עניני אונאה ומקח טעות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב זאב גלוסקינוס

עניני אונאה

בסייעתא דשמיא

תוכן ענינים

1. **בביאור דברי שמואל דשתות מעות נמי שנינו**
2. **בשיטת ריב"ם דחוזר המאנה ביותר משתות רק כשתובע אונאתו**
3. **בדברי התוס' דר' חסדא סבר כרבא דשתות קנה ומחזיר אונאה**
4. **בשיטת רבינו יונה ביותר משתות**
5. **בסוגיא דמפרש**
6. **בגדר האיסור במפרש**
7. **אונאה במטבעות**
8. **הערות בענין אונאה בשכירות ופועל**
9. **בגדר החילוק בין אונאה למקח טעות ובסוגיא דחטים שזרען בקרקע**
10. **יין ונמצא חומץ**
11. **בענין מקח טעות כשהמקח נפסד**
12. **מק"ט בד' מינים**

בס"ד

**סימן א'**

**בביאור דברי שמואל דשתות מעות נמי שנינו**

**א. בסברת רבינו יהודאי דנ"א בס' הוי שתות, משום דדין חזרת אונאה הוא כל שאינו יותר משתות ואינו פחות משתות. ב. בסברת הריטב"א דהוי מחילה טפי מנ' בס'. משום דיש לדון מצד אונאה במקח של המעות. ג. לבאר דלריטב"א במקום חזרת אונאה לא שייך כלל מחילה ומק"ט. ד. עוד בעיקר היסוד לדון על מקח המעות.**

**א)** גמ' (מט:) ושמואל אמר שתות מעות נמי שנינו. ומבואר דלשמואל הולכים בין אחר שתות מקח ובין אחר שתות מעות, ובשניהם הדין דחשיב שתות, ונח' הראשונים באופן שמכר נא בששים דאינו שתות אצל שניהם, דלמקח הוי יותר משתות ולמעות פחות משתות (וכן להיפך ע' בנט') מה דינו, דרבינו יהודאי והמ"מ סוברים דדינו כשתות, והמרדכי והריטב"א כ' דאזלינן בתר מקח, דשתות מקח הוא העיקר גם לשמואל וכיון שאינו שתות שמעות אזלינן בתר מקח והוי נא בששים יותר משתות.

ועיי' בריטב"א שכ' על דברי רבינו יהודאי דאינו מחוור, וכונתו דכיון דאינו שתות משום צד מה שייך לתת לו דין שתות.

והנראה לבאר סברת רבינו יהודאי דבעצם נאמר דין אונאה בכל אופן, והיה ראוי שדין אונאה שקנה ומחזיר אונאה יהיה בכל אונאה שהיא, רק דפחות משתות הוי מחילה ויותר משתות הוי בטול מקח, ונמצא שאין כלל דין שאונאה היא רק בשתות, אלא שכל שאינו פחות משתות ואינו יותר משתות יש בו דין אונאה ומחזיר אונאה.

ולפי"ז מתבארת היטב שיטה זו דכיון דשתות מעות נמי שנינו, א"כ כל שאינו פחות משתות בין במקח ובין במעות לא הוי מחילה, וכל שאינו יותר משתות בין למקח ובין למעות לא הוי בטול מקח, ולכן הדין שנ"א בס' הוי אונאה, דלא אכפ"ל שאינו שתות משום צד דמ"מ לא הוי פחות משתות משום שכלפי המקח הוי יותר משתות, ולא הוי כיותר משתות משום שכלפי המעות הוי פחות משתות, וממילא יש בו דין אונאה.

וכ"ה להדיא בדברי הר"ח וז"ל ושמואל אמר לא הוי בטול מקח אלא מכר ד' בה' דבין לגבי המקח ובין לגבי המעות יותר משתות הוא, וכן ז' בח' הוא פחות משתות משני צדדים, ובודאי שכונת הר"ח כדעת רבינו יהודאי דכל שאינו יותר משתות או פחות משתות משני צדדים לא הוי מחילה ומק"ט, וממילא יש בו דין אונאה.

**ב)** אמנם דעת המרדכי והריטב"א (והמהרש"א כ' דכ"ה דעת התוס'[[1]](#footnote-2)) צריכה ביאור איך יתכן דבמכר ע' בס' כיון דכלפי מעות הוי אונאה דינו שמחזיר אף שכלפי מקח הוי מחילה, וכשהגדיל אונאתו דמכר שווה ע' בנ"ט דכלפי מעות הוי יותר משתות הוי מחילה משום דאזלינן בתר מקח וכלפי מקח הוא מחילה, ואיך יתכן דע"י שאונה יותר הוי מחילה טפי, וכן להיפך דכשמכר נ' בס' הוי אונאה ולא בטול מקח, ואם האונאה פחות דהיינו נ' בנט' הוי בטול מקח דאזלינן בתר מקח, והוא תימה רבתי, וכבר הק' כן מהרש"א בדף נא: עיי"ש, וגם המ"מ מכח זה שינה הגי' ברמב"ם, וצע"ג.

ושמעתי מהגרא"ס לייסד דאין כונת שמואל דאף שתות מעות שנינו שזו גם צורת חישוב וגם זה חשיב שתות, אלא שיש לדון כאן אונאה מכח ב' מקחים החפץ והמעות, דהיינו שלקח החפץ ביוקר או שנתן מעותיו בזול (שהרי נתן מעות וקבל עליו תמורה מעטה מדי).

וכונת שמואל דכל שיש לדון בא' מהמקחים דין אונאה, שוב לא אכפ"ל שמצד שני הוא מחילה או מק"ט, וכשבאף א' מהמקחים אין דין אונאה אזלינן בתר מקח לקבוע אם הוא מק"ט או מחילה.

אמנם אכתי זה גופא צריך טעם למה כשיש אונאה אזלינן בתרה, דאם הדין שבפחות משתות ראוי שיהיה הדין בטול מקח, למה כשהוא שתות מעות ופחות משתות מקח לא אמרינן דהוי מחילה וכן כלפי יותר משתות.

**ג)** ובביאור הדברים נראה לי לחדש דמה שמוחל בפחות משתות, אין הכונה שהיה ראוי שיהיה בו חזרת אונאה רק בפחות משתות מוחל על זה, שהרי כ' הרמב"ן בפי' החומש דטעם המחילה שאין רוצה לבטל מקחו בשביל דבר מועט, ואם יש בו דין חזרת אונאה והמקח קיים מהי"ת שימחל, אלא דדין חזרת אונאה נאמר רק בשתות, ועדיין היה מקום שיהיה דין מק"ט ובזה נאמר דהוי מחילה[[2]](#footnote-3), אבל תחילת הדין שכשאינו שתות לא נאמר חזרת אונאה.

וממילא מובן דאם מכר שבעים בששים אף שכלפי מקח הוא מחילה, מ"מ כיון שכלפי מעות יש כאן דין חזרת אונאה ודאי לא מחיל, ורק אם מכר ע' בנט' דכלפי המעות הוי בטול מקח, ממילא כיון דמקח עיקר וכלפיו אינו חפץ בבטול המקח בשביל פחות משתות הוי מחילה. (שו"ר דעיקר היסוד דמחילה שייך על בטול מקח ולא על חזרת אונאה כבר כ' בחדו' ר' ראובן ושמחתי).

וגם להיפך צריך לחדש דבעצם בכל יותר משתות אם היה חל דין במקח של חזרת אונאה שוב לא היה בטול מקח כלל (שהרי לא יפסיד ממקח זה) רק הטעם דכל יותר משתות אין חזרת אונאה משום שכשמקפיד על אונאתו זו סיבה לבטל המקח כיון שהוא אונאה מופרזת וממילא לא נאמר כלל דין חזרת אונאה, ורק בשתות שייך שהתביעה תחדש חזרת אונאה, ומ"מ במקום שמצד אחר חל חזרת אונאה ודאי דאין כאן סיבה לבטול מקח.

ולכן מובן דכשמכר חמשים בששים דמצד המעות חל חזרת אונאה, ממילא אין טעם לבטול מקח, אבל כשמכר חמשים בנט דמצד המעות לא חל חזרת אונאה בטל המקח כיון שכלפי מקח הוי יותר משתות.

והנה דעת הריב"ם דהמאנה חוזר ביותר משתות רק כשתובע המתאנה אונאתו, ורבינו יונה הק' דלא שייך כלל תביעת אונאה ביותר משתות, ומבואר שנח' הראשונים אם שייך תביעת אונאה ביותר משתות, ודברינו לכאו' מתאימים עם הרבינו יונה דביותר משתות לא נאמר דין חזרת אונאה, אבל אם נאמר דביותר משתות שייך דין חזרת אונאה, א"כ היה צריך ליבטל דין בטול מקח שהרי בלא"ה תחזור לו [[3]](#footnote-4)האונאה (וכמו באופן שחוזרת האונאה מכח שתות מעות, דבטל הבטול מקח מצד שהוא יותר משתות מקח).

**ד)** ובעיקר הביאור בדברי שמואל דשתות מעות נמי, הכונה כלפי האונאה במקח של המעות, שמעתי ליישב עפי"ז הא דמבו' בגמ' דשוה שבע בשית הוי שתות מעות, ולכאו' ק' דגם אם שתות הוא לפי מעות הרי האונאה היא שהיה צריך לשלם שבע ושילם רק שש וא"כ האונאה היא לא במה ששילם אלא כלפי מה שהיה אמור לשלם וזה רק שביעית.

ועפימש"נ מיושב דכלפי המקח של המעות, קבל שש ושילם שתות יותר עבורם דנתן בעבורם חפץ של שבע ולכן חשיב שתות.

אמנם כל מהלך זה דשייך לדון מכח ב' המקחים הא' מצד מקח החפץ וב' מצד המעות הוא דבר מחודש מאוד, ובפרט דבריש הזהב מבו' דבכסף וחפץ תמיד נחשב דהכסף הוא התשלום על החפץ ולא להיפך, ועיי' בט"ז שנר' שכך הוא גדר חכמים דכל שיש בו שתות מדויק נתנו בו דין אונאה ואכתי צ"ע בכל זה.

**סימן ב'**

**בשיטת ריב"ם דחוזר המאנה ביותר משתות רק כשתובע אונאתו**

**א. לריבם המאנה חוזר מכח שהמקח אחר חזרת האונאה רחוק מהקציצה. ב. לחדש דחזרת אונאה ביותר משתות היא דין אחר מבשתות ורק מכחה יכול המאנה לחזור. ג. לפי הנ"ל ספק במה שהמתאנה חוזר. ד. בתו' ורא"ש מש' באופ"א ביאור ריב"ם. ה. ביאור חדש בדעת תוס' דסברת ריב"ם משום אי לאו דאוניתן. ו. לפי הנ"ל ביאור מח' הרא"ש ותוס'. ז. בי' מח' תו' וריו"נ אם המתאנה שייך שיתבע אונאה בר' חסדא.**

**א)** מבואר בסוגיין דיותר משתות בטל מקח ושניהם חוזרים, ונחלקו הראשונים בדין זה, דדעת התוס' בתי' ראשון (ב"מ נא: ב"ב צד.) דהמאנה יכול לחזור בכל אופן אפי' לא תבע המתאנה את הדמים, וכ"ה בריו"נ ב"ב צד ומובא גם ברא"ש שם, ודעת הריב"ם בתוס' דהמאנה יכול לחזור רק אם המתאנה תובע אונאתו, וכ"ה ברמב"ן בב"ב וכ"כ הרמב"ם, והובא בשו"ע רכ"ז וברמ"א שם ב' דעות אלו.

ובביאור דעת ריב"ם דהמאנה חוזר רק כשתובע המתאנה להחזיר אונאתו, יתכן לומר שכיון שצריך להחזיר האונאה, יכול המאנה לומר שלא הסכים למקח זה ולכן יכול לחזור בו, ואף שבשתות קנה ומחזיר אונאה, הוא משום שהוא קרוב לשוויו, אבל כשיש חילוק גדול בין הקציצה במקח לסכום שישלם בפועל, יכול המאנה לחזור דזה רחוק מהמקח שהסכים, ולפי"ז מכח מה שנתאנה המתאנה לעולם אין זו סיבה לחזרת המאנה, רק הטעם שחוזר הוא מכח שהמקח אחר חזרת האונאה רחוק מן הקציצה בשעת המקח.

וכ"ה להדיא בחדו' הר"ן בשם הרז"ה, ועיי' בתוס' לק' נז. שכ' להדיא כסברא זו דהטעם שהמאנה חוזר משום שאינו רוצה להחזיר האונאה, (וממשיך שם התוס' עוד טעם לחזרה כשאינו תובע האונאה, משום דסובר התוס' שם כתי' א', ומ"מ באופן שתובע אונאה מבו' בתוס' שהוא טעם לחזרה).

ועיי' ברא"ש בב"ב שמביא את שיטת ריב"ם דרק ע"י תביעת אונאה מצי מאנה לחזור, וכ' שנראה לו כדבריו דאל"כ למה יפה כח המאנה ביותר משתות טפי מבשתות, אבל לדעת ריב"ם מובן החילוק. ולכאו' כונתו עד"ר שכ' דבאמת מצד מה שנתאנה המתאנה אין טעם ליפות כח המאנה ביותר משתות טפי מבשתות, אבל לשיטת ריב"ם דחוזר רק כשתובע חזרת אונאה, א"כ חזרתו היא מכח שהמאנה אינו רוצה במקח זה שהוא רחוק מן הקציצה, ובזה מובן היטב דיותר משתות עדיף משתות.

**ב)** אמנם שמעתי מהגרא"ס להק' על מהלך זה דכשמכר שווה ששים בע"א, אם נדון חזרת אונאה יחזיר יא, הרי אף שכלפי השווי האמיתי האונאה היא יותר משתות, מ"מ ביחס לקציצה הוא פחות משתות, וא"כ למה בשתות אמרינן דקנה ומחזיר אונאה ואין חזרת האונאה מבטלת את המקח, ואילו ביותר משתות בטל המקח, הרי כלפי המקח של הקציצה שניהם הם פחות משתות וצ"ע[[4]](#footnote-5).

והנראה ליישב הקו' עפימש"כ בחי' רבנו חיים הלוי דבעצם כל חזרת אונאה היה ראוי שיתבטל המקח, דכלפי המוכר שמקבל פחות ממה שקצצו הוי כטעות במנין, רק הטעם שלא בטל המקח הוא משום דחזרת אונאה אינה מבטלת את גוף הקציצה, דודאי במכר שווה חמש בשש חלה קציצה על שש, רק דדין חזרת אונאה הוא דין חיצוני שחייב להחזיר, ולכן אין זו סיבה לבטל המקח.

ונראה לחדש דכל זה הוא בחזרת אונאה של שתות, אבל ביותר משתות עיקר הדין הוא בטול מקח, ואף דלריב"ם יש תביעה של חזרת אונאה (ורבינו יונה חולק בזה ואכהמ"ל) מ"מ זו תביעה שהקציצה בטילה כלפי האונאה ובמקח חל דין שבטל קציצת היותר משש (בשווה שש בשבע ופרוטה) ולפי"ז מבואר היטב החילוק בין שתות ליותר משתות, דביותר משתות אף אם דינו לתבוע אונאה, הוא תביעה לבטול מקח כלפי קציצת האונאה, ובזה יכול המוכר לומר דלקציצה בשוויו לא הסכמתי, ולא אכפ"ל שהוא פחות משתות כלפי הקציצה וכמוש"כ בחרח"ה דהוי כטעות במנין. אבל חזרת שתות הוא דין חיצוני וכמוש"כ בחרח"ה.

ג) והנה למה שכ' דהמאנה חוזר מכח שחזרת האונאה ביטלה את הקציצה, יש להסתפק האם זהו כל דין חזרה ביותר משתות, שכיון שבטל הקציצה הראשונה בטל המקח, וגם המתאנה חוזר מכח זה, וכ"ה משמעות התוס' נז., או שפשוט דהמתאנה חוזר מצד שנתאנה הרבה והוי כמום במקח כלפיו, רק הטעם דהמאנה חוזר הוא רק מכח בטול הקציצה.

ולצד הראשון באופן שיודיע המאנה קודם חזרת המתאנה, דאפי' יתבע המתאנה את אונאתו אינו רוצה לחזור, צ"ע למה המתאנה יכול לבטל את המקח, מ"ש מיפות ורעות או יותר משתות למ"ד דחוזר המאנה בכל אופן, דמ"מ אם קדם המתאנה ומחל אין המאנה חוזר, ודוחק לומר דאה"נ, ואולי י"ל דבטול הקציצה הוא הפקעה יותר על המקח ושניהם חוזרים לעולם ואכתי צ"ע.

**ד)** ועד כאן נקטנו דטעם ריב"ם דע"י תביעת האונאה המאנה חוזר משום שאינו מקבל מה שנקצץ עמו, אמנם משמעות הלשון בתוס' ב"ב וברא"ש שם היא דלא כמוש"כ, אלא משמע דגם לריב"ם הטעם שהמאנה חוזר אינה מכח שאחר חזרת אונאה הוא יכול לבטל, רק דהמאנה יכול לחזור מהמקח מכח שביחס למתאנה יש כאן בטול מקח כיון שנתאנה הרבה, רק דכל מה שיכול לבטל הוא רק כשתובע ומקפיד המתאנה על אונאתו.

