פרק ב_ 4
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב

**מנין לעיקר שירה מן התורה, שנאמר ושרת.** ועי' **בגבורת ארי** תענית כז. דלהך דרשא הרי דעיקר השירה היא בפה, דהא ילפי' דהשירות הוא 'בשם'. וע"ע **באור שמח** פ"ג מכלי המקדש, דכל הני דרשות הם דעיקר שירה בפה. ולפ"ז יש לדקדק לי' דגמ' דהילפותא היא על 'עיקר' שירה דהיא בפה. וע"ע **בעולת שלמה** דסוגיין היא ככו"ע, דגם מ"ד דשירה בכלי, מ"מ מודה דאיכא נמי שירה בפה, ועי' לעיל מה שהובא בזה. אלא דלפ"ז ק' לי' ד'עיקר' שירה.

**איזהו שירות שבשם הוי אומר זה שירה.** וביאר **ברגמ"ה** דבמזמורי השירה מזכירים את השם. ועי' **בשיעורי הגרמ"ד** דהק' דהרי היו מחלקים שירת האזינו לו' שבתות, ויעוי' בשיטת הרמב"ם איך חילקו את השירה בין הו' שבתות, ולהמתבאר מדבריו הרי דהיו שירות שלא היו מזכירים את השם. וכן ק' דבשירת הבאר ליכא אזכרת השם, ובגמ' בר"ה לא. מבואר דהוי שירה.

**שם.** עי' **ברמב"ם** דנקט להך דרשא להלכתא, וכ' דילפי' מהא דאיכא שירה בכל יום, ולכאורה דלפ"ז השירה דבכל יום הוי מדאורייתא, וע"ע **בקרית ספר** דנקט דרק בר"ח ויו"ט השירה היא מדאורייתא, אבל בכל יום הוי רק מדרבנן. **ובחקרי לב** או"ח סי' נ"א, הק' דא"כ איך היה מותר לשורר בשבת, [ואפ"ל מטעם דאין שבות במקדש], ועוד דהרי הכ"ש היו קודש, וא"כ הרי מעלו בהן, [עי' רש"י בסוכה נ' ע"ב, דלמ"ד עיקר שירה בפה, לא היו כלי שרת, וכ"מ בדברי התוס' בתענית כ"ז ע"א].

ולדברי הק"ס סוגיין קאי על שירה דר"ח ויו"ט. אמנם הרמב"ם ביאר בפ"ג ה"ה, דילפי' שירה בר"ח ויו"ט, מהקרא דוביום שמחתכם, דהוי מדאורייתא, וא"כ ע"כ דסוגיין היא על שירה דבכל יום.

ונראה להוסיף דלולי הקראי דאיכא שירה בכל יום, לא הוי ילפי' משירה דמועדים, דהוי אמרי' דהך שירה היא מחמת חובת השמחה במועדות, ואינם חובת הקרבן.

**שם.** בסוגיין מבואר דקרא ד'ושרת' ילפי' ללוים, **ובשיט"מ** הק' דבספרי דרשי' למעט לוים, ותי' דושרת ממעט לוים, אבל מ'בשם' ילפי' לשירה דלוים.

וע"ע **בערוך לנר** בסוכה נה: דהק' דבסוגיא דסוכה דרשי' להך קרא על כהנים, ותי' דהמקרא נדרש לפניו ולאחריו, ד'ובא בכל אות נפשו ושרת' נדרש על הכהנים, ואילו על הלוים דרשי' 'ושרת ככל אחיו הלוים'. ועי' **בסמ"ג** עשין קס"ט, דהכא דרשי' על לוים דזהו פשוטו של מקרא.

**ואימא נשיאות כפים.** עי' **ברגמ"ה** דהגמ' רוצה להעמיד בכהנים דזהו פשטיה דקרא. ועי' מה שהובא לעיל מהסמ"ג דפשטיה דקרא הוא בלוים.

