צט א ב ג ד_1
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

סעיף א'

הקדמה

**בגמ'** חולין צח. נחלקו אמוראי בכל איסורין שבתורה, אי משערינן בששים או במאה, ולכו"ע ילפינן מזרוע בשילה, אלא שבהא נחלקו דלמ"ד בששים קסבר בשר ועצמות בהדי בשר ועצמות משערינן והוה ליה בששים, ולמ"ד במאה קסבר בשר בהדי בשר משערינן ע"ש, וכ' הר"ן שבתרתי נחלקו, א' אי עצמות האיסור מצטרפין עם האיסור לאסור, ב' אי עצמות ההיתר מצטרפין עם ההיתר להתיר.

איזה עצמות מצטרפין לאיסור

**והא** דעצמות האיסור מצטרפין לאסור אף שאין בהם טעם, כ' הר"ן דמיירי בעצמות הרכין שיש בהן לחלוחית, ונחלקו אי הך לחלוחית מצטרף לאסור, ובעצמות ההיתר נחלקו אי עצמות ההיתר מעלין את האיסור, ולמ"ד בששים דעצמות ההיתר מעלין את האיסור לא תימא דוקא עצמות שיש בהן לחלוחית מעלין את האיסור כמו שעצמות האיסור מצטרפין עם האיסור, דאפי' עצמות שאין בהם שום לחלוחית אעפ"כ מעלין את האיסור, ולמ"ד במאה אינם מעלין את האיסור.

אולם בב"י הביא בשם הר"ש שכל העצמות של איסור מצטרפין להיתר, והא דזרוע בשילה אינו אלא אסמכתא בעלמא, ורק עצמות שיש בהן מח המח שבהן מצטרפין לאיסור ע"ש.

קושיית הירושלמי מקליפי תרומה

**ובירושלמי** פ"ק דערלה מק' אהך מ"ד היאך אפשר לומר שעצמות אין מצטרפין להתיר, והתנן קליפי חולין מעלין את התרומה ע"ש, ומהאי טעמא נקט הירושלמי דלכו"ע עצמות מצטרפין להתיר, אולם הבבלי ע"כ פליג דלמ"ד במאה אין העצמות מצטרפין להתיר, ולהך מ"ד נקט הר"ן שבאמת קליפי חולין אין מעלין את התרומה כמו שאין העצמות מצטרפין לבטל את האיסור, אלא שלהל' קי"ל כמ"ד בששים וא"כ קליפי היתר מעלין את האיסור, וה"ה קליפי תרומה מעלין את התרומה כמו שמפורש שם בירושלמי, אלא שהכא בעצמות רכין מיירי כמו שכ' הר"ן.

שיטת הרמב"ן

**אבל** הרמב"ן נקט דלמ"ד בששים קליפי תרומה אין מעלין את התרומה והכי קי"ל, והיינו שהרמב"ן נקט דמיירי בעצמות שאין בהן לחלוחית, ואעפ"כ מצטרפין לאסור ולכן ה"ה קליפי תרומה אין מצטרפין להתיר, אלא שלכאו' זה פשוט שקליפי תרומה אין מצטרפין לאסור כמו שמפורש בירושלמי, אלא שאין מצטרפין להתיר, אבל בעצמות ה"ה שמצטרפין לאסור וצ"ב[[1]](#footnote-1).

מדוע עצמות מצטרפין להיתר

**והנה** לפי הר"ן שגם עצמות שמצטרפין לאסור היינו דוקא עצמות הרכין, אבל עצמות שאין בהם טעם לעולם מצטרפין להתיר, וצ"ב דמאחר שאין בהם טעם היאך מצטרפין להתיר, וכ' הפמ"ג ס"ק א' שמ"מ הטעם מתפשט לששים חלקים וממילא בטלה הטעם, וממילא הוא הדין עצמות מבטלין את הטעם בששים, עוד כ' שאפשר שיש בהם לחלוחית אלא שאין בו טעם לאסור, ולכן לענין ההיתר מצטרף שפיר לבטל טעם האיסור ע"ש, וכן נראה דעת הט"ז ס"ק א' חוו"ד ס"ק ב' וכעין זה בפלתי ועוד.

ולמ"ד שעצמות אין מצטרפין להתיר צ"ל דסבר דלא מהני מה שנתפשט הטעם בששים, אלא צריך לבטל הטעם בששים טעם כמותו, וכיון שאין בו טעם לא בטלה הטעם, אלא שצ"ב דמ"מ בחלק הקדירה שיש בו טעם ע"כ לא נשאר בו כי אם אחד חלקי ששים ושם בטל שפיר הטעם וצ"ב, אולם כבר נתבאר בפמ"ג שכל שלא נתבטל בתוך העצמות שוב חוזרת ופולטת ואוסרת ע"ש[[2]](#footnote-2).

