מראי_מקומות_רעג-ב
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

בס"ד

**סי' רע"ג**

**מס' 2**

★**בעניני שינוי מקום**

הרמ"א [ביור"ד סי'-יט] וז"ל, "ואם שחט בבית המטבחים שהוא מקום מטונף יברך ברחוק ד' אמות קודם שיכנס לשם".

ועיין מג"א קסו-ג שהקשה עליו דהוה שינוי מקום [בין הברכה למקום המצוה].

ובהמשך דבריו מביא גבי שתית מים במרחץ היכן יברך עי"ש ועיין פמ"ג פד-ג [משב"ז] והובא במ"ב פד-סק"ז.

ועיין עוד [או"ח ח-יג] גבי ציצית שבירך על ט"ק בביתו ויוצא לביהכנ"ס ולובש טלית גדול שהשו"ע מצריך ברכה נוספת מפני **דהליכה הוה הפסק** ובמג"א [ס"ק יז] שיברך שנית מצד **שינוי מקום** עי"ש.

ועיין עוד במג"א ריז-ג גבי בירך על בשמים ויצא וחזר **ודעתו על החזרה** שמריח שנית לא מברך". והקשה דה"ז שינוי מקום המצריך ברכה שניה, ותירץ [בתירוץ א'] דשאני הכא דלבסוף הוא מריח **אותן בשמים שהריח מקודם**, משא"כ אכילה אוכל דבר אחר.

ועוד תירץ דשאני הכא דאינו מחוסר מעשה דהיינו שחוזר מריח מאליו, ולכן מהני דעתו, משא"כ אכילה צריך **מעשה** חדש ולכן מברך.

ועיין עוד נשמ"א כלל יב [בתוך דבריו שרוצה לחלק בין שינוי מקום דאכילה וקידוש, לשינוי מקום דמצוות] וז"ל "ולכן נ"ל דדעת מהר"ם דדוקא באכילה אמרינן דשינוי מקום הוי כהיסח הדעת דזימנין **דמימליך ולא אכל**, ואפילו כשאינו מסיח דעתו לא פלוג רבנן. **וכן לענין קידוש** משא"כ במצוה המוטלת על האדם כגון סוכה וציצית שדעתו לקיים את המצוה וכו'.

ולא זכיתי להבין דבריו **א'** ציצית אינה חיוב כלל, [דאינו חיב ללבוש בגד המחיב] רק אם לבש בגד בעל ד' כנפות חיב בציצית.

**ב.** וביותר מה שכתב **גבי קידוש דילמא מימלך** הרי חיב לסעוד ובל"ז לא יצא ידי חובת קידוש, ובפשטות ברכתו ברכה לבטלה וא"כ ודאי שיסעד ועדיף מסוכה.

★**מבית לסוכה דלא חשיב שינוי.**

עיין בחידושי החת"ס בפסחים שמחדש שכל זה לאחר סוכות אבל **בחג הסוכות**, שחיב בסוכה **ודאי חלוק הסוכה מהבית,** וחשיב שינוי מקום.

★**מי שלא סועד האם יקדש**

עיין ברא"ש [פסחים פרק עשירי אות ה] מה שס"ל דאם יקדש בביהכנ"ס כשאין אורחים **הוה ברכה לבטלה** והביא רבינו יונה שחולק.

ועיין במאירי פסחים קו. שמביא שמי **שלא אוכל יקדש**. ועיין בפמ"ג משב"ז רסט-א, רפח-ג, רפט-א ועיין עוד בשע"ת [ערב-ב] מה שמביא פר"ח וברכ"י.

ועיין עוד במג"א תקצז-ג. ובשעה"צ [רעג-כ].

★**יש להסתפק** חולה שלא יכול לאכול ולא לשתות יין, ושמע קידוש ואח"כ הבריא וכעת יכול לסעוד, האם יצא ידי חובה בקידוש ששמע, **או דחשיב אינו בר חיוב**.

★ברמ"א וצריך לאכול במקום קידוש **לאלתר.**

המקור להאי דינא שאם סעד בזמן שלא מוגדר מיד לא יצא זה דברי ה"מהר"י מולין" ויליף ליה מהגמ', שאם יכבה הנר ולא יסעדו לא יצאו יד"ח, הרי **למחר** יאכלו, ע"כ דלא מהני וא"כ אין לחלק בין מחר לזמן אחר, רק מה שמוגדר מיד.

