ה.בעניין תרומה שנשתנה
קטגוריות: ש_ס / ו תרומות / תרומות עניינים - הרב מאיר קאופמן

**בס"ד ריש ניסן ס"ח**

**סימן ה**

**בענין טבל ותרומה שנשתנה מתי פקע חיוב**

א]בעניין תרומה שנפסלה מאדם וראויה לבהמה או סיכה בטהורה או בטמאה צדדי הספק בזה ודעת החזו"א בזה

ב]יוכיח מדין שבת נדה נ"א דפקע קדושתו

ג]בסוגית הגמ' פסחים ל"ד לעניין חיטים מאוסות דנחלקו הראשונים האם פקע התרומה

ד]בדין פת שעיפשה דמבואר פסחים ט"ו דלא פקע קדושתה

ה]ראיות מלשון הר"מ לענין סובין ובדין פירות שהרקיבו ובדין קניבת ירק

ו]בדין שמן שהבאיש דמבואר בירושלמי דפקע קדושתו ובגירסת הגר"א ובספק הירושלמי לעניין שביעית

ז]בדברי הרמב"ן ב"מ ל"ח דשמן והבאיש שפקע דין התרומה ובדברי שאר הראשונים שם

ח]בדין טבל שנפסל מאכילת אדם צדדי הנידון ודעת החזו"א בזה

ט]במחלוקת הראשונים לענין טבל שנהיה תבלין האם פקע טיבלו ביאור מחלוקתם והנוגע לנ"ל

י]הראיות שפקע טיבלו בנפסל מאכילת אדם

י"א]בדין שירי מאכל שעל הגרעין והקליפה האם פוקע שם אוכל בזרקו ביאור המשנה תרומות פי"א מ"ה

י"ב]יוכיח מלשונות הר"מ שזה נשאר תרומה

י"ג]בדין קניבת ירק ודעת הראב"ד שזה רק דרבנן והעולה מהנ"ל

י"ד]בנידונים הנ"ל האם לעניין הפקעת טבל זה יותר קל ונפקע שם טבל או לכל הפחות לא חל

ט"ו]המורם מהנ"ל

**בענין תרומה שנפסלה מאדם וראויה לבהמה**

**צדדי הספק ודעת החזו"א בזה**

א]עיין חזו"א דמאי סי' ט"ו סק"א שהאריך לדון האם תרומה שהיתה ראויה לאדם ונפסלה מאכילת אדם האם פקע ממנה שם תרומה והנה בפשוטו שכיון שדין תרומה הוא הלכה באוכל וכדחזינן שמאכל בהמה פטור מתרו"מ א"כ כל שאין לזה שם אוכל פקע מזה שם תרומה וכמו שפסק הר"מ פי"ד ממאכ"א הי"א לעניין נבילה ושאר איסורים שבתורה שכל שזה אינו ראוי לגר פקע ממנו איסורו אמנם יש לדון בזה כיון שמתקיים דין התרומה מדאוריתא ע"י אכילת בהמה וילפינן לה מקראי וכן ע"י הסקה וכדו' א"כ זה עצמו סיבה לקיום הדין תרומה וכדיבואר בס"ד לקמן

והנה מדברי החזו"א שם מבואר שדבר שראוי לסיכה כיון שתרומה ניתנה לסיכה כה"ג וודאי לא פוקע החלות תרומה ולכן שמן של תרומה שעשו מזה סבון יש לו דין תרומה ובתרומה טמאה דדינה בשריפה נטה יותר לומר שלא פוקע קדושת תרומה דבין כה היא אסורה באכילה ועומדת להדלקה ולעניין תרומה טהורה בתחילה נקט שוודאי פוקע ולבסוף נסתפק בזה דאולי זה כמו טמאה והנה צ"ב מה עדיף סיכה משריפה וצ"ל ששריפה אין יסודו שתרומה ניתן לשריפה אלא יש מצוה לשרוף והותר לכהן להנות בשעת שריפה והרי מותר לשרוף גם בצורה שלא נהנה אמנם עד כמה שננקוט שזה משימושי תרומה להנות בשריפה וזה סיבה שלא יפקע בטמאה לכאורא גם טהורה [ועיין פי"א מ"י סק"א שהבאינו בזה מחלוקת ראשונים] זה כך אלא דבטהורה תמיד יהיה איסור מצד הפסד ובמקום שזה אסור באכילה הרי מפורש בתוספתא פ"ט דתרומות דמותר לשורפו וצ"ב החילוק ואולי דן שעצם המצות שריפה הוא סיבה שישאר דין תרומה אמנם דבר זה לא ברור שתרומה יש מצוה לשרוף דשיטת רש"י שזה רק בגלל תקנה והרבה ראשונים שנקטו שזה כמו קדשים אבל זה רק דרבנן

אמנם בעיקר דבריו לעניין סיכה שוודאי לא פוקע לכאורא אין זה מוכרח דכיון דיסוד דין תרומה הוא באוכל ודבר שראוי רק לסיכה לא חל עליו שם טבל א"כ כל שפקע ממנו שם אוכל פקע ממנו דין תרומה וכבר דן בזה במנחת שלמה סימן ס"ב

והנה אין להקשות מדין תרומה טמאה שלא פוקע דין תרומה אפילו שזה לא ראוי לאכילה דשם מצד עצמו לא חסר לו בשם אוכל ורק יש עליו איסור וודאי שכה"ג יש עליו תורת תרומה אמנם עיין ברמב"ם פ"ה הכ"א כ"ב דמשקה שנתגלה אי אפשר להפריש ממנו ומשמע שפקע טבלו וצ"ל שדנים שיש שם ארס בפועל וממילא זה נחשב לא ראוי לאכילה וצ"ע

