פרק ו_2
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב דוד שלמה שימל

דף נ"ח ע"א

**פרק קדשי קדשים**

**בדין שחיטה בראש המזבח (ובדין צפון וירך)**

**בביאור שי' רש"י בסוגיא**

**א.** מתני' קדשי קדשים ששחטן בראש המזבח רבי יוסי אומר כאילו נשחטו בצפון וריבר"י אומר מחצי המזבח ולדרום כדרום וכו' העולה מסוגית הגמ' דבהו"א הבינה הגמ' דמקור דברי ר' יוחנן בשי' ר' יוסי דכוליה מזבח בצפון הוא ממה שהכשיר שחיטת קד"ק בראש המזבח ובמסקנא חידשה הגמ' דהוא מקרא. וצ"ב מ"ט איצטריך לקרא הא גם למסקנא ס"ל לר' יוסי שמזבח בצפון קאי [דהכי גמר לה ר' יוחנן מרבותיו בשיטתו וכמו שפירש"י] וא"כ יכול לשחוט עליו מסברא. ועמד בזה השיטמ"ק ותי' דס"ד למפסליה משום שאי"ז על ירך (ויבו' להלן). אמנם ברש"י ביאר דילפי' מקרא דכולו ראוי לשחיטת עולה דקדושת צפון עליו וצ"ב מ"ט אצטריך קרא הא לר"י מזבח בצפון.

והעירו לתרץ בזה אי נימא כמו שצידד בחזו"א (קמא, לא, סק"ה) שאין דין לר"י שמזבח בצפון אלא שכך היה מעשה א"כ שפיר י"ל שהוצרכה התורה לחדש שגם אם יהא מזבח בדרום [או כגון שיוסיפו עליו לצד דרום] יהא כשר לשחיטת קד"ק. אמנם יעוי' להלן (בדין מקום המזבח) שנתבאר מדברי התו"כ [ולפו"ר כך ס"ל להתוס'] דילפי' מ"צפונה" שמקום המזבח בצפון ולפי"ז א"א לתרץ כנ"ל.

עוד הביאו לתרץ מהגר"ח דכל המזבח כשר לשחיטה אפי' ע"ג הכבש אעפ"י שהוא בדרום [ואעפ"י שאי"ז מקום הראוי להקטרת עולות ושלמים מ"מ כשר לשחיטה כמו שדנה הסוגיא שיועיל ביסוד וא"כ ה"ה בכבש]. אלא דעדין תקשי סוגית הגמ' מ"ט איצטריך קרא לשלמים דהתם לא שייך תי' הגר"ח. עוד צ"ע דהנה הגמ' בע"ב דנה לחדש שמזבח לר' יוסי ממוצע ותמהו הפנים מאירות והקר"א דלפי"ז היאך ס"ל דכולו לעולה וכולו לשלמים שמא הכשירה תורה חציו לעולה וחציו לשלמים [ואין להקשות דא"כ ל"ל קרא דהא גם למאי דס"ל כולו בצפון קשה וכנ"ל, ואי נימא שבאה התורה לחדש דין ירך א"כ גם אם חציו לעולה וחציו לשלמים י"ל כן].

עוד העירו לתמוה על שי' הר"מ שפסק כר' יוסי שכולו כשר לעולה אעפ"י שפסק שמזבח בדרום ואי נימא דביאור שי' ר' יוסי דכולו לעולה משום שחידוש התורה רק שאי"צ ירך ואין כאן חידוש בהלכות הכשר מקומו מנ"ל להר"מ לפסוק כוותיה לפי"מ שפסק כמ"ד שמזבח בדרום.

וע"כ צ"ל דס"ל לרש"י והר"מ דבאמת י"ל מסברא דמזבח אין כשר לשחיטה לולי גזה"כ משום שנידון כרשות בפנ"ע שאינו כשר לשחיטה [ובמילואים לקר"א סי' פ' הוסיף בזה דאעפ"י שהוא בעזרה לענין קמיצה בראש מזבח מ"מ אינו כשר לשחיטה דרק קרקע העזרה נחשבת "פתח אוה"מ"] אלא דבהו"א שהבינה הגמ' דר"י וריבר"י מכשרי מסברא ע"כ שראש המזבח חשיב כעזרה גם לענין שחיטה [ומה"ט הבינה הגמ' שזהו הכרח ר' יוחנן בשי' ר"י שמזבח בצפון] אמנם למאי שהסיקה הגמ' שהוא מקרא ס"ל לרש"י דיש ראיה מהגמ' דמסברא אין המזבח כשר לשחיטה ואיצטריך קרא לחדש שהוא ראוי לשחיטה וע"כ איצטריך לחדש שיש בו מעלת צפון ובזה א"ש מ"ט הוצרכה הגמ' ללמוד גם בשלמים שכשרים לשחיטה [וס"ל לר' יוסי שאין ללמוד שלמים מעולה משום סברת דחיק ליה מקום]. ובזה אש"ה דגם אם ס"ל לר"י שמזבח ממוצע אין זה טעם ללמוד שהכשירה התורה חציו בצפון וחציו בדרום דבלא"ה הוא מקום בפנ"ע והכשירתו תורה ומ"ל כולה וכולה ומ"ל חציה וחציה, וא"ש שי' הרמב"ם דאעפ"י שפסק כר' יוסי שכולו כשר לעולה אי"ז מכריח כלל מהו מקום המזבח בעזרה.

**בביאור שי' השיטמ"ק בסוגין**

**ב.** אמנם נתבאר לעיל שי' השיטמ"ק דמבו' לשיטתו שראש המזבח כשר לשחיטה מסברא וכל החיסרון שאי"ז על ירך, וצ"ע לשיטתו דא"כ התינח בקד"ק דבעי' על ירך אולם בשלמים מה הס"ד דפסול. [ובאמת הגמ' עמדה בזה וביארה דס"ד דשלמים לא ישחוט משום שאין ללמוד מחידוש התורה שכשר בעולה דהתם דחיק ליה, אלא דכ"ז א"ש לשי' רש"י דמקום המזבח אינו מקום הכשר מסברא (וכמו שנתבאר) וע"כ מהא שהכשירה התורה עולה א"א ללמוד שלמים משום סברא הנ"ל אולם להשיטמ"ק שמקום המזבח כשר מסברא מה ההו"א דשלמים לא].

ובאמת דכבר הקשה כעין קו' זו השיטמ"ק על דברי ריבר"י שלמד "מעולותיך ושלמיך" דחציו בצפון וחציו בדרום ותמה דמה שכשר בדרום הוא מסברא, אלא דתמיהתו שם צע"ט דהא מ"שלמיך" למדנו שחציו לעולה, וצ"ל דס"ל דלא מסתבר שכתבה תורה שלמים בדרום ללמד שעולה כשר רק בחציה ומשמעות הדברים שבאה התורה להכשיר שלמים בחצי שבדרום, אלא שעדין צ"ע שהוצרכה התורה לכתוב ששלמים כשר רק בחציה ולא בכולה. והעירוני דמוכרח בשי' השיטמ"ק דס"ל דחציה כשר לעולה **ואף** חציה השני כשר לשלמים (והיינו ששלמים כשר בכולה) ולפי"ז א"ש תמיהתו דאי"צ קרא לשלמים.

ובשיטמ"ק תי' וז"ל: וי"ל דכיון דרבייה לעולה הו"א לעולה דווקא ולא לשלמים לכך הוצרך להכשיר שלמים, לכאו' כוונתו דהו"א דקרא ד"עולותיך" בא למעט שלמים, והדברים תמוהים דהא איצטריך "עולותיך" ללמד הכשר קד"ק בראש המזבח אף שהוא בדרום ומנ"ל שבא למעט שלמים, עוד צ"ב דעיקר סברתו נסתרת מסוגין דאם כתבה התורה עולה יש ללמוד מהא שלמים אי לאו סברא דדחיק לה מקום. וע"כ צ"ל בכוונת דברי השיטמ"ק דאין כוונתו ד"עולותיך" הוא מקור למעט שלמים אלא עצם מה שחידשה תורה שעולה כשרה בראש המזבח אעפ"י שהמזבח בדרום מכריח שדנה התורה ראש המזבח כמקום בפנ"ע ומה"ט צריך מקור להכשיר שם שלמים. ומעתה יש לומר דס"ל לר"י בר"י דהמקום עצמו שכשר לעולה סברא הוא להכשירו גם בשלמים (דלא ס"ל לסברת דחיק ליה מקום) וכ"מ שהוצרכה התורה לחדש הוא שגם החצי השני כשר עכ"פ לשלמים ואי לאו קרא ד"שלמיך" לא ידענו שחציו השני כשר לשלמים.

ומעתה עד"ז יש לבאר לשי' השיטמ"ק בשי' ר' יוסי דמשום שהכשירה תורה עולה הו"א שדנה התורה כמקום בפנ"ע והוצרכה לחדש שהוא כשר גם לשלמים, אלא דיש להעיר דלר"י שמזבח בצפון וכל החידוש רק שאי"צ ירך לא מצינו שדנה התורה כמקום בפנ"ע ואולי גם מה שחידשה התורה שאי"צ על ירך הוא ראיה לזה וצ"ע.

**בביאור השיטמ"ק בההו"א דסוגין**

**ג.** והנה השיטמ"ק הקשה היאך הבינה הגמ' בהו"א דמקור דברי ר' יוחנן בשי' ר"י דמזבח בצפון הוא ממתני' ומאי "כאילו נשחטו בצפון" מהו דתימא בעי' על ירך וליכא וכו' והא נתבאר בגמ' בדכ"ו ע"א שירך הוא לעיכובא. ויעוי' בשיטמ"ק שביאר באופ"א שעל ירך בא למעט אויר, עוד פירש דקמ"ל מתני' שראש מזבח על ירך מיקרי. [ביאור דבריו דלס"ד בגמ' אי"צ קרא דאין בזה חיסרון על ירך משום הסברות הנ"ל ובהא גופא חזרה בה הגמ' וחידשה דאיצטריך קרא לאשמועינן שאין בזה חיסרון של ירך].

ויש לברר דברי השיטמ"ק דהתינח לתי' הא' א"ש דס"ד דעל ירך אינו דין שיהא על ירך אלא אופן שמיעטה התורה אויר [ויסה"ד מצינו בתוס' די"ד ע"א שכ' דשחיטה על דף כשרה ואין חיסרון על ירך וע"כ שאין דין רצפת עזרה לקיים דין ירך אלא הקפידא שלא יהא באויר] אמנם לתירוצו הב' באמת צ"ב מ"ט בראש מזבח מתקיים על ירך, הא ענין ירך מבו' בגמ' להלן דס"ב ע"ב שכבש בדרום שהוא פני מזבח ורגל המזבח היינו צפון [כאדם השוכב שכשפניו לדרום רגליו לצפון עיי"ש בגמ' ופירש"י] וא"כ לר"י ששוחטו בראש המזבח בכולו מ"ט כששוחט בראש המזבח בדרום הוי על ירך.

ובאמת בשיטמ"ק (אות ב') הביא מהמהר"ם שביאר דתמיהת הגמ' מאי כאילו היינו לר"י ולא לריבר"י משום שכשר רק בחציו ושפיר י"ל דהחצי הצפוני בראש המזבח חשיב ירך ודווקא לר"י ששוחטו בראש כל המזבח תמהה הגמ' מאי כאילו, ומבו' מדבריו כסברא הנ"ל. וצ"ל בביאור התי' השני שבשיטמ"ק דאין כוונתו שמתקיים בזה על ירך אלא כיוון שלא יהא טפל חמור מן העיקר ע"כ בראש המזבח אי"צ על ירך דהוא עדיף מירך.

והנה לפו"ר איכא נפק"מ גדולה בין ב' טעמי השיטמ"ק האם תלה ושחט בראש המזבח כשרה [ועי' חזו"א (קמא סי' לא) שנסתפק בזה] דלתירוצו הא' יהא פסול ולתי' הב' (לפי הנתבאר דבראש מזבח אי"צ על ירך) גם באויר יהא כשר, וכן להנתבאר לעיל דלמסקנא נתחדש אי"צ על ירך יהא כשר בתלה ושחט באויר המזבח.

[והנה בשיטמ"ק הנ"ל סיים להביא דברי מהר"ם דאעפ"י שאי"ז על ירך מ"מ מכשרינן (בהו"א) אליבא דר"י "משום דצפון הוא", וצע"ט הא מבו' להדיא בגמ' דהחידוש שאין בזה חיסרון על ירך ומה הועיל במש"כ שאין בזה חיסרון משום שהוא בצפון. וצ"ל דס"ל כתירוצי השיטמ"ק לעיל דבראש המזבח לא שייך חיסרון ירך (או משום שאי"ז אויר או משום שראש מזבח עדיף על ירך) ומה"ט סגי במה שהוא בצפון].

**בשי' הגר"א שמחמת חיסרון ירך הוי שחיטה דיעבד**

**ד.** העולה לפו"ר מסוגין דבראש המזבח אין חיסרון ירך (או מגזה"כ או מסברא וכהנ"ל), וכ' התוס' (בד"ה קד"ק) שמדאורי' שחיטה כשרה לכתחילה בראש המזבח ומה שנקטה המשנה לשון דיעבד היינו מדרבנן שמא תטיל גללים.

אמנם הגר"א (במאורות הגר"א שהודפסו במשניות) כ' דאפשר לומר דמדאורי' לכתחילה לא ישחוט על ראש המזבח משום שכתוב "על ירך המזבח" והוסיף שם וז"ל: ומ"ש וזבחת עליו כמ"ש שם נ"ט א' וכי עליו אתה זובח וכו' ומה שדרשו כאן היינו מאת עולותיך וכו' עכ"ל. ביאור דבריו דהוקשה לו דהא בסוגין ילפי' מ"וזבחת" שיכול לזבוח בראש המזבח ודחה הגר"א דמהגמ' דנ"ט מבו' להדיא דלא ילפי' האי דרשא דהא אדרבה הגמ' הכריחה "וכי עליו אתה זובח" שאין לזבוח על ראש המזבח אלא שדרשת סוגין מ"את עולותיך ואת שלמיך" ולא מ"וזבחת עליו". [ובאמת יש להעיר על שי' התוס' מדברי הגמ' דאין ללמוד מהא שזובחים עליו, ויעוי' להלן דנ"ט ע"א במה שביארו התוס' המקור מהאי קרא באופ"א מדברי הגר"א].

וצ"ל בשי' הגר"א ע"ד הנתבאר בדברי השיטמ"ק דאעפ"י שבהו"א מבו' בגמ' שמסברא אין בזה חיסרון על ירך מ"מ למסקנא בעי' לזה קרא ויש לנו ללמוד מהאי קרא שכשר בדיעבד ולא לכתחילה וכמבו' לקמן בסוגית הגמ' "וכי עליו אתה זובח" ודו"ק. [ושמעתי להעיר מ"ט אברהם אבינו עקד יצחק בראש המזבח ולא בצפון, והתינח להתוס' שהטעם שהוא בדיעבד רק משום שמא תטיל גללים א"ש דבאדם לא שייך חשש זה ומותר לכתחילה בראש מזבח אולם להגר"א צ"ע ועי' בנצי"ב מש"כ בזה.]

**נפק"מ בין ביאורי רש"י והשיטמ"ק**

**ה.** והנה יש לדון למסקנת הסוגיא האם קבלה בראש המזבח כשרה, ולכאו' הוא תלוי בביאורי הראשונים דלרש"י שנתחדש שקדושת צפון עליו י"ל שהוא חידוש רק כלפי שחיטה ולא לגבי קבלה [אם לא שנימא שקבלה נלמדת משחיטה ומקום השחיטה הוא מקום הקבלה וכ"כ חזו"א (יז, א)] אמנם להנתבאר בשיטמ"ק (ובגר"א) שאין חיסרון בצפון בראש המזבח אלא הנידון רק משום על ירך אין חיסרון בקבלה בראש המזבח כלל.

דף נ"ח ע"א – נ"ט ע"א

**בענין מקום המזבח (ובשי' הר"מ שצפון מקיר המזבח)**

**ג' שיטות תנאים במקום המזבח**

**א.** מצינו בסוגין ג' שיטות במקום המזבח בעזרה, שי' ר' יוסי [הכי גמר ר' יוחנן בשיטתו (למסקנא)] ור' אלעזר [גמ' להלן דס"ג ע"ב (והובא בתוס' ד"ה הא מני)] ור' יוסי הגלילי [להלן דנ"ט ע"א] דמזבח בצפון, שי' ר' יהודה דמזבח ממוצע חציו בדרום וחציו בצפון [ונמצא מכוון נגד ההיכל וכתליו], ושי' ר"א בן יעקב וריבר"י [לר' יוחנן בשיטתו דשחטן כנגדן בקרקע פסולה] דמזבח בדרום.

והנה לא נתבאר בגמ' המקור רק למ"ד מזבח בדרום דדריש "צפונה" שיהא הצפון פנוי מכלים ואפי' ממזבח אולם מקור שאר תנאים לא הוזכר בגמ'. ואפשר דס"ל שכך היה מעשה ואין דין מקום מסוים [וכן צידד בחזו"א להדיא במ"ד מזבח בצפון]. עוי"ל דהנה מזבח היה חלקו בחלק יהודה וחלקו בחלק בנימין ושמא יסוד פלוגתתם במקומות חלקי השבטים ולפי"ז הכריחו היכן מקום המזבח.

עוד העירוני לומר (ועיה"ד מבו' בשפ"א) דאף שדחתה הגמ' דע"כ מקור דברי ר' יוחנן בשי' ר' יוסי אינו ממה שהכשיר בראש מזבח [דהא לר"י בר"י מבואר דחציו כשר לקד"ק אעפ"י שהוא בדרום וע"כ מקור דברי ר' יוסי להכשיר בראש המזבח הוא מקרא] מ"מ שמא טעמיה דר"י גופיה שמזבח בצפון הוא ממה שהכשירה התורה כולה לעולה ומסתבר דהוא משום שהוא בצפון [אלא דזה א"ש להנתבאר מהשיטמ"ק שגם למסקנא מתקיים במזבח דין צפון העזרה אולם להנתבאר לעיל ברש"י שהוא מקום בפנ"ע א"א לבאר כן].

ומעתה י"ל דגם לר"י שהוא ממוצע הוא משום דס"ל כדרשת ריבר"י שחציו לעולה וחציו לשלמים ומסתבר מהא שמזבח ממוצע אלא שריב"י גופיה ס"ל כולו בדרום משום דרשת "צפונה" שיהא המזבח פנוי מכלום אולם י"ל שר' יהודה לית ליה האי דרשא ומה"ט ס"ל ללמוד מהאי קרא שהוא ממוצע. [ואף שגם בדעת ר' יוסי דחתה הגמ' דשמא משיך ד"א משום שמזבח ממוצע היינו שאין הכרח שר"י ס"ל שמזבח בצפון מהאי משנה אולם אליבא דאמת שמא הוא מקורו וכהנ"ל].

**מקור מהתו"כ (והתוס') למ"ד מזבח בצפון**

**ב.** והנה אף שבבבלי אין מקור בשי' מ"ד שמזבח בצפון יעוי' בתו"כ שהביא מקור מקרא ד"צפונה" שהמזבח בצפון [עי' מנח"א שהביא גירסת הגר"א בתו"כ וכ"ה בפי' הראב"ד]. ולפו"ר הוא מבו' בתוס' בסוגין שתמהו למ"ד שיהא המזבח פנוי מכלים היאך במשכן היה המזבח בצפון והא מזבח הנחושת כלי הוא וביארו וז"ל: "דצפונה אמזבח קאי" ולפו"ר כוונתם לדברי התו"כ הנ"ל דלמ"ד מזבח בצפון מקורו מקרא ד"צפונה". אמנם לגי' הצ"ק בתוס' "ולא ממזבח קאמר" אין ראיה כלל. [אלא שדברי הצ"ק צ"ב מנ"ל למדרש באופן זה].

**תמיהה על מה שדנה הגמ' להעמיד המשנה כר"י הגלילי**

**ג.** בגמ' ורב שרביא אמר הא מני ר"י הגלילי, נתבאר בגמ' דהטעם שלר' יוסי הגלילי לא עמד הכיור בין קיר האולם ולמזבח משום שבעי' שיהא צפון פנוי מכלים, ותמה השיטמ"ק דא"כ מ"ט הוצרך ר"י הגלילי לומר שלא היה בין המזבח לאוה"מ משום שהוא מפסיק ביניהם הא בלא"ה יכל להביא הדין שיהא פנוי מכלים. ועיי"ש שביאר דאי לאו דמפסיק היה מעמידו תוך פתח האולם שאינו נקרא צפון. ומבו' מדבריו דמה שאליבא דאמת אין מעמידו שם הוא משום המבו' בברייתא דא"כ נמצא הכיור מפסיק בין המזבח לאוה"מ. ולפי"ז מוכרח מדברי ר"י הגלילי דקדושת אולם והיכל חדא הוא ולכך קפדינן שלא יפסיק בין המזבח לאוהל מועד (היינו האולם). [ויש להעיר דאם יש לאולם קדושת היכל היאך יעמיד בחלל הפתח הא זה תלוי אם מקום הפתח כלפנים או כלחוץ.]

והעירוני על זה מסוגית הגמ' לעיל שנתבאר דביאור דברי המשנה "היה משוך כלפי צפון ד"א" תלוי במ"ד מזבח בצפון או ממוצע, דלמ"ד כולו בצפון משוך ד"א [היינו אמה יסוד וסובב וקרנות ומקום הלוך כהנים] ולא משוך יותר "משום שכי מסגו לקמיה תו ליכא פתח" [ביאור הדברים דהקפידה להעמיד דווקא רחוק ד"א (ולא יותר) הוא משום שיהא כנגד הפתח] ונתבאר לפי"ז דלהאי מ"ד מוכרח דקדושת אולם והיכל לאו חדא הוא וע"כ בעי' שלא ירחיק יותר כדי שיהא דווקא כנגד ההיכל, ולשי' מ"ד ממוצע הוא רחוק שית [וד"א היינו לבר מאמה יסוד ואמה סובב] וכוונת הברייתא דסגי שירחיק ד' שעי"ז יהא עכ"פ כנגד פתח האולם ולדידיה הכריחה הגמ' לאידך גיסא שקדושת אולם והיכל חדא היא. ומעתה צ"ע היאך דנה הגמ' לבאר המשנה במדות כר"י הגלילי משום שלדידיה מזבח בצפון הא לדידיה קדושת אולם והיכל חדא הוא וא"כ אינו צריך להיות משוך דווקא ד"א כדי שיהא כנגד הפתח אלא יכול למושכו יותר.

ולכאו' צ"ל דמה שביארה הגמ' להאי מ"ד הברייתא שלא ימשוך יותר אי"ז משום שקדושת אולם לאו כהיכל אלא דלכתחילה יהא סמוך ביותר כנגד ההיכל, אמנם לכאו' זה אינו דהא לאידך מ"ד מרחיק ו' אמות (היינו ד"א מהקרנות) כדי שיהא כנגד האולם שקדושתו כהיכל ולא מצרכינן שיהא סמוך כנגד פתח ההיכל, ואולי הוא תלוי בשיטת התנאים וצ"ע. עוד יש לומר בדוחק דכוונת הגמ' ר"י הגלילי היא היינו כשיטתו במה דס"ל שהוא בצפון אבל א"א לפרש המשנה אליבא דידיה [שביאר ההכרח משום דבעי' שלא יהא הכיור מפסיק] דהא הוא ס"ל דקדושת אולם והיכל חדא ודו"ק.

**שי' נוספת בגמ' ביומא במקום המזבח בעזרה, ובשי' הר"מ**

**ד.** בגמ' ביומא (דט"ז ע"ב) מבו' שמזבח רובו בדרום ומיעוטו בצפון ועיי"ש בפירש"י דהאי תנא ס"ל דרוב מזבח בדרום וז' אמות בצד צפון ובתוס' שם עמדו ע"ד דבסוגין יש רק ג' שיטות עיי"ש. ובר"מ פסק כהאי תנא שהמזבח היה משוך לצד צפון ויש ס' אמה מקיר מזבח ועד כותל העזרה הדרומי.

עוד מבו' שם בר"מ שדין שחיטה בצפון אינו בכל החצי הצפוני של העזרה (היינו שישים ושבע ומחצה) אלא רק מקיר צפון המזבח עד כותל הצפוני (שהוא שישים אמה) ואפי' שקיי"ל שגם מקום דריסת רגלי כהנים וישראלים כשר לשחיטה מ"מ אי"ז אלא בהצפון שכנגד קיר המזבח ועד כותל הצפוני, וצ"ב טעמו. עוד יש לתמוה על דבריו מסוגין שדנה בהו"א דלמ"ד מזבח בצפון כשר לשחוט בראש המזבח מדין צפון.

ובתויו"ט כ' בטעם הר"מ דס"ל דגם שאר מ"ד דפליגי על ריבר"י והכשירו שלא כנגד המזבח לא פליגי על דרשת ירך שיהא כנגד המזבח אלא ס"ל דגם מה שהוא למערב או למזבח חשיב ירך וע"כ גם לדידהו ההכשר רק מקיר המזבח [והיינו למ"ד מזבח בדרום ופשוט], ולפי"ז לפי מה דס"ל להר"מ כתנא דתמיד שרובו בדרום ומיעוטו בצפון אין כשר אלא מקיר מזבח ולפי"ז לא קשיא מסוגין דבראש המזבח אין חיסרון ירך (וכמבו' בשיטמ"ק).

ובהערות לקר"א הביא עוד מהשיח יצחק שחידש בדעת הר"מ שדווקא לצד המזרחי אין כשר רק מקיר מזבח משום שהמזבח מפסיק להחשב פתח אוה"מ, וגם לשיטתו א"ש סוגין די"ל שבראש המזבח עצמו חשיב כפתח אוה"מ.

והיותר פשוט בשי' הר"מ הוא כמ"ש במקד"ד ובגרי"ז לבאר שי' הר"מ דס"ל ש"צפון" אין הכוונה צפון העזרה אלא צפון המזבח ומה"ט אין כשר אלא מקיר מזבח ולצפון, אלא דלפי"ז צב"ט ההו"א דסוגין. וע"כ צ"ל כמו שנתבאר לעיל לפירש"י דבהו"א שהבינה הגמ' שמקור דברי ר' יוחנן בשי' ר"י שמזבח בצפון ממה שהכשיר בראש המזבח ע"כ מוכרח שצפון היינו צפון העזרה אולם למסקנא אי"צ לזה ושפיר י"ל שצפון היינו מקיר המזבח.

ועין יש לתמוה על שי' הר"מ שכ' הדין שהביאה הגמ' ממתני' דתמיד שעשו את המערכה של קטרת משוכה ד"א מן הצפון והא נתבאר בגמ' שהוא כמ"ד צפון או כמ"ד ממוצע. וצ"ל פשוט [יסה"ד כ' בחזו"א (ליקוטים)] דעיקר נידון הגמ' להעמיד דברי המשנה כמ"ד הנ"ל אי נימא שביאור דברי המשנה כדברי ר' יוסי שנתנוהו במקום שאין לפנים ממנו אולם הר"מ ס"ל דלמ"ד בדרום לא עשו במקום הסמוך ביותר והרחקת ד"א הם משום יסוד וסובב וקרנות ומקום הילוך כהנים.

עוד יש לתמוה דהר"מ כ' הדין שהביאה הגמ' לר"י הגלילי שהיה המזבח משוך לצד דרום והא נתבאר בגמ' דהכרחו משום שס"ל שמזבח בצפון ולהר"מ אין הכרח זה. ועי' בשיטמ"ק במה שעמד בזה על תנא דתמיד ובמה שביארו ולפי"ז י"ל כן גם בשי' הר"מ.

דף נ"ט ע"א

**בדין נפגם המזבח**

**חקירת הקר"א בגדר הפסול דנפגם המזבח וראיותיו מסוגין**

**א.** בגמ' אמר רב מזבח שנפגם כל הקדשים שנשחטו שם פסולים וכו' ור' יוחנן אמר אחד זה ואחד זה פסולים, במאי פליגי רב סבר בע"ח אין נדחים וכו'. ביאור הגמ' בסברות פלוגתתם היינו במה שנחלקו בנשחט אחר תיקונו דבהא הפסול לר"י ע"כ הוא משום דיחוי ורב ס"ל דבע"ח אין נדחין אמנם לא נתבאר בגמ' מה טעם הפסול בכל הקדשים שנשחטו קודם תיקונו. ויעוי' בקר"א שחקר בזה האם נתחדש ששחיטה עצמה פסולה כשהשחיטה בזמן שהמזבח פגום או שהוא מדין פסול דיחוי.

והביא נפק"מ בזה בהיה פגום בסימן ראשון ונתקן בזמן שחיטת סימן שני שאם הוא מדין דחוי אין כאן דחיה ואם הוא פסול בשחיטה יש לפסול גם בסימן ראשון. ויש מקום לדון נפק"מ יותר פשוטה באופן שהיה דחוי מעיקרא שאין לפוסלו משום דחוי (וכמו שביארו התוס' משום שהוא בידו) ואם הוא פסול בשחיטה יפסל אף כה"ג.

[ולכאו' יהא תלוי בזה מה הביאור "כל הקדשים שנשחטו שם" דאם הפסול משום דיחוי הכוונה כל הקדשים שנשחטו קודם שנפגם (דבכה"ג הוי נראה ונדחה ויש פסול דיחוי) ואם הפסול בשחיטה עצמה א"כ כל הקדשים שנשחטו שם הכוונה ששחטו בשעת הפגימה דיש חיסרון בהשחיטה עצמה כשהוא במזבח פגום. אמנם יעוי' להלן (אות ד') די"ל דגם אם הוא פסול דיחוי נפסל בשחט בשעת פגימה].

ועיי"ש שכ' דמלישנא דהש"ס משמע "שכל הקדשים שנשחטו שם פסולים" דילפי' מקרא פסול בשחיטה אמנם מפלוגתא דרב ור"י משמע שפסולם משום דיחוי, וצ"ב היכן משמע ליה הא נתבאר היטיב דכוונת הגמ' לבאר פלוגתתם בתקנו קודם שחיטה אולם בפגום בשעת שחיטה י"ל דלכו"ע הוא פסול בשחיטה. וצ"ל בכוונת הקר"א דאי נימא שיש פסול בשחיטה מנ"ל לגמ' ללמוד מדברי רב דבנראו ונדחו מחיים כשרים שמא גם לדידיה יש לפסול משום דיחוי שאין ראוי לזריקה שבא לחדש הפסול בעצם השחיטה בנפגם המזבח [ואין להקשות דליכא נפק"מ דשפיר איכא נפק"מ בדחוי מעיקרא (היינו כשהקדישם בזמן שהיה המזבח פגום) דאין לפסול משום דיחוי אלא רק משום שהשחיטה עצמה פסולה].

**ביאור הדרשא לצדדי החקירה הנ"ל**

**ב.** והנה ברש"י בחולין די"ז מבו' שהמקור לפסול המזבח כשהוא נפגם הוא מקרא דסוגין. [ויעוי"ש ברש"י שנתבאר דאעפ"י שדרשי' "אבנים שלמות" עדין צריך קרא על בנין המזבח שיהא שלם ולא פגום וכמבו' שם בסוגיא דמלבד הדין שלא יהא פגימה באבנים יש דין שלא יהא הסיד פגום[[1]](#footnote-1).] אמנם בתוס' בחולין כ' רק הקרא ד"אבנים שלמות" וברשב"א שם ביאר שי' התוס' דמקרא ד"עליו" ילפי' שאם שחט בשעת פגימה פסול.

ובפשטות נחלקו הראשונים בחקירה הנ"ל דרש"י ס"ל דאין כאן דין מסוים לפסול השחיטה אלא ילפי' מהאי קרא דיני כשרות המזבח וממילא הפסול בנשחטין הוא משום דיחוי והרשב"א בא ליישב אליבא דהתוס' דדינא דסוגין הוא פסול בשחיטה וע"כ איצטריך קרא לפסול בשעת שחיטה. ונראה דברש"י אין הכרח שאין פסול בשחיטה אלא כוונת דברי רש"י דמ"מ יש כאן מקור שיהא שלם דאם הוא כשר גם כשהוא חסר היאך הקפידה תורה על פגימתו בשעת שחיטה אולם גם לדידיה י"ל שעיקר הקפידא כמשמעות הדרשא דבעי' שיהא שלם בשעת שחיטה.

העולה עד עתה דלהצד שהוא פסול בהשחיטה א"ש מה שצריך לקרא לחדש דין זה אולם להצד שהוא מדין דיחוי ע"כ הקרא בא לחדש דיני המזבח (וכמו שצידדנו לשי' רש"י) וממילא פסול משום שנדחה מלהזרק. אמנם יעוי' במנח"א שהביא דברי החק נתן שמבו' דלא ס"ל כן דיעו"ש שנקט כדברי התוס' בחולין שדין כשרות המזבח ילפי' מקרא ד"אבנים שלמות" ותמה דא"כ אמאי איצטריך קרא דוזבחת עליו ותי' וז"ל: דאיצטריך קרא דוזבחת עליו לאשמועינן דאע"ג דנתקן אח"כ אפ"ה אין להם תקנה כיון דנדחו נדחו עכ"ל. מבו' מדבריו דס"ל שביאור הסוגיא הוא מדין דיחוי ואעפי"כ צריך קרא מסוים על השחיטה, וצ"ב הדברים הא ודאי לא ילפי' דין דיחוי מהכא.

ובאמת דבלא"ה יש לתמוה כמו שהביאו לתמוה מהגרי"ז היאך אנו דנים בזה דיחוי הא אין כאן שום פסול בהגברא או בהחפצא שאין ראוים לקרבן אלא הוא חיסרון מצד המזבח שא"א לזרוק עליו ומ"ט יהא זה דיחוי אטו מי נימא שכשאין כלי שרת לזרוק יהא בזה פסול דיחוי [והעירוני שעמד על דוגמא זו בתוס' רבינו אלחנן בע"ז (הובא בכנסת הראשונים)]. עוד יש לתמוה מהסוגיא לעיל דל"ד ע"ב דמבו' דאפי' בנראה ונדחה כל שהוא בידו ממש ומצוה לעשותו לא שייך פסול דיחוי וא"כ צ"ע דהכא נמי בידו לתקנו ומצוה לעשות כן ומ"ט יש בזה פסול דיחוי (אפי' בנראה ונדחה).

