שיטת הראב_ד
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / טעם כעיקר / שיטות הראשונים בטכע_ק

חולין צח: שיטת הראב"ד בטכע"ק

**א. דעת הראב"ד בטעמו וממשו-**

ברשב"א צח: ובתוה"ב (יא:) הביא שיטת הראב"ד דקי"ל טכע"ק דאורייתא ומ"מ אין בו מלקות, דדין טכע"ק ילפינן ממשרת מכאן אתה למד לכה"ת כולה כמבואר פסחים מד: ואין עונשין מה"ד, ובאר בזה מימרא דר"י בע"ז סז. טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו.

וטעמו וממשו דלוקין עליו כתב הראב"ד דאיירי בכזית בכא"פ דבזה שפיר לוקה עליו אף בכה"ת, ואף דדין זה נמי ילפינן מנזיר מ"מ לוקה עליו דחידוש זה שאינו בטל ברוב גילוי מילתא בעלמא הוא שע"י הטעם אינו בטל ברוב ושפיר לוקין עליו ואין בו הכלל שאין עונשין מה"ד.

והנה בפשטות להראב"ד נמצא דמה שהצריך ר"י בטעמו וממשו כזית בכא"פ היינו ככל הלכות שיעורים דבעינן כזית בכא"פ, שהרי אף בפחות מכזית בכא"פ אין באיסור בטל ברוב שהרי להראב"ד ילפינן בגילוי מילתא לכל דוכתא שע"י הטעם אין האיסור בטל ברוב [וא"א לו לסבור כדעת הגר"ח בשיטת הר"מ דרק ע"י דין טכע"ק אינו בטל ברוב דא"כ לאו גילוי מילתא הוא].

ולפי"ז צ"ב מאי קמ"ל ר"י דבעינן שיש כזית בכא"פ הרי הוא דין כללי בכה"ת דבעי שיעור?

ונראה בזה לפמש"כ במקו"א לבאר בסוגיא פסחים דמשמע שאם אין כזית בכא"פ אין אפי' חצי שיעור בזה, ונתבאר דאף דבפחות מכזית בכא"פ נמי אינו בטל ברוב מ"מ בלא שיש בתערובת כזית בכא"פ לא חשיב דאיתיה לאיסורא בעיניה, ואין כלל איסור באכילתו, ואף אם יצליח לאכול במהירות והבאנו שזהו שיטת כמה ראשונים דלא כדעת הר"ן, ואכ"מ.

וכן משמע בהשגות הראב"ד הל' חו"מ שצריך שיהיה כזית בכא"פ בתערובת ויאכלנו, ומשמע דלא סגי שיאכל במהירות כזית בכא"פ רק שיהיה גם בהחפצא של התערובת כזית בכא"פ, ומשמע דאי לא"ה הרי הוא חשיב דליתיה בעיניה ואין בו אפי' חצי שיעור ולא יהני מה שאוכלו במהירות [ואין לומר שהצריך כן משום דאל"ה לא אמרינן גרירה שהרי לדעת הראב"ד שם אי"צ גרירה אלא במציאות שיבוא הדגן לידי חימוץ וזה אף בלא שיעור דגן, ונתבאר במקו"א].

וכן ראיתי מבואר בחי' הגרי"ז נזיר לו: בדעת הראב"ד דעיקר החפצא של טעמו וממשו הוא רק בשיש כזית בכא"פ, ובפחות מזה אף חצי שיעור ליכא, וה"נ אם יאכל במהירות לא יתחייב.

והנה מבואר בראב"ד דדין טעמו וממשו היינו בשיש כזית בכא"פ, ומשמע עוד מלשונו שצריך לאכול כזית בכא"פ מן האיסור לחוד, ולא מהני ביה דין היתר נהפך לאיסור ללקות עליו, וכ"ה להדיא בפי' הראב"ד ע"ז סז., עיי"ש.

ואף דס"ל לכמה אחרונים שההיתר נהפך לאיסור לדעת הראב"ד כשי"ת לקמן מ"מ בכה"ת אין לוקין עליו רק בנזיר וכש"כ הראב"ד, ולכך הצריך לאכול כזית מן האיסור דוקא.

**ב. במש"כ הראב"ד גילוי מילתא שאינו בטל ברוב-**

ועוד מבואר בראב"ד דמה שטעמו וממשו אינו בטל ברוב ילפינן ליה בגילוי מילתא מטכע"ק, ולאו מסברא ידעינן ליה.

וצ"ב היאך ילפינן ליה מדין טכע"ק, וכנראה מבואר בזה חידוש גדול דעצם דין טכע"ק לא יתכן אם היה האיסור בטל ברוב, והיינו דכל שהצו"ר בטל ברוב תו ל"ש כלל דין טכע"ק שהוא טעם היוצא מן ההיתר ולא טעם של איסור, ולא אמרינן ניזל בתר איפכא דע"י טכע"ק והיתר נהפך לאיסור תו לא יתבטל ברוב שאין סתירה בין האיסור לההיתר, ונתבאר עוד במקו"א.

ומבואר מזה דלא כש"כ הש"ך צח-ו ואבנ"ז יו"ד-תלא דעיקר הטעם שאינו בטל ברוב הוא ע"י דאמרינן היתר נהפך לאיסור, ולהנ"ל אדרבה אמרינן איפכא, דרק אחרי שאינו בטל ברוב יכול הטעם לאסור.

[אח"כ ראיתי שיש מקום לפרש באופ"א, דכוונת הראב"ד שהטעם עצמו י"ל שיתבטל ברוב ההיתר ואף בטעם עצמו שייך ביטול, וע"ז נקט הראב"ד דע"כ חזינן דטעם ניכר הוא בעצמו ואינו בטל, וא"כ פשיטא לן מסברא שהוא מכיר גם את הממשות שלא תתבטל ברוב.

ומיהו זה יסוד שמצריך הרבה בדיקה אם שייך ביטול על גוף הטעם דלכאו' לאו ממשות הוא דנימא עליו ביטול ברוב, וצ"ע.

ובמקו"א הבאנו מד' הט"ז קט-ב דמשמע ששייך ביטול על גוף הטעם ולא רק על הצו"ר, אבל נתבאר שם דיל"פ כוונתו ע"ד הגר"ח פי"ג תרומות שיש דין מיוחד של ביטול טעם כל שהוא אינו מצליח לתת טעם, והראב"ד הכא איירי בדין ביטול ברוב ממש, ויל"ע בזה].

ובעיקר היסוד דחזינן בד' הראב"ד הנה כ"כ בחוו"ד צח-ג דכדי שיחול דין טכע"ק צריך שלא יתבטל הצו"ר ברוב, עיי"ש בביאור ד' הרמ"א דבמין במינו בשמא שהוא בטל ברוב לדעת הרמ"א אף שאין שווים בטעם ל"ש בו דין טכע"ק [וחלק על הש"ך, ואזיל הש"ך לשיטתו במש"כ שם הטעם שאינו בטל ברוב הוא גופא ע"י דין טכע"ק והיתר נהפך לאיסור וא"כ שפיר הק' שיחול בו דין טכע"ק וממילא לא יתבטל ברוב].

[אח"כ ראיתי בכו"פ צח-ד שכבר עמד ביסוד זה לבאר ד' הרמ"א ע"ד החוו"ד, אבל באר הדברים באופן אחר ז"ל:"לשיטת רמ"א י"ל ה"ה כי אסרה תורה במשרת כשהאוסר והנאסר אינו מין אחד וכו' אבל כשהאוסר והנאסר מין אחד אף שמחולקים בטעם לא אסרה תורה וכו', ובפרט שיש סברא כיון שהוא שם אחד טרם בא לידי נותן טעם תיכף ההיתר שהוא מינו מתרבה עליו ומבטלו, כי אין הדבר נעשה ברגע אחד מתחילה האיסור מתפשט בהיתר כעין ספוג ששואב מים ואח"כ נותן טעם, והבליעה קודמת לנותן טעם ואין באים כאחד וכו'"].

