אלו מציאות - מאור התלמוד
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא

**אלו מציאות**

**דף כא.**

**רש"י סד"ה מעות מפוזרות: והוו להו הפקר –** מכאן הוכיח התרוה"כ סי' רס"ב דשיטת רש"י שיאוש מטעם הפקר. וכונתו שהחפץ נחשב כמופקר בכך שכבר יצא מרשות הבעלים, ע"י שנתייאשו [אך אין הכונה שיאוש נחשב כ'מעשה' הפקר שהרי יאוש מועיל בדבר שאינו ברשותו כמו בגזילה על אף שאינו יכול להפקירה].

אך בתוס' ב"ק סו. כ' דיאוש אינו כהפקר, וביארו האחרונים [נתיבות רס"ב. ג וקצות תו. א] שעדיין לא יצא מרשות בעלים ורק היתר זכיה יש בו.ועיין מחנ"א זכיה מהפקר ז'.

**דף כ"א ע"ב**

**יאוש שלא מדעת –** ביסוד מחלוקתם ביארו רבותינו האחרונים שאביי סובר שבעינן יאוש בפועל, אך שיטת רבא שסגי בזה שנמצא החפץ במצב הנחשב אצל העולם כאבוד ומתייאשים ממנו, ועל אף שבפועל לא נודע לבעליו כלל, מ"מ סגי במצב החפץ מצ"ע לקבוע החפץ כמי שנתיאשו בעליו ממנו.

וזהו שכתבו התוס' בד"ה לכי נפל דבאבידה שיש בה סימן אף אם נתייאשו הבעלים לכשנודע להם, מ"מ אין כאן דין יאוש מתחילתו הואיל ומתחילה לא היה החפץ עומד לייאש, וכונתם כמשנ"ת שלדין יאוש של"מ בעינן שהחפץ יהיה מצ"ע במצב 'מיואש'.

ואמנם בכל דבר הנצרך ל'מעשה' הפועל את החלות כמו בקנין וכדו' לא שייך נדון זה שיחול הדבר קודם שיפעלנו האדם, ורק בכגון יאוש שאין האדם מצידו מחיל כלום בדבר וק שממילא הותר החפץ ע"י יאוש, בזה נחלקו אביי ורבא אם שייך לדון מצב זה שנחשב כמי שנתייאשו הבעלים ממנו. [ולקמן כג. יתבאר שמחלוקת זו אינה דוקא ביאוש דממון אלא בכל גוני דסגי ניחותא והתרצות כמו בהכשר זרעים לטומאה וכדו' עי"ש]. (עי' בזה בחי' הגרנ"ט סי' קנ"א, ובשערי ישר ה.יב, בחי' הגרש"ש כאן, ובקה"י, ובשיעורי הגר"ש סי' ז').

אמנם עיין להלן (כב: ד"ה מנין לאבידה) שיש לצדד שגם אביי מודה שיאוש ב'כח' מועיל, ורק דפליג אם דבר שאין בו סימן נחשב כיאוש בכח.

**עוד שם –** נתבאר שלרבא סגי במצב החפץ לקבוע היאוש. ויל"ע אם עכ"פ לבסוף בעינן שיתייאשו הבעלים ומהני יאוש זה למפרע בהיות החפץ מצ"ע במצב של יאוש, או"ד שא"צ שיתייאשו הבעלים וסגי בעצם מצב החפץ שעומד במצב מיואש. ובריטב"א כ' בביאור דברי רבא שיאשל"מ הוי יאוש אף אם לא נתיאשו לבסוף דכיון דלית בה סימן כאבודה ממנו ומכל אדם דמי, ומבואר א"כ דא"צ ליאוש הבעלים כלל. עי' קה"י סוס"י כו.

אמנם מדעת הראב"ד בשמ"ק מבואר דפליג שהק' במה שונה מח' אביי ורבא מנדון דברירה עי"ש. ומבואר שנוקט שיתייאשו בעלים לבסוף, וכן דייק בקה"י מתוס' לקמן כו: וכ"מ בתוס' כב: ד"ה דלאו עי"ש.

**גמ' בדבר שיש בו סימן וכו' ל"ה יאוש דכי אתא לידיה באיסורה אתא לידיה –** בביאור דין זה דלא מהני יאוש שבאיסור אתא לידיה נחלקו הראשונים, שבריטב"א ובמלחמות (לקמן כו:) מבואר שכיון שנטלם ע"מ להשיבם הרי שבזה נעשה שומר לבעלים ועי"ז נעשית ידו כיד הבעלים. ולפי"ז דוקא אם נטל האבידה ע"מ להשיבה, אך בנטלה ע"מ לגזלה שאינו נעשה שומר עליה בזה מהני יאוש כבכל אבידה.

אך תוס' ב"ק סו. (ד"ה הכא) ביארו שמכיון שכבר חל חיוב השבה על המוצא כשהגיע לידו קודם היאוש, אין בכח יאוש לפוטרו מחיוב ההשבה מאחר שכבר נתחייב בה. וממילא עולה מדבריהם שאף שכונתו לגוזלה ולא להשיבה, לא יהני יאוש לפטור מהשבה.

ובגדר ד' הרמב"ן ביאר הנתיבות רנ"ט.א שכונתו שיאוש מועיל ב'אבידה' שאינה ברשותו דוקא, וכל שנמצא ברשותו המשומרת לו או ביד שומר שידו כיד בעלים שוב לא נחשב לאבידה וממילא לא שייך בזה דין יאוש. אמנם הקצות רנ"ט.א פי' ד' הרמב"ן באופ"א עי"ש [[1]](#footnote-2) ועיין ברעק"א בסוגיין שהוכיח מדברי תוס' בכמה דוכתי (להלן כו. ד"ה בכתל חדש ובד"ה וניזיל. וכן הוכיח מחנ"א ז' מקנין חצר) שחולקים על הרמב"ן וס"ל דמהני יאוש גם במה שברשותו. ובשער"י ה. יב סוד"ה עוד נראה לי דחה ראיה זו.

**גמ' אע"ג דשמעינן שמיאש לבסוף וכו' באיסורא הוא דאתא לידיה –** דין זה הוזכר בסוגי' לגבי דבר שיש בו סימן. אמנם בריטב"א (ד"ה אביי) כתב כן אף לגבי דבר שאין בו סימן. וכן משמע לכאו' מפשטות הסוגי' שמקשה כאבידה שאין בה סימן והא לא ידע דנפיל מיניה, ומשמע שמטעם זה כלל אין לו זכיה אף לאחר יאוש.

אמנם העירו האחרונים [רעק"א ואמר"מ לז. ה] שמסברא י"ל שאין חיוב השבה כלל בדבר שאין בו סימן שאינו יודע למי להשיבו [וכן משמע בחהר"ן להלן כה:]. וממילא אין להחשיבו בכך כמי שבאיסורא אתא לידיה [הן לדעת הרמב"ן הנז"ל שע"י חיוב ההשבה נעשה המוצא כשומר לבעל האבידה, והן לדעת התוס' שכבר נתחייב בהשבה].

ולפי"ז יש לעיין מקו' הגמ' על אביי שהרי אלו שלו, שבקל ניתן לתרץ שהם שלו לאחר שנתייאשו בעליו. וצריך לפרש קושיות הגמ' שמשמעות הלשון הוא שזוכה מיד באבידה שאין בה סימן, ולא רק לאחר שמתייאשים הבעלים, עי' בזה באמרי משה. וע"ע משנ"ת להלן בתוד"ה ת"ש.

**תוד"ה תא שמע וי"ל דברייתא אלימה ליה לאקשויי וכו' אע"ג דאיכא סימן –** צ"ב מהי המעלה בכך שיש סימן סו"ס גם אבידה זו שיש בה סימן עתיד להתייאש ממנה לכשידע, ושווה א"כ לאבידה שאין בה סימן לגבי דין יאוש שלא מדעת.

עין ברעק"א ואמר"מ הנ"ל שהאריכו בזה, ותו"ד שבמעות שאין בהם סימן אין כ"כ ראיה שזכייתו בהם כשמצאם משום יאשל"מ, די"ל שאמנם ל"ה יאוש ואינו יכול לזכות בהם לפני שנתייאש, אך לכשיתייאשו בעליו יזכה בהם מכאן ואילך, ומשום שבאבידה זו שאין בה סימן אינו מחוייב בהשבה (וכמשנת"ל מחהר"ן) ולכך איננה נחשבת כבאיסורא אתא לידיה. ורק במעות שיש בהם סימן ניתן להקשות על אביי, שאם אין בהם יאוש בתחילה וכבר נתחייב בהשבה בעת מציאתם, שוב לא יהני יאוש הבעלים לכשיודע להם שבאיסורא אתא לידיה. ולזה עיקר קושיית הגמ' על אביי ממעות שיש בהם סימן שבזה מוכרח שנחשב היאוש כבר מעיקרא. עיין בכל זה באמר"מ וברעק"א בשינוי קצת.

**גמ' ת"ש מאימתי כל אדם מותרים בלקט וכו' הנך מעיקרא אייאושי מייאש –**יעוי' משה"ק רעק"א בגהש"ס מעניים קטנים שללא יאשל"מ אי אפשר לומר שמתייאשים בפועל.

ועיין מה שתירץ בשער"י ה. יט [וכעי"ז בקוב"ש ח"ב סי' י"ז ובתורת זרעים פאה ח. א] שמאחר שאין עניים מצויים ללקט פקע חיוב מתנ"ע מעיקרו שלא צוותה תורה לעזוב לעופות עי"ש עוד בביאור מהלך הסוגי'.

**רש"י ד"ה עם נפילתה וכו' מעיקרא מייאש –** משמע שיש לבעלים כונה להתייאש כבר בתחילה. והק' בחמדת שלמה שמאחר שעסקינן השתא בביאור דברי רבא, א"כ אין צריך שיתיאשו בעליו דיאשל"מ הוי יאוש.

תירץ בחמדת שלמה שהיתר התאנים אינו מכח יאוש, שהרי כל סיבת היתר נטילתם הוא רק מפני שאין לבעלים צורך בהם לאחר שנמאסו, ומתורת הפקר הוא, ולגבי הפקר לא מהני להתיר קודם שיפקיר בפועל, שרק ביאוש וכדו' יש היתר שלא מדעת, ולכך הוצרך רש"י שמעיקרא מפקירם בעליהן.

**דף כב.**

**גמ' ת"ש כיצד אמרו התורם שלא מדעת וכו' בעידנא דתרם הא לא הוה ידע וכו' –** ממה שמדמה הגמ' נדון יאוש של"מ לתרומה ולהכשר טומאה מוכח שאין מחלוקת אביי ורבא על עצם מהות היאוש, שהרי אי"ז שייך לנדון תרומה וטומאה, ובהכרח שזהו נדון כללי כל היכן שבעינן להתרצות דעת האדם אם בעינן שיתרצה בפועל. (עי' בזה בשי' הגר"ד ע"ט).

**עוד שם -** בפשטות בהו"א נקטה הגמ' שאפשר להפריש עבור חבירו מדין זכין, ורק שהיות ולא ברור אם זהו זכות עבורו [שמא רוצה בעצמו לעשות המצוה] לזה מהני ע"י גילוי דעתו שלבסוף שזהו נחשב כזכות לו כבר בתחילה על אף שלא ידע מכך. וכן ביאר ברעק"א בדעת כמה ראשונים.

אמנם בריטב"א פי' שפשיטא לגמ' שבעינן שליחות להפרשת תרומה, ובהכרח שמינהו לשליח להפרשת תרו"מ, ואך כיון שלא פי' לאיזה פירות כונתו שיפריש בפשטות הכונה לפירות בינוניים כדרך העולם, ורק היות ולבסוף גילה דעתו שניח"ל ביפות, דנים כמי שמראש שלחו גם לכך. וזהו דומה לנדון אביי ורבא, לדון על דעתו גם כשלא ידע מכך. ע"ע להלן.

**גמ' תרגמה וכו' דשויה שליח וכו' –** ביאור תירוץ הגמ' לדעת הריטב"א, שיש לחלק שבתרו"מ היות ועשאו שליח, ורק שדנים על מה נתמנה אם גם על היפות התמנה מראש, ובזה שפיר יש לחלק בין מינוי שליחות שהנדון הוא מה נכלל במינוי זה לבין יאוש שכלל לא נתיאש.

בפשטות לדעת רעק"א הנ"ל השתא נתחדש בגמ' שלא מהני זכיה ורק ע"י שליחות ניתן להפריש, וממילא אינו ענין לנדון דידן ביאוש. אמנם יעוי' ברעק"א שישנם ראשונים (הרמב"ן גיטין סו) הסוברים שסגי בזכיה לתרומה וא"צ לשליחות, וביאר מהלך הסוגי' לדעתם שנתחדש בקרא ד'גם אתם' שבעינן שכבר בשעת הפרשה יהיה הדבר ברור שזוהי זכות לבעה"ב ולרצונו, ולא סגי בבירור לאחר זמן.[[2]](#footnote-3)

**גמ' אם לא נמצאו יפות מהן אין תרומתו תרומה –** עי' בשמ"ק בשם שיטה שלכאו' ממה דמהני לבעה"ב למחות על הפרשתו יש ללמוד גם לגבי אבידה שאין בה סימן, שגם אם כאשר יוודע לו ימחה ויאמר שאינו מתייאש יתברר למפרע שלא הוי יאוש אף לפי רבא. ודחה השיטה דשאני אבידה שאין בה סימן שאין להתחשב בדעה זו שאינו מתייאש שבטלה דעתו אצל כל אדם.

ובפשטות לדעת כמה ראשונים אין אומרים בטלה דעתו אלא בכגון זוטו של ים עי' לעיל בריטב"א כא: ד"ה רבא וע"ע בראב"ד בשמ"ק שם. ובתוס' להלן עמ' ב' ד"ה איסורא.

**תוד"ה מר זוטרא: חושש מר זוטרא שמא בשעת חלוקה לא יאמר לבעל הפרדס תטול כנגד מה שנטלתי –** היינו שבאמת יכול האריס לחלוק הפירות דגם בלא דעת בעה"ב אך כל זה בתנאי שיהיה בתורת חלוקה שיתן לבעה"ב כנגדו, ואם לא נתן כנגדו נתברר למפרע שאין זו חלוקה ופירות שנתן אינם שלו, ולכך חשש מר זוטרא.

אלא דיל"ע שלאחר שכבר נודע לבעה"ב שנתן להם פירות, א"כ שוב ודאי שינכה לו מפירותיו. ועיין בס' מעייני החכמה שתירץ שהיות וסו"ס אמר בעה"ב ליתן מיפות לא יתלה האריס שאמר משום כיסופא, ומשום כך לא יוריד מחלקו.

**שם בתוס' –** מבואר שאסור ליקח ממון חבירו גם אם בטוח שיסכים לכך בעה"ב לכשישמע. ובש"ך שנח. א כ' לחלק בין אבידה שכל היתרה משום יאוש שבעל כרחו מתייאש, לבין דברים שרוצה בעה"ב שבזה ודאי מותר ליקח מתוך ידיעה שיסכים אח"כ כשיודע לו.

וכבר עמד הש"ך להעיר על זה ממה שמשווה הגמ' דין תרומה וטומאה ליאשל"מ, שהרי דעת בעה"ב החפץ בתרומה או במשקין שע"ג הפירות אינה דומה ליאוש דאבידה, שהרי איננה בע"כ. וכ' לתרץ דשאני תרומה וטומאה שבעינן ידיעה ממש. עכ"ד והו"ד בקצות רס"ב. א.

ועיין בתש' עוני"ט יו"ד סי' קי"א מה שהאריך בביאור ד' הש"ך ותו"ד שכל מה דסובר אביי שלא מהני יאוש למפרע היינו דוקא בדברים המחדשים דין כקנין וכדו', אך בדברים שמהני בהם מה שאין עיכוב מצד הבעלים ודאי שמודה אביי דמהני למפרע. ולכן להשתמש בממון חבירו די בכך שאינו מקפיד עליו חבירו [על אף שאין כאן הסכמה המועילה לקנין, מ"מ סגי להיתר שימוש מה שאינו מקפיד]. ומשא"כ באבידה היתר היאוש לא מחמת שאינו מקפיד, אדרבה מסתבר שמקפיד שיזכו בשלו, ורק שנתחדש מן התורה היתר זכייה ע"י היאוש, ונמצא שלכך בעינן לדעתו ב'חיוב' ולא רק שלא יקפיד, ובזה קי"ל כאביי דלא אמרינן למפרע. עי"ש עוד בהגה"ה.

**דף כב ע"ב**

**מנין לאבידה ששטפה נהר שהיא מותרת וכו' –**בגדר היתר זוטו של ים נחלקו הראשונים, אם מהיתר התורה לממון גם אם לא מתייאש וכמבואר ברשב"א לעיל כא: או שגדר היתר זה שבודאי מתייאש, וכמו שכ' הראשונים שגם אם אומר שאינו מתייאש אינו נאמן או עכ"פ בטלה דעתו אצל כל אדם, עי' בריטב"א לעיל וכן מבואר בר"מ פי"א הל' י', וכן מבואר בשי' רש"י ב"ק סו. שלמד לכל דין יאוש מדין זוטו של ים.

אלא שלפי' זה יל"ע שהתינח כששמע, אך קודם ששמע הכיצד הותר החפץ שהרי קי"ל דיאוש שלא מדעת ל"ה יאוש, ועי' במיוחס לריטב"א כב. שביאר הא דאכלו אמימר ורב אשי על אף שלא ידע מ"מ מהני משום שודאי יתרצה בעתיד וכמו שמצינו שהותר זוטו של ים עי"ש. ומבואר א"כ שהיכן שישנה ודאות גמורה שיתרצה, מודה אביי שיאוש שלא מדעת הוי יאוש. עי' בגדר הדברים מש"כ הגרש"ר סי' ח' להוכיח שגם אביי מודה שסגי ליאוש מה שב'כח' ישנה סיבה ליאוש ורק דפליגי אימתי נחשב שיש כאן סיבה מושלמת ליאוש.

וע"ע בגדר דין 'אבודה ממנו' מש"כ בחי' מרן ר"י"ז הלוי סוף הל' גזילה.

**רש"י ד"ה באגא בארעא וכו' אלא הולכין אחר הרוב –**הק' מהר"ץ חיות דהא קי"ל דאין הולכין בממון אחר הרוב. ובפשטות הלא כל מה שמצינו שאין הולכין אחר הרוב היינו דוקא להוציא ממוחזק, וכאן אין האבידה ביזקת המאבד, וכמש"כ תוס' להלן כג. ד"ה והא איכא. וע"ע להלן רש"י כד: סוד"ה מי קתני ובמשנ"ת שם. [ולכאו' יש עדיין לדון משום מר"ק שאין הרוב מוציא ממנו עיין בזה קונה"ס ו. י"א, ועיין].

**במחלוקת בסימן העשוי להידרס –** בפשטות מחלוקתם בדעת בנ"א אם סומכים על סימן זה שאינו ראוי לקיום, וכ"כ רעק"א לעיל כא. (בתוד"ה כריכות עי"ש במוסגר) שמחמת שמצוי שידרס מתייאש.

אמנם בספר מעייני החכמה ביאר שאמנם לכו"ע י"ל שמתייאש, אך היות וכל יאושו מחמת מחשבתו שנדרס הסימן, בזה י"ל שבאופן שמצאו עם סימניו בלא שנדרס, הרי"ז יאוש בטעות, ובזה נחלקו אמוראי אם יאוש בטעות בטל היאוש ככל חלות הנעשה בטעות.

ובעיקר נדון זה דיאוש בטעות עיין היטב בגרש"ר סי' כ' ד"ה וע"כ וד"ה וכן [ועיין תוס' ריש פרקין נקטו בפשיטות שבכה"ג הוי יאוש עי"ש בקושייתם שבלא ידע היכן נפלו אם ברה"ר או ברה"י מתייאש מחמת צד זה שנפל ברה"ר, ומהני יאושו].

**בנדון אם מקום הוי סימן –** יעוי' בחזו"א שפי' הצד שאינו סימן שהיות ועומדת האבידה להנטל ע"י המוצאה והיינו שאיננה קבועה כאן, א"כ י"ל שאין מקום המציאה נחשב בהכרח למקומו של ראשון, שכל מציאותה שם היא ארעית, וא"כ יתכן ללומר שאבידתו ניטלה ע"י אחר וזו המציאה של אדם אחר. עי"ש עוד מה שחילק בדין זה לבין מצא פירות ליד הכלי.

**רש"י ד"ה מכריז מקום: ואינו מכריז שם האבידה אלא שם המקום וכו' –** ברור שרש"י מודה לאפשרות הכרזת האבידה, שהמאבד יתן סימן מקום וכמש"כ להדיא להלן כג: ד"ה איכא דאמרי, וכן דייק הפנ"י בלשון מחלוקת רבא ורבה אם מקום הוי סימן שבהכרח מודה רש"י שהמאבד נותן המקום כסימן. ורק בגוונא דידן של כריכות ברה"י המוצא מכריז מקום. ובפשטות החילוק כמו שמבואר ברעק"א כאן, שבאמת צריך המוצא בהכרזתו לקרב הענין כמה שיותר לבעל האבידה שיחפש וידע ויזכור מאבידתו, שבאופן זה של הכרזת המקום קל יותר. אך כל זה בדרך של הינוח שיודע ממקומו ובכך יזכר, אך באופן שנפל ממנו אין טעם להכרזת המקום שלא יזכר בכך.

**תוד"ה אי דליכא: וכן לקמן דקאמר כדי שילך שלשה וכו'** - בביאו"ד יעוי' במהר"ם שהוק' לתוס' על פירושם שנדחקו לפרש לשון הכרזה על המאבד, והוק' להם שמצינו לשון הכרזה על המוצא שילך שלשה ויכריז. ולזה פירשו שגם שם קאי על המאבד.

**תוד"ה אי דליכא: וי"ל דהתם נמי לאו משום שהוא חשוד לשקר וכו' –** בפשטות חלק מסיבת דרישת הסימנים להוכיח שאינו רמאי וכמבואר להלן דף כ"ז וכמו שהאריך בקה"י סי' כ"ט סק"ג, ורק שכונתם שעצם הדבר שכוון החפץ נחשב כסימן מספיק להוכיח שאינו רמאי, וכל כונתם שעדיין יש לחוש שמא איתרמי חפץ נוסף דומה. עי"ש בסק"ו. אלא דיל"ע שעד כמה שנחוש לאיתרמי ואין זה חפץ שלו, א"כ כבר אין הוכחה מכך שכיון החפץ, ושוב יש לחוש לרמאות.

וצ"ל כמו שכ' באבהא"ז (י"ג מגזילה ה') שעצם זה שאמר את שם האבידה מוכיח שאבד לו הדבר שאין אדם נכנס לספק גדול כזה לנחש שם האבידה, עי"ש שהוכיח כן מדברי הרמב"ן לקמן[[3]](#footnote-4). וע"ע במח' הקצות והנתיבות המובא לקמן כה.

**דף כ"ג ע"ב**

**גמ' א"ר זירא מתניתין וכו' אביי אמר אפי' לתימא אידי ואידי ברשום וכו'.-** שיטת רש"י דהא דמבואר ברשום דהוי סימן, היינו בעצם זה שהחבית רשומה. ותמהו הראשונים דמאחר דכולם רושמים חביותיהם אין בזה כלל סימן, ולכן פירשו שכל אחד עושה רשימתו שונה משל חבירו כמבואר בתוס'.

וביאר ד' רש"י פי' בשמ"ק דסובר דרשום נחשב דוקא בסגירה השניה שסוגרים וטחים לאחר שנפתחו החביות מסגירתם הראשונה (ורק בסגירה שנייה זו עושים עם יותר טיט מסביב למגופה) וכמדוייק בלשון רש"י ד"ה ברשום שכ' על הסגירה השניה נחשבת לרושם.

וממילא מיושב מאוד דבזה נחלקו ר"ז ואביי דלר"ז בכל זמן רשום (ר"ל הסגירה השניה) הוי סימן, ולאביי נחשב לסימן רק קודם שנפתחו האוצרות שאז כל החביות עדיין סגורות בסגירתם הראשונה שעדיין אינם רשומות, וממילא אם ימצא חבית רשומה בזמן זה נחשב לסימן טוב.

**גמ' אמר רב מרי מ"ט אמור רבנן רקתא דנהרא ל"ה סימן וכו' א"ד מ"ט אמור רבנן מקום ל"ה סימן-** מפרש"י מבואר דב' הלשונות קאי במוצא ברכ\קתא דנהרא, ונפ"מ ביניהם בנותן סימן מקום מדויים ברקתא דנהרא אם נחשב לסימן דלל"ק הוי סימן ולל"ב ל"ה סימן.

ומה דלא פירש"י כפשוטו דעסקינן בנידון היסודי אם מקום נחשב לסימן, ביאר בשמ"ק דהוק' לרש"י שבסוגי' לעיל כ"ב: נחלקו בזה אמוראי הלשון הנז' בסוגיי' דאמור רבנן מקום ל"ה סימן.

[ובאמת שרש"י כ"ב: ביאר דברי הגמ' דמכריז מקום היינו דהמוצא מכריז שמצא במקום זה, וא"כ לכאו' אי"ז שייך לנד"ד דהמאבד מביא המקום כסימן, כבר ביאר בפנ"י שם דרש"י פירש כן מהכרח לשון הגמ', מכריז מקום אך מודה רש"י דפלוגתא דרבה ורבא איירי כפשטה שנותן המאבד סימן מקום וכדמוכח בסוגיין].

**גמ' אמר ר' אבא משום יאוש בעלים נגעו בה דחזא דקדחי ביה חלפי-** הק' הר"ן ונמ"י דיזכה בעל מעצרתא באבידתא בקנין חצר מיד כשנתייאשו הבעלים. ותירצו דכיון שהיה בחצירו קודם יאוש לא עדיפא חצרו מידו דבאיסורא אתא לידיה לא זכי בה. [וכעי"ז כ' הרא"ש כו. עי"ש מהרש"א ומהרש"ל].

וצ"ב שהרי נת"ל בדברי הרמב"ן דסברת איסורא אתא לידיה מחמת חיוב השבה שנתחייב בה, וא"כ הדין נותן שבחצר אין חיוב זה וממילא תזכה לו חצירו לכשיתיאש. (וכן הוכיח מחנ"א הל' קנין חצר סי' ה' בדעת הר"מ שאין בחצר סברת איסורא אתא לידיה) וביאר בחזו"א (ב"ק סי' י"ח סק"ד) ובאמרי משה (ל"ז ב') שאמנם אין חיוב אין חיוב השבה כשמונח בחצר, אך מ"מ דין הוא בקנין חצר שכל שבידו לא היה זוכה, חצירו לא עדיפא. (וכ"כ מחנ"א שם בדעת כמה ראשונים).

**גמ' לאהדורי לצורבא מרבנן בטב"ע –** הק' הראשונים דאם מחזירים בטב"ע [וכמו שהוכיח תוס' כד. ד"ה ומודה עי"ש שאף לרבנן מחזירים]. מדוע נזכרו במשנה מציאות שהרי הם של מוצאם והלא צריך להכריז משום צורבא מרבנן. תוס' שם ביארו שחיוב הכרזה לצו"מ דוקא במקום דשכיחי רבנן, ובראב"ד בשמ"ק פי' שחיוב הכרזה זו רק בבתי מדרשות.

**החזרת אבידה בטביעות עין –**תמהו האחרונים במה שונה אבידה שמחזירים בטביעות עין מה שבעלמא בעינן בירור גמור, וממנ"פ אם משום שסגי בטענת ברי שטוען המאבד, מדוע אין נותנין בטענה זו לכל אדם.

ועיין בשער"י שער ו' פי"ד (וע"ע אביעזרי י"ד מגזו"א הי"ב) שכל מה דבעינן לממון ב' עדים היינו דוקא כאשר יש נדון בין ב' צצדדים הטוענים זה כנגד זה, אך נדון דידן שאין אחר הטוען בעלין על האבידה הרי דינו להנתן להטוען ברי שאבד לו [ואף בלי שיתן סימנים], אלא שנתחדש בפרשת אבידה 'דרשהו' לברר שאינו רמאי[[4]](#footnote-5).

ובאחיעזר (ח"א סי' י"ד ג' וכעי"ז בפרי יצחק) ביאר באופן אחר שבאמת בדין היה לדון ממון זה ע"י ב' עדים בלבד ככל דין ממון, ובא הכתוב להקל משאר דיני ממון שסגי ליתן לתובעו כשנודע בו שאינו רמאי.

**עוד שם –** נחלקו הראשונים כשמעיד אדם שאבידה זו של חבירו ע"י טביעות עין, שלדעת הר"ן חולין צו. שכל אדם יכול להעיד על חבירו בזה שכלפי אחר לא חיישינן למשקר. אמנם דעת ריטב"א גיטין כז. שהרי דין ככל דיני ממונות דבעינן ב' עדים. עי"ש בשער"י בביאור מחלוקתם.

**טביעות עין לע"ה –**בפשטות וכן נקטו רוב הראשונים (עיין רשב"א ועוד בגיטין כז: ותוס' חולין צ"ו) מעלת ת"ח לטביעות עין שלא חיישינן שמשקר [ולכן נת"ל מהר"ן שאף ע"ה יכול להעיד לאבידת חבירו בטב"ע]. אך שיטת רש"י גיטין שם שלע"ה אין אפשרות להבחין בטב"ע עי"ש.

**גמ' בהני תלת מילי עבידי רבנן דמשנו במילייהו וכו' –** מבואר שמותר לשנות בשביל מדות טובות, וכמבואר בפרש"י. ועי' בשערי תשובה אות קפ"א שכ' 'התירוהו לצורך קיום מצוות ודרישת שלום' (ועיין היטב מהרש"א יבמות סג. שלצורך מצוות כיבוד אב מותר וראוי לשנות).

וגדר הדברים יעוי' בתוס' בסוגיין שכ' שהיתר השינוי כולו נכלל בגדר של 'דרכי שלום' (המבואר ביבמות סה:). וביאור דבריו כ' הדרישה סוס"י רס"ב שלדעת התוס' 'דרכי שלום' הכונה לכלל דרכי התורה שכל דרכיה דרכי שלום.

**עוד שם –** מעיקר היתר זה שהוצרכו להתיר לשנות בהני תלת מילי לכאו' מוכח שאיסור שקר נאמר בכל מילי, ואף בדברים של מה בכך.

ובעיקר איסור השקר אימתי נאסר נחלקו בו ראשונים: ששיטת היראים מצוה רל"ה שנאסר מן התורה רק כאשר הדבר גורם לנזק כל שהוא לחבירו [בממון או בצער הגוף וכדו'] דומיא דקרא דמדבר שקר תרחק האמור בדיינים בפר' משפטים דסמיך ליה ונקי וצדיק אל תהרוג.

ושיטת ספר החרדים פר' יב אות כ"ו 'מצות עשה לדבר אמת אפי' במילי דעלמא דליכא בהו דררא דממונא' (וכן משמע בתוס' רא"ש ב"ב דף פ"א, וכמו שהוכיחו בדעתו בארצות החיים סי' כ"ו סק"ב ובהג' ברוך טעם לטו"א מגילה כ:).

ובפשטות מסוגיין מוכח כשיטת החרדים שבכל מילי נאסר. וכןכ' החזו"אבס' אמונהובטחון (פר' ד. יג) שכ' וז"ל 'והנהשינויהדיבורמאמיתתהמדוברבשםשקריקרא, וגנותהשקראינובשבילהמרמהשבו- שמשתמשבשקרובשבילריוחהמקווהלוברמותואתרעהו, אלאאףשינוישאינומשמשלגורםשלהונאה, כסיפורשלמהבכךבשםשקריכונהובכללעווןהשקרהוא. וכמושאמרובהניתלתמילימשנירבנן' עכ"ל.

