חזו_א ומג_ס בדין יחוד כלי
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' כ"ג אלול תשס"ז

חזון איש

א] סימן מ"ב סק"א

] שם סק"ט, ובאמת דין יחוד לעולם במידי דלא עבידי אינשי להשתמש בהן לא נתבאר בראשונים ז"ל דמהני, צ"ע דמפורש הוא בד' הרשב"א בתשובה ח"א סימן תשנ"ז, שהוכיח דלא סגי ביחוד לאותה שבת, ז"ל, ובפרק נוטל אבן שע"פ החבית וכו', והתם במניח לשעתה לכסותה משמע וכו' ואפ"ה לא קי"ל כרב יוסף "עד שייחדנה לכיסוי לעולם" ולא לשבת אחת, עכ"ל, והרי מפורש בד' הרשב"א דאם ייחדה לכיסוי לעולם ה"ה מותרת.

אך לדעת הר"ן דס"ל דלעולם סגי ביחוד לשבת אחת, ואבן שע"פ החבית גרע שאין דרך לייחדו לכך, לא מצינו שיחוד לעולם מהני, אך י"ל דכ"ה שנקט הר"ן שם דאף לת"ק דבעי' מעשה מ"מ יחוד לעולם מהני במחשבה, הרי דה"נ בדבר שאין דרך לייחדו דלכו"ע בעי' מעשה, מ"מ יחוד לעולם מהני במחשבה.

] שם סקי"ג, ומסתפקנא בבגדים של חנוני שבחנותו העומדין למכירה ופעמים שמקפלן ומשתמש בהם לכר וכסת אי מהני מה ששכב עליהן מבעו"י לטלטלם בשבת וכו', צ"ע דלכאו' הוי ממש כנסרים של אומן, שאם חישב ליתן עליהן פת לאורחים מותר לטלטלן, ומה שדן החזו"א לדמותם לדברים דבעי' בהו יחוד לאשוויי להו כלי, צ"ע מהיכ"ת לדמות דין יחוד בדבר שאינו כלי, לדין יחוד להפקיע הקצאה מחמת חסרון כיס, ובחי' הריטב"א שבת דקכ"ה: מבו', דאף למ"ד דל"מ יחוד אלא במעשה, מ"מ בכלי שהוא מוקצה מחמת חיסרון כיס סגי במחשבה בעלמא, עיי"ש.

] שם סקט"ז, הנה המ"א למד מהא סי' רנ"ט דמוכין שטמן בהן אין מטלטלין אותן, וגיזי צמר של הפתק שטמן בהן אין מטלטלין אותן, וסתם גיזי צמר שטמן בהן מטלטלין אותן, ולמד בזה דין עור בהמה דקה דאימתי מהני מחשבה בהו דוקא כשלא נתן לאוצר, אבל נתנן לאוצר בעי' יחוד לעולם כמו דל"מ טמן בשל הפתק משום שאי"ז הזמנה אלא לשבת אחת, ומיהו נראה דאי"ז ראי' דגיזי צמר אין דרך לייחדן להטמנה והלכך ל"מ להו יחוד לשבת אחת, וכמש"כ הר"ן בפרק במה טומנין וכו', והא דמהני טמן בהו דאמרינן דבסתמא ייחדן להטמנה, דאין דרך להטמין בגיזי צמר כשדעתן לטוותן, אבל בשל הפתק אמרי' דלא יחדו להטמנה וסופו ליטלו ולהחזירו, אבל הכא בעור דמהני מחשבה לישב עליהן, ומשמע אפי' לשבת אחת, וע"כ דמיקרי דבר שדרך לייחדו, וא"כ מהני יחוד לשבת אחת אף בנתנו לאוצר וכו'.

