שיעור נח ונט מחוברים להדפסה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור נח-נט**

**~ סימן רכה סעיף ג - י ~**

## [המשך סעיף ג] הגה: ומי שבירך בשעת ראייה לא הפסיד. ואין לברך עד שנגמר תשלום גידול הפרי, ואם לא בירך בראייה ראשונה יכול לברך בראייה שנייה.

# ברכת שהחיינו על ראיה שניה ועל אכילה שניה

מבואר מדברי הרמ"א דאם לא בירך בראיה ראשונה יכול לברך על ראיה שניה, אמנם המג"א (ס"ק ט) הביא דדעת הסמ"ק ורבינו מנוח שאין לברך על ראיה שניה.

ומקור דברי הרמ"א הוא מהמהרי"ל (סימן קמג) דכתב שאפשר לברך גם על ראיה שניה משום דלא גרע מברכת האילנות שמברך גם על ראיה שניה. והנה המהרי"ל (שם, וכן כתב המשנ"ב ס"ק יג) מוכיח שאפשר לברך על ראיה שניה, מהא דנהגו לברך שהחיינו על האכילה אף שכבר ראה את הפרי כמה פעמים, ומוכח דאחר שרואה פעם אחת לא נגמרה שמחתו ועדיין הוא יכול לברך שהחיינו.

והנה כתב המשנ"ב (ס"ק יג) שאם לא בירך באכילה ראשונה שוב לא יברך על אכילה השניה. ומקור דבריו מדברי המג"א דס"ל שאין מברכים על ראיה שניה, דכתב דהוא הדין שאין מברכים על אכילה שניה. ולכאורה דברי המשנ"ב צ"ע דכיון שפסק שעל ראיה שניה מברכים, ולא הביא כלל את שיטת החולקים, א"כ מדוע שלא יוכלו לברך על אכילה השניה כמו שיכול לברך על ראיה שניה, ובמהרי"ל שם מוכח להדיא דתלי זה בזה, וצ"ע.

וכבר נתבאר בשיעור הקודם בשם האשל אברהם (בוטשאטש) לעניין סדר הברכות של שהחיינו והברכה על אכילת הפרי דכתב שיש חילוק בזה דאם לא ראה את הפרי קודם לכן יברך שהחיינו בתחילה ואח"כ יברך על הפרי, דאז הוא מברך על הראיה גרידא, אך אם לא ראה את הפרי קודם לכן, מברך בתחילה על האכילה ואח"כ שהחיינו, דבאופן זה הטעם שמברך על האכילה הוא משום שבאכילה יש לו יותר שמחה.

ולפי דבריו יוצא שאין לברך על ראיה שניה, וגם אין לברך על אכילה שניה, ומה שמברך על האכילה אחר שכבר ראה הוא משום שבאכילה הוא שמח יותר. אכן כבר הבאנו דבמשנ"ב (ס"ק יא) מבואר שיש לברך על ראיה שניה, והטעם לברך על האכילה הוא כדין ראיה שניה ואינו משום שיש שמחה מיוחדת בשעת האכילה. אמנם צ"ל במשנ"ב שכל עוד לא אכל יש לו שמחה בראיה שניה, אבל אחר שאכל שוב אין שמחה בראיה השניה וגם לא באכילה השניה.

# ברכת שהחיינו ביום השני של ר"ה

ויש בזה נפק"מ לעניין ברכת שהחיינו בליל השני של ראש השנה, דמבואר בשו"ע בהלכות ראש השנה (סימן תר סעיף ב) שבקידוש ליל שני של ראש השנה ילבש בגד חדש או שיניח פרי חדש ואומר שהחיינו, והיינו משום שיש ספק אם צריך לברך שהחיינו ביום השני של ראש השנה, ולכן לכתחילה אמרינן דיביא פרי ויברך עליו שהחיינו ויפטור את השהחיינו של היום השני [וע"ש בשו"ע דמסיים דאם אין מצוי בגד חדש או פרי חדש עם כל זה יאמר שהחיינו].

