היתר נהפך לאיסור ושיעור כזית
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / טעם כעיקר / שיעור הטעם והיתר נהפך לאיסור

חולין צח: בדין היתר נהפך לאיסור

**א. אי בטכע"ק היתר נהפך לאיסור**-

מבואר פסחים מד: דין טכע"ק, ויל"ע היאך יהיה שיעורו, ובפשטות נראה דא"א לומר שכל דין טכע"ק הוא רק כדין חצי שיעור מכמה ראיות:

א. בתשובת הרשב"א-תרעז הכריח כן דהא ר"ל ס"ל ח"ש מותר מה"ת ובמה יעמיד איסור טכע"ק וע"כ שיש מושג של שיעור כזית בטכע"ק.

ב. וכן מבואר בלשון הברייתא פסחים מד: שלוקין על טכע"ק.

[ועיין בחינוך-שסה דמשמע שאין לוקין על טכע"ק בטעם לבדו והעמיד הברייתא באיסור בעלמא בלא מלקות וצ"ע מלשון הברייתא.

וע"ע בראב"ד בהשג' פסחים שם הנדמ"ח שכתב שיצא מהם כזית בכא"פ ממשות, וצ"ע].

והאופן שבו לוקין על טכע"ק מצאנו כמה שיטות בראשונים:

א. דעת הרא"ש בסוגיין ובהל' חלה ובכ"ד דלשיטת ר"ת דטכע"ק דאורייתא הרי הוא לוקה אף בכזית מן ההיתר לחוד כיון שיש בו טעם מן האיסור, דאמרינן היתר נהפך לאיסור וההיתר עצמו הוי כאיסור.

וכ"ה דעת רש"י פסחים מד: דאי טכע"ק דאורייתא אמרינן היתר נהפך לאיסור, ולכך נתקשה ל"ל לר"ע המל"א בשרה פתו ביין תיפו"ל משום טכע"ק ותי' דאיירי שלא פשט היין בכל הפת.

ב. דעת הרמב"ן במלחמות פסחים משמע, וכ"נ בקו"ש פסחים-קעו ומנח"ב ב-סט וש"א, דלא אמרינן היתר נהפך לאיסור אבל מ"מ לוקה על טכע"ק אף בטעם לבדו, והוא בגוונא בשנבלע שיעור גדול מן הטעם כאילו היה בההיתר כזית ממשות מן האיסור, ועי"ז חשיב שיש כאן כזית מן הטעם.

(וקצת יל"ד דכל היכא שנבלע בו טעם גדול אמרינן היתר נהפך כעין שיטת רח"כ דרק ע"י כזית בכא"פ אמרינן היתר נהפך, אבל ברמב"ן בחי' צח: משמע שצריך גם לאכול כל הטעם).

[ועיין חזו"א דמאי יג-ט שהוכיח עוד ממה דנקט הרמב"ן שם דהמל"א הוא רק ע"י בליעה וא"כ תיפו"ל משום טכע"ק וע"כ ל"א היתר נהפך לאיסור.

אבל אי משום הא אין כאן הכרח כ"כ שהרי ה"נ מבואר בראב"ד דאמרינן היתר נהפך לאיסור ומ"מ נקט דדין המל"א אינו אלא ע"י בליעה, וכן פשטות דעת ר"ת דאף דס"ל היתר נהפך מודה לד' התוס' פסחים דהמל"א הוא רק ע"י בליעה, ובאמת צ"ע מקו' החזו"א ויתבאר לקמן ועוד נתבאר ענין זה במקו"א בביאור הסוגיא פסחים].

**ב. ביאור ד' הרמב"ן בטעם כזית-**

ובמש"כ הרמב"ן שלוקה על טעם לבדו אם יש טעם גדול, יש לדון טובא:

הנה זה נראה פשוט דאף לשיטת הרמב"ן לא סגי מה שיבלע חצי זית טעם מהאיסור לחוד בתוך חצי זית ממשות של היתר, ואף אם המל"א לא יתחייב בכה"ג.

וזה פשוט וברור דאל"כ לעולם יתחייב על כל אכילת חצי זית של ממשות איסור משום כזית שלם, שהרי יש כאן חצי מהטעם וחצי מהממשות.

ונראה ביאור הדברים בג' אופנים:

א. י"ל דבכל מאכ"א צריך שיאכל זית שלם של ממשות עם טעם, והטעם והממשות יחד הוא השיעור וא"א להוסיף על השיעור ע"י טעם לבד בלא תוספת בממשות.

ועוד יש להוסיף דהא חזינן דאף במשקה שבלוע בפת משערים את השיעור בכזית בכא"פ ולא בכדי שתיית רביעית, וע"כ אין האיסור רק בהטעם כ"א בצירוף הממשות, ובצירוף שניהם הוא שיעור האיסור ולכך נמדד השיעור כזית בכא"פ בהממשות.

וביאור הדברים דלדעת הרמב"ן ג"כ עיקר דין טכע"ק חייל בההיתר שהיתר בטעם איסור אסרה תורה, אלא דס"ל דמ"מ א"א לצרף את ההיתר לשיעור כזית [כיון שהטעם הוא האוסר את ההיתר[[1]](#footnote-2)] אבל מודה לר"ת שהאיסור חל בההיתר.

וביתר ביאור י"ל עפמש"כ הנחל"ד בטעם הסוברים דע"י טכע"ק ההיתר נהפך לאיסור ובאר דלא שייך לאסור הטעם בפנ"ע דאין בו שום ממשות, ולפי"ז נראה דאף להרמב"ן וודאי עיקר האיסור חייל בההיתר.

[אמנם נראה דא"א לפרש דבכל איסורי מאכלות עיקר האיסור הוא משום שע"י שאוכל כזית אוכל את הטעם שהרי דין טכע"ק הוא דין חדש ואינו ככל דין מאכ"א][[2]](#footnote-3).

ב. אולי יש לבאר הדברים בנו"א דאף לשיטת הרמב"ן דחשיב כזית חפצא דאיסורא ע"י הטעם מ"מ צריך ג"כ שיהיה מעשה אכילה חשוב וע"ז בעי ע"י צריך שיאכל גם כזית ממשות כדי להתחייב[[3]](#footnote-4).

והנה ממוצא הדברים נראה עוד דאף בשנבלע שיעור גדול וטעם של כזית בתוך חצי זית ממשות לא יתחייב, ורק ע"י שנבלע טעם גדול בזית שלם של היתר מתחייב.

ונראה ברמב"ן דאף ע"י המל"א וודאי לא יהני לחייבו אף בכה"ג, ובחטאת לא איירי אלא בשנתנה החטאת טעם בזית שלם של שלמים ואוכלו.

ועתוס' נזיר לז: העמידו דין המל"א באופן שנבלע חצי זית של חטאת בחצי זית שלמים, אבל בפשטות נראה שאינו סתירה לד' הרמב"ן דתוס' איירי באופן שנבלע בו ממשות מן החטאת ולא בטעם לבדו, ובזה באמת הרי יש כאן חצי זית היתר וחצי זית איסור, ואמרינן המל"א, אבל בשלא נבלע אלא טעם לבד לא ילקה בכה"ג ואינו מסתבר לצרף חצי זית טעם אם חצי זית ממשות וכש"כ לעיל דא"כ כל אוכל חצי זית איסור הרי יש בו גם הטעם.

[ובמה שילה"ק שם בתוס' למה לא ילקה ע"י טכע"ק משום היתר נהפך לאיסור נתבאר במקו"א בסוגיא פסחים מד' האחרונים בזה, אבל בפשטות הוא משום דס"ל לתוס' נזיר לו: דלא אמרינן היתר נהפך לאיסור אף לשיטת ר"ת דקי"ל טכע"ק דאורייתא].

והנה להנ"ל מתבאר לנו יותר ביאור ד' הרמב"ן שהצריך כזית בטעם, וצ"ב המקור לזה והיכן מצאנו לשער כמות הטעם להחשיבה כזית, והרי כשחייבה תורה על מאכ"א בכזית איירי בכזית בממשות ומה"ת שיש מושג של טעם שיצא מכזית, ולהנ"ל אשה"ט דבאמת עיקר דינו הוא בכזית ממשות שיש בו טעם חזק שיוצא מכזית וכה"ג הוי כאיסור מושלם שיש בו כזית בעין עם כזית טעם.

