מנחות פרק יא
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב אי_ש סטפנסקי

**לחם הפנים נילושות אחת אחת ונאפות שתים שתים**

הקשה הקרן אורה, הא התנור מקדשן, ואין כלי שרת מקדשין אלא מלאים, וכיון ששיעור לחם הפנים הוא י"ב חלות, איך יוכל התנור לקדש שתים בלבד. ותירץ, דבאמת היו אופים את כל החלות יחד, ובזה הם מתקדשים, אלא דהיו מכניסים לתנור שתים שתים. וכן הפסוק דילפינן מיניה שתים הוא "ושמת אותם", דקאי על השימה בתנור ולא על האפיה.

אך המקדש דוד [ס"ג ססק"ג] תירץ, דרש"י בזבחים [פח א] כתב, דאם חסר השיעור אין הכלי מקדשן שאינו ראוי לכלי, ולפי"ז דוקא באופן שאין ראוי לכלי אין הכלי מקדשן, אך בלחם הפנים בתנור, כיון דאיכא גזיה"כ דאפייתן שתים שתים, הרי הם ראויים לכלי באופן זה, ושפיר התנור מקדשן. עיי"ש מה שיישב עוד עפי"ז. וראה עוד בכתבי הגרי"ז לעיל ח' שהאריך ליישב קושיית הקרן אורה.

כתב המנחת חינוך [צז סק"ח], דנראה פשוט דעיקר הקפידא היא שלא תהיה אחת בתנור, אבל שתים לאו דוקא, והוא הדין שהיה יכול לאפות כל י"ב הלחמים בפעם אחת. אמנם בפירוש הר"ש לתו"כ מבואר דשתים דוקא, וכן דייק השפת אמת מהרמב"ם בפיה"מ.

**תוד"ה שתי הלחם, במשנה ובגמרא קרוי לשון זכר וכו'**

בהגהות ראמ"ה יישב דלחם הוא לשון זכר, וחלות הוא לשון נקבה. אלא שלפעמים נקראת החלה בלשון לחם, ובכה"ג נוקטים בלשון נקבה.

**תוד"ה ובדפוס, כיון דאפי לה נפחה משמע שהלחם חוץ לדפוס**

הרש"ש והשפת אמת ביארו, דהתוספות קאי על הדפוס השני שבתנור, אך בראשון ובשלישי ודאי הלחם היה תוך הדפוס, ולכן הוכיחו התוספות מהא דצריך דפוס גדול מחמת שנפחה דבדפוס השני הלחם היה מבחוץ, ונופח כלפי חוץ. דאי התוספות קאי על כל הדפוסים לא הועילו כלום במה שהלחם בחוץ, שהרי עדיין הלחם נופח רק כלפי פנים ולמה צריך דפוס גדול יותר. ובשפת אמת דחה ראייתם, דבאמת בכולם הלחם היה בפנים, אלא דעשו את הדפוס של התנור גדול יותר כדי שיוכל לתפוח.

הלחם משנה פ"ה מתמו"ס ה"ח כתב, דמלשון הרמב"ם "שנותנים בו החלה" משמע שהחלה בתוך הדפוס, ודלא כהתוספות שהוכיחו שהחלה מבחוץ. [וכן הוא לשון רש"י "ומתקן הבצק בתוך הדפוס"]. אך הרש"ש והשפת אמת כתבו, דהתוספות כתבו כן רק על הדפוס השני, ואילו רש"י והרמב"ם קאי על הדפוס הראשון, ובזה לכו"ע החלה בתוך הדפוס.

**דף צד ע"ב**

**רבי יוחנן אמר כמין ספינה רוקדת**

פירש רש"י, דמלמעלה היא רחבה ומלמטה כלה והולכת עד כאצבע, ושתי ראשיה חדין והולכין וגבוהין למעלה. ובתוספות הבינו דמש"כ רש"י ושתי ראשיה וכו' לא קאי על גובה הספינה, אלא על תחילת וסוף הספינה, [ומשמע דתיבת "כזה" והציור ברש"י קאי על ושתי ראשיה וכו' ולא על רחבה מלמעלה כמו שלפנינו]. ומש"כ רש"י דראשיה גבוהים למעלה היינו, דתחתית הספינה אינה שוה, אלא בתחילה ובסוף היא עולה למעלה**,** [מלבד מה שכל הספינה צרה למטה ורחבה למעלה, דבתחילת הספינה ובסופה אין תחתית כלל].

