עירובין פרק ה
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב אי_ש סטפנסקי

**דף נה ע"א**

**עגולה עושין לה זויות, מרובעת אין עושין לה זויות**

בברייתא מבואר שיש הבדל בין עגולה למרובעת, ויל"ע מה הדין בבעלת ג' צלעות [עיר משולשת] או ה' צלעות ויותר.

וברמב"ם פכ"ח ה"ו כתב: עיר שהיתה ארוכה או מרובעת, הואיל ויש לה ד' זויות שוות מניחין אותה כמות שהיא וכו'. היתה עגולה עושין לה זויות וכו', וכן אם היתה העיר משולשת או שיש לה צלעות רבות, מרבעין אותה ואח"כ מודדין חוץ למרובע אלפים אמה לכל רוח. וכשהוא מרבעה, מרבעה בריבוע העולם כדי שתהא כל רוח ממנה משוכה כנגד רוח מרוחות העולם. ומבואר שכל עיר שאין לה ריבוע של ד' צלעות מרבעין אותה לפי ריבוע עולם.

וכן כתב השו"ע שצ"ח ס"ב, וכתב ע"ז הגר"א: שם מרובעת אין עושין וכו' דוקא מרובעת. כלומר, דדייק מדנקטה הברייתא מרובעת אין עושין לה זויות דוקא מרובעת. [וצ"ע מדוע לא נדייק להיפך עגולה עושין לה זויות, דוקא עגולה].

עוד כתבו הרמב"ם ושו"ע: היתה רחבה מצד אחד וקצרה מצד אחד רואין אותה כאילו היא כולה רחבה. ומשמע שבכה"ג לא מרבעין לריבוע עולם, כיון שיש לה ד' צלעות. [וצ"ב גדר הדבר, מתי העיר נחשבת למשולשת ונותנין לה ריבוע עולם, ומתי היא נחשבת לרחבה מצד אחד וקצרה מצד אחר שאין נותנין לה ריבוע עולם].

אך הטור כתב: היתה רחבה מצד אחד וצרה מצד אחר או עגולה רואין אותה כאילו היא מרובעת, והריבוע שמוסיפין עליה לריבוע של עולם. אבל אם היא מרובעת ולא כריבוע של עולם וכו'. ומשמע דבכל גוונא שמוסיפין על העיר צריך לרבע כריבועו של עולם, וצ"ע מנ"ל להטור חידוש זה.

הרשב"א כתב לגבי עיר שעשויה כמין גאם, דיש מי שאומר שמותחין קו כנגד רגלי זויותיה, ומרבעין אותה כנגד קו זה מבחוץ. ומבואר שאם העיר משולשת באופן שצד אחד ארוך יותר מב' הצלעות האחרות, מרבעין לפי הצד הארוך ולא לפי ריבוע עולם. [ומה שהרשב"א שם נחלק על שיטה זו הוא מטעם אחר, ויבואר להלן].

וכן כתב החזון איש (סי' פ לדף נד ע"ב): דלא נאמר לרבע לריבוע עולם אלא בעגולה, אבל כל שהיא מרובע בצד מן הצדדים הוי כמרובע כולה, שאין מרבעין אותה לריבוע עולם. וכן בעיר שעשויה כגאם או כקשת אין מרבעין לריבוע עולם אלא העשויה כגאם ממלאין אותה כמ"ם סתומה, והעשויה כקשת מותחין לה יתר. והוכיח כן מתוס' נד ע"ב ד"ה אם היה, עיי"ש.

ובפשטות הרמב"ם חולק על הרשב"א, דלפי הרמב"ם רק בעיר מרובעת ממש לא אזלינן בתר ריבוע עולם, לפי שיש לה ריבוע אחר, אך עיר שאין לה ריבוע מסויים אלא צורה אחרת אזלינן בתר ריבוע עולם. ולפי הרשב"א רק בעיר עגולה ממש אזלינן בתר ריבוע עולם, לפי שאין סיבה להעדיף צד אחד מחבירו, אך עיר שיש סיבה להעדיף צד אחד, כגון שהוא ארוך יותר אזלינן בתריה ולא בתר ריבוע עולם. [ויש לבאר יותר, דלפי הרמב"ם עיקר הדין הוא ריבוע עולם, דילפינן מקרא דערי הלויים, וכמש"כ הריטב"א. אלא שכאשר יש ריבוע אחר אי אפשר ללכת בתר ריבוע עולם. ואילו לפי הרשב"א עיקר הדין הוא לרבע את העיר, ורק כשאין אפשרות לקבוע צורת הריבוע נאמר למיזל בתר ריבוע עולם].

אך יתכן לומר דאף הרמב"ם לא כתב דאזלינן בתר ריבוע עולם אלא בעיר משולשת שאין לה זוית אחת יותר מאחרת, וכן בעיר בעלת ה' צלעות ויותר שכל הצלעות שוות, ואין סיבה להעדיף צד אחד מחבירו, אך עיר משולשת שיש צד אחד ארוך יותר אזלינן בתריה, וכשיטת הרשב"א. ולפי"ז הרמב"ם והרשב"א לא נחלקו כלל. וכן משמע מדלא הזכיר החזון איש שדבריו הם דלא כהרמב"ם ושו"ע.

וכן משמע במשנה ברורה סק"ה, שכתב לגבי עיר משולשת שמרבעין אותה היינו שמושכין הריבוע להשוות צד הקצר כפי אורך צד הארוך. וכן כתב בסק"ו דמושכין את הריבוע כנגד המקומות היותר רחבין בה. ולכאורה השו"ע כתב דמודדין לפי ריבוע עולם, ומדוע נקט שקובעים את הריבוע לפי הצד הארוך. ועל כרחיך צ"ל דהשו"ע איירי באופן שהצלעות שוות ואין סיבה להעדיף צד אחד מחבירו. [ואכתי צ"ב מדוע סתם המשנ"ב ולא ביאר שהשו"ע נקט דאזלינן בתר ריבוע עולם ואיירי באופן שהצלעות שוות. ואפשר שאין כונתו שקובעים את הריבוע לפי צד הרחב, וכהרשב"א הנ"ל, אלא כונתו שכל העיר תכנס בתוך הריבוע, ובאמת אזלינן בתר ריבוע עולם. ולפי"ז מבואר שהרמב"ם ושו"ע נחלקו על הרשב"א וכצד ראשון שכתבנו, וצ"ע].

עוד כתב החזון איש (קי ס"ק כג), מיהו משמע דכל שיש צד אחד של העיר קו ישר מרבעין כפי צד זה ריבוע העיר, וכמש"כ לעיל. מיהו אם אין צד אחד ממלא כל הרוחב, ועוד יתכן תמונות שקשה להכריע אם מרבעין אותה לריבוע עולם או בריבוע עצמה, וגם ריבוע עצמה יתכן לפנים שונים, ואז אי אפשר להתיר אלא מקום שמובלע בב' התחומין. והסיק דמרבעין באופן ששטחו פחות.

עוד נסתפק שם בעיר שמוקפת מחיצות האם מרבעין אותה לפי מחיצותיה, או לפי בנין הבתים, או שנותנין להן קולי ב' התחומין, או שבוררין תחום אחד. והסיק שמרבעין את חומתה.

