שביעית שיעור 12
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שביעית סדר ב

בסייעתא דשמיא, שיעורי שביעית, סיון תשפ"ב, שיעור 12

**שיעור מורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**הערות בעניני ביעור**

# איסור הפירות כשלא נתבערו

שיטת הרמב"ן (עה"ת, ויקרא כ"ה ה') דביעור היינו הפקר, אלא שאם לא הפקיר הפירות בזמן הביעור נאסרו הפירות, וכתב דאפשר דאיסור הפירות כשלא ביערן הוא רק מדבריהם, והוסיף דאפשר דעיקר חובת הביעור הוא רק מדרבנן (וכל הדרשות בתו"כ מענין הביעור אסמכתא בעלמא הן).

וכתב שלפי צד זה ניחא מתני' דג' כבשים שהתירו לאכול את שאר כבשים אף שיש בהם מטעם של אחר הביעור, וכן מתני' דג' ארצות שהקילו בעולי מצרים שנאכל (לאחר הביעור) ולא נעבד, דניחא שהקילו לגבי איסור אכילה לאחר הביעור כיון שהוא מדרבנן והחמירו רק לגבי איסור עבודה שהוא מה"ת.

והנה ממתני' דג' כבשים אפשר לדקדק דאף עיקר חיוב הביעור הוא רק מדרבנן, ולפיכך א"צ לבער את הכבשים שיש בהם טעם שהגיע זמן הביעור, אכן דממתני' דג' ארצות יל"ע אם הכוונה נאכל לאחר הביעור היינו שא"צ כלל לבער, ושלפי"ז יהיה מוכח דעיקר חובת הביעור דרבנן, או דהקילו רק לענין שלא נאסרו הפירות כשלא ביער, ושלפי"ז יהיה מוכח רק דאיסור הפירות לאחר הביעור הוא דרבנן, אך עיקר חובת ביעור הוא מה"ת וחייבוהו אף בעולי מצרים.

## ראיות דחובת ביעור ואיסור הפירות הוא מה"ת

בדרך אמונה (פ"ז ה"א ד"ה פירות שביעית) הביא ראיה מהגמ' בר"ה (ט"ו א') שחובת ביעור הוא מה"ת, דאמרי' אתרוג בת שישית שיוצא לשביעית פטורה מהמעשר ופטורה מהביעור, ושל שביעית שיוצא לשמינית פטור ממעשר וחייב בביעור, ופריך בגמ' בשלמא סיפא לחומרא, ופי' רש"י דבסיפא לא קשיא לן, דאיכא למימר דספוקי מספקא לן אי באתרוג אזלי' בתר חנטה או בתר לקיטה ואזלת לחומרא דשביעית מה"ת וספיקא דאורייתא לחומרא, עיי"ש, וכ"פ כל הראשונים שם, ומבואר מיהא דחובת ביעור מה"ת ולפיכך יש להחמיר בספיקא, והאריך שם דכן מבוארת דעת רוב הראשונים דחובת ביעור הוא מה"ת[[1]](#footnote-1).

והוסיף להוכיח עוד דאף איסור הפירות לאחר הביעור הוא ג"כ מה"ת, א' בגמ' ביומא (פ"ג א') לגבי הדין דמאכילין אותו הקל הקל תחילה, דכשיש לפניו טבל ושביעית שביעית קודמת, ופי' רש"י דהיינו פירות שביעית לאחר הביעור שאיסורן קיל טפי מטבל (שהטבל במיתה ופירות לאחר הביעור בעשה בעלמא), ומבואר מיהא דהפירות נאסרו באכילה מה"ת ולא מדרבנן (דודאי לא איצטריך לאשמועינן דאיסור דרבנן קודם לאיסור דאורייתא[[2]](#footnote-2)), וכבר הקשה כן ברש"ס.

ב' עוד העיר בדר"א, מהתו"כ (הובאה ברמב"ן שם) דר"ע יליף איסור ספיחין מה"ת, מקרא דהן לא נזרע ולא נאסוף וכו', ורבנן פליגי דאיסור ספיחין רק מד"ס וקרא דהן לא נזרע וכו' מיירי לאחר הביעור, ומבואר דחכמים לא רצו להעמיד את הפסוק בספיחין שהוא רק דרבנן ולפיכך העמידוהו באיסור הפירות לאחר הביעור, ומוכרח דהוא מה"ת[[3]](#footnote-3), ודלא כרמב"ן.

