוב השבה ע"י יאוש וחד לקנות.

**תוד"ה הכא**: "מ"מ בעי למילף שפיר וכו'" ע' תור"פ שתי' באופן אחר וז"ל "כי היכי דבאבידה מועיל יאוש לקנותה לגמרי כמו כן מהניא גוף הגזלה לקנותה שלא ישלם רק את הדמים". ואולי כוונתו דהלימוד הוא שיקנה לכל דבר שלא נתמעט ממנו ובגניבה היינו לענין החפץ אבל הא איכא גזירת הכתוב ד"והשיב" ובאבידה הוי לכל דבר (ואיכא למימר דמודה רבינו פרץ לדינם של התוס' שאם התיאש לאחר שבא לידו באיסורא שקונה לענין החפץ). **"היה** קונה לענין זה וכו'" ע' קצוה"ח סי' שנ"ג ס"ק ב' דאע"ג דבאבידה ליכא חיוב תשלומין דהא לא פשע ולא קיבל אחריות לענין אונסין מ"מ יש שיור בקנינו שע"י יאוש לענין תשלומין. ולכאורה רצונו לומר שהגזה"כ שמחייב חיוב השבה מחייבת חיוב תשלומין עד כמה שלא יוכל לקיים השבת גוף החפץ ועדיין לא נפטר מחיוב השבה. **ובדו"ח** לרע"א במס' ב"מ (כ"א ע"ב) הביא שע"פ המלחמת ה' שם (י"ד ע"ב מדפי הרי"ף) יש ליישב קושיית התוס' שכתב הרמב"ן שלא הי' קונה שומר אבידה ביאוש כלל לאחר שבא לידו ומשום דלאחר שבא לידו הרי הוא שומר של הבעלים ולכן כיון דהוי כאילו ביד הבעלים אי אפשר למוצא לקנות אותו משא"כ בגניבה דלא חשוב ברשות הנגזל ולכן אין הנגזל יכול להקדישו. וע"ש ברמב"ן שכתב שכשיש בה בין משום גניבה ובין משום אבידה מהני יאושו כיון דמהני יאוש באבידה (וכשנטלה ע"מ לגוזלה שלא עליו שומר). וכתב שם רע"א שיתכן שהתוס' בעצם מודים ליסוד דברי הרמב"ן רק שסוברים דמיירי אפי' בכה"ג שמצא אבידה שאין בו סימן ומ"מ לא התייאש ממנו קודם שהגיע לידו דבכה"ג אינו שומר של הבעלים כיון דלא מצי להחזירה ולכן כתבו שהי' המוצא קונה ביאוש. **וע'** בתוס' במס' ב"מ (כ"ו ע"ב ד"ה מתנה) דאפי' אם יאוש לא קני בגניבה אבל מ"מ הרי הוא מתיר האיסור גניבה.

**תוד"ה כיון**: "שיאוש אין כהפקר גמור וכו'" ולא פירשו לנו התוס' יאוש מהו. ובנתה"מ (סי' רס"ב ס"ק ג') פי' דאע"ג דבהפקר נחלקו אי הוי הפקר קודם דאתי לרשות הפקר או לא (ע' נדרים מ"ג ע"ב) ביאוש לכו"ע לא יצא מרשות בעלים עד דאתי לרשות זוכה (וצ"ע דא"כ לר' יוסי אין חילוק ביניהם וכל דברי הגמ' הם אליבא לרבנן ושנוי במחלוקת ותוס' לא העירו מזה). וכן נקט בקצוה"ח (סי' ת"ו ס"ק א'). ובתרומת הכרי (סי' רס"ב) הקשה על זה דא"כ קטן יהא לו זכיי' במציאה מדאורייתא ואין הדין כן. ולכן נקט דהוי אפקעתא דמלכא דמותר לזכות בשל חבירו אם התייאש ואינו תלוי בהקנאת אחרים. ומשמעות דברי רש"י בר"פ אלו מציאות הוא דיאוש הוי הפקר גמור ולכאורה קשה מהכא. וכן נראה שיטת הרמב"ן בחי' לתחילת מס' פסחים (ד"ה ונראין). ומהכא יש ליישב ע"פ דברי הרמב"ן הנ"ל דהכא כיון דאתא לידי' באיסורא לא מהני יאושו אבל עד כמה דמהני יאושו מרי הוא הפקר גמור. אמנם ע' מש"כ בע"ב. וע' שיעורי ר' שמואל למס' ב"מ (ח"ב סי' א') מש"כ בנידון. **ובמחנ"א** (הל' זכיי' מהפקר סי' ז') דאי יאוש הוי הפקר למה מהני בדבר שאינו ברשותו (דהא גניבה הוי דבר שאינו ברשותו). ומבואר שהבין שכוונתם לאפוקי ממעשה הפקר. ויותר נראה שכוונתם לאפוקי מחלות הפקר ולעולם הוי מעשה יאוש דמהני אפי' בדבר שאינו ברשותו. וע' מדה מרובה. **וע"ש** בתרוה"כ שהסתפק אם אפשר לחזור מיאושו או לא.

***ס"ו ע"ב***

**והאי כיון דמטי עידן איסורא וכו'**: ע' או"ש (פ"ג מהל' חמץ ומצה ה"ח ד"ה ואין) שכתב דע"כ התייאש קודם שהגיע זמן איסורא דאל"כ הא הוי איסורי הנאה ולא מהני יאוש דידי'. וקשה לשיטת רש"י וסייעתו הנ"ל. אלא דזה מ"מ מבואר שיכול להתייאש מדבר שאינו ברשותו דהא כל גניבה אינו ברשותו וכדמבואר לקמן ס"ח ע"ב ומ"מ מהני יאוש למ"ד. ובהגה"ה לתרומת הכרי (סי' רס"ב) אוקמי' בהכי משום דאל"כ אין יכלו להגבותו כיון שאינו ברשותו.

**איתיביה אביי לרב יוסף וכו'**: לקמן בדף קי"ד ע"א הביאו ברייתא דסבר יאוש כדי קני ושם בגליון הש"ס הקשה אאביי דמאי פריך אדר' יוסף הא איכא למימר דסבר כברייתא דהתם.

**האי זה מתייאש וזה אינו רוצה לקנות וכו'**: מכאן דקדק בקצוה"ח (ססי' ת"ו) שע"י יאוש אינו יוצא מרשות בעלים דא"כ מאי שנא בהא שאינו רוצה לקנות הא מ"מ הפקר הוא. וקשה לשיטת רש"י הנ"ל. ובהגה"ה לתרומת הכרי (סי' רס"ב) כתב דאפי' אם יצא מרשות הבעלים מ"מ כיון שלא קנהו אחר יכול לומר הרי שלך לפניך. **ובהגהות** מחנ"א לרמב"ם (פ"ב הט"ו מהל' גו"א) כתב שגם קנין שינוי צריך דעת. וכן הוא בשיטת קדמונים לקמן צ"?. ובתרומת הכרי (סי' רס"ב) וכן בקו"ש (אות כ"ו) דקדקו מתוס' במס' גיטין דלא בעינן דעת אלא בקנין שע"י יאוש אבל קנין שינוי לא בעי דעת. וביאור הדבר נראה ע"פ מש"כ הגר"ח דשינוי הוי קנין בפרשת גניבה ויאוש הוי קנין בפרשת אבידה. והיינו דשינוי הרי הוא קונה ממילא כיון שאינו כעין שגזל ע"י הקניני גניבה שלו אבל יאוש הרי הוא קונה וממילא מתבטל החיוב השבה.

**תוד"ה מי**: "דרב יוסף לא פליג וכו'" ע' תוס' במס' סוכה (ל' ע"ב ד"ה ולקנויה) שחלקו בזה וסברי דר' יוסף פליג עלי' בשינוי החוזר לברייתו.

**תוד"ה דגזל (א)**: "משמע שמטמא משכב ומושב שאין שלו וכו'" מבואר שהבינו בשיטת רש"י שהמיעוט הוי במשכב שאינו שלו. ובתוס' רי"ד פי' שאין זה הכוונה רק דהוי מיעוט במסוים במשכב הגזול ע"ש.

**תוד"ה דגזל (ב)**: "הא אמרי' בפסחים וכו'" ע' בתור"פ שתי' דאליבא לר"י הגלילי דממון בעלים הוא יכול למכרו. **"ואין** לומר שבא הכתוב וכו'"וקשה לל"ק דפירש"י. וראיתי בשו"ת דבר אברהם (ח"ב סי' י"ב אות ב' בהגה"ה) שתי' דהכא מיירי בששחטו לשם הגנבים (ואע"ג דהוי שלא לשמה ואינו עולה לשם בעלים מ"מ נפ"מ בזה דעכשיו שהוא גזול פסול הוא לגמרי) אבל התם מיירי כששחטו לשם בעלים הראשונים ולכן הוי כמו שהשיב הגזילה לבעלים. וכעין זה איתא בתוס' רי"ד רק הרי"ד ביאר דכיון שאין כאן הבאה לרצון הבעלים משו"ה מיפסל משא"כ כשהקריבו לצורך הבעלים.

**תוד"ה כגון**: "דלאו שינוי מעשה הוא" ע' רשב"א דר"ל דלאו שינוי מעשה גמור הוא. והיינו שאינו שינוי לקנות בפני עצמו רק בצירוף יאוש. ושמענו להבין ענין הצירוף דביאוש הרי הוא כאילו מפקירו רק שהחיוב השבה מעקב. אבל מ"מ בעלות דידי' קלוש ולכן תבעיתו בחפץ חלושה וכיון שתביעתו חלוש אינו יכול לתובעו אא"כ הוא ממש כעין שגזל אבל אם השתנה אפי' מעט שוב אין לו תביעה עליו ודמים בעי לשלומי.

**תוד"ה שינוי**: לכאורה כל דבריהם אינם אלא לתי' הראשון שבתוד"ה הא שבסמוך אבל לתי' ב' הוי כשינוי מעשה ממש. **וע'** ברמב"ן בר"פ הגוזל ומאכיל שפי' דלעולם הכל הוא ע"י שינוי השם והא דבעינן יאוש הוא דין בכלים שלא מועיל מחשבתו אא"כ הוא בטוח שישאר השם כלי ע"ש.

***ס"ז ע"א***

**ר' זירא אמר שינוי החוזר לברייתו וכו'**: צ"ע דהא גם עיצבא לכאורה הוי שינוי החוזר לברייתו ע"י מחשבה. ולפום ריהטא זהו קושיית התוס' במס' סוכה (ל' ע"ב ד"ה לקנויה). אמנם ע"ש במהרש"א שהעיר מאי שייטי' התם (ולפמש"כ ליישב ניחא דהוי קושיא אסוגיא דהכא). ורע"א (מוזא"ל) דקדק שלפי תוס' בסוגיין כל הקושיא ליתא דהא לעיל בתוד"ה ועיצבא כתבו שמיירי בקיצען רק דהקיצוע לא חשיב שינוי משעה ולכן שפיר אפשר לומ שאינו חוזר כיון שקיצען. ותוס' במס' סוכה ע"כ סבר שפי' הסוגיא היא דכיון דעיצבא אין צריך קיצוע מסתמא מיירי כשלא קיצען ולכן הוי שפיר שינוי השם החוזר לברייתו ולכן הקשו. וע' בסמוך בתוד"ה מעיקרא (א). **ובגוף** הענין מבואר דשינוי החוזר לברייתו בשינוי השם לא קני. ואיכא למימר דזהו כמ"ד שגם בשינוי מעשה לא קני (ע' לעיל ס"ה ע"ב תוד"ה הן). ואי הוי כמ"ד דקני (וכן הוא באמת המשמעות הפשוטה דכל הסוגיא הוי המשך מדברי רבה לעיל) א"כ ע"כ יש חילוק בין שינוי מעשה לשינוי השם. ובתוס' במס' סוכה (ל' ע"ב ד"ה וליקניוה) מבואר שיתכן ששיטת ר' יוסף שבסמוך הוי ההיפך דשינוי מעשה החוזר לא קני אבל שינוי שם החוזר קני. וצ"ע דהוי סברות הפוכות.

**אמרי התם איכא שינוי השם וכו'**: ע' ברשב"א במס' גיטין (נ"ה ע"ב וכן הוא בשו"ת סי' תתקס"ח) שהקשה דכיון שיאוש כדי לא קני היכי מצי מקדיש לה. ותי' דהקדשו וקנינו באין כאחת. וע' במגנזי הגר"ח. וע' בקצוה"ח (רסי' שנ"ג) שכתב שזה אינו אלא בשינוי השם אבל שינוי רשות צריך להיות קודם. וע"ש שרצה לתרץ לפי זה קושיית התוס' ד"ה מעיקרא (ב) דקדשים שאין חייב באחריותן אין צריך לטעם שינוי השם דהא איכא שינוי רשות ולקצוה"ח הא בשינוי רשות אי אפשר להקדיש כיון דלא אמרינן בי' באין כאחת (באופן שמתוס' חזינן דלא כקצוה"ח). ודבריו תלויים בהא דלקמן (ס"ח ע"א) בגדר הקנין של שינוי רשות.

**ואיכא דאמרי וכו' מניין לשינוי שאינו קונה וכו'**: צ"ע דמה"ת ששינוי יקנה עד שצריך גזה"כ למעטו. ונראה לומר שלפי ס"ד זו היינו לומדים הכל מאתנן ולא היינו מחלקים מסברא בין שינוי החוזר לשינוי שאינו חוזר. ולכן קמ"ל קרא דשינוי החוזר לא קני. אלא דהא ניחא לשיטת התוס' אבל לשיטת רש"י שאין לומדים מאתנן שקונה ממש מא"ל (ודחוק לומר דס"ד שהיינו לומדים עצם הקנין מאתנן ודלא כנ"ל).

**רש"י ד"ה שאיבה**: "מה שמקוה נפסל בג' לוגין וכו'" משמע דכולו שאוב פסול מדאורייתא. וע' ברא"ש מחלוקת ראשונים בזה. ויש מדייקים מרש"י במס' מכות ג' ע"ב ד"ה לא פסלוהו דכולו שאוב מדרבנן. **ולכאורה** מבואר מן הגמ' דלענין דאורייתא (טבילה בכלים למ"ד שאובים דרבנן או כולו שאוב למ"ד שאובין דאו') קבעו ולבסוף חקקו פסול. ומשו"ה תמהו האחרונים על הטור (יו"ד סי' ר"א) וש"ך שם (ס"ק כ"א) דלא סברי הכי. ובחזו"א (מקואות תנינא סי' ב' אות י"ג) הוכיח מן הראשונים שהדין כן ושלכן ע"כ מפרשים דכשהגמ' קאמר הכא דהכא איכא עליו תורת כלי בתלוש הוי חזרה מהא שאמרו שאני שאובין דרבנן.

**רש"י ד"ה הקדישו הקדש**: "ואסור ליהנות" וכה"ג בתרומה וביאר הפנ"י דהיינו משום דפסול להקרבה משום מצוה הבאה העבירה. וצ"ע תרומה מא"ל.

**תוד"ה הא**: "דשינוי השם קטן וכו'" מדלא כתבו שינוי החוזר לברייתו מדוקדק כמש"כ לעיל מרע"א (בד"ה ר' זירא) דהכא הוי שינוי שאינו חוזר. ותוס' במס' סוכה באמת כתבו לתרץ דהוי שינוי החוזר לברייתו ולטעמייהו אזלי וכמש"כ רע"א הנ"ל. **"וכן** שינוי רשות וכו'" ע' מש"כ לקמן ס"ח ע"א.

**תוד"ה מעיקרא (א)**: הקשו שגם תרומה הוי שינוי החוזר לברייתו. והקשה המהרש"א דדלמא שינוי עם יאוש עדיף. וברע"א העיר מתוס' במס' שכ"כ (ושלפי תוס' בסוגיין לא קשה מעיצבא וכנ"ל). ולכאורה לולא דבריהם הו"א שאין כל קושיא שלפי התי' השני שבתוד"ה הא שינוי השם קונה לבדו ולא בעינן יאוש אלא כדי שיהא שינוי השם וא"כ שפיר הקשו התוס'. ואפי' לתי' ראשון שם הא ס"ד דשינוי שאינו חוזר עדיף כשינוי החוזר עם יאוש ומה"ת שחזרו מזה. **"מ"מ** לא חשיב להו שינוי וכו'" ע' ברשב"א שהביא עוד טעם דכיון דצריך ג' הדיוטות לא חשיב חוזר לברייתו.

**תוד"ה מעעיקרא (ב)**: "ואע"ג דמעיקרא וכו'" משמע דקאי אהא דליכא שינוי רשות ע"י זה ומ"מ איכא שינוי השם. וקשה מתוס' לקמן (ע"ו ע"א ד"ה והשתא) שמבואר ההיפך. וע' בחשק שלמה שהביא בשם הנצי"ב להגי' בדבירהם שע"י זה איכא שינוי רשות אע"פ שלענין שינוי השם אמרינן מעיקרא תורא דראובן וכו' אבל כוונת הגמ' ליישב אפי' בקרבנות שצריכים שינוי השם.

**אמר עולא מנין ליאוש שאינו קונה**: לכאורה הפי' הוא דהא באיסורא אתא לידי' לא אמרינן והיינו לומדים מאבידה ולכן קמ"ל קרא. ולכאורה לפי זה באבידה יהא קונה (ע' לעיל תוד"ה הכא) אמנם י"ל שלומדים מגניבה שכל קנין יאוש בדאתא בידי' באיסורא לומדים מהכא שאינו קונה.

**תוד"ה אמר**: "ואור"ת וכו' משום דהוי מצוה הבאה בעבירה וכו'" וכן מבואר ברש"י במס' גיטין (נ"ה ע"ב) ע"ש בתוס' רי"ד. וכן מבואר ברש"י במס' סוכה (ל' ע"א) ד"ה אף גזול. בריטב"א במס' גיטין (נ"ה ע"ב) הקשה אשיטת ר"ת דא"כ עיקר פלוגתת רבה ועולא היא אם פסול משום מצוה הבאה בעבירה וא"כ העיקר חסר מן הספר. ונראה פשוט דסברת ר"ת היא דאע"ג שקונה ביאוש מ"מ משייר בקנינו כדי שיחשב עדיין מצוה בעבירה כיון דעדיין אגיד אצל חבירו קצת כדי שיחשב גנוב. (ונראה שאפי' הריטב"א הבין שזהו הגדר רק דמ"מ הקשה דכיון דעיקר פלוגתתם אינו אלא לענין מצוה הבאה בעבירה ולא הו"ל למיסתם סתומי). **"ואי** אמרת יאוש לא קני וכו'" בסמוך פירש ר"י דשאני התם דהוי יאוש ושינוי השם או שינוי רשות. ויש לתמוה אר"ת דהא מפורש בסוגיין ששיך לקנות ע"י יאוש ושינוי השם. וברע"א (מוזא"ל) תי' דע"כ סבר ר"ת דהכא מיירי בקדשי בדק הבית דהוי שינוי השם אבל התם ע"כ מיירי בקדשי מזבח כיון שחייב עליו כרת בחוץ ובזה סבר ר"ת שאינו שינוי השם כיון דמעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן. (וזהו ע"כ דלא כדברי התוס' בד"ה מעיקרא לעיל). וע' פתח הבית סי' כ"ד. **"וקשה** לר"י וכו'" לכאורה יש ליישב בפשיטות דהא דקאמר עולא יאוש אינו קונה היינו לענין מצוה הבאה העבירה וא"כ ע"כ רבה דס"ל יאוש כדי קני הוא ג"כ לענין זה. ובשו"ת הרשב"א (סי' תתקס"ח) תי' דאביי ורבא תלמידי דרבה הוו והם היו בקיאים בשיטת רבם. **"וסוכה** לא בעינן משלכם" ע' ברע"א (מוזא"ל) שתמה עליו מסוכה ט' ע"א שיש מיעוט דשלכם בסוכה. וצ"ע בדבריו דנראה בפשיטות דהא לחכמים (שם כ"ז ע"ב) הרי הוא מ"מ יוצא בשאול ואין המיעוט אלא בגזול. ולכן הבינו התוס' דהוי מיעוט משום מצוה הבאה בעבירה ואין ללמוד מדבעלמא והא דאין למידין מדבעלמא כבר הקשו כן המפרשים בדף ל"א ע"א. אלא דלפי זה צ"ל דהוי מצוה הבאה בעבירה פסול מדאורייתא דלא כתוס' במס' סוכה ט' ע"א ד"ה ההוא וכן לכאורה סבר תוס' שם ל' ע"א ד"ה משום ע"ש במהרש"א. ואין לומר דהוי בעלמא מדרבנן רק הכא הוי דאו' דא"כ תיפוק מיני'. **"ואע"ג** דקנה קודם לכן לענין ברכה וכו'" ע' שו"ת הרשב"א סי' תתקס"ח שדחה תי' זה דא"כ גם בלולב הדס וסוכה לא יברך. ולכאורה כוונתו דהא מסתימת הדברים פשיטא שאין הדין כן. אמנם בר"ן במס' סוכה חלק עליו בזה וסבר דבאמת אינו מברך אהני כשגזלן אפי' לא נפסל משום מצוה הבאה בעבירה וכ"כ בשו"ע או"ח סי' תרמ"ט. **"ואדרבה** מגופה דברייתא הוי סייעתא וכו'" ולכאורה מיני' הוי קושיא אר"ת וכן הקשה הרשב"א בהדיא במס' גיטין (נ"ה ע"ב). והכא בתוס' שאנץ תי' דגזה"כ הוא דחייב אע"פ שקנה ביאוש. ולכאורה דבריו מתפרשים ע"פ הנזכר לעיל דלר"ת יש שיור בקנינו ומשו"ה יש פסול מצוה הבאה בעבירה. וא"כ אותו שיור יש ג"כ לענין זה דלא הוי חסרון של שלו הוא טובח ומוכר. **"וסבר** יאוש כדי הוי יאוש וכו'" לכאורה משמע שנחלקו אם יאושו יאוש או לא אבל יאוש אמיתי קני לכולי עלמא. וצ"ע. **"וי"ל** דהמ"ל ולטעמיך" צ"ע לרבה לעיל דאית לי' יאוש כדי קני מא"ל. ונהי שי"ל דסבר כברייתא דלקמן קי"ד ע"א דסבר הכי בהדיא אבל אביי הא הקשה ארבה מעורות ולמה לא הקשה מכאן. **"דע"כ** נותנים לו" לכאורה זה יותר מובן לפי מה שהוכחנו לקמן ששיטת התוס' היא שיאוש ושינוי רשות הוי קנין שינוי אבל אי הוי משום דבהיתירא אתא לידי' לכאורה מאי שנא. ואולי יש לדחות מהכא דכיון דהוי בע"כ הוי כהמשך של רשות אחת דותיא למה שצריכים לומר למ"ד רשות יורש לאו כרשות לוקח דמי.