והנה יש לדון בזה מכמה מקומות המובאים בחזו"א וכן האריך בזה החו"ב שביעית סימן ח סק"א וכן במנחת שלמה סימן ס"ב ונבאר הדברים בס"ד

**בדין שבת לאחר בישולו שפקע קדושתו**

ב]א.מבואר במשנה עוקצין פ"ג השבת משנתן טעם בקדירה אין בו משום תרומה ואינו מטמא טומאת אוכלים והטעם מבואר בראשונים כי אין לזה טעם וזה עץ בעלמא ובפשוטו זה עדיין ראוי לבהמה ועיין חזו"א שם שהוכיח מכאן שכל שפקע ממנו שם אוכל אדם פקע מזה שם תרומה והנה רש"י בנדה נ"א ביאר שהנידון שזה לא מדמע ויתכן שרק לגבי זה והר"ש ביאר שהנידון שישראל שיאכל את זה לא יהיה חייב קרן וחומש אמנם לכאורא שם הרי צריך מעשה אכילה וזה ודאי שאין לזה שם מעשה אכילה ואין מכאן ראיה שזה לא תרומה אמנם בפשוטו הם ביארו מה הנפק"מ דאדם רגיל לא יאכל את זה אבל וודאי שלשון המשנה משמע שזה לא תרומה וע"ש בחזו"א שדן שיתכן שזה מצד שכבר נעשה בהן שימושן וכמו זר שבלע שזיפים של תרומה דמבואר בתוס' שזה סיבה שיפקע מזה שם תרומה מטעם הנ"ל ולכאורא אינו דומה דשם זה עומד לאכילה פעם אחת אבל פה הנתינת טעם אין זה סתירה כלל אחרי זה להאכיל לבהמה או לשורפו והרי הסיבה לדין טבל הוא מחמת האכילה שבזה כמבואר בגמ' שם ולא מחמת הטעם

**בסוגית הגמ' בפסחים ל"ד.לעניין חיטים מאוסות טמאים**

ג]ב.עיין גמ' פסחים ל"ג: מדליקין בפת ובשמן של תרומה שנטמאת ור"י אומר שגם בחיטין והגמ' שואלת הרי יכולים לבוא לידי תקלה והגמ' עונה בשליקתא ומאיסתא ועיין רש"י שזה נפסל מאכילת אדם ואינו מטמא כבר ופשטות הגמ' משמע שעדין זה תרומה אלא יש היתר להסיק וכן מפורש שם בתוס' שרק לכהנים מותר אמנם יתכן שתוס' ס"ל שע"י הדחק זה ראוי לאדם אמנם בדעת רש"י מוכח שאין איסור להנות בשריפה לישראל דהגמ' שם אומרת שגבל של רבי היה מסיק אם חיטים טמאים לרבי והגמ' מעמידה בשליקתא ומאיסתא שלכן אין חשש תקלה וביאר רש"י שרבי היה אוכל חולין בטהרה והחידוש שאפילו שזה נוגע בפת לא איכפת לן כי זה לא מטמא ומבואר שזה כל החידוש ומשמע שעצם ההסקה לצורך רבי וודאי מותרת ובהכרח שפקע מזה תורת תרומה אמנם זהו דוחק גדול בתחילת הסוגיא שם דשם הנידון מצד דיני תרומה ויתכן לומר שזה וודאי שההסקה היתה גם לצורך כהנים אמנם זה לא הוזכר בבריתא ובהכרח החידוש מצד הנגיעה והנפק"מ למי שאוכל חולין בטהרה ולפ"ז מוכרח שלא פקע מזה תורת תרומה אמנם עיין חזו"א שיתכן שזה דוקא בתרומה טמאה דדינה בשריפה מדאוריתא או מדרבנן א"כ הפיסול מאכילה לא מוסיף כלום וכמו שהבאינו לעיל סק"א אמנם יותר נראה שדעת רש"י כמובא בר"ש פי"א מ"י שאין איסור הנאה של כילוי כה"ג שזה צורך רבים ולפ"ז אין שום ראיה שפקע תורת תרומה ממנו

**בדין פת שעיפשה דמבואר פסחים ט"ו שלא פקע קדושתה**

ד]ג.עיין פסחים ט"ו: מ"ה: הפת שעיפשה ונפסלה מלאכול לאדם והכלב יכול לאוכלה מטמאה טומאת אוכלין בכביצה ונשרפת אם הטמאה בפסח וע"ש בגמ' שזה היתר אפילו שיש לזה עדיין תורת תרומה כיון שבין כה זה לא עומד לאכילה והגמ' לומדת מזה לחמץ בשבע שעות ע"ש ולכאורא מבואר שיש על זה עדין תורת תרומה דאל"כ מה הנידון והגמ' שם דוחה שזה עפרא בעלמא לכאורא זה רק סברא שלא יהיה איסור לטמאות וזה לא דומה לאיסור חמץ אבל לא שאין לזה שם תרומה ועיין חזו"א שם שביאר שכיון שזה ראוי לחמע בזה עיסות אחרות וא"כ הוא עדין חשיב ראוי לאכילה לגבי איסורים אמנם הרבה אחרונים נקטו שזה רק סברא על חמץ בפסח ולא על שאר איסורים עיין נוב"י ואחיעזר וכן עיין גר"א בהגהותיו על התוספתא שהעמיד ההיתר שם לשרוף אם הטמאה באינה ראוי לאכילה ושם לא מדובר על פת כלל וכן עיין חזו"א מה שדן שם מדברי הירושלמי בחלה פ"ד שמשמע שאין הטעם בגלל יכול לחמע וצ"ע בזה

