בענין שכר מלאכה בחול המועד
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב מאיר ויליג

סימן א

איסור קבלת שכר עבור מלאכה בחוה"מ

נחלקו הראשונים אם יש איסור לעשות מלאכה המותרת במועד ולקבל עליו שכר

איתא בגמ' בדף יב. "רב חמא שרא להו לאבונגרי דבי ריש גלותא למיעבד להו עבידתא בחולא דמועדא. אמר כיון דאגר לא קא שקלי, שרשויי הוא דקא משרשו ליה ולית לן בה."

ופי' רש"י דהני אבונגרי היו מסדרי שולחנות, והתיר להם רב חמא לתקן שלחנות שנשברו בחול המועד משום שלא קיבלו ע"ז שכר מלאכה, אלא הרוויחו סעודתם, שאכלו במקום עבודתם משל בעל הבית.

וכתב הרא"ש [פ"ב ס"ט] "על כרחך האי שמשין מלאכה המותרת במועד היו עושין, כגון תיקון הספסלים ואיצטבאות, ואפילו הכי דוקא שרשויי אבל בשכר אסור."

ואיתא במתני' לקמן בסוף דף יח: "כותב אדם תפילין ומזוזות לעצמו".

וכתב רש"י שם "לעצמו. לקיים זה המצוה, אבל לצבור למכור דדרך שכירות הוא, חשיב מלאכה, כדאמרי' לעיל אבונגרי כו'."

וגם הרא"ש הנ"ל הביא ראיה לאיסור מהסוגיא בדף יח:.

אמנם הנמוק"י כאן כתב "פי', אבונגרי נכרים, אוכלי שלחנו של הריש גלותא."

ולפי"ז מיירי בנכרים המסייעים לעשות מלאכה האסורה בחול המועד. אמנם המלאכה נעשה בקבלנות באופן המותר. והיה צד לאסור משום שהפועלים של הישראל מסייעים במלאכה זו בחול המועד, והוי כאילו עושים בשליחות הישראל.

וחידש הגמ' דכיון שאינם מקבלים שכר מהישראל ע"ז, ועשו הדבר מדעתם כדי למצוא חן בעיני הישראל, אינם כשלוחם של הישראל, ומותר.

ולדעת הנמוק"י הנ"ל אתי שפיר שהגמ' הביא הדין הזה כאן באמצע הסוגיא דקבלנות. משא"כ לדעת הרא"ש ורש"י הנ"ל אין הדין הזה קשור כ"כ להסוגיא שלפניו ולאחריו.

וכן משמע לכאורה מדברי הרי"ץ גיאות בהל' חול המועד שכתב "כללו של דבר כל שהוא עושה אומר לגוי ועושה וכל שהוא אינו עושה אינו אומר לגוי ועושה. רב חמא רבה שרי להנהו אונכארי דבי ריש גלותא למעבד עבידתייהו בחולא דמועדא, דכיון דלא אגרי שקלי שרשוי הוא דמשרשי לא מיחזי כשכיר."

ומשמע דמיירי בפועל נכרי, ויש כאן צד חידוש בהל' קבלנות ע"י עכו"ם.

וע"ע ברי"ף ורמב"ם שהשמיטו דין זה של רב חמא. וכתבו חלק מהאחרונים דאם היה כאן חידוש דין מיוחד שאסור לקבל שכר פעולה בחוה"מ איך השמיטו אותו.

וע"כ ס"ל כדעת הנמוק"י הנ"ל דמיירי לענין קבלנות עכו"ם. וא"כ אין כאן כ"כ חידוש, ולכן לא הביאו הדברים להלכה.[[1]](#footnote-1)

ועי' בריטב"א כאן שהביא צד לפרש כדעת הנמוק"י הנ"ל, והקשה דלא משמע כדבריו מלשון הגמ', שהרי משמע שרב חמא התיר להאבונגרי. ואם הם עכו"ם, עיקר ההיתר היה לריש גלותא.

ולכן פי' הריטב"א בשם רבינו ידידיה ז"ל כדעת רש"י והרא"ש הנ"ל.

