מראי מקומות שני שבילין ב בעזרת השם יתברך
קטגוריות: כללי / מ_מ בענייני מוחזק וחזקות - הרב אלימלך וינברג / fwd (1)

בעזרת השם יתברך

**מראי מקומות בסוגיא ד'שני שבילין'
ו'שני קופות'
 וחזקה בתרתי דסתרי [ב]**

מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפלאפון: [PHONE_REMOVED]

**נערך בעזרת השם יתברך בחודש שבט תשע"ועבור בית המדרש לתורה שם משמעון גור רמת גן נתייסד על ידי מורינו הגאון החסיד הרב אברהם אטלס זצ"לבנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם-עמק הלכה הגאון ר' שלמה שליט"א**

**בס"ד**

**היתר שני שבילין אי הוי מטעם 'חזקה'**

**בקונטרס מראי מקומות בענין שני שבילין א** הובאו השיטות בענין ב' שבילין אי מטהרינן ברה"ר מטעם חזקה או דל"ש בזה חזקה והטהרה משום דין מחודש דספ"ט ברה"ר ספיקו טהור, ונסכם בזה בקיצור העולה משם לענין חזקה ונוסיף בזה בעזהשי"ת.

**בתוס' נזיר נ"ז.א. ד"ה באומר ובחולין ט: ד"ה התם י: ד"ה ודילמא ובנדה ב.א. ד"ה והלל** כתבו דהטהרה מטעם חזקה ואע"ג דחד מנייהו ודאי טמא ואיתרע החזקה מ"מ מוקמינן בכהא"ג אחזקה, וכ"כ **הר"ש והרא"ש בפי' משניות טהרות פ"ג מ"ג** לענין ב' שבילין, **והתוס' רי"ד ב"ב ל"א: בשם רבינו יצחק ושיטת עצמו** דטהרת ב' שבילין מטעם חזקה, וכן טעמא דר"ה בב' כיתי עדים המכחישות דכ"א מעידה בפנ"ע דהוא מטעם חזקה, **והרשב"ם ב"ב שם ד"ה זו באה בפנ"ע** כ"כ לגבי ב' כיתי עדים המכחישות, [וכן מוכרח לשי' הסוברים דליכא טהרה אחרת בספק ברה"ר רק מטעם חזקה, וכדהובא בעזהשי"ת בקונ' א'], וכ"כ **הט"ז באו"ח סימן תל"ט סק"ג** דיש להקל בב' בתים בדוקים שנכנס עכבר לא' מהם אף כשלא ביטל והספק מדאורייתא ובע"כ דהייינו מטעם 'חזקה', וכ"כ עוד **הט"ז ביו"ד סימן ק"צ סקי"ז בשם הב"ח וכן שי' הט"ז עצמו שם** דטמהרינן משום חזקה וכן יהיה הדין לגבי ב' נשים שראו דם ויש לאחת מהם לתלות בדם ציפור שנתעסקו בו שניהם דמאהרינן לתרווייהו מטעם 'חזקה' כמו בב' שבילין.

ואמנם **הר"ן [בחי' על הש"ס] בפסחים י.א.** כ' בהדיא דאין הטהרה מטעם חזקה דאיתרע החזקה בכהא"ג אלא משום דין מחודש דספ"ט ברה"ר ספיקו טהור, וכ"כ **המהרש"א בחולין ט: ע"ד התוס' הנ"ל** [והכריח שם דליכא חזקה בכהא"ג ממה שברה"י אינו טמא בודאי, וכ' שם מקור אחר להא דספיקו טהור ברה"ר דאינו מילפותא מסוטה], וכ"כ  **הש"ך בנקודות הכסף יו"ד ק"צ על הט"ז סקי"ז** דבכהא"ג דב' שבילין לא מטהרינן בשאר איסורי דאורייתא ואין הטהרה בזה אלא בספיקות דרבנן או בספק טומאה ברה"ר שיש בזה דין מיוחד שספיקו טהור.

