26 ב_ חלונות בד_מ, ובטעם מ_ד דמחלק בין קרקע למטלטלין בדינא דריב_ק
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ד' ה' שבט תשע"ג

**א**

א] מכות ד"ו:, א"ר נחמן עדות מיוחדת כשירה בדיני ממונות, דכתיב לא יומת על פי עד אחד בדיני נפשות הוא דאין כשירה אבל בדיני ממונות כשירה, מתקיף לה רב זוטרא אלא מעתה בדיני נפשות תציל אלמה תנן הוא והן נהרגין קשיא, ופירש"י, ז"ל, אלא מעתה דכשרים בעלמא ומצטרפי, בדיני נפשות, כשב' רואין מחלון זה וב' מחלון זה והוזמה כת האחת, תצטרף עדות זו להיות כולם ככת אחת להציל את הזוממין ואת הנדון שתהא עדותן בטלה, כיון דבעלמא מצטרפת יש טעם כאן להצילו, ורחמנא אמר והצילו העדה, עכ"ל, ובחי' הריטב"א כתב ע"ז, ז"ל, ואינו מחוור, ובתוס' פירשו אלא מעתה דדרשינן יומת במיתה דוקא ולא ילפינן מיני' לממונא וגזה"כ הוא, לידרוש נמי מיני' דדוקא במיתה פסולה אבל להציל מצלת, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ן.

ב] ונראה בביאור ד' רש"י, דהנה בחי' הרמב"ן בסוגיין כתב, ז"ל, ואיכא דקשיא לי' והא קי"ל כריב"ק דאמר אפי' הלואה אחר הלואה מצטרפין, וכ"ש בעדות מיוחדת, והיכי פליג עלי' רב חסדא ורב יהודה גופי' מאי קמ"ל, ואיכא למימר אנן לרבנן קאמרי' דאמרי והוא עד דאפקי' רחמנא בלשון עד לומר לך עד שיראו שניהם כאחד וכו', ואפ"ה מכשר רב יהודה לדידהו עדות מיוחדת משום דכתיב ולא יומת דלענין דיני ממונות כעדות אחת דמי, עכ"ל, וכ"כ בתור"פ ובחי' הריטב"א, וכ"כ בפסקי רי"ד ובקונט' הראיות להריא"ז, ובבעה"ע אות קבלת עדות, וביחוסי תנו"א ע' מר זוטרא בר טוביא.[[1]](#footnote-2)

ובחי' הריטב"א הביא פי' הרב אב"ד, ז"ל, והרר"א אב"ד ז"ל תירץ דרב נחמן ה"ק דעדות מיוחדת כשר בדיני ממונות בשכולה כשרה, ולאפוקי אם הי' א' מהם קאו"פ עדותן בטלה כיון דהלואה א' היא, ואי"ז נכון, חדא דאי הא אתא ר"נ לאשמועינן היכי סתים לישני' לומר כשרה בדיני ממונות דכיון דפסולא אתא לאשמועינן בפסולא הו"ל לאורויי, ועוד למה נחמיר בדיני ממונות יותר מדיני נפשות שאם לא ראו אלו את אלו הם ב' עדיות ואם נמצא בהן קאו"פ אין א' פוסלת חברתה, אלא ודאי הא ליתי' כלל, עכ"ל, גם בחי' הרמב"ן כתב ע"ד הרב אב"ד דאין בדבריו טעם.

ובקצוה"ח סימן ל"ו סק"ב כתב ע"ז, ז"ל, ולי נראה כשיטת הר"א אב"ד, משום דקולו חומרו וחומרו קולו והיכא דמצטרפין בכשרותן מצטרפין בפסלותן, ומשו"ה בדיני נפשות דבכשרותן אין מצטרפין עד שיראו כאחד ויגידו כא', ה"ה נמי בפסלותן בעינן ראי' והגדה כא', אבל בדיני ממונות דאפי' הלואה אחר הלואה מצטרפין, א"כ ה"ה בעדות מיוחדת ונמצא אחד מהם קרוב או פסול מצטרפין לבטל עדות הכשרים, וכמ"ש, עכ"ל.