***ס"ז ע"ב***

**ישלם תחתיו נגידין**: לכאורה ר"ל חוץ מן הקרן.

**תוד"ה חמשה**: "אבל למאן דמוקי תרוייהו וכו'" ע' שטמ"ק משם ר' ישעי' דאיכא למימר דמיירי בהפקידו הגנב אצל השומר והשומר טט"ג.

***ס"ח ע"א***

**אלא לאחר יאוש**: וכדפירש"י דכיון שיש גם יאוש וגם שינוי רשות קנה. ובגדר הדברים ע' תור"פ ד"ה אף מכירה שלפי הגירסא שלפנינוביאר שבעצם ליכא קנין דשינוי רשות וכל הקנין הוא יאוש רק דבעלמא יאוש לא קני כיון דבאיסורא אתא לידי' ולכן מהני שינוי רשות דכיון דאתא לידי' אחר יאוש הרי בהיתירא אתא לידי' ולכן קני ע"י יאוש. והמגי' שם הגי' ולא כתב טעמו להגי'. ודברי הר' פרץ שם בהמשך צ"ע דלכאורה כוונתו להקשות למ"ד יאוש כדי קני למה לא העמידו בהתיאש ברשות לוקח. אלא דא"כ קשה מהו הביאור בתי' הראשון דהא לדידי' לא איכפת לן בזה דבאיסורא אתא לידי' לכאורה. ואולי יש לחדש דאפי' למ"ד יאוש כדי קני מ"מ לגבי לוקח אמרינן דלא קני אא"כ בהיתירא אתא לידי'. וצ"ע. וכן מבואר לכאורה משו"ת הרשב"א סי' תתקס"ח אלא דשם מיד אח"כ השוה שינוי רשות לשינוי השם. וצ"ע. ומרש"י הכא לא משמע כן רק קנה ע"י "תרתי". וע' בקצוה"ח (רסי' שס"ב וכן הוא נמי בסי' שנ"ג ס"ק א') שכתב שדבר זה הוא מחלוקת בין הראשונים שהרמב"ן במלחמת ה' (מ"א ע"א מדפי הרי"ף) ותוס' במס' סוכה (ל' ע"ב) ד"ה וקרקע סברי דהוי קנין ע"י יאוש לבד ומהרמב"ם (פ"ה ה"ג) דסבר דאפי' שינוי רשות ואח"כ יאוש ג"כ קני ע"כ סבר שיש כאן קנין שינוי. **וכי** תימא דאם הוא קנין שינוי תיקשי אמאי בעינן לי' להאי קנינא תיפוק לי' משום דאיכא יאוש ובהיתירא אתא לידי'. לכאורה על דרך זה הקשה ר' עקיבא איגר לקמן (ס"ט ע"ב). ושמענו לפרש דרשות השני הוי המשך של רשות הראשון ולכן לא חשוב כדבהיתירא אתא לידי'. ובקצוה"ח שם כתב שאם הטעם הוא משום דבהיתירא אתא לידי' מ"מ אי אפשר לתופסו מן הגנב בע"כ דהא צריכא לי' לגנב כדי לקיים והשיב את הגזילה (ע' תוס' ס"ט ע"א ד"ה כל שלקטו). ולפי זה מובן נמי הא דשייך אשתרש בחטא לפי המהלך הזה דלכאורה קשה שאיהו לא מכר כלום רק אידך זכי מדנפשי' מדבר שנתייאשו הבעלים. **ולכאורה** אפשר לדחות הראיות של הקצוה"ח מתוס' בסוכה וכן מן המלמחת ה'. דתוס' במס' סוכה לא כתבו בהדיא שזהו הביאור בקנין של יאוש ושינוי רשות רק דאפשר לקנות ע"י יאוש לבד היכא דבהיתירא אתא לידי'. אמנם א"כ הדרה קושיא לדוכתא למה בעינן קנין שינוי רשות תיפו"ל משום יאוש דבהיתירא אתא לידי'. וכן מתוס' בסוגיין מדוקדק דהוי קנין שינוי. חדא כבר דקדק הקצוה"ח מהא דסברי (ס"ז ע"א ד"ה מעיקרא ב') דשייך גם בשינוי רשות שיקדיש אע"ג שעדיין אינו שלו ויאוש כדי לא קני. ועוד מתוס' (שם) ד"ה הא שכתבו דשינוי רשות שקונה עם יאוש הוא כמו יאוש ושינוי השם דבעצם השינוי השם קונב לבד רק שצריכים היאוש כדי שיחול שינוי השם. (ע' בכל זה בספר מדה מרובה סי' כ' אות ו'). **ולגבי** הרמב"ן שמענו לדקדק ההיפך מהקצוה"ח דהא כוונת הרמב"ן להביא ראי' שאם יאוש לא קני היכא דאתא לידי' באיסורא גם בצירוף דבר אחר לא קני. וא"כ מהו ראייתו משינוי רשות ואח"כ יאוש הא אין ברי' דשינוי רשות בעצם והכל תלוי ביאוש דאתא לידי' בהיתירא. וע"כ שיש קנין שינוי רשות וכוונתו להוכיח דע"י יאוש דאתא לידי' באיסורא לא מהני צירוף. וביאור הדבר דיאוש היכא דאתא לידי' קודם יאוש דהיינו דאתא לידי' באיסורא לא קני. אבל היכא דאתא לידי' בהיתירא דהיינו לאחר יאוש נהי נמי שאינו קונה ע"י יאוש לבד כיון דהוי המשך רשות הקודם וכנ"ל מ"מ כיון שלמעשה רשות אחרת היא מהני שינוי רשות זה ביחד עם יאוש מן המין המועיל (דהיינו דאתא לידי' לאחר יאוש) כדי שיקנה. וכן הביא שבמלחמת ה' ר"פ לולב הגזול ג"כ משמע דשינוי רשות הוי קנין שינוי דוגמת שינוי מעשה ושינוי השם. (והא דלשיטת הרמב"ן בב"מ יסוד הא דאיסורא אתא לידי' היינו דכיון שהוא שומר של הבעלים נחשב החפץ כברשות הבעלים ולכן לא מהני יאוש היינו בביאור הא דאפי' לפי הצד שלא איכפת לן בגניבה הא ד"באיסורא אתא לידי'" (שהוא ע"כ יסוד אחר מהתם) ולכן יאוש כדי קני אבל אנן איירינן אפי' אי יאוש כדי לא קני בגניבה ומשום ה"באיסורא אתא לידי'" שנאמרה בגניבה וא"כ תיפו"ל הכא משום דלא אתא לידי' באיסורא). **וע'** רע"א (סוף דו"ח למס חולין) שהבין שיש מחלוקת ראשונים אם ביאוש ושינוי רשות החפץ עובר קודם לגנב ואח"כ ללוקח או"ד שהוא עובר מיד ללוקח ולא הי' אף פעם ברשות הגזלן. (והביא מיש"ש שהוכיח כמהלך הראשון דאילו לפי דעה בתרא היאך שייך דאהנו מעשיו במכירה). **וע'** בסמוך ס"ח ע"ב לענין המקור דיאוש ושינוי רשות קני.

**והשני אינו משלם אלא קרן בלבד**: לכאורה מן הבבא המציעא והבתרא יש לנו ללמוד שהכוונה היא שמשלם גם הכא לגנב ראשון ולא לנגנב. וכן מבואר בתוס' לקמן (ס"ט ע"א) ד"ה כל שלקטו ופירשו הטעם משום שצריכא לי' לגנב כדי לקיים מצות והשיב.

**שינוי רשות בלא יאוש מי איכא למ"ד דקני**: קצת משמע שאין יסוד הקנין ביאוש ושינוי רשות משום דבהיתירא אתא לידי' דא"כ הו"ל "אילימא לפני יאוש הא לא התייאש" וכדומה דהא אין ענין של שינוי רשות בעצם.

**ואי ס"ד יאוש קונה וכו' דידיה הוא דזבין**: ע' תור"פ בע"ב שהביא שיטת ר"ת דסבר בדעת ר' יוחנן שם דאע"ג דיאוש קני מ"מ פסול משום מצוה הבאה בעבירה. והקשו לר"ת א"כ למה יתחייב ד' וה' לאחר יאוש לר' יוחנן וכדמבואר בגמ' שם הא קניי' ביאוש. ותי' ר"ת דגזה"כ הוא לחייב אפי' לאחר יאוש. והקשה שם ברבינו פרץ דא"כ מאי קמקשו ארב הכא הא איכא למימר דגזה"כ הוא. ושמענו ליישב דהנה הא דהוי גזה"כ נראה שהכוונה הוא ע"פ הנ"ל דשיטת ר"ת בנוי' אזה שיש שיור בקנינו ע"י יאוש ולכן עדיין מיפסל משום מצוה הבאה בעבירה. והביאור בזה הוא דהוי של הגנב לכשישלם וכל זמן שלא שילם נהי שיכול לעשות בו מה שירצה וכן לשלם דמים אבל עד כמה שלא שילם יש עדיין תביעה על החפץ הגנגב שפירושה 'או תחזיר או תשלם'. וגזה"כ לחייב טביחה ומכירה היא דע"כ לענין טביחה ומכירה ג"כ אינו שלו ואין לו רשות בו כדי לטבחו. וא"כ איכא למימר דסבר ר"ת שמשיטת רב מוכח שאין יאוש קונה אך ורק לענין "או תחזיר או תשלם" רק שאינו חייב אלא בדמים בלבד והחפץ שלו לחלוטין. והוא מדסבר רב שמשלם כפל לגנב ראשון שאילו הי' עדיין שיור בקנין של 'או תחזיר או תשלם' לא הי' חייב כפל לגנב כיון שאינו שלו גמור.

**אהנו מעשיו**: לפי הצד דהא דיאוש קני ביחד עם שינוי רשות משום דהוי יאוש דאתי לידי' בהיתירא צע"ק דהא לא אהנו מעשיו וכן לא מכר אלא דאיהו זכי מדנפשי'. וע' בקצוה"ח (רסי' שס"ב) שכתב שהחפץ צריך לו לגנב לענין להחזירו לבעלים (ע' תוס' לקמן ס"ט ע"א ד"ה כל שלקטו) ומשו"ה צריכים למכירת הגנב.

**רש"י ד"ה פרט לשהקנה לשלשים יום**: ע' רמב"ם (פ"ב הי"א מהל' גניבה) שפי' דמיירי במכרו לאחר ל' יום.

**תוד"ה מה**: "וקשה לפי' רשב"ם וכו'" צ"ע דהא דבר זה קשה לכו"ע דהא לקמן (צ"ד ע"א) דקדקו דמדסבר שמואל אין שמין דע"כ סבר דשינוי קונה. ועוד הקשה המהרש"א דהו"ל להקשות כמו שהקשו לעיל ס"ה ע"ב דוכי פליג אב"ה. וקשה ביותר כיון דלתי' השני של התוס' לא מתיישב קושיא זו. ולעיל (י"א ע"א) הבאנו משטמ"ק ב' תירוצים בהא דדייקינן דשינוי קונה אם לא כפי' רשב"ם. וא' הי' דמדדרשינן דשינוי קונה יש לנו גילוי שאי אפשר לשלם שברים. וא"כ איכא למימר דמאן דסבר שמין לגנב ג"כ אית לי' דשינוי קונה (אע"פ שאינו מוכרח לשיטתו) רק דסבר שאין גילוי לענין תשלומי השברים. וראיתי בשו"ת בית אפרים (חו"מ סי' ה') שנתקשה בקושיא הראשונה הנ"ל ותי' דלתוס' הא דקונה בשינוי היינו מעיקרא (ע"ש לעיל בתוס' שכן מדוקדק) ומשו"ה לא קשה הכא אלא לשיטת רשב"ם. **"ולאו** דקני ליה וכו'" מבואר ששייך ששינוי רשות יקנה ולא שינוי מעשה. וע"כ אין שינוי רשות נלמד משינוי מעשה. ותלוי בהנ"ל.

***ס"ח ע"ב***

**דאמר ר' אלעזר תדע וכו'**: לכאורה לשיטת ר' אלעזר יש מקור ליאוש ושינוי רשות מפרשת המכירה דכיון דבעי אשתרש בחטא ע"כ קני ע"י יאוש ושינוי רשות. וכ"כ בקרי"ס למבי"ט (פ"ה מהל' אישות) וכתב שגם לר' נחמן הוי הכי רק דלא בעינן לי'. ולכאורה דבריו תמוהים דכיון דלא בעינן לי' היכא חזינן מן הפסוק שיאוש עם שינוי רשות קונה. ואולי י"ל שהבין שזה פשוט שעיקר כוונת הפסוק היא למכירה המועילה וכל פלוגתתם היא אם זה מעכב או לא. ולכן הא מוכח מן הפסוק דשייך מכירה שיחול ומיני' דשינוי רשות שלאחר יאוש קני. (ולפי זה ליתי' לדברי הרש"ש שכתב שמשמעות סוגיא זו היא דאי עביד לא מהני). וע' תוס' רי"ד ר"פ הגוזל ומאכיל שהביא עוד מקור לקנין יאוש עם שינוי רשות. ומיני' דקשה לר"א דתיפו"ל מהתם. ועוד נראה לכאורה דלר"א יש מקור מהכא דיאוש כדי לא קני דאל"כ לא יתכן משתרש בחטא.

**א"ל ר' יוחנן גניבה בנפש תוכיח וכו'**: וי"ל דר"א סבר שיש היקש בין טביחה למכירה א"נ אפי' אם ליכא היקש עדיף ללמוד מטביחה כיון דהוי מאותו פרשה.

**ומי קדוש איש כי יקדיש וכו'**: צ"ע דמה"ת שיוכל להקדיש דבר שאינו שלו. ונהי דגם מכר יש לומר שלמדו מהכא אבל היא גופא צ"ע דמה"ת מסברא שיוכל למכור ולהקדיש דבר של חבירו. וע' מה שחידש בזה בקונטרסי שיעורים (סי' כ' אות י"א). וצ"ע. וע' תוס' במס' קיד' נ"ב ע"א שאין חידוש בדברי רב בזה שהגזלן אינו יכול להקדיש. ולכאורה דבריו קשים מכאן שהצריכו לזה גזה"כ.

**והרי חזרה קרן לבעלים**: צ"ע דהא שייך גניבה גם בדבר קדוש וכדלעיל קרבנו ולא הגזול למעט גזל קרבן דחברי'. וע' אמר"מ סי' מ' אות י"ד שלכאורה התייחס לזה ותי' שכשהקדישה פקע קניני גניבה של הגנב ולכן לא חשיב עדיין גנוב. **וע'** קצוה"ח (סי' ש"נ ס"ק ד') שהוכיח מכאן שהחזרת קרן לבעלים פוטר מכפל אפי' לא נחשב הודאה וע"ש שדקדק משו"ת הרשב"א דלא סבר הכי והקשה עליו. וע' מש"כ בנתה"מ בזה. ושמענו לבאר דברי הנתה"מ שכוונת הרשב"א היא דכפל הוי תשלום קרן מרובה (ע' דו"ח לרע"א סו"פ אלו נערות שכן ביאר) ולכן היכא שאינו משלם הקרן דהא כבר משולם ועומד שוב אינו חייב בכפל.

**רש"י ד"ה ואינו משלם ד' וה'**: "ורעהו אמר רחמנא" ע' פנ"י שתמה דדל מהכא גזה"כ דרעהו הא לא גנב מעיקרא מהקדש. ותי' דסד"א דיתחייב כפל לבעלים כיון שגנב מהם וממילא יתחייב ד' וה' כיון דאיכא חיוב כפל אצל אחרים. וזה למידין מן הגזה"כ דליכא ד' וה' בהקדש כיון דלית בי' חיוב כפל בעלמא. ובאמר"מ (סי' מ' ס"ק י"ב) תמה עליו דהכא הרי בטלה הגניבה הראשונה ואיך אפשר לצרף אותו לטביחה ומכירה שלאח"כ. ולכן פי' דהו"א שחייב ומשום שהטביחה חשוב מעשה גניבה. ויש בזה חידוש שמעשה שחיטה (כשמתכוין לגונבו) חשוב מעשה גניבה ולא רק מזיק בעלמא.

**תוד"ה הוא**: "וא"ת והא צנועים וכו'" ע' פנ"י שהעיר דאיכא לומר דסבירא לי' כצנועים לענין זה שיכול להקדיש אבל לא לענין זה שיאוש קני. ותי' דמ"מ מה"ת לחלוק על המתני' דע"כ סבר שיאוש לא קני. וקשה דהא דזה לא היתה קושיית הש"ס וכן מ"מ איכא תנא דסבירא לי' שיאוש כדי לא קני לקמן קי"ד ע"א וכמו שהעיר שם בגליון הש"ס. וצ"ע. **"א"כ** קסברי צנועים דיאוש לא קני" ע' קה"י (סי' ל"ז אות ד') שהעיר דלמ"ד מע"ש ממון גבוה איך יכול לזכות בו אפי' אם בעלמא יאוש קני. וע' מש"כ בסמוך בד,ה והצנועים. **"וכ"ת** דהוי יאוש שלא מדעת וכו'" צ"ע איך יתכן דהוי שלא מדעת הא על דעת כן הניחו הצנועין את המעות. וצ"ל שכיון שאין מניחים את המעות אלא מחששא רחוקא אבל באמת אינם חושבים שיגיעו שפיר הוי יאוש שלא מדעת (שו"ר שגם החזו"א סי' י"ח ס"ק ו' ד"ה שם דלמה שכתב שעין זה). **"הבעלים** זוכים לאוכלה בירושלים" לשיטתם לקמן (ד"ה צנועין) דמיירי בשאר ימי שבוע. ולרמב"ם ליכא למימר הכי וכדמבואר התם. **"וי"ל** דהתם הוי כמו גזלן וכו'" צ"ע מעיקרא מאי קסבר ואמאי בעינן עוד תי'. **"ומיהו** בפ' לולב הגזול וכו'" צ"ע דנימא דגם התם הוי קנס וכן הוא באמת שיטת התוס' במס' סוכה (ל"ט ע"א ד"ה מעות). וע"ש בערול"נ שלא תי' התם משום דהפקר ב"ד הי' הפקר משום דלא מהני הפקר ב"ד אלא לאפוקי מרשותו של פלוני ולא להכניסו לרשותו של מישהו אחר. **"דזכין** לאדם שלא בפניו" ע' בתור"פ שתי' דלא מהני שליחות כיון שגם הגנב אינו יכול לחלל כיון שאינו שלו. וכ"כ בתוס' במס' קיד' (נ"ו ע"א) בשם הר"ר מאיר. ואולי הי' אפשר לומר שהתוס' סוברים דכיון שיש לו כח עצמי לגבי ה"דידי'" וכח ה"רשותו" מדין שליחות של הגנב שפיר יכול להקדיש. וע' מהרש"א שפי' שקושיית התוס' היא אתחילת דבריהם שאם התייאש ויאוש כדי קני למה לא יועיל מדין זכין. וע"ש בר' פרץ שבאמת הקשה לפי הצד הזה למה לא תהני מדין זכין אבל בזה כבר תי' די"ל שר"ל יפרש דמיירי כשלא התייאש. וע' ברע"א (מרשימת תלמיד) מה שכתב ליישב קושיא בתרא זו של רבינו פרץ. **וע'** בקצוה"ח (סי' שנ"ד ס"ק ה') שכתב ליישב קושיית ר' פרץ דכיון דבשעת אמירה לא היו המלקטים יכולים לחלל (דהא האמירה הי' קודם שלקטו וכמו שביארו בתוס' לקמן ס"ט ע"א ד"ה כל הנלקט) לא שייך שליחות. ובמילואי חושן הביא מדברי חיים בהל' גניבה שתמה בזה דלכאורה אינו תלוי בשעת אמריה רק בשעת עשיית החלות ועשיית החלות הא הוי אחרי שזכה בה ויכול לחלל בעצמו (ומה שהעיר שם במילואי חושן לא הבנתי).

***ס"ט ע"א***

**מה חרסית שאין הנאה מיניה וכו'**: ברמב"ם (פ"ט ה"ז מהל' מע"ש) הביא טעם הירו' דכיון שערלה יותר חמור דהא ליכא פדיון חששו בקוזזות שמא יתפרדו. וצ"ע שהשמיט טעם הבבלי. וע' מה שפלפל בזה במהר"י קורקוס שם.

