חליפי איסוה_נ
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הכל שוחטין

חולין ד: חליפי איסוה"נ ודין משתרשי מכח איסוה"נ

**א. ביאור שיטת רש"י-**

כתב רש"י שחליפי איסוה"נ נאסרים על המחליף ורק לשאר עלמא מותרים כדקי"ל שאינו תופס דמיו, דאי אף על המחליף מותרים הרי מצינו דמים לחמץ בפסח [עיין לקמן].

ולפי שיטתו כתב הר"ן דהא דתנן קידושין נו: מכרן וקידש בדמיהן מקודשת היינו משום שהאשה המתקדשת אין לה איסור בדמים ואף שהוא אינו מתחסר ונותן לה מידי מ"מ היא קיבלה, ואכ"מ.

בתוס' דחו ההכרח של רש"י אבל הסכימו עמו מכח הסוגיא נדרים מז. דמשמע שיש איסור להמחליף בכל איסוה"נ.

[ותוכן הסוגיא שם לפי' הר"ן שם דמספק"ל אם מדיר את חבירו מחפץ ומכרו אם נאסר חבירו בדמים משום חליפי איסוה"נ והוא ספק כללי בכל איסוה"נ שגזרו חז"ל שגם אם יחליפו אסור].

ובר"ן הביא מהרמב"ן והר"מ שהדמים מותרים גם למחליף, וכתב הטעם עפ"י הירושלמי דכיון דאיסוה"נ אסורים עליו ואינו ממון הרי א"י למוכרם והדמים גזל הם בידו ואינם דמי איסוה"נ כלל [ועי' לקמן לענין קונם ופט"ח דאית בהו מכירה אם י"ל שתופס דמיו].

ויותר מבואר הדבר בר"ן ע"ז רי"פ השוכר:"לפי שאין ממון זה ממון של ערלה דאילו כן אף דמים הללו היו אסורין למוכר דמ"מ מינייהו מתהנה שמכרן בדמים ומ"ל הן מ"ל דמיהן וכו' דכיון שהן איסוה"נ אינם שוים ממון ומעות הללו מתנה הם בידו".

ובעיקר שיטת רש"י בתוס' פי' איסורו מדרבנן, וכ"ה בריטב"א וכתב שהוא קנס על שעבר על האיסור והחליפו, ובשעה"צ או"ח תמג-כד הביא כן מטור יו"ד-רטז בשם הסמ"ג ונמו"י ומאירי נדרים מז:, וכ"נ בר"ן נדרים שם, וכ"נ במל"מ.

אבל בחת"ס כתב דאיסורו דאורייתא, וכ"מ לשון רש"י להדיא שכתב הטעם משום שהוא נהנה מחמץ שעבר עליו הפסח שאם לא היה נותן לעכו"ם לא היה נותן לו תמורתו.

וכנראה ביאור הדברים שאין מציאות הדמים מכח האיסור וממילא לא נאסרו הדמים לכו"ע, אבל מ"מ כלפיו ממון זה אצלו הוא מכח מציאות האיסוה"נ והוי כנגרם מאיסוה"נ ואסור להנות ממנו.

ועי' שו"ע או"ח תמג-ג אם החליף חמץ משש שעות[[1]](#footnote-2) אינו תופס דמיו, ובמ"ב סקט"ז כתב דהיינו אפי' למי שהחליפו.

אבל הביא המ"ב דדעת הרבה פוסקים לאסור למחליף עצמו והוא כשיטת רש"י, ובאר שהוא משום קנס [כש"כ מכמה ראשונים] ולכך כתב הב"ח שאם החליפו אחרים חמצו שלא בידיעתו שרי.

אבל בפר"ח [רמז לו בשעה"צ שם] כתב דאף אם החליפו אחרים את שלו אסור ועיי"ש הטעם דסו"ס מתהני מחמץ, והוא ממש כד' החת"ס [ואמנם יתכן שאינו אלא מדרבנן][[2]](#footnote-3).

וכעין ד' החת"ס האריך בשער"י ג-כה, והוסיף שהוא כעין משתרשי בדיני ממון, עיי"ש באורך, והוכיח כן מד' הר"ן ע"ז שאם היה תופס מכירה באיסוה"נ היו הדמים נאסרים משום מ"ל הן מ"ל דמיהן משמע שהיו נאסרים מדאורייתא.

