טהרות רש פרק ז
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**הקדר.** שהוא חבר:

**הפנימיות טהורות והחיצונות טמאות.** בפרק שני דכתובות [דף כד:] מקשינן מהא דתניא אלו ואלו טמאות, ועוד תניא אלו ואלו טהורות. ומשני, הא דתני אלו ואלו טמאות, בשכלי אומנתו בידו - להכיר שהוא נושאן למוכרן לאלתר, ויד הכל ממשמשין בהן לבדוק וליקח. והא דתנינא אלו ואלו טהורות, בשאין כלי אומנתו בידו - דיודעים שלא הביאום למוכרם כאן[[1]](#footnote-2). ומתניתין דפנימיות טהורות וחיצונות טמאות משכחת לה דסמיכא לרשות הרבים, ומשום חפופי רשות הרבים - שנותנין בני אדם אבנים גדולות או יתדות לצדי רשות הרבים להרחיק העגלות מהזיק את הבתים, ומתוך שהן דוחקות את רשות הרבים, וזה הניח קדרותיו אצלם, דחק גם הוא את הדרך, והעוברים מתחככים בהם ובגדיהם עוברים על פי אוירן, ובגדי עם הארץ טמאים הן ומטמאים את החיצונות[[2]](#footnote-3).

וקצת קשה, מאי טעמא דרבי יוסי דמחלק בין מותרות לאגודה[[3]](#footnote-4)?

**הבית טהור.** בפרק בתרא דע"ז [דף ע:] מייתי לה בלשון אחר: חבר המוסר מפתח לעם הארץ טהרותיו טהורות, שלא מסר לו אלא שמירת מפתח בלבד. כלומר, ולא סמכא דעתיה ליכנס, דנתפס כגנב[[4]](#footnote-5). ובתוספתא פליג רבי שמעון:

**תניא בתוספתא** [פ"ח]: רבי שמעון אומר, המוסר מפתח לעם הארץ, הבית טמא.

מסר לו את החיצון ולא מסר לו הפנימי[[5]](#footnote-6), החיצון טמא, הפנימי אינו טמא אלא עד מקום שיכול לפשוט את ידו וליגע.

היו שם (יוצאין) גבוהין עשרה טפחים או חררין גבוהים עשרה טפחים, אינו טמא אלא עד מקום שהוא יכול לפשוט את ידו וליגע[[6]](#footnote-7).

היה החיצון של אחד והפנימי של אחר, אף על פי שהטהרות נתונות בצד פתחו של פנימי הרי אלו טהורות[[7]](#footnote-8). הנכנס שלא ברשות, אפילו עומד בצד הטהרות טהורות. וכן העובד כוכבים אינו חושש משום יין נסך.

**פירוש. הבית טמא.** קסבר רבי שמעון, כשמסר לו מפתח כל הבית מסר לו, ואפילו מן הבית הפנימי עד מקום שהוא יכול לפשוט.

**יוצאין.** הם זיזים או אבנים היוצאים מן הכותל, וטהרות מונחים עליהם.

**חררין.** חורים שבכותל:

**והפנימי של אחר.** הפנימי לא מסר לו מפתח, והוה ליה שלא ברשות, וכן הטהרות טהורות.

**וכן בעובד כוכבים אינו חושש משום יין נסך.** זו ואין צריך לומר זו, דהשתא טהרותיו טהורות יין נסך מבעיא, כדדייקינן בפרק בתרא דע"ז [שם]:

**משנה ב, ג:**

**הבית טמא.** צריך טעם מאי שנא מער ומצאו ער[[8]](#footnote-9):

**תניא בתוספתא** [פ"ח]: חבר שהיה ישן בביתו של עם הארץ, וכליו מקופלין ומונחין תחת ראשו, וסנדליו וחביתו לפניו, הרי אלו טהורין מפני שהן בחזקת המשתמר[[9]](#footnote-10).

חבר שאמר לו עם הארץ צא ואישן בתוך הבית[[10]](#footnote-11), כל הבית ברשותו. צא ואישן על מטה פלונית, אינו טמא אלא אותה מטה, ועד מקום שהוא יכול לפשוט את ידו וליגע מאותו מטה[[11]](#footnote-12).

אמר לו שמור לי פרה זו שלא תיכנס לתוך הבית, שמור לי פרה זו שלא תשבר את הכלי, הרי אלו טהורין, שלא מסר לו אלא שמירת הפרה. אבל אם אמר לו שמור לי בית זו שלא תכנס בו הפרה, או שמור לי כלים הללו שלא תשברם הפרה, הרי אלו טמאין.

רבי אומר, אומנים שירדו ללקט צרורות וחרסין בתוך הבית, כל הבית ברשותן[[12]](#footnote-13):

**משנה ד**

**פסקה ריחיים.** שגמרה טחינתה ופסקה מלטחון, דכל זמן שהיא עסוקה בריחים אינה הולכת וממשמשת הבית[[13]](#footnote-14):

**ואחת משמשת.** כמו ממשמשת, כמו אסור לשמש בצרור בפרק המוציא יין [שבת דף פא]. כלומר, ממשמשת בתוך הבית, מלשון [בראשית לא] כי מששת את כל כלי:

**תניא בתוספתא** [בפ"ח]: אשתו של עם הארץ טוחנת עם אשתו של חבר בזמן שהיא טמאה, אבל בזמן שהיא טהורה לא תטחון.

רבי שמעון אומר, אף בזמן שהיא טמאה לא תטחון, שאף על פי שאינה אוכלת, נותנת לאחרים ואוכלים.

**פירוש. טוחנת עם אשתו של חבר.** מסייעת לאשת חבר לטחון[[14]](#footnote-15):

**בזמן שהיא טמאה.** אשת עם הארץ, שמחזקת עצמה בטומאה ונזהרת מליגע ומלהסיט תבואה של חבר, שאינה רוצה לטמותו.

**אבל בזמן** שאשת עם הארץ מחזקת עצמה בטהורה, **לא תטחון,** ולא תסייע לאשת חבר, לפי שאינה נזהרת מליגע, שסבורה להיות טהורה, ואנן קיימא לן דבגדי עם הארץ מדרס לפרושים.

**רבי שמעון בן אלעזר אומר, אף בזמן** שאשת עם הארץ מחזקת עצמה **טמאה לא תטחון. שאף על פי שאינה אוכלת, נותנת** רשות **לאחרים** שהם עמי הארץ כמותה **ואוכלים.**

ובכל הספרים כתוב בפרק קמא דחולין [דף ו:], "אף בזמן שהיא טמאה לא תטחון מפני שחבירתה נותנת לה ואוכלת". כלומר, שחבירתה, אשת עם הארץ אחר שסבורה להיות טהורה, נותנת לה ואוכלת. ויש לשונות אחרים, ולא יתכנו, כמו שפירשתי בפרק קמא דחולין.

וכתוב שם בכל הספרים, "אשת חבר טוחנת עם אשת עם הארץ", ופירש שם בקונטרס, דאיירי בתבואה של עם הארץ, ובזמן שהיא טמאה אאשת חבר קאי, שנזהרת מליגע שלא לטמאותה, ולא אתיא למיכל מינייהו. אבל בזמן שאשת חבר טהורה, חיישינן שמא תשכח ותתן לתוך פיה, ואסור משום דמאי. ורבי שמעון אוסר אף בזמן שהיא טמאה, דחיישינן שמא תתן לה חבירתה, דהיינו אשת עם הארץ, וקא אכלה דמאי.

וקרי לה "חבירתה" כדאשכחן בפרק לולב הגזול [סוכה לט.] הלוקח לולב מחבירו בשביעית, ובפרק בכל מערבין [דף לב.], האומר לחבירו צא ולקט לך תאנים, ובפרק שואל [דף קנ.] השואל לחבירו לעובד כוכבים.

והשתא מסיק עלה בפ"ק דחולין [דף ו:] אאשת עם הארץ, השתא מגנב גנבה וכו', באשת[[15]](#footnote-16) חבר אף על פי שאינה חשודה לא לגזול ולא לאכול דמאי, חיישינן לשכחה, דעביד אינש דמינשי ואכיל, אבל לתת לאחרים, אי לאו דחשידא ורגילה בכך לא מנשיא.

וכל זה דוחק. ועוד, הרי מקבלין מן הנשים דבר מועט, כדאיתא בהגוזל בתרא [דף קיט.][[16]](#footnote-17)? ועוד, אי איסורא משום דמאי, איבעי ליה למתנייה במסכת דמאי, ולא במסכת טהרות? ועוד, לרבא דבסוף הנזקין [דף סא.] אסור, משום מסייע לידי עוברי עבירה. ולאביי נמי דאמר רוב עמי הארץ מעשרים הן, הא אסר הכא בזמן שהיא טהורה? וכי תימא דהתם בזמן שהיא טמאה, הא בוררת קתני, דאי אפשר שלא תיגע? ועוד, דלפי זה אי אפשר ליישב הא דקתני בתוספתא, "שאף על פי שאינה אוכלת נותנת לאחרים"? ועוד, בפ"ט דתרומות בירושלמי קתני "אבל בזמן שהיא טהורה לא תטחון, שהיא מחזקת עצמה טהורה ממנה", משמע דקאי אאשת עם הארץ?