ויעוי' במנח"א שהביא מהגרי"ז שחידש דאם היה הפסול במזבח שאין ראוי לזרוק עליו כיון שהוא חיסרון הכ"ת בעלמא היה דינו שדיחוי מעיקרא ובידו לתקנו לא הוי דיחוי ונתחדש בקרא שאי"ז חיסרון הכ"ת אלא הוא **פסול בקרבן** במה שאינו ראוי להקרבה וכה"ג הוי דיחוי דאפי' בידו ל"מ [ועיי"ש שהביא שכדברים אלו מבו' בתוס' בכריתות ד"ז שכ' שבנפגם הוא פסול הגוף עיי"ש]. ומעתה לביאור הגרי"ז גם אם הפסול הוא משום דיחוי איצטריך לקרא דלא שייך כאן לפסול משום שאין ראוי לזריקה אלא צריך לקרא לחדש שיש פסול בהקרבן כשאין ראוי לזריקה וממילא הוי דחוי.

**הערה להביאור בסוגין מדין דיחוי**

**ג.** והנה אי נימא דילפי' מדרשא דסוגין רק דין כשרות המזבח שיהא שלם ודינא דסוגין הוא משום דיחוי צ"ב טובא היאך יפסל משום דיחוי לרב והא לרב בע"ח "אין נדחין" וא"כ לכאו' הוי "אין נראין" וא"כ בשעת שחיטה הו"ל כדחוי מעיקרא [וכבר ביארו התוס' שמוכח מסוגין שבנפגם המזבח אין חיסרון של דיחוי מעיקרא משום שדיחוי מעיקרא בבידו לתקן לא הוי דיחוי[[2]](#footnote-2)]. ובאחרונים (פנים מאירות ועוד) נקטו דאם ביאור הסוגיא משום דיחוי ע"כ רב איירי בשחט בשעה שהיה שלם ונפגם אח"כ דכה"ג הוי נראה ונדחה וכוונת דברי רב מזבח שנפגם כל הזבחים שנשחטו עליו כשהיה שלם פסולים משום שנראו ונדחו.

ולכאו' הוא דוחק דפשטות הדרשא בגמ' דילפי' "וזבחת עליו את עולתיך" דבעי' שחיטה בשעה שהוא שלם ולא בשעה שהוא חסר ומשמע שהילפותא דבעי' שבשעת שחיטה יהא שלם. [וראיתי בהערות לקר"א שציין להר"י קורקוס שביאר ש"וזבחת עליו" היינו זריקה או שהכוונה ללמוד דבעי' שיהא שחוט בשעה שהוא שלם, ולכאו' הוא דלא כפשטות הדרשא.] וצ"ל כמו שחידש בקר"א דאעפ"י שבע"ח אין נדחין מ"מ חשיב כ"נראין" וע"כ חשיב כנראה ונדחה שאין מועיל בו בידו (ויבו' עוד להלן בעזהי"ת באורך).

אלא דיש להעיר על זה מ"ט חשיב כנראה ונדחה דהנה בתוס' לעיל די"ב ע"א מבו' שאם נתבטל הדם במים ונדחה מכשרותו אם חזר בו מראית דם הו"ל כדחוי מעיקרא (שאינו דיחוי בדמים), וצ"ב מ"ט הוי כדחוי מעיקרא הא הבהמה היתה נראית ועתה נדחה הדם והו"ל כנראה ונדחה ועיי"ש שנתבאר דכל שאין דחייה בעצם הקרבן אלא בהדם דנים הדחייה בדם כדחוי מעיקרא ולפי"ז צ"ע דגם בסוגין כל הדחיה הוא בדם שאין ראוי לזריקה ויש לדונו כדחייה מעיקרא. [ובאמת בחזו"א (קמא לג, ד) נקט שדינא דסוגין הוא משום פסול בשחיטה ותמה דבלא"ה איכא פסול משום דיחוי ותירץ דהדיחוי בדם הוא דיחוי מעיקרא וצ"ע, הרי דהחזו"א נקט כסברא זו אלא שמבו' מדבריו דלא ברירא סברא זו].

ולפי דברי הגרי"ז לעיל יש ליישב פשוט דהתם החיסרון מחמת הדם (שנתבטל במים וכדו') וע"כ אנו דנים זאת כדחייה רק בדם אולם כשהחיסרון שאין ראוי לזריקה הוא פסול בהקרבן וכה"ג אין לדון זאת רק כדחייה בהדם ומה" ט חשיב כנראה ונדחה ודו"ק.

**ראיית הקר"א שהוא פסול בשחיטה**

**ד.** ויעוי' בקר"א שהביא ראיה שהוא פסול בשחיטה ממה שתמהה הגמ' דרב אדרב ממה שס"ל שמזבח שנעקר מקטירים קטורת במקומו ולפו"ר ס"ל לגמ' דה"ה בחיצון ואפי' לענין דמים (היינו זריקה). ותמה הקר"א היאך ס"ד הכי והא ודאי יש דין במזבח שיהא שלם ולא פגום כמבו' במשנה במדות ואם מקום המזבח כשר גם לזריקה כלפי מה נאמר האי דינא. ומהא הכריח הקר"א דע"כ ביאור דברי הגמ' דדינא דרב הוא פסול בשחיטה וביאור תמיהת הגמ' דכמו שמקום המזבח כשר להקטרה ה"ה יהא כשר לשחיטה אולם לזריקה לא ס"ד שיהא כשר כשהוא בפגימתו.

ודבריו צ"ב דהתינח אי נימא שהבינה הגמ' שהוא כשר לזריקה כוונת תמיהת הגמ' היאך יהא פסול בשחיטה והא כל הפסול הוא שיהא "עליו" היינו בגינו ובשבילו (וכמו שפירש"י) ואם הוא כשר כשהוא פגום מ"ט יהא פסול בשחיטה אולם אם לזריקה הוא פסול מ"ט תמהה הגמ' לדמות השחיטה להקטרה הא שפיר י"ל דבעי' שיהא שלם בשעת שחיטה כדי שיהא ראוי לזריקה.

ויש להעיר על עיקר הכרחו של הקר"א הנ"ל דהנה יעוי' להלן שהבאנו לדון האם מזבח שנפגם כשר להקטרה וברידב"ז חידש דדווקא במקום המזבח כשר אולם על מזבח פגום פסול, ואי נימא כן אין מקום לקושייתו דדין שלם ולא פגום נאמר כשזורק על המזבח דכה"ג בעי' שיהא שלם. אמנם למה שנתבאר מדברי החזו"א דמה שכשר במקומו כשר גם עליו כשהוא פגום עדין צ"ע. ובאמת דלהחזו"א לק"מ דלדידיה כל דין הזריקה במקום המזבח מועלת רק מדין זריקה שלא במקומו (שאינה מתרת הבשר) [וכמו שיבו' להלן] ולפי"ז ודאי איצטריך לדין שלמות המזבח כדי לקיים זריקה במקומה.

**בדין שחיטת פנימיות (וקד"ק) בנפגם המזבח**

**ה.** עוד יש לדון נפק"מ בחקירה הנ"ל דהנה יש לברר האם בחטאות הפנימיות יש הלכה שלא ישחטם כשהמזבח פגום ולפו"ר הוא תלוי בחקירת הקר"א בביאור דינא דסוגין שאם הוא דין פסול בשחיטה י"ל שהוא ג"כ בחטאות הפנימיות אולם אם הוא משום דיחוי כיון שדין זריקתו על מזבח הפנימי אין כאן דיחוי. אמנם למ"ד שירים מעכבי אין יכול לשפוך שירים על מזבח החיצון ושייך גם בו פסול דיחוי.

אלא שהעירוני בזה דהנה יש לדון האם דינא דסוגין הוא בקק"ל או אפי' בק"ק ויעוי' בטה"ק בריש פירקין דמבו' מדבריו דבקד"ק שיש דין ירך המזבח כל שהוא נפגם ואין לו מעלת מזבח לא מתקיים ירך המזבח ולפי"ז בחטאות הפנימיות בלא"ה פסול בנפגם המזבח משום שאין זה ירך המזבח.

אמנם שמעתי לדון בזה מב' פנים, דבאמת בדין ירך מצינו ב' דינים האחד באיזה מקום בצפון ראוי לשחיטה [ולחד מ"ד ילפי' מהא שדוקא כנגד המזבח ולא בשאר חלקי הצפון] והשני שיהא בריצפה ולא באויר, ובשיטמ"ק ריש פירקין כ' באופ"א שהוא מיעוט על אויר והיינו שגם מיעוט זה י"ל שלא נתחדש שיש דין שיהא מזבח וישחטהו בירך המזבח אלא הוא מיעוט בצורת השחיטה שמקומה בריצפה ולא באויר ולפי"ז לא אכפ"ל שאין מזבח.

עוד שמעתי לדון בזה דהנה מבו' בגמ' דמזבח שנפגם אין אוכלים בגינו שיירי מנחה שנאמר "אצל המזבח" וכי אצל המזבח הוא אוכל אלא בזמן שהוא שלם ולא בזמן שהוא חסר, ומבו' מדברי הגמ' דאם היו אוכלים אצל המזבח לא היה מקום לדרוש עליו כשהוא שלם והיה מתקיים אכילה אצל המזבח אפי' במזבח פגום, ולפי"ז י"ל דאעפ"י שהמזבח נפגם ואין ראוי לזריקה מ"מ מתקיים בו "ירך המזבח" ודו"ק.

**מזבח שנעקר מקטירים קטורת במקומו**

**בדין מזבח החיצון שנעקר האם מקטירים אימורים במקומו**

**א.** בגמ' אמר רב גידל אמר רב מזבח שנעקר מקטירים קטורת במקומו, ופירש"י דאף שרב איירי במזבח פנימי מ"מ קא ס"ד דה"ה לחיצון. ובליקו"ה דקדק מדברי רש"י דממש"כ "קס"ד" דה"ה לחיצון מבו' דלמסקנא דינא דרב דווקא במזבח הפנימי אבל במזבח החיצון אין מקטירים במקומו כלל[[3]](#footnote-3). ובחזו"א (יט, ב) הביא שכן מבו' במיוחס לרשב"א מנחות ד"ה ע"ב. ובמנח"א הביא עוד שכן מבו' בתוס' בסוכה דמ"א שאין מקריבין מנחת העומר כשאין מזבח ומבו' דס"ל שאין מקריבין במזבח החיצון במקומו. אמנם שי' התוס' (דס"א ע"א) דגם במזבח החיצון שנעקר מקטירים אימורים במקומו, וכן מבו' בתוס' בסוגיין שכ' דמזבח החיצון שנעקר מקטירים מנחה במקומו.

ובחזו"א (שם) חולק על דקדוק הליקו"ה בשי' רש"י ונקט בשיטתו שיכולים להקטיר אימורים במקומו (ועיי"ש במה שדחק דברי רש"י) אלא שכתב להוכיח מדברי רש"י במנחות (ד"ה ע"ב) דאין מקום המזבח כשר להקטרת קומץ וביאר דקומץ הוא כדם וע"כ הוא צריך מזבח כדם אבל האימורים כשרים אפי' במקום המזבח, ולפי"ז יש לבאר כן גם בשי' התוס' בסוכה הנ"ל שכל דבריהם דווקא לגבי מנחה ולא לגבי אימורים. [ובמנח"א העיר ע"ד חזו"א מהמבו' לעיל (די"ד ע"א) דלר"י שכל הריצפה קדושה יכול להקטיר בזיכי לבונה (שהם כמנחה) על הריצפה ומבו' שמנחה לא נידונית כדמים לענין זה.]

ויש להעיר על הסוברים שאין המזבח כשר להקטרת אימורים מדחיית הגמ' דהטעם שיש חיסרון בנפגם המזבח בשחיטה משום שמודה ר' יהודה בדמים הכ"נ מודה רב בדמים ומבו' שכל דחיית הגמ' שמקום המזבח אין ראוי לדם אולם שפיר ראוי להקטרה. וי"ל שמקורם מסוגיא להלן ד"ס ע"א שמבו' שמזבח שנפגם אין אוכלים בגינו שיירי מנחה וכ' הליקו"ה שמסתבר הוא שאם לאכילת בשר בעי' דווקא מזבח ולא סגי במקום המזבח ק"ו שהקטרה היא דווקא במזבח, עוד העירו הקר"א והליקו"ה דכמו שדרשי' להקיש דם לבשר ה"ה יש להקיש דם לחלב דבהאי קרא כתוב נמי "ואת חלבם תקטיר" ומהא הכריחו הראשונים שודאי אליבא דאמת מזבח החיצון שנעקר אין מקטירים אפי' אימורים במקומו, ועיי"ש בחזו"א במה שתירץ שי' התוס' מתמיהות אלו[[4]](#footnote-4).

אמנם עדין יש להעיר מלשון רש"י שכ' "קס"ד" ומשמע שבסוגין למסקנא אין מקטירים במקום המזבח החיצון וצ"ב דבמסקנא הדרינן רק שאין מקום המזבח מועיל לדמים. ואולי פירש"י מסקנת הגמ' מודה רב בדמים כמו שפי' במיוחס להרשב"א במזבח המיוחד לדמים שהוא מזבח החיצון שבו לא נתחדש שמקטירים במקומו.

ונפק"מ בכל הנ"ל דהנה יש להעיר לשי' ראשונים אלו דלא נתקדש כלל מקום מזבח החיצון מסוגית הגמ' דמבו' אליבא דרבי יוסי קידשו להעמיד בה מזבח [והתינח אם הפירוש כדברי רש"י הנ"ל ניחא אולם אי נימא בכוונת הגמ' כפשוטו שקידש המקום מבו' לפו"ר דיש להמקום קדושת מזבח], ויעוי' במנח"א שכ' די"ל דגם להראשונים הנ"ל יש קדושת מקום למזבח אלא שמזבח שנפגם או שנעקר הוא פסול הגורם שלא יהא הכשר להקטרה כמו שאין הכשר לאכילה ונפק"מ שבבצריה בצורי יכול להקטיר במקומו גם לפירש"י. אמנם כ"ז אי נימא שמקור דברי הראשונים מדין נפגם המזבח אין אוכלים בגינו שיירי מנחה אולם להנתבאר במיוחס להרשב"א (וברש"י) שדחיית הגמ' שמזבח המיוחד לדמים לא נתקדש מקומו א"כ גם בבצריה בצוריה א"א להקטיר במקומו.

**האם מזבח שנפגם מקטירים עליו אימורים**

**ב.** והנה נתבאר לעיל מדברי החזו"א להוכיח מדברי רש"י במנחות (ד"ה ע"ב) דאין מקטירים קומץ במקומו ודקדוקו ממש"כ רש"י שם דבנפגם המזבח ופיגל בקמיצה לא פסל במחשבתו ולכשיתקן המזבח יקטיר ומבו' מדברי רש"י שא"א להקטיר עליו כשהוא פגום ומהא הכריח החזו"א בשיטתו שמזבח החיצון שנעקר אין מקטירים מנחה במקומו, מבו' מדברי החזו"א דס"ל פשוט שאם מקום המזבח ראוי להקטרה כך גם על מזבח פגום ראוי להקטיר. וכן מבו' מדברי הקר"א בסוגין [עי' לעיל בסוגית נפגם המזבח) במה שנתבאר להוכיח מדבריו][[5]](#footnote-5).

אמנם ברידב"ז (סוף הל' מעה"ק) כ' דאף שמזבח שנעקר מקטירים במקומו מ"מ בנפגם אין מקטירים עליו, ומבו' דס"ל דאף שמקום המזבח נתקדש היינו דווקא מקומו למטה אולם המזבח עצמו אין כשר מדין מקום המזבח אלא בעי' שיהא מזבח כשר, וכן נקט בפשיטות ה"אבי עזרי" (פ"ב מפסוה"מ ה"י סד"ה ובספר). ולכאו' יש להביא ראיה דהמזבח עצמו כשר גם מדין ריצפה דהנה הקשו בתוס' (דפ"ז ע"א) דלר"י אי"צ קרא דכבש מקדש דיהא בו קדושת מזבח כריצפה ומבו' שכשקידשו הריצפה ה"ה המזבח והכבש שייך בהם קדושת הריצפה, ואולי צריך לדחוק לשי' הרידב"ז שכוונת התוס' דמסתבר שאם קידשו הריצפה קידשו גם הכבש אולם המזבח והכבש עצמם אינם נידונים כריצפה וע"כ קדושת מקום המזבח היא דווקא בקרקע המזבח ולא על המזבח עצמו.

והעיר הרח"י אריאלי על דברי הרידב"ז והאבי עזרי מתמיהת הגמ' ע"ד רב ממזבח שנעקר וכו' ואי נימא שגם כשהוא פגום אפשר להקטיר במקומו וא"א להקטיר עליו צ"ב תמיהת הגמ' [ואי נימא שכוונת רב שיש פסול בשחיטה כשאין מזבח א"ש תמיהת הגמ' דחשיב שיש מזבח אולם אם הוא מדין דיחוי גם כשהוא פגום יש כאן דיחוי]. ויעוי' לעיל שנתבאר מדברי הגרי"ז שכל הדיחוי בסוגין רק משום שפסול להקרבה כשאין מזבח ולפי"ז א"ש היטיב.

**בדין קידוש פסולים במקום המזבח**

**ג.** עוד העירו לדון היאך הדין בקידוש פסולים במקום המזבח [היינו האם להקידוש צריך "מזבח" או "קדושת מזבח"]. ויש להוכיח מדברי התוס' שתמהו לר' יהודה שריצפה מקודשת א"כ כל הפסולים הנמצאים בקרקע העזרה יהא בהם דין עלו לא ירדו ומבו' דסגי ב"קדושת מזבח" כדי לקדש פסולים, אלא דהתוס' תי' בכמה דוכתי לתרץ תמיהתם הנ"ל דה"מ לכשרים ולא לפסולים, ולפי"ז י"ל כן גם לענין מקום המזבח.

אלא דיש לברר תי' התוס', ובמקד"ד (ד', ד') דן לבאר כוונת התוס' שנתקדש להקטרה כשרה ולא לפסולה, ודחה זאת דלא מסתבר שיהא קדוש למחצה וע"כ הסיק בכוונתם דלקידוש פסולים בעי' מזבח דווקא [וכן ביאר הגרי"ז] ולפי"ז ה"ה מקום המזבח ל"מ לקידוש פסולים. אמנם הגרי"ז במנחות דנ"ז העיר ע"ז מדברי התוס' שם שכ' האי סברא גם לענין הקטרת שאור ודבש על הריצפה ומבו' לפי"ז מדברי התוס' שקידשוהו להקטרה כשרה ולא להקטרה פסולה, ולפי"ז שמא הוא דווקא בקידוש ריצפה לר"י ולא בקדושת מקום המזבח. [ועי' במה שנתבאר להלן (דפ"ז ע"א) בענין כבש כמזבח בענין זה בארוכה.]

**בענין השוחט והמעלה בזה"ז (שאין מזבח)**

**(בירור דברי התוס' בד"ה עד שלא נבנה)**

**[בביאור תמיהת התוס' מ"ט המעלה בזה"ז לר' יוחנן חייב]**

**א.** הקשו התוס' וא"ת אכתי כיון דהוי כמחוסר זמן כי ליכא מזבח דפריך דחויין מעיקרא הן אמאי אמר ר' יוחנן בפרק השוחט והמעלה דהמעלה בזה"ז חייב וכו' הא אינו ראוי לפתח אוה"מ וכו', ודימו התוס' לשוחט קודם פתיחת דלתות שפטור מטעם זה. ובקר"א ביאר בכוונת דברי התוס' דבהקטרת אימורים בזה"ז יפטר כיון שאין ראוי לפתח אוה"מ דאף שמזבח הפנימי שנעקר מקטירים קטורת במקומו מ"מ מזבח החיצון שנעקר אין מקטירים אימורים במקומו וא"כ אין זה ראוי להקטרה בפנים והיאך יתחייב ע"ז בחוץ.

אמנם יש לתמוה ע"ד דהנה נתבאר לעיל דאף שבשי' רש"י דקדק הליקו"ה מדבריו בסוגין דס"ל דלמסקנא מקטירים קטורת במקומו היינו דווקא במזבח החיצון, מ"מ בתוס' ד"ס ע"א כ' להדיא שמקטירים אימורים במקום המזבח. וביותר צ"ע דהנה נתבאר לעיל מדברי החזו"א (בשי' רש"י) דהקטרת קומץ חמור מהקטרת אימורים משום שהוא כדם ולפי"ז היאך ס"ל להקר"א בשי' התוס' דאין מקטירים אימורים במקומו הא מבו' בתוס' בהמשך דבריהם דאפי' מנחה מקטירים במקומו וא"כ ק"ו אימורים וא"כ שפיר הוא ראוי לפתח אוה"מ בהקטרה במקום המזבח ויש לחייב על ההקטרה.

[ובאמת דהמנ"ח (מצוה קפ"ו ס"ק י"ז בהוצ"ח) אזיל בשי' הקר"א וכ' שם לחייב לשי' התוס' במעלה בזה"ז ומבו' דס"ל דאין כוונת התוס' בתירוצם דרק מנחה וקטורת חייבים אלא גם מעלה אימורים כיון שראויים להקטרה. וכבר תמה ע"ד המקד"ד (כז, ז) דהתוס' דקדקו בדבריהם שדווקא קטורת ומנחה חייבים ולא אימורים [ובביאור שי' התוס' שאין חייב על העלאת אימורים משום שאין יכול לשחוט עי' להלן דק"ז ע"ב בדין מעלה בזה"ז במה שיתבאר].

והנה כתבנו לעיל לדון מהקר"א בביאור דינא דנפגם המזבח האם הוא פסול בשחיטה או שהוא פסול דיחוי, ואי נימא שהוא פסול דיחוי צ"ע דברי התוס' דבזה"ז השחיטה ראויה לפתח אוה"מ ואין לפסול משום דיחוי דהא יכול לבנות מזבח ולזרוק דדיחוי מעיקרא לא הוי דיחוי בבידו לתקן, ולכאו' מוכרח בשי' התוס' דס"ל ששחיטה בזמן שנפגם המזבח הוי שחיטה פסולה ומה"ט דימו זאת לשוחט בזמן שלא נפתחו דלתות היכל שאין חייב על שחיטתו בחוץ משום שאין ראוי לפתח אוה"מ [וכל שהשחיטה פסולה אין חייב גם על העלאה ואכמ"ל].

אמנם תמוה לפי"ז לשון תמיהתם "אכתי כיון דחוי כמחוסר זמן כי ליכא למזבח דפריך דחויין מעיקרא הן וכו'" וצ"ב הא להנתבאר תמיהתם משום הפסול בשחיטה ולא משום מה שאין ראויים וכמו שנתבאר. וביותר צ"ע מה שכ' בהמשך דבריהם לבאר הגמ' בע"ז שאין חיוב בשחוטי חוץ בזה"ז וז"ל: לכך נראה דמיירי בקדשי מזבח ולא מחייבי משום שחוטי חוץ משום שאינו ראוי לפתח אוה"מ או משום דהוי דחוי או משום דהוי מחוסר זמן, עכ"ל. ותמוה הא להנתבאר ענין הדחוי או המחוסר זמן אינו טעם שלא יהא חייב עליו בחוץ אלא הטעם משום שהשחיטה פסולה וכמו שנתבאר.

וע"כ צ"ל בזה (עיקה"ד מהר"ד גרבוז) דבאמת ס"ל להתוס' שאין דין בהשחיטה שהיא פסולה כשנעשית על מזבח פגום מצ"ע אלא הפסול משום דיחוי ואעפי"כ אין חייב עליה בחוץ משום שאין היא ראויה עתה להקרב בפנים. וביאור הדברים עפ"י הנתבאר לעיל מדברי הגרי"ז דודאי אין לדון הדחייה משום חיסרון הכ"ת לזרוק גרידא דהא סברא הוא שאם לא יהא כלי שרת וכדו' לא יהא בזה פסול דיחוי [ועוד שכל שמחוסר מעשה ומצוה לעשותו אין בזה דיחוי כמבו' בגמ' דל"ד ע"ב] אלא ענין הדיחוי בסוגין שנתחדש פסול בהקרבן כשאין הוא ראוי לזריקה, ולפי"ז אעפ"י שאם יתקן המזבח דיחוי מעיקרא לא הוי דיחוי והוא כשר מ"מ כל שעתה הוא פסול להקרבה יש לדונו כאין ראוי לפתח אוה"מ, וא"ש הוספת התוס' דלהנתבאר בסוגין שעתה הוא נידון כדחוי או כמחוסר זמן ויש פסול בהקרבן יש לדונו כאין ראוי לפתח אוה"מ.

**בביאור דברי התוס' דמשכח"ל בהקטרת מנחה**

**ב.** נתבאר בתוס' דהאופן לחייב העלאה בחוץ בזה"ז הוא בהקטרת קטורת או בהקטרת מנחה אחר שקידש את המנחה בפנים, וביאר הצ"ק דהאופן שנתקדש הכ"ש בפנים היינו שנתקדש קודם שנחרב הבית ואח"כ נחרב והקטיר בחוץ. וצב"ט דלפי"ז מ"ט הוצרכו התוס' להדחק ולהעמיד במנחה הא גם באימורים משכח"ל כה"ג ששחט בזמן שהיה ביהמ"ק קיים ואח"כ חרב ובא להקטיר האימורים, וע"כ ס"ל להצ"ק בשי' התוס' כדברי הקר"א שהבאנו לעיל דמזבח החיצון אין מקטירים אימורים במקומו וע"כ הוצרכו התוס' להעמיד להקטרת מנחה. אלא שדברי הקר"א והצ"ק צ"ב (וכמו שהערנו לעיל) דאם אין מקטירים אימורים מ"ט הקטרת הקומץ עדיפא וצ"ע.

אמנם היותר ברור בדברי התוס' שענין כ"ש מקדש "בפנים" אי"ז דווקא בזמן שיש חומת עזרה אלא כיון שקידשה לעת"ל יכול לקדש במקום העזרה ולפי"ז שפיר משכח"ל בקומץ בזה"ז משום שיכול לקדש המנחה והקומץ בעזרה משא"כ באימורים א"א לעשות זריקה בלא מזבח. [ובאמת צע"ט דברי הצ"ק דלכאו' מדינא דמקריבים אעפ"י שאין בית מוכח שכלי שרת מקדש במקום המזבח בלא חומות העזרה דהא הדם ג"כ צריך כלי שרת].

[אלא דיש להעיר שמבו' מדברי התוס' שהחיוב דווקא בקמץ בפנים בכ"ש והקטיר בחוץ אבל בקמץ בחוץ והקטיר פטור וביאור סברתם דקמיצה בחוץ לאו קמיצה היא, אמנם ברש"י (דק"ז ע"א ד"ה הקומץ) מבו' שהקומץ בחוץ והקטיר בחוץ חייב על ההקטרה וסברתו צ"ב ואכמ"ל].

**בירור תמיהת התוס' שנעמיד כר"י שריצפה מקודשת**

**ג.** כ' התוס' "ואין לתרץ דר' יוחנן כר' יהודה דשרי להקטיר בריצפת העזרה דלא מסתבר דלישרי ר' יהודה בשעה שהמזבח פגום אלא בשעה שהמזבח כשר, וביאר בחזו"א דבריהם דלר' יהודה קידוש הריצפה כיסוד למזבח וכל שאין מזבח ליכא ג"כ לקדושת הריצפה. אמנם יעוי' להלן שיתבאר דיש מן האחרונים שפליגי וס"ל שקדושת הריצפה היא קדושת מקום בפנ"ע ולדבריהם צ"ב דברי התוס'. וצ"ל דקדושת הריצפה היא כטפילה לקדושת המזבח וכל שאין המזבח ראוי להקטרה הריצפה ג"כ פסולה.

וצע"ט דבריהם הא נתבאר בסוגיא דמודה ר"י בדמים והיאך דנו שמהני בזה מודה ר"י בדמים. ויעוי' בעול"ש שדחק דבריהם דאין כוונתם לבאר הסוגיא בזבחים אליבא דר"י אלא כוונתם לבאר תירוצם דאיירי במנחה ובלא סברת רב שמזבח שנעקר מקטירים קטורת במקומו (ואולי עכ"פ במזבח החיצון שנחלקו בו הראשונים דלעיל), ועלה חידשו שגם הקטרת הקומץ על הריצפה א"א אליבא דר"י בשעה שאין מזבח [וכסברת החזו"א לעיל בדבריהם].

דף נ"ט ע"ב

**הערה בדין קדושת מקום המזבח**

נתבאר בגמ' שנחלקו ר' יהודה ור' יוסי בביאור הפס' "ביום ההוא קידש המלך את החצר וגו' כי מזבח הנחושת אשר לפני ה' קטן מהכיל את העולה ואת המנחה וגו'", דר' יהודה ס"ל דכוונת הכתוב שמזבח האבנים שנתקדש היה קטן מהכיל הכ"ב אלף קרבנות [עי' החשבון בגמ' ומש"כ בפסוק "מזבח הנחושת" היינו מזבח האבנים שעשה תחת מזבח הנחושת (גמ' ס.).] וע"כ הוצרך לקדש החצר [היינו ריצפת העזרה], ור' יוסי ס"ל דלא היה חסרון מקום במזבח אבנים אלא הכוונה שמזבח שעשה משה נפסל בזמן שעשו המזבח אבנים [וכוונת הפס' "קטן" היינו שנפסל כענין האדם האומר "פלוני ננס" וכוונתו שהוא פסול לעבודה]. וצ"ב מ"ט נפסל מזבח הנחושת, וצ"ל דבבית עולמים הציווי שיהא מזבח אבנים וע"כ מזבח הנחושת נפסל. [והעירו דגם בנוב וגבעון יש שי' שהיה מזבח אבנים ומ"ט שם לא יפסל מזבח הנחושת, ויש ליישב עפ"י דברי הגרי"ז במכתבים דבמקדש היתה בחירת מקום למזבח ולפי"ז י"ל שרק מזבח אבנים במקומו פוסל שאר מזבחות].

ועדין יש להעיר דהנה יש לברר היאך חל קדושת מקום המזבח האם קביעות מקומו גרמה את קדושת המקום [ואף שאם יזיזו את מזבח הזהב למקום אחר בהיכל יהא כשר להקטרה (כמו שהשולחן כשר בכל ההיכל כמבו' לעיל בפ"ק) מ"מ במקום הקבוע לו נתקדש מכוחו שגם שלא היה על מקומו ומקטירים קטורת במקומו] או שמא היה צריך לקדש מקום המזבח, ובפשטות מסוגין יש ראיה שקידשו מקום המזבח דהא לר' יוסי ביאור "קידש כל החצר" היינו להעמיד בה מזבח [ואולי לביאור רש"י אין ראיה ואכמ"ל]. ושמא יש לחלק שבמזבח הזהב (או במזבח הנחושת של משה) לא היה צריך לקדש המקום לצורך הכשר העמדת המזבח אלא המזבח (שהוא כלי שרת) מקדש המקום מ"מ במזבח אבנים שהוא בנין גרידא בעי' שיהא מקום קדוש כדי שיהא ראוי שיהא בו דין מזבח וע"כ הוצרך לקדש המקום כדי שיהא בו מזבח.

וראיתי שציינו להמשך חכמה (פר' פקודי) ולהחזו"א (קמא לא, ה) שכתבו דמזבח הזהב שנעקר מקטירים במקומו דווקא במקדש ולא במשכן. ומבו' מדבריהם דאין דין שיהא מקום המזבח קדוש ואין המזבח מקדש מקומו אלא הוא קידוש שקידשו המקום ובזה חידשו שדווקא במקדש שהוא מקום קבוע קידשוהו.

**מודה רבי יהודה בדמים**

**בתמיהת התוס' שקרן ויסוד מעכבים**

**א.** בגמ' אמר רבא מודה היה ר' יהודה בדמים וכו' יש לחקור האם הביאור ששלמה קידש רק לענין הקטרה ולא לענין דמים או שדם צריך דווקא מזבח ולא סגי בקדושת מזבח. ויש להביא ראיה לזה מסוגית הגמ' לעיל שדחתה שמקום המזבח אין ראוי לדמים מהא דלרבי יהודה ריצפה לא נתקדשה לדמים ואי נימא שהחיסרון משום ששלמה לא קידש לדמים מה ראיה למקום המזבח וע"כ דס"ל לגמ' להוכיח שדם צריך מזבח ולא סגי בקדושת מזבח ומה"ט גם אין יכול לזרוק במקום המזבח.

והקשו בתוס' מאי קס"ד הא קרן וריבוע ויסוד מעכבים, ונשארו בתימה, לפו"ר כוונתם להביא סוגיא דלקמן דס"ב ע"א דקרן וריבוע ויסוד מעכבים בצורת המזבח ולפי"ז תמהו מאי ס"ד שריצפה ראויה לדם והא אין לה תנאי מזבח [ולפי"ז צ"ל דס"ל להתוס' שלענין זריקה מסתבר שצריך מזבח שיש לו תנאי מזבח ולענין הקטרה סגי בקדושת מזבח, ודוחק]. ויש להעיר על קושיתם דהנה יש לדון מהי קדושת ריצפה לר"י ובפשטות שלמה המלך חידש לתת לריצפה קדושת מזבח אעפ"י שאין לו תנאי מזבח אמנם החזו"א (ז, א) ביאר דקדושת הריצפה היא ע"י שעשאה כיסוד למזבח, ולפי ב' ביאורים אלו צ"ב תמיהתם דאף שבמזבח יש דין תנאי מזבח מ"מ בקידוש ריצפה אי"צ תנאים אלו (בין אם הוא קדושה בפנ"ע ובין אם הוא כיסוד למזבח).

וע"כ צריך לפרש תמיהת התוס' לאידך גיסא דהיאך שייך לומר שקרן וריבוע ויסוד מעכבי הא כמו שנתקדשה הריצפה אעפ"י שאין לה תנאים אלו א"כ גם במזבח עצמו לא יעכבו דלא גריעי מריצפה. ויעוי' באחרונים (קר"א עול"ש ועוד) שתמהו על דבריהם דהא נתבאר לעיל בתוס' (נ"ט ע"ב ד"ה עד שלא) שאין הריצפה מקודשת אלא כשיש מזבח [או משום שקדושתה במקום הטפל למזבח או משום שכל קידושה כעוד יסוד למזבח (כמש"כ החזו"א ס, א)] וא"כ שפיר בעי' מזבח בתיקונו כדי שיהא שייך לקדש הריצפה.