**ראיות מלשונות הר"מ**

ה]ד.עיין תרומות פי"א מ"ה סובין של חדשות אסורות ושל ישנות מותרות ועיין רא"ש שביאר דבחדשות יש עדיין קמח אמנם עיין לשון הריבמ"ץ כי החדשות ראויות לאכילה וכן עיין רמב"ם פי"א הי"ב וז"ל הסובין של חיטים חדשות אסור מפני שהוא ראוי למאכל אדם ושל חיטים ישנות מותר עכ"ל ומשמע כנ"ל ומבואר שאפילו שבתחילה חל על זה שם תרומה הוא פוקע כשזה נהיה אינו ראוי לאכילה וכל המשנה בתרומה ומשמע שגם אם הפרישו כשזה היה חדשות

ה.עיין רמב"ם פי"א הי"ג ומקורו מהתוספתא הנצולות והרקבניות של תרומה אסורות ואם העלו אבק מותרות ועיין ברדב"ז ובחזו"א דמאי שם שאם עדין לא העלו אבק זה ראוי לאדם ע"י הדחק ובפשוטו ע"י האבק זה נפסל לאדם ולא שמיד נפסל לבהמה אמנם אין דבריהם מוכרחים ויתכן שאדרבא גם קודם זה לא ראוי לאדם ושיעור זה הוא לעניין שלא יהיה ראוי לבהמה

ה.עיין רמב"ם פי"א מתרומות ה"י שקניבת ירק של גננים מותרת לזרים ומקורו מהמשנה פ"ג דעדויות והנה יש שביארו שזה עלים מעופשים ויש שביארו שזה קצוות מעופשים שהדרך להוריד והנה בפשוטו בתחילה וודאי שזה היה ראוי לאכילה וכן משמע שגם אם זה התעפש לאחר שהפרישו תרומה זה מותר וכן מפורש בירושלמי ריש פי"א שביארו על ר"ד שתמיד מותר זה רק בתרומה שאין דין שיעור אבל במעשר שיש דין שיעור הוא וודאי הפריש מהעלים על העלים ומבואר ששיך בזה הפרשה והטעם כי בשעת ההפרשה זה היה ראוי אמנם לפ"ז היה מקום לומר שבאמת עד כמה שחל על זה תרומה לא פוקע אמנם סתימת הר"מ לא כך וצ"ל שכל הירושלמי בדעת ר"ד ולא בדעת רבנן

**בדברי הירושלמי בשמן שהבאיש לעניין מעשר ושביעית**

ו]ו.עיין רמב"ם פ"ג ממעשר שני הי"א וז"ל ואין מחייבים אותו לאכול פת שעיפשה ושמן שנסרח אלא כיון נפסל מאוכל אדם פקעה ממנו קדושה עכ"ל ובפשוטו כוונתו על שני הדוגמאות ועיין דרך אמונה שדן שפת שעיפשה ראוי ע"י הדחק וכל הר"מ רק לעניין שמן אמנם מפורש ששמן שסרח פקע קדושתו אמנם יתכן שזה דוקא מעשר שני שאסור בהדלקה אבל בתרומה זה אחרת דהוא ראוי להדלקה וכנ"ל לעניין תרומה טמאה

והנה מקורו מהירושלמי מעשר שני פ"ב ה"א וז"ל הירושלמי רבי יודן בעי שמן של מעשר שני שנסרח אמר רבי מנא מכיון שנסרח פקעה קדושתו מה צריכה ליה שביעית אע"פ שנסרח בקדושתו הוא עכ"ל והנה בפשוטו הכונה שלעניין מעשר שני פקע הקדושה והספק לעניין שביעית ובטעם החילוק דשביעית הרי גם דבר שעומד לא לאכילה יש לו קדושת שביעית וא"כ כאן זה ראוי להדלקה אמנם בגמ' בב"מ מבואר שאין דרך בני אדם להשתמש להדלקה שמן מקולקל וצ"ל שכיון שזה ראוי להדלקה זה מספיק [והצד שלא אפש"ל כיון שעיקרו אוכל דנים אותו לפי אוכל עיין מה שהבאינו מהרשב"א לעניין וורד ולכאורא לפ"ז ה"ה מאכל אדם שנפסל ונהיה ראוי רק לבהמה ובירושלמי מבואר בכמה דוכתי לא כך ויותר נראה שכיון שאין דרך בני אדם להשתמש להדלקה זה סברא שיפקע] וכן מבואר מהר"מ שהעתיק שפקע קדושתו ומהא דהירושלמי דן על שביעית ולא על תרו"מ משמע שתרומה וודאי זה כמו מעשר שני שצריך דוקא אוכל אם לא שנדחוק שבא לומר שאפילו שביעית הוא הסתפק

אמנם עיין ביאור הגר"א דביאר דכונת הירושלמי בתמיהה שוודאי שלא פקע ורק לעניין שביעית יש ספק וצ"ע למה ששביעית יפקע יותר מאשר מעשר שני ואולי כוונתו כי מעשר שני אפשר לפדותו ובזה א"ש ששביעית זה אחרת אלא שצ"ב א"כ למה לא נסתפקו על תרומה ואולי כי שם וודאי פקע וכשאר הראשונים עוד יתכן שס"ל כריטב"א ב"מ ל"ח הובא לקמן שזה ראוי לאדם ע"י הדחק ולעניין מעשר כה"ג וודאי כיון שחל לא פוקע ורק לענין שביעית יש מקום להסתפק שאין סברא כיון שחל אמנם בפשוטו בשביעית פ"ב מ"י מבואר שיש דברים שלא חל עליהם קדושת שביעית אבל אחרי שזה חל לא פוקע

