מ_מ ביצה פרק ב
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מראי מקומות

כ"ז אייר פ"א

דף מס' 1

**פתיחה לדין עירוב תבשילין**

בטעם הא דקרינן לה עירוב תבשילין מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ם בפ"ו מיו"ט ה"א כתב דנקרא שמו עירוב שכשם שהעירוב שעושין בחצירות ובמבואות בער"ש הוא משום היכר וכו', כך זה התבשיל משום היכר וזיכרון כדי שלא ידמו ויחשבו שמותר לאפות ביו"ט מה שאינו נאכל בו ביום, וזה מתישב לטעמא דרב אשי בטעם תקנת עירוב תבשילין. - **ב** הראב"ד שם כתב דהיינו משום שהוא מערב צרכי שבת עם צרכי יו"ט לעשותן יחד. - **ג** הרשב"א בעבוה"ק ריש שער ד' כתב דהיינו משום שהוא כאילו מערב יו"ט ושבת להיותן אחד, להכין ולבשל מיו"ט לשבת כדרך שהוא מבשל ביו"ט לצורך היום, ועד"ז כתב הריטב"א שהוא כמערב יו"ט ושבת לעשותם כיום אחד וקדושה אחת לענין בישול, כאילו מה שמכין לשבת הוא ליו"ט. - **ד** הפסקי רי"ד כתב דהיינו משום שהוא מערב גמר התבשיל שעושה ביו"ט עם תחילת התבשיל שעושה מערב יו"ט, וכאילו נעשה הכל מערב יו"ט דמי, וכ"כ הריא"ז.

**בטעם הא דמותר לאפות מיו"ט לשבת כשהניח עירוב תבשילין**

בעיקר הא דמותר לאפות מיו"ט לשבת כשהניח עירוב תבשילין, נחלקו בפסחים מ"ו ב', דדעת רבה דהוא משום דאמרינן הואיל, ודעת רב חסדא דהוא משום דמדאורייתא צרכי שבת נעשין ביו"ט ורבנן הוא דגזרו בי' וכו' וכיון דאצרכוה רבנן עירוב תבשילין אית לי' היכירא.

ובדעת רבה דהא דשרי הוא משום דאמרינן הואיל, אף דמדרבנן לא סמכינן על הואיל, נחלקו הראשונים, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 28, דבפי' ר"ח בפסחים שם כתב דהוא משום דהיכא דלא אפשר שרינן לי', וכ"כ הבעה"מ שם דבשעת הדחק שרי רבה לכתחילה, והא דבעי עירוב תבשילין, הוא כדי שיברור מנה יפה לשבת ומנה יפה ליו"ט, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ד, והרשב"א לעיל ד' ב', ותלמיד הרמב"ן לקמן כ"א ב'.

אף הרא"ה והריטב"א בסוגיין כתבו דהוא משום דמהני העירוב תבשילין להתיר לאיסור דרבנן זה,[[1]](#footnote-2) וכ"כ הר"ן בריש מכילתין ובפסחים שם, וכ"ה מבו' בד' ההשלמה שם, וכ"נ בד' הר"נ בן הרמב"ן בסוגיין,[[2]](#footnote-3) - ולכאו' לדעתם לאו היינו דכל דעירב סמכינן על הואיל, אלא היינו דכל שעירב חשבינן להיו"ט ושבת כקדושה אחת, והתירו לעשות צרכי שבת ביו"ט,[[3]](#footnote-4) אלא דבעינן לדינא להואיל, דאל"כ הי' בזה איסור דאורייתא, ול"ה מהני עירוב תבשילין למישריי'.[[4]](#footnote-5)

**בגדר האיסור לאפות מיו"ט לשבת כשלא הניח עירוב תבשילין**

בסוגיין מפרשינן דטעם הא דבעינן עירוב תבשילין, הוא כדי שיברור מנה יפה ליו"ט ומנה יפה לשבת, או כדי שיאמרו אין אופין מיו"ט לשבת ק"ו מיו"ט לחול, - ויש להסתפק אם היינו דלעולם עיקר האיסור לאפות מיו"ט לשבת בלא עירוב תבשילין, הוא משום איסור מלאכת יו"ט, אלא דמכח הני טעמי לא התירו לאיסור זה אלא ע"י עירוב תבשילין, או היינו דהוא איסור בפנ"ע שתיקנו חכמים מכח הני טעמי לאסור לאפות מיו"ט לשבת כשלא הניח עירוב תבשילין.

ולדעת הרא"ה ודעימי' ודאי דאי"ז איסור בפנ"ע, אלא הוא משום דמדינא אסור לאפות מיו"ט לשבת, דמדרבנן לא סמכינן על הואיל, ומכח הני טעמי דכדי שיברור וכו' או כדי שיאמרו וכו' לא התירו לאיסור זה אלא ע"י עירוב תבשילין,[[5]](#footnote-6) - אך לדעת הר"ח ודעימי' יש להסתפק אם היינו דאף דמדינא סמכינן על הואיל היכא דלא אפשר, מ"מ מכח הני טעמי דכדי שיברור וכו' או כדי שיאמרו וכו' לא התירו לסמוך על הואיל אא"כ עירב, או הוא איסור בפנ"ע שאסרו חכמים לאפות מיו"ט לשבת כשלא הניח עירוב תבשילין.

ובד' השעה"מ בפ"ג מיו"ט ה"ט ד"ה וראיתי למורינו מבו' דאף לדעת הבעה"מ הא דאין אופין מיו"ט לשבת כשלא הניח עירוב תבשילין, הוא משום דבכה"ג לא סמכינן על הואיל, והוכיח מזה דאף דמדאורייתא אמרינן הואיל, מ"מ מדרבנן אסור, אך בד' הראש יוסף בסוגיין משמע דלמ"ד דטעמא דעירוב הוא כדי שיברור וכו', הוי זה איסור בפנ"ע שאסרו עליו מכח שעבר על תקנ"ח.

ובהגה' ברוך טעם למג"א סימן רס"ג סק"ל נקט דגם למ"ד דטעמא דעירוב הוא כדי שיאמרו וכו', הוי זה איסור בפנ"ע שאסרו לאפות מיו"ט לשבת כשלא הניח עירוב תבשילין, וע"כ אף דבמלאכת שבת ליכא לדין שליחות, מ"מ באיסור זה י"ל דשייך דין שליחות, ונתבאר בדף 3, עיי"ש, וכ"כ הראשל"צ לקמן י"ז ב' דאין האיסור בגוף המעשה שמבשל לשבת, אלא דהוא איסור בפנ"ע שאסרו חכמים כדי שלא יטעה, עיי"ש.

השאג"א בסימן ק"ב הק', דאי נימא דבר"ה אין בו משום שמחת יו"ט ואין בו אלא איסור תענית בלבד ככל ר"ח דעלמא, א"כ כיון דטעמא דתיקנו עירוב תבשילין ליו"ט הוא כדי שיברור מנה יפה לשבת וכו', מה יום מיומים לתקן עירוב תבשילין זה בר"ח זה של תשרי יותר משאר כל ר"ח שחל בע"ש שלא תיקנו עירוב תבשילין ולא חיישינן לכדי שיברור מנה יפה לשבת וכו'.[[6]](#footnote-7)

ולכאו' לדעת הרא"ה ודעימי' ניחא, שהרי לדעתם לא חידשו חכמים איסור לאפות מיו"ט לשבת בלא עירוב תבשילין כדי שיברור וכו', אלא הוא משום דמדרבנן לא סמכינן על הואיל, והא דבעינן לה"ט דכדי שיברור וכו', היינו דמה"ט לא התירו לאיסור זה אלא ע"י עירוב תבשילין, אך בר"ח שחל בער"ש דמדינא מותר לאפות ממנו לשבת, אין מקום להצריך עירוב תבשילין, - וגם לדעת הר"ח ודעימי', הרי דאי נימא דלא אסרו איסור חדש מכח ה"ט דכדי שיברור וכו', אלא מכח זה לא התירו לסמוך על הואיל אא"כ עירב, הרי דבר"ח שחל בער"ש דמדינא מותר לאפות ממנו לשבת, אין מקום להצריך עירוב תבשילין,[[7]](#footnote-8) - אך מד' השאג"א מבו' דמכח ה"ט דכדי שיברור וכו', אסרו חכמים איסור בפנ"ע לאפות מיו"ט לשבת בלא עירוב תבשילין, וע"כ שפיר הי' מקום לאסור אף לאפות מר"ח לשבת בלא עירוב תבשילין.[[8]](#footnote-9)

**אם מהני עירוב תבשילין להתיר לאיסור דרבנן היכא דליכא למימר הואיל**

בעיקר פלוגתת רבוותא בטעם הא דאופין מיו"ט לשבת כשהניח עירוב תבשילין, אם הוא משום דהיכא דלא אפשר סמכינן על הואיל, או הוא משום דמהני עירוב תבשילין להתיר להאיסור דרבנן לאפות מיו"ט לשבת, לכאו' נפ"מ רבתא לדינא בזה, הוא אם במקום דליכא למימר הואיל, מהני עירוב תבשילין להתיר איסור דרבנן, דלדעת הר"ח ודעימי' לא מצינו דהתירו איסור דרבנן ע"י עירוב תבשילין, שהרי עיקר הא דשרי הוא משום דאמרינן הואיל, ובשעת הדחק שרי אפי' לכתחילה, אלא שהצריכו עירוב תבשילין כדי שיברור וכו', או כדי שלא יאמרו וכו',[[9]](#footnote-10) אך לדעת הרא"ה ודעימי' י"ל דכ"ה דמהני עירוב תבשילין להתיר להאיסור דרבנן לבשל מיו"ט לשבת, ה"נ מהני בשאר גווני דאין האיסור אלא מדרבנן.[[10]](#footnote-11)

ומצינו כמה נפ"מ בזה, **א** לקמן ט"ז ב' תניא דיו"ט שחל בער"ש אין מערבין לא עירובי תחומין ולא עירובי חצירות, והרא"ה והר"ן שם דנו מ"ט ל"מ עירוב תבשילין להתיר לזה, והאו"ז בסימן שמ"ג אות ז' כתב דאם הניח עירוב תבשילין ה"ז מערב עירוב חצירות ביו"ט שחל בער"ש, ויתבאר בעזה"י במקומו, - ולדעת הר"ח ודעימי' ניחא דל"מ עירוב תבשילין להתיר לערב עירוב תחומין ועירוב חצירות מיו"ט לשבת, כיון דלא חזיין כלל ליו"ט וליכא למימר בזה הואיל, ואף דעיקר האיסור לערב מיו"ט לשבת אינו אלא מדרבנן, ל"מ עירוב תבשילין להתיר לזה, וכ"כ הישועות יעקב בסימן שצ"ג סק"א.

**ב** הראבי"ה בסימן תשמ"ח נסתפק בהא דביצה שנולדה ביו"ט אסורה בשבת, דכיון דאיסורה הוא משום הכנה, מהני לזה עירוב תבשילין, והיינו משום דאין איסורה אלא מדרבנן, וכמש"כ הראשונים לעיל ד' א', ובד' הראשונים מצינו כמה טעמים דל"מ לזה עירוב תבשילין, ונתבאר במ"מ לפ"ק דף מס' 6, עיי"ש, - וכל מקום הנידון בזה הוא לדעת הרא"ה ודעימי' דמהני עירוב תבשילין להתיר לאיסור דרבנן, אך לדעת הר"ח ודעימי' **ל"מ עירוב תבשילין כלל להתיר לאיסור דרבנן, וכל הא דשרי לאפות מיו"ט לשבת, הוא משום דבמקום שא"א סמכינן על הואיל, וע"כ הוא דביצה שנולדה ביו"ט אסורה בשבת, ול"מ עירוב תבשילין להתיר לזה.[[11]](#footnote-12)**

**ג** התור"פ בפסחים מ"ו ב' כתב דכיון דקי"ל כרבה דהא דאופין מיו"ט לשבת הוא משום דאמרינן הואיל, יש ליזהר שלא לעשות שום הכנה כ"כ סמוך לחשיכה שלא יוכלו אורחים לבא וכו', וכ"כ הפוסקים בר"ס תקכ"ז, - והאבנ"ז בסימן שצ"ז סק"ב כתב דכ"ז הוא במלאכות דאורייתא, אך דברים שאין איסורם אלא מדרבנן מותר לעשותן אף סמוך לחשיכה, דמהני עירוב תבשילין להתירן, - וכ"ז הוא לדעת הרא"ה ודעימי' דמהני עירוב תבשילין להתיר לדבר האסור מדרבנן אף היכא דליכא למימר הואיל, כדחזינן ממה שדנו להתיר ע"י עירוב תבשילין לערב מיו"ט לשבת ולהתיר בשבת ביצה שנולדה ביו"ט, אך לדעת הר"ח ודעימי' אף בדברים שאין איסורן אלא מדרבנן, אין להתיר לעשותן סמוך לחשיכה דליכא למימר הואיל.

**ד** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' נקט דלדעת השאג"א דאמרינן הואיל אף בדבר האסור מדרבנן, שפיר מהני עירוב תבשילין בכה"ג, - ולכאו' כל הא דאמרינן הואיל בדבר האסור מדרבנן, הוא מדאורייתא, אך מדרבנן ליכא למימר כלל הואיל בכה"ג, אף אלמלי הא דמדרבנן לא סמכינן על הואיל, כיון דמדרבנן הו"ל דבר שאינו ראוי, וכ"ה דבדבר האסור מדאורייתא לא אמרינן הואיל, ה"נ מדרבנן לא אמרינן הואיל בדבר האסור מדרבנן,[[12]](#footnote-13) - ולפ"ז כ"ז הוא לדעת הרא"ה ודעימי' דמהני עירוב תבשילין להתיר לכל איסור דרבנן, אך לדעת הר"ח ודעימי' ל"מ בכה"ג עירוב תבשילין, דל"מ עירוב תבשילין אלא היכא דאף מדרבנן איכא למימר הואיל, דבשעת הדחק סמכינן ע"ז.

**ט"ו ב' - ועושה תבשיל מערב יו"ט וסומך עליו לשבת,** בד' הראבי"ה בסימן תשמ"ח מבו', דהא דתנן דעושה תבשיל, היינו דמבשלו לצורך העירוב, אך בדיעבד מהני אף שלא נתבשל לצורך העירוב, וכ"כ הב"ח בסימן תקכ"ז אות ב' דמצוה מן המובחר היא לעשות תבשיל לכתחילה לצורך עירוב תבשילין, כמו ששנינו ועושה תבשיל מערב יו"ט, והוכיח כן מירושלמי, והביאו הביאוה"ל שם ס"ו, ועיי"ש שנסתפק דשמא סגי במה שבישל לצורך שבת, ול"ב שיבשל לצורך העירוב.

**ב"ש אומרים ב' תבשילין,** הבעה"מ כתב דטעמא דב"ש הוא משום דבעינן אחד לצלי ואחד לקדירה ולחמין, וכ"כ הרמב"ן במלחמות, ועיי"ש שכתב דאע"פ ששניהם תבשיל אחד, צולה ומבשל עליהן, דהקילו במיני בישול שלא תיקנו אלא זכר לב' תבשילין, ולא הצריכו שיהא אחד מהן צלי ואחד מהן מבושל, וכ"כ הר"ן לקמן י"ז ב', - אך הראב"ד בכתוב שם כתב דאי"ז טעמא דב"ש, דא"כ הוה בעינן שיהא אחד צלי ואחד מבושל, אלא הוא משום דבעינן שיהא הדבר ניכר שראוי לסמוך עליו, ועד"ז כתב המאירי דהוא משום שדרך בנ"א לתקן בשבת יותר מתבשיל אחד, ואם לא הכין מערב יו"ט אלא תבשיל אחד אין היכר בדבר כלל שלצורך שבת נעשה,[[13]](#footnote-14) ועד"ז כתב הפסקי רי"ד דהוא משום דבעינן דבר חשוב.[[14]](#footnote-15)

**זכרהו מאחר שבא להשכיחו,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דכשבא יו"ט בער"ש קרוב להשתכח מחמת יו"ט וכו' והזהירך הכתוב לזכרו וכו', וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי. - **ב** הרא"ה פירש דהיינו דזכרהו מחמת שבא להשכיחו שא"א לו לבשל ביו"ט לצרכו, וכיון שכן עשה לו זכירה שיהא אפשר לבשל, וכ"כ הריטב"א בשם י"מ, וכ"כ הר"ן.[[15]](#footnote-16) - **ג** בחי' תלמיד הרשב"א פירש דהיינו דזכרהו ליו"ט מאחר שבא להשכיחו דהיינו שבת הסמוך לו, שע"י כן אדם שוכחו ליו"ט.[[16]](#footnote-17)

**כדי שיברור מנה יפה לשבת ומנה יפה ליו"ט,** בפירש"י כתב דהיינו דמתוך שמערב זוכר את השבת, ואינו מכלה את הכל ליו"ט, ובורר מנה לזה ומנה לזה, - אך המאירי כתב דהיינו דאם לא יתחיל בהכנת שבת מערב יו"ט לא יהא משתדל בצרכי שבת אלא ע"י גלגול יו"ט, ולא יבררו בו מנה יפה, וכ"ה מבו' בד' התורי"ד בסוגיין שפירש דלרבה בעינן שיערב בערב יו"ט, כדי שיכין מאז גם לשבת, ונתבאר להלן.

התור"פ הק' דכיון דכל הא דבעינן עירוב הוא כדי שיברור וכו', מ"ט אם אכלו או שאבד לא יבשל עליו בתחילה, הרי כבר בירר, וכתב דכיון דליתי' בעין הו"ל כמו שלא בירר, א"נ דיש לחוש פן יאמר לשנה הבאה אשתקד לא עשיתי עירוב, ולא יהא זכור שהניח אלא שאכלו, - והרא"ה לקמן בסוגיין כתב דהוא משום דעיקר זכירה ביום, וע"כ בעינן שיהא העירוב קיים ביום כדי שיהא זכור כל היום לברר מנה יפה, ועד"ז כתב הריטב"א שם.

והרשב"א הק' בע"א, דכיון דטעמא דעירוב הוא משום כבוד השבת כדי שיברור וכו', מ"ט אם נאכל עירובו או שאבד לא יבשל עליו בתחילה לשבת, והיינו דהרי בכה"ג אדרבה מכח תקנת עירוב ימנע כבוד השבת, וכתב דהוא משום דג"ז הוא תקנה לשבת, דאל"כ אף הוא מתרשל בעירוב וישכח סעודת שבת מלברור לה מנה יפה, ומוטב שלא יתעדן שבת אחד כדי שיתעדן שבתות הרבה, וכ"כ הריטב"א והר"ן.

בד' הבעה"מ בפסחים מ"ו ב' מבו' דהא דבעינן לה"ט דכדי שיברור וכו', הוא משום דמדינא הי' לנו להתיר לבשל מיו"ט לשבת, דבשעת הדחק סמכינן על הואיל, וע"כ כל הא דבעינן עירוב תבשילין, הוא כדי שיברור וכו', וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ד, והרשב"א לעיל ד' ב', ותלמיד הרמב"ן לקמן כ"א ב'.

אך לדעת הרא"ה ודעימי' דמדרבנן לא סמכינן על הואיל, והא דשרי לבשל מיו"ט לשבת הוא מכח העירוב תבשילין, צ"ב דא"כ מ"ט בעינן לה"ט דכדי שיברור וכו', הרי גם בלאו ה"ט בעינן להעירוב, דאל"כ אסור לבשל, דלא סמכינן על הואיל, - ובד' הרא"ה מבו' לפרש בזה, דהא דבעינן לה"ט הוא לפרש מ"ט תיקנו רבנן שההיתר להאיסור לבשל מיו"ט לשבת יהא ע"י עירוב תבשילין,[[17]](#footnote-18) ותיקנו שלא יהא אפשר לזכרו אלא עירוב תבשילין, וע"ז הוא דמשני דהוא כדי שיברור וכו', וכ"ה מבו' בד' הריטב"א.

\*בספה"י לר"ת סימן שפ"ה הק', והובאו דבריו בחי' תלמיד הרמב"ן בסוגיין, דהכא ס"ל לרבה דמדאורייתא מותר לבשל מיו"ט לשבת, וכל הא דבעינן עירוב תבשילין הוא כדי שיברור וכו', ולעיל ב' ב' ס"ל דמדאורייתא אין יו"ט מכין לשבת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בספה"י שם כתב דהא דאין יו"ט מכין לשבת הוא בדבר שהוא מוקצה, כגון קינין שאינן מוכנין, ובכה"ג אין מכינין מיו"ט לשבת ואפי' ע"י עירוב אסור, אך דבר המוכן, לא אסרה תורה להכינו מיו"ט לשבת אפי' בלא עירוב, וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין, וזה כדעת רש"י לעיל שם דיסוד דינא דהכנה דרבה הוא משום מוקצה. - **ב** התוס' לעיל ב' ב' ד"ה והי' ביום הששי כתבו דרבה לטעמי' דאית לי' הואיל ומיקלעי לי' אורחים חזי לי' השתא נמי חזי לי'. - **ג** התוס' שם כתבו עוד, דהוא משום דבדבר אפוי ומבושל ל"ש בי' הכנה, דאינו מחוסר אלא תיקון בעלמא דמעיקרא הוי חזי לי', ול"ש הכנה אלא בביצה שהוא דבר חדש שלא היתה בעולם ול"ה ראוי מעיקרא, וכ"כ התוס' בעירובין ל"ח א' סוד"ה משום הכנה בשם ריצב"א, וכ"כ התוס' הרשב"א בפסחים מ"ו ב' בשם ריב"א בפי' קמא. - **ד** התוס' הרשב"א שם כתב בשם ריב"א בפי' בתרא דהוא משום דליכא איסור הכנה אלא כשמכין בדבר שאינו ראוי היום בהך הכנה ליהנות ממנה, כגון קניית עירוב שהוא לצורך מחר, וכן גמר דביצה שאינו מועיל אלא ללידה דלמחר, אך כל שהוא ראוי ליהנות ממנה היום, לא חשיבא הכנה למחר, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה והריטב"א בסוגיין בשמו, וכ"כ המרדכי בסימן תרס"ח, ומשמעות הדברים דאי"ז משום הואיל, אלא היינו דכיון דה"ז ראוי ביומו, לא חשיב כלל דיו"ט הכין לשבת, (וכ"ה להדיא בד' הסמ"ג).

**רב אשי אמר כדי שיאמרו אין אופין מיו"ט לשבת ק"ו מיו"ט לחול,** הבעה"מ בפסחים מ"ו ב' כתב דפלוגתא דרבה ורב אשי בטעמא דעירוב תבשילין, תליא בפלוגתא דרבה ורב חסדא בפסחים שם, דרבה לטעמי' דהא דאופין מיו"ט לשבת הוא משום הואיל, ובשעת הדחק סמכינן על הואיל לכתחילה, בע"כ דהא דהצריכו עירוב תבשילין הוא כדי שיברור וכו',[[18]](#footnote-19) אך רב אשי ס"ל כרב חסדא דלא אמרינן הואיל, אלא דמדאורייתא צרכי שבת נעשין ביו"ט, ומדרבנן אסרו לעשותם ביו"ט כדי שיאמרו דאין מבשלין מיו"ט לשבת ק"ו מיו"ט לחול, ובישול מיו"ט לחול אסור מדאורייתא, כיון דלא אמרינן הואיל, וכ"כ ההשלמה שם,[[19]](#footnote-20) וכ"ה מבו' בד' המכתם בסוגיין, וכ"כ הביאוה"ל בסימן תקכ"ז ס"א בדעת הר"ח בפסחים שם.

אך הרמב"ן במלחמות בפסחים שם כתב דאף לרב אשי מדאורייתא מותר לבשל אף מיו"ט לחול דאמרינן הואיל, אך כיון דמדרבנן אסור, אסרו מכח זה אף לבשל מיו"ט לשבת, כדי שיאמרו דק"ו מיו"ט לחול, דדברי סופרים צריכין חיזוק, וכ"כ בחי' המאירי.[[20]](#footnote-21)

בטעם הא דלרב אשי מהני העירוב תבשילין להתיר, כתב בפירש"י כתב דהיינו דעי"ז אינו אלא כגומר והולך, וכ"כ הר"י מלוניל והר"ן והריא"ז, - אך הרא"ה כתב בפי' קמא דכיון דעביד לי' הכירא שרי לי', דאמרי כל מאי דבשיל ליו"ט הוא, דהא אית לי' סעודתו לשבת, ועד"ז כתב הריטב"א, וכ"כ הר"י מלוניל לעיל במתניתין, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ו מיו"ט ה"ב דהוא היכר בעלמא, וכ"ה מבו' בד' התורי"ד בסוגיין, ומה"ט פירש דלרב אשי הי' בדין דיועיל לערב ביו"ט, ונתבאר להלן.

**בשלמא לרב אשי וכו' היינו דמערב יו"ט אין ביו"ט לא, אלא לרבה וכו' אפי' ביו"ט נמי,** בפירש"י כתב דהיינו דלרב אשי דהא דבעינן להעירוב הוא כדי שיאמרו דאסור להתחיל בישול שבת ביו"ט, ע"כ צריך לעשותו מערב יו"ט, דהרי לדעתו היתר העירוב הוא משום דעי"ז אינו אלא כגומר והולך מה שהתחיל בערב יו"ט,[[21]](#footnote-22) אך לרבה דהא דבעינן להעירוב הוא כדי שיברור וכו', סגי שיעשהו לפני סעודת יו"ט,[[22]](#footnote-23) דיש כאן זכירת יו"ט לברור מנותיו, - אך גירסת התורי"ד דלרבה דהוא כדי שיברור וכו', צריך לעשותו מערב יו"ט, שיכין מאז גם לשבת,[[23]](#footnote-24) אך לרב אשי דהוא כדי שיאמרו וכו', גם אם יערב ביו"ט איכא הכירא במה שאינו יכול לבשל מיו"ט לשבת אף שיערב תחילה, דכיון דלא התרת לו לבשל בלא עירוב יודע הוא שאין מבשלין מיו"ט לשבת.[[24]](#footnote-25)

**גזירה שמא יפשע,** בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תרנ"ד כתב בשם הר"ש מבבוע"נבערק דלפ"ז כל הא דל"מ לערב ביו"ט, הוא כשפשע, אך כל ששכח ולא עירב ערב יו"ט, יכול להניח עירוב ביו"ט, וכ"כ המרדכי בסימן תרע"א, והשיטת ריב"ב בסוגיין דלדעת רבה מהני לערב ביו"ט כששכח ולא עירב בערב יו"ט, וכ"כ בס' הלכות קצובות לר"י גאון, ובס' הפרדס סימן קמ"ו, דאם שכח ולא עירב בערב יו"ט מערב ביו"ט, (אך בדבריהם לא נתפרש דתליא בפלוגתא דרבה ורב אשי), - אך השעה"מ בפ"ו מיו"ט ה"א והנהר שלום בסימן תקכ"ז סק"א כתבו דמד' הרא"ש בסימן א' דלא כתב לנפ"מ זו בפלוגתא דרבה ורב אשי, מבו' דמשום ה"ט דשמא יפשע, ל"מ לערב ביו"ט אף כששכח,[[25]](#footnote-26) והנהר שלום שם כתב לדמותו להא דמי להא דאין מגלחין במועד שמא יפשע ויכנס לרגל כשהוא מנוול, ואפי' שכח נמי אסור, ועמש"כ בזה הצל"ח בסוגיין.

כ"ח אייר פ"א

דף מס' 2

**הנחת עירוב תבשילין קודם ערב יו"ט**

**ט"ו ב' -** נחלקו הראשונים אם מהני עירוב תבשילין שהניחו קודם ערב יו"ט, **א** הראבי"ה בסימן תשמ"ח הביא מירושלמי ובירושלמי שלפנינו ליתא שאמרו דעירובי תבשילין כך הוא נוטל פת וכו', ומתנה ואומר בדין יהא שרא וכו' מיו"ט לשבת וכו' עד מוצאי יו"ט האחרון, ובלבד שיהא שמור העירוב עד מוצאי יו"ט האחרון, אכלו או שאבד צריך לערב בערב יו"ט האחרון, - והראבי"ה שם כתב ללמוד מזה דהעירוב שעירב בערב יו"ט ראשון מהני אף ליו"ט אחרון, וכתב דהיינו דוקא אם אמר בפירוש עד מוצאי יו"ט אחרון, ועיי"ש שכתב דאע"ג דלענין עירוב חצירות מהני עירובו לכל שבתות השנה, מ"מ הכא ל"מ לכל ימים טובים שבאותה השנה, דכיון דטעמא דעירוב תבשילין הוא דזכרהו מאחר שבא להשכיחו וכדמפרש רבה דכדי שיברור וכו', אי הוי מקדים לעירובי כולי האי אין לך שכחה גדולה מזו, והביאו ההגמי"י בפ"ו מיו"ט ה"ג.

**ב** האו"ז בסימן שמ"ז כתב ע"ד הירושלמי דקצת תמהון הוא, דהואיל ורבה ורב אשי תרוייהו ס"ל דעירובי תבשילין משום הכירא הן באין, סברא הוא שיצטרך בכל ערב יו"ט להניח עירוב תבשילין, וכתב דבדיעבד נסמוך על הירושלמי, וסומך על עירוב תבשילין שהניח בערב יו"ט ראשון אפי' בערב יו"ט אחרון, כ"ז שהעירוב קיים, - וכ"כ הארחות חיים בהל' עירובי תבשילין ס"ב והכל בו בסימן נ"ט בשם ה"ר נתנאל שצידד דל"מ עירוב תבשילין אלא כשמניחו מערב יו"ט, וכתב דטעמא דכולהו אמוראי לא שייכי אלא בכה"ג, ועיי"ש שכתב עוד, דכיון דאין אופין אלא על האפוי ואין מבשלין אלא על המבושל, אין כבוד יו"ט בתבשיל שעברה צורתו, ולא שייך באותו תבשיל זכירה מאחר שבא להשכיחו, ואפי' פת תקנת עזרא היא לאותו מער"ש לער"ש וכבוד שבת הוא וכו', וכ"ש דכל בשר שאינו כשלמים אינו בשר לענין ת"ב, ועוד שאינו ניכר שהוא עשוי לשם יו"ט, וגם הפסוק שהוא אסמכתא לעירוב תבשילין אשר תאפו אפו ואשר תבשלו בשלו, משמע דדוקא בערב יו"ט, דכתיב גבי שבת את אשר תאפו אפות ובער"ש מיירי קרא וכו',[[26]](#footnote-27) וכן האריך היש"ש בסימן א',[[27]](#footnote-28) וכ"כ השו"ע בסימן תקכ"ז סי"ד דלכתחילה לא יסמוך עליו ליו"ט אחר, והשעה"צ שם סקס"ו הביא מש"כ האחרונים דהוא משום שחשש לדעת ה"ר נתנאל, (וכ"נ להדיא בד' הב"י שם, עיי"ש).[[28]](#footnote-29)

**ג** הרא"ש בסימן א' כתב דד"ז תליא בפלוגתא דרבה ורב אשי, דלדעת רבה צריך לערב דוקא בערב יו"ט כדי שיברור מנה יפה לשבת, ולרב אשי יכול לערב אף קודם ערב יו"ט,[[29]](#footnote-30) ומשמעות דבריו כמש"כ הב"י בסימן תקכ"ז סי"ד דלרבה אף אם עירב בערב יו"ט ראשון אי"ז מועיל ליו"ט אחרון, ודלא כמש"כ הראבי"ה, וקי"ל כרב אשי דמהני, וכ"כ בקיצור פסקי הרא"ש שם דיכול להניח העירוב ע"ד לסמוך עליו כ"ז שהוא קיים, וכ"כ הטור בסימן תקכ"ז, וכ"כ השו"ע שם סי"ד דבדיעבד יכול לסמוך על עירוב שהניח בערב יו"ט אחר.