ביאור קושיית הירושלמי

**ולכל** הפירושים צ"ב מאי מקשה הירושלמי מהא דקליפי חולין מעלין את התרומה, דהתם אינו ענין ביטול הטעם אלא מדין ביטול במאתים, ומה ענין זה לדין ביטול הטעם, ולכאו' מוכח מזה שלענין ביטול בששים בעינן כח מבטל כמו כל ביטול ברוב, והירושלמי נקט דלהכי אין העצמות מצטרפין לבטל כיון שאינם שייכים לאיסורא וממילא אינם מצטרפים לבטל אלא שעדיין ק' כנ"ל, דמ"מ בחלק הקדירה שיש בו טעם אין בו אלא חלק אחד מששים שבטל שפיר ולמה צריך כח מבטל בעצמות.

קליפי איסור

**ועיין** בביאור הגר"א שהביא עוד דעה בירושלמי, שקליפי תרומה אין מעלין את התרומה, אבל קליפי היתר מעלין את ההיתר ע"ש, והנה זה פשיטא שקליפי תרומה אין מצטרפין לאסור, אלא שמ"מ אינם מצטרפין להתיר, וה"ה בעצמות כן עצמות האיסור אין מצטרפין להתיר אבל עצמות ההיתר מצטרפין להתיר, ומעין זה נקט הרמב"ן לעיל אלא שבעצמות נקט שמצטרפין לאסור, אבל עכ"פ עיקר החילוק מבואר שם בדבריו שקליפי איסור אין מצטרפין להתיר וצ"ב ועיין הערה[[3]](#footnote-3).

שו"ע

סעיף א'

עצמות האיסור מצטרפין להתיר

**שו"ע** חתיכת נבילה שיש בה עצמות וכו' עצמות האיסור מצטרפין עם ההיתר לבטל האיסור ואין צריך לומר שעצמות ההיתר מצטרפין עם ההיתר וכו' ע"כ, עיין בש"ך שפסק כהר"ן שדוקא עצמות קשין אינם מצטרפין עם האיסור לאסור מצטרפין עם ההיתר להתיר, אבל עצמות הרכין מצטרפין עם האיסור לאסור, ומשמע מדבריו דפליג על השו"ע דלפי השו"ע כל עצמות האיסור מצטרפין עם ההיתר אפי' עצמות הרכין, והיינו כשיטת הר"ש שהביא הב"י, וכן מבואר בבאר הגולה, אבל בביאור הגר"א נראה שגם השו"ע מודה שעצמות הרכין מצטרפין עם האיסור לאסור.

חנ"ן בעצמות

**בט"ז** ס"ק א' וש"ך ס"ק ב' הביאו מה שהק' הב"ח למה עצמות האיסור מצטרפין להתיר, הא למה דקי"ל חנ"ן בשאר איסורים ואפי' בכלים, א"כ העצמות נעשו נבילה שהרי נבלע בהו בליעות מהנבילה תוך כדי הבישול שהרי האיסור דבוק לעצמות והב"ח הניח בצ"ע, ועיין פרישה שתי' שעצמות קשין הן ואינו בולע יותר משאר עצמות אפי' באיסור דבוק.

אולם בט"ז ובש"ך כ' דלא קשה כלל, שהרי כל מה שמצאנו דין חנ"ן בכלים היינו דוקא בדבר שאין בו הגעלה, כמו שפסק הרמ"א לעיל שדוקא כלי חרס שאין בו הגעלה, אבל שאר כלים שיש בהם הגעלה לא נעשו נבילה, ובכלי עצם קי"ל שיש בהם הגעלה וא"כ לא נעשו נבילה ע"ש, ועיין פמ"ג שכ' שאי נימא שבעצמות יש לחלוחית והיינו דמצטרפי לבטל, א"כ שפיר הק' הב"ח שאותו הלחלוחית נ"נ וממנו א"א להפריד האיסור ונעשה הכל נבילה ע"ש ועיין הערה[[4]](#footnote-4).

נתבשלה עם מים

**כ'** הפמ"ג שאם נתבשלה לבד עם מים צריך לשאר אף נגד העצמות, שהרי המים נ"נ, והעצמות בלעו המים שנ"נ וצריך לשער כנגד כולם, אלא שהכא לכאו' הוה כשני איסורים שאין טעמן שוה שהרי טעם המים אינו אלא טעם מים ובכי האי גונא אית לן למימר שמצטרפין לבטל זה את זה כמו לעיל צ"ח ט', אלא שהכא שנ"נ מחמת אותו איסור הוה ליה כאיסור אחד עם שני טעמים ויש לנו לאסרו, ועיין מה שנתבאר מזה לעיל סי' צ"ח ע"ש.

