דשלב_ל ה - בדין מעילה במים ויונים ובגידולין
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

יום ג' ט' אד"א תשע"א

**א**

א] ב"ב דע"ט., אבל הקדיש בור ואח"כ נתמלא מים וכו' מועלין בהן ואין מועלין במה שבתוכן, ובתוס' שם כתבו, ז"ל, ואין מועלין במה שבתוכו, דלא אמרינן שיקנה חצר הקדש כמו שקונה חצר הדיוט דחצר משום יד איתרבאי ולא מצינו יד להקדש, עכ"ל, וכ"ה בפירשב"ם שם סוד"ה ה"ק, קמ"ל רבי דבבור ושובך מודי דלא אלים רשות הקדש לקנות מן רשותו כיד הדיוט, דאילו בהדיוט אתרבאי רשות מואם המצא תמצא בידו אבל לא בהקדש, עכ"ל.

אמנם בחי' הרמב"ן כתב ע"ז, ז"ל, ויש לומר אי נמי קניא ליה אין מעילה בזכיתה, עכ"ל, ובקצוה"ח סימן ר' סק"א פירשה, ז"ל, שום דאין מעילה אלא בהקדש שהוקדש ע"י אדם, אבל זה שאינו קדוש ע"י דעת אחרת מקנה אלא ממילא זכי לה הקדש בתורת חצר אין מועלין בו, ותדע דהא אפילו בקדשי גויים פליגי תנאי בזבחים דף מ"ה אם מועלין בו, ואע"ג דודאי קני לה הקדש, וזה שהוקדש ממילא שלא ע"י אדם אין מועלין אליבי' דכו"ע, עכ"ל, ועיי"ש שכתב לדעת התוס' שנקטו דאם הי' חצר להקדש הי' בזה מעילה, דהוא משום דס"ל דכל הא דפליגי תנאי בקדשי גויים אם אית בהו מעילה הוא רק בקדשי מזבח, אך בקדשי בדה"ב לכו"ע אית בהו מעילה, עכ"ד.

ב] אך הנה בעיקר מה שנקט הקצוה"ח בדעת רשב"ם ותוס' דפליגי ע"ד הרמב"ן וס"ל דאף בדבר שזכה הקדש מאליו אית בי' מעילה, וע"כ הוא שפירשו דהא דבבור ושובך אין מועלין במה שבתוכן הוא משום דאין חצר להקדש, לכאו' יש מקום לדון בזה.

דהנה בפירשב"ם שם כתב, ז"ל, לדידי מועלין נמי בבור ושובך דאדם מקנה דשלב"ל דקנה לו רשות הקדש, עכ"ל, והאחרונים עמדו בזה דלכאו' הם ב' טעמים, חדא, משום דאדם מקנה דשלבל"ע וחיילא קדושה על המים והיונים מכח הקדשו, ועוד דקנה לו רשות הקדש וחיילא קדושה על המים והיונים מכח חצרו דהקדש, ועי' בדבריהם שכתבו להגי' בד' רשב"ם.

אמנם הנה במהרש"א שם כתב עמש"כ רש"י דקמ"ל רבי דבבור ושובך מודי דלא אלים רשות הקדש לקנות מן רשותו כיד הדיוט וכו', ז"ל, וכ"כ התוס' וכו', ולא ניח"ל למימר דטעמא משום דאין אדם מקדיש דשלב"ל, משום דרבי קאמר הכי וקים להו דרבי אית ליה בקדושין פרק האומר דאדם מקנה דשלב"ל, ומש"ה הוצרכו למימר דהקדש גרע משום דאין לו יד, עכ"ל.

ובקרני ראם ורש"ש תמהו טובא ע"ד המהרש"א, דלכאו' בע"כ דס"ל לרבי דאין חצר קונה להקדש, דאם מודה רבי דחצר קונה להקדש, א"כ מה מהני הא דאין אדם מקדיש דשלב"ל, הרי הגם דאיהו לא מצי מקדיש לי', מ"מ יזכה ההקדש מכח חצירו.