בד' הרא"ש שם מבו' דקי"ל כרב אשי דטעם תקנת העירוב הוא כדי שיאמרו וכו', וכ"כ הרמב"ם בפ"ו מיו"ט ה"א, והרשב"א בעבוה"ק ריש ש"ד, והבעה"מ בפסחים מ"ו ב', וכ"כ הצל"ח בסוגיין דודאי קי"ל כרב אשי דבתרא הוא,[[30]](#footnote-31) וכ"כ הנהר שלום בסימן תקכ"ז סק"א, והבית מאיר שם סי"ד, והשעה"צ שם סקס"ו, - אך בד' הראבי"ה שם משמע דקי"ל כרבה דטעם תקנת העירוב הוא כדי שיברור וכו', וכ"כ ההשלמה בפסחים מ"ו ב',[[31]](#footnote-32) - ובתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תרנ"ד כתב בשם הר"ש מבבוע"נבערק דלא הוכרעה ההלכה בפלוגתא זו, וכיון דבשל סופרים הלך אחר המיקל, סמכינן על רבה דטעמא דעירוב הוא כדי שיברור וכו', וכתב לפ"ז דאם שכח ולא עירב בערב יו"ט מצי לערב ביו"ט, ונתבאר בדף מס' 1.

המאירי כתב דליכא נפ"מ לדינא בפלוגתא דרבה ורב אשי, אך דעת כמה מרבוותא דאיכא נפ"מ בפלוגתייהו, **א** הר"ש מבבוע"נבערק שם דנפ"מ בפלוגתייהו בשכח ולא עירב בערב יו"ט, ונתבאר בדף מס' 1. - **ב** הרא"ש כתב דנפ"מ בפלוגתייהו אם מהני לערב קודם ערב יו"ט, ונתבאר לעיל. - **ג** הצל"ח כתב דנפ"מ כשנאכל או שנאבד העירוב אחר שכבר אכל סעודת יו"ט, דלטעמא דרבה מותר לבשל לשבת, שהרי בשעה שבירר ליו"ט הי' העירוב קיים וממילא בירר אז מנה יפה לשבת, ולטעמא דרב אשי אסור לבשל לשבת, וכן צידד הרש"ש, אמנם למש"כ התור"פ בסוגיין בטעם הא דאם אכלו או שאבד לא יבשל עליו אף לטעמא דרבה, (ונתבאר בדף מס' 1), ודאי דאף אם אכלו או שאבד אחר סעודת יו"ט לא יבשל עליו. - **ד** הבית מאיר בסימן תקכ"ז סי"ד כתב דלטעמא דרבה ל"מ עירוב שעירב גדול העיר, אלא אם הודיע לו קודם שבישל ליו"ט, דעדיין יש לו פנאי לברור, ולטעמא דרב אשי מהני אף כשהודיע לו אחר סעודת יו"ט.

**התחילו כת ששית לצאת אמר הללו בעלי מארה,** בפירש"י כתב דהוא משום שהי' ביהמ"ד מתרוקן מאד וגנאי הדבר וקשה בעיניו, - ובפי' ר"ח כתב דהיינו דאין להם כלום, לא קיימו שמחת יו"ט, ולא מצות ביהמ"ד שכבר יצאו, וכ"כ הערוך בע' פט, והמהרש"א בח"א פירש דהוא משום דלר"א או אוכל ושותה או יושב ושונה כל היום, ואלו לא קיימו שניהם. - ובחי' המאירי כתב דהיינו, דודאי לא יצא משום צרכי יו"ט, שא"כ לא נתאחרו כ"כ, והלכך ודאי עניים הם ולא יצאו אלא מתוך שקצין לשמוע בד"ת.

ובפירש"י כתב דל"ג דאמר עד מתי הן יושבין, אך הרא"ה גריס לה, ופירש דהיינו דמכיון שאין מכוונין דעתן ללמוד, עד מתי הן יושבין, הרי אין בישיבתן אלא עוון, לא למדו ונתבטלו משמחת יו"ט.

**או כולו לד' או כולו לכם,** בד' המהרש"א בח"א מבו' דהיינו דמצותו הוא או כולו לד' או כולו לכם, ול"מ לעשות חציו לד' וחציו לכם,[[32]](#footnote-33) - אך השפ"א כתב דלר"א מתקיים היו"ט במה שלומד דהוי לד', ובמה שאוכל ושותה דהוי לכם, ובכל אחד מהן יוצא, וה"נ חציו לד' וחציו לכם נמי מהני כיון שמתקיים היו"ט בב' הדברים, ולא פליג על ר' יהושע, אלא דלר' יהושע צריך לקיים גם לכם, ולר"א א"צ להפסיק מלימודו, כיון דבלימוד גרידא ג"כ מקיים מצות יו"ט, וכ"נ להדיא בד' הפסקי רי"ד, דלא פליגי ר"א ור' יהושע אלא אם מותר להתענות, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בה"א דין ט"ז לגירסת הכת"י.[[33]](#footnote-34)

הפסקי רי"ד כתב דלר"א אם רצה ללמוד כל היום ולהתענות הרשות בידו, וכ"כ הריא"ז ה"א דין י"ז, וכ"כ הראבי"ה בסימן תרל"ו ובסימן תתע"ו, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן רמ"ב סק"א, - אך הרא"ה כתב דגם לר"א אין להתענות ביו"ט, וכ"כ הראשל"צ, - ועמש"כ הבעה"מ והראב"ד בכתוב שם בפסחים ס"ח ב', ומה שהאריך בחי' המאירי בסוגיין.

**חלקהו חציו לד' וחציו לכם,** הרמב"ם בפ"ו מיו"ט הי"ט כתב דכך היא הדת משכימין כל העם וכו' ומתפללין וקורין בתורה בענין היום וחוזרין לבתיהם ואוכלין והולכין לבתי מדרשות קורין ושונין עד חצי היום, ואחר חצי היום מתפללין תפילת המנחה וחוזרין לבתיהן לאכול ולשתות שאר היום עד הלילה, ומשמע דבעינן בדקדוק חצי לד' וחצי לכם, ועמד ע"ז הראשל"צ בסוגיין, וכן משמע בד' הריטב"א במו"ק י"ד ב', וכ"נ בד' היש"ש בסימן ד' במפתח הסימן, ובד' הב"ח בסימן רמ"ב סוף אות א', וכ"כ הא"ר שם סק"ו,[[34]](#footnote-35) וכ"נ בד' השאג"א בסימן ס"ט, - אך המהרש"א בח"א צידד דחציו לד' וחציו לכם ל"ד קאמר, עיי"ש, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן רמ"ב סק"א דל"ד קאמר חציו לד' וחציו לכם, אלא מקצת לד' ומקצת לכם, ורשות בידו רובו לד' או רובו לכם או חצי ממש, וכ"כ השפ"א בסוגיין, וכן הוכיח בתשו' דברי מלכיאל ח"ד סימן כ"ח ד"ה אבל גם, ועי' בדבריו בח"ו סימן ד' ד"ה בסי' רפ"ח במש"כ בזה.

בדיני מהרי"ו סימן נ"ו כתב דמי שמתענה בר"ה צריך ללמוד כל היום או לומר תחינות, דכיון דאינו מקיים חציו לד' וחציו לכם, צריך לקיים כולו לד', דבהא מודה ר' יהושע לר"א, - אך הדרכ"מ בסימן תקכ"ט סק"ב נחלק ע"ז מתרי טעמי, חדא, שהרי מתענה לד', והרי הוא כולו לד', ועוד, דהא דמותר להתענות הוא משום דהו"ל עונג וזהו תענוגו, וא"כ מיקרי כולו לכם, דמי לי עונג זה או עונג אכילה ושתי', - ועמש"כ המג"א בסימן תקצ"ז סק"ג בדין המתענה בר"ה מחמת תשובה, ומש"כ השעה"צ שם סק"ג.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בפלוגתא דר"א ור' יהושע, דדעת הרי"צ גאות בהל' תשובה דקי"ל כר' יהושע, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ו מיו"ט הי"ט, כמש"כ המ"מ שם בדעתו, וכ"כ הפסקי רי"ד והמאירי בסוגיין, והראב"ד בכתוב שם בפסחים ס"ח ב', והשבה"ל בסימן ר"מ, והאו"ז בסימן פ"ט, ובתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן שמ"ח, והטוש"ע בסימן תקכ"ט ס"א, - אך דעת הבעה"מ בפסחים שם דקי"ל כר"א, וכ"כ הפסקי רי"ד שם, והריא"ז בפירקין ה"א דין ט"ז וי"ז, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתע"ו.

**לוו עלי ואני פורע,** התוס' כתבו דמה שאמרו דעשה שבתך חול ואל תצטרך לבריות, ה"מ כשאין לו לפרוע, וההג"א בסימן ד' הוסיף, והמהרש"ל הגי' כן בד' התוס', דהיינו דהתם הוא כשאין לו לפרוע אא"כ יטול מן הצדקה, אבל הכא מיירי שיש לו משכונות כדי לפרוע ואין לו מעות, ובכה"ג הוא דקאמר דלוו עלי ואני פורע, ועד"ז כתב בס' סדר היום בסדר ערב שבת דהא דלוו עלי ואני פורע הוא במי שיכול ואין בידו כעת, אך מי שאין ידו משגת וחוץ מן הטבע למצוא, אין ראוי לסמוך על הנס וכו', ועד"ז כתב הערוה"ש בסימן רמ"ב סמ"ד בדעת הרמב"ם.

אך הגר"א בהגהותיו ובביאורו בסימן רמ"ב גריס בד' התוס' דה"מ כשאין לו ממי ללוות, ומשמע דכל שיש לו ממי ללוות אמרינן לוו עלי ואני פורע, אף כשאין לו לפרוע כלל, והשעה"צ שם סקי"ב כתב דכן דעת הב"ח דאם יכול להשיג ממי ללוות צריך ללוות ויבטח בד' שהוא יעזרנו לשלם לו, ועיי"ש שכתב דבעט"ז משמע דלא ילוה אא"כ הוא משער שיהא לו במה לפרוע, וכתב דהכל לפי הענין.

**אבל הלל הזקן מדה אחרת היתה לו שכל מעשיו לשם שמים, תנ"ה ב"ש אומרים וכו' וב"ה אומרים וכו',** הרמב"ן בפר' יתרו כ' ח' כתב דקי"ל כב"ה, ותמה על מש"כ בפירש"י שם דהא דכתיב זכור היינו תנו לב לזכור תמיד את יום השבת שאם נזדמן לו חלק יפה יהא מזמינו לשבת, - אך בס' המאורות כתב **דשניהם כאחד טובים לבן לשמים, ובמקום שאין דרך שיזדמן לקנות בכל יום עבדינן כשמאי, אבל בעיירות גדולות שימי השוק בכל יום אפשר לסמוך על הלל, - והאו"ז בהל' ער"ש סימן י"ח אות ג' כתב** דהרוצה לעשות כדברי ב"ש עושה, דב"ש מודו לב"ה דהכי עדיף טפי, ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו בשבת קי"ט א' בבעה"ב שנהג כב"ש, וזכה לעשירות גדולה, ומיהו העושה כב"ה לא הפסיד, והדרכ"מ בסימן ר"נ סק"א כתב בשמו, דמה שאמרו דהלל מדה אחרת היתה בו שכל מעשיו לשם שמים, היינו דאע"פ שכל מעשיו לשם שמים היתה בו מדה זו, אך מודה הלל דמדת שמאי עדיפא טפי, - והמ"ב שם סק"ב כתב דהסכימו הרבה פוסקים דמודה הלל דכדברי ב"ש עדיפא טפי, אלא שהי' בוטח בד' שבודאי יזמין לו לשבת מנה יפה משאר הימים, וכדי לחזק מידת בטחונו הי' נוהג כן, אבל לשאר אדם שאין בטחונו חזק כ"כ, מודה הלל דעדיף טפי שיעשה כשמאי.

כ"ט אייר פ"א

דף מס' 3

**ט"ז א' - ופת לא מלפתא,** בפירש"י כתב דכיון דלא מלפתא ע"כ לא מוכחא מילתא היא, שהרי בכל יום יש לחם,[[35]](#footnote-36) והמהרש"א כתב דלאו היינו דהוא בכל יום ושכיח הוא, שהרי גם בדייסא אמרינן דלא מלפתא, אף דלא שכיחא, אלא היינו דהוא עשוי אף בימי החול, ואינו עשוי לשבת כמו דבר המלפת שעשוי לשבת ומוכחא מילתא, ועד"ז כתב בפי' הר"י מלוניל, עיי"ש, ועמש"כ הצל"ח לפרש בע"א.[[36]](#footnote-37)

**איכא דאמרי וכו' אלא מידי דמלפת בעינן,** הרי"ף פסק כהך לישנא דאין מערבין בדייסא משום דמידי דמלפת בעינן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו מיו"ט ה"ג וש"ר, - והראש יוסף והצל"ח עמדו בזה דמ"ט לא פסקו לקולא דמערבין בדייסא משום דבשל סופרים הלך אחר המיקל, ועיי"ש מש"כ בזה.

**עדשים שבשולי קדרה סומך עליהן משום עירובי תבשילין,** בפירש"י כתב דהיינו עדשים שנשארו בלא מתכוין, ומשמע דקמ"ל דאע"ג דנשארו בלא מתכוין, מ"מ סומך עליהן משום עירובי תבשילין, ולא אמרינן דבטלי לגבי קדירה, - אך בפי' ריבב"ן כתב דקמ"ל דמהני אע"פ שלא בישלן לצורך שבת אלא ששיירן לצורך שבת, ומשמע דלכתחילה בעינן שיעשה התבשיל לצורך שבת, ועמש"נ בזה בדף מס' 1.

**וה"מ דאית בהו כזית,** הפסקי רי"ד כתב דלאו היינו דילקט מכל הסכין ומכל הקדירה כזית, דא"כ מאי קמ"ל דבעינן כזית, הרי בכל עירוב תבשילין בעינן כזית, וכ"ש אלו שהן גרועין, אלא קמ"ל דאינו סומך ע"ז אא"כ הי' כזית במקום אחד, אבל אם ל"ה כזית במקום אחד, אע"פ שיכול ללקט מכל הסכין ומכל הקדירה כזית אינו סומך עליו דבטל לי' לגבי סכין וקדירה,[[37]](#footnote-38) - אך מסתימת ד' ש"ר והפוסקים משמע דסגי במה שיש בכולן כזית, וצ"ע.

**שמנונית שע"ג הסכין גוררו וכו',** בפי' הר"י מלוניל כתב גם בעדשים שבשולי קדירה דגוררן בערב יו"ט משולי הקדירה ומערב בהן, ומבו' דבלא שגוררן ל"מ, וכ"כ המאירי והשלנ"ל, וכ"כ המ"ב בסימן תקכ"ז סק"כ, - אך בד' האו"ז בסימן שמ"ג מבו' דבעדשים שבשולי קדירה א"צ לגוררן, ויכול להתנות שאם נשארו עדשים בשולי קדירה היא מותר לי לעשות צרכי בשבת, וכ"נ מסתימת ד' רבים מקמאי, וצ"ע.

**ואם צלאן נכרי סומך עליהן משום עירובי תבשילין,** בפירש"י כתב דהוא משום דשרי באכילה, דלי"ב משום בישולי נכרים, ומבו' דאין מערבין בדבר האסור באכילה, אף אם אין איסורו אלא מדרבנן, - ויש להסתפק אם מערבין בדבר האסור באכילה לדידי' וחזי לאחריני, דומיא דעירובי תחומין דמערבין לנזיר ביין ולישראל בתרומה, או דבעירוב תבשילין דהא דמהני הוא משום דחזינן לה כהתחיל להכין סעודתו, בעינן שיהא ראוי לדידי', והגידו"ש לעיל ט"ו ב' נקט דאין מערבין בדבר הראוי לאחרים, אך פירש הטעם בזה בע"א.

בפי' הר"י מלוניל כתב דקמ"ל דאע"ג דאינו נחשב בשולן לכלום לגבי בישולי נכרים, מ"מ סומך עליהן משום עירובי תבשילין, דכיון דעירובי תבשילין דרבנן ובשולי גוים דרבנן אזלינן הכא לקולא והכא לקולא, - והר"ן כתב דהוא משום דהא דלי"ב משום בישולי נכרים, אי"ז משום דלא חשיב כתבשיל, אלא משום דאין קירוב הדעת בבישולו, אך מ"מ כיון דהוי תבשיל סומכין עליו משום עירובי תבשילין.

ממה שאמרו דאם צלאן סומך עליהן משום עירובי תבשילין, מבו' דכל שלא צלאן ל"מ לעירובי תבשילין, משום דלא חשיב כתבשיל, וזהו שכתבו הראשונים דקמ"ל דאף דלי"ב משום בישולי נכרים, מ"מ חשיב כבישול לענין עירוב, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל לקמן בסוגיין דבלא בישול, אף דנאכלין מחמת מליחתן, אין לסמוך עליהן משום עירובי תבשילין משום דאינו נקרא בישול, וכ"כ בחי' המאירי שם, וכ"כ היש"ש בסימן ט', והב"ח בסימן תקכ"ז ס"ג, והמג"א שם סק"ג,[[38]](#footnote-39) - אך בתשו' חכם צבי סימן ק"ל כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם דל"ג הכא "מלוחים", ואיירי בדגים קטנים שאינם מלוחין, וע"כ הוא דאין מערבין בהן אא"כ צלאן, ועיי"ש במש"כ בזה לדינא, ובמש"כ הצל"ח לקמן בסוגיין.

**מאי כ"ש מאי לאו אע"ג דלי"ב כזית,** המאירי הק' דמאי פריך, הרי י"ל דסוף עירוב שאני, כמו שמצינו בדין עירובי חצירות דתחילתו י"ח גרוגרות ושייריו כ"ש, וכתב דמהא דאמר צריך שיהא בו כזית,[[39]](#footnote-40) משמע דבעינן שיהא בו בכל שעת הבישול, ואף בסופו ל"מ אלא אם נשתייר כזית, - והסמ"ג לאוין ע"ה כתב דהא דבעינן בו כזית אף בסופו, ול"ד לשאר עירובין ששייריהן בכ"ש, הוא משום דצורך אכילה הוא.

**לא דאית בי' כזית,** הצל"ח הק' דא"כ מאי קמ"ל, דמ"ט נימא דשייריו חמיר מתחילתו דסגי בכזית, וכתב דהוא שום די"ל דאף דבתחילתו סגי בכזית, מ"מ כל שהניח יותר מכזית גלי אדעתי' שלא רצה לסמוך על כזית, ול"מ אף אם נשתייר כזית, ועד"ז כתב השפ"א בריש פירקין, ועמש"כ הרש"ש.

**אין לו שיעור למעלה,** הפנ"י הק' דמאי קמ"ל, ומאי ס"ד דיש לו שיעור למעלה ואין בידו להוסיף כמה שירצה, וכתב דהא דאין לו שיעור למעלה היינו דסגי בכזית בין לאחד ובין למאה, והא דאין לו שיעור, היינו דאין שיעור למעלה במנין האנשים שמערב עליהן, וכ"כ הצל"ח, ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז להא דתני דסופו אין לו שיעור, (שעמד ע"ז המהר"ם שיף), - אך בפירש"י כתב דהא דאין לו שיעור למעלה היינו דלא אמרינן שלא יוסיף בו על כך וכך, והשפ"א כתב לפרש דהיינו משום דס"ד דיש לו שיעור למעלה דכל שעושה יותר מן השיעור נראה שאינו לצורך מצות עירוב, - ועמש"כ החזון יחזקאל בפ"ב ה"ב לפרש בע"א.

**דעת מניח בעינן,** המ"ב בסימן תקכ"ז סק"ל הק' דמאי קמ"ל, הרי מילתא דפשיטא היא שאין עירובו מועיל לאחרים עד שיזכה להן ע"י אחר,[[40]](#footnote-41) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** השעה"צ שם סקמ"ד כתב דבפירש"י משמע דמפרש דלא קאי כלל על מניח עירוב לאחרים, אלא על מניח עירוב לעצמו, דבעינן שיהא דעתו לשם עירוב. - **ב** הפסקי רי"ד כתב דהיינו דאם לא גילה דעתו בשעה שהניח העירוב דמניחו אף בעבור חבירו, אלא עירב עבורו בלבד, ואח"כ נמלך ורוצה לזכות גם את חבירו, אינו מועיל, כיון שבשעת הנחת העירוב לא נתכוין בעבור חבירו.[[41]](#footnote-42) - **ג** המ"ב שם כתב דאפשר דנקט לה משום סיפא דדעת מי שהניחו לו, וי"ל עוד דנקט לה להיכא שמוציא בסתם דל"מ אלא לבנ"א הנכללים בסתמא בלשונו, דהיינו מי שהם בתוך תחום העיר.

**דעת מי שהניחו לו בעינן או לא בעינן,** השטמ"ק כתב בשם הריטב"א שהק' דמאי מיבע"ל, הרי הו"ל זכות וזכין לאדם שלא בפניו, וכתב בשם רב אחא דכיון דא"צ כזית לכל אחד ואחד, פחות מכזית לא חשיב זכות, וכ"כ בחי' המאירי, ועיי"ש שהק' ע"ז, דמ"מ הו"ל זכות דעי"ז יוכל לתקן צרכו לשבת, וכתב דס"ד דכיון דעיקר העירוב הוא להיכר שיברור מנה יפה לשבת, או שידע שאין מתקנין מיו"ט לשבת, בעינן שידע בו הזוכה מבעו"י, דאל"כ ל"ה הכירא.[[42]](#footnote-43)

**מכריז וכו' יבא ויסמוך על שלי,** בפי' הר"י מלוניל מבו' דדינא קאמר, דצריך להודיעו בליל יו"ט או בבוקר, כדי שיברור מנה יפה לשבת או כדי שיאמר אין אופין מיו"ט לשבת ק"ו מיו"ט לחול, - והיינו דכל שלא הודיעו, הרי דאף שבאמת עירב בשבילו, ל"מ לו העירוב, כיון דאין מתקיים בזה טעם תקנת העירוב כדי שיברור וכו' או כדי שיאמרו וכו',[[43]](#footnote-44) ורק כשהודיעו ביו"ט מהני לו העירוב, - וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ו מיו"ט ה"ז דאף דא"צ להודיע לאלו שזכה להן מערב יו"ט אבל הן צריכין לידע שכבר זכה להן אחר ועירב להן ואח"כ יסמכו עליו ויבשלו ויאפו, ומשמע דדינא קאמר דל"מ להן העירוב אא"כ ידעו שעירבו להן קודם שיבשלו ויאפו,[[44]](#footnote-45) ובד' הסמ"ג לאוין ע"ה מבו' דזה נלמד מהא דמכריז דיבא ויסמוך על שלי.

והיש"ש בסימן י' הק' בזה, דפשיטא דצריכין לידע, דאם לא ידעו איך יבשלו או יאפו, וכתב דקמ"ל דאם לא ידעו בבירור ואמרו סמכנו על החכם שבודאי יערב עלינו ועליו נסמוך לאפות ולבשל, שאפילו נמצא אח"כ שהניח עליהן דאסור, וזה מתפרש כנ"ל, דאף שעירב עליהן, ל"מ להן העירוב בלא ידיעתן,

**עד תחום שבת,** בטעם הא דל"מ עירובו לאותם הרחוקים יותר מתחום שבת, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דאותם שחוץ לתחום ל"ה דעתו של מניח עליהן ולא עלו על לבו לזוכרן, ועד"ז כתב הפסקי רי"ד, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ב ה"ח, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאם פירש אפי' על מי שיכול לבוא אצלו ע"י עירובי תחומין, אף הן סומכין עליו.[[45]](#footnote-46) - **ב** הריא"ז כתב דהוא משום דאין עירוב זה ראוי לבא לו, שאינו יכול לבא אצלו ביו"ט ובשבת,[[46]](#footnote-47) ולפ"ז מהני העירוב למי שעירב עירובי תחומין ויכול לבא אצלו. - **ג** בד' הבעה"מ מבו' דגם אם הניח עירובי תחומין ל"מ, וכ"כ הרא"ה, וצידד דאף אם התנה בפירוש ל"מ, וכ"כ הר"ן דהוא משום דאינו בדין שיערב אחד על כל העולם.[[47]](#footnote-48)

**אין מערבין לא עירובי תחומין ולא עירובי חצירות,** האו"ז בסימן שמ"ג אות ט' כתב דהכא מיירי שלא הניח עירובי תבשילין, אם הניח עירוב תבשילין מותר לערב עירובי חצירות, ועיי"ש שכתב בשם ר"ב ב"ר יצחק דל"מ עירוב תבשילין להתיר להניח עירובי תחומין, דדבר שאסור ביו"ט, לא הותר לעשות לצורך שבת ע"י עירוב תבשילין, אך מסתימת ד' ש"ר מבו' דאף אם הניח עירוב תבשילין אסור לערב עירובי חצירות, וכ"כ הרמ"א בסימן תקכ"ח ס"ב, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ה כתב דהוא משום דל"מ עירוב תבשילין אלא להכשיר מלאכה ביו"ט לבשל מיו"ט לשבת, דכיון דהכין קצת לשבת מערב יו"ט מותר להרבות בשביל של שבת, אבל אי"ז מועיל לתקן ביו"ט לעשות הוצאה בשבת, וע"ז כתב הר"ן דל"מ עירוב תבשילין להתיר אלא דבר שהוא דומה לתיקון סעודה כגון אפי' ובישול. - **ב** בגל' הגרע"א בסימן תקכ"ח כתב די"ל דהוא משום דאין עירוב תבשילין אלא בדבר דמותר ביו"ט לעשות לצורך עצמו, וגם אפשר דיהא לצורך יו"ט אם יקלעו לו אורחים, ומשא"כ בעירוב דלא משכח"ל שיהא לצורך יו"ט, אין עירוב תבשילין מתיר,[[48]](#footnote-49) וכ"ה מבו' בתשו' נובי"ת או"ח סימן כ"ה (ד"ה והנה מעלתו), וכמש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס י"ז.[[49]](#footnote-50) - **ג** לדעת הר"ח ודעימי' דעיקר הא דמהני עירוב תבשילין הוא משום דבמקום דלא אפשר אמרינן הואיל, ניחא דל"מ עירוב תבשילין להתיר לערב עירובי חצירות מיו"ט לשבת, כיון דלא חזיין כלל ליו"ט וליכא למימר בזה הואיל, ואף דעיקר האיסור לערב מיו"ט לשבת אינו אלא מדרבנן, ל"מ עירוב תבשילין להתיר לזה, וכ"כ הישועות יעקב בסימן שצ"ג סק"א.

**עירוב תבשילין לדברים שאינם מצרכי סעודה**

הא"ר בסימן תרס"ז סק"ה כתב דאין לחפש הס"ת מיו"ט לשבת, אך בל' המג"א שם סק"ג משמע דשרי, ובגל' הגרע"א שם פירש דהיינו משום דמהני העירוב תבשילין להתיר לזה, ועיי"ש שכתב דלמש"כ הר"ן דל"מ עירוב תבשילין לדברים שאינם מצרכי הסעודה, אין להתיר לזה ע"י עירוב תבשילין,[[50]](#footnote-51) וכ"כ המחזיק ברכה שם סק"ב בדעת הא"ר, וכ"כ הגר"ז בסימן תק"ג ס"ג דל"מ לזה עירוב תבשילין, משום שאין עירוב תבשילין מתיר אלא תיקון צרכי סעודת שבת אבל לא שאר הכנות מיו"ט לשבת.[[51]](#footnote-52)

בתשו' אבנ"מ סימן י' כתב בשם הר"ן דל"מ עירוב תבשילין אלא לאוכל נפש ולא למכשירי אוכל נפש, ועמד ע"ז מהא דמדיחין כלים ביו"ט לצורך שבת ע"י עירוב תבשילין, - אך בד' הר"ן שלפנינו לא נמצא לד"ז, ובד' הגר"ז בסימן תק"ג ס"ג מבו' דאף דל"מ עירוב תבשילין להתיר לחפש בס"ת מיו"ט לשבת משום דאי"ז בכלל תיקון צרכי סעודת שבת, מ"מ מהני עירוב תבשילין להדיח את הכלים, - וכ"ה מוכח מהא דמהני עירוב תבשילין להתיר להדליק את הנר, ובע"כ דהיינו משום דחשיב כצרכי הסעודה, וכמש"כ כן הלבוש בסימן תקכ"ח ס"ב דהדלקה בכלל צורך סעודה היא שאין אוכלין בלא נר בליל שבת.[[52]](#footnote-53)

**מניח אדם עירוב תבשילין מיו"ט לחבירו ומתנה,** התור"פ לעיל ו' א' כתב דבלא תנאי נמי יכול לערב ממ"נ דחד מינייהו חול, והיינו משום דלהצד דהיום הוא חול מותר לערב בו, ולהצד דלמחר הוא חול לא עשה ולא כלום, ולי"ב איסורא, - אך בל' הרמב"ם ועוד מרבוותא מבו' דצריך להתנות, והצל"ח עמד בזה דמ"ט ל"מ לערב בסתמא משום ממ"נ, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה האבי עזרי בפ"ו מיו"ט הי"א.

התור"פ לעיל שם כתב דאינו מברך על עירובו, דשמא ברכה לבטלה הוא, וכ"כ השטמ"ק שם, וכ"כ ר"פ בהגה' סמ"ק סימן קצ"ד, וכ"כ בגל' הגרע"א בסימן תקכ"ז סכ"ב בשם ס' לחם סתרים, - אך הכנה"ג בהג"ט שם אות ד' כתב בשם הגהות רי"ף דאע"ג דמערב מספק מברך עליו, ואי"ז כשאר ספיקות דאין מברכין עליו,[[53]](#footnote-54) וכ"כ המג"א שם סקכ"ה, והא"ר שם סקל"ד, והגר"ז שם סכ"א.

