סו - סימן שכ_ח ס_ב
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**גדר ההיתר דפיקו"נ**

א] השו"ע בס"ב כתב דמי שיש לו חולי שיש בו סכנה מצוה לחלל עליו את השבת, והמ"ב בסק"ד כתב דהטעם הוא משום דכתיב וחי בהם ולא שימות בהם, והוא מיומא פ"ה ב' דמנין לפיקו"נ שדוחה את השבת וכו' א"ר יהודה אמר שמואל וחי בהם ולא שימות בהם.

ויש להסתפק בגדר ההיתר דפיקו"נ אם היינו דהאיסור הותר ונדחה וחשיב כמעשה היתר, או היינו דאף דהוי זה מעשה איסור מ"מ הו"ל כאנוס על האיסור (כיון דבע"כ יש לו לעשות את האיסור כדי להציל מן המיתה) וע"כ הוא דשרי, דאונס רחמנא פטריה.

## בכ"ד מבו' דבמקום פיקו"נ הותר ונדחה האיסור עצמו

ב] ולכאו' יש ללמוד לזה מהא דיליף ר"א ביומא פ"ה ב' להא דפיקו"נ דוחה את השבת ממילה שהיא אחת מרמ"ח אברים שבאדם ודוחה שבת ק"ו לכל גופו שדוחה את השבת, וכיון דבמילה בשבת הותר איסור שבת וחשיב כמעשה היתר, הרי לכאו' ה"נ בפיקו"נ דילפינן מיניה ה"ז מועיל להתיר לאיסור שבת וחשיב כמעשה היתר.

ג] עוד יש ללמוד כן ממש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"ט ובתשו' החדשות סימן ש"ע דפליגי בגמ' אם פיקו"נ הותרה בשבת או דחוי' בשבת, ובד' הארחות חיים בהל' שבת סימן שמ"ו והתשב"ץ בח"ג סימן ל"ז משמע דהיינו דתליא בהפלוגתא אם טומאה הותרה בציבור או דחויה בציבור, (וכ"כ הכס"מ בפ"ב משבת ה"א ובב"י הכא).

והנה אי נימא דעיקר ההיתר דפיקו"נ הוא משום דהו"ל כאונס הרי לכאו' ודאי דאי"ז אלא כדחויה, (ועכ"פ ליכא למיתלי לה בהפלוגתא אם טומאה הותרה בציבור או דחויה בציבור), ומהא דמדמינן זל"ז מבו' דפיקו"נ מועיל להתיר ולדחות את האיסור ודמי להתירא דטומאה בציבור, וע"כ תליא בהפלוגתא אם טומאה הותרה בציבור או דחויה בציבור.

ד] עוד יש ללמוד כן ממש"כ הרשב"א בביצה ח' ב' דאסור להכניס עצמו להיתר דעדל"ת, וכתב להוכיח כן מההוא דאישתפוך חמימי קודם מילה דלא הותר למול ולהכניס עצמו להתירא דפיקו"נ, - ואי נימא דבפיקו"נ לא הותר האיסור כלל אלא הו"ל כאנוס, הרי דאין ללמוד מהא דאסור להכניס עצמו לפיקו"נ דה"נ אסור להכניס עצמו להתירא דעדל"ת, (דכשמכניס עצמו לפיקו"נ הרי אח"כ נעשה האיסור, אלא שהוא אנוס עליו, וע"כ אסור להכניס עצמו לכך כיון דעכשיו אינו אנוס כלל, ומשא"כ בעדל"ת דאח"כ יהא היתר על האיסור, מהיכ"ת נימא דאסור להכניס עצמו לכך), ובע"כ מד' הרשב"א דאף בפיקו"נ איכא היתר על האיסור והו"ל כמעשה היתר, ואפ"ה אסור להכניס עצמו לכך, וה"נ אסור להכניס עצמו להתירא דעדל"ת.[[1]](#footnote-2)