ואמנם ד' המהרש"א מקורם נאמן ממש"כ רשב"ם דטעמא דמועלין בבור ושובך הוא משום דאדם מקנה דשלב"ל דקנה לו רשות הקדש, והרי דבעינן לתרתי, ולא סגי בהא דקנה לו רשות הקדש לחוד, אלא בצירוף הא דאדם מקנה דשלב"ל, וזהו שכתב המהרש"א דהומ"ל דטעמא דרבי הוא משום דאין אדם מקדיש דשלב"ל, ותו ל"מ הא דרשות הקדש קונה לו, אך הדברים צע"ג, היאך הני ב' טעמים אתיין זע"ז, הרי לכאו' ב' טעמים חלוקים הם, דאם הא דמועלין במים וביונים הוא משום דאדם מקדיש דשלב"ל, היינו דחייל ההקדש מכחו, ואם הוא משום דחצר הקדש קונה לו, הרי היינו דלא חייל ההקדש מכחו, אלא רשות ההקדש זוכה לו, וצע"ג.

ג] אמנם ביאור הדברים למדנו ממש"כ בתורי"ד לקמן בסוגיין, ז"ל, דת"ק סבר לה כרבנן דאמר אין אדם מקנה דשלב"ל, פי' אע"ג דקנה אותם ההקדש דלא גרע מהדיוט דחצרו קונה לו, מ"מ ריוח הקדש הוא הבא מאליו ואין בו דין מעילה כיון שלא הי' בשעת ההקדש, ואע"פ שאמר בשעה שהקדישן אני מקדיש אלו והעתיד לבא בהן לא חיילי קדושה עלייהו שאין אדם מקדיש דשלב"ל, כ"ש שלא תפשוט בהם הקדושה מאלי', ולר"מ דאמר אדם מקדיש דשלב"ל, אע"פ שלא אמר הקדושה מתפשטת עליהם מאלי' דאדעתא דהכי אקדישנהו שיהא כל הבא לתוכן קודש, עכ"ל.

ומבו' בד' הרי"ד, דלעולם הא דזוכה ההקדש במים וביונים הוא משום דחצירו קונה לו, ומ"מ בהא לחודי' לא סגי שיהא בזה מעילה, משום דהוא ריוח הקדש הבא מאליו ולא הי' בשעת ההקדש, ונ' דהיינו משום דבעינן קדושת פה, ולזה בעינן להא דאדם מקדיש דשלב"ל, דהוי המים והיונים מכלל הקדשו, ואמנם מבו' בד' הרי"ד דגם בהא לחוד לא סגי, דלא חיילא הקדושה מכח הקדשו אלא היא מתפשטת מאלי', ונ' דהוא מתרי טעמי, חדא משום דלא אמר להדיא שהוא מקדיש גם את העתיד לבא בהן, ועוד, משום שלא זכה הוא מעולם במים וביונים שיהא בידו להקדישם, וכמש"כ התוס' לקמן בסוגיין, ובע"כ דהא דזכה ההקדש במים וביונים הוא משום דחצירו קונה לו, ואך דמהני הא דאדם מקנה דשלב"ל, דמה"ט חשבינן דהוי זה בכלל מעשה ההקדש, שהקדיש את הבור והשובך ואת כל העתיד לבא בהם, וחשיב דאיכא קדושת פה גם על המים והיונים.

ונ' בביאור הדברים, דבדין קדושת פה ל"ב שתהא חלות הקדושה מכח אמירתו, שהרי הכא חלות הקדושה על המים והיונים אינה מכח אמירתו אלא מכח דחצר הקדש קונה לו, ולא נתמעט אלא ריוח הבא מאליו, ומה"ט אם זכה מציאה להקדש אית בה מעילה, וכמו שהוכיח הקצוה"ח מסוגיא דנדרים דל"ד:, אך לפי' תורי"ד שם אין ראי' משם, הגם דאין ההקדש ע"י אמירתו, דמ"מ כיון שהוא זכה בזה להקדש ואי"ז ריוח הבא מאליו, איכא בזה מעילה, וע"כ ה"נ הכא, אף שזוכה הקדש מכח חצרו, מ"מ כיון שדעת המקדיש בהקדשו היתה גם על מה שעתיד לבא, הוי זה בכלל מעשה ההקדש דילי', שהוא נותן את הבור והשובך ואת המים והיונים להקדש, ואופן נתינתו את המים והיונים להקדש היא, ע"י שמקדיש בור ושובך דמכח זה יזכה ההקדש במים וביונים, וע"כ לא חשיב זה כריוח הבא מאליו להקדש, ואית בי' מעילה.