והקשו, דאם כן מאי משני מורשא עביד להו, בשלמא אם נאמר שכל הספינה צרה למטה ורחבה למעלה, שפיר משני דעביד להו מורשא ושם היו הקנים מונחים, אך אם בתחילה ובסוף אין תחתית כלל, היכן יניח את המורשא. ותירצו בשם יש מפרשים, דהמורשא היה כעין עמוד שהלחם נסמך עליו, וכתבו דזה דוחק. ולכן כתבו התוספות דתחתית הלחם היה שוה לכל ארכו.

הקשו התוספות, למ"ד ספינה רוקדת מדוע חשיב רק י"ב טפחים או ט"ו טפחים לגובה השולחן, הרי מלבד הטפחיים או הטפחיים ומחצה איכא נמי לגובה הלחם עצמו שאינו שוה אלא עולה בשיפוע. ותירצו, דגם למ"ד ספינה רוקדת היה תחתית ודפנות, אלא דהתחתית לא היתה ישרה מלמטה אלא עולה מעט פחות משישית טפח לכל צד, ובסך הכל לא נוסף טפח שלם, ולכן לא חשיב ליה. ולפי"ז ההבדל בין ספינה רוקדת לתיבה פרוצה הוא הבדל מועט בגובה התחתית.

ובשפת אמת הקשה על דבריהם, דאם כן אין זה ספינה רוקדת. ועוד, מאי פריך איך הסניפים העמידו את הלחם, הרי כל הגובה היה שוה כמו למ"ד תיבה פרוצה, ורק התחתית היתה גבוהה מעט. ועוד, דלפי"ז לכו"ע הלחם היה מרובע. ולכן תירץ, דלמ"ד ספינה רוקדת לא היה תחתית ודפנות כלל, אלא לקחו את כל האורך [עשרה טפחים] ועשו ממנה ספינה רוקדת עד שנעשה גובה טפחיים או טפחיים ומחצה, [אף ששטח האלכסון היה יותר, דטפחיים חשיב לגובה הלחם]. אך דבריו צ"ע דאם כן הלחם היה יוצא מהשולחן טובא, וצ"ע.

**דף צה ע"א**

**תניא כמ"ד ספינה רוקדת וכו'**

הרמב"ם פסק כמ"ד תיבה פרוצה. והקשה הכסף משנה, הא בגמרא אמרינן תניא כותיה דמ"ד ספינה רוקדת. ותירץ, דמכל מקום עדיף לפסוק כרבי חנינא דהוא קשישא מיניה דרבי יוחנן. הלחם משנה תירץ, דבגמרא מקשה טובא למ"ד ספינה רוקדת, ואף דדחיק לתרץ כולהו מכל מקום העדיף הרמב"ם לפסוק כר"ח. אך כתב, דעדיין אין זה מספיק לפסוק נגד סתימת הגמרא דתניא כרבי יוחנן.

ובשפת אמת תירץ, דכונת הגמרא תניא כותיה וכו' היא לדחות את התירוץ דלעיל אימא ופיה דומה כמין טבלא מרובעת, דהשתא אין צריך לדחוק כן, אלא פליגי תנאי, ולא תקשי על רבי יוחנן מברייתא כיון שיש תנא דסבר כוותיה. והשתא דאיכא תנא לכאן ולכאן, שפיר פסק הרמב"ם כר"ח, וכסברות הכס"מ והלח"מ.

**מ"ד נפסל דכתיב כאשר יחנו כן יסעו וכו' מ"ד אינו נפסל דכתיב ונסע אהל מועד**

יש לעיין למ"ד נפסל למה לי קרא, הא בפשטות צריך להפסל משום יוצא. ויתכן לבאר, דקרא כאשר יחנו כן יסעו אינו מיותר, ואפשר לדרשו בשני פנים, או לפסול, מה בחנייתו נפסל ביוצא אף בנסיעתו נפסל ביוצא, או להכשיר, מה בחנייתו כי לא יצא לא נפסל אף בנסיעתו כי לא יצא לא נפסל. והשתא, למ"ד לא נפסל, דריש מונסע אהל מועד להכשיר, וממילא דריש כאשר יחנו נמי להכשיר, ומ"ד נפסל דריש מונסע לדגלים, וממילא נפסל מסברא, ולכן דריש כאשר יחנו נמי לפסול, ולא דיליף מהתם, אלא דכיון דפוסל הכי דרשינן.