וע"כ ביאר העול"ש דבריהם דכוונתם לתמוה דיש דין בהזריקה שתהיה בקרן וביסוד והיאך דנה הגמ' שתועיל הזריקה בריצפה. [ולפי"ז אין כוונת התוס' לגמ' להלן דס"ב שהביאה את דיני המזבח, ומה שנקטו התוס' ריבוע כדי נסבא]. ועיי"ש שכ' די"ל דלכאו' יש ליישב קו' התוס' דלא דנה הגמ' שיועיל מדין זריקה במקומה אלא מדין זריקה שלא במקומה, אלא שדחה זאת דהא כל הזריקה היתה כדי להכשיר הפסח לאכילה וזריקה שלא במקומה אינה מתרת את הבשר.

ובחזו"א (ז, א) כ' לחדש דודאי נידון הגמ' מדין זשלב"מ ומה שהוא מועיל להבשר חידש החזו"א דבפסח שעיקרו לאכילה [ובלא שראוי לאכילה הקרבן פסול] ע"כ שהתירה התורה בזריקה זו גם את האכילה. ויעוי' באבי עזרי (פ"ב מפסוה"מ) שתמה טובא ע"ד, וכן נקט באו"ש שקרבן יהא פסול כיון שאין ראוי לאכילה.

**בתמיהת התוס' דנ"א היאך ס"ד שריצפה מקודשת לדמים**

**ב.** ויעוי' בתוס' בדנ"א ע"ב שתמהו על המבו' בגמ' שם שיסוד וגג יסוד מעכבי וז"ל: וצריך לדקדק לקמן דבעי למימר רבי יהודה אף בדמים שיכול לזרוק על הריצפה מאי עביד לה להני קראי דמוכחא דעולה טעונה יסוד וגג יסוד, וי"ל דקודם דקידש דוד הריצפה או אם נעקרה הריצפה סמוך למזבח אי לא קדיש עד ארעית תהומא (ובעול"ש גרס "אז" לא קדיש ואכמ"ל ועיי"ש שהעיר על דבריהם דקדושת עזרה להקטרה (או בהו"א לדם) קידש שלמה ולא דוד.). והנה בדברי התוס' שם ודאי אין לומר דכוונתם להקשות היאך הריצפה קדושה הא אין לה יסוד דא"כ לא הועילו בתירוצם כלום, וע"כ כוונת תמיהתם על המבו' בסוגיא שם דילפי' מקראי שצריך זריקה דווקא כנגד היסוד ושפיכת שירים על גג יסוד ובזה תמהו דלפי מה שדנה הגמ' שמהני זריקה בריצפה היאך מתקיים בזריקה זו דין יסוד [וה"ה דהו"מ לאקשויי היאך מתקיים בריצפה דין קרן אלא שהסוגיא שם עוסקת שכנגד היסוד לעיכובא], אלא שצ"ע טובא לפי"ז מה תירצו דההוא קודם שקידש והא מוכח מדין ריצפה שאין דין יסוד.

וביותר צ"ב תירוצם הב' שנעקרה הריצפה הסמוכה למזבח הא תמיהתם להוכיח שיסוד אינו מעכב וע"כ צ"ל דהא לא תקשי די"ל דבזריקה על מזבח יש דיני זריקה כנגד היסוד אולם בזריקה על הריצפה (אם היה מקודש לדמים) ע"כ לא היה צריך יסוד, וא"כ צ"ב תמיהתם ותירוציהם.

ויש לבאר כוונתם שמ"מ תמהו דהמזבח לא יהא גרע מריצפה דכיון שנתקדשה הריצפה הרי המזבח בכללה וגם במזבח לא יהא דין כנגד היסוד, ולפי"ז תירוצם הא' פשוט, ועוד תי' בתירוצם הב' דכל שנעקרה הריצפה הסמוכה למזבח ואין המזבח מחובר לריצפה לא יכול להיות לו קדושת ריצפה. עוד יש לדחוק בכוונתם שהקשו מ"ט יסוד מעכב הא כל שאין לו יסוד הוא נופל על הריצפה ויתקיים בו זריקה במה שהגיע לריצפה, והוא דוחק גדול דודאי איכא נפק"מ באופן שלא הגיע לריצפה.

והברור בכוונתם כמו שביאר האיה"ש דענין קדושת ריצפה הוא משום שהוא כיסוד למזבח [וכמו שהבאנו לעיל מהחזו"א] ולפי"ז תמיהת התוס' דבכל גוונא הו"ל זריקה כנגד היסוד משום שכל הריצפה היא כיסוד למזבח, וע"ז תי' התוס' דנפק"מ בנעקרה הריצפה הסמוכה למזבח דכה"ג צריכים את יסוד המזבח ממש.

אלא דיש לברר עיקר ביאור החזו"א הנ"ל היאך יכול להקטיר על הריצפה מדין יסוד והא יסוד המזבח עצמו אינו כשר להקטיר עליו. והעירוני שהחזו"א לשיטתו (יט, כ"ג) שגם על יסוד המזבח כשר להקטיר בדיעבד ("ומה הקטרה בראש מזבח" היינו עיקר ההקטרה לכתחילה).

**בדין מזבח שנפגם אין אוכלים בגינו שיירי מנחה**

בגמ' מזבח שנפגם אין אוכלים בגינו שיירי מנחה וכו' חקר הגרי"ז האם הוא חיסרון בדין המקום שבלא מזבח אינו ראוי לאכילת קדשים או שהוא דין בקדשים שתהא אכילתם בזמן שהמזבח שלם. והנה בתוס' הקשו מ"ט איצטריך קרא לרבות קק"ל [וכמבו' בהמשך הסוגיא] והא יש ללמוד בהיקש ד"זאת התורה" קק"ל מקק"ד, והעיר הגרי"ז דאי נימא שהוא דין במקום שאין ראוי לאכילת קדשים א"א ללמוד בהיקשא ד"וזאת התורה" שיהא האי דינא גם בקק"ל דאין מקומותיהם שוים בדין האכילה.

והנה לפו"ר כל יסוד הגרי"ז היינו אם היה דין זה רק בקדשי קדשים אולם אחר שילפי' האי דינא גם לענין קק"ל לכאו' מבו' שהוא דין בקדשים שיהיו נאכלים כשיש מזבח [אלא דבלא קרא מסוים על קק"ל לא היינו למדים מהקישא דקד"ק דיש לפרש הגזה"כ שהחיסרון בהמקום ושייך האי דינא דווקא בקד"ק ולא בקק"ל אולם אליבא דאמת שהוא גם בקק"ל ע"כ הוא דין בהקדשים].

אמנם זה תלוי מה החיסרון בהמקום כשאין מזבח דאי נימא שהוא דין בצורת המקום גרידא שאין בו הכשר אכילה רק כשהמזבח שלם ודאי שזה שייך רק במקום אכילת קד"ק בעזרה ולא בירושלים אולם אם הביאור שהוא חיסרון **בקדושת** המקום כשאין מזבח [וכמבו' ברש"י לעיל "שקידש העזרה להעמיד בה מזבח" ומבו' שיש קדושה מיוחדת בעזרה למזבח] י"ל שזה שייך גם בירושלים, וביאור הדברים עפ"י הנתבאר בתוס' (להלן ד"ס ע"ב) שקדושת ירושלים מכח המקדש וא"כ י"ל דגם לענין דין האכילה בירושלים הוא תלוי בדין ההכשר לאכילה במקדש ולפי"ז י"ל דגם למאי דמסקי' שהאי דינא גם בקק"ל טעם הדין הוא משום חיסרון בקדושת המקום. [והראוני שבס' הליקוטים על הר"מ הביא בשם הגרי"מ שכך נקט הגר"ח]**.**

**בענין קדושת ירושלים והמקדש**

**ביאור נידון הסוגיא לפירש"י**

**א.** בגמ' יכול יעלה אדם מע"ש לירושלים ויאכלנו בזה"ז ודין הוא בכור טעון הבאת מקום וכו'. העולה מהסוגיא לפירש"י דהיה פשוט לגמ' דקדושת הארץ לא בטלה וחייב מדאורי' בתרו"מ ונידון הגמ' בביאור דברי הברייתא אם קדושה ראשונה בטלה אי לא היינו קדושת מקום המקדש, וכ"ה להדיא בפירש"י אי קסבר קדושה ראשונה **של בית** וכו'.

והנה דנה הגמ' מהו נידון הברייתא דאי קסבר קדושה ראשונה קידשה לעתיד לבוא אפי' בכור נמי [ופירש"י דודאי הוא שגם בבכור מקריבים ואוכלים אעפ"י שאין בית] ואי קסבר קדושה ראשונה לא קידשה לעתיד לבוא אפי' בכור נמי **כה"ג** תיבעי [כך גירסת רש"י], והיינו דגם בבכור אחר שנשחט ונזרק בפני הבית ונחרב ועתה בא לאוכלו שייך ספק הנ"ל האם אוכלים אותו בירושלים בזמן שאין קדושת מקדש, עכת"ד הגמ'.

ויש לברר מהו הצד בגמ' לבאר הברייתא למ"ד קידשה לעת"ל, וברש"י בסוגין פירש דהגמ' הסתפקה האם קרינן ביה "לפני ה'" ביאור דבריו דהספק האם לקיום לפני ה' סגי בקדושת מקדש או דבעי' בית ממש. אמנם ברש"י במכות פירש וז"ל: וקא מיבעיא ליה מי קרינא ביה השתא **בלא חומה** לפני ה' וכו'. והיינו שספק הגמ' דשמא לא סגי בקדושה אלא בעי' חומה. [והנה ברש"י פירש דחיית הגמ' "אפי' בכור נמי" אפי' בכור יקריב ויאכל דהא מקריבים אעפ"י שאין בית וכו' וצ"ב דספק הגמ' היה דאעפ"י שיש קדושה להקרבה מ"מ שמא לענין אכילה לא קרינן ביה לפני ה' (או לרש"י במכות האם בעי' חומה ומה ראיה מהא שמקריבים אעפ"י שאין בית. וע"כ כוונת רש"י להמשך המבו' בברייתא במגילה שם (וכ"ה להלן דק"ז ע"ב) שלהאי מ"ד קדשים נאכלים בלא בית].

ובביאור נידון הברייתא להצד שלא קידשה י"ל שהספק האם קדושת ירושלים תלויה במקדש, אמנם הוא דוחק דלפו"ר הברייתא נסתפקה בדיני "לפני ה'" דאכילת מעשר ולא בדין קדושת ירושלים בלא מקדש, וע"כ דהיה פשוט לגמ' דאין חיסרון מצד קדושת ירושלים וכל נידון הגמ' האם לפני ה' היינו קדושת ירושלים לחודה או בעי' שתהא קדושת המקדש.

**האם קדושת הארץ תלויה בקדושת מקדש**

**ב.** בתוס' תמהו על פירש"י דאי קסבר לא קידשה היכי משכח"ל קדושת מע"ש דאורי', ותי' דאיירי במע"ש שגדל לפני הבית, א"נ אפי' קסבר לא קדשה ה"מ קדושת הבית אבל קדושת הארץ לא בטלה. מבו' מדבריהם דס"ל דהפשטות הוא שהנידון האם קדושה ראשונה קידשה לעת"ל או לא קידשה תלויים קדושת הארץ ומקדש בהדדי וצ"ב מה השייכות ביניהם.

והיה מקום לבאר דס"ל להתוס' שהכיבוש גורם ביטול קדושת הבית ומה"ט הוא טעם גם לביטול קדושת הארץ. אמנם ז"א דהא הביאו התוס' ראייתם מחורבן שילה שלא בטלה קדושת הארץ והתם לא היה כיבוש שביטל קדושת שילה ומ"ט יתבטל קדושת הארץ. וכעי"ז העיר הגרי"ז דקדושת שילה שהיתה מעיקרא לזמן ולא "בטלה" קדושתה ע"כ לא בטלה קדושת הארץ משא"כ בקדושת המקדש ש"בטלה" שמא גם קדושת הארץ בטלה [לפי הבנת התוס' שביטול קדושת המקדש הוא סיבה לביטול קדושת הארץ].

וע"כ מבו' מהבנת התוס' דס"ל דיש לדון שקדושת הארץ תלויה בקדושת מקדש וע"ז הביאו ראיה שכשבטל קדושת שילה לא בטלה קדושת הארץ וע"כ שקדושת הארץ לא תלויה במקדש. [ועדין יש להעיר על דבריהם לפי הבנתם שיש שייכות בין הקדושות דשמא קדושת הארץ תלויה במקדש ולא במשכן].

והנה הסיקו התוס' (בתירוצם הב') כמבו' להדיא ברש"י שהסוגיא כאן סוברת שגם אם קדושת הארץ לא בטלה י"ל שקדושת המקדש בטלה, ובר"מ מבו' לאידך גיסא דגם למאי דקי"ל כמ"ד שקדושת הארץ בטלה מ"מ קיי"ל שקדושת המקדש לא בטלה וכן הוכיח התוס' להלן דס"א ע"א בשי' ר' יוסי דתרומה בזה"ז דרבנן ואעפי"כ לענין קדושת המקדש קדשה לעתיד לבוא, והקשו שם התוס' היאך שייך שקדושת הארץ תיבטל וקדושת ירושלים קיימת, ומבו' מתוס' שגם למה שביארו דשייך קדושת הארץ בלא מקדש עדין קשיא להו דלא מסתבר שתהא קדושת ירושלים ומקדש בלא קדושת הארץ, ועי' בתוס' (דע"ג ע"א ד"ה ר"מ) במה שתי' תמיהה זו.

**האם מע"ש וקק"ל צריכים "מחיצה" או סגי בקדושה**

**ג.** עוד הקשו התוס' על פירש"י דאי לא קידשה פשיטא שבכור ומעשר אינם נאכלים ולא קרינא ביה לפני ה' דמחיצה לאכול דאורי' וכן בכור יפסל ביוצא, וכי תימא כשחרב הבית ונהרס המזבח אבל חומות ירושלים קיימות ולא בטלה קדושתה לענין קק"ל ומע"ש זהו תימא לומר כן דירושלים לא נתקדשה אלא בשביל הבית ואיך יתכן שקדושת הבית תבטל וקדושת ירושלים קיימת עכת"ד. מבו' מדברי התוס' דירושלים ראויה לאכילה דווקא כשיש בה מחיצות אלא שכתבו דודאי לא מהני מחיצות אם קדושת המקדש בטלה דכה"ג בטלה גם קדושת ירושלים שהיא מכח המקדש. וצ"ב דהא נתבאר לעיל שגמ' ערוכה היא שאם קידשה לעתיד לבוא מקריבים אעפ"י שאין בית וקדשים קלים נאכלים בירושלים אפי' בלא חומה.

ובאמת עיקר הדבר שצריך מחיצות מבו' להדיא בגמ' ב"מ דנ"ג ע"ב ובשיטמ"ק שם תמה דהא נתבאר בגמ' שאוכלים אעפ"י שאין חומה וביאר השיטמ"ק דה"מ אם קידשה לעתיד לבוא אולם אם לא קידשה א"א לאכול בלא בית וכוונת הגמ' דנפיל מחיצות הכוונה שנחרב הבית, אלא שתמה שם מסוגיא בסנהדרין דמבו' דנפלו מחיצות והבית קיים ואעפי"כ אין אוכלים מע"ש.

ובחזו"א (שביעית ג, יד) הביא דברי השיטמ"ק והכריח דלמ"ד קדשה הכל תלוי בקדושה ולא בחומה ולמ"ד לא קדשה גם בזמן שביהמ"ק קיים צריך דווקא מחיצה. וביאור הדברים דהנה נתבאר בחזו"א שם דגם למ"ד קידשה לעת"ל בזמן הקידוש צריכים אנו למחיצות אלא שמועיל הקידוש אפי' בנפלו המחיצות ומעתה א"ש דלמ"ד קידשה נשארת קדושת הארץ גם בלא תנאי הקדושה ולכך נשארת בקדושתה בלא חומה משא"כ למ"ד לא קידשה לעת"ל הביאור דלא נשארת הקדושה בלא תנאי הקידוש וע"כ בנפל המחיצה אפי' בזמן שביהמ"ק קיים אין אוכלים מע"ש וקק"ל.

ומעתה פשוט דמש"כ התוס' דצריך מחיצה היינו לשי' רש"י דלא קידשה לעת"ל ולדידיה תמהו התוס' דבעי' מחיצה אולם לפי"מ שהתוס' ביארו הסוגיא דאיירי למ"ד קידשה בהא תמהה הסוגיא שאפי' בכור נמי יאכל אפי' בלא חומה.

**האם קדושת ירושלים תלויה בקדושת מקדש**

**ד.** ובעיקר קו' התוס' על פירש"י דקדושת ירושלים תלויה בקדושת מקדש יעוי' במרומי שדה שהביא מהמכילתא שמבו' שקדושת ירושלים קדשה גם קודם קדושת העזרה (עיי"ש שהביא קראי לזה) ולפי"ז י"ל בשי' רש"י דהסוגיא כאן ס"ל דדווקא קדושת המקדש בטלה בחורבן הבית אולם קדושת ירושלים לא בטלה ואין היא תלויה בקדושת המקדש. ויעוי"ע במקד"ד (פ"א ס"ה) שהביא מדברי הירושלמי שקידשו ירושלים קודם המקדש ומבו' דלא כדברי התוס' שקדושת ירושלים תלויה בקדושת המקדש [ועיי"ש שכ' בדעת התוס' דע"כ צ"ל שקידוש שניהם היה כאחד] ובדעת רש"י י"ל כהמבו' בירושלמי הנ"ל.

עוד ביאר בזה המנח"א עפ"י הגרי"ז שחידש דקדושת דוד ענינה בחירת מקום וקדושת שלמה היא קדושה גמורה להקרבה [עי"ש בסוה"ס במכתבים באורך] ולפי"ז י"ל בשי' דאעפ"י שקדושת המקדש בטלה מ"מ הבחירת מקום של דוד לא בטלה וקדושת ירושלים תלויה בבחירת מקום דמקדש.

והנה הקשו התוס' על פירש"י דביאר מסקנת הסוגיא "לעולם לא קדשה וכו'" דא"כ אי"צ להעלות מע"ש לירושלים אלא נאכל בכל ערי ישראל, ולהנתבאר בשי' רש"י דאעפ"י שהמקדש בטלה קדושתו מ"מ ירושלים לא בטלה קדושתה יש ליישב דבחרב נוב וגבעון אין מחנה לויה וע"כ נאכל בכל ערים המוקפות חומה שבערי ישראל אולם כשירושלים קיימת בקדושתה אין סיבה שקדושת מחנה לויה תהיה בכל ערי ישראל.

עוד תמהו התוס' על פירש"י מאי דוחקיה דרבינא לומר דלעולם לא קדשה ופליג אכוליה הש"ס דקים לן דירושלים אין אחריה היתר. ובשי' רש"י י"ל כמו שנקטו להדיא לקמן (דס"א ע"א) דאפי' למ"ד לא קידשה מ"מ י"ל דאין אחריה היתר, וביאור הדברים ביאר המנח"א עפ"י הנ"ל דכיון דבחירת מקום המקדש קיימת ע"כ אף שאין קדושה ואין מקריבים במקומו מ"מ אין כאן בטלה לגמרי שיתיר הבמות.

**בירור שי' רש"י האם צריך חומה או סגי בקדושת ירושלים**

**ה.** והנה לפו"ר יש להסתפק בשי' רש"י האם דנה הגמ' שיהא נאכל דוקא עם חומה או אפי' בלא חומה. והנה מדברי התוס' נתבאר דלמ"ד לא קדשה ודאי צריך חומה אלא שצידדו דשמא קדושת ירושלים תלויה בחומה וקדושת המקדש תלויה בבית ועלה פרכו דלא מסתבר דיש קדושת ירושלים בלא קדושת מקדש, ולכאו' בהא גופא פליג רש"י ולפי"ז מה שדנה הגמ' שיהא נאכל בירושלים אפי' שקדושת המקדש בטלה הוא דווקא כשיש לירושלים חומה. אמנם צ"ע דברש"י במכות מבו' דאיירי הסוגיא בלא חומה (וכמו שהבאנו לעיל) וא"כ צע"ט מ"ט נאכל בירושלים. ולהנתבאר לעיל בשי' רש"י שקדושת ירושלים לא בטלה (והיינו דאף שקדושת המקדש לא קידשה לעתיד לבוא מ"מ קדושת ירושלים קידשה לעת"ל) א"כ י"ל דקדושת ירושלים אין צריכה אפי' חומה [וכל דברי החזו"א דלמ"ד לא קידשה הוא תלוי במחיצה היינו אם גם כלפי ירושלים אמרי' דלא קידשה לעתיד לבוא ודו"ק].

אמנם זה צ"ע טובא דהא נתבאר להדיא בגמ' בב"מ דבנפול מחיצות א"א לאכול בירושלים ומבו' דודאי איכא מ"ד דקדושת ירושלים תלויה בחומה. ובדוחק י"ל דהסוגיא שם סוברת דהנידון הוא גם כלפי ירושלים אם קידשה לעתיד לבוא וכיון דלא קדשה מה"ט צריך חומה ובסוגין מבו' דכל הנידון רק כלפי קדושת מקדש ומה"ט אי"צ אפי' חומה, אמנם דוחק הוא לומר שהוא מח' הסוגיות ובפשטות שי' רש"י בסוגין שקדושת ירושלים תלויה בחומה וקדושת המקדש תלויה בבית ורש"י איירי כשיש חומה, ודברי רש"י במכות צ"ע.

**האם מע"ש תלוי בבית או במזבח**

**ו.** והנה לפו"ר מסקנת הגמ' דילפי' בבכור שהוקש דמו לחלבו דמזבח מעכב אכילת קק"ל וילפי' מע"ש מבכור דגם מע"ש תלוי במזבח, וכ"כ התוס' להדיא בביאור הסוגיא. ובאמת יש לתמוה מ"ט רש"י פירש הסוגיא למסקנא דלא קידשה לעתיד לבוא הא אפי' אם קידשה נתחדש למסקנא דמע"ש תלוי במזבח. ובאמת התוס' רמזו בתורף דבריהם לתמוה כן על פירש"י וכ' וז"ל: ומיהו מצי למימר דמתני' קשיתיה וכו' ואי קדשה ל"ל בית וכו' והיינו דרש"י ביאר הברייתא כפשוטה דמשמע שדנה אם צריך בית ואם קידשה צריך רק מזבח.

עוד י"ל בשי' רש"י (העירני לזה הר"ב בראך) כמו שכתב בשפ"א לדקדק בשי' הר"מ דלא כשי' התוס' שמע"ש תלוי במזבח אלא מע"ש תלוי בבית וההיקש מע"ש לבכור היינו רק לענין הבאה שמע"ש תלוי בבית אולם אין סברא שיהא תלוי בפגימת המזבח. ואי נימא כן בשי' רש"י א"ש הכרח רש"י להעמיד הברייתא דווקא למ"ד לא קידשה כיוון דאם קידשה לעתיד לבוא חשיב שיש בית וודאי שמע"ש נאכל בירושלים ודווקא אי לא קידשה לעתיד לבוא יש חיסרון במה שאין בית.

ונראה להוסיף ולבאר פלוגתת רש"י והר"מ עם התוס' [אם סברא הוא לומר שמע"ש תלוי במזבח] עפ"י הסברות שהבאנו בתחילת הדברים לדון מה החיסרון בקק"ל שנפגם המזבח שאם הוא דין בהקדשים שדין אכילתם רק כשיש מזבח י"ל דהתינח בקדשים יש לתלות הדין בפגימת המזבח דכל שאין ראוי להקרבה אין ראוי לאכילה אולם מע"ש אינו שייך למזבח. אולם לפי הנתבאר שם די"ל שבטלה קדושת העזרה לענין אכילה כשנפגם המזבח וקדושת ירושלים תלוי בקדושת המקדש ע"כ י"ל שהוא סברא גם כלפי אכילת מע"ש בירושלים (ורש"י לשיטתו שאין קדושת ירושלים תלויה במקדש ודאי הוצרך להנ"ל).

**בדין ביכורים בזמן שאין בהמ"ק קיים**

**ז.** נתבאר למסקנת הגמ' לפירש"י דהנידון במע"ש הוא ללמוד מבכור ששחיטתו וזריקתו היו בפני הבית והנידון כלפי אכילתו האם צריך מזבח [או מקדש] וילפי' מבכור דמקיש בשרו לדמו. וצ"ע לפי"ז היאך היה ס"ד בגמ' ללמוד מביכורים הא ודאי אם לא קידשה לעתיד לבוא א"א להביא הביכורים, ואם הביאו והניחו לפני המזבח ואח"כ חרב הבית ודאי הביכורים נאכלים. ויעוי' בשיטמ"ק בסוגין ובראשונים במכות די"ט ע"א שעמדו בזה ובשיטמ"ק בסוגין ובתוס' במכות די"ט ע"א כ' דודאי הסוגיא דנה כלפי ההבאה וההנחה ועיי"ש שדחקו הסוגיא לדבריהם. אמנם ברמב"ן במכות שם חידש דגם לענין ביכורים אף שהיה הקריאה וההנחה בזמן הבית ואח"כ חרב הבית אין הביכורים נאכל כיון שאין ראוי עתה להבאה והנחה. והדברים צע"ט מנ"ל דין זה בלא קרא.

וראיתי בשיעורי הגרמ"ד שכ' לתמוה לאידך גיסא על שי' השיטמ"ק והתוס' שכ' בפשיטות שאין דין אכילה בפני המזבח דהא בהאי קרא דמקיש מעשר לבכור כתיב "ותרומת ידכם" דהיינו ביכורים (כמבו' במעילה טו:) וא"כ ודאי שאין נאכלים אלא בפני הבית. אלא דכ"ז א"ש במסקנא דמקשי' גם ביכורים לבכור ואכתי צ"ע בהו"א שלא דנה הגמ' משום האי היקש היאך דנה ללמוד מבכור.

דף ס' ע"ב – ס"א ע"ב

**בסוגית "אעפ"י שנסע אוה"מ הוא"**

**בפלוגתת רש"י ותוס' האם בשעת מסעות חשיב מחנה שכינה**

**א.** בגמ' דתניא בשעת סילוק מסעות קדשים נפסלים וזרים ומצורעים משתלחים חוץ למחיצה. שי' רש"י דקדשים נפסלים מפני סילוק המזבח ואינם נפסלים ביוצא ומקורו ממסקנת דברי הגמ' דילפי' מקרא ד"ונסע אהל מועד" דאעפ"י שסילקו החצר והמשכן ונשאר המזבח לבדו אין הקדשים נפסלים משום שאעפ"י שנסע אוה"מ הוא. והנה מצינו עוד ב' סוגיות לענין הדרשא ד"ונסע אוה"מ" דבגמ' להלן (דקט"ז ע"ב) ילפי' מינה לענין קק"ל שאין נפסלים ביוצא[[6]](#footnote-6), והגמ' במנחות (דצ"ה ע"א) דנה מתחילה ללמוד מהא שאין הלחם נפסל ביוצא ולמסקנא הסיקה דההוא לדגלים הוא דאתא [והיינו שקדושת מחנה שכינה בטלה וכל הדרשא רק לענין שגם במסעם ילכו לדגליהם]. והמוכרח בשי' רש"י שהוא פלוגתת הסוגיות דהסוגיא דידן ולהלן דקט"ז ס"ל ללמוד מהאי קרא קדושת מחנות בשעת המסעות ומה"ט למדה מהאי דרשא שאין נפסל ביוצא והסוגיא במנחות ס"ל הכי בהו"א והסיקה דילפי' מינה דין מסעם לפי דגלים ואין ללמוד מינה קדושת מחנות.

אמנם שי' התוס' דאין כאן פלוגתת הסוגיות וגם לסוגיא דידן אין קדושת מחנה שכינה בשעת מסעם וכוונת סוגית הגמ' דפירקו קרשי המשכן ועדין קלעים קיימים ומה"ט קדושת מחנה שכינה קיימת ואין נפסל ביוצא. ויעוי' בשיטמ"ק שתמה דא"כ מאי קמ"ל פשיטא דלא מפסל ביוצא הואיל והקלעים קיימים וביאר דהו"א דמשום שהקלעים למשכן הם באים והו"א דמשנסתלקה קדושת המשכן נסתלקה קדושת הקלעים וילפי' מקרא דאעפ"י שנסע (והיינו שפירקו את המשכן) עדין אוה"מ הוא והיינו שקדושת הקלעים עדין קיימת. [ויש להעיר לשי' התוס' היאך ילפי' ג' דרשות מהאי קרא דהכא ילפי' לאופן זה ולקמן דקט"ז ילפי' שיש לו קדושת מחנה לויה ובמנחות ילפי' לענין הדגלים].

ויש לתמוה לשי' רש"י היכן היה מחנה שכינה, וציינו לדברי השיטמ"ק במנחות (דצ"ה ע"ב) שכ' דמחנה שכינה היה בתוך מחנה לויה וברבינו גרשום שם מבו' שמה שהוא כרוך בתוך הפרוכת חשיב אהל מועד, ומבו' שרק מקום הכלים עצמם חשיב אוהל מועד. [ולכאו' יש ליישב לפי"ז מה שלא נתבאר בברייתא ששולחים טמאי מתים ממחנה שכינה דלהנ"ל לא היה מקום שהוא מחנה שכינה אלא מקום הכלים עצמם וע"כ לא שייך שילוח, ולפי"ז צ"ל שהבשר היה אצל הכלים ממש כדי שלא יפסל ביוצא].

אמנם זה צ"ע דלהדיא מבו' ברש"י שהסוגיא דנה שכל החיסרון באכילת קדשי קדשים בשעת מסעם הוא רק משום נפגם המזבח, וא"כ ע"כ לא רק מקום הכלים עצמם חשיב אוה"מ [ודוחק לומר דהנידון כשבא לאכול מתחת לפרוכת] ושוב צ"ע כנ"ל היכן היה מחנה שכינה ומ"ט אין ממנו שילוח טמאים.

ויעוי' ברש"י במנחות דצ"ה דמבו' דלהצד שלחם הפנים לא נפסל ביוצא היינו ביציאתו ממחנה לויה, וכבר תמה שם בשיטמ"ק דמ"ט מחנה שכינה בעזרה וביאר דמשום שהכלים היו שם ע"כ דינו כאוה"מ עי"ש, ומעתה א"ש לפירש"י שדין מחנה שכינה היינו בתוך מחנה לויה [ולהנתבאר לעיל מהגרי"ז שמחנה לויה הוא רק במחנה בני קהת (וכמדוקדק טובא ברש"י בסוגין) נמצא שמחנה לויה ומחנה שכינה היו יחד].

אלא שעדין צ"ע לפי"ז מ"ט אין משם שילוח טמאים, והעירו לבאר בזה דלפי המבו' ברש"י לא היה זה מחנה שכינה לעצמו אלא בתוך מחנה לויה וא"כ שמא אעפ"י שאוה"מ הוא הו"ל כעין לשכות הפתוחות לקודש שדינם שקדושים באכילה ואין משם שילוח מחנות [וע"ע בשלמ"י (קמא) מש"כ בזה].

**תמיה דסברות רש"י ותוס' הפוכות לענין מחנות**

**ב.** אלא דיש לתמוה דהנה נתבאר לעיל שנחלקו רש"י ותוס' האם קדושת ירושלים תלויה בקדושת מקדש והתוס' ס"ל בפשיטות שלא נתקדשה ירושלים אלא בשביל הבית, וצ"ע דהכא סברותיהם הפוכות דבשי' רש"י מבו' שמחנה לויה תלוי במחנה שכינה ובתוס' מבו' לאידך גיסא ששייך מחנה לויה בלא מחנה שכינה [יסה"ד הקשה בגליוני קה"י].

ובשי' רש"י יש ליישב בפשיטות שיש חילוק בין מחנות לירושלים ומקדש והוא סברא רק בדין "מחנות" שמחנה לויה תלוי במחנה שכינה ולא בקדושת ירושלים ומקדש. [ובביאור הדברים ביאר הגרי"ז דבמשכן כתיב "סביב למשכן יחנו" והיינו דכל דין המחנות מכח המשכן וכ"ה להדיא ברש"י דקי"ב ע"ב עי"ש, משא"כ קדושת ירושלים ומקדש הם קדושת מקום ובזה ס"ל לרש"י שאין קדושת ירושלים תלויה בקדושת המקדש], ובדעת תוס' עדין צ"ע סתירת דבריהם.

וביארו בזה דהנה ענין הדרשא מ"אהל מועד" דאעפ"י שנסע **אוה"מ** הוא, וביאור הדברים דנתחדש בקרא דאף שבטל דין מחנה שכינה לענין דיני מקום העזרה מ"מ היה מחנה שכינה לענין שיהא מכחו מחנה לויה וישראל וא"כ אין כאן בטלה לגמרי ושייך שתהא קדושת מחנה לויה מכח מחנה שכינה.

**תמיה על פירש"י דיש לפרש הבריתא במנחה**

**ג.** נתבאר בגמ' להעמיד הברייתא "בב' מקומות הקדשים נאכלים" דאיירי בקדשי קדשים וב' מקומות הכוונה חד קודם שיעמידו לויים את המשכן וחד לאחר שיפרקו לווים את המשכן. ופירש"י דקודם שהעמידו היינו שהמשכן כמשפטו (וקודם שיעמידו לאו דווקא כמו שפירש בארוכה) ולאחר שפירקו היינו שנשאר רק המזבח ונתחדש בברייתא דאעפ"י שאין קלעים ומשכן לא נפסל ביוצא משום שגם בזמן מסעם אוה"מ הוא.

ויעוי' ברש"י שדן לקיים את הגירסא קודם שיעמידו ואיירי בששינו את הסדר והעמידו המזבח קודם המשכן אלא שתמה ע"ז דא"כ היאך שחטו קודם פתיחת דלתות, ותי' די"ל שהאי דינא הוא דווקא בשלמים ולא בכל הקרבנות, ובתוס' תמהו ע"ז טובא. ויש לתמוה דיש להעמיד במנחה שאין בה חיסרון של קודם פתיחת דלתות [כמבו' בתוס' יומא (דכ"ט ע"א)] וא"כ משכח"ל בהעמידו מזבח קודם שהעמידו המשכן והשיריים שהם קדשי קדשים נאכלים.

