ז - בד_ הראב_ד והרמב_ם בדין הנאת מלוה, ובד_ הר_י מיגש דמהני מכירה בדמי מקח, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / קידושין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ב' ה' תמוז תשע"ה

**א**

א] קידושין ד"ו:, אמר אביי המקדש במלוה אינה מקודשת, בהנאת מלוה מקודשת וכו', האי הנאת מלוה היכי דמי וכו', לא צריכא דארוח לה זימנא.

ובתורי"ד שם כתב בשם הרי"ף, ז"ל, הנאת מלוה ה"ד כגון דמטא זימני' למיגבה מינה ונקטא לה למלוה בידה למפרעי' וארווח לה זימנא ואמר לה בההיא הנאה דמרווחנא לך עד זמן פלוני מיקדשת לו, עכ"ל, וכ"כ בשמו בתשו' הראב"ד סימן קמ"א, וכ"כ בתור"י הזקן בשם הלכות הרי"ף הבאות מספרד, אך כתב דברוב ההלכות ליתא, וכ"כ ש"ר בשם הרי"ף, - וכ"כ הראב"ד בפ"ה מאישות הט"ו, ז"ל, הראשונים פירשו כגון שהגיע זמן המלוה ליפרע ומעותיו בידה מזומנים לפרוע, והיא היתה נותנת מיד ברצון דינר למי שמאריך לה הזמן חדש אחד, והאריך לה בשכר הקידושין מקודשת, וזהו דארווח לה זימנא, עכ"ל.

ב] והנה כתב הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ג, ז"ל, הורו רבותי שהמלוה את חבירו ולאח"ז תבע חובו ואמר לו הלוה דור בחצרי עד שאחזיר לך חובך, ה"ז אבק רבית, לפי שלא קצץ בשעת הלואה, שנא' לא תתן לו בנשך, עכ"ל, והראב"ד שם כתב, ז"ל, לא יפה הורו, שאם הגיע זמן הפרעון וארווח לי' זמני' משום ההוא דירה, כשעת מתן מעות דמיא, וקידושין יוכיחו, עכ"ל.

והנה במש"כ הראב"ד דקידושין יוכיחו, כתב הלח"מ שם דאזיל לטעמי' שפירש דהא דבהנאת מלוה מקודשת, הוא דאחר שהגיע הזמן ליפרע האריך לה הזמן וקידשה בזה, וה"ה מקודשת, דהוי כמתן מעות, וע"כ ה"נ לענין רבית הו"ל כרבית בשעת מתן מעות וה"ז רבית קצוצה, ועיי"ש שכתב דהרמב"ם שנחלק ע"ז אזיל לטעמי' דס"ל דהנאת מלוה היינו דבשעה שנותן לה המעות מקדשה בשביל הרווחת הזמן, ולדעתו נתבטלה הראי', עכ"ד.

ובאבנ"ז אהע"ז סימן ת"ד סקי"ד הק' ע"ז, שהרי רבותיו של הרמב"ם ס"ל דהא דבארוח לה זימנא מקודשת, היינו אף שלא בשעת מתן המעות, וכמש"כ הרמב"ם בהל' אישות שם דהורו רבותי בהנאת מלוה דברים שאין ראוי לשמען, וא"כ לדידהו תיקשי דמ"ט ס"ל דבהרוחת זמן ל"ה רבית קצוצה.

ובפשוטו נראה, דהא דלרבותיו של הרמב"ם ה"ה מקודשת בהרוחת זמן אף שלא בשעת מתן מעות, אי"ז משום דחשיב זה כנתינת מעות, אלא הוא משום דס"ל דל"ב נתינת מעות בעין, גם י"ל דהוו הקידושין בריוח הפרוטה, וכמשמעות ד' הרמ"ה, או דהוו הקידושין בהקורת רוח, וזה אינו ענין לרבית, אך לגבי רבית דילפינן מקרא דבעינן שעת נתינת מעות, ע"כ ל"ה רבית קצוצה כשקצץ עמו אחר מתן המעות, - וכל מה שהוכיח הראב"ד מקידושין, הוא לטעמי' דס"ל דגם לגבי קידושין בעינן נתינת מעות, וכל הא דמהני בהנאת מלוה, הוא רק כשהגיע הזמן וכו' דחשיב זה כנתינת מעות, וזהו דס"ל דה"נ לגבי רבית הוי בכה"ג רבית קצוצה, ודו"ק.

