טומאת מת - רקב
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים טז-כ - הרב ישעיה הלברשטט / חבורות

**שיעור ראש הכולל הגר"י הלברשטט שליט"א אלול תשפ"ג שיעור ב'**

**בדיני וגדרי טומאת רקב ושיעורה**

**א. דף** נ"א. ת"ר איזהו מת שיש לו רקב, מת שנקבר ערום בארון של שיש או ע"ג רצפה של אבנים, זהו מת שיש לו רקב, נקבר בכסותו, בארון של עץ, או על גבי רצפה של לבנים, זהו מת שאין לו רקב.

**הנה** מתבאר בברייתא זו, וכן בכולא שמעתין, דלטומאת רקב בעינן שלא יהא שם דבר נוסף המתערב, ואם יש הוא נעשה 'גלגלין' ואין לו 'תורת רקב', ובפשוטו היא הלמ"מ, אבל ברש"י כתב אנו אין לנו הלמ"מ וכו' מבואר דמסברא הוא, דכאשר יש תערובת דדבר נוסף הוא דבר שונה, ואנו לא קיבלנו הלכה אלא 'רקב הבא מן המת עצמו בלא תערובות'. וכיו"ב מתבאר בתוס' גבי ב' מתים, דאין הלכה מסוימת לומר דהוא פוסל, אלא 'דלא גמירי אלא של מת אחד ולא שיש מת אחר מעורב בו', וכן לשון רבינו פרץ. ודבר זה צ"ב רב, מ"ט היה פשוט לחכמים בסברא דלא יהא טומאת רקב כשמתערב בה דבר נוסף, ומאי שנא מכל הטומאות שבעולם דאין בהם הלכה זו, וכאשר מתערב בבשר או בנצל או בעצמות או במת שלם דבר נוסף לא אכפ"ל, ומשום דכל שיש בו שיעור המטמא דל מהכא את הנותר, ומ"ש רקב. **ובאמת** גם אי הלכה למשה מסיני הוא, יש לטרוח להשיג הבנת הדבר, אבל כאשר בראשונים מבואר דהלכה מחודשת זו היא **פשוטה ומוכרחת שבהתערבות דבר נוסף אין כאן 'תורת רקב',** אלמא היה לחכמים הבנה מסוימת בגדר טומאת רקב דהיא הכריחה דין זה, וצ"ע.

**ב. ולקמיה** (נ"א:) תני עולא בר חנינא מת שחסר אין לו רקב, ונחלקו הראשונים בדין זה דברש"י (ד"ה תאמר, וד"ה כי מטמא) נראה דר"ל דבעינן שירקב כל גופו, וכן נראה ברמב"ם דבעי דירקב כולו[[1]](#footnote-2). אולם עי' תוס' ד"ה מת דנראה דתלוי אם הוא שלם בקבורה, וכן הוא להדיא בתוס' בנדה (כ"ז: ד"ה למעוטי), וכ"ה במאירי דאי"צ דירקיב כולו. **והנה** דין זה צ"ע טובא, דאחרי שנתחדש דרקב המת מטמא, והרי כזית בשר יש לה שם של מת, א"כ כאשר הרקיב בשר (ועמד על של שיעור תרווד), הרי יש לן 'רקב המת', ומה ענין האי דינא דהרקב יבוא ממת שלם, דמת שלם הוצרכנו להיכא דליכא כזית בשר, או כגון שפיר ושליא ואפר שרופים דליכא התם שם מת מצד הבשר והעצמות דידיה, אבל הכא דהיה בשר ושם מת עליו, **שפיר הרקב ממנו הוה 'רקב המת'** ומטמא, וצ"ע.

**ג. והביאור** בזה נראה, דהנה חלוק רקב מכל טומאת בשר נצל עצמות ומת שלם, דבהם איכא לאותו דבר שבו שכנה החיות, ולפיכך יש להם שם מת[[2]](#footnote-3), אבל רקב כל מציאותו הוא דבר שהתכלה ואזל, ואין לפנינו אלא רקב, וכיון דאינו הדבר שבו שכנה החיות, אלא הוא התרקב ועתה פנים חדשות באו לכאן, לפיכך מצד עצמו אין בו שם מת כלל, ועפרא בעלמא הוא ואינו כלום[[3]](#footnote-4), ואפי' מדין מת שלם לא היינו מטמאים אותו כיון דנרקב, וגרע מאפר ושלדו קיימת דלכה"פ יש לו צורה, או שליא ושפיר שלם (אף שאין בו צורה[[4]](#footnote-5)) מ"מ יש את הדבר שבו שכנה החיות, אבל רקב הוא שינוי גמור, והדבר שהיה איננו, לפיכך **אין לו סיבה עצמית שיהא עליו שם מת,** כן הוא שורת הדין, וקאתיא ההלכה וחידשה דרקב המת מטמא, דלרקב נמי יש שם של מת כהמשך של המת, דאף דאין לו סיבה עצמית שיהא לו שם מת, מ"מ **המת מופיע ברקבו,** דזה גופא דכל מת שישנו לפנינו סוף ענינו להיות רקב, א"כ יש שם מת על רקבו, כי לפי טבע והמהלך הרגיל הוא יהא לרקב, ולכך ממשיך השם מת להופיע ברקב המת, [וזהו לשון הברייתא **'זהו מת** שיש לו רקב' ולא קאמרה דזהו רקב של מת, היינו דהרקב אין לו סיבה לשם מת מחמת עצמו, אלא בתורת המשך להמת שהיה לפנינו, ובזה יש כללים איך נחשב המשך, כגון נקבר ערום וכדלקמיה, וזהו דקאמר זהו מת שיש לו רקב, דהשם מת של הגוף שמת ונקבר, ימשיך גם כשיהא בצורת רקב].