והיינו שאין פעולת קבלת הממון אסורה אלא שאחר שבא הממון לידו חל בו האיסוה"נ דמה לי הן ומ"ל דמיהן.

וזה קצת חידוש לדון מה לי הן מ"ל דמיהן דבפשוטו יסוד איסוה"נ הוא חל בחומר ולא בממונות של החפץ, ומד' הר"ן כאן מבואר שהאיסור חל בממונות של החפץ, וכשם שהוכיח רשש"ק שם שעיקר האיסור הוא בהשתמשות באיסוה"נ ה"נ כל חלות האיסוה"נ הוא בממון שבחפץ ולא בחומר שבו.

[ולפי"ז מדוקדק לנו מד' הר"ן שם דדעת רש"י לאוסרם מדאורייתא שהרי עפ"י טעם הרמב"ן דלא חייל מכירה דחה הר"ן ד' רש"י ונקט שמותרים גם למוכר, ואם ד' רש"י הוא רק מדרבנן משום קנס אין בזה טעם, וע"כ פי' ד' רש"י שהוא איסור מדינא, ועיי"ש בר"ן פרק השוכר].

**ב. ביאור פלוגתת רש"י ושא"ר-**

ודעת רש"י צ"ע מטענת הראשונים שהרי אין כאן מכירה כלל והדמים מתנה ואיך חשיב שנהנה מן הדמים?

ובשער"י באר דעת רש"י דכל שהוא מוכר לנכרי ואצל הנכרי הוא ממון חייב הנכרי לשלם לו תמורתם משום משתרשי, וממילא דמי המקח נאסרים אצל המוכר, וס"ל שכל ד' הירושלמי הם רק במוכר לישראל דלא חשיב מכר [וזה חידוש דאף שאם העכו"ם היה שובר את החפץ לא היה מתחייב מ"מ מתחייב דמי המקח].

והר"ן ורמב"ן ס"ל דאף במוכר לעכו"ם אין כאן תורת מכירה כלל דס"ל שא"א לישראל לתבוע משתרשי ודמי מקח על איסוה"נ שלו, דכיון שאינו ממון אין בו גם תביעת משתרשי.

וכתב דלפי"ז גם אם יוולד לו מפרה של איסוה"נ ולד לא יהיה של הבעלים שאין לו דין ממון על הפרה לזכות בולד[[3]](#footnote-4).

והביא כן מריטב"א קידושין נו: דאפר של נשרפין כל הקודם בהם זכה, ואין בו קנין יצירה של הבעלים כיון שאיסוה"נ אינו ממון [מיהו יתכן דעת הריטב"א כשיטתו סוכה לד. דאיסוה"נ אינם שלו כלל וע"ז חידש הריטב"א דאין לו בעלות מעיקרא כלפי האפר דאכתי דין איסוה"נ ביה ואחר השריפה פנים חדשות הוא והוי הפקר].

ועפי"ז הוסיף דגם מש"כ הר"ן ליישב לדעת רש"י מתני' קידושין דמכרן וקידש בדמיהן מקודשת משום דאף שהדמים אסורים עליו מ"מ האשה מותרת בדמים [וכ"כ המאירי קידושין שיובא לקמן לענין פט"ח], זה רק לרש"י לשיטתו שיש תביעת דמי מקח גם באיסוה"נ שלו כיון שהאשה קיבלה ממון, אבל לדעת הר"ן והרמב"ן לשיטתם א"א לומר כן.

ובאמת באחרונים נתקשו לדעת רש"י מ"ט מכרן וקידש בדמיהן מקודשת הרי הרי אין כאן כסף החוזר שאינה חייבת לו תמורה כיון שלא נפסד מידי, וכתבו שאי"צ כסף החוזר בקידושין רק בקניינים.

אבל לפי"ד רשש"ק ס"ל לרש"י שיש חיוב תמורה מטעם משתרשי אף באיסוה"נ ואף שלא נחסר הבעלים דכל שהמקבל הרויח חייב דמי מקח אף שכלפי הנותן אסור בהנאה.

