פג.     א
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / הכותב - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים.**

1. עי' בר"ן שהק' ל"ל למיכתב דו"ד וכו' הרי כיון שמוקמינן בגמ' בעודה ארוסה א"כ דינא דמתני' לעיל הוא שמכרה ונתנה קיים. ותי' דנפק"מ שמהני לכתוב דו"ד גם כלפי הנכסים שיפלו לאחר הנשואין. והרא"ש נחלק בזה וס"ל שלא מהני סילוק על הנכסים שיפלו לאחר הנשואין. ועי' באבנ"מ סי' צ"ב סק"ו שביאר פלוגתם.
2. עוד כתב הר"ן שלא מהני סילוק לפני ארוסין, וכ"ה ברמ"א סי' צב. וצ"ב הטעם בזה.
3. בתוס' כתבו שלא מהני סילוק בדבר שעומד להיות שלו מה"ת, ורק בדבר שהוא תקנ"ח מהני סילוק. ועי' בר"ן שנחלק בזה.
4. עי' בקצה"ח סי' רט סקי"ב שהביא שי' המהרי"ט דא"א לחזור מן הסילוק, והקצות נח' בזה. ועי' בתורי"ד על הדף.

**מתני' דהכותב דו"ד וכו', מכרה ונתנה קיים.** הנה מצינו שיש לבעל יש ג' זכויות שתקנו לו רבנן בנכסי אשתו, אכילת פירות, שאם מכרה מכרה בטל, ואם מתה יורשה. ומבואר בגמ' לעיל עח: דהדין דאם מכרה מכרה בטל, אינו מחמת תקנת אושא, דתקנת אושא הוא בגופא של קרקע ולאחר מיתה שזוכה בזה ויכול להוציא מיד הלקוחות מדין לוקח ראשון. ומתני' לעיל איירי בחייה ומוציא מיד הלקוחות כדי לאכול פירות, אבל לאחר מותה מחזיר ללקוחות.

ועדין יל"ע מהו הזכות שאם מכרה מכרה בטל, האם הוא נובע מחמת תקנת הפירות, כלומר דכיון שהפירות הם של הבעל אין האשה יכולה למכור מה שאינה שלה. [והוי כמו מי שקנה פירות בקרקע חברו, פשיטא שאין יכול בעל הקרקע להפקיע קנינו ע"י מכירה], ולפי"ז אין בזה חידוש שאינה יכולה למכור, מהיכ"ת שתוכל להפקיע זכות הבעל מפירותיו. וצ"ל דאף שיש לבעל קנין פירות מ"מ הוא רק בזמן שיש לאשה את גוף הקרקע, אבל אם היא מוכרת את גוף הקרקע, מתבטל קנינו ממילא, וכמו באופן שמתבטל האישות שממילא מתבטל קנינו. או די"ל שהם תרי תקנות נפרדות, חדא זכות אכילת פירות, ועוד תקנה שנתנו לבעל זכות שיוכל לבטל מכירתה. ושורש הספק הוא האם נתנו לבעל זכות בקרקע כלפי הפירות, והוי כדקל לפירותיו, או דלא הוי קנין בגוף הקרקע אלא זכייה בפירות עצמן אף שלא באו לעולם, ועפ"י דבריו המפורסמים של האו"ש פ"ב מרוצח הט"ו, דקנינו של בעל אינו קנין גוף לפירות אלא זכות אכילת פירות גרידא. והביאו רבותינו האחרונים ר' שלמה הימן ור' ראובן ועוד, ראיות רבות שמכירתה בטלה אפי' כשאין לו פירות. מהא דמבואר במתני' שם דנכסים שנפלו לה משנתארסה אמרו חכמים לפני ר"ג הואיל וכו', והרי בזמן האירוסין עדין אין לבעל פירות ומדוע לא תמכור. ועוד ראיות.

והנה אמרינן במתני' דהכותב דו"ד וכו', מכרה ונתנה קיים. מבואר דאפי' שלא סילק עצמו מן הפירות וכ"ז שלא מכרה יש לו זכות לאכילת פירות, אפ"ה סילק עצמו מזכות מכירה ויכולה האשה למכור, וע"י זה להפקיע ממנו זכות בפירות. וכן מבואר להדיא ברש"י בע"ב ד"ה יד. והדברים צ"ב דאם יש לבעל זכות לאכילת פירות איך יכולה האשה להפקיע ממנו זכות זו ע"י מכירה. הרי להדיא שזכות אכילה וזכות מכירה הם ב' זכויות שיש לבעל אשתו, ויכולים להתחלק ע"י סילוק. אך יש מקום לדון דודאי גם לצד שיש לו זכות בקרקע לגבי הפירות, מ"מ ע"י סילוק כוונתו להסתלק מהזכות שיש לו בקרקע לגבי הפירות, ולהשאיר לו רק זכות בפירות, וכיון שסילק עצמו מהזכות בגוף הקרקע שוב אין הוא יכול לעכב מכירתה.

**כמה הערות במשנה.**

**א.** מכרה ונתנה קיים. נחלקו הראשנים האם יכולה למכור לכתחילה. דעת התוס' בע"ב ד"ה רב אשי דרק דעיבד אם מכרה קיים, אבל לכתחילה לא תמכור. וע"ש. אך דעת הרשב"א שיכולה למכור אף לכתחילה.

והביא השלטי גבורים השם הריא"ז 'ונראה בעיני שאין לו שום זכות במעות, אלא היא עושה בה כל חפצה, ואם לקחה בהן קרקע הוא אוכל פירותיה'. הרי דדין קרקע שני כמו דין קרקע ראשון. הובא להל' ברמ"א צב סעי' א'. ועיקר חידושו שאין לאשה שעבוד להעמיד לו נכסים להוציא מהן פירות, אלא דאם לקחה הרי הוא אוכל. ועי' בבית יעקב שם.

ב. כתב לה דו"ד אין בנכסיך ובפירותיהן הרי"ז אינו אוכל פירות ואם מתה יורשה. וכתב הרא"ש דהא דלא תני נמי אם מכרה ונתנה קיים, משום שדין זה כבר ברישא, ואינו חוזר ושונה דין זה במציעתא. מבואר דלא רק מפירי סליק נפשיה אלא אפי' מזכות שלא תמכור האשה סליק נפשיה. ועי' רע"א. ולכאו' יל"ע דאם אינו אוכל פירות למה באמת היא לא יכולה למכור את הגוף, הרי הנכסים הם שלה. [ומתני' איירי בחייה ולפירות, ולא לגוף השדה ולאחר מותה, דזה תקנת אושא]. ומוכח מזה דמה שהיא אינה יכולה למכור אינו משום שיש לבעלה זכות אכילה, וגם כשאין לו זכות אכילה אינה יכולה למכור, [אולי משום רויח ביתא].

ג. כתב לה דו"ד אין בנכסיך ובפירותיהן וכו' רשב"ג אומר אם מתה יירשנה. משמע שאפי' שלענין ירושה לא מהני הסילוק מ"מ לגבי אכילת פירות חל הסילוק ואינו אוכל פירות, והק' רע"א למ"ד קני את וחמור לא קנה כלל, דהיינו דכיון שעשה מעשה קנין על דבר שאינו מועיל לא חל הקנין כלל, וא"כ גם הכא כיון שכלל בדבריו בחייך ובמותך נימא שכיון שבטל לענין במותך יתבטל כולו. [חזינן מקו' רע"א דהדין של קני את וחמור אינו חסרון בגמירות דעת]. ותי' רע"א דסילוק עדיף בזה, כמו לענין דשלב"ל, דהיינו כמו שאין חסרון בסילוק של דשלב"ל כך אין חסרון של קני את וחמור. והדברים צ"ב מה ענין זה לזה. ועי' בסמוך.

**האם הסילוק הוא מהנכסים או מזכותי הבעל.**

א. הכותב לאשתו וכו', שאם מכרה ונתנה קיים. הק' הראשנים הלא מבואר לעיל בריש האשה שנפלו עח. דדעת המשנה שהאשה שמכרה נכסים מכרה בטל, היינו דוקא נכסים שנפלו לה אחר נשואין, אבל נכסים שנפלו בעודה ארוסה וניסת, אם מכרה ונתנה קיים. ורק שי' רבותינו שחזרו ונימנו אחר משנותינו ואמרו שגם בנכסים שנפלו לה בעודה ארוסה הבעל מוציא מיד הלקוחות. וא"כ כיון דמתני' איירי בכתב לה בעודה ארוסה, וקמ"ל מתני' דמהני סילוק לאם מכרה ונתנה קיים, הלא בלא שסילק עצמו נמי מכרה קיים. עי' בתוס' לעיל עח: ד"ה לא.