**ד. ומעתה** אתי שפיר הא דהבינו חז"ל בפשיטות דכל רקב אחר נעשה לו גלגלין, היינו דכאשר יש חפצא שנושא 'שם מת' מחמת סיבה עצמית, כגון בשר המת או עצמותיו, אין באפשרות סביבתו לגרע מידי, וגם אם יתערב שם בשר שאינו מטמא, ועצמות שאינם מטמאים, נימא אנן 'דל מהכא', והרי יש כאן שם מת מחמת הבשר או העצמות, אבל דבר שאין לו סיבה עצמית וכל מה שיש בו שם מת הוא כממשיך ומיוחס להמת, א"כ **כאשר מעורב בו עוד דבר עצם התערובת מוגדרת דכבר אינו 'רקב גמור',** וכלשון רש"י ד"ה נעשו, **ולפיכך אינו כהמשך,** ושם המת שהיה לפנינו לא ימשיך בו.

**והיינו** דכל דבר שאינו סיבה עצמית, תערובת אחרת מקלקלת אותו, ואפי' מיעוט, כיון דהוא תערובת גמורה, דהכל רקב ואין שום חילוק ביניהם, וחסר לו בשם 'רקב מת' כיון דיש כאן רקב דבר אחר, ואף דבעלמא מגדרינן לתערובת ע"פ רובה, ה"מ כאשר הרכבי התערובת יש להם סיבת דין מחמת עצמם, משא"כ ברקב דכל שמו הוא כאשר הוא המשך, ולזה בעינן שלא יהא בו שינוי בשמו, אבל כשיש תערובת נגרע שמו, וזמש"כ רש"י ד"ה איזהו ואנו אין לנו וכו' רקב הבא מן המת עצמו **בלא תערובות**.

**ה. והנה** בתוס' כתבו 'ואין להסתפק בעפר אחר', וכ"כ רבינו פרץ והשיטה לחכמי איוורא, ומבואר דנקבר בכסותו טהרתו משום ספק, דכל גרגיר הוא ספק רקב מת ספק רקב כסות וארון. וצ"ע טובא כוונתם, דמה סברא היא זו דהספק יגרום טהרה.

**ונראה** ע"פ הנ"ל דשאני רקב דאין לו סיבה עצמית לשם מת, א"כ כל דאין לו סיבה עצמית להיות שם מת, ורק בתורת המשך דשם המת ממשיך ברקבו, א"כ כשיש ספק אם הוא רקב או לא, אין רואים בו את המת שנקבר, וכאשר אין רואים את המת שנקבר אין לו 'תורת רקב'.

**ונראה** דמכל זה מוכח כמש"כ בספר מי נפתוח (הו"ד בקר"א ד"ה ואי ס"ד בלא הזכרת שמו), דחלוק טומאת רקב מכל הטומאות דכל הטומאות מטמאות גם בספק, משא"כ רקב.

**ו. ובתוספת** ביאור נראה, דהמת מופיע ברקבו רק מחמת **שהמת שעתה לפנינו עתיד להרקיב** ויראה לפנינו בצורה של רקב, ולכך ה"מ דנקבר ערום בארון של שיש, שידוע ומוכרח שמת זה עוד כמה זמן יראה ויופיע בצורה של רקב, וזהו לשון הברייתא זהו '**מת** שיש לו רקב', שמובנה במת זה שלא יתכלה שמו אלא יראה ברקבונו, אבל כאשר על הרקב שיהא בקבר לא יהא ודאות שהוא המשכו, א"כ **המת הזה לא יהא לו עוד צורה והופעה ברקבו,** דבשביל חידושא דרקב דשם המת ממשיך על רקבו נצרכת ודאות ברורה דהמת זה יופיע לפנינו ברקבו, וליכא. ועי' הערה[[5]](#footnote-6).

**ז. וע"ד** זה מתבאר נמי דינא דב' מתים נעשים גלגלים, והיינו אף דחידוש נוסף הוא דהרי רקב מת הוא, מ"מ בעינן שיהא ברקב שם מת זה, וגם חבירו מפקיע ממנו הגדרה זו, באשר א"א לדון דחזינן ליה ברקבו ושהמשכו בכך, דבעינן דיהא מוכרח שהמת שהכניסו עתה לקבר יופיע ויתקיים שמו ברקבו.

**ח. וכן** יש לבאר ע"פ זה הא דבעי רקב ממת שלם, והנה לרש"י והרמב"ם דבעינן רקב כל המת, מובן טפי שזוהי הופעת המת ברקבו, דכל המת כולו נעשה לרקב, וזהו 'המת ברקבו', אף לתוס' והמאירי דרק חד אבר הרקיב, צ"ל דמ"מ כיון דמשם מת הגמור קאתי שייך שימשיך שם מת עליו אף שהוא ברקבו, ולא כשקאתי ממת חסר, דמת חסר אינו מוגדר אלא בשר ועצמות, (ובשר ועצמות אין להם המשך ברקבם וכדלקמיה).

