מראי_מקומות_שי__בסיס_ז-ח
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**סימן שי ז-ח**

**בסיס**

★**בענין בסיס באמצע שבת**

עיין רש"י מז: [ד"ה "והא קא מבטל", דנעשה בסיס לניצוצות, משמע דיש בסיס באמצע שבת.

ושיטת הרז"ה [קנד:] דאין בסיס באמצע שבת [היות ולא היה ביה"ש].

ויל"ע בגמ' [מה:] דאוקמי "דאית ביה ביצת אפרוח" וע"כ אם הביצה מוקצה מיירי **בנולדה בשבת** וא"כ לרז"ה אמאי הוה בסיס [ועי"ש בתוס' דחשיב מניח ולא שוכח היות ודרכו בכך].

וצ"ל היות וקינה מיוחדת לכך גם הרז"ה מודה דיש בסיס אפי' בהונח בשבת [חזו"א מח-ח].

וע"ע בשטמ"ק [ביצה כא: ד"ה "גזרה"] גבי כוס שנאסר משום שיורי כוסות שמביא ריטב"א כיון שהונח שם לדעת "ואף על פי שלא היה שם ביה"ש, ומיהו כל שנסתלק משם האיסור הותר הכוס שלא נאסר אלא היכא שהונח שם בין השמשות לדעת, ומשום מיגו דאיתקצאי ביה"ש איתקצאי לכולי יומא, ואפילו בעומד עליו אין לאסור אלא **בכיוצא בזה שהוא כלי המיוחד ליין והוא בסיס לו גמור** וכו'".

וע"ע בחזו"א דגם לרז"ה דשרי רק ניעור, אבל טלטול גמור נאסר.

וע"ע במג"א [רסה-ב] דנקט דבסיס **באמצע שבת ע"ד להסירו** לכו"ע לא נאסר.

וע"ע בהגהות רעק"א התם.

★עיין ביאו"ה [ד"ה מטה] דמביא את המג"א [שח-נ] שהביא מחלוקת האם בעודן עליו [במקרה שהמיטה לא בסיס דהמעות הונחו באמצע שבת] מותר לנער את המיטה.

והאוסרים ס"ל דכ"ז שהם עליו בפועל המיטה בסיס להם, ונאסר.

וע"ע במ"ב [רסו-כו] דמתיר לנער "כיון לא היה עליהם ביה"ש".

וע"ע בט"ז [שי-ח].

וע"ע בחזו"א [מח-ח] שלמד בט"ז שנאסר גם בניעור.

וע"ע במשנ"ב [ס"ק לז] "דכ"ז שהאיסור מונח עליו **אסור בטלטול**".

ולכאורה להאוסרים כ"ז שעודן עליו יצא, דשולחן שבכניסת שבת היה בסיס לאיסור והיתר כגון לנר ולככר, ואח"כ נסתלק הככר [ונשאר רק הנר] נמצא דכעת השולחן משמש רק לנר [איה"נ הוא לא בסיס] ויאסר.

ובמ"ב [רעז-יח] משמע דשרי, דהמנהג היה לתת ככר על השולחן לפני הדק"נ בכדי שיהא השולחן בסיס לאיסור והיתר, והרי היו נוטלין אח"כ את הככר לסעודת שבת, ובכ"ז משמע דמהני.

וי"ל דסברת האוסרין דנעשה בסיס לאיסור לבד [אפי' באמצע שבת] משא"כ הכא מראש נעשה בסיס לשניהם, ואח"כ כשניטל נעשה בסיס ממילא, ויל"ע [וכעין זה ברש"ש ביצה ב. בתד"ה וב"ה].

וע"ע פמ"ג [א"א רעט בסופו אות ג] **"ובסיס להיתר ואיסור ביה"ש ולאח"כ סלקו ההיתר אסור לטלטלו".**

★במ"ב [כז] דאם אינו מקפיד על השימוש בכיס אינו בכלל מוקצה מחמת ח"כ "רק ככלי שמלאכתו לאיסור ושרי לצורך גופו או מקומו" דהיינו כלי **שמיוחד להיות בסיס** לאיסור נחשב מלאכתו לאיסור דמלאכתו להיות בסיס.

