35. לפני עור באוסת הנותן למתיר והמסתעף
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

#### ליל שבת פ' שופטים ז' אלול – בית מדרש הגדול נווה יעקב

# בדין לפני עור באוסר המכשיל את המתיר

### בדין מי שס"ל שהדבר מותר האם יש לפנ"ע לתת למי שס"ל שזה אסור

א] יש בתורה לאו של לפני עור לא תתן מכשול ולומדים מזה הלכה אחת שאסור ליעץ לחברו עיצה שאינה הוגנת עוד מבואר בחז"ל שנלמד מזה שאסור לתת כוס יין לנזיר בקאי בתרי עברא דנהרא דהינו להכשיל את חברו באיסור ויש בזה שני צורות א. אפילו כשהנכשל מזיד ב. כשהוא שוגג וכמבואר בראשונים שבגד שאבד בו כלאים אסור למכור אותו לעכו"ם מצד שימכרנו לישראל והנה יש לדון במקום שיש מחלוקת ויש אוסרים ויש מתירים האם מותר למתירים להכשיל לאוסרים כיון שהם ס"ל שזה מותר או שיש בזה איסור כיון שהאוסרים צריכים לנהוג בזה איסור וכן יש לדון הפוך האם האוסרים מותרים לתת למתירים כיון שהם ס"ל שזה מותר או כיון שהאוסרים ס"ל שזה אסור ממילא אסור להם לתת למתירים ובפשוטו יסוד הנידון הוא האם לפני עוור צריך לדון ביחס לעובר האם זה עבירה דהינו שלהכשיל את חברו הכונה דבר שביחס לעובר יש כאן מכשול זה אסור ולכן כל שס"ל שזה אסור יש כאן לפני עור וכן מי שהוא ס"ל שזה מותר אין כאן לפני עור או שצריך לדון ביחס למכשיל דהינו שכל שביחס למכשיל זה נחשב עבירה יש בזה איסור ולכן אם ס"ל שזה מותר אין בזה איסור ואם ס"ל שזה אסור יש כאן איסור

והנה בנידון האם המתירים מותר להכשיל האוסרים עיין רמ"א קי"ט ס"ז שכתב שהמחמיר יכול לאכול אצל המיקל ויכול לסמוך שודאי לא יאכיל אותו דבר האסור ועיין ש"ך שהביא מהמהרלב"ח סימן קכ"א שזה מצד שאם מאכילו הוא עובר בלפני עור אמנם הפר"ח שם ובאור"ח תצ"ו במנהגי או"ה אות כ"ג כתב שזה רק מצד מדת חסידות שכך ההנהגה הראויה להתיחס להנהגותיו של חברו אבל אין בזה לפני עור והנה מקור הדברים בגמ' יבמות י"ד: שנחלקו ב"ש וב"ה לגבי צרת ערוה ומבואר שלא נמנעו ב"ש מלישא נשים מב"ה לקים מה שנאמר האמת והשלום אהבו דהינו שסמכו שלא יכשלו אותם דבריטב"א שם מבואר שהכונה שיש בזה איסור מעיקר הדין וכן הוא באו"ז סימן תר"ג הובא בהגהות מרדכי יבמות אות צ"ו וכן הוא בריטב"א סוכה י: וכן הוא בב"י סימן תרכ"ד בשם המהר"ם מרוטנבורג ועיין גמ' חולין קי"א לגבי נ"ט בר נ"ט שנחלקו בזה רב ושמואל ואמרו לרב ששמואל האכילו מזה ורב אמר חס ליה לזרעה דאבא בר אבא שיעשה כך ובאורחות חיים מאכלות אסורות אות ג' הביא מהרא"ה שלמד שזה מעיקר הדין מצד לפני עור והפר"ח ביאר שהכונה מצד מדת חסידות והאריך בזה הכת"ס יור"ד סימן ע"ז