וכ"מ מד' **הירושלמי נזיר ר"פ שני נזירים** שכ' דבכמו בב' נזירים שראה א' מהם שנטמא [ברשות היחיד-**בבלי שם נ"ז.א.]** צריכים להביא קרבן טומאה מספק ה"ה בב' בנ"א שראה אחד מהם שנזר צריכים לנהוג נזירות מספק, והרי בהדיא דבשאר ספיקות של תורה מחמרינן בכהא"ג והקולא רק בספק טומאה ברה"ר, וכ"כ **הרמב"ם בה' נזירות פ"ט הלכות ט"ז וי"ז** דבראה א' מהם שנטמא ברה"ר מביא רק קרבן טהרה ובראה א' מהם שנזר נוהגים שניהם נזירות, ובע"כ כנ"ל דאא"פ לדון חזקה בב' שבילין והטהרה רק ברה"ר משום דין מחודש, [**ובשו"ת זכרון יהונתן חיו"ד סי' מ"ו אות ג'** הוכיח כן מהירושלמי הנ"ל דל"א חזקה בכהא"ג ועיי"ש מש"כ בדעת הרמב"ם].

ועי' **רשב"א יבמות פ"ב ובתורת הבית הארוך בית ד' שער ב' דף 45 בשם הרמב"ן** גבי ב' חביות של ב' בנ"א שנתערבה תרומה בא' מהם ונשאלו בזאח"ז 'דכל בדרבנן תולין להקל דומיא דשני שבילין', ומבואר לכאו' כנ"ל דל"ש 'חזקה' בב' שבילין ולהכי כשהספק מדאורייתא אסור, [ויש לדחות ראיה זו, ועי' להלן].

ויעוי' **בתוס' יבמות קי"ח.א. ד"ה בת ישראל לכהן** דמשמע בפשטות מדבריהם דלא מהני 'חזקה' באיסורים בכהא"ג דב' שבילין ודימו הדבר להא דגבי ספק כודאי לא אמרי' ספק טומאה ברה"י ספיקו טמא ו'כיון דאיכא הכא דעביד איסורא ממנ"פ' לא מוקמי' אחזקה, וכן פירש דבריהם **האחיעזר בשם א' האחרונים,** [ועי' **תוס' הרא"ש שם** והאחרונים האריכו בזה והדברים צ"ב רב].

ובטעם הסוברים דל"מ חזקה בב' שבילים לסוברים כן מצינו ג' סברות, א. **בתוס' יבמות הנ"ל** אם נלמד כן בדבריהם מבואר דהטעם דל"א חזקה 'בדבר שאינו יכול להיות' דזהו הטעם דלא ילפי' מסוטה לטמא בודאי ברה"י כמבואר **בד' התוס' בנזיר-חולין-נדה הנ"ל**, ב. **בר"ן פסחים י.א.** כ' דהטעם 'דאיתרעא חזקתיה דהא ודאי נכנס חמץ לבית בדוק', ואין כוונתו דריעות החזקה הוא משום עצם כניסת 'אחד מתוך שנים' דהא כ' שם מיניה וביה דבב' בתים א' בדוק וא' שאינו בדוק איכא 'חזקה' לומר שנכנס לשאינו בדוק, אלא דוקא בכהא"ג 'שאחד נשתנה ודאי מחזקתו הוי ריעותא בחזקה, ג. **הראב"ד בהשגות על הרי"ף [שנד' בש"ס וילנא]** כ' 'כל היכא דאיכא ודאי עייל בחד ביתא ומפיק ליה מחזקתה' והיינו דעצם כניסת א' לשנים מוציאה מהחזקה, [אלא שמ"מ מבואר משם דילפי' מב' שבילין להקל ואפי' בדאורייתא, והקולא בזה יותר מסתם 'ספק על' דבזה שייך חזקה כמש"כ שם עישה"ט ודבריו צע"ג, ועי' **בהשגות הראב"ד על הבעל המאור [כתוב שם] שנדפסה על הרי"ף בש"ס החדשים**  מהלך אחר בענין].