גוף הקדירה

**שו"ע** וגוף הקדירה אינה מצטרפת לא עם האיסור ולא עם ההיתר ע"כ, והנה לפי הט"ז שעצמות מצטרפין משום שיש בהם לחלוחית והטעם בטל בעצמות, ניחא דבגוף הקדירה ליכא שום ממשות ולכן פשיטא דלא בטלה, ואף שהטעם מתפשט גם בתוך דופן הקדירה, מ"מ כבר נתבאר שאח"כ שוב יוצא ממנו הטעם וכיון שלא בטלה בו נשארה באיסורו ואוסרת בקדירה, אבל לפי הצד שעצמות מצטרפין להתיר משום עצם ההתפשטות, צ"ב מ"ש גוף הקדירה שאינה מצטרפת, ועיין פמ"ג בשם הפ"ת שכיון שאין הקדירה מכוסה ברוטב אינו מתחלק בו בשוה, אבל אה"נ אם היה בתוך הקדירה חרסים יבשים הרי הם מצטרפים להתיר התערובת כיון שהאיסור מתפשט גם בתוכם ע"ש, אולם בפרישה ס"ק ב' כ' משום שהקדירה כבר שבעה מלבלוע ואינו בולע עוד ולכן אינו מצטרף כעצמות.

דין עצמות האיסור

**הג"ה** ויש מחמירין שלא לצרף עצמות האיסור עם ההיתר וכו' ע"כ, וכ' הש"ך וגם לא עם האיסור ומקורו בש"ד, ויסוד דבריו שנקט כהר"ן שדוקא עצמות שיש בהן מח מצטרפות לאסור ולא עצמות יבשות, ומ"מ אינם מצטרפין להתיר, וכבר נתבאר שהגר"א הביא שיטה כזו בירושלמי וצ"ב למה אינו מצטרף להתיר, ועיין מה שביאר בפמ"ג, וע"ע ערוך השלחן שביאר שהוא חומרא בעלמא.

ועיין חוו"ד ותוכן דבריו דלדעה זו עצמות האיסור אסירי באיסור עצמו, רק שלא שייך בהו אכילה כיון שאין בהם טעם, ולהכי לענין איסור אינם מצטרפים, אבל עכ"פ מה שנבלע בהם א"א לומר שבטלה בהם כיון שהם גוף האיסור וממילא אח"כ כשחוזר ופולט נשאר באיסורו ואוסר בקדירה, ולפ"ז נמצא שעצמות האיסור חשיבי כגוף האיסור רק שאין בהם כח לאסור כיון שאין בהם טעם[[5]](#footnote-5), ועיין לקמן נפק"מ גדולה בדין זה.

באבר מן החי

**עיין** יד אברהם, שכ' שכל מה שכ' השו"ע שעצמות האיסור מצטרפין להתיר, היינו דוקא בכגון איסור נבילה שהעצמות אינן אסורין, אבל איסור אבר מן החי דקי"ל שעצמות וגידין מצטרפין פשיטא דאינו מצטרף להתיר ע"ש, ויסוד דבריו שכבר נתבאר שע"כ צריך לדון בעצמות כמלתא דהתירא בכדי להחיל חלות ביטול על הטעם הנבלע בו, ואף ששני איסורים שונים מבטלים זה את זה כדלעיל צח' ט', הכא הוה הכל איסור אחד ואינו יכול לבטל עצמו כמו שנתבאר לעיל, אלא שעכ"פ מבואר מדבריו שעצמות נבילה אין בהם איסור כלל, דאי נימא שיש בהם איסור רק שבפועל אין בהם אכילה והוה שלא כדרך אכילתו, א"כ גם עצמות האיסור אסירי ואינם יכולים לבטל את האיסור, ולפ"ז נמצא שנחלקו הפוסקים בעיקר דין זה עם חל שם איסור על עצמות נבילה או לא.

נידון הדזעלעטין

**והנה** ידוע הנידון המפורסם על המאכל הנקרא דזעלעטין המופק מעצמות יבשות האם מותר באכילה, עיין שו"ת אחיעזר ח"ג סי' לג' אות ב' שכ' דפשיטא שאין שום חשש בעצמות כדחזינן שעצמות האיסור מעלין את ההיתר ע"ש, אלא שלא כ' שם אם לפי הרמ"א שהחמיר בעצמות האיסור שה"ה שיש להחמיר באכילתן, וע"ע חזון יחזקאל זבחים (שו"ת סי' ה') שכ' ג"כ להתיר, שהרי עצמות נתמעטו מאיסור ע"ש, אולם בשו"ת משנת ר' אהרן יו"ד סי' טז' כ' לאסור ע"ש, והנידון לכאו' תלוי בזה אם עצמות יש להם שם איסור או לא.

סעיף ב'

חנ"ן בעצמות

**במה** דברים אמורים שעצמות האיסור וכו' אבל אם נתבשלה תחילה וכו' עצמות שבה מצטרפין עם האיסור לפי שבלוע מבשר הנבלה ע"כ, ע"ש, והטעם כתבו הראשונים (ר"ש פ"ה דתרומות רא"ש פרק ג"ה) כיון שהעצמות בלעו איסור ע"כ צריך לשער אף נגד העצמות כיון שלא ידעינן כמה בלע, אבל אה"נ אי ידעינן כמה היה האיסור אין צריך לשער כי נגד האיסור.