**והצנועים מניחין את המעות וכו'**: בתוס' פי' דהיינו בשאר ימי שבוע שאם הוא שביעית לא הי' מהני לחלל פירות שאינם שלו. ולפי זה יש במידת הצנועין תרתי חדא שאינם מסתפקים בציונים אלא גם מחללין ועוד שעושים תיקון לרשעים. ויש להסתפק אם היינו רק במקום שלא התכוונו לעבור אאיסור רבעי רק אאיסור גזל אבל אם התכוונו לאכול רבעי אולי אין ענין אפי' לצנועין (ע' שו"ת ר"ש איגר אה"ע סי' ל"ג ד"ה ומה ובשו"ת אג"מ או"ח ח"ב סי' צ"א וח"ה סי' כ"ח אות כ"ב בזה). **וברמב"ם** (שם) הביא הא דצנועין ופי' דמיירי בשנת השמיטה. ותמה בשו"ת הרשב"א המיוחסות (סי' קנ"ו ומובא בכס"מ) וכן בחי' הרשב"א כאן דהא הרמב"ם פסק כר' יוחנן וא"כ איך כתב כצנועין. ושם בחי' הרשב"א רצה לומר דהרמב"ם פסק כצד של הגמ' דכיון דמע"ש ממון גבוה הוא שפיר יכול לחלל אלא שהקשה על זה דהא האמת אינו כן וכדמבואר בגמ'. ולכאורה נראה שהבין שגם לר' יוחנן הוי ממון גבוה רק שאין רשות אלא לבעלים ולא לכל א' וא'. ולכאורה איכא למימר (כ"כ החזו"א בדמאי (סי' ט"ז אות י"ז) וקה"י (זרעים ססי' כ') שהרמב"ם סבר דאי כר' מאיר ע"כ יכול לפדותו אפי' אם אינו ברשותו ור' יוחנן ע"כ פי' מתני' כר' יהודה. ולכן כיון שפסק הרמב"ם כר' מאיר שפיר פסק שיכולים לפדות. וע' בביאור הגר"א (יו"ד סי' ש"ה ס"ק י"ז) שכתב דמע"ש כל א' יכול לפדות והוא לכאורה תמוה מכאן שאפי' לרבא לא התירו אלא הבעלים אע"פ שאינו ברשותו אבל אינש אחרינא לא מצאנו (וע' בדרכ"א על הרמב"ם שתמה כה"ג בדברי הגר"א וע' חזו"א יו"ד סי' קפ"ה עוד בדברי הגר"א). וי"ל דסבר פי' אחר בדברי הגמ' בהא דרבא שאין הכוונה שהבעלים יכולים לפדות אע"פ שאינו ברשותו רק שכל א' וכיל לפדות – הבעלים מדין בעלים ואחרים כדין אחרים. ובזה יתיישב קושיית התוס' בע"ב למה ביו צריכים להוכיח מחומש ולא מעיקר דין פדיי' ולהנ"ל ניחא דמוכיחים שאין אפי' דין שלו לענין פדיון וזה מוכיחים מן הבעלים. אלא דלפי זה קשה למה קאמר הרמב"ם דוקא בשנת השמיטה הא גם בשאר שני שבוע יכול לפדות. ואי משום דבשאר שני שבוע הלעיטהו לרשע וימות א"כ איך היכוחו מן הצנועין שיכול אדם להקדיש דבר שאינו ברשותו הא י"ל שצנועים לא פדו אלא בשביעית משום דשאר שני שבוע הלעיטהו וכו' ולעולם ליכא ראי' שיכול להקדיש. ואולי הם סוברים שהרמב"ם לאו דוקא נקט. וצ"ע. **וע'** רע"א בתוס' למתני' למס' מע"ש שם שתי' דכיון דהרמב"ם מיירי בשנת השמיטה שפיר מתוקמא אליבא דר' יוחנן דקיי"ל כוותי' ומשום דבשנת השמיטה איכא למימר זכין לו לאדם שלא בפניו. וע' בחי' ר' חיים הלוי (הל' זו"מ) שכתב דכיון שהרמב"ם מיירי בשמיטה יכול לחלל אפי' לר' יוחנן משום דהוי הפקר אפי' לאחר שבא ליד זוכה (וע"כ הרשב"א שהקשה עליו סבר דכיון שבא ליד זוכה הרי הוא מעכב חילולו). **ור'** חיים הוכיח ממס' קידושין (נ"ד ע"ב) שלמ"ד ממון גבוה הוא אי אפשר להקנות מע"ש. ומדברי התוס' (לעיל ס"ח ע"ב ד"ה הוא ולקמן תוד"ה והצנועין) מבואר דלא כגר"ח ושאפשר לזכות במע"ש. וכן ע"כ הבין רע"א הנ"ל. ובקה"י (סי' ל"ז) העיר בזה (ומה שרצה מעיקרא שם באות ד' לדחות ע' במדה מרובה סי' ל"א ס"ק ח' שדבריו תמוהים) וכתב שע"כ אע"ג שאינו יכטול להקנות ע"י דעת אחרת מקנה מ"מ יכול לזכות מעצמו. ולכאורה יש להוכיח כן גם מדברי המהר"י בן מלכי צדק (פ"ה מ"ה ממס' מע"ש שכתב דשייך בעלים ארבעי בשמיטה דהא כתב שהדין בהם הוא שהבעלים מוסיפים חומש וכן הוא בירו' שם ה"ב שזהו גם שיטת רבי. וצ"ע דאיך שייך בעלים בשמיטה הא אינו יכול לזכות בה. וע' בדרך אמונה פ"ט מהל' מע"ש ה"ו בה"ל ד"ה ובשביעית שהעיר בזה וע' מש"כ שם וכן בה"ז שם סוד"ה ובשנת. ולהנ"ל ניחא דהא שפיר יכול לזכות בו מעצמו (וצ"ע שהגר"ח שם הדרכ"א לא העיר מדברי אביו בזה). ואולי הי' אפשר י"ל לדחות דברי התוס' שלא כתבו שיכול לזכות אלא לר' יהודה שסבר שמע"ש ממון הדיוט ושזהו שיטת ר' יוחנן וכנ"ל. אמנם בחילופי גירסאות שעל הגליון שכוונת התוס' אפי' לר"מ דהוי ממון גבוה. **אלא** דצ"ע דהא סוגיין ע"כ מוכח דמיירי בשאר ימי שבוע דאל"כ איזה הוכחה יש שיכול להקדיש דבר שאינו ברשותו מהא דצנועין והגמ' הרי לא מצא פי' ליישב המתני' עם ר' יוחנן. ולכאורה הי' אפשר לומר שהרמב"ם מיירי לצנועין ואליבא לרשב"ג דקיי"ל כוותי' דלדידי' אפי' הצנועין אינן מחללין בשאר ימות השנה משום דהלעיטהו לרשע וימות והראי' בגמ' דלא כר יוחנן הוא במידת הצנועין אליבא לת"ק דכיון דמציין בשאר שנות השבוע גם הצנועין מחללין וזהו דלא כר' יוחנן. אלא דעדיין צ"ע דהא הגמ' העמיד די"ל דמאן קאמר צנועין רשב"ג ולא דחו ר' יוחנן אלא משום דמ"מ ר' יוחנן פסק כוותי' ולכאורה לפי הנ"ל הרי יכול להיות שיחלל כיון דרשב"ג לא מתיר אלא בשביעית. ולכאורה ע"כ צריכים לומר דאפי' אם רשב"ג קאמר לי' מ"מ הצנועים ע"כ היו מחללין בשאר שנות השבוע והרמב"ם לא מיירי בציור של המתני'. וצ"ע.

**הלעיטהו לרשע וימות**: ע' חזו"א (דמאי סי' ח' ס"ק ט' ד"ה ואמרו) שהכוונה כאן שאין הוא נחשב מכשיל כיון שלקחוהו בעבירה ולשון בהגמ' הוי לישנא בעלמא. וזהו לכאורה כשיטת הדגמ"ר יו"ד על ש"ך סי' קנ"א ס"ק ו' שאין חיוב להציל מעבירה מי שבא לעשותו במזיד וכן הוכיח בשו"ת עין יצחק (אה"ע סי' א' אות ט') כוותי'. וע' שם בגליון המהרש"א שדחה הראי'. **ובשו"ת** חוות יאיר (סי' קמ"ב) הקשה בטעם הדבר שלא נהי' חייבים להצילו מעבירה ובפרט דאולי הי' פורש משניהם משום גודל העבירה. וע"ש בעין יצחק (אות ח') שאין חיוב אפרושי מאיסורא במי שאינו מכירו. וע"ש בחו"י שהקשה מפ"ג מ"ה דמס' דמאי ומובא בחולין ו' ע"א. ולפירש"י שם ניחא אבל לתוס' קשה. ותי' דע"כ לתת לה בידים חמיר טפי.

**והא"ר יוחנן צנועין ור' דוסא וכו'**: אע"ג דברבעי בוי מידת הצנועין לחלל ואילו הכא הוי מעיקר הדין נראה דשאני הכא שהעניים טועים בדין משא"כ התם שגונבים במזיד.

**כל שלקטו עניים יהא הפקר**: לכאורה מוכח מכאן שאי אפשר לייאש דבר שאינו ברשותו. ומשו"ה תמה בקצוה"ח (סי' רי"א ס"ק ד') על הב"ח דלא סבר הכי. וע' נתה"מ (ס"ק א') מש"כ בזה. ולכאורה איכא למימר דלעולם הוי הפקר וכוונת הגמ' היא דפליגי לענין ברירה ולכו"ע אפשר להפקיר דבר שאינו ברשותו. וכן לכאורה ע"כ צריכים לומר לדברי התוס' לקמן (ע' ע"א) ד"ה כסתם שכתבו דיתכן דלכו"ע אפשר להקדיש דבר שאינו ברשותו.

**תוד"ה והצנועין**: "כיון שהיו זוכים מן ההפקר" מבואר דמהני זכי' ברבעי וקשה כנ"ל בתוד"ה הוא. וע' מש"כ לעיל בד"ה והצנועים. **"ולא** היו יכולין לחלל" ואין לומר שיכולין לחלל מדין זכין דהא התוס' דקדקו לעיל דמאיזה טעם שיהי' סוגיין לא סבר הכי.

**תוד"ה כל הנלקט**: "מניח המעות בעוד שלא נלקט וכו'" ואין בזה משום ברירה כיון שבשעת עשיית החלות הרי הוא מבורר (כ"כ בתור"פ ובשטמ"ק בשם תוס' שאנץ). **"אי** נמי לעיתותי ערב וכו'" ע' מהרש"א שפי' דמ"מ ברבעי לא מספיק לעשותו בערב דאיכא למיחש טפי שאכלנו באיסור ולכן ליכא למיגזר. ובמהר"ם ביאר דצנועים בקיאים הם ולכן ליכא למיגזר בהו. **"וי"ל** דמ"מ מה שהיו יכולין לתקן וכו'" וצ"ע דא"כ למה לא אמרו כל המתלקט יהא מחולל רגע א' קודם שילקטו וכן ליכא למיחש לתוספת. ואולי תוספת משהו עדיין איכא. **"ועוד** דשמא היה בטל ברוב וכו'" ע' מהרש"א שביאר שאין זה מספיק לקושייתם הראשונה דלמה לא היו מחללין הכל דהתם י"ל דליכא רוב ועוד דמעשה שאפשר לעשות עושים. **"ואע"ג** דדבר שיש לו מתירין וכו'" ע' רמ"א (יו"ד סי' ק"ב סע' ד') שכתב שאם אינו ניכר קודם שנתערב הרי הוא בטל אפי' בדבר שיש לו מתירין. ושם ברע"א דקדק מדברי התוס' כאן דלא סברי כן.

**תוד"ה כל שלקטו**: "והלא כבר זכו בהן עניים" הכא איכא למימר דאפי' להר"ר מאיר אין זכין משום שאין שליחות בהפקר וכמו שכתב הבית יוסף (או"ח ססי' תל"ד) ע"ש טעמו של דבר ואכמ"ל. **"אפילו** אם אין הגזילה ברשות גזלן" מבואר שיש לתוס' ספק אם צריך עוד מעשה קנין כדי לקנות אחרי שהבעלים התייאשו או לא. והקשה הגר"ש שקאף דהא לעיל (ס"ו ע"ב) אמרו שאינו קונה בע"כ ואם הוא כמו שינוי שקונה ממילא משום שנתבטל החיוב השבה מה לניו ולדעתו. ובש' ר' שמואל במס' ב"מ (ח"ב עמ' צ"ג) תי' דבשעת הגזילה חל עליו חובת תשלומין ביחד עם חובת ההשבה. רק דמעיקרא חל הדין שיש לכל א' זכות להחזרת הבעין. ובשעת ייאוש הבעלים מסתלקים מתביעת ההשבה ועכשיו ביד הגנב להחליט אם רוצה לשלם הבעין או דמים ואי דמים קונה החפץ ממילא ע"י הקניני גזילה. ומשום הכי בעינן דעת אבל לעולם מעשה קנין לא צריכים. וע' ברכ"ש סי' ל"ו מש"כ בזה. **"ועוד** דבסתמא אין מתייאש אלא לגבי עניים" מבואר דחלוק יאוש מהפקר בזה שיכול להתייאש לא' משא"כ בהפקר דאמרינן שהפקר לעניים אינו הפקר לבית הלל. **"ואין** מועיל לפטור מן המעשר וכו'" ע' תוס' לעיל כ"ח ע"א שאם יכול לוי עני לזכות בו פטור מן המעשר וזהו הטעם שפאה פטור מן המעשר וא"כ מאי שנא הכא שאינו פוטר.

***ס"ט ע"ב***

**סןף סוף אמאי קא אפכת לה וכו' השתא נמי וכו'**: צ"ע מהו השייכות בין שני הענינים. ע' מהרש"א שביאר דכיון דר' יוחנן לית לי' ברירה ע"כ פי' מתני' דצנועין בכל הנלקט ומיני' דגם ר' דוסא סבר כל הנלקט וממילא ר' יהודה סבר כל המתלקט אא"כ נהפוך לדר' יוחנן. וזהו המקור לקושיית רש"י בד"ה ור' יוחנן. (וע' מש"כ בזה בשטמ"ק בשם שיטה. ולכאורה לא סבר כפי' הנ"ל).

**עבדו רבנן תקנתא**: ע' חזו"א (סי' י"ח ס"ק ו') שהקשה דאיך מהני תקנתא דרבנן הא הוי כבר שלו רק אינו ברשותו כיון שהוא ברשות הגזלן ואיך תהני הפקר ב"ד לעשותו ברשותו. ובקו"ש (אות י') כתב דאי הא דהוי שאינו ברשותו הוא משום הקניני גניבה ניחא קצת אבל אם לא מא"ל. וכה"ג קשה לעיל (ס"ח ע"ב) אתוד"ה הוא.

***ע' ע"א***

**תוד"ה כסתם**: "דדלמא רבי יהודה וכו'" צ"ע דא"כ למה יאמרו כל המתלקט הא לעיל (ס"ט ע"א) כתבו התוס' (בד"ה כל הנלקט) דאפי' יאמרו כל המתלקט מ"מ יעברו משום התוספת מיהת מדרבנן.

**מראה מקומות**

**לפ' הגוזל עצים**

**ע'** במלאכת שלמה על המשניות ר"פ החובל שנתקשה בזה שלא סידרו פ' הגוזל קמא ובתרא אחרי פ' מרובה ותי' שהמשיכו עם פ' החובל משום שיש בה מדיני הקנסות כמו כפל ד' וה'. וביכין ובועז רפ"ז תי' שהש"ס נקט החמור חמור תחילה שקודם הביאו חיוב ד' וה' ואח"כ אדם המזיק שחייב בה' דברים ואח"כ גזילה שאינו מחייב אלא קרן.

**גזל פרה מעוברת וילדה**: ע' רא"ש (אות ג') שפי' שאין זה שינוי החוזר לברייתו כיון שהגיזה והעובר הראשונים איתנהו בעולם אפי' כשיחזור ויטעון ויתעבר. והרמב"ן השיג עליו דהוי כהטילה גללים. ונראה שיש לדחות שאין הגללים חלק מגוף הבהמה משא"כ בהני. **וע"ש** ברמב"ן שהוכיח כשיטתו מן התוספתא דאיתא שם שאם גנב פרה מעוברת משלם ד' וה' אשחיטת האם ולא אשחיטת העובר. וע"כ הפי' הוא משום דהולד הרי קנאו בשינוי משא"כ באם. הרי דלא כרא"ש. ובחי' ר' חיים על הש"ס (סי' רנ"ו) תי' לדעת בהרא"ש דאזיל כמ"ד שינוי במקומו עומד והא דאינו משלם ד' וה' על הולד לאו משום דקנאו בשינוי רק משום דעובר לא מיקרי שור ושה ובעינן שיהא עליו שם שור ושה בשעת גניבה ולכן לא מיחייב בד' וה'. **והסמ"ע** (רסי' שנ"ד) רצה לומר שהרמב"ם דהוי שינוי החוזר לברייתו והט"ז שם כתב שדבריו דחוקים ופי' דבריו באופן אחר.

**משלם דמי פרה העומדת לילד וכו'**: ברא"ש (שם) ביאר שאין כוונת המשנה שמשלם השויות של רגע א' קודם הגיזה והלידה רק הכוונה היא שמשלם כשעת הגזילה. ובלידה הוי יותר פשוט שהוא כן כיון דהוי כמגזל חביתא דחמרא מחברי' (לעיל ס"ה ע"א) דבדאיתבר ממילא משלם כשעת הגזילה. והא דבגיזה ג"כ משלם כדמעיקרא היינו משום שאיבדה מן העולם אין כאן המחייב של תברה או שתיי'. והא דקאמר דמי פרה העומדת לילד וכו' דמשמע כמה שהיתה שוה רגע קודם השינוי פי' הרא"ש שאין זו כוונתו רק שיימינן הגיזה שהי' עליו בשויות שיש לפרה הנמכר להולדה ולא הנמכר לשחיטה. **ונתקשו** האחרונים דלמה יהא השבח שייך לגזלן. ובפנ"י (סו"פ המפקיד) וכן בשו"ת עונג יו"ט ביארו דלרא"ש שינוי הוי קנין למפרע משעת גזילה. ובאמר"מ (סי' ל"ה אות ג' בהגה"ה) וכן בחי' ר' שמעון (סי' ל"ט אות ה') העירו בקושי בביאור זה בדברי הרא"ש. ולכן פי' דכיון איכא קניני גזילה יש גם זכות ארעי אשבח לגזלן. ולכן גזם השבח של הגזלן באופן שאינו מקיים מצות והשיב את הגזילה. **וע"ש** בחי' ר' שמעון מש"כ לבאר החילוק בין גיזה לתברה. ונלע"ד בביאור דברי הרא"ש דכיון שלא שברו לגמרי אין כאן ביטול ישיר לחיוב והשיב רק כיון שאינו יכול לומר בכולו הש"ל אי אפשר אפי' במקצתו וממילא הוא דקני. וכיון דהוי קנין ממילא הוי כאיתבר ממילא דמשלם זוזא. **וע'** בחי' הגר"ח על הש"ס (סי' רמ"ג) שהקשה שאם החיוב בתברה או שתיי' הוא משום גניבה חדשה של שעת התברה או שתיי' מאי שנא אם אבדו מן העולם או לא הא נעשה שלו וליחייב. ולדברי הגר"ח ניחא שהרי אין המיחייב משום שנעשה שלו בפני עצמו רק משום שמשתרש בגניבה הקודמת ולכן אינו משלם אלא כשעת הגניבה. וכשאיבדה מן העולם לבד אפשר לחייב משום תברה או שתיי' אשעת הטביחה. וצ"ע. **ולקמן** (צ"ה ע"א) ברשב"א ד"ה הגוזל מבואר שמשלם כשויות של שעת הגיזה והלידה. וכן הביא בקו"ש (אות י"ד) שהיא שיטת היראים. ולגבי החיוב בגיזה מובן דהא הוי כתברה עאו שתיי' (והרשב"א יסבור דהחיוב של תברה או שתיי' הוי משום שעשאו אינו של הבעלים כיון ששינוי קונה). אבל צ"ע למה לידה לא יחשב כאיתבר ממילא. וע"כ צ"ל דפיטום שאני וכל דברי רבה אינם אלא לענין יוקרא וזולא. ואע"ג דאמרינן לגבי כפל "מורא גנבי מינך דיכרא גנבי מינך" (לעיל ס"ה ע"ב) ע"כ סבר רשב"א שזהו סברא בחיוב כפל אבל לגבי החזרת הבעין כיון שאילו לא השתנה הי' חוזר לבעלים כמות שהוא גם אחר ששינה אותו משלם דמיו. **ובתוס'** לקמן לפי הגירסא שלפנינו מבואר דסברי כרא"ש וכן נקטו שם הב"ח והמהרש"א וכן מבואר בתלמיד הרשב"א והגהות הגר"א על הרא"ש. אבל בהגהות הגר"א על התוס' תיקן הגירסא דסברי דלא כרא"ש. וראיתי במנחת יהודה שפי' בשם האחרונים דההכרח של הגר"א היא מתוס' במס' גיטין (נ"ה ע"ב) דמשמע שחולקים על הרא"ש. וכתב עוד מהלך דהוי דקדוק בלשון מדלא כתבו "ונראכה וכו'" דמשמע שבאו להוציא מן הפי' הפשוט.

**וכל שכן שינוי דאורייתא**: צע"ק דהא קתני במפורש שינוי דאו' בגזל פרה מעוברת וכו' וכל שכן למה לי.

**רש"י ד"ה ודמי רחל**: "והעודף וכו'" ע' נמוק"י שדקדק מדברי רש"י שאין השינוי בבהמה ולכן אין הבהמה קנוי רק הגיזות והולדות. וכה"ג איכא נמי ברש"י לקמן (צ"ה ע"א) ד"ה גזילה חוזרת. ושם הביא שהרז"ה חלק על זה וכן הוא ברא"ש שלפנינו (ודלא כמו שהביא שם בשם הרא"ש). וע' במלחמת ה' שג"כ נקט כנמוק"י וסייעתו והוכיח כן מן הברייתא שאיתא שם שאם גנב פרה וילדה שחייב ד' וה' על האם ולא על הולד. ולכאורה ע"כ הביאור הוא כנ"ל שהולד הוא קנוי ושלו הוא טובח ומוכר משא"כ באם. ובחי' הגר"ח על הש"ס תי' דאזיל כמ"ד שינוי אינו קונה והא דפטור על הולד הוי משום שלא הי' עליו שם שור בשעת גניבה כיון שלא הי' אז אלא עובר.

**רש"י ד"ה וכ"ש שינוי דאורייתא**: "כדאמר במרובה וכו'" מבואר דלא כפי' התוס' לעיל (ס"ה ע"ב) ד"ה הן דסברי דמכעין שגזל אין לומדים אלא שינוי החוזר לברייתו. וע' פנ"י ולעיל ברע"א ס"ו ע"ב ד"ה מי איכא.

**רש"י ד"ה פטור**: "דלאו גזל גמור הוא וכו'" לעיל ס"ו ע"א פירש"י משום דהוי ממון שאין לו תובעין והכא משמע פי' אחר. וצ"ע. וע' מש"כ לקמן צ"ד ע"א אתוד"ה מרחו.

**רש"י ד"ה במקומו עומד**: "אין זז מרשות בעלים" מבואר דלרש"י דענין שינוי קונה היינו שהוא שלו ממש ולא רק שאינו יכול לומר הרי שלך לפניך.

**תוד"ה עצים**: ע' תו"ח שחלק אדברי התוס' דשיפוי לא בעי שינוי השם וכן דקדק מדברי הרמב"ם ושו"ע. ופי' דשאני מקציצת דיקלא משום דמינכר טפי. ואולי י"ל לשיטת הרמב"ם דאה"נ דבדעבדו כשורי ג"כ אינו קונה אלא משום שינוי השם ולא משום שינוי מעשה. ובש"ך (סי' ש"ס ס"ק ד') כתב שקושיות התו"ח אינן מספיקות וכן שדקדוקו ברמב"ם ושו"ע נדחות ע"ש טעמו. וע' מהרש"א שכתב דלפמש"כ התוס' לעיל בדעת רבה דלא בעינן שם כלי גם האכ לא בעינן. ולכאורה לדבריו הא דלקמן בקטל דיקלא הוי דלא כרבה. וע' מש"כ עוד בנידון לקמן צ"ו ע"א.

***צ"ד ע"א***

**והפריש ממנו חלה וכו'**: בתוס' במס' ברכות (מ"ה ע"א ד"ה אבל וצוין בגליון הש"ס) איתא הגירסא "וטחנה ואפאה ואכלה ומברך עליהן וכו'" ומשמע שהנידון הוא לגבי חיוב ברכת הנהנים. וברא"ש שם (אות ב') הביא בזה מחלוקת הראב"ד והרמב"ם במקרה שאכל דבר איסור אם צריך לברך עליו וכתב שגמ' דילן מדוקדק כרמב"ם שמחייב לברך דהא לא כתבו אלא דהרי זה מנאץ ולא שאין עליו חיוב ברכה כלל. ותמה רע"א בדו"ח במס' ברכות שם דהא לכאורה הוי ברכה לבטלה דהא אין הפרשת חלה שלו חלה כלל כיון דשינוי לא קני. ובשו"ת עונג יו"ט (סי' ל"ט) כתב שי"ל דהכא הוי יאוש עם שינוי השם וזהו החידוש דקני אע"ג דשינוי לבד לא קני. וע' גם באחיעזר (ח"ב סי' ל"ז) שהעיר דלפי דרכו של העונג יו"ט הא ניחא דיכול לעשות שינוי השם בחלה שלקח אבל היכי יכול שם חולין על השיריים (ויל"ע בזה ואכמ"ל). וע"פ קושיא זו רצה להוכיח כסברת המקו"ח דמאחר שהופרש החלה השיריים מותרים ממילא ואין צורך בעשיית חלות. אמנם היא גופר צ"ע דאיך יקנה שינוי השם אם שינוי מעשה לא קני. וצ"ע.

