מ_מ - אונס
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / פועלים - הרב יהודה אלבוים

**בס''ד**

**אונס בשכירות פועלים**

**האם יש פטור אונס בשכירות פועלים**

א. השטמ''ק דף ע''ח א' הביא מהגליון תוס' שכתב בשם הר''ח דאין פטור אונס בשכירות פועלים, והטעם שפטור בכל האופנים בסוגיין הוא משום דיכול בעל הבית לומר לפועלים לכו חפרו ובפסק נהרא יכול לומר הביאו מן הנהר האחר.

ב. וכן לדעת הראב''ד בשם י''א דבאתא מיטרא פטור בעה''ב רק כשלא היה תחילת מלאכה, י''ל דאין מקור לפטור אונס, ובסיירא וכו' י''ל דפטור משום פשיעת הפועל, וכן י''ל בפסק נהרא.

ג. תוס' והרא''ש בדף ע''ט א' הקשו מדוע בספינה סתם ויין זה אין פטור אונס, והוכיחו מסוגיין דבאונס פטור, תוס' הוכיחו מאתא מיטרא דפטור, והרא''ש הוכיח מפסק נהרא.

ד. ותמה רעק''א על התוס' מנלן דיש פטור אונס הא י''ל דבאתא מיטרא פטור משום פשיעת הפועל, ובפסק נהרא כתב רעק''א 'אין האונס בשל בעה"ב רק פועל שא"י למצוא מים להשקות' אבל היכא שאירע אונס בשל בעה"ב מי יימר דיש פטור.

ה. וכדברי רעק''א לכא' מבואר בדברי ר' יואל, והרשב''א והר''ח הנ''ל דאין פטור אונס, והפטור בדף ע''ז א' הוא משום שאין הפועל מעמיד את עצמו לעבודה וכדלהלן.

ו. וכדברי תוס' והרא''ש מבואר גם בשאר הראשונים בסוגיין דבשניהם אנוסין פטור בעה''ב, וצ''ב בגדר הפטור.

**בגדר פטור אונס**

לדעת תוס' והרא''ש דהחיוב בברייתא מדינא דגרמי, באונס אין חיוב מדינא דגרמי, לדעת הריטב''א - בדעת רש''י - שהחיוב בברייתא מדין דבר האבד, כתב הריטב''א 'דאילו חזרו מחמת האונס פטורין, דאונסא לא קבילו עלייהו', לדעת הרמב''ן ושאר הראשונים דתחילת מלאכה מחייב את בעה''ב בתשלומין צ''ב מדוע פטור באונס, וכי אונס פוטר חיובי ממון - ועי' ש''ך סי' של''ד סק''ב שעל דעת אונס לא התחייב, ואפי' בשכירות בית כתב הש''ך שפטור באונס משום שעל דעת אונס לא התחייב -.

**יש לחקור האם צריך סיבה לפטור באונס, או שצריך סיבה לחייב בפשיעה.**

י''ל דבעה''ב התחייב בתחילת מלאכה לשלם את כל שכרו, ואונס הוא סיבה לפטור, וי''ל דבעה''ב התחייב לשלם לו עבוד מלאכתו, וכשלא עבד אין סיבה לחייבו, ופשיעה הוא חיוב מחודש.

א. לשיטת תוס' והרא''ש דאיירי באופן שיכלו להשתכר מאמש וגרם להם הזק, ע''כ צ''ל שאע''פ שגרם להם הזק והיה מקום לומר שיש סיבת חיוב, ובאונס אין חיוב גרמי.

ב. בדברי הש''ך סי' של''ד סק''ב נראה שיש סיבת חיוב, אלא שעל דעת אונס לא התחייב, והוי כהתנה שאם יהיה אונס לא ישלם לו, ולכן כתב הש''ך דשייך דין אונס אף במקח גמור עי''ש, ועי' סמ''ע סי' של''ג סק''ו שכתב 'כיון דבע"ה פושע וההליכה היא כהתחילו במלאכה, משו"ה אין הבע"ה יכול לחזור בו' וקצת נראה שבאונס גדר הפטור הוא שיכול בעה''ב לחזור בו, ולא שאין כלל סיבת חיוב.

מבואר בברייתא שבחלה הפועל נוטל שכר עבודתו, ואין יד הקבלן על התחתונה, ולשיטות שקבלן חייב לעבוד, בחלה בנו א''צ לעבוד כמבואר בטור - אע''פ שיכול לעבוד בחלה בנו, ובשאר חובות לא יפטר בחלה בנו - וע''כ משום שע''ד כן לא התחייב וכעין מש''כ הש''ך היכא דאנוס בעה''ב.

ג. המחנ''א בשכירות סי' ח' הביא מהמהר''מ והב''י דאין פטור אונס באונס דלא שכיחא, והיה נראה בדבריו דפטור אונס הוא משום שהיה לפועלים להתנות, משא''כ באונס דלא שכיח שלא היה להם להתנות אין פטור אונס, וא''כ היה נראה דמעיקר הדין יש חיוב תשלומין לפועל אף באונס, ורק משום שהיה לפועל להתנות פטור.

מדברי הראשונים לכא' נראה שאין סיבת חיוב באונס

א. כתב הר''ן 'דדוקא בפועל הוא דאמרינן פסידא דידיה הוא **לפי ששכרו אינו אלא כפי טרחו וכל שאינו טורח אינו נוטל**'.

ב. כתב הנמוק''י 'דכיון דלא הוי פשיעה דבע"ה טפי מדפועלים **והפועל תלוי שכירותו בעשיית פעולה א"כ כל שלא עשה פעולתו פסידא דידיה הוא'**.

ג. כתב הריטב''א 'ושכירי יום היו **והרי לא עשו מלאכתן'**.

ד. כתב הרא''ש גיטין פ''ו סי' ו' 'והא דאמרי' בפ' השוכר את האומנין (דף עז א) אתא מיטרא בפלגא דיומא פסידא דפועלים שאני התם **דשכירי יום היו והרי לא עשו מלאכה'.**

ה. כתב הרשב''א שו''ת ח''ב סי' שכ''ח **'**דשכירות כמכר ומכור הוא לו לימי שכירותו, ואפילו מת אין אומרין בכי הא טענת אונס, שזה **לא מחמת דירתו שלו ממש מתחייב** לו אלא מפני שזה מכר לו ביתו לשנה' - ומכלל לאו אתה שומע דבשכירות פועלים יש פטור אונס משום שמתחייב מחמת פעולתו -.

וצ''ב א''כ מדוע כשפשע חייב בעה''ב, הא שכרו הוא על פעולתו ולא עשה פעולתו.

א. התבאר דלדברי הראשונים שחייב מדינא דגרמי ניחא דחייב רק כשפשע ולא באונס, וכן להך גיסא שכתב הריטב''א דחייב מדין דבר האבד, י''ל דהתחייב מדין ערב רק כשפשע ולא באונס, אך צ''ע לדעת הראשונים שחייב אף כשלא יכלו להשתכר מאמש.

ב. י''ל דמעיקרא כששכרן דעתם היה שאם יפשע בעה''ב יחוייב לא רק על הפעולה, אלא מתחייב לשלם לו על מה שמעמיד את עצמו למלאכה, ולפי''ז בנמצאת שדהו לחה, ואח''כ חלה הפועל פטור בעה''ב, מכיון שמשעה שחלה אינו מעמיד את עצמו, וכן לפי''ז צריך הפועל לעמוד כל הזמן לרשות בעה''ב.

ג. ואכתי קשה בקבלן שהתשלום על התוצאה, היאך כתבו הראשונים דחייב בשלח שליח ולא מצא בפשיעת בעה''ב דחייב, הא שכר הקבלן הוא על התוצאה, וכשאין תוצאה על מה חייב בעה''ב לשלם.

ד. וצ''ל דעל דעת שיפשע דעתם שיתחייב בעה''ב על מה שמעמיד את עצמו, דהיינו שבכל קבלן דעתם שיהיה פועל על הצד שיפשע בעה''ב, וכך לכא' מבואר בדברי הנתה''מ סי' של''ה סק''ב.

ה. וא''ת וכי חשבו על כך, י''ל דסגי דדעתם שיהיה חייב לו, ואינם צריכים לדעת היאך הדרך להתחייב, וכיון שדעתם שיהיה חייב, דעתם שיחול מה שצריך לחול בכדי שיחול החיוב - וכך מוכח מדברי תוס' הרא''ש שכתב 'ואימראי פועלים, לא שיכולין לחזור בהם אם נתייקרה המלאכה אלא לא היו עושין מלאכתם בפנים יפות ופייסינהו בעל הבית ואמר להטיב להם, וכן אימראי בעל הבית דלקמן' וצ''ע היאך ס''ד בגמ' דמתחייב יותר הא חייבים לעבוד לו ואין על מה לקצוץ, וצ''ל דכיון שדעתם לקצוץ יחול בצורה שייך שיחול, והדרך הוא שמוחל בעה''ב על חיובם לעבוד, וקוצצים מחדש, ואע''פ שאין דעתם על כך -.

ו. והיה מתיישב היטב דברי הרא''ש שכתב 'דכל אונסא דלא איבעי לאסוקי אדעתייהו לא פועל ולא בעה"ב א"נ תרוייהו איבעי להו לאסוקי אדעתייהו פסידא דפועלים, דהמוציא מחבירו עליו הראיה וידו על התחתונה' - ועי' פתחי תשובה סי' ש''י סק''א בשם השבות יעקב שכתב על פי דברי הרא''ש דכל אונסא דתרוויהו הוי ספק, א''כ אם המשכיר תפוס הוי פסידא דפועל - וצ''ב איזה ספק יש כאן, ולהנ''ל י''ל דבכה''ג יש ספק אם דעתם שיחוייב לשלם על מה שעשה, או על מה שמעמיד את עצמו, ולכן הדין דהממע''ה.