**אמנם** עדיין צ"ע, הרי לכזית יש שם מת, וא"כ לכאו' יש כאן רקב של מת, וי"ל דהכזית אף שהוא בשר המת עצמו, אבל אין אפשרות שימשיך השם מת גם לרקבו, ורק לשם מת הגמור, דהיינו מת שלם, יש בחשיבותו כדי שיהא שם מת גם על רקבו.

**וביאור** הדברים, דבשר נושא שם מת מחמת שהוא בשר המת, אבל כל ה'שם מת' שלו סיבתו תלויה מחמת שהוא 'בשר', ולא שייך שיעבור שם זה לרקב, ורק מת שלם דיש לו 'תואר מת גמור' גם בלא סיבה, וכדחזינן דאף בשפיר דאין שם לא בשר ולא עצמות, ואף במת שנשרף שייך תואר מת, א"כ **תואר ושם זה שייך שיחול וימשיך גם ברקבו,** משא"כ חתיכת בשר שאינה אלא חלק ממת אין לה תואר מת, אלא שכאשר הבשר לפנינו הרי הוא נושא שם מת.

**ועי'** ברמב"ם פ"ג מטו"מ ה"ד, אין רקב המת מטמא עד שיקבר ערום בארון של שיש או של זכוכית וכיו"ב ויהיה כולו שלם, חסר ממנו אבר, או שנקבר בכסותו, או בארון של עץ או של מתכת, אין רקבו טמא, מפני שרקב הכסות או רקב העץ או חלודת המתכת תתערב ברקב גוייתו, ורקב המטמא שנתערב בו עפר כל שהוא הרי הוא בטומאתו, ולא אמרו רקב אלא למת בלבד אבל הרוג אין לו רקב, עכ"ל. הרי דכלל הרמב"ם את ב' הני דינים בהלכה אחת, ועירבם זה בזה בכל דבריו, אלמא יסוד אחד להם דרקב אין לו סיבה עצמית אלא דהמת מופיע ברקבו, והשם דהמת ממשיך על רקבו דידיה.

**ט. בסוגיא** בנדה דף כ"ז: מבואר, לדעת רבנן דאם אחרי שנעשה רקב נתערב בעפר ושאר גלגלין הוה רקב, וכן מבואר בשמעתין דאחר דנקבר כל מת לבדו שפיר יכול לצרף ולערב עם רקב מת אחר, אולם איתא בנדה שם דר"ש חולק, ומשום דס"ל ד'סופו כתחילתו', וגם הנעשה גלגלין אח"כ מפקיע את תורת הרקב. והנה בפשטות להנ"ל ר"ש מובן, וטענתו 'דסופו כתחילתו' ברורה, והיינו דכיון דהרקב הוא דבר דאין לו סיבה עצמית, ורק שממשיך בו השם מת דהמת שנקבר, ועד כמה דאמרינן דהתנאי שימשיך הוא מה שיהא ללא התערבות וסטיה כלל, א"כ גם אי יתערב עתה הרי כבר לא יהא בו שם המשך המת, כיון דבעצמותו אינו בשם מת, צ"ב בטעמא דרבנן (וכל קו' זו היא להמתבאר דכל שנתערב כבר הוה דבר אחר ואינו יכול להיות המשך המת, וכן להמתבאר דכל רקב שהוא ספק אינו מתיחס, ולא חל בו ההמשכיות, אבל לפי מש"כ בתוספת ביאור (אות ו') דהכל תלוי 'במת' שלפנינו אי עשוי הוא להופיע ברקבו, א"כ אין גרעון במה שהוסיפו אח"כ גלגלין).

**והנה** בפשוטו הביאור בסברת רבנן, דאחר דכבר חל בו שם מת אין שייך לפוסלו. **אמנם** עדיין צ"ע טובא, דאיך אמרו דאפשר להוסיף גלגלין אחרי דאיכא כבר שם מת, ואפשר לצרף רקב של מת אחר כיון דכבר חל ברקב כל אחד בפ"ע שם רקב המת, דמ"ש מעצמות דלא מהני מה שחל כבר שם מת, ובעינן שימשיכו הסיבות דמשוי להו להשם מת, וא"א לצרף מב' מתים אף אחר דחל שם מת ברובע הקב.