**רב מתנה אמר מהכא, תחת אשר לא וכו'.** עי' **ברמב"ן בס' המצוות** שורש א', דנקט דחיוב הלל הוא מן התורה, וכמ"ש וביום שמחתכם, והרי נתבאר בסוגיין דדין שירה, הוא מחובת השמחה, והרי עיקר שירה היא בפה, וכיון דהחיוב במועדות הוא בשמחה, לכן בשעת הקרבן, החיוב הזה הוא ע"י שירה, ושלא בשעת הקרבן הוא בשמחה של הלל.

**מנין לביכורים שטעונין שירה.** ועי' **ברש"י** דהכא איירי בשירה המבוארת במתני' שם, דכשהגיעו הביכורים לעזרה, דברו הלוים בשיר. ועי' **בתוס'** דפליגי ע"ז, דהשירה דאיתא במתני' התם היא שירה של שמחה בעלמא. וע"ע **בשיט"מ** הנדמ"ח, דהשירה דסוגיין היא בשעת התנופה. וע"ע **בחי' הגרי"ז** דהביא מהירושלמי דהשירה היא בזמן ההנחה, והתנופה וההנחה צריכות להיות ביום דווקא.

**א"ר מתנה וכו', אתיא טוב טוב מהכא.** אמנם בירושלמי ילפי' לה טוב טוב, מדכתיב "והנך להם כשיר עגבים 'ומטיב' נגן', וע"ע ברש"י בסוכה מז: דהביא ב' הדרשות ד'טוב'. ובשו"ת חקרי לב סי' ל"ו, ביאר דהדרשה דהכא היא רק אליבא דרב מתנה, דאזיל לשיטתו דילפי' דין שירה מושמחת בכל הטוב, אבל לשאר אמוראי ילפי' לה מדרשת הירושלמי.

**שאין אומרים שירה אלא על היין.** ועי' **במנחת חינוך** רצ"ט, דגם על היין לחודיה אמרי' שירה, וא"צ שתהיה המנחה קריבה עמה.

**שם.** עי' **בתוס' פסחים** סד. דהק' דהרי בשחיטת הפסח היתה שירה, וכן בקדושת העיר והעזרות, ואע"ג דלא היה על היין. ותי' **בתוס' בברכות** לה. דרק היכא דאיכא אכילת מזבח, בעינן דהשירה תהיה דווקא על היין, דזהו האכילה הראויה לומר עליה שירה. אבל בשחיטת הפסח, אין השירה נאמרת כלל על האכילה.

ולכאורה דזהו גם פשטיה דהתוס' בפסחים. ועי' **בחי' ר' אריה לייב** ח"א סי' י"ג, דביאר דברי התוס' בפסחים, דדווקא היכא דהשירה היא מחמת ההקרבה, בעינן דתהא השירה על היין, ושאני פסח דדין השירה אינו מחמת הקרבן, אלא דזהו דין שבשעת השחיטה אומרים שירה, וכמו דטעון הלל באכילתו. [ויש להעיר מדברי הירושלמי דכ' דבפסחים כיון שאין לו נסכים תוקעין לשחיטתו, ומבואר דבאמת ה"נ דהחיוב היה צ"ל ביין, ורק דכיון שאין לו תוקעין בשחיטה].

ועי' **במנחת חינוך** שצ"ד דהק' מסוגיין, דהגמ' מקשה מהא דאומרים שירה בביכורים, ואע"ג דאינה על היין, ולכאורה לדברי התוס' ל"ק מידי, כיון דאי"ז אכילת מזבח. ועי' **בחי' ר' אריה לייב** דביאר דרק היכא ש'טעון' שירה בעינן שזה יהיה על היין, וה"נ איכא הלכתא בביכורים דהם 'טעונים' שירה, ולהכי מק' הגמ', אבל בפסחים ובקדושת העיר והעזרות, ליכא הלכתא בעצם הדבר שזה טעון שירה, ורק דצריך לומר שירה.

**הביא ענבים ודרכן. וברש"י** כ' דאיירי שהביאן כבר חעזרה. אמנם **ברגמ"ה** פי' דהביאן לירושלים. ובס' ברכת כהן ביאר דרש"י לשיטתו דס"ל במכות יט: דבעינן ראיית פני הבית. אולם הרגמ"ה צ"ל כשא"ר שם דסגי במאי דנכנס לפנים חומת ירושלים. ומהתוס' משמע דסגי אפילו היכא דמפריש יין.