ויש להקשות דאולי זמן רב דלא מהני זה **ביחד עם יציאה ממקומו** דמסתברא דעד למחר שיסעדו יצאו ממקומם. וא"כ מנ"ל שזמן רב באותו מקום לא מהני.

ובמ"ב [ס"ק יב] ולא יפסיק אפי' לזמן **קצר**.

ולא אתפרש לן להדיא מה זמן הלכתחילה ומה מוגדר זמן רב שיצריך קידוש שנית.

1. עיין בסידור יעב"ץ שלכתחילה **יסעד תוך כ"ב אמה לקידוש,** כדאשכחן בתוספת בסוטה גבי "תיכף לנט"י סעודה" והובא ברמ"א **בהל' נט"י** [קסו] "ואם שהה כדי הילוך כב אמה מיקרי הפסק".
2. באל"צ נקט שהשיעור 1/2 שעה **כסמוך למנחה.**
3. ועיין בשע"ת א' שמביא גינת ורדים שאם עברה הנאת שתית כוס הקידוש אין זה סמוך.
4. יש דס"ל דהשיעור תוך כדי אכילת פרס.

★המ"ב מיקל ביציאה לצרכי סעודה, וכן בהפסק לצורך סעודה **דלא חשיב הפסק,** צ"ע מה המקור לדין זה.

וכ"כ פשיטא ליה האי סברא שלפ"ז מקשה בביאה"ל דמנ"ל "שאם דעתו לאלתר ואח"כ נתעכב דמהני" אולי דוקא לצורכי סעודה ואין לנו מקור להפסק אחר עי"ש.

★יש להסתפק מה נחשב צורכי סעודה. האם צורכי סעודה ממש או כל מניעת הפרעה נחשב ג"כ כצרכי הסעודה, עשית צרכיו המ"ב החשיב כצרכי סעודה, ללכת להביא מוצץ לילד או להחליף לתינוק האם זה חלק מהסעודה.

ומסתברא שאחד מהסועדים יכול להפסיק וללכת **עבור אחר** הסועד עמו, י"ל האם תינוקת נחשבים חלק מהסועדים.

★המ"ב מביא מחלוקת גבי יצא וחזר **ובדיעבד לא מקדש שנית. ולכתחילה לא יצא**, מלשונו **משמע** שגם לצורכי סעודה לא יצא ויחזור, דכתב "ובפרט שהיה צריך לעשות צרכיו ויצא ודאי דאין **להחמיר ולקדש שנית** דהרי זה כדברים שהם צרכי סעודה".

וכן מסקנת הביאה"ל להחמיר לכתחילה לא **לאכול** בחדר אחד, רק **בדעתו ורואה** מותר לכתחילה.

ואם אין דעתו או אינו רואה נחשב [לכתחילה] למקום אחר.

ולכן לא יאכל בחדר אחר [באינו רואה או אין דעתו].

**וא"כ יל"ע** האם נחמיר יציאה וחזרה לאותו חדר אבל **יצא למקום שאינו רואה** או מקום שאין דעתו, **וחזר למקומו**, האם מותר לכתחלה.

★נסתפקו פעם הלומדים, בהלכות ברכות ששינוי מקום מוגדר כהסח דעת ומצריך ברכה שניה. מה הדין אחד **שגמר בדעתו לצאת ובסוף לא יצא** האם חיב ברכה שניה או לא, דהרי הסיח דעתו.

ובמ"ב בס"ק טו דאפי' בקידוש כה"ג מהני אם בסוף נשאר במקומו וא"כ ק"ו בהלכ' ברכות דלא חשיב שינוי מקום, דכלפי קידוש יותר מחמירים בשינוי מברכות, והראיה מחדר לחדר דבקידוש הוי מקום אחר וחוזר ומקדש ובהלכות ברכות המ"ב נשאר בספק.

★באם דעתו לאכול מיד, ואח"כ קרה אונס ונתעכב, הרמ"א מסיק שיצא יד"ח. ויש להסתפק במקרה שדעתו היתה **בטעות גמורה**, כגון שחשב שהאוכל מוכן ויסעד מיד, ובסוף התברר שזה טעות ואין לו סעודה, ועד שהוכנה הסעודה התעכב זמן שמוגדר הפסק, האם כה"ג נחשב שדעתו לאכול מיד ומהני. או דחסר לו בעיקר הכונה, ולא יצא.