ז. לפי''ז דכל היכא דפשע דעתם שיתחיב בעה''ב על מה שמעמיד את עצמו, א''כ היה ראוי שאף לפני תחילת מלאכה יוכל הפועל להתחיל להעמיד את עצמו, אלא דבלא תחילת מלאכה חסר קנין, ולפי''ז כשנמצאת שדהו לחה דיכול בעה''ב לחזור בו לפני שהלכו, הוא דווקא כשחזר בו לפני שהלכו, אך כשלא חזר בו, אע''פ שנודע לפועלים ששדהו לחה, יכולים ללכת ויחשב תחילת מלאכה במה שמתחילים להעמיד את עצמם, ויתחייב בעה''ב לשלם את כל שכרם על מה שמעמידים את עצמם.

ח. ולכא' בדברי הר''ן מוכח שאין הגדר כן, מדכתב הר''ן דף ע''ו ב' וז''ל הלכך נקטינן דכל מלתא שהיא פשיעותא דתרוויהו יד פועל על התחתונה וכן נמי היכא דלא הוי פשיעותא דחד מינייהו פסידא דפועל וראיה לדבר מדתניא לקמן השוכר את הפועל ולחצי יום שמע שמת לו מת אם שכיר הוא נותן לו שכרו ואם קבלן נותן לו קבלנותו כלומר כפי מה שעשה אבל במה שנשאר אינו נוטל כלום והא הכא דלא הויא פשיעותא דפועל וא"ה כיון שלא עשה הפסיד הלכך לא משכחת לה פסידא דב"ה אלא דאיהו פשע ולא פועל עכ''ל, ובחלה הרי לא מעמיד את עצמו וא''כ אין על מה לשלם, ומה הראיה למקום שהפועל מעמיד את עצמו.

ט. ונראה בדברי הר''ן דהיכא דפשע בעה''ב דעתם שיתחייב בעה''ב על הקנין או הזכות שזכה בפועל בהתחלה - ואע''פ שיכול לחזור בו, כל שלא חזר יש זכות לבעה''ב שיעבוד כמבואר בדברי המהרי''ק דכל עוד שלא חזר בו חייב הפועל לעבוד - וכך מבואר בקובה''ע סי' נ''ג ובאבן האזל בפ''ה מהלכ' שכירות ה''א שיש ב' אופנים בשכירות פועלים, האופן הרגיל הוא שישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, דהיינו שמקבל זכות בפועל שחייב הפועל לעבוד לו בתשלום, והוי כעין זכות **שימכור** לו את פעולותיו, ויש אופן שמקבל זכות שיעבוד לו בחנם, ובכה''ג משלם על עצם קבלת הזכות, ובפשיעת בעה''ב דעתם לאופן זה.

י. ובשם הראב''ד כתב הר''ן 'עוד כתוב הר"ם ז"ל בשם אחרים דאפי' פועל דינו כך כשהתחיל במלאכה שמאותה שעה זכה בשכירותו ואעפ"י שלא נעשית על ידו רווחא דידיה הוא' ומבואר דזכה בשכירותו בהתחלה, ואין שכרו על המלאכה, וע''כ דבאונס יש סיבה הפוטרת, ופטור אונס אינו אלא כשלא נעשה המלאכה כלל, ואולי הפטור באונס הוא דע''ד כן לא התחייב לו, ורק כשיצטרך בעה''ב לשכור למחר פועלים, אך כשהושלם מלאכתו ולא יצטרך לשכור עוד פועלים לא אמרינן דע''ד כן לא התחייב, וצ''ע מהא דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, ואולי י''ל דבאופן רגיל ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, אך דעתם שבאופן שלא יצטרך לעבוד, הרי הוא משלם על הזכות, ולפי''ז אין סיבה המחייבת באונס, אלא שבפשיעה יש סיבה המחייבת.

יא. רעק''א סי' של''ד ציין לשו''ת הרמ''א סי' נ' שכתב 'אמנם אם חזרו בהם קודם שנודע חשש אויר אף על גב דהוי אויר אח"כ פסידא דבעל הבית, דמיד דחזרו בו נתחייבו לפועל מאחר דלא היו יכולין, ואונס שנעשה אח"כ פסידא דבעה"ב הוא' - ועי' שער משפט סי' של''ג סק''א שהקשה עליו - ולהנ''ל יתבאר היטב, דבפשיעת בעה''ב התחייב לשלם על הזכות או הקנין, ולכן אף שאח''כ נעשה אונס חייב.

יב. אי נימא דצריך סיבה לחייב את בעה''ב, א''כ בספק אי מזליה דפועל גרם או לא הממע''ה - ואולי כך י''ל ברא''ש דזהו הספק, ולא כהנ''ל שיש ספק מה התנו - אך אי נימא דאונס הוא סיבה הפוטרת, צריך שיהיה ודאי מזלו של הפועל בכדי לפטור את בעה''ב, משום שאין ספק מוציא מידי ודאי, ואולי דבר זה תלוי במח' היאך הדין בא''י אם פרעתיך בשמא ושמא.

יג. המחנ''א בשכירות סי' ח' הביא מהמהר''מ והב''י דאין פטור אונס באונס דלא שכיחא, והיה נראה בדבריו דפטור אונס הוא משום שהיה לפועלים להתנות, משא''כ באונס דלא שכיח שלא היה להם להתנות אין פטור אונס, וא''כ היה נראה דמעיקר הדין יש חיוב תשלומין לפועל אף באונס, ורק משום שהיה לפועל להתנות פטור, ולהנ''ל צ''ל דדעת בני אדם להתחייב גם על צד אונס וכהגדר הנ''ל, ורק כשיש סיבה שלא להתחייב אין מתכווין להתחייב, ולפי''ז אונס הוא סיבה לפטור משום שהיה לו לפועל להתנות ולכא' הראשונים הנ''ל שכתבו שפטור כי שכרו על פעולתו לא ס''ל הכי, ואולי לא כתב כן המהר''מ אלא במקום שיכול הפועל לומר הא קאימנא, משא''כ היכא דאין הפועל יכול לעבוד אין כלל סיבת חיוב כדברי הראשונים הנ''ל, וכוונת הראשונים דשכר הפועלים הוא על פעולתם, וכשיכולים לעבוד הרי זה גם פעולה שמעמידים את עצמם לעבודה, ורק כשאינם יכולים לעבוד כגון שנמצאת שדהו לחה שאינם מעמידים את עצמם לעבודה אין סיבת חיוב.

**האם כשפשע בעה''ב חייב באופן שלא יכלו הפועלים להשתכר אמש**

א. לדברי הרמב''ן מפורש בברייתא דחייב בעה''ב אף כשלא יכלו להשתכר מאמש, שהרי בכה''ג איירי הברייתא.

ב. אך לדברי התוס' דהברייתא איירי דהיו יכולים להשתכר מאמש, י''ל דרק בכה''ג חייב בעה''ב כשפשע, ואין מקור דחייב אף היכא שלא גרם להם הפסד, ואפי' אי נימא דתחילת מלאכה מחייב את בעה''ב י''ל דתחילת מלאכה מחייב רק כשעבדו, אך מעולם לא התחייב להם שכר על מה שלא עבדו - ואע''פ שתוס' דלא הקשו אלא על ר''מ דדאין דינא דגרמי, ומשמע דלרבנן ניחא הברייתא דחייב בהלכו, י''ל דלא יכלו להקשות משום שי''ל שתחילת מלאכה מחייב אף כשלא עבדו, אך אליבא דאמת אין מקור לזה -.

ג. אולם הרא''ש דס''ל בפי' הברייתא כתוס' כתב דחייב בעה''ב בתחילת ממלאכה היכא דפשע אע''פ שלא עבדו, וצ''ע מנלן, ובשלמא הא דתחילת מלאכה הוא קנין י''ל דהיה מקור לרא''ש, אך מנלן דחייב לשלם אע''פ שלא עבדו, והרי מבואר בב''ק דף קט''ז דהיכא דעשו שליחותם אע''פ שאין שום צורך לבעה''ב בזה מקבלים שכרם ואין פטור אונס מכיון שעבדו, וכשלא עבדו יש פטור אונס וע''כ משום שלא עבדו, וא''כ מנלן דפשיעה חייב כשלא עבדו ולא גרם להם הפסד.

ד. ובדברי המחנ''א שכירות פועלים סי' ד' מבואר דמש''כ הרא''ש דבהתחילו במלאכה חייב אע''פ שלא יכלו להשתכר מאמש אין זה אלא היכא דבעה''ב חוזר בו סתם, אך כשחזר בו מחמת שנמצאת שדהו לחה פטור אע''פ שפשע, ולכא' כן מבואר להדיא ברא''ש בסי' ג' וז''ל ואי לא סיירא לארעא פסידא דבעה"ב לפי שבעה"ב מכיר את ארצו ויודע דכי אתי מיטרא לא חזיא לריפקא והיה לו לומר בבקר לפועלים שישכירו עצמן למקום אחר. והפועלים לא הכירו את ארצו **נמצא שבגרמתו הפסידו שכר פעולת היום** עכ''ל, ונראה בדבריו שרק משום שהפסידהו חייב, ולפי''ז בפשיעה חייב רק כשיכלו להשתכר מאמש, ותחילת מלאכה מחייבת רק כשיכול לעבוד, ולא כשהשדה לחה ואין יכול לעבוד, וכמבואר ברא''ש אח''כ שכתב 'א"נ כיון שלא הראם מערב באיזה שדה יעשו מלאכה יכולין לומר לריפקא סתם השכרתנו תנה לנו שדה אחרת דחזיא לריפקא הלכך נותן להן שכרן כפועל בטל' וא''כ בשדה זו, ולא יכלו להשתכר מאתמול ופשע בעה''ב פטור, והמחנ''א נקט שלדעת הרא''ש תחילת מלאכה אינו קנין, ולהנ''ל לכא' י''ל דדהוי קנין אלא שהתחייב רק אם עבדו או יכולים לעבוד, אך בשדה לחה שאינן יכולין לעבוד חייב רק מדינא דגרמי, ועי' סמ''ע סי' של''ג סק''ו, וש''ך שם סק''ז.