**דין 'חזקה' בשני קופות, וב' בתים א' בדוק וא' שאינו בדוק
[והנלמד משם לדין ב' שבילין]
[א]**

**יבמות פ"ב.א. ותוד"ה שתי קופות ותוס' הרא"ש שם, תרומות פ"ז מ"ה ובפירוש הר"ש שם, פסחים ט: ותוס' ד"ה היינו תשע חנויות ותוס' הרא"ש ורבינו פרץ והרשב"א שם, תוס' פסחים י.א. ד"ה ספק על ומהרש"א ע"ד התוס', צל"ח פסחים ט: על תוד"ה היינו ט' חנויות חי' הגרעק"א שם, חידושי הר"ן על הש"ס בפסחים שם והשגות הראב"ד על הרי"ף [בש"ס וילנא] בפסחים שם, [ישועות יעקב יו"ד קי"א סק"ב חזון איש ידים סימן ו' סק"ה שב שמעתתא ש"ג פ"ז ישועות יעקב או"ח סימן תס"ז סק"ט ויו"ד סימן צ"ח סק"ב].**

**ביבמות פ"ב.א.** מפורש לגבי ב' קופות א' של חולין וא' של תרומה שנפלו לתוכן ב' סאין א' של חולין וא' של תרומה דאמרי' בזה 'שאני אומר נפלו חולין לחולין ותרומה לתרומה', דמהני הקולא הזו רק לגבי תרומה דרבנן, וכן מפורש **בפסחים ט:** לענין ב' בתים א' בדוק וא' שאינו בדוק ולפניהם ב' צבורין א' חמץ וא' מצה ונכנסו ב' עכברים עם פת מב' הצבורין לב' הבתים דמקלינן בזה מטעם 'שאני אומר' והקולא רק משום דבדיקת חמץ דרבנן דמדאורייתא סגי בביטול עיי"ש, וכ"מ **בפסחים מ"ד.א.** דלגבי תערובות האוסרת מה"ת לא מקילינן בכהא"ג לומר 'שאני אומר' עיי"ש.

ויש לברר מה הטעם דלא מוקמינן א'חזקה' לכל אחד מהקופות לומר שלא נתערבה שם התרומה וממילא נקיל בזה אף לענין דאורייתא.

**והמהרש"א בפסחים י:** הביא בזה ד' **התוס' יבמות פ"ב.א. ד"ה שתי קופות** שכתבו דגבי ב' קופות א' של חולין וא' של תרומה ונפלה 'סאה אחת' של תרומה לא' מהם ולא ידעינן למה נפלה בזה מקילינן אפילו בתרומה דאורייתא ואפילו כשהספק מדאורייתא בדליכא רביה 'דסמכינן אחזקת חולין שבקופה ומוקמינן להו אחזקתייהו', ומה דמקלינן רק בתרומה דרבנן לומר 'שאני אומר' היינו משום דבב' קופות וב' סאין 'ליכא למימר כולי האי אוקי חולין אחזקייהו דמה שנפל בקופה של חולין ספק הוא ואין לו חזקת היתר', **והמהרש"א הנ"ל** העתיק דבריהם 'דבכהא"ג ליכא חזקת היתר'.

ובביאור החילוק בזה בין נפילה של סאה אחת לבין נפילה של ב' סאין כ' **בישועות יעקב יו"ד סימן קי"א סק"ב** דבכהא"ג שנפל לתערובות לדון 'חזקת היתר' של 'חזקת הדין' דבתערובות אין כלל שנוי 'בדין' של הדבר שנתערב בו ורק שיש לדון 'חזקת הגוף' שלא נפל כאן כלום, ולכן בנפילה אחת לתוך ב' סאין מוקמינן שפיר כ"א אחזקה 'שלא נפל' בו אבל כשנפל בודאי לב' הסאים ורק לא ידעינן אי נפל שם חולין או תרומה שוב ל"ש בזה חזקה כלל, [וכ"כ עוד לעיקר יסוד זה דבספק של תערובות ל"ש להעמיד את הנתערב על חזקת היתר שהיה בו לפני שנתערב מה"ט דההיתר שבתערובות לא 'נאסר' ע"י התערובות ורק שהאיסור מונעו מלאכול שמא יפגע בו וממילא ל"ש בזה 'חזקת היתר' **בשב שמעתתא ש"ג פ"ז ובישועות יעקב או"ח סימן תס"ז סק"ט ויו"ד סימן צ"ח סק"ב]**.

