46 ריאה - נמצא מחט - סימן ב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / טריפות

מוצש"ק וארא אור לב' שבט תש"ע

חולין דמ"ח:, אתמר מחט שנמצאת בריאה, רבי יוחנן ור"א ור"ח מכשרי, ר"ל ור"מ בר פטיש ור"ש בן אליקים טרפי וכו', והכא בהא קמיפלגי מר סבר סמפונא נקט ואתאי ומר סבר נקובי נקיב ואתאי, ההיא מחטא דאשתכח בחיתוכא דריאה וכו' הדר שדרוה לקמי' דר' אמי וטרפה, אמרי לי' והא רבנן מכשרי, אמר להן הן הכשירו שיודעים מאיזה טעם הכשירו אנן מאיזה טעם נכשיר דלמא אי הוה ריאה קמן מינקבה וכו', ההיא מחטא דאישתכח בסמפונא רבה דריאה אתיוה לקמי' דרבנן טרופאי לא אמרו בה לא איסור ולא היתר היתר לא אמרי בה כשמעתייהו איסור נמי לא אמרי בה כיון דבסמפונא רבה אישתכח אימא סמפונא נקט ואתאי, ההיא מחטא דאישתכח בחתיכה דכבדא סבר מר ברי' דרב יוסף למיטרפה אמר לי' רב אשי אילו אשתכח בבשרא כה"ג הוה טריף מר אלא אמר רב אשי חזינא אי קופא לבר נקובי נקיב ואתאי אי קופא לגיו סמפונא נקט ואתאי וה"מ באלימתא אבל קטינתא ל"ש קופא לגיו ל"ש קופא לבר נקובי נקיב ואתאי, ומ"ש ממחט שנמצאת בעובי בית הכוסות מצד אחד כשרה משני צדדין טרפה ולא אמרינן ליחזי אי קופא לבר אי קופא לגיו אמרי התם כיון דאיכא אוכלים ומשקים אימא אוכלים ומשקים דחקוה, ההוא מחטא דאישתכח בסמפונא רבה דכבדא הונא מר בדר"א טריף ר"א בר מניומי מכשר, אתו שיילוה לרבינא אמר להו שקילו גלימא דטרופאי, ההיא קשיתא דאישתכח במרה, אמר רב אשי כי הוינן בי רב כהנא אמר הא ודאי סימפונא נקט ואתאי, אע"ג דלא קא נפקא מירבל הוא דרביל לי', וה"מ דדיקלא אבל דזיתא מיבזע בזע.

**א**

א] במש"א דבקטינתא ל"ש קופא לגב ול"ש קופא לבר נקובי נקיב ואתאי, פירשו הרבה מן הראשונים דהיינו דבכל גווני הויא טריפה.

אך בדעת רש"י כתב הרשב"א דמפרש דבקטינתא בכל גווני כשרה, וכ"ה גם בבעה"מ בדעת רש"י, אך כתב לזה ע"פ פירושים ותוס' שמצא מישיבתו של רש"י אע"פ שאין הדברים מבוארים כ"כ בפירושו.

ונ' שלמד הרשב"א לזה, ושוב הראוני בתורת יקותיאל שכתב כן, דהנה הרי הך פלוגתא היא בעיקר דינא דמחט שנמצא בכבד, דאי נימא דבקטינתא הויא טריפה, הרי היינו דכל דליכא הוכחה מצורת תחיבת המחט מהיכן באה, תלינן שבאה דרך הוושט והיא טריפה, ורק באלימתא וקופא לגיו דמוכחא מילתא שנתחבה מבפנים, מכשרינן לה, אך אי נימא דבקטינתא ל"ה טריפה, הרי היינו דכל דליכא הוכחה תלינן שבאה דרך הקנה לכבד וכשרה היא, ורק באלימתא וקופא לבר דמוכחא מילתא שנתחבה מבחוץ, הוא דטרפינן לה.

ונפ"מ בזה בהא דפרכינן דמ"ש ממחט שנמצאת בעובי בית הכוסות וכו', דאי נימא דבכבד לא מכשרינן אלא כד איכא הוכחה שנתחבה המחט מבפנים, הרי מתפרש פירכת הגמ', דכיון דהתם מכשרינן אף בקופא לבר, והרי דגם היכא דקופא לבר שייך לומר שנתחב מבפנים, ה"נ בחיתוכא דכבדא בדין דנטריף אף היכא דקופא לגיו, דגם בכה"ג שייך לומר שנתחב מבחוץ, ועי' בפסקי רי"ד שפירש כן, אך אי נימא להיפך דבכבד לא מטרפינן אלא כד איכא הוכחה שבא מבחוץ, מתפרש פירכת הגמ' דכ"ה דהתם מכשרינן אף בדקופא לבר, ה"נ בדין דנכשיר בכבד אף בדקופא לבר.

והנה בפירש"י שם פירש לפירכת הגמ', ז"ל, אלא מדקתני כשרה, ש"מ כל היכא דמצינו למימר סמפונא נקט ועל, כגון הכא די"ל דרך הוושט באת עד הלום ועכשיו היא מתחלת לנקב ואפי' קופא לבר לא טרפינן, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דבעי' לאתויי מהתם, דכ"ה דהתם לא טרפינן אפי' קופא לבר, ה"נ בחיתוכא דכבדא לא נטריף אפי' קופא לבר, ומוכח מזה בדעת רש"י, דבקטינתא דליכא הוכחה מהיכן באה המחט, לא מטרפינן, ורק באלימתא דקופא לבר מטרפינן, משום דמוכחא מילתא שבאה המחט מבחוץ, וע"ז פרכינן דמ"ט ממחט שנמצאת בעובי בית הכוסות דמכשרינן אף היכא דקופא לבר.

אמנם המהרש"א נקט בדעת רש"י דבקטינתא בכל גווני טריפה, וכן נקטו הרבה מהאחרונים בדעתו, וצ"ע בזה.

ב] ועיי"ש בחי' הרשב"א שתמה ע"ד רש"י, ז"ל, ועוד בקלישתא, כיון דאיכא למיתלי דנקובי נקיב וושט או כרס ועייל, כיון דוושט עבידא למיבלע וקני לא עבידא דבלעא, נימא דדרך וושט בא ונקב, שכן כתב רש"י ז"ל בעצמו למעלה גבי חיתוכה דריאה, הם הכשירו שיודעין מאי זה טעם הכשירו, שהרי באה כל הריאה לפניהם וראוה שלימה הילכך ע"כ דרך הקנה נכנסה, אנו מאיזה טעם נכשיר אי איתא קמן דילמא הות נקובה שרוב הנכנסין דרך הוושט נכנסין, ע"כ, עוד כתב היכא דליתא לריאה קמן ע"כ חזקה היא זו שרוב הנבלעין אינם נבלעים אלא דרך וושט ומשם לא יצאתה לתוך הריאה בלא נקיבת דקין וריאה ע"כ, אלמא משמע מתוך דברי רש"י ז"ל דכיון דרוב הנבלעין נבלעים דרך וושט חזקה היא דדרך וושט נכנס ולא דרך קנה, אלא מיהו כי בדקינן לה לריאה ונמצאה שלמה ואפשר לומר דסימפונא נקט ואתאי תלינן, וכיון שכן בכבדא דליכא למימר הכין דהא נקבה לחוץ, היכי מכשרי לה במחט חלישתא בין קופא לגיו בין קופא לבר, אדרבה הוה לן למימר דבין כך ובין כך טריפה, עכ"ל, וצע"ג בדעת רש"י.

ג] והנה התוס' בסוגיין כתבו, ז"ל, דלמא אי הוה ריאה קמן הוה מנקבה, לא משום דדרך הוושט מינקיב ואתאי דא"כ אמאי מכשר בסמוך בחתיכה דכבדא, אלא בעי למימר דרך הסמפונות יצא ונכנס בריאה מבחוץ, עכ"ל, ומכוון ד' התוס' הוא, דמהא דבחיתוכא דריאה לא קמפליג, ומ' דאף היכא דקופא לגיו הויא טריפה, ול"ה כחיתוכא דכבדא דמכשרינן היכא דקופא לגיו, בע"כ דבריאה איכא טעמא אחרינא, דאף אם באה המחט דרך הסימפון, חיישי' שנקבה את הריאה, וכ"כ הרא"ש והר"ן, ועמש"נ עוד בביאור ד' התוס' בסימן א' סק"י ובהערה שם.

אמנם בפירש"י שם פירש דהא דמטרפינן בחיתוכא דריאה הוא משום שרוב הנכנסין דרך הוושט נכנסין ואי בוושט נכנס ודאי ניקבה, עכ"ל, והרי דכל הא דמטרפינן, הוא משום דחיישי' שנכנסה דרך הוושט, ושלא כד' התוס', ועי' כן בשטמ"ק בשם תור"פ, וקשיא דא"כ מ"ט לא קמפליג דאם קופא לגיו כשרה, דומיא דהא דמכשרינן במחט דאשתכחא בחיתוכא דכבדא וקופא לגיו.

