זבים פ_ד מ_ז
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"ד מ"ז**

א] **ר"ש מטהר מפני שאינה יכולה לעמוד על שלש,** בפירש"י בשבת צ"ג א' כתב דר"ש לטעמי' דס"ל לענין שבת דזה אינו יכול וזה אינו יכול אינו אלא כמסייע ופטור, וכ"כ הר"ש והרא"ש, והתוס' בשבת שם תמהו ע"ז, דשאני לענין שבת דאיכא קרא לפטור.

ובדעת רש"י צ"ל, דהא דיליף ר"ש מקרא לפטור בזה אינו יכול וזה אינו יכול, אי"ז גזה"כ בעלמא, אלא גלי קרא דכה"ג לא חשיב כעושה המעשה ואינו אלא כמסייע, וכלישנא דרש"י, וע"כ ה"נ לענין שאר דיני התורה לא חשיב כעושה המעשה, אך מד' התוס' נראה דס"ל דהא דילפינן מקרא לפטור בכה"ג, הוי זה גזה"כ לענין שבת, דלא סגי בעשי' זו לחייבו, וע"כ ליכא למילף מינה לעלמא.

ב] ובפירש"י שם כתב לישנא אחרינא, דטעמא דר"ש הוא משום דבעינן שיעור זיבה לזה ושיעור זיבה לזה, כלומר רובו של זב מכביד על כל אחד ואחד, ועיי"ש במהרש"ל שמחק לזה מד' רש"י, אך הראשונים שם הביאו לפי' זה מד' רש"י, והתוס' הרא"ש והרשב"א והריטב"א הק' ע"ז, דבגמ' שם מיבע"ל אם בעינן שיעור זיבה לכל א' וא', ובעי למיפשט דלא בעינן, ולפ"ד רש"י הול"ל דתנאי היא, דר"ש ס"ל דבעינן שיעור זיבה לכל א' וא'.

ג] ועיי"ש בתוס' הרא"ש שכתב, ז"ל, ור"ש פירש דרבנן נמי בעינן במדרס שיהא רוב הזב נישא עליו, ולפירושו צ"ל דהני תרי לישני דרש"י חדא פירושא הוא דהא בהא תליא, דלר"ש דפטר זה אינו יכול וזה אינו יכול, כיון דגלי קרא גבי שבת דל"ה כל חד מינייהו כעושה כל המלאכה, ה"נ אין רוב הזב נישא על כל אחד ואחד, ולרבנן דמיחייבי זה אינו יכול וזה אינו יכול, לדידהו ה"נ רוב הזב נישא על כל אחד ואחד, עכ"ל.

והנה מש"כ הרא"ש דכל הא דתלי דין ד' טליות בפלוגתא דרבנן ור"ש בדין זה אינו יכול וזה אינו יכול, הוא רק משום דבעי' במדרס הזב שינשא רובו עליו, אך אילו הוה סגי בנשיאת מקצת הזב, היו הטליות נטמאין, אף לדעת ר"ש, הוא מפורש כן בד' רש"י שם ד"ה אינה יכולה, ז"ל, וכיון דזה אינו יכול וזה אינו יכול כל אחד ואחד כולי' מעשה עביד, "וגבי מדרס הזב בעינן שינשא רובו עליו", ר"ש מטהר, ר"ש לטעמי' דאמר זה אינו יכול וזה אינו יכול אינו אלא כמסייע ופטור, עכ"ל, וכ"ה מבו' גם בד' הגר"א בביאורו לעיל מ"ה.

ולעיל מ"ה אות ה' נת' לפרש בזה, דלכאו' צ"ב, דאף אם הוה סגי שיהא מיעוט הזב נישא עליו, נמי הי' לנו לטהר, דכיון דלא חשיב כל א' כעושה המעשה, הרי אף מיעוט הזב אינו נישא עליו, דהוא משום דלגבי משכב הזב, ל"ב שיהא המשכב "נושא" את הזב, אלא כל שהזב יושב או שוכב ע"ג המשכב, הוי זה משכב, ואשר ע"כ הגם דבזה אינו יכול וזה אינו יכול, ל"ח כל א' מהן כעושה המעשה, הרי מ"מ הזב יושב עליהן, וע"כ הי' בדין שיהיו טמאים, ואך דאי משום הא הרי כיון שכובד הזב מתחלק על כולן, ובד' רגלי המיטה, נרגש רביעית כובד הזב על כל א', ליכא אלא מקצת הזב על כל א' וא', וע"כ הוא דכולן טהורין, משום דבעי' שיהא רוב הזב נישא עליהן, אך אילו הוה סגי שיהי' מקצת הזב נישא עליו, היו כולן טמאין, דהגם דאינם נושאין את הזב, מ"מ כיון שהזב יושב עליהן, הוו כולן משכב הזב, וכנ"ל, - וכ"ז הוא לר"ש דס"ל דזה אינו יכול וזה אינו יכול ל"ח כל א' מהן כעושה המעשה, אך לרבנן דס"ל דבזה אינו יכול וזה אינו יכול האי כולי מעשה קעביד והאי כולי מעשה קעביד, הרי דמכח זה חשיב שכל א' מהן נושא את כל הזב, וע"כ כולן טמאין.

ד] והתוס' בשבת שם כתבו דטעמא דר"ש הוא משום דבעינן שיהא רוב הזב נישא על כל אחד, וי"ל דאין כונתם לדינא דבעינן שיעור זיבה לכל אחד ואחד, דע"ז הק' הראשונים מסוגיית הגמ' שם, וכנ"ל, אלא היינו, דהגם דבזה אינו יכול וזה אינו יכול חשיב כל א' כעושה המעשה, מ"מ לגבי טומאת משכב הזב לא סגי בהא דהוא נושא רובו של זב, אלא בעי' שיהא רוב הזב עליו, וכיון שכובד הזב מתחלק על ד' רגלי המיטה, נמצא שאין כובד רובו של זב על א' מהן, וע"כ הן טהורין.