ג] ובאבהא"ז שם עמד ע"ד הראב"ד, דאם הא דבכה"ג הו"ל רבית קצוצה הוא נלמד מקידושין, הי' בדין דלא יהא זה רבית קצוצה אא"כ היו מעות הלוה בידו מזומנים לפרוע, דומיא דהא דלגבי קידושין ל"מ אלא בכה"ג, ומסתימת ד' הראב"ד משמע דבכל גונא שהרויח הזמן אחר שהגיע זמן הפירעון הוי רבית קצוצה, ול"ב להא דיהא מעות בידו מזומנים לפרוע, עיי"ש מש"כ בזה.

**ב**

ד] והנה כתב בתשו' הר"י מיגש סימן קי"ג, ז"ל, אם הי' לראובן אצל שמעון חוב ופסק עמו בו סחורה לא קנה הקונה אותה סחורה וכו', לאמרם אמר רב המקדש במלוה אינה מקודשת מ"ט מלוה להוצאה נתנה, ואמרו עלה וכו' ותסברא אימא סיפא ושוין במכר שקנה ואי מלוה להוצאה נתנה במאי קנה, והעמיד התלמוד וכו' אבל אם אמר לו מכור לי חפץ זה במלוה שיש לי בידך לא קנה משום דמלוה להוצאה ניתנה וכמי שלא נתן לו מעות דמי, ומה שאמרו מילתא דלא שכיחא לא גזור בה רבנן, הוא במי שהחליף דמי שור שאותם דמי השור אינם מלוה אצל קונה השור "כדי שנאמר להוצאה ניתנה" אבל הם אצלו בחיוב גמור בדמי השור שקנה לפי שהם עתה לבעל השור, "והואיל ואינם מלוה ולא ניתנה להוצאה", הנה הוא כמי שהביא לו המעות בעת שקנה ממנו הפרה וכו', אבל מי שהי' לו חוב אצל חבירו ופסק עמו בהם בסחורה, אין אומרים בו דין זה, לפי שאותו החוב מלוה ומלוה להוצאה ניתנה וכמו שלא נתן לו כלום דמי, עכ"ל, וכ"ה בתור"י הזקן לקמן דכ"ח:, עיי"ש.

והדברים צ"ב רב, דבפשוטו כל הא דבעינן להא דלהוצאה ניתנה, הוא רק כד איכא מעות בעין, אך בדמי מקח דליכא מעות בעין, מה מקום יש לדון אם להוצאה ניתנה או לאו להוצאה ניתנה, - וביותר, דבתוס' ר"י הזקן לקמן דמ"ז. כתב דאף למ"ד דמלוה לאו להוצאה ניתנה, אינה מקודשת אלא כשהמעות בעין, ומהני הא דלאו להוצאה ניתנה, דהמלוה יכול לחזור בו, וע"כ היא מקודשת, וא"כ בדמי מקח דליכא מעות בעין, מה יועיל הא דלאו להוצאה ניתנה, וגם לפירש"י לקמן שם דאם לאו להוצאה ניתנה, הלוה צריך להעמידה בעיסקא, וע"כ היא מקודשת, לכאו' ל"ש כן כלל בדמי מקח, דלא קיבל מעות בעין, וודאי אין עליו להעמיד בעיסקא.

