שטז ב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שטז - צידה

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שטז

##### הלכות צידה

##### שיעור ב

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סימן שטז סעיף ב] **צד צבי ישן או סומא חייב, חיגר או חולה או זקן פטור.** הגה: המשסה כלב אחר חיה בשבת, הוי צידה.

## חיה חולה מחמת עייפות

א] דין זה הוא מברייתא בשבת (קו:) תנו רבנן הצד צבי סומא וישן חייב חיגר וזקן וחולה פטור, ובגמרא הקשו והתניא חולה חייב, ותירץ רב ששת לא קשיא הא בחולה מחמת אישתא הא בחולה מחמת אובצנא. ושיטת רש"י שחולה מחמת חום אינו ניצוד שעשוי הוא לברוח, אבל מחמת אובצנא - היינו עייפות שאינו יכול לזוז ממקומו - ניצוד ועומד הוא ולכך פטור. וכתב הבית יוסף שדעת הרמב"ם (שבת פ"י הכ"ב, הובא להלן) נראה שסובר להיפך שחולה מחמת עייפות חייב ומחמת אישתא פטור. וכן מבואר ברבינו חננאל.

וז"ל הרמב"ן (שם) המשלח כלבים כדי שיצודו צבאים וארנבים וכיוצא בהן, וברח הצבי מפני הכלב, והיה הוא רודף אחר הצבי או שעמד בפניו והבהילו עד שהגיע הכלב ותפשו, הרי זה תולדת הצד וחייב. וכתב המגיד משנה (שם הכ"א) שמדברי הרמב"ם נראה שאם מחמת עייפות חייב [וכמו שנתבאר], והיינו שאי נימא שמחמת עייפות אינו חייב, אמאי כאן יהא חייב, הרי בשעה שבא האדם ועמד בפניו כבר התעייף הצבי.

ודברי הרמב"ם אלו זה מקורו של הרמ"א שכתב המשסה כלב אחר חיה בשבת הוי צידה והיינו משום דס"ל כהרמב"ם שחיה שעייפה מחמת עייפות הצד אותה חייב חטאת.

אמנם כתב הביאור הלכה (ד"ה או חולה) שנראה לומר שאם עייף הרבה עד שאינו יכול לזוז ממקומו, אף לדעת הרמב"ם פטור, שאינו עדיף מחיגר או זקן. ובמשנ"ב (ס"ק ט) כתב שלפעמים ארנבת חולה מונחת על הדרך אף על פי שאינה יכולה לזוז ממקומה, ואסור ליקח אותה דהוי צידה מדרבנן, וי"א דחייב. ולא ביאר מי הוא היש אומרים שחייב, וכפי מה שנתבאר בביאור הלכה אם חולה הרבה פטור לכו"ע, ואולי כוונתו לאחרונים שביארו דעת הרמב"ם כפשוטו.

ב] ולעיל (שיעור א) הבאנו מחלוקת ראשונים בבעלי חיים שקל מאוד לתופסן, אם חייב או פטור. והנה חיגר יכול גם כן לילך ואעפ"כ מבואר שפטור, וא"כ ה"נ נימא בחיות שקל לתופסן אף שהם במקום פתוח לא יהא חייב על צידתן.

אמנם יש לחלק על פי מה שמצאנו בביאור הלכה (שם בסו"ד) לדון במי שרץ אחר הצבי עד שהתעייף אי חשיב בזה צידה אע"פ שלא תפסו, או שאין דרך צידה בכך. ואי נימא דבזה שמעייף אותו חשיב צידה, א"כ אין לדמות דין חולה מחמת עייפות לחיות שקל לתופסן, שדוקא חיה שחולה מחמת עייפות נחשב שנעשה בו מעשה צידה, ולכך שוב אין בו צידה, אבל חיות שמטבען קל לתופסן עדיין לא נעשה בהם מעשה צידה, ואפשר שאסור לתופסן מהתורה [ונפק"מ גדולה בין אם איסור הצידה דאו' לדרבנן, אם יש איסור לסגור הדלת במקום גדול וכדו', שכל איסור הצידה אינו אלא מדרבנן, ובדברים שאיסור צידתן מדרבנן לא יהיה איסור].

