סותר ע_מ לבנות במקומו רשימות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק וישב כ' כסליו תשס"ח

כל הדברים שנתבארו בסימן זה לא נתבארו לי היטב, ועדין צ"ע ובירור רב בכ"ז, גם מש"נ בגדר הא דמקלקל ע"מ לתקן שיעורו כמתקן, שו"ר מוכח מכ"ד שאין הטעם בזה כמש"נ, וצ"ע עוד בזה

**א**

א] שבת דכ"ט, המכבה את הנר וכו' כחס על הנר כחס על השמן כחס על הפתילה חייב, ר' יוסי פוטר בכולן חוץ מן הפתילה מפני שהוא עושה פחם.

ובגמ' שם דל"א:, ר' יוסי כמאן ס"ל וכו', אמר עולא לעולם כרבי יהודה סבירא לי' וקסבר רבי יוסי סותר על מנת לבנות במקומו הוי סותר על מנת לבנות שלא במקומו לא הוי סותר.

ופירש"י, ז"ל, קסבר דסותר ע"מ לבנות במקומו הוי סותר, כל מקלקל דשבת הוי פטור וכו', וסותר דתנן באבות מלאכות דמיחייב סותר על מנת לבנות הוא וכו', ור' יוסי סבר דאם במקומו חוזר ובונה הוא דמחייב אסתירה ואי לא לא, ומכבה דומיא דסותר הוא וכו', הלכך על הפתילה חייסא דידי' אינה אלא להדליק הלכך מכבה ע"מ להדליק היינו במקומו, אבל כי חס על הנר או על השמן ועל הפתילה אינו חס ואינו חושש אם משליכה, אפי' צריך לשמן להדליק בו פתילה אחרת לאחר זמן בתוך נר זה אי"ז סותר על מנת לבנות במקומו, שאין הכיבוי וההבערה לא בשמן ולא בנר אלא בפתילה, הלכך לא שייכא סתירה ובנין אלא בפתילה, וכיון דאין מחשבת סופו לחזור ולהדליק פתילה זו אין כאן עוד בנין במקום סתירה, עכ"ל.

והנה בגמ' שם פריך רבה, דמכדי כל מלאכות ילפינן להו ממשכן והתם סותר ע"מ לבנות שלא במקומו הוא, ובשפ"א שם הק', שהרי עיקר הכוונה לבנות במקום הסתירה, וכהך דמדליק במקום הפתילה שכבה, וכשנוטל השמן לדבר אחר שפיר מיקרי שלא במקומו אבל התם במשכן שחוזר ומעמיד כל קרש וקרש במקומו אמאי נקרא שלא במקומו ע"י שבינתיים הלכו למקום אחר מ"מ הבנין הוא במקום הסתירה, הגע בעצמך כשידליק הפתילה שנעשה פחם במקום אחר ובחצר אחרת מי יהי' נקרא שלא במקומו.[[1]](#footnote-2)

ובאו"ש פ"י משבת הי"ב הוכיח מזה, דבנין ע"ג כלים אינו בנין, דאי נימא דהבנין ע"ג כלים הוי בנין, ונמצא דהבנין במשכן הי' הבנין על האדנים, א"כ כיון שהי' סותר הקרשים מהאדנים ע"מ לחזור ולקבוע הקרשים בהאדנים הוי בנין, כמו דהוי כבוי בפתילה, ורק אם הי' סותר הקרשים ע"מ לקובען באדנים אחרים אז הוי כחס על השמן, ובע"כ דבעי בנין בקרקע, ומפני שהאדנים קובעים במישור ע"ג קרקע הוי כקרקע, וכיון דהמלאכה היא במה שנקבעת בקרקע, ע"כ אם סתרו המשכן במקום א' ע"מ להקימו במקום אחר הוי כסותר ע"מ לבנות שלא במקומו, כיון דמקום הוא מהצטרפות הבנין, עכ"ד, וע' עוד בהגה' הגראמ"ה בסוגיין, ובאבנ"ז או"ח סימן רל"ג.

וילה"ע ע"ד האו"ש, דלפי דבריו דכיון דהקרקע הוי מכלל הבנין והסתירה נעשית גם בקרקע, ע"כ אם סתרו ע"מ לבנות במקום אחר, הוי כסותר ע"מ לבנות שלא במקומו, כיון דמקום הוא מהצטרפות הבנין, א"כ כ"ש דאם סתר ע"מ לבנות במקום זה באבנים אחרות, הוי כסותר ע"מ לבנות שלא במקומו, כיון שאין הסתירה ע"מ לבנות בדבר שסתר, דכ"ה דאם סותר ע"מ לבנות באבנים אלו במקום אחר חשיב כסותר ע"מ לבנות שלא במקומו מכח הא דהקרקע היא מכלל הבנין, ה"נ אם סותר ע"מ לבנות במקום זה באבנים אחרות הוי כסותר ע"מ לבנות שלא במקומו, כיון שהאבנים הם עיקר הבנין, ואי"ז במשמעות הדברים.[[2]](#footnote-3)

ב] והנה בעיקר משה"ק דבסתירת המשכן מ"ט חשבינן לה כסותר ע"מ לבנות שלא במקומו, כמדומה וכ"ה מבו' באבנ"ז שם שעיקר הקושיא מיוסדת על מה שנקטו דבכיבוי נעשה מעשה הכיבוי בפתילה, וע"כ פירשו דדינא דסותר ע"מ לבנות במקומו הוי סותר, היינו אם סותר ע"מ לבנות הדבר שסתר, וע"כ מכבה את הפתילה ע"מ להדליקה, חשיב כסותר ע"מ לבנות במקומו, כיון שהכיבוי הוא בפתילה, והוא עתיד לחזור ולהדליקה, ומשא"כ בכחס על הנר והשמן, כיון שלא נעשה הכיבוי בשמן ובנר, חשיב כסותר ע"מ לבנות שלא במקומו, וזהו שהקשו דאם סותר ע"מ לבנות הקרשים במקום אחר מ"ט חשיב כסותר ע"מ לבנות שלא במקומו, הרי סותר ע"מ לבנות מה שסתר, ומה לי שיבנה אותו במקום אחר, הרי בכחס על הפתילה הוי סותר ע"מ לבנות במקומו, אף אם ידליקנה במקום אחר.

אמנם הנה בתוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין כתב בתו"ד בד' רש"י, ז"ל, וא"ת דהכא גבי פתילה ליכא למימר הכי דבמאי קעביד מלאכה בהאי פתילה האי פתילה ליכא למימר שלא הי' רוצה שלא היתה מעולם שהרי הוא חס עלי', לאו מילתא היא דהא המלאכה ליתה אלא בכיבוי השלהבת ולאו בפתילה תליא מילתא, דומה לצידת הנחש שהוא צד את הנחש שהוא מזיק לו ה"נ מכבה הלהבה שלא תשרוף הפתילה יותר, עכ"ל?.

ונ' מקור לזה, דהנה דעת הרמב"ן ודעימי' לקמן דצ"ד. דכללא דמשאצל"ג הוא כל היכא דאין ההנאה והצורך בגופה של מלאכה, וצ"ב דא"כ מ"ט המכבה את הנר כחס על הפתילה הוי משאצל"ג, הרי יש לו צורך בגופה של מלאכה שהוא כיבוי הפתילה, ומ"ש מסותר ע"מ לבנות באבנים אלו דחשיב כמלאכה הצריכה לגופה, משום דהוא צריך לאבנים הסתורות, וה"נ הרי הוא צריך לפתילה הכבוי'.

ונ' דהטעם בזה הוא ע"פ הנ"ל, דמלאכת כיבוי אינה נעשית כלל בפתילה, אלא היא נעשית בשלהבת עצמה, וע"כ כל שמכבה השלהבת כחס על הפתילה, הוי זה משאצל"ג, שהרי אין לו הנאה וצורך בגופה של מלאכה, ורק אם מכבה הפתילה ע"מ להבהבה הוא דחשיב מלאכה הצריכה לגופה, משום דבכה"ג פועל הכיבוי תיקון חיובי, ויש לו הנאה וצורך בגופה של מלאכה, וכ"ה בל' הרמב"ן שם, ז"ל, וכן כבוי הפתילה והגחלים לעולם משאצל"ג חוץ מפתילה שלא הובהבה שהוא צריך להדליקה ולכבותה "והכיבוי הוא התיקון בעצמו", עכ"ל.

אשר לפ"ז נמצא, דהא דמכבה ע"מ להדליק את הפתילה, חשיב סותר ע"מ לבנות במקומו, אי"ז משום דמכבה ע"מ להדליק את הדבר שכיבה, שהרי הכיבוי אינו כלל בפתילה אלא בשלהבת, והרי אין עתיד לחזור ולהדליק את אותה שלהבת, אלא הא דחשיב סותר ע"מ לבנות במקומו הוא משום דדינא דסותר ע"מ לבנות במקומו אינו לבנות "מה שסתר" אלא לבנות "במקום שסתר", וכיון דמקום השלהבת הוא בפתילה, ע"כ כל שסותר ע"מ להדליק הפתילה חשיב כסותר ע"מ לבנות במקומו.

ולפ"ז ניחא הא דפריך דסתירת המשכן ע"מ לבנותו במקום אחר הויא סותר ע"מ לבנות שלא במקומו, דכיון דדינא דע"מ לבנות במקומו אינו לבנות בדבר שסתר, אלא לבנות במקום שסתר, הרי דבבנין ל"ח סותר ע"מ לבנות במקומו אלא בשסותר ע"מ לבנות באותו המקום שהי' הבנין הראשון.

והאמנם נ' פשוט דכ"ז הוא משום דבנין ע"ג כלים ל"ה בנין, וכל עיקר הבנין הוא משום דחשיב כבנין בקרקע, וע"כ חשיב דמקומו של הבנין הוא מקום זה, אך אלמלי כן הי' זה כסותר כלי ע"מ לשוב ולבנותו במקום אחר דודאי חשיב כסותר ע"מ לבנות במקומו, דבנין הכלי אינו שייך כלל למקום שעומד בו, וז"פ.

שו"ר בתוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין, ז"ל, שלא במקומו ל"ה סותר, וא"ת אמאי לא קמשני הכי קסבר ר' יוסי סותר ובונה בדבר אחד הוי סותר סותר ובונה בדבר אחר ל"ה סותר, וכי מכבה האי פתילה שהוא חס על הנר וידליק פעם אחרת (בנר אחר ו)בפתילה אחרת ל"ה סותר, ותו ל"ה מצי פריך כלום ממשכן, ואיכא למימר דמשלהבת הוי הסתירה, והוא סותר שלהבת זו ובונה אותה בפתילה אחרת, ופתילה ונר חדא היא, והא ליכא למימר דב' שלהבות ב' דברים חשיב להו, דא"כ כחס על (הנר) [הפתילה] נמי אמאי חייב הא אית בה ב' שלהבות, אלא לאו מילתא היא, עכ"ל?.