**ג**

ה] והנה בעיקר דינא דהמקדש במלוה דאינה מקודשת, פירש"י, ז"ל, דקיחה משדה עפרון גמרינן דיהיב מידי בשעת קידושין ומלוה להוצאה ניתנה וכבר הן שלה ומעות אחרים היא חייבת לו, עכ"ל, ובפשוטו הי' נראה דתרתי קאמר, דהא דאינה מקודשת בהחוב עצמו, הוא משום דלאו מידי יהיב לה, ומשדה עפרון ילפינן דבעינן דיהיב מידי בשעת קידושין, והא דאינה מקודשת במעות הראשונות, הוא משום דמלוה להוצאה ניתנה וכבר הן שלה ומעות אחרים היא חייבת לו, - ונתחדש לפ"ז, דכשמקדשה במלוה, מצינו לדון דיחולו הקידושין בין מכח המעות הראשונות, ובין מכח החוב, וע"כ הוא דבעינן להני תרי טעמי להא דאינה מקודשת.

ו] אך נראה דיש לדון בזה, דבאמת לאו תרי מילי נינהו, דהנה לקמן דמ"ז: אמרינן לחד מ"ד, דאף דמלוה להוצאה ניתנה, מ"מ לא זכי בזה הלוה עד שהוציא מקצת, דומיא דהשואל כלי מחבירו דרק אם ביקע בו קנאו, ובחי' הריטב"א שם פירש הטעם בזה, ז"ל, משום דלוה חייב באונסי' ולא יהיב לי' גופא אלא תשמיש המעות, לא מקניא ללוה במשיכה עד שיתחיל להוציא ממנה, עכ"ל.

ולמדנו מזה, דגדר "הלואה" אינו שהוא נותן לו למעות אלו בנתינה גמורה, ותמורתם הוא מתחייב ליתן לו מעות אחרות, אלא היינו שאינו נותן לו את המעות בנתינה גמורה, אלא נותנם לו להשתמש בהן, ועליו להחזירם לו, וע"כ דמי לשאלה דאינו קונה לזה עד שיתתחיל להוציא, וע"כ ל"ד למכר, שהרי הוא קונה את המקח מיד, אף קודם שהתחיל להשתמש בו, משום דבמקח, הוא מקנה לו את הדבר הנקנה בהקנאה גמורה, ומשא"כ בהלואה שאינו נותן לו את המעות בנתינה גמורה, אלא נותנם לו להשתמש בהן.

וכ"ה מבו' גם מד' הרמב"ם, דמבו' בדבריובפ"ז מאישות ה"ד ובפכ"ו ממלוה הי"ב דכל דמעות המלוה בעין לא יצאו לגמרי מרשות המלוה, וכ"נ בדבריו בפ"ז ממכירה ה"ד, - וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דמעולם לא ניתנו לו המעות בנתינה גמורה, אלא ניתנו לו להשתמש בהן, וע"כ אף שהוא זוכה בהן מיד להשתמש בהן, מ"מ אכתי הוי הגוף של המלוה.

ז] ולפ"ז נמצא, דהמקדש אשה במלוה, היינו שהוא מקדשה במעותיו שהיא צריכה להחזיר לו, וע"כ כאשר באנו לדון דיחולו הקידושין במעות הראשונות ובמעות שהיא חייבת עכשיו, ענין א' הוא, - וזהו שכתב רש"י דהא דאינה מקודשת במעות שהיא צריכה להחזיר לו, הוא משום דמעות אלו אינם בעין, כיון שכבר זכתה במעות הראשונות, ולאו מידי יהיב לה ול"ה דומיא דשדה עפרון.

ח] והנה לפ"ז גדר חיוב תשלומי ההלואה, אינו ליתן דבר אחר תמורת המעות שקיבל, אלא חיובו הוא להשיב את המעות שקיבל, ואך ד"מלוה לא הדרא בעינא", כמש"א לקמן דמ"ז: דבזה הוא דחלוק מלוה משאלה, וע"כ ה"ה מקיים את חיובו אף בהשבת מעות אחרות.

