=יא - בדין וסת השעות
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן יא**

**בדין וסת השעות**

**א**

א] **נדה ס"ג ב',** ר' יוסי אומר אף ימים ושעות וסתות, היתה למודה להיות רואה עם הנה"ח אינה אסורה אלא עם הנה"ח, ר' יהודה אומר כל היום שלה.

**והנה** בדינא דר' יהודה דאף כשהיא למודה לראות בשעה אחת היא אסורה כל היום, כתב הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' ה"י, ז"ל, ומסתברא לן דוקא וכו' אבל אם קבעה וסת לשעות ולא קבעה לימים אינה חוששת אלא לשעתה בלבד, דעד כאן לא פליג ר' יהודה עלי' דר' יוסי אלא בלמודה לימים וכו', דכיון דלמודה ביום כ' אע"ג דלמודה בו' שעות קביעותה דיומא אסר לה ועקר לקביעותה דשעה, חיישינן כיון דקביעא לה וסת בהאי יומא כולי יומא זמנה היא, אבל היכא דקביעא לה וסת לשעה ולא קביע לה וסת ליומא, ודאי קביעותה דשעה מהניא לה, ולא אתי וסת שאינו קבוע דיומא ועקר לה לקביעותא דשעה, עכ"ל, והובא דין זה בשו"ע סימן קפ"ט ס"ג.

**והחוו"ד** שם סק"א פירש לדין זה, דהיינו בגונא שראתה כמה פעמים בימים שאינן שוין, כגון א' בניסן וד' אייר וח' סיון, דדינא הוא דחוששת לאחרון שבהם דהיינו לח' תמוז לכל העונה מדין וסת שאנו קבוע, ובזה הוא שכתב הראב"ד דאם בכל פעם שראתה בימים אלו ראתה תמיד בשעת אחת, אינה חוששת לח' תמוז אלא בשעה זו, וכן פירשו הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' י"ט והחזו"א בסימן פ"ו סק"ב.

ב] **אך** הסד"ט שם סק"א והחכמת אדם בכלל קי"ב סי"ז פירשו לדין זה, דכל שקבעה וסת לראות בשעה ידועה, ה"ה חוששת בכל יום לשעה זו, עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

**והדברים** צ"ע, דמה טעם יש לה לחוש בכל יום לשעה זו, הרי לא איירי שראתה ג' פעמים באותה שעה בימים רצופין, וא"כ נעקר הוסת באותם הימים שלא ראתה בשעה זו, ועי' בחי' הפלאה בסימן קפ"ט סק"א שעמד בכעי"ז, - ועוד צ"ע, דהיאך תהא אסורה כל הימים בשעה זו, הרי כתב הראב"ד שם סימן ד' דוסת זה נעקר בשעה אחת אף בלא בדיקה, וכ"ה בשו"ע שם, וא"כ כל שעבר יום אחד שלא ראתה בשעה זו נעקר הוסת.

ג] **ובאמת** קשיא כן בד' הרז"ה בהשגות בעה"נ שם שהק' ע"ד הראב"ד, ז"ל, זה תימא הוא, שלא מצינו קביעות שעות בלא ימים בכל דברי רבותינו, וא"כ הרי האשה הזאת אסורה כל ימי' באותה שעה, עכ"ל, וצ"ע דמה טעם יש לאסרה כל הימים באותה שעה, הרי לא ראתה בג' ימים רצופים באותה השעה, אלא בימים מסוימים, וא"כ אין לנו לחוש שקבעה וסת לשעות לחודייהו, דוסת זה נעקר באותם הימים שלא ראתה בהן בשעה זו.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ד] **והנה** בעיקר דינא דקביעות השעות לדעת ר' יוסי, בפשוטו נראה דהוא ע"ד דינא דקביעות עונת לילה ועונת יום, והיינו דכמו דלדידן אם וסתה בלילה אינה אסורה אלא בלילה ואם וסתה ביום אינה אסורה אלא ביום, ה"נ לר' יוסי אינה אסורה אלא בשעת וסתה.

**ובגדר** קביעות זו הי' מקום לפרש דהיינו, דתלינן דאין היום עצמו גורם לראייתה, אלא שעה זו שביום זה היא הגורמת לראייתה, והיינו דהיום עצמו חלוק לשעות, וכל שעה ושעה שביום הוא זמן בפנ"ע הגורם לראי', - ועד"ז הוא בדינא דעונת לילה ועונת יום, דהיום חלוק לב' עונות, ואין היום עצמו גורם לראייתה, אלא כל עונה היא זמן בפנ"ע הגורם לראי'.