ה. לדברי הרמב''ן דהברייתא איירי בגוונא שלא יכלו הפועלים להשתכר מאמש, אין ראיה שכשיכלו להשתכר מאמש וחזר דפטור בעה''ב במקום אונס.

**מצינו ג' אופני אונס**

א. נמצאת שדהו לחה שא''א לעבוד בשדה, כעין זה פסק נהרא שא''א לדלות.

ב. אונס שהושלמה המלאכה כאוגיר אגורי לדוולא ואתא מטרא או אתא נהרא, וכהאופן שהובא בראשונים ששכר פועל לקצור וקצר חציה ובאו גוים וקצרו חציה או נמלים וקרסמוה.

ג. אונס שא''צ למלאכה כהגמ' בדף ע''ט א' טבעה יינו בים, ביין זה, וכהגמ' בב''ק דף קט''ז השוכר את הפועל להביא כרוב ודורמסקנין לחולה, ומת או שהבריא.

אונס שהושלמה המלאכה

א. פשטות דברי גמ' 'האי מאן דאוגיר אגורי לדוולא ואתא מטרא פסידא דפועלים' דאף בזה יש פטור אונס, אך הראב''ד בשם י''א העמיד את דברי הגמ' שלא היה תחילת מלאכה, אך אחר שהתחיל במלאכה אין פטור אונס כשהושלמה המלאכה, וצ''ב מאי שנא משאר אונסין שפטור לשלם, וי''ל דדעת בעה''ב שלא להתחייב היכא שיצטרך לשכור עוד פועל ולשלם עוד פעם, וכן באופן שא''צ למלאכה אין דעתו לשלם לחינם, משא''כ כשהושלמה המלאכה אין אומדנא שאין מתכווין לשלם, ולפי''ז כשהושלמה המלאכה ע''י אדם אחר שירד לשדה חבירו, כיון שבעה''ב חייב לשלם ליורד אינו חייב לשלם לפועל, אא''כ ירד אחר בחנם דהוי כאתא מיטרא - ואין לומר דסברת הראב''ד דאמרינן דסייעו משמיא לפועל והוי כעשה את המלאכה, דברי בפועל שכרו לפי זמן שעבד או לפי פעולות שעשה, ולא על התוצאה, ועוד מוכח שאין זה הגדר מהא דדימהו לשלים עבידתא דיכול להעבידו במקום אחר, וא''כ אף כאן יוכל להעבידו, וא''כ מבואר שאין נחשב שהוא בעצמו השקה ושכרו על התוצאה -.

ב. הראב''ד חילק בין פועל לקבלן, ולכא' הביאור דקבלן ששכרו אינו תלוי בפעולה, אלא בתוצאה, שייך לומר שבעה''ב מתחייב עבור האחריות שנטל על עצמו הקבלן, משא''כ בפועל ששכרו על הפעולה, לא שייך לומר כן.

ג. הרמב''ן הקשה מהא דמשמע בב''ק דף קט''ז דאם הובא הדורמסקין ממקום אחר אין נוטל שכרו, ולא הקשה מגוף דברי הברייתא דהבריא החולה אין נוטל שכרו אם לא עשה שליחותו, משום שעשאו קבלן להביא, ולא לרפאות, ואם יביא ולא יתרפא נמי חייב לו את שכרו, ולכן בהבריא אין נחשב שנעשה התוצאה, ולפי''ז לדעת הראב''ד אם שכרו לרפאותו, והבריא מאליו, חייב את כל שכרו, אם התחיל במלאכה.

ד. הנתה''מ סי' של''ה סק''א כתב דלא רק בשלים עבידתא חילק הראב''ד בין פועל לקבלן, אלא גם כשבטל הצורך במלאכה אין פטור אונס בקבלן, ומבואר בנתה''מ דאין חילוק בין היכא דבטל הצורך, לשלים עבידתא דנמי בטל הצורך, ולעולם שכרו על נטילת האחריות, ולכן נוטל שכרו על עצם נטילת האחריות, ולכן אף כשבטל הצורך חייב לו את כל שכרו, ועי' פתחי תשובה סי' של''ה סק''ב - וצ''ע על דברי הנתה''מ מהא דלא הקשה הרמב''ן על הראב''ד מהבריא או מת החולה ולא עשה שליחותו, אלא דייק דאם הובא ממקום אחר אין נוטל את שכרו, ועי' לשון הריטב''א בגיטין דף ע''ד ב' שכתב בשם הראב''ד 'נותן לו קבלנותו משלם **שהמלאכה נעשית** ומה לו אם עשאה הוא או אחר' וז''ל הר''ן בסוגיין ובגיטין 'וכל **שנגמר** בין על ידו בין על ידי אחרים נוטל קבלנות' -.

ה. וכעין זה מבואר בדברי המהר''מ שהובא בהגהות מיימוניות בפ''ה מהלכ' שכירות דאין פטור אונס בקבלן, אלא שבדברי המהר''מ מבואר דאף באונס כעין פסק נהרא אין פטור אונס בקבלן, ובדברי הנתה''מ בדעת הראב''ד מבואר דרק היכא דא''צ למלאכה אין פטור אונס, ולא היכא שא''א לעבוד, ועי' נתה''מ סי' של''ה סק''א ואבן האזל פ''ה מהלכ' שכירות ה''א בביאור החילוק בין פועל לקבלן.

אונס שא''צ בעה''ב את המלאכה

א. דעת ר' יואל - שהובא במרדכי - והרשב''א - שו''ת ח''ו סי' רכ''ד, הובא בב''י בסוף סי' של''ה - דאין פטור אונס באופן שהפועל יכול להעמיד את עצמו למלאכה, והבעה''ב אינו מעמיד את הדבר שבו נעשית המלאכה, ולכן פסק ר' יואל דבשכר מלמד ומת הבן חייב את כל שכרו, ולכן פסק הרשב''א דבשכר שמש לשמשו, ומת בעה''ב חייב את כל שכרו.

ב. תוס' בדף ע''ט כתבו בשם הריב''ן והריב''ם ששייך פטור אונס אף בכה''ג, וכן דעת הרא''ש, אלא שדעת הריב''ן שכשטבעה גם הספינה והפסידו הפועלים אין פטור אונס עי''ש.

ג. אלא שאף לדברי התוס' שאין פטור אונס בכה''ג, אכתי בכה''ג שהפועל יכול לעבוד, חייב לשלם לו על המלאכה שכבר עשה, אע''פ שאין לבהע''ב שום תועלת בזה, דאין אונס פוטר אלא לשלם על מה שעדיין לא עבד, אך על מה שעבד אין פטור אונס - ועי' עוד להלן בביאור ענין זה -.

ד. תוס' הוכיח שיש פטור אונס בספינה מאתא מיטרא, והרא''ש הוכיח מפסק נהרא, ותמה רעק''א מנלן דהיכא דפועל יכול לומר הא קאימנא יש פטור אונס, ואולי נח' ר' יואל והרשב''א עם תוס' והרא''ש האם בנמצאת שדהו לחה או אתא מיטרא או פסק נהרא יכול לומר הפועל הא קאימנא או לא, דדעת תוס' והרא''ש דהפועל נמצא כאן ומעמיד את עצמו לעבוד, ובעה''ב אינו מעמיד לפועל את העבודה, דאינו נותן לו שדה שאפשר לחרוש בה, ואינו נותן לו שדה שצריך להשקותה, או שאינו נותן לו מים להשקות, וא''כ דמי לספינה דבעל הספינה יכול להעמיד לו ספינה, והעיכוב מצד בעה''ב, ודעת ר' יואל והרשב''א דכיון שאין יכול הפועל לעבוד הרי אינו מעמיד את עצמו לעבודה, וכל זה באופן שיש כאן שדה, ובעה''ב העמיד את השדה, אך כשבעה''ב אינו מעמיד את הדבר - את היין, את הבן, או את עצמו לשמשו - יכול הפועל לומר הא קאימנא.

ה. עוד מצינו אונס אף באופן שיכול הפועל לעבוד, וא''א לומר שא''צ הבעה''ב למלאכתו, בדברי המהר''ח או''ז שכתב שהשוכר סופר לכתוב לו תנ''ך, וירד מנכסיו וחוזר בו, פטור מדין אונס, ולכא' אונס זה הוי כאין צריך למלאכה, דרק עשיר צריך למלאכה זו ולא עני, וכעין זה הביא הפתחי תשובה בשם שו''ת ראש יוסף והשער משפט עי''ש.

**שלים עבידתא בפלגא דיומא**

א. הראב''ד בשם י''א הביא ראיה מכאן דאף בפועל אם הושלמה המלאכה אף ע''י אחרים, או ע''י שירד מטר, נוטל כל שכרו היכא שאינו מביא לו מקום אחר לעבוד, ומבואר בדבריו דהחיוב בשלים עבידתא אינו משום פשיעת בעה''ב, אלא משום דאין פטור אונס בשלים עבידתא, ולכא' סברתו דאין פטור אונס אלא היכא שיצטרך לשלם לפועל אחר, ואמדינן לדעתיה דעל דעת כן לא התחייב, משא''כ בשלים עבידתא א''צ לשלם לאחר.