כתב רבינו יהונתן: הבא לרבעה, כלומר, שהיתה עגולה או בית נכנס ובית יוצא והוצרך לרבעה, אנו נותנין לו עצה שירבענה כריבוע עולם. אע"פ שאם היתה מרובעת מתחילה ואין ריבועה כריבוע עולם אין לנו למדוד אלא מריבוע הנמצא לו, אבל כיון שרוצה לרבעה טוב שירבענה לריבוע עולם. ומבואר דצורת הריבוע תלויה לפי דעתם של בני העיר, ומה שנקטה הברייתא ריבוע עולם הוא עצה טובה בעלמא. וכן נקט הנודע ביהודה (תניינא סי' נא, הובא בשע"ת), וכתב, שאם הסכימו בני העיר לרבע באופן מסויים, שוב בני העיר לכל השבתות מחוייבים להשאר במידה זו, ואין היחיד יכול לפרוש מהצבור לומר אחשוב לי כרצוני, אם לא שהסכימו כל יושביה לציין באופן אחר.

אך החזון איש (קי ס"ק כג) כתב דלא יתכן לומר כן, וביאר בדברי רבינו יהונתן דאיירי בבא לבנות את העיר, עיי"ש. וכן פסק המשנה ברורה סק"ז שאי אפשר לקבוע את הריבוע כפי שירצה, ודלא כהנוב"י.

**היתה עשויה כמין קשת או כמין גאם רואין אותה כאילו היא מלאה בתים וחצירות וכו'**

כתב הרשב"א בשם הראב"ד, שמלבד המילוי בתוך הקשת מרבעין נמי מבחוץ, ואופן הריבוע הוא כנגד היתר, ואין מרבעין לפי ריבוע עולם כעיר עגולה. [ומבואר בדבריו שאם יש לעיר צד אחד ישר ושאר צדדים בעיגול, מרבעין לפי הצד הישר]. ועוד כתב, דאפילו באופן שיש ביתר יותר מד' אלפים מכל מקום מבחוץ מרבעין אותה, לפי שהיא נראית שם כעיר אחת.

ולגבי גאם הביא הרשב"א דיש מי שאומר שמותחין קו בין ב' הזויות ומרבעין כנגדו מבחוץ. ונחלק עליו הרשב"א, שאין מרבעים אותה מבחוץ שהרי יש לה ב' זויות ישרים, אלא עושין אותה כמין גאם אחר, [מ"ם סתומה]. ובשו"ת חת"ס או"ח צד נקט שמותחין קו בין ב' הזויות ותו לא. וכבר תמה עליו הביאור הלכה (ד"ה רפ"ג) מדברי הרשב"א הנ"ל דעושין לו ריבוע.

ומסתבר שכל זה בגאם ממש, אך אם ב' הזויות של הגאם קרובות זה לזה פחות מתשעים מעלות, או רחוקות זה מזה יותר מתשעים מעלות, מותחין קו בין ב' הצלעות ומרבעין כנגדו.

בעיקר דין מילוי קשת - בפשטות לשון הברייתא רואין אותה כאילו היא מלאה בתים וחצרות משמע שאין זה מדין ריבוע העיר, אלא דין אחר הוא, שרואין כאילו כל חלל הקשת מלא בתים. וצ"ב למה צריך לדין מילוי, מאי שנא מכל ריבוע העיר. ומרש"י משמע שבלא דין מיוחד של רואין היו דנים את הקשת כשתי עיירות, ואין עושין לכולה ריבוע אחד, ורק מדין רואין כאילו מלאה בתים אמרינן שהכל נעשה כעיר אחת.

אך מלשונות הרשב"א והריטב"א משמע שאין דין מיוחד של רואין, אלא מהני מהדין ריבוע הרגיל שבכל עיר.

**אמר ר' הונא עיר העשויה כקשת אם יש בין שני ראשיה פחות מד' אלפים אמה מודדין לה מהקשת**

כתב הריטב"א, פירוש דכיון דתחום אנשי רגל הקשת שבדרום מובלע בתחום אנשי רגל הקשת שבצפון, וכולם שובתין באויר מחיצות מבע"י, לדברי הכל חשיבא הבלעה ונעשית הכל עיר אחת. אבל אם יש ד' אלפים אמה אין כאן הבלעת תחומין, ואין כל העיר נעשית אחת, ומודדין מן הקשת. ומבואר בדבריו שזה נעשה עיר אחת מחמת דין הבלעת תחומין, דעיר אחת שיש לה ב' תחומין ומובלעין זה בזה יכול לילך כל התחום השני.

וצ"ע אם כן מדוע צריך לדין מיוחד של רואין כאילו מלאה בתים וחצירות, תיפו"ל שמותר ללכת מצד לצד מחמת הבלעת תחומין. וצ"ל דבלא דין רואין חשיבי ב' עיירות ולא שייך בזה הבלעת תחומין כלל, ומה שהתחומין מובלעין זה בזה עושה שייכות בין ב' רגלי הקשת, ואמרינן רואין לעשותן עיר אחת. ולפי"ז השתא אין צריך לדין הבלעת תחומין כלל, שהרי אמרינן רואין ואין כאן ב' עיירות כלל. [ואכתי צ"ב מש"כ הריטב"א וכולם שובתין באויר מחיצות, דמשמע לכאורה מדבריו דמהני השתא מדין הבלעת תחומין, וצ"ע].

עוד יל"ע מדוע הוצרכה הגמ' לומר רואין כאילו מלאה בתים וחצרות, הא כיון שב' חלקי העיר נחשבים כאחת כל בית יכול להשתמש בתחום של חבירו, והתחום של הבית האחרון הוא אלפים לכל רוח, ואין מעלה כלל לומר שכל היתר מכאן דמליא, שהרי מחמת הבית האחרון עצמו כבר יש לו את כל התחום שיוכל לקבל ביתר, וצ"ע.

כתב הרשב"א, דהוא הדין והוא הטעם בעיר העשויה כמין גאם, שאם יש בין ב' הזויות באלכסון ד' אלפים אמה אין מרבעין אותה, פחות מד' אלפים מרבעין אותה כמ"ם סתומה. [ומש"כ התוס' ליישב דעת ר"י ור"ח דר' הונא לא נקט דבריו בפגום משום דבברייתא איירי בפגום אחד, אין להוכיח מדבריהם שבפגום אחד מודה ר' הונא שמרבעין אפילו יותר מד' אלפים. דכבר כתב הריטב"א שיש יותר חידוש בדברי ר' הונא בקשת מאשר בגאם]. ועי' מש"כ עוד בזה (להלן תוד"ה עיר) בשם הרשב"א ויד אפרים.