**ואמנם** לכאו' כ"ז ניחא בוסת החודש, די"ל דאין היום עצמו גורם לראייתה אלא שעה זו שביום או עונה זו שביום היא הגורמת לראייתה, אך בוסת הפלגה הרי אי נימא דאין היום עצמו גורם לראייתה, הי' לנו למנות ההפלגה לפי חשבון השעות או העונות, ובד' הראב"ד בסו"ס ג' מבו' דוסת הפלגה לא תליא בעונות אלא בימים, וכמו שהוכיח בתשו' נובי"ת יו"ד סימן פ"ג, וה"נ לדעת ר' יוסי פשיטא דוסת הפלגה אינו לפי חשבון השעות, וכמו שהוכיח בחזו"א סימן פ"ה סקס"ה.

ה] **ובד'** החזו"א בסימן פ"ו סק"ב מבו' שפירש לדין קביעות השעות, דהיינו דוסתה הוא וסת מורכב לימים ושעות, והיום והשעה יחד גורמים לראייתה, עיי"ש בדבריו, ועד"ז יש לפרש גם בדין קביעות העונה, דהו"ל וסת מורכב לימים ועונות, דהיום והעונה יחד גורמים לראייתה.

**ובדבריו** שם מבו', דמש"כ הראב"ד דטעמא דר' יהודה דאסורה כל היום הוא משום דקביעותה דיומא אסר לה ועקר לקביעותה דשעה, היינו דס"ל לר' יהודה דתלינן לקביעותה בימים לחודייהו, ולא תלינן לקביעותה בשעה.

**אך** הנה משמעות ל' הראב"ד היא דטעמא דר' יהודה הוא משום דקביעות הימים סותרת לקביעות השעה, ואתי קביעותא דיומא ועקר לקביעותא דשעה, ואי נימא דקביעות דשעות היינו דהיום והשעה יחד גורמים לראייתה, הרי אין קביעות היום סותרת כלל לקביעות השעה, והרי קביעות היום אינה דהוא בפנ"ע גורם לראייתה, אלא דהוא והשעה יחד גורמים לראייתה, וצ"ע.

**ג**

ו] **עוד** יש להעיר בזה, דהנה החזו"א שם צידד בתו"ד, דכל הא דס"ל לר' יוסי דאינה חוששת אלא לשעה, הוא רק בוסת קבוע שהוחזקה השעה ג' פעמים, אך בוסת שאינו קבוע מודה ר' יוסי דהיא חוששת לכל העונה.

**ונראה** דאזיל לטעמי' דס"ל התם דקביעות השעות היינו דוסתה הוא מורכב לימים ושעות, וע"כ דמי לכל וסת המורכב, דרק כשהוקבע ג' פעמים הוא שאינה חוששת לימים לחודייהו, אך כל שלא ראתה בהרכבה זו אלא פעם אחת היא חוששת לימים לחודייהו, דשמא היום לחוד הוא הגורם לראייתה.

**אמנם** הנה הראב"ד בבעה"נ שם כתב, ז"ל, ומדקתני זה וזה אסורין משמע דכי הדדי נינהו, אלמא לוסת שאינו קבוע נמי חוששת כל היום, עכ"ל, והרי דאדרבה הי' מקום לומר דגם לדעת ר' יהודה אינה אסורה בוסת שאינו קבוע אלא באותה השעה שראתה, והוצרך הראב"ד להוכיח דדמי וסת שאינו קבוע לוסת קבוע והיא אסורה כל העונה, ומזה נלמד דלר' יוסי אף בוסת שאינו קבוע אינה אסורה אלא בשעת הוסת, ועוד דגם ע"ז יש לדקדק מדקתני זה וזה אסורין, דמשמע דכי הדדי נינהו, ולר' יוסי אף בוסת שאינו קבוע אינה אסורה אלא בשעתו.[[3]](#footnote-4)

**ונראה** מזה, דקביעות דשעות לאו היינו דוסתה מורכב לימים ושעות, דאם הי' זה וסת מורכב לימים ושעות, הי' בדין דבוסת שאינו קבוע שלא הוחזק לנו שהוא מורכב לשעות, תהא חוששת לכל העונה אף לדעת ר' יוסי, וכנ"ל,[[4]](#footnote-5) ושמא י"ל, דדרך הוא דוסת הימים בא בהרכבת שעות, וע"כ מעיקרא תלינן דוסתה הוא גם לשעות, ואינה חוששת ליום לחודי'.

ז] **עוד** יש להעיר בזה, מעיקר מש"כ הראב"ד דכל שקבעה וסת לשעות בימים חלוקים, יש בזה לקביעות השעות, וע"כ אם ראתה בא' ניסן ד' אייר וח' סיון בשעה אחת, אינה חוששת לח' תמוז אלא בשעה זו.