[ועיין אמרי בינה שחיטה סימן ג' שכתב שאם יש עידים שזה מותר ויש אדם שאומר שיודע שזה אסור שזה אסור לו מדין שויא שבזה יתכן שגם לפר"ח יש כאן לפני עור שכיון שעדים זה דין תורה וכלפי מי שיש שויא הדין הנהגה שלו אחרת בזה ודאי יש לפני עור דהינו שרק בויכוח הלכתי המתיר ס"ל שודאי זה כך אבל בנידון מציאותי והמכשיל לא יודע מעצמו רק מדיני הכרעה של התורה בזה גם הפר"ח מודה שיש לפני עוור אמנם לכאורא בויכוח בהלכה לפ"ז רק אם המתיר הוא עצמו למד הסוגיא ויודע שזה מותר אבל אם זה רק מצד רבותיו שס"ל שזה מותר א"כ זה רק מדיני ההכרעה של התורה ובזה הפר"ח יודה ולא משמע כך אלא בהכרח דעתו שכל שבדיני התורה כלפיו ההכרעה שזה מותר אין בזה לפני עור ובאו"ז תר"ג מבואר שגם אם המכשיל יודע שהנכשל טועה במציאות יש בזה לפני עור דכיון דעכשיו זה דין הנהגתו יש בזה לפני עור אמנם בהשגות הראב"ד על הרי"ף סוכה י: שהוכיח שהלכה כר"נ מזה שהכשילם חזינן שהיה ברור לו שזה כך ומבואר שאם הוא מסכים שיש צד שני בזה אסור להכשיל את חברו אמנם אם הוא סבור שזה בגדר טעות זה אחרת]

### האם האוסר יש לפנ"ע לתת למתיר

ב] והנה לכאורא אם נימא שבמקום שהמכשיל ס"ל שזה מותר אין בזה לפני עור דהינו שדנים לפי האמת וכיון שהוא ס"ל שזה מותר לא שיך לומר שמכשיל את חברו באיסור [וכן הוא בפר"ח יור"ד ס"ב סק"ג שזה לא נחשב שמכשילו כיון שהוא טועה ואין כאן איסור] בפשוטו ה"ה הפוך שכל שהוא ס"ל שאסור אפילו שחברו ס"ל שזה מותר יש בזה לפני עור דהרי דנים לפי האמת ולדעתו הרי זה אסור ובפשוטו לשיטות שיש בזה לפני עור שכיון שהנכשל כלפיו הנהגת התורה שאסור וזה הקובע האם יש בזה לפני עור א"כ ה"ה כאן אין בזה לפני עור כיון שלנכשל מותר כך לנהוג

ומצאנו שנחלקו בזה רבותינו האחרונים דעיין מבי"ט סימן כ"א שחלק על הב"י ונקט שפרות נכרים יש בזה קדושת שביעית ודן שא"כ יאסר לתת פרות שביעית למי שלא נוהג בזה קדושה דמכשילו שלא ינהג בפירות קדושה וכן יאסר לקנות ממי שנוהג היתר מצד שמכשילו שנותן בידו דמי שביעית והוא לא ינהג בהם קדושה וכתב שאין בזה לפני עור שכיון שהמתירים סומכים על הב"י שהוא ראוי להוראה ממילא אין בזה לפני עור וכן עיין כת"ס יור"ד סימן ע"ז שנקט שאין בזה לפני עור והוכיח כן מהגמ' ביבמות שב"ה היו משאילים כלים שלדעתם הם טמאים לב"ש ולא חששו מלפני עור [אמנם יש לדון ששם זה רק היה הנהגה של טומאה וטהרה ולא מה שנוגע לאיסור] אמנם עיין שער המלך פ"ט מאישות הט"ז שכתב לגבי מי שמחמיר שלא להדליק הסיגריה מחלב שאסור לתת להדליק למי שנוהג בזה היתר לצורכו וכן הביא משו"ת משאת משה יור"ד סימן ד' וכן הוא ביהודה יעלה למהר"י אסהד ח"ב סר"ס ועיין ספר הרימו מכשול סימן ט"ו שהאריך בזה והביא להוכיח בשם הגר"ז ציצוביץ מהרמ"א באבן העזר סימן ה' שהתרוה"ד אסר למכור בהמה לעכו"ם מצד שהוא מסרסן ודעת הסמ"ג שזה נוהג בעכו"ם והנה רוב הראשונים מתירים והעכו"ם יכול לסמוך עליו ובכל אופן נקט שיש בזה לפני עור ועיין מעשה רב שהגר"א נקט שחדש אסור בחו"ל והמנהג היה להיתר וכתב שאסור לתת לחברו מעות שיקנה לעצמו חדש מצד לפני עור והנה אפילו אם הוא נקט שזה טעות אבל המתירים היו חכמי ישראל מרבותינו הראשונים שנקטו הפוך ובכל אופן כתב שיש בזה לפני עור [אמנם בכתר ראש מבוא שהגר"ח מואלזין היה מאכיל לאוכלי שולחנו שאוכלים חדש איסור חדש] ובקובץ תשובות ח"ג סל"א וכן בישא יוסף ח"ד הביא מהגריש"א שנקט שיש בזה לפני עור ובמנחת שלמה ח"א סמ"ד נקט להקל כמבי"ט ויתכן שרק היקל בדרבנן ע"ש