**וכ'** הגהות ר"ש הכהן דאף לרמ"א דאמרינן חנ"ן בשאר איסורים, הכא לא אמרינן חנ"ן שהרי כלי עצם יש לו הכשר בהגעלה וכל שיש לו הגעלה בכלים לא אמרינן ביה חנ"ן כמו שנתבאר לעיל, אולם בחוו"ד כ' שלפי הרמ"א צריך לשער כנגד כולו, שהרי כשנתבשלה לבדה נעשה הרוטב שבו חנ"ן וממילא כל מה שבלעו העצמות מהרוטב הוא איסורא וצריך לשער כנגדה ע"ש, וכבר נתבאר מזה לעיל ס"א בפמ"ג ע"ש.

נמלחה עם העצמות

**כ'** יד אברהם, שה"ה אם נמלחה החתיכה לבדה עם העצמות נבלע בעצמות מן הדם ע"י מליחה, ודוקא עצמות שיש בהם מח, אבל עצמות שאין בהם מח לא נבלע בהן ע"י מליחה דהוה ככלים דקי"ל שאין מליחה לכלים, ועפ"ז כ' ליישב הא דזרוע בשילה העצמות מצטרפין עם האיסור, ואף שכ' הר"ן שדוקא בעצמות הרכין, הרי בשו"ע מפורש שגם עצמות שיש בהם מוח מצטרפין להתיר ורק המח שבהן אוסר ע"ש, ודבריו צ"ע שדימה עצמות הרכין לעצמות שישב בהן מח, שכל עיקר דברי הר"ן אינו אלא בעצמות הרכין שכולו רך, אבל עצמות שיש בהם מח שהן עצמן קשין, גם הר"ן מודה שאינו מצטרף לאיסור, ואף שהמח שבהן מצטרף אבל העצמות עצמן לא מצטרפין, וכן נראה בפוסקים שהשו"ע פסק כמו הר"ן ואין שום מחלוקת ביניהם וצ"ע.

![](data:image/png;base64...)

סעיף ג'

סתירה בדברי השו"ע

**בשאר** איסורים חוץ מבשר בחלב חתיכה הבלועה מאיסור מצטרפת לבטל האיסור ע"כ, והיינו משום שהשו"ע נקט שאין חנ"ן בשאר איסורים, אבל הרמ"א פסק שיש חנ"ן בשאר איסורים וממילא חתיכה הבלועה מאיסור נעשה הוא עצמו נבילה וממילא אינה מצטרפת לבטל האיסור ע"ש, והנה לעיל סי' ס"ט סעיף יא' כ' השו"ע שחתיכה שלא נמלחה ונתבשלה עם הקדירה צריך שיהא ששים בתבשיל כנגד החתיכה ע"ש, ובפר"ח דייק מלשון השו"ע שהחתיכה עצמה אינה מצטרפת לבטל הדם, וק' הא אין זה אלא חנ"ן של שאר איסורים וכאן כתב השו"ע שבשאר איסורין חוץ מבשר בחלב החתיכה עצמה מצטרפת לבטל את האיסור, וע"ע שם בפמ"ג ועיין הערה[[6]](#footnote-6).

חתיכה שבלע משהו חמץ

**עיין** פמ"ג שפ"ד ה' כ' בדבר מצה שנאסרה במשהו מדין דשיל"מ ואח"כ נפל לאינו מינו שכ' הנה"כ שצריך ששים כנגד האיסור ע"ש, ותמה הפמ"ג הלא בחתיכה עצמה שנבלעה בו המצה ג"כ יש ששים רק שלא בטל מכיון שהוא דבר שיש לו מתירין, וא"כ למה צריך ששים כנגד האיסור, הא אין האיסור מתפשט כי אם בשיעור שוה לחתיכה ולקדירה וכבר יש ששים בחתיכה ע"ש.

אלא שלכאו' נידון זה תלוי בדין עצמות האיסור אי מצטרפין לבטל את האיסור, ולפי מה שכ' הרמ"א שעצמות האיסור אין מצטרפין לבטל ה"ה הכא החתיכה שבלוע בו החמץ שהדין שלא בטלה בו החמץ אינו יכול להצטרף לששים לבטל את האיסור, וממילא ע"כ צריך ששים בתערובת היתר כנגד האיסור וצ"ע.

![](data:image/png;base64...)