וע"ע בהגהות רע"א.

וע"ע בשו"ת רעק"א [קמא כב] שדן לגבי טלטול הסכין אחר המילה "אולם כל זה לטלטל על ידי איזה דבר שמותר בטלטול אבל לשומו בתיק המיוחד לסכין ולטלטלו אחר כך על ידי התיק ההוא, זה לא נראה לי, **דהא גם התיק עצמו מוקצה דהוי בסיס לדבר אסור**, ואף להפוסקים דאם אינו מניח על דעת שישאר שם כל השבת לא מקרי בסיס, וכיון דדעתו לקחת האזמל מהתיק למול בו בשבת לא הוי בסיס, לענ"ד אינו מהדומה דיש לומר דוקא כשאינו מניח לכל השבת רק לקצת זמן זה לא מקרי בסיס, אבל בזה דדעתו לחזור אחר המילה לשומו בהתיק זהו מקרי מניח לכל השבת כיון דמוכן להיות שם כל השבת, רק בעת שצריך להסכין נוטלו לפי שעה, כן נראה לענ"ד בעזה"י".

וע"ע במג"א [רעט-ב] דנר שלא הדליקו בו, עכ"פ הוא כשמל"א, וע"ע בפמ"ג שם, ובמ"ב [רעט-טז].

★גבי כיס [כעין כיס מכנסים דידן] דהכיס עצמו נאסר רק כל הבגד לא נעשה בסיס, ויש מחמירין שחייב לנער.

יל"ע האם מהני מה שמטלטלו בגופו, דלמ"ב שרי, וא"כ אמאי צריך ניעור ואולי מפני דדרכו בכך, וכה"ג אין היתר גופו.

★"דאין אדם מבטל בגדו ושולחנו בשביל איזה פרוטות" [משנ"ב לא].

ויל"ע מתוס' [ביצה ב. ד"ה וב"ה] שמקשה "שהטבלא תעשה בסיס לעצמות וקליפין" ואולי מיירי בכמות גדולה.

כל הנ"ל זה בדבר שלא עומד לכך, אבל דבר שעומד לכך מסתבר שיעשה בסיס בשביל איזה פרוטות כגון "**כיס** שמונח בו איזה פרוטות"., ולפ"ז אולי יתיישב תוס' הנ"ל.

★כשהמגירה אינה מיוחדת למוקצה אלא לסכינים וכיוצ"ב, והשבת היא בסיס דהניח בה רק מוקצה, איה"נ דינה כבסיס, והמגירה נאסרה בטלטול אבל השולחן מוגדר בסיס לאיסור והיתר [משנ"ב לא].

וצ"ל דהמגרה כאילו מורכבת משתי מגירות, א' של היתר, ועליה יושבת מגירה ב' של איסור. ואיה"נ הם נאסרו אבל כשנבוא להגדיר את השולחן למה משמש, הוא משמש גם להיתר וצ"ב.

**ס"ח**

★המקור לבסיס לאיו"ה הוא מהגמ' [מז.] "גבי כנוניא דאית בה קיטמא".

וע"ע ברמב"ן בסוגין דמסקנתו דההיתר הוא מפני דהאפר **בטל**לכלי ושרי כמעות שע"ג הכר, וא"כ **אין הוכחה לבסיס לאיסור והיתר דשרי.**

וע"ע ברשב"א מה שמביא דעת ר"ת.

בענין בסיס לאיסור והיתר עיין מאירי [קמב. ד"ה זהו] בביאור שיטת הרי"ף והרא"ש **דליכא חובת ניעור.**

ויש להסתפק בבסיס לאיסור והיתר דשרי האם הבסיס **טפל למוקצה** אבל טפל **גם להיתר** ולכך שרי.

או **דהבסיס טפל רק להיתר החשוב** והמוקצה כמאן דליתא, ולפ"ז לא יצטרכו ניעור.