**והיינו** דמצינו לקמיה דף נ"ב. ששה דברים דאין מצטרפין מב' מתים והם שדרה וגולגולת, רו"ב ורו"מ, רובע הקב, עצמות, ואבר, ואף ר"ע חזר והודה דאינם מצטרפים יעו"ש, ומאידך בשר המת מצטרף לכזית מב' מתים משום הכלל דכל דטומאתו ושיעורו שוה מצטרפים, וצ"ע דא"כ גם הני ששה דברים יצטרפו, דכל דטומאתו ושיעורו שוה מצטרפים. **והביאור בזה** (עי' קר"א נ"ב:, חזו"א[[6]](#footnote-7), קה"י סנהדרין סי' ד') דבהני ששה דברים הכמות הנצרכת אינו מדין 'שיעור בעלמא', אלא משום **דרק כך יש בהם תמונת מת ושם מת,** ולכך אין משמעות לצרף זאת מב' מתים, משא"כ **בשר בכל חלק קטן ממנו הרי הוא נושא שם מת** כיון דבשר המת הוא, אלא דנאמרה הלכה של 'שיעור' לחשיבות, דלא סגי ליטמא ע"י שיגע במת בגודל זה, אלא בעי שיעור חשוב דכזית, וכיון דאינו אלא שיעור בעלמא ואין תפקידו לאשוויי שם מת, לפיכך שפיר יצרף ממת אחר ע"פ הכלל הנ"ל.

**ומעתה** קשה מאוד דברקב דעסקינן באשוויי שם מת דידיה, (וע"י הני כללי דאין בו גלגלים, והוא ממת שלם, וממת מסוים, חל בו שם מת), א"כ איך אפשר דעתה נצרף מב' מתים, ואין מקום לתרץ דכבר חל שם מת, דא"כ בעצמות נמי, וע"כ חזינן דכל הנצרך לאשוויי שם מת צריך שימשיך, וא"א לומר דכבר חל בו שם מת[[7]](#footnote-8).

**ז. וי"ל,** דאף דאמרן דרקב גרע מעצמות, דאין בו סיבה מחמת עצמו שיהא נושא שם של מת, אבל מ"מ שאני רקב דהוא **חומר המת שנעשה עתה לרקב**, רק שלא היה בו שם מת מצד עצמו, ואחר דנתקיימו בו התנאים של שם מת, חל ברקב עצמו דהגדרתו היא 'רקב המת', כי הרקב באמת הוא המת גופיה שעתה הלך ונעשה לרקב, ורק דמצד עצמו אין לו שם מת, דהרקב מצד מציאותו יכול להיות גם רקב של מאכל או של עץ בעלמא, ואין בו מצד עצמו סיבה לשם מת כמש"נ, אבל אחר דנתקיימו התנאים להשתייך אל המת ושם המת ממשיך בו, א"כ הרקב עצמו הוה בשם מת, ושוב הוה כבשר דבכל חלק וחלק ממנו יש לו שם מת, ולכך כמו שבשר אפשר ליתן בו גלגלין ולצרף אותו עם מת אחר, ה"ה הכא, אבל עצמות אף דיש להם סיבה עצמית להיות נושאים שם מת, בזה שהם מעמידים תמונת מת, מ"מ אין שייך שיחול בהם עצמם שם מת, כיון דהם עצמות בעלמא, (שאינם אלא 'המעמיד' של האדם), וכל ענינם הוא רק להעמיד תמונת מת, ו'כסדר' הם עומדים ומשויי תמונת מת לחוד[[8]](#footnote-9), [[9]](#footnote-10).

**העולה מן הדברים,** דרקב גרע מכל הטומאות, דאין לו סיבה עצמית שיהא עליו שם מת, ורק מכח המשך המת הראשון וכמש"נ, אולם מאידך עדיף הוא על עצמות, דאחר שחל בו שם מת הרי כל חלק ממנו יש בו שם מת, דכבר נתברר זהותו דאינו רקב בעלמא, והוה כבשר דכל חלק ממנו יש לו 'שם מת'[[10]](#footnote-11), ושפיר יצטרף מב' מתים.

ב

**א. הנה** נתבאר בסוגיין ב' תנאים לאשוויי לרקב שם רקבו של מת, שלא יהא שם גלגלים, ושיבוא ממת שלם. ויש לחקור בהא דנאמר דרקב מטמא ב'מלא תרווד רקב', האם השיעור דמלא תרווד רקב הוא גם אחד מהתנאים, דרק כשיש מלא תרווד חל שם מת, וכמו דאיתא בירושלמי דענינו של מלא תרווד דאדם נוצר ממלא תרווד עפר, וסופו להיות מלא תרווד עפר, ובפרקי דר"א איתא דלכל אחד נשאר ממנו מלא תרווד, ומזה תהא תחייתו לעת"ל בב"א, והיינו דהרקב אינו עפרא בעלמא אלא ממשיך בו השם מת, רק משום דהוא מופיע עתה במלא תרווד שזהו שיעור עיקר האדם,[[11]](#footnote-12) או"ד דאינו נצרך כדי לאשוויי את השם מת ברקב, אלא סגי בהא דאין גלגלים ומת שלם וכבר כל גרגיר וגרגיר יש בו שם מת כבשר, ורק דהצריכה תורה ריבוי של כמות, ואי"ז אלא דין 'שיעור בעלמא'.

**וכמה** נפק"מ איכא בזה, וכגון לדעת תוס' והמאירי דאי"צ שירקיב כל המת, וסגי שירקיב אבר אחד, (ורק דבעי שיהא ממת שלם ולא ממת שחסר) א"כ כאשר הרקיב אבר אחד ולא היה בו כשיעור מלא תרווד, והוא בא והוסיף שם גלגלין, אי נימא דכבר יש בו שם מת (כיון דנקבר ערום בארון של שיש וכן קאתי ממת שלם), דהמלא תרווד אינו אלא שיעור, וא"כ אינו פוסל הרקב, דכבר חל בו שם מת, אבל אי המלא תרווד הוא נצרך גם להעמיד את השם מת, א"כ נעשה לו גלגלין[[12]](#footnote-13).