הרמב"ם בפ"ו מיו"ט הי"ד ט"ו כתב דכל הא דמערב אדם על תנאי, הוא רק בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', והיו בני הגלויות עושין ב' ימים טובים להסתלק מן הספק, אך בזה"ז דסומכין על החשבון, אין יו"ט שני להסתלק מן הספק אלא מנהג בלבד, אין אדם מערב ומתנה ואינו מעשר את הטבל על תנאי,[[54]](#footnote-55) - אך הראב"ד שם נחלק ע"ז, דלא ראינו הגאונים הראשונים שחלקו בד"ז, וכ"ש הוא שהרי השני עתה חול גמור הוא, וכ"כ הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ס"ט עמ' 178 ו179,[[55]](#footnote-56) וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ד סימן קמ"א, והר"ן בסוגיין, והריטב"א לעיל ו' א', וכ"כ הטור בסימן תקכ"ח בשם הרא"ש, והשו"ע שם ס"ב, - ועמש"נ בענין זה באורך במ"מ לפ"ק דף מס' 10, ואכמ"ל.

**ממלאה אשה כל הקדירה בשר וכו',** בביאור סוגיין נתבאר באורך במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 13 ו14

**וקמחו נאסר,** בחי' תלמיד הרמב"ן כתב דטעם הא דקמחו נאסר הוא משום קנס, וכ"כ הר"ן, וכ"ה מבו' בד' האו"ז בתשו' סימן תשמ"א, ועיי"ש שכתב דדוקא כשפשע במזיד ולא הניח הוא דקמחו נאסר, אך כל שהי' טרוד או ששכח ולא הניח עירוב, אין קמחו נאסר, - ואמנם מבו' בד' הר"ן דגדר הא דקמחו נאסר הוא דקמחו כמוהו, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א,[[56]](#footnote-57) ועפי"ז עמדו בטעם הא דמהני שיקנה קמחו לאחרים, ונתבאר להלן.

בפירש"י כתב דהא דקמחו נאסר היינו שלא יהיו אחרים אופין קמחו בעודו שלו, ולהצד דאין קמחו נאסר, אופין אחרים קמחו אף בעודו שלו, וכן גירסת הרי"ף והרא"ש, - אך התוס' הסכימו לגירסת הבה"ג, דאם קמחו נאסר ל"מ שיקנה קמחו לאחרים, ואם קמחו נאסר מהני שיקנה קמחו לאחרים, אך כ"ז שלא הקנה לאחרים אינם אופין את קמחו, דאין אחרים יכולין לעשות בשבילו מה שהוא עצמו אינו יכול לעשות בשביל עצמו, (ונתבאר להלן), וכ"כ הרא"ה.

התוס' הק' לפירש"י דאם קמחו נאסר מה מועיל הקנאה לאחרים, מי יכול לסלק האיסור שבו כדי שיאכל הוא עצמו אח"כ, ועד"ז הק' הרשב"א, דכיון שכבר נאסר קמחו והוא כמוהו, היאך יהא מותר לחצי יו"ט, והול"ל שיהא קמחו כבעליו, דומיא דתחומין דהבהמה והכלים כרגלי הבעלים אף אם נתנן לאחר בשבת וביו"ט, וכתב דהקילו בזה בעירוב תבשילין כיון דאינו אלא להכירא בעלמא לכבוד שבת או לכבוד יו"ט, וכיון שהחמירו עליו שאסרו הוא וקמחו בעודו שלו שפיר דמי, - והר"ן כתב לישב דלענין תחומין שאני, דאין השביתה נקנית אלא בביה"ש, דמה"ט הוא דמהני אף אם נאכל עירובו משחשיכה, וע"כ הכל הולך אחר ביה"ש, ומשא"כ בעירוב תבשילין דבכל שעה ושעה הוא מתיר, כדחזינן דאם אכלו או שאבד לא יבשל עליו, וע"כ הוא מתיר בכל שעה ושעה לכל אחד מה שהוא שלו, ועמש"נ במ"מ לפ"ה דף מס' ?? בביאור הפלוגתא בזה בדינא דכרגלי הבעלים.

התוס' הק' עוד לפירש"י, דכיון דהוא נאסר, מ"ט יהא מותר שיאפו אחרים בשבילו, וכי אחרים יכולין לעשות בשבילו מה שהוא עצמו אינו יכול לעשות בשביל עצמו, והרשב"א הוסיף להקשות דשלוחו של אדם כמותו, וכתב לישב דעירוב דרבנן ולא החמירו בדבר שלא יעשו לו אחרים,[[57]](#footnote-58) - והשעה"מ בפ"ו מיו"ט ה"ט עמד בזה, דהרי אין שלד"ע, ולחד לישנא בב"מ י' ב' הוא אף היכא דהשליח ל"ה בר חיובא, וכתב דצ"ל דיש שלד"ע באיסור דרבנן היכא דהשליח ל"ה בר חיובא, עיי"ש, - ובתשו' גוו"ר כלל ד' סימן ט"ז פירש דמכוון התוס' הוא משום איסור אמירה לנכרי, דכ"ה דאסרו אמירה לנכרי, ה"נ אסרו אמירה לישראל.

הישועות יעקב בסימן תקכ"ז סק"ז הק' ע"ד התוס', דבאיסור שביתה במלאכה ל"ש שליחות כלל, דאף אם יש שלד"ע, היינו רק היכא שהמעשה אסור, ומשא"כ באיסור שביתה דצווי התורה הוא דינוח ממלאכה, ובזה ל"ש דין שליחות כלל, (ומה"ט לא אסרו באמירה לנכרי מכח הא דיש שליחות לנכרי לחומרא), - ולמש"כ הגוו"ר דמכוון ד' התוס' הוא לאיסורא דאמירה לנכרי, ניחא, - ובהגה' ברוך טעם למג"א סימן רס"ג סק"ל כתב לישב, דאף דהיכא דהמלאכה אסורה מחמת שהמצוה הי' שביתת האדם ומנוחתו בשבת ויו"ט מעשיית מלאכה ל"ש שליחות כלל, מ"מ במי שלא הניח עירוב תבשילין שאסרו חכמים משום גזירה או משום כדי שיברור מנה יפה, שפיר שייך דין שליחות, והיינו דהא דמי שלא עירב אסור לבשל, אי"ז משום איסור מלאכה, אלא הוא איסור בפנ"ע שאסרו חכמים מכח תקנת עירוב, (עמש"נ לדון בזה בדף מס' 1), ובאיסור זה שייך דין שליחות.[[58]](#footnote-59)

**ה"ז לא יאפה וכו' לא לו ולא לאחרים,** הר"ן כתב דהיינו דאסור לאפות לאחרים אף מקמחן, שהרי נאסר שלא יבשל כלל, וכ"כ הב"י בסימן תקכ"ז, דדמי להא דאסור לבשל מיו"ט לחול אף לאחרים, - אך הטור שם כתב דהא דאסור לאפות לאחרים אף בביתם, הוא משום דאין העולם יודעים שהוא לאחרים, ומבו' דלא נאסר מדינא כשהוא אופה לאחרים, וכל הא דאסור הוא משום מראית העין, והב"י שם תמה ע"ז, דמהיכן יודעים העולם שלא עירב, ועוד, דכיון דאינו מבשל בביתו אלא בבית אחרים מוכחא מילתא דמבשל לאחרים, ועד"ז הק' היש"ש בסימן י"ז, ועמש"כ בזה הב"ח שם, והט"ז שם סקי"א, והנהר שלום שם סוסקי"א.

הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ד כתב דמסתברא דמי שלא הניח אופה למי שהניח, דשלוחו של אדם כמותו,[[59]](#footnote-60) והשבה"ל בסימן רמ"ו תמה ע"ז, דלהדיא תניא דלא יאפה לו ולא לאחרים, וכן הק' הטור בסימן תקכ"ז,  **- והב"י והב"ח שם כתבו בדעת הבעה"ע דהא דתניא דלא יאפה וכו' לא לו ולא לאחרים, היינו משלו, אך משל אחרים הוא רשאי לאפות, ועמש"כ בזה היש"ש בסו"ס י"ז.**

\*בדיני מהר"י וייל סימן נ"ה כתב דמי שמתענה ביו"ט אינו יכול לאפות ולבשל לאחרים, דכיון דאינו יכול לאפות ולבשל לעצמו, אך אינו יכול לבשל לאחרים, והדרכ"מ בסימן תקכ"ז סק"ו ובהג"ה שם ס"כ כתב לדמותו למי שלא הניח עירוב דאסור לבשל אף לאחרים,[[60]](#footnote-61) - והבית מאיר שם תמה ע"ז, דלא מיבעיא לדעת הבעה"ע דאף מי שלא עירב מותר לבשל לאחרים, אלא אף לדעת ש"ר דאסור לבשל לאחרים, היינו משום דכל שלא עירב חשבינן לי' ליום מחר כיום חול, וע"כ אסור לבשל לצרכו אף לאחרים, אך בכה"ג שהוא מתענה ביו"ט, מ"ט יהא אסור לבשל לאחרים, ועד"ז הק' המאמ"ר שם סקכ"ב, והנהר שלום שם סקי"ד, ועמש"כ השעה"צ שם סקצ"ו, - ועמש"כ בזה באורך בתשו' דברי מלכיאל ח"ד סימן כ"ח.

\*המג"א שם סקכ"ב כתב דכיון דמי שמתענה אסור לבשל אף לאחרים, אף הוא אסור לבשל מיו"ט לשבת ע"י עירוב תבשילין, כיון דל"ש בזה הואיל ומיקלעי לי' אורחים, כיון דהוא אסור לבשל לצורך האורחים, והמ"ב שם כתב להתיר בזה כשאין לו אחרים שיבשלו בו.[[61]](#footnote-62)

לקמן כ"א ב' א"ר הונא דמי שלא הניח עירובי תבשילין אופין לו פת אחת ומבשלין לו קדרה אחת וכו', ותניא כוותי', ומפרשינן התם דהוא משום דכדי חייו שרו לי' רבנן,[[62]](#footnote-63) והבעה"מ שם כתב דקי"ל הכי, וכ"כ הרשב"א והר"ן והפסקי רי"ד והריא"ז וההשלמה והמאורות והמכתם שם, והרא"ש שם סימן ט"ז, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ט, והרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הט"ו, והטור בסימן תקכ"ז, והשו"ע שם ס"כ בשם י"א,[[63]](#footnote-64) - אך הרי"ף והרמב"ם השמיטו לדין זה, והמ"מ בפ"ו מיו"ט ה"ט כתב דס"ל דלא קי"ל הכי, וכ"כ המאירי בביהב"ח בסוגיין ובחידושיו בסוגיין ולקמן שם, עיי"ש.

הרא"ש שם כתב דיש מדקדק מדקתני אופין לו ומבשלין לו, דאחרים עושין לו אבל הוא עצמו לא, ועיי"ש שנחלק ע"ז והוכיח דאף הוא עצמו עושה, וכן צידד הרא"ה שם, וכן מסיק הרשב"א שם ע"פ הירושלמי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שם, ובתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן שי"ז.

בד' הרא"ש והטור שם משמע, דלא התירו לו לאפות אלא כשאין אחרים שעירבו שיכול להקנות קמחו להן, וכ"כ הדרכ"מ שם סק"ז, - אך הרשב"א בעבוה"ק שם כתב דאף אם לא רצה להקנות קמחו לאחרים, אופין לו פת אחת וכו', וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן שי"ז, וכן הסכימו היש"ש בסימן כ"ו, והא"ר בסימן תקכ"ז סקכ"ז, והמג"א שם סק"כ, וכ"כ המ"ב שם סקס"א בשם האחרונים, ועמש"כ ע"ז בשעה"צ שם סקפ"ו.

**ואם רצה לאכול את עירובו הרשות בידו,** הצל"ח עמד בזה דמאי קמ"ל, דמ"ט יהא אסור לאכול את עירובו, ועיי"ש מש"כ בזה, - ובתשו' תשובה מאהבה ח"ב סימן רע"ג כתב דקמ"ל דאי"ז אסור משום מיגו דאיתקצאי, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלי"ב משום מוקצה.

**ובלבד שלא יערים,** בפירש"י כתב דהיינו בב' קדירות, דבקדירה אחת אף לחול שרי כדתניא לעיל דממלאה אשה קדירה בשר ואע"פ שא"צ אלא לכזית, וכ"כ התוס' וש"ר, והק' ממה שאמרו לעיל י"א ב' דמערים ומלח גרמא גרמא, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר באורך במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 32, (ונתבאר שם דיני הערמה), - אך הפסקי רי"ד כתב דלא התירו למלאות קדירה בשר אלא מיו"ט לחול דחמיר איסורי' ולא יבואו לעשות לכתחילה, אבל מיו"ט לשבת דקיל איסורי' אסרו להערים שלא יבואו לעשות לכתחילה.

**ואין טומנין אא"כ היו לו חמין טמונין מערב יו"ט**, בד' התוס' בד"ה אמר רבא מבו' דהא דבעינן עירוב בפנ"ע להטמנה, אי"ז משום דהטמנה היא איסור בפנ"ע, אלא הוא משום דה"ז מין בפנ"ע, וה"נ בג' תבשילין צריך שיהא לכל אחד ואחד כנגדו, - והבני ציון בסימן מ' כתב לישב בזה משה"ק הגרע"א לקמן כ"ג א' דמ"ט בעינן שיערב להטמנה, הרי בההטמנה בפנ"ע ליכא מלאכה, וכל הא דאסור להטמין בשבת בדבר שאינו מוסיף הבל, הוא משום דשמא ימצא קדירתו צוננת וירתיחנה, וא"כ כל שעירב לגבי בישול, מ"ט אסור להטמין, הרי אף ירתיחנה לי"ב איסורא, דה"ז מותר משום העירוב תבשילין, ולפ"ד התוס' ניחא, דאם יבא להרתיח החמין שהטמין, ל"מ לזה העירוב שהניח לתבשיל, - ועמש"כ הקה"י בסימן י"ד לישב בע"א.

**איסורא דשבת שאני,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דבישול שבת הוא איסור סקילה, וע"כ קנסו חכמים למזיד, ומשא"כ בעבר ואפה דאי"ז אסור אלא מדרבנן, וכ"כ בחי' המאירי והשטמ"ק. - **ב** בתשו' הרשב"א ח"ה סו"ס ח' פירש דהיינו דרק בשבת אסרו דבר שנעשית בו מלאכה, אך ביו"ט לא אסרו, ומבו' בדבריו שם דבשבת אסרו אף כשאין איסורו אלא מדרבנן. - **ג** הראשל"צ בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם דהיינו דלא אסרו אלא כשהאיסור הוא בגוף המעשה כמבשל בשבת, וכן במטביל ומעשר בשבת דאסור משום דהוי כמתקן, ומשא"כ בעבר ובישל מיו"ט לשבת דליכא איסור בגוף המעשה דמבשל לשבת, אלא דעבוד לי' הכירא כדי שלא יאמרו דמבשלין מיו"ט לחול.[[64]](#footnote-65) - **ד** הנשמ"א בכלל ט' סק"ט כתב בדעת הרמב"ם, דהיינו דשאני במלאכה האסורה בשבת, דאם עבר ועשה במזיד אסור, ומשא"כ במבשל ביו"ט דאין מלאכה זו אסורה מצ"ע, וכל האיסור הוא כשעושה כן לשבת, ובכה"ג אם עבר ואפה מותר.

הר"ש והרא"ש בתרומות פ"ב מ"ג הביאו למה שאמרו בסוגיין דהא דהמעשר בשבת במזיד לא יאכל הוא בדאית לי' פירי אחריני, והא דהמטביל כליו במזיד לא ישתמש בהן הוא בדאית לי' מאני אחריני, ומשמעות דבריהם דאף לפ"מ דמשני דאיסורא דשבת שאני, אכתי קיימינן דהא דמעשר בשבת לא יאכל, הוא בדאית לי' פירי אחריני, והא דמטביל בשבת לא ישתמש בהן, הוא משום דאית לי' כלים אחריני, - וזה מתפרש למש"כ בפירש"י דהא דאיסורא דשבת שאני, הוא משום דהוא איסור סקילה, אך במעשר ובמטביל כלים בשבת דאי"ז אסור אלא מדרבנן, ל"ה לנו לאסור, והא דאסרינן בזה הוא רק כשיש לו פירות וכלים אחרים.

אך בתשו' הרשב"א שם כתב דלפ"מ דמשני לבסוף דאיסורא דשבת שאני, הרי דמה"ט הוא שאסרו במעשר ומטביל כלים בשבת, וליכא נפ"מ אם יש לו פירות וכלים אחרים או אין לו, ובכל ענין אסור, וזה לפ"מ שפירש דהא דאיסורא דשבת שאני היינו דשאני איסור שבת מאיסור יו"ט, והביאו הב"י בסימן תק"ג.

למש"כ בתשו' הרשב"א דהא דהמעשר והמטביל כלים בשבת במזיד אסור, הוא משום דהוי זה איסורא דשבת, הרי הדין נותן דהמעשר והמטביל כלים ביו"ט אף במזיד שרי, ואף כשיש לו פירות וכלים אחרים, דלא מצינו שאסרו בכה"ג.

אך הרמב"ם בפכ"ג משבת הט"ו כתב דהמגבי' תרו"מ בשבת או ביו"ט במזיד לא יאכל, והביאוה"ל בסימן תקכ"ז סכ"ג כתב בדעתו דס"ל כפירש"י דליכא נפ"מ בין איסור שבת לאיסור יו"ט, אלא הא דאיסורא דשבת שאני הוא משום דהוא איסור סקילה, - והנה אמנם לפ"ז אין לאסור אלא כשיש לו פירות וכלים אחרים, אך מסתימת ד' הרמב"ם משמע דבכל ענין אסור, ומאידך סתימת דבריו בפ"ו מיו"ט ה"י משמע דעבר ואפה בלא עירוב תבשילין מותר, אף אם יש לו אוכלין אחרים,[[65]](#footnote-66) ועמש"כ בזה הלח"מ בהל' יו"ט שם, והראשל"צ בסוגיין, והנשמ"א בכלל ט' סק"ט, ואכמ"ל.[[66]](#footnote-67)

הרמב"ם בפ"ו מיו"ט ה"י כתב דעבר ואפה מותר, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ד בשם יש מחכמי הדור, והסמ"ג לאוין ע"ה, והסמ"ג בסימן קצ"ד, והרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ד הי"ז, וכ"כ הרא"ש בסימן י' דאף דלא איפשיטא האיבעיא דעבר ואפה, מ"מ יראה מרב אשי ור"נ בר יצחק דמסתבר להו דמשום כבוד שבת אין לקנסו,[[67]](#footnote-68) וכ"כ הרא"ה והר"ן והמאירי דשרי משום דספיקא דרבנן לקולא, וכ"כ הרוקח בסימן ש"א.

אך הפסקי רי"ד כתב דקי"ל דעבר ואפה אסור, וכ"כ הראב"ן במכילתין דכיון דלא איפשיטא האיבעיא, עבדינן לחומרא, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשנ"ב, וכ"נ בד' האו"ז בסו"ס שמ"ג.

ב' סיון פ"א

דף מס' 4

**אם צריך לערב בפת**

**ט"ז ב' - הלכתא כתנא דידן ואליבא דב"ה,** הבה"ג בהל' יו"ט כתב דהעירוב הוא שנוטלין פת ומניחין בתוכה בשר וכו', ומבו' דלא סגי בתבשיל לחודי', ובעינן גם פת, וכ"כ בתשו' רש"י בסימן רצ"ז,[[68]](#footnote-69) וכ"כ בספה"י לר"ת סימן שצ"ב דאף דקי"ל כתנא דידן אליבא דב"ה דל"ב אלא תבשיל אחד, ה"מ לבשל ולצלות ולהחם חמין, דהוו בכלל בישול, אך אפיית פת לא מיקרי בישול, ולא הותרה אלא ע"י שמניח פת, והביאוהו התוס' וש"ר בסוגיין, וכ"כ הבעה"מ בריש פירקין, והראב"ד בכתוב שם והמאירי שם, וכ"כ הרא"ש בסימן י"א בשם הר"ש הזקן, וכ"כ המרדכי בסימן תער"ב, ור"פ בהגה' סמ"ק סימן קצ"ד.[[69]](#footnote-70)

אך בפי' ר"ח לעיל בסוגיין כתב דבתבשיל לחודי' סגי אף לאפות עליו, וכן משמע בד' הרי"ף,[[70]](#footnote-71) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ו מיו"ט ה"ג, וכ"כ התוס' בסוגיין בשם ר"י, והרמב"ן במלחמות והרא"ה בריש פירקין, והרשב"א והר"ן בסוגיין, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ד, והרי"ד בס' המכריע סימן ב', והריא"ז בפירקין, והרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ד ה"ב, והאו"ז בסימן שמ"ג אות א' בשם ריב"א, והסכים לדבריו, - והתוס' כתבו בשם ר"י דלא מלאני לבי לעבור על דברי דודי וצריך פת ותבשיל, וכן עמא דבר, וכ"כ הרא"ש בסו"ס י"א שנהגו כד' ר"ת, וכ"כ הטור בסימן תקכ"ז, - והשו"ע שם ס"ב כתב דעושין את העירוב בפת ותבשיל, ואם לא עשאו אלא מתבשיל לבד מותר.

**דין עירוב בפת לחודי'**

נחלקו הראשונים אם מהני עירוב בפת לחודי' להתיר לאפות, דהמאירי לעיל ט"ו ב' כתב דאם עירב בפת לחודי' מהני לאפיית הפת ולא לתבשיל, וכ"כ המכריע בסימן ב', והביאו השבה"ל בסימן רמ"ו, אך האו"ז בסימן שמ"ג סוף אות א' כתב דכל שעירב בפת לחודי' ל"מ אף לאפות עליו, והמ"ב בסימן תקכ"ז סק"ז כתב דכן הסכימו האחרונים, - והשעה"צ שם סקי"ח כתב דבפשוטו ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא אם סגי בתבשיל לחודי' אף כדי לאפות, דלדעת הסוברים דעירוב בתבשיל מהני אף כדי לאפות, עירוב בפת לאו מידי הוא, אך לדעת הסוברים דכדי לאפות צריך לערב בפת, מסתבר דפת לחודי' מהני לפת,[[71]](#footnote-72) ועיי"ש שכתב דבד' הרי"ד שהביא השבה"ל מבו' דאף דס"ל דסגי בתבשיל לחודי', מ"מ ס"ל דאם עירב בפת סגי בהכי לאפיית פת.[[72]](#footnote-73)

הר"פ בהגה' סמ"ק שם כתב דכשמערב בפת ותבשיל ואבד התבשיל סומך על הפת, וכן האריך בתשו' פנ"י ח"ב או"ח סימן ט"ו, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, - אך בתשו' רש"י סימן צ"ט כתב דאם נאכל הבשר ונשתייר הפת לבדו ל"מ, וכ"כ המהרי"ל בהל' עירוב תבשילין ס"ו, והפמ"ג במש"ז סימן תקכ"ז סקי"ב.

**אם צריך לערב לצורך מלאכות שאינם לצרכי סעודה**

התוס' לקמן כ"ב א' ד"ה ומדליקין הוכיחו דצריך לערב כדי להדליק נר, וכתבו לפ"ז דצריך להזכיר בברכת עירובי תבשילין דיהא שרי לנא לאדלוקי שרגא, וכ"כ הרא"ש שם סימן ט"ז, והרא"ה והר"נ בן הרמב"ן והר"ן שם, והרשב"א והר"ן שם כתבו כן בשם הבה"ג, - והב"י בסימן תקכ"ז סי"ט כתב דמד' הרי"ף והרמב"ם שלא הזכירו שאומר לאדלוקי שרגא מבו' דפליגי ע"ז וס"ל דאין הדלקת הנר תלוי' בעירוב, וכ"כ השו"ע שם סי"ט בדעתם,[[73]](#footnote-74) - והאו"ז בסימן שמ"ז כתב בשם ריב"א **שנסתפק בזה, ועיי"ש צידד דל"ב עירובי תבשילין אלא למילי דאוכל נפש כגון אפי' ובישול והטמנה,[[74]](#footnote-75) וכתב לפ"ז דגם א"צ עירוב להתיר הוצאה, אך כתב בשם הגאונים ורש"י דצריך עירוב להדלקת הנר, וה"נ צריך עירוב להוצאה, - והרשב"א בעבוה"ק ש"ד ספ"ב הביא פלוגתת רבוותא בזה אם בעינן עירוב להדלקת הנר ולהוצאה, והכריע כדעת הגאון דבעינן להו עירוב, - ועמש"כ בזה המ"ב בסימן תקכ"ז סקנ"ה, ובשעה"צ שם.**

**הרא"ש בסימן י"א עמד בהא דמהני עירוב בפת ותבשיל להתיר הדלקה, אע"ג דל"ה בכלל פת ותבשיל,[[75]](#footnote-76) ומצינו בזה כמה דרכים,** א **הרא"ש שם כתב דהוא משום דלא הצריכו רבנן אלא בעיקר תיקון סעודה, וכתב דמה"ט מהני העירוב גם להתיר הוצאה. -** ב **הר"נ בן הרמב"ן לקמן כ"ב א' כתב דכיון דלצורך התבשיל צריך להבעיר אש, ע"כ העירוב בתבשיל, מהני אף להתיר הדלקת הנר, ועד"ז כתב בחי' המאירי לעיל ט"ו ב' דהוא משום שכולם מכשירי אוכלים ודברים הצריכים הם לענין אכילה שעיקרה פת ותבשיל. -** ג **התור"פ לעיל ט"ו ב' כתב דכיון דהותרו אפי' ובישול שהן מלאכות חמורות ע"י עירוב, א"כ שאר מלאכות דקילי יש לעשות בלא עירוב.**

אמירת בהדין עירובא וכו'

**בד' התוס' לקמן כ"ב א' ד"ה ומדליקין מבו' דאמירת בהדין עירובא וכו' מעכבת, ואף אם אמר כן, ולא פירש אפי' ובישול והדלקת הנר אסור במה שלא הזכיר,[[76]](#footnote-77) וכ"כ האו"ז בסו"ס שמ"ז שאם אמר סתמא בדין יהא שרא לן לעשות כל צרכנו, לא אמר כלום ואין בדבריו כלום, וכ"כ הרמ"א בסימן תקכ"ז ס"כ, והמג"א שם סקכ"ג כתב דהא דהאמירה מעכבת, הוא משום דהיא עיקר כדי שיברור מנה יפה לשבת, - אך היש"ש בסו"ס ח' כתב דאין האמירה מעכבת, וכ"כ הט"ז בסימן תקכ"ז סקי"ח, - ועמש"כ בזה המ"ב שם סקס"ג, ובשעה"צ שם.**

**בתשו' מהרש"ל סימן ע"ח כתב דאסור לשחוט מיו"ט לשבת ע"י עירוב תבשילין, כיון שאין מזכירין שחיטה בברכת העירוב, ואף שאומרים למעבד כל צרכנא, אין נכלל בזה שחיטה, - אך הב"ח בסימן תקכ"ז אות ח' והט"ז שם סקי"א כתבו דא"צ להזכיר שחיטה, דה"ז נכלל במה שאומר למעבד כל צרכנא, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דצריך להזכיר הטמנה והדלקה, ועמש"כ בזה הגר"ז שם ס"ז, והקרבן נתנאל בסימן ט"ז.**

**אכלו או שאבד לא יבשל עליו,** האו"ז בסימן שד"מ כתב בשם ריב"א **דל"ד לעירובי חצירות ותחומין דסגי במה שהי' קיים בביה"ש, דהתם הן באין לקנות שביתה, ועיקר שבייתא קיימא בביה"ש, ובמקום שקונה שביתה בביה"ש שם היא שביתתו כל היום, וע"כ סגי שיהיו קיימין בביה"ש, ומשא"כ בעירובי תבשילין דבאין להכירא כדי שיאמרו אין אופין וכו', וע"כ בעינן שיהא קיים בכל שעה שירצה לאפות ולבשל כי היכי דתיהוי היכרא, וכ"ז שהוא קיים איכא היכרא ומותר, ולאחר שאכלו או שאבד אסור.**

**התחיל בעיסתו ונאכל עירובו גומר,** בפי' הר"י מלוניל כתב דמשום הפסד אוכלין התירו רבנן בדרבנן, וכ"כ המאירי דכיון דיש פסידא בעזיבתה גומר, וכתב לפ"ז דדוקא בהתחיל בעיסתו גומר משום דאיכא פסידא, אך אם זימן קמחו, דליכא פסידא, אינו גומר, ולפ"ז לא הותר אלא לגמור לאפות את אותה עיסה, אך לא הותר לגמור שאר צרכי שבת, וכ"ה מבו' בפירש"י בריש פירקין שכתב דאם אכלו או שאבד קודם שבישל "כל" צרכי שבת, לא יבשל עליו, וכן משמע בד' הראב"ן במכילתין, וכ"כ המכתם דאינו גומר אלא את הלישה והאפי', דלישה בלא אפי' ל"מ לי' וכחדא מלאכה דמיין,[[77]](#footnote-78) - אך הרא"ה כתב דגומר כל תבשילו וכל סעודתו דהתחלה בסעודה היא, והביאו הארחות חיים בהל' עירובי תבשילין ס"ד, - והרא"ש בסימן י"ב והר"ן נסתפקו בזה, עיי"ש, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן תקכ"ז סי"ז.

דף מס' 5

**טהרה ברגל**

**י"ז ב' - מטבילין את הכל מלפני השבת,** בפירש"י כתב דהוא משום דקי"ל דחייב אדם לטהר עצמו ברגל, והפסקי רי"ד כתב דהא דצריך לטהר עצמו הוא מפני שהוא צריך ליכנס לעזרה ולאכול שלמי חגיגה, וזה כמש"כ בפי' ר"ח בר"ה ט"ז ב' דחייב אדם לטהר עצמו ברגל הוא בבואו ליראות לפני ד', וכ"כ הרמב"ם בפט"ז מטו"א ה"י דמוזהרין להיות טהורים בכל רגל מפני שהם נכונים ליכנס במקדש ולאכול קדשים, וכ"כ הסמ"ג עשין רמ"ו, וכ"כ האשכול בהל' בע"ק דחייב לטהר עצמו בעתות שהוא חייב ליכנס למקדש.[[78]](#footnote-79)

והשאג"א בסימן ס"ז כתב לפ"ז, דבזה"ז שאין לנו ביהמ"ק, אין חייב לטהר עצמו, אף אם הי' לנו אפר פרה,[[79]](#footnote-80) וכ"כ בתשו' הגאונים (שערי תשובה) סימן קע"ה דבזה"ז ליכא חובה לטבול בערב יו"ט שאין לנו טבילה מה"ת אלא לביאת מקדש, והוא תשו' ר"י גאון שהביא האבודרהם בסדר תפילת יוהכ"פ, ועיי"ש שכתב עוד לפ"ז, דאף אם ר"ה ויוהכ"פ הוו בכלל מועדות, מ"מ אין בהן להחובה לטהר עצמו, כיון שאין בהן לכל חובות הרגל,[[80]](#footnote-81) וכ"כ בחי' חת"ס בסוגיין.[[81]](#footnote-82)

אך הרא"ש ביומא פ"ח סימן כ"ד כתב דאין מברכין על טבילה בערב יוהכ"פ, דאף דחייב אדם לטהר עצמו ברגל, היינו לטהר עצמו מכל טומאות ואפי' מטומאת מת ולהזות עליו ג' וז' והאידנא אין לנו טהרה, והביאו הטור בסימן תר"ו,[[82]](#footnote-83) ומבו' דהחיוב לטהר עצמו ברגל הוא אף ביוהכ"פ,[[83]](#footnote-84) ואף בזה"ז שאין לנו ביהמ"ק, אלא דכיון דאין לנו אפר פרה, א"א לנו לטהר עצמינו, - ועמש"כ בזה באורך בפי' הגרי"פ עשה ב', ואכמ"ל.

