שיעורי תערובת נד נה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – נד - נה

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קז, ב. סי' קח, א

# בישל, ועבר ושפך לקערה, ונמצא שהיה שם איסור

**[המשך ס"א]** ויש מתירין בכל ענין, דלא מחזקינן איסור לומר דנשאר האיסור בלא ס'. וכן עיקר. ואפילו לדעת האוסרים, אין לאסור הכלים שנתבשלו בו, דמעמידין הכלי על חזקתו. והיינו שהלכה למעשה הרמ"א מסיק דבדיעבד שרי בין בביצים ובין בדגים, כדעת רבינו שמשון המובא בסמ"ג שלא מחזקינן איסור, וממילא אין חוששים שנשאר האיסור לבסוף, אלא אומרים שנשפך הוא מהקערה בתחילה. מיהו שם כתוב הטעם משום שאיסורא ברובא איתא, אלא שטעם זה שייך דוקא בדגים שיש בהם רוב, אבל בביצים כיון שאין רגילות לבשל הרבה ביצים, וחוששים שאין בהם רוב, א"כ הסברא של איסורא ברובא איתא אינה מועלת, ולזה כתב הרמ"א הטעם שלא מחזקינן איסור. וביד יהודה (ס"ק א ד"ה מיהו עוד יש) העיר עוד שהרי איסורא ברובא איתא הוא רק דין לחומרא, אבל אין להתיר על ידי רוב זה, אלא אדרבה אומרים כל דפריש מרובא פריש, וא"כ האיסור לא יצא מהקדירה, וביאר שבאמת עיקר הטעם להתיר הוא משום שלא מחזקינן איסור [שהרי מעולם לא ראינו איסור לפנינו], ולכן בצירוף סברא של איסורא ברובא איתא יש להקל כאן.

**ובתורת** חטאת (כלל נא דין א) כתב עוד להקל מחמת שאין יודעים אם היה ששים כדי לבטל, ויש להקל באיסור דרבנן. ובאמת כן הסכים גם הש"ך (סק"א), שבאיסור דרבנן כמו בדם של ביצים יש להקל מטעם ספיקא דרבנן לקולא. והט"ז (סק"ד) הקשה שהדם של הביצים הוי מין בשאינו מינו, אבל דעת הש"ך שהביצה עצמה היא מין במינו עם שאר הביצים, ואין זה איסור תורה. והיד יהודה (ס"ק א ד"ה ומה שנ"ל) באמת נתקשה מה הטעם שהחמירו הראשונים בביצים, כיון שכל איסורם הוא מדרבנן, וכתב שכיון שהאיסור לפנינו החמירו יותר, מיהו בדיעבד ודאי יש להתיר. וכן נראה מסקנת האחרונים להקל בביצים [ודלא כהט"ז שהחמיר להלכה בביצים כיון שאין בביצים ביטול ברוב].

**ולגבי** הדגים, כתב הש"ך (סק"א) להחמיר כיון שהדגים הם איסור תורה, שדג טמא עם דג טהור הוי מין בשאינו מינו, והוי ספק דאורייתא ולכך צריך להחמיר. אבל הבית מאיר הביא ראיה מהגמרא שדג טמא הוא מין אחד עם דג טהור, ורע"א הסכים עם ראייתו, וכ"כ היד יהודה (שם ד"ה ודברי הט"ז), נמצא למעשה שגם בדגים הוי ספק דרבנן, ואם כן יש להקל בדיעבד.