ובפשוטו צ"ל בדעת רש"י, דאה"נ כל הא דמטרפינן בריאה חתוכה הוא רק היכא דקופא לבר, וכ"כ רי"ו נט"ו ח"ה אות ה' והמהרש"א בדמ"ט. והניח בצ"ע.[[1]](#footnote-2)

אך למש"כ בחי' הרשב"א ללמוד מד' רש"י, דכל הא דמכשרינן בריאה שלימה, הוא רק היכא דקופא לגיו, עיי"ש, ועמש"נ בזה ב?, הרי מוכח דבריאה חתוכה מטרפינן אף היכא דקופא לבר, דאל"כ נמצא דשוה דין ריאה חתוכה לדין ריאה שלימה, ושוב צ"ע מ"ש ריאה חתוכה דמטרפינן אף בקופא לבר, מכבד חתוכה דאם קופא לבר כשרה.[[2]](#footnote-3)

ויש להקשות עד"ז בנוס"א, במש"כ הרשב"א בדעת רש"י דאף בריאה שלימה לא מכשרינן אלא היכא דקופא לגיו, דומיא דהא דבכבד לא מכשרינן אלא היכא דקופא לגיו, וזה צ"ע, שהרי בכבד איירי בחיתוכא דכבד, וא"כ היאך מצינו לדמות דין ריאה שלימה לזה, הרי חיתוכא דכבד דמי לדין חיתוכא דריאה דמודו כו"ע דטריפה, והיאך מצינו ללמוד מזה לדין ריאה שלימה, והנה אמנם לפ"ד רש"י מוכח דחיתוכא דכבד ל"ד לחיתוכא דריאה, דבחיתוכא דכבד לא מטרפינן היכא דקופא לגיו, ובחיתוכא דריאה מטרפינן אף היכא דקופא לגיו, אך הא גופא צ"ב מ"ט חלוקין הן זמ"ז.

והנה בפר"ח סימן ל"ו סק"מ כתב בדעת רש"י, דבחיתוכא דריאה מטרפינן אף היכא דקופא לבר, משום שבשרה רך, ומשו"ה חיישינן שנקב אפי' בצד הקופא, עכ"ד, וע"ע בתורת יקותיאל שם שהכריע כן, אך לכאו' אי"ז כמש"כ הרשב"א לדעת רש"י דבריאה שלימה לא מכשרינן אלא היכא דקופא לגו, והרי דגם ריאה אינה עשוי' לינקב בצד הקופא, אך באמת לפ"ד הפר"ח אין מקור לומר כן בדעת רש"י, דהגם דדימה רש"י דין ריאה שלימה לדין כבד, מ"מ י"ל דבריאה שדרכה לינקב גם בצד הקופא, מכשרינן אף בדקופא לבר, וז"פ, אך זה ניחא רק למש"כ הרשב"א בדעת רש"י דבקטינתא בכל גווני כשרה, אך אם בקטינתא בכל גווני טריפה, ורק בקופא לגיו מכשרינן מכח הא דמוכחא מילתא שבאה מבפנים, הרי דאם בריאה לא איירי בדקופא לגיו, ל"ה מצי ללמדה מהא דמכשרינן בכבד, דהתם מכשרינן מכח ההוכחה מהא דקופא לגיו, ועמש"נ עוד בזה להלן סק?, גם למש"כ הרשב"א בדעת רש"י דבקטינתא בכל גווני כשרה, הרי דאדרבה אי נימא דריאה עשוי' לינקב בצד הקופא, הי' לנו להכשיר בחיתוכא דריאה בכל גווני, אי מדמינן חיתוכא דריאה לחיתוכא דכבדא.[[3]](#footnote-4)

ד] ולמדנו הישוב בזה, מד' בעה"ע הל' שחיטה מא:, ז"ל, אבל היכא דליתא לריאה קמן וכו' טריפה, דאמרינן אי הוה ריאה קמן הוי מנקבה כולה שרוב הנכנסין נכנסין דרך הוושט, ואע"ג דא"ל סימפונא נקט ואתא, "כיון דנקב פסול בריאה" וליתא לריאה קמן למיבדקה, אמרינן ניקבה ואע"ג דקופא לגו, וטרפה, אבל בחתיכה דכבדא "דאפילו אינקוב כבד כשרה", אמרינן אי קופא לבר טריפה אי קופא לנו כשרה דאמרינן סימפונא נקט ואתא, עכ"ל.

ומבו' בד' בעה"ע דהא דכד ליתא לריאה קמן טריפה אף בקופא לגיו, ול"ד לחיתוכא דכבדא דמכשרינן בכה"ג, אי"ז משום דבריאה חיישי' שנקבה המחט מבפנים, דלעולם כל הא דמטרפינן הוא משום דתלינן שנכנסה המחט דרך הוושט, והא דמטרפינן בכל גווני, הוא משום דבריאה דמיפסלא בנקב, אמרינן דניקבה מבחוץ אף דקופא לגיו, ומשא"כ בכבד דאינו נפסל בנקב, ע"כ כל דקופא לגיו כשרה.

והדברים צ"ב רב, דמאי נפ"מ בהא דכבד אינו נפסל בנקב, הרי כ"ה דבריאה כה"ג מטרפינן, משום דאמרינן שבאה המחט דרך הוושט וניקבה הריאה מבחוץ אף דקופא לגיו, ה"נ יש לנו להטריף בכבד, שהרי אם באה המחט דרך הוושט, בע"כ דניקבה בא' מן המקומות הנטרפין בנקב כ"ש.

ואולי יש לדחוק בד' בעה"ע, שכונתו כמש"כ התוס' ודעימייהו, דבריאה שנפסלת בנקב, יש לחוש שניקבה המחט מבפנים, ומשא"כ בכבד, אך כמדומה דאי"ז מתישב בלשונו.

ה] ונ' לישב, דהנה בחי' הרשב"א לעיל דמ"ו: כתב בדין סירכא תלוי', ז"ל, ואפשר לומר דאפילו בדיקה אינה צריכה ואינה דומה לספק דרוסה ולישב לה קוץ בוושט, דהתם איתילידא בה ריעותא דבהמה, כלומר שהוחל בה מעשה המטריף, אלא שאנו מסופקים בגמר המעשה, שהרי על ארי ביניהו או נמצאת צפורן בגבו של אחד מהן דרגל"ד שדרסן כיון דאיהו שתיק ואינהו מקרקרן או ישב לה צפורן בגבה, אלא שאנו מסופקין אם דרסן דריסה האוסרת אם לאו, וכן אם ישב לה קוץ שאנו מסופקים אם גמר הקוץ לנקוב ויצא לחוץ אם לאו, וכיון שכן מספק צריכה בדיקה, אבל בזו שאין כאן שום הוכחת איסור ולא התחלתו, שהרי סירכא זו יש לתלותה בלחה הבאה שלא מחמת נקב כלל, אף בדיקה אינה צריכה, ותדע שהרי היכא דעל ארי ביניהו והוא שתיק ואינהו שתקן או צווח ואינהו מקרקרן תלינן לקולא, דאימר שלמא הוא דעבוד או בעותי מבעתי אהדדי, ולא ודאי קאמרי אלא אימר, וא"ת א"כ תקשי לן הא דאמרינן לקמן גבי אמרתא דהות גבי רחבוניא שגרוניא שכיח חוט השדרה לא שכיח דמשמע דאי כהדדי נינהו חיישי' וצריכה בדיקה, לא היא דהתם נמי הא איתילדא בה ריעותא, אע"ג דאמרי' דשיגרונא שכיח לאו שכיח ממש קאמרי' אלא טפי מפסיקת חוט השדרה קא אמרינן, ומיהו שיגרונא נמי לא שכיח, והילכך אי לאו דחוט השדרה לא שכיח כותי' נמי הוה מצרכינן לה בדיקה, אבל סירכא דמחמת לחה שכיחא טובא ודרכה בכך להוריד רירין אילך ואילך, הלכך אפילו בדיקה לא צריכה, עכ"ל.

והנה מה שחילק הרשב"א בין היכא דאתיליד ריעותא להיכא דלא אתיליד ריעותא, לאו היינו דהיכא דאיתיליד ריעותא קרוב הדבר טפי שנטרפה, שהרי מבו' בדבריו דאם חשש שיגרונא וחשש פסיקת חוט השדרה היו שוין זל"ז בשכיחותם, הדין תלוי, דאם שגרונא הי' שכיח, הרי דהגם דפסיקת חוט השדרה נמי הוה שכיח כן, ל"ה זה ריעותא כלל, ול"ה בעי בדיקה, ואם שיגרונא לא שכיחא, הרי דהגם דפסיקת חט השדרה נמי לא שכיחא כוותי', הוי זה ריעותא ובעי בדיקה, והגם דבב' האופנים הוי זה ספק השקול, כיון דתרוייהו שכיחי כהדדי.

