לא יחפור - הרב נפתלי כהן
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא

## פתיחה לפרק לא יחפור.

בטעם דין הרחקת נזיקין, לשון ברא"ש בתשובה (ק"ח י') היא: "כי דרכיה דרכי נועם וכל נתיבותיה שלום **והקפידה תורה** שלא יעשה אדם בתוך שלו דבר הגורם היזק לחברו", עכ"ל. – והובאו דבריו בטור (בסי' קנ"ה), ומשמע שהוא דין תורה.

– ומיהו יש ראשונים שמבואר בדבריהם שהוא תקנת חכמים. (כן מבואר ברבינו יונה (להלן כ"ה ב') בדעת רבנן בנזקים שאינם גירי דיליה, וכן הוא משמעות רש"י שם (ד"ה ונותן, עכ"פ לגבי אילן). – וכן מבואר בבעה"מ (י"ח ב') ובספר הישר לר"ת (בסי' תרט"ז).)[[1]](#footnote-1)

בעיקר דין הרחקת נזיקין נחלקו ר' יוסי ורבנן, לר' יוסי על הניזק להרחיק את עצמו, ולרבנן על המזיק להרחיק את עצמו, ומודה ר' יוסי ב"גירי דיליה" שעל המזיק להרחיק את עצמו, וקי"ל כר' יוסי. (יעוי' בזה בסוגיות להלן כ"ב ב', כ"ה ב', וכן י"ח ב'.)

– והנה דעת רש"י כ"ב ב' (ד"ה לימא) ש"טובא מילי איכא במתניתין דודאי לאו כרבי יוסי". – ואמנם התוס' שם (בד"ה לימא) ועוד ראשונים, חולקים וסוברים שבוודאי כל המשניות בפירקין א"ש גם כר' יוסי, וכולהו הוי גירי דיליה.

ונחלקו הראשונים **בגירי דיליה** כשלא הרחיק ונעשה מזה היזק, האם זה רק גרמא בעלמא ופטור מלשלם – או שהוא צריך לשלם. (דעת הראב"ד שהוא פטור, אבל יש ראשונים החולקים, עי' ברמב"ן בקונטרס דינא דגרמי, בטור בסי' קנ"ה סע' מ"ט ובשו"ע שם בסע' ל"ג.)

ויש מחלוקת יסודית בראשונים לפי ר' יוסי כשזה **לא** גירי דיליה ואינו חייב להרחיק, דדעת הרמב"ן בקונטרס דינא דגרמי, שאף שהוא בעצם מזיק בידיים או בגרמי, מ"מ הוא פטור מלשלם (אף לשיטות הנ"ל שבגירי דיליה משלם) כי אנו אומרים לניזק שעליו להרחיק את עצמו (כלומר שלכך זה נקרא שהוא גרם לעצמו להיזק ולא נחשב שהמזיק הזיקו). – ואילו דעת הרמ"ה (להלן כ"ה ב' אות ק"ה וכ"ו א' אות ק"ז) שגם לר' יוסי הוא חייב לשלם ובזה הוא לא נחלק על רבנן, וכל מחלוקתם היא רק בהיתר הסמיכה, אבל זה ודאי שכשהזיק משלם כי הוא נחשב בזה מזיק[[2]](#footnote-2), והוא מבאר (שם באות ק"ז) שהטעם דר' יוסי שמתיר בלאו גירי דיליה זה כדי שלא לעכב על כל אדם לעשות בשלו מה שאינו מזיק לחברו מיד, כי אל"כ אין לדבר סוף.

ולפי הצד (כרמב"ן) שהוא פטור – וגם מותר לו לעשות כן לכתחילה, דנים האחרונים מדוע כך הדין.

– וידועים דברי הנתיה"מ (בסי' קנ"ה סקי"ח) המתבטא ש"כל הדברים דחשיב בפרק לא יחפור ובהלכות נזקי שכנים לכאורה בכלל ד' אבות נזיקין הן כשתדקדק בהן". (יעו"ש שהאריך לבסס את קושייתו.) – והוא כותב ליישב שדין נזיקין נאמר במקום שהוא יכול לשמור את ממונו שלא יזיק, שאז חייבו הכתוב בשמירה – ושאם הוא לא ישמור והזיק שישלם, אבל באופן שעי"ז הוא יתבטל לגמרי מהתשמיש הזה והוא לא יוכל לעשות את התשמיש הזה ברשותו כלל, כאן לא נאמר דין נזיקין, ד"בביטול רשות לא חייביה רחמנא" (כלשונו).

ואמנם דברי הנתיה"מ הוא נגד כמה ראשונים כפי שהוא בעצמו מעמיד, כגון מה שהקשו התוס' (להלן כ"ו א' ד"ה זיקא, וכן מקשים עוד ראשונים ובכללם הרמב"ן בקונטרס דינא דגרמי), מדוע ב"רקתא" הוא לא חייב מדין אש, שהנתיה"מ גופיה כותב שלפי דבריו זה מיושב, כי זהו ביטול תשמישו.

– וכן רואים דלא כנתיה"מ בדברי הרמב"ן במלחמות בסוגיא דחרדל כותב שצ"ל שהדבורים והיונים לא קנויות לו כי אל"כ הוא היה חייב מדין מזיק [וכמש"כ גם הר"ן והנמוק"י (בדף כ"ב ב')], והנתיה"מ באמת כותב שלפי דבריו לא צריך להידחק בזה, וגם כשהן קנויות לו הוא פטור כי יש בזה ביטול תשמישו.

– וכן רואים בקושיית הרמב"ן בקונטרס דינא דגרמי, שהוא מתקשה מדוע בשורשי אילן אינו חייב מדין שורו, – והנתיה"מ כותב שלפי דבריו קושיא זו מיושבת דהוי ביטול תשמישו.

– והברכ"ש (בסוס"י י"ג וי"ד) כותב בשם הגר"ח טעם אחר מדוע לר' יוסי כשאין זה גירי דיליה מותר לו לעשות כן והוא פטור על כך, שזה מפני שהוא עושה בתוך שלו, משא"כ כל המזיקים שהוא עושה בשל חברו. – עוד כותב הברכ"ש (בסי' י"ט) לבאר לפי זה הא דבגפת מותר, ואף שהלחלוח הולך ומזיק אצל חברו אין זה דומה לאש, כי זה נחשב שהגפת נמצאת ברשותו ומשם היא מלחלחת ומזיקה, משא"כ אש שזה נחשב שהיא הולכת לתוך של חברו. ועד"ז כותב הגר"א קוטלר זצ"ל (במשנת ר' אהרן שכנים, בעמ' פ').[[3]](#footnote-3) [[4]](#footnote-4)

# לא יחפור אדם בור וכו'.

תוס' מעמידים שיש בבור מים, וטעם ההרחקה הוא משום מתונתא. – ואילו דעת הרמב"ן שבבור מדובר גם כשאין בו מים, והטעם הוא משום דכל מרא ומרא מרפי ליה לארעיה, – וכן פשטות דברי רש"י הכותב שהחפירה מחלשת כותלי הבור ומרפה אותן (וכן לומד המהר"ם ברש"י).[[5]](#footnote-5) – ומיהו כותב הרמב"ן שבאמת המים ונברכת הכובסין הטעם הוא משום מתונתא. [אבל רש"י מעמיד את הטעם דהחלשת כותלי הבור לבסוף, ומשמע שגם באמת המים ובנברכת הכובסין אין הטעם מצד מתונתא, וצ"ע[[6]](#footnote-6).]

התוס' כותבים דכיון דבתחילת ההיזק הוו גירי דיליה, מודי ר' יוסי שחייב להרחיק גם משום המתונתא, ואי לאו משום מיא לא היה צריך הרחקה ג"ט [[7]](#footnote-7). – ודבריהם צ"ב שהרי ההיזק דהחפירה שהיה גיר"ד לא מצריך הרחקת ג"ט, ומדוע שמחמתו הוא יתחייב להרחיק ג"ט על ההיזק דהמתונתא שהוא היזק אחר.

– בחידושי ר' נחום (באות ב') הוא מבאר את תוס' עפ"י יסוד, שאין הפשט שלר' יוסי דהיכא דלא הוי גירי דיליה זהו סוג נזק שאין עליו דין הרחקה, אלא הפשט הוא שבמקום שאין זה גיר"ד יש טענה למזיק שיש לו רשות בו ועל הניזק להרחיק את עצמו. – ולפי"ז הפשט בגיר"ד שזהו סוג היזק שאין בו את הטענה הזו דעל הניזק להרחיק עצמו, וממילא חוזרת חובת ההרחקה על המזיק. – ולכך בחפירת בור שתחילת ההיזק הוא גיר"ד, שוב אין בבור זה רשות למזיק ואין לו טענה דעל הניזק להרחיק את עצמו, ומשום כך הוא כבר חייב גם בנזק המתונתא דהבור.[[8]](#footnote-8)

# ומרחיקים את הגפת וכו'.

הגרש"ר בשיעוריו (באות א') טוען שמסתימת הדברים נראה שגם כשאדם אחר הניח שם את הגפת – כל שהגפת שלו מוטל עליו להרחיקה, והוא מתקשה לפי התוס' הנ"ל ודעימיה, דכל המשניות א"ש גם כר' יוסי, מדוע זה נחשב לגירי דיליה, עד כמה שלא הוא הניח שם את הגפת. – והוא מיישב לפי הנתיה"מ (בסי' קנ"ה סקכ"ב) שר' יוסי מחייב גם בגירי דממונו (יעו"ש שהאריך בנידון זה).

# תוס' ד"ה וסד בסיד.

התוס' מבארים שבסיפא בוודאי הדין ד"**או** סד בסיד", וסגי או בהרחקה או בסיד וא"צ בשניהם, כי אין ההיזק כ"כ מרובה.

– והנה בפשטות בדין הסיד דגפת, יש לסוד רק את הכותל שלא יוזק מהגפת, אבל השיטה (להלן י"ט א') כותב בשם "שיטה לא נודע" שיש לסוד גם את הקרקע שתחת הגפת ולא רק את הכותל. – וכותב החזו"א (בסי' י"ג סק"ה ד"ה י"ט א') שבתוס' כאן מוכח כמו השיטה, כי לכאורה התוס' היו יכולים לבאר בפשיטות שלא יתכן שצריך בגפת גם הרחקה וגם סיד, כי בכה"ג שהגפת רחוקה מהכותל היאך היא תזיק לו דרך האוויר (ורק כשאינו מרחיק מהכותל צריך לסוד בסיד), אלא ודאי שהגפת יכולה להזיק גם דרך הקרקע[[9]](#footnote-9) ואם הוא סד בסיד הוא צריך לסוד לא רק את הכותל אלא גם את הקרקע שתחת הגפת, ולכך התוס' נתקשו מדוע פשוט לגמ' שאין לגפת דין גם להרחיקה וגם לסוד את הקרקע שתחתיה, והם הוצרכו לטעם שלהם דאין ההיזק מרובה.

# רש"י ד"ה וליתני מבורו.

רש"י כותב באחת הטענות כיצד היינו יודעים מעצמנו ש"בורו" הכוונה לכותל בורו ולא לחללו, כי אם הכוונה מחללו, א"כ יצא שכאשר כותל הבור הוא יותר מג"ט הריהו סותר את כותל בורו. – ומקשה התורא"ש (בשיטה) שהציור שכותלו יותר מג"ט הוא באופן שהלה כנס יותר מג"ט לתוך שלו וחפר שם את בורו, וא"כ בכה"ג אין לשכנו אפשרות להגיע לגבול חברו ולסתור את כותל בורו.

# רש"י ד"ה הא קא משמע לן.

הרשב"א [וכן המהר"ם] מבארים שכמו שהשני צריך להרחיק ג"ט כך גם הראשון הרחיק ג"ט, ורואים שהתנא מכנה את שיעור ההרחקה הזה בשם "כותל" הבור.

# תוס' ד"ה מכותל בורו.

התוס' כותבים בסוף דבריהם לקיים את גירסת רש"י, שגם אחר שאמרו דמכותל בורו שנינו חזרו והקשו על לשון המשנה, שהקושיא היא על שיטת אביי גופיה הסובר להלן שמותר לסמוך בורו בצד המצר, שא"כ מדוע שנו "אא"כ הרחיק מכותל חברו שלשה טפחים", והיה לו לשנות "אא"כ הרחיק מבורו ששה טפחים", כי לשיטת התוס' להלן לאביי הדין הוא שאם בא לחפור בור אחרי שהלה סמך, שעליו להרחיק ו' טפחים.

– ועי' בהערה מש"כ הבית הלוי (ח"ב סי' מ"ו אות א') לבאר מדוע רש"י מיאן לפרש כן את קושיית הגמ'.[[10]](#footnote-10)

# איתמר הבא לסמוך בצד המצר וכו'.

מבואר בגמ' שתי לישנות בפלוגתת אביי ורבא.

– ללישנא קמא בשדה העשויה לבורות לכ"ע אינו סומך, והמחלוקת היא בשדה שאינה עשויה לבורות, שלאביי סומך מאחר ואינה עשויה לבורות, ולרבא גם בזה אינו סומך – "דאמר ליה כי היכי דאת אימלכת וחפרת אנא נמי ממלכנא וחפרנא".

– וללישנא בתרא בשדה שאינה עשויה לבורות לכ"ע סומך, והמחלוקת בשדה העשויה לבורות, שלאביי גם בזה סומך, ולרבא אינו סומך. – ומבואר בגמ' שאביי הסובר שסומך, זה גם אליבא רבנן דר' יוסי דאית להו דמרחיקים את האילן מן הבור, דהתם בזמן שהוא נוטע ישנו לבור ולכך עליו להרחיק את האילן, משא"כ הכא. – ורבא הסובר שאינו סומך, זה גם אליבא דר' יוסי דאית ליה דזה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו, דהתם בזמן שהוא נוטע עדיין אין את השורשים המזיקים ואין זה גירי דיליה, משא"כ הכא ד"אמר ליה כל מרא ומרא דקא מחיית קא מרפית לה לארעאי" והו"ל גיר"ד.

החזו"א (י"א ג') כותב בביאור דברי הגמ' הנ"ל שאביי ורבא הם בין לרבנן ובין לר' יוסי, שבעצם יש כאן שתי מחלוקות. – דאביי סובר שכשהוא סומך הריהו זוכה בקדימתו בזכות שבורו יהיה שם, וזה משני טעמים: ראשית לפי רבנן, שהוא זוכה בקדימתו בתשמישו כשהדבר הניזוק אינו כאן, וממילא גם אם לאחר מכן יגיע הדבר הניזוק אין זה בכלל נזקי שכנים כי הראשון קדם וזכה בתשמיש זה[[11]](#footnote-11). ועוד סובר אביי שלר' יוסי דקי"ל כוותיה אין זה גירי דיליה כשהדבר הניזוק אינו כאן[[12]](#footnote-12). – ורבא סובר שלפי רבנן סמיכתו היא בכלל דיני נזקי שכנים ואינו יכול לקדום ולזכות בתשמישו[[13]](#footnote-13), ועוד סובר רבא שלר' יוסי ריפוי הקרקע חשיב גירי דיליה, ואעפ"י שדי לו בקרקע מרופה כאשר אין שם בור, אבל מ"מ עד כמה שלבסוף הוא יחפור בור הרי זה נחשב שההיזק נעשה עכשיו.

– ועל נקודת המחלוקת השנייה אם זה נחשב גיר"ד, מבואר בתוס' (בד"ה מרחיקין) שרק בבור זה נחשב גיר"ד מטעמא דכל מרא ומרא וכו' ולא בגפת ושאר הדברים.

והנה לא נתפרש בגמ' האם לל"ק דלרבא אינו סומך גם בשדה שאינה עשויה לבורות – זה גם אליבא דר' יוסי או רק אליבא דרבנן, ונחלקו בזה הראשונים.

– רבינו יונה (מובא גם ברשב"א) כותב בזה שני מהלכים; בתחילה הוא כותב שדברי הגמ' שאביי ורבא הם בין לרבנן ובין לר' יוסי – קאי גם על הלישנא קמא, אלא שהגמ' המתינה עד לבסוף והעמידה את הדברים על הכל.

– ואולם לאחר מכן כותב רבינו יונה מהלך נוסף, שבאמת רק בשדה העשויה לבורות אפשר להגדיר זאת כגירי דיליה שההיזק נעשה עכשיו בקלקול הקרקע לבורות המיועדים להיחפר בה, משא"כ בשדה שאינה עשויה לבורות שאין זה אלא נזק עתידי דומיא דאילן שהשורשים עתידים להזיק לבור, ובאמת לל"ק רבא אוסר לסמוך רק לפי רבנן.[[14]](#footnote-14)

– והריטב"א נוקט שרבא בל"ק אוסר לסמוך גם לר' יוסי (כמו הצד הראשון של ר' יונה), והוא מבאר שהגמ' לא ביארה זאת מתחילה כי לפי הלישנא קמא גם לאביי אינו סומך אם היא שדה העשויה לבורות, ולא באים בלישנא זו לבאר את הפרט הזה כלל, ומה שבאים לבאר ללישנא זו הוא, האם יש חילוק בין שדה העשויה לבורות לשדה שאינה עשויה, ועל כך אומרים שלרבא אין חילוק בזה כי הוא אולי יימלך ויחפור בור, אבל באמת עצם האיסור לסמוך הוא גם לר' יוסי מטעם דכל מרא ומרא וכו'.

ובטעמו דאביי ללישנא קמא דדוקא **בשדה שאינה עשויה לבורות סומך** – שזוהי גם דעת רבא לל"ב – מבואר בתוס' (בד"ה אביי (הראשון)) שאביי ס"ל שאינו מזיקו בכך, והרמ"ה (בביאור דעת רבא לל"ב) מבאר זאת טפי, דהו"ל כ"זה נהנה וזה לא חסר".

והנה מבואר ברמב"ן להלן (כ"ו א') שגם בשדה שאינה עשויה לבורות, אם הוא בא כעת לחפור בור – הריהו ודאי מעכב עליו מלסמוך, ואילו בפשטות בדברי הר"י מיגש שהביא שם הרמב"ן[[15]](#footnote-15) – מבואר לא כך. [וטעמו של הר"י מיגש צ"ב.[[16]](#footnote-16)]

ובטעמו דרבא לל"ק דגם **בשדה שאינה עשויה לבורות אינו סומך** מטעם ד"כי היכי דאת אימלכת וחפרת אנא נמי ממלכנא וחפרנא" מוכיחים הגרש"ר (באות ה') והגרנ"פ (באות ז') מהר"י מיגש להלן (י"ח א'), שה"את אימלכת וחפרת" הוא לאו דוקא, וגם באופן שהמזיק אינו משנה מהרגילות בסמיכתו מ"מ יש טענה לניזק שהמזיק לא יסמוך, כי אולי הוא יחליט לשנות.

# תוס' ד"ה אביי (הראשון).

קושיית התוס' מבוארת בר"ן, שלפי הלישנא קמא אביי מתיר לסמוך רק בשדה שאינה עשויה לבורות, ועל כך הקושיא שהלא השדה מ"מ עשויה לאילנות, וא"כ כשם שבשדה העשויה לבורות אסור לסמוך ללישנא זו, ה"נ יהיה אסור לסמוך גם באינה עשויה לבורות – מצד שמ"מ היא עשויה לאילנות.

– ומבואר בתוס' בקושייתם שהטענה היתה שיכנוס גם לאביי את הג"ט דכותל הבור. – וכותב המהרש"א שהתוס' לא הקשו לרבא הסובר שבלא"ה אסור לסמוך, וכל קושייתם היא רק לאביי שע"י סמיכתו יוצא שכותל הבור הם הג"ט שבגבול חברו, ויוצא שהרחקת האילן כדי לא להזיק את קרקע הבור היא הרחקה מהקרקע של בעל האילן בעצמו.

– והגרש"ר (באות ח') מבאר את המהרש"א, שהנה חזינן שהתוס' הבינו בקושייתם שגם באופן שהטעם שראובן צריך להרחיק את אילנו מבורו של שמעון הוא כדי שראובן לא יזיקו – מ"מ ראובן יכול לטעון לשמעון שלא יסמוך כדי שהוא לא יצטרך להרחיק. – וסברו התוס' שכל הטעם לאסור על שמעון לסמוך בכה"ג הוא רק מכיון ששמעון משתמש בשל ראובן, אבל כששמעון משתמש בשלו היה פשוט לתוס' בקושייתם שחובת ההרחקה מוטלת על ראובן.

[והתוס' בתירוצם מחדשים שבאמת מה שראובן יצטרך להרחיק כדי לא להזיק את שמעון, זה אינו טעם כלל לאסור על שמעון לסמוך. – והתוס' מוסיפים וכותבים שאם לא היינו אומרים כן, אז באמת שמעון היה צריך לכנוס כ"ה אמה כדי שראובן לא יצטרך להרחיקו בשביל לא להזיקו.[[17]](#footnote-17)]

# תוס' ד"ה אביי (השני).

דעת התוס' שלשתי הלישנות לאביי דסומך, אם השני בא לחפור עליו להרחיק ששה טפחים. וכן דעת הרמב"ם (שכנים ט' י'), הרמב"ן, הרא"ש, ועוד ראשונים. (וזה נפק"מ גם לרבא לל"ב דבשדה שאינה עשויה לבורות מותר לסמוך.) – ואמנם דעת הרמ"ה ועוד ראשונים[[18]](#footnote-18) שבכה"ג אין חייב להרחיק אלא ג"ט.

– והרמ"ה מבאר טעמו, שההיזק דהבור הוא רק לכותלי הבור של חברו ולא לחללו, והיות וכותלי הבור הם הקרקע שלו, לכך זכותו להזיקם ולרפותם. – והוא מוסיף שהא למה זה דומה, לאחד שבנה חצר, ובא אחר ובנה חצר סמוך לחצר הראשונה שבכך הוא משתמש בכותל של חברו, שבוודאי שהראשון יכול לסמוך על כותלי החצר שלו מה שהוא רוצה, כי הם כתלים שלו.

– ודעת התוס' ודעימיה צ"ב איך הם ישיבו על טענת הרמ"ה – מדוע לא יוכל לרפות את קרקעו שלו.

– הנתיה"מ (בסי' קנ"ה סקי"ב) מבאר שלדעת התוס' ההיזק דהבור הוא ו' טפחים, ואם ירחיק פחות מכן נמצא שהוא מזיק לא רק לכותל בור חברו שהיא הקרקע שלו, אלא גם לכותלי הבור האחרים שהם כבר נמצאים קרקע של חברו.[[19]](#footnote-19)

# רש"י ד"ה אלא לאביי קשיא.

ברש"י משמע דאי תני בורו לא היינו יודעים שהראשון צריך לכנוס, ומקשים האחרונים (עי' מהר"ם, חידושי הב"ח ומהרש"א) שזה לכאורה סותר את דברי רש"י לעיל בד"ה וליתני, שגם לולא דתני מכותל בורו היינו יודעים שצריך להרחיק (ורק ששנו כותל בורו להשמיע שכותל הבור ג"ט). – והמהר"ם מיישב שרש"י לעיל רק אומר שלולא דתני מכותל בורו היינו יודעים שהשני צריך להרחיק, אבל אין לנו מקור משם שגם הראשון מרחיק, אלא שאם אירע שהראשון הרחיק מ"מ מוטל על השני להרחיק, יעו"ש.

# מתני' שבאו לחפור בבת אחת.

בר"י מיגש (החדש) מבואר בתוך הדברים שכל ההיתר כשהוא בא לחפור לפני שחברו רצה לחפור, אבל אם הוא יודע שגם חברו רוצה לחפור, זה נחשב כבאו בבת אחת – גם אם הוא ימהר לחפור לפני חברו. – וכן נראה בר"י מיגש להלן (כ"ו א') וברמב"ן (שם).

– אבל בנתיה"מ (בסי' קנ"ה סק"ז בחידושים) מבואר שרק כשחפרו בפועל בב"א ממש זה נחשב בב"א, אבל אם האחד קדם לחפור יש לו את ההיתר דקדימה.

# תוס' ד"ה ה"ג.

דעת ר"ת בתוס' שלאביי שמותר לסמוך בלא בא בידיים, ה"ה שמותר לסמוך בבא בידיים. – הרמב"ן גם נוקט כשיטה זו, והוא מבאר שאמנם בבא בידיים יש יותר נזק לקרקע, אבל סו"ס כעת אין כאן נזק עד שייחפר הבור, ואביי הלא ס"ל דמה"ט מותר לסמוך, וא"כ גם בבא בידיים כן הדין.

– ואמנם דעת ר"י בתוס' שאביי מודה שאסור לסמוך – "לפי שהקרקע מתבקעת ונופלת קרקע של שדה חבירו". – וגם בר"ן מבואר חילוק זה לאביי, והר"ן מבאר שאביי מתיר לסמוך בעלמא כי הוא סובר שכעת אין כאן היזק לקרקע מכל מרא ומרא מכיון שאין כאן בור, אבל בבא בידיים יש כאן היזק לקרקע מיד אם הוא יסמוך, כי הג"ט הסמוכים לבור מתמסמסין ונופלים.

# תוס' ד"ה מרחיקין.

התוס' מקשים שכעת אינו מזיק כלום וכשיחפוץ זה לעשות כותל יסיר את הגפת, אך לא הוקשה להם לעניין בור שיהיה מותר לסמוך, וכשירצה הלה לחפור את בורו יסתום הראשון את בורו. – והטעם לזה מדויק בתוס' בתירוצם הראשון שכתבו "דהני **נמי** מקלקלין את הקרקע וכו' ", כלומר שזה פשיטא שבחפירת הבור כבר נתקלקלה הקרקע ולא יועיל כעת לסתום את הבור, ועל כך מחדשים התוס' בתירוצם הראשון שגם בגפת זוהי המציאות. – וכ"כ רבינו יונה דמה"ט אין טענה כזו בבור.

– ואילו הר"ן והנמוק"י כותבים טעם אחר מדוע בבור אין טענה שהוא יסלקנו אח"כ, כי הבור הוא מידי דקביע.

התוס' כותבים בתירוצם הראשון שהגפת והזבל וכו' ג"כ מקלקלים את הקרקע. – לשון התוס' ישנים בהביאו תירוץ זה היא – "דהנך נמי מקלקלין הקרקעות וכשיחפוץ זה לעשות הכותל נמצאת כבר הקרקע מקולקלת, לפי דהבלא דהני נכנס בקרקע", עכ"ל. – ומשמע שההבל נכנס בקרקע כבר עתה, והוא יזיק לכותל לכשייבנה.

– ואילו החת"ס מבאר את התירוץ הזה בתוס' בזה"ל: "שהקרקע גופיה תהיה מליחה ע"י המלח והסיד והדומה, ועי"ז תעלה הבל מעצמה אפי' בסור הדברים האלו ותפסיד לכותל", עכ"ל. – כלומר שההבל באמת יהיה רק לאחר מכן מכח המלח והסיד שנכנס כעת לקרקע. (ועי' להלן עוד בעניין זה, בביאור קושיית התוס' האחרונה.)

– והנה החת"ס מקשה על תירוץ זה דהתוס', דלהלן בגמ' מקשים מעוד דברים שנראה שאין בהם איסור סמיכה – כגון חנות ורפת, – ובהם לא שייך תירוץ זה דהתוס'. – והוא מתרץ עפ"י התוס' להלן י"ח א' (ד"ה היו שרשיו) שאם כשהוא יסלקם יהיה למזיק הפסד ממון מזה, עליו לשלם לו על כך, ובציורים הנ"ל יש הפסד ממון בסילוקם, ומשום כך הוא יכול לטעון שמראש לא יסמוך כלל. ולכן הקשו התוס' דוקא מגפת שאין לו הפסד ממון מסילוקה.

[ובפשטות החת"ס לומד שבבור אין טענה שיסלקנו כי הנזק כבר נעשה, ולכך הוא הקשה מה שהקשה. – אבל לפי הר"ן והנמוק"י שבור הוא מידי דקביע ולכן אין טענה שהוא יסלקו אח"כ, א"כ י"ל שגם חנות ורפת הם דברים קבועים, ולכן אין טענה שיסלקם אח"כ, כשם שבבור אין כזאת טענה.]

ובתירוצם השני כותבים התוס' "דבכל אלו יש טורח בסילוקן ולכך מעתה יכול לעכב עליו כי יש לחוש שמא לא ימהר לסלקו כשירצה לעשות כותל", וכעי"ז כותבים הרא"ש והטור (בסי' קנ"ה) ש"יש טורח בסילוקם ויש לחוש שמא יתעצל מלסלקם כשיבנה הכותל". – והרמב"ן והרשב"א ועוד ראשונים כותבים שהוא טוען שאינו רוצה אח"כ להתעצם עמו בדין.

– הנתיה"מ (קנ"ד י"ז, קנ"ה י"א) כותב שיש נפק"מ בין התוס' לרמב"ן, שלפי התוס' זה דוקא בדבר שטורח לסלקו – שחוששים שיתעצל מלעשות זאת, אבל לפי הרמב"ן שזה מצד התעצמות, גם בדבר שאין בו טורח יכול לטעון כן.

והנה התוס' בסוף דבריהם מקשים שבגפת לא שייך הטעם דכל מרא ומרא. – וכותב הדרישה (קנ"ה מ"ז) שקושיית התוס' היא גם לפי תירוצם הראשון לעיל שבגפת ההיזק נעשה כעת. – וז"ל הדרישה: "דאף דגפת מקלקל הקרקע מכל מקום אין הקלקול מתחיל אלא לאחר שמעמיד הכותל שם ואז הוי גרמתו, ואינו מזיק בידיים להיות גירי דיליה, מה שאין כן חפירת בור דבהדי דחפר מרפה לארעא בכל מרא ומרא", עכ"ל הדרישה. – וביאורו זה של הדרישה מתאים עם ביאורו הנ"ל של החת"ס בתירוץ הראשון של תוס', שהגפת מכניסה כעת לקרקע רק מלח, והמלח הזה לאחר מכן יוציא את הבלו על הכותל, ונמצא שכעת אין כאן היזק בקרקע, ואין זה כמו בבור.

– אבל בלשון התו"י הנ"ל משמע שבגפת ההבל נכנס עכשיו והקרקע מתקלקלת מיד, וא"כ הו"ל ממש דומיא דבור, ולפי זה יוצא שקושיית התוס' היא רק לפי תירוצם השני, כי לתירוצם הראשון גם בגפת הו"ל גיר"ד אף שאין כותל. – ובאמת לשון הרשב"א בהביאו את קושיית התוס' היא – "וא"ת מאי קא מקשה מהא לרבא, והא אמרינן לעיל דטעמא דרבא משום דכל מרא ומרא דקא מחי מרפי לה לארעיה, **והכא ליכא למימר הכי דהא גפת וזבל לא מקלקלי ליה לארעיה שלא תהא ראויה לעשות בה כותל כשיבא לבנות**", עכ"ל. – ולהדיא שכל הקושיא היא רק אם נאמר שהגפת אינה מקלקלת את הקרקע לאחר סילוקה, ודלא כדרישה.[[20]](#footnote-20)

התוס' מעמידים בסוף דבריהם שבגפת לא שייך הטעם דכל מרא ומרא וכו', ובאמת האיסור לסמוך בגפת לרבא הוא רק לפי רבנן. – והנה בתוס' להלן כ"ב ב' (ד"ה לימא) מבואר שכל המשניות א"ש כר' יוסי דהו"ל גירי דיליה. – ומזה רואים שבוודאי אין כוונת התוס' לומר שבגפת אין זה גיר"ד כלל, אלא כוונתם שבגפת ושאר הדברים הו"ל גיר"ד רק כשהדבר הניזוק נמצא כאן כעת, משא"כ בבור דהו"ל גיר"ד גם כשאין הדבר הניזוק נמצא כאן. – כ"כ רעק"א בקונטרס (בד"ה כל הנך) והנתיה"מ (קנ"ה י"ג בהתחלה), וכן מבואר גם בברמ"ה (באות כ"ו) ובר' יונה (בסוף הסוגיא).

# חנות של נחתומין.

רש"י מפרש שזה מפני העשן, ומקשה על כך ר"ת א"כ מדוע ביין התירו והלא בוודאי שעשן קשה ליין, כפי שרואים בדין דיין מעושן פסול ע"ג המזבח. – הרמב"ן מתרץ שהגם שהעשן משביח את היין הוא פסול למזבח מכיון שהוא נשתנה מכמות שהיה, דומיא דיין מבושל שפסול למזבח הגם שיש מקורות שבכך הוא משביח.

וכותב רעק"א בגליון השו"ע (בסי' ער"ב סע' ח, ומובא בבה"ל שם) שנפק"מ מזה לעניין קידוש, דלדעת תוס' יין מעושן פסול לקידוש כי הוא נשתנה לגריעותא, ולדעת הרמב"ן הוא כשר כמו יין מבושל שמקדשים עליו כמבואר בשו"ע שם.

# תוס' ד"ה הא ליכא.

המהר"ם מביא שמקשים העולם איך היה אפשר ליישב שלעולם אסור לסמוך כדלעיל, והלא הובאה בגמ' ברייתא שמדויק ממנה שבאמת בהנהו מותר לסמוך. – וכותב המהר"ם שאין זו קושיא, כי זה בכלל מש"כ התוס' ד"הוה מצי למימר וכו' ", כלומר שבאופן עקרוני היה אפשר לתרץ כדלעיל שגם כשלא סמך זה אסור וכנ"ל, אבל הגמ' העדיפה לתרץ את האמת כפי שרואים בברייתא – שבדירה מותר לסמוך.

# דירה שאני.

רש"י מפרש שאין לנו לאסור דירתו עליו אם אין ההיזק מוכן. – וכ"כ רבינו יונה: "שאין מחמירין על אדם למנוע ממנו שלא יעשה בדירתו כל מה שירצה, כל זמן שאינו מזיק את חבירו בשעה שסומך", עכ"ל.[[21]](#footnote-21)

– ואילו הריטב"א מפרש לפי מהלך זה, שהיסוד דדירה שאני הוא שמכיון שחנות זה דבר שאדם צריך לעשות בדירתו **וזהו המקום הנאות עבורו** לשמור את כליו – לכך אין לו להימנע מכך מפני הנזק העתידי. [– והנה נדגש בריטב"א שזה מפני שהדירה היא המקום המתאים עבורו לשמור את כליו, ומשמע שבלא טעם זה אין את הדין דדירה שאני.]

[הר"י מיגש והרמ"ה מפרשים פירוש אחר, ד"דירה שאני" קאי על בעל האוצר, שאין דרכו של אדם לעשות מבית דירתו אוצר. ועי' בהערה[[22]](#footnote-22).]

# תוס' ד"ה דיקא (הראשון).

התוס' מקשים דנימא שמותר לסמוך גם לא בדירה, ויש רבותא במה שהשמיעו כאן את הדין דמותר לסמוך כי זה גיר"ד ובכך נתחדש שגם לר' יוסי מותר לסמוך. – ומבאר המהרש"א שאף שגם בור הו"ל גיר"ד דטעמא דכל מרא ומרא וכו' – כל זה רק לרבא, אבל כאן התוס' מדברים לפי אביי דלית ליה הך סברא דבור הוי גיר"ד[[23]](#footnote-23).

– והנה מבואר בתוס' להלן כ"ב ב' (ד"ה לימא), דכל המשניות דפירקין הו"ל גיר"ד, וא"ש כר' יוסי, ולכאורה אין זה כדברי התוס' בסוגיין, שמבואר בהם שרק ההיא דחנות ורפת הו"ל גיר"ד.

– והגרש"ש (בחידושים בסי' ט') וכן החזו"א (י' י"א, י"א ג') מבארים שאין כאן סתירה, וזה עפ"י מה שהם נוקטים כפי שנתבאר בתוס' לעיל י"ז ב' (ד"ה מרחיקין) בשם רעק"א (הגרש"ש שם מציין לדברי רעק"א) והנתיה"מ (קנ"ה י"ג), שמה שגפת ושאר הדברים הו"ל גיר"ד זה רק כאשר הדבר הניזוק נמצא שם, אבל בסמיכה דליתנהו לדבר הניזוק אין זה נחשב גיר"ד. (מלבד בבור לרבא שזה נחשב גיר"ד גם כשאין בור כי ההיזק נעשה כעת בכל מרא ומרא, ואמנם אביי לית ליה האי סברא לעניין בור כמש"כ המהרש"א.)

ועפי"ז כותבים הגרש"ש והחזו"א שבזה יש חילוק בין גפת ושאר הדברים לחנות ורפת, שבגפת האדם הניחה רק בתחילה כשהדבר הניזוק לא היה שם, ולאחר מכן שהדבר הניזוק הונח שם, האדם כבר אינו מחדש מאומה בהיזק של הגפת. – משא"כ בחנות ורפת שהאדם משתמש בהם בכל יום ומכניס מחדש בכל יום את העשן ההבל והריח, שאז זה ייחשב ודאי גיר"ד, וכאן יש חידוש לאביי שמ"מ מותר לסמוך (וכדמבאר החזו"א הטעם בזה משום שהוא כבר קדם וזכה בתשמיש זה).[[24]](#footnote-24)

# ד' אמות שאמרו כדי עבודת הכרם.

ז"ל הריטב"א: "וכיון דמרחיק מפני עבודת הכרם שלא יזיקנו למחר בשווריו כשיחרוש, ואף על פי שאין הנזק במה שעושה עכשיו אלא בשוורים דההיא שעתא, שמעינן מינה שכל דבר **המוכן והעומד להזיק** אפילו בדברים שהם חוץ ממנו, מעתה מעכבין עליו להרחיקו, וזה כלל גדול לדינים אלו ודוק", עכ"ל.

והנה מבואר בתוס' לעיל ב' א' (ד"ה אומר) שגם לר' יוסי יש להרחיק עבור עבודת הכרם דהו"ל גיר"ד. – והמהר"ם לעיל מביא את לשון התוס' בב"ק (ק' ב' ד"ה אומר) המוסיפים על כך וז"ל – "והכא גירי דבעל כרם הם דחשדינן ליה שלא יביא מחרישתו בשדה חברו", ומבאר המהר"ם שכשהוא מביא את מחרישתו לתוך שדה חברו, הריהו מזיקו בידיים, ולכך זה נקרא גירי דיליה.

– והגרש"ר בשיעורים בדף ב' (באות כ"ח) מעיר שלכאורה מדוע צריכים להגיע לדין גירי דיליה דר' יוסי, והלא אם הוא מכניס את המחרשה לתוך שדה חברו הוא מזיק גמור. – והוא מיישב שמ"מ דין ההרחקה הקיים עכשיו מחמת החשש שיכניס את מחרישתו – הוא בא מכח הדין דגירי דיליה.

# רש"י ד"ה טעמא.

רש"י מפרש שהשורשים מזיקים בין למחרשה ובין לבור. – הרמב"ן חולק וסובר שהשורשים מזיקים רק לבור ולא למחרשה, דההיזק למחרשה אינו שכיח, כי השורשים בדרך כלל הולכים למטה מג' טפחים. – וטוען הרמב"ן שאם השורשים היו מזיקים למחרשה, גם אביי היה מודה שאסור לסמוך, ולשון הרמב"ן היא: "שאם לעכוב המחרישה לכולי עלמא אמאי סומך הרי הנזק מצוי מעכשיו שהרי אינו יכול לחרוש שדהו והיינו עבודת הכרם ממש והיינו אילן סמוך לבור, דשדה בלא חרישה אי אפשר, אבל בלא בור אפשר ובכי האי גונא לא אמר אביי סומך", עכ"ל.

– הגרש"ר (באות י') מפרש שכוונת הרמב"ן לטעון שמכיון שא"א לשדה בלא מחרשה, ולכך היזק המחרשה נחשב היזק לשדה והשדה כבר קיימת, וזה דומה לבור שכבר קיים, יעו"ש.

– ומיהו יש לדון שכוונת הרמב"ן שבאמת ההיזק הוא רק למחרשה, אלא שמכיון שא"א לשדה בלא מחרשה, הרי זה נחשב שהמחרשה כבר קיימת (עי' בחידושי הגרנ"פ באות י"ט), וצ"ע.

# תוס' ד"ה היו שרשיו.

דעת ריצב"א שבסמך שלא ברשות אינו קוצץ אלא בנתינת דמים. – בתוס' בסוגיין להלן (י"ח ב' ד"ה ואי לא סמיך) מבואר דבשאר הנסמכים באיסור אינו נותן דמים אלא רק באילן משום שחששו להפסד מרובה.

# ת"ש מרחיקין את האילן מן הבור.

הרשב"א מקשה שבתחילת הסוגיא מבואר שרבנן דמשנה זו א"ש עם רבא, ואביי הוא שצריך לתרץ את עצמו לשיטתם, ואילו כאן מקשים ממשנה זו על רבא. – והוא מיישב שלעיל אביי נצרך לבאר מדוע מרחיקים את האילן מן הבור כשהבור ישנו מחמת השורשים העתידים לבוא, ואין זה דומה לשדה העשויה לבורות, ומבחינה זו יש סיוע לרבא מהמשנה. – אבל כאן מקשים על רבא מדיוק לשון המשנה ד"מן הבור", דמשמע דאם אין בור מותר לסמוך, שמזה משמע כמו אביי שמותר לסמוך.

# תוס' ד"ה הכא.

הריטב"א מבאר את שיטת הריב"ם שמדובר שהאילן ביד לוקח, שהפשט הוא שהוא מוכר לו בעין יפה ולכך הוא לא יכול לומר לו לא מכרתי לך על דעת שתזיקני. – והחת"ס מבאר שמה"ט גופיה רש"י לא רצה לפרש כריב"ם, כי הוא סובר שאם האילן ביד לוקח יטען לו המוכר שהוא לא מכר לו כדי שיזיקו.

התוס' בסוף דבריהם מביאים את פירוש ר"ח ש"בלוקח" הפשט שהוא לקח מאדם אחד את האילן, ואנו טוענים ללוקח זה שזכותו שאילנו יהיה שם. (עי' להלן כ"ג א' בדין טענינן ללוקח.) – והתוס' מקשים על כך שתי קושיות: א' מדוע דוקא בקדם האילן לא יקוץ ולא בקדם הבור, עד כמה שטוענים ללוקח. ב' עד כמה שמדובר בהחזיק ג' שנים (כי בלא"ה אין טענינן) אז מדוע צריך להעמיד בלוקח ולא בבעל האילן עצמו ובחזקה שיש עמה טענה.

– את הקושיא הראשונה מיישב השיטה להלן י"ט א' בשם הגליון בזה"ל: "אבל אם בור קדם לא טענינן ליה ללוקח, שאין אדם עשוי למחול נזקיו ולא למכרם". [בפשטות כוונתו שאין דין טענינן בטענה לא שכיחא.][[25]](#footnote-25)

– והאבי עזרי (בקונטרס אות כ"ב) מיישב את קושיית התוס' הראשונה, שאם הבור קדם, אזי יש לאילן שם מזיק, ולא טוענים טענה שהוא יהיה מזיק דהו"ל כטענינן להוציא, משא"כ כאשר האילן קדם והנידון הוא האם חל על האילן דין הרחקה כלפי איסור הסמיכה, בזה שפיר אנו טוענים עבורו להחזיק באילן.

– ועפ"י זה מיישב האבי עזרי גם את הקושיא השנייה של התוס' על ר"ח, מדוע צריך להעמיד בלוקח ולא בבעל האילן עצמו ובחזקה שיש עמה טענה. – ומיישב האבי עזרי, שאם מדובר בו עצמו, אז טענתו שפיר מועילה גם בקדם הבור, דחזקה שיש עמה טענה מועילה גם להוציא, וכדי להעמיד את הדין דדוקא בקדם האילן לא יקוץ, מוכרחים להעמיד בלוקח ומדין טענינן.

## סיכום השקלא וטריא בסוגיית חרדל לרש"י ותוס'.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | **רש"י ור"י**[[26]](#footnote-26) | **ר"ת ור"ח** |
| **"רבי יוסי מתיר בחרדל וכו' ואי דלא סמיך היכי משכחת לה".** | כעת ס"ל שלכ"ע גם הדבורים מזיקות לחרדל[[27]](#footnote-27). [[28]](#footnote-28)  לאביי א"ש, שמותר לבעל הדבורים לסמוך, ולכן לרבנן בעל החרדל מרחיק הכל כמו בבור, ולר' יוסי לא מרחיק כלל כי בעל הדבורים עשה קצת שלא כהוגן, וגם בעל החרדל לא מזיקו בידיים.[[29]](#footnote-29) [[30]](#footnote-30)  אבל לרבא קשה שאסור לסמוך וצריך להרחיק חצי ההרחקה, וגם כשכבר סמך באיסור צריך להרחיק, והיכי משכח"ל לפלוגתת רבנן ור' יוסי.[[31]](#footnote-31) | ס"ל שנחלקו האם הדבורים מזיקות החרדל.  לאביי א"ש, שלרבנן על המזיק להרחיק, כי רק החרדל מזיק הדבורים, ולר' יוסי גם הדבורים מזיקות החרדל והוא עשה קצת שלא כהוגן ולכן בעל החרדל ל"צ להרחיק.  אבל לרבא קשה היכי משכח"ל לר' יוסי שבעל החרדל לא מרחיק, והלא שניהם מזיקים וצריך להרחיק כל אחד חצי ההרחקה. |
| **"אמר רב פפא בלוקח".** | נחלקו האם הדבורים מזיקות לחרדל. לרבנן לא מזיקות ולכך בעל החרדל מרחיק שהוא המזיק, ולא מועיל שסמך בהיתר דלוקח[[32]](#footnote-32) [[33]](#footnote-33). ולר' יוסי הדבורים מזיקות ולכך בעל הדבורים צריך להרחיק כל ההרחקה[[34]](#footnote-34), דבלוקח הוא לא עשה כלל שלא כהוגן. | נחלקו כנ"ל האם הדבורים מזיקות לחרדל, ושורש המחלוקת כמו לרש"י ור"י.  (ר"ח גופיה מפרש שהפשט בלוקח שהוא קנה את הדבר המזיק ויש חזקה למוכר, וטוענים ללוקח.) |
| **"אי בלוקח מ"ט דרבנן, ועוד מ"ט דר' יוסי אפילו משרה וירקא נמי".** | ס"ל דסמיכה בהיתר בוודאי מועילה, וקשה בין לרבנן (על משרה ובצלים, וכ"ש על חרדל, שלפי הבנת מקשה זה, גם לרבנן הדבורים מזיקות לו[[35]](#footnote-35)) ובין לר' יוסי, כי גם הוא מודה להם במשרה וירק שלא מועילה הסמיכה בהיתר, ורק בדבורים הוא חולק מצד שגם בעל הדבורים מזיק. | הקושיא כמו לרש"י ולר"י.  ומכח קושיא זו נדחה התירוץ של ר"פ דבוודאי בלוקח מועילה סמיכה, ובמשנה דחרדל לא מדובר בלוקח.[[36]](#footnote-36) |
| ---המשך--- | **רש"י ור"י** | **ר"ת ור"ח** |
| **"אמר רבינא קא סברי רבנן על המזיק להרחיק את עצמו".** | בא לפרש את רב פפא.  ס"ל כעת שלכ"ע אין הדבורים מזיקות החרדל. ונחלקו רבנן ור' יוסי האם על המזיק להרחיק או על הניזק, דלרבנן על המזיק להרחיק וגם סמיכה בהיתר דבעל החרדל לא מועילה[[37]](#footnote-37), ולר' יוסי על הניזק להרחיק ולכן בעל החרדל ל"צ להרחיק. | חזרה מכל הסוגיא בדעת רבא.  לעולם לרבנן מותר לסמוך כשאין את הדבר הניזוק[[38]](#footnote-38) (ורק בבור אסור מטעם דכל מרא וכו'), ונחלקו רבנן ור' יוסי האם הדבורים מזיקות את החרדל, וביאור המחלוקת כמו לאביי בריש הסוגיא. (ומדובר שבעל הדבורים סמך בהיתר, כלומר קודם שהיה החרדל.) |
| **"מכלל דר' יוסי סבר על הניזק להרחיק את עצמו אי על הניזק אפי' משרה וירקא נמי".** | לפי השלב הזה לכ"ע הדבורים לא מזיקות את החרדל. – והקושיא, אם לר' יוסי שהדבורים רק ניזוקות מהחרדל ולא מזיקות אותו, וטעמו כי על הניזק להרחיק א"ע, א"כ מה זה שונה ממשרה וירקא שהמזיק מרחיק.[[39]](#footnote-39) | מקשן זה סובר שלא מסתבר שיחלקו האם הדבורים מזיקות החרדל, אלא לכ"ע הן מזיקות את החרדל. – והקושיא, שרואים שלרבנן דוקא בעל החרדל נקרא ה"מזיק", והיינו משום שבעל הדבורים סמך תחילה בהיתר, וא"כ צ"ל שהטעם דר' יוסי הוא, שאף שבעל החרדל הוא ה"מזיק", מ"מ על הניזק להרחיק, וא"כ קשה מאי שנא ממשרה וירק. |
| **"אלא לעולם ר' יוסי נמי על המזיק וכו' תרוייהו מזקי אהדדי. ורבנן דבורים לחרדל לא מזקי וכו' ".** | כעת מתחדש שלר' יוסי הדבורים מזיקות לחרדל – ובזה הוא חולק על רבנן. – ולכן לר' יוסי בעל הדבורים מרחיק כי גם הוא מזיק (ובעל החרדל סמך בהיתר ולא עשה כלל שלא כהוגן), ולרבנן (נשאר כפי שהבינו מקודם) רק בעל החרדל הוא המזיק ולכן עליו להרחיק ולא מועילה סמיכתו בהיתר. | מחדשים דלא כהמקשן, שאפשר להעמיד שהם חולקים האם הדבורים מזיקות את החרדל, ובאמת לפי רבנן הדבורים לא מזיקות אותו, ולכן בעל החרדל מרחיק וכפי הדין הרגיל דעל המזיק להרחיק, ולר' יוסי בעל החרדל ל"צ להרחיק כי בעל הדבורים סמך שלא כהוגן, וכפי שנתבאר לעיל לאביי.[[40]](#footnote-40) |
| **"וסבר ר' יוסי על המזיק להרחיק וכו' והתנן וכו' ".** | הרי בעלמא לר' יוסי על הניזק להרחיק, וא"כ עליו לחלוק גם במשרה וירק של"צ להרחיק וכמו באילן ובור.[[41]](#footnote-41) | |
| **"אלא לעולם ר' יוסי על הניזק ס"ל, ולדבריהם דרבנן וכו' ".** | באמת ר' יוסי גופיה חולק גם במשרה וירק שעל הניזק להרחיק[[42]](#footnote-42), ולדבריהם דרבנן קאמר, שגם אם נאמר שעל המזיק להרחיק, כל זה במשרה וירק שהמשרה מזיקה לירק ולא הירק למשרה, אבל בחרדל שגם הדבורים מזיקות אותו, בעל החרדל ל"צ להרחיק וכנ"ל. – ורבנן חולקים שבאמת הדבורים לא מזיקות את החרדל. | |

# והא קמ"ל דהני קשו אהדדי.

הרדב"ז (בר"ס תתל"ד) כותב שהלשון "קשו אהדדי" דמשמעה שכל אחד מהם מזיק לרעהו – היא לאו דוקא, כי הירק בוודאי לא מזיק את המשרה, אלא כוונת הגמ' דקמ"ל דהני מזקי להני (המשרה לירק הכרשין לבצלים). – ומביא הרדב"ז את רש"י המעתיק את לשון הגמ', והוא מבאר שכוונת רש"י היא לומר שאין צורך להגיה את לשון הגמ' ולגרוס "דהני קשו אהני" כדי שלא יטעו בפשט הגמ', כי בירק ומשרה בוודאי לא שייך לומר שהירק מזיק ופשיטא שהוא לאו דוקא, וממילא נבין שגם בבצלים וכרשין זה לאו דוקא.

# ואת החרדל מן הדבורים.

הרשב"א (בסוף הסוגיא) מקשה מ"ט דרבנן שבעל החרדל מרחיק, והלא החרדל אינו בא כלל לתוך תחומן של הדבורים אלא הדבורים הן שבאות לתחום שלו, והו"ל כבור ברשות המזיק שהוא פטור מנזקיו דאמר ליה "תורך ברשותי מאי בעי" (עי' ב"ק י"ג ב', כ"ג ב', נ' א'). – וכותב הרשב"א שמתוך הדוחק יש לומר שריח החרדל הוא המחדד את פי הדבורים ובאמת הוא מזיק ממקומו (ע"ש מה שהוא מקשה על כך).

– וכותב האילת השחר שרואים ברשב"א שהוא לומד שהטענה ד"תורך ברשותי מאי בעי" היא גם טעם שלא יהיה חיוב הרחקה, יעו"ש.

– ואמנם רש"י ושאר הראשונים מפרשים שהחרדל מזיק ע"י שהדבורים אוכלות אותו, ולפי"ז הדרא לדוכתה קושיית הרשב"א. – ויש לומר שהם לומדים שבאמת בדיני הרחקת נזיקין לא שייך לומר תורך ברשותי מאי בעי. [אבל באמת יש באחרונים טענות אחרות שיש לומר שמחמתן הראשונים חולקים על קושיית הרשב"א, עי' בברכ"ש (בב"ק בסוס"י ט"ו וכ"ב, ובאילת השחר שם).]

עוד מתקשה הרמב"ן (במלחמות) שאם הדבורים קנויות לו הריהו חייב בנזקיהן מדין שן. – והוא מיישב שמדובר שהדבורים אינן קנויות לו מדין תורה אלא רק משום דרכי שלום (עי' גיטין נ"ט א').

– והרשב"א בתוך הדברים כותב שבעל הדבורים פטור על מה שהן מזיקות לחרדל משום שדבורים לאו בני שמירה נינהו.

– והנתיה"מ (קנ"ה י"ח) כותב שדברי הרמב"ן הנ"ל דחוקים, והוא מיישב זאת לפי דרכו שנתבארה בתחילת הפרק, שהיות ואם יצטרך להרחיק יתבטל תשמישו, בכי האי לא חייבה התורה בפרשת נזיקין. (– ואולם מדברי הרמב"ן רואים דלא כנתיה"מ, וכמו שנתבאר בפתיחה לפרק.)

# אמר רבינא קא סברי רבנן על המזיק להרחיק את עצמו.

לשיטת רש"י ור"י למסקנת הסוגיא לא מהניא סמיכה בהיתר בלוקח, מלבד באילן משום הפסד מרובה. – ומקשה הקצוה"ח (קנ"ה י"א) מה זה שונה ממה שלפי אביי כשסמך תחילה את בורו אינו צריך להרחיקו גם אחרי השני יחפור את בורו. – עוד הוא מקשה ממה שמודה רבא בחנות ורפת בקר שהוא סומך תחילה משום דדירה שאני, וגם אחרי שהלה יעשה שם אוצר א"צ להרחיק. – וה"נ הרי הוא סמך את החרדל בהיתר ומדוע עליו להרחיקו אח"כ.

– ומבאר הקצוה"ח שטעמו דאביי אינו משום שהוא סמך ב"היתר", אלא משום שאינו נחשב כלל למזיק כשהוא קדם שם קודם בוא הניזק. – כלומר שלפי אביי יש יסוד בדיני שכנים של דין קדימה, שזכותו של האחד להקדים את תשמישו למקום זה, ואחר שהוא העמיד שם את תשמישו הריהו זכה בהעמדתו שם, ולכך שוב אין עליו כל תביעה ולא "שֵם מזיק" גם לאחר שיהיה שם הבור השני. – ורבא מודה ליסוד זה דקדימה בדירה, משום שאין לנו לאסור דירתו (כמש"כ רש"י שם). – אבל בעלמא ס"ל לרבא שאין דין קדימה, ובלוקח הוא אמנם סמך בהיתר, אבל זה לא סיבה להתיר לו להשאיר שם את המזיק מלבד באילן שהתירו מה"ט משום הפסד מרובה.