**בדברי הרמב"ן בב"מ ל"ח בענין שמן והבאיש שפקע דינו וביאור שאר הראשונים**

ז]ז.עיין ב"מ ל"ח. המפקיד פירות אצל חברו והרקיבו יין והחמיץ שמן והבאיש דבש והדביש הרי זה לא יגע בהן דברי ר"מ וחכמים אומרים מוכרן בבי"ד והגמ' מבארת ששמן סרוח הוא ראוי לעיבוד עורות ועיין רי"ף שפסק כרבנן והקשה הרמב"ן למה אין חשש שהבעה"ב עשאן תרומה על מקום אחר כמבואר בגמ' שם וכאן לא יעזור למכור לכהן וכמבואר שם בגמ' על ברייתא אחרת דהרי אסור לעבד עורות בשמן של תרומה ותירץ וז"ל שמן והבאיש כיון דלא חזי לאדם פקע קדושה מיניה ושרי לגלדי והכי איתא בדוכתא עכ"ל ומבואר בלשונו שכל שלא חזי לאדם פקע הקדושה ויתכן לדחוק שעיקר הכונה שזה לא עומד לשימושי תרומה

אמנם עיין רשב"א שם שהקשה את קושית הרמב"ן ותירץ תירוצים אחרים ולכאורא מבואר שלא פקע מזה קדושת תרומה וצ"ל כי זה ראוי לבהמה או שס"ל שזה ראוי להדלקה ורק שאין דרך בני אדם להשתמש וזה לא סיבה להפקעת הקדושה ודלא כרמב"ן אמנם אין זה מוכרח דיתכן שס"ל ששמן והבאיש זה ראוי לאדם ע"י הדחק דומיא דפת שעיפשה שהגמ' אומרת שבירכתו שהכל וכן מוכרח מהריטב"א שם שנראה שנקט שאפשר גם להפריש ממנו על שמן אחר אם לא חיסרון של מן הרע על היפה והרי זה וודאי שטבל שלא ראוי לאכילת אדם פקע ממנו שם טבל וכדלקמן ובהכרח שנקטו שזה ראוי ע"י הדחק

**בדין טבל שנהיה לא ראוי לאדם דעת החזו"א בזה**

ח]והנה לעניין טבל הנה זה וודאי דחיוב תרו"מ חל רק על אוכל אדם ודבר שראוי לבהמה או להסקה או אפילו לסיכה פטור ממעשר אמנם יש לדון במקום שהיה ראוי לאדם וחל חיוב טבל ועכשיו זה רק ראוי לבהמה או אפילו לסיכה האם פוקע מזה איסור טבל או לא והנה בפשוטו כמו שבכל איסורי אכילה קי"ל שאם זה לא ראוי לגר פוקע מזה איסור אכילה כמבואר בר"מ פי"ד ממאכ"א ה"ה כאן אמנם יש מקום לדון שזה דוקא כגון נבילה שכל דינו הוא איסור אכילה אבל כאן שיש איסור הנאה של כילוי או איסור להאכיל לבהמת ישראל והרי איסוה"נ נשאר על זה איסור אחרי שחל אפילו שכל האיסור ביסודו חל רק על אוכל

אמנם עיין חזו"א שם שכתב שזה ודאי כל האיסור טבל יסודו מצד החיוב הפרשה שיש על הפירות וכיון שמצד החיוב הפרשה זה רק על דבר שהוא מאכל אדם ממילא כל שהוא כבר לא מאכל אדם וא"כ פוקע החיוב תרו"מ ממילא גם האיסור טבל פוקע שיסודו מצד החיוב תרו"מ וזה וודאי שאין שום סברא שכיון שדין תרומה מתקיים גם באכילת בהמה או סיכה לכן ישאר על זה חיוב תרו"מ דשם זה רק סברא אחרי שזה תרומה

**במחלוקת הראשונים בטבל שנהיה תבלין האם פקע ממנו דינו והנוגע לנ"ל**

ט]והנה מבואר בגמ' נדה נ"א: דתבלין אין לו שם אוכל והוא לא מטמא טומאת אוכלין וכן אין בו חיוב תרו"מ ושיטת תוס' ביומא פ"א: וכן הוכחנו במעשרות סי' ב סק"ז מעוד ראשונים שגם דבר שעמד בתחילה לאכילה והוא היה טבל ועכשיו נתייבש והוא רק עומד לתבלין שהוא פטור ממעשר והנה זה וודאי שאם כבר הפריש ונהיה תבלין לא פוקע מזה דין תרומה ע"ש שהוכחנו דבר זה דהרי הוא כמו כל האיסורים דכל ששיך בו מעשה אכילה לפי דרך שימושו לא פקע ממנו איסורו ומוכח כנ"ל שכל האיסור טבל כי יש עליו חיוב תרו"מ והחיוב הנ"ל פוקע כל שהוא לא דבר שמצד עצמו צריך להתחיב בתרו"מ

אמנם ע"ש בחזו"א שהביא מהריטב"א בעירובין כ"ח שפליג וס"ל שכיון שזה כבר נתחיב בתרו"מ זה לא פוקע ולכאורא מבואר דאיסור טבל לא דנים אותו רק עד כמה שיש חיוב תרומה אלא הוא איסור עצמי [אמנם וודאי שממילא גם יש חיוב להפריש] וכל שבכללי האיסור הוא לא צריך להיפקע גם כאן זה לא נפקע ולפ"ז אם ננקוט שתרומה לא פוקע אם זה נהיה רק ראוי לסיכה או מאכל בהמה א"כ ה"ה כאן [וע"ש בריטב"א שלעניין טומאת אוכלים זה לא מקבל טומאה וצ"ב מ"ש ויתכן שבאמת זה דוקא אם זה לא הוכשר ויתכן עוד שאין לזה עכשיו שם אוכל ורק כיון ששיך בו אכילה אז נשאר עליו האיסור וצ"ע]