ונראה דמה"ט הוא שכתב בתשו' הרשב"א דחיוב רבית הוא שכירות מעותיו, ואמרינן בזה ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, ולא פירש דהוא קציצה שקוצץ ק"כ בעד ק', וכמש"כ כן בשם הגר"ח, והיינו משום דכל ענין קציצה הוא במכר, שהוא מקנה ללוקח את הדבר הנקנה לגמרי, ובעד זה הוא קוצץ עמו, אך בהלואה שאינו נותן לו את הדבר כלל, ועליו להחזיר לו את מעותיו, ל"ש בזה ענין קציצה כלל, וכל הא דשייכא בזה קציצה, הוא רק בעד מה שנשתמש במעותיו בזמן זה, וזה הוי שכירות מעותיו.

ט] ולפ"ז נמצא, דבכל הלואה לזמן, לאו היינו דעיקר חיובו הוא רק בעוד ל' יום, דהאמנם במקח הי' מקום לדון דהוא כן, דכל שנתחייב לו לשלם לאחר ל' יום, הוי עיקר חיובו לשלם לאחר ל' יום, דזהו מה שקצץ עמו, אך בהלואה שחיובו הוא להשיב את מה שקיבל, הרי דעיקר חיובו הוא מיד, שהרי מעותיו של חבירו בידו, והא דא"צ להחזיר עד הזמן שקבע עמו, הוא משום שכירות מעותיו, וכמבו' בד' הרשב"א.

וביאור ענין שכירות מעותיו, אף דליכא מעות בעין, נראה דהיינו, דכיון שהלוה צריך להחזיר למלוה את מעותיו, הרי המלוה משכיר לו את המעות שהוא צריך להחזיר לו, דכ"ה שיכול להשכיר לו מעותיו אחר שהחזירם לו, גם יכול להשכירם לו קודם שהחזירם, דאותם המעות שצריך להחזיר לו, ה"ה מושכרין לו, וע"כ א"צ להחזירם, כיון דאף אם יחזירם, ה"ה מושכרים לו לזמן זה.[[1]](#footnote-2)

**ד**

י] והנה בד' הראב"ד דכל שמעותי' בידה מזומנים לפרוע ה"ה מקודשת, הנה בחי' הראב"ד כתב דבכה"ג כבר אינה יכולה להוציא את המעות, וכ"כ המאירי בשמו, ומבו' דזכה בהן המלוה בזכות מסוימת, - וכ"ה מבו' ממש"כ בתשו' הראב"ד סימן קמ"א דבכה"ג אף הן נקנין באגב, והרי דאיכא להמלוה זכות בהן.

וכ"ה מבו' גם ממש"כ הראב"ד בתשו' שם בשם הרי"ף, דאיירי כשהיא "רוצה לפרעם", וכ"ה גם בל' הראב"ד שהביאו התורי"ד ותור"י הזקן דנקיטא זוזא "למפרעי'", והיינו משום דרק עי"ז שהיא רוצה לפרעם לו, נתייחדו לו מעות אלו, וע"כ אינה יכולה להוציאם.[[2]](#footnote-3)

יא] והנה יש להעיר, דאם הא דכשמעותי' בידה וכו' מהני, הוא משום דאינה יכולה להוציאם כיון שכבר ייחדה לפירעון, א"כ מ"ט ל"מ זה אלא כשהגיע זמן הפירעון ול"מ קודם לכן, דהאמנם אם הי' מכוון הראב"ד דכיון דיש לה מעות, יש בידו לעכבה שלא להוציאם, כיון שהיא מחויבת לו, הרי דכ"ז הוא כשהגיע הזמן, אך אם מכוון הראב"ד הוא משום דאיכא יחוד לפירעון, מ"ט בעינן שיגיע הזמן.

ונראה פשוט דהטעם בזה הוא, שהרי נת' דעיקר ענין קביעות זמן, הוא דנתן לו זכות שימוש במעותיו לכל זמן זה, וע"כ נמצא, דכל שייחדה המעות לפירעון בתוך הזמן, הרי דאף דנימא דחייל היחוד, וחשבינן דמעות אלו הם המעות הראויות לפריעת החוב, מ"מ אכתי יש ביד האשה להוציאם, שהרי זכתה בזכות שימוש במעותיו ל' יום, ורק כשהגיע זמן הפירעון, דכבר אין לה זכות שימוש במעותיו, ואין לה זכות להוציאם, ואך דאין ממון מסוים לפריעת החוב, הרי דכל שייחדה מעות מסוימים לפירעון, יש להמלוה זכות בהן.

