הוצאה יד סימן שא סעי_ מו-סוף-תחילת סימן שב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שא - הוצאה

**שיעורי הלכה**

דיני 'יציאה בשבת' - הלכות מלבן

**שיעורים מפי מו"ר הגאון**

**רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

##### **או"ח סימן שא סעי' מו-סוף הסימן**

##### **סימן שב סעיף א**

##### **שיעור יד**

**[סעיף מו] בגדים השרוים במים, אסור לנגבם סמוך לאש.**

## האיסור להניח בגדים כנגד האש

ובמשנ"ב (ס"ק קסט) ביאר שהאיסור להניחו כנגד האש הוא משום מבשל ומשום מלבן [ומבואר במשנ"ב שהאיסור הוא רק במקום שהיד סולדת בו, ומשמע במשנ"ב שאף על איסור מלבן הוא אינו עובר אם אין היד סולדת בו, וכן כתב המג"א להדיא (ס"ק נז), וקצ"ע מדוע ליבון תלוי בכך שיהיה במקום שהיד סולדת בו, ועיין מחצה"ש כאן דאינו מתלבן במקום שאין היד סולדת בו]. ואם עומד עם בגדיו סמוך לאש כדי להתחמם, ולא לנגב עצמו הסתפק בשעה"צ (ס"ק רי) אם יש לאסור משום דהוי פסיק רישא דמבשל.

אך יל"ע מדוע יש בזה משום איסור בישול, הרי המים שבבגדו מתבשלים, והוא אינו צריך שהם יתבשלו אלא רק צריך שהבגד יהיה יבש, וא"כ הוי מלאכה שאינה צריכה לגופה. ואף שהדרך להגיע לייבוש המלא של הבגד הוא על ידי בישול המים, הרי זה דומה לי שפותח מעטפה וצריך את מה שיש לו בתוכה, דמבואר לקמן (סימן שמ סעיף יד בביאור הלכה ד"ה ולא נתכוין) דחשיב מלאכה שא"צ לגופה, כיון שאין הנאתו באה מגוף המלאכה.

ובאמת מקור דין זה הוא מהמרדכי בשבת (פרק כ רמז תלד) שלמד כך מהסוגיא בשבת (עד, ב) דאמר מר רב אחא בר רב עוירא האי מאן דשדא סיכתא לאתונא [שהשליך יתד לח לתנור לייבשו. רש"י] חייב משום מבשל, ומבואר שם דמרפא רפי והדר קמיט, דהיינו שבתחילה נעשה היתד רך ע"י החום, ולאחר מכן הוא מתקשה. והנה רש"י שם פירש שחיוב מבשל הוא משום הריכוך שנעשה בתחילה שכל שמרכך דבר קשה חייב משום מבשל, וכן ביארו שם הרבה ראשונים, אך בספר היראים (סימן רעד) פירש שהאיסור מבשל הוא משום הבישול של מי הלחלוחית של העץ, וכן נראה שנקט המרדכי, ומזה הוציא דין זה שאם מניח בגדים לפני האש חייב משום מבשל.

ולפי זה צריך לומר דהחיוב משום מבשל הוא משום שהוא צריך את התאיידות המים, והבד והמים נחשבים כדבר אחד, ויש לבגד צורך בבישול המים, ומשום כך חשיב מלאכה הצריכה לגופה [ועיין באמרי בינה (דיני יום טוב סימן א) שהביא את סוגיית הגמרא דשדא סיכתא לאתינא, וביאר דהטעם דלא אמרינן שהיא מלאכה שאצל"ג משום שצריך את הבישול כדי שיתייבש, והביא דכן מבואר בחידושי הר"ן (בשבת שם)].

והמשנ"ב מזהיר למעשה שלא להניח על ההסקה בגדים שנרטבו, כי אם היד סולדת בהם אז יש בזה איסור מדאורייתא.

**[המשך סעיף מו] ואסור לטלטלם שמא יבא לידי סחיטה, והוא שמקפיד על מימיו.**

## האופן שבו יש לחוש שמא יסחוט

ומבואר במשנ"ב (ס"ק קעא) דהאיסור הוא דווקא אם נשרה במים מרובים, אך במים מועטים לא חיישינן שיבוא לידי סחיטה.