ולפי"ז מתבאר לנו בדעת הראב"ד מתבאר דילפינן בגילוי מילתא דאך הצו"ר אינו בטל ברוב ע"י הטעם, ולא רק בטעמו וממשו אמרינן שאינו בטל ברוב, וזה דלא כשיטת רש"י דהא שיטתו דטכע"ק לא"ד ומ"מ טעמו וממשו דאורייתא דע"י הטעם אינו בטל ברוב.

ומבואר מזה דס"ל לרש"י דלא אמרינן כן אלא ע"י ממשו אבל בטעם לחוד לא אמרינן דעי"ז הצו"ר אינו בטל ברוב ויהיה בו איסור צו"ר [שהרי דעת רש"י צח: דבלא ביטול ברוב היה הצו"ר נאסר], וכש"כ במקו"א.

ולדעת רש"י ע"כ מה דע"י הטעם אינו בטל ברוב לאו מגילוי מילתא מטכע"ק הוא כשיטת הראב"ד דא"כ הוא מקור גם לצו"ר והיה הדין נותן שאף בכה"ת יהיה טכע"ק דאורייתא שהרי הצו"ר אינו בטל ברוב, רק ס"ל לרש"י דמסברא הוא דאינו בטל ברוב ול"ש זה אלא כלפי הממשו ולא כלפי הצו"ר, וכשנ"ת במקו"א.

[אח"כ ראיתי שי"ל נו"א בד' הראב"ד דכוונתו לומר דכל דין טכע"ק מבוסס על היסוד דחיך אוכל יטעם דאל"כ הרי הטעם עצמו יתבטל, ממילא פשוט שהוא ג"כ מכיר את האיסור עצמו שלא יתבטל, ואי"צ לכל מש"כ, ומ"מ צ"ע אם שייך ביטול על הטעם עצמו שהרי הוא נמצא גם בהיתר ואינו מתנגד אליו כלל].

**ג. במש"כ הראב"ד שאין לוקין על טכע"ק-**

והנה בראב"ד כתב הטעם שאין לוקין על טכע"ק בזה"ל:"דילפינן ליה מנזיר לרבנן או מגיעולי עכו"ם לר"ע ואין מלקין על ההיקשות [היינו בנין אב] ולא על ק"ו".

ולפי"ז בנזיר גופיה יהיה הדין שיש בו מלקות דבגופיה כתיב איסור טכע"ק ואי"צ ק"ו.

ובזה מתבאר דמשמע בגמ' פסחים מד: שיש מלקות על טכע"ק בשרה ענבים במים, והתם בנזיר אייר לכך אית ביה מלקות.

מיהו צ"ע מד' השגות הראב"ד פסחים מד. שכתב דכ"ז לרבנן דילפינן טכע"ק מנזיר בק"ו, אבל לר"ע ע"כ ס"ל דלוקין עליו, והוכיח כן מן הסוגיא פסחים מד: דר"ע יליף מגיעולי עכו"ם דין טכע"ק ומייתר ליה קרא דמשרת להיתר מל"א, ואי נימא דאין עונשין מן הדין ומבנין אב א"כ אכתי איצטריך ליה קרא דמשרת ללקות עליו בנזיר, וע"כ ר"ע ס"ל דמלקינן ליה מבנין אב.

וצ"ב שהרי ברשב"א בסוגיין הביא מד' הראב"ד דאף לר"ע דיליף ליה מגיעולי עכו"ם אין לוקין, וכן כתב לענין המל"א דאף לר"ע אין מלקים אותו אלא בנזיר וחטאת ולא בכל דוכתא?

ואולי צ"ל דכוונת הראב"ד שהביא הרשב"א שאין לוקין היינו אחר דלא קי"ל כר"ע בפרט זה ואין עונשין מק"ו ובמה מצינו א"כ אף אי ילפינן ליה מגיעולי עכו"ם מ"מ אין עונשין [אבל עצ"ע דמ"מ למ"ד דיליף מגיעולי עכו"ם נילף ממשרת דאף לוקין על טכע"ק וכשה"ק הראב"ד], אבל בפשטות ד' הראב"ד התם הוא שלא כדבריו באיסור משהו שהביא הרשב"א.

ובעיקר ד' הראב"ד עיין בשעה"מ הל' חו"מ שתמה בזה דהא גבי המל"א משמע שלוקה בכל דוכתא, שהרי בגמ' פסחים מד. אמרינן הואיל וזר לוקה עליהן בכזית ופי' הגמ' משום המל"א, ומבואר דאף בכה"ת דילפינן מנזיר מ"מ לוקה ע"ז ולא אמרינן אין עונשין מה"ד.

וכתב בשעה"מ דלא דמי המל"א לדין טכע"ק, דגבי טכע"ק יש חסרון של א"ע מה"ד, אבל גבי המל"א הרי גם בל"ז איסורא מיהא איכא מטעם ח"ש שהרי ר"י דאמר המל"א ס"ל ח"ש דאורייתא, וע"כ ק"ו דאתא למלקות הוא דאתא, ובכה"ג אין חסרון א"ע מה"ד [והביא יסוד זה מד' המ"מ פ"ב מאכ"א דבכה"ג שהוא אסור אף בלא ק"ו עונשין מה"ד].

אח"כ ראיתי שכבר עמד בר"ש פ"ב טבו"י עמד בקו' זו, ומבואר שם בדבריו דלא כיסוד השעה"מ ואף שהיינו יודעים איסור בלא ק"ו מ"מ אין עונשין מה"ד.

ובר"ש תי' דדין המל"א אינו אלא גילוי מילתא לכל איסורין, מיהו התם אזיל בשיטת הר"י דאורלינש דאי ילפינן ממשרת שפיר לוקין ע"ז ולא אזיל בדעת הראב"ד, אבל יתכן דגבי המל"א מודה הראב"ד שהוא גילוי מילתא.

וע"ע במעשה חושב די"ל דגבי המל"א לא שייך טעמו של מהרש"א שהרי א"א להעניש יותר מעיקרו של איסור שאינו אלא במלקות, אבל כתב דבראב"ד חזינן דאף במה מצינו אין עונשין מה"ד ע"כ אין טעמו כמהרש"א רק כש"כ ביבין שמועה דחיישינן דלמא אית ליה פירכא, א"כ ה"נ אין עונשין מה"ד אף גבי טכע"ק.

[ועוד דסברתו זו שייכת אף לענין טכע"ק שא"א שיהיה יותר מגופו של איסור, וכ"כ בביה"ל א-לז בדעת הר"י מאורלינש הטעם שאין בו חסרון א"ע מה"ד משום שא"א שיהיה יותר מגופו של איסור.

אבל דחה שם בביה"ל דנראה שאין טעמו של מהרש"א אלא לטעמא בעלמא אבל עיקרא דמילתא שאין עונשין מה"ד קבלו חז"ל מסיני ולעולם הוא כן אף שלא שייך טעם המהרש"א].

אבל כל התי' תמוהים מכל ד' הראב"ד בסוגיין שכתב גם לענין המל"א לר"ע שאין לוקין עליו אלא בנזיר וחטאת דהמל"א כתיב בהו ולא בכה"ת משמע שיש בו חסרון א"ע מה"ד, וצ"ע.

**ד. בד' הר"ן בשיטת הראב"ד-**

ומבואר בראב"ד דעכ"פ לרבנן אף אי ילפינן ליה מבנין אב גיעולי עכו"ם מ"מ אין עונשין ע"ז.

אבל בר"ן (לה:) הביא ד' הראב"ד בזה"ל:"דאע"ג דטכע"ק דאורייתא אין לוקין עליו דאי לרבנן דגמרי לה בק"ו מנזיר וכו' אין עונשין מן הדין, ולר"ע נמי דגמר לה מגיעולי עכו"ם אין לוקין עליו דהא לית בהו אלא עשה".