**ה**

יב] והנה מבו' לפ"ז, דכל זכות הלוה להוציא את מעות המלוה, הוא רק בתוך הזמן, אך כשהגיע זמן הפירעון כבר אין לו זכות כלל להוציא את מעות המלוה, - והיינו דהי' מקום לדון, דאף אחר שהגיע זמן הפירעון, אכתי קיים זכותו להוציא את מעות המלוה, ורק דמאידך יש לו חיוב השבה, ולפ"ז ל"ה מועיל יחוד לפירעון גם כשהגיע הזמן, ומהא דמהני היחוד לפירעון, מבו' דכשהגיע הזמן כבר אין לו זכות כלל להוציא את מעות המלוה.

יג] אמנם הנה מד' הר"י מיגש והר"י הזקן נראה דפליגי ע"ז, ובזה הוא שחילקו בין חוב מחמת מכר לחוב דהלואה, דבחוב דמחמת מכר אין לו זכות כלל להוציא את מעות המוכר, ואך דכיון דליכא מעות מסוימים אין המוכר יכול ליטול את מעותיו, ומשא"כ בהלואה דיש להלוה זכות במעות המלוה להוציאם אף אם הגיע הזמן, - וע"כ כל הא דל"מ מכירה במלוה, הוא רק בחוב דמחמת הלואה, דכיון דיש לו זכות במעות המלוה להוציאם, לאו מידי יהיב לי', שהרי כבר הי' לו זכות שימוש זו, ואינו אלא כמוחל לו על חיוב ההשבה, ומשא"כ בחוב דמחמת מכר, כיון דאין לו זכות במעות המוכר להוציאם, והוא נותן לו זכות זו להשתמש בהן, ה"ה נותן לו דבר חדש.

ויש להוסיף, דאף דנימא דודאי דכל דאית לי' חיוב השבה למלוה, ממילא דאינו זכאי להוציא את המעות, מ"מ י"ל דכיון דליכא הגבלה בעיקר זכותו, אלא דמכח חיוב ההשבה אינו זכאי בכך, הרי דכל שמחל לו על המלוה ובטל חיוב ההשבה, או דהאריך לו את הזמן ובטל חיוב ההשבה במקצת, הדר דינא דהוא רשאי להשתמש במעות מכח הזכות שהיתה לו מעיקרא, וע"כ נמצא דלאו מידי יהיב לי', - ומשא"כ בחוב דמחמת מכר דלא הי' לו כלל לזכות זו, ועכשיו הוא נותן לו לזכות זו בהרוחת הזמן, חשיב כנתינת ממון, וע"כ ה"ז מועיל לקנין.[[3]](#footnote-4)

יד] וע"ד זה מצינו בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בשביעית רפ"י, דהא דהקפת החנות אינה משמטת הוא משום דלא ניתן לו בתורת חוב, ומתו"ד החת"ס בתשו' למדתי לפרש בזה ע"ד הנ"ל, דבהקפת החנות אין להלוקח זכות לעכב המעות בידו, ואין שביעית משמטת אלא חוב שזכאי בו הלוה להוציא את מעות המלוה, אך בהקפת החנות דאינו זכאי כלל להוציא את מעות המלוה, אין שביעית משמטת לזה.

טו] ונפ"מ בזה, דלפ"ז בהלואה לא יועיל יחוד לפירעון אף אם הגיע הזמן, כיון דאכתי קיים זכות המלוה להוציאם, אא"כ נימא דכיון דאית לי' חיוב השבה עכשיו, הרי דמכח זה אינו זכאי להוציאם, וכמש"נ לעיל, אך בחוב דמחמת מכר, שפיר יהני יחוד לפירעון, שהרי אין לו זכות כלל להוציא את מעות המוכר, ואך דליכא מעות מסוימים, וכל שייחד מעות לפירעון ואיכא מעות מסוימים, אינו רשאי להוציאם.

