19. בסוגיא דמתנת בית חורון
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / קנינים

**רוב הדברים כאן שמעתי מהגר"ר גפן שליט"א**

כ"ג אד"א ע"א

**סימן י"ט**

**א**

**בסוגיא דמתנת בית חורון**

**א]דעת הרמב"ם והרשב"א בטעם שמתנת בית חורון לא חל מתנה גמורה ובפלוגתתם בנותן מתנה ויש אומדנא שזה למטרה האם חל לגמרי או על תנאי**

**ב]דעת הראשונים ביצה כ. בנותן ומוסיף בקשה האם זה חל בתור תנאי**

**ג]בדין פדיון הבן בנותן סתמא ובדעתו על מנת שיחזיר ובדין אם מוסיף ותחזירהו לי ובדין מכירת חמץ כנ"ל**

**ד]בדין מקנה נכסיו להבריח מבעל חוב דלכאורא תלוי בהנ"ל**

**ה]בנידון התבואות שור במקנה הפרות לפסח ובמקום שאם הלוקח ידע שזה שלו הוא וודאי לא יעשה המטרה**

**ו]בנידון הנ"ל במקום שהקונה חושב שלמקנה אין גמירות דעת להקנות**

**ז]בדין מערימים על מעשר שני מה שיש לדון בזה להנ"ל ובדין הקנאת הבגדים להיפטר מקריעה**

**ח]במקנה לחברו לגמרי בצורה שניכר שדעתו לגזול דבר זה מחברו**

**ט]יש לדון שכה"ג זה מראה שעושה רק מכירה של יור"ד ולא של חו"מ**

**ב**

**בביאור החיסרון דמתנה שאינה יכולה להקדישה ובדין מתנה על מנת להחזיר**

**י]בביאור נידון הגמ' האם עוזר קני על מנת להקנות**

**י"א]בביאור הר"ן והתוס' והרמב"ן בתירוץ הגמ' סעודתו מוכחת עליו**

**י"ב]שיטת תוס' בסוכה ובב"ב שמתנה ע"מ להחזיר עוזר רק אם זה לצורך המקבל וביאור סוגין**

**י"ג]ביאור שיטת הראשונים שיש תנאי במתנה ע"מ להחזיר שבאמת יוכל להקדיש וישוב סוגין**

**י"ד]בביאור דעת הרמב"ם**

**ט"ו]בביאור בסוגיא דב"ב קל"ד.**

**ט"ז]בביאור שיטת הרא"ש בסוגיא דב"ב**

**י"ז]קושיא על הרא"ש מדבריו בבכורות ומדין מערימין על מע"ש**

**י"ח]בישוב שיטת הרמב"ן והראשונים שכתבו שגם במקום של הערמה לא עוזר**

**י"ט]בדברי המ"א שבמכירת חמץ והפקר בשביתת בהמתו ישראל אחר לא יכול לזכות בזה ובדין הפקר על תנאי שלא יזכה אחר**

**כ]בדין מתנה ע"מ להחזיר בחמץ**

**כ"א]בהקנאת הבגדים להיפטר מקריעה במתנה על מנת להחזיר**

**כ"ב]סיכום שיטות הראשונים לחלק בין מתנת בית חורון למתנה על מנת להחזיר**

**כ"ג]הערות בסוגיא דמתנת בית חורון**

**בביאור שיטת הרא"ש בסוגיא דב"ב דעת הרמב"ם והרשב"א בטעם שמתנת בית חורון לא חל מתנה גמורה ובפלוגתתם בנותן מתנה ויש אומדנא שזה למטרה האם חל לגמרי או על תנאי**

א]גרסינן נדרים מ"ח. המודר הנאה מחבירו ואין לו מה יאכל נותנו לאחר משום מתנה והלא מותר בה ומעשה באחד בבית חורון שהיה אביו מודר הנאה ממנו והיה משיא את בנו ואמר לחברו חצר וסעודה נתונין לך במתנה ואינן לפניך אלא כדי שיבוא אבא ויאכל עמנו בסעודה אמר אם שלי הם הרי הן מוקדשין לשמים א"ל לא נתתי לך את שלי שתקדישם לשמים אמר לו לא נתת לי את שלך אלא שתאה אתה ואביך אוכלין ושותין ומתרצים זה לזה ויהא עוון תלוי בראשי וכשבא הדבר לפני חכמים אמרו כל מתנה שאינה שאם הקדישה אינה מקודשת אינה מתנה ע"כ

ובגמ' שואלת דברישא מבואר שמותר ובמעשה מבואר שאסור והגמ' עונה ואם הוכיח סופו על תחילתו אסור ומעשה וכו' והגמ' אומרת לשון ראשון שדוקא כאן כי אמר ואינן לפניך אלא כדי שיבוא וכו' אבל אם אמר שיהו לפניך מדעתך משמע ולשון שני הגמ' אומרת שגם אם הוא אומר הן לפניך ויבוא אבא ויאכל עימנו אסור מ"ט סעודתו מוכחת עליו והנה נידון הגמ' כאן לא מצד הדין המיוחד של מתנת בית חורון אלא שיש לדון בסתם נתינה האם הנתינה היא על כל הצדדים רק הוא סומך על הנותן שיעשה את רצונו או שיש כאן תנאי בעצם המתנה שכל מה שנותן לו אלא אם כן יעשה את רצונו וללשון הראשון דוקא אם אומר ואינן לפניך וכו' רק כה"ג מונח כאן תנאי שלא מוכן אלא אדעתא דהכי [וברמב"ן בקידושין מבואר שלשון זה משמע שאין כאן נתינה כלל ולא רק שמבאר את מטרתו] וללשון השני אפילו אם רק אמר ויבוא אבא דהינו לשון בקשה בכל אופן זה מתפרש כתנאי שנותן רק אדעתא דהכי וממילא יש כאן את החיסרון המיוחד של מתנת בית וכו' והנה הגמ' אומרת סעודתו מוכחת עליו דהינו שיש כאן אומדנא דמוכח שאין כוונתו לתת אלא על תנאי זה ובפשוטו מבואר שרק כיון שיש אומדנא מיוחדת זה מתפרש כתנאי אבל מצד עצם אמירתו אין זה מתפרש כתנאי אלא כבקשה וכתב הרשב"א וכן בר"ן דמכאן מוכח שאחד שנותן לחברו מתנה ומוסיף ותתן לפלוני מאתים זוז אין זה לשון תנאי אלא לשון בקשה וגם אם לא ייתן אין כאן שום סיבה שתתבטל המתנה

והנה פשטות הגמ' שרק בצירוף למה שאמר ביחד אם האומדנא זה עוזר אבל מצד האומדנא לבד זה לא סיבה לבטל ובטעם הדבר עיין רשב"א שהאריך לבאר שאפילו שכל מטרתו וודאי כדי שיתן לחברו ויאכל אבל למעשה נתן בתור נתינה גמורה כי סומך על המקבל שיעשה רצונו אבל לא נתכוין שכל המתנה מותנית בדבר זה אמנם הרמב"ם נקט שגם אם יש אומדנא לבד זה מספיק אמנם זה רק אם מגלה דעתו אחרי זה שכוונתו לאומדנא דמוכח הנ"ל ועיין לקמן אמנם מבואר ברמב"ם עוד שאם פירש בשעת המתנה והינן לפניך שיבוא אבא כה"ג גם בלי האומדנא של סעודתו מוכחת עליו חל כאן תנאי דהינו דהינו שכל שמוסיף לבאר הנתינה בקשה זו מתפרשת כתנאי וכן הוא בריטב"א בסוגין וצ"ע איפה בגמ' בלשון השני יש כאן שני חזרות

והנה הרשב"א הוכיח כשיטתו מהא דמבואר במשנה דבחברו מודר הנאה ונותן לאחר משום מתנה והלא מותר בה אפילו שזה ברור שסיבת נתינתו כדי שיתן לחברו ולא שכרגע רוצה לחלק מתנות ומבואר שבסתמא זה מתפרש שנותן לגמרי וסומך שחברו יעשה בזה רצונו ועיין ריטב"א ונימוק"י שכתבו לישב דעת הרמב"ם שזה תלוי עד כמה שהמקבל לא יעשה רצונו כמה זה יהיה איכפת לו שכאן שהכין סעודה למשתה בנו וודאי שעד כמה שלא יעשה רצונו זה מאוד איכפת לו ולכן אמדינן שכל המתנה רק אדעתא דהכי משא"כ בסתם מתנה שגם אם לא יתן למטרה שרוצה אין לו סיבה כל כך להקפיד על הפסד כספו [דלא מדובר על מחיר גבוה] כה"ג באמת חל כאן מתנה גמורה

ולכאורא היה מקום לבאר בכוונת הריטב"א והנימוק"י הנ"ל דדנים עד כמה שהיו אומרים לנותן דיתכן שהוא יקח את זה לעצמו ולא יעשה מטרתך האם גם כה"ג הוא מוכן לעשות מצד שעדיף לו הצד שיעשה מטרתו מצד ההפסד או לא שבמשנה שווה לו הצד של העזרה לחברו אפילו שיש כאן צד הפסד דלא כל כך חשוב לו ההפסד משא"כ במקום שצד ההפסד יותר חשוב מצד הנתינה כה"ג ס"ל שאין דעתו לתת ודו"ק

ולכאורא סברא זו מוכחת מהגמ' בב"ב דמבואר לביארו התוס' ורוב הראשונים דהיה אדם שאסר נכסיו לבניו ונתן מתנה ליונתן בן עוזיאל על דעת שיתן לבניו ויונתן הקדיש חלק וחלק נתן לבנין ומבואר בגמ' שזה חל בצורה שזה שלו לגמרי ורק סמך עליו שיעשה רצונו ולכאורא מבואר שכה"ג אפילו שזה אומדנא דמוכח דמה שנתן לו כדי שיתן לבניו בכל אופן כיון שלא פירש אמדינן לדעתו שנתן לו לגמרי וכדעת הרשב"א אמנם לנ"ל א"ש דשם עד כמה שלא יחול בצורה לגמרי בניו לא יקבלו כלל ושוה לו צד הסיכון שיונתן לא יתן להם מאשר לא לתת לו כלל ודו"ק אמנם יתכן לדחות ששם זה לא היה אומדנא ברורה שכונתו שיתן לבניו דיתכן שנתן ליונתן שיעשה כשיקול דעתו וצ"ע שם בדברי הראשונים

העולה מהנ"ל דנחלקו הרשב"א והרמב"ם בשני דברים א. בנותן מתנה ויש אומדנא דמוכח שכל הסיבה לצורך מטרה מסוימת וודאי יש הקפדה גדולה אם לא יתקיים רצונו דדעת הרשב"א שכה"ג חל מתנה גמורה והנותן סמך על המקבל שיעשה חפצו ודעת הרמב"ם והריטב"א שכה"ג זה חל בצורה שלא נתן אלא על דעת המטרה וממילא צריך לדון האם אין חיסרון דמתנת בית חורון ובשו"ע סימן רכ"א פסק כהרמב"ם ב.עוד נחלקו בנותן ומפרש את מטרתו ואין אומדנא דמוכח שזה המטרה דדעת הרמב"ם והריטב"א דחל תנאי ודעת הרשב"א דלא חל תנאי אמנם במקום שיש אומדנא דמוכח שזה הסיבה ופירש שזה מטרתו כה"ג וודאי חל תנאי ובר"ן מבואר שלגבי הנידון השני נקט כרשב"א ולגבי הנידון הראשון לא הכריע דהינו דחזינן שאין שני הנידונים תלוים אחד בשני

ובנימוק"י ביאר בסוגין דללשון הראשון כה"ג שאומר ויבוא אבא חל תנאי רק שזה לא מתנת בית חורון ובלשון השני הגמ' חוזרת שזה מתנת בית חורון ולפ"ז כתב שאדרבא מדויק בסוגין שגם כה"ג חל לשון תנאי וצ"ע אפילו אם אין סתירה מסוגין ליסוד זה וכמו שביאר אבל איך אפשר ללמוד מכאן דין זה דאיפה מבואר שללשון הראשון יחול תנאי וצ"ע

והנה בלשון הרמב"ם היה אפש"ל שאין זה אומדנא דמוכח גמורה אלא רק אם מגלה דעתו אחרי זה שהביא אדעתא דהכי זה מוכיח על תחילתו וכן הוא בריטב"א שהביא מכמה מקומות בש"ס שמועיל הוכיח סופו על תחילתו אמנם הב"י הביא בשם רבינו ירוחם דגם בסתמא המתנה בטילה והנה עיין ריטב"א דאם יאמר אחרי זה מפורש שנתן מתנה גמורה ורק שסומך עליו שיעשה רצונו זה וודאי מותר ובפשוטו כן משמעות הרמב"ם שכתב שאחרי זה מבאר שלא התכוין לתת ומבואר לכל הפחות שאם יבאר שנתן מתנה גמורה זה יעזור וחזינן כאן חידוש שאפילו שמצד האומדנא אין כאן מעשה הקנאה בכל אופן עד כמה שרוצה זה מועיל לא הוי דברים שבלב ובפשוטו זה כמו נדרי זירוזין דמבואר בירושלמי דאם התכוין ברצינות זה חל ואין חיסרון דדברים שבלב

**דעת הראשונים ביצה כ. בנותן ומוסיף בקשה האם זה חל בתור תנאי**

ב]והנה בעיקר הנידון השני הנ"ל עיין בראשונים דהביאו גמ' בביצה דהיה אדם שאמר תנו מאתים זוז לפלוני וישא את בתי והגמ' אומרת שהוא מקבל מאתים זוז והוא לא חייב לישא את בתו ועיין רשב"א שכתב שמכאן מוכח שזה לא לשון תנאי כה"ג אמנם הריטב"א הביא מהרא"ה לישב דדוקא שם זה מתפרש שנותן לו שני מתנות אחד כסף והשני שישא את בתו אבל ללא זה, זה לשון תנאי

