מתנות שלא הורמו כמי שהורמו -יסוד הדין
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / הזרוע והלחיים

**ביסוד הדין דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמי**

'כמי שהורמו' היינו דטבל דאתא ליד כהן נעשה כשלו לכל דבר

**א. גמ'** דף ק"ל: מיתיבי וזה יהיה משפט הכהנים, מלמד שהמתנות דין וכו', להוציא בדיינין, הב"ע דאתו לידיה בטבלייהו, וקסבר האי תנא מתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין. והיינו דכמו שמתנ"כ שאתו ליד כהן נעשו כגלימיה, ופשוט שנעשו כשלו לכל דבר, ה"ה כשאתו לידיה בטבלייהו נעשו כשלו לכל דבר[[1]](#footnote-2), ואם לקחם לו כהן אחר או הישראל מוציאים ממנו בדיינין ומחזירים לו אותם, וכן מי שיזיק לו יתחייב [קל"א.], וכמו כן איתא בקידושין נ"ח דכהן שאתא לידיה פירות טבל הרי הוא זוכה בחלק הראוי לתרו"מ שבתוכם, והגונב לו אותם חייב לשלם לו[[2]](#footnote-3), וכן נראה שם לכאו' שיכול לקדש בו אשה, ובב"ב קכ"ג: מבואר דיכול להוריש לבניו הטבל, דאע"פ שלא הורמו נחשב כמי שהורמו ולכך חלה זכיתו במתנות[[3]](#footnote-4).

מהיכי תיתי לדון 'כאילו הורם' והרי לא הורם, ועוד מה ענינו למשפט ודין

**ב. ובפשוטו,** חידוש זה לדון כמי שהורמו הוא תמוה, דאיך נאמר כמי שהורמו כל זמן שלא הורמו, ואע"פ דמבואר בכ"ד[[4]](#footnote-5) דבכל טבל כבר מעורב וקיים משהו מהתרומה, אבל מ"מ אין לזה דיני תרומה כלל, ורק בהרמה ובקריאת שם יש בה שם תרומה, ומ"ט נאמר דכמי שהורמו לפני שהורמו. **ועי'** רש"י בקידושין שם דכתב "הואיל ועומדת לתרום", ואינו מובן מ"ל בזה שעומדת לתרום, וכי מדין כל העומד ליעשות כעשוי דמי, **ועוד** א"כ מ"ט לא יהני גם לגבי התרת האיסור, [וכל הדינים שיש בתרו"מ אחר הקריאת שם].

**עוד** צ"ע, דמתבאר בשמעתין דהמקור לדין מתנות שלא הורמו כמי שהורמו בזלו"ק, הוא מקרא דכתיב וזה יהיה משפט הכהנים, **מלמד שהמתנות דין**, ויש להתפלא, מה ענין החידוש דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו, להא דנשמע מזה הגדרה במתנות **שהם דין**.

לגבי זכיית הכהנים אי"צ הרמה

**ג. והנה** לכאו' היה אפשר לפרש, דהרי ב' דינים יש בתרו"מ, א' דין איסור וקודש, ב' דין ממון כהנים, ונימא, שכל ענין קריאת שם הוא נצרך לגבי דין א', היינו לחלות שם קודש דתרו"מ, אבל הדין ממון שתרו"מ הם שייכים לכהנים והלויים, קיים כבר בעודם מעורבים ואינו נצרך להרמה כלל, **ויש** לזה יסוד בראשונים עי' בר"ן נדרים דף פ"ה דכתב בפירוש דגם מ"ד לאו כמי שהורמו, מודה דיש בטבלים ממון השבט, וכן מוכח בתוס' בסוכה [ל"ה.] וש"ר דכתבו דבאתרוג של טבל אינו יציד"ח משום דהוא כמו אתרוג השותפין[[5]](#footnote-6), ומעתה יש להבין את המ"ד כמי שהורמו, דלגבי ענין ממון הכהונה אי"צ כלל הרמה, ולכך ס"ל דכאשר זוכה בזה אהני זכייתו[[6]](#footnote-7).

לדרך זו אי"ז 'כמי שהורמו' וכן אינו משום ד'עומדת לתרום'

**ד. אמנם** א"א לפרש כן,דא"כ אי"ז דינא "**דכמי** שהורמו", דהרי אין אנו דנים כאילו הורמו אלא דכן הוא תחילת הדין דלגבי ליעשות ממון כהן **אי"צ** הרמה, **וכן** נסתר הדבר מרש"י הנ"ל דכתב "הואיל ועומדת לתרום", ואי משום דכבר הוה ממון כהנים אי"צ לזה, וע"כ אין יסוד הדין משום דכבר הוה ממון כהן, אלא הוא דין מסוים דכמי שהורמו, וצ"ב.

