פיקו_נ ורפואה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / רפואה ופיקוח נפש

פיקוח נפש

יומא פב. מתניתין - פד: מכבין, מנחות סד. א"ל רבינא - סד: מתניתין, יומא פד: מכבין - פה: מכבין, שבת קכח: א"ר יהודה - קכט: שלהי פירקא, ע"ז כז. מתניתין - כח: א"ר יהודה זיבורא

שבות לצורך חולה

ע"ז כח. החושש בשיניו - כח: א"ר יהודה זיבורא, כתובות ס. תניא רבי מרינוס - תניא נחום איש גליא

מכניס עצמו לפיקו"נ

בעה"מ וש"ר שבת קלד:, בעה"מ שבת יט. וריב"ש סימן י"ז, שו"ע וביאוה"ל סימן רמ"ח ס"ד

רפואה בשבת

שבת נג: ת"ש סכין - אמר מר לא יצא, קח: כי אתא - קיא: שלהי פירקא, דיני רפואה בשבת שנכללו שם. ברכות לח. שתיתא - וצריכא, שם לו. דתניא החושש - פשיטא, שבת קמז: סכין וממשמשין - קמח. שלהי פירקא, קלד. לא שחק - ת"ר אין, קלד: גופא אמר רב - ספק ואנדרוגינוס, קכג. אסובי ינוקא - קכג: קנה של זיתים, קמז: ואין מעצבין את הקטן - ואין מחזירין את השבר, סו: אמר אבין - אמר אביי, קמ. ואין עושין אלונטית - מסתמיך ואזיל, עירובין קב: מחזירין רטי' וכו', סנהדרין קא. ת"ר סכין וממשמשין - ת"ר שרי שמן

ד' כסליו פ"ג

דף מס' 1

## פיקו"נ דעובר

**יומא פ"ב א' - עוברה שהריחה מאכילין אותה עד שתשיב נפשה,** הבה"ג בהל' יוהכ"פ כתב דכיון דידעינן דאם לא אכלה מתעקר ולדה, אע"ג דספק בן קיימא הוא ספק נפל הוא, שפיר דמי למיתן לה,[[1]](#footnote-2) והרמב"ן בתורת האדם שער המיחוש ענין הסכנה כתב ללמוד מדבריו דהא דמאכילין אותה הוא משום סכנת הולד אף אם אין לחוש לסכנת האשה, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א בנדה שם מ"ד ב', וכ"כ התוס' שם בפי' בתרא והרשב"א והר"ן שם בפי' קמא, וכ"כ האהל מועד בשער יוהכ"פ דרך ד', וכ"ה מבו' בד' הטור בסימן תרי"ז, - וכתב דיש חולקין ע"ז וס"ל דאין מחללין שבת על עובר, והא דמאכילין עוברה שהריחה הוא משום חשש מיתה דידה שכל המפלת בחזקת סכנה היא, וכ"כ הרשב"א והר"ן בנדה שם דאין מחללין שבת משום העובר, וכ"כ התוס' שם בפי' קמא.

והמג"א בסימן ש"ל סקט"ו נקט דהכרעת הרמב"ן היא דאין מחללין שבת משום עובר, וכ"כ המנ"ח במצוה רצ"ו סק"ח ופסק כן לדינא, וכן נקט בתשו' נובי"ת חו"מ סימן נ"ט לדינא, - אך הבית מאיר שם כתב דדעת הרמב"ן דמחללין שבת משום עובר, וכ"נ בל' הרמב"ן שלפנינו דעיקר דעתו היא כדעת בה"ג דמחללין שבת משום עובר, (וכמש"כ כן הרמב"ן בנדה), והביאוה"ל שם ס"ז כתב לדינא עפי"ד הריטב"א בנדה דמחללין שבת אף על עובר.

הרמב"ן שם כתב להוכיח דמחללין שבת משום סכנת הולד, ממה שאמרו בערכין ז' א' דהאשה שישבה על המשבר ומתה בשבת מביאין סכין ומקרעין את כרסה ומוציאין את הולד, ומפרשינן דאף מביאין סכין דרך רה"ר דמספק מחללין את השבת, והרי דמחללין את השבת להצלת עובר.

ובדעת החולקים מצינו כמה דרכים, **א** השטמ"ק בערכין שם כתב בשם תוס' דאיירי התם ביצא ראשו וע"כ מחללין עליו את השבת. - **ב** הרמב"ן בתורת האדם שם כתב דביושבת על המשבר שמתה כיון שמתה הרי הוא כילוד דלאו ירך אמו הוא ולאו בדידה תלי אלא חי הוא ודלת ננעלה בפניו,[[2]](#footnote-3) וכ"כ התוס' בנדה מ"ד ב' בפי' קמא,[[3]](#footnote-4) וכ"כ הריטב"א שם בשם י"מ. - **ג** הרמב"ן בנדה מ"ד ב' כתב לדון דאף דעובר ל"ה בכלל נפש וההורגו פטור, ומה"ט הוא דבמקשה לילד הורגין את העובר משום הצלת האם, מ"מ כל שיושבת על המשבר מחללין עליו את השבת דכיון דעקר גופא אחרינא הוא, וכ"כ השטמ"ק בערכין שם בשם הרא"ש.[[4]](#footnote-5) - **ד** הרשב"א בנדה שם כתב דקריעת האשה אין בה אלא מצות פרוש מדבריהם דמחתך בשר בעלמא הוא, כמו שאמרו בשבת קל"ו א', ובמקום דאיכא הצלת ולד חי שרו רבנן, וכ"כ הר"ן שם, אך הרשב"א שם חזר בו, שהרי להדיא אמרו בערכין שם דלא נצרכה אלא להביא סכין דרך רה"ר, וכן תמה הריטב"א שם.

בטעם הסוברים דמחללין שבת משום העובר אף דלא חשיב כנפש וההורגו פטור, כתבו התוס' בנדה שם דהוא משום דמשום פיקו"נ מחללין את השבת אע"ג דמותר להורגו, כמו שמצינו בגוסס בידי אדם דההורגו פטור דרוב גוססין למיתה ומחללין עליו את השבת דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב,[[5]](#footnote-6) - אך הרמב"ן בתורת האדם שם דאף דלאו נפש הוא מ"מ מחללין עליו את השבת דאמרה תורה חלל עליו שבת אחת שמא ישמור שבתות הרבה, וכתב לפ"ז דאף בהצלת עובר פחות מבן מ' יום שאין לו חיות כלל מחללין עליו, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בנדה שם.

## טעם הא דמחללין שבת להצלת עובר אף בספק

הגר"ז בקו"א בסימן ש"ז סק"א עמד ע"ד הרמב"ן דהא דמחללין שבת להצלת עובר הוא משום דחלל עליו שבת אחת וכו', שהרי אמרו לקמן פ"ה ב' דה"ט דחלל עליו שבת אחת הוא רק בודאי פיקו"נ אך בספק פיקו"נ ליכא לה"ט, וא"כ מ"ט מחללין שבת להצלת עובר אף מספק, וכמש"כ הבה"ג דאף בספק בן קיימא מחללין, ועיי"ש שכתב דאפשר דלבתר דגלי לן קרא דמחללין מספק גבי פיקו"נ, א"כ ה"ה בשביל שישמור שבתות הרבה שהוא חשוב ג"כ כפיקו"נ, ועיי"ש שכתב דהוא דוחק שהרי מותר להורגו.

אך בחי' הגר"ח בפ"א מרוצח הביא מד' הראשונים דעובר נכלל בכלל וחי בהם לדחות את האיסורין מפני פקוח נפשו, וכתב דלפ"ז מוכרח דלא ניתן עובר לידחות מפני פיקו"נ של אחרים כיון דגם הוא בכלל וחי בהם, ומבו' שפירש דמכח הא דאית בי' לה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו' הו"ל בכלל וחי בהם,[[6]](#footnote-7) ולפ"ז ניחא הא דמחללין שבת להצלת עובר אף מספק.

הרא"ש בסימן י"ג כתב דא"צ לכל אלו הדקדוקין דלא משכחת סכנת עובר בלא סכנת המעוברת ולא סכנת המעוברת בלא סכנת עובר, דהמפלת בחזקת הסכנה היא, וכמו שפירש"י דאם אינה אוכלת שניהם מסוכנים,[[7]](#footnote-8) וכ"כ הר"ן.

אמנם הנה בתשו' הגרע"א שהביא הבית מאיר בסימן ש"ל כתב דנפ"מ אם היתר פיקו"נ במעוברת הוא משום סכנת העובר או משום סכנת האם, בגונא דהאם הויא מומרת דאין מחללין עלי' שבת, והולד הו"ל ישראל מעליא לחלל עליו שבת, דאם היתר פיקו"נ במעוברת הוא משום סכנת העובר אף בכה"ג מחללין את השבת, אך אם היתר פיקו"נ במעוברת הוא משום סכנת האם הרי דבכה"ג דהאם מומרת אין מחללין את השבת, עיי"ש, ואף הבית מאיר שם שנחלק ע"ז דאף משום העובר אין מחללין משום דלי"ב לה"ט דחלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה, (ונתבאר להלן) מודה לדין זה בגונא דידינו תקיפה ליקח בן המומרת לגבולינו, ולפ"ז הרי דנפ"מ רבתא בהא דמאכילין עוברה שהריחה אם הוא משום סכנת העובר או משום סכנת האם, והיינו אם מאכילין אותה אף כשהיא מומרת,[[8]](#footnote-9) וכ"כ הפורת יוסף בסוגיין.

## אם היתר פיקו"נ הוא אף היכא דליכא לה"ט דחלל עליו שבת אחת

בד' המג"א בסימן ש"ל סק"ד משמע דאין מחללין את השבת ליילד קראית, אלא דבדבר דלי"ב חילול שבת עושין משום איבה, וכ"כ הא"ר שם סק"ד והפמ"ג והמחה"ש שם והגר"ז שם ס"ב, - והבית מאיר שם הביא תשו' הגרע"א שתמה ע"ז דהרי הקראים הוו ישראל אלא שהם מומרים, והולד הו"ל כתינוק שנשבה,[[9]](#footnote-10) והוי ישראל מעליא לחלל עליו את השבת לדעת הסוברים דהיתר פיקו"נ בעוברה שהריחה הוא גם משום העובר.

והבית מאיר שם כתב לישב דאף דהעובר הוא כתינוק שנשבה ואין דינו כנכרי, מ"מ כיון דכל עיקר הא דמחללין שבת במקום פיקו"נ הוא כדי שישמור שבתות הרבה, הרי דתינוק שנשבה שהוא בחזקת שלא ישמור שבת, אין מחללין עליו את השבת, ומפני הספק הרחוק דשמא כשיגדל ויודע לו שהוא ישראל יסכן בעצמו לברוח ולקבל דת יהודית אין לנו לחלל שבת, ועיי"ש שכתב דאף למאן דיליף לקמן פ"ה ב' להיתר פיקו"נ מקרא דוחי בהם, מסתמא לא פליג לדינא על מאן דיליף לה מקרא דושמרו ומודה דאין מחללין את השבת על מי שהוא בחזקת ודאי שלא ישמור, וכ"כ בתשו' גו"ר כלל ג' סו"ס א', וכבר צידד כן השבה"ל בהל' רבית סימן מ"ו דאף דנכרי שקידש בזה"ז חוששין לקידושיו דשמא מעשרת השבטים הוא, מ"מ אין מחללין עליו את השבת, משום דלי"ב לה"ט דחלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה דאין סופו לשמור שבתות הרבה.

אך הגרע"א שם השיב ע"ז, דהרי למאן דיליף לקמן פ"ה ב' להיתר פיקו"נ ממילה שהוא באחד מאבריו וכו', הדין נותן דבתינוק שנשבה דמסתמא מילתו דוחה שבת אף על כל גופו מחללין שבת,[[10]](#footnote-11) וגם לאידך מ"ד דיליף לה מקרא דוחי בהן מנ"ל לומר דהיינו רק אם ישמור שבתות הרבה, ואי נימא דלא הקפידה תורה רק על חיות אדם שישמור מצוות, א"כ נימא גם בעיקר הציווי להחיוות דנפש כזה מותר להורגו דאין מצווין להחיות אלא מי שיקיים מצות, ובע"כ דאמרינן דהתורה חסה על נפש מזרע ישראל, וה"נ נימא דהותר חילול שבת כדי להחיות נפש מזרע ישראל.

והביאוה"ל בסימן שכ"ט ס"ד כתב דלדינא הא דמחללין שבת לא תלי כלל במצוות דאין הטעם דדחינן מצוה אחת בשביל הרבה מצות, אלא דחינן כל המצות בשביל חיים של ישראל וכדילפינן לה מקרא דוחי בהם, וכתב הרמב"ם בפ"ב מהלכות שבת ה"ג שאין משפטי התורה נקמה בעולם אלא רחמים וחסד ושלום בעולם, וכ"ה גם לכל התנאים דילפי לקמן פ"ה להא דפיקו"נ דוחה את השבת ממזבח וממילה וממחתרת מוכרח דאחיים של אדם קפיד רחמנא, - ועיי"ש שהוכיח כן ממ"ד לקמן פ"ה א' בתינוק הנמצא מושלך ברוב נכרים דמחללין עליו את השבת דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, אף דע"פ דין דנים אותו כנכרי גמור ולא יקייים שום מצוה, וכתב לפ"ז דמחללין שבת על חרש ושוטה אע"ג דאינם בני מצוות, ועמש"נ בזה לקמן שם בדף מס' 10, ובמש"נ בעיקר ענין זה בדף מס' 11.

בד' הגרע"א מבו' דגם הא דמחללין שבת להצלת עובר הוא אף היכא דליכא לה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו', וצ"ע שהרי כתב הרמב"ן דעובר ל"ה בכלל נפש, וכל הא דמחללין עליו את השבת הוא משום דאמרה תורה חלל עליו שבת אחת שמא ישמור שבתות הרבה, וא"כ הדין נותן דכל דלי"ב לה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו' אין מחללין עליו את השבת.[[11]](#footnote-12)

**פיקו"נ בספק בן ח'**

בשבת קל"ה א' תניא דספק בן ז' ספק בן ח' אין מחללין עליו את השבת, ובגמ' שם קל"ו א' מבו' דאיירי לענין מילה דאין מלין אותו בשבת, ופריך דמ"ט אין מלין אותו ממ"נ, והבה"ג בהל' שבת כתב בתו"ד דאף בגונא דהוי ספק בן ח' מחללין עליו את השבת לרפואתו דכל ספק נפשות להקל, והביאו הבעה"ע בהל' מילה נא., וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי בשבת שם, - אך הטוש"ע בסימן ש"ל ס"ז כתבו דנולד לח' או אפי' ספק נולד לז' או לח' אין מחללין עליו את השבת אא"כ גמרו שערו וצפרניו.

והעולת שבת שם סק"ז הק' ע"ד הטוש"ע דמ"ט אין מחללין עליו את השבת, הרי פיקו"נ דוחה את השבת אף בספק, ואף כשלא הי' בחזקת חי, וכמו שאמרו בערכין ז' ב', וכ"כ השו"ע שם ס"ה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** העולת שבת שם כתב דאיירי בדברים דלי"ב חשש סכנה אלא צערא בעלמא, ובזה לא התירו אלא לינוקא דאית לי' ודאי חיות, ולא לנפל או לספק נפל. - **ב** המג"א שם סקט"ו כתב דהא דמחללין את השבת אף כשלא הי' בחזקת חי היינו כשכלו לו חדשיו, והיד אפרים שם כתב דהיינו דכל שכלו לו חדשיו כבר הוי בחזקת חיות וע"כ אף דמספק"ל שמא מת תחילה הו"ל כשאר אדם דמחללין על ספק, ומשא"כ בספק נפל דכל שהוא נפל אינו בכלל אדם חי כלל, ע"כ כל שהספק הוא שמא לא נכנס בגדר חי כלל אין מחללין עליו את השבת. - **ג** הגר"ז שם ס"ח כתב דכיון שאנו רואין בו שלא גמרו שערו וצפרניו קרוב לודאי שהוא בן ח' שלא הי' נגמר עד חדש הט' ומיהר לצאת קודם זמנו ונפל הוא, וע"כ אין מחללין עליו את השבת.

המג"א שם כתב דדין זה אם מחללין את השבת על ספק בן ח', תליא בפלוגתת רבוותא אם מחללין שבת על עובר, דלדעת הסוברים דכיון דאין חייבין על הריגתו אין מחללין עליו שבת, ה"נ אין מחללין שבת על ספק בן ח', והיד אפרים שם תמה ע"ז דהא דאין מחללין שבת על עובר הוא משום דאינו נפש ולי"ב משום הצלת נפשות, אך כל שנולד דהוי נפש, הרי דאף דאין חייבין על הריגתו מספק מ"מ הוי ככל ספק פיקו"נ דדוחה את השבת, ועד"ז הק' הדגמ"ר שם, וכן הק' בתשו' הגרע"א שהביא הבית מאיר שם, והביאוה"ל שם, - ועמש"כ בזה היד אפרים והבית מאיר שם, וצ"ע.

ה' כסליו פ"ג

דף מס' 2

**בהא דתוחבין לה תחילה כוש ברוטב ואח"כ רוטב עצמו וכו'**

**פ"ב א' - תוחבין לה כוש ברוטב וכו' ואם לאו וכו',** בפי' רבינו אליקים כתב דהא דתחילה תוחבין לה כוש ברוטב הוא משום דהוא דבר מועט, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות לקמן פ"ג א' דהוא משום דמאכילין תחילה פחות מכשיעור,[[12]](#footnote-13) - והמ"ב בסימן תרי"ז סק"ד כתב דתחילה תוחבין קיסם ברוטב ר"ל איזה טיפות ונותנים לתוך פי', ואם לא נתיישבה דעתה נותנין לה רוטב פחות פחות מכשיעור וכו', ומבו' דאף כשגם כשנותנים לה רוטב הוא פחות מכשיעור, מ"מ תחילה נותנין לה רק איזה טיפות, והיינו דגם באיסורא דח"ש יש למעט, וכיון דאפשר דסגי לה בכמה טיפות אין להאכילה רוטב פחות מכשיעור.

התויוהכ"פ עמד ע"ד הרמב"ם בפי"ד ממאכ"א הי"ד שהשמיט להך דינא דתחילה תוחבין לה כוש ברוטב, ועמש"כ בזה המער"ק שם והשיח יצחק בסוגיין והתורת רפאל בסימן ק"ז.

**מאכילין אותה רוטב עצמו וכו' ואם לאו מאכילין אותה שומן עצמו,** כ"ה גירסת ר"ח, וכן גירסת השאילתות בסימן קס"ז והבה"ג בהל' יוהכ"פ והריצ"ג בהל' יוהכ"פ והרי"ף והרא"ש והרמב"ן במלחמות לקמן פ"ג א' ובתורת האדם והמאירי והריא"ז בפירקין ורי"ו בנתיב כ"ז ח"א והטור בסימן תרי"ז, - אך הפסקי רי"ד ל"ג להא דמאכילין אותה רוטב עצמו, וכן גירסת הראב"ן בפירקין והבעה"ע בהל' יוהכ"פ והאו"ז בסימן רע"ט והספר הבתים שערי יוהכ"פ ש"ג והב"י בסימן תרי"ז והפרישה שם סק"ב.

והתויוהכ"פ הק' לגירסא דידן דלדעת הסוברים דטכ"ע דאורייתא וההיתר נהפך לאיסור ולוקין עליו בכזית, מאי נפ"מ בין הרוטב לשומן עצמו, ולדעת הסוברים דגם ביוהכ"פ מאכילין אותה תחילה מן הרוטב (ונתבאר להלן), ניחא, והאו"ש בפי"ד ממאכ"א הי"ד כתב דהוא משום דטכ"ע אינו מפורש בתורה, ועמש"כ בזה בס' שמועת חיים סימן ל"ב.

**אם ביוהכ"פ מאכילין אותה תחילה מן הרוטב**

הריא"ז בפירקין כתב דעוברה שהריחה ביוהכ"פ מאכילין אותה עד שתשוב נפשה. הריחה בשר קדש או בשר חזיר תוחבין לה כוש ברוטב וכו', ומבו' דכל מה שאמרו דתחילה תוחבין לה כוש ברוטב וכו' הוא ררק כשהריחה מאכל אסור, אך ביוהכ"פ מאכילין אותה מיד מן המאכל עצמו, ובפשוטו הטעם בזה הוא דרק בבשר קדש או בשר חזיר קייל איסור הרוטב מאיסור הבשר עצמו, אך ביוהכ"פ דכל מאכל אסור, ליכא נפ"מ בין הרוטב לבשר עצמו,[[13]](#footnote-14) וכ"כ הב"י בסימן תרי"ז בפי' קמא בדעת הרמב"ם, וכ"כ האו"ש בפי"ד ממאכ"א הי"ד בדעתו.[[14]](#footnote-15)

אך הרי"ו בנתיב כ"ז ח"א דביוהכ"פ תוחבין לה תחילה כוש ברוטב ואם לא נתישבה דעתה מביאין לה מן הרוטב עצמו ואם לא נתישבה דעתה מביאין לה מן הבשר עצמו,[[15]](#footnote-16) וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"כ הב"י שם בפי' בתרא דתחילה מאכילין אותה היותר מעט שאפשר דהיינו רוטב, וכ"כ הב"ח שם והמג"א שם סק"ב והמ"ב שם סק"ד.

ובטעם הא דאף ביוהכ"פ מאכילין אותה תחילה מן הרוטב, אף דביוהכ"פ כל מאכל אסור, מצינו כמה דרכים, **א** העמודי אור בסימן ל' סק"ט כתב דחולה שאמדוהו לכזית נבילה וסגי לי' בכחושה ואכל שמינה שהנאתה מרובה עביד איסורא,[[16]](#footnote-17) ולפ"ז הרי דמה"ט מאכילין אותה תחילה מן הרוטב למעט בהנאה. - **ב** האו"ש שם כתב דשמא הוא משום דלא חילקו בין שאר איסורים ליוהכ"פ, אך אי"ז מתישב בל' הב"י שכתב דהוא משום דהוא היותר מעט שאפשר. - **ג** החזון יחזקאל בפ"ד ה"ו כתב דצ"ל דהיינו משום דהבשר עצמו מייתב דעתי' טובא, וע"ד מה שאמרו לעיל פ' ב', וע"כ יש להאכילה תחילה מן הרוטב שמא תתישב דעתה בכך ולא תתבטל זמן רב ממצות עינוי, וצ"ע.[[17]](#footnote-18)

**חוץ מע"ז וגילוי עריות ושפיכות דמים,** הר"ן כתב דל"ד הן עצמן אלא כל אביזרייהו ג"כ אסורין ואפי' במקום סכנה, ומה"ט אמרו בפסחים כ"ה א' דאין מתרפאין בעצי אשרה אף במקום סכנה והיינו משום דה"ז אסור משום לא ידבק בידך מאומה מן החרם דהוא מאביזרייהו דע"ז, וכן אמרו בסנהדרין ע"ה א' דימות ואל תעמוד לפניו ערומה וימות ואל תספר עמו אחורי הגדר, וכ"כ הבעה"מ בסנהדרין ע"ד ב' והרמב"ן בתורת האדם ורבינו יונה בשע"ת ש"ג אות קל"ז.[[18]](#footnote-19)

**זילו לחושו לה דיוהכ"פ הוא,** המאורות כתב בדעת הרמב"ם דדוקא בעוברה שהריחה ביוהכ"פ לוחשין, משום דסגי לה בהמתנה עד הערב, אבל בעוברה שהריחה בשר איסור אין לוחשין לה, משום דלא סגי לה בלחישה כיון דאין לה תקנה בהמתנת זמן שתוכל לאכול בהיתר, וע"כ לא נסכן אותה ואת עוברה, וכ"כ המכתם, - ועיי"ש שכתב דאפשר דלוחשין לה שיתקנו לה לבשל או לצלות בשר כשרה ושמינה כמו זאת ואם תתיישב דעתה להמתין לה עד שיתקנו לה מוטב,[[19]](#footnote-20) וכ"כ המאירי דאף בשאר איסורין לוחשין לה ומודיעין לה חומר האיסור.

