14 בגדר דינא דעמד לכתף ועמד לפוש
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

בגדר דינא דעמד לכתף ועמד לפוש

1. בגמ' מבואר דבעמד לכתף לא דיינינן את עמידתו כהנחה ולא הוי הפסק במעשה, ויש לעיין אי הא דבעינן את ה''לכתף'' הוי בשביל לראות גם את העמידה כחלק ממעשה ההילוך דע''י שפועל בחפץ עצמו ומכתפו חזינן את הגברא כמתעסק עדיין בהילוך, או דבאמת גוף העמידה הוי מצב של הנחה רק בשביל ליצור הפקעה וניתוק בין המשך העקירה בעינן דוקא שיהא במצב של ההנחה ניגוד להליכה וזה רק היכא שעמד לפוש דבזה איכא סתירה למצב של הילוך.
2. ויעוין בב''י רסו אורח חיים סימן רסו סעיף ז' וז''ל, כתב רבינו ירוחם בחלק ו' (עה ע"ג) מוליכו פחות פחות מארבע אמות שאמרו חז"ל בכל מקום צריך לישב בכל פחות מארבע אמות, שאם לא ישב אף על פי שעמד ולא הלך בכל פחות מארבע אמות חייב, שאע"פ שעומד הליכה אחת היא ואפילו בכרמלית או בשדה חייב מלקות מדרבנן כך כתב מר שר שלום בתשובה (שערי תשובה סי' קמז) עכ"ל וכן כתוב בכל בו (סי' לא, כט סוף ע"ד).

ויעוין במג''א רסו סק''ט וז''ל, וצ"ע דהא רי"ו בעצמו כתב דעומד לפוש פטור, וכ"כ הרמב"ם פי"ג ותלמוד ערוך הוא פ"ק דשבת, אלא שס"ל דבכאן כיון שאינו עומד אלא משום שלא יבא לידי איסור לא ה"ל כעומד לפוש לכן צריך לישב.

ומבואר דעיקר מאי דבעינן בעמד לכתף שלא יהא הפקעה על המעשה הקודם ובזה סגי כל היכא דאין לו מטרה בגוף העמידה אלא רק שלא יבא לידי איסור. ובשער הציון סימן שמ''ט ס''ק י''ח כתב וז''ל, ולענ''ד נראה ברור דלכו''ע מה''ת מקרי עמידה אפילו אם לא עמד לפוש בהידא ורק בשביל איזה סיבה שמנעו לילך כיון שלא עמד לתקן דרך משאו דרק אז חשוב כמהלך, ומה שאמר בגמ' עמד לפוש הוא לאו דוקא רק לאפוקי שלא עמד לתקן, וראיה ממה שאמר בדף קנ''ג ע''ב לענין בהמה דשכקיימא להשתין מים הוא ג''כ בכלל עמידה ופשוט דה''ה גבי אדם, וביותר מוכח שם בסוף הסוגיא דקאמר שם סוף סוף כי מטא לביתיה א''א דלא קאי פורתא [ויעוין בבאור הלכה רסט סעיף יא בד''ה כי דכתב דלא הוי הנחה ממש רק נראה כהנחה ולפי''ז ל''ק מידי]. ויעוי''ש דמביא מהלבוש שמפרש דהאי דינא דרבינו ירוחם הוי מדרבנן, אולם יעוין באליהו רבה רסו ס''ק ט''ו דמוכיח דהוי מדאוריתא.