**משום דהוי מצוה הבאה בעבירה**: ע' תוס' לעיל ס"ז ע"א ד"ה אמר דלשיטת ר"י (ואולי גם לשיטת ר"ת ואכמ"ל) אם קנאו קודם המצוה אין פסול של מצוה הבאה בעבירה. ולכן פי' דהכא הוי דחיי' בעלמא א"נ ברכה שאני.

**והאמר שמואל אין שמין**: (ע' מש"כ לעיל י"א ע"א וס"ח ע"א)

**תוד"ה מרחו**: "ואפילו למאן דאית ליה ברירה וכו'" ורע"א בתוס' למתני' למס' פאה (פ"א מ"ו) דקדק מן הר"ש (שם סוף מ"ג) דע"י ברירה מתברר למפרע ואינו חייב במעשר אלא מדרבנן ומש"כ שם הר"ש "ואפי' וכו'" ע' קה"י דרעים סי' א' שכוונתו להסתפק אם יש ברירה או אין ברירה. וכן דקדק רע"א שם מרש"י ד"ה מרחו ולכאורה כוונתו מהא דחייב כאן משום דלקט שכחה ופאה שעשאן גורן הוקבע ולא משום שלא הי' עליו שם פאה מעיקרא. ושמעתי דלכאורה זהו רש"י לשיטתו בד"ה אף מפריש שכתב שקנאו בשינוי ואינו חייב לשלם משום דהוי ממון שאין לו תובעין ומשמע דפתיך בי' ממון עניים אפי' קודם שהניח פאה ולהנ"ל ניחא דהרי אית בי' רק שעדיין אינו מבורר.

***צ"ד ע"ב***

**מאי אבנט דמי אבנט**: לכאורה כוונת הגמ' היא שהי' צריך לתת את האבנט בתורת תשלומין. וע' רש"ש שכתב שלראשונים דסברי שא"א לשלם שו"כ בגניבה ניחא טפי דמי שצריך לשלם דוקא הדמים של האבנט.

**תוד"ה דתנן**: "ואע"ג דטעמא דר' יהודה וכו'" ע' בדבריהם לקמן (צ"ה ע"ב ד"ה בשבח) ב' דעות בזה. וע' גם בתוס' בע"א שם ד"ה מאן בשיטתו.

**אין מקבלין מהם**: בש"ך (חו"מ רסי' שס"ו) הביא מספר החסידים (סי' תתרפ"ז) שאם הנגזל חייב לאחרים ואין לו מה לפרוע יש לקבל.

**והמקבל מהן וכו'**: בשו"ת ריב"ש סי' תי"ז פי' דהוי מדת חסידות.

**ומפני כבוד אביהם חייבים להחזיר איקרי כאן וכו':** מכאן קשה לשיטת הרמב"ם פ"ו הי"א מהל' ממרים שכתב שחייב בכבוד אביו אפי' רשע וכן הקשה הטור ביו"ד סי' ר"מ. וע' כס"מ וקוה"ע סי' י"ז מש"כ ליישב דבריו.

**ואלא למה מחזירין לצאת ידי שמים**: בטור חו"מ סי' שס"ו מבואר שאם מחזיר לצאת ידי שמים מקבלים מהן ופי' שם בב"ח דאל"כ עדיין תיקשי למה מחזירין. וע' בסמ"ע שם (ס"ק ד') שהענין הוא שהגזלן לאחר שמחלו לו אומר 'אע"פ כן וכו'' ובזה יוצא ידי שמים וע' בשו"ת מנח"י ח"ב סי' ע"ט שאם מוחלו מחילה גמורה אין צריך להחזיר אפי' לצאת ידי שמים. (ובגידו"ת (שמ"ו ח"ד אות ד') כתב שלעולם לא היתה כוונת הטור לומר דכה"ג רוח חכמים נוחה הימנו רק דאע"פ שאין רוח חכמים נוחה הימנו אין זה איסור ממש). והגר"א ביו"ד (סי' ק"ס ס"ק ח') פי' דהחזרה הוא אמיתי רק אידך צריך למחול לו. וע"ש שזהו העומק בקושיית הרמב"ם (פ"ד הי"ג מהל' מו"ל) אשיטת הגאונים דלא מהני מחילה בריבית דא"כ היכי שייך חזרה לצאת ידי שמים. וצ"ע לפי השיטות שסוברות דרק מי שעסקו עם גזל או ריבית תקנו דהאיך יתכן שעסקו עם זה וילך לכל א' וא' לבקש מחילה. והי' אפשר לדחוק דמיירי בגזלן מפורסם שמכיר כל א' שגזל וצריך ללכת לכל א' וא' ולבקש מחילה. אבל ע' סמ"ע סי' שס"ו ס"ק א' שכתב בהדיא שא' מן הטעמים שהקילו בגזלן מפורסם הוא שאינו יודע למי' להשיב ולכן לא יוכל להזיר לכל א' וא'. וצ"ע. ובהגהות מיי' שם בשם סה"ת פי' דהא דאין מקבלין מן המלוי בריבית היינו משום שחכמים הפקיעו החוב. אבל עדין לא מיושב הקושיא של הגר"א הנ"ל. אמנם לפי' הב"ח יש ליישב.

**ושאין מכירין יעשה בהן צרכי רבים**: ע' תוס' במס' ב"ב (פ"ח ע"ב ד"ה התם) דמ"מ אין זה תשובה מעלייתא. וע' ברא"ש דלפי המסקנא הכא מיירי בגזילה קיימת. ובפת"ש (שם ס"ק ב') הביא משו"ת שיבת ציון (מבן הנודע ביהודה) סי' קי"ב לפרש דעת הטור ושו"ע שבאין מכירן אפי' אין הגזילה קיימת חייב לעשות צרכי רבים ומשום שכל התקנה שאין מקבלים מהן הוא שהנגזל צריך למחול (ע' לעיל) אבל הכא מי ימחול. ובפת"ש שם הסיק בצ"ע (וע' לעיל בגדר חיוב להחזיר לצאת ידי שמים). ואולי י"ל שהטור פי' דעת אביו דמש"כ דמיירי בגזילה קיימת קאי רק אהא שמחזירין למכיריהן.

**כאן בגזילה קיימת וכו'**: ע' דו"ח לרע"א שהביא מחלוקת בין המאירי עם המשל"מ אם כשקנאו בשינוי עדיין מיקרי הגזילה קיימת כלפי תקנת הא שאין מקבלין מהם.

**רש"י ד"ה אין חייבין להחזיר**: "דכתיב והשיב את הגזילה וכו'" מכאן הוכיחו האחרונים שלשיטת רש"י הלוקח ריבית קצוצה מחבירו עבר על איסור גניבה. ושורש הדבר מתבאר במס' ב"מ (ס"א ע"א) "אמר רבא למה לי דכתב רחמנא לאו בריבית לאו בגזל וכו'" ואע"ג שאמרו שם בגמ' צריכותא לגזה"כ דריבית מ"מ כנראה סבר רש"י דמה שהתחדש בגזה"כ של ריבית הוא דגם גזל כה"ג מיקרי גזל. **"וקסבר** רשות יורש וכו'" בהגהות הב"ח ציין לגמ' דלקמן (קי"ב ע"א) דפליגי בזה רבא ורמי בר חמא. ולרבא דסבר רשות יורש לאו כרשות לוקח דמי פירשו שם בגמ' שהיורש אינו צריך להחזיר ריבית אביו מכח גזה"כ. וע' בשיעורי הגרב"ד (ב"מ סי' ס"ט) שהביא בשם הגר"ח דלכאורה פליגי רב"ח ורבא בגדר החיוב של השבת ריבית אי הוי חוב ממון או מצוה בעלמא כמו צדקה. וא"כ מובן היטב דזה דרש"י פי' שיש בו משום והשיב את הגזילה היינו לרב"ח דסבר רשות יורש כרשות לוקח דמי. ותמהו האחרונים מפני מה נקט רש"י דווקא טעם זה הכא. וע' רע"א מש"כ בזה.

**תוד"ה בימי**: "כי ההיא דגזל פדנא וכו'" ע' מהרש"א שהעיר דלפי המסקנא דבגזילה קיימת חייבין להחזיר נופלות רוב ראיות התוס'. וכתב דע"כ כוונת התוס' דקשה ההו"א. **"לפי** שהמשניות היו קודם רבי וכו'" מבואר שהיו משניות קודם רבי רק שהוא סידרם. וכן הביא רע"א בתוס' למתני' ר' מס' פסחים מס' הכריתות. ע' מהר"ץ חיות במס' סוכה (נ' ע"ב) שהוכיח שרבי גם לא כתבם בספר רק סידרם ואפי' בימי האמוראים עדיין לא היו כתובים ודלא כמש"כ הרמב"ם בהקדמה ליד החזקה. **"ור"י** אומר וכו'" ע' רשב"א שהקשה אתי' זה דא"כ מאי קא מקשה מהניח להם אביהם וכו'. וע"ש עוד שהקשה מלקמן (צ"ו ע"ב) דהתם מיירי בגזלן עתיקא. והרא"ש הוכיח מגמ' זו דע"כ בעינן שיהא בא לעשות תשובה ובנמוק"י פי' דהייננו חוץ מזה שיהא גזלן מפורסם. אבל מתוס' אינו משמע כן. **"וברייתא** דמוכח מינה וכו'" ע' מהרש"א שהעיר דלפי זה השו"ת של הגמ' קשה דהכא ידעו דמיירי כשעשה תשובה ובסמוך הקשו "אקרי כאן ונשיא בעמך וכו'". **"אבל** אין לפרש וכו'" כן פירש הרא"ש וע' נמוק"י דע"כ תי' זה לבד לא מהני וצריכים גם התי' שעסקו עם גניבה דאל"כ קשה קושיית התוס'. והא דלא סגי בזה שזהו עסקם נראה אולי לומר דלשון "החזירו" הוא משמע מעצמם. אמנם כל זה קשה בכוונת הרא"ש וצ"ע. ובביאור הגר"א דקדק שלרמב"ם (פ"א הי"ג מהל' גזו"א) לא בעינן אלא שיבא לעשות תשובה מעצמו. ובחו"מ (סי' שס"ו) שלא התירו אלא מי שרוב עסקו עם גזילה ושם ברמ"א הוסיף שצריכים גם בא לעשות תשובה מעצמו. **"וכן** ההיא דכל הכלים וכו'" לכאורה הי' מוכרח שהי' רקלאנשי דורו ולא תליא בדר"ת.

**תוד"ה אי**: "וי"ל דאם החזיר וכו'" צ"ע דאכתי לשון מאי בעי גבי' לא ניחא דהא ודאי מיבעי לי' להיות גבי' אבל מ"מ בנים פטורים. ולכאורה י"ל דהרי הבאנו ששיטת הריב"ש היא דהא דאין מקבלים מהן הוא מידת חסידות וא"כ איכא למימר דרוב אנשים לא הגיעו למעלת החסידים ויקבלו ממנו ולא ימחלו לו. רק כוונת התוס' היתה להקשות דהא איכא למימר דמיירי בא' שסירב מלקבל. ובזה תירצו דבהא מ"מ פטורים. **"דלא** שייכא תקנה גבי בנים" צע"ק למה היו צריכים לטעם נוסף הא משום כבודו מקבלים. וע' מהרש"א שהעיר דלדבריהם הו"מ למיתני סיפא דלעיל בדידי' דנפ"מ כשמקבלים ממנו דבר מסוים אבל קמ"ל חידוש שאפי' בנים חייבים (וע"כ גם האב חייב אפי' לא חש לכבוד עצמו דאל"כ מאי קא פריך מאי בעי גבי' וכן מדוקדק לשון הרשב"א). **"דאיבעי** ליה למוכרו" פי' אם לא יקבלו ממנו אבל תחילת דינו הוא לחזור אחר הבעלים לאהדורי (ובזה מיושב לשון הגמ' וכנ"ל).

***צ"ה ע"א***

**תוד"ה כאן**: "תימה וכו'" ע' רשב"א בשם הראב"ד דגזילה קיימת ר"ל או היא או חילופה (לכאורה ר"ל לאפוקי אם נהנה ממנו הנאה של כילוי).

**דמי צמרו ושבחו וכו'**: ע' רשב"א ד'דמי' לאו דוקא ור"ל שצריך להחזיר עצם הצמר.

**ת"ש לצבוע לו אדום וכו'**: במס' ב"מ ע"ח ע"א מבואר דסבר ר' מאיר שהעביר על דעת בעל הבית נקרא גזלן. ורצו להוכיח את זה מן המשנה דצבע כאן ודחו "דלמא שאני התם דקניא בשינוי". והקשו שם הראשונים דהיכי ס"ד דהוי משום דשינוי קונה אם מעביר ע"ד בעה"ב אינו גזלן הא שינוי לא קני אלא בגזלן. ותי' הרמב"ן דכיון שעשה מעשה שהגזלן קונה בו התכוין לגוזלה והוי גזילה אפי' אם בעלמא המעביר ע"ד בעה"ב לא מיקרי גזלן. ושם בריטב"א (חדשים) הוסיף דבכי הא הוי גזלן אפי' אם לא התכוין לגוזלה.

**רש"י ד"ה גזילה חוזרת בעיניה**: "והדר משלם וכו' כמו שהיה בשעת הגזילה" מבואר דפלוגתייהו שייך גם בשבח דממילא ולא רק בגזל רחל ופרה ריקנית. וזהו כרא"ש אות ג'. וע' ברשב"א שחלק דלא איירי אלא בריקנית. וברמב"ן במלחמת ה' (ל"ד ע"א מדפי הרי"ף) ביאר דשבח דממילא לא תיקנו חוץ מדבר המסוים בפני עצמו כמו ולד שלם או גיזות שלימות.

**רש"י ד"ה והכא קנסא**: "דלאו גזלן הוא ולאו חוטא הוא" לכאורה צ"ע שאם אינו גזלן מה"ת שיקנה בשינוי ואיזה ראי' יש דלר"מ שינוי קונה. וע"כ כוונת רש"י שאינו גזלן במזיד. וצ"ע דהא זהו לכאורה סוף דבריו.

**הגר"א באות ב'**:אע"ג דהא גם לתוס' מיירי בקרקע דליכא שבח לכו"ע וכמש"כ לקמן צ"ו ע"א ד"ה כלו מ"מ הכא עדיין לא עמדו בזה וכמש"כ בדיבור שאח"ז. וע' בחזו"א (סי' י"ז ס"ק י"ג) ולא התייחס לגר"א.

***צ"ה ע"ב***

**שבח שעל גבי גזילה וכו'**: ברמב"ם (פ"א הי"א מהל' גניבה וכן בהל' גזו"א פ"ב ה"ב וה"ו) מבואר שלא תיקנו שבח שע"ג גזילה לגנב אא"כ התייאש ממנו. ובביאור הגר"א רסי' שנ"ד ביאר שהלך בעקבת הרי"ף דהרי"ף (ב"מ י"ד ע"ב מדפי הרי"ף) תי' קושיית התוס' לקמן (צ"ו ע"א) ד"ה כל שרק שבחא דבידים תיקנו ולא שבחא דממילא. ולכן הוקשה לרמב"ם הא דדף צ"ה ע"ב שגם שבח דממילא תיקנו. ולכן פי' הרמב"ם דמיירי לאחר יאוש אבל לפני יאוש לא תיקנו. ובגמ' דמס' ב"מ לא שייך יאוש כיון דליכא יאוש בקרקע. וע"ש מש"כ ליישב כמה מקושיות התוס' לשיטתו. וע' מש"כ לעיל ס"ה ע"ב עוד ריוח לשיטת הרמב"ם. ולעצם הקושיא שאם שבח דממילא לא תיקנו מהו הביאור בסוגיין ע' במלחמת ה' כאן דשאני שבח דממילא המסוים כגון ולד שלם לשבח שהשמינה או התגדל.

**תוד"ה לר"ש**: "כיון דמתקנת השבים וכו'" מסקנת התוס' לעיל אינו כן ולכאורה כוונת התוס' היא דאפי' לצד דהוי משום תקנת השבים אין להסתפק אבל אי שינוי קני פשיטא דליכא לאיסתפוקי.

***צ"ו ע"א***

**מעיקרא דיקלא מיקרי וכו'**: בקו"ש (אות ק"ט) דקדק מכאן שאם השינוי והגניבה באין כאחת מ"מ קני.

**תוד"ה דגזל**: "הוי שינוי דמינכר טפי" וע' תוס' במס' סוכה (ל' ע"ב) שג"כ כתבו שיש שינויי מעשה שאינן צריכים שינוי השם ויש שצריכים. ובערול"נ שם אתוד"ה שינוי פי' דע"כ צריך להיות שהחילוק הוא שבשינוי בגוף דבר הנגנב אינו צריך שינוי השם משא"כ כשאינו בגוף דבר הנגנב. והא דלא חשיב הכא שינוי בגוף דבר הנגנב ע' תוס' ר"פ כאן דמיירי או בדקל יבש או שעקרו עם שרשיו שיכול לנוטעו במקו"א אבל אה"נ אם קטלי' לדיקלא ממש הוי שינוי אפי' בלי שינוי השם כמו בהריגת בהמה. וע"ש שכתב בשם שיטה לחלק בין חיותא דבהמה לחיותא דדיקלא דחיותא דבהמה מינכר טפי. **וע'** תוס' לעיל דמבואר שאם הי' משתנה השם הי' קונה ע"י שינוי מעשה ולכאורה צ"ע שא"כ תיפו"ל משום שינוי השם. ובפנ"י וכן בנתה"מ (רסי' שס"א) הקשו דא"כ כל שינוי מעשה הוי שינוי השם. ולכאורה קושייתם תמוה דהא איכא שינוי מעשה שאינו צריך שינוי השם וכנ"ל. ובפנ"י שם כתב שאינו שינוי השם גמור וכ"כ בקצוה"ח (סי' ש"ס ס"ק ה'). ובמה שהקשה שם מהיזק שאינו ניכר ע' קו"ש אות ק"כ). וע' גם בערוה"ש סי' ש"ס סע' ו' מש"כ בגדר הדברים. **ובנתה"מ** (רסי' שס"א) תי' דנפ"מ בשינוי מעשה שנעשתה ע"י אחר דמהני רק בדאשתנה שמו אבל משום שינוי השם לא קנה כיון דאיהו לא גזלו.

**נחלקה התיומת מהו**: הראשונים נתקשו באיבעיא זה דהא קיי"ל דנסדק כשר בדלא עבד כהימנק. וע' ריטב"א במס' סוכה (ל"א ע"ב ד"ה אמר רב הונא) שתי' או דהתם מיירי במיעוט העלה והכא מיירי ברוב העלה או דהתם מיירי לרחבו והתם בנסדק מיירי בלארכו. ולפי פי' בתרא זה כתב שיש להחמיר אם נסדק העלה העליונה אפי' קצת. (אמנם שם הסיק בטעם להחמיר כדי שלא יתרחב הסדק יותר וכן הביא בביאור הגר"א ובמ"ב ומטעם זה דנו הפוסקים להכשיר לכתחילה ע"י זה שישימו קצת דבק כדי שלא יתרחב הסדק. וצ"ע דהא לפי מה שכתב אין צורך בטעם זה. וכן בר"ן משמע שפסל בנסדק קצת בעצם. וצ"ע וע' מה שכתב במשמרת מועד למס' סוכה ליישב שכוונת הריטב"א להזהיר בנסדק לרחבו שיזהר שלא יתרחב. ואינו במשמעות לשון הריטב"א. **ושיטת** הרי"ף והרמב"ם (פ"ח ה"ד מהלכות לולב) דהכא מיירי בנחלקו רוב העלין ולכן לא קשה מהא דנסדק דמיירי רק בעלה העליון. **וצ"ע** באיבעיא זו הכא דהא מאי נפ"מ בזה שנחלקה התיומת פסול מ"מ לא נשתנה שמו. ומרש"י בע"ב משמע דכיון שנפסל יש חשיבות לשינוי כאילו השתנה שמו ולכן קני.וכן משמע בחי' תלמיד הרשב"א והרא"ש. ובקו"ש (אות קי"ב) ביאר הא דנפסל קונה דהא כשרות המינים חשוב איסור תיקון מנא במס' סוכה ומשו"ה אין ממעטין ענבים מן ההדס ביו"ט. ובפסקי הריא"ז (ה"א אות י"א) כתב דכיון שנפסל יש כאן משום שינוי השם. אלא דעדיין צ"ע דא"כ למה בלוליבא ועבדינהו הוצי בעינן שינוי השם הא תיפו"ל משום שנפסל. ובתו"ח כתב דהגמ' ע"כ מיירי בגנב לולב פסול. אמנם בקו"ש הקשה על זה דא"כ מאי שנא מפסול קרבן שמבואר בהמשך שאינו קונה. ולכן נקט שטעם הפסול בנחלקה התיומת הוא משום שאין שמו עליו. וכן מתבאר משטמ"ק בשם הרמ"ה. אלא דשם משמע דהוי כשרוב עליו נחלקו וכ"כ בשו"ת משכנ"י (סי' קנ"ח) שהמשמעות היא שנפסל משום שאין שמו עליו ושלכן ע"כ אינו נפסל אלא ברוב עליו. **וע'** בסמוך לענין אם הוא פסול כל ז' או"ד רק יום ראשון לבד.