כתב החזון איש (פ לדף נה ד"ה שו"ע), דמה שנקט הרשב"א שאם יש ד' אלפים בין ב' הזויות אין מרבעין, אין זה מדוקדק, דלכאורה שיעור ד' אלפים הוא כדי שיהיו התחומין מובלעין זה בזה, ובעשויה כמין גאם אם יתן לבית האחרון תחום אלפים לכל רוח, יצא שהאלכסון הוא ב' אלפים וח' מאות, וכן הוא לבית האחרון שבצלע השני, ואם כן כאשר יש בין הזויות ה' אלפים ושש מאות אכתי הם מובלעים בתחומן. [אמנם היה מקום לומר ששיעור ד' אלפים אינו בכדי שיוכלו ללכת מצד לצד, אלא ששיעור ב' תחומין עושה שייכות בין הצדדים, ולכן לא מתחשבים באלכסון כלל].

הרשב"א והרא"ש נסתפקו בעיר שרחבה מצד אחד וצרה מצד שני, שמרבעין אותה כפי הצד הרחב, כמבואר בברייתא, האם זה דוקא כשאין בין צד א' של העיר לצידה השני ד' אלפים, וכדין קשת. או שמא אפילו כשיש ד' אלפים מרבעין, לפי שלעולם היא נראית כעיר אחת, ולא דמי לקשת שאם יש יותר מד' אלפים נראית כב' עיירות. [החזון איש קי ס"ק יב הביא את ספק הרא"ש לענין כמין ד', האם צריך ד' אלפים בין הזויות, וכתב דהריטב"א כבר פשט דגם בזה צריך שלא יהיה ד' אלפים, וכן פסק השו"ע. ודבריו צ"ע שהרי גם הרשב"א נסתפק בזה, והוא נקט להדיא בגאם שצריך ד' אלפים. ועל כרחיך דאין זה ספיקם אלא כמש"כ לעיל]. וספיקם צ"ב דאם נאמר ששיעור ד' אלפים הוא בכדי לחבר בין ב' חלקי העיר, הכא הם מחוברים ועומדים, ולמה לי ד' אלפים.

**תוד"ה עיר, ומיהו נראה לר"י דאין לחלק בין ב' פגומים לעיר העשויה כקשת**

דעת ר"י ור"ח שאין הבדל בין עיר העשויה כקשת לבין עיר שיוצאין ממנה בתים או פגומין, ואם יוצאין ב' פגומין מב' ראשי העיר דינו כעיר העשויה כקשת, שאם יש בין ב' ראשיה יותר מד' אלפים אין מרבעין את העיר כנגד הפגומין. וכן נקט הרמ"א שצ"ח ס"ו להלכה. וכתב המג"א דכל זה כשיש יותר מאלפים מהעיר לסוף הפגומין, דבפחות מאלפים מודדין מהיתר אפילו כשיש יותר מד' אלפים [לשיטת הרמ"א, וכלהלן].

דעת הראב"ד שאם הבתים או הפגומין יוצאים מאמצע העיר ולא מהקצה של העיר, מרבעין את כל העיר לפי הפגומין ולא דיינינן ליה כגאם לכל צד של הפגומין, לפי שבכה"ג נראה הדבר כעיר אחת ולא כב' עיירות. וכתב הביאור הלכה דיש להקל כן להלכה, לפי שיתכן שכל הראשונים מסכימים לדבר זה. אמנם החזון איש (קי ס"ק יג) כתב ביאור אחר בדברי הראב"ד, עיי"ש.

דעת הרשב"א שדוקא בעיר העשויה כקשת אין ממלאין אותה עד שהתחומין יהיו מעורבין, לפי שאין חלל הקשת עומד להתמלאות, וכמבואר בסוגיא דכפרים המשולשים. אך בעיר שיוצאין ממנה בתים או פגומין, החלל שביניהם עומד להתמלאות, ובכה"ג חשיב כעיר אחת אפילו כשיש בין הפגומין יותר מד' אלפים, וכן הוא בתוס' בס"ד. וכתב הביאור הלכה לסמוך על דבריהם בשעת הדחק.

כתב המגן אברהם סק"ט על דברי הרמ"א [שפסק כר"י ור"ח], דכל שכן אם בצד אחד יוצאים בתים עד חוץ לאלפים, אם העיר ארוכה יותר מאלפים אין מותחין המידה נגד הבית בצד השני. כלומר, דהרמ"א איירי בפגומין שיוצאין מב' צידי העיר כמין קשת, והוסיף המג"א דכל שכן בפגומין שיוצאין בצד אחד של העיר, דהוי כמין גאם, ויש אלפים מכל צד, אין מרבעין את העיר כנגד הפגומין. וכתבו האחרונים דיש ט"ס בדבריו, וצ"ל אם העיר ארוכה יותר מד' אלפים. וביאר השער הציון דזה לאו דוקא, אלא העיקר שיש ד' אלפים בין ב' הזויות באלכסון, וכמש"כ הרשב"א שאם יש בין ב' הזויות של הגאם יותר מד' אלפים אין מרבעין אותה.

[היה מקום לומר שכשם שנקטו התוס' לגבי קשת שאם אין בין קשת ליתר אלפים מרבעין את הקשת אע"ג שיש יותר מד' אלפים, ופסק כן הרמ"א, כך לגבי גאם אם יש בצד אחד של הגאם פחות מאלפים, מרבעין את ריבוע הגאם אע"ג שיש יותר מד' אלפים, ובזה יתיישבו דברי המג"א כלשונו. אמנם האחרונים הנ"ל נקטו דאי אפשר לומר כן, שהרי אנו צריכים לחבר בין ב' הזויות של הגאם, ואם יש יותר מד' אלפים בין הזויות אין מעלה בזה שצד אחד פחות מאלפים].

וביד אפרים כתב ליישב את המג"א לפי גירסתינו, דאע"ג שבקשת כל שאין בין רגלי הקשת ד' אלפים מרבעין את חלל הקשת, מכל מקום בגאם אין מרבעין עד שיהא צלע א' של הגאם אלפים ותו לא. דבשלמא לגבי קשת כיון שיש בתים בב' צידי הקשת ולכל צד של הקשת יש תחום אלפים, סגי בד' אלפים דבזה ב' התחומין מתערבים ביניהם. אך לגבי גאם צריך שלכה"פ צלע א' של הגאם יהיה פחות מאלפים, כדי שאם נמתח חוט בקצה השני יהיה חוט זה בתוך התחום של הצלע השני, שהרי אין שם בתים אלא חוט בעלמא. ולכן דינו חמור יותר דאם יש יותר מאלפים בב' הצלעות אין מרבעין אע"פ שיש פחות מד' אלפים באלכסון. [אמנם הסברא בזה צ"ב, דלהלן יבואר שכל הסברא של אלפים הוא לחבר בין ראש הקשת ליתר, ובזה מהני או ע"י אלפים או ע"י דמצי אתי דרך בתים. אך כאן החוט של הצלע השני הוא מדין ריבוע ולא מדין מילוי, דהמילוי הוא רק באלכסון (דהא השיעור ד' אלפים נמדד בין ב' הזויות באלכסון), אך הריבוע אינו צריך להתחבר עם העיר כלל].

ובביאור הלכה (ד"ה ואם) כתב דדבריו סותרים להרשב"א והריטב"א דאם אין ד' אלפים בין ב' זויות הגאם מרבעין אותו כמם סתומה, ואין צריך שלא יהיה אלפים בכל צד של הגאם.