ג] אמנם הנה בעיקר מש"כ בתוס' תלמיד ריה"ז דמלאכת כיבוי היא בשלהבת, ילה"ע ע"ז ממש"כ רש"י לקמן דקל"ד. דהא דליכא איסור כיבוי מה"ת בגחלת של מתכת, הוא משום דאינו נעשה פחם, וכ"ה בחי' הריטב"א שם, ונ' מזה דעיקר מלאכת כיבוי היא בהפתילה המתכבית, וכ"ה בחי' הרמב"ם שהביא בר"ס מעשה רוקח והובא גם בחי' רבינו פרחי' לקמן דמ"ב:, ז"ל, והטעם דחייב על כיבוי גחלת ופטור על של עץ, עיקר טעם ד"ז כי כל דבר שמתחילתו אש וכשכבה ישתנה להעשות פחם זהו הכיבוי האסור מדאורייתא, אבל גחלת של מתכת שתחילתה מתכת וכתיכבה עוד היא מתכת, אין כבוי' מה"ת, לפי שאי"ז כבוי שאין גוף האש נתלית בברזל אלא הברזל חם הי' ועכשיו אחר הכיבוי הוא צונן, עכ"ל, ובפי' רבינו פרחי' להלן שם?וכפה"נ מכוון רש"י הוא, דלא חשיב כיבוי רק בדבר הנשרף ע"י האש, דכשמכבה אותו שלא ישרף הוי זה כיבוי, אך בשל מתכת שאינו נשרף ואין הכיבוי עושה שלא ישרף, ל"ה זה מעשה כיבוי, וכ"ה בל' המ"ב ובמ"ב סימן של"ד סקפ"ד דהא דבמתכת ליכא איסור מה"ת הוא משום דאינו שורף, ואולי אף דמלאכת כיבוי היא בשלהבת עצמה, מ"מ עיקר חשיבות המלאכה הוא במה דע"י הכיבוי אין השלהבת שורפת, וזה דוחק, וצ"ע בזה, ובעיקר ד' רש"י שם, עי' באבנ"ז או"ח סימן רכ"ט שהביא מש"כ היראים סימן ער"ד דהא דאין כיבוי מה"ת במתכת, הוא משום דל"ה כן במשכן, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הרמב"ם, אך זה דלא כמש"כ במעשה רוקח בשם הרמב"ם.?

ולפ"ז צ"ב מ"ט המכבה את הנר כחס על הפתילה חשיב כמשאצל"ג, ומצינו שכבר עמדו בזה הראשונים, דבפסקי רי"ד בסוגיין פירש, ז"ל, בפתילה שצריך להבהבה וכו' וג"ז צריך לגוף הפתילה הכבוי' "ומקום הכיבוי" צריך לו שמשם רוצה להדליקה, אבל המתכוין לחוס על הפתילה אין מקום הכיבוי צריך לו אלא שאר הפתילה, בעבור זה לא תיקרא מלאכה שהיא צריכה לגופה, עכ"ל, ובשיטה להר"נ לעיל דכ"ט: פירש, ז"ל, וא"ת הרי כשהוא חס על הפתילה מלאכה הצריכה לגופה היא, לא היא דאותו ראש הפתילה הדלוק לא יועיל בו כלום להדליק בליל אחר אלא יסיר אותו ראש הפתילה וידליק בו ואי"ז ככיבוי פחמים, עכ"ל.

ויסוד הדברים, דהגם דמלאכת כיבוי הויא מלאכה בהפתילה המתכבית, מ"מ אין המלאכה אלא בראש הפתילה שבערה בו האש, וזהו שכתב הרי"ד דכיון שא"צ לראש הפתילה אלא לשאר הפתילה הוי זה משאצל"ג, והשיטה להר"נ הוסיף דלא אך דאין דעתו ע"ז, אלא עתיד להסירו, אך בד' הרי"ד שם מבו' דס"ל דאף מלאכה הנצרכת לו, מ"מ כל שאין דעתו ע"ז, הוי זה משאצל"ג ואכמ"ל, וע"כ הגם שעתיד להדליק בראש הפתילה, מ"מ כיון שאי"ז נצרך לו ואין דעתו ע"ז, הוי זה משאצל"ג.

והנה לד' הרי"ד יל"פ דהגם דאין מקום הכיבוי צריך לו, מ"מ כיון שהוא עתיד להדליק שם, הוי זה כסותר ע"מ לבנות במקומו, אך לד' השיטה להר"נ שהוא עתיד להסיר את ראש הפתילה, צ"ב, דא"כ מ"ט חשיב זה כסותר ע"מ לבנות במקומו, הרי מלאכת הכיבוי אינה נעשית אלא בראש הפתילה, ואין דעתו לשוב ולהדליק במקום זה, ובע"כ מזה כמש"נ לעיל סק"ב, דדינא דסותר ע"מ לבנות במקומו, אינו לבנות מה שסתר, אלא לבנות במקום שסתר, וע"כ הגם שמלאכת הכיבוי הויא רק בראש הפתילה והוא אינו עתיד לחזור ולהדליק בה, מ"מ חשיב זה כסותר ע"מ לבנות במקומו, דכל הפתילה הויא מקום השלהבת.

ולפ"ז שפיר קיימי דברינו, דמה"ט הוא דפריך דסתירת המשכן ע"מ לבנותו במקום אחר הויא כסותר ע"מ לבנות שלא במקומו, דכיון דדינא דע"מ לבנות במקומו לא תליא בהדבר שסתר אלא בהמקום שסתר, ע"כ בבנין לא חשיב כסותר ע"מ לבנות במקומו אלא בשסותר ע"מ לבנות באותו המקום שהי' הבנין הראשון.

אך האמת יורה דרכו דבל' רש"י נ' להדיא דהא דמכבה ע"מ להדליק הפתילה חשיב סותר ע"מ לבנות במקומו, הוא משום דמלאכת הכיבוי וההבערה הויא בפתילה, ודמה"ט הוא דמכבה ע"מ להדליק הפתילה חשיב סותר ע"מ לבנות במקומו, שהוא סותר ע"מ לבנות מה שסתר, וזה כמו שנקטו האחרונים ז"ל, וקשיא לפ"ז דמ"ט סתירת המשכן ע"מ לבנותו במקום אחר הויא סותר ע"מ לבנות שלא במקומו, וכמשה"ק האחרונים, וצ"ע בזה.

ד] בפירש"י שם כתב, ז"ל, ורבותינו מפרשין נר ושמן איכא למימר מיבעי לי' למידי אחריני ולא להדליק, עכ"ל.

והנה לכאו' לפי פירוש רבותיו של רש"י, הא דפטר ר' יוסי הוא משום דאי"ז כלל מכבה ע"מ להבעיר, אלא ע"מ תיקון אחר, ולא נתפרש לפ"ז, דא"כ מ"ט פירש עולא לטעמם משום דסותר ע"מ לבנות "במקומו" הוי סותר ע"מ לבנות "שלא במקומו" ל"ה סותר, הול"ל דסותר ע"מ לבנות הוי סותר וסותר ע"מ לתקן תיקון אחר ל"ה סותר.

והנה אמנם י"ל דמכוון עולא הוא, דכיון דבעי' דוקא סותר ע"מ לבנות במקומו, אשר היינו משום דבעי' דומיא דמשכן, הרי דה"נ סותר ע"מ לתקן תיקון אחר פטור, (ועי' בהגה' הגראמ"ה ז"ל בסוגיין מש"כ בד' רש"י), אך אי"ז מתישב, שהרי בל' הגמ' נ' דכד פריך לי' רבה דבמשכן הי' סותר ע"מ לבנות שלא במקומו, אין מתישב פי' עולא בטעמא דר' יוסי, ולפי הנ"ל צ"ב, דהגם דבמשכן הי' סותר ע"מ לבנות שלא במקומו, הרי אכתי י"ל דבעי' דומיא דמשכן, ולא יהא חייב אלא בסותר ע"מ לבנות ולא בסותר לצורך תיקון אחר.

ונ' דצל"פ בזה, שהרי הא דבעי' סותר ע"מ לבנות פירש"י דהוא משום דהסתירה הויא קלקול, ויל"פ דגדר הא דבעי' ע"מ לבנות במקומו, הוא דבעי' שתהא הסתירה ע"מ לתקן את הסתירה עצמה ולשוב ולבנותה, וע"כ רק אם סותר ע"מ לבנות במקומו דעתיד לתקן את הסתירה הוא דחייב, ומשא"כ בסותר ע"מ לבנות שלא במקומו שאינו מתקן את הסתירה עצמה אינו חייב, אשר לפ"ז י"ל, דלמ"ד דסותר ע"מ לבנות שלא במקומו חייב, הגם שאינו מתקן את הסתירה עצמה, והיינו משום דסו"ס כיון דהויא הסתירה לצורך בנין לא חשיבא כמקלקל, הרי דה"נ אם סותר ע"מ לתקן תיקון אחר ל"ה כמקלקל, ורק למ"ד דבעי' סותר ע"מ לבנות במקומו, דבעי' שתהא הסתירה ע"מ לתקן אותה, הרי דה"נ אם מכבה ע"מ לתקן תיקון אחר פטור, כיון שאינו עתיד לתקן להקלקול דהכיבוי, וז"ב.

**ב**

ה] כתב הרמב"ם פ"א משבת הי"ח, ז"ל, כל המקלקל ע"מ לתקן חייב, כיצד הרי שסתר כדי לבנות במקומו או שמחק כדי לכתוב במקום שמחק או שחפר גומא כדי לבנות בתוכה יסודות וכל כיו"ב חייב, ושיעורן כשיעור המתקן, עכ"ל.

והאחרונים הק' ע"ד הרמב"ם שפסק דסותר אינו חייב אלא בשסתר ע"מ לבנות במקומו, דא"כ הי' בדין דהמכבה את הנר מפני שהוא צריך לשמן או כדי שלא יבקע הנר פטור, דהא בהא תליא, כמבו' בסוגיין, והרמב"ם פסק שם ה"ז דחייב, והרי דל"ב סותר ע"מ לבנות במקומו, ועיי"ש באו"ש מש"כ בזה.[[3]](#footnote-4)

ו] ונראה לישב, דהנה לדעת הרמב"ם דהא דהמוחק שלא ע"מ לכתוב וקורע שלא ע"מ לתפור פטור הוא משום דהוי מקלקל, צ"ב, דא"כ מ"ט אינו חייב אלא בשמחק ע"מ לכתוב ב' אותיות, הרי הגם דשיעור מלאכת כתיבה היא בב' אותיות, מ"מ הרי אף כתיבת אות אחת תיקון היא, וא"כ כל שמחק ע"מ לכתוב אות אחת מ"ט אינו חייב, וביותר קשיא, בגונא דמחק ע"מ לכתוב אות אחת להשלים התיבה, דכה"ג ודאי הוי זה תיקון גמור, ועד"ז צ"ב דמ"ט אין הקורע חייב אלא ע"מ לתפור ב' תפירות, הרי הגם דשיעור מלאכת תפירה היא בב' תפירות, מ"מ הרי אף תפירה אחת הויא תיקון כשאינה עומדת לבדה אלא היא מצורפת עם תפירות אחרות, וא"כ כל שקרע ע"מ לתפור תפירה אחת כהמשך לתפירות אחרות מ"ט אינו חייב.

ומוכח מזה, דמעיקרא דדינא הי' לנו לפטור במוחק ע"מ לכתוב ובקורע ע"מ לתפור, דהמחיקה והקריעה מצ"ע הוו מעשה קלקול, והגם דיש לו צורך ע"מ לכתוב ולתפור, אכתי שם מלאכת קלקול ע"ז, דכ"ז שלא כתב ע"ז הוי המחיקה קלקול בהקלף שהי' כתוב עליו, וכ"ז שלא תפר הוי הקריעה קלקול בהבגד, ואך דנתחדש בזה דהמקלקל ע"מ לתקן חייב, והיינו דכיון דהמחיקה והקריעה הוו הכשר דכתיבה ודתפירה ע"כ הוא חייב ע"ז.

וגדר הדברים נ', דהגם דהמחיקה והקריעה מצ"ע הוו מקלקל ול"ה מלאכת מחשבת, מ"מ כיון שהן מכשירין לכתיבה ולתפירה דאיכא עלייהו חשיבות מלאכה, ע"כ חשיבי המחיקה והקריעה גופייהו כמלאכת מחשבת, כיון שהן מכשירין למלאכת מחשבת.

