25הגדרת יש לו לענין היתר פסיקה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

הגדרת "יש לו" – לענין היתר פסיקה

(עב(: במשנה נפסק, שמותר לפסוק עם יוצר קדירות – אף שלא יצא השער, כל שיש לו ביצים שעושים מהם את הקדרות, והיינו היתירא ד"יש לו". ובברייתא בגמ' (עד.) נחלקו רבי מאיר ורבי יוסי בדין זה, לר"מ "אין פוסקין על הביצים עד שיעשו", ולר"י "בד"א בעפר לבן אבל בעפר שחור כגון כפר חנניא וחברותיה כפר שיחין וחברותיה – פוסקין אע"פ שאין לזה יש לזה".

מבאר רש"י "בד"א – שצריך שיהא מוכן בידו", ובפשטות כוונתו כמו שהבין הריב"ש (סימן רעד) בפירושו העיקרי, שר"י מודה לר"מ בעפר לבן - שבעינן שיהו ביצים ביד המוכר. ומבאר רש"י טעמא דמילתא "שאינו מצוי וכשהיו מכניסין אותו אין מכניסין אותו אלא מגובל ועשוי ביצים", ולא ברירא כוונת רש"י - מאי נ"מ בזה שלא הכניסוהו אלא ביצים. ולכאורה כוונתו, שבאמת לר"י - מעיקר הדין מהני עפר, אלא שהזכיר כלים כיון שאין היכי תימצי של עפר – כיון שאין מכניסים לבית עפר אלא כלים [כן הבין המהר"ם שי"ף, וכן הזכיר הריב"ש בפירושו האחרון]. אמנם הוא דוחק - כמו שהעיר הריב"ש שם, שהרי לפי"ז פליג ר"י אר"מ אף בעפר לבן, ודלא כפשטות לשון הברייתא.

והנה, אף שבשיטת רש"י אין הדברים מוכרחים כנ"ל, אולם בדבר הראב"ד [הובאו בשיטמ"ק] ובריטב"א, מפורש - שסגי בהא שיש לו עפר ולא בעינן ביצים [ואת קושית התוס' מג' מלאכות כדלקמן, ע"כ יישבו באופנים אחרים כדיבואר], וכן נראה בשיטת רוב הראשונים.

אמנם, שיטת התוס' (ד"ה "וכפר") שעפר לא מהני כלל – שהרי הוא מחוסר יותר מב' מלאכות. ואף בעפר שחור – שסגי שיש לאחרים, ס"ל לתוס' שבעינן שיהא להם ביצים ולא סגי בעפר. וכן נראה בשיטת הרמב"ם (פ"ט ה"א) בדין עפר שחור - שמתיר משום "אין לזה יש לזה", וע"כ כוונתו שבעינן שיהא לאחרים ביצים [שהרי עפר – יש למוכר גופא, כדמשמע שם בדברי הרמב"ם].

ביאור הריב"ש

בשיטת הראשונים הנ"ל שסגי בעפר, צריך לבאר - היאך יישבו את קושית התוס' שלכאורה חסר כאן יותר מב' מלאכות.

מבאר הריב"ש בפירושו העיקרי (ד"ה "עוד אפשר לפרש" השני), שאין נידון הברייתא דומה לנידון המשנה. דבמשנה איירי - שפוסק על קדירות [כדאיתא ברש"י על המשנה], ומשום כך הוצרכה הגמ' להעמיד אליבא דרב – שאיירי בביצים שאין ביניהם ולשלב הסופי של הקדרה יותר מב' מלאכות. אולם הברייתא איירי שפוסק על ביצים, ומעפר לביצים אין יותר מב' מלאכות, וממילא היה צריך להספיק שיש למוכר עפר. אלא שס"ל לר"מ - שעיולי עפרא לא כלום הוא, כיון ש"אין העפר הוכחה כלל שיהיה לביצים" והיינו שיתכן שישתמש בעפר שיש לו לדברים אחרים, ומשום כך אינו נחשב כ"יש לו", ולכן ס"ל לר"מ שאף בעפר שחור – בעינן שיהא למוכר דווקא ביצים.