וע"ע במל"מ פ"ה אישות במקדש חולה באיסוה"נ, ולפי האמור יש לדון דאף לשיטת רש"י לא יהני שהרי דין איסוה"נ יש בהם גם כלפי החולה אלא שיש לה היתר לאוכלו אבל כיון שבחפצא הוא איסוה"נ אין בו דין ממון גם כלפיה, וממילא לא מתחייבת דמי המקח עבור זה ול"ה קידושין.

ובאופן שלישי י"ל בדעת רש"י כש"כ הגרש"ר פסחים-ו בשם הגרי"ז דלדעת רש"י שהדמים אסורים למחליף אי"ז איסור חפצא רק איסור על הגברא שע"י השימוש בדמים ה"ז כמשתמש בחפץ הקודם

ואזיל רש"י לשיטתו פסחים ז. דעיקר הטעם שאין מקדשים באיסוה"נ הוא משום שהחפצא דאיסורא ביטל מהם תורת ממון ולא משום שבפועל אין בו שוויות ומה"ט לענין איסוה"נ דרבנן הצריך לומר אפקעינהו לקידושין, ואכ"מ, א"כ באיסור על הגברא כמו חליפי איסוה"נ ל"ש זה.

[ולענין נגרם מאיסוה"נ נתבאר במקו"א דעת הרשש"ק שהוא איסור על החפץ עצמו, ונתבאר שם היאך הדין לענין קידושין בזה].

אמנם עיקר ד' רש"י (ור"ן ומאירי) דאף שנאסר על המחליף מ"מ יכול לקדש בהם כיון שהאשה מקבלת ממון, תמוהים מהירושלמי שנתקשה אמאי מכרן וקידש בדמיהן מקודשת והרי הדמים אסורים בהנאה, מבואר דבס"ד שהדמים אסורים למחליף לא חיילי קידושין.

ועי' בגרש"ר מש"כ די"ל קו' הירושלמי באופ"א כמו שנראה בר"ן נדרים מז: דקשיא להירושלמי אם קידש ע"י דמים שאסורים על המחליף שוב יהיה אסור להשתמש בקידושין אלו שעי"ז הוא כנהנה מן הדמים, ויצטרך לקדשה מחדש, עיי"ש.

וע"ע שם מש"כ לדון עפ"י הנ"ל דעיקר הטעם שיכול לקדש הוא משום דחליפי איסוה"נ אינם חפצא דאיסורא רק איסור עליו להשתמש ואיסור גברא אינו מפקיע תורת ממון, י"ל שהירושלמי ס"ל דעיקר הטעם שאין דמים לאיסוה"נ הוא משום שבפועל אינו שוה וא"כ אף בנגרם א"א לו לקדש, וכמבואר בפשט הירושלמי גבי קידש בשטר של איסוה"נ, ונתבאר במקו"א ואכ"מ.

**ג. שיטת התוס' שאין משתרשי באיסוה"נ-**

אלא שבעיקר הענין דמבואר בר"ן שאם היתה המכירה חלה היו הדמים נתפסים באיסור משום משתרשי [ורש"י מודה בעיקרא דמילתא כש"כ], הביא בשער"י מתוס' כתובות לג: מבואר להדיא לא כן עיי"ש בתוס' שכתבו דשור הנסקל יש בו חיוב דו"ה דמיקרי איתיה במכירה שיכול למוכרו לעכו"ם, ומבואר דעתם דחייל מכירה לעכו"ם באיסוה"נ.

ומ"מ קי"ל שאין הדמים נתפסים באיסור מבואר מזה דעת התוס' שאין דין משתרשי באיסורי הנאה דלא כהר"ן.

ועיי"ש מש"כ לבאר סברתם דכיון שהחפץ עצמו לא נולד מהאיסור הנאה רק אצל בעלים זה נתחדש הבעלות ע"י איסוה"נ ל"ש בזה דין משתרשי, ועוד כתב לצדד דיסוד דין נגרם הוא משום דחשיב הנגרם בחפצא דאיסורא וא"א שיחול רק כלפי אדם אחד, עיי"ש.

ומה שהר"ן והרמב"ן הביאו כן מהירושלמי ותיקשי לשיטת התוס' כתובות עיי"ש בשער"י שיש כמה גירסאות בירושלמי.