**פסול דיחוי באכילת קדשים**

**ד.** והנה בהאופן הב' בגמ' "לאחר שפירקו לווים את המשכן" והמזבח במקומו צ"ב דהיאך שחטו בלא קלעים ומשכן וע"כ איירי ששחטו וזרקו קודם שפירקו לווים את המשכן ונשאר הבשר אחר הפירוק ונתחדש שאינו נפסל ביוצא ומותר לאוכלו. ומעתה צ"ב מ"ט לא פירש"י גם בקודם שהעמידו באופן ששחטו וזרקו כשהיה המשכן קיים ואח"כ פירקו המשכן ונסעו והעמידו מקודם מזבח ונתחדש שיכולים לאוכלו בלא משכן. ותי' בשיטמ"ק דא"כ נפסל ביוצא אמנם כ"ז ניחא לשי' התוס' דבפירוק הקלעים והמשכן אין מחנה שכינה ונפסל ביוצא אולם לפירש"י צ"ע.

ולכאו' מוכרח בשי' רש"י דיש פסול דיחוי באכילת קדשים וכמבו' בתוס' להלן דס"א ע"ב [ודלא כבו' בתוס' ב"מ דנ"ג]. אלא דצ"ע דברש"י דקט"ז ע"ב מבו' שבשר קדשים לא נפסל בדיחוי וצ"ע לפי"ד הסוגיא כאן [ועי' בשלמ"י במה שכ' לבאר בזה].

דף ס"א ע"ב

**מזבח של שילה ונב וגבעון**

**טעם הפסול במזבח שעשה משה**

**א.** בגמ' אמר ר"ה אמר רב מזבח של שילה של אבנים היה דתניא ר"א בן יעקב אומר וכו' מתיב רב אחא בר אמי אש שירדה מן השמים וכו' מבו' מסוגית הגמ' דאם דינא הוא שיהא מזבח מאבנים ע"כ נפסל מזבח של משה, ומקור הדברים מבו' בסוגיא לעיל (דנ"ט ע"ב) אליבא דר' יוסי דפירש הקרא "קטן מהכיל" דאין הכוונה שהיה קטן במידתו אלא שנפסל מחמת שקידשו את מזבח האבנים, וצ"ב טעם הפסול בזה. ולכאו' הביאור דבזמן שחל הציווי לעשות מזבח אבנים הוא גופא טעם הפסול למזבח הנחושת [וכבר כ' רש"י עה"ת דהלשון "אם מזבח אבנים תעשה לי" אין הכוונה כאפשרות אלא הוא ציווי שבבית עולמים יהא בדווקא של אבנים].

והנה שי' ר"פ "אושפיזא הוה נקט וזימנין הכא וזימנין הכא" והיינו דב' המזבחות היו קיימים, וצ"ב במה פליג על סברא הנ"ל. ונראה לבאר בזה עפ"י המבו' בחי' הגרי"ז (בסוה"ס במכתבים) שדין קדושת מקום המזבח בא ע"י בחירה שנבחר אותו מקום למזבח ולפי"ז י"ל דס"ל לר"פ שדווקא הציווי לעשות מזבח אבנים במקום הנבחר פוסל שאר מזבחות ולא מזבח אבנים של נב וגבעון ושילה (אף שהם ג"כ נדרשים מהקרא דכתיב ג"פ אבנים).

וראיתי שציינו להאו"ש (פי"ד מפסוה"מ) והאחיעזר (ח"ג סי' ס"ו) שהוכיחו משיטת ר"פ דיכול להיות ב' מזבחות והעירו מדברי המדרש תנחומא שהביא רש"י בפר' קרח "אנו אין לנו אלא ה' אחד וכו' ומזבח אחד וכו'". ולפימש"כ יש ליישב שגם ר"פ מודה שרק בשילה ובנב וגבעון לא היה קפידא שיהא ב' מזבחות אבל בבית עולמים יש קפידא שיהא רק מזבח אחד במקום הנבחר. [והעירוני שבס' "תורת הקודש" עמד בביאור זה עיי"ש.]

**ביאור פלוגתת התנאים במזבח דשילה ונוב וגבעון**

**ב.** בגמ' הוא דאמר כר"נ וכו' פירש"י ר"ה דאמר כר"נ [ועי' ברש"י שפירש מ"ט לא פירשה הגמ' הוא דאמר כראב"י], ולפי ביאורו של רש"י יש כאן פלוגתא בגמ' מה היה בשילה ונב וגבעון דלר' נתן (ורב הונא) היה מזבח חלול מלא אבנים [ולכאו' כן הוא ג"כ שי' ראב"י (ודרשא דג' פעמים אבנים אין זה אותו צורה בכולם דבבית עולמים היה ממש מאבנים ובשילה ונוב וגבעון היה נחושת חלול מלא באבנים)] ולדבריהם נסתלקה האש ממזבח של משה [שהיה חלול ומלא אדמה] למזבח של שילה ונב וגבעון, והברייתא דסדר עולם סוברת שבשילה ונב וגבעון היה מזבח הנחושת של משה ולא נסתלקה האש ממנו עד ימי שלמה.

וכבר העיר השפ"א דיש מקום לפרש דברי הגמ' באופ"א דאין כאן פלוגתא ומזבח נחושת של משה במדבר היו ממלאים אותו באדמה ובמשכן שילה ונוב וגבעון מילאו אותו באבנים ולפי"ז אי"ז סתירה למש"כ בברייתא דסדר עולם שלא נסתלקה ממנו עד ימי שלמה, וכן מבו' לפו"ר בשיטמ"ק (אות ו') שכ' היה חלול וכמו"כ במדבר וכו'. [ויש לפקפק בהראיה מדבריו די"ל דאין כוונת השיטמ"ק שאותו מזבח של משה שהיה מלא אדמה היה בשילה מלא אבנים אלא כוונתו ש**גם** של משה היה חלול, ועיקר דבריו לבאר דאעפ"י שהיה חלול עדיין היתה האשה עליו **על השפה** וע"ז היו כופים פסכתר.]

ויש להעיר מ"ט רש"י לא פירש כך, וכבר כ' השפ"א דמקורו מלשון הגמ' "הוא דאמר" דמשמע להדיא שיש כאן פלוגתא, אלא דעדין צ"ב מ"ט הגמ' הוכרחה לזה. וצ"ל דס"ל לגמ' שבברייתא דסדר עולם מבואר שהיה זה ממש מזבח של משה עד שבא שלמה ואי נימא שנשתנה דינו שיהא בתוכו אבנים אי"ז "מזבח של משה" שדינו שיהא מלא באדמה, וביותר י"ל שס"ל לגמ' שמזבח של משה דינו שיהא בו אדמה דווקא ואם חידשה תורה לעשות מזבח אבנים ע"כ הוא מזבח אחר ולא מזבח של משה.

**קו' הגרמ"ד מהמבו' לעיל מקרא שנפסל בימי שלמה**

**ג.** ועל עיקר חידוש דר"ה שבשילה ונב וגבעון כבר נפסל מזבח של משה (לשי' רש"י בסוגין) הקשה הגרמ"ד מהמבו' לעיל בסוגיא דרק בזמן בנין שלמה נפסל מזבח הנחושת ולא נפסל מזמן שילה ונב וגבעון וצע"ט.

**בדין לא יבננו ע"ג כיפין במזבח הנחושת**

בגמ' ומאי מזבח אדמה שיהא מחובר באדמה שלא יבננו לא ע"ג כיפים ולא ע"ג מחילות. יש לעי' אם מזבח הנחושת שעשה משה יש דין שלא יהא ע"ג כיפין ובפשטות מזבח של אדמה בתורה הכוונה למזבח של משה וא"כ חידוש הוא שהדרשא מ"מזבח אדמה" שיהא מחובר באדמה ולא ע"ג כיפין לא אזיל על מזבח של משה. אמנם בסה"מ להר"מ הביא מברייתא דר' ישמעאל שדין מזבח אדמה שיהא מחובר באדמה הוא דווקא בבית עולמים ולא במשכן. והראוני שבשפתי חכמים (שמות כ') להדיא מבו' שדין זה שייך גם במזבח הנחושת וכן מבואר בליקו"ה [ומדבריו משמע כמו שנתבאר שפשטיה דקרא אזיל על מזבח אדמה של משה (דהא היה נחושת ומלא באדמה) אלא שציין להוסיף שדין זה נאמר גם על מזבח אבנים].

והעירו ממש"כ התוס' (סד"ה אעפ"י) דגם כשנשאו אותו בכתף היה לו דין מזבח, והא כשהוא באויר הרי הוא כע"ג כיפין ויפסל. עוד צ"ע דכיון שצורת המזבח שיהא מלא אדמה א"כ כשהוא באויר בלא אדמה (דהא חלול היה ומלא באדמה וכשנשאו אותו היה בלא אדמה) מ"ט לא יהא בו חיסרון של נפגם המזבח. עוד העירו דבשעת המסע אין לו כבש והוא לעיכובא. והעירו לבאר דשמא כ"ז אכניס בהגזה"כ דאעפ"י שנסע אוה"מ נינהו.

עוד שמעתי לבאר בזה דבאמת מזבח של משה נקרא כלי (כמבו' בגמ' ד"ס ע"א) ומאידך גיסא נחשב למזבח אדמה ואולי היו בו ב' בחינות נפרדות דכשהוא באויר בלא אדמה היה לו דין מזבח של כלי שדינו שיהא עליו אש (וכמש"כ בשיטמ"ק שהיה אש על שפתו וכופין עליו פסכתר) והוא מועיל לענין שאוכלים בגינו שיירי מנחה וכשהוא מלא באדמה הוא נקרא "מזבח אדמה" שכשר גם להקטרה, ומעתה לא תקשי דכשהוא באויר יש לו חיסרון נפגם או ע"ג כיפין כיון שיש לו גם דין מזבח ככלי ולגבי דין מזבח באופן זה אין חיסרון שאין בו אדמה ויש אויר מתחתיו ולא אכפ"ל שאין לו כבש.

[והראוני שברש"י עירובין (ד' ע"ב) ביאר מהי "אמת כלים" כגון אמות הארון **והמזבחות** והשולחן עכ"ל וברש"י במנחות (דצ"ז ע"א) ביאר "אמת כלים" ארון ושולחן **ומזבח הזהב** עכ"ל. והביאור שברש"י בעירובין ביאר "אמת בנין" אמות הקרשים והיריעות והיינו משכן ולפי"ז א"ש מש"כ רש"י שאמת כלים היינו "מזבחות" משום שגם מזבח הנחושת קרוי כלי וברש"י במנחות כ' "אמת בנין" חומת הבית **ומזבח העולה** והיינו דרש"י איירי על בנין ביהמ"ק ובזה מזבח העולה היה אמת בנין ולא אמת כלים.]

**הערות בדין מקום המזבח**

**ביאור דברי התוס' דלא נתנו דמים משום העתיד**

**א.** בגמ' וכשעלו בני הגולה הוסיפו עליו ד"א מן הדרום וד"א מן המערב. ונתבאר בגמ' ג' טעמים להוספה זו או משום שלא סיפק (ואעפ"י שהיה גדול משל משה מ"מ אין אש של שמים מסייעתן) או משום שהשיתין צריכים להיות תוך המזבח או שדרשוהו מקרא כמבו' בגמ'. ובתוס' הכריחו דההוספה היה מן הדרום ששם הוא מקום השיתין (עי' בדבריהם בארוכה), וסיימו בסוף דבריהם דהטעם שלא היה שם יסוד [אעפ"י שמתחילה היה משוך והיו יכולים לעשות לו יסוד] משום שעתיד היה להיות בלא יסוד בבית שני וכו' וצ"ב דודאי לא ידעו בבית ראשון שיחלקו עליהם בבית שני ויסברו שתיה כאכילה או ידרשו הקרא וכו', וצ"ל דחששו שמא לא יהא סיפק ויצטרכו להוסיף אלא שלבסוף לא היה זה הטעם כמבו' בגמ' [ואף רב יוסף שבתחילה אמר שהטעם משום לא ספיק הדר ביה ופירש הטעם שדרשוהו מקרא (וכמבו' בגמ' "אלא" אמר רב יוסף)].

אלא שהעירני הגר"ד גרבוז שבתחילה שסברו שהשיתין צריכים להיות מחוץ למזבח א"כ א"א להוסיף ושוב הדרא קושיא לדוכתא היאך כ' התוס' שלא הוסיפו משום העתיד הא לפי"מ שסברו עתה א"א להוסיף וצ"ע.

**בתמיהת החזו"א שע"י ההוספה אין מזבח בצפון**

**ב.** יעוי' בחזו"א (קמא סי' לא) שהקשה וז"ל: יש לעי' כיון שהוסיפו מן הדרום ואם כל המזבח בצפון א"כ לא היה נגד הפתח במקדש ראשון עכ"ל. ביאור תמיהתו דאם הוסיפו מן הדרום א"כ לא היה מזבח כולו בצפון ואם נאמר שבמזבח ראשון היה משוך לצד צפון ד"א ובמקדש שני הוסיפו ד"א אלו א"כ במקדש ראשון לא היה המערכה מכוונת כנגד הפתח. וכעי"ז הוסיפו בבי מדרשא להקשות למ"ד מחצה בצפון ומחצה בדרום היאך הוסיפו הא עי"ז המזבח לא היה ממוצע.

ולכאו' היה מקום לומר שהוסיפו בדרום ולא אכפ"ל שלא היה המזבח כולו בצפון או ממוצע וכמו שנתבאר מהחזו"א (שם) דשמא מזבח בצפון אי"ז לעיכובא אלא כך היה מעשה [ובאמת דבסוגיא שם נתבאר מקור להדיא רק למ"ד דרום ועי' בריש פירקין מה שהובא מהתוס' שלפו"ר נקטו שמקרא ד"צפונה" ילפי' שיהא המזבח בצפון (ועי"ש מה שנתבאר להוכיח כן מהגמ' ואכמ"ל) ולפי"ז עדין צ"ע]. אמנם ז"א דאי נימא כן ע"כ במקדש שני לא היה המזבח בצפון ובגמ' בריש פירקין מבו' להעמיד המשניות כמ"ד כולו בצפון ומבו' שס"ל לגמ' שבמקדש שני היה כל המזבח בצפון. וע"כ מוכרח כמו שביאר החזו"א שבמקדש ראשון היה משוך ד"א ומה"ט תמה דמקום המערכה אינו מכוון נגד הפתח [והיינו למ"ד קדושת אולם והיכל לאו חדא דאל"ה סגי במה שהוא כנגד האולם].

והעיר הר"י גנוט ליישב בזה עפ"י המבו' בר"מ שמזבח היה בדרום ואעפי"כ כ' שמקום המערכה היה משוך ד"א מן הצפון ומבו' לפי"ז מדברי הר"מ שאין דין שיהא מקום המערכה ממש כנגד הפתח אלא צריך שיהא כנגד הצד של הפתח (היינו סמוך לצד מערב) ולפי"ז לא תיקשי היאך מקום המערכה במקדש ראשון לא היה כנגד הפתח גם למ"ד כולו בצפון. אמנם כ"ז ניחא לדעת הר"מ אולם לשי' התוס' (ריש פירקין ולהלן דס"ג) שיש דין שתהא המערכה נגד הפתח בדווקא לכתחילה עדין צ"ע כנ"ל.

**תמיהה על שיעור מקום המזבח ס' אמה**

**ג.** העולה מהסוגיא דהכשר מקום המזבח הוא ס' אמה וילפי' לה מהיקש לבית מה בית ס' אמה אף מזבח ס' אמה. וכ' הקר"א והמקדש דוד (א, ד) דלמ"ד כולו בדרום א"א שיוסיפו עד ס' דהא יחד עם הכבש היה צ"ג אמה וזה א"א למ"ד כולו בדרום. ועדין תמה המקד"ד (שם) היאך היו יכולים להוסיף עד ס' והא עי"ז יהיה המזבח עצמו בחלקו של טורף בצד דרום, וכן כשיעשוהו "סביב" [היינו שוה בכל צדדיו (כמבו' להלן דס"ב ע"ב)] א"כ יהא מרובע ס' על ס' ויצא לפי"ז שההוספה מן המזרח במקומו של יהודה ונמצא מזבח בחלקו של טורף. ובמקד"ד שם כ' לחדש מכח זה דרב יוסף שסובר שמזבח יכול להיות ס' אמה ע"כ ס"ל כמ"ד שהיה יסוד בדרום וא"כ אין קפידא במזבח שאינו מקודש לדמים וה"ה שאין קפידא שיהא המזבח בנוי בחלקו של יהודה אלא שאינו ראוי להקרבה בחלקו של יהודה.

ושמא י"ל בזה באופ"א דענין מקום המזבח ס' אמה אין הכוונה דווקא במידות בית זה ושמא הוא דווקא כשיוסיפו על העזרות או כשאין בית אבל במידות בנין הבית שעשה שלמה לא היה אפשר לעשות ס' אמה כדי שלא יהא בחלקו של טורף וה"ה נמי שא"א להוסיף עד ס' (למ"ד כולו בדרום) משום שיהא בזה חיסרון שיחד עם הכבש לא יכול להיות כולו בדרום.

**בירור שי' הר"מ בזה**

**ג.** בר"מ פ"ג מביה"ב ה"א כ' המזבח מקומו מכוון ביותר ואין משנין אותו ממקומו לעולם וכו' ומזבח שבנו בני הגולה כעין מזבח שעתיד להבנות עשוהו ואין להוסיף על מדתו ואין לגרוע ממנו, ובהלכה ה' שם כ' ומזבח שעשו בני הגולה וכן העתיד להבנות מדת ארכו ורחבו ל"ב אמות על ל"ב אמות עכ"ל. ותמה המנ"ח מהמבו' בסוגין שיכולים להוסיף עד ס' אמה וא"כ היאך כ' הר"מ שאין להוסיף על מדתו ואין להוסיף עליו, ובמקד"ד (הנ"ל) ביאר דהר"מ ס"ל דלא כרב יוסף וכמו שהבאנו לעיל להכריח שלמ"ד בדרום ע"כ א"א להוסיף עד ס'.

ובס' הר אפרים (על המכילתא בקו' בית הבחירה) כ' לבאר שי' הר"מ דאף שנתחדש בגמ' דשיעור המזבח הוא עד ס' אמה מ"מ יש דין לכתחילה לעשותו ל"ב אמה והביא מקור לדבריו מהמבו' במתני' במדות שהטעם שהוסיפו משום קרא ד"והאריאל וגו'" ומבו' שיש דין לכתחילה שיהא ל"ב על ל"ב, וביאר טעם הדברים (וכ"כ בחי' רא"ל) דדין ס' אמה הוא דין שיעור בהמזבח והדין ל"ב על ל"ב הוא דין נוסף שיש במזבח שמלבד היותו מקום להקטרה הוא ג"כ חלק מתבנית הבית ומדיני הבית שיעורו ל"ב על ל"ב [ואף שיש דין מוסיפים בדיעבד אם ירצו מ"מ עיקר שיעורו ל"ב על ל"ב]. נמצא גם לפי דבריו כמש"כ לעיל די"ל שהשיעור ס' אמה הוא בזמן שאין בית ובזמן שיש בית יש לדון ששיעורו מדין תבנית הבית דווקא ל"ב על ל"ב ודו"ק. [אלא שהעירוני ע"ז דהא בחירת מקום המקדש היה ג"כ ע"י דוד וא"כ ודאי לא היה בחירת מקום המזבח במקום בחירת קודש הקדשים ונמצא מוכרח שבחירת מקום המזבח ס' אמה היה במקומו של יהודה וא"כ שוב צ"ע.]

**מהו העדות על המזבח ועל מקום המזבח**

**ד.** והנה אי' בגמ' ג' נביאים עלו עמהם עמהם מן הגולה אחד שהעיד להם על המזבח ואחד שהעיד להם על מקום המזבח וצ"ב מה הם ב' ענינים אלו. ובפשטות יש לבאר דאחד העיד על המזבח שכשרותו הוא עד ס' אמה ואחד העיד על מקום המזבח הכוונה שהיה צריך לעדות מהוה מקום מקודש למזבח והעדות הוא היכן הס' אמה המקודשים להעמיד בהם מזבח.

אמנם ברש"י פי' שהעדות על המזבח הוא שיכולים להוסיף עליו עד ס' אמה ועל מקום המזבח "היכן היה", ומשמעות דבריו שהשני העיד היכן היה מקום המזבח של בית ראשון כדי שיבנו שם המזבח, וצ"ב מ"ט הוצרכו לזה אם ידעו מקום הכשרו עד ס' אמה, ואולי הוא מקור שי' הר"מ הנ"ל שיש דין לכתחילה שיהא המזבח במקום זה משום שמדין תבנית הבית הוא המקום שבו צריך להיות המזבח (אף שקדושת מקום הוא ס' אמה).

אמנם העירוני דאין מקור לזה כלל דהא גם אי לא נימא הכי מ"מ מקום המזבח שהיה מקודם היה מקודש ואם היו מוסיפים עליו היו צריכים לקדשו וא"כ י"ל דס"ל קדושה ראשונה קידשה לעת"ל (וכמו שהעיד הנביא ה"ג) והיו צריכים לידע היכן היה כדי לעשותו במקום המקודש ולא יצטרכו לקדשו שוב.

דף ס"ב ע"א

**הערות בדין צורת המזבח**

**בשי' הר"מ שקומת ג' אמות מעכבת**

**א.** בגמ' קרן וכבש וכו' מדת ארכו ומדת רחבו ומידת קומתו אין מעכבין. וכו' א"ר מני ובלבד שלא יפחות ממזבח שעשה משה וכמה וכו' דילמא מקום מערכה קאמר מר עכ"ד הגמ', ובפשטות כוונת דברי הגמ' דלא יפחות מאורך ורוחב המערכה של משה. ובר"מ פ"ב מביה"ב הי"ז כ' והוא שלא יפחות מאמה על אמה ברום ג' אמות כשיעור מקום המערכה של מזבח מדבר עכ"ל. וצ"ב הא הגובה לא נחשב ל"מקום מערכה" [ובגמ' משמע שהוא רק על האורך והרוחב ואי"ז שייך בגובה וכמשנ"ת].

ויעוי' בר"מ (פ"ב הל"ח) שכ' וגובה מקום המערכה י"ח טפחים ותמה ע"ד הראב"ד שאינו יודע מהו גובה המערכה וביאר כוונת הר"מ שמסובב ומעלה נקרא "מקום המערכה" ותמה ע"ד. ובחי' מרן רי"ז הלוי כ' שמקור דברי הר"מ מהגמ' דנ"ד שמבו' צורת בניית המזבח "וחוזר ומביא מלבן שהוא כ"ח אמות על כ"ח אמות וגובהו ג' אמות וכו' והוא מקום המערכה וס"ל להר"מ שכוונת הגמ' שכל הגובה נחשב למקום המערכה, ולפי"ז ביאר שם דברי הר"מ הנ"ל דכמו שלא יפחות מאורך ורוחב המערכה כמו"כ לא יפחות מגובה המערכה. [ועי"ש שהעיר מ"ט הראב"ד לא השיג בזה ע"ד הר"מ].

**הטעם שבנפגם אין חיסרון בריבוע**

**ב.** בגמ' קרן וכבש וריבוע ויסוד מעכבים, יעוי' בריש פירקין שנתבאר ברש"י בחולין שמקור דין נפגם המזבח הוא מקרא ד"ועשית עולותיך" וצ"ע דבלא"ה יש חיסרון משום הריבוע, ובאמת בתוס' בסוכה דמ"א כ' דמקור דין נפגם הוא מדין ריבוע וצ"ב שי' רש"י בזה. וי"ל בזה דהנה בתוס' דנ"ד תמהו למ"ד שלא היה יסוד בדרום מזבח משום חלקו של יהודה א"כ לא היה זה מרובע וביארו דאע"ג דלמטה לא היה מרובע למעלה במקום המערכה היה רבוע, ולפי"ז יש ליישב בפשיטות שי' הראשונים דלא למדו נפגם ממרובע דבאו לפסול נפגם גם למטה ממקום המערכה. [ובעיקר דברי התוס' שדין מרובע הוא רק למעלה לכאו' לפי"ז ה"ה סביב וצ"ע מסוגיא להלן בכבשים קטנים ועיי"ש מה שנתבאר בזה].

**בהטעם שלא הביא הר"מ דין כרכוב**

**ג.** בגמ' אלא מעתה כיור לרבי וסובב לר"י בר' יהודה וכו' הנתבאר מדברי הגמ' דנחלקו רבי ור"י בר"י האם במזבח הנחושת היה סובב תחתון להילוך ומה שנתבאר בגמ' דתרי סובב הוו חד לנוי וחד לכהנים וכו' היינו כדברי רבי או שהיה רק כיור ולכאו' אליבא דרבי לא היה סובב להילוך במזבח הנחושת של משה. [ויש שדקדקו מדברי רש"י ד"ה חד לנוי דמשמע שכ' שגם לריב"י הסובב דמשכן היה לנוי ונראה שאין ראיה מרש"י כלל ואכמ"ל]. ומאידך גיסא במזבח בית עולמים היה סובב להילוך וחוט הסיקרא להבדיל בין דמים התחתונים לעליונים ולא היה מכבר וכרכוב (היינו כיור לרבי). ובליקו"ה העיר מ"ט לא כ' הר"מ דין כיור אליבא דרבי ודחק דהר"מ ס"ל דמשום שהוא לנוי אי"ז מעכב [ודלא כמש"כ רש"י (בד"ה לא שכשר) שכיור מעכב אליבא דרבי].

ועדין צ"ב מ"ט השמיט הר"מ דין זה לגמרי, וע"כ צ"ל דס"ל להר"מ שהיה הכיור רק במזבח של משה ולא היה כלל במזבח בית עולמים ולא הביא הר"מ דין מכבר וכרכוב דמזבח של משה אלא נקט רק דיני מזבח בית עולמים וכ"כ בערול"נ ובחסדי דוד על התוספתא. [וציינו לס' קרית מלך (פ"ב מבה"ב ה"ח) שכ' לבאר דמש"כ הר"מ שהחוט הסיקרה היה ו' טפחים מתחת לסובב בא לרמז שבמקום זה היה ציור וכיור לרבי, אמנם הוא דוחק שהר"מ לא פי' להדיא דבר זה (מס' מבואי הקדשים)].

**דין החריץ להילוך בין קרן לקרן**

**ד.** בגמ' ת"ר איזהו כרכוב בין קרן לקרן מקום הילוך רגלי הכהנים אמה וכו' ופירש"י חריץ עמוק וכו' ובליקו"ה תמה שהר"מ השמיט דין זה. ובס' מבואי הקדשים העיר עוד ע"ד הר"מ שהעולה מדבריו שהכבש הגיע עד גובה המזבח ומבו' לפי"ז מדבריו שלא היה חריץ. ונראה לומר דאעפ"י שהיה חריץ מ"מ הכבש הגיע עד גובה שפת החריץ ולא עד קרקע החריץ (כיון שגובה שפת החריץ הוא גובה כל המזבח) והיו יורדים מהכבש לחריץ.

אמנם כבר דקדק שם שבתוס' (ס"ג ע"א) כ' שהכבש לא הגיע עד ראש המזבח ואולי כוונתו שהכבש הגיע עד גובה קרקע החריץ ומה"ט לא הגיע עד ראש המזבח. ונראה שבזה יתיישב מה שמעירים ע"ד התוס' דאם הכבש היה נמוך היאך היו עולים מהכבש למזבח הא יש איסור "ולא תעלה במעלות על מזבחי" ואי נימא שהכבש הגיע עד גובה החריץ אי"ז "במעלות" אלא שהיו צריכים לדלג את גובה המעקה, וצ"ע בכ"ז.

דף ס"ב ע"ב

**בדין גזירים שעשה משה**

**הערות בשיעור הגזירין וצורת הנחתם**

**א.** בגמ' אמר רב חמא בר גוריא גזירין שעשה משה אורכן אמה ורחבן אמה ועוביין כמחק גודש סאה וכו' ופירש"י טעם השיעור בזה כמידת מקום המערכה. וצ"ב מהו המקור שצריך שיהיו הגזירים על כל גודל המערכה. וביותר צ"ב דיעוי' בשפ"א שדקדק מדברי הר"מ שגם בבית עולמים היה צריך שיהא אמה על אמה וצ"ב דהתם היה מקום המערכה יותר גדול ואם השיעור גזירים הוא כדי שיעור המערכה מהכ"ת שיהא שיעור זה בבית עולמים ובשפ"א שם כ' דהיה נראה לומר דבבית עולמים יש דין שיהא שיעורם כגודל המערכה של בית עולמים. ובמה שנתבאר בגמ' שאורכן אמה ורחבן אמה יעוי' בשיטמ"ק שתמה דאם הגזירים היו מכסים כולה לא היה מקום לשים הקיסמין דקים כדי להבעיר המערכה. ובשפ"א תמה שאם היה מכסה כל המערכה לא היתה האש יכולה לשלוט שם, ובמקד"ד תמה דאם הגזירים כיסו כל המערכה לא היה מקום לסדר שאר מערכות.

ויעוי' בשיטמ"ק ובשפ"א שחידשו לבאר שהיו מניחים אותם על צידיהם והיו נותנים הקסמין בינתים (ולפי"ז יש מקום קצת לשאר מערכות). אמנם צ"ב לפי"ז מהו המקור לרוחב אמה הא בלא"ה לא נתנו הגזירים על רוחב המזבח. עוד צ"ב לפי"ז דא"כ לפי מה שנקט השפ"א שבבית עולמים היו עושים כגודל המערכה של מקדש היו צריכים לעשות גם הרוחב כשיעור המערכה והיו צריכים לעשות גזירים כ' על כ'. ויותר צ"ע לומר שהיו מעמידים אותם על צידיהם (לפי"מ שנקט השפ"א שם).

**הערה בהדין של יבלוט מן המזבח**

**ב.** בגמ' אמר רב ירמיה באמה גדומה וכו' שלא יהיו עצים יוצאים מן המזרח. צ"ב טובא דמלבד האמה של מקום המערכה עוד יש אמה שהוא מקום הילוך ואמה מקום קרנות ונמצא שגם אם העצים יבלטו ממקום המערכה עדין יהיו "על המזבח" ומ"ט פשוט לגמ' שהיה באמה גדומה כדי שלא יבלוט.

והעירני הר"א רוטשילד לדברי הגמ' לעיל ש"מזבח" היינו מערכה ומה"ט הדין לא יפחות ממזבח שעשה משה היינו אמה על אמה שהוא מקום מערכה של משה [ואף שכשר לעשות מערכה גם במקום ההילוך מ"מ עיקר מזבח הוא מקום המערכה עצמה]. ועדין חידוש הוא ש"מזבח" של תורה הכוונה למקום המערכה.

**אויר יש בין כבש למזבח**

**האם דין האויר הוא מדאורי'**

**א.** בגמ' אומר היה ר"ש בן יוחאי אויר יש בין כבש למזבח וכו' שנאמר ועשית עולותיך הבשר והדם מה דם בזריקה אף בשר בזריקה וכו' וצ"ב דאף שילפי' דין זריקה מהכ"ת דבעי' אויר, וביותר צ"ע דהא מבו' בגמ' דאי לאו שלא היה אפשר לזרוק לאש היה יכול לזרוק בלא אויר וא"כ אף שיש הכרח דלא באה התורה לחדש שיזרוק לאש מנ"ל ללמוד שהוא זריקה דרך אויר.

וצ"ל בזה דענין זריקה הוא "ממקום למקום" ובתחילה דנה הסוגיא דשמא הזריקה היא ממזבח לאש ומחמת שבלא"ה צריך לזרוק ע"כ הדרשא לחייב זריקה היא מחוץ למזבח למזבח. ומעתה י"ל שאם אין אויר כבש מפסיקו הכבש נידון כהמשך למזבח ואין כאן זריקה ממקום למקום ורק ע"י האויר יש להחשיב הזריקה מחוץ למזבח למזבח.

אמנם יש להעיר ע"ז דהנה כ' התוס' דבלא"ה צריך להיות אויר כדי לקיים ביה "סביב" וביארו דבסוגין נתחדש שיהא אויר גדול וניכר ולדבריהם ודאי צ"ע דכיון דבלא"ה יש אויר ויש כאן זריקה ממקום למקום היאך ילפי' שיהא אויר גדול וניכר. ויעוי' בחזו"א (יז, ה) שעמד בזה והכריח בכוונת התוס' כדברי התוס' בפסחים שהצורך באויר הוא כדי לזכור הזריקה ולא מדינא.

והנה בגלה"ש שם ציין על דברי התוס' בפסחים את תמיהת הח"צ על דבריהם שכתבו דדין האויר אינו מדרבנן כדי שיהא נזכר והא מבו' בסוגיא בזבחים דילפי' לה מקראי. וכ' החזו"א דלהנ"ל יש ליישב בפשיטות דמדינא דסוגין ילפי' רק שיש דין זריקה מחוץ למזבח למזבח ואין מקור דבעי' שיהא אויר וא"כ א"ש מש"כ התוס' שדין האויר הוא מדרבנן כדי שיהא זכור.

**בירור השיטות בשיעור האויר**

**ב.** בגמ' שם וכו' ר"פ אמר כי דם מה דם אויר קרקע מפסיקו אף בשר אויר קרקע מפסיקו. משמעות דברי רש"י דיש כאן פלוגתא מהו שיעור האויר שצריך להיות בין כבש למזבח דלהילפותא מדם שבעי' זריקה אין לנו ללמוד רק יהא שיעור מעט (וכ"ה ברש"י עה"ת דבעי' כמלא נימא) ולר"פ דילפי' מדם שצריך שיהא אויר ריצפה יש לנו ללמוד שצריך להרחיק אמה כדי שיהא אויר ריצפה ולא אויר סובב, וכ"ה שי' התוס' דפ"ז דלמ"ד אויר קרקע מפסיקו היינו קרקע ממש (עיי"ש שכ' הנפק"מ בזה). [ובאמת צ"ע לדידהו היאך היו באים מן הכבש למזבח כשהוא רחוק כ"כ ויעוי' ביעב"ץ (הובא בליקוטים שבסוף ר"מ פרנקל) ובחזו"א (שם) שנקטו שלא היה האויר ע"פ כל רוחב הכבש ורק במקום מסוים היה רחוק אמה לקיים דין הזריקה].