א"א לומר דההרמה אינה שייכת לענין הממונות

**וכן** יש להוכיח דלא כיסוד הנ"ל דכל ענין ממון הכהן שיש בתרו"מ אינו נצרך להרמה, **חדא,** דאיתא בשמעתין ת"ש מנין לבעה"ב שאכל פירותיו טבלין, שפטור מן התשלומין, ת"ל ולא יחללו את קדשי בני ישראל אשר ירימו, אין לך בהן אלא משעת הרמה ואילך, הא משעת הרמה ואילך מיהא משלם, ודנה הגמ' לומר דבברייתא זו מבואר דהמזיק מתנ"כ חייב, ולא אמרינן דכיון דעדיין לא זכה בזה כהן מסוים הוה משאיל"ת. ואי נימא דכבר הוה ממון כהנים בעודם טבלים, א"כ עד כמה דס"ל להאי ברייתא דהמזיק מתנ"כ חייב, איך שייך שיהא פטור קודם הרמה. **עו"ק** דאי הוה כממונו א"כ מ"ט מותר לאבד טבל[[7]](#footnote-8) [דאין מצוה לתרום אלא באוכל ועי' ט"ז יו"ד סי' א' ס"ק י"ז], והרי מאבד ממון כהן.

כמי שהורמו מצינו גם במעשר שני

**ובאמת** פשוט דלא יתכן לפרש כן, דהרי הדין דכמי שהורמו איתא גם במכות דף כ. גבי מעש"ש שבא לירושלים דאין פודין אותו, דה"ה אם נכנסו פירות טבלים לירושלים חל בהם הדין שקלטוהו מחיצות ושוב אין פודים אותם, ופרש"י "ודמי כמאן דעייל מעשר שני בעיניה". ואם כל הדין הוא משום דלגבי **ממון כהנים** אי"צ הרמה, דכבר הוה ממון כהנים מתחילה, א"כ לא היה שייך דבר זה גבי מעש"ש[[8]](#footnote-9), **וע"כ** הוא דין מסוים דכמי שהורמו, **והדק"ל** מהו יסוד דינא דכמי שהורמו, ומ"ט אמרינן אותו רק לגבי זכיית הכהן וקליטת מחיצות דירושלים, ומה ענינו לקרא דמשפט הכהנים מלמד שהמתנות דין.

כמי שהורמו מהני רק באותם דינים שהם תכלית התרומה והמעשר

**ה. והנראה** בזה, דרק לגבי שני דינים אלו אמרינן כמי שהורמו, מפני דב' דינים אלו הם שייכים לעיקר ענינם דהתרו"מ, דהרי התרומה סוף דינה הוא להאכל לכהן, וכיון שזהו התכלית של התרומה א"כ ע"כ זהו מעקרי כל ענין התרומה, ולפיכך הוא קיים כבר בשורשה, **וכן** סוף דין המעשר ומה שיעשה בו, הוא להאכל בירושלים לפני ה', ונשמע מזה דהוא תכלית כל הענין, וע"כ הוא קיים כבר ביסוד חיוב המעשר, וכמו שיבואר, ומה"ט אמרינן ביה כמי שהורמו, דלדינים אלו שכבר קיימים בטבל, מהני הא ד'עומדת לתרום', ולפיכך רק לגבי שאם הכהן עשה בהם קנין אהני תפיסתו והוה לממונו הפרטי, וכן לגבי טבל הנכנס לירושלים, דקלטוהו מחיצות, אבל לגבי כל הדינים של תרו"מ כשמירת תרומה, ואיסור אכילת תרו"מ לזר, והפקעת האיסור אינו נוהג אלא משעת הרמה.