ה] וכ"נ גם ממש"כ בפירש"י ביבמות ס"ד ב' (ד"ה איסורא וסכנתא) דכל שמתו אחיו מחמת מילה ומל הו"ל מילה שלא בזמנה ואינה דוחה את השבת, וממה שנחלקו הראשונים בר"פ הערל במתו אחיו מחמת מילה אם חשיב כערלה שלא בזמנה, וממש"כ השו"ע בסימן קצ"ו ס"ב דאם אכל דבר איסור במקום סכנה מברכין עליו, וכתב המ"ב שם סק"ט דכיון דסכנה הוא התירא קאכיל ואדרבה מצוה קעביד להציל נפשו וכו', וכ"כ המ"ב בסימן ר"ד סקמ"ז.

## טעם הא דבעושה איסור לצורך פיקו"נ א"צ כפרה

ו] אך הנה בד' האחרונים בכ"ד מבו' דאין ההיתר בזה אלא מדין אונס, והוא חדא במש"כ המ"ב בסימן תרי"ח סק"ה דבמקום שמאכילין אותו א"צ כפרה ע"ז דאונס רחמנא פטריה וכו' וכפרה לא נאמר רק על השוגג, (ומקורו הוא בתשו' בנין ציון החדשות סימן כ"ה), והרי דכשמאכילין אותו ביוהכ"פ לא הותר ונדחה איסור האכילה אלא הו"ל כאנוס ע"ז ואונס רחמנא פטריה, (וזהו דס"ד דהוא צריך כפרה ע"ז).[[2]](#footnote-3)

אך יש לדחות למש"כ המהר"י קורקוס בפ"ד מביאת מקדש ה"ח בדינא דטומאה דחויה בציבור דמ"מ עונש יש בדבר וכפרה בעי וע"כ צריך ריצוי ציץ, (וכתב לדמותו להא דמתענין תענית חלום בשבת ואף דברשות עושה אמרו ליתיב תענית לתעניתי' על שביטל עונג שבת), ונתחדש בדבריו דאף דנדחה האיסור צריך כפרה, וע"כ ה"נ היה מקום לדון דגם בפיקו"נ יהא צריך כפרה, וע"ז הוא שכתב המ"ב דאונס רחמנא פטריה וא"צ כפרה, (ולפ"ז ה"נ בטומאה דחוי' בציבור אין להצריך כפרה משום דאונס רחמנא פטריה).

## אם הותר לעשות איסור קל כדי שלא יהא צריך לעשות איסור חמור לצורך פיקו"נ

ז] עוד מצינו כן במש"כ בתשו' אבנ"מ בסימן י"ח דאף דלא הותר לעשות איסור קל שאינו מועיל לצורך הפיקו"נ כדי שלא יהא צריך לעשות איסור חמור, (וכמו שהוכיח הפרד"ר בדרוש י"ט), היינו באיסור דאורייתא דלא אמרינן בזה חטא בשביל שיזכה חבירך, אך באיסור דרבנן פשיטא דאע"ג דאין בו צורך לחולה מוטב שנעבור איסור דרבנן ולא יעבור החולה איסור תורה דבכה"ג אומרים לאדם חטא בשביל שיזכה חבירך.

ועד"ז מצינו בד' הפמ"ג הכא באש"א סק"ט שנקט בפשיטות דאף דלאדם אחר לא הותר לעשות איסור קל שאינו מועיל לצורך הפיקו"נ כדי שלא יהא צריך לעשות איסור חמור, מ"מ החולה עצמו יכול לעשות כן וטוב יותר ממה שיעשה איסור חמור, ומשמעות לשונו דהיינו משום דמוטב שיעשה איסור קל ולא יעשה איסור חמור, (דרק באחר לא אמרינן חטא בכדי שיזכה חבירך אך הוא עצמו עדיף שיעשה איסור קל ולא יעשה איסור חמור).