סעיף ד'

הקדמה

שיטות הראשונים

**חולין** צז: אמר רב חנינא כשהן משערין, משערין ברוטב ובקיפה ובחתיכות ובקדרה, איכא דאמרי בקדרה עצמה ואיכא דאמרי במאי דבלעה קדרה ע"כ, ולקמן צח. ההוא כזיתא תרבא דנפל לדיקולא סבר ר' אשי לשעריה במאי דבלעה דיקולא וכו' אטו התירה בלע איסורא לא בלע ע"כ, ונחלקו הראשונים בפירוש דברי הגמ' רש"י פי' דהא דר' חנינא מיירי כשראינו את האיסור כשנפל והיה ששים בתחילה ולא נתמעט האיסור, ובסוף הבישול נתמעט ההיתר ואין ששים כנגד האיסור, דללישנא קמא משערין בגוף הקדירה ומצטרף להשלים ששים, וללישנא בתרא משערין במה דבלעה קדירה ונתמעט בבישולו, וכיון שבתחילת הבישול היה ששים מותר אבל אין משערין בקדירה עצמה, והכי קי"ל כיון שהוא ספיקא דאורייתא.

והיכא שלא ראינו האיסור כשנפל, ועכשיו כשבא לפנינו ליכא ששים, אין אומרים שהיה ששים ונתמעט בבישול, דכמו שההיתר נתמעט כך גם האיסור נתמעט ובתחילה היה איסור יותר, ולכן משערין רק כמו שבא לפנינו, נמצא שלפי רש"י להלכה משערין שפיר במה שבלעה קדירה היכא שראינו האיסור כשנפל.

לשער במה שנתמעט בבישול

**ובראשונים** הקשו על רש"י היאך אפשר לשער במה שהיתה מתחילה ששים, הא גם בסוף הבישול יהיב טעמא בקדירה, ועיין ברמב"ן שכ' שכיון שלא הוציא מההיתר רק שנתמעט ההיתר דרך בישול הקילו רבנן ע"ש, ועיין בספר שחיטת חולין שהביא משו"ת הרשב"א שהכוונה שטעם כעיקר דרבנן ולהכי אזלינן לקולא, אבל ברש"י לא יתכן שרש"י להדיא כ' דאזלינן לחומרא משום שהוא ספק דאורייתא ועיין הערה[[7]](#footnote-7).

אולם בר"ן פי' דמשערין במה שבלע קדירה ועומד בדופני הקדירה, דבזה חשיב כאילו הוא עומד עכשיו בתוך הקדירה ומתבשל יחד ולכן מצטרף לבטל האיסור, אבל מה שנתמעט באור אינו מצטרף ע"ש וכן הוא ברמב"ם, אבל היכא שלא ראינו האיסור לכו"ע אינו מצטרף דבזה אמרינן שכמו שההיתר נתמעט כן נמי האיסור נתמעט.

שיטת הרשב"א

**וכ'** הרשב"א שהנ"מ במין בשאינו מינו, אבל מין במינו אפשר להקל לצרף מה שבלוע בדופני הקדירה, אף שלא ראינו את האיסור ע"ש, וכ' הטור וא"א הרא"ש ז"ל לא חילק, ונחלקו הפוסקים בפירוש דברי הרשב"א והטור, הב"י נקט שהרשב"א קראי אהיכא שלא ראינו האיסור כשנפל, ובזה לא משערין במאי דבלעה קדירה משום שאמרינן שכמו שההיתרא בלע גם איסורא בלע, ומ"מ במין במינו שהוא דרבנן משערין במאי דבלע קדירה גם כשלא ראינו את האיסור בתחילה, ולפי הרא"ש אם לא ראינו את האיסור לא משערין במאי דבלעה קדירה גם במין במינו, וכן נקטו הט"ז והש"ך והפמ"ג.

אבל בהגהות הגרעק"א כ' שלפי הרשב"א מה שהל' כלישנא בתרא ומשערין במה דבלעה קדירה, היינו דוקא במין במינו, אבל מין בשאינו מינו שהוא דאורייתא לא משערין במה דבלעה קדירה כי אם במה שבתוך הקדירה, ובזה ודאי פליג הרא"ש שגם במין באינו מינו משערין במאי דבלעה קדירה כשראינו האיסור בתחילה, וכן נקט הגר"א.

![](data:image/png;base64...)

שו"ע

פסק השו"ע בדין בלע קדירה

**שו"ע** משערין ברוטב ובקיפה וכו' והאיסור כמו שבא לפנינו אע"פ שהיה בהיתר יותר מתחילה ונתמעט בבישולו ונבלע בקדירה, והנ"מ מין בשאינו מינו ע"כ, דברי השו"ע צ"ע שלא פירש אי מיירי בראינו האיסור או שלא ראינו האיסור, ולכאו' סתמא משמע בין ראינו בין לא ראינו לעולם אין מצטרף מה שנבלע בקדירה, ואדרבה מלשון האיסור וההיתר כמו שבאו לפנינו משמע להדיא שלא ראינו האיסור בתחילה כמו שדקדק הגר"א, והיינו משום שפסק כהרשב"א ונקט שכל מה שקי"ל כלישנא בתרא לשער במה שבלעה קדירה היינו דוקא במין במינו, אבל מין בשאינו אפי' ראינו האיסור לא משערין במה שבלעה קדירה.

