70 חדש
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ועש"ק שמות כ"ב טבת תשס"ד

בדיני חדש - סימן

א] מנחות ד"ע., ואסורין בחדש מלפני הפסח ומלקצור לפני העומר, כ"ה גירסת הרמב"ם בפיהמ"ש ו??, אך גירסת רש"י ותוס' בע"ב אסורין בחדש מלפני העומר ומלקצור מלפני הפסח, וכן גירסת הפסקי רי"ד, ויבו' בעזה"י להלן סק"?? שנוי הגיר' בזה, ואם השרישו קודם לעומר העומר מתירן, ואם לאו אסורין עד שיבא העומר הבא.

ובגמ' שם ד"ע:, אם השרישו קודם לעומר העומר מתירן, מאי קודם לעומר, רבי יונה אמר קודם הבאת העומר, ר"י בר זבדא אמר קודם קצירת העומר.

והנה השאג"א בשו"ת החדשות דיני חדש סי' ה', כתב דהדבר פשוט וברור יותר מביעתא בכותחא, דכמו שהיתר קצירה בקצירת העומר תליא וכו', ה"נ השרשה נמי בדידי' תליא, ואם השרישה קודם לקצירת העומר קצירת העומר דהשתא מתירו, ואם לאו אסור עד שיבא קצירת העומר של שנה הבאה, ואע"פ שנשרש קודם הקרבת העומר מ"מ ל"מ מידי, כיון דהקרבת העומר אינו מתיר קצירה, כי אשריש קודם הקרבת העומר מאי הוי, ועיי"ש שתמה אהיא קאי פלוגתא דאמוראי בסוגיין, דאם קאי על היתר אכילה, א"כ מ"ט דמ"ד דבקצירת העומר תליא השרשה, כיון דאכילה לא שריא עד הקרבה, ה"ה נמי דהשרשה בדידי' תליא וכו', דמה ענין קצירה להשרשה של אכילה, דכיון דקצירה אינו מתרת האכילה, ה"ה נמי השרשה לאכילה, קצירה לא שריא לי', ואי מהיתר השרשה לקצירה מיירי וכו', מ"ט דמ"ד קודם הקרבת העומר, כיון דקצירת העומר מתיר קצירה, ה"ה דמתיר את הנשרש קודם לו לקצור.

ועיי"ש שכתב דפלוגתייהו הויא אאיסור אכילה, וטעמא דמ"ד דקודם קצירה, הוא משום דס"ל כר"י ור"ל דאפי' בזמן שביהמ"ק קיים האיר המזרח מתיר, ועיקר היתר האיסור היתר המזרח הוא דגרים לי', וע"כ צריך להשריש קודם האיר המזרח הגורם תחילת היתר האיסור, אבל אם לא נשרש אלא בין האיר המזרח להקרבת העומר, אין כח להקרבת העומר להפקיע כל האיסור דכאיסורו כך התירו וכו', ולהאיר המזרח קרי קצירת העומר, דהמתנה מקצירה עד האיר המזרח לא חשיב משום דזימנין דנקצר סמוך לעלות השחר, וכמו שפירש"י על פלוגתא קמייתא דקדם לעומר למ"ד קודם קצירת העומר.

ועיי"ש שכתב עוד, דלד' התוס' דפליגי על רש"י, וכתבו דאין לפרש להא דתנן קודם קצירה דהמכוון הוא לקודם האיר המזרח, קשיא דהיאך מפרשי לפלוגתייהו בסיפא, דאין לפרש דמפרשי לה על היתר קצירה, דא"כ קשה משה"ק למעלה דא"א לומר דהקרבת העומר יהי' מתיר להנשרש קודם הקרבה ואחר קצירה, דהא קצירה לאו בהקרבה תליא מילתא אלא בקצירת העומר וכו', עכ"ד השאג"א, וצריך ישוב דעת התוס' בזה.