אמנם **בחזון איש ידים סימן ו' סק"ה** כ' דבאמת שייך אף בספק שלתערובות 'חזקת היתר' על החולין לומר שלא נאסר, ומה דבב' נפילות לא מוקמינן אחזקה היינו משום דכשנפל בודאי ולא ידעינן מה נפל אין הספק מתחיל במי שנפל בו אלא בנופל ולהכי ל"ש בזה חזקה עיי"ש [והיינו הסברא ד'ודאי נגע', אמנם בסוגיא שם נת' לכאו' דלשי' התוס' אמרי' חזקה אפי' ב'ודאי נגע' וצ"ע].

**ובר"ש תרומות פ"ז מ"ה** כ' שם ג"כ לחלק כעיקר חילוק התוס' הנ"ל דגבי סאה אחת תרומה שנפלה לתוך חולין או תרומה מקילינן יותר, ומפורש שם בדבריו דאפילו 'בדאורייתא' מקילינן בסאה אחת, ולהכי **בפסחים מ"ד.א. הנ"ל** דבעינן להוכיח דכזית באכ"פ דרבנן מייתינן רק הברייתא דב' קופות וב' סאין ולא מתני' בתרומות בסאה אחת לב' קופות, והיינו דבסאה אחת לב' קופות אפי' בדאורייתא מקילינן, והיינו בע"כ מטעם 'חזקה', ובהמשך דבריו הביא הגמ' **בנדה ס.א.** דילפי' קילותא בב' בנ"א א' טמא וא' טהור שהלכו בב' שבילין א' טמא וא' טהור ממה דמקלינן בכתם שנמצא על חלוק של א' מב' נשים א' טהורה וא' טמאה דתלינן הכתם בטמא, והק' הר"ש הרי גבי ב' שבילין שיש 'שני הליכות' יש להחמיר יותר וכנ"ל ואיך ילפינן זמ"ז, וכ' בתי' הראשון דגבי ב' שבילין יש יותר טעם להקל מטעם ספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור 'אפי' היכא דליכא חזקה' להכי יש להקל יותר אף בכהא"ג ד'שני הליכות', ועוד תי' 'דאית ליה למימר תרי שאני אומר בב' שבילין משום דאוקימנא גברא בחזקת טהרה אבל קופות ל"ש חזקת היתר אם נפלה התרומה בחולין', ולכאורה נחלקו שני הדרכים אם בב' שבילין וב' הליכות יש חזקה או לא ודו"ק.

ועיקר סברת הר"ש לחלק בין ב' קופות וב' נפילות לב' שבילין וב' הליכות לכאו' סברתו ברורה כד' **הישועות יעקב הנ"ל** דגבי קופות ל"ש 'חזקת היתר' לומר שלא 'נאסרה' קופת ההיתר דתערובות אינה 'אוסרת' ההיתר כלל, ושייך לדון בזה רק 'חזקת הגוף שלא נפל' וממילא כשנפל בודאי ולא ידעי' מה נפל ל"ש חזקה כלל, ומשא"כ גבי ב' שבילין יש לגברא 'חזקת טהרה' אף כשיש ב' הליכות, וזה ברור בל' הר"ש שכוונתו כך ודו"ק.