והנה בל' הקצוה"ח מבו' דלדעת הרב אב"ד, גם בהלואה אחר הלואה מצטרפין ב' העדים ואם נמצא א' מהן קאו"פ עדותן בטילה, ובאחיעזר ח"א סימן כ"ה תמה ע"ז, דבל' הרב אב"ד מפורש דהא דעדותן בטילה הוא משום דהלואה אחת היא, ולהדיא דאם הוו ב' הלואות אין עדותן בטילה.[[2]](#footnote-3)

והדברים מפורשים כן בד' הראב"ד שהובא בפי' ר"י קרקושא, ז"ל, ואיכא למימר דהאי דקאמר עדות מיוחדת כשרה בדיני ממונות, להכי אמר דחשבינן להו כאילו בב"א ראו, ואם נמצאת כת א' זוממת או א' מהם זומם עדותן בטילה, משא"כ בהלואה אחר הלואה שאם נמצא ע"א זומם עד השני כשר וכו', עכ"ל.

ולכאו' ממקומו הוא מוכרע כן, שהרי ד' הרב אב"ד באו לפרש לדינא דר"נ דעדות מיוחדת כשרה בדיני ממונות, אשר קשיא דמאי קמ"ל, הרי אפי' הלואה אחר הלואה מצטרפין, וע"ז פירש הרב אב"ד דקמ"ל ר"נ דאם נמצא א' מהן קאו"פ עדותן בטילה, ואי נימא דגם בהלואה אחר הלואה דמצטרפין, אם נמצא א' מהן קאו"פ עדותן בטילה, א"כ הרי הדק"ל דמאי קמ"ל ר"נ דעדות מיוחדת כשרה בדיני ממונות, ומשום דבקרא כתיב לא יומת, הרי אף בהלואה אחר הלואה הדין כן, ובע"כ מזה, דבהלואה אחר הלואה ונמצא א' מהן קאו"פ אין עדות השני בטילה, וזהו דקמ"ל ר"נ דעדות מיוחדת כשרה בדיני ממונות, דהגם דבדיני נפשות לא חשבינן להו כעדות אחת, מ"מ בדיני ממונות חשבינן להו כעדות אחת, וע"כ אם נמצא א' מהן קאו"פ עדות כולן בטילה.

ג] והנה טעם החילוק בזה בין הלואה אחר הלואה דלי"ב לפסולא דנמצא קאו"פ, לעדות מיוחדת דאית בה לפסולא דנמצא קאו"פ, בפשוטו הוא ע"ד שכתב באחיעזר שם, דהא דהלואה אחר הלואה מצטרפין, היינו דהגם דב' עדויות הן מ"מ הן מצטרפין לחיוב, וע"כ ודאי דלא חשיבי ככת אחת לדינא דקאו"פ, ומשא"כ בעדות מיוחדת דלענין דיני ממונות חשבינן לה לעדות אחת, אף חשבינן לה ככת א' לדינא דקאו"פ.

ובזה מתישב משה"ק הריטב"א ע"ד הרב אב"ד, דאי הא אתא ר"נ לאשמועינן היכי סתים לישני' לומר כשרה בדיני ממונות דכיון דפסולא אתא לאשמועינן בפסולא הו"ל לאורויי, אך לפי הנ"ל הרי יסוד דינא דר"נ הוא, דעדות מיוחדת כשרה בדיני ממונות וחשיבא כעדות אחת, ול"ד לדיני נפשות דעדות מיוחדת חשיבא כב' עדויות, ואך דכיון דקי"ל כריב"ק דאף הלואה אחר הלואה מצטרפין, הגם דהוו כב' עדויות, ליכא נפ"מ בהא דעדות מיוחדת חשיבא כעדות אחת, וכל הנפ"מ בזה הוא לענין פסולא דנמצא א' קאו"פ, דכיון דחשיבי ככת אחת, כל שנמצא א' מהן קאו"פ, בטלה כל העדות, וכדרך זו נראה להדיא בל' הראב"ד שהביא הר"י קרקושא, דלאו היינו דעיקר מימרא דר"נ הוא דעדות מיוחדת נפסלת משום שנמצא א' קאו"פ, אלא עיקר דינו הוא דחשבינן כאילו בב"א ראו, והנפ"מ בזה הוא לגבי נמצא א' קאו"פ.