**תוד"ה נחלקה**: הב"י הססי' תרמ"ה פי' שכל השיטות הנמצאות בתוס' מיירי בלולב הכלה בב' עלין כפולין. והגאונים פוסלים אא"כ הם מחוברים בלי שום פירוד. וכתב הב"י שאע"פ שאצל הגאונים לא הי' מצוי אצלו מצויים הרבה שמחוברים יחד ע"י דבר אדום. וע' בכור"י סי' תרמ"ה ס"ק ט' שכתב שע"י דבר האדום מצוה מן המובחר ואין צורך לחוש כלל. אמנם שם בס"ק א' הזהיר שצריכים לדאוג שיהיו עלין בלתי מחוברים כדי שיוכלו לעשות נענועים עם כסכוס עלין. (וע' ספר כשרות ארבעה מינים מילואים סי' י"א והלכות חג בחג עמ' פ"א) ובקונטרס הכשיר אא"כ חלק השדרה לב' עד כדי כך שמפוזרים לגמרי. והר"י הכשיר רק אם השדרה לא נחלק כלל אבל נחלק קצת פסול. ולא מתפרש בהדיא בדבריו למה לגאונים לא נמצא לולב כשר ול"י לא שכיח הפסול וכן העיר בכפו"ת במס' סוכה ל"ב ע"א. וע"כ צריכים לומר שהבין בדעת הגאונים דהא שיכלה סוף הלולב בב' עלין היא לעיכובא ועוד צריכים העלין להיות מחוברין יחד. והר"י לא הצריך שיכלה בב' עלין אבל אם יכלה בב' פסול אם השדרה נפסק. ועוד קשה לפי' הב"י למה חזר ר"י לפרש צורת העלין אם שניהם מיירי באותו ענין. **ובכפו"ת** פי' שהגאונים ורש"י מיירי בכלה בעלה עליון יחידי הכפול לשנים כדרך העלין. רק פי' דלגאונים יש צורך שהעלין יהיו מחוברין ע"י הדבר אדום (וע"ש מש"כ לפרש הא דכתבו התוס' "וי"ל אף לדבריהם וכו'"). וכן התרוה"ד (סי' צ"ו) פי' דרש"י מיירי בכלה בעלה עליוון יחידי (וצ"ע שלא העיר הב"י מזה). וכן הוא באמת המשמעות של רש"י שלפנינו רק בלשון רש"י במס' סוכה יש להסתפק.

**תוד"ה ניטלה**: "דהוי הדר טפי וכו'" בהגהות רע"א למג"א סי' תרמ"ה ס"ק ו' כתב דמדברי התוס' מדוקדק שיסוד הפסול של נחלקה התיומת הוא משום שאינו הדר ותמה על המג"א שם בשם ר' ירוחם שכתב שהוי פסול חסר שכשר בשאר הימים לכו"ע. ובהל' חג בחג העיר דבר' ירוחם עצמו כתוב שפסולו משום הדר ואכמ"ל. ולפמש"כ לעיל שפסול משום שאין שמו עליו פשיטא דפסול כל ז' (אפי' לשיטות המכשירות פסולי הדר כל ז'). ובמ"ב הכשיר נחלקה התיומת חוץ מיום ראשון (אמנם י"ל דזהו דוקא בנחלקה העלה העליונה אבל נחלקו שאר העלין אולי יש לפסול כל ז' לפי הנ"ל).

**תוד"ה הא**: "משום דכרעיה דאבוהון נינהו" בתוס' במס' בכורות (נ"ב ע"א) הוסיף "ומשום נעילת דלת צריך לתקן שיגבה מהן" **"וגרע** כחו של בעל חוב וכו'" הביאור בזה הוא שלא נאמר חיוב יורד אלא בשדה של אחר אבל בשדה של עצמו בשביל עצמו הוא שעשה ואידך ממילא קא מתהני.

***צ"ו ע"ב***

**א"ל סוף סוף וכו'**: ע' בשטמ"ק בשם ר' יהונתן. וצ"ע בכוונתו. ואולי צריכים לגרוס "דהא לא הקפידה תורה אשבת דבהמה וכו'". אלא שגם בזה לא מתיישב דא"כ למה מסיים "משום תקנת השבים". והי' אולי משמע דר"ל דשבח ודאי דגזלן הוי אבל אע"פ כן שבת הי' צריך לשלם אלא דבזה אמרינן שאין שבת בבהמה (וכדבסמוך מן המרדכי). אלא דמ"מ צ"ע שמה"ת שיתחייב לתת חלק של השבח של הקרקע הא אין לחייבו אלא משום נהנה. ומ"מ מבואר מדבריו שהפטור תשלומין דהכא בכלל השבח שתיקנו לגזלן משום תקנת השבים וכן הוא בסמ"ע (סי' שס"ג ס"ק י"ג). ולכאורה רצונו לומר שאלמלא זה הי' שייך לנגזל משום דין נהנה. ולולא דבריו הי' אפשר לומר דהוי שלו משום הקניני גזילה וכן לכאורה משמע מן הש"ך (שם ס"ק ח') וכ"כ הגר"ש שקאף (סי' ל"ט אות ה'). ואי הוי משום קניני גזילה יש בזה חידוש שהרי בעלמא השבח שמשום קניני גזילה חוזרת לבעלים חינם עד כמה שלא קנאו בשינוי אבל הכא אפי' אם הוא מחזיר החפץ ההשתמשות עדיין ישאר של הגנב (ע' ברכ"ש סי' סוף אות ב' בזה). **וע'** במרדכי בשם ר' יקיר שהביא ראי' מסוגיין דליכא חיוב שבת בבהמה. ובקו"ש (אות קל"ט) העיר דהרי מ"מ הו"ל לחיובי משום נהנה וזה הרי ע"כ פטור משום זכות הגנב בבהמה וא"כ נימא דבעלמא איכא שבת בבהמה אבל הכא משום זכות הגנב פטור. וע"כ צריכים לחלק בין חיוב הנאה לחיוב היזק (ע"ש אות ק"מ – קמ"א)

**ובעינא דאקנסיה**: ע' ברי"ף שכתב על זה "מהא שמעינן דקנסינן בכי האי גוונא ואפי' בחוץ לארץ". וע"ש שהביא עוד סמך לזה מגמ' דמס' סנה' שב,ד מכין ועונשין שלא מן הדין. והוסיף הרא"ש שדוקא גדול הדור כגון ר' נחמן א"נ טובי העיר שהמחום רבים עליהם אבל דייני בעלמא לא. וע' שו"ת מהרי"ק (שורש קפ"ח) שי"א אפי' ג' הדיוטות שקיבלו עלייהו לדיינים. ומאידך הרמ"א (חו"מ סי' ב') הביא דעה שאפי' טובי העיר אין להם כח כה"ג.

**רש"י ד"ה נעשה**: "לכך וכו'" וכה"ג פי' לעיל ס"ה ע"ב. והקשו האחרונים דהא מתני' לא איירי בדיני ד' וה' כלל דהא מתני' בגזילה מיירי. ותי' דחוץ בזה שאינו חייב עליו ד' וה' איכא עוד נפ"מ בזה שאינו יכול לומר הש"ל. והא דלא פירש רש"י הכא דנפ"מ שאינו יכול לומר הש"ל הוי משום שדקדוק לשונו של ר' אושעיא הוא דמיירי בטביחה ומכירה דהא השלון הוא טבח ומכר שלו הוא טובח וכו'.

**תוד"ה ועבדיה**: "דלא גרע מנסרים וכו'" ע' מהרש"ל ומהרש"א שהעירו דהא ר' אשי לעיל בר' פירקין ס"ל דשינוי החוזר לא קני. ותי המהרש"א דדברי התוס' דהכא הם אליבא לר' יהודה דגזלן אית לי' שבח שע"ג גזילה ומשום דקיי"ל כווי'.ופירשו כפי' ר"ת לעיל דהגזלן קונה השבח משום דס"ל דשינוי החוזר לברייתו קני. ולכאורה עוד אפשר לומר דס"ל דלר' אשי ג"כ שינוי החוזר קני וכמש"כ בגר"א בדעת התוס' במס' סוכה (ל' ע"ב). וע' ברשב"א שבאמת חלק על התוס' משום דקיי"ל כר' אשי.

**מתני' גזל בהמה והזקינה וכו'**: לעיל (ס"ה ע"ב) מצאנו דר' חנינא חלק אהא דר' אילעא דגנב טלה ונעשה איל דנעשה שינוי בידו וקנאו. והקשה בחי' ר' חיים הלוי (פ"ב מהל' גזו"א) דמאי שנא ממתני'. ותי' שם דע"כ איכא שינוי דלא קני ומ"מ אינו יכול לומר הרש"ל. אמנפ מתוס' (לעיל שם ד"ה הן) משמע דתלוי הא בהא דהא אפשר ללמוד שינוי קונה מאתנן לבד ואם אפשר שיש לחלק נימא דמגזה"כ דאתנן לומדים שאינו יכול לומר הש"ל ולא שקנאו (ע' מש"כ בזה לעיל ס"ו ע"א). ולכאורה לולא דברי הגר"ח הי' נראה מן הסוגיא שבהמשך דהא דטלה ונעשה איל הוי שינוי יותר מחודש מהזקינה (ומשו"ה קאמר ר' יוחנן 'אפילו גנב וכו').

**תוד"ה המחליף**: "דעבדים הוקשו לקרקעות וכו'" ע' שו"ת רע"א (סי' קל"ד) שהקשה דהא מדאו' תרוייהו נקנו בכסף רק שגזרו מדרבנן שלא יקנה מטלטלין בכסף משום חשש שיאמר נשרפו חיטיך בעליי' וא"כ י"ל דבעבדים שיברחו מעצמן לא גזרו. ואפי' אם כוונת התוס' היא לר"ל דסבר משיכה קונה מדרבנן מ"מ קשה שגם ר"ל מודה דלר"ש מעות קונות וא"כ נימא דר"מ כר"ש סבירא לי'. וכה"ג העיר גם בפנ"י בסוגיין. ולולא דבריהם הי' אפשר לומר דלמ"ד דמדאו' קונה בכסף אע"ג שעכשיו אינו קונה אלא לענין מי שפרע מ"מ לאחר שימשוך הרי הוא שלו למפרע. ולכן ע"כ פירש"י כמ"ד משיכה קונה מן התורה דרק לדידי' יש לומר שאין הולד שלו עד שישמשוך. וע' פת"ש באה"ע רסי' כ"ח ואכמ"ל. אלא דעדיין צ"ע דא"כ למ"ד מעות קונות ע"כ צריכים לדברי התוס' ולמה לא פירש"י כן. ואולי י"ל ע"פ מש"כ התוס' בדעת רש"י במס' ב"מ (מ"ו ע"ב ד"ה ופירי) שהרי רש"י פסק כר"ל. וצ"ע.

***צ"ז ע"א***

**ואי ס"ד עבדא כמקרקעי וכו'**: מכאן מוכח דאילו עבדי כמטלטלי אינו חייב לשלם אפי' נטלו בשעת מלאכה וכדלעיל בגנב פדנא ומטעם דכל הגזלנים משלמים כשעת הגזילה. וע' בקצוה"ח (סי' שס"ג ס"ק ב') שמשו"ה הקשה על הרי"ף שפסק דעבדי כמטלטלי דמי ומ"מ לא פטר בתקף עבדו של חבירו אלא שלא בשעת מלאכה. וע"ש מש"כ ליישב בזה ומש"כ עליו בקה"י סי' מ'.

**בשלמא התם בין למ"ד וכו'**: מכאן הקשה הגר"א (סי' שס"ג ס"ק י"ז) אפי' הרא"ש (לעיל כ"א ע"א) שאין טעמים אלו אלא לרווחא דמילתא. וע' מש"כ לעיל כ"א ע"א עוד בזה.

**תוד"ה הלוהו**: "וי"ל דוקא מילי דפרהסיא וכו'" לכאורה הי' נראה שאין לאסור ג"כ אא"כ ההלואה היתה בפרהסיא. ומסתימת הפוסקים לא משמע כן. וצ"ע. **ונחלקו** האחרונים אם לדעת התוס' מותר אם הי' רגיל ליהנות בדבר שבפרהסיא אפי' קודם ההלואה שהיש"ש (אות ט') התיר (וכן ציטט בשו"ע הרב סע' י"א) בזה ובגידו"ת אסר. ועוד נחלקו האם יש לאסור דבר של בפרהסיא אפי' לאחר הפרעון (ע' תוס' במס' ב"מ ע"ג ע"ב ד"ה ושפכי. וגידו"ת (שער מ"ו ח"ג אות ס"א) כתב שלב"י אסור. ולב"י לכאורה לא מצאנו ידינו ורגלינו. וצ"ע.) "**ועוד** שמא י"ל וכו'" גם בזה כתב בשו"ע הרב (סע' י"ב בסוגריים) שאם הי' רגיל ליהנות ממנו שלא מדעתו קודם ההלואה מותר. וע' ברית יהודה (פי"ג סע' ח') שהתיר ליהנות מטלית ותפילין שלא מדעתו ג"כ (ע' או"ח סי' י"ד סע' ד'). וקיי"ל כשני התירוצים להחמיר (ע' יו"ד סי' ק"ס סע' ז').

**הא דלא קיימא לאגרא**: ע' ברשב"א שהקשה דבכה"ג אמאי משלם פחתה הא הדר בחצר חבירו שלא מדעתו אינו צריך להעלות לו שכר (ולכאורה כוונתו שגם פחת דדריסת רגל וכדו' אינו צריך לשלם). ותי' שדאני התם דאיכא גם הנאה דביתא מיתבא יתיב וכו' אבל הכא ליכא אלא היזק. א"נ שאני מדעתו מבע"כ. ושוב הקשה דבבע"כ למה לא ישלם כל השכר הא היכא דפחתי' במקצת משלם כל ההנאה. ולכאורה צ"ע דאי בדלא קיימא הוי גזלן מה"ת שישלם שכר הא גזלן אינו משלם אלא פחתה. ומבואר דס"ל בהו"א עכ"פ דהא דאינו משלם השכר אין זה משום דהוי גזלן רק משום דזה נהנה וזה לא חסר פטור. וכן הוא שיטת הנמוק"י בשם הרמ"ה. אלא שהרשב"א תי' לקושיא הנ"ל דשאני קרקע ממטלטלין וביאר בשעה"מ (פ"ג ה"ט מהל' גזו"א) דבקרקע כיון שבחזקת בעלי' עומדת חייב שכר אבל מטלטלין נגזלין ולכן משלם כשעת הגזילה. ויוצא שלמסקנת הרשב"א פטור משכירות משום דהוי גזלן. וכ"כ נמי הטור (סי' שס"ג) והרה"מ (שם ה"ח). ומיני' דקשה קושיית הרב"א על הרמ"ה הנ"ל דנקט דלא הוי גזלן. וע' במחנ"א (גזילה סי' ט"ז) שכתב שהנמוק"י לשיטתו שכתב (ט' ע"א מדפי הרי"ף) דבדליכא מקצת חסרון לא מגלגלין עליו את הכל.

**הא דנחית אדעתא דאגרא**: הרמ"א (ססי' ש"ח) דקדק מן התרוה"ד (סי' שט"ז) דאע"ג דבעלמא קיי"ל דשוכר שלא מדעת הוי גזלן בבהמה דקיימא לאגרא לא הוי גזלן. ובקצוה"ח שם הבין שלפי זה ע"כ הא דבדנחית אדעתא דאגרא יכול ליטול פחתה אם ירצה היינו משום דכיון דהוי בע"כ ליתי' לפטורא דמתה מחמת מלאכה אע"ג דלא הוי גזלן ופטור מאונסים. אלא דצ"ע לפי דבריו למה לא יקבל שניהם. וביש"ש (סי' י') מבואר דאפי' כששכרה שלא מדעת יכול ליקרא גזלן וכן דקדק הקצוה"ח שם מדברי רש"י בסוגיין. אלא שאם שכרו יותר מפחתה כיון דנחת לה אדעתא דאגרא יכולים הבעלים להסכים לשכירותו. רק אם אינו מסכים אין אדם משכיר בע"כ. ופשוט דפחתה שאינו בגדר אונסין או מתה מחמת מלאכה לעולם צריך לשלם ביחד עם דמי השכירות רק באונסים או מתה מחמת מלאכה הרי השוכר פטור מהם ולכן אם הסכים לשכירותו הרי הוא פטור מאלו.

**והא דנחית ליה אדעתא דגזלנותא**: ע' שטמ"ק בשם רמ"ה (וכן הוא בטור סי' שס"ג וברמ"א שם בשמו) שכתב דהנ"מ כשנשתמש בו הוא עצמו או הבא מכוחו אבל השכירו לאחר דמי השכירות שייכים לבעלים הראשונים. וביאר שם הטעם דהא אמר ר' חסדא (בר"פ הגוזל בתרא) דגזל ולא נתיאשו הבעלים ובא אחר ואכלו רצה מזה גובה רצה מזה גובה אלמא שהקרן חשוב כברשות הבעלים. והא דאמרינן שכל הגזלנים משלמים כשעת הגזילה היינו רק בשבח שע"ג גזילה (וקשה להבין כוונתו בחילוק שיש בין שכירות לשבח שע"ג). וע' ב"י (שם) שנתקשה בטעם לחלק בין שכירות להשתמשות של עצמו. ומן הדרכ"מ לכאורה משמע שאין זכות לגנב לענין שכירות רק לשארי הדברים. ובתרוה"כ (שם) ביאר בטעם הדבר דלאחר שנכנס לרשותו של שוכר הרי נפקעו הקניני גניבה והוי שייך לבעלים לגמרי. **וע'** בשטמ"ק בשם הראב"ד שהקשה ממ"נ אי הוי פחת של שינוי הקונה הרי קנה ומשלם ספינה מעלייתא. ואם אינו שינוי הקונה הא יכול לומר הש"ל. ובתי' א' תי' דלא הוי גזלן ממש דהא אינו רוצה לעכב הגזלה אצלו לעולם רק הוי שואל שלא מדעת שאין דינו כגנב אלא לענין חיוב אונסין ולחיוב מתה מחמת מלאכה (ע' ברכ"ש מה שהעיר בזה) אבל לא לענין קנין שינוי. ובברכ"ש סי' ד' אות ד' ביאר ששואל שלא מדעת יש לו דין גזלן לגבי הדין מזיק של גזלן אבל לא לענין קניני גזילה.

**רש"י ד"ה עבידא לאגרא**: "מסתמא כי נחית וכו'" פי' דאילו משום דהוי ע"י זה זה נהנה וזה חסר לחוד לא סגי דהא אי נחית אדעתא דגזלנותא לא מיחייב באגרא.

**רש"י ד"ה נחית לה אדעתא דגזלנותא**

***צ"ז ע"ב***

**איתיביה רבא לרב נחמן וכו'**: ע' ברשב"א שפי' בשלמא לרב לא קשיא או משום דרב תנא הוא ופליג או משום דרב מודה לשמואל שיש למטבע תורת כסף רק דמ"מ כיון שהלוה על המטבע צריך לתת לו מטבע היוצא אבל שיטת שמואל היא דזה יש לו תורת כסף וא"כ למה לא יחלל. ולכאורה נפ"מ בין התירוצים אי לרב בעינן מטבע היוצא כדי שתהא עליו תורת כסף או לא.

**רש"י ד"ה בחור ובתולה**: "יצחק ורבקה" ע' מהרש"א שכתב שי"ל דתרוייהו מיירי באברהם ושרה והכוונה בבחור ובתולה לאברהם ושרה לאחר שחזרו לימי הנעורים.

**רש"י ד"ה והוסיפו עליהן מהו**: "אליבא דרב" ע' ברשב"א שהקשה דהא קיי"ל כשמואל ולמה איבעיא דלא כהלכתא. ולכן כתב דנפ"מ אפי' לשמואל אם לית לי' דרכא למישן א"נ שנפסל המטבע לגמרי.

**תוד"ה אי**: "ותיקשי נמי עלה דברייתא בתרייתא וכו'" במהרש"ל הקשה דהא אלמלא ר' נחמן הי' אפשר לפרש ברייתא בתרייתא בממטי ע"י הדחק ומשו"ה בבבל והן בבבל מהני. ולפי זה אי דלא כשמואל יוצא חומרא דאע"ג דלא בעינן אית לי' דרך למישן מ"מ ממטי ע"י הדחק לא מהני כלל. ולר' נחמן הא אי אפשר לומר כן דהא איהו אוקמי' להא דשמואל בממטי ע"י הדחק. ובמהרש"א תי' דאה"נ דכל זה בכלל קושיית התוס' דאפי' אם דלא כר' נחמן בעינן לאוקמי' במקפידות קצת וא"כ מ"מ תיקשי של בבל והן בבבל דהא החסרון של מקפידות קצת הוא משום שאי אפשר להוליכן להוציאן בירו'. וע' ברשב"א שכתב דאה"נ וקושיית הגמ' היא אפי' אי שמואל לא בעי דרכא למישן.

**תוד"ה מטבע**: "דאסור לעשות צורת אדם וכו'" אע"ג דמסתמא הם לא עשו המטבעות מ"מ אין זה שבח שעשו צורה שלהם אם הי' דבר אסור. וע' שו"ת שאילת יעב"ץ (סי' ק"ע) שהקשה שהרי הרא"ש (ע"ז פ"ג אות ה') דקדק מדברי התוס' דהתם שאין איסור עשיית צורת אדם אלא בגוף שלם אבל ראש בלא גוף אינו אסור. וא"כ צ"ע מאי קא מקשו התוס' דהכא הא י"ל דמיירי בדליכא גוף שלם. ותי' דע"כ גם לדידי' יש איסור בפנים לבד אם יש פרצוף פנים ולא התיר הרא"ש אלא בראש גולם דבזה אין איסור אא"כ עשה גוף שלם.

***צ"ח ע"א***

**עד י' בתמניא**: ברא"ש הביא מחלוקת הרי"ף והראב"ד אם היינו דוקא הוסיפו ומשום איסור ריבית או"ד גם פחתו ומשום פסידא דלוה ופסק כרי"ף דלא שנא. וע' ברא"ש (אות י"ב) שביאר הטעם דכיון דמעיקר הדין חייב לשלם מטבע היוצא רק אסור משום דמחזי כריבית מתירין עד חומש דהא אם יתכנו יפסיד חומש לחסרון היתוך ובשכר צורף. ונראה הביאור דלכאורה קשה שהא גם מטבע הראשון הי' מפסיד אם התיכו וא"כ יוצא שהרויח. ולכן פי' דכיון שאינו אלא ריבית דרבנן הקילו. וברשב"א השם הראב"ד כתב עוד טעם דאפי' בקיבעא לפעמים איכא זוזי תקילי פחות חומש. וע"ש עוד טעם.

**אבל שקליה בידיה מיגזל גזליה וכו'**: ע' ברשב"א שפי' דאע"ג דהא מנח קמך מ"מ מאחר שגזלו יש חיוב להשיב הגזילה וא"כ עליו להוציאו מן המים כדי לקיים מצותו. ומכאן מוכח שאע"פ שגנבו ע"מ להרסו מ"מ גניבה מיקרי. וע' ש"ך רסי' שפ"ו שהקשה על זה מן הירו' שמבואר אחרת. וע"ש בתרוה"כ.