אמנם הרשב"א עצמו (ד"ה ומסתברא) כתב כדברי היד אפרים, דכתב: ומסתברא שאם היה פגום אחד יוצא בראש האחד של עיר, והוא נמשך חוץ לעיר יתר מאלפים, אע"פ שאין אורך העיר שמן הפגום לראש העיר השני ד' אלפים אלא אלפים, שאי אפשר לאחד מהעיר לילך לראש היתר, אין מרבעין אותה. והוכיח כן מדברי רבה בר"ה, עיי"ש. ואם כן דבריו סותרים אהדדי, ועל כרחיך דאין זה סתירה כלל, דתרתי בעינן, גם שלא יהיה באלכסון יותר מד' אלפים, וגם שלא יהיה בב' הצלעות יותר מאלפים.

**תוד"ה פחות, נראה דה"ה נמי לדידיה אם אין בין יתר לקשת אלא אלפים וכו'**

הרשב"א כתב, דהיה נראה לומר שאם אין בין קשת ליתר אלפים, אין צריך שיהיה ד' אלפים בין רגלי הקשת, שהרי העומד בקשת יכול ללכת בכל חלל הקשת. אך הקשה, דאם כן לדעת רבה בר"ה באיזה אופן חילק ר' הונא בין יותר מד' אלפים לפחות מד' אלפים, אם יש יותר מאלפים הרי רבה בר"ה קאמר דלא מרבעין כלל, ואם יש פחות מאלפים הא אמרנו שמרבעין אפילו שיש יותר מד' אלפים. ועל כרחיך נאמר שר' הונא איירי באלפים מצומצמות, ובזה יש חילוק בין יותר מד' אלפים לפחות מד' אלפים, וזה לא מסתבר. ולכן הסיק שגם בפחות מאלפים בעינן שלא יהיה ד' אלפים בין רגלי הקשת, והשתא נחלקו רבה בר"ה ורבא בריה האם יותר מאלפים נמי מהני כשאין ד' אלפים בין רגלי הקשת או לא. וכיון דקיי"ל כרבא נמצא לדינא שאין הבדל בין יותר מאלפים לפחות מאלפים כלל, אלא לעולם הקובע הוא אם יש בין רגלי הקשת ד' אלפים. וכן משמע מסתימת הרמב"ם והשו"ע שלא הזכירו אלפים כלל, אלא אם יש ד' אלפים או לא.

אמנם התוס' נקטו שלפי רבא מהני פחות מאלפים אפילו כשיש יותר מד' אלפים. ומה שהקשה הרשב"א מדברי רבה יישבו התוס' דרבה סובר דבעינן עירוב תחומין מכל צד, שיהיו מעורבין בין לראש הקשת [פחות מאלפים] ובין ברגלי הקשת [פחות מד' אלפים], אך לרבא סגי בחד צד, ולכן סגי בפחות מאלפים לחוד וסגי בפחות מד' אלפים לחוד. וכן פסקו הטור והרמ"א לדינא.

וביאור המחלוקת, דהנה לפי רבה בר"ה מלבד הדין שלא יהא ד' אלפים בין רגלי הקשת בעינן נמי שלא יהא אלפים מראש הקשת ליתר. והטעם בזה, לפי ראש הקשת הוא הגורם לחבר את ב' רגלי הקשת, דאם היו סתם ב' רגלים היה דינם כב' עיירות אפילו שהתחומין מעורבין זה בזה, ורק מחמת שהם מחוברים בראש הקשת יש להם דין עיר א' כשאין ד' אלפים בין רגלי הקשת. ולפיכך סובר רבה דצריך שיהא קשר וחיבור בין ראש הקשת ליתר, דהיינו שלא יהא אלפים אמה.

ואביי ורבא נמי מודו לזה, אלא דס"ל שאם מצי אתי מראש הקשת ליתר דרך בתים נמי איכא חיבור בין הראש ליתר אע"פ שאין אלפים אמה, דגם זה עושה חיבור. וסובר הרשב"א דבגמ' מצינו שאלפים מועיל לעשות חיבור בין ראש הקשת ליתר, אך לא מצינו שזה מועיל לחבר את ב' רגלי הקשת, ולכן בכל אופן צריך שלא יהא ד' אלפים בין רגלי הקשת. אך התוס' סוברים שכשם שאלפים מועיל לחבר בין ראש הקשת ליתר כך הוא מועיל לחבר את ב' רגלי הקשת כשיש יותר מד' אלפים.

אך מכל מקום צ"ע מדוע הוצרכה הגמ' לומר שיכול לבא מראש הקשת ליתר דרך בתים, תיפו"ל שהוא יכול לבא מראש הקשת ליתר דרך חלל הקשת, שהרי התחומין של רגלי הקשת מובלעין זה בזה, ואינו יוצא לעולם מתחום העיר שלו.

**תוד"ה ואם לאו, לא מן הקשת ממש וכו'**

מבואר בתוס' דפשיטא להו שכל המקום שמתקצר מד' אלפים נחשב לעיר א' ומודדין משם ולהלן אלפים אמה, ולכן הוקשה להם מדוע נקט מודדין מן הקשת, וכתבו דזה לאו דוקא. אמנם רש"י כתב: ומודדין לה מן הקשת לכל אחד מפתח ביתו, וחלל העיר החלק שאין בו בתים מן המידה הוא. ומשמע שמודדין מתחילת חלל הקשת ממש, ודלא כהתוס'. ובגאון יעקב כתב דמסתימת הרי"ף והרמב"ם נמי משמע כרש"י שמודדין מתחילת חלל הקשת, ואין ממלאין את המקום שמתקצר מד' אלפים. אך הרא"ש כתב כדעת התוס'.

המגיד משנה פכ"ח ה"ח הביא בשם ספר העיתים, שאם יש בין רגלי הקשת יותר מד' אלפים, כל העיר נחשבת כצריפין, ומודדין לכל אחד מפתח ביתו ממש. וכתב שכן נראה מדברי רש"י. אך הריטב"א כתב שרש"י איירי רק במי שיוצא לחלל הקשת, וע"ז כתב שמודדין לו אלפים מפתח ביתו, לפי שהעיר נגמרת בשפת חלל הקשת. אך בתוך העיר עצמה ודאי כולה נחשבת כעיר אחת, ויכולין ללכת דרך בתים בכל הקשת, ואין זה נחשב כצריפין, ובאותו מקום שיצא מהעיר שם ימדדו לו אלפים אמה לכל רוח. [ואח"כ הביא הריטב"א את התוס' הנ"ל שממלאים את המקום שמתקצר מד' אלפים, ובזה ודאי רש"י חולק שהרי כתב שמודדין מפתח ביתו, והריטב"א בא לומר שרש"י מודה רק שיכול ללכת דרך בתים, ובאותו בית שיצא לחלל הקשת מודדין לו משם אלפים].

והנה הטור כתב דאם יש יותר מאלפים מהקשת ויותר מד' אלפים בין רגליה אין מודדין אלא מהמקום שלא נשאר הקשת עד שם יותר מאלפים או שנתקצרה עד שלא נשאר ביניהם ד' אלפים. וביאר הבית יוסף, דכשם שנקטו התוס' שהמקום שמתקצר מד' אלפים נחשב כעיר א', כך המקום שבתוך אלפים מראש הקשת נחשב לעיר אחת.