ב. הרמב''ן פירש דשלים עבידתא בפלגא יומא הוי פשיעה של בעה''ב ולכן צריך לשלם, דומיא דנמצאת שדהו לחה.

ג. הרשב''א הקשה מאי שנא אתא מיטרא לאתא נהרא, ותי' דבאתא מיטרא א''צ כלל את הפועלים, משא''כ באתא נהרא עדיין צריך את הפועלים, אלא שישלימו במהרה את מלאכתם, והוי כשלים עבידתא בפלגא דיומא, וכתב שכן כתב הראב''ד, ולכא' זהו כשיטת הי''א שהביא הראב''ד, דבשלים עבידתא אין פטור אונס, ועי' מ''מ ולח''מ פ''ט מהלכ' שכירות ה''ו.

ד. לשיטת הי''א בראב''ד, ולהנ''ל גם לשיטת הרשב''א כתב הראב''ד דצ''ל דבאתא מיטרא איירי לפני תחילת מלאכה, ולכן אינו כשלים עבידתא בפלגא דיומא, אך א''כ צ''ע מדוע באתא נהרא אין יכול הבעה''ב לחזור בו הא לא חל מידי לפני תחילת מלאכה - ואין לומר דחייב מדינא דגרמי, דהרי בברייתא מבואר דלפני תחילת מלאכה אין חייב משום דיכולים להשתכר -.

**האם באונס פטור הפועל רק מספק, מדין הממע''ה, והיאך הדין כשכבר שילם לו בעה''ב את שכרו.**

א. כתב הרא''ש 'דכל אונסא דלא איבעי לאסוקי אדעתייהו לא פועל ולא בעה"ב א"נ תרוייהו איבעי להו לאסוקי אדעתייהו פסידא דפועלים, דהמוציא מחבירו עליו הראיה וידו על התחתונה' ועי' פתחי תשובה סי' ש''י סק''א בשם השבות יעקב שכתב על פי דברי הרא''ש דכיון שפטור בעה''ב רק מספק, אם הפועל תפוס הרי הוא מוחזק והדין עמו.

ב. הריב''ם בסוגיית ספינה כתב דאע''פ שיש בספינה פטור אונס, אפילו הכי אם שילם השוכר לא יטול 'דכיון שהוא מוחזק ומזומן לקיים תנאו ניחא ליה שלא יחזיר כלל' ומשמע שרק כאן לא יחזיר משום שמזומן לקיים תנאו, ולכן אמרינן דאם כבר שילם דעתו לשלם כשיכול לומר הא קאימנא וכדברי ר' יואל וסייעתו, אך בכל האונסין בדף ע''ז א' אף אם כבר שילם לכא' יטול, אולם החזו''א ב''ק סי' כ''ג סקי''ג נקט בדבריו שבכל אונס אם כבר שילם לא יטול, אך יתכן שרק אם שילם, ואין כוונתו מדין תפיסה, אלא אם כבר שילם דעתו לשלם על הזכות שקיבל בהתחלה.

ג. כתב הש''ך סי' של''ד סק''ב 'מיהו אם כבר קבל השכירות א"צ להחזיר מטעם דכיון דנתן לו שכרו נתרצה לו שיהיה שלו אפי' יארע אונס וכמ"ש התוס' פ' האומנין דף ע"ט ריש ע"ב והפוסקים ות"ה סי' שכ"ט' ואולי הוא רק במקום שהמשכיר יכול לומר הא קאימנא.

ד. השו''ע בסי' של''ד סעי' א' הביא את דין אונס, ואח''כ כתב הרמ''א דבשכר בית ומת נח' אם יש פטור אונס, ולכן אם כבר שילם לא יטול, וכתב הגר''א דמבואר בדבריו דלא יטול משום שנח' הפוסקים, אך בכל אונס אף אם שילם יטול, ושלא כדברי הרא''ש שפטור רק מספק, אלא כדברי המרדכי דפטור משום שהיה לפועל להתנות, וכן מבואר בדברי הרמ''א שיש פטור אונס אף אם שילם את שכרו, ובסי' של''ג סעי' ה' כתב הרמ''א דבחלה הפועל 'ומיהו אם כבר קבל הפועל או המלמד שכרו, י"א דאינו צריך להחזיר' והחילוק כבר מבואר בדברי המהר''מ דבחלה הבן יש פטור אונס, ובחלה המלמד אין פטור אונס, וביאר המחנ''א דרק היכא שקנינו של בעה''ב נפסד אמרינן נסתחפה שדהו ומזלו גרם, וזה לא שייך היכא דמת או חלה הבן, וא''כ אין ללמוד מדברי הרמ''א דבכל אונס אם קבל את שכרו דא''צ להשיב לו, אלא רק בשכירות בית, וכן י''ל דרק היכא דהבית קיים דהמשכיר מזומן לקיים תנאו אמרינן הכי כמבואר בדברי התוס' בדף ע''ט ב'.

**האם יש פטור אונס כשהפועל יכול לומר הא קאימנא**

מצינו בראשונים ב' אופנים של הא קאימנא, האחד כשהפועל יכול לעבוד, ובעה''ב יכול להביא לו מלאכה ואינו מביא לו מחמת אונס, והשני באופן שהפועל מצד עצמו יכול לעבוד, אך למעשה אינו יכול לעבוד משום שאין לבעה''ב מה להביא לו לעבוד.

א. כתב המחנ''א שכירות סי' ח' דנח' הראשונים האם יש פטור אונס בספינה סתם ויין זה, דעת הר''ח - שטמ''ק דף ע''ח א' מהגליון תוס' - ר' יואל והרשב''א - כ''כ המחנ''א, אולם הנתה''מ סי' של''ה סק''א פירש את הרשב''א בענין אחר עי''ש, ועי' רעק''א בגליון שו''ע סי' של''ה - דכיון שבעל הספינה אומר הא קאימנא אין פטור אונס, וכל פטור אונס אינו אלא כשהפועל אינו יכול לעבוד, ובכה''ג אין סיבה לחייבו בתשלום ואין צריך אונס לפוטרו, אלא שבפשיעה יש סיבה לחייבו, וכתב המחנ''א שכן הוא דעת הרי''ף והרמב''ם, ודעת התוס' והרא''ש דיש בספינה סתם ויין זה פטור אונס - אלא שלריב''ן מסיבה אחרת אין פטור אונס מכיון שהפסיד הפועל את ספינתו, אך אם רק היין טבע יש פטור אונס -.

ב. יש לומר שנח' הראשונים האם באופנים בדף ע''ז א' יכול הפועל לומר הא קאימנא, דדעת תוס' והרא''ש דבנמצאת שדהו לחה, ובפסק נהרא, ובאתא מיטרא, הפועל מזומן לעבוד ויכול לומר הא קאימנא, והעיכוב הוא מצד בעה''ב שאינו נותן לו שדה שאפשר לעבוד בה, או אינו נותן לו מים להשקות, ודעת ר' יואל והרשב''א דכיון שהבעה''ב מעמיד את שדהו, אלא שאין אפשרות לעבוד, א''כ הפועל אינו מעמיד את עצמו לעבודה, וכך ביאר המחנ''א שכירות סי' ד' וסי' ה' את דברי ר' יואל שחילק בין מת הבן לחלה הבן, דבמת הבן אין בעה''ב מעמיד את בנו, א''כ העיכוב מצד בעה''ב, משא''כ בחלה הבן שהבעה''ב מעמיד את הבן, אלא יש דבר המונע את המלמד מללמד - וז''ל המחנ''א בסי' ה' דהתם הבע"ה ג"כ מוכן לקיים תנאו דיכול לומר לפועל הרי השדה לפניך בא השקהו ונמצא דאין הפועל יכול לקיים תנאו שנתחייב לעשות, משא"כ בשוכר את הספינה סתם וא"ל ליין זה דהמשכיר יכול לקיים תנאו ולמסור ספינה בידו כמו שהתנה והשוכר אינו יכול לקיים תנאו הלכך צריך לתת לו כל השכירות ואף על פי שהוא אנוס דמזליה דשוכר גרם -.

ג. יש לומר דמודו תוס' והרא''ש דבאופנים בדף ע''ז א' יכול הפועל לומר הא קאימנא, אלא דנח' תוס' והרא''ש בסברא, וס''ל דאין סברא שישלם בעה''ב בכה''ג, משום שהתשלום בפועל הוא על העבודה ולא על מה שמעמיד את עצמו לעבודה, וכלשון הרא''ש בגיטין, והר''ן והנמוק''י בסוגיין - וצ''ע בדברי הרשב''א בשו''ת ח''ב סי' שכ''ח דגם נראה כן, ובח''ו סי' רכ''ד כתב שאין פטור אונס כשיכול הפועל לומר הא קאימנא, אע''פ שלא עבד - ודעת הר''ח ור' יואל והרשב''א דהתשלום על מה שהפועל מעמיד את עצמו, ובאופנים של דף ע''ז פטור משום שאינן מעמיד את עצמו, ולא מדין אונס.

ד. אי נימא דסברת תוס' והרא''ש הוא דאע''פ שמעמיד את עצמו יש פטור אונס, ניחא גדר החיוב בפשיעה, דבפשיעה דעתו להתחייב על מה שימעיד הפועל את עצמו, אך אי נימא דבאופנים בדף ע''ז א' אין מעמיד את עצמו, צ''ע על מה משלם בעה''ב כשפשע, וצ''ל דעל הצד שיפשע משלם על הקנין או הזכות שיש לו בפועל, עי' קובה''ע סי' נ''ג שיש ב' אופנים בזכותו של בעה''ב, יש אופן בעה''ב מקבל זכות לקבל בתשלום, ויש אופן שיש לו זכות לקבל ללא תשלום, ובכה''ג חייב בתשלום על הזכות שמקבל בהתחלה.