וצריך לומר בדעת היראים כמושמשמעבמסילת ישריםבפי"אשהביאגמ' זובזה"ל: וכבראסרולת"חלשנותבדיבורוחוץמשלשהדבריםע"כ. מבוארשאדרבהאיןמעיקרהדיןאיסורשקרבדבריםמעיןאלו, ורקשאסרולת"חלפידרגתולשקרבכלאופןשהוא(עי' לשוןהר"מבהל' דעותפ"ההל' ז').

ע"ע בכל זה בדרך אמונה הל' ביכורים פ"ד הל' ד' בביאוה"ל.

ויש לציין דעת אבן עזרא (שמות כז.ג) שרק בדיינים נאסר שקר מן התורה. וכן האריך להוכיח הגר"י פערלא לס' המצוות לרס"ג (ח"א סוף מצוה כ"ב).

**עוד שם –** מדברי התוס' דכייל לכל המותרים לשנות משמע שלכולם דין היתר אחד להם [וכמש"כ שהכל מפני דרכי שלום]. אך יעוי' ברי"ף כאן שחילק בין ההיתרים שמפני דרכי שלום מצוה לשקר והני ג' מילי דסוגיין הוי רשות.

**נקודות נוספות לעיון:**

**א.** יל"ע אם היתר זה שמותר לשנות בהני ג' מילי בגדר 'דחויה' או 'הותרה', נפ"מ לכאו' אם מותר להכניס עצמו למצב כזה בידעו שיצטרך לשנות. [ועי' ח"ח הל' רכילות כלל א' סעיף ח' באר מים חיים סקי"ד].

**ב.** יל"ע אם היתר זה שמותר לשנות האם גם הותר במקום שמזיק להשני. [בפשטות מסתבר שאין להתיר שקר המזיק בשום אופן וכן מ' בשע"ת שער ג' קע"ה-קפ"ו].

**ג.** יל"ע אם איסור שקר מעבירות שבין אדם לחבירו או מבין אדם למקום. [בפשטות תליא בסוגי השקר השונים, שבאיסור המזיק מסתבר שבין אדם לחבירו הוא, אך לחרדים שאסור השקר אף במילי דעלמא מסתבר שבין אדם למקום בלבד הוא, וא"צ לבקש מחילתו על כך].

**ד.** יל"ע אם הצורך של מפני השלום וכדו' מתיר גם איסורים אחרים כמו מוציא שם רע [עי' בתשו' רמ"א סי' י"א שהתיר גם הוצאת ש"ר עי"ש. וציין לדבריו בהג' רעק"א על הר"מ פ"ג מסוטה ה"ד].

**דף כד.**

**גמ' וכן היה ר"ש בן אלעזר אומר המציל מן הארי וכו' לפי שהבעלים מתייאשין מהם –** לעיל כב: נזכר שנחלקו הראשונים בגדר היתר זוטו של ים אם משום יאוש בעלים או דאפקריה רחמנא, והנה לשיטות שמשום יאוש הוא מבוארת הסוגי' כפשוטה שכל גוני הותרו מפני יאוש בעלים, אך לדעת הראשונים שמטעם שהפקירה תורה, צ"ל שטעם זה שנתייאשו הבעלים קאי רק על הסיפא, וכ"כ הרא"ש. אמנם הרשב"א כ' שאמנם מהיתר התורה אך הטעם שהתירתו תורה משום שבדרך כלל הבעלים מתייאש, וא"ש הלשון שהבעלים מתייאשים עי"ש.

**בפלוגתא דרשב"ג ורבנן ברוב נכרים -** עי' בתוס' מה שביאר בשיטת רשב"א שישנם ב' סיבות להתיר בעיר שרובה עכו"ם. ובדעת רבנן החולקים ומחייבים אף ברוב נכרים היינו משום שכל היכא שאפשר לתקן להשיב ממון לבעלים מתקנים, וכמבואר בתוס' לעיל כג. ובתוס' ב"ב כג: ד"ה חוץ.

וצ"ב בטעם תקנה זו מאחר ומן הסתם כבר נתייאשו הבעלים, ומהיכ"ת יחדשו רבנן חיוב השבה בכה"ג, ומשו"ז הוסיפו התוס' ב"ב שם לבאר שמכיון שתקנו רבנן להכריז שוב לא מתייאשים הבעלים, שכבר יש מקום לתלות שימצאנה ישראל.

**גמ' בתי כנסיות דידן דיתבי בהו נכרים –**פי' הר"ן שעל אף שנכרים היושבים שם מיעוט, מ"מ כיון שהנכרים יושבים בקביעות ומחפשים שם תמיד, אך הישראלים אינם נכנסים אלא לתלמודם, ומשו"ז נחשבים הנכרים לרוב.

**תוד"ה בטמון –** במש"כ שאין המוצא יכול ליקח לעצמו משום שנחשב כיאוש של"מ, הק' הרש"ש (והרחבת דבריו בשי' הגרש"ר סי' כ"ה) שהרי בנד"ד כלל לא שייך נדון יאשל"מ ואף לרבא, שהרי בהבדל מכל יאוש של"מ נחשב החפץ במצב מיואש [יאוש ב'כח'] ואשר על כן חייל ביה היתר יאוש, אך בנד"ד הלא האבידה בידו של המוצא שרוצה לקיים הדין ולהשיבה לבעלים, וא"כ אין בחפץ סיבת יאוש, ומהיכ"ת שיהיה בזה היתר דיאוש שלא מדעת. וצ"ב.

**דף כד ע"ב**

**גמ' לעולם רבנן מי קתני הן שלו אינו חייב להכריז קתני –** ופרש"י דשלו הוי דלא אזלינן בתר רוב בממונות. אך תמה הר"ן שכל מה דלא אזלינן בתר רוב היינו רק להוציא ממוחזק ובמציאה אין כלל מוחזק (וכמשנ"ת לעיל כב: בדברי רש"י עצמו וכמבואר בתוס' כג. ד"ה והא).

ופירש הר"ן דמדרבנן בעלמא הוא דתקנו לגבי נדון זה לא ללכת אחר הרוב לומר שזכה בה המוצא, כיון שאפשר שיתן הבעלים סימן[[5]](#footnote-6).

**גמ' בשוקא דבי דיסא א"ל מצא כאן ארנקי מהו –** מלשון הגמ' מצא 'כאן' ארנקי דייקו הב"י והגר"א (סי' רנ"ט) מש"כ הר"מ (פי"א הל' ז') שאף בעיר שרובה ישראל אך אם במקום המציאה עצמה רובה עכו"ם פטור מלהכריז, והיינו ששאל רב יהודה מצא ארנק בשוק של עיר שרובה ישראל אך בשוק היו רוב עכו"ם. וכן מוכח ממשנ"ת לעיל לגבי בתי כנסיות דיתבי בהו כנעניים.

**גמ' ואהדרינהו למרייהו בתר תריסר ירחי שתא –**מה שפי' רש"י שמצאן אחר י"ב חדש, ותמהו על דבריו התוס', שיטת רש"י מבוארת בברכות נח: וכ"כ בשמ"ק מתוס' חיצוניות שדרך הטבע שישנה שכחה אחר יב"ח, וכמו שמת משתכח אחר זמן זה.

**דף כה.**

**גמ' דבר שיש בו סימן בצד דבר שיש בו סימן וכו' –** יל"ע מאי שנא הכא שמקשרים החפצים ע"י סמיכותם ואין תולים באיתרמי במקרה ב' אבידות, לבין נדון הגמ' לעיל אם מקום הוי סימן שחיישינן לאיתרמי אדם אחר שהניח במקום זה לאחר שנלקחה אבידה ראשונה [וכמש"כ תוס' לעיל כב: ד"ה אי דליכא].

ועיין בחזו"א (אבהע"ז כה. י) שביאר שכשדנים על מקום האבידה שאני שכל מקומה כאן הוא ארעי שעשוי להנטל מכאן ע"י המוצאה, ולכן אין המקום נחשב לסימן שאינו קבוע. ומשא"כ בכלי ופירות שאבידה אחת היא ומי שעשוי ליטול הפירות עשוי ליטול הכלי, שפיר דרשינן סמוכים ששייכים לאדם אחד. ועיין.

**שם בגמ' –** כתב הבית שמואל (אבהע"ז י"ז ס"ק ס"ט) שאין ללמוד מסוגיין לדין הרוג הנמצא שיש כלים בצדו, שבזה א"א להוכיח עפ"י הכלים שהרוג זה הוא בעליו. ויל"ע במה חלוק מנד"ד וכמו שתמה הקצות רס"ב סוסק"ב, ועי"ש שביאר שבנד"ד שנמצא ממש במקומו עדיף מקרוב.

אמנם הנתיבות שם סק"ו כ' לחלוק על ד' הקצות שמעצם זה שנמצאו קרובים זל"ז עדיין אין להחליט ששייכים הפירות לכלי, אלא רק ע"י שטוען המאבד שהיה בכלי פירות ונמצאו דבריו מכוונים, הרי"ז הוכחה שאכן שייכים הפירות לכלי וממנו נפלו. אך בהרוג שלא נודע כל קשר בין המת לכלים שבצידו עדיין י"ל שאינם שייכים זל"ז והכלים אבדו לאחר.

ונמצא שלשיטת הקצות הא דמהדרינן הפירות לבעל הכלי משום שנמצאו במקום אחד שבכך מוכח ששייכים זל"ז, ולנתיבות מחזירים רק בגלל ההוכחה שידע על הכלי לכוון שאבדו לו פירות אלו. [ומל' רש"י משמע קצת כשיטת הקצות שהפשטות שבגלל הסמיכות תולים ששייכים לאדם אחד ורק כשמודה שאינן שלו תולים ששל ב' בנ"א הם, עי' משנ"ת בסמוך].

**רש"י ד"ה בא בעל סימן ונטל את שלו: ואמר אין המעות שלי זכה הלה במעות**– יל"ע מהו החידוש בדין זה שודאי הוא שנקבל הודאתו שאין הפירות שלו. וביאר פנ"י שהיה מקום לדון שלפי טענתו יש הוכחה שאין הכלי שלו שהרי בפשטות הכלי והפירות אבידה אחת [ואדרבה נתלה הכלי בפירות ואיתרמי אדם אחר שאבד לו]. ודו"ק היטב שהדבר תלוי במחלוקת הקצות והנתיבות.

**תוד"ה הא בשי' ר"ח –** ביארו האחרונים שאין מחזירים פירות שבחוץ דתלינן ברוב העולם שמא מהם נפלו. [ובעיקר מה שיש לדון בסברא זו עיין בשער"י ו. יד ד"ה ובספר פנ"י].

**גמ' אמר רב זביד ל"ק הא בכובא וכיתנא וכו' –** בהגה' הגר"א הביא שהר"מ השמיט לתירוץ ר"ז והביא רק תירוצי ר"פ. וכפה"נ שלמד הר"מ שר"ז פליג על ר"פ, והיינו כמשמעות פרש"י שלר"ז תולים שייכות הפירות לכלי אף שלא נשתייר מהם בכלי, ולדעת ר"פ צריך הוכחה כל שהיא שנפלו מן הכלי.

אך הרא"ש העתיק גם את תירוץ ר"ז, ודבריו יתכנו לפי מהלך התוס' שאף לדעת ר"ז צריך שישאר קצת פירות, וא"כ אין הכרח שר"ז ור"פ נחלקו.

**רש"י ד"ה ופרכינן מאי מכריז מנין: כך וכך מטבעות מצאתי –** היינו שרש"י כשיטתו לעיל כב: שבהכרח הכונה 'מכריז' הוא על המוצא. ומה שבעינן שדוקא המוצא יכריז על המנין, פירש בחי' הר"ן שצריך המוצא לקרב האבידה כמה שיותר למאבד עי"ש בהרחבה.

**דף כה ע"ב**

**גמ' אין סימן למטבע דאמר דלמא אפוקי אפקה ומאיניש אחרינא נפל–**משמע שיש לחוש שאין הסימן מוכיח ששלו הוא, שיתכן שיודע הסימן בהיותה שלו ולאחר מכן מסרה. ותמהו הראשונים שא"כ כיצד ניתן לסמוך על כל סימן שהוא. וביאר הריטב"א שלעולם אין לחוש שמכר החפץ ומשום שמוקמינן אחזקתיה דמר"ק ולא חוששים לשינויים. ורק מטבע שעומד לינתן לאחר אינה מוחזקת להשאר אצלו.

אך שיטת הרמב"ן ועוד שאין כונת הגמ' שלא אבד לו ומשקר בסימנים, ועצם זה שיודע סימניה מוכיח שהיה לו חפץ ואבדו, אלא שחיישינן שאיתרמי אבידה הדומה בסימניה (עי' כעי"ז תו' כב: ד"ה אי). ונפ"מ באופן שסימן המטבע נעשה רק באחד מהם וכגון שנסדקה המטבע, שלדעת הרמב"ן יקבל המטבע ע"י הסימן. ועיין בשי' הגרש"ר בביאור מחלוקת ראשונים זו אם מוקמינן אחזקת מר"ק באבידה.[[6]](#footnote-7)

וע"ע דבר חידוש במיוחס לריטב"א יט: שאכן בכל אבידה יש מקום לחשוש שבעל הסימן מכרה. עיש"ה.

**תוד"ה ואם נטל –** הביא ליש מפרשים שרק כשהוליכה לביתו אין יכול להחזירה למקומה, עי' בר"ן שביאר זאת בארוכה שיכול להחזיר ממנ"פ, שאם הניחוה לדעת הלא כלל אינה אבידה [שלא חוששים שאחר שהניחוה שכחו הבעלים] ושפיר יחזירנה למקומה כדי שיוכלו לשוב לקחתה, ואם אבדה לו שם הלא בכה"ג אין כל סימן [שגם מקום אינו יכול לתת] והרי היא של מוצאה.

**שם בתוס' –**כתב באמרי משה (סי' ל"ז) שמדברי התוס' והר"ן נמצאנו למדים שנחלקו בדין אבידה שאין בה סימן אם מחוייב בהשבתה [וממילא בשמירתה] שמדברי התוס' שכ' שנעשה שומר מספק מבואר שגם באבידה זו שאין בה סימן מחוייב בהשבה, אך הר"ן ביאר שלצד זה שהגוזלות אבדו אינו מוזהר להשיבה והרי אלו שלו.

אלא שבחי' רעק"א ריש פרקין (כא:) נקט שאין חיוב השבה באבידה שאין בה סימן, והוסיף (להלן כו.) שיתכן לומר כן אף לדברי תוס' בסוגיין שאולי כל דבריהם בכדון גוזלות ששייך בהם טביעות עין, ומשום כך עדיין שייך חיוב השבה, אך בדבר שאין בו טביעות עין אין חיוב השבה, עי"ש עוד.

**תוד"ה דשתיך וכו' דאין חצר קונה בדבר שיכול להיות שלא ימצאנו לעולם –**בפשטות כוונתם שכלפי חפץ זה נחשב כחצר שאינה משתמרת וכמבואר בהשגת הראב"ד (פט"ז ה"ח) עי' באבהא"ז.

ויש המפרשים בכונתם שמכיון שיתכן שלא ימצאנו אדםלעום הרי"ז כדין אבודה ממנו ומכל אדם, וכמש"כ הר"מ שם שק"ו הוא מדבר שהיה שלו ואבד לדבר שמעולם לא היה שלו. עי' חסדי דוד (בפי' הארוך על התוספתא פר' ב')

**שם בתוס' -** הרא"ש תירץ דכיון דמטמון זה מאמוריים הוא ובדין היה שיתחלקו בו כל ישראל ככל שלל הארץ, ומחמת זה נחשב כמי שבאיסורא אתא לידיה. [ןהיינו כמשנת"ל כג: מדברי נמ"י ור"ן שדין הוא שכל היכן שאין ידו של האדם קונה אף חצירו אינה קונה לו וכמש"כ באמרי משה לז. ב ובחזו"א].

וביאר מהרש"א שתוס' לא תירצו כן שס"ל שבממון זה הבא מאמוריים אינו נחשב כביאסורא אתא לידה. ועי"ש במהרש"ל וקרני ראם דתוס' סוברים שבחצר אין חסרון דבאיסורא אתא לידיה.

**שם בתוס' –** תירוץ נוסף כ' בתוס' חיצוניות (שמ"ק) שחצר קונה רק כאשר שבשעה שבאה האבידה לחצר כבר היתה שלו, אך בכגון נד"ד שבאה לו חצירו יחד עם האבידה אין חצירו קונה לו, וכעי"ז כ' הש"ך (קצ"ח.ז ר"ב. ג) ועי' מש"כ בדבריהם בקה"י ובביאור הדברים עיין בשי' הגרש"ש סי' כ"ג ובשי' הגרש"ר לדף ט: אות ק"מ.

**תוד"ה וניזיל בתר בתרא וכו' דאין בעה"ב מתייאש מה שמפסיד בביתו –** לכאו מוכח מדבריהם ששייך יאוש אף בדבר הנמצא ברשותו ודלא כשיטת הרמב"ן [ ] שאין מועיל יאוש בדבר הנמצא ברשותו. אלא שהמחנ"א (ז' מקנין חצר) כ' שהיות ונתבאר לעיל בתוס' שאין החצר קונה לו אבידה זו שאינה עשוייה להמצא, א"כ י"ל שאף לענין יאוש איננה נחשבת כברשותו (עי' לעיל כא: שנתבאר שנחלקו בזה הקצות והנתיבות).

**גמ' שעשאו פונדק לג' ישראל ש"מ הלכה כרשב"א וכו'**– נתבאר לעיל כד. שנחלקו הראשונים בהגדרת מקום שהרבים מצויים שם, שתוס' (ד"ה אם תמצי) נקטו שהכונה לכל רה"ר אך הריטב"א נקט שהכונה דוקא למקום גדול כסרטיא ופלטיא ולא בסתם רה"ר. והוק' לריטב"א בסוגיין הכיצד נחשב הפונדק למקום שהרבים מצויים שם ע"י ג' אנשים, וביאר שמכיון שמאלו הדרים בקביעות בפונדק ישנם כאלו שאינם מהוגנים, מחמת קביעותם נחשבים כאנשים רבים דסרטיא ופלטיא שעוברים שם אנשים רבים באופן ארעי.

**תוד"ה לשלושה עכו"ם: בפחות משלשה לא מקרי רוב** – הא דלא נחשב לרוב ע"י ב' עכו"ם, באר מהרש"א שמכיון שאינם דרים בקביעות כבעה"ב אינם רוב אלא כשהם ג' אנשים.

ובש"ך סי' ר"ס סקי"ב ביאר שבכדי להתיר אבידה ברוב עכו"ם צריך דוקא ברוב הניכר, ופירוש דבריו עי' בפנ"י (הו"ד ברעק"א ובנתיבות סק"ח).

**רש"י נקיטנא ליה: משבענא ליה שבועת היסת –**נתחדש ברש"י ששייך בכה"ג להשביעו ונחשב כטענת ברי, על אף שאין טענה זו כשאר טענת ברי שטוען מתוך ידיעה, סגי בכך שיש רגלים לדבר וכמש"כ במיוחס לריטב"א. ועיין בריטב"א שמטעם זה נחלק ע"ד רש"י. ובביאור מחלוקתם עי' בשי' הגר"ד פוברסקי קפ"ב.

**תוד"ה שנפל משנים: ומיירי ששניהם ביקשוה יחד-** היינו שהיות ושניהם חיפשו חושד המאבד בחבירו שנטלה בחיפושו ולכך אינו מתייאש. נתיבות רס"ד סק"ב עי"ש עוד.

**שם בתוס' ואינו מתיאש לעולם וכו' –**מכאן הוכיח הקה"י סוס"י כ"ו שכל הנדון שיאוש של"מ הוי יאוש היינו דוקא היכן שלבסוף נתייאש שרק בכה"ג נחשב יאוש למפרע, שמעיקרא עומד היה ליאוש.

**גמ' אחולי אחלי למנתיה גבי חבריה –**יל"ע כיצד שייך מחילה בדבר שהוא ממונו גמור, ובהכרח שהקנה לו לשותפו, וצ"ב כיצד יכול להקנות חפץ זה שאבד, שכפשוטו כבר אינו ברשותו [וכמו שנקט הנתיבות]. עי' בכ"ז שי' הגרש"ר סי' ל"ז.

**רש"י ד"ה נטלה לפני יאוש: שלא שהה כדי למשמש זה בכיסו –** עי' בתור"פ שתמה היכן שמענו שיעור לדבר זה, ובודאי בכל גוני הרי הוא שלו, ומטעם זה פי' דאיירי במטבע שיש בה סימן.

ואכן צ"ב בהיתר המטבע האם באמת נוקטים שכל הזמן כולו ממש ממשמש בכיסו. ולכאו' מכאן מוכרח מאי דמטו ביה מדרשא משמיה דמרן החזו"א שדין זה שהרי אלו שלו משום שעשוי למשמש אינו כתליה ברורה שמשמש ונתייאש, אלא שזהו מתקנת חז"ל שהפקירו הממון האבוד [היות ובדרך כלל עשוי למשמש בכיסו].

**עוד שם –** עי' בחי' ר' מאיר שמחה שהוכיח מדין זה שצריך להחזיר המטבע קודם שמשמש, שגם חפץ שאין בו סימן חייב בהשבה, ודלא כרעק"א ריש פרקין וחהר"ן לעיל כה: עי' משנ"ת לעיל כה: בתוד"ה נטל. ויש לדון בראיה זו.

**גמ' אע"ג דחזרה לאחר יאוש מתנה הוא דיהיב ליה ואיסורא דעבד עבד –**הקשו הראשונים הא קי"ל דהיא דבאיסורא את"ל אינו קונה ע"י יאוש, וכמבואר לעיל כא: לגבי אבידה ולגבי גזילה בב"ק דף סו:. ועיין ברמב"ן במלחמות ובחידושיו כאן. ובביאו"ד עי' מש"כ בשי' הגרש"ר ל"ט . ב וזה תו"ד.

שיש להקדים בגדר חיסרון דאיסורה אתא לידיה, שדין זה אמור בגזלן היות ובנטילתו גרם לאיבוד החפץ מן הבעלים, בכה"ג לא חדשה תורה אפשרות של זכיה מכח יאוש זה שנגרם על ידו, אך בכגון אבידה שבין כך היה החפץ אבוד מן הבעלים שפיר זוכה ע"י היאוש. אלא היכן שנטל החפץ ע"מ להשיב הרי בכך נעשה לשומר אבידה ויאוש זה יחשב יאוש ברשות דלא מהני.

וממילא בנד"ד שנטל האבידה ע"מ לגזלה, אין בהחזקתו חסרון של גזלן שהרי החפץ היה אבוד מכבר בנפילתו, ואין בו חסרון של שומר אבידה שהרי לא נטלה ע"מ להחזירה, ושפיר יכול לקנות ע"י יאוש. עכת"ד עי"ש עוד. וע"ע בקה"י סי' כ"ח.

**תוד"ה מתנה בעלמא: א"כ כיון דלענין גזילה לא מקרי מתנה גם השב תשיבם למה לא תיקן –** מזה שהוצרכו להוכיח מתיקון לאו דגזילה, מוכח שכונתם שגם אם קנה החפץ ביאוש מ"מ עדיין יתוקן חיוב השבת האבידה גם היא ע"י תשלום דמים, וכמש"כ הרשב"א להדיא בשם התוס'. וע"ע עד"ז בריטב"א להלן ל. ד"ה זקן.

וצ"ב שהרי לכאו' חיוב השבת האבידה אינו בגדר חיוב ממון כהשבת הגזילה [וע"ע כעי"ז בתוס' ב"ק סו. ד"ה הכא נמי שביארו הסוגי' שם שמועיל היאוש לקנות האבידה ויצטרך לתת דמיו]. ואכן בתורא"ש ובתוס' שאנץ חולקים וסוברים שמצות השבת אבידה שייכת רק בגוף האבידה עצמה.

**גמ' המתין לה עד שנתייאשו הבעלים ונטלה אינו עובר אלא משום ל"ת להתעלם**– בפשטות הכונה שקודם יאוש נחשב עדיין כמעלים עינו מהאבידה, ורק לאחר יאוש שכבר אין האבידה טעונה השבה אינו נחשב בכלל התעלמות. וכ"ה שיטת הרמב"ן.

אמנם צ"ב להמבואר בשיטת הרמב"ן לעיל [בגדר איסורא אתא לידיה] שיאוש לא חל כלל בידי המוצא וכדין יאוש ברשות, א"כ מאי שנא אחר יאוש מקודם לכן שהרי עדיין לא חל היאוש כלל. עיין באמרי משה לז. י"ט שהכריח מזה שהיות וכאשר רצונו לגזול כבר יצא מרשות בעלים, א"כ חל היאוש מיד עם מחשבתו לגזול וכבר וסגי בזה שאינו עובר בלא תגזול ולא תוכל להתעלם. וע"ע בשי' הגרש"ר סי' מ"א . ד.

**גמ' אמר רבא מתני' קשיתיה וכו' ליתני על השלחן וכו' –** צ"ב שכבר הוכיחה הגמ' שא"א ללמוד מדיוקי לשון המשנה. עי' במהרש"א ומהר"ם שיף וכפה"נ כונתו שפשטות לשון לפני שולחני כולל גם שלחן [שהרי אלו שלו] שגם הוא לפני שולחני, והיות וזהו פשטות משמעות הלשון היתה המשנה צריכה לפרש להדיא שאין שלחן בכלל שלו, ומדלא כתבה כן משמע שאכן ע"ג השלחן גם בכלל הרי אלו שלו.

**דף כז.**

**רש"י ד"ה אף כל שיש לו תובעין: למעוטי מידי דידעינן ביה דמיאש –** משמע שס"ל כתוס' בסוגיין שזהו המקור ליאוש. אמנם שי' רש"י ב"ק ס"ו. שיאוש ילפינן מדין זוטו של ים ומ' שנקט כירושלמי שהביא התוס', וצ"ב מדבריו בסוגיין, עיין ברמב"ן שעמד ע"ז.

ועיין בפרי יצחק ח"ב סי' ס"ד שכ' ליישב שאמנם עיקר דין יאוש ניתן ללמוד משמלה כבמתני' אך הלא שיטת רש"י שיאוש עושה החפץ להפקר שיוצא מרשות בעלים [עי' לעיל ריש פרקין] ולגדר זה בעינן למילף מזוטו של ים.

**רש"י ד"ה אפקורי מפקר להו: למי שטרח –** צ"ב שאם הפקר הוא כפשוטו בעינן שיפקיר לכולם. עי' רש"ש. (עי"ש שסיים שמתקיים הפקר לכולם היות ושייך שכל אחד ואחד יטרח בה. וזהו דבר חידוש ועיין). ונקטו האחרונים שגללים הרי"ז דין הפקר גמור [עי' ש"ך רס"א סק"ג].

**גמ' לגיזת זנבו ובתוס' –**ביאור ד' תוס' פי' מהר"ם שיף כמבואר ברא"ש שנתחדש בסוגיין שצריך לטרוח על שבח האבידה, ולכן גם אין בגיזה עצמה שו"פ צריך לגוז לצורך שער הנוסף.

ובריטב"א פי' חידוש דין זה שהיות והשער מכלל הבהמה שהיא שווה פרוטה לכן מחוייב בהשבתה. עי"ש. והנה פשוט מסברא שהגיזה הנמצאת בשעה שמצאה הרי היא מכלל האבידה ויש לה חשיבות כללית של שו"פ. וצריך לומר שכוונת הריטב"א היא גם כלפי צמר שנתווסף לאחר מציאתה שילפינן מקרא שגם לה יש חשיבות של כלל האבידה להחשב כשו"פ. עי' בכ"ז בשי' הגר"י מפונביז'.

**פרק המפקיד**

**תוד"ה כגון פירות דקל: וא"ת וכו' והלא מעות אינן קונות אלא למיקם עליה במי שפרע** – בקושייתם נקטו שמקנה לו 'הפירות' בלבד והיינו הכפל. ועיין בפנ"י שהק' שמכמה טעמים י"ל שהמעות יקנו את החוב מדאו'. וע"ע ברעק"א שהק' באופן אחר שנימא שמוכר לו שיעבוד נכסים, ויועיל קנין הכסף כדין קנין קרקע בכסף (וע"ע ברע"א כו"ח ח"ב סי' י' ועי' בחי' ב"ב דף מ"ג שפירש ד' תוס' באופן אחר).

ומ"מ אין לפרש שמקנה לו את עצם מעות הכפל אותם משלם הגנב לבסוף , שהרי אין מעות יכולים לקנות מעות שכנגדם כלל.

**שם בתוס' וי"ל דהמקשה סבר דבשעת משיכה הקנה לו הפרה לקנות הכפל וכו' –** היינו שהוכרח לתוס' שההקנאה היתה בשעת המשיכה (קודם ששילם השומר) ומזה שמועילה המשיכה לקנות הכפל מוכרח שמקנה לו בגוף הפרה קנין 'גוף לפירות'. [וכן משמע מפשטות לשון רש"י לד. ד"ה מי יימר שמקנה לו ע"י משיכת הפרה, וכמו שדייק התורא"ש בדבריו].

ונתבאר א"כ שגם כלפי גדרי גוף לפירות יש צורך בעבידי דאתו [וכעין שמבואר בגמ' גיטין שהביאו התוס' שמוכר עבד לקנס בגדר של גוף לפירות ובזה דנה הגמ' אם עבידי דאתו] וצ"ב מהו החסרון בלא עבידי דאתו כשמוכר לו הגוף עצמו, ולכאו' לקו' זו נתכוין בתורא"ש.

ועי' בשי' הגרש"ר שכ' לבאר שבכדי למכור הגוף לפירות צריך שיהיה נחשב בכלל 'שמושי הדבר' ובכלל שימושי הדבר נחשב רק דבר שעתיד להיות, וכשיש כמה מי יימר אינו שייך עתה הדבר לגוף הפרה שיוכל לקנות על ידה את הפירות. ושפיר א"כ כ' תוס' שבכדי שיוכל למכור גוף לפירות בעינן ששימושים אלו יהיו עבידי דאתו, ובלא זה הוי קנין פירות גרידא. (ועולה א"כ מזה שהצורך דעבידי דאתו מצינו הן לענין הגדרת גוף לפירות לדעת רבנן, והן לגבי דעת ר"מ שיוכל בכך לדעתו להקנות הפירות לבדם).[[7]](#footnote-8)

וע"ע בשי' הגרש"ר לדף ט"ז אות רל"ב.

**שם וי"ל דשמא התם שכיח טפי מהכא –**מבואר שישנם דרגות שונות של שכיחות, מבואר דתליא במידת השכיחות, וע"ד שדנו התוס' ב"ב ע"ט: דבתרי מי יימר י"ל דהוי מידי דשכיח ועבידי דאתו.

וע"ע ריטב"א גיטין מב: אופן אחר בגדרי עבידי דאתו.

**שם בסוה"ד שגוף הפרה מכר לו דהשתא הכפל שלו ממילא –** היינו שמאחר שנתבאר שכבר בהו"א מפרשים שמכר לו גוף לפירות, הרי שלמסקנא שמתרצת הגמ' שהקנה לו הפרה בהכרח שמכר גוף הפרה עצמה. ובפשטות לפי"ז כשנמצאת הפרה חוזרת גופה עצמה לשומר שקנאה. וכן נקט הש"ך המובא ברעק"א.