ולכאורא מדברי הראשונים שם משמע כריטב"א דעיין תוס' שכתבו שרק מצד שדברי שכיב מרע ככתובין ונתונין לכן כאילו בתחילה נתן לו דהלשון משמע ללא תנאי ואחרי זה חוזר אבל ללא זה וודאי שהיה חל רק עד כמה שיתן מאתים זוז ועיין רי"ף שהביא הגמ' בב"ב קמ"ג והוסיף טעם דיש כאן שני מתנות וכן הוא לשון הרמב"ם ועיין רעק"א סימן רנ"ג דהביא בגליון מהראנ"ח דמזה משמע שס"ל כריטב"א שהלשון ויתן זה לשון תנאי וכן עיין קצוה"ח סימן רנ"ג שהאריך לבאר כך מהאחרונים שכה"ג זה לשון תנאי ונקט שהכרעת התרוה"ד שם וכן בפשוטו לשון השו"ע כנ"ל

**בדין פדיון הבן בנותן סתמא ובדעתו על מנת שיחזיר ובדין אם מוסיף ותחזירהו לי ובדין מכירת חמץ כנ"ל**

ג] והנה מבואר בשו"ע סימן ש"ה בשם שו"ת הרשב"א דאם אחד נותן לכהן פדיון הבן ואומר ותחזירהו לי שלא חל הפדיון וביאר הט"ז שם כי זה לשון חזרה דבתחילה אמר שנותן ואחרי זה אומר שיחזיר לו וצ"ע מה זה שונה מכאן שדעת הרשב"א שזה מתפרש כבקשה שיחזיר לו ולא חייב להחזיר לו ודעת הריטב"א ושאר הראשונים הנ"ל שזה מתפרש כתנאי וממילא הוי מתנה על מנת להחזיר שזה מועיל בפדיון הבן ובביאור הגר"א שם ביאר שכה"ג משמעות הדברים שנותן לו לזמן עד שיחזיר וזה לא מועיל לפדיון הבן ולפ"ז א"ש דודאי שזה לא בקשה אלא שכאן שזה יכול להתפרש כמתנה לזמן ממילא זה מתפרש בצורה זו דזה יותר משמע מאשר תנאי ובמקור חיים סימן תמ"ח ביאר שכה"ג משמע לשון פקדון ובאמת אם יאמר שנותן לו מתנה ותחזירהו לי וודאי יעזור דהוי כנתינה ובקשה שיחזיר לו

אמנם עיין בתשובות הרשב"א דמשם מקור הדברים דכתב דבגמ' בכורות נ"א: מבואר שלענין פדיון הבן אם נתן גם ללא לומר כלום אלא שדעתו שהכהן יחזיר לו זה לא מועיל א"כ כ"ש כאן שגילה דעתו שרוצה שיחזיר לו ע"ש והובא טעם זה בש"ך והנה צ"ע מהו הדין הזה שאם נותן על דעת שהכהן יחזיר לו שלא חל הרי זה דברים שבלב אמנם אחרי שכך הוא הדין שכאן דנין כדברים שבינו לעצמו א"כ וודאי שכל שאומר שיתן ויחזיר דעתו בלב שחסר כאן בכל הנתינה ואדרבא יתכן דכל הדין הזה הוא רק הרשב"א לשיטתו שזה לא לשון תנאי לכן כה"ג זה מתפרש לכל הפחות שלא גומר בדעתו לתת אבל עד כמה שזה לשון תנאי א"כ אין בזה שום חיסרון דהרי לשון זה מועיל לפדיון הבן וא"כ מוכח מהשו"ע שהכריע כהרשב"א וצ"ע

אמנם בעיקר ביארו הגמ' עיין מאירי בקידושין שהביא והוסיף שמדובר שגילה הנותן דעתו שיחזירנה לו וכדו' ובחת"ס חיור"ד סימן רצ"א ביאר שכיון שמועיל מתנה על מנת להחזיר ממילא בסתמא זה מתפרש כמתנה על מנת להחזיר וצ"ע

והנה עיין מג"א סימן תמ"ח שאם אדם מוכר החמץ לעכו"ם ואומר לו ותחזירהו לאחר הפסח שזה וודאי טוב ועדיף ממתנה על מנת להחזיר דכאן אם העכו"ם לא ירצה להחזיר הוא לא צריך דהיינו שנקט שזה לא לשון תנאי אלא לשון בקשה ועיין בבה"ל שם שהביא מהאחרונים להקשות מסימן ש"ה דחזינן שכה"ג אין כאן נתינה כלל וע"ש אמנם הביא שהא"ר יישב כנ"ל שכל דברי הרשב"א בפדיון הבן שאפילו אם בדעתו שלא נותן לגמרי זה חיסרון אבל כאן זה מתפרש כבקשה ע"ש ושמעתי מהגר"ר גפן להעיר שלכאורא דברי המ"א כדעת הרשב"א והר"ן אבל לדעת הריטב"א ושכן משמע הכרעת השו"ע א"כ זה לשון תנאי וצ"ע

**בדין מקנה נכסיו להבריח מבעל חוב דלכאורא תלוי בהנ"ל**

ד]והנה מבואר בגמ' כתובות ע"ט: דאם אשה לפני הנישואין כותבת שטר מתנה על כל נכסיה אמדינן שלא השאירה את עצמה ללא כלום אלא מטרתה להבריח הנכסים מבעלה וזה מועיל ומבואר בגמ' מצד שזה כמו נכסים שאינם ידועין לבעל שהוא לא זוכה בזה ודנו הראשונים מה הדין בכל לוה שמקנה כל נכסיו למישהו אחר קודם ההלואה כדי להבריח מהשיעבוד האם זה חל דדעת ר"ת הובא בריטב"א ובריב"ש סימן קמ"ב ובשאר הראשונים שזה חל ואין זה דומה לאשה ששם כיון שגם אם לא יחול זה סיבה להבריח א"כ אמדינן דעתא שלא כיוונה להקנות אבל כאן שעד כמה שזה לא יחול יגבו ממנו ממילא אדרבא אמרינן שכוונתו ברצינות להבריח מהשיעבוד אמנם דעת הרא"ש ועוד ראשונים דודאי דגם כאן יש אומדנא שאין כוונתו להקנות דאדם לא ישאיר את עצמו ללא כלום כדי להבריח מהמלוה.

ושמעתי מהגר"ר גפן שלכאורא מחלוקתם תלויה במחלוקת הרשב"א והרמב"ם הנ"ל דלדעת הרמב"ם לכאורא לא יחול המתנה דזה אומדנא שזה המטרה וכאן וודאי איכפת לו אם המקבל יקח הכל לעצמו ולא יחזיר לו דהרי זה כל נכסיו אמנם לדעת הרשב"א כיון שלא פירש אמדינן לדעתיה שנתן לו לגמרי וסומך עליו שיעשה את רצונו ולפ"ז צ"ע סתירת דברי הריטב"א ואין לומר שכאן זה כמו בנותן לאחר לשום מתנה שהרמב"ם מודה דכבר ביארנו לעיל שזה רק במקום שלא איכפת לו כל כך אם המקבל יקח לעצמו אבל כאן שוודאי שישאר ללא כלום לא מעונין בזה וזה לא שווה לו הסיכון לסמוך על המקבל על צד הרווח שירויח את נכסיו שלא ישתעבדו וכה"ג זה דומה למתנת בית חורון שזה לא חל וצ"ע [ועיין ברא"ש מה שהקשה על ר"ת מאשה ולנ"ל יש מקום לחלק ששם שווה לה הסיכון ודו"ק בזה]

ומצאתי בתומים סימן צ"ט שכתב שזה וודאי שאם נותן המתנה למישהו שברור שאין לו ענין במתנה כה"ג וודאי שכל מתנתו אלא להערמה וכל סברת ר"ת בנותן לאדם שמעונין במתנתו שכה"ג יתכן שבאמת מעדיף שהקרקע יהיה מתנה לפלוני מאשר לפרוע את חובו ולפ"ז א"ש שאין זה סתירה לשיטת הרמב"ם שכשיש אומדנא דמוכח שנותן בגלל מטרה מסוימת שלא חל דכאן יתכן שיש לו ענין בעצם המתנה

ולכאורא יש מקום לדון דגם הרשב"א כל סברתו במקום שיתכן שסומך שיעשה בקשתו אבל במקום שאדם לא היה נותן על סמך שמסתא המקבל יעשה רצונו כה"ג גם הוא מודה שוודאי שזה הערמה בעלמה ולפ"ז יתכן שכאן ששום אדם לא יתן את כל נכסיו כדי להבריח מבעל חובו ויסמוך שהוא יחזיר לו גם לרשב"א זה הערמה ולא חל שום דבר

ועיין בריב"ש סימן ב' וסימן קמ"ב וכן משמע בריטב"א בכתובות שזה וודאי שאם הוא יגיד מפורש בשעת הנתינה שזה הסיבה שנותן לא יחול כלל ולכאורא הטעם שזה כמו סעודתו מוכחת עליו דגם הרשב"א מודה שאם מפרש שזה הסיבה שנותן שמונח כאן תנאי שכל הנתינה היא רק לצורך ההברחה וממילא זה לא חל

עוד כתב שם התומים לדון בשם הב"ח דאם משאיר הקרקע אצלו בזה וודאי מראה שזה להערמה בעלמא וצ"ע עד כמה שתולים שנתן לגמרי רק סומך שיתן לו להשתמש א"כ מה החיסרון בזה ועיין נדרים מ"ח. שאנשי הגליל היו מקנים חלקם לנשיא ומבואר בגמ' שזה עוזר גם להדיון ועיין בר"ן שהחידוש שזה לא הערמה ושם הרי היו ממשיכים להשתמש בזה כשלהם וע"ש

**בנידון התבואות שור במקנה הפרות לפסח ובמקום שאם הלוקח ידע שזה שלו הוא וודאי לא יעשה המטרה**

ה] והנה עיין בחידושי תבואות שור פסחים כ"א דהביא דהיה מנהג לתת הבהמות לעכו"ם כדי שיוכלו להאכילם חמץ בפסח וע"ש בתבואות שור שדן שזה לא בסדר משני טעמים א. שזה נעשה לצורך הערמה בעמה וזה אסור מדרבנן לעשות כזה דבר באיסורים דאוריתא ועיין שו"ת חת"ס חאו"ח סימן ס"ב שהאריך בזה מכמה מקומות בש"ס שאין לדמות בזה מילתא למילתא ואין כזה איסור וכן הוא במקור חיים סימן תמ"ח ועיין בה"ל סימן רמ"ו בסופו שלענין בדיעבד סמך שמועיל הערמה בדאוריתא אמנם משמעות דבריו שלכתחילה אין לסמוך על זה ב. עוד דן שם שכיון שזה ברור שכל מטרתו כדי להאכילם חמץ בפסח וזה וודאי שלא שוה לו לתת ולהסתכן שלא יחזירו לו כדי להרויח קצת כחש של הבהמה שלא תאכל חמץ בפסח לכן אין כאן גמירות דעת להקנות ואין זה דומה לכל מכירת חמץ דשם אם לא יחול המכירה החמץ יאסר בהנאה ובין כה לא יהיה לו שימוש וכן הרי וודאי שכדי לא לעבור בבל יראה הוא מוכן לתת החמץ במתנה לכן שם הוא וודאי גמר ומקני עכ"ד ושמעתי מהגר"ר גפן דלכאורא כאן זה ממש הנידון של הראשונים שהוא נותן בסתמא וזה ברור שכל מטרתו כדי להאכילם חמץ בפסח דלדעת הרשב"א אמרינן שכוונתו לתת לגמרי וסומך שיחזיר לו לאחר הפסח ולדעת הרמב"ם כה"ג שלא שווה לו הסיכון שלא יחזיר לעומת הרווח וכמו שביאר התבואות שור א"כ לא חל כאן כלום

אמנם נראה שכאן לכו"ע זה לא חל והטעם דלכאורא כל דברי הרשב"א שייכים במקום שהנותן סומך שגם אם המקבל ידע שזה שלו לגמרי ויכול לקחת לעצמו הוא לא יקח לעצמו וכמו במעשה דיונתן בן עוזיאל שהיה צדיק ולכן נתן לו או במקום שיבין שזה חוסר יושר לעשות כן אבל במקום שאם המקבל ידע שזה שלו הוא וודאי לא יחזיר לו אלא יקח לעצמו כה"ג אין כאן מתנה דוודאי דאין דעת הנותן לתת ולסמוך שלא ידע מזה שבאמת הוא יכול לקחת לעצמו [וה"ה בכל מקום שאם היו שואלים את המוכר האם אתה מוכן לסמוך על זה שיעשה רצונך והא היה אומר שלא מוכן כה"ג חשיב שיש כאן אומדנא דמוכח שלא רוצה ועיין חזו"א שביעית סימן כ"ז סק"ז שכתב לענין ההיתר מכירה שזה לא מועיל וז"ל ג.מפני שבלב כל אדם שאינו קנין באמת ובמכירת חמץ אמרינן כדי שלא יעבור בבל יראה גמר ומקנה אבל הכא בשביל הפקעת מצוות שביעית לא ימכרו כל הארץ לנכרי אדרבא נוח לנו לשמור את השביעית מלמכור כל הארץ לנכרי עכ"ל ולכאורא כוונתו לסברא הנ"ל שפה עד כמה שהמוכר יודע שיש באפשרות הקונה לא להחזיר הקרקע וודאי שהוא לא מוכן]