והנה אי נימא דכל דעושה איסור לצורך פיקו"נ נדחה האיסור והותר והוי כמעשה היתר לכאו' אין מקום לדון בזה כלל מכח הא דחטא בשביל שיזכה חבירך ודמוטב שיעשה איסור קל ולא יעשה איסור חמור, שהרי האיסור שעושה משום פיקו"נ הותר ונדחה ומ"ט יעשה איסור אחר שאין עליו לההיתר דפיקו"נ,[[3]](#footnote-4) [והרי בדינא דעדל"ת, ודאי דלא נימא דמותר לעבור קודם לכן איסור דרבנן או איסור דאורייתא קל דאינו מותר לצורך העשה (משום דאי"ז בעידנא) כדי שלא יעבור אח"כ איסור חמור].

ולכאו' בע"כ מד' הפמ"ג והאבנ"מ דבפיקו"נ לא הותר ונדחה האיסור אלא הו"ל כאנוס, וע"כ שפיר יש לאחרים לעשות איסור דרבנן כדי שלא יעשה הוא איסור דאורייתא והחולה עצמו יש לו לעשות אף איסור דאורייתא קל כדי שלא יעשה איסור חמור.

ח] ומצינו עוד עד"ז במש"כ הרמ"א בס"י דמי שרוצים לאנסו שיעבור עבירה גדולה אין מחללין עליו השבת כדי להצילו, והב"ח בסימן ש"ו עמד בזה דהוא דלא כמש"כ השו"ע שם דמחללין שבת כדי להציל מאיסור גדול, וכתב לישב דשאני התם דאיירי כשרוצים שיעשה עבירה לאונסו ועבירה באונס אי"ז עבירה דאונס רחמנא פטריה וע"כ אין לחלל ע"ז את השבת, ועד"ז כתב הלבוש בסי"ג, והמ"ב בסקל"א כתב דהא דאין מחללין את השבת כדי להצילו הוא משום דאין אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך, ועד"ז מבו' בד' המג"א בסימן ש"ו סקכ"ט והמ"ב שם סקנ"ח, - והנה הרי דברי הרמ"א קיימי כשאונסין אותו באונס מיתה שיעבור עבירה גדולה ויש בזה להתירא דפיקו"נ, ואפ"ה נקטו האחרונים דיש לדון בזה משום דהא דאין אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך, ומבו' דבפיקו"נ לא הותר האיסור ואי"ז אלא כאונס, וע"כ יש לדון בזה משום חטא כדי שיזכה חברך, וכנ"ל, (וכ"ה מבו' ממש"כ הלבוש והב"ח דהא דאין מחללין את השבת כדי להצילו מן העבירה הוא משום דהוי אנוס ואונס רחמנא פטריה, ומבו' דכל ההיתר בזה הוא משום אונס).

ט] ואמנם בזה י"ל למש"כ הקובה"ע בסימן מ"ט סק"ט וסק"י להוכיח מד' השאילתות דחלוק הוא התירא דפיקו"נ בחולה מהתירא דפיקו"נ כשאנסוהו לעבור, דבחולה העובר משום פיקו"נ אינו אנוס כלל אלא הוא משום דפיקו"נ דוחה להאיסור, אך כשאנסוהו לעבור לי"ב להדחיה דפיקו"נ אלא הוי כמו אנוס דגלי קרא דאינו חייב למסור נפשו, וכיון שאין לו עצה אחרת איך להנצל ממילא הוי אנוס ורחמנא פטריה,[[4]](#footnote-5) - ולפ"ז י"ל דזה שדנו האחרונים בד' הרמ"א דיש להתיר לעשות איסור כדי להציל חבירו מאיסור שאונסין אותו עליו משום חטא כדי שיזכה חברך, דאמנם בחולה שהותר לו לעשות איסור לרפואתו, י"ל דאין לדון בעשיית איסור אחר משום חטא כדי שיזכה חברך, כיון שהותר לו האיסור, אך כשאונסין אותו לעבור עבירה דאין בזה להתירא דפיקו"נ ולא הותר האיסור כלל אלא דהו"ל כאנוס, יש בזה משום חטא כדי שיזכה חברך, (וזהו גם מש"כ הלבוש והב"ח דההיתר בזה הוא משום דהוא אנוס ודאונס רחמנא פטריה).