**והנה** אי נימא דקביעות דשעות היינו דוסתה מורכב לימים ושעות, צ"ע דמ"ט אינה חוששת בח' תמוז אלא לשעתה, הרי כל שבאנו לחוש עכשיו שהגורם לראייתה הוא יום ח' בחודש, הרי לא נקבע לנו ג"פ דיום זה אינו גורם לראייתה אלא בצירוף גורם השעה, - והיינו, דאף דג' פעמים ראתה בשעה זו, אך הרי כל ראי' היתה ביום אחר, ולא הוחזקה כלל דהגורם דיום ח', הוא מורכב עם גורם השעה, ושמא י"ל, דכיון דג"פ ראתה בשעה זו, מחזקינן דכל ראיותי' אינם באות אלא בצירוף גורם השעה, וע"כ אף כשבאנו לחוש שיום ח' לחודש הוא גורם ראייתה, אי"ז אלא בהרכבת השעה, וצ"ע.

**ד**

ח] **ונראה** ללמוד מד' הראב"ד, דקביעות דשעות אי"ז וסת מורכב לימים ושעות, אלא לעולם היום בפנ"ע הוא גורם ראייתה, ואך דקבעה וסת בפנ"ע דראיותי' באות בשעה זו, והיינו דהוי זה קביעות על אופן ראייתה, דגם כשבא הגורם לראייתה, דרכה הוא שהיא רואה את ראייתה בשעה זו,[[5]](#footnote-6) וה"נ הוא בקביעות דעונת לילה ועונת יום, דהגורם לראייתה הוא היום בפנ"ע, ואיכא קביעות בפנ"ע דראיותי' באות בעונה זו.

**ואפשר** דזהו מכוון החזו"א בסימן פ"ה סקס"ה, ז"ל, אלא חליפת הימים ויום הראי' הוא סיבת ראיתו, אלא דר' יוסי סבר דמדרך הוסתות להצטמצם בשעתו ביומו וכו', ונראה דעונה לר' יהודה כשעה לר' יוסי ובתרויהו נראה דהקביעות הוא ליום דוקא, אלא שאינה חוששת אלא לשעה לר' יוסי ולעונה לר' יהודה שמדרכן לקבוע שעתן לר' יוסי ועונתן לר' יהודה, עכ"ל.[[6]](#footnote-7)

ט] **ונפ"מ** רבתא לדינא בזה, הוא בדין עקירת הוסת לדעת ר' יוסי, דהנה אי נימא דקביעות השעות היינו דוסתה מורכב לימים ושעות, הרי הדין נותן דאם ב' פעמים ראתה ביום וסתה בשעה אחרת ופעם אחת לא ראתה כלל, נעקר וסתה, שהרי ג' פעמים לא ראתה בשעת וסתה, - אך למש"נ בדעת הראב"ד דלעולם עיקר קביעותה הוא לימים, ואך דאיכא קביעות בפנ"ע שהיא רואה את ראיותי' בשעה זו, הרי נראה דבכה"ג שראתה ב' פעמים ביום וסתה בשעות אחרות ופעם אחת לא ראתה כלל, לא נעקר עיקר וסתה לימים.[[7]](#footnote-8)

**ונראה** עוד, דבכה"ג אף לא נעקר קביעותה לשעות, דכיון דקביעות השעות הוא דראיותי' באות בשעה זו, הרי דאותו הפעם שלא ראתה כלל ביום וסתה, אי"ז עקירה כלל על קביעות השעות, דרק כשראתה ביום וסתה בשעה אחרת, הו"ל עקירה על קביעותה שקבעה שראיותי' באות בשעה זו, ורק כשראתה ג"פ ביום וסתה בשעות אחרות, נעקר קביעות השעות.

**ואמנם** אף דכשראתה ג"פ ביום וסתה בשעות אחרות נעקר קביעות השעות, אכתי עיקר וסתה קיים, דהרי עיקר וסתה הוא ליום הראי', וע"כ אף דנעקרה קביעות זו שקבעה לראות את ראיותי' בשעה זו, מ"מ לא נעקר עיקר קביעותה ליום הראי'.[[8]](#footnote-9)

**ה**

י] **ולפ"ז** נראה דזהו מש"כ הראב"ד דטעמא דר' יהודה הוא משום דקביעותא דיומא עקר לקביעותא דשעה, שהרי באמת קביעות היום וקביעות השעה סותרים זל"ז, דמכח קביעות היום יש לנו לחוש שתראה כל היום, ומכח קביעות השעה באנו לומר שלא תראה אלא בשעה זו, וע"ז הוא דאמרינן דקביעות היום עוקרת לקביעות השעות, והיינו דיש לנו לחוש שתראה ביום וסתה, ולא תועיל קביעות השעות לצמצם את ראייתה לשעה זו.[[9]](#footnote-10)

**והא** דכשקבעה וסת לשעות ולא לימים אינה חוששת אלא לשעתה, הוא משום דכל הא דחישינן שתראה ביום וסתה ולא תועיל קביעות השעה לצמצם את ראייתה לשעה זו, הוא רק כשקבעה וסת לימים דאלים החשש דהיום הוסת, אך בוסת שאינו קבוע דלא אלים החשש דיום הוסת, אין לנו לחוש שתראה בו שלא כפי קביעות השעה.