וז"ל הרא"ש שם: אבל ביתר משתות דהוי אונאה מרובה, כשבא המתאנה להתרעם על אונאתו חשיב המקח טעות. עייש"ה. ומשמע שאין חזרת המאנה מכח שהאונאה חוזרת אלא דעצם המקח באונאה מרובה הוי כמקח טעות, רק דבאופן שאין מקפיד אין כאן אונאה אבל כל שתובע אונאתו דהיינו שמקפיד הוי מקח טעות. ולפי"ז החילוק בין שתות ליותר משתות הוא פשוט, דבשתות אין האונאה מחשיבה למק"ט משא"כ ביותר משתות, ועד"ר התי' הראשון.

אמנם לפי"ז קשים דברי הרא"ש בב"ב שכ' דמסתבר כריב"ם דאל"כ יפה כח המאנה ביותר משתות טפי מבשתות ולפי ריב"ם ניחא, ואינו מובן כלל דלכל הצדדים נאמר דיותר משתות חשיב טפי בטול מקח ולכן המאנה חוזר, רק דלתי' א' הוא גם כשאינו תובע ולריב"ם דוקא בתובע, אבל בסברת החילוק דין שתות ליותר משתות שניהם שווים ודברי הרא"ש צ"ע[[5]](#footnote-6).

**ה)** והנה בתוס' ב"מ נ: כשמביא את דברי ריב"ם מבואר דגם דברי ר' חסדא (דמכר שווה שש בחמש ונתייקר לשמונה) מיירי רק כשלא תובע המתאנה את אונאתו, אמנם הרא"ש בסו"ד דן אי יכול הלוקח לתבוע אונאתו, ופלא שלא הזכיר שלריב"ם אינו יכול[[6]](#footnote-7), ומשמע שסובר דלא כתוס' דידן אלא כמו שהביא בשיטמ"ק שם בשם תורא"ש דגם לריב"ם אפי' תובע לוקח אונאתו שייך דינו של ר' חסדא.

ודעת התוס' צ"ב דהא עכ"פ רק ביותר משתות אם תובע אונאתו זו סיבה לבטל המקח, אבל בשתות הרי הדין קנה ומחזיר אונאה, ולמה כ' התוס' דר' חסדא מיירי רק כשאין תובע אונאתו, ובין אם נאמר דטעם החזרה כשתובע מכח שנשתנה הקציצה ובין אם נאמר שאז דנים המקח למק"ט, זה נאמר רק ביותר משתות ולא בשתות וצ"ע.

ובאמת עיקר מה שהק' התוס' שם מר' חסדא על יותר משתות תמוה, שהרי ודאי חלוק יותר משתות משתות וכמו שהגמ' דידן מחלקת, וזהו באמת התי' הא' בתוס' אבל אינו מובן מה הס"ד.

והנראה ברור בדברי התוס' דודאי בשתות אין המאנה חוזר וזה לא הוק' לתוס' כלל, אלא דבגמ' ב"ב מבו' דמסברא כיון שהוקר נחשב שנתאנה המאנה ויוכל לחזור בו באופן זה, והטעם דאינו יכול לחזור הוא רק משום סברא דאי לאו דאוניתן, ובזה הק' התוס' דמכח סברא זו לא יוכל לחזור ביותר משתות אף שמדינא ראוי שיוכל לחזור בו, וע"ז תי' בב' אופנים הא' דביותר משתות כאילו לא מכר ובזה לא מהני סברת אי לאו דאוניתן, והב' דלא אמרינן אי לאו דאוניתן כשתובע את האונאה ובר' חסדא מיירי שאינו תובע.

ולפי"ז לק"מ מה שהק' למה כשתובע אונאה בר' חסדא כ' תוס' דיבטל המקח הרי רק ביותר משתות אמרינן כן ולא בשתות, דכונת התוס' דכיון דמבו' שם דלולי אי לאו דאוניתן בטל המקח מצד אונאת המוכר, ממילא בתובע אונאתו לא שייך אי לאו דאוניתן, ובאמת גם ביותר משתות רק משום דתובע אונאתו לא אמרינן אי לאו דאוניתן ויכול מוכר לחזור.

**ו)** ולפי"ז נר' דבתוס' א"צ כלל את שני הטעמים הנ"ל שכ' איך ע"י תביעת אונאה יכול המאנה לחזור לריב"ם, דיתכן שמצ"ע אה"נ יכול המאנה לחזור גם בלא תביעת אונאה משום דהוי כמק"ט, ורק מכח אי לאו דאוניתן אינו יכול לחזור, ובתובע אונאתו דל"ש אי לאו דאוניתן יכול לחזור המאנה, וכן משמע ק' בלשון התוס' ב"ב פד. עיי"ש.

אבל בלשון הרא"ש מבו' דכל מה שיכול המאנה לחזור הוא מכח שתובע האונאה, ובדעתו צריך לבאר את שני הצדדים שכ'.

והעולה על פי מה שביארנו הוא דנח' תוס' והרא"ש בכונת הריב"ם, דלתוס' גם לריב"ם יותר משתות שניהם חוזרים מעיקר הדין ואפי' בלא תביעת אונאה, ורק דמכח אי לאו דאוניתן אינו חוזר, ומחדש ריב"ם דכשתובע המתאנה אונאתו לא נאמר מי לאו דאוניתן, ולכן גם בר' חסדא אם יתבע המתאנה יחזור המאנה וכמוש"נ. אבל הרא"ש סבר דאין חילוק בסברת אי לאו דאוניתן בין תובע אונאתו ללא תובע[[7]](#footnote-8), רק דביותר משתות באופן שתובע אונאתו בטל המקח (בא' משני הטעמים שבי' בתחי"ד) ובזה לא שייך אי לאו דאוניתן, ולכן בר' חסדא גם כשיתבע הלוקח אונאתו לא יוכל המוכר לחזור והדברים מאירים.

**ז)** והנה מבו' בתוס' דבעצם שייך שהלוקח יתבע תביעת אונאה בר' חסדא דהיינו שיתבע את הזוז שנתאנה בתחילה שמכר לו שווה חמש בשש על אף שעכשיו הוא שווה שמונה, רק דאם יתבע יוכל המאנה לתבוע אונאתו כיון שנתייקר, אבל דעת רבינו יונה היא דל"ש שם כלל תביעת אונאה משום דהמקח לא נגמר עד אחר היוקר וא"כ לא נתאנה.

ומק' איך יתכן דלתוס' הלוקח יכול לתבוע אינאתו, הא כיון דחזינן דלולי אי לאו דאוניתן חשיב שהמוכר נתאנה ע"י היוקר, א"כ ע"כ דלא נחשב שהלוקח נתאנה, ואם נחשב שהלוקח נתאנה משום שדנים אחר זמן עשיית המקח (דחל למפרע) א"כ אין מקום כלל לאונאת המוכר, ואיך שייך לדון אונאה במקח זה משני הצדדים, ולכאו' זה תרתי דסתרי וצ"ע.

והנראה לבאר דבאמת מצד שיכול הלוקח לחזור בו לא נגמר המקח, והיה ראוי שיקבע האונאה לפי זמן היוקר דהיינו שנתאנה המוכר (ומ"מ אין זה מבטל את החזרה, דכלפי חזרה כיון שחסר בדעת למקח ודאי דגם אחר היוקר יכול לחזור) ואם היינו דנים כך ודאי שלא שייך תביעת אונאה מצד הלוקח, רק דסובר התו' דסברת אי לאו דאוניתן אינה רק שאינו יכול לתבוע אונאה אלא שאמרינן דאין אנו דנים את אפשרות החזרה, וממילא חשיב שהמקח נגמר בתחילה ולכן לא נתאנה מוכר, וא"כ יש כבר מקום לדון תביעת אונאה מצד הלוקח, ובזה כ' התוס' דאם יבא לוקח לתבוע אונאה שהרי דנים את המקח בתחילתו, בטלה סברת אי לאו דאוניתן ושוב אין כאן אונאה ללוקח אלא למוכר.

ובסברת התוס' דלא שייך אי לאו דאוניתן כשתובע אונאה, נר' דכל מה שאנו דנים את המקח שנגמר, הוא שיכול לומר דלא חשיב אונאה כלפיו, ובזה שייך סברת אי לאו דאוניתן, אבל עד כמה שתובע אונאתו וחשיב אונאה, ודאי מיתלא תלי אם יחזור בו ולא נגמר המקח, ואכתי צ"ע בכל זה.

**סימן ג'**

**בדברי התוס' דר' חסדא סבר כרבא דשתות קנה ומחזיר אונאה**

**א. ב' חדושים בשיטת התו' דר' חסדא שייך גם לרבא. ב. ביאור הסברא דרק הלוקח חוזר מכח שנתאנה מוכר. ג. בדברי הב"י דגם לרבא שייך שבר' חסדא הלוקח יתבע אונאה. ד. בסברת התו' דשייך להחשיב שנתאנה מוכר גם לרבא. ה. ביאור הסברא דגם לרבא יש תביעת בטול מקח.**

**א)** מבו' בתוס' ד"ה אמר רבא דדברי ר' חסדא ד'קנה חמש בשש ונתייקר לשמונה לוקח יכול לחזור בו ולא מוכר' שייכים גם לרבא דאמר שתות קנה ומחזיר אונאה, ואף שר' חסדא אמר דלוקח יכול לחזור מהמקח אף שנתאנה רק שתות, הוא מכח שנתאנה המוכר ביותר משתות דהיינו שנתייקר ליותר משמונה שהוא יותר משתות, ולכן לוקח חוזר בו מהמקח, אבל מוכר אינו חוזר משום אי לאו דאוניתן.

ויש בדברי תוס' אלו שני חדושים עצומים הא' שסברת ר' חסדא דשייך להחשיב היוקר כנתאנה מוכר, שייכת גם אם קנה ומחזיר אונאה, והתוס' בסברא זו הוי יחידאה, דבשאר ראשונים מפורש דכל הנדון של היוקר שייך רק לר' יהודה נשיאה דרצה חוזר, וסברת התוס' צ"ב ובהמשך יתבאר.

והחדוש השני ששייך שהלוקח יחזור בו מכח שנתאנה המוכר והמוכר לא יוכל לחזור בו, ומסברא הוא דבר תימה דאם יש כאן מק"ט מצד המוכר למה לא יחזור בו המוכר, והרי כל מה שהמאנה חוזר הוא מכח טעות המתאנה, ואיך יתכן לומר שהמאנה (דהיינו הלוקח) יוכל לחזור ולא המתאנה.

**ב)** והנראה לבאר את הסברא שהלוקח יכול לחזור מכח שנתאנה מוכר ואין המוכר יכול לחזור, דסברת אי לאו דאוניתן היא שאומר הלוקח אני מרוצה במקח זה ולא נתאניתי כלל במקח מתחילה[[8]](#footnote-9), וממילא את"ש דאם מקפיד הלוקח על אונאתו וממילא לא נגמר המקח עד היוקר, ממילא יש כאן בטול מקח, דקודם שנגמר המקח נתאנה מוכר ביותר משתות ושניהם חוזרים, והלוקח חוזר מכח חזרת המוכר.

ומה שאין המוכר יכול לחזור הוא משום דהלוקח יכול לומר לא נתאניתי מתחילה ונגמר המקח בתחילה, אבל ודאי שעד כמה שלא נגמר המקח שניהם חוזרים, ולפימש"נ נר' פשוט דלתוס' אם תובע הלוקח אונאתו יכול המוכר לבטל המקח, דכל מה שתלוי בדעת הלוקח הוא היחס למכר הראשון, אבל עד כמה שהוא מחשיב לאונאה ודאי יש כאן בטול מקח לשני הצדדים.

והנה בתוס' ד"ה ואילו נתב' דלריב"ם ר' חסדא מיירי רק כשאינו תובע אונאתו, ולפי"ד גם תוס' דידן סובר כן, אבל נראה שהתוס' אינו סובר כריב"ם דביותר משתות חוזר המאנה רק אם תובע אונאתו, שהרי כאן חוזר הלוקח מכח שחשיב מאנה ביותר משתות אף שאין המוכר תובע אונאתו, וע"כ שיותר משתות הוי חזרה לשניהם בלי תביעת אונאה, ומ"מ בדברי ר' חסדא ודאי אם יתבע יחזור המוכר דאל"כ איך יחזור הלוקח וכמוש"נ, וכל מה שאין מוכר חוזר הוא משום שיכול הלוקח לבטל את האונאה מתחילה[[9]](#footnote-10).

**ג)** והנה הרא"ש בב"ב הביא שנח' הראשונים בדברי ר' חסדא אם יכול הלוקח לתבוע אונאתו דלהרר"י אינו יכול, והב"י תמה על הטור דהביא דבלקח בשש דבר ששווה חמש ונתייקר לשמונה יכול הלוקח לתבוע אונאתו, הרי הרא"ש הביא מח' בדין זה ונטה יותר לדברי הרר"י דאינו יכול לתבוע אונאתו, ובנו"כ השיגו על הב"י דכל דברי הרר"י הוא לר' חסדא דסבר דבשתות רצה חוזר ולא נגמר המקח, אבל לדידן ודאי דבשתות נגמר המקח בתחילה ויכול הלוקח לתבוע גם בנתייקר.

ונראה דמהתוס' דידן סייעתא לסברת הב"י דגם לדידן דקנה ומחזיר אונאה שייך לדון דכשנתייקר נתאנה המוכר, וה"ה דאין הלוקח יכול לתובע אונאתו דהא לא נתאנה, אמנם כבר נתב' דהתוס' דידן יחידאה בזה אבל בשא"ר ובפרט ברא"ש מבו' דאם קנה ומחזיר אונאה אין שום משמעות למה שנתייקר דכבר נגמר המקח, ולכן דברי הב"י שכ' כן בדעת הרא"ש תמוהים, ומ"מ עיקר סברתו מסתייעת מהתוס' דידן. (שמעתי מרי"א)

ונראה דאין זו רק ראיה לסברת הב"י, אלא לתוס' מוכרח מסברא דהדין כהב"י דלא יוכל הלוקח לתבוע אונאתו (ואפי' בלא מה שביארנו דכשיתבע הלוקח אונאה יוכל לחזור המוכר) דכיון שסובר התוס' שיש כאן בטול מקח כלפי המוכר ולכן חוזר הלוקח, לא יתכן שנחשב שיש כאן גם אונאה כלפי הלוקח, דהא ממ"נ מהו עיקר דינו של מקח זה מה"ת בחמש או בשמונה, וע"כ דעד כמה שמקפיד הלוקח באונאתו הראשונה ולא נגמר המקח, דינו של מקח זה בשמונה דלא נגמר עד עכשיו, וממילא לא נתאנה לוקח ואינו יכול לתבוע אונאתו.

**ד)** ובביאור סברת התוס' דאפי' אם קנה ומחזיר אונאה שייך שיחשב היוקר כנתאנה מוכר, דלכאו' הוא תמוה דכיון דאין כאן צד בטול מקח נגמר המקח בתחילה ודידיה אייקר, (וזוהי באמת סברת רוב הראשונים וכמוש"נ).

ולכאו' צ"ל שסובר התוס' דאף שהמקח עצמו נגמר מ"מ קציצת הדמים לא נגמרה וסגי בזה שיחשב הוקר כאונאה למוכר, כיון שאכתי לא נקבעו דמי המקח.

אמנם בסברא הדבר תמוה דכיון שהמקח נקנה לגמרי אף שלא קצצו הדמים לכאו' לא אכפ"ל שנתייקר אח"כ דדידיה אייקר, והרי יכול לאכלו בינתיים, וממילא אין שום משמעות לשווי החפץ אחר זמן המקח וצ"ע.

והנה הרמב"ן בב"ב שהביא שם שיטה דר' חסדא סבר כרבא דקנה ומחזיר אונאה ומבאר שם את לשון ר' חסדא שלוקח יכול לחזור הוא וז"ל לאו חזרת מקח אלא אף חזרת ממון כלומר שאומר לו תן לי אונאתי, ואם רצה לומר לו אם לא תרצה להחזיר לי אונאתי הילך מקחך עכ"ל.

ודבריו צ"ב דכיון דע"כ קנה ומחזיר אונאה איך אומר לו הילך מקחך, ואם מסכימים שניהם להחזיר המקח יעשו מה שירצו, אבל מה שייך תביעה של תן לי אונאתי או הילך מקחך, ושמעתי מרשש"ש דמבו' כאן ברמב"ן דגם אם שתות קנה יש לו תביעה על בטול המקח אם אינו מחזיר אונאתו, רק דהמאנה יכול להחזיר האונאה ולקיים המקח.

ועפי"ז נראה לבאר דברי התוס' בפשיטות (וכן צ"ל בדעת הב"י) דסובר התוס' כרמב"ן דגם אם קנה ומחזיר אונאה מ"מ לא נגמר המקח עצמו, דעד כמה שלא יחזיר לו אונאתו יש לו תביעה על בטול המקח[[10]](#footnote-11), וממילא הדר דינא כסברת כל הראשונים דכיון שיש צד בטול מקח חשיב שלא נגמר המקח, ויש לדון בטול מקח כלפי המוכר ולכן שניהם חוזרים, אא"כ אומר הלוקח שלא נתאנה כלל וממילא נגמר המקח בתחילה וכמוש"נ.