אמנם שי' התוס' בסוגין שאויר קרקע לאו דווקא דהא היה פורח אמה על יסוד וכו' ובחזו"א (שם) הוסיף על דבריהם דהסובב הוא כקרקע לגבי מזבח ומה"ט חשיב אויר קרקע מפסיקו [והוא יותר א"ש אם ס"ל להתוס' שמהסובב ולמעלה הוא מקום מערכה (וכשי' הר"מ דלעיל) דלפי"ז ודאי יש לבאר דהסובב הוא כקרקע לגבי מזבח].

נמצא ג' שיטות בשיעור הריחוק בין הכבש למזבח שי' רש"י (עה"ת) וכ"ה משמעות רש"י בסוגיא (למאן דיליף מדם בזריקה) סגי באויר כמלא נימא, שי' התוס' (בסוגין ובפסחים) שבעי' שיעור גדול וניכר [וכן מבו' בשי' הר"מ שרק בכבשים קטנים הזכיר כמלא נימא משמע שבכבש הגדול צריך יותר מעט], שי' התוס' להלן דפ"ז דבעי' שיעור אמה ומשהו כדי שיהא אויר ריצפה [ונתבאר בשיטתו דאי"ז ע"פ כל רוחב המזבח].

ויש לתמוה טובא על שי' התוס' להלן דפ"ז היאך ס"ל שהיה הריווח אמה והא הביאה הגמ' המשנה במדות שמבו' שהיה הכבש ל"ב אמה והיה פורח אמה ע"ג הכבש ולשיטתו לא היה פורח אלא היה אויר. ולהמבו' לעיל מהאחרונים שרק במקום מסוים היה אויר אמה אש"ה. אמנם בחזו"א תמה ע"ז דמדברי התוס' שם מוכרח שבכל רוחב הכבש היה אויר זה וצ"ע.

**בקו' הגרי"ז על שי' התוס' מהילקוט**

בחי' הגרי"ז על התורה תמה על שי' התוס' מהילקוט שמפורש ששיעור הריחוק היה כמלא נימא. ואולי י"ל בזה דהנה הכבש היה פורח על אמה יסוד ואמה סובב, ומעתה י"ל דענין האויר דסוגין היינו רק על החלק העליון שבין הכבש לראש המזבח אולם החלק התחתון שמהסובב ולמטה בהא כל דינו להיות עם אויר רק מדין סביב ולזה סגי כמלא נימה (העירני לזה ספר מבואי הקדשים), ומעתה א"ש שי' התוס' דלא יקשה עליו מהילקוט דשמא דברי הילקוט על החלק שמהסובב ולמטה שבו סגי כמלא נימא מדין סביב אבל בחלק העליון בעי' אויר ניכר מהילפותות בסוגיין. ולפי"ז אין הכרח מדברי רש"י עה"ת שכ' שהריוח היה אמה דפליג על שי' התוס' דשמא הביא הילקוט לענין הריווח שמתחת הסובב ולמטה שהוא מדין סביב ולא על הריווח שלמעלה שהוא מדינא דסוגין.

**בצורת הכבש וכבשים קטנים**

**הערה במידת אורך הכבש**

**א.** בגמ' תנן התם הכבש והמזבח שישים ושתים וכו' לפו"ר הכוונה שהמזבח והכבש תופסים בקרקע העזרה שישים ושתים, נמצא לפי"ז דהאלכסון של הכבש היה יותר מל"ב אמה, וכ"ה להדיא בחי' הגר"א למס' מידות דאורך שיפוע הכבש היה ל"ג אמה ושליש. ויעוי' בשיטמ"ק (בהשמטות אות יז) שהביא ג"כ פירוש זה מרבינו אליהו, ותמה ע"ז מהמשך סוגית הגמ' דאמר רמב"ח כל כבשי כבשים וכו' חוץ מכבשו של מזבח שהיה שלש אמות ומחצה וכו' ויעוי' החשבון ברש"י ותוס' שחישבוהו לפי מדת ל"ב אמה וצ"ב דהא אורך שיפועו יותר מל"ב אמה. ויעוי' בשיטמ"ק שכ' דלפי רבינו אליהו ע"כ צ"ל דג' אמות לאמה הכוונה בקרקע ולא בשיפוע וכ' ע"ז שהוא דוחק דבגמ' משמע להדיא שמדדה בשיפוע (וכ"ה להדיא ברש"י) וצ"ע כנ"ל.

ועיי"ש בפירושו הראשון שכ' לתרץ דשמא אויר שבין כבש למזבח היה משלים אותו החיסרון ואולי כוונתו כשי' התוס' דפ"ז דאויר קרקע הוא כפשוטו והיה אויר אמה ומשהו ועי"ז יש בזה השלמת החיסרון וצ"ע.

**בהטעם שסמיכות הכבשים קטנים הוי חיסרון בסביב ובמרובע**

**ב.** בגמ' ב' כבשים קטנים יוצאים מן הכבש שבהן פונים ליסוד ולסובב ומובדלים מן המזבח מלא נימא משום שנאמר סביב ורב אבהו אומר רבוע. מבו' שסמיכות הכבשים קטנים למזבח הם חיסרון ב"סביב" [שענינו כמו שפירש"י שיהא אפשר להקיפו בחוט] והם חיסרון ב"מרובע".

והנה בתוס' לעיל דנ"ד ע"א תמהו למ"ד שבמזרחית דרומית לא היה יסוד א"כ אי"ז מרובע וכ' דמתקיים דין מרובע במקום המערכה. ותמוה טובא לפי"ז מסוגין דמבו' שיש קפידא שיהא סביב ומרובע גם בחלק התחתון שמתחת למערכה. ויעוי' במשנת חיים (סי' לג) שעמד בזה וכ' די"ל שאמוראי דסוגין סברי כלוי שהיה יסוד בבנין ודין סביב ומרובע נאמר גם למטה, אלא שתמה על סתירת פסקי הר"מ שמחד גיסא פסק (בפ"ב מביה"ב) שלא היה לו יסוד מד' רוחותיו ומאידך גיסא כ' (שם הי"ד) שהכבשים היו רחוקים כמלא נימא כדי שיהא סביב, וצ"ב הא למ"ד שלא היה יסוד ע"כ דין מרובע וסביב נאמר על מקום המערכה ולא למטה.

ויעוי"ש שביאר בזה דהנה למ"ד סביב י"ל פשוט דהטעם דלא ילפי' מקרא ד"מרובע" משום דס"ל שכל שאינו מגוף הבנין אינו מעכב בריבוע וע"כ הילפותא דווקא מ"סביב", ור' אבהו שיליף ממרובע חידש שגם מדין "מרובע" יש דין שלא יהא דבר אחר הסמוך למזבח ולדידיה הוצרכה הגמ' לומר הצריכותא ולחדש שקרא דסביב בא לחדש שלא יהא אריך וקטין. ומעתה י"ל דכ"ד התוס' לעיל דנ"ד לתמוה דווקא ממרובע דלמ"ד סביב י"ל דאי"ז מורה כלל על ענין הריבוע [אלא כל ענינו שיוכל להקיפו בחוט] ולדידיה י"ל שסביב הוא דין בכל המזבח [ומה"ט יש דין שגם הכבשים שלמטה לא יהיו סמוכים למזבח] ומרובע הוא רק במקום המערכה ואש"ה שי' הרמב"ם ודו"ק.

**בצורת הכבשים קטנים**

**ג.** אמר רב יהודה ב' כבשים קטנים יוצאים מן הכבש שבהם פונים ליסוד ולסובב ופירש"י אותו שפונים בו לכבש יצא במזרחו של כבש לימין ויוצא ומתחיל בשיפולו של כבש ונמשך **ועולה** באלכסון עד שמגיע לסובב עכ"ל. ולענין הכבש של היסוד כ' רש"י וז"ל: והפונה ליסוד יוצא למערבו וכו' ומתחיל לצאת בשיפולו וכו' כדי שיהא נוח לשפע **וליריד** ליסוד עכ"ל. נמצא שהכבש לסובב היה בדרך עליה מהכבש הגדול לסובב והכבש ליסוד היה בדרך ירידה.

ויעוי' להלן דס"ד ע"א דשי' רש"י שהיה רק כבש בצד מזרח לסובב ובתוס' שם תמהו עליו דלפי"ז כשהיה נותן בקרן מערבית דרומית היה צריך לחזור על עקיבו, וע"כ פירשו שהיה עוד כבש בצד מערב גם לסובב אלא שתמהו שבסוגין מבו' שרק ב' כבשים היו יוצאים מן הכבש. ותי' האחרונים דבכבש בצד מערב היה יוצא מן הכבש שיורד ליסוד ולא מן הכבש הגדול ומה"ט דקדקה הברייתא שרק ב' כבשים היו יוצאים מן הכבש הגדול.

והנה להלן בגמ' אמר רמב"ח כל כבשי כבשים שלש אמות לאמה. ותמוה דאי נימא שהכבש לסובב יצא מהכבש הגדול (כשי' רב יהודה) והיה עולה רק עד גובה הסובב נמצא שיפועו קטן מאד ולא בשיעור ג' אמות לאמה. [ביאור הדברים דהכבש לסובב משפע מן המזבח י"ח אמה (לפי חשבון ג' אמות לאמה) והכבש מן המזבח (שהיה גבוה ממנו ג' טפחים) משפע שיעור זה בריחוק כעשר אמות מן המזבח ונמצא שכדי ששיפועו של הכבש מהסובב יגיע לכבש הגדול צריך למעט שיפועו ולא לעשות ג' אמות לאמה]. וע"כ צ"ל דרמב"ח פליג על רב יהודה וס"ל שהכבשים הקטנים היו מן הקרקע ולא מן הכבש [מבואי הקדשים].

עוד צ"ב מה שפירש"י בדברי רמב"ח שאמר כל כבשי כבשים וז"ל: כל כבשים גדולים וקטנים שהיו שם וכו' וצ"ב איזה "כבשים גדולים וקטנים" היו שם הא להנתבאר בגמ' לעיל היה כבש אחד לסובב וכבש אחד ליסוד, ועי' בס' הנ"ל שכ' לבאר שי' רש"י עפ"י שי' הי"א שהביא הריטב"א (סוכה מ"ח ע"א) שהיו עוד כבשים למזבח עיש"ה.

**דינם של הכבשים הקטנים**

**ד.** יש לעי' האם דין הכבשים הקטנים כדין הכבש הגדול (לענין לינה או לענין זריקה שלב"מ). ובמנח"א הביא דמטו משמיה דהחזו"א שדינם כדין הכבש הגדול אמנם הביא שם דברי החזו"י שדקדק מהתוספתא שאין דינם כהכבש הגדול. ודן לפי"ז שאין איסור "לא תעלו במעלות" בכבשים קטנים להמבו' בגרי"ז שהוא דין דווקא בכבש עי"ש. והראוני שבגבורת ארי (יומא דמ"ה) מבו' שאין לכבשים דין מזבח עייש"ה.

דס"ג ע"א

**מנחה שנקמצה בהיכל כשרה**

**בדין צפון במנחה**

**א.** העולה מסוגין שקמיצה כשרה בכל העזרה ואין צריכה צפון ואע"ג שהקמיצה כשחיטה מ"מ אין ללמוד מחטאת אשם ועולה בבמה הצד משום שמה לכולהו שכן דמים. והנה בגמ' בע"ב (להגירסא שלפנינו) מקשינן חטאת למנחה מה חטאת טעונה צפון אף מנחה טעונה צפון וברש"י תמה על גירסא זו שאין דין מנחה בצפון, ובתוס' שם דנו דשמא כוונת הגמ' לחדש שמנחת חוטא צריכה צפון.

ובשיטמ"ק שם (בהשמטות אות כ"ז) הביא מהריב"א גירסת רגמ"ה כהגירסא שלפנינו ומיישבו דאעפ"י שמסקי' שקמיצת המנחה בכל העזרה מ"מ הקידוש כלי צריך להיות דווקא בצפון [ועי"ש שביאר החילוק דקמיצה ילפי' משחיטה משום שכשרה בזר משא"כ הקידוש כלי ילפי' מקבלה דחטאת, ולכאו' צ"ב דהא שייך גם בזה פירכת הגמ' מה להני שהם דמים, וצ"ל דמ"מ איכא היקש לחייב צפון ומסתבר להעמיד ההיקש על קידוש ולא על קמיצה משום סברתו הנ"ל, ועדין צ"ב].

ובאבי עזרי (פי"ב ממעה"ק הי"ב) תמה ע"ד הריב"א מגמ' במנחות ד"ז ע"א שמבו' שאם קמץ בשמאל יחזיר ויקמוץ בימין ואם קידש בכלי פסל, ותמהה הגמ' דכל שיחזיר לכלי ה"ז קידש בכלי, ותמה האבי עזרי דהא להריב"א יש ליישב דהניח בכלי בדרום ועי"ז אינו קדוש להפסל, וע"כ הכריח דכ"ד הריב"א היינו דווקא במנחת חוטא. ובס' פני המזבח הביא שהעירו ע"ז דבשיטמ"ק שם הביא מרגמ"ה שהסוגיא שם איירי במנחת חוטא (עיי"ש טעמו) ולפי"ז א"א ליישב כהאבי עזרי דהריב"א להדיא כוונתו ליישב גירסת רגמ"ה ולדידיה יש לתמוה כנ"ל.

ובמשמר הלוי (קמא סי' ק"י) כ' ליישב התמיהה דאעפ"י שדינו להקדש בצפון מ"מ אם קידשו בדרום אם עלה לא ירד וע"כ קידוש זה גם מועיל להפסל [עיי"ש שהוכיח מהחזו"א דקידוש כה"ג קדוש להפסל]. עוד תי' במנח"א (מנחות שם) שכ"ד הריב"א היינו לענין עבודת הקבלה ולא לענין הקידוש וע"כ כל מקום שיניחה בעזרה יהא קדוש להפסל.

**קמיצה בראש המזבח**

**ב.** בגמ' מנחות היו נקמצות בכ"מ בעזרה. בתוספתא פ"ג מקרבנות איתא "בכ"מ בעזרה ואפי' בראשו של מזבח", ובחסדי דוד תמה על השמטת הר"מ. ובמנח"א הביא דברי החזו"י דכוונת התוספתא לחדש כחידוש סוגין שאין בזה חיסרון שאי"ז ממקום שרגלי הזר עומדות, ולפי"ז ביאר דלפי"מ שפסק הר"מ דכשרה בכל העזרה ואפי' בהיכל לא הוצרך לכתוב האי דינא. אלא שהעיר שם דגם למאי דמסקי' שאי"צ צפון אכתי צריך לחדש שראש מזבח כשר וכמו לענין שחיטת שלמים שהוצרכה התורה לחדש שראש המזבח כשר אעפ"י שכל העזרה כשרה, ועי' בריש פירקין מה שנתבאר בזה.

**בהילפותא מסילוק בזיכין לדין קמיצה בהיכל**

**ג.** בגמ' אר"א מנחה שנקמצה בהיכל כשרה שכן מצינו בסילוק בזיכין וכו' פי' דסילוק הבזיכין מע"ג השולחן המתרת את הלחם הוי כקמיצת מנחה המתרת את השירים. ויעוי' בתוס' שתמהו מה הס"ד לפסול היכל וביארו דהו"א לדרוש במקום שרגלי הזר עומדות לפסול היכל וע"כ צריך להילפותא מבזיכין כדי לדרוש הקרא להכשיר כל העזרה ולא לפסול היכל. וצ"ב היאך דנה הגמ' למילף מסילוק בזיכין שזהו דינה לעשותה בהיכל לסתם מנחה שתהא בהיכל.

ויש ליישב קצת דהנה בשיטמ"ק מנחות (י"ג ע"ב, בהשמטות אות ב') כ' שאפשר לפגל בסילוק בזיכין ע"מ להקטירם למחר. ובס' מנח"א (ח"א עמ' ק"ע) הביא שהקשה הגרד"ל לחזו"א דהא לר' יוסי א"א לפגל מפנים על חוץ [והתם איירי לר' יוסי], ותירץ לו החזו"א דסילוק בזיכין אין דינו מצ"ע שיהא בפנים אלא דכיון שהשולחן בפנים ממילא הסילוק בפנים ומה"ט לא חשיב עבודת פנים [ועי"ש שכ' נפק"מ בזה שאי"צ מה"ט שהעובד יהא בפנים ואכמ"ל]. ומעתה י"ל דיש ללמוד מסילוק בזיכים דאעפ"י שאין היא עבודת פנים יכול לעשותה בפנים ומהא יש ללמוד דכל קמיצה יכול לעשותה בפנים.

**תמיהת המקד"ד היאך הסילוק בזיכים נידון כקמיצה**

**ד.** במקד"ד (כב, ב) תמה על המבו' בסוגין שהסילוק כקמיצה מהמבו' ביומא כ"ד ע"ב דסילוק הלחם היה קודם סילוק הבזיכין [ובתחילה דן שסילוק הלחם מהבזיכים יחשב כקמיצה (דמאחר שבלא"ה הבזיכין מופרדים מהלחם מ"ל אם מסלק הבזיכין ומ"ל אם מסלק הלחם) ודחה זאת ממשמעות סוגין דסילוק הבזיכים מן הלחם הוי כקמיצה ולא להיפך], ועי"ש שתירץ שהסוגיא ביומא רק לחד מ"ד ולדידן מסלק הבזיכים מן הלחם, ויעוי' במנח"א (מנחות) בזה.

**האם קמיצה בהיכל לכתחילה**

**ה.** בר"מ פי"ב מעה"ק הי"ב כ' הקמיצה בכ"מ בעזרה ואם קמץ בהיכל כשרה, דקדוק דבריו שהוא כשר בדיעבד וכ"ה להדיא בפיה"מ. וברדב"ז ביאר הטעם בזה וז"ל: דהא כתיב וקמץ משם ממקום שרגלי הזר עומדות והאי קרא לכתחילה הוא עכ"ל. ותמוהים דבריו ממסקנת הסוגיא דילפי' מינה להכשיר בכל העזרה ולא ילפי' מינה דין קמיצה בהיכל.

ולכאו' יש ליישב דבריו דאף שהסיקה הגמ' שאין ללמוד מהאי קרא **לפסול** בהיכל מ"מ הא מיהא ילפי' מינה שמקום הקמיצה הוא ב"מקום שרגלי הזר עומדות" וע"כ לכתחילה יש לקמוץ בעזרה ולא בהיכל.

אמנם זה צע"ט דהנה ריהטת דברי הגמ' שר' ירמיה הקשה על חידושו של ר' אלעזר שמנחה שנקמצה בהיכל כשרה מהדין של "וקמץ משם" ממקום שרגלי הזר עומדות. ויעוי' ברש"י שפי' "וקס"ד השתא לאסור בין האולם קאתי שאין הזר נכנס לשם", ולפי פירושו נמצא שר' ירמיה הקשה על המשנה שמכשירה בכל העזרה. ויעוי' בשיטמ"ק שגרס ברש"י "וקס"ד השתא למעוטי היכל ואולם קאתי" והיינו דהוקשה לו תמיהה הנ"ל וע"כ הכריח לשנות הגירסא ברש"י שתמיהת הגמ' רק על ר' אלעזר והדרשא למעט היכל ואולם. אמנם כ"ז ניחא לשי' הראשונים שזר מותר להכנס מן האולם ולמזבח מדאורי' אולם שי' הר"מ שזר אסור להכנס לשם מדאורי', ולפי"ז לדידיה לפו"ר תמיהת הגמ' גם על מתני' ולא רק על ר' אלעזר.

ומעתה אי נימא שס"ל להר"מ שגם למסקנא יש ללמוד מהאי קרא שלכתחילה יעשה זאת במקום שרגלי הזר עומדות נמצא שגם אליבא דאמת לכתחילה אין יכול לקמוץ בין האולם ולמזבח ולהדיא בר"מ שמנחה נקמצת לכתחילה בכל העזרה. והעירו דיש לבאר שי' הר"מ דהטעם שהוא רק בדיעבד משום איסור ביאה ריקנית [יעוי' בזה להלן בארוכה].

**תמיהה על שי' הרמב"ן (באיסור כניסת זר) מסוגין**

**ו.** שי' הרמב"ן (בסה"מ) לחלוק על שי' הר"מ שיש איסור בכניסת זר אפי' בין האולם ולמזבח וס"ל שאין איסור בכניסת זר אפי' להיכל וכל איסורו מדאורי' רק על עבודה ולא על ביאה, אלא שיש איסור מדאורי' בין על כהנים ובין על ישראלים שלא יהא ביאה ריקנית וצ"ע לפי"ד מ"ט חשיב העזרה [ולא היכל] מקום שרגלי הזר עומדות יותר מן הכהנים. ולכאו' הכוונה דהכהנים רשאים להכנס לכה"פ לעבודה והזר אין יכול להכנס לא ביאה ריקנית ולא לעבודה. אלא שהעיר המנח"א דבדברי הר"מ מבו' שהנכנס להשתחוואה אי"ז ביאה ריקנית, ולפי"ז גם זר יכול להכנס להשתחוואה ולא לעבודה. ועיי"ש שיישב עפ"י יסוד הגר"ח (פ"א מביה"מ) שביאה ריקנית דזר חמורה מכהנים ולפי"ז שפיר נחשב ההיכל כמקום רגלי כהנים יותר מזרים. [ובהערות לקר"א כ' ליישב עפ"י דברי הפמ"ג שהובא בכס"מ שהשתחוואה מותרת רק בגמר עבודה ולפי"ז אי"ז שייך בזר ועוד הביא מדברי המנח"ח (קפד, ה) שנסתפק האם להרמב"ן זר מותר להכנס להשתחוואה ולפי"ז א"ש. עוד העיר שם דיכול להכנס להדליק המנורה, ושמא הרמב"ן ס"ל כהראב"ד שהדלקה אסורה לכתחילה בזר.]

**שלמים ששחטן בהיכל**

**בשי' רש"י ששחיטה בהיכל לאו אורח ארעא**

**א.** העולה מסוגית הגמ' דבשחיטת שלמים אמרי' לא יהא טפל חמור מן העיקר משום שאדם עובד במקום רבו. ותמה הקר"א מהא ע"ד רש"י לעיל די"ד ע"א שביאר לענין שחיטה בהיכל דלאו אורח ארעא הוא, וכה"ק בשיטמ"ק שם. [ועי' בשיטמ"ק ובקר"א שביארו הסוגיא שם באופ"א מפירש"י שחטאת פסולה בהיכל משום דלאו צפון הוא ואכמ"ל בזה], וראיתי במילואים לקר"א סברא נפלאה לתרץ שי' רש"י דס"ל שחטאת הבאה על חטא לא שייך בה אדם עובד במקום רבו.

עוד העירני הר"ד גרבוז דהנה מסוגית הגמ' מבו' שהוא רק דיעבד [דקתני שלמים "ששחטן"] ואולי ס"ל לרש"י דאעפ"י שנתחדש שאין "איסור" בשחיטה בהיכל (וכמו שיבו' להלן שי' רש"י בזה) מ"מ אכתי לאו אורח הוא וע"כ הוי דיעבד. [ועי' לקמן עוד טעם מ"ט הוי דיעבד.]

**האם בשחיטה בהיכל יש דין פתיחת דלתות**

**ב.** בגמ' אמר רבי יוחנן שלמים ששחטן בהיכל כשרים שנאמר "ושחטו אותו פתח אוה"מ" ולא יהא טפל חמור מן העיקר. במנ"ח (קמא, ה) ובמקד"ד (כז, ב) נקטו שהשוחט בהיכל אי"צ פתיחת דלתות, ותמה המקד"ד לפי"ז א"כ מ"ט השוחט בחוץ קודם פתיחת דלתות פטור משום שאין ראוי לפתח אוה"מ והא ראוי לשחיטה בהיכל [והוסיף שם דאין לומר דאם פתח ההיכל סגור א"א להכניסו לפנים דא"כ השוחט בחוץ בזמן ששערי העזרה סגורים יהא פטור, וע"כ דחיסרון מעשה פתיחה גרידא להכניסו אין חשיב כאין ראוי וא"כ הדרא קושיה הנ"ל]. ועיי"ש שדן לחדש דשמא י"ל דכיון דכל הכשר ההיכל משום לא יהא טפל חמור מן העיקר ע"כ כשהעזרה עצמה פסולה א"א לשחוט גם בהיכל, וחידוש הוא.

והגרי"ז חידש בזה דבדין פתיחת דלתות איכא ב' דינים א. דין **בהמקום שחיטה** שיהא כנגד פתח פתוח של ההיכל [והיינו צורה בהמקום שיהא המקום שחיטה בעזרה פתוח להיכל] ב. דין בהשחיטה שתהיה בזמן שהדלתות פתוחות, ומה"ט אף שבהיכל עצמו אין שייך הדין הראשון מ"מ שייך הדין השני. והוכיח כדבריו מדברי הרשב"א בשבועות ל"ז שתמה היאך מקריבין אעפ"י שאין בית והא ליכא פתיחת דלתות ותי' הרשב"א דכיון שאין פתח ואין דלתות אי"ז מעכב. וצ"ב תמיהת הרשב"א דהא מקום העזרה פתוח למקום ההיכל וע"כ תמיהת הרשב"א שאין כאן "דלתות פתוחות" ובזה חידש הרשב"א דכל שאין פתח ודלתות אין דין שיהיו הדלתות פתוחות.

**אכילת קדשים בהיכל**

**פלוגתת רש"י והר"מ בסברת "אין אדם אוכל במקום רבו"**

**א.** בגמ' מנין שאם הקיפו וכו' מסקנת הגמ' דמסברא לא היה מותר לאכול בהיכל [ואין שייך בזה סברת לא יהא טפל חמור מן העיקר] כיון שאין אדם אוכל במקום רבו וע"כ איצטריך קרא ד"בקודש קדשים תאכלנו" שכשהקיפו נכרים וכו' מותר להכנס לעזרה לאכול. ויש להסתפק האם משום סברא דאין אדם אוכל במקום רבו אי"ז מקום אכילה (לולי הדרשא) או שהיה זה איסור אכילה גרידא, ויעוי' בקר"א דפשיט"ל דלדיעבד אי"צ קרא ובודאי היו מקיימים מצוות אכילה אלא שהיה בזה איסור ואיצטריך לקרא להתיר, וכן מבו' ברש"י במנחות ד"ט ע"א דאיצטריך קרא **למשרי** אכילה בהיכל.

אמנם (בר"מ פ"י ממעה"ק ה"ג) כ' ואין חטאת ואשם ושיירי מנחה וכו' ואם נאכל בהיכל נאכלו שנאמר "בקדש הקדשים תאכלנו" עכ"ל ודקדק מדבריו הגרי"ז שמהאי קרא ילפי' שהוא מקום אכילה. והנפק"מ בין ב' ביאורים הנ"ל לענין פסול יוצא דלשי' רש"י צריך קרא להתיר רק את האכילה אולם להר"מ איצטריך לקרא לחדש שאין בזה פסול יוצא [דהא יצא חוץ למקום אכילתו (עי' חי' הגרי"ז בארוכה בזה)].

**בדין קדשים קלים בהיכל**

**ב.** ויש לברר היאך הדין לענין אכילת קק"ל בהיכל. ובאו"ש והגרי"ז נקטו שבזה לא שייך הסברא שלא יהא טפל חמור מן העיקר דהא אין דינו בעזרה אלא בירושלים וא"כ יש איסור לאכול קדשים קלים בהיכל. ויש לדון שיפסל מה"ט ביוצא [דהא הו"ל חוץ למקום אכילתו], ובר"מ פי"א ממעה"ק ה"ז מבו' להדיא שבשר קק"ל שנכס להיכל כשר. וביאר הגרי"ז לשיטתו דהר"מ ס"ל כמש"כ בכס"מ שמקור דברי הר"מ מהגמ' ספ"ק שדרשי' מ"דמה" ולא בשרה שבשר הנכנס להיכל כשר וס"ל להר"מ שאי"צ קרא לחטאת דבלא"ה הוא מקום אכילתו וע"כ איצטריך לקרא לקק"ל, עי' בכ"ז בארוכה במנח"א (לעיל דכ"ט ע"א). [ויש להעיר דאיצטריך קרא לאימורי קד"ק שאין נפסלים, וצ"ל דכל הנידון לפסול רק משום מחיצת אכילה ולא משום מחיצת קדשים ומחיצת אכילה שייכת רק בבשר ולא באימורים, וצ"ע בזה].

**האם בכניסה לשחוט או לאכילה הוי ביאה ריקנית**

**ג.** בקר"א נקט דהנכנס לשחוט בהיכל חשיב ביאה ריקנית ומה"ט נקט ר' יוחנן "שלמים ששחטן" לשון דיעבד ודווקא כשהקיפוהו נכרים שהוא לצורך לא חשיב ביאה ריקנית "כמו באכילה" עכ"ד. מבו' מדבריו שההכרח להכנס משום עכו"ם מחשיבו שאי"ז ביאה ריקנית. ביאור דבריו דהסברא דלא יהא טפל מלמדינו שהוא מקום הכשר לשחיטה אולם עדיין יש איסור ביאה ריקנית וצריך לההיתר דהקיפוהו נכרים לדחות האיסור כניסה. ומסיום דבריו שכ' "וכמו באכילה" משמע שגם לענין אכילה הילפותא ללמוד שהוא מקום אכילה ולא היתר אכילה ומה"ט נקטה הגמ' האופן שהקיפו נכרים הא לא"ה אסור משום ביאה ריקנית.

ולכאו' זה תלוי בביאורי רש"י והר"מ הנ"ל דלשי' רש"י דבלאו קרא ידעי' שהוא מקום אכילה אלא שהיה איסור משום שאין אדם אוכל במקום רבו ואתא קרא להתיר א"כ לכאו' הקרא מלמדינו ג"כ שאין איסור גם משום ביאה ריקנית ורק להר"מ י"ל שהקרא מלמד רק שהוא מקום אכילה.

ויעוי' בחזו"א (קמא לד, ד) שתמה על קו' הגמ' ל"ל קרא לימא בחצר אוה"מ וכו' דלכאו' אי משום האי קרא הו"א שיהא אסור משום ביאה ריקנית ואיצטריך קרא למישרי וצידד דשמא גם אחר הקרא יש לנו ללמוד רק שהוא מקום אכילה (היינו באופן שנכנס דרך גגין ועליות וכדו') ואין היתר משום ביאה ריקנית, אמנם הסיק דיותר נראה שמסברא אין בזה איסור ביאה ריקנית כיון שהוא לצורך אכילה ודלא כהקר"א הנ"ל. [ובהערות לקר"א ציין לדברי המנ"ח שחילק בזה בין שחיטה שלאו עבודה לאכילת קדשים שהיא מצוה והוי עבודה. וחידוש הוא שמסברא הוי עבודה המותרת גם בפנים ואולי כוונתו אחר הקרא ד"בקודש הקדשים תאכלנו" אלא דלפי"ז צ"ע כתמיהת החזו"א דלעיל וצ"ע].

**בדין המליקה וההזאה בחטאת העוף**

**מקום מליקתה (לשי' רש"י תוס' ראב"ד ורז"ה)**

**א.** מתני' חטאת העוף היתה נעשית על קרן דרומית מערבית, ובגמ' יליף לה מהיקשא למנחה, ופירש"י שם הילפותא מה מנחה טעונה הגשה בקרן מערבית דרומית אף חטה"ע עבודתה בקרן מערבית דרומית "והזאת דמה היא עיקר עבודתה", עכ"ל. מבואר מדברי רש"י שהילפותא רק על ההזאה ולא על המליקה, וכ"ה בתוס' שהקשו מ"ט לא ילפי' ממנחה שהמליקה בקרן דרומית מזרחית וביארו דלא ילפי' אלא מידי דאשכחן דבעי מזבח כמנחה. [ולקמן דס"ד ע"ב איכא גירסא במתני' "חטה"ע כיצד היתה נעשית עלה לכבש ופנה לסובב וכו'" ומחקוהו השיטמ"ק והאחרונים משום שודאי אין דין מליקתה למעלה במזבח].

והנה מבו' במתני' "ובכל מקום היתה כשרה אלא זה היתה מקומה" ונתבאר בגמ' כוונת המשנה בכל מקום היתה כשרה למליקתה אלא זה היה מקומה להזאתה, ולפו"ר הכוונה בכל מקום בעזרה היתה כשרה, אמנם בברייתא שהביאה הגמ' מבו' "מלקה בכל מקום במזבח כשרה וכו'" ומבו' לפו"ר שדין מליקתה במזבח. [ולפנינו בתוספתא הגירסא מלקה בכל מקום "בעזרה" כשרה, אמנם בהגהות הגר"א תיקן דצריך לגרוס בכל מקום במזבח וכמבו' בסוגיא כאן ולהלן דס"ה ע"ב], והוא צ"ע לשי' רש"י ותוס' שאין דין מליקה במזבח כלל.

ובשיטמ"ק בהשמטות (אות ב') הביא שי' הראב"ד בקינים שיש דין מליקה במזבח כדי שתהא קרובה למקום הזאתה ומיצוי דמה ולא יתפזר דם הנפש [ולפי"ז א"ש המבו' בברייתא מלקה בכ"מ במזבח כשרה], והביא שם שהרז"ה חולק ע"ד הראב"ד וס"ל דלכתחילה בכ"מ בעזרה כשרה והכריח כדבריו מסוגין דאל"ה מ"ט לא פירשה הגמ' דברי המשנה בכ"מ בעזרה כשרה בדיעבד אלא זה היה מקומה (בקרן דרומית מערבית) לכתחילה, ומה שנתבאר בברייתא ש"בכ"מ במזבח כשרה" ביאר הרז"ה דלחידושא נקט שאין חיסרון כשמולק על המזבח ולא אמרי' שיש בזה חיסרון של עשה בחטאת מעשה עולה ויפסל, וכך צריך לפרש גם לשי' רש"י ותוס' הנ"ל.

