8פוסק מלוה על פירות
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

פוסק מלוה על פירות

ביאור הלשון "וכן השער" ו"יצא השער"

משנה (ס:) "לקח הימנו חטין בדינר זהב הכור וכן השער". לרש"י איירי באין לו חטין, וההיתר הוא משום ש"יצא השער". והיינו, שהלשון "וכן השער" פירושו – יצא השער.

בברייתא של ר' אושעיא (סג.) "...יין יש לי שאני נותן לך צא ועשאן עלי כשער של עכשיו...", ומפרש רש"י (ד"ה "ושמע מינה") – דהיינו שער הזול, שהרי עדיין לא הגיע זמנן למכור. ולכאורה כוונתו - שנחשב כלא יצא השער, ורק כשהגיע זמנן למכור [שאזי הוא ביוקר, כמפורש ברש"י שם] – נחשב כיצא השער. לפי"ז, "כשער של עכשיו" – אין פירושו שיצא השער.

אמנם, בדברי הראשונים חזינן שפירשו את הלשון כ"שער של עכשיו" – היינו יצא השער, כדיבואר.

הרמב"ן (סב: ד"ה "משמע") ס"ל, שמעמידין מלוה על הפירות ב"יש לו" – אע"פ שלא יצא השער. מקשה הרמב"ן על עצמו - מברייתא דר' אושעיא, שאיירי בכה"ג - וכתוב שם "כשער של עכשיו", והבין הרמב"ן - שפירושו יצא השער. מתרץ הרמב"ן, שתנאי זה כתוב רק בצד של האיסור, "לומר – שאע"פ שיצא השער אם אין לו אסור". חזינן, שאף שעדיין הוא שער הזול [שהרי לא הגיע זמנן למכור] – מחשיבו הרמב"ן כ"יצא השער".

הרשב"א (סג. ד"ה "שמע מינה") מביא את דברי הרמב"ן הנ"ל, ולהדיא בדבריו - שאיירי שהמחיר הוא בזול "ונראין דבריו באמת... אבל כשיש לו הרי יש לו ואוזולי אוזיל גביה", ופירשו האחרונים (יד אברהם סימן קסג ס"א) שוודאי אין כוונת הרשב"א – שמוזיל גביה כפשוטו, דזה ודאי אסור (עיין סימן קס ס"ד וריש סימן קסו). אלא כוונת הרשב"א – שעתה השער שבשוק הוא זול, ובמחיר זה מוכרו לו, וכלשון רש"י הנ"ל "ופוסק יין כשער של עכשיו בזול". והוא דלא כדעת החכמת אדם (כלל קלד דין יב), שהתיר למכור – אף יותר בזול מאשר השער שבשוק, ודבריו צ"ב כנ"ל [ועיין שערי דעה ריש סימן קסו, שכן פירש ברשב"א ותמה עליו כנ"ל, וסיים בצע"ג. ועיין גם דבריו בסימן קסג סק"ג].

הנימוק"י (לד: בדפי הרי"ף) מביא את דברי הרמב"ן והרשב"א הנ"ל, ומסיים "ולפי זה הא דפירש רש"י ז"ל כשער של עכשיו [והוא לשון הברייתא] לאו דוקא כשער שיצא בשוק". והיינו שזוהי גופא כוונת הברייתא לחדש – שאסור להוזיל את המחיר, אלא שנותן לו כפי השער הזול של זמן זה, וכדעת היד אברהם הנ"ל.

א"כ, בין לרמב"ן והרשב"א ובין לנימוק"י – נותן לו דווקא כפי שער הזול, אלא שנחלקו בפירוש הברייתא. לרמב"ן ולרשב"א – אין דין זה כתוב בברייתא להדיא, שהרי "שער של עכשיו" הוא שער היוקר [אלא שנכתב רק לצורך הדין של "אין לו"]. ואילו לנימוק"י – היא גופא כוונת הברייתא במלים "שער של עכשיו", שבאופן שיש לו – נותן לו בשער הזול שבשוק.