**ה)** וביאור סברת הרמב"ן נר' עפימש"נ לעיל (כמדומה דשורש הדברים מרא"מ) דמבו' בפי' החומש לרמב"ן דהמחילה בפחות משתות הוא משום שאין בנ"א מבטלים המקח בשביל פחות משתות, ונתקשינו דמה טעם זה דמ"מ יחזיר לו מדין אונאה כשתות, ולמה מוחל על זה. ולכאו' מבואר דאונאה נאמרה רק בשתות אבל בטול מקח שייך בכל אופן אלא דפחות משתות הוי מחילה על הבטול מקח אבל בשתות אין מחילה על הבטול מקח רק דחזרת אונאה מפקעת את הבטול מקח.

וממילא לפי"ז בכל שתות בעצם יש תביעת בטול מקח, אלא דאם המוכר מחזיר לו אונאתו זה מבטל את הבטול מקח, אבל אם אינו רוצה להחזיר יש כאן תביעת בטול מקח.

ועוד יתכן לבאר דברי הרמב"ן באופ"א דכל תביעת האונאה היא מכח שיש תביעת בטול מקח, והיינו שאינו חפץ במקח כפי שנקצץ, רק דמכח דין חזרת האונאה מתבטל רק חלק זה ונשאר שאר המקח, אבל עד כמה שאינו רוצה בבטול המקח בצורתו המקורית גם תביעת אונאה לא שייך ודו"ק, וממילא את"ש דברי הרמב"ן דבפחות משתות שאין מבטלים את המקח בשביל זה גם חזרת אונאה ליכא, ולמהלך זה ודאי מובן היטב דתביעתו היא או תחזיר האונאה או תחזיר המקח כולו וכמוש"נ.

**סימן ד'**

**בשיטת רבינו יונה ביותר משתות**

**א. נח' האח' אי לריו"נ חל למפרע כשמתרצה המתאנה. ב. מש' בריו"נ דלא חל הקנין עד הסוף ואפי' בשתות. ג. לבאר דאונאה תלויה בגמר הקנין. ד. מתיישב לפי"ז סברת הנתי'. ה. בלשון ריו"נ מש' שצידד את ב' הצדדים אם חל למפרע או לא. ו. הוכחה דהעיקר בריו"נ הוא דחל למפרע ועכ"פ אין צריכים דעת. ז. בתחילת דברי ריו"נ שהוא מהדורה אחרת מש' דצריך שוב דעת לקנות[[11]](#footnote-12).**

**א)** דעת רבינו יונה (ב"ב פ"ד) דביותר משתות יכול המאנה לחזור אפי' אם אין המתאנה תובע, עד שנתרצה המתאנה, ובי' הטעם משום דהמקח עומד להתבטל והוי כלא משך, אבל אם נתייקר כיון שאין הלוקח עומד לחזור אין המוכר יכול לחזור, ומוסיף שם הר"י דבשתות אין הלוקח יכול לתבוע אונאתו אחר שנתייקר, דכיון שלא נגמר המקח עד עכשיו לא חשיב שנתאנה. והו"ד ברא"ש שם עייש"ה.

ועיי' בסמ"ע כאן ריש רכ"ז שהק' למה אחר שהמתאנה נתרצה, אין יכול המאנה לחזור ומ"ש מעייל ונפיק אזוזי דיכול הקונה לחזור אפי' אם אח"כ נתרצה המוכר, ותי' דכאן כשנתרצה כאילו נתרצה מעיקרא עיי"ש שהאריך, ובנתיה"מ סק"א הבין דכונתו דע"י שמתרצה המתאנה במקח זה חל למפרע, ואם יקדש הלוקח אשה קודם שנתרצה המתאנה ואח"כ נתרצה חלו הקדושין, ועיי"ש שרוצה לחלוק על זה דלהר"י שיכול המאנה לחזור הוא משום שלא חל הקנין, ובסו"ד מסיק כסמ"ע דחל הקנין למפרע ומוכיח כן גם מהש"ך לקמן.

אמנם המחנ"א פשיט"ל דאם חל למפרע אין המאנה יכול לחזור, עיי"ש שהאריך לדון למה לא חל למפרע (ומחלק בדעת הר"י בין נתייקר דהוא שינוי לנתרצה סתם, אמנם ברבינו יונה מפורש שלא כחילוק זה) ועכ"פ סובר דאם המאנה חוזר ע"כ שחל מכאן ולהבא ואין האשה מקודשת. ובאמת דעת הסמ"ע והנתיבות צ"ע דאם חל למפרע כשמתרצה מאיזה טעם חוזר המאנה[[12]](#footnote-13).

ב) והנה הבאנו דרבינו יונה סובר דאפי' בשתות למ"ד ידו על העליונה ונתייקר אין המתאנה יכול לתבוע אונאתו דלא נגמר המקח עד אחר שנתייקר ואז אין אונאה, וז"ל שם: אלא ודאי לא חל המקח אלא משעה שמקיים אותו מי שנתאנה. ומשמע מזה דבאמת אין המקח חל עד שיתרצה המתאנה, וכדברי המחנ"א.

אמנם באמת מיירי כאן הר"י אפי' בשתות שהדין שאין המוכר חוזר בו, וק' דאם לא חל המקח למה הדין שאין המאנה חוזר[[13]](#footnote-14), ושמעתי לומר דאין המאנה חוזר משום שהמעשה נגמר אף שהקנין לא חל, אבל ק' דאפי' אחר מעשה מהני חזרה כמבו' ר"פ האומר, ודוחק לומר דחשיב כמעכשיו בדשלבל"ע דשם נשלמה הסיבה לקנין ולא חל משום שהוא דשלבל"ע, אבל כאן ע"כ חסר בדעת לקנין ואין כאן סיבה גמורה לקנין וממילא יכול לחזור ואכהמ"ל וצ"ע.

ושוב נתבוננתי דאם ננקוט כצד זה דאפי' בשתות לא חל הקנין רק שאינו חוזר משום שהוי כמעכשיו דנגמר המעשה קנין, ידוקדק מאוד לשון הר"י שמפרש דביותר משתות חוזר כי הוי 'כלא משך' דלכאו' ק' דהו"ל לבאר דביותר משתות לא חל הקנין, אבל לצד זה לשונו מדוקדק היטב, דבאמת גם בשתות לא חל הקנין, רק דכאן לא נחשב שנגמר המעשה קנין ולכן חוזר בו כמו כל לאחר ל'.

אמנם זה דוחק גדול לומר דאף שלא חל הקנין אין המאנה יכול לחזור, וגם בדברי האחרונים הנ"ל נר' שפשיטא להם שבשתות ודאי דחל למפרע (אפי' למ"ד ידו על העליונה) שהרי העמידו דבריהם דלא חל למפרע מכח שחוזר בו המאנה, אבל בשתות דאין חוזר בו ודאי דחל למפרע. וא"כ דנקטינן דעכ"פ בשתות ודאי דחל המקח מיד צ"ע כונת הר"י במש"כ דגם בשתות ונתייקר אין הלוקח יכול לתבוע אונאתו כיון 'שלא חל המקח אלא משעה שמקיים אותו מי שנתאנה'.

**ג)** והנראה דכונת הר"י אינה כפשוטו דהמקח לא חל, אלא דלא נגמר המקח עד שיתרצה המתאנה, דהנה רוב הראשונים פרשו דר' חסדא אתא לאשמועינן דאף שנתייקר קודם שנגמר המקח והיה ראוי שיחשב בטול מקח כלפי המאנה אעפי"כ אינו חוזר, וסברתם נראה דודאי אף שחל הקנין בתחילה, כיון שיש אפשרות חזרה לא נגמר המקח, וממילא דיני אונאה נאמרו כלפי גמר המקח, ואם בגמר המקח נתאנה המאנה היה ראוי שיוכל לחזור.

ובאמת הדבר צ"ב בסברא דכיון שכשמתרצה חל המקח למפרע, איך יתכן שדיני אונאה יהיו תלויים בזמן הריצוי, הרי הריצוי הוא רק כתנאי אם ירדו גשמים, כיון שהמקח חל בתחילה אם יתרצה, וממילא המחיר ודאי צריך ליקבע כפי זמן המכירה בתחילה (ודוחק לומר דבאמת כונתם שלא נקנה המקח עד אז וגם אין זה לשונם) והנראה בזה דנתחדש כאן דאף שהקנין חל למפרע אין זה תנאי צדדי של ירדו גשמים, אלא שמכח רצויו עכשיו חל למפרע דהיינו שבמקח אין מספיק רצון והסכמה מצדו כיון שנתאנה, וע"י רצונו עכשיו במקח זה חל, (וכעין מכאן ולהבא למפרע) ולכן נתחדש בר' חסדא שכיון שעכשיו הוא גמר המקח המחיר ראוי להיות כפי זמן שנגמר בו המקח ולכן הוי בטול מקח כלפי המוכר לולי הסברא 'דאי לאו דאוניתן'.

ונראה פשוט דזוהי בעצמה גם סברת הר"י דאין המתאנה יכול לתבוע אונאתו אם נתייקר, דכיון דגמר המקח הוא אחר שנתייקר, א"כ היה ראוי לקבוע את המחיר לפי גמר המקח ונתאנה המוכר, ורק מכח סברת אי לאו דאוניתן לא חשיב שנתאנה המוכר, אבל כלפי אונאת הלוקח נשארה הסברא דלא נתאנה הלוקח כיון שגמר המקח בשעת היוקר (ודעת החולק על הר"י בדין זה שהובא ברא"ש שם, נראה דאחר סברת אי לאו דאוניתן חשיב שנגמר המקח בתחילה, עד כמה שטובת המתאנה להחשיב כך).

**ד)** ועפימש"כ נראה לבאר קצת סברת מסקנת הנתיבות דגם להר"י חל למפרע ביותר משתות, דאף שמחילת המתאנה ורצויו פועלים למפרע ואפי' ביותר משתות, מ"מ כיון שאינו עומד לרצות דמסתמא ימחה, ממילא יכול המאנה לחזור בו דעל מצב שמסתמא אין מקח ודאי שיש לו גם אפשרות חזרה, והוא סברא בתקנ"ח או באומדנא שא"א לחייבו למקח בלי אפשרות חזרה כשמהצד השני אין המצב עומד לקנין, וכלשון הר"י דהוי כדבור בלא משיכה כיון שהמצב הוא שאין הקנין עומד להתקיים, ומ"מ כשיתרצה המתאנה או שכבר עומד להתרצות חל הקנין למפרע ואינו יכול לחזור דעל זמן כזה שעומד הקנין להתקיים ודאי דאין לו זכות חזרה ואכתי צ"ע בסברא זו.

והמחנ"א שסובר שלא חל למפרע נראה שאינו סובר כלל שיש חילוק בין אם עומד להתרצות ללא עומד להתרצות דהוא חילוק מחודש (דכיון שבדין הקנין דמי למקום שאינו עומד לחזור כמו יפות ורעות ושם אין יכול המאנה לחזור, לא אכפ"ל אם עומד להתקיים או לא) רק שכונת הר"י דבמקום שאין עומד להתרצות א"כ חשיב חסרון בעיקר הדעת לקנין מצד המתאנה, ולכן כאן לא אמרינן שחל ומיתלא תלי במחילתו, אלא לא חל הקנין כלל וממילא יכול המאנה לחזור.

ה) והנה יש מי להוכיח כדברי המחנ"א מלשון הר"י שם דביותר משתות כשנתרצה לוקח אין יכול המוכר לחזור וז"ל: דלאלתר שנתרצה זכתה לו חצירו. ומשמע שחל הקנין רק כשנתרצה לוקח וכדברי המחנ"א.

אמנם עיי"ש בדברי רבינו יונה שכ' (קודם לכן) לבאר דהא דאין המוכר חוזר משום שכשנתרצה לוקח בטל המק"ט כלפי לוקח וממילא אין מוכר חוזר משום אי לאו דאוניתן, 'ועוד בר מן דין איכא למימר לאלתר שנתרצה זכתה לו חצירו ברצון המוכר דמסתמא ניחא ליה בקיום המקח' ומבואר דעיקר דעתו של הר"י היא שאינו יכול לחזור בו גם בלי סברא זו שזכתה לו חצירו, ורק מוסיף עוד אפשרות שזכתה לו חצירו עכשיו.

וא"כ נראה דבדברי הר"י רימז כאן לב' הצדדים שנח' האחרונים בדעתו, האם חל המקח למפרע דהיה כאן מע"ק גמור, רק עצם מה שאינו עומד לקיום המקח הוא טעם לתת גם למאנה זכות חזרה, וממילא כשמתרצה המתאנה נגמר המקח, או שחסר כאן בעיקר המעשה קנין וצריך רצוי מצד המאנה וחצר בשעה שמתרצה המתאנה.

אמנם מלשון הר"י נר' שהעיקר כצד הראשון רק נקט האפשרות של חצר וריצוי לרווחא דמילתא, ועוד נר' דנקטה משום שהטעם הראשון הוא מכח אי לאו דאוניתן וכמפורש בדבריו שם, וא"כ יתכן שלא ניח"ל שהדין שכשלוקח נתרצה ביותר משתות אין המוכר חוזר הוי רק משום אי לאו דאוניתן דא"כ הגמ' יכלה להביא את דין זה, ולכן כ' דבדר"כ יש עוד טעם שאין המוכר חוזר משום שמתרצה המאנה והוי כחצירו, אבל ודאי דמטעם אי לאו דאוניתן אין יכול המוכר לחזור בכל אופן.

ו) ובאמת יש להק' על מש"כ שם הר"י דחל המכר משום שהוא בחצירו והמוכר מסתמא רוצה במקח, הרי דעת הרי"ף שנפק"מ לדידן בר' חסדא במכר שווה ד' בה' ונתייקר לז', ועיי"ש בר"י בסו"ד שפרשו דאפי' שמוכר חוזר אפי' בלא תביעת אונאה (ודלא כריב"ם) מ"מ כשנתייקר אינו עומד לחזור המתאנה והדר דינא שאין המאנה חוזר.

וק' דהא כאן מיד שנתייקר מסתמא עומד המאנה לחזור ולא שייך סברא זו דנתרצה המוכר[[14]](#footnote-15), ונראה מוכח מזה כמוש"כ דהר"י כ' כן לרווחא בעלמא או מטעם אחר, אבל ודאי דא"צ חצר ודעת מאנה.

ונראה דגם למחנ"א כונת הר"י דמדינא אף שיכול המוכר לחזור בו כיון שלא חל, מ"מ יש כאן מע"ק ודעת גמורים מצד המוכר, וממילא כשנתרצה המתאנה חל המקח מיד וא"צ כאן דעת מאנה, דהא מכח אי לאו דאוניתן הוא אינו יכול לחזור (רק דכל שלא חל הקנין יכול לחזור) ומה שהוסיף הר"י שהוא בחצר ויש רצון למאנה הוא לרווחא בעלמא וכמוש"נ, וקצת פלא על מי שהוכיח מכאן כמחנ"א, שהרי ע"כ אין צד זה של הר"י עיקר וכמוש"נ.

ז) והנה אף שהמאנה יכול לחזור ביותר משתות עד שיתרצה המתאנה, מ"מ כשנתייקר אין המאנה חוזר, ובטעם הדבר כ' הר"י דכל מה שחוזר המאנה הוא משום שאין עומד הקנין להתקיים וכשנתייקר עומד להתקיים, אמנם הר"י בתחי"ד (ועיי"ש במגיה שהוא מהדו' אחרת) כ' בנוס"א וכ"ה בריטב"א בסוגיין בשם הר"י דכשנתייקרו אמרינן דמסתמא נתרצה כבר לוקח, ורק אם ימחה הלוקח אח"כ יגלה דעתו שלא נתרצה, אבל בלו"ז נקטינן שנתרצה ולכן הדין שאין המוכר חוזר.

ונר' דלמש"כ בדעת הר"י דחל למפרע, רק דעל זמן שאין המקח עומד להתקיים יש גם למוכר אפשרות לחזור, ודאי סגי בנוסח של הר"י שבפנינו שכיון שנתייקר כבר אין עומד המקח לחזור ולכן אין למאנה זכות חזרה, אבל לצד השני דכיון שאין עומד להתרצות חסר בעצם הדעת לקנין של המתאנה ולכן לא חל המקח, לכאו' לא מהני מה שעכשיו עומד המקח להתקיים דמ"מ הא חסר בדעת למקח, וע"כ צריך לחדש שחשיב שמסתמא נתרצה עכשיו הלוקח וחל המקח, ולפי"ז יש מקור לב' המהלכים בדעת הר"י מב' הנוסחאות בענין זה שיש לנו מהר"י וכמוש"נ.

ועיי' בסמ"ע שהביא הטעם הראשון שכשנתייקר עומד להתקיים, ולפימש"נ הוא מתאים למ"ש הנתיבות בדעתו דהמקח חל למפרע, אמנם עיי"ש בלשון הנתיבות בחדושים וצ"ע.

