4 בדין ידו לא נייח
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

**בדין ידו לא נייח**

1. **בגמ' מבואר דלמרות דעקירת גופו כעקירת חפץ מ''מ היכא דהוציא את ידו לא חשיב הנחה מכח היד.** ומבארת הגמ' דידו לא נייח, אולם בתוס' גרס דידו בתר גופו גרירא, ורש''י כתב דגרסא יתירתא היא. ומבואר בזה פלוגתא בין רש''י לתוס' ביסוד החסרון בידו אי הוי מחמת עצם המציאות דהיד לא נמצאת במצב של הנחה בקרקע, או דהוי מחמת גרירת הגוף לרשות שנמצא בה.

**ויעוין בגמ' דף צ''ב ע''א דמקשה על רבא דס''ל דאגד כלי לא שמיה אגד מהא דמבואר במתניתין דפשט בעל הבית את ידו לחוץ,** ונטל העני מתוכה או שנתן לתוכה והכניס שניהן פטורין ומיישבת דהתם למעלה משלשה והכא למטה משלשה. וברש''י שם מבאר דלמעלה מג' טעמא משום דלא נח, ולא משום אגד גופה. ורק למטה מג' דליכא למיפטריה משום הנחה דכמונח דמי בהא פליגי אביי רבא אי איכא לסברא דאגד גוף. והוי לשיטתו דחסרון דלא נייח הוי בעצם הדבר דהיד לא נייחא.

אולם יעוי''ש בתוס' דתמה לרבה דמוקי מתניתין כדעת ר''ע דס''ל קלוטה כמי שהונחה דמי דא''כ יוצא דלמעלה מג' הוי כלמטה מג' דבתרוייהו חשיב כמונחים בקרקע וא''כ למ''ד דאגד גוף לאו שמיה אגד וכל החסרון מצד דלא נייח כמו שבלמטה מג''ט ליכא להאי חסרון ה''ה למעלה מג''ט. ומיישב דרבה ס''ל דאגד גוף שמיה אגד וגם למטה מג' לא מהני. אולם מביא מר"י דמפרש דהחסרון בלמעלה מג' לא הוי מחמת דלא נייח אלא הוי מחמת דידו בתר גופיה גריר ורק בלמעלה מג' כו''ע מודו דשמיה אגד. ומבואר דסברת הגמ' דבתר גופיה גרירי מישך שייכא לאגד גוף שמיה אגד. וכן מבואר בר''ן וז''ל, ולפי גירסת ר"ח ז"ל אין הדבר כן אלא אפילו הניח ידו בקרקע פטור דכיון דידו בתר גופו גרירא אף כשהניחה בקרקע אינו כמוציא מרשות היחיד לרה"ר מיהו ה"מ לאביי דס"ל דאגד ידו שמיה אגד כדאי' לקמן בפ' המצניע אבל לרבא דאמר התם דאגד ידו לא שמיה אגד כל למטה משלשה חייב.

**ויעוין עוד ברשב''א דמבאר דכונת הגמ' לא נייח דאין ליד מקום הנחה בפני עצמו אלא מקום הנחתה הוא ברשות שהגוף עומד שם**, וכונת רש''י דל''ג ידו בתר גופא גרירא כיון דזה מה שכתוב בידו לא נייח. וז''ל, והיינו דכתב הוא ז"ל דידו בתר גופו גרירא יתירתא הוא דהיינו ידו לא נייח, כלומר משום דבתר גופו גרירא.

**רק דכתב דמדברי התוס' נראה דשני ענינין הן. ויעוי''ש דמביא מתוס' דהנפק''מ בין הנך תרי לישני היכא שהטעינו חבירו בידו והוציא ידו לחוץ וזרק,** דלמאן דאמר ידו לא נייח למרות דבשעה שזרק לקרקע גמר את העקירה מ''מ לא מיחייב כיון דבשעה שעקר את החפץ מהרשות הוי בידו ונמצא דאיכא חסרון בגוף העקירה מהרשות דהחפץ לא היה מונח ברשות. ולמאן דאמר ידו בתר גופו גרירא כיון דלא הוי חסרון בגוף ההנחה אלא רק במעשה ההוצאה א''כ כל היכא שגמר את ההוצאה שוב ניתן לחייבו. רק דתמה דכיון דידו לא חשיבא כמונחת אפילו ברשות שהגוף עומד שם מה לי לענין לתת לתוכה וליטול ממנה מה לי אם הוציאה לחוץ וזרק, אי כמונחת היא כאן וכאן ליחייב אי לא כמונחת היא כאן וכאן ליפטר.