**בנידון הנ"ל במקום שהקונה חושב שלמקנה אין גמירות דעת להקנות**

ו]עוד יש לדוןשכה"ג שאם המקבל היה יודע שיכול לקחת לעצמו היה וודאי לוקח לעצמו הרי למה המקבל לא לוקח לעצמו כי חושב שזה לא שלו א"כ גם אם הנותן נתכוין לתת אבל המקבל אין לו כוונת קנין ומזה הטעם לא שיך לומר שהנותן מתכוין לתת כי סומך שהמקבל לא ידע שיכול לקחת לעצמו דכה"ג אין כוונת זכיה מצד המקבל [אמנם טעם זה לא שייך בהפקר] ודבר זה מפורש בריב"ש סימן ב' לענין מבריח ואומר שזה הסיבה שהקנה שאפילו אם המקנה נתכוין להקנות אבל כיון שהזוכה לא חושב שזוכה ממילא לא חל כאן כלום וכן הוא בשער הציון סימן תמ"ח סקכ"ז במוכר החמץ בצורה שלא נותן לעכו"ם ליגוע בזה אפילו אם מצד המוכר זה ברצינות כי הרי לא רוצה לעבור בבל יראה אבל כיון שהעכו"ם רואה את זה דבר לא רציני ממילא לא חל כאן שום דבר ע"ש ולכאורא לפ"ז במכירת חמץ עד כמה שאם הגוי היה יודע שיכול לקחת את זה היה לוקח זה באמת לא יחול כלל וצ"ע

ועיין יראים מצוות ריבית שהביא שיש שהיו מקנים המעות לעכו"ם כדי שיוכל להלוות בריבית וכתב שזה לא עוזר וזה גרע ממתנת בית חורון והוסיף שאפילו אם לא יגיד כלום זה לא עוזר כי המקבל ברור לו שזה רק בתור הערמה וממילא אין לו כוונה לזכות בזה ומבואר כסברא הנ"ל שגם במקום שלא מפרש ונותן לגמרי על סמך שיעשה רצונו אבל אם המקבל חושב שזה רק הערמה לא חל כלום ומה שנקט שזה מתנת בית חורון יתכן גם מסברא הנ"ל שכאן עד כמה שבאמת למקבל יהיה זכות בחושן משפט לעשות מה שהוא רוצה הוא וודאי לא יסכים לתת לו ומה שהוסיף אם לא פירש כוונתו שגם אם מצידו הקנה לגמרי

אמנם הנה עיין בשו"ת חוט המשולש בתשובות מרבינו הלל שדן שם בכל מכירת חמץ זה הערמה אמנם כתב שהמוכר וודאי דעתו להקנות לגמרי כיון שלולי המכירה זה יאסר בהנאה ויעבור בבל יראה והרי וודאי שאדם חייב לתת כל ממונו כדי שלא יעבור לאו וכתב לדון שאפילו אם המוכר מתכוין ברצינות אבל הלוקח וודאי חושב שזה הערמה בעלמא ואין לו כוונה לקנות אמנם כתב לדון שלדעת הרבה ראשונים שעודר בנכסי חברו וחברו מתכוין להקנות והקונה לא חושב לקנות אפילו שלענין נכסי הגר מבואר בגמ' שכה"ג לא קונה אבל במקום שיש דעת אחרת מקנה הוא קונה וא"כ גם כאן זה יועיל אמנם כתב לדון שכאן שיודע שעושה מעשה קנין וחושב שהמקנה לא מתכוין להקנות לו גרע ועיין גיטין כ: דהגמ' דנה בגט שהאשה כותבת שלא יודעת להקנות ועיין ריטב"א ומאירי שהביאו שני פירושים האם הכוונה שלא יודעת שצריך להקנות או שכיון שמחזירים לה את זה אין לה דעת שגם כה"ג חשיב קנין ועיין רש"י שבידינו ובתוס' דמשמע שהנידון שכיון שמחזירים לה לא גומרת להקנות וע"ש שהגמ' מוכיחה מזקן אחד שהיה כותב ללווים ממנו והגמ' אומרת שהזקן ידע להקנות והקשה הרשב"א אבל הקונים לא ידעו ותירץ שדעת אחרת מקנה והנה אם הנידון שחסר בדעת ולא שלא יודעים שמתכוונים להקנות להם א"כ מוכח דלא כסברתינו אמנם מפורש שם בלשון הרשב"א שלמד שהנידון שלא יודעים שצריך להקנות ומסתברא שלגבי החיסרון של הגמ' לראשונים שזה מצד שכה"ג אפילו שיודעת שצריך להקנות אין לה דעת להקנות אין זה שייך אלא למקנה שלא גומר בדעתו להוציא מרשותו אבל זה לא שיך לענין הקונה וכן נידון הרשב"א זה שביאר דלא כרש"י שבידינו וא"ש לחולקים על הראב"ד שלא קשה מסוגין והנה התרומת הדשן דן לענין מכירת חמץ מצד הגמ' שלא ידע לאקנויי וכתב שמסקנת הגמ' שאין כזה חיסרון דהיינו שדימה עכו"ם לאשה ובאחרונים האריכו לדון שגוי גרע כדחזינן לענין לשמה אמנם לנ"ל הרי כל הנידון שלו לביארו רש"י ותוס' ולביאור זה מוכח מהגמ' שאין חיסרון מצד הקונה וכן הוא מסברא אמנם מוכח שהוא נקט שזה חיסרון מצד הקונה ובהכרח כדעת הראב"ד ששם מועיל דעת אחרת מקנה ובעכו"ם זה לא שייך וצ"ע

עוד יש מקום לדון לענין עכו"ם שלא מועיל דעת אחרת מקנה שיסודו מדין זכין עיין מה שכתבנו סימן י' באריכות

אמנם הנה במתנת בית חורון עצמו זה וודאי שאם הוא התכוין ברצינות שחל המתנה כמבואר ברמב"ם שרק כי אומר אחרי זה שלא רוצה אמנם נראה שזה דוקא כאן שלא אמר מפורש וגילה דעתו שזה לא ברצינות אלא שדנים שזה כך מצד אומדנא דמוכח בזה אמרינן שיש עדין צד שהתכוין ברצינות ודעת הקונה שיחול כמו שהמקנה רוצה אבל במקום שיש גילוי דעת מצד המקנה שזה הערמה בעלמה אלא שבלבו לא מתכוין להערה או במקום שזה אומדנא דמוכח שלקונה אין שום צד שלא התכוין ברצינות שם חשיב שאין גמירות דעת לקנין

והמקור חיים סימן תמ"ח נקט שיש בזה חיסרון מצד הקונה אם חושב שזה הערמה אפילו שהמקנה מתכוין ברצינות ועיין שו"ת חמדת שלמה סימן א' שכתב לחדש שבדעת של הקונה אין חיסרון שלא גומר בדעתו ולכאורא כוונתו ששם לא צריך גמירות דעת גמורה וצ"ע בזה

**בדין מערימים על מעשר שני מה שיש לדון בזה להנ"ל ובדין הקנאת הבגדים להיפטר מקריעה**

ז]והנה מבואר במסכת מעשר שני פ"ה דהדין דהפודה מעשר שני שלו מוסיף חומש אבל הפודה של חברו אינו מוסיף חומש ולכן מערימין על מעשר שני או שמקנה הפירות לחברו או המעות לחברו כדי שזה יחשב שלא מי שהבעלים מחלל והנה לא הוזכר שם כלל שעושה תנאי על מנת שיחזיר לו אלא לשון המשנה שנותן לו כדי שיפדה בזה המעשר שני שלו ולכאורא לדעת הרשב"א כה"ג זה לא חל אם תנאי אלא יש כאן מתנה גמורה אלא שסומך עליהם שיעשו רצונו ובאמת אם הם ירצו הם יברחו אם הפירות או המעות וכן הוא מפורש בירושלמי שם מהתוספתא שבתחילה היו בורחים אם הכסף אמנם לדעת הרמב"ם והריטב"א שכה"ג חל תנאי א"כ צ"ע שאסור להם לברוח אם הכסף ויתכן שבאמת עשו את הפדיון וברחו אם הכסף אמנם עדין צ"ע דלדעת הרמב"ם כה"ג שזה אומדנא דמוכח שכל מטרתו לתת רק כדי לפדות ושהוא יחזיר לא חל כלל אם לא דנימא דכאן צד הרוח שווה אפילו שיש סיכון שהוא יברח אם הכסף אמנם נראה יותר דגם לרמב"ם אם התכוין לתת לגמארי זה עוזר וכל הנידון בסתמא וצ"ל ששם כיון שרצו שזה יועיל עשו אם גמירות דעת גמורה להקנות ושיכול לברוח וכבר הבאינו לעיל לדייק מהרמב"ם שגם במתנת בית חורון אם יפרש אחי זה שנתן לגמרי זה יועיל וצ"ע בכל זה דהרי המשנה מדברת בסתמא על כל אדם ולא רק בת"ח שיודע ההלכות שצריך כאן הקנאה גמורה

והנה לכאורא באלו שנוהגים להקנות הבגדים לחבריהם כדי להפטר מחיוב קריעה כגון ביציאת נשמה או ברואה את המקדש בחורבנו אם יקנה ללא שום אמירה אמנם ברור שכל מטרתו כדי להיפטר מקריעה ולדעת הרשב"א וודאי שזה בסדר דאמדינן לדעתו שנותן לגמרי וסומך על חברו שיחזיר לו אם לא כתומים לעיל שבמקום שמשאיר את זה אצלו וודאי שהוי מתנת בית חורון אמנם לדעת הרמב"ם וסיעתו לכאורא אם שווה לו הסיכון שלא יחזיר לו בשביל להיפטר מקריעה א"כ זה מועיל וכמו במקנה לאחר כדי שיתן למי שמודר הנאה ממנו אמנם אם זה לא שווה לו הסיכון לכאורא זה כמו מתנת בית חורון ובמפרש שזה כוונתו כדי להיפטר מקריעה לכאורא כה"ג גם לרשב"א זה לא יעזור וכמו במתנת בית חורון שאם מפרש זה לא חל וכמו במברחת שאם מפרש שכתב הריב"ש שזה וודאי לא חל אמנם אם בדעתו לתת לגמרי ולא בתור תנאי כה"ג וודאי יועיל וכמו במערימין על מעשר שני ודו"ק ובמפרש שזה מתנה על מנת להחזיר עיין מה שנכתוב בזה בס"ד לקמן

והנה מבואר בשו"ע יור"ד סימן ק"כ דביש לו בשבת רק כלי שקנה מהעכו"ם יקנהו לעכו"ם ויוכל להשתמש עמו ללא טבילת כלים ועיין פתחי תשובה שהביא מהרשב"ש שנתקשה מה זה שונה ממתנת בית חורון דהרי ברור שלא מתכוין לתת הכלי כיון שיש לו רק כלי אחד וע"ש שהקשה מהמבואר בגמ' בביצה י"ז דמי ששכח לעשות עירובי תבשילים מקנה קמחו לחברו וע"ש מה שיישב ולכאורא יש לחלק דבאופנים אלו אדם מוכן לקחת סיכון ששהמקבל לא יחזיר לו וכמו במודר הנאה ללא סעודתו מוכחת עליו אבל בהקנאת בגדיו יש לדון שאדם לא רוצה להישאר ללא בגדיו וצ"ע

**במקנה לחברו לגמרי בצורה שניכר שדעתו לגזול דבר זה מחברו**

ח]והנה עיין בב"י סימן תמ"ח לענין מכירת חמץ דמבואר בתוספתא דמותר למכור לעכו"ם ולחזור ולקנות ממנו לאחר הפסח אמנם הראשונים הביאו גירסא ובלבד שלא יערים ועיין בב"י שהקשה הרי וודאי הסיבה שמוכר להיפטר מהאיבסור ומתכוין לקנות לאחר הפסח שזה הערמה וביארו האחרונים דבפשוטו הכוונה שהוא יתכוין למכור ברצינות ולא רק בתור מעשה מכירה דהינו שאם העכו"ם יחליט שרוצה את זה לעצמו ולא להחזיר לו יגמור בדעתו שיש היכולת בידו וצ"ע הרי כיון דלא עשה שום תנאי מפורש ובפשוטו נתכוין למכור א"כ אפילו אם לא התכוין הרי זה דברים שבלב והניחא לדעת הרמב"ם דכל שבסתמא אין דעתו לזה יתכן שגם כאן זה כך ולכן צריך לגמור בדעתו למכור לגמרי אבל לדעת הרשב"א צ"ע

אמנם עיין בב"ח סימן תמ"ח שביאר שהכוונה שלא ינעול החמץ שהגוי לא יוכל להיכנס לשם שכה"ג שניכר שזה הערמה אין כאן מכירה כלל ועיין ט"ז שהסכים עמו וכתב שכה"ג עובר בבל יראה אמנם הנוב"י סימן י"ח שחלק על זה דכיון דהוא גמר בדעתו להקנות כדי שלא יעבור בבל יראה אפילו שמתכונן לא לתת לקונה להשתמש בזה אין בזה שום חיסרון וע"ש שדימה לאחד שמכר בקנין גמור ובלבו חשב להערמה ולא לתת ללוקח להשתמש וודאי שיחול עכ"ד וצ"ע הדמיון דשם זה דברים שבלב אבל כאן הוא מראה בעצם המכירה שאין בדעתו לתת ללוקח להשתמש בדבר הנקנה

אמנם מסברא היה מקום לדון שכל החיסרון במקום שכוונתו למנוע השני מהשימוש כי לא רואה כאן מכירה אמיתית אבל כאן שאפילו שרואה כאן מכירה אמיתית אבל הוא מתכונן לגנוב כה"ג זה לא חיסרון אמנם בפשוטו מהב"ח והט"ז חזינן שנקטו שכה"ג חסר בכל הדעת קנין דהינו שאדם שמוכר על דעת שלא יתן לקונה לקחת החפץ ודבר זה ניכר מעצם המכירה חשיב שחסר כאן בדעת לקנין וכמו במתנה על מנת להחזיר אם לקונה אין שום שימוש לחלק מהראשונים לא חל הקנין דזה עצמו מחסר בדעת הקנאה ה"ה כאן וצ"ע בזה [ועיין שער הציון כ"ז שכתב שגם אם צדקו דברי הנוב"י אבל יש כאן חיסרון כוונה מצד הקונה ועיין לעיל מה שכתבנו בזה]

