שמ ח
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שמ

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שמ

##### הלכות מעמר - קורע

##### שיעור ח

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סעיף ט] **אסור לקבץ מלח ממשרפות המלח שדומה למעמר, וכן אסור לקבץ כל דבר מקום גדולו**

## עימור שלא בגידולי קרקע

וכתב המ"ב (ס"ק לו) "למעמר. ולכך אסור מדרבנן, אבל עימור גופא ליכא, דאין עימור אלא בגדולי קרקע". עוד כתב (ס"ק לז) "כל דבר. היינו פירות וירקות ועצים ועשבים וכל דבר הגדל מן הקרקע, ובזה חיובא נמי איכא כשמקבצן במקום גדולן דזהו מלאכת מעמר גופא. והאי דנקט המחבר בלשון אסור, להורות לנו דשלא במקום גדולן כגון שנפזרו פירות בבית, אפי' איסורא נמי ליכא כשמקבצן יחד, ועיין לעיל סי' של"ה סעיף ה', עכ"ל.

## שלא במקום גידולו ואם יש איסור משום עובדא דחול

עוד כתב המ"ב דמה שכתב השו"ע 'וכן אסור לקבץ כל דבר', ולא כתב שחייב מדאורייתא, ללמדנו דשלא במקום גידולו, אפי' איסור מדרבנן אין בזה, ומותר לקבץ ולאסוף אף גידולי קרקע שלא במקום גידולו, אלא דציין לדברי השו"ע סי' שלה.

וז"ל השו"ע שם (סעי' ה) "נתפזרו לו פירות בחצר, אחד הנה ואחד הנה, מלקט מעט מעט ואוכל, ולא יתן לתוך הסל ולא לתוך הקופה, ואם נפלו במקום אחד, נותן אפי' לתוך הסל" וכו'. וטעם האיסור לתוך הקופה והסל מבואר במ"ב שם (ס"ק יז) "דזה הוי כעובדא דחול כשמקבצן ונותן לתוך הסל". הרי דאף דמשום מעמר אין אפי' איסור דרבנן, מ"מ יש בו איסור משום עובדא דחול, וא"כ צ"ב מדוע סתם המ"ב כאן להיתר בשלא במקום גידולו ולא יהיה אסור משום עובדא דחול.

והנה השו"ע שם כתב 'מלקט מעט מעט ואוכל'. ומשמע דלא התירו אלא כשמלקט לאכול מיד, אלא דבב"י שם כתב בשם התוס' והרא"ש דהאי אוכל לאו דווקא, ולא אסרו אלא לתוך הקופה או הסל, אבל לתוך חיקו או כסותו ג"כ שרי, אולם בבה"ל שם (ד"ה מלקט) כתב בשם הגר"א דהאי 'אוכל' דווקא הוא, וכמבואר בגמ' והעתיקו הרי"ף והרמב"ם והר"ן. ואף לתוך חיקו או כסותו אסור [ובבה"ל שם צידד דאף הב"י חזר בו, ולכך כתב 'ואוכל', וכן במ"ב שם (ס"ק יח) סתם כדעת הגר"א].

וא"כ אפש"ל דהמ"ב כאן אזיל בדעת הב"י, וביאר דמשום כן כתב השו"ע לשון איסור ולא לשון חיוב, ללמד דשלא במקום גידולו אין אפי' איסור דרבנן, ונ"מ לתוך חיקו או כסותו, ומשום עובדא דחול אין איסור אלא לתוך הסל או קופה.

עוד אפש"ל דהנה דנו הפוסקים אם מותר לאסוף הפירות במטאטא לצד אחד בלי ליתנם לסל או לקופה, ולדעת הב"י בוודאי שרי דלא גרע מחיקו או כסותו, ויש להסתפק בזה לדעת הגר"א אם נחשב לעימור שיהיה אסור משום עובדא דחול. וא"כ י"ל דהמ"ב שסתם כאן להיתר, הוא באופן זה שאוספם קודם לצד אחד בביתו, ואח"כ מותר לאוספם לסל או לקופה, דאינם מפוזרים אחד הנה ואחד הנה, אלא כבר מקובצים במקום אחד.

ויש שכתבו דאין איסור עובדא דחול אלא בחצר, אבל בבית מותר, ולכך סתם המ"ב כאן להיתר. אולם קשה לחלק בזה, דבמ"ב לעיל סתם בזה, ולא חילק בין בית לחצר. כן מוכח בא"ר (שהובא להלן) שהיקל רק בשמחת תורה שכיון שעושין משום שמחה הקילו לאסוף הפירות שנתפזרו בביהכנ"ס.