דבריו צ"ע, דמש"כ דגיזי צמר אין דרך לייחדן להטמנה והלכך ל"מ להו יחוד לשבת אחת וכמש"כ הר"ן, לא מצינו כן בד' הר"ן, ואדרבה מפורש בד' הר"ן להיפך, שהרי הביא מה שהוכיח הרשב"א דל"מ יחוד לשבת אחת, מגיזי צמר דבעי' יחדן להטמנה, וכתב עלה, ז"ל, ולי נראה דאפי' יחוד שבת אחת נמי מהני, וגיזי צמר דבעי' יחדה להטמנה ההיא בשל הפתק, עכ"ל. ומבו' להדיא בדבריו דבגיזי צמר שאינם של הפתק מהני יחוד לשבת אחת, והרי דחשיב שדרך לייחדן להטמנה, וע"כ סגי ביחוד לשבת אחת, ומ"מ כשהן של הפתק ל"מ בהו יחוד לשבת אחת, וא"כ שפיר למד מינה המג"א, דה"נ בעור בהמה דקה, אף דסגי בי' ביחוד לשבת אחת, מ"מ כל שנתנו לאוצר ל"מ בי' יחוד לשבת אחת.

גם בד' הר"ן לעיל מינה מפורש דסגי בהו ביחוד לשבת אחת, שהרי כתב לפרש דמש"א במוכין שהטמין בהן שאסור לטלטלן, הוא לשבת אחרת, אך באותה שבת מותר לטלטלן דומיא דגיזי צמר, וכ"כ הרמב"ן, והיינו משום שאין יחודן אלא לאותו שבת, והרי להדיא דמהני בהו יחוד לשבת אחת, ובספר מג"ס סימן מ"ט סק"ז לא דק בזה.

ובאמת דלדעת המג"א גופי' א"צ לכ"ז, שהרי דעתו בסימן רנ"ט סק"ד דהא דגיזי צמר של הפתק שהטמין בהן אסור לטלטלן, הוא בשמקפיד עליהן ומשום דהוו מוקצה מחמת חיסרון כיס, עמש"נ בזה לעיל סק"ז, ואשר ע"כ ודאי דבכה"ג יש לאסור גם בעורות, דכל שהוא מקפיד עליהן הוו מוקצה מחמת חיסרון כיס, וכל מה שהשיג החזו"א ע"ד המג"א, הוא לטעמי' דפליג שם ע"ד המג"א, וס"ל דגיזין של הפתק אסורין אף בשאינו מקפיד עליהן, ואשר ע"כ כתב דבכה"ג שאינו מקפיד עליהן, אין לאסור רק בגיזין של הפתק, ולא בעורות שנתנן באוצר, אך גם בזה ילה"ע על דבריו, וכמש"נ.

מגילת ספר

א] סימן מ"ט סק"א, ולפי הרא"ש צ"ל שמה שהרי"ף פסק דבעי' בכיסוי הכלים תורת כלי היינו דוקא בכיסוי כלים דחברינהו בארעא, החזו"א סימן ? נקט שלפ"ד הרא"ש ל"ב תורת כלי אלא בכיסוי בור ודות, אך כיסוי כלים המחוברין לקרקע, כ"ה דל"ב בית אחיזה, ה"נ ל"ב שיהא עליהן תורת כלי.

ב] שם, ומה שמאוד קשה ע"ז הוא מה שמבו' בגמ' קכ"ו ע"ב דריו"ח הסובר שבכסוי הכלים צריך תורת כלי חולק על רשב"ג הסובר שבחריות מועילה מחשבה וכו', העירוני דיל"פ בזה, דכל ד' הרא"ש דל"ב תורת כלי רק משום איסור בנין, הוא לפי סוגיא דעירובין, אך סוגיא דילן הרי לא ס"ל כלל שיש לאסור בקנה משום בנין, ולפום סוגיא דילן הא דבעי' תורת כלי בכיסוי הכלים הוא משום איסור טלטול, ושפיר אמרי' דהוא דלא כרשב"ג, וצריך עוד לעיין בזה, גם יל"ע, שהרי הרא"ש כתב דר' יוחנן ס"ל דאין האיסור משום בנין אלא משום טלטול, ושמואל בסוגיא דעירובין פליג ע"ז, וא"כ לכאו' אאל"פ דלפום סוגיא דילן הא דבעי' תורת כלי הוא משום טלטול, ורק לפ"מ דקי"ל כסוגיא דעירובין הוא משום בנין, שהרי הא דבעי' תורת כלי ר' יוחנן קאמר לה, ואם לדידי' הא דבעי' לזה הוא משום איסור טלטול, א"כ מהיכ"ת דלשמואל דפליג עלי', ניבעי תורת כלי משום בנין, וצ"ע עוד בזה.