## מהתו"כ הנ"ל מוכח דביעור היינו שריפה

ובאמת דלשיטת הרמב"ם דחובת ביעור הוא בשריפה ואיבוד הפירות ניחא התו"כ, דמשו"ה קאמרי דאין להם מה לאכול לאחר הביעור, אך לשיטת הרמב"ן ודעימיה דביעור היינו הפקר, ושפיר יכולים לחזור ולזכות בהן מההפקר, תיקשי אמאי אין להם מה לאכול[[4]](#footnote-4).

וכעי"ז נתקשה ברש"ס על שיטת הרמב"ן דביעור היינו הפקר ממתני' (פ"ח מ"ז) דאין מבשלין ירק של שביעית בשמן של תרומה, ופי' בגמ' (זבחים ע"ו א') דהוא משום הפסד התרומה שנאסרת לאחר הביעור, ובשלמא לשיטת הרמב"ם דביעור היינו שריפה ניחא דיצטרך לאבד את השמן של תרומה ג"כ, אך לשיטת הרמב"ן דסגי בהפקר והפירות מותרים איזה הפסד איכא לתרומה, עיי"ש.

ועי' בחזו"א (סי' י"ד סקי"ג) שתי' מתני' דאין מבשלין ירק של שביעית, דמשום דתרומה נפסלת בהיסח הדעת יש לחוש שכשיוציא הפירות מרשותו לרה"ר ויפקירם תיפסל התרומה, אך העיר דאכתי אפשר לו לעמוד בצד הפירות ולשמור על התרומה שלא תיפסל, ומשו"ה פי' דחיישי' שמא ישכח או שיאנס בשעת הביעור ולא יבער ושוב יאסרו הפירות.

ולפי"ד ניחא ג"כ כוונת התו"כ דמוקי רבנן קרא דמה נאכל לאחר הביעור, ומשום שחששו שיאנסו בשעת הביעור או ישכחו לבער ויאסרו כל פירותיהם, אכן דמ"מ אכתי מבואר דכשלא ביער הפירות בשעת הביעור הם נאסרים באכילה מה"ת, וכן מבואר מהגמ' ביומא הנ"ל.

## יישוב הראיה מהתו"כ דהפירות אסורים מה"ת

ועיי"ש בחזו"א (סי' י"א ססק"ו, ד"ה והא דאמר) שתי' על הראיה מיומא, דמה שכתב הרמב"ן שאיסור הפירות לאחר הביעור הוא רק מדרבנן, היינו שמדרבנן אין להם תקנה וא"א לחזור ולבערם, אבל מה"ת שפיר יכול לבערן באותה שעה ולאוכלן, אך ודאי כל זמן שלא ביער אסור לאוכלן מה"ת, וא"כ אפשר להעמיד את הגמ' ביומא דמיירי שאין שם אנשים שיכול להפקיר בפניהם[[5]](#footnote-5) וכיון שכן נאסרו עליו הפירות מה"ת ושייך לדון בטבל ושביעית איזה מהן קודם.

ולפי"ד יש ליישב את התו"כ הנ"ל דטענתם שלא יוכלו לאכול בשמינית, היינו בלא ביעור[[6]](#footnote-6), דחובת ביעור אוסרת באכילה מה"ת לכה"פ עד שיבער (אך מ"מ מבואר להדיא מהת"כ דעיקר הביעור הוא מה"ת, וכנ"ל).

## ראיה מהירושלמי דהפירות אסורים רק מדרבנן

והנה, בירושלמי (פ"ט ה"ו, הו"ד בר"ש שם מ"ט) מוקי ר"ל למתני' (שם) דמי שהיו לו פירו"ש שנפלו לו בירושה או שניתנו לו במתנה ינתנו לאוכליהן, ומפרש ר"ל דמיירי בפירות שביעית לאחר זמן הביעור, ואפ"ה הפירות מותרים ליורש ולמקבל מתנה, ודקדק בחזו"א (סי' י"א סק"ו, סוד"ה ובענין) דהאיסור לאחר הביעור הוא רק מדרבנן, וכשיטת הרמב"ן, ומשו"ה שייך לחלק דנאסרו הפירות רק לבעלים בעצמם ולא למקבל מתנה או היורש, ונדחק דאפשר דרי"ו (בירושלמי שם) שלא העמיד כן ס"ל דהפירות אסורים מה"ת לכל אדם ואפי' ליורש ומקבל מתנה.