והנה מה שהקשה הרז"ה על הראב"ד יש ליישב קצת דהראב"ד גופיה לא הזכיר שלכתחילה יעשהו בקרן דרומית מערבית וא"כ לדידיה א"א לפרש המשנה על המליקה משום שאי"ז מקומה לכתחילה, אלא שמשום סברת הראב"ד שעשייתה סמוך למקום הזאתה נראה שצריך לכתחילה לעשותה בקרן דרומית מערבית, ואולי בסמוך לה ממש ג"כ מועיל ומה"ט הכריחה הגמ' שלא לפרש המשנה על המליקה.

**מקום מליקתה לשי' הר"מ**

**ב.** ברמב"ם (פ"ז ה"ו) כ' וז"ל: חטה"ע כיצד היתה נעשית מולק אותה בקרן דרומית כמו שביארנו וכו' ויש לתמוה על הר"מ מסוגית הגמ' דמבו' דההזאה דינה בדרומית מערבית ומשמע שהמליקה לא, ובטה"ק ובליקו"ה כ' דהר"מ ס"ל כהראב"ד שמדינא המליקה כשרה בכ"מ ולפי"ז כוונת המשנה דחטה"ע מדינא בכ"מ כשרה אלא דמחמת שזהו מקומה להזאתה ע"כ היו עושים שם גם מליקתה. משמע מדבריו שנקט בשי' הר"מ שאם עשאה בכ"מ בעזרה כשרה אלא שמקום המליקה לכתחלה בדרומית מערבית משום שזהו מקום הזאתה (וכסברת הראב"ד).

אמנם יעוי' בר"מ שם בהמשך דבריו (בה"ט) שכ' וז"ל: וכל מקום **מן המזבח** כשר למליקתה וכו'. מבו' מדבריו דמקום מליקתה במזבח לעיכובא (ודלא כשי' הראב"ד שהוא רק לכתחילה) ובקרן דרומית מערבית לכתחילה וצ"ב מקורו. עוד יש לתמוה על שי' הר"מ מנ"ל שמזבח לעכב ודרומית מערבית לכתחילה.

וי"ל דהר"מ ס"ל דהילפותא ממנחה היינו גם על המליקה ולא רק על ההזאה [ומה שס"ל שדרומית מערבית הוא רק לכתחילה משום שבמנחה עצמה ההגשה בקרן דרומית הוא רק לכתחילה ע"כ אין ללמוד למליקה שיהא רק לכתחילה (וכמו שיתבאר להלן שי' הליקו"ה לענין הזאה לשי' שאר ראשונים)], והא דמזבח לעיכובא אולי י"ל דמהא שהצריכה התורה מקום במזבח לכתחילה יש ללמוד עכ"פ שמזבח עצמו לעיכובא. אלא שקצת צ"ע מנ"ל ללמוד ההיקש גם על המליקה שאינה צריכה מזבח [וכסברת התוס' להכריח דע"כ ההיקש על ההזאה ולא על המליקה].

והראוני שבכתבי הגרי"ז מנחות ד"ב ע"ב כ' כעין מש"כ אלא שהטעים דבריו דהילפותא ממנחה אינה על המקום דמים שבחטה"ע אלא על עבודתה (וכמו שפירש"י) אלא שרש"י ס"ל שעיקר עבודתה היינו הזאתה והילפותא רק על ההזאה והר"מ ס"ל שהוא מקור לכל דין עבודתה וגם על המליקה. ולפי סברת הגרי"ז לא תקשי מה שתמהנו מנ"ל להר"מ ללמוד גם על המליקה משום שהילפותא ללמוד מעשה חטאת ממעשה מנחה ומעשה חטאת הוא גם המליקה. [ולפי"ז א"ש יותר מתני' חטאת העוף היתה "נעשית" וכו' היינו בין המליקה ובין ההזאה].

אלא דיש להעיר טובא על המובא שם בכתבי הגרי"ז במנחות דיעוי' בחי' מרן רי"ז הלוי הל' פסוה"מ שכ' לחדש שדווקא בעולת העוף אמרי' שהמיצוי הוא הוא מדין עבודתה ולא רק מדין מתן דמים משא"כ בהזאת חטה"ע נקט להדיא שהוא רק דין מתן דמים [ועיי"ש שיישב בזה לתרץ תמיהת התוס' על הגמ' באיזהו מקומן וכל תירוצו רק לפום חילוק זה בין עוה"ע לחטה"ע, ומ"מ בשי' הר"מ כ' סברא זו גם לענין חטה"ע.]

ובקרית ספר כ' לבאר מקור דברי הר"מ דילפי' שהוא מדאורי' וילפי' לה מדכתיב בחטאת "והקריב את אשר לחטאת ראשונה ומלק וגו'" וכתוב בעולה "והקריבו הכהן אל המזבח ומלק את ראשו" וכמו שבעולה ההקרבה למליקה הוא למזבח כך בחטאת ה"והקריב" היינו למזבח. ובמנח"א (ח"ב עמ' רס"ט) ביאר דבריו עד"ז קצת באופ"א עפ"י המתבאר בתוס' להלן דס"ה ע"א דכ"מ דלא ילפי' חטה"ע מעוה"ע משום שעוה"ע גופה ילפי' מהקטרה (דכתיב "ומלק והקטיר") ולכך אין זה מלמד לחטה"ע, ולפי"ז דווקא המקום במזבח של מליקת עול"ע א"א ללמוד לחטה"ע אולם הא גופא שצריך מזבח שהוא כתוב בפרשה [וכמו שהביא שם מדברי הראב"ד ד"מזבח" הכתוב בפרשה אזיל גם על המליקה] יש ללמוד לחטה"ע שתהא מליקתה במזבח.

אמנם לפי"ז תקשי טובא תמיהת הרז"ה מ"ט לא ביארה הגמ' המשנה על המליקה שבכ"מ במזבח כשרה בדיעבד אלא זה היה מקומה לכתחילה. עוד יש לתמוה דמסוגית הגמ' מבו' דיש חילוק בין המליקה לההזאה [דבכ"מ כשר למליקה וזה היה מקומה להזאה] ולשי' הר"מ דינם שוה. וצ"ל ע"ד ביאור הטה"ק והליקו"ה שבאה המשנה לבאר טעם המקום להמליקה לכתחילה דאף שמהילפותא למנחה ילפי' דין המקום בקרן דרומית מערבית רק על ההזאה ולא על המליקה מ"מ צריך לעשות גם המליקה לכתחילה בקרן זו משום שזהו מקום הזאתה וצריך שלא יתפזר. [עוד י"ל בזה שס"ל לגמ' (לשי' הר"מ) שזה היה מקומה הוא לעיכובא וע"כ הוכרחה הגמ' לבאר זאת על ההזאה דילפי' לעיכובא מהגשה ולא על המליקה, אמנם הוא תלוי בפלוגתת האחרונים האם ההזאה בקרן דרומית מערבית הוא לעיכובא ובשי' הר"מ משמע שהוא לכתחילה (ויבו' אי"ה להלן) וא"כ ע"כ צ"ל כמש"כ].

אלא דיש להעיר דהנה תמהו התוס' מ"ט ללמוד ההיקש על ההזאה ולא על המליקה וביארו משום שהמליקה אי"צ מזבח ולהר"מ אין שייך ביאור זה ונמצא שהמליקה עצמה יש ללמוד מהגשה שצריכה להיות בקרן מערבית דרומית ואין צריכה המשנה לתלות דין מקום המליקה בהזאה. ואולי הר"מ ס"ל כטעם רש"י דמקישים אל ההזאה ולא אל המליקה שהיא עיקר עשייתה ומה"ט כל הטעם שעושה בדרומית מערבית הוא רק משום המליקה.

**מקום הזאת חטאת העוף לעיכובא**

**ג.** נתבאר לעיל שי' הראשונים שהילפותא ממנחה שחטאת העוף נעשית בקרן מערבית דרומית היינו על ההזאה (או כמו שפירש"י משום שהיא עיקר עשיית החטאת או כמו שפי' התוס' דיש ללמוד על הזאה שצריכה מזבח). ונחלקו האחרונים האם הילפותא שהוא לעכב או שהוא לכתחילה, דעת הצ"ק והח"נ והטה"ק שהוא לעיכובא ודעת השפ"א והליקו"ה דמשום שבמנחה עצמה אי"ז מעכב ע"כ אין ללמוד בחטה"ע שהמקום מעכב. ובליקו"ה הביא הכרח לזה מהברייתא שכתוב "ובלבד שיתן מחוט הסיקרא ולמטה" ומבו' שלמטה מעכב אבל הקרן דרומית מערבית אינה לעיכובא [וכך יש לדקדק גם בדברי הר"מ]. ויש להעיר על דבריו דע"כ אין כוונת הברייתא שיהא כשר ממש בכ"מ דהא בעי' כנגד היסוד וע"כ עיקר המכוון בברייתא שנותנו למטה ולא למעלה.

[והנה בשפ"א תמה מ"ט לא פירשה הגמ' המשנה שהזאתה בכ"מ למטה כשרה אלא שלמצוה מקומה בקרן דרומית מערבית, ויש ליישב כמש"כ שגם למטה אינה כשרה בכ"מ דהא בעי' כנגד היסוד (וכמבו' בתוס' ס"ג ע"ב ד"ה מה)].

ובטה"ק הביא ראיה לדבריו דהנה בתוס' לקמן (דס"ה ע"ב) הקשו דהיאך ילפי' מליקת עולת העוף למעלה מהקטרה וכי היכי דהקטרה אינה מעכבת ה"ה מליקה למעלה לא תעכב ובתוס' בקינים דכ"ב כ' דאעפ"י שילפי' לה מהקטרה והקטרה אינה מעכבת מ"מ כמו שבהקטרה שלא במקומה אינה הקטרה ה"ה מליקה שלא במקומה אינה מליקה, ולפי"ז ה"ה הכא אעפ"י שהגשה אינה מעכבת מ"מ שלא במקומה הו"ל כמו שלא הגיש ויש ללמוד למליקה שהזאתה במקום דרומית מערבית ואם עשאה שלא במקומה הו"ל כמי שלא מלק.

ובס' פני המזבח העיר בזה דהא להלן בגמ' מבו' שאם מיצה דמה בכ"מ כשרה, ונחלקו הראשונים האם כוונת הגמ' דמשום שמיצוי לא מעכב הו"ל כמו שלא עשאה וכשרה או שסברא הוא שאם אינה מעכבת גם מקומה אינה לעיכובא (ויבו' להלן), ומעתה אי נימא כן א"כ גם לגבי הגשה מנחה גופא י"ל דכיון שאין ההגשה מעכבת אין מקומה לעיכובא, והא דלענין מליקה הנלמדת מהקטרה ילפי' שמקומה היא לעיכובא אעפ"י שהיא שאינה מעכבת (משום שאין מערכה אלא על גג מזבח) וע"כ יש ללמוד גם למליקה שהיא לעיכובא משא"כ בהזאה הנלמדת מהגשה כיון שבהגשה גופיה אי"ז לעיכובא ע"כ גם בהזאה אי"ז לעיכובא.

דף ס"ג ע"ב

**בדין מקום הגשת המנחה במזבח**

בגמ' ומנחה גופא מנלן דתניא לפני ה' וכו' ר"א אומר יכול יגישנה וכו' ביאור פלוגתתם דלת"ק שיש פס' "לפני ה'" שיהא במערב ויש פס' "אל פני המזבח" שיהא בדרום ע"כ דינו בקרן דרומית מערבית ולר"א עושהו באמה הדרומית ומתקיים ביה נמי לפני ה' משום שהוא כנגד הפתח [וכ"ה להדיא בגמ' בסוטה די"ד דלר"א מגישה לדרומה של קרן[[7]](#footnote-7)] וע"כ הוסיפה הגמ' שאליבא דר"א המזבח בצפון ונמצא שצד הדרום הוא לפני ה' משום שהוא מכוון נגד הפתח. [ונתבאר בשיטמ"ק דלת"ק י"ל שמזבח ממוצע אלא שעושהו גם בצד מערב (היינו בקרן דרומית מערבית) שהוא נקרא לפני ה' ודווקא לר"א שעושהו בצד דרום ע"כ קיום ה"לפני ה'" הוא במה כנגד הפתח].

והנה נתבאר בגמ' דמקשי' מנחה לחטאת ונתבאר בתוס' גירסת רבינו חיים דהגירסא מה חטאת העוף טעונה יסוד דכתיב והנשאר בדם וכו' אף מנחה טעונה יסוד. והקשו בתוס' לפי' הר"ר חיים מ"ט הוצרכה הגמ' להביא הקרא ד"לפני ה'" תיפו"ל מהקישא דמנחה לחטאת דבעי' יסוד ותירצו דהו"א דמקרא ד"אל פני המזבח" ילפי' שאי"צ יסוד.

ובתוס' לעיל דנ"ח ובשיטמ"ק (אות ד') תירצו באופ"א דהו"א שיהא כשר בכל האמה שבצד דרום ולא יצטרך לעשות בקרן דרומית מערבית. ועדין הקשה השיטמ"ק (בהשמטות אות ו') דתקשי לר"א מ"ט איצטריך לקרא וביאר דילפי' "מלפני ה'" דבעי' שיעשהו בסוף אותה אמה, וכל זה דווקא לפום שיטתו אולם לשי' התוס' אי"צ לזה ונמצא שנחלקו התוס' והשיטמ"ק האם לר"א כשר בכל האמה או שיש דין בסוף אותה אמה.

אלא שיעוי' בתוס' (בד"ה בדרום) שכ' דע"כ ר"א ס"ל דרשת הגמ' דחטאת טעונה יסוד דאל"ה מעכבות מנ"ל ותמהו דא"כ לפני ה' למה לי. ותמוה טובא דהתינח לתי' התוס' לעיל דנ"ח א"ש מה שהקשו על ר"א אולם למה שתירצו בסוגין דאי לאו לפני ה' הו"א דאל פני המזבח מלמדנו שאי"צ יסוד א"כ מתורץ נמי שי' ר"א.

והנה עדין תקשי לאידך גיסא מ"ט איצטריך להקישא דבעי' יסוד תיפו"ל מקראי דסוגין שדינו בקרן מערבית דרומית [והתינח אליבא דר"א שעושהו בצד דרום א"כ הו"א שיכול לעשותו בכל הצד הדרומי וצריך לההיקש ללמוד שעושהו דווקא באמה שיש בה יסוד אולם לת"ק שילפי' מקרא שדינו בקרן דרומית מערבית שיש בה יסוד צריך להילפותא דמנחה טעונה יסוד], ויעוי' בתוס' לעיל דנ"ח ע"א שעמדו בזה ונשארו בתימה. ובשיטמ"ק בסוגין תי'דהו"א שיתן למעלה וצריך קרא לומר שדינו למטה.

ובאמת להנתבאר בסוגיא במנחות (דס"א) דמקרא ד"לפני ה'" אין מקור שהוא במערב וכל המקור מדבעי יסוד אין מקום לתמיהה כלל. אמנם כבר הקשו התוס' בדנ"ח על סוגיא זו דכיוון שבלא"ה היה צריך לעשות בעזרה ע"כ ש"לפני ה'" היינו מערב [ועיי"ש שהניחו בקושיה (והמשך דבריהם שייך לתוס' בסוגין כמו שכ' המגיהים)]. [ויש להעיר קצת שהתוס' בסוגין לא תמהו בזה משום המבו' בסוגיא במנחות דלפני ה' אינו דווקא במערב (וע"כ סמכה הגמ' על מה שצריך יסוד) וכל דברי התוס' שם היינו לפום תמיהתם הנ"ל.]

**הזאה שלא במקומה בחטה"ע**

בגמ' תנינא להא דת"ר מלקה בכ"מ במזבח כשרה היזה דמה בכ"מ כשרה וכו' ובלבד שיתן מחוט הסיקרא ולמטה. ותמהה הגמ' מאי קאמר ופירש"י דתמיהת הגמ' על סתירת הדין [דברישא מבואר שההזאה בכ"מ כשרה ובסיפא מבו' שדווקא למטה מחוט הסיקרא כשרה], והוסיף רש"י והא ליכא למימר דהזה ואח"כ חזר והזה למטה קא מכשרי דהא הזה דמה קתני כל דמה משמע דלא קתני הזה מדמה. [ביאור הדברים דאעפ"י שעדין יש דם למיצוי מ"מ ההזאה מתקיימת דווקא בדם היוצא בלא שסוחט הגוף (ובדם היוצא בסחיטה שייך לקיים בו רק מיצוי ולא הזאה) ואיירי הברייתא שהזה כל הדם היוצא בלא סחיטה ואין לו עוד דם הראוי להזאה למטה].

וצ"ב מה הס"ד ברש"י לבאר הברייתא בהזה וחזר והזה דא"כ מה החידוש שההזאה למעלה "כשרה" ובלבד שיתן למטה. ואולי הכוונה שבאה הברייתא לחדש דאעפ"י שהזה למעלה עדין היא כשרה ויכול להזות למטה ולא אמרי' שקיים למעלה הזאה שלא במקומה והבשר לא יהא מותר באכילה אלא יחזור ויתן למטה. עוי"ל דהיה מקום לומר שחידשה הברייתא דבהזאה למעלה לא נחשב שעשה בה מעשה עוה"ע שפוסלה (ויתבאר להלן אי"ה בפ' חטה"ע באורך), אלא שצ"ב מ"ט באמת אין בזה דין זריקה שלא במקומו.

והנה בר"מ (פ"ז מהל' מעה"ק ה"ט) כ' וכל מקום מן המזבח כשר למליקתה ובלבד שיזה דמה למטה מאמצע המזבח ואם הזה בכ"מ כשרה והוא שיתן למטה מדם הנפש עכ"ל. ותמהו האחרונים דהא בהזאתו למעלה קיים זריקה שלא במקומה ונתכפר בלא היתר אכילת בשר ואיך יועיל מה שיתן למטה. ובכתבי הגרי"ז (מנחות ד"ב ע"ב) ביאר בזה עפ"י יסודו שבהזאת חטה"ע אי"ז מקום "מתן דמים" אלא מקום עשייתה ולפי"ז לא שייך בזה דין זריקה שלא במקומו, וכבר הערנו ע"ז לעיל דבחי' מרן רי"ז הלוי כ' לבאר סוגית הגמ' (לעיל דנ"ב ע"ב) שהוא רק בעוה"ע ולא בחטה"ע.

ויעוי' במקד"ד (כח, א) ובאבהא"ז מש"כ ליישב דברי הר"מ, והעולה מדבריהם דלהר"מ שפסק כמ"ד שמיצוי בחטה"ע מעכב לא שייך בזה דין זריקה שלא במקומה עיי"ש בסברתם, ולפי"ז כ"ז שייך רק בביאור שי' הר"מ אולם בסוגין אזלי' כמ"ד מיצוי חטה"ע אינו מעכב וא"כ צ"ע שי' רש"י. ואולי רש"י ס"ל כמש"כ בשיטמ"ק בפ' חטה"ע דלא נתחדש זריקה שלא במקומו רק בזבחים ולא בעופות ולפי"ז א"ש.

אמנם ברש"י בסוגין יש להוכיח דלא ס"ל כן דהנה כ' רש"י (בד"ה ובלבד) וז"ל: ובלבד שיהא הזאה "הנעשית ראשון" מחוט הסיקרא ולמטה מדם הנפש עכ"ל. הרי שפי' רש"י להדיא דדווקא הזאה הראשונה למטה כשרה ולכאו' כוונתו להפקיע באופן שנתן הזאה הראשונה למעלה שהואיל מדין זשלב"מ דתו לא יתן למטה, ולפי"ז הק"ל בדברי רש"י לעיל. ושמעתי לבאר דאין כוונת רש"י כמש"כ אלא "הנעשית ראשון" היינו הזאה ולא מיצוי ולפי"ז אין ראיה לדין זשלב"מ.

ובעול"ש כ' לבאר דברי רש"י לעיל דמש"כ לדחות סברא זו היינו למ"ד זריקה שלא במקומה ל"מ כלל [ושמא לדידיה באה הברייתא לחדש שההזאה הראשונה לא הועילה כלל, או שמא החידוש שההזאה למעלה אינה פוסלת כדין עשה בה מעשה עולה"ע וכמש"כ לעיל] אולם למ"ד זשלב"מ כמקומה בלא"ה א"א לפרש כן.

דף ס"ד ע"א

**בדין המיצוי בחטה"ע**

בגמ' מיצה דמה בכ"מ במזבח כשרה שאם הזה ולא מיצה כשרה ובלבד שיתן מחוט הסיקרא ולמטה מדם הנפש. לפו"ר כוונת דברי הגמ' דאין עיכוב במיצוי שלא במקומו משום שהמיצוי אינו מעכב, וכ"ה משמעות דברי התוס' במנחות (ד"ג ע"א ד"ה מיצוי) אמנם ברש"י כ' "לאו עבודה היא להפסל בשינוי" ומשמע דסברא היא שכשהעבודה לא מעכבת גם מקומה אינו מעכב. [וכן פירש החזו"א (יב, ב) בדברי רש"י בסוגין] וכ"מ ברגמ"ה מנחות (שם).

ותמה החזו"א (יב, ב) וז"ל: ומיהו קשה דבזבחים (שם) משמע דגג איצטבא דווקא, ואין לחלק בין חטה"ע לשאר שיריים דהא כל שיריים נפק"ל מחטה"ע כדאמר לעיל (לז, א), וגם אין לומר דאיירי דמיצה על היסוד אלא שהיה אוחז העוף למטה דהא עוה"ע בעי קיר המזבח כדכתיב קרא וצ"ע. ביאור תמיהתו דמהא שילפי' דין שיריים בכל החטאות מחטה"ע ע"כ שבחטה"ע גופיה הוא קיום דין שיריים ומהא מוכרח שמעשיהם שוים וכמו שבכל חטאת דין שיריים הוא על גג איצטבא לעיכובא ה"ה בחטה"ע וא"כ היאך נקטה הגמ' דכ"מ במזבח כשרה. [ביאור דבריו (מהשלמ"י תנינא) דודאי מיצוי חטה"ע הוא ע"י שדוחקו בקיר (וכמבו' ברש"י בסוגין ולהלן בע"ב) וא"כ אי"ז ממש כמעשה שפיכת שירים דאיכא למ"ד ששופכו דווקא אמנם מ"מ ענינם שוה שדינם שיגיע ליסוד וא"כ היאך מועיל מה שיתן למעלה (ועי' היטיב בדבריו שם שרמז לכ"ז)].

וראיה לביאור זה דהנה דן החזו"א לחדש דשמא עושה באויר למעלה כנגד היסוד ודחה החזו"א דמעשה מיצוי הוא בדחיקה בקיר ולא באויר, ותמוהים דבריו הא להדיא כ' שם דע"כ מיצוי חטה"ע אינו בקיר מזבח וכמו שהכריח שם שדינו בגג האיצטבא לעיכובא וא"כ היאך הביא ראיה מעוה"ע שדינה בקיר דווקא, וע"כ כוונתו שדינה שידחקנה בקיר התחתון וכמו עוה"ע שהמיצוי הוא דווקא בקיר אלא שדין הוא שיגיע ליסוד ומה"ט תמה היאך בכ"מ במזבח כשרה הא כשנותן למעלה לא מקיים ביה דין יסוד.

ובשלמ"י (שם) כ' ליישב בזה עפ"י יסוד הגרא"ל מאלין (ח"ב כא, יא) דבאמת במיצוי יש ב' דינים נפרדים א. דין העבודה שבו שהוא המיצוי על קיר המזבח ב. דין קיום שפיכת שירים במה שמתמצה ליסוד, ומעתה י"ל שבדין קיום המיצוי באמת אין לו מקום במזבח ודווקא לקיום דין השפיכת שיריים דינו למטה כנגד היסוד, ומש"כ רש"י שכשעשהו בכ"מ במזבח כשר היינו שקיים דין עבודת המיצוי אולם לא קיים דין השפיכת שיריים שבמיצוי.

והר"פ פישל הער ליישב דשמא כוונת הגמ' שבכ"מ כשרה היינו גם למעלה וכגון כשנותן באמה שתחת הסובב שבזה מקיים גם השפיכת שיריים שבזה מתמצה הדם ליסוד.

**בדין מעילה בדשן מזבח החיצון והפנימי והמנורה**

**(ביאור דברי תוד"ה דישון)**

הקשו בתוס' כיון דתרומה"ד ודישון מזבח הפנימי והמנורה נבלעים במקומן אמאי מועלים בזה יותר מבזה וכו'. תמהו האחרונים מ"ט תלו התוס' דין המעילה בדין הבליעה. ויעוי' באוצר הקודש שהביא תירוצו האחרונים (תוספת קדושה, עולת שלמה) והעולה מדבריהם שביארו דנידון התוס' האם יהא מעילה אחר ההנחה בבית הדשן ומה שהוסיפו התוס' לתמוה מהא דנבלעים במקומן ביאר התוספת קדושה דאם לא היה נבלע י"ל שדין המעילה משום שעדין לא נגמרה מצוותו דצריך להוציאה מחוץ לג' מחנות [ועיי"ש שכ' שבאמת כ"ה שי' ר"ת שביאר דתרוהמ"ד לא היה נבלע ודין המעילה מטעם הנ"ל], ובעול"ש ביאר עד"ז דאם תרומה"ד לא היה נבלע יש לחלק דבהני שסופן להבלע אין מעילה ובמה שאין סופו להבלע יש מעילה, וע"כ הוצרכו התוס' להוסיף בתמיהתם דכיון שכולם נבלעו מה החילוק ביניהם.

ויש לתמוה על ביאוריהם דלא אסקו התוס' בתמיהתם את דרשת הגמ' (לעיל דמ"ו ע"א) שגזה"כ הוא בתרומה"ד שיש בו מעילה וא"כ מה הקשו מ"ש דישון מזבח הפנימי והמנורה מתרומה"ד דגלי ביה קרא.

וצ"ל בביאור כוונת תמיהת התוס' (עיקה"ד שמעתי מהר"י קלרמן) דהנה נחלקו התוס' ביומא (נט, ב) ומעילה (די"ב) עם התוס' לעיל דמ"ו ע"א האם בדישון מזבח הפנימי והמנורה יש מעילה קודם הרמה דהתוס' ביומא ובמעילה ס"ל להוכיח מהא דאמרי' "קטורת משתעלה תמרתו אין מועלין בו" שאין בו מעילה ושי' התוס' לעיל שדין זה נאמר כלפי הריח העולה מן הקטורת ולא על גוף הקטורת, וכן ביאר בתו"י ביומא שם [ועי' בחמדת דניאל (הובא באוצה"ק) בארוכה בזה], ומעתה י"ל דהתוס' בסוגין ס"ל שאין בהם מעילה [ואולי גם לשי' התוס' לעיל דמ"ו היינו עד ההרמה ולא מההרמה עד הנתינה בבית הדשן וצ"ע], ולפי"ז י"ל דס"ל להתוס' דכל הגזה"כ של "ושמו" בתרומה"ד נאמר רק על המעילה משעת הנחה ואילך אולם מקודם לכך אי"צ קרא שיש בו מעילה וא"כ תמהו התוס' מ"ש תרומה"ד שיש בו מעילה עד ההנחה (בלא קרא ד"ושמו") משום שההנחה בבית הדשן מצוה היא אעפ"י שנבלע במקומו לדישון מזבח הפנימי והמנורה שאין ההוצאה לבית הדשן מצוה ומה"ט מיד שתעלה תמרתו אין מועלים בו. וע"ז תי' בתוס' דגם המעילה משעת תרומתו עד שעת הנחתו הוא משום גזה"כ ד"ושמו" וא"כ אין מקום להקשות מ"ש מדישון מזבח הפנימי והמנורה. ור"ת תי' דבלא"ה י"ל שתרומה"ד שלא נבלע ההוצאה לבית הדשן מצוה משא"כ בהני. [וע"ע בשיעורי הגרמ"ד ביאור מחודש בדברי התוס' עפ"י מה שדקדק ברש"י במעילה (די"ב) שהנבלע במקומו הוא סיבה למעילה אלא שמלבד מה שהוא מחודש מסברא עוד יש להעיר דלפי"ז ר"ת פליג וס"ל שסברא לאידך גיסא והוא דחוק בדברי התוס'].

**בדין כל דמו בהזאת חטאת העוף**

**שי' הלח"מ דבעי' הזאת כל דמו בחטה"ע**

**א.** כ' הר"מ (פ"ז ה"ט) הזה דמה בכל מקום כשרה ובלבד שיתן למטה **מעט** מדם הנפש. ובלח"מ תמה מדברי הגמ' שתמהה על הברייתא "מאי קאמר" ופירש הלח"מ דתמיהת הגמ' כדפירש"י דבהזאה א"א שיתן קצת למטה דהא קאמר ברישא "הזה דמה" ולא קאמר מדמה. ביאור דבריו דס"ל להלח"מ שכוונת דברי רש"י שמדברי הברייתא מבו' שההזאה בחטאת העוף צריכה להיות **מכל** דם הנפש המקלח אחר המליקה והמיצוי הוא רק מדם התמצית. [ויש להעיר על מקורו מדברי רש"י דלפו"ר כוונת רש"י להכריח דהברייתא איירי באופן שהזה כל הדם ואין מקור שכך הוא מדינא].

**במח' הראב"ד והרז"ה איזה דם ראוי להזאה**

**ב.** ויש להביא ראיה מהראשונים שאי"צ הזאת כל דמה, דהנה נתבאר לעיל (ס"ג ע"ב) שי' הראב"ד בקינים דהטעם שעושים המליקה סמוך למקום ההזאה כדי שלא יתפזר דם הנפש, ויעוי"ש בראב"ד שהוסיף וז"ל: שהרי שנינו בעוה"ע מיצה דם הראש ולא מיצה דם הגוף פסולה שנאמר "ונמצא דמו" דם כולו ובחטאת העוף כתיב "והזה מדם החטאת" מעצמה של חטאת דהיינו דם הנפש והכי דריש לה בסיפרא עכ"ל. לפו"ר כוונת הראב"ד להכריח שדין המיצוי בעוה"ע וההזאה בחטה"ע מדם הנפש ממה שחייבה התורה להזות מדם הגוף דווקא שבו דם הנפש [והביא הדרשות בכ"א מהם היאך ילפי' שההזאה מדם הגוף], ובבעה"מ שם השיג ע"ד וז"ל: ואנן לא חזינן ליה להאי דרשא דדם הנפש בחטה"ע שהוא דם הגוף בספרא מעולם ודם הנפש לאו למעוטי דם הראש אתמר בדוכתיה אלא למעוטי דם האבר ודם התמצית ומעצמה של חטאת לא הכין איתפרשא וכו' עכ"ל (עי' בשיטמ"ק בהשמטות שהביא פלוגתתם). [משמעות הדברים דס"ל להבעה"מ שגם בראש יש דם הנפש ובדברי הראב"ד מבו' שרק בגוף יש דם הנפש וצ"ב.]

המתבאר מדברי הבעה"מ דמהני ההזאה בחטה"ע מדם הראש ולפי"ז מבו' להדיא שאי"צ הזאת **כל** דם הנפש, ומדברי הראב"ד אין ראיה לאידך גיסא שכל דבריו הם להכריח שההזאה צריכה להיות מדם הגוף ולא מדם הראש ולא נתבאר בדבריו שצריך כל דם הנפש. [ואולי מעצם מה שהכריח שצריך שלא יתפזר יש להוכיח קצת דבעי' הזאת כל דמו וע"כ צריך שימלוק שם כדי לקיים בו דין כל דם הנפש, ויש לדחות].

**האם בעי' מיצוי מדם הנפש**

**ג.** והנה יש לדון בחטה"ע האם המיצוי שאחר הזאה צריך להיות מדם הנפש, והנה לדברי הלח"מ שההזאה מכל דם הנפש מוכרח שהמיצוי יכול להיות רק מדם התמצית אולם להנתבאר מהר"מ ומהבעה"מ שאי"צ הזאת כל דם הנפש יש לעי' האם קיום המיצוי יכול להיות רק מדם התמצית או דבעי' שיהא גם מדם הנפש. והעיר הר"א רוטשילד דיש להביא ראיה קצת מלשון הברייתא שרק לגבי ההזאה הזכירה והוא שיתן למטה מחוט הסיקרא מדם הנפש משמע שלגבי המיצוי אי"צ שיהא מדם הנפש ויכול לקיימו בדם התמצית [ואף שענינו כדין שיריים כמבו' בגמ' בדנ"א ושיריים בבהמה אין יכול לקיים בדם התמצית מ"מ הכא קיום הדין שיריים הוא במיצוי שהוא דם התמצית].

דף ס"ד ע"ב

**מקום המליקה והמיצוי בעולת העוף**

**מקום מליקתה**

**א.** במתני' דס"ד ע"ב מבו' עולת העוף כיצד נעשית עלה לכבש ופנה לסובב ובא לקרן דרומית מזרחית וכו' ולהלן בגמ' (ס"ה ע"א) ילפי' שמליקת עוה"ע מה"ת במזבח דכתיב "ומלק והקטיר" מה הקטרה בראש מזבח אף מליקה בראש מזבח, ומדאורי' בכ"מ הכשר להקטרה כשרה המליקה ולכאו' מה שעשאוה בקרן דרומית מזרחית משום שהיא קרובה לבית הדשן, ומה שעשאוה על הסובב ולא בראש מזבח י"ל כמה טעמים, א. משום שיותר קל לעשות המיצוי בקיר המזבח כשעומד על הסובב ב. משום שהסובב יותר קרוב לבית הדשן ג. שאם יעשו העוה"ע למעלה בקרן דרומית מזרחית כיון שהיא קרובה למערכה יש חשש שיתעשן.

והנה לעיל במתני' (ס"ג ע"א) אי' דכשהוא רבה במזרח עושה עושה בקרן דרומית מערבית אלא דשם מבו' במתני' שעושה אותה בדרומית מערבית בראש המזבח ולא בסובב, וצ"ב מ"ט. ופירש"י במתני' לעיל שקרן זו עדיפא מב' הקרנות האחרות משום שהיא יותר סמוכה לבית הדשן. והנה טעם זה מתרץ מ"ט עושה אותה בקרן דרומית מערבית ולא בקרנות הצפוניות ומה שלא עושה אותה בקרן דרומית מזרחית בראש המזבח אף שהוא יותר קרובה לבית הדשן אולי הטעם כמש"כ לעיל משום שמקום זה קרוב למערכה ושייך בזה החשש שמא יתעשנו, והא דלא עושה בקרן מערבית דרומית על הסובב פירש"י משום שלא היה כבש לצד זה, ועדין צ"ע לשי' התוס' שהיה כבש גם לצד זה ועי' בשיטמ"ק שכ' דאה"נ דינו בסובב וכוונת המשנה דכשהיה רבה גם שם עשאוהו בראש המזבח.

