84 קמא קמא בטיל
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

א] ע"ז דע"ג., כי אתא רב דימי א"ר יוחנן המערה יין נסך מחבית לבור אפילו כל היום כולו ראשון ראשון בטל, תנן יין נסך אסור ואוסר בכ"ש, מאי לאו דקא נפיל איסורא לגו התירא, לא דקא נפיל התירא לגו איסורא.

ופירש"י, ז"ל, התירא לגו איסורא, דקמא קמא דהיתירא בטיל ליה, עכ"ל.

ובחי' הראב"ד שם פירש, ז"ל, ??

ובחי' הרמב"ן כתב, ז"ל, ולי נראה דהתירא לגו איסורא לאו משום דראשון ראשון בטל, דלא אשכחן ביטול בהיתר לפי שאין אדם עשוי לבטלו אלא אדרבה מוסיף הוא עליו והולך, וכיון דהתירא לגו איסורא לא בטיל ראשון ראשון בשאר איסורין מותר וכו', אלא חומר הוא ביין נסך שאף בהיתר מרובה שנפל לאיסור מועט אוסר כיון שאין בו שיעור ששים לבטל אותו בשעה ראשונה, ומיהו בשאינו מינו בטל שהרי בטל טעמו, עכ"ל.

והנה רבים פירשו, דפלוגתת הראשונים אם בהתירא לגו איסורא אמרי' קמא קמא בטיל, היא אם מהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, דדעת הראב"ד והרשב"א והר"ן דמהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, וע"כ היתר שנפל לתוך איסור ונתבטל בו חייל עלי' איסורא, ושפיר יש לומר בזה קמא קמא בטיל, אך דעת הרמב"ן דל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, וע"כ היתר שנפל לתוך מיעוט ונתבטל בו לא חייל עלי' איסורא, וממילא דל"ש לומר בזה קמא קמא בטיל.

אמנם האמת יורה דרכו, דפלוגתת הראשונים לא שייכא כלל לנידון זה אם מהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, שהרי בד' הראשונים מפורש דאם אף בהתירא לגו איסורא אמרי' קמא קמא בטיל, הרי דכל ???

וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בחולין פ"ז שהביא ראי' מכה"ג דאמרי' חוזר וניעור.

ובאמת מהר"מ מר"ב חילק כן, אך מבו' בדבריו דגם בזה בעי' לדין חוזר וניעור, ואך דבזה י"ל טפי חוזר וניעור, עייש"ה.

בפירש"י מכת"י בסוגיין ד"ה אלא שנפלו מים, ז"ל, דקמא קמא בטל, הלכך כל כמה דאיכא מראית דם לא בטל לי' לדם, עכ"ל, וכעי"ז פירש"י בחולין דפ"ז: ד"ה לא שנו, וצ"ב מה הוצרך רש"י לזה, דאף אי לא אמרי' על המים קמא קמא בטיל, מ"מ כיון דאכתי איכא מראית דם לא בטל הדם, וע' בכ' הגרי"ז שעמד בזה, ובפירש"י ע"ז דע"ג. ד"ה היתירא לגו איסורא, ז"ל, דקמא קמא בטיל לי', ושם בד"ה ה"ג, פירש"י ואשמועינן וכו', וכגון דנפיל כולי' כחדא דלא אפשר למיא דאיסורא לבטיל טעמא דחמרא, ופירשו הראשונים שם בדעתו, דמה"ט דקמא קמא בטיל, הרי שאף אם נפלה חבית גדולה של היתר לתוך טיפת יין של איסור אסור הכל, משום דקמא קמא דהתירא בטיל לי', וכתבו שם הרשב"א והר"ן דה"נ הוא בשאר איסורין, דאי נפיל התירא לגו איסורא אסור בכ"ש, משום דקמא קמא דהתירא בטיל לי', וכ"ה דעת הראב"ד שהביאו הראשונים שם, ואך שחילק בין מב"מ למבשא"מ ואכמ"ל בזה, ולכאו' יש ללמוד מזה שדעת רש"י והראב"ד, דהיתר בטל באיסור וחייל עלי' איסורא, וע"כ הוא דבהיתר שנפל לתוך איסור אוסר האיסור בכ"ש, משום דקמא קמא דהתירא בטיל לי', והוי הכל איסור.

אמנם נ' די"ל, דאף אי נימא דל"מ דין ביטול ליתן דין איסור על ההיתר המתבטל, מ"מ כיון שההיתר הוא בטל בתערובת וקמא קמא בטיל, דאף דלא חייל עליו דין איסור, מ"מ מציאות הביטול קיימת, ע"כ אף שאח"כ רבה ההיתר מאד על האיסור, מ"מ אין בכח ההיתר לבטל את האיסור, דשורש דין ביטול הוא מכח שהמתבטל בטל בתערובת, ובכה"ג שנפל היתר לתוך איסור, הרי שאדרבה ההיתר בטל בתערובת, דקמא קמא בטיל, וע"כ ל"מ לבטל את האיסור.

ומחודש לפ"ז, דדין קמא קמא בטיל, אינו מכח שכבר חייל דין הרוב על המיעוט המתבטל, ודע"כ אף שאח"כ הוא רבה וכבר ל"ש בו דין ביטול, אכתי קיים בו דין זה, ולא אמרי' חוזר וניעור, אלא היינו דאף השתא אחר שרבה, מ"מ כיון שנפל לתערובת מעט מעט וקמא קמא בטיל, הרי דאף השתא אכתי הוא בטל בתערובת, ואף דהשתא הוא רבה מאד על ההיתר, אכתי מצי חייל עלי' ביטול, וע"כ שפיר שייך דינא דקמא קמא בטיל, אף בהיתר שנפל לתוך איסור, ואף דלא חייל על ההיתר דינים כלל מכח הביטול, מ"מ מהני הא דקמא קמא בטיל דמכח זה ההיתר בטל בתערובת, ואין בכחו לבטל את האיסור.