ומבואר בלשונו דלא סגי ליה בטעמא דאין עונשין מה"ד למאן דיליף מגיעולי עכו"ם, והוצרך לטעם שאין כאן אלא עשה וכש"כ התוס' בשם ר"י דאורלינש.

וכתב בשעה"מ פ"א חו"מ ה"ו ד"ה דבפשטות ביאור דבריו דס"ל דרק ע"י ק"ו אין עונשין אבל ע"י במה מצינו שפיר עונשין.

[וביאור הדברים עפי"ד מהרש"א סנהדרין סד. בטעמא דאין עונשין מה"ד משום דלמא לא סגי ליה בכפרה ע"י עונש זה וצריך עונש חמור יותר, א"כ זה שייך בק"ו ולא גבי בנין אב].

אבל הק' בשעה"מ מד' הר"ן נדרים ד: שכתב להדיא דאין עונשין אף ע"י בנין אב, והביא שכה"ק במל"מ פ"ב נזירות הי"ז.

וכתב בשעה"מ דהכא שאני דמה דילפינן מגיעולי עכו"ם לאו מתורת בנין אב הוא אלא דגיעולי עכו"ם עצמו הוא כולל כל האיסורין שנבלעו בכלים של העכו"ם ומינה ילפינן לטכע"ק בכל איסורין.

אבל דוחק הוא בלשון הר"ן שכתב כהראב"ד דילפינן ליה בבנין אב מגיעולי עכו"ם, וצ"ע.

**ה. בירור שיטת הראב"ד בדין טכע"ק והיתר נהפך לאיסור-**

ומעתה נבא לברר כל שיטת הראב"ד, וז"ל שם:"תלתא גווני איכא בנו"ט וכו', האחד, בכא"פ ויש בו בנו"ט בכולו כיון דקא אכיל כזית מן האיסור לוקה עליו.

והשני, טעמו ולא ממשו כגון אחד במ' או בנ' שאין כזית איסור בכא"פ ואין לוקין עליו לדברי הכל, דילפינן ליה מנזיר וכו' ואין מלקין על ההיקשות ולא על ק"ו.

והשלישי, היתר מצל"א כגון מערב מחצה איסור ומחצה היתר ונתן בו טעם בלא ספק והוא אוכל משניהם כזית והרי הוא אוכל חצי זית היתר וחצי זית איסור והוא מחלוקת ר"ע ורבנן, לר"ע אית ליה בנזיר ובחטאת לוקין עלייהו דבגופייהו כתיבי וכו'.

ורבנן לית להו דקא מפקי משרת לטעכ"ק, או לכזית בכא"פ ולמלקות וגילוי מילתא בעלמא הוא לשאר איסורין דנו"ט ברוב כמאן דאיתיה בעיניה דמטעמא אכיל איסורא כזית, או לטעמו ולא ממשו ולאיסור ולא למלקות דהא לא אכיל איסור כזית, ובנזיר דגלי ביה רחמנא בהדיא לקי אפי' שרה ענבים במים ויש בהם טעם אבל בשאר איסורין דגמרינן מיניה איסור איכא מלקות ליכא".

וקודם שנבוא לעיקר ד' הראב"ד יש להקדים דמשמעות ד' הראב"ד דס"ל היתר נהפך לאיסור ע"י טכע"ק, שהרי כתב בתחילה דבנזיר לוקה ע"י דין טכע"ק, ויל"ע היאך יהיה לו שיעור כזית ע"י טעם, וכתבו בנחל"ד וקו"ש פסחים רפ"ג וברכת ראש עמ"ס נזיר כמה אחרונים דמתבאר בד' הראב"ד דס"ל היתר נהפך לאיסור, שהרי כתב שיש ללקות על טכע"ק עכ"פ בנזיר גופיה ורק בשאר מילי אמרינן א"ע מה"ד, ולא אמרינן שאין כאן שיעור כזית וע"כ ע"י טכע"ק היתר נהפך לאיסור ואית ביה שיעור כזית.

ועיקר הדבר כ"נ בהגר"א צח-ח בשיטת הראב"ד שההיתר נהפך לאיסור, עיי"ש, ויו"ד לקמן, וע"ע כו"פ צב-ט כן להדיא.

[אבל יל"ד קצת דלוקה אם נבלע טעם גדול כאילו נימוח בו כזית, וכדעת הרמב"ן במלחמות פסחים ובחי' בסוגיין].

והנה בעיקר ד' הראב"ד לחלק בין טעמו וממשו לטכע"ק שאין לוקין עליו יל"פ שתי אופנים עיקריים:

א. בפשוט נראה כוונתו דדין טעמו וממשו הוא גילוי מילתא שאין הממשות בטלה ברוב, אבל כ"ז במקום שיש ממשות אבל באופן שאין בו אלא טעם לחוד בלא ממשות בזה בעינן לדין טכע"ק, ובזה אין מלקין שהרי אין עונשין מה"ד.

ודין היתר נהפך לאיסור דס"ל להראב"ד הוא רק במקום שיש דין טכע"ק הרי דין זה גורם ג"כ שיהיה ההיתר נהפך לאיסור, ואין לוקין על דין זה של טכע"ק רק בנזיר.

ב. אבל מהגר"ג כהאן שמעתי לבאר כל שיטת הראב"ד באופ"א, דלעולם אף הראב"ד מודה לדינו של הרמב"ן שאם נתערב שיעור כזית טעם הרי הוא לוקה ע"ז, ולא רק בנזיר אלא אף בכה"ת כולה.

וביאור הדברים דעיקר החילוק בד' הראב"ד הוא דדין טעמו וממשו מדבר בדין אכילת האיסור עצמו וע"ז מלקינן ליה בכזית בכא"פ, אבל דין טעמו ולא ממשו היינו טכע"ק היינו לומר שגם ההיתר נהפך לאיסור ויש איסור באכילתו ע"י שיש בו טעם.

ולפי"ז עיקר דין טעמו ולא ממשו וטעמו וממשו אינו חילוק מקרים רק חילוק דינים בין האיסור לההיתר, דדין טעמו וממשו קאי לגבי האיסור שאינו בטל, ודין טעמו ולא ממשו איירי בדינו של ההיתר שהוא נהפך לאיסור, אבל הכל איירי בחד גוונא.

ולפי"ז יש לומר דעיקר איסורו של טעם אסור אף בלא דין טכע"ק שאינו בטל ברוב, ואם אך יהיה בו שיעור טעם גדול כש"כ הרמב"ן שפיר ילקה עליו אם יאכל את כולו, אבל לא ילקה על אכילת ההיתר אלא בנזיר.

ונפק"מ משתי הדרכים אם בטעם לבדו ילקה בשאר איסורין, וזה אי נימא דמודה הראב"ד למש"כ הרמב"ן דבטעם גדול של כזית לוקה, או בשנימוח האיסור בכזית בכא"פ.

דלפי דרך השניה י"ל דשפיר לוקה אף בכל איסורין על טכע"ק, דמה שהטעם אינו בטל ברוב הוא גילוי מילתא בעלמא, וכיון שאינו בטל ברוב י"ל דפשוט מסברא שאם אכל כזית מן הטעם לוקה.

אבל לדרך הראשונה וודאי לא ילקה דכל דין זה הוא בכלל חידושא דטכע"ק ואינו לוקה ע"ז כלל כ"א בנזיר.

שו"ר בנחל"ד (ח.) דן אם הראב"ד מודה לד' הרמב"ן שאם קיבל טעם גדול של כזית לוקה.

[ועיי"ש דמחד משמע שאם יבלע כזית טעם בכא"פ לוקה, שהרי עיקר החילוק כתב הראב"ד שאם יש בו כזית בכא"פ לוקה ואם אין בו כזית בכא"פ אינו לוקה, אבל בפשטות אין דיוקו מוכרח דעיקר כוונת הראב"ד דרק ע"י ממשות משכח"ל כזית בכא"פ ולא ס"ל שיעורו המחודש של הרמב"ן].