ולדעת הנמוק"י הנ"ל לכאורה אין לנו מקור לאסור קבלת שכר עבור מלאכה המותרת בחול המועד.[[2]](#footnote-2)

נמצא שהראשונים נחלקו אם יש איסור לקבל שכר על עשיית מלאכה המותרת בחול המועד.

טעם האיסור

תמהו הראשונים, דכיון שהתירו חז"ל לעשות המלאכה לצורך המועד או לצורך דבר האבד, למה אסור לאחר לעשות המלאכה בשכר, הרי המלאכה שעושה מותרת במועד?

ועי' ברא"ש [פ"ב ס"ט] שכתב "אסור בשכר אפילו מלאכה המותרת במועד, דקבלת שכר דמועד כעובדא דחול דמיא."

וביאור הענין הוא דיש חילוק בין עשיית מלאכה בשבת, ובין עבודה כפועל בשבת. דאע"פ שחז"ל התירו מלאכה לצורך המועד וכדו', לא רצו שחוה"מ יהיה יום עבודה כמו יום חול, ולכן אסרו לעשות המלאכה עבור כסף כמו שעושה בחול.[[3]](#footnote-3)

אמנם עי' בפסקי רי"ד בסוגיין שכתב "פי' אכוונגרי אומנין לתקן שולחנות שהשולחנות היו צריכין לריש גלותא בחולו של מועד, לא הותרו פועלין לעשותן וליטול מהן שכר, שמי שהוא צריך לאותו דבר במועד הוא מותר לעשותו ולא הפועלים לקבל שכר."

ולכאורה כוונתו לחדש דחוץ מהאיסור שיש בעצם עשיית המלאכה, יש ג"כ איסור מקח וממכר לקבל שכר עבור המלאכה.

וממילא כתב הרי"ד שהמלאכה עצמה שהוא לצורך המועד אפשר להתיר, אבל קבלת שכר שאינו לצורך המועד אי אפשר להתיר.

ועי' בחי' הר"ן בדף יב. שתמה "וא"ת והמלאכות שהוצרכו לבעל הבית לצורך המועד למה לא הותרו בשכר ע"י אומנין, ומ"ש ממוכר ולוקח דאי חד מיניהו צריך למקח או למעות דשרי לתרויהו, כדתנן לקמן במתני' דאין לוקחין בתים וכו' ודוחק הוא להפריש בין מקח וממכר למלאכה גמורה הצריכה למועד."

ותי' הר"ן שם "וי"מ דאותן שלחנות לא היו צריכות לריש גלותא כ"כ שהרי היו שולחנות אחרים אלא לא היו לו בהעדפא, ואין האומנין רשאין לעשות לו בשכירות גמורה וכו'."

ולכאורה כוונתו דרק אם יש צורך חשוב לעשות המלאכה, א"כ יש בכחו של צורך זו להתיר ג"כ קבלת שכר של המוכר או הפועל. אבל במקום שאין במלאכה שעושה כ"כ צורך המועד, אע"פ שיכול להתיר עצם המלאכה, אין בכחו להתיר גם לפועל לקבל שכר שיש בו איסור מקח וממכר.

ועי' בפסקי הריא"ז שכתב "האומנים העושים שולחנות בביתו של ראש הגלות ואוכלין על שולחנו, מותרין לעשותן במועד אף על פי שאינן צריכין לו כל כך, שיש לו שולחנות אחרים, הואיל ואין נוטלין מהן שכר אלא שאוכלין על שולחנו הרי הן כעושין לצורך עצמן להשתמש בהן במועד כמבואר בקונטרס הראייות."

ומשמע דכוונתו לתרץ כדעת הר"ן הנ"ל, דאין להתיר מטעם שעושים המלאכה לצורך המועד כיון שבאמת יש לו שלחנות אחרים.

עכ"פ לכאורה משמע דנחלקו הראשונים אם יסוד האיסור קבלת שכר הוא מדין מקח וממכר. או יסוד האיסור מלאכה הוא מטעם שע"י שמקבל שכר, עצם המלאכה נעשה יותר כעובדא דחול, ולכן המלאכה אסורה.