ומקור לזה נ', ממה שכתב בחי' הראב"ד ע"ז דע"ג., הובא בחי' הרשב"א ע"ז דע"ג, ובתוה"ב ב"ד ש"ב, דהיכא שנפל כזית חלב לתוך ס' של היתר ולא נימוח כי אם חציו, כיון שהאיסור קיים שאם יפול לקדירה אחרת יאסור כחלב גמור, אם יפול אח"כ בקדירה זו זית אחר של חלב ונימוחו שניהם, יצטרפו שניהם לאסור את הקדירה, ולא נחשוב את הראשון כאילו נימוח כולו כבר קודם נפילת השני, שהרי מצאו בעין שעדין ראוי לאסור במקום אחר, משו"ה מצטרף עם האחרון וכו', עכ"ל, ולכאו' אינו מובן כל עיקר הנידון בזה, דהרי ודאי דכ"ז שלא נימוח הראשון אכתי לא נתבטל, וא"כ אי נפרש כפשוטו דדינא דקמא קמא בטיל הוא משום שכבר נתבטל האיסור ושוב אינו חוזר וניעור, א"כ היכא שאכתי לא נתבטל הראשון, מ"ש לדון בזה כלל דנימא קמא קמא בטיל, ומה בעי' להא דראוי לאסור במקום אחר.

ונ' מוכרח מד' הראב"ד, דיסוד הדין דקמא קמא בטיל אינו כלל מכח שכבר נתבטל האיסור מיני', ושוב אינו חוזר וניעור, אלא היינו שכיון שנפלו בזאח"ז, בטל הכל בתערובת, ואף השתא אכתי איכא לסיבת הביטול, וע"כ הי' מקום לומר, דהיכא שנפלו בזאח"ז, הגם דאכתי לא נימוח הראשון ואכתי לא חייל עלי' התירא דביטול, מ"מ כיון שכבר לא הי' ראוי לאסור, לי"ל חשיבות בתערובת, וע"כ נימא אף בזה קמא קמא בטיל ויחול השתא ביטול על הכל, וע"ז הוא שכתב הראב"ד, דכיון דכ"ז שלא נימוח אכתי הוא ראוי לאסור במקום אחר, אכתי אי"ל חשיבות בתערובת, וע"כ ל"ש למימר בזה כלל קמא קמא בטיל, ודו"ק.[[1]](#footnote-2)

והנה בחי' הרמב"ן בע"ז שם פליג ע"ד רש"י, וכתב דבהתירא לגו איסורא לא אמרי' קמא קמא בטיל, דלא אשכחן ביטול בהיתר, לפי שאין אדם עשוי לבטלו, אלא אדרבה מוסיף עליו והולך וכו', עכ"ל, ולזה נ' שהסכימו הרשב"א הריטב"א והר"ן שם והרשב"א בתוה"ב, והנה יש מהאחרונים שפירשו שכוונת הרמב"ן דהיתר באיסור לא בטל, משום דל"מ ביטול ליתן דינים על המיעוט, וע' גם בפי' הר"ן לנדרים דנ"ט: שכתב דהאיסור דרכו להתבטל ולא ההיתר, עכ"ל, וע' גם בשו"ת הר"ן סי' נ"ז וסי' נ"ט, ופירשו בדעתו דהוא מה"ט, דל"מ ביטול ליתן דינים על המיעוט דהתירא.

אך למש"נ לעיל, דאף מש"כ רש"י והראב"ד דאמרי בהתירא לגו איסורא קמא קמא בטיל, אי"ז משום דחייל על ההיתר דין איסור, אלא אף בלא"ה כיון שההיתר בטל בתערובת ל"מ לבטל את האיסור, א"כ הרי אין לפרש דטעמא דהרמב"ן דפליג הוא משום דלא חייל דין איסור על ההיתר המתבטל, דהרי אכתי הי' לנו לומר קמא קמא בטיל.

אמנם באמת ל' הרמב"ן והר"ן נ', דהא דהיתר לא בטיל, אינו כלל משום דל"מ ביטול ליתן דינים על ההיתר, אלא היינו משום שאין אדם עשוי לבטלו ואין דרכו להתבטל, וע' מהרצ"ח בנדרים שם שעמד בזה, וע' שע"י ש"ג פט"ו מה שהאריך לבאר הטעם בזה, אך מש"כ שם לדבריו על סמך ד' הרשב"א בתוה"ב בשם הרמב"ן, חיסור המילים שבתוה"ב הנדפס גרם לו, וע' רמב"ן ורשב"א ע"ז דע"ג ותראה שנשמטו ב' שיטין בד' הרשב"א בתוה"ב, וז"פ.

ובפשוטו יש להוכיח כן, ממה שדימה הר"ן בתשו' סי' נ"ז וסי' נ"ט, דכ"ה דהיתר לא בטל באיסור, ה"נ היתר בהיתר לא בטל, וע' גם בחי' הרמב"ן ב"ב ד"ב., שנראה מדבריו דמדמה להו, ואי הטעם דהיתר לא בטל באיסור הוא משום דל"מ ביטול ליתן דינים על המיעוט, הרי ל"ש ה"ט כלל לגבי ביטול היתר בהיתר.

ונ' עוד ראי' ברורה לזה דהא דהתירא לא בטיל הוא רק משום שאין אדם עשוי לבטלו, מד' הרמב"ן בב"ב ד"ב., שכתב שם דהתירא לא בטיל, ודע"כ נמי ל"א קמא קמא בטיל בכלאים, כיון שקודם שהוסיף מאתים התירא הוא, והתירא לא בטיל, וזה דבר חדש דכלאים קודם שהוסיף מאתים ל"ה כלל חפצא דכלאים, וע' שיעורי הגר"ש ז"ל שם שהאריך בזה, אבל כשגדר בינתים כבר ביטלו בידים ונתבטל ושוב אינו חוזר וניעור, עכ"ל, ולא נתפרש מה מהני מה שביטלו בידים, וכיון דהתירא לא בטל מה לי שביטלו בידים, ועמד בזה בשיעורי הגר"ש ז"ל, והברור בכוונת הרמב"ן, שהוא עפמש"כ בע"ז שם, דהא דהתירא לא בטיל הוא משום שאין אדם עשוי לבטלו, ואשר זהו שכתב הרמב"ן דהיינו רק בביטול סתמא, אך היכא שביטלו בידים שפיר נתבטל, ושו"מ כן ביד"י סי' ס"ט סקס"ג אות י"א, וז"ב.