[וע"ע בחזו"א כד-כג ודמאי טו-ט דטבל שנתן טעם מפריש על טעמו דטכע"ק דאורייתא, ושיעור המעשר שיתן הוא כפי כמות של ממשות שנותנת טעם כזה והוא ע"ד הרמב"ן, וצ"ע אם אפשר לדמות לענין זה].

ג. יל"פ עיקר ד' הרמב"ן באופ"א, דבאמת לא מצאנו מעולם שיהיה מושג של שיעור בטעם, שהוא טעם חשוב שיצא מכזית, רק עיקר חיובו הוא על הזית איסור המקורי שממנו יצא הטעם, וביאור הדברים דדין טכע"ק חידשה תורה שלא רק באכילת עצמו של איסור חשיב שאוכל את האיסור, אלא שיש צורה נוספת לאוכלו ע"י שמוציא ממנו טעמו וחשיב עי"ז ג"כ כאוכל עיקר ממשו דמה לי אם אוכלו דרך אכילה או דרך מציצת טעמו, וע"ז אמרינן שאם יש יצא כל הטעם שיש בכזית איסור הרי חשיב כאוכל כזית מן האיסור שהוא משתמש בכזית מן האיסור וחייב ע"ז.

אבל לפי"ז צ"ע מהנך גווני דלעיל דלפי"ז הדין נותן שאם ייבלע חצי זית איסור בתוך ממשות של חצי זית היתר וודאי יתחייב למ"ד המל"א, אבל גם בזה י"ל כש"כ לעיל שאינו מעשה אכילה חשוב אלא ע"י שאוכל ג"כ כזית ממשות, ודו"ק.

**ג. שיטת התוס'-**

ודעת התוס' יש בזה מבוכה קצת, הנה בתוס' נזיר לו: הק' על שיטת ר"ת דטכע"ק דאורייתא א"כ היאך מקשינן התם אי כזית בכא"פ לא"ד היאך לוקה עליו בכזית ותיפו"ל משום טכע"ק, ותי' התוס' דאף בטכע"ק צריך לאכול כל הכזית טעם בב"א.

והנה כבר תמה בתו"ר פסחים מד. ע"ד דהא גם ההיתר נהפך להיות איסור ולמה יצטרך לאכול כזית מן האיסור בב"א.

ומבואר בזה דעת התוס' נזיר דפליגי על הרא"ש וס"ל שאף לשיטת ר"ת אין ההיתר נהפך להיות איסור.

וע"ע בתוס' ע"ז סח. ג"כ נראה מדבריהם דס"ל שאין ההיתר נהפך להיות איסור לדעת ר"ת.

ולפי"ז צ"ע היאך ילקה בכזית, ואיך נשער שיעור כזית, ולא משמע כ"כ דס"ל לתוס' שיעורו המחודש של הרמב"ן.

ויותר נראה כדמשמע בד' הר"ש טבו"י דמשכח"ל מלקות על טכע"ק היכא שנבלע ממשות מן האיסור בתערובת אבל נימוח וכה"ג דלית ביה דין טעמו וממשו רק דין טכע"ק, ובזה שפיר לוקה ע"י שאוכל כזית מן האיסור שיש בו טעם, ואם אכל כ"כ עד שאכל כזית מן האיסור הרי חשיב כמו שאכל כזית טעם [ולפי"ז צריך לאכלו בכזית בכא"פ].

אבל הסברא בזה קצת מוקשית דלכאו' עיקר דין טכע"ק הוא על עצם הטעם ואיך נשער הכזית בממשות, ובשלמא להרמב"ן הרי דין טכע"ק הוא משתער בהטעם עצמו, אבל להנ"ל הרי הוא משתער בהממשות שנבלעה בתערובת?

וכנראה ס"ל לר"ת לדרך זו דעיקר דין טכע"ק חייל בהצו"ר ולא בעצם החפצא של הטעם [וכ"ה דעת החוו"ד קה-ב], ולכך שפיר משתער בו שיעור כזית, ודו"ק.

מיהו במנח"כ א-ה נקט בשיטת התוס' חולין דאף בשלא נבלע אלא טעם לבדו מ"מ לוקה, וע"כ דס"ל היתר נהפך לאיסור לשיטת ר"ת ואף כשלא נבלע אלא טעם לחוד לוקה וע"כ היינו ע"י כזית היתר, ועיי"ש שהביא כן מכמה ראשונים בדעת ר"ת.

והוכיח כן ממשה"ק התוס' לר"ת מסוגיא ע"ז איך אמרינן טעמו ולא ממשו אין לוקין והרי לר"ת טכע"ק דאורייתא, ומבואר דאף שאין כזית בכא"פ מ"מ לוקה.

מיהו אינו הכרח כ"כ לומר היתר נהפך לאיסור די"ל דקו' התוס' על משמעות הסוגיא שם דכל טעמו ולא ממשו אינו לוקה משמע דאף בשנימוח גוף האיסור וע"ז הק' דבזה שפיר ילקה ע"י שאכל כזית מן הטעם, ולא משום היתר נהפך לאיסור, ודו"ק.

אבל באמת קשיא לדרך זו מד' הברייתא פסחים מד: גבי ענבים במים דבפשטות לא נבלע כזית מהם במים, ומבואר בלשון הברייתא שלוקה ע"ז?

ועיין במנח"כ א-ד ופר"ח שעמדו בכעי"ז לפמש"כ הרא"ש בדעת רח"כ דאין אומרים היתר נהפך לאיסור אלא בדאיכא כזית בכא"פ, ובפחות מזה לכאו' לא ילקו א"כ תיקשי מהברייתא, ותי' דמודה רח"כ למש"כ הרמב"ן שיש שיעור גדול של טעם כאילו נבלע בו כזית איסור ובכה"ג לוקין ע"ז דחשיב שיש כאן כזית בטעם, ויו"ד לקמן, וכנראה כצ"ל לכל השיטות דס"ל דע"י טכע"ק אין ההיתר נהפך לאיסור דע"כ מודו לד' הרמב"ן.

ולפי"ז נמצא דע"כ צ"ל בדעת התוס' בשיטת ר"ת דמודו לד' הרמב"ן וא"כ כבר אין הכרח למש"כ כאן שיש שיעור של כזית של הצו"ר, ויל"ע בזה.

**ד. המקור לדין היתר נהפך לאיסור-**

ובעיקר דין היתר נהפך לאיסור לשיטת הרא"ש צ"ב מנ"ל, וי"ל בזה כמה אופנים:

א. בנחל"ד (ה.) ובכ"ד כתב יסוד הדברים דכל איסורי מאכלות אינם איסורי מעשה גרידא רק איסורים החלים בחפץ, וע"כ גם דין טעם חייל באיזה חפץ ואינו איסור מעשה טעימת טעם איסור, רק ע"כ איכא חפצא דאיסורא, וע"כ אסרה תורה את ההיתר, אבל בלא שאסרה תורה את ההיתר לא שייך מושג של טכע"ק.

[וצ"ל דאחר דחזינן דטעם הופך את הממשות להיות כמוהו ממילא ילפינן ליה אף לגבי מצה וכש"כ הרא"ש].

ב. באבנ"ז יו"ד תלא-ג כתב דכל הטעם שאין הטעם בטל ברוב היתר הוא משום שעיקר עניינו של הטעם הוא לאסור את ההיתר ואין ההיתר יכול להתנגד ולסתור אותו לכך אינו בטל ברוב.

[ופשוט שכל ד' האבנ"ז אינו אלא לענין טכע"ק אבל בדין טעמו וממשו וודאי אי"צ להיתר נהפך כדי שלא יתבטל שהטעם מכיר את האיסור, וכמבואר בכל הראשונים דאף אי טכע"ק לא"ד מ"מ הטעם מכיר את האיסור, וז"ב, וכן מוכרח עוד דגבי קמח בקמח כתב הש"ך דאינו בטל ברוב כמו לח, וכבר כתב הנחל"ד (ו:) דלכו"ע בקמח אין ההיתר נהפך לאיסור שהרי לא קבל ממש טעמו של האיסור, וע"כ בטעמו וממשו מודה הש"ך, ואין להאריך בדבר פשוט כביעא בכותחא].