**מתיבי בשעת סילוק מסעות קדשים נפסלים ביוצא וזבין ומצורעים משתלחים וכו'**

רש"י בזבחים [ס ב] כתב, דקדשים נפסלים משום פגימת המזבח ולא משום יוצא, [צ"ל דלא גרס תיבת "ביוצא", ומש"כ רש"י שם קס"ד, כבר העיר בגליון הש"ס דאף למסקנא שם כן]. והוכיח כן מהא דזבין ומצורעין משתלחים דיש לזה קדושת מחנות גם בשעת המסעות, וכדילפינן מונסע אהל מועד, ועל כרחיך דקדשים נפסלים משום פגימת המזבח ולא משום פסול יוצא. והקשו התוספות שם, דבסוגיין מסיק דאיכא פסול יוצא בשעת סילוק מסעות לכו"ע, וקרא דונסע אהל מועד לדגלים אתיא. וכן אתיא לקדשים קלים או לקדשי קדשים קודם שפירקו את הקלעים, וכדמסיק שם, אך לאחר שפירקו את הקלעים איכא פסול יוצא לכו"ע.

ובדעת רש"י צ"ל דפליגי בזה הסוגיות, דהנה בזבחים [קטז ב] אמרינן, בכל מקום מחנה ישראל, ופירש"י, דאפילו בשעת סילוק מסעות אין נפסלים, אלא מוליכן עמו, ובמקום חנייתן אוכלין במחנה. ואמרינן שם, מהו דתימא איפסלו ביוצא קמ"ל ונסע אהל מועד אע"פ שנסע אהל מועד הוא. ומבואר בסוגיא דליכא פסול יוצא משום ונסע אהל מועד, ולא אתיא קרא לדגלים. ועל כרחיך דהסוגיא הכא ס"ל דלכו"ע איכא פסול יוצא בקדשי קדשים לאחר שפירקו את הקלעים, כמבואר בברייתא דקדשים נפסלים ביוצא, ולא פליגי, מר איירי במסודר ומר איירי במסולק. אך הסוגיא בזבחים ס"ל דפליגי במסולק, ומ"ד אינו נפסל סובר דילפינן מונסע אהל מועד להכשיר, והברייתא דקדשים נפסלים איירי משום סילוק המזבח.

והא דליכא התם פסול פגימת המזבח, י"ל דלכן דקדק רש"י לומר ובשעת חנייתן אוכלים במחנה, דבאמת בשעת המסעות עצמן אין אוכלים קדשי קדשים משום פגימת המזבח, אלא דלאחר חנייתן שפיר יכולים לאכול, דס"ל לרש"י דפגימת המזבח אינו עושה דיחוי באכילה, ומשום פסול יוצא ליכא, וכדילפינן מונסע אהל מועד.

אך התוספות שם כתבו דאף בשעת מסעתן יכולים לאכול, כיון דאיירי התם בקדשים קלים ואליבא דרי"ש דליכא פסול פגימת המזבח בקק"ל. ודוקא קק"ל, אבל קק"ד נפסלים ביוצא בשעת סילוק מסעות, וכמבואר בסוגיין למסקנא. ואזלי התוספות לשיטתם דלפי המסקנא איכא פסול יוצא בקק"ד לכו"ע, וקרא לדגלים אתא, ועל כרחיך דהסוגיא בזבחים שם איירי בקק"ל דליכא פסול יוצא, והשתא שפיר איכא לאוקמי כרי"ש דאין פסול פגימת המזבח ויכול לאכול אף בשעת מסעתן. והא דלא העמידו כרבנן ונפק"מ דאפשר לאכול לאחר חנייתן, י"ל דהתוספות שם ס"ל דאיכא דין דיחוי גם באכילה, ולרבנן דיש פסול נפגם המזבח בקק"ל גם לאחר חנייתן אינם נאכלים, ועל כרחיך קאי כרי"ש.

וכן בזבחים סא ב דמשני כאן לאחר שיפרקו הלויים את המשכן [וקאי בקק"ד] נחלקו רש"י ותוספות לשיטתם, דרש"י פירש לאחר שפירקו את הקלעים קודם שסילקו את המזבח, והתוספות פירשו לאחר שיפרקו את המשכן קודם שפירקו את הקלעים ואת המזבח. דרש"י סובר שאין פסול יוצא בקק"ד אלא פסול פגימת המזבח לחוד, והתוספות סוברים דאיכא פסול יוצא בקק"ד לכו"ע.

**תוד"ה מר אמר, ואם תאמר לעיל אמאי אצטריך לשינויי וכו'**

התוספות בזבחים [קטז ב] הקשו שני קושיות אלו והניחו בקושיה. ולעיל שם [סא ב] תירצו על שני הקושיות בשם ה"ר חיים באופן אחר, עיי"ש.