טז] עוד נפ"מ בזה, דהנה נת' לעיל סק"ו מד' הרמב"ם, דכ"ז שמעות המלוה הם בעין ביד הלוה, לא זכה בהן הלוה לגמרי, ואכתי גוף המעות הוא של המלוה, ואך דהלוה יש לו זכות להוציאם, - ולפ"ז לכאו' הדין נותן, דכל שהלוה והתנה שבידו לתבעו מיד, הרי דכל שתבעו כשעדיין המעות בידו, יהא חייב להחזיר לו את מעות אלו עצמם, שהרי המעות עצמם הם של המלוה, והלוה לא זכה בהן אלא זכות להוציאם, וכל שתבעו המלוה שיחזירם לו, והו"ל כעבר זמן ההלואה, תו אין להלוה זכות במעות אלו כלל, - ועד"ז הוא גם במלוה לזמן, ועבר הזמן, ועדיין לא הוציא הלוה את המעות, - ואמנם לא מצינו דהדין הוא כן, וצ"ע.

ואי נימא כמש"נ לדון דאף אחר שעבר זמן הפירעון, אכתי יש להלוה זכות במעותיו של המלוה, ואך דמאידך יש לו חיוב להשיבם להמלוה, ע"כ ניחא, דאף בהני גווני, עדיין הוא זכאי במעות אלו להוציאם, דזכות זו שניתנה לו להוציאם, אינה מוגבלת בזמן, ואך דמאידך יש לו חיוב השבה, וחיוב השבה זה אינו מחייבו להשיב את מעות אלו עצמם, וע"כ בידו להוציא את מעות אלו, ולהשיב לו מעות אחרים.

ועד"ז הוא גם לדעת ש"ר למ"ד דמלוה ברשות בעלים לחזרה, דלכאו' לדידי' הדין נותן דאם עבר הזמן ועדיין לא הוציא את המעות, הרי דגם אם לא חזרו הבעלים בהן, כבר אינו רשאי להוציא את המעות, - ולהנ"ל יש מקום לומר דאף אחר הזמן עדיין הוא רשאי להוציא את המעות.

ואמנם למש"נ לעיל סוסקי"ג לדון, דאף אם ביסוד הדברים הוא כן, מ"מ מכח זה עצמו שהוא חייב להשיב המעות לבעלים, כבר אינו זכאי להוציאם, הרי דגם בהני גווני לא יהא בידו להוציאם, וצ"ע.

**ו**

יז] ולפ"ז נראה, דזהו מה שהוכיח הראב"ד מקידושין לדין רבית, דמהא דבקידושין מהני בכה"ג דהגיע הזמן ומעותי' בידה מזומנים לפרוע, חזינן דכל שהגיע הזמן כבר אין לה זכות כלל במעותיו של המלוה, וע"כ חשיב כנתינת ממון חדש, וע"כ ה"נ לענין רבית חשיב כ"תתן לו", - והיינו דהצד דאף כה"ג ליכא משום רבית, הוא משום דלא חשיב זה כנתינת ממון חדש, שכבר הי' להלוה לזכות זו, אלא דהמלוה מוחל לו על חיוב ההשבה, אך כיון דחזינן דה"ז מועיל בקידושין, ובע"כ דחשבינן לה כנתינת זכות מחודשת, ע"כ גם לענין רבית הו"ל כרבית בשעת מתן מעות.

והא דלגבי רבית ל"ב שיהיו מעותיו בידו, הוא משום דכל הא דבעינן לזה, הוא רק בקידושין, דבעינן בזה נתינת ממון בעין, או משום דבעינן כסף שיש בו הנאה, אך ברבית ל"ב לזה, וסגי במה דחשיב שהוא נותן לו נתינה חדשה, דיהא בזה משום רבית קצוצה.