# אם הוציא ביצים עם הכף

**מיהו** כל זה במקום ששפך הדגים או הביצים עם הרוטב, או ששפך הרוטב ונשארו הביצים בקדירה, שבזה יש להתיר משום שלא מחזקינן איסורא, אמנם אם מוציא הביצים מהקדירה עם כף, כתב הט"ז (סק"ה) שבזה אם מצא אח"כ דג טמא או ביצה שיש בה דם ודאי יש להחמיר לאסור הכל, שבזה אין מועיל הסברא דאיסורא ברובא איתא, וא"כ יש לחשוש שהוציא בתחילה את הביצה שיש בה דם, ונאסרה הכף, ואח"כ כשחזר והוציא עם הכף את שאר הביצים נאסרו כולם מהכף. ועי' ביד יהודה (שם ד"ה עוד דרך) שאם יש במחצה ששים עם המים, א"כ אפשר לתלות שהאיסור נשאר בקדירה בסוף, ואחר שהוציא הביצה כשכבר אין ששים כנגד האיסור, כבר יש רוב בביצים שבקערה שהם מותרים משום שהאיסור נשאר בקדירה.

# מצא זבוב או כיוצא בו בתבשיל

**[סעיף ב]** **זבוב וכיוצא בו מדברים המאוסים שנפשו של אדם קצה בהם שנמצא בתבשיל, זורקן והתבשיל מותר, שאין פליטת דברים אלו הפגומים אוסרת.** הגה: וכן המנהג פשוט. אף על גב דיש מחמירין, דברי המקילין עיקר, ואין לשנות המנהג. הנה דעת המחבר והרמ"א שאין הזבוב אוסר בטעמו כיון שהוא נו"ט לפגם, אבל הש"ך (סק"ז) הביא הרבה פוסקים שחוששים שגם זבוב נו"ט לשבח, ומסיק להחמיר. אבל הפמ"ג הביא שהמנהג להקל, וכתב שהמחמיר תבא עליו ברכה [וקצ"ע שהרי הרמ"א כתב שאין לשנות המנהג וא"כ אין ראוי לנהוג בזה שלא כהרמ"א ואמאי המחמיר תע"ב]. ובסימן קד (ס"ג) כתב הרמ"א שבחלא ושכרא יש לחוש כמו בעכבר, והיינו שאם מצא זבוב בחומץ או בשכר יש לחוש שבהם אף הוא נותן טעם לשבח, וכמו שמצינו בדין העכבר, ומנהג העולם שלא לחשוש, אלא בחלא ושיכרא שאין להקל בזה.

**והנה** לשון השו"ע להתיר זבוב וכיוצא בו שנמצא בתבשיל אף כשאין רוב כנגדו, וצ"ב אמאי אי"צ רוב והרי בנטל"פ אין מתירים בלא רוב, והביאור בזה שהרי כאן אין מתירים את האיסור עצמו שהרי מוציאים את הזבוב, וכל הנידון הוא מחמת הבליעות, שלעולם בכל דבר יש רוב כנגד הבליעות שנבלעו בו (עי' פמ"ג שפ"ד ס"ק ג בשם הפוסקים). והבדי השולחן (ס"ק יט) כתב להעיר שלכאורה לכתחילה אין עושים נטל"פ, וא"כ אם נפל לו זבוב לתוך הקדירה, יש להחמיר לכתחילה שלא להוציא את הזבוב ע"י כף [בזמן שהקדירה רותחת], שהרי בזמן שהוא בקדירה יש ששים כנגדו, ואם מוציא ע"י כף בא להתיר איסור מחמת נטל"פ, ואין עושים כן לכתחילה. ומ"מ המנהג שאין להחמיר בזה כלל.