וצריך להוסיף, דהגם שנתבאר דלא מצינו למיתי עלה משום הא דאדם מקדיש דשלב"ל לחודי', כיון שלא אמר להדיא שהוא מקדיש את העתיד לבא להן, כ"ז הוא אם לא זכי בהו ההקדש מדינא, אך כל שזכה בהן ההקדש מדינא, אמרינן דבכלל מעשה ההקדש נכלל כל מה שעתיד ההקדש לזכות מכח זה, שאין אנו מוסיפין על מה שהקדיש, אלא הוי זה בכלל עיקר מה שהקדיש, כיון דמכח עיקר הקדשו זה יזכה ההקדש במים וביונים.

ואמנם כ"ז הוא למ"ד דאדם מקדיש דשלב"ל, ומצינו לחשוב דמעשה ההקדש שהקדיש בתחילה, הוי כמעשה הקדש גם על המים והיונים, אך למ"ד דאין אדם מקדיש דשלב"ל, לא מצינו לחשוב דמעשה ההקדש שהקדיש בתחילה הוא מעשה הקדש גם על המים והיונים, שעדין לא באו, ואשר ע"כ אף שזכה ההקדש אח"כ במים וביונים, הוי זה ריוח הבא מאליו, ולי"ב מעילה.

ד] ולפ"ז מבוארים היטב ד' רשב"ם שפירש דטעם הא דמועלין במים וביונים הוא משום דאדם מקנה דשלב"ל דקנה לו רשות הקדש, דבאמת בעינן לתרוייהו, דזכיית ההקדש במים וביונים הוא משום דרשות הקדש קונה לו, דלא סגי בהא דאדם מקנה דשלב"ל, כיון שלא אמר להדיא דמקדישן, וגם דמעולם לא זכה בהן ולא מצי להקדישן, והא דאיכא בזה מעילה, הוא משום דאדם מקדיש דשלב"ל, דמה"ט ה"ז נכלל בכלל מעשה ההקדש שהקדיש בתחילה, ול"ה זה ריוח הבא מאליו, וז"ב.

וע"כ שפיר הק' המהרש"א ע"ד רשב"ם ותוס', דמ"ט לא פירשו בטעמא דרבי דליכא מעילה במים וביונים משום דאין אדם מקדיש דשלב"ל, והיינו דהגם דיש חצר להקדש, מ"מ אם אין אדם מקדיש דשלב"ל לית בהו מעילה, משום דהוי זה כריוח הבא מאליו להקדש, וז"ב.[[1]](#footnote-2)

ה] ויש לסייע עוד לד' המהרש"א בדעת התוס', ממש"כ התוס' בסוגיין ד"ה אימור, ז"ל, ועו"ק דמשמע אי הוו עבידי דאתו הוה ניח"ל, אכתי תקשי לי' היאך המים והיונים קדושים אפי' אדם מקדיש דשלב"ל, "שהרי מכח חצרו של הקדש אינם קדושים דאין חצר להקדש כדפרישית לעיל" ,ומכח מה שמקדיש נמי אינן קדושים דהיאך יכול להקדיש דבר שלעולם לא יבא ברשותו ולא יזכה בו לעולם, עכ"ל.