ומצינו בזה ב' דרכים בראשנים. הרא"ש והתוס' לעיל תי' דהכא איירי מתני' כרבותינו [או כאמרו לפני ר"ג] שגם נכסים שנלפו בעודה ארוסה אם מכרה ונתנה מכרה בטל, ולכך קמ"ל מתני' דמהני בה סילוק. והראשנים לא ניח"ל בתי' זה. והביא הר"ן בשם הרמב"ן ושא"ר דאין ה"נ על הנכסים שנפלו לה כשהיא ארוסה אין צורך בדין סילוק, והיא יכולה למכור אותם גם אחרי שניסת, והכא איירי על הנכסים שנפלו לה לאחר שנישאת, שבהם לא מהני מכירה בלא הדין סילוק, והדין סילוק שהוא עושה בעודה ארוסה מהני על הנכסים שיפלו לה לאחר נשואין.

והרא"ש הנ"ל נחלק ע"ז וס"ל שלא מהני סילוק אלא על נכסים שכבר נפלו לה, אבל על הנכסים שיפלו לה לאחר נשואין לא מהני סילוק, והביא בזה הרא"ש ירושלמי דנסתפק האם מהני סילוק על נכסים שיבאו לה לאחר סילוק, וקאמר הירושלמי 'ויש אדם מתנה על דבר שאינו ברשותו', [ולכאו' כוונתו דלא מהני בזה סילוק דהוי דשלב"ל]. והוסיף הרא"ש שהטעם שמהני סילוק על הנכסים בעודה ארוסה [אפי' שאינם שלו] 'דהתם הנכסים ביד האשה'. אבל הרמב"ן ס"ל שמהני סילוק אף על הנכסים שיפלו לה לאחר מכן. וכתב הר"ן בשם הרמב"ן ליישב דברי הירושלמי דצריך לחלק דדוקא כשכתב לה ונסתלק לאחר נשואין בזה קאמר הירושלמי דלא רק דלא מהני סילוקו מנכסים קיימים, אלא אפי' נכסים שיביאו אח"כ לידה לא מצי מסלק עצמו, אבל בעודה ארוסה מהני סילוקו גם לנכסים שיביאו לידה לאחר נשואין. וטעמא דמילתא דנישאת הרי ידו כידה אף במה שעתיד ליפול לה לאחמ"כ, ובזה לא מהני סילוק כמו שלא מהני על נכסים קיימים. [והוא כמו שכ' הר"ן דלא מהני סילוק בנכסי אביו, דכיון שראוי ליורשו הרי הוא כאילו זכה בה כבר.].

אלא דלדבריהם צ"ב רב וכבר עמד בזה המל"מ פכ"ג מאישות ה"א שהירושלמי כתב דלא מהני 'וכי יש אדם מתנה על דבר שאינו ברשותו', ולדבריהם הרי אדרבא היא הנותנת דמה שאינו ברשותו ולא זכה בהם זה סיבה שתועיל סילוק גם לאחר נשואין, והעיקר חסר שלא מועיל סילוק משום שהוא שלו. וכלשון הר"ן 'דנישאת הרי ידו כידה אף במה שעתיד ליפל לה לאחמ"כ', ולמה כתב הירושלמי דהוי דבר שאינו ברשותו. ובשלמא לשי' הרא"ש דלא מהני סילוק מנכסים שאינו ברשותו אפי' בשעת אירוסין ניחא, דהירושלמי כתב טעם דא"א לסלק עצמו מנכסים קודם שבאו ברשותה של האשה.

ב. ובשורש מחלוקתם כתבו האחרונים עי' באבנ"מ סי' צב סק"ו ובקוב"ש אות רחצ ובקובה"ע סי' מ ועוד. דנחלקו ביסוד דין סילוק, האם הסילוק הוא מהנכסים או דהסילוק הוא מהזכות שיש לבעל באשתו. דהיינו שלא יחול עליו זכותי בעל משעת נשואין. וכתב בקוב"ש דנפק"מ האם אפשר להסתלק ממקצת נכסים, דאי הסילוק הוא מהנכסים מהני גם סילוק ממקצת נכסים, משא"כ אם הסילוק הוא מדין בעל, לכאו' א"א שיהא לו זכות בעל במקצת. ועי' ברמב"ם. ובזה י"ל דלפי הרמב"ן זה חידושו של הירושלמי דהסילוק הוא מזכותי בעל, והבעל מסתלק מהזכות שיש לו באישות, ולכך אפי' שלאחר נשואין א"א לסלק עצמו מהנכסים, דכיון שכבר חל עליו זכותי בעל הרי הם כבאו לידו שאינו יכול לסלק עצמו מזה, וממילא גם נכסים שיביאו לאחמ"כ אינו יכול לסלק עצמו. וזה עיקר החילוק בין בשעת אירוסין לשעת נשואין, דבשעת אירוסין כיון שאין הוא בעל ועדין לא זכה לגמרי בזכויות האישות, יכול הוא לסלק עצמו גם מנכסים שתקנה לאח"כ, אבל לאחר נשואין ששם בעל עליו לא מהני סילוק אפי' על נכסים שאינה ברשותו, שהרי הם כירושת אביו שהם בידו. אבל הרא"ש נקט שהסילוק הוא מהנכסים עצמם, לכך יש לחלק בין נכסים לנכסים, דסילוק מהני רק בדבר שהוא ברשותה, ומכיון שהם ברשותה מהני בהם סילוק. אבל בנכסים שתקנה לאחמ"כ כיון שעדין לא באו לרשותה לא שייך בהם סילוק.

ג. והנה הר"ן כתב דדין סילוק הוא רק בעודה ארוסה אבל לפני ארוסין לא מהני סילוק. וז"ל 'ודוקא בעודה ארוסה דשייך בה קצת, אבל קודם לכן שאין לו שייכות בנכסים כלל סילוקו לאו כלום הוא'. וכן הביא הרמ"א להל' בסי' צב סעי' א'. ובתשו' הב"ח תמה ע"ז דאם מהני סילוק בעודה ארוסה שעדין לא זכה בנכסים א"כ כ"ש שמהני סילוק לפני הארוסין שהרי מהני סילוק דוקא כשעדין לא זכה בנכסים. וביאר החזו"א [מובא בסמוך] שהגדר הוא שמסתלק מהבעל מהזכויות שיש לו בתורת בעל, וזכותו בארוסתו שיגמור בה חופה לענין איכלת פירות, מהזכות הזו הוא מסתלק, ולכן כתב הר"ן שלפני אירוסין שאין לו זכות שהנשואין יגמרו בה לענין אכילת פירות וירושה, אין לו ממה להסתלק, אבל לאחר אירוסין שיש לו היום זכות שע"י חופה הוא יזכה בפירות, בזה מהני סילוק. והיינו דשיטת הר"ן שהסילוק הוא מזכותי הבעל, וזה שייך רק כשיש לו שייכות בנכסים וכל' הר"ן, אבל לפני הארוסין אין לו כלל שיכות וסיבה לזכות בזכות הבעל וממילא לא שייך סילוק. משא"כ אם הסילוק הוא מהנכסים שפיר י"ל שאם בזמן הארוסין מהני סילוק כיון שהוא לא זכה בהם, כ"ש שמהני סילוק לפני הארוסין.

ד. ועי' במל"מ פכ"ג מאישות שדייק בלשון הטור דרך שלישית, שכתב דלא מהני סילוק על 'נכסים שנפלו לאחר שנשאת', משמע שרק נכסים שנפלו לאחר נשואין לא מהני עליהם הסילוק, אבל נכסים שנפלו קודם נשואין אף שבאו לידה אחר הסילוק שפיר תופס בהם הסילוק. ודלא כהרא"ש דמשמע מדבריו דלא מהני אלא על נכסים שנפלו כבר. ובמל"מ שם תמה מה נפק"מ איכא בין קודם נשואין לאחר נשואין, ועי' באבנ"מ שם. וגם לשון הרמב"ם מדוקדק שכתב פכ"ג מאישות ה"א 'אם כתב לה בעודה ארוסה קודם נשואין וכו' משמע דסילוק מהני על הנכסים שקודם נשואין אפי' שעכשיו אינם ברשותה.