– וחוזר הקצוה"ח ומקשה דבשדה שאינה עשויה לבורות מבואר בלישנא בתרא דרבא שהוא סומך את בורו ואח"כ א"צ להרחיקו, וא"כ רואים שגם לרבא יש דין קדימה. – והקצוה"ח כותב ליישב זאת עפ"י התוס' בסוגיין שכאשר סמך בהיתר ולא עשה שלא כהוגן שהשני מרחיק, וה"נ בשדה שאינה עשויה לבורות זה נחשב שעשה כהוגן, ואמנם הוא דן בזה דהתוס' אמרו כן דוקא בלוקח דהו"ל היתר גמור, ואין להקיש מזה לשדה שאינה עשויה לבורות. [יעו"ש מש"כ ליישב קושייתו אופן אחר.]

ואולם הגרש"ר (לעיל י"ז ב' באות ה') בהעמדת הסוגיא, דן שבאמת רבא ס"ל שבשדה שאינה עשויה לבורות יש דין קדימה בסמיכת בורו, דדוקא בשדה העשויה לבורות אנו אומרים שאין הלכה שהוא יכול להקדים ולזכות, אלא מעיקרא מוטל על כל אחד להרחיק חצי, משא"כ כשאינה עשויה לכך שפיר יש לומר שיש אפשרות לאחד מהם לקדום ולזכות בתשמיש זה. – ולפי"ז מיושבת קושיית הקצוה"ח, דבאינה עשויה לכך מודה רבא ליסוד דקדימה.

והנה משמע **ברש"י ותוס'** שדין ההרחקה בסמיכה ברשות הוא רק לאחר שהלה העמיד את דבוריו, ומבאר הגרנ"פ (באות כ"ב) שנתחדש בדברי רבינא שחיוב הרחקת נזיקין אינו רק דין שלא "לסמוך מזיק", אלא ישנו גם דין שלא "להזיק". – שהמקשה שטען שבוודאי אין דין הרחקת נזיקין בלוקח, סבר שדין הרחקת נזיקין הוא רק בסמיכת המזיק, ולכך בלוקח שסמך בהיתר לא שייך לחייבו בהרחקה. – ואמנם רבינא חידש שישנו דין הרחקה נוסף שלא להזיק בפועל, ולכך רק כאשר הלוקח מעמיד שם את דבוריו – אזי מתחדש דין הרחקה זה להרחיק את החרדל.

ולפי"ז מיישב הגרנ"פ הערה נוספת, שהנה תירוצו של רבינא בא לקיים את דברי ר"פ ולומר שדין הרחקת נזיקין הוא גם בסמך ברשות, ולכאורה העיקר חסר מן הספר, שרבינא אמר "על המזיק להרחיק את עצמו" והוא לא הזכיר כלל את העניין של סמיכה ברשות. – ולפי הנ"ל הוא מיישב, שרבינא בא לחדש שמלבד דין ההרחקה לא לסמוך מזיק, יש גם דין הרחקה שלא להזיק, וזהו ביאור מילותיו "על המזיק להרחיק את עצמו", שיש גם דין להרחיק מצד מה שבפועל הוא "מזיק" את חברו.

והנה דברי התוס' (בביאור דברי ר"פ, שכך היא גם המסקנא) צ"ב, כי הם כותבים בביאור פלוגתת רבנן ור' יוסי, שלרבנן בעל החרדל מרחיק אף שהוא סמך בהיתר, ומאידך גיסא הם כותבים שלפי ר' יוסי שגם הדבורים מזיקות את החרדל, הדין הוא שבעל הדבורים צריך להרחיק את כל ההרחקה, מאחר ובעל החרדל לא עשה שלא כהוגן בסמיכתו. – וצ"ב, דנהי שבעל החרדל לא עשה שלא כהוגן, אבל סו"ס עד כמה שסמיכה בהיתר לא מועילה, א"כ מדוע יש משמעות לסמיכתו שעל כן בעל הדבורים מרחיק את כל ההרחקה, ולא נאמר שכל אחד ירחיק חצי.

– הריב"ש (בסי' שכ"ב) מתקשה בזה, והוא כותב לבאר זאת בזה"ל: "אבל בחרדל ודבורים כיון ששניהם מזיקין זה את זה ואף בעל דבורים אם היו באין בבת אחת היה לו להרחיק חצי ההרחקה, עתה שבעל החרדל קדם ברשות ראוי שתועיל לו קדימתו לגמרי. – לפי שיכול לומר לבעל דבורים כיון שאני קדמתי ברשות ואתה בא עתה להזיקני, הרחק אתה כל ההרחקה כדי שלא תזיקני, שעל המזיק להרחיק את עצמו, **ואני כיון שקדמתי זכיתי ולא ארחיק לעולם**, **שהרי לא היה לי להרחיק אלא כשיהיה שם הנזק**, **ולא יהיה הניזק כאן לעולם כיון שגם אתה מזיק וצריך להרחיק**, עכ"ל הריב"ש. וכן מבאר רעק"א (בקונטרס בד"ה וראיה לזה, בתוך הדברים).

– כלומר שבאמת בסמיכה בהיתר מותר לו לסמוך כל זמן שהניזק אינו כאן [דאין זו "סמיכת מזיק"], וכל דין ההרחקה הוא רק כאשר יגיע לכאן הניזק [שאז עליו להרחיק מצד שבפועל הוא מזיקו], אבל היות וזכותו של בעל החרדל לומר לבעל הדבורים שלא יסמוך מאחר וגם הוא מזיק וגם עליו להרחיק, יוצא שמעולם לא יחול עליו חיוב ההרחקה.

והנה **שיטת ר"ת והר"ח** בדעת רבינא שבאמת מודה רבא שלפי רבנן מותר לסמוך בשאר דברים מלבד בבור מטעמא דכל מרא וכו', ולשון התוס' בביאור דברי רבינא לפי דרך זו היא: "דקא סברי רבנן דדוקא על המזיק להרחיק את עצמו, דהיינו כי איכא דבר הניזוק אבל כי ליכא דבר הניזוק לא מקרי הסומך מזיק", עכ"ל. – גם הבעה"מ הולך בשיטה זו, וז"ל בביאור דברי רבינא: "אלא אמר רבינא קסברי רבנן על המזיק להרחיק את עצמו, כלומר אינו נקרא מזיק עד שיהא הניזק מזומן מעכשיו לקבל הנזק כל זמן שיבוא, אבל אי ליתיה לניזק מהשתא אין זה נקרא מזיק ויכול לסמוך", עכ"ל.

– ומקשה על כך הרמב"ן במלחמות שתי קושיות: א' שלשון "על המזיק להרחיק את עצמו" משמעה שהוא בא לרבות הרחקה ולא למעט, והיה לו לומר "אין צריך להרחיק עד שיזיק". – ב' מדוע נקט רבינא הלשון "קא סברי **רבנן**", היה לו לומר "קא סבר **רבא**" – כי עיקר חידושו שהוא בא להוציא את דברי רבא מפשוטם.

– ומתרץ הקצוה"ח (קנ"ה י"ב), שהנה מבואר בתוס' בתחילת הסוגיא שהנידון שאסור לסמוך לרבא גם בשאר הנסמכים, הוא רק לפי רבנן, כי לר' יוסי פשיטא שיכול לסמוך דאין זה גיר"ד. – ולפי"ז הקושיא בסוגיין מר' יוסי היא רק משום שר' יוסי קאי ארבנן, והיות ובר' יוסי מוכח שמדובר בסמך – מזה נשמע שמותר לסמוך גם לרבנן. – וכותב הקצוה"ח שלפי זה מיושבות קושיות הרמב"ן, כי רבינא בא לחדש גדר חדש לרבא אליבא דרבנן, ולכך לשונו היא "קא סברי **רבנן**". – ומיושבת גם הקושיא הראשונה, שבאמת דקדוק הלשון בא להשמיע דין של הרחקה ולא מיעוט של אי-הרחקה, כי רבינא בא לבאר את גדר האיסור סמיכה לרבנן, שזה כשהוא מזיק עכשיו כי "על **המזיק** (כלומר המזיק עכשיו) להרחיק את עצמו" – ולכך דוקא בבור אסור לסמוך מטעמא דכל מרא וכו', ומ"מ נשמע מזה שבשאר הנסמכים שכעת אינו ניזוק – שמותר לסמוך.

והנה לפי הדרך של ר"ת ור"ח לכאורה יוצא לכאורה שאין מחלוקת כללית בין אביי לרבא, ולכ"ע מותר לסמוך, ורק שהם נחלקו בבור האם אומרים כל מרא וכו'.

– ואמנם הגרנ"פ (באות כ"ו) מבאר לא כך. – הוא מעמיד על דרך דברי הקצוה"ח הנ"ל שלפי אביי ההיתר סמיכה מיוסד על כך שיש דין קדימה, שאם הדבר הניזק אינו כאן אין כל תביעת הרחקה ויכול המזיק לסמוך, ומכאן ואילך על הניזק להרחיק את עצמו, ורבא חולק על דין קדימה זה. – ומבאר הגרנ"פ, שגם לפירוש ר"ת והר"ח באמת למסקנא רבא חולק על יסוד זה דדין קדימה, אלא שהוא סובר שזהו גדר אחר של "סמך בהיתר" (על דרך מה שביאר הקצוה"ח הנ"ל שזהו טעמו דרבא באילן), שלעולם גם קודם בוא הדבר הניזוק יש תביעת הרחקה, אבל רבינא חידש ד"על המזיק להרחיק את עצמו", שמ"מ יש היתר סמיכה אם אינו "מזיק" בשעה שהוא סומך.

– והמקור להעמיד את המחלוקת הזו היא עצם מה שנחלקו בבור האם אומרים את סברת כל מרא וכו'. – שלפי רבא שגם קודם שהשני יחפור את הבור יש בעצם תביעת הרחקה ואין "דין קדימה", ורק שצריך שיהא "מזיק", ומחמת הטעם דכל מרא וכו' הוא נחשב כעת למזיק אף שכעת אין כאן בור, ולכך אסור לסמוך. אבל בשאר הנסמכים שאינו "מזיק" כעת, שפיר חשיב "סמיכה בהיתר". – ואילו אביי סובר שהטעם שמותר לסמוך הוא משום דין קדימה, שכל עוד שאין כאן בור הוא יכול לקדום ולחפור את בורו ואין זה בכלל תביעת דיני שכנים, ואחר שקדם בורו שוב על הניזק להרחיק עצמו, ולכך לא שייך לאסור לסמוך מטעמא דכל מרא וכו', כי אדרבה, הוא קודם בבורו ושוב הניזק ירחיק את עצמו ולא יחפור כאן בור כלל.

# איבעיא להו וסד בסיד תנן או דילמא או סד בסיד תנן.

נחלקו הראשונים האם נפשטא האיבעיא. – דעת כמה ראשונים (הרמ"ה, רבינו יונה, הרשב"א והריטב"א) שמזה שאמרו "פשיטא דוסד בסיד תנן וכו' " משמע שכך היא האמת, והדיחוי שדחו הוא רק שינויא בעלמא ולא סמכינן עלה, ולכך צריך גם להרחיק וגם לסוד.

– וכן מבואר ברמב"ם (שכנים ט' א') שצריך לעשות את שניהם, וכותבים כמה ראשונים (רבינו יונה הרשב"א הריטב"א והרהמ"ג) שזה משום שהרמב"ם לומד כנ"ל – שנפשטה האיבעיא, וכ"כ הגר"א במקום אחד (בסי' קנ"ה סקכ"ו).

– ואמנם בשו"ת עבודת הגרשוני (בסי' נ"ו) והגר"א במקומות אחרים בביאורו (שם בסק"ח ונ"א) פירשו בדעת הרמב"ם שלדעתו באמת הבעיא לא נפשטה, אלא שהוא פסק להצריך את שניהם לחומרא. – העבודת הגרשוני מבאר שזה משום שהמזיק נחשב "מוציא" ומספק אין לו להזיק בידיים. – והגר"א כותב שמכיון שאסור להזיק מדאורייתא, לכן הדין שספק לחומרא, ומוסיף הגר"א שהרמב"ם הולך לשיטתו (שכנים ט' י"ג) בספק ד"כיבד וריבץ" להלן כ' ב' שהוא פוסק לחומרא, וכפי שיתבאר במקומו איהשי"ת.

– עד כאן נתבאר שיטת הראשונים המצריכים למעשה גם להרחיק וגם לסוד.

– אבל דעת הרא"ש שלא נפשטה האיבעיא, ומכיון שזהו ספק לכך אם הוא עשה את אחת ההרחקות אין כופים אותו לעשות את ההרחקה השנייה [וכ"כ המהר"ם בתשובה (הובאה במרדכי בב"מ ברמז תי"א)].

– ונחלקו האחרונים בביאור דברי הרא"ש: דעת הגר"א (בסי' קנ"ה סק"ח ונ"א) שלכתחילה הוא יכול לעשות רק את אחת ההרחקות. – ואילו דעת הקצוה"ח (שם בסק"ה וז') והנתיה"מ (שם בסק"ט) שלכתחילה עליו לעשות את שתי ההרחקות, ורק שאם עשה אחת מהן אין ב"ד כופין אותו על השנייה.[[43]](#footnote-43) – ועוד יבואר טפי ענין זה איהשי"ת להלן כ' ב' באיבעיא דכיבד וריבץ.

# או דילמא או סד בסיד תנן.

כותב הקצוה"ח (קנ"ה ח') שלפי הצד שמועיל רק סד בסיד בלא הרחקה, אין הכוונה שאינו מרחיק כלל, אלא הכוונה שבכה"ג די שיהא בין הבורות ג' טפחים ולא ששה. כי סיד מועיל להחזיק "כותל" של בור, ושיעור כותל בור הוא ג"ט. – וכותב הקצוה"ח דהגע עצמך – אם היה רוחב הכותל משהו, וכי יעלה על הדעת שגם אז הסיד מחזיקו, – אלא ודאי שצריך לכל הפחות ג"ט, ובבאו שניהם לחפור ושניהם סדים בסיד, הדין דכל אחד מרחיק טפח ומחצה.[[44]](#footnote-44)

– ובזה מיישב הקצוה"ח את קושיית התוס' בסוגיין, המקשים לפי גירסת הספרים שהמקשן אחז שאין חילוק בין בא בידיים ללא, א"כ מה הראיה שלרבי יהודה צריך את שניהם. – ומיישב הקצוה"ח שראיית הגמ' היא, שהנה בברייתא מדובר ששניהם חופרים בור, ולפי הצד שלא נאמר דין ההרחקה כשהוא סד בסיד, יהיה משמע בברייתא ששניהם יכולים לסוד בלא כותל כלל ביניהם, וזה אינו [כי כאמור צריך עכ"פ הרחקת ג"ט[[45]](#footnote-45)], ובהכרח שהפשט בברייתא ש"וסד בסיד תנן" ובאמת צריך את שניהם.

– והקצוה"ח כיוון בדבריו לפסקי רי"ד הכותב בקצרה, שגם על הצד ד"או סד בסיד" – מ"מ בעינן הרחקת ג"ט, וגם הוא מיישב בזה את קושיית התוס' הנ"ל, יעו"ש.

# ליערבינהו וליתנינהו.

רבינו יונה כותב שכשם שתירצו בגמ' את הקושיא הזו דלא דמי האי היזיקא להאי היזיקא דרישא היזיקא דמתונתא וסיפא היזיקא דהבלא, כך היה אפשר גם לתרץ באופן אחר, – דרישא היזיקא דבור וסיפא היזיקא דכותל ולא היזיקא דבור, כי באמת א"צ להרחיק זרעים ומחרשה מהבור.

– וחידוש דין זה המבואר בדברי רבינו יונה שא"צ להרחיק את הזרעים והמחרשה מהבור, מבואר גם בפסקי רי"ד (לעיל י"ז א', וכן הוא לומד ברש"י שם ד"ה מן הכותל) ובמאירי (לעיל שם), והם מבארים זאת, שהגפת והזבל נמצאים על גבי הקרקע ולכן הם אינם מזיקים את הבור שמתחת לקרקע.

החזו"א (י"ג ה') גם עומד על טענתו של רבינו יונה דרישא היזיקא דבור וסיפא היזיקא דכותל. – הוא טוען שאם נאמר שהיזק הבור ברישא מזיק דוקא לבור – ולא לכותל, והיזק הגפת בסיפא מזיק דוקא לכותל ולא לבור, לכאורה לא שייך לערב אותם ביחד. – וכותב החזו"א שזה מקור למה שכותב הטור (בסי' קנ"ה, וכ"ה בב"י בבדה"ב שם) בדעת הרמב"ם (שכנים ט' א') שצריך להרחיק בור גם מכותל בנין של חברו[[46]](#footnote-46), ויוצא שבאמת הרישא מתייחסת גם לכותל בנין.

– אלא שהחזו"א חוזר ומתקשה, שאם נקבל את ההנחה של קושייתו שכדי לערב את הרישא והסיפא צריך שבשניהם הדין יהא שמרחיקים בין מבור ובין מכותל, עדיין קשה שלכאורה אין דין להרחיק את הגפת והזבל אלא מכותל בנין ולא מכותל הבור, כי הגפת והבל נמצאים למעלה. (ובאמת כן מבואר בראשונים הנ"ל.)

– וכותב החזו"א שבאמת שבשיטה בסוגיין מובאת "שיטה לא נודע" הכותבת שכשהוא סד בסיד בסיפא, צריך לסוד גם את הכותל וגם תחת הגפת – כדי שההבל שלה לא יזיק. – וכן מוכיח החזו"א מהתוס' לעיל י"ז א' (ד"ה וסד, והובאה ראייה זו בדף מס' 1) שצריך לסוד גם את הקרקע שתחת הגפת, ומוכיח מזה החזו"א שהגפת מרפה את הקרקע, ולפי"ז יש לומר שבאמת צריך להרחיק את הגפת גם מבורו של חברו, ושפיר מצי ליערבינהו וליתנינהו, כי דינם שווה.

# טומנין בגיזי צמר וכו' ואין מטלטלין אותן.

במשנה בשבת (מ"ט א') מבואר שהעצה להוציא את הקדירה הטמונה במוקצה היא ליטול את הכיסוי ובכך הגיזי צמר יפלו. – ומבאר שם רש"י שאין הכיסוי נעשה בסיס לדבר האסור כי אינו עשוי אלא לכסות הקדירה. – וכן פוסק השו"ע (באו"ח רנ"ט א'), והוא מוסיף שמדובר שיש לו מקום לאחוז בכיסוי מהצד מבלי לטלטל את המוקצה להדיא.

# זרעים תיפוק ליה משום מחרישה.

רעק"א מקשה לשיטת ר"ת ור"ח בתוס' בסוגיית חרדל, שלפי המסקנא מותר לרבא לסמוך את כל המזיקים מלבד בור, א"כ משכח"ל שמרחיק דוקא משום זרעים, כשהוא חרש מתחילה קודם שהיה שם כותל, ואח"כ הלה העמיד של כותל, שכעת אסור לזרוע משום היזק הכותל.

החזו"א (י"ג ו') כותב ביישוב קושיא זו בזה"ל: "אמנם אחרי דמשכחת לה חרישה לאילנות ומשכחת לה זרעים במפולת יד, ממידת החכמים לנקוט בהווה ובאופן פשוט ולא להכביד על התלמידים לשנות באופן הקשור בהלכות מרובות ובאופן בלתי רגיל, ולפיכך קושטא הוא דתנא קאי בחרישת אילנות ובמפולת יד", עכ"ל.

עוד טוענים בחידושי ר' שלמה (בח"א ב"ב סי' ד' לדף י"ט א') ובשיעורי הגרש"ר (באות כ') וכעי"ז טוען החזו"א בהמשך דבריו הנ"ל, שיש לומר לדינא דלא כהנחת רעק"א, שבאמת בחרש קודם העמדת הכותל יהיה מותר לזרוע גם אם כעת יש שם כותל, כי היות והחרישה היא הכנה לזריעה והוא סמך אותה בהיתר, לכך מותר גם להמשיך ולזרוע כהמשך לסמיכה דהחרישה. – ור' שלמה מביא לכך מקור מדברי הנתיה"מ (קנ"ה ב') לעניין רפת ואוצר שמבואר בגמ' שמועיל לסמוך את הרפת תחילה, שה"ה אם הוא עשה בה איזה תיקון שניכר שהוא רוצה לעשות שם רפת, כיון שהוחזק לכל שחדר זה מוכן וניכר לרפת, הרי זה מועיל להיחשב כקדימה לאוצרו של זה.

# מחרישה ותיפוק ליה משום זרעים וכו', ותיפוק ליה משום מיא.

הרמב"ן והרשב"א נוקטים בפשיטות שהעיכוב מצד הזרעים הוא רק משעת הזריעה, והעיכוב מצד המים הוא רק משעת ההשקאה, ומשום כך הם מעירים שיש נפק"מ בהא דמחרשה ודזרעים שהוא יכול לעכב עליו עוד מקודם, אלא שהיות ולאו בשופטני עסקינן ובוודאי אם הוא חורש סופו לזרוע ואם הוא זורע סופו להשקות, לכן מקשים בגמ' למה לו לחרוש והלא סופו לעכב עליו מחמת הזריעה, ולמה לו לזרוע וסופו לעכב עליו משום ההשקאה.

– אבל הריטב"א חולק עליהם ונוקט שמחמת ההיזק דהזרעים הוא יכול לעכב עליו מיד משעת החרישה מכיון שסופו לזרוע. – ומציין הריטב"א לדבריו לעיל י"ח א' לעניין עבודת הכרם (הובא לעיל בדף מס' 4) שבדבר המוכן ועומד להזיק הוא יכול לעכב מתחילתו – ולכך הוא מרחיק כעת מחמת עבודת הכרם העתידית, וה"נ עליו להרחיק משעת החרישה מחמת היזק הזרעים, וזה ביאור קושיית הגמ' ד"תיפוק ליה משום זרעים". – ועל דרך זו מפרש הרמ"ה (באות ל"ו) את קושיית הגמ' ד"תיפול ליה משום מיא".

# בחורש לאילנות.

הרשב"א והריטב"א כותבים שבאילנות לרבנן צריך להרחיק כ"ה אמה, אלא שכאן מדובר שנוטע אותם ברשות.[[47]](#footnote-47)

# תוס' ד"ה המבריך.

דברי התוס' מתבארים ברמב"ן וברשב"א ההולכים בדרכם, וכן במהר"ם. – בתחילה התוס' מבארים שההיתר לזרוע מהצדדים הוא משום שהגפן באמצעיתו מכוסה, והוא זורע מהצדדים כנגד החלק המכוסה, ונמצא שכנגד קצוות הגפן המגולים שפיר יש ג' טפחים, וכנגד החלק המכוסה אין זה נקרא "ערבוב" כדי לאסור משום כלאי הכרם, כי החלק הזה אינו נראה כלפי חוץ, והערבוב האוסר משום כלאים הוא דוקא כאשר זה מתערבב מבחוץ. – ואמנם יש כאן יניקה מבפנים כי מבפנים זה פחות מג"ט[[48]](#footnote-48), אבל ביניקה בלא ערבוב אין איסור כלאים.

– והנה בשלב זה התוס' נחתו רק לאיסור כלאי הכרם [שנאמר רק בגפן ולא באילן] וזהו טעם האיסור בעל גבה פחות מג"ט[[49]](#footnote-49), ועל כך הם מקשים מהו החילוק שהברייתא מעמידה שדוקא על גבה אסור לזרוע ולא מהצדדים, דממה נפשך, אם מדובר שיש ג' טפחים א"כ גם על גבה מותר, ואם מדובר שאין ג"ט ולכן על גבה אסור, א"כ מדוע מהצדדים מותר, כי כלפי איסור כלאים לא מובן החילוק בין ע"ג לצדדים.

– ומתרצים התוס' שבאמת מצד איסור כלאי הכרם אין בזה חילוק ואין לאסור כלל מכיון שיש כאן רק יניקה ולא ערבוב, אבל האיסור כאן הוא איסור אחר, מצד הרכבת זרעים באילן, כי הזרע נכנס בתוך האילן ממש[[50]](#footnote-50), והטעם שמותר מהצדדים כי הזרעים אינם הולכים הצידה ואינם נכנסים לגפן, וזו ראיית הגמ' שאין הזרעים מתפשטים הצידה.

– ולכך, אחר שהתוס' הסיקו שמדובר באיסור הרכבה, הם מתקשים מדוע מדובר דוקא בגפן – והלא איסור הרכבת זרעים באילן הוא גם בשאר האילנות. – והם מתרצים שדוקא בגפן שהוא רך חוששים שתהיה הרכבה זו.

# תוס' ד"ה רקיק.

התוס' מעמידים על פי המשניות באהלות כמה חילוקים בשיעור שבו החלון מעביר טומאה – לפי סוג השימוש של החלון.

– הגר"ח בכתבים ועוד אחרונים מוכיחים מהמשניות הללו, שמה שטומאה עוברת דרך פותח טפח – ובביטול משיעור זה אין הטומאה עוברת, שאין הפשט שטומאה צריכה פתח של טפח כדי לעבור דרכו, ואם אין שיעור אין הטומאה יכולה לעבור. – כי הנה כאן אנו רואים שיעורים אחרים, ובמאור שאינו עשוי בידי אדם השיעור הוא מלא אגרוף, ואם חסר מעט משיעור זה אין הטומאה עוברת – אף שהוא יותר מטפח, ולאידך גיסא, בחלון העשוי לאורה השיעור הוא כמלא פונדיון האיטלקי שהוא פחות מטפח וחזינן דמ"מ הטומאה יכולה לעבור דרכו. – ומביאים האחרונים את דברי הספרי זוטא המובא בר"ש באהלות, וז"ל: "פתוח, כל הפתוח לצורך – טמא". שהעברת הטומאה תלויה ב"פתוח לצורך" – שהוא פתוח בשיעור הנצרך לו לפי ענין שימושו.

– ומ"מ נחלקו האחרונים מה להוציא מזה – מהו באמת גדר דין זה דשיעורי החלונות ומה מועיל הביטול בחלון:

– הגר"ח והגרש"ר (בחידושים בסי' ט"ו אות ו') לומדים שהפשט שיש דין שטומאה עוברת רק דרך "פתח" – ולא דרך "נקב". – ולכך כאשר יש שֵם פתח, הטומאה יכולה לעבור אפילו דרך שיעור כל דהו שישנו בפתח זה, ובלבד שיהיה עליו שם פתח. – ואילו כאשר הוא מבטל את הדבר המונח בחלון – כאן לא אומרים שהטומאה תעבור דרך הכל-דהו שנשאר, מאחר והדבר הזה בטל לחלון וממעטו משיעורו הנצרך לו, ושוב אין זה "פתח" אלא "נקב" – וטומאה עוברת רק דרך פתחים ולא דרך נקבים.

[– ועפי"ז הקדמה זו מבארים הגר"ח והגרש"ר את דברי התוס' בסוגיין בריש דף כ' א' בד"ה היא גופה, וכפי שיבואר להלן.]

– ואילו המקדש דוד (טהרות סי' מ"ט אות ג') והקה"י (בסי' י"ב) לומדים שהשיעורים הנ"ל בחלונות עניינם שהטומאה יכולה לעבור דרך שיעור זה דהחלון, ובאמת הטומאה צריכה את השיעור של החלון הזה כדי לעבור, ורק שאין זה תלוי דוקא בשיעור טפח, אלא בשיעור הנצרך לתשמיש החלון, ולכך מועיל לבטל דבר המונח בחלון, דבכך יש חציצה בפני הטומאה שאין לה את השיעור שהיא יכולה לעבור דרכו, ומ"מ אין הפשט שזה מדין ביטול לחלון בעצמו, שבכך החלון עצמו נתמעט, אלא זהו דין אחר – דחציצה בפני הטומאה.

והמקד"ד מוכיח שגדר הדין ביטול הוא מדין חציצה בפני הטומאה, ממה שמבואר בסוגיא שאם הוא מבטל בחלון דבר המקבל טומאה – באמת הטומאה עוברת, ודין זה דדבר המקבל טומאה הוא דין בחציצה בפני הטומאה, שדבר זה אינו חוצץ בפניה (ולהלן יבואר טפי גדר זה).

– והמקד"ד מקשה על כך שעד כמה שיש כאן ביטול של הדבר המונח בחלון, א"כ מדוע זה לא יועיל באמת מדין ביטול החלון משיעורו, כי כל הדין דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה זה רק דין בחציצה בפני הטומאה, אבל אפשר לבוא מטעם אחר, שהביטול הזה פועל חיסרון בעצם התורת חלון, ואז לא יפריע מה שהוא מקבל טומאה, כי סוף כל סוף נחסר בשיעור החלון.

– והקה"י מתרץ את קושייתו, שעל דרך המבואר בתוס' בסוגיין (בד"ה ותיפוק) שלעניין ביטול מטומאת אוכלין צריכים שינוי מעשה, אף שלעניין חציצה בפני הטומאה די בביטול בעלמא בלא שינוי מעשה. – וטעם החילוק הוא שבטומאת אוכלין באים להפקיע את שֵם הדבר שיפקע ממנו שם האוכל שלו, ולזה צריך שינוי מעשה, משא"כ בחציצה בפני הטומאה א"צ להפקיע את שם הדבר, אלא רק צריך שהדבר יהיה עומד להישאר שם כדי שהוא יחצוץ בפני הטומאה. – ולפי זה כותב הקה"י שבוודאי ביטול זה דסוגיין לא יועיל להמעיט את שיעור החלון, כי ביטול זה צריך שינוי מעשה להפקיע את התורת חלון.

ומ"מ כל זה לפי המהלך של המקד"ד והקה"י שהביטול בסוגיין מועיל לחצוץ בפני הטומאה [שעל כך המקד"ד מקשה מדוע אין כאן את הדין דביטול של עצם התורת חלון – והקה"י מיישב שביטול מתורת חלון צריך שינוי מעשה], – אבל לפי המהלך של הגר"ח והגרש"ר שבאמת הביטול בסוגיין מועיל מדין ביטול התורת פתח דהחלון, מקשה הגרש"ר (בחידושים שם, ובשיעורים באות כ"א) מדוע באמת כשהדבר שביטלו מקבל טומאה זה לא מועיל, דמה בכך שהוא מקב"ט כלפי ביטול השם פתח דהחלון, והגרש"ר אומר שזוהי קושיא גדולה.[[51]](#footnote-51)

ובאמת מלבד ההוכחה הנ"ל שיסוד הביטול בסוגיין הוא מדין חציצה בפני הטומאה – שלכך צריך דבר שאינו מקב"ט – הנה באמת כן מבואר ברש"י בסוגיין הכותב "דכיון דראוי לאכילה לא מבטיל להתם דנהוי **כמחיצה**". – וכן מוכח בתוס' בסוגיין בד"ה רואין, ובד"ה שעלו מאיליהן, וכפי שיבואר במקומו.

# תוס' ד"ה מאי איריא.

המהרש"א מקשה שעד כמה שיש סברא לומר שדוקא רקיק אינו ממעט כי אית ביה תרתי – גם שהוא רק ועשוי ליפול, וגם שאינו מבטלו, א"כ מה המקור לומר שבאמת גם עבה לא ממעט, ודלמא עבה שאין בו את הטעם דעשוי ליפול, שפיר ממעט. – ע"ש מה שתירץ. (וע"ע במהר"ם.)

# תוס' ד"ה ותיפוק.

מעירים שהתוס' כאן הולכים לשיטתם בהמשך הסוגיא (בד"ה היא גופה, ובד"ה אתיא, וכפי שיבואר להלן) שהביטול בסוגיין הוא ביטול לעולם, ולכך התוס' מקשים דע"י הביטול תו לא מקבל טומאה. – כי לפי הראשונים החולקים שמועיל גם ביטול ליום אחד, בוודאי שבביטול זה הוא לא יפקע מטומאתו.

# וכל דבר שהוא מקבל טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה.

הגרש"ר בחידושים (בסי' ט"ו אות ג') חוקר בגדר דין זה דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה, שהנה שנינו במשנה באהלות (י"ג ו') שכזית מן הנבילה וכן שתי וערב המנוגעים אינם חוצצים בפני הטומאה, כלומר שיש הלכה שדבר הטמא אינו חוצץ בפני טומאת מת – אפילו שהוא עצמו טמא בטומאה אחרת.

– ומעתה דן הגרש"ר האם דין זה דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה הוא רק מהטעם הנ"ל שכעת הוא נטמא, ודבר טמא אינו חוצץ – וכך הוא מדייק מדברי הרא"ש בפירושו למשנה ההיא באהלות[[52]](#footnote-52), או שישנו טעם **נוסף** הכלול בדין זה דדבר "המקבל" טומאה, שמאחר והדבר מקבל טומאת מת – וכעת הוא נטמא בטומאה זו – הרי שהטומאה עוברת דרכו, מלבד הדין דדבר טמא בעלמא אינו חוצץ.[[53]](#footnote-53)

– והגרש"ר מדייק כפי הצד השני מלשונו של הר"י מיגש בסוגיין, הכותב בביאור דין זה: "דליכא למימר דחציץ וסתים בפני הטומאה דהא איהו גופיה הא קא עיילא ביה טומאה לא חייץ, עכ"ל. – וטוען הגרש"ר שמפשטות דבריו לא נראה שהוא מתכוון לדין דדבר טמא לא חוצץ, אלא נראה שכוונתו שהטומאת-מת עוברת דרכו.[[54]](#footnote-54) [יעו"ש שהגרש"ר מאריך בנידון זה.]

– והנה יש ראיות לצד שלישי בגדר דין זה דדבר המקב"ט שאינו חוצץ בפני הטומאה – וצד זה מובא בשיעורי הגרש"ר (באותיות ל"ח ומ"ד), וכ"כ במשנת ר' אהרן (טהרות סי' ל"ז סקי"ז), שבאמת זהו דין נוסף – שמלבד הדין דדבר טמא אינו חוצץ, יש גם דין דדבר "המקבל" טומאה אינו חוצץ, אבל אין זה מפני שהוא נטמא כעת בטומאת מת כפי שהעמיד הגרש"ר ודייק מהר"י מיגש, אלא גם אם כעת הוא אינו נטמא כלל – ורק שבעצמותו הדבר מקב"ט – גם בזה נאמרה הלכה שהוא לא חוצץ בפני הטומאה.

– כי הנה התוס' בשבת פ"ד ב' (בד"ה מי לא עסקינן) בשם ר"י, מסתפקים בדבר הראוי להיטמא טומאת מדרס שגם הוא לא יחצוץ בפני הטומאה – אפילו שכעת אינו נטמא כלל בטומאת מת, רק מצד שהוא "מקבל" טומאת מדרס.

– ועי' להלן שבתוס' בסוגיין בד"ה רואין ובד"ה ועובד כוכבים[[55]](#footnote-55), גם רואים דלא כר"י מיגש הנ"ל.

– וע"ע להלן בעניין זה, בביאור קושיית הגמ' מכלי חרס.

# תוס' ד"ה שנילושה.

התוס' מביאים את המשנה באהלות (י"ג ה') שפחות מכביצה ממעט את הטפח.

– הר"ש באהלות מתקשה בטעם הדבר, כי הלא גם פחות מכביצה מקב"ט ומדוע הוא חוצץ בפניה. – וכותב הר"ש שזה משום שמדאורייתא פחות מכביצה אינו מקבל טומאה. – ואילו הרמב"ם (בפט"ו מטומאת מת ה"ג) מפרש באופן אחר, שמדובר באוכלין שלא הוכשרו כלל לקבל טומאה, והחילוק בין כביצה לפחות מכביצה הוא שפחות מכביצה אינם אוכלים חשובים ואין דעתו לפנותם, ולכך הם חוצצים בפני הטומאה, משא"כ כשיש בהם כביצה דאינם חוצצים כי דעתו לפנותם.[[56]](#footnote-56)

# תוס' ד"ה רואין.

התוס' כותבים שלשה פירושים מדוע בעינן שהדבר החוצץ יוכל לעמוד בפני עצמו: א' כי זה נחשב סתימת עראי כשאינו יכול לעמוד בפני עצמו.[[57]](#footnote-57) ב' מכיון שהוא עומד ע"י דבר המקבל טומאה. ג' כי זה עומד ע"י כלים.

ובטעמם השני שהם עומדים ע"י דבר המקב"ט, הנה הרמ"ה מבאר זאת טפי, שזה נחשב שהמעמיד הוא עושה את המחיצה, ודבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה.[[58]](#footnote-58) – והנה הרמב"ן מביא את הטעם הזה, והוא כותב שלפי זה צ"ל שהמפתח נמצא בצד של המת שגם הוא נטמא, כי אם המפתח נמצא מהצד השני ואינו נטמא, בוודאי הדלת חוצצת. – אלא שהרמב"ן מקשה על כך מהתוספתא ששם מבואר שגם כשהמפתח אינו נטמא אינו מציל, ומכח קושיא זו הוא דוחה את המהלך הזה.

– ובפשטות נראה מזה שהרמב"ן למד כמו הצד הנ"ל בגדר הדין דדבר המקב"ט אינו חוצץ, שזה משום שגם הוא נטמא כעת, ולכך פשוט לו שצריך שהמפתח ייטמא. – אבל ביישוב דעת התוס' צ"ל שהם באמת לומדים שההלכה דדבר "המקבל" טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה, היא גם באופן שדבר זה כעת אינו נטמא כלל.

ובטעמם השלישי של התוס' שדבר שאינו עומד בפני עצמו אינו חוצץ כי הוא עומד ע"י כלים, כותב הרא"ש בפירושו לאהלות (ו' ב') שזוהי הלכה, כי הלא הכלים עצמם כשהם טהורים הם חוצצים.

– ומ"מ רואים בתוס' שהנידון בסוגיין הוא אינו כלפי ביטול השם חלון אלא כלפי החציצה בפני הטומאה, כי דין זה הוא הלכה בחציצה בפני הטומאה. (עי' לעיל במה שנתבאר בתחילת הדברים.)

# אי דפומא לבר היא גופה תיחוץ דהא כלי חרש אינו מטמא מגבו.

הקוב"ש (בסי' ס"ה) מוכיח מכאן דהא דדבר המקבל טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה, זה דוקא אם הוא נטמא ממש, כי אם די במה שהוא "מקבל" טומאה, הרי כלי חרס נטמא מתוכו והוא נחשב ראוי לקב"ט. – ואמנם במשנת ר' אהרן (טהרות ל"ז י"ח) נוקט שגבו של כלי חרס נחשב ש"אינו מקבל טומאה" – מכיון שהוא לא ראוי לקבל טומאה כלל, אף שמתוכו כלי חרס נטמא.[[59]](#footnote-59)

# תוס' ד"ה היא גופה.

מבואר בתוס' שכשהכלי חרס סותם את כל החלון הריהו חוצץ גם כשאינו מבטלו[[60]](#footnote-60). – ודברי התוס' צ"ב, מאי שנא מיעוט מקצת השיעור מסתימה גמורה, עד כמה שלא ביטלו. – והנה רבינו יונה מבאר זאת טפי, שכשהוא פוקק את כל החלון – "אין דרך טומאה ליכנס", משא"כ כשהוא רק ממעט את שיעורו, הרי שה"טומאה עוברת דרך מקצתו הפתוח", וכעי"ז כותב הרמב"ן. – ועדיין הדברים צ"ב.

– ומבארים זאת הגר"ח (בכתבים) והגרש"ר (בחידושים סי' ט"ו אות ו') עפ"י יסוד דבריהם שהובא לעיל בתחילת הדברים, שאין הפשט שהטומאה צריכה שיעור טפח כדי לעבור, אלא העיקר תלוי בשם פתח דהחלון, דאם יש לו שם פתח, הטומאה עוברת שם – ואפילו דרך מקצת ממנו באופן שלא ביטל, והביטול מועיל שבכך החלון מתמעט משיעורו ומאבד את שמו והוא נחשב רק "נקב" בעלמא, ואז הטומאה אינה עוברת, דטומאה עוברת רק דרך פתח ולא דרך נקב. – ומה שמוסיפים כעת התוס' והראשונים זה שמ"מ הטומאה צריכה מקום כל דהו לעבור דרכו, וכאשר הכל סתום אף שלא ביטלו, אין הטומאה יכולה לעבור[[61]](#footnote-61).

ובביאור מה שכתבו התוס' בשם הר"ר שמואל שכלי עץ שאינו מקב"ט חוצץ בפני הטומאה בלא ביטול, נחלקו גדולי האחרונים. – הב"י (יו"ד שע"א) מפרש שמדובר גם כשאינו סותם את כל הפתח (אלא רק ממעטו משיעורו), ואילו הב"ח (שם) והמהרש"א לומדים שמדובר שהוא סותם את כל הפתח, כי אל"כ באמת צריך ביטול.

ובעיקר דין זה באמת נחלקו הראשונים, דדעת הרמב"ן בסוגיין, שמחמת כובדו של הכלי הוא חוצץ גם בלא ביטול – אף שאינו סותם את כל הפתח. – ואילו הר"ש באהלות (ו' ב') נוקט שהוא חוצץ רק מפני שהוא סותם את כל הפתח.

והנה מבואר בתוס' להלן בסוגיין (בד"ה אתיא) שצריך ביטול לעולם, ולכך הם מבארים שהביטול דהבן-שמונה הוא לא רק ביטול לשבת זו, אלא הוא ביטול לעולם יעו"ש. – וכותב החת"ס שהתוס' כאן הולכים לשיטתם, ולכן התוס' מקשים שאם ביטלו הו"ל בונה בשבת, כי אם היה מועיל גם ביטול ליום אחד זה היה מוסיף על אהל ארעי דשרי בשבת.

– וכן אפשר להוכיח ממה שהתוס' טוענים בסוף דבריהם לעניין ההיא תיבה שבוודאי לא ביטלוה שם דאסור לשנותה כי מעלין בקודש ואין מורידין, וזה שייך רק בביטול לעולם שבזה מורידו מקדושתו, אבל לפי שעה מותר [כשם שבאמת היה מותר שם לעשות זאת בלי ביטול][[62]](#footnote-62).

– ובאמת רבינו יונה הולך לשיטתו שבבן שמונה שמועיל גם ביטול ליום אחד ודלא כתוס' – וכותב ליישב לפי"ז יישוב נוסף לשתי קושיות התוס' – מטפיח ומתיבה, שמועיל גם ביטול ליום א' ולכך זה מותר בשבת וגם אין בזה משום מעלין בקודש ואין מורידין. [וכן מיישב הריטב"א במגילה (כ"ו ב') בשם רבו הרא"ה.]

# תוס' ד"ה בחבית של מתכת.

דעת ר"ת שהדין דחרב כחלל נאמר גם לעניין אהל המת, והראשונים (רמב"ן רשב"א ריטב"א ור"ן) כאן מביאים בזה מחלוקת האם אומרים חרב כחלל לעניין אהל המת אלא רק לעניין מגע ומשא, והם מביאים את מה ששלח ר' חיים כהן לר"ת – "איזה בית אשר תבנו לי", כי אין בית שאין בו מתכות שהיו באהל המת. – והם כותבים שלפי שיטה זו לא קשה קושיית התוס' דבאמת אין כאן טומאת אהל.

– ומיהו בתוס' בנזיר (נ"ד ב' ד"ה ת"ש) שבו מובאת מחלוקת ר"ת ור"ח כהן, מבואר שגם לר"ח כהן יש דין חרב כחלל באהל המת, אלא שאין הנזיר מגלח על טומאה זו ואין הכהן מוזהר עליה[[63]](#footnote-63) [[64]](#footnote-64) ע"ש, ואכמ"ל בזה.

# תוס' ד"ה שעלו מאיליהן.

מבואר בתוס' שהיסוד של הביטול בסוגיין הוא מצד דהו"ל חציצה בפני הטומאה (ולא מצד שהדבר בטל לחלון ובכך בטל ממנו שם פתח, ובדף מס' 8 שהובאו בזה שני צדדים), כי הדין דזרעים וירקות אינם חוצצים הוא הלכה בחציצה בפני הטומאה. (וגם בתירוצם, התוס' לא חוזרים בהם, והם רק מחלקים שמה שזרעים וירקות לא חוצצים זה רק במקום שצריך חציצה דאהל, משא"כ בסוגיין דחציצה זו אין עניינה חציצה דאהל.)

# תוס' ד"ה ועובד כוכבים.

בדף מס' 8 הובא נידון בגדר הדין דדבר המקבל טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה, והובא שבר"י מיגש נראה שהפשט בזה הוא שהדבר המקבל טומאה נטמא כעת בטומאת מת ולכך הטומאה עוברת דרכו. – ולאידך גיסא הובא שבתוס' בשבת פ"ד ב' רואים שזהו גדר אחר, שעצם מה שהוא "מקבל" טומאה – ואפילו טומאה אחרת – זה כבר טעם שלא יחצוץ בפני הטומאה. – ולפי"ז נתבארו שם דברי התוס' לעיל בסוגיין בד"ה רואין, יעו"ש.

– ומוכיחים הגרש"ר (באות מ"ד) והגרנ"פ (באות ל"ט) מדברי התוס' דידן דלא כר"י מיגש שצריך דוקא שיקבל טומאת מת, כי בפשטות כוונת התוס' להקשות מכח ראייתם מהגמ' בנדה שגוי נטמא בשרץ – שא"כ מדוע אמרו בסוגיין שהוא חוצץ בפני הטומאה והלא הוא מקב"ט. – ורואים מזה שגם קבלת טומאת שרץ היא סיבה שלא יחצוץ בפני הטומאה, ולא רק קבלת טומאת מת.

– ומוסיפים הגרש"ר והגרנ"פ שכך גם רואים בהמשך דברי התוס', שהם מקשים מדוע צריך ילפותא שגוי לא נטמא בזיבה, והם מקדימים לבאר בפשט התוס', שהתוס' באים להקשות שאם נאמר שבאמת מוכח בסוגיין שגוי לא נטמא בשרץ ולכך הוא נחשב אינו מקבל טומאה, א"כ בהכרח שלמדים זאת ממה שאינו נטמא במת, וא"כ מדוע צריך מיעוטא שאינו נטמא בזיבה, ומזה שצריך מיעוט לזיבה נוכיח שבאמת לא למדים מטומאת מת לטומאות אחרות וגוי נטמא בשרץ. – ועל כך מתרצים התוס' שלמדים ממת רק טומאות הבאות ע"י מגע, ולכך למדים מטומאת מת דוקא לטומאת שרץ ולא לטומאת זיבה, ולעולם אין לגוי טומאת שרץ כדמוכח בסוגיין.

– ומ"מ רואים מזה כנ"ל, שלפי הבנת התוס' בקושייתם הזו שגוי נטמא בשרץ – הוא לא חוצץ בפני הטומאה.

# ובן שמנה המונח בחלון.

לשון רש"י "שהרי הוא כאבן לא חי ולא מת".

– הרמ"ה (באות מ"ד) מבאר זאת יותר. – הוא מקדים שלכאורה קשה ממנ"פ מדוע הוא חוצץ בפני הטומאה, אם הוא חי – הרי אדם חי מקבל טומאה. ואם הוא מת – הרי הוא עצמו טמא, כי אפילו נפל שלא נתקשרו איבריו נזיר מגלח עליו כמבואר בגמ' בנזיר (נ' א') וכש"כ בן שמונה. – ומיישב הרמ"ה שבאמת בן שמונה לא נחשב כחי ולא כמת. – כי אינו נחשב מכיון שאינו בר קיימא ואין לו חשיבות של חיים, ולכן באמת הוא לא מקב"ט. – וכמו כן אינו נחשב כמת עד שתצא נפשו, כמבואר במשנה באהלות (א' ו') שקודם יציאת הנפש אין טומאת מת. – ולכך בן שמונה חוצץ בפני הטומאה, כי באמת הוא טהור ואינו מקב"ט.

– ואמנם בתוס' נראה טעם אחר מדוע בן שמונה חוצץ, שהם כותבים בזה"ל – "ובן שמונה אינו מקבל טומאה כשהוא חי **דלא איקרי אדם**", עכ"ל. – כלומר שאין הטעם משום שאינו כחי, אלא שאינו נקרא אדם. – והאילת השחר מתקשה לפי"ז מדוע במותו הוא מטמא (כמבואר בגמ' בנזיר הנ"ל) עד כמה שבחייו הוא לא היה נקרא אדם, וצ"ב.

# והמים וכו' אין ממעטין בחלון.

רש"י מפרש: "מים שבכלי, הואיל ואם ינטל הכלי אין עומדים בפני עצמן אין ממעטין בחלון", עכ"ל, ובפשטות רש"י פירש כן מכיון דהו"ל דומיא דשלג וברד וכו' שגם הם אינם חוצצים מה"ט.

– התורי"ד מקשה למה לי האי טעמא, ותיפ"ל מצד שמים מקבלים טומאה. – והוא מעמיד במים שהיו ראויים לשתייה ואח"כ הסריחו, שיותר אינם מקבלים טומאה.

– ולפי הראשונים דלהלן שמדובר באמת המים, מיושבת קושיית התורי"ד – כי מים מחוברים אינם מקבלים טומאה. [כן מיישבים הגידולי שמואל והגרש"ר (באות ל"ג).]

רבינו יונה והתורא"ש מקשים עוד, שהיות והמים בכלי, א"כ תיהוי חציצה בפני הטומאה מחמת הכלי. [והתורא"ש מוסיף לבאר דבשלמא בשלג וברד וכו' יש לומר שהכלי אין בו כדי לחצוץ, והשלג והברד גודשים את הכלי ועולים יותר ממנו, אבל במים זה קשה.] – והם מתרצים שמדובר באמת המים העוברת בתוך החלון ממש, ונמצא שיש שם מים בלא כלי.[[65]](#footnote-65)

– ומ"מ אין זה מיישב את רש"י הכותב שהמים בתוך כלי.

– הפני שלמה כותב תירוץ נוסף על קושיית הראשונים [– תירוץ העולה בדעת רש"י], שמדובר בהיכי תימצי שהכלי שבו המים אינו יכול למעט את שיעור הטפח, ודוקא המים יכולים למעטו. – הציור הוא בכותל עבה, שיש בו רוחב של טפח על טפח בכל עוביו, ואמנם אין חלל טפח הולך בקו אחד לכל עובי החלון, אלא שיש באמצעו גומא בתחתיתו, שכנגדה יש בליטה בצד העליון שלו[[66]](#footnote-66), שהדין בוודאי שגם בזה החלון מעביר את הטומאה, כי סוף כל סוף יש בכולו פותח טפח. – והכלי מונח בתוך הגומא באופן שאין בו כדי למעט את שיעור הטפח, אבל המים שבכלי – אם הם חוצצים – הם שפיר ממעטים את שיעור הטפח, כי כנגדם יש את הבליטה בחלק העליון של הכותל. – ועל כך צריכים אנו לדין דמים אינם חוצצים כי הם אינם עומדים בפני עצמם.

# תוס' ד"ה כיון.

התוס' מקשים מדוע לא נאמר שהוא ישליך את כל הבהמה לכלבים. – ומתרצים התוס' שמדובר בקוף וכל דדמי ליה, שהוא מניחו שם לטיולי ביה, ובזה מיישבים התוס' קושיא נוספת – מדוע מדובר בברייתא על האבר ובשר המדולדלים ולא על הבהמה עצמה, כי ביחס לבהמה עצמה ממנ"פ – אם היא ראויה לטיולי הוא ייקחנה משם, ואם לאו הוא ישליכנה לכלבים.[[67]](#footnote-67)

– האילת השחר מבאר את תירוץ התוס', שבהמה שרוצה לשחק בה שאין לה אבר המדולדל – הוא ייקחנה למקום אחר ולא ישאירנה בחלון, אבל מכיון שיש לקוף זה אבר המדולדל, לכך מחמת האבר הזה הוא לא יכול לקחת אותו משם, והוא ישאיר אותו שם לשחק אתו.

הר"י מיגש כותב עוד שני תירוצים על קושיית התוס': א' שאין זה אורח ארעא לשחוט את הבהמה כדי לחתכה לפני הכלבים. ב' שמכיון שלאו בת שחיטה היא, הרי שגם שחיטתה אסורה מדין צעב"ח, ד"הריגה" היא ולא שחיטה.

– ובעניין תירוצו השני של הר"י מיגש, הנה ידועים דברי הנוב"י (מה"ת יו"ד סי' י') שהוכיח מהגמ' בחולין (ז' ב') שאין איסור צעב"ח אלא רק לצערו ולהניחו בחיים, אבל אין איסור להורגו[[68]](#footnote-68). – הפני שלמה מביא את הוכחת הנוב"י ומקשה מזה על הר"י מיגש[[69]](#footnote-69). – וכותב הפני שלמה שאולי יש לומר לדעת הר"י מיגש ששם בחולין מדובר שיש אפשרות ליהנות מהעור ולכך אין בזה איסור צעב"ח, כי זה לצורך לאדם, אבל השלכה לכלבים לא הותרה שזה לצורך הכלבים ולא לצורך האדם, והוא מניח בצ"ע.

# תוס' ד"ה אתיא אמיה.

דעת התוס' (בד"ה אתיא) שמדובר שכוונתו להשאירו שם אח"כ – וכשיטתם שצריך ביטול לעולם. – אבל רבינו יונה והריטב"א חולקים וסוברים שמועיל ביטול ליום אחד (עי' בדף מס' 8 מה שנתבאר בזה).

– הריטב"א בסוכה (ד' א') בשם הרא"ה גם הולך בדרך זו, והוא מוסיף בזה ביאור, שמה שצריך בעלמא ביטול לעולם זה כדי שלא יימלך ליטלו, אבל בבן שמנה שהוא מוקצה ואסור לטלטלו שלא חוששים לזה, מועיל ביטול גם ליום א'. [ובריטב"א להלן על ספר תורה ג"כ איתא דהאי סברא דמחמת האיסור מהני הביטול לזמן, עי' להלן.]

ובמה שכתבו התוס' שאמר "שם תהא קבורתו", טוען הרש"ש שלפי רב פפא שאמר שמדובר בברייתא בכותל יישוב, איך יתכן שישאירנו שם, והלא עי"ז יטמא כל אשר בבית. – ומיישב האילת השחר שמדובר שאין על גביו פותח טפח דהו"ל טומאה רצוצה שאינה פושטת בבית אלא בוקעת ועולה. – עוד הוא מוסיף על כך שמדובר שהנפל נמצא בחצי של עובי הכותל הפונה לחוץ כמבואר במשנה באהלות (בפ"ו משניות ג' וד'), כי אל"כ הוא היה מטמא את הבית מ"מ[[70]](#footnote-70).

עוד טוען הרש"ש שבתוס' כאן משמע קצת שאין מצוה לקבור את הנפלים. [כידוע נחלקו בזה קמאי. – דעת ההגה"מ (בהלכות מילה פ"י הט"ו) שאין מצוה לקבור נפלים, ומובא ברמ"א (בסי' תקכ"ו ס"י). – והמג"א (שם בסק"כ) משיג על כך ומביא מקורות שיש מצוה לקברו.] – והאילת השחר כותב שאפשר לומר שהוא מכסהו בעפר במקומו ומקיים בכך מצות קבורה. (והוא מוסיף שבלבד שלא יסתום לגמרי כי היכי דלא ליהוי קבר סתום (עי' לעיל בתוס' י"ב א').)