**מאי איריא משום יוצא תיפו"ל דאיפסיל ליה בלינה**

התוספות בזבחים סא ב הקשו, מדוע לא מקשינן מאי איריא משום יוצא תיפו"ל משום פגימת המזבח. ותירצו, דחד מתרי טעמי נקט, והא דמקשה תיפו"ל משום לינה, היינו דאין הפסול משום סילוק מסעות כלל, דאף קודם המסעות נפסל כבר משום יוצא. ושוב הקשו, דלפי הס"ד לעיל דבמסולק כשר וליכא פסול יוצא, עדיין יקשה תיפו"ל לפסול משום פגימת המזבח. ותירצו, דלא קיימא ההיא מסקנא. ועוד תירצו, דלפי הס"ד יש לומר דאפילו בשעת המסעות חשיב מזבח, דכמו דילפינן דחשיב אהל מועד בשעת המסעות כן י"ל לגבי המזבח.

אך לשיטת רש"י אין ליישב כשני התירוצים, דהא כתב אליבא דאמת לפי הסוגיא בזבחים, דליכא פסול יוצא ואיכא פסול נפגם המזבח, ולפי"ז הדרא הקושיא למאן דמכשיר במסולק, תיפו"ל לפסול משום פגימת המזבח. אמנם לרש"י לשיטתו לק"מ, דרש"י סובר שלאחר חנייתן יכולים לאכול, דאין פסול דיחוי באכילה, והשתא שפיר קאמר דבמסולק לא נפסל ביוצא, ונפק"מ דלאחר חנייתן יכולים לאכול. והתוספות שהקשו כן ס"ל דאיכא פסול דיחוי באכילה, ולכן הקשו מה הנפק"מ בפסול יוצא תיפו"ל לפסול לגמרי משום פגימת המזבח.

**דף צה ע"ב**

**תוד"ה אין, וי"ל דקסבר כמ"ד חייב אי נמי חשיב יש במינו טהרה**

ונפק"מ בין התירוצים מה הדין בהכניס מת לעזרה למ"ד דאינו חייב על שרץ. [אך אין נפק"מ האם מותר לטמא מת להכנס למחנה לויה, דמש"כ התוספות דקסבר כמ"ד חייב קאי על הא דקאמר אפילו מת עצמו, אך עיקר הא דטמא מת יכול ליכנס ילפינן לכו"ע מנושאי ארונו של יוסף].

[מש"כ התוספות ואע"פ שהיו נושאין ארונו של יוסף, כונתם דהנושאים עצמם הם טמאי מתים, דהם נטמאים במשא, ושפיר מוכח דטמא מת יכול להכנס למחנה לויה. ודלא כמו שהבין היעבץ דכונתם לארונו של יוסף, וסתם ארונות של עץ הם, ודן שם אם יש לזה דין גולל עיי"ש, ואין צריך לזה כלל, דכונתם לנושאים עצמם].

**מאי קשיא דלמא עשרון לא מקדש תנור מקדש**

יתכן לבאר בגמרא בשני אופנים, חדא, דגם בס"ד הא דבעי אפיה בפנים הוא מחמת שצריך קידוש בשעת האפיה, ולפיכך התנור מקדש, אלא דמקשה מאי שנא מדת יבש מתנור, הרי גם תנור מדת יבש הוא. ומשני, דלמא מדת יבש לא נתקדשה ואילו תנור נתקדש. וכן מבואר בקרן אורה, שכתב בתוך דבריו בקושיית הגמרא אלמא דמדת יבש דהיינו התנור נתקדשה, ומבואר דגם בס"ד התנור הוא המקדש.

ועוד יש לפרש, דס"ד דהתנור אינו מקדש כלל, והא דבעי אפיה בפנים הוא מחמת שנתקדש כבר במדידה, ובהוצאה לחוץ איכא פסול יוצא, כמש"כ רש"י, או דהוי גנאי להעבירו לכלי חול, כמש"כ התוספות. ומקשינן, דמהא דלישה ועריכה בחוץ מוכח דמדת יבש לא נתקדשה, ומדוע בעי אפיה בפנים. ומשני, דלמא עשרון לא מקדש תנור מקדש, ומה דבעי אפיה בפנים אינו מחמת שנתקדש כבר בעישרון אלא משום שהתנור מקדשו.