אבל הגר"א והגרעק"א כ' דודאי אם ראינו האיסור משערין במה דבלעה קדירה גם במין בשאינו מינו, ולא כ' הרשב"א רק להקל במין במינו שאפי' לא ראינו האיסור סמכינן שההיתר נתמעט ולא האיסור.

לשער במה שנתמעט בתבשיל ובזיעה

**בביאור** הגר"א הביא מה שהק' הרשב"א היאך אפשר לשער במה שנתמעט בתבשיל, הא לא גרע מכחל דאם נפל לתבשיל אחר אוסרתו ע"ש, אולם למה שנתבאר לעיל בביאור הגר"א שהתם הטעם משום שבלע טעם מהקדירה, הכא באותו קדירה לא שייך כן עיין לעיל הערה6.

**וכ'** בפ"ת בשם תשובת בית יעקב דלעולם צריך לשער כמה נתמעט ע"י זיעה כיון שהזיעה עולה למעלה ע"ש, אולם להלכה הפוסקים הביא מהמהרש"ל שאין לשער במה שבלעה קדירה כיון שא"א לשער באומד יפה וכן נקטו למעשה ע"ש.

![](data:image/png;base64...)

הודעה חשובה

גליון יג' יצא לאור בעזה"י בסוגיא דריחא גמ' ע"ז סז: שו"ע סי' ק"ח, ואח"כ סוגיא דנטל"פ גמ' ע"ז סח' סט' שו"ע סי' ק"ג ק"ד ק"ז

1. וצ"ב בתרתי חדא למה בתרומה אין הקליפין מצטרפין להתיר הא אינם מצטרפין לאסור, ועוד למה באיסורין העצמות מצטרפין לאסור, מ"ש מתרומה שאין מצטרף לאסור, ולכאו' צ"ל דהתם מיירי בתערובת יבש ואין הקליפין ראויין לאכילה, משא"כ הכא דמיירי בבישול, דממילא אף שעצמות אין ראויין לאכילה ואין בהם איסור לעצמן, אבל בבישולן יוצא מהם טעם ושפיר מצטרפין לאסור, ויסוד הנידון אם דבר שאינו אוכל בעצם רק שהוא טפל לאיסור אם חל בו איסור או לא, ולכן גם קליפין הוא חלק מהאיסור וחל בו שם איסור ולכן אין מצטרף להתיר, אבל בעצמות יש בהם טעם מכח הבישול ומצטרפין לאסור, אבל למ"ד במאה שאין עצמות מצטרפין לאסור, היינו משום דמכיון שאינו אוכל בעצם לא חל עליו שם איסור כלל, וממילא אפי' אחרי בישול לית ביה איסורא ועיין לקמן מזה בפנים. [↑](#footnote-ref-1)
2. אולם בפר"ח הק' להיפך דע"כ נתמעט חלק ההיתר ונבלע בעצמות, וא"כ אדרבה עצמות מגרע גרעי, ולכן כ' שאין העצמות מצטרפין להיתר כי אם במין במינו ע"ש, אולם לכאו' לפי הביאור של הפמ"ג ניחא הכל, שמה שנבלע מההיתר בעצמות מבטל שפיר בתוך העצמות, רק שאין העצמות עצמן מצטרפין להתיר. [↑](#footnote-ref-2)
3. הנה בעיקר דין ביטול בששים הק' הפמ"ג משב"ז ס"ק א' למה לא מספיק ביטול בנ"ט שהרי הכל מתפשט בשוה וא"כ גם לתוך האיסור מתפשט חלק אחד מששים וממילא בטל הכל בששים, ותי' הפמ"ג דמ"מ בהמשך הבישול יוצא מחתיכת האיסור, ועדיין לא בטלה הטעם שהרי בתוך האיסור לא שייך ביטול הטעם, משא"כ כשיוצא מההיתר שכבר בטלה ונעשית היתר ע"ש, ביאור הדבר דלעולם עיקר כח הביטול באיסורים הוא משום התפשטות הטעם על פני ששים כמותו, אלא שכשמתערב הטעם בלחלוחית טעם כמותו והוא רק חלק אחד מששים בטלה אותו הטעם לגמרי, ולכן אפי' אם יוצא אח"כ מהחתיכה הרי זה טעם היתר, משא"כ כשהוא בתוך החתיכת איסור לא נעשה היתר וממילא כשיוצא משם הרי זה טעם איסור.