# שם תהא גניזתה.

הריטב"א מתקשה דמבואר בגמ' במגילה (כ"ו ב') דס"ת צריך גניזה אצל תלמיד חכם ובכלי חרס, וא"כ איך הוא מבטלנו בחלון. – ומיישב הריטב"א: "…ואף על גב דלא מבטיל ליה הכא לעולם, מ"מ עד ההוא זימנא (שיגנזנו כדינו הנ"ל) דמבטל ליה ממעט, כיון דמחמת איסור, וכמקום גניזה משוי ליה", עכ"ל.

– והריטב"א הולך בזה לשיטתו שא"צ ביטול לעולם (וכ"כ האילת השחר). – ובאמת לפי התוס' דבעינן ביטול לעולם, הדרא לדוכתה קושיית הריטב"א.

– ומתרץ בהגהות המהרש"ם דצ"ל דהדין הנ"ל דקבורת ס"ת אינו מעכב בדיעבד.[[71]](#footnote-71) – והמרחשת (א' נ"ג) מתרץ שמדובר בס"ת שאין לו פ"ה אותיות, שהוא בא לחדש שם שדינו כשאר תשמישי קדושה, יעו"ש.

# ושל חמור וכו'.

דעת רש"י (בד"ה משום קלא) שמדובר בריחיים של חמור ממש. – ומקשים על כך הראשונים (רשב"א ריטב"א ר"ן ועוד) שתי קושיות: א' איך החמור יכול להיכנס במקום צר של ג' טפחים. ב' מדוע אין טיריא בריחיים אלו. – ולכן הם מפרשים כפירוש ר"ח.

# אלא משום קלא.

בתוס' לעיל י"ח א' (ד"ה דטירייא), וכן בראשונים כאן, מובאות שתי שיטות אי גרסינן "אלא" או לא. – וכותבים התוס' דאי לא גרסינן "אלא" – אזי "טירייא וקלא חד טעמא הוא". – הראשונים (רשב"א ריטב"א ור"ן) מבארים זאת טפי, שהקול עצמו גורם לטירייא, על דרך מאי דאיתא בגמ' בחולין (נ"ט ב') שכש"אריה דבי עילאי" שאג – נפלה חומת העיר.

– ולפי הפירוש הראשון ברש"י ש"קלא" הוא קול החמור יוצא שלא גורסים "אלא", כי באמת נשאר לפי המסקנא שהטעם בריחיים דהמשנה הוא משום טיריא ולא משום קלא, ואילו בריחיים של חמור שאין טיריא, זה מטעם אחר – של קול החמור.

# לא יעמיד אדם תנור בתוך הבית אלא אם כן יש על גביו גובה ארבע אמות.

רש"י (בד"ה ואם הזיק) מפרש שעיכוב הוא מצד השכנים, ומדייק המהרי"ק (בסי' קצ"א) שמדובר שהבית והעלייה שייכים לאדם אחד והעיכוב הוא מצד השכנים שסביבו כדי שלא תהיה שריפה[[72]](#footnote-72). – וכ"כ רש"י בב"ק ס"א ב' שהעיכוב הוא מצד בני העיר. – והתוס' שם בהתחלה מפרשים שהבית של אחד והעלייה של אחר, ואח"כ הם מביאים את פירוש רש"י שם שהעיכוב מצד בני העיר – שלפי"ז באמת הבית והעלייה של אחד. – וכ"כ בפסקי הרי"ד ובפסקי הריא"ז (כאן) שהכל של אחד והשכנים מסביב מעכבים עליו, והטור והשו"ע (בסי' קנ"ה ס"א) פוסקים את דברי הרי"ד הללו.

– והמהרי"ק כותב שרש"י דייק זאת בלשון המשנה דבסיפא לעניין חנות מוזכר אוצרו של "חברו", משא"כ ברישא לעניין תנור לא נזכר "חברו" – כי באמת מדובר גם כשהבית והעלייה שלו.

– ואילו הרמב"ם (שכנים ט' י"א) מפרש שהבית של אחד והעלייה של אחר, וכותב המהרי"ק (שם) שהרמב"ם חולק לדינא על רש"י וסובר שכשהם של אחד אין השכנים מסביב יכולים לעכב עליו.[[73]](#footnote-73)

# ובכירה טפח.

הרשב"א מתקשה מדוע לא נאמר במשנה שיעור ההרחקה על גבי הכירה. – ובפירושו הראשון הוא כותב שבאמת לא נאמר בזה כל שיעור הרחקה, כי אין לך בית שאין לו את שיעור הגובה המספיק שהשלהבת של הכירה לא תגיע לתקרה.

– עוד כותב הרשב"א בפירושו השני שכשם שתחתיה צריך שיעור שהוא שליש מתנור, כך על גבה צריך אמה ושליש שזה שליש משיעור ד' אמות דתנור, וכ"כ הרמ"ה (באות ה', ומביאו הטור בסי' קנ"ה).

– ובפירושו השלישי כותב הרשב"א [וכ"כ הנמוק"י] עפ"י הירושלמי, שכיון שפתחה של כירה הוא מהצד ומלמעלה יש רק נקבים קטנים – אין השלהבת יוצאת בה מלמעלה, וההרחקה מעל גבה אינה משום השלהבת אלא משום חום, ולכך שיעורה למעלה הוא טפח כמו מלמטה.

# ואם הזיק משלם מה שהזיק.

מבואר במשנה שאפילו שהוא הרחיק את התנור כדין, מ"מ אם הזיק הוא משלם. – ונחלקו הראשונים האם ה"ה בשאר ההרחקות דפירקין כך הדין (הטור בסי' קנ"ה מביא את שתי השיטות). – העיטור (בערך "מחאה" נ"ג ב') כותב שה"ה בשאר הנזיקין, ומה שהתנא נקט את הדין הזה דוקא בתנור, כי בהיזק התנור ניכר לכל שהוא המזיק משא"כ בשאר ההיזקות, וכ"כ עוד ראשונים (הראב"ן בב"ב, הרמ"ה להלן כ"ו א' אות ק"ז, הרא"ש בתשובה בכלל ק"ח סי' י').[[74]](#footnote-74)

– ואילו המאירי כותב בשם מקצת המפרשים שדוקא בתנור הוא משלם, כי "היזיקו ניכר ונראה לעין ואין לו רשות במה שעינו רואה שהוא מזיק", ויתכן שכוונתו שגם כשהוא הרחיק כדין, כשהוא רואה בעיניו את ההיזק – שוב אין לו רשות בזה ועליו לשמור עליה. – וכן דעת הראב"ד (מביאו הטור שם) שהוא פטור בשאר ההיזקות כשהרחיק כדין.[[75]](#footnote-75)

והנה במשנה בב"ק ס"א ב' מובאים כמה שיטות של תנאים במי שמדליק דליקה בחצרו, כמה עליו להרחיק את האש שלא תצא ותזיק – שבשיעור הרחקה זה הוא פטור גם אם לבסוף האש הזיקה, ושם במשנה מובאת דעת ר' שמעון האומר ש"הכל לפי הדליקה". – ובגמ' שם פירשו שכוונת ר"ש ש"הכל לפי גובה הדליקה", שכשם שבמתני' דידן הוא סובר שאם הרחיק כשיעור ההרחקה והזיק שהוא פטור, ה"ה במשנה שם אם הדליקה עברה את גובה השיעור הראוי לה הוא פטור.

– והנה שם בגמ' פוסקים הלכה כר"ש. – ומקשה הרי"ף שם מדוע שם קי"ל כר"ש ובמתני' דידן לא קי"ל כר"ש. – ומיישב הרי"ף ששם בב"ק הוא מדליק "לפי צורך שעה" – שאין ההדלקה הזו מצויה, ולכן דנים אותו כאנוס. – משא"כ גבי תנור "דתדיר הוא מדליק" שיש יותר לחוש שיארע היזק (כלומר שתנור הוא קבוע, ובשימוש תדיר יש יותר חשש שיארע פעם היזק מהאש[[76]](#footnote-76)), לפיכך כאשר הוא מדליק את התנור עליו לעיין אם התנור מזיק, וכיון שהוא לא עיין הוא פושע.[[77]](#footnote-77) – וכן מחלקים הרשב"א והריטב"א בסוגיין.

– והפסקי רי"ד (בב"ק שם) כותב שלפי הרי"ף יוצא שגם כשהוא מעמיד תנור קבוע בחצרו הוא חייב בהיזיקו – כי הוא מדליק בו תדיר, אבל הוא חולק על הרי"ף וכותב חילוק אחר בין מתני' דידן לההיא דב"ק, דמתני' דידן מדברת במדליק בתוך הבית שהיזיקו יותר מצוי, שהגם שהתירו לו לעשות כן מפני דוחקו אבל לא פטרוהו מלשלם, ואילו בב"ק מדובר במדליק בתוך שדהו שיש סביב האש את השיעור שנתנו לו חכמים, שאין היזיקו מצוי.[[78]](#footnote-78)

– ובהא שכתב הפסקי רי"ד שבמתני' הוא חייב לשלם כי היזיקו מצוי, פשטות כוונתו שאין הפשט שהוא חייב לשמור על האש בכל פעם שלא תזיק והוא נחשב פושע על אי-שמירת-האש כדעת הרי"ף ודעימיה, כי כשהתירו לו חכמים להעמיד תנור לא חייבוהו לשמור כל פעם על האש, אלא שעצם העמדת התנור אינה נחשבת אונס כי היזיקו מצוי, וכל ההיתר הוא רק בהעמדת התנור אבל לא פטרוהו מלשלם אם הזיק.

– וכן מבואר בדברי הרא"ש בתשובה (ק"ח י') בדבריו הנ"ל שכשם שהוא חייב לשלם בתנור אפילו שהרחיק – שכך הוא חייב גם בשאר ההרחקות דפירקין, שהרא"ש מבאר שם שטעם חיובו לשלם בתנור אינו מפני שהוא לא שמר על האש, אלא שכל מה שהתירו לו זה רק להרחיק ושאינו צריך לשמור את האש, אבל אם יארע והיא תזיק חייבוהו לשלם, וא"כ ה"ה לשאר ההרחקות.[[79]](#footnote-79) – ועי' בהערה.[[80]](#footnote-80)

# רש"י ד"ה ואם הזיק.

רש"י כותב שאעפ"י שמשלם אם הזיק מ"מ מעכבין עליו השכנים להרחיק בכל השיעורים הללו שמא ידליק בתיהם ולא יהיה לו מה לשלם. – והרמב"ן בדינא דגרמי (בד"ה ואי קשיא לך) כותב שהטעם שהם מעכבים עליו זה כדי שלא יצטרכו להתעצם עמו בדין. – והסמ"ע (קנ"ה ג') כותב את שני הטעמים הנ"ל – בתוספת מעט[[81]](#footnote-81).

הגרנ"פ (באות מ') מדייק ברש"י שמשמע מדבריו שמה שהוא משלם זוהי סיבה שמראש יהיה מותר לו להעמיד את התנור בלא ההרחקה האמורה, וכל הסיבה שמ"מ עליו להרחיק את התנור זה משום שלא יהיה לו לשלם. – והוא מתקשה שהלא יש איסור להזיק גם כשמשלמים. – והוא מבאר שמצד איסור מזיק הוא יכול לומר שהוא ישמור את התנור שלו שלא יזיק, וכל תביעת ההרחקה היא מדיני שכנים, ובדיני שכנים ס"ל לרש"י שכל תביעת ההרחקה היא רק אם לא ישלם. (ע"ש שדן בזה עוד.)

# ר' שמעון אומר לא אמרו כל השיעורין האלו אלא שאם הזיק פטור מלשלם.

בגמ' בב"מ קי"ח ב' מבואר שהטעם שר"ש פוטר הוא משום שהזיק ברשות ב"ד, דאמרו שם דר' יהודה ורשב"ג ור"ש אמרו דבר אחד יעו"ש. – ובפשטות הטעם לפטור הוא משום שזה חלק מרשות הב"ד שגם יהיה פטור על היזיקו (וע"ש ברמב"ן ובר"ן).

– ואמנם הרשב"א בסוגיין כותב טעם אחר בדעת ר"ש – שזה משום שהוא אנוס (ומיד לאחר מכן הוא מביא את הגמ' בב"מ הנ"ל), וצ"ב.

[ע"ע לעיל במה שנתבאר בדעת רבנן שמשלם מה שהזיק, שהובאו דברי הגמ' בב"ק ס"א ב' בדעת ר"ש.]

# לא יפתח אדם חנות וכו'.

הרשב"א מדייק את הלשון "לא יפתח" – דהיה צריך לומר 'לא יעשה' או 'לא יעמיד'. – ומזה הוא מוציא הלכה, שהתנא בא להשמיע רבותא, שלא זו בלבד שאסור לעשות חנות של נחתומין וכו' בבית הנמצא ממש מתחת לאוצר של חברו, אלא ה"ה כשיש לו חנות כזו בבית הצמוד לבית זה, שאסור לו לפתוח את הבית שבו החנות לבית שתחת האוצר, כי ההבל או העשן עובר מבית לבית ומגיע עד לאוצר ומפסידו. (דברי הרשב"א מובאים בריטב"א ובטור בסי' קנ"ה וברמ"א שם בס"ב.)

– והרשב"א מביא הוכחה לדבריו שההבל או העשן מזיקים גם בהפסק של בית, ממה שפירש רש"י בגמ' לעניין בנה עלייה ע"ג ביתו, שבעל העלייה בנה עלייה מעל העלייה שלו, שהרגילות שעלייה זו משמשת לאוצר, והוא טרם הכניס בה את האוצר, שזהו ספק בגמ' האם יכול בעל הבית להקדים את חנותו, אבל מ"מ זה ברור שגם כאשר האוצר נמצא בהפסק של עלייה שהחנות מלמטה מזיקתו כי ההבל עובר דרך שתי התקראות, וא"כ כש"כ שהוא יעבור דרך הפתח בין הבתים ויחמם את התקרה שתחת האוצר.

# אם היתה רפת קודמת לאוצר מותר.

מבואר בגמ' לעיל שלפי רבא האוסר לסמוך – הטעם להיתר הסמיכה במתני' דידן הוא משום דדירה שאני. – וכותבים התוס' להלן כ"ה ב' (ד"ה עני) שלפי מש"כ התוס' בסוגיא דחרדל בשם ר"ת והר"ח שלמסקנא רבא מודה בשאר הניזקין שמותר לסמוך מלבד בבור, באמת לא צריכים לטעם דדירה שאני.

# בעי אביי כיבד וריבץ לאוצר מהו.

רבינו יונה מתקשה שכאן אביי הוא המסתפק מה הדין בכיבד וריבץ, והנה ללישנא קמא דאביי בריש פירקין שבשדה העשויה לבורות אינו סומך, פשיטא שאין הלה יכול לסמוך, כי ע"י הכיבוד והריבוץ זה נעשה כשדה העשויה לבורות. – והוא כותב שצ"ל שבאמת לפי הלישנא קמא צ"ל שגם אביי ס"ל לטעם דדירה שאני כדי להתיר לסמוך גם בעשויה לכך.

# כיבד וריבץ לאוצר מהו.

רש"י והרשב"א והריטב"א מפרשים שאם כיבד עלייתו לאוצר הוי כקדם האוצר. – ואילו רבינו יונה מסתפק בזה מה הגדר בכיבד וריבץ, – האם זה כקדם האוצר (כרש"י ודעימיה) או שזה כבאו בבת אחת, שבכה"ג על המזיק להרחיק את עצמו גם לר' יוסי דהו"ל גיר"ד דכל שעה שמהפך ברפת הוי כגירי.

– ונתחדש בדברי רבינו יונה שכאשר בעל האוצר הכין את אוצרו, ולאחר מכן שכנו עשה רפת – ואז בעל האוצר הכניס את התבואה, שגם זה נחשב "בבת אחת" [ולאו דוקא כשעושים ממש בב"א], ועי' בהמשך.[[82]](#footnote-82) [[83]](#footnote-83)

הנתיה"מ (קנ"ה ב') דן מה הדין איפכא – כאשר בעל הרפת גילה בדעתו שהוא חפץ לעשות שם רפת, כגון שתיקן שם אבוסים. – והוא כותב לדייק מלשון השו"ע שזה נחשב שקדמה הרפת, והוא מעמיד בהמשך דבריו שבאמת רק בדירה זה מועיל משום דדירה שאני, משא"כ בשאר ההרחקות, יעו"ש.

[– ולכאורה לפי הצד של רבינו יונה הנ"ל שבכיבד האוצר הו"ל כבת אחת, ה"נ בציור של הנתיה"מ זה ייחשב כבת אחת ובעל הרפת יצטרך להרחיק כי הוא המזיק.]

# ריבה בחלונות מהו.

רש"י כותב שבריבה בחלונות הוא "גלי דעתיה שלאוצר הוא עשוי". – הרשב"א והריטב"א כותבים שרש"י מפרש את האיבעיא בדרך "אם תימצי לומר", אלא שיש בזה הבדל בין הרשב"א לריטב"א. – לשון הרשב"א שבריבה בחלונות הוא "עשה מעשה גדול וניכר דמחמת אוצר הוא עושה כן", כלומר שהחילוק הוא שבחלונות יותר מבינים שכוונתו לאוצר. – ואילו לשון הריטב"א היא שריבה בחלונות "הוא מעשה בגופו של אוצר" – שצריך שההכנה לאוצר תיעשה בגופו של האוצר.

# בנה עלייה על גבי ביתו מהו.

רש"י הרשב"א והריטב"א מפרשים גם את האיבעיא הזו בדרך "אם תימצי לומר" – שאם נאמר שריבה בחלונות לא חשיב כקדם, מה הדין בבנה עלייה.

– והנה הרשב"א והריטב"א מפרשים שבכה"ג זהו מעשה גמור ומוכיח. – ולשון רש"י היא "את"ל ריבה בחלונות לאו הקדמה הוא, היכי דכולי בניינא להכי עביד מאי", עכ"ל. – ויל"ע האם כוונתו למש"כ הרשב"א והריטב"א שלכך זהו מעשה גמור המוכיח לאוצר, או שכוונתו שאין כאן יותר הוכחה בבנה עלייה מאשר בריבה חלונות, אלא שבחלונות זה לא נחשב הקדמה כי צריך לעשות אוצר ממש ולא רק לפתוח לו חלונות, ולכן דוקא בבנה עלייה שהוא בנה את כל הבניין של האוצר זה נחשב קדימה.

# תמרי ורמוני מאי.

רש"י הרשב"א והריטב"א מעמידים שתמרי ורימוני הם "התחלת אוצר", אלא שמ"מ נראה מדבריהם שהם פירשו את הספק אחרת. – ברשב"א והריטב"א נראה שזה ודאי שזה נחשב "אוצר", ורק שהספק הוא האם צריך שהקדימה תהיה דוקא באוצר של דברים הניזוקים מהרפת.[[84]](#footnote-84) – אבל לשון רש"י היא "או דילמא אין אוצר אלא בתבואה ויין ושמן", כלומר שעל הצד שזה נחשב "אוצר" – זה ודאי נחשב קדימה, ולא צריך שיהיו שם דוקא הדברים הניזוקים, אלא שהספק הוא שמא אין לתמרי ורימוני חשיבות של אוצר. – משא"כ יין, אף שביין התירו ואינו דבר הניזוק (כי בפשטות רש"י מדבר על היין דמתני' דאינו ניזוק, ולא על היין דבבל), מ"מ זה נחשב שפיר לאוצר ובכה"ג אמרינן דבעל האוצר קדם.[[85]](#footnote-85)

# תיקו.

נחלקו הראשונים מה הדין למעשה מאחר שלא נפשטה האיבעיא. – דעת הרמב"ם (שכנים ט' י"ג, וכן הא בשו"ע קנ"ה ג') שהניזק מעכב עליו, אלא שאם הלה עבר ועשה את התנור אין הלה יכול להסירו. – ואילו דעת הרמ"ה (באות נ') והריא"ז, וכן לומד הגר"א (בסי' קנ"ה סק"ח) בדעת הרא"ש[[86]](#footnote-86) – שאין בעל האוצר יכול לעכב עליו כלל, והוא יכול לשים שם את תנורו לכתחילה.

בדעת הרמב"ם, כותבים הרהמ"ג והגר"א (בסי' קנ"ה סק"ח) שלכתחילה אינו יכול להזיק את חברו מספק (הגר"א מוסיף דנזיקין הוי דאורייתא וספיקם לחומרא), אבל אם עבר ועשה א"א להסיר זאת כי המוציא מחברו עליו הראיה. – הגרש"ר (בשיעורים לעיל י"ט א' באות ט"ז) מתקשה בדבריהם, מה שייך כאן הממע"ה, דבשלמא בספק גזל בעלמא אנו אומרים שמכאן ואילך זהו ממון שלו, אבל כאן הלא בכל פעם הוא מזיקו מחדש כשהוא משתמש בתנור. – ואומר הגרש"ר שאם נאמר שכאן אין בכלל תביעה של מזיק גמור אלא רק תביעה בדיני שכנים – זה מיושב, שלאחר שהוא עשה את התנור שוב הוא נעשה מוחזק בתשמיש זה ולכן אין חברו יכול לסלקו.[[87]](#footnote-87)

– ואילו העבודת הגרשוני (בסי' נ"ו) ורעק"א (בקונטרס הרחקת נזיקין, בד"ה אמנם באמת י"ל) כותבים שהטעם של הרמב"ם שבעל האוצר מעכב עליו זה משום שבעל התנור הוא ה"מוציא", והוא בא "לחדש דבר" (כלשונו של רעק"א), וכותב רעק"א שלכך אם עבר ועשה אין הלה יכול להסירו כי מעתה הוא המוחזק.[[88]](#footnote-88)

עד כה נתבארה דעת הרמב"ם האוסר לעשות תנור לכתחילה.

– ובטעמם של החולקים על הרמב"ם, כותב הרמ"ה: "כל תיקו דממונא חומרא לתובע וקולא לנתבע, הילכך בעל החנות דקא עביד בדנפשיה הוי נתבע והאיך דאתי לעכובי עליה הוה ליה כתובע", עכ"ל. – כלומר שבאמת בעל החנות הוא המוחזק לעשות בשלו כרצונו, ובעל האוצר המגיע אליו בתביעה הוא נחשב המוציא. ועי' בהערה.[[89]](#footnote-89)

# חנות שבחצר יכול למחות וכו' אבל עושה כלים וכו' ואינו יכול למחות וכו'.

מבואר ברישא דמתני' דבחנות שבחצר הוא יכול למחות שאינו יכול לישון מקול הנכנסים ומקול היוצאין, ואילו בסיפא דמתני' מבואר שאינו יכול למחות שאינו יכול לישון מקול הפטיש והריחיים, ודנים הראשונים מה החילוק בין הרישא לסיפא.

– ברש"י (להלן כ"א א' ד"ה סיפא) נראה שברישא זה קול הבא מחמת אחרים, ובסיפא זהו קול הבא מחמת עצמו, וכ"כ המרדכי (בסי' תקי"ב).

– הרמב"ן ועוד ראשונים (הרשב"א הריטב"א והר"ן ועוד.) לומדים שבאמת גם ברישא אינו יכול למחות מצד הקול אלא מצד ריבוי הדרך [כמבואר בגמ' להלן ס' א' שיש טענה כזאת], וכן הם מביאים מהירושלמי – ולכן בסיפא אינו יכול למחות כי על הקול אינו יכול לטעון כלל.– וכותבים הראשונים הללו שמה שנקטו במשנה לשון זו ד"קול הנכנסין והיוצאין" הוא לישנא בעלמא[[90]](#footnote-90). – והטעם דבאמת לשיטה זו אין לו טענה מחמת הקול, כותב הר"ן על הרי"ף[[91]](#footnote-91) שהיזק הקול "לא הוי היזק כל כך".[[92]](#footnote-92) [– ובפשטות יסוד טענת ריבוי הדרך אינה מצד הלכות דיני שכנים דפירקין, אלא זה מצד זכויות השותפים בחצר, שזכותם למחות על ריבוי הדרך בחצר שלהם.]

– הרמ"ה (באותיות נ"ב ונ"ו) נוקט שההיזק הוא מצד הקול כפשטות המשנה[[93]](#footnote-93), והוא מחלק שברישא הקול הוא בחצר המשותפת, ובסיפא הוא עושה בתוך ביתו, וכן מבואר ברמ"א (קנ"ו ב', וכן מפרשו הפרישה בסק"ז). [– וגם לפי הרמ"ה בפשטות זה מזכויות השותפים בחצר שאפשר למחות על הקול הנעשה בחצר, ואין זה מהלכות דיני שכנים.][[94]](#footnote-94)

ובהא שיכול למחות שאינו יכול לישון, דן הרמ"ה האם מדובר רק בלילה בזמן השינה, והוא מסיק שיכול לעכב עליו כל היום.[[95]](#footnote-95) – וכ"כ בשו"ת חת"ס (חו"מ סי' צ"ב) שפשוט שהטענה שאינו יכול לישון היא גם ביום כי אין לו מנוח מחמת בלבול הקול, וגם יש תינוקות הישנים ביום. – ולעומת זאת הב"י בשו"ת אבקת רוכל (בסי' ק"כ) נוקט שרק בלילה יש את הטענה הזו.[[96]](#footnote-96)

# סיפא אתאן לחצר אחרת.

בטעם דאביי שבחצר אחרת אינו יכול למחות, הנה לפי הראשונים שברישא הוא משום ריבוי הדרך, מובן שבחצר אחרת זה לא שייך[[97]](#footnote-97), כי שם באמת אין את ריבוי הדרך. – וכותבים הרשב"א והריטב"א שמכאן ראיה לשיטתם, כי אם נאמר שהוא מוחה מחמת הקול כפשוטו – לא מובן מדוע שבחצר אחרת הוא לא יוכל לטעון כן.

– והרמ"ה (באות נ"ב) כותב לבאר זאת לפי דרכו שבעושה בתוך שלו א"א למחות, שכלפי חצר אחרת זה נידון כעושה בתוך שלו.

– ואמנם לדרכו של רש"י שברישא יכול למחות כי זה קול מחמת אחרים, צ"ב מה החילוק בין אותה חצר לחצר אחרת. – וברבינו יונה בסוף הסוגיא יש משמעות שבחצר אחרת אין כ"כ קול שמפריע (אולי מחמת המחיצות בין החצרות).

ובדעת רבא בחצר אחרת, הנה דעת התוס' בסוגיין (כ"א א' ד"ה אחד) שרבא לא נחלק עם אביי לדינא וגם הוא מודה שבחצר אחרת מותר, אלא שהוא רק מקשה עליו מהמשנה. – וכן דעת עוד ראשונים (הרמב"ן, ר' יונה הריטב"א והר"ן). – ואמנם הב"י (בסי' קנ"ו) והגר"א (שם סק"ג) לומדים שהרמב"ם (שכנים ו' י"א) ס"ל שרבא חולק על אביי לדינא, שבאמת כל בני המבוי יכולים למחות בו – אפילו בחצר אחרת. (ועי' להלן כ"א א' מה שנתבאר עוד בזה).

# ומתקנת יהושע בן גמלא.

נחלקו הראשונים מה הדין בשאר מילי דמצוה.

– הרמ"ה (באות נ"ה) כותב שה"ה בשאר מילי דמצוה כגון ללמוד תורה משנה ותלמוד, וכן לתפילה בציבור. – וכ"כ הטור (בסי' קנ"ו, והובא בשו"ע שם בסע' ג'): "וה"ה נמי לכל מילי דמצוה כגון לחלק צדקה או להתפלל בעשרה", עכ"ל.

– ולפי זה צ"ל – וכן לומד החת"ס – שבאמת בכל מילי דמצוה אינו יכול לטעון שזה מפריע לו, גם בלא תקנת יהושע בן גמלא, אלא שכל זה דוקא במצוה המוטלת על הציבור. וקודם תקנת יהושע בן גמלא לימוד התינוקות היה מוטל על האב, והוא תיקן שזוהי מצוה המוטלת על הציבור, וממילא זה נכלל במה שא"א למחות על מילי דמצוה.

– ולעומת זאת הב"י לומד בדעת רש"י[[98]](#footnote-98) והרמב"ן[[99]](#footnote-99) שהם סוברים שרק בתקנת יהושע בן גמלא נאמר דין זה שאינו יכול למחות, כדי שלא יחזור הדבר לקלקולו, משא"כ בשאר המצוות הוא יכול למחות בידו והמצוה תתקיים בבתים אחרים.[[100]](#footnote-100)

ועי' להלן לעניין רופא אומן, ולעניין סופר מתא, מקורות נוספים לנידון זה.

# תוס' ד"ה אחד מבני מבוי.

עי' בדף מס' 12 שהובאו עוד ראשונים הסוברים כמו תוס' שמודה רבא לאביי דבחצר אחרת אינו יכול לעכב על קול הנכנסין והיוצאין, וכן הובא שהב"י (בסי' קנ"ו) והגר"א (שם סק"ג) לומדים שהרמב"ם (שכנים ו' י"א) גורס "אחד מבני מבוי" ולדעתו באמת רבא חולק על אביי וסובר שכל בני המבוי יכולים לעכב עליו. – והגר"א מוסיף שהרמב"ם לומד שרבא היה יכול להקשות מהברייתא על אביי אלא שהוא העדיף להקשות עליו מיניה וביה מהמשנה עצמה.

# רופא אומן וכו' מעכבין עליו.

רש"י מפרש שרופא היינו מוהל, ואומן היינו מקיז דם. – וכותבים הב"י והב"ח (בסי' קנ"ו) שברמב"ם (שכנים ו' י"א) ובטור משמע ש"רופא אומן" הוא דבר אחד[[101]](#footnote-101), דהיינו רופא המקיז דם. – ומבאר הב"ח שרש"י והטור אזלי לשיטתם הנ"ל, שלדעת רש"י רק בתשב"ר אינו מעכב אבל בשאר מילי דמצוה מצי מעכב, ולכן גם במי שבא להיעשות מוהל אפשר לעכב, ואילו הטור לשיטתו שגם בשאר מילי דמצוה אינו מעכב, ולכן הוא לא יכול לפרש ש"רופא" היינו מוהל.[[102]](#footnote-102)

# תוס' ד"ה וגרדי.

עי' במהרש"א מש"כ בביאור דברי התוס'.

# מי שיש לו בית בחצר השותפין ה"ז לא ישכירנו לא לרופא וכו'.

מבואר בכמה ראשונים (מרדכי רמז תקי"ד, הר"י קרקושא והר"ן על הרי"ף) שרק להשכיר לבעלי האומנויות אינו יכול, אבל למכור להם הוא יכול, ואח"כ השותפים ידונו עם הלוקח, ומ"מ כל זה דוקא לישראל ולא לגוי, כי גוי לא ציית דינא ולא יהיה אפשר לדון עמו. – וכ"פ הרמ"א (קנ"ו א').

והנה הראשונים (רשב"א ריטב"א ורמ"ה סוף אות נ"ה) מתקשים מדוע הברייתא דיברה על כך שאין רשות להשכיר לבעלי האומנויות, והלא גם הוא עצמו אינו יכול להיעשות כן.

– הריטב"א מבאר שהברייתא באה להשמיע שגם אם הרשוהו להיעשות בעל אומנות, מ"מ רשות זו אינה מועילה לו שיוכל גם להשכיר.

– הרמ"ה מיישב שנתחדש בברייתא שאסור להשכיר לבעלי האומנויות, גם כשלא הזכיר בפירוש שהוא משכיר זאת עבור אותה מלאכה אלא גם בסתמא, משא"כ הוא עצמו שא"א לעכב עליו עד שיעשה את המלאכה זו ממש.

– ורה"י הגרר"ש שליט"א בספרו "ראש דעה" מיישב עוד את הקושיא לפי"ד הראשונים הנ"ל המתירים למכור לבעלי האומנויות, שנתחדש בברייתא שמ"מ אסור להשכיר להם, ולא אומרים שיהיה מותר להשכיר להם ולאחר מכן השותפים ידונו עם השוכרים.

# בסופר מתא.

רש"י מפרש שסופר מתא הוא "מלמד תינוקות העיר ומושיב מלמדים תחתיו והוא מורה את כולם איך יעשו ויש שם קול גדול".

– הרמב"ן מקשה על רש"י שעד כמה שהתירו ללמד תשב"ר משום המצוה והתקנה, א"כ כש"כ בכה"ג שיש מצוה רבתי ותקנתא יתירתא. – ומיישב הרמב"ן שאפשר שמכיון שיש כאן יותר מחמישים הוא יכול לעכב, כי אין זו מצוה מן המובחר – שהרי היה צריך להושיב שני מלמדים, ומכיון שיש כאן קול גדול אפשר לעכב עליו.

– ומ"מ מבואר ברמב"ן שהוא פירש את רש"י שמדובר במי שמלמד את התינוקות בעצמם.

– והב"י (בסי' קנ"ו) טוען על הרמב"ן שברש"י משמע שלא מדובר במי שמלמד את התינוקות בעצמם, אלא שהוא מורה את אותם המלמדים את התינוקות, ועל כך כותב רש"י שמכיון שלא על כך היתה עצם תקנת יהושע בן גמלא – וגם שיש שם קול גדול, לכך אפשר לעכב עליו.

והנה הרמ"ה (באות נ"ו) ורבינו ירוחם (בנתיב ל"א ח"ו דף ק"א ב') כותבים שסופר סת"ם אינו בכלל סופר מתא, דהו"ל מלאכת שמים והו"ל כמילי דמצוה. – ואמנם הרמב"ן מפרש שסופר מתא כולל גם סופר סת"ם. – ולעיל הובאו דברי הב"י שהוציא מדברי הרמב"ן הללו שהוא סובר שרק משום תשב"ר נתקן שאינו מעכב ולא משום שאר מילי דמצוה. [– והרמ"ה הולך בזה לשיטתו הנ"ל שה"ה שאר מילי דמצוה.]

# סך מקרי דרדקי עשרין וחמשה ינוקי.

דעת התוס' והרא"ש שבפחות מכ"ה תינוקות א"א לכוף את בני העיר לשכור מלמד, וגם מש"א שמתקנת יהושע בן גמלא לא ממטינן ינוקא ממתא למתא אלא כופים לשכור להם מלמד בעיר זו, מדובר שיש כאן כ"ה תינוקות. – ולפי"ז כותב הרא"ש שמש"א שאם יש ארבעים מוקמינן ריש דוכנא, הכוונה היא שכשיש מארבעים עד נ' אז מעמידים ריש דוכנא, אבל בפחות מארבעים אף שיש כ"ה ויותר – א"צ ריש דוכנא.

– אבל הרמב"ם (ת"ת ב' ה') ועוד ראשונים (רמב"ן, ר' יונה, רשב"א, ריטב"א, ר"ן ונמוק"י) לומדים שכופים לשכור מלמד גם בפחות מכ"ה, והשיעור של כ"ה הוא לעניין שמכ"ה עד מ' מעמידים ריש דוכנא, וכשיש יותר מארבעים שוכרים שני מלמדים. – וכן מש"א דמתקנת יהושע בן גמלא לא ממטינן ינוקא ממטא למטא, הכוונה היא גם כשיש פחות מכ"ה.

# עד הכרית כל זכר באדום.

המהרש"א מקשה דהא תינח יואב טעה כי אטעיה רביה, אבל כל ישראל איך טעו. ע"ש מש"כ ליישב.

# אזל שייליה לרביה.

התוס' בשם ר"ח וכן הרמב"ן הרשב"א הר"ן והנמוק"י מפרשים שרבו ידע שלא קוראים בקמץ[[103]](#footnote-103) אלא שהוא לא השגיח על יואב, כי אם הוא עצמו טעה א"כ אין כאן מלאכת ה' רמייה.

[– המהרש"א מקשה על פירוש זה מלשון הגמ' "היכי אקריתון" דמשמע שרבו ג"כ נשתבש. – ולכן הוא מפרש שבאמת גם רבו נשתבש, והרמייה היא שהיות והמלמד ידע שיש לו טעויות לא היה לו לקבל על עצמו להיות מלמד.]

# מקרי דרדקי וכו' כמותרין ועומדין נינהו.

רש"י בב"מ מפרש שהפסידא דלא הדר במקרי דרדקי היא משום דשבשתא כיון דעל על. – ומקשים על כך התוס' ועוד ראשונים שרבא גופיה ס"ל לעיל דשבשתא ממילא נפקא. [ולכן הם מפרשים אחרת – שהפסידא דלא הדר זוהי אותה שעה של בטלה שהם למדו את השיבוש.]

– הרמב"ן והרשב"א מיישבים את רש"י שלעיל רבא דיבר על אופן שהמלמד מלמד בלא שיבוש ורק שהוא לא משגיח על התלמידים לראות אם הם משתבשים, כי ההיא דיואב (לפי פירושם הנ"ל), ובכה"ג השיבוש יצא לבסוף – כי בסופו של דבר המלמד יגלה את הטעות ויתקן את התינוק, אבל כאן מדובר על מלמד המשתבש בעצמו שהוא לא יגלה את השיבוש ובכה"ג מודה רבא דשבשתא כיון דעל על. – ואמנם הרמב"ן והרשב"א לא ניחא להו בפירוש זה.

# תוס' ד"ה שתלא.

המהרש"א כותב שהתוס' לא הקשו כלל על טבח, משום שכשהוא שוחט בחינם אם הוא מפסיד את הבהמה הוא לא משלם, וכן הם לא הקשו מסופר מתא דהו"ל גרמא בעלמא. – ומציין המהרש"א לנמוק"י הכותב אופן אחר דפסידא דלא הדר בטבח, כאשר הוא הזמין אורחים על סמך בהמה זו.

# כולן כמותרין ועומדין נינהו.

דעת הרמב"ם (שכירות י' ז') שדין זה דכמותרים ועומדים הוא דוקא בבעלי אומנויות של העיר, שמכיון שהציבור העמידום עליהם לכך הם כמותרים ועומדים. – אבל הראב"ד בהשגות וכן הטור (חו"מ ש"ו) חולקים וסוברים שגם יחיד הוא כמותרה ועומד.

# קא פסקת ליה לחיותי.

לדעת הריטב"א, הר"י קרקושא והר"ן על הרי"ף, דין זה דפסקת לחיותי הוא מדין "עני המהפך בחררה ונטלה הימנו נקרא רשע" (קידושין נ"ט א'), אבל בתוס' בסוגיין (וכ"ה בתוס' בקידושין נ"ט א' ד"ה עני) נראה שזהו דין בפני עצמו. (ועי' להלן במה שיבואר בדברי התוס'.)

והנה בעצם הדין דפסקת לחיותי, מבואר בשו"ת הרמ"א (בסי' י') דהו"ל איסור דאורייתא וגם בן נח נאסר בזה כי זה בכלל גזל, והחת"ס בתשובה (חו"מ סי' ע"ט) מביאו, וכן הוא מוכיח מדברי המשאת בנימין (בסי' כ"ז) שכתב שזה יוצא בדיינים – ורק גזל דאורייתא יוצא בדיינים עי"ש. וכותב החת"ס שדין זה הוא בכלל "ושפטתם צדק וכו' ובין אחיו ובין גרו", שבספרי (פרשת דברים) אמרו ש"גרו" זה נאמר על מי שגר ודר עמו, ורק שגדרי האיסור המבוארים בסוגיין נמסרו לחכמי ישראל.

– ואמנם הב"י (בסי' קנ"ו) כותב בתוך הדברים שדינים אלה הם "מדרבנן בעלמא הוא מפני תיקון העולם".[[104]](#footnote-104) [[105]](#footnote-105) [[106]](#footnote-106)

# שאני דגים דיהבי סייארא.

רש"י מפרש שהוא בטוח שיצליח ללכוד את הדג, ולכך "הו"ל כמאן דמטא לידיה ונמצא חבירו מזיקו". – ויש עוד פירושים בראשונים, ויש בזה נפק"מ למעשה מכיון דלא קי"ל כרב הונא והתירוץ הזה נשאר להלכה, עי' בהערה.[[107]](#footnote-107)

# תוס' ד"ה מרחיקין.

נחלקו האחרונים האם קושיית התוס' היא גם לפי רב הונא – כי בקושייתם הם סברו שטעמו של ר"ה הוא מהדין דעני המהפך בחררה [כך לומד החת"ס (בתשובה חו"מ סי' ע"ט)], או שזה היה פשוט להם שדינו של ר"ה הוא דין אחר דיורד לאומנותו ואין עניינו להא דעני המהפך כי הוא לא סמך דעתו שבוודאי ייטול, וקושייתם היא רק לפי הדחייה של הגמ' דשאני דגים דיהבי סיירא, שהתוס' בקושייתם הבינו שזה מדין עני המהפך, ובתירוצם השני תירצו התוס' שבאמת גם בהא דיהבי סיירא זהו מדין יורד לאומנותו [כך לומד רעק"א (במהדורת אריאלי), וכן מבואר בבהגר"א (בסי' קנ"ו סקכ"ח) שזו היתה קושיית התוס'].

# עד כאן לא פליגי רבנן וכו' דאמר ליה אנא קמפלגינא אמגוזי את פלוג שיוסקי אבל הכא וכו' מודו.

הריטב"א מתקשה מדוע בר מבואה לא יוכל ג"כ לומר לו מה שאני עושה בפשוט תעשה אתה בפרוטה. – ומתרץ הריטב"א: "הכי קאמרינן, דהתם כבר היו שם שניהם ברשות ואין זה בא אלא לעכב שלא יגרום להרגיל הלוקחין אצלו ועל זה אנו אומרים שיכול הלה לעשות כל התיקונים וכל טצדקי שיוכל למכור סחורותיו, משא"כ בזה כי השני לא היה שם מעולם ובא עליו לירד למלאכתו ולפסוק חיותו", עכ"ל. – וכ"כ הרמב"ן (להלן בסוף סוגיין), וכן משמעות רש"י (בד"ה אבל הכא).

והנה לפי פשטות הסוגיא לדידן דלא קי"ל כרב הונא אתי דברי רבנן כפשטם וא"צ להגיע לטעם דאנא קמפלגינא אמגוזי וכו'. – אבל הרמב"ן והמאירי בסוגיין מביאים את הטעם הזה גם לדידן, וכן מדייק הבית אפרים (חו"מ סי' כ"ז) בדעת הרי"ף והרא"ש (בפ"ד דב"מ) שגם להלכה צריכים את הטעם הזה. (ועי' להלן על תוס' ד"ה תנאי, במחלוקת הראשונים האם ר' יהודה האוסר לחלק ס"ל דוקא כר"ה או לא.[[108]](#footnote-108))

# עושה אדם חנות בצד חנותו של חבירו.

הרא"ש בתשובה (כלל ה' סי' ג') דן בראובן שרצה לעשות מחיצה בביכ"נ סביב המקום שלו באופן שבכך המקום של שמעון שישב לידו שהיה הראשון – כבר לא יהיה ראשון, ואז ערך המקום של שמעון ייפחת.

– והרא"ש פוסק שהדין עם ראובן, כי אין מושג של זכות טענה בנזקי שכנים מצד שנפחת הערך של הנכס שלו, והוא מביא ליסוד זה ראיה מסוגיין.

– וז"ל הרא"ש: "שכל ההרחקות השנויות בבבא בתרא היינו דוקא היכא דדבר הנסמך מזיק לשכנו בגוף ממונו, כגון הסומך בורו לשדה חבירו וכו' או שמאפיל עליו או מחמת הריח או פסקת לחיותאי. – אבל אדם הבונה בתוך שלו להשביח נכסיו ואינו מזיק לגוף ממון חברו אלא שמפחיתו מדמיו כי האי גוונא לא הצריכו חכמים להרחיק. כההיא דפרק לא יחפור "עושה אדם חנות בצד חנותו של חבירו ומרחץ בצד מרחץ של חבירו ואינו יכול למחות בידו מפני שיכול לומר לו אתה עושה בתוך שלך ואני עושה בתוך שלי". – ואף על פי שהדבר ידוע שהחנות של הראשון דמיו נפחתים שיותר היה נמכר ביוקר כשלא היה במבוי אלא חנות אחת אף על פי כן אינו יכול למחות בידו. – ואף על גב דקאמר תנאי היא ורבן שמעון בן גמליאל פליג דאמר אף לשכנו כופהו, היינו משום שיורד לאומנותו ופוסק חיותו, אבל משום דדמי חנותו נפחתים לא פליג וכו' ", עכ"ל הרא"ש.

# תוס' ד"ה תנאי היא.

התוס' נוקטים שר' יהודה בוודאי חולק על הברייתא וסובר כר"ה שאין עושה חנות בצד חנותו של חברו. – ואמנם השיטה מביא הגליון תוס' הכותב בשם הריצב"א: "שמא יש ליתן טעם דרבי יהודה מודה דמצי לירד לאומנתו אף על גב דאסור לחנווני לחלק קליות ואגוזים", עכ"ל. – ובתו"י טעמו של הריצב"א מפורש, שי"ל שר' יהודה אוסר דוקא לחלק קליות ואגוזים כי הוא מפסיד את חברו בידיים, משא"כ בחנות א"א לעכב אותו כי הוא יכול לומר לו כשם שאתה עושה בתוך שלך כך אני עושה בתוך שלי.

# ואינו יכול למחות בידו מפני שיכול לומר לו אתה עושה בתוך שלך ואני עושה בתוך שלי.

כאן נתפרש הטעם לומר דלא כרב הונא, כי הוא אומר לו "אתה עושה בתוך שלו ואני עושה בתוך שלי". – הר"י מיגש בתוה"ד וכן הרמ"ה (באות ס"ה) מפרשים שהוא יכול לומר "בדידי עבידנא" – וכן מפרש הבית אפרים (חו"מ סי' כ"ו בהתחלה) שזה על דרך טעמו דר' יוסי באילן ובור, שזה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו. – והוא כותב שבזה גם רבנן מודו, דבאילן סוכ"ס שורשיו נכנסים לתוך של חברו, משא"כ כאן שהוא עושה רק בתוך שלו.[[109]](#footnote-109) [[110]](#footnote-110)

# תוס' ד"ה כופין.

תוס' טוענים שלפירוש ר"י שמדובר בתינוקות גויים, קשה הגירסא בברייתא לעיל בעמ' א' ד"אחד מבני מבוי" – שלפיה גם בחצר אחרת אפשר לעכב על תינוקות גויים, ואילו כאן מבואר בברייתא ששכנו אינו כופהו. – המהרש"א מקשה שלכאורה גם בלא פירוש ר"י קושיא זו קשה להאי גירסא, דכאן בברייתא מבואר שבשכנו אינו כופהו גם בחייט ובורסקי. – ומיישב המהרש"א לפי התוס' בעמ' א' (בד"ה וגרדי) שיש לחלק בין בעלי האומנויות, דה"נ י"ל שאין כל כך קול בחייט ובורסקי.

(ועי' להלן מה שיש להעיר בשיטת ר' שמשון בן אברהם בתוס'.)

# ומודי רב הונא במקרי דרדקי דלא מצי מעכב.

דין זה דבמלמד דרדקי לא מצי מעכב נאמר בגמ' בדעת רב הונא – ובבר מבואה. – ומ"מ מבואר בכמה ראשונים (ר"ח, רמ"ה אות ס"ז, וכ"כ הב"י בדעת כמה ראשונים) שיש נפק"מ בדין זה גם לרהבדר"י הסובר שבבר מבואה גם בעלמא אינו יכול לעכב עליו, דבמלמד דרדקי א"א לעכב גם על בר מתא אחריתי. – אבל לדעת ר' שמשון בן אברהם המובא בתוס', שפיר מצי מעכב על מי שאינו שכנו.[[111]](#footnote-111) [[112]](#footnote-112)

# בר מתא אבר מתא אחריתי מצי מעכב.

דעת הר"י מיגש שכל הדין שאפשר לעכב על בן עיר אחרת הוא רק שהוא מוכר מקח השווה למקח הנמכר בעיר, אבל אם המקח אינו שווה א"א לעכב בידו – ולזה הסכימו הראשונים (רשב"א ריטב"א, וכן הר"ן והנמוק"י – והם גם מדייקים כן ברמב"ן שלא השיג על כך), מכיון שזה נחשב לעסק אחר.

– עוד כותב הר"י מיגש, שאפשר לעכב על בן עיר אחרת רק אם הוא מוכר באותם דמים, אבל אם הוא מוזיל – הרי יש בזה תקנה ללוקחים בני העיר, ואם הלוקחים בעיר הם ישראל, א"א לעשות תקנה להפסידם, ולכך אין המוכרים בעיר יכולים לעכב עליו. והרא"ש והטור (בסי' קנ"ו) ועוד ראשונים מביאים את דבריו]. – אולם הרמב"ן ועוד ראשונים חולקים וסוברים שאין לו זכות לבוא מעיר אחרת ולהוזיל את

השער, ורק לבני אותה העיר יש רשות לעשות כן משום תקנת הלוקחים. – והרמב"ן טוען שזה מוכח מיניה וביה, כי לא יתכן שיגיע מוכר נוסף לעיר ולא ירד השער מחמת ריבוי הסחורה, ורואים שאעפ"כ זה אסור.

– והרמ"א (קנ"ו ז') פוסק כר"י מיגש בשני הדינים שחידש.

# ואי שייך בכרגא דהכא לא מצי מעכב.

רבינו גרשום והרמ"ה ועוד ראשונים מבארים שע"י שהוא שייך בכרגא דהכא הוא נעשה כאחד מבני העיר.

# בר מבואה אבר מבואה אחרינא מאי.

הראשונים מתקשים איך יתכן שאי אפשר לכפות בן מבוי אחר, והלא לעיל בברייתא אמרו להדיא ד"כופין בני מבואות זה את זה וכו' " – ומבואר שאפשר לעכב על בן מבוי אחר. – ומתרצים רבינו יונה והרשב"א ועוד ראשונים, שלפי הצד שבן מבוי אחד לא יכול לעכב על בן מבוי אחר להיכנס אליו למבוי, הברייתא מתפרשת בבן מתא אחריתי השייך בכרגא דמתא, שמ"מ אפשר לעכב עליו שלא ייכנס במבוי זה אלא ייכנס למבוי אחר בעיר זו.[[113]](#footnote-113) [וזה על דרך מש"כ התוס' בסוגיין שגם במי ששייך בכרגא דמתא אפשר לעכב עליו שייכנס עכ"פ במבוי אחר, ולאור האמור י"ל שהתוס' גם תירצו כנ"ל את קושיית הראשונים, וזה עצמו היה המקור שלהם לומר כן.]

# ואי צורבא מרבנן הוא אפילו לאקבועי נמי.

רבינו יונה כותב שמה שמותר לצורבא מרבנן לקבוע זה רק ברוכלין, ששאר הרוכלין מותר להם רק לחזר בעיר, ולצורבא מרבנן התירו לקבוע בעיר ולא לחזר כדי שלא יתבטל מתלמודו. – אבל בשאר סחורות אין היתר לצורבא מרבנן לקבוע חנות בעיר אחרת. וכן מבואר ברמ"ה (באות ע"א) ובטור (בסי' קנ"ו) וכן פוסק הרמ"א (שם בסע' ה').

– וכותב הב"י (חו"מ סי' קנ"ו) שהטעם שרבנן תיקנו כן בצורבא מרבנן להפסיד את בני העיר שלא מדעתם, כי מאחר וכל הדינים הללו הם מדרבנן מפני תיקון העולם, לא רצו רבנן להחמיר על צורבא מרבנן.[[114]](#footnote-114)

# זילו זבנו שיעור חיותייכו.

הרמב"ן ועוד ראשונים כותבים שהוא לא התיר להם למכור רק עד שיעור חיותם ממש – כי א"כ נמצא שהם לא התפרנסו כלום, אלא הכוונה שמותר להם למכור עד שיעור שירוויחו כדי מזונותיהם, וזה נעשה עפ"י ב"ד ואין מדקדקים בזה.

# מאן דלא שהייה לאוניתא דמלכא דאדום וכו' יתיבנא וקא מנטרא לערסיה דרב אדא בר אבא.

עי' בחזו"א (סנהדרין בסוס"י כ') שמבאר מדוע לא היה בזה איסור קללה דאורייתא.

– עוד כותב שם החזו"א שרב יוסף ור"ב בר יצחק לא חשבו להעניש את רב אדא בר אבא, אלא הם רצו שהוא ייכנע וישוב ויתפייס ויקבל על עצמו להיזהר להבא, אבל קדם לזה העונש משמים ועל כך הם הצטערו שהוא נענש על ידם כמבואר בתוס'.

# מי שהיה כותלו סמוך לכותל חבירו לא יסמוך לו כותל אחר אא"כ הרחיק ממנו ארבע אמות.

כמה ראשונים (רבינו יונה הרשב"א והריטב"א) מקשים איך הראשון יכול לשעבד את הקרקע של חברו לדוושא שלו. – הריטב"א מוסיף עוד בביאור הקושיא, שלא שייך לחייבו להרחיק את כותלו ד"א מבלי לשעבד לו את הקרקע לכך – גם לרבנן דר' יוסי המחייבים את המזיק להרחיק גם כשאין זה גיר"ד – דכל זה רק כשהוא עושה דבר המזיק היום או למחר, אבל כאן אין זו אלא מניעת דוושא.

– והנה התוס' והרמב"ן מקשים איך מותר לסמוך לפי רבא האוסר לסמוך את המזיק, וכותב הקצוה"ח (קנ"ה ו') שמדברי התוס' רואים שהם לומדים שבמניעת הדוושא הוא באמת נחשב מזיק – ולכך הם מקשים שהראשון ייאסר לסמוך לפי רבא, ולפי"ז לא קשה קושיית הראשונים הנ"ל, כי השני מרחיק את הכותל מדין הרחקת נזיקין ואין זה מדין שעבוד שנשתעבד קרקעו לראשון.[[115]](#footnote-115)

– ובאמת כדברי הקצוה"ח כן רואים בתוס' בעמ' ב' (בד"ה לימא, וכ"ה ברא"ש בסי' ט"ז ובעוד ראשונים.) שר' יוסי מודה בדוושא כיון שמיד כשהוא סומך את הכותל הוא מונע את הדוושא והו"ל כגיר"ד. – ורואים שזהו דין דהרחקת נזיקין. – וכן מוכיחים הגרנ"פ (באות מ"ב) והגרש"ר (באות נ"ו).[[116]](#footnote-116)

– עוד מוכיחים זאת הגרנ"פ והגרש"ר מדברי התוס' להלן בעמ' ב' (בד"ה והא גרמא) המקשים מדוע לא הקשו בגמ' על דוושא דהו"ל גרמא. – כלומר שהתוס' לומדים שזהו דין של הרחקת נזיקין ועל כך קשה דבגרמא אין חיוב הרחקת נזיקין.

ובדעת התוס' דבדוושא השני נחשב למזיק אף שזוהי קרקע שלו, כותבים החזו"א (בסי' י"ד סוס"ק ד' בד"ה ובב"י) והגרנ"פ (באות מ"ב) שזה דומה לסמיכה של בור בשדה שאינה עשויה לבורות שהלה צריך להרחיק ו' טפחים כדי שהוא לא יזיק, שרואים שהשני נחשב מזיק אפילו שזוהי קרקע שלו.[[117]](#footnote-117)

# החלונות בין מלמעלן בין מלמטן בין כנגדן ארבע אמות.

בריטב"א (בעמ' ב') מבואר שדין זה אינו מדין נזיקין אלא מטעם זכייה שהוא זכה באוויר, ולכך ר' יוסי המצריך להרחיק דוקא בגיר"ד מודה בדין זה. – ואילו בפירוש הר"ח (בעמ' ב') ובראב"ן (בסי' א') מבואר שהיזק זה הוא מטעם נזיקין, והוא כותב שזה גיר"ד ולכן חייב להרחיק לר' יוסי. – וכן מבואר בדברי הרא"ש בתשובה (כלל ה' סי' ג') בתוך הדברים.