## צעצועים שנתפזרו בבית

צעצועים שנתפזרו בבית ורוצה לאוספם לתוך סל או קופה, הנה בסתם צעצועים שאינם גידולי קרקע, נראה פשוט דשרי, אחר דאין איסורו אלא מדרבנן, ולא מסתבר לאסור בזה משום עובדא דחול. ואף בצעצועים שהם גידולי קרקע [וכגון משחקים העשויים מעץ וכדו'], כתב החוט שני (ח"ב פכ"ג ס"ק א) דמותר לאוספם, דגדר עובדא דחול הוא דבר שמזכיר צורת מלאכה בשדה, ואסיפת צעצועים אין בדומה בשדה, ואינו מזכיר את מלאכת מעמר, ומשום כן מותר לאוספם אף לתוך סל וקופה.

## אי יש להקל במקום מצוה ושמחה

וכתב האליה רבה (סי' שלה סעיף ה) "ובשמחת תורה שנוהגין לפזר פירות, והבנים מלקטים ונותנים לסלים ולקופות, דכיון שמשום שמחה עושין לא הקפידו" וכו'. דהקילו משום שמחת התורה באיסורים קלים כעובדין דחול, כמו שמקילים לרקוד משום שמחת התורה. וכשאוספים לתוך הכיס בלא"ה יש עוד סניף, דדעת הב"י שאין איסור אלא לתוך הסל או הקופה.

[סעיף י] **המקבץ דבלה ועשה ממנה עגול, או שנקב תאנים והכניס החבל בהם עד שנתקבצו גוף אחד הרי זה תולדת מעמר וחייב, וכן כל כיוצא בזה.**

## דיבוק וקיבוץ תאנים

וכתב המ"ב (ס"ק לח) וז"ל "שדרכן של אותן הפירות לחברן באופן זה, ועין בנשמת אדם שמצדד דאף כשעושה כן בבית חייב משום מעמר, דבאופן כזה עשוי לעשות גם בבית כבשדה וכן כתב בספר מעשה רקח עייש".

דדעת הנשמת אדם ומעשה רקח, דבקיבוץ דבילה או תאנים, איכא חיוב אף בביתו, והטעם בזה כתב המ"ב בשם המעשה רקח (פ"ח מהלכות שבת הלכה ו) דבאופן זה רגילים לעשות גם בבית כבשדה. ובנשמת אדם (ח"ב כלל יג סי' ג) ביאר דדוקא כשאוספם לתוך סל או קופה ואינם מצטרפים אלא ע"י הקופה, אינו חייב אלא במקום גידולן, אבל כל שקושרם ואוגדם יחד כקיבוץ דבילה ותאנים, חייב אף בביתו.

עוד ביאר בבדי השולחן (חלק ח סי' קמו ס"ק מט) דהטעם דמלאכת מעמר צריך להיות דווקא במקום גידולן, כיון שהיא מלאכה שאין משתנה בגוף הדבר כלום [וכמו בהוצאה מרשות לרשות, דכתבו התוס' דהוא מלאכה גרועה] ואינו אלא קירוב פירות זה לזה, ומצינו לגבי מלאכת כתיבה דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה, אלא דכיון דכך היו עושים במשכן חייב ע"ז משום מעמר, אלא דצריך להיות דומיא דמשכן ממש, ובמשכן היה במקום גידולו, לכך אינו חייב אלא במקום גידולו. ומשום כן בקיבוץ דבילה שמשתנה גוף הדבר, שנהיה לככר אחד, חייב אף שלא במקום גידולן [ולפ"ז צ"ל דאף קיבוץ תאנים אינו סתם קשירה באגודה, אלא משתנה להיות דבר אחד, ולכך חייב אף שלא במקום גידולו].

## לאגוד מינים שונים, ואי יש איסור לאגוד ארבעת מינים

והנה איתא בסוכה (לג:) "ת"ר הותר אגדו ביו"ט, אוגדו כאגודה של ירק" וכו'. דמותר לאגוד ד' מינים ביו"ט כאגודה של ירק. והקשו הפוסקים מדוע אין בו חיוב משום מעמר, וכמו בקבוץ תאנים דחייב בקשירתם אף בבית. ולמ"ש המעשה רקח לא קשיא דאין הדרך לעשות כן בבית כמו בתאנים. ובפרט לפי מה שביאר בבדה"ש, דכאן אינו נעשה לכיכר אחד, ומשום כן אין לחייב משום מעמר אחר שהוא אינו במקום גידולו. אולם למה שכתב הנשמת אדם, דכל שקושרו ואוגדו ממש חייב אף בבית, קשה מדוע אין באגידת ד' מינים משום מעמר.