ה. ולכא' כך מוכח בדברי הר''ן והנמוק''י שהוכיחו שבשניהם אנוסין פטור בעה''ב מהא דחלה הפועל אין משלם לו בעה''ב יותר ממה שעבד, ואי נימא דבפשיעה משלם אל מה שמעמיד הפועל את עצמו לעבודה, באופן שחלה הפועל הרי אין מעמיד את עצמו, וא''כ היאך ס''ד דמשלם לו בעה''ב בכה''ג, וע''כ דס''ד שחייב לשלם לו על הקנין או הזכות שיש לו בפועל, וקמ''ל שבשניהם אנוסין אין חייב, אך בפשע י''ל שמתחייב על הקנין או הזכות שקיבל בהתחלה.

ו. וכך לכא' מבואר בדברי המהר''מ שכתב שבחלה המלמד משלם לו את כל שכרו דומיא דע''ע, ומבואר דבכה''ג שהפועל חלה משלם לו על הקנין, ולכא' צ''ע הרי אין שכירות משתלמת אלא לבסוף, וישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, ומבואר שהתשלום על הפעולה ולא על הקנין, ולכא' צ''ל כנ''ל דרק בחלה המלמד דאיכא למימר דמזליה דבעה''ב גרם כמוש''כ המחנ''א אמרינן דמשלם על הקנין, אך כשליכא למימר מזליה גרם כחלה או מת הבן, משלם על הפעולה ולכן באונס פטור.

ז. אף לדברי הריב''ם דיש פטור אונס אף היכא דיכול הפועל לומר הא קאימנא, אפילו הכי מודה הריב''ם דיש סברת הא קאימנא היכא דכבר שילם לו, ואולי ס''ל דהוא ספק אם יש פטור אונס כשיכול לומר הא קאימנא, ולכן היכא דכבר שילם לו אינו יכול מספק להוציאו מידו, וכן נראה מלשונו שכתב 'דכיון שהוא **מוחזק** ומזומן לקיים תנאו ניחא ליה שלא יחזיר כלל'.

ח. המחנ''א שכירות סי' ח' הוכיח כשיטת הר''ח ור' יואל והרשב''א מדברי הגמ' בדף נ''ח דבני אדם ששלחו את שקליהן ונגנבו או שאבדו דנשבעין לבני העיר דנשבעים ליטול את שכרם, ומבואר דאין פטור אונס במקום שיכולים הפועלים לומר הא קאימנא, וכתב המחנ''א שהמהר''מ תי' דאין פטור אונס באונס דלא שכיחא עי''ש.

ט. כתב רעק''א בגליון שו''ע סי' של''ה דלא קי''ל כר' יואל והרשב''א כדנפסק בשו''ע סי' של''ד סק''ד, דבחלה הבן אין נוטל שכרו, ואע''פ שבסי' שי''א הובא השיטה שחייב כל שכרו בספינה סתם ויין זה, אין זה משום שאין פטור אונס כשהפועל אומר הא קאימנא, אלא כדברי הריב''ן שאין פטור באונס כשהפסיד ספינתו, וצ''ע דהרי ר' יואל חילק בין מת הנער לחלה הנער, ובשו''ע סי' של''ד איירי בחלה הנער, והרשב''א איירי באופן שמת בעה''ב, וא''כ לכא' אין מקור מדברי השו''ע היאך הדין במת הנער, ואדרבא מדכתב השו''ע חלה הנער ולא כתב חלה או מת משמע שלא ברירה ליה לשו''ע היאך הדין במת הנער, וכ''כ המחנ''א שכירות סי' ח' שדעת הרי''ף והרמב''ם - שהועתק בשו''ע בסי' שי''א - כר' יואל, ורעק''א נקט כדברי המהר''מ שאין סברא לחלק בין מת הנער לחלה הנער, ובתרוויהו העיכוב מצד בעה''ב שאינו מעמיד לו נער שיכול ללמוד.

י. כתה המחנ''א שכירות סי' ה' דהשוכר בית ומת השוכר, דינו תלוי במח' הראשונים הנ''ל, דלדברי ר' יואל וסייעתו כיון שהמשכיר יכול לומר הא קאימנא אין פטור אונס, משא''כ לשיטת תוס' והרא''ש והמהר''מ אף בכה''ג יש פטור אונס - ולא דמי לחלה המלמד אלא לחלה הבן עי' להלן - והרשב''א כתב שחייב את כל שכרו משום דשכירות לממכר יומא ולכן לא דמי לפועל וצ''ע מדברי הרשב''א שכתב שאף בשכר משמש ומת בעה''ב חייב את כל שכרו.

**מצינו כמה הבדלים בין מקום שיכול הפועל לומר הא קאימנא, למקום שאינו יכול לומר כן**

א. לשיטת ר' יואל והר''ח והרשב''א אין פטור אונס במקום שיכול לומר הא קאימנא וחייב את כל שכרו.

ב. לראשונים שיש פטור אונס אף בכה''ג, אפילו הכי מהני סברת אנא קאימנא לחייב את בעה''ב לשלם על מה שכבר עשה הפועל אע''פ שאין לבעה''ב שום תועלת בחצי מלאכה.

ג. לדעת הריב''ן כשהפסיד הפועל את ספינתו אין פטור אונס, רק משום שיכול לומר הא קאימנא, כלשון הריב''ן 'אבל הכא שהמשכיר הפסיד ספינתו כפועל בטל מיהא אית ליה **כיון שמזומן לקיים תנאו'**.

ד. בספינה סתם ויין סתם חולקים רק משום שהפועל יכול לומר הא קאימנא.

ה. לשיטת הריב''ם דיש פטור אונס, אפילו הכי אם כבר שילם לא יטול 'דכיון שהוא מוחזק ומזומן לקיים תנאו ניחא ליה שלא יחזיר כלל' ומשמע שרק כאן לא יחזיר משום שמזומן לקיים תנאו, ולכן אמרינן דאם כבר שילם דעתו לשלם כשיכול לומר הא קאימנא וכדברי ר' יואל וסייעתו, אך בכל האונסין בדף ע''ז א' אף אם כבר שילם לכא' יטול, אולם החזו''א ב''ק סי' כ''ג סקי''ג נקט בדבריו שבכל אונס הדין כן עי''ש.

ו. בדברי הרא''ש נראה דבשכרו לשדה סתם ואתא מיטרא אין פטור אונס משום שאומר הא קאימנא, וס''ל דרק כשיכול לעבוד אמרינן הכי, ולא היכא שטבע היין ביין זה שאינו יכול לעבוד מכיון שאין יין.

**האם יש פטור אונס במקום שיכול הפועל לעבוד**

התבאר שנח' הראשונים האם במקום שהפועל יכול לומר הא קאימנא יש פטור אונס, ואכתי יש לדון לשיטות שיש פטור אונס, האם הוא רק במקום שאינו יכול לעבוד כספינה סתם ויין זה, דכיון שטבע היין אינו יכול להוליכו, אך כשיכול לעבוד י''ל דאין פטור אונס.

א. רש''י והרא''ש כתבו דבלא סיירא מאורתא פסידא דבעל הבית 'דאמרי ליה מי יימר דלדעתא דההוא ארעא אגרתן'

ב. ויש לבאר דכוונתם כדברי הר''ח ור' יואל והרשב''א דכל הפטור בסוגיין הוא רק במקום שהפועל אינו מעמיד את עצמו לעבודה, דאינו יכול לעבוד בשדה לחה וכו', וכל זה בשדה זו, אך כשלא דברו על שדה זו, א''כ הרי הוא מעמיד את עצמו לשדה אחר, ובכה''ג אין פטור, דלא מצינו דאונס פוטר חוב ממון.

ג. אלא שהרא''ש בדף ע''ט א' נקט כדברי הריב''ם דיש דין אונס בספינה סתם ויין זה, ומבואר בדברי הרא''ש שרק בשכרם לשדה סתם שמזומנים לעבוד, ויכולים לעבוד אין פטור באונס, משא''כ בספינה סתם ויין זה שאינם יכולים לעבוד מכיון שאין יין, יש פטור אונס, ולא ס''ל להרא''ש כדברי ר' יואל דאין פטור אונס כשיכול לומר הא קאימנא, אלא רק כשיכול לעבוד, דהיינו שיש ב' אופנים של הא קאימנא, אופן שהפועל מצד עצמו היה יכול לעבוד, אך מחמת שאין לבעה''ב יין או תלמיד אינו יכול לעבוד, ואופן שיכול לעבוד, ובעה''ב אינו מביא לו לעבוד.

ד. ונמצא שיש ג' אופנים, באופן שנמצאת שדהו לחה כיון שיש שדה, העיכוב לעבוד הוא מצד הפועל ובזה פטור גם לר' יואל, ובספינה סתם ויין זה שהעיכוב מצד בעה''ב נח' הרא''ש ור' יואל, וכשאין כלל עיכוב מלעבוד, אלא שבעה''ב אנוס משום שכוונתו היתה לשדה זו, אפי' לדעת הרא''ש אין פטור אונס.

ה. לדברי הש''ך שפטור אונס הוא משום שע''ד כן לא התחייב, לכא' גם בכה''ג שייך פטור אונס, דהרי אף הפועל יודע כעת שהתכוון לשדה זו, אלא שבקציצה לא קצצו לעבוד בשדה זו ולכן לדעת הרא''ש הפועל מזומן לעבוד, וע''כ שפטור אונס אינו אלא משום שאין הפועל יכול לעבוד, והתחייב לו רק אם מעמיד את עצמו לעבודה, וא''כ לדברי הש''ך שפטור אונס הוא משום שע''ד כן לא התחייב לכא' אף בזה יהיה פטור באונס.

