מראי_מקומות_שג_יט-סוף
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**שג יט-סוף**

**סי"ט**

★"אא"כ ניטל מע"ש חודה ועוקצה [ויחדה] לשם כך".

יל"ע בדעת השו"ע אי בעינן מעשה או דסגי ביחוד [כהגהת הרמ"א].

**ס"כ**

**★**"וכדי שלא יסתמו הנקבין נותנים בהן קיסמים מותר לצאת בהם".

יל"ע מה טעם היתר הרי אינו בגד ואינו תכשיט.

וצ"ל דחשיב משמש הגוף אפי' שלא משמש ומגן בפועל רק מונע סתימת החור.

וע"ע ברש"י [סה. ד"ה ואפילו] "רבותא קאמר דאע"ג דלאו תכשיט נוי הוא **אורחא בהכי** ולא משאוי הוא".

**כב**

★"ועל האבן שיחדתו לכך ויוצאת בו".

עיין משנ"ב [עג] דאבן עגולה אורחה בהכי לפרוף עליו לכך מהני יחוד אפילו לשבת אחת.

והעירו שלקמ [שח-צז] כתב המשנ"ב במקום **הצורך** יש לסמוך להקל דסגי ביחוד לשבת אחת, והכא משמע שבכל ענין מתיר.

**★**עיין משנ"ב [עד].

וע"ע בחזו"א [מב-יג] "דלא מהני יחוד למטבע דאינו אלא לאותה שעה דנמלך עליה ומחזירה ולא נהפך לכלי תשמיש אלא שם מטבע נשאר עליה".

וע"ע בפנ"י [סה:] דלא מהני יחוד למטבע **שאין דרך** ליחד מטבע לשום דבר ובטלה דעתו אצל כל אדם.

**★**שעה"צ [סא] הביא לבו"ש, ולולא דבריו היה מקום להבין בלבו"ש שהבגד לא עליו [הכוונה הסיר הבגד מעליו, לא הסיר המטבע מהבגד] מותר לחזור ולפרוף ולא שנהפך לכלי היתר גמור.

אבל השעה"צ למד שאפי' שהסיר **המטבע מהבגד** בכ"ז שרי דנהפך לכלי היתר.

**כג**

**★**"בצריכה לאגוז נאסר לפרוף ולהוציא לרה"ר".

יל"ע מ"ש ממפתח [שא-יא] שהותר לקשור בחגורתו ולצאת עמו לרה"ר.

וע"ע במאירי "שאין הפריפה מלבוש אלא מכשיר מלבוש".

ואולי מפתח נהפך לחלק ממש מהחגורה ועדיף מאגוז.

**כד**

**★**"יוצאה באבן תקומה וכו' ואפי' לא נתעברה".

לשון משב"ז [יג] "**לכאורה** מיירי בספק מעוברת אבל בודאי אינה מעוברת למה תצא. ומסתימת הפוסקים משמע אף לא הוחזקה בכך שרי".

ויל"ע אי פנויה ג"כ שרי.

דעיקר הטעם דשרי דחשיב מרפא כעת לא שמותר להוציא שמא תצטרך, אלא שמרפא כבר מעכשיו, וא"כ מה"ט פנויה נמית שתרי.

**כה**

★"משום צובע".

עיין "מאמר מרדכי" [י] שהסתפק אי שייך איסור זה בצובעת בכחול **לבן**, ונראה לו לאיסור.

ועי' כה"ח [קיג] דגם בצבע לבן נאסר.

**★**יל"ע אי יש איסור להורדת צבע [דהיינו האם יש איסור מוחק לצובע].

וע"ע בח"א [מ-ח] דחידש "דמי שנתפחמו ידיו מקדירה אסור להוריד השחרורית **מעל ידו** **משום מוחק.**

וכל מה שדנו בדבריו דאה"נ נאסר מוחק לא ע"מ לכתוב אבל כ"ז במקום שעומד ושייך לכתיבה, אבל ידיו מנלן שנאסר כה"ג.

**★**"ומטעם זה אסורה לטוח פניה בבצק דכשנוטלתו מאדים הבשר".

ולכאורה צ"ל דיש איזה שהוא קיום לרושם האדום הנ"ל, אבל דבר שעובר מיד לא מסתבר לאסור, וכן כל מי שיכה את חברו או שאוחזנו בחזקה ומאדים הבשר וכי נאסר.

וע"ע בכה"ח [שטז-סא].

**★** יל"ע אם מותר להשתזף בשמש [עכ"פ במתכוון לכך].

**★**במשנ"ב [עט] "ומשמע אע"ג דלא מתכוונת לצביעה פסיק רישא הוא.

יל"ע הרי הכא הוי תרי דרבנן, וא"כ המשנ"ב אסר פס"ק בתרי דרבנן. א. כל איסור צובע באדם זה דרבנן. ב. הצבע אינו מתקיים.

