השותפין נדרים - מאור התלמוד
קטגוריות: ש_ס / כו נדרים

פרק השותפין

# **דף מ''ה ע''ב**

**ר''ן ד''ה השותפין שנדרו דקסבר האי תנא ויתור אסור במודר הנאה –** הנה ישנם ב' אופנים למודר הנאה, שיכול לאסור הנאה מחבירו עצמו, או שיאסור מנכסיו של חבירו , וכ' רעק''א דנפ''מ לדברים שחייב חבירו ליתן לו, שאין זה נחשב ע''י פירעון זה שנהנה מחבירו ומשום שאת שלו הוא נוטל, וא''כ הה''נ לשותף המשתמש בחלקו המשועבד לו אינו נחשב שנהנה מחבירו , ואינו נאסר כהנאה מחבירו, ובהכרח דבמתני' שנאסר השותף ליכנס עסקינן שאסר נכסי חבירו עליו ןשפיר נאסר להנות מנכסי חבירו אף שמשועבד לו, דסו''ס נכסי חבירו הם דנהנה מהם . עי''ש משה''ק עפי''ז .

ובעיקר גדר היתר ויתור במודר הנאה, כ' רשב''ם ב''ב נז ע''ב דמפקיר נכסיו להנאה זו (ועי' מש''כ נתיבות עפי''ז בסי' רס''ז ,ד ) ובר''ן לעיל לג. משמע דלא נחשב להנאה . ובטו''א מגילה ח. ד''ה דריסת כ' שאין הנאה זו שרגילים לוותר עליה באומד דעת הנודר . ועי' היטב ברעק''א בסוגיין.

# **ר''ו ד''ה רבי אליעזר בן יעקוב ותמהני וכו' היאך הוא יכול לאוסרה עליו הא אין אדם אוסר דשא''ש וכו'-** לכאו' הבין הר''ן בקושייתו דגדר זכות השותף בנכס כגדר קנין גוף לפירות שאין בעל הגוף יכול לאסור את בעל הפירות שאינו בבעלותו . וזה שתירץ הר''ן שאין זכותו אלא בגדר ,,שיעבוד'' בלבד ולא כבעלות, ומפקיע הקונם שעבוד זה.

**שם דכל שעה ושעה שנכנס לחצר וכו' גוף החצר קנויה לו לגמרי לאותו תשמיש וכו' –** כונת דבריו שכמו שאפשר לחלק החפץ לתשמישים לאנשים שונים ונחשב כ''א לבעלים מושלם בחפץ לענין תשמיש זה ששיך לו, כמו כן מתחלק החפץ לזמנים שיהיה שייך החפץ לענין זמן זה לאחד ולזמן אחר לשני (עי' מערכת הקנינים סי' י' ד''ה ובאמת). וכ' רעק''א ( בתשו' ס''ו ) שלשיטת הר''ן שותפות ישראל וגוי בבית שאין בו כדי חלוקה, בשעה שמשתמש בו ישראל חייב במזוזה, שבזמן זה נחשב כל הגוף שלו.

**שם כתב הר''ר משה ז''ל – שיטת הרמב''ן –** שיטת הרמב''ן שאין כאן נדון של ברירה כלל ומשום שכל החלות מבוררת עכשיו עי' ריטב''א.

ובגדר הדברים ביאר הגר''שר שבשותפותם קנה כל אחד בעלות בכל הגוף לגבי חצי מן התשמישים [וכשם ששייך להקנות לראובן גוף לפירות לענין תשמיש אחד ולשמעון גוף לפירות אחרים, וכל אחד נחשב בעלים על החפץ כולו לגבי פירות שקנה ] . ע''ע בחי' הרשב''א משמיה דרמב''ן ובחידושיו לב''ב קל''ז ע''ב ד''ה אם יכול לאוכלו.

וע''ע בחי' ר' ראובן ב''ב סי' ג', ובקה''י ב''ב סי' י''א . ויל''ע.

**שם דברירה דהכא עדיפא מברירה דעלמא וכו' –** כוונתו במש''כ שעיקרו של הדבר מבורר, היינו שעצם הבעלות של כ''א מן השותפים ברורה כבר מעכשיו ששניהם בעלים על כל הגוף, ובעלותם זו תמידית שאף שמעון בעלים על הקרקע ביום שמשתמש ראובן, אלא שבעלותו בגוף זה עכשיו על זמן המחר וכעין שמצינו בקנין ''אחריך לפלוני'' ונמצא שבעלות שניהם חלה כל הזמן, ורק שתוכן בעלות כ''א מהם על זמן אחר.