ואולי אפשר לומר דלמרות דאי יעקור את החפץ מהיד נדון את החפץ כנעקר מהך רשות, דכיון דגופו וידו במקום אחד נמצא דחשיב כמונח בקרקע מכח עמידת הגוף, אולם כל היכא דעוקר את ידו מפקיע בזה את היחס של היד כמקום הנחה ברשות ולכן איכא בזה חסרון בעקירה, כיון דבשעה שעוקר גם בלי ההוצאה מהרשות פקע היחס של החפץ כמונח בהאי רשות.

**ויעוין בתוס' שלפנינו דגם הבין דלרש''י הוי טעם נפרד, רק מסוף דבריו מדייק הראש יוסף דהבין ברש''י דאיכא חילוק בין היכא דהניח על גופו ועקר את גופו להיכא דהניח בידו ועקר את גופו**. דיעוי''ש בתוס' דכתב וז''ל, אלמא הנחת חפץ ביד בע"ה שהוא וידו ברשות אחת הויא הנחה מדחייב העני שעקר מיד בע"ה ''וכיון דהויא הנחה, כשעוקר גופו עם זה שבידו הרי עוקרו ממקום הנחה''. ומבואר דהנפק''מ היא גם היכא כשעוקר גופו עם זה שבידו. ונראה דצ''ל גם בזה דכיון דהיחס של ההמצאות ביד מגיע דרך הגוף שהוא המעמיד של החפץ א''כ נמצא דבשעה שעוקר את גופו מפקיע בזה את היחס של היד כמקום הנחה ברשות וממילא גם בלי ההוצאה מהרשות פקע היחס של החפץ כמונח בהאי רשות מכח היד. ורק היכא דהטעינו בגופו דהשינוי הוא בגופו בהא חשיב עקירה מהרשות דהשינוי בגוף שינה את מקום ההנחה של החפץ, ורק היכא דמונח בידו דהיחס של החפץ הוא כנמצא ביד, כיון דהיד היא מקום שימוש האדם, ורק דהיחס של ההמצאות ביד נובע מכח הגוף, בהא אמרינן דכל כמה דעוקר את הגוף איכא בזה הפקעה על עצם היחס של היד כמקום הנחה.

**אלא דיעוין בראש יוסף דתמה** דלפי''ז קשה מה שכתב רש"י דלישנא דידו בתר גופיה גרירא יתורא הוא והרי א"א למגרסי' דסותר למ"ש ''ידו לא נייח'' דמשמע דאפילו ידו עם גוף ברשות אחת ועקר גופו לחוץ לא מחייב, ולהאי לישנא דבתר גופו גרירא דווקא ידו בתר גופא גרירא פטור הא לא"ה חייב.

**ובעיקר האי דינא דלא יהני עקירת גוף היכא דמונח בידו יש שדייקו כן מהראב''ן** שבת סימן שלח וז''ל, הטעינו חבירו אוכלין ומשקין **והוציאן** לחוץ חייב דעקירת גופו כעקירת חפץ, אבל נתן לו חבירו לתוך ידו **והוציא** פטור היתה ידו מלאה פירות **והוציאה** לחוץ מותר להחזירה אליו. ומהא דכתב והוציא ולא והוציאה משמע דאיירי באותו גוונא דהטעינו חבירו דעקר גם את גופו.