דעת השלטי גיבורים בסוגיין

עי' בשלטי גיבורים בדף ו: מדפי הרי"ף שכתב בשם הריא"ז "ונראה בעיני שכל פעולה שהיא לצורך המועד מותר להשתכר בו אפי' פועל שיש לו מה יאכל כמבואר הקונטרס הראיות."

וכתב הנודע ביהודה [מהדו"ת או"ח סי' קד] "אשר שאל בדיני חוה"מ בדין פועל כו' דברי השיורי כנה"ג בסימן תקמ"ג שהביא בשם ריא"ז דלצורך המועד מותר אפילו יש לו מה יאכל, שם קאי על מלאכה שהיא מצד עצמה מותרת במועד אלא שהיא מותרת רק לבעלי' אבל לפועל אינו מותר לעשותה לאחרים רק בחנם אבל לא בשכר כמבואר בסימן תקמ"ב. ועל זה קאי ההיתר של ריא"ז, דשם בסימן תקמ"ב קאי על מלאכה שאינה לצורך המועד, אלא שהיא מותרת מצד שהוא דבר שאינו מלאכה ממש[[4]](#footnote-4), אינו מותר לאחרים לעשותה כי אם בחנם. אבל אם הוא לצורך המועד והמלאכה מותרת מצד שהוא לצורך המועד, רשאי גם לאחרים לעשותה אפילו בשכר אפילו יש לו מה יאכל. אבל מלאכה שמצד עצמה אסורה לעשותה אפילו לעצמו לצורך המועד איך יהי' מותר לפועל לעשותה אם לא פועל עני שאין לו מה יאכל."

היוצא מדברי הנו"ב שני חידושים בשם הריא"ז.

א- שהאיסור לעשות מלאכה בשכר התירו לצורך המועד, כמו שהתירו עצם המלאכה לצורך המועד.

ב- האיסור מלאכה בשכר הוא כשאינו לצורך המועד. וע"כ מיירי דוקא במלאכה שאינו אסור בחול המועד מצד עצמו, אפי' אם עושהו שלא לצורך המועד. ולכן רק מכח זה שמקבל עליו שכר אסור.

ולכאורה הנו"ב הנ"ל שביאר כנ"ל בדעת הריא"ז לא ראה הפסקי ריא"ז הנ"ל. שהרי הריא"ז מפרש בהדיא דמיירי הסוגיא בדף יב. באיסור מלאכה, אלא שאינו כ"כ לצורך המועד כדי להתיר ג"כ קבלת השכר.

ולפי"ז, אע"פ שמבואר עדיין כחידוש הראשון של הנו"ב הנ"ל, דאם יש צורך המועד ממש מותר לפועל לעשות המלאכה בשכר, אבל החידוש השני, דאפי' במקום שאינו מלאכה מצד עצמה אסור לקבל שכר, אינו מבואר בהדיא בדברי הפסקי ריא"ז.

ולמעשה המשנ"ב בסי' תקמ"ב סק"א הביא החידוש השני של הנו"ב הנ"ל להלכה, לאסור קבלת שכר אפי' עבור פעולה שאין בו איסור מלאכה בחול המועד. ואפ"ה עצם קבלת השכר הוא סיבת האיסור.

אמנם משמע שם דרק פעולה שיש בו טירחא, אע"פ שאין בו איסור מלאכה ממש, אסרו במקום שמקבל שכר.

אמנם לענין החידוש השני של הנו"ב כתב הביה"ל בסוף סי' תקמ"א דדברי הטור ושו"ע הם מהרא"ש שמקור דינו מהסוגיא בדף יב. דשם מיירי לענין תיקון שלחנות ואיצטבאות, שהוא מלאכה. וע"כ ההיתר היה מטעם צורך המועד, ואפ"ה בשכר אסור.[[5]](#footnote-5)

ולכן כתב הביה"ל שם דאע"פ שהריא"ז ועוד ראשונים ס"ל שלצורך המועד אין איסור לעשות מלאכה בשכר, אין לזוז מפסק הטור ושו"ע דס"ל דאפי' מלאכה שהוא לצורך המועד אסור, ודלא כדעת הנו"ב הנ"ל.