ו. כתב הדרישה סי' של''ד סק''א 'כתב רש"י דמיירי דיש לו עוד שדות אחרות ויכולין הפועלים לומר לו מי יימר' ולפי''ז אין מקור מדברי רש''י והרא''ש שאין פטור אונס בכה''ג, אלא איירי שיש לו עוד שדה ולכן אינו אנוס.

ה. הרא''ש כתב דבספינה סתם ויין סתם והביא הפועל עוד ספינה חייב בעל היין את כל שכרו, ולדברי הדרישה צ''ל שיש לו עוד יין דאל''כ מדוע לא יהיה פטור אונס, וכ''כ החזו''א ב''ק סי' כ''ג סקי''ג דהרא''ש מיירי רק כשיש לו עוד יין.

ו. ולכא' הריב''ם מספ''ל אם יש פטור אונס בהנ''ל, דמספ''ל לריב''ם בספינה סתם ויין סתם אם חולקים את כל השכירות או רק את חצי הדרך שהלך, וכתבו הדרישה סי' שי''א אות ב', והמהרש''א דספק הריב''ם הוא לשיטתו דיש פטור אונס גם בספינה, ומבואר בדבריהם דאף ביין סתם נחשב אנוס, וא''כ ע''כ אין לו עוד יין, וא''כ מבואר דהריב''ם מספ''ל אם יש פטור אונס ביין סתם, ולכן פטור מהדרך שלא הלך, ורק על חצי הדרך שהלך חולקים, או שביין סתם לא שייך פטור אונס, והדרישה כתב דהרא''ש ס''ל דאין בכה''ג פטור אונס, וחולקים את כל השכירות, ומפורש לכא' בדברי הדרישה בדעת הרא''ש ככל הנ''ל, ורק בדברי רש''י אין הכרח דס''ל הכי, ואולי משום דביין זה פשוט שבעל היין אנוס, והיאך כתב הרא''ש דאין פטור אונס וחייב את כל השכירות - כשהביא בעל הספינה עוד ספינה - וע''כ דס''ל לרא''ש דאין פטור אונס בכה''ג, אך רש''י יכול לסבור כהך גיסא בריב''ם דחלוקים רק את הדרך שהלך ואף כאן יש פטור אונס.

ז. בתוס' ר''פ דף ע''ט ב' מבואר דחולקים רק את חצי הדרך שהלך, ונראה בדבריו דהוא משום שיש פטור אונס אף ביין סתם.

ח. המהר''ח או''ז כתב שהשוכר סופר לכתוב לו תנ''ך, וירד מנכסיו וחוזר בו, פטור מדין אונס, ולכא' אונס זה הוי כאין צריך למלאכה, דרק עשיר צריך למלאכה זו ולא עני, וכעין זה הביא הפתחי תשובה בשם שו''ת ראש יוסף והשער משפט עי''ש, ולדברי ר' יואל לכא' ודאי שאין בכה''ג דין אונס, ולהנ''ל אף לדברי הרא''ש אין בכה''ג דין אונס, ולדברי המהר''ח או''ז צ''ל דבספינה סתם ויין זה חולקים רק את חצי הדרך שהלך, או דאיירי ביש לו עוד יין.

ט. כתב הרא''ש בשו''ת כלל צ''ג סי' ג' דהשוכר חמור לב' ימים לילך ולחזור ונאנס ולא יכל לחזור אם שכר הבהמה לימים לא שייך ביה טענת אונס כ"כ כי היה התנאי בכל יום שיעכבנה יתן שכרו, ואם שכרה למקום פלוני ולחזור או שכרה לב' ימים והזכיר המקום שרצה ללכת שם וידעו שהוא מהלך שני ימים יש פטור אונס, וצ''ע מדוע בשכרו לימים אין בו פטור אונס, וכתב הגר''א בסי' ש''י סק''י דכאן כלא סיירה שהרי לא שכר לו למקום ידוע, וא''כ דברי הרא''ש הם רק לשיטתו דבשדה סתם אין פטור אונס, אולם הנתה''מ שם סק''ח כתב דמשמע בדברי הרא''ש דבשכרו לפי ימים אף כשהזכיר את המקום שרוצה ללכת חייב והקשה מדוע אין טענת אונס, ותי' 'דעיקר הטעם כיון דאמר לו כל יום ויום שיעכבנו הוא מושכר לו בעד כך וכך, א"כ אם יתרצה הלה לעשות מלאכה בהחמור כשהוא מעוכב יכול לעשות, א"כ אף בשעת אונס החמור מושכר לו לעשות בו איזה מלאכה שירצה ולא ביטל האונס את השכירות' ודבריו הם כשיטתו בסי' של''ד סק''א דאין פטור אונס כה''ג.

**מדוע בספינה סתם ויין זה אין פטור אונס**

א. הריב''ן ביאר 'דהכא שהמשכיר הפסיד ספינתו כפועל בטל מיהא אית ליה כיון שמזומן לקיים תנאו' ומבואר בדבריו דהיכא שאינו יכול לקיים תנאו א''צ לפטור אונס, אלא אין כלל סיבת חיוב, משום ששכרו הוא פעולתו, וכשאין יכול לעבוד אין על מה לשלם לו - בביאור דברי הריב''ן עי' חזו''א ב''ק סי' כ''ג סקי''ב דביאר דחלק משכר הספינה הוא על החשש שיטבע הספינה, ולכן דעתם שישלם אף באונס -.

ב. דעת הריב''ם דיש פטור אונס, ואין חייב לו אלא חצי שכרו, וא''ת מאי שנא מלעיל דאם מת החמור ואין לו תועלת בחצי הדרך אין חייב לו אפי' שכר חצי הדרך ביאר הריטב''א 'ונהי דמיפטר בעל הבית על העתיד משום דאניס ולא הוה ליה למידע, אמאי מיפטר לשעבר, אי משום דלא אהנייה הא אמר ליה דקאים לאהנוייה ולמיעבד תנאיה', ולכן בספינה סתם ויין סתם והביא זה את יינו, ואין בעל הספינה מביא ספינה אין משלם לו כלל אפי' שכר חצי הדרך, כמבואר ברא''ש סי' י''א ובהגה''א סי' ה', דכיון שאינו אומר הא קאימנא אינו נוטל כלום, ולכא' גם כשמביא בעל הספינה עוד ספינה, יכול בעל היין לומר לו שיביא יין מתחילת הדרך, משום שלא הועיל לו כלום חצי הדרך שהלך, ואין כלל סיבת חיוב כה''ג, וא''צ לדין אונס לפוטרו, וכן לכא' מבואר בדברי ההגה''א הנ''ל.

ג. דעת ר' יואל והרשב''א דאין פטור אונס היכא דיכול הפועל לומר הא קאימנא, וכן הוא בשטמ''ק דף ע''ח א' מהגליון תוס' בשם ר''ח דאין כלל פטור אונס בשכירות פועלים, ולא הוזכר בברייתא אלא היכא דהפועל אנוס, אך אין פטור אונס בבעה''ב, והפטור בדף ע''ז א' הוא משום דאומר בעה''ב לפועלים בשכר לריפקא לכו חפרו, ובדוולא אומר להם הביאו מן הנהר האחר, וכספינה זו ויין סתם דפטור בעה''ב, ובלא סייריה וכו' חייב בעה''ב משום דהוי כשכרם לשדה סתם וכמוש''כ רש''י והרא''ש.

ד. המהר''מ כתב - הובא בהגהות מיימוניות בפ''ה מהלכ' שכירות - דיש לחלק בין שכירות לקבלנות, ואין פטור אונס אלא רק בשכירות, ובביאור הדבר עיין נתה''מ סי' של''ה סק''א, ואבן האזל פ''ה מהלכ' שכירות ה''א, ועי' תרוה''ד סי' שכ''ט שכתב 'ואף על גב דבנ"ד קבלנות כמו שנבאר לקמן, מ"מ לכל הני חילוקים שכתבנו מדמינן בהן קבלנות לשכירות, והתוס' וכן במרדכי מדמין נמי קבלנות דספינה ויין לשכירות, ולא כחד שינויי בהגה"ה במיימון דמחלק בין ספינה ובין יין ובין שכירות מטעם קבלנות ע"ש.

ה. הריטב''א תי' בשם הרא''ה 'דכי אמרינן פסידא דפועלים דוקא פועל או קבלן דעלמא שלא נשכר אלא בדיבור בעלמא, אבל קבלן שנתחייב לגמרי להוליך דבר ידוע או לעשותו ומשך הדבר ודאי כל שאין העכבה מצדו ואירע בו שום אונס אין לו להפסיד משכרו כלום', וכעין זה כתב הב''י בסי' שי''א וז''ל 'וכתבו תלמידי הרשב"א גבי ספינה סתם ויין זה אף על פי שלא נתן יתן ע"כ בקנין דאי בלא קנין הרי יכול לחזור בו כל שעה שירצה וליכא למימר דכיון דהתחיל במלאכה אפילו בלא קנין אין שום אחד מהם יכול לחזור בו דכיון דנאנס יכול לחזור בו דדמי לאתא מיטרא דהוי פסידא דפועלים', וכעין זה כתב רעק''א בסוגיין.

**האם יש פטור אונס כשעשה הפועל את מלאכתו**

איתא בב''ק דף קט''ז השוכר את הפועל להביא כרוב ודורמסקנין לחולה, והלך ומצאו שמת או שהבריא נותן לו שכרו משלם.