ובע"כ מד' הרשב"א, דהא דלא חיישי' אלא היכא דאתיליד ריעותא, הוי זה הלכה בדיני ספיקות, דכל שאנו באין לחוש שמא אירע מעשה המטריף, הרי הגם דהוי החשש קרוב, מ"מ כל דליכא ריעותא לפנינו לא חיישינן, ויתכן דהוא משום דנשחטה בחזקת היתר קיימא, ואכמ"ל, ואשר זהו שחילק הרשב"א, דכל הא דהיכא שנגררין רגלי' אחרי' הוי זה ריעותא, הוא רק אם שיגרונא לא שכיח, וע"כ כל שאנו רואין שנגררין רגלי' אחרי' יש לנו לדון עלי', וכיון דחשש פסיקת חוט השדרה שוה לחשש שיגרונא, חיישי' דטריפה היא, אף אם שיגרונא שכיח, הרי דמה שאנו רואים שנגררין רגלי' אחרי', אי"ז מזקיקנו לדון עלי', וליכא ריעותא כלל, וע"כ הגם שיש לחוש שנפסק חוט השדרה, מ"מ כיון דליכא ריעותא לא חיישי' להכי.

ו] ונ' דעד"ז מתפרש מה שחילק בעה"ע בין מחט שנמצאה בחתיכה דריאה למחט שנמצאה בחתיכה דכבדא, דבמחט שנמצאה בחתיכה דריאה, כיון דנקב פסול בריאה, ע"כ כל שנמצאה מחט תחובה בה, הוי זה ריעותא לחוש שניקבה הריאה, וע"כ אף דקופא לגיו ומסתבר טפי שניקבה מבפנים, מ"מ כיון דאף בכה"ג יתכן שניקבה מבחוץ, מטרפינן לה.[[4]](#footnote-5)

ומשא"כ במחט שנמצאת בחתיכה דכבדא, כיון דכבד אינו נפסל בנקב, הרי דכל הא דמציאת המחט בכבד הויא ריעותא שניקב הוושט או הדקין, אף שלא ראינו בהן מחט, הוא רק משום דקרוב הדבר שבאה המחט דרך הוושט, משום שרוב הנכנסין הם דרך הוושט, ואשר ע"כ כל היכא דקופא לגיו דמסתברא מילתא טפי שניקב מבפנים, הגם שיתכן שפיר שניקבה מבחוץ, מ"מ כבר חשיב דליכא ריעותא לפנינו, ולא חיישי' להכי.

ונ' דכ"ה גם דעת רש"י, וע"כ שפיר פירש דהא דמטרפינן בחתוכא דכבדא הוא משום דחיישי' שבאה דרך הוושט, ואפ"ה לא קמפלגינן ומטרפינן אף היכא דקופא לגיו, ול"ד לחיתוכא דכבדא דמכשרינן היכא דקופא לגיו, דשאני ריאה שנפסלת בנקיבה, וע"כ אף היכא דקופא לגיו, מ"מ כיון דאתיליד ריעותא חיישי' שניקבה המחט מבחוץ.

ז] ונמצא לפ"ז, דכל הא דמטרפינן במחט שנמצאת בחיתוכא דריאה אף היכא דקופא לגיו, הוא רק משום חשש ניקבה הריאה, אך משום חשש ניקבו הדקין ל"ה מטרפינן, דע"ז לא אתיליד לן ריעותא, והנה אמנם בפירש"י סוד"ה לחבירו, מ' דיש להטריף גם משום חשש נקיבת הדקין, וצ"ע, ואולי נקט לזה, משום דאם קופא לבר, יש להטריף גם משום חשש זה, אך אכתי דאמנם בל' רש"י שלפנינו שכתב בלא נקיבת דקין וריאה, י"ל כן, אך הנמו"י העתיק לל' רש"י בלא תיבת וריאה, וצ"ע.

ונראה שיש ללמוד כן מלישנא דגמ', דאמרינן דאנן מאיזה טעם נכשיר, דלמא אי הוה ריאה קמן מינקבא, ונ' להדיא דכל הא דמטרפינן בכה"ג הוא רק משום חשש נקיבת הריאה, דאם מטרפינן גם משום חשש נקיבת הדקין, ואך דכל שנמצאת הריאה שלימה הוי זה ראי' שלא נכנסה דרך הוושט, הרי ממילא דכל שלא נמצאת הריאה שלימה, וליכא להך ראי', יש לנו להטריף, ומה בעינן למימר דדילמא אי הוה ריאה קמן מינקבא, והאמנם ודאי דאם אכן נכנסה המחט דרך הוושט וניקבו הדקין, בע"כ דגם הריאה ניקבה, ואי היתה לפנינו היתה נמצאת נקובה, אך לאו היינו דמטרפינן מכח חשש זה, דדילמא היתה הריאה נקובה, וביותר ילה"ע בפירש"י שם, ז"ל, דלמא הוה נקובה שרוב הנכנסין דרך הוושט נכנסין, ואי בוושט נכנס ודאי ניקבה, עכ"ל, וצ"ב דמה בעינן להא דאם בושט נכנס ודאי ניקבה הריאה, הרי אף אם הי' שייך שלא תינקב הריאה, מ"מ הי' לנו להטריף משום נקיבת הדקין.

ומוכח מזה כמש"נ, דכל הא דמטרפינן בחיתוכא דריאה, הוא רק משום הא דאם נכנסה המחט דרך הוושט ודאי ניקבה הריאה, דעל נקב הריאה איכא ריעותא לפנינו, אך אילו ל"ה לנו לחוש שניקבה הריאה, הרי דהגם דאם נכנסה המחט דרך הוושט ודאי ניקבו הדקין, ל"ה חיישי' להכי, דעל נקב זה ליכא ריעותא לפנינו.

ח] ולפ"ז מתישבים היטב ד' רש"י, דמכשיר במחט קטינתא שנמצאת בחיתוכא דכבדא, הגם דרוב הנכנסין דרך הוושט נכנסין, והיינו משום דס"ל דבכבד דלא מיפסל בנקב, ל"ה מציאת המחט ריעותא, אלא היכא דקופא לבר דמוכחא מילתא שנכנסה המחט דרך הוושט, אך בקטינתא דלא מוכחא מילתא, הרי דהגם דרוב הנבלעין נבלעין דרך הוושט, לא סגי בהכי לאשוויי ריעותא, ומשא"כ במחט שנצאת בריאה, כיון דריאה נפסלת בנקב, הרי דמהני הא דרוב הנכנסין דרך הוושט נכנסין, דמכח זה הוי מציאת המחט ריעותא שמא ניקבה הריאה.

ונ' לפ"ז, דלרש"י לטעמי' ניחא טפי הא דבחיתוכא דריאה מטרפינן אף היכא דקופא לגיו, שהרי לדעת רש"י לא מצינו דבמקום דאיכא ריעותא לחוש לנקב מהני הא דקופא לגיו להכשיר, דהא דבחיתוכא דכבדא מכשרינן היכא דקופא לגיו, אי"ז מכח דהא דקופא לגיו הוי זה ראי' להכשיר, ל"ב כלל ראי' להכשיר, שהרי בקטינתא דליכא הוכחה מהיכן ניקבה המחט מכשרינן, ואך דהיכא דקופא לבר הוי זה ריעותא להטריף, אך בקופא לגיו דליכא ריעותא להטריף, הדר דינא דכשרה, ומשא"כ בחיתוכא דריאה דאיכא ריעותא לפנינו שניקבה הריאה, ומכח זה הוא דחיישינן שניקבה מבחוץ, ובקטינתא דלא מוכחא מילתא מהיכן באה המחט, חיישי' שניקבה מבחוץ וטריפה, הרי דלא מצינו דמהני הא דקופא לגיו להכשירה, וז"ב.[[5]](#footnote-6)

אך בד' בעה"ע אין לפרש כן, שהרי מפורש בדבריו באות כבד לד: דבקטינתא בכל ענין טריפה, עיי"ש, ולפ"ז הרי דהא דמכשרינן היכא דקופא לגיו, הוא משום דמוכחא מילתא שלא נכנסה המחט דרך הוושט, ומה"ט הי' מקום להכשיר גם בחיתוכא דריאה היכא דקופא לגיו, ולדעתו צ"ל כמש"נ לעיל סק"ו דל"מ הא דקופא לגיו, אלא בחיתוכא דכבדא, דכיון דאין כבד נפסל בנקב, הרי דכל הא דמציאת המחט בכבד הויא ריעותא, הוא רק משום דמוכחא מילתא טפי שנכנסה דרך הוושט, וע"כ כל דקופא לגיו דקרוב הדבר טפי שניקבה המחט מבפנים, תו ליכא ריעותא לחוש לנקיבת הדקין, ומשא"כ בחיתוכא דריאה, כיון דריאה מיפסלא בנקיבה, הרי דהגם דכל הא דחיישי' שניקבה מבחוץ הוא רק משום דרוב הנכנסין נכנסין דרך הוושט, דאל"כ מהיכ"ת נחוש שנכנסה המחט מבחוץ, מ"מ אחר דרוב הנכנסין נכנסין דרך הוושט, תו הויא מציאת המחט ריעותא גמורה לחוש לנקיבת הריאה, ול"מ הא דקופא לגיו לברר שלא ניקבה הריאה מבחוץ.