**טבילת אדם בשבת ויו"ט**

**ב"ש אומרים מטבילין את הכל מלפני השבת,** הר"ן כתב דלפ"מ דמפרש ר' יוסף דטעם איסור טבילת כלים הוא גזירה משום סחיטה, הא דאסרי ב"ש בטבילת אדם, הוא מפני שרצו להשוות מדותיהן בטבילה, ולכאו' עד"ז הוא לפ"מ דמפרש רבה דטעם האיסור הוא שמא יעבירנו ד' אמות ברה"ר, דאף דל"ש ה"ט בטבילת אדם, מ"מ רצו להשוות מדותיהן בטבילה.

אך הפנ"י כתב דהא דמפרשי רבה ורב יוסף דטעם האיסור הוא משום שמא יעבירנו או גזירה משום סחיטה, הוא רק לדעת ב"ה דשרו באדם, ואם איסור הטבילה הוא משום דנראה כמתקן, הי' לנו לאסור אף באדם, אך לדעת ב"ש דאסרי באדם, בע"כ דאיסור הטבילה הוא משום דנראה כמתקן, וע"כ יש לאסור אף בטבילת אדם, דלא ס"ל להא דנראה כמיקר,[[84]](#footnote-85) ועד"ז כתב הצל"ח, וכתב די"ל דהוא משום שמא ישהה, וס"ל דגם באדם איכא לה"ט דשמא ישהה.

**איסור טבילת כלים בשבת ויו"ט מגזירה שמא יעבירנו**

**שמא יטלנו בידו ויעבירנו ד' אמות ברה"ר,** בחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב דהא דלא גזרו לעשות שום דבר בבית שמא יטלנו ויעבירנו ד' אמות ברה"ר, הוא משום דלא גזרו שמא יעבירנו אלא בדבר מצוה, כגון לולב ושופר ומגילה דגזרינן שמא ילך אצל רבו ללמוד שהוא להוט להיות במצוות, אך בדבר שאינו להוט כ"כ לא יבא להעביר ד' אמות ברה"ר, וכ"ה מבו' בד' התוס' בד"ה נגזור, ובד' ש"ר,[[85]](#footnote-86) - ובטעם הא דגזרו בטבילת כלים, מצינו כמה דרכים, **א** בחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב דהוא משום דטבילה מצוה היא שאוכל חולין בטהרה. - **ב** התור"פ כתב דהוא להוט להטבילו לצורך שמחת יו"ט, וכ"נ בד' התוס', וזהו שכתבו דבהשקת מים ליכא לה"ט, משום דאפשר במים אחרים. - **ג** הרא"ה כתב דהוא משום דטהרת כלים ברגל הוא ענין מצוה,[[86]](#footnote-87) וכ"כ השטמ"ק, וכ"כ בתשו' אבנ"מ סימן י'. - **ד** האבנ"ז בסימן תי"ח סק"א פירש בד' הרשב"א דהוא משום דטבילה מ"ע היא כדכתיב בקרא ורחץ במים, עיי"ש.

הרא"ש בסימן י"ב כתב דקי"ל כטעמא דרבה דגזרו שמא יעבירנו, וכמו שמצינו בשופר ולולב ומגילה שגזרו גזירה זו, והשאג"א בסימן נ"ו תמה ע"ז, דודאי דאינך אמוראי מודו דבשופר ולולב גזרו שמא יעבירנו ד' אמות ברה"ר, דליכא התם טעמא אחרינא, ובטעם הא דהוצרכו הכא לטעמי אחריני, מצינו כמה דרכים, **א** השטמ"ק כתב דהוא משום דס"ל דלא גזרו אלא בלולב ושופר ומגילה דהוא מצוה רבה ואיכא למיחש טפי, ועד"ז כתב השאג"א שם ובטו"א במגילה ד' ב' דס"ל דלא גזרו אלא בלולב וכו' דהוא דבר מצוה, ולא בטבילת כלים דהוא דבר הרשות, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן קי"ד. - **ב** הט"ז בסימן שכ"ג סק"ה דהוא משום דס"ל דמשום ה"ט דשמא יעבירנו ל"ה לנו לאסור ביו"ט דליכא לגזירה זו, ולא ס"ל להא דגזרו יו"ט אטו שבת. - **ג** השאג"א שם כתב די"ל דמודו דיש לאסור בטבילת כלים מגזירה דשמא יעבירנו, אלא דהוסיפו דיש בזה טעמא אחרינא. - **ד** בחי' בית מאיר כתב למש"כ הר"ן בר"ה כ"ט ב' דהא דלא גזרו במילה בשבת שמא יעבירנו, הוא משום דלא גזרו אלא בשופר וכו' שהכל טרודין בהן ולא מדכר חד אחברי', משא"כ במילה, וי"ל דמה"ט אף בטבילת כלים אין לגזור שמא יעבירנו.[[87]](#footnote-88)

**יש לו בור בחצירו מאי איכא למימר,** גירסת הרא"ה תינח בור ברה"ר בור בחצירו מאי איכא למימר, ועיי"ש שהק' ע"ז דבבור ברה"ר ל"ב לגזירה, אלא הוא גופא דאיסורא, ופירש דה"ק דתינח כשיש בור ברה"ר והוא רגיל להטביל שם כליו כל השנה, דבכה"ג אסור להטביל אף בחצירו גזירה שמא יעבירנו ד' אמות ברה"ר, אלא כשיש לו בור בחצירו וליכא בור כלל ברה"ר מאי איכא למימר, וכ"כ השטמ"ק בשם הריטב"א, - ועמש"כ בזה בחי' ר"נ בן הרמב"ן.

**גזירה בור בחצירו אטו בור ברה"ר,** הרא"ה כתב דלאו היינו דגזרו אטו בור ברה"ר, שהרי איירי בדליכא בור כלל ברה"ר, ואין לומר דגזרו אטו עיר שיש בה בור ברה"ר, דלא אמרו כן בגמ', וגם דא"כ הו"ל גזירה לגזירה, אלא היינו דבור שיש לו בחצירו, הוי לחבירו בור בחצר אחרת, ויש לחוש שיעביר מחצירו לחצר זו שיש בה בור, ואין להתיר לזה ולאסור לזה, דאתי בה לידי תקלה, וע"כ הוי חדא גזירה, וכ"כ השטמ"ק בשם הריטב"א, - ועמש"כ בזה בחי' ר"נ בן הרמב"ן.

**ביו"ט מאי איכא למימר,** בחי' חת"ס הק' דהרי טבילת כלים הוי כמכשירי אוכל נפש שאפשר לעשותן מערב יו"ט, שהרי איירי בכלי שנטמא מערב יו"ט, והדין נותן שאסור להוציא הכלי לטובלו ביו"ט ומאי פריך דביו"ט מאי איכא למימר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** החת"ס כתב דפריך לרבה לטעמי' דס"ל לעיל י"ב א' דאין עירוב והוצאה ליו"ט כלל, וכ"כ האבנ"ז בסימן ת"ו סקי"ט.[[88]](#footnote-89) - **ב** בתשו' חת"ס או"ח סימן קמ"ז כתב דהוא משום דבהוצאה שרי אף מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט, מדינא דמתוך. - **ג** האבנ"ז בסימן ת"ו סקי"ד וסימן ת"ט סקי"ט כתב די"ל לדעת הסוברים דכלים שאוכל בהן חשיבי כגוף אוכל נפש, ובכלים אלו פריך דיהא מותר להטבילן ביו"ט.[[89]](#footnote-90) - **ד** דעת כמה מרבוותא דביו"ט לא נאסרה העברת ד' אמות ברה"ר, ונתבאר במ"מ לפ"ד דף מס' 1, ולפ"ז שפיר פריך דביו"ט ליכא למיגזר שמא יעבירנו ד' אמות ברה"ר.

**גזירה יו"ט אטו שבת,** השטמ"ק הק' דמ"ש מכל צורך אוכל נפש דלא גזרו ביו"ט אטו שבת, וכתב בשם תוס' דבאבות מלאכות שהן בכרת ובסקילה מידע ידע שלא הותרו אלא ביו"ט, אך בטבילת כלים שאינה אסורה אלא מדרבנן יבא להתיר אף בשבת, ועד"ז כתב הרא"ה לקמן בסוגיין דבשאר מלאכות מידע ידעי דמלאכות נינהו וכל לצורך היום מותר דמקרא מלא דיבר הכתוב, ומשא"כ בטבילה דאינה מלאכה, הרי דאם נתיר ביו"ט, יבואו לומר דהוא משום דאינה מלאכה, ועוד, דאינה חשובה בעיניהם כצורך היום, וע"כ יתלו דהא דשרי הוא לפי שאינה מלאכה, ויבואו להתיר אף בשבת, ועמש"כ בזה הפנ"י והנחלת יעקב.

ובחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב בהא דפריך דיו"ט מאי איכא למימר, דמשמע דר"ל דביו"ט איכא דבר שהוא צורך היום ואסור להטבילו מגזירה שמא יעבירנו ד' אמות ברה"ר, ומה הוא אותו הדבר דאסור להטבילו אף שהוא צורך, וכתב דהוא כלי שנטמא מערב יו"ט, דאין מטבילין אותו ביו"ט משום דהוי מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט דאין דוחין יו"ט אע"פ שהוא צורך היום, - ולכאו' מכוון דבריו, דפשיט"ל דהגזירה שגזרו שלא להטביל כלים ביו"ט, אינה חמורה ממלאכה גמורה שהותרה לצורך היום, ואף שגזרו יו"ט אטו שבת, לא חמיר ממלאכה גמורה דמותרת לצורך היום ולא גזרו אטו שבת, וע"ז הוא שכתב דהא דאסור להטביל ביו"ט, הוא משום דהוי כמכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט,[[90]](#footnote-91) ולפ"ז ניחא הא דגזרו בזה יו"ט אטו שבת, ול"ד לכל מלאכה דלא גזרו ביו"ט אטו שבת.

**ואם איתא נגזור השקה אטו הטבלה,**[[91]](#footnote-92) התוס' הק' דמ"ט לא פריך אלא דנגזור אטו הטבלה, הרי בהשקה עצמה יש לחוש דשמא יעבירנו ד' אמות ברה"ר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דבהשקת מים אין להוט כ"כ להשיקן דאפשר במים אחרים, ועד"ז כתבו ש"ר. - **ב** בספה"י לר"ת סימן שפ"ו כתב דהוא משום דבהשקה משים עד דעתו דכמו דלא מצי להביא מים יפים שיש לו בבור משום הוצאה, ה"נ לא יוציא מים אלו להשיקן, והביאוהו הרשב"א והר"נ בן הרמב"ן. - **ג** בחי' הר"נ בן הרמב"ן כתב די"ל דה"ה דהו"מ למיפרך הכי, אלא דנקט חד מינייהו.

**דלי' בכלי טמא**

**מדלין בכלי טמא והוא טהור,** בטעם ההיתר בזה כתב בפירש"י דהוא משום דאין הכל יודעים שהוא טמא והרואה אומר לשאוב מים הוא צריך, וכ"כ התוס', - והמהרש"א כתב דטעם זה הוא לדעת רבה דאיסור טבילת כלים הוא משום דנראה כמתקן, ובכה"ג אינו נראה כמתקן,[[92]](#footnote-93) אך לדעת רבה דאיסור טבילת כלים הוא מגזירה שמא יעבירנו ד' אמות ברה"ר, צ"ל דהא דשרי להדלות בדלי טמא, הוא משום דדרך הדלי שהוא מונח אצל הבור, ולא שייך בו שמא יעבירנו, וכ"כ המהר"ם שיף,[[93]](#footnote-94) ועמש"כ בזה השטמ"ק.

אך בד' הרא"ה מבו' דעיקר הא דשרי להדלות בדלי טמא, הוא משום דאין לגזור שלא לדלות בדלי שמא יעבירנו ד' אמות ברה"ר, שלא חששו במלאכות אלא במקום מצוה, ואך דמ"מ יש לגזור שמא יבא לדבר שלא יתכוין אלא לטבילתו של כלי ויבא להעבירו ד' אמות כדי להטבילו, וזהו הא דפריך דנגזור דילמא אתי לאטבולי בעיני',[[94]](#footnote-95) ומשני דמתוך שלא הותרה לו אלא ע"י דליו זכור הוא.[[95]](#footnote-96)

בפירש"י כתב דהא דמדלין בדלי טמא והוא טהור, ל"ד להא דאין מטבילין כלי אגב מימיו, דהתם כל עצמו לא בא אלא לטהר בין מים בין כלי, ומוכחא מילתא דטבילה, ונראה כמתקן, ומשא"כ הכא דאין הכל יודעים שהדלי טמא והרואה אומר לשאוב מים הללו הי' צריך, וכ"כ התוס',[[96]](#footnote-97) - ומשמעות דבריהם דהא דמדלין בדלי טמא והוא טהור הוא אף בשבת, וזהו דקשיא להו דמ"ש מהא דאין מטבילין כלי אגב מימיו, אף דלרבנן מטבילין כלי אגב מימיו ביו"ט, כדתניא לקמן בסוגיין, ונחלקו בזה הראשונים, ונתבאר בדף מס' 6.

\*בתשו' אבנ"מ סימן י' ד"ה ולכן נראה כתב דהא דמדלין בדלי טמא והוא טהור, היינו רק כשכונתו היא לדלות מים, וממילא הוא טהור בעלייתו מן המים משום דטבילה א"צ כונה, אך כל שכונתו לטהר את הדלי, ה"ז אסור,[[97]](#footnote-98) ועיי"ש שכתב דמה"ט אין מברכין על טבילה זו, ועיי"ש שכתב דמה"ט לא פריך דשמא יבא להעביר אלא דדילמא אתי לאטבולי בעיני', דכיון דאינו רשאי לכוין לשם טבילה אלא לשאיבה בעלמא, תו ליכא למיגזר שמא יעבירנו, וע"כ לא פריך אלא דדילמא אתי לאטבולי בעיני', והיינו דיתכוין לטבילת מצוה, ובכה"ג איכא להגזירה, ובסימן י"א ד"ה ולפי מ"ש כתב דמה"ט לא גזרו בזה שמא ישהה, דכיון דאינו מתכוין לטבילה ל"ש בזה הגזירה דשמא ישהה.

אך בפירש"י ותוס' מבו' להדיא דשרי לדלות בדלי טמא אף שמתכוין לטהרו, משום דהרואה אומר לשאוב הי' צריך, וזהו שהוצרכו לפרש דהא דאין מטבילין כלי ע"ג מימיו הוא משום דהתם בא לטהר את המים והכלי, והרי דכל שאינו בא לטהר אלא את הכלי שרי, וכ"נ מד' ש"ר.[[98]](#footnote-99)

**טבילת כלי שנטמא ביו"ט**

**כלי שנטמא וכו' ביו"ט מטבילין אותו ביו"ט,** טעם ההיתר בזה תליא בפלוגתת אמוראי בטעם איסור הטבילה, דלדעת רבה דהוא מגזירה שמא יעבירנו ולדעת רב יוסף דהוא גזירה משום סחיטה, כתב הרא"ה דהא דשרי להטביל כלי שנטמא ביו"ט הוא משום דהוי מילתא דלא שכיחא, ופירש דזהו הא דפריך דנגזור וכו' ומשני דהוי מילתא דלא שכיחא, וכ"ה מבו' בד' השטמ"ק בשם הריטב"א, וכ"כ השאג"א בסימן נ"ו, - אך המהרש"א כתב דהוא משום דכל שלא הי' אפשר לו להטבילו מבעו"י לא חששו לגזירות אלו, ולא פריך עלה אלא דנגזור אטו נטמא מערב יו"ט, וע"ז משני דהוי מילתא דלא שכיחא.

ולדעת רב ביבי דהוא מגזירה שמא ישהה, כתבו הרא"ה והר"ן דכל שנטמא ביו"ט ליכא למיגזר בי' שמא ישהה, וכ"כ בחי' המאירי.

ולדעת רבא דהוא משום דנראה כמתקן, מצינו כמה דרכים בטעם ההיתר,[[99]](#footnote-100) **א** בחי' המאירי כתב דכל שנטמא ביו"ט עדיין לא נתפרסם קלקולו ואינו נראה כמתקן. - **ב** השטמ"ק כתב דהוא משום דעשאוהו כמכשירי אוכל נפש שא"א לעשותן מערב יו"ט, וכ"כ בתשו' מהרלב"ח סימן ט"ז, וכ"כ השאג"א בסימן נ"ו, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן תק"ט סקי"ד, ונתבאר בדף מס' 6.[[100]](#footnote-101) - **ג** הרא"ה לקמן בסוגיין כתב דלדידי' לא הותר להטביל כשנטמא ביו"ט, אלא כשנטמא בולד הטומאה, דכיון דאין טומאתו שוה בכל דליתא אלא בכהנים לענין תרומה ומדרבנן לא מיחזי כולי האי כמתקן ומותר, ומ"מ כל שהי' אפשר לו להטבילו מבעו"י חששו לו לנראה כמתקן אף שנטמא בולד הטומאה, או דבכה"ג ה"ז אסור מגזירה שמא ישהה. - **ד** המהרש"א כתב בתו"ד דהוא משום דכל שלא הי' אפשר לו להטבילו מבעו"י, לא חששו להא דנראה כמתקן.

השאג"א בסימן נ"ו כתב לדון בדין כלי שנטמא קודם יו"ט בטומאת ז', והגיע זמן טבילתו ביו"ט אם מותר להטבילו, ועיי"ש שכתב דד"ז תליא בפלוגתת אמוראי, דלדעת רבה ורב יוסף דהא דשרי להטביל כלי שנטמא ביו"ט הוא משום דהוי מילתא דלא שכיחא ולא גזרו בה רבנן, הרי דכל שנטמא קודם יו"ט, אף שלא הגיע זמן טבילתו אלא ביו"ט, מ"מ כיון דהוי מילתא דשכיחא גזרו בה רבנן, - אך לדעת רב ביבי דהא דשרי להטביל כלי שנטמא ביו"ט הוא משום דל"ש בו הגזירה שמא ישהה, ולדעת רבא דהוא משום דהוי כמכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט, ה"נ יש להתיר בכלי שנטמא קודם יו"ט והגיע זמן טבילתו ביו"ט, וכ"ה גם למש"כ הרא"ה והמהרש"א בטעם ההיתר לדעת רבא, אך למש"כ המאירי דהא דשרי להטבילו לדעת רבא הוא משום דלא נתפרסם קלקולו ואינו נראה כמתקן, הרי דכל שנטמא קודם יו"ט ונתפרסם קלקולו אסור להטבילו ביו"ט, אף שלא הגיע זמן טבילתו אלא ביו"ט.

**טבילת כלי שנטמא בולד הטומאה**

**כלי שנטמא באב הטומאה אין מטבילין אותו ביו"ט בולד הטומאה מטבילין אותו ביו"ט,** בפירש"י כתב די"מ דאיירי כשנטמא ביו"ט, והא דכשנטמא באב הטומאה אין מטבילין אותו, הוא משום דבעי הערב שמש ואינו ראוי היום לתשמיש, והק' ע"ז דהרי ראוי להשתמש בו חולין, והתוס' כתבו בשם ר"י דלפי המסקנא ניחא דאיירי בכלים דכהנים שאוכלין תרומה, והתוס' כתבו בשם ר"י שהק' ע"ז דאטו פסיקא לי' דכהנים לית להו חולין, והרשב"א כתב בשם תוס' דהוא משום דרוב אכילתו בתרומה.

אך דעת רש"י וש"ר דאיירי כשנטמא מערב יו"ט, ואפ"ה כל שנטמא בולד הטומאה מטבילין אותו ביו"ט,[[101]](#footnote-102) וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הי"ח, - וטעם ההיתר בזה תליא בפלוגתת אמוראי בטעם איסור הטבילה, דלדעת רבה דהוא מגזירה שמא יעבירנו, כתבו התוס' דבנטמא בולד הטומאה ליכא למיגזר, כיון דאינו להוט כ"כ להטבילו, וכ"כ הרשב"א, והמהר"ם שיף כתב דמה"ט גם לדעת רב יוסף לא גזרו בו שמא יסחוט,[[102]](#footnote-103) - אך הרא"ה פירש דהוא משום דהוי מילתא דלא שכיחא ולא גזרו בה רבנן, ופירש דזהו הא דפריך דלגזור וכו' ומשני דכהנים זריזין הם והו"ל מילתא דלא שכיחא.

ולדעת רב ביבי דהוא מגזירה שמא ישהה, כתב הרא"ה דכל שנטמא בולד הטומאה הוי מילתא דלא שכיחא ולא גזרו בה, - ובחי' המאירי משמע דכיון דולד הטומאה הוא בכהנים וכהנים זריזין הם, ליכא למיחש שמא ישהה,[[103]](#footnote-104) - והרמב"ם בהל' יו"ט שם כתב דהוא משום דאין טומאתו אלא מדרבנן, והמ"מ שם כתב דהיינו דמה"ט אין קפידא בשיהויו, וכ"כ המהר"ם שיף דלא חששו בזה שמא ישהה, כיון דאף אם ישהה לא יהא בזה תקלה אלא מדרבנן.

ולדעת רבא דהוא משום דנראה כמתקן, כתב בפירש"י כתב דכל שנטמא בולד הטומאה, כיון דמדאורייתא טהור מעליא הוא אין כאן תיקון,[[104]](#footnote-105) וכ"כ התוס', והרא"ה הוסיף דהוא גם משום דאין טומאתו שוה בכל דליתא אלא בכהנים לענין תרומה.[[105]](#footnote-106)

**ולד הטומאה היכי משכח"ל גבי כהנים כהנים זריזין הן,**[[106]](#footnote-107)התוס' הק' דבישראל נמי משכח"ל, דכל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחילה, וכתבו דמיירי בכלי שאינו ראוי להשתמש בו מים כגון כלי מנוקב, - אך הרשב"א כתב דמיירי בכל כלי, דאע"ג דלפעמים משכח"ל נמי אפי' בחולין, מילתא דלא שכיחא היא, ולא גזור בה רבנן, וצ"ב מ"ט חשבינן לה כמילתא דלא שכיחא.

**נדה מערמת וטובלת בבגדי'**

\***מערמת וטובלת בבגדי',** התוס' הק' דמ"ט לא אסרו בזה משום דשרייתו זהו כיבוסו, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר באורך במ"מ בעניני סוחט דף מס' 9, עיי"ש, **א** התוס' והרשב"א כתבו דכיון דהוי דרך לכלוך שרי, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן רפ"ג. - **ב** התוס' בשבת קי"א א' כתבו דלא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו אלא היכא דאיכא טיפת דם או טינוף, וכ"כ הסה"ת בסימן רמ"ד ועוד מקמאי. - **ג** בספה"י שם כתב בתחילת דבריו דלא בכל הבגדים אמרינן דשרייתו זהו כיבוסו, עיי"ש, והתו"י ביומא ע"ז ב' והרשב"א בסוגיין כתבו בשמו דהיינו דלא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו אלא בבגדים שמתכבסין במהרה, אך בבגדים שצריך לטרוח בהם הרבה כעין שלנו ליכא איסור בשרייתן, והטור בסימן ש"כ כתב בשם המהר"ם דלא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו אלא בבגד פשתן ולא בבגד צמר. - **ד** היראים בסימן ער"ד כתב דאיירי הכא כשהיא לבושה בבגדים של עור, דלא אמרינן בהו שרייתו זהו כיבוסו. - **ה** האו"ז בסימן ס"ג אות ג' וההגמי"י בפכ"ב משבת הי"ח כתבו בשם ריב"א דלא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו אלא כשהוא מתכוין לצחצוח הבגד, אך בנדה הטובלת בבגדי' שאינה מתכונת אלא לטהרה בעלמא לא חשיב כיבוס, ועד"ז כתב הפסקי רי"ד בסוגיין. - **ו** הנשמ"א בכלל כ"ב סק"ד צידד בדעת הרי"ף והרמב"ם שהוכיחו מזה דלא קי"ל להך דינא דשרייתו זהו כיבוסו, עיי"ש.

\*התוס' בשבת קי"א א' הק' דמ"ט הותרה נדה לטבול בבגדי' ולא אסרו בזה מגזירה שמא יסחוט,[[107]](#footnote-108) ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבארו במ"מ בעניני סוחט דף מס' 9, עיי"ש, **א** התוס' בשבת שם ובכתובות ו' א' כתבו דמצוה שאני, וכ"כ הסה"ת בסימן רמ"ד, והתור"פ בסוגיין. - **ב** הסה"ת שם כתב די"ל עוד, דכיון דלא הותר לה אלא דרך מלבוש זכורה היא, וע"ד מה שאמרו בסוגיין בטעם הא דלא גזרו דילמא אתא לאטבולינהו בעינייהו, וכ"כ המכתם והרשב"א בסוגיין. - **ג** התוס' בכתובות שם כתבו עוד, דהוא משום דבדבר שאדם עושה במזיד ליכא למיחש שמא יסחוט.

**גזירה הני אטו הני,** הרשב"א הק' מהא דתניא בשבת קי"ח א' דקערות שאכל בהן שחרית מדיחן לאכול בהן, ולא גזרו אטו כלים דבני סחיטה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב לישב דלא גזרו אלא בטבילה דמצוה, ודימה ד"ז למש"כ לעיל בסוגיין דלא גזרו שמא יעבירנו אלא במידי דמצוה, וכ"כ המכתם.[[108]](#footnote-109) - **ב** המכתם כתב לישב עוד, דהוא משום דהדחה לא שייכא אלא בכלים שאינם בני סחיטה, דבכלים דבני סחיטה לא שייכא הדחה אלא כיבוס, וע"כ אין לגזור אטו כלים דבני סחיטה, ומשא"כ בטבילה שהיא צריכה לכל כלים הטמאים ואיכא למיגזר הני אטו הני, וכ"כ הרא"ה והר"ן. - **ג** השטמ"ק כתב דלא גזרו בזה כדי שלא ימנע משמחת יו"ט.

**איסור טבילת כלים בשבת ויו"ט מגזירה שמא ישהה**

**רב ביבי אמר גזירה שמא ישהה,**[[109]](#footnote-110)נחלקו הראשונים בהא דחששו חכמים שלא ישהא, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דיבא בהן בתוך כך לידי תקלה להשתמש בהן תרומה, וכ"כ התוס' והרא"ה והר"ן. - **ב** הרא"ה כתב לפרש עוד, דהוא משום שאנו רוצין למהר טהרתו כל מה שאפשר. - **ג** הרא"ה כתב בשם י"מ דחיישינן שמא ישהה עד יו"ט, וחייב לטהר קודם לכן ויבא יו"ט בטהרה, וכ"כ הנחלת יעקב בסוגיין בדעת הרא"ש, וכ"כ המרכה"מ בפכ"ג מיו"ט ה"ח בדעת הרמב"ם. - **ד** בפי' הר"י מלוניל כתב לפרש עוד דהוא משום דהוי כיון לעשות בשבת, וקנסינן לי' כדקנסינן בכיון מלאכתו במועד, ועד"ז כתבו הר"ן והמאירי.

בפירש"י ותוס' משמע דהגזירה שמא ישהה, הוא שמא ישהה עד יו"ט, ומשמע דבשבת אין לחוש שמא ישהה, דאי"ז זמן מרובה,[[110]](#footnote-111) וצ"ל לפ"ז דהא דאסרו טבילת כלים בשבת, הוא גזירה אטו יו"ט,[[111]](#footnote-112) - אך בד' הפסקי רי"ד מבו' דגם בשבת יש לחוש שמא ישהה, וכ"כ בחי' המאירי בשם רש"י, וכ"כ הרא"ה בפי' קמא.[[112]](#footnote-113)

המהרש"א הק' לדעת רב ביבי דאיסור טבילת כלים הוא מגזירה שמא ישהה, מ"ט החמירו בטבילה בשבת יותר מביו"ט, כמו שאמרו לקמן בסוגיין דלרבנן מטבילין כלי ע"ג מימיו ביו"ט ולא בשבת, ולרבי משיקין מים לטהרן ביו"ט ולא בשבת, והוכיח מזה דמודה רב ביבי דאיסור טבילת כלים בשבת הוא משום דנראה כמתקן או מגזירה שמא יסחוט, אלא דס"ל דביו"ט לא גזרו משום זה, כיון דהוא צורך יו"ט, אלא הא דאסרו טבילת כלים ביו"ט הוא מגזירה שמא ישהה,[[113]](#footnote-114) ופירש כן בד' הרמב"ם שכתב בפכ"ג משבת ה"ח דאיסור טבילת כלים בשבת הוא משום דנראה כמתקן, ובפ"ד מיו"ט הי"ז כתב דאיסור טבילת כלים ביו"ט הוא מגזירה שמא ישהה, ובד' הרי"ף שהביא גם לטעמא דגזירה משום סחיטה וגם לטעמא דגזירה שמא ישהה.

## איסור טבילת כלים בשבת ויו"ט משום שנראה כמתקן

**רבא אמר מפני שנראה כמתקן כלי,**[[114]](#footnote-115)בטעמא דאינך אמוראי שהוצרכו לפרש טעמים אחרים באיסור הטבילה, ולא פירשו דהוא משום דהוי כמתקן, דומיא דהא דאסור להפריש תרו"מ, כתב המ"מ בפ"ד מיו"ט הי"ח דהוא משום דאף קודם טבילה הי' הכלי ראוי להשתמש בו בטומאה לטמא ולמי שאין אוכל חולין בטהרה, וע"כ לא חשיבא הטבילה כתיקון.

ואמנם הנה לפ"ז הדין נותן כמש"כ המ"מ שם דכלים חדשים דאינם ראויים להשתמש בהן קודם הטבילה, אסור לכו"ע להטבילם ביו"ט, משום דהוי כמתקן, וזה דלא כמש"כ הרא"ש בסימן י"ב דלדעת רב יוסף ורב ביבי מותר להטבילן ביו"ט, ונתבאר להלן, - וצ"ל לדעתו, דהא דס"ל דלא אסרו בזה משום מתקן, הוא כמש"כ השעה"מ בפ"ה ממעשר הכ"ג דהוא משום דאי"ז אלא כהדחת כלים בעלמא, וצ"ע.