והנה עיין במנחת שלמה סימן נ"ה שנקט שהפרשת מעשר עני יסודו נתינת המעשר לעניו ולכן נקט שאם אדם מפריש ולא יודע שזה נהיה ממון עניים לא חלה הפרשתו וכתב שצריך להזהיר דבר זה לאינם שומרי תורה ומצוות ששולחים שליח להפריש מעשרות והנה לדברי האחרונים הנ"ל אם יודע שזה נהיה של העניים אמנם אין בדעתו כלל לתת דבר זה לעניים אלא לקחת לעצמו חשיב שאין כאן דעת לקנין וחשיב שאין לו דעת להפרשת מעשר עני ודבר זה וודאי אינו דהרי מבואר במסכת דמאי דר"א ס"ל שלא צריך להפריש מעשר עני וביארו הראשונים כי בעל הבית מפריש דמה איכפת לו להפריש ולקחת לעצמו ומבואר שאין בזה חיסרון [וכן כמדומה מבואר שכותים מעשרים ולוקחים לעצמם ומבואר שזה חל] אמנם בפשוטו אין הגדר במעשר עני שיסודו הקנאת הממון אלא יסודו הוא קריאת שם ומכח זה חל חיוב נתינה וכמו דמבואר בראשונים שהדין של הפרשה ללא נתינה בקונה מהעכו"ם זה גם במעשר עני והארכנו בזה במקום אחר ולפ"ז גם אם אין דעתו שעושה מעשה הקנאה זה מועיל דהרי לקריאת שם דעתו ובזה נראה שגם לאחרונים הנ"ל שמה שמתכוין לגזול זה חיסרון בעשיה כל זה עד כמה שעשיתו זה הקנאה אבל אם זה רק דבר שתוצאה מחמת עשיתו בזה אין חיסרון וזה ברור

**יש לדון שכה"ג זה מראה שעושה רק מכירה של יור"ד ולא של חו"מ**

ט] אמנם היה נראה עוד בביאור כוונת הט"ז והב"ח דהנה מבואר בגמ' במתנת ביח חורון דכה"ג הוא לא התכוין לתת ברצינות וצ"ע הרי הוא התכוין שאביו יאכל והרי עד כמה שבאמת לא גמר בדעתו איך עובר על איסור נדר ולא היה מדובר באדם שלא היה איכפת לו מהקונם ובהכרח צ"ל שהוא חושב שמה שעשה הקנאה שהיא הקנאה לענין יור"ד זה מספיק אפילו שזה לא הקנאה לענין חו"מ וצ"ע א"כ למה בכל מכירת חמץ לא נחוש שכוונתו רק למכירה של יור"ד וצ"ל שרק במקום שעד כמה שצריך מכירה של חו"מ הוא וודאי לא היה מוכן כמו במתנת בית חורון שם מבארים שבהכרח שכוונתו למכירה של יור"ד אבל כאן בחמץ שהרי אם לאציעשה מכירה של חו"מ יאסר כל חמצו וודאי שגם לזה הוא מוכן ואין סיבה לומר שלא התכוין למכירה גמורה ולפ"ז יש מקום גדול לומר שאם מוכר ולא נותן לעכו"ם להשתמש בזה עדיף לומר שכל כוונת מכירתו היה מכירה של יור"ד ולא של חו"מ מאשר לומר שהיה כאן מכירה של חו"מ והוא גוזל את זה וא"ש דברי האחרונים ואדרבא מסתברא כדבריהם וצ"ב דעת הנוב"י וצ"ע בזה

**ב**

**בביאור החיסרון דמתנה שאינה יכולה להקדישה ובדין מתנה על מנת להחזיר**

והנה כל מה שנתבאר לעיל מתי המתנה מתפרשת שיש כאן נתינה גמורה על כל הצדדים רק סומך עליו שיעשה רצונו ומתי זה לא כך אלא שכל נתינתו לצורך קיום מטרתו אמנם עדין יש לדון שיחול נתינה גמורה על תנאי שיעשה רצונו ולגבי זה מבואר במשנה שכל מתנה שאינה שאם הקדישה אינה מקודשת אינה מתנה דהינו שכה"ג חסר בגמירות דעת של הקנאה וצ"ב מתי יש חיסרון זה ומתי לא, עוד צ"ב מה זה שונה ממתנה על מנת להחזיר ונבאר בס"ד סוגית הגמ' והראשונים בזה

**בביאור נידון הגמ' האם עוזר קני על מנת להקנות**

י] עיין בגמ' בע"ב דהיה אדם שבנו לא נהג כשורה ואסר את נכסיו עליו ואמרו לו ואם יהיה בן בנך ת"ח מה יהיה עליו ואמר ליקני הדין ואי הוי בר בריה צורבא מרבנן ליקניה והגמ' אומרת שזה קני על מנת להקנות ופומבדיתאי אמרו שכל קני על מנת להקנות זה לא חל ור"נ אמר שזה חל והביא ראיה מכל סודר שזה קני על מנת להקנות ורב אשי דוחה דמי אומר ששם לא יכול להשאיר הסודר אצלו ועוד שגם אם מועיל אם זה מעכשיו אבל כאן שרוצים שיחול לאחר שהוחזר הסודר זה לא יעזור והגמ' שואלת מה זה שונה ממתנת בית חורון דמבואר במשנה שזה לא חל והגמ' עונה או ששם זה סעודתו מוכחת עליו או שזה כר"א שויתור אסור במודר הנאה דהינו שמעיקר הדין זה חל עכת"ד הגמ'

והנה בביאור דברי הגמ' מצאנו בפשוטו שני ביאורים דברשב"א בחידושיו ובשו"ת ח"ד סימן ר"ב וכן הוא בתוס' רי"ד בסוגין ובחידושי ר"א מן ההר ובשטמ"ק ביארו דהכוונה של קני על מנת להקנות שלא מקנה לו אלא את זכות ההקנאה לאחר ולענין סודר לא מקנה לו אלא הקנאה לענין קנין סודר [וצ"ב מה זה הרי קנין סודר הוא תוצאה מהקנאה של החפץ ושמעתי מהג"ר רפאל גפן לבאר שזה הקנאה של גוף הדבר אלא שמשאיר לעצמו כל השימושים וצ"ע] והגמ' דנה האם יש כזה מושג ונחלקו בזה אמוראים והגמ' שואלת דמבואר במשנה שזה לא עוזר ואפשר לבאר שכוונת הגמ' שזה החיסרון של המשנה שכיון שלא נתכוין להקנות לו אלא לענין שזה יחשב שהאבא אוכל משל הזוכה וכה"ג אין כזה חלות או שכוונת הגמ' להוכיח שיש חיסרון של אומדנא כמו דחזינן במתנת בית חורון ודוחק ובפשוטו כמהלך הראשון והגמ' דוחה שמצד דיני חושן משפט וודאי שיש כזה מושג אלא שיש חיסרון באומדנא שלא נתכוין כלל להקנות וזה דוקא שם מצד שסעודתו מוכחת עליו אבל בעלמא זה לא שייך ועיין לקמן בביאור הסברא. עוד דוחה הגמ' שגם מצד אומדנא אין אומדנא שכה"ג זה לא חל אלא רק שם יש סברא מיוחדת שזה אסור במודר הנאה

אמנם עיין ריטב"א ורמב"ן שכתבו שנידון הגמ' האם מועיל מתנה על מנת להחזיר דהינו שקני על מנת להקנות זה וודאי לא שיור אלא תנאי שנותן לו על מנת שיקנה את זה לבן בנו וכן בסודר נותן לו על מנת שיחזיר לו והגמ' דנה האם כיון שמגביל אותו מהשימוש זה סברא שלא שיך לעשות חלות בכזו צורה או שאין כזה חיסרון ויותר מסתבר שעיקר הנידון שכה"ג חסר בגמירות דעת להקנות ולפ"ז הדמיון למשנה כפשוטו דחזינן במשנה שיש כזה חיסרון והגמ' דוחה כנ"ל ובפשוטו כן מוכח כשיטה זו מדברי הרמב"ם פ"ה ממכירה ה"ז שהביא הדין שבקנין סודר לא צריך להחזיר ביאר בגלל שמתנה על מנת להחזיר שמיה מתנה

**בביאור הר"ן והתוס' והרמב"ן בתירוץ הגמ' סעודתו מוכחת עליו**

י"א] והנה הגמ' דוחה סעודתו מוכחת עליו וביארו הראשונים שזה אומדנא שהוא וודאי לא מוכן לאחר שטרח כל כך הרבה להכין הסעודה שיתן את זה מתנה למישהו אחר וצ"ע עד כמה ששיך לתת על תנאי דהינו בקני על מנת להקנות א"כ למה כאן לא נימא שנתן לחברו מתנה גמורה על תנאי שהחתונה תעמוד לשימושה וכה"ג לא יפסיד כלל את כל מה שטרח ועיין ר"ן שכמדומה שנתקשה בזה וביאר שכוונת הגמ' שאדם רוצה שאביו יאכל ממנו ולא מן חברו וממילא דוקא כאן יש כאן אומדנא שהנתינה שנתן היא לא אמיתית אבל במקום שאין אומדנא מיוחדת כזו לא יהיה חיסרון ולפ"ז אם במודר הנאה מחברו יתן למישהו אחר על מנת שיתן למודר אין בזה חיסרון דמתנת בית חורון וזה יועיל וכן ביאר בנימוק"י

ועיין תוס' שם שכתבו וז"ל ומשני משום דסעודתו מוכחת עליו שלא היה רוצה שיקנה כלל כ"א בשביל שיסעוד אביו וא"כ אין דעתו להקנות כלל למקבל כ"א לאביו וכי נמי קני על מנת להקנות קני בעלמא משום דמקנה שפיר למקבל אך המקבל יקנה אותה לאחר אבל הכא אין דעתו להקנות אותה כלל למקבל אלא לאביו והנה עיקר כוונתם וודאי דבמשנה אין לו שום ענין בקבלת המקבל ובגמ' חשיב שיש לו ענין בקבלת המקבל אמנם צ"ב כוונת חילוקם מתי חשיב שיש לו ענין ומתי לא ולכאורא אפשר לבאר או שכאן שזה היה בנו א"כ מעונין שזה יגע למקבל דרך בנו שיש כאן קצת נתינה לבנו וכמו שביאר במאירי או שכאן שבן בנו לא היה בעולם וגם אם היה אבל הוא לא היה עדין ת"ח והצורה שיכול להקנות רק אם יהיה ת"ח זה רק בצורה זו לכן הוא עושה דבר זה ברצינות דיש לו ענין שהזוכה יזכה בזה ואין זה דומה בסעודה שכל ענין הנתינה לצורך מניעת האיסור דמודר הנאה וזה על דרך תירוצם השני של תוס' בסוכה ובקידושין וכדלקמן

והנה מבואר בגמ' קידושין ו: דמועיל לתת מתנה על מנת להחזיר לענין פדיון הבן ומתנות כהונה ומכר והקשו הראשונים הרי מבואר במשנה שכל מתנה שאי אפשר להקדיש היא לא מתנה א"כ כל מתנה על מנת להחזיר הוא לא יכול להקדיש ולמה חלה המתנה ועיין רמב"ן ורשב"א וריטב"א בקידושין שכתבו שהקושיא פלא דהרי הגמ' בנדרים שואלת את זה ועונה שדוקא כאן כי סעודתו מוכחת עליו דהיינו שזה הערמה בעלמא אבל בעלמא אין כזה חיסרון עכ"ד דהינו שבסוגין יש סיבה מיוחדת לדון שלא נתכוין כלל לתת לחברו משא"כ בכל מתנה על מנת להחזיר אין סיבה זו ונותן לחברו מתנה גמורה בלב שלם אם תנאי ועיין ריטב"א שם שכתב וז"ל פירוש שהדברים ניכרים שלא גמר בלבו לשם מתנה כלל אלא שהיה מערים כדי שיהנה אביו מסעודתו עכ"ל וכן הוא בריב"ש סימן ב' וצ"ב כנ"ל למה שלא נימא שהוא נתן מתנה גמורה כדי שיאכל אביו להשתמש בסעודה כיון שלא יפסיד שום דבר ממטרת החתונה ולא זכיתי להבין דברי הראשונים ועיין מה שביארנו בזה לקמן

**שיטת תוס' בסוכה ובב"ב שמתנה ע"מ להחזיר עוזר רק אם זה לצורך המקבל וביאור סוגין**

י"ב]והנה בעיקר קושית הראשונים עיין תוס' בסוכה מ"א: ובב"ב קל"ד בתירוצם השני וכן בסמ"ג הלכות סוכה הובא בקש"ק [ובעיטור ובאגודה] שכתבו שהחילוק אם למקבל יש הנאה מעצם הקבלה כה"ג יש כאן נתינה גמורה וכגון בלולב שיוצא ידי חובתו ובסמ"ג הוסיף שיכול להריח אבל אם למקבל אין שום הנאה אלא רק לנותן כה"ג חסר בגמירות דעת להקנאה דהינו שלא רואה בדעתו שום יציאה מרשותו ועיין תוס' בסוכה ובתוס"ר בקידושין שהוסיפו שזה כוונת הגמ' סעודתו מוכחת עליו דהינו שלא היה מוכן לוותר מסעודתו לשני א"כ כל הנתינה היא לא לצורך המקבל כלל ע"ש [והנה משמעות הדברים שבעיקר באו להביא מהגמ' שזה לא כלל שכל שלא יכול להקדיש זה חסר בבעלות אמנם מבואר בדבריהם שעיקר סברתם מבואר בגמ' ]