וכן מצינו במשנ"ב לקמן (סימן שיט ס"ק ס) דאיתא שם בשו"ע שמותר לשתות מים שיש בהם תולעים על ידי מפה ואין בזה משום משום בורר, וביאר המשנ"ב דהא דאינו אסור משום שמא יסחוט, כיון שאינו נשרה במים רק דבר מועט. אך כתב המשנ"ב שם דיש ליזהר שלא ישתה דרך בית יד מהכותונת שלו, משום שבזה אפילו במעט יש לחוש שמא יסחוט כיון שמצטער בלבישתו. ולפי זה נראה דכמו כן בכל אופן שנרטב חלק ניכר וחשוב בבגד, אסור לטלטלו משום שיש לחוש שמא יבוא לסוחטו.

**[סעיף מח] מסתפג אדם באלונטית (פי' בגד שמסתפגין בו לאחר שרוחצין) ומביאה בידו, ולא חיישינן שמא יבא לסחוט. ולא ימסור לבלנים שהם חשודים על הסחיטה.**

## טעם ההיתר להסתפג באלונטית

ובמשנ"ב (ס"ק קעה) הביא שנחלקו האחרונים בטעם ההיתר להסתפג באלונטית, דעת המג"א (ס"ק נח) מביא מהר"ן דכיון שאי אפשר בלא סיפוג דאדם צריך להסתפג בכל יום, לא החמירו בזה חכמים, ולכן כל מה שהקילו הוא רק קודם שבא לביתו אך לאחר שבא לביתו אסור לסוחטו. [והוסיף המג"א דאף שבימינו אין הדרך להסתפג בכל יום, מכל מקום שרי להסתפג באלונטית כיון שלא גזרו על זה חז"ל שמא יסחוט. והביא דכעין זה יש מצינו לעיל (בסוף סימן יג) דהתירו לו לילך עם טלית פסולה בכרמלית משום כבוד הבריות, ואף שבזמנינו אין זה הבגד היחיד שלהם שרי כיון שחז"ל הקילו ואינו חוזר לאיסור]. אך הוסיף המג"א דמכל מקום בזמן הזה טוב להסתפג בבגד שאינו מקפיד על מימיו, וכתב הגר"א דסתם אלונטית אינו מקפיד על מימיו.

אמנם האליה רבה הביא בשם ספר התרומה שההיתר להסתפג באלונטית הוא משום דחשיב כמסתפג במים מועטים שלא גזרו בזה שמא יבוא לסחוט. ובמשנ"ב הביא שיש נפק"מ בין הדעות האם מותר להמשיך ולטלטלו אחר שבא לביתו, דלדעת המג"א צריך להניחו מיד, כיון שההיתר הוא רק משום שהקילו משום שאי אפשר בלא להסתפג בכל יום, אך משהגיע לביתו חייב להניחו מיד, אך לדעת הא"ר והגר"א מותר להמשיך ולטלטלו כיון שלא נחשב כמים מרובים.

## טלטול ע"י שנים או עשרה בני אדם

במשנה בשבת (קמז, ב) מבואר דאף שאסור להסתפג במקום שיש לחוש שמא יסחוט, מותר לעשרה בני אדם להסתפג באטלונית אחת, דאין לחוש שמא יבואו לידי סחיטה, והטעם מבואר בגמרא שם דרבים מדכרי אהדדי. וכתב המג"א כאן (ס"ק נח) דאף דלא קיי"ל להא מתניתין, מכל מקום אף לדידן עשרה בני אדם מותרים לשאת בגדים רטובים משום דמדכרי אהדדי.

ובאליה רבה (ס"ק פ) כתב דגם בשני בני אדם שרי, וכמו שמצינו לעיל (סימן רעה סעיף ב) לגבי האיסור לקרוא לאור הנר דעל ידי שניים שרי, משום דמדכרי אהדדי. אמנם התהילה לדוד (ס"ק מה) כתב דאפשר דהכא ההיתר הוא ע"י עשרה דווקא שהרי מבואר במג"א לעיל (סימם ערה ס"ק ה) שלא התירו ע"י שניים רק לצורך מצוה, וא"כ איך מותר כאן לכתחילה, וע"כ דהכא התירו רק בעשרה, ושם שההיתר הוא אפילו בשניים הוא היתר רק במקום מצוה. אך לדעת הט"ז (שם ס"ק ג) שהתירו לקרוא לאור הנר ע"י שניים אף לכתחילה, אפשר דגם כאן יש להתיר אפילו ע"י שניים.

ובספר ישועות יעקב ביאר דהטעם שכאן התירו להסתפג אפילו ע"י שניים משום שהסיפוג נחשב כצורך גדול, והוא צורך מצוה, ולכן כאן אף לדעת המג"א אין לאסור ע"י שניים. ויתכן שאפילו ע"י יהיה אחד משמרו יש להתיר כמו לעיל (שם סעיף א) שמותר לקרוא לאור הנר אם אחר משמרו, וכ"כ השש"כ (פרק טו הערה נה).