# הוציא איסור מהקדירה ע"י כף והחזירה לקדירה כמה צריך לשער

**וכתב** הרמ"א ואם לקח עם הכף דג טמא מן הקדרה, או שאר דבר שאינו פוגם, אסור להחזיר הכף לקדרה. ואם החזיר צריך ס' מן הקדרה נגד האיסור ולא נגד כל הכף. וביאר הש"ך (סק"ה) שמה שכתב הרמ"א שאין צריך ששים כנגד כל הכף וסגי בששים כנגד האיסור, היינו דוקא בכף ישנה, אבל בכף חדשה נאסר כל הבלוע בכף ג"כ, וצריך לשער כנגד כל הכף. והמנחת יעקב (כלל נא ס"ק כא) כתב להקשות, שהרי גם בכף חדשה הרי מיד כשהכניסה לתוך הקדירה בלעה גם מהרוטב, וא"כ יש בלע בכולה, ולמה אי"צ לשער כנגד כל הכף, ודחק להעמיד דברי הרמ"א כשהוציא בכף למעלה ולא תחב את הכף בתוך התבשיל. והיד יהודה (סק"ח) כתב שבאמת אין נראה כן מדברי הרמ"א, ואף שבתורת חטאת כתב כדברי הש"ך, מ"מ הרמ"א כאן חזר בו, ובאמת סובר שאף בכף ישנה אי"צ לשער כנגד כל הכף, וטעמו שכל זמן שהכף בתוך התבשיל אין הבלוע נאסר כיון שיש ששים כנגד האיסור, ואחר שהוציא את הכף יש דעות שאין הכף ככלי ראשון, וכיון שיש מהראשונים שסוברים שאין חנ"נ בכלים, וכ"ש בשאר איסורים, יש להקל בזה ואי"צ לשער כנגד כל הכף.

**וכתב** הרמ"א אבל אם היה מעט מן התבשיל עם האיסור בכף והוחזר לקדירה, צריך ס' גם נגד מעט התבשיל, דהרי נעשה נבילה בכף. ודייק הש"ך (סק"ו) דמשמעות הרמ"א שסגי שיהא ששים כנגד האיסור, ואי"צ לשער גם כנגד כל הכף, והדברים צריכים ביאור אמאי אי"צ לשער כנגד כל הכף, ולכאורה כוונת הש"ך שאיסורים מבטלים זה את זה, וכן ביאר העצי לבונה בכוונת הש"ך אמנם עי' בבדי השולחן (ביאורים ד"ה אבל) שהעיר מדברי החוו"ד (סי' צח סק"ח) שכל שנאסר מטעם חנ"נ חשיב שם אחד של איסור ואין מבטלין זה את זה.

**ובהמשך** דבריו הקשה הש"ך אמאי אי"צ לשער כנגד כל הכף כיון שהכף בלעה איסור, ובחוו"ד (חידושים סק"ז) ביאר כוונתו על החנ"נ שהיה בלוע קודם בכף, וצ"ע שזה כבר העיר הש"ך בס"ק שקודם לכן שמיירי דוקא בכף חדשה. והחוו"ד הבין דכאן לא שייך ליישב כמו שכתב המנחת יעקב דמיירי כשלא תחב הקדירה, שכיון שהוציא מעט תבשיל עם האיסור ע"כ תחב את הכף בתוך התבשיל, ולכך הוקשה כאן לש"ך שלעולם צריך לשער כנגד כל הכף מחמת האיסור הבלוע בו. וכבר נתבאר דעת היד יהודה להקל שאין צריך לחשוש לבליעות שנאסרו משום חנ"נ. וביד יהודה הבין קושיית הש"ך למה אין צריך לשער כנגד כל הכף מחמת הרוטב שנבלע בכף, וע"ז תירץ שמדובר שראה כמה היה בכף בזמן שהוציאה מהקדירה.