### בטעם האוסרים וביסוד לפנ"ע דאיסורים

ג] וצ"ב סברת האוסרים ובפשוטו הביאור דהנה כבר הבאינו קודם דבדין לפני עור מצאנו שני הלכות א. דאסור ליעץ עיצה רעה ב. שאסור להכשיל בעבירה והנה בפשוטו זה כמה צורות להכשיל את השני וכמבואר ברמב"ם הלכות רוצח פ"ד שהוא עור בזה שאינו רואה דרך האמת אמנם עיין רמב"ם שורש ט' שכתב שזה לאו שבכללות כיון שיש כאן שני ענינים עיצה שאינה הוגנת והכשלה באיסורים ובריטב"א ביבמות פ"ד: כתב שאין מלקות על לפני עור מצד שזה על כל האיסורים והדבר פלא שזה רק היכי תימצי להכשיל את חברו ואין שום סיבה שזה יחשב שני איסורים וכמו שלא תשים דמים בביתך אין זה לאו שבכללות כי יש כמה סוגי מכשולות ועיין חזו"א יור"ד ס"ב ז' כ"ד שהקשה עוד שהרי כל האיסורים בן אדם לחברו אין בעכו"ם וכאן מבואר בגמ' שיש לפנ"ע גם בעכו"ם עוד הקשה שהרי העובר יודע שעובר ולא איכפת לו ומה שייך לומר שמשיאו עיצה שאינה הוגנת ועיין בר"מ שביאר שהוא עיור בדבר וזה ביאור למה זה בכלל הלשון עור אמנם בעיקר הדבר צ"ב מה שייך איסור של עיצה שאינה הוגנת אם לא איכפת לו

וכתב החזו"א שבאמת יסוד האיסור של לפני עור של איסורים זה בין אדם למקום דהינו שהתורה לא רצתה שאדם יגרום שיעשו עבירות בעולם ולכן זה גם שייך בעכו"ם ובאמת הדין של עיצה שאינה הוגנת ודאי לא נוהגת בעכו"ם כמבואר בסה"מ ועיין חדו"ת מהגרי"ש כהנמן שהאריך בזה וכן האחיעזר ח"ג ספ"א סק"ז וידוע הנידון היד מלאכי האם המכשיל עובר מיד או רק אם העובר נכשל והגרי"ש כהנמן חילק שאם הוא שוגג שזה אסור מצד עיצה רעה בזה הוא ודאי עובר מיד ורק אם זה רק מצד החלק של בן אדם למקום זה רק אם הוא עבר בסוף ועיין חזו"א יור"ד ס"ב סקכ"ה שדן שנזיר שקונה יין עובר בלפני עור על עצמו וכן בחלקת יואב בדיני אונס ענף ג' נקט שמכניס עצמו לאונס אסור מצד לפני עור ובבית אפרים יור"ד נ"ד בד"ה ואחרי כתב שנשבע לבטל את המצוה שזה חל עובר איסור מצד לפני עור וכל זה שייך אם יסוד האיסור מצד בן אדם למקום שגורם לאיסורים בעולם ובחידו"ת מהגרי"ש כהנמן דן שגם מי שהכשיל את חברו בשוגג [דהינו שהמכשיל שוגג] שוודאי שמדין עיצה שאינה הוגנת זה לא שייך אבל יתכן שעבר על לפני עור