יא] **ובזה** מתפרש הא דהיא קובעת לשעות כשראתה ג"פ בשעה זו בימים חלוקים, דאף דכל ראי' באה מחמת גורם אחר, מ"מ קבעה לה וסת דאף כשבא הגורם לראייתה, היא רואה בשעה זו, וע"כ אף כשבאנו לחוש ליום ראייתה האחרונה, אמרינן שלא תראה אלא בשעה זו.

יב] **וכבר** עמדו שמצינו כיו"ב גם בדין הקביעות דעונה, דהנה כתב הראב"ד בסוף שער הוסתות, ז"ל, אותה שאמרו וכו' אשה היושבת על דם טוהר אסורה לשמש וכמה עונה, ופירש בעל הלכות כיון דנפקא מימי טהרתה לימי טומאה הויא לה כשעת וסתה, והטעם הזה קשה לי עד מאד וכו', ועוד אם אותה האשה רגילה לראות ביום מפני מה אסורה בלילה, עכ"ל.

**ונתחדש** בדבריו, דאף שבאנו לחוש שתראה מחמת הוסת דיושבת על דם טוהר, ווסת זה דרכו שהוא בלילה שיוצאת מימי טהרתה לימי טומאה, מ"מ כל שהיא רגילה לראות את שאר ראיותי' ביום, אין לה לחוש בלילה.

**ונראה** דמזה מוכח כמש"נ, דקביעות דעונת לילה ועונת יום, לאו היינו דהו"ל וסת מורכב לימים ולעונות, דא"כ הרי ודאי דאף דשאר ראיותי' באו ביום, מ"מ יש לה לחוש בלילה שיוצאת מימי טהרה לימי טומאה, שהרי וסת זה דיושבת על דם טוהר דרכו שהוא בא בהרכבת עונת לילה,[[10]](#footnote-11) ובע"כ דקביעות דעונת לילה ועונת יום הוא קביעות בפנ"ע, דאף כשבא הגורם לראייתה ה"ה רואה בעונה זו, וע"כ כל שהיא רגילה לראות ביום, אין לאסרה בלילה שיוצאת מימי טהרה לימי טומאה, דאף דזמן זה הוא גורם לראייתה, הרי קבעה לה וסת דאף כשבא הגורם לראייתה היא רואה ביום ולא בלילה.

יג] **ואמנם** צ"ע לפ"ז במש"כ הראב"ד דגם בוסת שאינו קבוע אינה חוששת לר' יוסי אלא לשעת הוסת, ולכאו' אם קביעות השעה הוא קביעות בפנ"ע שדרכה לראות ראיותי' בשעה זו, ומכח זה הוא דאינה חוששת לכל היום, הרי הי' בדין דכ"ז הוא כשראתה ג"פ בשעה זו, דקבעה לה וסת לשעות, אך כל שראתה פעם אחת בשעה זו, לא נקבע לנו כלל שדרכה לראות ראיותי' בשעה זו, ומ"ט אינה חוששת אלא לשעתה.

**ונראה** דצ"ל בזה, דבכה"ג שראתה פעם אחת ביום זה בשעה זו, הרי מחד גיסא איכא וסת שאינו קבוע על קביעות היום, ומאידך גיסא איכא וסת שאינו קבוע על קביעות השעה, וע"כ הוא דאינה חוששת לכל היום, דכיון דכל החשש דכל היום הוא מדינא דוסת שאינו קבוע, שפיר מהני כנגד זה הוסת שאינו קבוע דשעה, להתירה בשאר היום, ואכתי צ"ע בזה.

**ו**

יד] **אמנם** בדעת הרז"ה נראה שנחלק בזה ע"ד הראב"ד, וס"ל דקביעות דוסת השעות היינו דוסתה הוא וסת המורכב לימים ושעות, דהיום והשעה יחד הם גורמי ראייתה, - ולפ"ז הרי דהך דינא דכל שקבעה וסת לשעות ולא לימים אינה חוששת ביום ראייתה האחרון אינה לשעתה, אי"ז משום דיש לה קביעות בפנ"ע דראיותי' באות בשעה זו, אלא טעם אחר יש בזה, וכדלהלן, ומה"ט הוא שהק' דא"כ הי' בדין שתחוש כל ימי' לשעה זו.