ועיי"ש דקדק כן בלשון הש"ך צח-ו שכתב בדעת ר"ת דטכע"ק דאורייתא דכיון שנתן האיסור טעם בהיתר נהפך ההיתר להיות איסור ואסור כולו מדאורייתא, וכבר העיר רעק"א בהגהותיו מה הוצרך הש"ך לדין היתר נהפך לאיסור והרי גם באופן שאין ההיתר נהפך לאיסור מ"מ אית ביה איסור ע"י הטעם, ולכאו' הוא שפת יתר.

וכתב אבנ"ז דס"ל להש"ך דכל הטעם שאין ביטול ברוב ואסור מדאורייתא הוא ע"י דין היתר נהפך לאיסור, א"כ תו ל"ש ביה ביטול ברוב, והוא כנראה ע"ד יסודו של תשובות הרי"ד-א דטומאה בטהרה ל"ש ביטול ברוב שהרי גם הטהור נטמא ע"י הטמא ואין כאן סתירה כלל בתערובת, והביא האבנ"ז שם יסודו בשם שו"ת הרי"מ.

**ה. נידון ביסוד האבנ"ז-**

ובמקו"א בסוגיא דזרו"ב נתבאר לדון בד' האבנ"ז מסוגיא צח: באריכות עפי" רש"י ומהרי"ק שם, ואכ"מ.

רק נזכיר בקצרה יסוד הדברים דבאמת עיקר האיסור טעם הוא במה שההיתר נהפך לאיסור, אבל כל מה שהטעם אוסר את ההיתר הוא רק אם הבליעה שנותנת את הטעם נשארה באיסורה, אבל אם בטלה הבליעה ברוב תו ל"ש לומר שהטעם אוסר שהרי אין כאן טעם של איסור הרק טעם שיצא מן ההיתר, ודו"ק.

וסברא זו מבוארת בברוך טעם בקונטרס התערובות.

וכן מתבאר בראב"ד שהובא ברשב"א צח: עיי"ש דבפשטות דעתו שההיתר נהפך לאיסור ולכך גבי נזיר לוקה על טכע"ק, וכש"כ הרבה אחרונים בדעתו, ומ"מ כתב דאין לוקין ע"ז בכה"ת שאין עונשין מה"ד, אבל בכזית בכא"פ לוקין אף בכה"ת אם אכל כזית מן האיסור, דילפינן גילוי מילתא מנזיר.

ומשמע בראב"ד דתרוייהו ילפינן מנזיר גם דחייל דין טכע"ק והיתר נהפך, וגם הדין שטעמו וממשו אינו בטל ברוב אינו מסברא רק גילוי מילתא מקרא דנזיר.

וצ"ב מנ"ל למילף תרוייהו גם היתר נהפך וגם שאינו בטל ברוב, ומשמע בראב"ד שאם רק היה הדין שהוא בטל ברוב תו ל"ש לומר היתר נהפך, ורק ע"י שלא בטל יש נהפך, ודלא כש"כ באבנ"ז דע"י דין נהפך אינו בטל ברוב, רק אדרבה כל שהוא בטל ברוב א"א לומר נהפך כלל שאין כאן חפצא דאיסורא כלל.

וע"ע בחוו"ד צח-ג האריך ג"כ ביסוד זה ובאר עפי"ז שיטת הרמ"א שם דמין באינו מינו תלי בשמא ולא בטעמא, ואכ"מ ונתבאר במקו"א, אלא שהחוו"ד שם אתא עלה משום הלמ"מ, אבל י"ל דילפינן ליה ממשרת וכ"נ בכו"פ שם ביישוב דעת הרמ"א, עיין מש"כ במקו"א, ועוד הבאנו כל ד' הכו"פ במקו"א שנקט סברא אחרת בביאור הענין.

**ו. ראיות מדברי הראשונים שלא כאחרונים הנ"ל-**

ועוד נראה בראשונים שלא כדברי האבנ"ז ונחל"ד, הנה כתב הרא"ש בדעת רח"כ דכל מה דאמרינן היתר נהפך לאיסור הוא רק בכזית בכא"פ, אבל בפחות מזה לא אמרינן היתר נהפך לאיסור, ודעת הטור דמ"מ אית ביה איסור תורה.

ובפשטות ביאור הדברים ששתי דינים נתחדשו בדין טכע"ק, חדא שע"י הטעם לא בטל האיסור ברוב, וזה גילוי מילתא דילפינן לכל דוכתא, ועוד נתחדש דההיתר נהפך לאיסור, וזה כתב הרא"ש דמסתברא שאינו אלא בכזית בכא"פ, אבל גם בפחות מזה יש לכה"פ איסור ח"ש.

ומבואר בזה דאף במקום שאין היתר נהפך לאיסור מ"מ האיסור באיסורו עומד ולא בטל.

וכבר עמד בזה בנחל"ד (ז.) ורצה לפרש ד' רח"כ שאינו אלא איסור דרבנן והגיה ד' הטור, עיי"ש, ונתבאר עוד בשיטת רח"כ, וגם מבואר מזה שלא כד' האבנ"ז.

ולכאו' עוד יש להוכיח כן שלא כהאבנ"ז לפמש"כ במקו"א להוכיח מדברי תוס' צח: דאף במין במינו במע"מ אמרינן טכע"ק, וא"כ לשיטות דאמרינן היתר נהפך לאיסור ה"נ אמרינן היתר נהפך לאיסור במין במינו במע"מ.

והנה מ"מ מבואר שאם יש בו רוב היתר הרי הוא בטל ברוב, וע"כ אין היתר נהפך יכול למנוע ביטול ברוב.

[אבל זה יל"ד ולומר דבמין במינו במע"מ מודה האבנ"ז שלא חייל ביה דין היתר נהפך לאיסור דדין היתר נהפך י"ל דלא שייך אלא בטעם הנרגש ואף דעיקר דין טכע"ק שייך אף במין במינו מ"מ דין היתר נהפך ל"ש אלא בטעם הנרגש, שהוא דין אחר מדין טכע"ק.

ומ"מ למ"ד טכע"ק לא"ד אין אומרים היתר נהפך לאיסור די"ל דילפינן זה מעיקר דין טכע"ק דלא בטל ברוב ע"כ היתר נהפך לאיסור אבל מסברא תלינן ליה בטעם הנרגש, וכ"ז דוחק.

ושו"ר כן במנח"כ א-א שכתב דלא אמרינן היתר נהפך לאיסור במין במינו במע"מ, ויל"פ כוונתו דאף אם יש בו דין טכע"ק מ"מ לא שייך בו היתר נהפך וע"כ הוא דלא כהנחל"ד, אבל יל"פ דס"ל דלא אמרינן כלל טכע"ק במין במינו ורק מכח הצו"ר יש לאסור ולכך לא אמרינן נהפך.

וע"ע דבראשונים מבואר דאמרינן טכע"ק אף במין במינו, ולד' המנח"כ צ"ל דמ"מ לא אמרינן היתר נהפך לאיסור אלא בטעם הנרגש, ומבואר מזה שיכול להתחלק דין טכע"ק שיהיה בלא שההיתר נהפך לאיסור, ודלא כהנחל"ד].

**ז. ביאור הקו"ש בדין היתר נהפך לאיסור-**

ומבואר מכל זה דבאמת עיקר דין דהיתר נהפך לאיסור הוא דין נוסף אחר דידעינן טכע"ק ושאינו בטל ברוב יש כאן חידוש נוסף שההיתר נהפך לאיסור, וצ"ע לפי"ז מנ"ל דין זה.

[ובמקו"א הבאנו מהלך אבנ"ז יו"ד-שנח ומשנת ר"א חולין-ט דלמ"ד דיליף טכע"ק ממשרת הרי דברה תורה על ענבים במים ודין התורה נאמר על המים ומשמע פשטיה דקרא דאף המים נאסרים.

אבל למ"ד דיליף מגיעולי עכו"ם או בב"ח לא ילפינן דין היתר נהפך לאיסור].

ובפשטות צ"ל בזה כש"כ בקו"ש פסחים דסברא הוא שהטעם מגדיר את החפץ של ההיתר כחפץ של איסור.