והנה במטה אפרים (שם ס"ק ו) כתב שאם מניח פרי חדש לצאת בו מספק ברכת שהחיינו אז תיכף אחר ששתה מכוס של קידוש יברך על הפרי ויאכל ממנו, ולא ימתין עד לאחר הנט"י. וכ"כ המחצה"ש (שם ס"ק א). [אך יש להעיר דצריך לאכול עוד קצת מהפרי בתוך הסעודה, משום שיש ספק אם יברך לאחריו או לא, אך אם אוכל בסעודה נראה דלכו"ע הוא נפטר בברכת המזון]. אמנם בשם הגריש"א הביאו (הלכות חג בחג פרק טז הערה 11) דהמנהג שלא לאכול מהפרי החדש עד לאחר שיטול ידיו ויברך המוציא, וס"ל שהנט"י והברכה על הפת אינם נחשבים כהפסק. אך זה צ"ע שדבר זה אינו נחשב כהפסק דהא יש כאן הפסק גדול.

ויתכן לבאר את שורש המנהג שלא לאכול מיד דהוא משום שסומכים על כך שאפשר לברך שהחיינו על ראיית הפרי, ולכך סגי שמיד לאחר שבירך שהחיינו הוא רואה את הפירות. אמנם לפי מה שנתבאר יוצא דאם כבר ראה את הפרי קודם לכן י"א שאינו מועיל מה שהוא רואה עכשיו דס"ל שאין לברך על ראיה שניה, אמנם לדעת המשנ"ב יכול לברך עליו דקיי"ל שמברכים על ראיה שניה.

ויותר נכון לאכול מהפרי מיד לאחר הקידוש כמש"כ המט"א, ובזה מרויחים את דעת הסוברים שאין לברך על ראיה שניה [ואולי זה גופא כוונת המט"א], אמנם הנוהגים שלא לאכול מהפרי עד לאחר נט"י והמוציא אפשר דיש לדקדק שלכתחילה לא יראה המקדש את הפרי קודם הקידוש, דאז יוכל להקל שברכת השהחיינו חלה על הראיה.

ונראה דגם הנשים שנהגו לברך שהחיינו בהלקתת הנרות ביו"ט שני של ר"ה סמכו על כך שאפשר לברך על ראיית הפירות, שהרי הם אינם אוכלות מהפרי מיד. ואף שראו כבר את הפרי קודם לכן צ"ל דסמכו להקל כפי הדיעות שאפשר לברך גם על ראיה שניה.

## [סעיף ד] אם בירך שהחיינו על שירזא"ש, כשיאכל גינדא"ש חוזר ומברך שהחיינו. הגה: והם כשני מיני גודגדניות, כגון ווינקשי"ל וקירש"ן וכל כיוצא בזה.

# פירות ממין אחד עם שמות חלוקים

ובמשנ"ב (ס"ק יד) ביאר דכוונת המשנ"ב דאף ששני הפירות האלו הם נחשבין תחת מין אחד, מכל מקום כיון ששמותיהם חלוקים מברך על כל אחד מהם שהחיינו בפנ"ע. והוסיף המשנ"ב שם בשם האחרונים דאפילו אם יש ב' פירות מאותו שם, אלא שיש חילוק בטעמן כגון תאנים לבנים ותאנים שחורים צריך לברך על כל אחד ברכת שהחיינו. ומקור דין זה מהספר חסידים (סימן תתמח), והביא ראיה ממתניתין בתרומות (פרק ד משנה ט) שאם נפלה תאנה של תרומה (שמתבטלת במאה) לתוך חמישים תאנים לבנות וחמישים תאנים שחורות, ואין ידוע איזה תאנה נפלה דלדעת רבי אליעזר הכל נאסר כי אין חמישים כנגד אותה תאנה, ורבי יהושע היקל דשפיר מתבטלת התאנה במאה, ומדברי רבי אליעזר מוכח דתאנים שחורות ולבנות נחשבים כב' מינים ולכן התאנה שנפלה אינה בטילה בהם, וא"כ ה"ה שיש לברך על כל סוג של תאנה שהחיינו.

אכן במשנ"ב הביא דבביאור הגר"א מפקפק בזה וס"ל דכל שהוא מין אחד אף שיש לו ב' שמות מברך שהחיינו רק פעם אחת. ותמה שם על ראייתו של הספר חסידים מהמשנה בתרומות מה הראיה משם דהתם הביאור שאין מצרפים את המינים הלבנים והשחורים כי הם לא בכלל הספק שהרי יש ספק רק על אחד מהסוגים, ועוד הקשה דא"כ גם בעגולים ומלבנים נימא כן דיצטרפו העגולים ומלבנים יחידו להעלות במאה.