ה] ונפ"מ רבתא בהך מילתא, אם טעמא דר"ש הוא משום דבעינן שיעור זיבה לכל א', או הוא משום דאין כובד רובו של זב על א' מהן, הוא בגונא דהיו ד' זבים ע"ג המטה, דאם טעמא דר"ש הוא משום דבעינן שיעור זיבה לכל א', הרי דבכה"ג יהיו כל הטליות טמאות, וכמבו' בפירש"י בסוגיא שם דכה"ג חשיב דיש שיעור זיבה לזה ושיעור זיבה לזה, אך אם טעמא דר"ש הוא משום דאין כובד רובו של זב על א' מהן, הרי דאף בכה"ג כל הטליות טהורות, שהרי אין על כל א' מהן כובד רובו של א' מן הזבים, אלא כובד מקצתו של כל א' מן הזבים, ומשא"כ אם הטעם הוא משום דבעי' שיעור זיבה לזה ושיעור זיבה לזה, אשר היינו דלעולם כל חד כולי' מעשה קעביד, והוא נושא את כל הזב, ואך דכיון שכמה נושאין אותו בעי' שיעור זיבה לכל א', וע"כ בזה כל שיש על המיטה ד' זבים, ואיכא שיעור זיבה לכל א', ה"ה טמאים.

ו] והנה בתוספתא פ"ד ה"ד תניא, דמודה ר"ש שאם ישב ע"ג גשיש של מטה וד' טליות תחת ב' רגליו של גשיש טמאות, וצ"ב הטעם בזה, - ובביאור הגר"א גריס וטלית אחת תחת ג' רגלים של גשיש טמאה, והנה בפשוטו דין זה תליא בפלוגתת הראשונים בביאור טעמא דר"ש, דלדעת רש"י דטעמא דר"ש הוא משום דזה אינו יכול וזה אינו יכול אינו אלא כמסייע, הרי בדין דאף בכה"ג דהיתה טלית אחת תחת ג' רגליו לא תהא טמאה, דכיון דאין המיטה יכולה לעמוד על ג' רגלים, ע"כ אף הג' רגלים יחדיו הוו "אינו יכול", ולא חשיבי אלא כמסייע, אך לל"ב דרש"י ולתוס' דטעמא דר"ש הוא משום דבעינן שיעור זיבה לכל אחד או משום דבעינן רובו של זב נישא על כל א', הרי דבכה"ג תהא הטלית שתחת ג' הרגלים טמאה, שהרי רוב הזב נישא עלי'. - אך למש"נ לעיל אות ג' מתישב דין זה גם לדעת רש"י, ומשום דליטמא מדרס ל"ב שיהא המשכב "נושא" את הזב, אלא כל דרובו של זב על המשכב ה"ה טמא, וע"כ אף דגם הג' רגלים הוו אינו יכול ולא חשיבי כעושה המעשה, מ"מ כיון דרובו של זב נישא על ג' רגלים אלו, טמאה הטלית שתחת הרגלים.

ז] **הי' רכוב ע"ג בהמה וד' טליות תחת ד' רגלי בהמה טהורות מפני שיכולה לעמוד על ג',** בפירש"י בשבת צ"ג א' פירש דהטעם בזה הוא משום דכל אחד ואחד הוה ליה רביעי, ואינו אלא מסייע, וסתמא כר' יהודה, דזה יכול וזה יכול קרי מסייע, וכ"כ הר"ש והרא"ש, ול' הר"ש והרא"ש לפנינו, דסתמא כר"י דזה יכול וזה "אינו יכול" הו"ל מסייע, ובחס"ד כתב דט"ס הוא וצ"ל דזה יכול וזה יכול וכל' רש"י שם, ובתוס' הרא"ש שם לעיל מינה הק', דהא לגבי שבת מצרכינן קרא לפטור זה יכול וזה יכול, והכא דליכא קרא אמאי טהורות.

ובפשוטו אזלי רש"י ודעימי' לטעמייהו, דרש"י דס"ל דטעמא דר"ש דפטר ברישא הוא משום דזה אינו וזה אינו יכול אינו אלא כמסייע, והרי דהא דילפינן מקרא לפטור בזה אינו יכול וזה אינו יכול, אי"ז גזה"כ לענין שבת דלא סגי בעשי' זו לחייבו, אלא גלי קרא דכה"ג לא חשיב כעושה המעשה ואינו אלא כמסייע, וע"כ שפיר ילפינן מינה לעלמא, וכמש"נ לעיל אות א', וע"כ ה"נ בהא דיליף ר' יהודה מקרא לפטור בזה יכול וזה יכול, היינו דגלי קרא דכה"ג לא חשיב כעושה המעשה ואינו אלא כמסייע, וע"כ שפיר ילפינן מיני' לעלמא,[[1]](#footnote-2) - והתוס' הרא"ש שהק' ע"ד רש"י אזיל לטעמי' שם דפליג ע"ד רש"י וס"ל דאין לפרש דטעמא דר"ש הוא משום דזה אינו יכול וזה אינו פטור, דשאני לגבי שבת דאיכא קרא, וע"כ ס"ל דה"נ אין לנו לטהר בזה יכול וזה יכול, דשאני לגבי שבת דאיכא קרא.

ח] והתוס' בשבת שם פירשו דטעם הא דכל הטליות טהורות, הוא משום דהו"ל כל רגל אינו יכול והג' האחרים יכולין, וכ"כ התורי"ד והרשב"א והריטב"א שם, וצ"ב הפלוגתא בזה אם כה"ג חשיב כזה יכול וזה יכול ולדעת ר"מ דזה יכול וזה יכול שניהם חייבין אף הכא כל הטליות טמאות, או חשיב כזה יכול וזה אינו יכול ולכו"ע כל הטליות טהורות.

ולמדנו הביאור בזה מד' הרשב"א שם, ז"ל, ומסתברא דאפילו ר"מ מודה בהא, דעד כאן לא קאמר ר"מ אלא בזה יכול וזה יכול דכיון דכל אחד יכול אנו רואין כאילו כל אחד עושה מעשה דאיזה מהם יקרא עושה ואיזה מהם יקרא מסייע, וכן בזה אינו יכול וזה אינו יכול כיון ששניהם צריכין לה הרי כל אחד עושה מעשה ואפילו לרבי יהודה, אבל כאן כיון שאין הרביעי צריך לשלשה ואותו הרביעי אינו מסויים נמצא שכל אחד מהם ראוי להקרא מסייע ואינו כזה יכול וזה יכול שאין האחד ראוי ליקרא מסייע והשני עושה, עכ"ל, וכעי"ז כתב הריטב"א שם.