**[סעיף מט] מותר לרחוץ ידיו בנהר בשבת, ובלבד שלא יוציאם עם המים שעליהם חוץ לנהר ד' אמות.**

לנגב ידיו קודם שהולך ד' אמות

וסעיף זה הוזכר גם לקמן (סימן שכו סעיף ז) שהרוחץ בנהר צריך שינגב גופו יפה כשעולה מהנהר, כיון שיש עליו ריבוי מים ואסור לטלטלם ד' אמות בכרמלית. ובמשנ"ב שם (ס"ק כב) הביא מהפמ"ג דהוא הדין בנהר גופא כשעולה ממקום עמוק וחצי גופו מחוץ למים, צריך ליזהר שלא לילך כך ד' אמות, כי הנהר הוא כרמלית [וע"ש במשנ"ב שכתב שלכן לא יכנס לנהר יותר מד' אמות סמוך לשפתו. ואולי יש להקל גם ע"י שילבש את המגבת על ראשו כדרך מלבוש].

ואמנם בסעיף זה התחדש שאפילו אם מכניס ידיו לנהר יש איסור ללכת במים שעל ידיו, ואף שמים אלו אינם מרובים. אמנם לקמן בשו"ע (שם) מבואר שמותר ללכת ברשות הרבים ומטר סוחף על ראשו, ובמשנ"ב שם (ס"ק כג) ביאר שהתירו בזה כיון שהם מים מועטים, ובאמת יל"ע מדוע כשמכניס מים לנהר נחשב למים מרובים יותר מהמים שיורדים ע"י הגשם. אך לפי מה שהביא המשנ"ב שם שטעם ההיתר לצאת כשמטר סוחף על ראשו הוא משום שבזה התירו חכמים כי אי אפשר להימנע מכך, א"כ מובן שאם מכניס ידו למים אסור ללכת ד' אמות כשהם רטובות.

# סימן שב

**[סעיף א] המנער טלית חדשה, שחורה, מן הטל שעליה, חייב שהניעור יפה לה כמו כיבוס. והוא שמקפיד עליה שלא ללבשו בלא ניעור.** **הגה: וכ"ש שאסור לנער בגד שנשר במים או שירדו עליו גשמים. ודוקא בבגד חדש שמקפיד עליו. י"א דאסור לנער בגד מן האבק שעליו, אם מקפיד עליו, וטוב לחוש לדבריו. אבל מותר להסיר הנוצות מן הבגד בשבת.**

## מקור האיסור מלבן בניעור הבגד

מקור סעיף זה הוא מגמרא בשבת (קמז, א) דאמר רב הונא המנער טליתו בשבת חייב חטאת, ונחלקו הראשונים בביאור הסוגיא דרש"י שם פירש שמנער את הטלית מהעפר שעליה, אך בתוס' שם פירשו בשם ר"ח שמנער טליתו מהטל שעליה, אך לנער מן האבק לא נראה ששייך איסור מלבן.

ובגמרא שם מבואר דלא אמרן אלא בחדתי אך בעתיקי לית לן בה, ולא אמרן אלא באוכמי אבל בחיורי וסומקי לית לן בה, ודווקא דמקפיד עליהם. והיינו שיש ג' תנאים לאיסור זה שיהיה הבגד חדש, ושיהיה שחור, ושיקפיד על הלכלוך.

## צבע הבגד שנאסר משום ליבון

הנה לשון הגמרא דלא אמרן אלא בבגד שחור, אך בניעור בגד לבן או אדום אין איסור מלבן, ונראה שאין הכוונה בגד שחור בדווקא, אלא כל בגד שצבעו כהה מאוד יש איסור מלבן בניעורו. ולגבי איסור מלבן בבגד שצבעו אפור הביאו בשם הגרנ"ק (חוט שני חלק ב עמוד ריא) שכל שניכר שאינו שחור אין בו איסור מלבן ויל"ע. ועיין בשש"כ (החד' פרק טו סעיף כט ובהערה טז) בשם הגרש"ז דמשמע שבכל הצבעים הכהים יש להחמיר כיון שמקפיד עליהם.