ועכ"פ לפ"ז, הרי דל"ש ד' הרמב"ן ודעימי' רק לענין ביטול היתר באיסור, אך בשאר מילי הבטלין בתערובת, שפיר מהני הביטול ליתן דינים על המתבטל, וכגון במי פירות שבטילין במקוה, דכיון דאדם עשוי לבטלן, ודאי דחייל עלייהו הכשר מקוה, וכן בפיגול ונותר שהמיעוט בטל בתערובת, תו נמי חייל האיסור שברוב על המיעוט המתבטל.

ונ' עוד די"ל לפ"ז, דל"ש כל ד' הרמב"ן ודעימי' רק בתערובת דלח בלח, דבזה י"ל דאינו עשוי לבטלו, אלא אדרבה מוסיף עוד היתר לתערובת, אך ביבש ביבש דשורש הביטול בזה הוא משום שאין ידוע מהו ההיתר, הרי דזה ודאי בטל, ול"ש בזה הטעם שאדם מוסיף עליו והולך, דז"ש רק בלח בלח שאדם מוסיף ומערב עוד, אך ביבש ביבש הרי אין אדם מוסיף ומערב עוד היתר שלא יהא ניכר לו, וצריך עוד בדיקה בזה אם אי"ז נסתר מד' הראשונים, וניחא לפ"ז הא דבשחוטה בנבילה שייך ביטול, כיון דהיתר יבש בטל באיסור, ואמנם דזה ניחא רק אי איירי התם ביבש, אך לדעת הרשב"א בחולין דדינא דמב"מ לא בטיל הוי רק בלח, וכן דן בזה הרמב"ן בחולין דק"ט. הרי בע"כ דהא דשחוטה בטילה בנבילה איירי בלח, וכמש"נ לעיל סק"ב, וצ"ע דמ"ש בזה ביטול, הרי לא אשכחן ביטול בהיתר, וצ"ע בזה.

וכן יש להוכיח ממה שדנו התוס' בשבת דס"ה: ובכ"ד, והרא"ש והריטב"א בנדרים ד"מ., ועוד מן הראשונים, דברבו נוטפין על הזוחלין נימא קמא קמא בטיל, ואי ל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, א"כ מ"ט בזה קמא קמא בטיל, הרי הנוטפין לא נתבטלו מעולם, ואמנם להלן סק"ה, הבאנו שהאחרונים הוכיחו דבזוחלין שרבו על הנוטפין, מצטרפין אף הנוטפין לשיעור, והנה אי נימא דל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, לכאו' צ"ל דהתם שאני, (וע"ד שהבאנו לעיל מד' התוס' בבכורות בדין תערובת דמי פירות), ולפ"ז אין להוכיח גם ממה שדנו הראשונים דנימא בה קמא קמא בטיל.

וכן הוכיח בס' יבין דעת סי' צ"ב סק"ד, מד' מהר"ם שבשו"ת הרשב"א סי' תש"ל והרא"ש בפ' גיה"נ, שהוכיחו דחוזר וניעור, מהא דבאיסור מרובה והיתר מועט, אם הוסיף היתר ורבה על האיסור, מתבטל האיסור, עיי"ש, ואי נימא דהיתר אינו בטל באיסור, א"כ ק"ו פריכא הוא, דכאן לא נתבטל, ומשא"כ באיסור שנתערב בהיתר שנתבטל, י"ל שאינו חוזר וניעור.

רא"ש מסכת חולין פרק ז

ועוד דאפי' לקולא אמרינן מצא מין את מינו וניעור. דתנן בפ"ה דתרומות סאה של תרומה שנפלה לפחות ממאה וטחנו והותירו כשם שהותירו החולין [כך] הותירו התרומה ואסור. ואם ידוע שהחטין של חולין יפות משל תרומה מותר. פירוש משום דשל חולין הותירו ושל תרומה לא הותירו ויש כאן אחד ומאה. ואע"פ דמעיקרא נאסרו וחזרו והותירו בטחינה שמצא הנתותר את מינו הנאסר וניעור מאיסורו מצטרף עמו והותר הכל. כל שכן שהאיסור מצא מין את מינו המותר וניעור מהיתירו ונצטרף עמו ואוסרין ההיתר, עכ"ל, ד' יבין דעת צ"ע, דהתם הרי מעיקרא הי' ההיתר מרובה, וצריך בדיקה בדבריו.

וראיתי מביאים עוד בזה, מש"כ המ"ב בסי' ע"ח ס"ג, בהדין דאסור לקרות כנגד מי רגלים עד שיטיל לתוכן רביעית מים, די"א דבעי' דוקא בב"א, דאל"כ קמא קמא בטיל, ושם בשעה"צ ציין להפרישה בשם רבינו יונה והרמב"ם בפיהמ"ש, וכתב דשאר הפוסקים לא הביאוהו וגם הרשב"א מיקל בזה, ולכאו' מוכח שהמים בטלים במי רגלים, וחייל עליהו איסור לקרות כנגדן, וע"כ אף שאח"כ רבו אינן מועילין לבטל המים, משום דקמא קמא בטיל לי', ואף המים נאסרין לקרות כנגדן.

ומקור למש"נ בדעת הרמב"ן, הוא גם ממש"כ הרמב"ן דיל"פ ההיא דרב דימי בשנפל באחת כשיעור נו"ט, וצ"ע דאכתי מ"ט אין המינו מצטרף עם שאינו מינו, הרי גם מינו יכול לבטלו, ובע"כ דהוא משום דינא דקמא קמא בטיל.