ועי' מה שפירש במערכת הקנינים סוס''י י''ג.

**דף מ''ו.**

**ר''ן ד''ה היה אחד כתב הרשב''א ז''ל אבל ליכנס בתוכו אחד מן השוק וכו' אסור שאם הקנו זא''ז את החצר לדריסת רגליהם וכו' –** יעוי' בר''ן רפ''ד ששיטתו שרגילות לוותר על דריסת כולם ולאו דוקא לשותפים, וכאן העתיק שיטת הרשב''א הסובר (כשי' תוס' לעיל ל''ב: וב''ב נז: ועוד ) דקפדי אנשי על דריסת העולם בחצירו, וכל מה ששנינו שמותרים לדריסת העולם היינו דוקא בבקעה.

**שם בר''ן במחלוקת הרשב''א ורא''ה –** ד' הרא''ה צ''ב מדוע לא יאסרו שאר אנשים שאינם שותפים, ופי' בברכ''ש בדעת הרא''ה שמכיון שישנו שותף בגוף הממון ואינו בעלים יחידי על בנכס משותף זה נמצא עי''ז שאינו בעלים מושלם, ומשום כך אין בכחו לאסור הממון על חבירו וכדין האוסר נכסי חבירו על חבירו.

**דף מ''ו ע''ב**

**ר''ן סוד''ה אבל יש בה דין חלוקה וכו' – בשיטת הר''מ וטעמו –** אומדנא זו שכ' הר''ן בביאור ד' הר''מ צ''ב, שלכאו' הכונה שהתנו שבמקרה והאחד ידיר את חבירו בטלה השותפות, א''כ נמצא שיהיו מותרים ליכנס אף קודם חלוקה (שאל''כ כבר יאסר השותף משעת הנדר ) ואולי המכון שהאוסר את חבירו מקנה את חלקו לנאסר משעת חלוקה ואילך, עי' שדן בזה במערכת הקנינים סי' י''ד ד''ה והנה.

**ר''ן ד''ה היכי דמי דשרי וכו' ואחרים תרצו (וחלקו בין הקדים דמי השכירות לבין ששילם לבסוף) –** בביאור החילוק ביארו האחרונים ( עי' היטב קובץ הערות סי' נ''ג ס''ק ח,ט ) שגדר השכירות תלוי לפי זמן התשלום, והיינו שכל שכירות רגילה שמשתלמת לבסוף, גדר בעלות השוכר שיש לו זכות השתמשות בלבד וע''ז משלם בגמר שימושו, וכגדר תשלום לפועל על פעולתו, אך כשמשלם השוכר בתחילת זמן השכירות, קנה השוכר בעלות בגוף הדבר לפירותיו, וגדר התשלומים הוא על בעלות זו [ולא על השימוש בפועל]. ובזה מבואר היטב שכשהקדים לשלם אין המשכיר יכול לאסור מכיון שכבר בעלות זו נקנית לשוכר.

אך דעת הר''ן כאן ולעיל ריש פרקין שאין משתנה גדר השכירות, ולעולם באפשרותו לאסור, ומשום שאין בקנין השוכר אלא זכות ושעבוד ולא בעלות.

## דף מ"ז

**ר"ן סוד"ה היכי דמי (הנמשך מעמוד קודם) –** שיטת הר"ן דכל שנשאר שעבוד השוכר קיים מותר הזר להנות מהמרחץ ומשום שנהנה משל השוכר .

ונמצא דאין הקונם אוסר וסותר השימוש שזכה בו השוכר, וא"כ צ"ב מדוע לגבי שוכר עצמו לא נימא כן שמשתמש בשל עצמו ואין מקום לקונם לחול, בכדי שנאמר שעל ידו פוקע השעבוד ומוכח שדין זה שקונמות מפקיעים מידי השעבוד היינו לצורך זה גופא כדי לאפשר לקונם לחול פוקע השעבוד, וממילא נאסר השוכר בשמוש לאחר שנפקע שיעבודו.

ומאידך לשאר שיטות הראשונים (שנקטו בפשיטות שנאסר כל אדם ע"י הקונם) בפשטות ס"ל שאף שבעוד שהשיעבוד קיים נאסר להשתמש, שאין השעבוד סתירה לקונם וחל הקונם על אף שהשעבוד קיים, ובהכרח שהפקעת השעבוד היא כתוצאה מחלות הקונם, שלאחר שחל אסור נפקע השעבוד. עיין בכל זה בחי' הגרש''ש ב"ב (סי' א'. ב) ובקובץ הערות סי' נ"ב .