מבאר הריב"ש, שר"י מודה לר"מ בעפר לבן "כיון שאין עפר הוכחה לביצים", ואם ישתמש בעפר שיש לו לדברים אחרים – לא ישיג עפר במקום אחר, אולם בעפר שחור, אף שלא שייך היתירא של "יש לו" וכנ"ל, אולם כיון שהוא מצוי טובא, מהני הא ש"אין לזה יש לזה" - שהוא משום היתירא של "יצא השער". והא שאמימר התיר על סמך עפר שיש לו, מבאר הריב"ש שגם ס"ל כנ"ל, אלא שבמקומו של אמימר עפר שחור היה דרגת ביניים – שהיה פחות מצוי משאר מקומות אולם יותר מצוי מעפר לבן. ולכן ס"ל שסגי שיהא לו עפר, כיון שסמכא דעתיה של הקונה שישתמש בעפר שיש לו לקדרות שלו, ואם יצטרך עפר לשימוש נוסף - יוכל להשיגו כיון שהוא מצוי קצת. משא"כ בעפר לבן שקשה להשיגו - לא סמכא דעתיה של הלוקח, כיון שחושש שיצטרך לעפר שיש לו לצורך אחר ולא ישיג עפר נוסף לקדרות שלו.

שיטת הרא"ש

בשיטת הרא"ש חזינן ביאור - אחר אמאי עפר לא נחשב כ"יש לו", כדיבואר.

שיטת שמואל ש"בידי אדם אפילו מאה פוסק". והתקשו הראשונים לשיטה זו, אמאי הוצרך רבי חייא להעמיד את המשנה ב"כומר של זיתים", ולא סגי במעטן – אף שיש בו יותר מב' מלאכות עד יצירת השמן ומשום כך חידשו התוס' (ד"ה "תני רבי חייא") שכימור הזיתים נחשב בידי שמים. והיינו, שגדר "בידי שמים" להבנת התוס' הוא כל שאינו פעולת האדם – אף שהוא דבר שוודאי יהא.

הרא"ש (תוס' הרא"ש עד.) ס"ל, שבידי שמים – הוא רק דבר שאינו בידי אדם להגיע בוודאי לתכלית [ומשום כך חסר בקנין, שהרי אינו בידו להתחייב בוודאי], ומשום כך ס"ל שכימור הזיתים נחשב בידי אדם. וכן נראה שיטת רש"י (ד"ה "האיכא מידרא"), שהרי מבאר ש"מידרא" נחשב בידי שמים – רק משום שבעינן לרוח שאינה מצויה, ומשמע שרוח מצויה – שפיר נחשב בידי שמים. לכן ס"ל לרא"ש, שלשיטת שמואל – אף מעטן לאו דווקא, וה"ה שיהני אם יהא לו ענבים וזיתים ממש.

שואל הרא"ש לשיטת שמואל הנ"ל, אמאי בעינן בביצים עד שיעשו [שיטת ר"מ] ולא סגי בעפר – שהרי כל התהליך הוי בידי אדם. והוא לשיטתו לעיל, דכל שבוודאי יכול לעשות – נחשב בידי אדם, ואף מביא ראיה לדבריו – מהא שאמימר פסק "מכי מעיילי עפרא" [והוא ע"כ כשמואל, שהרי לרב חסר כאן יותר מב' מלאכות].

מתרץ הרא"ש בשם הריב"ן, שעפר לא נקרא "יש לו", ודמיא לזבל בימות הגשמים אליבא דחכמים – ש"הואיל ואינו נישוף כמאן דלית ליה דמי". ונראה כוונתו, שעפר וזבל שאינו נישוף – אינם דומים כלל למוצר המוגמר, ומשום כך חסר בהגדרת "יש לו". והוא לכאורה דלא כהבנת הריב"ש הנ"ל – שביאר שחיישינן שמא ישתמש בעפר לצורך אחר, דא"כ מה הדמיון לזבל.