ולדינא הורה החזו"א (אורחות רבינו חלק א בהוספות עמוד יב) דמינים החלוקים בטעמם מברך על כל אחד בפנ"ע שהחיינו. ולכן הורה שעל פירות הדר דיתכן שלעניין כלאיים נחשבים כל פירות ההדר כ'מין אחד', כמ"ש החזו"א (כלאיים סימן ב ס"ק ט) מ"מ לעניין ברכת שהחיינו מברך על כל מין בפנ"ע כיון שטעמם שונה. אכן לדעת הגר"א נראה שאין לברך כל שהוא נחשב כ'מין אחד' לעניין כלאיים.

## [סעיף ה] אם בירך שהחיינו על ענבים כשישתה יין חדש אינו חוזר ומברך.

# שהחיינו על יין ומיץ ענבים׳

ובמשנ"ב (ס"ק טו) הביא שנחלקו האחרונים אם שותה יין אחר שעברו מ' יום ויש לו טעם אחר ממוהל הענבים די"א שבכה"ג יברך שהחיינו על הענבים, וי"א דאפילו בזה לא יברך כיון שכבר בירך על הענבים.

ושמענו שהגראי"ל שטיינמן היה מברך שהחיינו ביום הב' של ראש השנה על שתיית יין חדש, ומשום כך היה נמנע מלאכול ענבים בכל השנה כדי שיוכל לברך שהחיינו על היין החדש [וס"ל דכך עדיף שיברך את השהחיינו על היין החדש, דבכה"ג חייב לברך את השהחיינו באמצע הקידוש ואינו נחשב כהפסק, וגם דבכך לא יצטרך להפסיק בין הקידוש לסעודה באכילת הפרי החדש וכמו שנתבאר לעיל].

אך יש להעיר ממש"כ המשנ"ב (שם) בסוף דבריו דאינו מברך שהחיינו אלא על תירוש, אך על יין אינו מברך כי אין ניכר בו ביו חדש לישן, וא"כ צ"ע איך אפשר לברך על מיץ ענבים שלא ניכר בו חידושו, ואולי בירך על המיץ ענבים רק בצירוף הספק שאולי הוא חייב בשהחיינו מחמת יום השני של ראש השנה וצ"ע.

# ברכת שהחיינו על פירות מורכבים

בביאור הלכה (סעיף ג ד"ה פרי חדש) הביא מהבאר היטב בשם הלכות קטנות דעל פירות המורכבים מין בשאינו מינו אין מברכין עליו לפי שבתחלתו נעשה נגד מצות הבורא, אך הביא שם שהשאילת יעב"ץ (סימן סג) חולק וס"ל שאפשר לברך גם על פרי מורכב, וראייתו מהא דלענין בריות נאות מברך אף על הממזר ואין לך הרכבה פסולה יותר ממנו.

ולדינא כיון שהביאור הלכה לא הכריע במחלוקת זו ספק ברכות להקל ואין לברך שהחיינו על פירות מורכבים. אמנם בשונה"ל הבין שמסקנת הביאור הלכה נוטה שיברך שהחיינו כדעת המו"ק. ובאגרות משה (אורח חיים חלק ב סימן נח) כתב דמטעם זה אין לברך על נקטרינה שהחיינו כי הוא פרי מורכב. אכן כיום נתברר (ע"י אגרונום מומחה) שפרי הנקטרינה אינו מין מורכב, אלא הוא זן מסויים של אפרסק, ואפשר לברך עליו שהחיינו. [אמנם יש לציין דכיון שהנקטרינה הוא ממין האפרסק, אם כבר בירך על שהחיינו על אפרסק אינו ברור שיוכל לחזור ולברך שהחיינו על הנקטרינה דדבר זה תלי במחלוקת שהובאה לעיל דלפי הוראת החזו"א שפיר יכול לברך עליו כי הוא מין אחר החלוק בשמו ובטעמו, אך לפי הגר"א אין לחזור ולברך שהחיינו גם על הנקטרינה כי הוא כאותו המין של האפרסק].

והנה כיום ישנם גידולים רבים שנוצרים ע"י הרכבה, וכגון האגסים והאבטיח, שמייצרים את הגרעינים על מצע של גידולים אחרים [ואמנם אם לקחו מהאילן המורכב ושתלו ממנו גרעין במקום אחר יכול לברך שבחיינו על פירותיו]. אכן הביאו בשם הגריש"א (בספר וזאת הברכה פרק יח הערה 5) שאם ההרכבה אינה ניכרת במראה או בטעם יש לברך שהחיינו. ואולי טעמו דבכה"ג תלינן שעיקר ההרכבה נעשית בשביל השבחת העץ ולא בשביל להשביח את הפירות.