1. ובישוב קושית הבאור הלכה מההיא דבהמה יעוין בשפת אמת דף קנג עמוד ב וז''ל, ויתכן לומר דבבהמה דלאו בת דעת היא ליכא לפלוגי בה בין עמידה ע"ד לכתף או ע"ד לפוש, וכל עמידה לדידה הוי כעמידה גמורה, משא"כ באדם אה"נ דבכה"ג אינו עומד לפוש, דמשמע ''דוקא לפוש חייב'' וכל שאיננו עומד לפוש מיפטר וא"כ בכה"ג דמוכרח לעמוד מצד סיבה אחרת אינו בכלל לפוש. ומבואר לפי''ז דעצם העמידה היא זו שיוצרת את הניתוק ולכן בבהמה חשיב הנחה למרות דבבהמה ליכא כוונה לא לכתף ולא לפוש. והא דבעינן באדם שיעמוד לפוש הוי מחמת דאצל אדם דנים את מעשיו ביחס אליו, ומאחר דמצדו לא בא להפקיע את עקירתו הלכך ליכא בזה ביטול על העקירה.
2. ויש לעיין לדעת האליהו רבה היכא דיעמוד לשוחח עם חבירו וכדומה אי גם בכה''ג לא הוי הנחה כיון דלא עמד לפוש, ונראה דהכלל בזה הוא הא דאיתא בגמ' כתובות דף לא דעמד לכתף אורחיה הוא. ויעוי''ש ברש''י וז''ל, ואין עמידתו הנחה לבטל עקירה ראשונה. ונראה דהכלל בזה הוא דכל כמה דהוי האופן הרגיל שאנשים מתנהלים תוך כדי הילוכם לא חשיב סתירה לעקירה, רק דנראה דבעינן דסיבת העצירה תהא מחמת ההילוך, דרק בזה לא חשיב הפסק, אולם היכא דנעמד לדבר עם חבירו גם אי אנשים עושים כך, הוי מחמת דרוצים להפסיק מהילוכם בשביל צורך זה ואיכא בזה ביטול על העיקרה הראשונה, דרק היכא דסיבת העצירה מחמת ההליכה והוי אורחיה בהא לא חשיב הפסק. ולפי''ז נראה דעומד לפוש הוי חידוש, דהרי מה דעומד לפוש הוא להחליף כח בשביל שיוכל להמשיך וא''כ איכא למימר דהוי כלכתף, רק דמ''מ כיון דעמידה שלו היא למנוחה איכא בזה עקירה, וגם אי הוי אורחיה לפוש באמצע, הוי כהפסקה ע''מ להמשיך הלאה.
3. היוצא מהדברים דאיכא נידון יסודי בבאור דברי הגמ', אי העיקר הוא ה''עמד לכתף'', דבזה הוי סיבה להגדיר את העמידה עצמה כחלק ממעשה ההילוך, ולפי''ז האורחיה הוי סיבה להגדיר את המעשה כמעשה הילוך, או דהעיקר הוא ב''עמד לפוש'' דבזה איכא הפקעה על העקירה הקודמת, ולפי''ז האורחיה הוי רק סיבה שלא יהא בזה הפקעה על העקירה.
4. וידוע מה דהעירו האחרונים דלכאורה בן עזאי דס''ל מהלך כעומד דמי פליג על עמד לכתף דהרי כך צורת ההליכה ונראה דאי נימא דבעינן את גוף עיסוקו בכיתוף בשביל לאשוי לעמידה כחלק ממעשה ההליכה א''כ ב''מהלך'' כל כמה דנידון כ''עומד'', ליכא בגוף עמידתו התעסקות בהליכה כיון דכל פסיעה נדונית בפני עצמה למרות דבלעדיה לא יתאפשר הפסיעה השניה מ''מ לא חזינן כן בגוף העמידה. ובאמת יעוין בריטב''א ה' ע''ב וז''ל, ואמרינן בשלמא בן עזאי קסבר מהלך כעומד דמי, פי' ''כעומד לפוש דמי''. ומבואר דכל כמה דנדון את הילוכו כעמידה הוי כעמד לפוש.

אולם יעוין בראב''ד בשטמ''ק בכתובות לא ע''ב בקושית הראשונים דאמאי בכל ד''א ברה''ר לא אמרינן דהוי כעומד ולהפסיק את ההעברה דמחדש דינא דבן עזאי לא הוי ברה''ר, מאחר דברה''ר הוי כלכתף. וז''ל, דלא אמר בן עזאי אלא במהלך ברה"י או במקום פטור תדע לך דהא לא מייתי לה הכא אלא עלה דמי שהגביה ברה"י אבל ברה"ר לא אמר בן עזאי דלא עדיף מעומד לכתף.