והנה בפיהמ"ש להרמב"ם במתניתין וכן בריש חלה, פי' למתניתין, דאם השריש אחר קצירת העומר אסור לקצרו עד שיקצור העומר של שנה הבאה, ומבו' דמפרש למתני' לענין איסור קצירה, וכן פי' הרע"ב, ולכאו' נ' מזה שדעתו כמש"כ הרש"ש בסוגיין, שבזה הוא שנחלקו בגמ', והיינו דלגבי איסור אכילה מודו כו"ע דכל שהשרישו קודם הבאת העומר מתירן העומר באכילה, ורק לגבי איסור קצירה הוא שנחלקו אם בעי' שישרישו קודם קצירה, כיון דקצירה מתרת קצירה, וכל שלא השרישו קודם קצירה, אסור לקצרן עד העומר של שנה הבאה, או דאף שהשרישו קודם הבאת העומר מותרין לקצרן, ורק אם השרישו אחר העומר הוא דאסור לקצרן עד העומר הבא.

ואמנם צ"ב טעם הדברים, וע"ד שתמה בזה השאג"א הנז', דמ"ט דמ"ד דאף מה שהושרש קודם הבאה לי"ב איסור קצירה, הרי כיון דקצירה מתרת קצירה, בדין שלא יותר רק מה שהשריש קודם קצירה.

ב] ויש להוסיף עוד בדעת הרמב"ם, דהנה הרמב"ם בפ"י ממאכ"א ה"ד כתב, ז"ל, כל תבואה שהשרישה קודם "הקרבת" העומר וכו' מותרת באכילה משקרב העומר, ובפ"ז מהל' תו"מ הי"ד כתב ז"ל, תבואה שהשרישה קודם העומר העומר מתירה, ואם לאו אסור לקצרה כדרך שאסור לאכלה עד העומר הבא, עכ"ל.

והנה עי' ברש"ש בסוגיין שכתב בדעת הרמב"ם דפסק כמ"ד קודם קצירה, וכמש"כ בפיהמ"ש דכל שהשרישו קודם קצירה הוא שמותר לקצרן, ומש"כ בהל' מאכ"א דכל שהשרישה קודם הקרבת העומר מותרת באכילה, הוא משום דמפרש דכל פלוגתייהו הויא רק לגבי היתר קצירה, אך להיתר אכילה מודו כו"ע דכל שהשרישו קודם הבאת העומר, מתירן העומר באכילה, עכ"ד.

אך הנה הכס"מ בהל' מאכ"א שם כתב בדעת הרמב"ם דפסק כמ"ד דקודם הבאה, וכמו שהביא כן הרש"ש שם, ומבו' בד' הכס"מ דס"ל דלמ"ד קודם קצירה, אף היתר אכילה לא חייל רק אם השריש קודם קצירה, וע"כ כתב דמה שפסק הרמב"ם דכל שהשריש קודם הקרבה שרי הוי כמ"ד קודם הבאה.

וגם במש"כ הרש"ש דלהיתר קצירה פסק הרמב"ם כמ"ד דקודם קצירה, וכן נ' דעת השאג"א שם, שהרי נקט דלגבי קצירה מודו כו"ע דבעי' שישרישו קודם קצירה, וכפי הנראה מפרש כן בד' הרמב"ם בהל' תו"מ דבעי' שישרישו קודם קצירה, הנה כבר דקדקו האו"ש בהל' תו"מ שם ובכ' הגרי"ז בסוגיין, דל' הרמב"ם דאם לאו אסור לקצרה "כדרך שאסור לאכלה" עד העומר הבא, נ' להדיא דדין היתר קצירה שוה לדין היתר אכילה, וכל שהשרישו קודם הבאת העומר מותרין אף לקצרן, כמו שמותרין לאכלן.

ויש לסייע לדין זה, גם ממה שהביא השטמ"ק לקמן דפ"ד. מש"כ ר"י בתשובה, דתבואה הנשרשת לאחר העומר כמו "לאחר ט"ז", אסורה מה"ת לקוצרה וכו', עכ"ל, ומ' בדבריו דכל שהשרישה ביום ט"ז עצמו מותרת לקוצרה, הגם שהשרישה אחר זמן היתר הקצירה, (דבפשוטו היתר הקצירה בזה"ז הוי או בתחילת הלילה או בסוף הלילה, עמש"נ בזה ב??, אך אי נימא ??? דהיתר הקצירה בזה"ז חייל עם היתר האכילה אין להביא משם), והיינו לכאו' משום דקי"ל כמ"ד קודם הבאה, ואף היתר קצירה חייל על כל מה שהשריש קודם הבאה, ובזה"ז דליכא הבאה חייל ההיתר על כל מה שהשריש קודם סוף היום.

ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בפיהמ"ש להרמב"ם הנדמ"ח במתניתין ובריש חלה, כתב דכל שהשרישו קודם קצירת העומר וכו' ה"ז מותר לקצרו וכו' "ומותר לאכלו", והוא ממהדו"ב לרבינו, והרי שדעת הרמב"ם בפיהמ"ש דאף להיתר אכילה בעי' שישריש קודם קצירה, ונ' לפ"ז דמפרש הרמב"ם דפלוגתא דאמוראי בסוגיין הויא בין על היתר קצירה ובין על היתר אכילה, וכאשר כן מ' פשטות הדברים, דהרי מתני' איירי בין בהיתר קצירה ובין בהיתר אכילה, וע"ז תנן דמתני' דאם השרישו קודם לעומר העומר מתירן, וכיון שבגמ' נחלקו בסתמא, מ' דנחלקו בין על היתר קצירה ובין על היתר אכילה, וע' בשאג"א שם שכבר עמד בזה דבפשוטו מ' שנחלקו על תרוייהו, ועיי"ש שדחה לזה.

ומצינו כן גם בד' המאירי ריש חלה, עיי"ש שפירש דבין להיתר קצירה ובין להיתר אכילה בעי' שישרישו קודם קצירת העומר, ונ' מזה שדעתו דפלוגתא דאמוראי הויא בין על היתר קצירה ובין על היתר אכילה.

ולפ"ז הרי שאין לומר כמש"כ הרש"ש דד' הרמב"ם בפיהמ"ש ודבריו בהלכות לא סתרי זל"ז, דבפיהמ"ש איירי על היתר קצירה, ובהלכות איירי על היתר אכילה, שהרי בפיהמ"ש הי' דעתו דאף להיתר אכילה בעי' שישריש קודם קצירת העומר, וזה דלא כמש"כ בהלכות דכל שהשריש קודם הקרבת העומר העומר מתירו באכילה, ובעכצ"ל דבהלכותיו חזר בו הרמב"ם ופסק כמ"ד קודם הבאה, וכמש"כ הכס"מ בדעתו, ולפ"ז הרי שגם להיתר קצירה כל שהשרישו קודם להבאה שרי לקצור, שהרי הרמב"ם מפרש דפלוגתייהו קאי בין אהיתר קצירה ובין אהיתר אכילה, וכיון שפסק הרמב"ם דקודם הבאה, הרי שאף היתר קצירה תליא בהשרשה קודם הבאה, וזה כמשמעות ל' הרמב"ם בהל' תו"מ הנז', דגם היתר קצירה תליא בהשרשה קודם הבאה.

ואמנם צ"ב רב בזה, דמלבד דצ"ב מ"ט דמ"ד דהיתר אכילה תלי בהשרשה קודם קצירה, וע' שפ"א בסוגיין שנ' שפי' הטעם בזה, דהיתר אכילה הוי ע"י קצירת והבאת העומר, וע"כ בעי' שישרישו קודם קצירה, אך זה צ"ב, דמהיכ"ת נימא כן, ומ"ט דמ"ד דהיתר קצירה תלי בהשרשה קודם אכילה, גם צ"ב דאי נימא כפי' זה דפלוגתייהו איירי בין בהיתר קצירה ובין בהיתר אכילה, הרי נ' מזה דזמן ההשרשה דבעי' תרוייהו חד הוא, ולמ"ד דהיתר קצירה תלי בהשרשה קודם קצירה, ה"נ היתר אכילה תליא בהשרשה קודם קצירה, ולמ"ד דהיתר אכילה תליא בהשרשה קודם הבאה ה"נ היתר קצירה, וצ"ע דמ"ט לא נחלק ביניהם ונימא דהיתר קצירה תליא בהשרשה קודם קצירה, שהיא המתירתן בקצירה, והיתר אכילה תליא בהשרשה קודם הבאה, שהיא המתירתן באכילה, וכמו שנקט כן השאג"א לסברא פשוטה ומוכרחת, וצ"ל בפשוטו, דהכי מ' לישנא דמתני' דכיילינהו בחדא, דאם השרישו קודם העומר העומר מתירן, וקאי בין אהיתר קצירה ובין אהיתר אכילה, ומ' דתרוייהו תליין בחד זמן השרשה.