ועי' לקמן גבי פט"ח שכנראה גם בשעה"מ פ"ה אישות ומאירי קידושין מבואר ע"ד זו.

**ד. חליפי קונם-**

ובעיקר שיטת הרמב"ן שאינו תופס דמיו משום שהמעות מתנה, עי' בריטב"א נדרים נז. פי' עפ"י שיטה זו הסוגיא נדרים מז. דמספק"ל לאסור חליפי איסוה"נ של קונם, ומייתי להוכיח ממתני' דמכרן וקידש בדמיהן דבכל איסוה"נ אין תופס דמים ודחי התם דיעבד אבל לכתחילה אסור.

והר"ן פי' הנידון לאסור חליפין מדרבנן בכל איסוה"נ, וע"ז מחלק בין לכתחילה לדיעבד, ולפי"ז אין לחלק בין איסוה"נ לקונם לענין האיסור על המחליף.

אבל הריטב"א פי' כוונת תי' הגמ' שהאיסור להנות מחליפי קונם הוא איסור תורה ובקונם דוקא, ומפרש דהא גופא כוונת תי' הגמ' דבכל איסוה"נ הטעם שאינו תופס דמיו הוא משום שאין חל בו מכירה והמעות מתנה כש"כ הרמב"ן, אבל בקונם שאינו איסור על כל העולם רק על אדם אחד הרי שפיר תופס דמיו שכלפי המדיר אינו אסור בהנאה ושפיר נאסרו הדמים על המודר[[4]](#footnote-5).

ולפי"ד הריטב"א מבואר שאין מקור מהסוגיא נדרים לאסור מדרבנן על המחליף בכל איסוה"נ, שהרי בתי' הגמ' חילקה בין כל איסוה"נ לקונם.

והנה מבואר לדרך זו דכל היכא דליתא לסברת הירושלמי שהמעות מתנה ייאסר לא רק על המחליף אלא אכו"ע, שהרי בגמ' נדרים לא איירי דוקא שהמודר מחליף ומשמעות הגמ' שם שהמדיר מחליף את הדמים והמודר נאסר בהם אף שלא החליפם, וכ"כ להדיא בשעה"מ פ"א חו"מ עפי"ד הריטב"א, וזה דלא כש"כ החת"ס בדעת רש"י דלית ליה סברת הירושלמי במוכר לעכו"ם מ"מ לא נאסר אלא על המחליף.

אבל סברת הריטב"א תמוהה טובא שהרי וודאי רק כלפי המחליף שייך לומר דע"י שהוא משתמש במעות הוא כנהנה מהחפץ, אבל כלפי המודר שלא החליפו ל"ש לומר כן, ושו"ר תמה בזה בשער"י ה-כ על הריטב"א.

וכעיקר שיטה זו כ"נ בשעה"מ פ"א חו"מ ה"ב בדעת הר"מ, שהר"מ פ"ה נדרים הט"ז אסר חליפי קונם ותמה עליו בלח"מ דהא בגמ' מספק"ל וסד"ר לקולא[[5]](#footnote-6).

ועוד הק' שהר"מ פסק דבכל איסוה"נ מותרים למחליף ואילו גבי קונם פסק להחמיר, וצ"ע שהרי בסוגיא מדמי להו להדדי כש"כ הר"ן.

ועוד תמה בלח"מ דבר"מ משמע שאסר גם אם המדיר החליפו ולא רק למחליף עצמו, וצ"ע שהרי אין האיסור אלא על המחליף מתורת קנס?

ובכס"מ פי' שלדעת הר"מ ספק הגמ' הוא באיסור תורה לכך החמיר בספיקו, ויתבאר היטיב לפי"ד הריטב"א [וכן הביא בשעה"מ ככל ד' הריטב"א משטמ"ק בשם הרנב"י] דבכל איסוה"נ ליכא אפי' איסור דרבנן אבל בקונם מספק"ל שיש בו איסור תורה והא גופא חילוק הגמ' בין קונם לשאר איסוה"נ.

ועפי"ז תי' בשעה"מ קו' הלח"מ שבאמת גם אם המדיר החליף מ"מ נאסר המודר בחליפיו שאינו מתורת קנס רק מדאורייתא שנאסר בדמים, ודבריו תמוהים טובא מסברא כשה"ק לעיל על הריטב"א.