והרמ"א שצ"ח סעי' ד' הביא דברי התוס' לגבי מקום שנתקצר מד' אלפים, וכתב המגן אברהם דהוא הדין לגבי מקום שפחות מאלפים מראש הקשת, וכדברי הטור. אך הביאור הלכה כתב שהרמ"א השמיט כן בדוקא, לפי שלשון הגמ' מודדין מן הקשת דחוק טובא לפי הטור. וגם לשון רש"י דמודדין לכל אחד מפתח ביתו לא משמע כהטור. ולדברי התוס' דמודדין מהמקום שנתקצר מד' אלפים אין זה סותר, וכמש"כ הריטב"א, אך לדברי הטור זה סותר. ומש"כ הבית יוסף שהטור למד כן מדברי התוס' יש לחלק בפשיטות, עכת"ד.

ובחזון איש (קי סק"י) תמה על הביאור הלכה איזה מקום יש לחלק ביניהם, הא כשם שיכול לילך דרך בתים למקום שנתקצר מד' אלפים, כך יכול לילך למקום שפחות מאלפים מראש הקשת, ואיך אפשר לחלק ביניהם.

ומש"כ הביאור הלכה שרש"י לא סותר לתוס' כמש"כ הריטב"א, ורק לטור זה סותר, צ"ב כונתו, דהריטב"א כתב רק שאין לדייק מדברי רש"י שכל העיר נחשבת כצריפין, וכפי שיתבאר להלן, אך לדברי התוס' ודאי זה סותר.

אמנם יש להוכיח כדברי הביאור הלכה, דהנה התוס' כתבו שרבינו חננאל פירש דלא איירי בקשת עגולה, אלא כמין ח', שיש ג' זויות ישרות. וכתב המהרש"א דאף לפי הר"ח לא אתי שפיר לשון הגמ' מודדין מן הקשת, שהרי עד אלפים מראש הקשת ממלאין, ורק משם ולהלן מודדין. אמנם לדברי הביאור הלכה ניחא בפשיטות, שהרי אין מודדין מסוף אלפים מראש הקשת, ולפי הר"ח מודדין מראש הקשת ממש.

וכן יש להוכיח מדברי הרשב"א שהובא לעיל, דהרשב"א כתב בתחילה שאם אין אלפים מראש הקשת לכו"ע ממלאין את חלל הקשת אפילו שאין ד' אלפים. ודחה, דאם כן לפי רבה צ"ל דר' הונא איירי רק באלפים מצומצמות. ואם נאמר שגם באלפים ממלאין את כל מה שמתמעט מאלפים הו"ל להרשב"א להקשות יותר, שכל הנפק"מ בדברי ר' הונא זה רק באלפים אמה מצומצמות ובאותה אמה שמשלימה את האלפים, שהרי עד אלפים ממלאין בכל גוונא. ומשמע מכל זה כדברי הביאור הלכה.

יל"ע לדעת התוס' והרא"ש שהמקום שמתקצר מד' אלפים נחשב כעיר אחת וממלאין אותה, האם עושין כן גם באלכסון. דלכאורה אף שבין ב' רגלי הקשת יש יותר מד' אלפים, מכל מקום אפשר למתוח חוט מרגל אחת לאמצע הרגל השניה באלכסון, וכל שיש פחות מד' אלפים נחשבת כעיר אחת. ובשער הציון סק"ה כתב: ואם יש ד' אלפים אמה בראשיה, מרבעין אותה באותו המקום שימצאון באלכסון פחות מד' אלפים. ולכאורה כונתו למש"כ.

ובחזון איש (קי ס"ק טו ד"ה עיר העשויה) כתב, דעיר העשויה כמין גאם ויש בין ב' ראשיה יותר מד' אלפים, מכל מקום מודדין במקום שהאלכסון מתקצר מד' אלפים, ושם היא נחשבת כעיר אחת. וכן מודדין בכל צלע ד' אלפים מראשה לצלע שכנגדה, ואותו אלכסון נחשב כעיר אחת, עיי"ש.

וברשב"א כתב שאנו דנים את העיר כמאן דמפסקה באמצע הקשת והו"ל כב' עיירות, ולכן אין בני הקשת הולכין מצד לצד דרך חלל הקשת, ומודדין לכל אחד אלפים משפת חלל הקשת. ואפילו למי שעומד בראש הקשת נותנין לו אלפים במשך כל רגל הקשת שבאותו צד שלו, דכל חצי העיר נחשבת כעיר אחת, והיוצא בראש הקשת לחלל הקשת בצידו הימיני יכול להשתמש באלפים לכל רוח של כל החצי הימני, וכן היוצא בחצי השמאלי. אך היוצא בחצי הימיני אינו יכול להשתמש בחצי השמאלי.

ועוד כתב, דכל זה ביוצא מיד לחלל הקשת, אך אם הלך מהחצי הימני לחצי השמאלי דרך בתים, או דרך הריבוע שנותנין לה מאחורי העיר, ששם הם נחשבים כעיר אחת, הרי הוא יכול להשתמש עם התחום של המקום שיוצא ממנו וללכת אלפים אמה לכל רוח. וטעם החילוק הוא משום שכלפי חלל הקשת הם נחשבים כב' עיירות וכלפי תוך העיר והריבוע שחוץ לעיר הם נחשבים כעיר אחת. [ומשמע שמחלקים את העיר באמצע ראש הקשת ממש, ואם יצא לחלל הקשת בחצי הימני אינו יכול להשתמש עם התחום של הבית שבצידו שהוא בחצי השמאלי].

וכל זה לדעת הרשב"א, אך לדעת רש"י וספר העיתים שהובא לעיל אין מחלקין את העיר לשתים בלבד, אלא כל בית נחשב לעיר נפרדת כלפי חלל הקשת, וכאשר יוצא לחלל הקשת מבית מסויים יש לו אלפים רק מבית זה, ודלא כהרשב"א שנקט שכל בית יכול להשתמש בתחום של חצי העיר השייכת לו.

**דף נז ע"א**

**נותנין קרפף לעיר וכו'**

לדעת ר' מאיר לעולם מודדין אלפים מסוף הקרפף של העיר, ולדעת חכמים מודדין מסוף ריבוע העיר. ודין קרפף נאמר רק לגבי חיבור בין ב' עיירות. ונחלקו ר"ה וחייא בר רב האם נותנין ב' קרפפות או קרפף אחד. וכתבו תוס' דלחבר בית יחיד לעיר לכו"ע נותנין קרפף אחד, ופליגי רק לחבר ב' עיירות. אך הרא"ש כתב בשם ר"ת שלפי ר' הונא אף לחבר בית יחיד לעיר נותנין ב' קרפפות, ויישב בזה את הגירסא דידן בגמ' בסוכה דנותנין לאותו בית דין קרפף שבין ב' עיירות. והרא"ש נחלק עליו והסיק כדעת התוס' דרק לב' עיירות נותנין ב' קרפפות. וכן פסק הרמ"א שצ"ח ס"ו, וכתב רעק"א שם דלא חשיב עיר לתת ב' קרפפות עד שיהא ג' חצרות ובכל חצר ב' בתים.