דין הטבל שצריך שירימו ממנו מתנה לכהן בתורת תרומה

**ו. וביאור** הדברים, דהנה מבואר בכמה דוכתי שכל מהותו דטבל הוא 'טבול לתרומה', או 'טבול למעשר', והיינו שהשם טבל הוא משום התרומה שצריך להרים ממנו, שיש דין בפירות טבל שיורם מהם תרומה, וכיון דסוף דין תרומה להינתן לכהן, אין הפשט דאחר שיש לפנינו תרומה חידשה תורה דין נתינה לכהן, אלא תחילת הדין הוא דצריך להרים מכל טבל חלק לכהן שיאכל בתורת תרומה, וכן צריך להרים עשר אחוז מהטבל לאכילת הלוי. **ומעתה** שנתבאר דקיים בהחפצא של הטבל דין שצריך שיהא ממנו לכהן, יש לפרש טעמא דמהני תפיסת וזכיית הכהן בדבר, דהאי דינא שצריך שיהא לו חלק מהפירות, הוא יותר מכל שיעבוד שאהני בו תפיסה, דהרי הוא דין דא"א לבטלו והוא דין תורה בעצם החפצא, אולם כל זמן דלא 'אתו לידיה דכהן', לא נעשה **לממון** השבט הגמור, ואינו דומה לתרומה אחר הרמה דחל בה תורת ממון השבט, ומשום דאחר הרמה כבר קיים עתה הדין בפועל לנותנה לכהן, ולכך היא נעשית ממון של הכהונה, אבל הכא אי"ז אלא דין **שצריך** שיהא לו מזה חלק, דצריך שירימו תרומה ויקראו לה שם, וינתן לכהן, ולפיכך אי"ז ממונו, אבל כשתפס וזכה הוה כשלו לכל דבר משום דקיים כבר הזכות שיהא לו חלק בדבר[[9]](#footnote-10).

ילפינן ממשפט דהדין נתינה אינו דין שמתחדש אלא דהדבר מגיע להם מתחילה

**ז. וזהו** הא דילפינן לדינא דכמי שהורמו ממשפט הכהנים מלמד שהמתנות דין, והקשינו מה ענינו דכמי שהורמו **למשפט** ולהא **שהמתנות דין**, ולהנ"ל מבואר היטב, דמשפט מלמד דהמתנות בעצמם הם 'מגיעים' לכהן, דלא תימא דהדין נתינה הוא מצוה ודין תורה שמתחדש אחר שיש לפנינו מתנות שהורמו, או אז חל מצות נתינה על הגברא, אלא איפכא הוא דיסוד הדין הוא להינתן לכהן, ולכך בעינן הרמה ותרו"מ, [דמתנתו ראויה שתהיה באופן ושם דתרו"מ], **וזהו** דילפינן מוזה 'משפט' הכהנים, היינו דהדבר בעצם 'מגיע' להם במשפט, וזהו דאמרה הברייתא 'מלמד דהמתנות דין', והיינו דהמתנות בעצמם ראויות להם ומגיעות להם, ולכך אהני תפיסתו כיון דדין החפצא הוא שראוי הוא לו[[10]](#footnote-11).

המתנות שהם משולחן גבוה הדין נתינה מתחדש אחר ההקרבה

**ח. וראיה** וחידוד ליסוד זה, דהנה הרמב"ן הרשב"א והריטב"א הקשו מ"ט בחזה ושוק לא נימא כמי שהורמו דמי, ותירצו דשאני חזה ושוק דקדשי מזבח נינהו, וכהנים לא זכו אלא משלחן גבוה, ולאחר הפרשה והקרבה. ובשו"ת הרדב"ז (ח"א מ"א), הקשה דיש בזה דוחק דנהי דמשלחן גבוה קא זכו הרי זכה זה בתחלה, ולמה גוזלין אותו ממנו, והיינו אחר דאמרינן כמי שהורמו דמי, ה"נ כיון דסוף סוף עומד הדבר להיות שלו, והוא תפס ראשונה, א"כ מ"ט יוציאו ממנו.

**ונראה** דלהנ"ל לק"מ, דכל יסוד הדין דכמי שהורמו הוא מפני שכבר קיים הדין בהטבל, דצריך שירים ממנו חלק לכהן, ולפיכך אהני תפיסת הכהן בהאי חלק, [דיסוד חיובא דתרומה הוא דיהא מתנה לכהן וכמש"נ], משא"כ המתנות שהם משולחן גבוה, א"א לומר דתחילת ענינים הוא לכהן, אלא אדרבה תחילת ענינם הוא קרבן לגבוה, ורק דמשולחן גבוה קא זכו, היינו דאחר דיש בשר של הגבוה נתחדש שהם הכהנים יבואו לאכול על שולחנו, ולכך אין בזה דינא דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמי.