# תוס' ד"ה וקמא.

התוס' מקשים איך מותר לראשון לסמוך את כותלו. – ועי' לעיל שמבואר בזה שדעת התוס' דדוושא זה מדין הרחקת נזיקין דכולי פירקין.

התוס' מתרצים שאסור לסמוך רק מילתא דמגופיה אתי היזק, אבל כאן הכותל לא מזיק אלא רק גורם למעט הדוושא. – ולשון הרמב"ן ביישוב קושיא זו היא – "שאין זה נקרא מזיק אלא מונע טוב מבעליו בעלמא הוא וכל אימת דליכא כותל אחר אין כאן בעלים", עכ"ל. – כלומר שכל עוד שהשני לא העמיד כאן כותל אין התייחסות כלל לדוושא של כותל זה שאינו קיים, ולכן לא דנים את הראשון כמזיק כלל.

רעק"א מקשה על התוס' שהעמידו את הקושיא דוקא לפי רבא – ושלפי ר"ת שלמסקנא מודה רבא שמותר לסמוך לא קשה, שזה סותר לכאורה את מש"כ התוס' לעיל בסוגיא דחרדל, שאף כשהראשון סמך כדין, מ"מ היות ובסמיכתו הוא עשה קצת שלא כהוגן, לכך מותר לשכנו ג"כ לסמוך, וא"כ מה"ט נימא שיהיה מותר לשני ג"כ לסמוך את כותלו. – ומוסיף רעק"א שעל טענה זו גם לא יועיל תירוץ התוס' שהכותל אינו מזיק ורק גורם למעט הדוושא, דמ"מ השני יוכל לומר לו כשם שאני מזיקך בדוושא כך גם אתה מזיקני בדוושא. ורעק"א נשאר בצע"ג.[[118]](#footnote-118)

– הפני שלמה מיישב את קושיית רעק"א שבתוס' לעיל מבואר שהיסוד שכשזה עשה קצת שלא כהוגן שהשני יכול לסמוך אליו – לא נאמר כשהשני מזיקו בידיים, ודוושא הו"ל גיר"ד כמבואר בתוס' בהמשך הסוגיא והו"ל כמזיקו בידיים.

[– ומיהו רואים שרעק"א בקושייתו למד בתוס' הנ"ל שכוונתם דוקא כשהוא מזיקו ממש בידיים, אז אסור לשני לסמוך, אבל גיר"ד לא נחשב שהוא מזיקו בידיים כלפי דין זה.]

# תוס' ד"ה אלא.

הרשב"א כותב ליישב את קושיית התוס' שבאים להשמיע רבותא שלא נאמר שהקרקע כבר נידושה בזמן שהיה את הכותל הראשון ומעתה יהיה מותר לסמוך את הכותל השני, קמ"ל שלא.

וע"ע בראשונים שהיתה להם גירסא אחרת בגמ'.

# דדוושא דהכא מעלי וכו'.

בטעם שההרחקה דדוושא היא ד' אמות, הנה לשון הרא"ש היא: "מאי טעמא דוושא דהכא מעלי להתם, פירוש **ההילוך שדשים הקרקע ברגליהן אצל הכותל הנסמך עד ארבע אמות** מהני להתם לכותל האחר", עכ"ל. – ומשמע שהתועלת של הדוושא היא ארבע אמות. – אבל הרבה ראשונים מביאים את גירסת הגאונים בגמ' – שהיא אחרת מגירסתנו, שלפיה יוצא ששיעור הד"א הוא נצרך כדי שיהא מרווח דיו שהרבים יעברו שם.

וז"ל החזו"א (י"ד ג') בדין דדוושא: "ואפשר דענין דוושא דנתנו חכמים לראובן זכות בד"א של שמעון שיוכל לעכב עליו מלבנות כנגדו, ודוקא כנגדו, אבל עניינים אחרים לא אסרו חכמים, תדע דהא תנן מרחיקין את הזרעים מן הכותל ג"ט – הא חוץ לג"ט זורע אע"ג שמונע דוושא, וכו' ", עכ"ל.[[119]](#footnote-119)

# תוס' ד"ה אבל.

תוס' מביאים בשם ר"י שבקושיית הגמ' מדוע בסיפא דחלונות לא אמרו שהוא משום דוושא, לא העמידו בעיר ישנה – דניחא ליה לשנויי בעיר חדשה דומיא דרישא. – רעק"א מקשה דאדרבה, לפי רב הרישא דמתני' מדברת דוקא בעיר ישנה, ועל כך אמר רב שבעיר ישנה יש דין של דוושא דוקא בכותל גינה ולא בכותל חצר, והוא מניח בצ"ע.

– ועי' ברמב"ן המעמיד שבאמת רב ור' אושעיא לא נחלקו לדינא אלא במשמעות המשנה האם מדובר על עיר ישנה או על עיר חדשה, וקושיית הגמ' מחלונות היא דוקא על ר' אושעיא המעמיד בעיר חדשה.

# בבא מן הצד וכו' כמלא רחב חלון.

מבואר בכמה ראשונים (רמ"ה אות ע"ה, רבינו יונה, רבינו גרשום) ש"מן הצד" הכוונה מצד החלון, שצריך להרחיק את הכותל שלא יהיה מול החלון אלא יותר הצידה לאורך הכותל, ועל כך אמרו ששיעור הרחקה זה הוא כמלוא רוחב חלון (דהיינו טפח כמבואר ברמ"ה ור' יונה וברא"ש והטור קנ"ד ל"ב, ובעוד ראשונים), ואין בזה משום דוושא משום שנשאר רובו של הכותל שעוברים לידו באלכסון.

– ובכוונת רש"י מפרש הפלפולא חריפתא (באות ר') כמו הראשונים הנ"ל. – ואילו הרש"ש מתחילה מפרש שכוונת רש"י ש"מן הצד" הפשט הוא שעובי הכותל הוא כנגד החלון, ולכך צריך להרחיקו להלאה מכנגד החלון כדי שלא יאפיל, והרש"ש מתקשה בזה, והוא רוצה לפרש בגמ' כראשונים הנ"ל – שהכוונה שהוא מרחיק את הכותל לצד הכותל, לאורך הכותל, ולבסוף הוא מציין לפלפולא חריפתא הנ"ל שפירש כן גם ברש"י.

# והלא מציץ.

רש"י מפרש שמכיון שהוא סמוך הוא יכול להציץ אפילו שהוא מגביה את הכותל. – ותמהים כמה ראשונים (הריטב"א, הר"ן על הרי"ף, הרהמ"ג שכנים ז' ד') שלכאורה המציאות היא הפוכה, שמי שסמוך מאד אינו יכול להציץ כמו מי שיותר רחוק. – ולכך הם מפרשים את דברי הגמ' באופן אחר, יעו"ש.

# כאן משתי רוחות.

רבינו יונה כותב שמדובר שנשאר מן הקרקע פנוי על פני רובו של כותל. – וצ"ע בלשון הרמ"ה (באות ע"ו) אי משמע הכי.[[120]](#footnote-120)

נחלקו הראשונים מהו שיעור ההרחקה משתי רוחות; י"א (ר"י מיגש ופסקי תוס') שצריך ד"א מכל צד. י"א (רבינו יונה) שמצד א' כמלא רוחב חלון ומהצד השני ד"א. י"א (רא"ש וטור קנ"ד ל"ג) שמצד אחד כמלא רוחב חלון שהוא טפח, ומהצד השני ד"א פחות טפח. וי"א (ר"ח, רמב"ם שכנים ז' ה', מסקנת הרשב"א, וכ"פ בשו"ע קנ"ד כ"ג ע"ש בנו"כ) שבין הכתלים יהיה סה"כ שיעור ד"א ורוחב החלון בכלל שיעור הד"א.

עוד כותבים כמה ראשונים (רמב"ן, ר' יונה, רשב"א, רא"ש ועוד) שהגם שלמסקנא לא נתפרש מהו שיעור ההרחקה שלא יאפיל בבונה כנגדו ממש, מ"מ שיעור זה הוא ד"א וכפי הבנת הגמ' לפי ההו"א. (עי' בדבריהם שכתבו טענות נוספות לבסס את הדין הזה.)

# מרחיקין את הסולם מן השובך ארבע אמות כדי שלא תקפוץ הנמייה.

הפרישה (קנ"ה ט"ו) מדייק ברש"י ובנמוק"י שצריך להרחיק את הסולם ד"א מן השובך ולא צריך גם להרחיקו מן הכותל, ואף שהנמייה יכולה להגיע בכך לקפוץ על הכותל ומשם לקפוץ לשובך, כי זה גיר"ד רק כשהיא יכולה להגיע לשובך בקפיצה אחת ולא בשתי קפיצות[[121]](#footnote-121). – ולאידך גיסא כותב הפרישה שבלשון הטור נראה שההרחקה היא גם מהכותל[[122]](#footnote-122) כי גם זה נחשב גיר"ד.[[123]](#footnote-123)

# לימא מתניתין דלא כר' יוסי וכו' מודי רבי יוסי בגירי דידיה.

רש"י כותב דטובא מילי איכא במתני' דוודאי לאו כר' יוסי.

– הפסקי רי"ד כותב לבאר יותר את הדרך הזו, וז"ל: "דלא ייקראו גיריה אלא שמיד עושה הנזק לחברו בכוחו, אבל כל נזק הבא לאחר מכן לא יקרא גיריה, ואף על פי שהוא שם המזיק שם, כיון שלא הזיק באותה שעה כששם אותו אלא לאחר מכן לא הוי גיריה, והוא דבר שחלקו בו ר' יוסי ורבנן, וכשמשים הגפת והזבל בצד כותלו של חברו לא הזיקו לו מיד אלא לאחר זמן כשירבה ההבל ויתחמם הכותל, והילכך שרי ר' יוסי, וכן בכל הנך דפירקין, אבל בהא דסולם שאותה שעה שמגביה הסולם מסמיך הנמייה אצל הכותל בכוחו זה יקרא גיריה," עכ"ל.

– ומש"כ הפסקי רי"ד דחשיב גיר"ד רק באם הזיק באותה שעה, הנה כך הם לשונות רש"י בכמה דוכתי: בסוגיין רש"י כותב: "בגירי דיליה, – בחצים הבאים לו מיד גופו של בעל הבית ממש". – וכך הוא כותב להלן בדף כ"ה ב': "בגירי דיליה, – היכא דמטי ליה הזיקא מתוך ידיו של מזיק". – ועד"ז הוא כותב בב"מ קי"ז א': "היכא דאדם עצמו מזיקו וזורק בו חציו וכו' מודה הוא", עכ"ל. – ולכך גם במקום שהוא יצר מיד את המזיק כגון בגפת, אין זה נחשב גיר"ד כפי שמדגיש הפסקי רי"ד, מאחר ואין ההיזק מגיע מכוחו מיד אל הניזק.

והנה בטעם דמודה ר' יוסי בגיר"ד לדעת רש"י, הנה לשון רש"י הנ"ל בב"מ היא: "והא מודה רבי יוסי בגירי דיליה אף על גב דאמר על הניזק להרחיק את עצמו, הני מילי היכי דלאו אדם עצמו מזיקו כגון אילן ובור, שבשעת נטיעתו אינו מזיקו, אלא השרשים גדילין ומתפשטין מאליהן לאחר זמן, אבל היכא דאדם עצמו מזיקו וזורק בו חציו וכו' מודה הוא וכו' ואדם מועד לעולם, ער וישן, שוגג ומזיד", עכ"ל. – ומבואר שיסוד דין גיר"ד לדעת רש"י הוא משום דהו"ל אדם המזיק.

– והנה הגרנ"פ (באות מ"ו) מתקשה בדברי רש"י בב"מ, מה ענין הא דאדם מועד לעולם שעניינו שכשהאדם מזיק הוא חייב תמיד לשלם, לנידון דידן על מי מוטל להרחיק.

– ומבאר הגרנ"פ שרואים מזה שדעת רש"י שיסוד הדין דגיר"ד הוא שבאדם המזיק רואים שהוא חייב לעולם – גם באופנים שהיה מקום לומר שהניזק ירחיק את עצמו, וכי ההיא דב"מ ד"הנהו בי תרי דהוו דיירי חד עילאי וחד תתאי, איפחית מעזיבה כי משי מיא עילאי אזלי ומזקי לתתאי", שאמרו שם שלר' יוסי אם המים יורדים בצורה ישירה, על העליון לבנות את התקרה, ואם "פסקי מיא והדר נפלי" ש"לא היתה מקום רחיצת ידים של עליון על מקום נזקי תחתון, אלא במקום אחר משם הן נמשכין עד שנופלים במקום שמזיקין" (כלשון רש"י שם) – אז על התחתון לבנות את התקרה. – ולכאורה מדוע אם המים יורדים בצורה ישירה לא נאמר ג"כ שעל התחתון לבנות את התקרה. – אלא בהכרח שבכלל הדין דאדם מועד לעולם נתחדש שבאדם המזיק לא נאמר הכלל שעל הניזק להרחיק את עצמו.

[לכאורה הפשט הוא שיסוד הדין דעל הניזק להרחיק את עצמו הוא משום שזכותו של המזיק לעשות ולהשתמש בשלו, ודנים שהלה ניזוק באופן של "ממילא" – ולכך עליו מוטל להתרחק, אבל כשהוא "אדם המזיק" זה מוגדר כ"מעשה היזק" ולא כעשייה והשתמשות בעלמא בשלו, וזה בכלל הא דאדם מועד לעולם.]

והנה דעת התוס' בשם ר"ח וכן דעת הרי"ף (להלן כ"ה ב') ועוד ראשונים היא דלא כרש"י, שבאמת בכל המשניות מודה ר' יוסי דעל המזיק להרחיק א"ע, משום דהוי גיר"ד.

– ולשון הר"ח היא – "דמההיא שעתא משתכחא היזיקא", ובפשטות משמע שהכוונה שהוא סומך את המזיק מיד. – וכן היא לשון הרא"ש "שבאותו דבר שהוא סומך מזיק לחברו". – ונראה מזה שהיסוד של גיר"ד לפי התוס', שכאשר הוא סומך כעת את המזיק – אף שההיזק גופיה נעשה לאחר זמן, זה נידון שכעת הוא מזיק את חברו במה שהוא מעמיד דבר המזיקו. (משא"כ בנמייה שהוא לא מעמיד כאן את המזיק אם לא שתבוא הנמייה, כמש"כ הרא"ש.)

– והרמב"ן והר"ן כותבים שהטעם של ר' יוסי בעלמא הוא שהוא מזיק **ממקומו**, והרמב"ן מוסיף שאופנים הללו שהוא מזיקו ממקומו – הם "עדיפי נמי **מגיריה** – **דממש** הוא", ורק בנמייה שאינו מזיק ממקומו אלא הנמייה קופצת מהסולם לשובך, כאן הוצרכו בגמ' להגיע ליסוד ד"גירי דיליה". – והר"ן מוסיף שהטעם שבאמת בנמייה הוא חייב להרחיק אף שאין ההיזק נעשה ממקומו, זה משום שההיזק נעשה מיד.

– וכותבים הרמב"ן והר"ן שר' יוסי פוטר רק בכגון ההיא דאילן ובור שאינו מזיק ממקומו וההיזק הוא אח"כ, וכן בהנהו בי תרי דאיפחית מעזיבה בההיא דב"מ הנ"ל – כשפסקי מיא והדר נפלי, כי מה שהמים אח"כ מזיקים זה לאחר זמן שלא מכוחו, וגם שלא במקומם. (ע"ע שם באורך שהם מבארים לפי"ז את שאר הציורים דפירקין.)

וע"ע ברמ"ה (להלן כ"ה ב' באות ק"ה) הכותב שהטעם שר' יוסי מחייב בגיר"ד הוא משום "דכמאן דעביד מעשה ברשותיה דמי".

הנתיה"מ (קנ"ה כ"ב) מחדש שמחיצת הכרם שנפרצה נחשבת גיר"ד, כי גירי דממונו נחשבים גירי דיליה. – וצ"ע מדברי התוס' בסוגיין הנוקטים שזה רק משום "דמההיא שעתא משתכחא היזיקא" – הא לא"ה אין זה גיר"ד, אף דהו"ל גירי דממונו. – ע"ע בראש דעה שהביא כמה וכמה ראיות מהראשונים בנידון זה – לכאן ולכאן. (וע"ע בשיעורי הגרש"ר לעיל ב' א' אות כ"ט.)

# ה"נ זמנין דבהדי דמנח ליה וכו'.

רש"י מפרש שבעוד שאוחז בסולם קפצה. – ובפשטות משמע שכוונתו כשיטת הראשונים (תוס' שאנץ בשיטה להלן כ"ו א', פסקי רי"ד[[124]](#footnote-124) [והוא גורס כן בגמ' – "זימנין דיתבה ארישא" – כלומר על ראש הסולם], וכן נוקט בפסקי הריא"ז) שלפעמים הנמייה תהיה על הסולם בשעה שהוא מעמידו (והוא לא ישים לב), ולכך הו"ל גיר"ד.

– ואילו המהר"ח או"ז (בסי' קכ"ב) סובר שזה גיר"ד לא מצד שהנמייה תהיה על הסולם באותה שעה, וז"ל: "זה הכלל לקרות גירי דיליה, כל היכא שמעשה שלו היזק מיד עם סילוק ידיו אם יבא המזיק לאלתר הוי גירי דיליה. וכן סולם לשובך מיד כשהניחו סמוך לשובך מזומן לבוא היזק אם תבוא נמייה, וכן קורקור וכל הנך דמתניתין. ויהא כן פירוש זימנין דבהדי דמנח ליה קפצה. ולא כמו שכתוב בתוס' שמקרב אותה בידיים", עכ"ל. – כלומר שגם הוא סובר שצריך שההיזק יגיע כעת או שיוכל להגיע כעת, ובהא דנמייה גם אם אינה מגיעה כעת, מ"מ ההיזק מזומן להגיע מיד. – ולכך זה נחשב גיר"ד.

– אבל ראשונים אחרים (רמב"ן רשב"א ריטב"א ור"ן) סוברים שבנמייה זה גיר"ד משום שיש **צד** שהנמייה תוכל להגיע, גם אם כעת היא בוודאי לא תגיע כגון שהוא ישמור שהיא לא תבוא, ודי במה שיש צד גירי דיליה כדי לחייבו להרחיק.[[125]](#footnote-125) [[126]](#footnote-126)

# והא גרמא הוא.

הר"י מיגש כותב שהקושיא היא בין לר' יוסי ובין לרבנן, כי גם רבנן לא מחייבים להרחיק אלא כשההיזק מגיע מהדבר בעצמו, משא"כ כאן שלא הסולם מזיק אלא הנמייה, והסולם הוא רק גרמא להיזק דהנמייה.

– ואילו רבינו גרשום כותב שהקושיא היא דוקא לר' יוסי, דהנמייה אינה נחשבת לגיר"ד.

– והגרנ"פ (באות מ"ח) מוכיח מהתוס' בד"ה "והא גרמא הוא", כמו הר"י מיגש. – כי התוס' תמהים מדוע לא הקשו כן לעיל גבי דוושא, ושם לא נזכר בגמ' כלל הא דר' יוסי, ואם היו מקשים זאת שם זה בוודאי היה מתפרש גם לרבנן.

# זאת אומרת גרמא בניזקין אסור.

הרמ"ה (להלן כ"ו א' אות ק"ז) כותב שהאיסור דגרמא הוא משום לפני עיוור לא תיתן מכשול, או משום ואהבת לרעך כמוך.

– הקוב"ש (באות ע"ד) מקשה על מש"כ התוס' דההו"א היתה שגרמא בניזקין פטור ומותר, היכי ס"ד דמותר להזיק בגרמא, והא מאי דסני עלך לחברך לא תעביד, ועוד שאפילו אם היזק חברו בא מאליו הוא חייב להציל מדין השבת אבדה, וכש"כ שאסור לו להזיקו. – ומיישב הקוב"ש דשאני הכא שהניזק יכול להיזהר ולהרחיק עצמו ובכה"ג י"ל שאין מצות השבת אבדה דשלך קודם לכל אדם.[[127]](#footnote-127)

ובהא דאמרו דגרמא בניזקין אסור, רש"י כותב שגם מאן דלא דאין דינא דגרמי – מודה דגרמא בניזקין אסור. – והרמב"ן כותב שכך היא שיטת רש"י בכמה מקומות שהוא לא מחלק בין גרמא לגרמי[[128]](#footnote-128), והרמב"ן חולק עליו שבגרמא לכ"ע פטור אבל אסור, ובגרמי הוא שנחלקו האם חייב או פטור. – ולשון הרמב"ן: "אבל חילוק גדול בין הלשון שאמרו בתלמוד בדינא דגרמי ללשון האמור בו בגרמא בנזקין, דדינא דגרמי הוא הגורם בעצמו שהוא עצמו מזיק כגון מוחל שטר חוב שמכר כדאיתא במסכת כתובות (פ"ו א') ובבבא קמא (פ"ט א') וכן שורף שטרותיו של חברו (ב"ק צ"ח א'), אבל גרמא בנזקין הוא הגורם לאחר לעשות היזק שאינו אלא מזמין כגון הך דשמעתין ודזורה ורוח מסייעתו", עכ"ל.

– וגם התוס' מעמידים שני חילוקים בין גרמא לגרמי – חילוק אחד שבגרמי "עושה הוא עצמו היזק לממון חברו", וחילוק שני הוא ש"משעת מעשה בא ההיזק". – והרא"ש מוסיף על החילוק הראשון שגם "ברי היזיקא", ע"ש שהאריך בזה.

# תוס' ד"ה אתו אומני – וד"ה והא אחזיקו להו.

התוס' אומרים שהאומנים ישבו בקרקע שלהם מדפריך והא גרמא הוא, ואם זה היה קרקע של רב יוסף בלא"ה הוא היה יכול לסלקם.

– והנה בפשטות כוונת התוס' שהם ישבו בקרקע שהיתה ידועה שהיא שלהם ועל כך לא היה נידון. – ותוכן דברי התוס' בד"ה והא, שבין לריב"ם ובין לתוס' החולקים עליו – זה מוסכם מש"כ התוס' בד"ה הקודם שהקרקע היתה שלהם, ונחלקו הריב"ם והתוס' על חזקת התשמיש של הקזת הדם האם צריך טענה.

– אבל בביאור הגר"א (בסי' קנ"ה ס"ק קכ"ב) מבואר שהוא פירש אחרת. – הגר"א מפרש בפשט התוס' בד"ה אתו, שהתוס' באים לומר שאם זה היה מוסכם שהקרקע של רב יוסף – הוא היה יכול לסלקם ולא היו מקשים והא גרמא הוא, ומזה הם מוציאים שהפשט הוא שהאומנים טענו שגם הקרקע שלהם והם טענו שיש להם חזקה על הקרקע מכח תשמיש זה דהקזת הדם, ורב יוסף הכחיש אותם גם ביחס לקרקע.[[129]](#footnote-129)

– וכותב הגר"א שהריב"ם בד"ה והא, חולק על התוס' הראשון, וסובר שהקרקע היתה ודאי של האומנים ורב יוסף לא טען שהיא שלו, ועל כך אומר הריב"ם שקושיית הגמ' "והא אחזיקו להו" עניינה ביחס לחזקת התשמיש בלבד – שתועיל חזקתם גם בלא טענה. – אבל מסקנת התוס' היא כדבריהם בד"ה הקודם, שמדובר שהם טענו גם על הקרקע – ובוודאי חזקתם היתה עם טענה, וגם חזקת התשמיש היתה עם טענה, ועל כך נאמר שאין חזקה לניזקין. – ומשמע בגר"א שמטעם זה אין חזקתם חזקה גם בגוף הקרקע ולא רק בתשמיש הקזת הדם, יעו"ש.

– ומיהו כותב הגר"א שם (בס"ק קכ"ד) שרש"י (בד"ה אפיקו) באמת מפרש שהחזקה שלהם בקרקע הועילה להם לעשות שם תשמישים אחרים, ורק שהם הוצרכו להפסיק להקיז שם דם.

# אפיקו לי קורקור מהכא.

כמה ראשונים (רבינו יונה, הרשב"א, הריטב"א ועוד) מבארים שזה גרמא דגיריה כי האומנים היו מפריחים את העורבים כשהיו באים שם.

– ואמנם בתוס' להלן כ"ו א' (ד"ה זיקא) נראה שלא מדובר בסוגיין שהאומנים היו מפריחים את העורבים, – והחזו"א (י' א' ד"ה והא) מתקשה בדברי התוס', שהיות ולפירושם העורבים היו פורחים מעצמם אל הפירות, א"כ מדוע הו"ל גרמא דגיריה, והלא בסולם ושובך זה נחשב גרמא דגיריה רק מכיון שבהדי דמנח ליה קפצה. – ומיישב החזו"א שדרך העורבים לבוא אל הדם ולכן זה נחשב גיר"ד, משא"כ בסולם שהוא לא גורם לנמייה לבוא אליו מרחוק.

– אבל באמת יש לבאר את התוס' בפשטות טפי שהם לומדים כמש"כ הראב"ן (בסי' א') שזה גיר"ד מכיון שבשעת ההקזה מיד העורבים באים לדם ומגיעים לפירות, וכשם שבהנחת הסולם זה גרמא דגירי כי הנמייה מגיעה מיד לשובך, כך גם הדם שהם מקיזים מביא את העורבים לכאן מיד והם מגיעים לפירות.[[130]](#footnote-130)

# והא אחזיק להו.

נחלקו הראשונים האם חזקת נזיקין היא בג' שנים או מיד. – דעת התוס' בסוגיין, והרא"ש (בפ"ק סי' י"א) ועוד ראשונים, שצריך ג' שנים. – אבל התוס' שבתוך פירוש רש"י לעיל ו' א' (בד"ה אחזיק להורדי) והרשב"ם להלן מ"א א' (ד"ה כל חזקה) והרמב"ם (שכנים פ"ח ופי"א בכמה מקומות) והרמ"ה (באות פ"ג ובעוד מקומות) ועוד ראשונים, ס"ל דהחזקה היא לאלתר.

עוד נחלקו הראשונים האם חזקת נזיקין צריכה טענה. – דעת הריב"ם בתוס' בסוגיין שא"צ טענה, וזכייתו היא ע"י מה שהלה ראה ושתק ולא מיחה, וכן דעת הרמב"ם (שם) והרמ"ה (שם) והרא"ש (שם) ועוד ראשונים. – ואילו דעת התוס' בסוגיין וכן התוס' שבפירש"י לעיל ו' א' (שם) והרשב"ם (שם) ועוד ראשונים, שצריך טענה.

ובטעם השיטות שחזקת נזיקין א"צ ג' שנים, כותבים כמה ראשונים (הרמב"ן הרמ"ה ועוד) שהטעם הוא מפני שלפי צד זה גם א"צ טענה, וכל מה שצריך חזקת ג"ש זה עבור טענת אחוי שטרך, אך במקום של"צ טענה גם א"צ שטר. – אבל ביאור זה לא א"ש לדעת התוס' שבפירש"י לעיל והרשב"ם, הסוברים שא"צ ג"ש אף שצריך טענה.

– ובדעת הרשב"ם דהוי חזקה לאלתר אף שצריך טענה, כותב הטור (בסי' קנ"ג), שרק בדבר שיש בו חיסרון קרקע כגון בפתיחת חלונות ומרזב ומזחילה – הדרך לכתוב שטר, אבל בתשמיש קטן אין הדרך לכתוב שטר, ולכן חזקתם היא לאלתר. – ובאמת כן מבואר ברשב"ם בסוגיות להלן (בדפים נ"ז-נ"ט) שהתשמישים הגדולים חזקתם היא בג"ש. – אבל הב"י (שם) כותב שבלשון התוס' שבפירש"י נראה שגם התשמישים הגדולים חזקתם לאלתר. (ונראה בב"י שכוונתו לומר בשיטת התוס' הזה שאין דרך לכתוב שטר גם על תשמישים אלו.)

ובדעת הראשונים שחזקת נזיקין בג' שנים, כותב רבינו יונה (לעיל ו' א') שהטעם הוא כי בכל מקח או שעבוד קרקע כותבים שטר, ועוד שלא פלוג בין שעבוד קרקע לקרקע גופה.

ובדעת הריב"ם בתוס' בסוגיין המצריך ג"ש ולא מצריך טענה, א"א לומר את הטעמים הנ"ל של רבינו יונה העולים רק לשיטות המצריכות ג"ש וגם טענה (שעל כך כותבים את השטר), אבל לפי הריב"ם שהזכייה היא מדשתק ולא מיחה – צ"ע, וכן מתקשה הגרנ"פ (לעיל ו' א' באות קל"ד) דממה נפשך, עד כמה שלאלתר אין כאן חזקה ולא אומרים שמזה שהוא לא מיחה הוא מחל לו, א"כ מדוע נאמר שאחרי ג"ש הוא כן מחל.

– ומבאר הגרנ"פ שעד ג"ש יש לומר שתשמיש גרידא אינו מהווה סיבה למחאה, אבל אחר ג"ש שהלה גם יכול לטעון על הקרקע גופה ולהחזיק בה ולומר לקוחה היא בידי, זה ודאי סיבה למחאה ולכן הויא חזקה. [ואף שבקרקע גופה אינו יכול להחזיק כי שם צריך גם טענה, אך עכ"פ בתשמיש שא"צ טענה זה נחשב חזקה.]

הקצוה"ח (קנ"ג ג') מתקשה בטעם השיטות שהוא זוכה בחזקת נזיקין בלא טענה דמדשתק מחל, דנהי שהוא מחל – אבל איך הלה יזכה בתשמיש הזה. – והוא כותב שבשלמא לפי הרמב"ם (מכירה א' ט"ו) שקרקע נקנית באכילת פירות א"ש, אבל לראשונים החולקים על הרמב"ם קשה. – וכותב הקצוה"ח שמכאן רואים שגם לראשונים הסוברים שגוף הקרקע אינו נקנה באכילת פירות, מ"מ כאשר כל קניינו הוא פירות ותשמישים כי האי, בזה שפיר מהניא אכילת פירות.

– והנתיה"מ (קצ"ב ו') מבאר שהטעם שהמחילה מועילה הוא משום שאין כאן כל זכייה בגוף הקרקע אלא מחילתו מועילה רק שהקרקע תהא משועבדת עבורו להעמיד שם את תשמישו, וזה נקנה בהעמדת תשמישים בעלמא. – והנתיה"מ מבסס את דבריו על לשונו של הרהמ"ג (שכנים ח' ז') הכותב "שכל אלו וכיוצא בהן שהן מחילת השעבודין בשתיקה לבד די".[[131]](#footnote-131) [[132]](#footnote-132)

ישנה קושיא נוספת שדנים בה האחרונים, שהנה מבואר ברא"ש בריש מכילתין שהגם שהאומר לחברו קרע כסותי ע"מ להיפטר – הרי זה פטור (כמבואר בב"ק צ"ב א'), מ"מ הוא יכול לחזור ולמחות בו לאחר מכן שלא יקרע את כסותו, וגם אם הוא החל לקרוע את כסותו, אפשר לחזור בו שלא ימשיך לקרוע. – ולכך מקשה הרא"ש שיהיה אפשר לחזור בו ממחילה על היזק ראיה. – ובעקבות זאת מקשה הקצוה"ח (קנ"ה ט"ז) בשם אחיו (בעל תרוה"כ) מדוע מועיל מחילה או קנין על הרחקת נזיקין, ומה זה שונה מקרע כסותי. [כי התירוץ של הרא"ש לעיל לא שייך כאן, יעו"ש.][[133]](#footnote-133)

– הקצוה"ח מתרץ שע"י המחילה או הקניין הו"ל כסמך בהיתר המועיל בהרחקת נזיקין, ואפילו לשיטת התוס' (לעיל י"ח ב' בד"ה ואי לא סמיך) שסמיכה בהיתר מועילה רק באילן, שאני הכא דהוא סמך ברשות חברו, וסמיכה ברשות חברו עדיפא בסמיכה בהיתר. ועי' בהערה.[[134]](#footnote-134)

– הגרש"ש (בסי' א') מתרץ שהדברים שנאמר בהם דין הרחקה, עפ"י רוב יוצא מהם איזה כח לרשות חברו, כגון הבל, או לחות, או ריח, או עשן וכיו"ב. ועניין המחילה והקניין הוא לקנות זכות בשל חברו להכניס שם את הכח הזה. [אבל הרא"ש לעיל מדבר על היזק ראיה, ששם אין השתמשות בשל חברו ורק שממילא דרך תשמישו הוא רואה בשל חברו, ובזה לא שייך האי קנין.]

– האבהא"ז (שכנים י"א ד') מתרץ שבקרע כסותי לא שייך ענין של קנין, כי קריעת הכסות אין בה איזה תועלת וריווח לקורע, משא"כ בנדון דידן שיש לו איזה תשמיש שהוא משתמש בשל חברו ואת זכות ההשתמשות הזו שייך לקנות. [– והוא מוסיף שהגם שההשתמשות היא בתוך שלו – ואת זה ל"צ לקנות, ובתוך של חברו יש רק היזק ואת זה מצד עצמו לא שייך לקנות, מ"מ היות וגרמת ההיזק היא סיבת היתר תשמישו, לכן זה נחשב שימוש בשל חברו ואת הזכות הזו הוא קונה.]

– ובמשנת ר' אהרן (שכנים עמ' צ"ה) מבאר שזה לא הפשט שהמזיק בא לקנות זכות שימוש בשל השכן, אלא אדרבה, כל דין ההרחקה היא מזכותי השכנים, שהלה לא יכול להשתמש בשלו כשהוא סותר את תשמישי השכן, ועל זכות זו שפיר שייכא מחילה ככל זכות דעלמא. – וסברא זו גם כותב החזו"א (י"א ה' ד"ה כתב).

# אין חזקה לנזקין וכו' בקוטרא וכו' בבית הכסא.

דעת התוס' החולקים על ר"ת וסוברים שאין חזקה לניזקין אבל ראיה יש להם, צ"ב, דעד כמה שיש להם קנין – א"כ מדוע לא מהניא החזקה. – ומבארים ר' יונה והרא"ש שבנזקים גדולים כי האי הוא סבור שא"צ למחות כי כולם יודעים שאין דרך למחול על כאלה נזקים. – והרשב"א מבאר שבנזקים כאלה אנו תולים שבאמת לא מחל ולא מכר, והוא רצה לערער ורק שלא נזדמן לו.[[135]](#footnote-135)

# הני לדידי דאנינא דעתאי כי קוטרא ובית הכסא דמו לי.

כותב רבינו יונה: "שמעינן מינה דנזק הידוע שאין המערער עשוי לסובלו, אף על גב שסובלים אותו שאר בני אדם, נזיקין שאין להם חזקה לגבי אותו מערער", עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והרא"ש. [ומודגש בדבריהם שצריך שיהיה ידוע שהמערער אינו יכול לסבול את הנזק הזה.]

הריב"ש (בסי' קצ"ו) הוציא מזה שיש דין הרחקת נזיקין גם לדבר המזיק רק לחולה, אף שאינו מזיק לשאר בני החצר, וכ"פ הרמ"א (קנ"ה ט"ו).[[136]](#footnote-136) (ועי' בדף מס' 12 בהערה 3 מה שהובא בזה.)

# תוס' ד"ה כקוטרא.

כוונת תוס' בתירוצם הראשון, שבאמת ההיזק שמחמתו רב יוסף הרחיק את האומנים היה הדם ולא העורבים, ורק שלולא הפסד הפירות שע"י העורבים הוא היה מסכים לסבול את הדם לפנים משורת הדין, ומאחר והיה לו את הפסד הפירות לכך הוא לא מחל על זכותו לסלקם. [וכן מבואר בביאור הגר"א (בסי' קנ"ה ס"ק קי"ז).]

# מרחיקין את השובך מן העיר.

יש לדון מדוע היזק היונים נחשב גיר"ד.

– הנה לפי מה שמשמע בתוס' לעיל כ"ב ב' (ד"ה לימא) שגיר"ד זה כאשר הוא מעמיד את המזיק שהוא מזומן כעת להזיק אף שההיזק עצמו יהיה לאחר זמן וגם אינו מזיק ממקומו, א"כ גם היונים מזומנות מיד ללכת ולהזיק.

– הראב"ן (בסי' א') כותב דהו"ל גיר"ד כי מיד עם העמדת השובך היונים הולכים ומזיקים.

– והרמב"ן (במלחמות בסוגיא דחרדל) הריטב"א (כאן, ולעיל י"ח א') הר"ן (לעיל כ"ב ב') והנימוק"י (שם) כותבים שזה משום שההיזק של היונים הו"ל כנזקי שן דבהמתו[[137]](#footnote-137). – אלא שיש הבדל בדקדוק לשון הראשונים: ברמב"ן מבואר שאם היונים היו שלו ממש הוא היה חייב גם בנזקיהם, אלא שמאחר וקניינו בהם הוא רק משום דרכי שלום (עי' גיטין נ"ט א') לכך הוא לא חייב בהיזיקם, אבל מ"מ זה נחשב שלו כלפי חיוב הרחקת נזיקין,[[138]](#footnote-138) וכן נראה בלשון הר"ן.[[139]](#footnote-139) – ואילו בריטב"א נראה שבאמת הוא חייב ממש מדין נזקי שן[[140]](#footnote-140), וכן לומד הקצוה"ח (קנ"ה ט') בדברי הנימוק"י.[[141]](#footnote-141) (ע"ש עוד מש"כ הקצוה"ח בדעת הרמב"ן.)

# רבי יהודה אומר בית ארבעת כורין מלא שגר היונה.

לשון הרמב"ם בפיה"מ (במהדורה החדשה) בשיעור בית רובע היא: "מאתים ושבעים ושלש אמות וארבע חמישיות לכל רוח בקירוב". (ועי' בתוי"ט מה שהגיה ברמב"ם עפ"י דבריו בפיה"מ בספ"ב דכלאים.)

וכותב החזו"א (י"ד י"א) כותב שהשובך נמצא באמצע השיעור (ולא שמודדים את המרחק הזה מכל רוח דהשובך). – עוד כותב החזו"א (שם) שמכיון שהשיעור הוא מחמת שגר היונה, לכך מסתבר ששיעור זה נמדד בעיגול ולא בריבוע. – והוא מוסיף שגם שיעור החמשים אמה לת"ק, הוא עיגול של נ' על נ' ולא ריבוע.

# ואם לקחו אפילו בית רובע הרי הוא בחזקתו.

כותב הרשב"א בחידושיו ובתשובות המיוחסות (בסי' י"ז) בשם הירושלמי, שגם אם נפל השובך זכותו לחזור ולבנותו, כי חזקתו היא להעמיד שם שובכים לעולם. – ועל דרך זו מי שהוחזק להוציא חלון לחצר חברו ונפל כותלו, כאשר הוא חוזר ובונה את כותלו הוא יכול להוציא שוב חלון לחצרו, כי הוא מוחזק לעולם להוציא חלון על חצר חברו.

– ובתשובה הנ"ל הרשב"א מוסיף שמ"מ מי שהוחזק להעמיד קורות על כותל חברו, חזקתו היא רק על גופו של כותל זה, ואם ייפול הכותל וחברו יבנה כותל חדש לא תהיה לו חזקה, דבחזקת חלון החזקה היא ביחס לחצר של חברו וגם החלון החדש בכלל החזקה לחצר זו, ואילו בחזקת סמיכת הקורות חזקתו היא ביחס לכותל זה – וגם אם תיפול קורתו הוא יוכל לשים במקומה קורה אחרת, אבל אין לו חזקה על כותל חדש של חברו.

# ואיבעית אימא דכנעני.

כמה ראשונים (הרשב"א, הריטב"א, רבינו ישעיה בשיטה בב"ק פ"ג א', וההגה"מ גזו"א ו' ח') כותבים שאפילו למ"ד גזל הגוי אסור, מ"מ מותר לפרוס נישבין, מכיון שגם בישראל זה גזל רק משום דרכי שלום, לכך בגוי זה מותר. – והריטב"א מוסיף על כך שזה משום שגם הגויים לא מקפידים על כך.[[142]](#footnote-142)

# זאת אומרת טוענין ללוקח.

הרמב"ן ורבינו יונה דנים להוכיח מכאן כשיטת הראשונים שחזקת נזיקין צריכה טענה (דלא כריב"ם בתוס' לעיל ד"ה והא[[143]](#footnote-143)), כי אם א"צ טענה א"כ מה הראיה שטוענים ללוקח – והלא חזקתו מועילה גם בלי טענה. – ועוד הם כותבים שאפשר להוכיח את זה מגוף המשנה שאמרו רק ביחס ללוקח שהשובך בחזקתו ולא ביחס למוכר עצמו, ובהכרח שזה משום שצריך טענה וכשהמוכר אינו בא מחמת טענה הוא מפסיד, משא"כ הלוקח שטוענים עבורו.

– וכותב רבינו יונה לדחות את הראיה שלעולם א"צ טענה והחזקה היא מדשתק ולא מיחה, ורק שטוענים לו שהמערער לא מיחה אעפ"י שהלוקח לא יודע מה היה. ועי' בהערה.[[144]](#footnote-144)

# אי נמי אחולי אחול בני רשות הרבים גביה.

רש"י מפרש שהוא נתפייס עם הרבים, והתוס' מוסיפים שזה נעשה ע"י ז' טובי העיר במעמד אנשי העיר. – ולכאורה כוונת התוס' ליישב את טענת הגמ' בצד השני של הצריכותא דביחס לרבים אמרינן דמאן פייס ומאן שביק.

– והמאירי כותב בשם חכמי הצרפתים שהם מפרשים שכך הוא למסקנא, דבהוצאת זיזין וגזוזטראות טוענים לא רק שאולי הוא היה כונס לתוך שלו, אלא גם טוענים שמא מחלו לו בני רה"ר, וגם הרשב"א (להלן ס' א') מעלה צד כזה שבאמת טוענים שמא מחלו לו ע"י ז' טובי העיר.

– אבל דעת הרמ"ה (כאן ולהלן ס' א') והריטב"א, וכן מסיקים הרשב"א והמאירי – שלפי האמת לא טוענים שמא מחלו לו בני רה"ר, דמאן פייס ומאן שביק, אלא רק טוענים שמא כנס לתוך שלו, ונפק"מ שכשיודעים שלא כנס לתוך שלו שאין לו חזקה.

# תוס' ד"ה אחולי.

עי' במה שנתבאר לעיל בדעת התוס'.

– ובגדר ז' טובי העיר, כותב המרדכי (לעיל רמז ת"פ): "וטובי העיר הוו כחבר עיר וכל כמיניה, ופירש ר"ם (המהר"ם מרוטנבורג) הטעם דטובי העיר הוי בעירם למה שהובררו כמו גדולי הדור בכל מקום כמו שגדולי הדור הפקרם הפקר בכל מקום דמיגדר מילתא ותקנתא כך טובי העיר הפקרם הפקר", עכ"ל.[[145]](#footnote-145)

# ניפול הנמצא וכו'.

ז"ל הריטב"א: "איידי דאיירי לעיל בענין שובך נקטיה, הא לאו הכי בפרק אלו מציאות הוה דוכתיה טפי, ודכוותיה בתלמוד", עכ"ל.

# בתוך חמשים אמה הרי הוא של בעל השובך, חוץ מחמשים אמה הרי הוא של מוצאו.

הריטב"א כותב שבתוך חמשים אמה הוא של בעל השובך ואפילו שאין לו סימן, כי בעל השובך לא מתייאש ממנו כי הוא יודע שמבינים לפי העניין שהוא שלו ומסתמא המוצא יחזיר לו את הגוזל, וזה כמו אבידה שיש בה סימן.

– ולעניין חוץ לחמשים אמה שהרי הוא של מוצאו וא"צ להכריז, מבואר ברמב"ן ובנמוק"י שזה משום שבאופן זה אומרים שהוא נפל מעוברי דרכים ומכיון שאין בו סימן הבעלים נתייאשו.

# תוס' ד"ה חוץ לחמשים.

התוס' מתקשים מדוע הוא של מוצאו למ"ד אין הולכין בממון אחר הרוב, והם מבארים שבמקום שאין חזקה דממונא הולכים אחר הרוב גם בממון. – ובפשטות כוונתם להקשות שהדין יהא שהוא של בעל השובך – מדין קרוב.

– ומקשה הרש"ש שלמ"ד שלא הולכים בממון אחר הרוב, א"כ כש"כ שלא הולכין בממון אחר הקרוב דגריעא טפי מדין רוב. – ובאמת הרמב"ן כותב כדברי התוס' שבמקום שאין חזקת ממון הולכים אחרי הרוב, והוא מוסיף על כך שאם רוב לא היה מועיל אז גם קורבא לא היתה מועילה – וכטענת הרש"ש.

– והגרש"ר (באות ס"ה) מבאר את התוס' עפ"י יסוד שהוא מוציא מהרמ"ה בסוגיין להלן דבנמצא רגלו אחת חוץ לחמשים הו"ל ממון המוטל בספק וחולקים[[146]](#footnote-146), שרואים מזה שגם במקום שהספק הוא האם זה של בעל השובך או שזה הפקר, חל דין של יחלוקו והמוצא מההפקר יחלוק עם בעל השובך והוא לא יכול לזכות מכח התפיסה שלו דהו"ל תפיסה לאחר שנולד הספק. – ולפי"ז י"ל שכוונת התוס' בקושייתם שבאמת גם קורבא לא היתה מועילה עד כמה שרוב לא היה מועיל, אלא שהדין היה עכ"פ שיחלוקו [כי לא הולכים אחר הרוב, והו"ל ספק אם הוא של בעל השובך או של מוצאו] ולא שיהא כולו של מוצאו.

התוס' בהמשך מקשים מאי שנא מההיא דב"מ דלרבנן דר' שמעון בן אלעזר דברוב גויים יכריז, והם מתרצים שזה תקנת חכמים כדי לקיים מצות השבת אבידה כיון דיכול להתברר ע"י הכרזה. – החת"ס והרש"ש כותבים שאין כוונת התוס' בתירוצם לדין האמור בגמ' בפסחים (בדף ד') שהגם שסתם בתים בערב פסח בחזקת בדוקים מחמץ – מ"מ אם אפשר לשאול אם בדקו צריך לשאול, כי כבר כתב המג"א (תל"ז ד') שהטעם שם הוא משום שכל השנה הבית הוא בחזקת שמכניסים בו חמץ ולכך לא סומכים על החזקת בדוק של ער"פ כשאיכא לברורי, אבל באופנים שאין חזקה נגד רוב זה לא נאמר הדין דאיכא לברורי[[147]](#footnote-147). – וכותב החת"ס שכוונת התוס' ליסוד אחר שלא נכון להעלים עין במקום שאפשר לברר בקל ע"י הכרזה, עד כמה שיתכן שאח"כ יארע שיבואו הבעלים ויתנו סימן. [ע"ש שהביא מקורות לזה.]

# מחצה על מחצה שניהם יחלוקו.

מקשים על כך מהדין המבואר בגמ' בב"מ (כ"ח א') במוצא אבדה ובאו שניים ונתנו סימנים שהדין הוא שיניח ולא אומרים שיחלוקו כמו במתני'.

– השער"י (ד' ט') והקוב"ש (באות ע"ט) מתרצים ששם כבר חל עליו מקודם חיוב השבה ומספק אינו יכול להחזיר כי יש דין דדרשהו אם הוא רמאי, אבל כאן עוד קודם שבא הגוזל ליד מוצאו כבר חל דין יחלוקו, ודין המוצא להחזיר את הגוזל לבעליו כדי שיחלקוהו ביניהם.

– עוד מיישב הגרש"ר (באות ס"ד) שכאשר הם טוענים טענת שמא, אפשר לומר שהוא מקיים מצות השבה כשהם חולקים ביניהם, וכפי היסוד של השער"י (בשער ה') שנתבאר במקום אחר[[148]](#footnote-148) שדין המוציא מחברו עליו הראיה נותן לאדם בעלות על הדבר, ולכך הקיום של מצות ההשבה הוא להחזיר להם בצורה שיחלוקו. – משא"כ בההיא דב"מ ששניהם טוענים ברי, והאחד מהם הטוען ברי בשקר, שאסור לו להחזיק בממון זה כי הוא יודע את האמת, ונמצא שלא מתקיימת מצות ההשבה כאשר הוא נותן לו חצי מהאבדה. (ע"ש שהביא מקור לחילוק זה.)

# רוב וקרוב הולכין אחר הרוב וכו' רובא עדיף.

הריטב"א כותב על הא דרובא עדיף – "אפשר דגמרא גמיר לה".

והנה הגרש"ר (באות ס"ו) דן מהו גדר דין זה דהולכים אחר הקרוב (לר' חנינא כשאין דין רוב, ולר"ז גם כשיש רוב), האם זהו דין של בירור – כמו דין רוב שעניינו הוא בירור מהיכן הגיע הדבר, או שזהו גדר של "מהיכא תיתי" להסתפק, על דרך המבואר ברמב"ן בשלהי סוגיין לעניין מוצא ענבים בכרם שאומרים "כאן נמצאו כאן היו", וי"ל שתמיד זהו הגדר, שבמקום שאין סיבה לדון אחרת, אנו אומרים שלא מעוררים ספק שמא אינו מהקרוב.

– ומבאר הגרש"ר שלפי הצד שהגדר בדין קרוב הוא דמהיכא תיתי להסתפק, בוודאי א"ש הא דרובא עדיף, כי במקום זה יש סיבה לדון אחרת מהתלייה בקרוב. – והגרש"ר דן שם לפי הצד דקורבא הוי בירור, מדוע רובא עדיף לפי הסוברים שרוב אינו מכריע בתורת ודאי (עי' תורא"ש בב"מ ו' ב'), והוא מבאר שמ"מ יש לומר שהבירור דרובא עדיפא מהבירור דהקורבא.

– ולפי הנ"ל מבאר הגרש"ר את שני הגדרים המבוארים בתוס' בסוגיין – שיש חילוק בין קורבא דמוכח לקורבא שלא מוכח – ומהו המקור לחילוק זה, שכבר הקשו הראשונים (עי' ברשב"א ובריטב"א) מהיכא תיתי לר' זירא לחלק כן עד כמה שהוא לומד שיש ללכת אחרי הקרוב מקרא דעגלה ערופה.

– ומבאר הגרש"ר שכשהתורה אומרת ללכת אחרי הקרוב בעגלה ערופה, הנה יש את העיר הסמוכה לה הרחוקה יותר ממנה שלא הולכים אחריה, וכלפיה אין העיר הקרובה בגדר של "קורבא דמוכח", ובהכרח שהפסוק מדבר באופן שעיר זו שווה בגודלה לעיר הקרובה. – אבל עדיין יש את ה"רובא דעלמא" שבוודאי יש שם רוב, וכלפי הערים של ה"דעלמא" צ"ל שהולכים אחר העיר הקרובה משום דהו"ל קורבא דמוכח שהוא עדיף גם על רובא לר' זירא. – ויוצא שבפסוק זה גופיה מונחים שני הגדרים – גם קורבא דלא מוכח כנגד העיר הסמוכה לה המועילה רק בשווים, וגם קורבא דמוכח המועיל נגד הרובא דעלמא.

– ומבאר הגרש"ר את החילוק שבין שני סוגי הקורבות, שבקורבא דמוכח זהו גדר של בירור לר' זירא – ובירור זה י"ל שהוא עדיף מהבירור של הרוב.[[149]](#footnote-149) ואילו בקורבא שאינו מוכח י"ל שזהו גדר של מהיכא תיתי להסתפק, אבל במקום שיש סיבה ללכת אחרי הרוב – שפיר הולכים אחריו כמו שנתבאר.

– ומוסיף הגרש"ר שלר' חנינא המעמיד את הפסוק דהולכים אחרי הקרוב רק ביושבת בין ההרים שבאמת אין דין רוב, שוב י"ל שגם קורבא דמוכח היא גדר של מהיכא תיתי להסתפק, ולכך במקום שיש רוב שפיר הולכים אחריו.

הפלתי (בסי' ק"י סק"ז, הובאה חקירתו בפמ"ג ביו"ד סי' ק"י שפ"ד סקי"ד בחקירה הג') דן מה הדין בלקח בשר מן הקבוע ונסתפק מהיכן לקח, שבעלמא לא הולכים בזה אחר הרוב אלא אומרים שכל קבוע כמחצה על מחצה דמי (עי' כתובות ט"ו א'), וכאן יש לדון האם מאחר ולא נאמר כאן דין רוב, א"כ נאמר שיחזור הדין דהולכים אחרי הקרוב. – והוא מסיק שלא הולכים בזה אחרי הקרוב, כי – "הואיל דחדית לן רחמנא דקבוע דוחה רוב, ורוב עדיף מקורבא – אף לקורבא דוחה, ולא אזלינן בתר קורבא כלל", עכ"ל. ועי' בהערה.[[150]](#footnote-150)

# תוס' ד"ה רוב וקרוב.

שיטת הריב"ם בתוס' צ"ב, כפי שמקשה הדברות משה (בסי' י"ז ענף א'), כי בעצם אין מעלה לתרי רובי על חד רובא, ומה שמצאנו בגמ' בכתובות ט"ו א' זה רק לעניין שיש לרוב האחד גזירה משום קבוע, שכאן צריך לדין רוב השני[[151]](#footnote-151), ולכן אם דין קורבא עדיף על דין רוב – לא יועיל לרוב זה מה שיש עוד רוב עמו. – ואם נאמר שהיה מקום לגזור בכל רוב שצרי תרי רובי, א"כ אין זה שייך לדין קרוב, והיה לו לר' חנינא לומר שלא צריך בעלמא תרי רובי. וצ"ב. (ע"ש בענף ו' מש"כ לבאר את הריב"ם.)[[152]](#footnote-152)

ובשיטת ר"י לחלק בין קורבא דמוכח לקורבא דלא מוכח, עי' לעיל מה שנתבאר בזה.

והנה הקוב"ש (באות פ"א) מבאר שגדר החילוק בין קורבא דמוכח לאינו מוכח, שבקורבא דמוכח יש הוכחה מצד עצמו שהוא הגיע מהקורבא, משא"כ בקורבא דלא מוכח שאין הוכחה מצד עצם הקורבא, אלא שרק מחמת היחסיות לצד השני יש לתלות בקרוב טפי.[[153]](#footnote-153)

התורי"ד כותב עוד שני תירוצים על קושיית התוס' – מאי קמ"ל ר' חנינא והלא מתניתא היא דתשע חנויות.

– תירוץ אחד כותב התורי"ד, שאם היה נאמר "שנמצא הבשר בין החנויות" – היה משמע מזה שרוב וקרוב הולכים אחר הרוב. – אבל הלשון היא "ובנמצא", שיש לפרשו "שנמצא באחד ממבואות העיר או ברחוב העיר שיצא מחזקת החנויות" (כלשון התורי"ד) – ובכה"ג "אין לומר שם קרוב כי אם רוב לבדו" (כלשונו). – ולכך מחדש ר' חנינא שגם כשהבשר נמצא בין החנויות שהולכים אחר הרוב.

– וצ"ב מהי כוונת התורי"ד שכאשר הבשר לא נמצא בין החנויות הוא "יצא מחזקת החנויות", והלא גם בכה"ג אנו דנים מאיזה חנות הוא הגיע ולכך הולכים בזה אחר רוב החנויות, וא"כ מה הכוונה שכאשר הבשר נמצא בין החנויות הוא "בחזקת החנויות" – שרק אז יש דין של קרוב.