ונראה בדבריהם, דטעמא דרש"י דס"ל דכה"ג חשיב כזה יכול וזה יכול ולא חשיב כזה יכול וזה אינו יכול, הוא משום דס"ל דיסוד דינא דר"מ דזה יכול וזה יכול שניהם חייבין, הוא דכל עשי' הנעשית ע"י ב' הוו שניהם עושי המעשה וע"כ שניהם חייבין, והא דבזה יכול וזה אינו יכול פטור זה שאינו יכול, הוא משום דלאו מידי קעביד שהרי הוא אין בכחו לעשות המעשה וגם הי' המעשה נעשה בלא עשייתו, וע"כ בד' רגלי בהמה שעומדת הבהמה על ג' מהן, הרי דכלפי עמידה זו על ג' רגלים, הויא כל רגל ורגל יכול, שהיא יכולה להיות אחת מן הרגלים, וע"כ הוא דחשיב כזה יכול וזה יכול. - וע"ז הוא שנחלקו הרשב"א והריטב"א ופירשו דלעולם מודה ר"מ דבעשי' הנעשית ע"י ב' בנ"א אינו חייב אלא זה שהוא עיקר העושה, והא דס"ל דבזה יכול וזה יכול שניהם חייבין, הוא משום דאין לנו לעשות א' מהם עיקר יותר מחבירו ואין לומר שזה עושה מעשה וזה מסייע, וע"כ כ"ז הוא בזה יכול וזה יכול, אך בד' רגלי בהמה, כיון דג' הרגלים יכולין לעשות לבדם, הו"ל ג' הרגלים עיקר העושה והרגל הרביעית הו"ל מסייע ואין בו ממש, וכיון דאין הרגל הרביעית מסוימת, חשיבי כל הרגלים כמסייע דאין בו ממש, ואכתי צ"ב בזה.

ט] והנה בגליון הגרע"א לרמב"ם שבת פ"א הט"ז, כתב, ז"ל, ונלע"ד דה"ה אם הוציאו ג' בנ"א דבר שכל א' מהם אינו יכול להוציאו לבדו, אבל ב' מהם יכולים להוציאו, בזה כולם פטורין, דלגבי כל א' אמרי' כיון דמבלעדו היו האחרים יכולים להוציאו הוי כמו זה יכול וזה אינו יכול, וכנלע"ד מתוך הסוגיא דמדמי לד' טליות תחת רגלי הבהמה, עכ"ל, - והנה מש"כ דהוי כמו זה יכול וזה אינו יכול, הוא לפי' התוס', וכ"ה להדיא בתורי"ד בסו"ד, ז"ל, ול"ד אלא למשוי שיכול להנשא בג' ונשאוהו ד', שכולן שוין והיתר פוטרן, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א שם, עיי"ש, אך לפירש"י הו"ל כזה יכול וזה יכול, - אך עיקר הדין שכתב הגרע"א דכולן פטורין הוא גם לפירש"י, שהרי קי"ל דזה יכול וזה יכול שניהם פטורין.[[2]](#footnote-3)

ובשו"ת זרע אמת ח"א סימן מ"ג כתב נפ"מ לדינא בזה, דלדעת התוס' דכה"ג חשבינן להו כזה יכול וזה אינו יכול שרי אף לכתחילה, וכמש"כ התוס' בשבת שם דבמסייע שאין בו ממש לי"ב איסור אף מדרבנן, אך לדעת רש"י דחשיב כזה יכול וזה יכול, ה"ז אסור מדרבנן, כמבו' בל' הרמב"ם פ"א משבת הט"ו,[[3]](#footnote-4) - אך צ"ע, דלכאו' רחוק הדבר לומר דשרי לעשות לכתחילה מלאכה ע"י ג' בנ"א שב' מהן יכולין לעשותה, ושמא י"ל דכל הא דלא אסרו חכמים בזה יכול וזה אינו יכול, הוא רק בדאיכא חד דיכול, דכיון דהוא אסור לעשות כן, לא הוצרכו לאסור על האינו יכול, אך בהך גוונא דאין א' מהם דחשיב כיכול, ה"ז אסור מדרבנן, וצ"ע בזה.

י] והנה הרמב"ם בפ"ז ממטמאי מו"מ ה"ז כתב, ז"ל, הי' רוכב ע"ג בהמה וד' משכבות תחת ארבע רגלי' כולן טהורות, מפני שהבהמה יכולה לעמוד על ג' ונמצאת הרביעית מסייע ומסייע אין בו ממש, "והואיל וכל אחת ראוי' להיות מסייע ואין אנו יודעים איזו יד ואיזו רגל היא שלא היתה נשענת עלי', הרי לא הוחזקה טומאה באחת מהן", ולפיכך כולן טהורות, לפיכך אם הי' משכב אחד תחת שתי ידי הבהמה וכו' ה"ז טמא "שהרי ודאי נישא הזב על משכב זה", שאין הבהמה יכולה לעמוד על ב', עכ"ל, ובפשוטו מבו' בדבריו דטעם הא דכולן טהורות הוא משום דבפועל אין הבהמה נשענת אלא על ג', ואין אנו יודעים איזו יד ואיזו רגל ל"ה נשענת עלי', וע"כ מספק כולן טהורות, וכ"ה במאירי בשבת שם בשם י"מ שפירשו כן, וכתבו דאין טהרתם אלא ברה"ר ומשום ספק טומאה.