וכמו שפירשתי עיקר, ו"בזמן שהיא טמאה" דתני, כגון שמחזקת עצמה בטומאת מת, או שרץ או נבילה, ולא בטומאת נדות, דאם כן היתה מטמאה התבואה בהיסט, דאי אפשר שלא תסיט בטחינתה[[17]](#footnote-18).

והאי דאמר "טוחנת עם אשת עם הארץ", דמשמע דאשת חבר טפל לאשת עם הארץ, והפירות של עם הארץ הם[[18]](#footnote-19), אעפ"כ מצינו "עם" שהוא טפל כה"ג, כדכתיב [קהלת ט] "ראה חיים עם אשה אשר אהבת". וכדאמרינן באבות [פ"ב מ"ב] "יפה תורה עם דרך ארץ", וידוע שהתורה עיקר:

**משנה ה:**

**אבל המשכבות והמושבות וכלי[[19]](#footnote-20) חרס.** כלומר, אוכלין שבכלי חרס המוקפין צמיד פתיל טהורין. ואית דגרסי וכלי חרס.

דאין עם הארץ עושה משכב ומושב, ואין מטמא בהיסט[[20]](#footnote-21):

**ולא את היושבין.** אע"פ שאם עומד רואהו[[21]](#footnote-22):

**אפילו מובל.** שאין השומר יכול לילך אלא אם כן מובילין אותו. ובערוך פירש "מובל" גידם:

**ואפילו כפות.** אפ"ה הכל טמא, ולאו משום דניחוש לעם הארץ, דעם הארץ אין עושה משכב ומושב ואין מטמא בהיסט. אלא משום דחיישינן שמא נכנס שם עובד כוכבים או אשה נדה, וישבה והסיטה וטימאה את הכל, כדתנן לקמן [מ"ו] גבי גנבים "ואם יש עמהם עובד כוכבים או אשה הכל טמא"[[22]](#footnote-23).

והא דתנן לקמן [פ"ח מ"א] גבי הדר עם עם הארץ בחצר ושכח כלים בחצר "אפילו מוקפין צמיד פתיל טמאין", היינו משום אשתו.

והשתא משמע הכא ובההיא דהגנבים, דאין עם הארץ עושה משכב ומושב ואין מטמא בהיסט[[23]](#footnote-24). ובשלהי הנזקין [דף סא.] משמע נמי דאין היסט לעם הארץ, דפריך, "וליחוש שמא תסיטם אשתו נדה", אבל שמא יסיטם הוא לא חייש[[24]](#footnote-25). עוד תניא התם, "ובא עם הארץ ונוטל את שתיהן ואינו חושש".

ובפרק בנות כותים [דף לא.] נמי משמע דאין עושה משכב ומושב, דתנן התם, עובד כוכבים[[25]](#footnote-26) מטמאין משכב תחתון כעליון, מפני שהם בועלי נדות, ואין שורפין עליהם את התרומה, מפני שטומאתן בספק. ופריך עלה בגמרא מההיא דעל ששה ספיקות שורפין את התרומה, על ספק בגדי עם הארץ. ולמאי דחשיב עובד כוכבים כעם הארץ, הוה ליה לאקשויי מתניתין דנדה גופה, אמאי תנן משכב התחתון כעליון ותו לא, הא תחתונו של עם הארץ כתחתונו של זב הוא, אלא ודאי אין מדרס לעם הארץ[[26]](#footnote-27).

ואף על פי שעשו עם הארץ כזב לענין צנורא, דמטמא משום מעיין, כדמשמע בחגיגה פרק חומר בקדש [דף כג.] ובפרק בנות כותים [דף לג:], לא רצו לגזור על הסיטן, כמו שמפרש ר"ת, משום דאין לך אדם מעביר חבית ממקום למקום.

ומיהו טעם זה לא יתכן גבי מדרס? וצריך לומר דהיסט ומדרס חומרא יתירא הוא, ואין יכולין לעמוד בה, אבל יכולין ליזהר ממגעו ומצינורא שלו[[27]](#footnote-28).

והא דמשני בפרק בנות כותים [דף לג:] בעובד כוכבים שטבל ועלה ודרס על בגדי חבר, דאי משום טומאת עם הארץ הא טבל ליה[[28]](#footnote-29). היינו משום דאי לא טבל היה טמא מטעם מגע, דאוקימנא בעובד כוכבים ערום. והא דנקט "ודרס" ולא נקט "ונגע", משום דבעי דלהוי בגדי חבר תחתונו של עובד כוכבים דאיירי בהו מתניתין דהתם.

ואין להקשות, לוקמא בלא טבל, וכגון שיש דבר מפסיק בין בגדי חבר לרגלו של עובד כוכבים? דעל כרחין צריך לאוקמא בטבל, כי היכי דלהוי ספק ספיקא משום עובד כוכבים, דאי לאו דטבל, מה לי בעל בקרוב מה לי בעל ברחוק[[29]](#footnote-30).

והרב ר' משה מפונטיוש"א היה מפרש, דלשום דבר לא עשו עם הארץ כזב, ואינו טמא אלא מחמת בגדיו, דטמאין שמא ישבה עליהן אשתו נדה, וה"ל נושא את המדרס. וצנורא שלו טמאה, לפי שנגעה בשפתיו, ולא מטעם מעיין[[30]](#footnote-31).

ואי אפשר לומר כן, דאם כן למה ליה למימר התם בנדה "הא טביל ליה", כי לא טבל נמי לא מטמא, כיון שהוא ערום, דאין נושא את המדרס מטמא כלי לאחר שפירש, כדתנן במסכת זבים [פ"ה][[31]](#footnote-32)?

ועוד גבי צדוקין דפריך התם מה הועיל כהן גדול במה שקדם אצל אשתו, תיפוק ליה משום צנורא דעם הארץ, הרבה הועיל, דאם היה בועל נדה נטמא הוא ובגדיו כנושא רוקו של זב, ואי משום צנורא דעם הארץ, בגד לחודיה הוא דניטמא, משום משקה דמטמא כלי מדרבנן[[32]](#footnote-33)?

ובתוספתא דחגיגה משמע דלענין תרומה יש לעם הארץ מדרס והיסט, דתניא, ספק רשות עם הארץ ומדרסו וחצצו והסיטו טהורין לחולין, ומטמאין לתרומה[[33]](#footnote-34). וקשיא, דבשלהי הנזקין משמע דאפילו לתרומה אין היסט לעם הארץ? ושמא ההיא דתוספתא רבי יהודה היא דאיירי לעיל מינה, וכולה רבי יהודה תני לה, ורבנן פליגי עלה וסבירא להו כדאמר רבי יוחנן בירושלמי דחגיגה בסוף אין דורשין, דגרסינן התם, ולא כן אמר רבי יוחנן, לא חצצות ולא הסיטות לא רשות היחיד ולא רשות עם הארץ אצל תרומה.

ומיהו נראה שיש שם טעות סופר, וגרסינן "חולין". ואי גרסינן "לתרומה" הכי גרסינן, "ולא רשות עם הארץ אצל החולין, אלא אצל התרומה". שכך מוכחת סוגיא דהתם, דקאמר לעיל מינה התם, גופו של פרוש מהו שיעשה כזב אצל תרומה, כלומר, שיטמא בהיסט ומדרס[[34]](#footnote-35), אע"ג דלחולין לא מטמא, כדפרישית. התיב ר' חנין, והתנינן המניח עם הארץ בתוך ביתו, בזמן שהוא רואה את הנכנסין ואת היוצאין, האוכלין והמשקין וכלי חרס פתוחין טמאין, אבל המשכבות והמושבות וכלי חרס המוקפין צמיד פתיל טהורין, ואין תאמר עשה גופו כזב אצל התרומה, אפילו צמיד פתיל נמי יהו טמאין משום היסט? וס"ד דבתרומה איירי מתניתין. ודחי, אמר יודה בן פזי, תפתר בעם הארץ אצל הפרוש, ולית את שמע מינה כלום. כלומר, דבחולין איירי ולא בתרומה. אמר רב מנא, כן אמר רבי יוסי רבי, כל מה דאנן קיימין הכא בתרומה אנן קיימין. תדע לך שהוא כן, דתנינן אפילו מובל ואפילו כפות הכל טמא, כלום אמרו ידיו טמאים לא משום היסט, ולא כן אמר רבי יוחנן, לא חוצצות ולא הסיטות ולא רשות היחיד ולא רשות עם הארץ אצל החולין, אלא אצל התרומה. כלומר, ואם כן בתרומה איירי, דאי בחולין, לא היה לנו לחוש, דאין היסט לעם הארץ אצל החולין.