ולגבי ב' בתים יחידים נקטו תוס' דנותנין להם קרפף א', [ומשמע דבזה גם ר"ת מודה דאין נותנין ב' קרפפות עד שיהא לכה"פ לאחד מהם שם עיר, דהיינו ג' חצרות]. והא דאמר ר' הונא לעיל נה ע"ב שיושבי צריפין אין מודדין להן אלא מפתח בתיהן עד שיהא שם ג' חצרות, דוקא צריפין שישיבתן ארעי, אך בתים קבועים אפילו ב' בתים יחידים מצרפין אותן בשיעור קרפף.

ועיר גדולה שכל החצרות שבה של בתים יחידים, ואין שם ג' חצרות של ב' בתים, ודאי מחברין אותה בשיעור קרפף וכלעיל, אך יל"ע אם נותנין לה ב' קרפפות לחבר בית רחוק לר"ת או עיר של ג' חצרות להרא"ש, דלפי מש"כ רעק"א לא חשיב עיר בפחות מג' חצרות של ב' בתים, ואין נותנין לה ב' קרפפות.

להלכה נחלקו הראשונים אם לפסוק כר' מאיר, דעת הרמב"ם והשו"ע (שצ"ח ס"ה) דקיי"ל כחכמים שאין נותנין עיבור לעיר אלא בין ב' עיירות, ודעת הרא"ש הרשב"א והרמ"א להקל כר' מאיר שאפילו לעיר אחת נותנין קרפף, ואין מודדין מהעיר אלא לאחר ע' אמה.

כתב הביאור הלכה, דאפילו לדעת הרמ"א שהקל למדוד ע' אמה מסוף העיר, זה דוקא כאשר העיר נגמרת שם, אך אם יש בית בתוך ע' אמה ושיריים אין נותנין עוד שיעור קרפף לאחר הבית. וכן כתבו הראשונים בשם הראב"ד דר' מאיר מודה בזה. אך החזון איש סי' פ' כתב שאין מקום לחלק בזה, שהרי כל בית בתוך ע' אמה לעיר הוא חלק מהעיר, וכמש"כ תוס' דאל"ה עיר שאין לה חומה במה יתחברו הבתים שלה. והראב"ד איירי רק כשיש בין העיר לבית יותר מע' אמה, או עיר שיש לה חומה והבית נמצא חוץ לחומה. [וכן פגום או בית שאינו בית דירה ממש תוך ע' אמה, דאין זה חלק מהעיר].

**דף נז ע"ב**

**א"ל התם ליכא למימר מלי הכא איכא למימר מלי**

בראשונים נאמרו ד' ביאורים בתירוץ הגמ':

א. תוס' בתירוצם הראשון חידשו שדין כפרים המשולשין מהני רק לב' החיצונים, אך האמצעי נמדד ממקומו ולא מהיתר שבין שניהם. ולפי"ז פירשו את תירוץ הגמ' שלגבי קשת אם יש יותר מד' אלפים ואין אלפים מראש הקשת ליתר באמת איכא דין כפרים המשולשין לחבר את ב' החיצונים [ב' הזויות של הקשת], אך לראש הקשת לא מהני.

ב. עוד ביארו, דלגבי קשת היכא דאיכא אלפים באמת מהני לדעת אביי ורבא, וכמש"כ לעיל נה ע"א, וכל מה שלא מועיל יותר מד' אלפים זה רק כשאין אלפים בין ראש הקשת ליתר, והשתא ליכא למימר מלי כיון שיש יותר מאלפים. אך בכפרים המשולשין שאין אלפים מהאמצעי לחיצונים איכא למימר מלי.

ג. עוד ביארו, דלגבי קשת לא אמרינן מלי, כיון שראש הקשת לא יכול להכנס בין רגלי היתר, משא"כ בכפרים המשולשין איירי באופן שהעיר האמצעית קטנה מהמרחק שבין החיצונות.

ד. הרשב"א והריטב"א לעיל נה ע"א ביארו, דלגבי קשת כיון שכך היא צורך העיר לא אמרינן שסופה להתמלאות, ולכן לא אמרינן מלי, משא"כ בג' כפרים המשולשין אמרינן שסופה להתמלאות. והריטב"א ביאר בזה דברי רש"י בסוגיין.

בעיקר בקושיית הגמ' מאי שנא מקשת דלא מהני יותר מד' אלפים הקשה המהרש"ל, הא התוס' לעיל נה ע"א כתבו שלפי אביי ורבא אם יש בין הקשת ליתר פחות מאלפים אין צריך ד' אלפים, והכא ליכא אלפים בין האמצעי לחיצונות, ומאי פריך הכא. [ובשלמא לשיטת הרשב"א והריטב"א דאין הבדל בין אלפים לפחות מאלפים, ולעולם יותר מד' אלפים לא אמרינן מלי, וכן פסק השו"ע, ניחא. אך לשיטת התוס' והטור והרמ"א דכאשר יש פחות מאלפים מראש הקשת ליתר אין צריך ד' אלפים קשה].

ותירץ, דסוגיין כרבה בר"ה דאין ממלאין את הקשת עד שלא יהיה ד' אלפים בין רגלי הקשת וגם לא יהיה אלפים בין ראש הקשת ליתר, ולדידיה שפיר פריך.

ולפי"ז צריך לבאר תירוץ הגמ', לביאור קמא בתוס' משני דאם אין אלפים מראש הקשת ליתר באמת מחברין את ב' רגלי הקשת, וככפרים המשולשין, אך לגבי ראש הקשת אין מודדין מהיתר אלא מהקשת עד שלא יהיה ד' אלפים. אמנם כל זה לדעת רבה בר"ה, אך לדעת אביי ורבא דכאשר אין אלפים מראש הקשת ליתר ממלאין כל הקשת אי אפשר לתרץ כן כלל, אמנם לדידיה מעיקרא לא קשה וכמש"כ המהרש"ל.

ולביאור שני בתוס' צ"ל דהא גופא קמשני, דלפי אביי ורבא היכא דליכא אלפים מראש הקשת ליתר באמת אין צריך ד' אלפים, וכל מה דצריך ד' אלפים זה כשיש יותר מאלפים וליכא למימר מלי.

המהרש"א יישב דכל מה שכתבו תוס' שלפי אביי ורבא סגי באלפים מראש הקשת ליתר, ובכה"ג אפילו יותר מד' אלפים ממלאין כל הקשת, זה רק כאשר יכול ללכת דרך בתים, וכמו דמשני בגמ' לגבי ד' אלפים, דכאשר אתי דרך בתים סגי בחד מינייהו. אך לגבי כפרים המשולשין לא סגי בחד מינייהו, ולכן מקשה מדוע סגי באלפים.

ומשני לביאור ראשון בתוס' דבאמת בכפרים המשולשין לא סגי בחד מינייהו, אך התם מודדין לאמצעי ממקומו ולא מהיתר שבין שניהם. ולביאור שני בתוס' משני דכאשר אין אלפים מראש הקשת ליתר הרי זה מועיל אפילו בלא סברת אתי דרך בתים, וכל מה דאמרי אביי ורבא הואיל ואתי דרך בתים זה רק לגבי ד' אלפים.