ובקו"ש כתב דלעולם אף חתיכת נבילה כל מה שהיא מוגדרת כנבילה לענין מאכ"א הוא ע"י הטעם ולא מכח הממשות שלה, אבל נתקשה ע"ז מהא דאין בגידין בנו"ט ומ"מ הגיד עצמו אסור, וכתב שהוא מגזיה"כ מיוחדת [א"נ י"ל כש"כ בחוו"ד ק-ז דמ"מ הגיד עצמו יש בו טעם, אבל נתבאר במקו"א דע"כ אי"ז כוונת החוו"ד דמבואר להדיא בגמ' לא כן], ואח"כ ראיתי שכ"כ בנחל"ד (ט.).

אח"כ ראיתי ברש"י פט: דמשמע דאף למ"ד יש בגידין בנו"ט מ"מ ייאסר גיד גם אם אין בו טעם, ומשמע דכללא הוא שכל איסורי תורה חלים בהממשות ולא בטעם ולאו גזיה"כ מיוחדת הוא למ"ד אין בגידין בנו"ט[[4]](#footnote-5) [ונבילה מסרחת לא דמי לגיד שהרי נשתנית מכמו שהיתה ובזה פקע ממנה תואר נבילה שהרי כל נבילה יש לה טעם והיא אין לה טעם].

ויותר נראה דאה"נ הממשות היא המגדירה את החתיכה, אבל כשם שיכול להיות החתיכה מוגדרת כנבילה ע"י הממשות ה"נ הטעם גם יכול להגדירו כאיסור, ודין עיקר ודין טעם הם שתי פרשיות שונות להגדיר את הדבר כדבר איסור[[5]](#footnote-6).

אבל יל"ע בזה בדעת הרא"ש בשיטת רח"כ, דהנה כתב הרא"ש בשם רח"כ דאם ליכא כזית בכא"פ מסתבר שלא אמרה תורה היתר נהפך לאיסור, ומשמע מזה דדין היתר נהפך לאיסור יסודו הוא דין חדש שהאיסור אוסר את ההיתר ולאו גילוי מילתא הוא שהטעם מגדיר את ההיתר כאיסור, דאי גילוי מילתא הוא ה"נ בפחות מכזית בכא"פ נמי?

ולפי"ז צ"ע מנ"ל דין זה של היתר נהפך לאיסור, ועוד קשה משה"ק הגר"ח פ"ט מעשה"ק שהרי מבואר ברא"ש שיוצא יד"ח מצה ע"י היתר נהפך לאיסור ואם הוא דין חדש מה"ת יהני לענין מצה?

וע"כ נראה דאף כוונת הרא"ש הוא עד"ז דוודאי הוא גילוי מילתא שהגדירה תורה שהיתר בטעם איסור ג"כ חשיב איסור, וס"ל שהגדרת התורה אינו רק לענין מאכ"א כ"א גם לענין מצה, אבל מ"מ נקט הרא"ש דמסתבר שאם אין בעיקר התערובת כזית בכא"פ של איסור הרי אין כאן איסור חשוב מספיק לומר שהטעם היוצא ממנו מגדיר את ההיתר כאיסור, ורק בטעם חשוב שיוצא מכזית בכא"פ בזה אמרינן שהוא מגדיר את ההיתר כאיסור, ועצ"ע בהסבר ד"ז.

[אח"כ ראיתי שעיקר קו' הגר"ח אינה נראית, שהרי מבואר ברמב"ן צח: שהק' לדעת רש"י דטכע"ק לא"ד היאך יוצא יד"ח מצה, ומשמע דלדעת ר"ת דטכע"ק ניחא אף דס"ל דדין טכע"ק אין ההיתר נהפך לאיסור, ועצ"ע בסברא, אבל א"כ י"ל אף בדעת הרא"ש כן].

**ח. גדר היתר נהפך לאיסור-**

ואם לבוא לדון מעתה בגדר היתר נהפך לאיסור נמצא לנו שני אופנים:

א. הפשוט נתבאר דעיקרו הוא שהיתר בטעם איסור אסור, אי כהנחל"ד אי כהקו"ש.

ב. אבל בכמה אחרונים נראה גדר שלישי בזה, שהוא דין מיוחד שהאיסור אחר שנאסר בכוחו לאסור גם את ההיתר.

ושני ראיות עיקריות לזה, חדא ממש"כ כמה אחרונים שאיסור של חצי שיעור אינו הופך את ההיתר לאיסור גמור רק לאיסור חצי שיעור שאין כוחו של הנאסר גדול מהאוסר, ולד' הקו"ש וודאי שאין לזה טעם.

ועוד מדעת כמה אחרונים דדין חנ"נ הוא דאורייתא אף שנסתלק כבר הטעם, מ"מ נשאר ההיתר באיסורו, ולד' הקו"ש אין לזה טעם, ולהלן יתבארו הראיות באורך.

ומדברי האחרונים הנ"ל למדנו שפי' ענין היתר נהפך לאיסור דאינו משום שהיתר בטעם איסור אסור אלא שנתנה תורה דין חדש שהאיסור אוסר את ההיתר, וס"ל דאינו אוסר אלא כדינו של האיסור.

ויתכן לבאר גדר הדבר, דדין היתר נהפך לאיסור דמי לדין ביטול ברוב, דכיון שהטעם איסור הוא החלק החשוב בחתיכה הרי כל החתיכה נאסרת מכוחו [וכעין דין ביטול ברוב לשיטות הסוברים דהיתר מתבטל באיסור לההפך להיות איסור[[6]](#footnote-7)].

אבל צ"ע לפי מהלך זה מנ"ל דין זה של היתר נהפך לאיסור מלבד דין טכע"ק [אם לא ע"ד האבנ"ז דילפינן דין זה מקרא].

אבל שמעתי מידידי ר.ד.ס גם לפי מהלך זה ע"ד הנחל"ד, דעצם החפצא של האיסור קיים בטעם אלא שבלא הממשות הרי הוא כמו חצי שיעור שאין בו חשיבות של עבירה, וע"כ שאסרה תורה גם את ההיתר ע"י האיסור.

גם לכאו' מהלך זה נסתר מד' הרא"ש שגם לענין מצה נקט דהיתר נהפך למצה, ואולי גם מצה חשיב חלות דין שיכול להפוך את השאר למצה.

**ט. היתר נהפך בחצי שיעור איסור-**

הנה הק' האחרונים לדעת ר"ת דס"ל דע"י טכע"ק ההיתר נהפך לאיסור א"כ ל"ל דין המל"א תיפו"ל משום טכע"ק, והנה רש"י פסחים תי' בזה דאיירי שלא פשט טעם היין בכל הפת.

אבל הק' האחרונים דהתינח לרש"י לשיטתו פסחים שם דהמל"א אפי' בלא בליעה כלל והוא צירוף במעשה האכילה, אבל לשיטת התוס' שם דלא אמרינן כן אלא בנבלע מן האיסור בההיתר א"כ אם לא פשט היין בכל הפת איך נימא המל"א?

[ובמקו"א נתבאר בזה כמה תי', ובאמת עיקר דרך זו אינה מוכרחת כ"כ לא מיבעיא בשיטת התוס' אלא אף לשיטת הראב"ד י"ל שלא כן וכש"כ במקו"א, ואכ"מ].

וכתב בברכת ראש בשם אגודת אזוב וכ"כ עוד כמה אחרונים הבאנו דבריהם במקו"א בביאור הסוגיא פסחים [וכמ"ק בהגר"א צח-ח בדעת הטור והראב"ד ואכ"מ, שו"ר כן בכו"פ צב-ט שכבר צידד כן], דבאמת דין היתר נהפך אינו יכול לעשות את ההיתר אלא כדינו של האיסור, ואם אין בהאיסור אלא חצי שיעור הרי אף שההיתר נהפך ג"כ לאיסור אבל אינו נאסר אלא כדין חצי שיעור [ועוד נתבאר בזה באורך בביאור הסוגיא פסחים בד' התוס' נזיר לז:].

ונפק"מ בזה אם אוכל חצי זית מכלל התערובת ואח"כ אוכל עוד חצי זית בעין של איסור, דכיון דאמרינן היתר נהפך והכל נהפך להיות באיסור חצי שיעור הרי כיון שצרפו עם עוד חצי שיעור ילקה, משא"כ אי לא אמרינן כלל היתר נהפך לא היה לוקה דמאן יימר לן שאכל שיעור שלם בסה"כ [אבל באמת יש לצדד דאף אחר שנהפך לחצי שיעור לא ילקה שהרי לא חזי לאיצטרופי שאף אם יאכל הרבה מתערובת זו לא ילקה].