וצ"ב במה שהאריכו התוס' בקושייתם בהא דמכח חצרו של הקדש אינם קדושים, הרי התוס' קיימי על מש"א בגמ' דהא דמתקדשים המים והיונים הוא משום דאדם מקדיש דשלב"ל, וע"ז סגי להו להקשות דהיאך מצי להקדיש דבר שלעולם לא יבא ברשותו, שהרי אף אם חצרו של הקדש קונה לו, לא יתיישב הסוגיא, דתלי לה בהא דאדם מקדיש דשלב"ל.

ומזה נ' להדיא כד' המהרש"א, דאם היתה חצרו של הקדש קונה לו, שפיר הוה ניחא מש"א דמועלין בהן משום דאדם מקדיש דשלב"ל, דמשום זה הוא דלא חשבינן לי' כריוח הבא מאליו, ואית בי' מעילה.

ו] ועפי"ז מתישב היטב לדעת רשב"ם ותוס' הא דקדשי גויים לי"ב מעילה, שהרי מודו רשב"ם ותוס' דאין מעילה בריוח הבא מאליו להקדש, והא דס"ל דאיכא מעילה במים ויונים שזכה הקדש בחצרו, הוא רק משום דאדם מקדיש דשלב"ל וה"ז נכלל במעשה ההקדש שהקדיש מתחילה, וחשבינן שבאו המים והיונים להקדש מכח מעשה הקדש דישראל, אך בקדשי גויים שלא באו להקדש מכח ישראל, לית בהו מעילה.

**ב**

ז] אמנם צ"ע בזה, ממש"כ התוס' בסוגיין ד"ה אבל, ז"ל, ומיהו הא לא מצי למימר דבין בזה בין בזה פליגי בבור ושובך ושדה ואילן בהקדישן ריקנין ונתמלאו, לפ"מ שמפרש ר"י בסמוך דאין בידו להקדיש דשלב"ל אם לא שזוכה בהן תחלה, עכ"ל, ועיי"ש במהרש"א מש"כ בביאור דבריהם.

והנה למש"נ לדעת התוס', דאם היתה חצר הקדש זוכה לו, וכל הא דאין מועלין בזה הוא משום דליכא קדושת פה, שפיר הי' מהני ע"ז הא דאדם מקדיש דשלב"ל דחשיב זה כקדושת פה, א"כ הרי לכאו' שפיר הומ"ל דבזה הוא דפליגי בשדה ואילן, דת"ק ס"ל דאין מועלין בגידולין משום דלי"ב קדושת פה, וראב"ש ס"ל דמועלין בגידולין, דכיון דאדם מקדיש דשלב"ל, אית בהו קדושת פה, ול"ש בזה ד' ר"י דל"מ להקדיש דשלב"ל אם לא שזוכה בהן תחילה, דכ"ז הוא רק משום דאין חצר להקדש, ולא זכי בהו הקדש כלל, אך בגידולין דזכי בהו הקדש, וכל הא דלי"ב מעילה הוא משום דלי"ב קדושת פה, שפיר מהני ע"ז הא דאדם מקדיש דשלב"ל, דמכח זה חשיב דאיכא קדושת פה גם על הגידולין.

ח] ונ' דמזה יש ללמוד בדעת התוס', דטעמא דמ"ד דאין מועלין בגידולין, אי"ז משום דלי"ב קדושת פה, דכיון דהוו גידולי הקדש חשיב שפיר דאיכא עלייהו נמי קדושת פה, וטעמא דמ"ד דאין מעילה בגידולין, הוא משום דכלל אין זוכה ההקדש בגידולין, וכאשר כ"ה ל' רשב"ם בסוגיין, דמשום גרמא דקגרים ליה קרקע הקדש ליגדל אין לנו לעשותו הקדש דמ"מ אין ממון דהקדש מעורב בהן, עכ"ל, ועי' מנחת ברוך שנקט כן לדעת רשב"ם ותוס', דלמ"ד דאין מעילה בגידולין, ל"ה ממון הקדש כלל, עיי"ש מש"כ להוכיח כדבריהם מסוגיא דאנשי יריחו, ואשר ע"כ שפיר כתבו התוס', דלפי' ר"י ל"מ בזה הא דאדם מקדיש דשלב"ל, דכיון דלא זכי הקדש בגידולין, אף ל"מ איהו להקדישן, שהרי לא זכה בהן מעולם, וז"ב בדעת התוס'.