**סימן ה'**

**בסוגיא דמפרש**

**א. דעת רוב ראשונים דגם במפרש תלוי במעמשכב"ת. ב. מח' הקצות והנתי' במקח שאין הדעת טועה. ג. לפימש"נ בי' הדין דעד שיראה לקרובו. ד. בעד שיראה לקרובו בבטו"מ. ה. לחדש דכל הנדון במפרש הוא לא על בטו"מ רק על תביעת אונאה.**

א) מבו' בברייתא דמוכר שאמר חפץ זה שאני מוכר לך במאתיים יודע אני שאינו שווה אלא מנה ע"מ שאין לך עלי אונאה, אין לו עליו אונאה. והנה מסברא היה נר' דבאופן זה שיודע המתאנה שמשלם מאתיים על שווה מנה ונתרצה בזה ל"ש כלל אונאה, וכ"נ בגמ' ריש א"נ דאונאה 'לא ידע דמחיל'[[15]](#footnote-16), וכ"נ בגמ' ב"ב צה. 'התם מעיקרא שוה בשווה אמר ליה' ומשמע ששורש חיובי אונאה משום שעשה ע"ד שווה בשווה, ולפי"ז הברייתא הולכת גם לר"מ דמתנה עמשכ"ב תנאו בטל אפי' בדבר שבממון, דבמפרש לא הוי הונאה כלל וכמוש"נ, וכ"כ בריטב"א ישנים ובפסקי רי"ד.

אמנם בדברי רש"י תוס' רמב"ן רשב"א ר"ן ושא"ר מבו' דדין הברייתא הוא רק לר"י אבל לר"מ אפי' באופן זה שייך אונאה, וצריך לבאר סברתם כיון שנתרצה במקח זה למה חשיב אונאה[[16]](#footnote-17).

והנראה מבואר בדבריהם דדיני אונאה באמת אינם נובעים מהטעות של המתאנה, אלא דכל שנוטל דמים יותר משוויו הוי אונאה, דהוי מקח שאינו ראוי והתורה החשיבתו כגזל ושייך בו דיני אונאה, ואכתי צ"ע מריש א"נ הנ"ל ומהגמ' ב"ב.

ב) והנה בדין מקח שאין הדעת טועה נח' הקצות והנתיבות דלקצות הוי מדין מתנה ע"מ שאין לך עלי אונאה במפרש[[17]](#footnote-18), ולנתיבות א"צ שם לדין התנאה, וסובר דלא שייך לדון משום התנאה כשלא התנה בפירוש, ונר' בדבריו דרק בהתנה גרע ובעינן לדיני מעמשכ"ב אבל בשלא התנה מהני, וצ"ב דהא גם בהתנה מ"מ נתרצה למקח זה, וע"כ דשייך דין אונאה גם במתרצה וכמוש"נ דמ"מ הוי מקח שאינו ראוי, וא"כ למה בלא התנה אין בו אונאה.

ואולי כונתו שודאי דין אונאה אינו רק מחמת הטעות, אלא דבלא התנה אינו נותן לו את השאר בתור דמי מקח אלא כמתנה[[18]](#footnote-19) ולכן לא שייך אונאה וכלשון הגמ' ב"ב עח. עיי"ש, משא"כ בהתנה שמכוין בתור דמי החפץ ודאי הוי אונאה אפי' שיודע את המחיר ואכתי צ"ע בדעת הנתיבה"מ.

ג) והנה בעיקר דין חזרת אונאה דהדין שאם עבר בכדי שיראה לתגר הוי מחילה, דנו הפוסקים באופן שעדיין לא שילם לו אם גם בכה"ג אמרינן שמחל לו, אמנם מבואר בדבריהם שודאי שייך לדון בו מחילה אלא שדנו משום שהוא מחזק או משום מיגו (עיי"ש בש"ך סק"ד בשם הג"א ובש"פ) אמנם במשכנ"י דן לפוטרו מטעם חדש דלא מהני כלל מחילה על זה שהרי לא נתחייב לו יותר משוויו, וצריך טעם בדברי הפוסקים שסברו שמהני מחילה אפי' שלא שילם, הא לא בא הממון ליד מוכר וצ"ע.

והנראה בפשיטות שהבינו שהמחילה אינה על הממון אלא על עיקר המקח, שכיון שהוא מרוצה במקח ממילא אין פה אונאה כלל, ובאמת הרי בבט"מ ע"כ צ"ל שאין זו מחילה על הממון דא"כ צריך מע"ק חדש, וע"כ שהמחילה היא רצוי למקח וממילא חל המקח הראשון, וכלשון הסמ"ע סוף סק"ח דכשנתרצה אח"כ הו"ל כאילו נתרצה מעיקרא, וממילא י"ל דגם באונאת שתות גדר המחילה הוא שמתרצה במקח עצמו וממילא ליכא דין חזרת אונאה.

אמנם לפימש"נ בסוגיין דשייך אונאה אפי' כשמתרצה במקח דמ"מ הוי מקח שלא כדין, א"כ ק' מאוד מה אכפ"ל שמתרצה המקח הרי גם אם לכתחילה הוא מתרצה יש בו דין אונאה ומאי מהני שנתרצה עכשיו, ואיך כ' הסמ"ע דהו"ל כשאילו נתרצה מעיקרא, הרי באמת לא מהני כלל שיתרצה מעיקרא וצ"ע.

ד) ולכאו' מוכח דהמחילה בכדי שיראה הוי מחילה על הממון (ולא שמתרצה במקח) דהיינו מחילה על חזרת האונאה, ומש"כ הפוסקים דשייך מחילה קודם ששילם, צ"ל שהוא עד"ר מש"נ בחרח"ה דמקח עם אונאת שתות חל כדינו ודין חזרת אונאה הוא חיצוני, ונמצא דגם קודם ששילם חייב המתאנה את דמי המקח כפי פסיקתם, רק דחל על המאנה דין חזרת אונאה ולכן מהני מחילת המתאנה גם קודם ששילם דמוחל על דין חזרת האונאה.

אמנם אכתי ק' איך מהני מחילה בבט"מ דאם דין התורה קבעה שמקח כזה בטל כיון שהוא מקח שלא כדין איך יועיל ע"ז מחילה וריצוי, הרי גם אם מתרצה בתחילה שייכי דין אונאה, דהא סוגיין מיירי במנה ומאתיים שהוא בט"מ, וא"כ צ"ע מה מוסיף שהוא מתרצה אח"כ.

ובאמת בעיקר הדין ק' דבשלמא חזרת אונאה שייך שהתורה תחשיבו כגזל אף שנתרצה, אבל מה הטעם שיבטל המקח הרי אין כאן טעות כלל.

ומחומר הקו' י"ל דאה"נ דין בט"מ אינו מדין טעות כלל, אלא הוא זכות שהתורה נתנה לו לחזור מהמקח, ואם התורה היתה מבטלת לגמרי את המקח לא היה מועיל אם יתרצה אח"כ, אבל התורה (או חכמים) קבעה שלא בטל המקח בע"כ של מתאנה אלא רק שיש לו זכות חזרה, וכשמתרצה אח"כ הוא מחילה על זכות החזרה, ובזה ג"כ מתיישב איך מהני מחילה קודם שבאו מעות ליד מוכר דמוחל על זכות בטול המקח (ויתכן שגם בשתות הגדר הוא שנתנו לו זכות תביעת אונאה ומוחל עליה).

ה) אמנם בלשון הסמ"ע הנ"ל משמע שהוא מתרצה במקח והוי כאילו נתרצה מעיקרא, ומבו' שמהני מכח ריצוי על המקח וכאילו נתרצה מעיקרא, וגם בפשוטו גדר בט"מ הוא מכח מקח טעות, וכ"ה בתוס' נ: בתי' א' דהוי כיין וחומץ (ומוכח שהוי טעות דנתכוין למקח בשוויו ועשה מקח רחוק) וכ"ה להדיא ברשב"ם ב"ב עח. ד"ה בכדי עיי"ש.

והנה נח' הראשונים אם שייך תביעת אונאה ביותר משתות דבר"י מבו' של"ש כלל תביעת אונאה אלא בשתות, ובריב"ם נראה ששייך תביעת אונאה אלא שיש גם דין בטול מקח.

ונראה לחדש (לצד דשייך תביעת אונאה ביותר משתות) דאה"נ כל הנדון בסוגיין שיהיה דין אונאה במפרש, הוא רק שיוכל לתבוע האונאה ואפי' ביותר משתות, אבל בט"מ ל"ש כלל במפרש וכמוש"נ[[19]](#footnote-20), דאף שאונאה לא נובעת מהטעות שלו וכמוש"נ מ"מ בטול מקח ודאי נובע רק מהטעות[[20]](#footnote-21).

ולפי"ז את"ש דברי הסמ"ע דמתרצה במקח וכאילו נתרצה מעיקרא שזהו טעם לקיים המקח, ומ"מ מלבד זה יש דין מחילה על האונאה, דכלפי תביעת האונאה לא מהני כלל מה שמתרצה דלא עדיף מריצוי מעיקרא וכמוש"נ[[21]](#footnote-22).

ובאמת בדעת הסמ"ע בלא"ה נר' דביותר משתות שייך תביעת אונאה ודלא כהר"י[[22]](#footnote-23), עיי"ש בסמ"ע בס"ק ס"ד כלפי שכירות, דנ' דשייך חזרת אונאה אפי' ביותר משתות משום דל"ש בט"מ[[23]](#footnote-24).

ובדעת רבינו יונה דל"ש חזרת אונאה ביותר משתות אפשר שסבר כריטב"א ישנים ופסקי רי"ד דאה"נ ל"ש במפרש אונאה כלל, א"נ כצד הראשון שכ' שיותר משתות אינו מדין טעות כלל, אמנם עיי"ש בלשונו בסוגיא דף פג שכ' דהוי 'מקח טעות' וצ"ע.

**סימן ו'**

**בגדר איסור אונאה**

**א. האם יש איסור אונאה במפרש. ב. נח' הרא' אם יש איסור בשוגג, ובפחות משתות נר' דלכ"ע אין איסור. ג. לחדש דיש לדון איסור מצד המעשה אונאה ומצד המקח ובשוגג אין אונאה במעשה. ד. יתכן דגם ביודע הלוקח שייך לדון רק אונאה במקח וזוהי כונת הברכ"ש. ה. לפי"ז מיושב דמח' הרא' במה נח' רב ושמואל ואיך לפסוק במח' תלויה זו בזו.**

א) והנה במח' רב ושמואל פסק ר"ח כרב משום דהוי איסורא אי שרי למכור בתנאי ,ומק' התוס' ד"ה במה תימה דהא לא פליגי אם מותר לעשות כן. ובשאג"א ובברכ"ש כ' שסובר התוס' שאפי' אם תנאי מהני שלא יהיו דיני אונאה, אסור לעשות כן (וכן משמע ק' בתד"ה על שכ' בשם רבינו שמואל דע"מ שאין בו משמע שלא יחול איסור דלא תונו וע"כ הוא חל).

אמנם לפי"ז הגם דקיי"ל דבמפרש מהני תנאי מ"מ אסור לעשות כן, והנה בדין בעל הבית המוכר כליו דמבו' בגמ' נא. דל"ש בו אונאה, כ' רש"י שם דהוא מדין מפרש ומתנה ע"מ שאין לך על אונאה וכ"ה בריטב"א ותורא"ש.

וא"כ לפימש"כ הראשונים דגם דין בעה"ב המוכר כליו הוא מדין תנאי במפרש, גם בזה יהיה איסור לעשות כן[[24]](#footnote-25), והוא דוחק (שוב הראוני דכ' הראב"ד דיש בו איסור ומ"מ מסתימת הראשונים לא משמע כן) ועיי' בברכ"ש שג"כ נוקט בפשיטות דבמפרש לדידן אין איסור וכ' שם ב' טעמים בזה עיי"ש שדבריו צ"ב.

ב) והנה נח' הראשונים בכל אונאה אם עובר בשוגג, דבטור מבו' דגם אם המאנה שוגג עובר בשגגת לאו, אבל בחינוך וברמב"ן עה"ת נר' שעובר רק במזיד, וצריך לבאר סברת הראשונים למה לא יעבור בשוגג, ובאמת גם בדברי הטור נר' דבדין פחות משתות לצד ברא"ש דגם בזה עובר, מ"מ עובר רק כשידע המאנה ולא המתאנה עיי"ש, וצריך לבאר מ"ש בפחות משתות דמודה דאין עובר אלא במזיד.

והנה האיסור בל תונו הוא גם בקרקעות וע"כ דאין האיסור נובע ממה שהמקח הוא שלא כדין, דודאי קרקעות לא חשיב המקח שלא כדין דאם היה שלא כדין היה חזרת אונאה ובט"מ, וכלפי דיני המקח אמרינן דאין דמים לקרקעות, רק דאעפי"כ סו"ס עשה רמאות במקח דלא גילה ללוקח את שוויו ומכר ביוקר, ויש כאן אונאה במעשה המקח אעפ"י שהמקח עצמו חשיב בלא רמאות, (ועיי' בחדו' ר' ראובן דיש בקרקעות בל תונו בגברא ולא בחפצא ולזה כונתו).

ג) ונראה דכשאנו דנים להחשיבו כמעשה רמאות ודאי מסתבר דכל מה שחשיב אונאה הוא כשיודע המוכר ומרמה, וממילא סוברים הראשונים דכל האיסור בל תונו הוא כשמרמה במקח דהיינו במזיד, אבל בשוגג ל"ש איסור זה אף דבמקח חלים דיני אונאה.

ודעת הטור נראה דשייך איסור בל תונו במה שעשה מקח שלא כדין, ולכן גם בשוגג עובר באיסור זה, ומ"מ מודה הטור בפחות משתות שאין בו דיני אונאה דשם האיסור הוא רק במזיד שיש במעשה מקח אונאה [[25]](#footnote-26), ולפי"ז גם בקרקעות הדין כן דאין איסור בשוגג גם לטור וכמוש"נ.

ד) ועפי"ז נר' לחדש דגם במפרש כיון שיודע הלוקח שיש בו אונאה, אין כאן מצד המעשה מקח אונאה, וכלשון הטור (כלפי פחות משתות) דרק בידע מוכר ולא לוקח הוי מעשה אונאה, רק שעדיין יש כאן צד איסור אם המקח שלא דין דחשיב הונאה כשעושה כזה מקח, אבל כיון שמהני התנאי ואין במקח דין אונאה גם איסור ליכא.

ומיושב היטב דמש"כ התוס' דיש איסור אפי' אם מהני התנאי הוא בסתם דהלוקח לא יודע ויש איסור מצד המעשה, אבל במפרש אין איסור מצד המעשה[[26]](#footnote-27).

והנה ז"ל הברכ"ש סוף סי' מג: ה"נ באונאה יש איסור על מעשה האונאה ועל חלות האונאה, ומשו"ה אפי' אם מהני התנאי וליכא חלות אונאה מ"מ הא מאנה הוא ומעשה אונאה וגזילה איכא, אבל במפרש שהוא יודע מהאונאה אין כאן מעשה גזילה רק חלות אונאה, ומכיון דמהני תנאי אין כאן לא טענת גזל ולא חלות גזל עכ"ד. ולא ביאר לן למה במפרש שייך לדון רק מצד חלות האונאה, ונראה דכונתו למה שביארנו דמעשה אונאה הוא רק כשיודע מוכר ולא לוקח, ולכן ל"ש במפרש לאסור אלא מצד חלות האונאה וכמוש"נ.

ו) והנה נח' הראשונים אם לפסוק כרב באיסורי או דנחשב ממון ונפסוק כשמואל, ועוד נח' אם מחלוקת רב ושמואל, בסתם או במפרש, אמנם כמעט כל הראשונים פסקו דבסתם אסור ובמפרש שרי, דאלו שסברו שמחלוקתם בסתם פסקו כרב באיסורי, והרמב"ן רשב"א וריטב"א ר"ן פסקו דנח' במפרש והלכה כשמואל בדיני[[27]](#footnote-28), ומ"מ לא מצינו אף ראשון שיפסוק כרב באיסורי במפרש וצ"ע[[28]](#footnote-29).

ועפימש"נ מיושב היטב דכל הצד לפסוק כרב באיסורי הוא בסתם דיש כאן איסור מצד המעשה שהתנאי בא לעקור, אבל במפרש דאין המעשה חשוב אונאה לא מיבעיא לראשונים דליכא איסור בשוגג די"ל דגם במפרש אין איסור בכלל, אלא אפי' נימא דיש איסור הוא מצד דהמקח הוא שלא כדין והוא תלוי בדיני המקח וממילא חשיב דיני והלכה כשמואל, ואת"ש שאם מחלוקתם במפרש ודאי דהלכה כשמואל.

ובאמת י"ל כן מטעם אחר דאין איסור במפרש, דהא הק' לעיל דבא"נ מבואר דהאיסור משום דלא ידע ומחיל, ואולי י"ל דאה"נ האיסור הוא רק בלא ידע, ובמפרש ליכא איסורא והנדון רק לגבי הממון, ולפי"ז ג"כ יתיישב משמעות הראשונים דתלויים המח' זב"ז.