## הבא על אשה האסורה במקום פיקו"נ אם הוי הולד ממזר

י] העונג יו"ט בסימן קכ"א צידד דבגונא שהותר לבא על אשה האסורה משום דעדל"ת אין הולד חלל וממזר דכיון דרחמנא שריא הוי היתר גמור ואי"ז ביאת איסור כלל, (ואף דאסור להביא עצמו לידי דחיה, מ"מ אם אי אתה יכול לקיים שניהם ודחי אין כאן איסור כלל), ומשא"כ היכא דהותר לעבור על האיסור משום פיקו"נ אף דמותר לעבור מ"מ יש בביאה זו איסור והוי הולד ממזר, עיי"ש,[[5]](#footnote-6) ומבו' להדיא בדבריו דבפיקו"נ לא הותר האיסור כלל והא דשרי לעשות כן הוא משום דחשבינן ליה כאנוס וע"כ חשיב כביאת איסור.[[6]](#footnote-7)

אך יש לדחות דדברי העונג יו"ט לא קיימי במי שהותר לבא על אשה האסורה לצורך רפואה, אלא במי שאנסוהו ע"ז באונס מיתה, וי"ל דרק בכה"ג הוא דס"ל דלא הותר האיסור ואין בזה אלא משום אונס, (וכמש"נ לעיל סק"ט) אך במקום שהותר לבא לצורך רפואה הותר האיסור, (וכ"נ ממה שצידד העונג יו"ט גופיה בסימן מ"א דהמקיים מצוה במקום פיקו"נ לא יצא יד"ח כיון דהיה פטור אז מלאכול).

## עושה מלאכה לצורך חולה כשהוא עושה כן גם שלא לצורך חולה

יא] הבית הלוי בפר' שמות (ב' כ"ה) כתב דלא שייך טענת אונס היכא דגם אלמלי האונס היה עושהו דאף דעכשיו הוא אנוס מ"מ לא מיקרי אונס כלל, וכתב דלפ"ז מי שהוא פרוץ באחת ממצות ד' אע"ג דלפעמים נתרחש לו אונס שלא יכול לקיימה מ"מ לא מיקרי אונס, וכמו בשמירת שבת וכדומה דלפעמים אנוס הוא לעשות מלאכה או עבור חולה מ"מ לא מיקרי אונס רק לאותם שהיו שומרים אותו אם ל"ה האונס אבל המחלל שבת כשאינו אנוס גם במלאכה שהוא אנוס מיקרי מחלל.[[7]](#footnote-8)

והנה אי נימא דבמקום פיקו"נ הותר ונדחה גוף האיסור, הדין נותן דאף אם היה עושה את המלאכה גם בלא הפיקו"נ מ"מ לי"ב איסורא, כיון דהותר האיסור לצורך פיקו"נ, ול"ד לפטורא דאונס דכל שהיה עושה גם בלא האונס לא מיקרי אנוס, וממש"כ הביה"ל לדמות דכמו דכשהיה עושה בלא האונס לא מיקרי אנוס ה"נ המחלל שבת לצורך חולה אם היה מחלל שבת גם בלא"ה מיקרי מחלל מבו' דעיקר ההיתר דפיקו"נ הוא משום דחשבינן ליה כאנוס, ובזה י"ל דכל שהיה עושה גם בלא"ה לא מיקרי אנוס.[[8]](#footnote-9)