**והביאור** בזה הוא, דהנה מצינו דבר חדש בד' הראב"ד בסימן ג' הי"ב, ז"ל, ויש מי שאומר וכו' כמו"כ היא חוששת לימי השבת אפילו מראי' אחת, כגון שראתה בא' בשבת בתחילת ראיותי', הרי חוששת לכ"ב יום שהוא א' בשבת והוא ראוי לקבוע בו וסת שהרי בימי נדה הוא וכו', ולכ"ט יום שהוא אחד בשבת אם לא ראתה בכ"ב, עכ"ל.

**והדברים** צ"ב, דמ"ט כשלא ראתה בכ"ב היא חוששת לכ"ט, ומ"ט לא נעקר וסת השבוע במה שלא ראתה ביום כ"ב, - והיינו דכיון מעיקרא היא חוששת ליום כ"ב, והרי דאף יום כ"ב הוא יום וסתה, א"כ מ"ט אין וסתה נעקר מכח מה שלא ראתה ביום זה.[[11]](#footnote-12)

טו] **ונראה** בטעם דעה זו, דס"ל דהא דוסת שאינו קבוע נעקר כשעבר הוסת ולא ראתה, הוא משום דכל שיש לה וסת, דרכה לראות בו, וע"כ כל שלא ראתה בו הוי זה עקירה לוסתה, - ולפ"ז י"ל, דכ"ז הוא בוסת החודש ווסת ההפלגה, דכל שהם גורמים לראייתה דרכה הוא שהיא רואה בהם בכל פעם, וכל שלא ראתה בהם הו"ל עקירה לוסתה, אך בוסת השבוע הרי אף אם הוא גורם לראייתה, מ"מ אין דרכה לראות בו בכל פעם, שהרי אין דרך אשה לראות אלא מחודש לחודש, וכמש"כ הראב"ד שם בהמשך דבריו, וע"כ היא חוששת ליום כ"ט אף כשלא ראתה ביום כ"ב, ואין וסתה נעקר בכך.[[12]](#footnote-13)

**ונתחדש** עוד בזה, דאף דגם אם יום השבוע גורם לראייתה אין דרכה לראות בו בכל פעם, מ"מ היא חוששת לוסת זה, דדינא דוסתות הוא דכל שיום זה הוא גורם לראייתה יש לה לחוש לו, אף דיתכן שלא תראה בו.

טז] **ולפ"ז** נראה בדעת הרז"ה, שפירש כן גם בדין וסת הקבוע לשעות, דמש"כ הראב"ד דאינה חוששת אלא לשעתו, אי"ז משום דקבעה וסת בפנ"ע שראיותי' באות בשעה זו, דהרז"ה ס"ל דקביעות דשעות הוא דהשעות גורמות לראייתה, אלא הוא משום שקבעה וסת שראיותי' הם בגרמת השעה לחודי', והא דאין וסת זה נעקר מכח ימים שלא ראתה בשעה זו, הוא משום דבהגורם דשעה, אין דרכה לראות בו בכל פעם, דאין דרך אשה לראות בכל יום, וע"כ אף כשהיא חוששת ליום ראייתה האחרון, הוי החשש שביום זה תראה מחמת גורם השעה, וע"כ אינה חוששת אלא לשעתה.

**ואשר** זהו שהק' הרז"ה דא"כ תהא אסורה כל ימי' באותה שעה, דכיון דקבעה לה וסת שהשעה גורמת לראייתה, הרי הגם דאינה רואה מכח זה בכל יום, דמה"ט הוא דאין נעקר הוסת באותם הימים שלא ראתה בשעה זו, מ"מ כיון שבאה השעה שהיא גורם לראייתה, יש לה לחוש שתראה בה, ודמי לוסת השבוע שהיא חוששת ביום כ"ב, אף דיתכן שלא תראה בו.[[13]](#footnote-14)

**ומה"ט** לא קשיא לי' להרז"ה לדעת ר' יוסי דאיכא קביעות וסת לשעות דמ"ט אינה אסורה כל ימי' בשעה זו, דשאני התם דוסתה הוא מורכב לימים ושעות, והשעה בפנ"ע אינה גורמת לראייתה, וע"כ אין לאסרה כל ימי' בשעה זו, ומשא"כ למש"כ הראב"ד דאיכא קביעות דשעות בלא ימים, דהשעה בפנ"ע גורמת לראייתה, הי' בדין דתהא אסורה כל ימי' בשעה זו, וכנ"ל.

יז] **ועד"ז** מתפרש גם מש"כ הסד"ט והחכמת אדם בדעת הראב"ד דהיא חוששת בכל יום לשעה זו, דהוא משום דס"ל דקביעות וסת השעות הוא דשעה זו היא גורמת לראייתה, וע"כ יש לה לחוש לכך בכל יום, - והא דאין הוסת נעקר באותם הימים שלא ראתה בשעה זו, הוא משום דבהגורם דשעה אין דרכה לראות בו בכל פעם, דאין דרך אשה לראות בכל יום, וע"כ אינו נעקר באותם הימים שלא ראתה בו, וכנ"ל.