**נפק מינה ר' יוחנן,** המאירי כתב דכשלוחשין לעוברה להודיע חומר האיסור מצרפין בדבריהם הבטחה על העובר שאם תתישב דעתה תהא בטוחה על העובר שתהא יר"ש מצוי' בו, והביאו השעה"צ בסימן תרי"ז סק"ג.

## ע"פ מי מאכילין את החולה

**חולה מאכילין אותו ע"פ בקיאין,** במנהגי מהר"ש סימן רי"ג כתב דדוקא כשרופא מומחה אומר צריך, אבל שאינו מומחה או נשים לא מהימנינן להו, והביאו המהרי"ל בהל' יוהכ"פ ס"ג, וכ"נ בד' רבינו מנוח בפ"ב משביתת עשור ה"ח דאם אין הרופא בקי אין חוששין לדבריו כלל, וכ"נ בד' התו"י ותוס' הרא"ש בסוגיין,[[20]](#footnote-21) והביאוה"ל בסימן שכ"ח ס"י ד"ה ויש כתב דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ב משבת ה"א דאין מחללין שבת אלא ע"פ רופא אומן של אותו מקום.[[21]](#footnote-22)

אך הטור שם כתב בשם ר"י דא"צ מומחה דכל בני אדם חשובין מומחין קצת וספק נפשות להקל, וכ"כ השו"ע שם בשם יש מי שאומר, וכ"כ הדרכ"מ בסימן תרי"ח סק"ג, והביא מש"כ האו"ה הארוך בכלל ס' דין א' דחולה שנחלש עד שנראה לרוב בנ"א שאצלו שיכבד עליו חליו אם לא יאכילוהו מאכילין אותו, ועמש"כ המ"ב שם סק"א והביאוה"ל בסימן שכ"ח שם.

## גדר הא דהולכין אחר דברי הרופאים

הרבינו מנוח שם כתב דהא דאין חוששין אלא לדברי רופא בקי, היינו דהוא בקי באותו מקום דובאת את השופט אשר יהי' בימים ההם כתיב, והשעה"צ בסימן תרי"ח סק"א כתב דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ב משבת ה"א שכתב ע"פ רופא אומן של אותו מקום, - ונתחדש בדבריו דאף דבמקום שהוא בקי חוששין לדבריו, מ"מ במקום דיש בקיאין טפי והוא אינו חשוב כבקי אין חוששין לדבריו אף דאין בקיאין המכחישין אותו, דכ"ה הדין לדון ע"פ בקי שבמקום זה, וצ"ב דמה לי דבמקום זה אינו חשוב כבקי, הרי כיון דחזינן דבמקום אחר חוששין לדבריו, והרי דיש להסתפק דהוא כדבריו, א"כ מ"ט במקום זה לא נחוש לדבריו כשאין בידינו לשאול את המומחה, או שהזמן בהול.

ויש ללמוד מזה, דהא דהולכין אחר הרופאים לאו היינו משום דמסתמא הוא כדבריהם, אלא דינא הוא דיש לילך אחר דברי הרופאים,[[22]](#footnote-23) וע"ד הא דבהכרעת ההלכה הולכין אחר דברי החכמים, וע"כ י"ל דאין הולכין אלא אחר דברי הרופא הבקי באותו מקום, ודמי להא דבהכרעת ההלכה הולכין אחר השופט שבימים ההם.[[23]](#footnote-24)

## אם מאכילין אותו כשאומר צריך אף כשאינו אומר שימות אם לא יאכל

**חולה אומר צריך,** ההגמ"ר בשבת סימן תס"ד כתב בשם ר"י דהיינו כשאומר שנראה לו שימות שימות אם לא יאכילוהו דסבור להסתכן בכך, אך אם אמר החולה לא אסתכן בכך למות אם לא אוכל אסור להאכילו, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ד בשם תוס' דהיינו כשאומר שהוא ירא שאם לא יאכל שיכביד ויהי' מסוכן למות.

אך הרא"ש כתב דחומרא גדולה היא זאת בספק, דאין לך רופא שיאמר אם לא יאכל שמא ימות אלא הרופא דרכו לומר אם לא יאכל אפשר שיכביד חליו ויסתכן, וסגי בהכי להאכילו, ומבו' דבעינן שאומר דאפשר שיכביד חליו ויסתכן, וכ"כ התו"י ותוס' הרא"ש דלא סגי במה שאומר שהוא צריך לאכול, אלא היינו כשאומר שצריך מחמת שרואה סכנה פן יכביד עליו חוליו, ועיי"ש שכתבו דל"ד למה שאמרו דאם היתה צריכה לנר חברתה מדלקת לה את הנר, דהתם הוא משום דקים להו לרבנן דבייתובי דעתא דהדלקת נר דילה איכא פיקו"נ, וכ"כ הטוש"ע בסימן תרי"ח ס"א.[[24]](#footnote-25)

וההגמ"ר שם כתב בשם ר"ת דאטו חולים נביאים הם או בקיאים הם, אלא כיון שיודע החולה שהוא שבת או יוהכ"פ ואומר צריך ואינו יכול לסבול מחמת החולי מאכילין אותו ואפי' סבורים החולים שאינן מסוכנין,[[25]](#footnote-26) וכ"כ הטור בסימן תרי"ח והגר"ז שם ס"ב והמ"ב שם סק"ה, - ועמש"כ הגרמ"מ פרבשטיין בקובץ אסיא נ"ג נ"ד לפרש בביאור הפלוגתא בזה.

## אם הולכין אחר החולה אף כשאין ידוע לנו שיש בו סכנה

הרמב"ן בתורת האדם כתב דהא דהולכין אחר החולה, הוא אף במכה שאינה של חלל, דכל שהחולה אומר דצריך הוא לחילול זה או שנעשה אצלו ספק נפשות מחללין עליו את השבת, וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ח ס"ה.

אך בחי' הגרי"ז בפ"ב משביתת עשור כתב לדקדק מד' הרמב"ם שם דרק כשידוע לנו בלא דבריו שהוא חולה שיש בו סכנה הוא דמאכילין אותו ע"פ עצמו, ועיי"ש שכתב דהיינו משום דאטו חולים נביאים הם או בקיאין הם, אלא דכל שיש בו סכנה דהותר לעשות לו כל צרכיו אף אם אין במניעת אותו דבר סכנה, וכמש"כ המ"מ בפ"ב משבת הי"ד, הוא דאמרינן לב יודע מרת נפשו דהוא צריך לאכילה זו, אך לענין הסכנה אם יסתכן אם לא, בזה דעת חולה לא מכרעא מידי, דאטו חולים נביאים הם או בקיאים הם, ובסו"ד כתב דשמא ל"ד נקט הרמב"ם חולה שיש בו סכנה.

ו' כסליו פ"ג

דף מס' 3

## אם הולכין אחר החולה כנגד הרופא

**פ"ג א' - רופא אומר אינו צריך וחולה אומר צריך שומעין לרופא מ"ט לב יודע מרת נפשו,** גירסת הרי"ף והרא"ש פשיטא ספק נפשות להקל, מהו דתימא האי דקאמר חולה צריכנא בעותי הוא דקא מבעית וכו' קמ"ל לב יודע מרת נפשו, - והגר"א בסימן תרי"ח ס"ב כתב ללמוד מזה דאם רופא אחד אומר צריך ורופא אחד אומר אינו צריך מאכילין אותו, כמש"כ הרמב"ם בפ"ב משביתת עשור ה"ח והשו"ע שם,[[26]](#footnote-27) והיינו דהרי מעיקרא ס"ד דליכא מעליותא לחולה, ואפ"ה פריך דפשיטא דמאכילין אותו משום דספק נפשות להקל.

**רופא אומר צריך וחולה אומר אינו צריך שומעין לרופא מ"ט תונבא הוא דנקט לי',** הר"ן כתב דהא דכשחולה אומר צריך אמרינן דלב יודע מרת נפשו וכשאומר אינו צריך אמרינן דתונבא הוא דנקט לי', היינו משום דספק נפשות להקל, וע"כ הוא דכשאמר צריך תלינן דאי"ז מחמת ביעותתא אלא קים לי' בגוי' טפי ולב יודע מרת נפשו וכשאמר אינו צריך תלינן דאמר כן מחמת תונבא.[[27]](#footnote-28)

## בטעם הא דהולכין אחר החולה כשיש אחר עמו

**ע"פ בקי אחד לא, לא צריכא דאיכא אחרינא בהדי' דאמר לא צריך,** מבו' דאף דכשרופא אומר צריך וחולה אומר אינו צריך שומעין לרופא משום דאמרינן דתונבא הוא דנקיט לי', מ"מ כל שיש רופא אחר עמו שאומר אינו צריך אין שומעין לרופא שאומר צריך,[[28]](#footnote-29) ולא אמרינן דאין לילך כלל אחר דברי החולה משום דתונבא הוא דנקיט לי' והו"ל כרופא אחד אומר צריך ורופא אחד אומר אינו צריך דמאכילין אותו.

ובד' הרמב"ן בתורת האדם מבו' דהטעם בזה הוא משום דה"ט דתונבא אינו מבטל את דבריו לגמרי, אלא היינו דמה"ט אינו עדיף מן הרופא אלא הוא כבקי אחד, וע"כ כל שיש אחר עמו שאומר אינו צריך הוא מצטרף עמו והוו כב' אומרים אינו צריך וע"כ אין שומעין לזה שאומר צריך,[[29]](#footnote-30) וכ"ה מבו' ממש"כ הרא"ש בסימן י"ג והמאירי דהא דבכה"ג אין מאכילין אותו הוא משום דאין דבריו של אחד במקום ב'.

אך הגר"ז בסימן תרי"ח ס"ג כתב דהיינו משום דכל שיש רופא אחד שאומר כמותו אין אנו תולים אמירתו בטירוף הדעת, וכ"כ המ"ב שם סק"ט, וצ"ע.[[30]](#footnote-31)

## רופא אחד אומר צריך וב' אומרים אינו צריך

לפ"מ שפירש הרמב"ן דהא דבכה"ג דאיכא אחרינא בהדי' דאמר לא צריך אין מאכילין אותו ע"פ בקי אחד הוא משום דהחולה חשיב כבקי אחד, מבו' דאף דאין הולכין בפיקו"נ אחר רוב דעות, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין ונתבאר להלן, מ"מ כל דאחד אומר צריך וב' אומרים לא צריך אין מאכילין אותו, והשאילתות בסימן ל"ח כתב דהוא משום דאין דבריו של אחד במקום שנים, וכ"כ הבה"ג בהל' יוהכ"פ והרי"צ גאות בהל' יוהכ"פ והרמב"ן בתורת האדם ורבים מקמאי.[[31]](#footnote-32)

ובד' רבים מקמאי משמע דהיינו דמן הדין יש לילך אחר רוב דעות, וכל הא דבב' אומרים צריך וג' אומרים לא צריך אין הולכין אחר רוב דעות הוא משום דתרי כמאה, עמש"נ בזה להלן, אך באחד אומר צריך וב' אומרים אין צריך דליכא לה"ט הולכין אחר הרוב, וכ"ה בל' רבינו מנוח בפ"ב משביתת עשור ה"ח דהוא משום דהולכין אחר הרוב,[[32]](#footnote-33) וכן מצינו בפי' רשב"ם בב"ב ק"ז א' בדין שמאים דהא דבטל היחיד במיעוטו הוא משום דאחרי רבים להטות.[[33]](#footnote-34)

## אם הולכין ברופאים אחר רוב דעות

**דאיכא תרי אחריני בהדי' וכו' ואע"ג דא"ר ספרא תרי כמאה ומאה כתרי ה"מ לענין עדות וכו',** משמעות הדברים דהי' מקום לדון בזה מכח דינא דתרי כמאה, ואך דלענין אומדנא לא אמרינן תרי כמאה, וכבר נתבאר דבד' הבעה"מ ועוד מקמאי משמע דגם הא דמסקינן דהכא לא אזלינן בתר רוב דעות הוא משום דתרי כמאה, וכ"כ הגר"ז בסימן תרי"ח ס"ה דהוא כמו שמצינו לענין עדות דב' חשובין כמאה מגזה"כ,[[34]](#footnote-35) - וצ"ב דבפשוטו הא דתרי כמאה הוא דין מסוים בעדות ומשום דב' עדים אית להו נאמנות גמורה, ואלים כחם כנגד כמה כתות, וכמש"כ כן בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קל"ו, (וצידד מה"ט דל"מ אנן סהדי במקום תרי ותרי), אך הכא דאי"ז נאמנות דעדות, מ"ט נימא דתרי כמאה.[[35]](#footnote-36)

**ה"מ לענין אומדנא דממונא אבל הכא ספק נפשות הוא,** נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דהבעה"מ כתב דקי"ל הכי דאם ג' אומרים אינו צריך וב' אומרים צריך מאכילין אותו ולא אזלינן בתר רוב דעות משום דספק נפשות להקל, וכ"נ בד' הרי"צ גאות בהל' יוהכ"פ, וכ"כ הבעה"ע בהל' יוהכ"פ והרמב"ן בתורת האדם והשיטת ריב"ב והר"ן והמאירי בסוגיין והתורי"ד ותור"פ וההשלמה והמאורות לקמן פ"ד ב', וכן הכריע הרא"ש בסימן י"ג לדינא, משום דאיכא פלוגתא דרבוותא ואזלינן לקולא בספק נפשות, וכ"כ הטוש"ע בסימן תרי"ח ס"ד.

אך בפירש"י לקמן פ"ד ב' ד"ה אבל מצטרפין מבו' דס"ל דאזלינן בתר רוב דעות ואין מאכילין אותו,[[36]](#footnote-37) וכ"כ השאילתות בסימן ל"ח והבה"ג בהל' יוהכ"פ והרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ב משביתת עשור ה"ח והסמ"ג לאוין ס"ט והסמ"ק בסימן רכ"א, - והרמב"ן בתורת האדם כתב בדעתם דאף דבגמ' הכא אמרו דלא אזלינן בתר רוב דעות, היינו משום דקשיא להו דע"פ בקיאין תרי פשיטא, אך לפ"מ דמשני מר ב"ר אשי דכל היכא דאמר חולה צריך אני אפי' מאה אמרי לא צריך לדידי' שמעינן, קמה לה מתניתא כדמעיקרא, דאיכא אחריני בהדי חולה ואמרי לא צריך ומאכילין אותו ע"פ בקיאים תרי, דסד"א כשם כשהחולה אומר צריך אני שומעין אפי' כנגד מאה בקיאים, כך כשהוא אומר איני צריך לישמע לו דהכא והכא לב יודע מרת נפשו, קמ"ל להקל אמרינן אבל להחמיר כחד בקי בעלמא הוא ולא כתרי, ועמש"כ בזה הרמ"ך בהל' שביתת עשור שם בע"א, ומש"כ הנהר שלום בסימן תקי"ח סוסק"א.

בטעם הסוברים דאין הולכין אחר רוב דעות, ול"ד לעלמא דהולכין אחר הרוב, משמעות הגמ' דהוא משום דאכתי הוי בכלל ספק נפשות, והרמ"ך בפ"ב משביתת עשור ה"ח כתב דהוא משום דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב,[[37]](#footnote-38) ואמנם מבו' בד' הראשונים דכ"ז הוא משום דתרי כמאה, ומה"ט הוא דביחיד במקום שנים אמרינן דאין דבריו של אחד במקום שנים, וצ"ב.

הרמב"ן בתורת האדם כתב לסייע לדעת השאילתות דאזלינן בתר רוב דעות אף בנפשות, ממה שמצינו בדיני נפשות דאית בהו אומדנא, כגון אם יש באבן כדי להמית, על ציפר נפשו הכהו או על שוקו הכהו, ואזלינן בזה בתר רובא, שהרי בכל מילי דסנהדרין אזלינן בתר רובא,[[38]](#footnote-39) וכתב לדחות דשאני סנהדרין דכולהו דיינין נינהו, ומשא"כ הכא דכיון דאיכא תרי דאמרי צריך ואינך לא צריכי לן לאומדנא כלל כמאן דליתנהו דמי,[[39]](#footnote-40) והמאירי בסוגיין כתב דשאני בסנהדרין מפני שהדבר צריך מנין מתחלתו להיות הרוב נדון ככולו, וצ"ב.

וההעמ"ש בסימן ל"ח סק"ד פירש לד' הרמב"ן דהיינו דבסנהדרין מתחילה הוצרכנו לדעת כולם ואין ההוראה נגמר בלתי שאלת פי כולם וע״כ יש לנו לילך בתר רוב דעות, ומשא"כ בחולה כיון דבאו ב' ואמרי צריך שוב אין לנו לשאול עוד פי אחרים ומשו"ה הוו כמאן כליתנהו, וכתב לדמותו למה שאמרו בכ"ד דכל שהעיד ע"א ונגמר ההוראה על פיו הוי כשנים ואין שומעין לע"א הבא אחריו ומכחישו,[[40]](#footnote-41) - אך לפ"ז נמצא כמש"כ ההעמ"ש שם דכל הא דלא אזלינן בתר רוב דעות הוא כשבאו תחילה ב' הרופאים האומרים צריך, אך כל שבאו כל הה' רופאים יחד אזלינן בתר רוב רופאים, ואי"ז מתישב בסתימת ד' הראשונים והפוסקים.[[41]](#footnote-42)

## אם הולכין אחר החולה כנגד הרופא אף כשאומר שהוא צריך לרפואה פלונית

**כל היכא דאמר צריך אני אפילו איכא מאה דאמרי לא צריך לדידי' שמעינן שנאמר לב יודע מרת נפשו,** בתשו' הרשב"א ח"ד סימן רפ"ד משמע דהיינו כשהחולה אומר שהוא צריך לאכול, אך אם החולה אומר שהוא צריך לרפואה פלונית, לא אזלינן בתר החולה אלא בתר הרופא דאיהו קים לי' בי', ועמד ע"ז הביאוה"ל בסימן שכ"ח ס"י סוד"ה ורופא אחד.

אך בתשו' הרדב"ז סימן אלף קל"ח כתב דגם בכה"ג שהחולה אומר שצריך לתרופה פלונית שיש בה חילול שבת ורופא אומר אינו צריך שומעין לחולה משום לב יודע מרת נפשו, והביאו המג"א בסימן שכ"ח ס"ו, והביאוה"ל שם כתב דהיינו רק כשאומר דמרגיש חולשא באבר פלוני וע"כ יעשו לו תרופה פלונית שמועלת לחולי אבר זה, דבזה י"ל דלב יודע מרת נפשו ושומעין לו, אך אם המחלה ידועה והחולה אומר שתרופה זו מועלת למחלה זו והרופא אומר שאינה מועלת, ודאי דאין לשמוע לו, ורק בגונא דאומר החולה דידוע לו שטבע גופו להתרפאות ממחלה זו כשנוטל רפואה זו אפשר דשומעין לו, דגם בזה יש מקום לומר דאדם בקי בגופו יותר מק' רופאים, ועיי"ש שכתב דבזה קיימי ד' הרשב"א שם.

## אם הולכין ברופאים בתר רוב חכמה

נחלקו הראשונים אם הולכין ברופאים אחר רוב חכמה, **א** הרמב"ן בתורת האדם כתב דאיכא מ"ד דאף ברופא יחיד מומחה ומוחזק בבקיאות ורופאים שאינם חכמים ומומחין כ"כ הולכין אחר בקיאות, ודקדק כן מהא דתנן ע"פ בקיאין, וכ"כ הר"ן דכל שהדבר ברור אצלנו שבקיאותו מכריע רוב המנין של אחרים הולכין אחריו בין להקל בין להחמיר,[[42]](#footnote-43) ועיי"ש שכתב דאם הדבר ספק מאכילין אותו דספק נפשות להקל. - **ב** הרמב"ן כתב דבמנין שוה ברופאים הולכין אחר חכמה ובקיאות, אך באחד במקום שנים כיון שכולן רופאים ויודעים במלאכה זו אין דבריו של יחיד במקום שנים, ומ"מ כל שהוא מופלג מהם בחכמה חוששין לדבריו להחמיר אפי' במקום רבים, והחומרא היא לנהוג בספק נפשות להקל ולהתעסק בחולה כל צרכו, אך אין הולכין אחר דבריו להקל,[[43]](#footnote-44) וכ"כ רי"ו בנתיב ז' ח"ב, וכ"כ הא"ר בסימן תרי"ח סק"ז בדעת הטור שם, וכן הכריעו המג"א שם סק"ד וסק"ה והמ"ב סק"ח וסק"י. - **ג** המ"מ בפ"ב משביתת עשור ה"ח כתב בדעת הרמב"ם דרק אם הם שוין במנין הולכין אחר הבקיאות, אך כל שאין המנין שוה הולכין אחר הרוב ואין הולכין כלל אחר הבקיאות.[[44]](#footnote-45) - **ד** הב"ח בסימן תרי"ח כתב בדעת הטור שם ובדעת הרא"ש דאין הולכין כלל אחר הבקיאות, אלא כל שהן שוין במנין מאכילין אותו אף כשהאומרים אינו צריך בקיאין יותר,[[45]](#footnote-46) ובאחד אומר צריך וב' אומרים אין צריך אין מאכילין אותו אף אם האומר צריך מופלג בחכמה, וכ"כ הרמ"א שם ס"ב דכל שהמנין שוה מאכילין אותו אף שהאומרים אינו צריך בקיאין יותר.[[46]](#footnote-47)

בד' הרמב"ן משמע דכל שהמנין שוה הולכין אחר הבקיאין יותר אף שאינם מופלגין מהן בחכמה, אך ביחיד במקום שנים אין הולכין אחר היחיד להחמיר אלא כשהוא מופלג מהן בחכמה, וכ"כ הנהר שלום בסימן תרי"ח סק"א בתו"ד והמאמ"ר שם סוסק"א, וכ"כ המחה"ש שם סק"ד וסק"ה בדעת הב"ח, - אך המג"א שם סק"ד נקט בדעת הרמב"ן דאף כשהמנין שוה אין הולכין אחר הבקיאין יותר אלא כשהן מופלגין מהן בחכמה, וצ"ע.

הרמב"ן שם הוכיח דאין הולכין אחר רוב חכמה כנגד רוב מנין, מהא דבסנהדרין אין הולכין אחר רוב חכמה אלא אחר רוב מנין,[[47]](#footnote-48) ועיי"ש שכתב דמ"מ כל שהמנין שוה הולכין אחר חכמה ובקיאות, כמו שמצינו בנשאל לחכמים דהולכין אחר הגדול בחכמה,[[48]](#footnote-49) ול"ד לסנהדרין דאין הולכין כלל אחר הגדול בחכמה, דהיינו משום דדיינים הם וכולם צריכין לאותו הדין ומדינא לא הי' ראוי להיות דין עד שיסכימו כל הצריכין לדעת אחת אלא דרחמנא אמר אחרי רבים להטות. אבל הכא שומעין לחכם והשני אינו ראוי להיות נשאל בפני מי שגדול ממנו בחכמה ובטל הוא, וכ"כ הרמב"ן בסנהדרין ל"ב א' דהוא משום דשאני בסנהדרין דכולן צריכין לדון וראוי הי' שיסכימו כולן לאותו דעת אלא דרחמנא אמר אחרי רבים להטות וע"כ בג' דיינין נמי הולכין אחר הרוב.