והנה יש לחקור ביסוד איסור טבל האם הוא מחמת החיוב להיות תרומה ולעמוד לקיום דינו שהוא כולל אכילת בהמה וסיכה ומחמת חיוב זה חל עליו איסור סיכה והנאה של כילוי או שזה גדר אחר מהאיסור כשזה תרומה דכאן נאמר איסור קודם הפרשה באכילה והנאה של כילוי וסיכה והנה אם נימא כצד הראשון קשה כנ"ל אמנם אם נימא כצד השני שזה לא קשור לדין תרומה א"כ יתכן שגדר הדין שדבר שהוא אסור באכילה של טבל יש עליו מכח זה עוד איסור סיכה ולהאכיל לבהמה ולפ"ז כל שהאיסור אכילה הוא צריך להיפקע כי זה לא ראוי לאכילה ממילא פוקע גם שאר האיסורים דזה תוצאה מהאיסור אכילה וצ"ע ועיין חזו"א שם שכתב שכל סברת הריטב"א רק כיון שכה"ג בשאר איסורי התורה זה נשאר אבל סיכה שבשאר איסורי התורה זה לא נשאר ה"ה כאן וצ"ב כוונתו דכל מקום לפי ענינו ויותר ניחא אם נימא דהריטב"א ס"ל כראשונים לעיל שגם תרומה שלא ראוי לאדם פקע ממנו דין תרומה

**הראיות דפקע ממנו דין טבל**

י]והנה בפשוטו דבר זה דטבל שלא ראוי למאכל אדם פקע איסורו מבואר במשנה פ"ג מתרומות שהתורם קישות ונמצאת מרה אבטיח ונמצא סרוח שעד כמה שזה וודאי היה בשעת התרומה אין תרומתו תרומה והטעם מבואר בירושלמי הובא בראשונים שם כי זה לא ראוי לאכילה ובפשוטו כי זה לא ראוי לאכילת אדם וכן הוא לשון הרמב"ם שם בפירושו [אמנם עיין ראשונים ביבמות צ.שביארו שמדאורייתא חל על זה תורת תרומה ורק מדרבנן מדין הרע על היפה זה תרומה ויחזור ויתרום וצ"ל שס"ל שזה נאכל ע"י הדחק ומבואר שכה"ג לא פוקע מזה דין טבל אמנם זה כהבבלי שם ודלא כירושלמי והר"מ והארכנו בתרומות פ"ג מ"א ע"ש] וכן עיין רמב"ם הלכות ביכורים פ"ז הי"ג לעניין חלת דמאי שהותר להפריש מן הרע על היפה שזה עד שתיפסל לאדם וכן הוא ברא"ש והר"ש בחלה פ"ד ומבואר שאפילו שזה ראוי לבהמה אי אפשר להפריש ומבואר שפוקע חיובו אמנם גירסת הגר"א שם בירושלמי שכל שהוא ראוי לאכילת כלב אפשר להפריש ממנו ועיין חזו"א שביאר דזה סברא מיוחדת כי ראוי לחמע אמנם אין זה במשמעות הדברים כמו שכתב החזו"א דהירושלמי מוכיח מזה שזה מטמא טומאת אוכלים וזה לא קשור לדין שראוי לחמע אמנם צ"ע דמיון הירושלמי דהרי בכל האיסורים זה לא כך וצ"ל שכאן לא צריך שזה יהיה ראוי לאכילה אבל שם אוכל צריך שיהיה לזה ולזה עוזר שזה עדין ראוי לכלב ולפ"ז אם יהיה ראוי לסיכה ולא לכלב גם לגר"א יפקע האיסור טבל

ועיין חזו"א שם שכתב להוכיח דבר זה מהמשנה בנדה כל שחייב במעשרות מטמא טומאת אוכלים והרי לדעת הר"מ אוכל שהיה ראוי לאדם ונהיה ראוי לבהמה אם עדין לא נטמא הוא לא מקבל טומאה א"כ ה"ה פוקע חיוב תרו"מ וע"ש שכתב שאין לומר שהכונה על המין ודבריו צ"ב שהגמ' בנדה שם מפורש דוחה שהכונה כל מין שלא חייב בתרומה ואפילו שלגמ' היה הו"א לא כך אמנם לא יכלה להוכיח מהדין של נפסל דהרי לא כתוב בשום מקום מפורש מה הדין

**בדין שירי אוכל שעל הקליפה בזורקן האם פקע מזה תרומה וטבל וטומאת אוכלים**

י"א]יש לעיין בשירי אוכל שנשאר על הקליפה ואין הדרך לאוכלם או בזרקום לאשפה האם יש לזה עדיין תורת אוכל לטומאה ולתרומה והאם נפקע מזה איסור טבל ונפק"מ רבתי האם אפשר להפריש מזה תרו"מ ונבאר הדברים בס"ד

והנה מבואר תרומות פי"א מ"ה גרעיני תרומה בזמן שהוא מכנסן אסורות ואם השליכן מותרות וכן עצמות הקדשים בזמן שהוא מכנסן אסורים ואם השליכן מותרין עכ"ל[[1]](#footnote-2) המשנה ועיין תוס' בזבחים פ"ו. ד"ה ופליגא וז"ל ופירש ר"ת דהתם איירי בעצמות קדשים הנאכלין דומיא דתרומה ויש עליהם עדיין בשר וקאמר דאם מכניסן ומצניען א"כ הוא מחשבן ואכתי שם קדשים עליהן ואסורין אבל משליכן בטל שם אוכל מהן וכן גרעיני תרומה מירי שיש עליהם אוכל ומיפרשא בעניין זה עכ"ל ומבואר שביארו משנתינו בשירי אוכל שנמצא על הגרעין ועד כמה שלא מתכונן לאוכלם וזורקם זה מאבד שם אוכל ומסתברא לפ"ז דה"ה בקליפות אמנם פשוט שכל זה בכמות קטנה ביחס לגרעין והקליפה ולא אם זה יותר מהגרעין והקליפה