והאחרונים תמהו ע"ד הרמב"ם מסוגיית הגמ' בשבת שם, דמייתינן מהכא דמסייע אין בו ממש, ובעי למידחי דלעולם מסייע יש בו ממש ושאני הכא דעקרה לה לגמרי, ופריך עלה דכיון דזימנין עקרה הא וזימנין עקרה הא ליהוי כזב המתהפך דמספק כולן טמאין, והרי דאדרבה אם הוי זה ספק על אלו מהן נשענה, היו כולן טמאין, וכל הא דכולן טהורין, הוא רק משום דנשענה על כולן, וע"כ חשיב כל א' כמסייע דאין בו ממש, ובחזו"א סימן ג' סקי"ב כתב דע"כ צל"פ בל' הרמב"ם דאין כאן מדרס לשום אחת מהן כיון דאין בה רק שיעור סיוע, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, וכ"נ בד' המאירי בשבת שם שכתב בדעת הרמב"ם דאף ברה"ר כולן טהורות.

יא] ושמא י"ל בזה, דמש"כ הרמב"ם דאין אנו יודעים וכו' ולא הוחזקה טומאה באחת מהן, לאו היינו דבאמת במציאות הדברים לא נשענה על יד אחת או על רגל אחת, ומספקא לן על איזו יד או רגל לא נשענה, אלא ביסוד הדברים הוא כמש"כ הראשונים דכיון דהיא יכולה לעמוד על ג' יש לנו לדון דנישא ע"ג ג' מהן והרביעי אינו אלא מסייע, ואך דהראשונים כתבו דכיון דאין הרביעי מסוים, ע"כ כל אחד מהם ראוי ליקרות מסייע ואין בו ממש, ובזה הוא שנחלק הרמב"ם וס"ל דהוי זה ספק איזה מהן חשיב כמסייע דאין בו ממש, והו"ל כספיקא דאחת מב' אחיות.

ולפ"ז י"ל, דמש"א בגמ' שם דאם זימנין עקרה הא וזימנין עקרה הא כולן טמאין מספק, הוא רק בספק כה"ג, דיש ג' טליות דהן טמאות בודאי, ואך דאנן לא ידעינן, ובזה החמירו חכמים לטמאות כולן מספק, אך בכה"ג שנשענה על כל הד' רגלים, ומספק"ל איזה מהן חשובה כמסייע, דאין אחת מהן הטמאה בודאי, אלא כל אחת נטמאת מספק, לא החמירו חכמים לטמאות את כולן, וצ"ע בזה.

יב] **היתה טלית אחת תחת ב' ידים וכו' טמאה,** במשנ"א כתב דלדעת ר"ש דמטהר ברישא בד' טליות תחת ד' רגלי המטה אף שאינה יכולה לעמוד על ג', ה"נ מטהר הכא בין בטלית תחת ב' ידים ובין בטלית תחת ג', עכ"ד.

וצ"ע דלכאו' ודאי דמודה ר"ש דאם היתה טלית אחת תחת ג' רגלי הבהמה ה"ה טמאה, דלא מיבעיא לדעת התוס' דהא דמטהר ר"ש ברישא הוא משום דאין רוב הזב נישא עליו, דלפ"ז אם היתה טלית אחת תחת ג' רגלי המטה, דרוב הזב נישא עלי', ה"ה טמאה, וכמש"נ לעיל אות ו', וה"נ בטלית תחת ג' רגלי בהמה ה"ה טמאה, אלא אף לדעת רש"י דהא דמטהר ר"ש ברישא הוא משום דהו"ל זה אינו יכול וזה אינו יכול, ולדידי' אף אם היתה טלית אחת תחת ג' רגלי המטה ה"ה טהורה, וכמש"נ לעיל שם, כ"ז הוא במטה שאינה יכולה לעמוד על ג', וע"כ אף אם הויא הטלית תחת ג' רגלי', הו"ל כזה אינו יכול וזה אינו יכול, אך בבהמה שיכולה לעמוד על ג', הרי הוו הג' רגלים "יכול" והרגל הרביעית "אינו יכול", ובזה יכול וזה אינו יכול הרי מודה ר"ש דהיכול חייב, וממילא דה"נ הכא מודה ר"ש דהטלית שתחת ג' הרגלים טמאה, אך אם נימא כפשטות ד' הרמב"ם דהא דמטהרינן בד' טליות תחת ד' רגלי המטה הוא משום דמספק"ל על אלו ג' רגלים עמדה, יש מקום לומר דמטהר ר"ש אף בטלית אחת תחת ג' רגלי הבהמה, משום דמספקינן שמא עמדה על ב' מרגלים אלו ועל הרגל הרביעית, והוי כזה אינו יכול וזה אינו יכול דמטהר ר"ש.

יג] **ר' יוסי אומר הסוס מטמא ברגליו והחמור בידיו שמשענת הסוס על רגליו ומשענת החמור על ידיו,** הר"ש כתב דבפ' המצניע גרסינן איפכא, דהסוס מטמא בידיו והחמור ברגליו, וכ"ה גיר' רש"י ותוס' והריטב"א שם, אך התורי"ד שם גריס דהסוס מטמא ברגליו וכו', וכן הגי' הגר"א שם, - ובביאור הגר"א ובא"ר פירש, דהסוס עומד לרכיבה וכוחו הוא ברגליו, והחמור עומד למשא וכוחו הוא בידיו, עיי"ש.

יד] וצ"ב בטעמא דר' יוסי דהסוס מטמא ברגליו והחמור בידיו, הרי הגם דעיקר משענת הסוס היא על רגליו, ועיקר משענת החמור היא על ידיו, מ"מ כיון דיכול הסוס לעמוד גם בלא רגלו אחת ויכול החמור לעמוד גם בלא ידו אחת, כאשר כ"ה מבו' בד' התוס' בשבת צ"ג ב' דפשיטא דפעמים דעקרה להו, ובכה"ג ה"ה עומד על רגלו אחת וב' ידיו, (ול' הגר"א דאין הסוס יכול לעמוד על רגל אחת ואין החמור יכול לעמוד על ידו אחת, עי' חזו"א סימן ג' סקי"ג דל"ד הוא), א"כ הו"ל כזה יכול וזה יכול לדעת רש"י, או כזה יכול וזה אינו יכול לדעת התוס', ומ"ט טמאה הטלית שתחת רגל הסוס ותחת יד החמור.