אבל כבר תמה בזה בברכת ראש שאין בו סברא כלל, וכנראה כוונתו דלפמש"כ לעיל הרי עיקר המושג של היתר נהפך הוא גילוי מילתא שהיתר בטעם איסור נמי איסור הוא א"כ מה לי אם האיסור הוא חצי שיעור או לא.

ומדברי האחרונים הנ"ל למדנו שפי' ענין היתר נהפך לאיסור דאינו משום שהיתר בטעם איסור אסור אלא שנתנה תורה דין חדש שהאיסור אוסר את ההיתר, וס"ל דאינו אוסר אלא כדינו של האיסור.

[ובאמת היה מקום לומר סברת האחרונים בדרך אחרת, דכל היכא שהוא חצי שיעור אין בו כלל דין היתר נהפך, דל"ש היתר נהפך אלא כשיש בו טעם של איסור גמור ולא בחצי שיעור, שיסוד היתר נהפך הוא שיש בו טעם של 'איסור', ולא מה שיש בו טעם חלב וחמץ במציאות דהא בנבילה וכה"ג ל"ש זה, וא"כ לא חשיב שיש בו טעם איסור אלא כשיוצא משיעור שלם, ונתבאר עוד בשיטת רח"כ].

אבל י"ל יותר מזה, דבאמת בברכת ראש כתב שאין יסוד זה מוכרח אלא בשיטת הראב"ד, ובאמת הנה בראב"ד עצמו יש לזה פנים, והוא לפמש"כ במקו"א לבא כל שיטת הראב"ד ונתבאר שם די"ל בשיטת הראב"ד דעיקר דין טכע"ק שאין הטעם בטל ברוב הוא גילוי מילתא, ועיקר הדין דילפינן מקרא הוא שההיתר נהפך לאיסור וזהו עיקר דינו וילפינן ליה מקרא מיוחד של טכע"ק שזהו כל חידושא דקרא [מלבד דגלי לן דאין האיסור בטל ברוב].

והנה במה שנקט הרא"ש דהיתר נהפך לאיסור מועיל לצאת בו יד"ח מצה הנה בראב"ד נראה לא כן, דהנה בראב"ד מבואר דס"ל טכע"ק דאורייתא וההיתר נהפך לאיסור.

ומ"מ מבואר בראב"ד פ"ה חו"מ שצריך שיאכל כזית בכא"פ מן הדגן עצמו ולא מהני ביה היתר נהפך לאיסור, וכבר תמה בזה במנח"כ א-ד.

וכנראה ס"ל דדין היתר נהפך לאיסור לא שמיה מצה, דדין טכע"ק שאסרה תורה את ההיתר בטעם איסור לאו גילוי מילתא הוא כש"כ בדעת הרא"ש רק דין חדש שנתנה תורה שטעם האיסור הופך את ההיתר לאיסור, וה"מ לענין מאכ"א אבל לא לענין מצה, ודלא כהרא"ש בזה, והוא כשיטתו לפמש"כ כאן בדבריו.

ומ"מ אינו מוכרח די"ל דאף אם נפרש שהוא גילוי מילתא מ"מ פליג על הרא"ש וס"ל שאינו אלא במאכ"א ולא במצה, וצ"ע[[7]](#footnote-8).

ובעיקר יסוד הברכת ראש שהבאנו לענין היתר נהפך בחצי שיעור הנה במנח"כ א-ה הוכיח מלשון התוס' צח: לא כן שנתקשו לשיטת ר"ת היאך אמרינן טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו והרי טכע"ק דאורייתא, ומבואר דלא ניח"ל ליישב דכיון דליכא ממשות כלל אין לוקין עליו, ומבואר דעתם בשיטת ר"ת דאף בלא כזית רק טעם לבדו מ"מ לוקין עליו, והביא שם דעת ספר התרומה וכמה ראשונים דאף בטעם לבדו לוקין עליו לשיטת ר"ת.

אבל באמת אינו מוכרח כ"כ בד' התוס' לומר דאף בטעם לבדו לוקין עליו, די"ל דהתוס' נתקשו לשיטת ר"ת דמשמע שם בגמ' דכל שאין כזית בכא"פ אין לוקין עליו ואף שיש בו כזית בכל התערובת, וע"ז נתקשו אי היתר נהפך לאיסור למה לא ילקה, אבל בטעם לחוד או בחצי כזית י"ל שאין לוקין.

וע"ע במקו"א משנ"ת ביסוד הברכת ראש עפ"י הסוגיא צח. גבי פלגא דזיתא דתרבא בדיקולא.

**י. היתר נהפך כשנסתלק הטעם-**

מבואר בפוסקים דדין חנ"נ אינו אלא מדרבנן, ומבואר דאף לשיטת ר"ת דע"י טכע"ק היתר נהפך לאיסור מ"מ אחר שנסתלק הטעם פקע איסורו ואינו אלא מדרבנן, וכש"כ רעק"א א-פב.

[ודעת הפמ"ג והג' יד אברהם הבאנו במקו"א דבאמת י"ל בשיטת התוס' דחנ"נ דאורייתא הוא מכח דין היתר נהפך לאיסור דלא פקע איסורו, ואכ"מ].

והביאור הפשוט עפמש"כ בקו"ש דעיקר דין היתר מהפך היינו דהיתר בטעם איסור ג"כ איסור הוא אבל ה"מ כשיש בו הטעם.

ונראה שגם אם נפרש שהאיסור אוסר את ההיתר מ"מ אין סיבת איסור עצמית בההיתר והוא אוסרו כל שעתא ושעתא וכשאין טעם פקע האיסור.

ובאמת שיטת הפמ"ג ויד אברהם שדעת הסוברים דדין חנ"נ דאורייתא הוא מיסוד דין היתר נהפך לאיסור, יתבאר עפ"י הנ"ל דנקטו עיקר דין טכע"ק שהאיסור אוסר את ההיתר ולהכי גם אחר שירד הטעם נשאר האיסור ולא אמרינן חוזר וניעור להיתר.

**יא. י"ל שההיתר לא נאסר בעצמו רק מצטרף לשיעור-**

ושמעתי לבאר באופן שלישי שיטת ר"ת דהיתר נהפך לאיסור ומצטרף לשיעור כזית.

וביאור הענין דלעולם אין כוונת ר"ת דע"י טכע"ק ההיתר נהפך לאיסור כפשטות לשון הרא"ש רק לעולם עיקר האיסור הוא בטעם ורק ס"ל שהבעין של ההיתר יכול להצטרף לשיעור כזית לחייבו מלקות שהרי כך הצורה לאכול את הטעם ע"י כזית של אוכל, ולכך מצטרף הכל לחשיבות של כזית.

ד.ש. אמר הביאור דדמי לפת ספוגית שמשתערת כמות שהיא ואף החללים מצטרפים לכזית ה"נ הכא, ואף בחפצא חשיב כזית.

ולפי"ז א"ש שאם נסתלק הטעם אין כאן איסור כלל שהרי כל האיסור הוא בטעם לחוד, ודו"ק.

ויש לדון ליישב עפי"ז קו' התוס' יוהכ"פ יומא פב. לענין חולה מאכילין אותו הקל הקל תחילה דמבואר בגמ' דמאכילין אותו טכע"ק קודם להאיסור עצמו, ותינח לסוברים טכע"ק לא"ד או שאין לוקין עליו אבל לשיטת ר"ת הרי יש בו מלקות, ומאי קולא איכא גבי טכע"ק? ונתבאר במקו"א בכמה אנפי בזה.

אבל להנ"ל י"ל דאף לשיטת ר"ת אין ההיתר אסור בעצמותו ואינו עובר את החפצא דאיסורא אלא בטעם עצמו לכך עדיף מלהאכילו את החפצא דאיסורא עצמו.

[אמנם אם נפרש שהוא כפת ספוגית קשה לומר שיהיה חילוק לענין הקל הקל, רק אם נפרש בנו"א שהוא רק סברא במעשה האכילה ולא בחפצא של כזית י"ל כן, וצ"ע].

ומקור גדול לסברא זו ממש"כ הפמ"ג בפתיחה לבב"ח ובכ"ד להוכיח מגמ' ע"ז סה: שמותר למכור דגבר שקיבל טעם מאיסוה"נ, וצ"ע דהא דעת רו"ר דטכע"ק שייך גם באיסורי הנאה?