**ולפי** דבריהם נראה, דמש"כ הראב"ד בסימן ד' דוסת זה נעקר בשעה אחת אף בלא בדיקה, לאו היינו דעיקר קביעות הוסת נעקרת בשעה אחת שלא ראתה, שהרי קביעות השעה דאין דרכה לראות בו בכל פעם, אינו נעקר כלל מכח מה שלא ראתה, (והרי אם הי' נעקר בפעם אחת שלא ראתה בו, ל"ה נקבע וסת זה מעיקרא, שהרי היו ימים בינתים שלא ראתה), אלא מכוון ד' הראב"ד הוא, דאף דעיקר וסת השעות הוא וסת קבוע, מ"מ אם עברה השעה ולא בדקה, לא חיישינן לי', ותלינן שיום זה אינו זמן ראייתה, וע"כ לא ראתה בו מחמת גורם השעה, וזהו מש"כ הראב"ד דהוא נעקר בשעה אחת, והיינו דהחשש שתראה באותו היום מחמת גורם השעה, נעקר במה שלא ראינו שראתה בו, אך אכתי היא חוששת לשעה זו בשאר ימים, וזהו שכתבו הסד"ט והחכמת אדם דהיא חוששת בכל יום לשעה זו, ואכתי צ"ע בזה.

1. וצ"ע היאך זה מתישב בד' הראב"ד, דהרי לדרך זו נמצא דדינא דוסת השעות בכה"ג הוא לחומרא, דאף שלא קבעה וסת לימים, היא אסורה בכל יום בשעה זו, ובד' הראב"ד מבו' דדינא דוסת השעות בכה"ג הוא לקולא, דאינה אסורה בכל היום אלא באותה שעה, - ועוד, דלכאו' אי"ז מתישב במש"כ הראב"ד שם ללמוד לדין זה מההיא דדימת עירך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובחזו"א סימן פ"ו סק"ב הק' עוד ע"ד הרז"ה, דתיקשי לי' כן לדעת ר' יוסי דאיכא קביעות וסת לשעות, דמ"ט אינה אסורה כל הימים בשעה זו, ובע"כ דליכא קביעות לשעה לחוד בלא ימים, וא"כ ה"נ בגונא דקבעה וסת לשעות ולא לימים, אין קביעות השעה אוסרת אלא ביום שראתה בו, עכ"ד.

   אמנם הנה בל' הרז"ה נראה, דהא דקשיא לי' ע"ד הראב"ד, הוא משום דבכה"ג דקבעה וסת לשעות בימים חלוקים, בע"כ דהוי וסתה לשעות לחודייהו, וא"כ הי' לנו לחוש בכל יום לשעה זו, ומשא"כ בדין וסת השעות לר' יוסי, דקבעה וסת לימים ושעות, אינה אסורה אלא באותו היום שקבעה, ונת' עוד בזה להלן סקט"ז. [↑](#footnote-ref-3)
3. והעירוני דכן נראה גם ממש"כ הראב"ד שם דבוסת קבוע לשעות ולא לימים אף לר' יהודה אינה אסורה אלא באותה שעה, ומשמעות דבריו שהוכיח כן מהא דתניא דהיתה למודה להיות רואה ליום כ', דמזה משמע שלא נחלק ר' יהודה על ר' יוסי אלא כשיש לה וסת קבוע לימים, - והנה אי נימא דבוסת שאינו קבוע גם לדעת ר' יוסי היא אסורה כל העונה, הרי דזהו דתניא דהיתה למודה להיות רואה ליום כ', דרק בכה"ג ס"ל לר' יוסי דאינה אסורה אלא בשעתה, ואין ללמוד מזה דבוסת קבוע לשעות ולא לימים מודה ר' יהודה דאינה אסורה אלא באותה שעה, - ובע"כ דפשיטא לי' להראב"ד דאף בוסת שאינו קבוע אינה אסורה לר' יוסי אלא בשעתה, וע"כ שפיר הוכיח מהא דתניא דהיתה למודה וכו', דכשיש לה קביעות לשעות ולא לימים מודה ר' יהודה דאינה אסורה אלא באותה שעה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם יש מקום לדחות בזה, לפ"מ שצידד בחזו"א בסימן פ"ה סק"ע, דלדעת ר' יוסי דאיכא קביעות דשעות, הרי דכל שלא כיונה את השעות, אי"ז אלא ראיות מקריות ואינה קובעת וסת, ולפ"ז ודאי דאף בוסת שאינו קבוע אינה חוששת אלא לאותה השעה שראתה בה.