**ב. ובפשוטו,** מהא דמלא תרווד מצטרף מב' מתים, אלמא **אינו אלא דין שיעור בעלמא הוא**, דאי 'המלא תרווד' היה נצרך לאשוויי שם מת לא היה שייך לצרף מב' מתים. **אמנם** צ"ע, דהנה בשמעתין אמרינן, שני מתים שקברן זה עם זה, נעשו גלגלין זה לזה, מתיב רב נתן, רקב הבא מב' מתים, טמא, אמר רבא שקברו זה בפנ"ע וזה בפנ"ע, והרקיבו ועמדו על מלא תרווד רקב, ופרש"י דכל אחד הרקיב בפ"ע ולא היה בו שיעור, אולם עי' היטב בתוס', ונראה בכוונת דבריהם דכ"א עמד על מלא תרוד ואח"כ אכלו עש[[13]](#footnote-14), ועתה לקחו חלק ממת זה וחלק ממת זה, אלמא **השיעור מלא תרווד נצרך לאשוויי שם רקבו של מת**, וכ"כ להדיא רבינו פרץ בשם תוס', וז"ל, ס"ד דמיירי שנקברו יחד, ומשני אמר רבא כשנקברו זה בעצמו וזה בעצמו, פירוש כגון שאכלן עש, ולא נשאר בכל אחד כי אם חצי תרוד, ולהכי טמא, **משום דכיון דהיה בכל אחד בפני עצמו שיעור** בשעה שנקברו יש להם דין רקב. אלמא שיעור מלא תרווד הוא נצרך להחלת שם מת[[14]](#footnote-15) והדברים מפורשים בירושלמי כאן כדבריהם, דאפשר לצרף רק כשכל אחד נקבר בפ"ע **והיה ראוי לשיעור מלא תרווד**, (וכמו שפירש הפני משה שם) [[15]](#footnote-16), אלמא 'שיעור' מלא תרווד נצרך להעמדת השם מת, וא"כ אין להוסיף הגלגלין אלא אחרי דעמד על מלא תרווד רקב[[16]](#footnote-17). **אמנם** צ"ב מאידך מדחזינן דמלא תרווד הוא דין שיעור מדמצטרף מב' מתים, וכמש"נ, וצ"ע.

**ג. וע"כ** חזינן הכא דבר חידוש, דיש ב' דינים במלא תרווד, א', דכדי שיהא בו דין רקב המת בעינן מלא תרווד מהמת, ואי לא"ה אינו כלום, ב', גם אחר דחל בו שם מת ונעשה כבשר (כמש"נ לעיל דכל חלק וחלק שבו חל בו שם מת, וא"כ לכאו' היה סגי לגעת בגרגיר אחד להא) נאמר דין נוסף של **'שיעור'** מלא תרווד, ובזה מצטרף מב' מתים, כי הוא מהלכתא דשיעורים וכל דטומאתו ושיעורו שווה מצטרפים.

**אמנם** דבר זה דיש בזה ב' גדרים חלוקים במלא תרווד, הוא צ"ב. **אולם** מצינו כה"ג ברביעית דם דהנה פליגי ר"ע ורבנן אי רביעית דם מצטרפת מב' מתים או לא, דר"ע ס"ל דמצטרפת משום דכל טיפת דם יש בה שם מת כבשר, ורביעית אינה אלא הלכה דשיעורים, וכל דטומאתו ושיעורו שווה מצטרפים (כמש"כ תוס' סנהדרין ד.), אבל רבנן ס"ל דדמיא לעצמות וכדו', והיינו דאין לדם שם מת אלא כשיש לפנינו רביעית דם מהמת, דזהו שיעור נפשו של אדם. ואיתא בתוספתא (הו"ד בר"ש אהלות פ"ב מ"ב) דקאמר רבי יהודה דבגוונא דיצא ממת א' חצי רביעית וממת ב' חצי רביעית, מודה ר"ע דאינו נחשב נפש, ואינו מטמא, וכל פלוגתתם היא בגוונא דיצא מכ"א רביעית שלימה, ואח"כ צירפו חצי מזה וחצי מזה, ורק בזה ס"ל לר"ע דכבר חל שם מת על הדם מחמת שהיה כבר כמות ד'נפש', ומעתה אי"ז אלא דין שיעור דרביעית, וכל שטומאתו ושיעורו שווה מצטרפים. וחזינן מהא, דרביעית דם שהיא שיעור נפשו של אדם יש לה ב' גדרים, א', להעמיד ולאשוויי שם מת, דהיא שיעור שהנפש מתקיימת ע"י וזה א"א מב' מתים, ב', גם יש לה דין שיעור, דהצריכו כמות בשביל חשיבות, ואז מצטרף מב' מתים.