## טעם הא דאין קידושין תופסין באשה המותרת לו משום פיקו"נ

יב] והנה בסוגיית הגמ' ביבמות ג' ב' מבו' דאם היה עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת היתה ערוה מתייבמת, והאחרונים עמדו בזה דאף דמדינא דעדל"ת הותר לבא עליה, מ"מ הרי לא יקנה אותה בכך דאין קידושין תופסין בחייבי כריתות, ומצות יבום אינה מתקיימת אלא כשקונה אותה, - ובע"כ מזה חד מתרתי, או דכל שהותר לבא עליה משום עדל"ת הויא כאשה המותרת ותפסי בה קידושין, או דגם הא דאין קידושין תופסין בחייבי כריתות הוא דין איסור (דמשום הא דהיא ערוה מנעה התורה ממנה תפיסת קידושין) וגם ע"ז מהני דינא דעדל"ת.

ויש להעיר לפ"ז דאטו באשה האסורה שהותרה לו משום פיקו"נ, (או עכ"פ אם משכחת גונא דיהא פיקו"נ לקדש אשה), יועיל זה דיתפסו בה קידושין.

ולמשמעות דברי האחרונים דבפיקו"נ אין ההיתר אלא משום אונס, ניחא, דשאני באשה המותרת משום עדל"ת דחייל היתר על האיסור, וע"כ י"ל דאף תפסי בה קידושין, (משום דחשבינן לה כאשה המותרת או משום דמהני דינא דעדל"ת אף לדחות לדין זה דלא תפסי בה קידושין), אך בפיקו"נ דלא הותר האיסור כלל ועדיין אשה האסורה היא אלא דהו"ל כאונס, ודאי דאין הקידושין תופסין בה.

אך למש"נ ללמוד מכ"ד דבפיקו"נ הותר האיסור עצמו הדק"ל דאטו באשה המותרת משום פיקו"נ יועיל זה דיתפסו בה קידושין, דומיא דיבמה שהותרה משום דעדל"ת שיש בו כרת.

יג] ונראה לישב, דכל הא דביבמה המותרת משום עדל"ת תופסין בה קידושין הוא משום דדחיית העדל"ת חיילא בגוף האשה, דהעשה קיים בגופה דדינה הוא להתייבם, (ומה"ט הוא דהותר איסור אשת אח ביבום אף בקטן הבא על הגדולה דעדיין אין הקטן מצווה כלל והיינו משום דהמצוה כבר קיימת באשה), וכי היכי דכל שהיא אסורה להתייבם פקע מצות יבום מינה (דמה"ט הוא דאם בעלו לא קנו), ה"נ הוא להיפך דכל שדינה הוא להתייבם ליכא איסור כלל לבא עלי וחשיבא כאשה המותרת וע"כ תופסין בה קידושין, ומשא"כ בהתירא דפיקו"נ דלעולם לא חייל ההיתר בגוף האשה, ואכתי הויא בעצמותה אשה האסורה, וע"כ אין קידושין תופסין בה.

## בד' הר"ן דאיסור שיש בו ב' לאוין לא מיקרי איסור קל מאיסור כרת

יד] הר"ן ביומא פ"ג א' הביא פלוגתת קמאי בדין חולה בשבת אם מאכילין אותו נבילה או שוחטין לו, וכתב להכריע דלגבי חולה אין איסור נבילה קל מאיסור שבת, דנהי דנבילה איסור לאו ושבת איסור סקילה, איכא חומרא אחרינא בנבילה לפי שהאוכלה עובר בלאו על כל זית וזית שבה וכו' אבל לענין שבת לא עבר אלא בשעת שחיטה וחד לאו הוא דאיכא וכו', ולאוין הרבה דנבילה לא מיקרי איסור קל לגבי חד לאו דשבת ואע"ג דהוי איסור סקילה, (והתשב"ץ בח"ג סו"ס ל"ז האריך לחלוק ע"ז, עיי"ש).