ומה"ט כ"ז הוא במינו, אך בשאינו מינו, אף אם נפל תחילה כשיעור נו"ט, מ"מ כשריבה עליו קיתון מים ה"ה מצטרף לבטל, וכמש"כ הרמב"ן דבאינו מינו לא אמרי' קמא קמא בטיל, וז"פ.

ולדעת הר"ן נ' דצל"פ כמש"כ האבנ"ז, דבחבית דנפיש עמודי' לא חייל הביטול עדין עד שהפסיק לערות, ותו חשיב כאיסור והיתר הנמצאין יחד, שה"ז אוסר בכל שהוא.

ובזה ניחא הקו' הגדולה שהק' הגרע"א דמ"ט לא יצטרפו המינו ואינו מינו יחד, הרי גם מינו בטל בס', ואין לומר דהוא משום קמא קמא בטיל, או משום דחשיב כשניהם יחד, שהרי הרמב"ם העמידה בשעירה היין האסור לתוך היין והמים המותרין, דפסק להלכה כמאן דבעי תחילה, ולד' האבנ"ז הוא מיושב היטב.

נ' עוד מקור גדול למש"נ בגדר הדין דקמא קמא בטיל, מלבד הא דמוכח כן ממש"כ הראב"ד והרמב"ן וחי' הר"ן להדיא דקמא קמא בטיל בהיתר לתוך איסור, הוא אף בשהי' ההיתר מרובה, ואך שאין בו כדי לבטל את האיסור, נ' ממש"כ הרא"ש והריטב"א דאמרי' קק"ב אף דניצוק חיבור, משום דלא עדיף ניצוק מאילו הי' נופל הכל בזאח"ז, והרמב"ן והרשב"א כתבו בע"א, וצ"ב, ועכ"פ נ' דאם דינא דקק"ב הוא משום שכבר הותר האיסור, הרי ל"ש לישב כן, דסו"ס הרי לא הי' רגע א' שכבר נהפך האיסור להיתר, ובע"כ דדין קק"ב הוא משום דאכתי אין האיסור חשוב בתערובת, ובזה שפיר יש להבין ד' הראשונים, ואכתי צ"ב.

יש להוסיף, דלדעת הרמב"ם ודעימי' דבהתירא לגו איסורא ה"ז אוסר בכ"ש, יל"פ דמה"ט ביבש ביבש ה"ז אוסר בכל שהוא אף בשאינו דבר שבמנין, וכדעת הראב"ד והרמב"ן ודעימייהו, אך לדעת רש"י ודעימי', בע"כ צל"פ דלרב דימי הא דה"ז אוסר ביבש הוא רק בדבר שבמנין, וכאשר כן ס"ל לרש"י ותוס' ודעימייהו, וז"פ.

או"ז סי' רפ"ד, פליג על ריב"א שכתב דההיא דב' כוסות חשיב כלא קדם תחילה, ופליג עליו, וכתב דר"ת אמר פה קדוש יאמר ד"ז, וע' חזו"א שדן בזה אם חשיב כתחילה, ואכ"מ.

אמנם לפמש"נ נ', דהגם דס"ל להראב"ד דאף אם נתרבה האיסור אמרי' קמא קמא בטיל ואינו אוסר, מ"מ היכא שבישל האיסור עם ההיתר ונתן בו טעם ה"ז אוסר.

והטעם בזה, שהרי נת' דיסוד הדין דקמא קמא בטיל הוא דכיון שכבר הי' הדבר בטל בתערובת?

אשר לפ"ז י"ל??

ומקור לזה נ' משו"ת הרשב"א סי' תכ"ה שכתב דין זה דמין במינו שבטל ובישלן יחד ה"ה אסורין, ולא אמרי' הואיל והותרו הותרו, ודימה ד"ז להא דהיכא שנתמעט ההיתר ה"ז אוסר, ולא אמרי' שכבר הותר, ולא דימה דין זה לנידון חוזר וניעור דפליגי הראשונים, והיינו משום דהכא הוא עצמו ראוי לאסור, ובזה כל הנידון אם נימא שכבר הותר, וזהו שכתב דלא אמרי' שכבר הותר, ולמד לזה מהא דהיכא שנתמעט ההיתר ה"ז אסור, ומשום דעתה הוא עצמו ראוי לאסור, ולא אמרי' שכבר הותר, אך מתחילה חשבתי לפרש דהא דבנתמעט ההיתר לא אמרי' קמא קמא בטיל, הוא משום דמעיקרא לא בטל האיסור אלא כנגד כל ההיתר ולא כנגד מקצתו, ולפ"ז יל"פ דמיון הרשב"א, דה"נ לא בטל האיסור אלא בתערובת יבש ולא בתערובת לח, ונפ"מ בין ב' הביאורים הוא בכזית איסור שנתערב בק' כזיתי היתר, ואח"כ נפל עוד כזית איסור, ואח"כ בישלם יחד, דלהאופן הראשון כה"ג ה"ז מותר, כיון דהזית הראשון בפנ"ע אינו נותן טעם, אך להאופן השני ה"ז אסור, וצריך בדיקה בזה.

אך בדעת הראב"ד בזה ילה"ע, דהראב"ד בשו"ת סי' ק"ז כתב, דאף אם אמרי' חוזר וניעור בנוסף האיסור, מ"מ לא אמרי' חוזר וניעור בחמץ שנתבטל קודם פסח, דרק בנוסף אמרי' חוזר וניעור, ולא היכא שנשתנה דין התערובת, ולכאו' הוא סברא הפוכה ממש"נ, וי"ל.