ה. וב' הדעות הנ"ל [האם מהני סילוק על נכסים שתזכה לאחר נשואין] הובאו בשו"ע אבה"ז צב סעי' ב'. וביאר שם הב"ש סק"ח שהתוס' לא ניח"ל בדברי הרמב"ן הנ"ל שפי' שהירושלמי מיירי על נכסים שיפלו לאחר נשואין. וס"ל להתוס' שאין סילוק מועיל אלא בדבר שבא ליד האשה, אבל בדבר שלא בא לעולם לא מהני סילק. אך הביא שהמרדכי כתב להוכיח דגם בדבר שלב"ל נמי מהני סילוק, דהרי חזינן במתני' שיכול לסלק עצמו מזכות אכילת פירות, והרי הפירות עדין אינם בעולם, הרי ששיך סילוק גם בדבר שאינו בעולם. ובדעת התוס' צ"ל דסברי דאין הסילוק מהפירות עצמם, אלא מהקנין שיש לבעל בנכסי אשתו לענין אכילת פירות, והוי כעין דקל לפירותיו וקנין זה הוי בעולם. אך המרדכי שהביא מפירות ראיה מוכח שנקט שאין לבעל זכיה בגוף הנכסים לענין הפירות, כדקל לפירות, אלא זכות אכילת פירות בלבד, ולכך הסילוק הוא מדשלב"ל. וזה הנידון דלעיל מה הגדר בזכות פירות דבעל.

וכן מצינו בתוס' בסמוך שיש לבעל קנין דקל לפירות, שהתוס' ביארו בשם ר"י דהא דצריך לדברי ר"כ בסמוך, הוא דלא תקשי איך מהני הסילוק בעודה ארוסה הרי הוי דשב"ל, וע"ז הביאו דברי ר"כ. והק' מהרש"א הרי בלא ר"כ ממתני נמי איכא ראיה שמהני סילוק מדשלב"ל, שהרי מהני סילוק מפירות, וא"כ בלא רב כהנא נמי איכא ראיה שמהני סילוק מדשלב"ל. ותי' דפירות הוי כמו בא לעולם מפני שמסתלק מהגוף לפירות, הרי שנקטו בדעת התוס' דאינו זכות פירות גרידא לא הוי זכיה בגוף הקרקע. [[1]](#footnote-2)

[וזה דלא כמו שביאר האו"ש פ"ב מרוצח הט"ו בדעת התוס' ביבמות לו: דלבעל אין קנין בגוף לפירות. ע"ש].

ו. הנה הרמ"א בסי' רט סעי' ח' כתב שמהני סילוק בדשלב"ל, ובסעי' ד' כתב הרמ"א שא"א למחול על דבשלב"ל. והק' שם הסמ"ע למה לגבי סילוק מהני גם בדשלב"ל, ואילו מחילה לא מהני. וכתב הסמ"ע 'שאני התם דקאי אאדם שיש לו שעבוד על נכסי חברו, וכיון שכבר נשתעבד לו מ"ה יכול לסלק אתו שעבוד אף מנכסים שעדין לא קנה החייב, כיון דמ"מ כבר נשתעבד לו'. וכתב ע"ז הט"ז 'אשתומם על המראה דמשמע מדבריו דאם לא נשתעבד לו מתחילה כלל לא יועיל הסילוק וכמה סוגיות מלאות נגד זה דאמר ר"כ נחלה הבאה לאדם ממקום אחר וכו'. ונראה שכוונת הסמ"ע שאדרבא כמו שכתב הר"ן כאן שקודם ארוסין כיון שאין לו כלל שייכות באשה לא שייך סילוק כיון שכל הסילוק הוא מהזכות שלו, וקודם השעבוד אין לו ממה להסתלק, ורק אחרי ארוסין שיש לו שייכות ושעבוד על הארוסה שהוא יזכה בפירות משעת נשואין ממילא שייך בזה סילוק.

**בגדר ירושת בעל**

כתב החזו"א בסי' עז סק"י דאף שס"ל לרא"ש דלא מהני סילוק על נכסים שנפלו לאחמ"כ, דדין סילוק הוא מהנכסים. מ"מ לגבי סילוק מירושה לכו"ע מהני הסילוק גם על נכסים שתקנה אח"כ. והביאור הוא לכאו' דגבי ירושה לכו"ע אין הסילוק מהנכסים עצמם, אלא מזכות הבעל בירושה, ולכך מודו שמהני סילוקו אף על נכסים שתקנה לאחמ"כ.

ונראה להקדים בעיקר דין ירושת בעל.

עי' באבנ"מ סי' עז סק"ה שחקר מהו הגדר שבעל זוכה בירושת אשתו, האם הוא גדר של קורבה, וכשם שבנו או שאר קרובים יורשין, כך הבעל יורש אשתו, דאשתו כגופו, וגדר אחד הוא. או דבעל כלפי אשתו אינו קרובה כלל, אלא הוא מהזכויות שיש לבעל באשתו, וכשם שזוכה במציאתה וכדו' כך זוכה בירושתה. וכתב שם נפק"מ בבעל שהוא מורד ומתה אשתו, [דהדין הוא שבעל מורד אין לו זכות אכילת פירות וכדו' דהוא מפסיד זכויות אישות] דאם הוא יורש של קורבה מה איכפת לן שהוא מורד, וכשם שבן מורד יורש, כך גם בעל מורד יורש, אבל אם הוא זכויות באשתו, הרי כיון שהוא מורד איבד את זכותו, וכתב שם שלכאו' הוא תלוי האם ירושת אשתו מה"ת או דרבנן וקרא אסמכתא בעלמא, דאם הוא מה"ת דילפינן מקרא דשאר מסתבר לומר שהוא קורבה, אבל אם הוא דרבנן י"ל בפשיטות שהוא רק זכויות.

ונראה שהוא מח' ראשנים. דעת התוס' בב"ב קיג. ד"ה מתה 'דהבעל אינו יורש מחמת קורבה, אלא מחמת שאירות שהן חשובים כבשר אחד', הרי שאינו ממש קורבה אלא כעין קורבה שהם בשר אחד, וכן דעת התוס' ביבמות נה. אבל הרמ"ה ב"ב שם קיד אות מא כתב דהטעם שאין הבעל יורש את אשתו כשהוא בקבר כמו שאר קובים, 'דירושת הבעל מחמת אישות קאתיא, וכיון שמת הבעל בחיי אשתו קנתה האשה עצמה לגמר ונתרוקנה לה הרשות בנכסיה ופקעה לה ירושת הבעל לגמרי', הרי להדיא שהוא רק מזכויות האישות, וכיון שהוא מת קודם איבד את זכויותיו באשתו, כמו שאם הוא מת היא זכתה במע"י ובפירות.

וכן נראה בשי' הרמב"ם שכ' בתחילת פי"ב מאישות כתב שהנושא אשה יתחייב בעשרה דברים וזוכה בארבעה דברים. ואח"כ בה"ג כתב וארבעה שזוכה בהן כולן מד"ס, ואלו הן מע"י מציאה ואוכל פירות, ואם מתה בחיו יירשנה. הרי שדין ירושה הוא חלק מזכויות הבעל באשתו כמע"י ופירות[[2]](#footnote-3).

וכן נראה בדעת רש"י בקדושין יח: לגבי יעוד שהביאו ראיה שנשואין מוצאין מיד האב, כתב רש"י בד"ה אין לאביה, כדאשכחן לענין נדרים דאפקה קרא וכו', ולענין ירושה וירש אותה מכאן שהבעל יורש את אשתו, הרי שהביאו ראיה שהבת יוצאת מרשות האב ע"י נשואין מהא דהבעל יורש את אשתו. הרי זה פשוט שאילו היה לה בן בעודה קטנה [אם משכחת קטנה שיולדת] וכי היה ס"ד שהאב ירש ולא הבן כיון שהיא ברשות אביה, ודאי הבן היה יורש כיון שהוא בא מירושת קרובים, והאב מזכויות שיש לאב בבתו, ואם בעל יורש אשתו מדין קורבה, אינו חידוש כלל שאחר נשואין אין האב יורש, ואינו ראיה שיצאה מרשות האב, אבל אי הוי מזכויות הבעל, א"כ הוי ממש כמו הפרת נדרים, שפקעה זכות האב וחל זכות הבעל. [וכאן מוכח דאפי' למ"ד דירושת הבעל מה"ת מ"מ אינו אלא זכות, והוא דלא כאבנ"מ].

וידוע גם שיטת הרמב"ן ב"ב נא: דאם נתן לאשה מתנה ע"מ שבעלה לא יירשנה מהני התנאי, כמו שאפשר לתת מתנה ע"מ שבעלה לא יאכל פירות. ובמחנ"א זכיה יא תמה ע"ז מה שייך תנאי בזה, הרי ירושה ממילא היא, וכי אפשר לתת מתנה ע"מ שבנו לא יירשנה. ולהנ"ל ניחא דתנאי זה שייך רק בירושת הבעל, דירושת הבעל הוא מזכותי הבעל באישות, לכך ס"ל לרמב"ן שכמו שאפשר לתת לה מתנה ע"מ שלא יהיה לבעלה זכות אכילת פירות, כך אפשר לתת לה מתנה ע"מ שאין לבעלה זכות ירושה.

