שיעור כג סימן רח ד-ה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור כג**

**~ סימן רח סעיף ד - ה ~**

[סעיף ד] אכל דגן חי או עשוי קליות וכו' מברך בורא פרי האדמה וכו', והתוספות נסתפקו אם יברך לאחריו ברכה מעין שלש, ולכך כתבו שנכון שלא לאכלו אלא בתוך הסעודה ויפטרנו ברכת המזון.

[סעיף ה] קמח אפילו של חטים מברך עליו שהכל ואחריו בורא נפשות לא שנא נטחן דק דק לא שנא נטחן קצת ועדיין יש בו טעם של חטים לא שנא קמח של קליות.

# ברכה אחרונה על דגן וקמח חיטים

מבואר בשו"ע שהאוכל דגן קלוי יש ספק אם מברך ברכה מעין ג' או בורא נפשות, ועל קמח מברך שהכל לפניה ובורא נפשות לאחריה.

וביאר המשנ"ב (ס"ק יז) דספק התוס' בברכה אחרונה של דגן הוא האם תיקנו נוסח זה של 'על האדמה ועל פרי האדמה', או דכיון שלא מצינו שתיקנו נוסח זה יברך בורא נפשות.

והנה הפמ"ג כאן (א"א ס"ק ו) הביא שברשב"א בסוגיא (ברכות לו, א) מבואר שאת אותו ספק יש גם בקמח חיטין דיש להסתפק אם לברך אחריו ברכה מעין ג' או ברכת בורא נפשות, ותמה מדוע השו"ע בסעיף ד חשש לדעת התוס' וכתב לאכול קליות חיטה רק בתוך הסעודה, ובסעיף ה סתם שמברך לאחריו בורא נפשות. ותירץ הפמ"ג דהרשב"א לשיטתו דהנה בגמרא בברכות (שם) נחלקו האמוראים מה מברך על קמחא דחיטי דרב יהודה אמר שמברך בורא פרי האדמה, ורב נחמן אמר שמברך שהכל נהיה בדברו, והרשב"א פסק כדעת רב יהודה שעל קמח חיטים מברך בפה"א, ולכן פירש שיש ספק אם לאחריו מברך ברכה מעין ג' או בורא נפשות, אך לדידן דקיי"ל שמברכים על קמח חיטין שהכל לפניה, אין ספק בדבר שלאחריה מברכים בורא נפשות, דכל שירד מחשיבותו לגבי ברכה ראשונה שמברכים עליו שהכל, ה"ה לגבי ברכה אחרונה שמברכים עליו בורא נפשות.

וכן מבואר בחידושי הרעק"א כאן והביא ראיה מסוגיא בברכות (לח, ב) דעל זית מליח שמברכים לפניו שהכל, אז לאחריו מברך בורא נפשות, והיינו דכיון שירד מחשיבותו לעניין ברכה ראשונה גם לאחריו מברך בורא נפשות, וה"נ לדידן שמברכים על קמח שהכל משום דאישתני לגריעותא ודאי שחותמים אחריו בבורא נפשות.

וברעק"א שם הקשה שהרי מבואר בבית יוסף דמה שמברכים לפניה שהכל הוא מחמת הספק כיון שנחלקו בזה האמוראים האם מברך שהכל או בפה"א ומספק מברך שהכל, וא"כ לגבי החתימה עדיין יש ספק דלפי רב יהודה דלא אמרינן שנשתנה לגריעותא צריך לברך האדמה, וממילא צריך לברך אחריה ברכה מעין ג', ואינו יוצא בברכת בנ"ר, וקשה מדוע לא כתב השו"ע שיאכל את הקמח בתוך הסעודה. ותירץ הרעק"א דהכא יש ספק ספיקא שהרי לדעת הרמב"ם אפילו האוכל חיטה עצמה מברך בורא נפשות, ואף שאנו מחמירים לאכול אותה בתוך הסעודה הרי בקמח יש עוד ספק דיתכן שהעיקר כשיטת ר' נחמן דקמח חשיב אישתני לגריעותא ומשום ס"ס יכול לברך בורא נפשות [וכמו שנתבאר בכמה מקומות שאף שיש נידון אם כשיש ספק ספיקא חייב ברכה יכול לברך, הרי מבואר בשעה"צ (סימן רז ס"ק ו) דכל שיש ספק גמור הוי ספק ספיקא ויכול לברך ע"ש היטב ואכמ"ל].