והנה צ"ב בסודר מה ההנאה שיש למקנה במה שזוכה בזה וצ"ל שכיון שרוצה להקנות החפץ זה עצמו ההנאה שיש לו בזכיה של החפץ ודוחק וכן צ"ב לענין מתנות כהונה ופדיון הבן מה הנאה יש לו הרי את אותו חפץ צריך להחזיר ועיין מאירי בב"ב קל"ג שביאר שעל ידי זה אנשים אחרים יתנו לו מתנות כהונה עוד צ"ב למה בסוגין שזיכה לנכדו דרך בנו יש למקבל הנאה וביאר המאירי שמדובר באבי הנכד שיש לו הנאה בזה שהוא יקנה לנכדו אמנם הרשב"א ועוד ראשונים ביארו שנתן למישהו אחר שיקנה לנכד ולפ"ז לא שייך לומר תירוץ זה ואולי יש מקום לדחוק שגם לתירוץ זה אין כוונת הראשונים שצריך שסיבת הנתינה יהיה כדי שהמקבל יהנה אלא כל שנתן בצורה שמצד התנאי המקבל יכול להנות חשיב שיש כאן נתינה ולכן במתנה על מנת להחזיר בגמ' מדובר שעד שמחזיר יכול להנות מזה וא"ש מה שהסמ"ג הוסיף שיכול להריח אפילו שלא נתן לו כדי להריח אבל שמצד הנתינה יכול להנות מזה זה מספיק ורק אם נתן בצורה שבאמת לא יכול להנות כלום זה חיסרון אמנם זה דלא כהבנת המאירי וכן דלא כסתימת דבריהם וצ"ע בזה

**ביאור שיטת הראשונים שיש תנאי במתנה ע"מ להחזיר שבאמת יוכל להקדיש וישוב סוגין**

י"ג] והנה עיין תוס' הנ"ל בתירוצם קמא וכן הביא הרשב"א בקידושין בשם הראב"ד וכן הוא בשו"ת הרימ"ג שבאמת יש חיסרון אם הוא לא יכול להקנות או להקדיש אלא שבכל מתנה על מנת להחזיר את הזמן עד שהוא מחזיר הוא יכול להקדיש א"כ אפילו שרק חלק ממה שקיבל יכול להקדיש זה מספיק משא"כ במתנת בית חורון הוא לא יכל להקדיש כלל ולכן זה לא חל ועל דרך זה הוא בתוס' רי"ד בסוכה אלא שנקט שמתנה על מנת להחזיר זה מתנה לזמן דהינו שמה שקיבל יכול לגמרי להקדיש וכן עיין ב"י סימן תרנ"ח בשם הרוקח שבאתרוג רק מועיל אם אומר על מנת שתחזיר שיכול להחזיר גם אם הוא מוקדש ועיין שו"ת הרא"ש כלל ל"ה שהביא מר' אביגדור כהן צדק שדוקא במתנה על מנת להחזיר שיכול להחזיר דמיה או כיון שיכול להקדיש ולחזור ולקנות מהקדש ולקים התנאי לכן אין חיסרון משא"כ אם אין לו שום אפשרות להקדיש לא הוי מתנה .הכלל העולה משיטות הנ"ל שיש צורך לענין הקנאה שהקונה יוכל למכור ולהקדיש ואם לא, לא חלה הקנאתו ויתכן שזה חיסרון בגמירות דעת ויתכן שזה חסר בבעלות שלא שיך בעלות בלי אפשרות לתת אותה למישהו אחר אמנם לראשונים שמספיק שיכול לתת עד שיחזיר חזינן לא כך

והנה הפלא הגדול על שיטה זו מה שהקשו הראשונים דהרי הגמ' אומרת שסודר זה קני על מנת להקנות וזה עוזר וכן לענין הקנאה לבנו שיקנה לבן בנו מבואר בגמ' שזה עוזר והגמ' מחלקת בין זה למשנה מצד שסעודתו מוכיח עליו ומבואר שמצד שבפועל לא יכול להקדיש זה לא חיסרון והקושיא בתרתי א. מעצם הדין המבואר בגמ' חזינן דלא כדבריהם ב. דהגמ' שואלת את שאלתם ועונה תירוץ אחר

ולחומר הקושיא היה מקום לומר דהם פסקו כלישנא קמא דבאמת לא עוזר קני על מנת להקנות וגם במעשה של הגמ' זה לא מועיל אמנם עיין תוס' בסוכה ובב"ב דהביאו הגמ' והוכיחו מתירוץ הגמ' כסברתם ואם דבריהם תלוי איך לפסוק א"כ אין מקום לזה וכן הראב"ד הסכים לפסק הרמב"ם שקני על מנת להקנות עוזר ודוחק לומר שהרימ"ג פסק כתוס' שפסקו כרב אשי שסודר זה לא חוזר וכל זה דוחק

ושמעתי עוד לבאר דבסוגין מדובר שלא בדרך תנאי אלא בדרך שיור דהינו שנותן לו רק לצורך להקנות וכה"ג לא שייך לדון מצד מתנה שאין הוא יכול להקדיש דמה שנתן לו נתן לו בנתינה גמורה ויכול גם להקדיש אלא שלהקדש לא יהיה מזה כלום דרק אם נתן כל החפץ ואת זה לא יכול להקדיש זה חיסרון אבל כאן שנתן רק את זכות ההקנאה ואת זה הוא יכול להקדיש אין בזה חיסרון וכן בסודר וזה עצמו מה שהיה מקום שיחול במשנה ועל זה הגמ' אומרת החילוק של סעודתו מוכחת עליו או שזה חומרא בנדרים אלא שעדין היה מקום לומר שיחול בתור מתנה על תנאי ועל זה מבואר במשנה שכל מתנה שהוא לא יכול להקדיש אינה מתנה וזה כלל לתמיד אמנם צ"ע שעד כמה שיש חיסרון של סעודתו מוכחת עליו א"כ זה גם סברא לענין תנאי א"כ מה המשנה צריכה להוסיף שכל מתנה שאינה וכו' ואולי ביחס לנתינה גמורה זה לא חיסרון וצ"ע וכל זה דוחק וצ"ע ליישב הסוגיא

**בביאור דעת הרמב"ם**

י"ד] והנה כתב הרמב"ם פ"ז מנדרים הט"ז וז"ל כל מתנה שאם הקדישה לא תהיה מקודשת אינה מתנה עכ"ל ועיין ביכורי יעקב סתרנ"ח שכתב שמשמעות הרמב"ם כראשונים הנ"ל שיש תנאי שיוכל להקדיש וכדעת רבו הרימ"ג שעד כמה שכוונת המשנה רק במקום שהערמה א"כ לשון המשנה כל מתנה **שאינה** הוא בדוקא והרמב"ם השמיטה ובהכרח שס"ל שזה תמיד כלל שיכול להקדיש ולפ"ז מה שכתב בתחילה הכללים מתי זה מתנת בית חורון כוונתו לבאר מתי יש כאן אומדנא שלא נתן אלא לצורך המתנה ולא נתינה גמורה וממילא יש כאן החיסרון של מתנת בית חורון אלא שצ"ע שהוא פסק שעוזר שמקנה לבנו שיקנה לבן בנו ואין לומר ששם זה מצד שיור דהרי הרמב"ם כתב מפורש בהלכות מכירה שקנין סודר זה מתנה על מנת להחזיר ובהכרח שלמד שסוגין זה לא שיור

ושמעתי מהגר"ר גפן לבאר שס"ל לרמב"ם שאם נותן למישהו על דעת שיקנה למישהו אחר שהוא יוכל גם להקנות כה"ג אין חיסרון דכל החיסרון אם משאיר לעצמו את הזכות למנוע מהמקבל להקנות אבל אם מקנה למקבל על מנת שיתן למישהו שיהיה לו זכות גמור להקנות כה"ג אין חיסרון והגמ' שואלת מהמשנה שגם נתן לו על מנת לתת לאביו שיוכל לעשות מזה מה שהוא רוצה והגמ' דוחה סעודתו מוכחת עליו שהוא לא התכוין כלל שיקנה לאביו אלא שזה ישאר ביד הקונה עכ"ד אמנם לפ"ז במקנה לאחר על מנת שיקנה למודר הנאה יועיל ובפיה"מ מבואר שלא נועיל ועוד שבקנין סודר הרי שם לא שיך סברא זו ושם בהכרח מה שמועיל צ"ל שבאמת יכול להקות עד שמחזיר וא"כ מה זה ענין לקניעל מנת להקנות וצ"ע

ואולי אפש"ל דלענין מקנה לבנו שיקנה לבן בנו יש סברא מיוחדת שאין חיסרון מצד שכאן אין החיסרון מצד המקנה שלא רוצה דהרי הוא רוצה לתת לו לגמרי אלא שיש איסור להקנות לו אמנם הגמ' דנה שאולי יש עוד חיסרון שכל שכל מטרת ההקנאה לא לטובת המקבל זה לא מועיל ובסודר ובקני על מנת להקנות זה לא נעשה לצורך המקבל אלא שאין שם החיסרון של מתנה שאינו יכול להקדיש שפה מצד מה שקיבל יכול להקדיש וכנ"ל והגמ' מסיקה שאין כזה חיסרון והגמ' שואלת מהמשנה שהבינה שהמקבל יכל להשתמש בזה עד הסעודה ולהקנות זמן זה ובהכרח שהחיסרון שזה לא לצורך המקבל והגמ' דוחה ששם כיון שסעודתו מוכחת וודאי שלא רוצה לתת לו זכות הקנאה כלל וזהו החיסרון במשנה וצ"ע בזה [והיה אפש"ל על דרכו של הרב גפן הנ"ל אלא שהגמ' דנה האם יש גם החיסרון של התירוץ השני של תוס' והגמ' חשבה להוכיח מהמשנה דסברא שכאן מרשה לו להקנות לזמן בנתיים ודוחה שסעודתו מוכחת עליו והחיסרון כתירוץ הראשון של תוס' ומה שבקני על מנת להקנות אין החיסרון הנ"ל דשם אין שיור אצל הנותן אמנם למקבל אין בזה שום ענין ודו"ק]

**בביאור בסוגיא דב"ב קל"ד.**

ט"ו] והנה עיין גמ' בב"ב קל"ג: דמעשה באחד שלא היו בניו נוהגים כשורה ונתן נכסיו ליונתן בן עוזיאל ומכר שליש והקדיש שלים והחזיר לבניו שליש ושמאי רצה לבטל המתנה ויונתן אמר לו אם אתה מבטל ההקדש אתה מבטל המתנה ואם לא הכל קיים ושמאי הודה לו והגמ' אומרת ששמאי בתחילה סבר שזה דומה למעשה דבית חורון והנה התוס' והרמב"ן ורוב הראשונים למדו שמדובר שאותו אדם הדיר את בניו הנאה ושמאי חשב שהנותן נתן לו על מנת שיתן לבנים שלו לאחר מיתתו ולכן טען שזה כמו מעשה דבית חורון שלא חל המתנה ויונתן בן עוזיאל אמר לו שא"כ מה שהקדשתי גם לא חל אלא שכיון שהוא לא אמר לי שזה על דעת זה א"כ מה שהקדשתי חל וה"ה שמה שנתתי לבניו אין בזה שום חיסרון ולפ"ז מבואר שאם באמת היה נותן לו רק על דעת שיתן לבניו זה לא היה חל והוא כמו מעשה דבית חורון וצ"ע לר"ן דזה סברא מיוחדת באכילת אביו א"כ לכאורא כאן זה לא שייך אמנם לשאר הראשונים ע"ש דכאן זה גם הערמה בעלמא אמנם זה וודאי מוכח מכאן מהא דרצה לבטל ההקדש שזה לא רק חיסרון מצד מודר הנאה וצ"ע הגמ' שדנה שזה כר"א שויתור אסור במודר הנאה

אמנם עיין רשב"ם ורבינו גרשום וכן ביאר ברא"ש וכן הוא ביאור אחד ברמ"ה ששמאי חשב שנתן לו על מנת שלא יתן לבניו וממילא ברגע שנתן לבניו עבר על התנאי ובטל המתנה ויונתן בן עוזיאל אמר לו שעד כמה שפה זה מתפרש כאומדנא שאני לא יוכל לתת לבניו א"כ לא חל כלל המתנה וגם מה שהקדשתי לא חל ובהכרח צ"ל שלא היה כאן אומדנא דמוכח שלא נותן לי אם אני אתן לבניו אלא שהוא סמך עלי שאני לא אתן וממילא אני יכול גם להחזיר לבניו והנה לפ"ז מפורש בגמ' דאיכא חיסרון במה שהמקבל לא יכול להקדיש שכאן הרי הוא יכל להשתמש לעצמו ולכאורא אין כאן שום הערמה וזה דעת כל הראשונים שכתבו שיש חיסרון מה שבפועל לא יכול להקדיש

**בביאור שיטת הרא"ש בסוגיא דב"ב**

ט"ז] ועיין רא"ש שגם ביאר כך וכתב וז"ל.................. ו הנה בפשוטו הוקשה לו מה זה שונה מכל מתנה על מנת להחזיר שהוא לא יכול להקדיש ובכל אופן זה חל ולכן ביאר שחלוק הדברים שאם אמר מפורש שנותן ובלשון תנאי אין בזה שום חיסרון אבל אם לא אמר כלום אלא שמצד אומדנא חל כאן הגבלה גרע וכן ביאר בתשובותיו כלל ע"ד וצ"ב החילוק

והנה עיין שו"ת חת"ס חחו"מ סימן..... שהביא בשם רעק"א [הובא בליקוטים על בב"ב] שאמר לישב על קושית הראשונים מה ההבדל בין מתנת בית חורון למתנה על מנת להחזיר דבמתנת בית חורון זה על דרך שיור דהינו שהקנה לו רק לענין שאכילת אביו תחשב ממנו משא"כ במתנה על מנת להחזיר הוא זכה לגמרי אלא שמכח התנאי הוא צריך להחזיר והנה היה מקום לומר שזהו כוונת הרא"ש דעד כמה שביאר מפורש שנותן על תנאי א"כ יש כאן הקנאה גמורה משא"כ בסתמא זה חל בצורה של שיור ואין כזה מושג אמנם עיין חת"ס ששלל סברא זו דודאי שאפשר להקנות על ידי שיור וכן נקט הסמ"ע סימן רמ"א סקט"ו בכוונת השו"ע שאפשר לתת מתנה אם שיור לענין להקדיש [והחזו"א חלק עליו] וכן הקצוה"ח סימן קי"א סקי"א סק"ג שנקט בתור דבר פשוט ששיך הקנאה אם שיור והביא כן מהאחרונים וכן אין זה במשמעות לשון הרא"ש שלא הדגיש כלל שאמר לשון תנאי אלא הדגיש שאמר את הדברים