ג] והנה עוד יש להעיר בזה, דהנה בזה"ז דליכא עומר, ודעת הרמב"ם דקי"ל כמ"ד דמדאוריתא אסור עד סוף היום, והבאנו דעות הראשונים בזה בסימן ??? סק"א, יש להסתפק מהו זמן ההשרשה דבעי' להיתר אכילה.

ומצאנו שנחלקו בזה האחרונים, דהנה בנובי"ת או"ח סי' פ"ד הביא מה שחידש ח"א דבזה"ז אף אם נזרעו בערב הפסח נמי מותר, דיש כאן מקצת יום ער"פ ויו"ט ראשון של פסח ויום הינף, ואף שאמרו בפסחים דנ"ה. דתרי מקצת היום ככולו לא אמרי', היינו בזמן המקדש שהי' העומר מתיר וליכא מיום הינף רק מקצת דהיינו עד שיקרב העומר, אבל בזה"ז דקי"ל יום הינף כולו אסור מה"ת א"כ הרי יש כאן יום ט"ז כולו.

וכתב ע"ז הנוב"י דהגם דסברא ישרה דבר וטעמא דמסתבר, מ"מ ממש"א ר' יהודה בפסחים המנכש בי"ג, ודייקו מזה בגמ' די"ג אין י"ד לא, ומסיק רבינא הטעם משום דתרי מקצת היום ככולו לא אמרי', ואיך נימא דכ"ז בזמן המקדש, א"כ ר' יהודה שהי' אחר החורבן אמר במנכש בי"ג, ולמה לא דבר על זמנו, והול"ל המנכש בי"ד, אלא ודאי שאין חילוק בין זמן הבית לזמננו בזה, וע' גם בקר"א בסוגיין ובמנ"ח מ' ש"ג אות ד' שהוכיח כן.

וכתב בזה הנוב"י ג' טעמים, חדא דיש לאסור בזה מגזירה דמהרה יבנה המקדש וכו', ועוד דלר' יהודה דדריש עד עצם היום עד עיצומו של יום ועד בכלל, לדידי' לא סוף היום הוא המתיר אלא רק כל עצם היום כולו הוא המתיר, וא"כ הנזרע בער"פ, כיון שלא נגמר הקליטה עד סוף היום, אין סוף היום לחוד מתיר, ועוד דכיון דלא אמרי' ביום ט"ז מקצת היום ככולו, א"כ לא נגמר הקליטה עד כלום יום ט"ז, ומי יתיר אחר שפנה היום, וכטעם זה כתב גם המנ"ח שם עכ"ד.

אמנם הנה השאג"א בדיני חדש סי' ו', ובטו"א ר"ה ד"י: ד"ה כל, נקט דלר' יהודה דכל יום ט"ז אסור, ודאי דכל שהשריש קודם סוף היום שרי באכילה, וכן נקט גם המנ"ח מ' ש"ג אות ד', והשפ"א בסוגיין נסתפק בזה.

והנה עי' בעוניו"ט סו"ס צ"ב שהוכיח כד' הנוב"י דאף בזה"ז ל"מ בשזרע בי"ד, דאי נימא דבזה"ז שרי כל שזרע בי"ד כיון שנקלט בסוף ט"ז, א"כ אף בזמן שביהמ"ק קיים הי' לנו להתיר בכה"ג, דאף בזמן שביהמ"ק קיים לא פקע התירו של יום, ואם לא הביאו עומר סוף היום מתיר, רק שהעומר יש לו כח להתיר קודם סוף היום, וכמ"ש התוס' בפסחים דמ"ד ד"ה וה"ה, דחדש מיקרי יש היתר לאיסורו משום דלר"י דסוף היום מתיר והעומר יש לו כח להתיר מקודם מיקרי היתר לאיסורו ע"ש, אבל מ"מ היתר דסוף היום לא נתבטל אם לא הביא העומר, וה"ה תבואה שלא נשרש בשעת הבאת העומר ונשרש קודם סוף יום הינף מותרת, דאף שהעומר לא התירה מ"מ סוף היום התירה, וא"כ מ"ט אמר ר"י המנכש בי"ג, דאילו בי"ד לא משום דתרי מקצת היום ככולו לא אמרי', אכתי גם בי"ד מתיר סוף יום הינף אף בזמן שביהמ"ק קיים, אלא ודאי דגם בזה"ז ל"מ בכה"ג, וכמש"כ הנוב"י, עכ"ד, ועי' גם בקר"א בסוגיין שהוכיח כן.