ואף בלאו הכי י"ל דכאן שיכול לברך בורא נפשות אחר הקמח, שהרי כבר נתבאר (בשיעור הקודם) שהשיטה העיקרית היא דעת הרמב"ם שאחר אכילת קליות חיטה מברך בורא נפשות, ולכן אם בדיעבד טעה ולא אכלו בתוך הסעודה יברך לפניו בפה"א ולאחריו בורא נפשות.

[סעיף ו] קמח של אחד מחמשת מיני דגן ששלקו (פי' בשלו הרבה) ועירבו במים או בשאר משקין, אם היה עבה כדי שיהיה ראוי לאכילה וללועסו (פי' לטחון אותו בפה), מברך בורא מיני מזונות ואחריו על המחיה; ואם היה רך כדי שיהא ראוי לשתיה, מברך עליו שהכל ואחריו בורא נפשות.

# הברכה על דייסא

מבואר כאן שעל דייסא עבה מברך במ"מ, ואם הוא רך כדי שיהא ראוי לשתיה מברך עליו שהכל. והנה לשון המשנ"ב כאן (ס"ק כב) דאפילו אם אינו עב כל כך, כיון שאינו רך שיהיה ראוי רק לשתיה מברך עליו במ"מ], והיינו דכל שאינו במצב שראוי רק לשתיה מברך עליו בורא מיני מזונות. ולפי זה נראה לדינא שדייסא שכשהיא חמה היא רכה ולאחר זמן היא מתקררת והופכת לגוש, וגם אוכלים אותו בכף כדרך אכילת מזון, חשיבא כאוכל ומברך עליה במ"מ, שהרי הוא אינו רך עד שאינו ראוי רק לשתיה. ואף אם באופן אקראי הוא מכניסו לפיו בצורה של שתיה חשיב מאכל ומברך במ"מ. [וע"ע לעיל בשיעורים (על סימן רב סעיף ד) מש"כ בעניין זה, אמנם כעת נראה להכריע שכל שאוכלים אותו בכף אף כשהוא רך מחמת החום מברך עליו בורא מיני מזונות, אף אם אוכלו בכף, כיון שהוא לא נחשב שראוי 'רק לשתיה'].

# מרק שיש בו מין דגן

כתב המשנ"ב (ס"ק כג) דתבשיל הנעשה ממיני גרופיי"ן שהוא מין דגן שנותן עליו הרבה מים הגרופיין אינו מתבטל לגבי המים וצריך לברך על מין הדגן בורא מיני מזונות. והוסיף המשנ"ב דיש לברך בתחילה שהכל על המים, כי אם יברך על הגריסים י"א שפוטר את המים כיון שהם קיבלו את הטעם מהגריסים, אך הביא המשנ"ב מהחיי אדם שיותר טוב שיברך על דבר אחר שהכל ויפטור את המים. וע"ש בנשמ"א שהוא חושש לדעת הרמב"ם שהמים שהתבשלו עם הגריסים נחשבים כהגריסים עצמם, ואם יברך בתחילה על המים שהכל יתכן שהוא יפטור את הגריסים, ולכן כתב שיש לברך בתחילה על הגריסים ואח"כ יפטור את המים ע"י דבר אחר.