**ת"ל תביא.** ומפשטות סוגיין משמע דאומרים שירה בביכורים רק על יין, וכן נקטו **התוס'** בשם רבי, אמנם לשיטת **רש"י** וכמו שביארו בתוס', השירה היא על כל הז' מינין. וכ"מ בדברי **הרמב"ם** בפ"ג ביכורים. ועי"ש במהר"י קורקוס, דהרמב"ם למד כתוס' דתקנו שירה על כל הז' מינין. וע"ע **בחקרי לב** דכ' דמהירושלמי [דהובא לעיל] דלא דריש להיקשא דטוב טוב, מוכח דס"ל דאי"ז חיוב שירה, והוי רק דין שמחה מדברי קבלה, וכ' דהרמב"ם פסק כהירושלמי דהוי רק שמחה, ולכן איתא בכל הז' מינין.

**שם.** עי' **במכילתא** משפטים רכ"ז, דבכה"ג שדרכן מביאין ואין קוראין. ומוכח דשירה אינו תלוי בדין קריאה, ועי' **בצ"פ** הל' תרומות שהסתפק בזה.

**תוס' בד"ה מנין. ששיר המשנה אינו על ביכורים. ובצ"פ** הק' דהתם קתני דהביכורים 'טעונים' שיר, ומשמע דאי"ז רק מדין שמחה בעלמא.

**בא"ד. ונ"ל דמיירי לכתחילה.** ועי' **בעולת שלמה** דביאר דכוונתם דשרי לכתחילה להפריש ענבים, ואח"כ לדורכן לעשות מהן יין. אבל אין לומר דמותר לכתחילה להפריש יין, דא"כ היכא דמפריש ענבים, דלמא בכה"ג ששינה את הפרי, פקעה הקדושה מהפרי, וא"כ איך ילפי' בחולין להאי דינא דמשקין היוצאין מהזיתים והענבים הרי הן כמותן.

**בשיט"מ**. הביא דברי **הירושלמי** דמותר לדרוך את הענבים, רק אם מתחילה בצרן ע"ד זה. ופי' בשיט"מ דכל זה הוי היתר רק על בדיעבד. אמנם **הר"ש** בחלה פ"ד מי"א, פי' דזה מהני גם להתיר לכתחילה.

ועי' **בצפנת פענח** מהדו"ת, דביאר דברי הירושלמי דהא דאין מקבלין ביכורי יין ושמן, משום שהיו ראויים לקריאה, ועכשיו נדחו, וכהמכילתא שחהובא לעיל, דבכה"ג ליכא דין קריאה. אבל היכא שבצרן מתחילה ע"ד כן, הרי דלא היו ראויים לקריאה מעיקרא, ושפיר מביאים. ובזה ביאר הא דהובא שם בירושלמי דיוסף הכהן הביא ביכורי יין ושמן, משום דהוי ס"ל כהתוספתא דביכורים, דבכהנים ליכא דין קריאה, ולכן לגביו ליכא דין דחיה לקריאה, כיון שלא נתחייב בה כלל.

וע"ע **בעולת שלמה** דכ' דאפ"ל דכוונת הירושלמי, דבצרן מתחילה, היינו כהתוס', דרק אם הפריש ענבים, ואח"כ דרכן מהני לכתחילה. וע"ע בדברי **הרמב"ם** בפ"ב ביכורים, דמשמע דאפשר להביא יין ושמן לכתחילה.

**תוס' בד"ה אל תיקרי.** וזר חייב עליה מיתה. ועי' **במנחת חינוך** שצ"ד, דנקט דבפשיטות ליכא איסור של ישראלים בעבודת לוים, ואפילו אזהרה ליכא. ועו"ק דהרי אפילו זרים בעבודת כהנים חייבים מיתה רק בד' עבודות, דבעינן עבודה תמה.