לדברי הנימוק"י, אין הכרח לפרש "כשער של עכשיו" – שיצא השער, שהרי לדבריו – הברייתא רק באה לומר שיתן לו את המחיר של עכשיו [לאפוקי מדעת החכמ"א]. ודלא כדעת הרמב"ן והרשב"א - שפירשו להדיא שהכוונה לשער היוקר, ולדעתם, פירושו - שיצא השער [אמנם אין פלוגתא למעשה בין הנימוק"י לבין הרמב"ן והרשב"א וכנ"ל]. וקצת צ"ב, אמאי הרמב"ן והרשב"א לא פירשו כנמוק"י – שהוא נראה פשט יותר פשוט בלשון "כשער של עכשיו".

שיטת הגר"א בדעת רש"י

הגמ' (סג.) דייקה מדברי ר' אושעיא "ש"מ מעמידין מלוה ע"ג פירות", והיינו כשיש לו - כמפורש בברייתא ובגמ' שם. ומבאר רש"י (ד"ה "ע"ג פירות") "לפסוק עליהם פירות כשער של עכשיו כל ימות השנה".

הגר"א (סימן קסג אות ג') הבין בדברי רש"י – שבעינן יצא השער, והיינו ש"כשער של עכשיו" בברייתא – היינו יצא השער, והוא כפירוש הרמב"ן והרשב"א. אלא שלדידהו – כוונת הברייתא רק לאופן של "אין לו", ואילו לרש"י הוא כפשוטו – שאף ביש לו בעינן יצא השער. והיא שיטה מחודשת נגד דעת שאר הראשונים. ואף בסברא צ"ב, מאי צורך ליצא השער – באופן שיש לו. שהרי יש לו מהני, משום שהפירות שברשות המוכר [הלווה] – נחשבים כאילו זכה בהם הלוקח [המלוה] לענין מי שפרע [לשיטת רש"י, עיין שיעור הקודם], ומאי נ"מ אם יצא השער או לא. וצ"ל בדוחק, שבאופן שלא יצא השער – לא יהא מי שפרע אף שיש לו, ועדיין צ"ב.

יש לו מעות

הבאנו מדברי הראשונים, שבאין לו פירות – אסור אף ביצא השער, וכן הוא בשו"ע סימן קסג ס"א, וכותב הרא"ש (סימן ה') "אין לו אסור, פירוש אין לו מעות ולא חטין - אסור". מדברי הרא"ש האלו דייק הב"י (סימן קסג) שלא בעינן דווקא שיהא לו פירות, וסגי בהכי שיהיו ללווה [למוכר] מעות שע"י יוכל להשיג פירות – כדי שייחשב "יש לו", ומפורש כן בדברי ההגהות אשרי שם. אמנם בב"י מספקא ליה - אם דברים אלו הם מהרא"ש, עיי"ש.

ונראה לבאר את הסברא בחידוש זה. בשיעור הקודם התבאר, שהסברא ב"יש לו" – הוא משום שקאי במי שפרע, ובתוס' איתא שאף ביצא השער ואין לו – קאי במי שפרע. וביארנו [בשיטת הרמב"ם] דהא שבבא בהלוואתו ואין לו - לא קאי במי שפרע [ומשום כך אסור משום רבית], הוא משום שמי שפרע היינו שיש לו עליו תרעומת – אמאי לא שמר לו את הפירות שברשותו [באופן שיש לו], או אמאי לא קנה פירות בכסף שהביא לו [באין לו ויצא השער]. אולם כשבא בהלוואתו ואין לו – אין כאן תרעומת, שהרי פירות אין לו, ואף כסף לקנות – לא הביא לו, ומשום כך לא קאי במי שפרע.

לפי"ז, נראה לומר שס"ל לרא"ש, שאף אם בא בהלוואתו, אם למוכר יש כסף משלו, אכתי יש כאן תרעומת - אמאי לא קנה פירות, וא"כ שפיר קאי במי שפרע – וממילא אין כאן איסור רבית.

ביאור החוו"ד בנידון הנ"ל

הדין הנ"ל של הרא"ש [שמהני יש לו מעות] – הובא להלכה בדברי הט"ז (סק"ד), אולם הש"ך (סק"א) פליג וס"ל שבעינן דווקא יש לו פירות. מבאר החוו"ד – שנידון זה תליא בפלוגתא בראשונים, כדיבואר.