[וכ"ז לעניין ברכת שהחיינו על הפירות, אך צריך לדעת שאסור לשתול עציץ שהענף שלו נוצר מהרכבה, ולמעשה יש כיום רשימה מסודרת של השתילים שמצויה בהם ההרכבה ויש לחוש שלא לשותלם באדמה. אכן להשקותם מותר דכל שהוא רק ספק מורכב שרי להשקותו].

# בירך שהחיינו והיה פרי לפניו

אם בירך שהחיינו על פרי שלפניו והיה לפניו עוד מיני פירות נראה דפוטר את כל הפירות שלפניו. וכ"כ האגרות משה (או"ח חלק א סימן פז), וע"ש שאפילו אם יכוין להדיא שלא לפטור את שאר הפירות שלפניו לא מהני.

ויש לדון באופן שמברכים שהחיינו על הקידוש אם גם בזה נימא דפוטר על כרחו גם את הפירות שלפניו, והדבר מצוי בראש השנה שאומר שהחיינו בקידוש, ואחר כך ב'סימנים' הוא אוכל תמרים לחים שמברכים עליהם שהחיינו או רימון, ומצינו בכתב סופר (שו"ת או"ח סימן כג) שדן אם יכול לפטור פירות חדשים בברכת שהחיינו שמברך על היום טוב, האם יש בזה איסור משום דחשיב כעושה מצוות חבילות חבילות, או דיש להקל כי משום דברכת שהחיינו היא כמצוה של רשות. ועוד דן שם שיתכן שברכת שהחיינו של מצוה אינה פוטרת ברכת שהחיינו של פרי חדש כי היא ברכה על הנאת הגוף, וברכת שהחיינו על יו"ט היא ברכה על הנאת הנשמה, אך מאידך כתב ששניהם הודאה על כך שהוא חי. ולכן נראה שלא יברך על הפירות שהיו לפניו, ויוכל לברך רק אם הפירות החדשים לא יהיו לפניו בשעת הקידוש.

# ברכת שהחיינו בנוסע לחו"ל

אם נוסע לחו"ל ויש שם פירות חדשים בעונתם שם, אך במקומו כבר התחדשו פירות אלו, נראה דצריך לברך על הפירות שם שהחיינו שם ששם זוהי עונתם כי שם התחדשו [ויש שכתבו שיש להמתין ל' יום ולא נראה שיש הכרח לזה].

## [סעיף ו] פרי שאינו מתחדש משנה לשנה, אפילו אם יש ימים רבים שלא אכל ממנו אינו מברך שהחיינו. הגה: פרי שמתחדש ב"פ בשנה מברכין עליו שהחיינו, אבל שאין לו זמן קבוע לגידולו אין מברכין עליו, לכן אין מברכין שהחיינו על ירק חדש דעומד כל השנה בקרקע.

# פרי שאינו מתחדש משנה לשנה

מצינו כמה ביאורים בהבנת דברי השו"ע, דבמשנ"ב (ס"ק טז) ביאר כוונת השו"ע דאין מברכין שהחיינו על פרי שאינו מתחדש משנה לשנה דהכוונה היא על פירות שאינם משתנים ממראיתם במהלך כל השנה, וכגון אתרוג הדר באילנו משנה לשנה, דכיון שהוא עומד בירקותו כל השנה אין הנאה נרגשת בחידושו. ומקור דבריו מהמור וקציעה כאן.

עוד ביאר המשנ"ב בכוונת השו"ע שבא למעט דבר שאין לו זמן קבוע לגידולו וכמו שיתבאר בסמוך ברמ"א דכשאין זמן קבוע אינו מברך שהחיינו.

ובמג"א (ס"ק יב) פירש דכוונת השו"ע דפרי שאינו מתחדש משנה לשנה היינו דבר שאינו גדולי קרקע כגון עופות ודגים דאינו מברך עליהם שהחיינו. וביאר המג"א דאע"פ שהוא לא אכל עופות ודגים במשך ימים רבים, הרי אחרים אכלו ממנו. וגם המשנ"ב (שם) מביא דברי המג"א לדינא שכל דבר שאינו גידולי קרקע אינו מברך עליו שהחיינו, דאף שהוא לא אכל ממנו הרי אחרים אכלו ממנו.