**ובר"ש שם** בתי' השני כ' דלגבי ב' בתים א' בדוק וא' שאינו בדוק ולפניהם ב' צבורין א' של חמץ וא' של מצה איכא על הבית הבדוק 'חזקת בדוק' כמו גבי ב' שבילין הנ"ל, ומה דמדמינן לה בסוגיא בפסחים לב' קופות היינו בדרך ק"ו דאי מקילינן בב' קופות אע"ג דליכא בהו חזקה כש"כ דמקילינן בב' בתים דאיכא בהו חזקה עיי"ש, ולכאו' אינו מובן, דהא מפורש **בסוגיא בפסחים ט: הנ"ל** דגבי ב' בתים א' בדוק וא' שאינו בדוק מה דמקילינן הוא רק לגבי בדיקת חמץ דרבנן כשגבר ביטל ואי איכא 'חזקה' אמאי לא נקיל אף בדאורייתא כשלא ביטל, אבל באמת הדבר מפורש בהדיא **בתוס' הרא"ש ותוס' רבינו פרץ פסחים ט:** וכ"מ בהדיא מל' **תוס' הרשב"א [הר"ש משנץ] בפסחים שם** דאעפ"י דאיכא 'חזקת בדוק' לא מהני להתיר אלא כשביטל, וכן מפורש בהדיא **בחידושי הר"ן על הש"ס בפסחים שם** דגבי ב' בתים א' בדוק וא' שאינו בדוק 'איכא למימר העמד בית בחזקתו' ומ"מ הרי מפורש בהדיא בגמ' דלא מקילינן אלא אחר הביטול ומשום דבדיקת חמץ דרבנן, וכ"מ בהדיא **בהשגות הראב"ד על הרי"ף [בש"ס וילנא]** דגבי ספק אי על העכבר לבית 'לא מפיק לה מחזקתה' ומ"מ מהני זאת רק אחר הביטול כשחיוב הבדיקה דרבנן כמפורש שם, ומפורש דעת **הר"ש בפי' משניות ותוס' רבינו פרץ והרא"ש והרשב"א והראב"ד והר"ן** דאעפ"י שיש לבית 'חזקת בדוק' לא מהני לפטור מחיוב ביעור דאורייתא אלא מחיוב בדיקה דרבנן, וצ"ב הטעם בזה.

אמנם **התוס' בפסחים ט: ד"ה היינו תשע חנויות י.א. ד"ה ד"ה ספק על** חולקים וכתבו דמהני 'חזקת בדוק' לפטור מביעור גם כשלא ביטל, ולשיטתם תמוה אמאי מפורש בסוגיא בפסחים שם דבב' בתים א' בדוק וא' שאינו בדוק מקילינן רק אחר הבדיקה שהיא מדרבנן, **והמהרש"א הנ"ל** כ' עפי"ד **תוס' יבמות הנ"ל** דגבי ב' קופות ליכא חזקה מטעם הנ"ל, **ובחי' הצל"ח והגרעק"א בפסחים שם** תמהו דהא מפורש בהדיא **בתוס' דף ט: הנ"ל** דגבי בית איכא חזקה אפילו כשנכנס שם העכבר עם חתיכה ספק חמץ ספק מצה, והנה **המהרש"א שם בתו"ד** הביא פירוש הר"ש הנ"ל המחלק בין ב' שבילין דאיכא בהו חזקה לבין ב' קופות דליכא בהו חזקה וכ' דהוא כחילוק התוס' יבמות הנ"ל ומה"ט גבי בתים א' בדוק וא' שאינו בדוק ליכא חזקה ולהכי לא מקילינן בדאורייתא, ודבריו מתמיהים דהא בד' הר"ש הנ"ל מפורש דגבי ב' בתים א' בדוק וא' שאינו בדוק איכא חזקה ושלא כדבריו, אלא דלר"ש לשיטתו לא מהני ה'חזקת בדוק' לגבי דאורייתא וכנ"ל, אבל לתוס' בפסחים דס"ל דכשיש 'חזקת בדוק' מהני לפוטרו מבדיקה אפילו כשלא ביטל, תמוה מאוד אמאי בב' בתים א' בדוק וא' שאינו בדוק ולפניהם ב' צבורין א' של חמץ וא' של מצה לא מהני לפטור מבדיקה אלא כשביטל, וצע"ג.