ד] ויסוד פלוגתת הראשונים בזה נראה, דהוא ביסוד הדין דעדות מיוחדת כשרה בדיני ממונות ופסולה בדיני נפשות, דהרב אב"ד ס"ל דהיינו דלענין דיני נפשות לא חשבינן לה כעדות אחת ולענין דיני ממונות חשבינן לה כעדות אחת, אך הרמב"ן והריטב"א ס"ל דכ"ה דלענין דיני נפשות לא חשיבא כעדות אחת ממש, ה"נ לענין דיני ממונות לא חשיבא כעדות אחת ממש, ואך דנתחדש בקרא דלענין דיני ממונות ל"ב שתהא העדות עדות אחת ממש, ואף דהלואה אחר הלואה אין מצטרפין משום דבעינן עדות אחת, מ"מ ל"ב צירוף גמור דהעדות.

וע"כ לדעת הרב אב"ד דבדיני ממונות חשיבא עדות מיוחדת כעדות אחת ממש, ע"כ אף חשיבא כעדות אחת לדינא דנמצא קאו"פ, אך לדעת הרמב"ן והריטב"א דגם בדיני ממונות לא חשיבא עדות מיוחדת כעדות אחת ממש, והחילוק בין דיני נפשות לדיני ממונות, הוא דבדיני נפשות לא הכשירה תורה אלא עדות אחת ממש, ובדיני ממונות הכשירה תורה אף כשאי"ז עדות אחת ממש, הרי דכ"ה דבדיני נפשות אם נמצא א' קאו"פ אין עדות כולן בטילה, משום דלא חשיבי כעדות אחת, ה"נ בדיני ממונות אם נמצא א' קאו"פ אין עדות כולן בטילה, דאף דשאני דיני ממונות מדיני נפשות, ובדיני נפשות עדות זו כשרה, אי"ז טעם שיהא בזה לפסולא דנמצא קאו"פ, דפסולא דקאו"פ הוא רק בעדות אחת ממש, (ואם הי' פסולא דקאו"פ גם כשאי"ז עדות אחת ממש, גם בדיני נפשות הי' פוסל בכה"ג).

ואשר זהו גם משה"ק הריטב"א ע"ד הרב אב"ד דהיכי סתים ר"נ לישני' וכו', ואזיל לטעמי' דס"ל דאין לחלק דבדיני נפשות לא חשיבא עדות מיוחדת כעדות אחת ובדיני ממונות חשיבא כעדות אחת, ולפ"ז הרי דאי נימא דר"נ אתי לאשמועינן דאם נמצא א' מהן קאו"פ עדות כולן בטילה, קשיא דהיכי סתים ר"נ לישני, אך למש"נ בדעת הרב אב"ד דס"ל דהגם דבדיני נפשות לא חשיבא עדות מיוחדת כעדות אחת, מ"מ בדיני ממונות חשבינן לה כעדות אחת ממש, שפיר ניחא דעיקר דינא דר"נ הוא דעדות מיוחדת כשרה, ואך דהנפ"מ בזה הוא לענין פסולא דנמצא א' קאו"פ, וכמש"נ.

ה] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה התוס' בסוגיין כתבו, ז"ל, תניא נמי הכי וכו', עיקרא דמילתא שמענו ממתניתין, דנהי דמתניתין לא איירי בא' מחלון זה, מ"מ מדאשמעינן בב' כתות דחשבינן ב' עדיות כשאין רואין אלו את אלו, מינה שמעינן דה"ה בכת אחת, מ"מ נראה יותר לפרש דעיקר מילתא מייתי, דאי ממתניתין הו"א דוקא בב' כתות דכל חדא חשיב עדות באפי נפשה, אבל בכת אחת מצטרפי שפיר וכו', עכ"ל.

ומשמעות ד' התוס', דאין כונתם דס"ד דהגם דלענין קאו"פ חשבינן להו כב' עדויות, מ"מ ה"ה מצטרפין לחייב, אלא כוונתם דס"ד הגם דב' כתות דאינם צריכין זל"ז, חשבינן להו כב' עדויות, מ"מ בכת א' דהן צריכין זל"ז, חשבינן להו ככת אחת, וכן פירש בשער משפט סימן ל"ו סק"א.[[3]](#footnote-4)

ולפ"ז י"ל גם בדעת הרמב"ן והריטב"א שנחלקו ע"ד הרב אב"ד, וס"ל דאף דעדות מיוחדת כשרה בדיני ממונות, מ"מ לי"ב לפסולא דנמצא א' קאו"פ, דכ"ז הוא בב' כתות, דכיון דא"צ זל"ז לא חשבינן להו ככת א', דאין להחמיר בדיני ממונות יותר מבדיני נפשות, אך בכת אחת שהן צריכין זל"ז, י"ל דכיון דעדותן כשרה בדיני ממונות, ה"ה מצטרפין זל"ז, ואם נמצא א' מהן קאו"פ עדות השני בטילה, ועי' בשער משפט שם שנסתפק בדין זה.