וצ"ל בזה, דכל הא דזה יכול וזה יכול או זה יכול וזה אינו יכול, לא חשיב כעושה המעשה, הוא רק היכא שנעשה המעשה ע"י שניהם, אך היכא שנעשה המעשה ע"י א' מהם הגם דהשני מסייעו, מ"מ חשיב כעושה המעשה, ואשר ע"כ ס"ל לר' יוסי, דכיון דמשענת הסוס על ידיו, ע"כ אף היכא שעומד על ב' ידיו וב' רגליו, חשיב דעמידתו היא על ידיו, ורגליו אינם אלא מסייעין לעמידתו, וע"כ הגם שהי' יכול לעמוד בלא א' מידיו, מ"מ כל שעומד עליהן חשיבי ידיו כעושי המעשה, ועי' חזו"א סימן ג' סקי"ג בזה, ועיי"ש שכתב לפרש עד"ז בהא דתנן לעיל מ"ד דאין טמא אלא שכנגד הגוף, ונת' לעיל שם אות ח'.

טו] והנה התוס' בשבת שם כתבו, דמודה ר' יוסי דטלית תחת ב' רגלי הסוס טמאה לגיר' דידהו דהסוס מטמא בידיו, דאע"ג דמשענתו על ידיו דבר פשוט הוא דבלא ב' רגליו ל"ה יכול לעמוד, וכ"כ הר"ש והרא"ש.

אך הנה בתורי"ד שם כתב, ז"ל, ואמאי והא קא מסייעי בהדי', פירוש הרי אנו רואים שאין הסוס יכול לישען על רגליו בלא סיוע הידים, ואי אמרת מסייע יש בו ממש א"כ יהיו כל הד' רגלים טמאות וכו', אלא לאו משום דאמרי' מסייע אין בו ממש, והלכך דמי לזה יכול וזה אינו יכול שהיכול חייב, ואע"ג דזה שיכול אינו צריך לסיועו של זה שאינו יכול כלל, ואלה הרגלים צריכים לידים, מ"מ כיון שמסייע אין בו ממש ועיקר משענת הסוס היא על הרגלים, טמאות הן ביכול ואינו יכול וכו', עכ"ל.

ונראה בדבריו, דאף ב' הידים יחד לא חשיבי אלא כמסייע, אף דהרגלים צריכים לידים, ולפ"ז לדעת ר' יוסי אף טלית שתחת ב' ידיו טהורה, וכן מ' בד' הריטב"א שם, וצ"ע, והטעם בזה הוא, דכיון דיסוד דינא דר' יוסי הוא, דאף שהסוס עומד על ידיו ועל רגליו, מ"מ כיון שעיקר משענתו על רגליו, חשבינן שעמידתו היא על רגליו וידיו אינם אלא מסייעים לעמידתו, ע"כ חשיבי ב' הידים כמסייע שאין בו ממש, - והיינו משום דיסוד הדין דמסייע אין בו ממש, אי"ז משום שהי' המעשה נעשה בלא סיועו, אלא כל דחשיב כמסייע בעלמא אין בו ממש, ואך דבעלמא לא חשיב כמסייע אא"כ הי' המעשה נעשה בלא סיועו, אך בסוס שעיקר משענתו על רגליו, חשיבי ידיו כמסייעין אף דא"א בלא סיוען, וכיון דחשיבי כמסייעין אין הטלית שתחתיהן טמאה, דמסייע אין בו ממש.

טז] יש להסתפק בטעמא דרבנן דפליגי על ר' יוסי וס"ל דאין הסוס והחמור מטמאין בכה"ג, וכמו שפירש"י בשבת שם ד"ה הסוס, דהא דתנן לעיל וכו' דלא כר' יוסי, (אך המאירי שם פירש מתחילה דרבנן לא פליגי על ר' יוסי, ומתני' דהי' רוכב ע"ג בהמה הוא בשאר בהמות), אם הוא משום דפליגי ביסוד הדין, וס"ל דאף דעיקר משענתו היא על ידיו או על רגליו, מ"מ כיון שהוא יכול לעמוד אף בלא א' מידיו ואף בלא א' מרגליו, חשיב כזה יכול וזה יכול לדעת רש"י, או כזה יכול וזה אינו יכול לדעת התוס', או לעולם מודו לר' יוסי ביסוד הדין, ואך דפליגי עלי' וס"ל דאין עיקר משענת הסוס על ידיו ואין עיקר משענת החמור על רגליו.

ומצינו הדברים מפורשים בתורי"ד שם, ז"ל, אבל ת"ק סבר כל רגלי הסוס שוין הם הידים והרגלים וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא דמודו רבנן לר' יוסי ביסוד הדין, ואך דפליגי וס"ל דאין עיקר משענת הסוס על רגליו.

יז] ולכאו' נפ"מ לדינא בזה, היכא דאחד מוציא משא בידיו, וחבירו מסייעו שנותן ידו מן הצד שלא יפול המשא ובלא זה הי' המשא נופל, די"ל דהמוציא חייב אף למ"ד דבזה אינו יכול וזה אינו יכול שניהם פטורין, דכל דינא דשנים שעשאוה הוא היכא ששניהם נושאין בשוה, אך היכא שאחד נושא ואחד מסייע לו, ודאי חשיב הנושא כעושה המעשה.

והנה אמנם אין הדבר מוכרע, די"ל דלמ"ד דזה אינו יכול וזה אינו יכול שניהם פטורין, ל"מ הא דהוא נושא וחבירו מסייע, דמ"מ כיון שהוא אינו יכול לבדו לא חשיב כעושה המעשה, - וכל הא דמהני הא דעיקר משענתו על ידיו או על רגליו, הוא רק כד אתינן לטהר משום הא דהי' הסוס או החמור עומד אף בלא יד או רגל זו, ובזה הוא דאמרי' דמ"מ עתה עיקר משענתו על ידיו או על רגליו, אך אם אתינן לטהר משום הא דאינו יכול לעמוד עליו לבדו, ל"מ מידי הא דעיקר משענתו היא ע"ז.