בד' מהר"ם בשו"ת הרשב"א תש"ל והרא"ש בס"פ גיד הנשה, נ' מוכח דס"ל דמבשא"מ שנתערב יבש ביבש ואח"כ נתבשל ונתן טעם אינו אוסר, וכמש"כ שם דבמב"מ כה"ג דאינו אוסר, ואם במבשא"מ ה"ז אוסר, הי' לנו לאסור במב"מ אטו אינו מינו, ואין לומר דעל דין חוזר וניעור לא גזרו מינו אטו אינו מינו, שהרי להדיא כתבו בהמש"ד דהיכא שנתרבה האיסור עד כדי נתינת טעם ה"ז חוזר וניעור במינו, וה"ה באינו מינו ה"ז חוזר וניעור אטו מינו,

ועוד שהרי כתבו אח"כ דלא מצינו דבר שהוא מותר וצירו אסור, אך י"ל, דבמבשא"מ ל"ש ה"ט, כיון דעי"ז חשיב כניכר האיסור, וע"כ ל"ב לומר דצירו אסור טפי מיני' גופי'.

ושו"ר שכבר עמד בזה ביד יהודה סי' ק"ב סקי"ד עיי"ש, ושו"ר עוד בדבריו בסי' ס"ט ריש סקס"א שהביא ד' המנחת כהן בדעת הרא"ש דבמבשא"מ שבטל ובישלם יחד אי"ז אסור אלא מדרבנן, וכתב דז"א, אלא כמש"כ הפרמ"ג דכה"ג ה"ז אסור מדאורייתא, וזה דלא כמש"נ בסימן ק"ב, שו"ר עוד ביד"י סי' ק"ט סק"ט שהאריך הרבה בדין זה, ומסיק דהסבמת המהרא"י האו"ה המהרש"ל הב"ח והמ"כ, דאף מבשא"מ שבטל בס', אינו חוזר וניעור אם בישלם אח"כ, עייש"ה.

ולדעתם צ"ל להיפך, דכל דין חוזר וניעור הוא היכא שנשתנה התערובת, אך היכא שנשארה התערובת כמות שהיא לא אמרי' חוזר וניעור.

אך לפ"ז ילה"ע דא"כ מ"ט הוצרכו לפרש דהא דמב"מ בטל ברוב ביבש, הוא משום שאף אם נתבשל לא יהיב טעמא, ולכאו' אף אם הי' נותן טעם, מ"מ לא הי' טעם לאסור, כיון דאין חוזר וניעור.

ונ' דצל"פ בזה, דהא דאם נתבשל יתן טעם, לאו היינו דע"כ אסרו, כיון שחששו שיתבשל ויתן טעם ויהא אסור, אלא היינו דמה"ט ה"ז חשוב ואינו בטל, כיון שהוא ראוי ליתן טעם, וע"כ זהו שדנו שמא אף במב"מ נימא הכי דאינו בטל ביבש, כיון שהוא ראוי להתבשל, וע"ז כתבו דאי"ז טעם כיון שאף אם יתבשל לא יתן טעם, ודו"ק.

שו"ר ביד"י סי' ס"ט סקס"א שכתב דסה"ת והרא"ש שכתב דהא דמב"מ אינו אוסר הוא משום שאם יבשלם לא יתן טעם, אין כונתו כהר"ן דבמבשא"מ ביבש הוי זה גזירה שמא יבשלם, אלא היינו דכיון דאם יבשלם יתן טעם, ע"כ יש לגזור בזה יבש אטו לח, משא"כ במינו יבש כולי האי לא גזרי' יבש אטו לח ומינו אטו שאינו מינו.

ויש לציין עוד לההל' דהיכא דנעשה חהר"ל אי"ז אוסר, וכן מבו' בסוגיין דהיכא דנעשה מינו אחר התערובת אי"ז אוסר, ובע"כ דאזלי' בתר שעת התערובת, ולדעת הרא"ש ניחא, ולדעת הרשב"א צ"ל דלענין חשיבות שאני, דבזה ודאי אזלי' בתר שעת התערובת.

והעירוני דיל"פ בזה ד' הר"ן לגבי זוז"ג, והיינו דכיון דהגורם דאיסורא לחודי' אוסר, ל"ש בזה דינא דקמא קמא בטיל, ודו"ק.

ובאמת הר"ן לטעמי', שכתב דמבשא"מ ביבש בעי ס' גזירה שמא יבשלם, והרי דפשיטא לי' דכה"ג הוא אוסר, ולא תלה לזה בפלוגתת הרמב"ן והראב"ד, והטעם בזה הוא כמש"נ, ודו"ק.

הר"ן כתב דאף אם אמרי' קמא קמא בטיל בהתירא, מ"מ אם רבה אח"כ על האיסור ה"ז בטל, ול"ב שירבה על כל התערובת, והעירוני דצ"ע מ"ש ממש"כ הראב"ד דאם אמרי' קמא קמא בטיל אף האיסור מצטרף לבטל, וה"נ נימא דאף ההיתר מצטרף לאסור.

ובפשוטו נ' למש"נ, דקמא קמא בטיל בהיתר אי"ז משום שההיתר נאסר, שהרי ל"ה כלל רוב באיסור, אלא היינו דאין לו חשיבות לבטל, אך מ"מ אינו איסור, ומשא"כ באיסורא לגו התירא שהאיסור הותר, ה"ה מצטרף לבטל.

אך אכתי יל"ע, דמ"מ היכא שמתחילה הי' האיסור רוב, בדין דיצטרף אף ההיתר לאסור, דבכה"ג הרי חייל עלי' איסורא, אי לא דנימא דדעת הר"ן כדעת התוס' דל"מ הביטול לאסור את ההיתר.

אך נ' דא"צ לזה, דכל הא דס"ל להראב"ד דאף האיסור מצטרף לבטל, הוא משום דאף אם לא יחול עתה ביטול, מ"מ חתיכת האיסור הזו שכבר בטלה אכתי קיימא בהתירה, דהגם דהכל נאסר, מ"מ כיון דאיסור הכל הוא רק משום התערובת, הרי דאכתי בכח ההיתר לבטל לחתיכת איסור זו, וע"כ היא בכחה לבטל לשאר האיסור, אך משא"כ בגוונא דהר"ן, הרי אם לא יצטרף ההיתר לאסור ויתבטל האיסור, תו ממילא ישוב ההיתר להתירו, וכפשוט, ובפרט למש"נ בגדר דינא דקמא קמא בטיל דודאי כן הוא, וע"כ ודאי דאינו מצטרף לאסור, אלא אדרבה בטל האיסור וממילא אף הוא בטל.