אך להלן (סי' ט"ו סקי"ב) כתב החזו"א לדחות את הראיה, דמשעת הביעור הפירות נעשים הפקר (אפי' אם הבעלים לא ביער), וכשהגיעו למקבל חשיב שהוא זוכה מההפקר, דאף שהנותן מתכווין למתנה אין לנו עסק במחשבתו כיון שהנותן הסיח דעתו מהן והמקבל זוכה מההפקר ומותר, אך באופן שהבעלים עצמו מחזיק בפירות שביעית לאחר הביעור אפשר דנאסרו מה"ת, עיי"ש.

## כשלא ביער בשוגג או אונס

ובעיקר דברי החזו"א שהעמיד במתני' דאין מבשלין ירק של שביעית בשמן של תרומה, דאיכא הפסד לתרומה באופן שישכח או יאנס ולא יבער בזמן הביעור, עיי"ש שסיים ע"ז (במוסגר) וסיים, ומיהו לא נתפרש להדיא בדבריו איך הדין כשלא ביער מחמת אונס, ובדרך אמונה (פ"ז סקי"ז) דייק דהוא ס"ל לחלק בין שוגג לאונס, דכשלא ביער בשוגג ודאי נאסרו הפירות, עיי"ש, אכן יתכן דאין כוונת החזו"א לחלק בין שוגג לאונס, רק דפקפק במה שנקט בפשיטות דכשלא ביער באונס או שוגג נאסרו הפירות, דברמב"ן לא מפורש איך הדין באונס, דאפשר שבזה לא נאסרו הפירות, וה"ה לשוגג, ועי'.

ומ"מ, הביא בדר"א (שם) דדעת החרדים (הל' א"י, דיני ביעור) והשע"צ (פי"ט אות ה') להקל כשלא ביער באונס, עיי"ש, ומבואר בדבריו דבשוגג לכו"ע נאסרו הפירות, אולם עיי"ש בחרדים שכתב, יש ללמוד מדבריו של רמב"ן שכתב שאם עכב ישראל את הפירות כדי לאוכלן אסורין באכילה משמע דאם נודע לנו שלא עכבן לאוכלן אלא להפקירן בזמן הביעור או אחר ביעורו לא נאסרו, וכן אם נאנס ולא הפקירן בזמן הביעור, וכשיודע לב"ד יאמרו לו שיקיי' בהם מצות ביעור או כשיעבור אונסו יפקירם ויחזור ויזכה בהם, וה"נ ישראל זה שבאו לידו פירות הנכרי אחר זמן הביעור ודאי לא נאסרו ביד הנכרי ועתה שבאו ליד ישראל יקיים בהם מצות ביעור ואוכלן, וזה ברור, עיי"ש, ומבואר להדיא בדבריו שנקט להקל אפי' בשוגג.

ומ"מ סתימת הדברים משמע בחזו"א שהוא נוטה לאסור הפירות אפי' בשוגג ובאונס, ודלא כחרדים והשע"צ.

ונראה שנידון זה תלוי בטעם איסור הפירות לאחר הביעור, דאם הוא רק דרבנן שקנסוהו משום שלא קיים מצות ביעור, א"כ למה נקנוס בשוגג (וכדמצינו בדין אין מבטלין איסור לכתחילה דלא קנסו שוגג אטו מזיד), אולם אם האיסור לאחר הביעור הוא מה"ת א"כ מסתבר דיש להחמיר אפי' בשוגג ובאונס.