וכן הבין המשנה למלך פ"ה מתמו"ס ה"ז, והקשה, דאם כל מה שצריך אפיה בפנים הוא משום שהתנור מקדש, ואיכא פסול יוצא או גנאי, מדוע לא יוכל לאפות מתחילה בחוץ בתנור חול, ולא יהא פסול יוצא ולא גנאי. ותירץ, דלמ"ד תנור מקדש, מלבד מה שהתנור עצמו מקדש יש דין נוסף דבעינן שיתקדש הלחם בשעת אפיה. [וביאור זה דחוק קצת, דעיקר חסר מהספר, אך להקרן אורה ניחא, דזה היה פשוט לגמרא דבעינן קידוש בשעת אפיה].

**אלא אי קשיא הא קשיא ואפייתן בפנים אלמא תנור מקדש ואין דוחות את השבת אלמא וכו'**

כתבו התוספות, ותברא, מי ששנה זו לא שנה זו. ובפשטות כונתם, דאיכא מ"ד תנור מקדש, ולכן לישתן ועריכתן בחוץ ואפייתן בפנים, ולדידיה אפיה דוחה שבת, ואיכא למ"ד דאין תנור מקדש, ולדידיה גם אפייתן בחוץ ואינם דוחות את השבת. אך התוספות לעיל נה א ביארו, דתברא היינו, דלפי מ"ד מידת יבש נתקדשה לישתן ועריכתן בפנים, דעישרון נתקדש. ומבואר דהתברא הוא בין לישתן ועריכתן בחוץ לבין אפייתן בפנים. כלומר, דהשתא הגמרא חוזרת בה מהתירוץ הקודם דמידת יבש לא נתקדשה ותנור נתקדש, אלא לכו"ע תנור לא נתקדש, או דתנור תלוי במידת יבש, ולפיכך למ"ד מידת יבש נתקדשה בין לישה ועריכה ובין אפיה בפנים, ולמ"ד לא נתקדשה בין לישה ועריכה ובין אפיה בחוץ.

אך צ"ע, דאם כן מדוע אינן דוחות את השבת, הרי למ"ד אפייתן בפנים מידת יבש נתקדשה, ונפסל בלינה. ודוחק לומר דתנא דסיפא דאינן דוחות את השבת סובר כתנא דרישא דלישתן ועריכתן בחוץ, דאם כן רישא וסיפא בחד תנא ומציעתא בחד תנא.

עוד יש לעיין, דהתוספות לעיל נז ב כתבו, דמהסוגיא שם משמע שלפי מ"ד מידת יבש נתקדשה קדשי לחם הפנים משנמדד בו סולת בעישרון [לגבי שאסור להחמיץ], והקשו, דלא משתמיט בשום דוכתא דליקדוש אלא או בתנור או על השולחן לקמן בפרק שתי הלחם ובפרק ב' דמעילה. ולכאורה דבריהם צ"ע, דהא הכא לרבי יהודה כל מעשיהם בפנים ואפילו לישה ועריכה, ובפשטות זה משום שמידת יבש נתקדשה, ואם כן איכא מ"ד דלחם הפנים מתקדש במדידה.

ויתכן לומר, דכל מה דמקשינן דאם תנור מקדש מדוע אינן דוחות את השבת הרי הם נפסלים בלינה, זה רק אם אפייתן בפנים משום שתנור מקדש, אך אם אפייתן בפנים משום שמידת יבש נתקדשה אינן נפסלים בלינה. והיינו משום דס"ל להתוספות דבלחם הפנים יש דין מיוחד דבעינן תנור או שולחן, ולא מהני מדת יבש אף למ"ד נתקדשה. והא דמכל מקום בעינן לישתן ועריכתן בפנים למ"ד עישרון מקדש, יש לומר עפ"י מה שכתב בשיטמ"ק לעיל [ח א אות מב], דאף דהעישרון אינו מקדש מנחה בלא שמן, מכל מקום העישרון עצמו נתקדש מחמת מנחת חוטא שאין בו שמן, ולאחר שנתקדש אם יניחו בו שאר מנחות אף שלא יתקדשו בכך כיון שאין בהם שמן, מכל מקום מגניא מילתא להעבירו לכלי חול. והוא הדין הכא לגבי לחם הפנים, אף דלקדושת הגוף בעינן תנור או שולחן, מכל מקום בעינן פנים על ידי העישרון לחוד.

ועוד יש לומר, עפ"י מה שכתב הגרי"ז [ליישב דעת הרמב"ם דלהלן], דבכל קידוש מנחה יש שני דינים, קידוש לקדושת הגוף וקידוש לקדושת מנחה. והשתא י"ל דבכל המנחות העישרון לחוד עושה את שניהם, דהוא מקדש את הסולת בקדושת הגוף ובקדושת מנחה, אך בלחם הפנים יש דין מיוחד דאינו מתקדש בקדושת מנחה רק על ידי תנור או שולחן, אך קדושת הגוף איכא בעישרון לחוד, ולכן אף שאינו נפסל בלינה משום שאין בו קדושת מנחה מכל מקום בעינן פנים משום קדושת הגוף, דפסול לינה תלוי בקדושת המנחה, [וכן האיסור להחמיץ תלוי בקדושת מנחה, ולכן הקשו התוספות דלא מצינו מ"ד שיועיל קידוש העישרון לחוד].

