ביסוד דין חזקה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / חזקות - הרב יהודה אלבוים / חבורות

בס''ד

**ביסוד דין חזקה**

א. צ''ב מדוע חזקה דמעיקרא עדיפה מחזקה דהשתא, לדעת רב בקידושין עט א דס''ל דיש דין חזקה דהשתא.

ב. צ''ב בדברי הש''ש ורעק''א דכתבו דיש לפרש ענין תרתי לריעותא לדעת רב, דמוקמינן חזקת מקוה כנגד חזקת הטמא, וכיון שיש ספק אזלינן בתר חזקה דהשתא, וצ''ב אם אין ענינו של תרתי לריעותא משום דעדיפי ב' חזקות מחזקה אחת, מדוע כנגד חזקה דהשתא אין חזקת המקוה, ואי נימא דחזקה דהשתא הוא דין אחר מחזקה דמעיקרא, נמי צ''ב מדוע חזקה דהשתא עדיפה מחזקה מעיקרא במקום שאין חזקה דמעיקרא מכרעת, וכן צ''ב אי חזקה דהשתא הוא גדר אחר מחזקה דמעיקרא מהו מקורו של חזקה דהשתא.

ג. הריטב''א בקידושין דף עט א הקשה מדוע במקוה שנמדד ונמצא חסר אין הולכים בתר חזקת הטהרות, ובעירובין דף לו א הביא את דברי הר''מ בר שניאור דכיון שנפסק שטמא ממילא הטהרות טמאים, אך הריטב''א לא ניחא ליה בזה, ותי' בעירובין וקידושין דהוא משום דודאי נגע, וצ''ב לדעת הריטב''א וכי כך יהיה הדין גם במקוה שיש ספק אם נחסר ממנו או לא, דהטובל בו לא יטהר משום חזקת הטמא, ומאי שנא חזקת המקוה דמהני לטהר את הטמא, לחזקת הטמא דלא מהני לטמא את הטהרות - ומש''כ תוס' בנדה דף ג א דלר''ש הוי ספק משום שכנגד חזקת המקוה יש חזקת טמא, לכא' אינו אלא משום שהנידון היום אינו אלא על האדם ולא על המקוה, אך כשיש נידון טרם שטבל ודאי אין מקום לחזקת טמא -

ד. כתב רעק''א בגליון שו''ע יו''ד סי' טו וז''ל גם נלע"ד הא דנקטו תוס' בב"מ חזקת מעוברת דוקא התם דהלידה הוא עיקר הפעולה ואנו דנין ע"ז אם בשעת משיכת הפרה היתה עדיין מעוברת או שכבר ילדה בזה אמרי' כיון דרגע קודם משיכת הפרה בודאי היתה מעוברת מוקמי' אחזקה דגם בשעת משיכה היתה מעוברת ומה דאנו רואי' דילדה השתא הוא דילדה משא"כ הכא דהספק אם הולד הזה בן ח' אין חזקת מעוברת מכריע להסתעף מזה דאינו בן ח' והוא חילוק דק ונכון בעזה"י והראיה לזה בההיא דיבמות הנ"ל בספק קטן או גדול לא נקטו חזקת מעוברת לדון בזה שהוא קטן עכ''ל, וזה שלא כדברי האבני נזר שחילק בין אופן שע''י חזקת מעוברת מכריעים שלא ילדה, להיכא דבאנו להכריע שילדה מאוחר יותר, ורעק''א ס''ל דבכ''ג ל''מ חזקת מעוברת בכדי לומר שאינו בן ח' ימים, ורק כשהנידון הוא אם מעוברת או לא מהני חזקה, ולא לענין בן ח' שהוא דבר המתיילד מזה, וצ''ב הרי הנידון אם הוא בן ח' או לא תלוי מתי הוא נולד, וכן במחליף פרה בחמור הרי הנידון של מי הולד, ודבר זה תלוי מתי הוא נולד - ולא נראה בדברי רעק''א שהחילוק הוא בין שורש הנידון, או שורש של שורש של הנידון, וכן לכא' חזקת הגוף לענין ספק מתי בת כהן נאנסה, הוא גם כן, דיש שאלה אם היא מותרת לבעלה, ודבר זה תלוי מתי נאנסה, ודבר זה תלוי בחזקת הגוף, אלא שמכאן לכא' קשה גם על האבני נזר -