נחלקו הרמב"ם והראב"ד בביאור ההיתר ד"יש לו" [ר' אושעיא]. הרמב"ם (הלכות מכירה פ"ז ה"ד) פוסק - שיש "מי שפרע" בקנין בחוב "מי שהיה לו חוב אצל חבירו ואמר לו מכור לי חבית של יין בחוב שיש לי אצלך ורצה המוכר, הרי זה כמי שנתן הדמים עתה וכל החוזר בו מקבל מי שפרע". ובראב"ד שם הבין, שמקור הרמב"ם הוא מסוגיין, דחזינן שאין איסור רבית ב"בא בהלוואתו" – והבין הרמב"ם שהוא משום מי שפרע [כשיטת רש"י שהארכנו בו בשיעור הקודם]. חולק הראב"ד וטוען שאין משם ראיה "וההיא לאו לענין קנייה מיירי אלא לאסור רבית".

והיינו, שלרמב"ם בעינן מי שפרע [שתלוי בקנין לשיטת הרמב"ם, כדיבואר] - כדי שלא יהא איסור רבית, ואילו לראב"ד - לא תליא הא בהא, ולשיטתו - יתכן שאין איסור רבית אף בלא מי שפרע, והוא מטעם "עשו שאינו זוכה כזוכה" – כדאיתא בתוי"ט בפרקין מ"א והובא בדברי האחרונים.

מבאר החוו"ד, שלפי סברת הראב"ד [שעשו אינו זוכה כזוכה], פשיטא שבעינן שיהא לו דווקא פירות – שאזי חשבינן ליה כאילו זכה בהם, ומשום כך ליכא איסור רבית. משא"כ אם אין לו פירות, מה יהני שיש לו מעות, והרי לא שייך לומר - שעשו כאילו זכה בפירות שיכול לקנות. משא"כ לשיטת הרמב"ם שהוא מטעם מי שפרע, וביארנו שכל שיש עליו טענה – שייך מי שפרע, א"כ סגי בכך שיש לו כסף לקנות – כדי שיהא עליו טענה אמאי לא קנה לו פירות כפי שהתחייב [כנ"ל].

להנ"ל מבאר החוו"ד, שדברי הרא"ש והט"ז שסגי בכך שיש לו מעות – אתו שפיר להבנת הרמב"ם שתליא במי שפרע. [ואף שבלשון הרמב"ם (פ"י ממלוה ולוה ה"ו) גופא – נראה שבעינן דווקא פירות, כדדייק הב"י. אולי כוונת החוו"ד רק לבאר – ששיטת הרא"ש תובן רק לפי סברת הרמב"ם]. ואילו שיטת הש"ך – שבעינן דווקא פירות, אתי שפיר כהבנת הראב"ד – שהטעם הוא משום שעשו אינו זוכה כזוכה [אמנם הש"ך עצמו (סק"ג) - הביא את טעמו של רש"י, ולכאורה אין זה מתאים לחשבון החוו"ד].

פלוגתת הסמ"ע והש"ך בדעת הרמב"ם

שיטת הרמב"ם (פכ"ב ממכירה ה"ג), שכפוסק על שער שבשוק [ואין לו] "חייב המוכר לקנות וליתן ללוקח מה שפסק ואם חזר בו מקבל מי שפרע", נפסק בחו"מ סימן רט ס"ו. ונחלקו הסמ"ע (סקכ"ג) והש"ך (סקי"ג) בביאור דין זה.

הסמ"ע ס"ל, שרק באופן שיצא השער [שאזי אין חסרון של "דבר שלא בא לעולם"] – יש מי שפרע. והיינו משום שבכה"ג – מדאורייתא יש כאן קנין אלא שמדרבנן בטלו קנין כסף, ומשום כך יש כאן מי שפרע [ובאופן שיהיה קנין ממש כסודר וכדו', ס"ל לסמ"ע שביצא השער - יחול קנין גמור ולא רק לענין מי שפרע]. אולם באופן שלא יצא השער, שאזי אין כאן קנין מדאורייתא [כיון שנחשב "לא בא לעולם"] - אף מי שפרע לא שייך. והיינו, שרק באופן שמדאורייתא יש קנין – שייך מי שפרע [כן הבינו בדבריו - הקצות שם סק"ט ורעק"א בחידושיו דף סב: על תוס' ד"ה "הרי שהיה נושה"].