וע"כ סברת הפמ"ג הוא סברא מיוחדת לענין היתר נהפך דבאיסוה"נ ל"ש זה, וביאור הדבר דכל שהוא מוכר חוץ מדמי הטעם שבו הרי אינו נהנה אלא מבעין ואין כאן איסור כלל וכל האיסור לעולם הוא בטעם לחוד.

וכמו"כ יל"ד לפי"ז לענין אאחע"א דשפיר י"ל דחייל איסור אחר על מה שנאסר מכח טעם שהרי הבעין של ההיתר לא נאסר רק מצטרף לשיעור כזית.

כמו"כ נפק"מ בזה דל"ש חזקת היתר לומר שלא נאסר ע"י טעם שאין האיסור חל בההיתר, ודלא כש"כ בתשובת רעק"א א-פב, ועי' מש"כ בדין חזקה בתערובת.

כמו"כ תתיישב לנו קו' הפמ"ג מ"ז קא-ג דלמ"ד דטכע"ק ההיתר נהפך לאיסור ה"נ חשיב חה"ל, ומסיק דמ"מ הכריע בזה השו"ע לקולא משום דדין דרבנן הוא ודין היתר נהפך הוא פלוגתא בין הפוסקים [ובאמת המרדכי-תרמד הביא דעות דס"ל דבליעת איסור חשיב חה"ל].

אבל הטור פסק בפשיטות דאמרינן היתר נהפך לכה"פ בכזית בכא"פ, ולענין חה"ל לא מצאנו חילוק, ואולי רק לחומרא פסק כן.

ובפתיחה לתערובות ג-ב (ד"ה חה"ל) כתב הפמ"ג דאין בו דין חה"ל ורק בב"ח שאיסורו מחמת עצמו נותן בו דין חה"ל, ולא באר כה"צ, ולפי המבואר יתבאר היטיב [וגם אם הוא כפת ספוגית מ"מ רק בצירוף ההיתר הוי רה"ל וכל כה"ג אינו בכלל חה"ל].

**יב. היתר נהפך בשתקנו את הטעם-**

עיין במחנ"א בתשובה הנדפסת בתוך הל' מעשר, הק' במתני' חלה פ"ג נטל שאור מעיסה שלא הורמה חלתה ונתן לתוך עיסה שהורמה חלתה אם יש לו פרנסה ממקו"א מוציא עליה לפי חשבון, ופי' הרא"ש והר"ש דהיינו שעושה עיסה אחרת המחוייבת בחלה ומוציא משם לפי חשבון השאור, ולא חשיב מן החיוב על הפטור דטכע"ק דאורייתא והוי מן החיוב על החיוב.

והק' המחנ"א היאך מהני לעשר כנגד אותו שאור והרי קי"ל שההיתר נהפך לאיסור ע"י טכע"ק א"כ הכל הוא איסור, וכה"ק בחזו"א דמאי יג-ט.

ובמנחת ברוך-סט תמה על עיקר הקו' דדין היתר נהפך הוא כל שעתא ושעתא מכח שיש בו טעם של איסור א"כ כל שהוציא את הטעם או תקנו והפריש עליו איך יאסור והכל חזר להיות מתוקן.

ודעת חזו"א ומחנ"א נראה פשוט שעיקר דין היתר נהפך לאיסור גבי דגן היינו שהאורז חשיב נמי כדגן ע"י שיש בו טעם דגן, ומושג של היתר נהפך הוא במציאות ולא בדין.

א"נ י"ל לפמש"כ דיסוד דין היתר נהפך הוא שהאיסור אוסר את ההיתר וכיון שנאסר נאסר ותו ל"מ לתקן את ההיתר, ומ"מ צ"ע דהא קי"ל חנ"נ דרבנן, וי"ל.

ושיעור המעשר שצריך להפריש [להנך דל"ל היתר נהפך או אף למ"ד היתר נהפך לפמש"כ במנח"ב הנ"ל דממילא פקע איסור התערובת] מסיק בחזו"א כד-כג ודמאי טו-ט שהוא כפי כמות של ממשות שנותנת טעם כזה והוא ע"ד הרמב"ן, וצ"ע אם אפשר לדמות לענין זה.

ע"ע בשו"ע יו"ד שכד-יב אם אפה פשטיד"א מעיסה שלא הורמה חלתה יכול להפריש עליה ממקום אחר, וכתב הט"ז סקט"ו דקמ"ל דאף שבלוע טעם מן העיסה בבשר מ"מ כשמפריש על הבשר לא חשיב מפריש מן החיוב על הפטור שהבשר יש בו טעם עיסה וטכע"ק דאורייתא, וה"נ נקטו הפוסקים לענין בלוע בכלי.

ובמקו"א נתבאר דעת התורי"ד בע"ז עג: דטבל שנימוח בתוך חולין א"א להפריש עליו, ודעת החזו"א דמאי שם להלכה לא כן.

ועיי"ש בט"ז דמ"מ אין להפריש אלא מעיסה אחרת על זו אבל א"י להפריש מעיסת הפשטיד"א עצמה שהרי בלוע בה טעם בשר ואינה עיסה נקיה.

ובדגמ"ר תמה ע"ז טובא מה לי שבלועה מבשר והרי סו"ס יש כאן עיסה והיא ראויה להפריש עליה, וע"ע בפתחי תשובה הביא שגם בסידורו של החוו"ד תמה ע"ז, וד' הט"ז צ"ב טובא, ועיין לבושי שרד סי' שכד על הש"ך מש"כ ליישב.

**יג. היתר נהפך בטעמו וממשו-**

הנה ברא"ש צח: נראה דלדעת רש"י דטכע"ק דרבנן אבל מודה בטעמו וממשו דאורייתא, מ"מ לא יהיה בו הדין של היתר נהפך לאיסור שיסודו בדין טכע"ק ולא בטעמו וממשו.

ובזה יישב מתני' דחלה אף לשיטת רש"י ומשמע ברא"ש שאי"צ לאכול כזית מן הדגן דוקא.

אבל בראב"ד שהובא ברשב"א צח: מבואר דכיון דס"ל שאין לוקין על טכע"ק משום א"ע מה"ד הרי ה"נ בטעמו וממשו צריך לאכול כזית מן האיסור דוקא, ולא אמרינן ביה היתר נהפך לאיסור, וסברתו פשוטה שהרי יסוד דין טעמו וממשו הוא שע"י הטעם אין האיסור בטל ברוב אבל בטעם עצמו ליכא מלקות להך שיטה, וכ"נ נחל"ד בפשטות בכ"ד.

[ובמקו"א נתבאר דכן יל"פ בד' התוס' צח: ממשה"ק על ר"ת מהסוגיא פסחים, אבל אינו מוכרח].

וצ"ל דכל ד' הראב"ד הוא לשיטתו שם שכתב דדין טעמו וממשו לאו דין חדש הוא רק גילוי מילתא שאינו בטל ברוב כלשונו שם.

אבל בדעת הרא"ש לכאו' צ"ל דדין טעמו וממשו הוא דין חדש וכש"כ חוו"ד שהוא מהלמ"מ, וא"כ י"ל דכל כה"ג שהטעם יוצא מממשות הרי הטעם עצמו חשוב ואסור אף למ"ד טכע"ק דרבנן, וצ"ע.

ואולי י"ל באופ"א עפמש"כ לעיל דדעת הרא"ש דדין היתר נהפך לאיסור י"ל דהוא מסברא שהטעם מגדיר את הממשות, ובאמת כל דין טכע"ק בעלמא מסברא יש לו מקום כיון שהוא מגדיר את ההיתר כאיסור, הרי מסברא ידעינן שההיתר אסור, אלא דמ"מ בעינן קרא לטכע"ק משום דבלא קרא הו"א שהוא בטל ברוב ולכך בעי קרא לומר שלא יתבטל ברוב, אבל בטעמו וממשו הרי מסברא כבר ידעינן שאינו בטל ברוב א"כ ה"נ טעמו אוסר את ההיתר אף מסברא, והוא חידוש.

ולפי"ז אזלי הראב"ד והרא"ש לשיטתם במשנ"ת דפליגי אם היתר נהפך לאיסור הוא דין חדש או גילוי מילתא בעלמא, דהרא"ש לשיטתו שהוא סברא י"ל כן אף לענין טעמו וממשו והראב"ד פליג בזה.