בחי' המאירי כתב דהא דמשיקין את המים, הוא משום דאי"ז תיקון כלי אלא תיקון מים, וכ"כ השטמ"ק דבמים טמאים ליכא משום תיקון דאין תיקון אלא בכלים,[[115]](#footnote-116) - והצל"ח לעיל במתניתין עמד בזה ממה שאסרו להגבי' תרו"מ משום דהוי כמתקן, והרי דגם באוכלין שייך תיקון,[[116]](#footnote-117) וכתב דשמא שאני הגבהת תרו"מ שקודם ההפרשה הי' טבל ואסור לכל אדם וע"י ההגבהה הותר שפיר הוא כמתקן, אבל מים טמאים דאף קודם השקתן ראוים הם לאדם טמא לכן אינו נראה כמתקן,[[117]](#footnote-118) ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן תי"ח סקט"ז.

## נראה כמיקר

**נראה כמיקר,** הצל"ח הק' שהרי האדם בעצמו שטובל יודע שאינו טובל להקר רק לטהר מטומאתו ומ"ט לא יהא אסור משום מתקן, וכתב לישב דהוא משום דבאמת הטבילה אינה חשובה כמתקן אלא שהוא נראה כמתקן וחיישינן דאם יהא מותר לטבול יבואו לתקן כלי, וע"כ אין לאסור משום הטובל בעצמו, דממ"נ אם הוא ע"ה אינו יודע מגזירת חכמים, ואם יבא לשאול יאמרו לו דמותר אתה לטבול משום דאי"ז כמו תיקון כלי, וכל הא דיש לאסור בזה הוא משום גזירת הרואים, וע"כ הוא דמהני הא דנראה כמיקר ולי"ב לגזירת הרואים.

התוס' ביבמות מ"ו ב' ד"ה תקוני הק' דא"כ מ"ט אין מטבילין גר בשבת, וכתבו דשאני התם דבעי ב' ת"ח לעמוד שם בשעת טבילה להודיעו המצות, - אך הרא"ה לקמן בסוגיין כתב דכל הא דשרי משום דנראה כמיקר, הוא בטבילת כלים דמדינא שריא, ומשום מראית העין אסרוה דנראה כמתקן, וע"כ לא אסרו באדם דנראה כמיקר, ומשא"כ בטבילת גר דהוי מתקן גמור והיא אסורה מדינא, אין מקום להתיר מכח הא דנראה כמיקר,[[118]](#footnote-119) וכ"כ הריטב"א ביבמות שם,[[119]](#footnote-120) ועד"ז כתבו התו"י שם והרשב"א לעיל במתניתין דהתם הוי תיקון גדול, ולא התירו בזה מכח הא דנראה כמיקר.[[120]](#footnote-121)

הרמב"ם בפי"ג מאיסו"ב ה"ו כתב דהא דאין מטבילין גר בשבת ויו"ט הוא משום דהדבר צריך בי"ד, ואין דנין בשבת ויו"ט, והכס"מ שם ובב"י ביו"ד סימן רס"ח ס"ד כתב בדעתו, דאף דביבמות מ"ו ב' אמרו דהא דאין מטבילין גר בשבת הוא משום דתקוני גברא בשבתא לא מתקנינן, לא כתבו הרמב"ם, משום דמשמע לי' דה"ט לאו דסמכא הוא שהרי לענין טומאה שרי משום דמיחזי כמיקר, ואע"ג דהכא צריכים ב' ת"ח לעמוד עליו מ"מ מידי מיחזי כמיקר לא נפיק,[[121]](#footnote-122) אלא עיקר טעמא הוא משום דאין דנין בשבת, ועמש"כ האו"ש בפ"ד מיו"ט הי"ז בע"א.

דף מס' 6

**הכרעת ההלכה בפלוגתת אמוראי בטעם איסור הטבילה**

**י"ח א'** - נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בפלוגתת אמוראי בטעם איסור הטבילה, **א** הרי"ף הביא לטעמא דרב יוסף דהוא גזירה משום סחיטה, ולטעמא דרב ביבי דהוא מגזירה שמא ישהה, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ט"ז, והרא"ש בסימן י"ב נקט בדעת הרי"ף דלא קי"ל כרבה ורבא,[[122]](#footnote-123) ועמש"כ האו"ז בפ"ד מיו"ט הי"ז בטעמו.[[123]](#footnote-124) - **ב** הרא"ש שם כתב דטעמא דרבה עיקר דהלכתא כוותי' לגבי דרב יוסף, וכן מצינו זה הטעם גבי שופר ולולב ומגילה,[[124]](#footnote-125) וכן רבא בתראה הוא. **ג** בד' המהרש"א בסוגיין מבו' דדעת רש"י דקי"ל כרבא דבתרא הוא, וכ"כ המאירי לקמן בע"ב, וכ"כ השטמ"ק לקמן שם בדעת הרא"ה והריטב"א, וכ"נ ממש"כ בפירש"י בכ"ד שבת ל"ד א' (ד"ה ואין מטבילין) ונ"ז א' (ד"ה ושריא להו) וגיטין נ"ד א' (ד"ה המעשר) דטעם איסור טבילת כלים הוא משום דנראה כמתקן, וכ"כ עוד מקמאי. - **ד** השטמ"ק לקמן בסוגיין כתב דרוב הפוסקים פסקו כרב ביבי דתניא כוותי'. - **ה** הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ח כתב דאסור להטביל כלים טמאין בשבת מפני שהוא כמתקן כלי, ובפ"ד מיו"ט הי"ז כתב דכלי שנטמא מערב יו"ט אין מטבילין אותו ביו"ט גזירה שמא ישהה אותו בטומאתו, ונתבאר להלן.

היש"ש בסימן י"ט נקט בדעת הרמב"ם, דמש"כ לאסור טבילת כלים טמאים מפני שהוא כמתקן, הוא גם ביו"ט, עיי"ש, וכ"כ הט"ז בסימן שכ"ג סק"ה דהרמב"ם בהל' יו"ט סמך על מש"כ בהל' שבת דיש לאסור גם מפני שהוא כמתקן.[[125]](#footnote-126)

אך רבים מהאחרונים כתבו בדעת הרמב"ם, דביו"ט לא גזרו משום שנראה כמתקן, אלא מגזירה שמא ישהה, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** המהרש"א בסוגיין כתב דמשום צורך יו"ט לא גזרו, והנשמ"א בכלל מ"ד סק"ה הוסיף דהיינו משום דאי"ז תיקון גמור, כיון דיש תקנה להשתמש בו בלא טבילה ע"י הקנאה לנכרי. - **ב** הראש יוסף לעיל במתניתין דביו"ט דקייל לא גזרו משום דנראה כמתקן, ועד"ז כתב בתשו' שער אפרים סימן ט"ו. - **ג** הצל"ח בסוגיין כתב דכשנטמא ביו"ט אין לאסור משום דנראה כמתקן, דהו"ל כמכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט, ואף בנטמא מערב יו"ט אין לאסור, כיון דלא מינכר, והרואה אומר שנטמא ביו"ט, וכ"כ בתשו' בית אפרים או"ח סימן נ"ב. - **ד** האו"ש בהל' יו"ט שם כתב דהוא משום דטבילת כלים מצוה דחייב אדם לטהר עצמו ברגל.[[126]](#footnote-127)

הבינה לעתים בהל' יו"ט שם כתב בדעת הרמב"ם, דס"ל דהגזירה שמא ישהה היא רק ביו"ט דהוא זמן מרובה, אך בשבת דהוא זמן מועט, אין לאסור מגזירה שמא ישהה, ואיסור הטבילה בשבת הוא רק משום שנראה כמתקן, וכ"כ הצל"ח בסוגיין, ובתשו' בית אפרים או"ח סימן נ"ב, ובתשו' חת"ס ח"ו סימן ל"ג.

**בהני גווני שהתירו להטביל כלי ביו"ט, אם הותר אף בשבת**

בסוגיין מצינו כמה גווני שהתירו להטביל כלים, **א** מדלין בדלי טמא והוא טהור, **ב** כלי שנטמא ביו"ט מטבילין אותו ביו"ט, **ג** כלי שנטמא בולד הטומאה מטבילין אותו ביו"ט, **ד** נדה מערמת וטובלת בבגדי', **ה** לרבנן מטבילין כלי ע"ג מימיו ביו"ט, **ו** מטבילין מגב לגב ומחבורה לחבורה, - ובהא דמטבילין כלי אגב מימיו אמרו בגמ' דלא הותר אלא ביו"ט אך בשבת אסור, אך בשאר גווני שהתירו להטביל, לא נתפרש בגמ' אם היינו אף בשבת, או דלא התירו אלא ביו"ט.

ובד' הרמב"ם דקדקו האחרונים שלא הביא לכל דינים אלו אלא בהל' יו"ט בפ"ד הי"ז והי"ח, ומשמע דבשבת אסור אף בכל הני גווני, - וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוגיין בד"ה שוין דהא דמטבילין כלי שנטמא ביו"ט וכלי שנטמא בולד הטומאה, הוא רק ביו"ט, אך בשבת אין מטבילין,[[127]](#footnote-128) וכ"כ הרשב"א לעיל במתניתין דאין מטבילין בשבת אף כלי שנטמא בולד הטומאה,[[128]](#footnote-129) - וכ"כ המאירי בסוגיין בשם י"א דהא דמדלין בדלי טמא והוא טהור הוא רק ביו"ט.

אך בד' כמה מרבוותא מצינו שנחלקו בזה, דבהא דמדלין בכלי טמא והוא טהור, כתב הראבי"ה בסימן תשנ"ג דהוא אף בשבת, וכ"כ ההגמי"י בפכ"ג משבת ה"ז, וכ"נ בפירש"י ותוס' וש"ר בסוגיין שעמדו בטעם הא דשרי ול"ד להא דאין מטבילין כלי אגב מימיו, אף דלרבנן מטבילין כלי אגב מימיו ביו"ט, וכ"כ המאירי בביהב"ח בשם י"א, וכ"כ בחי' המאירי, וכ"כ הרמ"א בסימן שכ"ג ס"ז. - ובהא דכלי שנטמא ביו"ט מטבילין אותו ביו"ט, נקטו?? - ובהא דכלי שנטמא בולד הטומאה מטבילין אותו ביו"ט, משמע בד' הרא"ה לעיל במתניתין דהוא אף בשבת, וכן נקטו הט"ז בסימן שכ"ג סק"ה והמג"א שם סקי"א ובסימן שכ"ו סק"ח, וכ"כ הנחלת צבי שם סק"ז, וכתב דהמעיין בסוגיא זו יראה בעין שכלו שאין חילוק בין שבת ליו"ט, וכ"כ עוד מן האחרונים שם, - ובהא דנדה מערמת וטובלת בבגדי', משמע בד' הרשב"א בסוגיין דהוא אף בשבת, וזהו דקשיא לי' דמ"ש מהא דאין מטבילין כלי אגב מימיו, וכן משמע בד' התוס' בשבת קי"א א' ד"ה האי מסוכרייתא, וכ"כ המאירי בסוגיין, והראב"ן בסימן שכ"ז, והמרדכי בהל' מקואות סימן תשנ"ב, וההגמ"ר בשבת סימן תס"ד, והארחות חיים בהל' שבת סכ"ב. - ובהא דמטבילין מגב לגב ומחבורה לחבורה, כתב הפסקי רי"ד לעיל במתניתין דהוא אף בשבת,[[129]](#footnote-130) וכ"כ הראש יוסף בסוגיין, וכתב כן גם בדעת הרמב"ם.

בטעם הסוברים דלא התירו בכל הני גווני אלא ביו"ט אך בשבת אסור, מצינו כמה דרכים, **א** הראש יוסף בסוגיין דהוא משום דבשבת החמירו טפי מביו"ט, כדחזינן שלא התירו להטביל כלי אגב מימיו אלא ביו"ט, וע"כ החמירו לאסור אף בהני גווני, ועד"ז כתב בתשו' אבנ"מ סימן י"א, ובהא דמדלין בכלי טמא ובהא דנדה מערמת וטובלת בבגדי', כתב האבנ"מ שם דדמי ממש להטבלת כלי אגב מימיו שלא הותרה אלא ביו"ט.

**ב** הראשון לציון בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם, דאזיל לטעמי' דטבילה בשבת אסורה משום דהוא כמתקן כלי, וטבילה ביו"ט אסורה מגזירה שמא ישהה, וע"כ כל הא דהתירו בכל הני גווני, הוא ביו"ט דאיסורו הוא משום שמא ישהה, ובנטמא ביו"ט ליכא למיגזר שמא ישהה, ובנטמא בולד הטומאה לא חששו לשיהוי טומאה דרבנן, ובמדלה בכלי טמא ובנדה המערמת וטובלת בבגדי' כיון דלא התירו טבילה כדרכה, לא חששו שמא ישהה, אך בשבת דאסורה הטבילה משום דהוא כמתקן כלי, יש לאסור אף בכל הני גווני, - ועד"ז כתב המרכה"מ בפכ"ג משבת ה"ח, וכתב דמה"ט גם הא דהותר להטביל מגב לגב ומחבורה לחבורה, הוא ביו"ט, דכיון דה"ז טהור מה"ת ל"ש בזה שמא ישהה, אך בשבת ה"ז אסור משום מתקן, ועד"ז כתבו רבים מן האחרונים.

**ג** בדין כלי שנטמא בשבת יש לאסור עוד מטעמי אחריני, דלדעת הסוברים דהא דמותר להטבילו ביו"ט הוא משום דהוי כמכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט, הרי דכ"ז הוא ביו"ט, אך בשבת אסור להטבילו, וכ"כ בתשו' מהרלב"ח סימן ט"ז, והפמ"ג במש"ז סימן שכ"ג סק"ה, והשאג"א בסימן נ"ו, - והשאג"א שם כתב דלדעת רבה ורב יוסף דהא דלא גזרו בנטמא ביו"ט, הוא משום דהוי מילתא דלא שכיחא, הרי דכ"ז הוא ביו"ט דמצוה ליטהר בו, אך בשבת דאין מצוה ליטהר בו, הוי מילתא דשכיחא וגזרו בה.[[130]](#footnote-131)

**טבילת כלים חדשים בשבת ויו"ט**

הרא"ש בסימן י"ב כתב דדין טבילת כלים חדשים בשבת ויו"ט תליא בפלוגתת אמוראי בטעם איסור הטבילה, דלרבה דהוא מגזירה שמא יעבירנו ולרבא דהוא מפני שנראה כמתקן, ה"נ יש לאסור בטבילת כלים חדשים, אך לרב יוסף דהוא גזירה משום סחיטה ולרב ביבי דהוא מגזירה שמא ישהה אין לאסור בטבילת כלים חדשים.

אך המ"מ בפ"ד מיו"ט הי"ח כתב דלכו"ע יש לאסור להטביל כלים חדשים ביו"ט משום דנראה כמתקן, דאף להני אמוראי דלית להו טעמא דנראה כמתקן כלי, ה"מ גבי טבילת טומאה, שאפי' קודם טבילה הי' הכלי ראוי להשתמש בו בטומאה לטמא ולמי שאין אוכל חוליו בטהרה, ומשו"ה לא חשיבא הטבילה תיקון, אבל כלים הנקחין מן הנכרי דקודם טבילה לא חזו ודאי טבילתן מחזיא כמתקן כלי ואסירא לכו"ע.

במש"כ הרא"ש דלרב יוסף דאיסור טבילת כלים הוא גזירה משום סחיטה, אין לאסור בטבילת כלים חדשים, מבו' בד' היש"ש בסימן י"א דהיינו משום דלא משכח"ל כלי חדש דצריך טבילה דשייך בו סחיטה, וע"כ אין לגזור בזה אטו כלים דבני סחיטה, - ועיי"ש שפקפק בזה, דכיון דגזרו אף בכלים שאינם בני סחיטה אטו כלים שהם בני סחיטה, גזר בכל כלי הצריכין טבילה שלא יטבילם ביו"ט, גזירה אטו בגדים הטמאים שלא יטבילם ביו"ט והן אסורין משום סחיטה, ועד"ז כתב השאג"א בסימן נ"ו, עיי"ש, - ועמש"כ בזה בתשו' בית אפרים או"ח סימן נ"ב.

במש"כ הרא"ש דבטבילת כלים חדשים אין לאסור מגזירה שמא ישהה, הנה בד' המ"מ בפ"ד מיו"ט הי"ח מבו' דשפיר יש לאסור בזה מגזירה שמא ישהה, ולא כתב לדון בזה, אלא לדעת הרמב"ם דטבילת כלים חדשים היא מדרבנן, ודמי לכלי שנטמא בולד הטומאה דלא גזרו בו שמא ישהה, עיי"ש, וכן צידד היש"ש בסימן י"ט.

והשאג"א בסימן נ"ו תמה על מש"כ הרא"ש דאין לאסור בזה מגזירה שמא ישהה, שהרי שפיר יש לגזור בהן שמא ישהה מלהטבילן עד יו"ט שהוא פנוי ובתוך כך אתי לידי תקלה שישתמש בהן בלא טבילה,[[131]](#footnote-132) ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** בתשו' מהרלב"ח סימן ט"ז כתב דהוא משום דלא גזרו שמא ישהה, אלא בכלים שהיו ביד הישראל ונטמאו, דכיון שנטמאו במקרה אפשר שלא יחוש אליהן להטבילן מיד וישהא אותם עד המועד שהוא פנוי, אך בכלים הנלקחים מן הגוים, כיון שהישראל יודע שאסור לו להשתמש בהם קודם טבילה, מיד כשלוקחם מטביל אותם, ואין לחוש שמא ישהה.[[132]](#footnote-133) - **ב** התוי"ט כתב דהוא משום דבכלים חדשים לא שייך תקלה, כיון דאין משתמשין בהן כל עיקר עד שיטבלו, ורק בכלי טמא שמשתמשין בו חולין, יש לחוש שישתמשו בו אף תרומה ויבא לידי תקלה, ועד"ז כתב בתשו' בית אפרים או"ח סימן נ"ב. - **ג** בתשו' שער אפרים סימן ט"ו כתב דדוקא בכלים טמאים חיישינן שמא ישהה, לפי שמ"מ מותר להשתמש בו קצת דברים כגון חולין ושאר דברים טמאים, אך בכלים חדשים דאסור להשתמש בהן, אין לחוש שמא ישהה, וכ"כ בתשו' בית אפרים שם. - **ד** הנחלת יעקב בסוגיין כתב דדעת הרא"ש דהא דגזרו שמא ישהה, אי"ז משום חשש תקלה, אלא משום דיבטל להמצוה לטהר עצמו ברגל, וע"כ ל"ש כן כלל בטבילת כלים חדשים, ועד"ז כתב בתשו' בית אפרים שם. - **ה** הביאוה"ל בסימן שכ"ג ס"ז ד"ה מותר להטביל כתב דהוא משום דלא גזרו שמא ישהה אלא בכלי טמא, כיון דאם ישהנו וישתמש בו תרומה ויאכלנו עביד איסורא שאכל תרומה טמאה, ומשא"כ בכלי חדש גם אם ישתמש בו בלי טבילה אין המאכל נאסר, ואע"ג דעביד איסורא במה שמשתמש בו בלי טבילה, אפ"ה משום זה לא גזרינן שמא ישהה, כיון דעכ"פ אינו אוכל איסור, וגם אין איסור זה אלא מדרבנן אפי' לדעת הסוברים דהטבילה הוא מה"ת.[[133]](#footnote-134)

**טבילת כלי זכוכית בשבת ויו"ט**

למש"כ הרא"ש לדמות דין טבילת כלים חדשים לדין טבילת כלים טמאים, הדין נותן דכלי זכוכית חדשים דאין חיוב טבילתן אלא מדרבנן, מותר להטבילן ביו"ט, דדמי לכלי שנטמא בולד הטומאה דמותר להטבילו, דלא גזרו בזה שמא יעבירנו, משום דאינו להוט כ"כ להטבילו, ואינו נראה כמתקן, כיון דמדאורייתא הוא טהור גמור, וכ"כ בחי' שבריש ספר מער"ק בפ"ד מיו"ט בשם ס' הבתים דלדעת הרמב"ם דטבילת כלים חדשים היא מדרבנן, מותר להטבילן ביו"ט.

אך המ"מ בפ"ד מיו"ט הי"ח כתב דאף לדעת הרמב"ם בפי"ז ממאכ"א דטבילת כלים חדשים היא מדרבנן, מ"מ אסור להטבילן ביו"ט, דכל מה שהתירו להטביל כלי שנטמא בולד הטומאה, הוא בטבילת כלי טמא דאי"ז תיקון גמור, כיון דאף קודם הטבילה הוא ראוי להשתמש בו, אך בטבילת כלים חדשים שהיא תיקון גמור דקודם טבילה לא חזו, אף דאין טבילתן אלא מדרבנן הוי כמתקן,[[134]](#footnote-135) והפמ"ג באש"א בסימן שכ"ג סקי"א כתב דלפ"ז יש לאסור אף בטבילת כלי זכוכית, והביאו המ"ב שם סקל"ב והביאוה"ל שם ד"ה מותר להטביל.[[135]](#footnote-136)

והמאירי לקמן בסוגיין צידד לאסור אף לדעת הסוברים דטבילת כלים חדשים היא מדרבנן, דכל הא דשרינן בכלי שנטמא בולד הטומאה, הוא משום דכהנים זריזין הם, ועמש"כ בזה השאג"א בסימן נ"ו בדין טבילת כלי זכוכית.[[136]](#footnote-137)

**ב"ש אומרים מביאין שלמים וכו',** מכאן עד מתניתין בדף כ"ג א' נתבאר באורך במ"מ למלאכות יו"ט, עיי"ש.

ז' סיון פ"א

דף מס' 7

**כ"ג א' - קטורא בירי,** בפירש"י כתב דהיינו בבתי שוקים ובתי ידים של חלוקי הנשים שמקמטין אותן על עץ חלק וכו' ומעשה אומן הוא ואסור, ועד"ז כתב הערוך בע' קטר בפי' בתרא,[[137]](#footnote-138) והריא"ז ה"ג דין י"ב כתב דטעם האיסור בזה הוא משום דמתקן כלי בדרך אומנות, וכ"כ השו"ע בסימן תקי"ט ס"ה דה"ז אסור משום תיקון מנא, - אך הב"ח בסימן תקי"ט כתב בדעת רש"י דהאיסור בזה הוא משום קשר, וכמש"כ רש"י דקטורא ל' קשר, דאף דאינו קשר של קיימא ה"ז אסור משום דמעשה אומן הוא.

**ועושין גדי מקולס וכו',** בד' הטור בסימן תס"ט ובסימן תע"ו מבו' כמש"כ הט"ז בסימן תס"ט סק"א והגר"ז שם ס"ד והמ"ב שם סק"ה דאיכא תרי גווני באיסורא דגדי מקולס, חדא, דאסור לצלותו שלם בערב פסח או בליל פסח, אף אם אינו אוכלו,[[138]](#footnote-139) ועוד, דאסור לאכלו בליל פסח, אף אם צלאו כמה ימים קודם לכן, ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז סימן תס"ט סק"א, וסימן תע"ו סק"א, - אך בד' הרמב"ם בפ"ח מחו"מ הי"א וש"ר לא מצינו אלא שנאסרה אכילת גדי מקולס בליל פסח, עיי"ש.

\*בפסחים נ"ג ב' אמרו דלר"ש דס"ל דהאומר הרי עלי מנחה מן השעורים פטור, משום שלא התנדב כדרך המקדישין, מותר לעשות גדי מקולס, ובפירש"י שם כתב דהיינו משום דמחיים לא קרא עליו שם פסח, ואף אם הי' קורא לו שם בשעת צלי', הוי שלא כדרך המקדישין, ואין השם חל עליו, - אך התוס' שם בע"א פירשו דטעם האיסור בעשיית גדי מקולס הוא משום שנראה שהקדישו מחיים, וטעמא דר"ש דשרי, הוא משום דאף אם הקדיש מחיים לשחוט בחוץ ל"ה הקדש משום שלא התנדב כדרך המתנדבים, ועד"ז כתב התורי"ד שם.

**בס' המכתם כתב בשם י"א דדוקא גדי מקולס שהוא נצלה כולו שלם אסור, דדמי לפסח שאין אלי' שלו קריבה, וינמצא שהיתה נצלית עמו, אך שה מקולס כולו שלם ואלייתו עמו, אינו דומה לפסח דאלי' לגבוה סלקא, ומותר, - אך הרשב"א והר"ן הביאו מתוספתא דאף טלאין המקולסין אסורין, וכ"ה מבו' מסתימת ד' הרמב"ם בפ"ח מחו"מ הי"א והשו"ע בסימן תע"ו ס"א, וכ"כ הגר"ז שם ס"ב, והמ"ב שם סק"ב.**

**פרתו יוצאה ברצועה שבין קרני',** בפירש"י כתב דהיינו בשבת, וכ"כ הר"ן, וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ל סימן קע"ד, והתוי"ט כתב בדעת רש"י והר"ן שדקדקו כן מהא דתנן דמקרדין את הבהמה ביו"ט, ומדאיצטריך למיתני ביו"ט ש"מ דבבא קמייתא לאו ביו"ט מיירי, - אך הגר"א בסימן תצ"ה ס"ג כתב דהא דתנן ביו"ט קאי גם על רישא דפרתו יוצאה ברצועה, והוכיח מזה דמצווין על שביתת בהמה ביו"ט.

בטעמא דרש"י ודעימי' שפירשוה בשבת, כתב התוי"ט דהוא משום דס"ל דאין מצווין על שביתת בהמתו ביו"ט, - אך המהריק"ש בס' תולדות יעקב כתב דהוא משום דהוצאה הותרה ביו"ט, וכ"כ המג"א בסימן רמ"ו סקי"ב ותצ"ה סק"ה דליכא איסור שביתת בהמתו בהוצאה ביו"ט, משום דאף אדם הותר להוציא ביו"ט.[[139]](#footnote-140)

**ומקרדין את הבהמה ביו"ט,** בגמ' מפרשינן דאף דעושה חבורה שרי, משום דס"ל כר"ש דדבר שאינו מתכוין מותר, והרא"ש בסימן כ"ג הק' דלא מדכר אלא איסור חבורה, ואנו רואים כשמגררין הסוסים במגררת של ברזל שתולשין מן השער והוי פס"ר, ומ"ט שרי,[[140]](#footnote-141) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרא"ש כתב דצ"ל דל"ה עשוי כעין שלנו ול"ה תולש את השער, אך שלנו ודאי אסור, וכ"כ הרשב"א, והביא מירושלמי דמפרשינן דקירוד אסור משום חבורה, וקרצוף אסור משום תלישה, וכ"כ בס' המכתם. - **ב** הרי"ו בנתיב ד' ח"א כתב די"א דכיון שאינו נהנה שרי אף דהוי פס"ר, וזה כדעת הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי, וכ"נ בד' הראבי"ה בסימן תשס"ב. - **ג** הפסקי רי"ד כתב דלא חיישינן לתלישת שיער, כיון דאין דרכה של בהמה גסה ליגזז, והשבה"ל בסימן רנ"ח כתב בשמו דאיסור גזיזה נוהג רק באדם שדרכו ליגזז, ומשא"כ בהמה גסה שאין דרך בני העולם לגזזה, לי"ב איסור גזיזה. - **ד** בס' המכתם כתב די"א **דאף קירוד שלנו אינו משיר אלא הנימין המדולדלין ולאו פס"ר הוא, והביאו הארחות חיים בהל' יו"ט** סס"ד, והכל בו בסימן נ"ח. - **ה** בחי' המאירי כתב דהיו עושין מעט מעט ול"ה מושכין את הכלי אצלם אלא מעט, ובדרך זה אפשר דאין השער נתלש ול"ה פס"ר. - **ו** הגר"א בסימן תקכ"ג ס"ב כתב דלדעת הרמב"ם דמפרש דגדולים וקטנים קאי על זבובים קטנים או גדולים (ונתבאר להלן), ניחא, והדמש"א כתב דהיינו דלדעתו לא איירי הכא כלל בקידור ע"י מגרדת, ואינו תולש שערות,[[141]](#footnote-142) ועמש"כ בס' המכתם לדעת הרמב"ם.

הרא"ה בסוגיין הק' דהרי אין סכין ומפרכסין לבהמה משום תענוג, כדתניא בשבת נ"ג ב',[[142]](#footnote-143) - אך התוס' בשבת נ"ג א' ד"ה מהו ליתן כתבו בתי' קמא דהכא יש לבהמה צער ביותר, וע"כ שרי לקרצף אף לפ"מ דמיבע"ל התם לאסור ליתן מרדעת ע"ג בהמה משום טירחא דשבת,[[143]](#footnote-144) וכ"כ הראבי"ה בסימן תשס"ב דהכא יש להתיר משום צער הבהמה.

והשטמ"ק בסוגיין כתב דהא דשרי קירוד, אתיא כר"ע דס"ל דאפי' נפש בהמה במשמע. אך לריה"ג אסור משום טירחא, והביאוה"ל בסימן תקכ"ג ס"א הוכיח דלא כן מד' הרמב"ם והטוש"ע שהתירו קירוד, אף דס"ל דקי"ל כריה"ג, וכתב דהא דשרי, הוא משום צער בע"ח, ועיי"ש שסייע לדבריהם ממה שאמרו בסוגיין דטעמא דחכמים דאין מקרצפין, הוא מגזירה אטו קירוד, ולא אמרו דהוא משום דס"ל כריה"ג.

השטמ"ק עמד בטעם הא דאסר ר' יהודה בקירוד, דמ"ט לא הותר הקירוד ביו"ט לצורך הבהמה, וזה לפי דבריו דר' יהודה ס"ל כר"ע דאפי' נפש בהמה במשמע,[[144]](#footnote-145) וכתב דהוא משום דלגבי בהמה לא אמרינן מתוך, וזה דבר חדש, דלא הותרה מלאכה ביו"ט לצורך בהמה, אלא לצורך אכילתה, ולא לשאר צרכי'.

הראבי"ה בסימן תשס"ב כתב בשם רשב"ט בהא דקי"ל דמקרדין את הבהמה ביו"ט, דה"ה דבשבת שרי, וכתב דהוא משום דמצינו דברים הרבה שהתירו חכמים בשבת משום צער הבהמה, וכ"כ המרדכי בסימן תרפ"ג.

והצל"ח עמד בזה, דמ"ט תני הכא דמקרדין ביו"ט, הרי אף בשבת שרי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הצל"ח כתב דבסיפא דר' יהודה אומר דאין מקרדין וכו' אבל מקרצפין, הוא רבותא, דאפי' ביו"ט לא גזר קרצוף אטו קירוד, וכ"ש בשבת דמשום חומרא דשבת בדיל מיני' ולא יבא להקל גם בקירוד. - **ב** השפ"א כתב לפ"ד התוי"ט, דקמ"ל דרק הך בבא הוא ביו"ט, אך דפרתו יוצאת ברצועה הוא רק בשבת, ונתבאר לעיל. - **ג** השפ"א כתב דלפ"ד השטמ"ק דהא דשרי הוא כר"ע דאפי' נפש בהמה במשמע, הרי דכ"ז הוא ביו"ט שהותרה מלאכה לצורך בהמה, אף בשבת אסור. - **ד** י"ל דנקט הכי לאשמועינן דמאן דאסר הוא אף ביו"ט, ולא הותרה מלאכה זו לצורך הבהמה, וכנ"ל.