אמנם הרעק"א עצמו פי' שגם למסקנא אין הפרה קנויה לו לחלוטין, ורק שמקנה לו שבחא דפרה מה שמשביחה בגופה, וקנין זה דשבחא כולל יוקר [שאם תתייקר ירויח השומר] ושבח הכפל, והיות והקנין הוא כללי הכולל כל ענין שבח דגופה אין בו חסרון של מי יימר. וצ"ב בגדר החילוק, בין אם הקנה לו בנפרד קנין הכפל לבין אם הקנה לו כלל השבח. עי"ש עוד ברעק"א ובשי' הגר"ד.

**בעיקר הטעם שאין אדם מקנה דשלבל"ע –** בנמ"י להלן סו מבואר שהחסרון הוא מצד סמיכות דעת וכן הוכיח בתורא"ש (בשמ"ק) ב"ב קמ"ב, ומטעם זה מבואר שם היכן שסומך דעתו מהני. ע"ע עד"ז בקוב"ש ב"ב רע"ו . ת"צ .

אמנם הנוב"י (אבהע"ז תנינא סי' נ"ד אות י"ב) דחה טעם זה, והטעם הוא כמש"כ הלבוש חו"מ ר"ט. ד שאין לקנין על מה לחול.

**גמ' ה"מ פירות דקל דעבידי דאתו אבל הכא מי יימר וכו'-** יעוי' ברעק"א בסוגיין (ד"ה ובדרך מרווח) שנקט שחסרון ד'מי יימר' שייך רק כאשר יש ספק על עצם יצירת השבח וכמו בכפל שאם לא ימצא הגנב ויתחייב בדין לא נוצר כלל חיוב הקנס, אך באופן שודאי יווצר השבח, על אף שאין ודאות בכך שיבא שבח זה לידו, בכה"ג אין חסרון 'מי יימר'. ולכן לגבי יוקרא שתתייקר הבהמה שייך להקנותו, על אף שמי יימר שיתפס הגנב ויוכל השומר ליהנות ממנו, דסו"ס השבח קיים (ויל"ע אם תליא בטעמים של חסרון הקנאת דשלב"ל הנז"ל).

**דף לד.**

**רש"י ד"ה נעשה כאומר לו: בשעה שמסרה לו –**העיר מהרש"א שללישנא בתרא דר"פ שמקנה סמוך לגניבתה יש לפרש ש'הנעשה כאומר לו' הוא בשעה זו הסמוכה לגניבתה. וכן משמע בנתיבות (קצ"ז סק"ד) שפירש שבשעה זו של סמוך לגניבתה קונה השומר בקנין חצר.

ויעוי' בפנ"י שביאר שלעולם צריך לפרש שנעשה כאומר בשעת מסירה דוקא, שרק בשעה זו שמוסר לו אמרינן שמושכה ע"ד כן לקנותה עכשיו או סמוך לגניבתה, ונחשב כאילו אמרו במסירה זו שהיא על דעת הקנאה. אך אי אפשר לומר גדר זה שמקנה על העתיד בזמן הסמוך לגניבתה, שאז כלל אינם יודעים מזה ולא שייך הגדרה זו שכאילו אומר לו עכשיו שמקנה לו.

**שם ברש"י דניחא להו לבעלים שיהא בטוח בקרן וכו' –** בטעם הקנאת הכפל לשומר מבואר להלן עמ' ב' דעביד ליה נייח נפשיה, ובגמ' לקמן לה. מבואר שאם אטרחיה לגבות בבי"ד לא מקנה לו. וא"כ צ"ב דברי רש"י שהוסיף טעם חדש להקנאתו כדי שיהיה בטוח בקרן.

וביאר בס' בית אהרון שסברא זו שכ' רש"י מוכחת מן הסוגי', שהרי על אף שגם השואל עביד ליה נייח נפשיה ככל השומרים (עי"ש עמ' ב' במובא מהרשב"א ומלשון רש"י)מ"מ הלא לל"ק דר"פ לא מקנה לו הכפל, ובהכרח שישנו טעם נוסף שרוצה להיות בטוח בקרן, ומטעם זה חלוק דינו של שואל שבטוח הבעלים בקרן משום שבודאות לא ידחק לטעון פטור דמתה מחמת מלאכה. ע"ע בזה עוד להלן עמ' ב'.

**שם ברש"י -** יל"ע לסברת רש"י שמקנה את השבח שאינו בטוח, מהי א"כ קושיית הגמ' שגם גיזות וולדות יקנה השומר, והלא רק בשבח המסופק יש סברא שמקנה לו. ועיין בס' בית אהרון שדייק מלשון רש"י ד"ה פסקא שהזכיר בביאור קו' הגמ' רק הוולדות, ויל"פ שבדוקא דייק לפרש על הוולדות שאינם בטוחים [שמא לא תתעבר או שתפיל] אך לא לגבי הגיזות.

**רש"י ד"ה ללשנא קמא דר"פ: ליכא לאותבי דמצי אמר לך וכו' ולא אמרי אע"פ ששילם –** צ"ב בטעם החילוק, ממנ"פ אם כבר באמירה שאומר הריני משלם נחשב כאילו שילם, מדוע שבשואל יהיה חילוק שמקנה לו דוקא כשמשלם בפועל.

וביאר בבית אהרון שבאמת כמבואר בסוגי' ישנם ב' סיבות להקנאת הכפל א. דלא אטרחיה לבי"ד וכמבואר להלן לה. ב. שבכך בטוח הבעלים עכ"פ בקרן, ועדיף לו מספק כפל. והנה כשאומר שישלם, עדיין אין הכרח שלא יטריחנו בבי"ד, ורק ששייך סברא זו שבכך שאמר שישלם כבר בטוח בקרן [עי' להלן בתוס' עמ' ב' שאינו יכול לחזור בו ולפטור עצמו בשבועה]. ולכן אמנם בשואל בכל מקרה כבר בטוח בקרן עוד קודם שהודה לו שודאי לא יפטור עצמו בטענת בעליו עמו, ולכן לא מהני אמירתו שישלם, שכבר בין כך בטוח בקרן, ורק כשמשלם לו בפועל שאז הרויח שלא הטריחו בבי"ד, ומטעם זה מקנה לו הכפל. עכ"ד.

**גמ' איכא בינייהו וכו' דקיימא באגם –** עי' ברש"י, ובפשטות נמצא לפי"מ שנתבאר לעיל שנחלקו האחרונים אם קונה בחצר בשעה זו הסמוכה לגניבה וכדעת מהרש"א ונתיבות וכ"מ מפשטות לשון רש"י, או שקונה מכח משיכה ראשונה וכביאור הפנ"י ורק שאם עומדת באגם כלתה קנינו.

וע"ע בפי' הר"ח ביאור מחודש בגמ' שללישנא בתראסמוך לגניבתה קונה על אף שעומדת באגם, ומשום שמתוך שכבר מחוייב בשמירתה הרי היא ברשותו, וכל היכא דאיתיה ברשותו של שומר היא. וע"ע חידוש זה שאין השומר צריך קנין בר"מ פ"ה ממכירה הל' י"א. ואכמ"ל.

**תוד"ה אי נמי דקיימא באגם –**בביאור תירוץ התוס' יעוי' בקה"י סי' ל"א שביאר שנקטו התוס' בגדר קנין דמעכשיו ולאחר ל' שכבר בתחילה קונה זמן העתיד, ובזה אמנם מבואר בגמ' קידושין שעל זמן פנוי זה עד הגיע ל' יום ניתן להתפס קדושין נוספים, וגם לאחר ל' יום אינם פוקעים קדושי שני. אלא שחילקו התוס' שרק גבי קדושין שחמורים הם (שלא פקעו בכדי בלא גט) אינם פוקעים אך בכל קנין דעלמא, מכיון שכבר מעיקרא קנה הראשון על זמן העתיד וכמשנ"ת הרי שמעיקרא חל קנין השני לזמן מוגבל, ובהגיע הזמן יחול קנין הראשון, לכה"פ על אותם דברים שעשה עליהם קנין, שבזה קדם קנינו.

**תוד"ה אלא:אבל אם אמר הריני משלם אם נשבע תחלה אין הכפל שלו –** בביאור דין זה כ' רעק"א דס"ל כמסקנת ר"ת להלן עמ' ב' שלאחר שאמר איני משלם שוב אינו יכול לחזור בו, ומטעם זה י"ל שמקנה לו בעה"ב. וא"כ יש לחלק היכן שכבר נשבע ובכך נפטר, ושוב רצה לשלם שמכיון שכבר נפטר מדיני שומרים שוב לא מתחייב כלום באמירתו ויכול לחזור בו, ושפיר אינו קונה באמירה לבד, עי"ש עוד.

**דף לד ע"ב**

**תוד"ה וחזר –** צ"ב במה חל חיוב כשאמר הריני משלם שלא יוכל לחזור בו. ועי' במיוחס לריטב"א [שביאר שספק הגמ' בזה גופא אם יכול לחזור בו או לא] שהצד שא"א לחזור שנחשב שהודה שפשע וחייב לשלם.

אמנם מלשון ר"ת [כפי המבואר בכמה ראשונים] משמע שזהו כגמ"ד, וכלשון ריטב"א כיון שחייב עצמו בבי"ד אין לך גמ"ד גדול מזה. ומשמע שזהו גדר של קבלת הדין של חיוב תשלום (עי' היטב בקצות סי' ע"א סוסק"א).

וכ"מ בדברי רעק"א (לעיל עמ' א' בתוד"ה אלא) שביאר בטעם מה שאינו יכול לחזור בו שכבר נתחייב בזה בדין תשלומי שומרין, ומטעם זה אם כבר נשבע ושוב אומר שישלם אין מקנה לו באמירה זו (וכמבואר בתוס' שם) שלאחר השבועה כבר לא שייך בו כלל דיני תשלומי שומרין. ועי"ש שאכן אם יודה להדיא שפשע ושבועתו שקר הרי"ז הודאת בע"ד ושוב אינו יכול לחזור בו עכת"ד. ומבואר א"כ שאין באמירת הריני משלם משום הודאה בחיוב, ורק שמחייב עצמו בתשלומין.

**גמ' שלמו בנים מאי וכו' כי אקנאי כפילא לאבוכון דעביד לי נייח נפשאי –** ופרש"י פעמים רבות עשה לי קורת רוח, והיינו שאין הפי' שבשמירתו עשה קורת רוח, שהרי עסקינן גם בשואל וכמו שפי' הרשב"א.

אמנם צל"ע למה שנתבאר ברש"י לעיל שניח"ל לבעה"ב שיהיה הקרן בטוח בידו ומשום זה מקנה הפרה, שהרי סברא זו שייכת גם בבנים.

וראיתי מובא מתשו' ר' עזריאל (הילדסהיימר) שתירץ שאכן סברת רש"י היא העיקר, ורק שאם ימצא הגנב יבטל המקח מטענת 'אסמכתא' שלא ידע שאכן ימצא הגנב, ולכך בעינן לסברת נייח נפשיה שבדיעבד נוח לו בכך שירויח חבירו.

**רש"י ד"ה שילמו בנים: והאב לא הספיק לומר הריני משלם עד שמת –** ביאר פנ"י שבהכרח נגנב קודם שמת האב, שהרי לבנים אין דין שומר, ומכיון שאינם חייבים מדיני שומרים לתשלומין ודאי שאינם קונים הפרה.

**רש"י ד"ה שילם לבנים: מתו הבעלים ונגנבה וכו' –** דייק רש"י שהיתה הגניבה לאחר מיתת הבעלים, והביאור כמש"כ הרשב"א שהיכן שנגנבה בחיי האב, פשיטא שקונה הכפל שהרי הקנה לו האב גם על דעת שישלם לבנים [ובריטב"א הוסיף שא"א לומר שבאופן זה שהבנים מקנים הכפל, שהרי בשעת גניבה לא היה עדיין שלהם, ובשעת תשלום כבר לא היתה הפרה ברשותם]. וכל הנדון הוא כשנגנב אצל יורשים, שכבר אין מועיל הקנין שעשה אביהם לאחר שמת ורק היורשים הם שיכולים להקנות, אם דעתם כאביהם להקנות הכפל . ועיין בריטב"א פי' נוסף וכ"כ בכס"מ (ח' משאלה הל' ה').

**תוד"ה הריני משלם: הא אין אדם מוריש קנס לבניו–**מבואר שלאחר שקנה השומר מן הבעלים, שוב הוא הבעלים על הכפל שחייב הגנב לשלם לו. וכמו שפי' התוס' לעיל שלמסקנת הסוגי' קונה גוף הפרה עצמה וממילא הכפל שלו.

וכ' האו"ש (פ"ח משאלה ה) שלפי הו"א דגמ' שמקנה פרה לכפילא [וכ"ד הר"מ למסקנא] הרי שחיוב הכפל למפקיד גם לאחר שקנה הפרה לכפילה, ורק שזוכה הנפקד או יורשיו ע"י קנין גוף לפירות בכפל שמגיע למפקיד, ואין בזה חסרון שמוריש קנס. ועיין ברעק"א שהשיג שגם בקנין גוף לפירות נעשה הכפל ממילא שלו ע"י קנין זה כמו בקונה הפרה גופה[[8]](#footnote-9) .

**גמ' שאל מן האשה וכו' –**מבואר לכאו' שהנדון הוא אם האשה מקנה בכה"ג את הכפל, ונמצא א"כ שהכפל שלה, ובראשונים כתובות ע"ט נחלקו בזה אם הכפל בכלל תקנת פירות שתקנו לבעל, [ועין בתורא"ש בסוגיין שנקט שכפל של בעל הוא] וצ"ב מסוגיין.

ועיין בריטב"א שהאריך בזה בדעת הסוברים שהכפל של הבעל, וכ' לדון שספק הגמ' הוא שהבעל מקנה הכפל. וצ"ב כיצד יכול להקנות כפל בלא שמקנה הפרה, שאין גוף הפרה שלו, עיין ברעק"א שהניח בצ"ע. [[9]](#footnote-10)

**דף לה.**

**גמ' למימרא דסבר ר"נ שומא הדרא –** בביאור קו' הגמ' פי' הר"ח שע"י השומא קנה בעל האפדנא את הכיפי ונמצא א"כ שנתייקרו ברשותו וכ"מ במיוחס לריטב"א, אך ברמב"ן ורשב"א ביארו שכל נדון הגמ' על הכיפי עצמם שקנאם אך את היוקר פשיטא שצריך לשלם לבעליו.

ומבואר א"כ שנחלקו אם ע"י שומא קנה את החפץ שעליו שילם. וביאר באבהא"ז ח' משאלה הל' ג' וכן במשנת ר' אהרן סי"ד שנתחדש בזה שהיות וניתן תשלום על הכיפי בדין הוא שקונה אותו מכח תשלום זה [ואין זה הקנאה מדעתו של בעה"ב, שהרי כבר אינו ברשותו להקנותו עכשיו, ורק שכך היא המדה שקונה ממילא ע"י שמשלם]. וע"ע להלן.

**גמ' שאני התם דשומא בטעות הוה –** מפרש"י ור"ח עולה שהיות ונמצאו הכיפי ברשותו, הרי שנחשבת השומא בטעות ובטלה ככל מקח טעות. ולכן באופן שבאמת אבד הכיפי או נגנב ושוב נמצא לא יחשב כטעות וישארו הכיפי אצל השומר ששילם עליו באפדנה.

אך הרמב"ן נחלק וס"ל שאי"ז מדין ביטול מעיקרא מחמת טעות, אלא שהיות ובדין חוזרים הכיפי לידי בעליהם, שוב אין מחזיק את התשלום שקיבל עבורם, [והיינו שאין מחזיק גם תשלומין וגם כיפי]. עי"ש. והיינו שס"ל שמעולם לא נקנה הכיפי לבעל האפדנא. עי' בכל זה במשנת ר' אהרן סי' י"ד.

**דף לה ע"ב**

**תוס' סוד"ה רבא: ודברי אביי דאמר עדיו בחתומיו זכ"ל מיושב טפי לשנות וכו' -** כונתם פי' האחרונים (המצויינים בס' המפתח) שאם שאמנם עדיו בחתומיו זכין לו קודם הוא לזמן דמטי אדרכתא לידיה, מ"מ רצתה גמ' להזכיר קודם עצם ענין האדרכתא כדי שיובן לאחר מזה עדיו בחתומיו זכו לו באדרכתא זו.

**גמ' ומאימת אכיל פירי וכו' –** המבואר בסוגי' שאוכל פירות אף קודם שגבה הקרקעות בפועל. ומכאן ייסד הנתיבות (שד"מ סוסק"א) שכל דבר הניתן כפרעון נקנה בלא מעשה קנין מדעתו, ואף לפני שנגבה בפועל מ"מ מהני לקנות, שכבר זכה בו הנפקד.

**בסוגיית השוכר פרה והשאילה לאחר**

**צל"ע בכמה נקודות יסודיות**

**א.כיצד נחשב השוכר כמשאיל לגבי השואל כאשר אין גוף הפרה שלו, ורק שכורה לו מהבעלים.**

עי' רמב"ן כתובות נט. שהוכיח מזה שזכותו של שוכר בגדר של גוף לפירות [וכ"מ ברש"י גיטין כט. ד"ה זו שכל איסור השואל להשאיל משום שמקניט את בעה"ב וכגדר זה כ' בחי' נמ"י לגיטין לז. אמנם יעוי' בתורי"ד לגיטין כט.]. וע"ע משנ"ת להלן מהחזו"א.

**ב.גם אם נחשב הפקדון של השוכר, מ"מ הלא כל חסרונו רק בערך שווי שכירותו, ומדוע ישולם לו כל דמי הבהמה.**

ויעוי' בחזו"א (חו"מ ה' סק"ח) שכ' 'זהו בכלל שימוש השכירות ונותן לו הבעלים רשות לשמש בבהמתו למסור לשואל ושיזכה בתשלומיו והוא כעין בהמה לכפילא בר"פ המפקיד וכמש"כ תוס' שם דבעבידי דאתא מהני...דהבעלים מקנה לו כח זה...עיקר החיוב הוא לבעלים והשוכר מני' קזכי....ור' יוסי סבר דלא הקנה לו כלום' עכ"ד. ועי' כעי"ז בקצרה בקוב"ש כתובות רי"ז רי"ח. (וע"ע בקצות ש"ז סק"ב שביאר בכה"ג דעת הרא"ש להלן). וע"ע בזה להלן אות ו'.

**ג.מהו ענין 'קנין' ע"י שבועה או מיתה, מדוע שיקנה הפקדון, וכיצד נעשה קנין זה, כאשר כבר איננה ברשותו בשעת שבועה.**

עי' בפנ"י שנקט בפשיטות שקונה את הפקדון, ועי"ש שהק' ממתני' שקונה השומר רק אם משלם. וכ"מ ברעק"א לסוגיין ובריש פרקין. וכ"מ ברש"ש.

וזמן הקנין כ' רעק"א להלן לו. שקונה למפרע. וכעי"ז מבואר בריטב"א שכ' למ"ד משעת מיתה שלאו דוקא אלא למפרע משעת משיכה.

אמנם בקה"י סי' ל"ג פי' שאין זה גדר קנין, אלא שע"י שנפטר השוכר מחיובו כלפי המשכיר 'קונה' המשכיר זכות לתבוע את השואל, שבזה נחלקו אם פטורו מעת המיתה והשבועה רק לברר ולהפיס דעתו, או שכל עוד שלא נשבע והוכיח שנאנס עדיין מחוייב הוא לבעלים. ונפ"מ מנדון זה הוא שביחס לחיובים שמחוייב השוכר כלפי הבעלים, עומד השואל תחתיו בחיוביו לבעלים שנחשב גם הוא כשומר שלו, ורק ביחס לאותם חיובים שאין חייב השוכר לבעלים נחשב השואל כשומר של השואל. וממילא בזה נחלקו אם כבר נפטר השוכר ע"י עצם המיתה וממילא נחשב השואל כשומר של המשאיל, או שכל עוד שלא נשבע מחוייב השוכר לבעלים, ובזה יחשב השואל כשומר של בעלים. וע"ע אבי עזרי שכירות פ"א ה"ו. [[10]](#footnote-11)

**ד. 'להפיס דעתו של בעה"ב' צ"ב אם זהו טעם חדש, שהרי בפשטות בפרשת שומרים התחדש שחייב השומר כגדר שאר שבועת טוען ונטען (עי' רעק"א לקמן לו: אות ג').**

וביארו האחרונים [גרש"ש סי' כ"ה ד"ה וכן יכול וד"ה ור' יוסי] שנתחדש בשבועה זו שאיננה רק בירור אם חייב או לא, אלא שמעצם חיובי השמירה שחייב להפיס דעתו של בעה"ב, וכל עוד שלא נשבע חייב הוא עדיין תשלום לבעלים ככל שומר.

**ה. מבואר בתוס' שמחלוקת ר"י ורבנן אימתי קונה השוכר את הפרה אם משעת שבועה או משעת מיתה. וצל"ע מ"מ הכיצד יחשב לרבנן השואל כמחוייב לשוכר כשכל קנינו רק בשעת מיתה. וכן צ"ב לדעת ר' יוסי שתליא בשבועה, ולכן כ' התוס' שאם ראו הבעלים המיתה שבאופן זה א"צ להשבע מודה ר' יוסי שהשואל משלם לשוכר, וצ"ב כנ"ל סו"ס מעיקרא כבר נעשה השואל שומר של ראשון, וכמו שהוכיחו התוס' בתחילת דבריהם, שאין השוכר פוטר את השואל בבעליו עמו.**

[עי' ריטב"א הנ"ל שקונה למפרע משעת משיכה. וצ"ב]. עי' בכל זה בקה"י סי' ל"ג מה שביאר בטו"ט.

**ו. משלמין כמה פרות לשוכר, צ"ב הכיצד יתחייב לו מספר פרות בזמן שהפסיד רק פרה אחת.**

ביארו האחרונים (עי' גרש"ש שם ובשי' הגרש"ר) שמוכח מזה שאין גדר חיוב השומרים לא על חסרון שנחסר הלה וכעין מזיק, אלא שמחוקי חיובי השמירה להעמיד החפץ עצמו לבעלים או להשלימו ע"י דמיו. עי"ש היטב. ויל"ע אם ניתן לומר כן גם בדעת ר' אחא ומר בר רב אשי הסוברים שמשלם רק פרה אחת לשאלה. ועיין.

**דף לו.**

**גמ' א"ר ירמיה פעמים ששניהם באשם וכו' –**בכל הסוגי' מבואר שמשביעים השומר לא רק שלא פשע אלא גם מה אירע עם הפקדון, והיינו כמש"כ הר"מ וטור סי' רצ"ד שצריך השומר לכלול בשבועתו שלא פשע 'ששמרו כראוי ואירעו זה שטוען'. ובמהרש"א לעיל ו. רמז לכך שמכאן ראיה לר"מ והטור.

**גמ' הא דרב לאו בפירוש אתמר וכו' דהנהו גינאי וכו' –** צ"ב מהיכן למד רב שאף כאשר גרועי גרעא לשמירתו. ובס' שואל ומשיב (המצויין בס' המפתח) תירץ שהיות ודרכם להפקיד זה אצל זה הרי הם כשומרי שכר זל"ז, ובזה שנתן לסבתא העביר לש"ח.

**תוד"ה אין רצוני שיהא: אין לפרש וכו' משום דשינה מדעת המפקיד וכו' –** היינו שבכך יחשב כגזלן וכדעת ר"מ שהמשנה מדעת בעה"ב נקרא גזלן, ובזה הוכיחו תוס' שלא קי"ל הכי וכמבואר ברא"ש. ועי"ש בפלפולא חריפתא שא"א לחייב גם משום שואל שלא מדעת.

אמנם הרשב"א ביאר שבזה גופא נחלקו רב ור' יוחנן שלדעת ר"י שנחשב כגזלן שמעביר ע"ד בעה"ב. והוסיף הרשב"א שנחשב כגזלן לכו"ע ואף לדעת רבנן, שע"י שמסרו לאדם אחר נחשב שהוציאו מרשותו של בעה"ב.

**שם בתוס' אלא י"ל דהטעם חשיב כאילו פירש לו שאם ישנה מדעתו וכו' כאילו פשע בה וכו' –** דייק פנ"י שאין חיובו ע"י שעבר ע"ד בעה"ב להחשב כפושע לחייבו כדין תחילתו בפשיעה, שעל אף שאסור לעשות כן, מ"מ אין נחשב בכך לפשיעה, שרק כאשר מפסיד השמירה הנדרשת נחשב לפשיעה (אמנם בריטב"א פי' שנחשב כפשיעה עי' להלן עמ' ב' ד"ה אמר ליה אביי).

**שם בתוס' דיש לתלות דהבלא דאותו בית קטלה ושמא אם היתה בבית שומר הראשון לא היתה מתה וכו' –** צ"ב הכיצד מחייבים מספק, ולא אומרים הממע"ה. עיין בשמ"ק בשם שיטה שהיות ובודאי פשע, כל מה שיארע מוקמינן ליה בחזקת פשיעתה, אא"כ נודע לנו בבירור שאונס הוא, שאז בטלה פשיעה. [ועי"ש שביאר שזהו גופא סברת אביי לחייב על סמך חשש הבלה דאגמא, שאין רבה חולק במציאות אם ההבל הורג או לא, אלא שהיות וישנו צד כזה יש לחייב מחמת פשיעה ודאית שבתחילה].

**שם בסוה"ד אבל הכא אגלאי מילתא שאותו הבל ואותו מקום היה מסוכן דמיד שבאת שם התחיל וכו' –** ביאור כונתם יעוי' מש"כ בחי' ר' ראובן סי' כ"ב וזה תו"ד: שבכל אונס יש ב' סיבות לפטור השומר א. שהיות ולא אמור להינזק במקום זה, אין במעשיו כלל שם 'מזיק' [ובכגון צריפא דאורבנא שאין זה מקום המועד לגניבה] והוי כמו המבעיר אש ברוח שאינה מצויה שאיננה נחשבת כלל למזיק. ב. גם אם יתברר למפרע שאכן בשעת נתינתו במקום זה היה עלול להינזק, מ"מ הלא לא היה צריך לחוש לזה ומאי הו"ל למיעבד. ובכל אחד מאלו הטעמים יש בכדי לפטור את השומר, וזוהי דעת הפוטר בתחילתו בפשיעה וסב"א, שאמנם אין שייכת טענת מאי הו"ל למיעבד, שהרי היה לו לחוש לנזק אחר [שריפה בצריפא], אך אין לחייבו משו"ז שסו"ס לא נחשב כמזיק בהנחתו בצריף שהרי לא היה עשוי מקום זה להינזק נזק של האונס [היינו של גניבה] וכל שלא עשה מעשה מזיק א"א לחייבו.

אך בנד"ד שמת מההבל, אין שייך לפוטרו מב' הסיבות הנ"ל שהרי אין יכול לפטור עצמו בטענת מאי הו"ל למיעבד, שהרי היה לו לחוש לגנבים. ובאופן זה נחשבת הנחתו באגם כמעשה מזיק ממש, ומשום שמתחיל נזק ההבל מיד , ולכן לכו"ע חייב.

**דף לו ע"ב**

**גמ' דאמר ליה אנת מהימנת לי בשבועה איהו לא מהימן –**צ"ב היאך יכול לפסול שבועת שומר שני, ומ"ש מכל שבועה של מודה במקצת וכדו' שאין יכול לומר כן (עי' רש"י לעיל ג. ד"ה לא מהימן לי). אלא שכבר נזכר שביארו האחרונים שיסוד שבועת השומרים בכדי להפיס דעתו של בעה"ב, שזהו מקיום דין השמירה עצמה, וכל שלא הפיס לא השלים השמירה, וממילא מבואר שיכול לומר שעל שבועת השני אינו מתפיס. עי' בחי' הגרש"ש סי' כ"ה ד"ה וכן יכול.

**גמ' אביי משמיה דרבה אמר חייב וכו' אפי' למ"ד פטור הכא חייב מ"ט דאמרינן הבלא דאגמא קטלה –** בפשטות מבואר שלמ"ד תחב"פ חייב יש לחייב באגם גם אם מתה ע"י מלאך המות, ועל אף שאין האונס בא מחמת הפשיעה. וכן נקט הרי"ף (המובא בתוס' להלן עח. ד"ה הוחמה). אמנם תוס' שם ובסוגיין בעמ' א' ורוב הראשונים סוברים שכל הנדון תחב"פ לחייב רק כאשר האונס בא מחמת הפשיעה, וכוונת אביי שהבלא דאגמא קטלא לפרש גם מ"ד דתחילתו בפשיעה חייב שחייב רק מטעם הבלא דאגמא.

ולכן הוצרך תוס' לעיל (ע"א סוד"ה אין רצוני) לפרש בדעת אביי שבנד"ד מודה מ"ד תחב"פ פטור משום שמיד מתחיל הנזק דהבל, ואונס שמתחיל מיד חמור יותר לחייב עליו. עי' לעיל משנ"ת בדבריו.

**רש"י ד"ה אלא אפי': ויציאתה לאגם היא פשיעת מיתתה דשמא הבל המצוי באגם קטלה –** בביאור שיטת רש"י שיש לצרף חשש קל זה שמא יזיקנה ההבל [מה שאין כל אדם צריך לחוש כשמוריד בהמתו לאגם] פי' בחי' ר' ראובן שמתייחסים לכללות החשש שתמות מכל סיבה שהיא [ואין הסיבות השונות מחלקות החששות] ובכך נמצא שפשע לענין מיתה גם זו שע"י הבל, ואמנם כשאין לחוש לזאבים , ודאי שלא יחשב כפושע לענין ההבל שחשש קל הוא [וכדוגמת שאם נחוש בגניבה לגנב מסויים הלא חשש רחוק הוא, אך החשש הוא מאפשרות הגניבה בכללותה. ודו"ק]. ורק ע"י כללות חשש המיתה שיש לחוש לזאבים גם חשש זה דהבל נחשב כפשיעה. עכת"ד ודפח"ח.

**דף לז.**

**גמ' חלוק היה רבי יוסי אף בראשונה וכו' –** מכל הסוגי' משמע שיש שייכות בין הנדונים של ב' המשניות. ועי' בחזו"א (חו"מ ה. ח) שהוכיח מזה שיסוד מחלוקת ר' יוסי ורבנן היא אם מתכוין בעה"ב להקנות בפרה בגדר של גוף לפירות שיחשב הוא [המשכיר] למשאיל כך שיוכל להרויח דמי השאלה, או שרק נותן לו רשות להשאיל עבור הבעלים, שיחשב לשואל של בעה"ב.

**גמ' הכא בבא לצאת עדי שמים –** בגדר זה של לצאת יד"ש, ובביאור חילוק הלשון משאר מקומות בש"ס 'חייב לצאת יד"ש' 'חייב בדיני שמים' עי' היטב בשער"י ה. ט"ז. ותורף דבריו שהיות והתביעה היא בבריא ושמא ותביעת בריא בכחה להוציא ממון, ורק שאינה עומדת בפני חזקת ממון, ממילא כאשר מוותר על זכות חזקתו זו, הדר דינא שמחוייב לשלם מכח טענת הבריא (שכל גדר חזקת הממון אינה 'הכרעה' על בעלות הממון, ורק שניתן להתנהג בפועל עפ"י חזקתו זו כאילו מבורר הדבר, וממילא עד כמה שמוציא מחזקתו הדר מחוייב עפ"י טענת הבריא) וזהו דיוק לשון הגמרא דאם בא לצאת יד"ש [היינו שמוותר על חזקת הממון] אזי הוא חייב לשלם גם בדיני אדם.