   ולפ"ז צ"ב בעצמות היאך בטלה הטעם בתוך העצמות הא אין בו לחלוחית, ואף שנפשט הטעם גם לתוך העצמות אבל עכ"פ כשאח"כ יוצא הטעם מהעצמות עדיין לא בטלה האיסור וחוזרת ואוסרת בקדירה, וכ' הפמ"ג לבאר בב' אופנים, א' שמ"מ בעצמות יש לחלוחית ובטלה הטעם בתוך העצמות אלא שאותו לחלוחית לא חשיב טעם לאסור בעצמות של איסור, ב' שמשהו טעם אינו יוצא ע"ש.

   ולפ"ז אין צריך לומר כלל שהעצמות מועילות לבטל, אלא שע"כ הטעם נתפשט על פני ששים ואינו יוצא מהעצמות, וממילא הטעם שנשאר בשאר הקדירה אינו אלא אחד מחלקי ששים ושם בטלה שפיר, וא"כ צ"ב טובא למה יש צד שאין העצמות מצטרפין להתיר, וע"כ צ"ל כמו הצד השני דודאי יוצא שפיר גם מהעצמות, וע"כ בעינן לדין ביטול ועצמות לא חשיבי שיחשב ביטול בתערובת העצמות וממילא חוזרין ואוסרין כשיוצאין מהעצמות.

   ולפי דברי הפמ"ג אפשר לבאר היטב את עיקר המחלוקת אי עצמות מצטרפין או לא, והוא שיש לדון בכל איסור שיש בו חלקים שאינם ראויים לאכילה האם חל עלייהו עיקר שם הדבר רק שאם אוכלם באנפי נפשייהו לא לקי משום שהוא שלא כדרך אכילתו, א"ד שמלכתחילה לא חל שום שם איסור על החלקים שאינם ראויים לאכילה, והנה זה פשוט שבשביל להחיל ביטול האיסורים זה דוקא בדבר ששייך לעצם הענין רק שהוא מותר, ולדוגמא לא שייך לומר שטעם איסור בטל בדופן הקדירה משום שהקדירה עצמה אין בו לא איסור ולא היתר וכמונח בקופסא דמי, וממילא נראה פשוט שאם אנו באים לדון שהטעם בטל בתוך העצמות ע"כ צ"ל שעצמות חשיבי אוכלין אלא שאין בהם איסור ולכן הלחלוחית שבהם מבטל שפיר את טעם האיסור.

   ומעתה ניחא הכל דלמ"ד בשר ועצמות בהדי בשר ועצמות משערינן סבר שבין בהיתר בין באיסור העצמות שייכי לגבי עיקר הבשר, ולכן באיסור שפיר מצטרפין עם האיסור לאסור, והיינו בין לפי הרמב"ן דבעצמות קשין מיירי, דמ"מ בבישול יש להם לחלוחית וכיון שעיקרם איסור כל טעם היוצא מהם הוא טעם הבא מן האיסור, בין לפי הר"ן דמיירי בעצמות הרכות, היינו ג"כ דודאי אינם אוכלים בעצם אלא שמ"מ כיון שהם חלק מהבשר חל עלייהו שם האיסור כיון שמ"מ יש בהם טעם, וה"ה שמצטרפין עם ההיתר להתיר כיון שחשיבי כבשר לענין זה ושפיר בטל הטעם הנכנס בהם ושוב אינו אוסר כשחוזר ויוצא ממנו לקדירה דכבר חל עליו שם ביטול.

   ולמ"ד עצמות אין מצטרפין היינו משום שכיון שאין עיקרם אוכל לא חל עלייהו לא שם איסור ולא שם היתר, ואף שיש בהם לחלוחית אינו כלום, וממילא אינם מצטרפין לאסור, וה"ה שאינם מצטרפין להתיר, דמאי אמרת הא מ"מ הטעם מתפשט גם בהם, כבר נתבאר דבהמשך הבישול יוצא הטעם שנבלע בהו ומתערב בקדירה, ובשלמא כשהיה מעורב בחתיכה של היתר כבר נהפך להיתר ולא איכפת לן מה שיוצא, אבל כשהיה בלוע בעצמות כיון שאין עלייהו שם היתר לא חל ביטול על הטעם ושוב יוצא ואוסר בקדירה, ולכן להך מ"ד עצמות האיסור אין מצטרפין לאסור, וה"ה שאין מצטרפין להתיר.

   ועפ"ז יבואר היטב קושיית הירושלמי שאם עצמות ההיתר אינן מצטרפות לבטל, ע"כ מוכח שאף שהוא חלק מהבשר, מ"מ כיון שהוא עצמו לאו בשר הוא אינו מצטרף לבטל את האיסור, וממילא ה"ה קליפי חולין אינן מצטרפין לבטל, ואף ששם הוא ביטול יבש ביבש, מ"מ מאחר שאינו אוכל אינו יכול ליחשב חלק משיעור מאתים שנצטרך לביטול, ומזה שלמדנו שקליפי חולין מעלין את התרומה מוכח שגם עצמות מצטרפין לבטל.