**גמ, בע' אבימי אדם אוסר דבר שברשותי לכשיצא מרשותו –** מבואר בראשונים (עי' ריטב"א ונמ"י) דזה פשוט שאינו יכול לאסור מעיקרא על זמן דלאחר מיתה, ורק אם כבר התחיל הנדר בחייו יכול להמשיך אף לאח"מ.

**שם בגמ'-**  צ"ב מהו הנידון שיפקע הנדר לכשימות, ומ"ש משאר חלויות שאינם תלויים ועומדים במצבו של האדם.

ויעוי' בגמ' לעיל מב. שנקטה לדבר פשוט שנאסר אף לאח"מ, ופי' בתורי"ד בסוגיין שפשיטות דהתם עפ"י מסקנת סוגייתנו. ויעו"ש בשמ"ק שביאר הצדדים שמצד אחד יש לדמות נודר למקדיש שודאי חל לעולם. ומאידך יש לחלק דשאני הקדש שכבר יצא מרשותו של מקדיש לרשות הקדש ומשום כך אינו תלוי במצבו של המקדיש [וכפה"נ כונתו דכיון דחל דין ממון, שוב נגררים דיני האסור עפי"ז, וככל מכירת חפצים, ועיין] ועדיין צ"ב מהכ"ת שאחרי שכבר חל הקונם יפקע במותו של מדיר.

ועיין היטב בחי' הגרש"ש קדושין סי' י"ג מש"כ בגדר תרומה (וכפי שמוכח בסוגיית אתי דיבור בקדושין נט:) שישנה כסדר סיבא שתחול התרומה, ולכן אף אם ישנה מכאן ולהבא סיבה שתפקע התרומה שוב תחול התרומה ע"י דבורו דמעיקרא עי"ש, ויתכן שעד"ז נתבאר בסוגיין בגדר אסור נדר שכסדר נמשך כח דיבורו דמעיקרא לאסור החפץ כל רגע ורגע, ולזה נסתפק אבימי שמא כשמת כבר נפקעה סיבת האסור ושוב לא יחול. וצריך ברור.

**גמ' גבי דיליה הואיל ואדם אוסר פירות חבירו על עצמו אדם אוסר דשלבל''ע וכו' –** היינו שמוכרח שא''צ שיהיה בעלים כדי לאסור, ומה''ט אין חסרון דשלבל''ע [שיסוד חסרון דשבלבל''ע הוא משום שאינו בעלים על הדבר להחיל עליו חלויות . קוב''ש ב''ב רע''ו].

ומבואר בזה שאין החפץ נהפך לכעין הקדש כשואוסר את חבירו, שהרי איננו שלו ואינו וכול להקדישו ולאוסרו, וב''כ שגדר הנדר בזה שמחוייב לקיים את דיבורו, וכגדר זה גם גדר הנדר בדשלבל''ע, שנתחייב בדיבורו זה לקיים לכשיבוא לעולם. עי' בזה אבן האזל כ''ב ממכירה הל' ט''ו.

**ר''ן ד''ה בעי רמי בר אבא וכו' דודאי כל שהוא אסור בהנאה אסור למוכרו ולהחליפו דאלת''ה וכו' –** מה שנזקק הר''ן להוכיח שאסור למכור, פי' בתשו' חוות יאיר המובא בחי' חת''ס, דלא נימא שרק הנאת הגוף נאסרה ולא נאסרה הנאה חיצונית כמו זו שבדרך מכירה.

**שם בר''ן ואי משום דינא דאיסו''נ דוקא בשהחליפן הוא אבל החליפן אחר מותר בחילופיהן –** בפשטות איסור זה שאסרו חז''ל ליהנות מהחליפין מטעם קנס הוא כמשמעות לשון הראשונים, והיינו שמדאו' אין כל איסור בהנאת חליפין (כל שאין האיסור תופס את דמיו) ומשום שההנאה נעשית בעת שהחליף האיסוה''נ , כבר נחשב שהוציא ההנאה מהחפץ האסור, וכשחוזר ונהנה מן החליפין אין נחשב שנהנה מגוף האסור.

