כסף - הקנינים המועילין בגוי
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

אור ליום ד' י"ד שבט תשע"א

א] בד' הרמב"ן דאף דמשיכה בישראל אינה קונה מ"מ ה"ה קונה בחצרו, צ"ע מסוגיא דע"ז דע"א: דפרכינן עלה מהא דב"נ נהרג על פמשו"פ, ומאי קשיא, הרי שפיר הוא נהרג בשהביאו לחצרו, וביותר, דסתמא דמילתא בדבר שאינו שו"פ ה"ה נכנס בידו, וא"כ ה"ה קונה לזה בקנין יד.

ונ' לחדש מכח זה, דכל מש"כ הרמב"ן דלא נתמעט אלא משיכה, הוא רק בישראל, דהא דל"מ בי' משיכה, הוא משום דלא כתיב בקרא, דלא דרשינן דבר הנקנה מיד ליד, אך חצר דכתיב בקרא שפיר מהני, ומשא"כ להצד דגוי אינו קונה במשיכה, דמיד עמיתך בחדא וגוי בחדא, נתמעט מזה גם קנין יד וחצר, ואין גוי קונה מחברו אלא בחליפין, אך זה ניחא רק לדעת הסוברים דגוי קונה בחליפין ואף מגוי חברו, וע"כ שפיר פריך אמאי נהרג, שו"ר כעי"ז בשו"ת באר יצחק יו"ד סו"ס כ"ג.

שוב העירוני דאי"ז מתישב, שהרי הגמ' שם קאי לדעת ר' יוחנן, והרי הצד דלר' יוחנן לא תקנה משיכה בגוי, הוא משום דלא דריש עמיתך בחדא, אלא דמי דין גוי לדין ישראל, וא"כ מ"ט אין גוי קונה בחצר.

ויש להוסיף להוכיח כן, שהרי בפירש"י שם מבו' דהא דאמרינן דלא ניתן להשבון דאינו בתורת השבון, הוא משום דכל היכא דאיתי' ברשותא דמרא איתי', ואי נימא דלעולם חצר קונה, ולא פריך אלא משום דמשמע דגם במשיכה גרידא הוא חייב, אכתי היאך יתישב הא דקאמר דאינו בתורת השבון, דודאי הוא אף היכא שהיא בחצרו, ועי' גם בריטב"א שם שדן לפרש כפי' זה, ומוכח גם מדבריו כן.

ועי' עוד בד' הריטב"א שפירש ההיא דפרדשני, ז"ל, וקאמר שדרכן של פרסאי לתת דורונות לשרי המלכות לפקח על עסקיהם והם מאחרין לפקח אותם ואף על פי כן אינם חוזרין בהם, וקא סלקא דעתך דמדינא הוא דלא מצו הדרי בהו דהא קנו להו במשיכה ואע"פ שלא פקחו עדיין שהפקוח ההוא דמי הדורון שקבלו, עכ"ל, ומזה מוכח דאף חצר ל"מ, שהרי פירש דאין הראי' ממה דלא הדרי בהו מיד, אלא ממה דלא הדרי בהו לאחר זמן

ועי' בל' חי' הראב"ד שכתב דהנידון אם משיכה בגוי קונה, ה"ה שאר קנינים, ול"מ אלא כסף, דגלי קרא מכסף מקנתו, עיי"ש, ומ' דנתמעטו כל הקנינים ואף אגב וחליפין ול"מ אלא כסף, אך שמא כונתו רק במקח

בדין חצר בגוי, עי' באחרונים שדנו בזה, ומסוגיית הגמ' בע"ז דע"א: הוכיחו המהריט"א הקצוה"ח המקו"ח והגרע"א דמהני חצר בגוי, שהרי כליו הוא מדין חצר, וכמש"כ הראשונים ב"מ ד"ט:, וכ"ה בחי' הריטב"א ע"ז שם.

ובדעת הסוברים דאין חצר קונה לגוי, אשר צ"ע מסוגיית הגמ' בע"ז, הנה בד' המהרש"ק מבו' דכשעומד בצידו ה"ז קונה, וע"כ שפיר הוא מועיל בכלי, וכמש"נ במק"א, דגם אם בעינן עומד בתוכו, מהני בכלי.

אך הקצוה"ח והמהריט"א תמהו ע"ז, שהרי בחצר דגברא הוי לעולם מדין שליחות, ובגוי אין לחלק בין גברא לאיתתא, ועי' חת"ס יו"ד ח"ב סו"ס שט"ז מה שדן בפרט זה, ועי' מקו"ח מש"כ לישב לפי דבריו המחודשים בפתיחה לסימן ר'.

אמנם י"ל בזה, דלא מיבעיא לדעת התוס' ולדעת הר"ן ב"מ ד"י. שמבו' בדבריהם דגם חצר דגברא מהני מדין יד, והחילוק בין קטן לקטנה, הוא לדעת התוס' רק בהתקנ"ח, ועי' בס' מגן האלף סימן תמ"ח שעמד ע"ז, ולדעת הר"ן הוי החילוק, דקטן כלל לי"ל זכי' מדאורייתא, וקטנה אית לה זכי' מדאורייתא, עיי"ש.

אך גם לדעת ש"ר י"ל, דלא מיבעיא להמבו' בד' הרמב"ם, דאין החילוק בין חצר דגברא לחצר דאיתתא, אלא החילוק הוא בין קטן לקטנה, וע"כ ה"נ חלוקין הן בדין חליפין, והיינו דבקטן הוי הדין דל"מ לו קנינים שמחוץ אליו, ובקטנה מהני לה קנינים שמחוץ אלי', ולפ"ז י"ל, דבגוי דלית לי' שליחות, ודאי אין הגדר דאינו קונה אלא כשעשה הוא עצמו קנין, אלא הוא משום דאין לו פרשת שליחות, וחצר הויא פרשה אחרת, ותדע, דאטו נימא דאם גוי אין לו חצר, אף לא יהא לו סודר, לפ"מ שדימה הרמב"ם דין סודר לקטן לדין חצר לקטן, ובע"כ כמש"נ.

וגם להחולקים ע"ד הרמב"ם י"ל, דכל מש"א דבגברא הוי חצר משום שליחות ול"מ בקטן, הגם דדין שליחות דחצר הוא דין אחר, אך כיון שקטן נתמעט דל"ש שיפעל אחר בעדו, גם ל"מ לו חצר דמדין שליחות, ומשא"כ בגוי דהוי זה מיעוט בעלמא דאין לו שליחות, לא נתמעט מזה חצר.

והאמנם כ"ז הוא בדינא דד"י: דחצר משום שליחות, אך בדינא דדי"א: דחצר שאינו עומד בצידו הוא מדין שליחות, הרי דכיון דאי"ז כידו אלא הוי זה דבר מחוץ אליו, הוי זה כעין דין שליחות, וע"כ ל"מ זה גם בגוי.