**ב**

ט] במש"א בקשייתא דאשתכח במרה, דדזיתא מיבזע בזע, פירש"י, ז"ל, ומאן דטריף במחט טריף נמי בהא, עכ"ל, והתוס' כתבו, ז"ל, פירש הקונטרס וכו', אבל נראה דאפילו רבי יוחנן במחט הוא דתלינן שבאתה דרך הסמפונות, אבל קשייתא דזיתא שהם גסים ואינן יכולין לבא בריווח דרך הסמפונות, חיישינן שמא ניקבה הוושט וחזר ונכנס בכבד, עכ"ל.

והנה בהא דתלי רש"י לדין קשייתא דזיתא, בהפלוגתא במחט שנמצאת בריאה, בפשוטו הוא משום דס"ל דהכא איירי נמי במרה שלימה, וע"כ לרבנן דמכשרי במחט שנמצאת בריאה שלימה, ה"נ מכשרי במחט שנמצאת במרה שלימה, וכ"ה מבו' להדיא בדעת רש"י בד' רי"ו נט"ו ח"ה אות ח' ובכל בו סימן ק"א, וכ"ה לדינא בבעה"ע הל' שחיטה לה: דכל הא דבקשייתא דזיתא הויא טריפה הוא רק בדליתא למרה קמן.[[6]](#footnote-7)

י] אמנם המהרש"א כתב ע"ד רש"י, ז"ל, יש לדקדק מי הכריח אותו לכך דהא בכבד קיימי' הכא, ומאן דמכשיר נמי במחט לגבי ריאה הכא בכבד מודה, כיון דאיכא למימר דרך הוושט עלתה לכבד ואיכא למימר דרך הסמפון אזלינן לחומרא, כההיא דקטינתא דל"ש קופא לגו ול"ש לבר דטרפה לגבי כבד, וי"ל דכיון דאשתכח במרה הו"ל כסמפונא רבא דכבדא ולמאן דמכשיר במחט בריאה, מכשיר נמי בהא דסמפונא נקט ואתאי, וכן נראה מדברי הר"ן,[[7]](#footnote-8) עכ"ל.

והנה במשה"ק המהרש"א דחלוק דין כבד מדין ריאה, ילה"ע כמה מילי, חדא, דלכאו' לפ"מ שפירש"י דההיא דכבד איירי בשיוצאת המחט לחלל הגוף, לא מצינו דמטרפינן בכבד אף בשנמצאת שלימה, וכנראה מכוון המהרש"א לפ"מ שהוכיחו התוס' דההיא דכבד איירי אף בשהמחט כולה בתוך הכבד, ועוד, שהרי י"ל דרק בכבד לא מכשרינן אף בשנמצאת שלימה, משום דלית לה בדיקה מעלייתא, אך הכא שנמצאת המחט במרה, י"ל דכל שנמצאת המרה שלימה בנפיחה, דמיא לריאה שנמצאת שלימה, וכ"ה בחי' הגרע"א בסוגיין דיש לחלק בזה בין כבד למרה, עיי"ש.[[8]](#footnote-9)

ובמש"כ המהרש"א לישב דכיון דאשתכח במרה הו"ל כסימפונא רבא דכבדא, צע"ג, שהרי בהא דמכשרינן בדאשתכח בסימפונא רבא דכבדא, פירש"י, ז"ל, כיון דבסמפונא אישתכח, אמרינן מי מיכוונה להכנס בסמפון זה אלא דרך הקנה נכנסה, עכ"ל, וה"ט הרי ל"ש הכא שנמצאת הקשייתא בתוך המרה, דשפיר י"ל דנכנסה דרך הוושט, וניקבה את המרה ונכנסה לתוכה, וכבר תמה כן בתבו"ש סימן מ"ב סק"ט.

והנה אמנם המהרש"א הביא כן מד' הר"ן שהק' כן דמ"ט מטרפינן בקשייתא דזיתא. הרי מרה הויא כסמפונא רבא, ועיי"ש בתבו"ש שנדחק מאד בד' הר"ן, אך נ' פשוט דהר"ן לטעמי' אזיל, שפירש להא דמכשרינן בדאשתכח בסימפונא רבא, ז"ל, דכיון דלא ניקבה מידי, אמרינן דסימפונא נקט ואתאי, עכ"ל, והרי דאינו מפרש כפירש"י דהא דמכשרינן הוא משום דאם באה דרך הוושט מי מכוונה להיכנס בסימפון זה, אלא הוא משום דכל הא דמטרפינן הוא רק בשמצאנו נקב, דזה הוי ריעותא לחוש שניקבה אף את הוושט או את הדקין, אך כל שלא מצאנו שנקבה המחט כלל, ליכא ריעותא כלל שנקבה המחט, וכ"ה גם מבו' בד' הרא"ה, עייש"ה, ואשר זהו שהק' הר"ן, דגם בדאשתכח במרה, כיון שנמצאת בחלל המרה וליכא נקב לפנינו, הי' לנו להכשיר, וכ"ה להדיא בל' הר"ן, ז"ל, ומקשו הכא וכו' והא מרה ה"ה כסמפונא רבא והול"ל סימפונא נקט ואתאי "כיון דלא חזינן נקב כלל כדלא חזינן בסימפונא", עכ"ל.

אך לדעת רש"י דהא דמכשרינן בדאשתכח בסימפונא רבא, הוא משום דאמרינן מי מיכוונה להכנס בסמפון זה, לכאו' ל"ש ה"ט בקשייתא שנמצאת במרה, וצע"ג בד' המהרש"א.

עוד קשיא בד' המהרש"א, דאם אכן הטעם להכשיר בזה הוא משום דדמי לסימפונא רבא דכבדא, הרי דאי נימא דכ"ה דרבנן טרופאי לא אמרו איסור בסימפונא רבא דריאה, ה"נ לא אמרו איסור בסימפונא רבא דכבדא, וכמש"כ כן בחי' הרשב"א, א"כ הרי לא א"ש הא דאסרינן בקשייתא דזיתא, אף לרבנן דמטרפי במחט, שהרי גם אינהו לא מטרפי בדאשתכח בסימפונא רבא דכבדא.

והנה אמנם י"ל דדעת רש"י הוא כמש"כ בתוס' הרא"ש, דבדאשתכח בסימפונא רבא דכבדא גרע טפי, ולרבנן טרופאי ה"ה טריפה, עיי"ש, ובזה מתישב משה"ק הרשב"א ע"ד רש"י דהיאך אפשר דהונא בר מר רב אידי אית לי' טפי מרבנן טרופאי , אך נ' להוכיח לא כן בדעת רש"י, דאם אכן כל הא דשרי רבינא בסמפונא רבא דכבדא, אתיא כרבנן דמכשרי, א"כ מ"ט לא הוכיח מזה רש"י דקי"ל כרבנן דמכשרי, ונ' מזה בדעת רש"י, דשפיר מתישב הא דשרי רבינא בסמפונא רבא דכבדא, גם לדעת רבנן טרופאי, וכ"ה בספר המכריע סימן ט"ו עיי"ש, ולפ"ז הדק"ל, דאם אכן קשייתא שנמצאת במרה, דמיא לנמצאת בסימפונא רבא דכבדא, מ"ט אסרינן בזה לדעת רבנן טרופאי.