אך גם אי נימא הכי, מ"מ נפ"מ בזה היכא שאחד מוציא בידיו וחבירו מסייעו מן הצד, בגונא דזה יכול וזה יכול, דהגם דקי"ל דזה יכול וזה יכול שניהם פטורין, מ"מ בכה"ג יהא חייב זה שהוציא בידיו, כיון שהוא נושא המשא וחבירו אינו אלא מסייע, וצ"ע בזה.

יח] **ישב על קורת בית הבד כלים שבעקל טמאים, על המכבש של כובש כלים שתחתיו טהורין,** הרמב"ם והרא"ש פירשו דהיושב על הקורה מכביד על הכלים שבעקל, וע"כ הן טמאין משכב, והיושב על המכבש אינו מכביד על הכלים שתחתיו, וע"כ אינם טמאין משכב, ובחי' הגר"א ובא"ר כתב דאף דזב עושה משכב אפי' תחת אבן מסמא אף דאין כובד הזב ניכר, היינו דוקא בכלים שתחתיו ממש, ומשא"כ הכא שיושב בצד הקורה ובצד המכבש, ואין הכלים תחתיו אלא בצד השני, אינם טמאים אא"כ הוא מכביד עליהן, ובחזו"א סימן ג' סקי"ח הק' ע"ז, דמ"מ כיון דאם נוטל הכלים יושפל הזב, נמצא שהזב נתלה על המשכב, ויהא המשכב טמא מדין נתלה, שהרי כל דמתנשא הזב על המשכב הוא בכלל נתלה וכמש"כ הרמב"ם בפ"ז ממטמאי מו"מ ה"א, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

?עי' חזו"א סימן ד' סק"ג, ז"ל, ג] נדה ס"ט ב' מאי משא אבן מסמא, והיינו במת על האבן ואצבעו של טהור תחת האבן, וכ' ר"ש פ"ה דזבים מ"ג דאיירי זה שלא כנגד זה דאל"כ תיפוק לי' משום אהל, ולכאורה מוכח מזה דדין אבן מסמא אף זה שלא כנגד זה, ודלא כמש"כ בא"ר ספ"ד דזבים בדין ישב ע"ג מכבש של כובס שאין דין אבן מסמא אלא זה כנגד זה, ומיהו כבר כתב הר"ש שם פ"ד מ"ו דמש"ל גם זה כנגד זה במת בעלי' והאבן בבית עד שמי קורה והמת מכביד על תקרת הבית שאם ינטל האבן תושפל התקרה מעט וכן אם ינטל האצבע מתחת האבן תישפל האבן וממילא תושפל התקרה, ולענין מת הוי התקרה חציצה ולענין אבן מסמא טמא, ועוד דהר"מ מפרש אבן מסמא היינו לענין משכבות, ויש נפקותא בין טומאת מת לטומאת משכב לענין משא, ונישא ע"ג משכב, וכמש"כ ר"ש שם, ומיהו לדעת הר"מ דכל הכלים הנוגעים במת הרי הן כחלל, אין נפקותא בזה, עכ"ל?.

יט] והרמב"ם בפ"ז ממטמאי מו"מ ה"ז כתב, ז"ל, ישב הטמא על קורת בית הבד כל הכלים שבעקל טמאים, שהרי הם רצוצים תחת הקורה, אבל אם ישב על מכבש של כובס הרי הכלים שתחת לוח המכבש טהורים, מפני שהוא רפוי, ונמצאת משענת המכבש על רגליו לא על הכלים שתחתיו, שאם ירצה אדם להכניס סכין וכיוצא בה בין הכלים שתחת המכבש ובין המכבש מכניס אע"פ שהוא קשור, עכ"ל, והראב"ד שם השיג ע"ז, דודאי הכובש מהדק ומחזיק בכל כחו כדי שיהו בגדיו עומדים זקופין ואיך יהי' רפוי, עוד הק' הראב"ד, דאם יהי' רפוי, כ"ש דכשישב עליו ידרוס יותר על הכלים שבתוכו וימעך אותם, ועיי"ש בכס"מ שכתב בדעת הרמב"ם, דלא איירי בשיושב על הלוח הנתון על הבגדים, אלא איירי ביושב על קצה המכבש שאצל הלוח המונח על הבגדים, וע"כ כיון שהלוח המונח על הבגדים רפוי, נמצא דכשהוא יושב על קצה המכבש אינו נישא על הבגדים, ועי' תוי"ט שסייע לד' הכס"מ מד' הרמב"ם בפירושו, דמשמע דאיירי ביושב על קצה המכבש, ועי' מרכה"מ שם וחזו"א סימן ג' סקי"ד מש"כ בזה.

כ] ובחי' הגר"א כתב לפרש עוד, דאיירי שאין הפסק בין המכבש לבגדים, והבגדים הם תחת מקום ישיבת הזב, ואפ"ה הם טהורין, משום דגם בלא הבגדים ל"ה המכבש יורד יותר, שהוא נסמך על האבנים, וע"כ הו"ל הבגדים מסייע ואין בו ממש, וע"כ הם טהורין.

אמנם בד' הרמב"ם מבו' דאם ל"ה הפסק בין המכבש לבגדים, היו הבגדים טמאים, ובקונט' נר לרחל עמד בזה, דכיון דאיירי בגונא שהמכבש יכול לעמוד על האבנים לחוד, וכדחזינן דהוא עומד עליהם אף שיש הפסק בינו לבגדים, א"כ מ"ט אם ל"ה הפסק בינו לבגדים היו טמאים, הרי הוו הבגדים מסייע ואין בו ממש וכמש"כ הגר"א, וכתב דאי נימא דאיירי שהבגדים הם תחת הזב, וכמש"כ התוי"ט, י"ל דבלא הבגדים הי' המכבש נכפף מעט במקום ישיבתו, ומכח הבגדים המהודקין למכבש, אינו נכפף, וזה הוי רק מכח הבגדים ולא מכח האבנים, וע"כ ה"ה טמאים, - וי"ל עוד, דאם הבגדים הם תחת הזב, ה"ה טמאים מדין אבן מסמא, וכל הא דד' טליות תחת ד' רגלי בהמה טהורות, הוא משום שאינם כנגד הזב, וע"כ לי"ב לדינא דאבן מסמא, וכמש"כ הגר"א, ובחי' הגר"א שם כתב כן בטעמא דר' נחמי', ונת' להלן אות ?.