והנה לפ"ז בדין מכשיל את חברו אם החבר שוגג יש לדון גם מצד עיצה שאינה הוגנת אבל אם הוא מזיד יש לדון רק מצד לפני עור של איסורים ומבואר בראשונים חולין צ"ג דההיתר דלפני דלפני זה רק במכשיל מישהו לעבור במזיד אבל אם הוא לא ידע שזה אסור יש בזה לפני עור ובפשוטו הביאור כנ"ל שאם הוא מזיד זה רק מדין המיוחד באיסורים בזה שייך ההיתר משא"כ בשוגג שזה מדין עיצה שאינה הוגנת וידוע חידושו של האמונת שמואל סימן י"ד שבלאו שאדם לא מוזהר עליו אין לפני עור ובפשוטו כן הוא ברמב"ן שכתב שאשה גרושה אם היא לא מוזהרת להתחתן אם כהן א"כ גם אין לפני עור ובפשוטו הכונה כנ"ל שזה חלק מהאיסור של האדם אמנם אם הנכשל שוגג בזה יאסר מצד עיצה שאינה הוגנת עיין אחיעזר סימן ס"ה סק"ט ובזה ביארו את הראשונים שמכשיל את חברו באיסור דרבנן זה רק לפני עור מדרבנן שזה רק אם הנכשל מזיד אבל אם הוא שוגג ורוצה שלא להיכשל שכה"ג יש לדון מצד עיצה שאינה הוגנת באמת הוא איסור דאוריתא

ולפ"ז יתכן שמה שמצאנו שמי שס"ל שזה מותר שאסור לתת למי שסובר שזה אסור ויש בזה לפני עור זה מצד ההלכה של עיצה שאינה הוגנת שכיון שהוא הרי רוצה ודאי לנהוג בזה איסור לכן אסור להכשילו [וכן הוא בכת"ס סימן ע"ז] ובזה א"ש דמבואר בראשונים שאם זה ניכר זה מותר שכה"ג אין לדון מצד עיצה שאינה הוגנת שהרי הוא יודע מזה ומצד איסור כיון שהוא ס"ל שזה מותר אין כאן איסור אמנם אם המכשיל ס"ל שזה אסור בזה יש לדון מצד הדין של בן אדם למקום שכיון שהוא ס"ל שזה אסור וגורם כאן לאיסור בעולם לכן זה אסור דהינו שזה ודאי אם יסוד האיסור של לפני עור של איסורים מצד בן אדם לחברו בזה מסתבר שאם הוא נוהג כדינו אין בזה איסור אבל עד כמה שזה בן אדם למקום א"ש שיש בזה צד איסור [אמנם כמדומה שבמהרשד"ם רכ"ז כתב שאם ניכר מסתבר שהוא לא יעשה אם לא שחזר בו אבל אם זה מנהג אבותיו שלא יכול לחזור בו וכדו' בזה ודאי יהיה לפני עור וכן בש"ש ש"ו פי"ט נקט שאם אחד עשה שויא יש לפני עור להכשילו ועיין שדי חמד מערכת ו' כלל כ"ו סקכ"ח שכתב שבזה גם הפר"ח מודה וצ"ע בכל זה]

אמנם עדין יש לדון שמה נחשב עבירה בעולם דבר שהעובר נוהג שלא כדינו אבל כל שהוא נוהג כדין אין זה בכלל מכשול דהינו שרק מצב שאדם עושה דבר שעל פי דין אסור לו לעשות אבל דבר שאדם עושה שעל פי דין מותר לו לעשות אין בזה לפני עור ולפ"ז לאוסר אין איסור לתת למתיר שהרי הוא עושה על פי דין אמנם עיין פמ"ג שמ"ג סק"א וכן בחזו"א יור"ד ק"ד שנקטו שגם מי שמאנס את חברו לעשות איסור כגון שתוחב לו בבית הבליעה נבילה יש בזה לפני עור ומבואר בגמ' ע"ז ט"ו. חולין צ"ג שבגד שאבד בו כלאים אסור למכור לעכו"ם שמא ימכור לישראל והרי לישראל שיקנה יהיה מותר מצד שלא צריך לחוש שזה כלאים ומבואר שגם מצב שהיה מותר לו מצד ההנהגה בכל אופן חשיב לפני עור דהינו שגם זה נחשב מכשול ובאגרות משה חיור"ד ח"א סס"ג חידש שמי שמטעה את חברו שיעשה דבר לצורך פיקוח נפש שעובר על לפני עור אמנם יש מקום לדון שזה רק אסור מצד בן אדם לחברו דהינו מדין עיצה שאינה הוגנת אבל באמת מצד החלק של האיסור זה לא סיבה אמנם לפ"ז במקום שהמכשיל אומר לנכשל רק שעל פי ההלכה הוא לא צריך להאמין לו לא יהיה בזה לפני עור אמנם מצד עיצה שאינה הוגנת מסתבר שכל שהעובר הוא אנוס ועשה על פי דיני ההכרעה של התורה אין בזה איסור וזה רק מצד חלק לגרום איסור בעולם שבזה גם חפצא של איסור זה גרוע [ובבה"ל סימן רס"ו ס"א מבואר שמותר לתת על בהמת חברו בשבת משא שלא מדעתו אפילו שהוא עובר על שביתת בהמתו ואין בזה לפני עור כיון שהוא אנוס וזה דלא ככל הנ"ל]