יא] ונראה בביאור ד' אדונינו המהרש"א, ובהקדם, דהנה במה שעמדו התוס' על הך מילתא דמ"ט טרפינן בקשייתא דזיתא אף לרבנן דמכשרי, עמד התבו"ש סימן מ"ב סק"ט, שהרי דעת התוס' בסוגיין דבכבד מטרפינן אף היכא שנמצאת המחט בתוכה ולא יצאה לחוץ, ואף דנמצאת הכבד שלימה, ול"ה כריאה שלימה דמכשרינן, והטעם בזה הוא משום דשאני ריאה דמקרבא ורויחא, וא"כ ה"נ במרה יש להטריף אף אם נמצאת שלימה, ומה קשיא להו להתוס', ועיי"ש שנדחק בזה.[[9]](#footnote-10)

ובחי' הגרע"א בסוגיין כתב לדון בדבריו, דהא דלדעת התוס' מטרפינן בכבד אף בשנמצאת שלימה, אי"ז משום דשאני ריאה דמקרבא ורויחא, דה"ט ל"מ אלא להא דבריאה מכשרינן אף בדקופא לבר ובריאה מטרפינן, אך הא דבכבד מטרפינן בקטינתא, בע"כ הוא משום דכבד לית לי' בדיקה מעלייתא, דהא דהריאה מקרבא ורויחא, אי"ז טעם אלא דיכולה המחט לבא אף דקופא לבר, אך אי"ז טעם לתלות יותר שבאה המחט דרך הקנה, מאשר במחט שנמצאת בכבד, ואשר ע"כ שפיר י"ל דבמרה דאית לה בדיקה מעלייתא בנפיחה, או דממה שלא יצאו ממנה המים המרים מוכח דלא ניקבה, דמיא לריאה שלימה דכשרה.[[10]](#footnote-11)

אך עיי"ש שדחה לזה, שהרי התוס' בתירוצם כתבו דחיישינן שמא ניקבה הוושט וחזר ונכנס בכבד, וא"כ דאנו דנים דנכנס לכבד ומשם למרה, ממילא ל"ש בדיקה רק על הכבד, ובכבד הרי ל"מ בדיקה, וא"כ יש להטריף במרה בקשייתא דזיתא, כמו בכבד שלימה.

יב] ונ' דהישוב לזה נלמד מד' המהרש"א, שביאר לד' רש"י דקשיא לי' דהכא דמי לסימפונא רבא, וקשיא דהא דמכשרינן בסימפונא רבא הוא משום דאמרינן דמי מכוונה וכו', וזה ל"ש בשנמצאת במרה.

ונ' ברור במכוון ד' המהרש"א, דאם נבא לחוש שניקב הקשייתא את המרה, הרי דכיון שנמצאת המרה שלימה, דמרה אית לה בדיקה וכמש"כ הגרע"א, הויא כריאה שלימה דמכשרינן, וכל הא שנתחבט המהרש"א בד' רש"י, הוא רק משום דיש לחוש שנכנס למרה דרך הכבד כמש"כ התוס', דע"ז ליכא בדיקה, וע"ז הוא שכתב המהרש"א, דאם באנו לחוש שנכנס לכבד ודרך סמפון הכבד נכנס למרה, דמי למחט דאשתכח בסיפונא רבא דכבדא, דלא חיישי' שנכנסה לכבד מבחוץ, דמי מכוונה ליכנס.

והדברים מפורשים כן בל' המהרש"א, דהק' דהא "בכבד" קיימי' הכא, ומאן דמכשיר נמי במחט לגבי ריאה הכא בכבד מודה, כיון דאיכא למימר דרך הוושט "עלתה לכבד" וכו', עכ"ל, והרי להדיא דכל קושייתו הוא דניחוש שמא נכנס הקשייתא למרה דרך הכבד, אך לא קשיא לי' כלל דניחוש שמא ניקבה המרה ונכנסה, שהרי המרה נמצאת שלימה, וע"ז שפיר תירץ דכיון דאשתכח במרה הו"ל כסמפונא רבא דכבדא, והיינו דכלפי חשש זה שנכנס למרה דרך הכבד, דמי זה לסימפונא רבא דכבדא.

ולפ"ז מתישבים ד' המהרש"א גם אי נימא דגם רבנן טרופאי לא מטרפי בדאשתכח בסימפונא רבא דכבדא, אשר קשיא, דא"כ אם קשייתא שנמצאת במרה, דמי למחט דאשתכח בסימפונא רבא דכבד, מ"ט מטרפי בזה רבנן טרופאי, והיינו משום דהגם דאף לדידהו אין להטריף בקשייתא שנמצאת במרה, משום החשש שנכנסה למרה דרך הכבד, מ"מ יש להטריף בזה משום החשש שניקבה את המרה ונכנסה לתוכו, וכל מש"כ המהרש"א דקשייתא שנמצאת במרה דמי למחט דאשתכח בסימפונא רבא דכבד, הוא רק לרבנן דמכשרי, דלדידהו אין לחוש שניקבה המחט את המרה ונכנסה, שהרי נמצאת המרה שלימה, ואך שבאנו לחוש שנכנסה למרה דרך הכבד, וזה דמי לנמצא בסמפונא רבא דכבד, וז"פ.

ולפ"ז מתישבים היטב גם ד' התוס', דע"כ הגם דס"ל דבכבד מטרפינן אף בשנמצאת שלימה, מ"מ קשיא להו בהא דמטרפינן בקשייתא דזיתא דאשתכח במרה, דממ"נ, אם נבא לחוש שניקב הקשייתא את המרה, הרי דדמיא מרה שלימה לריאה שלימה דלא חיישי' להכי, ואם נבא לחוש שנכנס למרה דרך הכבד, הרי דדמיא למחט שנמצאת בסימפונא רבא דכבדא דלא חיישי' להכי, וז"ב.

יג] וכמדומה דהדברים מוכרחים כן מתו"ד התוס', שכתבו בתירוצם דחיישינן שמא ניקבה הוושט וחזר ונכנס בכבד, עכ"ל, וצ"ב דמ"ט פירשו דחיישי' שמא חזר ונכנס בכבד, ולא פירשו כפשוטו דחיישי' שחזר ונכנס במרה, גם צ"ב, דאף אם מאיזה טעם ס"ל לתוס' דאין לחוש שנכנס הקשייתא למרה אלא דרך הכבד, לכאו' אי"ז שייך לתי' התוס', ומ"ט הזכירו התוס' לזה.[[11]](#footnote-12)

ונ' ברור בזה, דלדעת רש"י דהא דמטרפינן בקשייתא דזיתא הוא כרבנן דמטרפי בריאה שלימה, הרי דשפיר יש להטריף משום דחיישינן שמא ניקבה הקשייתא את המרה עצמה, דאף דנמצאת המרה שלימה, יש לחוש שניקבה והעלתה קרום, כ"ה דמטרפינן בריאה שנמצאת שלימה.

אך למש"כ התוס' דאתיא כרבנן דמכשרי, ושאני קשייתא דזיתא שהם גסים ואינן יכולין לבא בריווח דרך הסמפונות, ס"ל להתוס' דאין לנו לחוש מכח זה שניקב את המרה ונכנס, דכיון שנמצאת המרה שלימה ולא חיישי' שניקבה והעלתה קרום, מוכחא מילתא שלא ניקבה המרה, וע"כ אין לחוש אלא שנכנס דרך הכבד למרה, דבזה שפיר י"ל, דאף דבמחט דאשתכחא בסימפונא רבא דכבדא לא חיישי' שנכנסה מבחוץ דמי מכוונה ליכנס, מ"מ בקשייתא דזיתא דגם לומר שבאה דרך הסימפונות הוא דבר רחוק, שפיר יש לנו לחוש שבאה מבחוץ ונכנסה דרך הסימפון למרה, וז"ב.[[12]](#footnote-13)

וממוצא הדברים למדנו בדעת התוס', דחלוק דין כבד מדין מרה, דכבד לית לה בדיקה מעלייתא, ומרה אית לה בדיקה מעלייתא דומיא דריאה, ועמש"נ לפ"ז בסימן א' סק"ה, דזה מקור נאמן למש"כ הגרע"א בדעת הטור, בטעם הא דאסרינן בקטינתא אף בכבד שלימה, עיי"ש.

יד] אמנם בעיקר ד' המהרש"א יש לדון, דהנה באו"ז סימן תי"א כתב בשם ר"י, ז"ל, וכן מי שהוא מכשיר כד אשתכח בסמפונא רבה דכבדא, אומר רבי כי נראה לו דבשאר סמפונות דכבדא לא הוה מכשיר אלא הי' חושש לנקובי ואתאי וכו', וסימפונא רבה דנקיט משום דדוקא בכה"ג מכשיר המכשיר ולא לרבותא של טורף, עכ"ל, ולפ"ז הרי שפיר יש לחוש שנכנס לכבד ומשם נכנס למרה דרך הסמפון המחברן, וי"ל.[[13]](#footnote-14)

וע"כ נ' לדון בע"א, דהנה בעיקר הא דמכשרינן בריאה שנמצאת שלימה, ילה"ע, דהגם דמהא דנמצאת שלימה מוכחא מילתא שלא ניקבה הריאה, מ"מ מ"ט לא חיישי' שנכנסה המחט דרך וושט ויצאה לחוץ, ואח"כ ניקבה הקנה ונכנסה ממנו לריאה.

ובעכצ"ל, דכל הא דמציאת המחט הויא ריעותא לחוש שבאה דרך הוושט, הוא רק בדאפשר דאחר שניקבה את הוושט או הדקין ויצאה, נכנסה לריאה עצמה, אך כל שנמצאת הריאה שלימה, ובע"כ שבא המחט מן הקנה לריאה, לא חיישי' שנכנסה דרך הוושט, וצ"ב.