וכן נראה בדברי הרא"ש בפסקיו (סימן ס'), שפוסק כדברי חכמים – ומבאר בטעם הדבר "דבעינן שיהו מצויין קצת", והיינו בימות החמה שכבר מצוי אלא שעדיין חסר האיסוף לאשפות, משא"כ בימות הגשמים – נחשב כלא מצוי כלל. ואף שבמציאות – יש לו הרבה תבן, וע"כ שכיון שאינו נישוף ועדיין ולא הפך לזבל – נקרא אינו מצוי, כיון שאינו דומה כלל למוצר המוגמר וכנ"ל. וכן נראה בדבריו שם בריש בסימן, לענין גדיש "דמיחסרא למידש ומדרייה לכך חשיב קצת כיש לו וקצת כאין לו" ופירושו כנ"ל, שכל שאינו דומה לתכלית – הוי חסרון בהגדרת "יש לו".

הערה בשיטת הרא"ש

הרא"ש ביאר בשיטת שמואל [אליבא דר"מ], שעפר אינו נחשב כ"יש לו" – כיון שאינו דומה כלל למוצר המוגמר, ודימהו לזבל בימות הגשמים אליבא דחכמים וכנ"ל. אמנם לא נתבאר בשיטת הרא"ש מהי סברת ר"י ואמימר – שהסתפקו ביש לאחרים עפר או ב"עיולי עפרא".

וע"כ צריך לדחוק בדעת הרא"ש, שכל דבריו הם בשיטת ר"מ, אולם ר"י ע"כ הבין באופן אחר – וכן ס"ל לאמימר [ואולי הוא על דרך הריב"ש, שחילק בין עפר שחור - שסמכא דעתיה שישתמש במה שיש לו לקדרות שלו, משא"כ בעפר לבן וכנ"ל]. ואף שבקושיתו הביא הרא"ש ראיה משיטת אמימר – שעפר נחשב "יש לו", ע"כ צ"ל שבתירוצו מחלק הרא"ש – שכן הוא לשיטת אמימר ור"י, משא"כ לשמואל – יש הגדרה אחרת להיתירא ד"יש לו".

עוד קשה בשיטת הרא"ש, היאך יבואר שיטת ר' יוסי. שמחד גיסא מיקל בעפר שחור – שסגי בהא שיש לאחרים, וכנ"ל בשיטת רוב הראשונים שלא בעינן ביצים. אולם מאידך גיסא, ס"ל בזבל (משנה עב:) שבעינן שיהא לו זבל באשפה – והיינו שיהא מצוי לגמרי, ולשיטת הרא"ש הנ"ל הם לכאורה תרתי דסתרי. וצ"ל שר"י מחלק בין עפר לבין זבל, שבעפר ששייך לעשות ממנו קדרות בזמן קצר - שפיר נחשב כ"יש לו" או כ"יצא השער" , משא"כ בזבל שבעינן לחכות לימות החמה – "כמאן דלית ליה דמי".

עוד בשיטת התוס'

בתוס' (עד. ד"ה "וכפר") ס"ל שאף לר"י בעינן שלאחרים יהיו ביצים ולא סגי בעפר. וביארו בתירוצם הראשון, שע"כ איירי שיצא השער – ומשום כך סגי שיש לאחרים. מבארים התוס' "וקמ"ל דאע"פ שאין שער לקדרות שבשוק כיון שיש שער לביצים חשיב כאילו יש לו ביצים לפסוק לקדרות כשער מוכרי קדרות בזול שהביצים לענין קדרות כעין לקוטות למוכרי תבואה".

ונתקשו האחרונים, היכן מצאו התוס' היתר זה – למכור תבואה משום שער הלקוטות, והרי בסוגיא לעיל (עב:) - להדיא שרק ללקוטות פוסקים כשער הלקוטות.