**ושוחקין את הפלפלים ברחים שלהן,** בטעם הא דלרבנן אין שוחקין את הפלפלים ברחים שלהן, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 7.

**של שכנתו היתה,** המנ"ח בסוף מצוה ל"ב הוכיח מהכא דנשים מצוות על שביתת בהמה,[[145]](#footnote-146) ובתשו' רב פעלים ח"א או"ח סימן כ"ב ד"ה והנה מה שדחה כתב לדחות דהי' לה בעל, והוו הפירות שלו, וקנין פירות כקנין הגוף דמי, וע"כ יש בזה לדין שביתת בהמתו משום הבעל.[[146]](#footnote-147)

**תליסר אלפי עגלי הוה מעשר ראב"ע,**[[147]](#footnote-148)הרשב"א בחולין קל"ו ב' הוכיח מהכא דכהן חייב במעשר בהמה, ודלא כמש"כ הר"ח דכהנים פטורין, - ובדעת הר"ח צ"ל דס"ל כמש"כ התוס' בתי' בתרא דמה שאמרו דהוה מעשר, היינו שהי' נותן למלך העשירית, וי"ל עוד, כמש"כ השפ"א בשבת נ"ד ב', דעישור זה הי' לצדקה לעניים.

**קטנים ועושין חבורה גדולים ואין עושין חבורה,** בפירש"י במתניתין מבו' דהיינו דבמגרדת ששיני' גסות אין עושה חבורה, ובמגרדת ששיני' דקות עושה חבורה, וכ"כ הערוך ע' קרד בפי' קמא, - אך בפי' ר"ח כתב דהיינו דכינים של בהמה כגון תולעים קטנים הם תפוסין בעור הבהמה וא"א להסירן אלא בחבורה, וגדולים אין עושין חבורה, וכ"כ הערוך שם בפי' בתרא, והרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין ובעדיות ספ"ג, וכ"כ הכס"מ בפ"ד מיו"ט הט"ז בדעת הרמב"ם שם, ותמה ע"ד המ"מ שם שפירש בע"א, וכ"כ הגר"א בסימן תקכ"ג ס"א.

1. ואזיל הרא"ה לטעמי' לקמן כ"א ב' דמהא דגזר ריב"ל שמא ירבה בשבילו, ש"מ דהא דמדרבנן לא אמרינן הואיל הוא איסור חמור, ואין להתירו בשעת הדחק, ולפ"ז בע"כ דהא דמותר לאפות מיו"ט לשבת, אי"ז משום דהו"ל כשעת הדחק, שהרי אף בשעת הדחק לא סמכו על הואיל, אלא הוא מכח העירוב תבשילין. [↑](#footnote-ref-2)
2. והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דכבר ביארנו לעיל חול מכין לשבת וכו', והוא מש"כ הרמב"ם בריש מכילתין דכו"ע מודו דהכנה ע"י מלאכה אסורה מיו"ט לשבת, ומבו' דעיקר הא דבעינן עירוב תבשילין, הוא משום דאין יו"ט מכין לשבת, - ולכאו' הוא מתפרש כד' הרא"ה ודעימי', דכיון דאין יו"ט מכין לשבת, הרי דהגם דמדאורייתא שרי לאפות מיו"ט לשבת משום דאמרינן הואיל, מ"מ מדרבנן לא סמכינן על הואיל, וע"כ אסור לאפות מיו"ט לשבת, והתירו לאיסור זה ע"י עירוב תבשילין, דעי"ז איכא הכירא. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומוכח כן ממה שנקטו הראשונים דכל שעירב יש להתיר גם לשאר דברים האסורים מדרבנן, אף דליכא למימר הואיל, ונתבאר להלן, ואם גדר היתר העירוב הוא דכל שעירב סמכינן על הואיל, מהיכ"ת דגם בשאר דברים האסורים מדרבנן התירו, ובע"כ דגדר היתר העירוב הוא דכל שעירב נעשין צרכי שבת ביו"ט, וע"כ אף דאי"ז מועיל להתיר דבר האסור מדאורייתא, דמשום עירוב תבשילין לא שרינן איסור דאורייתא, כמו שאמרו בפסחים מ"ו ב', מ"מ כל שאין האיסור בזה אלא מדרבנן שרי, ואמנם פשוט דכל ההיתר בזה הוא בדבר שהי' מותר לעשותו לצורך יו"ט, וכל הא דיש לאסרו הוא משום דעושהו לצורך שבת, ובזה מהני היתר העירוב, דמכח זה נעשין צרכי שבת ביו"ט ולי"ב איסורא, אך דבר האסור מדרבנן אף כשעושהו ליומו, ל"ש בזה היתר דעירוב תבשילין כלל, - אך יש להעיר מל' הרא"ה לקמן כ"א א' דמשמע דגדר הא דמהני העירוב, הוא דמכח זה סמכינן על הואיל בשעת הדחק, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. והראש יוסף כתב לדקדק מלישנא דמתניתין כדעת הרא"ה ודעימי', דלדעת הבעה"מ ודעימי' נמצא, דעיקר האיסור לבשל מיו"ט לשבת בלא עירוב תבשילין, הוא מכח תקנת עירוב תבשילין, דכל שלא הניח עירוב תבשילין ועבר על תקנ"ח לא התירו לו לבשל, וא"כ הו"ל למיתני יו"ט בער"ש עושה עירוב תבשילין ואם לא עשה לא יבשל, - ומהא דתנן דלא יבשל וכו' ועושה תבשיל וכו', משמע דמדינא אסור לבשל, משום דמדרבנן לא אמרינן הואיל, והתירו לזה ע"י עירוב תבשילין, וע"כ לא תני דעושה תבשיל ואם לאו לא יבשל, דא"כ הו"ל דעיקר האיסור הוא מכח תקנת עירוב תבשילין. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"ן לעיל ד' ב', שהוכיח דאף דאמרינן הואיל אכתי אית בי' איסור דרבנן, מהא דבעינן עירוב תבשילין למישריי', וכ"כ הגר"א בסימן תק"ג ס"א, והרי דפשיטא לי' דלא חידשו חכמים איסור לאפות מיו"ט לשבת משום תקנת עירוב, אלא עיקר האיסור הוא משום דמדרבנן לא אמרינן הואיל. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיי"ש שכתב דטעם הא דלא תיקנו עירוב תבשילין מר"ח לשבת, הוא משום דאין מצוה כ"כ להרבות בסעודה של ר"ח, וע"כ לא חיישינן שמא יכלה הכל בר"ח ולא ישאיר לשבת כדי כבודו, - ובתשו' בנין שלמה ח"ב סימן מ"ח הק' ע"ז, דא"כ מ"ט לא תיקנו עירוב תבשילין מפורים לשבת, ועיי"ש במש"כ טעם אחר בהא דלא תיקנו עירוב תבשילין בר"ח ובפורים. [↑](#footnote-ref-7)
7. והפנ"י בסוגיין צידד דגם לדעת רבה עיקר הא דתיקנו עירוב תבשילין, הוא כדי שיאמרו אין אופין מיו"ט לשבת ק"ו מיו"ט לחול, דאם כל עיקר טעם התקנה הוא כדי שיברור וכו', מה טעם יש לאסור בדיעבד לבשל מיו"ט לשבת כשלא הניח עירוב תבשילין, ומה שהוצרך לטעמא דכדי שיברור, היינו כדי ליתן טעם לאסמכתא דאורייתא וכו', עיי"ש, - וגם לפ"ז ניחא, דלא אסרו לבשל מר"ח לשבת בלא עירוב תבשילין. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך יש להעיר, דהשאג"א גופי' בסו"ס ס"ד כתב דאף לרבה דאית לי' הואיל מ"מ איסורא דרבנן איכא, ומה"ט הוא דבעינן עירוב תבשילין, והרי דס"ל דכל הא דבעינן עירוב תבשילין, הוא משום דמדרבנן לא אמרינן הואיל, וזה שלא כדבריו בסימן ק"ב דשייכא תקנת עירוב תבשילין גם בר"ח, - ושמא י"ל בדעתו, דס"ל דאף דהא דמי שלא הניח עירוב תבשילין אסור לבשל מיו"ט לשבת, הוא רק מכח איסור בישול מיו"ט לשבת, דכיון דמדרבנן לא אמרינן הואיל, לא הקילו להתיר לצורך שבת כשלא הניח עירוב תבשילין, מ"מ עיקר מצות עירוב תבשילין אינה מכח זה, אלא אף מי שאין דעתו לבשל חייב להניח עירוב תבשילין כדי שיברור וכו', וכל שלא קיים חובת הנחת עירוב תבשילין, לא הקילו לו להתיר לבשל מיו"ט לשבת, וע"כ שפיר הוה שייכא תקנת עירוב תבשילין בר"ח שחל בער"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכ"ה מבו' להדיא בד' הבעה"מ שם, דהך מילתא דבשעת הדחק אמרינן הואיל לכתחילה, יש ללמוד כן מהא דשרי לאפות מיו"ט לשבת, והרי דאילו הי' בזה איסור דרבנן, ל"ה שרינן לאפות מיו"ט לשבת אף שעירב עירוב תבשילין, וכ"ה גם משמעות ד' ש"ר דקיימי בדעה זו, דכל הא דשרי למי שהניח ע"ת לאפות מיו"ט לשבת, הוא רק משום דבמקום דאי אפשר ובמקום מצוה אמרינן הואיל לכתחילה, ולפ"ז הרי דבגוונא דל"ש הואיל, ל"מ עירוב תבשילין להתיר אף לאיסור דרבנן. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך כבר נתבאר לעיל בהערה דהדבר פשוט דכל הא דמהני עירוב תבשילין להתיר לאיסור דרבנן, הוא לאיסור דרבנן המותר ביומו, ולא נאסר אלא לצורך השבת, מכח הא דיו"ט ושבת ב' קדושות, דע"ז מהני העירוב תבשילין להתיר, וי"ל דהוא משום דמכח העירוב חשבינן להו כקדושה אחת, אך איסור דרבנן האסור אף ביומו, אין מקום כלל שיועיל ע"ז עירוב תבשילין. [↑](#footnote-ref-11)
11. והתוס' לעיל ב' ב' ד"ה והי' ביום הששי כתבו דלהכנה דאורייתא ל"מ עירוב תבשילין, דלא אתי תקנתא דרבנן למעקר הכנה דאורייתא, ומשמע דלהכנה דרבנן שפיר מצי מהני עירוב תבשילין, אך י"ל דאף דל"ה מצי התוס' להקשות מזה, די"ל דשפיר מהני עירוב תבשילין להכנה דרבנן, מ"מ לפי האמת ל"מ עירוב תבשילין אף להכנה דרבנן, וכן נקט השעה"צ בסימן שכ"ב סק"ג. [↑](#footnote-ref-12)
12. וכ"ה מוכח ממש"כ התוס' וש"ר בפסחים מ"ו א' דחלת חו"ל טמאה אסור לאפותה, אף לדעת ר"א דהתיר לאפות קודם הפרשה, משום דסמכו על הואיל, והרי דאף דאין איסורה אלא מדרבנן לא אמרינן הואיל, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והרשב"א בפ"ק דחולין בדין בהמה המסוכנת, דאף דמדאורייתא אמרינן בזה הואיל, מ"מ כיון דמדרבנן היא אסורה בלא בדיקה, ליכא למימר הואיל, אלא דמשום הפסד ממונו אוקמוה אדאורייתא, - אך בד' השאג"א בסו"ס ס"ד משמע קצת דגם מדרבנן אמרינן בזה הואיל, אלא דמדרבנן לא סמכו על הואיל, עיי"ש, וי"ל. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועיי"ש שכתב דטעמא דב"ה דסגי בתבשיל אחד, הוא משום דהרבה סומכים על תבשיל אחד אף בשבת, וע"כ די לנו בתבשיל אחד, ועוד, דאף הנוהגין בשתים מ"מ עיקר הסעודה באחת הוא. [↑](#footnote-ref-14)
14. וי"ל דאי"ז כטעמא דהמאירי, אלא הוא ע"ד שמצינו לענין סעודת ערב ת"ב, דאסרו בב' תבשילין, דזהו דחשיב כדבר חשוב. [↑](#footnote-ref-15)
15. וזה מתישב לטעמייהו דהא דאסור לבשל מיו"ט לשבת, אי"ז מכח תקנת עירוב תבשילין, אלא הוא משום דמדרבנן לא סמכינן על הואיל, ונמצא דיו"ט בא להשכיח את השבת דאסור לבשל ביו"ט לשבת, ומסמכינן אקרא דיש להתיר לזה ע"י עירוב תבשילין, - אך לדעת הסוברים דמדינא מותר לבשל מיו"ט לשבת, דבשעת הדחק סמכינן על הואיל, הרי דבלא תקנת עירוב תבשילין אין היו"ט בא כלל להשכיח את השבת, שהרי בלא התקנה דעירוב תבשילין, הי' מותר לבשל מיו"ט לשבת משום דסמכינן אהואיל, ובע"כ לפרש כפירש"י דמה שאמרו דזכרהו מאחר שבא להשכיחו הוא משום שקרוב הדבר להשתכח מחמת שמרבה בסעודת יו"ט וכו'. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועיי"ש שפירש דזהו שאמרו כדי שיברור וכו', דכיון שרואה שהוא חשוב כ"כ שאין לבשל ממנו לשבת, אף הוא יברור לו מנה יפה. [↑](#footnote-ref-17)
17. והיינו שהרי עיקר ההיתר דעירוב תבשילין, הוא דהקילו חכמים צרכי שבת נעשין ביו"ט, וכמש"נ לעיל לדעת הרא"ה ודעימי', ושפיר הי' לנו להתיר לזה אף בלא עירוב תבשילין, וחזינן דבמי שלא הניח עירוב תבשילין התירו לו כדי חייו, כדתניא לקמן כ"א ב', (ונתבאר בדף מס' 3), והיינו משום דעיקר ההיתר אינו שייך להעירוב תבשילין, אלא הוא משום דהקילו חכמים דצרכי שבת נעשין ביו"ט, וזהו שאמרו הכא דהא דלא התירו אלא ע"י עירוב תבשילין, הוא כדי שיברור וכו' או כדי שיאמרו וכו'. [↑](#footnote-ref-18)
18. והיינו דאין לפרש דהוא כדי שיאמרו אין אופין מיו"ט לשבת ק"ו מיו"ט לחול, כיון דאף כשאופה מיו"ט לחול לי"ב איסורא דאורייתא, ול"ה גזרינן אטו זה, - והעירו די"ל דכ"ז הוא להבעה"מ לטעמי' דעיקר הא דשרי לאפות מיו"ט לשבת הוא משום דבשעת הדחק סמכינן על הואיל, וע"כ ס"ל דאין לאסור מכח הא דכדי שיאמרו וכו', כיון דאף אם יאפה מיו"ט לחול לי"ב איסור דאורייתא, - אך לדעת הרא"ה ודעימי' דעיקר ההיתר לאפות מיו"ט לחול הוא משום העירוב תבשילין, שפיר י"ל דאף דאלמלי דאיכא טעם לתקנת עירוב תבשילין, היו מתירין אף בלא עירוב, מ"מ מכח ה"ט דכדי שיאמרו וכו' לא התירו אלא ע"י עירוב תבשילין, ואי"ז כגזירה לגזירה, שהרי לא באו לחדש איסור מכח ה"ט, אלא דמכח זה לא התירו אלא ע"י עירוב. [↑](#footnote-ref-19)
19. ועיי"ש שכתב לפ"ז דכיון דקי"ל כרבה דאמרינן הואיל, לא קי"ל הכא כטעמא דרב אשי אלא כטעמא דרבה, - אך הבעה"מ שם הוכיח דקי"ל כרב חסדא, מהא דרב אשי דהוא בתרא קאי כוותי'. [↑](#footnote-ref-20)
20. ובד' הסמ"ג לאוין ע"ה משמע דביאור טעמא דרב אשי תליא בפלוגתת קמאי, דלדעת הרמב"ם ה"ט דכדי שיאמרו וכו', אי"ז טעם לתקנת עירוב, אלא הוא טעם להא דאין אופין מיו"ט לשבת, דהוא כדי שלא יבא לבשל מיו"ט לחול, והתירו לזה ע"י שעושה היכר וזיכרון, - אך לדעת ש"ר ה"ט דכדי שיאמרו וכו', הוא טעם לתקנת עירוב, דעיקר הא דאין אופין מיו"ט לשבת, הוא משום דצרכי שבת אין נעשין ביו"ט, (ואף דמדאורייתא אמרינן הואיל, מ"מ מדרבנן לא אמרינן הואיל), עיי"ש. [↑](#footnote-ref-21)
21. אך השטמ"ק כתב דהא דלרב אשי ל"מ לערב ביו"ט, הוא משום דאסור לעשות שום בישול ותיקון מיו"ט לשבת, ואם מערב ביו"ט, הרי מתקן מיו"ט לצורך שבת, - וצ"ל דהא דתלינן לה בפלוגתא דרבה ורב אשי, הוא משום דלרב אשי דגזרו חכמים שלא לאפות מיו"ט לשבת והתירוהו ע"י עירוב תבשילין, הו"ל כמתקן, ומשא"כ לרבה דמדינא מותר לבשל מיו"ט לשבת, אלא שהצריכו לערב כדי שיברור וכו' ומכח תקנת העירוב הוא דכל שלא עירב אסור לאפות מיו"ט לשבת, וע"כ לא חשיב העירוב כמתקן, דאין העירוב מתיר להאיסור לאפות מיו"ט לשבת, אלא דכל שעירב ליכא לעיקר האיסור, דלא אסרו אלא למי שלא עירב. [↑](#footnote-ref-22)
22. זה לטעמי' דה"ט דכדי שיברור וכו', היינו כדי שלא יכלה את הכל ביו"ט ויניח מנה יפה לשבת, וע"כ מהני שיניח את העירוב קודם סעודת יו"ט, - אך המאירי בביהב"ח כתב דלרבה הי' בדין שיניח עירוב בשחרית, ובחידושיו הוסיף לפרש דהיינו קודם שיתחיל להשתדל בצרכי יו"ט עצמו, וזה לטעמי' דה"ט דכדי שיברור וכו', היינו דאל"כ לא יהא משתדל בצרכי שבת אלא ע"י גלגול יו"ט, וע"כ צריך לערב קודם שיתחיל להשתדל בצרכי יו"ט. [↑](#footnote-ref-23)
23. ונראה מזה דס"ל כדעת המאירי דה"ט דכדי שיברור, היינו דאם לא יתחיל בהכנת שבת מערב יו"ט לא יהא משתדל בצרכי שבת אלא ע"י גלגול יו"ט, ולא יבררו בו מנה יפה, וע"כ שפיר י"ל דמכח זה צריך לערב בערב יו"ט, כדי שיכין מאז גם לשבת. [↑](#footnote-ref-24)
24. מבו' מזה דס"ל דהא דע"י עירוב אית לי' הכירא, הוא היכר בעלמא מכח מה שהצריכו לערב, דאי נימא כפירש"י ודעימי' דהוא משום דעי"ז אינו אלא כגומר והולך, אין מקום שיועיל לערב ביו"ט עצמו, - וצ"ל דאף שכתב בפסקיו דל' עירוב הוא שמערב גמר התבשיל שעושה ביו"ט עם תחילת התבשיל שעושה מערב יו"ט וכאילו נעשה הכל מערב יו"ט דמי, היינו רק אחר שהצריכו חכמים לערב בערב יו"ט, מגזירה שמא יפשע, וגדר הדין הי' דלא הותר לבשל ביו"ט אלא ע"י שמערב עם תחילת התבשיל שעשה מערב יו"ט וכו'. [↑](#footnote-ref-25)
25. וכ"ה מבו' מד' המאירי שכתב דליכא נפ"מ כלל בפלוגתא דרבה ורב אשי, - וכ"ה מבו' ממש"כ הפסקי רי"ד והריא"ז דל' עירוב הוא שמערב גמר התבשיל שעושה ביו"ט עם תחילת התבשיל שעושה מערב יו"ט, וכאילו נעשה הכל מערב יו"ט דמי, והרי דאף דאלמלי הא דשמא יפשע הי' מועיל לערב ביו"ט, מ"מ מכח הגזירה שמא יפשע ל"מ אלא ע"י שמערב עם תחילת התבשיל שעשה מערב יו"ט וכאילו נעשה הכל מערב יו"ט, וע"כ ודאי דאף אם שכח ל"מ. [↑](#footnote-ref-26)
26. ולכאו' לכל טעמים אלו הדין נותן, דל"מ אא"א בישלו בערב יו"ט, וכל שבישלו קודם לכן, אף שהניחו בערב יו"ט ל"מ, אך בד' הפוסקים בסימן תקכ"ז סי"ד מבו' דל"ב אלא שיניחנו לשם עירוב בערב יו"ט, ובכה"ג שפיר מהני אף שבישלו קודם לכן, - והביאוה"ל שם סוד"ה לכתחילה כתב דבד' הב"י משמע דלדעת המחמירין טוב לכתחילה לעשות התבשיל בערב יו"ט גופא ולא מקודם, אף שיניחו בערב יו"ט לשם עירוב, דכ"ה משמעות לישנא דמתניתין, אך אם אין לו בודאי כשר אף לכתחילה אם הניחו בערב יו"ט לשם עירוב, - וצ"ל דהוא משום דלא חילקו חכמים בדבר, וכל שהניחו בערב יו"ט מהני אף שבישלו קודם לכן. [↑](#footnote-ref-27)
27. ועיי"ש שכתב דגם לטעמא דרב אשי ל"מ לסמוך על עירוב תבשילין הראשון, דשמא יבא אחד שלא הי' בשעה שהניח עירוב תבשילין הראשון, צ"ב, שהרי ל"ב שיראו אחרים את הנחת העירוב, ועוד, דאף דלטעמא דרבה דכדי שיברור וכו' י"ל דכשזוכר בימים ראשונים, ובורר לו מנה יפה לשבת, ה"ה בימים האחרונים יברור מנה יפה, כי כבר הורגל מהימים ראשונים בכך, מ"מ לטעמא דרב אשי דכדי שיאמרו וכו', והא דמהני שהניח עירוב תבשילין בערב יו"ט הוא משום שנראה כאילו התחיל מבעו"י ואח"כ הוי כגומר והולך, וכמו שפירש"י, הרי דכ"ז הוא כשהניח העירוב בערב יו"ט, אך אם הניחו בערב יו"ט הראשון, אינו מועיל ליו"ט האחרון, דאיך הוי כגומר והולך מה שנעשה כבר מח' ימים, - ועד"ז צידד הראשל"צ בסוגיין דלדעת רבא דמשום כבוד שבת הוא, אף כשעשה העירוב קודם ב' או ג' ימים הוי היכר ולא שכח שבת, אך לדעת רב אשי דהוא כדי שיאמרו וכו', בעינן שיעשה תבשיל בערב יו"ט, דבכך הוי היכר שעושה זה משום שאסור לבשל מיו"ט לשבת, אבל אם יעשה בריחוק זמן לא מינכרא לי' מילתא להדיא לזכות האיסור, דזיכרון זה צריך לזכרו ביו"ט עצמו לבל יכין בו לחול. [↑](#footnote-ref-28)
28. אך הט"ז שם סקי"ב כתב דהוא משום דחיישינן לדעת רבה דתקנת העירוב הוא כדי שיברור וכו', דלפ"ז צריך להניח העירוב בערב יו"ט, וכמש"כ הרא"ש, וכ"כ הגר"ז שם ס"ב. [↑](#footnote-ref-29)
29. אך מד' המאירי שכתב דליכא נפ"מ לדינא בפלוגתא דרבה ורב אשי בטעם תקנת העירוב, מבו' דפליג ע"ד הרא"ש וס"ל דד"ז לא תליא בפלוגתא דרבה ורב אשי. [↑](#footnote-ref-30)
30. ועיי"ש שכתב דהוא משום דמאביי ורבא הלכה כבתראי, ולפ"ז הרי דלגירסת רבים מקמאי דגרסי רבה, י"ל דלא קי"ל כרב אשי, - אך הנה הרמב"ן במלחמות בר"פ הגוזל קמא כתב בפלוגתא דר' יוחנן ורב אשי דרב אשי בתרא הוא וכוותי' קי"ל לעולם, ולפ"ז אף אם גרסינן רבה, הדין נותן דקי"ל כרב אשי. [↑](#footnote-ref-31)
31. וזה לפ"מ שנקט שם דרב אשי ס"ל כרב חסדא דלא אמרינן הואיל, ואם אופה מיו"ט לחול איכא איסורא דאורייתא, ולפ"מ דקי"ל כרבה דאמרינן הואיל, בע"כ דטעם תקנת העירוב הוא כדי שיברור וכו'. [↑](#footnote-ref-32)
32. צ"ע לפ"ז במה שאמרו בפסחים ס"ח ב' דהכל מודים בעצרת דבעינן נמי לכם, והתוס' שם כתבו דאינו מקרא אלא מסברא, וע"כ ל"ה כשמחת יו"ט שהיא מצוה, ותיקשי דכיון דבקרא כתיב דאו כולו לד' או כולו לכם, היאך מצי למעבד גם לד' וגם לכם, ולבטל לדין זה, וביותר תיקשי למש"כ בחי' רבינו דוד שם דהא דבעצרת בעי נמי לכם הוא מדבריהם. [↑](#footnote-ref-33)
33. וכ"ה מבו' בד' הרא"ה בברכות מ"ט ב', והריטב"א בסוכה כ"ז א', דגם לדעת ר"א בשעה שאינו יושב ושונה, הוא מחויב באכילה, עיי"ש, והרי דל"ב בדוקא כולו לד' או כולו לכם, אלא בכל שעה ושעה בעינן שתהא או לד' או לכם. [↑](#footnote-ref-34)
34. ועיי"ש שכתב לפ"ז במה שאמרו בפסחים ס"ח ב' דהכל מודים בשבת דבעינן נמי לכם, דאכתי פליגי בה ר"א ור' יהושע, דלר' יהושע בעינן בה חציו לד' וחציו לכם, ולר"א ל"ב חציו לכם, ולא קאמר אלא שלא יהא כולו לד', אך בסו"ד הביא מש"כ הסמ"ג לאוין ע"ה ורי"ו נתיב י"ב ח"א דבשבת בעינן חציו לכם, ועיי"ש במש"כ עוד בפלוגתת רבוותא אם בשבת שרי לעשותו כולו לכם, (ויש לציין דגירסת הריצ"ג בהל' תשובה דהכל מודים בעצרת ובשבת דבעינן כולו לכם, וכן גירסת הרא"ה בברכות מ"ט ב' והריטב"א בסוכה כ"ז א', ובד' הריצ"ג שם מבו' להדיא דבדוקא הוא, וקמ"ל דאף לר' יהושע דחציו לד' וחציו לכם, מ"מ בעצרת ובשבת הוי כולו לכם, וצ"ע), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-35)
35. המג"א בסימן תקכ"ז סוסק"ב הביא מד' רש"י אלו דבעינן דבר שאינו אוכל בכל יום דמוכחא מילתא שהוא לכבוד שבת, וכ"כ הא"ר שם סק"ה, - והראש יוסף בסוגיין כתב דלמש"כ המהרש"א בביאור ד' רש"י, אין ללמוד כן מדבריו, וכל דמלפת מערבין בו אף אם עשוי בכל יום, - והנשמ"א בכלל ק"ב סק"ב הוכיח דמערבין אף בדבר שאוכלין בכל יום, ממש"כ הרמב"ם דמערבין בביצים, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' רש"י, ועד"ז כתב השעה"צ שם סקכ"ג, עיי"ש, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד שכתב דפת לא מוכחא מילתא משום דבכל יום הוא "צריך" לפת. [↑](#footnote-ref-36)
36. וכדבריו נראה ממש"כ השבה"ל בסימן רמ"ו דהא דאין מערבין בפת משום דלא מלפתא, היינו **משום דלא מוכחא מילתא לפי שדרך העולם לאפות פת לכמה ימים, משא"כ בלפתן, וצ"ב דלפ"ז מ"ט תלי דין דייסא אם חשיב כדבר המלפת, וממ"נ אם דרך העולם לעשותה לכמה ימים לא יועיל אף אם חשיבא כדבר המלפת, ואם אין דרך העולם לעשותה לכמה ימים יועיל אף אם לא חשיבא כדבר המלפת, ובע"כ היינו דאחר דאין מערבין בפת משום דדרך לאפותה לכמה ימים, ה"נ הוא בכל דבר דדמי לה דאינו מלפת דאין מערבין בו.** [↑](#footnote-ref-37)
37. והשפ"א כתב לפרש בע"א, דאף דבשאר תבשילין מצרפין כמה מינים לכזית, וכ"ש באותו מין שבישל ב' פעמים מעט מעט ובצירוף יש כזית דמהני, מ"מ בעדשים דבשולי קדירה דלא חשיבי בעינן שיהא בהן עצמן כזית, אבל אם נשאר פחות מכזית, אף אם מבשל עכשיו להוסיף לכזית ל"מ, דכיון דנשאר משהו נתבטל לעיקר התבשיל שלא הי' לשם עירובי תבשילין. [↑](#footnote-ref-38)
38. ועיי"ש שכתב דאף דמערבין בכבוש, כדתניא לקמן בסוגיין, היינו משום דכבוש ה"ה כמבושל, ומשא"כ במליח דל"ה כמבושל. [↑](#footnote-ref-39)
39. והנה אמנם הגיר' שלפנינו היא עירובי תבשילין צריכין כזית, אך גירסת הבה"ג בהל' יו"ט צריך שיהא בו כזית, וכ"נ בד' עוד מקמאי דגרסי הכי. [↑](#footnote-ref-40)
40. לכאו' י"ל, דאף דבעינן שיזכה להן ע"י אחר, מ"מ הוצרך להשמיענו דגם בהנחת העירוב בעינן שיניחנו גם לצרכם, - ושמא מכוון קו' המ"ב, דכיון שמזכה להן תחילה, ודאי דאף הנחת העירוב הויא גם לצרכם, ובחי' המאירי בסוגיין מבו' דהא דבעינן דעת מניח הוא מכח הא דצריך לזכות להן העירוב, וכ"כ בס' המנהיג. [↑](#footnote-ref-41)
41. והביאוה"ל בסימן תקכ"ז ס"ז הביא מס' תוספת ירושלים שנסתפק בכה"ג שכבר עירב לעצמו ורוצה לערב בעד בני העיר, אם צריך תבשיל אחר, או שיכול לזכות להם בתבשיל שכבר עירב. [↑](#footnote-ref-42)
42. ולדרך זו נמצא, דאף אם הוה בעינן דעת מי שהניחו לו, הוה סגי שידע בו הזוכה מבעו"י, ול"ב לדעתו בשעת הנחת העירוב, וגם סגי בידיעתו, וא"צ לימלך בו, - אך האו"ז בסימן שמ"ג כתב דלהצד דבעינן דעת מי שהניחו לו, בעינן שימלך בו תחילה לעשותו על פיו. [↑](#footnote-ref-43)
43. והבית מאיר בסימן תקכ"ז סי"ד כתב דתליא בפלוגתא דרבה ורב אשי בטעם תקנת העירוב, לדעת רבה צריך להודיע לו קודם שבישל ליו"ט, דעדיין יש לו פנאי לברור, ולטעמא דרב אשי סגי במה שמודיע לו קודם שבת. [↑](#footnote-ref-44)
44. אך בד' המ"ב בסימן תקכ"ז סקל"א מבו' דלאו דינא הוא דבעינן שיודיעוהו, אלא דבפועל צריך שיודיעוהו כדי שידע שיכול לבשל לשבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-45)
45. ומבו' דלמי שאינו יכול לבא ע"י עירובי תחומין ל"מ עירובו אף אם פירש, והיש"ש בסימן י' כתב דהוא משום דכל שאינו יכול לבא אל התבשיל, ל"מ לסמוך עליו ולומר דל"ה אלא כגומר והולך, - ומבו' בדבריו דמקור ד' הרשב"א להך מילתא דאף כשיכול לבא ע"י עירובי תחומין אמרינן דל"ה דעתו עליו, הוא משום דאם איירי כשאינו יכול לבא, פשיטא דל"מ לו העירוב, ולא איצטריך לאשמועינן, ובע"כ דאיירי במי שיכול לבא ע"י עירובי תחומין, ואפ"ה ל"מ לו העירוב, משום דמסתמא ל"ה דעת המניח עליו. [↑](#footnote-ref-46)
46. משמע דאם הי' יכול לבא אצלו בשבת, סגי בהכי, אף דאינו יכול לבא ביו"ט, וצ"ע דא"כ גם כשהוא חוץ לתחום, הרי יכול לילך ביו"ט עד סוף תחומו, ולקנות שם שביתה בשבת, ועי"ז יהא מותר לבא אצלו בשבת. [↑](#footnote-ref-47)
47. ומבו' בדבריו דאלמלי ה"ט הי' מהני עירובו אף למי שבסוף העולם, ול"ב כלל שיהא בידו לבא לעירובו. [↑](#footnote-ref-48)
48. ובדף מס' 1 נתבאר דלדעת הסוברים דעיקר ההיתר דעירוב תבשילין, הוא משום דבשעת הדחק סומכין לכתחילה על הואיל, הרי דבשאר דברים האסורין מדרבנן, ל"מ עירוב תבשילין, וע"כ ודאי דל"מ עירוב תבשילין להתיר לערב עירובי תחומין ועירובי חצירות דל"ש בזה הואיל, אף דאין איסורם אלא מדרבנן, וכבר עמד ע"ז הישועות יעקב בסימן שצ"ג סק"א. [↑](#footnote-ref-49)
49. בד' הנוב"י והגרע"א שם מבו' דבעינן דאותו צורך שעשה בשבילו לשבת, יהא לו היתר ביו"ט, אך כל דאין היתר לאותו צורך, אף דמשכח"ל שיהא לצורך אחר ביו"ט, כמחמם מים לצורך טבילה בשבת, דה"ז ראוי ליו"ט לשתי', ל"מ בזה עירוב תבשילין. [↑](#footnote-ref-50)
50. ועיי"ש שציין למש"כ בגל' המג"א בסימן ש"ב סק"ו, וזה למש"כ שם דמותר להציע המיטות מיו"ט לשבת אף שלא הניח עירוב תבשילין, שהרי לדעת ר' יהושע בשבת קי"ג א' מציעין את המטות מיוהכ"פ לשבת כיון דקדושתו חמורה, ור"ע דפליג הוא משום דס"ל דחלבי שבת אין קריבין ביוהכ"פ, אך מיו"ט לשבת שרי, (שהרי חלבי שבת קריבין ביו"ט), ולפ"ז ה"נ מותר לחפש הס"ת מיו"ט לשבת, אף בלא עירוב תבשילין, - ועיקר מש"כ הגרע"א להתיר להציע המטות מיו"ט לשבת אף בלא עירוב תבשילין, כבר הביא הישועות יעקב בסימן ש"ב סק"ה דכ"ה להדיא בירושלמי בפירקין דמציעין את המיטות מיו"ט לשבת ואין אופין ומבשלין מיו"ט לשבת, ועיי"ש בירושלמי במה דמפרשינן בטעמא דמילתא, ועמש"כ הצל"ח לעיל ט"ו ב' לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-51)
51. הא"ר בסימן ש"ב סק"ח כתב בשם המהרש"ל דמותר לקפל טלית מיו"ט לשבת כשהניח עירוב תבשילין, והביאו המ"ב שם סקי"ז, והדע"ת בסימן תקכ"ח עמד בזה דד' המהרש"ל סותרים למש"כ ביש"ש בפירקין סימן י"א דל"מ עירוב תבשילין לדברים שאינם מצרכי הסעודה, עיי"ש, - וי"ל בזה למש"נ לקמן בהערה עפי"ד הרא"ה, דדבר שהותר לצורך אוכל נפש הותר לגמרי, וע"כ כיון שהותרה הכנה מיו"ט לשבת לצורך אוכל נפש, הותרה הכנה אף שלא לצורך אוכל נפש, אך אי"ז מתישב בד' המהרש"ל בסימן כ"ו שהצריך להזכיר לאדלוקי שרגא, ול"מ מה שהותר להבעיר לצורך בישול, - וי"ל עוד בזה, דמדינא ל"ה לנו לאסור כלל לקפל טלית מיו"ט לשבת, דדמי להא דלר' ישמעאל מציעין את המטות מיוהכ"פ לשבת, וכמו שעמד ע"ז הגרע"א, ונתבאר לעיל בהערה, אלא דמכח תקנת עירוב תבשילין אסרו להכין מיו"ט לשבת כשלא הניח עירוב תבשילין, וזה למש"נ בדף מס' 1 די"ל דבתקנת עירוב תבשילין נתחדש איסור בפנ"ע לבשל מיו"ט לשבת כשלא הניח עירוב תבשילין כדי שיברור וכו', וע"כ כל שהניח עירוב תבשילין שרי, דכל הא דל"מ עירוב תבשילין להתיר דבר שאינו מצרכי סעודה, הוא רק בגוונא שיש לנו לאסור מדינא לעשותו מיו"ט לשבת, ובאנו לדון דיועיל העירוב תבשילין להתירו, אך בקיפול מיו"ט לשבת דמדינא ל"ה לנו לאסרו כלל, וכל הא דאסרינן לי' הוא משום שלא הניח עירוב תבשילין, הרי דכל שהניח עירוב תבשילין אין מקום לאסרו, (שהרי ל"ב שהעירוב תבשילין יתיר לקפל, אלא כל שהניח עירוב תבשילין אין מקום כלל לאסור עליו לקפל). [↑](#footnote-ref-52)
52. אך הרא"ה לקמן כ"ב ב' כתב דהא דמהני עירוב תבשילין להתיר הדלקת הנר, הוא משום דהבערה גופה צורך אוכל נפש היא, ומשמע דהיינו דהואיל והבערה לצורך בישול הויא צורך אוכל נפש, והותרה ע"י עירוב תבשילין, ה"נ הותר הדלקת הנר, דמלאכה שהותרה ע"י עירוב תבשילין, הותרה לגמרי, ואף שלא לצורך אוכל נפש, ולפ"ז לכאו' הדין נותן דכל הכנות מיו"ט לשבת הותרו ע"י עירוב תבשילין, אף שאינם מצרכי הסעודה, - ואמנם הנה מד' התוס' ועוד מקמאי שהצריכו להזכיר בעירוב לאדלוקי שרגא, מבו' דאף שהותרה הבערה לצורך בישול, אי"ז מועיל להתיר הדלקת הנר. [↑](#footnote-ref-53)
53. לכאו' הטעם בזה, דכ"ה דכשמערב בעיו"ט ראשון מברך על העירוב, אף דאין העירוב מועיל אלא אם יו"ט שני הוא קדש, ה"נ הוא כשמערב ביום הראשון ומתנה, - אך בדעת התור"פ ודעימי' נראה, דאף דבערב יו"ט ראשון מברכין על העירוב, דהוי ככל מצוות הנוהגות ביו"ט שני דמברכין עליהן, וכ"ז הוא כשעושה את מעשה המצוה בודאי, אף דלהצד דיו"ט שני הוא חול לאו מידי הוא, אך כל שמערב ביום הראשון ועושה את מעשה העירוב בספק, אין מברכין ע"ז, ובד' התור"פ משמע דהוצרך לחדש להא דאין מברכין ע"ז, רק למש"כ דא"צ להתנות, והיינו דאם מתנה ודאי דא"א לו לברך, שהרי אינו עושה את עיקר העירוב אלא על תנאי, אך אם אינו מתנה, הי' מקום לומר דהגם דלהצד דהיום השני הוא חול לאו מידי הוא, דמי לכל מי שמניח עירוב בערב יו"ט ראשון שמברך עליו, וכנ"ל, - ועמש"כ בתשו' תורת חסד או"ח סימן כ"ו אות א' כמה טעמים בזה. [↑](#footnote-ref-54)
54. הר"ן בסוגיין והמאירי לעיל ו' א' הק' ע"ד הרמב"ם דרבא דאמר מניח אדם עירובי תבשילין מיו"ט לחבירו, הי' בקי בקביעא דירחא, אך כבר כתבו האחרונים דלהרמב"ם לטעמי' דס"ל דבימי אביי ורבא ל"ה מקדשין ע"פ הראי', ונתבאר במ"מ לפ"ק דף מס' 9, - אך המאירי הק' עוד ממה שדנו רבינא ורב אשי לעיל שם לערב עירובי תבשילין ולהתנות, אף דבימים ל"ה מקדשין ע"פ הראי', ועמש"כ בזה בתשו' בית אפרים סימן נ"א בשם הגר"ז מוואלאזין, ובמש"כ בזה הבית אפרים שם. [↑](#footnote-ref-55)
55. ועיי"ש שכתב דהטעם בזה הוא, דאף דבזה"ז ב' הימים קדושים בודאי, מ"מ כיון דעיקר הא דהיום השני קדוש הוא משום דהזהרו במנהג אבותיכם, אין לנו להחמיר יותר מהם, כי לא יבא לידי קלקול. [↑](#footnote-ref-56)
56. ואמנם משמעות הדברים דכל הא דקמחו נאסר היינו לאפותו לצרכו, אך מותר לאחרים לאפותו לצרכם, וכמו שפירש"י דהא דצריך לאקנויי קמחו, הוא כדי שיהיו אחרים מותרין לאפותו "וליתנו לו", וכ"כ הר"ן, וכ"ה מבו' בד' התוס', דלא הק' שלא תועיל הקנאת הקמח, אלא כשאופין כדי שיאכל הוא אח"כ. [↑](#footnote-ref-57)
57. והרשב"א כתב לישב בזה למשה"ק עוד, דאי אין קמחו נאסר היאך אפשר שיאפו ויבשלו לו אחרים, דא"כ מה הועילו חכמים בתקנתן כל אדם לא יערב ויתן לאחרים שיעשו לו, ועד"ז הק' המכתם דא"כ מצינו חוטא נשכר, והרשב"א כתב לישב דעירובי תחומין דרבנן ולא החמירו בדבר, והוסיף דהוא משום דמילתא דלא שכיחא הוא שלא יערב כדי שיאפו ויבשלו לו אחרים, - והרא"ה הק' כעי"ז דאם אין קמחו נאסר ואחרים יכולין לאפות ולבשל לו, א"כ מאי איסורי', וכתב דבני ביתו אסורין וכן אחרים בשליחותו, לכאו' מכוון דבריו דמה שאמרו בגמ' דאם אין קמחו נאסר אופין לו אחרים, היינו רק שלא בשליחותו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-58)
58. ולמש"נ להלן בהערה עפי"ד הבעה"ע דהא דמי שלא עירב אסור לבשל לצורך שבת, לא תלי רק בהגברא, אלא היינו דבישול של מי שלא עירב, שלא התחיל בבישול זה מערב יו"ט הוא בישול אסור, ובישול של מי שעירב שהתחיל בבישול זה מערב יו"ט הוא בישול מותר, י"ל דע"כ שפיר מהני בזה הא דשלוחו של אדם כמותו, דעי"ז חזינן לה כבישול של אותו שלא עירב, ובישול זה הוא בישול האסור אף למי שעירב, וזה ע"ד מש"כ הבעה"ע להתיר למי שלא עירב לבשל למי שעירב מכח הא דשלוחו של אדם כמותו. [↑](#footnote-ref-59)
59. לכאו' מכוון דבריו, דהא דמי שלא עירב אסור לבשל לצורך שבת, לא תלי בהגברא, דא"כ ל"ה מקום להתיר מכח הא דשלוחו של אדם כמותו, אלא היינו דבישול של מי שלא עירב, הוא בישול אסור, שלא התחיל בבישול זה מערב יו"ט, ובישול של מי שעירב הוא בישול מותר, שהתחיל בבישול זה מערב יו"ט, וע"ז הוא דמהני הא דשלוחו של אדם כמותו דחזינן לה כבישול של מי שעירב, ובישול זה הוא בישול המותר אף למי שלא עירב. [↑](#footnote-ref-60)
60. אך בתשו' מהר"י ברונא סימן פ"ב כתב בטעם האיסור דהוא משום דסבר כמ"ד דאו כולו לד' או כולו לכם, וכיון דקיבל עליו כולו לד', נאסר עליו לעשות מלאכה לצורך אוכל נפש, ולכאו' הוא מתישב רק אי נימא דבעינן כולו לד' או כולו לכם, ול"מ לעשות חציו לד' וחציו לכם, ועמש"נ בזה בדף מס' 2. [↑](#footnote-ref-61)
61. והא"ר בסימן תקצ"ז סוסק"ד כתב להתיר בזה מתרי טעמי, חדא, דיש לצרף דעת הסוברים דהא דמהני עירוב תבשילין הוא משום דצרכי שבת נעשין ביו"ט, וכ"כ הדה"ח בכלל ק"י ס"א, ועוד, למש"כ שם דהא דהמתענה אסור לבשל לאחרים הוא משום מראית העין, וע"כ שפיר שייך בזה הואיל, ויש להוסיף, דגם אם האיסור בזה מדינא, מ"מ אם אינו אלא מדרבנן, י"ל דשפיר מהני לזה עירוב תבשילין, לדעת הסוברים דבגונא דאין האיסור אלא מדרבנן מהני עירוב תבשילין אף אם ליכא למימר הואיל, (ונתבאר בדף מס' 1). [↑](#footnote-ref-62)
62. והיינו משום דמדאורייתא מותר לאפות מיו"ט לשבת משום דאמרינן הואיל או משום דצרכי שבת נעשין ביו"ט, ואף דה"ז אסור מדרבנן, ולא התירו אלא כשעירב עירובי תבשילין, מ"מ משום כדי חייו התירו לו אף בלא עירוב. [↑](#footnote-ref-63)
63. ולקמן שם אמרו משום ר' יצחק דאף צולין לו דג קטן, וכן תניא התם די"א אף צולה לו דג קטן, והרשב"א בעבוה"ק שם פסק כן לדינא, וכ"כ המאורות לקמן שם, והאו"ז בתשו' סימן תשמ"א, - אך ההשלמה שם כתב דהלכתא כת"ק, ולא הותר לצלות לו דג קטן, וכ"נ בד' עוד מקמאי ובד' הטוש"ע שהשמיטו לד"ז. [↑](#footnote-ref-64)
64. ועיי"ש שכתב לפרש לפ"ז משמעות ד' הרמב"ם דלא אסרו בדיעבד במטביל כלי, אלא בשבת, אך ביו"ט שרי, והיינו משום דלהרמב"ם לטעמי' איסור טבילת כלים בשבת הוא משום דנראה כמתקן, וביו"ט הוא מגזירה שמא ישהה, וע"כ אין לאסור בדיעבד אלא במטביל בשבת דהוי האיסור בגוף המעשה, אך במטביל ביו"ט דאין האיסור בגוף המעשה, אלא שאסרוהו שמא ישהה, אי"ז אסור בדיעבד, ועמש"נ בזה בדף מס' ?. [↑](#footnote-ref-65)
65. ושמא ס"ל כמשמעות ד' הרא"ה בסוגיין, דבמעשר בשבת, כיון דזימנין דאית לי' פירי אחריני, ע"כ אסרו לעולם, ולפ"ז י"ל, דבעבר ואפה, כיון דסתמא דמילתא אין לו אוכלין אחרים, ע"כ לא אסרו אף אם אית לי' אוכלין אחרים [↑](#footnote-ref-66)
66. וכד' הנשמ"א נראה גם בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ד הכ"ה שכתב דעבר והטביל את הכלים כדרכן במזיד לא ישתמש בהן ביו"ט וא"צ לומר בשבת, עכ"ל, ומבו' דס"ל דאף ביו"ט אסרינן, וזה דלא כמש"כ בתשו' דלא אסרו אלא בשבת, ולכאו' לפ"ז הא דאסרינן במטביל ובמעשר בשבת ול"ד לעבר ואפה דמותר, הוא משום דשאני עבר ואפה דאין לו תבשילין אחרים, וצ"ע לפ"ז בסתימת ד' הרשב"א שם ש"ד פ"ד הי"ז דאם עבר ואפה מותר, ולא כתב דהיינו רק כשאין לו תבשילין אחרים, ומשמע מזה דמפרש דהא דמשני דאיסורא דשבת שאני היינו דלא אסרו אלא בדברים האסורים בשבת, אך בעבר ואפה דהוי מלאכה המותרת, וכל איסורה הוא משום שעשה כן לשבת, אם עבר ואפה מותר, - וכ"נ גם בד' המאירי בביהב"ח בסוגיין שכתב דלפ"מ דמשני דאיסורא דשבת שאני, הרי הא דמטביל כלים במזיד אסור, הוא אף בדלית לי' כלים אחריני, אך בחידושיו לא כתב כן, עיי"ש, ומאידך כתב לקמן י"ח ב', דהא דהמטביל כלים במזיד אסור הוא אף ביו"ט, ובע"כ דמפרש דמה שאמרו דאיסורא דשבת שאני, לאו היינו דבאיסור סקילה החמירו טפי, ולאו היינו דהחמירו בשבת מביו"ט, אלא היינו דלא אסרו אלא במלאכה האסורה בשבת, ולא במלאכה המותרת דכל איסורה הוא משום שעשה כן לשבת. [↑](#footnote-ref-67)
67. ולפ"ז אין להתיר אלא בעבר ואפה מיו"ט לשבת, אך אם עבר ואפה מיו"ט לחבירו או לחול אסור, וכ"כ היש"ש בסימן י"ז, וכ"כ בתשו' מהרלב"ח סימן נ"ג בדעת הרמב"ם בפ"א מיו"ט ה"ט, והביאו הלח"מ שם, וכ"כ בתשו' ב"ח סימן קכ"ח, וכ"כ המשכנות יעקב בסימן קמ"ג וקמ"ז, - אך בתשו' הרשב"א ח"ה סימן ח' כתב דאף אם עבר ואפה מיו"ט לחבירו שרי, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין י"ג ובתשו' ריב"ש סימן ט"ז ורנ"ד, וכ"כ השו"ע בסימן תקכ"ז סכ"ג, והפר"ח בסימן תק"ג ס"א בסו"ד.