## הצד חיה ע"י כלב

ג] ובעיקר דברי הרמ"א שכתב שהמשסה כלב אחר חיה בשבת הוי צידה, נתקשה המג"א (ס"ק ד) שמשמעות הרמ"א שאינו עושה מעשה כלל אלא כל הצידה ע"י הכלב, וקשה דאינו אלא גרמא. והרמב"ם עצמו כשכתב דין זה ביאר להדיא שהאדם עצמו עמד בפני החיה, ומשמע שבלא שעשה מעשה בעצמו יהיה פטור. וכן כתב המשנ"ב (ס"ק י) שאם לא עשה מעשה בעצמו אין איסור אלא מדרבנן.

## אפילו עשה מעשה מועט, כבר נחשב שעשה מעשה צידה

אולם הוסיף המשנ"ב שאם עשה מעשה ואפילו רק עמד בפניו והבהילו עד שבא הכלב ותפסו, ג"כ נחשב מעשה אדם וחייב, וכמ"ש בסו"ד 'שכן דרך הציידים'.

וכן מצינו בכמה מלאכות שאע"פ שעיקר המלאכה אינה נעשית על ידו מ"מ חייב, וכמו זורה שעיקר המלאכה נעשית ע"י הרוח רק כל שהוא עושה את המעשה כדרך המלאכה חייב, וכן הוא במלאכת בישול שהעיקר הבישול נעשה ע"י האש, וכל שהניח אדם את הקדירה על האש חייב, וה"נ אף שעיקר הצידה נעשית ע"י הכלב, מ"מ כיון שדרך הצידה כך הוא, אם עשה האדם מעשה בצידה זו והביא את החיה לידי הכלב חייב.

## אם עמד בפני החיה ורק לאחר זמן תפסה הכלב

ד] ולהלן בסעי' ד כתב המשנ"ב (ס"ק יח) בשם המג"א לעניין פורס את המצודה שאם בשעת פריסתו נכנסה החיה לתוכה חייב חטאת, אבל אם נכנסה אח"כ לתוכה פטור אבל אסור. והטעם שפטור אם לא נכנסה החיה מיד אע"פ שכן דרך הצידה, הוא משום דחשיב גרמא, ואעפ"כ אם בשעת הצידה נכנסה החיה למצודה חייב, ואף שלא עשה יותר מעשה ממקום שלא נכנסה החיה מיד. ומבואר שאם נכנסה החיה מיד חייב [וצ"ל משום שכן דרך הציידים וכמו שמבואר כאן], אכן דוקא אם נכנסה החיה מיד חייב אבל אם נכנסה החיה לאחר מכן חשיב גרמא ופטור. וא"כ ה"נ יהיה הדין כן שאם עמד בפני החיה ורק לאחר זמן בא הכלב ותפסו, לא יהיה חייב, דהא אין הצידה בזמן שעושה האדם את הצידה. וצ"ל שכאן מיירי שעסק בצידה עד זמן שהכלב תפס את החיה.

ה] ובביאור הלכה סי' רנב (סעי' ה ד"ה להשמעת קול) הביא דברי המג"א שבנתינת חיטים בריחיים של מים ליכא חיוב חטאת, כיון שהטחינה ממילא באה לאחר שנותן שם החיטים, וכתב שיש ראיה ממצודה שאם אדם עושה כן ובשעת פריסתו נכנסה חיה לתוכו חייב אע"פ שהצידה באה ממילא, ועי"ש שבהמשך דבריו כתב לדון שאם לא נטחנו החיטים מיד אפשר שהוא פטור, וא"כ ה"ה כאן י"ל באמת כן שאם עמד בפני החיה והכלב תפסה לאחר זמן, לא יהא בזה צידה מהתורה.

ועי' חזו"א (שבת סי' לו ס"ק א) שבתחילה לומד כתוספות שגם לאחר זמן חייב על הצידה, אבל בסו"ד הסכים לדברי המג"א (ס"ק ט) שדוקא בניצוד מיד חייב שאז חשיב שניצוד מכח האדם אבל לאחר זמן לא חשיב מעשה שלו.

[סעיף ג] **כל שבמינו נצוד, חייב עליו; אין במינו נצוד, פטור אבל אסור. הלכך, זבובים אף על פי שאין במינו נצוד, אסור לצודן.**

## איזה מינים נחשבים במינו ניצוד

ו] וכתב המשנ"ב (ס"ק יג) ודבורים משמע בב"י דהוא בכלל דבר שבמינו ניצוד, אבל שאר פוסקים פליגי עליה, וכן משמע מהגר"א סק"ו. וחגבים טהורים לדעת רש"י הוא דבר שבמינו ניצוד והרמב"ם אין סובר כן. ודגים הוא בכלל דבר שבמינו ניצוד עכ"ל. ויש להבין המחלוקת בדבורים וחגבים.