– ויתכן שהתורי"ד לומד כפי הצד הנ"ל שהגדר בדין קרוב הוא גדר של "מהיכא תיתי" על דרך הדין ד"כאן נמצאו כאן היו", והוא סובר שזה שייך דוקא בכגון שנמצא הבשר בין החנויות, שאנו תולים שהבשר שייך לחנות הסמוכה אליו, ואין מה להתחיל להסתפק שמא הוא הגיע מחנות אחרת. – משא"כ כאשר הוא נמצא במקום בעיר שאין בו חנויות, בזה בוודאי אנו מסתפקים על הבשר מאין הוא הגיע, וא"א להגדיר את הבשר שהוא במצב ובגדר שאין מה להתחיל להסתפק, ובזה באמת לא נאמר כלל דין קרוב.

לאחר מכן חוזר בו התורי"ד מהמהלך הנ"ל והוא כותב מהלך אחר, שהנידון של הסוגיא הוא "בשתי ביאות" (כלשונו) – כלומר שיש שתי אפשרויות לומר מאין זה הגיע – ועל דרך זו גם יהיה נידון בעיר שיש בה שתי חנויות שהאחת יותר גדולה והשנייה יותר קרובה, שלפי ר' חנינא הולכים אחרי הגדולה שהיא הרוב, ולר"ז הולכים אחרי הקרובה, משא"כ בתשע חנויות שיש כאן "תשע ביאות" של היתר ו"ביאה אחת" של איסור, בזה מודה ר' זירא.

כלומר שגם כאשר יש שתי חנויות יש כאן דין של רוב לומר שרוב הבשר הפורש הוא היתר, אבל אין זה מוגדר כ"רוב סיבות פרישה" אלא זהו רוב מצד שרוב הבשר הפורש מהחנויות הוא בשר היתר, – וכנגד רוב זה ס"ל לר' זירא דקורבא עדיפא. – אבל כשיש רוב סיבות של היתר – כאן מודה ר"ז שהולכים אחרי הרוב.

– ויתכן שטעמו של התורי"ד הוא שהנה כשיש שתי חנויות שהאחת המוכרת את ההיתר גדולה יותר, אם נדון על הבשר הפורש יש כאן דין רוב, אבל אם נדון על סיבות הפרישה אין כאן דין רוב, ואדרבה – מצד סיבת הפרישה יש ללכת אחרי הקרוב, כי החנות האחת קרובה יותר. – ובזה ס"ל לר"ז שיש ללכת אחר הנידון של סיבת הפרישה מהחנויות – שהיא נידון קודם לנידון על הבשר. אבל שכשיש תשע חנויות של היתר, כאן גם מצד הנידון על סיבות הפרישה יש דין של רוב, ובזה מודה ר"ז שמעדיפים את הכרעת הרוב על הכרעת הקרוב. – ואילו ר' חנינא ס"ל שמ"מ מעדיפים את הכרעת הרוב על הכרעת הקרוב.[[154]](#footnote-154)

# ואף על גב דאיכא אחריתי דנפישא מינה, בדליכא.

ברמב"ם (רוצח ט' ו') מבואר שבנפישא מינה שלר' חנינא הולכים אחר הרוב, הדין הוא שהעיר הגדולה מביאה עגלה ערופה. – ואילו התורי"ד לומד שבכה"ג גם הגדולה לא מביאה כי המצוה היא דוקא על העיר הקרובה.[[155]](#footnote-155)

# בדליכא, וליזיל בתר רובא דעלמא, ביושבת בין ההרים.

רש"י מפרש את תירוץ הגמ' "בדליכא" שכולן שוות, ועל כך הקושיא שמ"מ נלך אחר רובא דעלמא ששם ודאי יש רוב, והתירוץ הוא שמדובר ביושבת בין ההרים שאין הדרך להגיע לשם מרובא דעלמא.

– התורי"ד בהתחלה מפרש באופן אחר, שזה פשוט לגמ' שהנידון הוא רק על הערים שסביבותיה, והפשט במה שהגמ' תירצה תחילה "בדליכא" הוא שהעיר הקרובה היא העיר הגדולה ביותר מכל אחת מהערים שסביבה, ועל כך חזרו והקשו דליזיל בתר רובא דעלמא, כלומר שהגם שהעיר הקרובה גדולה מכל אחת מתשע הערים שסביבה, אבל מ"מ נצרף את כל התשע ביחד להוות רוב על פני העיר הקרובה.[[156]](#footnote-156) [[157]](#footnote-157)

– ושוב חוזר התורי"ד ודוחה את הפשט הזה, והוא מפרש כרש"י שבאמת סביב העיר הקרובה יש כמה ערים, וכוונת הגמ' "בדליכא" היא שכל אחת מערים אלו לעצמה היא שווה לעיר הקרובה[[158]](#footnote-158), והגמ' חוזרת ומקשה דמ"מ יש עיר אחרת בעלמא גדולה מהעיר הקרובה, ועל כך התשובה היא שמדובר ביושבת בין ההרים שאין דרך לבוא לשם מעלמא, אבל באמת סביב העיר הגדולה באמת יש כמה ערים שאם נדון את כולן יחד הן יהיו יותר גדולות מהעיר הקרובה.

– וכותב התורי"ד שאין להקשות לפי"ז שנצרף את כל הערים שסביב העיר הקרובה לרוב דומיא דתשע חנויות, כי בתשע חנויות יש נידון האם הבשר הוא כשר או נבלה, ויש "תשע ביאות" (כלומר תשע אפשרויות) שהוא בשר כשר, ולכך יש כאן צירוף לרוב, אבל כאן כל עיר היא נידון בפני עצמה האם היא צריכה להביא עגלה ערופה, ולשון התורי"ד בתוך הדברים היא: "כל עיר ועיר עומדת בפני עצמה ואין לומר שבא הרוצח אלא מעיר אחת ומאותה העיר שבא צריכה להביא עגלה ערופה, ולכל עיר ועיר יש ביאה אחת – או מזו בא או מזו בא ואין ביאת עיר זו מסייעת לזו, והילכך שכל אחת ואחת עומדת בפ"ע ואין באחת מהן רוב שכולן היו שוות, דין הוא שנלך אחר הקרובה".[[159]](#footnote-159)

– וכותב התורי"ד שגם בעגלה ערופה יש היכי תימצי ליצור דין של רוב, לו יצויר שיש תשע ערים של ישראל ואחת של גויים, שאומרים כאן דין רוב שההורג הגיע מעיר של ישראל – כי זהו נידון משותף לכל תשע הערים, ולאחר שנאמר כן שוב יהא הדין למדוד בתשע הערים מהי העיר הקרובה אל החלל. – ולאידך גיסא כותב התורי"ד שיש ציור בתשע חנויות שלא יהיה דין רוב, כגון שיש נידון של השבת אבדה לאיזה חנות להחזיר את הבשר, שבזה כל חנות היא נידון לעצמה ולא שייך בזה רוב.[[160]](#footnote-160)

# תוס' ד"ה ועל דא אפקוהו.

בביאור דברי ר"ת, עי' בקוב"ש (ח"ב בקונטרס דברי סופרים סי' ו' סק"ד), וע"ע בחת"ס.

# הכא במאי עסקינן ששניהן שוין.

מבואר בסוגיא, שבנמצא בין שני שובכות הולכים אחר השובך הגדול.

– הנה כותב רעק"א בכתובות (י"ד ב') לעניין אשה שנאנסה ע"י אחד מבני העיר ולא ידוע האם האונס כשר או פסול [שאם הוא פסול הוא פוסלה לכהונה], שנאמר בזה דין שהולכים אחר הרוב. – וכותב רעק"א שאם יש דרך משל חמישים פסולים בעיר וחמישים ואחד כשרים, ויש כהן מבני העיר הרוצה לישא אותה, שעד כמה שהוא יודע שהוא בוודאי לא בעל אותה, יוצא שכלפיו בני העיר הכשרים שבכלל הספק הם רק חמישים ונמצא שאין כאן רוב.

– והרש"ש שם יוצא לחלוק על רעק"א והוא טוען שמצרפים לרוב הכשרים גם את מי שאנחנו יודעים בוודאי שלא הוא בעל. – והרש"ש מביא לזה ראיה מסוגיין, שרואים אנו שהולכים אחרי השובך הגדול וכל הגוזלות הם בכלל הספק, אף שרק גוזל אחד פירש, ויודעים אנו ששאר הגוזלות שנשארו בתוך השובך לא פירשו.[[161]](#footnote-161)

– ובדעת רעק"א מבארים שאין זה דומה (עי' בשיעורי ר' דוד בכתובות שהאריך בזה), כי בניפול הנידון הוא רק על הגוזל הזה שנמצא לפנינו ולא דנים כלל על הגוזלות האחרים הנמצאים במקומם, ודין הרוב ביחס לגוזל זה הוא, שרוב האפשרויות שהוא היה מקודם בשובך הגדול. – משא"כ בההיא דכתובות שהבועל איננו לפנינו והגדרת הספק היא לא על אדם פלוני, אלא כל אנשי העיר הם בכלל הספק – מי מהם הוא הבועל, ולכן אותו אחד מאנשי העיר שהוא יודע בעצמו שהוא לא הבועל – הוא אינו בכלל ספק זה.

# תוס' ד"ה דכל דמידדי.

דברי התוס' ב"ועוד וכו' " צ"ב מה הם באים להוסיף על הנאמר עד כה. – הדרישה (בסי' ר"ס סק"ט) מחדש שהתוס' באים לומר מהלך נוסף, שלעולם לא מדובר חוץ לנ' אמה, אלא כל השובכים הם תוך נ' אמה, כי חוץ לנ' אמה הוא אינו מדדה כלל גם בשביל של כרמים, ועל המדדה בתוך נ' אמה נאמר הכל דאי לא חזי לקיניה לא מידדי.

# רוב ומצוי ליכא למאן דאמר.

הגרש"ר (באות ס"ט) אומר שמשמע בראשונים שהטעם לזה הוא משום שרוב כזה שהוא גם מצוי הו"ל רובא דאלים טפי.[[162]](#footnote-162)

# תוס' ד"ה ושמע מינה (בהגהת התוס').

מבואר בתוס' שגדר הרוב דמים מהמקור זהו דין דרובא דליתא קמן. – ומקשה הש"ש (ד' א') מקשה שלכאורה רוב זה הוא רובא דאיתא קמן.

– ואלו דברי הקוב"ש (באות פ"ג) ביישוב טענת הש"ש: "ברובא דאיתיה קמן ידיעת הרוב היא על ידי שנדע מכל פרט ופרט בפני עצמו (ועפי"ז נוכל לקבוע שהפרט המסופק שייך לרוב), וברובא דליתיה קמן ידיעתנו היא מהכלל על הפרט ולא מהפרטים אל הכלל, כי כל פרט בפני עצמו אינו ידוע לנו, כמו רוב בהמות כשרות הן היא רק ידיעה כללית, וממנה נדון על כל בהמה בפרט שהיא כמו הרוב, אבל בכל בהמה בפני עצמה אפשר לומר שהיא טריפה, ולפי"ז הכא הוי רובא דליתיה קמן שהרי לא מדדנו את הדם באשה זאת אם רובו במקור או בעלייה, אלא שיש לנו ידיעה כללית דרוב דם במקור, ואי לא סמכינן ארובא דליתיה קמן אלא חיישינן למיעוטא שמא בהמה זו טריפה והיא מהמיעוט, ה"נ ניחוש שמא דם זה בא מהמיעוט מעלייה ולא מהרוב מהמקור", עכ"ד.

– כלומר שלדעת הקוב"ש אפילו שהספק מהיכן הדם פרש, מ"מ אין זה נחשב רדא"ק לומר שהדם הגיע מהמקום שבו יש את רוב הדם, כי הידיעה שלפיה אנו קובעים את הרוב היא ידיעה כללית על טבע האישה ולא ידיעה פרטנית על הדם של אישה זו.

ובדעת הש"ש שהקשה כנ"ל ולמד שזהו רובא דליתא קמן, – מבאר הגרש"ר (באות ס"ח) שברובא דאיתא קמן הספק אינו על החתיכה בעצמה מה היא, אלא הספק הוא מאין היא באה – אם מהרוב או מהמיעוט. – משא"כ ברובא דליתא קמן הספק הוא רק על הדבר המסופק, כגון כשדנים האישה הזו היא איילונית או לא, ואין הנידון על כל הנשים שבעולם שנבוא לדון מאיזו "קבוצה" של נשים כביכול אישה זו באה, אלא הוא נידון רק עליה בעצמה מה היא.[[163]](#footnote-163)

– ומיהו באמת כותב החת"ס (לעיל כ"ג ב' ד"ה אלא צריכים לפרש) שהכל אמת, אמת היא שיש כאן רובא דאיתא קמן ד"כל דפריש מרובא פריש" שדנים שהדם שבפרוזדור הגיע מהמקור ולא מהעלייה, אבל כדי לבנות רוב כזה – ראשית עלינו לדעת שבאמת יש יותר דמים במקור מבעלייה, ושמא היא מאותן הנשים שאצלן המציאות היא אחרת. – ועל כך מועיל הדין רובא דליתא קמן האומר שרוב הנשים ורוב הזמנים יש במקור רוב דם, – וא"ש דברי רבא שנתחדש כאן הדין דרובא דליתא קמן מועיל מדאורייתא כדי לקבוע שרוב דמי אשה זו מהמקור. – אבל כאמור יש כאן רוב נוסף דאיתא קמן – הקובע שהדם שנמצא בפרוזדור הגיע מהיכן שהחזקנו שיש רוב דמים (– עפ"י דין רדל"ק), וזהו רובא דאיתא קמן שדנים שהדם הגיע מהיכן שיש את רוב הדמים.[[164]](#footnote-164)

ועל המבואר בהגהת התוס' שצריך להשמיע דרובא דליתא קמן דאורייתא, מקשה המהרש"א דא"כ מדוע התוס' לעיל הקשו מאי קמ"ל ר' חנינא, מתניתא היא דט' חנויות, והם לא תירצו שר' חנינא בא להשמיע שם רובא דליתא קמן עדיף מקרוב.

– והגרש"ר (באות ס"ט) טוען על כך, שהן אמת שצריך מקור לכך דרובא דליתא קמן דאורייתא, אבל לאחר שאנו יודעים את הדין הזה, באמת הדין דרובא דליתא קמן הוא עדיף טפי מהדין דרובא דאיתא קמן [ועי' בהערה הטעם שמבאר הגרש"ר מדוע הוא כן[[165]](#footnote-165)], וא"כ כש"כ הוא, דעד כמה שלמדנו מההיא דט' חנויות שרובא דאיתא קמן עדיף מקרוב, כש"כ שרובא דליתא קמן עדיף.

# אמר רב נמצאת כנגד עיר שרובה ישראל מותר וכו' לימא וכו' לית ליה דרבי חנינא.

התוס' לעיל (ד"ה רוב וקרוב) כותבים דמשמע הכא דאפילו שרואים אנו שהחבית נמצאת סמוך לבית נכרי היא מותרת לפי רב, אף שלפי הסלקא דעתך רב ס"ל דקרוב עדיף מרוב. – ומזה מוכיחים התוס' שהצד דלא כר' חנינא הוא רק בקורבא דמוכח, וקורבא דביתו של נכרי היא קורבא דלא מוכח, אבל הקורבא של אותה עיר לעומת האי דקרא היא קורבא דמוכח. וכ"כ הרשב"א.

– אבל הרמב"ן והר"ן מקשים היאך רב מתיר בסתמא, ולא נחוש שמא יש גויים באותו צד של העיר, והם מתרצים שבסתמא לא מחזיקים לומר שיש כאן גוי קרוב. (– ולפי"ז אם נדע בוודאי שהחבית נמצאה ליד בית הנכרי באמת יהיה אסור, ודלא כתוס'.)

# תוס' ד"ה לימא.

הקוב"ש (באות פ"ח) מעיר שרואים שהיה פשוט לתוס' שלפי הצד שקרוב עדיף אין זה ספק ערלה אלא ודאי. – ומבאר הקוב"ש שזה משום שלא מצינו בסוגיא שיטה אמצעית הסוברת שרוב כנגד קרוב הו"ל ספק, אלא או שאומרים שהרוב עדיף או שהקרוב עדיף.[[166]](#footnote-166)

– והנה הש"ש (א' א') כותב להוכיח מדברי התוס' שאוסרים מחמת דין קרוב גם ערלת חו"ל שספיקה מותר – שההכרעה ללכת אחרי הקרוב היא בתורת "ודאי".[[167]](#footnote-167)

טענה בסגנון דומה אומר הקוב"ש (באות ע"ח) בעקבות מש"כ הר"ן בקידושין (ל"ט א') שבכלל הדין דספק ערלה מותר בחו"ל נאמר גם שכשיש מחלוקת בין החכמים פוסקים לקולא כדעת היחיד (ברכות ל"ו א'), אף שבעלמא א"א להתיר בכה"ג, כי גם קרוב לוודאי מותר בערלת חו"ל, והאיסור הוא רק בוודאי ערלה ממש. – והנה כאן בתוס' מבואר שמחמת הדין קרוב יש לאסור בערלת חו"ל, ומינה שהדין ללכת אחרי הקרוב הוא בגדר דין ודאי.

– אלא שהקוב"ש אומר שאפשר לדחות שדברי הגמ' נאמרו למ"ד קרוב עדיף מרוב, שהוא סובר דקרוב הוא גדר של דין ודאי, אבל לדידן דרובא עדיף אין מכאן ראיה.[[168]](#footnote-168)

# תוס' ד"ה ואצנועי.

בתוס' מבואר שלא אוסרים מדין יי"נ כי רוב גנבי ישראל. – ומקשים הפני שלמה בשם ספר "מים אדירים" וכן הרש"ש, דמ"מ האנשים שמהם נגנב היין רובם גויים. – והם מתרצים שהגנבים הישראלים אינם חשובים לגנוב יי"נ, שאף שהם עוברים על איסור גניבה אבל הם לא חשודים על איסור נבילות.[[169]](#footnote-169) (עי' בפנ"ש מה שתירץ עוד בזה.)

– והרש"ש חוזר ומקשה שנתיר א"כ גם בלא הא דר' חנינא דרוב עדיף מקרוב, מצד שהגנבים בוודאי לא גנבו פירות ערלה. – והוא מתרץ שאם הדין היה לתלות בקרוב היינו אומרים שאדרבה, בהכרח שהגנב הוא גוי ולכן הוא גנב פירות ערלה, אבל מכיון שהולכים אחרי הרוב שוב אומרים שהגנב היה ישראל.

# והני מילי חמרא אבל עינבי מצנעי.

נחלקו הראשונים האם דברי הגמ' נאמרו דוקא לפי הצד דקרוב עדיף – שבעינבי אין את הטעם שאמרו דאצנועי בגוויה לא מצנעיה, אבל להלכה דקי"ל כר' חנינא דרובא עדיף – אז גם בעינבי הולכים אחרי הרוב, או שגם לדידן בעינבי לא הולכים אחרי הרוב.

– הרא"ש כותב שלדידן שרוב עדיף מקרוב, גם הענבים מותרים, כי יש רוב שאינם מפרדס הערלה. וגם ההגה"א כותב בשם ר"י שהענבים מותרים לדידן, ועי' בהערה[[170]](#footnote-170). – אבל הרמב"ם (מאכ"א י' י"ג) פוסק שהענבים אסורים, שהוא גם פוסק בעלמא כר' חנינא דרובא עדיף (גזו"א ט"ו י"ח, רוצח ט' ז'). – ויש לפרש את טעמו של הרמב"ם כשיטת הרמב"ן דלהלן (ועי' בלח"מ בהלכות מאכ"א שביאר טעם אחר ברמב"ם.)

– כי הנה גם הרמב"ן נוקט שהענבים אסורות גם לר' חנינא, והרמב"ן מבאר טעמו בזה"ל: "אבל ענבי מצנעי. פירוש עבידי ודאי דמצנעי[[171]](#footnote-171) ואפילו לר' חנינא אסור דכי האי לאו "קרוב" בלחוד הוא, אלא "במקומו ממש" הוא וחזקה כאן נמצאו וכאן היו", עכ"ל. – כלומר שחזקה זו דכאן נמצאו כאן היו מעמידה שאין מקום כלל לעורר צד שמא הענבים הגיעו ממקום אחר, וממילא הנידון של הרוב אינו מתחיל.[[172]](#footnote-172) [[173]](#footnote-173)

– הסמ"ע (בסי' רנ"ט סק"ו, וכ"ה בפרישה שם סק"ו) מדיליה כותב על דרך חילוקו של הרמב"ן, בביאור הדין המבואר בפוסקים (רמב"ם גזו"א י"א ז', טור חו"מ רנ"ט ושו"ע שם בס"ג), שהגם שמצא אבדה בעיר שרובה גויים לא חייב להכריז, מ"מ אם מצאה במקום שבו יש רוב ישראל הוא חייב להכריז. – והסמ"ע מתקשה מדוע לא נאמר דרוב וקרוב הלך אחר הרוב ונאמר שנפל מרוב הגויים המצויים באותה העיר. – והוא מתרץ שכל מה שרוב עדיף על הקרוב זה כשהדבר לא נמצא במקומו גופיה אלא קרוב אליו, אבל כשזה במקומו גופיה, כאן מסתבר טפי שזה הגיע מהקרוב. (אמנם הוא לא מזכיר את הגדר ד"כאן נמצאו וכאן היו".)

– ואמנם הט"ז (שם) מוכיח מרש"י בהמשך הסוגיא לעניין זיקי דחמרא דאשתכחן בי קופאי, שאין חילוק בין אם הדבר נמצא ליד הקרוב, לבין כשהוא נמצא שם ממש[[174]](#footnote-174).[[175]](#footnote-175) – אבל יש אחרונים הדוחים את הראיה מרש"י, וכפי שיבואר להלן.

– ומצינו ברשב"א בתורת הבית (בית ה' שער ד' דף נ"ח א') סברא דומה לסברת הסמ"ע, שהוא כותב לעניין חבית יין שגנבים לקחו ממנה יין ולא ידוע מי הם היו והאם היין שנשאר בחבית נאסר, שבעיר שרובה גויים ויש בה שכונה בפני עצמה שרובה ישראל, דנים את שכונת הישראל לעצמה ומתירים את היין, אף שאין דרך המפסקת בין השכונה לשאר העיר ואין דלתותיה ננעלות. – והרא"ה בבדק הבית חולק ואוסר את היין משום דקי"ל דרוב וקרוב הולכים אחר הרוב. – והרשב"א במשמרת הבית משיב על כך, שמכיון שהשכונה היא מיוחדת ליהודים ואין רגל הגויים מצויה שם, לכך הו"ל כיושבת בין ההרים. – ודברי הרשב"א נפסקו בטור (ביו"ד סי' קכ"ט) ובשו"ע (שם סע' י"א').[[176]](#footnote-176)

# רש"י ד"ה לימא.

לשון רש"י היא ד"כאן ישראל מצויים יותר מנכרים". – הט"ז (בחו"מ בסי' רנ"ט ס"ג) מפרש שכוונת רש"י שבכרם זה גופיה מצויים יותר ישראלים, ומזה הוא מוכיח שרוב עדיף מקרוב גם במקום שהדבר נמצא במקום של הקרוב ממש, ודלא כסמ"ע שחילק בזה כמבואר בקטע הקודם. – ואולם התבואות שור (בסי' ס"ג סק"ב) והחת"ס (כ"ג ב' ושם בד"ה ועיין סמ"ע) מאריכים לקיים את החילוק שנתבאר לעיל, והוא עומדים על כך שברש"י לא נראה כן, והוא כותבים לדחות הראיה שאין כוונתו שהיו ישראלים בתוך הכרם במקום המציאה ממש, אלא בקירוב למקום המציאה.

# אבל זוטרי אימור מעוברי דרכים נפול, ואי איכא רברבי בהדייהו אימור באברורי הוה מנחי.

הקוב"ש (באות פ"ט) מתקשה מה ההבדל, דבזוטרי אומרים שנפלו מעוברי דרכים ולא אומרים שהם של השפוכאי הישראלים שהניחום שם, ואילו כשיש רברבי בהדייהו מקילים ואומרים דבאברורי הוה מנחי, ולא אומרים שהם נפלו מהעוברי דרכים.

– ואומר הקוב"ש שלכך רש"י מפרש אודות הזוטרי ד"קטנים שאין דרך ללוקח יין להביאם", כלומר שכל מה שאוסרים בזוטרי זה רק מפי שיש הוכחה שהם נפלו מהעוברי דרכים, אך כשאין הוכחה לאסור לא אוסרים, והטעם לזה מבואר בתוס' לעיל בסוגיין (כ"ג ב' ד"ה ודאי) שכשיש לנו הסבר מאין זה הגיע לכאן, לא תולים בנפילה, ומה"ט כשיש רברבי בהדייהו תולים זאת בשפוכאי.

# מרחיקין את האילן מן העיר עשרים וחמש אמה וכו'. מאי טעמא אמר עולא משום נויי העיר.

הרמב"ן ועוד ראשונים כותבים שדין המשנה הוא דוקא בארץ ישראל, שדוקא בה שייך הטעם דנוי העיר משא"כ בחו"ל ד"הלוואי שתינוול בפני יושביה" (כלשון הרמב"ן), והם מביאים שכך מבואר רש"י בסוגיין (בד"ה לא חמימא) שדין זה הוא משום "תפארת ארץ ישראל".

– עוד מבואר להלן (על הסוגיא בסוף העמ') בכמה ראשונים (רשב"א ריטב"א ונמוק"י) שמכיון שיש בזה משום תפארת ארץ ישראל, לא מועילה על כך מחילת בני העיר להשאיר את האילן.[[177]](#footnote-177)

– אבל ברמ"ה מבואר שדין המשנה הוא גם בחו"ל. (ועי' להלן בקושיית הגמ' מהא דאין עושין מגרש שדה.)

וכותבים הריטב"א בסוגיין והר"ן (לעיל כ"ב ב') שר' יוסי מודה בדין זה שהוא מרחיק, כי אין זה משום נזיקין אלא משום נוי העיר. – והר"ן מוסיף שלכך ה"ה גם כשאין זה גיר"ד, כגון שהוא זרע גרעין ורק אח"כ גדל האילן. – אבל לשון הנמוק"י (לעיל שם) לבאר מדוע ר' יוסי מודה בדין זה היא – "והרחקת אילן מן העיר משום נויי נגעו בה **ובמקומו** **מזיק**", עכ"ל. – ומבואר שבאמת זהו דין נזיקין, ורק שזה גיר"ד כי האילן מזיק ממקומו.[[178]](#footnote-178)

# רש"י ד"ה ונותן דמים.

רש"י מפרש "ונותן דמים – מי שהעיר שלו". – וכותב התוי"ט שאין כוונת רש"י שמדובר בעיר של יחיד, כי בוודאי מדובר במשנה בעיר של רבים וכמבואר בגמ' שהטעם שנותן דמים רק אחרי הקציצה הוא משום ד"קידרא דבי שותפי לא חמימא ולא קרירא", אלא כוונת רש"י "מי שהעיר שלו" לכל מי שיש לו זכות בעיר.

# ותיפוק ליה דאין עושין שדה מגרש ולא מגרש שדה.

הרמב"ן מעיר שהיה צריך להקשות בנוסח ד'אפילו אלף אמה ירחיק', ולא רק להקשות בלשון "תיפוק ליה וכו' " דמשמעה שהקושיא היא שיש טעם אחר להרחקת הכ"ה אמה, אלא שזה אורחא דתלמודא להקשות אפילו על אותן אמות שמרחיק שלכאורה יש לזה טעם אחר.

הראשונים מתקשים מדוע לא תירצו דהמשנה מדברת בחו"ל ששם לא נאמר הדין דאין עושין מגרש שדה – ושם צריך עכ"פ כ"ה אמה. – וכותבים הרמב"ן והר"ן שמכאן ראיה שדין המשנה גם הוא מדבר דוקא בארץ ישראל. – אבל הרמ"ה הנ"ל הנוקט שהמשנה מדברת גם בחו"ל מוציא מזה להפך, שהדין שאין עושין מגרש שדה נאמר גם בחו"ל.

# דאין עושין שדה מגרש וכו' לר"א דאמר עושין שדה מגרש ומגרש שדה.

הריטב"א כותב בדעת ר"א "דקסבר לא דיבר הכתוב אלא בערי הלויים בלבד", וכן מבואר בגמ' בערכין ל"ג ב' שלר"א לא נאמר דין זה בערי ישראל.

– וכותבים המנ"ח (במצוה שמ"ב) והליקוטי הלכות (בערכין שם) [ומובאים בחידושי הגרש"ר (בסי' י"ט)] שגם לפי רבנן שדין זה נאמר גם בערי ישראל, אין זה אלא מדרבנן, כי מדאורייתא לכ"ע דין זה נאמר רק בערי הלויים. – והליקוטי הלכות מוסיף שזה פשוט. [– ויל"ע לשון הריטב"א הכותב שלר"א "לא דיבר הכתוב אלא בערי הלויים, דמשמע שלרבנן הכתוב גופיה מדבר גם בערי ישראל, וא"כ הו"ל מדאורייתא, וצ"ע.]

# אבל אילנות עבדינן.

הריטב"א מבאר הא דעבדינן אילנות: "אילנות עבדי דבכה"ג מגרש חשיב שמהלכין שם שאפילו בחצרות עושין כן לתענוג", עכ"ל.

# מאי שנא מבור וכו'.

הראשונים עומדים על קושיא נוספת שהיה אפשר לשאול בהבדל בין בור לאילן – שהגמ' לא שאלה, מדוע במתני' יקוץ גם כשהאילן קדם, ולהלן גבי בור אם האילן קדם הדין הוא שלא יקוץ.

– הרמב"ן והר"ן מתרצים שכלפי קושיא זו היה פשוט לגמ' שיש לחלק בין הזיקא דרבים להזיקא דיחיד, דמשום הזיקא דרבים קוצצים את האילן אפילו כשהוא קדם. – אבל לעניין התשלום סבר המקשן שזה לא סברא לומר שבהזיקא דרבים הם יהיו פטורים.

– והתורא"ש בשם המהר"ם מתרץ שזה היה פשוט לגמ' שמשום יישוב א"י מותר לקצוץ את האילן במתני' גם כשהוא קדם, על דרך שרואים שהתירו אמירה לגוי בשבת כדי לכתוב שטר על קניית שדה בא"י (ב"ק פ' ב').

# רש"י ד"ה לא חמימא.

לעיל נתבאר שהראשונים מביאים מדברי רש"י מקור שהדין של המשנה הוא דוקא בא"י, שרש"י כותב שהוא קוצץ משום תפארת ארץ ישראל.

– הפני שלמה מעיר מדוע דוקא כאן כתב רש"י שדין זה הוא משום תפארת א"י ולא על מימרא דעולא דמשום נויי העיר.

– ומבאר הפני שלמה שהיה אפשר לפרש את עולא שדין המשנה אינו משום יישוב א"י וגם בחו"ל יש זכות לבני העיר לקוץ את האילן משום נויי העיר, אבל לפי"ז לא היה מובן מש"א כאן בגמ' שמשום גריעותא דבני העיר דקידרא דבי שותפי וכו' הם יכולים לקוץ את האילן מבלי לשלם, כי עד כמה שלולא טעם זה הם היו צריכים לשלם וכל זכותם לקוץ את האילן היתה דוקא כשהם משלמים, אם כן בוודאי שגריעותא דידהו אינה טעם שתהיה להם זכות לקוץ בלא לשלם. – לכך מפרש כאן רש"י שדין זה אינו זכות תביעה של בני העיר אלא זה משום תפארת א"י ואין בני העיר יכולים למחול על כך וכפי שנתבאר לעיל מהראשונים, והיות ובני העיר מחויבים לקוץ את האילן, לכך מובן שאפשר לפטרם מלשלם כי בכך יתעכב קיום הדין דתפארת הארץ.

# ספק זה קדם וספק זה קדם קוצץ ואינו נותן דמים, מאי שנא מבור דאמרת לא יקוץ.

התורא"ש מביא שהמהר"ם מעמיד שכאן לא שייך לחלק בין הזיקא דרבים להזיקא דיחיד, כי הקושיא כאן היא בגדרי דין "המוציא מחברו עליו הראיה", דכשם שבבור כשיש ספק טוען בעל האילן לבעל הבור שיביא ראיה שבורו קדם, ואם אינו מביא ראיה הרי אנו דנים "כאילו האילן קדם" (כלשונו), ה"נ מאחר והם באים לחייבו לקוץ בלא דמים, כל עוד שהם אינם מביאים ראיה שהם קדמו א"א לחייבו בכך.

# הכא דודאי למיקץ קאי ספיקו נמי אמרינן ליה קוץ, ואי משום דמי אמרינן ליה אייתי ראיה ושקול.

התורא"ש הנ"ל בשם המהר"ם כותב בביאור תירוץ הגמ': "ומשני כיון דדינא הוא לקוץ **מיד** אם כן הוא המוציא ועליו להביא ראיה", עכ"ל. – מלשון "מיד" שכותב התורא"ש משמע שיסוד התירוץ הוא שמכיון שהוא חייב לקוץ מיד עוד קודם קבלת הדמים, יוצא שכל הספק הוא רק ביחס לדמים ולכן בעל האילן הוא המוציא. – וכן לומד האבני נזר (חו"מ סי' כ"ט).

– ואמנם האב"נ מביא שברשב"א בתשובה (במיוחסות סי' פ"ד) מבואר שאפילו אם היה הדין שהוא לא חייב לקוץ לפני שהוא מקבל דמים, מכיון שהדין הוא שאם הוא יקבל דמים הוא יתחייב לקוץ, לכך זה נחשב שבני העיר מוחזקים בחיוב הקציצה, וכשהוא בא וטוען על הדמים הוא נחשב למוציא, ע"ש.[[179]](#footnote-179)

## דיני הרחקת אילן מעיר והרחקת אילן מבור והחילוקים ביניהם.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | **הרחקת אילן מעיר** | **הרחקת אילן מבור** |
| **כשהעיר והבור קדמו** | קוצץ בלא דמים.  אין דמים דהו"ל הזיקא דרבים.[[180]](#footnote-180) | קוצץ ונותן דמים [לרבנן, ולר' יוסי אינו קוצץ דאי"ז גיר"ד].  תחילה קוצץ דסמך באיסור, ואח"כ נותן דמים.  והטעם שנותן דמים (אף שסמך באיסור), לרש"י (להלן כ"ה ב'[[181]](#footnote-181)) זה משום שנטע ברשות שאינו מזיק עד זמן גדול[[182]](#footnote-182),  לתוס' (לעיל י"ח ב') כי חששו להפסד מרובה,  ולרמב"ן מצד יישוב הארץ. |
| **כשהאילן קדם** | קוצץ ונותן דמים.  קוצץ מפני נוי העיר, ואף שהאילן קדם[[183]](#footnote-183), ולכן משלם.  וקוצץ תחילה ואח"כ משלם, דאל"כ הו"ל קידרא דבי שותפי. | לא קוצץ.  [ועי' בהערה 6 הטעם מאי שנא מעיר שקוצץ גם כשהאילן קדם.] |
| **בספק** | קוצץ בלא דמים.  חייב לקוץ דוודאי למיקץ קאי, ואין דמים דבעל האילן הוא המוציא ועליו הראיה. | לא קוצץ.  דהניזק הוא המוציא ועליו הראיה. |

# מרחיקין את גורן קבוע מן העיר וכו', לא יעשה אדם גורן קבוע בתוך שלו וכו'.

הנה יש במתני' כפל לשון בדין הרחקת הגורן, ומצינו כפל לשון דומה במשנה לעיל כ"ג א' לעניין הרחקת שובך מן העיר, ושם התוס' (בד"ה מרחיקין) מבארים שצריך להשמיע גם הרחקה מהעיר וגם הרחקה מהשדות, ואילו כאן התוס' לא פירשו למאי אצטריך תרווייהו, ואמנם הריטב"א עומד על כך, וז"ל: "ותרוייהו אצטריכו דאילו מעיר שהוא נזק רבים ונזק הגוף לא שמעינן אידך, ומאידך דשדות שהוא יחיד המזיק לחבירו לא שמעינן אידך שהיה תקנה לכל בני העיר, שעשו גרנותם סמוך לעיר", (כלומר שבשדות, הניזק הוא יחיד וכנגד זה המזיקים הם כל בני העיר, וקמ"ל שגם כאן המזיק מרחיק.) עכ"ל.

וכותב הרמ"א (קנ"ה כ"ב) דגם אם הגורן קדם לעיר מ"מ מסלקו ובני העיר נותנים לו את דמיו, ובספק מי קדם הריהו מסלקו בלא דמים.[[184]](#footnote-184) – וכותב הגר"א (שם ס"ק ס"א) שהטעם לזה דהוא כמו שמצינו באילן, שאפשר לסלקו גם כשהוא קדם לעיר.[[185]](#footnote-185)

# בכדי שלא יזיק.

כותבים הרשב"א הריטב"א והנמוק"י שצריך להשמיע שהטעם בהרחקת הגורן הוא כדי שלא יזיק, לאפוקי מאילן במשנה הקודמת, ששם הדין הוא מפני נוי הארץ ולכן זה דוקא בא"י וגם מחילת בני העיר לא מועילה וכמו שנתבאר לעיל, אבל בשובך זה מדין הרחקת נזיקין ולכך זה גם בחו"ל, וכן מועילה על כך מחילה.

# רב אשי אמר מה טעם קאמר וכו'.

נחלקו הראשונים בדעת רב אשי – מה הדין בגורן שאינו קבוע. – הרמ"ה (באות ק') כותב שגם הוא מודה שצריך להרחיק כי סו"ס זה גיר"ד, אלא ששיעורו קטן משיעורא דמתני'.

– אבל הריטב"א והר"ן כותבים שלרב אשי א"צ כלל להרחיק בגורן שאינו קבוע, כי לא אסרו גרמא דגירי כשהוא עושה בתוך שלו, רק במקום שהזיקו קבוע, והר"ן מוסיף שכשההיזק אינו קבוע אין הזיקו מצוי. – וקרוב לזה כותב הנמוק"י של"צ להרחיק גורן שאינו קבוע לרב אשי כי הזיקו מועט, הן מצד שאינו קבוע והן מצד שהוא לא הולך למרחוק.

# מרחיקין את הנבלות ואת הקברות ואת הבורסקי מן העיר חמשים אמה.

החזו"א (י"ד י"ב) כותב שאם קדמו הנבלות והקברות[[186]](#footnote-186) והבורסקי לעיר, שהוא מסלקן ונותנים לו דמים כמו באילן, וכפי שרואים בפוסקים שמדמים אילן לשאר מילי (כמבואר בדף מס' 22 לעניין הרחקת גורן).

– עוד כותב החזו"א שמסתבר שגם מיחיד יש את דין ההרחקה הזה, יעו"ש.

וכותב השיטה לא נודע למי (בשיטה) בשם תוס', דהבורסקי האמור כאן הכוונה היא לאומנות הבורסקי שהיא תיקון העורות, אבל לשבת בעיר ולמכור עורותיו מותר לו, ועל כך אמרו בגמ' לעיל כ"א ב' שרק בני המבואות כופים זה את זה שלא להושיב בורסקי נוסף, אבל אין דין להרחיק בורסקי זה מהעיר.

# אין עושין בורסקי אלא למזרח העיר.

הנה לא נזכר דין זה בש"ס ובפוסקים אלא לעניין בורסקי ולא לעניין נבלות וקברות. וכותב הפרישה (קנ"ה כ"ט) הטעם משום שבורסקי הוא מסריח ביותר ורק בו החמירו כן.[[187]](#footnote-187)

החזו"א (י"ד י"ב) מתקשה שאם עושים בורסקי רק לכיוון מזרח – ולשאר כיוונים אין עושים כלל אפילו יותר מחמישים אמה, א"כ איך מותר לעשות את הבורסקי למזרח והלא יש הרבה עיירות בכיוון מזרח שכלפיהן זה נחשב שהבורסקי במערב. – ומיישב החזו"א שעד חמישים אמה יש ריח קלוש שעדיין נרגש, ולכך מרחיקים בשאר הרוחות יותר מחמישים אמה עד שיכלה הריח לגמרי, אבל אחר שכלה הריח אפשר לעשות בורסקי בכל מקום.

# ומרחיקין את המשרה ואת הכרישין וכו' ואת החרדל וכו' ורבי יוסי מתיר בחרדל.

לא נתפרש במשנה שיעור ההרחקה לרבנן. – הראשונים מביאים את התוספתא שהרחקת החרדל היא חמישים אמה. – וכותבים הרשב"א הריטב"א והר"ן שלפי"ז גם הרחקת המשרה והכרישין היא חמישים אמה, מדערבינהו ותנינהו. – הרמב"ן גם כותב לפרש כן אבל נראה מדבריו שהוא נוקט לעיקר כפירושו האחר שם, שרק הרחקת החרדל היא חמישים אמה, ואילו הרחקת המשרה היא ד' אמות כמו נברכת הכובסים (לעיל י"ט א'), והרחקת הכרישין היא כשיעור יניקת כלאים.

לעיל בגמ' י"ח ב' מבואר שלר' יוסי גופיה שעל הניזק להרחיק את עצמו, בוודאי הדין שהן בחרדל והן במשרה וכרישין ל"צ להרחיק, וכל דבריו במשנה הם אליבא דרבנן דעל המזיק להרחיק את עצמו, דמ"מ בחרדל ל"צ להרחיק כי גם הדבורים מזיקות את החרדל. – ומבואר מזה דמשרה כרישין וחרדל אינם גיר"ד.

– הטעם דהיזק המשרה אינו גיר"ד מבואר ברא"ש, שכאשר הוא סומך את המשרה [ומרחיק כדין הרחקת בור שיח ומערה – כדלהלן] – ההיזק מגיע לירק רק אחרי שישהו במשרה זמן מרובה ויסריחו.

– הטעם דהיזק הכרישין אינו גיר"ד, כותב הרא"ש שהוא משום שבשעה שזרע אותם עדיין אינם מזיקים לבצלים עד שהם יגדלו.

– והטעם שההיזק דהחרדל אינו גיר"ד, מבארים הרי"ף והרא"ש שכשהוא זורע את החרדל הוא מכסהו בעפר, ורק אח"כ כשהוא גדל הדבורים אוכלות אותו. – ואילו המאירי (לעיל י"ח ב') מבאר שאין זה גיר"ד כי אין גוף החרדל מזיק לדבורים, ורק שמחמתו הן אוכלות את הדבש.

וכותב הרי"ף דמ"מ יש להרחיק גם לר' יוסי את המשרה ג"ט דומיא דבור שיח מערה ואמת המים, וכ"כ הרמב"ם (שכנים י' ה'), דבפחות מכן הו"ל גיר"ד. – עוד מבואר ברמב"ם (שם) שיש להרחיק מה"ט גם את הכרישין והחרדל ג"ט, אבל הרמב"ן (לעיל כ"ב ב') והרא"ש חולקים וסוברים שמכיון שהכרישין והחרדל יזיקו רק כשהם יגדלו לכך מ"מ אין זה נחשב גיר"ד וא"צ להרחיקם כלל.

# אלא מאי תדירא תדירא בשכינה.

כותב האו"ז (הלכות ק"ש סי' נ') על דברי הגמ', ד"משמע שרוצה לומר שהשכינה בכל מקום (ולא רק במערב) אלא **שתדירה** במערב".[[188]](#footnote-188)

והנה הגירסא שלפנינו היא "תדירא בשכינה", אולם יש ראשונים (הרמ"ה, הנמוק"י ועוד) הגורסים "תדירא בתפילה", כלומר שצריך להתפלל למערב (כי שכינה במערב), ומאחר ומתפללים לאותה רוח, אין זה כבוד שיהיה ריח רע באותו כיוון.

# תוס' ד"ה לכל רוחתא.

הנה מבואר בטור (או"ח סי' צ"ד) דלדידן דמתפללים לכיוון ירושלים – הרי דלא קי"ל כר"ע דשכינה במערב. – ועד"ז מבואר בנמוק"י, דלר"ע דשכינה במערב נלמדת מהא ד"וצבא השמים לך משתחווים" שהם מתפללים לכיוון מערב – הרי שבהכרח שהתפילה היא למערב, ואנן דקי"ל דמתפללים לכיוון ירושלים זה משום דקי"ל כר' ישמעאל דשכינה בכל מקום.

– אבל בדעת התוס' דידן לומד בשו"ת יד אליהו (סי' א') שלדידן י"ל שהמחלוקת האם שכינה במערב או בכל מקום היא בכלל העולם, אבל עדיין יש מקום לומר שגם אם שכינה במערב מ"מ יש להעדיף להתפלל לכיוון עיקר השכינה שהיא בבית הבחירה, אלא שזה תלוי מהיכן למדים ששכינה במערב. דלפי ריב"ל שזה נלמד מקרא ד"וצבא השמים לך משתחווים" – אז בהכרח שצריך להתפלל למערב ולא לכיוון ירושלים, כי אותו פסוק מדבר להדיא על כיוון התפילה. – אבל לר' אבהו שלמדים זאת מהא ד"אוריה – אויר י-ה", אין הכרח לומר שאם השכינה למערב שגם צריך להתפלל לשם.

– ובזה מיישב היד אליהו את קושיית האחרונים, דבאו"ח סי' צ"ד נפסק שמתפללים לכיוון ירושלים ולא למערב, ואילו באו"ח סי' ג' (ס"ה) פוסקים כר"ע (בברכות ס"א ב') דהנפנה במקום מגולה לא יהא ממזרח למערב, וביאר הב"י הטעם שזה משום ששכינה במערב. – ומקשים (עולת תמיד סי' ג' סק"ד, ה"ר משה רוטנבורג בתשובה הנ"ל ביד אליהו, ובפני שלמה[[189]](#footnote-189)) דהא לא קי"ל הכי, ור"ע שאמר כן לכאורה הולך לשיטתו. – ומתרץ היד אליהו שמה שפוסקים שמתפללים לירושלים להלכה אין זה אומר שלא פוסקים דשכינה במערב – כלפי שאסור להיפנות לכיוון זה, וכנ"ל.

# לבר ממזרח וכו' אלא משום דמורו בה מיני.

ז"ל הרמ"א (באו"ח צ"ד ב'): "אין עושין מקום הארון וצד התפלה נגד זריחת השמש ממש, כי זהו דרך המינים, רק מכוונים נגד אמצע היום", עכ"ל. – ומקור דבריו הוא השלטי הגיבורים (בס"פ תפילת השחר) בשם הריא"ז (ברכות פ"ד הלכה ד' סע' ג') – עפ"י דברי הגמ' דידן.[[190]](#footnote-190)

– ומבאר המשנ"ב (בסקי"א ובבה"ל שם) בשם הלבוש, שאין הכוונה בזה "נגד אמצע היום" בדוקא, אלא הכוונה חצי שעה או שעה אחרי הזריחה, ובודקים זאת לפי תקופת ניסן ותשרי, וצורת הבדיקה היא שניצוץ קרני השמש הנכנס דרך החלון המזרחי שבאמצע הביכ"נ, יגיע לאמצע הכותל המערבי של הביכ"נ לא בזריחה ממש אלא לפחות חצי שעה או שעה אח"כ.

# ר"א אומר עולם לאכסדרה הוא דומה וכו', ורבי יהושע וכו' לקובה וכו' ורוח צפונית מסובבת וכו'.

כותב הרמח"ל בספרו אדיר במרום (מעמ' רל"ה, והועתק בביאורי אגדות לר' אייזיק חבר לסנהדרין צ"א ב'): "זה המאמר צריך ביאור הרבה כי הלא כולנו יודעים שהרקיע מסבב העולם מכל צד והשקיעה של השמש אינה אלא ירידתה למטה, ואיה נצייר שנכנסת למעלה מן הרקיע". – הרמח"ל מוסיף שכך נוסח התפילה "ובוקע חלוני רקיע, מוציא חמה ממקומה", וזה נראה לכאורה נגד החוש.

– וכותב שם הרמח"ל: "אך האמת הוא כי אעפ"י שהגלגלים והכוכבים הם דברים גשמיים, הנה בתוכם מתלבש פנימיות מהשורשים בסוד וכו' העשייה, וכל הדברים התמצא שאומרים רז"ל בעניין השמש ושאר הכוכבים שאינם עומדים לפי הנראה לעינינו מדברים הכל בזה הפנימיות שלהם עיקר ההנהגה. ומי שאינו יודע דרכי החכמה אינו יכול להשיג אלא חיצוניות הדברים שנראה לפי הגשמיות, אבל העיקר הוא בפנימיות ההולך לפי דרכי ההנהגה הפנימיות", עכ"ל. – ושם הוא מאריך לבאר את עומק הדברים.

– ועל דרך זו כותב המהר"ל (באר הגולה באר השישי פי"א) על דברי הגמ' הללו: "כבר אמרנו לך ענין חכמים, שלא השגיחו כלל בעניין **הגשמי**, רק על עניין **המהות** (כלומר על פנימיות הדברים – שפתי חיים "אמונה ובחירה" עמ' תנ"ב), ואמרנו לך גם כן, כי מי שסובר כי שם 'הרקיע' הנאמר כאן הוא הגלגל, לא הבין דברי חכמים, ולא ידע מאומה וכו' ", עכ"ל. (ע"ש בבאר הגולה מש"כ בביאור מאמר זה, וע"ש בשפתי חיים שביאר דבריו.) [[191]](#footnote-191)

# הרוצה שיחכים ידרים ושיעשיר יצפין וכו' דמצדד אצדודי.

רש"י מפרש שעיקר כיוון התפילה הוא לכיוון האמור, ורק שהוא מצדד לדרום כדי שיחכם או לצפון כדי שיעשיר. – אבל הסמ"ג (עשה י"ט בד"ה ישראל בכל מקומות) והמהר"י אבוהב (בב"י סי' צ"ד) מפרשים הפוך, שעיקר פניו יהיו לדרום או לצפון ורק שיצדד לצד מזרח (כדברי הטור[[192]](#footnote-192)). – הרמ"א (צ"ד ב') פוסק כמו הסמ"ג והמהר"י אבוהב, אבל הט"ז (בסק"ג) כותב שיותר ראוי לנהוג כרש"י כדי שלא ייראה חלוק מהציבור, וכן פוסק המשנ"ב (בסקי"ב).

– עוד כותב המשנ"ב (בסקי"א) שאם הוא מתפלל דרומית לירושלים שפניו הם לכיוון צפון, שלא יהפוך את עצמו לצד דרום כי זה נראה כהופך עורף ולא פנים לכיוון ירושלים.

# רש"י ד"ה ונותן דמים.

רש"י מבאר שהטעם שהוא נותן דמים אף שבשאר ההרחקות לא מצינו דין זה, הוא כיון "דברשות נטע שאינו מזיק עד זמן גדול לא חייבוהו חכמים לקוץ בלא דמים", עכ"ל. – כך היא הגירסא ברש"י שלפנינו, וזו היתה הגירסא של הרמב"ן (לעיל י"ח ב') ברש"י.[[193]](#footnote-193)

– ודבריו צ"ב הלא לפי רבנן על המזיק להרחיק את עצמו וא"כ אין לו רשות לנטוע את האילן.

– ומבאר הגרנ"פ (באות ע'[[194]](#footnote-194)) שכוונת רש"י שיש לו רשות לנטוע את האילן היא כלפי האיסור מזיק, שמכיון שאינו מזיק עד זמן גדול אין כאן איסור מזיק, אלא שהגם שבעל הבור לא יכול לומר לו "אל תזיקני", אבל מ"מ הוא יכול לומר לו "תתרחק מבורי", דזכותו לתבוע מבעל האילן להתרחק מבורו, ובמקום שצריך להרחיק רק מחמת תביעה זו הדין הוא שנותן דמים. – משא"כ בשאר הנזיקין דפירקין שיש תביעה לניזק "אל תזיקני" – וכשמרחיק מחמת שהוא נחשב מזיק אין לו דמים.

ובעצם הטעם שכתב רש"י מדוע דוקא באילן נותן דמים, הנה התוס' לעיל (י"ח ב' ד"ה ואי לא) כותבים בזה טעם אחר שהוא משום שחששו להפסד מרובה. – והרמב"ן (כ"ד ב') כותב עפ"י הירושלמי שזה משום יישוב הארץ.[[195]](#footnote-195)

# ואם אילן קדם לא יקוץ.

בגמ' לעיל י"ח א' מבואר שלפי אביי א"ש מתני' כפשטה דמותר לסמוך, ורבא דאסר לסמוך מוקי לה בלוקח. – ולדעת רש"י ור"י בתוס' לעיל י"ח ב', כך נשאר גם למסקנא שלפי רבא אסור לסמוך ומדובר בלוקח, אבל לדעת ר"ת ור"ח בתוס' למסקנא מודה רבא שמותר לסמוך (מלבד בבור מטעמא דכל מרא ומרא וכו' כמבואר שם בתוס') ובאמת א"צ להעמיד בלוקח.

– והנה התוס' לעיל ועוד ראשונים שם, מתקשים לפי שיטת רש"י ור"י מדוע דוקא באילן יש הלכה שבלוקח לא יקוץ – ולא בשאר הנזיקין כמבואר שם בסוגיא. – התוס' מיישבים שזה משום דהו"ל הפסד מרובה, והרמב"ן (לעיל) מיישב שזה משום יישוב הארץ.

– ומקשה הגרנ"פ (באות ע') שלפי רש"י גופיה שביאר טעם אחר לעניין הדין דדוקא באילן נוטל דמים, שאין זה משום הטעמים הנ"ל אלא מכיון שהוא נטע ברשות, (שהפשט בזה הוא כנ"ל שזה נחשב "ברשות" כלפי טענת "אל תזיקני" ולא כלפי טענת ההרחקה ולכך נוטל דמים,) א"כ בסיפא דמתני' שהאילן קדם, צ"ב מדוע באמת הדין שא"צ לקוץ ולהרחיק את אילנו, דטעמו של רש"י (כפי שביארו הגרנ"פ) אינו מיישב את הדין הזה. (ע"ש מה שביאר בזה.)

# ר' יוסי אומר אף על פי שהבור קודמת לאילן לא יקוץ שזה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו.

דעת הרמב"ן ב"דינא דגרמי" (ד"ה ואי קשיא לך גבי) שבוודאי לפי ר' יוסי אם הזיק האילן את הבור ל"צ לשלם, וז"ל הרמב"ן בתוך דבריו, – "וליכא למימר דלר' יוסי אם הזיק האילן לבור חייב לשלם, דאי הכי לא הוה אמר ר' יוסי לא יקוץ, שאין לך מי שחייב לשלם שיוכל להזיקו וכו', ואם חייב לשלם מה שהזיק היאך יכול להזיקו ולומר בתר הכי משלמנא ונמצא זה צריך להתעצם עמו בבית דין כל יום ויום וכו' ", עכ"ל.

– אבל הרמ"ה (באות ק"ה) כותב שמכיון שהשורשים הם ממונו הריהו חייב על היזק הבור מדין אשו, וכדין ממונו המזיק. – ומבואר ברמ"ה (באות ק"ז בתוך הדברים) שהטעם שהתירו לו לנטוע את אילנו אף שאח"כ ישלם על היזקו, הוא "כדי שלא לעכב על כל אדם לעשות בשלו מה שאינו מזיק לחברו מיד, דאם כן אין לדבר סוף", עכ"ל. – ומבאר הברכ"ש (י"ט ד') שהרמ"ה לומד הו"ל כמזיק ברשות, [כגון פותקין ביבותיהן (ב"ק ו' א') והוצאת זבלים (שם ל' א') שהתירו חכמים לעשות כן לכתחילה, אלא שמ"מ חייבו לשלם אם הזיקו.] שכדי לא לעכב על כל אדם לעשות בשלו מה שאינו מזיק לחברו מיד, התירו לעשות כן לכתחילה אף שבאמת אם הזיק הוא חייב לשלם מדין ממונו המזיק.