ונראה להכריח שלא כהדרך הראשונה, דהנה נתבאר לעיל דחזינן בראב"ד דבדין טכע"ק נתחדש עוד דע"י הטעם אין הממשות והצו"ר בטל ברוב, שאם היה הצו"ר בטל ברוב תו ל"ש דין טכע"ק שהרי הוא טעם היוצא מן ההיתר, וע"כ ילפינן מיניה שאין הצו"ר בטל ברוב.

ולפי"ז צ"ע דא"כ ל"ל כלל דין טכע"ק ותיפו"ל מגילוי מילתא שאין הצו"ר בטל ברוב בכה"ת?

וכנראה צ"ל להראב"ד כהשיטות דאי טכע"ק לא"ד הרי הצו"ר אינו אוסר כלל בתערובת ולא משום ביטול ברוב נגעו בה, ולכך גם אחר שע"י הטעם אינו בטל ברוב לית ביה איסור.

אבל צ"ע דא"כ היאך נימא טכע"ק והרי נתבאר דכל שהצו"ר אינו אוסר תו ל"ש טכע"ק והוא כל המקור מדין טכע"ק שע"י הטעם אין ביטול ברוב?

ויש לחלק בדוחק דרק ע"י שנתבטל הצו"ר ברוב הרי חשיב צו"ר של היתר ואינו אוסר, אבל אם אין ביטול ברוב רק שדין הוא שלא אסרה תורה לאכול הצו"ר בתערובת בזה אכתי חשיב הצו"ר חפצא דאיסורא רק שבצורת אכילה כזו לא אסרה תורה, וממילא שייך לחול בו דין טכע"ק, ודוחק רב.

ובפשטות מוכרח בזה כהדרך השנית שנתבאר, והוא דבאמת ע"י גילוי מילתא דטכע"ק ידעינן שאינו בטל ברוב גם הצו"ר, וידעינן דאית ביה איסור תורה ע"י הצו"ר, וכל דין טכע"ק אינו אלא לומר שההיתר נהפך לאיסור, ודו"ק היטיב.

אבל באמת עיקר דרך השניה צ"ע, דאי כל מה דילפינן מדין טכע"ק הוא שההיתר נהפך לאיסור א"כ היאך אמר אביי טעמו ולא ממשו ילפינן מבב"ח ואיך נילף דין היתר נהפך לאיסור מבב"ח, וצ"ע.

אח"כ ראיתי שכעי"ז מבואר בחוו"ד צח-ג לפי דרכו שם, עיי"ש דעצם מה שהממשות או צו"ר אוסר עד שישים אי"צ דין טכע"ק רק ידעינן ליה מהלמ"מ, אבל מ"מ בעי דין טכע"ק לחדש שההיתר נהפך לאיסור, וצ"ע היאך נילף ליה מבב"ח?

וכנראה צל"פ בזה דאי משום שאין ביטול ברוב הרי כל איסורו הוא ע"י צו"ר, וכמבואר בחוו"ד שם שנתחדש שאינו בטל ברוב אי מהלמ"מ להחוו"ד, אי להראב"ד מגילוי מילתא, אבל דין טכע"ק חדית לן שהטעם עצמו הוא האיסור ולכך בכוחו להפוך ההיתר לאיסור.

ולפי"ז י"ל דס"ל לאביי שאין לאסור בב"ח אלא ע"י שהטעם בעצמו אוסר וע"כ דאמרינן טכע"ק דאורייתא והיתר נהפך לאיסור, ועצ"ע.

**ו. ביאור כל ד' הראב"ד-**

והנה נתבאר לעיל דנקטו האחרונים בדעת הראב"ד דס"ל שע"י טכע"ק ההיתר נהפך לאיסור, ובנזיר לוקה ע"ז.

וצ"ע דהא מתחילה כתב דדין המל"א נצרך בגוונא שקיבל טעם מן האיסור, ובנזיר לוקה עליו לר"ע ורבנן ס"ל דל"א המל"א אף בנזיר, והוא כשיטת התוס' פסחים מג: דאין המל"א אלא ע"י שקיבל טעם זמ"ז, א"כ ל"ל דין המל"א תיפו"ל משום טכע"ק לכה"פ בנזיר ילקה ע"ז?

וכתב בברכת ראש נזיר (מד., מט.) דס"ל להראב"ד דלא אמרינן היתר נהפך לאיסור לעשותו ככזית למלקות אלא ע"י שנתערב בו כזית איסור, אבל אם נתערב בו רק חצי זית הרי הוא אוסר את ההיתר רק באיסור של חצי שיעור ואין נותן בו דין מלקות, ולקמן יתבאר עוד תירוצו.

[וכה"ג הק' האחרונים לשיטת ר"ת דס"ל דע"י טכע"ק ההיתר נהפך לאיסור ומ"מ כתבו התוס' פסחים דהמל"א הוא רק בקבל טעם א"כ תיפו"ל משום טכע"ק, ונתבאר במקו"א כמה אופנים בזה וחד מינייהו כד' הברכת ראש הנ"ל].

וכן משמע בהגר"א צח-ח בדעת הטור והראב"ד דס"ל שההיתר נהפך לאיסור ומ"מ כתב דהיכא דליכא כזית אין בו אלא איסור חצי שיעור, ומשמע כוונתו דלא חשיב נהפך לאיסור אלא כפי דינו של האיסור וחייל בכולו איסור חצי שיעור, ועוד נתבאר במקו"א.

[אבל בעיקר התי' תמוה לי טובא שאיני יודע היכן מצא בד' הראב"ד דמיירי שנתערב רק חצי זית והראב"ד לא הזכיר מזה כלום, ומשמע דאף שנתערב זית שלם מ"מ ל"ש בו דין טכע"ק למלקות ורק ע"י המל"א לוקה].

אבל עדיין צע"ג המשך ד' הראב"ד שכתב שאם שרה ענבים במים לוקה בנזיר ולא בשאר איסורין, והיאך ילקה הרי לא נתערב בו כזית איסור, וצ"ע.

וכנראה עכצ"ל דמודה הראב"ד לד' הרמב"ן שיש מלקות ע"י שנתערב טעם גדול מכזית איסור, ובהכי איירי גבי ענבים ששרה במים, ולוקה עליו לכה"פ גבי נזיר, ולא בשאר איסורין [משא"כ במש"כ הברכת ראש לעיל דבעי המל"א איירי שלא נתערב כלל כזית טעם ואין בו דין היתר נהפך לאיסור ובעינן לדין המל"א אף בנזיר].

ובאמת אדאתאן להכי בשיטת הראב"ד י"ל דבאמת לא ס"ל כל ענין היתר נהפך לאיסור וכל מש"כ דבנזיר לוקין איירי בשנבלע בו טעם גדול של כזית, וא"ש כל ד' הראב"ד, ודלא כש"כ האחרונים שהבאנו לעיל.

אבל הנה לפמש"כ בדרך השנית אכתי צ"ע ד' הראב"ד, דהא באכילת הטעם איסור בעצמו לוקה עליו אף בכל איסורין אם יש בו שיעור כזית, וא"כ אכתי תיקשי מש"כ הראב"ד דאינו לוקה אלא בנזיר?

וצ"ל בדוחק דאיירי שנבלע כזית טעם מן האיסור אבל מ"מ לא אכל את כל הטעם איסור רק שאר ההיתר, וגבי נזיר מ"מ לוקה ע"י היתר נהפך לאיסור דהוא ניהו ילפותא דטכע"ק, משא"כ בשאר איסורין אין לוקין על טכע"ק.

ולפי"ז מתבאר דע"כ ס"ל להראב"ד שההיתר נהפך לאיסור וגבי נזיר לוקין ע"ז משא"כ בשאר איסורין.

אבל לפמש"כ לעיל בדרך הראשונה דדין טכע"ק ודין היתר נהפך לאיסור תרוייהו ילפינן ממשרת, ואין לוקין עליו אלא בנזיר, אין הכרח לכאו' לומר דס"ל להראב"ד היתר נהפך לאיסור.