ובאגלי טל (מלאכת מעמר ס"ק ד אות ב) דן אם יש איסור מעמר בכמה מינים, או שאינו אלא במין אחד. וכתב דאם נימא דאין איסור אלא במין אחד, ניחא, דבאגד ד' מינים שאינו מין אחד אין בו משום מעמר. אולם תמה עליו בשביתת השבת (ס"ק י) דהלא יש לחייב משום הג' הדסים וב' ערבות, דאוגדם אחד לשני והם ממין אחד. ונראה דסברת האגלי טל, דמעשה האיגוד הוא לאגוד את הד' מינים ביחד, ולא את ההדסים ביחד, וע"כ חשיב איגוד של ד' מינים ולא של מין אחד.

ובבדה"ש (שם) כתב ליישב דמלאכת מעמר אינו חייב אלא על דבר שרגילים לעשותו גם בשדה, משא"כ דבר שאין עושין אותו כלל בשדה, וכגון איגוד ד' מינים, אינו נחשב למעמר ולכן מותר לאגוד ביו"ט.

## האוגד או מעמר שלא לצורך אסיפה

עוד אפש"ל דהנה בשעה"צ לקמן (סי' תקא ס"ק יד) כתב דהאוסף עצים ביו"ט כדי להדליקן מיד, אינו עובר משום מעמר, אלא א"כ אוספן כדי לייבשן. והביאור בזה דמלאכת עימור אינה סתם אסיפה בעלמא, אלא אסיפה לצורך דבר מסויים, והעושה כן כדי להשתמש מיד לא נחשב 'מעמר'. ולהלן (סעיף יב) כתב השו"ע דהנותן זרע פשתן או שומשמין במים חייב משום לש, מפני שמתערבים ונדבקים אחד לשני. ולכאו' יש לשאול למה לא יתחייב גם משום מעמר כיון שמקבץ את הזרעים ביחד, אלא בוודאי דכל שעושה כן כדי לאוכלו מיד לא שייך לחייב משום לש. וכ"כ בפשיטות בשביתת השבת (שם) דהמקבץ ככרות לחם ביחד, לא עובר משום לש, דאין פה איזה תכלית בכינוסם. ולפ"ז יש ליישב בפשיטות, דאגד ד' מינים הוא כדי לנוטלם תיכף, ואינו איזה צורך מסויים קודם לכן, ולכן אין בזה משום מעמר.

[סעיף יג] **אין שוברים החרס, ואין קורעין הנייר, מפני שהוא כמתקן כלי**.

## מלאכת קורע

וכתב המ"ב (ס"ק מא) "ומיירי בשאין מקפיד על המדה, דאל"ה יש בו גם משום מחתך. ואם קורע נייר לקרעים כדי לקנח את עצמו בהן או לשאר איזה תשמיש, חייב משום קורע, שהוא קורע ע"מ לתקן, וכדלקמן בסעיף יד, והמחבר שלא הזכיר כאן הטעם משום קורע עיין בביאור הלכה".

דלהלן בבה"ל (סעיף יד ד"ה ולא) הוכיח דדעת השו"ע דכל קריעה שיש בה תיקון חייב משום קורע, אף שאינו ע"מ לתפור, ובבה"ל (ד"ה אין) התקשה מדוע באמת לא חייב השו"ע כאן משום קורע, וכתב לחדש דאפשר דאין חייב משום קורע, אלא כשצריך לב' החתיכות, וכגון הקורע נייר לקרעים לקנח את עצמו, אבל הקורע נייר בקצהו, ואינו צריך אלא לחלק אחד, אף שהוא קריעה של תיקון אינו חייב משום קורע, ולכך לא חייב השו"ע משום קורע. ובסוף נשאר בצ"ע בדין זה.

עוד כתב המ"ב (שם) "ולקרוע אגרת המחותם, אפילו אם יזהר שלא ישבור אותיות החתימה, רק יקרע הנייר שסביבה, ג"כ אסור לכו"ע, ואפילו לומר לאינו יהודי יש ליזהר אם לא לצורך גדול. ובאגודה כתוב שיאמר לא"י איני יכול לקרותו כ"ז שאין פתוח, ואם יבין הא"י מעצמו ויפתחנו לית לן בה".