– והרמב"ן בדינא דגרמי (מיד אחר דבריו הנ"ל, בד"ה ואכתי איכא למידק) באמת מתקשה מדוע לר' יוסי לא חייב על ההיזק של השורשים מדין שורו ומדין אשו, ע"ש מה שתירץ. (ובביאור תירוצו עי' בדברי יחזקאל בסי' מ"ט אות ה', ובברכ"ש בסי' י"ד.) ועי' בהערה.[[196]](#footnote-196)

# פאפי יונאה עני והעשיר הוה וכו' מודי רבי יוסי בגירי דיליה וכו'.

כותבים הרמב"ן ורבנו יונה (ועוד ראשונים) שלכן השמיעו שהוא היה עני והעשיר, לומר שבאמת היתה חזקה להנהו עצורי אלא שהיא לא הועילה דהו"ל כקוטרא ובית הכיסא, "דאין אדם שסובל שינידו כתלי ביתו [כלשון ר' יונה], ו"אין חזקה להזיק את האדם להפיל ביתו עליו [כלשון הרמב"ן].

– אלא שמ"מ יש הבדל בזה בין הרמב"ן לרבינו יונה, דהרמב"ן סתם בזה שאין כאן חזקה, אבל רבנו יונה כותב שכל מה שאין חזקה באופן זה – וכן בקוטרא ובית הכיסא על דרך זו – זה רק אם החזיקו ג' שנים אחר שבנה האפדנא, אך אם החזיקו ג"ש קודם בניית האפדנא שפיר יש להם חזקה, כי הטעם שאין חזקה להנהו נזקין, זה משום שאין דרך למכרם ולכן חכמים לא סמכו בזה על החזקה[[197]](#footnote-197), אבל כשהחזיקו ג"ש קודם שהיה שם מצב של נזק, שפיר אמרינן שהוא נתן לו רשות לסמוך ולהזיק והו"ל חזקה, כי הוא היה יכול למחות אם היה רוצה.[[198]](#footnote-198)

# תוס' ד"ה עני.

התוס' מקשים לפי מסקנתם לעיל י"ח ב' שמותר לסמוך, א"כ מדוע הנהו עצורי היו צריכים להרחיק. – ומוכיח מזה רעק"א (בקונטרס בד"ה הראיה הג') שבסמך בהיתר ל"צ להרחיק גם לאחר שהניזק מגיע, יעו"ש.

התוס' מתרצים דהכא לא קביעא תשמישייהו כל כך כי הנך דלעיל. – בהגה"א הלשון היא "דלא קביע תשמישא **וליכא טורח בסילוקו כל כך**", ועד"ז כותב התו"י – "גבי שומשומין לא קביעה תשמישיה **ויכול לשנות את מקומו למקום אחר**", עכ"ל. [ונראה שהם באים לומר שמה שהמזיק לא צריך להסתלק בסמיכה בהיתר, זה משום שהקלו עליו שלא להטריחו, אבל כשאין לו טורח לשנות את מקומו לא נאמרה קולא זו.]

– וההגהת תוס' מתרץ דהכא הוא משום דסמך באיסור דכל מרא ומרא וכו', ובפשטות הכוונה שלכך מתחילה היה אסור להם לסמוך, וכן למד הפ"ח (באות ע'). – אבל בבהגר"א (בסי' קנ"ד סקע"ד) מבואר שהוא פירש את הגהת התוס' שבמקום שהוא מזיק בידיים לא מועילה סמיכה בהיתר. (עי' בשיעורי הגרש"ר באות ע"א שהאריך בזה.

# תוס' ד"ה זיקא.

התוס' ועוד כמה ראשונים מקשים דליחייב משום אש דומיא דאבנו סכינו ומשאו שהניחן בראש גגו, והם כותבים כמה דרכים לתרץ קושייתם, מדוע אין ברקתא משום אש.

– אמנם התורי"ד כותב על קושיא זו שאפילו שבעצם יש כאן מזיק דאש, מ"מ זה מותר לרבינא, כיון שבאופן שאי"ז גיר"ד ס"ל לר' יוסי דעל הניזק להרחיק את עצמו, גם כשהוא עושה אש בשלו, מאחר והניזק עומד בצדו ורואהו – אין המדליק חייב, כי על הניזק להרחיק את עצמו, ולשון התורי"ד בתוך הדברים, שטענת המזיק היא – "שאני עושה בתוך שלי מה שאני רוצה ועליך להרחיק את עצמך או שתשמור עצמך מן הנזק".

– ועד"ז כותב הנתיה"מ (קנ"ה י"ח) ליישב את קושיית הראשונים, שבמקום שיתבטל תשמישו לא חייבה התורה על ממונו המזיק, ומה"ט אינו חייב בכל ההרחקות דפירקין משום ממונו המזיק אף ש"כל הדברים דחשיב בפרק לא יחפור ובהלכות נזקי שכנים לכאורה בכלל ד' אבות נזיקין הן כשתדקדק בהן" (כלשונו, ושם הוא מביא כמה דוגמאות מההרחקות דפירקין דהו"ל בכלל ד' אבות נזיקין), ולכן הוא תמה מדוע דוקא התוס' מקשים דוקא ברקתא.

והברכ"ש (בסוס"י י"ג וי"ד) מביא בשם הגר"ח שבכל הנזיקין דפירקין אין בזה משום ממונו המזיק כשאינו גיר"ד, משום שהוא עושה בתוך שלו ולא בשל חברו. – עוד כותב הברכ"ש (בסי' י"ט סוף אות א') שהתוס' הקשו ברקתא דליחייב משום אש ולא בגפת, כי גפת מלחלח ממקומו ולא דמי לאש ההולך לרשות חברו, וכן ברקתא ההיזק הוא ע"י שהרקתא הולכת ומזיקה ברשות חברו.

התוס' מתרצים את קושייתם דליחייב ברקתא משום אש, שהדין ד"המבעיר את הבערה" – עניינו שהוא עושה לבדו את האש בלא סיוע הרוח, – אבל ברקתא ה"אש" נעשית ע"י הרוח, כי לולא הרוח הרקתא לא היתה הולכת כלל, וכלשון התוס' בב"ק (ס' א' ד"ה רב אשי) ד"הכא לא מקרי מבעיר אלא גורם והתורה לא חייבה אלא מבעיר ולא הגורם".

– ודברי התוס' צ"ב וכפי שהקשה המהרש"א, דגם אבנו סכינו ומשאו אינם הולכים בלי הרוח כלל, ומדוע חייב בהם משום אש. [עי' במהרש"א מש"כ ליישב הקושיא.[[199]](#footnote-199)]

האבהא"ז (נזק"מ י"ד ז') כותב לבאר את התוס' עפ"י דקדוק לשון התורא"ש, שהרקתא אין לה כובד (כמבואר ברמב"ן בדד"ג בד"ה ודקא קשיא לן) ואינה יוצאת כלל מהכיתנא בלא הרוח, וקודם יציאתה היא אינה מזיקה כלל, ולכך הו"ל כמו ליבה וליבתה הרוח, והרי"ז דומה לזורה ורוח מסייעתו שבלא הרוח לא תיעשה הזרייה, ורק שבשבת חייב על כך כי זה עיקר המלאכה, משא"כ אבנו סכינו ומשאו שהמזיק קיים גם בלי הרוח.

– ואמנם המעיין בתו"י יראה לכאורה ביאור אחר בדברי התוס', שהוא כותב בזה"ל: "דכי חייב רחמנא אש, כשעשה האש תחילה לבדו וכו', אבל היכא שלא עשה האש לבדו בלא סיוע רוח, שאלמלי לא היה הרוח מעורב עם כח המנפץ **בשעת ניפוץ** לא היה הרקתא אזלא כל עיקר, אלא היתה נופלת לפניו **ושוב לא היתה יכולה לילך ולא להזיק**, **וזיקא נמי לא הוה מצי ממטי לה בלא סיוע כוחו**, ודמי לליבה וליבתה הרוח דפטר", עכ"ל התו"י.

– ונראה שהוא בא לומר שהיסוד בדין "המבעיר את הבערה" שצריך שתהא יצירת המזיק רק על ידו. – וברקתא אם אין רוח בשעת הניפוץ – הרי היא נופלת על הארץ, ואחר שהיא נפלה גם הרוח לא תוליך אותה להזיק, ולכך היא אינה נחשבת כלל לאש. – והרי"ז דומה לליבה וליבתו הרוח, שגם שם – לולא הליבוי של הרוח לא תוכל האש להתפתח כלל, ואם הרוח לא תלבה בשעה שהוא מלבה – אז גם כשתהיה אח"כ רוח היא לא תוכל להוליך את האש להזיק, וכלשון התוס' בב"ק (ס' א' ד"ה ליבה) אודות הדין דליבה וליבתו הרוח, שחיוב אש אינו "אלא אם כן עשה כל כך בפני עצמו בלא סיוע הרוח או דבר אחר שיוכל להזיק ברוח מצויה **אחר גמר המעשה שלו**". – אבל אבנו סכינו ומשאו גם לאחר הנחתו אותם הרוח יכולה להוליכם להזיק, ולכך הם נחשבים לאש. וכן ביאר רה"י הגרר"ש שליט"א בספרו ראש דעה, יעו"ש.

התוס' מקשים על רבינא מדוע בנמייה זה נחשב גיר"ד, והם מתרצים שזה משום דזימנין דבהדי דנח קפצה. – התוס' שאנץ בשיטה מבאר יותר את החילוק הזה [וכותב הברכ"ש (בסי' כ"ב) שזה גם הביאור בתוס'], דזימנין בהדי דזקיף לסולם, הנמייה עומדת על הסולם ואז הוא מקרב אותה לשובך בידיים ולכן זה נחשב גיר"ד[[200]](#footnote-200) (ואף דהו"ל גרמא, מ"מ בגרמא כי האי שהוא בעצמו מעמיד את המזיק מודה רבינא), משא"כ ברקתא שלא הוא מקרב את ההיזק אלא הרוח.

התוס' בסוף דבריהם מתרצים בשם ר"י דשאני בע"ח דחמירי טפי – משא"כ ברוח דכח אחר מעורב בה[[201]](#footnote-201). – החזו"א כותב שיסוד החילוק הוא שבע"ח הם מזיק גמור ששמו עליו ולכך בזה מודה רבינא, משא"כ ברקתא ששם המזיק שלה הוא רק בצירוף ההכאה והרוח. – והחזו"א נשאר בצ"ע מה שייך לכאן הא דאמרו בגמ' בב"ק דאש כח אחר מעורב בה.

– גם הרש"ש נשאר בצ"ע בדברי התוס', שגם העורבים הם כח אחר המעורב. – דכל מה דבעלמא בע"ח אינם נחשבים כח אחר מעורב בו זה כשהם ממונו והוא אחראי על הכח הזה, אבל כשהוא מקיז דם וממילא באים העורבים שאינם שלו, הרי שהיזק העורבים הוא כח אחר כמו כח הרוח.[[202]](#footnote-202) ועי' בהערה[[203]](#footnote-203).

# ולרבינא מאי שנא מגץ וכו'.

מבואר בתוס' שבגץ היוצא מתחת הפטיש הוא חייב מטעם אש, והקושיא על רבינא היא דא"כ גם רקתא תיחשב גיר"ד, והתירוץ הוא דבגץ ניח"ל דליזיל (וכדביארו התוס' לפי דרכם שיש כאן את יצירת האש מכוחו גם בלא הרוח, ורק שאח"כ הרוח מוליכתו להזיק כמו בכל אש).

– ואמנם בדעת רש"י לומד הגרנ"פ (באות ע"ה) מהלך אחר, שבאמת גץ היוצא מתחת הפטיש הו"ל אדם המזיק כי הוא הולך מכוחו ממש. – בתחילה הוא מביא שכן נראה בדעת רש"י בב"ק (כ"ב א' ד"ה משום ממונו)[[204]](#footnote-204), ועוד הוא טוען שכך מדויק ברש"י בסוגיין, כי רש"י מפרש את קושיית הגמ' "מאי שנא מגץ" – "והרי הוליכן הרוח". – ודברי רש"י צ"ב, כי הלא כל אש הולכת ע"י הרוח ומדוע הקשו דוקא מגץ. – אלא שרש"י לשיטתו שבגץ ההולך מכוחו ממש זה אדם המזיק, וזה הקושיא על רבינא דא"כ הו"ל גיר"ד.

– ואומר הגרנ"פ שלפי זה ביאור תירוץ הגמ' הוא כמש"כ רבינו יונה וז"ל: "הלכך כיון דמכוחו קאזיל וניחא ליה, אף על גב דזיקא ממטי לה, מעשה האדם נחשבין", עכ"ל. – כלומר שמכיון שניחא ליה בהולכת הגץ ע"י הכאת הפטיש, לכן גם הולכת הרוח מתייחסת למעשה האדם.[[205]](#footnote-205)

# לא יטע אדם אילן סמוך לשדה חבירו אלא אם כן הרחיק ממנו ארבע אמות.

בדין זה דהרחקת האילן משום עבודת הכרם, כותב הרמב"ן: "שמעינן מיהא שהחושש שלא יזיקנו חברו ושכנו בדבר ממה שיכול למונעו והדבר רגיל ותדיר, אין יכול לומר לו הושב שומר וישמור שלא אזיק אותך, כשם שאין זה יכול לומר הושב שומר וישמור שלא אכניס מחרשתי בתוך שלך, עכ"ל.

נקודה נוספת – מחודשת – הנלמדת ממשנתנו, מעמיד הריטב"א (לעיל י"ח א') וז"ל: "וכיון דמרחיק מפני עבודת הכרם שלא יזיקנו למחר בשווריו כשיחרוש, ואף על פי **שאין הנזק במה שעושה עכשיו** אלא בשוורים דההיא שעתא, שמעינן מינה שכל דבר **המוכן והעומד להזיק** אפילו בדברים שהם חוץ ממנו, מעתה מעכבין עליו להרחיקו, וזה כלל גדול לדינים אלו ודוק", עכ"ל.

התוס' בב"ק (ק' ב' ד"ה אומר) מבארים מדוע ההיזק דעבודת הכרם הו"ל גיר"ד – "דחשדינן ליה שלא יביא מחרישתו בשדה חברו". – ומבאר המהר"ם (לעיל ב' א') שכשהוא מביא את מחרישתו לתוך שדה חברו, הריהו מזיקו בידיים, ולכך זה נקרא גירי דיליה.

– הגרש"ר בשיעורים בדף ב' (באות כ"ח) מעיר שלכאורה מדוע צריכים להגיע לדין גירי דיליה דר' יוסי, והלא אם הוא מכניס את המחרשה לתוך שדה חברו הוא מזיק גמור. – והוא מיישב שמ"מ דין ההרחקה הקיים עכשיו מחמת החשש שיכניס את מחרישתו – הוא מחמת הדין דגירי דיליה.

# אלא אם כן הרחיק ממנו ארבע אמות.

נחלקו הראשונים מה הדין כאשר שניהם באים לסמוך אילנותיהם בבת אחת. – דעת הר"י מיגש והרמב"ן שכל אחד מרחיק שתי אמות (ובבבל כל אחד מרחיק אמה אחת). – בריטב"א נראה בביאור צד זה, שהוא מפני שבאופן זה כל אחד מהם יוכל לחרוש ד' אמות במחרשתו – אף שהוא נכנס ב' אמות לתוך חברו. – החזו"א (י"ד ו') כותב שזה משום דכופין על מידת סדום.

– ואילו כמה ראשונים אחרים (הרמ"ה, הרשב"א, הריטב"א והר"ן) כותבים שכל אחד צריך להרחיק ד' אמות (ובבבל ב' אמות). – בטעם שיטה זו יש כמה ביאורים: רבינו יונה והרשב"א כותבים שבאותם ד' אמות שהוא מרחיק הוא יכול לזרוע זרעים, ואם ירחיק רק ב' אמות הוא יפסיד את הזריעה הזו. – הריטב"א בפירושו הראשון והר"ן כותבים טעם אחר, שא"א לכוף את אחד מהם להשתתף עם השני בעל כורחו. – טעם נוסף כותב הריטב"א שלפעמים יצטרכו שניהם לחרוש ביום אחד ויהיה להם טורח לחרוש כאחת.

ובאופן שלא הרחיק ד' אמות, דן הגרנ"פ (באות ע"ז) האם כשהוא קוצץ הוא נוטל את דמי האילן. – והוא תולה זאת בטעמים שבאילן המזיק לבור הוא נוטל דמים. – דלפי רש"י (כ"ה ב') שזה משום שהוא לא מזיק רק עד זמן גדול – הנה כאן הוא מזיק מיד וא"כ אינו נוטל דמים. – אך לפי התוס' (י"ח ב') שזה משום הפסד מרובה – ה"נ יש הפסד מרובה.[[206]](#footnote-206)

# היו שרשים יוצאים לתוך של חבירו מעמיק ג' טפחים כדי שלא יעכב את המחרישה.

עי' בתוס' לעיל י"ח א' (בד"ה היו) המבארים שני מהלכים היאך בעל האילן סמך לשם את אילנו – והלא שורשיו נכנסים לתוך של חברו. – וע"ע ברש"י שם (בד"ה ואי לאו צונמא), הכותב שהוא סמך שלא כדת – וזה א"ש עם פירוש הריצב"א בתוס'.

עוד דנים הראשונים מהי זכותו לקוץ את שורשי אילנו של חברו. – הרמב"ן במלחמות (בסוף פירקין) מבאר שזה משום "שאין לנו בכל הפרק ניזק שלא ירחיק המזיק מתוך שלו". – והריטב"א (לעיל י"ח א') כותב שזה משום שהשורשים "מזיקין לזה הרבה בחרישתו ולזה לא יזיק כל כך בקציצתן, וזה כלל גדול לדינין הרבה".[[207]](#footnote-207)

# א"ל והא ארחיקי לי וכו'.

הרשב"א מקשה שבגמ' נראה שרבא בר"ח ידע שיש דין להרחיק גם משום ציפורי, אלא שהוא סבר שבמשנה רואים ששיעור הרחקה זה הוא רק ד"א – גם ביחס להרחקה זו. – ולכאורה איך הוא סבר כן והלא רואים במשנה שגם גדר מועילה להרחקה האמורה בה, וגדר י' טפחים בוודאי לא תועיל לציפורי כי הן יכולות לעקוף אותה.[[208]](#footnote-208)

– ומתרץ הרשב"א שרבר"ח סבר שבאמת במשנה מדובר רק על ההיזק דעבודת הכרם, ובאמת אין דין הרחקה מפני העופות כלל, וכוונתו בדבריו "והא ארחיקי לי" שהוא קיים את דין ההרחקה דעבודת הכרם ודי בזה. – ועל כך השיב לו רב יוסף שישנו גם היזק דעופות ועל כך לא דיברה המשנה. – וחזר וטען לו רבר"ח שבמשנה מדובר גם על אילנות וגפנים שיש שם עופות ורואים שהמשנה חששה רק להיזק דעבודת הכרם ולא להיזק דעופות. – והשיב לו רב יוסף דהמשנה לא דיברה על אילנות וגפנים אלא רק על אילנות ואילנות ועל גפנים וגפנים שבהם ההיזק הוא רק משום עבודת הכרם, אבל באילנות וגפנים שיש גם היזק דעופות באמת צריך להרחיק יותר.

# אילן לגפנים בעינן טפי.

התוס' וההגה"א כותבים דהו"ל גיר"ד דוקא אם נוטע את הדקלים כשהם גבוהים [והיינו משום שהאילן עצמו גורם לציפורי שיקוננו שם – חזו"א (י"ד ה')], אבל אם נטע גרעין אין זה גיר"ד כי הוא גדל ממילא. – אבל ראשונים אחרים (הרמב"ן, רבינו יונה, הרשב"א, הרא"ש ועוד) לומדים דהו"ל גיר"ד כי לפעמים הוא מפריח בידיו את העופות מן הדקלים לגפנים. – וכותב הב"י (בסי' קנ"ה) שלפי הראשונים הללו גם בנטע גרעין הו"ל גיר"ד.

– החזו"א (י"ד ה') מבאר שהתוס' ס"ל דאין לומר שהוא גיר"ד מחמת שהבעלים לפעמים מפריחם על הגפנים כפירוש הראשונים, דנזק זה אינו קשור לאילן – כי אם אסור לו לגרשם לשם אז הוא לא יעשה כן, ואם הוא יעבור על האיסור הרי זה מזיק בגרמא בידיים (ולא רק גיר"ד). – עוד כותב החזו"א שאפשר שבאמת אין איסור בהפרחת העופות, ובאמת כבר כתב כן ההגהת פרישה (קנ"ה ה').[[209]](#footnote-209)

האילת השחר מתקשה מדוע לפי תוס' הוא צריך לעקור את האילנות, והלא כל ה"גירי דיליה" זה רק בשעת נטיעתו שאז הציפורים מגיעות, אבל אחר נטיעתו כבר אין זה גיר"ד – והוא מיישב שכל הטעם שלר' יוסי על הניזק להרחיק את עצמו כשאין זה גיר"ד הוא משום שהוא לא חייב לבטל תשמישו מחמת ההיזק – ושהניזק יתרחק, אבל במקום שהוא כבר מחויב להרחיק את נזקו, כאן לא נתנו לו זכות לעשות את תשמישו וחוזר הדין דעל המזיק להרחיק את עצמו.[[210]](#footnote-210)

נחלקו הראשונים בשיעור הרחקת האילנות מהגפנים. – הר"י מיגש כותב בתחילה שהוא הרחקה מרובה – כדי שהגפנים לא יינזקו מהעופות. – פירוש שני כותב הר"י מיגש ששיעור זה הוא ד' אמות – והוא אמור כלפי ההרחקה בבבל שמחמת המחרישה היא רק ב' אמות, ומחמת העופות צריך להרחיק ד"א, אבל במחרשה הגדולה שבארץ ישראל אין בזה נפק"מ כי בלא"ה מרחיק ד"א. [הרמב"ן מפרש את הטעם לשיעור זה, שדרך העופות כשאדם מפריחן[[211]](#footnote-211) שהם פורחים בשיעור זה.] – וכותב הר"י מיגש שכן פירש הרי"ף וכך הוא היה מורה למעשה, וכ"כ הרמב"ם (שכנים י' ח').[[212]](#footnote-212) – פירוש שלישי כותבים רבינו יונה ועוד ראשונים, שדין זה הוא כפי מה שעיני הדיין רואות.[[213]](#footnote-213)

עוד כותב הר"י מיגש שבאופן ששניהם באים ביחד – זה רוצה לנטוע גפנים וזה רוצה לנטוע אילנות, והדו"ד ביניהם הוא האם שיעור ההרחקה ביניהם הוא משום עבודת הכרם וכל אחד מרחיק אמה אחת (כשיטתו הנ"ל דבבבל כל אחד מרחיק אמה אחת) או שבעל הגפנים ירחיק כדינו רק אמה אחת, ובעל האילנות ירחיק ג' אמות (כפירושו השני של הר"י מיגש כהרי"ף שההרחקה דמשום העופות היא ד"א), וכותב הר"י מיגש שאם השדה עומדת לגפנים – לאו כל כמיניה דבעל האילנות, ואם השדה עומדת לאילנות – לאו כל כמיניה דבעל הגפנים, ואם השדה עומדת לזה ולזה – מכיון שבעל הגפנים אינו משנה בזה, כופים את בעל האילנות להרחיק כמבואר בסוגיין.

– ומבואר בר"י מיגש חידוש שבשדה שאינה עומדת לגפנים – אף שכעת בעל הגפנים רוצה לנטוע בה גפנים – מ"מ זה נידון כשדה שאינה עומדת לגפנים ובעל האילנות ל"צ להרחיק. – והרמב"ן חולק על חידוש זה, שכל מה שמבואר בריש פירקין שבשדה שאינה עשויה לבורות מותר לסמוך, זה רק כשאין בכוונתו לעשות כאן בור, אבל במקום שהוא רוצה עכשיו לחפור בור צריך הלה להרחיק.

– במשנת ר' אהרן (שכנים עמ' פ"ב) מבאר את סברת הר"י מיגש, שדיני ההרחקה דשכנים הם אינם מפרשת נזיקין אלא זוהי תקנה חדשה דדיני שכנים שצריך להרחיק[[214]](#footnote-214), וס"ל לר"י מיגש דחכמים תיקנו להרחיק את נזקיו רק במקום המיועד לאותו דבר שניזוק, אך במקום שאינו מיועד לדבר זה לא נתקן דין מחודש זה.

# אנא לא קייצנא דאמר רב וכו' מר אי ניחא ליה ליקוץ.

דעת התוס' שגם במקום שיש דין לקוץ מ"מ יש בזה איסור של קציצת אילן פרי, ולכך הם מעמידים את ההיא דקוצץ ונותן דמים באילן סרק.

– אבל הראשונים האחרים חולקים על תוס' וטוענים שאין בזה משום בל תשחית. – לשון הרמב"ן היא: "והרי הוא מזיק ומצוה להרחיק את עצמו **אפילו להפסיד כל מה שיש לו ולא יפסיד חברו פרוטה**". – ועל דרך זו כותב רבינו יונה שמכיון שמן הדין עליו לקוץ את האילן – לכך אין בזה איסור, וכ"כ הרמב"ם (מלכים ו' ח') שבכה"ג שרי כי אין זה דרך השחתה.

– ומה"ט הראשונים מתקשים מה היתה תשובתו של רבר"ח, והם מבארים שבאמת הוא לא קיבל את דבריו של רב יוסף וזאת עפ"י המבואר בגמ' ביבמות (ע"ז א') ד"כל תלמיד חכם שמורה הלכה ובא, אם קודם מעשה אמרה שומעין לו, ואם לאו אין שומעין לו", ולכן הוא סבר שבאמת יש כאן איסור.[[215]](#footnote-215)

ובדעת התוס' דנים האחרונים (החיד"א בשו"ת חיים שאל ח"א סי' כ"ב, ורעק"א) שדבריהם נאמרו רק לדעת רבר"ח, אבל באמת רב יוסף חולק עליו וסובר כנ"ל שאין בזה משום בל תשחית.[[216]](#footnote-216) [[217]](#footnote-217)

# לא שכיב שכחת ברי אלא דקץ תאנתא בלא זימניה.

הט"ז (יו"ד קט"ז) ועוד אחרונים (שו"ת שאילת יעבץ ח"א סי' ע"ו, שו"ת חיים שאל ח"א סי' כ"ב, וחת"ס) הוציאו מזה שיש בקציצת אילן משום סכנה (מלבד האיסור דבל תשחית), יעו"ש.

# רש"י ד"ה שהחזיקו בו רבים.

רש"י מפרש שר"פ טען שהוא החזיק שיהיו שם שרשי אילנו אף שהוא יחיד, וכפי שמצינו שמצר שהחזיקו בו רבים אסור לקלקלו. – ומקשים עליו התוס' שבוודאי שדין זה הוא רק בחזקה דרבים ולא בחזקה דיחיד, דאל"כ תיקשי מתני' שהוא יכול לקוץ השורשים.

– האילת השחר כותב ליישב שהנה לא מסתבר לומר שלפי רש"י בחזקה זו צריך טענה, כי אז יצא ח"ו שאחד מהם לא אמר אמת, אלא צ"ל שרש"י לומד כדעת הריב"ם בתוס' לעיל כ"ג א' (ד"ה והא) שמועיל חזקת נזיקין בג' שנים גם בלא טענה. – ולפי"ז מיושבת קושיית התוס' שבמשנה שהוא יכול לקוץ השורשים מדובר בלא החזיק ג"ש.

– ומ"מ מתקשה שם האילת השחר בדברי רש"י, דמהיכא תיתי לדמות את הדין דמצר שהחזיקו בו רבים – לההיא דר"פ שהיה יחיד. – וכן צ"ב מה ענין החזקה דמצר שהחזיקו בו רבים לחזקת השורשים. (יעו"ש מש"כ בזה.)

ובשו"ת דברי חיים (מצאנז, ח"ב חו"מ סי' י"ג) כבר מתקשה בקושיות אלו ברש"י, והוא מבאר, שהנה מבואר בסוגיא להלן ק' א' שלפי רבנן הילוך גרידא לא נחשב חזקה לזכות בקרקע, ומאידך מבואר בסמ"ע (שע"ז ב') שגם חזקת הילוך מועילה לדין דמצר שהחזיקו בו רבים כי אומרים שמסתמא הם החזיקו בהיתר. – וצ"ל שחזקת הילוך זה אינה מועילה לקנות את הקרקע שתהא שייכת לרבים, אלא היא מועילה רק לעניין שיש להם רשות ללכת בה.

– ולפי"ז מבאר הדברי חיים שר"פ טען לו שזה נחשב שהוא מוחזק בשרשי האילן אפילו שהם ברשות של רב הונא בדר"י, ולא נאמר שרהבדר"י הוא המוחזק בשורשים אלו מאחר והם ברשותו.[[218]](#footnote-218) – וזה המקור שהוא הביא מדין מצר שהחזיקו בו רבים. – שאף ששם זהו דין דוקא ברבים, כי רק ברבים אומרים שהוא מחל להם – ובשורשי אילן זה נחשב חזקה גם ביחיד, מ"מ הראיה של ר"פ היא על נקודה אחרת, שכשם שרואים במצר שהחזיקו בו רבים בהילוך שזה נחשב שהם המוחזקים בדרך זו הגם שהיא שייכת לאחר, כך גם כאן ר"פ נחשב המוחזק בשרשי האילן שברשות רהבדר"י.

# עצים של מי אמר ליה תניתוה וכו'.

הקוב"ש (באות צ"ה) עומד על כך שרואים מכאן שדין המעילה תלוי בדין הממון. [בחידושי ר' חיים הלוי (פ"ח ממעילה) כבר האריך בזה, ולשונו שם בתוה"ד – "דכל יסוד איסור מעילה הוא משום דין גזל הקדש", יעו"ש.]

המנחת ברוך (בסי' כ"ט ענף ד') מתקשה במה שאמרו ביחס לרישא דשרשי אילן של הדיוט הבאין בשל הקדש לא נהנין ולא מועלין, דאי אזלינן בתר האילן א"ש דין זה, אבל אי אזלינן בתר הקרקע צריך להיות הדין שמועלין. – ומקשה המנחת ברוך, שהאילן והקרקע שניהם משתתפים ביניקת האילן, וא"כ לכאורה הו"ל כ"זה וזה גורם" דקי"ל שהוא מותר.

– ומיישב המנחת ברוך לפי מה שהוא מייסד שם, שבכל זוז"ג מהדיוט והקדש עלינו לדון תחילה על הדבר המגיע משניהם למי הוא שייך – להדיוט או להקדש, ודין זה נקבע על דרך שהוא בהדיוט כיו"ב, ולכך אם בשניהם הדיוט אזלינן בתר קרקע – אז גם בנד"ד השורשים שייכים רק להקדש ויש בהם מעילה, ואם בשניהם הדיוט אזלינן בתר אילן אז השורשים שייכים רק להדיוט ואין בהם מעילה.

– ומוסיף המנחת ברוך ומבאר דמ"מ אי בתר אילן אזלינן אסור ליהנות מהם מדרבנן, וזה לפי מה שהוא מייסד שם עוד שגם במקום שזה שייך להדיוט מ"מ צריך לשלם להקדש מה שהוא נהנה מיניקת ההקדש, ולכן זה אסור מדרבנן. [– והוא מוסיף עוד לבאר שם הגם שבהדיוט כה"ג ל"צ לשלם לחברו מה שהוא נהנה מיניקת הקרקע, מ"מ בזה חלוק הקדש מהדיוט.]

# וקא סבר אין מעילה בגידולין.

עי' בזה בסוגיא להלן ע"ט, ובמ"מ לפרק הספינה דפים מס' 8-9 במה שנתבאר בזה באורך בס"ד.

# רבינא אמר לא קשיא כאן בתוך שש עשרה אמה כאן חוץ לשש עשרה אמה.

מבואר בכמה ראשונים (הרמב"ם בפיה"מ, וכן משמע בדבריו בהלכות שכנים י' ז', וכ"כ הרמ"ה באות קי"ב והרע"ב) שלפי רבינא פשט המשנה "דהרי אלו שלו" מתייחס לחוץ לט"ז אמה והכוונה היא שהם של בעל השדה.

# רש"י ד"ה ואין מביאין.

לפירוש רש"י שעולא בא לומר שהוא ל"צ להביא ביכורים, מבאר הריטב"א את לשונו של עולא שהוא "גזלן" – "כי לגבי זה דינו כגזלן שאין צריך להביא ממנו ביכורים". [וע"ע במהר"ם שביאר זאת באופן אחר.]

# תוס' ד"ה גזלן הוא.

תוס' לומדים בשיטת הר"ח שהטעם שאינו מביא ביכורים מדאורייתא הוא מחמת שהוא גזלן ואית ביה משום "שונא גזל בעולה", ולכן תוס' מקשים על ר"ח מאי פריך לעולא מהקונה אילן וקרקעו והא התם שקנאו לא הוי גזלן.

– אבל הרמב"ן לומד שגם הר"ח בוודאי מודה לטעם ד"מארצך" שלכך הוא פטור מביכורים מדאורייתא, ועולא רק בא לבאר מדוע רבנן לא חייבוהו מ"מ להביא מדבריהם כמו קונה שני אילנות שלא קנה קרקע והוא מביא ביכורים, ועל כך אמר עולא שזה מטעמא ד"שונא גזל בעולה". – ולפי"ז מיושבת קושיית התוס', כי קושיית הגמ' מההיא דהקונה אילן וקרקעו היא להוכיח שהוא חייב מדאורייתא דשפיר הו"ל "מארצך".

ועל מש"כ התוס' שלפי עולא מתני' מיירי בצונמא שאין בזה משום גזל כמבואר בריש פירקין, מקשה המהרש"א דבסיפא דהיו שרשים יוצאים וכו' בהכרח לא מדובר צונמא וכמבואר להדיא בריש פירקין, ואיך עולא יבאר זאת. – ומתרץ המהרש"א שעולא יעמיד את הסיפא שהשורשים הם חוץ לט"ז אמה.

# מכדי כמה מרובע יותר על העיגול רביע פשו להו וכו' היינו דלא דק ולחומרא לא דק.

תוכן קושיית הגמ', שעושים חישוב כמה שטח העיגול של יניקת האילן לעולא – וזה לא כשיעור שטח יניקת האילן למתני' אלא מעט פחות. – וחישוב שטח עיגול האילן לעולא, נעשה ע"י כלל האומר ששטחו של עיגול הנמצא בתוך ריבוע (שהקוטר של העיגול מצד לצד הוא כאורך כל צלע מהריבוע) הוא ¾ משטח הריבוע החיצון. – ולפי תוצאות החישוב יוצא שהעיגול דעולא קטן בחצי אמה – לגירסא שלפנינו – מהעיגול דמתני'.

– ועל כך תירוץ הגמ' הוא שבאמת העיגול דעולא קטן מהעיגול דמתני' ועולא לא דקדק אלא החמיר בשיעורו שכשיוצאים השורשים ברשותו בשיעור ט"ז אמה הוא כבר אינו גזלן והוא חייב בביכורים. (והתוס' מקשים שחומרא זו אתי לידי קולא כי ביכורים פטורים מתרו"מ, ע"ש.)

# רש"י ד"ה וכמה.

תוכן דברי רש"י. – תחילה רש"י מבאר כיצד מחשבים את שטח העיגול של עולא, לפי חשבון שטח הריבוע של 32 על 32 אמות, ולפי הכלל ששטח העיגול הוא ¾ משטח הריבוע המקיפו. – ובכך יוצא ששטח הריבוע הוא 1024 אמות מרובעות, ושטח העיגול הוא 768 אמות מרובעות.

– לאחר מכן רש"י מבאר כיצד מוכיחים את החשבון ששיעור יניקת האילן למתני' הוא ½16 אמות לכל רוח בעיגול – שהוא עיגול שהקוטר שלו הוא 33 אמה. – והחישוב הוא ע"י שניקח את ההפרש בין שטח העיגול דמתני' לשטח העיגול דעולא, ונעשה רצועה ארוכה מהשטח הזה – שאז נוכל להקיף את העיגול דעולא שהוא 32 אמה – בעוד חצי אמה, ויעלה בידינו עיגול שקוטרו הוא 33 אמות.

– אלא שרש"י מעיר על כך שהחשבון שלו להראות שאפשר להוסיף רצועה של חצי אמה, מתאים לחישוב של ריבוע ולא לחישוב של עיגול – שהוא יותר קטן מריבוע, ולעיגול באמת אפשר להוסיף רצועה של ⅔ אמה, אלא שלא דקדקו, או שבאמת גורסים בגמ' שני שלישי אמה ולא חצי.

# תוס' ד"ה הכי.

תוכן דברי התוס'. – בתחילה התוס' מעמידים שהגירסא הנכונה בגמ' היא שהיתרון של שיעור היניקה דהאילן לפי המשנה – מהשיעור של עולא – הוא שני שלישי אמה [ולא חצי אמה] – וכפי הגירסא שרש"י מזכיר בסוף דבריו. והתוס' כותבים שלוש צורות חישוב להוכיח זאת. – לאחר מכן התוס' מציעים שני פירושים לקיים את הגירסא דחצי אמה.

צורת החישוב הא': להוכיח שאם ניקח את שטח ההפרש בין העיגול דמתני' לעיגול דעולא, ונעשה ממנו רצועה שרוחבה ⅔ אמה, נראה שאורך הרצועה הזו שווה לאורך הרצועה המקיפה את העיגול דעולא. – ותוס' כותבים שתי אפשרויות כיצד נדע מהו אורך הרצועה המקיפה את העיגול דעולא. – אפשרות אחת להקיף את השטח שלפי עולא שהוא 32 אמות – לא כשהוא בעיגול אלא כשהוא בריבוע, ואז להוריד ממנו רבע לפי החשבון שעיגול קטן ברבע מהריבוע. – וצורת החישוב השנייה שר"י מצא בספר אחד, ע"י שנעשה מהרצועה הזו הרבה חוטים כמבואר בתוס'.

צורת החישוב הב': להוכיח ששטח העיגול דמתני' שהוא ⅓833 אמות מרובעות כפי שנתבאר בגמ' – הקוטר שלו הוא ⅓33 (שאז ממילא יוצא שמוסיפים רצועה של ⅔ אמה על העיגול דעולא), והחישוב לזה הוא ע"י שמחשבים את שטח הריבוע המקיף את העיגול הזה שהצלעות שלו הן ⅓33 אמה, ואז מורידים רבע ומגיעים לשטח העיגול הנ"ל.

צורת החישוב הג': לחשב לפי חשבון בית סאה כמה שטח היניקה של כל אילן ולעשות משטח זה צורת מרובע שהצלע הארוכה שלו היא ⅓33 אמה. (התוס' כותבים צורה אחת איך לחשב זאת, ובהגהת התוס' מובאת לכך צורה נוספת.) ואז להוכיח ששטח זה שווה לעיגול שקוטרו ⅓33 אמה, כי גם המרובע וגם העיגול האמורים – קטנים ברבע מריבוע של ⅓33 על ⅓33.

בהמשך התוס' הם באים לקיים את הגירסא שלפנינו שיתרון שיעור היניקה דמתני' הוא חצי אמה על השיעור דעולא, כי הגם שבאמת קוטר העיגול דמתני' הוא ⅓33 אמה, אבל העיגול דעולא אינו 32 אמה (שאז צריך להוסיף עליו רצועה של ⅔ אמה), אלא הוא ⅓32 אמה, כי שטח האילן אינו בכלל חשבון ה32 אמות, והוא תופס עיגול של ⅓ אמה על ⅓ אמה.

עוד מביאים התוס' את פירוש רבינו משולם שגם הוא בא לקיים את הגירסא דחצי אמה, ויסוד פירושו הוא שאין הכוונה שחצי אמה זו היא בהיקף העיגול, אלא הדברים אמורים כלפי חשבון שטח היניקה של ג' אילנות לעולא אם נעשה ממנו ריבוע, שהצלע של ריבוע זה תהיה קטנה חצי אמה מהחמישים אמה דבית סאה דמתני'. ולכן הוא לא גורס בגמ' שחשבון שטח העיגול דעולא הוא 768 אמות מרובעות, כי לפי דרכו, הגמ' לא חישבה זאת כלל.

– וצורת החישוב של רבינו משולם מיוסדת על כך שלפי עולא מודדים ט"ז אמה לכל צד מלבד מקום האילן, והוא נוקט שהאילן תופס שטח עיגול של אמה על אמה, ואז יוצא שקוטר העיגול דעולא הוא 33 אמות. – ואז מחשבים את שטח העיגול הזה, ע"י שמחשבים את שטח הריבוע המקיפו ומורידים מזה רבע, וחישוב שטח יניקת ג' אילנות לפי"ז הוא ריבוע של ½49 אמה כנ"ל.

# הקונה אילן וקרקעו מביא וקורא מאי לאו כל שהוא.

האילת השחר מתקשה שהנה המציאות היא שעובי האילן גדל במשך הזמן, ובאופן שהאילן נתעבה יותר ממה שהיה והוא תופס יותר קרקע, צ"ע על מה חל הקניין בקרקע שתחת האילן, ועי' בהערה.[[219]](#footnote-219)

# תוס' ד"ה לא.

תוס' מתרצים בתירוצם הראשון דבקניין פירות למ"ד כקניין הגוף דמי הריהו מביא וקורא, כי הקרקע קנויה לו עד זמן קבוע, משא"כ הקונה אילן אחד בלא קרקעו שאם יתייבש האילן אין לו בקרקע כלום. – ומבאר בחידושי ר' חיים הלוי (ביכורים ב' י"ג) שהקונה אילן אחד אין לו כל קנין בקרקע ורק שכדי לקיים את המקח המוכר צריך להעמיד לו את היניקה ואת מקום הקרקע. – הקה"י (בסי' ט"ז) מביאו, והוא מגדיר זאת שאין זכות היניקה בגדר של "מכירה" אלא רק בגדר "שעבוד" בעלמא.

– בתירוצם הב' כותבים התוס' שבק"פ כקה"ג הקרקע קנויה לו לכל דבר, משא"כ גבי הקונה אילן שאין לו אלא היניקה לבדה. – הקה"י (בסי' י"ז) מביא שהגר"י מפונביז' זצ"ל למד פשט בתוס' שבמקום שהוא קונה רק לדבר אחד לא נאמר הכלל דק"פ כקה"ג דמי, ועל כך הוא מקשה קושיא מגמ' בשבת, יעו"ש.

– אבל הקה"י כותב שבאמת גם קנין לדבר אחד מועיל לקניין פירות שייחשב כקניין הגוף, וכוונת התוס' היא רק שקניין זה לא מועיל לעניין ביכורים שבכך יתקיים הדין ד"מארצך". – והקה"י דן שם לדמות זאת ליסוד הדין דעולא שכאשר חלק מיניקת האילן הוא מחוץ לרשותו הרי"ז מביא ואינו קורא, משום שצריך שכל הגידולים יהיו "מארצך", יעו"ש.

# ת"ש אילן מקצתו בארץ ומקצתו בחו"ל וכו' הכא במאי עסקינן דמפסיק צונמא וכו'.

מבואר בגמ' שלפי עולא, לולא הא דמפסיק צונמא היה צריך להיות הדין דטבל וחולין מעורבים, ולא מצד ש"אין ברירה", אלא מצד שהולכים בתר השורשים, והקושיא על עולא היתה שעד כמה שרבי ורשב"ג חולקים בברירה, רואים שלכ"ע לא הולכים אחר השורשים. – וכן מעמיד החזו"א (ערלה ב' ג', ומובא בליקוטים לב"ב בסי' כ"א על הדף) ביתר ביאור:

– תחילה הוא כותב שה"ברירה" האמורה אין עניינה למחלוקת הידועה בש"ס אם יש ברירה (והוא פשוט, כי שם הנידון הוא האם המצב העכשווי יכול להתברר למפרע עפ"י מה שיהיה אתו בעתיד, ואין עניינו להכא), אלא הנידון הוא מצד שהנה המציאות היא שיש שתי יניקות לאילן – יניקת השורשים ויניקת האילן (והחזו"א שם מביא לזה מקור), ולדעת רשב"ג אנו אומרים שעיקר יניקת הנוף של א"י היא מא"י, ועיקר יניקת הנוף של חו"ל היא מחו"ל, ויש ללכת אחרי יניקת הנופים אף שיניקת השורשים מתערבבת, וזה הכוונה ש"יש ברירה". – ורבי מודה לרשב"ג שבעצם יש ללכת אחרי יניקת הנופים אלא שהוא סובר כאשר הנוף הוא גם בא"י וגם בבבל, הרי שיניקת בנוף מתערבבת כשם שיניקת השורשים מתערבבת, וזה הכוונה ש"אין ברירה".

– ומ"מ רואים אנו שלפי רשב"ג אפשר לייחס את הפירות באופן ודאי לא"י ולחו"ל מחמת יניקת הנופים, ורבי חולק כי הוא סובר כאמור שגם יניקת הנופים מתערבבת, ומינה שאם כל הנוף היה במקום אחד אף שהשורשים היו מתערבבים הוא היה מודה לרשב"ג שהולכים אחר יניקת הנוף, וזה הקושיא על עולא הסובר שהולכים אחרי יניקת השורשים.

– ועל כך התירוץ שלעולם יניקת השורשים עיקר, ולכך לולא שמפסיק צונמא לכ"ע הו"ל טבל וחולין מעורבים, והם נחלקו במפסיק צונמא שהשורשים אינם מעורבים, האם מ"מ האוויר חוזר ומבלבל או לא.

# מיזל טובא אזלי אכחושי לא מכחשי אלא עד שש עשרה אמה טפי לא מכחשי.

הנה שיטת רש"י הטעם של עולא הוא משום שאין זה נחשב "מארצך", וכדביארו התוס' שאפילו שאינו נחשב גזלן מ"מ הוא פטור מביכורים. – ומקשה על כך הדברות משה (בסי' י"ט ענף ג') מה מועיל לטעם זה הא דאין השורשים מכחישים הקרקע לאחר ט"ז אמה, והלא סו"ס עד כמה שהם יונקים מהקרקע הזו אין זה קרוי "מארצך".

– והוא כותב שצ"ל שיניקה כזו שאף אדם אינו מקפיד עליה, אינה מגרעת את חשיבות ה"מארצך" מהגידולים, ועבור יניקה כזו אין צורך בבעלות, והו"ל כמו הנאה מצל כותלו של חברו ומהאור שיש לו מהאוויר של שדה חברו, ורק ביניקה המכחישה את הקרקע יש צורך לבעלות – וממילא נאמרה בה ההלכה ד"מארצך".

# אחד אילן הסמוך למיצר וכו' מביא וקורא שעל מנת כן הנחיל יהושע לישראל את הארץ.

בדעת עולא החולק על ר' יוחנן וסובר שאינו מביא וקורא – מבאר הרשב"א שהוא סובר שבאמת יהושע לא תיקן את התקנה הזו. – ואמנם הרשב"א לעיל (כ"ה ב' בתוך הדברים) כותב מהלך אחר, שגם עולא מודה שיהושע תיקן זאת, אלא שהוא סובר שתקנה זו לא מועילה להיחשב "האדמה אשר נתת לי".

– הגרי"ז הלוי זצ"ל בספרו (בפ"א מתרומות) בא לבאר יותר את מחלוקת ר' יוחנן ועולא בעקבות המהלך של הרשב"א שלעולא תקנה זו לא תועיל לחייב בביכורים. – ומבאר הגרי"ז שר' יוחנן ס"ל יש דין חיובי ד"אדמתך" רק על מקום עמידת האילן ולא על מקום התפשטות השורשים, אלא שמ"מ אם השורשים מתפשטים בגזלה, הרי שגזלה זו מהווה הפקעה על דין ה"אדמתך" דהאילן, ועל כך מועילה שפיר תקנת יהושע שהוא לא ייחשב גזלן על התפשטות השורשים. – אבל עולא ס"ל דדין "אדמתך" הוא דין חיובי לא רק על מקום עמידת האילן אלא על כל התפשטות השורשים, ותקנת יהושע לא מועילה לזה, כי עניינה הוא רק שיש לו רשות ששורשיו יהיו שם, אבל הוא לא הקנה לבעל האילן את מקום השורשים.

# אילן שהוא נוטה לשדה חבירו קוצץ מלא המרדע וכו'.

לשון הרמב"ם (שכנים י' ח') היא – "מי שהיה אילן חבירו נוטה לתוך שדהו קוצץ כמלא מרדע", ומשמע שמוטל על בעל השדה לקוץ והוא לא יכול לחייב את בעל האילן. – וכ"כ הריא"ז להדיא ד"קוצץ בעל השדה מענפי האילן".

וכותב הרמ"ה (באות כ"א, ומובא בטור בסי' קנ"ה) שרואים ממשנתנו דבר חידוש שאף שהשדה היא שלו עד לרקיע, מ"מ אינו יכול לקוץ מעל מלא המרדע, דמכיון ששדהו עומדת לחרישה וזריעה, לכך הוא יכול לעכב רק על מה שמפריע לצרכים אלו. – והוא כותב שלפי"ז יוצא שאחד מבני המבוי יכול להוציא זיזין לתוך המבוי למעלה מגמל ורוכבו ובני המבוי לא יכולים לעכב עליו, כי אין זה מעכב את תשמיש המבוי, דדין מבוי בזה הוא כדין רה"ר שתשמישו הוא עד גובה של גמל ורוכבו.

# אבא שאול אומר כל אילן סרק כנגד המשקולת.

הרמב"ם בפיה"מ מבאר שהטעם שקוצץ יותר באילן סרק הוא מפני מיעוט תועלתו. – ועד"ז כותב הרמ"ה (באות כ"א) שלא חסו לקוץ מלא המרדע בלבד אלא באילן שעושה פירות.

# אילן שהוא נוטה לרה"ר קוצץ כדי שיהא גמל עובר ורוכבו.

לשון המאירי היא "הרי העובר יכול לקוץ מן הענפים" – כלומר שא"א לחייב את בעל השדה לקוץ, ורק שזכותם של בני רה"ר לקוץ, ואמנם הם צריכים לעשות זאת בעצמם.

# מאן תנא דבנזקין בתר אומדנא דהשתא אזלינן.

הריטב"א כותב שהנידון הוא דוקא על נזיקין דרבים – "מפני שראוי לדקדק בדבר יותר לסלק הנזק לגמרי, או משום רבותא דנזקין דרבים דחמירי, או משום דקדרה דשותפי וכו' ". – והוא כותב שלכך לא הביאו ראיה לנדון זה מהא דמעמיק ג"ט שלא יעכב המחרשה (אף שזה חוזר וגדל), אלא הביאו את ההיא דעשיית חלל תחת רה"ר, כי ביחיד פשיטא דאזלינן בתר אומדנא דהשתא.

# תוס' ד"ה בדחלולי.

הנה מבואר בגמ' שהברייתא שלא נקטה לשון ד"מפני הטומאה" אלא ד"מפני אהל הטומאה", באה לחדש דלא סגי בדחלולי בעלמא. – וכותב המהרש"א דלפירוש רש"י זה מובן, כי הברייתא מחדשת שאין הטעם מפני הטומאה שע"ג האילן אלא הטעם מפני הטומאה שעל הארץ שהאילן הוא "אהל" הטומאה המאהיל עליה ועל האדם העובר. – אבל לפירוש ר"ח שהחידוש הוא שלא מועילה אותה צורה כי חוששים שמ"מ תהיה טומאה על האילן, צ"ב כיצד חידוש זה נתחדש בלשון "אהל" הטומאה דהברייתא. – ע"ש מש"כ ליישב.

1. וז"ל החזו"א (בסי' י"א סק"א): נראה דענין קביעות ההרחקות נמסרה לחכמים, כי לעולם אין שימושי בני אדם מצטמצמים כל אחד בחלקו, כי החופר בור בצד המצר – משמש קרקע של חברו לו לכותל, והנוטע אילן – שורשיו נכנסין לחברו וכן בחלונות וכן בכל הרחקות השנויות, ונצטווינו שחכמים ישקלו הדברים כפי הראוי והנכון לפי טבע העולם. – ומה שראו חכמים להתיר על כרחך משועבד חלק שמעון לראובן לתשמיש זה, ואם הוא מוחה בו באלמות נגד הדין, הרי זה כמזיקו בגרמא והוא אביזרייהו דגזל. – ומה שאסרו חכמים, אם ראובן עושה באלמות הרי זה מזיק לחברו, עכ"ל. (ועי' בדבריו בהערה הבאה.) [↑](#footnote-ref-1)
2. הברכ"ש (בסי' י"ט אות ד') לומד פשט ברמ"ה שיש לו **רשות ב"ד** להניח את המזיק – אף שאם הוא יזיק לבסוף הוא יצטרך לשלם. (– וזה על דרך מה שמצאנו בב"ק (ו' א') לעניין פותקין ביבותיהן וגורפין מערותיהן, ושם (ל' א') לעניין הוצאת זבלים, שיש לו רשות ב"ד לעשות כן ומ"מ אם הזיקו חייב לשלם.) [↑](#footnote-ref-2)
3. החזו"א (בב"ב סי' י"ד סקי"ג) כותב שהטעם להתיר בלאו גירי דיליה כי הוא עושה בתוך שלו וזהו תשמישו, ושם להלן (בסקי"ד) הוא חוזר על כך שתשמישים אלו הוא עושה אותם בתוך שלו והם תשמישים הנהוגים לשמש בהן, ועוד הוא כותב שם: "ויש מהם שהתירו חכמים שכן טבע העולם ששכנים נפגעים זה מזה שהרבה מן התשמישין מכניסין פעולה ופגיעה חוץ לגבולם וזהו קנינו מתחילה ועל הניזק להרחיק, ואם אינו מתרחק חשיב הניזק כנכנס ברשות המזיק ואיהו דאזיק לנפשיה". [↑](#footnote-ref-3)
4. עוד דנים האחרונים (אבהא"ז שכנים י' ה', משנת ר' אהרן שכנים עמ' פ'. – ובשיעורי הגרש"ר אות ב' העמיד בזה שני צדדים, יעו"ש.) שאפילו בגירי דיליה שמרחיקים גם לר' יוסי, מ"מ אין לחייבו להרחיק מצד הדין דשמירת נזיקין דבבא קמא, כי סוכ"ס הוא עושה בתוך שלו, אלא חיוב הוא מחמת דיני שכנים על דרך דיני השכנים שמצאנו בפרק קמא. – ומוסיף ר' אהרן שגם לשיטות שבגירי דיליה הוא חייב בתשלומין, יש לומר ששורש חיוב ההרחקה הוא מדיני שכנים, ורק שלאחר שהוא מתחייב בזה שוב אין לו את ההיתר שהוא עושה בתוך שלו וממילא חוזר עליו החיוב נזיקין דבבא קמא.