ובדעת הסוברים דהולכין אחר רוב חכמה כנגד רוב מנין, ול"ד לסנהדרין דאין הולכין אחר רוב חכמה, י"ל דהוא מכח מש"כ הרמב"ן דבסנהדרין מן הדין היו צריכין שיסכימו כולם לדעת אחת אלא דאחרי רבים להטות, וע"כ הולכין אחר רוב מנין,[[49]](#footnote-50) וכ"ה מבו' בד' החינוך במצוה ע"ח, עיי"ש.

הרמב"ן כתב ללמוד להא דבאחד במקום שנים והיחיד מופלג מהן בחכמה חוששין לדבריו להחמיר, ממה שאמרו ביבמות י"ד א' דהיכא דהמיעוט מחדדי טפי לא אזלינן בתר רובא,[[50]](#footnote-51) וכ"כ הר"ן.[[51]](#footnote-52)

אך הנה הרמב"ן בסנהדרין ל"ב א' דהא דביטלו לדברי ר"א ולדברי ר"מ אף שגלוי וידוע שאין בדורן כמותן, הוא משום דהוו יחיד במקום רבים ואין דבריו של אחד במקום שנים, וכל הא דלא אזלינן בתר רוב מנין היכא דהמיעוט מחדדי טפי הוא ברבים ורבים, ולפ"ז לכאו' הדין נותן דגם הכא באחד במקום שנים אין חוששין לדברי האחד אף כשהוא מופלג מהם בחכמה, וצ"ע.[[52]](#footnote-53)

\*בעיקר מש"כ הרמב"ן והר"ן ללמוד מההיא דב"ש וב"ה דאין הולכין אחר רוב המנין היכא דהמיעוט מחדדי טפי, הנה בתשו' הראב"י אב"ד סימן ע"ו כתב ללמוד מהתם להיפך דהולכין אחר הרבים אף שהמיעוט מחדדי טפי, ומה"ט הוא דקי"ל כב"ה,[[53]](#footnote-54) וכ"כ הש"ך בסימן רמ"ב בהנהגת או"ה (ד"ה ועוד תימה על דבריו) דמהתם נלמד דרוב מנין עדיף מרוב חכמה.

והברכ"י בחו"מ סימן ז' אות ט"ז האריך הרבה בזה ופירש דדעת הרב אב"ד דאף דהא דהלכה כב"ה הוא משום הבת קול, היינו דמהבת קול נלמד דהולכין אחר רוב המנין אף דהמיעוט מחדדי טפי, ודעת הרמב"ן דהבת קול דהלכה כב"ה הוא מטעמי אחריני, ולעולם אין הולכין אחר רוב מנין היכא דהמיעוט מחדדי טפי, ועמש"כ בזה הגנזי חיים בסימן תרי"ח ס"ב.

הנהר שלום בסימן תקי"ח סק"א עמד בד' הרמב"ן דכל שהמנין שוה הולכין אחר הבקיאין, דלפ"ז נמצא דמעלת החכמה גדולה ממעלת המנין, שהרי כל שהן שוין בחכמה אין הולכין אחר המרובין האומרים אין צריך, וכל שהן שוין במנין הולכין אחר הבקיאין האומרים אין צריך, וא"כ מ"ט היכא דאינם שוים במנין והמועטים האומרים אין צריך בקיאין מן המרובין האומרים צריך מאכילין אותו, הרי מעלת החכמה גדולה ממעלת המנין, ועיי"ש שצידד דכל מש"כ הרמב"ן דכל שהמנין שוה הולכין אחר הבקיאין, הוא לדעת הסוברים דהולכין אחר רוב דעות, אך לדעת הסוברים דאין הולכין אחר רוב דעות האומרים אין צריך, ה"נ אין הולכין אחר הבקיאין האומרים אין צריך,[[54]](#footnote-55) וצ"ע.

אך הנה המאמ"ר שם סק"א צידד בדעת הרמב"ן דאה"נ דאף אם ב' אומרים אינו צריך וק' אומרים צריך והב' בקיאין טפי אין מאכילין אותו, דכיון דתרי כמאה הו"ל כמנין שוה דהולכין אחר הבקיאות, וכ"ה מבו' בד' השעה"צ שם סק"ב דרק לדעת הרמב"ם דהולכין אחר רוב דעות מאכילין אותו בכה"ג, ולפ"ז ניחא דאה"נ דמעלת רוב חכמה עדיפא ממעלת רוב מנין.

## אם הולכין ברופאים אחר רוב כשאינם מטעם אחד

המחנה חיים בח"ב יו"ד סימן ח' עמ' ל' כתב לדון בהא דכשאחד אומר צריך וב' אומרים אינו צריך אין מאכילין אותו, אם היינו אף כשאותם הב' אין שוין בטעמם, דאחד אומר שגוף המחלה אין בו סכנה, ואחד אומר דיש לרפאות בלא חילול שבת,[[55]](#footnote-56) ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ע.

ז' כסליו פ"ג

דף מס' 4

**מי שאחזו בולמוס**

**פ"ג א' - מי שאחזו בולמוס מאכילין אותו אפי' דברים טמאים עד שיאורו עיניו,** הרמב"ם בפי"ד ממאכ"א הט"ז כתב דמי שאחזו בולמוס מאכילין אותו דברים האסורים מיד עד שיאורו עיניו ואין מחזרין על דבר המותר אלא ממהרין בנמצא, והכס"מ שם כתב בדעתו דלא אמרו דתוחבין לה כוש ברוטב וכו' אלא בעוברה דוקא שאין לנו אומד ביישוב דעתה דפעמים מתיישב ברוטב וכו', אבל מי שאחזו בולמוס מאכילין אותו מיד השומן עצמו לפי שאין חולי זה סובל מיתון מלהאכיל, ועיי"ש שכתב לדקדק כן מהא דתנן מאכילין אותו אפי' דברים טמאים, והרי כיון דקאי ביוהכ"פ הוה סגי דליתני מאכילין אותו עד שיאורו עיניו, ובע"כ דהא דתנא אפי' דברים טמאים הוא ללמד דמאכילין אותו מיד הדברים הטמאים עצמם, וגם משמע דאין מחזרין על דבר המותר אלא ממהרים לתת לו הנמצא אפי' הוא דבר האסור.

המ"ב בסימן תרי"ח סקכ"ו כתב דמלישנא דעד שיאורו עיניו משמע דא"צ לצמצם ליתן לו פחות פחות מכשיעור, דיוכל לבא ע"י השהי' לסכנה, וכ"נ למש"כ הרמב"ם דאין מחזרין על דבר המותר, וכתב הכס"מ דאי"ז סובל מיתון מלהמתין, - אך בד' הרמב"ן בתורת האדם מבו' להדיא דגם במי שאחזו בולמוס מאכילין אותו פחות פחות מכשיעור אא"כ אמדוהו לכשיעור, וזהו שהק' דא"כ מ"ט בטבל ונבילה מאכילין אותו נבילה, ונתבאר להלן.

**רפואה שאינה ידועה ורפואה בדרך סגולה**

**מי שנשכו כלב שוטה אין מאכילין אותו מחצר כבד שלו ור"מ בן חרש מתיר,**[[56]](#footnote-57)בפירש"י כתב דת"ק ס"ל דאף דנוהגין הרופאים בכך אינה רפואה גמורה להתיר לו איסור בהמה טמאה ע"ז, ור"מ בן חרש ס"ל דרפואה גמורה היא, וכ"כ הר"י מלוניל והר"ן, וכ"כ המאירי במאמר התשובה משיב נפש מאמר ב' פ"י דלת"ק אי"ז רפואה גמורה להתיר לו דבר אסור אע"פ שהרופאים נוהגים בה ולר' מתיא רפואה גמורה ומומחית היא ומותר, - ובענינים לתלמיד הרשב"א סימן א' עמד בזה דהיאך נחלקו ר' מתיא ורבנן במה שהוא תלוי בנסיון, וכתב די"ל דר' מתיא קיבל מן הקדמונים דה"ז מועיל לאותו חולי ורבנן אומרים שניסו אותו בדורות האחרונים ולא מצאו בו תועלת.

בתשו' רדב"ז סימן אלף תקכ"ו עמד בזה דאף דאי"ז רפואה גמורה, מ"ט לא התירו בזה משום ספק פיקו"נ,[[57]](#footnote-58) וכתב דלא התירו ספק נפשות אלא בדבר שרפואתו ידועה ודאי, דכיון שהדבר ידוע שדבר זה מועיל לחולי זה מאכילין אותו אפי' שהחולי הוא ספק נפשות דספק נפשות דוחה אבל לא ספק רפואה, ועיי"ש שכתב דהוא משום שאם היו מתירין ספק רפואה היו באין לחלל שבת בדברים שלא יועילו ולא יצילו כהבלי הנשים והטפשים, וכ"כ הגר"ז בקו"א בסימן ש"ו דכל הא דספק נפשות דוחה הוא ברפואה שהיא ודאי מרפאת בשאר פעמים אלא שעכשיו בחולה זה אין ידוע אם תועיל לו, אך כל שאין ידוע כלל שהיא רפואה אין מחללין, - ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן שכ"ח סק"ב.

בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ק"ס כתב בדין נכפה שהי' נכרי רוצה להאכילו דבר טמא לרפואה, דאם הרפואה ידועה מותר, ואם אינה ידועה אין להתיר, ובסו"ד כתב לדמותו לדין חולה ביוהכ"פ דבעינן בקיאין, והביאו האו"ה בשער נ"ט סל"ה, וכ"כ הרמ"א ביו"ד סימן קנ"ה ס"ג, וכ"כ המג"א בסימן שכ"ח סק"א והמ"ב שם סק"ה, והגר"א שם סקכ"ג כתב ללמוד כן מהכא דבנשכו כלב שוטה אין מאכילין אותו מחצר כבד שלו משום דאי"ז רפואה ידועה, - אך הפמ"ג באש"א בסימן שכ"ח סק"א כתב דאף ברפואה שאינה ידועה הוי ספק פיקו"נ ולהקל, וכן האריך בתשו' שמש צדקה יו"ד סימן כ"ט, עיי"ש, ועמש"כ בזה האבנ"ז ביו"ד סימן ע' סק"ב.

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דטעמא דת"ק שאסר להאכיל הוא משום שאינו מועיל אלא בדרך סגולה ולא הותר לעבור על איסור אלא בריפוי בלבד שהוא דבר ברור שההגיון והנסיון הפשוט מחייבים אותו, אבל הריפוי בסגולות לא, לפי שענינם חלוש לא יחייבהו ההגיון ונסיונו רחוק, ובתשו' רדב"ז סימן אלף תקכ"ו פירש דהיינו משום דרפואות הסגולות אינם רפואה כלל ואפי' ספק רפואה אין בהם לחלל בהם שבת, וכ"כ בתשו' אדמת קדש יו"ד סימן ו' בדעת הרמב"ם דס"ל דאין ממש ברפואות אלו, וכמש"כ במו"נ ח"ג פל"ז, - והאדמת קדש שם הביא מד' הרמב"ן והרשב"א דפליגי ע"ד הרמב"ם וס"ל דיש ממש ברפואות אלו, ולפ"ז מותר לחלל עליהן את השבת, והביאו הברכ"י בסימן ש"א אות ו', - ועמש"כ בזה התויוהכ"פ בסוגיין ובתשו' צמח צדק האחרון או"ח סימן ל"ח, ומה שהאריך בזה בס' משנת פיקו"נ סימן י"ב.

**הקל הקל תחילה**

**מאכילין אותו הקל הקל,** הקרית ספר בפי"ד ממאכ"א כתב דהא דמאכילין הקל קל תחילה ל"ה אלא מדרבנן, דמדאוריתא אין לך דבר שעומד בפני פיקו"נ אלא ג' עבירות חמורות אף שאר איסורין כולם אין עומדין בפני פיקו"נ.

אך בתשו' חת"ס יו"ד סימן ע' כתב דבן נח שהוא מסוכן ורפואתו ע"י בשר ויש לפניו בשר מן החי ואבמה"ח, וריפא עצמו באבמה"ח, נהרג עליו, דאיסור בשר מן החי הותר לו לרפואתו ולא אבמה"ח, והוכיחו מדבריו דדינא דהקל הקל תחילה הוא מדאורייתא, דהאיסור שא"צ להתירו לא הותר כלל,[[58]](#footnote-59) וכן האריך בתשו' קול אליהו למהר"א ישראל ח"א או"ח סימן י"ז, וכ"נ בד' התויוהכ"פ בסוגיין, וזהו שהק' דמאי קמ"ל, ועמש"נ בדף מס' 5 בהערה ללמוד כן מד' הברוך טעם והביאוה"ל, דמה"ט הוא דהצריך לאכול פחות מכשיעור ואכל כשיעור חייב.[[59]](#footnote-60)

**אם אתיא גם כמ"ד דהותרו האיסורים אצל חולה**

הרמב"ם בפ"ב משבת ה"א כתב דדחוי' היא שבת אצל סכנת נפשות, והכס"מ שם פירש לדבריו דהיינו דשבת דחוי' היא אצל חולה ולא הותרה,[[60]](#footnote-61) וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"ט וח"ז סימן שמ"ג ובתשו' החדשות סימן ש"ע והר"ן בביצה י"ז א', והכס"מ שם ובב"י בסימן שכ"ח כתב דתליא בהפלוגתא אם טומאה הותרה בציבור או דחוי' בציבור, וכיון דקי"ל דטומאה דחוי' בציבור ה"נ קי"ל דשבת דחוי' היא אצל חולה, וכ"נ בארחות חיים הל' שבת אות שמ"ו ובתשב"ץ ח"ג סימן ל"ז בשם הרשב"א, ונתבאר במ"מ לפ"ק דף מס' 2, - אך בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ק סימן ר' שהביא הרא"ש בסימן י"ד מבו' בפשוטו דס"ל דשבת הותרה אצל חולה,[[61]](#footnote-62) וכ"כ הפסקי רי"ד בשבת ק"ל ב' והתשב"ץ בח"ג סו"ס ל"ז.

והקרית מלך רב בהל' שבת שם עמד בזה דאי נימא דשבת הותרה אצל חולה מ"ט מאכילין אותו הקל הקל תחילה,[[62]](#footnote-63) ומ"ש מטומאה דלמ"ד דהותרה בציבור לא מהדרינן אחר טהורים, וכמו שאמרו לעיל ו' ב', ולחד לישנא היינו אף כשיש טהורים באותו בית אב, - והאמרי בינה בהל' שבת סימן כ"ז כתב דאף אם הותרו איסורים אצל חולה, מ"מ אין מאכילין אותו איסור חמור, דהאיסור החמור לא הותר כלל כיון דאינו נצרך לרפואתו, ול"ד לטומאה דהותרה בציבור דלא מהדרינן אחר טהורים, דהוא משום דכהנים אלו זכו בהקרבתו והותרה להם, וכ"ה מבו' בד' הישועות יעקב בסימן שכ"ח סק"ז והחזו"א בזבחים סימן ב' סק"ב, וכ"כ העמק ברכה בהל' יוהכ"פ אות ג' דאף אם פיקו"נ הותרה, מ"מ במקום שיש קל אין החמור מצרכי החולה, ואין עליו לההיתר דפיקו"נ.

אמנם הנה בתשו' הרשב"א בח"ז שם כתב בדין יולדת דכל שיש לה דברים הבריאים ואינה צריכה למאכלים אחרים אין מחללין עלי' את השבת שהשבת דחוי' היא אצל החולים ולא הותרה אצלם, כיצד הרי שבישל לה ער"ש מבעו"י ובליל שבת אחר עבור קצת שעות מן הלילה הוצרכה לאכול, אין אומרים נשחוט ונבשל בשבת שהשבת מותרת אצלה ושבת כחול שויוה רבנן לגבי מסוכן ויולדת, אלא די לה במה שבישלו לה מבעו"י וכו', והובאו דבריו בתשו' רדב"ז סימן אלף קל"ח, ומבו' להדיא בדבריו דלמ"ד דשבת הותרה אצל חולה, מותר לשחוט ולבשל לחולה אף כשיש לו אוכל אחר, וכל הא דאסרינן בזה הוא משום דשבת דחוי' אצל חולה, וכ"נ גם בדבריו בח"ג סו"ס רי"ד, עיי"ש, ולפ"ז לכאו' כל הא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה הוא משום דלא הותרו האיסורים אצל חולה ואי"ז אלא דחוי',[[63]](#footnote-64) וכ"ה מבו' להדיא בד' הגר"א ביו"ד סימן קנ"ה סקכ"ד וסימן רס"ו סקכ"ה, עיי"ש,[[64]](#footnote-65) וכ"כ המנ"ח במצוה רצ"ו אות י"א, וצ"ע.[[65]](#footnote-66)

**אם שוחטין לחולה בשבת או מאכילין אותו נבילה**

נחלקו הראשונים בדין חולה שיש בו סכנה אם לא יאכל בשר ויש לו בשר נבילה אם מותר לשחוט לו בשבת או מאכילין אותו את הנבילה, דבתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"ט ובתשו' החדשות סימן ש"ע כתב דכיון דשבת דחוי' אצל חולה מאכילין אותו את הנבילה ואין שוחטין לו, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ד די"א דמאכילין אותו נבילה דמוטב שיעבור הוא על לאו דנבילה משיעברו אחרים על איסור סקילה,[[66]](#footnote-67) וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ג דין ט' דיש לנו לילך אחר איסור הקל, ועוד מוטב יעבור החולה עצמו ואל יעבור אחר בשבילו,[[67]](#footnote-68) וכ"כ ההגמ"ר בשבת סימן תס"ג בשם רבינו ברוך.

אך דעת ש"ר דשוחטין לו בשבת, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ש כתב בשם הראב"ד די"ל דאיסור שבת כבר ניתן לידחות לחולה זה בהבערה ובישול ובמחמין לו חמין, א"נ שא"א שלא יהא קטן אחד בסוף העולם, וכ"ה בתשו' הראב"ד שנד' בס' הזכרון לאא"ז הגר"ח זצ"ל עמ' רפ"ב.[[68]](#footnote-69) - **ב** הארחות חיים בהל' שבת סימן שמ"ה והר"ן בסוגיין כתבו בשם הראב"ד דהוא משום דזה החולה איזה איסור עומד לפניו ומעכבו, ודאי איסור שבת ולא איסור נבילה, שהרי אם ל"ה שבת לא היינו מבקשים לו נבילה לאכילה אלא שחוטה, והאיסור שעומד לפניו ומעכבו הוא ששב היתר גמור ולא איסור אחר, וע"כ מתירין לו איסור שבת ולא איסור נבילה.[[69]](#footnote-70) - **ג** בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ק סימן ר' כתב דדמי להא דשוחטין ביו"ט דהוא עשה ול"ת ולא אמרינן דיאכל נבילה שהיא בלאו,[[70]](#footnote-71) או יאמר לנכרי לנחור עופות דאין אסורין אלא מדרבנן דאין שחיטה לעוף מה"ת,[[71]](#footnote-72) והיינו משום דכיון דהתורה התירה לנו אוכ"נ הוי לדידן אוכ"נ ביו"ט כמו חול שמותר בו כל מלאכה, וה"נ הוא בפיקו"נ דילפינן מקרא דשרי הוי כל מלאכה לחולה שיש בו סכנה מותרת כמו בחול, והיכא דאיכא היתירא ואיסורא קמי' מאכילין אותו הקל, דשחוטה המאכל עצמו מותר ולא נבילות שהמאכל עצמו אסור ואריא רביע עלייהו, והביאו הרא"ש הכא ובתשו' כלל כ"ו ס"ה, ועמש"נ בזה להלן. - **ד** הרא"ש כתב ששמע לפרש דהוא משום דחיישינן שמא יהא החולה קץ באכילת איסור ויפרוש ויסתכן, וכ"כ בתשו' ריצב"א שהביא האו"ז בהל' יולדת סימן ק"ח דיש לחוש שמא יודע לחולה הדבר וימנע מלאכול ויבא לידי סכנה, וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן אלף פ"ג, וכ"כ ההגמ"ר בשבת שם. - **ה**הריצב"א שם כתב די"ל דכל שיכול לאכול היתר מוטב שיחללו השבת כיון שניתן לידחות מפני פיקו"נ ויאכילוהו היתר משיאכילוהו איסור אע"פ שהוא איסור לאו, כיון שתקנה מגונה היא, שהרי אין הקב"ה מביא תקלה ע"י צדיקים באכילת איסור ומביא תקלה על ידם באיסור סקילה, ולכאו' כונתו דמה"ט חשבינן דאיסור שבת קל מאיסור נבילה, (וכ"נ ממה שהביא שם מירושלמי דאכילה אסורה חמורה להם ביותר וראוי למסור להם בעצמו על כך), וכ"כ המרומי שדה בסוגיין, (והמחזיק ברכה בסימן שכ"ח סק"א האריך לפרש כן גם בד' הר"ן, וצ"ע), וכ"כ ההגמ"ר בשבת שם בשם י"מ. - **ו** הר"ן כתב דהוא משום דלגבי חולה אין איסור נבילה קל מאיסור שבת, דאף דנבילה היא איסור לאו ושבת איסור סקילה, הרי מאידך איכא חומרא בנבילה שהאוכלה עובר בלאו על כל זית וזית שבה, ובשבת לא עבר אלא בשעת שחיטה וליכא אלא חד לאו,[[72]](#footnote-73) ולאוין הרבה דנבילה לא מיקרי איסור קל לגבי חד לאו דשבת אע"ג דהוי איסור סקילה,[[73]](#footnote-74) ועמש"נ בזה להלן. - **ז** בתשו' רדב"ז ח"ד סימן ק"ל כתב דהוא משום דאין דיחוי שבת מוטל על החולה אלא על כל ישראל העומדים עליו, וכיון שכן אינן רשאים להאכילו בידים דבר איסור כדי להקל חילול שבת מעליהם, שאין אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך,[[74]](#footnote-75) וכתב דלטעם זה אין החולה עצמו רשאי לשחוט, וצ"ב.

