בכולה משערינן
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / שישים

חולין צז: בכולה משערינן או במאי דנפיק מיניה

**א. היכי משערינן ושיעור הבליעה ביבש ולח-**

מבואר בסוגיא צז: היכי משערינן וכו' ומבואר בראשונים דפשיטא דבכל איסורין משערינן בכוליה.

ובטעם הדבר עיין בפמ"ג מ"ז צט-א דלכאו' צ"ב שהרי וודאי לא נבלעה כל החתיכה שהרי החתיכה לפנינו?

וכתב או משום דלא פלוג רבנן ולא נתנו הדברים לשיעורין ובכל אופן הצריכו לשער בכולה.

ועוד כתב שכמדומה שי"א שיש לחוש שמא נתן טעם כנגד כולו אף שלא נבלע כולו מ"מ יש בו כח להטעים כנגד כולו.

ביד יהודה צח-טז תמה על דרך זו דענין טעם הוא חלקיקים קטנים מהמאכל ולא שייך שיתן טעם בלא שחלק מהחתיכה יבלע בההיתר[[1]](#footnote-2), אלא שבסו"ד צידד דמ"מ י"ל שהטעם יכול לצאת ע"י חלקיק קטן של האיסור ואינו מתפשט בשווה ביחס לכמות האיסור שיצא[[2]](#footnote-3).

וכנראה דרך זו מבוארת ברשב"א בתוה"ב (כ:) עיי"ש דלכך גבי נטל"פ שאין בו דין טכע"ק וכל איסורו הוא מכח הבליעה דבעי ביטול ברוב נקט הרשב"א דלעולם וודאי מסתמא יש רוב כנגדו וכל מה דאמרו בכוליה משערינן הוא משום שיש לחוש שנתן טעם בכולו.

והנה כל ד' הגמ' הוא באיסור יבש, אבל באיסור לח לא נתפרש, ויש שני קולות עיקריות בזה:

א. מש"כ בט"ז צב-כה ובחוו"ד שם סק"כ ובסי' צא-ו עפ"י לשון הט"ז שאם ניתז קילוח תחת קדירה וכה"ג אי"צ שישים אלא כנגד מה שנגע בקדירה ולא כנגד שאר הקילוח ואף שהוא מחובר לח לא חשיב חיבור.

וע"ע בחוו"ד צא-ו מש"כ עוד עפי"ז שאם עירה לח צונן על גוש חם לא נאסר כל העירוי רק מה שנגע בגוש, דלח לא חשיב חיבור, ועי' בדרכ"ת סקט"ו בשם מקדש מלך מש"כ דדוקא במערה על גוש אמר כן ולא במערה על לח, עיי"ש.

והוכיח כדבריו מדין ניצוק ברמ"א קה-ג שאם מערה על דבר איסור רותח בדיעבד מקילינן, ולמה לא נימא שהאיסור מבליע בההיתר, וכתב החוו"ד דש"מ שלח אינו חיבור, ועי' בדרכ"ת צב-קכט שהביא מטוטו"ד ודברי חיים וערוה"ש צב-מח שהסכימו להחוו"ד בזה[[3]](#footnote-4), ועי' במהרש"ם במפתח ליו"ד-יא וישועת חיים סוס"י צב כתבו שבאיסור דרבנן יש לסמוך על החוו"ד אבל לא בדאורייתא.

[לפי"ז לכאו' אם נגע קילוח חלב בבשר ה"נ לא נאסר כל החלב, וראיתי מביאים קו' הישועות חיים ע"ז דא"כ תוחב כף בקדירה למה נאסרה כל הקדירה, ואין לומר שנבלע הטעם רק בחלק הרוטב שנוגע בבשר דא"כ אי"צ לשער כנגד כל הבשר רק כנגד שיעור הרוטב שנוגע בו.

ועיי"ש מש"כ דמודה החוו"ד בכה"ג שיש דפנות שהלח חיבור, וצ"ע בזה].

אבל בהג' רעק"א צב-ז ציין למש"כ בפמ"ג שפ"ד צה-יח עיי"ש שהעיר ע"ז למה לא נצטרך שישים כנגד כולו, עיי"ש מש"כ, ומבואר שם בפמ"ג דמדינא צריך לשער כנגד כל הלח אף במה שלא נגע רק מחובר לחוד, וכ"נ לדינא בחכמ"א מה-יד.