וס"ל להראב"ד דהיתר נהפך לאיסור כש"כ האחרונים דהא אף בכל איסורין נמי ילקה דדין ומש"כ הראב"ד לעיל דמשמע שאינו לוקה ע"י טכע"ק אף בנזיר ובעי לדין המל"א הוא בגוונא שלא נתערב בו כזית מן האיסור.

**ז. ביסוד הברכת ראש דחצי שיעור אינו הופך ההיתר למלקות-**

והנה הבאנו לעיל תי' הברכת ראש בדעת הראב"ד דאף דס"ל היתר נהפך לאיסור מ"מ חצי שיעור אינו יכול להפוך את ההיתר לאיסור מלקות.

[ועיקר ענין זה כ"נ הרבה אחרונים גם בדעת ר"ת, ליישב הקו' ל"ל המל"א תיפו"ל משום טכע"ק.

והוכיחו כן האחרונים מגמ' צח. שאם נתערב חצי שיעור אמרינן לא תזלזל בשיעורי דח"ש דאורייתא, וצ"ע לשיטות שההיתר נהפך לאיסור א"כ איכא שיעור שלם, אבל להנ"ל אשה"ט דאף אם נהפך ההיתר מ"מ אינו אלא כדין חצי שיעור, ונתבאר במקו"א באורך.

ועוד נתבאר להוכיח זה מדין צללתא דדמא בגמ' פח:, ואכ"מ].

אבל הסברא בזה צ"ב רב, דבפשטות דין היתר נהפך לאיסור לאו דין מחודש הוא רק שאמרה תורה דהיתר בטעם איסור נמי איסור הוא שהטעם מגדיר את הממשות להיות איסור, וא"כ מה לי אם אין בו שיעור, וכבר תמה ע"ז בברכת ראש שם מה סברא יש בזה.

[ובאמת נתבאר במקו"א דעת האבנ"ז יו"ד-תלא ונחל"ד דדין היתר נהפך לאיסור לא מסברא ידעינן לה שאסרה תורה היתר בטעם איסור, אלא ילפינן ליה מעיקר דין טכע"ק, שכל המושג של טכע"ק מבוסס על הדין של היתר נהפך לאיסור, וא"כ י"ל דענין היתר נהפך לאיסור יסודו הוא דין חדש שנתנה תורה, ולא משום שהיתר בטעם איסור מוגדר כאיסור, ובזה שפיר יש מקום לד' הראב"ד, אבל במקו"א נתבאר דבראשונים לא משמע כדבריהם].

אבל באמת בשיטת הראב"ד עצמו יל"פ כן, וזה לפמש"כ כאן בדרך השניה דדין טכע"ק של התורה כל חידושו הוא דהיתר נהפך לאיסור, וע"ז אמרינן אין עונשין מה"ד, ומבואר דלאו גילוי מילתא הוא רק דין מיוחד הוא שחידשה תורה מקרא א"כ י"ל דדין זה שההיתר נהפך לאיסור אינו משום שהיתר בטעם איסור נמי איסור הוא, דא"כ הוי כמו גילוי מילתא, רק הוא דין חדש שהאיסור אוסר את ההיתר, ולכך י"ל שהוא אוסר כפי חומרתו של האיסור.

וכן יתבאר לקמן דלשיטת הראב"ד אינו יוצא יד"ח מצה בכזית אחת ולא אמרינן היתר נהפך לענין מצה וע"כ לאו גילוי מילתא הוא רק איסור ודין חדש.

**ח. ביאור המחלוקת אם לוקין על טכע"ק ואם טעם הוא דין חדש-**

והנה בעיקר שיטת הראב"ד דאין לוקין משום אין עונשין מה"ד תמה בר"ן שם דוודאי לוקין על טכע"ק כיון שיש כבר לאו על העיקר הרי ילפותא דטעם אינו אלא גילוי מילתא בעלמא ולמה לא ילקה ע"ז אף בכה"ת ואין לומר כאן אין עונשין מה"ד שאין כאן לימוד חדש רק גילוי מילתא בעלמא מנזיר לשאר איסורין?

ושיטת הראב"ד צ"ל דס"ל דדין טכע"ק הוא דין חדש ולא גילוי מילתא בעלמא.

אבל צריך להוסיף בזה דהא מיהת נראה ברור דוודאי אין חילוק בין נזיר לשאר איסורין דהא מבואר בראב"ד דאף בשאר איסורין היה הדין שילקה עליהם אלא דאין עונשין מה"ד, מבואר שהכל הוא אותו גדר איסור כמו בנזיר [וכ"כ בדבר"י-יא].

רק שצריך לומר בדעת הראב"ד דעיקר דין טכע"ק אף גבי נזיר הוא דין חדש ולא גילוי מילתא בעלמא, אלא דגבי נזיר לוקין ע"ז מקרא דמשרת, אבל מ"מ כדילפינן ליה לכה"ת אין לוקין עליו שהרי הוא דין חדש וילפותא חדשה ואין עונשין מה"ד, וכ"ז פשוט.

ולפי"ז מתבאר לנו דדעת הר"ן דחשיב גילוי מילתא בעלמא, כוונתו דגבי נזיר עצמו אין כאן איסור ודין חדש רק גילוי מילתא בעלמא, א"כ אף כדילפינן ליה לשאר מאכ"א הרי ל"ש לומר בזה אין עונשין מה"ד.

וביאור דעת הר"ן היה ניתן לפרש דס"ל דעיקר דין טכע"ק אינו אלא גילוי מילתא דאין הבליעה בטלה ברוב של היתר כיון שיש בה טעם, וא"כ הדר דינא דאיכא איסור כמו למ"ד טכע"ק לאו דאורייתא, ואין כאן דין חדש.

אבל זה אינו שהרי נתבאר במקו"א שכבר כתב רעק"א-קסו להוכיח מד' הר"ן דלמ"ד טכע"ק לא"ד אי"צ כלל ביטול ברוב, דמצ"ע אין איסור על הטעם ואף דילפינן מקרא דהטמאים לאסור צו"ר מ"מ כל שהוא מעורב עם ההיתר ליכא איסורא אף בלא ביטול ברוב.

וא"כ מבואר דלדעת הר"ן ע"כ מה שנתחדש בדין טכע"ק אינו לומר שלא בטל ברוב רק הוא דין חדש שע"י הטעם נאסר, וצ"ע לפי"ז היאך כתב הר"ן שאינו אלא גילוי מילתא?

אבל הדבר מבואר בלשון הר"ן ז"ל:"דכי אזהר רחמנא אנבילה גופא ואטעמא אזהר", משמע שאין כוונתו לומר שדין איסור טעם הוא משום שאינו בטל ברוב, רק שגם הטעם בכלל עיקר אזהרת נבילה הוא.

וצריך לבאר בזה בפשטות דכוונת הר"ן דעיקר חידוש התורה דטכע"ק הוא שכשאסרה תורה לאכול איסור הרי הגדרת איסור יכולה להיות באחד משתי פנים או ע"י גופו של איסור או ע"י טעמו של איסור שכיון שיש בהיתר טעם של איסור הרי הוא מגדיר את החפץ כאיסור והוא בכלל עיקר איסור מאכ"א, ולכך חשיב ליה הר"ן כגילוי מילתא ואין כאן איסור חדש.

אבל ג"ז אינו נראה בשיטת הר"ן שהרי מבואר בחי' הר"ן בסוגיין דס"ל כהרמב"ן דעיקר דין טכע"ק ללקות עליו הוא בשנבלע שיעור גדול מן הטעם כ"כ שיש בו טעם כאילו נבלע בו כזית, מבואר מזה דס"ל דאין האיסור על היתר בטעם איסור ולא אמרינן היתר נהפך לאיסור רק עיקר האיסור הוא על הטעם גופיה שע"י חשיב כמו שאוכל את האיסור המקורי, וא"כ אינו גילוי מילתא ולמה לוקין עליו?