והנה בשעה"צ (ס"ק כז) כתב שאם עשה את התבשיל משעורים שלימות תלוי בדיעות דאם מברכים עליהם בפה"א הם בטלים ברוב, ואם מברכים עליהם מזונות אז הדגן אינו בטל למים וכנ"ל, וציין דכן מבואר באבן העוזר ודלא כהמג"א, והיינו דקיי"ל לדינא שהדגן מתבטל למים רק בגוונא שמברך על הדגן מזונות, אך באופן שמברך האדמה אינו חשוב לדין 'כל שיש בו' כל כך שהוא שיתבטלו המים לגביו.

ולכאורה צ"ע שבס"ק שלפני כן (ס"ק כו) הביא השעה"צ את דברי המג"א שעל תבשיל שיש בו גאנצ"ע גערשטי"ן מברך בפה"א, והם לא בטלים לגבי המים, והיינו דאמרינן 'כל שיש בו' אפילו על מין דגן שמברך עליו בפה"א, ולכאורה הוא סותר את מה שהביא לקמן (ס"ק כז) מהאבן העוזר. ונראה דבס"ק כו מיירי בגרופיין שברכתן מזונות, ובזה לכו"ע המים מתבטלים אליהם ויש לברך במ"מ מדין כל שיש בו, ורק השעה"צ הביא שכיון שאפילו בדגן שברכתו האדמה מברכים כתב המג"א שהמים בטלים לדגן, כ"ש במין דגן שמברך עליו מזונות שהמים בטלים למין הדגן, אך לא נתכוין לפסוק כדברי המג"א.

[סעיף ז] הכוסס (פי' האוכל) את האורז מברך עליו בפה"א ואחריו בורא נפשות, ואם בשלו הגה: עד שנתמעך (ב"י בשם הרא"ש והר"י), או שטחנו ועשה ממנו פת, מברך עליו בורא מיני מזונות ואחריו בורא נפשות, והוא שלא יהא מעורב עם דבר אחר אלא אורז לבדו, ואם עירב ממנו בתבשיל אחר והתבשיל האחר הוא הרוב, מברך עליו כברכת אותו תבשיל.

# חילוק בין אורז למין דגן

ומצינו שיש חילוק בדין אורז שנתבשל ממין דגן שנתבשל, דהנה כתב המשנ"ב (ס"ק כו) שאפילו נתמעך קצת מברך במ"מ. ואף שלגבי חיטה שנתבשלה כתב בשעה"צ לעיל (ס"ק יח) שאם נתמעך קצת הוא ספק (וכבר נתבאר בשיעור הקודם), מ"מ באורז שנתבשל שי"א שכל שנתבשל מברך מזונות לכן גם אם יש ספק אם נחשב כנתמעך קצת מברך מזונות. ונראה לדינא דכל אורז שמתבשל עד שנתנפח חשיב נמעך קצת ומברך עליו במ"מ. עוד מצינו שיש חילוק בין אורז לדגן דלעניין דגן נתבאר דבאופן שרק הוסרה הקליפה הסתפק המשנ"ב אם מברך עליו בפה"א, ולעניין אורז נראה דדעת המשנ"ב שיברך בורא מיני מזונות.

# מהו אורז

הנה מבואר במשנ"ב (ס"ק כה) שהאורז המצוי בזמנינו הוא מה שנקרא 'רייז', ודוחן הוא 'היר"ז בל"א', ובהמשך דבריו כתב המשנ"ב דיש מפרשים איפכא, וכתב דמשום כך יש שחששו שאולי האורז שלנו (היינו 'רייז') הוא דוחן, אך אורז שלנו הוא מה שנקרא 'דוחן' ואין מברכים עליו מזונות, ולדעתם מספק יש לאכול אורז רק בתוך הסעודה, וכן נהגו אצל חלק מקהילות החסידים.

אמנם מנהגינו לברך במ"מ וכן משמעות השעה"צ (ס"ק לא) דסיים שכך ראוי לנהוג, והביא דכ"כ המעשה רב, וכך נהג החזו"א.