**תוד"ה וה"מ**: "הואיל ומביאו על האויר למעלה מג'" משמע שאין ענין קנין הגבהה הזזת החפץ ג' טפחים ממקומו רק היותו ג' טפחים למעלה מן הקרקע מכחו ואע"פ שלא זז כלל. וכן מבואר בסמוך שאע"פ שמשפיל חשוב הגבהה. וכן דקדק בשו"ת חלקת יואב (אה"ע סי' י"ג בהגה"ה). וכן דקדק בשו"ת אבנ"ז (אה"ע סי' ק"ס וקס"א) מן הריטב"א במס' ע"ז (ע"א ע"א ד"ה במתני'). ובט"ז (או"ח סי' שס"ו ס"ק ו' לכאורה מבואר דבעינן מעשה הגבהה ולא סגי בזה שהוא מוגבה וצ"ע מכאן. ואולי לא קאמר הט"ד אלא התם שאינו מוגבה מעל הקרקע ג' טפלים דבזה אע"ג שהקילו בעירובין שבטפח מן הקרקע סגי הני מילי כשהגביהו בפועל אבל משום מוגבה לבד לא. וע' בכל הנושא בס' תורת הקנינים (ח"א עמ' שמ"ח – שנ"א בביאורים) באריכות. **"וא"ת** דבסוף שילוח הקן וכו'" ע' מהרש"א שהעיר דאי לא בעינן אלא שיהא מוגבה ג' טפחים מן הארץ וכתי' השני הנ"ל מאי קושיא. ותי' דהתם אינו מוגבה מכוחו אלא מעט אבל שאר הג' טפחים אינו מכוחו.

**תוד"ה הצורם**: משמע דוקא שנפסלה מאיליה וכו'" וצ"ע דא"כ מאי קאמרו לעיל בתוד"ה השף דרבה סבר פסלתו מלכות לא הוי נסדק הא אפי' הוי נפסל מ"מ הרי הוא פסלו בידים ומתני' משמע דנפסל ר"ל מאיליו. וצ"ע. **ורש"י** במתני' פי' דנפסלה מע"ג המזבח משום שפטור מטעם הגמ' דכאן.

***צ"ח ע"ב***

**תהא במאמינו**: ע' ברי"ף שאינו רק מאמינו למש"כ בשטר אלא מודה שהטעם שאינו יכול לגבות החוב משום דלית לי' שטרא. ולבסוף אמרינן דמאן דדאין דינא גרמי מגבינן בי' דמי שטרא מעליא. וצ"ע למאן דלא דאין דינא גרמי אא"כ ברי היזיקא מה יהא הדין אם הלוה עדיין לא כפר בהלואתו בשעת שריפת השטר האם יתחייב. וסתימת הפוסקים לא משמע הכי.

**מראה מקומות**

**לפ' הגוזל ומאכיל**

**רצה מזה גובה רצה מזה גובה**: בסוף העמוד מבואר דרמי בר חמא חולק על זה וסובר שאינו גובה אלא מן הראשון. וע' בקצוה"ח סי' ל"ד ס"ק ג' שכתב שהחולק עם הגנב אינו פסול לעדות. וביאר דלרב"ח הרי פשוט שאין החולק עם הגנב כגזלן שהרי אין השני חייב לראשון כלום. ואפי' לר' חסדא לא הוי גזלן והא דיכול לגבות מן השני היינו מדין מזיק ולא מדין גזלן. ויוצא לדבריו דכשהחפץ בעין הא דחייב להחזיר אינו מדין השבת גניבה רק משום שאינו שלו. וכן בנתה"מ שם הודה לו לענין זה שהגונב מן הגנב פטור מן הקרן רק דשאני היכא ששברו שעשה גנבה חדשה בזה שהפקיע דין שלו של הבעלים. ובחזו"א (סי' ט"ז ס"ק ז') הוכיח דהא דאמרינן שהגונב מן הגנב פטור היינו מכפל אבל בקרן חייב. והנה לעיל (ס"ט ע"ב) מבואר שהטעם שהגונב מן הגנב פטור מכפל לגבי הגנב הוא מדרשה דוגונב מבית האיש אבל מן הבעלים פטור מסברא שאינו ברשותו. וצע"ק מהו הטעם שיתמעט החיוב כפל מסברא ולא חיוב הקרן. וי"ל דהא דאמרינן שפטור מסברא שאינו ברשותו היינו דכיון דהוי אינו ברשותו גם הוא נתמעט מוגונב מבית האיש כמו גנב עצמו. רק דגנב עצמו הי' פשוט שיש לחלק כיון שאינו שלו רק הוי ברשותו אבל בבעלים אילו לא הי' דין אינו ברשותו כלל לא הי' טעם למעטו. וכ"כ באמר"מ (סי' ל"ב ס"ק ו') וכוון לתוס' רי"ד כאן ד"ה ומיכן. ובדברי התוס' רי"ד בסוגיין מבואר דאין מיעוט גונב מן הגנב אלא בגניבה ולא בגזילה. אבל מ"מ מבואר שם שאינו אלא נפקא מינה לכפל ולא לקרן. ולכאורה הביאור בדבריו דבכל גניבה יש ג"כ גזילה ואפשר לחייב קרן מדיני גזילה. ולכן אף על פי שנתמעט גונב מן הגנב מגניבה לגמרי עדיין חייב קרן מדין גזילה. וכן מבואר בזכרון שמואל (עמ' רצ"ט) בשם הגרי"ז דבכל גניבה איכא נמי גזילה. **וע'** רז"ה שכתב דלא אמרינן שיכול לגבות מן השני אא"כ אכלו מדעת עצמו אבל אם הגזלן הראשון האכיל אותו פטור ד"הוצאה דידי' הוא". ואינו מפורש בדריו אם ר"ל שנתנו להם מדעת ולכן חשוב הוצאה דידי' אע"פ שהוא עדיין בעין או שהאכיל אותם דוקא. וע' פסקי הריא"ז ריש פירקין שפטר רק בתחבו לתוך בית בליעה.

**כי תניא ההיא לאחר יאוש**: ע' תוס' רי"ד שהסתפק מה הדין אם גנב מן הגנב לאחר שהתייאשו הבעלים אם הגנב השני קנה החפץ לגמרי ואינו חייב לגנב ראשון אלא דמים (משא"כ בלוקח שהגנב הקנה לו מה שיש לו מדעתו) או"ד שהקניני גזילה נותנים לו זכות תביעת החפץ כדי להחזירו לבעלים ומצי לסלוקי לי' בזוזי.

**רשות יורש כרשות לוקח דמי**: מהא דשייך ירושה בגזילה דקדק בקו"ש (אות ט"ז) דע"כ יש לגזלן קניני גזילה.

**כשאכלום**: ע' ברשב"א שכתב שאפ"ה אינו משלם דמי בשר בזול וכדבסמוך משום דכבר התייאש אע"ג שעדיין לא הי' שינוי רשות.

**נפיק לוותי וכו'**: ע' בספר החסידים (סי' תקנ"ט) שהוכיח מכאן שהמפרש דברי צדיק אחר יצא לקראתו בסבר פנים יפות ומבקש מן המלאכים להקל עליו ומעמידו לפני הקב"ה לדבר עליו טובות. ואם אותו איש בא לסתור אותו ספר או מקצתו כדי להראות חריפותו ולא העמיד דבריו על האמת אותו צדיק קובל עליו שבא לסתור דבריו בחנם. וע' כעין זה שם אות תנ"ו. וע' מש"כ ש"ך חו"מ ססי' צ"א.

**נימא תיהוי תיובתא דרב חסדא**: ע' מהרש"א אתוד"ה הגוזל דאיכא למימר דלרבא לא קשה מידי דאית לי' כדרב"ח בסמוך ודקדק מתוס' דלא ס"ל הכי.

**נימא תיהוי תיובתא דרמי בר חמא**: צ"ע דהא איכא הא דמתני ליה רבי לר' שמעון ברי' דס"ל כוותי' ולעולם אית לי' דר' חסדא. וע' בהמשך מש"כ אתוד"ה רב חסדא.

**רש"י ד"ה ברשותיה**: "כגוזלו" מבואר דלא כקצוה"ח ושהחיוב כאן משום גזילה ולא משום מזיק.

**רש"י ד"ה רשות יורש**: "מדלא קתני פטורא באבוהון" ע' תוס' רי"ד שהקשה דהא אבוהון אפי' אי קני ביאוש חייב בתשלומין משא"כ ביתומין. וכן הקשה מהרש"א ומעיקרא רצה לפרש שכוונת רש"י דקתני פטורא לענין החפץ בעין ושוב נתקשה בזה דאי הו"ל למיתני באבוהון עדיין קשה לרב דסבר יאוש כדי קני.

**תוד"ה הגוזל**: "לרב חסדא" ע' מהרש"א דלרב"ח דאוקמי' לאחר יאוש ג"כ לא ניחא מאכיל דהא אפי' הוריש קנה השני. ולכן ביאר שבאו התוס' לאפוקי מרבא שי"ל דלית לי' דר' חסדא. אלא שדקדק מדבריהם דלקמן דאית לי' לרבא דר' חסדא. **"אי** נמי דוקא נקט וכו'" פי' לרבותא דאפי' הכי פטור כיון שהתייאש.

**תוד"ה גזל**: "ועוד לרב חסדא וכו'" זה שונה מקושיא הראשונה שלהם דבקושיא הראשונה נתקשו בזה שיהיו פטורים והכא אינם מתקשים בפטור או חיוב רק מהו הנפקא מינה כיון שלא הי' שינוי רשות. **"דלא** הוי כל כך ברשות מריה וכו'" פי' וכיון שכן הוקלשו זכותי הבעלים ואין לו אלא זכות תביעת 'והשיב' על הבעין אבל זכות לתבוע גם תשלומין מדין והשיב בדליתנהו ליכא. וצ"ע דהא ניחא אם התייאש קודם שבא ליד השני אבל הקשה בשער המשפט (רסי' שס"א ועוד) דהרי בתוס' לעיל מבואר שגם אם גנב ואח"כ התייאש הבעלים ג"כ פטור אם אכלו וצ"ע אמאי הא כשגנבו הי' ברשות בעלים לגמרי ולכאורה התחייב באונסים כשאר הגנבים וא"כ למה יהא פטור כשאכלו. ובאמר"מ (סי' ל"ד אות י"ד) כתב דמכאן מוכח כקצוה"ח שאין חיוב גניבה מן הגנב כלל וכל החיוב הוא מדין מזיק. וע' חזו"א (שם) שתי' דכיון שהתייאש יכול הגזלן השני לזכות בו מיאוש ושינוי רשות ע"י אכילתו. **ולשיטת** הקצוה"ח כל דברי התוס' הוו סברות אמאי אינו חייב בתביעת נזקין כשהתייאש ודבר זה צ"ע טובא דהרי התוס' רצו לומר מעיקרא שדרשינן פטור זה מ"והשיב את הגזילה וכו'" ואיך מדייקינן מזה לענין נזקין. וכן למסקנת דבריהם הוי מיהת אסמכתא וקשה כנ"ל. ומאידך ע"כ הוי גם פטור מזיק דאל"כ קשה דליחייב משום מזיק. וכ"כ באמר"מ סי' ל"ב ס"ק כ"ד דמטעמי התוס' פטור משום מזיק. אמנם אולי י"ל דמדין מזיק הי' פשוט לתוס' שאין לחייבו כיון שאינו כ"כ ברשותי' אבל מדין גזילה קס"ד דבעינן גזה"כ. ודחוק. וצ"ע.

**תוד"ה רב חסדא**: "וי"ל דרב מוקי לה בדבר המסוים וכו'" ע' רע"א שהקשה דא"כ נימא דכן סבר רב"ח ולעולם אית לי' דר' חסדא. ונשאר בצע"ג.

***קי"ב ע"א***

**תוד"ה אע"פ**: "אלא בתורת הלואה" משמע דעכ"פ שיעבוד נכסי הלוה יש כמו בשאר הלואות וזהו דלא כשיטת כמה ראשונים וכן נפסק בשו"ע (יו"ד סי' קס"א סע' ה') שאין יורדים לנכסיו. וע' השער המלך (המצוין בהגהות הר"ב רנשבורג) שהקשה דהא קיי"ל דמלוה ע"פ גובה מן היורשים וע"ש מש"כ ליישב בזה. ובראשונים בר"פ איזהו נשך מבואר שאין דין ממון כלל אצל המלוה רק מצות תשלומין בעלמא וזהו לכאורה דלא כדברי התוס' כאן. **"איתנייהו** גביה בתורת גזילה" ובשיעורי הגרב"ד (ב"מ סי' ס"ט) דבזה גופא נחלקו רבא ורמי בר חמא דרבא סבר דהוי נתינה מדעת וחיוב החזרת ריבית אינו אלא מצות תשלומין בעלמא. וע"ש ובברכ"ש (סוף מס' ב"מ) כמה ביאורים במצות השבת ריבית. וע' שו"ת אבנ"ז סי' קל"ח ביאור אחר.

**ואיכא דמתני לה אסיפא וכו'**: ע' תוס' במס' כתובות (ל"ד ע"ב ) שביאר דאע"ג דלא אשתעבד נכסי' משעת שאלה מ"מ אשתעבד משעת פשיעה ואבוהון הרי פשע כיון שלא הודיע לבניו שאינו שלו. וכן מבואר בכמה ראשונים. ומרש"י משמע ביאור אחר שכתב "דהוו אינהו במקום אבוהון והואיל והן אכלוה משלמין". וע' בחי' מהר"ם קזיס שביאר בכוונתו שיש שעבוד נכסים להיזק הבא מחמת הירושה והכא כיון שההיזק בא מזה שהשתמשו בתורת בעלים מחמת הירושה אשתעבוד נכסי. ויל"ע מהו טעמו של דבר. וע' כעין זה בשטמ"ק בשם הרמ"ה. וברש"י במס' כתו' מבואר הטעם דאיבעיא להו למידק. וברמב"ן ועוד שם הקשו דא"כ אפי' לא הניח אחריות נכסים נמי.

**רש"י ד"ה משום דאין יודעין**: "דברי ושמא הוא וכו'" ע' פנ"י דר"ל דהוי אינו יודע אם פרעתיך שחייב לכו"ע. ובשטמ"ק הקשה דמ"מ למה בעינן ברי הא באיני יודע אם פרעתיך אפי' שמא ושמא חייב. ואולי דיבר רש"י בהוה.

**תוד"ה ולא**: "א"נ כגון וכו'" ע' בסמ"ע סי' שס"א ס"ק י"ג שיש ללמוד מדבריו שנחלקו ב' תירוצי התוס' אם מיגו דהחזרנו הוי מיגו דהעזה או לא. וע"ש מש"כ עליו הש"ך ולכאורה לדברינו ניחא.

**סיכום השיטות בסוגיא דקדרין**

**הקדמה א':**

**עיקר חידושו של רבא הוא לומר שאע"ג שבברייתא דקדרין וזגגין כתוב שראשון חייב בנזקי שני ושלישי חייב בנזקי שלישי *מ"מ הראשון הוא פושע יותר גדול מן השני* כיון שהראשון הי' נתקל מעצמו והשני לא הי' נתקל אלא בגוף השני.**

**הקדמה ב':**

**כמעט לכל הדעות והאוקימתות בגמ' אמרינן שיתכן שאדם שהזיק ע"י זה שא' נתקל בו חייב מדין אדם המזיק וחייב על הכלים. ודבר זה הוא לכאורה משנה מפורשת (היא משנה הבאה) דבעמד בעל הקורה חייב על החבית וע"כ אדם המזיק הוא דהא בור פטור על הכלים וכן העירו התוס'.** (ומ"מ ב"אלא אמר רבא" אליבא דר"ח אמרינן דכל תקלה הוי בור אפי' אם התקלה הוא אדם הנעשה בור בפשיעת עצמו).

**שיטת רש"י**

**שיטת רבא מעיקרא**

**"ראשון חייב וכו' בין בנזקי גופו" – לשיטת רש"י מיירי *בדברים המזיקים* ולא *בדברים שנשברו***

רבא יסד שאע"ג ששניהם נתקלים אין דינם שוה ומשום שיש לחלק בין מי שנתקל בקרקע למי שנתקל בחבירו. נתקל מעצמו חשוב פושע (וכמ"ד נתקל פושע דלרש"י הוי אפי' לר' יהודה ותוס' פי' אליבא דרש"י דהוי רק כרבנן) אבל נתקל בחבירו לא נחשב פושע. והנפ"מ בזה הוא לענין נזקי כליהם שהראשון חייב על מה שכליו הזיקו שחשוב כורה בור[[1]](#footnote-2) אבל השני שלא הי' פושע אינו חשוב כורה בור ומשו"ה פטור על מה שכליו הזיקו.

**יסוד:** בשניהם אמרינן דכשהזיקו בגופן אפי' באופן תקלה דינו כאדם המזיק וחייב אפי' על הכלים.

**קושיית הגמ' מן הברייתא לשיטת רבא**

**"כולן חייבין על נזקי גופן וכו'" – ג"כ מיירי בדברים המזיקין**

קושיית הגמ' היא על מה דסבר רבא דברייתא דזגגין סבר שחייב כשכלי הראשון הזיקו משום דנתקל פושע מהא דבברייתא מבואר שכולם אינם חייבים כשכליהם הזיקו וקשה דאי נתקל פושע הוא ולמה אין הראשון חשוב כורה בור ע"י כליו. ובתוס' כתבו דאי אפשר לומר דרבא קאמר אליבא דר' מאיר וברייתא אליבא דרבנן דקים לן דתרוייהו לפרושי לברייתא אתו. וע"פ רש"י כתבו בתי' לקושיא הנ"ל דרבא סבר דלכו"ע נתקל פושע. וע' בתוס' מה שהקשו ע"פ זה.

**"אלא אמר רבא וכו'"**

הכא אמרינן דרבא לא קאי אמזיקין אלא אדברים שנשברו וכולו מיירי בגופן שהזיקו דכליהן שהזיקו פטורין וכמו שהוכיחו מן הברייתא.

יש בשלב זה ב' פירושים המובאים בתוס':

1[[2]](#footnote-3)- **הראשון פטור כשהזיקו כליו כיון שנתקל אנוס הוא**. ומ"מ הראשון שנתקל בקרקע כיון דפשע טפי (אפי' למ"ד נתקל אנוס) כיון דהו"ל לעמוד ולא עמד חייב מדין אדם המזיק אבל השני שלא פשע כ"כ אינו חייב אלא מדין בור.

2- **הראשון פטור כשהזיקו כליו משום דקסבר מפקיר נזקיו פטור.** ולכן החילוק בין הראשון לשני הוא אותו חילוק שהראשון פושע גמור והשני אנוס (ותוס' העירו הקושי בזה דסבר כר' מאיר בנתקל פושע וכרבנן במקיר נזקיו).

**יסוד שהתחדש לפי שלב זה:** שאדם שהזיק באופן של תקלה חשוב בור ולא אדם המזיק אם לא פשע כלל בנפילתו (וכל הטעם לחייב הוא השום דהו"ל לעמוד ולא עמד).

**קושיית הגמ' על המהלך השני של רבא**

**"הניחא לשמואל וכו'"**

כיון שלפי פי' השני בדעת רבא חייבים לומר שאדם המזיק דרך תקלה אינו אלא בור כשלא פשע בנפילתו (או לפחות שלא פשע כמו הראשון). וא"כ קשה לרב דסבר בור דאית לי' בעלים אינו חייב משום בור[[3]](#footnote-4).

**לעולם כדאמר מעיקרא וכו'**

חזרנו לביאור הראשון בדעת רבא ולענין הקושיא דבברייתא מבואר שאינו חייב כשהזיק ממונו של ראשון היינו כשהזיק לממונו של שני ובזה יש לחלק בין גופו של ראשון לממונו דגופו הוי אדם המזיק וחייב על הכלים וממונו הוי בור שפטור על הכלים.

**שיטת הר"ח (ורש"י לל"ק)**

**שיטת רבא מעיקרא**

**"ראשון חייב וכו' בין בנזקי גופו" – לשיטת הר"ח מיירי *בדברים שנשברו* ולא *במזיקין***

לר"ח רבא מעיקרא לא מדבר על הכלים שהזיקו כלל רק על הגופים. וטעמו של רבא משום שיש חילוק בין ראשון לשני וכנ"ל בשיטת רש"י רק דלר"ח מבארים בשיטת רבא כבר מעיקרא מה שביארנו לעיל בשיטת רש"י בהא ד"אלא אמר רבא" והיינו דקסבר עם היסוד שאדם דהו"ל לעמוד ולא עמד אינו חייב אלא משום בור אא"כ פשע קצת דאז הוי אדם המזיק (או כרבנן או כר' מאיר וכנ"ל).

**קושיית הגמ' מן הברייתא לשיטת רבא**

**"כולן חייבין על נזקי גופן וכו'" – ג"כ מיירי בדברים הניזקין**

הרי דחזינן שאפי' ראשון כשמזיק ע"י הגוף שלו אינו חייב כשהזיק כלי השני.

**"אלא אמר רבא וכו'"**

הכא חזרנו[[4]](#footnote-5) מדמעיקרא ואמרינן דרבא מיירי במזיקין דראשון חייב בין כשהזיק ע"י גוף שלו ובין בממון שלו (וכשהזיק לגוף השני דבכלים הא הוי בור) ושני אינו חייב בהיזק שעשה כליו משום דאנוס הוא. וזהו על דרך רבא דמעיקרא אליבא דרש"י רק דהכא אמרינן שאין גוף של אף א' חייב מדין אדם המזיק. ומבואר מזה דסבר יסוד חדש (שלא מצאנו לשיטת רש"י) והוא **דאדם המזיק בדרך תקלה אפי' בפשיעה הוי לעולם בור.**

**קושיית הגמ' על המהלך השני של רבא**

**"הניחא לשמואל וכו'"**

כנ"ל ברש"י[[5]](#footnote-6).

**"כגון[[6]](#footnote-7) שהוזקו וכו'"**

לשיטת הר"ח יש כאן מהפכה בברייתא דעכשיו מיירי במזיקין והראשון והשני חייבים כשהזיקו בגופם לכלים ושניהם פטורים כשכליהם הזיקו כלים ואפי' הראשון דבור פטור על הכלים.