ג] שם, ומה שמניח אבן ע"פ החבית ל"מ כמו ישיבה על חריות, כתב הר"ן בפ' נוטל דשם זה דין מיוחד משום דאין דרך להניח אבן ע"פ חבית, וכן צ"ל לכאו' גם לדעת הרא"ש, הנה דעת רבינו ירוחם היא כדעת הרא"ש דל"ב תורת כלי רק משום בנין, ומצינו בדבריו שעמד דמ"ט אבן שע"פ החבית אסורה, והובאו דבריו בב"י סימן ש"ח, עיי"ש שחילק בין חריות לבין אבן שע"פ החבית, דבאבן בעי' מעשה, ומבו' בשו"ע שם סכ"ב דהיינו דבעי' בזה מעשה אף בשדרכו בכך, ונת' בזה במק"א.

ד] שם, ובדעת הרמב"ם וכו', יש להוסיף, מש"כ הרמב"ם פכ"ו משבת הי"ב, ז"ל, ושל כובסין לא יגע בו מפני שהוא מוקצה מחמת חיסרון כיס, וכן גיזי צמר אין מטלטלין אותן מפני שהוא מקפיד עליהן, "לפיכך" אם ייחדן לתשמיש מותרין, עכ"ל, ול' לפיכך צ"ב, ונ' בביאורו, שהרי דעת הרמב"ם דל"מ יחוד לכלי אלא בשיש עליו תורת כלי, וזהו שכתב הרמב"ם דבגיזי צמר מהני להו יחוד להטמנה אף שאין עליהן תורת כלי, משום דמצ"ע הן עומדין להטמנה והוו כלי, ול"ב יחוד לאשוויי להו לכלי, וכל הא דהן אסורין הוא משום שהוא מקפיד עליהן והוו מוקצין מחמת חיסרון כיס, וע"כ כל שייחדן להטמנה ואינו מקפיד עליהן, ה"ה מותרין.

ה] שם סק"ב, בהכרעת השו"ע בכ"ז צ"ע וכו', עמש"נ במק"א באורך בביאור פסקי השו"ע.

ו] שם סק"ג, ובאמת הרשב"א נסתפק דאולי צריך גם שיפצע בה אגוזים פעם אחת מבעו"י, דל"ה ברור לרשב"א דהוי כעפר ונסתפק דאולי אבן לפצע בה אגוזים צריכה תורת כלי ולכן צריך שישתמש בה פעם אחת מבעו"י וסובר דזה מועיל לתורת כלי כדעת הרז"ה והר"ן, אי"ז מתישב כלל בביאור ספק הרשב"א, שהרי הרשב"א בח"ה סימן סימן רכ"ה הביא ד' רבינו יונה דהא דבפקורין וציפה בעי' שיצא בהן מבעו"י הוא משום דלא מוכח דמייחדי למכתו ומיחזי כמוציא בשבת, וע"ז הוא שכתב דאפשר דלגבי אבן בעי' שישתמש בה מערב שבת, ובל' התשובה בח"א סימן תשנ"ו כתב דהוא דומיא דפקורין וציפה, וכ"ה ל' הר"ן בשם הרשב"א, וגם הר"ן הביא לעיל מינה ד' רבינו יונה בהא דבפקורין וציפה בעי' שישתמש בהן מבעו"י, ובע"כ מכוון ד' הרשב"א הוא כמש"כ האלי' רבה סימן ש"ח סכ"ד, דמש"כ רבינו יונה דהא דבעי' שישתמש מבעו"י הוא משום דלא מוכח וכו' ומיחזי כמוציא בשבת, ל"ד משום איסור הוצאה, אלא אף משום איסור טלטול, ומזה מקור לפסק השו"ע שם אשר תמה עליו המג"א, ואשר זהו שנסתפק הרשב"א שמא אף באבן בעי' לזה, וכ"ה ל' הרשב"א דאפשר דבעי' שישתמש וכו' "כי היכי דליהוי הכירא", וז"ב.