והנה הראשונים הביאו מהירושלמי שר"י העמיד המשנה בגרעיני אגסין וכדו' שהם עצמם ראוים לאכילה ור"א העמיד במחוסרות למסמס וביאר הר"מ שהכונה שנשאר עליהם לחלוחית שאפשר למוצצה והירושלמי שואל שאת ביאור ר"א אי אפשר לומר בעצמות ובהכרח כר"י והנידון לעניין ראשי כנפים והסחוסין ועיין ר"מ שנראה שזה לא מחלוקת אלא שניהם אמת והנה לר"י וודאי שאין מקור לדברי התוס' ולכאורא גם בר"א אין הביאור כתוס' והראיה דאל"כ למה זה לא שייך בעצמות כמו שהם באמת ביארו אלא בהכרח שבבשר על העצמות וודאי שהוי אוכל גמור ומציצה בעצמות זה לא שייך

ויש שביארו שכונת הירושלמי להוכיח מעצמות ששם בהכרח הנידון על למצמץ והירושלמי דוחה שמדובר בראשי כנפים ולפ"ז אפשר לבאר שהכונה למצמץ שהנידון על שירים שעל העצם אמנם הראשונים כולם לא ביארו כך

והנה הר"מ פ"י ממעשה הקרבנות שהעתיק דין המשנה בזבחים שעצמות הקדשים מותרות וכתב על זה הכס"מ בשם המהרי"ק את דברי התוס' שגם אם יש על זה קצת בשר וצ"ע שהר"מ אצלינו ביאר מפורש רק לעניין למצוץ את הלחלוחית ולא על בשר בעין וכנ"ל

**ראיות מדברי הר"מ שלא פקע מזה דין תרומה**

י"ב]והנה כתב הרמב"ם פי"א מתרומות הי"א שגרעיני תמרים חרובים זיתים אפילו אם זרקן יש עליהם תורת תרומה ואסור לזרים ועיין רדב"ז שתמה דהרי בפיה"מ כתב שאין על זה שם אוכל וכן לעניין טומאת אוכלים וביאר בזה המהרי"ק וכן נקט החזו"א מעשרות סי' א סקל"א ד"ה גרעינים שמדובר שנשאר על זה קצת אוכל ולכן אפילו אם זורקו זה נשאר תרומה הרי מפורש כנ"ל שאוכל גמור אפילו שזה טפל לגרעין וזרקו לא מאבד תורת תרומה

עוד כתב הר"מ ה"י קליפי פולין ושומשמין אם יש בהן אוכל אסורין אין בהם אוכל מותרים ובפשוטו מדובר אפילו אם זרקן שכאן לא חילק כמו שחילק בשאר הדינים שם וכן הוא בדבריו לעניין טומאת אוכלים אלא שיתכן שכאן עד כמה שיש אוכל גם הקליפה חשיבה אוכל ואין לזה למה להתבטל וצ"ע

**בדין קניבת ירק לרבנן והחילוק בין זה לאלל ובדברי הראב"ד שזה רק דרבנן**

י"ג]והנה מבואר עדיות פ"ג קניבת ירק שהגננים מוציאים לכו"ע זה מותר לזרים דזה לא ראוי לאכילה ואם בעה"ב מוציא נחלקו ר"ד ורבנן והלכה כרבנן שזה אסור לזרים ועיין ר"מ בפיה"מ שביאר שזה חתיכה קטנה שחותכים יחד אם קצוות הירק ומבואר שלא פקע מזה תורת אוכל ובדעת תוס' צ"ל שגרעין ועצם זה יותר חשוב שהאוכל נטפל אליו

ועיין גמ' חולין קכ"א לעניין אלל שאין לו טומאת אוכלים רק בכנסן שר"י אומר שהכונה בשר שפלטתו סכין והכונה שאם העור מתקלף קצת בשר וחזינן שאין לו תורת אוכל ולכאורא מבואר כסברת התוס' שללא מחשבה מיוחדת זה נטפל לעור ואין לו שם אוכל אלא שיתכן שזה דוקא שם כי הוא עומד לשמש יחד אם העור ולא כמו כאן שזה עומד לזריקה

והנה העולה מהנ"ל שדעת תוס' ששירי אוכל שאם הגרעין והקליפה שזרקו אין לו שם אוכל ודעת הרמב"ם והר"ש והרא"ש וכן פשטות הירושלמי שיש לזה שם אוכל ויש לזה תורת תרומה

אמנם מצאתי בדרך אמונה דהביא מהראב"ד פרשת שמיני פ"ד ה"ב דגם רבנן שחולקים על ר"ד זה רק מדרבנן אבל מדאוריתא זה לא תרומה ולפ"ז יש מקום לדון שאין להפריש מזה על טבל גמור אמנם סתימת הראשונים שזה גם לעניין טומאה משמע לא כך וכן מוכח מהירושלמי תרומות פי"א מ"ה דפשוט לו שכל מחלוקת ר"ד רק שמלכתחילה לא הפריש על זה כמבואר וצ"ע אמנם נראה שגם לפי זה הוא דוקא בדבר שהוא קצת מאוס ויש לו קצת חיסרון בשם אוכל וזה דומה לגרעינים ועצמות הנ"ל וכן הוא בראב"ד שם שקרא לו פסולת אוכלים אבל אם זה אוכל מצוין אלא שמדרך הקילוף להוריד את זה ביחד אין שום מקור מהראב"ד לאסור