והמנ"ח בסוף מצוה רנ"א כתב לדעתו דכיון דאין עדל"ת שיש בו כרת ה"נ אין עשה דוחה ב' לאוין, וכ"כ הקוה"ע בסימן ח' סקי"ג, וכתב דהוא דלא כמש"כ התוס' ביבמות ג' ב' דעשה דוחה ב' לאוין.

טו] אך אי נימא דבפיקו"נ לא הותר גוף האיסור אלא דהו"ל כאונס, י"ל דכל מש"כ הר"ן דכמה לאוין חמירי כאיסור שבת, הוא בפיקו"נ דהאיסור קיים אלא דהוי כאנוס לעבור עליו, ובזה יש לדון על כל האיסורים יחד, אך בעדל"ת דה"ז מועיל להתיר ולדחות לגוף האיסור יש לדון על כל איסור בפנ"ע, וכיון דכל איסור בפנ"ע לא חמיר כל"ת שיש בו כרת, ע"כ הוא נדחה מפני העשה.[[9]](#footnote-10)

טז] ובעיקר מש"כ האחרונים דלפ"ד הר"ן אין עושה דוחה ב' לאוין יש לדון עוד בזה מתרי טעמי, חדא, דלכאו' כ"ז הוא אי נימא דיסוד דינא דעדל"ת הוא משום דהעשה אלים ובכחו לדחות את הל"ת, ובזה י"ל דכי היכי דלא אלים העשה כנגד ל"ת שיש בו כרת ה"נ לא אלים כנגד כמה לאוין, אך למש"כ ר"נ גאון בשבת קל"ג א' דיסוד דינא דעדל"ת הוא דלא נצטוה בל"ת במקום העשה, הרי דאף דל"ת שיש בו כרת חמיר ונצטוה בו אף במקום העשה, מ"מ בל"ת שאין בו כרת דלא נצטוה בו במקום העשה, ליכא נפ"מ בין לאו אחד לכמה לאוין, (שהרי כל ל"ת בפנ"ע לא נצטוה בו במקום העשה).

עוד יש לדון בזה, דשאני בפיקו"נ דהותרו כל האיסורים במקום פיקו"נ, אלא שיש לעשות את הקל, ובזה כתב הר"ן דב' לאוין לא קיילי מאיסור סקילה, ומשא"כ בדינא דעדל"ת דאף דל"ת שיש בו כרת אינו נדחה מ"מ לאו בעלמא דנדחה, הרי דאף אם איכא ב' לאוין מ"מ כיון דכל לאו בפנ"ע נדחה אף שניהם יחד נדחין, ועד"ז כתב בתשו' בית יצחק או"ח סימן צ"ה סק"ב.