**סימן קח**

# מחלוקת הראשונים אם הלכה שריחא מילתא או לא

**[סעיף א]** **אין צולין בשר כשרה עם בשר נבילה** **או של בהמה טמאה בתנור אחד, ואף על פי שאין נוגעים זה בזה. ואם צלאן הרי זה מותר.** הנה בגמרא בפסחים (עו:) נחלקו רב ולוי אם ריחא מילתא, שלרב אסור, וללוי ריחא לאו מילתא. ובמסכת עבודה זרה (סו:) נחלקו אביי ורבא אם שרי להריח בבת תיהא, שאביי אוסר ורבא מתיר דריחא לאו מילתא. ושיטת הרי"ף (חולין לב.) שהיא אותה מחלו', וכיון שהלכה כרבא לגבי אביי, א"כ הלכה כלוי וריחא לאו מילתא. אלא שהקשה הרי"ף שבסוף הסוגיא בגמ' בפסחים מבואר שפת שאפאה בצלי עם תנור אסור לאכלה בכותח משום ריחא, ועוד איתא שם מעשה רב, שאסר רבא מפרזיקי דג שנצלה עם בשר לאכלו עם כותח, ומשום שריחא מילתא. וכתב ליישב ב' תירוצים, האחד שכל מה שאמר לוי ריחא לאו מילתא היינו בדיעבד, אבל לכתחילה חוששים לריחא, ולכך פת ודג שנאפו עם בשר לכתחילה אין מתירין לו לאכלו עם חלב. ועוד תירץ הרי"ף דחשיב דבר שיש לו מתירים, היות שיכול לאכלו בלא חלב, וביאור דבריו שאף שריחא לאו מילתא מ"מ אין זה נחשב שאינו מילתא כלל, אלא נבלע בו 'משהו', ולכך כל שיכול לאכלו בהיתר צריך לעשות כן. ולפי טעם זה, אם נתבטל חלב במים גם כן אין ליתן את המים בבשר, שהרי זה כדבר שיש לו מתירים, דהא יכול להשתמש במים בלא בשר. מיהו לא קיי"ל כן, כמבואר בסי' צט שאם נתבטל חלב במים מותר ליתנו בבשר.

**ופשטות** דברי המחבר הוא כדעת הרי"ף, שלכתחילה אין לצלות בשר כשרה עם בשר נבילה, אבל אם צלאה כשר. ומכל מקום אין להוכיח מזה שדעת המחבר שאם נתבטל חלב במים אסור ליתן את המים בבשר, שהרי יש לומר שהמחבר פסק כתירוצו הראשון של הרי"ף, שאף לדעת לוי לכתחילה חוששים לריחא.

**והראשונים** נתקשו בדברי הרי"ף איך כתב לאסור משום דבר שיש לו מתירים, והרי דגים עם בשר הוי מין בשאינו מינו, וכל מין בשאינו מינו אין בו דין דבר שיש לו מתירין. והר"ן בנדרים (נב.) כתב לבאר דעת הרי"ף, שכל דבר שהוא היתר עם היתר הוי מין במינו מחמת שהם דומים בזה ששניהם היתר, מיהו א"כ לא קיי"ל כן.

**והיד** יהודה (ס"ק ג ד"ה אך עומד לנגדינו) כתב לבאר דברי הרי"ף שאין כוונתו לומר שיש כאן דין דבר שיש לו מתירים, אלא כוונת הרי"ף שכמו שבדבר שיש לו מתירין אינו בטל עד אלף, וא"כ מצינו שהחמירו חכמים אף כשאינו מן הדין, ה"ה שהחמירו לכתחילה בריחא אף שאינו נותן טעם כלל [ובספר .... כתב שבריחא מרגישים את טעם האיסור רק דלאו מילתא היא וא"כ כשיכול יש לו להימנע. וברמב"ן בחולין כתב ג"כ כעי"ז וביאר שלגבי בב"ח מצינו שהחמירו יותר וכמו שמצינו שלא יאכלו על שולחן אחד].

**מיהו** התוס' (פסחים שם ד"ה אסרה ובע"ז שם ד"ה אביי) פסקו כרב שריחא מילתא היא, וכתבו שמחלוקת אביי ורבא אינה שייכת למחלוקת רב ולוי, שרבא שהתיר בבת תיהא היינו משום שאין זה נחשב כמו ששותה את היין, כיון שהוא מזיקו.

**● השיעור נמסר בביהכ"נ "בית תפילה" נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:00 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**