אך מהא דלא ניח"ל להרמב"ן והריטב"א בפירש"י דהא דפריך דבדיני נפשות תציל הוא משום דבעלמא מצטרפת ויש טעם כאן להצילו, נראה טפי דס"ל דאף בכת א' שהן צריכין זל"ז, אינם מצטרפין זל"ז צירוף גמור, ואם נמצא א' מהן קאו"פ אין עדות השני בטילה, וע"כ אין טעם כאן להצילו, וצ"ע בזה.

ו] והנה בקצוה"ח שם דקדק מל' רש"י בסוגיין דס"ל כדעת הרב אב"ד דבדיני ממונות פשיטא דעדות מיוחדת מצטרפת ואם נמצא א' מהן קאו"פ עדות כולן בטילה, עיי"ש, והאמנם הל' שהביא הקצוה"ח לא נמצא בפירש"י שלפנינו, אך גם בל' רש"י שלפנינו מ' כן, ולפמש"נ היינו משום דכל הא דעדות מיוחדת לא חשיבא כעדות אחת, הוא דוקא בדיני נפשות, אך בדיני ממונות חשבינן לה כעדות אחת ממש.

וזה מתפרש גם לפמש"כ הראשונים דר"נ אתי לאשמועינן דעדות מיוחדת כשרה גם לדעת רבנן דריב"ק, והיינו דהגם דלרבנן דריב"ק גם בדיני ממונות ל"מ אלא בדהוו עדות א', מ"מ עדות מיוחדת כשרה, משום דבדיני ממונות חשיבא עדות מיוחדת כעדות אחת ממש.

ולפ"ז נראה, דזהו שפירש"י דהא דפרכינן אלא מעתה בדיני נפשות תציל דכיון דבעלמא מצטרפת יש טעם כאן להצילו, ורחמנא אמר והצילו העדה, והיינו דכיון דבדיני ממונות חשבינן לה כעדות אחת ממש, ע"כ הי' לנו לומר משום והצילו העדה, דגם בדיני נפשות חשיבי כעדות אחת להציל.

והרמב"ן והריטב"א שנחלקו ע"ד רש"י, הוא משום דס"ל דגם בדיני ממונות לא חשבינן לה כעדות אחת ממש, וע"כ אי"ז טעם דבדיני נפשות תציל, שהרי לא מצינו אף בעלמא דעדות מיוחדת מצטרפת ליחשב כעדות אחת ממש, והרי אף בדיני ממונות גופייהו לא חשבינן לה כעדות אחת לדינא דנמצא א' קאו"פ, וז"ב.

וע"ד מש"נ בדעת רש"י, מצאתי בקונט' הראיות להריא"ז בסוגיין, ז"ל, אמר רבא עדות מיוחדת כשרה בדיני ממונות וכו', פי' רבא אליבא דרבנן קאמר דפליגי עלי' דריב"ק וכו', ולריב"ק לא איצטריך דריב"ק ודאי לא בעי שיראו כא' וכו', אבל לרבנן דבעו שיראו שניהם כא' איצטריך למימר דאם ראו א' מחלון זה וא' מחלון זה כא' הוי, שהרי ראייתן כא' היא, אלא שלא ראו זא"ז, דדוקא בדיני נפשות הקילה תורה שלא לעשותן עדות א', אבל בדיני ממונות עדות א' היא, משו"ה אקשי לי' ר"ח דא"כ בדיני נפשות נמי דאין עושין אותן עדותן א' להחמיר שהתורה הקילה בהן, אבל נעשה עדות א' להקל וכו', אלא ודאי לא עדות א' הן לא להקל ולא להחמיר ואפי' בדיני ממונות וכו' וכאילו ראו זא"ז דמי, אבל ריב"ק ל"ב עדות א' בדיני ממונות, אלא אפי' ראה א' באייר וא' בניסן מצטרפין עדותן, אבל בדיני נפשות מודה ריב"ק דבעי' עדות א' בין להקל בין להחמיר וכו', עכ"ל, ואך דבד' הריא"ז נראה דל"ב בזה להוצילו העדה, אלא מסברא יש לנו לומר דכל מה שחידשה תורה דעדות מיוחדת לא חשיבא כעדות אחת בדיני נפשות, קולא הוא שהקילה תורה שלא להרוג על פיהן, אך לענין להציל, יש לנו לחשבם כעדות אחת.