    והריא"ז שם כתב דמ"מ בב' ימים של ר"ה אם עבר ואפה מזל"ז אסור, לפי ששניהם קדש, וחמור הוא מהאופה מיו"ט לשבת, לפי שאינו יכול לאפות בשבת, אבל יכול לאפות ביום שני עצמו, וצ"ב, ועמש"כ המחה"ש בסימן תק"ג סק"ג לפרש לדבריו, - אך המג"א שם נחלק ע"ז, דאף בב' ימים של ר"ה שרי, וכ"כ בתשו' הריב"ש שם. [↑](#footnote-ref-68)
68. אך הרשב"א בסוגיין כתב בדעת רש"י דסגי בתבשיל לחודי', ובס' המכריע סימן ב' כתב בשם רש"י דקי"ל דסגי בתבשיל לחודי', וכן השיב ה"ר יצחק ב"ר יהודה, אבל מורי נוהג בפת ותבשיל, וכ"ה בה"ג שהחמירו על עצמן כחנניא. [↑](#footnote-ref-69)
69. והראב"ד שם כתב דכ"ז הוא כשצריך לאפות ולבשל, אך כל שא"צ לאפות, סגי לי' בתבשיל לחודי', וכ"ה מבו' בל' ר"ת בספה"י שם, וכ"ה מוכח למש"כ למש"כ ר"ת שם לדמותו להא דתניא דחנניא אומר ב"ש אומרים אין אופין אא"כ עירב בפת ואין מבשלין אא"כ עירב בתבשיל, והרי דלבשל סגי לי' כשעירב בתבשיל, וכ"נ גם ממש"כ ללמוד לזה מהא דתניא דאין אופין אלא על האפוי. [↑](#footnote-ref-70)
70. כ"כ הבעה"מ וש"ר בדעתו, אך הראב"ד בכתוב שם כתב די"ל דמודה הרי"ף דכל שהוא צריך לאפות לא סגי לי' בתבשיל לחודי'. [↑](#footnote-ref-71)
71. ואמנם הנה הר"ן בסוגיין כתב בתו"ד די"ל גם לדעת ר"ת דאפי' מי שא"צ אלא לאפות פת ל"מ לי' פת משום דליכא הכירא, אך משמע דלא פסיקא לי' ד"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-72)
72. וזה מתפרש למש"כ הרי"ד שם דהא דסגי לערב בתבשיל לחודי' אף לאפיית הפת, הוא משום דתבשיל עדיף מיני' והלכך פטר לי', והרי דביסוד הדין הי' לנו לערב בפת לפת ובתבשיל לתבשיל, אלא דתבשיל דעדיף פטר אף לפת, אך פת דגריעא לא פטרה אלא לפת. [↑](#footnote-ref-73)
73. אך המג"א שם סקי"ח כתב בדעתם, דא"צ להזכיר הדלקת הנר, משום דא"צ להזכיר רק עיקר הסעודה ושאר מילי גרירי בתרייהו, אך כל שלא עירב אסור להדליק נר, וכ"ה מבו' בתשו' מהרש"ל סימן ע"ח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-74)
74. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דתניא **דמי שלא הניח עירובי תבשילין ה"ז לא יאפה ולא יבשל ולא יטמין, ולא קתני דלא ידליק את הנר, וכן תניא דחנניא אומר ב"ש אומרים אין אופין אא"כ עירב בפת וכו', ולא קתני אין מדליקין את הנר אא"כ הי' לו נר דלוק מערב יו"ט, אך זה מתישב למש"כ הרא"ש דסגי בעירוב בפת ותבשיל אף להוצאה והדלקה, וכן למש"כ הרא"ה והר"נ בן הרמב"ן דבכלל בישול איכא גם הבערה.** [↑](#footnote-ref-75)
75. הרא"ה לקמן כ"א ב' כתב דהא דמהני עירובי תבשילין להתיר הדלקת הנר, אף דאי"ז צורך אוכל נפש, ול"מ עירוב תבשילין אלא לצרכי אוכל נפש, הוא משום **דהבערה גופה צורך אוכל נפש היא, והיינו דכיון דלצורך בישול ג"כ צריך להדליק אש, והותר ע"י עירוב תבשילין, ע"כ הותר אף הדלקת הנר, ולפ"ז הרי דמה"ט מהני עירוב בתבשיל להתיר הדלקה, - אך מד' התוס' לקמן כ"ב א' ועוד מקמאי שכתב דצריך להזכיר לאדלוקי שרגא, מבו' לכאו' דפליגי ע"ד הרא"ה.** [↑](#footnote-ref-76)
76. אך הט"ז בסימן תקכ"ז סקי"א כתב בדעתם, דאף דאמירת בדין וכו' אינה מעכבת, מ"מ כל שהזכיר דבר אחד, ולא הזכיר שאר דברים גרע טפי, שמראה בהדיא שאינו מערב אלא לאותו דבר, - וכ"ה מוכח ממש"כ בתשו' מהרש"ל סימן ע"ח דאסור לשחוט מיו"ט לשבת ע"י עירוב תבשילין, כיון שלא הזכיר שחיטה, אף דדעתו ביש"ש בפירקין דאין האמירה מעכבת, וצ"ע בד' הגר"ז בסימן תקכ"ז ס"ז והשעה"צ שם סקנ"ב דלא משמע כן. [↑](#footnote-ref-77)
77. וזה מתפרש למש"כ בפי' ריבב"ן דהא דגומר הוא משום **דלא גזרו אלא להתחיל בתחילה, וע"כ כל הא דגומר אף את האפי', הוא משום דהלישה והאפי' כחדא מלאכה דמיין, וחשיב כגמר למלאכה שהתחיל בה, - ולפ"ד המכתם נמצא דכל הא דמותר אף לאפות הוא משום דלישה בלא אפי' ל"מ לי', אך אין להתיר להוסיף תיקון למאכל, אם הוא ראוי אף בלא תיקון זה, וגם לפ"ד הר"י מלוניל והמאירי אין להתיר בכה"ג, כין דלי"ב פסידא.**