והנה במור וקציעה תמה על ביאורו של המג"א מדוע שלא יברכו על הטלאים וגדיים ומאי שנא מפירות חדשים, ומסיק שם שהמברך עליהם אין לתפסו על כך, ומשום כך ביאר דכוונת השו"ע היא על פירות שאינם משתנים ממראיתם במשך כל השנה כגון אתרוג, וכן פירש המשנ"ב את דברי השו"ע וכנ"ל. אכן המשנ"ב בסוף דבריו הביא מש"כ המג"א די"א שעל גדיים וטלאים שרגילים להתחדש פעמים בשנה מברכים שהחיינו, ומסיק דהעולם נהגו שלא לברך על זה. ויש להעיר ע"ד המשנ"ב דלכאורה לפי מה שביאר בשם המור וקציעה אין מקור לדין זה שלא לברך על גדיים וטלאים מדברי השו"ע, שהרי פירש כוונת השו"ע על פרי הדר באילן במשך כל השנה, ונראה שהמנהג כשיטות שאין לברך על בעלי חיים.

# ברכת שהחיינו בנוסע לחו"ל

ובעניין הנוסע לחו"ל ויש שם פירות חדשים שהוא עדיין לא אכל, אם הפרי אינו חדש באותו מקום, ורק הוא לא אכל ממנו משום שכשיו הוא הגיע לשם, אין לברך שהחיינו דדמי למש"כ המשנ"ב על עופות ודגים דכיון שאחרים אוכלים מהם אף שהוא לא אכל אינו מברך עליו שהחיינו. אך אם אותו פרי לא היה מצוי באותה מדינה, אף שבמקום שיצא משם הוא כבר אכל את אותם הפירות מ"מ נראה דצריך לברך שהחיינו על הפירות כי באותו מקום הם התחדשו בעונתם [ויש שכתבו (עי' דרשו הערב 52) דאינו מברך אלא אם כן עברו ל' יום מהאכילה הראשונה, וצ"ע מה הסברא בזה, ויותר מסתבר שמיד שהגיע לשם והתחדשו שם אותם הפירות יכול לברך עליהם שהחיינו].

# ירק העומד כל השנה בקרקע

כתב הרמ"א דאין מברכין שהחיינו על ירק חדש העומד כל השנה בקרקע, ומקור דבריו הם מהמהר"י ווייל וז"ל 'אין מברכין שהחיינו על ירק חדש משום דעומד על הקרקע כל השנה ואין ניכר בין חדש לישן', ומצינו כמה ביאורים בהבנת דבריו דבפרישה כאן (והביאו המשנ"ב (ס"ק יח) ביאר דברכת שהחיינו נתקנה על דבר הבא מזמן לזמן, ולכן על אותו הירק המצוי בכל ימות השנה לא שייך לברך שהחיינו, ואף שאין כל הירקות מצויים בכל זמן מכל מקום לא חילקו בין ירק לירק ולכן על כולם אין מברכין שהחיינו.

עוד הביא המשנ"ב שם ביאור נוסף בדברי הרמ"א דכיון שדרך הירקות שהם עומדים כל השנה בקרקע היינו שמטמינים אותם בקרקע בבורות, לא שייך לברך עליהם שהחיינו שהרי הם קיימים בכל זמן, והיינו דאין שמחה כל כך בהתחדשות של הירקות אלו כי הם קיימים בכל זמן.

ובמג"א הביא מהשל"ה ביאור נוסף בדברי הרמ"א דכיון שאינו ניכר בין חדש וישן יש לחוש שיבואו לטעות ויברכו ברכה לבטלה, והוא טעם חדש דס"ל דשייך לברך שהחיינו על דבר זה המתחדש מזמן לזמן, ומכל מקום לדינא אין לברך על כל הירקות משום שיש לחוש לברכה לבטלה.

# פירות הנמכרים שלא בעונתם ביוקר

ובעיקר מה שנתבאר דעל ירק המצוי בכל ימות השנה אין מברכים שהחיינו, נראה פשוט שכל זה הוא רק באופן שהדבר מצוי לרבים, דבכה"ג הפרי אינו נחשב כ'פרי חדש', אך אם יש חנות אחת יקרה ביותר ששם מוכרים פירות המיובאים מחו"ל ביוקר במשך כל השנה, נראה פשוט שכשמגיע עונתן של הפירות שהם נמכרים במחירם הראוי בכל החנויות יש לברך שהחיינו דעכשיו היא עונתם.