מבאר המהרש"א את דבריהם, ע"פ דברי הרא"ש בריש סימן ס' "דכיון שיש לו תבואה יכול לפסוק כשער הלקוטות" [לאפוקי מרש"י במשנה שם - המתיר לפסוק בכל שער]. וכוונת התוס', שאף בהיתירא ד"יש לו", באופן שחסר יותר מב' מלאכות - אין היתר לפסוק על כל מחיר שרוצה ובעינן שער של לקוטות. וכמו כן כאן, בעינן שיצא שער של ביצים - שאזי יכול לפסוק עליו אף שאין לו קדרות ממש.

דברי המהרש"א צ"ב, דהתם יש למוכר גופא גדיש אלא שחסר מלאכה - ומשום כך נחשב "קצת יש לו וקצת אין לו", ומשום כך ס"ל לרא"ש שסגי ביצא השער של לקוטות – כדי לפסוק על שער זה. אולם לכאורה אינו ראיה לנידון דידן שאין למוכר ביצים כלל אלא שיש לאחרים ביצים, להתיר לו לפסוק על קדרות - משום שיצא השער של ביצים.

ולכאורה צ"ל כדברי המהרש"ל, שיש הבדל בין תבואה לבין ביצים, שמהביצים עצמם עושים קדרות - ולכן נחשב שפיר כיש לאחרים קדרות, משא"כ בגדיש שאין עושים מתבואת הלקוטות תבואה טובה - משום כך בעינן שיהא למוכר גופא גדיש, ובצירוף הא שיצא השער ללקוטות – מהני לפסוק על שער זה. וא"כ דמיון התוס' אינו דמיון גמור.

אמנם באמת לא על המהרש"א תלונתינו, שבדברי הרא"ש גופא מוכח כדברי המהרש"א. דהמהרש"א ציטט את דברי הרא"ש בתחילת הסימן. אמנם בסוף הסימן כותב הרא"ש (כנ"ל) שהלכה כחכמים בזבל משום שבעינן מצוי קצת "מידי דהוה אפוסק על הגדיש בשער הלקוטות". הרי להדיא שדימה גדיש לזבל, אף שזבל איירי שאין לו כלל ואילו גדיש איירי שיש לו וכנ"ל. וע"כ שס"ל לרא"ש ששפיר דמיין להדדי, ואתו שפיר גם דברי המהרש"א בביאור דברי התוס'.

לא יצא השער

בתוס' הנ"ל בביאורם השני, ס"ל דאף באופן שלא יצא השער – מהני היתירא ד"אין לזה יש לזה", "לפי שדרך היוצרים דיזפי מהדדי שיש הרבה מהם". והיינו שכיון שמצוי טובא ויכול להשיג בקלות, חשיב כ"יש לו" - שמהני אף בלא יצא השער. וכן נראה בשיטת הרמב"ם (פ"ט ה"א) שמבאר בהיתירא דעפר שחור "פוסק על כלים הנעשין ממנו אע"פ שלא נעשו מפני שהוא מצוי לכל ואע"פ שאין לזה יש לזה", ואיירי באופן שלא יצא השער כמבואר בדברי הרמב"ם שם. וכן הוא להדיא בדברי הראב"ד (הנ"ל), שבאופן שקל ללוות - מהני כאילו יצא השער. וכן הוא בדברי הראב"ד על דברי הרמב"ם (שם), שהיתירא דזבל - הוא משום שהוא מצוי ואם אין לזה יש לזה, ודלא כפשטות הרמב"ם שם ששינה את לשונו מהיתירא דעפר וכתב מפני "שהוא מצוי תמיד", ומשמע – שלמוכר זה גופא יהיה זבל, ואף שכרגע אין לו – שפיר נחשב כ"יש לו".

והוא נ"מ טובא למעשה בדולרים וכדו' - שאין להם שער קבוע, ואעפ"כ מותר ללוות, כיון שאפשר בקלות להשיג "והוא מצוי לכל" - מהני היתירא ד"אין לזה יש לזה" אף באופן שלא יצא השער [הארכנו בנידון זה בשיעורים לעיל].