טבול למעשר שני היינו שצריך שעשר אחוז מהטבל יאכל בירושלים

**ט. ונראה** דכן הוא הביאור גבי קליטת מחיצות, דהדין לאכול מעש"ש בירושלים, אינו דין מחודש דאחר דיש לפנינו מעשר, אמרה תורה דמה יעשה בו, יאכלוהו בקדושה בירושלים, אלא איפכא הוא דהתכלית הוא לאכול בירושלים, וזהו מיסוד החפצא של המעשר, והיינו דמכל טבל צריך שעשר אחוז ייאכל בקדושה לפני ה' בירושלים, כדכתיב עשר תעשר וגו' ואכלת לפני ה' וגו' למען תלמד ליראה וגו', [ועי' תוס' ב"ב דף כ"א. דבאכילת המעשר בירושלים היה רואה העבודה והיה למד ליראה], והיינו דעיקר דין המעשר דעשר תעשר הוא למען וגו'. והנה דין המעשר דאפשר לפדותו ולקיים את האכילה בפדיון, אמנם מעשר שנכנס לירושלים א"א לפדותו, אלא מוכרח הוא שיתקיים הקיום דאכילה לפני ה' בו עצמו, ולכך איתא דאף טבלים שנכנסו כיון דהוא דין שקיים בעצם הטבלים שצריך שיאכלום בירושלים, קלטוהו מחיצות, **ונמצא** דלב' הדינים שקיימים בסוף הדין, הם קיימים בתחילת הדין, ולכך שייך שהכהן תופס וירושלים קולטת גם בטיבלם.

ישוב הקושיות, וגדר הממון קודם הרמה

**י. ולפי** כל זה מבואר היטב לישנא דהש"ס 'כמי שהורמו', **וכן** מש"כ רש"י בקידושין כיון "דעומדת לתרום", אין כוונתו משום כל העומד להיות כנעשה דמי, אלא הוא דין מסוים בדין השורשי והעיקרי דתכלית התרומה, דזכות הכהן כבר קים בעיקר הטבל והחיוב שיהא תרומה, וכמש"נ, אבל דיני הקודש והאיסור דתרומה לא ינהג אלא כאשר יהא חלות תרומה לפנינו.

**ומעתה** מיושב מה שהוכחנו דגם קודם הרמה אינו דין ממון גמור, דלעולם אינו מוגדר בעלות כהן קודם הרמה, ולכך אע"פ שסבר הש"ס דהמזיק מתנ"כ חייב מ"מ קודם הרמה פטור, **וכן** מובן מ"ט שרי לאבד טבל, וכן מה"ט אין דין נתינה על טבל לפני ההרמה, דכל זכותו הוא 'שירימו' ויהא מזה תרומה לכהן, אבל עתה לא נשלם זכותו אלא **דצריך שירימו**, ורק דאם תופס אהני מעשיו וכמש"נ.

אפי' לצדי"ש ליכא בזה

**יא. ובזה** אתי שפיר דברי הגמ' קל"א. במסקנת הברייתא, דדרשינן אין לך בהם אלא משעת הרמה ואילך, היינו בדאתו לידיה בטבלייהו, דכמי שהורמו דמי, וכיון דזכה נעשה כממונו, וכתבו תוס' דשעת הרמה דנקט היינו אתי לידיה, וצ"ע מ"ט נקרא זה 'הרמה', והרי לכאו' גם קודם דאתי לידיה הוא בגדר כמי שהורמו, **ועוד** צ"ב מש"כ תוס' דעיקר החידוש הוא דבלא זכייה פטור, משום מזיק מתנ"כ, וקשה הרי לעיל אמרינן בגמ' מסברא דמזיק מתנ"כ פטור דמשאל"ת הוא. **וי"ל** דאין משמעות כלל 'לקרותו כמי שהורמו' כל עוד דלא אתי לידיה, דלפני תפיסתו אין כאן ממון כהן כלל, אלא **דצריך** דיהא ממנו לכהן, ובתפיסתו הוא מוציאו מהכח אל הפועל ונעשה שלו, ולזה קרי 'הרמה'. **והא** דבעינן לקרא כתבו האחרונים [לב אריה] דקרא דאין לך בהן אלא משעת הרמה בא לומר דליכא אפי' חיובא לציד"ש, והיינו דהרי כתבו תוס' לעיל דהמזיק מתנ"כ חייב לציד"ש, והא קמ"ל קרא דקודם הרמה אינו חייב אפי' לצדי"ש, ומשום דעדיין אי"ז ממון כהן, וכלשון הגמ' **אין לך בהם** אלא משעת הרמה[[11]](#footnote-12).