ה. ביסוד ענין חזקה כתב הרמב''ם בפ''ט דנזיר מ''ב וז''ל והטעם לכך הוא מה שאמר שחזקת טמא טמא. וענין רגלים לדבר, שהענין יגיע עד ללא תכלית אם נלך אחרי האפשרויות, אבל העיקר שאם הוחזק מצב מסויים נשאירנו בחזקתו עד שיהא דבר ברור מסלקו מאותה החזקה, וכל דבר שיש בו ספק ואפשרות אחרת הרי אין החזקה מסתלקת עכ''ל, וביאר התוי''ט את דבריו וז''ל ולדבריו אתי שפיר שזה שכתב שרגלים לדבר הוא טעם למה נלך אחר החזקות, וזה לפי שאם לא נלך אחר החזקה אלא נאמר שאפשר שנשתנה ממה שהיה מוחזק בו לא נוכל לעמוד בשום ענין שכשתאמר אפשר שהוא כך תוכל כמו כן לומר אפשר שאינו כך שהדברים האפשרים אין להם תכלית שנוכל לעמוד בשום אחד מהם, וזהו שרגלים לדבר כלומר שאין עמידה בדבר האפשרי וכאילו יש לו רגלים להלוך תמיד.

ו. ועל פי זה כתב הש''ש בש''ז פ''ב לחלק בין דין ס''ט ברה''י ס''ט דא''א לומר כן כשב' נכנסו לב' שבילין מכיון ''דאי אפשר להיות שיהיו שניהם טומאה ודאית'' משא''כ מכח דין חזקה אפשר להעמיד את תרוייהו בחזקת טומאה וז''ל וביאור הדברים דכל היכא דאנו מורין הוראה ודאית אי אפשר להורות הוראה ודאית בדבר דסתרי אהדדי, ומהאי טעמא בשני נזירים אי אפשר להורות הוראה ודאית שיהיו שניהם טמאים מכללא דספק טומאה ברשות היחיד ודאי טמא כיון דאי אפשר להיות שיהיו שניהם טומאה ודאית, אבל בשני שבילין הא דטהורין שניהם לאו הוראה ודאית מיקרי, אלא דאנן לא מטמאינן אותו מספיקא כיון דלכל אחד חזקת טהרה וכל היכא דאיכא חזקת טהרה אין אתה יכול לטמאו עד שנדע שיצא מחזקתו ... אלא דחזקה אינו הוראה ודאית אלא דאנן הוא דלא מפקי מחזקתו, ולכל אחד ואחד אין אנו יכולין להוציא מחזקתו עכ''ל, ואח''כ הביא את דברי הרמב''ם הנ''ל וכתב וז''ל הרי דחזקה אינו הוראה ודאית אלא שאנו מניחין אותו בחזקתו עד שיבא דבר מבואר שיבטלהו מזאת החזקה אבל כל היכא דאיכא הוראה ודאית אין אנו מורין אלא בדבר שיכול להיות ... משום דאי אפשר הוראה ודאית בדבר שאי אפשר להיות אלא דוקא בשני שבילין דהוא מחמת חזקה, וזו אינה הוראה ודאית ומטעמא שכתבנו, דחזקה אינו ודאי אלא שאנו מניחין הדבר בחזקתו, ואין מטמאין אותו מספיקא, ולפי שאין אנו הולכין אחר האפשריות וכמ"ש, וא"כ אין לחזקה הוראה ודאית ודוק היטב.