**והצל"ח שם** כ' ליישב, דגבי ב' בתים א' בדוק וא' שאינו בדוק אעפ"י שלבית שאינו בדוק יש חיוב בדיקה אבל מ"מ אינו 'בחזקת חמץ' בודאי ויש לו גם חזקה 'שאינו חמץ ודאי' כמבואר **בתוס' נדה ב.א. סוף ד"ה והלל** דשייך חזקה כהא"ג, וע"י כניסת העכבר יצא א' משני הבתים מחזקתו ונעשה לחמץ ודאי ובעי' להוציא מחזקתו או הבית הבדוק או השאינו בדוק לומר שנעשה חמץ ודאי ובכהא"ג שצריך לסתור חזקה בודאי בא' מב' הבתים לא מוקמינן אחזקה ולכן מקילינן רק אחר הביטול שחיוב הבדיקה דרבנן עיי"ש, והנה לד' הצל"ח הרי לכאו' כש"כ בב' בתים בדוקים ונכנס עכבר עם חמץ לא' מהם דלא מקילינן לפטור כל בית מבדיקה כשלא ביטל דהרי מוציאין עכ"פ בית אחד מחזקת הבדוק שלו, וזה שלא כד' **המהרש"א הנ"ל** שכ' בהדיא בדעת התוס' דבב' בתים בדוקים מקילינן אף כשלא ביטל וכמו בב' שבילין, ולפי"ז יהיה מוכרח לכאו' דהשריותא דב' שבילין לא הוי מטעם חזקה אלא מטעם דין מחודש דספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור, ותימה שהרי בהדיא כ' **התוס' בפסחים י.א. ד"ה הלך באחד מהם** דשריותא דב' שבילין היינו משום דמוקמינן כ"א מהם בחזקת טהורים, וצע"ג.

**[ב]**

**יבמות פ"ב.א-ב. תוס' יבמות פ"ב.א. ד"ה שתי ותוס' הרא"ש שם, רמב"ם תרומות פי"ד הכ"א, רשב"א יבמות שם פ"ב: ד"ה וסבר ר' יוחנן** [חצי הראשון של כל הקטע הגדול עד והראשון נ"ל עיקר]. **תורת הבית להרשב"א בית ב' שער ד' ומש"כ שם בשם הרמב"ן ומה שכ' על דבריו הרשב"א, ריטב"א יבמות פ"ב ד"ה בשלמא וד"ה אמר לך ר' יוחנן, טור יו"ד סימן קי"א היו כאן ב' קדירות של היתר ולפניהם ב' חתיכות** ובסוף הסימן **היה כאן שתי קדירות של היתר ונפל איסור לתוך אחת מהן שו"ע יו"ד סימן קי"א סעי' ה' וט"ז שם סק"ו בשם הב"ח ומ"ש ע"ז הט"ז שו"ע שם סעי' ז' ש"ך שם סקי"ט נקודות הכסף מבן הש"ך ע"ד הש"ך [כריתי ופליתי שם הגהות יד אברהם שם חוות דעת שם סק"ט] פרי מגדים יו"ד סימן ק"ה משבצות זהב סק"ג [חזון איש ידים סימן ו' סק"ה שערי יושר שער ג' פרק ה' ד"ה אמנם]**