יח] ולפ"ז נראה, דזהו שנחלקו רבותיו של הרמב"ם וס"ל דאף כשהגיע הזמן ל"ה רבית קצוצה, דאינהו לטעמייהו אזלי, דס"ל דאף כשהגיע הזמן אכתי יש להלוה זכות במעותיו של מלוה להוציאם, ומה"ט הוא דל"ה כחוב הבא מחמת מקח, דמהני לקנין, וע"כ לא חשיב כ"תתן לו", כיון שכשהאריך לו הזמן, לא נתן לו זכות מחודשת במעותיו, וע"כ אי"ז רבית קצוצה, ודו"ק.

ועי' בחי' הגרנ"ט סימן צ"ט, דהפלוגתא בדין רבית בהרוחת זמן, הוא אם בהרוחת הזמן הוא נותן לו זכות מחודשת, או דה"ז מועיל מכח הזכות הראשונה, עיי"ש, וזה מתפרש היטב כמש"נ.

**ז**

יט] כתב הרמב"ם בפ"ה מאישות הי"ט, ז"ל, המקדש בהנאת מלוה ה"ז מקודשת, כיצד כגון שהלוה אותה עתה מאתים זוז ואמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת זמן שארויח לך במלוה זו שתהיה בידך כך וכך יום ואיני תובעה ממך עד זמן פלוני הרי זו מקודשת, שהרי יש לה הנאה מעתה להשתמש במלוה זו עד סוף זמן שקבע, עכ"ל.

ובהשגות הרמ"ך שם הק' ע"ז, דאם איירי בכה"ג, מ"ט קרינן לי' ארווח לה זימנא, וכן הק' עוד מקמאי.

אך הנה עי' במאירי שפירש לדעת הרמב"ם דאיירי כשביקשה ממנו להלוות לה לזמן מועט, ונתן לה לזמן מרובה, ועד"ז מבו' בד' הבה"ג שכתב דהרויח לה זמן יותר על ל' יום דסתם הלואה, ועי' בד' המקנה בקו"א שכתב דכ"ה משמעות ל' הרמב"ם.

כ] ונראה דהיינו, דבהני גווני, ל"ה הקידושין בעצם ההלואה, דעצם ההלואה לא היתה כלל בעד הקידושין, ורק את מה שהאריך לה את הזמן קצץ בעד הקידושין, וזהו דאמרינן דארוח לה זימנא, דהקידושין הוו בהרוחת זמן זו.

ונראה דהא דמוקמינן לה בכה"ג, הוא משום דאם עיקר ההלואה הויא תמורת הקידושין, אי"ז מקדש ב"מלוה", דאינו מקדש בחפצא דמלוה, אלא הוא מקדש במעות מעליין, ואך דאינו נותנם לה נתינה גמורה, אלא נותנם לה נתינה דמלוה, - וע"כ מוקמינן כד עצם נתינת המעות אינה בעד הקידושין, ורק דמרויח לה זמן המלוה בעד הקידושין, ונמצא דכסף הקידושין הוי ה"מלוה" ומקדשה בהרוחתו, ובזה נתחדש גוונא דקידושין בחפצא ד"מלוה".

והטעם דבכה"ג היא מקודשת, הוא משום דכל הא דאינה מקודשת במלוה, הוא משום דאין לה הנאה, ובכה"ג דמקדשה בשעת מתן מעות חשיב שפיר דאית לה הנאה, וע"כ היא מקודשת, ואמנם דזה חידוש, דכיון דעיקר נתינת המעות ל"ה בעד הקידושין, ורק הרוחת הזמן הויא בעד הקידושין, הרי דהרוחת הזמן בפנ"ע לי"ב הנאה, וי"ל.