הרמב"ם פ"ה מתמו"ס ה"ז כתב לגבי לחם הפנים, לישתן ועריכתן בחוץ, ואפייתן בפנים בעזרה כשאר כל המנחות. ובה"י כתב, אין אפיית לחם הפנים דוחה שבת, אלא בערב שבת אופין אותן. והקשה הלחם משנה, הא בגמרא מבואר דזה סותר להדדי, דאם בעי אפיה בפנים על כרחיך דתנור מקדש, ומדוע לא יפסל בערב שבת בלינה. ועוד, מאי שנא מחביתין דפסק הרמב"ם שם דלישן ועריכתן דוחה שבת משום שהמרחשת כלי קודש הוא ונפסל בלינה. ועוד הקשה, דהרמב"ם פסק דמידת יבש נתקדשה, ואם כן מדוע לישתן ועריכתן בחוץ.

ותירץ, דהרמב"ם ביאר את הגמרא דלא כהתוספות, דאף דמקשינן כיון דהתנור מקדש מדוע אינו דוחה שבת, מכל מקום כך הוא הדין, דתנור אינו מקדש ליפסל בלינה, ולא אמרינן תברא. ולכן פסק לתרוויהו, ושאני מחביתין דהקידוש נעשה על ידי המרחשת, ולכן נפסל בלינה ודוחה שבת, אך הכא דהקידוש נעשה על ידי התנור לא נפסל בלינה. אך עדיין קשה מדוע לישתן ועריכתן בחוץ הרי הרמב"ם פסק דמידת יבש נתקדשה. וראה מקדש דוד ריש ס"ג שהאריך בזה. וראה עוד בשפת אמת שתירץ באופן אחר את דעת הרמב"ם.

**תוד"ה ומאי קושיא, תימה אכתי קשיא וכו'**

התוספות ביארו בג' אנפי מה החילוק בין לחם הפנים לחביתין: א. חביתין בעי פנים משום שחצי עישרון נמשח אף שמידת יבש לא נמשח, והטעם הוא משום שצריך לקדש את החביתין במדידה שהוא שלם, וכרבי יוחנן דאינה קדושה לחצאין. ולפי"ז כל המנחות נעשות בחוץ, כיון שאפשר לקדשם אח"כ. ובטהרת הקודש הקשה, מדוע הוצרכו התוספות לומר דחצי עישרון נמשח, הא עיקר תירוצם הוא דחביתין מתקדשים קודם שחוצים אותם, ומאי שייטא לחצי עישרון. ויתכן לבאר, דהתוספות בהמשך דבריהם כתבו, דלא מתסבר למימר שיוכל לחלוק הסולת וכו', דהא דריש בפ"ק הבא מנחה ואח"כ חוצהו. ולכאורה אם נאמר דדין זה אינו מעכב עדיין משכח"ל שיחלוק ואח"כ יקדש, ואיך תני כללא דלישתן ועריכתן בפנים. ויתכן דכל קושיית התוספות היא מדוע הוצרכו לקדש את החצי עישרון, הרי יש אפשרות לקדש את החביתין גם לאחר שחילקו אותו לשנים. ועל זה תירצו, דלא מסתבר שמשום זה לחוד יניחו את החצי עישרון מלקדשו. והשתא, כיון דקידשוהו שוב לא יועיל שיעשה באופן זה, שהרי כבר הניחו בחצי עישרון שנתקדש. ובזה אתי שפיר קושית הטה"ק, דמחמת עיקר הא דבעי לקדשו כשהוא שלם אין זה הכרח לעשותו בפנים, דעדיין יש עיצה כנ"ל, אלא ההכרח הוא משום שקידשו את החצי עישרון.

ב. רש"י פירש דחביתין בעי פנים משום שחצי עישרון נתקדש, דכל הטעם דמידת יבש לא נתקדשה הוא שמא יוציאוהו לחוץ למדידה, אך בחצי עישרון לא חיישינן. ולפי"ז כל המנחות נעשות בחוץ, כיון דעישרון לא נתקדש. והתוספות דחו פירושו דהא דעישרון לא נתקדש הוא מגזיה"כ, ואם כן חצי עישרון נמי.