והשתא על כרחין צריך ליישב, דכיון דבתרומה איירי, אי יש היסט לעם הארץ בתרומה, ברישא נמי ניחוש להסיטו של שומר עצמו, כי היכי דחיישינן למגעו? וצריך לומר, דאפילו לתרומה אין היסט ומדרס לעם הארץ, כדמשמע בגיטין [דף סב.], ומתניתין דהכא וכן תוספתא דחגיגה משום אשת עם הארץ, דחיישינן שמא באה והסיטה, ולתרומה חיישינן לחולין לא חיישינן. ושמא, כי היכי דמוקי בירושלמי מתניתין דהכא לתרומה, הכי נמי כל הני מתניתין לקמן, ההוא דגנבים, וההיא דהדר עם עם הארץ בחצר[[35]](#footnote-36), דלחולין לא חיישינן בשום פעם להיסט, כיון דליכא למיחש למגע[[36]](#footnote-37).

ולא דמי לבגדי עם הארץ מדרס לפרושין דהוי אף לחולין, דאף על גב דחשו בשל עם הארץ מספיקא שמא תשב עלייהו אשתו נדה, בשל חבר לא חשו לחולין. אי נמי, יש לחלק בין היכא דנכנסו שם ודאי עובדי ככובים או אשה, להיכא דלא ידעינן אם נכנסו או לא.

ועוד יש לפרש, דחיישינן למדרס אשתו במגע אפילו לחולין, כדמשמע התם בירושלמי דחגיגה. הלכך בבגדי עם הארץ עצמו, שרגילה בביתה לדרוס ערומה ומלובשת, חיישינן אפילו לחולין, אבל נכנסת בבית של חבר לא שכיחא שתשב ערומה, ולא חיישינן לחולין[[37]](#footnote-38).

וזה לשון הירושלמי: בגדי עם הארץ מדרס לפרושים, רבי יסא בשם רבי יוחנן, במגעות שנו. רבי זעירא בעא קומי רבי יסא, מהיכן נטמא הבגד הזה מדרס? אמר לו, תפתר שהיתה אשת עם הארץ יושבת עליו ערומה. שמואל בר בא בעא קומי רבי זעירא, היאך מה דאתמר תמן אין היסט בחולין ויש היסט בחולין, על ידי מגע, ודכוותה אין משא בחולין, ויש במשא עד שינשא רובו, ודכוותה במגע עד שיגע רובו[[38]](#footnote-39), עד כאן ירושלמי.

משמע דלא החמירו על מדרס אשתו של עם הארץ לחולין, אלא אם כן דרסה ערומה. ואם דרסה על גבי בגדי חבר בלא נגיעה, טהורין לחולין. ואפילו דרסה ערומה במקצת רגלה, או ישבה ויש הפסק ברוב המדרס בינה לבגד, לא נטמא במדרס לחולין מחמת נגיעת המיעוט, כדין כל מדרס, דבעינן שינשא רובו עליו. וכן לענין היסט, לא גזרו לחולין על היסט אשתו אלא על ידי מגע. ונפקא מינה לענין כלי חרס, דאין מטמא מגבו, ואפילו הכי טומאתו בהסטה שעל ידי נגיעה. דלשאר כלים שמקבלין טומאה מגבן לא נפקא לן מינה מידי, דאם נגעה אף על פי שלא הסיטה טמא, ואם לא נגעה לא מהני בה היסט. ומיהו נפקא מינה למנות לאוכלין שבתוכו ראשון ושני. או אפשר, דבכלי חרס לא מהני נגיעת גב וטהור.

ואם תאמר, דבמתניתין כשאין רואה נכנסין ויוצאין, אמאי חיישינן כלל, הא תנן לקמן פ"ח מ"ה אשת עם הארץ שנכנסה לתוך ביתו של חבר להוציא בנו או בהמתו, הבית טהור, מפני שנכנסה שלא ברשות? ועוד ברייתא שהבאתי לעיל ד"צא ואישן על מטה זו, ושמור לי פרה זו שלא תכנס לבית", לא חיישינן לכולהו? ויש לומר דשאני הכא שהפקיד ביתו לעם הארץ, שאין עם הארץ מקפיד על חבירו[[39]](#footnote-40):

**משנה ו:**

**הגבאין.** ישראל שהן גבאין למלך לגבות מיד ישראל גולגליות ומסין וארנוניות[[40]](#footnote-41):

**שנכנסו לבית.** לעבוט עבוטו:

**הבית טמא.** כל כלי הבית, שמחפשין בכל הבית:

**אם יש עמהן עובדי כוכבים נאמנין לומר לא נכנסנו.** משום סיפא ד"נכנסנו ולא נגענו" נקט עובדי כוכבים, דרישא כל שכן בלא עובדי כוכבים דנאמנין. אלא משום "נכנסנו ולא נגענו" נקט עובדי כוכבים, דאי ליכא עובדי כוכבים נאמנין, אבל אי איכא עובדי כוכבים אין נאמנים, כך מפרש בפרק בתרא דחגיגה [דף כו], דאימת עובד כוכבים עליהם, דמירתתי אם לא יחפשו כל הבית, פן יענישום בגופן או בממון[[41]](#footnote-42):

**תניא בתוספתא דטהרות** [פ"ח]: הגבאין שנכנסו לתוך הבית, אם אמרו "נכנסנו אבל לא נגענו", הרי אלו נאמנין, שהפה שאסר הוא הפה שהתיר. אם היו אחרים מעידים עליהם שנכנסו, אין נאמנין לומר לא נגענו. ובזמן שהמשכון בידן, אף על פי שאין אחרים מעידים בהן אין נאמנים, מפני שהמשכון מעידם.

ואם היה עובד כוכבים עמהם, אע"פ שהמשכון בידם, ואע"פ שאחרים מעידים בהם שנכנסו, הרי אלו נאמנים, מפני שאימת העובד כוכבים עליהם.

**פירוש. אע"פ שהמשכון בידם.** כל זה טעות סופר, דכשעובדי כוכבים עמהן אין נאמנים. אלא הכי גרסינן: "אף על פי שאין המשכון בידם ואע"פ שאין אחרים מעידים בהם שנכנסו הרי אלו אין נאמנין מפני שאימת העובדי כוכבים עליהם"[[42]](#footnote-43):

**טהורין.** אפילו לתרומה, כדפרישית לעיל דבתרומה איירי. וכשיש עובד כוכבים או אשה עמהן לא מטמאינן אלא לתרומה, ולא לחולין[[43]](#footnote-44):

**תניא בתוספתא** [שם]: הגנבים שנכנסים לתוך הבית, כל הבית כולו טמא. וחכמים אומרים, אין טמא אלא עד מקום שהן יכולין לפשוט את ידן וליגע ממקום הגניבה.

רבי שמעון בן גמליאל אומר, כל הבית כולו טמא על פי הגניבה. רבי אומר, אין טמא אלא ממקום הגניבה עד מקום שיכולין לפשוט את ידיהן וליגע ממקום הגניבה.

מודה רבי מאיר לחכמים בחררין והדוויין[[44]](#footnote-45) שאין בהן מקום רגלי הגנבים, שאינו טמא אלא עד מקום שהן יכולין לפשוט את ידן וליגע.

**פירוש. על פי הגניבה.** בעלילת הגניבה מטמאין כל הבית, לפי שהולכין ומחפשין את כל הבית. ורבי שמעון בן גמליאל היינו תנא קמא, ורבי היינו חכמים. וקמ"ל דמאן תנא קמא וחכמים, רשב"ג ורבי.

ומתניתין דלא כתרוייהו, דמטמא מקום רגלי הגנבים, דהיינו יותר ממקום הגניבה, ולא כל הבית. וסתם מתניתין רבי מאיר, והיינו דקתני בברייתא מודה רבי מאיר[[45]](#footnote-46).

**משנה ז:**

**אודיירין.** יש ספרים שכתוב בהם "אוליירין"[[46]](#footnote-47), והם מחממי מרחצאות כדמשמע בפרק המביא כדי יין [דף לב.]:

**בעובד כוכבים כליו טהורים.** אין בהם איסור יין נסך, דלא חיישינן שמא לקחם העובד כוכבים בלא ידיעת הישראל לעשות בגת. אבל בישראל, דמשום טומאת מגע, חיישינן.

ואין לפרש דעובד כוכבים נמי איירי לענין טומאה, דאם כן, מאי שנא עובד ככובים ומאי שנא ישראל[[47]](#footnote-48):

**תניא בתוספתא** [פ"ח]: אמר רבי יהודה מודה רבי אלעזר בן עזריה לחכמים בחלונות של אוליירין שהם נפתחות זו לתוך זו, שאם היו כלים נשמטים מאחוריהם שהן[[48]](#footnote-49) טמאין. וחכמים אומרים, בין כך ובין כך טמאין.

המניח כליו בחלונות של אוליירין, ונעל וחתם, אף על פי שבא ומצא מפתח פתוח, וחותם מקולקל, טהור[[49]](#footnote-50). חותם שאמרו, אפילו טיט, ואפילו קיסם.

חרש כליו בחלונות של אוליירין, הרי אלו טמאין, מפני שהעובד כוכבים נשאל עליהם.