ולפ"ז הרי צ"ע במש"כ התוס' דחיישי' שנכנס הקשייתא לכבד ומשם למרה, ולכאו' כיון שנמצאת המרה שלימה, מ"ט חיישי' שנכנס דרך כבד למרה, ומ"ש מהא דבריאה שנמצאת שלימה לא חיישי' שנכנסה המחט דרך הקנה לריאה.

והנה אמנם י"ל, דאין לחוש שנכנסה הקנה לריאה, דכ"ה דאם היתה המחט נמצאת בקנה, ל"ה חיישי' שבאה דרך הוושט, אלא אדרבה כיון שהיא בקנה, הוה תלינן שבאה דרך הקנה, ה"נ כשנמצאת בריאה, אין לחוש שבאה דרך הוושט ונכנסה דרך הקנה לריאה, ומשא"כ בקשייתא שנמצאת במרה, שפיר יש לחוש שבאה דרך הכבד למרה, אך אכתי תיקשי, דכ"ה דלא חיישי' במחט שנמצאת בריאה, שמא נכנסה לריאה דרך הכבד, דרך הסימפון שהולך מהריאה לכבד, ה"נ אין לנו לחוש במרה שמא נכנס הקשיתא למרה דרך הכבד, והנה אמנם למשמעות ד' הראשונים דאין חיבור בין המרה לכבד, אלא שניהם מחוברין לקנה, דיוצאין מן הקנה ג' קנים וכו', י"ל דע"כ ל"ש שתבא המחט מן הכבד לריאה, אלא דרך הקנה, וכיון דכל החשש הוא שבאה דרך הקנה, תו אין לנו לחוש שנכנסה מתחילה דרך הוושט, וכנ"ל, אך למש"כ האחרונים דאין המציאות כן תיקשי, וצ"ע בזה.

ונ' דבאמת מה"ט הוא דקשיא להו להתוס' מתחילה מ"ט מטרפינן בקשייתא דזיתא דאשתכח במרה, ומ"ש מהא דמכשרינן בריאה שלימה, ול"ה מצו לתרוצי דהוא משום דחיישי' שנכנס למרה דרך הכבד, אי נימא שנכנס דרך הכבד למרה, ל"ד להיכא דאשתכח בסימפונא רבא דכבד דכשרה, שהרי מהא דמכשרינן במחט שנמצאת ריאה שלימה חזינן דלא חיישי' להכי.

וע"ז הוא שתירצו התוס', דהגם דבריאה שלימה לא חיישי' להכי, מ"מ בקשייתא דזיתא שהם גסים ואינן יכולין לבא בריווח דרך הסמפונות, חיישינן להכי שנכנס הקשייתא דרך הכבד ומשם נכנס למרה, וע"כ הוא דמטרפינן בזה לכו"ע.

] כתב ראבי"ה אלף פ"ט, ז"ל, ואם נמצא מחט או בסימפונא רבא דליבא או בסימפונא רבא דכבדא אפילו קופי' לבר אמרינן סימפונא נקיט ועייל. ואי נמצא בשאר הסימפונים או בבשר הלב ולא עבר כולו לחלל הגוף לחוץ, כתוב בשם גאון דחזינן אם המחט אלימתא כמחט שתופרין בו שקין וקופי' לגיו כשירה, ואי קופי', שקורין בלע"ז אודילא, לבר, ופי המחט, שקורין פייטא, לגיו, אמרינן ודאי ניקב הוושט ועבר לחלל או דרך הדופן בא מבחוץ ושוב ניקב הלב מבחוץ עד שנכנס לפנים וטריפה. ובקלישתא כגון מחט שלנו אפילו קופי' לגיו טריפה. וכל זה כגון שבא לפנינו שלם הלב ולא ראינו בו נקב, (או) [אז] יכול להבחין עדיין שלא נקב לחוץ, אבל חתוך ריאה דילמא אי אייתי' לריאה קמן הוה נקיבא, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דהא דמכשרינן בקופא לגיו, הוא רק משום דבא הכבד שלם לפנינו, ומה"ט בחיתוכא דריאה פסלינן אף בקופא לגו, משום שיתכן שהיתה נקובה, ומבו' לפ"ז דיש בדיקה לכבד שהוא שלם, ושלא כד' הר"ן.

וצ"ל דאף דאיירי בחיתוכא דכבדא, אכתי הי' לה בדיקה, דבלא"ה ל"ש נפיחה בכבד, אלא יש לזה בדיקה במראית העין, ול"ד לההיא דריאה, דאיירי בשלא באה הריאה לפנינו כלל, וא"א לעמוד ע"ז אם היא נקובה או לא.

ובהמשך דבריו כתב, ז"ל, ואם נמצאת גרעין של תמרה במרה או שנמצאה בכבד וכו', אבל בדזיתא שהוא חד אמרינן נקובי נקיב ועייל דרך הוושט וחזר ונכנס בכבד וטריפה אפי' לדברי המכשירין בריאה, דמתוך שהוא חד בשני צדדין אין להבחין כמו במחט דחזינן אי קופי' דאלים לגו או לבר, ותו דהריאה בדקינן ועולה בנפיחה מה שאין כן בכבד, כדאמרינן הן הכשירו שידעו מאיזה טעם הכשירו אנן מאיזה טעם נכשיר דילמא אי אייתוה לריאה קמן הויא נקיבה. והשתא אתי האי עובדא כהלכתא דקיימא לן כרבנן דמכשרי, אבל רבינו שלמה פירש אבל בדזיתא מיבזע בזע ומאן דטריף במחט טריף נמי בהאי, ואין נ"ל, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דגם בריאה שלימה לא שרינן אלא בקופא לגו, דא"א שבאה דרך הוושט, אבל בקופא לבר הויא טריפה, וזהו שכתב בטעמא קמא דל"ד לריאה, דהכא א"א להבחין כמו במחט.

ומש"כ לאסור עוד משום דלי"ב בדיקה בנפיחה, ודמי לחתוכא דריאה, צ"ב, שהרי בדבריו לעיל מבו' דיש בדיקה לכבד, ול"ד לחיתוכא דריאה, וכנראה צ"ל דהגם דל"ד לחיתוכא דריאה, מ"מ גם ל"ד לריאה שלימה העולה בנפיחה, דהוי בדיקה מעליא טפי.

שו"ר בד' ראבי"ה שם לעיל מינה בדין ריאה, שכתב, ז"ל, ובריאה לא בדקינן אי קופא לגיו ובאלימתא כשירה, אי קופא לבר טריפה, כדבדקינן בחיתוכא דכבדא, דמתוך שהסמפונות רבים ומשלחים שרשיהן לכל צד אין להבחין ולעמוד על זה, עכ"ל.

והנה בפשוטו נ' דדבריו קיימי על הא דבחיתוכא דריאה טריפה, וס"ל דכל דקופא לגיו ואלימתא הי' בדין להכשיר, דבע"כ דלא בא דרך הוושט, ואך דא"א לעמוד ע"ז, אך אין לפרש דדבריו קיימי על הא דבריאה שלימה כשרה, דמ"ט לא בדקינן שמא קופא לבר וטריפה, שהרי מבו' בדבריו דכל הא דהי' לנו להכשירה בקופא לגיו הוא רק באלימתא, אך בקלישתא הי' לנו להטריף,

תבו"ש ל"ו סקפ"ו כתב שאין כוונת התוס' דלא חיישינן כלל לנכנס דרך הוושט, אלא ב' החששות אמת הם, וכ"ה להדיא ברא"ש ובתוס' הרא"ש ובר"ן, וא"צ לומר שהעתיק ל' רש"י כמנהגו כמש"כ פר"ח סק"מ, אך בשטמ"ק בשם תור"פ מבו' לא כן, וע"כ כתב דהא דמטרפינן בקטינתא ניחא רק לפ"ד רש"י.

ובד' הפר"ח דלא ניח"ל בזה, י"ל דס"ל דבקופא לבר ל"ב לה"ט דרוב הנבלעין נבלעין דרך הוושט, דבלא"ה יש להטריף משום דמוכחא מילתא וכו', וכאשר כ"ה מוכח מדין בית הכוסות, אך לד' התבו"ש דחיתוכא דריאה איירי בדקופא לבר, הרי בע"כ דגם בכה"ג בעינן לה"ט.

אך י"ל, דאחר שכתבו הראשונים דבשר הריאה רך, א"כ גם בקופא לבר אין לאסור אלא מכח דרוב הנבלעין דרך הוושט נבלעין, דבלא זה מהיכ"ת שבא מבחוץ, וז"פ.