ומבואר בדבריו דשייך לדון את מהלך כעמד לכתף, רק דבן עזאי ס''ל דרק ברה''ר שייך לדונו כמכתף. ונראה דגם בדבריו מבואר דבעינן לראות בגוף העמידה את היחס של העמידה כהמשך ההליכה, רק דברה''ר כיון דעיקר העמדת הרשות היא להילוך, א''כ הוי סיבה לראות בעמידה הכשר לצעד הבא, ורק ברה''י או מק''פ דלא עומדים להילוך רבים, בהא דנים את עמידתו בפני עצמה. ויש שהקשו מההיא דכתובות דאיירי ברה''י ואיתא התם לדינא דעומד לכתף. ונראה דל''ק מידי דהא פשיטא דהיכא דמכתף בפועל לא איכפת לן דהוי ברה''י, ורק היכא דבאים לדון את היחס של ההליכה כהמשך אחד מחמת עצם מציאות ההליכה דכל פסיעה מכשירה את הפסיעה השניה, בהא אמרינן דהוי רק ברה''ר דעומד להילוך, ובזה דיינינן לעמידתו כחלק ממעשה ההילוך.

1. ויעוין בחזו''א ס''ב ס''ק ה' דדן היכא דעמד לכתף ועקר חבירו מידו והציא אי לגבי עקירת החפץ דיינינן ליה כמונח. ונראה דתליא בנידון שהבאנו לעיל דאי כל המשמעות של הכיתוף הוי רק לענין דליכא בזה הפסק במלאכה, א''כ איכא למימר דהא מיהא לגבי החפץ חשיב כנח בזמן שעומד. אולם אי נימא דהלכתף מגדיר את עצם העמידה כחלק ממעשה ההילוך א''כ בזה יש מקום לעיין אי הוי רק ביחס למעשה הגברא או גם ביחס לחפץ עצמו דליכא בו יחס של הנחה. ויעוין בגנזי הגר''ח בדינא דעמד לכתף עמוד --- וז''ל,
2. ויעוין עוד בחזו''א דדן בהניח החפץ בארץ לצורך כיתוף אי חשיב הנחה. ויעוי''ש דמוכיח מהתוס' בדף ח' ע''ב ד''ה לא, דמבאר דהחידוש בזרזא דקני דחשיב עקירות מחולקות הוא דלא נימא דחשיב כלכתף. ומבואר דגם בקרקע שייך לדון את היחס של כיתוף. ובבאור הא דבזרזא דקני לא חשיב כלכתף יעוי''ש דמבאר בשתי אופנים או דהמונחות של זרזא דקני לא הוי למטרת כיתוף אלא דלא ניתן לגלגל את החפץ בקרקע רק בצורה זו ולכן חשיב כלפוש. וגם אי נימא דחשיב כלכתף כיון דכך צורת ההולכה של החפץ, מ''מ עצם הדבר דמעמיד את ההוצאה בצורה כזו שמכתף בכל פסיעה ופסיעה הוי גרעון במלאכת ההוצאה.
3. ויש לעיין בבאור עיקר הנידון אי בארץ איכא כיתוף, ובחזו''א נראה דהוי מחמת עצם המונחות בקרקע דהיכא דאיכא לחפץ שייכות לקרקע הוי סיבה לדון את זה כגמר במעשה. ויעוי''ש דנקט דבהניח בקרקע לכתף חוץ לד''א ודאי חייב, ומוכיח כן מהא דתוך ג''ט חשיב כמונח גם דרך הילוכו, למרות דבעמד לכתף לא חשיב עמידה גם בגמר המלאכה, התם איירי כשהחפץ גבוה ג''ט. ומבואר בחזו''א דדן את ההילוך ככיתוף, ולכן הוכיח מהא דתוך ג''ט חשיב כמונח דרך הילוכו דבקרקע ליכא כיתוף בסוף המלאכה. וצ''ב מה החילוק בין אמצע המלאכה לסוף המלאכה, וכן מה החילוק בין עמד לכתף כשהחפץ יותר מג''ט דבזה גם בסוף המלאכה לא חשיב מונח, דאי גם בקרקע חשיב לכתף מ''ש הא מהא. ומבואר בדבריו דהנושא בקרקע הוא מחמת הניתוק שהקרקע מעמידה ע''י היחס של החפץ כמונח בקרקע ובזה יש מקום לחלק בין אמצא המעשה לגמר המעשה דהיחס של הקרקע יותר קיים בגמר המעשה.