רבי יוסי בר רבי יהודה אומר, אפילו נימא אחת יוצאה מהן טמאין, מפני שהמדרס מביא טומאה לעצמו בכל שהוא.

הלוקח כלים מאומני עובדי כוכבים, והמוסר כלים לאומני עובדי כוכבים, טמאים מדרס, וטמאין טמא מת. הלוקח כלים מאומני עם הארץ, והמוסר כלים לאומני עם הארץ, טמאין מדרס, וטהורין מטמא מת[[50]](#footnote-51). הניחן על כתיפו, טמאין אף מטמא מת[[51]](#footnote-52).

אמר רבי דוסתאי בר ינאי: לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על המוסר ליחיד, שהן טמאין. ועל המניח בפני הרבים, שהן טהורין. על מה נחלקו, על המוסר לרבים, ועל המניח בפני היחיד, שבית שמאי מטמאין, ובית הלל מטהרין[[52]](#footnote-53).

מעשה באחד ששכח כליו בבית הכנסת, ובא מעשה לפני חכמים וטהרום, שאינה רשות עם הארץ[[53]](#footnote-54).

הניח כליו בבית המרחץ ובא ומצאן כל שהן[[54]](#footnote-55), הרי אלו טהורות[[55]](#footnote-56), ומלמדין אותו שלא יעסוק בטהרות[[56]](#footnote-57).

הניח גיתו ובורו ונכנס לעיר, אף על פי שבא ומצא עם הארץ עומד בצידן, טהורין. וכן בעובד כוכבים אינו עושה יין נסך.

עם הארץ שבא להזות, אין מזין עליו ועל כליו אלא לאחר שלשה ימים[[57]](#footnote-58). אבל חבר שבא להזות, מזין עליו ועל כליו מיד. אמר רבי יהודה: במה דברים אמורים שהיה בחזקת אוכלי תרומה, לא היה בחזקת אוכלי תרומה, מזין עליו מיד, ועל כליו משישמר.

היה לבוש בחלוק ועטוף בטלית, ואמר בלבי על החלוק ואין בלבי על הטלית, החלוק טהור והטלית טמאה. היה סל על כתיפו והמגריפה בתוכה, ואמר בלבי על הסל ואין בלבי על המגריפה, הסל טהור והמגריפה טמאה.

**פירוש. נשמטין מאחוריהן,** ויוצאין חוץ לחלון מאחוריו[[58]](#footnote-59), חיישינן שמא נגע מאחוריו ולא ראה[[59]](#footnote-60).

**מפתח פתוח וחותם מקולקל טהור.** וכל שכן לענין יין נסך, כדאמרינן בפרק בתרא דע"ז [דף ע.], דהשתא טהרותיו טהורות יין נסך מיבעיא. וכהאי גוונא תניא לקמן בתוספתא גבי עוטן זיתיו, ובפרק תשיעי אכתבנה.

ותימה, דתניא בפרק אין מעמידין [דף לא.], השולח חבית של יין ביד עובד כוכבים, ושל מורייס ושל ציר ביד עובד כוכבים, אם מכיר חותמו וסתמו מותר, ואם לאו אסור. פירוש, נקט אורחא דמילתא, דעובד כוכבים אין אוסר יין במגע עד שבא רבי מאיר וגזר בפרק קמא דחולין [דף ו.] ודרך לשלוח יין בידו אלא דצריך חותם משום דחשוד לאיחלופי מכל מקום משמע דצריך שיכיר חותמו ולא שייך כאן לשנויי כדמשני התם כאן בעיר כאן בדרך או בין הגתות שאני, דהתם[[60]](#footnote-61) בחבית של עובד כוכבים.

ויש לחלק דמפקיד ביד עובדי כוכבים שאני[[61]](#footnote-62), וכן כל הנהו דתנן בפרק בתרא דמסכת ע"ז [דף סט.] כדי שיפתח ויגוף ותיגב, שהניח שם העובד כוכבים לשמרה והפליג והלך לו.

**חרש כליו בחלונות.** לא ידענא מהו, ולפי הענין שהניחן בשינוי, ומתוך כך העובדי כוכבים דהיינו האולייר ממשמש בהן ונשאל עליהן[[62]](#footnote-63).

**אפילו נימה אחת יוצאה** דרך המדרס, שאפילו נימה אחת צריכה לו, וחשיב יד.

**לאומני עם הארץ טמאין מדרס.** היינו משום אשתו, כדפרישית לעיל. וטהורין מטמא מת, דדרך עם הארץ כשיש חולה בביתו ונטה למות, מוציא הכלים מביתו שלא יטמאו במת. ובמכירו שהוא אוכל בתרומה, כדתנן לקמן בפ"ח מ"ב. וכן לוקח נמי לא היה מוכר לו בתורת טהורין, כיון דמכירו שהוא אוכל בתרומה. אבל כשנושאו על כתיפו והולך בעיר, אין נזהר משאר טומאות שבעיר, דפעמים זיז בולט ועובר תחתיו ולאו אדעתיה.

**על המוסר ליחיד שהן טמאים מדרס** משום אשתו. **ועל המניח בפני רבים ולא מסר להם שהן טהורין.** לפי שכל אחד נזהר מליגע שלא יגיד עליו ריעו.

**ששכח כליו בבית הכנסת.** היינו מניח בפני רבים. **ובא ומצאן כל שהן.** כלומר, מצאן כמו שהניחן.

**ומלמדין אותו שלא יעסוק בטהרות.** כלומר, לכתחילה אסור דיעבד שרי.

**וכן בעובד כוכבים אינו עושה יין נסך.** דאע"פ שעומד בצידו מירתת.

**אלא לאחר שלשה ימים.** דעם הארץ אינו נזהר כשעובר בעיר, וחשיב כנטמא היום, ומזה בשלישי ובשביעי. **ועל כליו משישמר.** קסבר רבי יהודה, כשאין אוכל בתרומה, בלבו על עצמו ואין בלבו על כליו.

**הסל על כתיפו,** של תאנים. **והמגריפה.** כלי ברזל שגורפין בו את הכירה, וגם מבדילים בו תאנים המדובקות זו בזו. ובערוך פירש לוקטי התאנים יש להם מגריפה, ותופסין בו ייחור של תאנה, ומורידו לארץ ולוקטן ומניחן בסל.

**הסל טהור והמגריפה טמאה.** בזבחים בריש טבול יום [דף צט.] ובשלהי אין דורשין [דף כ.] פריך, וליטמא המגריפה לסל? ומשני, אין כלי מטמא כלי. וליטמא מה שבסל? ומשני, באומר שמרתיו מדבר המטמאו, לא שמרתיו מדבר הפוסלו.

**משנה ח:**

**והסיע את לבו.** שסיח דעתו:

**היו ידיו טהורות.** בידים מחמיר אפילו רבי יהודה, דאפילו יודע אני לא מהני, כיון שהסיח דעתו מלאכול:

**תניא בתוספתא** [שם]: היה משתמש מן החבית בחזקת של חולין, ואחר כך נמצאת של תרומה, הרי זו טהורה, ואסורה באכילה, מפני שספק טבול יום[[63]](#footnote-64).

אמרו לו על הטהורה תלויה היא, הרי זו טמאה. ואם אמר הריני מניחה עד שאשאל עליה, טהורה.

המשקין טהורין וטמאין בתוך הבית, הולכין אחר הרוב. ומעשה באשה אחת שסיננה[[64]](#footnote-65) משקין טמאין בתוך הבית, ונפל ככר של תרומה, ובא מעשה לפי חכמים ולא טמאוה, מפני שהסיחה דעתה מהם.

**פירוש. מפני שספק טבול יום.** ובחזקת חולין היתה ולא שמרה ממנו, אבל לשאר טומאות לא חיישינן.

**תלויה היא.** כלומר, נולד בו ספק טומאה, ומתוך כך נתייאש ולא נזהר לשומרה.

**הרי זו טמאה.** דכיון שהסיע לבו ממנה, אפילו נודע אחרי כן דמה שאמרו לו תלויה היא טהורה היתה, מכל מקום חשובה כטמאה, מחמת שהסיח דעתו ממנה. אבל אם אמר הריני מניחה עד שאשאל עליה, לא הסיח דעתו ממנה, ואם נתברר אותו ספק שטהור היה, הרי זו טהורה.

**מפני שהסיחה דעתו מהן.** כלומר, לא רצו לטמא הככר, מחמת שהסיחה דעתה ממשקין הטמאין ולא ידעה אם טמאים היו אותן שעל הככר או טהורין, דהולכין אחר רוב הטהורין שבבית[[65]](#footnote-66).