אמנם עיין בשער המלך שהוכיח לאיסור דמבואר בגמ' סוף נדרים שהאשה שאמרה טמאה אני לך אינה נאמנת והקשה השטמ"ק למה אין האשה עוברת בלפני עור וכתב שכיון שיכול להכריח אותה לא נחשב שהיא מכשילה אותו ומבואר שאפילו שהוא מותר לו לנקוט שמותר בכל אופן כיון שיודעת שזה אסור יש בזה לפני עור דהינו שהמציאות של האיסור הוא הלפני עור וא"כ גם במחלוקת זה כך וכאן הרי היא אומרת לו מפורש שהיא אסורה רק שהוא לא מאמין לה ובכל אופן מבואר שזה אסור ומה ההבדל בין טעות במציאות לטעות בדין ועיין כתב סופר סימן ע"ז שכתב שאין זה דומה דשם אם הבעל היה יודע האמת ודאי שזה מכשול אבל כאן אלו ואלו דברי אלקים חיים ולכאורא הכונה דכאן זה דין התורה דמי שס"ל כך הוא דין התורה כלפיו ולכאורא הכונה שאין לזה שם של איסור משא"כ חסרון ידיעה אמנם הדבר מחודש שהרי מבואר בגמ' שיחיד שעשה בהוראת בי"ד וחזרו בהם צריך להביא קרבן וכן פסק הרמב"ם פי"ג משגגות חזינן שזה נחשב מעשה איסור וא"כ צ"ב ההבדל אם חושב שזה מותר כי לא יודע שזה דבר אסור כגון שסומך על רוב או שטועה בדין ולכאורא יש כאן סברא בשם עור שבמקום שחסר לו ידיעה מציאותית ואם היה יודע ודאי היה עושה אחרת יש לו שם עור אבל במקום שיודע הכל רק טועה בשיקול דעתו מה ההלכה אין לו שם עור ובאופן אחר יש לומר דיסוד החילוק בין הכרעה של שאר דיני התורה לבין ההכרעה לסמוך על מה שאדם סבור וצ"ב החילוק בזה [ובאו"ז סימן תר"ג למד מב"ש וב"ה שאסור להכשיל גם אם האוסר טועה במציאות דהינו שמה שאור לו מצד אלו ואלו דברי אלקים חיים זה לא יותר סיבה לאסור ואם האיסור מצד עיצה שאינה הוגנת יתכן שא"ש הדמיון]

והנה לפ"ז שבמקום שאדם סבור בהכרעת ההלכה שזה כך יש בזה היתר מיוחד שזה חשיב היתר גם אם זה אסור לפ"ז יתכן שגם לפר"ח שמי שמתיר אין לפני עור לתת למי שאוסר אבל גם הפוך אין בזה לפני עור שודאי שכלפי המתיר אין זה איסור מצד שהשני חושב שמותר וזה רק סברא שזה מדפקיע מזה שם איסור וצ"ע