ואשר ע"כ אין חייבין אלא במוחק ע"מ לכתוב ב' אותיות ובקורע ע"מ לתפור ב' תפירות, שהרי שיעור מלאכת כתיבה הוא בכתיבת ב' אותיות ושיעור מלאכת תפירה הוא בתפירת ב' תפירות, וכיון דעיקר חיובא דמוחק ע"מ לכתוב וקורע ע"מ לתפור הוא משום הכשר הכתיבה והתפירה דאיכא עלייהו תורת מלאכה, ע"כ אינו חייב אלא בשהכשיר כשיעור מלאכה.

ונ' פשוט לפ"ז, דהמוחק ע"מ לכתוב מין כתיבה שאין חייבין עלי' בשבת, והקורע ע"מ לתפור מין תפירה שאין חייבין עלי' בשבת, יהא פטור, דכ"ה שהמוחק ע"מ לכתוב אות א' והקורע ע"מ לתפור תפירה א' פטור, אשר היינו משום דכל חיובו הוא רק מכח הכשר מלאכת הכתיבה והתפירה, וע"כ בעי' שיכשיר כתיבה ותפירה כשיעור מלאכה, הרי דכ"ש דאם הכשיר לתיקון שאינו מלאכה כלל, דאינו חייב.

אמנם בביאור הלכה סימן ש"מ מבו' לא כן, ז"ל, אך זה יש לעיין לענין מפרק דחיובו הוא משום קורע ואף דלא היה ע"מ לתפור משום דכיון דדעתו לאיזה דבר צורך ולא לקלקל חשיב כע"מ לתפור וכדלקמן או בקורע בחמתו [לדעת הרמב"ם דמחייב בו] אם שייך בזה ג"כ השעור כדי לתפור ב' תפירות או דילמא כי אמרינן בקורע שעור זה ה"מ היכא דחיובו הוא משום שכונתו היה כדי לתפור ע"כ אמרינן דבפחות משעור זה לא חשיב משא"כ היכא דחיובו הוא משום שכונתו הוא בשביל איזה תיקון אחר כגון בעניננו שצריך שיהיה הנייר והעור חלוק או בקורע בחמתו שהוא כדי ליישב את דעתו וכמ"ש הרמב"ם שם או בכל קורע שהוא ע"מ לתקן כל שיש בו התיקון שהוא מכוין בו חייב ולא תליא בשעור זה. ותדע דבקורע על מתו דאמרינן בגמרא דחייב משום שיש תיקון מצוה ע"י הקריעה ע"כ כשיש שעור טפח דבפחות מזה לא הוי שעור קריעה אפילו לשאר קרובים כמ"ש במו"ק ולא תיקן כלל הרי דלא תליא זה בשעור ב' תפירות א"כ אפשר דה"ה בכל דבר לפי תיקונו בין להקל בין להחמיר [ודברינו הוא לדעת התוס' שם ק"ה ע"ב ד"ה הא ר"י ע"ש אבל לדעת הרמב"ם שם בפ"י הלכה יו"ד ע"ש ובתוי"ט על זו המשנה דטעמו משום שחמומו וצערו נח ע"י הקרע לא מבורר גם שם אם דוקא טפח] והנה מה דאיתא במשנה דמקלקל ע"מ לתקן שעורו כמתקן היינו בדבר שיש להתיקון שעור ידוע כמו במוחק ע"מ לכתוב ובקורע ע"מ לתפור ובסותר ע"מ לבנות כל אחד לפי שעורו וכמו דאיתא ברמב"ם פ"א הי"ח ע"ש וא"כ ה"ה נמי בקורע ע"מ לתקן איזה תיקון תלוי השעור לפי דבר הצריך לו ולא תליא בשעור ב' תפירות וצ"ע?

ומצאתי יסוד הדברים מפורשים כן בד' המאירי לקמן דק"ו. בשם חכמי ההר, ז"ל, וכן המחלקת במקלקל שתקונו באותו דבר אלא שאין התקון ניכר ואינו בא עד לאח"ז, כגון סותר על מנת לבנות מוחק על מנת לכתוב קורע ע"מ לתפור וכיוצא באלו "בקלקול שהתקון הבא אחריהם הוא במלאכה אבל אם אין שם מלאכה כגון סותר לישב על האבנים אינו תקון" אא"כ הוא ניכר בשעת הקלקול, עכ"ל.

ומפורש בדבריהם כמש"נ, דבסותר ע"מ לבנות וכו', כיון שאין התיקון ניכר ואין בא עד לאח"ז, אינו חייב אא"כ התיקון הבא אחריהם הוא במלאכה, והיינו משום דכיון שאין התיקון ניכר ואינו בא עד לאח"ז, ע"כ חשיבא מלאכתו מצ"ע כמלאכת קלקול, וכל חיובו הוא משום דמכשיר בזה למלאכה, וע"כ אינו חייב אלא בכה"ג שהתיקון הבא אחריהם הוא במלאכה, וברוך ד' שהנחני בדרך אמת.

וע"כ יש לתמוה עמש"כ האבנ"ז דהמוחק ע"מ לכתוב כתב שאינו מתקיים חייב, ולמש"נ נ' דהוא פטור, וז"ב.

שוב התבוננתי עוד בענין זה בליל שב"ק מקץ נר ד' דחנוכה, ונ' לפרש בזה בע"א, וזה מתאים עם ד' הביאוה"ל, דהנה באמת יל"ע בכל שיעורי המלאכות, דיל"פ דהשיעור הוא בהתיקון הנצרך, אך לפ"ז אם הי' מקלקל חייב, הי' חייב אף בכל שהוא, וא"כ תיקשי דלהסוברים דחייבין על מלאכה שאין בה לא תיקון ולא קלקול, א"כ מ"ט בעי' שיעור, הרי הגם דהתיקון אינו חשוב, הרי מ"מ אין בזה קלקול.

ובע"כ דגם אם מקלקל הי' חייב, מ"מ הוה בעי' שיעור חשוב, ונפ"מ בזה לדינא, לדעת הרמב"ם דחובל משום דש ושיעורו כגרוגרת, דבעי' לשיעור זה אף למ"ד דמקלקל בחבורה חייב.

ולפ"ז נ' דזהו דינא דהמקלקל ע"מ לתקן שיעורו כמתקן, דלא מיבעיא היכא שאין שיעור חשוב בקלקול זה, ובקריעה נ' דשיעור חשוב הוא קריעת ב' תפירות, דכ"ה דזהו שיעור תפירה, ה"נ זה שיעור קריעה, וכל חיובו הוא משום שה"ז מועיל לתיקון וזהו דחושבו, דבכה"ג ודאי דשיעורו כמתקן, וזה דומיא דתולש עולשין שחלוק שיעורו לפי הצורך שתלשוהו לו, וה"נ הכא דכוותה, אלא אף אם הי' שיעור חשוב בקלקול זה, אשר בכה"ג אם הי' מקלקל חייב הי' לנו לחייבו, מ"מ עתה דמקלקל פטור, הרי א"א לחייבו משום עצם המלאכה, דהויא קלקול, אלא כל חיובו הוא משום הא שהמלאכה פועלת תיקון, וע"כ שיעורו כמתקן.

וע"כ גם בקורע על מתו אינו חייב אלא בשקרע טפח ולא בשקרע פחות מטפח אף אם השלים בזה לטפח, וכאשר כן נ' בל' הביאוה"ל, והיינו משום דקורע הוי קלקול, וגם כשקורע על מתו הוי עצם הקריעה קלקול, וע"כ ליכא חשיבות לעצם הקריעה, וכל תורת מלאכת מחשבת שע"ז הוא משום קיום חובת הקריעה, וע"כ שיעורו כשיעור התיקון, ואינו חייב אלא בשקרע טפח.

וזהו מש"כ הביאוה"ל דבכל קריעה שיש בה תיקון שיעורו כשיעור התיקון, ודו"ק.

אך אכתי ילה"ע, דלכאו' אם ל"ה מלאכת כותב בשבת, ודאי היינו אומרים מדעתינו דהמקלקל ע"מ לכתוב אות א' היכא שאות זו מועלת לבדה, כגון אות נוטריקון וכיו"ב יהא חייב, דכתיבת אות א' יש בה חשיבות, ואך מדחזינן דכותב אינו חייב באות א', בע"כ דלי"ב חשיבות, וא"כ ה"נ במקלקל ע"מ לתקן שאר תיקונים, מאן יימר דתיקונים אלו חשיבי טפי מכתיבת אות א' נוטריקון, וכגון בקורע לשכך את יצרו או למירמי אימתא, מאן יימר דשיכוך יצרו ומירמי אימתא חשיב טפי מכותב אות א' נוטריקון, אך ע"ז מצינו בגמ' דחשיב תיקון, אך בשאר תיקונים מאן יימר לן דחשיבי טפי מכתיבת אות א', ונ' דאה"נ א"א לנו לחייב חטאת אלא בדבר הברור שהוא חשוב, ובשאר מילי הוי זה ספיקא.

ועיקר מש"נ בדרך זו, מוכח כן מד' הר"א בן הרמב"ם שהביא בשם הרמב"ם דבפותח בית הצואר הוי מקלקל ע"מ לתקן ושיעורו כמתקן, והרי דגם בזה איכא לדינא דמקלקל ע"מ לתקן דשיעורו כמתקן, והיינו משום דקריעת בית הצואר הויא קלקול, וכל תורת מלאכה שע"ז הוא משום התיקון דהבגד, וע"כ שיעורו כמתקן דכיון דיצירת בגד מתוקן הוי דבר חשוב, ע"כ סגי בזה לשיעור למלאכת הקריעה.

ויש להוסיף, ד' הרמב"ן בדקי"א: שדן דהתולש עולשין ליפות את הקרקע חייב בכ"ש משום מלאכת קוצר, דכה"ג שמיפה את הקרקע ל"ב שיעור קצירה, והנה הרי לגבי דין תיקון מבו' בד' הרמב"ן בדק"ו. דלר"ש ל"מ תיקון חוץ לגופה של מלאכה, אך לגבי חשיבות המלאכה חזינן דמהני גם תיקון חוץ לגופה.

ועד"ז חזינן לדעת ר"ת דחולב חייב משום ממחק, ושיעורו כגרוגרת, והרי דאף דהחיוב משום ממחק מ"מ שיעור התיקון הוא בהחלב, הגם דאי"ז עצם המלאכה, אך נ' להוסיף, דכל מלאכת הממחק בחליבה, דהיינו כמש"כ הריטב"א דממעך הדד לצורך החליבה, הוא רק משום דה"ז מועיל לחליבה, דאל"כ ודאי אין ע"ז חשיבות מלאכה כלל, ורק מיחוק שנצרך הוא דהוי מלאכה, ואשר ע"כ מובן טפי דמהני כגרוגרת דהחלב לחשיבות השיעור, ודו"ק.

וילה"ע עוד בד' התוס' הרא"ש בדצ"ד. דיל"פ דהא דמחייב ר' יהודה במוציא ע"ז בכל שהוא הוא בשסבור שהיא מותרת, והוי מלאכה הצריכה לגופה, והנה הרי מחייב ר"י בכ"ש משום מצות ביעור, והרי דאף דלא הוציא לשם זה וחיובו הוא רק משום ההוצאה לשימושו, מ"מ מהני מצות ביעור להשיעור, הגם דמצות ביעור עצמה הויא משאצל"ג.

אך באמת ל' תוס' הרא"ש שם הוא דהחיוב משום דמצניעין כמוהו לצורך ביעור, ונ' באמת דקשיא לי' כן, דאם צורך הביעור הוי אצל"ג ל"מ זה לשיעור, וע"כ פירש דמכח חובת ביעור מצניעין כמוהו, וכיון שמצניעין כמוהו הוי דבר חשוב שחייבין על הוצאתו, אף שהוציאו לצורך אחר, ודו"ק.