ובפשוטו צ"ל דאם ביאר מפורש שנותן על תנאי א"כ אין שום סיבה לחיסרון גמירות דעת דנתן בצורה ברורה שלא יחסר לו מרצונו כלום אבל איפה שנתן בסתמא ולא בירר דעתו שמגביל הנותן אבל יש אומדנא דמוכח שרוצה להגביל כה"ג כיון שלא דיבר על זה אם הקונה ולזוכה הדברים לא ברורים אין דעתו להקנות כלל ולא חל קנין כלל והנה מסתברא דאיפה דזה אומדנא דמוכח שידועה גם לנותן וגם למקבל אין חיסרון זה דכה"ג זה כמו שפירש ורק מתי שזה לא נחשב שדיברו ביניהם איכא לחיסרון זה וכן הוא מפורש ברא"ש בסוכה פ"ג ס"ל לענין אתרוג שגם אם נתן בסתמא זה חל כדין מתנה על מנת להחזיר

אמנם הדבר צ"ע דהרי בגמ' בנדרים מדובר שאמר ואינן לפניך שביאר מפורש כוונתו וא"כ לא שייך סברא זו ועוד דבמקרים של הגמ' במעשה שאמרו לו אם הנכד יהיה ת"ח כתבו הרא"ש והתוס' והר"ן שמדובר שאמר תנאי מפורש ולנ"ל אין מקום לדמיון הגמ' דבמשנה הרי לא היה אמירה מפורשת ואולי זהו כוונת הגמ' לחלק סעודתו מוכחת עליו דהיינו שהוא לא אמר מפורש וכן משמע קצת ברמב"ן בב"ב עוד צ"ב שלשון הרא"ש בב"ב בהעתיקו את הגמ' שזה הערמה בעלמא ומשמע שזה הטעם שלא חל ויש לדחוק שחיסרון זה שלא יכול להקדיש זה עצמו נחשב הערמה

והגר"ר גפן שליט"א כתב לבאר דבאמת כוונת הרא"ש שיש כאן שני חסרונות אחד מכל סוגיא דב"ב שלא אמר מפורש ואחד מכח סוגיא דנדרים שזה הערמה בעלמא ועל דרך תוס' שכיון שהמקבל לא נהנה ושניהם מאותו יסוד של חסרון גמירות דעת ולפ"ז כוונת הגמ' בב"ב ללמוד ממתנת בית חורון את עצם החיסרון וכל זה דוחק ובפרט דהרא"ש למד לענין סוגיא דב"ב מסוגיא דנדרים שזה לא דוקא ההקדש וי"ל ועוד דהרא"ש בנדרים כתב שביאר הסוגיא בב"ב והרי שם לא הדגיש כלל שיש עוד הלכה של הערמה ועוד דבקיצור פסקי הרא"ש לא הוזכר בב"ב רק דין זה דמתנה לא מושלמת ללא שפירש ולא הזכיר כלל חיסרון דהערמה וכן בסימן רמ"א בטור ושו"ע שהעתיקו דין הרא"ש לא כתבו אלא חיסרון זה בדיני הקנאות ולא יותר מזה וצ"ע בכל זה

אמנם עיין טור חיור"ד סימן רכ"א שכתב מפורש שאם מקנה לאדם על מנת שיתן למודר הנאה זה אסור הרי מפורש שיש הערמה גם במקום של תנאי ובהכרח כנ"ל וצ"ע בכל זה

**קושיא על הרא"ש מדבריו בבכורות ומדין מערימין על מע"ש**

י"ז]והנה עיין גמ' בכורות נ"א: דבנתן פדיון הבן וחשב בלבו שהכהן יחזיר לו דזה לא מועיל והקשו התוס' והרא"ש הרי מתנה על מנת להחזיר מועיל בפדיון הבן ולמה שזה לא יעזור ותירצו שכיון שהנותן נתכוין רק למתנה על מנת להחזיר והמקבל נתכוין למתנה גמורה ממילא לא חל כלום והנה צ"ב למה כוונת הנותן לא נחשבת דברים שבלב וצ"ל או שזה היה בלבו ובלב כל אדם או שיש דין מיוחד לגבי מתנות כהונה שצריך נתינה גמורה מצד הנותן עיין לעיל סק"ג מה שביארנו בזה והנה זה וודאי שאין אומדנא דמוכח גם ביחס למקבל דא"כ מה שאחרי זה אומר שלא רוצה זה דברים שבלב וא"כ לכאורא לשיטת הרא"ש כיון שנתן מתנה סתם ולא פירש ואין כאן אומדנא דמוכח ביחס לשניהם א"כ זה כמו מתנת בית חורון והיה צריך להיות שלא חל כלל וצ"ע קושית הרא"ש לשיטתו

והנה מבואר במסכת מעשר שני דמערימים על מעשר שני ואומר לו הא לך מעות הללו ופדה בהן מעשר שני והנה לדעת הריטב"א לעיל סק"א זה נחשב תנאי אמנם לדעת הרשב"א אין זה תנאי וצ"ע למה אין כאן חיסרון של מתנת בית חורון לרא"ש דהרי לא עשה תנאי ואמר שכוונתו לדבר מסוים וכה"ג יש כאן הגבלה שלא נותן לו להכל ועיין בירושלמי דצריך לתת לאדם שיודע בו שלא יקח הכסף לעצמו ומבואר שבאמת צריך לתת בצורה שהמקבל יעשה אם זה מה שהוא רוצה וכה"ג שהתכוין לתת לגמרי אין את דין הרא"ש אמנם צ"ע למה לא מוזכר לעשות בצורה של תנאי ולראשונים שכל שלמקבל אין הנאה לא מועיל א"ש וצ"ע בזה

**בישוב שיטת הרמב"ן והראשונים שכתבו שגם במקום של הערמה לא עוזר**

י"ח] והנה בלשון הרמב"ן בחידושיו בב"ב וכן בר"ן שם מבואר שביארו על דרך הרא"ש אלא שבדבריהם מפורש שעיקר החיסרון במקום שזה הערמה בעלמא אלא שגם במקום זה כתבו שאם יאמר מפורש שזה בלשון תנאי לא יהיה החיסרון דהערמה ורק מתי שנתן בפשוטו ויש אומדנא שלא רוצה כה"ג חל בזה דין מתנת בית חורון אמנם בדבריהם בקידושין ובסוכה לא הזכירו חלק זה כלל שלא היה תנאי מפורש אלא רק החילוק ששם זה הערמה בעלמא

והנה עיין לעיל שהבאינו מהרמב"ן ועוד ראשונים שכתבו שהחילוק בין מתנה על מנת להחזיר למתנת בית חורון ששם זה הערמה משא"כ במתנה ע"מ להחזיר וע"ש שהקשינו שלא נתבאר בדבריהם מה החילוק ולאחר כל הנ"ל יש לבאר דבריהם או שכוונתם על דרך תוס' בסוכה בתירוצם השני שכל שזה לטובת המקבל אין כאן הערמה וכל שזה לא לטובת המקבל זה הערמה או שכוונתם על דרך הרא"ש וכמשמעות הרמב"ן בב"ב שרק אם עשה מתנה סתם וכל כוונתו למנוע איזה בעיה ולא אמר לשון תנאי זה חיסרון אבל במקום שמעונין לתת לחברו או שעשה תנאי אין חיסרון

אמנם מצאנו בזה דברים מפורשים בספר התרומות דהנה מבואר ברמב"ם הובא בטור סימן צ"ט דאם אדם רוצה להבריח נכסיו שהלוה לא יגבה ונתן מתנה על מנת להחזיר שזה לא עוזר ועיין ב"י שהביא בספר התרומות שביאר שכיון שהרמב"ן בקידושין ו: ביאר שכל שזה בתור הערמה זה לא מועיל א"כ כאן זה הערמה והרי כאן זה בצורה של מתנה על מנת להחזיר ומבואר שכל שזה לא לצורך המקבל כלל אלא לצורך הנותן אין כאן מתנה

**בדברי המ"א שבמכירת חמץ והפקר בשביתת בהמתו ישראל אחר לא יכול לזכות בזה ובדין הפקר על תנאי שלא יזכה אחר**

י"ט] והנה כתב המ"א סימן תמ"ח שבמוכר לעכו"ם אם ישראל אחר בא לאחר פסח וקונה מהעכו"ם זה לא עוזר דאדעתא דישראל זה הוא לא מכר לו וכן כתב בסימן רמ"ו לענין שביתת בהמתו שבאם בהמתו אצל עכו"ם יפקירה וכתב שמישהו אחר לא יכול לזכות מצד שאדעתיא דישראל זה הוא לא הפקירו ועיין מקור חיים שהקשה שא"כ זה כמו מתנת בית חורון ובמגן האלף הקשה שדוקא שם שזה הערמה אבל כאן אין בזה שום הערמה אמנם לביאור הרא"ש שכן נפסק בשו"ע סין רמ"א לכאורא הוא ממש כמתנת בית חורון אם לא שנדחוק שכאן זה אומדנא דמוכח וכמו באתרוג אמנם צ"ע מהפקר ואולי כיון ששם זה רק דבר שבינו לעצמו וודאי אין חיסרון זה אמנם מסברא היה מקום לומר שעד כמה שהעכו"ם מוגבל בפשוטו זה מתפרש שרק עשה מכירה של יור"ד דהינו לענין איסור וכמו במתנת בית חורון וכמו שביארנו לעיל סק"ט

והנה באמת צ"ע לענין שביתת בהמתו למה לא כתבו הראשונים עיצה זו שיפקיר על תנאי שאף אחד לא יכול לזכות בזה והרי למעשה גם אם מישהו יזכה זה לא יחול וההפקר לא יתבטל וכמו בעל מנת להחזיר בהקדישו דלא חל ההקדש כמבואר בפשוטו בראשונים ולשאר הראשונים אולי זה הערמה אמנם לדעת הרא"ש לכאורא אין לנו מקור שזה חיסרון וכן צ"ע בסוגיא דבב"מ ל: בר' ישמעל שהלא חזר וזכה למה שלא הפקיר על תנאי שלא יזכה ואולי בהפקר זה גרע כיון שיש דין שיהיה הפקר לענים ולעשירים וסברא זו מבואר ברעק"א ב"ק ס"ט שלא שיך הפקר מעכשיו ולאחר ל' כיון שכה"ג חשיב שזה לא לעשירים ולעניים כשמיטה אמנם מדברי המ"א חזינן שאין כזה חיסרון ואם נימא דגם לרא"ש יש חיסרון של הערמה א"ש

**בדין מתנה ע"מ להחזיר בחמץ ושביתת בהמתו**

כ]עיין בשו"ע סימן תרמ"ח שלא מועיל בחמץ למכור מתנה על מנת להחזיר ומשמעות הפוסקים שזה מצד חומרא דחמץ ועיין בבה"ל שהביא מהגרעק"א לדון למה שלא יהיה כאן חיסרון שאולי העכו"ם לא ירצה להחזיר ויתבטל המתנה ותירץ שהרי יכול למחול התנאי אמנם בהחזיר העכו"ם מבואר שמעיקר הדין אין חיסרון ולכאורא יש לעיין למה אין כאן חיסרון של מתנת בית חורון דהרי הוא לא מרשה לעכו"ם להשתמש בזה שום שימוש ולכאורא היה מקום לומר דבמקום שיש איסור שדבר זה יהיה שלו וודאי הוא גומר בדעתו להקנות לגמרי כדי שלא יעבור איסור ואלי גם שם כל הצד שמותר שבפסח עצמו העכו"ם יכול להשתמש אם יתן דמיו וכדו'

והנה לכאורא למה דנקטו הפוסקים דהחיסרון בחמץ שלא עוזר מתנה על מנת להחזיר מצד חומרא דחמץ א"כ לכאורא לענין שביתת בהמתו זה עוזר וצ"ע למה הפוסקים לא יעצו לעשות כך שזה וודאי עדיף מהפקר שלא בפני שלשה וכאן אין לו חשש שהעכו,ם יקח את זה וצ"ע

**בהקנאת הבגדים להיפטר מקריעה במתנה על מנת להחזיר**

כ"א] והנה יש הרבה שמקנים הבגדים לענין קריעה בכותל המערבי והנה אם מקנה סתם ללא לומר כלום עיין לעיל מה שהארכנו סק"ז דלכאורא זה מחלוקת ראשונים האם יש כאן החיסרון מתנת בית חורון ולכאורא להלכה צריך להחמיר בזה ובפרט לתומים שאם משאיר את זה אצו וודאי שהוי מתנת בית חורון ע"ש אמנם במקום שיתן לו ויאמר שהמטרה שאני לא אצטרך לקרוע לכאורא כה,ג זה ממש דין הרא"ש וכה"ג הוי הערמה ולא חל כלום וכמו שהשו"ע פסק סימן רמ"א אמנם אם יגיד מפורש מתנה על מנת להחזיר הנה לתוס' בתירוץ השני שצריך שלמקבל יהיה הנאה הרי כאן למקבל אין שום הנאה ולא יועיל ויתכן שכאן לכל הראשונים לא יעזור דמשאיר לעצמו כל הזכיות שהרי הוא לבוש בזה ולא נותן לחברו

והנה אם לא אומרים שזה מתנה על מנת להחזיר וודאי שזה הכוונה, לכאורא לרא"ש זה לא מועיל כלל אלא שיתכן שכאן זה כמו אתרוג שזה אומדנא דמוכח שידוע גם למקבל אמנם יש מקום לדון לר"ן מצד הערמה דאדם רוצה את בגדיו ורוצה להשתמש בשלו ולא של אחר וכן לראשונים שצריך שלמקבל יהיה מזה הנאה הרי כאן אין לו שום הנאה ואולי כיון שמצד חו"מ יכול לבקש הבגדים ולהנות בהם בנתיים זה מספיק אמנם לכאורא גם על זה יש אומדנא שמשאיר לעצמו זכות שימוש אמנם לנ"ל כיון שכאן ללא זה הוא יעבור איסור ועדיף לו להפסיד הבגדים מאשר לעבור איסור א"כ אין חיסרון זה אמנם כל אדם לפי מה שהוא דיתכן אדם שמעדיף לעבור איסור מאשר להפסיד את בגדיו