1. אמנם בסתם הלואה ל' יום, לפמש"כ הגרי"ז דהו"ל מדין שמיטה, נמצא ליכא להלוה זכות שימוש ל' יום במעות, אלא דהמלוה אינו יכול לתבעו, - ומ"מ כיון שבפועל הוא משתמש במעותיו ל' יום, דמה שאינו מחזיר לו את המעות הראויים לו, חשיב כשימוש במעותיו, הרי דאם נותן לו מעות ע"ז הו"ל רבית, דחשיב זה כשכר מעותיו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם צ"ע בזה, דא"כ הרי הדין נותן דבכה"ג שהגיע זמן הפירעון ומעותי' בידה וכו', יועיל גם אם קידשה במלוה, וא"כ נמצא דליכא נפ"מ בין מקדש במלוה למקדש בהנאת מלוה, אלא הנפ"מ היא בין מקדש במלוה שלא הגיע הזמן או אף אם הגיע הזמן ואין מעותי' בידה מזומנים לפרוע, למקדש במלוה שהגיע הזמן ומעותי' בידה מזומנים לפרוע, - והי' מקום לדון, דהא דל"מ לקדש במלוה עצמו, הוא משום דמחילת מלוה אינה אלא סילוק, וע"כ לא חשיב כנתינת ממון כלל, - אך צ"ע, דכיון שכתב הראב"ד דאחר שהגיע הזמן ומעות הלוה בידו וכו', מצי להקנות החוב באגב, א"כ מ"ט לא יהא בידו להקנות החוב ללוה עצמו, וא"כ תתקדש בנתינת המעות.

   אמנם הנה באמת בד' התורי"ד מבו' להדיא שפירש בד' הרי"ף דאה"נ עיקר הנפ"מ היא בין קידשה במלוה שלא הגיע זמנו או שאין מעותי' בידה, לקידשה במלוה שהגיע זמנו ומעותי' בידה, והא דקאמר דבהנאת מלוה מקודשת, רבותא היא, דבכה"ג ה"ה מקודשת אף כשמקדשה בהנאה, ומאידך הא דקאמר דהמקדש במלוה אינה מקודשת, רבותא היא, דבכה"ג אינה מקודשת אף כשמקדשה במלוה עצמו, עייש"ה בדבריו, וצ"ע.

   גם צ"ע לפ"ז, במשה"ק הרי"ף על דבריו, דמ"ש הנאת מלוה ממלוה, וכתב דמלוה ליתא והנאת מלוה איתא, ובד' התורי"ד מבו' דד' הרי"ף אלו קיימי גם לגיר' זו, וצ"ע דהרי זה כל עיקר החילוק, דמלוה איירי כשלא הגיע הזמן או כשאין מעותי' בידה, והנאת מלוה איירי כשהגיע הזמן ומעותי' בידה ויש להמלוה זכות בהן, וא"כ מעיקרא מאי קשיא לי' להרי"ף, וצ"ע רב בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם נראה דבקידושין ל"מ אף בכה"ג, שהרי לקמן דמ"ח. מבו' דגם בחוב דמחמת שכירות אינה מקודשת, אף דחוב זה דמי לחוב דמחמת מכר, - והטעם זה, דבקידושין בעינן כסף דאית בי' הנאה וכמש"כ הרמב"ם, וע"כ בכל גוונא ל"מ, אך במכר ל"ב כסף דאית לי' הנאה, והא דמדמי הגמ' לקמן מכר לקידושין, היינו דאי מלוה להוצאה ניתנה ול"מ המלוה לחזור בו, הרי דמה"ט גם במכר ל"מ דלאו מידי יהיב לי', ובזה הוא שכתב הר"י מיגש דבחוב דמחמת מכר שפיר מהני לקנינים, כיון דבזה אין להלוקח זכות להשתמש במעותיו של המוכר, ונמצא דהוא נותן לו זכות מחודשת, אך בקידושין לא יועיל אף בכה"ג, דהוי כסף דלית בי' הנאה.

   ואמנם צ"ע, דאם מודה הר"י מיגש דבקידושין בעינן כסף דאית בי' הנאה, א"כ מ"ט ס"ל דבהנאת מחילת מלוה ה"ה מקודשת אף לאחר ההלואה, ונחלק ע"ד הרמב"ם דל"מ אלא בזמן ההלואה, משום דבעינן כסף דאית בי' הנאה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)