וצ"ל בדעת הר"ן דבדין טכע"ק לא נתחדש שההיתר בטעם איסור אסור, אלא שנתחדש שיש צורה חדשה לאכול את האיסור גם ע"י טעמו, וכשאוכל את הטעם חשיב כמו שאוכל את גופו של איסור, אבל מ"מ ס"ל להר"ן שהוא חוזר לעיקר דין מאכ"א שאמרה תורה שלא רק ממשו של איסור אסור לאכול אלא אף את טעמו אסור לאכול, ולכך חשיב ליה הר"ן כגילוי מילתא בעלמא היינו דסו"ס הוא חוזר לדין מאכ"א וא"כ ל"ש לומר בו אין עונשין מה"ד.

**ט.** **יישוב שיטת הראב"ד במצה-**

והנה במנח"כ א-ד הק' דכיון דשיטת הראב"ד דטכע"ק דאורייתא למה פסק בהל' חו"מ גבי עיסה מן האורז ודגן שצריך שיהיה כזית בכא"פ מן הדגן ויאכל כזית בכא"פ ממנו, והרי כיון דטכע"ק דאורייתא יצא אף בכזית אחת מהתערובת?

ובפשטות היה ניתן לומר דס"ל להראב"ד דאף אי טכע"ק דאורייתא מ"מ אין ההיתר נהפך לאיסור ולכך צריך שיאכל מן הדגן כזית.

אבל צ"ע שהרי נקטו הרבה אחרונים דס"ל להראב"ד היתר נהפך לאיסור, ועיין לעיל משנ"ת בזה, וצ"ע לפי"ז למה הצריך הראב"ד לאכול מן הדגן כזית?

ונראה פשוט עפ"י משנ"ת כאן שכל ד' הראב"ד מבוססים על ההנחה דטכע"ק הוא דין חדש אף בנזיר ורק מה"ט שייך להזכיר כאן אין עונשין מה"ד שהרי אינו אלא גילוי מילתא, א"כ י"ל דדין חדש זה אינו אלא במאכ"א אבל לא במצה.

[ובדבר"י-יא כתב שא"א לומר דס"ל להראב"ד דטכע"ק הוא דין חדש שהרי כתב דאף בכה"ת למדים מנזיר רק אין עונשין מה"ד, ומשמע שהוא חד דין עם נזיר, אבל להנ"ל לק"מ דאה"נ דכה"ת הוי חד דין עם נזיר אבל עיקר שיטת הראב"ד מוכרחת דאף בנזיר הוא דין חדש וא"כ י"ל שא"א לצאת בו יד"ח מצה].

אח"כ ראיתי כן בנחל"ד (ז:) ובאר בזה שיטת הראב"ד דל"מ למצה, וכתב המקור לזה שהרי חזינן להראב"ד שאין עונשין מה"ד, וכנראה כוונתו כש"כ דע"כ מוכח מזה דעיקר דין טכע"ק הוא דין חדש הוא ולא גילוי מילתא, שאל"כ וודאי צדק הדבר"י.

שו"ר בפמ"ג פתיחה להל' פסח ח"ב אות ג' הביא מהפר"ח דכל שאין לוקין על טכע"ק ל"ש לומר שיוצא בו יד"ח מצה, והוא כש"כ הנחל"ד, וכתב הפמ"ג שאינו מוכרח והביא כן מקו' המנח"כ על הראב"ד למה לא יצא יד"ח הרי דס"ל דאף שאין לוקין י"ל דמהני אף לדין מצה, עיי"ש.

**י. סתירת ד' הראב"ד מדבריו בהל' נזירות-**

ויש כאן מקום עיון בדעת הראב"ד ממש"כ פ"ה נזירות להשיג על מש"כ הר"מ שאם אין כזית בכא"פ אין בו איסור אלא מדרבנן, וכתב הראב"ד שיש בו איסור תורה של ח"ש, אבל אין לוקין עליו.

וצ"ע דהא הכא מבואר בראב"ד שכל הטעם שאין לוקין עליו הוא משום דילפינן ליה מק"ו אבל בנזיר גופיה לוקין עליו, וכבר עמד בקו' זו בס' ברכת ראש עמ"ס נזיר שם.

**יא. דעת הר"י מאורלינש-**

ובתוס' הביאו מהר"י דאורלינש שכתב לבאר מימרא דר"י דאין לוקין על טכע"ק דס"ל לר"י כר"ע דיליף טכע"ק מגיעולי עכו"ם ואין בו אלא עשה דתעבירו באש ולכך אין לוקין עליו.

ולפי"ז למ"ד דיליף מנזיר שפיר לוקין עליו ואין בו חסרון א"ע מה"ד.

והנה דעת הר"י דאורלינש מבואר להדיא דדין טכע"ק למאן דיליף מגיעולי עכו"ם אינו גילוי מילתא בעלמא אלא דין חדש ממש, ועוד מתבאר דכיון דהוי דין חדש אינו לוקה ע"ז ולא אמרינן הדר דינא דהוי ככל מאכ"א במלקות, ואינו אלא בעשה בעלמא.

[וע"ע בתורי"ד ע"ז עג: מש"כ עפי"ז לדון דטבל שנימוח בתבשיל א"א להפריש עליו תרומה שאין בו דין טבל רק דין חדש של טכע"ק ואין לוקין עליו].

והנה משמע בד' הר"י דאי לאו ה"ט דגיעולי עכו"ם אינו אלא עשה היו לוקים על טכע"ק אף דילפינן ליה מבנין אב, וצ"ע תיפו"ל משום שאין לוקין על בנין אב, וכתב בשעה"מ דלכאו' ה"נ ס"ל כהר"ן דלוקין על בנין אב.

אבל אינו מוכרח די"ל דאתא הר"י דאורלינש לומר דאף גבי גיעולי עכו"ם עצמו אין מלקות ולא רק בשאר איסורין דילפינן מיניה.

אבל אכתי לא הונח לי כל דעת הר"י, דהא משמע בר"י מאורלינש דלמאן דיליף מנזיר הרי באמת לוקה ע"ז ואף דילפינן ליה בק"ו ולא אמרינן אין עונשין מה"ד, וצ"ב מ"ט לא נימא אין עונשין מה"ד לכה"פ גבי ק"ו?

[ועיין בביה"ל א-לז דכל הטעם שאין עונשין מה"ד הוא הוא כדעת מהרש"א דדלמא מלא סגי ליה בעונש זה, אבל הכא הרי וודאי לא יהיה טכע"ק חמור מגופו של איסור, עיי"ש אבל דחה דלא ניח"ל בזה וכש"כ לעיל בשמו].

וכבר עמד בזה בשעה"מ שם [בד"ה ולדעת] וכתב שצ"ל מהלך אחר בד' הר"י, דס"ל כדעת הר"ן שעיקר הילפותא מגיעולי עכו"ם לכה"ת אינו אלא גילוי מילתא בעלמא לשאר איסורין ויש ללקות ע"ז, והוצרך לומר דאף גבי גיעולי עכו"ם אין כאן אלא עשה ואין לוקין עליו, אבל אם היה בו לאו והיו לוקין גבי גיעולי עכו"ם ה"נ היה מלקות בשאר איסורין.

ושו"ר בר"ש פ"ב טבו"י כתב ככל מהלך זה, עיי"ש דדעתו כשיטת הר"י מאורלינש דאין לוקין ע"ז כיון דילפינן ליה מגיעולי עכו"ם ואין בו אלא עשה, אבל אי ילפינן ממשרת לוקה שפיר, ותמה ע"ז דהא אין עונשין מה"ד, וכתב דהילפותא לכל איסורין אינו אלא גילוי מילתא בעלמא, וכ"כ במאירי פסחים.