אמנם אין ללמוד מזה לנידו"ד דהתם גרע, כיון שהי' סבור שהוא מותר, וכלל לא היתה הוצאתו לצורך זה, וע"כ הוצרך הרא"ש לפרש להא דמצניעין כמוהו, ואין ללמוד מזה לעלמא דל"מ צורך מחוץ לגופה של מלאכה לחשיבות השיעור.

ונ' מזה, כל' הרמב"ם, דיש אופנים דכיון שיש תיקון, א"כ אי"ז מעשה קלקול כלל, אך יש אופנים דהוי זה מעשה תיקון, ואך דהוי זה ע"מ לתקן, ובכה"ג מן הדין הי' לפטרו, ונתחדש בזה מחייב חדש דהמקלקל ע"מ לתקן חייב, וכ"ז הוא בשמקלקל ע"מ לעשות מעשה מלאכה, אך אם מתקן ע"מ לעשות תיקון בעלמא פטור, וע"כ שיעורו כשיעור המתקן, וז"ב.

והנה בד' חכמי ההר מבו' דהחילוק בזה הוא, שאם התיקון ניכר ובא מיד, לא חשיב זה כלל כמעשה קלקול, אך אם התיקון בא לאח"ז חשיב זה כמעשה קלקול, ואך דהוי זה מקלקל ע"מ לתקן, וע"כ אינו חייב אא"כ הוא מכשיר מלאכה.

ובזה יש מקום לפרש ד' הר"ן בס"פ הבונה שלמד מדין מוחק ע"מ לכתוב, דאף חק תוכות חייב, ולמש"נ יל"פ דהגם דחיוב מוחק אינו בהכשרת הכתיבה, מ"מ מדחזינן דמוחק ע"מ לכתוב חייב, בע"כ דיצירת הכשר למלאכה חשיב זה כתיקון דמלאכה, וא"כ כ"ש דחק תוכות חייב, ודו"ק היטב.

אך בד' הרמב"ם אאל"כ, שהרי לפי דבריהם נקטו חכמי ההר דחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו הוי זה מקלקל, והרמב"ם נקט דהוי זה מתקן.

וע"כ נ' לדעת הרמב"ם דהחילוק בזה הוא, דלא חשיב כמקלקל ע"מ לתקן, אלא היכא דהמעשה השתא הוי קלקול גמור, כגון קורע ע"מ לתפור, שאם לא יתפור לבסוף הרי הויא הקריעה קלקול גמור, ועד"ז במוחק ובסותר, אך בקורע בחמתו או למירמא אימתא ובהריגת המזיקין, הרי הוי המעשה השתא מעשה תיקון, שמשכך חמתו ומטיל אימה, ומציל עצמו מן המזיקין, ובכה"ג ל"ה כלל כמעשה קלקול.

והא דמבעיר וצריך לאפרו הוי תיקון, הגם דהפיכת דבר לאפר לכאו' הוי קלקול, ומ"ש ממחיקת כתב שהגם שעי"ז נעשה דף חלק הוי זה קלקול, אם לא יכתוב לבסוף, ובעי' בזה לדינא דמוחק ע"מ לכתוב, וא"כ ה"נ נימא דמבעיר וצריך לאפרו הוי זה קלקול דהגדיש, דרק אם ישתמש לבסוף באפר הוא דהוי זה ע"מ לתקן, וזה ל"מ כיון שאינו עתיד להשתמש בו בשימוש דמלאכה.

ונ' דשאני התם דע"י ההבערה יוצר דבר חדש, וע"כ חשיב זה כתיקון, דיוצר לו אפר, והגם דאפר ערכו פחות מגדיש, לא איכפת לן לדעת הרמב"ם, ומצינו לחשבו כמעשה תיקון, משא"כ במוחק שאינו יוצר דבר חדש, אלא מבטל הכתב, וזה עצמו הוי מעשה קלקול מוחלט, ורק ע"י שיכתוב ע"ז לבסוף הוא דיהא בזה תיקון, וע"כ הוי זה בכלל המקלקל ע"מ לתקן, שאינו חייב אא"כ הוי ע"מ לעשות מעשה מלאכה, וע"כ שיעורו כמתקן, ודו"ק.

רש"י מסכת שבת דף עה עמוד ב

מחק אות אחת כו' חייב - שאין מלאכת מחיקה חשובה אלא על מנת לכתוב, והרי יש מקום לשתי אותיות

ביאוה"ל דקורע ע"מ להשתמש בחלק השני, חשיב כסותר ע"מ לבנות שלא במקומו, דאת החלק הנקרע איננו מתקן כלל, והיינו דהמלאכה היא רק בחלק שנקרע, וכל שאינו מתקן אותו אלא את החלק השני אי"ז כתיקון.

ועד"ז כתב דקריעת המעטפה כדי להשתמש באגרת שבתוכה, חשיב כסותר ע"מ לבנות שלא במקומו.

אך למש"נ בהני גווני י"ל דאי"ז חשוב כלל כקלקול, אך בקריעת מעטפה י"ל דלא חזינן לה כמקולקלת, וע"כ בזה שפיר בעי' סותר ע"מ לבנות במקומו.

ולמש"נ אם בעי' בזה סותר ע"מ לבנות במקומו, ה"נ ניבעי שיהא ע"מ לעשות מלאכה, וכל שאי"ז ע"מ לעשות מלאכה אינו חייב.

ואשר ע"כ אף למ"ד דל"ב סותר ע"מ לבנות במקומו, אין לחייב בחופר גומא וא"צ אלא לעפרה כיון שאי"ז ע"מ לעשות מלאכה.

אך מ"מ ל"ב מלאכה שחייבין עלי' סקילה וכרת, שהרי לר' יוסי הבערה ללאו יצאת, ואפ"ה חייב על הכיבוי לצורך ההדלקה.

שו"ר בתשובת ר"א בן הרמב"ם שהובאה בחי' רבינו פרחי' שבת דמ"ח. ובריש ספר מער"ק שכתב בשם הרמב"ם דהפותח בית הצואר שלא נפתח מעולם, פשיטא דחייב, דהוי מקלקל ע"מ לתקן ותנן במתני' דהמקלקל ע"מ לתקן שיעורו כמתקן.

ודבריו צ"ב, דמ"ט חשיב כמקלקל ע"מ לתקן, הרי אין בזה קלקול כלל והוי מתקן גמור.

ונ' בביאורו, דהרי מבו' בדבריו שם להלן, דפותח בית הצואר אינו עושה חתך בעלמא, אלא מסיר ממנו חלק ודרך הוא שאח"כ חוזרין ותופרין חלק זה בבית הצואר בתפירת עראי, וע"כ הגם דכלפי הבגד הוי הקריעה תיקון, מ"מ כלפי חלק זה הוי זה קלקול גמור, וע"כ הי' בדין לפטרו, ואינו חייב אלא משום מקלקל ע"מ לתקן.

ומבו' לפ"ז, דא"א לחייבו מכח קריעת הבגד בפנ"ע, אלא רק משום קריעת החלק דבית הצואר, ומזה מקור נאמן למש"כ הביאוה"ל דבקורע אינו חייב אלא על קריעת ב' החלקים, וע"כ הגם דבקריעת הבגד הוי מקלקל, מ"מ בקריעת בית הצואר הוי מקלקל, וע"כ אינו חייב רק משום דגם בקריעת בית הצואר הוי מקלקל ע"מ לתקן.

והנה אמנם הביאוה"ל שם כתב דבכה"ג הוא פטור, אך מבו' שם בדבריו דלדעת הרמב"ם חייב דומיא דמכבה כחס על השמן והנר, וה"נ קורע בית הצואר לצורך תיקון הבגד, חשיב כמתקן בקריעת בית הצואר, וה"ה חייב.

ויל"פ עוד, דבאמת קריעה שהיא תיקון גמור לא חשיבא קריעה כלל, כמש"כ הביאוה"ל להלן שם, והא דס"ל להרמב"ם דפותח בית הצואר חשיב קורע, הוא רק משום קריעת בית הצואר גופי' דקריעה זו קלקול היא, וע"כ בעי' לה"ט דמקלקל ע"מ לתקן, דאל"כ א"א לחייבו, דקריעת הבגד כלל לא חשיבא כקריעה כיון דהויא תיקון גמור, וקריעת בית הצואר הויא מקלקל, וע"כ אינו חייב אלא משום דינא דמקלקל ע"מ לתקן.

אך בעיקר מש"כ הר"א ז"ל דכה"ג חשיב כמקלקל ע"מ לתקן, לכאו' אי"ז ככל יסוד הדברים שנתבארו בדין מקלקל ע"מ לתקן, דלפ"ז בכה"ג דפותח בית הצואר, ל"ב לדינא דמקלקל ע"מ לתקן, אלא חשיב עיקר עשייתו כמעשה תיקון.

וצ"ב לפ"ד הר"א ז"ל, בהא דתני דשיעורו כשיעור המתקן, ובפותח בית הצואר הרי אינו פותחו כלל לצורך עשיית מלאכה, וא"כ מ"ש בזה שיעורא דכשיעור המתקן.

ובפשוטו יש להביא מזה מקור לד' הביאוה"ל דגם בשאר תיקונים שאינם מלאכה שייך שיעורא דשיעורו כמתקן, דשיעורו כהתיקון הנצרך, ורק בכתיבה ותפירה לא חשיב תיקון אלא בב' אותיות וב' תפירות, אך כבר נתבאר דהדברים צ"ב.

ואולי כיון שעי"ז הוא מתקן בגד, דעשיית הבגד הויא מלאכה גמורה, ע"כ תיקון הבגד הוא תיקון חשוב, והמקלקל ע"מ לתקן הבגד חייב, וצ"ע בזה.

הגה' ראמ"ה דע"ג: דקורע שצריך לתפור אך לא קרע ע"מ לתפור, חשיב כמקלקל, עיי"ש, ויל"פ עפי"ז דעת רבותיו של רש"י, ודו"ק.

ריטב"א דל"א: נקט דבקורע ומוחק בעי' דוקא ע"מ לכתוב במקומו, ולכאו' יל"פ דאזיל לטעמי' דבעי' בדוקא ע"מ לכתוב, עי' כן בכ"ד בדבריו, אך צ"ע דבמכבה אין לומר כן, שהרי אף המכבה מפני גויים וכו' חייב, וצע"ג

ובעיקר דבריו דבעי דוקא ע"מ לתפור במקומו, צ"ע מקורע בחמתו שכתב הריטב"א דלר' יהודה הוא חייב, ואין לומר דכל דבריו הם לר"ש, שהרי סוגיא דל"א: אתיא כר' יהודה, ואפ"ה אמרי' דבעי' ע"מ לבנות במקומו, וכ' הריטב"א שם דבקורע פשיטא דבעי' ע"מ לתפור במקומו.

ואולי נימא דהכא הוא עתיד לתפור במקומו, וע"כ דמי לד' הריטב"א בדנ"ז., וכן לד' הריטב"א בשובר אדם את החבית, ולפ"ז כל הנידון בדל"א: הוא משום שעתיד לזרוק את הפתילה, עיי"ש בל' הריטב"א

ואולי י"ל כן גם בסוגיית הגמ' ד"ל., דבסתמא הוא עתיד לחזור ולהדליק, אך צ"ע מ"ט שרי לו לכבות מפני פיקו"נ, הרי יכול לכבות שלא ע"מ להבעיר, דכה"ג יהא מותר מדאורייתא, ומה דוחה לאיסור כיבוי.

גם צ"ע במכבה כדי לעשות פחמים, הרי אינו מכבה ע"מ להדליק כלל.

אך בל' הרי"ד והריא"ז מבו' דכדי לעשות פחמים הוא כדי להדליקן.