**סימן ז'**

**אונאה במטבעות**

**א. בתי' התו' דמטבע עומד להוצאה נר' דשיעור אונאה במטבעות הוא אם מקבלים אותם ולא שייך לשיעורי אונאה הרגילים. וכ"נ ברא"ש ב. לכאו' מתאים רק לאביי ולא לרבא וכן מש' ק' ברמ"א. ג. ב' נפק"מ לדינא אם שיעור שתות במטבעות שייך לשיעור אונאה. ד. שני משמעויות בתורא"ש וברא"ש דשיעור שתות שייך לאונאה. ה. ביאור מחודש בתי' התו' דמטבע עומד להוצאה. ו. יתכן דאפי' דדמי לאונאה מ"מ פחות משתות לא הוי אונאה כלל. ז. הוכחה דגם פחות משתות הוי אונאה. ח. יישוב דעת הרא"ש לפי המבו' בסי' הקודם.**

**א)** נח' התנאים במשנה כמה תפחת הסלע ויהיה בה כדי אונאה, ובגמ' נב. נח' אביי ורבא אם דין מטבע שווה לשיעור אונאה בכל מקום, ומתני' דף מט: דאונאה בשתות היא לר"ש, או דכולהו תנאי מודו דשיעור אונאה בטלית בשתות, ונח' בסלע משום דלא סגי ליה, כמה שיעורו.

והתוס' ד"ה איסר מק' דכיון שפחתה הוא בכלל כל דבר שבמשקל שמבו' לק' נו: דאפי' פחות מכדי אונאה חוזר, ומת' התוס' דהכא בתורת מטבע נתנו ולא בתורת משקל, ותירוצם אינו מובן דמ"מ כיון שהמטבע שווה פחות מחמת החסרון במשקל הוי בכלל כל דבר שבמשקל או בכלל מומין, דהרי נתאנה מחמת החסרון במשקל וצ"ע.

והיה מקום לבאר דכונת התוס' דודאי אם אין יוצא הסלע בכך ודאי הוי בכלל דבר שבמשקל או מומין, אלא דכל השיעורים דמתני' הם שנח' התנאים עד כמה יפחת ועדיין נחשב שיוצא בכך, וזו כונת התוס' דכיון שהוא פחות מכשיעור ויוצא כיפה לא אכפ"ל שכלפי משקל הוי פחות, דעיקרו להוצאה ולא למשקל, וכלפי זה לא הפסיד.

וסמך גדול להבנה זו דפחות מהשיעור במטבעות שעד כדי אונאה הוא יוצא כיפה דהיינו בכ"ד ואין כאן אונאה כלל, מדברי הרא"ש שכ' דגם אם כל פחות משתות אסור לכתחילה, מ"מ במטבעות ודאי שרי וז"ל: שגם אחר יקבלנה מידו ביפה ואין בו הפסד כלל.

**ב)** אמנם ק' דא"כ איך דימה רבא שיעור אונאה במטבעות לשאר אונאה, הרי לדברינו אין זה שיעור עד כמה מוחלים על ההפסד, אלא עד כמה מקבלים מטבע, וממילא אין כאן אונאה כלל.

והיה אפשר לומר דאה"נ הרא"ש שכ' דמטבעות שאני דבפחות מהשיעור אין הפסד כלל, הוא לשיטתו שפסק כאביי דמח' התנאים במטבעות אינה שייכת לשיעור אונאה בעלמא, וכטעמו 'משום דלא סגי ליה' דהיינו שבמטבעות הנדון אם מקבלים אותו בכ"ד או לא ואין זה שייך לשאר אונאה.

ואם אין ראיה לדבר זכר לדבר בדברי הרמ"א שהביא: וי"א דבמטבעות השיעור א' מיב' וכו' ופחות משיעור זה שרי לכתחילה. ומשמע ק' בדבריו דהכל הוא בכלל דברי הי"א דהיינו הרא"ש, ושייכי הדברים להדדי וכמוש"נ, דמטבעות שאני מאונאה ולכן הוי א' מיב' ולכן שרי בפחות מהשיעור.

אמנם בתי' התוס' דלא שייך כאן חסרון של משקל, א"א לומר כן דודאי כונת התוס' לתרץ בין לאביי ובין לרבא, והדק"ל איך דימה רבא שיעור אונאה לשיעור במטבעות שהוא נדון בכמה יפחת ויקבלוהו ביפה, וצריך לדחוק דבאותו שיעור שאדם מוחל באונאה באותו שיעור הוא מקבל הסלע ביפה ואכתי צ"ע.

**ג)** ולפימש"נ אונאת מטבע לא דמיא כלל לאונאה בעלמא, דבפחות מהשיעור אין כאן כלל אונאה דשווה המטבע כ"ד, ובפחת כשיעור אונאה הוי כחסרון במשקל, ונראה לפי"ז דיש נפק"מ גדולה בחילוק בין מטבע לשאר אונאה כשקונה טלית במטבע חסר וכמו שיבואר.

דהנה במחליף פרה בחמור ושם דמיהם, דעת חלק מהראשונים דיש אונאה, ויש לדון כששם את הפרה והחמור בכד והחליפם, ואח"כ נתברר שהפרה שווה כז' והחמור שווה כא' דהיינו שכלפי כל א' מהם האונאה היא פמ"ש, אבל בכלל מה שהחליף את הפרה בחמור הוי אונאה יותר משתות, ובפשוטו נר' שדנים את כלל המקח והוי בט"מ, וכן להיפך כששם אותם בכד' והפרה שווה כ והחמור כב אין אומרים שיש אונאה בפרה אלא דנים את כלל המקח והוי פחות משתות ומחילה.

ומעתה יש לדון כעי"ז במטבעות אם מכר טלית שבקש עליה כד' מעות דהיינו סלע ונתן לו סלע פחות ושווה כא, ובאמת הטלית שווה כז, דלפי מה שנתב' דסלע שנפחת פחות מכדי אונאה חשיב שווה כד ממילא אין כאן אונאה דמכר שווה כז בכד, אבל אם נדמה מטבע לשאר אונאה יש כאן אונאה דהחליף דבר ששווה כז' במטבע כא' וכמוש"נ.

וכן יש לדון להיפך כשהטלית שווה באמת רק כב והסלע שווה כ' יהיה חייב להוסיף לו, דאף שכלפי הטלית הוי פחות משתות מ"מ כיון שהסלע עצמו פחת שתות ואינו יוצא בכד ממילא הוי כחסר במשקל, וכמו שאם יחסר במנין צריך להוסיף לו ה"ה הכא, אבל אם נשווה מטבעות לשאר אונאה הוי בכה"ג מחילה וכמוש"נ. וכעי"ז נפק"מ בשילם לו כמה מטבעות וא' מהם חסר בכדי אונאה דאם הוי כחסרון במשקל צריך להוסיף לו, ואם הוי אונאה דנים את כלל המקח והוי אונאה פחמ"ש[[29]](#footnote-30).

**ד)** אמנם עיי' בתורא"ש (שמת' על קו' התוס' דבסוגיין הוי שתות מעות) דמיירי שמשלם הסלע על חוב וז"ל: איירי כשחייב לחבירו סלע או דינר וכו' ואפילו נתן לו מחמת טלית או חפץ אחר שקנה ממנו אין לנו לשער אלא בדינר זה או בסלע זה שנתן לו, שהרי התנה לתת לו סלע סתם ודינר סתם ונתן לו את זה בתורת יפה, ונפק"מ אם היה בטלית אונאה פחות משתות ואם תחשוב אונאת הפרעון נגד הטלית נמצא מחילה, קמ"ל שאין אנו משערים אלא כנגד הסלע שהוא חייב לו והוי אונאה עכ"ל.

ונראה בדברי הרא"ש דמיירי בציור שדברנו שמכר לו טלית שווה כב' בכד' ונתן לו סלע שנפחת לכ' שכנגד הטלית הוי מחילה ובכ"ז הוי אונאה ומחזיר. אמנם משמע מאוד בתורא"ש שהוא דוקא משום שכבר נתחייב לו מכח המקח סלע של כד ועכשיו דנים על פריעת החוב בסלע זה. וא"כ מבואר דאם מחליף הטלית בסלע בציור זה הוי מחילה, ומוכח דלא כמוש"כ שאם חסר הסלע בכדי אונאה הוי כחסרון במשקל, אלא הוי רק כאונאה, ולכן אם אין כאן אונאה על הטלית הוי מחילה.

ועוד יש להוכיח כן שפחת שתות הוא מדין אונאה, מהא דמבו' ברא"ש וטור דפחת בכדי אונאה מחזיר אונאה[[30]](#footnote-31), וביותר מכדי אונאה בט"מ, ואם נימא דבפחת משיעור אונאה הוי חסרון במדה ומשקל ל"ש כלל חילוק זה אלא בכל אופן דינם שווה כחסרון במשקל, ומוכח ודאי דחסרון במטבע הוא מדיני אונאה. ויש עוד כמה הוכחות לזה ואיני מאריך.

**ה)** ואם ננקוט כן שהוא שייך לשאר דיני אונאה נראה לחדש בכונת תי' התוס' הנ"ל (דכיון שעומד להוצאה לא הוי חסרון במשקל) דאף שחסרון השוויות נובע מחסרון המשקל לא אכפ"ל, דכשאחד קונה חמור עם מום שמוריד משוויו הטעם שמבטל המקח משום המום עצמו שמפריע לשמוש וכן כל חסרון במשקל, אבל באופן שאין מפריע כלל לשמוש אף שיש כאן שינוי בחפץ שמוריד את המחיר נתחדש כאן בתוס' דל"ש לדון בזה משום בט"מ רק מפר' אונאה, וביתר ביאור דשווי אינו דבר מובהק כ"כ בעיקר החפץ וכל הדין חזרה הוא מפר' אונאה, ואף דהחסרון בשווי הוא מחמת שינוי בחפץ לא אכפ"ל, דבכל שינוי בחפץ כמומין או חסרון במשקל חוזר מכח שהוי חפץ אחר דאינו משמש כיפה, אבל כשכל החילוק הוא כלפי השווי הוא רק מפר' אונאה, ואכתי צ"ע בסברא זו.

**ו)** אמנם נר' דאף שהוכחנו שגם בחסר שתות הוא מדין אונאה הכללי (ואינו בדין טעה במדה ומשקל) מ"מ עדיין י"ל דפחות משיעור אונאה אינו כפחות משתות אלא הוא חשוב כשווה כד ממש, וזהו ביאור דברי הרא"ש דשרי לכתחילה, והטעם כמוש"נ דכיון שמקבלים אותו ביפה חשיב שווה כד' (או עכ"פ שיש לו גם שער של כד').

והנה לעיל הוק' לן דאם פחות משיעור אונאה במטבע הוא משום דחשיב שווה ביפה דיש שמקבלים אותו כך, א"כ איך מדמה רבא את השיעור במטבעות לשאר אונאה, אמנם לצד זה דדין אונאה במטבעות הוא מדין אונאה הכללי, שמעתי ליישב (רא"ר) דבאמת תחילת הדין הוא כשאר אונאה דחסרון גדול אין מוחלים וחסרון קטן מוחלים, רק שאחר שהדין שחסרון קטן אין בו תביעת אונאה ממילא דרך בנ"א שלא להקפיד בו כלל ולקבלו ביפה, והדר דינא דפחות מהשיעור הוי כשווה כד ושרי לכתחילה ודו"ק.

ולפי מה שאנו נוקטים נר' לחלק בין הנדונים שנסתפקנו לעיל, דבאופן שקנה טלית שווה כב' בסלע כ' הוי פחות משתות ומחילה וכמו מחליף פרה בחמור, דכיון שגם בסלע כ' כל הנדון הוא מדיני אונאה ולא מדין טעות במשקל ממילא אנו דנים על המקח והוי פחות משיעור אונאה, אמנם באופן שקנה טלית שווה כז' בסלע שווה כא' נר' דהוי מחילה (ולא כמחליף פרה כז' בחמור כא') דכיון שמטבע שחסר פחות מהשיעור שווה כד' כיון שמקבלים אותו כך ממילא קבל כד' על טלית כז' והוי מחילה.

**ז)** אמנם נראה להוכיח דאונאת מטבע שווה לשאר אונאה וגם כשפחת פחות מכשיעור יש כאן אונאה ודלא כמוש"כ ששווה כד', דהנה התוס' מק' למה פחת הסלע עד כ' הוי פחות משתות, הא הסלע הוי המקח וממילא גם בפחת לעשרים וחצי כלפי הסלע הוי יותר משתות ואפי' לשמואל דשתות מעות הא כ"ש שתות מקח וכמבו' בסוגיא שם, ומתרץ התוס' דמיירי מתניתין דמשלם את הסלע על טלית וא"כ אדרבא שתות מקח זוהי הטלית שהיא כד', ומבואר בדברי התוס' לדינא דנותן סלע כ' וחצי בעד כד' מעות הוי אונאה דכלפי הסלע שהוא המקח לא הוי פחות משתות.

והנה אם ננקוט דסלע שנפחת פחות משתות כיון שמתקבל בכד' חשיב שהוא שווה כד, ואין בו אונאה כלל, א"כ גם כשנותן סלע כזה בעד מעות שחשיב הסלע המקח, מ"מ הא עיקר תשמישו הוא לשלם בעד דברים ובאופן זה חשיב שווה כד', וא"כ גם כשהסלע הוא המקח דהוי יותר משתות הא אין כאן כלל אונאה דשווה כד'. וע"כ דגם בנפחת פחות מכשיעור אינו שווה כד ויש בו אונאה רק שהוא פחות משתות, וממילא כשהסלע הוא המקח חשיב שתות.

והנה כדברי תוס' הנ"ל דמתניתין מיירי רק כשמשלם על טלית בסלע ולא כשמוכרו בעד מעות, כ' גם הריטב"א ותורא"ש, ומוכח גם בדבריהם דפחת פחות מהשיעור חשיב אונאה, אמנם ק' דהרא"ש הרי חילק דבשאר אונאה אסור פחות משתות ובמטבעות שרי דמקבלים אותו בכד, ומשמע שפחות מהשיעור במטבע לא הוי אונאה כלל, ולכאו' דברי התורא"ש הנ"ל סותרים לדברי הרא"ש וצ"ע.

**ח)** והנה בסי' ו' נתב' דאונאה בפחות משתות אינה אונאה בעצם המקח אלא רק מצד המעשה, ובזה בי' מה שנר' בדברי הטור דאונאת שתות עובר על האיסור גם בשוגג ובפחות משתות רק אם יודע שהוא אונאה עיי"ש.

ולפי"ז אולי יש לחדש דודאי גם פחת פחות מהשיעור אינו שווה כד גם לרא"ש, רק דכשאנו דנים על דין אונאת פחות משתות סגי בזה שיהיו שיקבלוהו בכד, להתיר ולהוציאו בכד' שהרי לא יפסיד, אבל במקום שמוכר את הסלע בעד מעות ויש כאן שתות מקח הוי אונאה בעצם המקח ולזה לא מהני הסברא שיש שיקבלוהו בכד דמ"מ כיון ששווה רק כ' ומחצה יש כאן אונאה במקח ודו"ק, ומתיישבים דברי הרא"ש עם דברי התורא"ש.

והבוחר יבחר אם להשוות דברי הרא"ש עם התורא"ש וכמוש"כ, או דלרא"ש באמת פחת פחות מהשיעור שווה כד וצ"ע.

**סימן ח'**

**הערות בענין אונאה בשכירות ופועל**

**א. בענין אונאה בשכירות ב. בדברי הרמב"ם בענין אונאה בפועל וקבלן. ג. בחידוש הנתיבות סי' שלב דמכח האונאה לא חשיבה תפיסה ברשות.**

**א. בענין אונאה בשכירות**

מסקנת הגמ' נו: דיש אונאה בשכירות דהאי נמי ממכר ליומיה היא. ובתוס' מק' דבע"ז מוכח דקיי"ל דשכירות לא קני, ומת' התוס' דבאונאה יש ריבוי שמרבה שכירות, ועיי' בתורא"ש שכ' כן, וכ' עוד תי' דבע"ז דנים כלפי החפץ אם הוא קנוי לשוכר ואמרינן דהוא של משכיר, אבל כאן אנו דנים על מהות הקנין שכירות ובודאי דחשיב ממכר, ועיי' בראשונים שהביאו תירוץ זה.

והנה כ' הרשב"א רמב"ן ועו"ר דבפועל אין אונאה דלאו ממכר הוא, ונר' דזה תלוי בב' התירוצים הנ"ל, דאם שכירות נתרבתה אע"פ שאינה קנין א"כ נר' דגם פועל נתרבה דמ"ש, והראשונים אזלי לשיטתם כתי' הב' של התורא"ש דשכירות יש בה אונאה משום שהיא קנין דהיינו שהחפץ קנוי לו כלפי שמושי השכירות, ובזה חלקו בין פועל לשכירות (ובהמשך יתב' דעת הרמב"ם בפועל).

ועיי' במרדכי שהביא שנח' אם אפי' בשכירות קרקע שייך אונאה או רק במטלטלין, אבל הראשונים פשיטא להו דבשכירות קרקע אין אונאה, וגם זה תלוי בנדון הנ"ל דאם שכירות היא ממכר כפשוטו א"כ ודאי דשכירות קרקע אין בה אונאה דעד כמה שנחשב השכירות כמכירה היא מכירת קרקע, אבל המרדכי אזיל לשיטת התוס' דיש ריבוי לשכירות אבל אין זה מכירה, וממילא י"ל דשכירות הוי כשעבוד לתת תשמיש בקרקע ואין זה בכלל קרקעות[[31]](#footnote-32), (ועיי' מה שהארכנו בעניני שכירות סי' במרדכי פחז"ה ששכירות זה רק שעבוד, והדברים מתאימים לכאו' לשיטה זו דיש אונאה בשכירות קרקע ודו"ק).