אמנם בשער"י ה-כ יצא לבאר ד' הר"מ באופ"א, וזה עפי"מ שהאריך בדעת הר"מ דכל הדין דא"א אוסר דשלב"ל על חבירו הוא דוקא בכגון שדה של חבירו שאין לו עליה בעלות כלל, אבל בכגון פירות דקל שהוא בעלים על הדקל ויכול לכרותו ולמנוע את השימוש בפירות שפיר יכול גם לאסור את הפירות, ואכ"מ.

ועפי"ז באר דה"נ ספק הגמ' גבי חליפין דכיון שהאדם בעלים על הדבר עצמו יוכל לאסור גם את החליפין די"ל שגם הם נידונים כדבר היוצא מן החפץ, ולכך ייאסר מדאורייתא על המודר גם אם החליף המדיר.

וע"ז מייתי בגמ' מהא דמכרן וקידש בדמיהן מקודשת בכל איסוה"נ, והראשונים למדו מזה דספק הגמ' הוא רק מדרבנן, באר השער"י דכוונת הגמ' דאם לענין חליפי קונם נקטינן שהוא כיוצא מגוף הדבר ממילא יש לאסור את ההנאה בכל דמי איסוה"נ מתורת נגרם מאיסוה"נ, וע"ז דחי דעיקר הטעם שאין איסוה"נ מהדמים הוא משום שלא חלה המכירה והוי מתנה בעלמא, כש"כ הריטב"א לפי דרכו, [ומ"מ מספק"ל שיוכל לאסור את החליפין הנדר, עיי"ש בשער"י מש"כ בזה וי"ל בפשיטות דלענין נדר אין החסרון דלאו מכירה הוא].

ובשער"י הוכיח כדבריו ממש"כ הר"מ דינו גם לענין גידולין, ע"כ שהאדם אוסר אותם להדיא דאל"כ היאך ייאסרו, אבל בראמ"ה כתב דט"ס הוא בר"מ, עיי"ש.

**ה. פט"ח-**

נתבאר עפי"ד הראשונים עיקר הטעם שאין איסוה"נ אסורים על המחליף משום שלא חלה המכירה, ועפי"ז נתבאר שיש לדון גבי קונם שחלה המכירה יתפוס דמיו, וכן שיטת רש"י שנאסר למחליף מדאורייתא היכא דתופס דמיו כמו בנכרי.

ועוד אופן מצאנו שמועילה המכירה באיסוה"נ ועי"ז תופס דמיו, עי' בר"מ פי"ב ביכורים ה"ד פטר חמור אסור בהנאה ואם מכור תופס דמיו, והראב"ד תמה עליו דהא קי"ל שכל איסוה"נ אינו תופס דמיו, והביאור בד' הר"מ דעיקר הטעם שאינו תופס דמיו משום שלא חלה המכירה אבל בפט"ח שפיר מועלת המכירה שהרי מבואר בכורות יא. שיש בו דין גניבה ותשלומי כפל כיון שיכול לפדותו חשיב ממון, א"כ ה"נ יש בו דין מכירה ותשלומי מקח.

ובעיקר ד' הר"מ תמהו בנובי"ק יו"ד-פד ורעק"א-קס ממשנה שלימה קידושין נו: המקדש בפט"ח אינה מקודשת מכרן וקידש בדמיהן מקודשת שהרי שאינו תופס דמים.

ובשעה"מ פ"ה אישות ה"ב ובמאירי קידושין שם תי' דעת הר"מ שלא נאסר אלא למחליף ע"י שחלה המכירה [כש"כ לעיל בדעת רש"י] וכיון שהאשה מקבלת הנאה שפיר חלו קידושין.

ובשער"י תמה ע"ד שעה"מ דהא עיקר דעת הסוברים שבכל איסוה"נ לא נאסר למחליף, ע"כ הוא משום שלא חלה המכירה במה שהמקבל קיבל מעות כיון שהנותן לא נחסר, וא"כ ה"נ גבי פט"ח מה לי שהאשה מקבלת הנאה?