אולם הש"ך ס"ל, שאף באופן שלא יצא השער – שייך מי שפרע. והא שהרמב"ם צייר רק באופן שיצא השער, מבאר הש"ך - שהוא כדי שלא יהא איסור רבית. והיינו שס"ל לש"ך, ששייך מי שפרע – אף באופן שאין קנין מדאורייתא [עיין קצות שם שהביא פלוגתת ראשונים בזה בשיטמ"ק ב"מ מז:, וכן הוא באמרי ברוך על דברי החוו"ד סימן קסג סק"א].

עיי"ש בש"ך סקי"ג, שנראה בדבריו שגם בקנין גמור ביצא השער - קנה רק לענין מי שפרע, ודלא כשיטת הסמ"ע הנ"ל. אמנם הרשב"א (תשובות המיוחסות סימן רכה) מבואר כשיטת הסמ"ע - שביצא השער קנה לגמרי ולא רק לענין מי שפרע [הובא במחנ"א הלכות מוכר דשלבל"ע סו"ס ג'].

והנה, הבאנו את דברי הרמב"ם (פ"ז ממכירה ה"ד), הסובר שיש מי שפרע – בבא בהלוואתו ויש לו, ומסיים שם הרמב"ם "לפיכך אם מכר לו קרקע בחובו אין אחד מהם יכול לחזור בו אע"פ שאין מעות המלוה מצויות בשעת המכר". והיינו, שמהא שיש מי שפרע ביש לו, הוכיח הרמב"ם – שבקרקע [שכסף קונה אף מדרבנן] חל קנין גמור. והוא להדיא כדברי הסמ"ע – שלא שייך מי שפרע במקום שאין קנין דאורייתא. והוא צ"ע על הש"ך - היאך יפרש את לשון הרמב"ם "לפיכך", שהרי לשיטתו – ליכא כלל ראיה מדין מי שפרע לחלות קנין.

הן אמת, שבשיטת הרמב"ם גופא אין הדברים ברורים. דהביאור הנ"ל אתי שפיר באופן שיש לו – שאזי שייך לומר שחל קנין דאורייתא, והם דברי הרמב"ם הנ"ל בפ"ז ה"ד. אולם השתא דנים אנו בדברי הרמב"ם בפכ"ב ה"ג – שאיירי באין לו אלא שיצא השער, ובזה צ"ב היאך יחול קנין על דבר שאינו ברשות המוכר. ובכס"מ שם התחבט בנידון זה, והביא שני פירושים "וי"ל דכיון שזה דבר הנמכר בשוק הוה ליה כאילו הוא ברשותו... אי נמי דכשנתן דמים אע"פ שאינו ברשותו כיון שהוא בעולם קנה לענין מי שפרע...".

שני פירושי הכס"מ, הם לכאורה פלוגתת הש"ך והסמ"ע. ועל הפירוש השני בכס"מ יקשה כנ"ל, היאך יפרש את דברי הרמב"ם בפ"ז - שלמד מדין מי שפרע לדין קנין בקרקע.

מקור לרמב"ם מדברי הירושלמי

הרשב"א (קידושין מז.) מביא ירושלמי (קידושין פ"ב ה"ה) הדן בדיני קנין במלוה. בתחלה מביא הירושלמי בשם רבי חייה בשם רבי יוחנן ש"בקרקעות לא קנה ובמטלטלין אין מוסרין אותו למי שפרע" [כשיטת הראב"ד ודלא כרמב"ם הנ"ל]. מסתפק הירושלמי "ביקש להעמיד לו מקחו", והיינו – אם אפשר לחזור מהמקח, כמבואר בנו"כ שם. מביא הירושלמי ראיה ממשנה דידן "והרי לך אצלי בהן יין ויין אין לו, הא אם יש לו יין הרי זה חייב, תני רבי חייא אם יש לו יין חייב ליתן לו" עכ"ד הירושלמי. ובפשוטו, המסקנא היא – שא"א לחזור מן המקח אולם החוזר בו אינו מקבל מי שפרע. והוא לכאורה לא מובן, ד"אינו מקבל מי שפרע" – פירושו לכאורה שיכול לחזור בו.