**ב. בדברי הרמב"ם בענין אונאה בפועל וקבלן**

והנה דעת הרמב"ם דפועל אין לו אונאה מפני שהוא כעבד, ונראה דאף שסובר כראשונים דאין לפועל אונאה סברתו הפוכה מהראשונים, דהם סוברים דעל פועל לא נאמר שכירות כמכר, דהוי שעבוד בעלמא, ולרמב"ם הטעם להיפך דגופו קנוי וחשוב כעבד.

ובסוף הפרק שם כ' הרמב"ם יראה לי דהקבלן יש לו אונאה כגון שקבל לארוג בגד, ובמ"מ שם מק' דקיי"ל אין אומן קונה בשבח כלי, ועיי' במל"מ שהביא ממהרי"א שתי' דקבלן לא נאמר בו 'עבדי הם' משום שאינו כעבד, וממילא לא נתמעט מאונאה, ונראה שנח' המ"מ ומהרי"א בטעם הרמב"ם, דלמ"מ טעם הרמב"ם שיש אונאה בקבלן הוא משום שמשלמים על התוצאה ולכן אין כאן פטור של עבד, ולמהרי"א טעם הרמב"ם שעצם הקבלנות לא הוי כעבד ודו"ק .

והנה בכס"מ בהל' טז' מבו' דקבלן דקרקע אין בו אונאה, וכן באמת משמע ברמב"ם דבפועל כ' 'בין פועל קרקע בין מטלטלין' ובקבלן כ' קבלן לארוג ומשמע דקבלן דקרקע פטור, ונראה דסובר הכס"מ כמ"מ דהרמב"ם סובר דקבלן יש בו אונאה משום שמשלמים על התוצאה, דאם טעם הרמב"ם היה שעצם הקנין בקבלן יש בו אונאה דלא חשיב עבד, אין מקום לחלק בין קבלן דמטלטלין לקרקע ודו"ק.

וביישוב קו' המ"מ אולי י"ל דאף שאין אומן קונה בשבח כלי ולא הוי כמוכר, מ"מ התשלום בקבלן הוא לא על מה שהעמיד עצמו לרשות בעה"ב אלא על מה שתקן בבגד, וממילא כלפי אונאה דנים אותו כמוכר, וזהו החילוק בין פועל לקבלן על מה משלמים (ויש לדמות קצת לדברי התוס' בסוגיא דחטים שזרען, שאם הטעות במחיר החטים בשוק אף אם החטים שמכר לו חשיבי קרקע יש בו אונאה) ואכתי צ"ע בסברא זו[[32]](#footnote-33).

והנה בסמ"ע סקנ"ט כ' דפועל היינו שמשלם לו לפי שעות ומשועבד לעשות בזמן של בעה"ב אבל אם עושה המלאכה מתי שרוצה הוי קבלן. והארכנו בזה בעניני פועלים סי', דהחלוק בין פועל לקבלן אינו אם משלם לפי שעות או לפי תוצאה אלא אם יכול לעבוד מתי שירצה.

אמנם ק' דבשלמא לשיטת מהרי"א שהובא במל"מ הוא תלוי בשם פועל אם חשיב עבד או לא, אבל למה שביארנו בדעת המ"מ והכס"מ דטעם הרמב"ם שיש אונאה בקבלן הוא שמשלם על התוצאה א"כ אין מקום לחילוק זה, והכל תלוי אם משלם על השעות או על התוצאה, וא"כ הסמ"ע שמביא בס"ק ס"א בסוגריים את דברי הכס"מ דקבלן דקרקע אין לו אונאה הוא סותר עצמו למש"כ בסקנ"ט דתלוי בשם עבד וצ"ע.

והנה הנתיבות ס"ס רס"ד דן במעבורת דלסמ"ע לא יהיה בו אונאה משום שהוא לזמן מסויים חשיב פועל ולא קבלן, ונראה דגם למש"נ במ"מ וכס"מ לא יהיה שם אונאה מטעם אחר, דאין שם שבח בחפץ דיהיה שייך להחשיבו כמכר ואכתי צ"ע לדינא.

**ג. בחידוש הנתיבות סי' שלב דמכח האונאה לא חשיבה תפיסה ברשות**

בנתיבות סי' שלב מבאר החילוק בין פועל למשכיר, דמשכיר נחשב מוחזק לעומת השוכר בספיקות, ופועל לא נחשב מחזק, עפ"י הרמ"א בסי' שיב דבפועל שעבד את חודש העבור בעה"ב הוי מחזק ופטור מלשלם, והטעם משום שעבודת הפועל הוי כמו התפסה ברשות[[33]](#footnote-34), וממילא בעה"ב הוי מחזק.

ובהמשך שם סק"ג כ' הנתיבות דאף דהגמ' מסתפקת באמר כמו שאמר בעה"ב אם דעתיה אעילויא, ונתב' דבספק הבעה"ב מוחזק דהוי תפיסה ברשות, מ"מ באמר להם ד' כמו שנשכרים חבריכם ואמרו לו כמו שנשכרו חבירינו, והדין תלוי בספק הגמ' אם נתכונו לד' או לכמה שנשכרו חבריהם, לא הוי תפיסה ברשות משום דהוי אונאה, ואונאה כגזל [[34]](#footnote-35), ומש"ה הוי תפיסה שלא ברשות, והדר דינא דהפועל נשאר מוחזק עייש"ה.

ודבריו תמוהים מאוד דכיון דמיירי כאן בפועל שאין בו אונאה א"כ אף שהקציצה לאנות הוי עבירה לדעת כמה ראשונים, מ"מ אחר הקציצה והקנין (תחילת מלאכה) הא קבלת העבודה עצמה בד' אין בה שום איסור ואדרבא חייב הפועל לעבוד בד' אף שנתאנה, ואם הוא דבר האבד יכפוהו על כך, וא"כ התפיסה שהיא קבלת הפעולה הוי תפיסה ברשות וצע"ג.

וליישב דברי רבינו היה נר' דסובר דחלוק שכירות מקנין, דבקנין ודאי דכל האיסור נגמר בקנין על קציצה זו, אבל בשכירות דישנה מתוע"ס נחשב שבכל קבלה וקבלה מאנהו, שהרי הקבלה הוא האמורה לחייב ומתחייב פחות מהשווי, ולפי"ז יצא חדוש עצום לדינא דשכירות בתים אפי' אחר קנין אם יש בו אונאה אין השוכר חייב לדור ולשלם הכל דזה נחשב המשך האונאה, ואולי יש לחלק דרק בפועלים ולא בש"ב ואכתי צ"ע בכל זה.

ושוב נתבוננתי דבסק"ד בתוה"ד נר' שהנתיבות סובר דהוי תפיסה שלא ברשות אפי' באונאה במקח בפחות משתות, דתפיסת הדמים הוי תפיסה שלא ברשות, והוא תימה גדול שהרי כיון שחלה הקציצה מחויב לתת לו הדמים, ולא שייך כאן כלל תפיסה שלא ברשות וצע"ג.

עוד יש להעיר על הנתיבות דלכאו' לא מיירי כאן דוקא באופן שיש הונאה, שהרי אמר להם כמו שנשכרים חבריכם, ואף שהם באמת נשכרו ביותר אבל יתכן שיש שנשכרים בד' וא"כ אין כאן כלל הונאה.

ויש להסתפק אם כונת הנתיבות להעמיד באופן שיש אונאה, או שבכל אופן חשיב אונאה כיון שרימהו שנ' הוא המחיר של חבריכם, ומצוי הדבר שאומר לו במאה וזהו מחיר זול ונמצא שמאה הוא מחיר יקר אבל יש מוכרים כן, דאולי הוי אונאה עפ"י דברי הנתיבות הנ"ל וצ"ע לדינא, ועיי' במחנ"א מש"כ בהטעהו ולדבריו יתכן דהוי מק"ט.

**סין ט'**

**בגדר החילוק בין אונאה למקח טעות**

**בסוגיא דחטים שזרען בקרקע ובסוגיא דאכסרא**

**א. נח' הרא' ביסוד החילוק בין אונאה למק"ט. ב. נר' בתו' דיש ב' מיני מק"ט וכל שטעה במנין הוי ודאי מק"ט. ג. בסברא נר' דבאכסרא אין לדון מצד טעות אלא מצד הדמים. ד. בי' מח' רש"י ותו'.**

**א)** איתא בגמ' מו: דבאמר שדאי חטים כדאבעי לה ואגלאי דלא שדא בה כדאבעי הוי אונאה (רק דהגמ' מסתפקת אם חשיב קרקע) וכ' שם רש"י ד"ה כדבעי דמידי דאומדנא דשכיח דטעו הוי כדין אונאה. ונר' דהוק' לרש"י דצריך להחשב מק"ט כיפות ונמצאו רעות, ומה השייכות של דין זה לאונאה. ומייסד כאן רש"י דכל טעות באומדנא לא הוי מק"ט אלא אונאה.

ועיי' ברמב"ן רשב"א ועו"ר שתמהו דודאי בכה"ג הוי מק"ט והעמידו הגמ' כשהנדון על המחיר וכשאר אונאה, (ולדבריהם הגי' בגמ' שונה) ועיי"ש בלשונו שכ' דאין אונאה אלא ביוקרא וזולא. ונמצא שיש כאן מח' יסודית בין רש"י לראשונים בשורש החילוק בין פר' אונאה למק"ט, דלראשונים כל דבר שהוא בגוף המקח אין שייך לאונאה אלא למק"ט ורק יוקרא שייך לאונאה, ולרש"י אין חילוק בזה אלא דבר התלוי באומדנא שייך לאונאה ואכתי צ"ע בזה.

ועיי' במחנ"א בסוגיא דמוכר פירותיו אכסרא דמבו' שם שיש בו דין אונאה, מביא שמק' דכיון דהטעות שם מחמת שיש כאן פחות פירות ממה שחשב הוי כטעה בדבר שבמנין והוי מק"ט ולא אונאה, ותי' דכיון דסמכו על אומד ולא מנה הוי בכלל אונאה וכמבו' ברש"י בסוגיין דכל דבר שהוא מחמת אומדנא הוא מפר' אונאה, ולפימש"נ הראשונים נח' על רש"י בזה.

**ב)** והנה התד"ה אלא מק' דהוי מק"ט דבעי ו' והוא שדא ה', ותי' דהוא מתחילה אמר שנותן ה' רק שאמר שזה מה שבעי לה ובאמת צריך ו'. ואינו מובן מה תי' דמ"מ הוי מק"ט דאמר דהוא כדבעי לה ואינו ראוי ואין לך יפות ונמצאו רעות יותר מזה וצ"ע. ואין ליישב דסובר כרש"י דכל דבר התלוי באומד אינו מק"ט, דא"כ מה מק' התוס' דבעי' ו' הרי הוא גופא טעות המוכר באומדנא דסבר דסגי בה' ולא הוי מק"ט.

ונראה לבאר עפימש"כ רש"י דף נז. ד"ה יש להן וז"ל: או דלמא כיון דלאו דבר שבמדה הוא ולא אטעיה בדבוריה כשאר דין אונאה הוא. ומשמעות רש"י שיש ב' מיני מק"ט הא' במדה והב' דאטעיה בדבוריה, ונראה לבאר כונתו דכשדברו על מנין מסויים פחות מזה במנין זה בכלל לא מה שעשו, וכעין זה נר' דיין ונמצא חומץ שאין זה המקח שעשו כלל. ויש עוד אופן של מק"ט יפות ונמצאו רעות שאין זה שינוי גמור במקח, ומ"מ הוי מק"ט משום דאטעיה בדבוריה. ועיי' בסוגיא בקדושין שנתפרש ענין זה של אטעיה בדבוריה.

ונראה עפי"ז שסובר התוס' דעד כמה שהלוקח סבר שמקבל ו' וקבל ה' משום שהמוכר טעה וסבר שהוא כדבעי ודאי דהוי מק"ט, שכיון שביחס למנין חסר מהמנין ממילא הוי מק"ט, ומה שהקשינו דגם מה שאינו כדבעי זה גם סיבה שיהיה מק"ט וכיפות ונמצאו רעות, צ"ל דסובר התוס' כרש"י דכל שתלוי באומדנא אינו בכלל מק"ט, ומ"מ כל זה מהני רק כלפי יפות ונמצאו רעות דל"ש בזה אטעיה בדבוריה, אבל עד כמה שנחשב שיש כאן חסרון במנין סובר התוס' דלא מהני סברא זו, דהא הוי מק"ט בעצם דלא נעשה מה שכיונו אליו ודו"ק.

ובאמת גם ברש"י לא מפורש שחולק על התוס' ויתכן שמודה שמיירי כשידעו שהוא ה' ורק טעו אם הוא כדבעי או לא וצ"ע.

והנה הבאנו לעיל דהמחנ"א הוציא מרש"י דכל דבר התלוי באומדנא לא שייך בו מק"ט אלא אונאה ולכן באכסרה לא הוי מק"ט מצד דטעו במנין אלא אונאה, אמנם לפימש"נ מבו' בתוס' דעל מנין לא אומרים את הסברא הזו, ולכן העמיד התוס' דלא טעו בסוגיין במנין, וגם ברש"י לא מפורש שחולק על סברת התוס' בזה וצ"ע.

**ג)** ולול"ד המחנ"א נראה דשם לא שייך לדון כלל מק"ט מצד המנין שזהו כל ענינו של אכסרא שעושים בערך ויכול להיות יותר או פחות, ומה שנתחדש שם ששייך אונאה הוא מצד המחיר דאם ביחס למה שיש הוא יקר בכדי אונאה יש בו אונאה, ולא דנים מחילה ביחס לזה שהרי לא ידע ומחיל ודו"ק. ואף שודאי טעותו מחמת שיש פחות ולא מחמת השווי מ"מ יש לדון אונאה כיון שלא ידע ומחיל.

ונפק"מ בין מהלך זה למהלך של המחנ"א, דלמחנ"א נר' דעצם מה שיש פחות ממה שחשבו יש בו אונאה ולא רק מצד המחיר, וכגון ששלם שש מאות וסבר שיש ששים, ובאמת יש חמשים, אבל יש שמוכרים כל אחד בשנים עשרה וממילא אין כאן אונאה במחיר, דלמחנ"א הוי אונאה מצד המנין, אבל לדברינו לא שייך אונאה אלא מצד הדמים, ועיי' ברמב"ם שמשמע כדברינו דהאונאה מצד הדמים ודו"ק.

**ד)** אמנם נר' דעל דרך ב' צדדים אלו שכ' באכסרה, נח' רש"י ותוס' בסוגיין, דבדברי התוס' מפורש שהאונאה היא בדמים, (רשש"ש) וביאור דברי התוס' הוא עד"ר שכ' דמצד מק"ט אין כאן משום דלא הוי במדה ולא חשיב אטעיה כיון שהוא דבר תלוי באומדנא, רק דהדר דינא דשייך לדון מצד אונאת דמים.

אבל ברש"י נר' דעיקר הענין כמחנ"א דשייך אונאה בדבר התלוי באומדנא ולא על הדמים אלא על מה שאינו כדבעי, (וצ"ע אם שייך בזה שתות או דבכל אופן הוי אונאה).

ומ"מ כלפי סברת התוס' דבדבר שבמנין בכל אופן יהיה מק"ט ודלא כמחנ"א, בזה לא מצינו שנח' רש"י וכמוש"נ.

**סימן י'**

**יין ונמצא חומץ**

**א. במח' הרא' בהא דיין ונמצא חומץ שניהם חוזרים. ב. ביאור דברי הרשב"ם ביפות ונמצאו רעות. ג. בטעם הדין שאיל מסורס לא הוי מק"ט. ד. בטעם הדין שבאיל מסורס מחזיר הדמים.**

**א)** בגדר יין ונמצא חומץ נח' הראשונים דברשב"א ועו"ר מבו' שהוא משום שהוא מק"ט גמור ולכן שניהם חוזרים וכ"מ השו"ע, וברשב"ם כ' דהוא משום ששניהם נתאנו וכ"מ הסמ"ע, ונפק"מ בידע המוכר שהוא חומץ אם יכול לחזור דהוא מק"ט גמור, או לא שהרי לא נתאנה, ועי' במחנ"א על סדר הרמב"ם מש"כ בזה.

והנה התוס' נא: דימה יותר משתות ליין וחומץ ומבו' דאינו משום שנתאנו שתיהם אלא משום שהוי מק"ט גמור.

ויש מקום לומר דתרווייהו איתנהו ותלוי במח' רבי ורבנן וכמש' הגמ' בב"ב פד: דלרבי שהם ב' מינים הוי מק"ט בעצם, וגם לרבנן שהם מין א' שניהם חוזרים משום דאיכא דניח"ל ביין ואיכא דניח"ל בחומץ (וכן מש' ק' ברמ"ה דיש ב' אופנים שניהם חוזרים ויש לדחות).