ואמנם יתכן דכוונת התוס' על כהנים דמבואר לקמן דהם זרים אצל לוים והם במיתה. [ושיטת הרמב"ם להלכתא דגם כהנים שעבדו עבודת הלוים אינם במיתה אלא באזהרה].

**איזהו עבודה שצריכה עבודה.** ועי' **ברש"י** דמפרש דהיא צריכה עבודת קרבן. **וברגמ"ה** פי' דהיא צריכה עבודה, שהלוים אומרים בפה, ואחרים מסייעין להם בכלי שיר.

**רש"י בד"ה שירה.** כדכתיב ותקעתם בחצוצרות. ומבואר מרש"י דילפי' נמי שירה מהך קרא. וביותר מבואר בדברי רש"י לקמן בע"ב בד"ה עולותיכם, דכ' דבהך קרא נאמר שירה. וכן מבואר בדברי **הרמב"ם** בפ"ג כלי המקדש ה"ה, דמהך קרא ילפי' דהלוים אומרים שירה. וצ"ע דהא הקרא מיירי בחצוצרות, ובכהנים, ורק בר"ח וביו"ט, ואיך ילפי' לשירת הלוים שבכל יום. ועוד דא"כ למה בעינן לכל הני קראי למילף לעיקר שירה מן התורה, נילף לה מהכא.

ועי' **בקרית ספר** דתי' דילפי' מהיקשא דקרא, דכתיב "ויהי כאחד למחצצרים ולמשוררים", דהוקשו דין החצוצרות של הכהנים, ושירת הלוים. וכ' עוד דבאמת הך קרא איירי רק בר"ח ויו"ט, ובשאר הימים הוי רק מדרבנן. אמנם בדברי הרמב"ם בפ"ג ה"ב מבואר דלא כדבריו, וכמו שהובא לעיל.

ועי' **בליקוטי הלכות** זבח תודה תמיד פ"ז, דכ' דגמירי להו דחצוצרות ושירה תליא הא בהא, והיו בזמן אחד בהדי הדדי, ולכן אם כתיב הכא חצוצרות, ה"נ ידעי' דהיה גם שירת הלוים, והגמ' שו"ט היכן נרמז עצם השיר בתורה. [ויש להוסיף דברי הרמב"ן בסה"מ בשורש א', דהחצוצרות היה להם דין שירה].

ואכתי אינו מיושב לדבריו למה הגמ' לא הביאה להך קרא, ובפשוטו י"ל דאי לאו דידעי' דאיכא 'עבודה' של שירה מקרא אחרינא, לא הוי ילפי' דבהך קרא נכלל נמי שירה.

ועוי"ל כמ"ש לעיל, דהגמ' הכא איירי רק על 'עיקר' שירה, מנ"ל דהיא בפה, וכמ"ש האו"ש דכל דרשות הגמ' סברי דשירה היא בפה. אבל עצם דינא דשירה ידעי' מקרא ד'וביום שמחתכם', ורק דלא ידעי' אם היא בפה או בכלי.

ועוי"ל דמהקרא דוביום שמחתכם ילפי' רק דאיכא חיוב שירה בר"ח וביו"ט, והכא ילפי' דאיכא חיוב 'בכל יום' מן התורה, וכמבואר בדברי הרמב"ם בפ"ג ה"ו, וכמש"נ לעיל.

**רבי יצחק אמר מהכא, שאו זמרה ותנו תוף כנור וכו'.** ולכאורה להך דרשה משמע דעיקר שירה בכלי, כמבואר בהך קרא, וגם אם נימא ד'זמרה' היינו בפה, הא מ"מ מבואר דבעינן נמי תוף וכנור ונבל.

**רנב"י אמר מהכא ישאו קולם וכו' צהלו מים. ובמהרש"א** למד דאיירי על השירה הנאמרת בזמן ניסוך המים, וכדבריו מבואר **ברש"י בסוכה** נ' ע"ב, דהיתה שירה בזמן ניסוך המים. אמנם עי' **בתוס' בברכות** לה. דכ' דאין אומרים שירה בניסוך המים, וכ"ה פשטיה דלי' דהרמב"ם בפ"ג ה"ב.