ז] שם סק"ד, ונראה דגם הרשב"א מודה דבחריות מהני יחוד לשבת אחת וכו' ושו"ר שמבו' כן בביאור הגר"א סימן ש"ח סכ"ב וכו', יש להוסיף, שכן מוכח גם בד' השו"ע שם, שבסעיף כ' בדין חריות סתם דכל שחישב עליהן לישיבה ה"ה מותרין ולא הביא פלוגתא בזה אם סגי יחוד לשבת אחת, ורק בסעיף כ"ב לגבי אבנים הביא פלוגתת הר"ן והרשב"א.

ח] שם, ובזה יש לישב גם מה וכו' דנסרים של אומן אסור לטלטלן אא"כ חשב לתת עליהן פת לאורחים, ומשמע דהאומן מייחדן רק לשבת אחת וכו' ויקשה מזה על הרשב"א שמצריך יחוד לעולם, ל"ק כלל, דנסרים איכא עלייהו תורת כלי, והא דשל אומן אסורין הוא משום דהוו מוקצה מחמת חיסרון כיס, כמש"כ הגר"ז סימן ש"ח סנ"ט, וכ"ה מבו' בביאור הגר"א שם סעיף א', ואשר ע"כ אי"ז ענין לד' הרשב"א שהצריך יחוד לעולם לאשוויי כלי.

ט] שם, ויש להעיר לפ"ז על מה דמשמע ברשב"א ששימוש פעם אחת מבעו"י מועיל כתיקון מעשה וכו' מנא לי' דשימוש פעם אחת מהני בכל דבר וכו', אך למש"נ לעיל סק"ו אין כוונת הרשב"א כלל לזה, ובאבן לפצוע אגוזים חשיב שפיר שיש עלי' תורת כלי, ולא דן הרשב"א כלל משום זה, אך גם אי נימא שכוונת הרשב"א לזה, ל"ק כלל מהיכן מקורו, שהרי הרשב"א בס"פ כל הכלים הביא ד' הרז"ה שלמד לדין זה מהא דמתיר רב אסי באבן שהניחה ע"פ החבית, ואין מקורו כלל מחריות, וז"פ.

י] שם סק"ה, דהרי בכל ישיבה ע"ג חריות יש קודם לכן מחשבה לישב עליהן, ומדוע צריך לישיבתו בפועל ולא סגי במחשבתו לחוד, ומוכח דמחשבה לשבת ע"ז בזמן מן הזמנים לא מהני לזמן אחר, ע' תהל"ד סימן ש"ח סקכ"ו שכתב בזה באופן אחר, דצ"ל דישב פעם אחת דרך מקרה וכמסתעסק בעלמא שלא לשום כונה לישיבה, ועיי"ש מש"כ לדון עוד בזה, ואכמ"ל, וכ"נ גם בל' הגר"ז שם סנ"א.

יא] שם סק"ו, צ"ע על מה שמבו' בגמ' מ"ט ע"א דשלחין וכו' וכיו"ב מבו' גם בגמ' קמ"ב ע"ב שעומרים אינם מוקצה הואיל וחזו למיזגא עלייהו, אף שברור שאינם עומדין לכך אלא לתקנם לאכילה וכו', וצ"ע מ"ש זה מאבן שדרך לפצע בה אגוזים ובכ"ז צריכה יחוד ואין מועיל מה שדרכה בכך, מש"כ שם לחלק דשאני הני שעומדים לתקנם ולעשות מהם כלים וכו', אינו מובן מה טעם יש בזה, ועיקר הקושיא לק"מ דשאני סתם אבן שאינה עומדת לכך, ומשא"כ שלחין ועומרים עומדין לישב עליהן, הגם שאי"ז עיקר מטרתן.