**מקום המיצוי (האם צריך קרן)**

**ב.** ועדין הקשו בתוס' (ס"ד ע"א ד"ה מפני) מ"ט כשהיא רבה במזבח מרחיק עד קרן דרומית מערבית והא בזה מתרחק מבית הדשן, וכ' התוס' וז"ל: ואין לומר משום שכל דמים טעונים קרן דהא אמר לעיל מודה ר"י בדמים דנשקליה ונשפוך אדוכתיה ואי כל דמים טעונים קרן מאי קשיה להו וכו' עכ"ל. מבואר מדברי התוס' שדנו האם שאר קרבנות שלא נכתב בהם דין "קרן" או "סביב" בעי קרן [ואין הכוונה לקרנות שבראש מזבח (דודאי עוה"ע אין צריכה קרן כמבו' בגמ' די"א ע"ב) אלא כוונתם לדון האם צריכים ההזאה או הזריקה כנגד חוד המזבח], ונחלקו האחרונים בביאור כוונתם דבקר"א כ' דכוונתם להוכיח דהניתנים במתנה אחת כשרים בכ"מ במזבח ואי"צ קרן דאל"ה היאך תמהה הגמ' לעיל אליבא דר"י דנישקליה ונשפוך אדוכתיה הא בשפיכה ע"ג קרקע אין מקיים דין קרן [ואף שבלא"ה כשנותן על הריצפה אין עושה כנגד היסוד ביארו בזה לחלק שכנגד היסוד הוא דין מקום במזבח ואף סגי בריצפה ואי"צ מזבח אי"צ כנגד היסוד משא"כ קרן הוא דין בהקרבן שטעון זריקה בקרן].

והנה לעיל (ד"ס ע"א) תמהו התוס' היאך ס"ד וכו' הא קרן ויסוד וריבוע מעכבין, ועיי"ש במה שהארכנו בדבריהם דבפשטות תמיהתם דא"כ מה ס"ד דיזה על הריצפה והא אין בה תנאי מזבח אמנם נתבאר שם מדברי העול"ש להכריח דתמיהתם שהוא דין בהזאה שיהא בקרן או ביסוד ולפי"ז מבו' בתוס' שם שנקטו שיש דין שיהא דווקא בקרן וכנגד היסוד (וכבר כ' העול"ש דמה שכ' התוס' "ריבוע" כדי נסבא). וא"כ דוחק שכאן ס"ל להתוס' להכריח מהא שאין דין קרן ודלא כמו שנקטו לעיל.

ובאמת בצ"ק מה"ט דחה ביאור זה בדברי התוס' ועיי"ש שגרס ופירש כוונתם לאידך גיסא שתירצו התוס' דהטעם שעושה אותה **בקרן** דרומית מערבית משום שכל דמים טעונים קרן והביאו ראיה דע"כ עול"ע צריכה קרן דאל"ה מאי פריך לר"י דילמא גם לדידיה קדיש ריצפה לדמים ובעוה"ע יכול לזרוק על הריצפה משום שאי"צ קרן משא"כ בפסח שצריך קרן הטעם שאין עושה על הריצפה כדי לקיים דין קרן ומהא הכריחו התוס' שאין הפרש בין שאר קרבנות לעוה"ע וכולם צריכים קרן [ביאור דבריו דהתוס' דנו לחלק בין עוה"ע לפסח דאף שבפסח צריך קרן כמו כל הקרבנות מ"מ בעוה"ע שהוא במיצוי אי"צ קרן] וא"כ א"ש ראיית הגמ' ד"ס ע"א שלא קידש לדמים גם במקום שאין דין קרן.

ויעוי' בקר"א שהביא שבר"מ מבו' שיש שכל הניתנים במתנה אחת צריכים קרן, וז"ל (בפ"ה ממעה"ק הי"ז) הבכור והמעשר והפסח דם כל אחד מהם טעון מתנה אחת בשפיכה כנגד היסוד באיזה רוח שירצה מהשלש זויות המזבח שהרי קרן מזרחית דרומית לא היה לה יסוד, מבו' מדבריו שיש דין זוית גם בקרבנות שאין בהם דין קרן או סביב.

ובקר"א שם משמע דס"ל שגם בעוה"ע צריך קרן, אמנם לענין חטה"ע להדיא מבו' בר"מ (בפ"ז ה"ט) שהזה בכ"מ במזבח כשרה ומבו' שבעופות אין דין זוית כלל ואולי גם מש"כ בעוה"ע שצריך לעשותה בקרן דרומית מזרחית היינו לכתחילה וכלשון המשנה אבל מהני בכ"מ במזבח כחטה"ע ואי"צ קרן, הרי לנו שהר"מ ס"ל לחלק בין קרבן בהמה הניתן מתנה אחת שצריך זוית לקרבן עוף שאי"צ זוית וצ"ב החילוק.

העולה מן הדברים דלשי' הקר"א (ועוד אחרונים) כוונת התוס' להכריח שאין דין קרן בעוה"ע ואין חילוק בין פסח לעוה"ע ולשי' הצ"ק כוונת התוס' להכריח שיש דין קרן [וכן מבו' לפו"ר בתוס' ד"ס ע"א] וכ"ה להדיא בשיטמ"ק בסוגין [אלא שמדבריו משמע שפליג ע"ד התוס' ולפי"ז משמע שביאור דברי התוס' כהקר"א]. ובשי' הר"מ מבו' שקרבן בהמה הניתן במתנה אחת יש דין זוית ובקרבן עוף אין דין זוית. [ויש להעיר דלכאו' בחטה"ע דילפי דין ההזאה ממנחה ניבעי דווקא נגד חודה והר"מ לא הזכיר שצריך כן אפי' לכתחילה, ואולי להר"מ הילפותא ממנחה היא על "עשיית החטה"ע" וכיון שכלפי המליקה שאי"ז ממש במזבח אי"צ חוד ה"ה כלפי ההזאה ילפי' רק המקום ולא דין חודה וע"כ אין ללמוד משום שלכתחילה בעי' חודה [הרח"י אריאלי].

**בצורת המיצוי בחטה"ע ובעוה"ע**

**צורת המיצוי בחטה"ע ובעוה"ע לרש"י**

**א.** מתני' חטה"ע וכו' ומזה מדמה על קיר המזבח שיירי הדם היה מתמצה על היסוד וכו' ולהלן במתני' אי' עוה"ע כיצד נעשית וכו' ומבדיל ומיצה את דמה על קיר המזבח נטל את הראש והקיף בית מליקתו למזבח וספגו במלח וכו' ברש"י (ס"ד ע"א ד"ה מיצה וס"ה ע"ב ד"ה היה מתמצה) פי' שצורת המיצוי בחטה"ע הוא שדוחק הגוף בקיר המזבח והדם מתמצה ויורד ליסוד. וציין ברש"ש לרש"י במנחות (ד"ב ע"ב) שכ' וז"ל: מיצוי סוחט בין אצבעותיו ונצוק הדם והולך למרחוק עכ"ל, מבו' שהמיצוי היינו סחיטת העוף והדם מתמצה על קיר המזבח. [ויעוי"ש שהביא ראיה כפירש"י שם דאל"ה תקשי עדין תמיהת הגמ' דט"ו ע"א דבמיצוי עוה"ע לא מצינו פיגול] וע"כ ביאר דאף שלגבי הראש מבו' במתני' שמקיף בית מליקתו למזבח היינו משום שהוא קצר וקשה אבל הגוף סגי בסחיטה בין האצבעות והוא מדוקדק במתני' שרק לענין הראש מבו' שצריך להקיף במזבח ולא לגבי הגוף. ועדין תקשי סתירת דבריו האם מיצוי הגוף הוא בין אצבעותיו או מהאויר שצריך לדחוק בקיר המזבח.

ובטה"ק ביאר בזה דבעוה"ע שאין הזאה קודם המיצוי ע"כ צורת המיצוי לסוחטו בין אצבעותיו כדי שהדם יגיע למזבח כעין הזאה משא"כ בחטה"ע שיש דין הזאה קודם המיצוי ע"כ המיצוי הוא רק השלמת נתינת כל הדם וכעין דין שפיכת שירים וע"כ בזה דוחקו לקיר [ואולי גם בעוה"ע אחר המיצוי בין אצבעותיו ממשיך המיצוי במה שממצה לקיר]. והעירו קצת לדקדק זה מלשון המשנה דלגבי עולה"ע כתבה המשנה מיצה דמה והיינו שיעשה מעשה מיצוי בידיו והדם מגיע לקיר למזבח ולענין חטה"ע כתבה המשנה "מתמצה" משום שכל המצוי היה רק במזבח ולא בין אצבעותיו.

עוד יש לבאר חילוק לשון המשנה באופ"א דבחטה"ע דין המיצוי היא לקיים דין שפיכת שיריים ליסוד וכמבו' בגמ' דילפי' דין שפיכת שיריים ביסוד מדין מיצוי ליסוד ואף שבחטה"ע דין המיצוי הוא בקיר המזבח ומשום מתמצה ליסוד ובשפיכת שירים דינו על גג איצטבא מ"מ הוא חילוק בצורת הנתינה גרידא אולם יש בזה קיום דין שפיכת שיריים במה שמתמצה ליסוד [והאריך בזה במנח"א] ולפי"ז ביאר חילוק לשון המשנה דבחטה"ע יסה"ד שיהא מתמצה על היסוד משא"כ בעוה"ע הוא דין מיצוי גרידא בלא דין יסוד.

**בשי' הר"מ שבחטה"ע מתמצה מאליו**

**ב.** ובר"מ משמע שיש חילוק בין מיצוי דחטה"ע לעוה"ע [מדקדוק לשון המשנה הנ"ל] דלגבי חטה"ע כ' (בפ"ז ה"ו) "ומזה מדמה על קיר המזבח למטה מאצבעו ושירי הדם מתמצים על היסוד שנאמר "והנשאר בדם וגו'", ולענין עוה"ע כ' הר"מ (בפ"י ה"כ) וממצה דם הראש ודם הגוף על קיר המזבח ובאהא"ז דקדק לשונו דלענין חטה"ע ענין המיצוי במה שמתמצה מאליו ולענין עוה"ע צריך שיעשה מיצוי בידים. והנה בתוס' להלן (דס"ה ע"א) כ' דלגבי עוה"ע כתיב "דמו" כולו ודרשי' שצריך למצות את כל הדם וע"כ צריך להקיף בית מליקתו במזבח כדי שיצא הדם כולו משא"כ בחטה"ע אין דין להקיף למזבח ויעוי' בליקו"ה שביאר שי' התוס' והר"מ ע"ד הנ"ל דס"ל דאין דין להקיף העוף למזבח וכל דין המיצוי שהדם מתמצה מאליו דהא לא כתיב ביה כל דמו.

[הרי לנו ג' ביאורים בחילוק לשון המשנה בין חטה"ע לעוה"ע (שבחטה"ע כתיב מתמצה על היסוד ובעוה"ע כתיב ומיצה דמה על קיר) דלהר"מ חידשו האחרונים שבחטה"ע לא עושה מעשה מיצוי אלא מתמצה מאליו ובעוה"ע עושה מעשה מיצוי, והטה"ק בשי' רש"י חידש דבחטה"ע עושה מיצוי בין אצבעותיו והדם מגיע על הקיר ליסוד ובעוה"ע המיצוי הוא על קיר, והביאור הפשוט במשנה שבחטה"ע מקיים בזה דין שפיכת שיריים ליסוד משא"כ בעולה"ע.]

**שי' הראב"ד דגם בעוה"ע הדם מתמצה מאליו**

**ג.** העולה עד עתה דבעוה"ע לכו"ע צריך למצות את הדם (או על קיר המזבח או בין אצבעותיו) ובחטה"ע נחלקו הראשונים האם מתמצה מאליו או שעושה בו מעשה מיצוי. והנה בראב"ד בקינים ביאר לענין חטה"ע שהדם מתמצה מאליו ליסוד, אלא שמדבריו אין להביא ראיה לנידון דידן דיש לבאר כוונתו שם שאעפ"י שענין המיצוי הוא כקיום דין שיריים הניתנים על האיצטבא הכא צורת קיום השיריים במה שנותן על הקיר והדם מתמצה על היסוד, אמנם יעוי"ש בהמשך דבריו שכ' כן גם לגבי עוה"ע והא התם אין דין יסוד כלל (דהא עולה"ע דינה למעלה), ומבו' משיטתו שגם מיצוי עולת העוף אי"ז ע"י סחיטה כלל אלא סגי במה שהדם מתמצה מאליו (ורק את הראש צריך להקיף במזבח ולהלן יבו' הטעם בזה).

ויש להעיר דהראב"ד לשיטתו שאין דין בעוה"ע למצות "כל דמו" (וכמו שיבו' להלן שפי' דרשא זו באופ"א) וע"כ א"ש מה שס"ל שסגי בהדם שמתמצה מאליו (ע"ע שם באריכות).

**חידוש בדין מיצוי עוה"ע ברש"י דנ"ד ע"ב**

**ב.** והנה ברש"י דנ"ד ע"א כ' בביאור תמיהת הגמ' שם דע"כ במקום מליקת עוה"ע יש לו יסוד וז"ל: ואי אין לה יסוד נמצא כשהוא מולקה באויר היא נמלקת והדם נופל לארץ לאיבוד, עכ"ל. ובתוס' ביאר דבריו שכוונתו שאחר המיצוי הדם נופל לארץ לאיבוד ותמהו ע"ד דאם נתקיימה מצוותו מאי אכפ"ל, אמנם בטה"ק כ' לבאר דברי רש"י (כמשמעות לשונו) שהנידון על המליקה עצמה שקודם המיצוי יפלו חלק מן הדמים לארץ. וצ"ע דהא דין מקום הדמים של עוה"ע הוא במקום הקטרה ולא למטה ביסוד. ומבו' מדבריו שבמיצוי כל דמה נתחדש א. שכל הדם יהא במזבח ב. שמעשה המיצוי יעשה למעלה וע"כ החלק שמתמצא בשעת מליקה קודם המיצוי צריך עכ"פ שיהא במזבח אף שהוא למטה ביסוד, וחידוש גדול הוא.

דף ס"ה ע"א

**בדין מיצוי כל דמו בעוה"ע**

**א.** ילפי' בגמ' לענין עוה"ע מקרא ד"ונמצה דמו" דבעי' שימצה **כולו** על קיר המזבח ופירש"י שהדרשא מדלא קתני ונמצה מדמו אלא ונמצה דמו ע"כ בעי' שימצה כל הדם. וכ' בתוס' דחטאת לא בעי דמו כולו מדלא קתני הקוף בית מליקתו למזבח לפו"ר כוונת רש"י ותוס' שבעוה"ע נתחדש שצריך למצות **כל** הדם וע"ז הוסיפו התוס' דבחטה"ע ליכא להאי דינא.

ובליקו"ה הביא דברי התו"כ שכ' בזה"ל: ונמצה דמו דם כולו כיצד אוחז בראש ובגוף ומזה משניהם ובראב"ד שם פי' דברי התו"כ שצריך שיאחז שניהם וימצא משניהם יחד. וביאר בליקו"ה דלא מיבעי לפירש"י שדין הבדלה בעוה"ע היינו לחתוך ב' סימנים ועדין הראש והגוף מחוברים יש לקיים הדרשא כפשוטו שצריך למצות משניהם בעוד שהם מחוברים אלא גם לפי' הר"מ שענין ההבדלה היינו שמבדיל הראש מן הגוף לגמרי מ"מ עושה המיצוי בשניהם יחד. הרי שמבו' בתו"כ ובפי' הראב"ד דדין "כל דמו" אין הכוונה מיצוי כל הדם אלא מיצוי מהראש והגוף.

ובאמת היה מקום לומר דגם שי' התוס' כן ולפי"ז מש"כ התוס' דדין כל דמו בעוה"ע ולא בחטה"ע כוונתם שבחטה"ע סגי במיצוי מהגוף ואי"צ למצות את הראש מדלא קתני במתני' לענין חטה"ע שמקיף בית מליקתו למזבח. אמנם יעוי' בתוס' דס"ו ע"ב שהקשו מ"ט כשעשה הזאה ואח"כ מיצוי פסול דאעפ"י שדרשי' ונמצא דמו דבעי' כל דמו וכשהזה מקודם אין כאן כל דמו מ"מ לא מסתבר שיפסל בכך ומבו' מדבריהם שענין הדרשא היא דבעי' כל דמו ולא שבעי' למצות גם מהראש וגם מהגוף. [ועי' לעיל מה שהבאנו מדברי הליקו"ה להכריח לפי"ז מדברי התוס' דדווקא בעוה"ע צורת המיצוי שממצה לקיר המזבח משא"כ בחטה"ע ודלא כדברי רש"י דס"ד ע"ב].

אלא שהביא הגרי"ז ראיה מדברי התוס' דנ"ד כדברי הראב"ד, דיעוי"ש בתוס' שכ' דאחר המיצוי בעוה"ע נותן שירים ביסוד, ולדבריהם מוכרח שאין דין "כל דמו" במיצוי דאל"ה היאך נותן ליסוד אלא הדרשא שצריך שיתן מהראש ומהגוף.

**ביאור "הקיף בית מליקתו" להראב"ד**

**ב.** והנה מבו' במתני' "נטל את הראש והקיף בית מליקתו למזבח" וצ"ב להראב"ד פי' המשנה הא בלא"ה יש דין משניהם יחד. וביאר הליקו"ה דע"כ כוונת המשנה דאחר שמיצה משניהם יש דין למצות שוב דם הראש כדי להוציא כל הדם, ולפי"ז מתבאר דמלבד מה שדורשים שמיצה מהראש והגוף יחד דרשי' ג"כ שימצא שוב כדי לקיים ביה כל דמו ממש. [ועי' במנח"א שהביא מהקרבן אהרן על התוס' שביאר ב' דינים אלו בדברי הסיפרי].

אלא שתמה שם הליקו"ה מ"ט עושים עוד הקפה להראש הא יכול למצותו היטיב בפעם ראשונה, ואם שחשש שמא בפעם הראשון לא מיצה היטיב את דם הראש הלא יש לחוש יותר לדם הגוף שהוא לעיכובא וצ"ע. ויש ליישב קצת תמיהתו כסברת הרש"ש (לעיל דס"ד ע"ב) דדווקא הראש שהוא קצר וקשה יש קושי במיצויו וע"כ צריך לדוחקו.

והנה ביאור זה א"ש בשי' רש"י והר"מ שיש דין "כל דמו" מלבד הדין להזות גם מדם הגוף וגם מדם הראש אולם להראב"ד שאין דין הזאת כל דמו [וכמו שהבאנו לעיל דלהדיא ס"ל גם לגבי עוה"ע שהדם מתמצה מאליו ואין דין לדוחקו או לסוחטו] וכן לשי' התוס' דנ"ד שמוכרח בשי' שאין דין מיצוי כל דמו צ"ע מהו דחיקת הראש למזבח. ובמנח"א ביאר דענין הקפת הראש במזבח י"ל שאי"ז לקיום דין מיצוי אלא להכשירו להקטרה וכמו שמצינו במשנה בתמיד שצריך לקרוע את הלב ולהוציא את דמו וביאר במקד"ד (לב, ג) שהוא מדין ממשקה ישראל ושמא מה"ט ממצים גם דם הראש (וכן משמע גם מסדר דברי הר"מ).

**האם הזאת כל דמה לעיכובא**

**ג.** הנה לפירוש התו"כ (והראב"ד) דהזאת כל דמה היינו הראש והגוף ע"כ דין זה אינו לעיכובא וכמבו' להדיא במתני' שהזה דם הגוף ולא דם הראש כשר, אמנם לשי' הראשונים שילפי' מהא דבעי' למצות כל דמה ממש יש לעי' אם הוא לעיכובא. ולכאו' יש להביא ראיה מדברי התוס' דס"ו ע"ב שכ' דאעפ"י שילפי' דבעי' שימצה כל דמה מ"מ לא יפסל משום מעט דם שנשפך מקודם ומבו' לפו"ר מדבריהם שאי"ז לעיכובא. אמנם במקד"ד (כח, א) כ' דשמא גם להתוס' מיצוי כל דמה הוא לעיכובא אלא שהדמים שיצאו מן העוף קודם המיצוי אין מעכבים רק משעה שמתחיל למצות צריך למצה כל דמה לעיכובא. [ועיי"ש שכ' דאי נימא שיש דין למצות כל הדם לעיכובא תתיישב קושית הרש"ש לעיל דאם מיצוי הוא בקיר המזבח היאך משכח"ל פיגול בעוה"ע (וכקושית הגמ' דט"ו ע"א) דשייך שיפגל בזמן מיצוי כל דמה.]

דף ס"ה ע"א

**בדין עשאה למטה מרגליו אמה [ובמקום המיצוי והמליקה לר"נ וראב"י]**

**בביאורי שי' רש"י ותוס' בטעם ההכשר למטה מרגליו**

**א.** בגמ' ואם עשאה למטה מרגליו אמה אחת כשרה ר"נ וראב"י אומרים כל עצמה אין נעשית אלא בראש המזבח מאי בינייהו אביי ורבא דאמרו תרוייהו עושה מערכה ע"ג סובב איכא בינייהו, עכ"ל הגמ'. פירש"י דאף שהמקור למיצוי במקום הקטרה מקרא ד"והקטיר ונמצא דמו וגו'" מה הקטרה בראש המזבח אף מיצוי בראש המזבח מ"מ ילפי' מהא דרשא שיכול למצות בקיר הסמוך למקום הקטרה וע"כ לר"נ וראב"י שאין עושים מערכה ע"ג סובב ע"כ טעם ההכשר בקיר העליון משום שהוא הקיר הסמוך למקום הקטרה ולת"ק שעושים מערכה ע"ג סובב גם הקיר שמתחת לסובב הוי סמוך למקום הקטרה [ולפו"ר לשי' רש"י אליבא דת"ק כל הקיר שמתחת הסובב יש להכשירו משום שגם הוא קיר הסמוך למקום הקטרה אלא שמחמת חוט הסקרא המבדיל בין חציו שלמטה לחציו שלמעלה אין כשר כ"א באמה הסמוך לסובב].

אמנם בתוס' ביארו ענין ה"סמוך" למקום הקטרה שאי"צ בדם המקום ממש כי היכי דלגבי דם חשיב קרן סמוך לקרן אמה אחת עכ"ד. מבו' מדבריהם שסמוך היינו אמה אחת ומה"ט רק אמה הסמוכה למקום הקטרה כשרה. ולפי"ז לכאו' אליבא דר"נ וראב"י רק אמה הסמוכה לראש המזבח כשר למיצוי וכן אליבא דת"ק אמה הסמוכה לראש המזבח ואמה הסמוכה לסובב שהוא מקום המערכה [והיינו נמי האמה העליונה שמעל הסובב שהוא ג"כ סמוך לסובב]. ונראה שאי"צ לזה וכל האויר שמעל מקום ההקטרה כשר להקטרה ומה"ט כל הקיר חשיב מקום הקטרה.

עוד העיר הר"א רוטשילד דאי נימא דס"ל להתוס' כהר"מ (פ"ג מביה"ב) שכל הג' אמות העליונות חשיבי מקום מערכה א"כ י"ל דלגבי קיר העליון לא הצריכו התוס' את סברתם דבלא"ה כשר משום שהוא מקום מערכה ורק על אמה סובב הוצרכו לביאורם. [ועל עיקר דמיונם לנתינה בקרן תמה החזו"א (יט, כח) דאין ראיה מקרן דהתם כל האמה הסמוכה לקרן חשיבא קרן משא"כ הכא מנ"ל שאמה הוא בדרגת "סמוך" למקום הקטרה].

ביאור שי' רש"י ותוס' שע"כ אין כונת התורה למקום הקטרה ממש דהא כתיב בתורה "ונמצא דמו על **קיר** המזבח" ומהא מוכרח שבאה הדרשא ללמדינו שצריך מקום הסמוך למקום הקטרה וע"כ דינו בסמוך למקום הקטרה (לרש"י קיר הסמוך לו ולתוס' אמה הסמוכה לו). ולכאו' לפי"ז דווקא לענין המצוי אנו מבארים הדרשא דבעי' סמוך למקום הקטרה (כדי לקיים ביה דין "קיר" המזבח) אולם לגבי המליקה יש לבאר הדרשא כפשטה שצריך במקום הראוי ממש להקטרה ולא תהא כשרה המליקה באמה שתחת הסובב.

**בביאור שי' התוס' דנ"ד**

**ב.** אמנם בתוס' דנ"ד כ' דלמ"ד אין עושים מערכה ע"ג סובב אין יכול למלוק באמה שתחת רגליו ולמ"ד עושים מערכה ע"ג סובב גם האמה שתחת הסובב קדושה בקדושת מזבח ויכול למלוק שם [וכן מבו' ברש"י שם (לביאור הטה"ק) עייש"ה] וביארו התוס' דאעפ"י שאין עושים מערכה באויר מ"מ סגי במה שקדוש בקדושת מזבח (והיינו דהמקום קדוש להקטרה אלא שא"א מחמת שהוא אויר וע"כ קרי' ביה "ומלק והקטיר"), ולפי דבריהם אי"צ לדחוק כמ"ש רש"י ותוס' דכלפי דם דרשי' דסגי בסמוך לו אלא שילפי' מהקרא דכל מקום הראוי להקטרה משום קדושתו כשר למליקה.

אלא שהעיר החזו"א (שם) דלפי"ז צ"ב דעת ר"נ וראב"י הא בלא"ה ע"כ אין המיצוי במקום ההקטרה דהא בעי' קיר וא"כ יהא כשר המיצוי בכל החצי שלמעלה, ויעוי"ש שביאר דצ"ל דכל שלמעלה הוא מקום הקטרה חשיב כל המזבח עד הסובב כמקום הקטרה עד הסובב שפסול להקטרה [ולכאו' כוונתו כשי' הר"מ שכל הג' אמות שמהסובב עד למעלה חשיב "מקום המערכה"].

והנה כ"ז לגבי ההזאה שהיא על גוף המזבח אמנם לענין המליקה אליבא דר"נ וראב"י יהא צריך דווקא לעשותו דווקא בראש המזבח [בין להסברא שכ' לעיל דכל מה שדרשי' סמוך דווקא לענין הדם ולא לענין המליקה ובין לשי' התוס' (דנ"ד) לסברת החזו"א דכ"ז לענין ההזאה שהיא על קיר מזבח ולא לענין מליקה הנעשית באויר] וכ"כ להדיא בחזו"א (שם). ויעוי"ש שהוסיף שזה הביאור בדברי ר"נ וראב"י "כל עצמה אינה נעשית אלא בראש המזבח" היינו שהמליקה צריך לעשות בראש המזבח. אמנם ברש"י להדיא פי' דבריהם על ההזאה והכוונה שכשר רק בקיר העליון ולא באמה שתחת הסובב ובחזו"א תמה על הלשון ראש מזבח דמשמע שאין הכוונה לכל קיר העליון והעיר דלדברי התוס' שהוא רק באמה הסמוכה לראש המזבח ניחא.

**שי' הראב"ד בקינים**

**ג.** הראב"ד בקינים (פ"א מ"א) ס"ל בשי' ר"נ וראב"י שהיה ממצה בגופה על קרן (וכ"ה גירסת התוס' דפ"ז ע"ב בדברי ר"נ וראב"י) וביאר הראב"ד דלמ"ד עושים מערכה ע"ג סובב ע"כ מהסובב ומעלה חשיב מקום הקטרה וע"כ ממצה בכל קיר העליון ולמ"ד אין עושים מערכה ע"ג סובב רק ראש המזבח חשיב מקום הקטרה וע"כ ממצה בהקרן וביאר הראב"ד שם הטעם שכשרה בקרן משום שהקרן עצמו ראוי להקטיר עליו ע"י הדחק.

ביאור שיטתו (יסה"ד במנח"א) דהנה בראב"ד מבו' דלא סגי ב"סמוך" למקום הקטרה [וס"ל לחלוק ע"ד הר"מ שאין להחשיב כל הג' אמות העליונות כמקום המערכה] וע"כ אליבא דרבנן מה שיכול להזות אמה למטה מרגליו משום סברת התוס' דנ"ד שמחצי המזבח ומעלה הוא מקום הקטרה אלא שאין מערכה באויר, ושי' ר"נ וראב"י שאין עושים מערכה ע"ג סובב והיינו שרק ראש המזבח כשר להקטרה וע"כ אין יכול להזות בכל הקיר העליון ומה"ט הכריח הראב"ד שההזאה בקרן.

ויש להעיר דהא ודאי אין ההקטרה על קיר הקרן אלא על גג הקרן והיאך יכול להזות על קיר הקרן. וצ"ל פשוט שדווקא לענין מקום מערכה של גג מזבח ס"ל להראב"ד שכל הג' אמות אין להחשיבם למקום מערכה משא"כ בקרן כל הקרן חשיב "קרן" ומה"ט יכול להזות על קיר הקרן.

**בירור דין ההבדלה בעוה"ע**

שי' רש"י דדין הבדלה בעוה"ע היינו לחתוך ב' הסימנים ודין "ולא יבדיל" בחטה"ע שלא יחתוך ב' סימנים אלא סימן אחד, וברש"י בחולין (דכ"א ע"ב) ביאר דהילפותא מ"לא יבדיל" הוא של יבדיל יותר מכשיעור שחיטה. [ובשיטמ"ק (אות כ"א) תמה דלפי"ז יהא איסור להבדיל יותר מרוב סימן (דהא ברוב סימן סגי) ותי' דה"מ בדיעבד אבל לכתחילה בעי' סימן שלם, ועי"ש שתמה דלכתחילה בעי' בעוף ב' סימנים ואכמ"ל].

אמנם שי' הרמב"ם (פ"ז ה"ו) לענין חטה"ע שמולק ויורד בציפרנו עד שיחתוך ה**סימנים** או רובו של אחד מהם ואינו מבדיל הראש מן הגוף ואם הבדיל פסול ולוקה. מבואר מדבריו דענין ההבדלה בעוה"ע היינו שמבדיל לגמרי הראש מן הגוף ובחטה"ע האיסור "לא יבדיל" הוא שלא להבדיל הראש מן הגוף. ובלח"מ הביא סייעתא לדברי הר"מ מהילפותא (דס"ה ע"א) דילפי' מ"ומלק והקטיר" מה הקטרה הראש לעצמו וכו' ומבו' דענין ההבדלה הוא הראש לעצמו. וכן מדוקדק ממתני' שאחר המיצוי "בא לו אצל הראש" ומשמע שהראש מופרד מן הגוף לגמרי.

ויש לתמוה על שי' הר"מ דהנה בדס"ה ע"ב דנה הגמ' בביאור פלוגתת ת"ק וראבר"ש אם מבדילים בחטאת העוף ולביאור רבא פלוגתתם האם שהייה מעכבת בעוה"ע. ולפו"ר ביאור שי' ראבר"ש ששהייה מעכבת משום שהסימן שני הוא חלק מן המליקה, ומעתה צ"ע דהתינח לפירש"י שעוה"ע דינה בב' סימנים אש"ה שיהא הסימן שני בעוה"ע חלק מן המליקה אולם להר"מ שמצוות ההבדלה בעוה"ע אינה רק הסימנים אלא הבדלה גמורה א"כ אין מקור שהמליקה בעוה"ע היא ב' סימנים.

ובאמת יש לתמוה גם מסוגית הגמ' בחולין שתמה אביי על רבא "וכי מתה עומד ומולק" וצ"ע הא להר"מ שדין הוא להבדיל כולו ודאי מתה עומד ומבדיל, ולכאו' מוכרח דאה"נ לאביי ודאי הוא דין מליקת הסימנים ודינא דהר"מ הוא מכח דברי רבא שתירץ "ההוא למצוות הבדלה" [והכרחו של הר"מ דלפי רבא יש להבדיל לגמרי מתמיהת הגמ' "אי הכי עור נמי", אלא דצ"ע תי' הגמ' דרב המעכב בשחיטה וכו' ואכמ"ל]. ומעתה בשי' אביי בסוגין אין מקום לתמוה על הר"מ דלדידיה מודה הר"מ שהיא מצוות מליקת סימנים ולא הבדלה אמנם צ"ע לשי' רבא שהוא מצוות הבדלה דא"כ אין שייך בזה דין שהייה.

והביאור פשוט דראבר"ש לשיטתו שגם בעוה"ע דינו ברוב ב' סימנים ונמצא דלדידיה ודאי אין דין הבדלת הראש מן הגוף אלא דין חיתוך סימנים וא"כ שפיר י"ל ששני הסימנים הם חלק מן השחיטה [ויעוי' במה שיתבאר להלן בדין איסור ולא יבדיל בחטה"ע (אות ו') דגם במצוות הבדלה שייך דין שהייה, ולפי"ז בלא"ה אש"ה].

דף ס"ה ע"ב

**באיסור "ולא יבדיל" שבחטאת העוף**

**שי' רש"י בביאור דברי רב חסדא**

**א.** מתני' הבדיל בחטאת ולא הבדיל בעולה פסול, ואי' בגמ' מתני' דלא כר"א בר"ש דתניא א"ר אלעזר בר"ש שמעתי שמבדילין בחטה"ע מאי בינייהו אמר ר"ח מיצוי חטה"ע איכא בינייהו וכו' שי' רש"י דת"ק ס"ל שמיצוי מעכב ומה"ט אי אמרת מבדיל נמצא שעושה מעשה עולה בחטאת וראבר"ש ס"ל מיצוי אינו מעכב וע"כ אם רצה להבדיל יבדיל ולא ימצה לאחר הבדלה ועי"ז אין כאן מעשה עולה. המבו' מדברי רש"י [וכן מבואר בשיטמ"ק] שדין "לא יבדיל" היינו שלא יעשה מעשה עולה בחטאת וע"כ אם מיצוי אין מעכב אין להחשיב ההבדלה כמעשה עולה משום שלבסוף לא ימצה. [ויש להעיר על לשון הגמ' דכיון שמיצוי אין מעכב "מחתך בשר בעלמא הוא" והתינח לרבה בהבדלה שאחר שהייה וכדו' כיון שאינו ראוי לעולה הו"ל כמחתך בשר אולם אליבא דרב חסדא לפירש"י בזמן ההבדלה היה ראוי לעולה אלא שאח"כ לא עשה מיצוי א"כ הכשרו משום שלא עשה מעשה עולה ולא משום מחתך בשר, וצ"ל דאין כוונת הגמ' לומר את טעם ההכשר אלא הכוונה שמחמת שלא מיצה נמצא שמה שחתך מתחילה מחתך בשר בעלמא הוא ולא היה זה מעשה עולה].