**ונראה** דאין בזה קושי כ"כ, דאף דשני גדרים חלוקים הם, מ"מ דבר אמת הוא דסברא דשיעור נפש מהני גם לחשיבות לדין 'שיעור' נפש דעלמא, וכן הוא הכא במלא תרווד, דמה דהאדם נוצר ממלא תרווד הוא סברא לאשוויי שם מת, וגם סברא לחשיבות דשיעור מת דעלמא. **וע"ד** זה מצינו ברמב"ם פ"ב מטו"מ ה"ב מש"כ בסברת שיעור כזית, דענינו משום דתחילת האדם בכזית, ומקורו מהספרי עי' ר"ש פ"ב מ"א, וחזינן דהאי סברא שייכא גם לשיעור ליתן חשיבות דמת בעלמא (אמנם שם הוא רק לענין שיעור).

ג

**א. בתוספתא** דאהלות פ"ד ה"א איתא, דר' יוסי ס"ל דרקב מטמא במגע במשא ובאהל, ור"ש ס"ל דמטמא במשא ואהל ולא במגע, ובגמ' בחולין קכ"ה: קפריך על ר"י ו'הא לא נגע בכוליה', (ומשני דאין כוונתו למגע, אלא לאהל שמאהיל **ישירות** על המת, ואהל זה נקרא מגע). ופרש"י את קו' הגמ' 'דהנוגע בצד זה לא נגע בצד זה, וכל חד וחד עפריה באפיה נפשיה הוא', והיינו דבמציאות א"א ליגע בכולו, כיון דאי"ז יחידה אחת וצריך בפועל לגעת בכל גרגיר וגרגיר[[17]](#footnote-18), וכ"כ הרמב"ם פ"ב מטו"מ הי"א, 'ואינו מטמא במגע לפי שאי איפשר ליגע בכולו שהרי אינו גוף אחד ואפילו גבלו במים אינו חבור, עכ"ל. והיינו דבמציאות א"א שיגע בכל גרגיר[[18]](#footnote-19), (ופשוט דאין כוונתו דא"א ל'צרף הנגיעות' וכמ"ד דאין נוגע וחוזר ונוגע, דהרי הרמב"ם פוסק בפ"ד מטו"מ הי"ד דיש נוגע וחוזר ונוגע).

**ב. והנה** 'רובע הקב' עצמות שנטחן מבואר בפשטות הגמ' דף נ"ג: דמטמא במגע, וכמש"כ להדיא רש"י (על חצי קב דמטמא במגע), וכ"כ תוס' שם. ובאמת היא משנה ערוכה באהלות פ"ב מ"ז, רובע עצמות שנדקדקו, חכמים מטמאים, ופירשו בר"ש וברע"ב שם דקאי אף על מגע, וצ"ע מ"ש ממלא תרווד דאינו מטמא במגע משום דבמציאות א"א ליגע, א"כ הא נמי אינו יכול ליגע במציאות[[19]](#footnote-20) ואיך כתבו רש"י והראשונים דמטמא במגע[[20]](#footnote-21).

**ג. והנראה בזה**, דהנה כבר נתבאר דיש ב' סוגי מטמאים בטומאת מת, יש שהם דין 'שיעור' בעלמא, והיינו דאף דיש שם מת לכל כל שהוא מהם, אפ"ה הצריכה תורה שיגע בכמות מסוימת, והוא שיעור ככל שיעורים בעלמא, ויש מטמאים 'שהכמות' נזקקת לעיקר הסיבת טומאה לאשוויי שם מת, דרק בכמות המסוימת שנתחדשה שם יש בה תמונת מת, וסימנך אי מצטרף מב' מתים או לא, והיינו דשדרה וגולגולת, רו"ב ורו"מ, ורובע, ענינם הוא להעמיד שם מת ולכך חמירי דלא מצטרפי מב' מתים, משא"כ בשר נצל ורקב דיש שם מת בכל כל שהוא, ואינו אלא דין שיעור בעלמא. והנה עד עתה נקטנו דאותם דהכמות הוא לאשוויי 'שם מת' יוצא מזה חומרא בלבד, שא"א לצרף מב' מתים, אבל באמת נראה דגם קולא יש בזה, דכיון דכל תפקיד חלקי הרובע הוא להעמיד תמונת מת, (ולא נאמר בו דין שיעור ליגע בכל חלקיו), א"כ סגי ליגע במקצת ממנו, דהשם מת דבו הוה כיחידה אחת, ודווקא בבשר ונצל ורקב דיש שם מת לכל גרגיר וגרגיר, אלא דנאמר דין שיעור, ודין שיעור הוא כלפי הנגיעה שיגע הנוגע בכל הכמות, ולפיכך אמרינן דא"א ליגע בכולו[[21]](#footnote-22).

**ד. במתני'** (מ"ט:) תנן 'על מגען', וצ"ע הרי רקב אינו מטמא במגע, ובשאלה זו עמד המאירי במתני' (ד"ה ועל חצי לוג דם), וז"ל, ואמר על כל אלו שהנזיר מגלח עליהן הן במשאן הן במגען הן באהילן, ואע"פ שמלא תרוד רקב אינו מטמא במגע **הואיל ואי אפשר ליגע בכולו** וכו', ושמא ברקב החמירו בנזיר אף במגע, עכ"ל. הנה המאירי חדית לדון דבנזיר החמירו דרקב יטמא במגע, ודבריו הם הפלא ופלא, דהרי נקט שם דהטעם דרקב אינו מטמא הוא משום דא"א ליגע בכולו במציאות, וא"כ מה שייך לומר דבנזיר החמירו, והרי סוף סוף במציאות לא נגע, וצ"ע.