# זמן הביעור ****בירקות****

בחזו"א (סי' ט"ו ס"ק ג') נקט בפשיטות דבעי' שישאר בשדה מין הקדוש בקדו"ש דוקא, וכתב לפי"ז (ד"ה נראה דאין) דנראה שצריך לבער את כל הירקות מיד במוצאי שנת השביעית דהשתא כלה המין הקדוש בקדו"ש בשדות, אך בסו"ד (שם, ממש"כ בערלה סי' י"ד ס"ק ג') חזר בו מזה וכתב דאפשר שאינו כן דלא אזלי' לענין ביעור בתר לקיטה אלא כל שהגיע לעונת המעשרות (ונגמר גידולו) בשביעית חשיב פירות שביעית ושלא כלה לחיה מהשדה ושפיר אפשר לאכול עליו, והניח בצ"ע, ולעיל (סי' ג' סס"ק ל"א ד"ה ויש לעי') נקט בפשיטות דאוכלין ביהודה על פירות שברצועה ובמקומות שלא נתקדשו דחשיב מצוי לחיה אף שאין בהן קדו"ש, עיי"ש.

אכן, דאכתי יש לעי' דכיון שהירקות שיצאו לשמינית אין בהן קדו"ש, א"כ הם שמורים ואין החיה יכולה לאכול מהן (לכה"פ באותן המינים שגדלים בחממות וכדו' שא"א לחיה ולעוף להיכנס לאכול מהן, ואין לחיה מאותו המין אפי' בשאר שדות), ואף בתוך השביעית יש לדון שא"א לאכול על הירקות שבשדות שהם ספיחין ואין אוכלין עליהם (כמש"כ באורחות רבינו, עמ' שע"ד, ומטעם דאסורים אף לבהמה ולא חשיב ראוי לחיה),

אמנם לפי מש"כ החזו"א (סי' ט"ו סק"ב) להוכיח מהא דאוכלין על הטפיחין דאוכלין אף על פירות תלושין כל זמן שהן הפקר[[7]](#footnote-7), א"כ אכתי אפשר לאכול על הירקות שנלקטו בשביעית והם קיימים ועדיין לא זכו בהן, וכבר כתב בחזו"א דפירות שנמצאים באוצר בי"ד אין בהם ביעור לפי שהם הפקר וחשיבי כמבוערים (וכיוצ"ב כתב בסי' י"א סק"ז לגבי פירות מחוברים דאין בהם ביעור כיון שהם הפקר והוו כמבוערים), וא"כ, לפי מש"כ בצה"ל (פ"ו סקמ"ו) ששמע מהחזו"א שגם הנמצאים בחנויות שמיטה שהם ע"י שליחות בזמן הביעור א"צ ביעור דהוי כמו הפקר, עיי"ש, וציין שכ"ה באורחות רבינו (ח"ב עמ' שס"ה) ושם פי' הטעם דהלקוחות עדיין לא זכו בירקות כל זמן שלא לקחו אותן (דאין בי"ד זוכים בשבילם כלל אלא כל א' זוכה בחלקו כשמגיע לרשותו) עיי"ש[[8]](#footnote-8), וא"כ שפיר אפשר לאכול ירקות כ"ז שיש בחנויות ירקות של שליחות.

## זמני הביעור

ובעיקר זמן הביעור, עי' בחזו"א (בדר"א, פ"ז סקי"ז ובצה"ל סקכ"ט) שיש בזה ג' זמנים, קודם הביעור, יום הביעור, אחר הביעור, ופי' דביום הביעור חייבים להוציא לחוץ לרה"ר דוקא, אך קודם הביעור אפשר להפקיר גם בלא להוציא לרה"ר (אלא שבזה לא מקיים מצות ביעור).

ובחזו"א (סי' י' סקי"ג) נסתפק אם בזמן הביעור (קודם שנאסר) מהני לפדות את הפירות (אם יש לו פרי שני שמהני ליה חילול להוציאו מקדו"ש) שלא יצטרך לבערן, ולהלן (סי' י"ד סקי"ג) הכריח דמ"מ לאחר שעבר זמן הביעור דנאסרו הפירות ואין להם תקנה בפדיון כלל[[9]](#footnote-9) (דהאא אמרי' בגמ' בזבחים הנ"ל דאין לוקחין תרומה מדמי שביעית, ונתבאר הטעם דחיישי' שלא יפקיר בזמן הביעור ותיאסר התרומה, ואי מהני פדיון תו ליכא הפסד תרומה, עיי"ש[[10]](#footnote-10)).

