יב - שבת ה_ א_ - ה_ ב_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ הוצאה מהדו_ק

ה' א' - עקר ממקומו וקיבל פטור, - בפירש"י כתב דהוא משום דלא עביד הנחה, ועי' ריטב"א דהיינו משום דהמקבל לא הניחה לנוח מכח הזורק, דלא הניחה ללכת בכל כחו, וע"כ הוא פטור, ול"ה כנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' דחייב, וזה לטעמי' דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב, אך לדעת רש"י ודעימי' דפטור, צ"ל דאיירי הכא כשאמר בכל מקום שתרצה תנוח, ואפ"ה כיון דל"ה ההנחה מכחו, ה"ה פטור, - ועי' שיטה להר"נ דקמ"ל דאע"ג שנתכוין לזרקה לאדם זה, ואיהו הוא שקיבלה, אפ"ה כיון שלא נח מכחו פטור, ולכאו' היינו, דהרי כשעמד במקומו וקיבל חייב, אף דהויא ההנחה ע"י מעשה השני, (וכמש"כ באבנ"ז אהע"ז סימן קי"ט סקע"ו), וע"כ ס"ד דה"נ כשנעקר ממקומו וקיבל יהא הראשון חייב, כיון שנתכוין להנחה ע"ג האדם.

ועי' פסקי רי"ד די"מ דהא דפטור הוא משום דלא נעשית מחשבתו, וכתב דהעיקר דפטורו הוא משום דאין ההנחה מכח הזורק, וכ"נ בפי' ר"ח, ולכאו' הוא לטעמי' לקמן צ"ז ב' דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור.

עי' רשב"א לקמן בסוגיין דמבו' דמפרשי דעקר ממקומו וקיבל, היינו רק אם קיבל ע"י העקירה, ובכה"ג פטור הראשון משום דאין ההנחה מכחו, אך אם עקר ממקומו ועמד במקום אחר וקיבל, חייב הראשון, וכ"נ גם בד' הרמב"ן שם, - אך בד' הרמב"ם בפי"ג משבת הט"ו מ' דאף כשנעקר ועמד במקום אחר וקיבל, פטור הראשון, משום שלא הי' החפץ עומד לנוח שם בשעת עקירה.

עי' אבנ"ז או"ח סימן קכ"ח שהק', לדעת רש"י ודעימי' דפטורו הוא משום דאין ההנחה מכחו, דמ"ש ממבשל ובא אחר והגיס דגם הראשון חייב, כיון דהי' מתבשל גם בלא השני, וה"נ הכא הרי גם לולי קבלת השני הי' החפץ נח, ועיי"ש שכתב דהכא ע"י מעשה הראשון הי' החפץ הולך הלאה, ופעולת ההנחה נעשית רק ע"י השני, - ועיי"ש שכתב עוד דהכא לולי השני ל"ה החפץ נח במקום שנח עכשיו, וההנחה במקום זה היא מכח השני, וכ"ה בדבריו באהע"ז סימן קי"ט סקע"ו, ועיי"ש שכתב דמה"ט בעמד במקומו וקיבל חייב, אף בגונא דקיבל השני ע"י מעשה דילי', דמ"מ כיון דגם בלא מעשה דילי' הי' נח במקום זה, ה"ה חייב, (אך צ"ע דלכאו' עמד במקומו וקיבל חייב, אף בגונא דבלא קבלתו הי' הולך עוד, וכ"נ להדיא בד' המאירי שכתב דחייב אפי' אם הניח את ידו או שולי בגדיו לקבלה).