## בד' המהר"ם דשוחטין לחולה בשבת משום דהותרה שבת אצל חולה

במש"כ המהר"ם מר"ב להתיר לשחוט משום דכל מלאכה בשבת לצורך חולה מותרת כמו בחול, תמה הבית מאיר בסימן שכ"ח סי"ד דאטו שבת לבד הותרה אצל חולה יותר מכל איסורים הרי וחי בהם נאמר על כל מצות התורה חוץ מג' עבירות, וא"כ אף דשבת הותרה אצל חולה מ"מ כיון דגם נבילה הותרה והוא איסור קל דמי להיכא דאיכא טהורים באותו בית אב דטהורין עבדי ולא טמאים.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בתשו' הרמ"א סימן ע"ו כתב בתו"ד לפרש לד' המהר"ם דכיון דהותרה שבת אצל פיקו"נ ושבת הוא אצלו כחול גמור ע"כ אין מדקדקין לעשות האיסור הקל מאחר שהוא כחול, ומבו' בדבריו שם דמה"ט גם באיסורי שבת עצמן אין מדקדקין לעשות האיסור הקל, ולכאו' היינו דכיון דהותרה שבת אצל פיקו"נ ע"כ עושין בשבת כדרכו בחול וא"צ לעשות האיסור הקל, וע"כ שוחטין לו בשבת כדרכו בחול, ודינא דהקל הקל תחילה הוא רק כשאין דרכו בזה יותר מבזה, וצ"ע. - **ב** בתשו' חת"ס או"ח סימן ע"ט וסימן פ"ה ויו"ד סימן של"ח פירש לד' המהר"ם דדוקא שבת הותרה אצל חולה אך כל האיסורים דחויים אצל חולה,[[75]](#footnote-76) וכ"כ הקוה"ע בסימן י"ח סק"ט, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם דשאני דין שבת מדין כל האיסורים, וצ"ע, ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן שכ"ח סקט"ז. - **ג** העמק ברכה בהל' יוהכ"פ אות ג' כתב לפרש דהיינו דההיתר של פיקו"נ חל על מה שהוא צורך לחולה, ואצל החולה הצורך הוא לשחוטה ולא לנבילה, דמאכילין אותו הקל הקל, ואף דכדי להמציא לו שחוטה צריך לחלל שבת שהוא איסור חמור יותר, מ"מ כיון דאצל החולה עצמו הויא אכילת השחיטה היתר גמור וצרכו הוא לשחוטה, ממילא חל ע"ז ההיתר דפיקו"נ, ותו הו"ל היתר גמור וכאילו עושה בחול.

## בד' הר"ן דשוחטין לחולה בשבת משום דבנבילה עובר בכל זית

במש"כ הר"ן להתיר לשחוט משום דבנבילה עובר בלאו על כל זית וזית שבה ובשחיטה ליכא אלא חד לאו, הק' התשב"ץ בח"ג סו"ס ל"ז דנתת דבריך לשיעורים, דאם החולה הזה א"צ אלא לכזית דלא עבר אלא על לאו אחד, היינו מתירין לו איסור נבילה ולא מחללין עלי' שבת, ועיי"ש שכתב דרוב חולים מסוכנים כך הוא עניינם, וכן הק' בתשו' רדב"ז סימן אלף י"ז.

והעולת שבת בסימן שכ"ח סוסקי"ד נקט בדעת הר"ן דאה"נ דכל שאין החולה צריך אלא לכזית מאכילין אותו נבילה, וכל הא דשוחטין לו בשבת הוא רק כשהוא צריך לכמה זיתים, - אך המג"א שם סק"ט כתב דבפחות מכזית איכא נמי איסור דאורייתא אע"פ שאין בו מלקות והוי הרבה לאוין וחמירי מלאו אחד דשבת, והפמ"ג שם כתב דהיינו דאף כשאוכל זית אחד הרי בכל משהו שאוכל בפיו איכא לאיסורא דח"ש שאסור מה"ת,[[76]](#footnote-77) וכ"כ הגר"ז שם סט"ז.

הרדב"ז שם הק' עוד ע"ד הר"ן דאף דבשחיטה אינו עובר אלא לאו אחד, הרי הוא עובר בבישול על כל גרוגרת שבו, ואף אם נימא דהכל מתבשל ביחד, מ"מ אם אמדוהו לצלי הרי הדבר נראה שכל הקרוב אל האש נצלה תחלה ואם צלה בו כגרוגרת אחד עבר בכל פעם על לאו וכרת,[[77]](#footnote-78) וגם בהבערה הוא עובר בלאו על כל הבערה, וא"כ מ"ט מבשל הישראל ואין נותנין לנכרי לבשל,[[78]](#footnote-79) ולכאו' קשיא כן טפי בגונא דיש לפנינו נבילה מבושלת, דמ"ט שוחטין ומבשלין לו בשבת אף דיש בזה כמה לאוין דבסקילה, וצ"ע.

בעיקר הפלוגתא בטעם הא דשוחטין לחולה בשבת ואין מאכילין אותו נבילה, מצינו כמה נפ"מ, **א** המג"א בסימן שכ"ח סק"ט כתב דנפ"מ בזה בגונא דיש לפנינו בשר האסור מדרבנן אם שוחטין לו, ונתבאר להלן. - **ב** בד' הרדב"ז בסימן אלף י"ז מבו' דאם הא דשוחטין לו הוא משום דשמא יקוץ בנבילה, הרי דכל שיודע החולה שאינה קץ בה אין שוחטין לו, וכ"כ הפמ"ג באש"א בסימן שכ"ח סק"י והאמרי בינה בהל' שבת בהשמטה לסימן כ"ח,[[79]](#footnote-80) וכתב דעד"ז נפ"מ עוד בגונא דאין החולה יודע כלל מה נותנים לו אם נבילה או שחוטה והנבילה מוכן לפנינו דבכה"ג אין לחוש דיקוץ.[[80]](#footnote-81) - **ג** הפמ"ג באש"א סימן שכ"ח סק"י כתב דלדעת הר"ן אם צריך לשחוט הרבה עופות ויעבור בשחיטה על כל אחת ויש נבילה מזומנת אין שוחטין,[[81]](#footnote-82) ועמש"כ בזה התהל"ד שם סקט"ז. - **ד** האמרי בינה שם כתב דנפ"מ כשיש לפנינו ספק נבילה, דלדעת הר"ן אין שוחטין משום דאיסור סקילה חמיר טפי מכמה ספק לאוין. - **ה** האמרי בינה שם כתב עוד בשם הגרש"ס דנפ"מ בקטן חולה, דאם הא דשוחטין לו הוא משום דשמא יקוץ בו אי"ז שייך בקטן, וגם לדעת הר"ן אין שוחטין בכה"ג כיון דהקטן אינו מצוה ואף דאסור להאכילו בידים י"ל דאיסור סקילה חמיר מיני',[[82]](#footnote-83) והמ"ב בסימן שכ"ח סקמ"ט כתב דבקטן טוב יותר להאכילו בשר נבילה ולא ישחוט אדם עבורו בשבת.

**אם שוחטין בשבת כשיש לפנינו בשר האסור מדרבנן**

הדרכ"מ בסימן שכ"ח סקט"ו כתב די"ל דהא דשוחטין בשבת ואין מאכילין נבילה הוא משום דנבילה אסורה מדאורייתא, אך כל שאינה אסורה אלא מדרבנן אין שוחטין לו, - והמג"א שם סק"ט כתב דמשמע מד' המהר"ם מר"ב דאף כשאינה אסורה אלא מדרבנן שוחטין לו בשבת, וזה ממש"כ לדמותו להא דשוחטין ביו"ט ואין אומרים לנכרי לנחור עופות דאין אסורין אלא מדרבנן, - והפמ"ג שם כתב דלדעת הר"ן דהא דשוחטין לו בשבת הוא משום דעובר בלאו על כל כזית, הרי דכל שאינה אסורה אלא מדרבנן אין שוחטין לו,[[83]](#footnote-84) וכ"כ המ"ב שם סקמ"ט.[[84]](#footnote-85)

המחה"ש שם תמה על מש"כ המג"א דלדעת המהר"ם מר"ב שוחטין לו אף כשיש לפנינו בשר האסור מדרבנן, דכ"ה דאם יש לפנינו בשר שחוט אסור לשחוט לצורך החולה, ה"נ באיסור דרבנן כיון דמדאורייתא שרי הרי מדאורייתא הי' אסור לשחוט אלא יש להאכילו בשר זה, ואף שאסרוהו חכמים, לא באו להקל על דין תורה,[[85]](#footnote-86) - אך בד' המג"א נראה למש"נ בדף מס' 5 בסופו מד' הירושלמי דכשיש לפניו איסור דאורייתא ואיסור דרבנן כל הא דמאכילין אותו את האיסור דרבנן הוא מדינא דהקל הקל תחילה, ולדעת הקרית ספר אי"ז אלא מדרבנן, וע"כ שפיר י"ל דשוחטין לו בשבת ואין מאכילין אותו נבילה דרבנן.

י' כסליו פ"ג

דף מס' 5

**אם מאכילין את החולה פחות פחות מכשיעור**

בכריתות י"ג א' תניא דהתירו לה לעוברה לאכול פחות מכשיעור מפני הסכנה, ובגמ' שם מפרשינן דהיינו דהתירו לעוברה פחות מכשיעור אפי' טובא מפני הסכנה, והתוס' שם ובחולין ל"ד ב' ד"ה והשלישי נאכל פירשו דקאי באכילת אוכלין טמאים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח משאה"ט הי"ג.

אך בפי' רגמ"ה שם כתב דקאי על עוברה שהריחה ביוהכ"פ שהתירו לה לאכול פחות פחות מכשיעור מפני הסכנה, ואף אם צריכה לאכול יותר מכשיעור עד שתשוב נפשה תאכל בכל פעם פחות מכשיעור דמצוה לשנות שלא תאכל שיעור שלם יחד, וכ"נ בד' הבה"ג בהל' יוהכ"פ, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בתורת האדם והרא"ש בסימן י"ג והר"ן לעיל בפירקין דקאי על אכילת איסור.

הרמב"ן שם כתב דה"נ הוא בחולה הצריך לאכול ביוהכ"פ דמאכילין אותו פחות פחות מכשיעור כדי להקל עליו מאיסורי כרת ומלקות לאיסור בלחוד, וכ"כ הרא"ש והר"ן שם, וכ"כ הטוש"ע בסימן תרי"ח ס"ז וס"ח.[[86]](#footnote-87)

והר"ן שם כתב דמה"ט הוצרך לפרש שיעורי אכילה ושתי' ביוהכ"פ שהשמיטה הרי"ף, משום דנפ"מ לדין חולה, וההעמ"ש בסימן קס"ז סקי"ז כתב דמד' הרי"ף שלא הביא לשיעורי אכילה ושתי' והיינו משום דליכא נפ"מ בזה בזה"ז, יש ללמוד דס"ל דכל שהוא צריך לאכול ולשתות הזריז ה"ז משובח ואין מאכילין אותו פחות פחות מכשיעור, והברייתא בכריתות איירי באכילת אוכלין טמאים.[[87]](#footnote-88)

הגרי"פ לאוין כ"ט כתב דממש"כ הרמב"ן דהא דמאכילין אותו פחות פחות מכשיעור הוא כדי להקל עליו מאיסורי כרת ומכות לאיסור בלחוד, משמע דאף בח"ש איכא לאו גמור אלא שאין חייבין עליו כרת ומלקות, וע"כ כל הא דמאכילין אותו פחות פחות מכשיעור הוא כדי להקל מאיסורי כרת ומלקות לאיסור בלחוד,[[88]](#footnote-89) וזה מתישב למש"נ להלן בדעתו דס"ל דאיסור ח"ש אינו איסור בפנ"ע אלא יש עליו לשֵם האיסור דטבל ונבילה, וע"כ י"ל דהו"ל בכלל הלאו דטבל ונבילה (ורק לעונש בעינן שיעור), דאי נימא דאיסור ח"ש הוא איסור בפנ"ע, ודאי אי"ז בכלל הלאו דטבל ונבילה, - ונפ"מ רבתא לדינא בזה דכל הא דמאכילין אותו פחות פחות מכשיעור הוא רק באיסור שחייבין עליו כרת או מלקות, אך באיסור דלי"ב עונש, ליכא נפ"מ בין שיעור שלם לח"ש, ואין מאכילין אותו פחות פחות מכשיעור,[[89]](#footnote-90) וכ"כ החקרי לב בסימן ק"ח בתו"ד.[[90]](#footnote-91)

## הצריך לאכול פחות פחות מכשיעור ואכל כשיעור אם הוא חייב

הביאוה"ל בסימן תרי"ח ס"ח כתב דכל דסגי לו באכילה דפחות מכשיעור ואכל שיעור חייב כרת, וצ"ב דמ"ט הוא חייב כרת, הרי אכילת החצי שיעור הותרה לו, וליכא איסורא אלא במה שהוסיף לאכול, ואין בזה כשיעור, - וצ"ל דהיינו משום דאף דהותר לו לאכול את החצי שיעור, מ"מ לא הותר לו לאכלו אלא בפנ"ע, אך לאכלו עם עוד ח"ש לא הותר לו כלל, ודמי להיכא שיש לפניו ב' אוכלין דמאחד סגי לי' לאכול פחות מכשיעור ומאחד צריך לאכול כשיעור, דמדינא דהקל הקל תחילה צריך לאכול את זה שהוא ח"ש ואסור לאכול את זה שהוא שיעור שלם, וע"כ הוא חייב, - וכ"כ הברוך טעם בשער ג' דין א' ובגליון השאג"א סימן ע"ו, עיי"ש.[[91]](#footnote-92)

## אם מאכילין פחות פחות מכשיעור ביולדת ובמי שאחזו בולמוס

המג"א בסימן תרי"ז סק"ג כתב במש"כ השו"ע שם דיולדת תוך ג' אינה מתענה כלל דהיינו אף כשאמרה איני צריכה, דמ"מ מאכילין אותה פחות פחות מכשיעור, והגר"ז בסימן תרי"ח סי"ג כתב דה"נ הוא כשלא אמרה איני צריכה, דמאכילין אותה פחות פחות מכשיעור, אך בהגה' הגר"ב פרענקיל בסימן תרי"ז כתב דכשלא אמרה איני צריכה מאכילין אותה כדרכה וא"צ להאכילה פחות פחות מכשיעור,[[92]](#footnote-93) והמ"ב שם סק"י הביא הפלוגתא בזה, והכריע לעיקר דמאכילין אותה כדרכה.

והא"ר שם סק"ב פקפק בעיקר דין זה דמאכילין את היולדת פחות פחות מכשיעור, וכ"כ ההעמ"ש בסימן קס"ז סקי"ז בשם הגר"ח מואלאזין דמאכילין אותה כדרכה, ועיי"ש שכתב דהוא משום דיולדת א"צ אומד, וע"כ הו"ל כמו שאמדוה שצריכה כשיעור בפעם אחת, ועיי"ש שכתב להוכיח כן מהא דנקט להך דינא בעוברה ולא נקט לה ביולדת.

בד' הרמב"ן בתורת האדם שם מבו' דגם במי שאחזו בולמוס מאכילין אותו פחות פחות מכשיעור, ועמש"נ בזה בדף מס' 4, ומבו' דאף דכל שאחזו בולמוס כבר הוי כחולה שיש בו סכנה, מ"מ מאכילין אותו פחות פחות מכשיעור, - אך בחי' הגרי"ז בהל' שביתת עשור כתב בשם הגר"ח דהי' מורה ובא בכל חולה שיש בו סכנה כגון מכה של חלל וכיו"ב שיאכילו אותו ביוהכ"פ כל צרכו ולא פחות מכשיעור, והיינו משום דכל שהוא כבר חולה שיש בו סכנה נדחה לו יוהכ"פ לכל המועיל יותר לרפואתו שבכלל זה גם חיזוק גופו וכיון דשיעור שלם יותר טוב להחולה ממילא דג"ז בכלל פקו"נ שדוחה יוהכ"פ,[[93]](#footnote-94) ועיי"ש שכתב דמש"כ השו"ע דמאכילין אותו פחות פחות מכשיעור הוא בחולה שעדיין אין בו סכנה רק שהרופא אומר שאם לא יאכילו אותו ביוה"כ יכבד עליו החולי ויסתכל כל' השו"ע שם ס"א ונמצא דכל הסכנה היא רק מחמת מניעת האכילה בלבד, ובזה כיון דאפשר למנוע סכנה זו גם ע"י פחות מכשיעור אסור להאכילו שיעור שלם, אך בחולה שכבר יש בו סכנה כל מה שמועיל לו יותר לקירוב רפואתו ולחיזוקו להסיר ולמעט סכנת מחלתו הכל בכלל סכנה ופיקו"נ שדוחה שבת ויוה"כ, ואין אנו צריכין לדון כלל אם מניעת האכילה תזיקהו ותביאהו לידי יותר סכנה, ועי"ש שכתב לפרש כן בד' החינוך במצוה שי"ג.

**אם מאכילין הקל הקל תחילה באכילה פחות מכשיעור**

הרמב"ן בתורת האדם נסתפק בהא דבטבל ונבילה מאכילין אותו נבילה כצ"ל אם היינו אף כשאין מאכילין אותו אלא ח"ש, דאף דבשניהם ליכא אלא איסור בעלמא, אפ"ה כיון דבשיעורן חמורין זמ"ז לעונשין אף בפחות מכשיעור חומרו של זה יותר מחומרו של זה, או דאיירי רק כשאמדוהו לכשיעור והוא צריך לו בכדי צירוף, ובחי' הגרע"א בסוגיין נקט בפשיטות דבנבילה וחלב אף כשאין מאכילין אותו אלא ח"ש מאכילין אותו נבילה דבחלב הוא ח"ש מאיסור כרת.[[94]](#footnote-95)

ובפשוטו נידו"ז תליא במה שדנו האחרונים באיסור דח"ש אם יש עליו לשֵם האיסור כגון חלב או טריפה וכיו"ב, או דהוי איסור בפנ"ע, ונתבאר במ"מ בריש פירקין דף מס' 3, דאם יש עליו לשֵם האסור, הרי דח"ש דאיסור חמור חמיר טפי מח"ש דאיסור קל, אך אם הוא איסור בפנ"ע י"ל דליכא נפ"מ בין ח"ש מאיסור חמור לח"ש מאיסור קל.[[95]](#footnote-96)

אך הנה ממש"כ הרמב"ן בשבועות כ"ב א' דכל שנשבע שלא יאכל ככר זה ליכא לאיסורא דח"ש, משום דלא חלה שבועתו אלא על כדי אכילה מן הככר ופחות מכדי אכילה היתר גמור הוא, מבו' לכאו' דאיסורא דח"ש אינו איסור בפנ"ע, וכמש"כ כן הקוב"ש בחולין אות מ"ה, וכ"נ גם ממשמעות ד' הרמב"ן דבח"ש איכא לאו גמור, ונתבאר לעיל, ולפ"ז בע"כ דמה שנסתפק אם ח"ש מאיסור חמור חמיר מח"ש מאיסור קל, הוא משום דעיקר החומרא דטבל מנבילה היא לעונשין, וע"כ י"ל דבח"ש דליכא עונש אלא איסור בעלמא ליכא נפ"מ בין זל"ז.[[96]](#footnote-97)

**היכא דצריך לכזית אם מאכילין אותו האיסור הקל או מאכילין חצי זית מהחמור וחצי זית מהקל**

המנחת פתים בסימן תרי"ח למג"א סק"ט כתב דחולה הצריך לאכול כזית ויש לפנינו טבל ותרומה, הדין נותן דמאכילין אותו חצי זית טבל וחצי זית תרומה, דכיון דקי"ל דאין איסורין מצטרפין זע"ז, קייל טפי אכילת חצי זית טבל וחצי זית תרומה מאכילת זית דתרומה, ועיי"ש שכתב דמה שאמרו בסוגיין דמאכילין אותו תרומה איירי כשהוא צריך לאכול ב' זיתים בכדא"פ או בגונא דסגי לי' לאכול פחות מכזית, - אך בד' הרמב"ן בתורת האדם משמע דאף כשאמדוהו לכשיעור אחד בכדא"פ מאכילין אותו נבילה, ולא אמרינן דבכה"ג מאכילין אותו חצי זית טבל וחצי זית נבילה, וצ"ב הטעם בזה.[[97]](#footnote-98)

**קטן חולה אם מאכילין אותו הקל הקל תחילה**

בתשו' מהר"ם שיק יו"ד סימן של"ח נקט בפשיטות דאף כשמאכילין קטן חולה, מאכילין אותו הקל הקל תחילה, אף דאין בזה אלא לאיסור ספי', והיינו דספי' דאיסור חמור חמירא מספי' דאיסור קל, - אך המחנה חיים בח"ג בסוגיא דהקל הקל תחילה סקכ"ג צידד דלי"ב לדינא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה, עיי"ש.[[98]](#footnote-99)

**פ"ג א' - מאכילין אותו הקל הקל תחילה,** התויוהכ"פ הק' דמאי קמ"ל דפשיטא דאם יכולין להאכילו איסור קל למה נאכילנו איסור חמור, וכתב לישב בכמה גווני, חדא, דס"ד דכיון דהוא מסוכן והתירה לו התורה לאכול איסור, מה לי איסורא רבה מה לי איסורא זוטא, ועוד, דקמ"ל דאף אם אמדוהו הרופאים דבכזית טבל דמיסעד סעיד יצא מן הסכנה ואם יאכל נבילה יצטרך לאכול ב' זיתים, עדיף טפי להאכילו ב' זיתים מנבילה דהוא איסור לאו מכזית אחד דטבל דהוא במיתה,[[99]](#footnote-100) ועוד, דקמ"ל דטבל חמור מנבילה, דלא נימא דטבל קל שכן אפשר לתקנו ולהפריש עליו תרומה ממקום אחר ומשא"כ בנבילה דאין לה תקנה.[[100]](#footnote-101)

## דיני הקל הקל תחילה

**טבל ונבילה מאכילין אותו נבילה,** בירושלמי תניא דנבילה ותרומה מאכילין אותו תרומה, ופריך עלה דתרומה בעוון מיתה ונבילה בל"ת ומ"ט מאכילין אותו תרומה, ומשני דאתיא כמ"ד דמאליהן קיבלו עליהן את המעשרות, והיינו דלדידי' נבילה חמורה שאסורה מדאורייתא וטבל בזה"ז אינו אסור אלא מדרבנן.

ובתשו' נובי"ק או"ח סימן ל"ו עמד בזה בסתימת דברי הרמב"ם בפי"ד ממאכ"א הי"ז דטבל ונבילה מאכילין אותו נבילה, שהרי לפ"מ דקי"ל דתרו"מ בזה"ז דרבנן מאכילין אותו טבל שאינו אסור אלא מדרבנן ואין מאכילין אותו נבילה דאסורה מה"ת, וכתב דבעכצ"ל דדברי הרמב"ם קיימי בזמן דתרו"מ דאורייתא, ועיי"ש במש"כ בטעם הא שסתם בזה הרמב"ם, וכ"כ המלבושי יו"ט בקונט' קל וחומר סימן י', והחזו"א בשביעית סימן י"ג סוסקי"ד,[[101]](#footnote-102) - אך המלבושי יו"ט שם הביא מס' תוספת ביכורים דאף דטבל בזה"ז דרבנן מ"מ מאכילין אותו נבילה ואין מאכילין אותו טבל, ועיי"ש שתמה ע"ז.