ובגדר קנס זה י''ל שהחשיבו הנאתו מן החליפין כהמשך להנאתו הראשונה שהחליף החפץ, ומשום כך נחשב גם הנאתו זו כהנאה מגוף האסור, ומשום כך כל גדר איסור זה רק כשהחליף החפץ בעצמו, שרק אז שייך לומר שהמשיך בזה את הנאתו הראשונה [שבהחלפה], אך כשנעשית ההחלפה ע''י אחר והוא עצמו כלל לא התחיל לעשות איזו פעולת הנאה, מהכ''ת שתחשב הנאתו מן החליפין כהנאה מגוף האיסוה''נ עצמו.

**דף מ"ז ע"ב**

**גמ' ת"ש האומר לאשתו קונם שאני נהנה וכו' ובר"ן** – למשנ"ת בפי' רבותיו של הר"ן שנדון הסוגי' להחשיב השעבוד בעת ההלואה כחליפי ההלואה, צ"ב שהרי א"כ נמצא שעצם פעולת ההלואה כמעשה החלפה והרי נתבאר בר"ן ריש סוגיין שעצם פעולת ההחלפה ודאי נאסרה (מדאו', שזה נחשב כהוצאת הנאה מן האיסור).

ואכן בפי' הרא"ש ד"ה דילמא לכתחילה פירש שהנדון בסוגי' להתיר לכתחילה ההחלפה, ולזה שפיר הוכיחה הגמ' מהלוואת האשה עי"ש. אך לפי' הר"ן נדון הגמ' רק על ההנאה מהחליפין ולא על עצם ההחלפה.

ויעוי' ברשב"א (בד"ה ומכל מקום) שעמד בזה, ותירץ שמכיון שאין כאן החלפה להדיא שהרי הנכסים משתעבדים ממילא, א"א להתייחס לזה כפעולת החלפה בדבר שאינו עושה בידים.

**ר"ן ד"ה לווה דנהי דמתסרי עלה נכסי בעלה מיהו אכתי שעבודא אנכסי קאי –** וצ"ב מדוע לא יפקע השעבוד חמת הקונם. וביאר בקובץ הערות נב, ט דכל הפקעת השעבוד רק כשאי אפשר לממש השעבוד מחמת הקונם, אבל הכא אפשר לגבות ע"י שהיא לווה ובע"ח נפרעין משעדר"נ וממילא לא פקע השעבוד.

**ר"ן ד"ה ת"ש המקדש בערלה וכו' למה היא מקודשת ואינה צריכה לקדש פעם אחרת–** עי' בקר"א שתמה מהו ענין קידושין שניים לאחר שכבר נתקדשה וחלו קידושיה, עי"ש. וצ"ע.

**דף מח.**

**מתני' והספרים –** כן נפסק בשו"ע (יו"ד רכ"א, י"א) וביארו בש"ך וט"ז שם שלא שייך כאן היתר הנאה משום שמצוות לאו ליהנות ניתנו [וכשם ששנינו גבי מודר מן השופר שמותר בתקיעה דמללה"נ ר"ה כה.] ומשום דספרים מתקלקלים בשימושם ואין מחוייבין להשאילם בחנם ונמצא נהנה המודר בזה שנהנה שא"צ להוציא ממון על שכירות.

ובעצם איסור הלימוד בספרים שמודר בהם ולא הותר משום מללה"נ יעוי' מה שפירש בחי' ר' אברהם מן ההר עפי"מ שייסד שכל מה שהותר במצוות משום שעיקר כוונת האדם לעצם עשיית רצון הקב"ה ולא למחשבת הנאה אחרת בקיום המצוה, אך ת"ת עיקר מצותה וחיובה ההנאה ליהנות בה, ומשום כך ודאי שנהנה בקיום מצוה זו, ולכן נאסר המודר ללמוד בספרים עכת"ד עיש"ה עוד בדבריו הנפלאים.

ובהקדמת ספר אגלי טל כיוון לגדר זה דמצות ת"ת עי"ש.

ולכאו' נפ"מ בין דברי הפוסקים לחי' ר"א מן ההר במודר מספרים של עצמו שלש"ך וט"ז יהיה מותר ללמוד מספרים אלו דמללה"נ. ויל"ע.

**מתני' שהכותב לנשיא א"צ לזכות –** ופי' הר"ן משום שיפה כח הנשיא, וצ"ב במה יפה כחו לקנות בלא מעשה קנין. ופי' הרש"ש דבנתינה לנשיא גומר בדעתו וקונה בגמ"ד בלא מעשה קנין. וע"ע במאירי וצ"ב.