הר"ן ישב לדעת הראב"ד, דהא דפריך לרב דימי ולא מצי פריך דלדידך מי ניחא, הוא משום דממתני' לא שמעי' דאף בב"א אמרי' קמא קמא בטיל, וצ"ע דלהראב"ד הרי אף רב דימי לא איירי בב"א, וא"כ הדק"ל.

וע"כ אולי י"ל, דבלא רב דימי ס"ד דהחמירו לגבי יי"נ דלא נימא קמא קמא בטיל, דומיא דהא דהחמירו דבהתירא לגו איסורא אמרי' קמא קמא בטיל, וע"כ פריך אדרב דימי.

אך צ"ע, דהראב"ד כתב דאף ביין ומים ומים ויין הלכתא כוותייהו, ולהנ"ל הרי אין מקור לזה.

בדעת רב דימי מצינו ג' דעות, דעת התוס' בסוגיין דאיירי אף בשנפל בלא הפסק ומ"מ אמרי' קמא קמא בטיל, אך היכא שהגיע לכדי נתינת טעם ה"ז חוזר וניעור.

והנה לדעת התוס' בפשוטו לא נתחדש כאן כלל דין דקמא קמא בטיל, אלא הא דאי"ז אוסר הוא משום דאין יין אוסר בשיש ס' דהתירא.

אמנם יל"ד בזה שהרי בפי חבית דעת ר' יצחק דה"ז אוסר, וגם רב דימי מודה בגיגית, והיינו בע"כ אף בשיש ס' דהתירא כנגדו, ובפשוטו היינו דהגם דמשהו אינו אוסר, מ"מ דבר חשוב אוסר, וכמש"כ הראב"ד, וא"כ שפיר בעי' לדין קמא קמא בטיל, וכ"נ בשו"ת הרשב"א סי' תש"ל בתשובת מהר"ם.

אך בד' הרא"ש והתוס' בבכורות נ' דל"ב לדין קמא קמא בטיל, ולא נקט לישנא דקמא קמא בטיל אלא משום דבחבית אסור, וצ"ב, ובעכצ"ל דהיינו, דרק נפילה חשובה אוסרת, אך כל שנופל בזאח"ז דכל נפילה אינה חשובה, אי"ז אוסר, אף בלא דינא דקמא קמא בטיל, וע' ל' הדרישה דאין אוסר אלא אם הי' שיעור חשוב "בעין" שנפל, וזה כנ"ל.

ונמצא לפ"ז כמש"נ, דלדעת התוס' ודעימייהו אין מקור כלל לדין קמא קמא בטיל בכל גווני.

אך דעת הרמב"ם הראב"ד והרמב"ן ודעימי', דלדעת רב דימי אמרי' קמא קמא בטיל אף אם הגיע לשיעור נתינת טעם, ומבו' בסוגיין דהיינו אף במין בשאינו מינו, ומדמקשי' מינה יש ללמוד שאין מקום לחלק בזה, וזה דלא כמו שחילק הט"ז בדעת המחבר בין מב"מ למבשא"מ, ולהרמב"ם והרמב"ן היינו אף בשנפל בלא הפסק.

והנה לדעת הרמב"ם קי"ל כן להלכה דקי"ל כרב יצחק, ודעת הראב"ד דאף דלא קי"ל כר"ד ורב יצחק, מ"מ בהך מילתא קי"ל כוותיהו, אך דעת הרמב"ן דלא קי"ל כוותייהו בשהגיע לשיעור נתינת טעם, אלא בתרומה דשיעורה במאה וכו'.

ודעת ר"ת, דהיכא דהוי בלא הפסק לא אמרי' קמא קמא בטיל לכו"ע, וסוגיין איירי במקטף קטופי, וכמו שפירש כן הראב"ד מטעם אחר דאל"כ הוי ניצוק ונאסר הכל, ובכה"ג אמרי' קמא קמא בטיל אף אם הגיע לשיעור נתינת טעם.

בתוס' יומא זבחים ומנחות מבו' דבחבית לא אמרי' קמא קמא בטיל, ובע"כ שפירשו כפי' ש"ר בסוגיין ולא פירשו כפירושם הכא.

אך מאידך בתוס' ב"ק חולין ובכורות שכתבו דהכא איירי בדלא הגיע לס', בע"כ דמפרשי כפי' הראב"ד.

ובס' ההשלמה ובמאירי חילקו דלא אמרי' חוזר וניעור אלא לגבי איסור דרבנן, וכ"ה מבו' בשו"ת הרי"ד, ומה"ט פליג הרי"ד בסוגיין ע"ד רש"י וס"ל דבהיתר ל"ש לומר קמא קמא בטיל, שהרי לא אמרו קמא קמא בטיל אלא לגבי שלא לאסור באיסור דרבנן.