בחי' הגרע"א כתב דלדעת הסוברים דאיכא בנבילה איסור עשה דאינו זבוח, הרי דכל שיש לפניו נבילה ומאכל אחר האסור בלאו, חשבינן להמאכל האחר כקל לגבי נבילה, כיון דבנבילה איכא ל"ת ועשה, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דלמש"כ הגוו"ר בכ"ד פתיחה מערכה ה' וכלל כ"ז ומ"א ונ"ח דאף לר"ל דח"ש מותר מה"ת מ"מ איסור אינו זבוח הוא אף בח"ש, דדוקא באזהרה דלא תאכל אין בכללו ח"ש אבל בקרא דוזבחת ואכלת דדייקינן מיני' הא שאינו זבוח לא תאכל גם ח"ש בכלל, וכ"כ הפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה (ד"ה השורש הב'), הדין נותן דאף לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דח"ש אסור מה"ת מ"מ כל שיש לפנינו טבל ונבילה וסגי לי' בח"ש מאכילין אותו נבילה, משום דבח"ש דחלב ליכא אלא איסור בעלמא, ובח"ש דנבילה איכא איסור עשה גמור.[[102]](#footnote-103)

**טבל ושביעית שביעית,** בפירש"י כתב דהיינו בשביעית לאחר הביעור דהוא בעשה, וכ"כ המאירי, והתויוהכ"פ כתב דהיינו איסור עשה דילפינן מרא דלבהמתך ולחי' אשר בארצך דכ"ז שהחי' אוכלת וכו', - אך התורי"ד כתב דהיינו כגון ששמר פרדיסו ולא הפקירו דה"ז אסור מקרא דוהיתה שבת הארץ לכם לאכלה מן השבות אתה אוכל ואי אתה אוכל מן השמור, וכ"כ הריא"ז, א"נ שלא הפקיר פירותיו בשעת הביעור,[[103]](#footnote-104) א"נ כגון שזרע וקצר בשביעית.[[104]](#footnote-105)

הרמב"ן בתורת האדם גריס נבילה ושביעית מאכילין אותו שביעית, וכן גירסת התוס' הרא"ש, וכ"ה הגירסא לפנינו בד' הרא"ש בסימן י"ד, והיינו משום דנבילה הויא בלאו ושביעית הוי בעשה ולאו חמור מעשה, כמו שאמרו ביבמות ז' א', וכ"כ המג"א בסימן תרי"ח סק"ט.

אך בפי' ר"ח כתב דנבילה ושביעית מאכילין אתו נבילה,[[105]](#footnote-106) וכ"כ התויוהכ"פ בדעת הרמב"ם בפי"ד ממאכ"א הי"ז, דרק בנבילה וספיחי שביעית דאין אסורין אלא מדרבנן הוא דמאכילין אותו ספיחי שביעית, אך בנבילה ושביעית מאכילין אותו נבילה, ועיי"ש שכתב דצ"ל דהוא משום דאיסור עשה חמיר מאיסור לאו, כמש"כ הרמב"ן בפר' יתרו כ' ח' דמ"ע גדולה ממצות ל"ת ומה"ט הוא דעשה דוחה ל"ת.[[106]](#footnote-107)

## באיסור דאורייתא ואיסור דרבנן אם בעינן לדינא דהקל הקל תחילה

ממה שאמרו בירושלמי בכלל דינא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה דנבילה ותרומה מאכילין אותו תרומה משום דתרומה בזה"ז אינה אלא מדרבנן, ומשמע דגם באיסור דאורייתא ואיסור דרבנן כל הא דמאכילין אותו את האיסור דרבנן הוא מכח דינא דהקל הקל תחילה, ונפ"מ דלדעת הקרית ספר אי"ז אלא מדרבנן, וגם לדעת החולקים י"ל דאם אם אכל את האיסור דאורייתא פטור, ולא אמרינן דכלפי הדאורייתא הוי כמו שיש לפניו היתר ואיסור דלא הותר האיסור כלל כיון דלצורך הפיקו"נ לא נצרך כלל לעבור על איסור ואם אכלו חייב,[[107]](#footnote-108) וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"ד ממאכ"א הי"ז שכתב בכלל דינא דהקל הקל תחילה דנבילה וספיחי שביעית מאכילין אותו ספיחי שביעית שאסורין מדברי סופרים, וצ"ע.

י"א כסליו פ"ג

דף מס' 6

## דיני הקל הקל תחילה

**פ"ג א'** **- טבל ותרומה וכו' היכא דאפשר בחולין כו"ע לא פליגי וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דכל דסגי בחולין של טבל זה להאכילו לאחר שתינטל תרומתו לכו"ע מתקנין אותו ומאכילין אותו חולין, ופלוגתייהו הוא בגונא דלא סגי בחולין לחודייהו וצריך לאכול את כולו, ובכה"ג נחלקו אם מאכילין אותו את הטבל כמות שהוא או מתקנין אותו ומאכילין אותו תרומה וחולין וכ"כ ההשלמה והמאורות והמאירי.

אך התורי"ד כתב דהיינו דכל דהבעלים שם ואפשר לתקן את הטבל מתקנין אותו, ופלוגתייהו הוא כשאין הבעלים שם וא"א לתקן הטבל,[[108]](#footnote-109) ועד"ז כתב בפי' רבינו אליקים דאפשר בחולין היינו שיכול להמתין כ"כ עד שיתקנו לו את הטבל.[[109]](#footnote-110)

הפרד"ר בדרוש י"ט הק' למש"כ הר"ן דשוחטין לחולה בשבת ואין מאכילין אותו נבילה משום דבנבילה עובר בלאו על זית וזית שבה, וע"כ לא קייל איסור נבילה מאיסור שבת, דא"כ הדין נותן דאף היכא דלא סגי בחולין מתקנין את הטבל ומאכילין אותו את החולין והתרומה דליכא איסורא אלא באותו זית דתרומה וקיל מטבל דחייב על כל זית וזית שבה, ועיי"ש שכתב דבע"כ דהר"ן מפרש דהא דלא אפשר בחולין היינו דאין הבעלים שם וא"א לתקנו, ובכה"ג הוא שנחלקו אם מאכילין אותו טבל או תרומה, אך כל דהבעלים שם ואפשר לתקנו ודאי דמתקנין אותו ומאכילין אותו את החולין והתרומה, וכ"כ התויוהכ"פ בסוגיין, - ועמש"כ בזה האורים גדולים בלימוד ע"ד והשיח יצחק בסוגיין.

התורי"ד הק' על פירש"י דמ"ט אי אפשר בחולין הרי קי"ל דתרומה אין לה שיעור וחטה אחת פוטרת כל הכרי מדאורייתא, והגבו"א הוסיף דאף אם הוא צריך גם לחטה זו, הרי אי"ז אלא ח"ש, וח"ש דתרומה דלי"ב מלקות קייל מטבל, - ועיי"ש שכתב דאין לומר דאיירי בטבל הטבול לתרומ"ע דיש לו שיעור מה"ת ואין חטה אחת פוטרתה, דאי"ז במשמעות לישנא דגמ', עייי"ש, והמלבושי יו"ט בקונט' קל וחומר סימן י"ג הק' עוד, דאף אם איירי בטבל הטבול לתרומ"ע דיש לו שיעור, מ"מ הי' לנו להפריש ממנו תרומ"ע ולהאכילו מן החולין כשיעור אכילה שצריך ויצרף לכל אכילה ואכילה פחות מכזית מן התרומה שיפריש בענין דבכל כדא"פ לא יאכל כזית מן התרומה, עיי"ש.

הפרד"ר שם הק' לפירש"י דפליגי היכא דלא סגי בחולין אם מאכילין אותו טבל או תרומה, דמ"ט לא נעשה תיקון אחר וינצל מאיסור טבל ומאיסור תרומה, והוא שיתקן הטבל ויפריש התרומה ויחזור ויערב אותה עם החולין, ועי"ז ליכא איסור תורה כלל דמה"ת חד בתרי בטיל, ואף דאין מבטלין איסור לכתחילה, הרי אי"ז אלא מדרבנן, ואף אם הוא מדאורייתא, אי"ז אלא איסור בעלמא, וכן הק' הגבו"א.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הפרד"ר שם כתב דהוא משום דאיסור זה דביטול איסור לכתחילה לא ניתן כלל לידחות, כיון שאין בו צורך לחולה, דמה איכפת לי' אם אנו מבטלין האיסור או לא, ואין בזה תועלת לצורך הפיקו"נ עצמו, אלא להצילו מאיסור חמור, ולא הותרו אלא איסור אכילת טבל ואיסור אכילת תרומה דהוו צורך החולה, ועמש"נ בזה להלן. - **ב** האורים גדולים בלימוד ע"ד כתב דרש"י לטעמי' אזיל דס"ל דקי"ל כר' יהודה דמין במינו לא בטיל מדאורייתא, וכ"כ המרכה"מ בפי"ד ממאכ"א הי"ז. - **ג** בתשו' שאילת יעב"ץ ח"א סימן קל"ה כתב דהוא משום דתרומה שחזרה למקומה חזרה לטיבלה,[[110]](#footnote-111) והסכים לזה בתשו' חת"ס יו"ד סימן שי"ט, אך החזו"א בדמאי סימן ט"ו סק"י תמה ע"ז. - **ד** המלבושי יו"ט בקונט' קל וחומר סימן י"ג כתב דכל דמפריש תרומה ע"מ לחזור ולבטלה ולא ינהג בה קדושת תרומה, לא חייל ההפרשה כלל דהוי כמפריש לאיבוד וכאבוד דמי, עיי"ש.[[111]](#footnote-112) - **ה** החזו"א בדמאי סימן ט"ו סק"י כתב די"ל דמיירי כשא"א לרסק וכו' וכ"ז שלא ריסקו אין לו עצה להפסיד את טביעות עינו מן התרומה, וע"כ אין בידו לבטל.

## אם הותר לעשות איסור קל שאינו לצורך הפיקו"נ כדי למנוע איסור חמור

בעיקר מש"כ הפרד"ר דהא דלא אמרינן שיתקן את הטבל ויחזור ויבטל את התרומה הוא משום דאיסור זה דביטול איסור לכתחילה לא ניתן לידחות כיון שאין בו צורך לחולה, אף דעי"ז הוא ניצל מאיסור חמור, עיי"ש שהק' ע"ז ממה שאמרו לקמן בסוגיין דכל דאפשר בחולין פשיטא דמתקנינן לי' ומספינן לי' אף בשבת משום דטלטול מדרבנן הוא, ולא אמרינן דאיסור זה דהפרשת תרומה בשבת לא ניתן לידחות כיון דאין בו צורך לחולה,[[112]](#footnote-113) ועמש"כ הזרע אמת בח"א בחי' למכילתין סו"ס מ"ו לישב בזה.

ובתשו' אבנ"מ סימן י"ח כתב לישב דבהפרשת תרומה דאינה אסורה אלא מדרבנן, אף שאין בה צורך לחולה, מ"מ אמרינן דמוטב שנעבור איסור דרבנן ולא יעבור החולה איסור תורה, דבכה"ג אומרים לאדם חטא בשביל שיזכה חברך,[[113]](#footnote-114) והא דלא אמרינן הכא שיבטל את התרומה מכח הא דאומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך הוא משום דבאיסור דאורייתא לא אמרינן הכי, וביטול תרומה בחולין אסור מדאורייתא, דאף לדעת הסוברים דהא דאין מבטלין איסור לכתחילה אינו אלא מדרבנן, מ"מ בתרומה ה"ז אסור מה"ת מדינא דמשמרת.[[114]](#footnote-115)

הזרע אמת שם נקט לדינא כמש"כ הפרד"ר דהא דמאכילין אותו תרומה ואין מבטלין את התרומה ברוב, הוא משום דאין להחולה צורך בכך, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן שכ"ח סוסק"ט, ועיי"ש שכתב דהחולה גופא יכול לערבו ולבטלו וטוב יותר ממה שיאכל איסור תורה בכמה לאוין, ונתחדש בדבריו דרק לאחר אין לעשות איסור שאינו לצורך הפיקו"נ כדי למנוע את החולה מאיסור חמור, אך החולה עצמו ראוי לו לעשות כן, - ולכאו' הוא משום דבאחר לא אמרינן חטא כדי שיזכה חבירך, אך הוא עצמו מוטב לו שיעשה איסור קל ולא יעשה איסור חמור,[[115]](#footnote-116) וזהו שכתב דטוב יותר שיעשה כן, ומשמע דלי"ב לדינא הקל הקל תחילה, אלא דטוב שיעשה כן משום דניח"ל למעבד איסורא זוטא.[[116]](#footnote-117)

לפ"מ שהוכיח הפרד"ר מהא דהותר להפריש תרומה דאף איסור שאין בו צורך לחולה ניתן לידחות, וכן נקטו הגבו"א ודעימי' דיש להתיר אף לבטל איסור לכתחילה, בפשוטו הטעם בזה דכיון דבידו לתקן את הטבל, לא הותר להאכילו טבל, וממילא דהפרשת התרומה נצרכת לחולה והויא צורך פיקו"נ, אך כל שאין עבירת האיסור לצורך הפיקו"נ, ודאי דלא הותר לעבור איסור קל כדי להציל מאיסור חמור הנעשה לצורך פיקו"נ.

ונפ"מ רבתא לדינא בזה, במי שעומד לעשות מלאכה לצורך פיקו"נ ובטל צורך הפיקו"נ, דודאי דלא הותר להודיעו ע"י איסור כדי למנעו מעשיית מלאכה, דהודעה זו אינה לצורך הפיקו"נ כלל,[[117]](#footnote-118) אך למש"כ האבנ"מ דבאיסור דרבנן יש להתיר משום דאומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך יש להתיר להודיעו ע"י איסור דרבנן.

**מר סבר טבל חמור,** המלבושי יו"ט בקונט' קל וחומר סימן י"ג הק' דלפירש"י דאיירי הכא כשאפשר לו לתקן הטבל ולהאכילו חולין ותרומה, דא"כ מ"ט הוצרכנו לפרש דטעמא דבן תימא הוא משום דטבל חמור, הרי אף אי נימא דטבל ותרומה שוין בחומרתן, מ"מ צריך לתקן הטבל ולהאכילו חולין ותרומה, דלא יאכל באיסור אלא כשיעור התרומה בלבד, ואם יאכילוהו טבל תהא כל אכילתו באיסור, ועיי"ש בסו"ד שכתב דאף אי נימא דלא כמש"כ הר"ן וריבוי זיתים דנבילה קייל מאיסור סקילה דשבת, מ"מ באיסורין שוין ודאי דאיכא חומר בריבוי הזיתים, - והמרומי שדה כתב דכל שאוכל בב"א הוי הכל אזהרה אחת, וליכא תוספת איסור באכילת ב' זיתים.[[118]](#footnote-119)

**פשיטא טלטול דרבנן הוא,[[119]](#footnote-120)** הגרע"א בגהש"ס בסוגיין וביבמות צ"ג א' עמד בזה דמ"ט אמרו דטלטול דרבנן הוא, והול"ל מתקן דרבנן הוא, ועמש"כ בזה התויוהכ"פ והשיח יצחק והמרומי שדה.

**בעציץ שאינו נקוב דרבנן,** בפירש"י כתב דאף דגם הפרשת תרו"מ בשבת אסורה מדרבנן, מ"מ מתקנין אותו ואין מאכילין אותו טבל דרבנן, משום דיבואו להתיר גם טבל דאורייתא כה"ג, ומקור דבריו הוא ממה שאמרו לקמן בסוגיין לדעת רבי דבמעשר ירק דרבנן מאכילין אותו וא"צ לעשר ורק בעציץ נקוב צריך לעשר כדי שלא יבואו להאכילו מעציץ נקוב דאורייתא, - אך התוס' הרא"ש כתב דהא דמתקנין אותו אף דה"ז אסור מדרבנן ואין מאכילין אותו טבל דרבנן, הוא משום דאכילת טבל דרבנן הוא גנאי גדול ודומה שיש בו איסור מיתה.[[120]](#footnote-121)

ההשלמה והמאורות כתבו דהא דהי' ראוי להאכילו טבל ושלא לתקן בשבת, אלמלי הא דאתי לאיחלופי בטבל דעלמא, הוא משום דמוטב שיעבור ממילא על איסור טבל מדרבנן ואל יעשה איסור מדרבנן שיפריש אותה בשבת, - והמאירי בסוגיין ובחיבור התשובה משיב נפש מאמר ב' פ"י כתב בשם י"א דהיינו דאף באיסורים שוים מוטב שיאכל הוא את האיסור משנעשהו אנחנו, וע"כ כל הא דהותר הכא לתקן את הטבל הוא משום דחיישינן שיבא לידי טבל של תורה.[[121]](#footnote-122)

**לימא תנאי היא וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דפליגי בהך דרבה אם כל דאפשר בחולין מתקנין את הטבל ודוחין שבות דהפרשת תרומה בשבת מקמי איסור טבל דרבנן, והמהרש"א עמד בזה דהומ"ל דכו"ע אית להו דרבה אלא דפליגי היכא דלא אפשר בחולין אם מאכילין אותו טבל או תרומה ובפלוגתא דתנאי דלעיל, ועמש"כ בזה התויוהכ"פ והשיח יצחק.[[122]](#footnote-123)

**ומאכילין אותו וא"צ לעשר,** התשב"ץ בח"ג סו"ס ל"ז הק' על מש"כ הר"ן דאכילת נבילה שעובר בלאו על כל זית וזית שבה לא מיקרי איסור קל לגבי חד לאו בשבת אע"ג דהוא איסור סקילה, דא"כ מ"ט דרבי דמאכילין אותו וא"צ לעשר, הרי באכילת טבל עובר באיסור בכל זית וזית, ובתיקון הטבל ליכא אלא חד איסורא, דכיון דריבוי זיתים חשיב כאיסור חמור אף לגבי איסור סקילה, כ"ש הכא דהאיסורין הן שוין דתיקון מעשר הוא שבות דרבנן ואכילת טבל של כרישין הוא איסור דרבנן.[[123]](#footnote-124)

והמלבושי יו"ט בקונט' קל וחומר סו"ס י"ג הק' דאף אי נימא דריבוי זיתים דאיסור לאו לא מיקרי איסור חמור לגבי איסור סקילה, מ"מ הכא דב' האיסורים אינם אלא מדרבנן, ודאי דאיכא חומר בריבוי זיתים, וא"כ מ"ט דרבי דמאכילין אותו ועובר באיסור בכל זית וזית ולא אמרינן דיתקן את הטבל דלי"ב אלא חד איסורא, וכתב דהוא משום דתיקון הטבל הוא שבות מאיסור שבת דחמיר יותר מאיסור אכילת טבל דרבנן, משום דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון וע"כ חמיר שבות דשבת משאר איסורין דרבנן.

**עד כאן לא קאמר רב התם אלא לענין מעשר ירק דרבנן,** המאירי בסוגיין ובחיבור התשובה משיב נפש מאמר ב' פ"י כתב דיש שלמדו מזה דכל שאיסור התיקון והאכילה שוים ואין חשש באיסור אכילתו לבא להקל באיסור תורה מוטב שיאכל את האיסור ולא נהי' אנו עוברים על תיקונו, ולא הותר לתקן באיסור אלא כשאיסור האכילה חמור מן התיקון או שיש בו חשש לבא לידי איסור חמור, ועיי"ש שנחלק ע"ז, והוכיח כן מהא דשוחטין בשבת אף דאפשר להאכילו נבילה, - והמאירי בסוגיין כתב לפרש דלא אמר רבי אלא בירק שאינו טבול אלא מדברי סופרים אבל מה שהוא טבול מה"ת ודאי טבל חמור שאינו ראוי לא לכהן ולא לישראל, ואף זו אינה אלא דחי' בעלמא ואין הלכה כן, וצ"ב.[[124]](#footnote-125)

המג"א בסימן תרי"ח סק"ז כתב דקי"ל בפלוגתא זו כרבי דהלכה כרבי מחבירו, ועמד ע"ז הרמב"ם בפי"ד ממאכ"א הי"ז שסתם בזה, ומשמעות דבריו דכל דאפשר לתקן הטבל מתקנין אותו אף במעשר ירק דרבנן, וכתב דאפשר דדברי הרמב"ם קיימי בחול, - והתויוהכ"פ כתב לישב, דמהא דאמר רבי דא"צ לעשר, משמע דמודה דהוא רשאי לעשר, אלא דאינו חייב בכך, וע"כ כיון דמודה רבי דאם ירצה יעשר וראב"ע ס"ל דלא יאכל עד שיעשר, עדיף למפסק כתרוייהו דלא יאכל עד שיעשר.

י"ב כסליו פ"ג

דף מס' 7

## חילול שבת משום ספק שבת אחרת

**פ"ד ב'** **- אפי' ספק שבת אחרת היכי דמי כגון דאמדוה לתמניא יומי וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דאף דפשיטא לן דהיום לא ימות אלא ספק שאם לא יעשו לו היום שמא ימות לשבת הבאה, והרש"ש האריך לתמוה ע"ז, ועיי"ש במש"כ לפרש בע"א, וצ"ב, - אך בל' הגמ' מבו' דעיקר הא דקמ"ל הוא דמחללין עליו אף ב' שבתות מספק, וכ"כ הריא"ז, והיינו דכל דיש לחוש שימות בשבת זו ודאי דמחללין עליו את השבת דחילול שבת זו בפנ"ע הוי ספק נפשות, אך כל דאין לחוש שימות אלא בשבת אחרת ואין מועיל לרפואתו אלא רפואה ח' ימים ס"ד דאין מחללין ב' שבתות מספק, וזהו דקמ"ל דאף ב' שבתות מחללין, וכ"כ הגנזי חיים בסימן שכ"ח ס"א,[[125]](#footnote-126) ועד"ז כתב האבי עזרי בפ"ב משבת.

בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רי"ד כתב דחולה הצריך משקה לרפואתו ואפשר להביא לו מן ההיתר אין נותנין לו מן האיסור, ואף דצריך להמתין כדי להביא לו מן ההיתר, משום דאינו מסוכן אם אינו משקה אותו משקה לשעתו, שאינו כאמדוהו לח' ימים, שאינו צריך שימתין אלא כחצי שעה ויעשה לו מן המותר לו.

והגר"א ביו"ד סימן קנ"ה סקכ"ד פירש דהיינו דכל מה שאמרו הכא דאין ממתינין לו הוא משום דמסוכן הוא בהשהאתו, אך כל דאפשר לשהות ואין סכנה בהשהאה, לא הותר לעשות עכשיו באיסור, וכ"כ המ"ב בסימן שכ"ח סקל"ב דהכא מיירי כשאפשר שע"י המתנתו עד הערב יגיע ריעותא לחולה.

אך הבית מאיר שם סי"א כתב דהא דהכא אין ממתינין לו הוא משום דע"י שמחללין עליו שבת זו מקדימין יום שיצא מן הסכנה, ולכאו' היינו דבכלל היתר דפיקו"נ הוא שיצא מן הסכנה במהרה, דכ"ז שהוא במצב דחולה שיש בו סכנה, יש בכך סכנה.[[126]](#footnote-127)

**מחמין חמין לחולה בין להשקותו בין להברותו ואין אומרין נמתין לו שמא יבריא,** נחלקו הראשונים בביאור הס"ד דנמתין לו שמא יבריא, **א** בפירש"י כתב דהיינו דשמא יבריא מאליו, וכ"כ הפסקי רי"ד בפי' קמא והריא"ז. - **ב** הרמב"ן בתורת האדם דהיינו דאם אמרו בקיאים שצריך חמין להשקאה וצריך נמי חמין אחרים להבראה שירחצו אותו בהם לאחר השתי', אין אומרים נמתין לו שמא יבריא בהשקאה לבד ולא נחלל שבת ב' פעמים אלא מקדימין ועושין הכל כדי שלא תתאחר ההבראה שהזריז בפיקו"נ ה"ז משובח, וכ"כ הר"ן. - **ג** הפסקי רי"ד כתב בפי' בתרא דגרסינן אין אומרין נמתין עד שיבריא, דאם הי' חולה הרבה ונראה שהוא נוטה למות אין אומרין למה נחלל עליו את השבת שהרי נטוי למות הוא ולא יועילו לו החמין כלום ונמצא שחיללנו שלא לצורך, אלא נמתין עד שיבריא ויתחזק במעט ואז נחלל עליו, אלא מיד מחללין עליו את השבת מספיקא שמא יהנה מהן. - **ד** המאירי כתב דרחיצה זו של חיזוק אברים אין בה צורך למהירות כ"כ וס"ד דנמתין כדי שלא נחלל בה שבת, וקמ"ל דכיון דממהרת היא בחיזוק אבריו אין משהין לו שום דבר תועלת לגמור רפואת החולי, ומה שאמרו אין אומרין נמתין לו עד שיבריא, היינו דאין אומרין להמתין בדברים אלו אא"כ הבריא ונתברר שאינו צריך.