ר"ן ד"ה ולא דברו בנשיא ומתני' דקתני ואסורין בדבר של אותה העיר רבנן הוא ולא ר' אליעזר וכו' – מבואר בר"ן עפי"ד הגמ' לעיל מו: שביהכנ"ס וכל כה"ג נחשב כאין בה כדי חלוקה, ותליא במח' ראב"י ורבנן. וצ"ב למשנ"ת בר"ן ריש פרקין בטעם ההלכה שיש ברירה וכראב"י משום שעיקר הדבר מבורר שכשיחפוץ כל הנכס שלו ונמצא לכאו' שאין גדר זה שייך בנד"ד שודאי שאין באפשרותו להשתמש בכל החצר, וא"כ לכאו' חזר ברירה זו ככל ברירה בעלמא. וצ"ת.

**ר"ן ד"ה כל מתנה וכו' דנהי דמתנה ע"מ להחזיר וכו' –** עי' מש"כ תוס' לתרץ קו' זו. ויעו' היטב בתוס' ב"ב קלד. שכתב תירוצים אלו בהרחבה. ובשלמי נדרים כאן.

ובעיקר קו' הראשונים ממתנה ע"מ להחזיר, תירץ רעק"א דמתנה ע"מ להחזיר המתנה גמורה בלא שיור, ורק שתלוי בתנאי החזרה, ומשא"כ במתנת בית חורון שהיא נתינה שאיננה מושלמת ששיר לעצמו אפשרות ההקדשה.

**דף מ"ח ע"ב**

**ר"ן ד"ה אמרו ליה וכו' בענין דנכסים האסורים משום נדר נחשבים כשלו** – ויעו' לעיל מז. שהרחיב הר"ן בזה שהאסור בנדר נחשב כשלו. ועל אף שאיסוה"נ אינם ברשותו של אדם ובפשטות אין נחשבים כממונו, ביאר הבית הלוי ח"א סי' מ"ח סק"ה דשאני נדר שאסור רק לו עצמו [וביותר שבאים בע"ח וגובים ממנו וכמבואר בר"ן לעיל מז.] ושאני מאיסוה"נ שאסורים לכל העולם.

אמנם בר"ן לקמן דף פה. מבואר מהרשב"א דהאוסר על עצמו הנאת פירות נעשו עי"ז הפקר, יעו"ש בביה"ל סק"ג שתירץ מהמחנ"א דשאני היכן שנדר בעצמו שמונח בעצם דיבורו הפקר, ול"ד לסוגיין שלא הוא אסר על עצמו. וע"ע מש"כ מהנתיבות

סי' ער"ה. והרחיב בכ"ז בקה"י (סי' ל''ב ).

**גמ' קני ע''מ להקנות –** יל''ע בגדר קנין זה אם הקנה לו בעלות חלקית על ענין הההקנאה בלבד כדרך שמוכרים גוף לפירות מסויימים, ושאר עניני הבעלות שייר לעצמו, שבזה נחלקו אם שייך להיות בעלים על פרט זה [ די''ל שכל ענינה של הקנאה אינו ענין של בעלות בפנ''ע כשאר עניני בעלויות, ורק שזוהי תוצאה שיכול אדם להקנות מה שבבעלותו].

או''ד שבאמת הקנה למקבל בעלות שלימה, ורק שהתנה הבעלות בתנאי שיקנה לאחר וממילא בפועל נמנע ממנו השימוש בממון, וכל אפשרותו רק להקנותו, וזהו שנחלקו בגמ' אם בכה''ג שבפועל אין לו שימוש אחר לבר מהקנאה אם נחשב כבעלים. עי' בזה בברכ''ש קידושין סי' ה' ובחזו''א (חו''מ ליקוטים ח, יב).

**גמ' שם –** מבואר בסוגי' שהקנה לבנו המודר קנין ע''מ להקנות, ומוכח שאין עובר בהקנאה זו באיסור נדר, וכמש''כ הרשב''א שאין בקנין זה הנאה של כלום (באופן שכל קנינו שיקנה לאדם מסויים שאף טוה''נ אין בכה''ג) עי''ש מה שפירש במהלך הסוגי' עפי''ז .

ומאידך קנין זה מהני להתיר הנתינה מהמדיר למודר כמבואר בקו' הגמ' דיהני מתנת ב''ח משום הקנאה זו דקני ע''מ להקנות, וכמש''פ הר''ן.