וכן מבואר ברשב"א ושא"ר בריש הזורק בגטין שדנו איך אשה יכולה לקנות בחצר, ותי' בגמ' דכתב לה דו"ד וכו', וכתב הרשב"א דאע"ג שלא כתב לה בחייך ובמותך [דהיינו דלא סילק עצמו מיירושה] אפ"ה חשיב החצר של האשה, דלא גרע ממשאיל ומשכיר דקני לה. והדברים צ"ב רב מה אכפת לן שהבעל יש לו דין ירושה לאחר מות האשה, סו"ס בזמן הגרושין אין לו ירושה, ולמה זה מגרע את זכות האשה בקרקע. ולהנ"ל ניחא מאד דכיון שיש לו זכות באישות לגבי ירושה שוב הבעל אגיד בקרקע, דיש לו כבר עכשיו זכות בגוף הקרקע.

והדברים מפורשים בחי' הגר"ח הלוי פי"ג ממכירה כתב 'ומשום דירושת הבעל הויא חלות דין בעצם האישות, ובחלות האישות חייל ביה דין יורש, וכדאיתא בגיטין פה דחוץ מירושתך חשיב שיורא בגרושין, והיינו משום דדין ירושתה באישות הוא דתליא, וע"י האישות שביניהם הוא דיורשה'. כוונתו שיש ספק בגמ' מה הדין במגרש את אשתו ע"מ שהוא יירש אותה האם יש כאן חסרון בגרושין, ולכאו' בשלמא אם הוא מגרש אותה ע"מ שלא תנשא לפלוני שפיר י"ל שחסר בכריתות, אבל מה אכפת לי שהוא יירש אותה, למה זה חסרון בכריתות. ומכאן הוציא מרן הגר"ח הלוי דדין ירושת אשתו זה זכות מדיני האישות ולכך יש ספק בגמ'.

והנה אם גדר ירושה הוא מדין שאר וקורבה, לא שייך כלל לדון שהוא מסתלק מלהיות קרוב, שהרי הוא דבר מציאותי שהם קרובים ובשר אחד, דסילוק שייך רק מזכויות ממוניות שיש לאדם, וא"כ לדעת התוס' הנ"ל צ"ב איך מהני כאן סילוק לענין ירושה הרי ירושה הוא מדין שאר. אלא דלתוס' לשי' הכא ל"ק, שהרי סברו שאין סילוק מועיל כלל בדבר שהוא שלו מה"ת, ובלא"ה לא מהני סילוק מירושה, והכא דמהני סילוק הוא רק בדרבנן ומדין א"א בתקנת חכמים, ובזה אפשר דמודו התוס' דאי ירושה דרבנן, הוא רק זכויות בעלמא, ולא מדין שאר.

אבל לדעת שא"ר שדין ירושה הוא מזכויות הבעל באשתו, ניחא ששיך בזה סילוק. והנה כתבו הראשנים דסילוק מהני רק בעודה ארוסה, אבל לאחר נשואין לא מהני סילוק, וביארו הראשנים דאחר נשואין חשיב שכבר זכה בנכסים ושוב לא מהני סילוק, ובדבר זה יש לדון דבשלמא לענין זכות פירות שייך לומר דחשובים כאילו הוא כבר זכה בנכסים לענין פירות, ושוב אינו יכול להסתלק, אבל לענין ירושה כל הזכות הוא רק כשהיא מתה, ורק שהיא תמות הוא יזכה בנכסים, וא"כ קודם לכן אין נחשב שהנכסים ברשותו, ולמה לא מהני סילוק[[3]](#footnote-4), מוכח שהסילוק אינו מהנכסים עצמם אלא מהזכות לירש, ולכך כתב החזו"א דכיון שהסילוק הוא מדין בעל שהוא מסתלק מהדין יורש, אף שעדין אין הנכסים ברשותו, הרי פשוט שמועיל הסילוק על נכסים שתקנה לאחמ"כ, שהרי הוא מסתלק מהזכות שיש לבעל לירש אשתו.

**תני ר' חייא האומר וכו'.** פרש"י דאשמעינן דבאמירה בעלמא סליק נפשיה וכו', משמע מרש"י דבלא ר"ח הו"א דהא דמהני סילוק במתני' הוא מחמת הכתיבה שיש מעליותא, וא"כ לא קשה מהאומר לחברו וכו' הרי התם ליכא כתיבה. אבל אחר דברי ר"ח שאין מעליותא לכתיבה הק' מהאומר לחברו, והדברים צ"ב דאם יש מעליותא לכתיבה א"כ מה מק' הגמ' מהברייתא הרי התם מיירי באומר ומתני' בכתיבה. ועי' ברא"ה.

ובר"ן והרא"ה [ובמהרש"א] פי' דבלא ר"ח הו"א דמתני' מיירי בקנין, ולכך מהני, ואתא ר"ח ואמר שה"ה באמירה דהיינו דמיירי בלא קנין. ולכך הק' וכו'. והק' הפנ"י דבשלמא לגבי זכות אכילת פירות שפיר י"ל שמהני קנין על הקרקע ומקנה לאשה את הזכויות שלו, אבל לענין ירושה מה שייך שהוא מקנה לה הרי אין אדם מדשלב"ל. ורע"א הק' כאן בנוסח אחר דמה מהני קנין הרי הוא חוזר וזוכה בדין ירושה מדין בעל.

והנה אם דין ירושת בעל הוא מדין זכותי האישות שפיר י"ל שמהני בזה קנין, וכמו שמהני קנין על זכות אכילת פירות כך מהני קנין על זכות ירושה.

**תוד"ה כדרב כהנא.**

א. שיטת התוס' בתירוצם הא' דכל ההוכחה מר"כ היא רק דמהני לשון גרוע בנכסים שעדיין לא נפלו לו, דע"כ ר"כ איירי בלשון גרוע דלשון טוב מהני גם בנכסים שכבר נפלו לו. והנה מד' התוס' לא נתבאר מהי כונתם במש"כ דלשון טוב מהני גם לאחר נישואין, האם כוונתם ללשון קנין או ללשון המועיל לסילוק. והיינו דבלשון טוב מהני גם סילוק מירושה אפי' לאחר נשואין. ואפי' שבשעת נשואין כבר זכה בזכות הירושה וידו כידה. וזה חידוש גדול.

ועי' במהרש"א שביאר את המשך דברי הגמ' 'וכדרבא וכו' ולכאו' היה מקום לפרש שרבא בא ליתן טעם למה מהני לשון גרוע משום דכל האומר א"א בתקנ"ח וכו'. אבל מהרש"א פי' באופ"א דאתי רבא לבאר מ"ט לשון טוב אפי' שכבר באת לידו, וס"ל לרבא שבאיני ניזונית ואיני עושה חשיב שכבר באת לידו, ואפ"ה מהני לשון טוב של א"א בתקנ"ח, דחיוב מזונות אינו חיוב שמתחדש בכל יום, אלא חיוב שנולד מיד בשעת הנשואין, ומשעבד לה כל ימיה, ולהכי מיקרי שכבר באת לידו. ולמדנו מדבריו שפי' בכונת התוס' דלשון טוב היינו לשון המועיל לסילוק, עוד למדנו מדבריו דלשון טוב מהני רק מטעם א"א בתקנ"ח ולא מטעם סילוק דאורייתא.

ולכאו' פי' זה הוא פירוש מחודש ודלא ככל הראשונים בסוגיין, דהרי בכל הראשונים מבואר דל"מ סילוק לאחר נישואין ובבן אצל אביו, ומד' התוס' מבואר שגם לאחר נישואין מהני סילוק [אכן לפמש"כ המהרש"א כ"ז הוא רק בירושת הבעל שהיא מדרבנן ולא בירושה דאורייתא]. ועי' בב"י שעמד בזה. ופי' באופ"א.

ולכאו' להאי פירושא כל משה"ק בגמ' "א"ה נשואה נמי" ותי' ידו כידה הוא רק בלשון גרוע דלשון זה לא משמע לשון סילוק לאחר נישואין, אולם בלשון טוב שפיר יהני הך לשון להסתלק גם לאחר נישואין.