**נקודות המרכזיות בסוגיא**

* בגמ' מבואר דלכו"ע השני אנוס בנפילתו ולכן אינו חייב כשהזיק כליו משום בור אם הפקירן. והקשה הרמב"ן במלחמת דמ"מ לחייב הראשון שפשע על ההיזק היוצא מכליו של השני (וכפי הצד שהראשון חייב כשכליו הזיקו). וע"ש שכתב דע"כ גם הראשון אנוס הוא ע"ש פי' חדש בסוגיא. אמנם לדעת שאר הראשונים שלא פי' כמותו כתבו האמר"מ וחי' ר' שלמה סי' ו' אות ב' ובמשנת ר' אהרן סי' י"ג דע"כ לא סגי להיות פושע כדי להתחייב על בור אלא צריכים גם מעשה כריי'. אמנם שם בחי' ר' שלמה הקשה על זה דהא לעיל כ"ט ע"א מבואר שאם נתקל ואח"כ נתקל עליו שורו שהוא חייב אע"ג דלא קעביד מעשה. ותי' בדוחק דבנתקל בו גמלו צ"ל שעשה גם מעשה משא"כ באדם ע"ש.
* בקושיית הגמ' ד"הניחא לשמואל וכו'" יל"ע מהו כוונת הגמ' דלרב קשה. ובחי' ר' שלמה שם אות א' הביא בזה ב' מהלכים. א' שיש לחייב מדין שור דלא גרע מאסו"מ שגם את עצמו לא הפקיר. וכפי' זה יוצא להדיא מן חי' הרשב"א[[7]](#footnote-8). או"ד שכוונת הגמ' שיתחייב מדין אדם. ור"ל שאע"ג דקיימא השתא שהשני אינו אדם מ"מ מקשה הגמ' שזה מובן לשמואל שכל דבר יכול להיות בור אבל לרב כמו שבור שי"ל בעלים דינו כשור ע"כ דהה"נ דבור דהוי אדם דינו כאדם המזיק. ורע"א למד שכוונת הגמ' דכיון דלרב אסו"מ שלא הפקירן לא הוי בור הה"נ דאדם לא הוי בור (ועל זה הקשה דלשיטת התוס'[[8]](#footnote-9) אין זה נכון דלרב ג"כ יכול להיות בור אלא דהוי אף שור).
* לענין קושיית רע"א בגליון הש"ס. הנה תוס' הקשו בדומה לזה דהוי רבא דלא כסוגיא דמס' ב"מ. וגם על תוס' קשה דלכאורה הו"ל להקשות עוד יותר חמור דלרבא לשיטתו מא"ל. ובעצם קושיית התוס' לכאורה י"ל כמש"כ התוס' לעיל בדף כ"ח ע"ב ד"ה אמר. ומ"מ בזה לא יתיישב קושיית רע"א. ובמשנת ר' אהרן שם תי' דרש"י סבר דאע"ג דאדם המזיק חייב משום ולענין זה הוי נתקל פושע, מ"מ לענין לחייב שומר חינם צריכים פשיעה גמורה. וכי תימא דמ"מ לחייב שם בשומר חינם משום אדם המזיק. י"ל דרש"י סבר כשיטת הרמב"ן דהתם אין לחייב משום אדם המזיק כיון דהוי ברשות.

**נקודות בפשט**

* "כולן הניזקין" ע' מהרש"א שפי' דר"ל דכל מזיק שהי' גם ניזק חייב כשגופו הזיק אבל לא כשממונו הזיק (לאפוקי ראשון שאינו ניזק שחייב אפי' כשממונו הזיק). אבל מבואר שם דלפי' רש"י (בל"ב) יכול להיות עוד פי' בסוגיא. ולפום ריהטא כוונתו שי"ל שכוונת הגמ' דכולהו קאי אניזקין דכולם חייבים אם הזיקו לאדם ופטורים אם הזיקו לכלים. ויוצא לפי זה שגם גוף הראשון הוי בור. ואין זה חזרה בדברי רבא דהא רבא לא התייחס על איזה ניזקין הם חייבים (רק זה הי' המחשבה הראשונה של הגמ'). אבל בזה הקשה הגמ' מלשון כולם. ולכאורה הכוונה דכיון דקאי אמזיקין אינו מובן כל מה. אמנם זה שפיר אפשר לומר שכל המזיקין החייבים חייבים רק על כלים. וכן הבין הגמ' מעיקרא לפי' ר"ח ולגמ' לא הי' קשה לשון כולם. וצ"ע.
* רש"י בד"ה ראשון כתב דרבא סבר שגם רבנן סוברים נתקל פושע. ונראה שרש"י לא נכנס לדחוקים כדי ליישב קושיית התוס' דנימא הברייתא כרבנן ורבא כר' מאיר. רק דסבר דמסתמא רבא הוי אליבא דהלכתא כרבנן וא"כ מסתמא סבר דגם לר' יהודה נתקל פושע. ונראה שגם תוס' בהבינו כן רק שכתבו דע"פ דבריו מיושבת גם הקושיא דנימא דרבא ר"מ וברייתא כר' יהודה. ודחו זה בב' אופנים: א) שזה עדיין לא מיישב דהא לימא שברייתא סבר מפקיר נזקיו פטור; ב) שעצם מה שכתב רש"י שיש מי שאומר דלא פליגי בנקל פושע לא מסתבר.
* ראיתי בחי' ר' נחום שהעיר בדברי רש"י בד"ה מאי לאו ד"נימא מפקיר נזקיו אחר נפילת אונס הוא" דלכאורה אין אדם מפקיר את עצמו. וכן מבואר ברש"י בהמשך בד"ה אלא לרב. ונראה בביאור הענין דאה"נ ושורת הדין הוא שאין אדם מפקיר את עצמו אבל כוונת רש"י כאן שאין אנחנו צריכים לזה דבכל אופן שאדם מזיק יש לו דין אדם המזיק אפי' באופן תקלה.
* רש"י בד"ה תרגמה כתב דלרב אפי' לא אפקרי' אינו חייב דהא שורו הוא וטפח באפי'. וע' ברש"ש דמאי נפ"מ דטפח באפי' דהא נפרצה ביום חייב אע"ג שנעל בשניהם כראוי. וע' מש"כ ליישב בזה בברכת שמואל. וראיתי בשם ספר א' שרצה לומר שכוונת רש"י בענין שלא הי' יכול לסלוקי. אבל זה קשה כמו שהערנו לעיל בהערה דהא מיירי באופן דהו"ל לעמוד ולמה לא נימא שגם הכא מיירי בהו"ל לסלוקי.
* תוס' בסוף דבריהם כתבו אליבא דר"ח דבסוף הסוגיא חזר רבא לומר שאף השני חייב מדין אדם המזיק אע"ג שאין חיובו אלא משום דהו"ל לעמוד ולא עמד. ואע"ג דעד סוף הסוגיא הי' פשוט לגמ' שהשני אינו אלא בור מ"מ בסוף הי' הכרח לחזור דהא אמרינן שהברייתא מיירי במזיקין ולכן כל המזיקין שהן גוף המזיק חייבין. ועוד אמרינן שהברייתא מיירי בהזיקו כלים לכלים וממילא גם הרישא של גוף המזיר מיירי בהזיק כלים. וא"כ ע"כ גם השנ י חייב מדין אדם המזיק ולא בור.
* תוס' לא הקשו ממתני' דעמד בעל הקורה דמוכח מיני' דאדם שמזיק בתקלה הוי אדם המזיק אלא אהא ד"אלא אמר רבא" אליבא דר"ח ומשום שרק לדידי' אין אדם המזיק בדרך תקלה חייב מדין אדם המזיק רק מדין בור. אבל למשל ברבא דמעיקרא אליבא דר"ח או ב"אלא אמר רבא" לרש"י לא קשה. וע' בתוס' ר"פ שהביא ב' טעמים לומר דהתם לא קשה שי"ל דהתם חשוב מעשה כריי' בזה שעמד או"ד שאין חיוב מדין אדם המזיק אא"כ לא הי' מזיק אילו הי' חי ובנד"ד שנפל הי' מזיק אפי' הי' מת ע"ש.

ר' יהודה ג"כ מודה לצד השוה רק דיתכן דמ"מ רשות פוטר

בשורו למדנן מהו החידוש של ברשות. התי' דהו"א דרשות פוטר אבל זה דהוי שור זהו ע"ד הא דבצד השוה מודה

בב' לשונות של רש"י בביאור המחלוקת רשב"ג ות"ק. וע' תוס' רע"א דע"כ דהא דכל הקודם בהם לא שייך אם הוא ברשות. וע"ש שהוכיח מתוס'. יתכן דר"ל שהוכיחו מהא דכל הקודם בהם זכה. ויש לחלק דבפותקין ביבותיהן אינו משתמש באותו מקום משא"כ בהא דתוס'. ומ"מ מבואר בשטמ"ק מתלמידי ר' פרץ מר"ש בדעת רש"י שיכול לזכות בהם. וצ"ע בטעם הדבר. עשטמ"ק בהא דתוס' דיתכן כל הקודם בהם זכה ר"ל לאחר שהזיק. ואולי זהו ג"כ כוונת ר' פרץ. הסמ"ע כתב דהרשות אינו פוטר משמירה. אבל לר' יהודה כיון שאינו משלם ע"כ אין קנס.

ע' תוס' יו"ט למה דחשיב מפקיר נזקיו כיון שכל הקודם זכה. לולא דבריו י"ל שאין זה מפקיר נזקיו שאין זה הפקר גמור. דהא אין מורין כן וצ"ע אם הוא הפקר למה לא. וע"כ אין זה הפקר רק היתר לקיחה.

ע' נמוק"י דבעל הכותל פטור משום דלא הו"ל לעסוקי אדעתי' משמע דאילו ידע הסותר הוי חייב. וצ"ע שא"כ מהו ההשואה להא דדלי. שמעתי שיש דבר"י בזה. ע' תוס' רי"ד שהוכיח מהשואה לדלי שאין בעך הכותל חייב (ע' גם פסקי הרי"ד).

חבורה ה'

צ"ע בדעת הרא"ש שפסק להלכה דשניהם אינם אלא בור. סוגיית הגמ' למ"ד נתקל פושע ואפי' השני דהוי אנוס מ"מ הוי אדם כיון דהו"ל לעמוד אבל לרבנן תרוייהו בור נינהו. ובפרט צ"ע שהקשה על רש"י כמו תוס' דהוי דחוק דהוי אנוס ומ"מ הוי אדם המזיק.

לא הי"ל לעמוד לכאורה ר"ל דהוי אנוס. אלא דצ"ע למה לא הביא מגמ' זו דנתקל ולא הו"ל לעמוד דפטור. מבואר דהכא פטור אפי' בלי דין אונס. נפ"מ דבאונס כעין אבידה יהא פטור[[9]](#footnote-10). וכן משמע מלשון התוס' שכתב דלא פשע כ"כ. ועוד מזה שהדגישו דאע"ג דאנוס הוא דבכליו פטור מ"מ הו"ל לעמוד. משמע דכמו שוטר בממונו הה"נ בהא דהו"ל לעמוד. ובאמת צ"ע בעצם הדבר שהראשון הוי אדם המזיק והשני אינו אלא בור ותוס' לא התקשו בזה (רק בזה דכיון דתרוייהו אנוסים הם מ"מ יש חילוק ביניהם וכן מבואר דניחא להו אם הראשון הוי פושע ממש וכשיטת ר"מ) וצ"ע דהוי אותו מעשה היזק רק חילוק איך נהי' בור. יסוד ב"ק דצריך להיות מכשיר הניזק. בדרך כלל באדם המזיק הוי ע"י עצם עשיית ההיזק. הכא הוי ע"י תקלה והוי מכשיר הניזק ע"י הפשיעה. משו"ה לא סגי באונס כעין אבידה דבלי זה אינו מכשיר ההיזר ורק בעשיית ההיזק חייב בכאונס כעין אבידה. ע' תור"פ החילוק בין ראשון לשני שהראשון עשה מעשה ולא השני . ולשון הגר"ח בחי' ר' חיים הלוי דמחייבינן לי' על הנפילה.

לפי זה אפשר לומר בדעת הרא"ש. אם אונס גמור בנפילה א"כ כל המחייב הוי הי' לו לעמוד ולא עמד משא"כ לר"מ דאפי' השני אינו אנוס גמור ולכן מצטרף קצת פשיעה.

למה תור"פ תי' דהוי מעשה בהו"ל להזהיר לדעת עצמו ומ"מ נשאר בקושיא על הר"ח

פסקי הרי"ד דהו"ל להזהיר גם בכדו דלא כששמע מחזו"א

**בענין שליחות לדבר עבירה באיסור מזיק**

**ובדין מזיק שמסרו לחרש שוטה וקטן**

כתוב במתני' (ב"ק נ"א ע"א) "בור של שני שותפין עבר עליו הראשון ולא כסהו והשני ולא כסהו השני חייב" ובגמ' "אמרי בור של שני שותפין היכי משכחת לה וכו' אי דשוו שליח תרוייהו ואמרי לי' זיל כרי לן ואזל וכרה להו אין שליח לדבר עבירה" ולכאורה מבואר להדיא מן הגמ' שחוץ מן החיוב לשלם לניזק כשמזיק לו יש גם איסור להזיק לו. וכן מבואר במס' קידושין מ"ב ע"ב שהגמ' ג"כ אומרת שאין לחייב המשלח בארה ביד פקח כיון שאין שליח לדבר עבירה. וכן לכאורה מבואר בב"ב כ"ב ע"ב שהגמ' אומרת שאפי' למ"ד גרמא בניזקין פטור מ"מ אסור. ויש דעות שונות מהו המקור מן התורה לאיסור מזיק ונביא ביאורו של מרן הגר"ח המובא בברכת שמואל סי' ב' שבכלל הגזה"כ המחייבת את המזיק בתשלומין יש גם איסור להזיק לחבירו.

אלא דהנה לכאורה האיסור בעשיית הבור בגמ' הנ"ל הוא בזה שעושה תקלה ברה"ר. ומשו"ה קשים דברי רש"י בדף נ"ג ע"א שמבאר שהאיסור הוא בזה שמקלקל הרה"ר. וכבר הקשה המנ"ח (מצוה נ"ג) דלמה לי' לרש"י לפרש הכי[[10]](#footnote-11) ולא לפרש דמיירי בעשיית תקלה (ומשו"ה מסיק המנ"ח שרש"י לאו דוקא נקט).

והנראה לומר בזה דהנה יש להסתפק מה נכלל באיסור להזיק. האם האיסור להיות פושע ומי שמניח את עדרו בלתי שמור כבר נקרא עבריין. או"ד אין האיסור אלא להזיק. והיינו דאע"ג דממילא חייב גם לשמור את עדרו שלא יזיק ולכסות את בורו אין זה אלא טצדקי כדי שלא יכשל ע"י ההיזק אבל אין איסור בעצם זה שלא שמר. ולכאורה נראה (וכן שמעתי משמי' דמו"ר הג"ר אשר אריאלי שליט"א) שדבר זה מוכח מן הגמ' שבדף ל' ע"ב. ששם במתני' מבואר שחז"ל חששו שישימו דברים מסוימים ברה"ר בענין שיכולים להזיק כדי שישביחו. ומשו"ה תקנו שכל הקודם בהם זכה בהם כדי שלא יהנו הבעלים מן השבח. ודנו שם אם חז"ל הפקירו רק השבח של הדבר המזיק או"ד שהפקירו גם את הגוף. והגמ' רצתה להביא ראי' ממתני' העוסקת בהל' ריבית "שטר שכתוב בו רבית קונסין אותו ואינו גובה לא את הקרן ולא את הרבית דברי ר"מ וחכמים אומרים גובה את הקרן אבל לא את הרבית". וקס"ד דנחלקו במחלוקת הנ"ל האם קנסו גופן משום שבחן או לא. והגמ' דוחה שאין לדמות לתקלה ברה"ר דאפי' לר"מ שסבר דבשטר שיש בו רבית קנסו שאינו גובה אפי' הקרן י"ל דהכא במזיק לא קנסו גופן משום שבחן ד"עד כאן לא קאמר ר"מ התם אלא דמשעת כתיבה עבד[[11]](#footnote-12) לי' שומא אבל הכא *מי יימר דמזיק*". וביאור כוונת הגמ' דברבית ראוי לקנוס יותר כיון דכבר עבר אאיסורא אבל בתקלה יתכן שלא יעבור. ולכאורה הדבר צ"ע דהא כבר שם את התקלה ברה"ר רק שעדיין לא הזיק וא"כ מאי שנא. ואין לדחות דמ"מ הא לאחר ההיזק הוי יותר חמור שגם ברבית יותר חמור הוא כשיגבה הריבית. אלא ע"כ חזינן מכאן שאין באיסור מזיק עשיית התקלה רק האיסור הוא בעשיית ההיזק.

וא"כ לכאורה י"ל דהא דאמרינן אין שליח לדבר עבירה היינו כשמצוהו לעשות דבר שהוא בעצמותו עבירה אבל דבר שאינו אלא הכשר עבירה כיון שיכול המשלח לסלקו ולא יהי' בו חטא שפיר יש שליחות[[12]](#footnote-13). ולכן יש לומר שמשו"ה נקט רש"י העבירה דקלקול רה"ר ולא עשיית התקלה משום דבעשיית התקלה ליכא איסור בעצם רק בעשיית ההיזק ולכן איכא שליחות משא"כ בקלקול רה"ר דהוי עשיית היזק שפיר הוי שליחות לדבר עבירה[[13]](#footnote-14).

אמנם הדבר עדיין טעון ביאור. דהנה איתא במתני' דדף נ"ט ע"ב "השולח את הבארה ביד חרש שוטה וקטן פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים שלח ביד הפקח פקח חייב" ובביאור הרישא נחלקו ר' יוחנן ור"ל דר"ל סבר דהא דפטור מדיני אדם במסר ביד חש"ו הנ"מ במסר לו גחלת וליבה אבל מסר לו שלהבת חייב משום דמעשיו קגרמו לו. ור' יוחנן סבר שאפי' מסר לי' שלהבת פטור משום דצבתא דחרש גרמה לו. ובביאור שיטת ר' יוחנן פירשו בתוס' בדף ט' ע"ב שטעמו של ר' יוחנן משום שהקטן שומר קצת ולכן אפי' מסר לו שלהבת פטור. ובזה חלק ר"ל שאין כאן שמירה ולכן חייב.

ולכאורה דברי ההתוס' צריכים עיון שהרי יל"ע מהו כוונת המשנה בזה ד"שלח" את הבארה ביד חש"ו האם הכוונה ששלח שלוחי ואמר לו בהדיא להבעיר בשל חבירו או"ד דלשון שלח הוא לאו דוקא אלא כיון שפשע הו"ל כשלח. ומדברי התוס' הנ"ל הי' נראה לכאורה שלא שלח אותו שהרי לשיטת התוס' סבר ר' יוחנן שהחש"ו עושים שמירה ולמה נימא שיעשו שמירה כשאמר להם להדיא להבעיר. אמנם לכאורה יש לנו גמ' מפורשת שכוונת הגמ' לשליחות ממש שהרי המשנה ממשיכה "שלח ביד פקח הפקח חייב". ובמס' קידושין מ"ב ע"ב רצתה הגמ' להביא ראי' מהא דפיקח דלא אמרינן שלוחו של אדם כמותו. והגמ' דוחה שאין ראי' משם משום שאין שליח לדבר עבירה. הרי שהגמ' הבינה שיש כאן שליחות גמורה לדבר עבירה ולשון שלח הרי הוא דוקא. ומיני' שגם הרישא של המשנה מיירי ששלחו בהדיא להדליק. וכן הוכיח המאירי (במתני' דדף נ"ט ע"ב) מגמ' זו דע"כ מיירי בששלחו. וא"כ לכאורה קשים דברי התוס' שביארו לשיטת ר' יוחנן שהחש"ו שומרים קצת ומשו"ה פטור בשלהבת (ודחוק לעוק"ד לומר שסוברים התוס' דאע"ג שציוהו מ"מ הרי הם שומרים קצת).

והנראה לומר בדעת התוס' דהנה בחי' הריטב"א החדשים במס' ב"מ י' ע"ב ביאר להדיא דלא כמאירי הנ"ל ופי' המתני' הנ"ל דלא מיירי באמר להם להזיק. ובחי' ר' שלמה (ב"ק סי' י"ג אות ו') הביא גם דברי היש"ש בכה"ג. ולכאורה ביאור הענין שאף שלא צווה השליח לעשות מעשה היזק אבל מ"מ כיון שציוהו לעשות האש שע"י נעשתה לבסוף ההיזק הרי זה ג"כ שליחות לדבר עבירה וחייב המדליק ולא המשלח[[14]](#footnote-15). וא"כ שפיר מובנים דברי התוס' שהחש"ו שומרים קצת דלעולם מיירי גם הא דשלח ביד פקח שצוהו להדליק בשלו ובזה המדליק חייב ומיני' שגם הדליק חש"ו הוי בכה"ג ומשו"ה שומרים קצת.

אלא שאם כנים הדברים הדרא הקושיא שבתחילת דברינו לדוכתי' שהרי הקשנו אהא שפי' רש"י ששליחות לחפור ברה"ר הוי משום שמקלקל רה"ר ולא משום משום שעשיית בור המזיק. ותירצנו דבעשיית מזיק לא אמרינן אין שליחות לדבר עבירה כיון שעדיין לא עשה שום היזק ולכן עדיין לא עבר שום עבירה. אבל לפי מה שנתבאר בהא דהדליק חש"ו שאפי' צוהו להדליק בשלו ג"כ חשוב שליחות לדבר עבירה לכאורה חזינן שגם בעשיית מכשול שייך כללא דאין שליח לדבר עבירה וא"כ קשה למה לא פירש רש"י בהא דשליחות בכריית בור דמיירי בעשיית מזיק.

ונראה ע"כ לומר דאה"נ ונחלקו רש"י ותוס' בסברא זה גופא. דתוס' ע"כ סוברים ששייך כללא דאשלד"ע אפי' בעשיית התקלה וכנ"ל אבל רש"י חולק על זה וסבר דלא שייך אשלד"ע אא"כ ציוהו לעשות ההיזק. וכן סבר הפנ"י (נ"ו ע"א). וכן ע"כ סבר המאירי וכמו שהזכרנו לעיל. ובזה פליג על מה שהוכחנו מפירושם של התוס' בשיטת ר' יוחנן וסברי דהמתני' מיירי בששלחו להדליק בשל חבירו.

וכי תימא דא"כ מהו הביאור בשיטת ר' יוחנן כיון דע"כ לא מיירי בחש"ו ששומרים קצת דע"כ מיירי שציוהו להדליק וכשיטת המאירי הנ"ל. נראים הדברים דרש"י מ"מ מפרש שיטת ר' יוחנן בענין אחר. שהרי (ע' בזה בחי' ר' נחום אות של"ג) בדף ט' ע"ב יש ברייתא דשור ובור שמסרו לחרש שוטה וקטן והזיקו חייב [מי שמסר להם] לשלם משא"כ באש. והגמ' מפרשת לשיטת ר"ל דמיירי בשור קשור ובור מכוסה ודכוותה באש בגחלת. ובטעם החילוק ביניהם כתוב בגמ' דשור דרכי' לנתוקי ובור דרכי' לנתורי אבל גחלת כמה דשביק לי' מעמיא עמיא ואזיל. והיינו דבשור ובור אע"ג שהיו שמורים מקודם אין זה מספיק שמירה לזמן ארוך אפי' אלמלא החש"ו משא"כ בגחלת דאלמלא החש"ו בזמן ארוך יתכבה. אמנם יל"ע מהו הטעם שאינו חייב על מעשה החש"ו. ולכאורה י"ל שהוא משום דלא הו"ל לאסוקי אדעתי' והוי אונס. אמנם צ"ע דא"כ מאי קסבר ר' יוחנן שפוטר ואין לומר דסבר דהוי רוח שאינה מצוי' דהא ר' יוחנן לא קאמר הכי (משא"כ לביאורם של התוס' דסברי ששומרים קצת שפיר שייך לשון דצוותא דחרש קא גרים). וכן לשון רש"י בד"ה מעמיא עמיא ואזלא "ומאי דליבה חרש לא רמיא עליה דבעל גחלת". ומשמע יותר דאין הכוונה שאין לו לחשוב שזה יקרה רק שאין זה האחריות שלו.