א. היה מקום לומר דכל זה אינו אלא כשעשה שליחותו, אך בשלחו והלך ולא מצא שם מה שיביא, מכיון ששכרו על הבאת הדבר, ולא עשה קבלנותו פטור בעה''ב, אולם בתוספתא כתוב שאף בכה''ג חייב, וכן נפסק בשו''ע סי' של''ה סעי' ב', והיה מקום לומר דחייב רק כשפשע בעה''ב, דעל דעת שישלחנו לחינם בפשיעתו, מתחייב לו על פעולתו - ויהיה דינו כפועל ולא כקבלן - אך כשבאונס של בעה''ב לא נמצא הדבר שם י''ל דפטור, אולם המ''מ כתב 'אבל זה כבר עשה מלאכתו משלם לפיכך נוטל שכרו משלם' ומשמע שקצץ עמו שכר על ההילוך ולא על הבאת הדבר, ולכן נחשב דעבד שליחותיה, אך הלח''מ באמת הקשה 'והא התם לא עביד שליחות כלל' וכתב בסוף דבריו 'מדברי ה"ה נראה דאית ליה דההליכה לבד היא הפעולה'.

ב. הפתחי תשובה הביא מהדברי משפט שחילק בין היכא דלא היה הדבר מעיקרא שם, דהוי אונס של בעה''ב, ובזה אין פטור אונס, לבין היכא דהיה הדבר אלא שאח''כ איתרחיש דלא נמצא הדבר דהוי אונס דפועל ואינו נוטל שכרו, ואולי כוונתו דפטור אונס הוא דאומר לו בעה''ב מזלך גרם, וזה רק שייך שהיה הדבר מעיקרא ואח''כ ניטל משם, וצ''ל דכל היכא דאין יכול לומר לו מזלך גרם, אע''פ שלא עשה קבלנותו חייב על פעולתו, דאמדינן לדעתיהו דאם ילך ולא ימצא ישלם לו שכר פעולתו, ורק היכא דאיכא למימר מזליה דפועל גרם פטור.

ג. והיה מקום לומר בביאור דברי התוספתא דבהלך ולא מצא חייב אף באנוס בעה''ב, דלא מצינו דין מאונס אלא היכא דלא עבד הפועל ולא מידי, דבזה אמרינן דכיון שקצץ לו שכר פעולה, היכא דלא עשה פעולה אין לו שכר, וכן קבלן היכא דאנוס מלעשותו פטור מלשלם לו, אך היכא דהלך וטרח אע''פ שקצץ שכר על קבלנותו, אמדינן לדעתיה דהיכא דבעה''ב לא העמיד לו את המלאכה דעתו להתחייב לשלם לו שכר פעולה, וכמבואר כעין זה בנתה''מ סי' של''ה סק''ב עי''ש, ועי''ש בנתה''מ שביאר בטעמא דמילתא שאין פטור אונס כשעשה שליחותו אע''פ שלא הצליח מחמת אונס של בעה''ב וז''ל 'דמהיכא תיתי לא ישלם לו בעד המלאכה שכבר עשה על פיו, דמה לי אם הוציא מעות על פיו או שהוציא טרחתו על פיו'.

ד. יש לעיין בשלח שליח להביא כרוב וכו' והתחיל במלאכה, ונודע לו שמת או שהבריא, האם יכול להמשיך בשליחותו ולהביא את הכרוב וכו' ולתבוע את שכרו, או רק כשלא נודע לו נוטל את שכרו, ולא דמי לאתא מיטרא דאין יכול להשקותו, דלהשקות אינו לשפוך מים, אלא להפוך את השדה לשדה לחה, וכיון שהיא לחה אינו יכול להשקות, ולכא' לדברי הראשונים הנ''ל דפטור אונס הוא משום שלא עבדו, א''כ היכא שיכולים לעבוד, וכבר התחילו במלאכה, יכולים לעבוד ויטלו את שכרם אע''פ שאין בעה''ב צריך את פעולתם, אלא שיש לדון שכיון שאין תועלת לבעה''ב במלאכתם, אין מקבל בעה''ב מאומה, וממילא אין מה שיחייב אותו, דומיא דשוכר פועל בשלו והראהו בשל הפקר דפטור, משום שלא קיבל מידי, וא''כ אף כשא''צ בעה''ב את המלאכה יהיה הדין כן.

ה. לדעת הריב''ם דיש פטור אונס בספינה סתם ויין זה, הא דחייב שכר חצי הדרך אע''פ שאין לו שום תועלת, לכא' הוא משום שאין פטור אונס על מה שעשה כמבואר בגמ' בב''ק, וגם בב''ק הרי אין לו שום תועלת במה שהביא כרוב וכו', ואפילו הכי אין בו פטור אונס, ולא דמי לחמור זה ומת דאם אין לו תועלת פטור, משום ששם א''צ לפטור מדין אונס, אלא אין כלל סיבת חיוב, משא''כ כאן שבעל הספינה אומר הא קאימנא, א''כ יש סיבת חיוב, אלא שיש פטור אונס, ואונס אין פוטר אלא מה שעדיין לא עבד, ולא מה שכבר עשה, וכן הוא במחנ''א שכירות סי' ח', וכ''כ הנתה''מ סי' של''ה סק''ג וז''ל ונראה דדוקא בכאן שהאונס הוא אונסא דשליח דמיקרי אונסא דפועל אז אין צריך לשלם לו אפילו מה שעשה כשלא נהנה בעה"ב, אבל באונס שאירע לבעה"ב ודאי דצריך לשלם לו מה שעשה דמה לו לפועל מה שנאנס בעה"ב, ואפילו כשלא נהנה בעה"ב צריך לשלם כדמוכח מהתוס' בב"מ דף ע"ט בד"ה אלא בספינה סתם.

ו. הריטב''א הביא שתוס' כתבו בשם רש''י דבספינה זו ויין סתם, חייב לשלם שכר חצי הדרך, וכתב הריטב''א 'ואולי טעמו של רש"י מההיא דאמרינן בפרק הגוזל (קט"ז ב') דעבד שליח שליחותיה דנותן לו שכרו אף על גב דלא אישתריש ליה להאי, שמת החולה או שהבריא' וכתב הריטב''א שתוס' הקשו על זה 'דפ' הגוזל כל שליחותו עשה השליח, אבל בכאן מה עשה שהביאו עד חצי הנהר וטבעה ספינתו', וכן הקשו ממת החמור דמבואר בגמ' דרק משום שיש לו תועלת חייב חצי שכרו, ואולי י''ל דעד רגע לפני שטבעה הספינה יש לו תועלת, שהרי יכול להעבירו לספינה אחרת, ודמי למת החמור, ואח''כ אבד היין - ותוס' ס''ל שרק אחר שהופסקה המלאכה חייב בחצי שכרו - ועי' מרדכי אות ת''ס בההג''ה שהוכיח מפרק הזהב ששליח שנאנס ואינו יכול לעשות שליחות נוטל את שכרו, וצ''ע מאי שנא מכל אונס, ואולי כוונתו שיטול את שכרו על מה שכבר הלך, וס''ל כדעת רש''י דאע''פ שאין תועלת בחצי מלאכתו חייב לשלם לו על מה שכבר עשה, ועי' לעיל שהמחנ''א דחה את ראייתו מפרק הזהב בב' אופנים, או דשאני התם שיכול הפועל לומר הא קאימנא, או דשאני אונסא דלא שכיח, ועי' בריטב''א שם מש''כ בשם רבו, ונראה בדבריו שבשכירות חפצים משלם על מה שהשתמש אע''פ שלא נהנה מידי כדעת רש''י, ורק בקבלן ששכרו על קבלנותו, כל שלא עשה כל קבלנותו אין חייב לו מידי, אא''כ נהנה שי''ל שחייב לו מדין נהנה, או שיש אומדנא דדעתו לשלם לו על פעולתו, או חלק מהתוצאה.

ז. יש לעיין לדעת ר' יואל והרשב''א דהיכא דהפועל אומר הא קאימנא חייב את כל שכרו, מדוע רק כשהביא השליח את הכרוב וכו' משלם לו, הא אף כשאינו מביא כיון שיכול להביא היה לו ליטול כל שכרו, ובגמ' לכא' מפורש שנוטל שכרו משום 'דעביד שליחותיה' ואולי לא אמרו ר' יואל והרשב''א אלא בפועל שי''ל דששכרו על מה שמעמיד את עצמו לעבודה, אך קבלן ששכרו על התוצאה כל שלא עשה את התוצאה לא התחייב לשלם לו, ולפי''ז צ''ל דבספינה הוא פועל ולא קבלן, וכן בשכר שליח לשמשו איירי בפועל ולא בקבלן, ודוחק, ואולי י''ל דכוונת הגמ' דעביד שליחותיה או שיכול לעשות שליחותו, לאפוקי בירד להציל שאינו יכול להציל, ולפי''ז לדעת ר' יואל והרשב''א כשמת או הבריא נוטל שכרו אף כשלא הביא, כל שהתחיל במלאכה.

ח. עי' מחנ''א שכירות סי' ח' דכתב דלדברי ר' יואל וסייעתו י''ל שהטעם שנוטל את שכרו ואין פטור אונס משום שיכול הפועל לומר הא קאימנא, ולכן כשעשה את שליחותו אין פטור אונס, ואין כתוב בב''ק יסוד חדש שאין פטור אונס כשכבר עבד, אלא כתוב את המבואר בדף ע''ט דבספינה סתם ויין זה אין פטור אונס, אלא שלכא' יש להוכיח מהתוספתא הנ''ל שאף כשלא מצא נוטל שכרו, ואי נימא דאיירי בקבלנות, וקצץ עמו שכר על הבאת הדבר, א''כ כשלא הביא מדוע חייב את שכרו, וע''כ משום דאמדינן לדעתיהו דאם יעשה פעולה והסיבה שלא יכל לעשות את קבלנותו הוא משום הבעה''ב, חייב את שכר פעולתו אע''פ שהבעה''ב אנוס.