**בדין נאכל ע"י הדחק ובקניבת ירק האם פוקע ממנו דין טבל**

י"ד]ועיין חו"ב שיצא לדון לעניין כל הדברים שנאכלים ע"י הדחק שלא פוקע מהן שם תרומה אבל לא יחול על זה איסור טבל דהרי מבואר שספיחי סטים וקוצה אפילו שזה נאכל ע"י הדחק אינו חייב במעשרות ועיין מעשרות סימן ב דהבאינו מהמאירי שכל שנאכל ע"י הדחק אינו חייב במעשרות והיה מקום לומר שזה דוקא אם זה מעיקרו אבל אם חל עליו שם אוכל זה אוכל לכל דיני התורה כיון שזה נאכל ע"י הדחק וממילא זה חייב במעשרות [ועיין ישועות משה לגרמ"י לנדא בספו מכתב שנקט דודאי לא פקע מזה שם אוכל וחייב במעשרות] אמנם אין זה מוכרח ולכאורא לפ"ז גם אם יחול על זה איסור טבל אבל זה יפקע לדעת התוס' שתבלין של טבל אפילו שבתחילתו זה היה אוכל אבל אם זה נהיה תבלין פוקע טבלו וביארנו לעיל דכל דלגבי חלות החדש של תרומה לא צריך לחול ממילא פוקע הדין טבל וע"ש שכן נקט מסברא וכתב שלפ"ז פירות רקובים שכתב הר"מ שאם לא העלה אבק זה עדיין תרומה אבל אין על זה דין טבל

אמנם עיין תרומות פ"ג מ"א לעניין קישות ונמצא מרה שהבאינו מרוב הראשונים שלמדו בכוונת הבבלי שאפשר להפריש מזה ורק מדין מן הרע על היפה תרומה ויחזור ויתרום ושם וודאי שזה רק נאכל על ידי הדחק דהרי בירושלמי מבואר צד שפקע תורת טבל וזו ראיה ברורה שכיון שחל איסור טבל לא פוקע כל שיש לו שם של אוכל[[2]](#footnote-3)

והנה היה מקום לדון כנ"ל גם לעניין שירי אוכל אם הגרעין שאפילו שלעניין תרומה אם לא משליך זה תרומה אבל טבל זה לא יהיה חייב וכן מה שהוכחנו שאם זורק שירי אוכל לא פוקע איסור תרומה אבל אולי פוקע שם טבל וכן לעניין קניבת ירק וכן לעניין גרעינים המבואר במשנה שרק אם מכנסן אסורות אמנם עיין תוספתא פ"י מתרומות מפורש שכתוב על קליפות גרעינים וקניבת ירק כדרך שאמרו בתרומה כך אמרו בטבל ומבואר שמה שכאן חשיב אוכל זה לגמרי ולא רק סברא כי זה חל וע"ש שמנו גרעיני זיתים שאסורים כיון שיש עליהם אוכל וכנ"ל ועיין מה שכתבנו להוכיח בזה פ"ג מ"א סק"ב

**המורם מהנ"ל**

א)טבל שנפסל מאכילת אדם וראוי לבהמה בפשוטו פקע טבלו ולביאור הגר"א בירושלמי משמע שלא פקע

ב)תרומה טהורה שנפסלה מאכילת אדם וראויה לבהמה ברמב"ם ורמב"ן וכן משמע בפשוטו במשנה שפקע טיבלו אמנם יש משמעויות שלא פקע והחזו"א הניח הדבר בספק

ג)תרומה טהורה שנפסלה מאכילת אדם וראויה לסיכה החזו"א נקט שזה וודאי לא פקע טיבלו אמנם יש לפקפק בזה

ד)תרומה טמאה שנפסלה מאכילת אדם וראויה להדלקה החזו"א נקט שלא פקע טבלו אמנם דיקדק מרש"י שפקע ויש לדחות שאדרבא מבואר ברש"י שלא פקע

ה)בפשוטו מבואר בירושלמי ששמן שהסריח פקע ממנו מעשר שני ותרו"מ והגר"א נקט שמעשר שני לא פקע ולעניין שביעית הירושלמי מסתפק

ו)פת שעיפשה וראויה לכלב מבואר בגמ' שלא פקע הדין תרומה והחזו"א ביאר כי זה ראוי לחמע אמנם הרבה אחרונים נקטו שזה רק סברא בחמץ ולא בשאר איסורים וכן בירושלמי לא משמע כך

ז)סתם גרעינים אינם ראוים לאכילה ואין על זה דין תרומה וטבל

ח)גרעינים רכים שיש שאוכלים אותם אם משליכן פקע מהן תורת תרומה ואם שומרם זה חייב בטבל אמנם עיין לעיל ס"ק י"א בהערה דהחזו"א צידד בדעת תוס' שזה דרבנן וכן נקט בדעת הרשב"א שגרעינים ברכתם האדמה תמיד עיין מה שכתבנו מעשרות סימן ב' וגרעינים שיש עליהם למצמץ בפשוטו נחלקו אמוראים אם לא זרקם האם יש לזה תורת טבל ותרומה והרמב"ם פסק שיש עליהם אמנם יתכן שזה דרבנן וכנ"ל

ט)גרעינים שיש עליהם קצת אוכל בפשוטו בתוספתא מבואר שזה חייב במעשר ולא פוקע מזה תורת תרומה וכן מוכח בירושלמי אמנם תוס' בזבחים נקטו שאם זורקם פקע מזה תורת תרומה וטבל אמנם כל זה שזה כמות קטנה שבטילה לגרעין ולא כמות יותר מהגרעין והקליפה

י)קניבת ירק מה שבעלי בתים זורקים פוקע מזה דין טבל ותרומה ומה שגננים זורקים להלכה זה חייב במעשר ולא פוקע תורת תרומה ובביאור קניבת ירק יש שביארו עלים מעופשים ויש שביארו האוכל שמורידים אם הקצוות והראב"ד כתב שגם של גננים זה רק מדרבנן וכל זה במצב שזה קצת פסולת