ולדעתו דלח חשיב חיבור צ"ע מקו' החוו"ד מניצוק, ועי' במשיב דבר ב-כג דהתם שאני שהנגיעה היא רק לרגע קל וקודם שמתפשט הטעם למעלה הוא יורד למטה.

ב. עוד קולא גדולה מצאנו באחרונים, עיין במשיב דבר ב-כג ואגרו"מ יו"ד א-מא ד"ה ומאחר, דעתם דלעולם וודאי לח חשיב חיבור דלא כהחוו"ד ואם נגע קילוח חלב בבשר צריך לאסור את כל החלב.

אלא שכתבו דכ"ז לענין איסור החלב אבל לענין לאסור את הבשר יש קולא בשיעור כמות החלב שנבלע, וכתבו לחדש דכל מה דבכוליה משערינן הוא ביבש שיתכן שיטעים כנגד כולו, אבל בלח אי"צ שישים אלא כנגד מה שנכנס לכף, ואם נשאר בקדירה הרבה אי"צ לחשב אלא כנגד מה שנתחסר.

וכן אם הניח קדירת בשר על חלב אי"צ לשער כנגד כל החלב, רק כנגד מה שנחסר ממנו [מיהו בבדה"ש צב-ז ד"ה מה שהעיר בזה דה"מ בקדירה חדשה אבל בישנה יש לחוש שבלע מן החלב אלא שפלט חזרה את הבלוע הישן שבקדירה].

וכנראה דבריהם הוא כדעת הפמ"ג בדרך השנית אבל אם לא פלוג רבנן ה"נ יתכן לומר כן בלח, אבל יל"ד דשמא בלח יותר קל למדוד כמה נחסר ולכך בזה נתנו חכמים הדברים לשיעורין [ועי' לקמן בדעת החולקים על האגרו"מ].

ודקדקו כן מלשון השו"ע צח-ה כף חדשה שניער בה ובלעה כזית חלב, משמע דלא סגי שהיה כזית חלב בקדירה ובעינן שתבלע כזית דוקא, ועיין בדה"ש צב-ז ד"ה מה שנשפך.

ומקורו של האגרו"מ כתב מסוגיא צז: כחל מן המנין וכו' פשיטא דבדידיה משערינן דאי במאי דנפק מיניה מנא ידעינן, וכבר העיר בחוו"ד צ-א דהא בכל איסור משערינן בכל החתיכה שיכול להטעים כנגד כולה אף אם יצא ממנו ממשות רק מעט, ולמה הכא דנה הגמ' רק משום מאי דנפק מיניה?

[ועיין בפמ"ג מ"ז צט-א שדן בכל חתיכה אם צריך לשער כנגד כולה משום דלא ידעינן כמה נפיק או דיכול להטעים אף בלא דנפק מיניה ונתבאר במקו"א דכ"נ בתוה"ב (כ:), ואכ"מ].

ובחוו"ד כתב דלא גזרו על כחל אלא כשיוצא עמו גם גוף החלב, עיי"ש.

אבל לד' האגרו"מ אשה"ט דשאני דבר לח דאינו מטעים אלא אם יוצא עמו גוף הבליעה.

ובעיקר דבריהם עייין בדה"ש הביא ד' הט"ז צג-ב שהק' מגמ' ב"מ מ: דכלי ישן שבע מלבלוע ואינו בולע, והכא לענין איסור והיתר אסרינן גם בכלי ישן?

וכתב הט"ז דאף כלי ישן בולע ופולט אלא שלענין דיני שומרים לא אכפ"ל דסו"ס לא חיסר מהיין שהרי הוא מחזיר כנגד זה את הבלוע שבו, אבל לענין איסור והיתר שפיר אוסר.

אבל בפתחי תשובה סק"ה הביא מחוות יאיר-קא דבאמת בגמ' משמע שאינו בולע כלל ושלא כד' הט"ז, אלא שכוונת הגמ' שאינו בולע ממשות אבל מ"מ לענין איסור והיתר שפיר יש לאסור שמא בלע טעם גם בלא ממשות, וכ"כ בכו"פ וחוו"ד שם.