ובזה"ז אין ידוע בדיוק מתי זמן הביעור[[11]](#footnote-11), ומשו"ה יש לחוש לבער מהזמן שמתחיל להסתפק, וכדי להינצל מהחששות בזה יש להקפיד בשעת לקיחת הפירות מהחנות שלא לזכות בהם ושישארו הפקר עד לאחר שבודאי עבר זמן הביעור (ובכה"ג אפשר לקחת ממנו את הפירות) חוץ ממזון ג' סעודות (לו ולכל ב"ב[[12]](#footnote-12),) שמותר לו לזכות בהן דהא א"צ לבערן, ואם לוקח יותר משיעור ג' סעודות מתחייב הכל בביעור אא"כ מסיים להדיא את החלק שהוא לג"ס, שאז אותו החלק פטור מביעור.

# מסקנת הדברים

א' הרמב"ן מצדד דאיסור אכילת הפירות לאחר הביעור הוא רק דרבנן, ואפשר דעיקר חובת ביעור הוא דרבנן, אמנם בתו"כ ובגמ' ביומא מבואר דחובת ביעור מה"ת, ומ"מ אפשר לדחות דהאיסור מה"ת הוא רק עד שיבער, ורבנן אסרו הפירות לגמרי שלא יועיל בהם יותר ביעור.

ב' בחרדים מבואר דכשלא ביער בשוגג או באונס לא נאסרו הפירות, וכ"ה בשע"צ דלא נאסר באונס, אך בחזו"א פקפק בזה דאפשר דנאסר אפי' באונס, ובדר"א דייק בדבריו דבשוגג פשיטא ליה דנאסר, ויש לדון בדבריו.

ג' אפשר לאכול ירקות של שביעית על אותן הירקות שנמצאים בחנויות שמיטה (שליחות) לפי שהן עדיין הפקר, ובחזו"א צידד עוד דאפשר לאכול אף על אותן שהביאו שליש בשביעית ויצאו לשמינית, אך יש לדון דבאופן שהם שמורים לגמרי מחיה ועוף (כאותם המינים שגדלים רק בחממות וכדו') דחשיב אין מצוי לחיה.

ד' פירות שביעית שזכה בהן והגיע שעת הביעור חייב להוציאן מביתו ולהפקירן, ואם מפקיר קודם זמן הביעור א"צ להוציא מרשותו, וה"נ יכול שלא לזכות בהן מעיקרא כדי שלא יצטרך להפקיר, וכן צריך לעשות במינים שא"י זמן ביעורם, ולאחר זמן הביעור שנאסרו הפירות תו אין מועיל להם פדיון להפקיע מהן קדו"ש ולפוטרן מהביעור, ונסתפק החזו"א על שעת הביעור כשעדיין לא נאסרו הפירות אי מועיל להם פדיון (ובדר"א נקט דהחזו"א הכריע להחמיר אף בזה).