### בדין מסייע לידי עוברי עבירה בנ"ל

ד] והנה בדין לפני עור בקאי בחד עברא דנהרא אין איסור לפני עור אמנם יש איסור מדרבנן של מסיע ידי עוברי עבירה והנה באיסור זה מצאנו ג' ביאורים א. שזה לפני עור מדרבנן ולפ"ז זה נוהג גם בעכו"ם וכן הוא ברמ"א יור"ד קנ"א ב. בריטב"א ע"ז ו: מבואר שזה מצד ערבות ובכת"ס ביאר שזה מצד מצות תוכחה ועיין מ"ב שמ"ז סק"ז שפסק בשם המג"א שאין מסיע בעכו"ם רק שהחמיר בגדרי חד עברא דנהרא ע"ש והנה יש לדון לשיטות שיש לפני עור באוסר שנותן למתיר האם יש גם האיסור של מסיע והנה אם זה אסור בעכו"ם דהינו שזה מגדרי לפני עור לכאורא יש איסור אמנם אם זה רק ערבות או תוכחה בזה ודאי מסתבר שאם הוא עושה כדין זה לא שייך ולהכרעת המ"ב שאין בעכו"ם א"כ יש להקל בזה

ובדין מי שמתיר שנותן לאוסר בזה אם נימא כנ"ל שיסוד האיסור מצד עיצה שאינה הוגנת מסתבר שגם כאן זה כך אמנם אם נימא שזה מצד שכלפיו זה דבר האסור יש לדון שדין תוכחה ודין ערבות לא שייך בדבר שהוא נוקט שזה היתר וצ"ע

### במקום שהמכשיל מסופק וכן במקום שהנכשל לא יודע ההלכה

ה] והנה בפשוטו עד כמה דנימא שבדין לפני עור של איסורים אסור מצד העבירה שיש כאן בעולם וגם אדם שס"ל שמותר חשיב עבירה א"כ לכאורא גם מי שמסופק מה ההלכה אסור לו לתת למי שאוחז שמותר אמנם עיין כתב סופר שהביא כמה גמרות שאמוראים שהסתפקו או שלעצמם לא רצו להקל ששלחו למי שמתיר [חולין מ"ד. קמ"ח. צ"ט.] דהינו שאין איסור לתת למי שנוהג כדין רק אם לו ברור שזה אסור [וע"ש שדיק שגם במקום שנטה לאיסור שלח למי שמתיר] וצ"ב הסברא בזה אמנם יש לדון ששם זה בגדר חד עברא דנהרא כיון שהשואל יכול לשאול מישהו אחר אמנם יש לדון שכיון שעכשיו בפועל היה שואל אותו ועושה כפי הוראתו זה כמו חד עברא דנהרא וצ"ע בזה

והנה יש לדון עוד במקום שמכשיל חילוני שלא איכפת לו מהיהדות האם כיון שיש שמתירים מותר לתת לו לדעת המבי"ט או שזה אסור והנה מסתבר שאם זה איסור דרבנן שגם אם היה שומר תו"מ היה דינו להקל מדין ספק דרבנן להקל מסתבר שמותר אמנם אם זה דאוריתא שצריך להחמיר בזה לכאורא יש כאן לפני עור דרק אם הוא מתלמידי המתיר מותר לו להקל וחשיב דבר היתר ומסתבר שגם אם אדם שומר תורה ומצות ונוהג תמיד כמו שמי שמיקל אם על פי ההלכה אין לו סיבה לנהוג כך יש בזה לפני עור וצ"ע [והדבר נפ"מ במי שעובד במשרד חלוני ועושה פעולות בנקאיות שיש בהם שאלה של ריבית ויש מקילים בזה כגון לסמוך על האגרות משה שבבנק אין ריבית שהוא דעת יחיד ובפשוטו זה נגד הראשונים שכה"ג יש בזה לפני עור]