בפירש"י לקמן ק"ב א' כתב דהא דתנן התם דקלטה אחר פטור, היינו כשנעקר ממקומו וקיבל, דהו"ל ב' שעשאוה, ונמצא לפ"ז דעיקר הא דקמ"ל ר' יוחנן הכא, הוא דעמד במקומו וקיבל חייב, דהא דעקר ממקומו וקיבל פטור, הוא מפורש במתניתין, - אך בד' הרמב"ם בפי"ג משבת הי"ג והט"ו מ' דב' דינים הם, והלח"מ שם הי"ג לא פירש כן, וצ"ע, דהא דתנן דקלטה אחר פטור, הוא משום דלא נתכוין להנחה זו, ואי"ז מלאכת מחשבת, ואם נתכוין להנחה זו ה"ה חייב, והא דעקר ממקומו וקיבל פטור, הוא משום דל"ה ראוי לנוח במקום זה בשעת עקירה, וצ"ל דההיא דקלטה אחר איירי כשהי' ראוי לנוח במקום זה, ע"ג קרקע, וע"כ כל פטורו הוא משום דלא נתכוין להנחה ע"ג האדם, ואי"ז מלאכת מחשבת.

זרק חפץ ונעקר הוא ממקומו וחזר וקיבלו מהו וכו' או"ד כב' בנ"א דמי ופטור, - בפירש"י כתב דמיבע"ל אם הוי כב' שעשאוהו, דכיון שלא הניח החפץ לילך עד מקום הילוכו ולנוח אלא רץ אחריו ועיכבו, הו"ל עקירה קמייתא בלא הנחה, ומ' דצד הפטור הוא מדינא דב' שעשאוה, וכ"כ הרשב"א, ולכאו' היינו, די"ל פטורא דב' שעשאוה הוא משום דאין עשיית דב' בנ"א מצטרפת, והכא אף דהוא אדם א', אין העקירה וההנחה מצטרפין, וע"כ דמי לב' שעשאוה, (ובזה ניחא משה"ק הרש"ש מהא דמחייבינן בכותב אות א' שחרית ואחת בין הערבים), - אך עי' בתוס' הרא"ש שפירש, דאם הא דפטרינן בב' בנ"א הוא משום ב' שעשאוה, יש לחייב בכה"ג שעשה הוא הכל, והא דמיבע"ל אם פטור, הוא משום די"ל דהא דפטרינן בב' בנ"א, הוא משום דכל שלא הניחה לילך עד מקומה ל"ה הנחה, וה"נ הכא שחטפה הוא מהילוכה ול"ה עדיין עומדת לנוח אינה נקראת הנחה, - ועיי"ש שהק' ע"ז, דודאי דכיון שעשה הכל חייב אע"פ שלא הניחה לילך עד מקום שהיתה ראוי' לילך, דהוי כמו נתכוין לזרוק ח' וזרק ד', וצ"ע דבד' התוס' הרא"ש לקמן צ"ז ב' מבו' דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור, ועוד, דלכאו' הכא גרע טפי, דמכח זריקתו ל"ה ראוי לנוח שם, וכמש"כ הריטב"א, וכ"כ בשיטה להר"נ.

עי' תוס' בשם ר"ח שפירש דמיבע"ל אם כב' בנ"א דמי והוי כעמד במקומו וקיבל דחייב, או"ד כאדם א' דמי ופטור דהוי כמו שנותן מימינו לשמאלו דאע"פ שהעבירה ד"א פטור, ועי' תוס' הרא"ש שהק', דאפי' נימא דמעביר ד"א מימינו לשמאל פטור, דלא מיקרי מעביר חפץ אלא כשמוליכו בגופו, ולא כשמעבירו בידו, וצ"ב, מ"מ בזורק ד"א מימינו לשמאלו מ"ט יהא פטור, ונתחדש בדבריהם, דחפץ המונח ביד האדם, לא אמרינן דמקום הנחתו הוא במקום עמידת רגליו, אלא מקום הנחתו הוא במקום שכנגד ידו, וע"כ איכא בזה העברת ד"א, (ולמש"כ הראשונים לעיל ג' א' בדעת רש"י, דידו לא נייח אלא אגב הגוף, י"ל דהחפץ המונח בידו הויא הנחתו במקום עמידת רגליו, וצ"ע).