מפרש הרשב"א, שכוונת הירושלמי לתרי גברי. והיינו, שהמוכר אינו יכול לחזור בו, אולם אם הלוקח יחזור בו – אף מי שפרע אינו מקבל. אמנם הרשב"א מתקשה בסברא "דהיאך אפשר שאין מוסרין את הלוקח אפילו למי שפרע ויהא המוכר חייב להעמיד לו מקח".

ונראה שהרמב"ם בנה יסודו על דברי הירושלמי הנ"ל. דלא קיבל את פירוש הרשב"א בירושלמי, שהרי הוא קשה בסברא – כעדות הרשב"א עצמו. ומשום כך פירש הרמב"ם כפשוטו – שהירושלמי חזר בו, והוכיח הירושלמי מהא שאין איסור רבית במקח היין [כשיש לו יין] – ע"כ שיש מי שפרע, וכשיטת רש"י שהבאנו למעלה. והיינו, שהירושלמי פרך את דברי רבי יוחנן ממתניתין. והוא גופא המקור להמשך דבריו – שבקרקע קנה, שהרי בירושלמי משמע – שהא בהא תליא, וכשנדחו דבריו בענין מי שפרע במטלטלין – הוא הדין שנדחו דבריו לענין קנין בקרקע. והיינו ע"כ כשיטת הסמ"ע שהא בהא תליא – ולא שייך מי שפרע כשאין קנין דאורייתא.

השערי דעה (סימן קסג סק"ב) מביא את הירושלמי הנ"ל, ומפרש את מסקנתו באופן אחר. שוודאי אין מי שפרע – כדברי רבי יוחנן שם. והא שמוכח מהמשנה שאין איסור רבית – היינו משום שאם חוזר בו יש בו משום מחוסר אמנה [שאינו חמור כדין קבלת מי שפרע].

להנ"ל, הרמב"ם יפרש את הירושלמי כפשוטו – שהירושלמי חזר בו. אמנם לראב"ד צ"ב, דהן אמת – שמתחלה סבר הירושלמי כדבריו, אולם הרי הקשה על עצמו מדין יש לו. וע"כ סבירא ליה לירושלמי – שהוא שייך לחלות הקנין, ודלא כהבנת הראב"ד ש"וההיא לאו לענין קנייה מיירי אלא לאסור רבית", ולדבריו הוא מטעם "עשו שאינו זוכה כזוכה" [כביאור התוי"ט בשיטת הראב"ד]. ולדבריו קושית הירושלמי צ"ב, דלכאורה פירוש הירושלמי הוא ע"כ – או כרשב"א [שחילק בין הלוקח לבין המוכר], או מטעם מי שפרע, או משום מחוסר אמנה, וכולהו דלא כשיטת הראב"ד.

שיטת השו"ע והגר"א

השו"ע (סימן קסג ס"א) מביא את דין המשנה – המתיר ב"יש לו", אולם לא פירש את טעם הדבר, אם כהרמב"ם ורש"י – שהוא מטעם מי שפרע, או מטעם הראב"ד - שעשו שאינו זוכה כזוכה. והנה, הש"ך והט"ז שם פירשו כדברי רש"י – שהוא מטעם מי שפרע. אולם בדברי הגר"א אין נראה כן כדיבואר.

המחבר (חו"מ סימן רד ס"י) מביא את פלוגתת הרמב"ם והראשונים, יש אומרים שיש מי שפרע בקונה בחוב [ביש לו] - והיא שיטת הרמב"ם, ויש חולקים שבעינן דווקא הנאת מחילת מלוה – כדי שיהא מי שפרע. כותב הגר"א שם שכן סתם השו"ע ביו"ד בסימן קסג – כיש חולקים. והוא צ"ב - מה ראה בסימן קסג, דשם רק נפסק דין המשנה – שביש לו ליכא איסור רבית. ואדרבא, הש"ך והט"ז פירשו בשו"ע - שהוא מטעם מי שפרע כרש"י וכרמב"ם, והוא לכאורה היפך דברי הגר"א.

ואם נימא שכוונת הגר"א - לנידון אם סגי במחילת מלוה או שבעינן דווקא הנאת מחילת מלווה. והיינו שהתוס' (סב: ד"ה "הרי", הובא בגר"א שם) העמידו את סוגיתינו בהנאת מחילת מלוה – שרק בכה"ג מתיר ר' אושעיא ביש לו [כמבואר בחידושי רעק"א כאן, וכן הוא בפני יהושע]. א"כ בשו"ע בסימן קסג סתמו כפירושו – שלא בעינן דווקא הנאת מחילת מלוה כדי שלא יהא איסור רבית, והוא היפך מדברי הגר"א. וצ"ב.