# ברכת שהחיינו באופן שניכר שהפרי חדש

במשנ"ב (ס"ק יח) הביא מהמג"א דאף שכתב הרמ"א שאין מברכין על ירקות העומדים כל השנה בקרקע, מ"מ על הריפות שניכרין היטב שהם חדשים יכול לברך שהחיינו, אכן הביא שהמור וקציעה חולק ע"ז וס"ל דכיון שאין מינכר בטעמו לא יברך עליו שהחיינו.

אמנם נראה דבאופן שניכר גם במראה וגם בטעם שהם מהפירות החדשים שפיר יכול לברך עליהם שהחיינו, וכן מבואר בערוך השולחן (סעיף יב) שאף שיש מאותם ירקות שהם כבושים הרי הם שונים בטעמם לגמרי. ולפי זה נראה שאם יש פרי הנמכר בכל ימות השנה בקופסת שימורים (וכגון אפרסק), מכל מקום כשמגיע עונתו של הפרי שפיר יכול לברך עליו שהחיינו שהרי ניכר חידושו גם בצורתו וגם בטעמו.

ולעניין ברכת שהחיינו על תפוחים לכאורה נראה דאין לברך כיון שהם מצויים כל השנה ולא ניכר בטעמם שהם תפוחים חדשים. ואמנם יש זנים מיוחדים של תפוחים (כגון תפוחי ענה) שהם אינם מצויים אלא בעונתם, ויש לדון אם האוכל תפוחים ממינים אלו יברך עליהם שהחיינו. ונראה דכיון שנתבאר כבר (לעיל סעיף ד ובמשנ"ב וע"ש בשיעורים) דכל התפוחים נחשבים כמין אחד דאין חלוקים בשמותיהם ובטעמם, ואין מברכים ברכת שהחיינו אלא על מין חדש, והכא מכיון שעל שאר התפוחים אי אפשר לברך שהחיינו כי לא ניכר חידושם, ה"ה שעל ה'תפוח ענה' שבאותו מין ניכר החידוש אינו יכול לברך עליו שהחיינו.

# ברכת שהחיינו על פרי או ירק שאינו חשוב

כתב המשנ"ב (שם) דעל מיירי"ן (גזר) וריביי"ן (לפת) ואוגערקע"ס (מלפפונים) מברכים עליהם שהחיינו. וגם באורחות רבינו (חלק א בהוספות עמוד יג) הביאו שהחזו"א בירך על מלפפונים שהחיינו. וכעין זה מבואר באליה רבה (ריש סימן תקפג) שהיה מברך על תפו"א שהחיינו, ובדפוסים החדשים כתבו שהוא ט"ס וכוונתו דמברך שהחיינו על קישואים.

אכן בחיי אדם (כלל סב סעיף ט) כתב שאין מברכין עליהם שהחיינו כי הם מצויין ואין לאדם שמחה בהן. ומשום כך נראה שאין לברך על אותם ירקות [אף באופן שניכר חידושם], דאין בהם כל כך שמחה. והדבר מצוי ב'גזר' שניכר חידושו אך אינו חשוב כל כך ונראה שלא יברך עליו.

ויתכן דגם המשנ"ב שכתב לברך עליהם וגם מה שהחזו"א בירך על מלפפונים שהחיינו, היינו משום שבזמנם היה חשיבות גדולה לאותם ירקות, אך בזמנינו שהם מצויים הרבה ולא חשובים ואין באכילתם שמחה, אין לברך עליהם שהחיינו.

# בירך שהחיינו והיה פרי לפניו

אם בירך שהחיינו על פרי שלפניו והיה לפניו עוד מיני פירות נראה דפוטר את כל הפירות שלפניו. וכ"כ האגרות משה (או"ח חלק א סימן פז), וע"ש שאפילו אם יכוין להדיא שלא לפטור את שאר הפירות שלפניו לא מהני.

# אם שהחיינו על הקידוש פוטר פירות שלפניו

יש לדון באופן שמברכים שהחיינו על הקידוש אם פוטר על כרחו גם את הפירות שלפניו, והדבר מצוי בראש השנה שאומר שהחיינו בקידוש, ואחר כך ב'סימנים' הוא אוכל תמרים לחים שמברכים עליהם שהחיינו או רימון, דאי נימא שפוטר את הפירות שלפניו שוב לא יברך שהחיינו על הפירות החדשים שאותם הוא אוכל.