ז] והנה בחי' הרמב"ן בסוגיין כתב עוד, ז"ל, אבל לריב"ק לאו משום ולא יומת חזינן לה לומר דמצרפינן עדותייהו כעדות אחת, אלא משום דרבי רחמנא או ראה מ"מ אע"פ שעדותן חלוקה, אבל יומת דכתב רחמנא אורחא דמילתא נקט ולא דרשינן לי' לומר דבמיתה פסולה ואצולי תציל, אלא בכל דיני נפשות פסולה דבעי' עדות אחת כדגלי רחמנא על פי עד אחד בעונש וה"ה להצלה, ובדיני ממונות כשרה דכתיב או ראה כנ"ל, עכ"ל.

ומכוון ד' הרמב"ן הוא לפמש"כ לעיל מינה דהא דפריך דבד"נ תציל, הוא דכ"ה דדרשינן להא דכתיב לא יומת, דדוקא במיתה פסול ולא בדיני ממונות, ה"נ לדרוש דדוקא למיתה פסול אבל להציל מציל, וזהו שכתב הרמב"ן דאדינא דריב"ק לא מצי למיפרך הכי, שהרי הא דמכשיר ריב"ק בעדות מיוחדת אי"ז כלל משום דדריש לקרא דלא יומת דדוקא במיתה, אלא יליף לה מדכתיב או ראה, ולדידי' י"ל דיומת דכתב רחמנא אורחא דמילתא נקט, ולא דרשינן מינה דה"ז מציל.

אמנם לפ"מ שפירש"י דהא דפריך דבדיני נפשות תציל הוא דכיון דבעלמא מצטרפת יש טעם כאן להצילו ורחמנא אמר והצילו העדה, תיקשי דא"כ מ"ט לא פריך הכי אדריב"ק.

ולפמש"נ הרי דלרש"י לטעמי' מעיקרא לק"מ, דכל הא דפריך דבדיני נפשות תציל, הוא רק משום דבעלמא מצטרפת וחשיבא כעדות אחת ממש, וע"ז פרכינן דא"כ גם בדיני נפשות תציל, אך אהא דמכשר ריב"ק בהלואה אחר הלואה, ליכא למיפרך דא"כ בדיני נפשות תציל, שהרי אף בעלמא אינה מצטרפת ליחשב כעדות אחת, וכמש"נ.

וכ"ה להדיא בד' הריא"ז שהבאנו לעיל סק"ו, ועיי"ש שהוסיף, ז"ל, ור"ש בן היתום נתקשה בזה, דהכא איתוקם בקושיא על מאי דאמר עדות מיוחדת כשרה בד"מ, והתם קי"ל כריב"ק, ולא קשיא ולא מידי, דהכא לרבנן קאמרינן דבעו עדות אחת אפי' בדיני ממונות, ואקשי לי' מדיני נפשות כדפרישית, אבל ריב"ק ל"ב עדות אחת בדיני ממונותף, אבל בדיני נפשות בעי עדות אחת, עכ"ל.

**ב**

ח] ויש להוסיף בענין זה, דהנה בסנהדרין ד"ל:, א"ר חייא בר אבין אמר רב הלכה כריב"ק בין בקרקעות בין במטלטלין, עולא אמר הלכה כריב"ק בקרקעות אבל לא במטלטלין, א"ל אביי הלכה מכלל דפליגי, והא"ר אבא א"ר הונא אמר רב מודים חכמים לריב"ק בעדות קרקע, ותני רב אידי בר אבין בנזיקין דבי קרנא מודין חכמים לריב"ק בעדות בכור ובעדות קרקע ובעדות חזקה וכן שבבן ושבבת, גברא אגברא קא רמית מר סבר פליגי ומר סבר לא פליגי, ובד' הראשונים בב"ב דנ"ו: מבו' שנקטו כן לעיקר כמ"ד דמודים חכמים לריב"ק בעדות קרקע.