   אלא שעדיין צ"ב מה שמבואר שקליפי ביצים מצטרפין לבטל, והתם אין בהם שום לחלוחית ואעפ"כ מצטרפין לבטל, והרי כשאח"כ יוצא לא חל בו שום ביטול כן הק' בפמ"ג, ואולי צ"ל שמקליפת הביצה לא יוצא אותו משהו טעם, משא"כ בעצמות שנבלע הרבה טעם בהם ואם לאו שהיה בטל בתוכם מחמת לחותם היה יוצא בבישול, ומה שהק' הירושלמי ממה שקלית הביצה מצטרפת, אפשר דהיינו ביבש ביבש וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
4. עוד אפשר לתרץ דברי הב"ח ע"פ מה שכבר נתבאר לעיל שכל מה שצריך דבר שאין בו הגעלה היינו משום דבעינן דומיא דנבילה שעיקר מה שאסרו חכמים משום שדומה לנבילה, וא"כ עצמות האיסור שבלעו איסור ודאי דומה לנבילה שהרי הוא חלק מגוף האיסור, רק שכשאין בו טעם אינו אוסר, אבל כל שבלע טעם הרי זה כנבילה ממש, וכמו שגזרו על כלים שאין בהם הגעלה ליחשב כנבילה, ה"ה וכ"ש בעצמות האיסור שהם חלק מעיקר הנבילה. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובגר"א הביא שיטה זו מהירושלמי שקליפי איסור אין מעלין את האיסור, אף שקליפי היתר מעלין את ההיתר, ולפי החוו"ד צ"ל כמו שנתבאר לעיל שהנידון בעצמות האיסור אי חשיבי כאיסור, היינו משון שהם טפלים לבשר וכל דבר שטפל לבשר אסור באיסור של הדבר עצמו אף שהוא עצמו אינו ראוי לאכילה, וממילא ה"ה קליפי תרומה אסירי באיסור תרומה, ואף שלא שייך בהם אכילה מ"מ אינם יכולים להצטרף עם ההיתר להעלות את האיסור. [↑](#footnote-ref-5)
6. והנה כבר נתבאר לעיל שמצאנו גבי כחל שאמרינן שויוהו רבנן כחתיכה דנבילה, ונתבאר ברא"ה שלמסקנא היינו טעמא שצריך לשאר כנגד כולה משום שרבנן החשיבוהו כחתיכה דנבילה הואיל ולא ידעינן כמה נפיק מיניה, אלא שבכחל אסרוהו ג"כ בקדירה אחרת מהטעמים שכתבו הראשונים, או משום מראית העין או משום שמא אכל קודם שיצא כל החלב, אבל עכ"פ זה שהצריכו כנגד כולו הוא ג"כ מעין מה שעשאוהו חכמים כחתיכה דנבילה, ומה שהכחל עצמו עולה למנין ששים מבואר ברמב"ם שהוא משום שאיסור כחל הוא מדרבנן לכן עשו רבנן הכירא שיהא ידוע שהוא איסור דרבנן, וא"כ אפשר לומר שבחתיכה שבלוע מדם, כיון שתמיד לא ידעינן כמה נפיק מיניה לכן הצריכו רבנן לשער כנגד כולו והחשיבוהו כמו כנבילה, והכא שהוא דאורייתא אינו אינו מן המנין, ואף שהחתיכה עצמה חוזרת להתירה היינו משום שלא שייך כאן החששות שיש בכחל, אבל עכ"פ זה שהצריכו לשער כנגד כולו שייך שפיר בחתיכה הבלוע מדם כמו בכחל ולכן אינו עולה למנין. [↑](#footnote-ref-6)
7. ולכאו' אפשר לבאר שיטת רש"י בפשיטות, דכבר נתבאר לעיל שמעיקר הדין היה חתיכה של איסור שנתבשלה בקדירה שיש בה ששים, ואח"כ נפלה לקדירה אחרת אוסרת גם בקדירה השנייה, ונתבאר לעיל מה שמבואר בביאור הגר"א שבאמת כל הטעם יצא בקדירה ראשונה, ומה אוסר הוא משום שבלע טעם מהקדירה הראשונה, ולכן אם נפלה לאותו קדירה ב' פעמים אינה אוסרת משום דהוה מין במינו וכי האי גונא לא גזרו חכמים, ומעתה לפ"ז אפשר לומר שאיסור שהיה ששים כנגד בתחילת הבישול, ע"כ יצאה הטעם ונתבטלה בששים כמותה, ושוב אין בה כח לאסור בסוף הבישול, ומה שאוסרת בקדירה אחרת הוא משום שבלעה מההיתר, אבל הכא לא שייך כיון שהוא מין במינו כמו שביאר הגר"א וא"כ שפיר כ' רש"י שגם מה שכלה ע"י האור מצטרף לבטל בששים. [↑](#footnote-ref-7)