ג. חביתין בעי פנים משום שמערבים בה שמן אחר הלישה, ובאותו כלי שבולל היה לש ועורך, וכיון שהכלי היה קודש צריך פנים. ובאמת אם ירצה ללוש בחוץ בכלי חול ולהעביר לכלי קודש בשעת הבלילה שפיר דמי. ולפי"ז כל המנחות נמי בעינן פנים מהאי טעמא. ובתוספות מבואר, דאפילו למ"ד חלות בוללן בעי פנים, לפי שבאותו כלי שבולל בו לאחר האפיה היה לש ועורך, וכן מנחת מאפה דלכו"ע בולל אחר האפיה בעי פנים.

אך התוספות לעיל [נה א] נקטו כתירוץ זה של התוספות, וכתבו, דבמנחת מאפה אין צריך פנים, כיון דהבלילה לאחר האפיה. והקשו, אם כן איך נילושות בפושרין ניחוש שמא יחמיץ, בשלמא בכל המנחות דנעשות בפנים הוי במקום זריזים, אך מנחת מאפה נעשית בחוץ. ותירצו, דאמרינן הכא תברא, ופליגי תנאי האם מדת יבש נתקדשה, ואם כן, תנא דהתם דכל המנחות נילושות בפושרין סובר מידת יבש נתקדשה, ולכן גם מנחת מאפה בעי פנים, שהרי נתקדש כבר במדידה, ותנא דהכא סובר דלא נתקדשה. וכן צ"ל לשני התירוצים הראשונים בתוספות, דכל המנחות לא בעי פנים כלל, דהתם ס"ל לתנא דמידת יבש נתקדשה.

ובעיקר דבריהם תמהו הרש"ש והעולת שלמה, מדוע לא תירצו דחביתין וכל המנחות בעי לישה ועריכה בפנים מעיקר הדין, משום שיש בהם מתן שמן בכלי קודם הלישה, ומידת הלח נתקדשה. ומשמע בתוספות דדוקא מחמת הבלילה צריך לעשות את העישרון בפנים ולא משום המתן שמן הראשון, וצ"ע.

ובמשנה להלן תנן כל המנחות יש בהם מעשה כלי בפנים ואין בהם מעשה כלי בחוץ, ובגמרא ילפינן לה מבישול חטאת. כלומר, דכל דבר דבעי פנים בעי כלי, וכל דבר שאין צריך פנים אין צריך כלי. וכתב הרע"ב דאתא לאפוקי שלא יעשם על גבי קטבלא. וביאר בעולת שלמה, דאין כונת המשנה לומר דכל דבעי פנים בעי כלי שרת, דזה ידעינן ממילא, דאי בעי כלי בעי כלי שרת ולא כלי חול, כמש"כ התוספות דמגניא מילתא להעבירו לכלי חול לאחר שנתקדש. ועוד, דבחטאת גופיה לא היה כלי שרת, דהיו מבשלים בכלי חרס. אלא כונת המשנה לומר דכל דבעי פנים בעי כלי, ולא יעשנו על גבי קרקע, כמו בחטאת דבישלו בכלי, וממילא ידעינן דבעי כלי שרת ולא כלי חול משום דמגניא מילתא. וראה הגהות ראמ"ה שביאר את המשנה באופן אחר.

ובתחילה הבינו התוספות כאן דהמשנה קאי אדלעיל, דיש בהם מעשה כלי בפנים קאי על לישה ועריכה דחביתין, וכן אפיה דלחם הפנים, ואין בהם מעשה כלי בחוץ קאי על לישה ועריכה דלחם הפנים, וכן טחינה והרקדה דחביתין כמבואר בתוספתא, [וכן באמת פירש הרמב"ם בפיה"מ]. אך שוב כתבו דמתניתין קאי על כל המנחות ממש, דבכולם בעי לישה ועריכה בפנים מחמת הבלילה, ובזה קמ"ל דצריך כלי, [כלומר, דבעי כלי לבלילה, וממילא גם ללישה ועריכה, דהם נעשים באותו כלי], ואין צריך פנים לטחינה והרקדה, ולכן גם כלי אין צריך. והנה כל זה לפירוש השלישי, דתלוי בבלילה, אך לשני הפירושים הראשונים דכל המנחות אין צריך לישה ועריכה בפנים, צריך לפרש יש בהם מעשה כלי בפנים על אפיה, וכמ"ד תנור מקדש, ואין בהם מעשה כלי בחוץ על לישה ועריכה.