ועי' בפי' ר"ח שלפנינו דהטעם לפטור הוא משום דלא נעקר ממקום זה והונח במקום אחר, אלא מקום העקירה הוא מקום ההנחה, ועי' משנת ר"א סימן א' ואבי עזרי פי"ג משבת הט"ו, דל"ד לעקירת גופו והנחת גופו דחייב, אף דבעקירה ובהנחה הוי החפץ על גופו, דבעקירת והנחת גופו, הוי העקירה וההנחה ממקום עמידתו, והוי העקירה וההנחה ב' מקומות, ומשא"כ הכא דהעקירה וההנחה היא על החפץ בפנ"ע, דמקומו הוא על האדם, וע"כ חשבינן דמקום העקירה הוא מקום ההנחה.

מה לי הטעינו חבירו מה לי הטעינו שמים, - עי' רבינו יהונתן עירובין צ"ט א' דמהא דמדמי לה להטעינו חבירו דפטור אבל אסור, ה"נ הטעינוהו שמים פטור אבל אסור, וכ"כ בעבוה"ק ש"ג פ"ה, וכתב דיש מן החכמים שכתב בזה להקל, ולא יראה לי כן, וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן ז' א' ד"ה דעד י', - ומבו' דאף דליכא עקירה כלל, ה"ז אסור מדרבנן, וצ"ל דל"ד למש"א לעיל ג' ב' דמדינא מותר להחזיר ידו לפנים, (ובד' הרשב"א שם מבו' דגם כשנתן חבירו לתוך ידו והכניס, הוי כל האיסור משום דאיתעבידא מלאכה מביניהו, וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק שם), דהכא שבלא קליטתו היו המים נחין ברשות, חמיר טפי, - ובד' ריו"נ שם מ' דאף בהטעינוהו שמים ה"ז אסור משום איתעבידא מלאכה מבינייהו, וצ"ע.

עי' שפ"א שהק', דמ"ט אינו חייב, הרי כיון שמכניס ידו לקבל, הוי כעקר ממקומו וקיבל, וחשיב דנעשית העקירה על ידו, ועיי"ש מש"כ בזה.

והא בעינן עקירה מע"ג מקום ד', - עי' רשב"א לעיל ד' ב' דאף אם ברה"י ל"ב מקום ד', מ"מ ל"מ משום דבעינן עקירה מע"ג מקום, לאפוקי קולט דאי"ז עקירה ממקום כלל, ומבו' דעיקר הא דבעינן שיהא החפץ נח, (עכ"פ בגונא שסופו לנוח), הוא משום דבעינן שיהא לו מקום, - ועי' ריטב"א דאע"ג דאמרינן לגבי גט דאויר שסופו לנוח כמונח דמי, היינו רק לגבי זכי' למיהוי כרשותו, אבל לגבי שבת הנחה גמורה בעינן במקום ד', וכנראה פירש כן במש"א בגיטין ע"ט א' דאף לרבנן דקלוטה לאו כמי שהונחה, מ"מ בגט מהני, דמשום אינטורי הוא והא קא מינטר.

והא לא נח, - עי' נפש חי' סימן י"א שהק' דאף דלא נחו המים, מ"מ הרי הו"ל כמתגלגלים ע"ג הכותל, ולדעת רש"י לקמן ק' א' מתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, ואף לדעת ש"ר, הו"ל לאתויי הכא להא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, ועיי"ש שכתב דאף דמתגלגל הוי כמונח, לא סגי בהכי לענין עקירה, - וי"ל דכיון דאי"ז מקום שראוי לנוח עליו, ל"ה זה מקום הנחה כלל, והכא גרע ממש"כ הרשב"א והריטב"א לקמן ק' א' דבמקום מדרון מודה רחב"ט דתוך ג' ל"ה כמונח, דהתם הוי מקום זה מקום הנחה, ואך דמכח זריקתו אין ראוי החפץ לנוח במקום זה, אך הכא אי"ז כלל מקום הנחה, - וכ"ה מבו' מהא דמשני בכותל משופע, והרי דס"ד דאף דאין המים נחין עליו, מ"מ כיון שכותל משופע הוא מקום הראוי להניח עליו, הו"ל מקום הנחה, וע"ז דחי דלגבי מים דלא נייחי עליו, אי"ז מקום הנחה כלל, ולדעת התוס' וש"ר י"ל דדחי דאף אם הוי זה מקום הנחה, מ"מ ל"מ, כיון שהמים אינם נחים שם והו"ל כמתגלגל, ועי' משנת ר"א סימן ה'.