## כמה דרגות בהסרת לכלוך מעל הבגד

והנה ברמ"א מבואר שמותר להסיר את הנוצות מן הבגד בשבת, וביאר המשנ"ב (ס"ק ז) שאין זה דומה לליבון, משום שהנוצות אינם תחובים בתוך הבגד כמו המים והאבק, אלא עומדים מלמעלה. וכן מבואר בביאור הלכה (ד"ה מן הטל) שאם ירד שלג על הבגד והוא לא נמס כלל מותר לנערו בנחת, משום דדמי לנוצות המונחות על גבי הבגד, אך לא ינער בכח כי יש לחוש שעל ידי ניעורו יצאו המים שנספגו בבגד. עוד מבואר ברמ"א דבגד שנשר במים כל שכן שאסור לנערו, כיון שבזה שהמים מרובים ודאי הוי סחיטה גמורה.

ונתבאר שיש כמה דרגות בסילוק דבר שכל גבי הבגד, שאם מנער נוצות וכן שלג שהוא רק מונח מעל גבי הבגד ואינו בלוע בבגד כלל, אין בזה איסור כלל, ואם מנער אבק לדעת הרמ"א אסור, אך לדעת השו"ע מותר, ואם מנער טל דבלוע יותר אף לדעת השו"ע אסור, וכשנפל הבגד למים ומנערו לכו"ע הוי סוחט גמור.

## מנער את הבגד עבור חבירו שמקפיד

בביאור הלכה (ד"ה והוא) דן באופן שאחד מנער עבור חבירו, והוא מקפיד אך חבירו אינו מקפיד, אם חשיב מלאכה כיון שלמנער הוי יפוי, או דכיון שהמלאכה נעשתה למי שאינו מקפיד על זה לא חשיב כמלאכת מלבן, כיון שלגבי הבעלים לא נעשה כעת הבגד כראוי לשימוש, שהרי הוא היה לובשו בלאו הכי. והביאור הלכה הניח בצ"ע.

ונראה לדון כעין זה באדם שאינו מקפיד כל כך על האבק בבגדו, אך הוא מקפיד על כך כשמופיע במקום חשוב, כגון חתונה או שאר שמחות, דלכאורה לא חשיב כמלאכה של מלבן כיון שאינו עושה את הבגד ראוי ללבישה ע"י הניקוי, שהרי הוא ראוי גם בלא זה, אך מאידך רק ע"י הניקוי נעשה הבגד ראוי לאירועים חשובים וצ"ע. אמנם בבגד של שבת שמקפיד על נקיונו, אע"פ שבבגד של חול אינו מקפיד אין להקל בדבר, דחשיב כתיקון הבגד.

עוד יש לדון באופן שהוא אינו מקפיד על האבק אמנם אשתו או בני ביתו מקפידים על כך, ומחמת הקפדתם הוא מסיר את האבק, ונראה שבזה י"ל שהוא נעשה מקפיד, שהרי הוא מקפיד לא ללכת כך מחמת בני ביתו.

**הדינים העולים:**

1. אסור להניח בגדים שנתרטבו כנגד האש משום דהוי מלבן, וגם חשיב מבשל.
2. בגד שנשרה במים אסור לטלטלו שמא יבוא לסוחטו. אך אם נספג מעט אין לחוש, ואם הוא במקום שמפריע לו כמו שרוול הבגד אפילו במעט מים אסור בטלטול.
3. מותר להסתפג באלונטית י"א משום שחייב להסתפג בכל יום, וי"א משום שאינו מקפיד על מימיו וי"א משום שהמים מועטים.
4. מותר לטלטל בגד רטוב ע"י עשרה, וי"א שאפי' ע"י שניים. ובדעת המג"א נח' האחרונים אם מותר שלא לצורך מצוה.
5. העולה מן המים אסור לו לילך במים שעליו ד' אמות בכרמלית. ואפילו טבל שם רק את ידיו. אך אם ירדו עליו גשמים הולך כדרכו.
6. אסור לנער בגד מן הטל שעליו, ולרמ"א אף מהאבק שעליו. ואיסור זה הוא דווקא בבגד שחור וחדש ושמקפיד עליו.
7. בגד כהה דינו כבגד שחור שאסור לנערו, וי"א דבכל צבע שמקפיד עליו יש להחמיר.
8. נוצה שעל גבי הבגד, וכן שלג שלא נמס כלל מותר לנער.
9. הביאור הלכה הסתפק אם מותר לנער עבור חבירו כשחבירו אינו מקפיד. ונראה שנוטה להקל בזה. ועוד יש לדון באופן שאינו מקפיד על הלכלוך אלא באירועים מיוחדים אם יש איסור לנערו.
10. אם בני ביתו מקפידים חשיב כמקפיד.