פלפולא דאוריתא
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

א. כתב השו"ע או"ח סי' י"ח ס"ב, סדינים אע"פ שאדם ישן בהם בבוקר אין מטילין בהן ציצית.

ובמ"ב שם כתב, ז"ל, מפני דעיקר תשמישן בלילה וכסות לילה מיקרי, אך לפ"ז ל"ה פטור רק להרא"ש אבל להרמב"ם דכסות לילה חייב ביום חייב, וי"א עוד טעם לפטור דלא חייבה תורה וכו' דרך העלאה בעלמא ויש חולקין, ע"כ הכריע המג"א דיעשה קרן א' עגולה וכו', אכן משמע מדבריו דאין להחמיר בזה רק בסדין של צמר, עכ"ל.

והנה טעם זה דלא חייבה תורה אלא דרך העלאה, דן בזה המרדכי בהלכות ציצית, אך מד' שאר הראשונים שדנו בדין סדינים, והם בעה"ע והרא"ש בהל' ציצית, והגמי"י בהל' ציצית, והרמב"ן בשבת דכ"ה:, מבואר דלא ס"ל כן, וכן מבו' בתוס' מנחות דמ"א. לחייב בזה, ולכאו' עיקר הסמך לפטור הוא משום דהוי כסות לילה.

והנה לכאו' הא דחשיב כסות לילה, הוא רק משום דעיקר השימוש בסדינים הוא בלילה, וע"כ אף שישן מעט בבוקר חשיב כסות לילה, אך צ"ע רב לפ"ז במנהגינו, שאין מעגלין קרן הסדינים, הגם שהיום דרך הרבה בנ"א שנמשכת שנתם כמה שעות ביום, וגם ישנים בהם שנת הצהריים, ולכאו' בכה"ג אין לנו לחשוב הסדינים לכסות לילה, ומ"ט יפטרו מציצית, ומצאתי בשו"ת משכנו"י או"ח סי' כ"ג שכתב בתו"ד דהי' מהראוי להחמיר בסדינים שאדם ישן בהם כמה שעות על היום, ובפרט בימי הקיץ במדינתינו שרוב אנשים ישנים ביום, וכמעט ראוי לקרותו מיוחד ליום ולילה, וכתב שם דיש לפטור משום דהוי העלאה ואי"ז לבישה, אך כבר הבאנו שמד' הרבה ראשונים מבואר דאף בהעלאה חייב.

וביותר יש להעיר בדבר הרגיל בבני ישיבות שישנים בלילה בביתם, וישנים בצהרים במקום אחר, ויש להם כסות מיוחדת לצהרים, ובכה"ג לכאו' ודאי הוי כסות יום, ומ"ט לא תתחייב בציצית.

עוד ילה"ע בזה, דהנה החזו"א או"ח סי' ג' סקל"ה הק' מ"ט אין סדינים חייבין אף שישן בהן עראי ביום, ומ"ש מבגד העומד לתשמיש כלים דאם מיוחד ללבישת עראי חייב, וכתב דצ"ל דכיון דשנתו נמשכת מלילה ולזה ממשיך להתכסות בה, זה עראי שפל וגרע מיחדה ללובשה עראי ביום, עכ"ד, ולדבריו נמצא דכל דין השו"ע הוא רק בשישן ביום בהמשך לשנת הלילה, אך אם ישן בה בצהרים, אף אם הוי זה שינת עראי, יש לחייב בציצית, אך הנה מד' הרמב"ן בשבת דכ"ה: מ' שאף בכה"ג שפעמים מתכסה בה ביום נמי חשיב כסות לילה ואין לחייב, ולפ"ז אין לחייב מכח זה.

ב. כתב השו"ע או"ח סי' תפ"ט ס"ח, דאם הוא מסופק אם דילג יום א' ולא ספר, יספור בשאר הימים בברכה, והמ"ב שם סקל"ח פירש הטעם, דהוא משום דאיכא ספק ספיקא שמא לא דילג כלל, ואת"ל שדילג שמא הלכה כאותם פוסקים דכל יום הוא מצוה בפנ"ע, והנה הפמ"ג שם כתב בתו"ד, דכל ה"ט דיספור שאר הימים בברכה משום ספק ספיקא, הוא רק אי נימא דהיכא דאיכא ספק ספיקא לחייב ברכה לא אמרי' ספק ברכות להקל, וציין למש"כ בזה בהקדמתו להלכות ברכות, ועיי"ש שהביא דהתרוה"ד (שהוא מקור דין זה), פירש טעם אחר בהא דסופר שאר הימים בברכה, וצ"ע לפ"ז בד' המ"ב, שכתב בסי' רט"ו סק"כ, שאפי' יש ספק ספיקא להצריך ברכה כגון וכו' אפ"ה ספק ברכות להקל, וא"כ היאך פירש הכא דהא דסופר שאר הימים בברכה הוא משום ספק ספיקא, הרי אף אם איכא ספק ספיקא להצריך ברכה אפ"ה אמרי' ספק ברכות להקל.