1. כן כתב רש"י שם, וכן כתב הרמב"ם פי"ב ממו"מ הכ"ג, דכליו מוכיחים שהונחו למכור ויד הכל ממשמשת בהם. אך **בהשגות הראב"ד** שם פירש באופן אחר, דכאשר כלי אומנתו בידו הכל באים לראות האומניות. וביאר **בחידושי חתם סופר** בכתובות שם, דמיירי בכלים יפים שעשה כאשר הוא נעשה אומן, והכל באים לראות את הכלים, ואגב כן הם ממשמשים בקדירות. [↑](#footnote-ref-2)
2. כן הוא לשון רש"י שם. **וברמב"ם** שם כתב דהחיצונות טמאות משום שהעוברים ושבים נוגעים בחיצונות בשעת הליכה. וצ"ל דהם נוגעים בתוך הקדירות, שהרי אין כלי חרס מטמא מגבו. וראה מש"כ בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-3)
3. בהערות על המשנה כתבנו כמה אופנים ליישב. [↑](#footnote-ref-4)
4. **המשנה אחרונה** הקשה, מדוע הוצרך הר"ש להוסיף דנתפס עליו כגנב, תיפו"ל דספק טומאה ברה"ר טהור, ולא תלינן שנכנס לבית? ותירץ, דנפק"מ באופן שמסר לו את המפתח בחצר ביתו, דהשתא הספק הוא אם נכנס מהחצר לבית, והוי ספק טומאה ברה"י, ומכל מקום מטהרינן משום שנתפס עליו כגנב, ואינו נכנס. ולפי"ז צ"ל דרבי שמעון דמטמא את הבית משום שמסר לו גם את שמירת המפתח איירי במסר לו בחצר ביתו דוקא, דאם מסר לו ברה"ר, גם לרבי שמעון מטהרינן משום ס"ט ברה"ר, וצ"ע. וראה בהערות על המשנה מה שיישבנו עפ"י דברי החזון איש, דאם מסר לו את שמירת המפתח הרי הבית ברשות עם הארץ, ומטמאינן אף דהוי ס"ט ברה"ר. [↑](#footnote-ref-5)
5. כתב **החזון איש** [ט ו], דזה יתכן בין לרבנן בין לרבי שמעון, לרבנן באופן שמסר לו שמירת הבית, ולרבי שמעון אף באופן שמסר לו שמירת המפתח. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ברמב"ם** פי"ב ה"ט כתב לגבי אומנים, ואין אומרין שמא עלו על גבי כסא או סולם ונגעו בכלים או באוכלין התלויין למעלה בכותל. ובפיה"מ כתב דכן מבואר בתוספתא, וכתב החזון איש [ט ו] דכונתו לתוספתא הכא, אף דהכא לא איירי באומנים. ולפי"ז צ"ל דמה דנקט הכא גבוהים עשרה טפחים אורחא דמילתא נקט, דכאשר המקום גבוה עשרה טפחים לא תלינן שטיפס שם.

   אך **הגר"א** כתב, דמקום גבוה עשרה טפחים נחשב רשות בפני עצמו, ואין זה כלול בנתינת הרשות, ולכן רק במקום שיכול להושיט ידו מלמטה טמא. וכמו דאמרינן לגבי בית פנימי, דאינו כלול בנתינת הרשות אלא רק עד מקום שידו מגעת. ויתכן דהגר"א הבין כך גם לגבי אומנים, דחכמים מטמאים רק עד מקום שידו מגעת מלמטה ולא חיישינן שעלו על סולם, משום שהרשות נתונה להם רק למטה ולא במקום גבוה, ויתכן דגם התם הדבר תלוי בגובה עשרה טפחים, וצ"ע. [וראה **חזון איש** (ט ט) שהקשה מדוע מקומות הגבוהים עשרה טפחים טהורים, הרי גם הם מסורים לו? ולפי מש"כ ניחא, או כשיטת הרמב"ם דאף שמסורים לו לא חיישינן שטיפס על סולם, או כשיטת הגר"א דחשיב רשות בפני עצמו ואינם מסורים לו]. [↑](#footnote-ref-7)
7. כלומר, דאם החיצון והפנימי של אדם אחד, הרי בנתינת הרשות על החיצון מונח גם נתינת רשות בפנימי כל שידו מגעת, בין לרבי שמעון כשמסר לו את המפתח בין לרבנן כשמסר לו שמירת הבית החיצון. אך אם הפנימי של אחר, אינו יכול לתת לו רשות בבית של חבירו, וכלפי הבית של חבירו הוי שלא ברשות דלא חיישינן אפילו עומד בצד הטהרות. וכן הא דאמרינן במסכת עבודה זרה [ע ב] דלא חיישינן לנגיעת עם הארץ אף במקום שיכול להושיט ידו, התם איירי בחיצון של עם הארץ ופנימי של חבר, ולא נתן לו רשות, ובאופן זה מטהרינן אף כשיכול להושיט את ידו. וראה **חזון איש** [ט ח] מה שכתב בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. בהערות על המשנה כתבנו בשם האחרונים כמה אופנים ליישב. [↑](#footnote-ref-9)
9. **הרמב"ם** פי"ב ה"ו הוסיף, מפני שהן בחזקת שמירת בעליהן, ולא יגע בהן עם הארץ, שהרי הוא אומר עתה יעור ויביט בי. [↑](#footnote-ref-10)
10. כלומר, עם הארץ אמר לחבר צא מביתך, ואני אישן בביתך. [↑](#footnote-ref-11)
11. מבואר בתוספתא דכל מקום שנכנס ברשות למקום מסויים, כלול בזה גם כדי הושטת יד. ועוד מבואר דיש ג' חילוקי דינים, דאם נכנס שלא ברשות, אפילו עומד בצד הטהרות לא חיישינן שנגע כלל, דהוא מירתת. אם נכנס ברשות למקום מסויים, רק אותו מקום טמא וכדי הושטת יד. ואם נכנס ברשות לכל הבית, כל הבית טמא, ונחלקו רבי מאיר וחכמים במקומות הגבוהים. [↑](#footnote-ref-12)
12. ביאר **הגר"א,** דרבי פליג על סתם מתניתין, וס"ל דדוקא לגבי אומנים שמלאכתן בכל הבית מטמאינן את כל הבית, אך אומנים שמלאכתן במקום מסויים, לא מטמאינן אלא במקום מלאכתן. ולפי"ז מבואר, דתנא דמתניתין מטמא את כל הבית אף באומנים שמלאכתן במקום מסויים.

    אך **החזון איש** [ט ו] נקט, דמתניתין איירי באומנים שעושים מלאכתן בכל הבית, דאם עושים רק במקום מיוחד, אין כל הבית טמא, כמו דאמרינן לגבי צא ואישן במיטה פלונית, דאין כל הבית טמא. ולדעת הגר"א צריך לחלק, דאומנים דרכן ללכת בכל הבית, ולא נתפס עליו כגנב, משא"כ צא ואישן במיטה פלונית, דאין לו רשות ללכת בכל הבית. [↑](#footnote-ref-13)
13. בפשטות משמע מלשון הר"ש דרק כאשר גמרה לטחון הכל חיישינן. אך **התפארת ישראל** דחק בלשונו, ונקט, דכאשר פסקה לסובב את הריחיים אף שיש לה עוד לטחון אחר כך, מכל מקום חיישינן שתגע בכלים. [↑](#footnote-ref-14)
14. לדעת הר"ש התבואה היא של אשת החבר, ואשת עם הארץ רק מסייעת לה לטחון. וכן הסיקו התוספות והראשונים במסכת חולין ו ע"ב, ובמסכת גיטין סא ע"ב. [↑](#footnote-ref-15)
15. במרומי שדה הגיה "ואשת חבר" וכו', וכל זה לשון רש"י בחולין שם. [↑](#footnote-ref-16)
16. הרמב"ן בחולין שם כתב, דמהתם יש מקום לומר דגבאי צדקה שאני, אך הוכיח כן ממקומות אחרים. ועיי"ש שהקשה עוד קושיות על שיטת רש"י. [↑](#footnote-ref-17)
17. ולעיל [ד"ה בזמן שהיא טמאה] כתב הר"ש דהיא נזהרת מליגע ומלהסיט תבואה של חבר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
18. כלומר, דלכאורה מוכח מכאן כפירוש רש"י דהתבואה של אשת עם הארץ. [↑](#footnote-ref-19)
19. המרומי שדה גרס "ואכלי חרס", ולפיכך הוצרך הר"ש לפרש דהיינו אוכלין שבכלי חרס. ושוב הביא את הגירסא שלפנינו וכלי חרס. [↑](#footnote-ref-20)
20. לגבי שיטות הראשונים בזה ראה מש"כ בהערות על המשנה ריש פירקין. [↑](#footnote-ref-21)
21. ראה מש"כ בזה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-22)
22. **התוספות בחגיגה** [יט ב] כתבו דאין לפרש כן, דהא "המניח" קתני לשון אקראי. ועוד, דאם החשש הוא לאשה ועכו"ם, מה הרבותא בזה שהשומר מובל וכפות, הרי החשש הוא לאשה והעכו"ם שאינם מובלים וכפותים? ולכן פירש את המשנה באופן אחר, וביארנו בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-23)
23. **התוספות רי"ד** בנדה ובחגיגה נקט דעם הארץ מטמא כזב גמור, וכתב, דבספר הלקט שחיבר יישב את כל הקושיות. **וברמב"ן** בנדה כתב דאין ראיה מההיא דהגנבים, דכיון דלא נגעו ודאי, הקילו באלו שטומאתן רחוקה וספק. [↑](#footnote-ref-24)
24. **הרמב"ן** בגיטין שם דחה, דרק לטומאה דאוריתא דאשתו נדה חששו, ולא לטומאה דרבנן דעם הארץ, וכן תירצו התוספות בחגיגה [יט ב]. [↑](#footnote-ref-25)
25. במשנה ובגמרא שם איירי בכותים ולא בעובדי כוכבים. [↑](#footnote-ref-26)
26. **הריטב"א** בנדה שם דחה, דלא מקשה מהרישא משום דמשמע ליה דאיירי בדין דאוריתא, ועם הארץ מטמא משכב תחתון כזב רק מדרבנן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-27)
27. כתב **התויו"ט,** דזה גם הביאור בדברי ר"ת, דכונתו לומר, דכמו שמצינו במקום אחר דחשו חכמים משום דאין לך אדם שמעביר חבית ממקום למקום, [והוא בסוף פ"ו דבבא מציעא], כך חששו הכא שלא לגזור במדרס והסט משום שאי אפשר להזהר בזה, וכמש"כ הר"ש. וכן הוא להדיא בתוספות בחגיגה יט.