## עשיית צרכי פיקו"נ ע"י נכרים וקטנים

**אין עושין דברים הללו לא ע"י נכרים ולא ע"י קטנים,**[[127]](#footnote-128)התורי"ד כתב דהיינו דאין מחזרין אחר נכרים או אחר קטנים דלאו בני שביתה נינהו דבעוד שנחזר אחריהם יכביד בחליו, אלא עושין אותן ע"י גדולי ישראל דבני שביתה נינהו, אבל ודאי אם היו מזומנים לנו מוטב שנעשה ע"י נכרים וע"י קטנים ולא ע"י גדולי ישראל,[[128]](#footnote-129) וכ"כ הראבי"ה בסימן תקל"א דהא דאמרינן הזריז ה"ז משובח כגון שצריך מתון קצת לנכרים, אבל אם אפשר כך במהרה לנכרים כמו בישראל יעשה על ידי נכרים, וכתב לדמותו דהא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה, וכ"כ הרמ"א בסימן שכ"ח סי"ב,[[129]](#footnote-130) והגר"ז שם סי"ג הוסיף לפרש דהוא משום דשבת דחוי' היא אצל חולה, וע"כ כל שאפשר לעשות שלא יהא חילול מה"ת צריך לעשות, ובתו"ד כתב דהוא דינא דאורייתא דצריך לעשות ע"י נכרי.

אך התוס' כתבו דאף היכא דאפשר בנכרי מצוה בישראל, וכן דעת רבים מקמאי דעושין ע"י ישראל אף אם אפשר בנכרים ובקטנים, וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ח סי"ב, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דחיישינן שמא יתעצל הנכרי ולא יעשה ויבא לידי סכנה, ועד"ז כתב הרמ"ך בפ"ב משבת ה"ג. - **ב** האו"ז בסימן ק"ח כתב דהוא משום דחיישינן דפעמים שלא יהיו מצויים ויבואו לחזר אחריהם ויבא בינתים לידי סכנה, וע"כ עשו היתר גמור לגמרי ומצוה דכל אחד יהא זהיר מיד להציל, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ד. - **ג** הרמב"ן בתורת האדם כתב דהוא משום דשמא יאמרו הרואים בקושי עושין פיקו"נ ואין מתירין אותו לכתחלה ע"י המחוייבין במצות ויבא הדבר לידי פשיעה בחולה, וכ"כ הר"ן דחיישינן דיאמרו דבקושי התירו פיקו"נ וכו' ושמא יבא הדבר שכשלא ימצאו נכרים וקטנים לא ירצו לחלל את השבת ע"י גדולי ישראל, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב חי"ט, ועד"ז כתב בס' המאורות והיחוסי תנו"א בע' ר' יונתן ב"ר יוסף. - **ד** בס' המאורות כתב בדעת הרמב"ם בפ"ב משבת ה"ג דהוא משום דיש לחוש שמא יזלזלו בשבת וע"כ עושין ע"י גדולי ישראל דוקא שהם יזהרו שלא יזלזלו בענין שבת, וכ"כ המאירי בחיבור התשובה משיב נפש מאמר ב' פ"י בדעתו דהוא כדי שלא תהא שבת קלה בעיניהם,[[130]](#footnote-131) ועד"ז כתבו הארחות חיים בהל' שבת והכל בו בסימן ל"א דהטעם בזה הוא שלא להקל יותר מדאי.

בעיקר הך דינא דאין עושין ע"י נכרים וקטנים נחלקו הראשונים, ותליא בפלוגתייהו בטעם הא דאין עושין על ידיהן, דהמאירי כתב דהיינו דא"צ לעשות ע"י נכרים ע"י נכרים או ע"י קטנים אלא אף ע"י ישראל, ומבו' דשרי לעשות ע"י נכרים וקטנים, אלא דא"צ לעשות כן, וכ"נ בד' המאורות בשם י"מ, וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן ל"ח, והיינו דלא הצריכו לעשות ע"י נכרים וקטנים דאם יצריכו לעשות על ידיהן פעמים שיבא לידי סכנה, אך שפיר מותר לעשות ע"י נכרים וקטנים, - אך התוס' כתבו דמצוה לעשות בישראל, וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ח סי"ב דמשתדלין שלא לעשות ע"י נכרים וקטנים, - ובד' הרמב"ן והר"ן משמע דאסרו חכמים לעשות ע"י נכרים,[[131]](#footnote-132) וכ"כ הגר"ז בסימן שכ"ח סי"ג דיש איסור בדבר מדברי סופרים.

האו"ז שם כתב בשם ריב"א דאף שאמרו בשבת קכ"ח ב' דכמה דאפשר לשנויי משנינן ומהדרינן לעשות בהיתר אע"ג דאיכא סכנת נפשות,[[132]](#footnote-133) היינו משום דכל שיכול לעשות ע"י שינוי ואין דיחוי בדבר מוטב ודאי שיעשה בהיתר ואל יעשה באיסור, אך לעשות ע"י נכרים וקטנים אע"ג דאין דיחוי בדבר יש לחוש יבא לידי דיחוי, וע"כ אין עושין על ידיהן,[[133]](#footnote-134) וכ"כ התוס' הרא"ש.

ובתשו' משנת ר"א סימן ט"ו הק' דהיאך הותר לגדול לחלל שבת כשאפשר ע"י נכרי או ע"י קטן משום דחיישינן שמא יבא בפעם אחרת לידי סכנה או שמא תהא שבת קלה בעיניהם, דאי"ז אלא חשש וגזירה דרבנן בעלמא, דודאי דליכא היתר פיקו"נ מכח מעשה שאפשר שיזדמן לאחר זמן, וכתב דהיינו דכיון דמשום חשש וגזירה זו הזהירו חכמים שלא לעשות ע"י נכרים וקטנים, ואין בידו לעשות על ידיהן, ממילא דאיכא בזה להתירא דפיקו"נ,[[134]](#footnote-135) ועיי"ש במש"כ לפ"ז.

אך הנה מצאנו בד' המאירי בחיבור התשובה משיב נפש מאמר ב' פ"י שכתב להוכיח דשוחטין לחולה בשבת ואין מאכילין אותו נבילה, ממה שאמרו הכא דאין עושין ע"י נכרים וע"י קטנים והיינו כדי שלא תהא שבת קלה בעיניהם, ואלמלי כל מלאכה חמורה הותרה בענינו של חולה היאך היו מתירין להם במקום שאפשר לעשות בהיתר בשביל גזירה שהוא איסור קל, - ובפי' קדמון בפ"ב משבת ה"ה כתב דהא דמותר לעשות ע"י ישראל אף כשאפשר ע"י נכרי, הוא משום שהשבת אצלו כחול ואנו מותרין לעשות לו אנחנו בעצמינו לא נאמר לנכרי לעשות, - והגר"ז בסימן שכ"ח סי"ג כתב דמן הדין א"צ כלל לעשות ע"י נכרים או קטנים, דכיון דאין דרך להצילו אלא בעשיית מלאכה האסורה בשבת הרי נדחה השבת בשבילו לגבי ישראלים המחוייבים בהצלתו ואין כאן חילול כלל,[[135]](#footnote-136) ולא הוצרכו לה"ט דשמא יאמרו הרואים וכו', אלא דמה"ט אף אם רצה הישראל להחמיר על עצמו לעשות ע"י נכרי או קטן או מחמת שאינו רוצה לטרוח, יש איסור בדבר, - ועמש"כ העמק ברכה בהל' יוהכ"פ אות ג'.

הפסקי רי"ד בשבת ק"ל ב' כתב דשבת הותרה במקום פיקו"נ, ומה"ט הוא דא"צ לחזר אחר נכרים, דכיון דניתנה שבת לידחות כחול שויוה רבנן ואין אנו צריכין לחזר אחר ההיתר אחר שהכל שוין בו, - וצ"ע דלמש"כ הרי"ד בסוגיין הרי הא דא"צ לחזר אחר נכרים הוא משום דבעוד שנחזר אחריהן יכביד בחליו, ומ"ט בעינן לה"ט דכחול שויוה רבנן, וי"ל.

**אלא ע"י גדולי ישראל,** הרמב"ן בתורת האדם כתב דהיינו ע"י ישראל גדולים המחוייבין במצוות, וכ"כ התשב"ץ בח"א סימן נ"ד, וכ"ה מבו' בד' ש"ר, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש בשבת ס"פ מפנין כתב דהיינו דאף אין מוסרין חלול שבת בשביל חולה לעמי הארץ כדי שלא ירגילו בחלול שבת ותהא קלה בעיניהם והם אינם יודעים שלא הותר זה אלא לדוחק, אלא אין עושין את זה אלא גדולי ישראל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב משבת ה"ג דאין עושין אלא ע"י גדולי ישראל וחכמיהם,[[136]](#footnote-137) וכ"כ התורי"ד בסוגיין דאין עושין ע"י הדיוטות דיבואו להתיר בכל חולה, וע"כ אין עושין אלא ע"י חכמים שלא יבואו להקל במקום אחר, ועיי"ש שכתב דהיינו רק כשיש שם חכמים אך אם אין שם אלא הדיוטות עושין, וכ"כ הריא"ז בפירקין.

## בהא דאין עושין ע"פ נשים וכותים

**ואין אומרים יעשו דברים הללו לא ע"פ נשים ולא ע"פ כותים אבל מצטרפים לדעת אחרת,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאם נשים או כותים אומרים צריך אין מחללין על פיהן, אבל מצטרפין לדעת אחרת, דאם ב' אומרים צריך וג' אומרים אין צריך ואשה או כותי אומרים צריך מצטרפין למיהוי פלגא ופלגא וספק נפשות להקל,[[137]](#footnote-138) וכ"כ בפי' רבינו אליקים. - **ב** התורי"ד גריס לא ע"י נשים ולא ע"י כותים מפני שמצטרפים לדעת אחרת, וכתב דהיינו דכשאמרו הבקיאים דהוא צריך אין מניחין לעשות על ידן, מפני שמצטרפין לדבר אחר ויבואו לעשות בכל חולה אע"פ שאין בו סכנה, דאין יודעין להבחין דטעם הדבר הוא מפני שיש בו סכנה, וכ"כ הריא"ז, וכ"כ הריבב"ן בשם י"מ, ועד"ז כתב הרמב"ם בפ"ב משבת ה"ג דאין עושין ע"י נשים כדי שלא תהא שבת קלה בעיניהם. - **ג** הרמב"ן בתורת האדם כתב דהיינו דאף דאם נזדמן הדבר לעשות על ידם עושין שהרי מחוייבין בשבת והוחזקו בה, ול"ד לנכרים וקטנים דאין עושין על ידיהן, מ"מ אין אנו מיחדין להם מלאכה זו לומר יתעסק פלוני בפיקוח זה, שמא יבואו להרהר ולומר אינם רוצין לחלל את השבת ואין משגיחין עלינו ומכשילין אותנו, משום דהכותים אין להם משום לפנ"ע לא תתן מכשול, והנשים מתוך שדעתן קלה עליהן טועות בכך, וזהו שאמרו מפני שמצטרפין לדעת אחרת דהיינו למינות ולטעות, וכ"כ הר"ן, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ד בדעת הרי"ף,[[138]](#footnote-139) וכ"כ המאורות בשם י"מ. - **ד** הרמב"ן שם כתב די"ג אבל מצטרפין לדעת אחרת וכתב לפרש דהיינו דהיינו דאין מוסרין להם לבדם העסק והפקוח הזה ליעשות על ידם שמא יתעצלו או יפשעו בו, אבל מצטרפין עמהן ישראל ומוסרין הדבר לישראל והכותי מתעסק ע"י הישראל בפיקו"נ, דכיון דישראל עוסק בו אף הוא מזדרז על ידו, וכתב דלשון זה הגון יותר בנוסחאות הללו, וכ"כ הר"ן. - **ה** התוס' הרא"ש כתב בשם ריב"א דגריס אין אומרים לא יעשו וכו' אבל מצטרפין לדעת אחרת, ופירש דהיינו דאין אומרים בסכנת נפשות שלא יהו נאמנות אלא אף מצטרפין לדעת אחרת להכחיש את האנשים כנגדן. - **ו** בד' היחוסי תנו"א ע' ר' יונתן ב"ר יוסף משמע דמפרש דהייינו דאין עושין ע"י נשים, שאם באנו למשוך יד מן הגדולים ולעשותן ע"י נשים שאינן כלולות בכל המצוות כאנשים, דאע"פ שהשוה הכתוב אותן לעונשין ולשבת מכל מקום קל הוא על ידיהן מאנשים שלא הותרו מכלל שום מצוה, יאמר הרואה מאי דקמן שאלו הגדולים מושכים ידיהם ומרפים ביום צרה בשבת ואין נמנין בעצמן להצילו. ויתלו הדבר לומר ברור הוא לגדולי ישראל שאין אומרים לאדם חטא באיסור סקילה וכרת בשביל שתזכה בפקוח נפש, ויבא לידי מכשול ועצלות מלפקח.

הרא"ש בסימן י"ד כתב בשם ריב"א שהק' על פירש"י דמ"ט אין עושין ע"פ נשים חכמות בקיאות בספק נפשות כמו ע"פ אנשים, ולגבי יולדת נמי מחללין שבת ע"פ נשים, ועד"ז הק' הרמב"ן בתורת האדם, - והמאורות כתב לישב דשאני לגבי יולדת דא"א אלא ע"פ אשה, ועוד שהנשים בקיאות באותו ענין יותר מן הרופא הבקי, אבל בשאר חלאים מילתא דלא שכיחא היא שתהא אשה בקיאה בהם כמו האנשים הרופאים, וע"כ אין לנו להקל בכך וראוי שנחזר אחר אנשים הבקיאים, וכתב דמ"מ מכל מקום נראה לומר, דהיכא דליכא ישראל בקי שיש לנו לסמוך על אשה ואפי' על נכרי חכם האומר צריך הוא ומחללין את השבת על פיו דספק נפשות להקל, ועד"ז כתב הר"ן.

**מפקחין פיקו"נ בשבת וכו' וא"צ ליטול רשות מבי"ד כיצד ראה תינוק שנפל לים וכו',** הר"ן כתב דנקט להני גווני, משום דבכולהו לא צריך אומדנא דכל אדם בקי ויודע שיש בהם סכנה.

## אם מותר להתכוין למלאכה אחרת כשעושה לצורך פיקו"נ

**פורש מצודה ומעלהו וכו' ואע"ג דקא צייד כוורי וכו' ואע"ג דקא מכוין למיתבר בשיפי,** כ"ה גירסת הבה"ג בשבת פכ"ג וההלכות פסוקות, ולגירסא זו מבו' דאף דמתכוין גם למלאכה אחרת ה"ז מותר,[[139]](#footnote-140) וכן אמרו בירושלמי בשבת ס"פ האורג ראה תינוק מבעבע בנהר ונתכוון להעלותו ולהעלות נחיל של דגים עמו מותר והרי דאף שנתכוין גם לצידת הדגים מותר, וכ"כ הרוקח בסימן ק"ט והריבב"ן בסוגיין, ובפי' הר"ן בשבת שם כתב דהיינו מפני שהוא מלאכת מצוה וחובה היא עליו, וע"כ אע"פ שהוא מתכוין עם אותה מלאכה למלאכה אחרת שהיא אסורה בשבת התירו חכמים כדי שלא ימנע בשום ענין מפיקו"נ המוטלת חובה עליו.[[140]](#footnote-141)

אך גירסת הרי"ף אע"ג דקא מיתבר לי' שיפי, וכן גירסת הרא"ש בסימן ט"ו והפסקי רי"ד והמאורות והריבב"ן והרמב"ן בתורת האדם, ולפ"ז לא נתפרש דשרי אף אם מתכוין למלאכה אחרת, והמאירי כתב דאסור להתכוין לצוד את הדגים,[[141]](#footnote-142) כיון דמצרף כונת איסור עם כונת היתר,[[142]](#footnote-143) ועיי"ש שכתב דמה שאמרו בירושלמי דאע"ג שנתכוין להעלותו ולהעלות נחיל וכו' מותר היינו דהוא פטור,[[143]](#footnote-144) והשעה"צ בסימן שכ"ח סקי"ז כן גם בדעת הרי"ף והרמב"ם והרא"ש ורי"ו, וכ"כ הלח"מ בפ"ב משבת הי"ז בדעת הרמב"ם, והביאו הפמ"ג באש"א סימן שכ"ח סק"ח, וכ"כ המ"ב שם סוסקל"ח,[[144]](#footnote-145) - ובד' המאירי משמע דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, וע"כ הוא דאינו חייב, ועמש"כ בזה בס' משנת פיקו"נ סימן כ"א.[[145]](#footnote-146)

הריא"ז בפירקין כתב דהא דשרי להעלות התינוק במצודה אע"פ שמעלה דגים, הוא משום שיש לו להציל בכל ענין שיכול להציל ובענין אחר הוא ירא שמא לא יציל, ומבו' דמן הדין כל שבידו להציל בלא שיעלו דגים אסור לו להציל בענין שיעלו דגים, אלא דא"צ לימנע מלהציל כשעי"ז הוא מעלה דגים, ויש לו להציל בכל ענין שיכול להציל דאם יהא עליו לימנע מלהעלות הדגים שמא לא יציל.

**מכבין ומפסיקין מפני הדליקה וכו' ואע"ג דקא ממכיך מכוכי,** בפירש"י כתב דהיינו אע"ג דמשפיל ומציע הגחלים לצלות עליהן לערב, וכ"כ בפי' רבינו אליקים והפסקי רי"ד והריבב"ן, - אך הרמב"ם בפ"ב משבת הי"ז כתב דהיינו אף על פי שהוא כובש דרך ומתקנה בשעת כיבוי, ועד"ז כתב המאירי דבשעת כיבוי הוא ממעך את הקרקע ומשוה גומות, ובס' הבתים בשערי המלאכות ש"ג הסכים לדבריו, וכתב דמש"כ רש"י יראה לנו שאסור, וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה.

י"ד כסליו פ"ג

דף מס' 8

## אם אזלינן בתר מחשבתו או בתר מעשיו

**מנחות ס"ד א'** **- נמצאת הראשונה כחושה בבני מעים,** בפירש"י כתב דהיינו דמתחילה היתה נראית שמינה ועכשיו נמצאת כחושה בבעני מעים ואיכא משום הקריבהו נא לפחתך, וכ"ה מבו' בד' השטמ"ק בשם תוס' חיצוניות, - אך הרמב"ם בפ"ב משגגות הט"ו כתב דאיירי כשנמצאת הראשונה טריפה בבני מעים.

**מהו בתר מחשבתו אזלינן וגברא לאיסורא קא מיכוין,** השטמ"ק הביא מתוס' חיצוניות שהק' דמה בכך שנתכוין לעשות איסור, הרי לא עשה איסור, והו"ל כנתכוין לאכול חלב ואכל שומן דפטור, וכתב דשאני הכא דמן הדין הי' לנו לומר שחייב שהרי יצאו ציבור יד"ח בכחושה, וכל הא דפטור הוא משום דבעינן מבחר נדריך, וע"כ כל שלא נתכוין לכך י"ל דחייב שלא הי' לו להביאה כיון שאינו יודע אם הוא מובחר מן הראשון, - אך אי"ז מתישב למש"כ הרמב"ם דאיירי כשנמצאת טריפה בבני מעים ולא יצאו יד"ח בראשונה.

והרש"ש כתב לישב דשאני הכא דהמעשה עצמו הוא מעשה מלאכה בשבת שהוא מעשה איסור, אלא שהוא נדחה מפני המצוה, והחזו"א במנחות סימן מ"ב סקי"ח הוסיף לפרש דכיון דמעשה עצמו הוא מעשה איסור אלא יש כאן היתר מצד אחר, בזה י"ל דכל שלא נתכוין לדבר מצוה אלא נתכוין למלאכתו אין כאן דין דחי',[[146]](#footnote-147) וכ"כ הנפש חי' בסוגיא דהואיל סימן א'.[[147]](#footnote-148)

בפסחים ע"א ב' תנן דהפסח ששחטו שלא לשמו בשבת חייב עליו חטאת, ובגמ' שם ע"ב א' אמרו דאם איירי בטועה ש"מ דעקירה בטעות הויא עקירה, ופירש"י דהוא משום דאם עקירה בטעות ל"ה עקירה ל"ה חייב עליו חטאת כיון דכשר הוא, - והרש"ש שם עמד בזה דלדעת רבא דאזיל בתר מחשבתו, הרי אף אם עקירה בטעות ל"ה עקירה, מ"מ כיון דהי' סבור שהוא שלמים ואסור לשוחטו בשבת, נמצא דמחשבתו היתה לאיסור, וכתב דהתם מודה רבא דפטור, דכל הא דאזיל רבא בתר מחשבתו הוא דוקא הכא דההיתר ל"ה גלוי לשום אדם בשעה שעשה דמי יודע שיעלה התינוק במקום פרישת מצודתו או שתמצא כחושה במעי', ומשא"כ הכא דידעינן דהוא פסח ומותר לשוחטו, - ולמש"כ השטמ"ק דכל הא דאזיל רבא בתר מחשבתו וחייב הוא משום דיצאו ציבור יד"ח בכחושה, הרי דהתם ששחט את הפסח דדינו לשוחטו אין מקום לחייבו.

**או בתר מעשיו אזלינן,** לעיל בסוגיין אמרו דשחט ב' חטאות של ציבור וא"צ אלא אחת חייב על השני' וכו' ואפי' נתכפר לו בשני', ופירש"י דהיינו דאף אם נשפך דם הראשונה אחר שחיטת השני' ונתכפר בשני', מ"מ הוא חייב על השני', דבתר שחיטה אזלינן, והתוס' שם כתבו דהיינו אף אי נימא הכא דבתר מעשיו אזלינן, דשאני הכא דאם יבא אליהו ויאמר שהיא כחושה בבני מעים הי' מביא שמינה, והיינו דכל הא דבתר מעשיו אזלינן הוא רק משום דכבר בשעת שחיטת השני' היתה הראשונה כחושה בבני מעים והי' ראוי לשחוט את השני', אלא שהוא לא ידע מכך, אך התם דבשעת שחיטת השני' עדיין לא נשפך דמה של ראשונה ול"ה ראוי לשחוט את השני', ל"מ הא דאח"כ נשפך דמה של ראשונה ונתכפר בשני' לפטרו.