[השמטה-אח"כ ראיתי שכנראה מפורש פסחים מד. דלא אמרינן היתר נהפך לאיסור בטעמו וממשו שהרי אם אין כזית בכא"פ לא נאסר ולמה לא ייאסר משום היתר נהפך לאיסור?

ואולי י"ל בדוחק ע"ד רח"כ דדוקא כשיש כזית בכא"פ אמרינן היתר נהפך, וצ"ע ובפשוטו הוא פירכא גמורה לכל הנ"ל].

**יד. היתר נהפך באיסורי תורה שאינם איסורי אכילה-**

הנה מצאנו דעת הרא"ש שההיתר נהפך לאיסור ע"י שיש בו טעם האיסור, וה"מ לענין איסורי אכילה אבל לענין איסורי הנאה יל"ע אם שייך בו היתר נהפך לאיסור.

והנה בר"ן ורא"ש סוף ע"ז נקטו להלכה דעיקר דין טכע"ק שייך אף באיסורי הנאה, אמנם למדו שם ממשמעות הראב"ד [ומאירי ע"ז סה:] דדעתו להתיר טכע"ק באיסוה"נ, ועי' בפמ"ג שפ"ד קי-ב דאף טעמו וממשו שרי להראב"ד.

ועכ"פ לדעת הרא"ש והר"ן שיש דין טכע"ק באיסוה"נ וודאי אסור להאכיל לבהמה דבר עם טעם איסור שהרי הוא נהנה מן הטעם.

אבל יל"ע אם מותר להנות מן ההיתר לחוד או שג"ז נאסר משום היתר נהפך לאיסור, ולכאו' מבואר בסוגיא ע"ז סה: ביי"נ שנפל על ענבים התירו למכור לעכו"ם, וע"כ אין ההיתר נהפך לאיסור באיסורי הנאה, וכבר עמד בזה בפמ"ג בפתיחה לבב"ח, ובמנח"ב-סט.

ובאמת כזה מבואר ברמ"א פז-ו שמים שבשלו בהם בב"ח מותר לחפוף בהם את הראש שאינו נהנה מן הבב"ח עצמו שאינו מוסיף לו בחפיפה כלל ולא אמרינן שגם המים נהפכו לאיסור הנאה[[8]](#footnote-9).

ושם בפמ"ג למד מזה דע"כ לענין איסוה"נ ל"ש היתר נהפך לאיסור, והנה לשיטות דאין טכע"ק באיסוה"נ אשה"ט אבל לשיטות שיש טכע"ק באיסוה"נ צ"ע[[9]](#footnote-10).

וכתב במנח"ב דל"ש ביה חיך אוכל יטעם ואינו מוגדר ההיתר ע"י הטעם איסור אף אם שייך בו דין טכע"ק, וצ"ע, וכעי"ז צידד ביד יהודה קי-ג (ד"ה והנה)[[10]](#footnote-11).

ובמנח"ב תמה מזה ע"ד הרא"ש דאף לענין מצה נקט ששייך היתר נהפך, אבל באמת יתכן דדין מצה תלוי בהשם אוכל של דגן ובזה י"ל דאמרינן היתר נהפך משא"כ גבי איסוה"נ, וכ"ז דוחק גדול.

וע"ע במג"א תמז-מב גבי חצי זית שנפל לתערובת שאין בו איסור ב"י וב"י, וכתב רעק"א בהג' על הפמ"ג שם דמשמע מזה דס"ל דלא אמרינן היתר נהפך לאיסור אלא גבי אכילה אבל לא בב"י וב"י, עיי"ש.

ולפי סברא זו נראה מסתבר דכ"ז דוקא בהנאה שאינה שייכת לאכילה, אבל לו יצוייר אופן שפקע האיסור אכילה ונשאר בו איסור הנאה והוא אוכל את התערובת הרי שפיר י"ל דהיתר נהפך לאיסור ולוקה עליו [לשיטות דבעי כזית ללקות באיסור הנאה], ובכה"ג גם באיסוה"נ יהיה היתר נהפך לאיסור.

אמנם המחוור בכ"ז שזה ראיה גדולה למש"כ לעיל בדעת ר"ת שאין ההיתר עצמו נהפך לאיסור רק מצטרף לשיעור כזית לחוד.

**טו. אאחע"א בהיתר נהפך-**

בדין אאחע"א בהיתר נהפך לאיסור עיין רעק"א פסחים קיג: נראה מדבריו דבמידי דנאסר ע"י טכע"ק א"א לחול עליו עוד איסור ואמרינן ביה אאחע"א.

ואח"כ ראיתי בפמ"ג פתיחה להל' בב"ח שכתב שחתיכה שבלעה חלב (תרבא) ואח"כ מבשל אותה עם כזית חלב נאסרת, ואף לשיטת הר"מ דמבשל חלב בחלב אינו נאסר בהנאה משום אאחע"א וממילא לא חייל ג"כ איסור הנאה מ"מ הכא שפיר חל האיסור, ואף שהיא כבר אסורה משום טכע"ק מ"מ שמא נסחט הטעם בבישול ופקע האיסור דאורייתא.

מבואר מדבריו שאם לא נסחט האיסור ועדיין יש בו טעם הרי אמרינן אאחע"א ולא יחול בו איסור בב"ח [וע"ע בפמ"ג שפ"ד צב-י שפקפק ע"ז דחשש רחוק הוא לומר שנסחט כל הטעם וכן בהג' רעק"א שם, ונתבאר במקו"א עפ"י תשובת רעק"א-סז דהבסתמא לא נסחט כולו].

ובפשוטו כוונתם למ"ד שע"י טכע"ק ההיתר נהפך לאיסור, אבל סתימת דבריו וד' רעק"א משמע קצת דאף למ"ד דאין ההיתר נהפך לאיסור נקט מ"מ לענין אאחע"א שפיר חשיב שכל החתיכה אסורה [עי' היטיב בד' רעק"א][[11]](#footnote-12).

וי"ל ביאור הדברים עפמש"כ במקו"א דאף להסוברים שאין היתר נהפך לאיסור מ"מ האיסור חל בההיתר שהיתר בטעם איסור אסור אלא שאינו מועיל להצטרף לשיעור כזית, אבל לענין אאחע"א שפיר אמרינן דחשיב שההיתר ג"כ נאסר[[12]](#footnote-13).

אבל הגרש"ר פסחים מד: כתב לדון דאף לשיטות דהיתר נהפך לאיסור מ"מ אין לדון בו אאחע"א שכל איסורו מכח הטעם הוא ולא בעצמותו, עיי"ש טעמו, וצ"ב.

ויל"פ משום דאפשר לסחוט את הטעם ויפקע האיסור לרוב השיטות לכה"פ מדאורייתא א"כ אין האיסור אלא בטעם שהוא אוסר את ההיתר אבל לא נאסר החפצא של ההיתר.

[או י"ל בנו"א עפמש"כ הרשב"א צ: דאיסור טריפה חייל שפיר על חלב אף שאיסור חלב חל בעודו שליל מ"מ כיון שיש היתר להאיסור שפיר יכול לחול בו איסור אחר, וה"נ הכא כיון דאל"ס ויותר האיסור שפיר חל בו איסור אחר].

ועוי"ל עפ"י המבואר לעיל דעיקר היתר נהפך הוא רק סברא שמצטרף הכל לשיעור כזית אבל לעולם האיסור הוא רק בטעם לבד.

**טז. טכע"ק לענין נדרים-**

מבואר במתני' נדרים נב. שאם נדר מבשר סתם מותר בטעם היוצא ממנו [משא"כ בנדר מבשר זה אוסר כל היוצא ממנו בטכע"ק].

ויל"ע לפי שיטת ר"ת דהיתר נהפך לאיסור וטעם בשר מגדיר את המאכל כבשר א"כ ה"נ לענין נדר נימא כן, ואין לומר דנדרים שאני דאזלינן בתר לשון בנ"א עי' בטור יו"ד-רטז דהכא נאסר מכח לשון תורה].

ולפמש"כ לצדד דהיתר נהפך לאיסור אינו משום דהיתר בטעם בשר מיקרי בשר אלא משום שהאיסור אוסר את ההיתר א"ש דלענין נדר ל"ש לומר כן שיחול דין נדר אחר שהוא מוגדר לבשר.