    אך **הרמב"ן והריטב"א** בנדה שם כתבו בשם רבינו תם דאף במדרס גזרו, ורק בהסיטו לא גזרו. ובריטב"א הביא אח"כ בשם הר"ש דגם במדרס לא גזרו, ומדבריו משמע דהר"ש בא לחלוק על ר"ת, דבאמת סברת ר"ת קיימת רק לגבי הסט, ודלא כהתויו"ט.

    **והרא"ש** הוסיף על דברי הר"ש, דמגע עם הארץ וצינורא שלו אינו שכיח כל כך, ואפשר להזהר בזה, אך מדרסו והסיטו שכיח טפי, וקשה להזהר בזה. [ומש"כ הר"ש "חומרא יתירא הוא" כונתו דיש בזה חומרא שאפילו בעשר מצעות מטמא, וקשה להזהר בזה]. [↑](#footnote-ref-28)
28. כלומר, דאם נאמר דאינו מטמא במדרס והסט, מדוע לא משני דאינו מטמא מצד טומאת עם הארץ כיון שלא נגע בבגדים, ואפילו בלא טבל? ותירץ, דכיון דאיירי בכותי ערום, איכא נגיעה, ועל כרחיך איירי בטבל. ושוב הקשה, מדוע מוקי בערום ובטבל, לוקמי בלא טבל ואינו ערום? ותירץ, דאם לא טבל ליכא ספק ספיקא, ושורפין את התרומה מחמת טומאת בועל נדה, וכיון דבלא"ה איירי בטבל, שוב אפשר להעמיד אף בנגע כגון בכותי ערום. [↑](#footnote-ref-29)
29. הרשב"א ושאר ראשונים בנדה שם הוכיחו מרש"י והר"ח דגרסו "שטבל ועלה ודרס על בגדי חבר" דעם הארץ מטמא מדרס. והביאו שם גירסא אחרת "שטבל ועלה ונגע בתרומה", ולפי"ז אין ראיה דמטמא מדרס. [והר"ש כאן יישב דאין ראיה אף לגירסת רש"י]. [↑](#footnote-ref-30)
30. וכן למדו התוספות בשבת טו ע"ב בדעת רש"י שם, שפירש דבגדי עם הארץ מדרס לפרושין שמא ישבה עליהם אשתו נדה, וכתבו התוספות דאין צריך לזה, אלא עם הארץ עצמו נחשב כזב ומטמא את בגדיו. [לכאורה י"ל דאף רש"י מודה לזה, אלא דהוצרך לפרש דחיישינן שמא ישבה אשתו נדה כדי שהבגדים יטמאו מדרס, דאם מצד שעם הארץ עצמו נחשב כזב לא יהיו הבגדים אלא ראשון, וצ"ע מנ"ל להתוספות דלפי רש"י אינו נחשב כזב כלל].

    והנה לעיל הובא דהרשב"א דייק מרש"י בנדה דעם הארץ עושה מדרס, וזה צ"ע מרש"י בשבת דפירש דבגדי עם הארץ טמאים משום אשתו נדה, והא עם הארץ עצמו עושה את בגדיו מדרס? וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
31. הרמב"ן והרשב"א שם יישבו, דגרסינן בגמרא "בכותי שטבל ועלה ונגע בתרומה". ולפי"ז מיושב שפיר, דכיון דהוא עצמו נגע בתרומה על כרחיך איירי בטבל והוא ערום, דאם לא כן הרי הוא יטמא את התרומה בנגיעתו. [↑](#footnote-ref-32)
32. הרשב"א שם יישב, דעיקר מה שהקפיד הוא על הבגדים, עיי"ש מה שכתב בזה. [↑](#footnote-ref-33)
33. בתוספתא קתני ד' חילוקים בין תרומה לחולין, ספק רשות ע"ה, חציצה, הסט ומדרס. ורבי יוחנן דלהלן אמר חציצה, הסט, רה"י וספק רשות ע"ה. והנה "חציצה" ביאר החזון איש [זבים ב א] דקאי על השנויים בתוספתא מקוואות פ"ט מ"ד, דהם חוצצים לתרומה ולא לחולין. "מדרסו" הסיק הר"ש דקאי על אשת ע"ה שדרסה בלא מגע, דחיישינן לתרומה ולא לחולין. ובזה יש לבאר גם "הסיטו", דאיירי בהסיטה על ידי דבר אחר בלא נגיעה.

    ו"רשות היחיד" ביאר החזון איש [שם סק"ז], דקאי על הא דתנן לעיל פ"ד מ"ה ספק מגען ברה"י תולין, ועל זה קאמר דהני מילי לתרומה, אך לחולין טהור לגמרי אף ברה"י. אך הא ד"ספק רשות עם הארץ" צ"ע, וברבי יוחנן יתכן לומר דהיינו מדרס, אך בתוספתא אין לומר כן, דהא קתני מדרס והסט? וראה חזון איש שם סס"ק ב. [↑](#footnote-ref-34)
34. הרמב"ם פי"ג מאה"ט פסק דגופו של פרוש אינו נחשב כטמא כלל כלפי תרומה, ואף במגע אינו מטמא. ולכאורה הרמב"ם ביאר בירושלמי דהספק הוא גם על מגע ולא רק על הסט ומדרס. אך צריך ביאור איך ביאר הרמב"ם את המשך הירושלמי. [↑](#footnote-ref-35)
35. יש לעיין, אם איירי בתרומה אפילו פרוש נמי מטמא, שהרי בגדי פרושים מדרס לאוכלי תרומה, ובמשנה משמע דדוקא עם הארץ מטמא? ובשלמא להרמב"ם דגופו של פרוש אינו מטמא כלל ניחא, אך להר"ש דמטמא במגע צ"ע. [↑](#footnote-ref-36)
36. וכן כתבו התוספות בגיטין שם ובנדה שם. ובנדה הקשו מבגדי עם הארץ מדרס לפרושים, ומבואר דאף לחולין חששו, וכקושיית הר"ש? ותירצו, דשאני התם דחיישינן לאשתו נדה, ולא ביארו מדוע התם חיישינן אף לחולין ובכל דוכתא לא חיישינן אלא בתרומה.

    אך התוספות בחגיגה [יט ב] ביאר בירושלמי דבעם הארץ עצמו יש חילוק בין חולין לתרומה, דלתרומה גזרו אף להסט ומדרס. ומה שהקשה הר"ש מהא דפריך בגיטין וליחוש שמא תסיטם אשתו נדה והתם איירי בתרומה, תירצו התוספות, דמילתא פסיקתא נקט, דלאשתו נדה חיישינן אף לחולין. [↑](#footnote-ref-37)
37. לתירוץ קמא בר"ש דהחילוק הוא בין בגד של חבר לבגד של עם הארץ, צ"ל דגם המשנה דגנבים ופ"ח מ"א ומ"ב איירי לתרומה, דבבגד של חבר לא חיישינן למדרס אשה.

    לתירוץ שני דהחילוק הוא בין ודאי נכנסה אשה לספק נכנסה, המשנה דגנבים ופ"ח איירי אף לחולין, שהרי איירי באופן שנכנסה שם אשה בודאות., ורק המשנה דידן איירי לתרומה.

    ולתירוץ השלישי דיש חילוק בין דרסה עם מגע לדרסה בלא מגע, ובבית החבר לא חיישינן לדרסה עם מגע, לפי"ז הא דחיישינן למדרס במתניתין דידן ובמשנה דגנבים איירי לתרומה דוקא, אך המשנה בפ"ח איירי אף לחולין, דהא איירי בחצר של עם הארץ, ויש לחוש לדרסה בלא מגע.