חידושי הריטב"א מסכת שבת דף עג עמוד א

הבונה והסותר והמכבה והמבעיר. פירוש סותר על מנת לבנות במקומו כדאיתא בגמרא, וכן מכבה על מנת להבעיר לר"ש דבעי מלאכה הצריכה לגופה וכדאיתא בפרק במה מדליקים (לעיל ל"א ב') ובכל דוכתא, וא"ת ואמאי לא קתני סותר על מנת לבנות ומכבה על מנת להבעיר כדקתני קורע על מנת לתפור ומוחק על מנת לכתוב, י"ל דהתם איצטריך משום דבעי למיתני בהו שיעורא על מנת לתפור שתי תפירות ולכתוב שתי אותיות מה שאין כן באלו שהם בכל שהוא

חידושי הריטב"א מסכת שבת דף קה עמוד ב

אבל כיון דהאי חמתו [ע"כ] אית לן לאוקמה כר' שמעון אתיא אפי' על מת שחייב לקרוע עליו, שאין קריעה מלאכה הצריכה לגופה אלא כשקורע על מנת לתפור,

חידושי הריטב"א מסכת שבת דף קמו עמוד א

וההיא דמסכת עירובין כבר פירש ריב"א ז"ל בתוספות דמיירי במגדל גדול של עץ שהוא חשוב כאהל ויש בו משום בנין וסתירה, [ו]כשהוא שובר להוציא עירובו סותר על מנת לבנות הוא, מה שאין כן בחבית זו שהוא כלי קטן בעלמא ולא דמי לאהל ואין בו משום סתירה, וכיון שאינו מתכוין לעשות פתח מותר, ואילו הי' שם מגדל [קטן] של עץ הכי נמי דשרינן לשברו דלא שייך בי' בנין וסתירה, ואינו נכון בעיני לחלוק בדבר זה בין מגדל גדול למגדל קטן, אלא כל מגדל של עץ כיון שנעשה דרך (כגון) בנין ושבריו עומדים לתקן חשיבא שבירתו סתירה על מנת לבנות, מה שאין כן בחבית שאין לה חזרה שאפילו היא גדולה אין בשבירותי' משום סתירה

חידושי הריטב"א מסכת שבת דף קמט עמוד א והא דגזרינן שמא יקרא בשטרי הדיוטות ואע"ג דההיא איסורא דרבנן היא, טעמא דאי לא הא לא קיימא הא דכולה כחדא גזירה היא, וכן למאן דאמר שמא ימחוק משום איסורא דרבנן הוא שהרי אין זה מוחק על מנת לכתוב [ב]מקומו אלא כיון דשכיח למחוק גזרו בו.

חידושי הריטב"א מסכת עירובין דף לה עמוד א אבל הנכון בעיני דבחבית ליכא למימר סתירה דאורייתא דהא סתמה של חרס וסותר שלא ע"מ לבנות הוא, ואי משום שבות דרבנן כיון דלעין יפה מכוין ודומה למקלקל שרי בשלא נתכוין לעשות כלי, ומיהו אכתי ק"ל לרבה ורב יוסף היכי ס"ד דפליגי ביש בנין וסתירה כיון שחיבורם הוא חיבור גמור, ואפשר דאינהו הוו מוקמי לה בשל חוליות ואפ"ה ס"ל לרבי אלעזר דכיון דכלים גדולים הם יש בהם בנין וסתירה, כנ"ל, וכן פירשתי לפני רבינו ז"ל

חידושי הריטב"א מסכת מכות דף ג עמוד ב

אמר רב יהודה אמר רב הפותח בית הצואר בשבת חייב חטאת, מייתי תלמודא להך איידי מילי דלעיל דאיירו בהו רב ורב כהנא, ופירש"י ז"ל פותח בית הצואר ממש שעשה פתח חדש לחלוק בשבת חייב מפני שתיקן כלי, פירוש דנהי דלא מחייב משום קורע ע"מ לתפור מחייב משום תיקון כלי משום דהוי גמר מלאכה ותולדה דמכה בפטיש דהא איתי' אפילו בכלים ואפילו למ"ד שאין בנין וסתירה בכלים וכדאיתא במס' שבת

ק' טובא ממכבה את הנר מפני שהוא מתיירא, ואולי איירי שדעתו להדליק אח"כ, אך ק' ממכבה כדי לעשות פחמים.

ובע"כ מוכח מד' התוס'

ובד' חכמי ההר מבואר דמכבה לצורך השמן והנר חשיב שהתיקון מיד בשעת הקלקול, וזהו כדעת הרמב"ם דאנן לא קי"ל כעולא דתלי לה בפלוגתא דת"ק ור' יוסי, או משום דאנן קי"ל כר' יוסי, אך למה שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש כר"א בר אהבה דר"י פטר משום משאצל"ג, אשר כן דייק רבא ממתני', א"ש הדרך הראשונה דאנן לא קי"ל כעולא, וכ"ה במאירי לעיל דל"א: באורך דבעי' סותר ע"מ לבנות במקומו, ואפ"ה נקט במתני' שם דכ"ט: דמכבה לצורך הנר והשמן ל"ה מקלקל.

ולהדרך שנתבאר נ' דהפלוגתא בזה היא, דלדעת עולא סבר ר' יוסי דהכיבוי אינו כלל כמעשה תיקון, שהוא מבטל הבעירה, ואינו יוצר דבר חדש, אך אנן קי"ל דהכיבוי חשיב כמעשה תיקון, שעי"ז אין השמן מתכלה ואין הנר פוקע, ול"ד לסתירה דאי"ז כלל מתקן להאבנים אלא מקלקלם, אך הכא הוא מתקן את השמן והנר שישארו בעולם, וע"כ חשיב זה כמעשה תיקון, ואי"ז כלל בכלל מקלקל ע"מ לתקן, וע"כ לי"ב לדינא דהמקלקל ע"מ לתקן שיעורו כמתקן.

בביאוה"ל הוכיח ממש"כ התוס' בדצ"ד. לגבי קורע, דל"ב קורע ע"מ לתפור אלא משום מקלקל, וי"ל בזה דהגם דבעי' דוקא קורע ע"מ לתפור וכו', מ"מ בהני גווני דסותר ע"מ לבנות וכו' הרי נתקיים תנאי זה, ואך דאכתי מכח דין משאצל"ג בעי' שיתקן הבנין האחרון יותר מן הראשון, וז"פ.

ובד' תוס' דק"ו. נ' להוכיח שדעתם דהוא משום דכ"ה עיקר המלאכה, שהרי כבר נתבאר דאם הוא משום קלקול, הרי בע"כ נתחדש בזה דמכח דיש מלאכת תפירה ומלאכת כתיבה, ע"כ הוא חייב, וא"כ מה הק' התוס' מזה ע"ד ר"ת, ובע"כ מד' התוס' דכל הא דבעי' קורע ע"מ לתפור ב' תפירות אי"ז כלל משום מקלקל, וכמדומה שמזה גופא הוא שלמדו התוס' לד"ז, דאם הוא משום מקלקל א"כ מ"ט בעי' ע"מ לתפור ב' תפירות וע"מ לכתוב ב' אותיות, ובע"כ דהוא משום דכ"ה הוא עיקר צורת המלאכה, ודו"ק, ולפ"ז זהו שהק' התוס' דמ"ט לי"ב משום מקלקל, דכלפי מקלקל ל"מ מידי מה דהוי זה מלאכת תפירה ומלאכת כתיבה, וז"ב בדעתם.

] בסוגיא דפסחים דע"ג. מבו' דהגם דאי"ב רק תיקון כ"ד חשיב תיקון, וצ"ב הטעם בזה לדעת התוס' שבת דק"ו. ודעימייהו.

והבעה"מ בשבת שם והרשב"א בב"ק דל"ד: כתבו בזה, דהיכא דהוי התיקון בגופו נפיק לי' מידי מקלקל, ול"ב שיהא התיקון רב על הקלקול אלא בתיקון שחוץ לגופו.

ונ' בביאורו, דהיכא דיש תיקון בגופו, הוי זה מעשה תיקון, והגם דאי"ב נמי קלקול לא איכפת לן, אך היכא דהוי התיקון חוץ לגופו, מן הדין הי' דל"מ כלל, דהמעשה עצמו הוי מעשה קלקול, ואך נתחדש בזה דכיון שעושה כן לצורך תיקון, חשיב עיקר המעשה כמעשה תיקון, ובזה ל"מ אא"כ התיקון רבה על הקלקול, דבכה"ג דרך לעשות כן לצורך התיקון, וחשיב כמעשה תיקון, וז"ב.

אך ממשה"ק התוס' והרמב"ן בשבת שם משחיטה דהוי זה קלקול, ונ' מדבריהם שכונתם להקשות כן על יסוד דבריהם דהיכא דהקלקול רבה על התיקון הוי קלקול, והנה הרי התם הוי התיקון בגופו, והבעה"מ ג"כ כתב לזה, אך נ' שכתב כן לרווחא דמילתא, אך התוס' והרמב"ן שהאריכו להק' מסוגיא דחולין אין נ' כן בדעתם, ותיקשי דא"כ מ"ט בשוחט שמוציא מידי אבמה"ח הוי זה תיקון.

והנה לדעת התוס' גופייהו י"ל, לפמש"כ התוס' בפסחים שם דמתני' דהתם כר"ש, דהתם הוי מתעסק, והרמב"ן פליג ע"ז, וכפי הנראה פלוגתייהו דדעת הרמב"ן דרק בטעות דהחלפה חשיב מתעסק, דומיא דב' תינוקות, ומשא"כ בההיא דפסחים דלא החליף פסח בקרבן אחר, אלא הי' סבור שקרבן זה פסח הוא, וזה שוגג הוא ולא מתעסק, ואכמ"ל, ולדידי' הרי סגי בתיקון מועט, וזהו דמשני דתיקן להוציא מידי אבמה"ח, ואה"נ לדעת ר' יהודה דבעי' תיקון גמור לא סגי בזה.

אך לדעת הרמב"ן שפירש סוגיא דהתם דקאי לר' יהודה, תיקשי דא"כ מאי משני.

ומצינו הישוב לזה בתו"ד המאירי בשבת שם בשם חכמי ההר, ז"ל, וכן שאמרו בפסחים פסח ששחטו שלא לשמו חייב אף לר"י הפוטר במקלקל בחבורה שהרי תקן בה שאם עלו לא ירדו והטעם מפני שזהו מתקנו כמנהג העולם, עכ"ל, והיינו דהגם דאין מנהג העולם לשחוט פסח בפסול לצורך הא דאם עלו לא ירדו, דהואיל ומנהג העולם לשחוט הבהמה, ע"כ לא חזינן לשחיטה כמעשה קלקול כלל, אלא חזינן לה כמעשה תיקון, וע"כ סגי בזה בתיקון כל דהוא, דרק היכא דהמעשה מצ"ע הוי מעשה קלקול, הוא דבעי' שיהא תיקונו רבה על קלקולו, ודו"ק.

ואולי י"ל כן גם במילה, דהגם דכל הא דמילה הויא תיקון הוא משום צורך מצוה, מ"מ אחר שהדרך למול לצורך תיקון זה, תו גם מילה קודם זמנו דאינה מועלת אלא שעי"ז א"צ למול בזמנו, חשבינן לה כתיקון, כמש"כ השאג"א והגרע"א.

ויסוד הדברים, דשאני מעשה שהוא מצ"ע מעשה קלקול, דבזה אם באנו לחשבו כמעשה תיקון בעי' שיהא תיקונו רבה על קלקולו, אך מעשה שדרך לעשותו, לא חזינן לי' כלל כמעשה קלקול, וע"כ הגם שאם הוא מקלקל לגמרי הוי זה מעשה קלקול, אך כל שיש לו בה תועלת כל שהיא ואי"ז קלקול גמור, חייבין ע"ז, ודו"ק.