**תוד"ה גזל מחמשה: דאפי' לר"ט וכו' היינו משום שיודע וודאי שלא גזל לכולם –** היינו שעצם זה שבריא לו שאינו חייב יותר ממנה נחשב ג"כ לטענת בריא, על אף שכלפי כל אחד מהם בפני עצמו אינו אלא שמא. ומשום שדנים תביעתם כאחד, וברור שאינו חייב יותר ממנה.

**שם בתוס' ואפ' לר"ע וכו' היינו משום שיודע בודאי שהוא חייב לאחד מהם –** כונת כמש"כ בחי' הגר"ח סטנ' ובברכ"ש סי' א.ה משמו שכל פטור השמא משום חזקת ממון (עי' להלן צז: ברש"י) וכאן שודאי חייב לחד מהם אין שייך למיזל בתר חזקה [שהרי ממון זה שמודה בו אינו נחשב למוחזק בו.] וממילא בריא עדיף.

**תוד"ה התם –** העולה מדבריהם: שישנן ג' אופנים שנינו בסוגיין א. בטענת בריא ושמא, והו"ל למידק. לדעת ר"ע חייב לשלם לכולם ואף בדיני אדם, ולר' טרפון חייב רק בדיני שמים. ב.הו"ל למידק, ושמא ושמא - חייב לכו"ע בדיני שמים. ג. לא הו"ל למידק לכו"ע פטור אף מדיני שמים גם בבריא ושמא.

עוד מבואר מתוס' שגם לאחר שחילקה הגמ' אם הו"ל למידק, מ"מ עדיין צריך לתירוץ קודם שחיובו [בהו"ל למידק] רק בידי שמים. ומ"מ לא נזכר בדבריהם שבעינן גם לתירוץ קמא שחיובו משום קנס. אך שיטת הרשב"א ועוד ראשונים שגדר חיוב זה שבידי שמים מגדר קנס. (ויעוי' בשמ"ק להלן עמ' ב' מהראב"ד שדן שהיות וקנס הוא שאין דנין בזמה"ז ע"ע ש"ך שס"ה. ב ופלפולא חריפתא אות ג' ובאילה"ש).

**דף לז ע"ב**

**גמ' אמר מר וכו' אמר רב ספרא ויניח –** העולה מפרש"י שלבסוף גם ממון זה יהיה מונח בידו עד שיבוא אליהו, ורק שמקודם לכן מעמיד הממון בפני בי"ד ומחזירים לו כשלא מתברר להם. ועיין בשי' הגר"ד (וכ"כ בקצרההמהרש"א) שהיות והגזילה בידו לא יהני מה שישאיר המנה תח"י מחוסר הוכחות שסו"ס לא הוציא האיסור מתחת ידו, ורק ע"י שמוציאו בבי"ד עבור הנגזל כבר הוציא האיסור, ואף אם מקבל שוב מבי"ד להחזיקה תח"י עד שיבא אליהו שפיר דמי. ומשא"כ בפקדון דמתני' שאין כאן ענין של 'איסור' שצריך לצאת מתחת ידו, שפיר יהיה מונח בידו מעיקרא עד שיבא אליהו, וכמש"כ מהרש"א.

ובעיקר ד"ז שמקיימים השבה כשנותן לבי"ד גם כשלא הגיע לידיו של הנגזל, האריך הנתיבות בהקדמה לסי' ע"ו [עי"ש מה שהוכיח מסוגיין]. אמנם שם חילק בין היכן שהגזילה או הפקדון קיים שבזה סגי בנתינה לבי"ד, לבין היכן שאין החפץ בעין וצריך לשלם שבזה י"ל שצריך להגיע לידו של בעל החפץ.

**גמ' ורמינהו נפל הבית עליו וכו'** – העירו הראשונים (עי' רשב"א ותורא"ש) ומהרש"א ומהר"ם דהשתא לא נוקטת הגמ' תירוץ קמא דלעיל לחלק בין קעבד איסורא ללא עבד איסורא, וע"ע מש"כ פנ"י באופן אחר.

אך הוסיף המהר"ם שלכאו' לפי חילוק הגמ' לעיל בין הו"ל למידק ללא הו"ל למידק, ל"ק מנפל הבית כלל דאין כאן ענין ומציאות שהו"ל למידק. וביאר מהר"ם שבהכרח אין סברת הו"ל למידק באה לחייב , ומשום שחייב אף בלא סברא זו, אלא להיפך כאשר לא הו"ל למידק זוהי סברת פטור שהיות ובעצמם לא הקפידו אין לו להקפיד.

**דף לח.**

**מתני' רשב"ג אומר מוכרן בפני בי"ד שהוא כמשיב אבידה –** מלשון המשנה משמע שחיובו רק מטעם השבת אבידה, וכמו כל אדם המצווה על הצלת ממון חבירו.

ועיין במחנ"א מל' שומרים סי' ל"ה שדן לומר שמחיובי שומרים הוא. ועי"ש שהנדון הוא אם שומר מחוייב בשמירת נזקים שמבחוץ בלבד או אף אלו שמתוך הפירות עצמם. ונפ"מ מנדון זה כשלא מכרם כדין אם נחשב כפושע ויצטרך לשלם על הנזק. וע"ע להלן עמ' ב'.

**תוד"ה שמא עשאן תרומה: דהכא גבי פקדון תולין בחששא מועטת –** בטעם חומרת הפקדון עי' בתור"פ שחיישינן לשליחות יד [שבאופן שמעוניין הבעלים לעשותו תרומה, ומקפיד שלא ימכרם, הרי שנחשבת מכירת השומר כשלחו"י].

**דף לח ע"ב**

**גמ' להפסד מועט לא חששו –** הק' המחנ"א הנ"ל שאם נימא שמחיובי השומרים הוא מהיכ"ת יש להקל בהפסד מועט. ומשמע שחיובו מטעם השבת אבידה, ושפיר י"ל בזה שלא הטריחוהו בהפסד מועט. עכ"ד.

**גמ' מדברי רשב"ג נשמע דמורידין קרוב לנכסי שבוי וכו' –** בביאור דימוי הנושאים פי' הראשונים שיש מקום לחוש שע"י היורד יגרם הפסד לבעה"ב ע"י שיזלזל בשדה, ויש לומר שאין לגרום הפסד בידים אפי' בחשש רחוק, ושפיר דומה נדון זה למח' ת"ק ורשב"ג שגם במכירת הפקדון יתכן הפסד ע"י המכירה, שיתייקרו הפירות וכדו'.

אמנם הרא"ש פי' שלמדים ממתני' שמחוייבין הבי"ד למצוא תקנה לנכסי בעה"ב שלא פסדו, כמו שמחוייב הנפקד בתקנת המכירה שלא יפסד המפקיד. [ודו"ק היטב שנמצא מבואר ברא"ש שאין חיובו מחיובי השומרים, אלא כהשבת אבידה ולכן שייך ללמוד חיוב זה לשאר דוכתי].

**תוד"ה בששמעו: אין לפרש בששמעו בב' עדים וכו' –** לכאו' כונתם ששמעו שישנם ב' עדים במדנה"י, ולא שכבר באו ב' עדים להעיד, שרי א"כ אי"ז 'מורידין' אלא 'מורישין'. עי' בשי' הגר"ד סי' רי"ח.

**גמ' כי פליגי בשלא שמעו בו שמת רב אמר אין מורידין דלמא מפסיד להו שמואל אמר וכו' –** צל"ע שלכאו' לכו"ע יכול לטול כאריס וכדעת שמואל, מדוע א"כ חושש רב להפסד. עי' בשמ"ק מהראב"ד (והו"ד גם ברמב"ן) שהיות וראוי קרוב זה ליורשו יש לחוש לזלזול בממון זה, או שיקפיד על כך שמחשיבין אותו רק כאריס. ובחהר"ן כ' לפרש שס"ל לרב שנוטל כאריס דסוגיין הכונה רק לבסוף כשיגיע בעה"ב, ואין מחשבים עמו כל שנה בשעתה. ולכן חשש רב דגרע מכל אריס שנוטל פירות כל שנה בפרד שחושש שיוציאוהו מן השדה (ועי' בזה בארוכה בחי' המיוחסים לריטב"א שציין שמרש"י ד"ה כיון משמע שגם אריס זה נוטל כל שנה בנפרד. ויל"ע).

אמנם בתוס' להלן לט. ד"ה וכולן מבואר דלרב אינו נוטל כאריס, ומשו"ז חיישינן לזלזול בשדה.

**דף לט.**

**תוד"ה וכולם שמין להם כאריס –** העולה מדבריהם שנחלקו רש"י ותוס' בדין נטושים ששמעו שמת ובשלא שמעו שמת.

שיטת רש"י: בשמעו בו שמת אוכל כל הפירות (שע"ד כן ירד) וכשהגיע הבעלים מכאן ואילך [בפירות שנותרו בשדה] מקבל כאריס. ובשלא שמעו בו שמת אוכל תמיד כאריס.

ושיטת תוס' בשמע שמת אוכל הכל. ולאחר שבאו הבעלים אינו מקבל כלום [באותם פירות שנשארו בשדה]. ומטעם זה שמכאן ואילך אינו נוטל כלום התירו לו להזדרז לקחת כל הפירות הנמצאים כששמע שעתיד הבעלים להגיע, שלא יפסיד. אך בשלא שמע בו שמת אוכל כל הפירות אך באותם פירות שישארו לאחר שבאו הבעלים יקבל כאריס בלבד, וכן אין לו מניחים לו להזדרז לאכול כל הפירות כשהבעלים אמורים להגיע.

ועי' ברא"ש הק' לדרך זו מהמבואר בגמ' 'השתא זריז ונשכר הוי אי דאשבח מבעי' שמשמע שגם זה ששמע שמת נוטל כאריס. תירץ הרא"ש שלמסקנא דגמ' שהטעם ששמין לו כאריס משום דלא סמכא דעתיה שלכן תקנו לו רבנן שלא יפסיד, ממילא מובן שבשמע בו שמת דסמכא דעתיה לא להפסיד שחושב ששלו הוא, שוב לא תקנו לו לקבל כאריס וכמוציא הוצאות על נכסי אשתו גדולה. עכ"ד.

**דף מא.**

**בסוגי' שליחות יד**

**צ"ב מה בין גזילה לשליחות יד**, מדוע הוצרכה תורה לפרשה מיוחדת של שומרים, ואין לחייבם ככל גזלן דעלמא.

משמעות לשון רש"י ד"ה ור' נתן שנתחדש שעל אף שלקחה ע"מ ליטול חלקה בלבד מ"מ נתחייב בכולה (וכ"מ ברש"י לקמן מד. ד"ה דניח"ל שאם נוטל כל הפקדון הרי"ז גזילה). וכן פי' בחי' הר"ן עי"ש בארוכה. והאריך בזה בתרוה"כ רצ"ב.ב . ונמצא א"כ שכלפי אותו חלק שרוצה ליטלו נחשב כגזילה דעלמא, ורק כלפי שאר הפקדון צריך לפרשת שלחו"י.

ומדברי תוס' ד"ה שנטלה והגביהה מוכח שלולי פרשת שליחות יד כלל אין שייך גזילה אצל שומר, ואף על החלק אותו רוצה ליטול, וכמתבאר בדבריהם שפי' שכשמגביה ליטול את כולה היינו 'חסרון' הנדרש בפרשת שלחו"י, הרי להדיא שגם כשלוקח את כולה חיובו רק מדין שלחו"י ולא מדין גזילה.

והטעם שפשיטא לתוס' שא"א לחייבו כגזלן עי' תרוה"כ הנ"ל (ד"ה ויש לי לתמוה) דכיון שידו כיד בעלים, הרי שבכל מקרה נחשב החפץ עדיין ברשות בעלים, וכעין שמצינו בגזבר שאין שייך אצלו מעילה כבכל אדם ורק כשמוציא הממון בפועל מועל, והיינו מטעם זה שידו כיד הקדש.[[11]](#footnote-12) וע"ע מש"כ עד"ז בקה"י סי' מ'.

וע"ע פי' נוסף בריטב"א.

**גדר שליחות יד.** הנה מה שנתחדש בשלחו"י שמתחייב על נטילתו, מוכח שאי"ז 'הרחבת' גדר חיוב גזילה, והראיה (הובא במשנת ר' אהרן) מגמ' להלן עמ' ב' שישנה דרשא שלא נימא שיש פטור דבעליו עמו בשלחו"י, ואם נימא שחיובו משום גדר גזילה לא יתכן שיפטר בבעליו עמו שהוא הלכה בדיני שומרים. (אמנם יעוי' היטב בנתיבות רצ"ב סוסק"ד שמבואר שכ"ז להו"א אך לאחר הדרשא י"ל שגדרו כגזלן. ועיין).

וע"ע בגדר זה של שליחות יד בקצות רצ"ב. א מה שביאר ממהרי"ט ששליחות יד שנתרבה בגמ' קידושין שאין בו חסרון של שליח לדבר עבירה, אינו מגדר שליחות לייחס למשלח את פעולת השלחו"י, אלא שחיובו הוא על עצם זה שפשע בפקדון ושלח ידו בעצמו או יד שלוחו. ונמצא א"כ מבואר שזהו חיוב חדש בהל' שומרים שעשה מעשה פשיעה בפקדון. ודו"ק. וע"ע משנ"ת להלן עמ' ב' מהנתיבות.

**נדון אם שליחות יד צריכה חסרון**

בביאור נדון זה ביאר בחי' הר"ן (ד"ה והא לא חסרה) שהיות ושלחו"י חידוש הוא להחשב כגזלן על הכל (וכמשנת"ל), אין לך בו אלא חידושו דוקא שחיסר בפועל נחשב כגזלן על הכל. ולמ"ד א"צ חסרון ס"ל דלא שנא.

ובריטב"א להלן מד. פי' שכל עוד שלא חיסר בפועל אמרינן דמיהדר הדר ביה.

**רש"י שהכישה במקל: ואי קשיא דלמא וכו' לאו משום שליחות יד הוא דליבעי חסרון –**מבואר ששייך חיוב של שואל של"מ גם בשומר. ועי' בבעה"מ וכ"ה בשמ"ק מהראב"ד שחדשו שאצל השומר חיובו כששואל של"מ רק משום שליחות יד והו"ד בהערה לעיל. [ונמצא א"כ דרש"י לשיטתו הנז"ל שאצל שומר שייך חיוב גזילה במה שנוטל לעצמו גם בלא פרשת שליחות יד].

**לא היא דכי אמרינן בשומרים שאלה שלא מדעת בדבר שאינו כיחש וכו' –** צע"ג שבגלל הכחש גרע שלא יתחייב משום שואל שלא מדעת, וכמו שתמה מהר"ם.

ועי' פנ"י שביאר (ולכאו' זהו כונת ביהגר"א רצ"ב.ב) שקו' רש"י היתה למ"ד שואל של"מ שואל הוא, וא"כ לכה"פ יתחייב כשואל כל עוד שמשתמש בה שחייב באונסיה. ולזה תירץ שהיות ומכחישו א"כ אין כאן שאלה אלא שלחו"י.

**גמ' שהכחישה במקל –** היינו שמטעם זה חייב מדין שלחו"י שיש בה חסרון. והק' ריטב"א ור"ן מדוע לא נדון עצם החסרון שמחסיר את הבהמה לשלחו"י . ותירצו, שדבר שאין בו כל לקיחת הנאה ורק חסרון בלבד, אין זה נחשב לשלחו"י אלא כמזיק דעלמא.

**דף מא ע"ב**

**גמ' דאיכא למיפרך מה לש"ח שכן משלם תשלומי כפל בטוט"ג וכו' -** צ"ב שאף אם נימא שאכן חמורים תשלומי כפל מתשלומי קרן הודאים, הלא מ"מ מצד חיובי השמירה ישנה חומרא יותר שמתחייב בקרן דגניבה ואבידה, שהרי חיוב כפל בטוען טענת גנב אף אם הוא חמור מ"מ הלא זהו רק מחיובי גנב שנתאפשר לו לגנוב ע"י שנפטר בטענת גניבה, ונמצא א"כ שביסוד חיובי השמירה חמור יותר חיוב אחריותו בגניבה לשלם קרן.

ומוכח מזה כיסוד שהוכיחו האחרונים (עי' זכר יצחק עמ' רי"ז ובחי' הגרש"ר לדף מא אות רצ"ד ובאילת השחר להלן צד:) שחיוב כפל בטוען טענת גנב אינו מפרשת גניבה בעלמא, אלא רק מפרשת שומרים נתחדשה חומרא זו לחייבו כגנב כאשר פוטר עצמו בטענת גניבה. ונמצא א"כ שחומרת חיוב כפל מדיני וחיוב השומרים, ובדין לחייב בו הש"ש החמור.

**גמ' דיו לבא מן הדין להיות כנדון מה שואל בבעלים פטור וכו' –** לכאו' מוכח מזה שיש לפטור השולח יד בבעליו עמו, מוכח שחיובו מדיני השומרים ואינו כגזלן דעלמא (וכעין פשיעה שי"א שחיובה מטעם 'מזיק' והיינו בהיותו במעמד של שומר נחשב כלפיו כמזיק). וכן הוכיח במשנת ר' אהרון.

אך יעוי' בנתיבות (רצ"ב סוסק"ד) שצידד שלמסקנא נשתנה גדר זה, מחיובי גזלן הוא עי"ש הנפ"מ שמשלם כשעת גזילה אם הוקרו. ועי' לעיל משנ"ת בזה מהקצות.

**תוד"ה חדא –** הנה כל קושייתם לשיטתם לעיל עמ' א' שחידוש דשלחו"י הוא על על עצם זה שמתחייב על הדבר אותו נוטל עבור עצמו, שכמשנת"ל ל"ש גזילה אצל שומר, וזהו גופא מחידוש התורה לחייבו על אותו חלק שמחסיר.

אמנם לראשונים (שנת"ל לעיל עמ' א') הסוברים שאין חידוש התורה כלפי מה שמחסיר שזהו גזל רגיל, וכל חידוש שלחו"י רק על כך שחייב על שאר הפקדון, ברור דל"ק כלל קו' תוס' שהרי אין נחשב כשואל על השאר.

ובביאור תירוץ התוס' עי' ריטב"א משמם ובתור"פ דשאני שלחו"י כיון שאיסור הוא אין לחייבו על מחשבתו קודם שמוציאה לפועל שיתכן יחזור בו.

**דף מב.**

**גמ' ת"ר ההולך למוד את גורנו אומר יה"ר שתשלח ברכה במעשה ידינו וכו' –** ויל"ע שהרי קי"ל שאין מתפללים שיעשה הקב"ה נס [וכמו שאין מתפללים על העובר שיתהפך מנקיבה לזכר] (ועיין כעי"ז בס' חסידים המובא בגי' רעק"א לאו"ח סי' ר"ל).

ועיין בשע"ת סי' קפ"ז שהביא לבכור שור שהק' כעין זה על המובא ברמ"א שם שמי ששכח לומר על הניסים בברכהמ"ז יאמר לבסוף הרחמן הוא יעשה לנו ניסים כמו שעשה לאבותינו וכו'. ועי"ש שתירץ שתפילה על רבים שאני. ועוד י"ל שנס מלחמה דחנוכה היה בדרך טבעי באופן של מלחמה. עכ"ד. ועדיין צל"ע בסוגיין. ועיין מש"כ הח"ח בס' שם עולם (בקונ' נפוצות ישראל פר' ח') וז"ל ויש הנהגה ממצעת בין נס לטבע, דהיינו מדת הברכה, שנס נקרא דבר חדש ממש והנהגה זואיננה חדש ממש, רק שנשלח ברכה במעשה ידיו ומתרבה הדבר מאוד מאוד וכמו שאמרו חז"ל מהודד מעשר שצריל לומר יהי רצון שתשלח ברכה בככרי הזה וכו' והנה ענין הברכה איננה ענין ניסי רק שמורה השגחת ה' ותדע שאילו ברכה היה בכלל נס האיל כל אחד מתפלל ומבקש שים שלום טובה 'וברכה' והלא נס גמור אינו מצוי רק ליחידי הדור וכו' עכ"ל.[[12]](#footnote-13)

ובעיקר תקנת תפילה זו עי' ריטב"א בשם הרמב"ן שאמורה רק כאשר הולך למוד בשביל מעשר, שע"ז יש הבטחה של ברכה. אמנם יעוי' בחיי אדם כלל ס"ה. ב שהביא תפילה זו גם על סחורה שבחנותו.[[13]](#footnote-14)

**מדד ואח"כ בירך הרי"ז תפילה שוא –** עי' המיוחס לריטב"א שביאר שהברכה ברוך השולח ברכה בכרי הזה בגדר תפילה על העתיד, וא"ש שאין מקום לברכה זו לאחר שמדד. אמנם באחרונים דייקו מל' הר"מ שדין זה שאין מברכים לאחר המדידה קאי על היה"ר דוקא ולא על הברכה. ועיין רש"ש.

**עוד שם –** עיין בס' כלי חמדה (לפר' ויקהל אות ה') שהק' הכיצד ניתן לעשר פירות אלו שנתרבו בנס שהרי לכאו' הפירות הנוספים אינם שייכים לחיוב תרו"מ ויתכן א"כ שמפריש מפטור על החיוב. ועי"ש שהוכיח מזה שגדר הנס הוא שיש 'ברכה' בפירות שהפירות הקיימים מתברכים ומתרבים, ואי"ז כפירות נוספיפם הבאים מבחוץ, ושפיר גם הם שייכיים במעשרות.[[14]](#footnote-15)

**תוד"ה אמר שמואל –** מבואר שדנו התוס' אם חיובו של הש"ש בגניבה בכל מקרה ואף באונס, והכריעו שאין לחייב על גניבת אונס. אמנם דעת הרשב"א בסוגיין ותוס' ב"ק נז. שחיובו אף על גניבת אונס, ומטעם שרמזו התוס' בסוגיין שהיות וכל גניבה היא קרובה לאונס גלי לן קרא שכלפי גניבה חיובו גם על אונס. עי' בקצות ש"ג. א שלפי"ז כלפי אבידה אין לחייבו באונס. וע"ע בגדר חיוב ש"ש בגניבה בקוב"ש לפסחים אות י"ז שדן אם חיוב הש"ש 'אחריות' על הפקדון להעמידו לבעלים, או חיובו ב'שמירה' עצמה.

**שם בסוה"ד ונראה דכיון דאתי שואל מק"ו דש"ש אין לחייבו בגניבת אונס בקרן ודיו וכו' -**וצ"ב דסו"ס מאי גרע משאר אונסין שחייב השואל בהם. ועיין מהרש"א להלן שהק' כעין זה. ושמעתי לפרש שמכיון שנתבאר בגמ' צה. שאין ללמוד חיוב גניבה ואבידה משבורה ומתה, שי"ל דשאני גניבה ואבידה מאונסין שאפשר למטרח ואתויי, וצריך על כך מקור נוסף. ומאה"ט בגניבה ואבידה [באונס] שייך אף לפטור השואל ומטעם דאפשר למטרח ואתויי.

**דף מב.**

**גמ' כל לא ידענא פשיעותא –** יל"ע שהרי דין זה מבואר כבר לעיל לה. גבי כיפי דלא ידענא פשיעותא. ועיין בר' יהונתן בשמ"ק שפירש דעסקינן בסוגיין שהטמין בקרקע כדין ושכח היכן הטמינם. ובזה מסתבר שודאי לא ימצאם עוד שהרי לא יהפוך כל הקרקע לחפש הפקדון המוטמן. עי"ש . וכוונתו עפי"ד רש"י שם לעיל שהיות והכיפי נמצאו לבסוף ברשותו הרי ששומת האפדנא בטעות היא (שכל גבייתם לאפדנא ע"ד שיצא הפקדון מרשותו) וא"כ שפיר למדנו מסוגיין שבאופן שטמנם בקרקע גביית הבי"ד כדין, היות ולא משכח"ל שימצא היכן טמנם, בהבדל מסתם הנחה ברשותו ששייך שימצאם.

**דף מב ע"ב**

**תוד"ה כל המפקיד –** שיטת ר"ת שבכל מה שנתחייב שומר הראשון עדיין מחוייב גם כאשר מסר לשומר השני [וא"כ כל נדון שומר שמסר לשומר לעיל לו. רק ביחס לדברים שלא היו בכלל חיוב שומר ראשון. וכ"מ ברש"י לעיל שם ד"ה רב אמר].

אמנם דעת הרמב"ן ורשב"א שם שהראשון נפטר לגמרי כשמסרם ברשות וכבר עומד שומר השני במקומו. והיינו שנחלקו אם נסתלק הראשון משמירתו.

ויסוד מחלוקתם ביארו האחרונים (עי' היטב בקצות רצ"א ח') שלדעת הרמב"ן והרשב"א בנתינתו לשומר השני נחשב כמי שהחזיר לבעלים וכבר אינו תחת אחריותו. ולדעת ר"ת ממשיך שומר ראשון בחיובו, ורק שנחשב שמקיים שמירתו ע"י שמירת שומר שני, ולכן אין לחייב כלל השומר הראשון. ואילו לדעת ר"ת ממשיך שומר ראשון בחיובו, ורק שמקיים חיובו לשמור ע"י שמירת השני, ונחשב ששומר הוא בעצמו ע"י. עי' היטב בקצות שם ומה שהוסיף בשי' הגרש"ר אות רצ"ו.

אלא שלפי"ז יל"ע לשיטת ר"ת בסוגיין, דאם שאמנם נחשבת האם כאנוסה בשמירת הכספים בקרטילתא לפי מחשבתה שכסף זה של בנה הוא, מ"מ הרי נמצא שלא קיים הבן את חיוב שמירתו ובמה יפטר מן הבעלים. עי' בגרש"ר שהק' כן.

**שם בתוס' ולכן נמי הכא משתבעא אימיה דהנהו זוזי אותבינהו בקרטליתא שלא פשעה –**צ"ב כיצד הוכיחו משבועת האם לדברי ר"ת שחיוב הבן לשלם על פשיעתה, שהרי בכל מקרה מחוייבת שבועה כדי לפטור עצמה מחיוביה, אך מהיכ"ת שבכך גם פוטרת את בנה. ועיין בפנ"י מה שביאר[[15]](#footnote-16) וע"ע מהר"ם שיף ואו"ש (שאלה ד, ט). והרחיב בדבריהם בשי' הגרש"ר רצ"ז-ח עיש"ה.

**דף מג.**

**מתני' אם מותרין ישתמש בהם –**בטעם מה שתולים בודאות שכונתו להתירו להשתמש במעות, עיין בתומים ע"ב סקי"ט שאמדו חז"ל שמעוניין הבעלים בכך כדי שיתחייב באחריות כש"ש. עי"ש עוד.

**במחלוקת רב הונא ור"נ –** פשוט שלאחר שמשתמש בהם השלחני כבר נתחייב באחריות, וכל מחלוקתם קודם שהוציא וכמבואר להלן בסוגיין דמאה"ט לרב הונא כשמסרם הגזבר לשלחני מעל הגזבר.

והיינו שנחלקו אם כונת השומר להחזיק הדמים מיד שיוכל להשתמש בהם] או שכונתו לע"ע לא להעמיד הכסף לשימוש ורק שהיות ונהנה מהאפשרות להשתמש בכסף נחשב עי"ז לש"ש. וכן פי' הנתיבות רצ"ב סק"ט עפי"ד חי' הר"ן כט. וע"ע שם סוס"ק ע"ג.

**גמ' אלמא לא הוי שואל עלייהו וכו' -** מבואר מלשון הגמ' לכאו' שיש לו דין שואל, והיינו שעל אף שעדיין לא זכה במעות, מ"מ בעצם זכותו להשתמש נחשב ככל הנאה שלו המחייבו באונסים. (ולהלן ר"פ השואל יתבאר בעז"ה שכך הוא הדין בכל שואל שמתחייב באונסין אף בלא שקונה זכות שימוש בחפץ, וסגי בכך שעומד הדבר לשימושו לחייבו באונסין). והמחנ"א שומרים סי' כ"ח ביאר שק' לפרש שיחשב כשואל שהרי בעינן שיהיה כל הנאה שלו של השואל, וכאן הלא ישנה הנאה של הבעלים ששומר לו החפץ, ואיננה יכולה להחשב כשאלה שכל הנאה שלו, עי"ש, וכעי"ז עיין בתומים ע"ב סקי"ט.

ועיין תוס' לעיל כט. הוכיחו בביאור הסוגי' שלשון הגמ' 'שואל' לאו דוקא, והכוונה להלואה, ואינו חייב ליתן לו אותם מעות אף שלא נשתמש בהם עדיין. כן נקט הרמב"ן כאן. ובשיטת רש"י עי' להלן.

**שם בשיטת רש"י –** בלשון רש"י נראה לכאו' שישנה סתירה, שכ' בד"ה ואפי' נאנסו דהוי שואל ובד"ה ואי אמרת כ' נעשה כמו שלוה לו. וביאר בס' מלבושי יו"ט (ח"ב חו"מ סי' ז') דס"ל לרש"י דאמנם חיובו כלווה ואך שצריך להעמיד שוויות ממון כנגד סכום ההלואה (עיין רש"י קידושין מז למ"ד מלוה לאו להוצאה ניתנה שחייב להעמידה בעסקא) וגדר הדברים שזכותו רק להשתמש בממון, ולא כהלואה רגילה. וזהו דיוק הלשון 'ישתמש' בהם, שרק באופן זה הותר לו. עכת"ד[[16]](#footnote-17).

**רש"י ד"ה מותרין: דהו"ל כנותן רשות והו"ל שלוחו –** היוצא מפרש"י שחלוק גדר המעילה לדעת רב הונא שבעצם ההקנאה לשלחני נחשבת למעילת הגזבר. אך לדעת ר"נ מעילת הגזבר ע"י שליחות כשמשתמש בהם השלחני. והיינו שאין נחשב נתינתו לגזבר כהקנאה לשלחני למעול על ידה. וצ"ב מדוע נזקק לכך רש"י ולא פי' כפשוטו שמועל בזה שנתן רשות להשתמש וכדרך שמבואר להלן צט. במשאיל קרדום של הקדש מעל לפי טוה"נ שבו [ושוב שימוש הקרדום יצא בכך לחולין], ויל"ע א"כ מדוע בסוגיין לא נימא ג"כ הכי שע"י מסירת הגזבר לשולחני נחשב כמעילה לגזבר בדמי טוה"נ שבו.

ויעוי' בתומים (ע"ב. י"ט) שביאר שהיות שלא באו המעות לפי בקשתו של השומר אדרבה המעות ניתנים לטובת הבעלים, לא שייך ענין טוה"נ שיכיר לו טובה על כך.

**פרק השואל**

**דף צד ע"ב**

**בטעם פטור דבעליו עמו -** כ' בתשו' חוות יאיר סוס"י רכ"ג 'והנה בגוף הדין תמהתי כל ימי אחר שפקודי ה' ישרים וכולם נכוחים בטו"ט וכו' ומי יתן ואדע לקרב אל השכל וכו' וכי משום שהמשאיל במלאכתו של שואל ילקה באבדון ממונו ביד שואל, כי לולי דרשת חז"ל היה י"ל פי' הכתוב 'עמו' ר"ל אצל הדבר ששאל לחבירו והיה לו להשגיח עליו וק"ל וכו' עי"ש עוד. ועיין בחינוך מצוה ס' שלא נתנה תורה דבריה לשיעורים לחלק אם היתה עמו ממש. וע"ע בפי' הספורנו עה"ת כאן.