וכתב בבדה"ש שם דמבואר מדברי החוו"י שלא כד' האגרו"מ ומשיב דבר ואף בלח שייך נתינת טעם בלא בליעת ממשות.

עוד יש להעיר על דבריהם מד' הרמ"א צב-ח גבי זיעה מתבשיל שעולה למחבת ודעת כמה פוסקים שאין זיעה ביבש רק בלח ומבואר בתשובת הב"ח-כד דצריך שישים כנגד התבשיל ?? וא"י לשער בכמות שנתמעטה, וצ"ע [שו"ר שכה"ק בדה"ש צב-ח].

ובאמת עי' בדרכ"ת צב-קסט שבאמת נתקשה בסברא בהאי דינא דסי' צב-ח כיון דחזינן שנשאר חלב בקדירה למה נצטרך לשער כנגדו.

וע"כ לכאו' שלא כדינו של האגרו"מ, ובטעם הדבר י"ל בפשוטו לפי טעם האחד שכתב הפמ"ג שגזרו שלא לשער אלא כנגד כולו אף שהוא רחוק שיבלע כולו, וצריך להוסיף חידוש דה"נ החלב שבקדירה מצטרף לגזירה זו וא"א לשער במקצתו.

או י"ל אף לפי טעם השני של הפמ"ג שיכול לתת טעם גם בלא שיתחסר, ולא נקבל חילוקו של האגרו"מ בין יבש ללח וכפי"ד החוו"י דאף בלח י"ל כן.

אמנם נראה מקור לדברי האגרו"מ והנצי"ב מד' הרמב"ן והר"ן קיב. גבי מליחה שמניח בכלי שתחתיו תרי גללי דמילחא להפריד השומן מהדם, והק' הראב"ד מה מהני להפריד את גוף השומן מהדם והרי בלעו זמ"ז טעם?

וכתבו הרמב"ן והר"ן דבלח בלח ל"ש בליעה רק עירוב, וכל שמפרידם ע"י שהמלח שואב את הדם הותר.

הרי מבואר לנו מדבריהם דלח בלח אינו בולע טעם רק מעורב ממשותו זע"ז, וממילא מסתבר טובא דאי"צ לשער אלא כנגד הבליעה שא"א שיהיה בו טעם יותר מהבליעה. [אפשר להוסיף מח' הב"ח עם ט"ז צח-ז וש"ך צח-טז בנתערב חלב פחות משישים ומפריד החלב מההיתר אי מתיר התבשיל שכתב הט"ז להק' דהא נשאר טעם ואפשר טעם הב"ח מחמת שלח אינו נ"ט]

**ב. נפלה החתיכה בכמה קדירות, ודין משערינן בכולה אם הוא דין ספק או דין וודאי-**

קי"ל ברמ"א צח-ד דחתיכה שנפלה לשתי קדירות בזא"ז אוסרת שתיהן וצריך שישים בכל אחת מהן, אבל אם אין בכ"א שישים נאסרו שתיהן.

וטעם הדבר כתב בחוו"ד קה-טז לחדש בזה דבאמת חתיכה אחת יכולה לתת טעם פעמיים ולאסור את שתי הקדירות עד שישים[[4]](#footnote-5).

אבל דבריו תמוהים וכבר תמה בזה ביד יהודה צח-טז שהרי מבואר ברמ"א שבאותה קדירה אין החתיכה אוסרת אחר שישים ולא אמרינן שממשיכה להטעים ולמה בקדירה אחרת תאסור?

והטעם הפשוט בזה הוא כמו שהביא ביד יהודה מד' הרשב"א בתוה"ב ריש ש"א די"ל שלא נתנה טעם בראשונה רק בשניה, ובפשוטו לפי"ז הוא איסור ספק ולא איסור וודאי.

ולפי"ז הדין נותן בכה"ג שנפלה החתיכה לכמה קדירות ובכל קדירה יש נ' כנגד האיסור, הרי וודאי לא אסרה החתיכה שני קדירות יחד רק קדירה אחת לחוד, אלא שיש לנו ספק איזו נאסרה יש לומר ביטול ברוב והכל שרי.