אמנם לשון הראשונים דכונת הגמ' דאיכא דניח"ל בחומץ וממילא הוא סברא להחשיבו ב' מינים עיי"ש. ובדעת רשב"ם דהוא משום דנתאנו שניהם צ"ע תלית הגמ' בב' מינים הא תלוי רק בנתאנו, ואולי פירש למסקנת הסוגיא

ומסברא גם הרשב"ם מודה בב' דברים שונים לגמרי שלא חל כלל, רק כאן בכל האופנים אין זה חלוק לגמרי, וצ"ע מדבריו ריש פ' המ"פ שכ' דהוא משום יפות ונמצאו רעות, ובסברא שם ודאי הוי טעות גמורה.

ב) הרשב"ם במשנה ד"ה מכר לו האריך בבי' הדין של יפות ונמצאו רעות וכ' שאין זה מק"ט ולכן אין המוכר חוזר בו ומדמה שם לדין אונאת שתות עייש"ה, ויש שדקדקו בדבריו דיפות ונמצאו רעות הוא מדיני אונאה.

אבל מדקדוק הלשון (בפרט בסוה"ד עייש"ה[[35]](#footnote-36)) נר' דודאי אינו מדין אונאה אלא כונתו להביא אופן של מק"ט שרק א' חוזר דהיינו שאין המקח בטל אלא מכח שנתאנה א' אבל מפר' טעות ולא מפר' אונאה, וסובר דגם בשתות למ"ד שחוזר אין זה מדין אונאה, וכן מבו' ברשב"א שהוא שינוי השם קצת ולכן רק המתאנה חוזר עיי"ש.

וביתר ביאור שמעתי לבאר את דמוי הרשב"ם לאונאה, שכונתו דאינו מק"ט בעיקר המקח, אלא יכול לחזור מכח שנתאנה, וזה מה שמביא מאונאה דמה שנתאנה זו סיבה לחזור, דאף שלא בטל עיקר הקנין כל שנתאנה חסר בדעתו ויכול לחזור, ומ"מ אינו גזיה"כ כחזרת דמים, שהיא משום לא תונו.

והנה לשון הרשב"ם הטעהו וכ"ה בנמוק"י דהלוקח אמר למוכר דהחטים רעות, וצ"ע אם הוא דוקא ובאופן שהמוכר ימכור בתורת רעות וטעה והם יפות אינו חוזר משום שלא הטעהו לוקח או שהוא לאו דוקא, ובפשוטו נראה שהוא לאו דוקא ובכל אופן חוזר.

**ג)** הרמ"א בשם תרוה"ד כ' דבשר איל בחזקת מסורס לא הוי טעות והוא מביצא דפחיא, המבו' בגמ' ביצה, וכ"ה ברמב"ן פי' הסוגיא, אבל הר"ן חולק וכן בב"ח והוא ספ"ד (נתיבות).

וביאור החילוק בין זה ליפות ורעות י"ל בב' אופנים או דלא מצוי שיקפידו לבטל מכח זה, ועוי"ל דהוא פחות שינוי השם ואין כאן כלל שנוי במקח.

**ד)** ומבו' בגמ' בביצה ובפו' שמחזיר ביני וביני דאף שלא בטל המקח מ"מ צריך לשלם ההפרש ואפי' הוא פחות משיעור אונאה, ויש להסתפק אם הוא מדין אונאה אלא שאין מחילה בטעות מחמת החפץ, או שהוא מדין מק"ט.

ועיי' ברמב"ן שהוכיח מביצה לחסרון במדה שאפשר להשלים ולא בטל המקח, כמו שם שמחזיר הדמים, ולפו"ר נר' דהחזרת הדמים מתקנת את הטעות וכמו במדה ואינו מובן שהרי הטעות כאן היא בחפץ ומה מהני כלפי"ז החזרת דמים.

אבל הנראה לבאר (השורש מרפ"כ) דהיה ראוי שיהיה מק"ט מחמת הדמים, דאף שכלפי עיקר המקח אינו סיבה לבטל, כלפי קציצה של בשר מסורס הוי טעות גמור, דהיינו שאף אם רוב האנשים אינם מקפידים על עצם הבשר, מ"מ כיון שדמיהם חלוקים וקצצו הדמים משום שזה השווי של איל מסורס, א"כ הוי מק"ט גמור מצד הדמים, רק דכיון דאפשר להחזיר ההפרש זה לא סיבה לבטל המקח כולו[[36]](#footnote-37), וזה דימה הרמב"ן למדה ודו"ק.

ולפי"ז נר' ק' דאין המוכר חייב להחזיר ביני וביני אלא דאם רצה לקיים המקח ולהחזיר הדמים יכול, ואם לא בטל המקח, ולפי"ז כך הוא הדין גם בטעה במדה.

**סימן יא**

**בענין מקח טעות כשהמקח נפסד**

א) מבו' בגמ' (ריש המוכר פירות) דמוכר זרעים לחבירו ולא צמחו חייב המוכר להחזיר הדמים, ועיי' בנמוק"י בשם ריטב"א שביאר דאינו מנכה לו כלום מפני הזרעים ואפי' כדמי עצים בעלמא, ואצ"ל שאין יכול לומר לו לא אתן לך מעותיך עד שתתן לי כשיעור זרעים שלי, דכיון שע"ד זריעה מכרן לן ולכך מכרו לו ויש לו מק"ט בדבר ולא פשע הלוקח כלום, אינו חייב לשלם לו כלום.

והנה מה שבא לפוטרו מדמי עצים הוא משום שומר ובזה כ' דכיון דלא פשע אינו חייב לו, אבל צ"ב מה הס"ד שיוכל לומר לו לא אתן מעותיך עד שתתן לי הזרעים, הרי כיון דהוי מק"ט א"כ הדמים הלואה משעת מקח, ואיך יעכבם עד שיתן לו הזרעים, וצ"ע.

ונראה לחדש דבכל מק"ט הוא תנאי בחזרת המקח שלא יעכב את המקח אצלו, וכל שהלוקח מעכב אצלו המקח, על צד זה קיים המקח על אף שהיה טעות, והוא אומדנא במקח דאם לא יחזיר המתאנה את המקח הוא קיים בכל אופן, אבל כל זה כשמעכב באשמתו אבל אם העכוב מחמת המוכר חוזרים הדמים ככל אופן[[37]](#footnote-38).

ב) ובהמשך שם מביא הנמוק"י דברי הרמב"ם דלמד מסוגיין דאם קנה שור ולקחו למדינה אחרת אם הודיע לו שילך למדינה אחרת א"צ להחזיר לו אלא מודיע לבעלים ונותן לש"ח, אבל בלא הודיע צריך להחזיר השור.

ולכאו' זו הוכחה גדולה לסברא שכ' דכל שאין מחזיר השור א"צ להחזיר לו הדמים, ולכן באופן שלא הודיע לו מחויב להחזיר לו השור אם בא לתבוע הדמים, דאל"כ למה לא סגי שמודיע לו שהשור במדינה אחרת ומה שייך לחייבו על הוצאת השור, הרי הוא סבר שהוא שלו ושרי לו להוציאו לכל מקום שירצה, ולכאו' הוי אונס גמור על זה, וגם הוא חדוש להחשיב לנזק דבר כזה שנמצא במקום אחר שהרי זרק מטבע לים ויכול להוציאו לא הוי נזק.

ומכל זה נר' שאין כאן ענין לתביעת נזקין ושומרים, אלא הוא אומדנא בבטול המקח דרק כשיחזיר וכמוש"נ. ועיי' בפרישה שכ' שאינו מחזיר לו הכסף עד שיחזיר החפץ ולא מש' שהוא משום משכון ומבו' כמוש"כ.

אמנם בנתיבות מפורש שהוא מדין שומר שכר, וכ' שהו"ל לבדוק לפני שהולך לארץ אחרת ולכן מתחייב, ושכל א' שלוקח למק"א חשיב מזיק וצריך לתקן ולהחזירו עיי"ש, ודבריו מחודשים מאוד.

ג) ונר' להביא ראיה למהלך שכ' ודלא כהנתיבות מדברי הרמ"ה (הו"ר בטור) דאפי' כשמודיע שהולך למדינה אחרת שפטור מלהחזיר, הוא רק דהוצאות החזרה על הבעלים, אבל את הטירחא חייב הקונה, (וברמב"ם מש' לא כך) והנה אם כל הנדון כאן הוא מדיני שומר ומזיק הא כיון שאמר לו ודאי פטור, וע"כ שהוא אומדנא של חזרה דרק אם מחזיר לו החפץ מחזיר דמים, וכלפי"ז חידש הרמ"ה דאף שבהוצאה הבעלים חייב דהוא גרם לה, עד כמה שמשלם ההוצאה חייב הקונה לטרוח להחזיר.

אמנם רא"ר טען דברמ"ה דימהו לש"ח דחייב לטרוח לשכור רועים במקלות והדמים מבעה"ב ,ומש' שהוא מדין שומרים, אבל ק' דבהודיע פשוט שפטור על ההולכה ולמה יתחייב לכחזיר כלל, ולכאו' צ"ל כמוש"נ וכונתו לדמות עצם הדבר ששייך לחלק בין דמים לטירחא ואכתי צ"ע בדעתו.

ד) והנה באופן שנגנב ונאבד כ' הרמב"ם דפטור אחר שהודיעו, ונח' הפוסקים בביאור דבריו דהב"י בי' דכונתו דבאופן שהודיע שילך למדינה אחרת פטור ואם לא הודיע חייב, והסמ"ע ביאר דחייב גם בהודיע שהולך והיה לו זמן להודיע לבעלים ולא הודיע, דהבעלים אומר לו שאם היה מודיע היה נוטלם ולא היו נגנבים, ומ"מ שווים הב"י והסמ"ע דבאופן שהודיע שהולך למדה"י ולא היה יכול להודיע שחזר בו פטור מגניבה ואבידה.

אבל הב"ח והש"ך נוקטים דהלוקח חשיב ש"ש ולכן חייב בכל אופן בגניבה ואבידה עד שמודיע וכן האריך הנתיבות דהוי ש"ש (ונאמרו בזה ב' טעמים או משום משכון על הדמים וכמוש"כ הרא"ש בשם הראב"ד בסוגיא דספסירא, או משום שיוכל למוכרו ואהמל"ב) ועיי"ש בנתיבות שמק' על הסמ"ע שחייב משום שלא הודיע ויכל להודיע, דמה פשיעה היא זו הרי זה שמור ומה זה טעם לחייב וצ"ע.

ולכאו' נר' דבזה נח' אם החיוב משום ש"ש או משום שנחשב שמכחו לא חזר לבעלים, דהש"ך הב"ח והנתיבות שפרשו שחייב משום ש"ש, החיוב הוא מדיני שומרים ולא מדיני מק"ט, אבל הב"י והסמ"ע שלמדו שאינו ש"ש ע"כ שהחיוב הוא משום שנחשב שלא החזיר לבעלים ומדיני מק"ט דבכה"ג לא בטל המקח.

ולפי"ז נר' שנקט הרמב"ם גניבה ואבידה לא לאפוקי אם נגנב באונס, דלדבריהם אין חילוק בזה, אלא לאפוקי מתה ששם לא נחשב שלא חזר מכח הבעלים דמלאך המוות מ"ל הכא מ"ל התם, אבל נגנבה שהוא מחמת המקום גם אם הוא באונס אינו מחזיר לו דמים.

ובעיקר הנדון אם הוי ש"ש עיי' בסי"ח בענין ספסירא דמבו' ברמ"א שאינו ש"ש, ועיי"ש ברעק"א בשם דרישה שהוא ש"ש וסותר לדברי הסמ"ע שכ', אמנם עייש"ה דזה כ' תי' כסמ"ע ולעיקר נקט שטעם הפטור משום אומדנא במק"ט ולא מכח ש"ש.

אמנם נר' דאף דבדעת הסמ"ע והב"י שאינו ש"ש, ודאי מבו' כמוש"כ דהוא דין במק"ט וכצד שכ' לעיקר בדברי הרמב"ם דחיוב ההחזרה הוא מכח אומדנא זו, מ"מ בדעת הב"ח והש"ך אין הכרח שסוברים בנתיבות דחיוב ההחזרה הוא מדין ש"ש, דיתכן שאף שחיוב ההחזרה משום אומדנא במק"ט וכמוש"נ, מ"מ הבינו דבגניבה ואבידה ל"ש סברא זו דזה לא נחשב שהוא מעכב את ההחזרה, ולכן דנו לחייב משום ש"ש, ומ"מ החיוב להחזיר את השור מודו שהוא מדינא דמק"ט.

ה) והנה הנפק"מ הגדולה בין הצדדים היא אם חייב לשלם לו הפרש הדמים בין מה ששילם לבין מה ששווה עם המום, דלנתיבות מחזיר לו ההפרש וכמוש"כ להדיא, אבל מש' הפוסקים דאינו מחזיר לו כלום דהוא דין במק"ט וכמוש"נ, ולפימש"נ בדעת הב"ח והש"ך אם לא מחזיר לו הבהמה ממדה"י פטור מכלום, אבל נגנבה מנכה לו מה ששווה ודו"ק.

**סימן יב'**

**מק"ט בד' מינים**

א) בענין נמצא הלולב מחולק ותובע הדמים משום מק"ט דלקחו בחזקת סגור (וכן כל כה"ג) ויש לדון בזה דכמה אופנים, דבאופן שמחזירו קודם החג שעדיין יכול למוכרו לכאו' ודאי דהוי מק"ט וחוזר הדמים, אבל יש לדון במחזירו אחר החג .

ויש לדון בב' אופנים הא' שראה זה קודם החג ופשע ולא החזיר לו והב' בראה שהוא פסול רק אחר הושע"ר, ובאופן הראשון נר' דחשיב פשיעה במה שלא החזיר מיד, אמנם אם שומר מחזיר אפי' בחמץ שעבר עליו הפסח דאומר לו הרש"ל ה"ה כאן, אמנם במק"ט נח' האחרונים אם הטעם כשאינו מחזיר הוא מדיני שומרים או מאומדנא שאם אינו חוזר בעכוב הלוקח קיים המקח עיי' מה שכ' בזה לעיל, ולפי"ז ה"ה הכא יתכן דנחשב שעכבו הלוקח דכלפי"ז כאילו לא החזיר כלל ואינו חוזר.

ומ"מ אף דלצד זה א"א לבטל לגמרי אכתי צ"ע למה לא יתבע דמי האונאה ומכח זה יקבל בחזרה דמי ביני וביני, ובאמת זה ק' גם בסוגיא דספסירא ועיי"ש בפרישה וצ"ע, ומ"מ י"ל דכיון שראה הפסול ולא תבע מיד הוי מחילה דכלפי דין אונאה יש שיעור עד שיראה, ואם אין תביעת אונאה כלל ביומ"ש את"ש ואכ"מ.

ב) ובאופן השני דגילה את הפסול רק אחר הושע"ר י"ל דודאי חייב הכל כיון דכבר נשתמש בו, ודאי לאוכל בשר טריפה דרבנן שמשלם הכל כיון שכבר נשתמש בו, וכמו ששם לא משלם דמי ביני וביני ה"ה הכא אינו מזכה לו כלום. ובאמת עיקר דין זה תמוה מאוד למה לא יתבע דמי אונאה יותר משתות, ואין לומר דא"א לתובע יותר משתות אחר שנשתמש דמפו' בפוסקים על שכירות בתובע הדמים גם ביותר משתות.

ואפ' אם יש כאן צד פסול דאו' מ"מ המוכר מחזק ויאמר קים לי שהוא כשר, ורק באופן שמה"ת צריך לחשוש שהוא פסול הוא תלוי במח' הפוסקים בענין בדיקה במקום שיש ריעותא ביו"ד גם בכה"ג פטור המוכר, ורעק"א רל"ד כ' שחייב ולכאו' הוא משום ששייך כאן הקנס, ומ"מ הוא דבר שלא שכיח כלל וכלל שהוא פסול באופן שמה"ת א"א להקל להכשיר, ובאופן רגיל שמה"ת היה שייך להכשיר רק דהחמירו מדרבנן או מחומרא בעלמא הוי כבשר טריפה דרבנן וחייב הכל.

אמנם רא"מ מחלק דבבשר השמוש הוא אכילה ולכן חשיב שנהנה אף שאסור מדרבנן, אבל בלולב עיקר השמוש הוא המצוה וכל שלא יצא יד"ח לא נשתמש כל וצ"ע לדינא.

ומ"מ נר' פשוט דאפי' לסברא זו כל שמדינא יכול להקל ולצאת בלולב כזה יד"ח, אף שהוא אינו לכתחילה ודאי חשיב שנשתמש ודמי לבשר טריפה, ואף ששילם על לולב מהודר גם בבשר שילם דמי כשירה.

אמנם כל זה אם הטעם בבשר טריפה דרבנן כמוש"כ הגרש"ש דא"א לבטל מק"ט אחר שנשתמש, אבל לנתיבות דחיובו משום נהנה (והוא פלא עצום איך מתחייב יותר מהשווי של הדבר, שהרי דמי טריפה פחותים ואם היה מזיק היה חייב דמי טריפה) יתכן דמצוות לאו ליהנות נתנו וצ"ע.

ג) ובשנים שיש בהם יום ראשון נר' טעם אחר שאין יכול לתובעו הדמים, דא"נ בטל המקח ולא יצא יד"ח ביום ראשון, מטעם זה גם א"א לתבוע האונאה דכיון שהוא יותר משתות יאמר הלה דרוצה לבטל המקח וא"כ לא יצא יד"ח.