**ב.** ולר"י נראה דאלשון דו"ד א"צ להביא ראיה וכו' אלא מייתי ראיה וכו' דאין אדם מקנה דשלבל"ע וכו', נחלקו המשל"מ והקצות בביאור דברי התוס'. דעת המל"מ דמבואר בדברי התוס' תרתי, חדא דכל דבר שהוא שלו מדאורייתא לא שייך סילוק כלל, משום דאחר שכבר זכה לא מהני סילוק, וכ"ז שלא בא לידו יכול לסלק עצמו, אלא דאיכא חסרון דדשבל"ע, וע"ז אמרו דאיירי בעודה ארוסה ועדין אינו שלו, ועל החסרון דדשלב"ל הביאו דברי ר"כ דמהני, וכסברת רבא דכל האומר א"א בתקנת חכמים שומעין לו. [[4]](#footnote-5) אבל הקצה"ח [מובא בסמוך] נקט שגם התוס' מודו דלמאי דקיי"ל דמהני תנאי בדבר שבממון גם בדבר שהוא שלו מה"ת, כך מהני גם סילוק בדאוריתא. אלא דהגמ' קאי כאן כמ"ד תנאו בטל. וכשם שא"א לבטל דין תורה ע"י תנאי כך א"א לבטל דין תורה ע"י סילוק.

וכתבו התוס' דלמ"ד אדם מקנה דשלבל"ע א"צ להביא ראיה מדרבא. והדברים צ"ב רב דהרי בכל דשלבל"ע לר"מ זמן החלות הוא לאחר שיבואו הפירות לעולם, וא"כ בנידו"ד צ"ע ממ"נ - דאם כונת התוס' דהסילוק חל בעודה ארוסה קודם שתבא הזכות ליד הבעל, אי"ז שייך כלל לדשלבל"ע דהרי זמן החלות הוא כעת בעודה ארוסה. ואם כונת התוס' דהסילוק חל לכשתנשא ותבא הזכות לידו צ"ע היאך מהני הסילוק הא לאחר נישואין כבר זכה הבעל במה שבידו ול"ש שיחול הסילוק, ועמד בקו' זו ההפלאה ורע"א.

ועוד הק' בבית יעקב מאי קשיא להו להתוס' הא ז"פ דלצד דהסילוק מהני מדין דשלבל"ע יכול הבעל לחזור בו קודם הנישואין (כמו דמוכר פירות דקל יכול לחזור בו קודם שבאו לעולם), וא"כ י"ל דהוכחת הגמ' מר"כ היא מהא דל"מ חזרה וע"כ דה"ט מדין אא"פ בתקנ"ח, ולכאו' מוכח מזה דהתוס' ס"ל כשיטת המהרי"ט [הובא בסמוך] דכל מאי דל"מ חזרה מסילוק הוא רק לאחר הנישואין אבל קודם הנישואין שפיר מהני חזרה דאכתי לא חל הסילוק, ונמצא שאין נפק"מ בין אי הוי הסילוק מדין א"מ דשלבל"ע לבין אי הוי מדין אא"פ בתקנ"ח. ונחלקו בזה המהרי"ט והקצה"ח.

עוד הק' הבית יעקב היאך אפ"ל שרב ינאי לשיטתו הא א"כ גם קודם אירוסין יהני הסילוק, ומד' ר"כ משמע שדוקא בעודה ארוסה מהני סילוק וכמש"כ הראשונים בסוגיין.

ג. אבל בר"ן נראה שחולק על ב' החסרונות הנ"ל וכתב דמהני סילוק אפי' בדבר שעומד להיות שלו מה"ת, וגם לא הזכיר כלל חסרון דהוי דשלב"ע. וכתב הר"ן דכל דברי רבא בסוגיין דאפשר לומר א"א בתקנ"ח, הוא רק שלא נאמר שבדבר דרבנן עשו חכמים חיזוק לדבריהם יותר משל תורה וזה חידושו דר"כ שמהני סילוק גם בתקנ"ח. ולכך דוקא בעודה ארוסה שעדין לא זכה בזה, אבל לאחר שנישאת הרי הוא כבן בירושת אביו שכיון שראוי ליורשו הרי הוא כאילו זכה בזה לענין דלא סגי בסילוק. וצריך הסבר במה נחלקו התוס' והר"ן האם מהני סילוק מדבר שעומד להיות שלו מה"ת.

ומצינו כמה נפק"מ בין התוס' לר"ן.

א. למ"ד ירושת הבעל מה"ת לתוס' אינו יכול להסתלק בעודה ארוסה מצד דשלב"ל. אבל הר"ן לא הזכיר החסרון של דשלב"ל, ולכאו' ההסבר הוא פשוט דלשיטת התוס' הסילוק הוא מהנכסים, ומכיון שהנכסים אינם ברשותו הוי סילוק בדשלב"ל, וחסרון זה שייך גם בדבר שהוא דרבנן, אלא דבדרבנן הסילוק הוא מהזכות, דדין תקנ"ח אינו דין כמו בדין תורה, ד'בדין' לא שייך להסתלק, אבל בתקנ"ח אינו אלא זכות, ובזה שייך להסתלק, אבל מהנכסים עצמם א"א להסתלק משום דהוי דשלב"ל. אבל הר"ן נקט שהסילוק אינו כלל מהנכסים אלא מהדין, ובין בדין תורה ובין בדין דרבנן הסילוק הוא מהזכויות . ולכך גם אם ירושת הבעל היא מה"ת יכול הוא להסתלק כיון שעדין לא זכה בהם. ובדברי רשב"ג במתני' עי' בסמוך. וב. למ"ד ירושת הבעל מדרבנן, לשי' התוס' אפשר שיכול להסתלק אפי' לאחר הנשואין, דאף שחל עליו שם יורש, מ"מ הסילוק הוא מן הנכסים, וכלפי הירושה הוי כמו שעדין לא זכה בהם, אבל לדעת הר"ן אחר הנשואין אינו יכול להסתלק דשם יורש עליו, וכאילו כבר באה לידו, וכמוש"כ הר"ן דהוי כמו בן בירושת אביו. ועי' במל"מ שם ד"ה והנה אם.

ומבואר בתוס' שכתבו שבכל סילוק יש חסרון של דשלב"ל מבואר שסילוק הוא חלות, ולא רק שאינו רוצה לזכות בזכות זו, דאם עיקר הסילוק הוא שאינו רוצה בתקנה שתיקנו לו חכמים, אין בזה חידוש כלפי הנדון דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם. אלא ודאי דגם התוס' מודו הוי חלות סילוק או מהנכסים או מדין בעל, אלא דעדין יש מקום לומר שחלות הסילוק הוא למונע ממנו זכיה בשעת נשואין, ובאמת בשעת הסילוק עצמו לא חל כלום, ולכך ס"ל שיש בזה חסרון דדשלב"ל. ולפי"ז יש לדון שיועיל סילוק לפני אירוסין, כיון שגם בעודה ארוסה לא חל כלום עד שעת נשואין.

עוד נראה דלדעת הר"ן אחר שעשה סילוק שוב אינו יכול לחזור בו, שהרי עשה חלות באירוסין עצמם שלא יחייבו נשואין שמחייבים פירות וירושה, וכיון שחל הסילוק בשעבוד של הארוסין שוב אינו יכול לחזור בו. וכן נקט בקצה"ח רט סקי"ב וכן מוכח במתני'. אבל לדעת התוס' שאין חל עכשיו כלום אלא הוא חלות של סילוק ומניעת זכות בפירות, לכאו' מהני בזה חזרה. ועי' בחזו"א עז סק"ט. [אך מצינו באחרונים שנקטו בדעת התוס' שלא מהני חזרה מסילוק. א. במהרש"א ביאר דהא דכתבו התוס' דאין ראיה מרבא לחודיא, כיון שאין האשה מסתלקת מן המזונות, אלא שאינה רוצה לקבלם, ויכולה לחזור בה, וביאר מהרש"א דזה עיקר ההבדל בין א"א לבין סילוק, דבא"א יכולה לחזור בה ובסילוק אינו יכול לחזור בו. והוסיף ע"ז המהרש"א 'כדמוכח במתני' וק"ל'. וכוונתו שבמתני' מבואר שאינו אוכל פירות הרי שאינו יכול לחזוק ועי' הפלאה. ב. הק' התוס' לשי' רב ינאי עצמו דס"ל דאדם לקנה דשב"ל א"כ למה צריך להביא מרבא. והק' הבית יעקב הרי גם למ"ד אדם מקנה וכו', מ"מ עד שבא לעולם לא חל ויכול לחזור בו, ולזה בא ר"כ לומר שחל הסילוק עכשיו ואינו יכול לחזור בו. הרי שנקט שלאחר סילוק אינו יכול לחזור בו].