אלא שברמ"א צח-ד פסק לא כן ז"ל:"איסור שנתבטל בקדירה והסירוהו משם ונפל לקדירה אחרת צריך לחזור ולבטלו בשישים נגד כולו וכן לעולם".

וכן בשו"ע קה-ט גבי חלב שנפל לכמה חתיכות ז"ל:"ולענין שאר חתיכות אם אין בכל אחת מהן שישים לבטל החלב אסורות וכו' ואם אין ידוע אם נגע בכולן כולן אסורות", ומקורו מהמרדכי פגיה"נ שהביא פלוגתא בזה בין מהר"ם ורבינו נתנאל אם לאסור כל החתיכות.

אלא שכבר נתקשה בזה הש"ך קה-ל היאך תאסור כל החתיכות ולמה לא תתבטל חתיכה האסורה ברוב שהרי ברור לנו שלא נאסרה אלא אחת?

וכתב הש"ך דבד' המרדכי לא תיקשי די"ל טעם האיסור משום חנ"נ, ויש לחוש שחתיכת האיסור הבליעה את טעם קדירה ראשונה ואסרתה, ואח"כ בלעה מן ההיתר ונאסר משום חנ"נ ופלטה אותו בקדירה אחרת ועי"ז יכולה לאסור כמה קדירות בתורת וודאי, וכן י"ל בדעת הרמ"א [ועיי"ש מה פליגי מהר"ם ורבינו נתנאל].

אלא דזה לא מהני אלא בדעת המרדכי והרמ"א דס"ל חנ"נ בכל איסורין, אבל נתקשה הש"ך בד' השו"ע דדעתו דלא קי"ל חנ"נ בשאר איסורין ומ"מ פסק לאסור כל החתיכות?

וכמה אופנים נשנו בזה:

א. בחוו"ד קה-טז כתב עפ"י דרכו דאיסור אחד יכול להטעים כמה קדירות בזא"ז, אבל כבר נתבאר דבפשוטו אינו כן.

ב. ביד יהודה קה-מד רצה לחדש בזה דאף לדעת הסוברים דל"א חנ"נ היינו שההיתר אינו נאסר מכח בליעת איסור שיש בו, אבל היפך באופן שנבלע טעם היתר באיסור שפיר נאסר לכו"ע, עיי"ש.

ג. בהג' רעק"א קה-ט יישב דעת השו"ע דחיישינן שמא נבלע רוב האיסור בקדירה אחת ונאסרה ואח"כ חזר לחתיכה ונבלע בשאר קדירות, דאף שנסחט הטעם מקדירה הראשונה קי"ל שהחתיכה עצמה נשארת באיסורה כש"כ בשו"ע קו-א, ומה"ט יכולה לאסור כמה קדירות, ועיין בחזו"א לג-ג מה שהאריך לדון בד' רעק"א.

ד. בחזו"א לג-א,ב דרך בכ"ז בדרך מחודשת, דהנה עיקר הדין דבכולה משערינן בפשוטו הוא דמספק חששו חז"ל שמא נתן טעם כנגד כולו [וכ"נ להנך אחרונים].

אבל בחזו"א חידש שאיסורו הוא בתורת וודאי ואף על צד שלא נתן טעם אסרוהו חז"ל עד שיהיה בו שישים כנגד החתיכה, רק אם יש קפילא התירו כיון שנתברר לנו שאין בו טעם אבל כל שלא נתברר ע"י קפילא שלא בלע אסרוהו בתורת וודאי.

והוסיף דהוי כמו נימוח הגיד או דבר כחוש שא"י להטעים שיש בו גזירת שישים ה"נ הכא.

ועפי"ז באר ד' השו"ע דאף שידוע לנו שבסה"כ לא נבלע טעם אלא בקדירה אחת מ"מ כל קדירה בפנ"ע כשנפלה בה החתיכה אסרוה בתורת וודאי אף אם לא בלעה, וא"א לדון על כל הקדירות לומר שלא בלעה אלא אחת אלא כל קדירה אסורה בפנ"ע ותו לא שייך כאן ביטול ברוב [ועיי"ש דאף רבינו נתנאל מודה בעיקר היסוד].

ודוקא באותה קדירה א"י לאסור ביותר משישים גם אם נפל כמה פעמים, אבל בקדירה אחרת שפיר אוסר.