אמנם מד' הנוב"י והשאג"א והמנ"ח נ' דס"ל, דאף דבזה"ז יש להתיר כל שהשריש קודם סוף היום, מ"מ בזמן שביהמ"ק קיים אין להתיר אם השריש אחר הקרבת העומר.

ויש להוכיח כן מד' הרמב"ם, שהרי הרמב"ם פסק דבזה"ז אסור מדאורייתא עד סוף היום, ואפ"ה הצריך בפ"י ממאכ"א ה"ד, שתשריש התבואה קודם הקרבת העומר, וכל שהשרישה אחר הקרבה אסורה עד שיקרב העומר הבא, ולא אמרי' דכל שהשרישה קודם סוף היום יש להתירה משום דאף סוף היום מתיר, אך למש"כ השאג"א בדיני חדש סי' ו' סוד"ה תו אמרי', דלא פסקו דסוף היום מתיר אלא לחומרא, אבל לענין השרשה אם השרישו אחר האיר המזרח וקודם שקיעה"ח דיום הנף, חיישי' לרבנן דבי רב אשי דדילמא האיר המזרח מתיר מדאורייתא ואסור עד שנה הבאה כיון דלא השרישו קודם האיר המזרח דהאידנא וכו', עכ"ד, אין להוכיח מד' הרמב"ם, (אך אכתי יש להוכיח קצת, דאי נימא דלמ"ד דסוף היום מתיר יש להתיר אף אם השריש אחר הקרבת העומר, א"כ הרי דמש"א בסוגיין דקודם העומר היינו קודם הבאת העומר, בע"כ היינו כמ"ד דהאיר המזרח מתיר, וא"כ הי' לו להרמב"ם לפסוק כן דהאיר המזרח מתיר, כיון דכ"ה סתמא דגמ').

ובטעם הדבר, הנה למש"כ הנוב"י דאין סוף היום לחודי' מתיר אלא כל היום מתיר, ניחא דע"כ אין להתיר בשהשריש אחר הקרבה משום היתר היום, דאדרבה היתר היום לא חייל רק במה שהשריש קודם תחילת היום.

אך למה שנקטו השאג"א והמנ"ח דסוף היום לחודי' מתיר, וכל שהשריש קודם סוף היום שרי, צ"ע דא"כ מ"ט בזמן שביהמ"ק קיים לא שרינן להנשרש אחר הקרבה, ולכאו' צ"ל, דבזמן שביהמ"ק קיים אין היום מתיר, וע"ד דחזי' למ"ד דבזה"ז האיר המזרח מתיר, דמ"מ בזמן שביהמ"ק קיים אין האיר המזרח מתיר, וה"נ למ"ד דסוף היום מתיר, מ"מ בזמן שביהמ"ק קיים אין סוף היום מתיר, וע"כ אין להתיר תבואה הנשרשת אחר הקרבה.

אך בד' השאג"א בזה צ"ע, דהנה דנו האחרונים בגונא שלא הקריבו עומר בזמן שביהמ"ק קיים, האם הותר איסור חדש, וע' שאג"א בדיני חדש סי' ו' ובטו"א ר"ה ד"ז:, שנקט דאף היכא דלא הקריבו עומר, הותר איסור חדש.

וכן נ' מד' הש"ש ש"ג פי"ג, (עיי"ש ברווחא שמעתתא), וכ"כ הקר"א בסוגיין, אך המנ"ח במ' ש"ג נסתפק בזה, והתפא"י באבות פ"ה מ"ד נקט שבכה"ג לא הותר איסור חדש.