**ותנא מייתי לה מהכא, ולבני קהת לא נתן.** ועי' **במקדש דוד** סי' י' אות ה', דהוכיח כשיטת רש"י בקידושין, דבקרבנות ציבור ודאי דקרבו נסכים במדבר, ופלוגתא דר"י ור"ע אי קרבו נסכים במדבר, היא רק בקרבנות יחיד, ודלא כהתוס' בזבחים קי"א ע"א. וכ' דכן מוכח מהדרשה דלקמן יעננו בקול, שהיה מצוה למשה לשורר.

**והאלוקים יעננו בקול על עסקי קול.** ועי' **בחי' ר' מאיר שמחה** ח"ב סי' ל"ה, דהוכיח דלהך מ"ד דיליף מהאי דרשה, בעינן שירה בלשון הקדש דווקא, דבסוטה דרשי' מהאי קרא דיעננו בקול בל' הקודש. וע"ע **בשו"ת חקרי לב** סי' ל"ד בענין זה.

**דף י"א ע"ב.**

**רש"י בד"ה על עסקי קול. שהיה מצווהו לשורר. ובשיט"מ** הנדמ"חהק' דבריש תמיד מבואר דמשה היה משוער, וא"כ איך יכול להיות משורר, דהא משוער ששורר במיתה. [ועי"ש עוד דהק' דבקראי דדברי הימים מבואר, דהיו לוים שהיו גם משוררים וגם שומרים]. ולכך פי' דהקב"ה ציווה למשה שיצווה ללוים לשורר.

וע"ע **בצפנת פענח** דישב דבתמיד מבואר דמשה היה 'שומר', ושיטת הרמב"ם דאין שמירה אלא בלילה, ולילה לאו זמן שירה הוא, ולהכי היה גם 'שומר' וגם 'משורר'. ועוד כ' דזה היה ע"פ הדיבור.

ועוי"ל עפמש"כ **באבן האזל** פ"ג מכלי המקדש, דשמירה לאו עבודה היא, ולכן שומר יכול גם לשורר, דלא חשיב כעושה 'מלאכת' חבירו.

ועוי"ל עפמש"כ **ביעב"ץ** דהאיסור במשוער ששורר הוא משום שלא נתמנה לכך, ולפ"ז היכא דנתמנה לב' דברים ליכא איסור, וא"כ י"ל דמשה נתמנה לשניהם. הגהות שבשיט"מ הנדמ"ח.

**שם.** עי' בסוגיית **הגמ' סוטה** יב:, ולפי פי' **רש"י** התם, הרי דלר' יהודה היה מרע"ה בעל מום הפסול לעבודת שירה.

**בא"ד. לפי שמשה לוי היה.** ועי' **במקדש דוד** שם, דהק' מגמ' דזבחים ק"ב דאמרי דמשה היה כהן גדול. והביא **מהראב"ד** בפ"א בתמיד שכ' דכיון דלא היה למשה דין כהן לענין מראות נגעים, לכן היה לו גם דין לוי, ולפ"ז להכי היה לו דין לוי לגבי שירה. ויתכן עוד דגם אם היה לו דין כה"ג, מ"מ לא הופקע ממנו דין לויה.

**שם**. עי' **במקדש דוד** שם דהק' דהרי מרע"ה היה בן פ' כשיצאו ממצרים, וא"כ נפסל לעבודת לויה, דהיא רק עד בן חמישים. ותי' דרק לעבודת כתף היו נפסלים מבן חמישים ומעלה, אבל משוררים לא נפסלו. וכ"כ **ברש"י בפ' בהעלותך**. **והרמב"ן** שם הק' **מספרי** דמבואר דאינו חוזר ל'שיר'. וע"ע **רש"י בפ' נשא** כ' דלא יעבוד עבודת מצלתיים, **וברש"י בחולין** כד. מבואר דגם המשוררים היו נפסלים. ויש שחילקו דרק משוררים בכלי נפסלו, ולא המשוררים בפה.