והנה בגמ' שם לעיל מינה מפרשינן לפלוגתא דרבנן וריב"ק, דטעמא דרבנן הוא מדכתיב והוא עד או ראה או ידע וכו' ואפקי' רחמנא בלשון חד למימר עד דחזו תרווייהו כחד, ואידך והוא עד או ראה או ידע מ"מ, והנה הגמ' התם אזלא כמ"ד דפליגי רבנן אף בעדות קרקע, וזהו שאמרו דלרבנן בעינן עד דחזו תרוייהו כחד, ויש להסתפק למ"ד דמודו חכמים לריב"ק בעדות קרקע, אם היינו משום דגם רבנן דרשי לקרא דאו ראה, ואך דס"ל דאין להכשיר מכח זה אלא בעדות קרקעות דהן מעידין על קרקע אחת, ומשא"כ בעדות מטלטלין דאינם מעידין על חיוב אחד, וי"ל דהוא משום הסברא שאמרו בסוגיא שם דאמנה דקמסהיד האי לא קמסהיד האי, ועי' בערול"נ שם, או היינו דלעולם רבנן דרשי לקרא דוהוא עד דמדאפקי' רחמנא בל' חד בעינן שתהא עדותם עדות אחת, ואך דס"ל דבקרקע שהן מעידין על קרקע אחת, חשבינן להו שפיר כעדות אחת.

ט] ונראה דיש ללמוד לזה מד' הרמב"ן בסוגיין, שכתב דלריב"ק ל"ב למילף מקרא דלא יומת דמצרפין לעדותן, אלא משום דרבי רחמנא או ראה מ"מ אע"פ שעדותן חלוקה, וע"כ לדידי' ליכא למיפרך דא"כ בדיני נפשות תציל, והנה אי נימא דלמ"ד דמודים חכמים לריב"ק בעדות קרקע, לא דרשי רבנן לקרא דאו ראה, אלא דרשי לקרא דוהוא עד דבעינן עדות אחת, ואך דס"ל דבעדות קרקע חשבינן לה כעדות אחת, הרי בע"כ כ"ז הוא משום דדרשינן לקרא דלא יומת דדוקא בדיני נפשות ל"מ עדות מיוחדת, דאל"כ הרי מן הדין דגם עדות מיוחדת לא תועיל עדות מיוחדת דב' חלונות, וכ"ש דלא תועיל עדות מיוחדת דב' מעשים אף בעדות קרקע, וא"כ מ"ט לא פריך אהך ברייתא דא"כ בדיני נפשות תציל.

ובע"כ מזה בדעת הרמב"ן, דלהך מ"ד דמודים חכמים לריב"ק בעדות קרקע, אף רבנן דרשי לקרא דאו ראה, ואך דס"ל דאין להכשיר מכח זה אלא בעדות קרקע דאחד קרקע קמסהדי, וע"כ ליכא למיפרך לדידהו דבדיני נפשות תציל, וכמש"כ הרמב"ן.

י] ואמנם נראה דכ"ז הוא לדעת הרמב"ן, אך לדעת רש"י דהא דפריך דבדיני נפשות תציל, הוא משום דבדיני ממונות הויא עדות אחת ממש, הרי דגם אי נימא דהא דמודים חכמים לריב"ק בעדות קרקע, אי"ז מקרא דאו ראה, אלא הוא משום דס"ל דבכה"ג מתקיים בזה דינא דהוא עד, וחשבינן לה כעדות אחת, מ"מ ניחא הא דלא פריך לדידהו דבדיני נפשות תציל.

והטעם בזה הוא, דדוקא למ"ד דגם בדיני ממונות בעינן שיראו כאחד, ומ"מ עדות מיוחדת כשרה וחשבינן לה כעדות אחת בראי', הרי דע"כ הי' בדין דגם בדיני נפשות תהא חשובה כעדות אחת בראי' להציל, אך למ"ד דבדיני ממונות ל"ב שיראו כאחד, הרי דהא דעדות מיוחדת כשרה, אי"ז משום דחשבינן לה כעדות אחת בראי', אלא הוא משום דל"ב כלל שתהא עדות אחת בראי', וע"כ ליכא למיפרך דבדיני נפשות תציל.