ז"ל הרי"ד בשו"ת סי' ט"ו, ומה שאמר אבל מי גשמים שאין בידי אדם כח להפסיקן כאילו באין בבת אחת דמו ואין בטלין ראשון ראשון, נ"ל דלא אמרי' ראשון ראשון בטל אלא להקל ולבטל את האיסור, אבל להחמיר לבטל את ההיתר לא, דמדאורייתא כל דבר בטל ברוב, ומאי דאמור רבנן דאוסר בכל שהוא חומרא בעלמא הוא, והלכך אמרי' ביה ראשון ראשון בטל אבל לבטל את ההיתר המתרבה על האיסור ולומר ראשון ראשון בטל ולא מצי מבטל ליה לא אמרי', ומנא תימרא דהכי הוא מדאמרינן בפרק השוכר כי אתא רב דימי א"ר יוחנן המערה יין נסך מחבית לבור אפי' כל היום ראשון ראשון בטל. תנן יין נסך אסור ואוסר בכל שהוא מאי לאו דקא נפיל איסורא לגו היתרא לא דקא נפיל התירא לגו איסורא, ודוק מינה דוקא ביין אמרי' הכי הא יין במים אע"ג דנפיל התירא לגו איסורא לא מיתסר בכל שהוא אלא ברוב, אלמא לא אמרינן גבי התירא ראשון ראשון בטל, ותו אמרי' התם ת"ש יין במים בנותן טעם מאי לאו דנפל חמרא דאיסורא למיא דהיתרא, לא דנפל חמרא דהיתרא למיא דאיסורא, אלמא היכא דנפל חמרא דהתירא למיא דאיסורא ואין במים ליתן טעם ביין מותר ולא אמרי' ראשון ראשון בטל, ואע"פ שהמור' רש"י ז"ל פיר' התם לא נפל חמרא דהתירא לגו מיא דאיסורא ואשמעינן דכל כמה דיהבי מיא טעמ' בחמרא מיתסר עד שיבטל טעם היין את טעם המים וכגון דנפל כוליה כחדא דלא איפשר למיא דאיסורא לבטולי', אינו נ"ל זה הפתרון כלל דכי מתרצי' לא דנפל חמרא דהיתרא למיא דאיסורא דומיא דקושיא דמקשינן מאי לאו דנפל חמרא דאיסורא למיא דהתירא הוא מה התם לאו בבת אחת משמע אף הכא נמי לאו בבת אחת משמע, ותו אי דנפל בבת אחת מתרץ אמאי נקט דנפל חמרא דהתירא לגו מיא דאיסורא אפי' בחמרא דאיסורא למיא דהתירא מצי מתרץ לה הכי, ש"מ לא בבת אחת הוא דאילו הוה חמרא דאיסורא לגו מיא דהתירא בכה"ג הוה בטל אבל חמרא דהתירא לגו מיא דאיסורא לא אמרי' דבטל ש"מ לא אמרי' ראשון ראשון בטל אלא להקל ולבטל האיסור אבל להחמיר ולבטל ההיתר לא, הלכך אין צורך ליתן טעם במי גשמים משום דאין בידו להפסיקן, אלא משום דהוו מי גשמים התירא ובהתירא לא אמרי' ראשון ראשון בטל.

חידושי הריטב"א מסכת חולין דף פז עמוד ב, לא שנו אלא שנפל מים לתוך דם אבל דם לתוך מים ראשון ראשון בטיל. פירוש דאע"ג דאיכא בסוף מראית דם פסול לזריקה ואינו חוזר וניעור דהואיל ונדחה מתחילתו כשלא היה מראה דם נדחה לעולם, מה שאין כן באיסורין שחוזר וניער ולא אמרינן דהואיל ונדחה מתחילתו בשלא היה כשיעור נדחה כדאמרינן בסוף מסכת עבודה זרה (ע"ג א' עי"ש), ואמרינן דלענין כיסוי אינו כן לפי שאין דיחוי אצל מצות ולאיסורין דמיא, ואיכא דקשיא ליה לרבי יהודה דהא כדם לתוך מים הוא כשעירה (מדם השעיר לדם הפר) [מדם הפר לדם השעיר] (יומא נ"ג ב') ולא אמרינן ראשון ראשון בטיל, ותירצו כשהיה מערה מספל דדמי לצרצר גדול (ע"ז שם), ואין צריך לזה דאנן לא אמרינן אלא בדם ומים שיש לו ביטול ודכוותיה לרבנן במין במינו, אבל במין במינו לרבי יהודה דאין לו ביטול ואוסר במשהו לא שייך לומר ראשון ראשון בטיל, עכ"ל.

ראבי"ה תשובות וביאורי סוגיות סימן תתקצא, מה שקדשת לגרוס אחת של חולין ואחת של טבל, לא שיערום אבותינו, אלא אחת של תרומה גדולה, ואליבא דר' יהודה נקט למילתיה, ואע"ג דלא סביר' ליה לר' יוחנן כוותיה. ודוגמת הכי אמר' לר' (יהושע) [יהודה] כל מין (ומין) [ומינו] ודבר אחר סלק וכו'. תדע דהא ריש לקיש סביר' להו בחדא דאין במינו בטל חוץ מטבל ויין נסך, ואפ"ה נקיט ריש לקיש למילתיה כר' יהודא בבכורות (כב ע"א) גבי הלוקח ציר וכו' עד מצא מין את מינו וניעור. ואליב' דריש לקיש מסיק ליה. ותרומה בשאינו מינה בטילה (בכל) [ככל] איסורין בנותן טעם כדאי' בפ' גיד הנשה (צט ע"א) הילכ' כר' יהודה רואין את ההיתר כאילו אינו והשאר מים וכו'.

ומזגו לאו במזיגה על חד תלת הוא מיירי, אלא אפי' טובא נמי. משמע שנפלה קיתון של מים תחילה מדנקט מזגו והדר עירבו בטל בששים במים. וכן הא דאמר ר' יוחנן ראשון ראשון בטל, עד שיתן טעם. וכל היום לאו דווקא. וכן פירשתיה בשכבר. וגם למים מותר שהרי נתבטל. ואמנם ר' יהוד' משמיה דרביה רבן גמליאל היקל בתרומה. ודרשא דסיפרי סביר' לי שהיא דאוריית' לא שנא בלח ולא שנא ביבש. דתנן (שבת קמא ע"ב) ר' יהודה אומר אף מעלין את המדומע באחד ומאה. וכן לגבי ליטרא קציעות. ולרבנן ולר' יהוד' דיד' מין במינו גם בתרומה גם בערלה בטילה ברוב מדאוריית' כדאית' בפרק הניזקין (נד ע"ב) ובפ' הנודר מן הירק (נח ע"א) אך מדרבנן החמירו בק' או בר'. ובפ' התערובת (עח ע"ב) רמינן דר' יהודה אדר' יהודה ומשני הא דידיה הא דרביה. והאי דלא קאמר חוץ מתרומה וטבל ויין נסך משום דלא הוי במשהו. ויש אומר שכלולי' בהדי טבל כהיתירו כך איסור[ו] אך קלה מדרשא דסיפרי והא דאוריית' ולא אסמכת' גם לרבנן. ולא נהיר' לי.