4. אולם נראה דאפשר לומר דשרש הנידון בקרקע הוא אי שייך לדון את הכיתוף בגוף המצב של עמידתו בקרקע כחלק מההילוך או דרק בעמידת הגברא שייך לדון את התעסקותו בכיתוף כחלק ממעשה ההליכה, ולפי''ז אפשר דהא דזרזא דקני לא חשיב כלכתף הוי מחמת דליכא לכיתוף בגוף מעשה ההליכה והוי כמהלך אי הוי כעומד כמו שהבאנו מהריטב''א דהוי כלפוש. וה''ה הכא דיינינן לכל שלב של עמידת החפץ בפני עצמה. וא''כ ליכא ראיה מהא דהוריד סמוך לקרקע תוך ג''ט דחשיב כמונח אפילו דרך הילוכו, דהתם דהוי בדרך הילוכו פשיטא דלא הוי כלכתף, וא''כ אפשר דהיכא דמכתף בפועל גם בסוף ד''א יהא פטור.
5. ויעוין עוד במשנה ברורה רס''ו ס''ק י''ח דמביא מהאחרונים [יעוין בא''ר רסו י''ד ובפמ''ג משבצות זהב סק''ד] דכתבו דבפחות מד''א עדיף שיהא ע''י שתים דבזה בכל גוונא חשיב בכל חד מעשה חדש אפילו בלי שעמד לפוש. ונראה דלא מבעיא אי בעינן את הלכתף בשביל למשווי לעמידתו יחס של מעשה הילוך, דבזה בעינן דיהא הילוך דידיה, והיכא דנותן לאחר הפסיק את הליכתו, אלא גם לדעת האליה רבה דנקט דהנידון על הפסק המלאכה. ולכאורה היה מקום לדון דעמידתו לא באה כהפסק אלא להעביר הלאה, מ''מ הא גופא שבא לסלק את החפץ ממנו ולהעבירו לחבירו איכא בזה הפקעה על מעשהו.
6. ויעוין בשפת אמת בדף ה' ע''ב דדן אי גם בתחילת הקבלה היכא דעמד בשביל לקבל את החפץ ומיד שמקבל את החפץ הולך אי חשיב בהכי עקירה. ויעוי''ש דרוצה לפרש לפי''ז את סברת הגמ' בדף ג' דידו לא נייח בגוונא דמקבל מהבעה''ב בידו דלא חשיב עקירה מה שעוקר את ידו. ומבאר השפת אמת דהוי מחמת דכל מה שהעמיד את ידו הוי בשביל לקבל מהבעלים. ויעוין בגנזי הגר''ח שם דגם מפרש כן בדברי הגמ'. אולם מהא דלא פירשו הראשונים כן מוכח דבכה''ג לא חשיב עמד לכתף. ונראה דלא מבעיא אי כל הנושא בלכתף הוי לענין דלא חשיב הפסק המלאכה אולם החפץ מצד עצמו חשיב מונח בידו, א''כ כל זה שייך היכא דהוא עושה את כל המעשה דבזה דיינינן ליה כמעשה אריכתא, אולם היכא דכעת התחיל לעשות מצדו את מעשה העקירה א''כ בזה סגי במה דהחפץ מצד עצמו חשיב כמונח בידו למשווי לעקירה, אלא גם אי נימא דהוי סיבה לדון את גוף מעשהו כמעשה הילוך, כל זה שייך היכא דהוא מהלך דבזה דיינינן גם את עמידתו כמעשה הילוך, אולם היכא דכעת הוא עושה עקירה בהא לא דיינינן את מעשהו כהמשך למעשה חבירו.
7. אולם יש שרצו להביא ראיה מהמג''א שכ''ה סק''ב דנקט דאסור ליתן מזונות בידו של נכרי בחצר לאוכלן אלא רק לפניו משום דעביד עקירה. ולכאורה מבואר דחשיב כהמשך העשיה של הישראל, דאי חשיב כעמד לפוש פקע העקירה של הישראל. וזה אינו כלל ראיה דיעוי''ש במחצית השקל דמבאר דהכל הוי גזירה דרבנן שמא יעקור ויניח. ויעוי''ש דמצדד דהמג''א יאסור גם בעמד לפוש דלא כהא''ר דמתיר בעומד לפוש.