   אך הנה לא נתישב בזה מה שהוצרך הראב"ד להוכיח דלדעת ר' יהודה אף בוסת שאינו קבוע היא אסורה כל העונה, והרי דאף דלר' יהודה ודאי דהיא קובעת וסת אף שלא כיונה את השעות, מ"מ הי' מקום לומר דבוסת שאינו קבוע לא תחוש אלא לשעת הוסת, ותיקשי דמ"ש מכל וסת המורכב, דכ"ז שלא הוחזק לנו שהוא מורכב, ה"ה חוששת ליום לחודי', - וגם בעיקר הך דינא דלר' יוסי אינה קובעת וסת כשלא כיונה את השעות, הנה בד' המאירי בסוגיין מפורש דלא כן, אלא בכה"ג היא קובעת וסת לכל היום. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף, דהנה אי נימא דקביעות וסת דשעה הוא דהשעה היא הגורם לראייתה, לכאו' היינו משום דמזל השעה גורם, וכן הביאו מס' סוגה בשושנים סימן ד' סק"ד שכתב כן.

   אך לכאו' זה מתישב רק למשמעות ד' רש"י ותוס' דשעת הוסת דר' יוסי היינו השעה הוא שעה משעות היום, אך הנה בד' הראב"ד שם מבו' דמפרש דשעת הוסת אי"ז שעה משעות היום, אלא הוא אותו הזמן שראתה בו, ואם היתה ראייתה רגע א', הוי וסתה באותו רגע, ולפ"ז רחוק לפרש דאותו הזמן הוא הגורם לראייתה, ומסתבר טפי דאי"ז אלא קביעות זמן אימתי היא רואה את ראיות היום, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם לכאו' אי"ז מתישב בד' הראב"ד שם שלמד להך דינא דכל שקבעה וסת לשעות ולא לימים אינה חוששת אלא לשעתו, מההיא דלקמן ס"ו א' שהתירה ר' יוחנן קודם שנכנסה לעיר, עיי"ש, ובפשוטו מכוון דבריו הוא דקביעות זו שהיא רואה מחמת דימת עירה הו"ל כקביעות דשעות, והנה הרי בקביעות זו דדימת עירך אין לפרש דהוא קביעות בפנ"ע, אלא הוא ע"ד וסת המורכב לטבילה ולדימת עירה, ולפ"ז מתבאר דאף קביעות שעות הוא כן.