**ונראה** דע"פ הנ"ל יש פתח להבין את דבריו הסתומים, דהנה נתבאר דברובע עצמות אין תורת שיעור ואי"צ ליגע בכולו, משא"כ **תרווד רקב נאמר בו שיעור,** וענינו של שיעור אינו לאשוויי שם מת, אלא לומר **דצריך ליגע בכמות מרובה,** וא"כ י"ל דהחמירו בנזיר לדון את מלא תרווד כרובע הקב, כאילו אין בו דין שיעור, ויהא נצרך המלא תרווד רק בשביל להעמיד שם מת, וא"כ הוא מטמא ע"י מגע מקצת. [ונראה דחומרא זו תנהג רק ברקב ממת אחד, אבל ברקב מב' מתים ע"כ מדין שיעורא הוא, וממילא בעי ליגע בהכל].

1. **כמש"כ** (פ"ג מטו"מ ה"ז) "שטחנו כולו והניחו עד שירקיב", ובפ"ז מנזירות ה"ד "טחן וכו' עד שהרקיב כולו", "או שהרקיב מקצתו כשהוא חי ומת והרקיב כולו". [↑](#footnote-ref-2)
2. **כל** אחד לפי ענינו, (כמו שהתבאר בשיעור הקודם) הבשר הוא עיקר המת, וכן הנצל שווה לבשר דאף דהוא נצל מ"מ עדיין אינו רקב, והעצמות כשהם בכמות וצורה שנאמרה בהם אזי הם מעמידים תמונת מת. [↑](#footnote-ref-3)
3. **וברקב** אין יחודיות וחלוקה בין החפצים והחומרים, דה"מ בזמן שהם קימים, אבל כשהם מתרקבים 'הם אינם', ואין לפנינו אלא עפרא, והא דכולם נעשו לחד עפרא הוא הוכחה דחל בו שינוי מהותי, ומשא"כ נצל דעדיין לא קאתי לכלל רקב. [↑](#footnote-ref-4)
4. **אמנם** ר"ל בנדה כ"ז: הסיק דלר"ש כשנימוק ונתבלבלה צורתו אף הוא טהור, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. **הנה** גלגלין אינן פוסלין אחר שכבר חל בו שם מת, וצ"ע דא"כ איך מטהרינן בנקבר בארון של עץ, ובפרט בשל מתכת, ואולי האדם הרקיב לפני הארון. וחזינן נמי דבעינן ודאות ברורה שבשעה שמכניס המת יהא ברור ומובנה דהוא ימשיך להופיע ברקבו, וצ"ע. **ועי'** לשון רש"י בריש שמעתין דבארון של עץ 'הואיל והארון עשוין להירקב' משמע קצת דאף שאינו בודאי יתרקב אלא עשוי, וא"כ מתבאר נמי דהפסול הוא עצם זה שעשוי להיות עוד רקב, ואף דהוא ספק ואינו אלא 'עשוי', וצ"ע, **ברש"י** נ"א: ד"ה מאי וכו' ובאשה לעולם וכו'. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וז"ל** (אהלות סימן כ"א ס"ק ז') דהני דצריכים שיעורא בגודל הכמות מצטרף גם מב' מתים, אבל אבר שדרה וגולגולת חשיבותן באיכותן שהם חשובין, שהן חלק חשוב מן הגוף, וכן רובע עצמות. [↑](#footnote-ref-7)
7. **וק"ו** הוא, דאי עצמות שעדיפי דהא יש להם סיבה להעמיד שם מת מחמת עצמם, אפ"ה א"א לצרף מב' מתים, כ"ש רקב בעלמא דגרע טפי וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-8)
8. **ואף** דברקב יש גם עצמות, (ויש צד בירושלמי דעיקר השם רקב הוא מדכתיב רקב עצמות קנאה), מ"מ כל חסרונם כשהם עומדים בפ"ע, אבל כשכל הגוף מרקיב עם העצמות אינם נידונים כמעמיד של הגוף דהרקיב, אלא דהמת הרקיב (ועי' משנה אחרונה דהובא בשיעור הקודם, דאין תורת עצמות כשהם בתוך הגוף). ונראה ודאי, דאם יצאו העצמות ועמדו לחודייהו ושוב הרקיבו לא הוה רקב. [↑](#footnote-ref-9)
9. **אולם** דעת ר"ש דגלגלין מפקיע גם עתה את שם רקב המת, ומ"מ לעיקר חילוק הנ"ל גם ר"ש מודה לזה, דהנה נתבאר דלרש"י והרמב"ם בעי שירקיב כולו, והרי ודאי דסגי ליקח תרווד רקב מיניה, אלמא דאף דלאשויי שם מת בעינן דירקיב כל המת, מ"מ אי"צ לקיים תנאים אלו בהמשך, וכן בשני מתים נקט הגרי"ז שאף לר"ש אי"ז משוי גלגלין, ורק ברקב שאינו רקב מת ס"ל לר"ש דהוא מפקיע מינה שם רקב המת לגמרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ובזה** מתבאר היטב הא דהנזיר מגלח על מלא תרווד רקב, והיינו דנחשב עצמו של מת להגדרת הרמב"ם, (פ"ז מנזיר), וכן נחשב מת שלם להגדרת הראב"ד (פ"ג מטו"מ). [↑](#footnote-ref-11)