## ביאור המחלוקת לעניין דבורים ולעניין חגבים

ז] והנה לעניין הדבורים למה נחשיב הדבורים כמינו ניצוד או כאין מינו ניצוד [עי' בשעה"צ ס"ק טו שביאר שהוא מחלוקת איך לבאר דברי הגמרא בביצה לו: אלא שיש לדון הסברות בזה], הנה הרבה מגדלים דבורים וא"כ לכאורה ברור שיש במינו ניצוד, אלא שכתבו האחרונים (עי' חוט שני פרק טו ס"ק ב ד"ה צידת דבורים) שאין אדם רוצה לצוד הדבורים להשתמש בגופן או בעורן, אלא רק רוצה שישהו בכוורת כדי שישמשו פועלים לעשות דבש, אבל יכולים הם לצאת וליכנס, ולכך ס"ל להרבה פוסקים שאי"ז נחשב צידה, וממילא הדבורים נחשבים שאין במינם ניצוד.

ומצאנו בבאר היטב (סי' שטז ס"ק יח) שהביא ממהר"י טץ בצרעים שברחו מהכוורת, שרוצה לתת מי לימון על מקל, ואח''כ ליקח העץ וליתנו בכוורת, וכתב מהר"י טץ דשרי לעשות כן ע"י גוי, ואפשר שאפי' ע''י ישראל ג"כ שרי. ולכאורה הרי הוא צד את הצרעים ממש, וביאור העניין כמו שנתבאר, שהכוורת אינה צידה כיון שיכולים לצאת משם, רק שנשארים שם מחמת שיש להם מה לאכול שם [והטעם שאין בזה מוקצה עי' בתהילה לדוד סי' שטז ס"ק ה].

## ההורג חיה על מנת לתופסה אם יש בזה משום צידה

ח] והמחלוקת לעניין החגבים הביא בביאור הלכה (ד"ה אין במינו) שנחלקו בזה רש''י והרמב''ם. וביאור המחלוקת עי' חוט שני (פט"ו ס"ק ב) שביאר דחגבים הורגים אותם מיד ולא מגדלים אותם, ובזה נחלקו רש"י והרמב"ם, שדעת רש"י אם הורג חיה על מנת לצודה נחשב צידה, וכמו שידוע שציידי עופות הורגים את העופות כדי ליקח אותם, וזה עצמו יש בו צידה, אבל הרמב"ם ס"ל שצריך דוקא לצוד את החיה בחיים, אבל אם תופסה היא מתה אין זה בכלל מלאכת צידה. ולפי"ז עולה שלדעת רש"י שאף כשבשעת הצידה הורג את החיה יש בזה משום צידה, א"כ כל מי שהורג בע''ח עובר גם משום צידה.

**דינים העולים**

1. הצד חיה שהיא חולה פטור, ולדעת רש"י דוקא בחולה מחמת עייפות אבל חולה מחמת חום הוי צידה מהתורה. ודעת הרמב"ם להיפך שחולה מחמת חום פטור, וחולה מחמת עייפות חייב מיהו אם יש לה עייפות הרבה עד שאינה יכולה לזוז ממקומה כתב הביאה"ל שגם להרמב"ם פטור.
2. המשזה כלב לצוד חיה אם לא עשה מעשה כלל פטור אבל אם עמד בפני החיה הוי צידה מהתורה ואף שעיקר הצידה נעשית ע"י הכלב, כל שהוא שותף למעשה חייב שכן דרך הציידים. ואם עמד בפני החיה ורק לאחר זמן הצליח הכלב לתפוס את החיה, נראה שהוא פטור וכמו שמצינו לעניין פורס את המצודה שאם נכנסה חיה מיד חייב אבל אם נכנסה אח"כ פטור אבל אסור.
3. הדבורים נחלקו הפוסקים אם נחשבים יש במינם ניצוד, והיינו משום שמגדלי הדבורים אינם כולאים הדבורים במקום אחד אלא רק דואגים שיהיו בכוורת כדי שיתנו דבש אבל יכולים הם לצאת ולבא.
4. ולעניין חגבים לדעת רש"י חייב ולדעת הרמב"ם פטור, וביאור המחלוקת משום שהחגבים דרך הצידה היא להורגן וכך תופסן ונחלקו בכל הורג חיה כדי לתופסה אם יש בזה איסור גם משום מלאכת צידה.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-6, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י הרב ש. מ. שליט"א והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**