כא] והראב"ד שם הביא להא דתניא בתוספתא, דבזמן שטעון באבנים כלים שתחתיו טהורים ור' נחמיה מטמא, ובזמן שמהודק בחבלים כלים שתחתיו טמאים, וכתב לפרש, דבזמן שטעון באבנים האומן מקפיד שלא לישב עליו שלא יפלו האבנים מעליו ויתרפה, ודמי לישב ע"ג סאה דטהורה משום דאומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, ואע"פ שהבגדים שבתוכו ראויים לישיבה, השתא מיהא כרוכים הם בדבר שהוא מקפיד עליו וכו', ובזמן שאינו מהודק אלא בחבלים, אין כאן קפידא מלישב עליו, וע"כ כלים שתחתיו טמאים, וכתב דמה"ט תני מכבש של כובש ולא מכבש של בע"ב, מפני שדרך כובס לטעון באבנים, ואין דרך בע"ב אלא להדק בחבלים, עכ"ד, - ובפשוטו מבו' בד' הראב"ד, דאף כלים הראויים למדרס, כל שהוא יושב עליהן באופן דאומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, אינם טמאים מדרס, וע"כ אין נטמאים הבגדים שתחת המכבש, אף שהם ראויים לישיבה, ועי' בפי' הראב"ד לתו"כ זבים פ"ד ה"ו, דטעם הא דממעטינן משכב הגזול, הוא משום דכיון שאינו שלו אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, וזה כיסוד ד' הראב"ד הכא.

ובחזו"א סימן ג' סקי"ד כתב לדעת הראב"ד, דל"ד לההא דתנן בכלים פ"כ מ"ו דסדין שעשאו וילון טמא מדרס, משום דאינו עולה מידי טומאתו במחשבה, ואף דהשתא אומר לו עמוד ונעשה מלאכתנו, דהכא עדיף, דאין כאן שינוי מחשבה, אלא שאינן ראויים עכשיו לישיבה, ועיי"ש שהוסיף דהוא גם משום דהכא הוא יושב ע"ג האבן שאינו ראוי לישיבה, אך בהא דלחודי' לא סגי, דהא דהזב שישב ע"ג אבן מסמא מטמא כלים שתחתיו, הוא גם באבן שאינו מיוחד לישיבה, עכ"ד.

כב] והנה המשנ"א הק' דלפ"ד הראב"ד מ"ט כשישב על קורת בית הבד כלים שבעקל טמאים, אף דקורת בית הבד אינה ראוי' לישיבה ואומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, כדתנן בכלים פ"כ מ"ג, עיי"ש בדבריו, - ולכאו' צ"ל, דדוקא הכא הוא דחשבינן להבגדים שאינם ראויים לישיבה, כיון דמשום צורך הבגדים עצמם הוא מקפיד שלא ישבו על המכבש, שהרי הקפידא שלא ישבו עליו, הוא כדי שלא יפלו האבנים מעליו ויתרפה ולא יכבשו הבגדים כראוי, ומשא"כ התם, הרי אף דהקורה אינה ראוי' לישיבה, מ"מ הבגדים שתחתי' ראויים הם לישיבה, וע"כ הם טמאין. - ועד"ז צ"ל גם בהא דמטמאינן באבן מסמא, אף דהאבן עצמה אינה מיוחדת לישיבה, דמ"מ כיון שהכלים שתחתי' ראויים לישיבה, ה"ה טמאים.

כג] והנה במרכה"מ בהל' מטמאי מו"מ שם הק' ע"ד הראב"ד שכתב דבזמן שהוא מהודק בחבלים אין כאן קפידא מלישב עליו, שהרי מכבש של כובס הוי מוקצה מחמת חיסרון כיס, וכמש"כ הרמב"ם בפכ"ו משבת הי"ב, וא"כ ודאי דאף כשהוא קשור בחבלים ה"ה מקפיד שלא ישבו עליו, עיי"ש בדבריו, ולמש"נ י"ל, דאף אם באמת הכובס מקפיד שלא ישבו עליו גם כשהוא קשור בחבלים, מ"מ הבגדים שתחתיו טמאים, דהם עצמם ראויים לישיבה, ורק במכבש שטעון באבנים דמשום צורך הבגדים עצמם הוא מקפיד שלא ישבו עליו, חשיב דהבגדים עצמם אינם ראויים לישיבה, אך באמת משמעות ד' הראב"ד דבמכבש הקשור בחבלים אינו מקפיד כלל שלא ישבו עליו, וצ"ע.

כד] **ר' נחמי' מטמא,** בד' הראשונים במשנתינו לא נתפרש טעמא דר' נחמי', והנה למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דטעמא דרבנן דמטהרי הוא משום דאינו מכביד על הבגדים, י"ל דטעמא דר' נחמי' הוא משום דאף כשאינו מכביד על הבגדים ה"ה טמאין מדינא דאבן מסמא, וכ"כ בחי' הגר"א בפי' בתרא, והבאנו דבריו להלן אות כ"ה, ובחזו"א סימן ג' סקי"ד כתב לפרש עוד דס"ל דפעמים שהוא מכביד עליהן, וע"כ הן טמאין, - ולמש"כ הרמב"ם בהלכותיו דטעמא דרבנן הוא שאין המכבש נשען כלל על הבגדים, דאפשר להכניס סכין בין הבגדים למכבש, צ"ע מ"ט דר' נחמי' דמטמא, ובתוי"ט כתב בשם מהר"ם דטעמא דר' נחמי' הוא משום דאילו ינטלו אבנים נמצא משענת המכבש על הכלים, וצ"ב. - והראב"ד בהל' מטמאי מו"מ שם כתב לפי דרכו, דטעמא דר' נחמי' הוא משום דס"ל דאין הולכין אלא אחר הבגדים שבו, וכיון שהם עצמם ראויים לישיבה, ה"ה טמאים.