ובבה"ל (ד"ה הנייר) הביא את דעת החכם צבי (סי' לט) דהתיר לפתוח ע"י גוי, ונדחק מאוד בטעמו, ע"פ מש"כ בנשמ"א (כלל כט אות ב) דאין תיקונו בנייר הקרוע, אלא תיקונו בצד אחר שיכול לקרות האיגרת, ותמה ע"ז בבה"ל יעויי"ש, וסיים שם וז"ל "ומ"מ נראה דלצורך גדול יש להקל לפתחו ע"י עכו"ם, ובפרט אם האגרת מנחת בתוך נייר אחר, ולכתחילה טוב יותר לעשות כמ"ש במ"ב בשם האגודה" [דירמז לגוי].

והחזו"א (סי' סא ס"ק ב) כתב דקריעת מעטפה שהיא עצמה האגרת [וכדוגמת חשבונות מים וכדו'] לא חשיב קלקול כלל, אלא כל הקריעה היא תיקון, ותליא בפלוג' רש"י והרמב"ם בקורע בית הצואר משום מאי חייב, וע"פ מה שביאר בבה"ל להלן (סעיף יד ד"ה ולא) דהרמב"ם (פרק י הלכה י) כתב דחייב משום קורע ואע"פ שאינו ע"מ לתפור, מ"מ הוא קריעה של תיקון, אולם רש"י כתב (שבת מח. ד"ה חייב) דחייב משום מתקן מנא. וביאר הבה"ל דדעת רש"י דמלאכת קורע היא מלאכת 'קלקול', אלא דצריך שיהיה בה תיקון, וכגון ע"מ לתפור, אבל עיקר הקריעה צריך להיות 'קלקול'. אבל קורע בית הצוואר, כל כולו הוא תיקון, ולכך אינו חייב משום קורע אלא משום מתקן מנא, אולם הרמב"ם סובר דאין צריך להיות בדווקא 'קלקול', אלא אף אם הוא קריעה של תיקון חייב משום קורע.

וא"כ כתב החזו"א דקריעת המכתב כדי לקרוא חשיב תיקון, ולדעת רש"י אין בו לא משום קורע, ולא משום מתקן מנא, ומ"מ צריך להחמיר בחיוב דאורייתא כדעת הרמב"ם דחייב משום קורע. ולא ביאר החזו"א מדוע לא חייב לרש"י משום מתקן מנא. וצ"ל דאינו יוצר כאן איזה כלי, דהמכתב כתוב כבר, ואינו אלא קורע כדי לקרוא, ולא שייך לחייב בזה משום מתקן מנא [אבל בקריעת מעטפה שיש בתוכה אגרת, ודעתו על המעטפה שישמשו אח"כ, כתב להדיא בהמשך דבריו שם דחייב משום מתקן מנא].

אבל הקורע מעטפה שיש בתוכה אגרת, והקריעה דרך קלקול, כתב החזו"א דלכאו' יש להתיר [אף ע"י ישראל, ודלא כמבואר במ"ב], וכשיטתו (בסי' נא ס"ק יג) דיש להקל באיסור דרבנן כשקורע דרך קלקול כדי להגיע למה שבתוכו, וכמבואר בתוספתא (פי"ז הלכה ט, והביאו המ"ב לעיל סי' שיד ס"ק כה) דמותר לקרוע העור מעל פי החבית כדי להוציא מה שבתוכה. ומ"מ כתב החזו"א שיש לחלק, דבחבית הדרך בחול להתיר הקשרים, וע"כ כשקורע, אינו כדרך אלא קלקול הוא, ומשום כן מותר לקרוע העור מע"פ החבית, משא"כ בקריעת מעטפה שכך הוא גם הדרך בחול, אפשר דלא נחשב לקלקול ויעבור עליו בקריעה דאורייתא לדעת הרמב"ם. וא"כ למעשה דעת החזו"א ג"כ לאסור קריעת מעטפה אף דרך קלקול.

ומ"מ בשאר דברים דהוא דרך השחתה וקלקול דעת החזו"א להתיר כשהוא ע"מ להוציא מה שבתוכו, וכמו שסיים שם וז"ל "שפפורת של נייר הממולאים בשר וכו', מותר לקרוע השפופרת בשבת, ולהסירה מעל הבשר כדין קורע עור מע"פ החבית, וקריעה דאורייתא אין כאן, כיון דלעולם אין דעת בני אדם על השפופרת, ואין כאן שום תיקון בנייר השפופרת".