**בדברי רבינו יואל, ורבינו מאיר.**

א. ר' יואל חילק בין מת הנער לחלה הנער, דבמת חייב בעה''ב ובחלה פטור - והמרדכי והגהות מימוניות הביאו שהמהר''מ כתב שאין חילוק וכדלהלן - וז''ל האו''ז ב''מ סי' רמ''ג בשם ר' יואל 'וכשחלה הבן אין שייך לומר תן לי ואני אלמוד שאין זה שייך לומר אלא כשמת והניח חיים לכל ישראל' וביאר המחנ''א דפטור אונס אינו אלא באופן שאין הפועל מעמיד את עצמו, כאתא מיטרא דאין הפועל מעמיד את עצמו להשקות, כי הרי במצב הזה אינו יכול להשקות, וכן בחלה אינו יכול ללמד נער חולה, משא''כ במת אומר לו המלמד תן לי את בנך ואלמדהו, והעיכוב מצד אבי הילד שאינו מביא אותו, משא''כ בחלה מיביאהו ואין המלמד יכול ללמדו.

ב. הנתה''מ סי' של''ה סק''א הקשה על הרשב''א שכתב שבשכר משמש ומת בעה''ב חייב כל שכרו, מאי שנא ממת הנער דאין חייב את שכרו, וביאר דס''ל לרשב''א כהראב''ד דבקבלן אין פטור אונס, אך המחנ''א כתב דס''ל כר' יואל וסברתו כנ''ל, ועי' פתחי תשובה סי' של'ה סק''ב.

ג. המרדכי הביא שהמהר''מ דימה מת הבן לאתא מיטרא דהוי פסידא דפועל, וכתב המחנ''א דסברת המהר''ם הוא 'בשוכר פועל לעשות לו מלאכה איכא למימר דלא שכרו אלא אדעתא שיעשה לו מלאכה וכי לא הוצרך אינו שכירו', ובדברי הראשונים הנ''ל מבואר דשכרו ע''ד לשלם לו שכר פעולתו, ולכן כשלא עבד לא התחייב לו.

ד. כתב המרדכי בשם המהר''מ 'ואם הביטול של המלמד מחמת גזירת המושל שבעיר ואי אפשר למלמד ללמוד הוי מכת מדינה ויהא ההפסד של בעל הבית' ותמהו הנתה''מ סי' של''ד סק''א, והגר''א בסי' שכ''א סק''ז, הרי במכת מדינה מבואר דמפסיד המחכיר, והמחכיר הרי הוא זה שתמיד מקבל את המעות מהחוכר, וא''כ בפועל ובעה''ב הפועל הוא זה שמקבל את המעות מבעה''ב, וא''כ במכת מדינה היה צריך להפסיד הפועל, והיאך כתב המהר''מ דמפסיד בעה''ב, וביאר הנתה''מ דכשיכול המלמד לעשות מלאכתו לא שייך פטור אונס, ובמת הבן אין יכול ללמד משום שאין את מי ללמד, אך בגזירת המושל שלא ללמד, כיון ששכר המלמד הוא על השימור, ויכול לשמור, אלא שא''צ הבעה''ב את השמירה כשא''א ללמד, בזה אין פטור אונס - וכעין זה כתב הנתה''מ גם בסי' ש''י סק''ח - אלא שאם אינו מכת מדינה יכול לטעון האב דמזלו של המלמד גרם, ולכן רק במכת מדינה שאינו יכול לטעון כן חייב.

ה. כתב המרדכי 'א"כ חלה המלמד ... הואיל ואניס נותן לו בעה"ב שכרו משלם ואפילו ימי חוליו נראה דא"צ להשלים' וצ''ע וכי גרע מהיכא דבעה''ב אנוס כמת הבן דפטור, וביאר המחנ''א דכיון שהפועל נקנה לבעה''ב, אמרינן דמחמת מזלו של בעה''ב חלה, והוי כפשיעת בעה''ב - וכה''ג מתחייב על הקנין וכנ''ל, ולכן אמרינן דנסתחפה שדהו - משא''כ בחלה הבן שאין הבן ממונו של האב לא שייך לומר שמזלו של האב גרם, ולפי''ז

ו. במת המלמד לכא' נמי שייך לומר דמזלו של בעה''ב גרם, ויהיה חייב בעה''ב לשלם ליורשיו, אלא דיעוין בדברי הנתה''מ סי' שכ''א סק''א שכתב שלא שייך לומר כן אלא היכא דרק מה ששייך לבעה''ב נפסד, אך לא כשנפסד גם מה שייך לפועל, וא''כ רק בחלה דהלימוד ניזוק שייך לומר מזליה דבעה''ב גרם, משא''כ במת המלמד - ויש לעיין מדברי הרשב''א בדף ע''ח א' דכתב דא''א לפרש דבנעשית אנגריה אומר לו הרי שלך לפניך משום דיכול המשכיר לומר לו מזלך גרם, דא''כ מדוע במתה חייב להעמיד לו חמור ואינו יכול לומר מזלך גרם, ולדברי הנתה''מ לא דמי מתה שהמשכיר מפסיד, לנעשית אנגריה שרק השוכר מפסיד, ובדברי התוס' דף ע''ח ב' ד''ה אם מבואר שיש חילוק בין נעשית אנגריה למתה לגבי טענת מזלך גרם, ואולי כוונתם לסברת הנתה''מ, וכן לכא' מפורש בדברי הריטב''א שם שכתב 'אנגריא חוזרת בתוך ימי שכירותה דכיון דכן מיחזי דמזלו של שוכר גרם דהא משכיר לא מפסיד מידי, אבל אנגריא שאינה חוזרת בתוך ימי שכירותה מזלו של משכיר הוא' -.

ז. כתב המהר''ח או''ז סי' רכ''ה בעשיר ששכר סופר לכתוב לו, והעני בעה''ב ורוצה לחזור בו, הוי כאונס ופטור, ולכא' לדברי ר' יואל אין פטור אונס מכיון שהסופר אומר הא קאימנא, ולא דמי לכל האופנים בדף ע''ז א' וכנ''ל, ואפי' לדברי הרא''ש דפסק דבספינה סתם ויין זה יש פטור אונס, לכא' כאן לא יהיה פטור אונס, דומיא דמש''כ הרא''ש דבלא הראה לו איזה שדה אין פטור אונס, מכיון שיכול הפועל לעבוד, ולא דמי להיכא דסייריה וכו' דאין יכול הפועל לעבוד בשדה, וא''כ בציור הנ''ל שיכול לעבוד אין פטור אונס, ועי' להלן דלכא' הריב''ם מספ''ל אם יש בכה''ג פטור אונס, ונ''מ בספינה סתם ויין סתם, והביא המשכיר עוד ספינה, ואין לשוכר יין אחר, דלדעת המהר''ח או''ז יהיה פטור אונס ולא ישלם אלא מה שהלך, ומה שכתוב בגמ' חולקים ע''כ יתפרש דחולקים את חצי הדרך שכבר הלך, א''נ איירי באופן שיש לשוכר עוד יין ולכן לא שייך פטור אונס.

ח. לדעת המהר''מ דכשחלה המלמד מקבל כל שכרו, א''כ היה צריך להיות שבספינה זה ויין סתם נמי יטול כל שכרו, וצ''ל דבספינה איירי בשכירות פועלים כמבואר בריטב''א בשם רבו, וא''כ הפועל הוא בעל הספינה ולא הספינה, ורק כשהפועל חלה אמרינן דנסתחפה שדהו ומזלו גרם, ולא היכא שכליו של הפועל נאבדו.

**מזליה גרם**

א. כתב הריטב''א דף ע''ח ב' 'אנגריא חוזרת בתוך ימי שכירותה דכיון דכן מיחזי דמזלו של שוכר גרם דהא משכיר לא מפסיד מידי, אבל אנגריא שאינה חוזרת בתוך ימי שכירותה מזלו של משכיר הוא', אולם הרמב''ן בדף ע''ח א' כתב דא''א לפרש דאומר לו הרי שלך לפניך בנעשית אנגריה משום דאומר לו מזליה גרם, דא''כ גם במתה יאמר כן, ולדברי התוס' והריטב''א רק כשהשוכר מפסיד ולא המשכיר יכול לומר לו מזלך גרם.

ב. הנתה''מ סי' שכ''א סק''א כתב שרק כשהפירות נפסדו יכול לומר לו מזלך גרם, משא''כ כשגם הגוף נפסד, א''א לומר דמשום מזלו של השוכר הפסיד המשכיר.

ג. רש''י בדף ק''ג א' כתב דבנפל הבית אומר לו המשכיר מזלך גרם, אע''פ שהמשכיר מפסיד את ביתו.

ד. סמ''ע סי' שכ''א סק''ו 'ור"ל דוקא במכר אם היה נעשה בו המום אח"כ הוא דאמרינן דבמזלו דהלוקח נעשה בו המום, משא"כ בשכירות דשייך בו גם המשכיר, אין שייך לומר דהמום והקלקול שנעשה אח"כ בהשכירות דנעשה על ידי מזל רע דהשוכר, דילמא במזל רע דהמשכיר נעשה, משו"ה שניהן יכולין לחזור בהן, דהיינו השוכר מליתן השכירות בשלימות והמשכיר יכול לחזור בו מליתן לו בפחות מהסך ששכרהו'.