והנה משמעות דברי רש"י שכל דינא דראבר"ש דווקא אם לבסוף לא ימצה אלא שהוא צע"ט דהנה פירש"י בשי' ראבר"ש "שאם רצה להבדיל יבדיל ולא ימצה לאחר הבדלה" מבו' בדבריו דמותר לו לכתחילה להבדיל ולא למצות וצ"ע היאך מותר לו לכתחילה להבדיל ולהפסיד מצוות המיצוי. [ובאמת פרש"י בתחילת הסוגיא פי' מבדילין וז"ל: שאם הבדיל לא פסל ומשמע שהוא בדיעבד עכ"ל אמנם כאן פירש שהוא לכתחילה וצ"ע כנ"ל].

ובאמת בעול"ש כ' לפרש בדברי רש"י דלעולם אם רצה למצות ימצה והטעם שלראבר"ש אי"ז מעשה עולה"ע דמיד שהזה נגמר הכפרה והוי חטאת כשרה ותו לא מצי לקלקל ע"י המיצוי שעושה אח"כ וכדאמרי' לעיל וכי מאחר שהוכשר וכו' ומה שפירש"י יבדיל ולא ימצה פי' העול"ש די"ל בכוונתו דלא ימצה לאחר הבדלה קודם הזאה דעדין לא נגמרה כפרתו, ולפי"ז אש"ה דמבדיל לכתחילה משום שאי"ז מעשה עולה.

ובתוס' תמהו ע"ד רש"י דס"ל דכוונת ראבר"ש שמבדיל קודם הזאה מהא דאליבא דראבר"ש דינו כעולה ברוב שנים ולא בשנים ויליף לה מחטה"ע דאסור להבדילו ומבו' ודאי שיש איסור הבדלה בחטאת. ויעוי' בחזו"א (קמא לב, ג) שכ' ליישב שי' רש"י דודאי לר"א איכא איסור לא יבדיל ומ"מ ה"פסול" דווקא כשעושה מעשה עולה, וביאר הדברים שם דכלפי מעשה המליקה כל שאחר סימן אחד נגמרה המליקה אין הסימן שני פוסלו אלא שיש פסול בעבודות שאחר המליקה שאם עשאם כמעשה עולה פסולים וע"כ כל שהבדיל והמיצוי מעכב ועתה עושה המיצוי במובדלת הוי כמעשה עולה ונפסל ולמ"ד מיצוי אין מעכב לא אכפ"ל שלא היה מיצוי בפשרות, [נמצא דלולי דברי החזו"א ע"כ דין ולא יבדיל לפירש"י היינו שלא יעשה "מעשה עולה" **בקרבן** ומה"ט ס"ל לרש"י דבעי' דווקא שיעשה בו מיצוי כמו עולה דאל"ה אין בקרבן מעשה עולה לפסול, אמנם להחזו"א הוא דין בעבודה שנפסל כשנעשה כמעשה עולה ומה"ט הכא יש פסול במעשה המיצוי כשעשאו במובדלת שמחמת כן עבודה כמעשה עולה. (ולדברי החזו"א "שמעתי שמבדילין בחטה"ע" אין הכוונה שמותר להבדיל אלא שאם הבדיל לא פסול וכדברי רש"י בתחילת הסוגיא)].

ויש להעיר ע"ד מהי כוונת הגמ' שטעם ההיתר משום "מחתך בשר בעלמא" הא בשעת ההבדלה יש איסור והטעם שאין פסול רק משום שאין כאן מעשה מיצוי שיחשב כמעשה עולה לפסול ולא משום שהחיתוך כמחתך בשר בעלמא, וצ"ל שכוונת הגמ' לבאר מ"ט החיתוך הוא רק מעשה איסור ולא פסול משום שאחר שמלק אין כאן המשך המליקה אלא מעשה חיתוך בעלמא שיש בו איסור.

ויעוי"ש בהמשך דברי החזו"א שכ' וז"ל: וס"ל לר"ח דשהייה פוסלת א"נ רוב בשר אינו מעכב ומשכח"ל בלא שהייה עכ"ל, ודבריו צ"ב. ולפו"ר כוונתו לבאר מ"ט אין בהבדלה עצמה מעשה עולה משום דשהייה פוסלת [והיינו דהחיתוך הרוב בשר הוי כשהייה בין סימן לסימן והיא פוסלת מלהחשב כמעשה הבדלה בעוה"ע] אמנם צ"ב לפי"ז המשך דבריו שכ' וז"ל "א"נ רוב בשר אינו מעכב ולא הוי שהייה" עכ"ל, הא אדרבא כיון שאין כאן שהייה הוי מעשה עולה.

וצ"ל בביאור כוונתו (העירני הר"א אלפר) דכוונת החזו"א ליישב מ"ט אין חיסרון שעושה הרוב בשר במובדלת (כהחיסרון במיצוי), וע"כ פי' החזו"א בא' מב' פנים או דס"ל דשהייה פוסלת ולפי"ז מוכרח שאין עושה הסימן שני קודם הרוב בשר דא"כ הוי שהייה בין הסימן ראשון לרוב בשר ובלא"ה יפסל, או דס"ל דרוב בשר אין מעכב ומה"ט לא אכפ"ל שעושה הרוב בשר במובדלת [ויעוי' להלן (אות ב') שהערנו שמדברי רש"י מבו' דלא כהחזו"א].

**שי' רש"י בדברי רבא ואביי**

**ב.** רבא אמר שהייה בסימן שני בעולת העוף איכא בינייהו וכו' פירש"י דמאן דס"ל דשהייה לא מעכבא ס"ל דכיון שבעוף שחיטתו בסימן אחד ע"כ גם בעוה"ע שדינו בב' סימנים אי"ז מן המליקה אלא מצוות הבדלה בעלמא הוא, וביאור הפלוגתא דת"ק וראב"ש ביאר רש"י דבחטה"ע שעושה רוב בשר אחר סימן ראשון נמצא שא"א לה בלא שהייה ואם שהייה מעכבת אין כאן מעשה עולה.

ויש להעיר דלפי"ז לאו כללא הוא דמבדילין בחטה"ע ודווקא אם עשה מקודם הרוב בשר ואח"כ בא להבדיל מבדיל (משום שכבר היה שהייה) אולם קודם שחתך רוב בשר אין לו להבדיל לכו"ע כיון שעדין לא היה שהייה. עוד יש להעיר דמדברי רש"י מבו' להדיא שחייב לעשות הרוב בשר אחר הסימן ראשון וכמ"ש (בד"ה רוב בשר) וז"ל: וכיון דלא סגי ליה בלא שהייה בינתים וכו' וצ"ב מ"ט מחויב הוא לעשות הרוב בשר קודם הסימן שני. ויעוי' במנח"א (עמ' רפ"ח) שביאר בזה דכשעושה ב' סימנים קודם הרוב בשר בלא"ה הוי שהייה בין הסימן ראשון לרוב בשר ופסול וע"כ איירי דווקא באופן שעשה מקודם סימן אחד ורוב בשר ואח"כ בא להבדיל הסימן שני ובזה נחלקו האם מחמת השהייה חשיב מעשה עולה או לא.

אלא דיש לדון טובא בזה האם שייך חיסרון שהייה בין הסימן ראשון לרוב בשר דהא מצד ה"מתיר" של השחיטה סגי בסימן אחד וכל שעשה המתיר כמצוותו מה שייך שהייה. וי"ל דלמ"ד מבדילין בלא"ה הוי שהייה מחמת ששהה בין סימן לסימן אעפ"י ש"המתיר" של המליקה הוא הסימן ראשון וע"כ לדידיה שייך שהייה גם בעבודת המליקה גרידא וה"ה בחטאת העוף כל ששהה בעבודת המליקה בין הסימן ראשון לרוב בשר הוי שהייה.

וברעק"א (בגליון על הר"מ) הביא דברי הרשב"א שלמ"ד אין שהייה מעכבת אי"ז דווקא בעוה"ע אלא גם בחטה"ע והיינו משום דס"ל דלהאי מ"ד דין שהייה נתחדש בשחיטה ולא במליקה (ודלא כרש"י שכ' טעם אחר שהוא למצוות הבדלה) ולדידיה מתלי תלי ב' הדינים בהדדי בפשיטות.

ובשי' אביי פירש"י דלכו"ע שהייה פסלה ולת"ק רוב בשר אין מעכב וע"כ הב' סימנים בלא רוב בשר הוי מעשה עולה ולראבר"ש שרוב בשר לעיכובא ע"כ יש שהייה ופסול. וצ"ב דלפי"ז לרבנן לא יפסל לת"ק אלא בהבדיל קודם שחתך רוב בשר, והוא דוחק. עוד הקשה בחזו"א (שם לב, א) דהא כשלא עשה רוב בשר לראבר"ש ג"כ פסול (פירוש שאם יבדיל ואח"כ יעשה רוב בשר יהא שהייה). וע"כ ביאר דע"כ לרש"י ת"ק פסל אפי' בעשה רוב בשר בינתיים גזירה שמא יבדיל קודם רוב בשר [ולראבר"ש ליכא להאי גזירה כיון דיפסל וכנ"ל].

ובחזו"א ביאר דברי רש"י (עפ"י דרכו לעיל) דאם רוב בשר מעכב נמצא שעשה רוב בשר במובדלת ופסול ואם רוב אין מעכב לא אכפ"ל שעשאו במובדלת. ומדברי רש"י דלא פירש כהחזו"א מבו' דלא ס"ל דהחיסרון שעשה העבודה במובדלת, ולפי"ז גם לענין לענין מיצוי אין כונת רש"י בדברי החזו"א אלא כמש"כ לעיל.

ויעוי' בשיטמ"ק (השמטות אות ב') שתמה תמיהה עצומה לפירש"י דלראבר"ש לא משכח"ל איסור "לא יבדיל" דאם לאחר שחתך הרוב בשר הלא שרי להבדיל ואי לא חתך רוב בשר בהדי סימן ראשון הלא חטאת פסול הוא כיון דרוב בשר מעכב לחתוך אחר סימן ראשון. ביאור דבריו דאם מבדיל אחר הרוב בשר הוי שהייה ואם עשאה קודם רוב בשר הלא הוא מעכב ונמצא שבלא ההבדלה החטאת נפסלת מחמת השהייה. ומבו' מדבריו כמו שנתבאר בשי' רש"י דיש פסול שהייה בין הסימן ראשון לרוב בשר. ויש להעיר דכל תמיהתו דווקא לאביי דרוב בשר מעכב ושהייה פוסלת לפירש"י אמנם לרבא י"ל דרוב בשר אינו מעכב וא"כ שפיר משכח"ל איסור הבדלה.

**ביאור פלוגתת רבא ואביי לשיטתם בחולין**

**ג.** העולה משי' רש"י דלרבא נחלקו ת"ק וראבר"ש האם שהייה פוסלת בסימן שני ולאביי לכו"ע שהייה פוסלת. ובמנח"א כ' לבאר דיש לבאר פלוגתתם לשיטתם בחולין (כ' ע"ב) האם יש חיסרון בסימן שני של "מתה עומד ומולק בעוה"ע" דרבא ס"ל דבעוה"ע אין חיסרון משום שהוא קיום מצוות הבדלה בעלמא ומה"ט לדידיה בסוגיין אין חיסרון שהייה ואביי פליג וס"ל שהסימן שני גם חלק מהמליקה ומה"ט תמה בחולין שגם בעוה"ע נימא וכי מתה עומד ומולק וא"כ לדידיה יש פסול שהייה בסימן שני. אלא שתמה שם דא"כ לרבא מ"ט דראבר"ש דיש שהייה במצוות הבדלה. (ואין לומר דפליג בהא גופא דא"כ יקשה לדידיה וכי מתה עומד ומולק).

ובקר"א ר"פ חטה"ע ביאר שי' ראבר"ש (אליבא דרבא) דהטעם דלראבר"ש יש איסור שהייה משום שכל הכרחו של רבא דהשני הוא למצוות הבדלה היינו לרבנן דשוחט שנים דכה"ג מוכרח דהשני הוא למצוות הבדלה משא"כ לראבר"ש ששוחט רק רוב שנים אין הכרח לזה וי"ל שהוא חלק מן המליקה. ובמנח"א ביאר בזה דכל שהוא ממצוות המליקה אף שהוא דין הבדלה בעלמא שייך לדין בזה דין שהייה ובזה נחלקו ת"ק וראב"ש האם במצוות הבדלה זו שייך איסור שהייה.

ולכאו' יש הכרח לסברת המנח"א, דהנה נתבאר בשי' אביי בחולין דס"ל דב' הסימנים הם חלק מהמליקה ומהא הכריח דבמליקה אין חיסרון על מתה עומד ומולק, וצ"ב דא"כ היאך שייך לדידיה פסול שהייה הא לפו"ר ענין השהייה הוא חיסרון בהוצאת החיות שלא באה ע"י השחיטה ואם חידשה תורה שיהא מולק את המתה מה שייך בזה פסול שהייה וע"כ דשהייה היא חיסרון בעצם המליקה ולא משום פסול בהיתר שחיטה של הוצאת החיות. אמנם אי"ז ראיה לנידון דידן, דהתם לאביי נתחדש ש"מתה עומד ומולק" והיינו שחידשה תורה לעשות המשך הוצאת החיות (אף שבכל שחיטה בכה"ג נחשבת למתה)[[8]](#footnote-8) וע"כ יש לדון בזה חיסרון של שהייה משא"כ לרבא שהוא מצוות הבדלה בעלמא ואף אם נדונו חלק **מעבודת** המליקה מ"מ כיון שאינו מדין הוצאת החיות של העוף (וכמו שס"ל לרבא בחולין שם) א"כ חידוש הוא שיהא בזה פסול שהייה.

והנה באחרונים דנו האם הרוב בשר הוא חלק מן המליקה ובנאות יעקב (סי' ו' אות י"א) הביא ראיה מסוגין דלא הוי חלק מן המליקה דא"כ מ"ט הוי שהייה וכי מפני שהפך את סדר המליקה נדונו כשהייה. ופשוט שכל הכרחו רק שהחתיכת רוב בשר אינו מדין הוצאת החיות שבמליקה דא"כ לא שייך שתחשב לשהייה [וגם בזה יש לדון קצת דשמא עיקר הוצאת החיות הצריכה תורה דווקא בסימנים] אולם גם לדידיה עדין יש לדון שהוא חלק **מעבודת** המליקה.

ויעוי' בבעה"מ בחולין שביאר דבחטה"ע בעי' סימן ורוב בשר ובעוה"ע בעי' ב' סימנים בלא רוב בשר משום שהמליקה הוא הוצאת החיות ובעוה"ע שדינו בב' סימנים סגי בזה כדי להחשב מתה ובחטה"ע שדינו בסימן אחד צריך הוא לרוב בשר כדי לאשוויי למתה. מבו' מדבריו דדין רוב בשר הוא בשביל נטילת החיות ולפי"ז א"ש שיהא בזה דין שהייה.

**שי התוס' בביאור דברי ר"ח**

**ד.** בתוס' הכריחו בביאור הסוגיא דהנידון בהבדלה שאחר הזאה [ועי"ש בהמשך דבריהם שביארו סוגית הגמ' דמשמע לה שמתני' איירי בכל ענין ואפי' אחר הזאה] וביארו הטעם בזה וז"ל: אבל קודם הזאה כו"ע ל"פ דפסולה דאמר קרא לא יבדיל וכו' ומשמעות דבריהם ד"לא יבדיל" הוא איסור מצ"ע שאינו שייך לאיסור לעשות "מעשה עולה". אלא דיש לתמוה דבהמשך דבריהם ביארו המח' אליבא דר"ח שאם מיצוי מעכב נמצא שעשה ההבדלה קודם גמר מצוותה וע"כ נפסל משום שעשה "מעשה עולה" ואם מצוי אינו מעכב נגמרה מצוותו ואין כאן מעשה עולה, והוסיפו התוס' דר"ח סבר שהייה בסימן שני בעוה"ע לא מעכב דאל"ה מ"ט פסול לרבנן הא אין כאן מעשה עולה. ותמה החזו"א (י"ז, י') דכיון דלהתוס' יש איסור הבדלה שאינו שייך לדין "מעשה עולה" מ"ט לא יהא איסור זה קודם גמר מצוותה.

ויעוי' עוד בדבריו (קמא ל"ב, ב') שכ' בביאור דברי התוס' וז"ל: ופירשו דלא יבדיל הוא לצדדין דקודם הזאה הוא במוחלט אף שלא עשה מעשה עולה אלא בלאחר הזאה קדם מיצוי לא קאי בלא יבדיל אלא אי עביד מעשה עולה ואע"ג דמיצוי מעכב, עכ"ל. מבואר מדבריו דאיסור "לא יבדיל" כולל א. איסור הבדלה ב. איסור לעשות מעשה עולה והאיסור לעשות הבדלה שייך רק בשעת המליקה עצמה ולאחמ"כ עד גמר מצוותה שייך רק האיסור לעשות בו מעשה עולה וגם הבדלה שאינה בשעת מליקה חשיבא מעשה עולה, והדברים מחודשים.

ולכאו' צ"ל בכוונת התוס' דס"ל כרש"י שאיסור לא יבדיל היינו שלא לעשות מעשה עולה ומש"כ התוס' בתחילת דבריהם דקודם הזאה לעולם קאי בלא יבדיל אין כוונתם מדין "איסור הבדלה" אלא כוונתם להפקיע מדברי רש"י שההבדלה בתחילה ג"כ מתלא תלי בסוף העבודה האם נחשב כמעשה עולה (וכמו שיתבאר לפום פשוטו של רש"י) וע"ז באו לחדש דכל שבשעת ההבדלה עדין היה כשר לעולה יש כאן מעשה עולה לפוסלו ולא מהני מה שלא יעשה מיצוי אח"כ. וביאור פלוגתתם (יסה"ד נתחדד מהשלמ"י תנינא) דרש"י ס"ל דדין האיסור לעשות "מעשה עולה" הוא דין בהקרבן שלא לעשות בו מעשה עולה וע"כ המשך עשייתו גם קובע אם נחשב למעשה עולה והתוס' פליגי וס"ל שהוא דין בעבודה שלא יעשה בה מעשה עולה ומה"ט כשעתה ההבדלה כשרה בעוה"ע הו"ל מעשה עולה הפוסל.

אלא דהעיר הר"י גנוט על דרך זו מדברי התוס' בהמשך דבריו שהקשו לר"ת דלהסוברים שמיצוי אינו מעכב מ"ט יש חיסרון בהבדלה שאחר הזאה ומבו' מדבריהם דכלפי הבדלה שקודם ההזאה ודאי יש לחייב ולא כ' התוס' דאכתי משכח"ל באופנים שלא יהא זה מעשה עולה (וכגון בשהייה אם רוב בשר מעכב וכדו') ומבו' דס"ל דמקודם הזאה יש לחייב על ההבדלה בכל גוונא ודלא כמש"כ.

**שי' התוס' בביאור דברי רבא**

**ה.** רבא אמר שהייה בסימן שני בעוה"ע איכא בינייהו דראבר"ש ס"ל שמעכב ורבנן ס"ל שאין מעכב, ביאור הדברים דכבר נתבאר לעיל מדברי התוס' דאחר הזאה הוא מדין מעשה עולה ומה"ט הכריחו דרב חסדא ס"ל דשהייה אינה מעכבת ורבא ס"ל דבהא גופא פליגי. ולכאו' ענין השהייה יכול להיות בתרתי בין מצד הרוב בשר ובין מצד ההזאה ולפי"ז אליבא דרבא אי"צ להכרחם דאיירי בהבדיל לאחר הזאה אלא אפי' קודם הזאה כיון שהיה שהייה של רוב בשר אין כאן מעשה עולה. אמנם כ"ז לפי"מ שנקטנו בדבריהם דגם קודם הזאה יסוד האיסור הוא משום מעשה עולה אמנם לפי"מ שנקט החזו"א בדבריהם שקודם הזאה הוא איסור "הבדלה" ולאחר הזאה הוא איסור "מעשה עולה" שמא גם לרבא הוא דווקא אחר הזאה דמקודם לכן אע"ג שעשה שהייה של רוב בשר יש כאן איסור "הבדלה" וצ"ע.

עוד יש לדון בזה דשמא ס"ל להתוס' שהרוב בשר לעולם לא יהא שהייה וביאור הדברים כמו שדן הנאות יעקב להוכיח משי' רש"י דע"כ אין הרוב בשר חלק מן המליקה דא"כ היאך יהא בו דין שהייה וכי מאחר ששינה את סדר המליקה יהא בזה דין שהייה ושמא ס"ל להתוס' דהוא חלק מן המליקה ומה"ט לא שייך לדון מחמתו דין שהייה.

**שי התוס' בביאור שי' אביי**

**ו.** שי' אביי שמחלוקתם ברוב בשר מעכב [וביאר החזו"א דלאביי לכו"ע שהייה אין מעכבת (דהא שהה בהזאה ואי נימא שמעכבת אין כאן רוב בשר)] ובביאור מחלוקת רבנן וראבר"ש כ' התוס' דלראבר"ש שרוב בשר מעכב כל שעושה רוב בשר אין כאן מעשה עולה משום שאחר סימן אחד ורוב בשר מתה עומד ומולק משא"כ לרבנן האיסור בהבדלה בלא רוב בשר, אלא דגם באופן שיעשה רוב בשר פסול גזרי' אטו היכא דלא חתך רוב בשר.

אלא דיש להעיר בדברי התוס' דהנה משמעות דברי התוס' דמה שנקטו שקודם ההזאה יש איסור הבדלה הוא לכל שיטות האמוראי דסוגין וצ"ב לאביי מ"ט לראבר"ש יהא איסור קודם הזאה והא גם בזה כשיעשה סימן שני אחר הרוב בשר (שהוא מעכב) הו"ל כמתה עומד ומולק ואין שייך בזה איסור הבדלה. [ואפי' אי נימא כהבנת החזו"א דקודם ההזאה היא מדין "איסור הבדלה" ולא משום "מעשה עולה" מ"מ במתה לא שייך איסור הבדלה].

והעירוני לבאר בזה דהנה כל הטעם דלראבר"ש כשר משום דלא שייך הגזירה דכיון שרוב בשר מעכב ע"כ עשאו קודם ההזאה [וא"כ מוכרח דסימן שני שאחר הזאה לעולם הוא אחר רוב בשר ושייך ביה הסברא וכי מתה עומד ומולק] אמנם קודם הזאה גם לראבר"ש שייך הגזירה כרבנן שמא יעשה ב' סימנים ואח"כ רוב בשר. ולכאו' לפי"ז יהא הכרח בשי' התוס' שאין איסור שהייה בין סימן ראשון לרוב בשר (דאל"כ בלא"ה יפסל משום שהייה) ודלא כמו שנתבאר בשי' רש"י והשיטמ"ק לעיל. אמנם י"ל דכל הסברא לרש"י דשהייה כה"ג פוסלת היינו לרבא דאליבא דראבר"ש שהייה פוסלת בין סימן לסימן ומהא מוכרח דס"ל איסור שהייה בעבודת המליקה אולם לאביי דס"ל ששהייה אינה מעכבת ע"כ אין חיסרון אם עושה סימן שני בין סימן ראשון לרוב בשר ודו"ק.

[העולה מן הדברים דלרש"י לאביי לכו"ע שהייה מעכבת וע"כ למ"ד רוב בשר מעכב הוא גורם השהייה, ולשי' התוס' לאביי לכו"ע שהייה לא מעכבת והמח' אם רוב בשר מעכב שמחמתו אי"ז מעשה עולה משום סברת "וכי מתה עומד ומולק"].

ויש להעיר על שי' התוס' דהנה לפו"ר יסוד הפלוגתא אם שהייה מעכבת הוא כפירש"י דמאן דס"ל שהייה לא מעכבת ס"ל שהסימן שני אינו מן המליקה אלא הוא מצוות הבדלה בעלמא ולא אכפ"ל שהייה ולפי"ז התינח לרש"י י"ל דאביי ס"ל דשהייה מעכבת והיינו משום שהסימן שני הוא מן המליקה ומה"ט א"ש מה דס"ל בחולין סברת "וכי מתה עומד ומולק", אמנם לשי' התוס' דאביי גופיה ס"ל דשהייה אינה מעכבת א"כ הסימן שני אינו מן המליקה ומה"ט יהא בזה החיסרון "וכי מתה עומד ומולק" ומבו' דגם מצוות ההבדלה לא שייכת אחר שנחשבת למתה.

ובקר"א תמה על המבו' בתוס' בשי' אביי שהחיסרון משום שמתה עומד ומולק הא לפו"ר בגמ' בחולין מבו' שאביי בא לחלוק על סברא זו והיאך ס"ל להתוס' שהוא טעמא דאביי בסוגין לפסול. ויעוי"ש שהביא לתרץ מהמים קדושים שהוא פלוגתת הראשונים שם בביאור דברי אביי דברש"י שם משמע שאביי בא לחלוק דאין חיסרון וכי מתה עומד ומולק במליקה [וכמו שהבאנו לעיל לבאר דחידשה תורה במליקה לעשות המשך הוצאת החיות] אמנם בריטב"א שם ביאר דאביי בא להכריח שעושה הרוב בשר אחר הסימנים [ובסימן א' אין חיסרון של מתה עומד ומולק (ודלא כפירש"י שם)] וה"ה לזעיריי בחטאת העוף צריך לעשות הרוב בשר אחר הסימן כדי שלא תהא נבילה, ולפי"ז גם אביי ס"ל שיש חיסרון שמתה עומד ומולק ואש"ה. [ובאמת דלפי"ז אש"ה מ"ט רש"י פליג על תוס' וביאר החיסרון לאביי רק משום שהייה ולא משום "וכי מתה עומד ומולק" דאיהו לשיטתיה דאביי בא להכריח שאין בזה חיסרון וע"כ ההכשר רק משום השהייה ודו"ק].

**שי' השיטמ"ק בביאור שי' האמוראים דסוגין**

**ז.** בשיטמ"ק (בהשמטות) ביאר פלוגתת התנאים אליבא דרב חסדא דאם מיצוי מעכב הרי עושה הבדלה בשעה שעדין עסוק במליקה ואם אין מעכב ונגמרה עבודת החטאת מחתך בשר בעלמא הוא, ולהדיא פליג ע"ד התוס' וכ' דאי"צ שיהא הכשר דעולה אליבא דר"ח משום שאין הפוסל "מעשה עולה" ולפי"ז לר"ח י"ל דגם אם שהייה מעכבת בעוה"ע מ"מ יש איסור לעשות מעשה הבדלה וכל שעסוק עדין בעשיית החטאת יש איסור הבדלה. ורבה פליג בסברא זו גופא וס"ל דאפי' כשעסוק בעבודות החטאת הא דאמר רחמנא לא יבדיל היינו דווקא בעסוק במליקה עצמה, וביאור שי' רבא דהנה כלפי חטאת לעולם אחר סימן ראשון נגמרה המליקה ואם אסרה תורה ההבדלה ע"כ אסרה במה שכלפי עולה חשיב כמליקה וע"כ אם שהייה פסלה בעוה"ע והתם המשך המליקה לא הוי מליקה לא יחשב זה בחטאת כהבדלה ולפי"ז ס"ל לרבה בביאור פלוגתתם דכשעשה הזאה בינתיים אי שהייה מעכבת בעוה"ע אין כאן "הבדלה" במליקה עצמה דגם בעוה"ע כה"ג אי"ז חלק מן המליקה. ובשי' אביי ביאר השיטמ"ק דלכו"ע שהייה לא מעכבא [ולשיטתו הוא מוכרח דהא אם שהייה מעכבת אינו עסוק במליקה] ואעפי"כ לראבר"ש כיון דרוב בשר מעכב נמצא שמתה עומד ומולק ואין כאן מעשה הבדלה.

ויעוי"ש בשיטמ"ק שהוסיף בביאור הפלוגתא אליבא דאביי דלכו"ע מיצוי לא מעכב, ולפי"ז אביי פליג על אמוראי דלעיל וס"ל דאפי' אחר שנגמרו עבודות החטאת שייך איסור לא יבדיל. וצ"ע מ"ט הוצרך השיטמ"ק לזה הא שפיר י"ל דאביי ס"ל כר"ח ורבא שכל שנגמרו עבודות החטאת לא שייך איסור הבדלה אלא שאביי בא לחלוק די"ל דלכו"ע יש פסול שהייה ופלוגתתם בדין רוב בשר משום סברת וכי מתה עומד ומולק וצ"ע.

1. ועדין צ"ע דכל נפגם תיפו"ל שאי"ז "רבוע" הא קרן ויסוד ו**ריבוע** מעכבי (ובתוס' בסוכה דמ"ט ע"א באמת כ' שהוא מקור לדין נפגם), ויש ליישב עפ"י הנתבאר בתוס' דנ"ד דהטעם שאין חיסרון ביסוד שעי"ז נפסד הריבוע די"ל שדין ריבוע הוא ב"מקום המערכה" [ויש לבאר כוונתם עפ"י הגרי"ז שכל המזבח מהסובב ולמעלה נקרא מקום מערכה (וכמו שיתבאר בעזהי"ת להלן דס"ב ע"א עיי"ש) ולפי"ז איצטריך קרא דנפגם למטה ממקום המערכה]. עוד תי' הראשונים שם דהו"א שהוא דין בשעת הבנין לבנותו ריבוע שלם וע"כ איצטריך קרא שאפי' נפגם אח"כ פסול, ובשפ"א כ' דבעי' שני קראי לעכב. [↑](#footnote-ref-1)
2. ביאור החילוק בין דחוי מעיקרא לנראה ונדחה [כשהוא קצת בידו] שמעתי לבאר דבדחוי מעיקרא שלא היה ראוי אין דחייתו עתה אלא דחייתו ממה שגם למחר אין עומד להקרב [והקדשו להיות נקרב למחר וממנו הוא נדחה] ולזה סגי במה שקצת בידו שעי"ז אין כאן דיחוי למחר משא"כ בנראה ונדחה שיש בו עתה דחייה לא מועיל מה שנראה למחר ע"י הבידו קצת [ובבידו גמור אי"ז דחייה כלל ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-2)
3. [עוד שמעתי לדקדק כן בשי' רש"י דהנה להלן ד"ס ע"א תמהה הגמ' אליבא דר' יוסי שלא קידש את הריצפה מאי "קידש את החצר" ותי' הגמ' להעמיד בה מזבח, ובפשטות כוונת הגמ' שקידש את מקום המזבח אמנם ברש"י ביאר "קידשו לשם עזרה להעמיד בה מזבח", ומבו' מרש"י שלא היה קידוש למקום מזבח החיצון ומה"ט הוכרח לפרש שקידש כל העזרה כדי להעמיד בו מזבח (ולכאו' מבו' שיש תוספת קדושה לעזרה כשיש בה מזבח וכמו שיבו' להלן), ויש לדחות דהוקשה לרש"י לישנא דקרא "קידש את החצר" וע"כ הוכרח דע"כ הקרא איירי על קדושת העזרה ולא על קדושת מקום המזבח]. [↑](#footnote-ref-3)
4. עוד יש להוסיף שהוא מקור קצת גם להבנת דברי רש"י דכשאין מזבח הוא חיסרון בקידוש כל העזרה דמה"ט כשהמזבח פגום כל העזרה אין ראויה לאכילת קדשים וא"ש מש"כ רש"י שמקדשים העזרה להעמיד בה מזבח. [↑](#footnote-ref-4)
5. וכן מבו' לפו"ר בשיטמ"ק במנחות (ד"ה ע"ב) שכ' לבאר דברי הגמ' שם דאין מחשבה פוסלת בקמיצה אלא במקום הראוי לעבודה היינו לאפוקי בזמן שנפגם המזבח ותמה השיטמ"ק דבלא"ה פסול משום שקמץ על מזבח פגום ותירץ דכל הפסול דווקא בזביחה ולא בהקטרה כמו מנחה כדאמר בזבחים מזבח שנעקר מקטירים קטורת במקומו, ולכאו' כוונתו דראוי להקטיר עליו כשהוא פגום. אמנם אין ראיה מדבריו כלל דהא נתבאר בסוגין שאם היה מקום המזבח כשר לזריקה ולהקטרה אין מקום לפסול שחיטה כשהוא פגום ולפי"ז ה"ה בקמיצה כל שראוי להקטיר על מקומו אין מקום לפסול בקמיצה [ועיקר דברי השיטמ"ק צ"ב דאם אין פסול בקמיצה ובהקטרה מ"ט חשיב כחושב במקום שאין ראוי לעבודה, וביאר החזו"א (יז, ב) דבעי' מקום הראוי לעבודה לדמים].

   וקצת יש להעיר דאם לא שיך בזה פסול מחמת סברא זו מ"ט הוצרך לבאר שם שילפי' מ"וזבחת" ולא קמיצה הא בלא"ה בקמיצה לא שיך האי דינא וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
6. ובתוס' להלן (דס"א ע"ב ד"ה אעפ"י) מבו' שהדרשא דסוגיא להלן והדרשא דסוגין ב' דרשות הם האם ללמוד אפי' למחנה שכינה או עכ"פ למחנה לויה. [↑](#footnote-ref-6)
7. והעיר הר"י גנוט דלפי"ז יהא הכרח מהא דבדרום היה אמה עם יסוד ודלא כיש מן הסוברים שהיה רק בולט מן המערב אמה כנגד הצד הדרומי ודו"ק. [↑](#footnote-ref-7)
8. ושמעתי לבאר הטעם בזה דכיון דבמליקה אי"ז "מעשה שחיטה" אלא נחירה ע"כ הצריכה תורה הוצאת חיות לגמרי ולא סגי במעשה שחיטה דעלמא המחשיבו כמתה לכל דבריה. [↑](#footnote-ref-8)