והנה הרמב"ם והשו"ע סתמו להקל דג' כפרים משולשין חשבינן לכולהו כאחת, ומשמע שפסקו כתירוץ ב' בתוס' דבכל גוונא אמרינן מלי, או שפסקו כהרשב"א והריטב"א דבג' כפרים אמרינן שסופה להתמלאות, [כן נקט החזון איש בדעתם]. אך הטור סי' שצ"ח כתב, דדין כפרים המשולשין אמרינן רק באופן שאין האמצעית גדולה מהאויר שביניהם, ולגבי האמצעית אין מודדין אלא מחומותיה. ומבואר שפסק לחומרא כתירוץ א' וכתירוץ ג' בתוס'.

הרמ"א כתב וי"א דאין מודדין לאמצעי אלא מחומותיה. דהיינו שהרמ"א חשש רק לתירוץ ראשון בתוס', ולא חשש לתירוץ ג' בתוס' כהטור. והנה לפי מש"כ לעיל התירוץ הראשון בתוס' יתכן רק לרבה בר"ה, אך לפי מה דקיי"ל כאביי ורבא דסגי באלפים לחוד אין מקום לומר שצריך למדוד לאמצעי רק מחומותיה, שהרי בקשת אמרינן מלי לכל הקשת. ובשלמא להרשב"א והריטב"א שלגבי קשת אין הבדל בין אלפים ליותר מאלפים יש מקום לדברי הטור והרמ"א, אך הטור והרמ"א עצמם פסקו להקל כתוס' ודלא כהרשב"א והריטב"א.

ועל כרחיך צ"ל דהטור והרמ"א סוברים כמהרש"א ולא כמהרש"ל, דקשת מהני משום שאתי דרך בתים, ולכן גם לדעת אביי ורבא יתכן לומר שאין מודדין אלא מחומותיה. וכן כתב בביאור הגר"א.

אך המגן אברהם כתב, דלפי המבואר בגמ' עולה שאם אין ד' אלפים בין ראשי הקשת אין צריך שיהיה בין ראש הקשת ליתר פחות מאלפים. ואם כן הוא הדין לגבי כפרים המשולשין אם יש פחות מד' אלפים בין ב' החיצונים צריך למדוד לאמצעי מהיתר שבין החיצונות כקשת. [אמנם אם יש יותר מאלפים לא מהני כיון שאי אפשר למיזל דרך בתים]. והקשה מדוע הטור סתם דמודדין מחומותיה ולא פירש שיש פעמים שמודדין מהחיצונות.

וכבר תמה הגר"א על דבריו דלפי ביאור המהרש"ל בגמ' אין מקום לפסק הטור והרמ"א כלל, ולפי ביאור המהרש"א בגמ' לעולם אין מודדין מהיתר אלא היכא דמצי אזיל דרך בתים, ואף כשיש פחות מאלפים. ועי' מחצית השקל מש"כ לבאר דברי המג"א.

**פרטי דינים בכפרים המשולשין**

א. הביאור הלכה נסתפק באופן שהכפר האמצעי אינו מכוון כנגד ב' החיצונים, אלא נוטה לצד אחד, ואם נשפיל אותו בין החיצונים כנגדו בשוה יהיה בצד אחד יותר מקמ"א אמה ומצד שני פחות מקמ"א אמה, האם אפשר לומר שרואין אותו כאילו הוא ביניהם באמצע אף שאין זה כנגד העיר האמצעית בשוה או לא. וכתב, דבחתם סופר משמע דלא אמרינן הכי, וכן נקט החזון איש בפשיטות.

ב. כתב החזון איש סי' ק"י, דשיעור אלפים הוא בין האמצעי לחוט שבין ב' החיצונות, ואין צריך שיעור אלפים בין האמצעי לחיצונות באלכסון.

ג. עוד כתב החזון איש שם, דלאחר שמחברין את ג' הכפרים לדעת הרמב"ם והשו"ע שכולן נחשבים כעיר אחת, חשבינן ליה כעיר משולשת, ומרבעין אותה מבחוץ. [ולפי מש"כ לעיל נה ע"א עיר בעלת ג' צלעות שוות מרבעין אותה לריבוע עולם].

ד. עוד כתב, שיתכן שכל הראשונים מסכימים עם תירוץ ג' בתוס' שאם האמצעית גדולה מהאויר שביניהם לא אמרינן רואין כלל, וכהטור. אך כתב, דהיכא שהאמצעית מסתיימת למטה באלכסון, אמרינן רואין לכו"ע, דאמרינן דל מהכא על החלק הרחב של העיר, ואמרינן רואין רק על החלק התחתון שהוא קטן מהאויר שביניהם.

ה. עוד כתב, דעיר העשויה כקשת ויש בה יותר מד' אלפים בין זויותיה, ויותר מאלפים מראש הקשת ליתר, אך יש עיר כנגד היתר, חשבינן לב' רגלי הקשת עם העיר שכנגד היתר כג' כפרים המשולשין, ונידונין כולן כעיר א'.

ו. עוד כתב, דדין כפרים המשולשין הוא דוקא באופן שבכל כפר יש ג' חצרות של שני בתים בכל חצר, דדין כפרים המשולשין מצינו רק בעיר, וכיון שחידוש הוא אין לך בו אלא חידושו.

**אין מודדין אלא בחבל של נ' אמה**

אמרינן בגמ' דע"י שלשלאות של ברזל המידה מדוייקת יותר, אלא שהתורה קבעה למדוד בחבל של פשתן. ולכאורה כל ענין המדידה הוא לדעת היכן מסתיימים אלפים אמה, ואיך יתכן לקבוע צורת מדידה אף שיש אופן של מדידה מדוייקת יותר.

ויתכן לומר דכיון שאמרה תורה למדוד בחבל של פשתן נ' אמה, הרי המידה המדוייקת נקבעת לפי"ז. ובאמת אם יוכל להגיע למידה זו באופן אחר נמי מהני, וכן אם ירצה להחמיר ולפחות כמה אמות יוכל לעשות כן ע"י שלשלאות של ברזל לכתחילה. וכל הדין שנאמר הוא שכך היא המידה המדוייקת של אלפים אמה לגבי תחומין. וסייעתא לדבר מהא דכתב הביאור הלכה שאפשר לכתחילה למדוד אלפים אמה ע"י הילוך רגליו אם ירצה להחמיר ולפחות כמה אמות.

והנה בגמ' ילפינן מחצר המשכן שמודדין בחבל של נ' אמה, והא דתנן לא פחות ולא יותר מבארינן מפני שמרבה המידה או שממעט המידה. ולדברינו מסתבר לומר דאין כונת הגמ' שמרבה את המידה מהאמת, אלא שלאחר שקבעה התורה למדוד בחבל של נ' אמה, כל שמשנה ממידה זו הרי הוא מרבה או ממעיט מהמידה שקבעה תורה.