**גמ' עמה ממש מי משכח"ל –**היינו שאי אפשר לצמצם וכפי' מהר"ם עי"ש.

**גמ' פרה במשיכה –**בגמ' להלן צט. עולה שחיובי השומרים חל כאשר מסלקים בעלים אחריותם מהחפץ, ויל"ע מסוגיין שמשמע שהמשיכה היא הקובעת את חיוב השואל. ואמנם לדעת תוס' שם (ד"ה כך תיקנו) חילקו בין שואל ושוכר לשאר שומרים שמתחייבים רק במשיכה. ובפילפולא חריפתא שם אות ל כ' שאפשר שמקורם מסוגיין. ועדיין צ"ב לדעת הרא"ש שם שלא חילק בין השומרים וס"ל שגם השואל מתחייב קודם משיכה עי"ש מה שיישב.

**גמ' בעלים באמירה [ובתוס' הנד' בעמ' א'] -** משמעות הגמ' וכ"ה בלשון רש"י [שכ' משאמר אני ופרתי נשאלים לך הוי גופו שאול לו] דסגי באמירה שמחייב את גופו. וביאר הנמ"י (וכעי"ז בראב"ד שבשמ"ק בפי' השני) דסו"ס אחרי שדיבר אסור לו לחזור בו מקרא 'דשארית ישראל לא יעשו עולה' ועי"ז מהני להחשב כבעליו עמו כל שלא חזר בו. עי"ש היטב בלשון הנמ"י.

אמנם דעת הגה' אשרי דמוכרח בסוגיין שע"י אמירתו זו אינו יכול לחזור בו, (ועי"ש שדוקא בגונא שיש הפסד לבעלים, וכשאין הפסד לבעלים יכול הפועל לחזור בו ואף בחצי היום).

שיטת התוס' שאין הכונה לאמירה בעלמא, אלא רק כשמזמן עצמו לעבודה. ודנו הפוסקים (עי' שו"ע שמ"ו ג בש"ך ונתיבות שם) אם דוקא כשעושה מעשה כל דהו לזמן את עצמו, או אף האמירה גופא שמקבל ע"ע את השאלה נחשבת כמו שזימן את עצמו.

ובגדר דברי תוס' עיין עוד משנ"ת בזה להלן.

ויש להוסיף שבגמ' להלן צז. משמע שסגי אף כשמשמש בפועל בלא שאומר כלל שיעבוד, עי"ש 'נפק לדלויי טעונה בהדייהו' וכמשנ"ת שם.

**גמ' איבעית אימא דאמר ליה את גופך לא תשאל עד שעת משיכת פרתך –** לפי' תוס' שפירשו שבעינן דוקא שיזמן את עצמו צריך לומר שאע"ג שהתחיל ללכת מהני מה שאומר שישאל לאחר זמן.

והעיר באילת השחר שהעיר שהרי שאף בלא שביקש השומר יש פטור דבעליו עמו (וכנז"ל מגמ' להלן צז.), וא"כ מה מהני מה שאמר לו לא תשאל עד שעת משיכת הפרה. ועי"ש שהוכיח מזה בגדר הדין שצריך לזמן עצמו, שאינו כתחילת עשיית הפעולה, אלא שבמקביל לצד דמהני אמירה שמועיל עצם אמירתו להשאל, סוברים התוס' שלא סגי בכך ובעינן שיעשה איזה מעשה זימון, שרק בכך נחשב כמי שעתיד להשאל. ובזה מבואר בגמ' שכאשר דוחה השומר את דבריו או מעשיו, שוב חסר בהכנתו להשאל.

**גמ' אדרבה ראשונה בש"ש שכן משלם תשלומי כפל בטוט"ג וכו' -** צ"ב שאף אם נימא שאכן חמורים תשלומי כפל מתשלומי קרן הודאים, הלא מ"מ מצד חיובי השמירה ישנה חומרא יותר שמתחייב בקרן דגניבה ואבידה, שהרי חיוב כפל בטוען טענת גנב אף אם הוא חמור מ"מ הלא זהו רק מחיובי גנב שנתאפשר לו לגנוב ע"י שנפטר בטענת גניבה, ונמצא א"כ שביסוד חיובי השמירה חמור יותר חיוב אחריותו בגניבה לשלם קרן.

ומוכח מזה כיסוד שהוכיחו האחרונים (עי' זכר יצחק עמ' רי"ז ובחי' הגרש"ר לדף מא אות רצ"ד ובאילת השחר כאן) שחיוב כפל בטוען טענת גנב אינו מפרשת גניבה בעלמא, אלא רק מפרשת שומרים נתחדשה חומרא זו לחייבו כגנב כאשר פוטר עצמו בטענת גניבה. ונמצא א"כ שחומרת חיוב כפל מדיני וחיוב השומרים, ובדין לחייב בו הש"ש החמור.

**גמ' והא בעיא מזונא וכו' ואב"ע ל"ת כל הנאה שלו אלא אימא רוב הנאה שלו -** מבואר שחיוב שואל שייך אף היכן שאין כל הנאה שלו, ורק שהוכחת הגמ' מגוונא דכל הנאה שלו, וכפי' התוס'.

ובגדר הדבר שנחשב לשואל גם כאשר נהנה בעה"ב במזונא, כ' האו"ש (ריש הל' שאלה ועיין עוד שם פ"ז ה"ד)עפ"י מה שייסד שגדר חיוב השואל הוא כמי שהכניסה לרשותו ונחשב כבעליה בכך, והיות ונתבאר שחיובו תלוי בכך שנחשב כבעלים, י"ל שגם אם נהנים הבעלים מהזנת הבהמה, מ"מ לא נחשב בכך כמי שנותן לבעה"ב פרוטה עבור שאלתו, ומשום שמכיון שעתה הבהמה שלו לעבודתו, האכלה זו כמי שמאכיל את שלו, והנאה זו שנהנה בעה"ב שממילא פרתו ניזונת אינה מגרעת גדר זה שנחשב השואל כבעלים. עיש"ה.

**גמ' מה לשבורה ומתה שכן אונסא דסליק אדעתא הוא תאמר בשבויה וכו' וברש"י -** משמע לכאו' שחיוב השואל מחמת התחיבותו, ובפשטות צ"ב שהרי חיובי השומרים מחיובים שחייבה התורה, עי' במחנ"א (שאלה א') שעמד בזה.

ובפשטות י"ל (וכמו שרמז המחנ"א בהמשך דבריו שם) דס"ל לרש"י כהתוס' בכתובות נו: (וכ"ה בתורא"ש לעיל סו"פ הפועלים צד.)שכל חיוב התורה בשומרים הוא לפי שלכך דעת השומרים לשעבד עצמם כל שומר ושומר לפי דרגתו, וכמו שהאריך בזה הקצות (שמ,א).שנמצא בזה שחיובי התורה בשומרים שונים משאר דיני ממון, שחיובם רק משום שכך דעתם לקבל על עצמם, ולכך יש מקום לחלק ולומר שאינו חייב בדברים שאין דעתו להתחייב.

ולמאי דאשמועינן מקרא שבכ"ז מתחייב בשבויה, פי' המחנ"א שם (בסוד"ה איברא דמדברי) שירדה תורה לדעתו של שואל שאילו היה חושב על אפשרות זו היה מחייב עצמו גם בשבויה, ולכך חייבתו תורה.[[17]](#footnote-18)

**תוד"ה שומר חנם אבל מתה מחמת מלאכה כיון ששואל יש לו רשות וכו' -** כונתם שפטור השואל במתה מחמת מלאכה אינו קולא בדיני השומרים, אלא שפטור משום שלכך ניתן לו מעיקרא. ולכן אין מקום להלכה זו במימרא הדנה בקולותיהם וחומרותיהם של השומרים.

**גמ' אמרי במערבא ק"ו ומה גניבה שקרובה לאונס משלם אבידה שקרובה לפשיעה לא כ"ש -** יל"ע מדוע אין בזה חסרון דאין עונשין מן הדין [עי' תוס' ריש ב"ק שדן אם אף בממון הדין כן].

ובפשטות י"ל (וכ"כ הגרנ"ט סי' קט"ו) שעיקר לימוד זה על עצם חיוב השמירה המוטלת על השומר שחייב אף לשמור מגניבה ואבידה, וד"ז לא נחשב לעונש ובודאי נלמד מן הדין, וחיוב תשלומין הוא ממילא כתוצאה מחיובי השמירה.

**דף צה.**

**רש"י ד"ה תאמר בגניבה: ואיכא למימר יחזור בעליה אחריה –**צ"ב מאחר שמחוייב לשמור עליה, א"כ הלא מוטל על השואל לחפש. [וגם לאחר כלות ימי שאלתה דנו האחרונים שמחוייב השואל בהשבה, ואינו יכול לומר לבעלים לבא ליטול את שלו. עי' בנתיבות סי' פ"ו ובמשובב שם] וצ"ע.

**גמ' גניבה ואבידה בשואל מנלן וכו' ק"ו מש"ש וכו' -** תוס' לעיל מב. חדשו שמכיון דילפינן לגניבה ואבידה מש"ש, דיו לבא מן הדין שיפטר מגניבת אונס כדין ש"ש. וצ"ב דסו"ס מאי גרע משאר אונסין שחייב השואל בהם. ועיין מהרש"א להלן שהק' כעין זה.

ושמעתי לפרש שמכיון שנתבאר בגמ' דשאני גניבה ואבידה מאונסין שאפשר למטרח ואתויי, הרי נמצא שלגניבה ואבידה מחיוב נפרד ולפי הגדרים שנאמרו בחיוב זה, ומאה"ט בגניבה ואבידה באונס שמקורו מלימוד הנפרד של חיוב גו"א שייך אף לפטור השואל.

**גמ' איתמר פשיעה בבעלים ובכל הסוגי' -** דנו האחרונים בגדר פטור דבעליו עמו אם נתמעט מעיקר החיוב לשמור, וממילא אין לו כלל סיבת חיוב תשלומין, או"ד שכל מיעוטו רק לגבי דין התשלומין שפטרתו תורה מלשלם.

ונדון זה נפ"מ אם חייב השומר בבעלים להשבע שבועת השומרים, שאם נימא שכלל אינו בחיובי השמירה אינו נחשב לשומר ולא שיייך אצלו שבועת השומרים. ובפשטות נסתפקו בזה התוס' ב"ק נז: ד"ה ונמצא וכמו שרמז לבאר כן האו"ש ד' מגניבה י'. והאריך בנדון זה הקצות רצ"א י"ז ונתיבות רצ"א סקל"ד. וע"ע קוב"ש ב"ב תרנ"ט ובמשנ"ת להלן מדברי הש"ך.

**עוד שם -** ממשנ"ת בסוגיין דאף פטור מן הפשיעה הק' הראב"ד (ב' משכירות הל' ג') ע"ד הר"מ הסובר שחיוב פשיעה בשומרים מטעם מזיק [ומאה"ט חייב אף כשפשע בעבדים ושטרות אף שנתמעטו מחיובי שמירה] וק' דא"כ מדוע יפטר 'מזיק' זה ע"י בעליו עמו.

ותירץ הש"ך (ס"ו קכ"ו) שמכיון שמיעוט התורה בבעליו עמו נאמר ש'לא ישלם' הרי שמיעטה בזה התורה כל תשלומין הנזכרים בפרשה, ואף תשלומי פשיעה, ובהכרח שאינו שומר כלל, שכל ההתייחסות לפשיעה כמזיק רק במי שמחוייב לשמור הדבר, ומכיון שפטרתו תורה מעיקר השמירה נמצא שאינו נחשב למזיק בפשיעה. עי' בכל זה בקה"י לד,ב.

**גמ' ופשיעה נמי בש''ש ובשואל וכו' לחיוב אתיא בק''ו מש''ח וכו' -**  צ''ב מדוע צריך ללימוד משומר שכר ולא ילמד מיניה וביה שאם חייב באונסין ק''ו שחייב בפשיעה. ועיין משנת''ל בסוגיין דילפינן גו''א בשואל בק''ו מש''ש.

ובמהרש''א כ' דאה''נ דאפשר למילף מחיוב עצמו באונסין, ואך דא''כ אין חייב בבעליו עמו וכדין האונסין שממנו למדים, ולזה הוצרכנו ללימוד מש''ח שבו יש לדון שאין הפטור נדרש לפני פניו.

**דף צ''ה ע''ב**

**גמ' אמר רב המנונא לעולם הוא חייב עד שתהא פרה וחורש בה חמור ומחמר אחריה וכו' -** צ''ב כיצד יתקיים דין זה בשאר שומרים שאין עושין כלל מלאכה בפרה.(וכה"ק הנצי"ב בהעמ"ש כ. ט).

ומוכרח ש'עמה' מתקיים אף כשאין עושה פרה כל מלאכה, ואך שכשעושה מלאכה נפרדת ושונה מזו של בעה''ב הרי''ז הפרדה מ'עמה' דבעלים [וד"ז גם מוכרח מכל שואל שבודאי אין הבהמה עובדת בלא הפסק והכיצד א''כ נחשב גם בשעה זו לבעליו עמו לרב המנונא, ובהכרח דסגי בזה כל שלא עושה מלאכה אחרת].

**שם בגמ' -** יל''ע לרב המנונא המחייב כשנסתלקו הבעלים קודם זמן החיוב, כיצד נעשה מחדש לשומר בעת שהלכו בעלים לאחר שמעיקרא לא נתחייב בדיני שמירה [ולכאו' תליא בנדון האחרונים אם פטרה תורה אף מעצם השמירה וכמשנת''ל מהש''ך. אמנם אם נימא כהאחרונים שחייב בשמירה, ורק שנפטר מן התשלומין לא קשיא שדין השמירה יכול לחייב מחדש כל רגע כבתשלומין] וצ''ב.

**רש"י ד"ה אידי ואידי באותה מלאכה: ממש –** כונת רש"י שכ' אותה מלאכה ממש, פי' בספר נחלת ישראל שלדעת רש"י גדר מרפי קמיה הוא ממש אותה מלאכה, ולכן דוחה הגמ' שא"א לומר בביאור דברי הסיפא שיש מעלה כל שהיא בכך שעושה עמה אותה מלאכה יותר ממרפי קמא, שכאמור הלא הם 'ממש' מלאכה אחת. ומשא"כ לתוס' אינו ממש מלאכה אחת ורק שסגי לרב המנונא בכך שקרוב הוא למלאכה אחת, ובזה חילקה הגמ' שהיות וקרובים הם זל"ז אין רבותא ומעלה יותר כאשר עושה עמו אותה המלאכה עצמה.

**דף צו.**

**גמ' אי לא שאלה שבורה ומתה מאי עביד וכו' -** מעצם צד זה ששעה הפוטרת היא זו שבשעת שאלה, משמע שגדר פטור דבעליו עמו הוא על השמירה שצריכה לחול בשעה זו. שאם פטור רק מהתשלום בפועל מה שייך הדבר לשעת יצירת השאלה כשמכניס לרשותו. וכן הוכיח בדרכי דוד ריש פרקין.

ובשיעורי רבנו חיים הלוי למסכתין דף נו. דייק גדר זה מלשון הגמ' 'אם אין שאלה שבורה ומתה מאי עביד', שהמכוון בזה שמכיון שלא חלו חיובי שמירת שאלה ממילא אין שבורה ומתה מחייבים מעיקרם.

**גמ' אפי' הכי שאלה עדיפא שכן חייב במזונותיה -** עיין ברי''ף שכ' דהשואל חייב במזונות הבהמה, וכ' בהגהות מא''י שם דהוציא הרי''ף דין זה מסוגיין.

והיינו שנתבאר בזה שמכלל שמירה דשואל להאכיל הבהמה [בהבדל מכל השומרים שמקבלים שכר על מזון הפקדון] וכ"כ בב"י סי' ש"מ שחיוב המזונות [לדעת הרא"ש] מעת שנסתלקו הבעלים, ומטעם דחיוב מזונותיה תלוי בחיוב שמירתה.

וגדר חיוב זה שהית ומחיובי השואל להעמיד בהמה לבעלים [שזהו המחייבו אף באונסים ליתן בהמה אחרת] מטעם זה חייב להאכילה שע"י כך יוכל להעמידה לבעלים. ולפי''ז כונת הגמ' להכריע כצד זה דהפטור בעליו עמו בשעת שאלה עצמה, מאחר וכבר בפועל נתחייב השואל להעמיד הבהמה לבעלים ע''י מזונותיה.

**גמ' בעי רמב"ח שאלה לרבעה מהו וכו' -** רש''י פירש האם מתחייב באונסיה והיינו אם בכלל דין שואל לו .

ואמנם שיטת הר''מ שודאי הוי שואל ורק הנדון אם שייך בזה פטור דבעליו עמו עיין בריטב''א.

עוד יל''ד בל' רש''י שכל הנדון הגמ' רק לגבי דיני שואל, ומשמע שעכ"פ חייב בגניבה ואבידה כש''ש (כ''כ הרא''ש להדיא, ומטעם שמחשיבים השימוש בחפץ כשכר שמירה, ועיין בזה היטב בתשו' ריב''ש רע''ט המצויין בגהש''ס צה.). וע''ע או''ש להלן.

**גמ' שאלה לראות בה וכו' -** בביאור נדון הגמ' ביאר האו"ש (ז' משאלה ד') דעיקר חיוב השואל שבעת השאלה נחשב הוא לבעלים תחת בעליה, ולזה חייבה תורה לשואל אף באונסים כמי שנאנס לבעלים ממונו שלו. אך בשואל ליראות בה כיון שאינו שימוש בגוף החפץ ואינה עומדת לזה, י"ל דאינה נחשבת אצלו כשלו להחשב הבעלים, עי''ש עוד[[18]](#footnote-19).

ובדרך זו נראה שנסתפקה גמ' גם בתחילה בשאלה לרבעה שכיון שאין דרך שימושה כך, אין נחשב השואל בזה לבעלים.

**שם –** הנה מוכח מסוגיין שנחשב כשואל גם כאשר שאל רק לשימוש אחד, וגם בכה"ג נחשב 'כל' הנאה שלו. והיינו כמו שרמז באו"ש (ז' משאלה ה"ד ד"ה והנה וכ"ה מחי' הרי"ם) שע"י שימוש זה שניתן לו אינה תחת רשות הבעלים שאינם יכולים להשתמש בה כלל, ולכן נחשב השול לבעליו להתחייב באונסיה, וכמשנ"ת לעיל מהאו"ש.

**גמ' שאל שתי פרות לעשות בהן פרוטה מהו מי אמרינן זיל בתר שואל ומשאיל וכו' -** [בקידושין ז: נסתפקה הגמ' שתי בנותיך לשני בני בפרוטה מהו בתר נותן ומקבל אזלינן וכו' או''ד בתר דידהו, ובגהש''ס שם ציין לסוגיין, והיינו שיסוד הספק בב' הסוגיות שוה].

והנה בכל מקח פשוט שהקונה ב' פרות נחשב למקח אחד ונקנה בפרוטה אחת [וכ'כ הגרש'ש בקידושין שם, ובזה חילק מקידושין שי"ל דכל מעשה קידושין עומד בפנ''ע וישנם כאן ב' מעשים נפרדים].

וא''כ בהשאלת ב' פרות ג''כ נחשב להקנאת זכות השאלה אחת על ב' הפרות, וכל נדון הגמ' לכאו' רק בגדר הנאת השואל שהיא המחייבת באונסין, שלמעשה ישנם כאן ב' הנאות נפרדות וכ''א בפנ''ע אינה חשובה לחייבו באונסין.

**גמ' שותפין ששאלו ונשאל לאחד מהם מהו כולו שואל בעינן וליכא וכו' -** בחי' הרמב''ן לעיל לד: נסתפק בשותפין שלוו או שאלו אם כ''א חייב בחצי בלבד [ובחצי השני רק כחיוב ערב] או''ד שכ''א מהם חייב בהכל. והוכיח מסוגיין שכל נדון מגמ' לפטור רק מחצי שאלה דמוכח שזהו כל חיובו של השותף. וכ"ה בקצרה בנמ"י בסוגיין (ועי' בזה אביעזרי כ''ה ממלוה ולווה הל' י' ד''ה ובדין).

**גמ' ורש''י ד''ה אשה ששאלה: לחרוש קרקע מלוג -** היינו שאם היתה שואלת לצורך גופה עצמה ודאי שאין הבעל שייך לשאלה זו להחשב כשואל.

ועכ"פ מדין זה למדנו שהמגדיר ל'שואל' לפטוּר דבעליו עמו הוא לא זה שנתחייב באחריותה (שהרי בנד"ד נתחייבה האשה לבדה), אלא כל שנהנה מן השאלה נחשב לשואל וכנד"ד שנהנה הבעל מהשבחת השדה. (ע"ע מחנ"א שאלה סי' ב').

**גמ' ונשאל לבעל מהו קנין פירות כקנין הגוף דמי או לא -** בפשטות הנדון הוא שאם לא כקה"ג הרי שאין הבעלים נחשב לשואל כלל, ומאידך אם ק"פ כקה"ג הוא לבדו נחשב לשואל, וכ"פ הריטב"א (עי"ש פי' נוסף) אמנם הנמ"י ביאר שלהצד שקנין פירות לא כקנין הגוף, עכ"פ הבעל נחשב כשואל שותף שנסתפקה הגמ' לעיל בדינו ליפטר מחצי תשלום. ונמצא לדבריו שבעיא זו כהמשך לבעיא קודמת בהנשאל לאחד מן השותפין.

**תוד"ה שאל מן האשה וי"ל דאין הבעל יכול להשאיל וכו' -** יל"ע לפי"ז מיהו א"כ הבעלים להשאיל, האם א' מהם הוא המשאיל ורק בתנאי שיסכים השני, או"ד שניהם הבעלים כשותפים. עי' היטב במהר"ם. ובהג"א כתב לתרץ קושיית תוס' שבבעלותה של האשה להשאיל פרת נ"מ שלא מדעת בעלה עי"ש. ואמנם היינו דוקא כשאין הבעל מפסיד מהשאלה זו כמש"כ הבית שמואל סי' פ"ה סק"ט.

ובתירוץ שני דתוס' משמע שהבעל הוא המשאיל שהוא הבעלים על הפירות, ויתרה מכך שאין צריך כלל הסכמת האשה לזה, עי' במהרש"א.

**תוד"ה בעל וכו' היינו שמשייר המוכר לעצמו פירות בעין יפה -** צ"ב בכונתם שמאחר ואין בעלות על הפירות חשובה להחשב כעיקר בעלות החפץ, מה מהני כוונתו לעין יפה. וצ"ע.

**גמ' א''ל רבינא לרב אשי האומר לשלוחו צא והשאל לי עם פרתי מהו וכו' -** צ''ב מהו הנדון שיועיל שליחות לדין זה שהרי סו"ס השליח עצמו משועבד ולא המשלח. ומה א''כ ענין השליחות בזה, שהרי אף לו יצויר שהמשלח עצמו ישעבד את השליח אי''ז נחשב לבעליו עמו.

וביאר בשערי ישר (ז, ז ד''ה אמנם מצינו) עפ''י מה שייסד שבשליחות לקנינים וכדו' נחשב השליח עומד במקום המשלח, ומכיון שעומד במקומו מתחדש כוחו לפעול הקידושין והגירושין (ואין הפעולה עצמה מתיחסת למשלח, אלא שבמעשה השליח עצמו הכח לפעול הגירושין, בהבדל משליחות למעשים שעצם הפעולה מתייחסת למשלח ואכמ"ל) וכן גם שלוחו של המשאיל נחשב לעומד במקומו של המשאיל ושיעבודו של השליח מועיל כשם שמועיל שיעבודו של המשאיל. עכת''ד בקצרה, וע"ע להלן מש''כ בדרך זה בגדר יד עבד כיד רבו.

**גמ' יד עבד כיד רבו -** המחנ''א (שותפין סי' י''א) למד מדין זה שפועל גוי הממרח תבואה לבעה''ב מישראל נחשב כמירוח ישראל לחיוב תרומה, שלפי המבואר בסוגיין שמיחסים מעשי העבד (וה"ה הפועל) לבעה''ב, עי''ש עוד. והרעק''א השיג בהגהותיו שם (וכעי"ז בחידושיו) דכל מה שמצינו בסוגיין שידו כבעה''ב רק בהנוגע לעניני ממון אך לא לשארי דברים (ודייק כן מל' הראב''ד בשמ''ק).

ומבואר שלמדו האחרונים שעצם מעשה העבד מתיחס להאדון. אך בשער''י שם השיג ע''ז, ולדעתו אף העבד והפועל דינו כגדר שליחות שנת''ל שיש חשיבות לשיעבודם כמו לשיעבוד הבעלים. (ולהבנת השער''י מוסבר היטב נדון הגמ' אם אמרינן יד עבד כיד רבו לדין שאלה בבעלים, והיינו די''ל שכשם שאין חשוב העבד כבעלים בתורת שליחות מאחר שאינו בר מצוה, ה''ה שאין נחשב כהבעלים מטעם פועל).

**רש"י ד"ה עבד דלאו בר מצוה וכו' וגם משאיל שאין לו כלום בלא רבו -** הראשונים הק' דחסרון זה רק בהיכ"ת, וביותר ששייך אצלו ממון כשניתן לו ע"מ שאין לרבו רשות בו, עי' ריטב"א. ומה שתירץ רעק"א בשם חתנו [החת"ס].

**דף צו ע"ב**

**גמ' שואל הוי או שוכר הוי וכו' –**הצד שנחשב כשוכר מבואר ברש"י להלן ד"ה ואליבא שמשום שתקנו פרקונה [שחייב לפדותה אם תשבה] תחת פירותיה נחשב שנותן שכר עבור הפירות. והצד שבכל זאת נחשב לשואל היינו שאין גדר תקחז"ל לפרקונה בתורת 'תשלום' על הפירות, ורק שזוהי הסיבא שתקנו לה פרקונא. [וכ"כ בס' הערות].

**גמ' ממנ"פ אי שואל הוי שאלה בבעלים היא וכו' -** ופרש"י שהיא עמו תדיר במלאכתו. ומשמע שבכל זמן שיהיה נחשבת עמו ואף כשבפועל אינה עובדת. ופי' רשב"א ונמ"י שמכיון שאינה פטורה לעולם מלשמשו נחשבת תמיד לעמו ועדיף משתלא וטבחא שנחשבים לעמו רק בעת עבודתם, ומשום שאצל פועלים ישנם שעות שיכולים לשבות, ומשא"כ באשה שמשועבדת לעולם.

**גמ' ואתיא שאלה בבעלים מפקעא שכירות וכו' -** פי' ריטב"א שנחשב כאילו החזיר לה הפרה ושוב שאל ממנה. ועי' בשיטה בשם הראב"ד.

**תוד"ה אי שוכר וכו' דדוקא שאלה שהוסיף להתחייב באונסין –**בנד"ד היה השאלה בבעלים, וצ"ב א"כ איזה תוספת יש בשאלה שבין כך פטורה משום בעליו עמו, ולכאו' י"לשהשמירה בבעלים פוטרו מהתשלום בלבד ולא מעיקר השמירה [ודנו בזה האחרונים עי' לעיל צה.] ולכן נקטו התוס' שההשאלה מוסיפה חיוב אונסין, אלא שצל"ע אם שייך לומר שיש איזה חיוב שמירה כלפי אונסין. ועיין.

**תוד"ה בעל בנכסי אשתו וכו' מ"מ ש"ח הוי -** היינו שדינו כש"ח בדעלמא, אך בנכסי אשתו פטור כדין שמירה בבעלים. ראשונים בשמ"ק.

והנה מבואר שחלוק חיוב הלוקח (לזמן) שחיובו כש"ש מדין השוכר שחייב כש"ש. והביאור כ' בקובץ הערות סי' נ"ג דס"ל לתוס' ששוכר אינו קונה בעלות בגוף החפץ לענין פירותיו, ורק שזכותו על הבעלים להשתמש בחפץ זה (ומאה"ט כשהקדיש המשכיר נאסר השוכר שגוף החפץ שלו) ומשא"כ בלוקח לזמן הרי גוף הדבר שלו לענין פירות, והרי"ז כמשתמש בשל עצמו. ועי' בחי' הרי"ם שהאריך עוד בדרך זו.

אך עיקר שמירת הלוקח צ"ב היכן נתחייב בשמירה זו, ועיין בנתיבות שמו. ז שכך היא האומדנא שהיות ולוקח לזמן שאין הבעלים יכולים לשומרן שמתחייב הלוקח לשמור, וע"ד כן נעשית המשיכה מעיקרא.

ועדיין א"כ צל"ע מהיכן הוא חיוב המירה של הבעל שקיבל מן האשה [וכן היורשין פרה השאולה מאביהם].

**גמ' בעי רמב''ח בעל בנכסי אשתו וכו' למעול בעל דהיתרא ניח''ל וכו' –** צ"ב מדוע נדון זה הוזכר בגמ' רק ביחס לזכות פירות דבעל בנכסי אשתו ולא בכל ירושה. ועיין.

**גמ' מי מעל -** כל נדון הסוגי' צ"ב רב שהרי מהיכ"ת שתמעל האשה שכלל לא זכתה בנכסים אלו מבית אביה, ומדוע נייחס אליה את המעילה [וכה"ג צ"ב בשייכות המעילה אצל בי"ד, וכבר נתבאר לקמן בזה].

וביאר החי' הרי"ם עפ"י הסוגי' בכתובות עח: וכנפסק בשו"ע אבהע"ז צ. י שכל עוד שאין הבעל יודע מהנכסים אינו זוכה בהם. וא"כ יתכן שבזה שהודעתו האשה הרי"ז כמקנה לו הנכסים.

ובעיקר נידון הסוגי' שמבואר שמועל א' מאלו הג' ואף אם לא עשה כל מעשה שהוא להוצאה צ"ב. וכן יל"ע מדוע פשיטא לגמ' שרק א' מועל ולא נאמר שכולם מועלים. יעוי' באילה"ש שביאר עפ"י מה שייסד שבכל מעילה שהיא המועל הוא מי שנחשב כסיבה ראשונה להוצאה מהקדש[[19]](#footnote-20), וא"כ נדון הגמ' מיהו הסיבה הראשונה להוצאה, אם הבעל שמכח זכותו ניתן לו, או שהאשה כמוכרת החפצים לפירותיהן, או שהבי"ד הם הגורמים הראשונים.

**רש''י ד''ה נמעלו בי''ד של ישראל באותו דור -** עי' בזכר יצחק (ח"ב סי' ה') שביאר שאין בכח בי''ד המתקנים להפקיר נכסים שלא באו לעולם, ומתייחס ההפקר לבי''ד שבאותו דור. (ודוגמא לדבר מצינו בר"מ בסהמ"צ עשה קנ"ג שקדוש החדש נחשב גם בזה"ז שנעשה ע"י חכמי א"י שבאותו דור). אמנם צ''ב מה שייכים בי''ד שבדור לתקנה שתקנו חז''ל מאחר וגם אם רוצים לבטל התקנה אינם יכולים. עי' באילה"ש.

אמנם בחי' הרי"ם פי' שעסקינן שהבי"ד הגבו לו הנכסים, ובכללם היו נכסים אלו, ולכך יש לומר שמעלו.

**תוד''ה בעל בנכסי אשתו:מי אמרינן בעל מעל שהוא עושה עיקר המעשה שנשאה וכו' –**מבואר שנחלקו רש"י ותוס' אם נדון הגמ' כפשוטו על נכסים שבשעת נישואין או על אלו שנפלו לאחר מכן. ולכאו' תוס' מיאנו לפרש כרש"י שבכה"ג שנפלו ממילא אין לדון שהוא מועל משום שאינו עושה שום מעשה ורק ע"י נישואין יש לומר שנחשב כמעשה. ויל"ע מדוע מיאן רש"י בביאור התוס', ושמא פשיטא ליה שבכה"ג עשה הבעל או האשה מעשה.