    אך לגבי כלי חרס מוקפין תלוי בספק הר"ש, דאם מגע בגב הכלי חשיב מגע לגבי זה, יש לחוש להסט לגבי חולין אף בבית החבר, ואם מגע בגב הכלי לא חשיב מגע, אין לחוש אף בבית עם הארץ, שהרי הכלי מוקף צמיד פתיל. ואם כן מתניתין לצדדין קתני, יש מהם אף לחולין ויש מהם דוקא לתרומה.

    ומסתימת הרמב"ם שהביא כל המשניות אלו להלכה ולא הזכיר דאיירי לתרומה דוקא, מבואר דפסק דלא כהירושלמי, ולחולין נמי חיישינן למדרס. [↑](#footnote-ref-38)
38. ראה בחזון איש זבים שם מה שביאר בזה. [↑](#footnote-ref-39)
39. יתכן לפרש בכונתו דתרתי קאמר, דהנכנס אינו מרתת מבעה"ב, לפי שהבעה"ב הפקיד ביתו לעם הארץ, והוא סומך על השומר. ומהשומר עצמו אינו מרתת, לפי שאין ע"ה מקפיד על מגע חבירו, ולכן חיישינן לנגיעתו אף בנכנס שלא ברשות.

    וברא"ש כתב, דכיון שמסר לשומר חשיב כבית של עם הארץ והכל טמא. [יתכן לבאר בכונתו, דהנכנס לבית שלא ברשות לא מירתת, דהוא מתנהג כנכנס לבית של עם הארץ, ועם הארץ לא מקפיד על מגע חבירו, וכעין מש"כ לעיל בדעת הר"ש].

    ובמשנה אחרונה כתב, דלדעת הרמב"ם והרע"ב דבזמן שהוא רואה וכו' קאי על בעה"ב, מעיקרא לא קשה מידי, דהכא איכא למיחש שמא נכנס עם הארץ אחר ברשות, דהשומר נתן לו רשות להכנס, ובכה"ג שנכנס ברשות ודאי חיישינן שנגע.

    אמנם הר"ש בכת"י פירש כהרמב"ם דקאי על בעה"ב ומכל מקום הקשה הכא ולא תירץ כהמשנה אחרונה. ועל כרחיך דלא חיישינן שמא השומר נתן רשות לאחרים להכנס, שהרי לזה הוא נתמנה שומר שלא יכנסו אחרים לבית, וכל החשש הוא רק שלא יקפיד על מגע חבירו. ושפיר הקשה הר"ש, דכיון דמכל מקום הוא נכנס שלא ברשות מדוע חיישינן לנגיעתו. [↑](#footnote-ref-40)
40. הרמב"ם בפיה"מ כתב דאיירי בגבאי צדקה, ובתפארת ישראל בועז ו' הקשה עליו טובא. [↑](#footnote-ref-41)
41. כן הוא לשון רש"י שם לפי מ"ד אימת נכרי עליהם. ואיכא מ"ד התם דאימת מלכות עליהם, ופירש רש"י שמא ילשין עליהן נכרי אצל המלך. [↑](#footnote-ref-42)
42. אמנם הרמב"ם נחלק על הר"ש, וס"ל דכאשר יש נכרי עמהם הרי הם נאמנים אף בלא הפה שאסר, לפי שהנכרי מפקח עליהם שלא יגעו בדבר שאין צריך למשכון. ולפי"ז כתב התויו"ט דליכא טעות סופר בתוספתא, אלא דכך הוא הדין, דאם יש עמהם נכרי הם נאמנים אף כשיודעים שנכנסו. וראה מש"כ בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-43)
43. לפי מש"כ לעיל אזיל הר"ש כתירוצו הראשון והשלישי, אך לתירוצו השני כיון דודאי נכנסה אשה חיישינן אף לחולין. והנה מסתימת הרמב"ם משמע דאף לחולין חיישינן לעכו"ם ואשה, וכמש"כ לעיל. [↑](#footnote-ref-44)
44. בביאור הגר"א בתוספתא גרס "בחורין ובסדקים". [↑](#footnote-ref-45)
45. ולפי"ז איכא ג' שיטות: לת"ק ורשב"ג כל הבית טמא, ואפילו חדרים אחרים שלא גנבו בהם. לחכמים ורבי רק מקום שיכולין לפשוט ידיהן ממקום הגניבה. לר"מ כל מקום הגניבה טמא. וברא"ש כתב דמקום הגניבה היינו כל אותו חדר שנכנסו בו, ואתא למיעוטי חדרים אחרים. [במשנה אחרונה דייק מהר"ש דגם באותו חדר אין טמא אלא מקום הגניבה, ודלא כהרא"ש דאותו חדר טמא כולו. אך החזון איש ט יג למד בר"ש כדעת הרא"ש, דאתא למיעוטי חדרים אחרים].

    ובחזון איש שם דייק מהרמב"ם דלא הביא הא דמודה רבי מאיר בחורים וסדרים, דאיכא רק שני שיטות, ומקום רגלי הגנבים היינו מקום שיכולין לפשוט ידם ממקום הגניבה, והבית כולו טמא היינו כל החדר שהיו בו הגנבים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-46)
46. ראה תפארת ישראל דאותיות ל' וד' מתחלפים. [↑](#footnote-ref-47)
47. אך **התפארת ישראל** כתב, דבנכרי אף לטומאה לא חיישינן, דכיון שהוא ירא שמא יפסיד יינו, שוב אינו נוגע כלל, משא"כ עם הארץ דאינו ירא, חיישינן שמא יגע. [↑](#footnote-ref-48)
48. כן הגיה בגליוני קה"י. [↑](#footnote-ref-49)
49. הקשה **החזון איש** [ט ד], אמנם לא חיישינן מחמת עצם פתיחת המנעול שמא עם הארץ פתח בשביל ליגוע בבגדים, מכל מקום ניחוש שמא לאחר מכן נכנס עם הארץ ופתח את התא, שהרי לפניו תא סגור שאינו נעול, ולחכמים בכה"ג חיישינן שיפתח?

    ותירץ: א. החשש במשנה הוא שמא הבלן עצמו יפתח את התא, והכא אין לחוש לכך כיון שהוא יודע שהתא היה סגור. אך דחה החזון איש, דברמב"ם בפיה"מ משמע דהחשש הוא לבני אדם הנכנסים לרחוץ, ולא רק לבלן עצמו.

    ב. גם בני אדם שנכנסים לרחוץ יודעים שהתא היה נעול ושוב אין פותחים אותו לאחר מכן. ולא חיישינן לבני אדם חדשים שנכנסים אחר שנפתח.

    ג. עיקר החשש במשנה הוא משום שהתא ברשות הבלן שהוא עם הארץ, וחשיב כבגדים שבבית עם הארץ. ולאחר שנתן לו מפתח לנעול את התא חשיבי הבגדים ברשות המיוחד לחבר, ושוב לא החמירו גם באופן שנפתח המנעול, דעדיין התא מיוחד לרשות החבר.

    ד. הרמב"ם פי"ב ממו"מ ה"ד כתב אע"פ שמצא את החותם מקולקל, ולא כתב שמצא את המנעול פתוח, ומשמע שלא גרס כן בתוספתא. וכתב החזון איש [ט ו], דלגבי מנעול, לאחר שנפתח אין ניכר שהיה כאן מנעול, ובני אדם שלא יודעים שננעל פותחים את התא, אך לגבי חותם, גם לאחר שנתקלקל החותם עדיין ניכר שהיה כאן חותם, ולא פותחים את התא. [↑](#footnote-ref-50)
50. **הר"ש** הקשה מאי שנא מהא דתנן פ"ח מ"ב דהמפקיד אצל עם הארץ חיישינן לטומאת מת אלא אם כן מכירו שהוא אוכל בתרומה? ותירץ, דגם הכא איירי במכירו. ולפי"ז אין חילוק בין מפקיד לאומן. וכן פסק **הרמב"ם** פי"ב ה"א, דבין במפקיד בין באומן חיישינן לטומאת מת אלא אם כן מכירו שהוא אוכל בתרומה.

    אך **הראב"ד** שם חילק בין מפקיד לאומן, דבמשנה דאיירי במפקיד חיישינן לטומאת מת אלא אם כן מכירו, אך בתוספתא דאיירי במוסר לאומן, לא חיישינן לטומאת מת, כיון שהוא מקפיד על אומנתו. [↑](#footnote-ref-51)
51. הר"ש פירש דקאי על אומן עם הארץ, דאף דלא חיישינן לטומאת מת [במכירו שהוא אוכל בתרומה וכנ"ל], מכל מקום אם הלך ברה"ר עם החפץ חיישינן לטומאת מת, דאינו מקפיד על זיזים וכדו'. **ובחזון איש** [ט ה] הקשה מדוע ניחוש לטומאת מת, הא עם הארץ נאמן על טומאת מת, ולא חיישינן לזיזים שאינו יודע?