   ומיהו כמובן שכל נידון זה הוא רק לצד כרמב"ן הנ"ל שבמקום שאינו חייב להרחיק אינו חייב לשלם כשהזיק, אבל לפי הרמ"ה שגם כשזה לא גירי דיליה הוא משלם לר' יוסי וזהו רק היתר שא"צ להרחיק, א"כ פשיטא שבגירי דיליה הוא חייב מדין חיוב נזיקין רגיל, אלא שפטרוהו מחיוב זה כשאין זה גירי דיליה, ופשוט. [↑](#footnote-ref-4)
5. הרשב"א (בעמ' ב') מקשה על פירוש זה מה מועיל סיד להיזק שכבר נעשה בחפירה. – והריטב"א (כאן) מבאר שלפי הפירוש הזה התועלת של הסיד היא להעמיד את הקרקע הרפה שלא תתרפה יותר. [↑](#footnote-ref-5)
6. כי לפי"ז יקשה קושיית התוס' דבגמ' להלן י"ט א' מבואר עכ"פ לעניין אמת המים ונברכת הכובסין שטעם ההרחקה הוא משום המתונתא.

   [ועי' בחידושי הב"ח שפירש ברש"י שבאמת מדובר שיש מים בבור, וכוונת רש"י במש"כ שהחפירה מחלשת כותלי הבור היא, שריפוי זה של הקרקע גורם לכך שהמתונתא תבוא לשם (– על דרך שפירש הדרישה דלהלן בתוס').] [↑](#footnote-ref-6)
7. ומבואר בתוס' שגם בבור שאין בו מים מ"מ יש דין הרחקה – ורק שא"צ ג"ט, וכן מדייק בדבריהם בביאור הגר"א (בסי' קנ"ה סקל"א). – וכ"כ הרשב"א בתשובה (ג' קנ"ז) לדינא, וז"ל שם: "אבל בלא מתונא לא ידענו כמה, ומ"מ צריך הוא לתקן לפי עיני האומנין הבקיאין בבנין", עכ"ל, – והובאו דבריו ברמ"א (שם סע' י'). [↑](#footnote-ref-7)
8. אלא דעדיין צ"ב, הלא אם הוא ירחיק מתחילה פחות מג"ט שוב לא יהא כאן היזק מחמת החפירה, וא"כ מדוע כלל שהוא יצטרך להרחיק עוד עד ג"ט מחמת המתונתא.

   – ועי' בדרישה (בסי' קנ"ה סקי"ח) המפרש את התוס' באופן אחר, שמחמת שהקרקע נתרפתה בחפירה, שוב המתונתא יכולה לבוא בהם, ולכך זה נחשב שגם המתונתא הו"ל גיר"ד. – עי' בחידושי ר' נחום מה שהקשה על כך. [↑](#footnote-ref-8)
9. וכן מבואר בתוס' להלן בעמ' ב' (ד"ה מרחיקין) בתירוץ הראשון, שגם אם סילק את הגפת קודם בניית הכותל יש כאן היזק לכותל כשייבנה, כי הגפת מקלקלת את הקרקע דהכותל. [↑](#footnote-ref-9)
10. טענתו של הביה"ל מבוססת על הנחה, שהנה הגמ' להלן מסתפקת להלן י"ט א' האם הדין דסד בסיד במשנה הוא בנוסף להרחקה, או שצריך רק אחד מהם– או הרחקה או סיד. – ונוקט הביה"ל [וכ"כ הקצוה"ח בסי' קנ"ה סק"ח] שגם לפי הצד שמועיל לסוד לבד, מ"מ צריך ג"ט בין הבורות ורק שא"צ ו' טפחים.

    – ולפי זה טוען הביה"ל שרש"י לא פירש כתוס' כי הוקשה לו שלפי הצד בגמ' ד"או סד בסיד", התנא לא יכול לומר שירחיק ששה טפחים, כי אז למדים מהמשנה שעליו להרחיק ו' טפחים, או שיסוד בסיד – וזה יתפרש שהוא סד בצמוד לבורו של חברו בלא הרחקה כלל, וזה אינו. – ולכך הוצרך התנא להעמיד שכותל בורו של חברו הוא ג"ט – ומשיעור ג"ט זה, הדין שהוא מרחיק עוד ג"ט או שהוא סד בסיד דוקא באותו מקום.

    – וכותב הביה"ל שטענתו הזו היא סמך לרמב"ם (שכנים ט' א') שפסק שצריך גם להרחיק וגם לסוד – דיש לומר שהוא פירש את קושיית הגמ' כמו התוס', ולפי"ז מוכרחים שסתימת הגמ' בסוגיין היא ד"וסד בסיד תנן". [↑](#footnote-ref-10)
11. וכן מבואר בקצוה"ח (בסי' קנ"ה סקי"א) שזהו דין קדימה שהוא זכה בקדימתו, ובכך הוא מבאר את הטעם שאינו צריך להרחיק גם לאחר מכן כמבואר בתוס' בסוגיין. [↑](#footnote-ref-11)
12. וכן מבואר במהרש"א (י"ח א' על תוס' ד"ה דיקא) וברעק"א (בקונטרס מילי דנזיקין בד"ה ע"כ נראה), שאביי חולק על טעם זה דרבא דכל מרא ומרא וכו'. (ויש לנידון זה מקורות מדברי הראשונים ואכ"מ.) [↑](#footnote-ref-12)
13. ולרבנן אסור לסמוך מחמת מה שסופו לחפור את הבור גם בלא הטעם דכל מרא ומרא וכו', דומיא דשורשי אילן שטרם הלכו והזיקו ומ"מ צריך להרחיקם מחמת שסופם להזיק. – וכן מבואר ברמ"ה. [↑](#footnote-ref-13)
14. ומבואר ברבינו יונה שמה שכל מרא ומרא וכו' נחשב גיר"ד, זה משום ההיזק של הקרקע עצמה [וכן מבואר ברמ"ה], ומה"ט הוא כותב שבאינה עשויה לבורות א"א לראות זאת כהיזק בקרקע. – אבל בדעת הראשונים הסוברים דהטעם דכל מרא וכו' קאי גם על אינה עשויה לבורות, נראה שהם לומדים שאין ההיזק בקרקע אלא בבור עצמו שייחפר, והגם שכעת אין כאן עדיין בור, אבל מ"מ כאשר הבור ייחפר אנו אומרים שההיזק שנעשה בו החל כבר עתה. [↑](#footnote-ref-14)
15. וכן לומד הקצוה"ח (בסי' קנ"ה סוסק"ג וסוס"ק י"א) בדברי הר"י מיגש. [↑](#footnote-ref-15)
16. במשנת ר' אהרן (שכנים עמ' פ"ב) מבאר את הר"י מיגש שדיני ההרחקה אינם מצד פרשת נזיקין אלא הם מצד דיני חיובי השכנים שחז"ל קבעו (עי' בדף הקודם בהערה 4 שכך מובא משמו), ויש לומר שלא חייבו חכמים להרחיק אלא במקום העשוי לאותו דבר שניזוק, שבזה תיקנו את דיני ההרחקה כדי שלא יימנע מכל אחד תשמישיו, אבל במקום שאינו עשוי לכך לא נתקנו כלל דיני ההרחקה, ולכך לא מהני מה שכעת הוא בא לחפור בור. [↑](#footnote-ref-16)
17. וכן היא באמת דעת הרמ"ה ששמעון צריך לכנוס כ"ה אמה כדי שראובן לא יזיקו, ואת קושיית התוס' הוא מיישב שמדובר בקרקע שאינו עשויה לאילנות. [↑](#footnote-ref-17)
18. וגם הרמב"ן מביא שיטה כזו בשם "יש שפירשו". [↑](#footnote-ref-18)
19. ובחזו"א (י"א ב') נראה שהוא למד פשט בתוס' ששמעון כבר זכה בהנהו ג' טפחים שיהיו קרקע בורו ולכך אסור לראובן להזיקם, אלא שהוא מתקשה בזה, דנהי ששמעון זכה באותם ג"ט כלפי זה שאינו צריך להרחיק את בורו שסמך מתחילה אף שכעת יהיה בזה היזק לבור של ראובן, אבל איך הוא זכה בהם כלפי זה שראובן יתחייב להעמידם לו והוא לא יוכל לרפותם, והלא זוהי קרקע של ראובן. [↑](#footnote-ref-19)
20. ואמנם יתכן שהדרישה הפריע לו בפשט התוס' דמשמע שקושייתם א"ש עם שני תירוציהם הקודמים, וזה עצמו מכריח לפרש בכוונת התוס' בתירוץ הראשון כמו החת"ס הנ"ל, ודלא כתו"י והרשב"א. [↑](#footnote-ref-20)
21. הקצוה"ח (קנ"ה י"א) לומד בדעת רש"י שהפשט הוא שבדירה רבא מודה לאביי שיכול לקדום ולזכות בתשמיש זה, ולכך גם אחר שהלה העמיד שם אוצר מ"מ אין על מעמיד הרפת להרחיק, מאחר והוא כבר זכה בתשמיש זה. (משא"כ בסמיכה בהיתר דלוקח כפי שיבואר להלן בהמשך הסוגיא איהשי"ת.) [↑](#footnote-ref-21)
22. והם מתקשים בפירושם, שהלא לרבא ללישנא קמא הדין שאינו סומך אפילו בשדה שאינה עשויה לבורות, וא"כ מדוע מותר לסמוך מפני מה שאין הדרך לעשות דירתו אוצר. – והם מחלקים שאדם עשוי להימלך על שדהו ולעשות בה בורות, משא"כ בסמיכה שלא חוששים כלל שימלך.

    [ומדברי הר"י מיגש הללו הוכיחו הגרש"ר (באות ה') והגרנ"פ (באות ז', הובאו בדף מס' 2) שמה שאמרו בלישנא קמא שהוא טוען לו שכשם שהוא נמלך כך גם הוא ימלך, – אין הכוונה שדוקא אם הלה בסמיכתו שינה ממה שזה עומד אליו – אז יש טענה שאולי גם הוא עצמו ישנה, כי הנה הר"י מיגש מקשה שיאמר בעל האוצר לבעל החנות שאולי הוא יימלך ויהפוך את דירתו לאוצר – אף שבעל החנות לא שינה ממה שביתו עומד אליו.] [↑](#footnote-ref-22)
23. ובפשטות אין כוונתו שאביי חולק על המציאות דכל מרא ומרא וכו', אלא כוונתו שאביי ס"ל שזה לא נחשב היזק בקרקע עד כמה שכעת אין בה את הבור. [↑](#footnote-ref-23)
24. אלא שהחזו"א מקשה שגם ברחיים ותנור הוא מחדש בכל עת את ההיזק והו"ל גיר"ד, וא"כ הו"ל להשמיע בהו את היתר הסמיכה כי משנתם קודמת. [↑](#footnote-ref-24)
25. הקצוה"ח (בסי' קנ"ה סקט"ז) מיישב את קושיית התוס' עפ"י יסוד שהוא מייסד, שהדין שע"י חזקת ג' שנים הוא זוכה בתשמישו, אין הפשט שזה משום שהניזק מחל לו על הנזק, אלא הפשט שהיות ונזקי שכנים הוא לא מזיק ממש בידיים, לכך ע"י שהניזק מחל או הקנה לו את התשמיש והלה עמד שעה אחת ברשות, הרי זה כסמיכה בהיתר, ושוב חל הדין שמכאן ואילך על הניזק להרחיק את עצמו ולא על המזיק. (והקצוה"ח מוסיף שסמיכה בהיתר ע"י מחילת או הקנאת הניזק היא עדיפא על סמיכה בהיתר כשזה נעשה ממילא – שהתוס' להלן (י"ח ב' ד"ה ואי לא סמיך) כותבים שסמיכה זו מועילה רק באילן, אבל כשהלה מחל לו או הקנה לו והוא עומד שם ברשותו שעה אחת, גם התוס' מודים שבכה"ג חל דין שעל הניזק להרחיק את עצמו.)

    – ולפי זה מיישב הקצוה"ח, שלעולם הדין שגם כשהבור קדם שטענינן, אלא שכשם שהתוס' מבארים שלפי רש"י והריב"ם הכוונה במה שצריך שהאילן יקדם לבור היא ביחס לערעור של בעל הבור, גם כך יוצא לפי הר"ח, שאחר ג' שנים הוא עומד שם ברשות נמצא שזה כמו שהאילן קדם, כי הוא קדם לערעור בעל הבור. [↑](#footnote-ref-25)
26. ז"ל המהר"ם: "שמעתתא דא קיצר בה רש"י דבריו ואין לה שום חיבור כי אם על דרך שפירשו התוס' שיטת רש"י", עכ"ל. וגם הקצוה"ח מעמיד את שיטת רש"י ור"י כחדא. [↑](#footnote-ref-26)
27. המהרש"א מפרש שהמקור של התוס' שהיה פשוט לגמ' דגם הדבורים מזיקות לחרדל, הוא ממה שרבינא חידש שרק בעל החרדל הוא המזיק ולא הדבורים, ולכן הוא קרא לבעל החרדל ה"מזיק" (וכדהקשו עלה דא"כ לר' יוסי אין חילוק בין משרה לחרדל), ומזה משמע שעד רבינא הפשטות היא שהדבורים מזיקות החרדל. [↑](#footnote-ref-27)
28. אמנם בלשון רש"י ש"אפילו בשאין שם דבר הניזוק אית ליה לר' יוסי דאלו שניהן מזיקין הן", משמע שרק לר' יוסי שניהם מזיקים זה את זה, אבל לרבנן הדבורים לא מזיקות החרדל. [↑](#footnote-ref-28)
29. ז"ל הרא"ש בביאור האי סברא: "דמצי אמר ליה בעל החרדל לבעל דבורים לא דייך שסמכת אצל חצר שלי אלא שתכופיני להרחיק, נהי דבהיתר סמכת ולא הייתי יכול לעכב עליך, מ"מ שלא כהוגן עשית לקרב היזקך אצל מצר שלי, דאיבעי לך לאסוקי אדעתך שמא היום או מחר אזרע חרדל ויזיקו לי דבוריך, ומחמת שסמכת שלא כהוגן גם אני לא ארחיק. אסבול הזיקך וגם אתה תסבול הזיקי", עכ"ל.

    הגרש"ר (באות י"ד) מבאר שדין הרחקת נזיקין אינו משום שהוא מזיק גמור, דאל"כ הרי מה שהלה עשה שלא כהוגן זה ודאי לא סיבה שיזיקנו גם הוא. – אלא זוהי תקנת חכמים בהלכות שכנים שלא יזיקו איש את רעהו, ולכך כאשר האחד עשה שלא כהוגן, שוב אין לו תביעה על רעהו שיתרחק מעליו ולא יזיקנו. [↑](#footnote-ref-29)
30. בחידושי רעק"א (להלן כ"ב א') מבואר שהוא למד שההיזק בידיים האמור בתוס' הכוונה היא למזיק בידיים ממש. – והפני שלמה (שם) טוען שהכוונה היא לגירי דיליה. – וכן משמע בתוס' ישנים יעו"ש. [↑](#footnote-ref-30)
31. ומבאר המהר"ם שאין ליישב בדעת רבא שטעמו דר' יוסי כמו לאביי, שיסמוך בעל החרדל ויאמר לבעל הדבורים שיסבול אותו כמו שהוא סובל את הדבורים, כי זה שייך רק לאביי שבעל החרדל לא יכול לסלק את בעל הדבורים, משא"כ לרבא שבעל החרדל יכול לסלק את הדבורים, עליו לסלקם וכל אחד ירחיק חצי. [↑](#footnote-ref-31)
32. תוס' מעמידים שלרש"י הפשט בלוקח שהחרדל ביד מוכר והלוקח מעמיד הדבורים, ולריב"ם הפשט שהלוקח קנה החרדל והמוכר מעמיד הדבורים. אבל אין לפרש כר"ח שקנה את הדבר המזיק וטוענים לו שיש חזקה, כי בכה"ג ודאי אינו מרחיק. [↑](#footnote-ref-32)
33. והתוס' מתקשים שבאילן מועילה סמיכה בלוקח, והם מחלקים שבאילן דוקא מועילה סמיכה משום הפסד מרובה. והרמב"ן כותב בזה טעם אחר עפ"י הירושלמי, שהקלו באילן משום "יישוב העולם באילנות".

    ועי' בדף הבא במש"כ בזה הקצוה"ח (קנ"ה י"א) בביאור דעת רש"י מאי שנא מהאופנים שלעיל שמותר לסמוך ול"צ אח"כ להרחיק. [↑](#footnote-ref-33)
34. צ"ב מדוע צריך בעל הדבורים להרחיק הכל, והלא לר"פ לא מועילה סמיכה בהיתר, מדוע לא ירחיק כל א' חצי ההיזק. – ועי' בזה בריב"ש (בסי' שכ"ב) המובא בדף הבא. [↑](#footnote-ref-34)
35. ז"ל התורא"ש: "כי בעל התלמוד לא הבין דברי רב פפא והיה סבור דגם רבנן סברי דתרווייהו מזקי אהדדי", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-35)
36. והתוס' מעמידים שלפי זה א"ש שבאמת מועילה סמיכה בלוקח כמו באילן שמועילה סמיכה. – וגם אפשר לקיים את פירוש ר"ח בלוקח. (עי' לעיל הערה 7.) [↑](#footnote-ref-36)
37. המהרש"א מעיר שלפי שלב זה בגמ' אפשר להעמיד את מחלוקתם גם בלא לוקח, שנחלקו במחלוקתם הכללית האם על המזיק להרחיק א"ע או על הניזק. – ואמנם לפי המסקנא שר' יוסי מחלק בין חרדל למשרה מוכרחים להעמיד בלוקח וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-37)
38. וביאור דברי רבינא ד"על **המזיק** להרחיק וכו' ", היא שרק כשיש את הדבר הניזוק, שאז הוא נקרא "מזיק". (ועי' בדף הבא שהובאו דברי המלחמות שהקשה עלה, והקצוה"ח (קנ"ה י"ב) שיישב את הקושיות.) [↑](#footnote-ref-38)
39. תוס' מוסיפים שלפי השלב הזה שהבינו שטעמו דר' יוסי כי על הניזק להרחיק א"ע, היה אפשר להקשות שבברייתא ר' יוסי אומר להדיא שהדבורים מזיקות את החרדל, אלא שהעדיפו להקשות ממשרה וירק כי לעיל כבר החלו להקשות משם. [↑](#footnote-ref-39)
40. ובאמת אם רבנן היו סוברים שגם הדבורים מזיקות החרדל, הם היו מודים לסברת ר' יוסי שכשהאחד סמך שלא כהוגן, א"צ להרחיק. [↑](#footnote-ref-40)
41. ואפילו שהבור שם ס"ל לר' יוסי שיכול לנטוע אילנו, וכש"כ באוקימתא דסוגיין לרש"י ור"י שהמזיק סמך בהיתר. [↑](#footnote-ref-41)
42. משום שהנזק דמשרה ודכרשין אינו גיר"ד. – וכן ההיזק דהחרדל אינו גיר"ד, ואדרבה – ההיזק דהדבורים הוא גיר"ד (רמב"ן ועוד ראשונים).

    – הטעם דהיזק המשרה אינו גיר"ד, כותב הרא"ש (להלן כ"ה א') "כשסומך את המשרה ומרחיק כדין הרחקת בור שיח ומערה אין מזיק לירק עד שישהו זמן מרובה ויסריחו", עכ"ל. – עוד כותב הרא"ש שהטעם שהיזק הכרשין אינו גיר"ד, הוא משום שבשעה שזרע אותם עדיין אינם מזיקים לבצלים עד שיגדלו.

    – והטעם שההיזק דהחרדל אינו גיר"ד, מבארים הרי"ף והרא"ש להלן (כ"ה א') שזה משום שכשהוא זורע את החרדל הוא מכסהו בעפר, ורק כשהוא גדל הדבורים אוכלות אותו. – והמאירי מבאר שאין זה גיר"ד כי ההיזק הוא רק בגרמא, שאין גוף החרדל מזיק לדבורים, אלא רק שמחמתו הן אוכלות את הדבש. [↑](#footnote-ref-42)
43. וע"ע בלשון הטור שם, ובשער משפט שם בסק"א ובבית הלוי ח"ב סי' מ"ו אות ב'. [↑](#footnote-ref-43)
44. ומדברי הקצוה"ח הללו למדים גם שכששניהם חופרים בור, צריך ששניהם יסודו בסיד, ולא רק אחד מהם. [↑](#footnote-ref-44)
45. והקצוה"ח מפרט, שלפי רבא הכוונה שאסור לו לסמוך אם לא ירחיק טפח ומחצה, ולאביי לאחת הגירסאות בראשונים (לעיל י"ז ב') הכוונה שכשבאו שניהם בב"א שכל אחד מרחיק טפח ומחצה. [↑](#footnote-ref-45)
46. החזו"א מוסיף עוד מקור לזה מההו"א של הגמ' בתחילת הפרק ד"פתח בבור וסיים בכותל", דמשמע שזה ודאי שגם מכותל בנין יש להרחיק את הבור, והקושיא היתה רק בפשט המשנה. [↑](#footnote-ref-46)
47. ומעירים שיש ללמוד מזה שלא אומרים שהיות והוא נטע את האילן ברשות, הריהו זכה גם בזכות לחרוש לצורך האילן. – ואולם ברש"י מבואר שהחרישה אינה הכרחית לאילן אלא היא רק כדי להשביחו, ויתכן שאם היה זה הכרחי לקיום האילן זה באמת היה בכלל הזכות דהאילן. [↑](#footnote-ref-47)
48. המהר"ם מבאר שבאופן זה מותר כי זהו רק מצב שהזרעים והגפן יונקים שניהם מהקרקע שביניהם, ואין הזרעים יונקים מהגפן עצמה. [↑](#footnote-ref-48)
49. יש כאן הערה שלכאורה התוס' מקדימים שלא שייך לאסור כאן משום כלאים מכיון שאין כאן ערבוב, וכפי שהתוס' גם חוזרים ומבארים בתירוצם על קושיא זו, ואילו בקושייתם זו התוס' מבינים שבעל גבה יש כאן איסור משום כלאים, ורק הוקשה להם מאי שנא על גבה מהצדדים, וצ"ב. – ויתכן שלזה מתכוון המהר"ם בתחילת דבריו ש"דברי התוס' נראין כסותרים זה את זה". [↑](#footnote-ref-49)
50. החזו"א (כלאים ב' ה') מתקשה שכעת אין כאן הרכבה ורק לאחר מכן ההרכבה תיעשה ממילא, ואם כן מדוע שזה ייאסר. – ובהתחלה הוא כותב שאם נאמר שיש איסור לקיים את ההרכבה (עי' בשו"ע יו"ד סי' רצ"ה ס"ז, ואכמ"ל בזה) א"ש שכאן האיסור הוא מצד מקיים. – ואח"כ כותב החזו"א שיש לומר שאפילו שזה נעשה אח"כ ממילא מ"מ זה נחשב מעשיו, על דרך מבשל ואופה בשבת שאף שזה נעשה ממילא זה נחשב מעשיו. [↑](#footnote-ref-50)
51. ע"ש בתירוצו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-51)
52. ז"ל הרא"ש שם: "הטמא אינו ממעט, בין שהוא טמא מחמת עצמו בין מחמת קבלה". – ומשמע שגם כשהוא מקבל טומאה הטעם דהוא אינו חוצץ הוא מחמת אותה הלכה דדבר טמא אינו חוצץ. [↑](#footnote-ref-52)
53. וע"ע בזה בקוב"ש בסי' ס"ה. [↑](#footnote-ref-53)
54. ועד"ז מדייק בחידושי הגרנ"פ (באות ל"ט). [↑](#footnote-ref-54)
55. את הראיה מהתוס' ד"ה ועובד כוכבים, מביאים גם הגרש"ר והגרנ"פ (שם), ויתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-55)
56. רעק"א (על המשניות באהלות) מקשה על הרמב"ם שלפי דבריו יוצא שדברי שמואל בסוגיין שבדעתו לפנותו אינו חוצץ, יסודם בעצם משנה מפורשת באהלות, וא"כ מהו זה שהקשו על שמואל כמה קושיות – והלא כך מפורש במשנה. – עוד הוא מקשה מדוע המשנה נקטה דוקא דוגמא דפחות מכבביצה. והוא מניח בצע"ג. (וביישוב הקושיא עי' בחידושי הגרש"ר (בסי' ט"ו אות א') ובחידושי הגרנ"פ (באות ל"ה).) [↑](#footnote-ref-56)
57. הט"ז (ביו"ד סי' שע"א סק"ג) טוען שגם דלת העומדת ע"י צירים נחשבת סתימת עראי והיא אינה חוצצת (אף שלא שייכים בזה הטעמים האחרים דהתוס' יעו"ש), והש"ך בנקוה"כ (שם) חולק שמכיון שכך זה מחובר תמיד אין זה נחשב סתימת עראי. – ודעת הפוסקים בזה כהש"ך (עי' בזה בספר טעם ודעת על טומאת מת בפי"ב הכ"ד, ובשעה"צ סקכ"ח, ושם בסוף הספר בקונטרס ברכת האהל בס"ק ס"ד). [↑](#footnote-ref-57)
58. וז"ל הרמ"ה: "אף על גב דיכולין לעמוד על ידי הקופה והחבית נמי לא חיצי, דהשתא לאו אינהו קא עבדי מחיצה **אלא קופה וחבית הוא דקא עבדן מחיצה**, וקופה וחבית דבר המקבל טומאה נינהו ואינו חוצץ בפני הטומאה". [↑](#footnote-ref-58)
59. עי' לעיל במה שהובא בזה על דברי הגמ' דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה, ועל התוס' ד"ה רואין. [↑](#footnote-ref-59)
60. המהרש"א לומד שמשמעות דברי התוס' דדוקא כלים חוצצים כשהם סותמים לגמרי ולא אוכלין.

    – ובאמת נחלקו בזה הראשונים: דעת הר"ש באהלות (ו' ב') ורבינו יונה והריטב"א והר"ן – שמדובר שהם לא ממלאים את כל הפתח, כי יש את מקום הקופה והחבית, ולכך אינם חוצצים. אבל אם היו ממלאים את כל הפתח שפיר היו גם הם חוצצים. – ואילו דעת התוס' בשבת (מ"ד ב' ד"ה ואין מצלת) שגם אם הם ימלאו את כל הפתח הם לא חוצצים, ואינם כמו כלים החוצצים בכה"ג. – וגם רמב"ן דן בזה, ומבואר בדבריו שהטעם שאוכלין אינן חוצצים כי חציצתם גרועה טפי, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-60)
61. הגר"ח מביא בהקשר זה את דברי הגמ' בעירובין (ע"ח ב') שמחיצה בעלמא א"צ ביטול, ע"ש. [↑](#footnote-ref-61)
62. עי' במג"א (בסי' קנ"ד סקי"ד ובמחה"ש שם שפירשו) המבאר את התוס' שכשהוא מניח שם את התיבה לפי שעה יש להתיר משום דמה לי שמונח כאן או כאן, אבל במניחה שם לעולם הרי זה אסור ולא אומרים דמה לי שמונח כאן או כאן. (ע"ש עוד בפמ"ג ובמשנ"ב (בסקכ"ח) אופנים נוספים המותרים מטעם זה דמה לי שמונח כאן או כאן. וע"ע באילת השחר המתקשה בדברי המג"א מה החילוק בסברא זו דמה לי שמונח כאן או כאן, אם זה לפי שעה או לעולם.) [↑](#footnote-ref-62)
63. ולפי"ז יוצא שגם לשיטת ר' חיים כהן כנים דברי התוס' שחבית של מתכת מביאה את הטומאה מחמת הדין דחרב כחלל. – אלא דמ"מ כותב הפורת יוסף דעדיין יש בזה נפק"מ, שלפי ר' חיים כהן חציצת הגרוגרות מועילה שלא יהיה בבית השני איסור טומאת כהנים. [↑](#footnote-ref-63)
64. הרמ"א (יו"ד שס"ט) מביא את המחלוקת הזו וכותב: "וכן נהגו להקל ואין נזהרין מזה". – ומוסיף על כך החכמ"א (קנ"ט א'): "ואין להרהר אחר המנהג שנתפשט בכל מקום". [↑](#footnote-ref-64)
65. ובתחילת דבריו כותב התורא"ש יישוב אחר על הקושיא, דשמא נקט מים אגב אחריני. [↑](#footnote-ref-65)
66. כלומר שאין עובי החלון עשוי בצורה כזאת ▄▄▄ אלא בצורה כזאת ▀█▀ (בשרטוט מהצד).

    ▀▀▀ **█**▄**█** [↑](#footnote-ref-66)
67. המהרש"א מבאר שבעוף ששכן בחלון הטעם שהוא ממעט לפי תוס', כי הוא באמת לא חזי לטיולי ביה, אבל אין להקשות שא"כ הוא ישליכנו לכלבים, כי מדובר בעוף כעין קלניתא שאין בו כזית בשר. [↑](#footnote-ref-67)
68. ומבואר בנוב"י שאפילו שאין לו צורך בהריגה זו לית ביה משום צעב"ח, אלא משום בל תשחית כשאין לו כל צורך בזה, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-68)
69. גם האילת השחר נשאר בצ"ע בדברי הר"י מיגש, שעד שכמה שהותר צעב"ח לצורך האדם, מאי נפק"מ בין שחיטה בטהורה לבין הריגה בטמאה. [↑](#footnote-ref-69)
70. וגם הרש"ש מציין למשנה ההיא באהלות, ויתכן שכוונתו לדברי האילת השחר. [↑](#footnote-ref-70)
71. וז"ל הערוה"ש (או"ח קנ"ד ח'): "ונראה לענ"ד דגם זה שאמרו לגנוז ס"ת שבלה בקרקע בכלי חרס אצל קבר של ת"ח אינו חובה, דוודאי אם יש לו מקום מוצנע לגונזו בביתו בתיבה וכיוצא בה או בבהכ"נ דעדיף טפי מבקרקע אלא שאם אין לו מקום להצניעה בכבוד התירו לו בקרקע וכו'", עכ"ל. – והוא חידוש טפי ממש"כ המהרש"ם, שהמהרש"ם רק מחדש שבדיעבד דינים אלה אינם מעכבים, ואילו הערוה"ש מחדש עוד שמותר לכתחילה לגנוז כך את הס"ת. – ולפי"ז לא קשה קושיית הריטב"א.

    – ואמנם הערוה"ש חולק שם על הפמ"ג (שם במשב"ז סק"ה, ומובא בבה"ל בסי' קנ"ד ס"ה ד"ה וגונזין), דדין זה דקבורת ס"ת הוא חובה, אך מ"מ הפמ"ג מסיים שם שהוא לא ראה שנוהגים כן. [↑](#footnote-ref-71)
72. המהרי"ק מדייק כן מלשון רש"י ד"אעפ"כ מעכבין עליו השכנים וכו' ", ואם מדובר שהבית דחד והעלייה דאחר, הו"ל למימר שמעכב עליו בעל העלייה.

    – עוד הוא מדייק כן ממש"כ רש"י שגם כשהוא מעמיד את התנור בעלייה צריך שיהיה מעליו ד' אמות, ואם מדובר בבית דחד ועלייה דאחר והחשש אינו משום שתהיה שריפה בכל הסביבה אלא רק באותו בית, א"כ למה צריך להרחיק ד"א מעל התנור כשהוא בעלייה והלא תקרת העלייה שייכת רק לו, ובהכרח שההיזק הוא של השכנים. (ועי' בזה בהערה הבאה.)

    – וכן הוא מביא את לשון הריא"ז המובא בפנים, הכותב נוסח דומה לנוסח של רש"י שהשכנים מעכבים עליו, ובמקביל הריא"ז כותב במפורש שהבית והעלייה דחד והשכנים האמורים הם אלה שסביבו. [↑](#footnote-ref-72)
73. והמהרי"ק לומד שלפי הרמב"ם באמת ההיזק הוא רק היזק מבעל הבית לבעל העלייה ולהיפוך, ולכך כשהוא מעמיד את התנור בעלייה א"צ שיהיה מעליו ד' אמות ודלא כרש"י (עי' בדבריו בזה בהערה הקודמת), וכן מבואר בביאור הגר"א שנידון זה תלוי במחלוקת רש"י והרמב"ם (חו"מ קנ"ה ד'). [– ואמנם ותלמיד ר"ת בב"ק מפרש כמו הרמב"ם, והוא מסתפק בדין זה – האם כשהתנור בעלייה צריך מעליו ד' אמות, יעו"ש.] [↑](#footnote-ref-73)
74. ובדף הפתיחה לפרק הובאו דברי הרמב"ן בקונטרס דינא דגרמי, הכותב שלר' יוסי במקום שאין זה גיר"ד הוא פטור מלשלם, מכיון שעל הניזק להרחיק את עצמו ואינו נחשב מזיק. – ומ"מ יש לומר שהוא לא חולק על העיטור ודעימיה והוא מודה שבמקום שזה גיר"ד ורק שהוא הרחיק כדין שהוא חייב, כי בכה"ג על המזיק להרחיק את עצמו ורק שאינו מצוי שהנזק יהיה בכזה מרחק, ומכיון שהוא נחשב מזיק י"ל שהוא משלם, וכפי הדין דתנור שהוא משלם. – וחילוק זה מתבאר בתוך דברי הרמב"ן גופיה שם כמבואר למעיין. [↑](#footnote-ref-74)
75. ועי' להלן שיתכן שמחלוקת זו תלויה במחלוקת הראשונים המובאת בהמשך בטעם החילוק בין מתני' דהכא לההיא דב"ק. [↑](#footnote-ref-75)
76. כן פירשו הפסקי רי"ד שם, והרשב"א והריטב"א בסוגיין (ודלא כנתיבות (קנ"ה א') שפירש את הרי"ף אחרת). [↑](#footnote-ref-76)
77. והרי"ף מוכיח שבוודאי יש יותר סיבה לחייב בתנור מאשר בההיא דב"ק, כי הנה רואים אנו שבמתני' דידן רבנן מחייבים – ואילו שם הם סוברים שהוא פטור באותם שיעורים שהם נתנו. [↑](#footnote-ref-77)
78. וכעי"ז מחלק הקצוה"ח (קנ"ה א'). [↑](#footnote-ref-78)
79. וז"ל הרא"ש שם: "ומסתברא דה"ה בשאר הזיקות דמאי שנא משאר הרחקות, הרי לא פשע באשו ששמר גחלתו כמאמר חכמים, דאי פשע באשו לא היה אומר רבי שמעון לא אמרו השיעורים הללו אלא שאם הזיק פטור מלשלם, ומאחר שלא פשע אין לחלק בין תנור לשאר הרחקות. – אלא חכמים לא הזקיקו להרחיק בכל דבר ודבר אלא לפי מה שרגיל להזיק, והזהירו למקרב ההיזק שאם על כל זאת יזיק שיתחייב לשלם", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-79)
80. ולפי"ז יש לדון שבאמת הרי"ף ודעימיה סוברים שרק בתנור הוא חייב לשלם כשהרחיק ולא בשאר ההיזקות דפירקין, כי שם לא מצאנו שהוא פושע במה שהוא לא שמר שלא יזיק. [↑](#footnote-ref-80)
81. וז"ל הסמ"ע: "ומ"מ צריך להרחיק לכתחילה שיעור הנ"ל, שאולי ידליק בתי השכנים או העליה שדר בה ולא יהיה לו ממה לשלם, וגם מפני שלא ירצה לירד עמו בדינא ודיינא, וגם לטרוח לחזור ולבנות, ולהיות זמן מה בלא דירה, ולטלטל נפשו מדירה לדירה", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-81)
82. ע"ע בדף מס' 2 מה שהובא בזה מהר"י מיגש (לעיל י"ז ב') והנתיה"מ (בסי' קנ"ה בחידושים סק"ז). [↑](#footnote-ref-82)
83. עוד נתחדש בדברי רבינו יונה שהדין האמור בבור שבבאו בבת אחת שניהם מרחיקים, אין זה דוקא משום ששניהם מזיקים איש את רעהו, אלא גם כשרק האחד מזיק את חברו עליו להרחיק. (ואמנם הסמ"ע (קנ"ה ט') כותב לעניין חנות ואוצר שבבאו שניהם בב"א הם צריכים לעשות פשרה ביניהם.) [↑](#footnote-ref-83)
84. והרשב"א כותב שגם איבעיא זו היא בדרך "אם תימצי לומר", דעל הצד שלא מועיל בנה עלייה כי צריך דוקא שיהו שם דברים הנאצרים כדי שזה ייחשב אוצר, מ"מ שמא זה לא מספיק, כי צריך שיהיו שם הדברים הניזוקים. [↑](#footnote-ref-84)
85. אפשר לבאר זאת יותר, דהנה להלן בס"פ הספינה (צ"א ב') מבואר [וכדפירש הרשב"ם שם] שתבואה ויין הדרך ליישנן באוצרות, אבל מיני פירות אין הדרך ליישנן. – עוד מפורש שם שתמרים לא טובים כשהם ישנים. – ומה"ט בתמרי ורימוני שאין זו הדרך להניחם לאצרם אין לזה חשיבות של אוצר. [↑](#footnote-ref-85)
86. עי' במה שנתבאר בזה בדף מס' 7 באיבעיא דסד בסיד. [↑](#footnote-ref-86)
87. אלא שהגרש"ר מקשה על כך א"כ מדוע הם לא אומרים שלכתחילה אין לו לעשות את התנור כי הניזק הוא המוחזק שהלה לא יזיקנו. – ואמנם עי' באבי עזרי (שכנים ט' י"ג) שמעמיד שבאמת קודם שהוא עשה את התנור אין אחד מהם מוחזק, ורק שלאחר מכן בעל התנור נעשה מוחזק. [↑](#footnote-ref-87)
88. עי' בדף מס' 7 מה שנתבאר עוד בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-88)
89. הגר"א כותב לבאר שכנגד סברת הרמב"ם דאיסור נזיקין הוא דאורייתא וספיקא לחומרא – הטעם של המתירים הוא משום דב"מילי דממונא" אזלינן לקולא, וכמבואר בגמ' בחולין קל"ד א' ש"ספק ממונא לקולא".

    – ומבאר האבי עזרי שהגר"א מפרש שלדעת הרמב"ם הדין דספק ממונא לקולא הוא דוקא משום שהוא מוחזק, אך כשאינו מוחזק אמרינן דספק איסורא לחומרא, כי סוכ"ס גם בממונא יש גררא דאיסורא. – ולדעת הרא"ש הכלל דספק ממונא לקולא נאמר גם כשאינו מוחזק, שמותר לו לעשות שם את התנור כי זהו נידון ממוני, אפילו שיש בזה גררא דאיסורא. (ע"ש מש"כ עוד בזה.) [↑](#footnote-ref-89)
90. והרשב"א מבאר את לשון המשנה באופן אחר, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-90)
91. נדפס בחידושי הר"ן בהוצאת פרדס. [↑](#footnote-ref-91)
92. וכן משמע בריב"ש (בסי' קצ"ו, מובא בדרכ"מ קנ"ו ב') הכותב שדין זה הוא בבני אדם "הבריאים" – שכלפיהם היזק הקול אינו נחשב באמת להיזק.

    – ומ"מ כותב שם הריב"ש שאם הוא חולה הוא יכול למחות על קול הפטיש והריחיים, דומיא דקוטרא ובית הכסא להלן בגמ' (כ"ג א').

    – החזו"א (י"ג י"א) דן בדברי הריב"ש לעניין חולה, ומסיים החזו"א בזה"ל: "נראה דאין דברי ריב"ש אלא בעושה דבר שאינו עיקר דירה, כמו בעושה אריגה וכיו"ב שאין זה מצוי בכל אדם ולא ברוב בני אדם, אבל אם עושה דברים דרוב בני אדם עושין ולפעמים תשמישן ודיבורן משמיע קול שמפריע את החולה, אינו יכול למחות אף אם החולה קדם, ורשאי אדם לבנות בית אצל חברו ולהכניס את העוללים והיונקים שצועקים בלילה ואין החולה יכול לעכב עליו דהרי אינו חייב לצאת מדירתו,", עכ"ל.

    (ובספר משכן שלום (בעמ' תפ"ו) כתב בעקבות דברי החזו"א להתיר לעשות בדירתו עוד פעולות כיו"ב המקובלות אצל רוב בני האדם, יעו"ש.

    – ועי' עוד מקורות לכך שדינים אלו תלויים במה שהדרך לעשות, במאירי בסוגיין ובשו"ת חת"ס (חו"מ סי' צ"ב) – הובא בפ"ת (בסי' קנ"ו סק"א).) [↑](#footnote-ref-92)
93. ובאשר להיזק דריבוי הדרך כותב הרמ"ה (באות נ"ו) שבאמת יש כאן גם את הטענה הזו, אלא שבכלל טענה זו יש גם את היזק הקול שמפריע לו לישון, ולא רק את הדוחק שנוצר מחמת הנכנסים והיוצאים. [↑](#footnote-ref-93)
94. ויש עוד דרכים בראשונים אך אכ"מ להאריך בזה. [↑](#footnote-ref-94)
95. והוא כותב דמה"ט נקט התנא את הטענה דאינו יכול לישון ולא את הטענה דריבוי הדרך, כי טענת הקול היא גם כשלא שייכת טענת ריבוי הדרך. (והוא מפרט, שלפי הצד שלו בהתחלה – טענת הקול היא גם בזמן השינה שלא שייכת טענת ריבוי הדרך, ולפי מסקנתו טענת הקול היא כל היום משא"כ טענת ריבוי הדרך.) [↑](#footnote-ref-95)
96. ומ"מ מבואר מזה שבקול הפטיש והריחיים שאינו יכול למחות אפילו בלילה, אא"כ הוא חולה שיכול למחות על כך אפילו ביום כמבואר בריב"ש הנ"ל בהערה 3. (ועי' בספר ראש דעה לרה"י הגרר"ש שליט"א מה שהעיר בזה.)

    – וכתב בספר משכן שלום (עמ' תפ"ו) שהסכימו פוסקי דורנו, שבזמנינו אפשר למחות ולעכב עשיית קול ורעש לא-רגיל בשעות השינה המקובלות, דמניעת השינה בשעות אלה מסתם בני אדם היא בכלל נזק, ודיינינן להו כחולה. [↑](#footnote-ref-96)
97. והראשונים מוסיפים לבאר שאף שהחצר האחרת היא באותו המבוי, מ"מ במבוי אין קפידא על ריבוי הדרך. [↑](#footnote-ref-97)
98. לשון הב"י היא: "…וכן נראה ממ"ש רש"י על ומתקנת יהושע בן גמלא ואילך". – וצ"ב איזה משמעות מצא הב"י בדברי רש"י לשיטה זו.

    ויתכן שהב"י דייק ברש"י שהוא שינה מלשון הגמ', דהנה ז"ל הגמ': "סיפא אתאן לתינוקות של בית רבן **ומתקנת** יהושע בן גמלא ואילך", ואילו לשון רש"י היא: "סיפא אתאן לתינוקות של בית רבן, ואף על גב דקול הבא מחמת אחרים לא מצי מחויי, **משום** תקנת יהושע בן גמלא וכו' ", עכ"ל. – ואולי רש"י דקדק לומר שאין הפשט שמשעה שתיקן יהושע בן גמלא את תקנתו ואילך, נתחדש שגדר תלמוד תורה של תשב"ר הו"ל כשאר מצוות המוטלות על הציבור – כמשמעות לשון הגמ' ד"ומתקנת", אלא שהדין שא"א לעכב על תשב"ר הוא דין מיוחד להעמיד את תקנת יהושע בן גמלא – כמשמעות לשונו ד"משום תקנת וכו' ", דדוקא משום תקנה זו קבעו חכמים את הדין הזה שא"א לעכב עת תשב"ר – ולא משום מצוות אחרות. [↑](#footnote-ref-98)
99. המובא להלן, הסובר שסופר מתא שאפשר לעכב עליו זה גם סופר סת"ם. [↑](#footnote-ref-99)
100. והנה ז"ל הריטב"א בתשובה (בסי' כ"ז): "ולא דוקא מלמד תינוקות של בית רבן, אלא הוא הדין לעשות מדרש להרביץ תורה או לדרוש בו לרבים כדי להגדיל תורה ולהאדיר ולא תשכח תורה מישראל, דכוליה חד טעמא הוא", עכ"ל. – הב"י לומד שדעת הריטב"א היא כדעת הטור שאינו מעכב כל מילי דמצוה. – ואילו הכנה"ג (בהגהות לב"י מהדו"ב) כותב שמלשון הריטב"א נראה שהוא לא מדבר על כל מילי דמצוה כמו הטור, אלא דוקא על תלמוד תורה, שכל זה בכלל תקנת יהושע בן גמלא, אבל לחלק צדקה שפיר מצי מעכב.

     – ומעירים שביאורו ודקדוקו של הכנה"ג בדברי הריטב"א בתשובה, תואם את דברי הריטב"א בפירושו לסוגיין – לבאר מה נתקן "בכל מדינה ומדינה" ומה נתקן "בכל עיר ועיר", וז"ל: "פירוש שהיו מושיבין בעיר החשובה שבמדינה מדרשות ואסקלאות לכל אדם, ובכל עיר ועיר מלמד תינוקות כפי צורך העיר", עכ"ל. – ומבואר שתקנת יהושע בן גמלא נאמרה גם ביחס למדרשות לכל אדם, ולא רק ביחס לתשב"ר. [↑](#footnote-ref-100)
101. כי לשונם היא "…שביקש להיעשות "רופא אומן או גרדי וכו' ", והם לא כותבים 'רופא או אומן או גרדי'. [↑](#footnote-ref-101)
102. והנה הסמ"ע (קנ"ו ג', וכ"ה בפרישה סק"א) כותב שגם רופא נפשות לא חשיב מילי דמצוה ומצי מעכב לכ"ע. – והט"ז חולק שרופא נפשות בוודאי נחשב מילי דמצוה. (אלא שהט"ז נוקט שאפשר לעכב על רופא נפשות ועל מוהל, גם לשיטת ההלכה שבמילי דמצוה אינו מעכב, משום שהוא יכול ללכת לבתי האנשים הצריכים לכך. – ועי' באב"נ (בחו"מ סי' כ"ו) שהשיג על חילוקו זה של הט"ז שבכרך גדול זה לא שייך.) – וגם החת"ס נוקט שרופא נפשות נחשב מילי דמצוה, ויש חילוק בינו לבין מקיז דם – "שאין בו סכנת נפשות והצלה כל כך" (כלשונו). [↑](#footnote-ref-102)
103. והנה לשון הרשב"א הר"ן והנמוק"י (וכ"ה בשו"ת הרמ"א סי' י') שרבו הקרה לו "זכר" בסגול. – ובפשטות כוונתם לניקוד של הזי"ן (ולא רק לניקוד של הכ"ף). – והנה הפוסקים דנים האם מנקדים את הזי"ן בסגול או בצירי (עי' מעשה רב קל"ד ובהערות שם, ובמשנ"ב תרפ"ה י"ח), ומדברי הראשונים בסוגיין נראה שהוא בסגול. (ועי' בספר שערי ימי הפורים (בעמ' כ"ב) בשם ר' משולם ראט זצ"ל (מרבני הונגריה) בספרו "תשורת אליהו" שכתב ביאור נחמד בטעותו של רבו של יואב – לפי הפוסקים שמנקדים את הזי"ן בצירי.) [↑](#footnote-ref-103)
104. ע"ע בגמ' בסנהדרין (פ"א א') שדרשו על הפסוק "ואת אשת רעהו לא טימא" – שלא ירד לאומנות חברו, בגמ' במכות (כ"ד א') דרשו זאת על הפסוק "לא עשה לרעהו רעה".

     והמהרש"ל (בשו"ת סי' פ"ט, ובעמודי שלמה על הסמ"ג ל"ת קנ"ג) מביא בשם הרוקח שהמקפח מחייתו של חברו זה בכלל "ארור משיג גבול רעהו".

     וע"ע בלשון הרא"ש בתשובה (כלל ה' סי' ג', המובאת להלן על דברי הגמ' ד"עושה אדם חנות בצד חנותו של חברו") שנראה שהדין דפסקת לחיותי הוא מדין נזקי שכנים דכל הפרק, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-104)
105. שם בשו"ת הרמ"א (בסי' י') המדובר היה שהמהר"ם פאדווה הדפיס את ספרי הרמב"ם, ואז קם גוי אחד וגם הוא הדפיס את ספרי הרמב"ם, והרמ"א אסר לקנות את הספרים של אותו גוי, ואחד הטעמים המרכזיים באותה תשובה לאסור זאת הוא מטעם הנ"ל שהוא יורד לאומנותו, והרמ"א שם מבאר שאף שפוסקים דלא כר"ה בסוגיין, מ"מ שם שהוא ברי היזיקא יש לאסור לכ"ע ע"ש.

     והחת"ס בתשובה הנ"ל כותב: "והנה הנהיגו רבותינו הקדושים אשר מפיהם אנו חיים ומימיהם אנו שותים לגזור חרמא ושמתות על מדפיסי ספרים שלא ישיגו גבול מדפיסי הראשונים על זמן מה", ושם הוא מאריך בזה מאד, והוא כותב שנראה שזה התחיל מאותה תשובה של הרמ"א, והוא מביא עוד כמה וכמה מקורות מגדולי הדורות שנהגו כן.

     – עוד כותב שם החת"ס בהמשך דבריו: "ואפילו לא יהיה מן הדין ואף על פי שלא נמנו עליה חכמי ישראל בצירוף ובמנין א', מ"מ המנהג שנהגו הכל מכמה מאות שנים וכו' הוה כהסכימו כלם ומדפיסים כלם ניחא להו בהאי תקנתא וכו' ".

     – טעם נוסף לאסור כותב שם החת"ס, שאחרי שכך נהגו, שוב המדפיס בטוח בהדפסה זו שלא ישיגו את גבולו, והו"ל כמצודת הדג לפירוש רש"י שזה משום שהוא בטוח עליה, וכש"כ במדפיסי ספרים שאם ישיגו את גבולו לא רק שתהיה לו מניעת רווח אלא גם הפסד, שהוא לא יכסה את הוצאות ההדפסה.

     – וכותב החת"ס שכש"כ במי שמוציא דבר חדש [שמותר לקחת עליו שכר] שיש לאסור לאחרים ליהנות ממה שהמציא הוא, על דרך פירושו דלהלן של רבינו מאיר אביו של ר"ת במצודת הדג שהדג הזה הגיע לשם ע"י ההשתדלות שלו (שהניח שם דג מת – עי' להלן) שלכך אסור לציידים האחרים לפרוס שם את המצודה שלהם ולצוד את הדג הזה. [↑](#footnote-ref-105)
106. וז"ל החזו"א באמונה ובטחון (ג' ט"ו): "ואמנם אומן של בני מתא דמצי לעכב משום פסקת לחיותאי, אינו על צד מציאות, אלא על צד חיוב ההשתדלות, שכל מזונותיו של אדם קצובין לו מר"ה ועד יוה"כ, ולא יחסר לו אם יהיה כאן אומן מתא אחריתא, ולא יותיר לו אם לא יהיה, רק אם מצי לעכב נכנס זה בחוב השתדלות מצדו, וחוב הרחקת הנזק מצד רעהו, ואי לא מצי מעכב אין בו משום חוב השתדלות, ואין על חברו משום מזיק, אבל המטריף לחם חקו של כל יצור בטח יתן לו די מחסורו, והרדיפה אחר הסיבות המדומות לפי תיור הלב וזנות העינים הבל", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-106)
107. – הרמב"ן ועוד ראשונים מביאים את הערוך המפרש שהדגים מביטים למרחוק, וכשהם אוכלים במקום אחד הם נותנים עיניהם למקום אחר לראות אם יש שם מזונות, ולפעמים אחרי שהם כבר ניצודו, הם יוצאים משם והולכים למקום האחר שהם ראו בו מזונות, ומכיון שהם כבר ניצודו הו"ל גזל גמור.

     – הר"י מיגש מפרש שהדגים שולחים שלוחים לראות אם יש שם מצודה, כי אם יש מצודה אחת הם מבינים שיש כאן עוד מצודות ולכך הם בורחים לגמרי מהמקום, ונמצא שהוא פוסק את חיותו לגמרי, משא"כ בריחיים שאפשר שאפשר שקצת אנשים יטחנו אצל זה וקצת אצל זה. (ורואים בר"י מיגש שהברחת הדג נאסרה גם שהשני לא לוקח אותו לעצמו, משא"כ לפי שאר הראשונים. – ועמד על כך החת"ס בתשובה (חו"מ ע"ט).)

     – ובתוס' בקידושין (נ"ט א' ד"ה עני) מובא בשם רבינו מאיר אביו של ר"ת ביאור בדין דמרחיקין מצודת הדג [ובפשטות נראה שהוא בא לבאר בזה את מש"א דיהבי סיירא], שדרך הדייגים לשים במצודות דג מת והדגים מתאספים שם סביב אותו הדג, וכיון שע"י מה שעשה זה התאספו שם הדגים – "הוה כאילו גוזל לו ויכול לומר לו תוכל לעשות כן במקום אחר" (כלשונו).

     – והנה הראשונים (עי' או"ז ב"מ סי' כ"ח, מרדכי ב"ב רמז תקט"ו, הגה"מ שכנים ו' ח') נחלקו ב"מערופיא" – שיש לישראל גוי הרגיל להתעסק דוקא עמו (כגון בהלוואות ברבית שהישראל מלווה לו ובשאר מו"מ) – האם יש רשות לישראל אחר לבוא ולפתות את הגוי שיעבור אליו להתעסק עמו, והראשונים האוסרים דימו זאת להא דמצודת הדג. – והרמ"א (קנ"ו ה') מביא את שתי השיטות. – וכותבים הגר"א (שם סקכ"ח) והחת"ס (בתשובה ע"ט הנ"ל) שהראשונים האוסרים מפרשים כמו רש"י שכשהוא בטוח שיזכה אסור להפסידו, והראשונים המתירים לא פירשו כרש"י (הגר"א כותב שהם מפרשים כר"י מיגש, והחת"ס כותב שהם מפרשים כרמב"ן). [↑](#footnote-ref-107)
108. לכאורה בתוס' מוכח שאליבא דאמת א"צ את הטעם דאנא פליג וכו', כי אם יש איזה טעם שהוא לומר דחילוק קליות ואגוזים גרע טפי ועל כן צריכים בו לטעם זה, א"כ מדוע התוס' לא תירצו כן את קושייתם בדעת ר' יהודה.