ואמנם בתוס' הרא"ש כתב ג"כ לה"ט דרוב הנבלעין דרך הוושט נבלעין, אך כתב לזה רק בדין קלישתא, וי"ל דרק בזה הוצרך לזה משום דבכה"ג ליכא ראי' לכל צד,

אי נימא בדעת רש"י דבקלישתא בכל ענין טריפה, ניחא מה שהוצרך רש"י לפרשה במחט היוצאת לחוץ, שאם ל"ה יוצאת לחוץ והי' לה בדיקה, ל"ה מטרפינן בקלישתא, ואמנם הסמ"ק ור"פ כתבו דבחיתוכא דכבדא בכל ענין לי"ל בדיקה, אך בד' התבו"ש מבו' שפירש בדעת רש"י דשפיר יש לה בדיקה.

יל"ע בד' הרשב"א, אם הא דמטרפינן בחיתוכא דריאה הוא אף בקופא לגיו, דלכאו' כ"ה דבדעת רבנן דמטרפי פירש דהוא רק היכא דקופא לבר, ה"נ הוא לדידן בחיתוכא דריאה, והרי בכל ד' הרשב"א מבו' דלא ניח"ל לחלק בין כבד לריאה, דריאה ניקבת אף דרך קופא, דא"כ ל"ה מדייק מד' רש"י דבקופא לבר טריפה.

אך בתוה"ב הקצר מבו' להדיא דבחיתוכא דריאה לא מפלגינן, וצ"ע הטעם בזה, דאין לומר דשאני ריאה מכבד, שהרי ברבנן דמטרפי פשיט"ל להרשב"א דהוא רק בקופא מלבר, וגם בדעת רש"י פשיט"ל להרשב"א דאין לחלק בזה, גם אין לומר דכל הא דמכשרינן בקופא לגיו, הוא רק בדאיכא בדיקה, דומיא דריאה שלימה, שהרי בכבד מכשרינן, ולא הצריך הרשב"א לבדוק קנה הכבד, וצע"ג.

ואולי למש"כ הרשב"א בסו"ד דמכח הכח המושך יכול לנקוב אף בקופא לגיו, ע"כ שוב יש לאסור בחיתוכא דריאה גם בכה"ג, ול"ד להא דמכשרינן בכבד, דהתם דלא חזינן שנקב כלל, אין לנו לחוש שנקב דרך קופא, אך הכא דחזינן שנקב, יש לנו לחוש שנקב גם דרך קופא, וצ"ע עוד בזה.

לכאו' למש"כ הרא"ש והר"ן דריאה ניקבת אף דרך קופא, אין להוכיח מד' רש"י דלא מכשרינן בריאה אלא בדקופא מלגיו, והרשב"א שהוכיח כן, הוא משום דלא ס"ל לחלק בזה, וז"פ.

יל"פ עוד בד' רש"י, דמדמה דכ"ה דבקופא מלגיו מכשרי מכח הוכחה זו, ה"ה יש לנו להכשיר מכח ההוכחה שנמצאת הריאה שלימה, אך בזה מכשרינן אף אם קופא לבר.

והנה אמנם בבית הכוסות לא מכשרינן, אך י"ל דבית הכוסות לי"ב בדיקה מעליא כ"כ, גם י"ל דמודה רש"י לד' התוס' דריאה ניקבת אף דרך קופא, ולפ"ז מעיקרא לא קשיא.

1. אך ילה"ע ע"ז, דאם אכן איירי בקופא לבר, א"כ מ"ט פירש"י דהא דמטרפינן בכה"ג, הוא משום שרוב הנכנסין דרך הוושט נכנסין, הרי מבו' בסוגיין דגם בבית הכוסות דליכא לה"ט, מ"מ היכא דקופא לבר הויא טריפה, אלמלי הא דאוכלין ומשקין דחקוה, והנה אמנם י"ל דשאני ריאה שבשרה רך, וע"כ אף היכא דקופא לבר אי"ז מוכיח שניקבה מבחוץ, וכמש"כ הרא"ש והר"ן, אך למש"כ הרשב"א בדעת רש"י דבריאה שלימה לא מכשרינן אלא היכא דקופא לגיו, הרי מבו' דגם ריאה אינה ניקבת דרך הקופא, וא"כ אם בההיא דחיתוכא דריאה איירי בדקופא לבר, ל"ה בעינן לה"ט דרוב הנכנסין דרך הוושט נכנסין. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם בחי' הרשב"א דן לפרש לדעת רש"י, דבהיא דמחט דאשתכחא בחיתוכא דריאה ל"ה ניכר אם קופא לגיו או לבר, ולפ"ז הי' מקום לומר דכל הנפ"מ בין ריאה שלימה לריאה חתוכה, הוא רק היכא שאין ידוע קופא להיכא, וזה ע"ד ד' הריא"ז שהבאנו בסימן א' סק"ט, אך אכתי לא נתישבו בזה ד' רש"י, שהרי לדעת רש"י דבקטינתא בכל גווני כשרה, הרי דה"נ יש לנו להכשיר היכא דא"א לעמוד אם קופא לגיו או לבר, וא"כ אי נימא דדין חיתוכא דריאה דמי לדין חיתוכא דכבדא, הי' לנו להכשיר בכה"ג דאין ניכר אם קופא לגיו או לבר, וא"כ למש"כ הרשב"א דאיירי בשאין ניכר אם קופא לגיו או לבר, הרי מוכח דחלוק דינא דחיתוכא דריאה מדינא דחיתוכא דכבדא, וזה צ"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובתבו"ש סימן ל"ו סקפ"ה כתב ע"ד הפר"ח, דהרשב"א כתב דרש"י מחלק בריאה נמי בין קופא לגיו לקופא לבר, וס"ל דבחיתוכא דריאה וקופא לגיו כשרה באלימתא, עכ"ד, ולכאו' כונתו למש"כ הרשב"א להקשות ע"ד רש"י, ז"ל, ובחיתוכא דריאה וכו' לא אדכר בה כלל כשהקופא לגיו או כשהקופא לבר, ולמה לי' לדחוקי נפשי' ולמימר הם הכשירו שיודעים מאיזה טעם הכשירו, לבדוק בקופא לבר או בקופא לגיו, אלא שי"ל בזו דכיון דחתוכה באה לפנינו שמא לא יודע בה קופא וחודה להיכא, וחתוכה דכבדא כגון שעדיין ראש הכבד שלם וניכר בו קופא להיכא, עכ"ל, והרי דלדעת רש"י לא מטרפינן בחיתוכא דריאה אלא היכא דקופא לגיו.

   אך צ"ע אם אכן כוונת הרשב"א לזה, שהרי לפ"מ שפירש הרשב"א בדעת רש"י דבריאה שלימה לא מכשרינן אלא היכא דקופא לגיו, הרי מוכח דבריאה חתוכה מטרפינן אף היכא דקופא לגיו, וכנ"ל, ומל' הרשב"א שם נ' להדיא דקו' זו היא המשך למשה"ק ע"ד רש"י דבריאה שלימה לא מכשרינן אלא היכא דקופא לגיו, וע"כ לא כתב "ועוד", עיי"ש, דא"כ מ"ט הוצרכו למימר דל"ד דין חיתוכא דריאה לדין ריאה שלימה, הרי אם קופא לבר מטרפינן אף בריאה שלימה, והאמנם די"ל דאיירי בשבדקוה ונמצא קופא לגיו, וע"כ הוצרכו לומר דל"ד דין חיתוכא דריאה לדין ריאה שלימה, אך קשיא לי' להרשב"א ע"ז, דבגמ' לא נזכר דאיירי בשנמצא קופא לגיו, ואכתי צ"ב מכוון ד' הרשב"א, והרשב"א בתוה"ב השמיט לקו' זו. [↑](#footnote-ref-4)
4. והא דפרכי' ממחט שנמצאת בעובי בית הכוסות, היינו משום דאם בקופא לבר אמרינן דקרוב הדבר שניקב מבחוץ, הוי סגי בזה לאשוויי ריעותא שניקב בית הכוסות מבחוץ, אך במחט שנמצאת בחיתוכא דכבדא א"א לנו להכשירה מכח הא דקופא לגיו, דלא סגי בזה לבטל הריעותא. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולפ"ז יש מקום לומר בדעת רש"י, דלעולם אף בחיתוכא דריאה מכשרינן היכא דקופא לגיו, משום דמוכחא מילתא שלא ניקבה מבחוץ, והא דמטרפינן בחיתוכא דריאה ולא קמפליג בהכי, הוא משום דאיירי במחט קטינתא, דלא מוכחא מילתא מהיכן נתחבה, ובכה"ג כיון שנמצאת המחט בריאה, הוי זה ריעותא לחוש שניקבה מבחוץ, ול"ד להיכא דנמצאת בחיתוכא דכבדא דמכשרינן בכה"ג, דכיון דכבד אינו נפסל בנקב, ליכא ריעותא לפנינו, ובכה"ג הוא שחלוק דין ריאה חתוכה מדין ריאה שלימה, דבריאה שלימה, אף דנימא כמש"כ הרשב"א בדעת רש"י דאם קופא לבר הויא טריפה, משום דמוכחא מילתא שניקבה מבחוץ, מ"מ בקטינתא דלא מוכחא מילתא מהיכן נתחבה, לא חיישי' שניקבה מבחוץ, ובריאה חתוכה, מטרפינן בכה"ג, וכ"ה בפסקי ריא"ז שהבאנו בסימן א' סק"ט, דהא דמפלגינן בין שלימה לחתוכה, הוא רק בקטינתא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויל"פ עוד, דאף אם איירי בשלא נבדקה המרה ונמצאת שלימה, או דנימא דלמרה ליכא בדיקה מעליא בנפיחה כריאה, מ"מ לרש"י לטעמי' דאף בחיתוכא דכבדא אם הויא המחט קטינתא בכל גווני כשרה, הרי דה"נ בקשייתא דזיתא דדמיא לקטינתא, וכמש"כ בחי' הגרע"א, ועיי"ש שכתב עוד, דאף אי נימא דאינה ראוי' לנקב אלא בצידה האחד, מ"מ כל שנמצאת במרה, א"א לידע מהיכן ניקבה, ודמי לקטינתא, יש לנו להכשיר, אך אי"ז מתישב היטב בסתימת ל' רש"י, דמ' דמדמי להא דמכשרי בריאה שלימה. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה הר"ן שם הק' מתחילה דמרה ה"ה כסימפונא רבא, ותירץ דשאני מרה דמתוך שעורה רק ודק חיישינן שמא לאחר שנכנסה במרה נקבה אותה, וכתב ע"ז, ז"ל, ומשו"ה אפי' רבנן דמכשרי בריאה מודו בקשייתא דזיתא ומן הטעם שכתבנו, וזה שלא כדברי רש"י ז"ל, עכ"ד, והנה בפשוטו הי' מ' מד' הר"ן שדן להכשיר בזה מצד ב' ענינים, דמתחילה דן להכשיר משום דמרה דמיא לסימפונא רבא, ואח"כ דן להכשיר משום שנמצאת המרה שלימה וקי"ל כרבנן דמכשרי, אך בד' המהרש"א מבו' שפירש ד' הר"ן, דכל הנידון להכשיר הוא משום דדמיא לסימפונא רבא, ואך דכל הא דמכשרינן בסימפונא רבא דכבד הוא רק לרבנן דמכשרי, וזהו שכתב הר"ן דלפ"מ שתירץ דל"ד להא דמכשרינן בסימפונא רבא, ע"כ אתיא אף כרבנן דמכשרי, ושלא כד' רש"י שכתב דרק למאן דטריף במחט טריף בהא, דס"ל דדמי להא דמכשרינן בשנמצא בסימפונא רבא.