ומצינו ביאור נוסף לדין סילוק, בריטב"א כאן כתב בדברי ר"כ 'והא דלא חשיב כמקנה דשלב"ל, שאינו עושה כן בלשון הקנאה אלא בלשון תנאי, כגון שמתנה עמה בשעת נשואין קודם שתכנס לחופה והוא כונסה ע"מ כן'. מבואר שהגדר של סילוק אינו חלות כלל, אלא הוא תנאי והיא נשאת לו ע"ד כן. וכן מבואר בתורי"ד שהק' דמאחר שסילק עצמו למה אינו יכול לחזור בו, ותי' דכיון שהתנה עמה בעודה ארוסה, הרי ע"ד כן נשאת לו, הלכך בידבור בעלמא סגי. ולדבריהם עולה חידוש דודאי עד שעת נשואין בודאי יכול לחזור בו, דכל ענין הסילוק אינו אלא כתנאי בנשואין, ורק אחרי הנשואין אינו יכול לחזור בו.

ובדעת רש"י יל"ע האם כוונתו לדין סילוק או דין א"א בתק"ח. עי' רש"י הכא ד"ה ממקום ובגיטין בריש הזורק בד"ה ממקום דהא דמייתי הגמ' מר"כ היינו דכיון שתיקנו לטובתו אם אינו רוצה לזכות בו אינו זוכה, משמע דאינו חלות סילוק, אלא כיון דהתקנה היא לצרכו בכה"ג שמגלה דעתו שאינו חפץ בה לא תיקנו לו, ושייך שפיר להסתלק בלשון מתנה. אלא דלפי"ז צ"ב דברש"י הוסיף דכ"ז הוא רק בנחלה הבאה לו ע"י מעשיו, וצריך הסבר מהי המעליותא בזה שבאה לו ע"י מעשיו הא עיקר הטעם דמהני סילוקו הוא מדין אא"פ בתקנ"ח, ומאי נפק"מ אי באה לו ע"י מעשיו או לא. ועי' באבנ"מ צב סק"ב מש"כ בדעת רש"י. וכ"נ ל' הרשב"ם ב"ב מט: ד"ה וכדרבא דבנחלה דאורייתא ל"ש סילוק משום דבע"כ יהא שלו.

**בדעת התוס'**

מצינו שנחלקו האחרונים בביאור דעת התוס'. הקצה"ח רט סקי"א הביא בשם המל"מ דהתוס' ס"ל שלא מהני סילוק בדבר שזוכה בו מה"ת, דאחר שיזכה צריך מעשה הקנאה ולא מהני סילוק, ולפני הזכיה איכא חסרון דדשלב"ל.

אבל הקצה"ח למד בדברי התוס' שכל מה שכתבו התוס' שיש חסרון בסילוק מצד דשלב"ל, זה רק כלפי הסילוק מהנכסים, אבל הטעם שלא מהני סילוק מהזכות, הוא משום שא"א לעשות סילוק מדין של התורה, דדין תורה אינו זכות אלא דין, ולכך חידש דהא דכתבו התוס' דלא מהני סילוק בדבר שהוא מדאורייתא, קאי רק למ"ד שא"א להתנות תנאי לעקור דין תורה, ולכך אינו יכול לסלק עצמו מדין תורה, דדין אחד הוא, דא"א לעקור דין תורה ל"ש ע"י תנאי ול"ש ע"י סילוק. ולכך לא מהני סילוק רק בדבר שהוא מדרבנן. אבל למ"ד דבדבר שבממון תנאו קיים, הרי שאפשר לעקור דין תורה ע"י תנאי, כך אפשר נמי לעשות סילוק על הדין אפי' בדבר שעומד להיות שלו דבר תורה. ולכך חידש הקצה"ח דלמאי דקיי"ל דמהני תנאי בדבר שבממון ה"נ מהני סילוק. והביא הקצוה"ח ראיה לדבריו שהתוס' בריש הזורק בסוף דבריו הק' 'ואע"ג דרב אית ליה דאפי' בדאורייתא יכול להתנות, הש"ס הכא לא ס"ל כן וכו', מבואר דלמ"ד מתנה ע"מ שכתוב בתורה תנאו קיים יכול לסלק עצמו גם בדבר מה"ת הרי דדין אחד הוא.

ונראה ראיה לסברת הקצות, דמבואר במתני' דרשב"ג חולק על ת"ק וסובר דלא מהני סילוק על ירושה 'מפני שמתנה ע"מ שכתוב בתורה וכל המתנה וכו', ולכאו' צע"ג לדעת התוס' דלא מהני סילוק בדבר שהוא עומד להיות שלו מה"ת משום דהו"ל סילוק על דשלב"ל, א"כ מדוע רשב"ג צריך לומר טעמא דהוי מתנה ע"מ שכתוב בתורה. למה הוא לא אמר שלא מהני סילוק כיון שירושת הבעל מה"ת. [[5]](#footnote-6) ומכח קו' זו העלה הקצה"ח חידוש דכל דברי התוס' שלא מהני סילוק רק בדרבנן, הוא רק למ"ד מתנה ע"מ שכתוב בתורה אפי' בדבר שבממון תנאו בטל, אבל לרבי יהודה שבדבר שבממון תנאו קיים מהני סילוק גם על דאורייתא. ולכך כשפליג רשב"ג הוצרך לומר שאפי' תנאי בדבר שבממון לא מהני לעקור דבר מה"ת, וממילא שוב לא מהני סילוק.

אך בדעת התוס' דברי הקצה"ח צ"ע וכבר עמד ע"ז בנתיה"מ סק"ו דהתוס' הק' בסוף הדיבור 'וא"ת ובלא ר"כ נמי יכול להסתלק דהא בדבר שבממון תנאו קיים וכו', ותי' דהכא מיירי שלא בדרך תנאי וכו', הרי להדיא שכתבו דבריהם גם למ"ד דבדבר שבממון תנאו קיים. ואפ"ה סילוק לא מהני בדבר שעומד להיות שלו מה"ת. ודוקא בדבר שתקנו לטובתו מהני. ועי' בקוב"ש ב"ב אות ריב.

וביותר, המעין בדברי התוס' יראה דהא דצריך להגיע לסברת א"א בתק"ח הוא רק בכדי שלא יהיה חסרון דדשלב"ל, ולשי' הקצה"ח צריך סברת א"א כדי שלא יהיה עוקר דין תורה. וצ"ע.

ומ"מ אי נימא דלא כקצה"ח, שוב ק' אמאי קאמר רשב"ג במתני' דלא מהני סילוק מירושה משום דירושת הבעל מה"ת ולא מהני בזה תנאי מדין מתנה ע"מ שכתוב בתורה, למה לא אמר דכיון שהוא מה"ת שוב לא מהני ביה סילוק, כיון דאיכא חסרון דדשלב"ל. וכתב בזה במל"מ שם ד"ה והנה דרשב"ג רצה להוסיף דלא רק סילוק [שבזה איירי ת"ק] לא מהני משום שירושת הבעל מה"ת, ובדבר שהוא שלו מה"ת לא מהני סילוק, אלא אפי' תנאי מפורש לא מהני.כך פי' בקוב"ש ב"ב אות ריב.

**עוד בדברי הקצה"ח**

אחר שחידש הקצות דלדידן דקיי"ל דמתנה ע"מ שכתוב בתורה בדבר שבממון תנאו קיים מהני גם סילוק אפי' בדאורייתא. הביא הקצות מח' ראשנים בטעמא דמילתא דמהני תנאי בדבר שבממון. דעת הרמב"ן וכן משמע מרש"י לקמן פד. דהתורה לא אמרה שיתחייב בע"כ אלא לרצונו, ואם אין רצונו אין התורה מחייבת, ולכך מהני תנאי נגד דין תורה וכן מהני סילוק נגד דין תורה, 'שהרי לא אמרה תורה אלא לרצונו', אבל הרשב"א כתב דהא דמהני תנאי בדבר שבממון, משום דס"ל דאין כוונתו ע"מ שאין עלי 'דין' תורה, אלא כוונתו ע"מ שהאשה תמחל לי על הממון, ומחילה ודאי מהני אפי' בדבר שהוא שלו מה"ת. משמע שבגוונא שהוא יעשה תנאי שלא על 'דין תורה' לא מהני[[6]](#footnote-7). והק' בקצות דא"כ קשה לשי' הרשב"א איך מהני סילוק בדבר מה"ת, הלא למחול אינו יכול דהוי דשלב"ל, וסילוק חשיב ע"מ שאין עלי דין תורה, וזה לא מהני בתנאי.