ובתוספות להלן [ד"ה שאלו] כתבו, וצריך לדקדק לאיזו מנחה איצטריך קרא, דמנחת מחבת ומרחשת ומאפה תנור הא כתיב בהו כלי, ואי למנחת סולת הא אין בה אפיה קודם קמיצה. ולכאורה ס"ל כתירוץ הראשון והשני דיש בהם מעשה כלי בפנים קאי על אפיה, דלתירוצם השלישי אצטריך ללישה ועריכה ובלילה, דלא יעשם על גבי קרקע אלא בתוך כלי, כיון דבעי פנים.

ורש"י במשנה פירש דיש בהם מעשה כלי בפנים היינו, דלישה ועריכה הכל בכלי שרת בפנים ולא בחוץ. [רש"י פירש דאין בהם מעשה כלי בחוץ אתא לומר דאין בהם דבר שאפשר לעשותו בחוץ, אך התוספות פירשו דדבר שנעשה בהם בחוץ אינו צריך כלי, דהיינו טחינה והרקדה]. ולכאורה פירוש זה אתי שפיר רק לפירוש השלישי בתוספות דכל המנחות בעי לישה ועריכה בפנים, ואם כן רש"י סותר את עצמו שכתב לעיל שם דדוקא חצי עישרון נתקדש, ואם כן כל המנחות לא בעי פנים, וצ"ע.

**דף צו ע"א**

**רש"י ד"ה בגמרא פליגי, מר גמיר ליה מרביה דתנור מקדש**

לכאורה לרבי יהודה אין הכרח דתנור מקדש, דהא על כרחיך ס"ל מידת יבש נתקדשה, מדמצריך לישה ועריכה בפנים, ואם כן יתכן דאין התנור מקדש ורק המדידה מקדשת.

ובגליון הרמב"ם להגרעק"א כתב להוכיח מהכא כהרמב"ם, דעל כרחיך כונת הגמרא בגמרא פליגי היינו אי תנור מקדש, דאי הכונה האם העישרון מקדש, מחלוקת זו אינה בגמרא אלא בקראי. והשתא יקשה דלפי רבי יהודה אין הכרח דתנור מקדש, דיתכן דאינו מקדש ורק העישרון מקדש. ועל כרחיך צריך לדחוק בגמרא דקאי אפלוגתת תנא קמא ורבי שמעון, ולא קאי על רבי יהודה, ות"ק ור"ש ודאי פליגי האם תנור מקדש. והשתא יש להקשות, מדוע אמרינן דפליגי בגמרא, הרי רבי שסובר תנור מקדש יליף לעיל מהא דדוחה את השבת. ומוכח דת"ק סובר תנור מקדש ומכל מקום אינו דוחה את השבת, ודין זה על כרחיך הוא מגמרא.

**דף צו ע"ב**

**טבלה המתהפכת תבעי**

הראשונים כתבו ג' ביאורים מדוע טבלה מק"ט אף שאין לה בית קיבול, רש"י כתב דרחבה זהו קיבולה, ומהני מהתורה לק"ט, תוספות כתבו משום שטבלה משמשת אדם ומשמשיו, ור"ת כתב משום שיש לה בית קיבול למטה. ולמ"ד מסגרתו למעלה איכא ספק האם סברות אלו מועילים לק"ט מהתורה או לא. [ולדעת התוספות אע"פ שיש ילפותא בתו"כ דמשמש אדם ומשמשיו מק"ט, מכל מקום מבעיא ליה אי הוי אסמכתא או לא, ומשמע מדבריהם דהספק הוא בכל משמש אדם ומשמשיו ולא רק בטבלה].

והקשו התוספות מדף של נחתומים דמבואר בב"ב דמק"ט מדרבנן, ואילו הכא מק"ט מדאוריתא. ותירצו לפי שיטתם דמשמש אדם ומשמשיו דאוריתא, דדף של נחתומים אינו משמש אדם ומשמשיו, ותקנו רבנן שיקבל טומאה לפי שרחבו זהו קיבולו, ומהני טעם זה לכה"פ מדרבנן. אמנם לשיטת רש"י דרחבו זהו קיבולו מהני מהתורה, התירוץ הוא להיפך, דדף של נחתומים אינו רחב, אך הוא משמש אדם ומשמשיו, ומהני משמש אדם ומשמשיו לקבל טומאה לכה"פ מדרבנן, וכדדרשינן בתו"כ. וכן תירצו התוספות בב"ב שם, וזה כונת התוספות כאן דאי הוה מצי למימר דדף של נחתומים הוי כטבלא וכו' כל שכן שניחא טפי, דלפי"ז יש ליישב כפירוש רש"י.