**דף נח ע"א**

**היה מודד והגיע וכו'**

דעת רש"י שיש ד' סוגים של מדידות: א. מבליע או מקדר, [פחות מנ' מבליע, יותר מנ' מקדר. ודוקא כשאין עומק ק' אמה או אלפים אמה]. ב. אומד, וכתבו תוס' שדין זה נאמר רק בהר וכותל. ג. מדידה יפה דחוט המשקולת יורד כנגדו, והיינו שמודד רק את השטח השוה, ואין מודד את האלכסון כלל. ד. מדידה יפה דמתלקט י' מתוך ה', והיינו שמודד הכל.

והדינים הם, שאם חוט המשקולת יורד כנגדו במרחק ד' אמות, בכל אופן מודד מדידה יפה, ואפילו יותר מאלפים, בין בהר וכותל בין בגיא.

אם אין חוט המשקולת יורד כנגדו, יש ג' דרגות של שיפוע, לפי לישנא קמא בדעת רבא, שיפוע קטן של י' טפחים מתוך ה' אמות מודד הכל, שיפוע בינוני של י' טפחים מתוך ד' אמות מבליע או מקדר, שיפוע גדול של י' טפחים פחות מד' אמות אומדו והולך לו [בהר וכותל]. ולפי ר' הונא בדעת רבא, שיפוע קטן מבליע או מקדר, שיפוע בינוני או גדול אומדו והולך לו. וכן קיי"ל להלכה, ומכל מקום כתב הרשב"א, דשיפוע קטן מאוד של י' טפחים מתוך ו' אמות לכו"ע מודד הכל. [ולפי הס"ד ברש"י ותוס' שגיא מעוקם היינו ניחא תשמשתיה, ובזה לא מהני הבלעה, יש ארבעה דרגות של שיפוע].

ומבואר בשו"ע דהא דמבליע רק עד ק' אמה או אלפים אמה, זה רק בגיא, אך בהר וכותל מבליע גם יותר מאלפים. ואם כן יש ב' חומרות בגיא יותר מהר וכותל, דאין דין אומד, ויותר מאלפים אין הבלעה.

**אלא אומדו והולך לו**

דעת רש"י רשב"א ורבינו יהונתן דאפילו יותר מנ' אמה אומדו והולך לו. אך דעת הרמב"ם רא"ש טור ושו"ע דדוקא בתוך נ' אמה מהני אומד. ובמשנה ברורה כתב להקל כשיטת רש"י.

**דף נח ע"ב**

**תוד"ה אבל, ור"ת מפרש וכו'**

ר"ת שינה מרש"י שחוט המשקולת יורד כנגדו היינו שיש במה לאחוז, ונוח לרדת לגיא, ובזה החמירו למדוד את כל השיפוע. והוצרך לזה משום שפירושו של רש"י דחוק טובא שלשון מדידה יפה מתפרש פעם כך ופעם כך.

עוד שינה ר"ת בתירוץ הגמ' התם שאין חוט המשקולת יורד כנגדו, דהיכא שמבליע או מקדר אין חילוק בעומק הגיא, ואפילו יותר מאלפים, והיכא שמודד מדידה יפה זה רק יותר מק' או יותר מאלפים, אך עד ק' או אלפים אפילו כשיש חוט המשקולת הקילו להבליע. וצ"ע מדוע הוצרך לשנות מפירוש רש"י. [ובפרט שתיבות "התם" ו"הכא" דחוקות לר"ת].

והא דפריך וכי אין חוט המשקולת יורד כנגדו עד כמה לפירוש ר"ת אי אפשר לפרש כרש"י, דאם יש חוט לרדת בו חשיב חוט יורד, ולכן פירש דבאופן שאין חוט עד כמה חשיב גיא כדי שלא יחשיבו את האלכסון. ומשני עד ד' אמות, אך פחות מד' אמות חשיב קרקע חלקה ומודד הכל.

והא דקאמר שלגבי כותל אומדו והולך לו בהר המתלקט י' מתוך ד' פירש ר"ת שיש הבדל בין הר בידי שמים לכותל בידי אדם שנעשה לחיזוק. ופירש המהרש"א שר"ת הוצרך כן לשיטתו, עיי"ש.

**אין מודדין אלא מן המומחה**

רש"י פירש בקי במדידה. ורבינו יהונתן הוסיף דצריך להיות בקי בהלכות מדידה, וכן פסק המשנה ברורה, עי' בשער הציון.

ר"ח פירש דרך ישרה, דהיינו שימדוד כנגד העיר, ולא ימדוד בצידי העיר במקום שיש קרקע חלקה ונוחה למדידה, וכן פסק השו"ע. והקשה הפרישה מאי שנא מהא דאמרינן לעיל שאם אינו יכול להבליע הולך למקום שיכול להבליע. ותירץ, דר"ח איירי באופן שיכול להבליע, אלא שיותר נח לו למדוד בקרקע חלקה שאינו צריך להבליע, וע"ז תנן דימדוד כנגד העיר.

רבינו יהונתן הביא בשם גאון, דמומחה היינו לשון הגעה והשגה, דהיינו שבוחרים את המקום שקל ביותר למדוד. [ואין זה סתירה לרבינו חננאל, דאיירי הכא כנגד העיר].

**שומעין למקום שריבה**

לדעת רש"י מאותו מקום מותחין קו לכל התחום, ולדעת תוס' שומעין לשניהם והתחום הוא באלכסון. ובביאור הגר"א הקשה על תוס', דודאי אם יש מקום אחד ישר ומקום אחד גיא, מודדין במקום הישר ומותחין קו לכל התחום, ולעולם אין התחום באלכסון. עיי"ש מה שפירש בדברי התוס'.

**ריבה לאחד ומיעט לאחד**

ברישא איירי שאדם אחד מדד וריבה במקום אחד, ובסיפא איירי בשני בני אדם שמדדו, אחד ריבה ואחד מיעט. וצ"ב מדוע פלגינהו לתרתי. ויתכן דהנה רש"י כתב ששומעין לזה שריבה משום שתולין שזה שמיעט לא מתח את החבל בכל כוחו, ולפי"ז אם ההפרש ביניהם יותר מכדי מתיחת החבל אין נותנין לזה שריבה, [וכתב המגן אברהם שצריך למדוד שוב]. וכן הא דנותנין מידת העיר באלכסונא פירש רש"י שתולין שזה שמיעט מדד את הקרן באלכסון, אך אם ההפרש גדול יותר אין נותנין לזה שריבה. ופשוט דכל זה שייך בשני בני אדם, דתלינן שזה שמיעט לא ידע את המדידה, אך באדם אחד שריבה במקום אחד ומיעט במקום אחר אין נותנין יותר מכדי מדידת החבל, ונמצא שיש הבדל ביניהם לדינא, ולכן פלגינהו לתרתי.

**דף ס ע"ב**

**תוד"ה כאן, ואומר ר"י דלרמי בר חמא וכו'**

בפשטות יש מקום לבאר שלפי רמב"ח שהנותן עירובו אין לו ד"א אם כן מקום השביתה מתייחס רק למקום העירוב עצמו, וכיון שכל העיר נחשב כמקום השביתה, ממילא זה נחשב כמשהו ולא כד"א. אך בכל זה ליכא טעם למודד שהעיר תחשב כמשהו ולא כד"א, וצ"ע.