וכתב ע"ז בנתיה"מ שם סק"ו 'ואני אומר שהסילוק כמחילה ממש'. ובפשטות כוונתו שעיקר סילוק הוא מהנכסים עצמם ושפיר שייך להסתלק מהם כמו שאפשר לעשות מחילה על דבר שבממון. אבל הקצה"ח נקט שסילוק הוא מהזכות בעל, ומסתלק משם יורש וחל בו דין סילוק מזה הזכות, ולכך הק' איך מועיל הלא אינו בדרך מחילה.

ורבותינו האחרונים תמהו מאד על הקצה"ח שנקט בדעת הרשב"א שהוא מחילה ממש, דא"כ מ"ט דר"מ דפליג על ר"י, ועוד דא"כ הקדושין תלוים אם בסוף תמחול, ועי' בקוב"ש כתובות קסג-ד ובחי' הגרש"ש כתובות מט ובסוף גטין. ועי' בחזו"א אבה"ע נו סקי"ז שביאר שאין כוונת הרשב"א למחילה ממש, אלא שמוחלת את הזכות שיש לה אצלו, ותנאי נגד תורה א"א לעשות אבל על האדם שמוחלת הזכות שיש לה עליו מהני. ועי'.

**הא דלא מהני סילוק מירושת אביו**

מבואר בדברי רב כהנא דסילוק מהני רק בנחלה הבאה לאדם ממקום אחר, ונחלקו הראשנים מה בא ר"כ למעט, התוס' כתבו דסילוק מהני רק בירושה דרבנן, משום א"א בתקנ"ח, אבל בדאו' לא מהני סילוק משום דהוי דשלב"ל. אבל שי' הר"ן שאין בסילוק חסרון דדשלב"ל, כתב דלא מהני סילוק מירושת אביו דהוי כמו סילוק לאחר נשואין דחשיב כבר שהוא בידו, ולא מהני להסתלק בדבר שהוא כבר שלו. ובמשל"מ שם בד"ה עוד אפשר הביא סברת הר"ח [מובא לקמן פד.] דבן המסתלק מירושת אביו הרי הוא כמסתלק לפני האירוסין שאין לו ממה להסתלק, וכמו שכתב הר"ן דלא מהני סילוק לפני ארוסין, וה"נ בחיי אביו אין לו זכות בנכסי אביו.

וסברת הר"ח הוא ממש היפוך מסברת הר"ן, דלר"ן סילוק מירושת אביו דמי לסילוק לאחר נשואין דהוי כבידו. ולר"ח הוא בהיפך דהוי כמו לפני אירוסין שאינו שייך ביה כלל. ונראה שהוא תלוי בהנ"ל, דלדעת הר"ן הסילוק הוא מדין יורש, וכיון שחל עליו דין יורש מה"ת או מדרבנן שוב הרי הוא כבר שלו ובידו הוא, ואינו יכול להסתלק מזה, אבל הר"ח נקט שהסילוק הוא מהזכות בנכסים עצמם, ולכך בן בחיי אביו אין לו זכות בנכסים כלל, והרי הוא כבעל קודם אירוסין. ועי' בקוב"ש אות ש.

וע"ע ברמב"ם פי"ב מאישות ה"ט שהביא קרא דחוקת עולם דא"א לשנות חוקי התורה. ויתבאר לקמן.

[והנה בתוס' בגיטין שם כתבו 'וכי תימא מ"ש מנחלת אביו שאינו יכול להתנות. לא דמי שהרי הכא תקנת חכמים היא וכו'. משמעות התוס' דהא דאינו יכול להתנות על נחלת אביו הוא משום דהוי דין תורה, והוי מתנה עמש"כ בתורה. וצ"ב דלעיל כתבו התוס' דלא מהני סילוק בדבר שהוא מה"ת, מחמת חסרון דדבשלב"ל וצ"ב. ונראה דבסילוק בירושה יש לדון בתרתי, גם סילוק על הממון עצמו בירושה, וגם על הדין יורש. וע"ז כתבו התוס' דעל הממון שבירושה לא שייך חסרון של מתנה עמש"כ בתורה, דהא קיי"ל דבדבר שבממון תנאו קיים דאיתא במחילה, וע"ז כתבו התוס' דהטעם דס"ד דלא מהני סילוק מהירושה כיון דעדין לא זכתה בזה האשה והו"ל דבשלב"ל. אולם עדין היה שייך סילוק על עצם הדין ירושה ובזה לא שייך כלל החסרון דדשלב"ל שהרי עכשיו הוא כבר יורש, וע"ז כתבו התוס' דזה לא מהני משום דהוי מתנה עמש"כ בתורה].

**בגדר חיוב מזונות לאשה**

תוד"ה כדרב כהנא. וממילתיה דרבא לא שמעי' שיכול להתנות בדשלבל"ע אע"ג דקאי על מילתיה דר"ה דאיירי במזונות שלא באו לעולם וכו', כוונתם לומר דדין א"א בתקנ"ח לא הוי רק גילו"ד דלא ניחא לה בתקנה, אלא בעי' שתעקור את התקנה ע"י משפטי הממון, ולכך ס"ד להוכיח ממזונות המחר דמהני א"א בדשלבל"ע, דאיך האשה יכולה להסתלק מהמזונות [[7]](#footnote-8). ע"ז דחו התוס' דהתם א"צ לדין סילוק כדי לעקור את המזונות וסגי בזה שאינה רוצה ליטול את המזונות ועי"ז תתבטל התקנה.

ולענין המזונות כתבו התוס' שאינה עוקרת את החיוב מזונות, אלא רק אינה לוקחת מזונות, ויכולה לחזור ולתבוע מזונות. וזהו כשי' לעיל מז: שיכולה לחזור בה. וכתב בקוב"ש אות שא, דמהא דס"ד לתוס' להוכיח מהא דהאשה יכולה להסתלק מזכות מזונות שלא באו לעולם, הרי שחיוב מזונות הוא חיוב המתחדש בכל יום, ואינו חיוב שנשתעבד ונתחייב לה פעם אחת בשעת נשואין וזמן הפרעון הוא כל יום, ולכך ס"ד לתוס' להוכיח דכיון שיכולה להסתלק מן הזכות שיבא לידה למחר, ולא הוי דבר שלב"ל, ה"נ יכול להסתלק בעודה ארוסה. וגם מהא דכתבו התוס' שיכולה לחזור בה מוכח שהוא חיוב המתחדש בכל יום, והטעם בזה דהחיוב לזונה אינו חיוב ממון ואינו כחוב בעלמא, אלא החיוב הוא לזונה כל זמן שהיא צריכה לזה.

ועי' בשטמ"ק לעיל שהביא שי' הרא"ה שאינה יכולה לחזור ולתבוע מזונות. וגם הריטב"א שכתב שיכולה לחזור ולתבוע מזונות ביאר באבנ"מ סי' סט סק"א דהטעם הוא משום דסבר שחיוב מזונות הוא חיוב המתחדש בכל יום, ושוב א"א לתרץ כתוס'. ועי' ברמ"א סי' סט סעי' ד' שהביא מח' האם יכולה לחזור בה. ועי' בביאור הגר"א שם סק"ו שצין לתוס' כאן שכתבו שיכולה לחזור בה.

ובאמת בריטב"א כאן שהק' הכי איך יכולה להפקיע מעצמה מזונות. ותי' 'משא"כ באומרת איני ניזונית ואיני עושה שאינו אלא חיוב מזונות בעלמא, וכיון דאמרה איני ניזונית נמחל בעל מאותו שעבוד, אבל בעל בנכסי אשתו זכיה גמורה יש לו'. מבואר דחלוק הזכות שיש לאשה מהזכות שיש לבעל, דהאשה אין לה קנין על נכסי בעלה עבור המזונות, אלא הוא כחוב בעלמא, ובזה פשיטא שמהני סילוק ומחילה גם אחר שחל, ורק בעל בנכסי אשתו שיש לו קנין לענין פירות וירושה בזה לא מהני סילוק לאחר שבא לידו.

והנה יש לדון שהתוס' לא כתבו דבריהם אלא רק לפרש מדוע א"א להביא ראיה מרבא לחודיא, אבל אחר שחידש ר"כ דמהני סילוק בדבר שחיובו מדרבנן, שוב אפשר לומר שגם באשה הוא מדין סילוק ממזונות, ושוב מודו התוס' שאינה יכולה לחזור בה, וכן כתב במהר"ם שיף. וא"כ מה הביא הגר"א ראיה מהתוס' שגם למסקנא יכולה לחזור בה.