אך הנה הלח"מ בפ"ב משגגות הט"ו כתב בדעת הרמב"ם שם דהשמיט להך דינא דחייב על השני' אף אם נתכפר בראשונה, דהוא משום דס"ל דכל מה שאמרו דחייב בכה"ג הוא כמ"ד דבתר מחשבתו אזלינן, אך לפ"מ דקי"ל דבתר מעשיו אזלינן פטור, וכ"כ המהר"י קורקוס שם, - והאבי עזרי בפ"א מיו"ט הט"ו כתב לפרש דהיינו משום דכ"ז שלא נזרק דמה של ראשונה ולא נתכפר עוד, אכתי הוא חייב בהבאת הקרבן, וע"כ הויא שחיטת השני' מעשה היתר, אלא דכשנתכפר בראשונה איגלאי מילתא דשחיטת השני' היתה שלא לצורך עבודה, אך כל שנתכפר בשני' איגלאי מילתא דשחיטת השני' הויא מעשה היתר, עיי"ש.

**ופרש מצודה להעלות דגים והעלה דגים חייב,** בפירש"י בד"ה לאו היינו כתב דקמ"ל דאף דשמע שטבע תינוק ביום מ"מ אם העלה דגים בלא תינוק חייב, והצ"ק עמד בזה דמילתא דפשיטא הוא דחייב בכה"ג, ועמש"כ בזה הברכ"י בסימן ש"א אות ז', והיינו דהרי אם פרס את המצודה כדי להעלות את התינוק פטור אף אם לא עלה בידו להעלות את התינוק והעלה דגים, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ב משבת הט"ז, והיינו משום דהוי ככל העושה מלאכה בשבת לצורך פיקו"נ דאף אם לא הועילה המלאכה פטור,[[148]](#footnote-149) וע"כ ס"ד דה"נ כששמע שטבע תינוק בים כיון דדעתי' נמי אתינוק, הו"ל כפרס את המצודה להעלות את התינוק והעלה דגים דפטור, וזהו דקמ"ל דל"מ הא דדעתי' נמי אתינוק אלא כשהעלה תינוק דהועיל המעשה לפיקו"נ, אלא שבאנו לחייבו משום דבתר מחשבתו אזלינן, וע"ז אמרינן דדעתי' נמי אתינוק ול"ה מחשבתו לאיסור, אך כל שלא העלה אלא דגים, הרי דאף דאם היתה עיקר פריסת המצודה לצורך התינוק הי' פטור, מ"מ כיון שפרס המצודה לצורך הדגים חייב.

התויוהכ"פ ביומא פ"ד ב' כתב לדון בגונא שנתכוין להעלות תינוק ודגים ולא העלה רק דגים אם הוא חייב, ועיי"ש שצידד לחייב בכה"ג כיון דנתקיימה מחשבתו בצידת הדגים ולא הציל התינוק, וכן צידד המער"ק בפ"ב משבת הט"ז, וכ"כ השפ"א בסוגיין, - אך הברכ"י בסימן שכ"ח אות ז' צידד דפטור, דכיון דמעיקרא מותר לכוין אף לצידת הדגים, וכמש"כ הר"ן בס"פ האורג ע"פ הירושלמי, ונתבאר בדף מס' 7, הרי ברשות עשה,[[149]](#footnote-150) וכל הא דמחייבינן הכא כשהעלה דגים אף דדעתי' נמי אתינוק, הוא משום דעיקר מחשבתו לדגים, וכ"כ הקרית מלך רב בהל' שבת שם.[[150]](#footnote-151)

**להעלות דגים והעלה דגים ותינוק רבא אמר חייב,** למש"כ התוס' חיצוניות דכל הא דבנמצאת כחושה בבני מעים אזלינן בתר מחשבתו הוא משום דלי"ב אלא משום מבחר נדריך, צ"ב דמ"ט הכא אזלינן מחשבתו, - ומתו"ד התוס' חיצוניות מבו' דהוא משום דהכא עשה איסור שהעלה הדגים עם התינוק, והיינו דהכא הרי צידת הדגים אינה צורך הפיקו"נ כלל, אלא דכל דנעשה המעשה לצורך פיקו"נ הוא פטור אף על צידת הדגים הנעשית במעשה זה, אך כל שלא היתה מחשבתו לצורך פיקו"נ, הרי דאם בתר מחשבתו אזלינן לא חשבינן לה כמעשה הנעשה לצורך פיקו"נ, וע"כ הוא חייב על צידת הדגים דאינה לצורך פיקו"נ, ומאן דפטר הוא משום דס"ל דבתר מעשיו אזלינן, וקביעות שֵם המעשה הוא לפי מה שנעשה עי"ז, וכל שהעלה תינוק חשבינן לה כמעשה הנעשה לצורך פיקו"נ, וע"כ הוא פטור אף על צידת הדגים.

**ורבה אמר פטור,** החזו"א בסימן מ"ב סקי"ח כתב דאף דאם הי' מתכוין לתינוק ולא לדגים ל"ה כאן מלאכת צידה כלל, כיון דהוא דבר שאינו מתכוין ואי"ז פס"ר, ונמצא דאין הפיקו"נ מכריח את צידת הדגים, מ"מ אין כאן מעשה האדם אלא פריסת המצודה ומלאכה זו מוכרחת מפני פיקו״נ, וע"כ אף דפשע במחשבתו אין כאן מעשה איסור ואין חייבין על מחשבה.

**ועד כאן רבה לא קא פטר אלא כיון דשמע אמרינן דעתי' נמי אתינוק,** בתשו' מהרי"ל דיסקין סימן מ"ב סקל"א הק' דמ"ט דרבא דמחייב אף דשמע שטבע תינוק בים, הרי הי' חייב לפרוס מצודה זו כדי להציל את התינוק, והיאך שייך לחייבו חטאת על מה שעשה כתורה וכמצוה, וכתב דבע"כ דאיירי בגונא דשהו עליו כבר עד שתצא נפשו והוה מחזקינן לי' כמת ול"ה מוטל עליו להצילו, אלא דאיקרי מילתא שהעלהו לתינוק חי, עיי"ש, ועמש"כ בזה בס' משנת פיקו"נ סימן כ"ב סק"ג.

התויוהכ"פ ביומא פ"ד ב' פירש דרבא דמחייב הוא אף דדעתו גם על התינוק, דמ"מ כיון שנתכוין גם לצידת הדגים חייב, ועיי"ש שהק' מהא דתניא התם בראה תינוק שנפל ביום פורש מצודה ומעלהו וכו' ואע"ג דקא צייד כוורי,[[151]](#footnote-152) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התויהכ"פ שם כתב דהתם מיירי שעיקר כונתו להציל התינוק, אלא דאגב רוצה לצוד דגים דצריך להם, וע"כ שרי, ומשא"כ הכא דעיקר כונתו לצוד הדגים אלא דאגב דעתי' נמי להציל התינוק. - **ב** התויוהכ"פ שם כתב די"ל עוד דמה שהתירו התם אע"ג דצייד כוורי היינו כשאין כונתו לכך, אך כל שכונתו לכך אסור, ועמש"נ בדף מס' 7 פלוגתת רבוותא בזה. - **ג** השפ"א בסוגיין כתב די"ל דרבא דמחייב הוא משום דס"ל דלא אמרינן דדעתי' נמי אתינוק. - **ד** למש"כ המהרי"ל דיסקין דהכא איירי כשלא הי' מוטל עליו להצילו, ניחא, דכל הא דשרי התם אע"ג דקא צייד כוורי אף אם הוא מתכוין גם לצידת הדגים, הוא משום דמוטל עליו להציל התינוק. - **ה** לכאו' י"ל דהתם אף אם כונתו גם לצידת הדגים, הרי ל"ה עושה כן אלמלי הא דאיכא תינוק, וע"כ חשיב דעיקר עשייתו היא לצורך פיקו"נ, ומשא"כ הכא דאף דדעתי' נמי אתינוק, מ"מ כיון דהי' עושה כן גם אלמלי הא דאיכא תינוק, אין עיקר עשייתו לצורך פיקו"נ.

**ואיכא דאמרי וכו' שמע שטבע תינוק בים וכו',** כ"ה גירסת רש"י, ופירש דלהך לישנא טעמא דרבה דפטר אי"ז משום דדעתי' נמי אתינוק, והא דנקט שמע הוא לרבותא דאף בשמע אם העלה דגים בלא תינוק חייב, ועמש"נ בזה לעיל, - אך השטמ"ק כתב דגרסינן לא שמע שטבע תינוק בים,[[152]](#footnote-153) וכן גירסת האו"ז בהל' שבת סימן נ"ד והמגד"ע בפ"ב משבת והמהר"י קורקוס והכס"מ בפ"ב משגגות הט"ו, וכ"נ בד' המ"מ בפ"ב משבת הט"ז כמש"כ הצ"ק בסוגיין.

**רבא אמר חייב זיל בתר מחשבתו ורבה אמר פטור זיל בתר מעשיו,** הרמב"ם בפ"ב משבת הט"ז ובפ"ב משגגות הט"ו פסק דאף אם לא שמע שטבע פטור כיון שהעלה תינוק עם הדגים, אך בד' הראב"ד בהל' שבת שם משמע דס"ל דקי"ל דחייב, וזה לפ"מ דגריס דרבה אמר חייב ואין הלכה כתלמיד במקום הרב, וכ"כ האו"ז בהל' שבת סימן נ"ד דקי"ל כרבא דחייב.

במו"ק ב' ב' פליגי אמוראי במנכש ומשקה מים לזרעים בשבת דלרבה חיובו הוא משום חורש ולרב יוסף חיובו משום זורע, והתוס' שם פירשו דטעם פלוגתייהו הוא דלרבה אזלינן בתר המעשה דהוא דומיא דחרישה דמרפי לארעא, ולרב יוסף אזלינן בתר המחשבה שאינה לרפות את הקרקע אלא להצמיח את הפירות, וכ"כ האו"ז בהל' שבת סימן נ"ד בשם הרשב"ם, ועיי"ש שכתב דתליא בפלוגתא דהכא דרבה לטעמי' דס"ל הכא דבתר מעשיו אזלינן ורב יוסף ס"ל כרבא דאזלינן בתר מחשבתו, ועיי"ש שכתב דכיון דקי"ל הכא כרבא דחייב, ה"נ קי"ל התם כרב יוסף, וצ"ב.[[153]](#footnote-154)

הרמב"ם בהל' שגגות שם כתב דהא דפטור בכה"ג הוא מפני שהי' שוגג, והאמרי בינה בדיני יו"ט סו"ס ג' תמה דהרי אף אם הי' מזיד יש לפטרו משום דאזלינן בתר מעשיו, ועמש"כ בזה בתשו' בית יצחק יו"ד ח"ב סימן קס"ז סקי"ב והצ"פ בפ"ב משבת הט"ז והכלי חמדה בפר' ויחי אות ג', וצ"ע.

## טעם הא דהאופה מיו"ט לחול פטור משום הואיל ולא אמרינן דבתר מחשבתו אזלינן

גירסת הראב"ד בהל' שבת שם דרבה אמר חייב, והברוך טעם בשער ד' דין א' הק' דרבה גופי' אית לי' בפסחים מ"ו ב' דהאופה מיו"ט לחול אינו לוקה הואיל ומיקלעי לי' אורחים חזי לי', ואם בתר מחשבתו אזלינן, הרי כיון דאפה לצורך חול מה מהני הא דמיקלעי לי' אורחים,[[154]](#footnote-155) ועיי"ש שפירש דזהו קו' התוס' הכא, ונתבאר להלן, ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** הלימודי ה' בלימוד ר"ג כתב בתו"ד דהתם כיון דאמרינן הואיל, הרי גם לפי מחשבתו לא נתכוין לאיסור, וע"כ הוא פטור, ומשא"כ הכא דליכא למימר הואיל, ולפי מחשבתו נתכוין לאיסור, ל"מ הא דהעלה תינוק לפטרו, דבתר מחשבתו אזלינן,[[155]](#footnote-156) וכ"כ האבנ"ז בסימן תט"ז סק"ח,[[156]](#footnote-157) ופירש כן בד' התוס'. - **ב** הברוך טעם שם כתב ופירש כן בד' התוס', דכל הא דהכא אזלינן בתר מחשבתו הוא משום דצידת הדגים אינה צורך הפיקו"נ כלל, אך באופה ביו"ט ובאו אורחים דכל אפייתו הויא לצורך יו"ט ולא נעשה מעשה איסור כלל, ה"ה פטור אף דהיתה מחשבתו לאיסור, וכ"כ האמרי בינה בהל' יו"ט סו"ס ג', וזה כמש"נ לעיל בד' התוס' חיצוניות. **- ג** האבנ"ז בסימן תט"ז סק"ב כתב דכל הא דבתר מחשבתו אזלינן הוא רק במלאכת שבת דדחוי' היא אצל חולה, אך במלאכת אוכ"נ דהותרה ביו"ט לא אזלינן בתר מחשבתו.[[157]](#footnote-158)

ונפ"מ בין הדרכים הוא לדעת ר"ח דהאופה מיו"ט לחול לוקה ולא אמרינן הואיל, אם מ"מ כל שבאו אורחים לבסוף פטור, ונחלקו בזה הראשונים, דהיחוסי תנו"א בע' ר"י בר אבדימי כתב בשם הריב"א הלוי דאף אם באו אורחים לוקה ועיי"ש שנחלק ע"ז וכתב דרק "הואיל" לא אמרינן אך כל שבאו אורחים אינו לוקה, וכ"כ המאירי בפסחים שם, וכ"נ בד' המהר"ם חלאוה שם דרק לערב איגלאי מילתא דעביד איסורא, וכ"נ בפי' הר"י מלוניל בביצה כ"א א', - ולכאו' תליא בפלוגתא זו, דאם הא דפטר רבה הוא משום דחשבינן דמחשבתו היתה להיתר משום דאמרינן הואיל, הרי דלר"ח דלא אמרינן הואיל חייב אף אם באו אורחים,[[158]](#footnote-159) וכמש"כ כן הלימודי ה' שם והאבנ"ז שם סק"ח, אך אם הא דפטר רבה הוא משום דכל אפייתו היא לצורך יו"ט, או משום דבמלאכת אוכ"נ דהותרה ביו"ט לא אזלינן בתר מחשבתו, הרי דאף לדעת ר"ח דלא אמרינן הואיל מ"מ כל שבאו אורחים פטור, וכמש"כ כן הברוך טעם שם סוף דין ג' והאמרי בינה שם.[[159]](#footnote-160)

## המבשל בשבת ואח"כ נזדמן לו חולה שיש בו סכנה אם ה"ז מועיל לפטרו

הלימודי ד' שם כתב בשם ה"ר שמרי' קאטריווס שנסתפק במבשל בשבת ואח"כ נזדמן לו חולה שיש בו סכנה והוצרך לתבשיל זה אם נפטר מחיובו, או"ד כיון דלא נתכוין לזה חייב, וכתב לדון דתליא בהפלוגתא אם אזלינן בתר מחשבתו או בתר מעשיו, וכן נקט החזו"א בסימן מ"ב סוסקי"ח, - אך האמרי בינה שם כתב דבכה"ג לכו"ע פטור, דכל הא דבתר מחשבתו אזלינן הוא משום דצידת הדגים אינה צורך פיקו"נ כלל, וכנ"ל.[[160]](#footnote-161)

הלימודי ד' שם כתב בשם ה"ר שמרי' די"ל דבכה"ג לכו"ע חייב, דכל הא דפטרינן הכא למ"ד דבתר מעשיו אזלינן, היינו משום דלא נגמרה מלאכת הצידה עד שהעלה התינוק, ומשא"כ במבשל בשבת שנגמרה המלאכה בשעה שבישל ל"מ מה שנזדמן אח"כ חולה לפטרו, וכן הכריע הלימודי ד' שם, וכתב לדמותו למש"כ התוס' לעיל בסוגיין דהא דחייב על השני' אף כשנתכפר בה, הוא אף למ"ד דאזלינן בתר מעשיו,[[161]](#footnote-162) - ואמנם לכאו' כ"ז הוא בגונא שבשעה שבישל עדיין ל"ה החולה צריך לכך, אך כל שהי' החולה צריך לכך אלא שהוא לא ידע, דמי לנמצאת הראשונה כחושה בבני מעים דלמ"ד דאזלינן בתר מעשיו פטור, וכ"כ האמרי בינה שם, והנפש חי' בסוגיא דהואיל סו"ס א'.

## ביאור קו' התוס' דמ"ש מאופה מו"ט לחול דאמרינן הואיל

התוס' הק' בהא דמחייב רבא דמ"ש מאופה מיו"ט לחול דפטרינן משום הואיל ומיקלעי לי' אורחים ואף הכא נימא הואיל ופטר לי' אתינוק פטור נמי אדגים, וצ"ב דכיון דחייב אף כשהעלה תינוק משום דבתר מחשבתו אזלינן, מה מקום יש לפטור בזה משום דינא דהואיל.

ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** הברוך טעם בשער ד' דין א' פירש דכונתם להקשות דמעיקר הא דפטרינן משום הואיל ומיקלעי לי' אורחים, חזינן דכל שבאו אורחים פטור אף שלא היתה מחשבתו לכך, וא"כ ה"נ הכא יש לפטרו כשהעלה את התינוק, וכ"כ האבנ"ז בסימן תט"ז סק"ח.[[162]](#footnote-163) - **ב** בתשו' מהרי"ל דיסקין סימן מ"ב סקל"א בהג"ה כתב דכונתם להקשות דכיון דאם הי' מכוין אף לתינוק הי' פטור, יש לפטרו אף כשלא נתכוין, וע"ז כתבו דלא אמרינן הואיל אלא במלאכת יו"ט. - **ג** הנפש חי' בסוגיא דהואיל סו"ס ב' פירש דכונתם להקשות לדעת רבה דאזלינן בתר מעשיו ואפ"ה אינו פטור אלא כשהעלה דגים ותינוק, דמ"ט אינו פטור אף כשהעלה דגים הואיל ואם הי' מעלה את התינוק הי' פטור,[[163]](#footnote-164) וע"ז כתבו דכיון דצידת הדגים אינה לצורך הפיקו"נ, לא אמרינן בזה הואיל, וכ"כ השפ"א,[[164]](#footnote-165) - ועמש"כ בזה האגודת אזוב בסוגיא דהוכיל סק"ב והעולת שלמה בסוגיין.

\*בל' התוס' משמע דשייכא צידה אף בתינוק, אלא דהוא פטור על צידת התינוק משום פיקו"נ, וכן נקט הברכ"י בסימן ש"א אות ו' ובסימן שכ"ח אות ט' עיי"ש, והאבנ"ז בסימן קפ"ט סקכ"ב כתב דהיינו רק בתינוק דשייך בו צידה להשיבו אל אביו, אך בגדול לא שייכא צידה כלל, ועמש"נ בזה במ"מ למלאכת צד דף מס' 1 בסופו.

הברכ"י שם כתב דאם נתכוין לדגים והעלה תינוק לחודי' פטור לכו"ע, וליכא למיזל בזה בתר מחשבתו, כיון דלא נתקיימה מחשבתו, ולדעת התוס' חיצוניות ודעימי' דטעמא דרבא דחייב הוא משום דצידת הדגים אינה לצורך הפיקו"נ, ודאי דאין מקום לחייבו כשהעלה תינוק לחודי', ונתחדש בדבריו דהיכא דליכא מחשבה כלל לכו"ע אזלינן בתר מעשיו, וע"כ הוא דבכה"ג דלא נתקיימה מחשבתו אזלינן בתר מעשיו.

**ורצו י' בנ"א והביאו י' גרוגרות בב"א פטורין וכו',** הרמב"ן במלחמות ביומא פ"ג א' כתב דנידון הגמ' הכא הוא לענין קרבן, אבל לענין היתר מותר ודאי וכל הקודם ה"ז משובח, וע"כ לא הביאה הרי"ף, והיינו דלענין היתר ודאי דכיון דאיכא צד דעשייתו נצרכת לפיקו"נ, אמרינן דספק נפשות להקל ואזלינן בתר צד זה, אך מ"מ י"ל דכיון דנתברר דלא היתה עשייתם נצרכת לפיקו"נ, לי"ב להתירא דפיקו"נ, וחייבין חטאת, - ונתחדש בדבריו דהא דספק פיקו"נ דוחה את השבת, לאו היינו דהוי זה היתר ודאי דסגי בצד דפיקו"נ לדחות את השבת, אלא לעולם עיקר ההיתר הוא רק על הצד דיש בזה פיקו"נ, אלא דאזלינן בתר צד זה משום דספק נפשות להקל, וע"כ יש מקום לומר דאף דבפועל הי' מותר לו לחלל את השבת, מ"מ אם נתברר שלא היתה עשייתו נצרכת לפיקו"נ הוא חייב חטאת, ואמנם י"ל דכ"ז הוא להס"ד דחייבין חטאת, אך לפ"מ דקמ"ל דפטורין מן החטאת היינו משום דהוי זה היתר ודאי דסגי בצד דפיקו"נ לדחות את השבת, ועמש"נ בזה להלן.

**אפי' בזאח"ז אפי' קדם והבריא בראשונה,** בחי' המיוחסים להרשב"א כתב דמיירי כשלא ידעו האחרונים שאכל הגרוגרת הראשונה, ועיי"ש שהק' דא"כ מאי רבותא אשמעינן דפטור אף בזאח"ז טפי מבב"א כיון דלא ידעו שאכל כשתלשום, וכתב די"ל דקמ"ל דלא נימא דהי' להם לידע אם קדם להם שום אדם, וקמ"ל דאין להם לחקור ע"ז אלא כל הזריז ה"ה משובח, וכמש"כ בפירש"י.

בחי' המיוחסים להרשב"א שם הוסיף דקמ"ל דלא נימא דכיון שהבריא בראשונה בתר מעשיו אזלינן וחייב, אלא אזלינן בתר מחשבתו לפטור, וכ"כ בפי' רגמ"ה דהא דפטור הוא משום דאזלינן בתר מחשבה וכולהו איכונו לצורך חולה, ולכאו' מכוון דבריהם הוא דאף דלפי האמת אין בעשייתם צורך לפיקו"נ, מ"מ כיון שעשו כן לצורך פיקו"נ יש בזה להתירא דפיקו"נ, דהתירא דפיקו"נ הוא בכל עשי' הנעשית לצורך פיקו"נ אף אם לא הועילה בפועל לפיקו"נ,[[165]](#footnote-166) - אך הרמב"ם בפ"ב משבת ה"ז כתב דהא דכולם פטורין מכלום אפי' הביאו בזאח"ז ואפי' הבריא בראשונה, הוא משום דכולם ברשות הביאו, ומשמע דליכא בזה לעיקר התירא דפיקו"נ, כיון דלפי האמת אין עשי' זו נצרכת כלל לפיקו"נ, אלא דהן פטורין מן החטאת משום שעשו ברשות.[[166]](#footnote-167)

המ"ב בסימן שכ"ח סקמ"ב כתב דהא דשרי הוא משום דכל אחד חשב שהוא יקדים, ובביאוה"ל שם ד"ה ויש להם כתב דמיירי בחולי בהול דאל"כ מסתברא שאסור להרבות בגברי, דמי עדיף מהא דמספקינן אי תרי בתרי עוקצין או תלתא בחדא עוקץ והרי דכל דאינו בהול חשבינן בכל דבר להקל החילול.[[167]](#footnote-168)

## ריבוי בשיעורים בפיקו"נ

**חולה שאמדוהו לב' גרוגרות וכו' ב' מייתינן דחזו לי' או"ד ג' מייתינן דקא ממעטא קצירה,** הרשב"א בשבת ק"ל ב' ובביצה י"ז א' כתב דמשמע דאם היו ב' בעוקץ אחד וג' בעוקץ אחד מביא ב', והוכיח מזה דאסור להרבות בשיעורים, וכ"ה מבו' בד' התוס' הכא, וכן הוכיחו הרמב"ן בשבת שם והרא"ה והר"ן בביצה שם והריטב"א בעירובין ס"ח א'.[[168]](#footnote-169)

והתוס' כתבו דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, וכ"כ הרשב"א שם, ועמש"נ במ"מ למלאכת אוכ"נ דף מס' 13 כמה דרכים בטעם הא דשרי מדאורייתא, ואכמ"ל,[[169]](#footnote-170) אך הריטב"א והר"ן שם כתבו דהאיסור בזה הוא מדאורייתא.