שיטת הכלבו

כתב הכלבו בסי' ס' [הובא דבריו בדרכי משה סי' תקמ"ב סק"א], "כל מלאכה שאם לא יעשה אותה במועד יהיה לו הפסד הרבה עושה אותה או אפילו אחרים עושין לו בשכר."

עוד כתב הכלבו שם "ההדיוט תופר כדרכו אפילו לאחרים ואפילו בשכר אם היה צורך המועד מזה."

ועי' בבית יוסף בסי' תקמ"א שהביא דברי הכלבו שהתיר קבלת שכר במקום צורך המועד. וכתב עליו הב"י "וטעות הוא דהא כל בשכר אסור כמו שיתבאר בסימן שאחר זה [סי' תקמ"ב]."

והיינו מכח הגמ' בדף יב. דמיירי לכאורה בצורך המועד ואפ"ה אסור לקבל שכר.

וגם הדרכי משה שם הצטרף לדעת הבית יוסף שם לאסור קבלת שכר לצורך המועד.

וי"ל דס"ל להכל בו כדעת הפסקי ריא"ז הנ"ל שהסוגיא בדף יא. מיירי באופן שאין צורך המועד כ"כ, שהרי היה אפשר להסתדר עם שלחן אחר, ולכן בשכר אסור לצורך המועד. אבל כל שיש צורך המועד באמת, מותר.

ועי' ברמ"א שכתב להלכה כדעת הכלבו הנ"ל לענין דבר האבד, דבמקום דבר האבד מותר לעשות המלאכה בשכר.

ומבואר במשנה ברורה דכוונתו הוא שבכלל לא אסרו לקחת שכר במקום דבר האבד.

אמנם עי' בביה"ל שם שכתב דאין דין זה ברור כ"כ. וכתב דאם אפשר ע"י עכו"ם ראוי לעשותו ע"י עכו"ם. ואם אי אפשר, עכ"פ אפשר לסמוך ע"ז במקום שאין לו אפשרות שיעשה לו המלאכה בלי שכר.[[6]](#footnote-6)

אמנם לגבי מש"כ הכלבו דגם לצורך המועד מותר, בזה לא פסקו כדעתו, אלא כדעת הפשטות בדעת הרא"ש דגם במקום צורך המועד אסרו לעשות מלאכה בשכר.

ומשמע לכאורה מדברי הביה"ל בסוגיין דס"ל דאפי' במקום שאם לא ישלם לו לעשות המלאכה לא יעשה המלאכה בשום אופן, אין לשלם עבור הפעולה, ויתבטל הצורך המועד.

חידושו של הריטב"א בסוגיין

דעת הריטב"א בסוגיין בשם רבינו ידידיה ז"ל הוא דאסרו חז"ל לעשות מלאכה בשכר אפי' לצורך המועד ודבר האבד.

אמנם כתב הריטב"א בסוף דבריו "ומיהו אלו אי אפשר לבעל המלאכה לעשות אלא בשכר מותר לאלו לעשות אפי' בשכר ממש, הן מפני צורך המועד הן מפני דבר האבד, אבל הכא ע"כ בשהיה אפשר לעשות מלאכת ריש גלותא ע"י אחרים. וזהו הנכון."

והיינו, אע"פ שחז"ל אסרו לפועל לעשות מלאכה בשכר, אם כתוצאה מזה שלא יעשה המלאכה בשכר הצורך המועד או מניעת הפסד לא יעשה, א"כ הצורך המועד ודבר האבד יכולים להתיר עשיית מלאכה בשכר.[[7]](#footnote-7)

ועי' במשנה ברורה בסי' תקמ"ב סק"ב שהביא דברי הריטב"א בשם "יש מן הפוסקים", ע"ש.