# ספק בברכת האורז

הנה הט"ז (ס"ק ח) כתב שכשיש ספק אם נתמעך האורז לגמרי מברך בפה"א, ולא יברך מזונות עד שיתברר בבירור שברכתו במ"מ. ומבואר שכל שיש ספק אם לברך במ"מ או בפה"א, יברך בפה"א כיון דסוף סוף הוא בא מפרי האדמה.

אכן במג"א (ס"ק ט) הביא את מחלוקת האחרונים מהו אורז האם הוא ריי"ז או היר"ז בל"א, וכתב דמספק יש לאכול את המינים הללו רק בתוך הסעודה, ואם אכל מחוץ לסעודה יברך שהכל מספק. ונראה דכן הדין לדעתו דכל שיש ספק אם מברך מזונות או האדמה יברך שהכל מספק דיוצא בזה בדיעבד.

ומבואר שנחלקו הט"ז והמג"א בדבר שיש ספק אם לברך עליו בורא פרי האדמה או מזונות, דלדעת המג"א מספק עדיף לברך שהכל, ולדעת הט"ז עדיף לברך בפה"א, וביאור מחלוקתם נראה שנחלקו האם המברך על מין מזונות בפה"א מועיל בדיעבד, דמדברי הט"ז נראה שעדיף שיברך האדמה דהמברך בפה"א על מין דגן יצא בדיעבד, אך למג"א יברך שהכל דס"ל שלא מהני בדיעבד ברכת בפה"א על מין דגן.

[אכן בדעת הט"ז יל"ע דמצינו שכתב הט"ז (ס"ק ט) שכשיש אורז המעורב עם מינים אחרים יש לברך שהכל מספק, ובהמשך דבריו (ס"ק יא) משמע שעל פת דוחן מברך שהכל רק מחמת שאין דרכו בכך, אך משמע שבתבשיל העשוי מדוחן שדרכו בכך יש לברך בפה"א אפילו כשמעורב עם מינים אחרים, ואפשר דסובר הט"ז שאין דרך לאכול דוחן עם דברים אחרים, וכל שמעורב הדוחן בדברים אחרים מברך עליהם שהכל, ואולי זו כוונת הפמ"ג ע"ש].

ובפמ"ג (משבצו"ז ס"ק ח) דהמג"א לשיטתו בעניין המברך בורא פרי העץ על היין דדעת המג"א דלא יצא ידי חובתו, ויש אחרונים דס"ל שבדיעבד יוצא ידי חובתו (הו"ד במשנ"ב לקמן ס"ק ע), והיינו דלמג"א כיון שאין הפרי בצורתו לא יוצא ידי חובתו, וה"ה במין דגן שהוא בצורתו דלא יצא ידי חובתו, אך האחרונים ס"ל דכיון שעיקר היין בא מהעץ יוצא בדיעבד בבפה"ע [ועי"ש בפמ"ג שדקדק מהט"ז שיוצא בדיעבד בברכת בפה"ע], וה"ה במין דגן שעיקרו בא מהאדמה דמועיל בדיעבד בפה"א.

[ומצינו כעין זה בשערי תשובה (סימן רז ס"ק א) שהביא מחלוקת אם בירך בפה"א על פת אם יוצא ידי חובתו, או משום דאמרינן שכל שנעשה פת יצא מכלל פרי].

ואמנם מבואר כאן מדברי האחרונים חידוש דאף שבדיעבד מועיל מזונות על כל מידי דזיין כמבואר בשערי תשובה (סימן קסח ס"ק יז, וכן הביא הביאור הלכה בסימן קסז סעיף י ד"ה במקום) מכל מקום העדיפו שיברך בפה"א או שהכל כפשטות לשון השו"ע (סימן רד סעיף יג) שבכל שיש ספק בברכתו מברך עליו שהכל.