ובביאור הדבר נראה דהנה לפום ריהטא הטעם שאין אדם חייב כשהכשיר השני את הנזק היינו משום שהוא באחריות השני ואלמלא הי' השני אחראי על מעשיו הי' הראשון חייב. אבל אפשר לבאר את הדבר בענין אחר. ובהקדם הנה הוה מורגלא בפומי' דמו"ר הג"ר אשר אריאלי שליט"א ממתני' דדף ט' ע"ב שהמחייב של נזקין הוא בזה דהוי מכשיר הנזק ואפי' בנז"מ. והיינו שהתורה חייבה את מי שהכשיר את המצב שעלול להיות על ידו ההיזק. וביתר עומק נראה להקדים דהנה איכא למ"ד שתחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב היינו אפי' אם לא בא האונס מחמת הפשיעה (ע' תוס' במס' ב"מ ע"ח ע"א וכן ב"ק נ"ב ע"ב). והיינו אפי' בחיוב מזיק ולא רק בחיובא דשומרים. ולכאורה הדבר טעון ביאור שהרי חוקרים העולם (ע' כגון אבן האזל פ"א ה"א מהל' נז"מ) אם המחייב בנז"מ הוא "פשיעת הבעלים" או "ממון המזיק". ויש מגדולי ראשי הישיבה שביארו הספק האם המחייב בנז"מ הוא זה שגרם ההיזק בפשיעתו או"ד שהוא אחראי על מעשה בהמתו. ולכאורה אם המחייב הוא זה שגרם ההיזק בפשיעתו הא הפשיעה לא הועילה כלום במעשה ההיזק כיון שהאונס לא בא מחמת הפשיעה. אלא ע"כ חזינן שגדר הדברים הוא שהרי הוא אחראי על מעשה בהמתו וכדומה ע"י זה שפשע. ומ"מ נראה שאין זה סותר כללא דמו"ר הנ"ל והיינו משום דאע"ג שהוא אחראי על מעשה בהמתו אפי' במה שהזיק שלא מחמת פשיעתו מ"מ יש לדון מה עושהו אחראי על זה. ובזה אנחנו אומרים שרק מי שהכשיר את הנזקין ע"י פשיעתו אחראי.

וע"פ זה אפשר לבאר שנתחדש כאן בגמ' לשיטת רש"י שהטעם שהראשון פטור כשנעשתה ע"י מעשה השני אין זה בגלל שהשני אחראי על ההיזק אלא משום שזה כבר לא נחשב הכשר נזקין של הראשון כיון שהיו צריכים למעשיו של השני. ולכן רק במעשי עצמו אמרינן שהרי הוא המכשיר של הנזקין אבל עד כמה שהמעשים של מישהו אחר הכשיר את הנזק אמרינן שאין הוא המכשיר ופטור. ולכן בקטן שעשה את ההיזק אע"ג שאין הוא אחראי על מעשי עצמו אבל מ"מ מעשה יש לו ולכן אמרינן שהקטן הכשיר את ההיזק ולא הוא[[15]](#footnote-16). ואע"ג דחזינן שאפי' כשבהמה עושה הנזק הרי זה חשוב הכשר האדם וחייב (ע' לקמן י"ט ע"ב בסוגיא דליל) היינו ע"כ משום שבהמה אין לו מעשה ולכן לא חשוב אלא רוח מצוי' והאיש שפשע חייב. משא"כ בקטן שמעשה יש לו (ע' חולין י"ב ע"ב). ובזה נחלקו ר' יוחנן ור"ל דר"ל סבר דבשלהבת כיון שיכול להזיק ע"י עצמו הרי הוא חשוב כמכשיר ההיזק. ור' יוחנן פליג בזה וסבר דאע"ג שיש הכשר ניזקין גם אלמלא החש"ו מ"מ כיון שהם עשו ההיזק אין המוסר להם חשוב כמכשיר הניזק כיון דמעשה החרש גרם.

ועפי"ז שפיר אפשר לומר שאפי' אם המוסר צוה לחש"ו לעשות ההיזק אין המצוה חייב דהא מ"מ לא חשוב כמכשיר ההיזק. ותוס' ס"ל שגם כשחש"ו עושים ההיזק זה יכול ליחשב הכשר המוסר להם וכל הטעם שאין הראשון חשוב כמכשיר ההיזק היינו משום שהוא אחראי אבל בחש"ו שאינם אחראים על מעשיהם המוסר להם הוא המכשיר והוא המתחייב.

**בגדרי חיוב בור**

***ב"ק נ' ע"ב* אמר רב בור שחייבה עליו תורה להבלו ולא לחבטו אלמא קסבר חבטה עולם הוא דמזקא ליה ושמואל אמר להבלו וכ"ש לחבטו וכו'. והנה הא דרב אינו מחייב משום חבטו אינו כלל מוחלט דהא מצאנו בדף נ"ג ע"א דמודה רב בבור ברשותו שהוא חייב. ונהי נמי דיתכן שחייב משום שור ולא בור (ונחלקו בזה הראשונים ויתבאר בסמוך) מ"מ מצאנו בדף ג' ע"א שגם רב מחייב אאבנו סכינו ומשאו כשלא הפקירו ופי' שם בתוס' דהיינו כשנחבט באסו"מ דכה"ג קרקע דידי' הוא דמזקא לי'. הרי דמבואר שגם רב מחייב משום חבטה אלא דעיקר סברת רב היינו שאין זה חבטה דידי' כיון שקרקע עולם הזיקתו.**

**ולכאורה יש מחלוקת הראשונים בביאור שיטת שמואל. דתוס' בדף כ"ח ע"ב וכן בתי' הראשון בדף נ' ע"ב סוברים שגם שמואל מודה ליסוד שאינו חייב כשאינו חבטה דידי' ואם נחבט ע"ג קרקע עולם פטור גם אליבא דשמואל. רק דשמואל סבר דגם כשחפר בור ברה"ר אין זה קרקע עולם אלא קרקע דידי' ולכן חייב. ותי' השני בדף נ' ע"ב סבר לכאורה דשמואל חולק על עצם יסוד זה ומחייב אפי' כשנחבט בקרקע עולם. כן הי' נראה לפום ריהטא.**

**אמנם ביאור זה לכאורה לא יתכן דהא הוכחת התוס' בתי' הראשון שגם לשמואל אינו חייב כשנחבט בקרקע עולם היא מהא דכשנתקל בבור מקול הכריי' ונפל מחוץ לבור פטור – הרי שגם שמואל פוטר כשקרקע עולם הזיקתו. ובתי' השני ביארו דלעולם שמואל מחייב אפי' כשנחבט בקרקע עולם ושאני התם שנתקל גם מקול הכריי' (ולכאורה התי' הראשון סבר דאע"פ כן הי' לנו לחייבו מדר' נתן וע"ש בתוס' מה שכתבו בזה לפי התי' השני[[16]](#footnote-17)). ולכאורה רצונם בתי' השני לומר דשיטת שמואל שמחייב אתקלה בלבד אפי' נחבט בקרקע עולם. ומכיון שכבר הוכחנו שגם רב מחייב אחבטה היכא דקרקע דידי' מזקא לי' ע"כ חזינן דלענין מה נחשב קרקע עולם ומה לא אין מחלוקת בין רב לשמואל, דמה"ת. רק נחלקו אם חייב על תקלה בלבד אפי' בנחבט אקרקע עולם או לא. אלא דלפי זה קשה למה מחייב שמואל כשנפל לתוך הבור מקול הכריי' הא גם התם אינו תקלת בורו בלבד ומאי שנא תוך הבור מחוץ לבור. ואין לומר דתוך הבור חשוב חבטה דידי' דהא חזינן מרב דאיהו לא סבר דהוי קרקע דידי' (דהא גם רב מחייב כשנחחט בקרקע דידי' וכנ"ל) ולפי התי' הזה לכאורה לא נחלקו רב ושמואל בגדרי חבטה דידי' וא"כ מדרב נשמע לדשמואל. וכן מדברי התוס' עצמם שם מבואר דשמואל סבר שע"י א' מב' דברים אפשר לחייב בעל הבור דהיינו כשעשה כל התקלה או החבטה. וצ"ע כנ"ל דכיון דלא חזינן לשמואל אלא דמחייב בחבטה דבור וזה אפשר לבאר משום דהוי תקלה אע"ג דנחבט אקרקע עולם מה"ת לחייב כשנפל לבור הא לכאורה הוי חבטה דקרקע עולם לשמואל כמו לרב.**

**ולכאורה התי' לקושיא זו יוצא מדברי התוס' בדף נ"ג ע"א. ששם בגמ' כתבו שזה שמחייב שמואל אפי' נפל מקול הכריי' כשנפל לתוך הבור היינו לטעמי' שמחייב להבלו וכ"ש לחבטו. והקשו התוס' דלמה הוי לטעמי' דלמא לא מחייב אלא כשנתקל בבור והכא נתקל מקול הכריי'. ותי' "דשפיר הוי לטעמיה דאשכחן דמחייב בחבטה כשנחבט ע"י מעשיו". והנה שם בשטמ"ק כתב בשם הר"א מגרמישא שבתירוצם רצו לומר דהוי לטעמי' משום דרב לא מצי סבר הכי אבל לשמואל שפיר איכא למימר הכי. אמנם עדיין אינו מתיישב דכיון שהתוס' שואלים לפי תירוצם השני הנ"ל (וכמו שהעירו הראשונים שם בשטמ"ק) א"כ למה נוח יותר לשיטת רב מלשיטת שמואל הא שמואל לא מחייב אלא בנתקל והכא שנתקל מקול הכריי' הי' צריך להיות דרב ושמואל שוין. וצ"ל (וכן ראיתי כעין זה במשנת ר' אהרון סי' ט"ז) דיסוד שיטת שמואל הוא שגדר החיוב של בור הוא דחייב כשנחבט ע"י מעשיו. ופי' הדבר דבין כשהכשיר ההיזק ע"י היותו בעל התקלה ובין כשהכשיר ההיזק ע"י העמקת הבור שעושה החבטה שניהם חשובים חבטה ע"י מעשיו. ולכן כשנפל לאחורי הבור ע"י התקלה של הבור בלבד הרי הוא חייב אליבא דשמואל משום שמעשיו גרמו ההיזק ע"י עשיית התקלה. וכשנפל לתוך הבור אפי' אם הוא ע"י קול הכריי' חייב משום שמעשיו גרמו ההיזק ע"י העמקת המקום שעשה החבטה. רק רב דלית לי' חיובא דבור משום גרם מעשיו בלבד פוטר בשניהם. דהעמקת הבור אע"ג שחשוב שנעשתה ההיזק ע"י מעשיו מ"מ אין ההיזק ע"י בור דידי' משום דקדקע עולם הזיקתו ולכן פטור. ולפי זה כוונת השטמ"ק דאה"נ לשמואל אין הכרח לומר שיש חיוב בור בגרם של העמקת הבור לבד שיש לומר שאין חיוב ע"י מעשיו אא"כ מעשיו הם שעשו התקלה אבל כוונת הגמ' היא דמ"מ רק לשמואל אפשר לומר כן אבל לרב דלא אזיל בתר מעשיו אי אפשר למימר הכי.**

**ועדיין יש מקום עיון דהנה מצאנו (נ"ג ע"א) מחלוקת רבנן ור' נתן בשור שדחף את חבירו לבור. ואמרינן דשיטת ר' נתן היא דבעל הבור היזיקא קעביד וכי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי. ולכן בשור תם שדחף את חבירו לבור בעל השור משלם רביע ובעל הבור משלם אינך ג' חלקים. ובשור המועד שניהם משלמים חצי נזק. ובשיטת רבנן ביאר רש"י דאיהו אזיל בתר מעיקרא ולכן בשור המועד בעל השור משלם נז"ש ובשור תם בעל השור משלם חצי נזק. ותוס' (נ"ג ע"א ולעיל י"ג ע"א) פירשו דלרבנן בשור המועד בעל השור משלם חצי נזק ובתם משלם רביע נזק. ועוד מבואר שם דאם א' הניח אבן ע"פ הבור שבעל האבן משלם נז"ש אליבא דרבנן וחצי נזק אליבא דר' נתן (ולתוס' לכאורה משלמים חצי נזק ורביע נזק). וא"כ לשיטת רש"י לכאורה כמו שרבנן אזלי בתר מעיקרא לחייב בעל השור המועד ובעל האבן כל ההיזק לכאורה יש לחייב כל דבר העושה התקלה נז"ש. וא"כ הניחא לשמואל אבל לרב מא"ל. ולפי התי' הראשון של תוס' עוד יותר קשה דאפי' שמואל אינו מחייב כשיש מי שעושה תקלה וא"כ למה אנחנו מחייבים בעל השור[[17]](#footnote-18) או האבן. וקושיא זו הקשו התוס' לעיל כ"ח ע"ב ד"ה ונשוף[[18]](#footnote-19). וכלפי הקושיא על שמואל תי' "יש לחלק כיון שיש שם תקלה על הבור". וכלפי הקושיא שעל רב הניחו בצ"ע.**

**ובביאור דבריהם ראיתי לגרנ"ט (סי' קכ"ט) שכתב שיש חילוק בין תקלה דבור לתקלה דאבן. דאבן אינו מפילו ע"י כח של האבן בלבד[[19]](#footnote-20) אלא צריך תוספת כח של ההולך להיות נתקל באבן. ושמואל אפי' את"ל שמחייב משום תקלה לבד מ"מ בזה לבד אי אפשר לחייבו. משא"כ בתקלה דבור שע"י זה לרב שהלך לשם יש כח לבור בפני עצמו להפילו ולכן חייב. ולכן כשהניח אבן ע"פ הבור באופן שמצטרף תקלה לאבן לתקלה לבור שפיר אפשר לחייב בעל האבן משום תקלה בלבד. ולכאורה קשה לומר כן דהא התוס' הקשו גם משור ולכאורה שור מתקיל בפני עצמו. וצ"ל דסבר כמש"כ החזו"א דע"כ שיגרא דלישנא נקט דהרי מ"מ אין קושיא משם. וע"ש שלפי זה י"ל שדברי התוס' הם לפי ב' בתירוצים לקמן בדף נ' ע"ב ובזה מתיישבים גם דברי הרא"ש שכת בלקמן רק את התי' השני ולא הראשון ואילו בפ' המניח סתם כדברי התוס'.**

**והחזו"א (סי' ה' ס"ק י"ב) כתב דליכא שם מזיק דבור אא"כ יש בבור שינוי מטבע העולם. ולכן בדאיכא עומק קרקע יש עליו שם בור וכן המניח אבן על פיו חייב. משא"כ בעבד גובה לבד שעל חלק החבטה אין שינוי מטבע העולם אין עליו שם בור ופטור. ובודאי זהו רק לפי תירוצם הראשון בדף נ' ע"ב דלתי' שני ודאי שחייב אפי' ליכא שינוי בטבע העולם דהא אפי' בעבד גובה חייב.**

1. ומיירי במפקיר נזקיו לאחר נפילה שא"א לומר דמיירי בשעת נפילה ואפי' לא אפקרי' ובלא הי' לו פנאי לסלק דהא בגוף השני ע"כ מיירי בהי' לו פנאי לעמוד דאל"כ השני לא יהי' חייב אפי' אנזקי גופו וא"כ מאי פסקת דבהא מיירי בהי' לו פנאי לעמוד ובהא לא הי' לו פנאי לסלק. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכן מבואר ברש"י ד"ה מאי לאו [↑](#footnote-ref-3)
3. ובחי' הרשב"א מבואר שהי' צ"ל גפ כאן חייב משום שור וחייב על הכלים. ובחי' ר' שלמה הוסיף עוד פי' דאע"ג דלשמואל אדם שהוא תקלה יכול להיות בור מ"מ לרב דבור דאית לי' בעלים הוי שור בור דהוי אדם עדיין יהא אדם המזיק. ורע"א הבין שקושיית הגמ' שיהא פטור לגמרי. [↑](#footnote-ref-4)
4. תוס' מדגישים דוקא לפי' ר"ח דרבא חזר בו בשלב זה. וכוונתם דרק לר"ח רבא חזר בו ולמסקנא אינו חוזר לדמעיקרא אבל לרש"י יוצא שלמסקנא אין חזרת רבא קיימת. [↑](#footnote-ref-5)
5. ותוס' הקשו דלכאורה קושיא זו לא שייך ל"אלא אמר רבא" יותר מלרבא מעיקרא [↑](#footnote-ref-6)
6. תוס' ע"כ לא גורסים "לעולם כדאמר מעיקרא" [↑](#footnote-ref-7)
7. ולכאורה לפי"ז יש להקשות דכל אדם הרוצח יהי' חייב כופר מדין שור וא"כ מאי אהני לן המיעוט של כופר מאדם הרוצח [↑](#footnote-ref-8)
8. משא"כ לשיטת רש"י שפיר אפשר לומר שזהו קושיית הגמ'. ואפשר לדייק ג"כ מדברי רש"י שכן הוא פי' הגמ' ממש"כ בד"ה אלא לרב "דאמר אי לא אפקריה לא הוה בור" דלכאורה אין זה הדגש העיקרי לפי ב' הפירושים הראשונים רק הדגש הוא דהוה שור או אדם . אבל לפירושו של רע"א ניחא. [↑](#footnote-ref-9)
9. ע' מלחומות דלא משמע הכי [↑](#footnote-ref-10)
10. ונראה לבאר הקושי בזה יותר. דהנה הגמ' שם מיירי בעשיית תקלה. וא"כ נהי נמי שבעשיית בור הרי הוא מקלקל רה"ר אבל זהו לכאורה איסור בעקיפין ולמה לא נימא שבאותו ענין שאנחנו רוצים לעשותו שליח יש בזה חסרון של שליח לדבר עבירה. ובפרט לפש"כ המל"מ שאיסור קלקול רה"ר אינו אלא מדרבנן שפיר הו"ל לבאר דמיירי באיסור מזיק את חבירו דהוי דאו'.

    [↑](#footnote-ref-11)
11. כן הגיהו בהוצאת עוז והדר [↑](#footnote-ref-12)
12. ומ"מ נראה פשוט שהמשלח את חבירו להניח אוכל חי ע"ג האש שפיר חשוב שליחות לדבר עבירה (למ"ד שיש שליחות שמלאכת שבת). והטעם הוא שאין הנתינה חשובה אך ורק כהכשר עשיית העבירה אלא דהיא היא מעשה העבירה. ואפי' בזריעה דאיכא למ"ד (ע' רש"ש במס' שבת ע"ג ע"א ובמנ"ח מוסך השבת) שאינו חייב בזה שהניחו בקרקע רק בזה שאח"כ נקלט מ"מ אין זה הכשר העבירה רק מעשה העבירה ושפיר הןי שליחות לדבר עבירה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ושמעתי להעיר בזה דעד כמה דליכא חסרון של שליח לדבר עבירה בעצם עשיית התקלה לימא דכלפי עשיית הדבר המזיק יש שליחות. שהרי נחלקו הטור (חו"מ סי' סי' ש"נ) והמל"מ (פ"ג ה"ו מהל' גניבה) בדעת הרמב"ם (שם) אם בשלח שליח לעשות טביחה בשבת אם חייב ד' וה'. דשיטת המל"מ שפטור דאע"ג שריבתה תורה שיש שליח לדבר עבירה בחיובא דד וה' הנ"מ כלפי העבירה דטביחה אבל לשאר עבירות חזרנו לכללא שאין שליח לדבר עבירה. וא"כ לדידי' ודאי ניחא. אבל לטור שחייב נימא גם הכא דחייב. אמנם י"ל שגם הטור מודה שבשליחות של עבירה בעלמא עד כמה שיש בשליחות דידי' עבירה אחת בטלה כל השליחות. והטור סבירא לי' דטביחה שאני שריבתה תורה שיש שליחות לדבר עבירה וסבירא לי' דהיינו בין עבירה דטביחה ובין שאר עבירות. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובביאור הדבר יש להסתפק אם זה בגלל שגם עשיית מכשול הוי עבירה ודלא כמו שהוכחנו מן הגמ' שבדף ל' ע"ב הנ"ל. או"ד שאע"ג שאינו עדיין עבירה מ"מ כיון שלבסוף יעשה עבירה עך ידו שפיר יש בה משום אין שליח לדבר עבירה. [↑](#footnote-ref-15)
15. הוספה משנת תשע"ד: ומצאתי כעין סברא זו במס' שבת ריש פרק נוטל, דשם פירש"י שהי'ס"ד שאם קטן אחוז בדבר, ומישהו מוציא את הקטן עם אותו דבר, שמ"מ אין המוציא את הקטן חייב משום הוצאת הדבר האחוז ביד הקטן כיון דאמרינן דקטן שהוא שמוציא ולא הוא. ואע"ג דלמסקנא שם לא אמרינן הכי, מ"מ י"ל שכן הוא הדין לענין נזקין. [↑](#footnote-ref-16)
16. שם כתבו התוס' שעל חצי תקלה אינו חייב כלל. וברז"ה מבואר שתי' דאה"נ שחייב חצי נזק באחורי הבור וכמ"ד האי פלגא הזיקא עבד (דאל"כ יתחייב בכולו דכי ליכא לאשתלומי וכו'). והא דלא יתכן מתני' כרבנן משום דלית להו כי ליכא וכו'. [↑](#footnote-ref-17)
17. וראיתי בחזו"א שהעיר דלכאורה בשור אין קושיא ותוס' שהקשו כןשיגרא דלישנא נקט דהא התם אינו אך ורק תקלה אלא שור המזיק. ולכאורה י"ל שהתוס' הבינו שהשור הזיק ע"י זה שהכשילו שיפול לבור ולא הי' כח בעשייתו להזיק לו אלמלא שהי' שם בור וא"כ הוי כמו תקלה בלבד ולא יתחייב. ואע"ג דמבואר שם בגמ' בע"ב שחייב מדין שור מ"מ גם שור למה יתחייב אא"כ אמרינן דהוי חבטה דידי'. ויל"ע בזה [↑](#footnote-ref-18)
18. וכן הקשה נמי הרז"ה ותי' דאה"נ וגם נשוף בקרקע חייב ולא קאמרו נשוף בקרקע מדקדוק לשון הברייתא דהטיח צלוחיתו באבן. ונראה בביאור כוונתו דהתם מיירי בנתקל בקרקע וקמ"ל שעל האבן לבד חייב וכדר' נתן (דאילו נתקל באבן גם התם תיקשי דלימא שהטיח בקרקע). [↑](#footnote-ref-19)
19. לכאורה צ"ע דא"כ הוי בור י' והוביפו לי"א. ולכאורה צ"ל דמ"מ כיון שכח התקלה למעשה הי' מן האבן בעל אבן לבד חייב [↑](#footnote-ref-20)