1. **ובעיקר מה שנתבאר ברשב''א דהיכא דידו וגופו בחד רשותא ועקר ידו וזרק לקרקע פטור יעוין בקרבן נתנאל דהוכיח מהרא''ש סימן ב' דנקט כרש''י דהחסרון מצד דידו לא נייח ע''ג קרקע ומסיים דלא חשיב עקירת היד כעקירת חפץ**. ומדייק הקרב''נ דהוי חסרון בעקירה ולכן גם אי יניח בקרקע לא יהני, ובבאור הדבר נראה דיסוד החסרון הוא בהנחה, רק מאחר דבשעת העקירה נוצר מצב דגם אי לא יוציא לרשות השניה ליכא בזה תורת הנחה ברשות [כיון דכל היחס של ההנחה ביד נובע מכח עמידת הגוף וכל כמה שהיד מנותקת מהגוף לא נוכל לדון בה תורת הנחה] א''כ נמצא דאיכא בזה חסרון בגוף העקירה ולא יהני מה שאח''כ יניח את החפץ.
2. **רק דלפי''ז יצא דבגוונא דגופו וידו הוי ברה''ר והכניס ידו לרה''י, ועקר חפץ ואח''כ הכניסה לרה''ר, דבזה לא בעינן שיניחנה ע''ג קרקע כיון דכל כמה דידו וגופו במקום אחד תו הוי הנחה,** אלא דיעוין בראש יוסף ד''ה והוי יודע, דנקט דגם היכא דעקר בידו את החפץ והכניס את ידו חזרה לרשות שהגוף שם לא חשיב הנחה למרות דגופו וידו במקום אחד [יעוי''ש מה דמקשה לפי''ז על הרמב''ם דנקט דחשיב הנחה למרות דהוכיח ממנו דס''ל כהרא''ש]. ומבואר בדבריו דהבין דהוי חסרון ב''מעשה עקירה'' דמאחר דהאופן שבו דנים את העקירה בחפץ הוי מכח עקירת היד א''כ בעינן שמעשה העקירה יעשה בגוף היד, ומאחר דיד האדם מחוברת לגופו ליכא יחס לתנועת היד ממקום למקום כיון דליכא לה יחס עצמי של מקום אלא רק מכח הגוף שמחוברת אליו, וא''כ נמצא דבהוזזת היד הוא לא פעל עקירה והנחה.

ויעוין עוד בראש יוסף לפי דרכו דהוי חסרון במעשה העקירה דנקט דלפי''ז היכא דגופו ברה''ר וידו ברה''י ובא חבירו ועקר מידו דלדעת רש''י הוי עקירה כיון דהעקירה בחפץ. ולתוס' דידו בתר גופו גריר הוי חסרון בגוף ההנחה ולא מחייב. ונראה דלפי מה שנתבאר דגם לרש''י החסרון הוא ביחס של היד כמקום הנחה א''כ היכא דידו במקום אחר פשיטא דלא חשיב מקום הנחה כיון דלא נייחא ע''ג קרקע וכל ההנחה שלה דרך הגוף, ורק דגם בגוונא דידו וגופו ברשות אחת ורק עקר את היד חשיב חסרון בתורת הנחה ביד כיון דנעקרה מהגוף.

1. **אלא דבעיקר מה דנקט הראש יוסף דהוי חסרון גם בהנחה יעוין ברש''י במשנה ד''ה או, בהא דפשט העני את ידו לפנים ונתן לתוך ידו של בעה''ב או שנטל מתוכה והוציא, דהכונה דהוציא את החפץ את החפץ והניחו ברה''ר.** ובפנ''י והרעק''א הקשו דהרי לפי מאי דמסקינן דהנחת גוף כהנחת חפץ א''כ כשהחזיר את ידו לרשות שהגוף שם הוי הנחה גם בלי שניחנה בקרקע ואמאי הוצרך רש''י למימר דהניחו ברה''ר. ומיישבים דרש''י כתב כן לפי ההו''א. רק דצ''ע ברע''ב דמפרש את משנה כפי מסקנת הגמ' דעקירת גוף כעקירת חפץ ואפ''ה פירש כרש''י. ולפי מה דנקט הראש יוסף בדעת רש''י דאיכא חסרון גם בהנחה ניחא היטב.

**רק דיש לעיין אי האי חסרון בהנחה הוי רק לענין חיובא דמלאכת הוצאה או דהוי חסרון גם לענין היכא דבעינן דיחשב הפסק במלאכה.** ויעוין ברש''י ט' ע''א בההיא דעומד אדם על האסקופה דהוי מק''פ ומעביר מרה''ר לרה''י דחשיב דנח במקום פטור ומבאר רש''י דנח בידו של העומד על האסקופה. ומבואר דעוקר בידו ומחזירה לרשות שהגוף שם חשיב הנחה לענין להפסיק את המלאכה.