    וברמב"ם פי"ב ה"ב כתב, המניח כליו בפני עם הארץ ואמר לו שמור לי את אלו הרי אלו טמאין מדרס וטהורין מטמא מת, הניחן על כתיפו טמאין אף טמא מת. וביאר הר"י קורקוס, דלעיל ה"א איירי שהפקיד כלים ברשות ע"ה, ובזה חיישינן אף לטומאת מת אלא אם כן מכירו, אך הכא איירי שהניח כליו בפני ע"ה ברשות שלו, ובזה לא חיישינן לטומאת מת אלא למדרס.

    וכתב **החזון איש** [ט ג], דהרמב"ם גרס כן בתוספתא קודם הניחן על כתיפו, דאם אמר לו שמור לי את אלו טהורין מטומאת מת [אף אם אינו מכירו], ועל זה קתני דאם הניחן על כתיפו, כלומר, שלקח את הפיקדון לביתו, השתא חיישינן אף לטומאת מת כמו ברישא. [↑](#footnote-ref-52)
52. במניח לרבים דטהורים לכו"ע ביאר הר"ש, דכל אחד מירתת מחבירו. וכתב **החזון איש** [ט ב], דלפי"ז אם נשאר אחד לבדו, חיישינן אף במניח לרבים, דשוב אינו מירתת. אך כתב, דהר"ש כתב כן רק לדעת ב"ש, דמניח בפני יחיד טמא ומניח בפני רבים טהור, משום שכל אחד מירתת מחבירו. אך לב"ה דאף מניח בפני יחיד טהור, אף באינו מירתת לא חיישינן.

    ובטעם פלוגתתם כתב **החזון איש** שם, דלגבי מניח בפני יחיד פליגי האם חשיב כמו שלא ברשות, דלא חיישינן שיפשוט ידו ליגע, או דחשיב כמו ברשות דחיישינן שמא יפשוט ידו ליגע. ולגבי מוסר לרבים פליגי, האם מרתתי משום שכל אחד יגיד על השני שנגע, או שמא לא מרתתי משום שמסר להם שמירתו. וראה בחזון איש שם סק"ג מה שכתב לבאר לדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-53)
53. ביאר **החזון איש** שם, דמשום כן לא יפשוט ידו ליגוע, דהוי כמו שלא ברשות. וכב"ה דמטהרי במניח לפני יחיד, אך לב"ש דמניח בפני יחיד טמא אף הכא יש לטמאות.

    עוד כתב, דבאופן שהיו רבים בבית הכנסת אין צריך לטעם זה, שהרי במניח בפני רבים גם ב"ש מטהרים, משום דמרתתי חד מחבריה, אלא אצטריך באופן שנשאר עם הארץ יחידי, דמכל מקום אינו נוגע, כמו במניח בפני יחיד לבית הלל, משום דאין זה רשות עם הארץ, ומירתת. [↑](#footnote-ref-54)
54. מבואר דאם מצאן במקום אחר חיישינן שנגע בהם עם הארץ. וביאר **החזון איש** [ט ד], דהוי בכלל כלים הנמצאים דגזרו עליהם טומאה, עיי"ש שהקשה על הכסף משנה בפי"ב הט"ז. וכתב שם, דלפי"ז גם במעשה ששכח כליו בבית הכנסת איירי דוקא במצאן כמו שהניחן, דאל"ה הוי בכלל כלים הנמצאים שגזרו עליהם טומאה. [↑](#footnote-ref-55)
55. הקשה **החזון איש** שם, מאי שנא מניח בחלון דאם אינו נועל את החלון חיישינן, ממניח במרחץ דלא חיישינן? ותירץ, דאם מניח את בגדיו על הספסל לא חיישינן שיבא עם הארץ ויגע בבגדים, כיון שאינם מונחים בדרך הילוכו, ואינו מתחכך בהם. אך בחלון שהוא מקום המיועד להניח בו בגדים, חשיב כרשות המשותפת לכולם, וחיישינן טפי שמא יגע. [↑](#footnote-ref-56)
56. הר"ש כתב, דשלא יעסוק בטהרות היינו דלכתחילה אסור ובדיעבד שרי. אך **הרמב"ם** פי"ב ה"ב כתב, ומלמדין אותו שלא יעשה כן. ומשמע שלא יניח שוב את כליו במרחץ בלא שמירה, אך לאחר שעשה כן מותר לו להשתמש בטהרות לכתחילה.

    וכתב **החזון איש** שם, דלפי הר"ש מוכח דיש חילוק בין בית הכנסת למרחץ, דלגבי שכח כליו בבית הכנסת קתני דטיהרום, ולא אסרו לו לכתחילה לעשות טהרות, אלא רק במרחץ קתני דלכתחילה אסור. וטעם החילוק כתב החזון איש [ט ב], דבבית הכנסת לא מצויים עמי הארץ כל כך, ולא חיישינן, אך במרחץ שכיחי טפי. אך לפירוש הרמב"ם אין ראיה שיש חילוק, דלגבי בית הכנסת לא יתכן לומר ומלמדין אותו שלא יעשה כן, שהרי מעשה כך היה דשכח כליו. [↑](#footnote-ref-57)
57. ראה **חזון איש** [ט ה] דהוי חומרא בעלמא שהחמירו עליו בתחילתו, כמבואר במסכת חגיגה כב ב, אך מעיקר הדין הוא נאמן גם למפרע לומר שלא נטמא ג' ימים מקודם. [↑](#footnote-ref-58)
58. ביאר **החזון איש** [ט ד], דהבגדים יוצאים לחלון אחר, ולכן חיישינן שעם הארץ שמשתמש בחלון השני יגע בבגדים שנכנסים לחלון שלו. אך כאשר הבגדים יוצאים מהחלון לחוץ, לא חיישינן שמא יגע בהם עם הארץ סתם, כיון שאינם בדרך הילוכו, ואינו מתחכך בהם. וכן כתב בביאור הגר"א. [↑](#footnote-ref-59)
59. **החזון איש** שם הקשה על הלשון "לא ראה", דאי קאי על החבר הרי ודאי לא ראה, שהרי הוא מניח את הבגדים והולך להתרחץ? [↑](#footnote-ref-60)
60. החזון איש [ט ה] כתב להגיה "או בין הגתות שנו, כהתם בחביות של כותים". [↑](#footnote-ref-61)
61. ביאר **החזון איש** שם, דהיכא דייחד עם הארץ לחבר קרן זוית ואין לו לע"ה רשות שם, עדיף טפי, ואין צריך חותם, אבל מפקיד בידו, חמיר טפי. [↑](#footnote-ref-62)
62. **החזון איש** [ט ה] הקשה, דאם הם נעולים ודאי אינו ממשמש אף שהניחם בשינוי, ואם אינם נעולים הא בלא"ה חיישינן? ועוד, מה שינוי שייך בהנחת הבגדים? ועוד, דהלשון לא משמע כן?

    ולכן כתב דצריך לגרוס "פרש כליו בחלונות של אוליירין טמאין, מפני שהעכו"ם נשען עליהן". וכעין זה גרס **בביאור הגר"א** "המשלשל כליו מחלונות של אוליירין טמאין, מפני שהעכו"ם נשען עליהם". והיינו, דאיירי בפרש את הבגדים על החלון, וחיישינן שהעכו"ם נשען עליהן ועשהו מדרס. ולפי"ז מדוייק מה דנקטה התוספתא עכו"ם ולא עם הארץ, דאין עם הארץ עושה מדרס. וכן לפי"ז ניחא המשך התוספתא דריבר"י אומר אפילו נימא אחת יוצאת מהחלון חיישינן למדרס. ובדעת ת"ק דדוקא פרש מטמא מדרס כתב החזון איש, דס"ל דלא גזרו כולי האי. [↑](#footnote-ref-63)
63. דטבול יום מטמא תרומה ואינו מטמא חולין, וחיישינן שמא לא נזהר מטומאת טבול יום. והקשה **החזון איש** [י א], מדוע הוצרכה התוספתא לכך, הרי קיי"ל דבגדי פרושין מדרס לאוכלי תרומה, והוא הדין אם יש לכהן בביתו כלים ששמרן לחולין וכלים ששמרן לתרומה, הרי הכלים ששמרן לחולין מטמאים תרומה. ואם כן תרומה ששמרה בטהרת חולין תטמא תרומה? ותירץ, דכיון דאליבא דאמת זה תרומה, אף ששמרה בטהרת חולין אין זה נחשב כבגדי פרושין. [ומשום הסח הדעת אין לפסול שהרי שמרה בטהרה לחולין ולא הסיח דעתו]. [↑](#footnote-ref-64)
64. בר"ש כת"י הנוסחא "שהניחה". [↑](#footnote-ref-65)
65. כלומר, דמפני שהסיחה דעתה מהם הוי טעם לטהר, דהיא הסיחה דעת מהמשקין הטמאים, ולכן אין כאן הסח הדעת משמירה בטהרה. ובביאור הגר"א גרס "מפני שלא הסיחה דעתה", ולפי"ז אתי שפיר כפשוטו. [↑](#footnote-ref-66)