והאריך בזה בשו"ת הכתב סופר (או"ח סימן כג) דמחד יש לומר שלכתחילה לא יפטור את הפירות האחרים משום דחשיב כעושה מצוות חבילות חבילות, אך מאידך י"ל שאין בזה דין של מצוות חבילות משום דברכת שהחיינו היא רק מצוה של רשות. עוד דן שם הכתב סופר שיתכן שברכת שהחיינו של מצוה אינה פוטרת ברכת שהחיינו של פרי חדש כי ברכת שהחיינו על הפירות היא ברכה על הנאת הגוף, וברכת שהחיינו על יו"ט היא ברכה על הנאת הנשמה, אמנם מאידך גיסא י"ל דסו"ס בשניהם הוא מודה על כך שהוא חי. ומצינו כעין זה בכוזרי (מאמר ג אות יז) וז"ל 'אתה אומר שהחיינו וקימנו, וכבר היית מזומן למות ותודה על שהחייך' והיינו שע"י השמחה של התחדשות הפרי הוא מודה על כך שהקב"ה מחייה אותו. ולדינא נראה שלא יברך על הפירות שהיו לפניו, ויוכל לברך רק אם הפירות החדשים לא יהיו לפניו בשעת הקידוש.

## [סעיף ט] הרואה את החיגר ואת הקטע ואת הסומא ומוכה שחין והבהקנין, והוא מי שמנומר בנקודות דקות, אם הם ממעי אמם מברך משנה הבריות, ואם נשתנה אחר כך מברך דיין האמת. ויש מי שאומר דדוקא על מי שמצטער עליו, אבל על עכו"ם אינו מברך ואינו מברך אלא פעם ראשונה, שהשינוי עליו גדול מאד. הגה: ויש אומרים משלשים יום לשלשים יום.

# ספק מתי נעשה חיגר

נתבאר מדברי השו"ע שיש חילוק בין מי שהוא חיגר ממעי אימו דמברכים עליו משנה הבריות, לבין מי שנעשה חיגר אחר כך דמברך דיין האמת. ובביאור הלכה (ד"ה ואם) הביא את ספיקו של הרעק"א באופן שרואה חיגר ואינו יודע אם הוא חיגר מלידה שמברכין עליו משנה הבריות, או שהוא נשתנה אחר כך ומברכים דיין האמת.

והנה בהגהות הרעק"א ציין לדברי הטור בסימן פא וסיים דצ"ע לדינא, ונראה דכוונתו למה שמבואר בטור שם בעניין בהמה שניקב קרום של המוח שלה ולא ידוע מתי הוא ניקב, דמדינא מותר לאכול את הגבינות של אותה בהמה, וטעם הדבר משום דאמרינן דרוב הבהמות כשרות ומחמת הרוב אמרינן שיש חזקה שהנקב בא יותר מאוחר, ודבר זה נקרא 'חזקה הבאה מחמת רוב'. ונראה דכוונתו דהכא נמי י"ל דמשום חזקה הבאה מחמת רוב אמרינן שמחמת הרוב שאינם נולדים חיגרים אמרינן שנעשה חיגר יותר מאוחר ואינו חיגר מלידה ויש לברך עליו דיין האמת.

אך צ"ע דהכא הרי לא ראה את אדם זב מעולם ואין עליו חזקה שהוא אינו חיגר אלא יש בפנינו אדם בלא רגל ומנא לן ממה נעשה קיטע אם מלידה או קודם לכן, ולא דמי לבהמה שניקב קרום המוח שלה דשם החזקנו את הבהמה עד עתה בכשרותה, משום דרוב הבהמות כשרות ושייך לומר 'חזקה הבאה מחמת רוב'.

ויתכן לפרש כוונת הרעק"א דכיון שיש רוב שנולדים עם רגל הוא רוב בטבע, ממילא תלינן שלא נעשה מעשה שכרתו לה את הרגל וכמו שמצינו בגמרא בבכורות (כ, א) שאין דין רוב בדבר התלוי במעשה, לומר שלא נעשה בו המעשה אלא הרוב אומר רק את הטבע, וממילא י"ל שאין דין רוב לומר שלא נשברה רגלו, ועדיין צ"ע.