יב] שם סק"ז, בענין הטמנה בגיזי צמר ובמוכין נראה דהנך דברים לאו אורחייהו להטמין בהן וכמבו' בגמ' מ"ח ע"א שהדרך להטמין בקופה של תבן ויחוד לשבת אחת לכו"ע לא יועיל וצריך יחוד לעולם וכו', נעלמו ממנו ד' הר"ן שכתב ע"ד הרשב"א שהוכיח דל"מ יחוד לשבת אחת מגיזי צמר, וכתב הר"ן דההיא בשל הפתק, ומבו' להדיא דבגיזי צמר שאינם של הפתק מהני יחוד לשבת אחת, וחשיבי כדבר שדרך לייחדו להטמנה, ומה שהביא מגמ' שאין דרך להטמין בהן, נ' דהא דאין מטמינין בהן הרי אי"ז משום שאינם ראויין כ"כ להטמנה אלא משום חשיבותן, וכמש"כ הראשונים בב"ב די"ט., וע"כ חשיבי שפיר כדבר שדרך לייחדו להטמנה, וע' בחי' הריטב"א שבת ד"נ. דגיזי צמר חזו להטמנה ועדיפי מחריות דלא חזו לישיבה, עיי"ש.

יג] שם, ועיין בר"ן שיש לו צד דהטמנה בגיזי צמר מהני רק לאותה שבת וכו' ואינו מובן דהרי במידי דלאו אורחי' בהכי ל"מ יחוד לשבת אחת וכו', כבר הבאנו לעיל ד' הר"ן המפורשים דגיזי צמר חשיבי כדבר שדרכו בכך, ולק"מ.

יד] שם סקי"א, עיי"ש מה שהאריך, ילה"ע על עיקר הדברים ממש"כ המג"א בר"ס שי"ב דנייר חלק שייחדו לקנח בו אינו מוקצה, והרי דעכ"פ היכא דלא עביד מעשה ה"ז ניתר ע"י מחשבה בעלמא, ואשר ע"כ ודאי יש להתיר בבולי דואר שחשב עליהן לאסוף אותם.

גם מצינו כן בדין גיזי צמר שכתב הרמב"ם פכ"ו משבת שהן מוקצין מחמת חיסרון כיס, וכ"ה בחי' הריטב"א שבת ד"נ. ומהני בהו יחוד להטמנה במחשבה בעלמא, גם מצינו כן בדין נסרים של אומן, שמבו' בביאור הגר"א ר"ס ש"ח ובגר"ז שם סנ"ט שהן מוקצין מחמת חיסרון כיס, וכל שחישב ליתן עליהן פת לאורחים ה"ה מותרין.

עוד ילה"ע על דבריו, דגם לדעת הגר"א י"ל דל"ב מעשה אלא בשהיתה ההקצאה ע"י מעשה, דאף דבטומאה אין מחשבה מוציאה אף מידי מחשבה, אף הרי אמרו בקידושין דנ"ט: דהוא משום דמחשבה דטומאה כי מעשה דמי, וזה ל"ש לגבי דין שבת, עכ"פ היכא שלא הועילה המחשבה ליתן ע"ז דין כלי לטומאה.

עוד ילה"ע בזה לד' הריטב"א בשבת דקכ"ה: שכתב דאף למ"ד דבעינן מעשה, מ"מ בכלי שהוא מוקצה מחמת חיסרון כיס, כיון שתורת כלי עליו סגי במחשבה בעלמא, עיי"ש.

טו] שם סקי"ב, גם ראיתי לנכון וכו' לבאר מה שנחלקו בגמ' קכ"ה ע"ב אם סואר של קורות הוי או גשוש של ספינה הוי ולמ"ד סואר של קורות אבל גשוש קפיד עלי' וכו', עי' בחי' הריטב"א שם מה שביאר בזה, וזה כד' הגריש"א.

טז] שם סקי"ג, במש"כ המג"א והביאוה"ל בכיסוי בור ודות שאין לו בית אחיזה שאסור לטלטלו, הנה באמת כ"ה מבו' בלשונות הראשונים שאף אסור לטלטלו, עי' היטב בדבריהם, ויותר מפורש כן בד' הרמב"ן במש"כ לישב ד' הרי"ף דכיסוי תנור עדיף, עיי"ש