11. **ואיתא** שם בירושלמי דכל אדם אחר ק"כ שנה לא נשאר ממנו ומרקבו כ"א מלא תרווד רקב. וכתב החזו"א דכוונת הירושלמי דודאי אדם נעשה לכמה תרוודים, אלא דגם הרקב נעלם ונאכל, אמנם מלא תרווד נשאר לעולם. [↑](#footnote-ref-12)
12. **וכן** להני אמוראי דלא בעינן מת שלם, כפשטות דברי עולא בע"א ור"י, וסגי ברקבון דאבר אחד, וא"כ כשלא היה בו עדיין מלא תרווד והוסיף גלגלין, האם כבר חל בו שם מת או לא. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ועי'** חזו"א כ"א ג'. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ואם** הגירסא היא כמו שלפנינו 'נקברו' ולא 'שנרקבו', יהא מבואר דסגי בהא דהיה ראוי למלא תרווד רקב, עי' לקמיה מהירושלמי. [↑](#footnote-ref-15)
15. **וכן** מתבאר מקו' הירושלמי דהקשה מגוונא **דלקח חצי רקב** ממת שנרקב לבדו, והבין המקשן דמוכרח דהמלא תרווד יהא ממת אחד, ואינו מובן מאי קשה ליה, וכי לא ידע דאפשר להוסיף גלגלין אח"כ, (ובשלמא בבבלי הקשו מרקב **הבא מב' מתים**, דס"ד דאיירי בנקברו יחד וכמש"כ ר"פ, ותירצו לו דכ"א נקבר בפ"ע, אבל בירושלמי איירי בלקח חצי תרווד ממת א' ולקח ממת אחר וכ"א בפנ"ע), אלא ודאי הבין דשיעור מלא תרווד שהוא מעמיד את ה'שם מת' מוכרח שיהא ממת אחד, ואין לו משמעות כשיהא מב' מתים, (והא דמקשה על ריו"ח, היינו דבשלמא אי רקב מת אחר לא היה גלגלין, וכל גלגלין הם בכסות וכדו', ניח"ל, דהעיקר הוא 'שם מת כללי', אבל אחרי דקאמר ר"י התם דמת אחר נעשה גלגלין, היינו דבעינן **שם מת מסוים זה,** א"כ לא שייך כלל לצרף מלא תרווד מב' מתים, והוה כהני ששה דברים). [↑](#footnote-ref-16)
16. **או** דהיה 'ראוי' למלא תרווד רקב, כלשון הירושלמי. [↑](#footnote-ref-17)
17. **וגם** אי יש איזה גוונא דאפשר ליגע במציאות, מ"מ לא שכיחא היא, וממילא לא נתחדש ביה טומאת מגע, משא"כ לר"י דאמרינן התם דאהל הוא מדין מגע, א"כ ע"כ נכלל בהלכה גם טומאת מגע. ולפיכך כתב רש"י נדה נ"ו. דלרבי יוסי דבשר יבש מטמא משום רקב, מטמא גם משום מגע (והיינו לטעמיה). [↑](#footnote-ref-18)
18. **דבשלמא** הנוגע ב'יחידה אחת' א"כ כלל הוא דכל הנוגע בקצה הדבר נחשב שנגע בכולו, אבל רקב גרגירים נפרדים הם. [↑](#footnote-ref-19)
19. **ובאמת** ילה"ק נמי להר"ש והרא"ש בחולין (פ"ז סל"ז) דפירשו קו' הגמ' משום דאין נוגע וחוזר ונוגע, דא"כ רובע הקב נמי, וכן קשה בכל רו"ב ורו"מ, (ועי' חזו"א כ"א ז'). [↑](#footnote-ref-20)
20. **ובאמת** בדעת הרמב"ם כתב הקר"א והברכת ראש בדף נ"ג: דס"ל לרמב"ם דליכא בזה טומאת מגע, כמש"כ גבי רקב, אמנם יש שלומדים ברמב"ם דמטמא (עי' תוי"ט), וקשה כהנ"ל, ומ"מ ילה"ק כן בדעת רש"י והר"ש ודעימייהו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
21. **והנה** הסיבה דברובע ליכא דין שיעור, מסתמא הביאור דהעצמות אינם אלא מעמידים תמונת מת, ואין חל שם מת על החפצא שלהם, וא"כ לא שייך בהם ענין שיעור, דענין שיעור הוא בדבר דמצד עצמותו יש לו שם מת, אלא שמפני דין חשיבות מסוים נאמר דלא סגי במגע במת בכמות קטנה, אלא בעי כמות גדולה, אבל התם לא שייך כן, ומאידך א"א לצרף מב' מתים, כי בעי תמונת מת כל שעה ושעה, אבל מ"מ יוצא קולא דסגי בנגיעה בחלק ממנו, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-22)