ולפ"ז נ', דה"נ מבעיר עצים בשביל לבשל בהן קדירה קטנה.

וצ"ע רב אם ה"ז מתישב בל' הרמב"ן שם.

וז"ל הרשב"א כתובות ד"ה:, או לפתח הוא צריך ואסיר. כלומר ואי לפתח הוא צריך לכ"ע אסיר, ואפילו כשתמצא לומר דמקלקל הוא אצל הפתח דמ"מ לאו מקלקל גמור הוא אבל יש בו תיקון קצת שהוא צריך לו ומתקן הוא אצל ביאה, וכיון שיש בו תיקון קצת ונעשית מחשבתו חייב דלענין שבת מלאכת מחשבת אסרה תורה, דומה למה שאמרו בפסח שני בפ' אלו דברים (ע"ג א') השוחט בשבת לע"ז חייב כלומר הואיל והוא מתקן קצת כדאמרינן התם מאי תיקן תיקן להוציאה מידי אבר מן החי אלמא כיון שיש בו תיקון קצת אע"פ שיש בו קלקול הרבה אצל הבהמה דבהמה בחיי' טפי עדיפא דקיימא לגיזות ולולדות ולחלבה ולגבי שאר איסורין חשבינן לי' מקלקל כדאיתא בפ"ק דחולין (ח' א') גבי סכין של ע"ז לגבי שבת חשבינן לי' כמתקן משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, עכ"ל.

ומבו' דבאמת מדמה ההיא דפסחים לכל שחיטה, והיינו משום דבאמת כל שחיטה נמי קלקולו רבה על תיקונו, אך כיון שיש בו תיקון קצת בגופו ונעשית מחשבתו חייב, ואזיל הרשב"א לטעמי' בב"ק דל"ד: הנז'.

וז"ל ר"ת בספה"י סימן תמ"ז, וקשיא לי מאחר שאנו מחשבין שחיטה גבי סכין של ע"ז קילקול, א"כ לגבי שבת נמי לא ליחייב אם ישחוט בהמה בשבת דהא מקלקל הוא ומקלקלין פטורין לגבי שבת. ואנן תנן השוחט בשבת וביום הכפורים אע"פ שמתחייב בנפשו כו'. אלמא לגבי שבת שוחט חייב. תריץ לא דמי שבת לע"ז. דהא לגבי שבת מלאכת מחשבת אסרה תורה. מחשבה כל דהו. ואע"פ שהקילקול מרובה מן הריוח. כגון שהסיק תנור גדול בעבור פת אחד. ואע"פ שאותו פת אחד אינו שוה לשליש דמי עצים. מכל מקום נעשת מחשבתו וחייב. וכן נמי גבי הדליק גדיש בשבת כדי להתחמם כנגדו. ואע"פ שדמי הגדיש שקילקל מרובין מהנאתו מכל מקום חייב. וכן כל איסורי שבת. לפיכך גבי שבת חייב על השחיטה ואע"פ שהקילקול מרובה הוא כדפרישי'. אבל לגבי ע"ז אינו חייב עד שתהא הנאה מרובה על הקילקול לגמרי. דהא לגבי ע"ז לא כתיבא מחשבה. לפיכך פטור דהא קילקול מרובה כדפרישי'

וז"ל ר"ת סימן ר"צ, תני ר' אבהו קמי' דר' יוחנן כל המקלקלין פטורין חוץ מחובל ומבעיר. פיר' מקלקל לגמרי. אמר לי' פוק תני לברא חובל ומבעיר אינה משנה ואם תימצי לומר משנה חובל בצריך לכלבו מבעיר בצריך לאפרו. אבל שאר מקלקלין כה"ג אע"ג דצריך כה"ג פטורין דחובל באפי נפשי' פשיטא דחייב אפי' לר' יהודה דאית לי' מקלקל בחבורה פטור (מדמוקמינן) [מדאמרינן] בעלמא אבות מלאכות ארבעים חסר אחת (לר' יהודה) [כ]דקפרכינן לר' יהודה בצר להו גבי (שוחט) [שובט] ומדקדק וכל שכן לר' שמעון דמחייב במקלקל בחבורה ובאבות מלאכות תנינן השוחט והמבעיר דאיכא לאוקמינהו בצריך לבשר או לצבוע העור וכמבעיר שצריך להתחמם או להאיר דמתקן בגוף הדבר. אבל האי חובל ומבעיר דבהדי מקלקלין אינו מתקן בגוף הדבר. ור' יהודה צריך לאפרו וצריך לכלבו פטור כבשאר מקלקלין דאינן מתקנין בגוף הדבר. דבת כהן ומילה מתקן בגוף הדבר חשיב לי'. ומתני' דקתני סתם כל המקלקלין פטורים ואפי' חובל ומבעיר ר' יהודה. והוה מצי לאוקמי' נמי דברי הכל ובמקלקל לגמרי אבל משום הקורע בחמתו ועל מתו דאינו מקלקל לגמרי מוקי סיפא דכל המקלקלין הכי. והא דאמרי' בפ' קמא דחולין סכין של ע"ז מותר לשחוט מקלקל הוא והיינו גבי הנאה דע"ז דהנאה גמורה (בענן) [בעינן] ושוחט מקלקל הוא אצל וולדות וכמה דברים אבל לגבי שבת מלאכת מחשבת אסרה תורה כיון דמתקן בגופו של דבר שעושה אותו אע"פ (שקילקלו) [שקילקולו] יותר על תיקונו כדאמרי' בפסחים פרק אלו עוברים (לדבר האמור) [לדברי האומר] מקלקל בחבורה פטור השוחט קדשים בחוץ לע"ז (חייבי) [חייב] מאי תיקן תיקן להוציאו מידי אבר מן החי. ואע"פ שקילקולו יותר מתיקונו חייב כיון דתיקן בגופו של דבר דשחיטתו מוציא אותו מידי איסור אבר מן החי לבני נח. ומדליק את הגדיש בפר' המניח את הכד דאמרי' הוא דומיא דשורו ומוקמינן לה בצריך לאפרו אתיא כר' שמעון. וקורע כסותו בחמתו נמי למירמא אימתא בקריעתו (דמי) [רמי] אימתא והוי מתקן בגופו של דבר. והא דאמרי' בכל כתבי קדש חמשה נהרגין בשבת. ואמרי' מני אי ר' יהודה הא (בעינן) [אמר] מלאכה שאינה צריכה לגופה חייבין עלי'. ומקלקל בחבורה לא הוי דבהריגתו ניצול והוי תיקון בגופו של דבר כדפרישית לגבי למירמא (אומתא) [אימתא]. אלא לאו (לר') ר' שמעון. דאמר מלאכה שאינה צריכה לגופה פטור עלי' ומקלקל אע"ג דחייב לר' שמעון לא עדיף משאר מלאכות שאינן צריכות לגופן ואפי' מתקן. והאי דפרק כלל גדול השוחט דפריש רב משום צובע וההיא הצד חלזון והפוצעו מתקן בגוף הדבר דבההיא שחיטה ופציעה מתעביד תיקון. וההיא דפרק קמא דכתובות מוכחא כדבריי דבועל בשבת מתקן הוא בדבר (אחד) אחר ומקלקל בגופו של דבר דלדם הוא צריך. דהתם בצריך לכלבו הוא קאמר ודהכא פליגי בה ר' יהודה ור' שמעון, עכ"ל.

מבו' בד' ר"ת דרך אחרת בזה, וכמדומה שכ"ה גם דעת הראב"ד בחי' ב"ק דל"ד:, דהיכא דהתיקון הוא בגוף הדבר, לא חשיב כלל כמקלקל, והגם דלענין ע"ז חשיב כמקלקל, מיהו לענין שבת מלאכת מחשבת אסרה תורה, אך היכא שאין התיקון בגוף הדבר, כמו חובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו, דהנטילת נשמה היא בבהמה ואין בה תיקון כלל, וכן אין תיקון באש כלל, בזה הוי מקלקל, וע"כ פטר בזה ר' יהודה, ודימה ר"ת דה"נ בביאה אף אם לדם הוא צריך, מ"מ אם מקלקל בחבורה פטור ה"ה פטור, וצ"ב היכן מצינו כן בסוגיא דכתובות, דהתם לא אמרו אלא דאם להנאת עצמו הוא צריך ודם ממילא קאתי, הוא דהוי מקלקל, עייש"ה.

ובל' ר"ת נראה, דלדעת ר' יהודה אין חייב אלא המבעיר ע"מ להתחמם ולהאיר, שנהנה בגוף האש, אך המבעיר ע"מ לבשל אינו חייב, דכה"ג אין הנאתו בגוף האש, אלא בבישול, אך בדבריו בסימן תמ"ז מפורש לא כן, וצ"ע בזה.

] בהא דחופר גומא וא"צ אלא לעפרה חשיב קלקול, ואף שמתקן הוא אצל העפר, ול"ד לחובל וצריך לכלבו דחשיב תיקון אם לא הי' קלקולו רבה על תיקונו, מצינו כמה דרכים.

**א** התורי"ד בשבת דק"ו. כתב דאה"נ אי"ז מקלקל, והא דהוא פטור הוא משום דכל דמקלקל הוא אי"ז בנין כלל, ונ' לדעתו דמש"א בסוגיא דחגיגה דמקלקל הוא וילפי' לה ממלאכת מחשבת, היינו דמהתם ילפי' דלא כל דבר שבפועל הוא בנין חשיב כבנין, אלא אם חושבה בדעתו לבנין, ודו"ק.

**ב** המאירי בשבת שם כתב כמה דרכים בזה, חדא, דשאני חפירת גומא דאפשר למצוא עפר בלא חפירה, ומשא"כ בחופר וצריך לכלבו וכו', ונ' בביאורו, דכיון דאפשר למצוא עפר בלא זה, ע"כ לא חזינן לחפירת גומא כמעשה הנצרך לצורך העפר, וע"כ חזינן לי' כמעשה קלקול, ודו"ק.

**ג** עוד כתב המאירי שם, דאין התיקון בא בשעת הקלקול, עיי"ש, וצ"ב מ"ט חשיב דהתיקון בא אחר הקלקול

**ד** עוד כתב בשם חכמי ההר, ז"ל, ופוצע חלזון אע"פ שאינו צריך לחלזון עצמו אלא לדם היוצא ממנו, ואי"ז כחובל וצריך לדם לכלבו וחופר גומא וצריך לעפרה שדרך העולם להורגו בשביל הדבר שצובעין בו וכו', ויש מקלקל שקלקולו בדבר אחד ותקונו בדבר אחר ובשעת הקלקול אין הדבר ניכר שיהא עשוי לתקון זה, כגון חופר גומא וצריך לעפרה לכסות בה צואה ובזו פטור לדברי הכל, עכ"ל, ואינהו ס"ל דמה"ט גם חובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו הוי קלקול גמור.

וביאור דבריהם, דכיון שאין דרך לחפור גומא כדי להוציא עפר, ע"כ בשעת המעשה לא חזינן לזה כמעשה הוצאת עפר, אלא כמעשה קלקול, וע"כ הגם שמטרתו להוצאת העפר, מ"מ חזינן לי' כמעשה תיקון, כיון שאין הדבר ניכר שהוא עשוי לתיקון זה.

ונ' להוסיף, דהגם שכתבו חכמי ההר אח"כ, דהיכא שהתיקון שבא אח"כ הוא במלאכה חייב, וא"כ הי' בדין דגם חופר גומא וצריך לעפרה לבנות בו יהא חייב, אך לק"מ שלהדיא בדבריהם דהך דינא הוא רק בדהוי התיקון שיבא אח"כ באותו דבר שקלקל, עיי"ש בלשונם, ונ' דהיינו מכח הא דבעי' סותר ע"מ לבנות במקומו, אך למ"ד דל"ב ע"מ לבנות במקומו, לכאו' אף חופר גומא וא"צ אלא לעפרה לצורך מלאכה יהא חייב, ועי' קרית מלך רב פ"א הי"ח, שנקט דכל הא דחופר גומא וא"צ אלא לעפרה פטור, הוא משום דקי"ל דבעי' סותר ע"מ לבנות במקומו.