**אלא דבעיקר דעת רש''י יעוין בשעורי הגרש''י בורנשטין בדין עקירת גופו דמביא מהגר''ח שמולאביץ דהקשה מרש''י בכריתות** י''ט ע''ב בהא דטען שם ר' יוסי דהיכא דעשה מלאכה בין השמשות של שבת ויוהכ''פ לא שייך שהמלאכה תעשה כולה ביוהכ''פ או בשבת באיסור כיון דמקצתה ביוהכ''פ ומקצתה בשבת, וטענו לו רבנן דשייך בגוונא שהגביה חפץ בין השמשות שבין שבת ליוה"כ והוציאו מרשות היחיד לרשות הרבים באופן שהיה החפץ מונח בקצה רה"י סמוך לרה"ר דהמלאכה ברגע אחד, ולא יתכן לומר שאת מקצתה הוא עשה היום ומקצתה למחר, אלא או כולה נעשתה היום או כולה למחר. ורש"י מפרש שם שהאדם עמד ברשות הרבים, והחפץ נמצא ברשות היחיד סמוך אליו, ומיד כשמוציאו לרשות הרבים, אפילו קודם שהניחו לארץ הרי הוא מתחייב משום דהנחת גופו כהנחת חפץ, ונמצא שמלאכת ההוצאה נעשית בלא שהות כמעט. ומבואר להדיא דאיכא חיובא מכח עצם הנחת היד. ובעיקר דברי הגמ' בכריתות יעוי''ש בשטמ''ק וברבינו גרשום באור אחר.

**ובעיקר באור דעת רש''י דהחסרון בתורת הנחה דהיד יעוין בר''ן דנקט דגם לדעת רש''י בעינן שגופו וידו לא יהיו בחד מקום** רק דלדעת רש''י החסרון לא הוי מחמת גרירת הגוף אלא מחמת דליכא תורת הנחה ביד, רק דכל כמה דהיד מונחת במקום הגוף כיון דהגוף מונח בקרקע א''כ ממילא איכא בזה תורת הנחה ביד [והא דלא איכפת לן מה דעוקר את היד צ''ל כיון דלולי העקירה היה תורת הנחה ביד סגי בהכי למשווי עקירה]. וז''ל, י"ל כיון דהתם ידו וגופו ברשות אחת כיון דגופו נייח על גבי קרקע אף ידו כמונחת אבל היכא דגופו ברשות אחר אין ידו באותו רשות אחר כמונחת, ולפי גירסא זו אפשר שאם הניח ידו בקרקע ונתן בעל הבית לתוכה והוציא העני חייב.

1. **ובבאור החסרון דידו בתר גופיה גרירא בראשונים מבואר דמשיך שייכא לחסרון דאגד גוף**. ויש לדון אי אגד גוף וידו בתר גופיה גרירא הוי אותו יסוד ורק דפליגי יאביי ורבא בדף צ''ב אי גם בלמטה מג' דחשיב כמונח בקרקע הרשות איכא להאי חסרון. או דהוי שתי סוגי חסרונות וחסרון דאגד גוף מהני גם למטה מג', וחסרון דידו בתר גופיה גרירא מהני רק למעלה מג', ופלוגתת אביי ורבא אי איכא לחסרון דאגד גוף.

**וביסוד החסרון דידו בתר גופיה גרירא נראה דיש להוכיח דהוי חסרון בעיקר היחס לרשות שהחפץ מונח בה**, דכיון דמונח ביד דמחוברת לגוף הלכך איכא בזה ניתוק מהיחס שלה לרשות שנמצאת בה כיון דהאוחז שלה זה הגוף, ונמצא דאיכא בזה התערבות שתי הרשויות ולכן הוי מק''פ. והראיה לזה מספק הגמ' בעמוד ב' אי ידו של אדם ככרמלית ובראשונים מבארים דמאחר דידו בתר גופא גרירא הלכך דנה הגמ' דנדונה ככרמלית וזה מה דאיתא בגמ' דידו של אדם אינה רה''י ולא כרה''ר דהכונה לרשות שנמצאת בה היד. ומבואר להדיא דהוי הלכתא בגוף היד לדונה כמקום פטור.

ולפי''ז הא דבתוך ג''ט ס''ל לאביי דדיינינן כפי הרשות שנמצאת בה, הוי מחמת דתוך ג''ט דיינינן שמונחת בקרקע הרשות והא דמצי להוציאה מהרשות בידו חשיב התחדשות.