ועי' בביה"ל שם ד"ה אפילו מלאכות, דמשמע מדבריו שלא סמך על הריטב"א אלא בדבר האבד, ואוכל נפש.[[8]](#footnote-8)

ועי' בשמירת שבת כהלכתה סי' ס"ו הערה מ"ג בשם הגרשז"א זצ"ל שתמה על הריטב"א למה אין כאן איסור לפני עור, שהרי אע"פ שמצד הבעה"ב מותר לשלם שכר, שהרי צורך המועד מחייב אותו לעשות כן, עכ"פ אין לפועל סיבת היתר לקבל שכר עבור מלאכתו. ונמצא שלפועל עדיין אסור לעבוד בשכר, וא"כ גם הבעה"ב עובר אלפני עור.[[9]](#footnote-9)

ונ"ל דיש לתרץ דאע"פ שיש איסור לפועל לקבל שכר בעד מלאכתו, אינו חייב כלל לעבוד בשביל בעה"ב. וכיון שיודע בעצמו דאם לא יקבל שכר לא יעבוד בחינם, א"כ גם מצד הפועל קבלת השכר הוא צורך המועד, ומותר.

קבלת שכר עבור מלאכה לצורך מצוה

איתא בגמ' במועד קטן דף ו. "ויוצאין אף על הכלאים וכו'. מאי שנא בחולו של מועד דנפקינן, אמר רבי יעקב אמר רבי יוחנן משום שכר פעולה דמוזלי גבן."

וכתבו התוס' שם "למ"ד לקמן שכר פעולה שאין לו מה יאכל שרי ניחא שיכולין ליטול שכרן אלא למאן דאמר אסור לא ידעינן היכן ישכרו פועלים במועד ושמא יש לומר דהני דמצות התירו."

ועי' בבית יוסף בסי' תקמ"ד שהביא דברי התוס' הנ"ל. וכתב "ואף על גב דקיימא לן כמאן דאמר שכר פעולה שאין לו מה יאכל מותר כתבתי זה כדי ללמוד דהיכא דהוי לצורך מצוה אף על פי שיש לפועל מה יאכל מותר."

ומבואר דס"ל דכוונת התוס' להתיר לדינא לעשות מלאכה בשכר לצורך מצוה.[[10]](#footnote-10)

וכ"כ המג"א להלכה בסי' תקמ"ד סק"ה. וע"ש בביה"ל בריש הסימן דמשמע שכך קיי"ל להלכה.[[11]](#footnote-11)

קבלת שכר עבור מלאכה לצורך רבים

כתב הביה"ל בריש סי' תקמ"ד שנחלקו המחצית השקל ופמ"ג אם מותר לקחת שכר במלאכה שהוא לצורך רבים. המחה"ש מחמיר, והפמ"ג מיקל.

וטעם הפמ"ג הוא משום דגם צרכי רבים הם צורך מצוה.

וכתב הביה"ל דלכאורה משמע כדעת הפמ"ג ממתני' בדף ב. שכלל צרכי רבים יחד אם יוצאין על הכלאים שהם צורכי מצוה.

עוד כתב הביה"ל שם, דכיון שכתוב במתני' דמותר לעשות צרכי רבים במועד, ע"כ היינו בשכר, שהרי מי ירצה לעשות צרכי רבים בלא שכר.

קבלת שכר לצורך אוכל נפש

איתא בגמ' בדף יב: "תנו רבנן טוחנין במועד לצורך המועד וכו'. קוצצין עצים במועד לצורך המועד וכו'. מטילין שכר במועד לצורך המועד."

וכתב הביה"ל בסי' תקמ"ב ד"ה אפילו, דלכאורה כל המלאכות האלו שהם לצורך אוכל נפש מותר לקבל עליהם שכר, דאלת"ה כל מי שצריך טחינה וכדו' צריך לעשות כן בעצמו, שהרי יהיה קשה למצוא אנשים לעשות לו בחינם.

אמנם כתב הביה"ל דיתכן דאין מקור להתיר אלא כמו שהתיר הריטב"א הנ"ל, דאם אין לו אפשרות לעשותו בחינם, ואם לא ישלם לא יעשה המלאכת אוכל נפש, אז מותר לשלם עבורו.