**★**"אבל איש שאין דרכו בכך לא מקרי צובע".

עיין אג"מ [ח"ה-יח] דרק היכא דאין כוונת לצביעה שרי באיש, אבל **איש שרוצה בצביעה** נאסר.

וע"ע בתו"ש [ג] שדן דבזה"ז דאין דרך להעביר סרק על פניה נימא בטלה דעתה.

וא"כ יש לדון באיש גם שמכוון אולי לא נאסר, וכנ"ל.

**★**שעה"צ [סה], יל"ע בדבריו בזה"ז.

**★**"ומ"מ אפי' העברת סרק ע"פ אשה ג"כ אינו אלא מדרבנן דאין צביעה מדאוריתא על עור האדם".

ועיין בחי"א [כד-א] דהוי דבר שאינו מתקיים ולכן הוא מדרבנן.

וע"ע במנ"ח [מלאכת צובע] דהניח דבר זה בצ"ע.

וע"ע באבנ"ז [קעג-ז] דהקשה דמנלן דסרק אינו מתקיים דהרי כל הפטור של אינו מתקיים נלמד מכותב, ובכותב גופיה תנן **הכותב על בשרו חייב.**

[וברמב"ם] אפי' שחמימות הבשר מעברת הכתב לאחר זמן ה"ז דומה לכתב שנמחק.

**★**כמו שנאסר צובע באדם מסתבר שנאסר צביעת ציפורניים בלק, ויל"ע בלק שקוף אם נחשב לצובע.

**כו**

**★** בענין איסור עשית צמה יל"ע אי יש איסור לסלסל פאות [דהיינו שכלל לא היה סילסול ויוצא פאה מסולסלת] דלכאורה נאסר דמ"ש.

ויש לדון כשהיה פאה מסולסלת ומסלסלה ומחזקה, האם נאסר.

**★**במ"ב מבואר דל"ש אורג בשיער דאין סופו להתקיים דעומד לסתירה.

יל"ע א"כ מ"ט **ר"א חייבו** משום בונה.

ואולי היות והבנין [דהיינו קליעת השיער] מצ"ע יכול להתקיים רק עושה פעולה לסותרו כה"ג חשיב בנין.

וע"ע ריטב"א [שבת קב:] דמלאכתו מתקיימת אפי' **לבו ביום בלבד חייב**.

**ואכתי צ"ב מ"ש אורג מבונה.**

וע"ע בנשמ"א [כד-א] דזה דין **מיוחד באורג** [לא מצד הדין הכללי של אינו מתקיימת] דאורג ענינו חיבור של כמה דברים, וכה"ג חסר בחיבור.

**★**בשעה"צ [סח] דלדעת רש"י לא סגי במתקיים לשבת לחוד אלא בעינן מתקיים תמיד. יל"ע וכי בעי לעולם ועד.

וע"ע בחזו"א [סא] דנסתפק בכותב ע"ג עוגה אי חשיב מתקיים כיון שדרכה של עוגה להעלות ירוקה.

**כז**

★במשנ"ב מבואר דסירוק נאסר מדאוריתא [ודן מצד מלאשצל"ג] ויל"ע הרי התולש אינו חייב אלא בכלי וביד פטור דאינו אורחיה [לקמן ריש שמ].

וע"ע באג"ט [גוזז יד] דסירוק נאסר רק מדרבנן דהוי כתולש ביד, וכלי שחייב הוא כלי המחתך כמספריים, אבל מסרק שתולש השיעור מה לי אם עוקרן ביד או בכלי.

וע"ע באבנ"ז [קנה] שחזר בו.

**★**יש לדון כיצד מגדירים דבר פסי"ר, האם בכל פעולה ופעולה או בכללות הדבר, וכגון מי שהולך יחף על גבי דשא שבסה"כ בכל הדשא משהו יתלש, האם דנים כל פסיעה ופסיעה בפנ"ע ולא הוי פס"ר או שדנים על הכל בב"א.

וכן בסירוק בסה"כ שיסתרק פס"ר שיתלש שיער אבל לא בכל פעולה ופעולה.

**★**משנ"ב [פו] דאף אם אינו מתכוון לתלישת השיער ג"כ אסור דהוי פסי"ר.

ובשעה"צ [עד] ואפי' למ"ד פסי"ר לא ניחא ליה מותר, מ"מ כיון שהוא רוצה בהפרדת השערות וזה א"א זולת השרת השערות חשיב כפס"ר דניחא ליה.

והריב"ש למד דין זה מנוטל צפרניו דחייב משום גוזז, דאף שאינו נצרך לצפרניים חייב כיון שרוצה בגזיזה, עי"ש.

ואכתי צ"ע, דהתם חייב דנחשב למלאכה בזה שרוצה שהמקום יהיה גזוז, אבל הכא אין לו כל רצון בתלישת השיער, רק צריך ורוצה שיער חלק ומופרד ויודע שאינו יכול להגיע לזה בכלי תלישה, ומנלן דכה"ג חשיב פסי"ר דניחא ליה.