וכן כל כה"ג שאין הדרך בחול לקרוע ולקלקל, דעת החזו"א דמותר לקרוע דרך השחתה וכדין הקורע את העור שע"פ החבית, וכגון שקית חלב, שהדרך לפותחה ע"י עשיית נקב, לדעת החזו"א מותר לקרוע דרך השחתה כדי להוציא את החלב. אולם לדעת המ"ב אין היתר בדבר, כיון שיש כאן איזה תיקון, וצ"ב איך יפרש החזו"א את התוספתא שמותר לקרוע את העור מע"פ החבית [ולעיל בשיעורים בסי' שיד, בארנו דאפשר דהמ"ב לומד דהוא הסרת כל העור מהחבית, ובהסרת נייר רך מדבר קשה לא שייך לחייב משום קורע, יעויי"ש].

## דפים שנדבקו זה לזה

עוד עיין במ"ב (ס"ק מה) שאם נדבקו הדפים להדדי ע"י שעוה מותר לפותחם, כיון שלא נעשו לקיום. וצ"ע שבפשטות זה תלוי במש"כ בסי' שיז ס"ק כא אם קשר שנעשה עד שיקחנו בעה"ב לביתו אם חשיב קשר של קיימא, וגם כאן הדבק נשאר עד שיקנה אותו הקונה. ואין לומר שטעמו של המ"ב משום שנעשה ממילא, שזה כתב המ"ב כטעם נוסף, וצ"ע.

דינים העולים

1. האוסף פירות וכל דבר שהוא מגידולי קרקע, והוא במקום גידולו חייב משום מעמר. אבל דבר שאינו גידולי קרקע, וכגון המקבץ מלח ממשרפות המלח, פטור ואסור מדרבנן.
2. ושלא במקום גידולו מותר אף מדרבנן, ואפי' שלא במקום גידולו, מיהו האוספם לתוך הסל או הקופה יש בו איסור משום עובדא דחול. ולתוך חיקו או כסותו, בב"י הביא דעת התוס' והרא"ש דשרי. אולם דעת הגר"א דהרבה ראשונים סתמו דאסור, ואין היתר אלא ללקט ולאסוף כדי לאוכלו מיד [ובמ"ב הביא דעת הגר"א, אולם אפשר דכאן סתם להיתר וכדעת השו"ע].
3. יש להסתפק אם לדעת הגר"א הנ"ל מותר לטאטא את הפירות לצד, ואח"כ לאוספם, אם חשיב כחיקו ואסור, או דשרי, ואפשר דהמ"ב כאן סתם להיתר באופן זה וצ"ע.
4. בשמחת תורה שזורקין מגדנות מגידולי קרקע, מותר לנערים לאוספם לתוך קופה משום שמחת התורה [אליה רבה]. ולתוך חיקו וכסותו בוודאי דשרי דיש לצרף שיטת הב"י.
5. המקבץ דבילה או תאנה בחבל, חייב אף שלא במקום גידולו [מ"ב בשם נשמת אדם, ומעשה רקח]. משום דרגילים לעשותו גם בבית [מעשה רקח], או משום דכשקושרם באגודה אחת אסור אפי' בבית [נשמת אדם], או משום דבאופן זה משתנה ממשות הדבר להיות ככר אחד ומשום כן אסור אף בבית [בדי השולחן].
6. מותר לאגוד ד' מינים ביו"ט באגידה של ירק, ואין בו משום מעמר [ואף לתי' הנשמת אדם דכשקושרו יחד חייב משום מעמר, שאני הכא דאפשר דכמה מינים אין בו משום מעמר – אגלי טל. או משום דאין רגילים לעשות כה"ג כלל בשדה – בדי השולחן. או משום דנחשב שמעמר להשתמש בו מיד, דמבואר בשעה"צ לקמן דאין בזה משום מעמר.
7. הקורע נייר לחתיכות וצריך את כל החתיכות חייב משום קורע, ודעת הבה"ל כדעת הרמב"ם והשו"ע דאף שאינו ע"מ לתפור כל שיש בו תיקון חייב משום קורע.
8. לדעת המ"ב אסור לקרוע מעטפה כדי לקרוא האגרת אף ע"י אינו יהודי, ובשעת הצורך ירמז לו, ואם א"א והוא דוחק גדול יש להקל. וכן דעת החזו"א במעטפה דחשיב תיקון ולא קלקול, אולם בשאר קריעה שהוא קלקול והוא לצורך להוציא מה שבתוכה, דעת החזו"א להקל בזה. אולם לדעת הבה"ל יש בו חיוב קורע, דמה שמוציא מתוכו חשיב תיקון. וצ"ע מדין קורע העור מע"פ החבית.