שיטת הרא"ש דאינו זוכה אלא כשיהא הרמה ועד עתה אינו אלא כמשכון

**יב. שיטת הרא"ש** [הו"ד בגליון התוס'] דלא אהני תפיסת הכהן להיחשב כממונו עתה, אלא לכשירימו התרומה, וגדר הדברים צ"ב טובא. **ונראה** דלהנ"ל מבואר היטב, דכיון דכל כוחו הוא משום זה **דצריך** שירימו לו תרומה, לכך ס"ל דכיון שעתה עדין אינו ראוי לו, דכל זכותו הוא לקבל 'תרומה', א"כ תפיסתו היא רק כמשכון עד שעת ההרמה, ותו לא, וכמו התופס משכון לכשיגיע זמן הפירעון ה"ה הכא תפס עתה לכשיהיה הדבר תרו"מ.

1. **לשיטת** תוס' והר"ן בסוגיין לא מהני תפיסת הכהן אלא ברשות הישראל, וא"כ איירי הכא שנתן לו רשות לזכות בחלק הראוי לו מהטבל, ולרמב"ם (הל' תרומות) כיון דקי"ל דטוה"נ אי"מ מהני תפיסת הכהן בע"כ של הבעלים. [↑](#footnote-ref-2)
2. **וכן** בנדרים פ"ד, וכיו"ב בבכורות י"א. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ומ"מ** פשוט דלגבי עצם עשיית התרומה ודאי נחשב הישראל כבעלים. ומ"מ נראה דלא יוכל לעשר מפירות של טבל אחר, כי כבר זכה הכהן דדוקא מכרי זה יהא התרו"מ. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ר"ן** נדרים פ"ה. דהא פתיכי ביה תרומה ומעשר, ותוס' סוכה ל"ה. ועי' רש"י ותוס' יבמות פ"ו. ובר"ן וברא"ש נדרים י"ב, ועי' רבינו יונה והראשונים ב"ב קכ"ג. [↑](#footnote-ref-5)
5. **הר"ן** על הרי"ף שם הביא, שהרמב"ן הקשה, דהרי אפשר לעשר ממק"א, וא"כ אי"ז שותפות מוכרחת, ובהשגות הרמב"ן על הראב"ד שם תירץ דלמיתרם מיניה וביה קאי, ולכאו' כוונתו דלתרום ממק"א ענינו כהמרת הזכות של הכהנים למק"א, ואי"ז ראיה דאין להם זכות בכל טבל וטבל. [↑](#footnote-ref-6)
6. **אמנם** צ"ע א"כ מ"ט דמ"ד לאו כמי שהורמו, ובקוב"ש ב"ב שע"ב נקט דבזה פליגי המ"ד, אם לגבי תורת ממון השבט בעינן הרמה או לא, אולם המנחת ברוך צ"ו ענף ב', והשער"י ש"ה פ"ו כתבו, דמהראשונים הנ"ל מוכח דלכו"ע הוא. [↑](#footnote-ref-7)
7. **עי'** שבת כ"ו. [↑](#footnote-ref-8)
8. **ועי'** קידושין נ"ד: אמנם לא קי"ל הכי וכמבואר בתוס' ר"י הזקן שם, ועי' קוה"ע נ"ב י"ג. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ומ"מ** האי דינא קגרים דכבר אינו נחשב "לכם" כמש"כ תוס' בסוכה ל"ה. דהוי **כמו** אתרוג דשותפין שיש לכהן וללוי בו חלק. ואחד מבני החבורה שליט"א הקשה דכהן שיש לו טבל יוכל לצאת יד"ח, ובשלמא למ"ד לאו כמי שהורמו, הרי דיש כאן שותפות אם אחיו הכהנים, אבל למ"ד כמי שהורמו דיכול הוא לסיים ולזכות בזה כממונו הפרטי, א"כ גם מצד הבעלים וגם מצד הכהן הם של אותו אדם ויצא יד"ח, ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ואפשר** דדוקא בזלו"ק בעי קרא, אבל בתרו"מ שמצינו בו איסור טבל, ודאי עיקר זכות הכהן קיים כבר בעודו בטבלו, דהרי כל 'טבלו' הוא משום דצריך להרים ממנו תרומה לכהן. ועי' רמב"ן שנראה דבכל מקום בעי קרא ומהכא ילפינן. [↑](#footnote-ref-11)
11. **ועי'** הערה לעיל דמ"מ מחמת הא גופא **שצריך** להרים, אינו 'לכם' גבי אתרוג. [↑](#footnote-ref-12)