## [סעיף י] הרואה אילנות טובות ובריות נאות, אפילו עכו"ם או בהמה, אומר בא"י אמ"ה שככה לו בעולמו, ואינו מברך עליהם אלא פעם ראשונה ולא יותר, לא עליהם ולא על אחרים אא"כ היו נאים מהם.

# לברך על בריות נאות בראיה שניה

ובמשנ"ב (ס"ק לב) הביא מהחיי אדם (כלל סג סעיף א) דעכשיו לא נהגו לברך ברכה זו. ובחיי אדם שם מבואר הטעם שהעולם אינו מברך על אילנות נאות ובריות טובות, משום שכבר ראה אותם פעם אחת ולא בירך עליהם, וציין לדברי המג"א שאם לא בירך שהחיינו באכילה ראשונה שוב אינו מברך שהחיינו, וה"נ כיון שכבר רגילים לראות את הבריות הטובות שוב אינו יכול לברך כשחוזר ורואה אותם.

ודבריו צ"ע לכאורה שהרי נתבאר ברמ"א לעיל (סעיף ג) שאף אם לא בירך על הפרי בראיה ראשונה יכול לברך על ראיה שניה, ומוכח מדברי החיי אדם דס"ל שאין לברך על ראיה שניה [וכבר נתבאר בשיעור הקודם דבאשל אברהם (בוטשאטש) כתב שאין לברך על ראיה שניה, ומה שנהגו לברך על האכילה הוא משום שבשעת אכילה יש יותר שמחה בפרי החדש.

ובאמת השעה"צ (ס"ק לג) כתב שנראה לו טעם אחר בהא דלא נהגו לברך על אילנות טובות ובריות טובות כי מבואר בגמרא שאין מברכין אלא על בריות נאות ביותר ומי יוכל לדקדק בזה. ויתכן בזה דכיון שלפי דעתו של המשנ"ב קיי"ל שיכול לברך גם על ראיה שניה לכן הוזקק לטעם אחר, אך לפי החיי אדם לכאורה מוכח דס"ל לדינא שאין מברכים על ראיה שניה וכנ"ל. ואפשר לדחות דאף החיי אדם מודה שאפשר לברך על ראיה שניה, אלא דס"ל לחלק דבברכת שהחיינו אפשר לברך גם על ראיה שניה כי עדיין לא נגמרה הנאתו שהרי הוא עדיין לא אכל מהפרי, אך לאחר שכבר ראה את הבריות הנאות בראיה הראשונה, נגמרה הנאתו לגמרי, ולכן לא שייך לברך על הראיה השניה.

# להסתכל על גוי או על אשה נאה

כתב המשנ"ב (ס"ק לג) דמש"כ השו"ע שמברך ברכה זו אפילו על גוי היינו כשרואה את הגוי בראיה בעלמא דמותר, אבל להסתכל בו ביותר ולהתבונן בדמותו אסור. והיינו דאף בראיה בעלמא שייך לברך ברכה זו וא"צ הסתכלות.

וכן צ"ל בטעמא דמילתא שתיקנו לברך על בריות טובות, וכתב המשנ"ב (ס"ק לב) דהיינו בין שרואה זכרים ובין שרואה נקיבות, ולכאורה צ"ע איך יכול לברך על ראיית אשה הרי אסור להסתכל בפני אשה, וביותר דמצינו להדיא במשנ"ב לעיל בריש הסימן (ס"ק א) לעניין ברכת שהחיינו ברואה פני חבירו דכתב המשנ"ב דאין חילוק בברכה זו בין איש לאשה, והיינו אם רואה אשתו ואמו בתו ואחותו כיון שהוא שמח ונהנה בראייתם. וביאר שם בשעה"צ (ס"ק ב) דדוקא על קרוביו יכול לברך אבל אשה אחרת לא יברך משום דאסור להסתכל בה, ואף אם ראה אותה בראיה בעלמא אינו נחשב נהנה ושמח בראייתה, שרק בהסתכלות יש הנאה בראייה ע"ש, וצ"ע מ"ש מהכא דיכול לברך על אשה שככה לו בעולמו. ומוכרח מזה דיש חילוק ביניהם דרק בברכת שהחיינו צריך לראות את האשה ב'הסתכלות', אך לעניין ברכת 'שככה לו בעולמו' אפשר לברך אפילו בראיה בעלמא.