    **עוד יש לדון בזה, בגונא דהתחיל בדבר שאינו מלאכה כלל, אם מותר לגמור, ולכאו' תליא בטעם ההיתר, דלדעת הר"י מלוניל והמאירי י"ל דמותר לגמור, כיון דאיכא פסידא אם יעזבנו, אך לדעת הריבב"ן רק כשהתחיל בדבר דהוי מלאכה ובעינן בי' להיתר העירוב יגמור, ולדעת הסוברים דהותר לגמור כל צרכי שבת, לכאו' ודאי דהוא רק כשהתחיל בדבר הצריך להיתר העירוב, - והבינה לעתים בפ"ו מיו"ט ה"ה כתב מטעם אחר דכל הא דהתחיל בעיסתו יגמור, הוא רק כשהתחיל במלאכה, עיי"ש.** [↑](#footnote-ref-78)
78. ואמנם בד' רש"י הכא מבו' דאף צריך לטהר את כליו ברגל, והנחלת יעקב בסוגיין כתב דהיינו דלצורך אכילת קדשים צריך לטהר אף את הכלים. [↑](#footnote-ref-79)
79. וכ"כ הצל"ח במשנתינו, ולקמן י"ח א' כתב דלפ"ז גם אין חיוב לטהר עצמו בר"ה, - אך בסו"ד שם חזר בו וכתב דגם לדעת הרמב"ם הוי החיוב לטהר עצמו ברגל אף בזה"ז ואף חוץ לירושלים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-80)
80. ובסימן ס"ו כתב דלפ"ז דין אשה אם היא מוזהרת לטהר עצמה ברגל תליא בפלוגתא דאמוראי אם אשה חייבת בשמחה, וכ"כ בטו"א בר"ה ט"ז ב', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-81)
81. והרא"ה כתב דחייב אדם לטהר את עצמו ברגל, ונוהגין היו כן אף בשאר ימים טובים, ושמא מכוון דבריו הוא דמדינא א"צ לטהר עצמו אלא ברגלים ולא בר"ה, אלא דנוהגין היו לטהר עצמן אף בר"ה. [↑](#footnote-ref-82)
82. אך הטור בסימן תר"ג במה שאמרו בירושלמי דז' ימים צריך לאכול בטהרה, וכתב הראבי"ה דהיינו ז' ימים שבין ר"ה ליוהכ"פ, דהיינו משום דבר"ה ל"ה צריך להזהיר לאכול בטהרה שפשיטא שיאכל בטהרה שחייב אדם לטהר עצמו ברגל, ולא נשאר עדיין אלא ז' ימי חול שהוצרך להזהירו עליהן, והב"ח שם עמד בזה דהוא דלא כמש"כ הטור בסימן תר"ו בשם הרא"ה דהא דחייב אדם לטהר עצמו ברגל היינו לטהר עצמו מכל הטומאות וכו' והאידנא אין לנו טהרה, וכתב דכל מש"כ הרא"ש היינו רק לענין שלא לברך על הטבילה, אך מ"מ למדנו מדר' יצחק דכיון דחייב אדם לטהר עצמו ברגל, א"כ מאי דאפשר לו לטהר צריך הוא לעשות, ואע"ג דא"א לו לטהר עצמו בכל דבר, מ"מ אינו נטפר משום זה במאי דאפשר, וכתב דלפ"ז אף בערב ר"ה יש לטבול משום קרי כדי לטהר עצמו במאי דאפשר, - ועמש"כ היד אפרים בסימן רמ"ב למג"א סק"ד, והמטה אפרים בסימן תרכ"ה באלף למטה סקכ"ה. [↑](#footnote-ref-83)
83. וכ"כ השבה"ל בהל' שמחות סימן כ"ט דטבילת יוהכ"פ מצוה היא דקי"ל חייב אדם לטהר עצמו ברגל, והשבה"ל בסימן רפ"ג כתב דכיון דבכל רגל חייב אדם לטהר עצמו, כ"ש בר"ה ויוהכ"פ שהן ימי משפט שצריך אדם לטהר ולקדש עצמו, ומבו' דהא דחייב אדם לטהר עצמו ברגל הוא משום קדושת הרגל, וכ"כ המבי"ט בס' בית אלקים ח"ג פרק ס"ג. [↑](#footnote-ref-84)
84. אך בפי' הר"י מלוניל והמאירי משמע דגם ב"ש מודו לה"ט דנראה כמיקר, אלא דס"ל דגזרו בטבילת אדם אטו טבילת כלים, והצל"ח כתב לדון להוכיח כן ממה שהתירו ב"ש בנדה כ"ט ב' טבילה בזמנה, ועיי"ש מש"כ לדחות. [↑](#footnote-ref-85)
85. אך השאג"א בסימן נ"ו ובטו"א במגילה ד' ב' כתב דלדעת רבה גזרו שמא יעבירנו ד' אמות ברה"ר גם בדבר הרשות, עיי"ש, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן קי"ד, - ובתשו' אבנ"מ סימן י' תמה ע"ז, דא"כ מ"ש דגזר בטבילת כלים, ולא גזר לאסור כל החפצים בטלטול שמא יעבירנו ד' אמות ברה"ר, - ובהגה' קה"י שם שהובא בהגה' מילואי חותם כתב דלא גזרו רק בדברים שדרך להוליכן למקום אחר, כשופר ולולב ומגילה אצל בקי, וכלים למקום הטבילה, ומשא"כ בשאר כלים שתשמישם במקומם. [↑](#footnote-ref-86)
86. ולפ"ז לא שייכא הגזירה אלא בשבת שקודם הרגל, אך בשבת דעלמא ליכא למיחש שיעבירנו ד' אמות ברה"ר, והא דאסור לטבול כלים אף בשבת דעלמא, הוא משום דגזרו כל שבת אטו שבת דקודם הרגל, וכ"כ הצל"ח לעיל במתניתין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-87)
87. אך החת"ס בסוגיין כתב דלד' הר"ן צ"ל דאף הכא כולן טרודין לטהר ברגל, וכ"כ הנחלת יעקב בסוגיין בתו"ד, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט אין מטבילין בשבת דעלמא, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-88)
88. אך עיי"ש בסקי"ג שכתב דאי"ז מתישב למש"כ הרשב"א לקמן כ"א ב' דמודה רבה דפלוגתא דב"ש וב"ה היא אם אמרינן מתוך, כאשר כ"ה מוכח ממתניתין דלקמן, ולא קאמר אלא דמהא לא תשמעיני', ולפ"ז נמצא דמודה רבה דיש עירוב והוצאה ליו"ט, - ובתשו' חת"ס או"ח סימן קמ"ז כתב דאי"ז מתישב לפ"מ דמוכח מד' התוס' בפסחים מ"ז ב' ד"ה אהבערה דבתר דשמע מרב יוסף קיבלה מיני' דפליגי במתוך. [↑](#footnote-ref-89)
89. וכ"נ בד' השטמ"ק בסוגיין שכתב דפריך דלישתרי אפי' כשאפשר להטבילו מערב יו"ט כהולכת סכין אצל טבח, וזה כמש"כ הרא"ה לעיל י"א א' דהא דשרי להוליך סכין אצל טבח, אף דאפשר מערב יו"ט, הוא משום דחשיב כאוכל נפש עצמו. [↑](#footnote-ref-90)
90. והא דפריך דביו"ט מאי איכא למימר, היינו משום דביו"ט גופי' לא שייכא הגזירה דשמא יעבירנו ד' אמות ברה"ר, לרבה לטעמי' דאין עירוב והוצאה ליו"ט, או משום דלא נאסרה העברת ד' אמות ברה"ר, אך אין לפרש דהוא משום דבהוצאה הותרו אף מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט, דבד' הר"נ בן הרמב"ן לעיל י"א א' וי"ב א' מפורש דלא הותרה הוצאה דמכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט. [↑](#footnote-ref-91)
91. בספה"י לר"ת סימן שפ"ו כתב דלא פריך אלא אהא דגזרו יו"ט אטו שבת, דאם החמירו בהאי תקנה לגזור יו"ט אטו שבת, ה"נ הי' לנו לגזור השקה אטו הטבלה, אך לא פריך אהא דגזרו בור בחצירו אטו בור ברה"ר, משום דבור בחצירו וברה"ר חדא נינהו ואתי לטעות. [↑](#footnote-ref-92)
92. אך י"מ בדעת הרמב"ם, דלעולם אף כשמדלה בדלי טמא יש לאסור משום דנראה כמתקן, אלא דהא דאסרינן משום דנראה כמתקן הוא רק בשבת, אך ביו"ט לא אסרו אלא מגזירה שמא ישהה, וע"כ הוא דשרי כשמדלה בדלי טמא, דכיון שלא התרת לו אלא ע"י דליו, אין לחוש שיבא להשהות, ונתבאר בדף מס' 6. [↑](#footnote-ref-93)
93. ולדעת רב יוסף דאיסור טבילת כלים הוא גזירה משום סחיטה, י"ל דהא דמדלין בדלי טמא, הוא משום דכלי שמדלין בו לא שייך בו סחיטה, וע"כ לא גזרו כשטובל ע"י דליי', אטו כלים שהם בני סחיטה דלא שייך בהו דליי', - וי"ל עוד, דהוא משום דמתוך שלא הותרה לו אלא ע"י דליו זכור הוא. [↑](#footnote-ref-94)
94. ועיי"ש שכתב דאין לפרש דהא דפריך דדילמא אתי לאטבולי בעיני', היינו דנגזור טבילה ע"י דליי' אטו טבילה באפי נפשה וטבילה באפי נפשה גזירה שמא יעבירנו ד' אמות ברה"ר, דזה ודאי הו"ל גזירה לגזירה, - אך ממש"כ בפירש"י דהא דמשני דזכור הוא, היינו דהטבילה אסורה ביו"ט, וכ"כ בפי' ר"ח, משמע שפירשו דהא דפריך הוא דנגזור שמא יבא להטבילו בפנ"ע, דלד' הרא"ה מתפרש שנויא דגמ' דזכור הוא דשבת הוא ולא יבא להעבירו ד' אמות ברה"ר. [↑](#footnote-ref-95)
95. והרא"ה לקמן בסוגיין ד"ה תניא כוותי' כתב דגם הא דלא אסרו במדלה בדלי טמא לדעת רב ביבי דאיסור טבילת כלים הוא מגזירה שמא ישהה, הוא משום דלא התרת לו אלא ע"י דליו, וכיון דלא התירו לו להטביל להדיא לא יבא להשהות, וכ"כ הראשון לציון בסוגיין, - אך השטמ"ק לקמן בסוגיין כתב דהוא משום דהדלי שם בבור ושם טהרתו, ומילתא דלא שכיחא הוא שיהא משהה. [↑](#footnote-ref-96)
96. הרשב"א הק' ע"ז מהא דנדה מערמת וטובלת בבגדי', אף דכל עצמה לא באה אלא לטהר בין גופה ובין בגדי', ומ"ש מטבילת כלי אגב מימיו דאסור, - אך בד' המהרש"א מבו' לישב, דשאני בנדה המערמת וטובלת בבגדי', דכיון דהא דהיא מותרת לטבול הוא משום דנראה כמיקר, ואין נראה כלל שבאה לטהר עצמה, ע"כ שפיר היא מותרת אף לטבול בבגדי', דהרואה אומר להקר היא צריכה, ומשא"כ בטבילת כלי אגב מימיו, דה"ז ניכר שבא לטהר את המים, הרי דאף דבטהרת המים ליכא איסורא, מ"מ ה"ז אסור משום טבילת הכלי. [↑](#footnote-ref-97)
97. אך בסימן י"א ד"ה אך קשיא לי הק' ע"ז, דלחד מ"ד בירושלמי ל"מ הערמה אלא בולד הטומאה, והרי טומאת ולד הטומאה היא לתרומה, וקי"ל דלתרומה בעי כונה. [↑](#footnote-ref-98)
98. וכ"ה מוכח לדעת כמה מקמאי דס"ל דקי"ל דטבילה צריכה כונה, ובע"כ דהא דמדלין בדלי טמא והוא טהור, הוא כשמתכוין להטבילו. [↑](#footnote-ref-99)
99. אך לדעת הרמב"ם י"מ דלעולם אף כשנטמא ביו"ט יש לאסור משום דנראה כמתקן, אלא דהא דאסרינן משום דנראה כמתקן הוא רק בשבת, אך ביו"ט לא אסרו אלא מגזירה שמא ישהה, וע"כ הוא דשרי כשנטמא ביו"ט, דליכא למיגזר בי' שמא ישהה, ונתבאר בדף מס' 6. [↑](#footnote-ref-100)
100. אך הרא"ה לקמן בסוגיין פירש דלדעת רבא לא הותר להטביל כלי שנטמא ביו"ט אלא כשנטמא בולד הטומאה, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-101)
101. והתוס' כתבו דאף דטומאת ולד הטומאה היא לתרומה, ולתרומה הרי בעינן הערב שמש, מ"מ מטבילין אותו ביו"ט, משום דבטומאה דרבנן ל"ב הערב שמש, וכ"כ הרא"ה, - אך בחי' המאירי כתב דמיירי ביו"ט שבערב שבת ומטבילו לצורך שבת, וכ"כ התוס' בחגיגה כ"א א' סוד"ה האונן בשם הר"ר אלחנן, - ועמש"כ בתשו' אבנ"מ סו"ס י' בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-102)
102. וזה כמש"כ הרשב"א לקמן בסוגיין דלא גזרו שמא יסחוט אלא בטבילה דמצוה, והרי דגם הא דחיישינן לסחיטה הוא מכח הא דהוא להוט משום המצוה, וכ"כ התוס' הרשב"א בכתובות ו' א', וע"כ הוא דבולד הטומאה שאינו להוט כ"כ להטבילו, אין לגזור משום סחיטה. [↑](#footnote-ref-103)
103. וזה לטעמי' שפירש להא דמשני דכהנים זריזין הן, דמה"ט אין לגזור בהן, וכפי' קמא דרש"י, אך הרא"ה לטעמי' שפירש להא דמשני דכהנים זריזין הן, דמה"ט הו"ל מילתא דלא שכיחא, וכפי' בתרא דרש"י. [↑](#footnote-ref-104)
104. אך י"מ בדעת הרמב"ם, דלעולם אף בנטמא בולד הטומאה יש לאסור משום דנראה כמתקן, אלא דהא דאסרינן משום דנראה כמתקן הוא רק בשבת, אך ביו"ט לא אסרו אלא מגזירה שמא ישהה, וע"כ הוא דשרי כשנטמא בולד הטומאה דאין קפידא בשהייתו, ונתבאר בדף מס' 6. [↑](#footnote-ref-105)
105. אך בחי' המאירי משמע דהוא משום דכהנים זריזין הן ואין לגזור, וכ"נ בדבריו בביהב"ח, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-106)
106. הרשב"א הק' דא"כ מ"ט כשנטמא באב הטומאה אין מטבילין אותו, הרי כיון דחמירא טומאתו כ"ש דהן נזהרין בה יותר והו"ל מילתא דלא שכיחא, וכתב דכיון דטומאת אב הטומאה משכח"ל אף בהדיוט, החמירו בה אף בכהנים. [↑](#footnote-ref-107)
107. והרשב"א והריטב"א שבת קמ"ז א' כתבו דמה שהתירו לעבור עד צוארו במים, להקביל פני רבו ולשמור פירות, היינו דמשום צורך זה דהקבלת פני רבו ושמירת פירות לא גזרו שמא יסחוט, ולפ"ז י"ל דה"נ הכא כיון שהיא צריכה להטביל בגדי', לא גזרו שמא יסחוט. [↑](#footnote-ref-108)
108. ועד"ז כתב התוס' הרשב"א בכתובות ו' א' דלא גזרו אלא בטבילת מצוה, דמתוך שהוא טרוד בה אתי למיסחט, וע"כ לא אסרו לרחוץ כוס או קערה כמו שאסרו טבילת שאר כלים. [↑](#footnote-ref-109)
109. בד' היש"ש בסימן י"ט מבו' דהא דשמא ישהה, אי"ז תקנה בפנ"ע שתיקנו חכמים כדי שלא יבא להשהות, אלא הוא מיוסד ע"ז דאסרו חכמים להשהות כלים החייבין טבילה, שמא יבא לידי תקלה, וע"כ הוא דאסרו להטביל ביו"ט גזירה שמא ישהה ועביד איסורא, וכתב לפ"ז דאף אם הא דאין מטבילין כלים בשבת הוא גם מטעמי אחריני, מ"מ נפ"מ בטעמא דרב ביבי, דאסור להשהות כלים הצריכין טבילה. [↑](#footnote-ref-110)
110. וזה לפי דבריהם דהגזירה שמא ישהה הוא משום שיבא בתוך כך לידי תקלה, אך לדעת הסוברים דהוא משום דאנו רוצים למהר טהרתו ככל האפשר, או משום דהוי ככיון מלאכתו ביו"ט, שפיר יש לגזור שמא ישהה גם בשבת. [↑](#footnote-ref-111)
111. אך בדעת הרמב"ם כתבו כמה מרבוותא, דהא דאמר רב ביבי לטעמא דשמא ישהה, הוא רק ביו"ט, אך בשבת אין איסורו אלא משום דנראה כמתקן, ונתבאר בדף מס' 6. [↑](#footnote-ref-112)
112. ובפי' בתרא כתב דעיקר הגזירה דשמא ישהה הוא שמא ישהה עד יו"ט וחייב לטהר עצמו קודם לכן, ושבת הסמוכה ליו"ט עשאוה כיו"ט, ואטו שבת זו גזרו אף בשבת דעלמא. [↑](#footnote-ref-113)
113. אך בד' הפסקי רי"ד והרא"ה מבו' דלדעת רב ביבי עיקר איסור טבילת כלים בשבת הוא מגזירה שמא ישהה, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט החמירו בזה בשבת יותר מביו"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-114)
114. הרא"ה כתב בפי' בתרא דמודה רבא דיש לאסור בטבילת כלים מגזירה שמא ישהה, כדתניא בברייתא, אלא דמכח זה אין לאסור אלא כשנטמא בערב יו"ט, והא דאסור אף כשנטמא ביו"ט באב הטומאה, הוא מפני שנראה כמתקן, ולקמן בסוגיין הוסיף, דרבא ס"ל דאין לגזור שמא ישהה אלא ביו"ט או אף בשבת הסמוכה לו, אך בשבת דעלמא אין לאסור אלא משום שנראה כמתקן, ולפ"ז נמצא דמה שאסרו להטביל כשנטמא בולד הטומאה מערב יו"ט, הוא רק ביו"ט (או אף בשבת הסמוכה לו) אך בשבת שרי. [↑](#footnote-ref-115)
115. י"ל דהיינו דהא דאסרינן משום שנראה כמתקן, הוא משום דהוי בכלל מכה בפטיש, וכמבו' בד' הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ח, ואין מכה בפטיש באוכלין, עמש"נ במ"מ למלאכות בונה ומכה בפטיש דף מס' 4 פלוגתת רבוותא בזה. [↑](#footnote-ref-116)
116. ועיי"ש שכתב די"ל דהא דמשיקין את המים, הוא משום דעיקר הא דאסרו להטביל הוא משום שנראה כמתקן וגזרו אטו תיקון כלי, ובהשקה לא גזרו משום דמיזהר זהיר בהו והו"ל מילתא דלא שכיחא, וכמו שאמרו לעיל בסוגיין לדעת רבה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-117)
117. י"ל דהיינו דבהגבהת תרו"מ כיון דקודם ההפרשה הי' טבל ואסור לכל אדם, חשיבא מדינא כמתקן, אך בטבילה דאף קודם הטבילה הי' ראוי, ל"ה מדינא כמתקן, אלא דאסרו חכמים משום שנראה כמתקן ויבואו להתיר בתיקון כלי, וכמש"כ הצל"ח, ונתבאר להלן, ולא גזרו אלא בכלים דשייך בהו תיקון ולא באוכלים. [↑](#footnote-ref-118)
118. והאו"ש בפ"ד מיו"ט הי"ז כתב לסייע לזה, שהרי בטבילת כלים פליגי אמוראי הכא אם יש לאסור משום שנראה כמתקן, ובטבילת גר לא מצינו שנחלקו בזה וכו"ע מודו דאסור משום מתקן, ובע"כ דהיינו משום דבטבילת גר הוי תיקון גמור. [↑](#footnote-ref-119)
119. וזה מתפרש למש"כ הצל"ח דעיקר הא דשרי משום דנראה כמיקר, הוא משום דמדינא אי"ז חשוב כתיקון אלא דיש לאסור בזה משום גזירת הרואים וכל דנראה כמיקר ליכא לגזירת הרואים, ומשא"כ בטבילת גר דחשיבא מדינא כתיקון ל"מ מידי הא דנראה כמיקר. [↑](#footnote-ref-120)
120. ועד"ז כתב המאירי ביבמות שם בשם גאוני ספרד, דשאני טבילת טמא שהוא נראה ונדחה וחוזר ונראה, ומשא"כ בטבילת גר דדחוי מעקירו הוא ונעשה מתוקן גמור, ועוד, דהטמא אינו דחוי לגמרי שהרי בן ברית הוא וראוי לכמה מצות אף בלא טבילה, ואף לדברים הצריכים טבילה גברא מ"מ חזי אלא דאריא הוא דרביע עלי' ואי"ז תקוני גברא לגמרי. [↑](#footnote-ref-121)
121. הביאוה"ל בסימן שכ"ג ס"ז סוד"ה ימלאנו כתב דהיינו דפליגי התוס' והרמב"ם בהא דנראה כמיקר, דלדעת התוס' כל דמינכר מאיזה טעם שהוא, לא אמרינן דנראה כמיקר, אף לדעת הרמב"ם כל דהטבילה מצ"ע נראה כמיקר, אף דיש הוכחה מן הצד, מ"מ מכדי נראה כמיקר לא נפיק, ועיי"ש במש"כ לפ"ז. [↑](#footnote-ref-122)
122. והמהרש"א כתב בדעתו דקי"ל כרב ביבי דתניא כוותי', ואך דגם לדידי' אסרו גם גזירה משום סחיטה, דמה"ט הוא שהחמירו בשבת יותר מביו"ט. [↑](#footnote-ref-123)
123. אך היש"ש בסימן י"ט כתב בדעת הרי"ף דקי"ל ככולהו טעמי, וכ"כ השאג"א בסימן נ"ו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-124)
124. השאג"א בסימן נ"ו תמה ע"ז, דודאי דאינך אמוראי מודו דבשופר ולולב גזרו שמא יעבירנו ד' אמות ברה"ר, דליכא התם טעמא אחרינא, ורק הכא ס"ל דליכא לה"ט, ונתבאר בדף מס' 5. [↑](#footnote-ref-125)
125. ובתשו' מהרלב"ח סימן ט"ז מבו' ג"כ דאף ביו"ט יש לאסור משום דנראה כמתקן, אלא דשאני שבת מיו"ט, דביו"ט כל שנטמא ביו"ט מותר להטבילו, משום דהוי כמכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט, ואף לדעת הרמב"ם דקי"ל כרבנן דאסרי במכשירין, מ"מ בטבילה שאינו עושה מעשה בגוף הכלי אין לאסור, אך בשבת אסור להטבילו אף שנטמא בשבת, והשאג"א בסימן נ"ו כתב דמה"ט כתב הרמב"ם בהל' שבת לטעמא דנראה כמתקן, דמה"ט הוא דאף אם נטמא בשבת אסור להטבילו, דאם משום שמא ישהה אין לאסור להטבילו כשנטמא בשבת, אך ביו"ט דליכא לנפ"מ זו, נקט לטעמא דשמא ישהה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-126)
126. ועיי"ש שכתב לפרש עוד, דהוא משום דאפי' לתקן כלי לצורך אוכל נפש התירו בא"א לעשות מבעוד יום, כ"ש הכא דאינו רק מיחזי כמתקן, ואף בנטמא מבעו"י ל"ה אסרינן אלמלי הא דשמא ישהה, וכ"כ בתשו' פנים מאירות ח"א סימן ל' ד"ה והשתא. [↑](#footnote-ref-127)
127. אך בתשו' אבנ"מ סו"ס י"א כתב דיש לדחות דלפ"מ שתירצו התוס' שם בע"א, א"צ לחלק בזה בין שבת ליו"ט. [↑](#footnote-ref-128)
128. וכן הוכיח בתשו' אבנ"מ סו"ס י"א מד' התוס' בפסחים ע' א' ד"ה והא מדקתני, עיי"ש, - וכ"כ האחרונים בדעת המ"מ שכתב בפכ"ג משבת ה"ח בפשיטות דאסור להטביל כלים חדשים בשבת, ובפ"ד מיו"ט הי"ח כתב לדון בזה לדעת הרמב"ם דטבילת כלים חדשים היא מדרבנן, וצידד לאסור משום דהוא תיקון גמור, והיינו משום דבשבת אסור להטביל אף כלי שנטמא בולד הטומאה, וע"כ ודאי דאסור להטביל כלים חדשים. [↑](#footnote-ref-129)
129. ולמש"כ הפסקי רי"ד דהא דמטבילין מגב לגב הוא משום דהיא טבילה שאינה צריכה וכפירש"י, לכאו' ודאי דאף בשבת שרי, וכל המקום לאסור בזה הוא לדעת הרמב"ם דהיא טבילה הצריכה משום מעלה. [↑](#footnote-ref-130)
130. ועיי"ש שכתב דבנטמא ביו"ט שחל בשבת, הרי דלטעמא דרבה ורב יוסף יש להתיר בזה, משום דהוי מילתא דלא שכיחא, אך לטעמא דרבא אין להתיר בזה, דבשבת לא הותרו מכשירי אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-131)
131. ועיי"ש שכתב דאין לפרש דהוא משום דס"ל דטבילת כלים חדשים אינה אלא מדרבנן, וע"כ לא גזרו בה שמא ישהה, דדמי לכלי שנטמא בולד הטומאה דלא גזרו בו שמא ישהה, דא"כ מ"ט כתב דלטעמא דרבה ורבא אסור להטביל כלים חדשים ביו"ט, הרי כיון דאין טבילתם אלא מדרבנן, דמי לכלי שנטמא בולד הטומאה דמטבילין אותו ביו"ט, דאינו נראה כמתקן, וגם לא גזרו בו שמא יעבירנו ד' אמות כיון שאין להוט כ"כ להטבילו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-132)
132. ועיי"ש שכתב לדון עוד, דשמא מש"כ הרא"ש דל"ש בהו הגזירה שמא ישהה, הוא כשבאו לידו ביו"ט, דבכה"ג ליכא להגזירה דשמא ישהה, - אך כתב דסתימת ד' הרא"ש משמע דהוא אף כשבאו לידו מערב יו"ט. [↑](#footnote-ref-133)
133. נתחדש בדבריו דעיקר דינא דטבילת כלים, הוא מצוה לטבול את הכלי, וע"כ י"ל דהאיסור להשתמש בו בלא טבילה אינו אלא מדרבנן, וכ"כ הישועות יעקב ביו"ד סימן ק"כ סק"א, עיי"ש, - אך מד' היש"ש ורבים מן האחרונים שנקטו דשייך לאסור בטבילת כלים חדשים מגזירה שמא ישהה, אשר כן מבו' בד' המ"מ, יש ללמוד דס"ל דלמ"ד דטבילת כלים דאורייתא, אף האיסור להשתמש בכלי שאינו טבול הוא מדאורייתא, וכאשר כ"ה להדיא באו"ז ע"ז סימן רצ"ז, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן תפ"ו, ובפשוטו היינו דזהו עיקר דינא דטבילת כלים, דאי"ז מצוה בעלמא לטבול את הכלי, אלא עיקרו הוא דין איסור, שאסור להשתמש בכלי קודם טבילה, וכ"כ בתשו' אבנ"מ סימן י', דעיקר ברכת וציונו על הטבילה, היא במה שאסור להשתמש בו בלא טבילה, - וי"ל עוד, דאף אם עיקר דינא דטבילת כלים היא מצוה לטבול את הכלי, מ"מ כל שמשתמש בלא טבילה הוא מבטל בכך את מצותו, וכ"כ בתשו' אבנ"ז סימן תי"ח סקי"א, ועייש שכתב דכל שאינו יכול לטובלו, מותר להשתמש בו בלא טבילה, (דדמי למש"כ המרדכי דמותר ללבוש בשבת בגד בלא ציצית.. [↑](#footnote-ref-134)
134. ובתשו' אבנ"מ סימן י"א כתב דיש לאסור מטעם אחר, די"ל דכל הא דשרי הוא בולד הטומאה דהיינו כלי שנטמא במשקין דאינו אלא משום גזירה דמשקי זב וזבה ואין לו סמך מן התורה, וע"כ לא חשיב תקון מנא, ומשא"כ בטבילת כלים חדשים דיש לו סמך מן המקרא, חשיב כתיקון מנא, וכתב ללמוד ד"ז מהא דמפלגינן בשבת ל"ד א' בין עירובי חצירות לעירובי תחומין, עיי"ש, ודבריו הם לפ"מ שנקט דלדעת הרמב"ם יש לאסור משום דנראה כמתקן אף ביו"ט. [↑](#footnote-ref-135)
135. והביאוה"ל שם כתב דעיקר דין טבילת כלים חדשים בשבת ויו"ט תליא בפלוגתא דאמוראי דהכא, וכמש"כ הרא"ש, וכתב ע"ז דלדעת האוסרים יש לאסור אף בכלי זכוכית, - והדברים צ"ע, דלכאו' כל הא דיש לאסור גם בטבילת כלי זכוכית, הוא רק למש"כ המ"מ דבטבילת כלים חדשים מודו כו"ע דה"ז אסור משום מתקן, וע"כ ה"נ יש לאסור אף בכלים שאין חייבין בטבילה אלא מדרבנן, וכמש"כ המ"מ שם, אך למש"כ הרא"ש דלדעת רב יוסף ורב ביבי מותר להטביל כלים חדשים, והרי דדמי דין טבילת כלים חדשים לדין טבילת כלים טמאים, הרי דאף לדעת רבה דאסר בטבילת כלים טמאים משום שנראה כמתקן, וה"נ יש לאסור בטבילת כלים חדשים, הרי מ"מ כ"ה דבכלי שנטמא בולד הטומאה מותר להטבילו דלא מיחזי כמתקן, ה"נ בכלי זכוכית חדשים דאין חייבין בטבילה אלא מדרבנן, לא מיחזי כמתקן. [↑](#footnote-ref-136)
136. השאג"א שם כתב דהא דיש לאסור בטבילת כלי זכוכית גזירה אטו שאר כלים, הוא רק לטעמא דרבה ורב יוסף דגזרינן הא אטו הא, אך לטעמא דרב ביבי ורבא אין לאסור בזה, - אך בד' המאירי מבו' דאף דקי"ל כרבא דטעם איסור הטבילה הוא משום דנראה כמתקן, יש לאסור בטבילת כלים דרבנן, ואזיל לטעמי' שכתב לעיל מינה דגם לדעת רבא הא דלא אסרו בכלי שנטמא בולד הטומאה הוא משום דכהנים זריזין הן, ונתבאר בדף מס' 5. [↑](#footnote-ref-137)
137. אך בפי' קמא כתב דהיינו לקטר את הבושם מבית יד של חלוק כשהוא מונח על הכלי, וכ"כ הרי"ף די"מ שהוא עישון בית הידים, והיש"ש בסימן ל"ז כתב דלפי' זה צ"ל דל"ד להא דמסקינן דלעשן שרי, דהיינו רק בפירות, - ועיי"ש שהק' ע"ז ממה שאמרו במו"ק י' ב' דה"ז אסור אף בחוה"מ, ואם היינו עישון בית הידים הרי כל איסורו הוא משום דאינו שוה לכל נפש ואין לאסור בחוה"מ, וכתב דצ"ל דאין מעשנים כשאר בגדים, אלא צריכין בושם בענין אחר, ואינו אלא מעשה אומן, ואסור אפי' בחוה"מ. [↑](#footnote-ref-138)
138. והבכור שור בפסחים נ"ג א' נקט דאם עשה גדי מקולס בערב פסח לא נאסר באכילה, ואין אסור אלא לאכלו בליל הפסח, והפמ"ג במש"ז בסימן תע"ו סק"א כתב בדעת העולת שבת בסימן תס"ט דמותר אף לאכלו בליל הפסח אם חתכו קודם שנתנו על השלחן, אך בדעת הב"ח והט"ז שם כתב דאסור לאכלו אף שחתכו אח"כ לאברים, דכיון שצלאו שם יאמר הרואה דודאי פסח הוא. [↑](#footnote-ref-139)
139. ובגל' הגרע"א בסימן רמ"ו הק' ע"ז, דאף אדם לא הותר להוציא אלא לצורך קצת, אך שלא לצורך אסור, וד' השבה"ל שהביא שם הרי קיימי בנשיאת משאות דל"ה צורך קצת, ועוד, שהרי מלאכה לצורך נכרי אסורה, וד' השבה"ל קיימי במלאכה לצורך נכרי, - אך בדעת המג"א צ"ל שפירש בד' השבה"ל דס"ל כדעת הסוברים דמדין מתוך הותרה הוצאה אף שלא לצורך כלל, וס"ל דאף לצורך נכרי שרי, וזה כדעת המ"מ והגר"א, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 16. [↑](#footnote-ref-140)
140. והתוס' בד"ה וג' מחלוקות כתבו דהא דשרי הוא במגרדת של עץ, אך במגרדת של ברזל אסור משום דהו"ל פס"ר שתולש שערות, והמהרש"א כתב דמכוון דבריהם הוא כמש"כ הרא"ש, דבמגרדת שלנו אין להתיר אלא בשל עץ, דבשל ברזל הו"ל פס"ר שתולש שערות, אך בשלהם ודאי אפי' בשל ברזל הוי שרי, שהרי קירוד דשמעתין הוא בשל ברזל, וכ"כ המהר"ם שיף. [↑](#footnote-ref-141)
141. וכ"נ ממש"כ בפי' ר"ח דקירוד תולעים קטנים עושה חבורה, משום שהן תפוסין בעור הבהמה וא"א להסירן אלא בחבורה, והרי דהא דעושה חבורה, אי"ז מכח הקירוד במגרדת, אלא אף כשמסירם בלא מגרדת א"א להסירן אלא בחבורה. [↑](#footnote-ref-142)
142. והשבה"ל בסימן רנ"ח הק', דמ"ט הותר לעשות טירחא זו ביו"ט כדי לתקן הבהמה, שהרי אף להעלותה מן הבור אסור, והיאך זה מותר, והניח בקו'. [↑](#footnote-ref-143)
143. והתוס' שם כתבו עוד, דלא שרי הכא אלא ביו"ט אבל בשבת אסור, - אך לכאו' כ"ז הוא לפ"מ דמיבע"ל התם לאסור ליתן מרדעת ע"ג בהמה בשבת, דלפ"מ דפשיט התם דמותר, ה"נ מותר לקרצף בהמה אף בשבת. [↑](#footnote-ref-144)
144. לכאו' י"ל דהוא משום דהוצאת הדם אינה לצורך יו"ט כלל, דאין תועלת לבהמה בהוצאת הדם, אלא בקירוד, וע"כ היא אסורה, - אך לכאו' הי' לנו להתיר כדין בשרא אגומרי דהותר הכיבוי אף שאין בו תועלת לאוכל נפש, והיינו משום דכל מלאכה המתלוה דהיינו אורחי', חשיבא מגוף המעשה, ויש בזה להתירא דמלאכת אוכל נפש, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 27. [↑](#footnote-ref-145)
145. והראש יוסף בשבת ר"פ במה בהמה והפמ"ג בס' תיבת גמא פר' בשלח ובתוס' הגרע"א בשבת שם נסתפקו בד"ז לדעת התוס' ודעימייהו דס"ל דשביתת בהמתו אינה אלא בעשה, - והפמ"ג במש"ז סימן ש"ה סק"א כתב דאף נשים מוזהרות ע"ז, וכ"כ התפא"י בבועז בשבת שם, וכן האריך בתשו' רב פעלים ח"א או"ח סימן כ"ב. [↑](#footnote-ref-146)
146. והתפא"י בבועז בפ' במה בהמה סק"ב כתב די"ל דאף אם אין נשים מוזהרות מדאורייתא על שביתת בהמה, מ"מ הן אסורות בכך מדרבנן, וע"כ הי' לו לראב"ע למחות בשכנתו, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-147)
147. התוס' נקטו בפשיטות דקטן ל"מ לעשר מעשר בהמה, ועמש"כ הקוב"ש באות נ"ט לדון בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-148)