עי' תוס' הרא"ש בע"ב שהק', דמ"ט לא מוקמינן לה כשקיבל מי גשמים בידו אחת ובידו אחרת לקחן מתוך אותו יד, דידו חשובה כדע"ד ואיכא עקירה ממקום ד', וכתב דהעקירה השני' לא חשיבא עקירה, משום דידו הפשוטה לרשות אחרת לא נייחא, ולא שייך עקירה אלא בדבר שהוא נח קודם, אך אי"ז מתישב לדעת הסוברים דכל הגריעותא בידו דלא נייח, הוא משום דליכא בזה עקירת גופו דכעקירת חפץ, ולדעתם צ"ל דהפטור בכה"ג שלקח בידו אחרת מתוך אותו היד, הוא משום דידו הפשוטה לרשות אחרת הו"ל כמקו"פ.

בכותל משופע, - עי' תוס' בע"ב דאיירי כשרבים מכתפין עליו דהוי רה"ר, ועי' חי' הגרע"א בעירובין צ"ח א' דאי"ז מתישב לדעת רש"י דרק בגובה ט' טפחים מצומצמים הוי רה"ר, וכ"כ החת"ס בשם הגר"נ אדלר, ועיי"ש במש"כ לדחות, - אך עי' רמב"ן דאף כשאין מכתפין עליו הוי כרה"ר, ככל אויר רה"ר עד י', ודמי לכותל שאינו משופע דהוו פני הכותל רה"ר, וכמש"א לקמן ז' ב', וכ"כ הרשב"א והריטב"א בעירובין צ"ח א', אך הרשב"א בסוגיין כתב דל"ד לכותל שאינו משופע דאינו מקום מסוים, ומשא"כ הכא שהוא מקום מסוים לנוח בו החפץ, ודמי לתל דאם אין מכתפין עליו ל"ה רה"ר.

ועי' ראש יוסף דדעת התוס' דרק בכותל שאינו משופע דלא ניחא תשמישתי' כלל הוי רה"ר, ודעת הרמב"ן דאף בכותל משופע כיון דלא ניחא תשמישתי' להדיא הוי כאויר רה"ר, - ועי' חזו"א סימן ק"ח סוסק"ט דאף להתוס' לא חשיב כותל משופע כמקום לעצמו, וע"כ אף למעלה מי' ל"ה רה"י, דכיון שהשיפוע זקוף שהוא מתלקט י' מתוך ד', לא חשיב כשטח מסוים אלא כזקוף, ומ"מ למטה מי' לא חשיב אויר רה"ר, כיון שאין כנגד האויר למטה הילוכא לרבים.

ועי' פסקי רי"ד בעירובין שם, דהכותל למטה מי' הוי כרמלית, ובדבריו מ' דלא איירי כלל כשכל הכותל בשיפוע, אלא איירי כשהוא בולט למטה, ועי' ריטב"א שם שהק' ע"ז, דא"כ מ"ט אסור כשנח, הרי איגודו בידו, ודמי להי' קורא על האסקופה, דגוללו אצלו אף אם נח.

והוינן בה וכו' הא לא נח, - עי' ריטב"א דהא דשרי לכתחילה כשלא נח, הוא משום דאיגודו בידו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בעירובין צ"ט ב', ומבו' בדבריהם דאי"ז היתר מסוים בכתבי הקדש, אלא בכל מילי שרי, ועי' מ"ב סימן שנ"ב סקט"ו שהביא פלוגתא בזה.

עי' גל' הגרע"א סימן שנ"ב שהק', דאף בהגיע בתוך י', הרי איגודו למעלה מי' והוי איגודו במקו"פ, וכתב לפ"ד הרשב"א דל"מ איגודו למעלה מי', אלא כשאוכל כל הרשות, ועיי"ש שכתב דאכתי תיקשי בהא דאסרינן כשהגיע לארץ, דמ"ט אסרינן אטו היכא שאין אגדו בידו, הרי אף בכה"ג ליכא איסור דאורייתא כיון שאיגודו במקו"פ.