אמנם י"ל דעת שעה"מ [ומאירי], חדא לפמש"כ האחרונים דשאני קידושין שאי"צ כסף החוזר רק קבלת הנאה של האשה לכך מכירה בעלמא לא חלה אבל קידושין מהני ע"י שהאשה קיבלה הנאה.

ועוד י"ל עפמש"כ לעיל להוכיח שיטת התוס' דפליגי בעיקרא דמילתא וס"ל הטעם שאין איסוה"נ נאסר למחליף משום דלית להו עיקר היסוד דמ"ל הן מ"ל דמיהן ולא משום שלא חלה המכירה כשא"ר.

ובשער"י באר באופ"א עפ"י הגמ' בכורות י: דמקשי אהא דמקדש בפט"ח ל"מ והא איכא ממון דביני וביני ומשני דאיירי דוקא בדלא חשיב ממון כלל עיי"ש כמה אוקימתות, א"כ לפי"ז ל"ק ממתני' כלל דמתני' איירי באופן דלא חשיב ממון כלל א"כ ה"נ לא חלה המכירה ולא נאסרו הדמים למחליף ולכך מכרן וקידש בדמיהן מקודשת.

ובדעת המאירי שלא תי' כן, עי' בגרש"ר פסחים-ו שהרחיב לישב דעתו דס"ל להמאירי דל"ק בגמ' בכורות שם פליגא ואף אם יש ריוח דביני וביני לא חשיב ממון לענין קידושין כיון דהשתא הוא איסוה"נ, אבל מכירה וגניבה שפיר אית ביה וממילא שפיר נאסרו הדמים למחליף, ולכך הוצרכו לומר הטעם דקידש בדמיהן מקודשת משום שהאשה קיבלה ממון, ועיי"ש שהרחיב בזה מהירושלמי קידושין ספ"ב.

**ו. עוד בדין משתרשי באיסוה"נ-**

ועיקר ענין זה, עיין במג"א תמא-ג שאם יש לישראל חמץ אצל העכו"ם ועבר עליו הפסח [באופן שנאסר] צריך לפדות את החמץ מיד העכו"ם, דכיון שנאסר בהנאה אסור לו להנות ממנו לפרוע בו חובו.

ומקורו מהא דאנסו בית המלך חשיב שקיבל דמים מהטבל וצריך לעשר, מבואר דעתו שיש דין משתרשי באיסוה"נ.

ויש לדון ע"ז בשני ראיות:

א. עיקר ד' המג"א והר"ן שיש משתרשי באיסוה"נ תמוהים כשה"ק שם במקו"ח סק"ג על המג"א דהא מתני' היא ב"ק קח: שהמודר הנאה מנכסיו בע"ח באים ונפרעים וע"כ לא חשיב הנאה לענין איסוה"נ[[6]](#footnote-7).

ובמקו"ח כתב מכח זה לחלוק על המג"א דכל כה"ג לא חשיב משתרשי, אין דין משתרשי באיסוה"נ, ומה דאנסו בית המלך גורנו חשיב משתרשי, עיי"ש מש"כ לחלק בזה, דדוקא אם באים לתפוס מביתו חשיב הנאה משא"כ אם העכו"ם תופס מה שאצלו יכול לומר מפייס הוינא ליה ולא היה בא ליטול מנכסי שבביתי, לכך לא חשיב הנאה, עיי"ש.

[וע"ע בקו"א שם מש"כ המגיה לחלק דדוקא במלך חשיב משתרש והנאה, אבל לא בשאר בע"ח, וע"ע בשם השער"י לקמן].

עוד כתב במקו"ח שבאמת חשיב הנאה אבל יש כאן סברא מיוחדת לענין איסוה"נ דכיון דאתיא ליה ממילא הוי כמו לא אפשר ולא קמכוין, עיי"ש.

מיהו לפמש"כ לעיל מהשער"י הרי עיקר המשתרשי אינו בפעולת קבלת הממון אלא במה שהממון כל שעתא תח"י וחשיב ממון של איסוה"נ, ול"ש להתיר בזה משום לא אפשר כמובן.

וביישוב דעת המג"א והר"ן שיש דין משתרשי באיסוה"נ דתיקשי ממתני' ב"ק הנ"ל, כתב בשער"י עפי"ד הש"ך יו"ד רכג-ה שכתב על דין המשנה ב"ק שם דלמאן דאוסר פריעת חוב ברור למודר הנאה ה"נ הכא ייאסר וצריך להעמיד דאיירי בחוב בע"פ שאינו ברור.