**גמ' לאו לאוקמיה בכילתא שאילה -** בגדר פטור זה על אף שחייב השואל בכל אונסיה גם מאלו שאינם תלויים בו. פירש הרשב''א שבהפסד זה אין הבעלים מקפידים, כמו שפשוט שאינם מקפידים על כחש הגוף במלאכה [והיינו שלזה גופא ניתנה ההשאלה שישתמש בגוף ויפסידנו ופעמים אף יכלה את הגוף בשימושו].

אמנם הרמב''ן כ' שגדר הפטור הוא שנחשב הנזק מחמת פשיעת הבעלים [והיינו מכיון שאירע הנזק ע''י נתינת הבעלים למלאכה זו, הרי''ז נחשב שהבעלים עצמם הזיקו להבהמה, ולנזק זה לא קיבל השואל אחריות]. וע''ע מחנ''א שאלה סי' ד' וחי' ר' מאיר שמחה.

**גמ' זיל אייתי סהדי דלא שנית ביה וכו' -** נקטו רוב הראשונים דאמנם נאמן אף בשבועה וככל שומרים, ואך דעסקינן בגוונא שכל השומרים חייבים להביא עדים (כמו במקום שמצויים עדים עיין לעיל פג.) וכ"מ לעיל לד. שנאמן השואל בשבועה. אמנם ריטב''א פי' די''ל שאין נאמנות שבועה במתה מחמת מלאכה, ועי' בשמ''ק מתוס' שאנץ בטעם הדבר, שאין זה מצוי שתמות ע''י המלאכה, ובדבר כזה לומר שאירע דבר שאינו מצוי לא מצינו שחדשה נאמנות בשבועה.

**שם דלא שנית בה –** מכאן למד הה"מ (א' משאלה א') שאם שינה בה אפ' למלאכה יותר קלה מתחייב, ונחלקו בדעתו הסמ"ע והט"ז סי' ש"מ אם תמיד חייב או רק כאשר ניתן לתלות המיתה מחמת השינוי עי"ש.

**תוד"ה זיל שלים –** תורף דברי התוס', ששיטת רש"י שצריך השואל להשיב דוקא כלי ששאל או דומה לו, ורק שתשלומי כסף נחשבים גם הם ככלי עצמו, שיכול לקנות בהם בקלות כלי כזה. [כמבואר ברא"ש ב"ק סי' י"א]. ולפי"ז דרשת אפי' סובין לא נאמרה אלא במזיק. וזהו כונת הגמ' ב"ק 'אין שמין אלא לנזקין'.

ודעת התוס' שודאי יכול השואל לשלם בכל דבר ואפי' סובין, ולפי"ז כונת הגמ' 'אין שמין אלא לנזקין' באופן שפחתה הנבילה משעת היזק עד שעה ששילם, שצריך הגזלן והשואל להשלים הפחת. והטעם בזה משום שעיקר חיובו לשלם כל הבהמה כולה, ואין הנבילה אלא בתורת תשלומין. ומטעם זה מוסיף ריב"ם שאין פותחין לו באפשרות זו שישלם הנבילה, שכמשנ"ת שהנבילה נחשבת שלו.

**דף צז.**

**רש"י ותוס' ד"ה כה"ג מאי –**לפרש"י נדון הגמ' שמא נחשב כמתה מחמת מלאכה, ולכאו' לפי"ז הנדון אם בהיא עשויה גם לכך וממילא לכך גם נשאלה, שאם אינה עשויה לכך הרי"ז פשיעה. וכן מבואר להדיא בתורא"ש שמספ"ל אם נחשב כמי שהוליכה במקום ליסטים.

ובדברי תוס' יל"ע שכ' בתירוצם שמספ"ל אם שינה בכך שהוליכם למקום שישנם הרבה עכברים. ויתכן שכונתם להמובא לעיל מהה"מ וכנפסק בשו"ע שכל שינוי ממה שנשאל אין בו פטור דמתה מחמת מלאכה, עי' לעיל צו:.

**גמ' נפק לדלויי טעונה בהדייהו וכו' -** משמע דבעליו עמו פוטר אף כשלא שיעבד עצמו ואף לא באמירה, וסגי בזה שבפועל משמש להשואל. וצריך לומר לפי''ז שכל מה שדנו הראשונים לעיל בריש פרקין שצריך להוסיף ולזמן עצמו וכדו', היינו כשעדיין לא מתחיל לעבוד בפועל ובזה מהני התחייבותו להחשב כמי שמצוי עבודתו כבר עתה לשואל. אך באופן שעובד בפועל כבנד"ד בזה עצמו נחשב לבעליו עמו.

**גמ' לסוף אגלאי מילתא דלמיסר טעונה הוא דנפק -** והיינו שאמנם בפועל סייע להשואל להטעין, ומ''מ כיון שהיה הדבר לטובת עצמם אי''ז בעליו עמו כמבואר במאירי ור' יהונתן בשמ''ק. ומבואר דתלוי בכוונת המשאיל, ואמנם לשון פי' הר''ח שם שהרים המשא ושוב הניח, ונמצא לפי''ז שאכן לא סייע כלום להשואל.

**תוד''ה ביום שהיתה -** בדברי התוס' נתבארו כמה כללים בדין גלגול שבועה.

**א.** המחוייב שבועת גלגול ואינו נשבע מתוך שאינו יכול לישבע משלם.

**ב.** אמרינן מיגו לאפטורי משבועה ואף משבועת גלגול.

**ג.** גלגול שייך רק כשהנתבע טוען ודאי, דומיא דסוטה הטוענת ודאי טהורה.

**ד.** ניתן לגלגל כשהתובע טוען שמא [דומיא דטענת סוטה שמא זינתה] ואך בתנאי שיש צד סבירות לאמיתות טענה זו. [כבסוטה שרגלים לדבר].

**ה.** בטענת ודאי אין תנאי הנ''ל, ואף כשאין הטענה מסתברת ניתן לגלגל על ידה.

**ו.** מגלגלין אף מטענת ודאי לטענת ספק [שכשדומה לאמת], אף שאין דומין זל"ז.

ולהלן יתבאר מה שיש לדון בכללים אלו.

**שם - בדין מתוך בשבועת גלגול** (אות א')**.**

הרא''ש (סי' י') חולק וסובר דבשבועת גלגול לא אמרינן מתוך שאיל''מ. וביאר מחלוקתם בקוב''ש ח''ב סי' ז' ובשי' הגרש''ר סי' ה' אם חיוב ממון ד'מתוך' הוא מעצם זה שלא מקייים חיובו לישבע ישלם כשיטת התוס'. או שגדר חיוב ד'מתוך' שעצם התביעה מחייבת לישבע או לשלם, א''כ בתביעה זו של הגלגול שאינה אלא מילפותא מסוטה (שאינה חייבת אלא שבועה) אין בכח תביעה זו לחייב ממון.

**שם - בדין מיגו לאפטורי משבועת גלגול** (אות ב')**.**

נחלקו הראשונים (שבועות מו:) אם בכלל אמרינן מיגו לאפטורי משבועה. אמנם כ' רעק''א דלכאו' י"ל שאני שבועת גלגול שלכו''ע אינה נפטרת ע"י המגו. והיינו משום שכל עיקר חיוב שבועה זו אינו מחמת עצמה שהרי מצד עצמה אינה מחייבת, ורק בהצטרפות שבועה זו לשבועה ראשונה שייך לחייב עליה, וא''כ מה מהני לעקור את סיבת חיוב משבועה שכמשנ''ת בין כך אינה זו הסיבא המחייבתו לישבע. עי''ש מה שביאר בד' התוס'.

**שם - גלגול בטענת שמא** (אות ד', ו').

הנה הלא טענת שמא אינה נחשבת לטענה, ומזה ששייך דין גלגול בטענה זו מוכח שגדר הגלגול אינו בעיקר התביעה שמתאחדת עם הראשונה, אלא שמתאחדים ב' חיובי השבועה לשבועה אחת, עי' עיקר נדון זה באבן האזל פ''ג משאלה הל' ד'.

**שם בתוס' והיכי מגלגלין שבועה לעולם וכו' יהא נאמן במיגו דאי בעי אמר אינו יודע -** אין כונתם לפי משמעות פשטות המשנה דברי ושמא ברי עדיף, א''כ אין כאן מיגו, שלא יטען איני יודע שהרי בזה מתחייב. ואך כונתם להמבואר בגמ' דמתני' אתיא גם כר''נ דברי ושמא אין בריא עדיף [ומתני' איירי במודה במקצת].

**דף צ''ז ע''ב**

**תוד''ה השוכר אומר וכו' דהוי כאילו אומר המשאיל ספק לי אם השאלתיך וכו' -** בפשטות כוונתם דעד כמה שהחיה היא השאולה, והרי היא ברשות בעליה, לכשרוצה להחזירנה אין כאן עוד שאלה ביניהם (יעוי' רש''י להלן צח. ד''ה קא משכחת שכשחיה היא הרי''ז הילך). ושאני מכל שומר שודאי נחשב לשומר שלו ורק שלא ידוע אם נפטר מלשלם חיובי שמירתו ע''י אונס וכדו'.

אמנם התומים (עב, מב) ביאר דכל החידוש בשומרים שמתחייבים שבועה בטענת שמא משום דלא הו''ל למפקיד לידע מהנעשה כפקדון (עיקר סברא זו כבר כ' המאירי בסוגיין), אך בנדון זה איזו פרה השאיל ואיזו השכיר הו''ל למפקיד לדעת, והדר הוי ככל דיני ממון שאין מחייבים שבועה בטענה גרועה של שמא.

**תוד"ה לימא: וי"ל דלסומכוס וכו' הוי כאילו תרוייהו מוחזקין בו -** נתחדש בזה שע"י הדררא דממונא (צד דיני לכל אחד מהם) משווה אותם כמוחזקין כל אחד בחציו, ולכן יחלוקו כפי מוחזקותם. וכ"מ בקונה"ס א.ה (אמנם בקוב"ש ח"ב ט,ז ביאר להפך שמוחזקותם נובעת מחמת דין החלוקה).

ויל"ע לדעת רבנן אם מודים שע"י דררא יכול להחשב כמוחזק [היכן שאין אחד מהם מוחזק ממש תחת ידו], עיין בקונה"ס ח.ז שלדעת רבנן אין שנחשב כלל למוחזק בדררא, ומה שמצאנו יחלוקו לדעת רבנן היינו רק בגלל שאין אחד מהם מוחזק [אמנם העירו מדברי תוס' להלן קטז: ד"ה לימא שמואר סברא זו גם לדעת רבנן].

**שם בסוה''ד הו''ל למימר לרבנן דאהני וכו' לומר שיחלוקו -** צ''ב כונתם כיצד ניתן לומר לרבנן יחלוקו, דממנ''פ או דאזלינן בתר מוחזק או דברי עדיף. ויעוי' בתורא''ש שלא סיים תיבות אלו. וצע''ג.

ויש המבארים (בספר זאת ליעקב) שגדר דעת סומכוס שהבריא מוציא מן השמא, משום שע"י שכל טענתו שמא כבר אינו נחשב למוחזק [ע"י הדררא] וככל מוחזק שאינו טוען בריא איתרע חזקתו (עי' ר"ן להלן ק. ד"ה ה"מ). ונמצא א"כ שרק הבריא הוא הנחשב למוחזק היחידי ע"י הדררא, ומכח מוחזקותו מקבל הכל. ועפי"ז ביארו התוס' גם לרבנן נהי שאין הטוען בריא נחשב למוחזק ע"י הדררא [שלא ס"ל לרבנן שנעשה בכך למוחזק] אך סו"ס גם הנתבע שטוען שמא כבר אינו נחשב למוחזק וכמבואר שאין החזקת שמא נחשבת, וא"כ נמצא ששניהם אינם מוחזקים, ובדין הוא לרבנן לעשות יחלוקו ככל ממון שאין א' מהם מוחזק. ועיין.[[20]](#footnote-21)

**תוד''ה והלה וכו' כיון שמחזיר לו אחת הוי כאילו אומר איני יודע אם השאלתני -** בביאור הדברים עי' ברמב''ן (ד''ה ואני אומר) שחיוב אונסין דשואל אינם משעת משיכת השאלה אלא משעת אונסין עצמם, ולכן שונה נדון זה מנדון הלואה שודאי היה חייב לו זה מכבר ולכך אין ספק פרעון מוציא מידי ודאי חיוב (ועי''ש שד''ז תלוי במח' בגמ' בכתובות לד: וב''ק קיב. אם חיוב האונסין מתחיל מעת השאלה. וע''ע היטב בריטב'''א).

ומעיקר גדר זה שנחשב איני יודע אם לויתי, יעוי' בקצות (שמ,ד) שמוכח שכל עוד החפץ בעין אין לשומר חיוב השבה על חפץ זה אלא כשהבעלים רוצים הולכים הם לשומר ולוקחים את שלהם [בהבדל מגנב וגזלן שמחויבים בהשבה]עי''ש בד''ה ולפענ''ד.

ובזה הוסיף הקצות לבאר סו''ד התוס' שגם בפרה אחת כשאינו יודע אם מתה בעודה שאולה נחשב לא''י אם לויתי, והיינו מטעם שנת''ל שחיוב השומר לשלם מעת הפשיעה, ובזה שהספק אם בכלל פשע הו''ל כא''י אם לויתי. (וע"ע בחזו"א ה,ו ד"ה וכ"כ בהדיא).

**תוד''ה רב הונא וכו' גבי האומר זה אחי אינו נאמן וכו' ול''ל דהתם נמי ירא שמא היום או מחר ישאלו וכו' -** הנה במקרה זה אמנם הברי של הטוען טוב אך שמא של האחים אינו גרוע דלא הו''ל למידע. ומכאן הוכיח בקוב''ש (ב''ב תס''א) דהעיקר תלוי בבריא, שאם טוב הוא הרי כחו להוציא.

**דף צח.**

**רש''י ד''ה קא משכחת וכו' דאי בדקיימא חדא וכו' ההיא דמודה הילך -** וכן מבואר ברא''ש סי' י' שאפי' עומדת באגם ומשום דברשותיה דמריה היא. ועי"ש לעיל מיניה מהראב''ד דמ' מדבריו שבאם אינה אצל הנפקד ממש אינו נחשב להילך.

**גמ' ולרמי חמא וכו' משכח''ל רישא בג' וסיפא בד' וברש''י -** הנה נתחדש בדברי רמב"ח ב' חידושים א. שגם שבועת השומרים חייבים רק כאשר מודה במקצת. ב. המחייב של השבועה הוא לא רק מה שהודה במקצת אלא גם מה שכפר במקצת, וכפירה פירושה דוקא שיאמר להד"ם או החזרתי, ולא סגי בטענת נאנסה [על אף שנפטר על ידה, שצריך שיכפור בגוף הטענה עצמה ולא רק בחיוב העולה ממנה]. ובדעת רבא שחולק פי' הרמב"ן שס"ל שהמחייב של השבועה אינו מה ש'כופר' במקצת אלא בכך ש'מודה' במקצת ולכן מהני כל הודאה חלקית מהטענה.

אלא שכבר הק' מהרש"א שהיות וטענת איני יודע נתבאר שאיננה כפירה, מהיכ"ת שנחשב בזה כמחוייב שבועה ומתוך שאינו יכול להשבע משלם, ועי"ש מה שתירץ, וצ"ב. אמנם יעוי' ברמב"ן שביאר שאכן שבועה זו מחוייבת משום גלגול שבועה, ומתוך שאינו יכול להשבע שבועה זו דגלגול משלם.

והנה כ"ז לדעת רש"י.אך דעת תוס' שאמנם נח' כפירה גם כשכופר בחיוב שמחייבו ולא דוקא כשכופר בגוף הטענה, ואך דבעינן ג' פרות. ועיין מהרש''א.

**תמצית ד' התוס' ד"ה משכחת לה הנוגע לסוגיין:** נחלקו בגמ' ב"ק שבפרשת שומרים הוזכר קרא ד'כי הוא זה' [שילפינן מיניה דבעינן מודה במקצת], ונחלקו בו אם אמור ביחס לשומרים שפטורים כאשר כופרים בכל, או שעירוב פרשיות הוא וקאי על טענת מלוה וכדו'. והנה דעת רמב"ח שגם השומרים צריכים הודאה שפסוק זה קאי אשומרים, ולפי"ז היה נראה שלתירוץ קמא דגמ' אתיא כמ"ד שעירוב פרשיות הוא, ואין השומרים צריכים הודאה, וצ"ב א"כ לשם מה צריכים תביעת ב' פרות. ולתרץ קו' זו נח' ר"ת וריב"א, שלדעת ר"ת אין העירוב פרשיות שולל שגם השומרים צריכים הודאה. ולדעת ריב"א אכן טענה המיוחדת לשומרים כטענת נאנסו מחייבת גם בלי הודאה במקצת, ורק טענות השייכות גם במלוה (שבהם בד"כ לא מעיז)צריך להודאה גם אם נטענו כלפי השומר, והיינו בסוגיין טענת איני יודע. וע"ע לעיל בדיבור הקודם עוד בדעת תוס'.

**דף צ''ח ע''ב**

**גמ' ואמאי מה שטענו לא הודה לו ומה שהודה לו לא טענו -** כ' בהגה' הגר''א דלפרש''י ל''ג מה שהודה לו לא טענו שהרי לרש''י לא עסקינן שמודה במקצת. אמנם יעוי' בריטב''א שהולך בשיטת רש''י וגרס לגמ' זו, וביאר דבאמת תבע רק תשלומי פרה המתה בלבד [ולא את החיה מפני שהיא בעין וכדו'] ובתביעה זו כופר השואל בטענה שהמתה היא השכורה ונמצא שהוא כופר הכל ופטור עליה, ''ומה שהודה לו'' שישנה פרה שניה החיה אין נפטר ממנה, משום שבודאי מה שלא תבעה בעה''ב מפני שידועה היא ובעין כמשנת''ל. עי'''ש ארוכה.

ובעיקר הדבר אם טענו שכורה ושאולה ומודה באחד מהם נחלקו הראשונים אם נחשב לתביעה אחת גדולה תביעת ב' הפרות, או לב' תביעות נפרדות, עי' ברמב''ן מהראב''ד והובאו דבריהם ברא''ש. ונפ''מ כשהודה על אחד מהם אם נחשב כמודה במקצת כלפי תביעת פרה שניה.

**מהלך שי' רש''י בדין מישך שייכי -** [עפ''י המבואר בס' שיעורי רבנו חיים הלוי] שי' רש''י היא: דהנה כל חיובי שומרים מיוסדים על ב' דברים א. קבלת השמירה. ב. שעושה קנין לחיוב שמירתו (כסוגי' להלן צט.). ופשיטא לגמ' שבכדי לפטור בבעליו עמו סגי שיהיו בעליו עמו באחד מאלו הפרטים. ולכן דנה הסוגי' לומר דכשמחייב עצמו השואל מחדש בשכירות נוספת י''ל דמעשה הקנין שעל ידו מחוייב בשכירות הוא המשיכה שעשה בתחילה, וממילא ע"י שהיו בעליו עמו בקנין נפטרו חיובי השכירות השניה הבאים מכחה. או'''ד דמכיון שמחייב עצמו בסוג שמירה שונה דנעשה שוכר אין מתייחסת שמירה חדשה זו לקנין משיכה קמא וצריך לקנין חדש ע"י חצירו [אמנם בשכירות ושכירות או שאלה ושאלה דקדקו התוס' דודאי נפטר בבעליו עמו שבזה שמירה שניה דומה לראשונה בכל עניניה]. וע"ע להלן סוע"ב משנ"ת בשיטת תוס'.

אלא שעיקר הדבר צ"ב הכיצד תועיל משיכה שבתחילה לחיוב נוסף שנתווסף לאחר מכן, שהרי אין הקנין בשעתו נעשה ע"ד זה. וצ"ע. עיין בהע'[[21]](#footnote-22).

**גמ' שאלה בבעלים שכרה שלא בבעלים מהו וברש''י -** פרש''י שקודם שהחזירה חזר ושכרה מיניה, ועיין בריטב''א, שהמכוון הוא שהשכיר קודם שיכלו ימי השמירה, שאם השכירה לאחר גמר שכירות הראשונה, ודאי ששכירות זו נחשבת שכירות חדשה לכל דבר(וע''ע בשמ''ק משמיה דהראב''ד דחולק על רש''י).

**רש''י ד''ה שכרה בבעלים וכו' ומתה כדרכה וחיוב זה לא מחמת משיכה ראשונה וכו' מי אמרינן שאלה לענין אונסין בשכירות ודאי לא שייכא -** מלשון רש''י זה דייק הרש''ש דלגבי חיוב גניבה ואבידה השווה בשוכר ושואל ודאי דמישך שייכא ופטורים מבעליו עמו, וכל הנדון הוא רק לגבי אונסין שנתווספו בשאלה. [ונתחדש בזה היכ''ת שיתחייב באונסין ולא מגניבה ואבידה. עי''ש ברש''ש שרמז לזה]. וע''ע להלן משנ''ת בדברי התוס'.

ומעיקר דברי רש"י מבואר שכל הנדון אם מהני משיכה ראשונה היינו דוקא לחיוב גניבה ואבידה שחל כבר בעת השכירות, ומשמע שחיוב אונסין שנתווסף בשאלה ודאי שצריך לקנין [חצר] מחדש. ומכאן הוכיח האחיעזר (ח"ג ו.ו) לשומר חנם שבתוך זמן שמירתו קיבל שכר, שאינו מוסיף להתחייב כש"ש בלא קנין חדש[[22]](#footnote-23).

**תוד''ה ה''ג בקונטרס וכו' ותימה דא''כ מאי בעי בבעיא רביעית וכו' -** כבר נז''ל שדייק הרש''ש בדעת רש''י שלגבי גניבה ואבידה השווים בשוכר ושואל ודאי דשייך פטור דבעליו עמו, וכל נדון הגמ' רק לגבי אונסין שנתווספו בשאלה ושפיר י''ל דע''י שגם בעת השאלה נחשב לבעליו עמו [לגבי גניבה ואבידה] יהני אף לשכירות שלאחריה. אלא שלפי"ז יקשה להיפך מהו נדון הגמ' לחייב שכירות האחרונה מאחר וגם בשאלה הקודמת נפטר מגניבה ואבידה מבעליו עמו. עי"ש ברש"ש שתירץ וצ"ב.

אמנם הגר''ח שם נקט שגם לשיטת רש"י מצד חיוב גניבה ואבידה דשואל אכן פטור מבעליו עמו (וכמש"כ הרש"ש בד' רש"י), אך עדיין ישלחייבו בגניבה ואבידה משום דלא גרע מחיוב אונסים שנתחייב בהם [דבכלל מאתים מנה].וממילא נסתפקה הגמ' כאשר חוזר ונעשה שוכר שחייב בגניבה ואבידה, אם נימא שהיות ומדין גו"א לא היה מחוייב בעודו שואל, יהני לפוטרו לשוכר, או"ד שהיות וסו"ס בפועל היה חייב בתשלומי גו"א [ומדין אונסין כמשנ"ת] כבר פסק פטור זה ולא יהני לו בעליו עמו שמקודם.

**שם בתוס' -** מהלך תוס' בסוגיין שנדון הגמ' הוא אם משייכים שמירה שניה לשמירה ראשונה לפטור דבעליו עמו, ואת''ל דמשייכים מספ''ל אם תרי שייכי אמרינן. נראה מזה שאינם מפרשים כמשתנ''ל ברש''י שדנים את המשיכה הראשונה כמחייבת את חיובי שמירה האחרונה [שהרי א"כ אין סברא לחלק בין שייכי אחד לתרי שייכי, שהרי כל חיובי השמירה שיבואו לאחמ"כ יכולים להתייחס למשיכה כמו שמירה הראשונה]. וביאר הגר''ח דתוס' לשיטתם (להלן צט. ד"ה כך) דלחיוב אחריות לא בעינן קנין. עכת''ד הגר''ח.

**ביאור ספיקות הסוגי' דמישך שייכי**(לד' רש"י)

יש להקדים שיסוד חיוב השומרים הוא ע"י שנכנס הפקדון לרשותם, ובכך שייך להתחייב על השבת החפץ או דמיו שמחוייב לשלם מרשותו. והחפץ נעשה ברשותו ע"י קנין שעושה השומר בתחילה במשיכה וכדו'. ולכאו' השוכר והשואל שניהם שוים בכך שהחפץ ברשותם, ורק שדינים הנובעים מכך שונים לגבי חיוב אונסין. ועתה נבאר בעז"ה ספיקות הגמ' בקצרה:

אמנם פשוט הוא ששכירות אחר שכירות נפטרת שכירות שניה ע"י הראשונה, וכמו שדייקו התוס', והיינו שאין צריך קנין נוסף לשכירות שניה שהיא נחשבת כהמשך לראשונה. אך יש לדון כאשר דיניהם של הראשונה והשניה שונים.

**א.** שאלה ואח"כ שכרה – יסוד הספק שמא כאשר משתנים דיני האחריות ממצב קודם, כבר א"א להתייחס לרשותו זו [שעל ידה מתחייבים אחריות] של השני כהמשך לראשונה, וצריך הכנסה חדשה לרשותו (ועיקר סברא זו עיין בתוס' לעיל צו: ד"ה אי שוכר).

**ב.** שכרה ואח"כ שאלה – את"ל שאין השינוי מצד עצמו מכריח להתייחס כהכנסה לרשותו מחדש, מ"מ בנדון שהוסיף חיוב בשניה, אמנם כלפי חיובים שהיו כבר בראשונה אין שינוי ושפיר באם מכח הראשונה להפטר בבעליו עמו, אך כלפי החיוב שנתווסף בשאלה הלא צריך קנין חדש שיוסיף להתחייב באונסין. או"ד שאמנם בעינן לקנין חדש לחייבו בזה, מ"מ יש לדון ולהתייחס למצב זה שהחפץ ברשותו כמצב שנוצר מכח ב' קנינים קנין הראשון לגו"א וקנין שני לאונסין, ולכן יש לדון שבסה"כ חפץ זה ברשותו ע"י גורם שפוטר בבעליו עמו, ועי"ז יפטר לגמרי [שפשוט שאין כאן ב' חלקי 'ברשותו' נפרדים, אלא שהחפץ ברשתו מכח ב' הקנינים. ודו"ק].

**ג.** שאלה שכרה ושאלה- יסוד הספק שמחד י"ל שכבר חל פטור בעליו עמו אף כלפי אונסין, ומעתה אף שבעת שחזר ושכרה אין נפ"מ מפטור זה דאונסין, מ"מ אין מתבטל סיבת פטור זו. או"ד שהיות ובפועל לא היה נפ"מ מפטור זה כבר בטל , וממילא בשאלה שניה צריך קנין נוסף לזה.

**ד.** שכרה שאלה ושכרה – כבר נז"ל ביאורו שלדעת רש"י י"ל ב' אפשרויות בביאור הספק א. כמש"כ הרש"ש שמחד י"ל שהיות וגם בעת שהיתה שאולה היה פטור דגו"א מכח קנין השכירות [וכנז"ל בשי' רש"י], ממילא פשוט שימשיך פטור זה גם כשחזר ושכרה. או"ד דלא אמרינן תרי שייכי. ב. עפ"י דרכו של הגר"ח שבעת השאלה אמנם לא היה חיוב של גניבה ואבידה מצד עצמה, אך בפועל היה חייב לשלם בגניבה ואבידה שעכ"פ הוא מכלל חיוב אונסין שחייב בהם השואל. וממילא יש להסתפק אם מה שבפועל הוצרך לשלם מחמת אונסין נחשב כמפסיק מפור שכירות ראשונה ושוב צריך קנין חדש לכך.

**דף צט.**

**גמ' נעשה כאומר הכישה במקל והיא תבוא -** מפרש"י שכ' דשיעבד נפשיה משמע כמש"כ הריטב"א בדעתו שנתחייב השואל בזה שהוציא המשאיל ממונו על פיו [וכדין ערב שמתחייב בזה שמוציא המלוה הממון על פיו]. וע"ע שם שבזה ביאר נדון הגמ' בתחילה אם כשמסר לעבד כנעני נחשב שמאבד ממונו שרוב עבדים רשעים הן ואין להם מה לשלם. (ויל"ע אם שמירה זו שנתחייב בה אם נחשבת לשאלה גמורה, או שהתחייבות זו ככל אדם המחייב את עצמו ואינו בגדר שואל. ובפשטות נחלקו הראשונים בזה,עי' בחהר"ן צח. דכיון שחיוב זה חל בקבלתו, אינה נחשבת כשאלה לפטור בעליו עמו ובעינן שיהיו בעליו עמו אח"כ כששאלה ועי"ש שבזה תירץ קו' תוד"ה באומר. אמנם הריטב"א שם לא תירץ כן ומשמע דס"ל שנחשב לשואל גמור ומהניא בה בעליו עמו)**.**

אמנם מדברי התוס' מבואר שחיובו משום קנין משיכה עי' להלן.

**באומר הכישה והיא תבוא –** ביאר בתו"ח שלפי"ז כונת המשנה שלח לי ביד בנך וכו' שאומר לו לשלחה לבדה ורק שאם חושש שתלך למקום אחר יכול לשלוח עמה עבד להשגיחה, שלפי"ז אינה תח"י ממש.

**תוד"ה באומר הכישה –** צ"ב כונתם מדוע שיחשב כבעליו עמו דהתינח אם מתחייב קודם שנלקחה לסמטא א"ש שנחשב שלאחר ששאלה כבר עושה העבד במלאכתו של שואל, אך להמבואר בשיטת תוס' להלן נעשה הקנין בהנחתה בסמטא או ברה"ר נמצא שאין העבד במלאכת השואל, והרי"ז כמי שמושיט המשאיל כליו להשאילם לשואל שזוהי חלק מעצם ההשאלה עצמה, וכ"כ להדיא במיוחס לריטב"א כאן. וצע"ג. (ואמנם בחלקת יואב ח"ב סי' צ"ג למד מזה שגם בהושטת המשאיל נחשב כבעליו עמו, עי"ש וצ"ע).

**תוד"ה כיון שיצאתה: לכאו' נראה דמיירי שיצאת מיד לסמטא וכו' –** בתירוצם זה נקטו שבעינן לקנין משיכה כדת וכדין בכדי שיתחייב השואל. ומזה היה נראה שנתחדש בדברי התוס' שמועילה משיכת המקנה עבור הקונה. וצל"ע שבעלמא קי"ל שא"א למוכר להגביה וכדו' עבור הקונה [עי' במשנה עירובין עט:], ומשום שחסר בהוצאה מרשותו, וכה"ק הריטב"א. ועיין בחזו"א שחילק בין הגבהה שנמצאת עדיין בידו ומשום כך איננה נחשבת שיצאה מרשותו של המקנה, לבין משיכה שקונה כאשר עוזב אותה בסמטה. ונתחדש א"כ בסוגיין שיכול גם המקנה עצמו למשוך עבור הקונה, שגם באופן זה נחשב שמשכה הקונה, וכמש"כ באמר"מ לג ט ובשי' ר' אלחנן. עי' עיקר נדון זה בפת"ש חו"מ סי' ר' סק"ח מהמבי"ט דמהני ובאריכות בס' שער משפט שם סק"ד שהוכיח מסוגיין. (וע"ע באמרי משה לג. ט והאריך בזה בחי' הגרש"ש בקונ' שליחות סי' י"ז בתחילתו ובסופו).