   ויש לסייע לזה, שהרי הא דמכשרינן בסימפונא רבא, הוא רק לרבנן דמכשרי במחט שנמצאת בריאה, דלרבנן טרופאי, הרי אף בסימפונא רבא דריאה לא אמרו היתר, וכ"ש בסימפונא רבא דכבד, וא"כ הרי משה"ק הר"ן מתחילה דמרה ה"ה כסימפונא רבא, כונתו דכיון דקי"ל כרבנן דמכשרי יש לנו להכשיר בכה"ג, וממה שלא הק' אלא מכח דדמי לסימפונא רבא, נ' דבלא ה"ט לא הי' לנו להכשיר, ול"ד למחט שנמצאת בריאה שלימה, וא"כ מש"כ אח"ז דמשו"ה אפי' רבנן דמכשרי בריאה וכו', אי"ז משום שנמצאת המרה שלימה, אלא משום דדמי לנמצאת בסימפונא רבא, אך אי"ז מוכרע, די"ל דהא דמכשר רבינא בסמפונא רבא דכבדא, הוא אף לרבנן טרופאי, וכאשר כ"ה מפורש בספר המכריע סימן ט"ו, וכ"נ גם מד' רש"י, וכמש"נ להלן סק"י.

   אמנם יש לדחות, דמכוון הר"ן מתחילה להקשות, דאף אם אתיא כרבנן טרופאי, מ"מ הרי בסימפונא רבא אף רבנן טרופאי לא אמרו איסור, ומ"ט הכא מטרפינן, ואח"כ דן דכיון שנמצאת המרה שלימה, הי' לנו להכשיר לדעת רבנן דמכשרי, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א שהוכיח מד' הר"ן דמרה יש לה בדיקה דומיא דריאה, והרי שפירש דמה שדן הר"ן לתלות לדין זה בפלוגתא דרבנן טרופאי ורבנן דמכשרי, הוא משום שנמצאת הריאה שלימה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועי' גם בפר"ח סימן מ"ב ובפר"ת שם, דמרה יש לה בדיקה בנפיחה, אך בתבו"ש שם תמה ע"ז, ומד' בעה"ע רי"ו וכל בו שהבאנו לעיל דמפורש בדבריהם דמרה יש לה בדיקה, אין סתירה לד' התבו"ש, די"ל דאינהו ס"ל דסגי בבדיקה בראיית העין, ואה"נ גם לכבד יש בדיקה, ועי' בחי' הגרע"א בסוגיין שנטה לד' הפר"ח, ועמש"נ להלן סוסקי"ג להוכיח מד' התוס' כד' הפר"ח.

   ועי' עוד בד' הגהת ר"פ לסמ"ק מ' ר"א שמפורש בדבריו דאף כבד יש לו בדיקה בנפיחה, עיי"ש, גם בד' הסמ"ק שם מבו' דכבד יש לו בדיקה מעלייתא, אך י"ל שדעתו דסגי בבדיקה למראית העין, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואין ליישב דדעת התוס' היא דבקטינתא בכל גווני כשרה, וזהו דקשיא להו דבקשייתא דזיתא דדמיא לקטינתא, יש לנו להכשיר, שהרי בתוס' הרא"ש בסוגיין כתב להדיא דבקטינתא בכל גווני טריפה, וג"כ עמד על קו' זו, דמ"ט מטרפינן בקשייתא דזיתא. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואף דאם יהא קופא מלבר יש לנו להטריף, משום דמוכחא מילתא שבאה מבחוץ, ול"ד להא דמכשרינן בריאה כה"ג משום דמקרבא ורויחא, אך בקשייתא דזיתא דדמי לקטינתא שראוי לנקוב מב' הצדדים, הי' לנו להכשיר דומיא דריאה שלימה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש להוסיף, דמסוגיית הגמ' יש להוכיח דיש לחוש נמי שנכנס הקשייתא למרה שלא בדרך הכבד, שהרי אמרו דאמר רב אשי, הא ודאי סימפונא נקט ואתאי, אע"ג דלא קא נפקא מירבל הוא דרביל לי', ע"כ, והרי דלהצד שנכנס דרך הוושט, י"ל דלא עבר דרך הסימפון, וע"כ ס"ד להוכיח מהא דלא קא נפקא, דבע"כ שנכנס דרך הוושט, וז"ב. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועד"ז נראה גם בד' ההשלמה, שכתב, ז"ל, אבל בדזיתא וכו', ואפי' רבנן דמכשרי גבי ריאה, התם הוא שהריאה שלימה לפנינו, אבל הכא אין הוושט והדקין לפנינו, ואימר נקובי נקיב הוושט או הדקין ומשם לכבד ומכבד למרה, עכ"ל, והרי דס"ל דושט ודקין יש להן בדיקה מעליא כריאה, וודאי דה"נ מרה יש לה בדיקה מעליא, וע"כ הוצרך לפרש בתירוצו דהא דמטרפינן, הוא משום דחיישי' שנכנס לכבד ומכבד למרה, ולכבד ליכא בדיקה מעלייתא, וז"ב. [↑](#footnote-ref-13)
13. אמנם באמת באו"ז שם כתב עוד, ז"ל, וכן קשייתא דאשתכח במרה טריפה, כיון דליכא הוכחה דדרך סמפונא נקט ואתאי, עכ"ל, והרי דבאמת ס"ל דשפיר מטרפינן בקשייתא דאשתכח במרה, משום דל"ד דמחט דאשתכח בסמפונא רבא, ולא ס"ל כד' התוס' שפירשו דהא דמטרפינן הוא רק משום דקשייתא דזיתא גסים וכו', וא"כ שפיר י"ל כד' מהרש"א, דהתוס' דהוצרכו לה"ט, הוא משום דפליגי וס"ל דאף בנמצא בשאר סימפונות מכשרינן, וע"כ ה"נ יש להכשיר גם במחט שנמצאת במרה, ורק בקשייתא דזיתא הוא דמטרפינן, משום שהן גסים וכו', וז"פ.

    ובעיקר דין זה דמחט שנמצאת בשאר סמפונות הכבד, עי' דרכ"ת סימן ל"ו ס"ק תמ"ט שהביא פלוגתת אחרונים בזה, עיי"ש, ועי' היטב בל' חי' הרא"ה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-14)