ועפ"י יסוד זה ראיתי במגי"ס לבאר מה שיש להעיר בכל ענייני תערובות דחזינן בכ"ד שמצרפים כמה חששות כגון דחיישינן שהבליע כנגד כולו וגם נתפשט בכל החתיכה ועוד הלך לחתיכה אחרת וכה"ג כמה צירופים, והרי רחוק לומר שקרה הכל במקרה אחד, ומ"ט לא מקילינן מטעם ס"ס?

ולפי"ד החזו"א יתבאר היטיב דגזרו חז"ל כל כללים אלו בתורת וודאי ולא מתורת ספק [ומ"מ לפי"ז לא יהיה אלא מדרבנן][[5]](#footnote-6).

ה. יתכן ליישב עוד בזה עפ"י יסוד השער"י ג-ה ואבהא"ז דכל שהספק אינו מחמת התערובת רק מצ"ע נפל ספק על כל החתיכות אין בו ביטול ברוב, ונפק"מ כתב שאם נמצאת ריאה נקובה וכה"ג שהספק חל בכל התערובת בשוה ולא משום שאין מזהה את חתיכת האיסור ל"ש בו ביטול ברוב.

ונתבאר יסוד זה באורך במקו"א והבאנו מה שתמה מזה ע"ד הש"ך סי' קט דמין באינו מינו בטל ברוב בכה"ג שלא נתערבו רק נפל ספק על שלשתם.

ולפי"ז י"ל דה"נ הכא אין כאן ספק מכח התערובת אלא שכל קדירה יש בה ספק עצמי אם החתיכה נתנה בה טעם וכל כה"ג לא שייך ביטול ברוב, ודו"ק.

והש"ך אזיל לטעמיה בסי' קט דלית ליה יסוד השער"י הנ"ל ושפיר נתקשה כאן ע"ד השו"ע.

שו"ר שכנראה זה כוונת כנה"ג שהביא בפמ"ג שפ"ד קה-ל, עיי"ש היטיב מה שדימה להא דיו"ד סי' מב, וע"ע ביד יהודה סט-סג-ב כנראה שעמד בזה דיסוד הנ"ל מיישב קו' הש"ך, אלא ששם כפר ביסוד זה ולא קיבל אותו בזה, עיי"ש.

**ג. קדירות של ימינו-**

ראיתי במגי"ס סוס"י-צו הביא בשם הגרשז"א שקדירות של ימינו אין איסורם ברור דעינינו הרואות שאינם נותנות טעם במאכל, ויש לצרף צד זה היכא שיש עוד טעמים להקל.

וכתב לדון בזה ע"ז עפי"ד החזו"א הנ"ל דגזירת חכמים היא להצריך בכל אופן שישים אף אם לא בלע, א"כ ה"נ בקדירות של ימינו.

אבל באמת החזו"א אתא עלה משום דהוי כדבר כחוש דגזרו עליו להצריך שישים אבל באופן שהקדירה א"י לבלוע מנ"ל שגזרו עליה.

וגם מסתבר דלא אמר החזו"א אלא בדבר שמסוגל להבליע אלא שא"י כמה הבליע, אבל כיון שקדירות של ימינו אינם בולעות כלל ל"ש כאן ד' החזו"א, ופשוט.

אח"כ ראיתי שאין המציאות כן, דאף קדירות של ימינו יש בהם כח לבלוע רק עיקר החילוק הוא שבקדירות החומר מאוד צפוף וע"כ אין בו אלא בליעה מועטת, אבל בקדירות של פעם היה החומר בריוח ונבלע בו הרבה[[6]](#footnote-7).

וממילא כיון שיש כאן בליעה שפיר יש מקום לד' המגי"ס שיש כאן לחוש לד' החזו"א דכיון שכבר בולע הצריכו חז"ל כנגד כולו בתורת וודאי כל שלא טעמו קפילא.

ועוד ראיתי בענין זה בתשובות והנהגות ה-קטו שהשואל שם רצה להתיר כל הקדירות בימינו, וכתב שקיבלו חז"ל שאין דנים בכל קדירה וקדירה אם בולעת אלא כל שנעשה מסוג מתכת שיכולה לבלוע אף שכלי זה נעשה בצורה דחוסה שאינו בולע אסור [ומה שנראה מדבריו שהוא איסור תורה דבריו תמוהים מאוד], ועיי"ש הוסיף עוד כמה טעמים ואין לדבריו שם מובן.