ומבואר כאן בד' הר"ש ושעה"מ דאף דס"ל להר"י דאורלינש דעיקר דין טכע"ק הוא דין חדש למאן דיליף מגיעולי עכו"ם וכש"כ ולכך אין בו אלא עשה בעלמא, מ"מ אם היה בדין זה מלקות היינו למדים לכל איסורין ואין בו חסרון של א"ע מה"ד, וכנראה ס"ל שהילפותא לכל איסורין הוא גילוי מילתא בעלמא, אף שעיקר הדין דטכע"ק הוא דין חדש ולכך אין בו חסרון א"ע מה"ד.

אבל לעיל נתבאר שהוא דוחק גדול לומר כן, וגם הר"ן שכתב שהוא גילוי מילתא כוונתו דאף עיקר דין טכע"ק הוא גילוי מילתא ורק עי"ז חשיב גם הילפותא לכה"ת כגילוי מילתא.

וכנראה כוונת הר"ש ושעה"מ שאם היה בגיעולי דעכו"ם לאו ממש היינו מפרשים שהוא כגילוי מילתא אבל השתא שאינו אלא בעשה אמרינן שהוא דין חדש, ויש לזה פנים.

[וצ"ע לדעת הר"י מאורלינש דגיעולי עכו"ם אינו אלא עשה א"כ מאי פריך לר"ע ל"ל משרת ומוקי לה להמל"א הא בעינן קרא דמשרת למלקות וכשה"ק הראב"ד ע"ע, והראב"ד הוכיח מזה דר"ע עצמו ס"ל שמלקין על במה מצינו, אבל לדעת הר"י מאורלינ"ש הרי גיעולי עכו"ם אין לוקין עליהם משום דהוי עשה א"כ בעי קרא דמשרת למלקות].

**יב. בדין טעמו וממשו להר"י-**

בעיקר שיטת הר"י מאורלינש צ"ע מכמה פנים:

א. היאך יפרש דין טעמו וממשו דלוקין עליו והרי אינו אלא עשה.

ב. עוד הק' בגהש"ס זבחים עח. דאמרינן התם אמר ר"ל פיגול וכו' שבללן זב"ז פטור, ואמרינן ש"מ נו"ט ברוב לאו דאורייתא, ומאי דלמא הוי דאורייתא ומ"מ אמר ר"ל דפטור ממלקות שאינו אלא עשה, וכה"ק בתורי"ד ע"ז סז. והוכיח מזה דלא כשיטת הר"י מאורלינש.

[ובאמת היה מקום להתחמק מעיקר הקו' עפ"י לשון רש"י זבחים שם ש"מ נו"ט ברוב לאו דאורייתא-ללקות עליו, וכל ראיית הגמ' הוא לענין מלקות אבל עצם האיסור דאורייתא הוא.

ומה שהק' הגמ' אח"כ א"כ היאך יוצא יד"ח מצה וצ"ב שהרי הוא דאורייתא י"ל דכיון שהוא דין חדש ואין לוקין עליו א"כ מסברא פשיטא להגמ' דלא יהני לצאת בו יד"ח מצה, וכבר עמד בזה בקיצור באחיעזר י-א.

אבל באמת אינו נראה כן בכוונת רש"י שהרי לשון הגמ' אינו סובל זה, רק בפשטות כוונת רש"י לפרש היאך שמעינן מדר"ל שאינו דאורייתא שהוא ממה שאינו לוקה ע"ז].

ג. עוד יש להוסיף קו' בזה, שהרי לדעת הר"י מאורלינש דטכע"ק אינו אלא בעשה ע"כ דין חדש הוא ולא משום גילוי מילתא, וא"כ היאך יוצא בזה יד"ח מצה והרי לא נתחדש דין זה אלא במאכ"א?

ובאחיעזר שם רצה מתחילה לצדד די"ל דמטעם גרירה יוצא יד"ח, אבל זה אינו דהא מבואר ברמב"ן דכל שבטל הדגן ברוב ל"ש שיגרור את האורז, וכדמוכח בגמ' זבחים דאי נו"ט ברוב לא"ד אינו יוצא במצה ולא מהני דין גרירה כלל, וא"כ ה"נ לדעת ר"י מאורלינש לכאו' הרי הוא בטל ברוב מצ"ע רק יש כאן דין איסור חדש של טכע"ק א"כ אין לומר בו גרירה.

וביישוב כל הקו' צ"ל כש"כ באחיעזר י-יא וחזו"א כד-ג דהנה הק' כבר הראשונים לשיטת רש"י היאך יוצא יד"ח מצה, ותי' דטעמו וממשו מודה רש"י דהוי דאורייתא, א"כ ה"נ י"ל לשיטת הר"י מאורלינש דאף דטעמו ולא ממשו אין בו מלקות היינו באופן שנימוח וכה"ג שאינו אלא מתורת טכע"ק ובזה אין בו אלא עשה, אבל טעמו וממשו מסברא אינו בטל ברוב והרי הוא בחיוב מלקות, ונידון הגמ' זבחים שם וע"ז הוכיחה שפיר מדר"ל דלאו דאורייתא הוא.

[ולפי"ז שפיר יוצא יד"ח מצה וגם י"ל בו גרירה לצאת אף בכזית אחד].

[אבל באמת אכתי לא סגי בזה ליישב קו' רעק"א, דאף אי איירי התם בדין טעמו וממשו וזה הוכיחה הגמ' דר"ל לא ס"ל כן, היינו דס"ל לר"ל שהוא בטל ברוב, אבל אכתי מנ"ל להגמ' דלר"ל נו"ט ברוב לא"ד דלמא אית ביה איסור עשה ואיך שמעינן מדר"ל דנו"ט ברוב לאו דאורייתא כלל, וצע"ג.

[וי"ל בזה עפי"ד מהר"ם חלאוה פסחים מד. ונתבאר במקו"א כן בשיטת רש"י דאיירי הכא באופן דלית ביה טכע"ק שלא נתבשלו יחד רק כל הנידון הוא משום טעמו וממשו].

ויש ליישב בזה עפ"י מש"כ לעיל ליישב עפ"י לשון רש"י ללקות עליו, והשתא יבואר הענין היטיב, דעיקר נידון הגמ' הוא לענין טעמו וממשו וכלפי זה אמרינן שאין בו איסור תורה כלל, ומ"מ יש בו איסור מצד אחר משום טכע"ק אבל אינו אלא עשה ואין בו מלקות, ואכתי דוחק הוא.

וכנראה הביאור בזה דס"ל להר"י מאורלינש המקור להא דטעמו וממשו אינו בטל ברוב הוא מגילוי מילתא מטכע"ק וכדעת הראב"ד, ולאו מסברא הוא, וע"ז הק' הגמ' דאי אמרינן לר"ל דטעמו וממשו בטל ברוב ע"כ דלא יליף כלל ילפותא דטכע"ק].

**יג. כזית בכא"פ להר"י-**

והנה באחיעזר י-יא הביא ממקור מים חיים דדין טעמו וממשו להר"י מאורלינש היינו שיש בו כזית בכא"פ, ובזה מודה הר"י מאורלינש דהדר דינו דהוי במלקות, וכדעת הראב"ד שנתבאר לעיל, ועפי"ז יישב כל הקו' ע"ד הנ"ל דבדאיכא כזית בכא"פ מודה הר"י.

אבל הביא באחיעזר שם דבתוס' ע"ז סז: כתבו בזה"ל:"ועוד אומר הר"י דאפי' יש בו כזית בכא"פ אין לוקין עליו", והיינו שאחר שהביאו פי' של רבינו אליהו שהטעם שאינו לוקה בטעמו ולא ממשו הוא משום שאין בו כזית בכא"פ, והבינו התוס' כוונתו דאינו לוקה משום שלא אכל שיעור, וע"ז כתבו דשיטת הר"י דאורלינש דאף אם אכל שיעור נמי אינו לוקה כיון שאינו אלא עשה בעלמא.

ומבואר לפי"ז דאף בשיש כזית בכא"פ אינו אלא בעשה [דמצ"ע הרי הוא בטל ברוב רק יש איסור חדש על הטעם ואינו אלא בעשה], ודלא כשיטת הראב"ד.