**שם ועוד י"ל דהכא מיירי אפי' יצאת מיד לרה"ר דלענין להתחייב אונסין קניא משיכה ברה"ר -** בפשטות כונתם שהיות ואין ענין קנין השומר לקנות החפץ, ורק להתחייב בשמירתו, סגי בזה שיצא מרשות בעלים, שבהבדל מכל קנין שענינה הוצאה מרשות בעלים והכנסה לרשות קונה ולכן צריך למשוך לרשות קונה, יסוד קנין השומרים ועיקרם בזה שיוצא החפץ מרשותם של בעלים, שבזה סגי לחיייב השמירה, ולכן סגי גם במשיכה לרה"ר. [עי' כעי"ז לגבי קנין הגזלן בקוב"ש ב"ב אות ש"ח, וכ"כ לבאר בשיעורי ר' אלחנן כאן].

וא"כ נמצא שנחלקו תירוצי התוס' אם לחיוב שאלה בעינן משיכה גמורה להתחייב באונסין, או סגי בכך שיצא מרשות בעלים להתחייב.

**גמ' אמר רב הונא השואל קרדום מחבירו בקע בו קנאו וכו' -** היינו דסובר שמשיכה אינה קונה ויכול עדיין המשאיל לחזור בו. וביאר הריטב"א בטעם שאין קונה המשיכה, שמשיכה שייכת דוקא בקנין הגוף או אף בדקל לפירותיו שהרי"ז כקונה הדבר עצמו, אך קנין השאלה אינו אלא בפירות, ואין שייך לעשות קנין בגוף לקנותם.[[23]](#footnote-24)וע"ע בכל זה בריטב"א קידושין מז:

ובגדר קנין ביקוע כ' ריטב"א שהוא מתקחז"ל מפני תיקון העולם שלא יטלנו בעה"ב באמצע מלאכתו של שואל. אמנם ברש"י קדושין מז: כ' שביקוע נחשב כקנין חזקה. ולכאו' הכונה כעין שייסד הקצות קנג,ג שתשמישים אפשר לקנות ע"י תחילת שימוש בתורת קנין חזקה, וכן ביאר הגרש"ר לב"ב ו. אות קנ"א.(ויל"ע אם שייך קנין חזקה במטלטלין,ואולי כונתו שזהו גדר תקחז"ל, עי' נחל יצחק ל"ט סי"ז שעמד בזה. אמנם ברשב"א ב"ק עט. כ' להדיא [בדעת ר' אלעזר] דקנין ביקוע קונה מן התורה).

**גמ' למאי אילימא לאונסין מ''ש וכו' אלא לחזרה וכו' -** מבואר דמתחייב השואל באונסיה אף כשעדיין לא קנה תשמשיה, ובהכרח שסגי בזה שעומד החפץ לשימושו שבידו לקנות השימוש במשיכה, ומצב זה שעומד להשתמש בה נחשב כל הנאה שלו.

**תוד''ה וחבירו מותר תימה דתניא בתוספתא וכו' דהא קתני סיפא -** קושייתם קשה גם מיניה וביה מרישא לסיפא, וצ"ב מדוע א''כ הק' התוס' על סוגיין. עי' מהרש''א ומהר''ם שביארו דלולי סוגיין היה מקום לחלק בין הקנאה שבזה יוצא החפץ לחולין ושוב אין מועלין בו, לבין שאלה שאינו יוצא לחולין.

**שם בתוס' -** תו''ד ר''י בקצרה: בתחילה שולל ר''י האפשרות לומר שבשאלה אינו יוצא לחולין ונשאר הקדש כמקודם, ומשום דשואל של"מ הוי כגזלן,ולכך יוצא הכל לחולין. ולבסוף הדר בו וס''ל דאם שאמנם הקנאה מוציאה החפץ כולו לחולין (על אף שחיובו של הנותן רק כפי שוויה של טוה''נ). בהשאלה יוצא לחולין מן החפץ רק ההשתמשות אותה השאיל ולא החפץ כולו.

ובפשטות נדון זה תלוי בגדר שואל שלא מדעת גזלן, אם הגזילה מתייחסת לחפץ כולו או רק לשימוש שבו משתמש. עי' בראב"ד ב"ק צז. ובראשונים שם.

**שם בתוס' היה נראה לר"י לכאו' שיצא כל הקרדום וכו' ומ"מ לא מעל אלא לפי טוה"נ שבו וכו' -** דנו התוס' אם שייך לומר שיצא החפץ כולו לחולין ובכל זאת חיובו רק דמי טוה"נ.

וביאור הנדון כ' בכתבי קה"י החדשים סי' ע"א ובשיעורי ר' אלחנן סי' כ"ה עפי"מ שנחלקו הראשונים ביסוד דין מעילה, שלרוב הראשונים ישנם ב' סוגי מעילות א. הוצאה מרשות הקדש. ב. הנאה מן ההקדש. ואילו לדעת הר"מ כל חיוב מעילה אך ע"י הנאה בלבד. (עי' נדון זה בקה"י למסכתין סי' מ"ב).

ובתחילה נקטו התוס' כהר"מ, ולכן ס"ל שאם שאמנם יצא החפץ כולו לחולין, מ"מ חיוב מעילתו רק ע"י הנאה שנהנה וזה רק בשיעור של טוה"נ [וזהו א"כ שהק' ר"י שאם כל מעילה שיעור תשלומיה לפי ההנאה, מדוע הוזכר כאן במפורט שמחוייב לפי טוה"נ]. ולבסוף הדר ביה וס"ל שחיוב המעילה תליא בהוצאה מרשות הקדש, ולכן מחיובו דמי טוה"נ בלבד ולא בדמי החפץ כולו מוכח שרק שימוש זה יצא לחולין ולא החפץ כולו.

**שם בסוה"ד ואין להקשות וכו מ"ש ממשכיר ביתו והקדישו וכו' -** בביאור הדין שאסור לשוכר לדור בבית המוקדש, כ' בקובה"ע (נג. א) שס"ל לתוס' שלשוכר אין קנין בגוף החפץ לשימושיו, אלא שקונה את השימוש בפנ"ע, ונמצא משתמש בגוף של חבירו, ושפיר יכול המשכיר להקדיש הגוף.[[24]](#footnote-25) וכ"כ בקה"י (נדרים סי' כ"ח ד"ה וכן לענ"ד) וכמשנת"ל צו: בתוד"ה בעל עי' משנ"ת שם.

ומה שהותר למקבל מן הגזבר לבקע בו, על אף שלכאו' הקרדום נשאר קדוש ככל שאלה, ביאר בקובה"ע שם שהיציאה לחולין היא מפרשת מעילה ולא מכח הקנאת המוציא, ובפרשה זו נתחדש שמתחלל גוף החפץ [בכל הנוגע להנאה זו], וממילא הותרה הנאה זו לגמרי כמי שמשתמש בחפץ חולין.

**תוד''ה כך תקנו משיכה בשומרים -** חדשו התוס' דש''ח וש''ש מתחייבים בשמירה כבר כאשר מסתלקים הבעלים. וגדר חיוב זה פי' הקצות (שז, א) שהרי''ז התחלת מלאכה וכפועל שמתחייב כשמתחיל עבודתו.

ומאידך חילקו התוס' ששוכר ושואל אינם מתחייבים בכך אלא במשיכה בלבד (ואמנם יעוי' ברא"ש הסובר שאף שואל ושוכר מתחייבים בהנח לפני כשאר שומרים). וצ"ב דעת התוס' שחילקו בין השומרים (עי' שם בהערה לקצות שם וצ"ב).

**עוד שם בגדר משיכה בשומרים -** בהג' הגר"א כאן ציין לשיטת הר"מ שכל השומרים כולם שוים להתחייב במשיכה.

וצ"ב מה ענין משיכה אצל שומרים אלו שאינם זוכים בכלום ורק מתחייבים בשמירה [ואף בלשון תוס' משמע שלא שללו משיכה בש"ח ורק משום דסגי בהנח לפני אין צריך למשיכה]. ועיין ברעק"א לעיל מח. שתמה בזה והניח בקו' עי"ש היטב.

ובזכר יצחק (ח"א סוס"י ל"א) כתב דאמנם אין בשומרים ענין של קנין, אך יסוד חיובם הוא בהכנס הפקדון לרשותם, והכנסה זו נעשית ע"י המשיכה. ועיין בקצות ש"ז,א שכ' לבאר שזהו כגדר משיכת הגנב שמתחייב במשיכת הגניבה, שומר גם בכלל גדר זה שמתחייב בתשלומין [על גניבה ואבידה וכדו'] ע"י המשיכה. והיינו כעין גדר הנ"ל שע"י משיכה זו נכנס החפץ לרשותו של השומר ומתחייב בכך (ועי"ש במלואי חושן).

ועיקר יסוד הכנסה לרשות הנפקד נקטו רבים מרבותינו האחרונים: עי' באבן האזל ג' מזכיה ב', ובשיעורי רבינו חיים הלוי למסכתין לדף נו., ובקוב"ש פסחים אות י"ז, ובברכ"ש גיטין סי' כ"ה, וע"ע נתיבות נה, ד.

**שם בתוס' וליכא למימר דקאי אשוכר וכו' דהא שכירות אינה משתלמת אלא לבסוף -** פי' החזו"אוהאו''ש (ג' ממכירה ג') בכונתם דמכיון שאין דין השכירות לשלם בתחילה הרי''ז כמתנה שאינה מחוסרת מתן מעות ומשיכה קונה בה מן התורה לכו"ע. עי''ש מה שפי' עוד.

**שם בסוה''ד אלא לענין חזרה קאמר דשוכר ושואל מיד שמשכו הבהמה מרשות בעלין אין בעלים יכולים עוד לחזור -** והיינו דקנין זה מדרבנן דתקנו בשומרים. ובתורא''ש סיכם סוגיין לפי''ז לג' שיטות: לרב אמי משיכה קונה מן התורה ולכן מעל מן התורה. לר' אלעזר רק מדרבנן. ולרב הונא אין המשיכה קונה כלל ואף לא מדרבנן. אמנם לריטב"א בסוגיין לכו"ע משיכה אינה דאו', עי"ש.

**דף צ"ט ע"ב**

**גמ' הדר ביה שמואל וכו' כדאמר רבא הקדש שלא מדעת כהדיוט מדעת דמי –** מהלך הסוגי' צ"ב שהרי אדרבה משמע שמעיקר גדר חיוב ההקדש כרי הוא כהדיוט ולא חזר בו שמואל, ורק שאצל הקדש הדבר נחשב כידוע לגבוה וכפרש"י ולכן חייב. וא"כ עדיין י"ל ששיעור תשלום המעילה יש לו להיות כהדיוט לשלם אגב השדה. ועיין היטב בחי' ר' לייב מאלין (סי' ס"ט) מה שביאר.[[25]](#footnote-26)

**תוד"ה באותה שדה תימה היכי מייתי ראיה ממקרקעי אמטלטלי דע"כ לא דמו וכו' -** מבואר מדבריהם שהיה בדין לשום החביצא בשישים [ורק שדין זה נאמר בקרקע ולא במטלטלין]. על אף שאין לו שישים תמרים עם תמרה זו. ואמנם בתוס' שאנץ בשמ"ק כ' לתרץ קושייתם שאמנם עיקר דין השומא שייך גם במטלטלין, ואך שבנד"ד אין לו חביצא שישים כנגדה בכדי שנשום בהן.

וביאר בחזון יחזקאל (ב"ק ו,ט) שיסוד פלוגתתם אם דין שומא בס' זוהי צורה שבה מעריכים את ההפסד שנחסר אחד מתוך השישים [וממילא כל זה רק כשיש לו שישים כנגדה], או"ד שזהו דין בתשלום עצמו שגזה"כ הוא לשום חיוב תשלומיו בשומא המקילה עליו [וד"ז שייך גם כשאין לניזק שישים כנגדה]. ובחי' מרן רי"ז הלוי (מכתבים שבסוף ספרו עמ' פ:) כ' על דבריו שמסוגיין דעסקינן בתשלומי גזילה מוכח שאין דין זה בהערכת ההפסד [כצד ראשון הנ"ל] שהרי גדר תשלומי הגזילה אינם השלמת ההפסד, אלא תשלומי שווי הגזילה, ובהכרח א"כ שזהו קולא שהקילה תורה לשום הפירות כפי השומא הזולה. עי"ש עוד.

**שם וי"ל כיון שמקילין כולי האי במקרקעי וכו' -** בפשטות כונתם שלמדים מפרשה זו שרצתה תורה להקל על המזיק. ועי' באבן האזל (ג' משכירות ג' ד"ה עכ"פ) שביאר דמהתם ילפינן שא"א לתבוע כל ממון שהיה יכול להוציא מפירות אלו [בזה שיכול למוכרם בנפרד] ורק דנים על עצם שומת ושווי הפירות עי"ש (ונ' שלזה נתכוין הגרי"ז בתוך דבריו שם).

**גמ' הנהו שקולאי דתברו וכו' -** בדין זה דמשלמים ה' כפי הנמכר בשוק ביארו האחרונים (עי' חזו"א ובאבהא"ז ג' משכירות ג' ובקה"י )שיש לחפץ ב' שומות הא' כדהשתא והשני כפי שויו בשוק, שאז הוא עיקר מכירתווברור הוא שהחפץ מתייקר ביום השוק ודרכו בכך, זה שהפסיד שלא יוכל למכרו בשוק יכול לתבוע את שיעור שויו היקר יותר, וזהו בכלל שויו מה שעומד להמכר בשוק.

אמנם הקצות (ד"ש, א') פי' שאם שאמנם שוויו ד' כפי מחירו עתה, אך מכיון שעשוי ועתיד להתייקר ולהביא ריוח של ה', הרי"ז נדון כדבר הגורם לממון שחייב לשלם עליו.

**דף ק.**

**מתני' הלוקח אומר גדול לקחתי והלה אומר איני יודע זכה בגדול -** לכאו' היינו משום דברי ושמא ברי עדיף, והק' הראשונים מדוע לא מוכיחה הגמ' מכאן לנדון זה. וייסד הראב"ד בשמ"ק דעסקינן כשאין מוחזק שעומדת באגם וכמבואר בסוגי', וכנגד מ"ק לכו"ע מהני ברי כנגד שמא. וע"ע בנמ"י.

**גמ' וליחזי ברשותא דמאן קיימא, בכל הסוגיא - הקדמה** ביארו האחרונים שמוכח בש"ס שישנם ב' עניני חזקה בממון: א. 'מוחזק' שעי"ז מחזיקים הדבר כשלו משום שאין מחזקים אותו לגנב. ובזה החזקה מכריעה כצד אחד בספק (ע"ע קצות ר"פ, ב נתיבות ל"ד, ט"ו קונה"ס א,ו).

ב. דין 'תפוס' שענינו אינו הכרעת הספק [וכמו בספק בכור שאין התפיסה מורה על עצם נדון הספק] ובכל זאת אין מוציאין מידו, שכל עוד שאין ידיעה ברורה אין משנים החפץ ממצבו הקיים דמאן דכאיב ליה כאיבא אזיל לבי אסיא והממע"ה. ובפשטות בסוגיין עסקינן בתפיסה זו שהרי ברור שנולד הולד בהיותו אצל אחד מהם, ורק שלא ידעינן אם קודם הקנין או לאחריו, ובזה אין בירור בהחזקת הלוקח או המוכר. ואמנם תפיסה זו אינה מועילה בספק שע"י טענותיהם, ורק בדררא דממונא שהממון עצמו מסופק מהני תפיסה . ועיקר ד"ז נתבאר בקוב"ש ח"ב סי' ט, ב.ג עי"ש.

**תוד"ה ולחזי ברשותא וא"ת וכו' דהא דאמרינן הגודרות אין להן חזקה וכו' -** הק' האחרונים (רש"ש ושער"י ה,ט"ו) שכל החסרון דגודרות הוא ב'מוחזק' - חזקה מה שתח"י אדם ה"ה שלו שזוהי המבררת את הספק שחפץ זה של המחזיק, ובזה יש חסרון לגודרות, אך בסוגיין שכל ענין המוחזקות בגדר של 'תפוס' שאין הספק מתברר על ידו כלל, מה חסרון יש בגודרות, שסו"ס נמצאים עתה ברשותו ואין לשנותם ממצבם זה בלא ראיה.

וביארו האחרונים עי' בקונה"ס (כלל ב.ח) שבגדרי חזקות הללו גופא דנו התוס', שבקושייתם נקטו דעסקינן בחזקת ראיה וכפי שפירשו הריטב"א והר"ן בסוגיין. ולזה שפיר הקשו שבגודרות לא שייך חזקה זו. ובזה תירצו דעסקינן בסוגיין בספק של דררא דממונא שבלא טענותיהם יש ספק לבי"ד באיזה זמן נולד הולד, ושפיר בספק כזה סגי ב'תפיסה' שא"א להוציא מן התפוס בו [ואף בגודרות שאין בהחזקתם הוכחה] דמ"מ הממע"ה ואין משנים הממון ממקומו בלא הוכחה. (עי"ש בשער"י שכ' לפרש באופן אחר עיש"ה).

ונמצא לפי"ז שמועילה תפיסה כל שהיא על אף שאיננה הוכחה כשאר חזקה מה שתח"י, ומשום שע"י הדררא דממונא הוקלש מעט כח חזקת המוכר, שכבר מועילה תפיסת הלוקח בברי שא"א להוציא ממנו בספק, בהבדל משאר חזקות היכן שאין דררא דממונא שודאי לא מועילה תפיסה [בגודרות] כשאין חזקה.

**שם אבל אם היה טוען שמא סברא הוא שלא תועיל חזקתו מספק -** פי' הקצות רכ"ג, ב' ובשמעתתא ד' סוף פר' י'עיש"ה דהא דמוציאין מן הטוען שמא, הוא משום שנחשב בתפיסתוכתקפו כהן שמוציאין מידו [ולפ"ז תלוי הדבר במחלוקת הראשונים בדין זה דת"כ]. והיינו שמכיון שהתופס טוען שמא מוציאין מידו, וכפי שכ' הרא"ש לעיל ו: ובתוס' בכתובות כ. דהא דקי"ל דתקפו כהן מוציאין מידו היינו דוקא היכן שטוען שמא. וכן מבואר להדיא בתורא"ש בסוף הדיבור כאן .

ועי' בקונה"ס א,ד שמבואר מדבריו שמוחזקות בשמא אינה יכולה כנגד מ"ק, וכבנד"ד שהלוקח טוען שמא. ובזה שונה היכן שהמ"ק עצמו [- המוכר] מחזיק בשמא,דשפיר אזלינן בתר מוחזקותו שאינה כנגד מ"ק.

**שם דאמר בפ"ב דבכורות וכו' אע"פ שטוען ספק דהתם היה מוחזק בודאי טלה חי מעיקרא –**חדשו התוס' שעל אף שבגוף טלה זה לא הוחזקו, מ"מ סגי במה שהוחזקו שיש להם טלה כל שהוא, ועי"ז מועילה תפיסתם בטלה הנותר ואף בטענת שמא וכדין חזקה דמעיקרא.

אלא שבקונה"ס (א.ד) הק' לשם מה הוצרכו התוס' לחדש שנחשב הנפקד למוחזק בטלה חי כל שהוא, והלא היות ואין למפקיד מעלת מרא קמא שוב יכול להחזיק הנפקד אף בטענת שמא.

**גמ' ונוקמא אחזקת מר"ק ולהוי אידך הממע"ה -** מבואר שכל הנדון להכריע ע"י מרא קמא רק כשאין א' מהם מוחזק, והיינו שכל גדר חזקת מר"ק שע"י שהיה מוחזק עד השתא דנים כמי שגם עכשיו מוחזק, ולכן כשאחד מהם מוחזק בפועל עכשיו הוא הנחשב למוחזק. והאריך בזה המהרש"א בתוד"ה הא מני.

ובעצם גדר חזקת מרא קמא דנו האחרונים עי' בקונה"ס א, ה אם משום גדר מוחזקות הוא שנחשב שמוחזק בו גם עתה וכמשנת"ל, או מגדר חזקה קמייתא באיסורים שתולים שמסתמא לא השתנה בעלות החפץ. ומפשטות לשון הגמ' שהמוציא ממרא קמא נחשב כהמוציא מחבירו ועליו הראיה, הוכיחו האחרונים שגדר חזקת מ"ק להחשב מוחזק השתא בממון. וע"ע להלן מהשמעתתא.

**גמ' הא מני סומכוס היא דאמר ממון המוטל בספק חולקין –** והיינו שגם במקום מר"ק עושים יחלוקו. וצ"ב מדוע נחלק סומכוס על חזמ"ק, ובקונה"ס (א. ה)הק' לפי הצד שגדר חזמ"ק כגדר חזקה דאיסורים ובודאי סומכוס מודה לעיקר חזקה זו, ומדוע שלא יהני בממון. וביאר הקונה"ס שלפי משנ"ת בתוס' לעיל צז: שבדררא דממונא שניהם נחשבים למוחזקין בחפץ, ממילא מובן דלא יהני חזוקה זו דמ"ק שהיא כנגד חזקה שקיימת עתה שנחשבים כמוחזקים בו.

**תוד"ה הא מני נראה לרבינו שמואל וכו' היכא דמוחזק מודה סומכוס דעל אידך להביא ראיה -** לעיל (צז:) נתבאר בתוד"ה לימא שגדר דין יחלוקו דסומכוס הוא ע"י הדררא דממונא שנחשב ששניהם מוחזקין בו. וזהו שהוסיף רשב"ם שכשהאחד מוחזק בפועל, חזקתו עדיפה להחשב כמוחזק יחידי.

ובביאור החילוק שחולק סומכוס על חזקת מ"ק ומודה לחזקה דהשתא, פי' השמעתא (ד, כ"ד) עפ"י מה שהקדים שחזקת מ"ק ענינה כחזקה דמעיקרא באיסורים שדנים על פי זמן העבר, ולכן עדיפה חזקה שהיא מוחזקת עכשיו יותר מחזקת מ"ק שתלויה בחזקה לשעבר. ומאה"ט אף לחכמים אמרינן מיגו להוציא מחזקת מ"ק, אע"ג דלא מהני נגד חזקת ממון.

**שם וי"ל התם שהמוחזק נמי טוען שמא אין חזקתו מועלת וכו' -** מבואר שאם שאמנם מודה סומכוס שלא להוציא מן המוחזק, אך ס"ל שרק מוחזק זה הטוען ברי נחשב למוחזק שאין מוציאין ממנו.

ולכאו' אין דבריהם מכוונים עם מש"כ לעיל ד"ה ליחזי שאצל מוכר מהני החזקתו אף בטענת שמא. וביאר השמעתתא (ד' סו"פ י') שלעיל דברו התוס' לדעת רבנן הסוברים הממע"ה ומשו"ה סגי אפי' בטענת שמא, ושאני מדברי תוס' דידן דקאי אליבא דסומכוס.

**שם בתוס' לית לן למיזל בתר מ"ק וכו' דאוקמא בחזקת מעוברת וי"ל דחזקת מ"ק חשיבא טפי -** ביאור מעלת חזמ"ק מחזקת הגוף, תלוי בנדון האחרונים הנז"ל בגדר חזקת מ"ק, שלהסוברים שעי"ז נחשב עכשיו למוחזק בממון, פשוט שאין חזקת הגוף יכולה להוציא ממנה, וכדרך שאינה מוציאה מכל מוחזק. (כ"כ בקובה"ע כז, א וכ"מ ברעק"א כאן). ולהסוברים שחזמ"ק מגדר חזקה דמעיקרא באיסורים, ביאר השמעתתא (ד, י"ב) שחסרון חזקת המעוברת שסו"ס איתרע חזקתה שהרי לבסוף ילדה, ולכן עדיפה חזמ"ק.

**שם בתוס' ואם היה עם חזקת הממון חזקת מעוברת אפי' סומכוס מודה דהממע"ה -** פירש מהר"ם שעל אף שנתבאר לעיל לסומכוס דמהני חזקת ממון כשטוען ברי, וא"כ שוב א"צ לחזקת מעוברת. מ"מ תוס' איירי כשטוען שמא שלזה מהני צירוף דחזקת הגוף.

ועי"ש שהק' לפי"ז מתוס' לעיל ד"ה וליחזי דלא מהני ללוקח טענת שמא על אף שמסייע לו חזקת מעוברת, ותירץ דשאני התם בגודרות שהחזקתו חלשה יותר, ולא מהני אף בצירוף עם חזקת הגוף.

**גמ' רבא אמר לעולם כי אמר סומכוס שמא ושמא אבל ברי וברי לא אמר -** בביאור החילוק כ' במשנת ר' אהרן (סי' א' סקי"ד) דמכיון שלבעלי דברים עצמם הטוענים ברי אין ספק ושניהם יודעים האמת, ולכן אין הממון נחשב למסופק מצד עצמו כגדר דררא דממונא, ומכיון שגדר יחלוקו דסומכוס היינו ששניהם מוחזקים בו וכמש"כ תוס' לעיל צז:, אין גדר זה קיים כאשר טוענים ברי (עיין עוד שם מש"כ בסוף הסימן).

**גמ' בשלמא לרבא מדסיפא שמא ושמא רישא נמי שמא ושמא וכו' -** צ"ב לשם מה צריכים ב' בבות לדין שמא ושמא, וכמבואר להדיא בהמשך סוגיין לרבה בר רב הונא שמדסיפא שמא ושמא מכלל דרישא ברי וברי, וכפרש"י דתרי בשמא ושמא למה לי. עי' בזה בתורת חיים ועדיין צ"ב.

**תוד"ה דמי עבד גדול בסוה"ד וי"ל דמיירי כגון שא"ל המוכר בפני עדים וכו' -** עיין בקצות פח,ח ובמשובב שם סק"ג שהוכיח מכאן שדררא נחשב רק כאשר נודע המעשה עכ"פ ע"י עדים, אך אם כל ידיעת מעשה המסופק נודע ע"י דבריהם של הבעלי דין [אף שבעיקר המעשה המספק שניהם מודים] אי"ז נחשב לדררא דממונא.

**דף ק' ע''ב**

**גמ' כדאמר ר''פ בדלייפי ה''נ בדלייפי -** צ''ב דעדיין יקשה דהילך הוא, וברש''י פי' שבגד שלם היה ועדין מחובר. ויל"פ כונתו כמבואר בנמ"י במשנה, שמכיון שבד גדול הוא ואין כאן חתיכה מסויימת שעליה מודה אי"ז נחשב להילך. וע"ע פירוש נוסף במאירי.

**תוד"ה ואמר לענין שבת מודו כ"ע דלאו כבצורות דמיין וכו' -** היינו משום שיסוד וגדר איסור קוצר אינו תלוי בשם קרקע שיש לפירות [ע"י טפלותם לקרקע], שאף אלו שאינם נחשבים בעצמם לקרקע אסור לקוצרם שאסור ליקח דבר ממקום גידולו. (ואף בעץ יבש דנו הפוסקים לחייב משום קוצר עי' שו"ע של"ו י"ב ועי' בשיעורי ר' אלחנן סי' ל"ו). ועי' בתורא"ש שכ' שד"ז נלמד מסממנין שבמשכן שנאסר לקוצרם אף שעומדות להקצר.

ומש"כ תוס' שלגבי בע"ח נחשבים כבצורות, פי' בתורא"ש שלא סמכא דעתיה דבע"ח על פירות אלו, משום שיכול הלוה לתולשם ולהבריחם.

**גמ' מודה סומכוס היכא דאיכא שבועה דאו' –** וצל"ע דאמנם הועילה השבועה לפטור משום מודה במקצת, אך לכאו' עדיין נשאר דררא דממונא שדינו לחלוק. ועיין במלחמות ר"פ שנים אוחזין שכ' שפטור לפי שבמודה במקצת האמינתו תורה בשבועה זו. [וזהו חידוש בגדר השבועה דמודה במקצת שענינה 'נאמנות' ואכמ"ל]. וע"ע שם בבעה"מ. ובאו"ש (פי' בשם הראב"ד בהל' טו"נ א. יב) שגדר דין יחלוקו דסומכוס הוא שמכיון שיש ספק בפנינו בלא טענותיהם, אין מאמינים לאף אחד מהם כנגד ספק הנראה לעיניים, וקובעים יחלוקו לפי הדררא עצמה, ובנד"ד שנשבע שבועת מודה במקצת דאו' ומכח השבועה קבלה תורה טענתו, שוב אי אפשר להתעלם מטענתו ואין דנים על הדבר כדררא דממונא.

**גמ' ה"ד אי בדאמר קוץ לאלתר אפי' פחות מרביעית נמי לבעל הקרקע -** דייק הרשב"א מלשון 'נמי' לבעל הקרקע, שהכונה לא לבעל הקרקע לבדו אלא שדין פחות מרביעית כביותר מרביעית לחלוק בעל הקרקע עם בעל הפירות. והר"מ פי' שהכל לבעל הקרקע, ומשום שסו"ס גדל מכח יניקת הקרקע. וצ"ב בכונתו עיין באבהא"ז.

**דף קא.**

**גמ' לא שנו אלא שנעקרו בגושיהן -** ומה שטוען בעל הקרקע שהשדה גדלה, ביאר הרשב"א שאמנם ע"י הגושין האילן היה חי אך לא מוציא פירות וע"ע בשמ"ק.

**גמ' ולימא ליה אי את נטעת בתוך שלש לא הוה אכלת השתא קאכלת פלגא בהדאי משום דא"ל וכו' זרענא תחתייהו סילקא וירקא -** סברא זו צ"ב, שסו"ס הרי ע"י כח הקרקע גדל, ומאי איכפ"ל ממה שהיה ערלה בנטיעה אחרת.

ובס' מנח"ש (קמא סי' ס"ט אות ג') וכעי"ז באגרו"מ (יו"ד ח"א סי' קפ"ה) ביארו שבאמת היה בדין לומר שבעל הקרקע לא יקבל כלום, שאמנם בלא קרקעו לא היה גדל הפירות כמשנת"ל, מ"מ לא עדיף דין זה משאר נהנה [שסו"ס גדל מהגושים ע"י שקבלו כח מהקרקע שתחתיה, עי' מנח"ש] והיות וקי"ל דזה נהנה וזל"ח פטור, אין מקבל בעל הקרקע כלום. וע"ז שפיר עונה לו בעל הקרקע שנחשב חסר שהיה יכול לזרוע ירקות, שנמנע ממנו ע"י האילנות הגדולים. עי"ש עוד. ומש"כ בס' מנחת יהודה.

**תוד"ה ולימא ליה -** עי' בביאו"ד בתורא"ש שהוקשה לתוס' מה טענה היא שאם הוא עצמו נטעה היה אוכל כולה, והלא סו"ס השתא לא הוא נטעה ולא הוציא הוצאות על הנטיעות.

**גמ' אומדין כמה אדם רוצה ליתן בשדה זו לנוטעה וכו' בשדה העשויה ליטע -** והיינו שמשלם לו כשאר שתלי העיר [מחצה שליש ורביע] כפרש"י להלן, ונמצא א"כ שפעמים נוטל אף יותר מההוצאה,ומאידך פעמים שחייב יותר מכדי הנאתו כשהיציאה יתר על השבח. וצל"ע מאיזה טעם מתחייב בשיעור זה.