גדר ג' מלאכות לענין קנין

בחו"מ (סימן רח ס"א) נפסק, שקנין שנעשה באיסור כגון שפסק לפני שיצא השער [ואין לו – טור] "ונתקיים בקנין או באחד מדרכי ההקנאות – המקח קיים".

מתקשה הפרישה, היאך חל הקנין באופן שלא יצא השער ואין לו, והרי הוא דבר שלא בא לעולם - שלא חל בו קנין. ומתרץ [בתירוצו השני] שאיירי באופן שיש לו פירות אלא שמחוסרין ג' מלאכות, שנחשב כאין לו לענין פסיקה אולם שפיר נחשב בא לעולם לענין חלות הקנין.

חולק הנתיבות (ביאורים אות ג') וטוען, שכל שחסר ג' מלאכות - חסר אף בחלות הקנין, משום שס"ל - שאף בכה"ג נחשב כ"לא בא לעולם" וחיליה מהסמ"ע (סימן רט סקכ"ג), וכן מפורש בלשון הרמב"ם (מלוה ולוה פ"ט ה"ב) "שכיון שהוא מחוסר שלש מלאכות הרי זה כמי שאין לו מאותו המין כלום ולא בא לעולם עדיין". וטעמם נראה, דס"ל שחסרון ג' מלאכות הוא חסרון ב"סמכא דעתיה", והיא גופא החסרון בלא בא לעולם [עיין סוגיא ב"מ טז. ובגליוני הש"ס שם], וא"כ מסתבר טובא שהא בהא תליא.

מי שפרע בחסר ג' מלאכות

בריב"ש הנ"ל בפירושו הראשון, כותב להדיא שבחסר ג' מלאכות קונה לענין "מי שפרע". ובקצות (סימן רט סק"ט) נוקט בשיטת הרמב"ם ועוד ראשונים, ש"מי שפרע" שייך רק באופן - שמדאורייתא יש קנין אלא שרבנן ביטלוהו [כקנין מעות אליבא דר' יוחנן], אולם באופן שאף מדאורייתא אין קנין - לא שייך מי שפרע.

להנ"ל, דברי הריב"ש הם לכאורה סתירה לשיטת הנתיבות הנ"ל. שהרי בדבר שלא בא לעולם ליכא קנין אף מדאורייתא, ואם הריב"ש כותב ששייך בזה מי שפרע [כנ"ל] - ע"כ ששייך בו קנין, וע"כ שנחשב בא לעולם - וכהבנת הפרישה.

אמנם באמת אינו פירכא לשיטת הנתיבות. דהנתיבות גופא (סימן רט סק"ט) - חולק על הבנת הקצות הנ"ל, וס"ל שמי שפרע לא תליא כלל בקנין דאורייתא [הארכנו בפלוגתת הקצות והנתיבות בשיעורים לעיל]. וא"כ לשיטתו, אין כלל ראיה מדברי הריב"ש - שחסר ג' מלאכות נחשב בא לעולם, דשפיר י"ל ששייך בזה מי שפרע - אף אם חשיב כ"לא בא לעולם".

והיינו, שלנתיבות - איסור פסיקה ביו"ד תליא בגדרי הקנינים בחו"מ, וחסרון ג' מלאכות הוא חסרון בין בגדרי קנין ובין בגדרי פסיקה ברבית. וע"כ יודה הנתיבות שחיוב מי שפרע לא תליא בזה, ואף בחסר ג' מלאכות – שייך מי שפרע כדמפורש בריב"ש. משא"כ לשיטת הקצות – שמי שפרע תליא בגדרי הקנינים, הוא להיפך. שמי שפרע וקנינים תלויים זב"ז, ואילו פסיקה ברבית שאני, ומשום כן חסרון ג' מלאכות – הוא חסרון רק בפסיקה ברבית, ואינו חסרון בקנינים ובחיוב מי שפרע.