ביאור דברי התוס' הנ"ל

בפשוטו, תוס' קאי על הברייתא של רבה – האוסרת ב"יש לו". ומקשים התוס' – שכאן צריך להיות קנין גמור, שהרי הוא מילתא דלא שכיחא [קניה בחוב] – ובכה"ג כסף קונה אפילו מדרבנן, וא"כ היאך יש כאן איסור רבית. ותמהו האחרונים (גר"א כאן, בית מאיר, פני יהושע, רעק"א ועוד) בכמה נקודות על דברי התוס'.

1. התוס' בנו את יסודם על הסוגיא בדף מו:, שהקונה בחוב [החליף דמי שור בפרה] – חל הקנין אף מדרבנן. אולם התוס' שם (ד"ה "יש") העמידו את הסוגיא דווקא בהנאת מחילת מלוה ולא במחילת מלוה, שהרי להדיא בקידושין (ל:) – ש"במכר לא קנה". ומנין לתוס', שבברייתא כאן איירי בהנאת מחילת מלוה – שיהני הקנין.
2. אף אם נימא שהתוס' כאן אזלי בשיטת הרמב"ם (פ"ה ממכירה ה"ד) – שקונים במלוה. הרי הרמב"ם סובר זאת רק בחוב מחמת מכר ולא בחוב מחמת הלוואה, וכאן הרי איירי ב"נושה בחבירו" בסתם – ומהיכי תיתי לומר שאיירי בחוב מחמת מכר. ועיין בבית מאיר שמיישב, שהתוס' קאי על המשנה – שאיירי בחוב מחמת מכר, והוא דחוק טובא.

רעק"א מיישב, שהתוס' הבינו שהברייתא איירי אף בהנאת מחילת מלוה. שהרי הברייתא מחפשת אופן של היתר ולא מוצאת, וע"כ שסבירא לברייתא – שאף בכה"ג אין היתר. והיא קושית התוס', שיש אופן שחל קנין גמור – ובכה"ג לא יהא איסור רבית.

ביאור תירוצם של התוס'

התוס' מתרצים "וי"ל דהכא מיירי שלא פטרו ממנו עד שיתן לו החטין". ולכאורה כוונתם, שאין כאן קנין ממש אלא פסיקה על הפירות – שלא הוי קנין ממש אף ביש לו, כמפורש בתוס' לקמן (סג. ד"ה בשמשך וסד: ד"ה "האי") – שהמוכר יכול לאכול את החטין ולהשיג אחרים עבור הקונה.

ותמהו האחרונים [עיין רעק"א שם ומהרש"א], שאם התוס' העמידו את הברייתא באופן שלא פטרו מהחוב, א"כ מאי הקשתה הגמ' מכאן על המשנה, דאולי המשנה איירי שפטרו - ולכן מותר ביש לו, ואילו הברייתא שאסרה ביש לו -הוא משום שלא פטרו מהחוב.

וע"כ צ"ל, שהתוס' הבינו - שהברייתא והמשנה הם מקרים שווים, ומשום כך הקשתה הגמ' מהברייתא על המשנה. והיינו, שבמשנה ודאי לא קנה את הפירות - כמפורש בדברי התוס' כנ"ל, והוא דין פוסק על הפירות - שבכה"ג פשיטא שלא פטרו מהחוב, שהרי לא חל קנין על פירות מסוימים. ושאלו התוס', שבברייתא מדובר ב"עומד על גורנו", וס"ד שבכה"ג חל קנין ממש על הפירות שבגורן, וממילא פטרו מהחוב, ואף מדרבנן יחול קנין - משום שהוא מילתא דלא שכיחא [כנ"ל]. ותירצו התוס', שאף כאן לא פטר אותו מהחוב. והיינו, שאיירי בעומד על גורנו - באופן שלא פטר אותו, וממילא דמיא לסתם פסיקה על הפירות, ולכן שפיר הקשתה הגמ' מהברייתא על המשנה.