### בדין אמירה לישראל שיאסר מצד אמירה לעכו"ם

ו] והנה בעיקר הנידון לעיל האם יש לפני עור במקום שהאוסר נותן למכשיל הנה עיקר הנידון הוא במקום שנותן לצורך הנכשל אמנם יש לדון האם זה גם סיבה להתיר כשמבקש ממנו שיעשה בשבילו ובפשוטו עד כמה שאין בזה לפני עור גם אם עושה לצורכו זה מותר וכן מבואר בשער המלך שנידונו האם אדם שלא מדליק נר מחלב יכול לבקש ממישהו אחר שידליק בשבילו אמנם עיין ב"י סימן תרכ"ד שהביא תשובה מהמהר"ם מרוטנבורג שהיו שמחמירים שלא לאכול בשני יו"ט של יוה"כ וכתב שאסור להם לומר לישראל אחר לבשל להם ואם יבשל זה יאסר להם ויכולים לסמוך שלא בישל להם מצד שמכשיל אותם בלפני עור דהינו שנקט שבדין אמירה לעכו"ם התחדש שגם אם יש ישראל שס"ל בנידון מסוים שזה אסור וחברו חולק עליו א"כ יש כאן איסור אמירה לעכו"ם וכן יש בזה האיסור של עכו"ם שעושה מלאכה לצורך ישראל ועיין משאת משה סימן ד' שבאמת דן לאסור גם מגדרי אמירה לעכו"ם ועיין אורחות שבת ח"ג סי"ט הערה ד' שהאריך בזה [והנה אם לא נימא כן יצא שבכל דבר שיש מתירים והוא ס"ל לאסור אסור על ידי אמירה לעכו"ם ומותר לומר לישראל חברו]

והנה לגבי פירות שביעית בפירות נכרים יש הרבה שס"ל שהכרעת ההלכה היא לאיסור ובכל אופן קונים מחנויות וס"ל שהאיסור סחורה רק על המוכר ואין כאן לפני עור דיש כאן על מי לסמוך אמנם לנ"ל יש לדון שיש כאן איסור אמירה לעכו"ם אמנם יתכן שכאן המוכר לצורך עצמו ולא לצורך הקונה אמנם אם יקנה משכנו שכאן הכל נעשה צורך הקונה יש מקום לאסור וצ"ע בזה

והדבר נפק"מ גם לגבי בישול אחר בישול בלח שהמחבר נקט לאיסור כל שזה כבר לא יד סולדת והרמ"א נקט שזה מותר ויש לדון האם ספרדי יכול לבקש מאשכנזי שיחזיר מאכל על האש ובפשוטו זה תלוי במחלוקת המבי"ט והשער המלך אמנם לנ"ל כאן שעושה בשבילו זה אסור אמנם אם אשכנזי יבקש מספרדי שיתן לו להחזיר אצלו על האש שעושה לצורך עצמו אין לאסור מצד אמירה לעכו"ם רק מצד לפני עור אמנם אם יכול להחזיר במקום אחר וננקוט שגם אם זה ישראל חשיב חד עברא דנהרא א"כ יש להקל כנ"ל שאין כאן איסור מסיע אמנם יתכן שגם למחבר זה רק בגדר ספק וממילא יש להקל כנ"ל סק"ה

והנה יש לדון בכל הנ"ל גם מצד לא תאכילום דשם הרי הקטן פטור מהמצות וכל אופן האסור ובהכרח שזה מצד הגדול שלא יגרום שהקטן יעשה דבר האסור ושם בפשוטו זה ודאי תלוי בגדול וכל שביחס לגדול זה אסור אסור להאכיל את הקטן והנה בפשוטו אין איסור לא תאכילום בגדול כמבואר בפמ"ג שמ"ג ובאחיעזר ח"ג פ"א סק"ז אמנם המשאת משה ס"ד ובזכרון יוסף סימן ו' ובאמרי בינה שבת ח' [הובא בהרימו מכשול פ"ג ס"ח] נקטו שיש איסור גם בגדול ולפ"ז כל שזה גדר של לא תאכילום אסור גם במקום שמכשיל את המיקל אם לא שנחדש שגם בקטן כל שגם עד כמה שהיה גדול כך היה דינו לנהוג אין בזה לא תאכילום וצ"ע בזה

### רשימות

עיין חידושי הגרש"ר כתובות סימן י' שהביא הנידון אם מי שעשה שויה יש דין להפרישו מלהכשיל מי שכלפיו אין שויא וכתב שהשער המלך דימה לנידון של מי שס"ל שזה אסור האם מותר לתת למי דס"ל שזה מותר וכתב הגרש"ר דיש לחלק דשויא אין נאמנות כלפי מישהו אחר וממילא כיון שכלפי הנכשל אין כאן נאמנות ממילא גם כלפי זה אין שויא ואין זה דומה לאיסור גמור שבזה יתכן שודאי יש בזה לפני עור

לגבי לפני עור באונס עיין תוס' חולין צ"ה לגבי בגד שאבד כלאים שאסור למכור לעכו"ם שזה רק דרבנן מצד שהמוצא יוכל לסמוך על רוב