**ה** בס' מגן אבות כתב ע"פ יסוד ד' התוס' דק"ו., דשאני חובל וצריך לכלבו דחשיב צריכה לגופה, משום דהמלאכה היא בדם, ומשא"כ בחופר גומא שהמלאכה היא בבנין, והעפר ל"ש כלל למלאכה, עיי"ש.

ונ' דש"ר שהק' כן ולא ניח"ל בזה, הוא משום דס"ל דאף ר' יהודה בעי' מלאכה הצריכה, ואך ל"ב שתהא צריכה לגופה, וא"כ מהא דמהני לר' יהודה הא דיש לו צורך בעפר, ש"מ דחזינן לזה כחלק מן המלאכה, וע"כ דנו שלא יהא זה מקלקל.

וביותר נ', לדעת רש"י דהא דחובל וצריך לכלבו תלי בפלוגתא דר"י ור"ש, ולר"י ל"ח קלקול כיון דלדידי' מהני תיקון חוץ מגופה לאשוויי לה מלאכה הצריכה, וא"כ ה"נ בדין דיועיל גם תיקון דעפרה לאשוויי לה תיקון, שהרי חזינן דמהני תיקון זה לאשוויי לה מלאכה הצריכה, וי"ל.

**ו** בחי' הראב"ד ב"ק דל"ד: הוכיח מזה דאה"נ גם חובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו הוי קלקול, ז"ל, כגון שהי' צריך לדם לכלבו ומבעיר בצריך לאפרו, י"מ שאע"פשהוא מקלקל לענין דבר אחר, והאי פירושא לא דייק, וכבר אמרו החופר גומא וא"צ אלא לעפרה פטור עלי' ואפי' לר"י מפני שהוא מקלקל, אלמא אע"פ שהוא צריך לעפר נקרא מקלקל מפני שהחפירה קלקול היא אצל הקרקע, ה"נ החבלה קלקול היא אצל האדם והבהמה אע"פ שהוא צריך לדם, עכ"ל.

וצ"ב דלהלן כתב, ז"ל, אלא כי חייב בהו רחמנא דוקא בשהיא צריכה לגופה, כגון חובל שהוא צריך לדם והמלאכה היא הוצאת הדם ולא חתיכת הבשר, וכן מבעיר א"א בלא עשיית אפר, וכיון שא"א זולתו אם צריך לאפר ה"ה מלאכה צל"ג וכו', עכ"ל, ועיי"ש בהמש"ד שחילק מההיא דפסחים דתיקן להוציא מידי אבמה"ח, דהתם הוי התיקון בגופה, ומשא"כ בחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו, דמתקן הוא אצל האדם ואצל הגדיש, (ונ' מבו' דמלאכת הבערה היא כילוי העצים, וע"כ חשיב מקלקל, כיון שאת הגדיש הוא מקלקל, ודו"ק), וזה כיסוד ד' ר"ת בספה"י שהבאנו לעיל, וצ"ע דכיון דלגבי צל"ג חילק בין צריך לכלבו ולאפרו לבין חופר גומא, א"כ מ"ט לגבי מקלקל א"א לחלק ביניהם, וכנראה היינו משום דצריכה לגופה הוא בעשייתו, דעשייתו נצרכת, וכיון דהוי זה עשי' אחת, דחבורה היינו נטילת דם מהגוף, ובהבערה א"א בלא עשיית אפר, ע"כ העשי' נצרכת, ומשא"כ לגבי מקלקל הוא דין בהמלאכה שתהא מלאכת תיקון, וע"כ בזה ממ"נ אם בעי' שתהא המלאכה עצמה תיקון, ל"מ מה שצריך לכלבו ולאפרו, ואם מהני מה שעושה לזה לצורך תיקון, הי' חשיב תיקון גם בחופר גומא, ואכתי צ"ב, ודו"ק.

ובעיקר ד' הראב"ד יתכן, שכל דבריו הם רק היכא שאין דרך לעשות כן, דאל"כ תיקשי דמבעיר עצים כדי לבשל בהן ג"כ אין לו צורך בגופה של מלאכה, ובד' ר"ת נ' דבאמת כה"ג פטור, ואין מבעיר חייב אלא ע"מ להתחמם או להאיר, וע"כ אולי י"ל דהראב"ד מודה לד' בעה"מ והרמב"ן דאם התיקון רבה על הקלקול מהני אף תיקון שחוץ לגופו, ולפ"ז הא דחופר גומא וא"צ אלא לעפרה הוי מקלקל, הוא משום שאין דרך לחפור גומא לצורך העפר, ולפ"ז הוי זה כד' חכמי ההר שהביא המאירי.

] עיקר החילוק בין דברים שא"א לא' בלא חבירו, לדברים שאפשר לא' בלא חבירו, מצינו בכ"ד.

א} בד' רש"י זבחים דצ"א דאפשר בטיפין קטנים, והיינו דמה"ט מעשה זילוף ל"ה מעשה כיבוי, וע"כ אף במזלף בטיפין גדולין אי"ז מעשה כיבוי.

ב} עוד מצינו כן בד' המאירי בטעם הא דחופר גומא חשיב מקלקל, משום דאפשר לעשיית העפר בלא גומא.

ג} עוד מצינו כן בד' הראב"ד בב"ק בטעם החילוק דחופר גומא חשיב אצל"ג, ואילו חובל ומבעיר בצריך לכלבו ולאפרו ל"ח אצל"ג, ופירש דחבלה היינו הוצאת הדם, ומבעיר כיון שבכל הבערה א"א בלא אפר, ע"כ חשיב צל"ג.

ד} עוד מצינו כן בד' הרא"ה בב"ק דל"ד:, ז"ל, חובל וצריך לכלבו וכו' שהוא מלאכה הצריכה לגופה, ול"ד לחופר גומא וא"צ אלא לעפרה דחשבינן לה משאצל"ג, דהתם אפשר לגומא בלא עפר ולעפר בלא גומא, אבל כאן א"א לה בלא זה שא"א לדם בלא חבורה ולא לאפר בלא הבערה, ואע"פ שאינו צריך לאותה מלאכה אלא בשביל אחר עשייתה, הוי מלאכה הצל"ג, דהא דגוזז דמחייב הוא לפי שצריך לצמר אחר גזיזה וכיון דלא אפשר לה נמי לצמר בלא גזיזה חשבינן לה מלאכה הצל"ג דהכא הכא לנטילה הוא צריל, משא"כ בגומא דלגומא עצמה הוא צריך דאין חיבור כלל בין העפר הניטל למה שנשאר בגומא ואין הבנין כלל בעפר אלא בקרקע וכו', עכ"ל, וצ"ב דבסו"ד נ' כונתו לטעם אחר, דאין העפר שייך כלל לבנין, וכ"ה ל' הרמב"ן בשבת דק"ו., וצ"ע בזה.

ה} עוד מצינו כן בחי' הריטב"א שבת דקי"ז., ז"ל, עוד י"ל דלא הוי בכלל מלאכה שאינה צריכה לגופה, דהתם אינו עוסק אלא במלאכת האיסור לבד אלא שלא נעשית לגופה, כמוציא המת לקוברו וכמכבה גחלת וצד נחש כדי שלא יזוקו בו, ודבר שאין מתכוין הוא העוסק במלאכת היתר ועשה עמו מלאכת איסור ואפשר לזה בלא זה, כגון גורר מטה ועושה חריץ וכל דכוותה, והכא נמי עיקר מלאכתו הוצאת הבשר מן העור לצרכו ואפשר לה בלא הפשטה אי שקיל לה בברזי ואם כן הוי דבר שאין מתכוין ואין עליו שם מלאכה שאינה צריכה לגופה, ולא דמי לחופר גומא ואין צריך אלא לעפרה דקרינן לי' משאצל"ג, דהתם אי אפשר לגומא בלא נטילת עפר וכולה מלאכה היינו החפירה ועשיית הגומא, משא"כ בזו דאפשר להוצאת אימורים בלא הפשטה ועיקר מעשהו ועסקו הוא הוצאת האימורים, עכ"ל.

ובעיקר ד' הריטב"א, בפשוטו הי' נ' דכונתו ע"ד ד' הר"ן בדק"ו. דעיקר דינא דמשאצל"ג, הוא שצורך אחר קובע שם הפעולה ומטפיל אליו את המלאכה, ואשר זהו שכתב הריטב"א, דכ"ז הוא בשעושה את מעשה האיסור לצורך אחר, אך אם אין כונתו כלל לעשות את מעשה האיסור, ונמצא שאין מטרה אחרת בעשיית האיסור, ל"ח כמשאצל"ג.

והא דבר"פ הנחנקין חשיב כאצל"ג, נ' דהתם שאני משום דהוי פס"ר, כמש"כ התוס' שם דאיירי באופן שיהא זה פס"ר, עייש"ה, ודמי לחופר גומא, ול"ד לעור דבידו לנטלו בברזי וכמש"כ הריטב"א, והיינו דכל דבידו לעשות באופ"א, חזינן לי' כב' פעולות שנזדמנו לפונדק א', ומשא"כ היכא דא"א לזה בלא זה.

אך צ"ע, שהרי לדעת הר"ן חובל אף שא"צ לכלום לי"ב משום משאצל"ג, כיון שאין לו צורך אחר, ורק היכא שיש לו צורך מצוה או צריך לכלבו ולאפרו הוצרך הר"ן לפרש מ"ט ל"ח כמשאצל"ג, עיי"ש דברים מחודשים, ואילו הריטב"א שם ס"ל כדעת הרמב"ן דחובל ללא צורך הוי משאצל"ג, וע"כ הוא דמצריך ר' יוחנן שיהא צריך לכלבו ולאפרו.

ועכצ"ל כל' הריטב"א, דכל שכונתו לעשות מעשה האיסור, ואין כונתו לצורך גופה, הוא דהוי משאצל"ג, דמתוך שנתכוין לעשות מעשה זה שלא לצורך גופה, אין ע"ז שם עשיית מלאכה, ומשא"כ אם לא נתעסק כלל במעשה האיסור ובא לו מעשה האיסור מאליו, דכה"ג כיון שלא עשאו שלא לצורך גופו, חשיב שפיר כעשיית מלאכה, ואכתי צ"ב רב.

] בביאור סוגיא דק"ו. מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

א} בד' רש"י שלפנינו נראה דעתו, דלעולם חובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו וכן מבעיר לצורך בישול קדירתו, הוי מלאכה הצל"ג, דלדעת רש"י כל שהוא צריך לפעולה זו והיא באה לו ברצונו חשיב כמלאכה הצל"ג, אך כיון דהוי זה מקלקל, ונמצא דמצד מחשבתו לעיקר המלאכה אי"ז מלאכת מחשבת, ואתינן עלה משום מה שה"ז מתקן לכלבו ולאפרו, הרי דע"ז אמרינן דצורך זה ל"מ לחשוב המלאכה למלאכת תיקון ומלאכת מחשבת, כיון דצורך זה הוא חוץ לגופה, ולר"ש אינו חייב אא"כ המלאכה עצמה הויא מחשבת.

ולפז"נ לדעתו, דאחר דהמקלקל בחבורה ובהבערה חייב, תו הוי זה שפיר מלאכה הצל"ג, וניחא מכל הני דוכתי שהביאו הראשונים דבעי' בחבורה ובהבערה מלאכה הצל"ג.