ובסו"ד משמע דמעיקר הדין ס"ל דאפי' לכתחילה מותר, בלי ההיתר של הריטב"א, ובודאי באופן של הריטב"א הנ"ל אפשר להתיר.[[12]](#footnote-12)

ומבואר שם בסו"ד דס"ל דגם מכשירי אוכל נפש כאוכל נפש לענין זה.[[13]](#footnote-13)

שכר עבור תיקון הגוף

כתבנו במקום אחר דגם תיקון הגוף דינו כאוכל נפש, ולכן מותר לאשה לתקן תכשיטיה בחול המועד אפי' מעשה אומן בלי שינוי.

ולכאורה מכיון שהשוו חז"ל תכשיטי נשים לאוכל נפש, ה"ה לענין קבלת שכר הדין שוה. ומותר לאשה לקבל תשלום כדי לתקן תכשיטי נשים לצורך המועד.[[14]](#footnote-14)

קבלת שכר בהבלעה

יל"ע אם מותר לשלם לפועלים בהבלעה עבור מלאכה בחול המועד.

וכגון אם יש עוזרת בית קבוע, והיא עובדת גם בחול המועד, אם אפשר לשלם לה סכום מסוים על העבודה של כל החודש, אמנם התשלום הוא רק אם היא עובדת בחול המועד, ולא מתנה בעלמא.

ועי' בשמירת שבת כהלכתה ח"ב סי' ס"ו ס"ק מ' וס"ק נ' שכתב שמותר דלא גרע משכר שבת שמותר בהבלעה.

אמנם הסתפק שם בהערה ס"ק קפ"ז אם מותר לשלם לה הכסף בהבלעה בחול המועד עצמו, שמא אסרו דבר זה משום עובדא דחול.

ולכאורה מש"כ דעצם התשלום אסור משום עובדא דחול, לכאורה אין כוונת הרא"ש דהתשלום הוא עובדא דחול, אלא זה שעושה מלאכה בעד תשלום הוא עובדא דחול. ואין זכר בפוסקים דיש לחלק בין אם מקבל השכר בחול המועד עצמו או לאחר המועד.[[15]](#footnote-15) ואדרבה, מוכח, ממקומות אין ספור, שאפי' לקבל הכסף לאחר המועד אסור.

ומטעם זה גופא היה נראה ברור דאין שום היתר לעבוד בשכר, גם אם יקבל שכרו בהבלעה, דכל שעושה מלאכה בעד כסף, עצם המלאכה נעשה עובדא דחול. וצורת קבלת הכסף לא אמור לגרום שלא יחול על עצם המלאכה שם עובדא דחול.

ורק אם עובד בחינם, והמעביד מחליט לתת לפועל שכרו אח"כ במתנה, בזה לכאורה מותר, אפי' אם יתן לו הכסף בחול המועד.

ומה שכתב השש"כ שם בס"ק קפ"ז דלא גרע מבשבת בסי' ש"ו משנ"ב סק"כ, לכאורה אינו דומה כלל האיסור "שכר שבת" לכאן, שהרי התם עיקר החסרון הוא זה שהכסף הוא "שכר שבת"[[16]](#footnote-16), וכיון שאין שום כסף המיוחד לשבת, מותר.[[17]](#footnote-17)

אבל כאן שהאיסור הוא משום עובדא דחול, שעובד בתמורת כסף, כיון שעובד באופן שרק מחמת העבודה מקבל כסף שפיר חשיב עובדא דחול.

ויש להוכיח כדברי מהמשנה ברורה בכמה מקומות, שהרי הביה"ל בסי' תקמ"ב כתב להוכיח דלצורך אוכל נפש מותר בשכר משום דמי יעבוד בחינם. וא"ת דיכול לשלם בהבלעה, יתכן דמיירי באופן שיעבדו בהבלעה.

וכן כתב להוכיח דצרכי רבים מותרים מטעם זה, דמי יעשה צרכי רבים בחינם. וא"ת דבהבלעה מותר, אין ראיה כ"כ.