1. וכן משמע קצת ממש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן קע"ה דהמבשל בשבת לחולה מותר באכילה אף לר"י הסנדלר ולי"ב משום מעשה שבת, שהרי לא אסר אלא כשנעשה במזיד ולא בשוגג, ובמבשל לחולה הרי מותר ומצוה לבשל לו ואין כאן מעשה שבת באיסור, ולא אסר אפי' ר"י הסנדלר אלא במעשה שבת באיסור. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך י"ל דדבריו קיימי באופן הרגיל דאי"ז ודאי דהאכילה מועלת לצורך הפיקו"נ, ובהתירא דספק פיקו"נ י"ל דלהצד דאי"ז פיקו"נ לא הותר האיסור ואי"ז אלא כאונס, (ויתבאר בעזה"י בגליונות הבאים). [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"כ בתשו' אג"מ או"ח ח"ג סימן ס"ט דאין להתיר לעשות מלאכה ביו"ט כדי שלא יהא צריך לעשות מלאכה בשבת לצורך פיקו"נ, כיון דהמלאכה בשבת תהא מותרת, ולא הותר לעשות איסור קל כדי שלא יעשה איסור חמור כשיש היתר על האיסור החמור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש בסקי"א שנתחבט בטעם הא דחלוקין הן זמ"ז, ולכאו' י"ל דהיינו משום דהתירא דפיקו"נ הוא כשהעבירה מצילתו מן המיתה, וע"כ כ"ז הוא כשהוא בסכנת מיתה וע"י העבירה הוא ניצל מן המיתה, אך באנסוהו לעבור, לא חשיב דהעבירה מצילתו מן המיתה, אלא הוא להיפך דאם ימנע מן העבירה יבא לידי סכנת מיתה, וכיון דכל סכנת המיתה הוא רק אם ימנע מלעבור, הרי דכל שהוא עושה את העבירה אינו בסכנת מיתה כלל, וע"כ ליכא בזה להתירא דפיקו"נ. [↑](#footnote-ref-5)
5. המנחת שלמה בח"ב סימן קכ"ד (ד"ה ועיין בעונג יו"ט) תמה ע"ד העונג יו"ט דכל דהותרה הביאה משום עדל"ת אין הולד חלל וממזר, דאטו אשת איש שזינתה להצלת כלל ישראל וכההיא דאסתר לא יהיה הולד ממזר, ומסתבר דפיקו"נ עדיף טפי מעדל"ת, - וצ"ב דהרי העונג יו"ט גופי' כתב לחלק בזה דרק היכא דהותר משום עדל"ת אין הולד ממזר, אך היכא דהותר משום פיקו"נ הוי הולד ממזר, (ואולי פירש כמש"נ להלן די"ל דדברי העונג יו"ט קיימי רק כשאנסוהו באונס מיתה דבכה"ג לא הותר האיסור, אך כל שעושה להצלת כל ישראל ויש בזה להתירא דפיקו"נ הותר האיסור). [↑](#footnote-ref-6)
6. אך הרמב"ן במלחמות בס"פ בן סורר והר"ן ביומא פ"ב א' דימו התירא דאונסין להתירא דרפואה לחולה, (וכתבו דכ"ה דבחולה אסור לו להחמיר על עצמו שלא להתרפאות, ה"נ אסור למסור עצמו להריגה מלבד בג' עבירות), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. צע"ג מסוגיית הגמ' במנחות ס"ד א' דאם פרס מצודה להעלות דגים והעלה דגים ותינוק פטור משום דבתר מעשיו אזלינן, והרי דאף דלא נתכוין כלל לצורך הפיקו"נ מ"מ הוא פטור משום דהועיל המעשה לצורך הפיקו"נ, וכ"ש במי שחילל שבת לצורך פיקו"נ דפטור אף אם הי' מתרצה לחלל שבת גם בלא"ה, (ושמא אין מכוון הביה"ל דהוא חייב ע"ז בדיני אדם, ורק בדיני שמים חשבינן לי' כמחלל שבת). [↑](#footnote-ref-8)
8. ואכתי צ"ב, דאף דהיה מתרצה לחלל שבת גם בלא האונס מ"מ הרי עכשיו לא חילל את השבת אלא לצורך החולה, ומ"ט יהא בזה איסור, ושמא דבריו קיימי בגונא דגם עכשיו היה עושה מלאכה זו גם בלא צורך החולה ובכה"ג יש מקום לאסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. והעירוני דלמש"כ המג"א בסק"ט והפמ"ג שם והגר"ז בסט"ז לפ"ד הר"ן דגם אכילת זית אחד דנבילה לא קיילא מאיסור סקילה משום דבכל כ"ש שאוכל איכא לאיסור ח"ש, מוכח דאף לפ"ד הר"ן עשה דוחה ב' לאוין, דאי נימא דאינו דוחה ב' לאוין משום דלא קיילי מאיסור סקילה, ה"נ לא היה דוחה לאו אחד דאכילת איסור משום דבכל כ"ש שאוכל עובר באיסור ח"ש. [↑](#footnote-ref-10)