1. **רק דיש לעיין אי לדעת רב דאגד יד שמיה אגד ומהני גם בפחות מג''ט אי ס''ל דגם בתוף ג''ט דיינינן ליד כמקום פטור, או דהוי חסרון בגוף העקירה** והוי כמו אגד כלי דהוי חסרון בגוף ההוצאה כיון דחלק מהחפץ אגוד בידו וה''ה היכא דאגוד בידו חשיב דחלק מהחפץ לא יצא עדיין והוי חסרון בגוף העקירה.

ויעוין ברעק''א דף צ''א ע''ב בד''ה מתניתין, דמבואר להדיא בדבריו דהוי חסרון בגוף העקירה דיעוי''ש דתמה בדינא דנתן לתוך ידו של בעה"ב או בנטל ממנו והוציא דאמאי חייב, הא תיכף כשהכניס ידו עם החפץ או כשנטל החפץ מבעה"ב החפץ כמונח מכח קלוטה דלא גרע מדרך הילוכו באויר, וכשחזר והוציאו הוי עקירה חדשה ופטור כיון דכבר היה מונח ואגוד מבחוץ, והוי כמו ההיא דהמוציא אוכלין ונתנן על האסקופה וחזר והוציאן.

ובחזו''א --- מיישב דהוי רק יחס למקום דהוי מק''פ והא דליכא להאי חסרון דקלוטה למשווי הפסק במלאכה יעוי''ש דמבאר על פי דרכו דכיון דכך היא צורת המלאכה לא דיינינן בזה כהפסק במלאכה.

1. **ונראה להוכיח מהרשב''א דהוי כחסרון דאגד כלי** דיעוין ברשב''א בסוגין דמביא את דינא דאגד יד בזה''ל, וכיון דאגדו בידו הוא אף על פי שהניח ידו בקרקע אין זו הנחה וכדאמרינן לקמן (ה' ב') גבי היה קורא על האסקופה שאע"פ שנח על גבי קרקע לא חשבינן ליה כמונח משום דאגדו בידו הוא, ולענין יד נמי, הוא הדין והוא הטעם למאן דאמר התם אגד יד שמיה אגד. ומבואר דמדמי ליה להיכא דהחפץ עצמו אגוד בידו להיכא דהיד אגודה לגופו, והיכא דהחפץ אגוד בידו ודאי דהוי חסרון בעקירה דהרי בההיא דאסקופה ליכא חסרון ברשות שהחפץ מונח בה. ומוכח דגם אגד יד הוי חסרון בעקירה ע''י דהיד אחוזה בגוף. וכונת הרשב''א להוכיח דהאי חסרון דאגד יד מהני גם היכא דמונח ע''ג קרקע ממש. ולמרות דהתם החפץ עצמו אגוד בידו שנמצאת ברשות השניה מ''מ כיון דכל מה שאוגד אותו לרשות הקודמת הוי אחיזת היד ולולי אחיזת היד יפול כולו לרשות השניה הלכך דמיא לאגד יד דגם התם ההשתיכות של החפץ נובעת מכח האגידות של המעמיד של החפץ לרשות השניה.

ולפי מה שהוכחנו מהראשונים דידו בתר גופיה גריר הוי חסרון בגוף הרשות נמצא דהוי שתי חסרונות נפרדים, רק דתרוייהו נובעים מאגידות היד בגוף שנמצא ברשות השניה. וא''כ נראה דיסוד פלוגתת אביי ורבא, אי איכא חסרון בגוף העקירה ובזה לא יהני גם אי יהא מונח בקרקע עצמה, או דהוי רק חסרון ברשות, ולכן כל כמה דהוי בתוך ג''ט כיון דחשיב כקרקע תו ליכא לו יחס לרשות שהגוף נמצא בה כיון דכעת מונח בקרקע הרשות השניה. ויעוי''ש ברשב''א בדף צ''ב דמוסיף דלמרות דס''ל לרבא בדף ק' ע''א דבזורק חפץ גם אי היה תוך ג''ט לקרקע לא חשיב מונח ובעינן הנחה ע''ג משהו, והבאור בזה דלבוד לא מהני למחשיב הנחה בפועל בקרקע כיון דליכא קרקע ממשית, מ''מ במעביר בידו חשבינן את היד כמקום הנחה בקרקע ע''י דין לבוד [כמו שמבואר בדף פ'], דבזה מהני דין לבוד למחשיב את היד כמונחת במקום הקרקע.