1. ועי' להלן דכן מוכח בתו"כ דחובת ביעור הוא מה"ת. [↑](#footnote-ref-1)
2. מיהו ברמב"ם (מאכ"א, פי"ד הי"ז) העתיק, נבלה וספיחי שביעית מאכילין אותו ספיחי שביעית שאסורין מדברי סופרים כמו שיתבאר בהלכות שמיטה, טבל ושביעית מאכילין אותו שביעית, עיי"ש, ומשמע דגרס כן בגמ' דקמ"ל שצריך להקדים איסור דרבנן לפני איסור דאורייתא, וא"כ אפשר דה"ה לענין טבל ושביעית לאחר הביעור דקמ"ל להקדים שביעית לאחר הביעור שאסור רק מדרבנן לפני טבל שאסור מה"ת, ועי', אולם ברש"י (שם) מפורש דשביעית לאחר הביעור הוא איסור עשה מה"ת. [↑](#footnote-ref-2)
3. ואין לומר דהתו"כ אתיא בשיטת ר"י (דהא סתם ספרא ר"י) דאמר אחר הביעור לעניים ולא לעשירים (וא"כ לעשירים אין מה לאכול), דאכתי לדידן דקימ"ל כר"י (וס"ל דמה"ת ספיחין מותרים) אין נפרנס את הפסוק דמה נאכל. [↑](#footnote-ref-3)
4. ולדעת המשנה ראשונה (פ"ט מ"ז) דעשירים שזוכים בפירות שביעית מההפקר לאחר הביעור חייבים לאכול הפירות מיד ואינם יכולים להצניעם לאחר זמן, ניחא דמשו"ה טוענים העשירים שאין להם מה לאכול לאחר הביעור, אך לא קימ"ל כן, ונקטינן דלאחר הביעור שהפקיר הפירות חוזר וזוכה בהן ומכניסן לביתו ומצניען. [↑](#footnote-ref-4)
5. דלכו"ע לא מהני הפקר בפני א', וכמש"כ בחזו"א (סי' י"א סק"ז, עיי"ש שבביעור בעי' הפקר טפי), וכ"ש לשיטות שצריך להפקיר בפני ראויים להעיד, עי' צה"ל (פ"ז סק"ל). [↑](#footnote-ref-5)
6. שלא יוכלו לבער ויאסרו הפירות, ודו"ק, בריבמ"ץ (פ"ט מ"א) על הירושלמי במעשה דקפודקאי שהוציאו הפירות לשוק בזמן שהיה ריק מאנשים וכשרואה ג' אנשים מרחוק צועק להם בקול גדול שמפקיר הפירות וקודם וזוכה בהן לפני שהם מספיקים לזכות, ויש שדקדקו מכאן דאפשר להפקיר בפני ג' חברים בטלפון שעד שהם יספיקו להגיע הוא כבר יזכה, ועי' אורחות רבינו עוד עיצה שילך לישיבה ויודיע שיש לו פירות הפקר ויחזור ויקדם לזכות בהם לפניהם, ולכאו' זה שלא כמשמעות התו"כ דמשמע דאין עיצה להסתדר עם פירות שביעית לאחר הביעור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועי' בדבריו (שם) דאף שנח' ר"ג ורבנן (פסחים נ"ב) אם אוכלין על של בין השיצין, אי"ז תלוי בפלוגתת ר"י ורבנן אם אוכלין על השמור, דאפי' למד"א דאוכלין על שמור אפשר דא"א לאכול בשיצין כיון שאין ראוי לבהמה כלל, ואפי' למד"א דאוכלין על בין השיצין אפשר דמ"מ א"א לאכול על שמור דהוא מכח מעשה אדם וגרע משמור בידי שמים (כמבואר בירושלמי שם הסברא דא"ל את הוא שגרמת שלא תאכל), עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
8. ומשמע שהוא כעין המבואר בגמ' בב"ב (נ"ד א') דנכסי עכו"ם ה"ה כמדבר, דהעכו"ם כשקיבל את הכסף הוא מסתלק מהן והלקוחות לא זכו עד שיגיעו הפירות לרשות כל א' וא'. [↑](#footnote-ref-8)
9. ובדר"א (סקי"ז, ובצה"ל סקל"ד) הבין דהחזו"א בסי' י"ד פשט את ספיקו בסי' י', ולדבריו כוונת החזו"א בסי' י"ד להוכיח דאפי' בשעת הביעור עצמו קודם שנאסרו הפירות א"א לפדות, וצ"ע דמהראיה שהביא החזו"א בסי' י"ד מהגמ' בזבחים מוכח רק שלא מועיל פדיון לאחר הביעור שכבר נאסרו הפירות, ואין ראיה כלל לאסור בשעת הביעור קודם שנאסרו הפירות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
10. אך ממתני' דאסרו לבשל ירק של שביעית בשמן של תרומה אין ראיה, דכיון שהוא פרי ראשון דלא מהני ליה פדיון להוציאו לחולין, וא"כ לא יועיל הפדיון להתיר השמן כלל. [↑](#footnote-ref-10)
11. וכמו"כ יש ספק לגבי ביעור ענבים ויין, דבגמ' בפסחים אמרו דזמנם בפסח, ואין ידוע אם היינו יו"ט הראשון או האחרון, ומשו"ה מפקירים את היין קודם יו"ט הראשון, ומתכוונים שלא לזכות בהם אח"כ עד לאחר חג הפסח, וכ"ה בדר"א (צה"ל שם) ובאורחות רבינו (עמ' שנ"ג) בשם החזו"א. [↑](#footnote-ref-11)
12. ובדר"א (סקט"ו) הביא מהגריש"א שא"צ להקנות להם, וצ"ע בל' הר"ש (פ"ט מ"ח) שכתב מחלקן ב' וג' לכאו"א מאנשי ביתו, דמשמע שצריך שיחלק להם ממש, ועי'. [↑](#footnote-ref-12)