והיינו דלא מיבעיא אי נימא דהא דבעינן שיהיו רואין אלו את אלו, הוא משום דלדין נמצא א' קאו"פ ולדין עד שיזומו כולם בעינן שיהיו כת א' אף בראי', והגם דהוזמו ונתברר שלא ראו כלל, מ"מ בעינן שלפ"מ שנתקבל בבי"ד הוו כת א' אף בראי', הרי דפשיטא דהגם דעדות מיוחדת כשרה בדיני ממונות, מ"מ ליכא למיפרך דתציל, כיון דלא מצינו כלל דעדות מיוחדת מצטרפת בראי', ולדינא דנמצא א' קאו"פ ודעד שיוזמו כולם בעינן שיהיו עדות אחת בראי', - אלא אף אי נימא דלדינא דנמצא א' קאו"פ ודעד שיוזמו כולם סגי במה דהוי עדות אחת בהגדה, והא דבעינן שיהיו רואים אלו את אלו, הוא משום דכל שלא ראו אלו את אלו ל"ה עדות אחת לגמרי בהגדה, מ"מ ליכא למיפרך דאם בדיני ממונות מהני כה"ג, אף בדיני נפשות תציל, שהרי הא דבדיני ממונות כשרה, הוא משום דל"ב בהו שתהא עדות אחת לגמרי, וסגי במה שנצרפו בהגדה, אך לענין דינא דנמצא א' קאו"פ ודעד שיוזמו כולם, דבעינן שיהיו עדות אחת לגמרי, הרי דכל שראו מב' חלונות, ולא חשבינן להו כעדות אחת לגמרי, לי"ב לדינא דנמצא א' קאו"פ, וגם ל"ב שיוזמו כולם, וז"ב.

והדברים מתאימים, דהנה בפירש"י בסנהדרין שם פירש בטעמא דמ"ד דהלכה כריב"ק בקרקעות אבל לא במטלטלין, ז"ל, דל"ב דחזו תרווייהו כחד בקרקעות, משום דכי מסהדי בבי"ד תרווייהו ידעי דאחדא מילתא מסהדי, "וקרינא בי' והוא עד", ואף על גב דבשעתא דחזי לא ידע חד בחבריה, אבל לא במטלטלין, דכי מסהדי קמן לאו אחד מנה מסהדי, עכ"ל, ומבו' בד' רש"י דטעמא מ"ד דהלכה כריב"ק בקרקעות אבל לא מטלטלין, הוא משום דקי"ל כרבנן דדרשי לקרא דהוא עד דבעינן שתהא עדותם עדות אחת, ואך דסגי לזה במה דבשעת העדות הוו עדות אחת.

והנה לכאו' לפ"ד רש"י, מתפרש כן גם טעמא דמ"ד דמודים חכמים לריב"ק בעדות קרקע, דהוא משום דבכה"ג קרינא בי' והוא עד, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דלא פרכינן לדידהו דא"כ בדיני נפשות תציל, הוא כמש"נ, דהא דבממון מצטרפת עדותם, היינו משום דבעדות ממון ל"ב שתהא עדות אחת לגמרי, וע"כ ליכא למיפרך דתציל, וכל הא דפרכינן דבדיני נפשות תציל, הוא רק למ"ד דלרבנן דריב"ק בעינן שיראו שניהם כאחד, ואפ"ה עדות מיוחדת כשרה, משום דחשיבי כראו שניהם כאחד, והויא עדות אחת לגמרי, וע"ז פרכינן דא"כ בדיני נפשות תציל, וז"ב.

? לדעת רמב"ן וריטב"א דבדיני נפשות ילפינן מלא יומת לפסול בדריב"ק, ודלא כהרמב"ם דיליף לה מונקי וצדיק אל תהרוג, ועי' רמב"ן בהשגות לסהמ"צ שנחלק ע"ז, נמצא דא"א לומר דהא דמהני בב' האופנים בדיני ממונות הוי ב' דינים, שהרי ילפינן להו מחד קרא דאו ראה, ורק לדעת הרמב"ם י"ל דב' דינים הם, וכמש"כ באחיעזר כ"ה סק"ז.

והיינו דלפ"ד הרמב"ן והריטב"א בעכצ"ל, דהא דבדיני נפשות ל"מ עדות מיוחדת דב' חלונות והא דל"מ בב' מעשים, דין א' הוא, ובד"מ נלמד דאי"ז כן, ומהיכ"ת דחלוקין בגדריהן, ודו"ק, - וד' הר"א אב"ד ניחא לפ"ד הרמב"ם, - ועי' כן בד' הראב"ד שבתלמיד הרמב"ן ובמאירי.?