כה] **שם בר"ש, תניא בתוספתא, ע"ג מכבש של כובס בזמן שטעון אבנים כלים שתחתיו טהורין ור' נחמי' מטמא, בזמן שחוזר בכלים כלים שתחתיו טהורין,** גיר' הראב"ד בפ"ז ממטמאי מו"מ ה"ז דבזמן שמהודק בחבלים כלים שתחתיו טהורין, ועיי"ש מה שפירש בזה, ונת' לעיל אות כ'.

ובביאור הגר"א לתוספתא פירש לגיר' דילן, דבזמן שהוא טעון אבנים דיש אבנים בינו לקרקע, אינו יכול להכביד על הבגדים מחמת הישיבה, וע"כ הן טהורין, ור' נחמי' מטמא, משום דאפ"ה כבידות הזב ניכר על הבגדים, ובזמן שהוא חוזר בכלים שאין שם אבנים כלל, ודאי מכביד על הבגדים, וע"כ כלים שתחתיו טמאין, ועד"ז פירש בתוי"ט בשם מהר"ם דבזמן שהוא חוזר בכלים היינו שהאבנים שבתוכו אין נוגע בהן המכבש אלא הוא חוזר על הכלים, וע"כ הן טמאים, כיון דמשענת המכבש על הכלים.

ובחי' הגר"א כתב לפרש עוד, דאיירי בגונא דאף בלא הבגדים ל"ה יורד יותר, ור' נחמי' מטמא משום דמ"מ משענת המכבש גם על הבגדים והו"ל כאבן מסמא, ול"ד לרישא דרוכב ע"ג בהמה, דשם אין הבגדים תחתיו ממש אלא תחת רגלי הבהמה, ואזיל הגר"א לטעמי' דדינא דאבן מסמא הוא רק בכלים שתחת הזב ממש, וע"כ אף לר' נחמי' דס"ל דגם מסייע שאין בו ממש נטמא מדינא דאבן מסמא, מ"מ טליות שתחת רגלי בהמה שאינם תחת הזב ממש, ה"ה טהורים.

כו] **שם, אית דגרסי הכא כלים שתחתיו טהורים ור' נחמי' מטמא ולא פליג ר"נ אטעון אבנים דרישא,** בחס"ד פירש לגיר' זו, דכל שהוא נשען ע"ג אבנים ואינו קשור בחבל, ה"ה רפוי טפי ואין נשען הזב על הבגדים, ואפי' ר' נחמי' מטהר, וכשהוא חוזר בכלים דהיינו שהחבל חוזר סביב הכלים ומהדקם, פליגי רבנן ור' נחמי' אם הכלים שתחתיו טמאים, - ועיי"ש שכתב דמד' הרמב"ם בפ"ז ממטמאי מו"מ ה"ז שכתב דהכלים שתחת המכבש וכו' טהורים וכו' "אע"פ שהוא קשור", עכ"ל, נראה דגריס כגיר' זו, דפלוגתא דרבנן ור' נחמי' הוא כשהוא קשור, וטפי ניחא לגיר' הראב"ד דגריס בסיפא בזמן שהוא מהודק בחבלים, וכ"כ במרכה"מ שם.

1. ואמנם צ"ע בד' רש"י ודעימי', דבטעמא דר"ש פירשו תרי לישני, אם הוא משום דאזיל לטעמי', או הוא משום דבעינן שיעור זיבה לכל א', והרי דלא פשיטא להו דילפינן משבת לכל התורה דזה אינו יכול וזה אינו יכול פטור, וא"כ מ"ט בדינא דר' יהודה דזה יכול וזה יכול פטור פשיטא להו דילפינן מינה לעלמא, - וצ"ל דבהא דזה יכול וזה יכול פטור, פשיטא להו דהטעם בזה הוא משום דהו"ל כמסייע ולא חשיב כעושה המעשה, וע"כ ודאי דילפינן מינה לעלמא, אך בהא דס"ל לר"ש דאף זה אינו יכול וזה אינו פטור לא פסיקא להו דהוא משום דהו"ל כמסייע ולא חשיב כעושה המעשה, ועי' אג"ט חורש סק"א ואבנ"ז או"ח סימן ע"ו ויו"ד סימן ר"מ, דהא דפוטר ר"ש בזה אינו יכול וזה אינו יכול, הוא משום דדינא הוא דאין ב' חייבין על מלאכה אחת, וכל' התוספתא שבת פ"י ה"ה, ומשא"כ הא דפטר ר"י בזה יכול וזה יכול, בע"כ דהוא משום דלא חשיב כעושה המעשה, (שהרי ס"ל דבזה אינו יכול וזה אינו יכול שניהן חייבין, והרי דליכא דינא דאין ב' חייבין על מלאכה אחת), וע"כ לא פסיקא להו דילפינן מינה לעלמא. [↑](#footnote-ref-2)
2. וזה הי' עיקר מה שבא הגרע"א להשמיענו, דלא נימא דכיון דכל א' אינו יכול לבדו, חשיב כזה אינו יכול וזה אינו יכול דכולן חייבין, - ועי' בחי' הרשב"א בשבת שם שכבר כתב ללמוד כן מסוגיא דהתם, דהא דמחייב ר"י בזה אינו יכול וזה אינו יכול, הוא רק בשנים, אך אם היו ג' וכל ב' מהם יכולין כולן פטורין, וכתב הרשב"א שם דלפי דבריו דכה"ג חשיב כזה יכול וזה יכול, אף לר"מ כולן פטורין. [↑](#footnote-ref-3)
3. והאמנם הרמב"ם שם הט"ז כתב בזה יכול וזה אינו יכול, דהשני מסייע הוא ומסייע אינו חייב כלום, ולדעת הכס"מ שם ה"ד ל' אינו חייב כלום הוא דאינו מותר לכתחילה אבל יש צד איסור בעשייתו אלא שאין מכין אותו, אך המרכה"מ שם פירש דל' אינו חייב כלום הוא דשרי לכתחילה, וגם לדעת הכס"מ אכתי נפ"מ בזה דאי חשיב כזה יכול וזה יכול מכין אותו מכת מרדות, ואם חשיב כזה יכול וזה אינו יכול הגם דיש צד איסור בעשייתו אין מכין אותו. [↑](#footnote-ref-4)