ז. ומבואר בדברי הרמב''ם וכפי שביאר הש''ש דדין חזקה אינו אלא הוראה היאך לנהוג בספיקות, ואין ההוראה לנהוג דאין ספק, אלא אע''פ שיש ספק יש לנהוג כפי שנהגנו עד עתה, ולכא' הכוונה דאין דין חזקה על המציאות, לנקוט שהמציאות היא כפי שהיתה עד היום, וממילא יש לנהוג כפי איך שנקטנו שכך המציאות - וזה לכא' פירושו של הכרעה, דהרי אינו סברא, ולא דין להאמין שכן הוא, אלא רק לנהוג כאילו כך המציאות, או כך המציאות הדינית, כחזקת חיוב קריאת שמע, וא''כ מהו ההבדל בין הכרעה להנהגה, וע''כ כדלהלן, וזה כוונת הקו''ש דכל שלא הוכרע השורש אין מקום להכרעה בתולדה, דבע''כ יש ספק על המציאות לפנינו, ולכן אין אלא חזקת הנהגה - אלא חזקה הוא רק הוראה כיצד יש למעשה לנהוג, וכמו שבספק דאו' לקולא מדאו' לדעת הרמב''ם אינו הכרעה אלא רק דין הוראה היאך לנהוג כשיש ספק, כך הוא דין חזקה, לנהוג למעשה כפי שהיה עד עתה, אע''פ שיש ספק, דהיינו שיש מקומות שאמרה התורה לסמוך על הסברא, כגון רובא דליתא קמן, וכן בעדים אמרה התורה שלא לחוש שהעדים משקרים, ובחזקה בודאי אין שום סברא, אלא גם אינו הנהגה לנקוט שכך המציאות או שכך הדין, אלא רק לנהוג כפי שהיה עד עתה, ולכא' זהו הביאור בדברי הש''ש דכיון שאינו הוראה ודאית אין בזה חסרון של תרתי דסתרי, וזה רק שייך אם אינו הנהגה לנקוט שכך הדין, אלא רק אם הוא הוראה כיצד למעשה לנהוג כשיש ספק מהו הדין - ולכן בס''ט ע''כ אינו דין הנהגה, משום שאין שום גדר בהנהגה זו, משא''כ בחזקה ההגדרה לנהוג כפי שנהגנו עד עתה, וכיון שבס''ט אין שייך גדר של הנהגה בשונה מכל ספק דאו' ע''כ דהוא דין הכרעה -.

ח. וכן הוא לכא' בדברי השערי יושר ש''ב פ''ב וז''ל דהנה עיקר כלל התורה בדין חזקה הוא הוראת דין הנהגה ולא הוראת בירור הספיקות, היינו דאין חזקה דמעיקרא מכרעת את **מציאות** הענין לומר דיש לנו דבר מכריע שלא נשתנה הדבר מכמו שהיה מקודם, אלא דגילתה לנו תורה לענין הנהגת המעשה **להתנהג כפי הדין** הראוי להיות קודם השינוי עכ''ל, ועל פי זה כתב דכל שאין נידון כעת על המקוה, אין הוראה על המקוה אלא רק על הטובל שטבל עי''ש, וכן כתב לבאר על פי זה ענין חזקה שלא נתבררה בשעתה, דכל דין חזקה אינו אלא להמשיך לנהוג כפי שנהגנו עד עתה, וכל שלא היה עד עתה דין היאך לנהוג אין שייך כלל דין חזקה.

ט. ולכא' כך מוכח מדברי רש''י בכתובות כו ב דיש דין חזקה לנהוג כפי שנהגנו עד עתה - וכן פסק הט''ז בחו''מ סוף סי' ע''ה עי''ש - אע''פ שהתברר עתה שא''א לנהוג כן, ואם חזקה הוא לנהוג כפי הדין שהיה עד עתה, הרי הדין שהיה עד עתה הוא משום שלא היו עדים כנגד, ומה שייך לנקוט גם עתה שכן הוא הדין, הרי איגלאי שגם אתמול לא היה ודאי הדין כן, וע''כ כנ''ל דחזקה הוא הוראה היאך לנהוג בספק, לנהוג כפי שעד עתה נהגנו, וכיון שעד עתה היה דין כך לנהוג, ממשיכים כך לנהוג, וכן היסוד של התורת יקותיאל והאמרי בינה ברש''י נדה דף ב א - עי' בענין גדר דין חזקה - אינו שייך אם דין חזקה הוא לנקוט שכך המציאות או כך הדין, ורק לפי ההגדרה הנ''ל שדין חזקה הוא רק הוראה י''ל כן.