★**דעתו מהני**

יש להסתפק באם הבעה"ב שמקדש דעתו ללכת לחדר אחר שמותר לו לאכול בחדר אחר, האם דעתו מהני כלפי השומעים שלא כוונו ע"ז.

וכעין זה גבי הדין "שבירך על דבר שאינו חשוב שאינו פוטר את הדבר החשוב [בדעה סתמית] אבל בדעתו לאכול מהני [רמ"א ריא-ה].

והביאה"ל שם מביא רע"א "ואם אוכל אצל בעה"ב כיון דאדעתא דבעה"ב סמיך הוי כאילו דעתו בפירוש לפטור כל מה שרצה בעה"ב ויביאו לו".

★דעתו היתה ללכת לחדר אחר דמהני, ובסוף ילך למקום אחר, מסתבר דלא מהני, דאין כאן מקום קידוש רק בחושב לאכול במקום אחר אותו מקום נחשב מקום קידוש, משא"כ אם ילך למקום אחר.

**ויש להסתפק שחשב ללכת לחדר אחר דרך פרוזדור ובסוף אכל באותו פרוזדור,** דהיינו חשב ללכת דרך שם, רק לא לאכול שם, ובאותו מקום שחשב **רק לעבור** שם, בסוף אוכל שם **האם מהני ונחשב דעתו** [נתכון לזרוק שמונה ועלה בידו ארבעה].

**ערבות בקידוש**

בקידוש יום נחלקו הראשונים האם יש ערבות לדינא הרמ"א פסק שגם בקידוש יום יש ערבות וגם אם לא שותה יכול לקדש עבור אחרים.

★רע"א סובר דנשים פטורות מקידוש ביו"ט וא"כ לכאורה לא יכול לקדש עבור נשים באם אינו שותה [בקידוש היום].

וכן בקידוש לילה ביו"ט לא יכול לקדש עבורם גם אם ישתה במקרה שלא יוצא יד"ח כגון דכבר יצא, מצד ברכת הקידוש דלא שייך ערבות היות והיא אינה מחויבת [רעק"א בתשובה א' דן גבי חיוב אשה בעונג דהיינו סעודת יו"ט וכן גבי חובת אשה בקידוש ביו"ט].

**מעשה** בת"ח שלאחר שתית שתי כוסות יין בליל הסדר נעשה שיכור קצת, וכשברך על המצה בירך המוציא ואח"כ במקום על אכילת מצד בירך **לישב בסוכה.**

ולכאורה לא יצא ידי חובת ברכת המוציא מפני שהפסיק בדבר שלא קשור כלל [דהיינו לישב בסוכה].

וא"כ צריך לחזור ולברך, וממילא גם השומעים לא יצאו יד"ח.

וטען להם היות ובהמוציא של מצה יכול להוציא אחר למרות שאינו אוכל מדין **ערבות שנאמר גבי יין קידוש וברכת המוציא** של מצה דאינם כשאר ברכות הנהנין דאינו מוציא אחר אם אינו אוכל עמהם, ובהמוציא של מצה ויין של קידוש יכול להוציא גם אם לא אוכל.

וא"כ ה"נ איה"נ הוא הפסיק, ואין לזה משמעות ברכה כלפיו, אבל כלפיכם השומעים תצאו יד"ח מדין ערבות ודפח"ח.

ולפ"ז יצא **שבקידוש** אחד שקידש והפסיק לאחר קידוש. השומע יוכל לשתות יין ולצאת יד"ח **מדין ערבות.**

ובמעשה הנ"ל לולי זה אינו חשיב הפסק **א.** עיין במ"ב ריג-טו שאם בירך ולא אכל בשוגג או באונס כגון שנשפך הכוס אחר הברכה וכה"ג דבעת הברכה לא היה לבטלה אז **יוצאים אחרים** על ידו, וא"כ ה"נ בעת הברכה היה לזה שם ברכה, ורק אח"כ נוצר ההפסק.

**ב.** יל"ע בדברי הרמ"א רט-ב.