   אך הנה באמת בעיקר ד' הראב"ד צ"ב, דמנ"ל דקביעות דדימת עירה דמי לקביעות דשעה, ומ"ט לא נימא דעיקר וסתה הוא מכח דימת עירה, וע"כ אין לאסרה כלל קודם שנכנסה לעיר, וכמש"כ כן הרז"ה בהשגות בעה"נ שם, וכ"כ הרמב"ן וש"ר לקמן ס"ו א', - ומזה נראה כמש"כ הסד"ט בסימן קפ"ט סק"א בדעת הראב"ד, דלא תלינן לוסתה בודאי בדימת עירה, וכמו שאמר ר' יוחנן "שמא" דימת עירך עלתה בך, ובע"כ דהא דלא אסרינן לה קודם שנכנסה לעיר, הוא משום דאם לא גרמה לה דימת עירה, הרי נמצא דמה שראתה רק כשנכנסה לעיר, הו"ל כקביעות דשעה, דאף אם לא הי' זה באותה שעה בלילה, מ"מ הי' זה באותה שעה לאחר הטבילה, וכיון דוסתה הוא לטבילות, ע"כ גם קביעות השעות הוא כלפי הטבילה, וזהו שהביא הראב"ד דכל כה"ג לא אסרינן לה אלא בשעתה בלבד, וכ"נ גם בל' הגר"א שם סוסק"ה שפירש כן, - ולפ"ז שפיר י"ל כמש"נ דקביעות דשעות הוא קביעות בפנ"ע דדרכה דהיא רואה את ראיותי' בשעה זו. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומצינו כן בד' החוו"ד בסימן קפ"ד סוסק"ג דמבו' בדבריו, דאף כשוסתה הוא בשעה מסוימת ושינתה לשעה אחרת, אי"ז שינוי מעיקר וסתה, עיי"ש, והרי איהו גופי' כתב שם סק"ט דגם ר' יהודה מודה לר' יוסי דעיקר הוסת הוא לשעות, ואך דס"ל דאיכא חיוב פרישה כל היום מקרא דוהזרתם, וא"כ לכאו' כמו דלר' יהודה כששינתה לשעה אחרת אי"ז שינוי מעיקר וסתה, ה"נ לר' יוסי אי"ז שינוי מעיקר וסתה, אך יש מקום לדחות, דעיקר מה שנחלקו ר' יהודה ור' יוסי אם חוששת לכל העונה תליא בזה, דלר' יוסי אם תראה בשעה אחרת הו"ל שינוי מעיקר וסתה, וע"כ ליכא בזה דין פרישה, ולר' יהודה אם תראה בשעת אחרת אי"ז שינוי מעיקר וסתה, וע"כ איכא בזה דין פרישה, אך זה רחוק. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם דבאופן הרגיל ליכא נפ"מ בזה, דאף אי נימא דבכה"ג נעקר אף קביעותה לימים, מ"מ כיון שראתה ג"פ ביום זה ה"ה חוזרת וקובעת וסת, - אך נפ"מ בזה בגונא דראתה ב"פ ביום וסתה בשעות אחרות ובפעם הג' לא ראתה כלל ובפעם הד' ראתה ביום וסתה בשעה אחרת, דאי נימא דוסתה הראשון נעקר, אינה חוזרת וקובעת וסת, כיון דבין הג' פעמים שראתה הפסיקה פעם אחת שלא ראתה, אך אי נימא דלא נעקר וסתה הראשון כלל, הרי דאף בכה"ג קיים קביעותה לימים, ואמנם י"ל דבכה"ג לא נעקר אף וסתה לשעות, וזה אי נימא דלעקירת וסת בעינן שיהיו ג' הפעמים רצופין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובטעמא דר' יוסי דפליג וס"ל דאינה אסורה אלא בשעתה, מבו' בד' הראב"ד בסימן א' הכ"ב דהוא משום דמיקל בחשש הוסתות, וע"כ אינו אוסרה לפני וסתה ואחר וסתה, והיינו דר' יהודה דמחמיר בחשש הוסתות, חייש שמא לא יועיל בה קביעות השעות, ותראה מחמת גורם היום בשעה אחרת, ור' יוסי דמיקל בחשש הוסתות, לא חייש להכי. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש להוסיף, דאף אם בדינא דהראב"ד דכל שקבעה וסת לשעות ולא לימים אינה חוששת אלא לשעתה בלבד נימא דהוא משום דבכה"ג תלינן דאף הגורם דיום ראייתה האחרון מורכב עם גורם השעה, וכמש"נ לדון לעיל סוסק"ז, הרי כ"ז ניחא התם דגם ביום האחרון ראתה בשעה זו, ובכה"ג י"ל דתלינן דגם וסתה זה מורכב עם גורם השעה, אך בההיא דיושבת על דם טוהר, הרי אדרבה וסת זה דרכו שהוא בא בלילה, ומה לי שאשה זו רגילה לראות את שאר ראיותי' ביום. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש מקום לפרש בזה, דקביעות וסת השבוע הוא קביעות דסירוג, שהיא רואה ביום השבוע לסירוג, וע"כ אף שלא ראתה ביום כ"ב, חיישינן שקביעותה הוא ליום השבוע בסירוג ד' שבועות, וע"כ היא חוששת ליום כ"ט, - וצ"ל לפ"ז, דהא דהיא חוששת לזה בראי' אחת ול"ד לוסת יום החודש בסירוג, דאינה חוששת לו עד שתקבענו, וכמש"כ הראב"ד שם ה"י, הוא משום דוסת זה דיום השבוע דרכו שהוא בא בסירוג, וע"כ היא חוששת לזה בראי' אחת, - אך בל' הראב"ד שם משמע דאי"ז קביעות דסירוג, אלא הוי הקביעות לימי השבוע בפנ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. ואמנם הראב"ד שם בסו"ד נחלק בזה וס"ל דאינה חוששת ליום כ"ט, ומשום דנעקר וסתה במה שלא ראתה ביום כ"ב, עיי"ש, ובדבריו שם נתחדש טפי, דאף דס"ל דאינה חוששת ליום כ"ב משום שדרך רוב נשים לראות מחודש לחודש, מ"מ כל שלא ראתה בו הוי זה עקירה לוסתה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-13)
13. ומצינו עד"ז בד' הרז"ה בהשגות בעה"נ שער הוסתות אות ה' בדין וסת המורכב לימים וקפיצות, דאילו לא הי' בידה לישמר שלא לקפוץ, הי' לנו לאסרה, ותיקשי דכיון דכ"ז שלא קפצה אינה רואה, מ"ש מוסת הפשוט לקפיצות דאינה אסורה בכל יום, - ובע"כ דשאני בוסת המורכב, דעיקר הגורם הוא היום, וע"כ הגם דאינו גורם בלא קפיצה, מ"מ כיון שבא עיקר הגורם יש בזה דין פרישה.

    ויש להוסיף עוד, דלפ"ז נלמד דדין הפרישה בשעת הוסת, אינו מכח הא דהיא מוחזקת שתראה בו, דהרי הכא אינה מוחזקת שתראה, ואפ"ה חיישינן שתראה כיון שבא הגורם, ולפ"ז נלמד דחלוק הוא דין הפרישה בעונת הוסת, מהא דאם עבר הוסת ולא בדקה אסורה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-14)