והביא ששמע בשם חכ"א שמצרף זה לקולא וכנראה כוונתו להגרשז"א הנ"ל.

**ד. אבקת חלב ותרכיז-**

יל"ע באבקת חלב ותרכיז שעושים אותו מהרבה פירות יחד מרוכז מאוד אם סגי בשישים כנגדו, ומסתבר דוודאי לא סגי בזה שהרי אכתי נרגש טעמו [הוי כעין מידי דלטעמא עביד ולא בטיל].

ויתכן עוד שא"א להתיר עד שיתן שישים כנגד כל הפירות שנעשה ממנו, ועי' מנח"י בתשובות נוספות-ס כעי"ז.

וזה נפק"מ גם למיץ ענבים שמאדים ממנו את המים לעשות תרכיז ענבים ואח"כ חוזרים ומוסיפים מים שהבד"ץ מחשיבו למיץ ענבים ויש חולקים.

1. ומש"כ בחי' הר"ן צח: דענבים במים יש בהם טעם אף בלא ממשות מן האיסור אין כוונתו שאין בו כלל ממשות אלא שהוא דבר דק מאוד ולא החשיבו לממשות. [↑](#footnote-ref-2)
2. וביד יהודה נקט יותר לפרש דחיישינן שמא נתן הטעם של כולו אלא שחזר ובלע מן ההיתר ולכך לא נצטמק, אבל דבריו צ"ע מד' הרמ"א צב-ח גבי זיעה שהצריך שישים כנגד התבשיל ומ"ט לא יוכל לשער לפי מה שנשאר, עיין יד יהודה, וצ"ל דאיירי שם דוקא באופן שקדירה התחתונה מכוסה בעליונה והזיעה חוזרת גם למטה, אבל בכה"ג שיש לזיעה מקום להתפשט ונתבאר במקו"א מהאחרונים דבכה"ג אינה חוזרת למטה יוכל לשער כנגד מה שנשאר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. לפי"ז צ"ל הטעם דזיעה בעינן שישים כנגד כל התבשיל משום שטעם של כולו נמצא בזיעה שיוצאת מכל התבשיל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. והוכיח כן דאל"כ חתיכה שנפלה לקדירה שיש בה נ"ט כנגד האיסור וטעמו קפילא והיה בו טעם נימא שאח"כ אם תיפול לקדירה נוספת לא תאסור, זה לא שמענו, ובפשוטו לפי ש"א אה"נ שלא תאסור אלא למאן דאית ליה חנ"נ. [↑](#footnote-ref-5)
5. לכאו' יש סתירה לזה מד' הראשונים [הובאו בפוסקים סי' קכב] דסתם כלי עכו"ם בחזקת שאב"י, והטעם כתבו חלקם משום ס"ס שמא נתבשל דבר הפוגם או דבר שאינו נותן טעם, ולכאו' כוונתם שהמאכל לא הצליח לתת טעם בקדירה ושפיר מצטרף לס"ס, וצל"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. יסוד הדברים ראיתי מביאים משו"ת בית אב"י שכתב לבאר בשם מומחה מה שבליבון קדירות של ימינו שמעודו היה תמה היאך אפשר ללבן עד שיצאו ניצוצות אין יוצא מהן ניצוצות כ"א בחום גבוה מאוד שא"א לייצר כ"א בבית חרושת ולא בתהליך ביתי, ובאר שם בשמו דבקדירות של פעם לא היה החומר צפוף כ"כ ויש בהם הרבה בליעה וע"י הליבון נהפך הבליעה לפחם ומזה יוצא הניצוצות אף בחום שאינו גבוה כ"כ, אבל קדירות של ימינו שהחומר צפוף ואין בהם הרבה בליעה אין יוצא מהן ניצוצות [והביאו בשם הגר"מ פיינשטין ששיעור ליבון הוא 370 מעלות אף אם לא יוצא ניצוצות].

   יתכן עוד שקדירות של ימינו עשויות מחומר יותר חלק שאינו בולע כ"כ. [↑](#footnote-ref-7)