1. ועי' בביה"ל בסוף סי' תקמ"א שהביא דברי השכה"ג, א"ר, וברכ"י שדנו בדעת הרי"ף אם מוכח דס"ל דאין איסור לעשות מלאכה בשכר. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועי' בביה"ל בסי' תקמ"א סעי' ה' ד"ה אלא בעינן, שהביא מחלוקת האחרונים בדעת הנמוק"י אי ס"ל לדינא ג"כ כדעת רש"י והרא"ש הנ"ל מכח הסוגיא בדף יח:, או שחולק על דינו של הרא"ש.

   אמנם הברכ"י כתב דודאי הדיעה ראשונה שהביא הריטב"א ס"ל דאין איסור בכלל, ע"ש. [↑](#footnote-ref-2)
3. אמנם אינו ברור בדעת הרא"ש אם דוקא כשעושה מלאכה עבור שכר הוי עובדא דחול, או גם כל טירחא שטורח עבור אחרים בשכר הוי עובדא דחול.

   ולכאורה גם לצד השני הנ"ל, אין האיסור אלא במקום שיש טירחא במלאכה שעושה, אבל אם מקבל שכר עבור שמירה בעלמא, מוכח בסי' ש"ו ס"ד דאפי' בשבת מותר לעשות כן במקום שאין איסור שכר שבת.

   וכן משמע בהדיא מדברי המשנ"ב בסי' תקמ"ב סק"א. [↑](#footnote-ref-3)
4. מבואר בהדיא מלשון הנו"ב כאן דס"ל שהשו"ע אסר לעשות מלאכה בשכר אפי' אם המלאכה מותרת לכתחילה לעשותה במועד, ולא אסרו אותה כלל. ולכן אפי' שלא לצורך המועד מותר. ואפ"ה בשכר אסור.

   והתימה על המשנה ברורה בסי' תקמ"ב סק"א שכתב בשם הנו"ב דגם כמה דברים שאסרו משום טרחא, אף שאינה מלאכה ממש, אסור לעשות בשכר.

   ומשמע דרק פרקמטיא וכדו' שעכ"פ אסרו מדרבנן משום טירחא אסור לעשותו בשכר. אבל מלאכה המותרת לגמרי מותר לעשותו בשכר. וצ"ע

   אמנם באמת אם כך כוונת המשנה ברורה, מלבד זה שמשמע בהדיא דלא כדבריו מדברי הנו"ב, וכנ"ל, אין הדברים מובנים, שהרי כל כוונת הנו"ב לומר דאם יש צורך המועד מותר לעשות גם בשכר. ואם מיירי בדברים שאסורים משום טירחא, ע"כ ההיתר כאן הוא ג"כ משום צורך המועד, וא"כ שוב צריך להיות מותר לקבל שכר. וע"כ מיירי בנו"ב בדברים שמותרים בלי צורך המועד, ורק מחמת השכר אסור.

   ובאמת ראיתי בשם הגר"נ קרליץ זצ"ל, והגריש"א זצ"ל, שפירשו בדעת המשנ"ב דר"ל דברים שאסרו לקחת עליהם שכר משום טירחא, אע"פ שאינו מלאכה. [↑](#footnote-ref-4)
5. ולכאורה לפי מה שכתבנו לעיל דהריא"ז לא למד כלל כדברי הנו"ב, אלא ס"ל שהגמ' בדף יב. מיירי בתיקון שלחנות שאינו צורך גמור, אבל בצורך המועד ממש מותר, א"כ אין ראיה מהרא"ש וטור דס"ל דלא כדעת הריא"ז הנ"ל.

   אמנם מסתימת לשון הרא"ש שלא פי' כדעת הר"ן וריא"ז משמע דאפי' מלאכה גמורה לצורך המועד ממש אסור בשכר. [↑](#footnote-ref-5)
6. היינו בצירוף דעת הריטב"א שנביא בסמוך. [↑](#footnote-ref-6)
7. ולכאורה לפי"ז במקום שאין לבעל הבית אפשרות לעשות המלאכה אלא על ידי ראובן, וראובן יודע שגם אם בעל הבית לא היה מציע שכר היה מוכן לעזור לו, אסור לו לקחת שכר, כיון שהוא עצמו היה עוזר לו בלי השכר.