ואולי בזה תלוי הנידון של **שניהם שוים.**

★יל"ע בסיס לאיסור והיתר.

**א.** האם בעינן **דין מניח** **להיתר**, כגון שהניח איסור בכוונה ויש דבר מותר [בלי כונה, ששכחו שם], האם נעשה בסיס רק לאיסור ונאסר, או היות ובפועל היה שם היתר חשיב בסיס לאיסור והיתר.

**ב.** וכן מניח **היתר** **ע"ד ליטלו באמצע שבת** [דאיסור כה"ג ס"ל לר"ת דלא חשיב מניח] ואת האיסור הניח ע"ד להניחו כל השבת, האם חשיב בסיס לאיסור או לאיסור והיתר.

**ג.** וכן בהניח את ההיתר **באקראי** [למג"א דאקראי לא חשיב מניח].

[ובלשונות הפוסקים מצינו את כל ההגבלות של מניח, ע"ד כל השבת, ולא אקראי **רק במוקצה**].

ועיין לעיל [רעט-ג ובמג"א סק"ה] גבי לחם שמניחים על הנר דלא מהני, אבל ככר שמניח על השולחן מהני, וחשיב בסיס לאיסור והיתר [עיין מג"א רעז-ח].

ומן הסתם יאכל את ההכר בשבת ע"כ דמהני.

וע"ע ב"דעת תורה" למהרש"ם [שי-ח] שמביא את הקושיא מככר בשם הגאון ר' משולם איגרא.

ויל"ע במקרה שהניח איסור ע"ד בסיס והיה במחשבתו להניח גם דבר היתר ושכח את ההיתר בפועל שימש בסיס רק לאיסור, אבל מצד מחשבתו היה בסיס לאיסור ולהיתר.

★יל"ע בהניח דבר היתר ע"ד בסיס לכל השבת, ובאמצע השבת הדבר נהפך למוקצה, האם הוה בסיס. לסוברים דיש בסיס באמצע שבת פשוט שיאסר.

ולמתירים יל"ע האם כל טעמם דשרי דבעינן הטפלה של שבת שלמה, ולכן בהניח באמצע שבת לא נאסר [כמו שלר"ת אין בסיס בע"ד ליטלן] הכא יהיה בסיס דה"ז מוטפל לכל השבת [איה"נ לא לאיסור].

משא"כ אם טעמם דצריך **בסיס בביה"ש** [דרק ביה"ש קובע דינים] ה"נ לא יעשה בסיס.

וע"ע בשו"ת חת"ס [או"ח ע"ח].

★יל"ע בסיס לאיסור, **והאיסור נהפך להיתר מה דין הבסיס.**

תמיד שהאיסור ירד הבסיס נשאר באיסורו דחשיב טפל לאיסור, אפי' שהאיסור במקו"א, משא"כ הכא האיסור גופו נהפך להיתר, וכגון בסיס לטבל ועבר ועישר דהטבל מותר מה דין הבסיס. ויל"ע.

★"דבר המותר חשיב מדבר האסור".

יל"ע לפי מה נקבע חשיבותו, לפי ערך כספי או לפי הצורך.

וכן משמע דככר מהני לנר, או שנדחוק דמיירי בנר פשוט, או דככר נצרך לסעודת שבת וכלפיו הוא חשוב.

וע"ע בלבוש[שלד-טו] "שתיק הספר שיש בתוכו מעות **בטלים לגבי הספר משום קדושתו וה"ה לשאר ספרי הקודש**".

וע"ע מג"א [רעז-ח, רעט-ה].

והצורך של חשיבות הוא כלפי האיסור, דהיינו ההיתר כלפי המוקצה בלבד, לא כלפי הבסיס.

★"כתבו הפוסקים דאם לכל העולם ההיתר חשוב יותר ולדידה אינו חשוב אזלינן בתר דידה וה"ה איפכא" [ס"ק לג].

יל"ע האם אזלינן בתר חשיבות כפי דרכו בימות השבוע, או לפי הזמן של ביה"ש, וכגון **שעכשיו** יש לו סיבה לחושבו, האם מהני.