וה"נ י"ל לדעת הר"ן והמג"א דאף שיש דין משתרשי באיסוה"נ מ"מ ל"ש זה הכא דאיירי שאינו ברי היזיקא.

ובשער"י מסיק ליישב דעתם הטעם שאין בפריעת חובו באיסור הנאה מטעם משתרשי, משום דגם האיסורי הנאה חל עליהם השעבוד בשוה עם שאר הנכסים שלו, ואחר שנוטל את האיסוה"נ לא חשיב ששאר נכסיו הגיעו מכח האיסוה"נ רק שנמצא שהשעבוד הוא עליהם והשאר נשארו בבעלותו, ולא דמי לאנסו בית המלך גורנו שהיה צריך ליטול מנכסיו הפרטיים מצ"ע והוא משתמש בתרומה שלא יטלו ממנו כלום הרי נשתמש וקיבל ריוח מהתרומה.

ב. יש להוכיח שיש דין משתרשי באיסוה"נ מסוגיא נדרים לג. דלרבנן דפורע חובו של חבירו הוי כמשתרשי אסור לפרוע חובו של מודה"נ.

אבל בשער"י שם מסיק שאין מזה ראיה [עיי"ש באורך], דהתם איירי לענין איסור לכתחילה להנאותו, ולא משום שאח"כ נמצא שנשתרש מעות.

אלא דלכאו' צ"ב דהא המודר אינו עושה שום פעולה לקבל את ההנאה ולמה ייאסר, ועל מי יחול האיסור, ותינח לשיטת הסוברים שהמדיר עובר בב"י אבל להחולקים צ"ע.

וכתב בשער"י דלכו"ע יש איסור על כל אדם להנאות את המור מנכסי המדיר שהוא איסור חפצא וכשהוא מאכילו הוא עושה כנגד קדושת החפץ ועובר באיסור חפצא, עיי"ש באורך [וכל פלוגתת הר"מ והר"ן הוא לענין בל יחל].

**ו. איסוה"נ אין דמים-**

רש"י הכריח שיטתו דאם דמיו מותרים למחליף מצינו דמים לחמץ בפסח שהרי יכול לקבל תמורתו דמים והוי ממון.

ולפי"ד הראשונים שאין איסור הדמים אלא מדרבנן נמצא דכל הדין דאין מקדשין באיסוה"נ אינו אלא מדרבנן, וצ"ע.

אבל בתוס' דחו דכיון דלכתחילה אסור למכור אין לו דמים, והיינו דסו"ס הוא אסור עליו וחלות איסורו מפקיע ממנו תורת ממון ולא משום שא"י לקבל תמורתו דמים.

ודעת רש"י מבואר חידוש גדול דאם היה יכול להשיג תמורת האיסוה"נ דמים היה נחשב ממון אף שהוא אסור עליו מצ"ע.

[וכמדומה שהוא דלא כמו שרגילים לבאר דין איסוה"נ בשיטת רש"י פסחים ז. דיסודו משום הפקעת דין ממון ולא משום שא"י להשיג תמורתו שוויות, ולא התבוננתי].

ובר"ן דחה בזה"ל:"דוודאי אין לאיסוה"נ דמים שהרי אין לו בהם כלום ואינו יכול למוכרן הלכך האוכל אותם אינו מזיק לו כלום דהא עומדים לישרף הם אלא שאם מכרן מותר בדמיהן כטעם הירושלמי", וכוונתו עפ"י שיטתו דלעיל שאין כאן חלות מכירה כלל משום שהוא אינו ממון עליו ואסור בהנאה, ומה שהוא משיג ממון אינו מכח האיסוה"נ.

1. או אפי' בפסח- מ"ב סקט"ו דלא כא"ר. [↑](#footnote-ref-2)
2. בסוגיא נדרים מז. מבואר שאם אסר חפץ על חבירו נאסר חבירו בדמים, ומשמע סתימת הגמ' שגם אם המדיר החליפו ולא המודר ואין שום למדיר בהחלפתו, וקשה לפרש שיש שם קנס על המחליף שאין לו איסור הנדר כלל, וגם צ"ע לומר שהוא משום איסוה"נ דדוקא כלפי המחליף אמרינן דחשיב כנהנה מן החפץ, וצ"ע.