והנה המ"ב ר"ס ס"ז הביא דעת כמה מהפוסקים לחלק, דהגם דבספק דאורייתא אף דחייב לעשות המצוה מ"מ אין מברך עלי', היינו רק היכא דהספק הוא אם מחויב כלל בהמצוה, אך אם הוא ודאי מחויב אלא שאינו יודע אם עשה המצוה, כיון דמספק חייב לעשות המצוה אף חייב לברך, ואולי יל"ד לפ"ז, דה"נ הכא כיון דמכח ספק ספיקא חייב לעשות המצוה, אף חייב לברך.

אמנם לכאו' הכא הספק הוא בשאר הימים אם הוא כלל מחויב במצוה, ובכה"ג ודאי אינו מברך, אך י"ל דאף להסוברים דמי שלא ספר יום א' אינו סופר שאר הימים, אי"ז דאינו מחויב בספירה, אלא אף שאינו מחויב לספור אין בידו לספור כיון דאי"ז ספירה דתמימות, וע"כ י"ל דכיון דמכח ספק ספיקא אמרי' דמהניא ספירתו, אף הוא צריך לברך, ומפורש כן בתרוה"ד סי' ל"ז, שכתב שם דאם ספירה בזה"ז דאורייתא, הרי שאף אם ספק אם ספק יום א', מ"מ כיון דמספק דאורייתא חייב לספור, אף מברך ע"ז, עיי"ש בדבריו, ובע"כ דל"ד לספק אם מחויב במצוה שאין מברך עלי', כיון דהכא ודאי מחויב הוא במצוה.

אך מד' הפר"ח שם מבו' דלא כסברא זו, שכתב דמי שלא ספר יום א' אינו יכול להוציא אחרים, דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא, וחזינן דחשבינן לי' שאינו מחויב בדבר, ולפ"ז יש לדמותו למי שספק אם מחויב במצוה, שאף אם חייב לעשות המצוה, מ"מ אינו מברך עלי', ולפ"ז צ"ע במש"כ הפר"ח גופי' שם דבספק אם ספר יום א', סופר שאר הימים בברכה משום ספק ספיקא, ומ"ש מספק אם מחויב במצוה, דאף דחייב לעשות המצוה מ"מ אין מברך עלי', וגם בלא"ה לא א"ש, שהרי המ"ב בסי' ס"ז שם נקט לעיקר דאף שהוא חייב לעשות המצוה משום ספיקא דאורייתא, מ"מ אינו מברך עלי', וא"כ תיקשי דה"נ הכא אף דחייב לספור משום ספק ספיקא, מ"מ מ"ט הוא מברך.

וצ"ל בזה, דהגם דהיכא שחייב במצוה מכח ספק דאורייתא אינו מברך עלי', היינו משום דלא הוכרע הדין דחייב במצוה, ורק מספק הוא דחייב בה, וע"כ לענין ברכה אמרי' דספק ברכות להקל, אך הכא דמכח ספק ספיקא הוכרע הדין דחייב הוא במצוה, הרי שמכח זה אף מברך עלי', וצ"ע בזה.

ג. הטור באו"ח סי' תפ"ט הביא ג' שיטות כיצד סופרין באמצע השבוע, דמנהגינו הוא שסופרין היום ח' ימים שהם שבוע א' ויום א', וי"א דבאמצע השבוע אינו מונה הימים אלא אומר היום שבוע א' ויום א', וא"צ לומר היום ח' ימים, וי"א שאין להזכיר השבועות אלא בסוף השבוע, וביום שמיני אינו אומר אלא היום שמונה ימים עד שיגיע לארבעה עשר.

והנה בפשוטו הי' נראה, דלהדעה השלישית דא"צ להזכיר השבועות אלא בסוף השבוע, והיינו בפשוטו דכל מצות ספירת השבועות הויא רק למנות השבועות השלמים, א"כ ל"ש לומר כלל כהדעה השני' דאם סופר באמצע השבוע רק את השבועות סגי בזה, שהרי כלל ליכא מצוה לספור השבועות באמצע השבוע, וספירת השבועות שסופר לאו כלום היא, ולכאו' ודאי דהנך דס"ל דבאמצע השבוע סגי לספור את השבועות, הוא משום דמצות ספירת השבועות הויא אף באמצע השבוע, וכן נ' להדיא מד' ראבי"ה בסי' תקכ"ו ומ' האו"ז ח"א סי' שפ"ט והמרדכי במגילה דב' דעות אלו לא יתקיימו יחד, אלא הוו זה להיפך מזה.

אך הנה המ"ב שם סק"ט כתב לדינא, דביום השמיני אם לא אמר אלא היום ח' ימים נמי יצא, וכן אם לא אמר אלא היום שבוע א' ויום א' בלחוד נמי יצא, והרי שפסק להלכה כב' דעות אלו, וצ"ב היאך מתישבים ב' דעות אלו יחד.

אמנם הנה ל' המ"ב שם הוא שאם אמר היום ח' ימים יצא שהרי הזכיר שבועות אתמול ביום השביעי, וכן אם אמר היום שבוע א' ויום א' יצא שהרי כבר הזכיר הימים שעברו כל יום ביומו, עכ"ל, ונ' מלשונו דאדרבה ב' דעות אלו הוו מטעם א', משום שכבר הזכיר מאתמול, וע"כ א"צ לשוב ולהזכיר היום, אך צ"ע רב לבאר טעם זה.