י. על פי זה יש לבאר את ענינו של חזקה דהשתא, דנלמד מחזקה דמעיקרא, דכמו שיש הנהגה לנהוג כפי שעד עתה נהגנו, במקום שאין דין זה כביומא דמשלם שית - לכא' הביאור דביומא דמשלם שית ברור שיש סיבה שתבגר ביום זה, וכיון שיש סיבה אין דין חזקה, ולא דמי לחזקת חיים דאע''פ שברור שימות, אך אין ברור שיש סיבה שימות היום - יש דין לנהוג כפי שהוא עתה לפנינו - ואין סיבה ודאית שתשאר נערה היום ולכן שייך בו דין חזקה דהשתא - כיון שחזקה אינה סברא אלא הוראה בספיקות וכמו שכתב הרמב''ם שהדין כן משום שבלאו הכי א''א לעמוד בשום ענין, ולכן ממשיכים לנהוג כפי שנהגנו עד עתה, כמו כן כשאין דין זה יש לנהוג כפי שלפנינו כעת, ולכן פשוט שאין שייך כלל דין חזקה דהשתא במקום חזקה דמעיקרא, דבמקום חזקה דמעיקרא דין החזקה הוא להמשיך לנהוג כן, ורק כשאין שייך דין זה אותו דין חזקה הוא לנהוג כפי שהוא לפנינו, וכל חזקה זו שייכת רק כשאין דין חזקה לנהוג כפי שהיה עד עתה.

יא. ועל פי זה יתבארו דברי הש''ש ורעק''א בתרתי לריעותא, דאילו היה דין חזקה לנקוט כדמעיקרא, דהיינו לנקוט שכך המציאות כדמעיקרא, במקוה יש חזקה כנגד חזקה דמצד המקווה יש דין לנקוט שלא נחסר, ובטמא יש דין לנקוט שלא נטהר, וממילא יש לפנינו ב' חזקות סותרות, משום שכל חזקה מדברת על **מציאות אחרת**, וממילא גם אין מקום לחזקה דהשתא, אך כיון שחזקה הוא הוראה בספיקות להמשיך כדמעיקרא, במקום שהיאך שנעשה יהיה שינוי מדמעיקרא, אין כלל הוראת דין חזקה, ואינו דין חזקה כנגד דין חזקה, אלא אין מקום כלל לדין חזקה דמעיקרא כי הרי ב' החזקות מדברות על **אותו הדין** על הדין כיצד לנהוג, וכיון שאין מקום לדיון חזקה דמעיקרא, יש מקום לחזקה דהשתא לנהוג כפי שהוא כעת לפנינו, דכיון שגדר הנהגת דין חזקה דמעיקרא הוא להמשיך לנהוג כפי שנהגנו עד עתה, וגדר הנהגת חזקה דהשתא הוא לנהוג כדהשתא, אין התנגשות בין ב' החזקות, כי גדר ההנהגה שונה, ויש מקום לחזקה דהשתא רק במקום שאין שייך דין לנהוג כדמעיקרא.