ועוד דהוכיח בקוב"ש מתוס' שגדר חיוב מזונות הוא בכל יום, דאילו היה חיוב משעת נשואין לא היה מועיל בזה סילוק שהרי כבר נכנס לרשותה. וגם מהא דחוזרת ונוטלת מוכח שהחיוב הוא בכל יום, וא"כ קשה מריש פרק המדיר, דמקשינן והא כיון דמשעבד לה היכי מצי מדיר לה, ולכאו' אם החיוב הוא בכל יום, הרי נדרו קדם לשעבודו ולמה לא יחול. ואם החיוב הוא בשעת נשואין איך מהני סילוקה.

**אי הכי נשואה נמי.** במל"מ שם נסתפק האם כוונת הגמ' להק' שיועיל סילוק בנשואה או שיועיל מדין א"א בתק"ח, דבפשוטו כוונת הגמ' להק' דאף שלא מהני סילוק בנשואה, מ"מ שיועיל סילוק גם לאחר נשואין מדין א"א בתק"ח. וע"ז תי' דידו כידה ולא מועיל אפי' א"א בתק"ח, וכן ביאר בפנ"י. ופי' זה צריך לפרש לרש"י הנ"ל שכל עיקר הנידון הוא מחמת א"א בתק"ח. אך במל"מ שם דן דאפשר שכוונת הגמ' להק' שיועיל מדין סילוק, ואף שהיא נשואה מ"מ יועיל הסילוק על נכסים שעדין לא נפלו לה, ודמי לכותב בעודה ארוסה, וע"ז תי' דידו כידה אף במה שתקנה לאחמ"כ. ולפי"ז יש לנו מקור לדעת הרמב"ן שמהני סילוק על נכסים שתקנה לאחמ"כ, דרק לאחר נשואין אמרינן שידו כידה ולא מהני, אבל קודם נשואין מהני הסילוק אפי' על נכסים שתקנה לאחמ"כ.

**קנו מידו מהו.** נחלקו הראשנים על מה קאי, רש"י פי' דקאי על הברייתא דשותף האומר לחברו אין לי עסק וכו'. ובתוס' הק' מה מהני קנין למי הוא מקנה וכו', היינו דגם אם מהני הקנין מ"מ כיון שהלשון גרוע אינו מתפרש קנין לשותף, אלא קנין על המעשה הפקר שלו, ולכך הק' אייך זוכה השותף. ועי' ברא"ש 'ויש לקיים פרש"י דכיון שאומר לחברו שהוא שותף עמו והקנה לו מוכח שהוא מקנה לו השדה', וכעי"ז בתורא"ש היינו דע"י הקנין הדבר מוכח שכוונתו להקנות לשותף את השדה, אף שאינו נכלל בלשון.

אך בתוס' פי' דקאי על מתני' וכתב לה כשהיא נשואה, דלא מועיל סילוק כיון שהוא בידו, וע"ז מבעיא להו האם מהני קנין. ודבריהם טעונים בירור, דאם כששותף אומר לחברו לא מהני קנין, כיון שהלשון גרוע הרי הוא מקנה את זה להפקר, א"כ על נשואה נמי קשה מה מהני קנין, סו"ס הרי הממון ברשותו ובידו והרי הוא מקנה את זה להפקר. ועי' בפנ"י דרק בנשואה שאם יפקיר ממילא תזכה בלא קנין, שייך לפרש דו"ד עם קנין ללשון הקנאה, אבל בשותף אין זה נחשב שיש לו שייכות כלפי חצי הממון השני, ואם יפקיר אחד חלקו לא יזכה השני בלא קנין, וא"כ הו"ל כאיניש בעלמא, ולכך הק' התוס' מה מהני קנין למי הוא מקנה. ועי' בקוב"ש רצו. [והיסוד הוא על דרך שכתב הרא"ש ליישב פרש"י, דע"י קנין מפרשין דבריו שהוא לשון הקנאה. אלא דס"ל לתוס' דבב' שותפין כיון שאין לחברו שיכות כלפי ממון זה, א"א לפרש דו"ד שהוא לשון הקנאה, אלא לשון הפקר, ובזה לא מועיל קנו מידו דלא מועיל קנין להפקר. משא"כ בנשואה שיש לאשה שייכות בממון הזה עצמו, שפיר יש לפרש ע"י קנין שיש כאן לשון הקנאה].

אך הרי"ף פי' דקאי על ארוסה, וכוונתו דמהני הקנין להוסיף גם פירות וירושה, אף שאמר דו"ד אין לי בנכסיך בלבד. ועי' ברא"ש שהק' הרי הטעם שאין הסילוק של דו"ד אין לי בנכסיך כולל גם פירות וירושה, מבואר בגמ' או מחמת שיד בעל השטר על התחתונה, או שהלשון לא קאי לא על פירות ולא על ירושה, כמבואר בגמ' בסמוך א"כ מה מהני קנין, וכי ע"י קנין יהא יד בעל השטר על העליונה. ועי' ברש"י. ותי' הרמב"ן בספר הזכות דכיון שלא היה צריך קנין ועשה קנין, ע"כ לטפויי אתא, ומפרשין לשונו גם על על פירות וירושה.

1. והעירו בזה על דברי מהרש"א דתינח זכות אכילת פירות די"ל שהוא דקל לפירות, אבל על ירושה גם מבואר במתני' שאפשר לעשות סילוק והרי ירושה הוי דשלב"ל. ועי'. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכן נראה מדפסק בפכ"ב מאישות ה"ד דחרש שנשא פיקחת, כיון דמה"ת אין הקדושין תופסין כי הוא חרש ואין לו דעת, לכך אין האשה זוכה ולכך אם מת היא אינה יורשת אותו. והוסיף הרמב"ם אבל אם היא מתה יירשנה 'שהרי היא בר דעת ולדעתה נשאת וזיכתה לו ממונה', [והראב"ד נחלק שם דבשלמא מה שיש לה בידה יכולה לזכותו אבל על ירושה לא], ומ"מ בדעת הרמב"ם מבואר שפיר שאינו מדין ירושת שאר, דאי הוי שאר הרי לא חל מה"ת, ומדרבנן נמי אינו שאר שהרי היא אינה יורשת אותו מדרבנן, אלא ע"כ שהוא מזכויות הבעל באשתו, וכיון שהיא בר דעת הרי זיכתה לו ממונה. [ועי' באבי עזרי פ"א מנחלות ה"ט]. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויל"ע בזה דאפשר דיש לבעל זכות בנכסי אשתו כבר בחייה לענין ירושה. ולכך מהני סילוק מהנכסים. וכן נראה מוכח שהרי שי' התוס' דבסילוק איכא חסרון דדשלב"ל, וע"ז הביאו ראיה דבדרבנן ליכא חסרון. והק' מהרש"א למה לא הביאו ראיה מפירות. ותי' דבפירות אית ליה זכות בקרקע. [הובא לעיל]. אך עדין צ"ע למה לא הביאו ראיה מסילוק זכות ירושה. אלא ע"כ דזכות ירושה הוא זכות בנכסים. ועי' [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להסתפק האם כוונת התוס' שסילוק כלל לא מהני בין בדאו' ובין בדרבנן משום דהוי דשלב"ל, וכל מה שמהני הוא רק א"א בתקנ"ח, דאינו חלות סילוק אלא דכל דבר שהוא לטובתו תיקנו שיכול לומר א"א, או שכוונת התוס' שבדרבנן מהני חלות סילוק ואין בזה חסרון של דשלב"ל כדרבא ועי' . [↑](#footnote-ref-5)
5. ובשלמא לשיטת הראשנים שמהני סילוק גם בדבר שהוא שלו מה"ת שפיר ניחא דברי רשב"ג, ומה שכתב 'מתנה' אין הכוונה שיש כאן תנאי אלא פועל סילוק נגד דין התורה כמו שביאר בקצה"ח שם. [↑](#footnote-ref-6)
6. וביאר הקצה"ח דהא דאמרינן בגמ' ב"מ שבגוונא דלא ידע ומחיל לא מהני תנאי שבממון, [מובא בתוס' בסמוך פד.] ולפי הרמב"ן צריך לומר שהכוונה שעד כמה שאין לנו ידיעה שהוא לא רוצה את הממון חסר לנו 'בלא אמרה תורה אלא לרצונו' שהרי אין רצונו ברור. ולפי הרשב"א כיון שלא ידע ומחיל ממילא חסר בעיקר המחילה. [↑](#footnote-ref-7)
7. תוס' לא שאל איך האשה יכולה להפקיע את הזכות של הבעל במע"י אחר שזכה בהם, כמו שכתב בחזו"א עז סוסק"י דכל החיוב של האשה למע"י, הוא רק במקום שהיא לוקחת מזונות, אבל אם אינה רוצה מזונות ממילא בטל ממנה דין מע"י. [↑](#footnote-ref-8)