**ג**

ט] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בחי' הרמב"ן להלן בסוגיין כתב, ז"ל, ופי' בפלוגתא דר"מ ורבנן, כגון שהקדיש הפירות לכשיבואו לעולם, אבל הקדש סתם גדולים הן ואין לדברי ר"מ בזה ענין, והוצרכתי לכתוב זה מפני שה"ר שמואל כתב אדם מקנה דשלב"ל ודעתו הי' להקדישם, דבדבר שלא זכה בו עדיין ליכא למימר עין רעה, ואי"ז כלום, עכ"ל.

אמנם למש"נ, יש לישב ד' רשב"ם, דהגם דלא אמר ר"מ דאדם מקנה ומקדיש דשלב"ל, אלא בשפירש להדיא שהוא מקנה ומקדיש הפירות כשיבואו לעולם, אך הכא דזכי הקדש בפירות בחצירו, ול"ב שיקדיש את הפירות בפנ"ע, אלא שיהא דעתו בהקדשו שיוקדש גם כל הבא מכח זה להקדש, כ"ה שיהא על הפירות קדושת פה, הרי דבזה אמרינן שהם בכלל הקדשו אף בשלא פירש להדיא, וכאשר כ"ה להדיא בתורי"ד, ז"ל, ולר"מ דאמר אדם מקדיש דשלב"ל, אע"פ שלא אמר הקדושה מתפשטת עליהם מאלי', דאדעתא דהכי אקדישנהו שיהא כל הבא לתוכן קודש, עכ"ל.

אך אי"ז מתישב היטב בל' רשב"ם שכתב, ז"ל, ומיהו היכא דאין בו מים בשעת הקדש קדשי המים הבאין לאחר מכאן דאדם מקנה דבר שלא בא לעולם ודעתו היה להקדישן דבדבר שלא זכה בו עדיין ליכא למימר עין רעה אבל כשהבור מלא מים והמים והבור שלו הן והוא הקדיש הבור איכא למימר דהמים שייר לעצמו, עכ"ל, ואי נימא דלדעת ראב"ש זוכה ההקדש במים וביונים בחצרו, ול"ב שיהא דעתו בההקדש עליהן, אלא כ"ה שיהא עליהן קדושת פה, הרי לכאו' ל"ש לדון בזה כלל משום הא דבעין רעה מקדיש, שהרי בלא"ה זכי בהו הקדש, ואך בעינן שיהא דעתו שיתקדש כל הבא מכח הקדשו, ושמא זהו גופא מש"כ רשב"ם, וצ"ע בזה.

1. אך אכתי צ"ע, דהאמנם בד' רשב"ם הדברים מתישבים היטב, אך בד' התוס' לכאו' אי"ז מתישב כ"כ, שהרי התוס' לקמן בסוגיין פירשו דהא דחיילא קדושה על המים והיונים למ"ד דאדם מקדיש דשלב"ל, הוא משום שבאו תחילה לחצרו ולשובכו, או משום דשייר בבור ושובך שיהא לו כח לזכות במים וביונים לצורך הקדש, וא"כ כיון דרבי סבר דאדם מקדיש דשלב"ל, א"כ מה לי דאין חצר להקדש, הרי אכתי מצי להקדיש את המים והיונים, ואמנם לפי' ר"י י"ל דלא איירי במים הבאים דרך חצרו לבור, אך לפי' רשב"א תיקשי, ובע"כ בדעת התוס' דהכא מודי רבי דלא חייל הקדשו עליהן, משום דלא עבידי דאתו, או משום דמעולם לא זכה בהן, ומ"מ הוצרכו התוס' להא דאין חצר להקדש, דאם הי' חצר להקדש ל"ה בעינן לכח הקדשו, אלא הי' זוכה ההקדש בחצרו. [↑](#footnote-ref-2)