   ורק אם מכיר בעצמו שבלי שכר לא היה עוזר לו, א"כ מותר לו לעשות המלאכה בשכר. ועי' [↑](#footnote-ref-7)
8. אמנם ראיתי בשש"כ בסי' ס"ו סק"מ וסק"נ שסמך על הריטב"א במקום שאי אפשר באופן אחר אפי' לעשות מלאכה לצורך המועד בשכר. ולכאורה מדברי הביה"ל בסי' תקמ"א ותקמ"ב משמע שלא סמך על הריטב"א אלא בדבר האבד וצורך אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-8)
9. וע"ש שמוסיף דיתכן דלפני עור באיסור דרבנן אסורה מדאורייתא.

   וכוונתו בזה לומר דאין לומר שהאיסור לפני עור התירו לצורך המועד וכדו'.

   אמנם עי' בחי' הר"ן בע"ז דף כא: שכתב בהדיא דאין בזה אלא לפני עור מדרבנן. [↑](#footnote-ref-9)
10. ועי' בט"ז סי' תקמ"ד סק"א שמצדד דגם התוס' לא ס"ל הכי לדינא. ודעתו להחמיר שלא לקבל שכר אפי' במקום מצוה. אמנם לדינא נקטי' להקל כדעת המג"א ושאר אחרונים. [↑](#footnote-ref-10)
11. וזה נפק"מ גדולה בפרט בחוה"מ סוכות אם מותר למנגנים בשמחות בית השואבה לקחת שכר עבור הופעתם.

    וכיון דיש בזה משום שמחת החג, ומנהג ישראל זכר לשמחת בית השואבה, יש כאן צורך מצוה לכאורה ולכן מותר לעשותה בשכר. [↑](#footnote-ref-11)
12. נפק"מ לשלם למלצר בשמחה להביא האוכל וכדו' שהוא כאוכל נפש. ולפעמים אפשר להסתדר בלי המלצר, שהרי המוזמנים ובני המשפחה יכולים לעזור. [↑](#footnote-ref-12)
13. נפק"מ לשכור אומן לתקן התנור וכדו' שנתקלקל בחול המועד. [↑](#footnote-ref-13)
14. ולענין אם גילוח שער הגוף לכאורה לדעת הרמב"ן דגילוח הוא כתיקון הגוף מותר אפי' בשכר. אבל לדעת המשנ"ב שכתב דאין גילוח שער כתכשיטי נשים, ורק התירו גילוח בחול המועד כדרכו במקום שבא ממדינת הים וכדו', דהחשיבו מצב כזה כדבר האבד, א"כ במקום שהתירו לגלח שער הגוף אפי' אם לא בא ממדינת הים, וכמו שנתבאר בסי' תקל"ב, לכאורה אסור לעשות כן בשכר. [↑](#footnote-ref-14)
15. ועי' בביה"ל בסי' תקל"ז סעי' י"ד ד"ה ובחוה"מ. ורק שם לדעת הנמוק"י אסור מטעם אחר שלא יהא נראה כאילו שכרו לעשות מלאכה במועד. ואין זה שייך לענינינו. [↑](#footnote-ref-15)
16. וכמו שיש איסור שכר שבת ג"כ בשכירות, להשכיר נכסיו רק לשבת. ואינו בכלל מטעם שעושה מלאכה בתשלום. [↑](#footnote-ref-16)
17. והא דלא אסרו בסי' ש"ו סעי' ד' מטעם זה גופא שעושה מלאכה בשכר, והוי עובדא דחול, באופן שאין להתיר ע"י הבלעה, היינו משום דהתם אינו עושה מלאכה שיש בו טירחא, והרי רק אם עושה עבודה שיש בו טירחא בשכר חשוב עובדא דחול, וכדמשמע מהמשנ"ב בסי' תקמ"ב סק"א. [↑](#footnote-ref-17)