ובעיקר הדבר לכאורא הרי האחרונים ובראשם התבואות שור דנו לאסור הערמה במכירת חמץ ושאר דברים ולפ"ז וודאי אסור ויש מקום לומר שכל מה דמבואר בכמה דוכתי שאין איסור הערמה הכוונה במקום שעד כמה שחל מה שעשה באמת אין סיבה לאסור כגון בחמץ שעד כמה שזה לא שלו אין כאן חיסרון אבל כאן דוודאי רצון התורה שיקרע בגדיו רק במקום שאין לו בגדים לא שייך לחיבו בזה וודאי הוא הערמה גמורה וכמו שבמעשר שני לולי שכתוב בו ברכה היה אסור וצ"ע

**סיכום שיטות הראשונים לחלק בין מתנת בית חורון למתנה על מנת להחזיר**

כ"ב]והנה מבואר במתניתין דכל מתנה שאינה שאם הקדישה אינה מקודשת אינה מתנה דהינו שכל מה שהארכנו קודם האם חל כאן מתנה גמורה שהקונה יכול לעשות בזה מה שהוא רוצה או לא אמנם באופן שלא חל כאן מתנה גמורה אלא שכל המתנה רק לצורך שאביו יאכל בסעודה וכדו' כה"ג זה לא חל כלל ולא אמרינן שזה חל בתנאי שיעשה רצונו ומבואר במשנה כלל שכל שהמקבל לא יכול להקדיש זה לא מתנה כלל והקשו הראשונים מה זה שונה ממתנה על מנת להחזיר דמבואר בגמ' בב"ב קל"ח דאם נותן אתרוג במתנה על מנת להחזיר אם החזירו יצא ולא אמרינן שכיון שלא יכל להקדישו זה לא חל ומצאנו בזה הרבה תירוצים בראשונים ונבארם בס"ד ומה שיש לדון בדבריהם

א.עיין ב"י שהביא בשם הרוקח דגרס בגמ' על מנת שתחזירו ולא גרס לי וכיון שיכול להקדישו ולהחזירו וקיים התנאי רק לכן יצא ידי חובתו אבל אם לא, כיון שכאן צריך להחזיר דוקא את זה עצמו ולא את דמיו לכן לא יצא

ב.ועל דרך זה מובא בשו"ת הרא"ש כלל ל"ה מהמהר"י כהן צדק וכן הביא האבני מילואים משו"ת מהר"ם שבאמת יכול לתת לו את דמיו דהינו שיכול להקדישו ובכל אופן לקיים התנאי או כיון שיכול להקדישו ולחזור ולפדותו ולקים התנאי דהרי זה לא קדושת הגוף רק לכן אין בזה חיסרון אבל אם באמת יעשה תנאי שלא יכול להקדיש לא יחול המתנה

ג.עיין תוס' רי"ד סוכה מ"א. ובפסקיו דכוונת הגמ' שנותן מתנה לזמן וגם זה עוזר לענין אתרוג וכה"ג הרי את הזמן שנתן לו הוא יכול להקדיש וממילא אין בזה שום חיסרון ומבואר שעד כמה שיקנה לו לעולם על מנת להחזיר כיון שלא יכול להקדיש את הזמן העולמי זה לא יחול

ד.עיין שיבולי הלקט שהתנאי על מנת שתחזיר הכוונה שאחרי שקיים המצוה חייב להחזיר אבל לפני קיום המצוה יכול לעשות אם זה מה שרוצה ואם יקנה למישהו אחר לא יצטרך להחזיר רק כיון שיודע שרוצה לקיים המצוה א"כ יעשה רצונו שהוא יחזיר לו ומבואר שעד כמה שאין לו אפשרות להקדיש כלל מחמת תנאו לא חל כלל

ה..עיין תוס' סוכה מ"א: בתירוצם הראשון ובב"ב קל"ד. בתירוצם הראשון וכן בדברי הראב"ד שהובא בחידושי הרשב"א קידושין ו: וכן הוא בשו"ת הרימ"ג סימן מ"ב [הובא בחידושיו על בב"ב קל"ח:] שכיון שאת הזמן שעד שהוא מחזיר לו הוא יכול להקדיש לכן אין החיסרון דמתניתין דהינו שאפילו שיכול להקנות חלק ממה שקיבל זה מספיק משא"כ במתניתין שלא יכול להקנות כלל ולפ"ז בנותן מתנה על מנת שלא תמכור כלל אפילו לרגע זה לא יעזור

ה.דעת תוס' במקומות הנ"ל בתירוצם השני וכן הוא בסמ"ג שכל החיסרון של המשנה כיון שהמקבל אין לו שום הנאה מעצם הקבלה וכל המטרה רק לצורך הנותן אבל אם למקבל יש הנאה מעצם הקבלה כגון שיכול לצאת בזה ידי חובתו או שיכול בנתיים להשתמש בזה כה"ג אין חיסרון במה שהוא לא יכול להקדיש

ו.עיין חידושי ר' אברהם מן ההר בנדרים מ"ט שכתב שכל החיסרון במשנה זה רק מצד שלענין מודר הנאה זה נראה כאילו הגיע ממנו כיון שכל מה שנתן לו על מנת שיתן לחברו אבל מצד חושן משפט אין כזה חיסרון וודאי שחלה המתנה אמנם בפשוטו מהלך זה נסתר מהגמ' בב"ב קל"ד.דמבואר שעד כמה שזה מתנת בית חורון לא חל כלום ע"ש אמנם כל זה לשיטת הרשב"ם שם אבל לשיטת הרמב"ן הובא לעיל הכוונה שכל מה שיש איסור הערמה עד כמה שחל בצורה שלא יכול להקדיש ולכן אמר לו שאם אתה יכול לבטל מה שהקדשתי ושאני חייב לתת לבנים רק אז יש איסור לתת לבנים

ז. עיין רא"ש בב"ב שכתב שיש חילוק בין אם נתן מתנה סתם ויש אומדנא ברורה שלא נתן לגבי הכל לבן שנתן על מנת להחזיר דבנן ולא פירש כלום וזה לא חל לגבי הכל כה"ג הדין שלא חל כלל משא"כ אם פירש בדיוק מה רוצה שיחול כה"ג גם אם לא יכול להקדיש זה לא חיסרון וכן נפסק בשו"ע סימן רמ"א [אמנם עיין לקמן דיש לדון שהרא"ש מודה שיש עוד הלכה של הערמה שזה גם בפירש על תנאי]

ח. עיין ברמב"ן קידושין ו: וברשב"א שם ובריטב"א ובר"ן שכתבו שאין שום מקום לקושיא זו דהגמ' שואלת את זה בנדרים ועונה שההבדל שבמשנה סעודתו מוכחת עליו שזה להערמה בעלמא משא"כ במתנה על מנת להחזיר וכן הוא בריב"ש תשובה ב' עכ"ד והנה עיקר כוונתם שאין כזה חיסרון מה שבפועל לא יכול להקדיש וכמו שהביאו הראשונים בנדרים מהירושלמי והטעם שלא עוזר במתנת בית חורון כי זה הערמה בעלמא אמנם צ"ע מה ההבדל שמתנת בית חורון זה הערמה ולא אומרים שנתן לו על מנת שיתן לאביו למתנה על מנת להחזיר שזה לא הערמה ומשמעות הרמב"ן בב"ב קל"ד שאם נותן סתם וכוונתו לא לתת לגמרי כה"ג זה מתפרש שלא נתן משא"כ אם פירש מפורש על מנת להחזיר אמנם מפורש בלשונו שכל החיסרון בנתן סתם כשנתן בתור הערמה אבל אם נתן לא בתור הערמה אלא שנתן לצורך מטרה מסוימת של המקבל לא יהיה חיסרון זה וזה דלא כמשמעות הרא"ש שבכל מקרה זה חיסרון וכן לפ"ז מוכח שאם אומר על תנאי על מנת להחזיר אפילו זה הערמה דהינו שכל המטרה לצורך הנותן זה מועיל

אמנם משמעות הרמב"ן ושאר הראשונים בקידושין יותר שכל שנותן לצורך המקבל זה לא הערמה וזה מתנה על מנת להחזיר משא"כ מתנה שכל מטרתה לצורך הנותן כה"ג זה הערמה בעלמה דהינו שאין לו דעת לתת למקבל שזה רק לצורך מטרה יהודית ולא דעת נתינה אמיתית ולפ"ז יתכן שגם אם יגיד על מנת להחזיר יהיה בזה חיסרון של מתנת בית חורון כשכל מטרתו לצורך עצמו ועיין טור סימן צ"ט דכתב דאם אדם נתן מתנה על מנת להחזיר כדי להבריח מבעל חובו זה לא מועיל וכתב הב"י בשם הבעל התרומות שזה על פי דברי הרמב"ן בקידושין ו: שכל שזה הערמה זה לא חל וגם כאן זה הערמה ומפורש שנקט שאפילו אם אומר על מנת להחזיר חשיב הערמה

ט.עיין ר"ן ונימוק"י בסוגיא דנדרים שגם נקטו על דרך הרמב"ן שהחיסרון במקום שזה הערמה אלא שביארו שכל שנותן על תנאי שיעמידו הדבר לשימוש מסוים שאדם מעונין שזה יהיה שימוש בשלו ולא בשל חברו כה"ג חשיב שאין כאן דעת לנתינה כגון בנותן לחברו על מנת שיעמיד הסעודה והחצר לחתונת בנו שכה"ג הרי רוצה שהחתונה תהיה משלו ולא משל חברו חשיב שאין כאן דעת לנתינה

י. עיין שו"ת חת"ס שהביא מהגרעק"א שהיה מקום לישב דבמתנת בית חורון שעשה בתור שיור כה"ג לא שייך לשיר שלא יוכל להקנות דעד כמה שזה שלו ממילא הוא לא יכול להקנות משא"כ אם עושה בצורה של תנאי כה"ג הרי למקבל מצד עצם הבעלות יש לו האפשרות להקדיש ורק שיש כאן חיסרון צדדי שתתבטל המתנה מצד התנאי וזה לא חיסרון בעצם הבעלות אמנם עיין רא"ש ועוד ראשונים שביארו הגמ' בנדרים בקני על מנת להקנות שזה בעל מנת ובכל אופן הגמ' מדמה למתנת בית חורון ומדברי כל הראשונים חזינן שכשזה הערמה זה חיסרון גם בעל מנת להחזיר

**הערות בסוגיא דמתנת בית חורון**

כ"ג] א.עיין רשב"א שהקשה בסוגיא דקני על מנת להקנות דמה הגמ' מדמה קנין סודר הרי דרכי הקנינים לחוד ודרכי ההקנאה לחוד וצ"ב כוונתו הרי עד כמה שאין קנין של קני על מנת להקנות א"כ גם בתור מעשה קנין זה לא יכול לחול ומשמע שאים החיסרון מצד שלא שיך כזה חלות אלא מצד אומדנא ודן הרשב"א שבמקום שכל המטרה לקנין אין חיסרונות אלו וצ"ב

ב.לכאורא עד כמה שנידון סוגין בכיפי היה בתור תנאי א"כ לכאורא כל הפירות שבנתים שיכים לבן והרי הוא מודר הנאה והנה הגמ' דנה שכאן אין הכוונה שזה חל מעכשיו וכתב הרשב"א הטעם כיון שאיפה יהיו הפירות שבנתים ומשמע שבאמת הפירות היו שיכים לבן וצ"ע לרשב"א שביאר הגמ' בתור שיור א"כ לענין הפירות אין סיבה שלא יתן הקרקע לבן השני ועיין ר"ן בד"ה אמר שטעם רב אשי מצד דמאי עביד ליה בנתיים ומשמע שמצד הקנאתו זה כבר עכשיו לבן שהוא מודר ולא שלמד הסוגיא בתור שיור ועיין לשונו בד"ה אמרי שכתב שקני על מנת להקנות זה לא דומה למתנה על מנת להחזיר דשם הוא הקנה לשעתו משא"כ כאן וכו' וקצת משמע ממה שהוסיף לשעתו שעיקר כוונתו שבנתים יש לו משהו מזה ולא ששם זה תנאי וכאן לא

ג.עייין ר"ן במשנה על מה שמבואר שכל מתנה שאינה שהקשה מה זה שונה ממתנה על מנת להחזיר ותירץ ששם זה מתנה גמורה על תנאי וכאן זה הערמה בעלמא וצ"ע שהרי זהו קושית הגמ' ומה צריך לחזור על המבואר בגמ' ויתכן שכוונתו שזה וודאי שהמשנה זה מצד הערמה ורק מתי שזה הערמה יש החיסרון והגמ' דנה שגם במקום שזה הערמה בכל אופן יש אופנים שאין בזה חיסרון אמנם יש מקום לבאר שעיקר כוונת הר"ן לא לבאר הטעם אלא שביאר שאין כוונת המשנה לומר שזה כלל מצד הלכות הקנאה שצריך שיוכל להקנות דהרי במתנה על מנת להחזיר אין כזה חיסרון אלא ההבדל שמתנה על מנת להחזיר גמר בדעתו להקנות אלא שעשה תנאי וכאן לא גמר בדעתו להקנות אמנם בטעם שכאן יש יותר סיבה לומר שלא גמר בדעתו להקנות דבר זה מבואר בגמ'