ונ' עוד בדעת רש"י, דהנה הראשונים פירשו בדעתו דמילה ושריפת בת כהן נמי תליא בפלוגתא דמשאצל"ג, אך צ"ע דא"כ מ"ט הוצרך לפרש דמילה הוי תיקון גברא כמו שפירש תרוה"ד, ז"ל, והא דאיצטריך למישרי מילה היינו כדמשני רב אשי פ' האורג דמילה לא חשיב קלקול דמה לי לתקן גברא ומ"ל לתקן מנא, ומוכיח התם התוס' לפרש"י דאין הטעם הוא דמילה חשוב תיקון משום קיום מצוה, דא"כ מה הי' צריך לפרש אהא דקאמר נמי התם מה לי בישול פתילה כו' שאינה מקלקל את האבר אלא מתקן וצורף, ותיפוק לי' שהוא תיקון משום מצות מיתת ב"ד. אע"כ סבר רש"י דמש"ה חשיבה מילה תיקון, משום דע"י כך נעשה התינוק ישראל שלם, והוי כמו הממעט ענבין של ההדס ולולב דחשיב תיקון מנא, אע"ג שאין מיעוט זה מוריד ומעלה להדס אלא שע"י כך מתכשר לולב וכו', עכ"ל.

והנה מפורש בזה, דתיקון מצוה ל"מ כלל לדעת רש"י, ואף ר' יהודה מודה בזה, הגם דמשאצל"ג חייב עלי', דתיקון מצוה ל"ה תיקון כלל, וע"כ ל"ה אף כתיקון שחוץ לגופה, ומיושב משה"ק הריטב"א על פירש"י זה, וכל הא דמילה הויא תיקון הוא משום דנעשה עי"ז ישראל שלם, וכן הא דשריפת בת כהן הויא תיקון הוא רק משום דמבשל הפתילה והוי זה תיקון, עי' מאירי דהגם שדעתו לשרוף עי"ז את בת כהן, הוי זה כאופה ע"מ לזרוק לים דחשיב תיקון, ולפ"ז הרי אין מקום לתלות לזה בפלוגתא דר"י ור"ש, שהרי הוי זה תיקון בגופה, וכבר נתעורר הריטב"א בכעי"ז.

ובע"כ בדעת רש"י, דהנה עוד צ"ע מה הוצרך לפרש דכל חבורה והבערה הוי מקלקל, הרי גם בלא"ה יש ללמוד ממילה ומהבערת בת כהן כמו שפירשו ש"ר, ומאידך מ"ט לא סגי לי' בה"ט דכל חבורה והבערה הוי מקלקל.

ונ' שהרי כבר נתבאר דההיא דמילה והבערת בת כהן לא תליא כלל בפלוגתא דר"י ור"ש דמשאצל"ג, דממ"נ אם הוי זה תיקון גברא ואם בישול פתילה חשיב תיקון, גם לר"ש הי' בדין שיהא חשוב תיקון, דהוי זה תיקון בגופו, ואם אי"ז חשוב תיקון, גם לר"י הוי זה מקלקל, שהרי אין תיקון חוץ לגופו, דתיקון מצוה ל"ה תיקון כמש"כ התרוה"ד.

וע"כ בע"כ דהא דתלי לה הגמ' בפלוגתא דר"י ור"ש, הוא משום דלר"ש בע"כ דס"ל דמקלקל בחבורה והבערה חייב, דאל"כ ל"ה משכח"ל לדידי' חיוב חובל ומבעיר, וודאי ר"ש מודה לחיוב חובל ומבעיר, וע"כ בע"כ דס"ל דמקלקל בהן חייב, אך בהא לחודי' לא סגי, דהגם דודאי כן ס"ל לר"ש, אך צ"ע מה מקורו של ר"ש, דאין לומר דמזה גופא הוי מקורו, דמחובל אין מקור כלל, דדילמא באמת אין מלאכת חובל בעולם כיון שהויא קלקול, והגם דהיתה במשכן, עי' רש"ש שציין לד' תוס' לעיל בזה, וגם בהבערה שמא אין מלאכה כזו בעולם, והא דכתיב לא תבערו אש, אי"ז אלא לאו בעלמא, ואי"ז בכלל המלאכות, גם י"ל דאי משום הא דכתיב לא תבערו אש, הי' לנו ללמוד מזה דמשאצל"ג חייב עלי', ולא ללמוד מזה דמקלקל חייב, ורק מהבערת בת כהן דהתם אין צורך גם חוץ לגופה וכנ"ל, מזה הוא דילפי' דמקלקל בהבערה חייב, ודו"ק.

ולפי האמור נ', דלדעת ר"ש ודאי דאין חובל ומבעיר חייב אא"כ הוא צל"ג שרצונו בכך, ומשא"כ בההיא דסנהדרין שאין רצונו כלל בחבלה.

והנה ע"ד מש"נ בדעת רש"י כתב הרמב"ן גופי' בדרך אחת בדעת ר' אבהו, דנמי בעי צל"ג, ואך דס"ל דצורך קלקול נמי חשיב צל"ג, וצ"ע מ"ט לא ניח"ל לפרש כן בדעת רש"י, אשר בזה הי' מתישב דעתו דודאי בחובל ומבעיר נמי בעי' צל"ג, ואך דכיון דל"ב תיקון חשיב צורך הדלקת האש עצמה כצל"ג.

אך נ' דכל ד' הרמב"ן, הם רק בחובל לצורך קלקול, דהוי צורך הקלקול במעשה החבלה עצמה, וע"כ לדעת ר' אבהו הוי זה צל"ג, אך משא"כ במבעיר לצורך בישול דס"ל לרש"י דתיקון הבישול הוי זה אין צל"ג, ס"ל להרמב"ן דא"א להחשיב המלאכה כלל כצל"ג, שהרי אין לו צורך בעצם ההבערה, אלא כדי לבשל, וכיון דלבשל הוי צורך חוץ למלאכה, אי"ז צריכה לגופה כלל, ודו"ק.

אך בדעת רש"י נ' דאזיל לטעמי' דס"ל דצל"ג היינו שאינו רצונו במלאכה, ול' רש"י חגיגה דהיינו שאינו מתכוין למלאכה, וע"כ שפיר ס"ל דהגם שהצורך הוי בבישול דזה הוי חוץ לגופה, מ"מ כיון שלצורך זה הוא צריך להבעיר, וההבערה באה ברצונו ומתכוין הוא לה, חשיב זה כמלאכה הצל"ג, ולא תלי' לה בדין משאצל"ג אא"כ מקלקל בחבורה פטור, דנמצא דכל המחשבת דהמלאכה הוא הצורך בישול, וצורך זה הוי צורך שחוץ לגופה ול"מ לאשוויי לה כמלאכת מחשבת, ודו"ק.

ב} הראשונים פירשו בדעת רש"י, דמילה ושריפת בת כהן הוו מקלקל כיון שהצורך הוא חוץ לגופה, ומינה יליף ר"ש דבחבורה והבערה חייבין על קלקול ועל משאצל"ג.

והרמב"ן פליג ע"ז דמילה חשיב צל"ג, עיי"ש בטעמו, והר"ן פליג ע"ז, וי"ל דהר"ן לטעמי' דענין אצל"ג הוא שצורך אחר מגרע, וא"כ אם צורך מצוה הוי צורך מחוץ לגופה של מלאכה, א"כ מ"ט אינו מגרע, אך אי"ז נראה, דבד' הר"ן נ' דכל עיקר יסוד דינא דמשאצל"ג נתחדש בתירוצו, שהרי לפני זה הביא ד' הרמב"ן דחובל ללא צורך כלל הוי משאצל"ג, ולא פליג ע"ז, ועי'.

תלמוד בבלי מסכת שבת דף לא עמוד ב

שאני התם כיון דכתיב +במדבר ט+ על פי ה' יחנו כסותר על מנת לבנות במקומו דמי

ועיי"ש שכתב לישב, דס"ל להרמב"ם דאף ת"ק סובבר דסותר ע"מ לבנות שלא במקומו פטור, אלא דר"י מדמי הא דחס על השמן וכו' לסותר, ות"ק ס"ל דל"ד לסותר דהכא מתקן הוא מיד שהוא צריך לשמן או שלא יבקע הנר, והלכך חייב, והתם בסותר דבזו השעה הוא מקלקל הוא דבעי' כדי שיהי' ע"מ לבנות במקומו, ועיי"ש דמסיק דלדעת הרמב"ם בעי' חדא מתרתי, או שיהי' ע"מ לבנות במקומו כמו קורע ע"מ לתפור, או שבשעת הקלקול בא התיקון כמו קורע בחמתו, והביא שחילוק זה כתבו התוס' בשבת דק"ו. בשם ר"ת, ועיי"ש שהק' דא"כ מבעיר וצריך לאפרו מ"ט ל"ה כמקלקל, הרי התיקון בא אחר הקלקול, עיי"ש מש"כ לחדש בזה.

ה]

1. ועיי"ש שכתב לישב, שהרי הסותר ע"מ לחזור ולהעמיד הבנין כמות שהוא ודאי הוי מקלקל, וכל הא דבמשכן ל"ה מקלקל הוא משום דהיו צריכין ליסע למקום אחר ולהעמידו שם, וע"כ הוא דחשיב תיקון, וע"כ הוא דחשיב כסותר ע"מ לבנות שלא במקומו, כיון דכל עיקר התיקון הוא משום הא דהוי הבנין במקום אחר, ומשא"כ בפתילה שהתיקון הוא שנעשה פחם, לא איכפת לן אם בפועל ידליקנה במקום אחר, עכ"ד.

   והנה לפי דבריו, אם סותר בנין ע"מ לבנות בנין יותר טוב במקום אחר, ה"ה חייב, ואי"ז במשמעות ל' הרמב"ם פ"א משבת הי"ח שהצריך סותר ע"מ לבנות במקומו, וכ"ה בריטב"א לקמן דע"ג:, וסתימת הל' משמע דצריך לבנות באותו מקום, ול"מ שיבנה במקום אחר באבנים אלו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. עוד ילה"ע בזה, דהנה בהא דמשני דשאני התם כיון דכתיב על פי ד' יחנו כסותר על מנת לבנות במקומו דמי, פירש בשבה"ש בריש הספר בשם האר"י ז"ל דהיינו דבכל מקום שהיו חונין הי' שם אויר א"י והמקדש, וע"כ חשיב כסותר ע"מ לבנות במקומו, עכ"ד, ואי נימא דהא דסתירה ע"מ לבנות במקום אחר חשיבא כסותר ע"מ לבנות שלא במקומו, הוא משום דהסתירה היא גם בקרקע, וע"כ בעי' לבנות במקום הקרקע, מה מהני הא דבכל מקום שבונין הי' אויר א"י והמקדש, הרי מ"מ ל"ה הבנין באותו הקרקע, ולמש"נ להלן דהא דסתירה ע"מ לבנות במקום אחר הוי סותר ע"מ לבנות שלא במקומו, הוא משום דל"ב שיסתור ע"מ לבנות במה שסתר, אלא ע"מ לבנות במקום שסתר, שפיר יש להבין דכיון שבכל מקום שבנו את המשכן הי' אויר א"י והמקדש, חשיב דהוי הבנין באותו מקום, אך אין משיבין וכו', ובפי' ר"ח בסוגיין פירש שנויא דגמ' בע"א, וכ"ה בחי' הריטב"א. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש שתירצו, דס"ל להרמב"ם דת"ק דפליג ס"ל דמלאכת כיבוי הויא אף בהשמן, וע"כ חשיב שפיר כסותר ע"מ לבנות במקומו, אך כמדומה שזה טעות, דתינח כחס על השמן, אך כחס על הנר מאי איכא למימר. [↑](#footnote-ref-4)