ובטעם דין זה כ' הריטב"א ונמ"י שעל אף שלא שכרו, כיון שעשויה השדה לכך וידע בעל השדה ושתק כשהלה ירד(ויל"ע מלשונם באופן שלא ידע בעל השדה מהיורד) ודאי ניח"ל לבעלים וכמי שירד מדעתם. ועיין בגרנ"ט לב"ב (סי' קס"ט והו"ד בגרש"ר שם אות צ"ג)שמשו"ז גם מחוייב בעל השדה לשלם בהוצאות היתרות על השבח שנחשב הפועל שהוציא הוצאות על פיו.

ועי"ש בגרנ"ט שעפי"ז ביאר דעת הסוברים [הראב"ד ורשב"א] שיכול לומר הפועל עצי ואבני אני נוטל [קודם שאמר בעה"ב לשלם] ומבואר מזה שעדיין לא קנאו בעה"ב, ומאידך לא יהני לבעה"ב לפטור עצמו מתשלום שיאמר לו טול עציך ואבניך. והיינו כמשנ"ת חיובו של בעה"ב הוא לא משום שקנאו, אלא משום שנחשב שהוציא הפועל הוצאות על פיו.

ובעצם גדר הבעלות על הפירות אם שייך לבעל השדה או לנוטע, עיין היטב בחי' רבנו חיים הלוי כ"א ממלוה ולוה הל' א ד"ה והנה קשה.

**גמ' בשדה שאינה עשויה ליטע –**בגדר חיוב בעה"ב לשלם דמי הוצאות או עכ"פ השתתפות בדמי ההוצאות כשיעור ההנאה, ביאר הגרש"ש ב"ק יט. ז שחיובו משום משתרשי ליה, שנחשב שנכסיו של בעה"ב מושבחים על ידו. ע"ע קצות רמ"ו. ב.

**גמ' א"ל זיל שום ליה וידו על התחתונה א"ל לא בעינא וכו' –**פי' הראשונים (רשב"א ריטב"א) שמבואר בזה שזכותו של בעל הקרקע לומר יטול הפועל עציו ואבניו, ובכך יפטר בעל השדה מלשלם. ע"ע להלן.

**גמ' א"ל גלית אדעתיך דניחא לך זיל שום ליה וידו על העליונה –** צ"ב מהי הראיה שהיה השדה מראש עשויה לכך, ושמא רק לאחר שכבר היו בה אילנות רצה לשומרם. ופי' הריטב"א וביותר בחהר"ן שכונת הגמ' שבתחילה שאמר לא בעינא, הרי"ז כמי שאומר שיטול הלה את עציו, ולבסוף כשגדרם נעשה מעתה שדה זו כעשויה לכך, ושוב מתחייב לשלם כשדה שעשויה ליטע.

**דף ק''א ע''ב**

**גמ' בשדה מ''ט משום ישוב א''י -** משמע לכאו' דנטיעה יותר חשובה ליישוב א''י מאשר בניית בית דירה וצ''ב. עי' ברש'ש ובכתבי קה''י החדשים למסכתין.

**רש''י ד''ה משום דלא שכיח ביתא ואשמועינן דהשוכר סתם ולא פירש זמן הוי שכירות ל' יום -** משמע שזמן השכירות בסתמא כדין הלואה לל' יום ואז שייך דין ההודעה ל' יום , אך לא כשקצב לו זמן השכירות, וכן הוכיח בד' רש''י הש''ך שיב, ז. ועי'''ש בסמ''ע. ובראשונים כאן הביאו ששיטת רש''י למסקנת הסוגי' [להלן ד''ה להודיע] שאפי' בקצב לו זמן, יש ליתן זמן להודעה ל' יום. ועי''ש שחלקו הראשונים על זה.

**גמ' וכשם שהמשכיר צריך להודיע כך השוכר צריך להודיע -** יעוי' בפת"ש (שי''ב סק''ד)שכ' שאם לא דר השוכר בפועל פטור מלשלם, וככל דין גרמא. ובהכרח א"כ שכל חיובו הוא לדור בבית ועי''ז לשלם.

**רש''י ד''ה לא עדיפת מינאי הואיל והגיע זמנו מוציאו -** בהגה' הגר''א הדגיש שקודם להגעת הזמן אינו יכול להוציאו וציין לתוס' להלן קב: שיכול לסלקו אף בתוך זמנו. וצ''ב בטעמא דמלתא.

וצ''ל שתוס' אזלו בזה לשיטתם (לעיל צו: ד''ה בעל עי''ש משנ''ת)שאין השכירות זכייה בגוף החפץ לפירות, ורק שמשועבד הבעלים ליתן להשוכר שימושיו, ולכן שפיר יכול לסלקו.

**דף קב.**

**גמ' הזבל שבחצר לבעה''ב וכו' בחצר דמשכיר ותורי דאתו מעלמא -** ופרש''י שלא השכיר החצר, ומשמע מזה שבהשכיר לו אף החצר זוכה השוכר, ובהגר''א ציין שלדעת הר''מ אף בהשכיר לו החצר זכה המשכיר.

והאריכו האחרונים לבאר הסברות בנדון זה (עי''ש בלח''מ ובקצות שיג, א) אם נחשבת החצר השכורה כקנויה להשוכר או שנשארת בבעלות המשכיר. ובקצות כ' דאף אם נימא דעצם החצר שייכת להמשכיר אמנם קנין חצר תלוי במי שהחצר ברשותו והיינו בעל השימושים בפועל שהוא השוכר, ואף לדעת הר''מ שזוכה המשכיר היינו דוקא בנד''ד שהרפת שייכת להמשכיר ולזה שייר לעצמו הזכות בחצר לצורך שימושי הרפת. עי''ש עוד. (והכונה שהיות והחצר מיועדת ג''כ לשימוש הרפת שייך שימוש זה להמשכיר שהרפת שלו).

**גמ' כל היכא דאיהו מצי זכי ליה חצירו זכיא ליה וכו' -** עי' ב' ביאורים בריטב''א, אם הכונה שאינו יכול לזכות דבר איסור בחצירו, או שרק כשאינו מדעתו לא זוכה לו חצירו, ולפי"ז אם דעתו שתקנה לו חצירו קונה אף באיסור.

וצ''ב מהו הנדון שלא תוכל לקנות לו חצירו באיסור. והאריך בזה המחנ''א (קנין חצר סי' ד') ותלה הנדון אם חצר מטעם שליחות שאינה קונה דאשלד''ע. ועע''ש שדן אם נטלם בידיו לזכות בביצים אם זוכה. (ע''ע בגרש''ש גיטין סי' ד' ד''ה וגם)

**גמ' אמר רב אשי זאת אומרת המשכיר חצירו סתם לא השכיר רפת שבה -** מזה שתלתה הגמ' הדין בכך שלא השכיר הרפת, הוכיח הקצות הנ''ל שרק משום בעלותו ברפת זוכה המשכיר בזבל, שאז נחשב ששייר לו זכות לצורך הרפת.

**תוד''ה אי הכי אמאי אסורים משום גזל וי''ל כי ליכא ביצים תחתיה -** והוסיף התורא''ש שנתחדש בזה, שעל אף שאסור לקחתם שנחשבים כשלו מפני דרכי שלום, מ''מ אינו נחשב למזומן הפוטר משלוח הקן.

ומכאן משמע שגדר דרכי שלום שתקחז''ל אינו קנין כלל, ורק שאסרו לאחרים ליקח, עי' נדון זה בדבר אברהם ח''א סי' כ''א סקט''ז ד''ה אולם על מה.

**דף קב ע"ב**

**במחלוקת שמואל ורב נחמן -** דו"ק היטב ברש"י (ד"ה בבא לבי"ד וד"ה ורב נחמן אמר) דפי' שמחלוקתם מתי נולד הספק, שלר"נ תמיד הספק בתחילת החדש, ומשום כך בשעת ספק זה מעמידים אצל המשכיר המוחזק, ושוב לאחר שנקבע כבר ששייך למשכיר חייב לשלם על הנאתו[[26]](#footnote-27). ואילו לשמואל נקבע שעת הספק רק כאשר תובע המשכיר ולכן אם תבע בסוף החדש הרי שבשעה זו הנדון על התשלום והשוכר הוא המוחזק בממונו.

אמנם יעוי' בתוס' לעיל ו: ובנמ"י שם שהבינו דלכו"ע נולד הספק בתחילת החדש, ורק שסובר שמואל שמכיון ששתק המשכיר בתחילת החדש הרי"ז תפיסה ברשות ומהני שאין מוציאין מידו.

ויעוי' ברי"ף כאן שכ' להלכה כשמואל והוסיף שכ"ז במטלטלין, אך בקרקע קי"ל כר' נחמן שקרקע בחזקת בעליה עומדת. ע"כ. וכן מבואר בתוס' להלן קג. ד"ה פרדיסי וביארו שאין הקרקע כמטלטלין שאינה יכולה להשמט מן הבעלים ע"י התופס. ולפי"ז עולה שיסוד מחלוקת ר"נ ושמואל אם שייך תפיסה בקרקע. וכן מבואר בריטב"א כאן. [[27]](#footnote-28)וכ"מ בקונה"ס ז. ז .

ונמצא מכ"ז שלדעת הרי"ף נחלקו שמואל ור"נ בקרקע בלבד אם נתפסת. ולדעת רש"י מחלוקתם בין בקרקעות ובין במטלטלין. ע"ע בריטב"א ורמ"ך בשמ"ק שדנו בתפיסת מטלטלין דשוכר.

ויש להוסיף שגם להסוברים שמהני תפיסה בקרקע, י"ל דהיינו דוקא כבנד"ד שהתפיסה ברשות [עיין קונה"ס ז. ח שכ' כן בדעת הרשב"א].

**גמ' ורב נחמן אמר קרקע בחזקת בעליה עומדת –** ודעת רב נחמן תנא דמתניתין שיחלוקו סומכוס הוא, כ"כ ריטב"א ור"ן. ומזה הכריע קונה"ס (א, א.ב) במחלוקת שנחלקו האחרונים אם גם ספיקא דדינא נחשב כדררא דממונא שיחלוקו לסומכוס (והסברא לחלק משאר דררא שהוא ספק במציאות, שמכיון שאין הדיין יודע הדין צריך לשתוק בדין זה, וממילא ימשיך המוחזק להחזיק במה שבידו). ומסוגיין דספק הוא אם עיקר לשון ראשון או אחרון שהוא ספק בדין, ובכ"ז ס"ל לסומכוס יחלוקו מוכח שאף בספיקא דדינא אמרינן כן. [ועי"ש שביאר שעל אף שיסוד ספק זה במציאות מהי עיקר כונתו, מ"מ גם זה כספיקא דדינא, עי"ש. וע"ע משנ"ת להלן בתוד"ה ובא מעשה].

**עוד במח' שמואל ור"נ–** עיין בקונה"ס ג. ב שהביא מח' תרוה"ד וש"ך בת"כ אם יש להחשיב תפיסת השוכר בחדש העיבור כתפיסה קודם שנולד הספק [מתחילת השנה] או כאחר שנולד הספק. עיש"ה.

וע"ע בקונה"ס ז. ז. מה שדן בעיקר גדר תפיסת שוכר בחפץ השכור, אם החזקתו כשוכר לשימוש [פירות] נחשב כתפוס בגוף הדבר המסופק.

**תוד"ה ובא מעשה וי"ל דהכא מספ"ל שא"א לומר דעתו על שניהם -** התוס' ב"ב קה. ביארו יותר שלר' יוסי נחשב כאילו אמר ב' הלשונות יחד, ולכן ישנה סתירה מיניה וביה בדיבורו, וזש"כ תוס' שכשאפשר ליישב דיבורו שפיר מיישבים, וכשאי אפשר הוי ספיקא. וביאר הקונה"ס (א. א.ב) שנמצא לפי"ז שספק זה עדיף מכל ספיקא דדינא, שבכל ספיקא דדינא חסרון ההכרעה בחיקו של הדיין שאינו יודע להכריע, ולכן הוא צריך להניח את ההכרעה למי שיודע. אך בנד"ד שישנה סתירה בעצם דיבורו ואין מי שיכול להכריע הדבר, בכה"ג יכול הדיין להכריע ולפסוק יחלוקו.

**דף קג.**

**גמ' שואל אדם בטובו לעולם וכו' והוא דקנו מיניה -** ופרש"י שנפ"מ כשנצרך השואל לחפץ לאחר שהחזירה, שרק ע"י קנין נוטלה שוב. ועיין בנתיבות (שמ"א, יב) שהק' ממנ"פ אם השבה זו בתורת סיום השאלה פשיטא שאין זכותו לשאלה שוב, ואף קנין לא יהני לזה. ואם החזירה בתורת שאלה מן השואל למשאיל, הרי עדיין לא נסתיימה השאלה הראשונה ונוטל שוב אף בלא קנין.

ומזה הוכיח הנתיבות שבשאלה זו כל זכותו רק בעת שצריך לה, ובשעה שאינו זקוק לה צריך להחזירה וכלתה השאלה. ובזה מהני קנין שעושה בתחילה שמתחייב המשאיל להשאיל לו מחדש בכל פעם שיצטרך.

ובעיקר ביאור סוגיין עיין שיטות נוספות בריטב"א.

1. וע"ע ברעק"א לקמן כה. שנקט בפשיטות אליבא דהרמב"ן שכלי שאבד ופירות בתוכו לא יהני יאוש כלפי הפירות שבכלי [כל עוד שלא נתייאש מן הכלי] הרי שגם כשהכלי אבד עדיין פירות שבתוכו נחשבים כברשותו, ומבואר דלא כהנתיבות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולפי"ז יתכן לבאר נדון הגמ' בגדר דעת הנצרכת לתרו"מ ע"ד שביאר בשער"י ה. י"ב ובקוב"ש ח"ב סי' י"ז .ו (ועיין בש"ך שנ"ח. א) שלהו"א היה סגי בניחותא והתרצות, ובזה שייך שפיר לדון שלא מדעת כמדעת [מה ש'בכח' יש סיבות לריצויו], ולמסקנא בעינן ל'דעת' האדם, וגדר זה לא ניתן להאמר כל שלא היתה דעתו לכך בפועל. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה לפי"ז צריך לבאר ד' הגמ' לקמן כח. הלומדת סימנים מקרא ד'דרשהו' דרשהו אם רמאי, שעצם זה שאומר החפץ נחשב כסימן והוכחה שאכן איבד חפץ זה. וא"כ לפי"ז י"ל ביותר שהנה כפשוטו גמ' זו הדורשת דרשהו אם רמאי לכאו' סותרת את פשוטו של מקרא שענינו שאחיו דורש אותו. אך לפמשנ"ת ברמב"ן מדוקדק היטב שבזה גופא שדורש אחיך אותו זהו גופא הדרישה שדורש וחוקר שאינו רמאי. ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. עי"ש בשער"י שבתחילה צידד שחובת בירור זה כמצוה חיצונית המוטלת על המוצא, ובהמשך צידד שבכח המוצא לטעון ככל טענות ממון שמא אבידה זו של אחר עי"ש היטב. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובגדר תקנה זו שתקנו שלא יקח לעצמו ומאידך לא יכריז, יל"פ שבהשבת אבידה ישנן ב' חלקים 'ממוני' ו'איסורי' ועיין בשער"י (ו. י"ד ד"ה ועוד נ"ל) שגם כאן כבשאר דיני ממון נגרר האיסור אחרי משפטי הממון, שכשם שאם הכריע משפט הממוני להוציא או להחזיק אין בזה חשש גזל, כן הוא בהשבת אבידה חיובה תלוי בהכרעת דין הממון של האבידה.

   וא"כ י"ל שבתקנה זו הפרידו חז"ל בין הדינים וקבעו לחשוש למיעוט בהנודע לדיי הממון שלא יזכה בה לעצמו, ומאידך לגבי מצות השבת האבידה הניחו כמעיקר דין הממוןשכבר אינו של בעלים לפי שתולים אחר הרוב. [↑](#footnote-ref-6)
6. עי' בגרש"ר שבתחילה צידד לבאר בדעת הרמב"ן שלא סגי בחזקת מ"ק ומשום שמקרא 'דרשהו' ילפינן שצריך לברר ולא סגי עניני הנהגת ממון שאינם מבררים המציאות. עי"ש. והנה נמצא לפי"ז שנחלקו אם נתחדש בהשבת אבידה שצריך לברר האמת או שסגי בהנהגת משפטי הממון. והיינו שנחלקו במה שיש לדון בגדר חדוש התורה בהשבת אבידה אם עצם תביעתו היתה צריכה להתקבל ע"י טענת בריא וככל ברי ושמא, ורק שחדשה תורה מצוה אגברא לברר, ושפיר יש להבין שצווי זה מחייב לברר ולא סגי בהנהגת דיני ממון. ואילו לדעת הריטב"א הסובר שמהני מר"ק גם באבידה היינו משום שסובר שחדשה תורה בקרא ד'דרשהו' שנחשב הדדבר כנדון ממוני (עי' בצדדים אלו בהרחבה בשער"י שער ו' פי"ד ד"ה הא דקי"ל וד"ה ועוד נ"ל).

   ודו"ק שלשיטתם זו נחלקו גם הריטב"א והר"ן אם יכול ע"א להעיד ש מציאה זו שייכת לחבירו, או דבעינן שניים. ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. הנה מצינו ברעק"א בסוגיין שכ' בביאור תוס' בגיטין בזה"ל: דמה דעביד דאתי כיו דבודאי אתי הוי כאלו כבר כח השבח ההוא בגוף העבד דאף שאינו יוצא מגופו, מ"מ כיון דעביד דאתי כאלו יוצא מגופו הוא עכ"ד.

   אמנם מפשטות לשון תוס' בסוגיין מבואר שגם בפירות היוצאים מן הגוף עצמו כפירות דקל בעינן בהם דעבידי דאתו כשמוכרם גוף לפירות, ודלא כפשטות לשונם בתוס' גיטין מב:. וזהו דבר חידוש הצריך עיון אם גדר זה אכן שייך גם כשיוצאים הפירות מגופו, שהרי לכאו' מצד עצמם פירותיו ושימושיו הם. ועיין. [↑](#footnote-ref-8)
8. והיינו שנחלקו האחרונים אם גדר הקנאת גוף לפירות שנעשה הגוף שלו לענין מסויים זה של פירות וכאילוגדלו ברשותו, או"ד שזהו מעשה קנין בעלמא הנעשה בגוף שעל ידו חל קנין בפירות כשיבואו. עיין היטב בתשו' רעק"א קמא סי' קמ"ה (ע"ד תוס' ב"ב קמ"ח) ד"ה באמת בתוס' שגם שם מבואר נדון זה, ורעק"א שם לשיטתו כאן. ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם נחלקו האחרונים בגדר בעלות הבעל בפירות נכסי אשתו, אם בגדר פירות או גוף לפירות עי' או"ש פ"ב מהל' רוצח, ומ"מ לאחר תקנת אושא מודו שהאלימו זכותו להחשב כגוף לפירות, וכ"מ שנקט רעק"א כאן. מ"מ צ"ב לשיטת תוס' שנת"ל שפירות אלו(כפל וקנס דעבד) אינם נמכרים בגדר גוף לפירות כל שאינם עבידי דאתו, וא"כ צ"ב כיצד הבעל מקנה כאשר אין לו עיקר הגוף. ועיין ברעק"א. [↑](#footnote-ref-10)
10. הנה למהלך זה נמצא דעת רבנן ששבועת השומרים גדרה כשאר שבועות שמטרתם רק לברר המציאות, וזוהי הכונה להפיס דעתו של בעה"ב. אך מביאורי כמה אחרונים עולה, שלכו"ע שבועה זו שונה בכך שמחוייבת מדיני השמירה עצמה וזהו הכונה שמחוייב להפיס דעתו. ורק שדעת רבנן שהיות ומחל על זכותו זו להשביעו הרי שיש בזה גופא כעין הפסת דעת כלפי השוכר. עי' בזה בחי' הגרש"ש סי' כ"ה ד"ה ור' יוסי. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויותר מזה מצינו בשמ"ק מהראב"ד [וכ"ה בקצרה בבעה"מ] שגם בדברים הנחשבים אצל כל אדם כשואל שלא מדעת ונחשב משום כך לגזלן, אצל שומר שנהנה הנאה כזו אינו יכול להחשב כגזלן, ורק מטעם שלחו"י יש להחשיבו כשולח יד בשימוש זה. עי"ש. והיינו כמשנ"ת בתרוה"כ שהיות וידו כיד בעלים לא שייך אצלו הוצאה מיד הבעלים, גם לא בדרך של שאלה שלא מדעת.

    ולכאו' נפ"מ מנדון זה אם חיוב השומר בשואל שלא מדעת כבר מזמן שנוטל להשתמש וכדין שלחו"י או רק כשמשתמש בפועל. עי' בטור סי' רצ"ב שכ' שמתחייב כשהגביה להשתמש, ועי' בזה במחנ"א הל' גזילה סי' י"ח. [↑](#footnote-ref-12)
12. ולולי דבריו הק' היה מקום לומר דשאני ברכה באסם שהיא מובטחת מן התורה, וכל מה שאין מתפללים על נס היינו משום שאינו ראוי להיות (וז"ל ס' חסידים אות תשצ"ד אל יתפלל אדם תפילה שאי אפשר לעשות בקשתו אע"פ שהיכולת ביד הקב"ה וכו'). [↑](#footnote-ref-13)
13. עיין היטב בכלי יקר (דברים כח.ה) שמשמעות דבריו שברכת יצו ד' את הברכה באסמיך נעשית בכך 'כשאתה מצוה על הברכה' אזי יסכים הקב"ה על הברכה והציווי שלך, וכעין גדר צדיק גוזר והקב"ה מקיים, עי"ש. ומוטעם מאוד לפי"ז מה שתקנו חז"ל דוקא בענין זה תפילה וברכה. [↑](#footnote-ref-14)
14. עי"ש עוד שייסד דבריו עפי"ד החי' הרי"ם שהוכיח שביאר בגדר נס השמן בחנוכה שלא נתווסף עליו שמן נוסף, אלא נתרבה השמן הקיים. והוכיח גדר זה שהרי בשמן הנוצר בנס אינו נחשב כשמן 'זית' וא"כ אינו כשר למנורה. ומיוחסים הדברים גם להגר"ח עי' בס' מקראי קודש לחנוכה. ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכפה"נ כונתו שבאו התוס' להוכיח ד' ר"ת שעצם שמירת שומר שני זהו קיום שמירת הראשון, ולא נפטר הראשון מחיובו בעצם מסירתו לשני [שלא נחשב בכך כמי שנתן בקרקע]. שאם היה נחשב שכבר נפטר בשמירתו, א"כ אין מקום כלל שיחייב בעה"ב את האמא שבועה, שהרי איננה נחשבת לשומר שלו. ובהכרח שלא נפקע חיוב השמירה במסירתו לאמא, ולכך שייך לתבוע ממנה השבועה שכל עוד ששומר הראשון מחוייב לבעלים מחוייב ג"כ השני במקומו, עי"ש בגרש"ר. [↑](#footnote-ref-16)
16. וכמדו' שיש לכוין כן גם בדברי הרמב"ן שהנה גם הוא נוקט שגדר חיובו כלוה, והוסיף בזה"ל ואפשר שאם חזר בעה"ב ואמר לשולחני איני רוצה שתוציאם, תנם לי בעינם, נותן לו מעות אחרים ואין בזה איסור וכו' ואם קידש בהם את האשה אינה מקודשת וכו'. עכ"ד. הנה מבואר שנקט שחיובו כלוה ומאידך הוסיף ש'אפשר' שאין צרך להחזיר לו מעות אלו דוקא, ויל"ע במה נסתפק (וכן דייק מלשונו בהגה' ברוך טעם לפנ"י). וכמדו' שלדברי המלבושי יו"ט הנ"ל י"ל שבזה גופא נסתפק הרמב"ן, אם הלואה זו ניתנת באופן שחייב ליתנו בעיסקא, שאז מסתבר שיכול לתבוע מעות ההלואה עצמם. [↑](#footnote-ref-17)
17. עי"ש עוד במחנ"א (ד"ה איברא דבר"פ) שצידד אופן נוסף לבאר חיוב השבויה על אף שלא עלה על דעתו. ומשום שי"ל שחיוב השואל (בדוקא, ולא שאר השומרים) מחמת מצב הממון אצלו שכל הנאה שלו, כדידיה חשיב, ומתחייב אע"פ שאינו רוצה בכך. ועי"ש שתלה המחנ"א ב' גדרים אלו בתירצי התוס' בכתובות הנ"ל. [↑](#footnote-ref-18)
18. הנה המחנ"א (הל' שאלה ג') למד מסוגיין שבעינן הנאה בכדי להחשב שואל, וכלשון הגמ' או"ד ממונא דאית ביה הנאה מיניה בעינן. ומטעם זה הכריע שבמקום ששאל חפץ לקיום מצוה וקי"ל מצות לאו ליהנות ניתנו, הרי שאין לו דיני שואל, עי"ש. והאו"ש חולק וסובר, שודאי אין ענין בהנאה כשלעצמה, ורק שהקובע הוא היותו משתמש בו כבעליו, ואה"נ שבכלל החפצים העשויים להנאה נחשב כבעליו כשמשתמש בו להנאתו, אך אי"ז סותר שבשואל חפץ דמצוה כספרים ללמוד בהם וכדו' שהשימוש בהם כפי שהם גם אם אינם נחשבים לשאר דברים כהנאה, שפיר נחשב בכך לבעליו. [↑](#footnote-ref-19)
19. ולכן כל מהקנה מעות הקדש מועל הנותן בלבד על אף שהקנין נעשה ע"י שניהם, ומשום שהוא הסיבא הגורמת להוצאה מהקדש. [↑](#footnote-ref-20)
20. ויל"ע במהלך זה, שהרי יש לומר שכל מש"כ הראשונים שמוחזק בטענת שמא אינו מוחזק, היינו דוקא במוחזק ע"י שהחפץ תח"י ונראה כבעליו בזה אין תועלת בהחזקתו כשטוען שמא, אך בנדון סומכוס שנחשב כמוחזק ע"י דררא דממונא – צד ממוני, היינו האפשרות שהחפץ שלו כדין, מהיכ"ת שיגרע טענת שמא מוחזקותו שסו"ס עדיין יש צד שחפץ זה שלו. [↑](#footnote-ref-21)
21. אלא שהסבר הדבר הוא שכמשנ"ת בדברי הגר"ח אין כונת רש"י לקנין שזוכה השואל בהשתמשות החפץ, אלא בקנין המחייב את השומר באחריות, וכ"מ מהאחיעזר דלהלן. ומהות קנין זה כפי שיתבאר להלן (צט.) ע"י שמכניסה השומר לרשותו שממילא עי"ז נתחייב באחריות, וא"כ י"ל שקנין זה גם אם נעשה ע"ד שמכניסה לרשותו לזמן מוגבל, מ"מ אין ההגבלה בעצם ההכנסה לרשותו, ורק שכפי שסוכם על ידם יפקע גדר זה שברשותו בבא הזמן, וממילא אין זה דומה לקנין זמן לפירות, [שבזה פשיטא שאי אפשר להרחיב זמן שלא קנה בתחילה כמו שא"א לקנות על סמך זה דברים נוספים לאחר שכבר נעשה הקנין] ושפיר י"ל שמאחר שהחפץ כבר ברשותו יש מקום להרחיב זמנו. ועיין.

    ומ"מ לפי"ז פשוט שכלפי קנין השואל בזכויותיו בחפץ, צריך לעשות קנין חדש על כך. [↑](#footnote-ref-22)
22. ודו"ק שנקט האחיעזר כדבר פשוט שהקנין בו דבר רש"י הוא קנין המחייבו בשמירה, ולא זה שזוכה ע"י בתשלומין וכמו שנת' בהע' הקודמת. [↑](#footnote-ref-23)
23. עוד הוסיף הריטב"א לחלק בין שכירות לשאלה שמכיון ששכירות כמכירה ליומא הרי היא מכלל המשיכה שתקנו במקח, ושאני משאלה שאינו קנין בגוף כבשכירות, ולכן איננה מכלל תקנת משיכה דמקח.

    ונמצא לפי"ז שחידש הריטב"א שחלוק גדר שאלה משכירות, שאין השאלה נחשבת מכירה ליומא. (וכן מוכח מתשו' רדב"ז ח"ו סי' ב' אלפים קי"ט שהשוכר כלי מגוי חייב טבילה ששכירות מכירה ליומא, על שמפורש דין השואל מגוי לפטור. וכן מדוייק בלשון בהגר"א ליו"ד סי' ק"כ עי"ש היטב ס"ק כ' וס"ק ל ואכמ"ל. אמנם בפשטות גדרם של שכירות ושאלה שווה ששניהם מכירה ליומא וכן נקט בפשיטות רעק"א תשו' ס"ו ובחזו"א כאן, וקה"י מס' ע"ז. ואכמ"ל). [↑](#footnote-ref-24)
24. ולכאו' פליג בזה ע"ד ריטב"א הנ"ל שחילק בין גדר קנין השכירות והשאלה, ששכירות מכירה ליומא, ומשמע שזהו קנין בגוף. עי' עוד שם בקובה"ע ס"ק ב.ג. [↑](#footnote-ref-25)
25. וזה תו"ד: ב' מיני חיובי תשלום ישנם, הא' כחיוב של הלואה שיסודו ב'ממוני גבך' שצריך להשיב ממון חבירו שאצלו. והב' חיוב לשלם על נזק וכדו' שיסודו לשלם על הנעשה וכגון תשלומי מזיק וכדו'. ונראה שתשלומי נהנה אינם בגדר ממוני גבך, שהרי א"כ לא שייך לשום תשלומיהן אגב שדה, וכמו שבחיוב הלואה ל"ש לשום בדרך זו. ובהכרח א"כ שזהו תשלום חדש וכעין תשלום מזיק שחייב על כך שנהנה. ואמנם גדר תשלומי שכירות כגדר של תשלומי הלואה שנחשב כממוני גבך.

    ולפי"ז נדון הגמ' בדין תשלומי מעילה הוא אם חיובם כדין ממוני גבך או כדין נהנה שאז שייך לשום אותם אגב שדה, ובתחילה הבינה הגמ' שחיובו כדין נהנה [וכדמוכח משמואל שלמד מחיוב להקדש לכל נהנה] ומשום כך שייך לשום אגב שדה. ושוב הדר בו שמואל מגדר זה של מעילה ומשום שדעת שכינה איכא והיינו שבכך נחשב הדבר לשכירות שחיובו בגדר של 'ממוני גבך' ואינו דומה לכל חיובנהנה דהדיוט. ומכיון שחיוב המעילה הוא כגדר ממוני גבך מובן שאין שייך בזה דיני שומא אגב שדה אחר. עכת"ד העמוקים. [↑](#footnote-ref-26)
26. ויעוי' בתשו' רעק"א תנינא נ"ה ד"ה אבל העומד שהק' מדוע לא נפטור השוכר מתשלומין משום שהוא המוחזק בממונו. עי"ש. ומתרצים העולם שלאחר שכבר נקבע בתחילה שהדיורין של בעה"ב מעתה כבר אין דנים על התשלומין כספק בפנ"ע ומחוייב לשלם ככל נהנה מנכסי חבירו. [↑](#footnote-ref-27)
27. ויתכן שמודה שמואל שבכל ספיקי ממון בקרקע לא מהני תפיסה וכמשמעות הש"ס בכמה מקומות [וכדביאר התוס' להלן קג. שא"א להצניעה מן הבעלים], ואך דס"ל לשמואל דשאני שכירות קרקע שכל ענינה בעלות לשימושים – פירות, שביחס לזה נחשב גם בקרקע כתפיסה. וכ"כ בבית אהרן. [↑](#footnote-ref-28)