ולפי"ד האחיעזר צ"ל שעיקר טעמו וממשו איירי כדעת רש"י באופן שלא נימוח האיסור אבל אם נימוח האיסור לא מהני אף כזית בכא"פ.

אבל באמת קו' האחיעזר לכאו' י"ל בקל, דפשיטא ליה להר"י מאורלינש דע"י הטעם אין הממשות בטלה כלל, אלא דמ"מ דין טכע"ק אינו אלא בעשה אבל אכילת האיסור עצמה היא במלקות וודאי, ואם יאכל כזית בכא"פ מן הדגן וודאי יהיה במלקות.

ומש"כ התוס' בע"ז היינו בגוונא שיש כזית בכא"פ אבל לא אכל כזית בכא"פ מן הדגן ובזה אין בו מלקות רק עשה ואיסור חצי שיעור [והוא כנגד דעת רבינו אליהו דס"ל דע"י שיש כזית בכא"פ הרי הוא לוקה בכל כזית וכש"כ הרא"ש בשם רח"כ].

וכ"נ בנחל"ד (ז:) דלדעת הר"י מתבאר מימרא דטעמו וממשו היינו בשיש כזית בכא"פ ואכל מן האיסור עצמו ואף שההיתר נהפך לאיסור מ"מ חלק זה אינו אלא בעשה, וכן גבי מצה וודאי אינו יכול לצאת יד"ח אלא בדגן עצמו.

ומה דמקשי לר"ל שיתחייב בכזית היינו משום דר"ל ג"כ איירי באופן שאוכל כזית בכא"פ מן האיסור, וע"ע משנת ר"א חולין-ט.

ולפי"ז יש להוסיף דאף בטעמו ולא ממשו היינו שנימוח מ"מ יתכן שילקה לשיטת הר"י אם יאכל כזיחת בכא"פ מהאיסור, ויסוד הדברים כשנ"ת לעיל בד' הראב"ד ברך השנית דע"י הטעם אין הממשות בטלה ברוב ואף בצו"ר כן, וכל דין טכע"ק חידש רק שההיתר נהפך לאיסור, וכ"כ במשנת ר"א חולין ט-ז בדעת הר"י.

[ועיי"ש אות כא' שהביא מתשובת ר"מ איגרא שיישב דעת הר"י באופ"א, דע"י שהטעם של האיסור אוסר את ההיתר באיסור עשה תו א"י לבטל את האיסור שאיסורין אין מבטלין זא"ז וממילא ילקה על אכילת האיסור.

אבל תמה ע"ז משנת ר"א דזה ניחא גבי איסורין, אבל אכתי לא תי' משה"ק בקו' השלישית היאך יוצא יד"ח מצה ע"י דין חדש של עשה שהוא דין במאכ"א, שהרי התם לאו באיסור והיתר עסקינן וכיון שאין דין זה מועיל למצה אינו קיים כאן כלל וממילא יתבטל הכל ברוב ולא יצא יד"ח, וע"כ צ"ל כש"כ דמה שהטעם מכיר את הממשות מהני אף למלקות ולמצה].

**יד. הערה ע"ז מד' התוס' זבחים-**

אבל יש כאן קצת הערה, דבתוס' זבחים עט. הק' לדעת רש"י היאך יוצא יד"ח מצה והרי טכע"ק לאו דאורייתא, ואח"כ הביאו פי' הר"י מאורילנש דטכע"ק דאורייתא הוא ואינו אלא בעשה, וע"ז לא הק' כלל היאך יצא יד"ח מצה, ומשמע מזה דלשיטת הר"י מאורלינש דהוי דאורייתא שפיר יוצא בזה יד"ח מצה.

וצ"ע שזה רחוק בסברא דכיון שאינו אלא עשה ע"כ דין חדש הוא ואיך יהני לצאת בו יד"ח מצה ועד כאן לא למדנו אלא במאכ"א אבל במצה מנ"ל, וצ"ע.

ואולי יש לפרש דעיקר מאי דקשיא להו להתוס' על רש"י ממצה צ"ע דהא התם טעמו וממשו הוא?

ובפשטות כוונתם כש"כ ביד יהודה עפי"ד הרא"ש צח: דהא רש"י כתב דחלב שנימוח חשיב טעמו ולא ממשו והסכימו לו התוס' ע"ז סז., וע"ז הק' דעיסה מחיטין ואורז נמי לא עדיף מיניה, והבאנו דבריו במקו"א.

אבל יל"פ דק"ל דכיון דטכע"ק לא"ד מנ"ל לומר שע"י הטעם אינו בטל ברוב אף בממשות, משא"כ לדעת הר"י מאורלינש שפיר ניחא להו דכיון דטכע"ק דאורייתא ילפינן נמי בגילוי מילתא מטכע"ק שאין הממשות בטלה ברוב, אבל לעולם אף התוס' מודו דלהר"י יוצא מטעם הממשות ולא מכח דין טכע"ק, ודו"ק.

אבל עיקר מהלך זה בד' התוס' צ"ע דא"כ למה לא הק'' מכל טעמו וממשו היאך לוקין עליו, וצ"ע.

**טו. יישוב נוסף של האחיעזר-**

עוד כתב באחיעזר ליישב דעת הר"י מאורלינש, ותו"ד דכל היכא דהמל"א וודאי לוקה ולא אמרינן שאינו אלא עשה, שהרי ההיתר עצמו ג"כ נאסר באיסור של טעם כעיקר, ותו ל"ש ביטול ברוב שהרי אין כאן היתר כלל.

ולפי"ז ר"ל דבקדשים דקי"ל המל"א יודה הר"י מאורלינש שלוקה ע"ז, וע"ז הוכיחה הגמ' בדעת ר"ל שפיר דס"ל נו"ט ברוב לא"ד שאם הוא דאורייתא הרי ילקה שהרי בקדשים המל"א.

ובזה באר ד' הירושלמי דערלה שהביאו התוס' כנגד דעת ר"ת דאר"י כל נותני טעמים אין לוקין חוץ מנזיר, ומבואר דלשיטת הר"י דאורלינש ניחא, וצ"ע הרי לר"י יליף הכל מגיעולי עכו"ם וגם נזיר נלמד מזה, וא"כ אף בנזיר עצמו הדין נותן שלא ילקה [ובפשטות לק"מ דהירושלמי אזיל בדעת הסוברים דילפינן מנזיר]?

וכתב באחיעזר עפ"י הנ"ל דבנזיר כיון דהמל"א לדעת ר"י, א"כ שפיר לוקה שהרי בזה אין לומר שבטל ההיתר ברוב.

ועיי"ש מש"כ עפי"ז לבאר גם לענין מצה ע"ד חידוד, דבאמת כלפי דין מצה הרי יש פוסקים דהיתר בהיתר לא בטיל, וכל קו' הגמ' מעושה עיסה מחיטים ואורז היינו משום דאי נו"ט ברוב לא"ד לא יצא יד"ח מצה ומשום דדין מצה תלוי באיסור בל תאכל עליו חמץ, וכל דנו"ט ברוב לא"ד ואין בו איסור חמץ תו אינו יוצא יד"ח מצה.

ועפי"ז כתב דלדעת ר"א הרי בחמץ נמי אמרינן המל"א א"כ הדין נותן שיצא בו יד"ח מצה שהרי הוא ראוי לאיסור בל תאכל חמץ, א"כ י"ל דמתני' דמצה אזלא אליביה ולכך יוצא יד"ח מצה.

אבל באמת עיקר יסוד זה דע"י המל"א אינו בטל ברוב אף שכ"מ בבעה"מ רי"פ אלו עוברין מ"מ ברמב"ן שם משמע לא כן וכ"ה להדיא בתוס' נזיר לו: דמין במינו לא אמרינן ביה המל"א משום דבטל ברוב, ונתבאר במקו"א.