   ואולי צריך לדחוק דאיירי שהמודר עצמו החליפו, אחר שקיבלו מהמדיר, ועצ"ע שהרי אין זכיה באיסוה"נ ואיך זכה בו המודר, וי"ל לפמש"כ הגר"ח ורשש"ק שיכול לזכות באיסוה"נ ע"י קנין מצד הקונה, א"נ לפמש"כ ביה"ל-מח בדעת הר"ן דקונם קיל מכל איסוה"נ דכיון דאיתא בשאלה חשיב ממון. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה באחרונים דנו בנתבטל איסור אכילה של אחד בשתי חתיכות של חבירו והותר באכילה, הרי מסתבר שהשבח של הממון שייך לשניהם ויחלוקו, עי' עמודי אור, ואכ"מ.

   אבל כתב המרחשת בסוף ח"א דה"מ באיסור אכילה אבל באיסוה"נ שאינו ממון אין השבח אלא לבעל החתיכות של ההיתר ולא לבעל האיסור, והטעם כתב משום שאינו ממון, וכנראה זה ע"ד הרשש"ק דכל שאין דין ממון אין בעלות על מה שיוצר. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואולי איירי שהמודר עצמו החליפו, אבל צ"ע דא"כ שוב אינו ממון ואיך החליפו?

   ויתכן דכוונת הריטב"א דקונם פרטי שאינו אסור אכו"ע שאני מכל איסורים ואף המודר עצמו יכול למוכרו ולא רק אדם אחר.

   ועי' ביה"ל א-מח הביא ד' הרשב"א בתשובה-תרב הו"ד בשו"ע אה"ע כח-מא שאם נדרה הנאה מאדם וקידשה הוי במקדש באיסוה"נ ול"מ, דלא אמרינן הואיל ואי בעי מיתשיל הוי ממון לענין זה, אבל הביא מהר"ן ע"ז
   (יח:) שישראל יכול לזכות בע"ז של נכרי משום דאי בעי מבטל, הרי דל"ל סברת הרשב"א, ועפי"ז דן דקונם נמי ייחשב ממון לשיטת הר"ן כיון דאי בעי מיתשיל.

   ובאמת הביא מתשובת הרשב"א-קעח שכתב הטעם שאפשר לזכות בע"ז של עכו"ם משום שיש זכיה באיסוה"נ לענין להחשיבו כע"ז של ישראל, ולית ליה סברת הר"ן דאי בעי מיתשיל.

   ועפי"ז דן להלכה בד' תשובת הרשב"א-תשמו שהמודר הנאה שנוטל לולב לא יצא, די"ל דלשיטת הר"ן שפיר יצא, עיי"ש.

   וע"ע במאירי פסחים ז. דאף בקונם א"א לקדש ככל איסוה"נ, אבל באמת המעיין שם יראה שהביא מזה מקור דאף באיסוה"נ דרבנן א"א לקד משום דס"ל דתלי בשוויות בפועל ולא בדין ממון, ומשמע דפשיטא ליה דבקונם לא פקע דין ממון כבכל איסוה"נ ומזה הוכיח דבמה שאינו שוה דמים סגי. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועי' במעשה חושב דנדרים הוי דשיל"מ ספיקו להחמיר משא"כ בשאר איסוה"נ, ובאמת צ"ע מזה על הר"ן וכה"ק אחרונים, ועי' ברעק"א במערכה על עירובין דעתו דבספיד"ד ליכא דין דשיל"מ, ועיי"ש במעשה חושב בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולשיטת התוס' דאין דין משתרשי באיסוה"נ לכאו' לא תיקשי, אבל כתב בשער"י דלפי האופן השני שנתבאר בדעתם שלא שייך לחול איסור הנאה כלפי אדם מסויים הרי התם שכל האיסור הוא קונם פרטי שהוא על אדם מסויים שפיר יכול לחול משתרשי באיסוה"נ, ורק להאופן הראשון ניחא. [↑](#footnote-ref-7)