ובשו"ת הב"ח החדשות סי' מ"ח, הוכיח הג"ר אהרן אחי הש"ך מד' התוס' בר"ה די"ג. ד"ה ומהיכן, דאף אם לא הקריבו עומר בזמן שביהמ"ק קיים, הותר איסור חדש, עיי"ש, וכ"ה מפורש בחידושים המיוחסים להרשב"א לעי' ד"ה:, וכמו שהביא המקור ברוך ח"ב סי' מ"ג, וכן הוכיחו גם מד' רש"י וש"ר בקידושין דל"ח, (אך למש"כ התוס' שם דאתיא כר' יהודה דסוף היום מתיר, אין להוכיח מזה דגם למ"ד דהאיר המזרח מתיר, אשר לדידי' חזי' דבזמן שביהמ"ק קיים ליכא להיתר זה, שרי היכא שלא הקריבו עומר, אך בד' המאירי שם מפורש, דגם למ"ד דהאיר המזרח מתיר, מותר החדש בסוף היום היכא שלא הקריבו עומר, וכ"ה בעצמו"י שם).

והנה השאג"א שם עמד בזה, דמ"ט באמת שרי היכא שלא הקריבו עומר, וכתב בזה, דבשלמא למ"ד דבזה"ז סוף היום מתיר, איכא למימר דאף בזמן שביהמ"ק קיים לא קא שקיל רחמנא להתירא דחדש משקיעה"ח דיום הינף, אלא תלי רחמנא להתירא דחדש בעומר גרידא נמי, ואם הקריבו את העומר מתיר לאיסור חדש בשעת הקרבתו ואם לא נתקרב העומר התירא דשקיעה"ח דבתרי כדקאי קאי ושקיעה"ח מתירו, אבל למ"ד דבזה"ז האיר המזרח מתיר, ובזמן שביהמ"ק קיים שקלי' רחמנא לכח התירא דהאיר המזרח וקיימי אהקרבת עומר דבתרי' לחוד, א"כ אם לא נתקרב העומר בזמן שביהמ"ק קיים מאן מתיר לחדש, דשקיעה"ח אינו מתיר דשקיעה"ח מאן דכר שמי' הא לא תליא רחמנא לעולם בהאי שקיעה"ח דיום הינף מידי וכו'.

וליכא למימר דכיון דלא נתקרב העומר כל יום הינף הו"ל כמו שאין ביהמ"ק קיים וכאילו אין עומר בעולם ושרי למפרע האיר המזרח, ולא תלי רחמנא שריותא דחדש בזמן שביהמ"ק קיים בעומר אא"כ נתקרב העומר ביום הינף, אבל אם לא נתקרב העומר חוזר וניעור שריותא דהאיר המזרח למפרע למקומו ואיגלאי מילתא למפרע דבהאיר המזרח הוי תליא התירא דחדש דההוא יומא וכו', אי אפשר לומר כן, שהרי בפ"ד דר"ה ובפ"ג דסוכה וכו', ומדמקשי אילימא דאיבני בשיתסר הרי האיר המזרח התיר, ולא אמרי' כיון דאיבני ביהמ"ק ביום הינף ואיכא עומר ויחזור איסור חדש למקומו, שהרי בזמן שביהמ"ק קיים דאיכא עומר בדידי' תלי רחמנא להתירא דחדש, אלמא דאפי' לקולא אמרי' דכיון דבשעת האיר המזרח ל"ה עומר האיר המזרח התיר ושוב אינו חוזר וניעור לאיסור חדש מחמת שנבנה ביהמ"ק בו ביום, כ"ש בזמן שביהמ"ק קיים דלא תלי רחמנא כלל בהאיר המזרח אלא בעומר תלי התירא דחדש, דנימא לחומרא האי סברא גופי' דכיון שנתבטל בשעת האיר המזרח שריותא דידי' דהא איכא עומר ובדידי' תליא שריותא דחדש דההוא יומא ושוב לא נימא לקולא דמחמת שלא נתקרב העומר חוזר וניעור למפרע כח התירא דהאיר המזרח ושרי למפרע משעת האיר המזרח ולקולא

ובזה ניחא מה שתמה השפ"א בסוגיין ע"ד הרמב"ם, דמהיכ"ת דהנשרש אחר קצירה וקודם הבאה יהא אסור לקצרו עד קצירת העומר הבא, ???, וע' תורת זרעים ??? אך למש"נ דהא דנשרש קודם הבאה אין העומר מתירו אי"ז משום דבעי' להיתר העומר גם להקצירה, אלא משום דשם חדש וישן נקבע