ועוד יש לדון דלא שייך דין טכע"ק והיתר נהפך לאיסור אלא בטעם של איסור ולא בטעם של היתר, אבל זה מוקשה שהרי מצאנו לענין בב"ח דין טכע"ק [באופנים שאין בהם משום נ"ט בר נ"ט] וכן לענין חמץ קודם פסח אף לשיטות דמיקרי היתרא בלע.

עלה בידינו מכ"ז ג' מהלכים בשיטת ר"ת, א. היתר בטעם איסור אסור, ב. טעם האיסור אוסר את ההיתר, ג. ההיתר מצטרף לאכילת הטעם לשיעור כזית, ונתבאר מכ"ז כמה וכמה נפק"מ.

1. ויש לבאר עפמשי"ת לקמן דהיתר נהפך לאיסור מחצי שיעור עושה רק איסור חצי שיעור, ה"נ ס"ל להרמב"ן בכל היתר נהפך לאיסור דיסודו הוא שהטעם אוסר את ההיתר א"כ אינו אלא כדינו של הטעם בחצי שיעור, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
2. אלא דעי' לקמן מד' האחרונים שכתבו נפק"מ בין הרמב"ן לר"ת לענין אאחע"א, דלשיטת הרמב"ן לא שייך אאחע"א שהרי ההיתר לא נאסר משא"כ לשיטת ר"ת שההיתר נהפך לאיסור, ולכאו' זה מורה שלא הבינו כש"כ.

   אלא שיש לדון קצת דאף הם מודו דלשיטת הרמב"ן האיסור אוסר את ההיתר אלא דמ"מ תלי האי מילתא בפלוגתת ר"ת והרמב"ן, דלשיטת ר"ת הוא גילוי מילתא שההיתר בטעם איסור אסור לכך מצטרף ההיתר לאיסור, משא"כ לשיטת הרמב"ן האיסור אוסר את ההיתר לכך אין ההיתר מצטרף לכזית ולכך יש בזה גם נפק"מ לענין אאחע"א וכה"ג, ועצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. והיינו דחזינן דאיכא למ"ד דהיתר מצטרף לאיסור, וי"ל דאף להלכה דלא קי"ל כן מ"מ יכול להצטרף כלפי חשיבות מעשה האכילה, אלא שחסר בחפצא דאיסורא והיכא שיש כזית טעם שפיר מצטרף ההיתר לחייבו עליו. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכן העירני ידידי ר.ד.ס. ע"ד הקו"ש מד' הפמ"ג סי' קג דנבילה שא"ק לגר שהשביח אותה ע"י טעם אחר אסורה, והרי שהממשות אסורה אף שאין בה טעם מן האיסור רק טעם מדבר חיצוני. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועפי"ז נתבאר במקו"א דדין טעם ודין עיקר שני דינים הם ויש חומרא באכילה העיקר טפי מהטעם, ונתיישב בזה קו' תוס' יוהכ"פ גבי הקל הקל תחילה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועי' ערוה"ש-צח שכתב דדעת הרא"ש שההיתר נהפך לאיסור הוא כפי שיטתו דבכל ביטול ברוב ההיתר נהפך להיתר לגמרי ומותר לאכול כל החתיכות יחד, והיינו כנ"ל שדימה העניינים זל"ז. [↑](#footnote-ref-7)
7. בפשוטו היה נראה דאם בשר נתן טעם בכזית ירקות ומבשל אותם עם חלב הרי למ"ד היתר נהפך לאיסור ה"נ הירקות חשיבי כבשר ולוקה עליהם משום מבשל כזית בב"ח, דאף בדבר היתר אמרינן היתר נהפך להחשב כבשר [שהרי מצאנו דין זה גם לענין מצה וכה"ג ולא רק באיסורין], ולע"ע לא מצאתי גילוי מפורש לזה ולא חיפשתי כה"צ.

   ומה דקי"ל בכ"ד דלא אמרינן חנ"נ אלא בבלוע טעם איסור אבל בבלוע בשר או חלב לא חייל בו דין חנ"נ להצריך שישים כנגד כולו, עיין שו"ע צד-ו ובכ"ד, בפשוטו הוא סברא מיוחדת לענין חנ"נ דוקא וע"ע מש"כ בגדר חנ"נ.

   אמנם לדעת הסוברים דחנ"נ דאורייתא מתורת היתר נהפך לאיסור ע"כ מבואר דלא אמרינן כן גבי בב"ח שהוא היתר.

   ויש להסביר טעם להתיר שהרי אם בטל הטעם פקע דין היתר נהפך, א"כ מבואר דדין טעם אינו הופך את הדבר בעצם לאיסור אלא שמה שיש בו כל שעתא טעם הוא המגדיר אותו, א"כ אחר שבישל את הירקות גם בבשר הרי השתא לא חשיב ירקות עם חלב אלא ירקות עם בב"ח, ועצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם עיין בחוו"ד שם כבר נתקשה בכזה למה לא נימא חנ"נ וכתב שאינו אלא איסור דרבנן לא אסרו בכה"ג, וע"ע בנובי"ת או"ח-ע שיש ראשונים שלא התירו למכור לישראל בגמ' ע"ז אלא באיסור דרבנן.

   אבל בהג' רעק"א על החוו"ד שם הביא מהאו"ה דאף באיסור דאורייתא שרי בכה"ג, ונתבאר עוד בדין מכירה לישראל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועי' בפמ"ג שפ"ד קי-ב שצידד גם בנתערב טעמו וממשו למכור לעכו"ם אף בלא חוץ מדמי איסור שבו משום שאין דין טכע"ק באיסוה"נ, וכבר תמה עליו ביד יהודה קי-ג דאנן לא קי"ל כן. [↑](#footnote-ref-10)
10. ונראה מזה דאף במקום דלא חל היתר נהפך מ"מ שייך דין טכע"ק לשיטת ר"ת וכש"כ במקו"א כמה ראיות שאינו דין אחד. [↑](#footnote-ref-11)
11. וכעי"ז הבאנו במקו"א מהיד יהודה דאף למ"ד שאין היתר נהפך באיסור יש מקום לדון חזקת היתר על התערובת בספק איסור.

    אח"כ ראיתי בהג' רעק"א על הפמ"ג שפ"ד צב-י מבואר להדיא דדוקא למ"ד היתר נהפך לאיסור אמרינן אאחע"א אבל למ"ד דל"ל היתר נהפך לאיסור ל"ש בזה אאחע"א שכל האיסור הוא בטעם ולא בההיתר, ולפי"ז לא צדקו דברינו שבכאן. [↑](#footnote-ref-12)
12. ולפי"ז זה אינו אלא במקום שיש בו משום טכע"ק, אבל במקום שנאסר משום חסרון ביטול ולא מהלכות טכע"ק וכגון לר"י דמין במינו לא בטיל אפי' במשהו הרי איסור אחר יוכל לחול עליו.

    ואח"כ ראיתי בחי' הגר"ח עהש"ס נראה שפשוט לו דאף למ"ד טכע"ק לא"ד אין איסור אחר יכול לחול עליו כיון שהחתיכה נאסרת מכח הצו"ר הבלוע בה, אלא שכיון שבפועל היא ניתרת משום ביטול ברוב לכך יכול איסור אחר לחול בה, עיי"ש מש"כ עפי"ז נפק"מ באיסור בב"ח.

    ומבואר דעתו כש"כ לדקדק מד' הפמ"ג ורעק"א דאף בלא היתר נהפך לאיסור י"ל אאחע"א, ועוד מבואר מדבריו דאף בלא דין טכע"ק רק מכח הבליעת איסור לחוד ג"כ י"ל אאחע"א היכא שאינו מתבטל ברוב.

    אבל יתכן לומר באופ"א דאף שכל האיסור הוא בטעם לחוד מ"מ הרי כבר נתבאר דתערובת לח אין דנים את האיסור בפנ"ע אלא שכל התערובת חשיבא תערובת איסור, וסגי בזה לדין אאחע"א דעצם מה שבפועל כבר האדם מורחק ממנה תו אין איסור חל עליה, דעיקר אאחע"א י"ל שהוא באזהרת הגברא אבל בחפצא שפיר איסור חע"א, ועוד נתבאר במקו"א גדרי אאחע"א. [↑](#footnote-ref-13)