? ל' הרמ"ה דפ"א:, אמר רב בעדות מיוחדת אחד רואה אותו מחלון זה ואחד מחלון זה ואין שניהם רואין זה את זה דסהדותא מעליתא להימונינהו מיהו רחמנא הוא דחס עילוי' דלא ליקטלי' בהאי סהדותא והכא גבי ההורג את הנפשות מיחייב כי היכי דלא ליפשו להו רוצחים.

1. ועיקר מה שנקטו הראשונים דלדעת ריב"ק ל"ב למילף מקרא דלא יומת דבדיני ממונות כשרה, אלא יליף לה מדכתיב או ראה, לכאו' כ"ז הוא לפ"מ דמפרשינן בסנהדרין ד"ל. באיבע"א בתרא דטעמא דריב"ק הוא מקרא, אך לפ"מ דמפרשינן התם באיבע"א קמא דטעמא דריב"ק הוא מסברא, הרי דגם לדעת ריב"ק בעינן למילף מקרא דבדיני ממונות כשרה, דכל הא דס"ל מסברא דאמנה בעלמא קמסהדי, כ"ז הוא משום דילפינן מקרא דלא יומת דדוקא בדיני נפשות בעינן עדות אחת ממש, ובדיני ממונות ל"ב לזה, ומכח זה ס"ל דיש להכשיר אף בהלואה אחר הלואה, וזה נראה במש"כ בפי' הר"י מלוניל, ז"ל, וי"ל דמקילי רבנן בהלואה אחר הלואה דמצטרפי, משום דילפינן מעדות מיוחדת דחזינן מקרא דכשר אע"ג דבדיני נפשות מיפסלא, עכ"ל, והיינו דמזה ילפינן דבדיני ממונות ל"ב שתהא עדותם עדות אחת, וממילא מכשרינן מסברא גם בהלואה אחר הלואה, וצ"ע בסתימת ד' הראשונים. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאחיעזר שם עמד עוד ע"ד הקצוה"ח, ז"ל, ובל"ז דברי הקצוה"ח אינם נכונים מצד הסברא, דהא בכל מקום דצירוף קאו"פ מבטל העדות, אף שיבוטל העדות מ"מ הצירוף במקומו עומד, דהא נצטרף בראי' ובהגדה וכו', אבל בהלואה אחר הלואה שלא נצטרפו בראי' ובהגדה ורק הדין שב"ד מצטרפים מחשב צירוף, א"כ בראיות הפסול שעל ידו לא יחויב מנה ולא יהי' צירוף של דין כלל וא"כ איך יבוטל ע"י צירוף קאו"פ של הלואה אחרת, הא גם צירוף של דין חיוב ליכא בקאו"פ, עכ"ל.

   ובדעת הקצוה"ח נראה, דאזיל לטעמי' שכתב שם סק"ד דגם בזוממין שייך צירוף ראי', והיינו דהגם דנתברר לנו שלא ראו כלל, מ"מ כיון שהעידו בבי"ד שראו וקיבלו בי"ד את עדותם בתורת כת אחת, חשיבי ככת אחת ואם הוזם א' מהן עדות כולן בטילה, ולפ"ז שפיר יש מקום לומר, דגם בהלואה אחר הלואה, כיון דבי"ד צירפו את עדותן, ונתקבלו בבי"ד בתורת כת א', תו כל שנתברר לנו שאחד מהם קאו"פ בטלה עדות חבירו. [↑](#footnote-ref-3)
3. וזה ע"ד מש"כ בפסקי רי"ד במכות ד"ו. ובתורי"ד ב"ב דקי"ג:, דמש"א דוהוא שהעידו כולם בתוכ"ד, הוא דוקא בשאר העדים, דבעינן בהו שיעידו בתוכ"ד כדי לצרפן עם הב' הראשונים, אבל הב' הראשונים אע"פ שהפסיקו בין זל"ז אין בכך כלום, עכ"ד, וה"נ בעדות מיוחדת דכוותה, דאף אם היא כשרה בדיני נפשות וה"ה מצטרפין זל"ז, מ"מ כל דאיכא ב' כתות דא"צ זל"ז, אינם מצטרפין. [↑](#footnote-ref-4)