יב. ועל פי זה יש לבאר את החילוק בין חזקת המקוה, לחזקת הטמא, דיסוד סברת הריטב''א הוא דכיון שחזקה אינה אלא הוראה כיצד לנהוג, כל שלא נגע עדיין בטהרות אין נידון עליהם, ואין נידון אלא על הטמא, ולכן יש הוראה כיצד לנהוג בטמא, וכשנגע בטהרות צריך לדון מחדש כיצד כעת הוא דין ההנהגה בטהרות, ורק אילו היה חזקה דין לנקוט שהאדם טמא, ממילא אין שוב נידון על הטהרות - ואולי כך ס''ל להר''מ בר שניאור - שהרי הדין שטמא שנגע בטהרות הטהרות נטמאים, ואין כאן ספק בכדי שנדון על חזקת הטהרות, אך כיון שאחזקה אינה אלא הוראה כיצד לנהוג, ההנהגה הוא כיצד לנהוג בטמא, אך בטהרות שיש חזקת טהרה ההוראה שונה, מכיון שנשאר ספק, ורק משום סברת ודאי נגע לא מהני חזקת הטהרות, ועל פי זה י''ל דכל זה רק בחזקת הטהרות, שלא היה עליהם נידון, אך במקוה וטמא, הנידון על המקוה הוא רק ביחס לאדם, דהנידון הוא האם יש כח מטהר למקוה לטהר את הטמאים, וכיון שהיה דין הנהגה על האדם שנטהר ע''י המקוה, ובנידון זה אין כלל חזקת טמא, לכן ממילא כשטבל נטהר שהרי על כך היה דין הנהגה, ובנוסח אחר י''ל דבטמא יש נידון על הדרך להטהר מטומאתו, משא''כ בדבר טהור אין נידון על הדרך שבו נטמא, מכיון שטומאה הוא דבר חיובי, יש נידון היאך להסיר את טומאתו, משא''כ בדבר טהור אין נידון היאך יקבל טומאה, וכיון על הטמא יש נידון כיצד נטהר, ויש הנהגת חזקה שיטהר ע''י המקוה, לכן נטהר ע''י המקוה משא''כ לענין הטהרות, וי''ל כן רק אי נימא דגדר חזקה הוא הוראה היאך לנהוג, אך אם חזקה הוא לנקוט שהמקווה אינו חסר, א''כ הנידון על המקוה ולא על האדם.

יג. ועל פי זה יבוארו היטב דברי רעק''א, דבמחליף פרה בחמור, יש נידון האם הולד בכלל המקח, והיה עד עתה בחזקת חלק מהמקח, ובדין חזקה נאמר להמשיך לנהוג כן, משא''כ לענין בן ח' לא היה שום הנהגה עד עתה, ולכן לא שייך בו דין חזקה, דאין דין חזקה לנקוט שכך המציאות שהיא עדיין מעוברת וממילא מסתעף מזה שהולד אינו בן ח' ימים, אלא רק דין הנהגה כפי שנהגנו עד עתה, וזה לא שייך כלל בספק אם הוא בן ח'.

יד. הקו''ש נקט שיש ב' דיני חזקה, חזקת הכרעה, וחזקת הנהגה, וחלק מהדברים הנ''ל מתאימים גם לפי דבריו, דבתרתי דסתרי יש רק חזקת הנהגה, ובדברי רש''י בכתובות דף כו ב, ובנדה דף ב א, הוא חזקת הנהגה, משום שאין שייך שם חזקת הכרעה, ואולי היסוד דל התורת יקותיאל והאמרי בינה הוא רק משום שבמקום שאין חסר לפנינו שייך חזקת הכרעה, משא''כ בחסר לפנינו אינו אלא חזקת הנהגה, לנהוג כפי שנהגנו עד עתה, ויל''ע בזה, אך בדברי הש''ש ורעק''א לכא' מכוח שאין חזקת הכרעה, מדאין חזקת המקווה עומדת נגד החזקה דהשתא, אלא שי''ל דהוא רק משום שחסר לפנינו, ובזה אין חזקת הכרעה כדברי התורת יקותיאל והאמרי בינה ברש''י בדנה דף ב א, אך בדברי רעק''א לענין בן ח' לכא' מוכח שאין כלל חזקת הכרעה וכמוש''כ בשערי יושר.

טו. על פי כל הנ''ל צ''ל דחזקת הגוף עדיפה משאר החזקות, וחזקת הגוף מוציאה ממון, משום שתמיד בחזקת הגוף ההנהגה של חזקת הגוף קודמת משום שהוא בשורש הספק - וכפי שכתב השערי יושר - דיש הנהגה בה שקידושיה קידושין, וממילא יש לה כתובה, וכן בשאר דוכתי.

טז. לכא' ענין תרתי לריעותא לפי הנ''ל אינו משום תרי חזקות כנגד חד, דבשלמא אם חזקה הוא הכרעה, וי''ל דעדיף ב' מחד, אך אם אינו אלא הוראה לעשות כדמעיקרא, לכא' אין משמעות בתרי יותר מחד, אלא כנ''ל כל שהחזקות סותרות אין כלל הוראה, ואינו הוראה כנגד הוראה.