**דין חזקה דמעיקרא באופן שנעשה 'ממה נפשך'**

**בשבועות י"ט.א.** תנן גבי ב' שבילין א' טמא וא' טהור והלך בראשונה וחזר והלך לשניה ונכנס למקדש חייב, ור' שמעון בן יהודה אליבא דר' שמעון פוטר [ות"ק מחייב בזה אף לר' שמעון], הזה שנה וטבל והלך בשני, ת"ק דס"ל דחייב על ביאת מקדש ור' שמעון פוטר [אף לת"ק], **ובגמ' שם י"ט:** דמה שפוטר ר' שמעון בן יהודה אליבא דר"ש בקיימתא הוא בגוונא ששכח שהלך בראשונה בשעה שהלך בשניה דהו"ל 'מקצת ידיעה' שאינה מחייבת קרבן ות"ק ס"ל דמקצת ידיעה ככל ידיעה, ועוד שם בגמ', דמה שמחייב ת"ק בסיפא אעפ"י שידיעתו 'מתחילה' לפני שנכנס למקדש אחר שהלך בכל אחת מהשבילין אינה אלא 'ידיעת ספק', מ"מ סובר ת"ק ד'ידיעת ספק' שמה ידיעה [אליבא דר"ל בכל התורה ואליבא דריו"ח בביאת מקדש עיי"ש בסוגיא], או דקאי מתני' כר' ישמעאל דס"ל דלא בעינן כלל 'ידיעה בתחילה' לגבי לחייב על ביאת מקדש.

ובטעמא דר' שמעון [לשיטת הת"ק] דפוטר רק בסיפא בהלך בא' ונכנס והזה ושנה וטבל והלך בשני, יעוי' **בפירש"י י"ט.א. ד"ה ור"ש פוטר** דטעם הפטור הוא 'דאין כאן באחד מכולן ידיעה ודאית' ומפורש בזה דמצד ה'חטא' מודה ר' שמעון דהיה ראוי להתחייב בקרבן בכהא"ג אלא שכיון שיש הלכה גבי קרבן על ביאת מקדש דבעינן בה 'ידיעה מתחילה' והכא כל ידיעה מתחילה אינה אלא 'ידיעת ספק' לא שמה 'ידיעה' לחייבו בזה על ביא"מ, וכ"מ **בריטב"א שם י"ט: ד"ה גמרא מקצת הספר** דטעמא דר"ש אליבא דת"ק דס"ל 'דלא פטר ר"ש אלא בספק ידיעה'.

**ובתוס' שם י"ט.א. ד"ה שני שבילין** כתבו דבע"כ איירינן הכא בשני שבילין ברה"ר, דאי ברשות היחיד משעה שנכנס בשביל הראשון חייב בקרבן דהא ספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, ובע"כ דאיירי ברה"ר דמוקמינא ליה בחזקת טהרה', וכ"מ **בתוס' הרא"ש שם** דבע"כ איירי ברה"ר מה"ט שכ' התוס'.

ומפורש לפי זה חידוש עצום בד' התוס' והתוס' הרא"ש, דאעפ"י דבגוונא דסיפא אחר שנכנס בכל שביל היה 'מותר' לו ליכנס למקדש, מ"מ מאחר שבסופו של דבר הלך בשניהם ונמצא שממנ"פ נכנס למקדש בטומאה הרי הוא חייב קרבן על ביאת מקדש

\*\*\*\*\*

**בטהרות פ"ה מ"ג** בהלך בב' שבילין שיש טומאה באחד מהן ועשה טהרות הרי אלו טהורות, ואם אח"כ הלך בשביל השני ולא טהר בינתיים ועשה טהרות אחר הליכתו בשביל השני הטהרות 'ישרפו', **ובפירוש הר"ש שם** כ' הטעם 'דודאי טמאו היה כשנעשו', ומפורש בזה לכאו' להדיא במתני', דאעפ"י שטהרנוהו כבר אחר הליכתו בשביל הראשון, אם אח"כ הלך בשביל הראשון ונעשה 'ממה נפשך' שהוא טמא או מחמת הראשון או מחמת השני הרי הוא נידון כטמא בודאי מכוח הממנ"פ לענין לטמא בודאי הטהרות שנגע בהם.

**ובתוס' פסחים י.א. ד"ה הלך באחד מהן** כ' גבי ב' בני אדם שהלכו בשני השבילין דאם נגעו שניהם בתרומה אחת 'התרומה טמאה ודאית והאוכל במיתה' ואם נגעו שניהם באחד 'ונכנס למקדש חייב',