י"א)אוכל שנאכל ע"י הדחק ובתחילתו היה נאכל לכתחילה יש מקום לומר שאם עדין לא הפרישו פוקע מזה דין טבל לדעת התוס' בתבלין שפוקע ממנו דין טבל אמנם בפשטות מוכח מהראשונים שלא פוקע ובדעת הר"מ יש משמעות לומר שפוקע

1. ו אייר ס"ח

   ועיין תוס' חולין קכ"א. שנקטו שאפילו שלעניין אלל מבואר בגמ' שזה תלוי במחשבה כל זה לעניין טומאת נבילות אבל לעניין איסור אכילה דנבילה לא יתכן שזה יהיה תלוי במחשבה ועיין תוס"ר שם שחלק עליהם דכיון שאין לזה שם אוכל ממילא זה כמו נבילה שאינה ראויה לגר ובביאור דברי התוס' עיין חזו"א טבול יום סימן ד בהוספות סק"י שביאר שכיון שרצון התורה שהאדם לא יחשיב את זה כאוכל ממילא אין סיבה שזה יותר על ידי זה ועיין רש"ש שם שהקשה ממשנתינו דמבואר לענין תרומה שאם זורק זה נהיה מותר חזינן ששיך שאיסור אכילה ישתנה על ידי מחשבה ועיין חזו"א שם שיישב שכל מה שזה תרומה הוא רק מדרבנן ולכן על ידי מחשבה פוקע מזה דין תרומה [↑](#footnote-ref-2)
2. וראיתי להעתיק כאן מה שכתבנו בזה עוד פ"ג מ"א

   עיין רמב"ם פ"ה מתרומות הכ"ב שכתב וז"ל התורם חבית של יין על יין ונמצאת חומץ אם נודע שהיתה חומץ עד שלא תרמה אינה תרומה ואם אחר שתרמה החמיצה הרי זו תרומה ואם ספק תרומה ויחזור ויתרום וכן התורם קישות ונמצאת מרה אבטיח ונמצא סרוח או שנמצאו נקורים תרם חבית של יין ונמצא מגולה שאסור לשתותה תרומה ויחזור ויתרום שנייה ואין אחת משניהם מדמעת בפני עצמה והאוכל אחת משתיהן אינו חייב חומש עכ"ל ומבואר שזה אותו דין של יין וחומץ שזה וודאי אם יודעים שזה היה בשעת ההפרשה לא חלה הפרשה ורק כאן יש ספק ולכן זה ספק תרומה ועיין כס"מ שזה דלא כירושלמי לעניין קישות דס"ל דגם שם משכח"ל שזה נתקלקל ע"י עיפוש

   והנה צ"ע לדעת הר"מ שאם יודעים שזה היה סרוח או מרה בשעת הפרשה לא חל ההפרשה א"כ גם אם נודע שזה קרה לאחר ההפרשה למה שלא יפקע מזה תורת תרומה דזה נהיה לא ראוי לאכילה ולכאורא מבואר דעת הרמב"ם דס"ל כמו שנסתפק החזו"א דמאי סימן ט"ו דאחרי שחל תורת תרומה זה לא פוקע גם אם זה נהיה לא ראוי לאכילה אלא דהחזו"א שם אירי בטמאה דיש מצות שריפה וכאן מבואר שזה גם בטהורה דיש בה דין הנאה של כילוי לכהנים וכמו שדן שם החזו"א בתרומה שראויה לסיכה

   אמנם יתכן לומר שכאן באמת זה נהיה סרוח שזה עדין ראוי לאדם ע"י הדחק וכה"ג עדין לא פוקע מזה תורת אוכל וזה יקבל טומאת אוכלים ולכן החלות תרומה לא פוקע ורק לעניין טבל כיון דהרי דבר שראוי לאכילה רק ע"י הדחק מתחילתו לא חייב בתרומה כמבואר שבת ס"ז. לעניין ספיחי סטים וקוצה ע"ש בתוס' וכן הבאינו מעשרות סימן ב מהמאירי וס"ל לר"מ שאפילו אם זה היה ראוי בתחילתו אם קודם ההפרשה זה כבר לא ראוי פוקע מזה החיוב תרו"מ ועיין מה שהבאינו בסוגיא דטבל שנשתנה סקי"ד לדון בזה אמנם כל זה שייך לענין אבטיח וקישות אבל לעניין חבית מגולה או אבטיח מנוקר לכאורא או שדנים את זה כאינו ראוי לאכילה כלל או כראוי לאכילה ובכל אופן מבואר בר"מ שאחרי שהפרישו לא פוקע וכן הוא בדבריו פ"י ה"ז ע"ש ובאמת לדעת הבבלי דמבואר שמדאורייתא זה תרומה מעליתא חזינן שאפילו שוודאי שזה רק ראוי ע"י הדחק אבל כיון שכבר חל על זה שם טבל או שם אוכל זה כבר נשאר חייב בתרומה ולכאורא כן הוא עיקר לדעת רוב הראשונים דנקטו כהבבלי ודלא כהירושלמי או שהירושלמי מודה וככל הנ"ל

   אחרי כתבי הנ"ל ראיתי במשפטי ארץ במילואים שהביא מהמעדני ארץ פ"ב מתרומות הי"ד אות ג דנקט שמה שמבואר בר"מ שזה לא חל הוא מדין רע על היפה ומדרבנן ופה החמירו שאפילו בדיעבד לא חל ולכן בניקורים אפילו שזה רק איסור אבל כיון שמדרבנן אסור לאכול זה רע גמור ואמרו שלא חל ובזה א"ש שלא פוקע דבאמת זה אוכל ולפ"ז אם יפריש מיניה וביה וודאי יחול והדברים מחודשים דמהיכי תיתי שהיה כאן גזירה דרבנן יותר מהרע על היפה שתרומה ויחזור ויתרום [↑](#footnote-ref-3)