     – והטעם של התו"י דלהלן שתירץ את קושיית התוס' דחילוק קליות ואגוזים גרע טפי כי הוא עושה זאת בידיים, יכול להוות הסבר מדוע גם לרהבדר"י צריכים בחילוק קליות ואגוזים להגיע להא דאנא פליג וכו' לפי רבנן. [↑](#footnote-ref-108)
109. ומוסיף הבית אפרים שאין זה קושיא על ר"ה, דר"ה יאמר שכאן שהוא יורד לחייו ופוסק לאומנותו לכ"ע אינו יכול לטעון שהוא עושה בתוך שלו. [↑](#footnote-ref-109)
110. ויש טעמים נוספים בראשונים בביאור דברי הגמ' הנ"ל, ע"ש ברמ"ה ובריטב"א. [↑](#footnote-ref-110)
111. לכאורה יש להעיר בשיטה זו, עד כמה שגם במלמדי תינוקות יש טענה דפסקת לחיותי, א"כ מדוע בשכנו מודה רשב"ג שאין את הטענה הזו. – ובחת"ס נראה שהוא עומד על כך יעו"ש. [↑](#footnote-ref-111)
112. החת"ס בתשובה (חו"מ סי' ע"ט) כותב שיש שיטה שדין זה נאמר דוקא במלמד דרדקי, אבל להלכה זה גם בשאר אומני מצוות (ויל"ע מה המקור שלו למחלוקת זו. – ונראה שכוונתו שם לדמות את המחלוקת לעניין טענת קול הנכנסין והיוצאין להכא, וצ"ע.) – והוא כותב שמ"מ באומני מלאכת שמים שלא שייך הטעם דקנאת סופרים וכו', ואדרבה, יש לחוש לאיתרשולי (וכפי הגירסא בגמ' דהא דקנאת סופרים וכו', זו התשובה מדוע לא חוששים לאיתרשולי), כאן בוודאי שיש טענת פסקת לחיותי, ונפק"מ לעניין מדפיסי ספרים שיש טענה דפסקת לחיותי. [↑](#footnote-ref-112)
113. ועי' בראשונים תירוצים נוספים על הקושיא. [↑](#footnote-ref-113)
114. והחת"ס בתשובתו (חו"מ ע"ט) שהובאה לעיל בתחילת הדברים – המעמיד שהדינים בסוגיין הם מדאורייתא, כותב לבאר לפי דרכו שחכמים יכולים לקבוע את הדין הזה דהצורבא מרבנן שיהיה דין תורה, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-114)
115. ורבינו יונה כותב ביישוב קושייתו שתי דרכים. – דרך אחת הוא מביא בשם ה"ר שלמה ב"ר אברהם שמדובר בלוקח מן המלך דמסתמא נשתעבדו לו ד"א דמחוץ לכותל לדוושא, ולכך חברו צריך להרחיק. – וכן מסקנת הרשב"א והריטב"א. – והריטב"א מוסיף שעל דרך זו משכח"ל גם בזוכה מן ההפקר שהוא זוכה בדוושא של הכותל, כשם שהזוכה בשדה אילן מקרקע הפקר זוכה בד"א לעבודת הכרם, וכן הבונה בית בחצר הפקר זוכה בד"א שלפני הפתח.

     – ורבינו יונה גופיה מיישב שמדובר שהחזיק ג"ש והלה לא מיחה בו, שבכך יש לו חזקה על הדוושא, דומיא דחלונות דהסיפא, שבוודאי מדובר שהוא החזיק ג"ש והוא טוען שחברו נתן לו רשות לפתוח את החלון ע"מ שלא יאפיל עליו, או שהוא קנה שעבוד ד"א לחלון זה.

     – והרשב"א דן בתירוץ זה. – תחילה הרשב"א מבארו שאין זה כמו חלון שכדי שהשכן לא יצטרך למחות כל ג"ש זכותו למחות בו מתחילה שלא יעשה את החלון, כי בחלון הוא משתמש בשל חברו ולכך אינו בדין שהוא יוכל לפתוח את החלון בע"כ והלה יצטרך למחות כל ג"ש ואם לאו הוא יפסיד, משא"כ בכותל שהכותל קיים גם בלי הדוושא והוא לא לוקח ומשתמש כלום משל חברו, והדוושא נעשה ממילא, לכך זכותו להעמיד את הכותל, וחברו יצטרך למחות כדי לא להפסיד את זכותו. – ולבסוף הרשב"א דוחה את התירוץ הזה דאם הוא יכול להעמיד שם את הכותל בע"כ של חברו, אז גם חזקה לא תועיל לו, יעו"ש. [ואמנם בדברי רבינו יונה מבואר שהוא סובר שגם בכה"ג תהיה לו חזקה.]

     – וע"ע מש"כ הרמ"ה בביאור דין המשנה. [↑](#footnote-ref-115)
116. והריטב"א לשיטתו הנ"ל באמת כותב שם שהטעם שר' יוסי מודה בדוושא הוא משום שזה לא מדין נזיקין אלא כי הוא זכה מההפקר. [↑](#footnote-ref-116)
117. והנה הקצוה"ח (קנ"ה ו') מקשה על שיטת התוס' במה נשתעבדה קרקעו לדוושא ומאי שנא מחלונות שבוודאי אינו מחויב להניח בחצרו ד"א כדי שלחלון של חברו יהיה אור.

     – ומיהו לכאורה אין דוושא דומה לחלונות, ועל דרך חילוקו של הרשב"א הנ"ל בהערה 1, כי בחלונות הוא לוקח ומשתמש בשל חברו ואין לו זכות לזה, משא"כ בדוושא הנעשית ממילא, ולכך זוהי זכותו להעמיד את כותלו, ושוב ממילא חברו נחשב מזיק במניעת הדוושא על דרך שהוא נחשב מזיק בחפירת הבור וכדביארו החזו"א והגרנ"פ. [↑](#footnote-ref-117)
118. ולפי"ד הרמב"ן הנ"ל שההיתר לסמוך בדוושא הוא משום שאינו נקרא כלל מזיק במניעת הדוושא של חברו כשכותלו עודנו לא קיים, יש לדון ליישב שמה שבעלמא זה נחשב שהוא עשה קצת שלא כהוגן ולכן מותר לסמוך אליו, זה משום שהוא נקרא מזיק בסמיכה זו, משא"כ בנד"ד י"ל שזה נחשב שהוא עשה כהוגן. [↑](#footnote-ref-118)
119. ועי' להלן בדברי החזו"א לעניין שתי רוחות. [↑](#footnote-ref-119)
120. והחזו"א (י"ד ג') גם לומד שבאופן זה באמת למעשה לא ידרכו שם ולא יהיה שם דוושא, והוא מוכיח מזה את דבריו הנ"ל לעניין דוושא, שרק בבניית כותל כנגדו חכמים אמרו שאפשר לעכבו משום דוושא – אך לא פעולות אחרות, וכן אינו מעכבו מלבנות בשתי רוחות, כי דין דוושא הוא רק כנגדו. [↑](#footnote-ref-120)
121. ומעירים שלפי"ז יוצא שאין דין המשנה שווה לר' יוסי ולרבנן, דלר' יוסי מרחיק רק מהשובך, ולרבנן המחייבים להרחיק גם כשאין זה גיר"ד יהיה דין להרחיק גם מהכותל, וצ"ע. (ועי' בספר ראש דעה מש"כ בזה.) [↑](#footnote-ref-121)
122. ז"ל הטור: "צריך להרחיק מן הכותל שיהא בינו ובין הכותל אויר ד"א וכו' ", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-122)
123. החזו"א (י"ד י') מתקשה שלפי"ז הוא לא יוכל להשתמש כלל בכותל, כי אסור לו לסמוך לשם את הסולם. – והוא כותב שמדובר שהוא רוצה לסמוך את הסולם באוויר החצר סמוך לכותל ביתו הסמוך לכותל החצר, ואפשר לו לרחקו מכותל החצר. – ע"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-123)
124. דברי הפסקי רי"ד הועתקו לעיל. – ונראה מדבריו שצריכים להגיע לזה שהנמייה תהיה על הסולם לשיטת רש"י שבה הוא הולך, שבגיר"ד צריך שההיזק יהיה מיד ומכוחו. [↑](#footnote-ref-124)
125. והריטב"א מוסיף על כך שאם הנמייה היתה דבר התדיר שם, זה היה נחשב גירי ממש, ולשונו היא "כי הוא מעמיד קשת להורות שם חיצים על ידו", אבל מכיון שאינה תדירה שם לכך זה רק גרמא דגיריה. [↑](#footnote-ref-125)
126. במשנת ר' אהרן (שכנים עמ' פ"ח) מבאר שכמו כן לא יועיל להעמיד שם שומר קבוע, כי מאחר ובסולם שייך היזק דגירי, שוב רבנן חייבוהו בהרחקה בכל גווני – ולכן מוטלת עליו חובת ההרחקה גם כשהוא מעמיד שומר וגם בגרמא כמבואר בגמ'. [↑](#footnote-ref-126)
127. וכוונתו לכאורה שמטעם זה גם אין בזה משום "מאי דסני עלך וכו' " לפי ההו"א, כמו בכל האופנים שנאמר ד"שלך קודם".

     – ולמסקנת הגמ' דגרמא בניזקין אסור, בפשטות לפי המהלך של הקוב"ש הפשט הוא שהגם שמצד "מאי דסני עלך וכו' " ומצד השבת אבדה א"א לחייבו להרחיק אלא אומרים ששלו קודם, מ"מ יש כאן גם איסור מזיק וזו הסיבה שעליו להרחיק.

     – אלא שאפשר להוסיף על כך שמ"מ לאחר שיש איסור מזיק, שוב לא נאמר כאן ששלו קודם – וממילא יהיה כאן גם הא ד"מאי דסני עלך וכו' " וכן מצות השבת אבדה, כי במקום זה הדין הוא שהזהירות בממון חברו קודמת. (וגם לפי הרמ"ה הנ"ל שהאיסור בגרמא הוא מצד לפני עיוור או ואהבת, י"ל שהשקליא וטריא היתה על דרך זו, ודוק.) [↑](#footnote-ref-127)
128. ע"ע בזה ביש"ש (ב"ק פ"ב סי' ל"ז) ובש"ך (שפ"ו ד'). [↑](#footnote-ref-128)
129. ולפי"ז מה שהקשו והא גרמא הוא – אף שרב יוסף טען שגם הקרקע שלו, זה משום שאם גרמא מותר ואין בזה דין הרחקת נזיקין – אזי ממילא מועילה חזקתם גם ביחס לקרקע. [↑](#footnote-ref-129)
130. וכפי הנראה הראשונים הנ"ל המצריכים שהאומנים יפריחו אותם כדי שזה יהיה גרמא דגירי – דלא כראב"ן, זה משום שהם סוברים שאין זה דומה להנחת סולם שבלעדיו הנמייה אינה יכולה להגיע כלל לשובך, ולכך זה נחשב שהוא מביא את הנמייה לשובך בגרמתו, משא"כ כאן, לולא הפרחת העורבים ע"י האומנים, אין להם שייכות כלל להגעת העורבים לפירות כי הם מגיעים לשם מעצמם, ורק ע"י הפרחתם את העורבים זה נחשב שהם גורמים להם לבוא לפירות. [↑](#footnote-ref-130)
131. וכעי"ז לשון הרשב"א להלן (כ"ח ב'): "…אבל שעבודין שיש להן חזקה בטענת סבלנות כדעת הגאונים ז"ל נקנין הן במחילה", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-131)
132. ועי' במ"מ על פרק הספינה בדפים 23 ו24 מה שהובא עוד בנידון הנ"ל של הקצוה"ח והנתיה"מ. [↑](#footnote-ref-132)
133. ורואים בקצוה"ח שהוא נקט בקושייתו בפשיטות שלא מועיל קנין על קרע כסותי לשלא יוכל לחזור בו. – ואמנם בב"ח (בסי' קנ"ה סקס"א) מבואר שמועיל על כך קנין – ומביאו הנתיה"מ (שם בסק"כ). [↑](#footnote-ref-133)
134. הגרש"ש (בסי' א') תמה על כך שלפי"ז יוצא שבאמת הקניין אינו מועיל כלל, אלא רק שבכך יש כאן סמיכה ברשות. וע"ש עוד מה שהקשה על תירוצו של הקצוה"ח. [↑](#footnote-ref-134)
135. ר' אלעזר משה הורוויץ זצ"ל בהגהותיו טוען שסברת ר"ת היא שאדרבה, המציאות היא שככל שהנזק גדול יותר כך יותר קשה לסבול אותו ויותר היה לו למחות, ואם קנין היה מועיל בוודאי גם חזקה היתה מועילה, ובהכרח שגם קנין לא מועיל. [↑](#footnote-ref-135)
136. ופשוט שגם כאן צריך שיהיה ידוע לנו שהדבר מזיקו כמבואר בראשונים הנ"ל. [↑](#footnote-ref-136)
137. ראשונים אלה לשיטתם לעיל (כ"ב ב') דר' יוסי מחייב במקום שהוא מזיק במקומו, וכאן שאין ההיזק נעשה ממקומו צריכים להגיע לטעם חדש. [↑](#footnote-ref-137)
138. ועי' בפתיחה לפרק ובדף מס' 6 במש"כ הנתיה"מ (קנ"ה י"ח) על דברי הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-138)
139. ז"ל הר"ן: " ומרחיקין שובך מן העיר חמשים אמה משום שן הוא, דיונים כשורו, דלא טפא באנפי נינהו להתחייב על נזקיהן, שאע"פ שאינן שלו לגמרי שהרי אין בהן גזל אלא מפני דרכי שלום, מ"מ **לענין הרחקת נזקין עשאוהו כשלו וחייבוהו להרחיקן**", עכ"ל. – ומשמע שאינן שלו לעניין חיוב בנזקי שן אלא רק לעניין הרחקת נזיקין. [↑](#footnote-ref-139)
140. לשון הריטב"א היא – "והא גירי הוא ותולדה דשן ממש ומודה בה רבי יוסי", ומשמע דהו"ל שן ממש. [ומה"ט כותב הריטב"א שם שזה גיר"ד אפילו אם כשהוא העמיד את השובך טרם היו בו יונים.] [↑](#footnote-ref-140)
141. ז"ל הנמוק"י: "והרחקת שובך הוי נמי מטעם אחר שהוא משום שן דיונים דדמיא לשן דשורו להתחייב על נזקיהן, חשבינן להו כאילו הוו שלו לגמרי, אף על פי שאינו שלו לגמרי לחייב בהם משום גזל מיהא, מפני דרכי שלום איכא", עכ"ל. – והקצוה"ח מדייק מדבריו שרק לעניין להתחייב בהם משום גזל אינן שלו לגמרי, אבל לעניין נזקי שן הן נחשבות שלו. [ולול"ד הקצוה"ח היה אפשר לדון שכוונת הנמוק"י היא לדברי הרמב"ן והר"ן הנ"ל, שהן כשלו רק כלפי חיוב הרחקת נזיקין, והנמוק"י קיצר בלשונו.]

     – והרשב"א בסוגיא דחרדל כותב שבעל הדבורים פטור על נזקיהם משום שאינן בני שמירה, ומשמע שאם היו בני שמירה היה חייב על נזקיהם אפילו שקניינו בהם הוא רק משום דרכי שלום. [↑](#footnote-ref-141)
142. והריטב"א ממשיך וכותב – "ואי לא ניחא לך בהאי תירוצא, דס"ל דכיון דלדידן אסור בגוי נמי אסור מפני חילול השם – איבעית אימא דהפקר", עכ"ל. – ונראה שכך הוא מפרש בפשט הגמ', שהתירוץ דהפקר נאמר על הצד דאין לתרץ בשל גוי. [↑](#footnote-ref-142)
143. עי' מה שנתבאר בזה בדף מס' 17. [↑](#footnote-ref-143)
144. הרמב"ן כותב לדחות את הראיה באופן אחר, וז"ל: "ואפשר שהטעם מפני שהיונים נכנסין לתוך שלו (כלומר לתוך של הניזק) ואינו חייב לסלק היזיקו ולא לשלם ויש לו לזה לגדור, לפיכך צריך טענה דעיקר ממונא קא מחסר ליה ושקיל מיניה, ולא דמי לשאר ניזקין דלא אתי ליה מיניה כלום", עכ"ל. – ונראה שכוונתו דשאני הכא שהוא לא רק מחסר את חברו אלא הוא גם נהנה ממנו באכילת היונים, ולכך לא מועילה החזקה בלי טענה, ודבריו צ"ב. (עי' בשיעורי הגרש"ר לעיל ו' א' באות ק"נ, וצ"ע.) [↑](#footnote-ref-144)
145. ועי' בחזו"א (ב"ב ס' ד' סקי"ד וט"ו) שכתב עוד גדרים בדין ז' טובי העיר. [↑](#footnote-ref-145)
146. הרמ"ה מפרש שלכן אפקוהו לר' ירמיה מבי מדרשא כי פשיטא שכך הדין. (אמנם רש"י ותוס' לא פירשו כן.) [↑](#footnote-ref-146)
147. כיון שאין זה מיעוט המצוי, עי' ברשב"א בחולין (נ"ח א'), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-147)
148. עי' במ"מ לפרק הספינה בדף מס' 14. [↑](#footnote-ref-148)
149. הנה בדברי הגרש"ר מבואר שזה פשוט לו שאם הגדר של דין קורבא הוא דמהיכא תיתי להסתפק – הרי שבוודאי שרובא עדיף, ובדעת ר' זירא דקורבא דמוכח עדיף הוא מבאר שזהו באמת דין של בירור.

     – אבל לול"ד היה אפשר לדון שגם לר' זירא הגדר דקורבא דמוכח הוא גדר של "מהיכא תיתי", ור"ז ס"ל שגם במקום שיש רוב עדיין אין סיבה לבוא ולדון שהדבר הגיע מהרוב, דה"מהיכא תיתי" דהקרוב הוא קודם לדון שאין בכלל מה לעורר ספק שמא זה הגיע מהרחוק, וממילא הרוב לא מתחיל כלל. (ועי' להלן בדברי התורי"ד מה שיבואר.)

     – והנה בתוס' להלן בסוגיין (כ"ד א' ד"ה לימא), מבואר שאין צד בסוגיא שכשיש רובא וקורבא דהו"ל ספק, אלא או שרובא עדיף או שקורבא עדיפא. – ומקשה הקוב"ש (באות פ"ח) מדוע א"א לומר דהו"ל ספק, והוא מיישב שמצאנו בסוגיא רק שתי שיטות – או שרוב עדיף כר' חנינא או שקורבא עדיפא כר"ז, ולא מצאנו שיטה שלישית שיהא ספק.

     – אבל אם נאמר שהגדר של קורבא הוא גדר של מהיכא תיתי והמחלוקת היא רק האם גם במקום רוב אומרים את ה"מהיכא תיתי" הזה או לא, יש לומר שבאמת לא שייך שיהיה בזה הכרעת ספק. – כי אם כשיש סיבה ללכת אחרי הרוב הולכים אחריו – הרי זו הכרעה ודאית ללכת אחרי הרוב, ואם גם במקום רוב לא מסתפקים לדון שהגיע מהרחוק – א"כ יש ללכת אחרי הקרוב בתורת ודאי. [↑](#footnote-ref-149)
150. ויש להעיר בזה לפי הצד הנ"ל שדין קרוב הוא דין של "מהיכא תיתי" שתולים בפשיטות שהגיע מהקרוב ולא מתחילים להסתפק בצד אחר, שאמנם לפי הצד באחרונים שהדין של "כל קבוע כמחצה על מחצה" עניינו שהצד של הקבוע הוא צד חשוב והוא סיבה ללכת אחריו וליצור ספק (עי' שער"י ריש שער ד') – א"כ גם נגד קרוב יש ללכת אחרי הצד החשוב של הקבוע, אבל לפי הצד שאין דין חיובי ללכת אחרי הקבוע, אלא שהוא רק מקלקל את הרוב (עי' בקוב"ש בכתובות ט"ו א' אות מ', ובח"ב על הש"ש באות כ"א, בשם הגר"ח), י"ל שמצאנו שקבוע יכול לקלקל את הבירור של הרוב, אבל לא מצאנו שבכוחו לערער את "מהיכא תיתי" של הקרוב – לבוא ולחדש סיבת תלייה חדשה. [↑](#footnote-ref-150)
151. עד"ז טוען הקוב"ש (באות פ') שכאן לא שייך לומר שיש מעלה לתרי רובי מדאורייתא, כי החתיכה הגיעה או מרוב החנויות או מרוב המדינה, וממנ"פ יש כאן רק רוב אחד. [↑](#footnote-ref-151)
152. והחת"ס מבאר את הריב"ם שבאמת לולא הא דר' חנינא היינו אומרים שנגד קרוב צריכים תרי רובי מדאורייתא, שהנה אם נאמר שהבשר הגיע מעיר זו, שיש רוב אחד דרוב חנויות העיר הן כשרות – הרי שכנגד זה יעמוד הדין קרוב, שאם הוא נמצא קרוב לחנות הטרפה הוא ייאסר, כי הקרוב אלים טפי מהרוב. – ואם נאמר שהבשר הגיע מעוברי דרכים ומרובא דעלמא, הנה כלפי רוב זה אין מעליותא למה שהבשר נמצא קרוב לחנות הטרפה, כי בלא"ה אנו אומרים שהוא לא הגיע מחנויות העיר אלא מהעוברי דרכים, אלא שמ"מ כנגד רובא דעלמא זה אנו אומרים "כאן נמצא וכאן היו" – שהבשר הגיע מבהמה שנשחטה בעיר הזו ומחנויות העיר הזו. (כוונת החת"ס שאומרים "כאן נמצאו וכאן היו" היא לדברי הרמב"ן להלן בסוגיין, שכשהדבר נמצא לא "קרוב" לאחד הצדדים אלא בתוכו ממש, כאן לכ"ע אזלינן בתר קורבא דאמרינן כאן נמצא וכאן היו.) – ולכך לולא הא דר' חנינא היינו אומרים שרוב אחד לא מועיל – בין רוב העיר ובין רוב עוברי דרכים.

     – וכותב החת"ס שמ"מ, תרי רובי היו מועילים בזה מדאורייתא, כי הגם דנגד כל אחד מהרובי מועיל הקרוב, אבל כאשר יש תרי רובי, כאן נקלש כוחו של הקרוב. [והוא לא מבאר מדוע באמת הקרוב גרע טפי נגד תרי הרובי. – ולכאורה כוונתו שאותה חנות הטרפה הוא סיבת האיסור הן ביחס לרוב חנויות, והן ביחס לרוב העוברי דרכים (כי הצד לאסור ולומר שהבשר הגיע מעיר זו ולא מהעוברי דרכים, הוא ג"כ מחמת שבעיר זו יש את החנות הטרפה), ואין אלימות לאותו קרוב לאסור נגד תרי נידונים של רוב. – ואפשר להוסיף על כך, שרואים אנו דבר דומה בתוס' ביבמות (פ"א א' ד"ה נתערבו) שהם דנים לדמות ציור של איסור שנתערב ברוב היתר באופן שאוסרים את הכל, וחזרה התערובת ונתערבה כולה ברוב היתר נוסף, שיש בזה צד להקל מצד ספק ספיקא – דומיא דתרי רובי. – ולכאורה הטעם משום שמעמידים זאת כנידון נוסף, ויש פחות כח לאיסור לאסור את הכל פעמיים.] – ועל כך מחדש ר' חנינא שאין הדבר כן, אלא באמת די ברוב אחד. [↑](#footnote-ref-152)
153. ראיתי שמעירים שבתוס' בסוגיין בד"ה מתיב, נראה לכאורה לא כמו הקוב"ש, כי התוס' מעמידים לגבי תשע חנויות שהגם שכלפי עיר זו אין זו קורבא דמוכח מ"מ לגבי עיר אחרת זה נחשב קורבא דמוכח, ורואים שעניין ה"מוכח" גם הוא ענין הנקבע ביחסיות לצד שהגיע מהרחוק.

     – אבל יש ליישב את סברת הקוב"ש, שכאשר דנים על הבשר הנמצא **מאיזה חנות בעיר** זו הוא הגיע, כאן הו"ל קורבא דלא מוכח לומר שהוא הגיע מהחנות היותר קרובה, משא"כ כאשר דנים האם הבשר הגיע מחנות בעיר זו או מחנות ברובא דעלמא, כלפי הנידון **מאיזה עיר** הגיע הבשר, בוודאי שיש הוכחה מצד מה שהבשר נמצא בעיר זו שהוא הגיע מאחת מחנויות העיר הזו. [↑](#footnote-ref-153)
154. ועי' להלן בהערה 10. [↑](#footnote-ref-154)
155. ואמנם בתורי"ד משמע שהוא כותב זאת רק לפי המהלך הראשון שלו, אבל לפי מה שהוא דוחה את המהלך הזה באמת העיר הגדולה מביאה שפיר עגלה ערופה. ועי' בתורי"ד שיובא להלן ובהערה 12. [↑](#footnote-ref-155)
156. ולפי"ז הפשט בתירוץ הגמ' דביושבת בין הוא לכאורה, שאין שם כ"כ הרבה ערים לשיצטרפו לרוב נגד העיר הקרובה. – ועד"ז מפרש הר"י מיגש שמדובר שיש רק עוד עיר אחת שהיא בינונית כמו העיר הקרובה והיא רחוקה יותר. – ומשמע שהוא לומד כמו התורי"ד במהלך זה, שאם היו כמה ערים הן היו מצטרפות לרוב נגד העיר הקרובה. [↑](#footnote-ref-156)
157. ומשמע כאן בתורי"ד שלו יצויר שהעיר הקרובה תהיה גדולה מכל התשע ביחד, שלא יהיה דין רוב לשאר הערים, ולא נאמר שיש כאן רוב של תשע אפשרויות פרישה מהערים הרחוקות – על פני אפשרות הפרישה האחת מהעיר הקרובה. – והנה ידוע הנידון באחרונים בהא דבשר הנמצא, מה הדין כשיש בחנות האחת בשר יותר מכל שאר החנויות ביחד, האם הולכים אחרי רוב הבשר או אחרי רוב החנויות. (עי' בפ"ת יו"ד סי' ק"י סק"ב שהביא כמה דרכים בזה מהאחרונים, וע"ע בחו"ד בסי' ס"ג סק"ב ד"ה נסתפקתי, ובסי' ק"י סק"ג, ובשער"י ד' ט'.) – ובתורי"ד כאן משמע שהולכים אחרי רוב הבשר.

     – ויל"ע שזה לכאורה סותר את דברי התורי"ד הנ"ל במהלכו השני בביאור החילוק בין הנידון דסוגיין לנידון דתשע חנויות, ששם רואים שרוב החנויות עדיף, כי הוא כותב שלר"ז שהולכים אחרי הקרוב – הרי הקרוב עדיף מרוב בשר כשיש שתי חנויות, אך אינו עדיף מרוב דתשע חנויות, ומזה רואים שרוב חנויות עדיף.

     [– ואולי יש לומר שבערים שיש גם קורבא וגם שהיא גדולה – זה מועיל לקבוע שהוא הגיע ממנה נגד רוב הערים, ועד"ז בחנויות, אם יהיה גם קורבא ביחד עם הרוב בשר – שפיר נלך אחריהם נגד רוב החנויות, וצ"ע בכל זה.] [↑](#footnote-ref-157)
158. ובתוך הדברים מגדיר התורי"ד מה נחשב ערים "שוות": "שכל העשרה עיירות היו שוות במראיתן ואין שם רוב הנראה לעיניים", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-158)
159. בלשון הנ"ל של התורי"ד נראה שאם היתה עיר גדולה יותר מהאחרות היה צריך להביא ממנה עגלה ערופה אפילו שהיא פחות קרובה, וזה דלא כדבריו הנ"ל לפי פירושו הראשון שאם הגדולה היא יותר רחוקה לא צריכה להביא, כי התורה חייבה רק את הקרובה. – דלפי פירושו השני לא שייך לומר כן, כי אז היה אפשר לצרף את כל הערים היותר רחוקות לנידון אחד – האם יש כאן דין עגלה ערופה או לא, ורק אם נאמר שיש נידון על כל עיר לעצמה שמא היא חייבת בעגלה ערופה, אז שייך לומר שהנידון על כל עיר הוא נידון לעצמו. [שוב ראיתי שבאפיקי ים ח"ב סי' כ"ו נתקשה בסתירת דברי התורי"ד, ע"ש מה שדן ליישב, אך לפי הנ"ל א"ש שבאמת דבר זה תלוי בשני המהלכים שלו. וע"ע בכתביו של הג"ר דב לנדו שליט"א הנדפסים מחדש מש"כ בזה.] [↑](#footnote-ref-159)
160. וגם החת"ס והשער"י (ד' ט') כתבו סברא זאת מנפשייהו, וע"ע באפיקי ים (ח"ב סי' כ"ו). [↑](#footnote-ref-160)
161. והרש"ש כותב שם חידוש גדול לפי"ד, שאם יש בעיר שתי חנויות – אחת מוכרת בשר כשר ואחת מוכרת בשר טרף, ובחנות הכשרה היו שלשים חתיכות מרובעות ועשר חתיכות משולשות, ובחנות הטרפה היו עשרים חתיכות משולשות, ונמצאה חתיכה משולשת, שאנו נתיר אותה, כי מצרפים את החתיכות המרובעות לרוב הכשרות. – ומסיים הרש"ש ש"דבר זה צריך עדיין תלמוד".

     – ובשיעורי ר' דוד שם תמה על חידוש זה של הרש"ש דממנ"פ, אם נאמר שאנשים מקפידים דוקא לקנות חתיכות משולשות ולא מרובעות, א"כ פשיטא שהמרובעות לא מצטרפות לרוב, והוא מוסיף וטוען דהגע עצמך, לו יצויר שמוכרים באותה חנות גם סחורה, אטו אם יש בה נעליים למכירה הם גם יצטרפו לרוב. – ואם כוונת הרש"ש שאנשים הקונים בשר לא מקפידים על צורת החתיכה, א"כ פשיטא שמצרפים את המרובעות לרוב, כי הגדרת הספק היא רק על הבשר עצמו אם הוא מהחנות הכשרה או החנות הטרפה, ואין משמעות לצורה שלו, ועל האופן הזה הרש"ש לא היה צריך להקדים את ההקדמה שלו שגם מה שלא בכלל הספק מצטרף לרוב. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-161)
162. וע"ע בש"ש (ד' א') ובשיעורי הגרש"ר (שם) אופנים נוספים בביאור גדר ה"מצוי". [↑](#footnote-ref-162)
163. והקוב"ש ביאר את הש"ש באופן אחר, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-163)
164. וזהו בעצם גדר דין הרובא דאיתא קמן המבואר בש"ש לביאורו של הגרש"ר. [↑](#footnote-ref-164)
165. הגרש"ר מציין לדברי השער"י (ג' א') המייסד שרדא"ק אין בכוחו להיות "**בירור על המציאות**", וכגון בתשע חנויות, (כי אין בידינו לקבוע עפ"י הרוב מאיזה חנות מסוימת הגיע הבשר, כי נגד כל חנות יש ט' חנויות,) אלא זוהי "**הכרעה על הדין**" לקבוע שדין הבשר הוא כדין רוב החנויות. – משא"כ רדל"ק שהוא מברר את המציאות של הדבר המסופק.

     – ואומר הגרש"ר שלפיכך דוקא ברדא"ק מצינו שאינו בגדר של "ודאי" כמבואר בתורא"ש (בב"מ ו' ב') שכשסומכים על רדא"ק עדיין אין זה נחשב "עשירי ודאי", – אבל רדל"ק יש לו דין ודאי. – ובאמת כן מבואר בש"ש (ב' ט"ו. והש"ש מבאר הטעם בזה, כי רדל"ק הוא מסברא משא"כ רדא"ק שהוא גזה"כ, ע"ש.) [↑](#footnote-ref-165)
166. ולעיל בדף מס' 19 בהערה מס' 4 מה שדובר בזה.

     – וע"ע בהגה"א המובא להלן, ושם בהערה מס' 5, ששם רואים ששייך להעמיד גדר של ספק האם הולכים אחרי הרוב, או אחרי מה שהענבים נמצאו בתוך הפרדס הזה. – וי"ל שהוא לומד שכאשר הענבים נמצאו בתוך הפרדס עצמו זהו בירור יותר חזק מהבירור הרגיל דקרוב (ועי' להלן כמה מקורות בעניין זה) והוא שווה לבירור דהרוב, ולכך הו"ל ספק, ועד"ז מפרשו החת"ס (כ"ג ב' ד"ה וכיון שזכינו). [↑](#footnote-ref-166)
167. והש"ש כותב שלפי"ז גם ההכרעות של רוב ושל חזקה הן בתורת ודאי (ונפק"מ למקומות אחרים שהתורה לא אסרה בספק כגון בממזר). – ולהלן בש"ש (ב' ט"ו) הוא כותב ללמוד מדברי התורא"ש בב"מ (ו' ב') לעניין הדין דעשירי ודאי, שרובא דאיתא קמן הוא לא דין ודאי, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-167)
168. דברי הש"ש וקוב"ש נוגעים לעצם גדר הנדוןן דרוב מול קרוב, עי' בדף מס 19 מה שנתבאר בזה. [↑](#footnote-ref-168)
169. הפנ"ש מביא לכך מקור מהגמ' ב"מ כ"ד ב' ובתוס' שם בשם התוספתא, שמי שנגנבו גדייו ותרנגוליו ומצאם שחוטים אומרים שהם נשחטו כדין, והרש"ש מביא מקור מדברי הרא"ש בנדרים (כ"ז ב' ד"ה שהיא של תרומה), יעו"ש. [↑](#footnote-ref-169)
170. ואמנם לפי ההגה"א אין הטעם כמו שנראה ברא"ש שהולכים אחרי הרוב והענבים מותרים מדין רוב, אלא הטעם הוא משום שלדידן זה נחשב לכל הפחות ספק, וספק ערלה בחו"ל מותר. [ועי' בזה לעיל בהערה 1.] [↑](#footnote-ref-170)
171. במילים אלו – "עבידי ודאי דמצנעי" – בא הרמב"ן לבאר שנתחדש כאן בדברי הגמ' טעם לאסור אף לר' חנינא מחמת הא דכאן נמצאו וכאן היו, – אף שמתחילה אמרו שלר' חנינא היין מותר גם קודם שנחתו לסברא ד"אי מיגניב מינה אצנועי בגויה לא מצנעי", שמזה נראה שלר' חנינא רובא עדיף גם במה שנמצא בתוך הפרדס ממש, ולא אומרים דכאן נמצאו וכאן היו, וא"כ מדוע אוסרים את הענבים.

     – ועל כך כותב הרמב"ן דבמסקנת הגמ' נתחדש שמציאת הענבים בפרדס אינה מקרית, כי דרך הגנבים היא דוקא להצניעם שם, ולכך הקביעה דכאן נמצאו וכאן היו היא אלימא טפי, והיא אומרת שאין בכלל צד לומר שהענבים הגיעו ממקום אחר, ושוב לא מתחיל כאן הנדון של הרוב. [↑](#footnote-ref-171)
172. וכן מבארו בשו"ת דברי חיים (ח"א אה"ע סי' ל') וז"ל: "בכאן נמצא דלא פריש מידי מעולם וכאן נמצא וכאן היה ואין אלינו מקום לספק דמהיכי תיתי לנו לומר שפירש מאיזה מקום שנלך לבתר רוב אין עלינו לומר רק שכאן נמצא כאן היה ואין הרוב נכנס בגדר הספק", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-172)
173. הקצוה"ח (רס"ב ב') מתקשה בדין השו"ע שם (בסע' י"ט) שמצא כלי ולפניו פירות, שאם מראים הדברים שהם של אדם אחד חייב להכריז. – ומתקשה הקצוה"ח מדוע לא נאמר דהרובא דעלמא עדיף על הקורבא לכלי. – והוא כותב שלפי הרמב"ן א"ש כי זה נחשב במקומו ממש, אבל לפי הרא"ש בסוגיין שאינו סובר את החילוק הזה, קשה. [↑](#footnote-ref-173)
174. ע"ש בט"ז שביאר את דין השו"ע הנ"ל עפ"י סברת התוס' בסוגיין לעיל כ"ג ב' ד"ה חוץ, ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-174)
175. ויל"ע שהט"ז לכאורה סותר משנתו, כי ביו"ד (בסי' רצ"ד סקי"ז) הוא כותב מדיליה את סברת הרמב"ן (ורעק"א (בגליון השו"ע שם) וכן הנחל"ד (בב"מ כ"א ב') כותבים שדברי הט"ז הם-הם דברי הרמב"ן). [↑](#footnote-ref-175)
176. הפרישה (ביו"ד סי' קכ"ט סקל"ג ומ"ח) מדמה את סברת הרשב"א לסברתו הנ"ל, ובדעת הט"ז היה אפשר לדון דשאני הכא שאין רגל הגויים מצויה, אבל בההיא דחו"מ לא מדובר בכה"ג. – ומ"מ ודאי משמע ברשב"א שאין טעמו מצד "כאן נמצאו וכאן היו" כמש"כ הרמב"ן, אלא זה מצד שיש כאן בירור יותר גדול שהגנבים הם ישראל. [↑](#footnote-ref-176)
177. בחידושי הגרש"ר (בסי' י"ט) מעיר על כך שתי הערות: א' דלשון הגמ' בסוגיין דהו"ל "הזיקא דרבים" משמע שזהו דין הרחקת נזיקין ולא דין לעצמו דנוי העיר. ב' מה הקשו בגמ' מדוע בספק יקוץ ואילו באילן ובור מספק לא יקוץ, – ולכאורה מאי קושיא, באילן ובור שהוא משום הרחקת נזיקין א"א לקוץ מספק דהמוציא מחברו עליו הראיה, משא"כ כאן שזה משום נוי העיר והו"ל ספק איסור. [↑](#footnote-ref-177)
178. ונפק"מ לפי הנמוק"י שבזרע גרעין ר' יוסי באמת יחלוק. – ומ"מ צ"ע סתירת דברי הנמוק"י, שכמבואר לעיל הוא כותב שלא מועילה מחילת בני העיר על כך, ומזה רואים שזהו לא דין תביעת נזיקין דבני העיר אלא דין אחר של תפארת הארץ. [↑](#footnote-ref-178)
179. והט"ז (חו"מ ק"ג ט') לומד כמו הרשב"א, ואילו בעל החכ"צ בהגהתו על הרשב"א לומד כמו התורא"ש. [↑](#footnote-ref-179)
180. ולפי ההו"א אין דמים משום דקידרא דבי שותפי לא חמימא ולא קרירא ואם יהיה דמים תתעכב קציצת האילן. ומבארים התוס' שאפילו שקוצץ קודם משלמים לו, חוששים שזה יתעכב כי הוא לא ישמע לקוץ תחילה אם לא יידע מי משלם. [↑](#footnote-ref-180)
181. לפי הגירסא שלפנינו. [↑](#footnote-ref-181)
182. דברי רש"י צ"ע מדוע זה נחשב נטיעה ברשות, הלא לפי רבנן על המזיק להרחיק את עצמו. – עוד מקשה הגרנ"פ (באות ס"ח) מה הקשו בסוגיין מדוע במתני' קוצץ ואינו נותן דמים, והלא במתני' ההיזק של האילן הוא מיד בשעה שנטעו וא"כ אין זה ברשות, ולכן אינו נותן דמים כמו בכל ההיזקות דפירקין.

     – ומבאר הגרנ"פ, שכוונת רש"י שהוא נטע ברשות, היא כלפי ה"איסור מזיק", דמכיון שההיזק יבוא רק לאחר זמן גדול, א"א לומר שהוא נחשב מזיק בנטיעת האילן, שיוכל בעל הבור לטעון "אל תזיקני". – אלא דמ"מ בעל הבור יכול לתובעו שירחיק את אילנו מצד "תביעת הרחקה" – אף שאין כאן טענת "אל תזיקני", ובתביעת הרחקה בלא תביעת היזק הדין הוא שנותן דמים. – והרחקת אילן מן העיר ג"כ אינה מדין נזיקין לדעת רש"י אלא זהו דין אחר דמשום נוי, וגם בזה אין כאן אלא תביעת הרחקה, ומשום כך הקשו בגמ' מדוע במתני' אינו נותן דמים, ותירצו שמה שבתביעת הרחקה נותן דמים זה רק בהזיקא דיחיד ולא בהזיקא דרבים. [↑](#footnote-ref-182)
183. והטעם דאין זה דומה לבור שאינו קוצץ כשהאילן קדם, לרמב"ן והר"ן דכאן הו"ל הזיקא דרבים, ולמהר"ם בתורא"ש משום יישוב א"י. [↑](#footnote-ref-183)
184. החזו"א (י"ד י"ב) מקשה שלפי רש"י ודעימיה שלמסקנת הסוגיא אסור לסמוך לפי רבא, הרי הם יוכלו לסלקו בלא דמים, והוא כותב שצריך לפרש את הרמ"א לשיטת רש"י שמדובר באופן שלא נאמר הדין שאפשר לסלקו, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-184)
185. ולכאורה זה תלוי בטעמים בראשונים מדוע באילן קוצץ גם בקדם האילן. – דלפי הרמב"ן והר"ן שזה משום הזיקא דרבים, ה"נ יש כאן הזיקא דרבים ומרחיק, וא"ש דברי הגר"א. – אבל לפי המהר"ם בתורא"ש שזה משום יישוב א"י, בנד"ד זה לא שייך. [↑](#footnote-ref-185)
186. לכאורה לעניין קברות כוונתו באופן שמותר לפנות את המת, כמבואר בשו"ע (יו"ד שס"ג א'). [↑](#footnote-ref-186)
187. ועי' בתפארת ישראל שכתב טעם אחר מדוע דין זה נאמר דוקא בבורסקי. – אבל הרש"ש כותב שדין זה הוא גם בנבלות וקברות, והתנא נקט בורסקי דאדסיים נקט. [וצ"ע שזה לא נתפרש בפוסקים.] [↑](#footnote-ref-187)
188. ועד"ז כותב הבן יהוידע: "נראה דגם מאן דאמר השכינה במערב, יודה שהקב"ה מלא כל הארץ כבודו, ולית אתר פנוי מיניה, ורק סבר שבצד מערב יש אור שכינה בגילוי יותר, וכמו ענין שאמרו רז"ל הנשמה ממלאה את כל הגוף, דנמצא אין אבר אשר אין בו כח הנשמה, ועם כל זה יש איברים וכו' שאור הנשמה מתגלה בהם וכו' ", עכ"ל. וכעי"ז כתב התפארת ישראל.

     (ר' אייזיק חבר זצ"ל בביאורי האגדות שלו (הנקראים גם "אפיקי ים") כותב עפי"ד הנפש החיים בשער ג', שמש"א "שכינה במערב" אין הכוונה מצדו יתברך כי הוא מצדו "ממלא כל עלמין", אלא הכוונה היא מצד ההשגה שלנו, ע"ש ואכמ"ל.

     – וע"ש עוד בתפארת ישראל שהוא מתקשה שהעולם הוא כדורי וכל נקודה מערבית שבו היא גם מזרחית לנקודה המערבית ממנה. – והוא כותב שצ"ל "דשכינה במערב דבר נעלם ונשגב משכל אנושי".) [↑](#footnote-ref-188)
189. והפני שלמה מתרץ שבסי' ג' אנו מחמירים לשיטה ששכינה במערב. – ועד"ז כותב שם ה"ר משה רוטנבורג שאין בזה הכרעה ברורה ולכך עושים בכל מקום על הצד היותר טוב. [↑](#footnote-ref-189)
190. כלומר שמחמת האיסור להתפלל כנגד אותו מקום, גם אין להעמיד כן את הארון-קודש. [↑](#footnote-ref-190)
191. גם הרמ"א בספרו תורת העולה (ח"א פ"ב) מתקשה שידוע ומפורסם שהעולם הוא כדורי ואיך מבארים את דברי הגמ' שהם לכאורה נגד חכמי התכונה. – והוא כותב "ואם יאמר האומר שדברי חכמים ז"ל הם מקובלים ואפשר שכן הוא, לא אחלוק עליו כי אם קבלה הוא נקבל אף על פי שהוא רחוק מן השכל, אבל אם לדין יש תשובה, ובכל מה שאפשר לפרש דברי חכמים ז"ל שלא יחלקו על המפורסם ולקרבן אל השכל מה טוב ומה נעים". – והרמ"א מאריך שם בביאור חדש **על דרך הפשט** בדברי הגמ', העולה בקנה אחד עם המציאות שלנו, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-191)
192. הכותב שהיות והם ישבו בספרד שהיא מערבית לא"י, לכך עליהם לפנות לכיוון מזרח. [↑](#footnote-ref-192)
193. אמנם לגירסת רבינו יונה המובאת בשיטה, הגירסא ברש"י היא הפוכה: "אף על פי שנטע האילן **שלא ברשות**, כיון שאינו מזיק עד זמן גדול לא חייבוהו לקוץ אלא בדמים", עכ"ל. (וכן נראה בפסקי רי"ד יעו"ש.) [↑](#footnote-ref-193)
194. וכן לעיל כ"ד ב' באות ס"ח. (ע"ע בזה בדף מס' 22 בהערה 6.) [↑](#footnote-ref-194)
195. וע"ע ברבינו יונה שביאר בזה טעם אחר. [↑](#footnote-ref-195)
196. ולמדים מדברי הרמב"ן הללו שעד כמה שזה היה נחשב שורו ואשו, לא היינו פוטרים אותו מחמת הכלל דעל הניזק להרחיק את עצמו.

     – והנה הרמב"ן בדינא דגרמי לעיל מדבריו הנ"ל שלר' יוסי פטור מלשלם (בד"ה ומעתה למדנו), דן מדוע היזק השורשים לא נחשב גרמי לחייב לדידן דדיינינן דינא דגרמי כר"מ, והוא מבאר שכשם שלרבנן דר"מ שאינם דנים דד"ג הוא פטור – "משום דאמר ליה הרחק עצמך", כך גם לר"מ הוא פטור כי "אמר ליה הרחק עצמך, ולא מיקרי גורם כי היכי דלא מזיק ופטור לרבנן", עכ"ל. – כלומר שמחמת שעל הניזק להרחיק את עצמו אין זה נחשב כלל גרמי. – ומ"מ רואים שלעניין שורו ואשו הרמב"ן שם מתקשה שיתחייב לשלם, והוא לא כותב שאין זה נחשב כלל מזיק מאחר ועל הניזק להרחיק את עצמו, וצ"ב טעם החילוק בזה.

     (והנתיה"מ (קנ"ה י"ח) מיישב לפי דרכו את הקושיא מדוע לא חייב על היזק השורשים מדין שורו ובורו, שמכיון שא"א לו לשמרם כי אם בביטול תשמישו – בזה לא חייבה התורה על ממונו המזיק. – אבל ברמב"ן שלא תירץ כן רואים דלא כנתיה"מ. ועי' בזה בדף מס' 1.) [↑](#footnote-ref-196)
197. והיינו כשיטת התוס' לעיל (כ"ג א' בד"ה אין חזקה) שמועיל קנין לנזקין אלו ורק שחזקה אין להם, ודלא כר"ת שם. [↑](#footnote-ref-197)
198. ועי' ברשב"א ובריטב"א החולקים על ר' יונה לדינא בעובדא דידן, שגם חזקתם קודם שהעשיר לא מועילה כי לא עלה על דעתו שיתעשר שיצטרך למחות, אבל הם מודים לעצם היסוד של רבינו יונה שבקוטרא ובית הכיסא מועילה חזקה קודם שנעשה ההיזק, ולכן אם היה עשיר מתחילתו והחזיקו ג"ש קודם שבנה האפדנא שפיר הויא חזקה. [↑](#footnote-ref-198)
199. וע"ע ביש"ש (בב"ק בפרק הכונס סי' כ"ד) שפירש את התוס' על דרך המהלך של הרמב"ן בדינא דגרמי (בד"ה ודקא קשיא לן) ביישוב הקושיא. [↑](#footnote-ref-199)
200. ומוסיף התוס' שאנץ דמ"מ אין זה נחשב אשו ד"לא הוי כולי האי ברי היזקא". [↑](#footnote-ref-200)
201. כך פשוט לאחרונים (רש"ש, פור"י ועוד) דה"כח אחר מעורב בהן" שכתבו התוס' מתייחס לרוח ולא לבע"ח. [↑](#footnote-ref-201)
202. הרש"ש כותב שסברתו היא על דרך המבואר בתוס' בב"ק (ו' א' ד"ה מה (הראשון)) שגם בור המתגלגל ברגלי אדם ורגלי בהמה נחשב כח אחר מעורב בו (לולא הטעם שכתבו שם התוס' שהוא נעשה בור משהניחו ברה"ר), כי זהו כח נוסף המתערב בהיזק מלבד הכח של ממונו. [↑](#footnote-ref-202)
203. האילת השחר כותב ליישב את קושיית הרש"ש, שכוונת התוס' היא שרוח היא דבר שלא שייך לקבוע כלפיו דינים – וגם לא חיוב הרחקה, ולכן הרוח המתערבת בהיזק הרקתא לא עושה זאת לגיר"ד. – משא"כ עורבים שהגם שהם הפקר וגם אינם בני שמירה, זה טעם רק לפטור מתשלומין על אי-שמירתם, אבל לעניין חיוב הרחקה שפיר שייך לקבוע כלפיהם דין להתרחק כדי שהם לא יזיקו. [↑](#footnote-ref-203)
204. שם רש"י כותב שלמ"ד אשו משום ממונו אינו חייב אלא באש שלו. – והתוס' (שם בד"ה אשו משום ממונו) מקשים מגץ היוצא שחייב אף דמסתמא הוא מפקיר ליה. – ומיישב הגרנ"פ – וכבר כתבו כן הפנ"י והנחל"ד (שם) – שרש"י לומד דגץ היוצא אינו חייב מדין אש אלא מדין אדם המזיק, דבאש ההיזק הוא מה שלא שימר גחלתו אבל ההיזק של הגץ הו"ל כוחו ממש.

     – וכן נראה ברמב"ם (חובל ומזיק ו' י"א) דגץ היוצא חייב מטעם אדם המזיק שהוא כותב דהו"ל כזורק חץ או אבן, וכן לומד בשיטתו הפנ"י שם – שלכך הרמב"ם הביא את ההלכה הזו בהלכות חובל ומזיק ולא בהלכות נזקי ממון, וכן לומדים בדעת הרמב"ם האבהא"ז (נזק"מ י"ד ז') והגרנ"פ, יעו"ש. (וגם האבהא"ז מפרש את מהלך הגמ' לדעת הרמב"ם כביאורו של הגרנ"פ המובא בפנים.) [↑](#footnote-ref-204)
205. ולשון התורי"ד המפרש על דרך רבינו יונה היא: "אבל לרקתא דלא ניחא ליה דתיזול אין סיוע הרוח חשיב מעשה, אלא כנזק הבא מאליו דמי ועל הניזק להרחיק את עצמו", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-205)
206. וכן לטעמו של הרמב"ן שזה משום יישוב הארץ, ה"נ איכא משום יישוב הארץ. [↑](#footnote-ref-206)
207. וע"ע ברמב"ם (שכנים י' ז') ובחידושי הגרנ"פ (באות ע"ח). [↑](#footnote-ref-207)
208. אבל באמת בשו"ע (קנ"ה כ"ה) מבואר שגדר מועילה גם להיזק דעופות. – ומבאר הסמ"ע (בסק"ס) שזה משום דממנ"פ, אם הגדר יותר גבוה אז הוא מועיל שהעופות לא יעברו, ואם הוא יותר נמוך, מ"מ העופות פורחים תחילה מהאילן לגדר – ומשם לגפנים, ואין זה גיר"ד. [↑](#footnote-ref-208)
209. ההגהת פרישה מבאר הטעם מדוע לפי תוס' אין בזה איסור, ש – "אינו אלא מציל אילנות שלו מהם, ושרי להציל את שלו מנזק אף אם יגיע ע"י כך נזק לחברו כיון דאין כוונתו להזיק לחברו", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-209)
210. וכותב האילת השחר שבזה יש לבאר גם את מה שמצינו בתוס' בריש פירקין שמשום שחפירת בור הו"ל גיר"ד מחמת החפירה, שוב חייבוהו להרחיק גם משום המתונתא, כי בהיזק מסוג זה לא נאמר הכלל דעל הניזק להרחיק את עצמו. (עי' בדף מס' 1 שביאור זה בתוס' הובא בשם הגרנ"פ.) [↑](#footnote-ref-210)
211. כשיטתו שזה גיר"ד מחמת הפרחת האדם. [↑](#footnote-ref-211)
212. הרמב"ן והרשב"א מתקשים שבגמרא מבואר שרבר"ח ורב יוסף התווכחו בפשט המשנה האם היא מדברת על אילנות וגפנים – והנה במשנה מדובר בלא"ה על שיעור ד"א. – והם מיישבים (ברשב"א זה ביתר ביאור) שהדו"ד בין רבר"ח ורב יוסף היה האם יש בכלל באילנות וגפנים דין הרחקה מחמת העופות או שכל דין ההרחקה בכה"ג הוא רק מחמת עבודת הכרם (והרשב"א כותב שזה על דרך פירושו לעיל בשו"ט דרבר"ח ורב יוסף), וממילא הנפק"מ בדו"ד זה היא לבבל האם צריך להרחיק ב' אמות או ד' אמות. [↑](#footnote-ref-212)
213. עוד כותב רבינו יונה שצריך שהעופות יעשו כן בכל עת ולא במקרה. [↑](#footnote-ref-213)
214. וכפי שנתבאר בדף מס' 1. [↑](#footnote-ref-214)
215. עי' בראשונים הנ"ל שהביאו בזה פירוש נוסף. [↑](#footnote-ref-215)
216. והאחרונים דנים לומר לפי"ז דקי"ל כרב יוסף וגם לפי התוס' אין בזה איסור. – ואמנם עי' בהגה"א שפסק את דברי התוס' להלכה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-216)
217. החזו"א (י"ד ו') לומד שגם התוס' בעצם מודו לטענת הראשונים שבמקום שהדין לקוץ שאין זה משום בל תשחית, אלא שהוקשה להם כקושיית הראשונים מה הפשט ברבר"ח, ולכן הם פירשו ששם היה מדובר שאין ההיזק של הגפנים גדול משווי פירות האילנות, אלא שהניזק לא רוצה להפסיד כלל, ומצד דיני שכנים זכותו לתבוע את קציצת האילנות גם בכה"ג, ורק שמ"מ יש בזה משום איסורא דבל תשחית. – והוא מתקשה לפי"ז מה אמר רבר"ח לרב יוסף "מר אי ניחא ליה ליקוץ" – והלא יש בזה איסור. – והוא מבאר שרבר"ח אמר לו שאם הוא חולק עליו וסובר שמ"מ מכיון שיש לו בכך היזק לאחריני אין בזה איסור, או שהוא סובר שהיזק הגפנים גדול משווי פירותיו ולכן אין בזה בל תשחית, – אז שהוא יקוץ בעצמו. [↑](#footnote-ref-217)
218. הדברי חיים מביא מקור לנידון זה מהסמ"ע (קנ"ג כ"ב) לעניין חזקת חלונות, שהעמיד שני צדדים בפוסקים האם יש חזקה לבעל החלון באור שבחצר חברו, או שבעל החצר הוא המוחזק ובעל החלון נחשב המוציא. [↑](#footnote-ref-218)
219. האילת השחר טוען דכל האפשרויות לומר בזה הן קשות לכאורה. – אם נאמר שהוא קונה מראש את הקרקע שתהיה תחת מה שיתעבה האילן, קשה כיצד נדע מראש כמה זה יהיה. – ואם נאמר דהו"ל כהתנה שכל פעם שיתעבה האילן שהקונה יזכה אז בקרקע כנגד מה שנתעבה, א"כ יוצא שהמוכר יוכל לחזור בו מזה כי בקניין לאחר ל' אפשר לחזור בו. – ואם נאמר שהוא באמת רק קונה רק את הקרקע שכנגד האילן כעת ולא את כל הקרקע, א"כ יוצא שכאשר האילן יתעבה מעט שוב הוא לא יוכל להביא ביכורים, כי בכך לא מתקיים בכל הזרע הדין ד"מארצך". – והוא מוסיף שעל דרך זו קשה לעולא, דאם נאמר שהוא מקנה לו את הט"ז אמה מהיכן שהאילן מגיע כעת, הרי שכשנמדוד ט"ז אמה מגבול האילן לאחר שהוא יתעבה – שוב לא יתקיים בזה "מארצך".

     – והוא כותב שמ"מ לפי עולא יש ליישב לפי הצד בסוף התוס' שיש שיעור מוגדר לאילן דשליש אמה וממנו מודדים ט"ז אמה, שלפי"ז י"ל שחכמים קבעו שהוא זוכה בשיעור זה – בין אם האילן עבה או דק.

     – והאילת השחר מניח קושיא זו בצ"ע. [↑](#footnote-ref-219)