ועל קושי' דרב דימי אדרב דימי הלוקח ציר וכו' (בכורות כב ע"א) מצא מין את מינו וניעור, ובע"ז (עג ע"א) קאמר ראשון ראשון בטל, רבינו ממיץ נ"ע היה מחלק היכא שיש לשפוך או למנוע התם ראשון ראשון בטל אבל גבי ציר כבר נתערב. ולא נהיר' כי מעיינת בה.

ורבי' שב"ט פירש כשנודע לו בנתיים ראשון ראשון בטל אבל כשלא נודע מצא מין את מינו וניעור. וכן ברבית נוטפין על הזוחלין ובגידול תוספת מאתים. דתנן בתרומות (פ"ה מ"ח) סאה תרומה שנפלה לק' ולא הספיק להגביה עד שנפלה אחרת לתוכה אסור ור' שמעון מתיר, ותני עלה בתוספת' (פ"ו ה"ו) אמר ר' אליעזר ב"ר שמעון בד"א בשלא ידע בה אבל ידע בה מותר. ולא דמי לאין מבטלין איסור לכתחילה.

אבל הקשיתי דבירושלמי (פ"ה הי"ח) משמע דרבנן בעי ידיעה והגבהה ולר' שמעון סגי בידיעה גרידתא. ובתוספתא בא לפרש ר' אליעזר דברי אביו ר' שמעון, וא"כ [מאן] דאמר ראשון ראשון בטל דלא כרבנן.

אך נ"ל שציר טעמו חזק ואפי' כשאינו מינו שמו הראשון עליו שהרי נטעם ולכך חוזר וניעור. ואע"ג דפרי' ליה מתרומה ומאפר מקלה (הכי) [הני] קיימי בטעמייהו שהרי דבר יבש הן. וכמדומה לי שרש"י פי' כדבריך שלא יתבטל ביטול גמור. ואין לי פרש"י לעיין בזה. אבל בגמ' (בכורות כג ע"א) אמר בהדי' טומאה כמאן דאיתיה דמי. ומכל מקום תירוץ רשב"ט נראה טפי. ואומר אני שהמקשים מרבית נוטפין על או סאה מוסיף במאתיים שוגים, דבקלוח גדול כזה או דוגמתו שמתעבה הגידול איך יבטל בראשון ראשון, הא אמר' התם (ע"ז עג ע"א) דווק' צרצור קטן דלא נפיש עמודיה אבל חבית לא. ואפי' לרב דימי דווק' חבית קאמר ולא ברבו הנוטפין או בגידול מאתים שניכר ביותר בם האוסר. וזה עיקר. ואתה דחקת על לא דבר בשותהו ראשון ראשון וליתה.

הגר"א פירש דהטעם דבחמץ בפסח לא אמרי' חוזר ונעור, הוא משום דלא אמרי' חוזר וניעור רק באיסורי דאורייתא.

ויל"פ כן גם בדעת הר"ן, דדמי לתרומה וערלה דלא אמרי' בהו חוזר וניעור.

אך י"ל עוד דבאותו דבר שנשתנה דינו לא אמרי' חוזר וניעור, והגר"א לטעמי' שלא חילק בזה, כמבו' בדבריו בבישל, וכן הביא מתני' דתרומות כסמך דאמרי' חוזר וניעור, וכן מבו' בגר"א דהא דנעשה חהר"ל אי"ז חוזר וניעור הוא משום דבדרבנן לא אמרי' חוזר וניעור, ולטעמי' בע"כ לפרש ההיא דחמץ דהוא מה"ט, וז"פ.

וצ"ע בל' הרמב"ן דבאיסור משהו לא אמרי' קמא קמא בטיל, וכ"ה ל' הרמב"ן בב"ב, וצריך לדחוק דכונתו דל"ש כלל ההיא דקמא קמא בטיל כיון שהוא אוסר במשהו, וצ"ע בלשונו

1. ויש להוסיף, דנראה דעיקר נידון הראב"ד הוא לטעמי', דכתב התם, ז"ל, כגון שנפל כזית חלב לתום קדירה מלאה חם, והנה יש באותה קדירה ס' כאותו זית, ואחר שעה שנתמעט הרוטב ע"ג האור חמישיתו, ונסתכל בעל הקדירה באותו זית ולא נימוח ממנו כי אם עשיריתו, אבל מ"מ נימוח כולו לבסוף, לא נחשוב אותו כאילו נפל בשעת חיסור הרוטב ויאסר שהרי אין ס' באיסור באותה שעה, אלא הרי אנו רואין אותו בתחילת נפילתו לתוכה והרי הי' בו ס' באיסור ומותר, אלמא אזלי' בתר נפילה להתירא, עכ"ל, והיינו דהגם דהשתא ליכא שיעור בההיתר לבטל את האיסור, אזלי' בתר שעת נפילה, דכיון דבשעת הנפילה הי' בההיתר שיעור לבטל את האיסור, ה"ז בטל, ומחודש עוד, דהגם דאחר שנתמעט הרוטב אכתי היתה חתיכת האיסור ניכרת, ואכתי לא נתבטלה, מ"מ כיון שבשעה שנפלה לקדירה הי' בהרוטב כדי לבטלה, ה"ה בטלה, ואשר ע"כ ה"נ הי' מקום לומר דהיכא דבשעת נפילה הי' בההיתר כדי לבטל, ואח"כ נוסף על האיסור, נימא קמא קמא בטיל, דהגם דאכתי הוה האיסור ניכר ואכתי לא בטל, הרי מ"מ כבר נקבע בשעת נפילה דה"ה בטל בתערובת זו, וע"כ שפיר יש מקום לומר דקמא קמא בטיל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)