והנה הר"ן בגמ' שאומרת שקני על מנת להקנות לא עוזר חזר והקשה מה זה שונה ממתנה על מנת להחזיר והנה אם הכונה בגמ' שזה חיסרון בעצם א"כ וודאי א"ש קושיתו וחילק בין שיור לתנאי ואם למד הגמ' מצד תנאי א"כ הוקשה עד כמה שס"ל שזה חיסרון באומדנא כמו מתנת בית חורון ועל זה ישב החילוק שכאן יש יותר אומדנא שזה לא רציני כי אין לו שום שימוש ואין זה דומה למה שכתב בע"א לשני הביאורים דכאן דן בזה עצמו למה מתנה על מנת להחזיר זה לא הערמה

**המורם מהנ"ל**

א]מבואר במשנה דמעשה באחד שהיה מודר הנאה מאביו והיה משיא את בנו והקנה את נכסיו לאחד ואמר לו הרי חצר וסעודה מונחים לפניך ואינן לפניך אלא כדי שיבוא אבא ויאכל עימנו והמשנה אומרת שכה"ג חשיב שאין כאן גמירות דעת להקנאה וללשון ראשון דוקא כי אמר ואינן לפניך וביאר הרמב"ן בקידושין ו. שכאילו אמר שלא נותן לו ובלשון השני הגמ' אומרת שגם אם אמר והרי הן לפניך כדי שיבוא אבא וכו' דהינו שאם נתן בסתמא וביאר שזה כוונתו כיון שיש כאן אומדנא דמוכח שאדם לא יכין סעודה ויתנה לאחר וכה"ג זה מתפרש שאין כאן נתינה אלא לענין זה ממילא לא חל כלום ודעת הרשב"א שרק אם אמר בשעת הנתינה שזה הסיבה אבל אם לא ביאר כלום אמרינן שנתן לגמרי אלא שסמך על הנותן שיעשה רצונו והרמב"ם נחלק עליו דגם אם מבאר אחרי זה שזה סיבתו כיון שהיה כאן אומדנא דמוכח אין כאן מתנה ובריטב"א משמע שרק אם מפרש אחר כך וברבינו ירוחם מפורש שגם אם לא פירש כלום אלא דבסתמא זה כך ולהלכה השו"ע פסק כרמב"ם

ב]והנה מבואר במשנה שבסתם מודר הנאה נותן מתנה לאחר וסומך עליו שיתן למודר ומותר אפילו שזה אומדנא דמוכח שזה הסיבה שנתן וביאר הנימוק"י הטעם שכאן יתכן שהסכים לקחת סיכון שהמודר לא יקבל ונתן מתנה לגמרי משא"כ במתנת בית חורון אם היו אומרים לו שיש סיכון שלא יתן הסעודה וודאי לא היה מוכן וכה"ג נחלק הרשב"א ויש מקום לומר שגם לרשב"א אם זה אומדנא דמוכח שלא סומך שהמקבל לא יקח לעצמו וודאי שלא חל כלום

]יש מקום גדול לדון דבאופן דאם המקבל היה יודע שיכול לקחת לעצמו הנותן וודאי לא היה מוכן לתת שכה"ג גם לרשב"א לא חל כלום וכמדומה שזה כוונת החזו"א שההיתר מכירה אין לו שום גמירות דעת אלא הערמה בעלמא ויתכן שזה כוונת התבואות שור שלא מועיל להקנות הבהמות לגוי להאכילם חמץ בפסח

]בריב"ש וביראים ובשעה"צ מבואר שגם במקום שהנותן נתכוין לתת לגמרי אבל אם הנותן היה בטוח שזה הערמה בעלמא אין כאן מכירה כלל ויש לדון האם בישראל שדעת הראב"ד שעוזר דעת אחרת מקנה ללא כוונת קנין של הקונה ה"ה כאן או שזה גרע

]מקנה כל נכסיו לצורך להבריח מהלוה נחלקו ראשונים האם הוי הערמה בעלמא ולא חל או שגמר ומקני ובפשוטו תלוי בנ"ל אמנם התומים ביאר שמדובר שנתן לאדם שמעונין במתנתו ויתכן שמעדיף מגבית בעל חובו ובדעת הרא"ש יתכן שזה אפילו לרשב"א דכאן זה אומדנא דמוכח שאדם לא יתן את כל נכסיו ויסמוך שהנותן יתן לו להשתמש כשלו

]עיין תומים שחידש שאם הוא ממשיך להחזיק מתנה ולא נתנה למקבל בזה וודאי מוכח שכל המתנה זה להערמה וצ"ע האם זה סברא מיוחדת כאן או שזה תמיד

]עיין ב"ח וט"ז שחידשו דבמכירת חמץ אם הישראל שם מנעול על החמץ שמראה שלא מתכונן לתת לו לקחת עובר בבל יראה ובל ימצא דהיינו שזה הערמה גמורה ויש לבאר דכל דמתכוין לגזול חשיב שחזר בגמירות דעת ויתכן מצד שכה"ג זה מתפרש שלא נתכוין להקנות הקנאה אמיתית בחושן משפט אבל אם יגיד שרוצה ברצינות אלא שמתכונן לגנוב אין בזה חיסרון

]מבואר בגמ' דאנשי הגליל היו מקנים חלקם לנשיא כדי שאחד לא יוכל לאסור על השני ומבואר שאין בזה חיסרון דמתנת בית חורון עוד מבואר בגמ' ביצה י"ז דמי ששכח לעשות עירובי תבשילין מקנה חלקו לחברו ואופה בשבילו עוד מבואר בשו"ע שמי שאין לו בשבת אלא כלי לא טבול יכול להקנותו לעכו"ם ולסמוך שיחזיר לו והקשה הרשב"ש שזה מתנת בית חורון

]הנותן מתנה לחברו ואומר לו עוד בקשה דעת הרשב"א שזה לא תנאי ודעת הריטב"א שזה תנאי ולכאורא דעת הרמב"ם והרי"ף ורוב הראשונים נקטו שזה תנאי ובפשוטו לפ"ז בנותן חמץ לעכו"ם ואומר ותחזירהו לי זה על מנת להחזיר ולא מועיל וצ"ע המג"א שאומר שזה מועיל ויתכן שיש ראיה שהשו"ע סתם שזה לא תנאי

]לענין פדיון הבן מבואר שאם נתן סתמא ודעתו על מנת שיחזיר לו לא יצא ולכן גם אמר ותחזירהו לי לא יצא וי"א שכה"ג זה בכלל לא מתפרש כנתינה

]הגמ' אומרת שסתם קדירה וגיגית לב"ש אפקורי מפקר להו ועיין תוס' והרא"ש לענין שביתת בהמתו שאין ראי לעשות כך שרק כאן שאין ברירה ומשמעות דבריהם שיש כאן סיבה לאסור מצד הערמה ורק התירו במקום שאין ברירה ומבואר שאין כאן חיסרון של מתנת בית חורון ועיין ב"י שדן האם מה שכתבו שלכתחילה לא לעשות זה גם בשלשה אנשים או הכוונה רק ביחיד ועיין בפוסקים שמשמע שוודאי שחל ההפקר ואין כאן איסור וצ"ל כוונתם במקום שהפקיר בכל לבו ועיין מ"ב לענין מכירה לעכו"ם את הבהמות שצריך קציצה גמורה בכסף ומשמע שסתם שיתן לו מתנה זה לא עוזר מצד שאין כאן שום גמירות דעת לתת לו

]התבואות שור חידש שהערמה אסור בדאוריתא ורק במכירת חמץ שזה דרבנן מועיל והסכים עמו בבית אפרים סימן ל"ג והחתם סופר חלק עליו ובבה"ל סוף סימן רמ"ו משמע שנקט מעיקר הדין להקל אלא שכתב שוודאי לכתחילה לא לסמוך על הערמה וצ"ע למה לגבי הקנאה של כלי לא טבול לגוי לא חשש להערמה וכן לענין בכור וודאי מותר וראוי להקנות האוזן לגוי ואולי החשש הערמה שזה לא ברצינות ושם זה וודאי ברצינות שאדם לא רוצה בכור בעקרו ומוכן להקנות אוזן הבהמה בשביל זה וצ"ע בכל זה ויש מקום לומר לענין הקנאת בגדים להיפטר מקריעה ששם רצון התורה שאדם יקרע כה"ג וודאי הערמה אסור

]מבואר בירושלמי לענין ביעור בשביעית דמי שאין לו אוהבים יביא לשוק הפירות שאין אנשים ויפקיר והר"ש והגר"א ביארו שהכונה שיפקיר בצורה שאף אחד לא ישמע ויחזור ויקח לביתו והתוס' רי"ד והרמב"ץ ביארו שיצעק בקול שאנשים מרחוק ישמעו ועד שיבאו לקחת הוא יחזור ויזכה ומבואר דכה"ג לא חסר בגמירות דעת

]בגמ' מבואר שכל מתנה שאם הקדישה אינה מקודשת אינה מתנה ונאמרו בזה כמה דעות בראשונים דעת הרשב"ם ותירוץ ראשון בתוס' והראב"ד והרימ"ג וסתימת לשון הרמב"ם שיש תנאי שיוכל להקדיש ומתנה על מנת להחזיר מדובר שיכול להקדיש הזמן שבנתיים ויש ראשונים שביארו שהחיסרון במקום שהמתנה לצורך הנותן אבל כל שזה לצורך המקבל אין חיסרון ויש שחילקו בין אם עושה מתנה סתם ויש כאן אומדנא שזה לא לגמרי ובין אם עושה על תנאי מפורש שבזה אין חיסרון של הערמה ובשו"ע מוזכר חיסרון זה עוד מוזכר לענין הברחה שמתנה על מנת להחזיר לא עוזר ומשמע שיש חיסרון זה של מתנה שהיא רק לצורך הנותן וצ"ע בכל זה

**אייר ע"א**

**הערה במכירת חמץ שאין בפועל אפשרות לעכו"ם לממש את קנינו ועוד הערות במכירה בזמנינו**

]עיין מ"ב לענין מכירת חמץ שכתב בשם הב"ח שצריך מסירת מפתח או שהעכו"ם יודע איפה המפתח ולכאורא הביאור שכל שאין בידו בפועל לממש את הקנין אין כאן גמירות דעת לקנות ושמעתי לדון שלפ"ז במכירת חמץ הנהוג היום שמשכירים כל מיני מקומות שאין לעכו"ם שום צורה לבוא להשתמש בהם וודאי חסר בגמירות דעתו ומצאנו בגמ' בב"ב קמ"ב. דבקונה דבר וריפויי מרפי בידיה חשיב שחסר בגמירות דעת ולא חל קנין ומשמע שגם אם יאמר מפורש ואין הדברים מוכרחים.

אמנם לכאורא יש להוכיח דכה"ג זה מועיל ואין חיסרון בזה דמבואר בראשונים שהיו רגילים להקנות אגב ד"א שבא"י והראשונים דנו האם יש לו כזה ד"א וכן דנו שיועיל מצד הודאת בע"ד ומבואר שאין כאן חיסרון גמירות דעת מצד הקונה שהרי אין לו אפשרות לממש דבר זה וזו ראיה מוכרחת ולא מצאנו באחד מהראשונים שדן מצד חיסרון גמירות דעת אלא שיש מקום לדון שכשמטרת ההקנאה לצורך אגב ולא לצורך שישמוש בחפץ כה"ג הקונה גומר בדעתו דהרי לא מתכוין לקנות לצורך שיהיה לו עוד ממון ולפ"ז לענין חמץ אם יקנו לעכו"ם סתם כה"ג זה לא יעזור דעד כמה שאין לו מזה שום רווח ממוני הוא יראה את זה רק כמכר ביור"ד ולא בחו"מ וכמו ההקנאה לענין מודר הנאה וכיון שבפועל לא יכול להשתמש זה דומה לב"ח אבל אם יבארו לו שמטרת ההקנאה להיפטר מאיסור חמץ לכאורא זה יועיל ואין בזה חיסרון וצ"ע בזה

בעיקר המכירה שמעתי להעיר על הרבה קנינים שכיון שמספק הוא לא יוכל לקחת את זה א"כ זה שייך לישראל מדין המוציא מחברו עליו הראיה למנהגינו שהישראל משאיר הדבר ברשותו וא"כ זה לא גרע מחמץ שקיבל עליו אחריות

עוד שמעתי לדון בחמץ שקנו מחברה על דעת שאם לא יצליחו למכור יחזירו את זה ובסוף לא קנו שבזה החברה לא יכלה למכור כי זה אינו ברשותו ולכאורא יתכן שכה"ג זה כמו שכירות שאין חיסרון של אינו ברשותו והטעם שדבר שאדם מעכב מצד שבדיני ממון זה כך ואין זה סתירה כלל לבעלות השני אין בזה חיסרון של אינו ברשותו וצ"ע בזה

ובעיקר המכירה של אדם שאינו שומר תומ"צ שמקובל לדון שעושה ברצינות דמה איכפת לו עד כמה שיקבל את כל מחיר החמץ לכאורא במפעל שלוקח זמן לעשות הסחורה ועד כמה שלא יעבוד שבוע יהיה לו מזה הפסד עתידי וודאי שהוא לא מוכן למכור ברצינות וכן לענין חומרי גלם שעושה מזה רוח גדול הרבה יותר משוי הדבר בזה וודאי שהוא לא מתכוין ברצינות ועד כמה שזה אדם לא שומר תורה ומצוות אין כאן הקנאה וצ"ע

והנה לכאורא בכל ספיקות הנ"ל היה מקום לדון שזה ספק חמץ שעבר עליו הפסח ומותר אמנם מובא שהחת"ס והגרעק"א החמירו לעצמם והרי וודאי שהם לא אחזו שוודאי שלא חל המכירה דהחת"ס בתשובה האריך לישב הדברים והוא מגדולי אלו שהנהיגו דבר זה ויתכן שכיון שאצלם הדבר לא היה מוכרע זה בגדר ספק חיסרון ידיעה דמבואר במנחת יעקב בכללי הספיקות שאין בזה ספק דרבנן לקולא וצ"ע בזה דפשוטו ספק שיש לחכם ולא יכול להכריע זה בכלל ספק דרבנן לקולא