1. אמנם הפנ"י בתוס' נא: כ' דהתוס' כמ"מ, ועיי"ש היטב שכך משמע שם בלשון התוס'. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואם ננקוט כפי הפשטות דמחילה מהני שלא יחול דין אונאה, נראה לבאר סברת הרמב"ן דאין מבטל מקחו בשביל פחות משתות, דשורש תביעת אונאה הוא שאינו חפץ במקח כמו שהוא, רק דתובע שלא יתבטל כולו אלא מקצתו, אבל שורש התביעה שאינו חפץ במקח, אבל במקום שהוא מרוצה בכלל המקח ודאי שאין תביעת אונאה, ועיי' במה שהארכנו בסברא זו בענין דברי התוס' נ: דר' חסדא מצי סבר כרבא. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי' בסי' הבא שצידדנו בכונת ריב"ם דגדר חזרת אונאה ביותר משתות הוא שונה מחזרת אונאה בשתות, וכ' שם דיתכן דכל החזרה ביותר משתות היא מכח בטול הקציצה, ולפי"ז מתיישב היטב דבאמת כשיש דין חזרת אונאה מדיני אונאה אין בטול מקח, ולא שייך דין חזרת אונאה המחודש אלא בשתות, וביותר משתות הוא דין חזרת אונאה אחר, שאדרבא מכחו הוי בטול מקח. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואולי יש ליישב בדוחק הקו' הנ"ל, דאין אנו דנים כלפי המקח שהיה בקציצה כמה חסר לו אחר חזרת האונאה, אלא דהוא חפץ למכור רק מכירה שהוא מקבל מחיר מאוד טוב, דהיינו הרבה יותר משוויו, אבל למכור בשוויו אינו חפץ, ולכן כלפי אונאת שתות אין הקציצה חלוק לגמרי משוויו ולכן לא בטל מקח, משא"כ ביותר משתות שהוא הסכים למכור רק במחיר שהוא שונה לגמרי משוויו, אם מכח חזרת האונאה הוי מכר בשוויו, בטל המקח. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומחומר הקו' אולי יש ליישב דפשיטא לרא"ש דאם אנו דנים שהמאנה יבטל מצד הטעות שבמקח של יותר משתות, ודאי דאם המתאנה אינו מקפיד ל"ש שהמאנה יבטל, וכמו יפות ונמצאו רעות דאין המאנה מבטל, וכל הצד שהמאנה יבטל הוא מכח שלא נגמר המקח כיון שיכול המתאנה לחזור, ובזה מק' הרא"ש למה יפה כחו דהמאנה ביותר משתות, אבל אם המאנה חוזר מכח שהוי טעות במקח ודאי מובן דיותר משתות גריעא משתות, אלא דבזה כשאין המתאנה תובע אונאתו לא שייך לדון מצד המקח טעות וכמוש"נ ואכתי צ"ע בסברא זו. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם למש"כ ב"י דהרא"ש שם מיירי לדידן דקיי"ל קנה ומחזיר אונאה, אין זו ראיה, דהא לדידן לא שייך כלל מצד המוכר אונאה ואכהמל"כ, אבל העיקר ברא"ש הוא דלא כב"י וכמו שהשיגו הפוסקים שהרי מפורש בדבריו דלא שייך להחשיב שלא נגמר המקח אם קנה ומחזיר אונאה עייש"ה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואולי י"ל דגם לרא"ש יש את סברת התוס' דאי לאו דאוניתן לא שייך כשתובע אונאה, ולפי"ז כונת הרא"ש דריב"ם מיישב דלא ק' מר' חסדא כי סברת אי לא דאוניתן שייכת רק כשלא תובע אונאתו, ויותר משתות מיירי בלא"ה רק כשתובע אונאתו. ולפי"ז יש לרא"ש ב' טעמים ביותר משתות למה רק כשתובע אונאתו יכול לחזור, הא' משום אי לאו דאוניתן והב' משום דכל חזרתו מכח תביעת האונאה וכמו שהארכנו לבאר בב' אופנים (רא"מ). [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיי' במה שנכתוב בענין זה בסי' , דלכאו' ק' מסוגיא דמפרש על סברא זו, ובעיקר הסברא הנ"ל דכשאינו מקפיד אין כאן אונאה ונגמר המקח בתחילה, נר' דיש ליישב עפ"י יסוד זה כמה ענינים, דהנה מק' מה שייך מחילה בעד שיראה לתגר, או פחות משתות לצד שהוא אסור, באופן שלא שילם הלוקח את כל הכסף, הרי לא נתחייב כלל הכסף ואיך מקנה לו כסף במחילה, ועפימש"נ נר' דגדר המחילה הוא שכלפיו מקח זה הוא בשוויו ומרוצה בו, וממילא חל המקח בצורתו, דבכל אונאה הוא מיתלא תלי דאם נתרצה במקח הוי מקח גמור ואין כאן תביעת אונאה כלל

   וכן מתיישב בזה מה שמתקשים דבתי' הא' כ' התוס' דשניהם חוזרים משום שאין כאן מקח כלל וכיין ונמצא חומץ, וק' דאם לא חל כאן מקח כלל איך כשמראה לתגר חל המקח וא"צ מע"ק, ועפימש"נ אולי י"ל דאף שהוי מק"ט מ"מ כשמתרצה ואומר שהמקח טוב לו לא חסר כלום במקח וחל למפרע מכח רצונו רק דמ"מ כיון שחסר עדיין בדעת שניהם חוזרים ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועד"ר הפלפול י"ל שהתוס' דידן סובר כריב"ם דביותר משתות חוזר רק ע"י תביעת אונאה, אבל כאן חוזר המאנה אפי' בלא תביעת אונאה, והביאור עפימש"נ בסי' דבתוס' אצלנו נראה שגם ריבם מודה שלולי אי לאו דאוניתן חוזר המוכר גם בלי תביעת אונאה ורק מכח אי לאו דאוניתן אינו חוזר, וממילא י"ל דבר' חסדא כיון דמצד הלוקח אין כאן מעשה אונאה כלל א"כ לא שייך בו אי לאו דאוניתן ולכן חוזר הלוקח אפי' בלא שיתבע המוכר אונאתו ודו"ק. [↑](#footnote-ref-10)
10. אמנם אכתי צ"ב איך הדין בפועל, וכי נימא דאם אמר לו המאנה אין לי להחזיר לך אונאתך יבטל המקח הרי הסברא היא דעצם מה שחייב לו אונאתו מבטל את הבטול מקח ולכאו' צ"ל דאם בפועל לא מחזיר זה גם סיבה לתביעה על בטול מקח וצ"ע, ורא"מ אומר שנפק"מ בגר לוקח שאינה ומת וזכו אחרים בנכסיו שיכול ליקח המוכר החפץ דכיון שלא שייך תביעת אונאה יבטל המקח, אמנם בלשון הרמב"ן נר' דכל שאין המאנה מסכים להחזיר האונאה יכול המתאנה לבטל המקח וצ"ע לדינא. [↑](#footnote-ref-11)
11. סימן זה נכתב באריכות ולא כ"כ מסודר, וגם שלא בעיון כל הצורך. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובאמת גם בדברי הסמ"ע היה נר' לול"ד הנתיבות די"ל שמודה שלא חל למפרע וכן משמע בתחי"ד שכ' דכשנתרצה 'אז חל המקח' עיי"ש, ורק דבנתרצה א"צ קנין חדש אלא הוי כאילו נתרצה מעיקרא דהיינו שלא נתבטל הקנין הראשון (ולא דמי לעייל ונפיק אזוזי) ומ"מ כיון שאינו עומד להתרצות וכמבו' ברבינו יונה לא חל עד שיתרצה, ומהגרא"ס שמעתי לבאר עד"ר זה דהסמ"ע דן שמחוץ לדין אונאה יתבטל המקח כמו בעייל ונפיק אזוזי וזהו דין נוסף, וביחס לזה מהני שנתרצה כאילו נתרצה מעיקרא, ומ"מ מדין אונאה לא חל המקח עד שיתרצה ואכהמ"ל. [↑](#footnote-ref-13)
13. ואף דכ' שם הר"י דהמאנה לא חוזר משום אי לאו דאוניתן, לכאו' זה שייך להבין אם חל המקח והיה ראוי בכל אופן שיהיה אפשרות חזרה גם למאנה, ומכח סברת אי לאו דאוניתן זה טעם שלא יהיה לו אפשרות לחזור, אבל אם לא חל המקח מאיזה טעם שיהיה, למה שלא יחזור המאנה, ואם נאמר דהוא קנס חכמים את"ש וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
14. והנה הטור כ' דהרי"ף סבר כריב"ם דאין המאנה חוזר בלי תביעת אונאה, וק' דהרא"ש כ' דהרי"ף יכול להיות כהר"י, ועפימש"נ אולי י"ל דלא ניח"ל לטור בזה משום שסובר בר"י כצד זה דלא חל בכלל עד שנתרצה מתאנה, ואז צריך מאנה ג"כ להתרצות וכמוש"כ הר"י, וממילא ביותר משתות ונתייקר יוכל המוכר לחזור אפי' נתרצה לוקח, ולכן מוכח ברי"ף דלא כהר"י. [↑](#footnote-ref-15)
15. ועיי' במה שיתב' בזה סוף סי' ו'. [↑](#footnote-ref-16)
16. והנה בס' גליא מסכתא כ' מכח קו' זו שגם כשאומר לו שאין בו אלא מנה אינו מאמין לו, ולפי"ז לק"מ די"ל שגם במפרש לא ידע ונתרצה במקח, אמנם הדבר דחוק מאוד בפשט, וגם ק' למה מהני התנאי הא הוי לא ידע ומחיל, ועוד דמפורש בלשון הרמב"ם לא כך שכ' וז"ל 'שהרי ידע בודאי הדבר שמחל לו' וכ"ה בטור ושו"ע, ועוד דגם בדבר שאין הדעת טועה מפורש ברשב"א וריטב"א ב"ב עח. שהוא מדין מתנה עמשכ"ב וכקצוה"ח, ושם ודאי יודע. [↑](#footnote-ref-17)
17. ועיי' ברשב"א וריטב"א ב"ב עח. שמפורש בדבריהם שהוא מדין מתנה במפרש וכקצוה"ח. [↑](#footnote-ref-18)
18. ואף שבפשוטו נתחייב לו מאתיים בעד המקח אפי' שעדיין לא שילם כמבו' בשו"ע רכ, י"ל דנחשב המקח כאן מע"ק על המאתיים אבל אינם דמי המקח ואכתי צ"ע, ורא"מ אומר שמשלם את הנוסף בעבור ההקנאה ולא בעד החפץ והוי מפרטי המקח שאין צריכים קנין ואכמה"ל. [↑](#footnote-ref-19)
19. והנה בסמ"ע סקי"ח כ' דמש"כ שם הרמ"א דגם בידע לוקח בשעת המקח יכול לתבוע אונאתו (וכמבו' בגמ' ב'ורשכי') הוא אפי' ביותר מכדי אונאה עיי"ש, ולכאו' מבו' בסמ"ע דשייך בט"מ גם בידע לוקח ודלא כמוש"כ, אמנם לא דמי כלל דשם איירי כשהמוכר בא למכור בשוויו ובזה חדש הסמ"ע שיכול לומר אני הסכמתי רק למקח כמדובר כשוויו, ואף שידעתי שאינו בשוויו בדעתי היה לחזור ולא הסכמתי למקח שלא בשוויו, אבל כשמפרש המוכר דהוא מקח שלא בשוויו ומתרצה לוקח ודאי דאין שום חסרון ברצונו ודעתו שיבטל המקח וכמוש"נ. [↑](#footnote-ref-20)
20. ונראה דמ"מ י"ל שגם מק"ט נובע מדין אונאה ולכן לא נאמר בקרקעות, דהיינו שרק מכח מה שחדשה תורה דהמקח הוא שלא כדין (שמכח זה חל דין החזרת אונאה) חשיב ביותר משתות מק"ט, דהוא רחוק מהמקח השווה יותר מדי. [↑](#footnote-ref-21)
21. ומה כששיתבע אונאה ביותר משתות יוכל המאנה לא להסכים אלא לבטול המקח, צ"ל דכ"ע סברי כריב"ם דהמאנה יכול לבטל המקח כיון שהוא רחוק מהקציצה, או דכל שתובע אונאתו א"כ לא ניחא ליה במקח כמו שהוא ובטל המקח ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
22. ואף אם קיי"ל דיכול לחזור אפי' בלא תביעת אונאה, אין זה מכריח לפסוק כר"י בפרט זה דלא שייך תביעת אונאה על יותר משתות. [↑](#footnote-ref-23)
23. אמנם בנתיבות ס"ס רס"ד במוסגר דחקו לכוונה אחרת עיי"ש. [↑](#footnote-ref-24)
24. והנה כל זה ק' רק אם בעה"ב המוכר הוא מדין תנאי, ובאמת מסברא היה נר' דהתוס' ל"ש שיסבור דמוכר כלי בעה"ב הוא מדין מתנה במפרשוכמו שיתב' , וע"כ יסבור דיש כאן היתר אחר ואין זה שייך לסוגיין.

    שהרי באמת צל"ב הסברא למה חשיב בבעה"ב ידע ומחל הא אין זה ברור שזה יקר, ולשיטת הרמב"ן בכתובות דלא ידע היינו מחילה בטעות את"ש דבבעל הבית המוכר, יודע שיש צד כזה ואינו טעות, אבל לתוס' שכ' בד"ה הכא דכל ספק חשיב לא ידע ומחיל, א"כ לכאו' גם בעה"ב המוכר הוי ספק ולא מהני תנאי, וע"כ שהוא טעם אחר, אמנם התורא"ש כ' כתוס' בדין ידע ומחיל ומ"מ כ' שבעה"ב הוא מדין תנאי במפרש, וצ"ל דחשיב כודאי וצ"ע, ועכ"פ הדרנא לדינא דאין מקור שהתוס' יחלוק על הראשונים דשם הוא מדין מתנה. [↑](#footnote-ref-25)
25. והנה בסמ"ע סקי"ד כ' דיר"ש שאינה פחות משתות יחזיר לצי"ש, ולפימש"נ בשלא ידע שהוא אונאה בשעת מכר לא עבר איסור כלל וא"צ להחזיר, ומיירי באומר מותר, אבל אין משמע כך בדבריו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
26. אמנם צריך בדיקה האם הדבר נכנס בשיטת התוס' שנחלקו במפרש, ועכ"פ הברכ"ש ודאי נקט כן בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-27)
27. וע"ע ברשב"א ועו"ר דמשמע ק' שבאמת יש שייכות בין המחלוקות דכיון דנח' במפרש קיי"ל כשמואל בדיני. [↑](#footnote-ref-28)
28. ושמעתי ליישב בפשיטות דאם נח' במח' ר"מ ור"י היא מחלוקת כללית בדבר שבממון, אמנם אין זה יישוב ברור דהא מבואר דהדבר תלוי למאי אתשיל המח', וכיון שאיתשיל באונאה אם נחשב אונאה איסורא לא יועיל ששורש המח' היא כללית ודו"ק. [↑](#footnote-ref-29)
29. וגם יש לדון במזיק מטבע שנפחתה לכא אם משלם כא או כד, וכן בפוחת מטבע לכא' אם משלם או לא. [↑](#footnote-ref-30)
30. ואגב דאיירינן בהא יש להק' מנא ליה לרא"ש דביותר מא' מיב' הוי בט"מ, נימא דעד שתות הוי אונאה, וכמו שהגמ' נתספקה לר"ט דעד שתות לא יהיה מחילה, דהא בסברא אין שייכות בין שיעור מחילה לשיעור בט"מ ודו"ק. [↑](#footnote-ref-31)
31. אמנם ודאי דאין זה מוכרח דיתכן דגם לתוס' עד שנתחדש כמה שחשיב השעבוד כמכר הוי כמכירת קרקעות, ומ"מ המרדכי ודאי אזיל לשיטת התוס'. [↑](#footnote-ref-32)
32. ועיי' בשו"ת מהרי"ק מש"כ בזה ואין הספר תח"י. [↑](#footnote-ref-33)
33. ומסברא היה מקום לחלק דעל ספק במחיר לא שייך להחשיב את עבודתו כהתפסה ולא דמי לספק על חודש העבור וצ"ע, ועיי' במש"כ בזה בעניני פועלים. [↑](#footnote-ref-34)
34. והנה עצם מה שהחשיב הנתיה"מ אונאה בפועל שאין בו דין אונאה, כגזל, יש מקום גדול לחלוק, דאם הוי גזל ודאי דהיה דין השבה, וע"כ שבדברים אלו לא הוי גזל אלא איסור אונאה אגברא וכעין אונאת דברים, ועיי' בסמ"ע בשם המהרש"ל שדימה לאונאת דברים ואכהמ"ל. [↑](#footnote-ref-35)
35. שהרי רק כלפי חזרת דמים, הרשב"ם כ' שהוא מכח לא תונו ודו"ק. [↑](#footnote-ref-36)
36. ומ"מ ק' דכל יותר משתות נימא הכי, ולשיטת התוס' ב"מ נז. יש ליישב ואכהמ"ל. [↑](#footnote-ref-37)
37. וכבר כ' בעיקר הדבר כעין זה האבהא"ז ור' איצלה. [↑](#footnote-ref-38)