## טעם האיבעיא אם ב' מייתינן או ג' מייתינן

הר"ן שם הוכיח מהכא דריבוי בשיעורים אסור מדאורייתא, דלדעת התוס' דאינו אסור אלא מדרבנן מאי מיבע"ל הכא, הרי פשיטא דג' מייתינן, דריבוי בשיעורים לא נאסר אלא מדרבנן וריבוי בצירה אסור מדאורייתא, שהרי אם אמדוהו לגרוגרת אחת והביא ג' בעוקץ אחד לא עבר אדאורייתא כלל ואם הביא ב' בב' עוקצין חייב.

והשפ"א כתב לישב, דהכא שצריך החולה ב' גרוגרות, הרי אף אם יש ב' בעוקץ אחד וב' בב' עוקצין והלך וקצץ אלו הב' שבב' עוקצין, לא עבר איסור מה"ת, כיון דעכ"פ בב' אלו נתרפא החולה, וזה כמש"כ הקרית ספר דדינא דהקל הקל תחילה אינו אלא מדרבנן, וזהו דמיבע"ל הי מינייהו מייתינן, דכיון דגם כשמביא ב' גרוגרות בב' עוקצין לי"ב איסורא אלא מדרבנן, שפיר י"ל דב' מייתינן, משום דכשמביא ב' כל המעשה נצרך לחולה, ומשא"כ כשמביא ג' בעוקץ אחד דיש בתוכו מקצת שאינו לצורך החולה,[[170]](#footnote-171) - ועמש"כ בתשו' חת"ס ח"ו סימן צ"ט לישב קצת בע"א.

## טעם הא דמייתינן ג' אף אם ריבוי בשיעורים אסור מדאורייתא

**פשיטא ג' מייתינן וכו',** האבי עזרי בפ"א מיו"ט ה"י הק', דלדעת הר"ן דריבוי בשיעורים אסור מדאורייתא, מ"ט אמרו דג' מייתינן משום דקא ממעטא קצירה, הרי כשבאנו להתיר לקצור ג' גרוגרות בעוקץ אחד בעינן לג' דחיות על ג' לאוין, ואם יקצור ב' גרוגרות בב' עוקצין, א"צ אלא לב' דחיות, והדין נותן דיקצור את ב' הגרוגרות, ועיי"ש מש"כ בזה.

אמנם הנה החת"ס בביצה י"ז א' כתב דאף דריבוי בשיעורים אסור מה"ת אי"ז אלא כח"ש באיכות,[[171]](#footnote-172) ומה"ט הוא דעדיף להרבות בשיעור דאי"ז אלא מעשה איסור אחד, מלהרבות בקצירה דהוא ב' מעשי איסור.

י"ז כסליו פ"ג

דף מס' 9

## אין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב

**פ"ד ב'** **- אין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב,** התוס' לקמן בסוגיין כתבו דהוא משום דכתיב וחי בהם ולא שימות בהם שלא יוכל לבא בשום ענין לידי מיתת ישראל,[[172]](#footnote-173) וכ"כ הר"ש במכשירין פ"ב מ"ז והתו"י בכתובות ט"ו ב', והתוס' הרשב"א שם הוסיף לפרש דהנו משום דאם נלך אחר הרוב יכול לבא לידי מיתת ישראל, וכ"כ התוס' הרא"ש שם,[[173]](#footnote-174) - ועמש"כ הפמ"ג במש"ז סימן שכ"ט סק"א, והשעה"צ שם סק"ו.

בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ג עמד ע"ד התוס' שלא פירשו לטעם זה אלא בשלהי סוגיין במה שאמרו במצא תינוק מושלך במקום רוב נכרים דמפקחין עליו את הגל, ולא פירשו כן הכא בעיקר מה שאמרו דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב,[[174]](#footnote-175) - ועיי"ש שכתב דהוא משום דבעיקר הא דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב י"ל דהוא משום דמוטב יחלל עליו שבת אחת כדי שיחלל שבתות הרבה, אך במצא בה תינוק מושלך בעיר שרובה נכרים שדינו כנכרי ולא ישמור את השבת, הי' לנו שלא נחלל עליו את השבת, וע"ז הוא שכתבו התוס' דאין הטעם כדי שישמור שבתות הרבה אלא משום נפש מישראל וכיון דשמא קמי שמיא גליא שהוא מזרע ישראל מחללין עליו את השבת.

התוס' בחולין י"א א' ד"ה אבל היכא כתבו דאין להוכיח דאזלינן בתר רוב מכל קרבנות דדחו שבת אף דשמא ימצא טריפה ונמצא שחילל שבת, משום די"ל דמספק נמי אמר רחמנא דלידחי שבת מצות קרבן כמו שבפיקו"נ אמרו דלא הלכו בו אחר הרוב, וצ"ב דמ"ט הביאו ממה שאמרו דלא הלכו בפיקו"נ אחר הרוב, ולא הביאו מהא דתנן לעיל פ"ג א' דכל ספק נפשות דוחה את השבת, - ושמא י"ל דבהא דספק נפשות דוחה את השבת י"ל דהוא משום דספק נפשות להקל, וע"ד הא דלדעת הרמב"ם ספיקא דאורייתא לקולא, אך בהא דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב אף דיש בזה לההכרעה דרוב ולא שייך בזה התירא דספק בע"כ דהיינו משום דסגי בצד דפיקו"נ לדחות את השבת, והוא היתר ודאי שהתירה תורה מכח צד הפיקו"נ, וה"נ י"ל בקרבן דסגי בצד הספק דקרבן לדחות את השבת.

הקוב"ש בב"ב אות רכ"ה הק' דמ"ט הולכין בדיני נפשות אחר הרוב, הרי אף דאיכא מצות ובערת הרע מקרבך, מ"מ אם הוא מן המיעוט אית בי' פיקו"נ דחייבין להצילו וכ"ש שלא להרגו, ומאי אולמא מצות ובערת הרע מאיסור שבת דנדחה שמא הוא מהמיעוט, וה"נ בדיני נפשות דאם הוא מהמיעוט ליכא מצות ובערת, - והשפ"א בסוגיין כתב לפרש בזה דאף דמקרא דוחי בהם נלמד דכל שאפשר להיות פיקו"נ אף ספיקא כ"ד דחינן כל המצוות, מ"מ כ"ז הוא כשאין על הנפש ספק חיוב מיתה, אך כל שיש ספק חיוב מיתה, הרי דכיון דאזלינן בתר רובא הוי כמחויב בודאי מיתה, - והחי' הרי"מ בזבחים ע"א א' כתב דהיינו דכיון דהתורה אמרה במחויב מיתה ובערת הרע מקרבך ואין בו פיקו"נ אלא מצוה להרגו, א"כ מורה הרוב שמחויב ואין כאן פיקו"נ,[[175]](#footnote-176) ועיי"ש שכתב דדמי להא דבפריש מקצתייהו אזלינן בתר רוב, ונתבאר להלן.

**אי נימא דאיכא ט' ישראל ונכרי אחד בינייהו רובא ישראל נינהו אי נמי פלגא ופלגא ספק נפשות להקל,** הרמב"ן והרשב"א בכתובות ט"ו ב' פירשו דמה שאמרו דאי נמי פלגא ופלגא, לאו היינו דאיירי בה' ישראל וה' נכרים, אלא היינו דאף אי נימא דבט' ישראל ונכרי אחד בינייהו ליכא למיזל בתר רוב משום דהוי קבוע וכפלגא ופלגא דמי, מ"מ ודאי דהולכין בזה אחר הרוב אע"פ שאינו רוב גמור דספק נפשות להקל.[[176]](#footnote-177)

**דפרוש לחצר אחרת,** בפירש"י כתב דהיינו דפירשו לחצר אחרת ושם נפלה על האחד מפולת, דכיון דבפרישתן כולהו ניידי הרי דמן הדין אמרינן דכל דפריש מרובא פריש, אלא דבפיקו"נ אין הולכין אחר הרוב, והתוס' בד"ה הא דפרוש כולהו נחלקו ע"ז דאם פירשו כולן לחצר אחרת ולא יצאו משם יש בזה לדינא דקבוע, דמה לי חצר זו מה לי חצר אחרת,[[177]](#footnote-178) ועמש"כ הקרבן נתנאל בסימן ט"ו בדעת רש"י, - והיד יהודה בסימן ק"י סקכ"ג כתב בדעת רש"י דמיירי כשלא הוקבעו כלל ועמדו בחצר אחרת אלא בדרך הליכה ליכנס לאיזה בית בחצר ההוא ונפל על אחד מפולת, ובכה"ג לי"ב לדינא דקבוע ואמרינן כל דפריש מרובא פריש, - והביאוה"ל בסימן שכ"ט ס"ב ד"ה קביעות הראשון כתב בדעת רש"י דאיירי כשלא נתחברו ביחד דיהא זה כקביעות, אלא הלך כל אחד לדרכו,[[178]](#footnote-179) - ועמש"כ הבינת אדם בשער הקבוע סימן מ"ב.

\***מהו דתימא דכל דפריש מרובא פריש,** הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם בח"ג סימן ס"ט עמ' 170 כתב בשם ר"י הלבן שהק' דמ"ט אמרינן הכא כל דפריש מרובא פריש, ומ"ש ממה שאמרו בנזיר יב א' דאף אם בשוקא אשכח וקדיש חשבינן לה כקבוע משום דהדרא לניחותא, וכתב דלהוציא דבר מחזקתו כמו שבת דבחזקת איסור עומדת לא אמרי' הדרא לניחותא אלא כל דפריש מרובא פריש, ומשא"כ בההיא דנזיר דחזקה שליח עושה שליחותו אמרינן הדרא לניחותא להעמיד דבר בחזקתו, וצ"ב.[[179]](#footnote-180)

## ביאור הא דמפלגינן בין פריש כולהו לפריש מקצתייהו

**ל"ק הא דפרוש כולהו הא דפרוש מקצתייהו,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דבפרוש כולהו כיון דהוחזק ישראל בחצר זו שנפלה בו מפולת מחללין ואין הולכין אחר הרוב, ובפרוש מקצתייהו דלא ידעינן אם הי' ישראל בחצר זו הולכין אחר הרוב הואיל ולא הוחזק שם ישראל, וכ"כ התוס',[[180]](#footnote-181) וכ"כ התו"י ובפי' רבינו אליקים והפסקי רי"ד והריבב"ן, וכ"כ הראב"ד בפ"ב משבת הכ"א והרמב"ן בתורת האדם ובכתובות ט"ו ב' והרא"ה בכתובות שם,[[181]](#footnote-182) וכ"כ הר"ש משאנץ באגרות הרמ"ה סימן ס"ב. - **ב** הרא"ש בסימן ט"ו כתב דהיינו דאם פרוש כולהו מאותה חצר שהיו שם ובשעת עקירתן נכנס אחד מהן לחצר אחרת ונפלה עליו מפולת אין מפקחין, דכיון שנעקרו כולם אין כאן ישראל קבוע וכל דפריש מרובא פריש, ואם פרוש מקצתייהו שפירש אחד מהם לחצר אחרת ונפלה עליו מפולת מפקחין, דכיון שנשארו אחרים קבועים במקומן כמחצה על מחצה דמי וספק נפשות להקל, וכ"כ התוס' הרא"ש והר"ן בדעת הרי"ף,[[182]](#footnote-183) וכ"כ הרמב"ם בפ"ב משבת ה"כ והכ"א ובתשו' סימן ש"ג, והרמ"ה באגרותיו סימן י"ח וסימן נ"ב וסימן ע"ו,[[183]](#footnote-184) וכ"כ הטוש"ע בסימן שכ"ט ס"ב, ועמש"נ להלן בפלוגתת רבוותא אם פירשו כולהו הוא רק כשפירש אחד מהן לחצר אחרת. - **ג** בס' האשכול במס' יוהכ"פ כתב בשם רבינו אפרים דהיינו דאם פירשו כולן בב"א ונכנס אחד מהן לחצר אחרת שנפלה בה דליקה מפקחין, ואם פירשו מקצתן ונכנס אחד מהן לחצר אחרת שנפלה בה דליקה אין מפקחין, וההשלמה בסוגיין כתב בשמו דהיינו משום דכל שפירשו מקצתן ונכנס אחד מהן לחצר אחרת איכא תרי ספיקי, דשמא נשאר הישראל בחצר הראשונה ולא פירש כן, ואת"ל דהישראל הוא מאלו שפרשו, שמא לא הוא הנכנס לחצר אחרת, ובב' ספיקות אין מפקחין.

## בדעת רש"י ודעימי' דבפרוש כולהו מפקחין ובפרוש מקצתייהו אין מפקחין

הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ס"ט עמ' 172 הק' על פירש"י דבפרוש כולהו מפקחין משום דהוחזק ישראל שם ובפרוש מקצתייהו אין מפקחין משום דלא הוחזק ישראל שם, דהרי אף בפרוש כולהו אין שם דין קבוע, דאם הי' בזה לדין קבוע פשיטא דמחללין, וא"כ מה מהני הא דהוחזק ישראל שם, - ובאגרות הרמ"ה סו"ס ע"ו כתב דצ"ל דאף דמשום פיקו"נ הקילו דלא אזלינן בתר רוב, מ"מ כולי האי לא אקילו רבנן, וע"כ הוא דכל שלא הוחזק ישראל שם הולכין אחר הרוב, עיי"ש.[[184]](#footnote-185)

ובביאור הא דשאני היכא דהוחזק ישראל שם מהיכא דלא הוחזק ישראל שם מצאנו כמה דרכים, **א** הריטב"א בכתובות ט"ו ב' כתב דהוא משום דכל דפירשו כולהו קביעותא דחצר ראשונה בדוכתה קיימא, ומשא"כ בפרוש מקצתייהו דלא הוחזק ישראל בחצר זו דלידיינוה כקבוע, ולכאו' היינו דאף דמדינא לא חשבינן לה כקבוע, מ"מ משום חומרא דפיקו"נ חשבינן לה כקבוע, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שכ"ט ס"ב ד"ה קביעות הראשון. - **ב** החת"ס בסוגיין עמ' רי"ב ועמ' רט"ז כתב דהייינו משום דכל דלא אתחזק ישראל לא חשיב כספק גמור, כדחזינן דאין מביאין אשם תלוי אלא בחתיכה אחת מב' חתיכות דאתחזק איסורא, ואין דוחין ודאי שבת משום ספיקא דמיעוטא דהרוב מנגדו. - **ג** האבי עזרי בפ"ב משבת ה"כ כתב דהיכא דפרוש מקצתייהו ולא הוחזק ישראל שם מהני הרוב לסלק הספק לגמרי וליכא ספק כלל שמא הוא ישראל, ומשא"כ היכא דפרוש כולהו והוחזק ישראל שם דאף דמן הדין יש לילך בזה אחר הרוב, מ"מ כיון דיש כאן ספק אלא שנתברר ע"פ הרוב, לא אזלינן בתר הרוב לענין פיקו"נ. - **ד** הישועות יעקב באהע"ז סימן ד' סקט"ו כתב דעיקר הא דהכא הולכין אחר הרוב בפיקו"נ, הוא משום דע"פ הרוב הוכרע לנו שהוא נכרי ולא חיישינן לפיקו"נ של נכרי, אך היכא דיש ישראל לפנינו דהתורה חסה על נפשו אף אם איכא רוב דאינו מסוכן, לא אזלינן בתר רוב, ולפ"ז י"ל דכל דלא הוחזק ישראל שם כיון דמדין רוב הוכרע לנו שהוא נכרי אין מחללין עליו שבת, ומשא"כ כשהוחזק ישראל שם הוי העמדת הספק שמא נפל הגל על אותו ישראל שהוחזק שם, וע"כ אף אם איכא רוב שלא נפל עליו הגל חוששין לפיקוח נפשו ומחללין עליו את השבת.[[185]](#footnote-186)

הערוגת הבושם שם הק' עוד על פירש"י, שהרי מחללין את השבת על יולדת אע"פ שרוב יולדות אינם מתות, וא"כ מ"ט אין מפקחין היכא דפרוש מקצתייהו, - ולמש"כ הישועות יעקב ניחא, דכל הא דאזלינן הכא בתר הרוב, הוא משום דע"פ הרוב הוכרע לנו שהוא נכרי ואין חוששין לפיקוח נפשו, אך ביולדת דישראלית היא, הרי דאף דאיכא רוב שאינה מסוכנת לא אזלינן בתר הרוב.

החזו"א ביו"ד סימן ל"ז סקט"ז כתב לדעת רש"י ודעימי' דאם פירשו כולן לחצר אחרת מחללין משום דהוחזק שם ישראל, דל"ד כשפירשו לחצר אחרת, אלא ה"ה אם יצאו לשוק דכיון שהוחזק שם ישראל מחללין, ועיי"ש שנתחבט בזה עד כמה יהיו בכנופיא דחשבינן דהוחזק בהן ישראל, ומ"ט כשיצאו מקצתן לא אמרינן דדל מחיצות החצר מביניהם והו"ל הוחזק ישראל ביניהם, שהרי אף כשהן בחצר אחת לא הוחזק ישראל במקום זה שנפלה המפולת על האחד ואפ"ה חשבינן לה כהוחזק ישראל, ועיי"ש במש"כ בזה.[[186]](#footnote-187)

## בדעת הרמב"ם ודעימי' דבפרוש מקצתייהו מפקחין ובפרוש כולהו אין מפקחין

בתשו' הר"ש משאנץ באגרות הרמ"ה סימן ס"ב הק' על פי' הרמב"ם דבפרוש מקצתייהו מפקחין משום דנשארה הקביעות במקומה, שהרי בכל דוכתא אמרינן במאי דנייד כל דפריש מרובא פריש אע"פ שנשאר הקביעות במקומו, ואם הכא הקילו משום פיקו"נ, מה לי אם נשאר מקצת הקביעות או לא נשאר מקצת הקביעות,[[187]](#footnote-188) ובתשו' הרמ"ה שם סימן ע"ו השיב דאף דמדינא אף בפרוש מקצתייהו אזלינן בכה"ג בתר רוב, מ"מ הקילו חכמים בפיקו"נ דאין הולכין אחר הרוב בכה"ג, והא דאם פרוש כולהו אין מפקחין הוא משום דכולי האי לא אקילו רבנן.

ובביאור הא דכל דפרוש מקצתייהו מפקחין משום דנשאר הקביעות במקומו, כתב הרמ"ה שם דהיינו דכ"ה דאם נפלה מפולת במקום קביעותן על אחד מהן מפקחין דכמחצה על מחצה דמי וספק נפשות להקל, כי פריש חד מינייהו נמי כמחצה על מחצה דמי וספק נפשות להקל, דאע"ג דבעלמא אמרינן בדנייד חד מינייהו כל דפריש מרובא פריש מ"מ לגבי פיקו"נ אין הולכין בכה"ג אחר הרוב אלא הוי כמו שנפלה עליו מפולת קודם שפירש ומשא"כ כשפירשו כולהו דנעקרה הקביעות וליכא למימר כלל כמחצה על מחצה דמו והולכין אחר הרוב, ועד"ז כתב הר"ן דבפריש מקצתייהו כיון שהקביעות נשארה במקומה משום חומרא דפיקו"נ דיינינן לי' כמחצה על מחצה וספק נפשות להקל, ומשא"כ בפרוש כולהו דכיון דהקביעות לא נשארה במקומה ל"מ חומרא דפיקו"נ כולי האי דנימא דאף בכה"ג מפקחין, וכ"כ הרא"ש דהא דבפריש מקצתייהו מפקחין הוא דכל שנשארו ישראל קבועין שם כמחצה על מחצה דמי.

ובד' הגר"א ביו"ד סימן ק"י סקי"ז משמע דהיינו דגדר הא דאין הולכין בזה אחר הרוב, הוא דחשבינן לה כמו שפירש לפנינו מן הקביעות דאין הולכין אחר הרוב, וע"כ כ"ז הוא כשהקביעות קיימת, אך כל שפירשו כולן ואין הקביעות קיימת דאף אם פירש בפנינו לי"ב לדינא דקבוע, הולכין בזה אחר הרוב,[[188]](#footnote-189) ועמש"כ היד יהודה בסימן ק"י סקי"א בתו"ד לפרש בזה בע"א, ומש"כ השערי ישר בש"ד פי"ג והאבי עזרי בפ"ב משבת ה"כ.

אך בכ' הגר"ח בסוגיין כתב לפרש בזה דהיינו משום דבאדם הפורש הוי כלקח מן הקבוע דלי"ב לדינא דכל דפריש מרובא פריש שיהא עליו היתר לעולם, אלא דמ"מ בשעה שפורש ואינו בקביעותו הולכין בו אחר הרוב, אך כשחוזר לקביעותו הדר דינא דהוי כמחצה על מחצה, ומה"ט הוא דבפרוש מקצתייהו מפקחין, דכיון דכשיחזור לקביעותו יהא ספק ישראל ויהא בו דין דוחי בהם ומצות פיקו"נ, אף עכשיו מחללין עליו את השבת משום הדין דוחי בהם שיחול בו אח"כ כשיחזור לקביעותו,[[189]](#footnote-190) ומשא"כ בפירשו כולן דליכא קבוע כלל דכולן ניידי, אף אם לקח אחד מהן לי"ב לדינא דלקח מן הקבוע, וממילא דכל שפירש משם אמרינן כל דפריש מרובא פריש ודין זה נשאר עליו לעולם, ונמצא דהוי לעולם מרובא דנכרים, וע"כ אינו בכלל וחי בהם ואין מפקחין עליו, דהולכין בפיקו"נ אחר הרוב.[[190]](#footnote-191)

הפמ"ג במש"ז בסימן שכ"ט סק"א הק' דלמש"כ התוס' דהא דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב ילפינן לה מקרא דוחי בהם, והרי דמדאורייתא אין הולכין אחר הרוב, א"כ מ"ט בפריש כולהו הולכין אחר הרוב, ועמש"כ בזה השעה"צ שם סק"ו, וכבר עמד בזה הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם בח"ג סימן ס"ט עמ' 172, ועיי"ש שכתב דהוא משום דמקרא דוחי בהם ילפינן דעל ספק מפקחין אפי' נגד רוב ומאידך מקרא דאחרי רבים להטות ילפינן דאף בספק נפשות יש לילך אחר הרוב, וע"כ אמרינן דאהנו תרוייהו, דאהני וחי בהם דהיכא דאיכא הוכחה קצת כמו פורש מן הקבוע ליתן לו דין קבוע, ומהני דינא דאחרי רבים להטות דהיכא דליכא הוכחה להיפך כמו פירש מן הניידים דאין בו צד קביעות דאין מפקחין.

התוס' בנדה מ"ד ב' כתבו דהא דמחללין את השבת על גוסס אף דרוב גוססין למיתה הוא משום דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, ובתשו' בית יעקב סימן נ"ט כתב דהוא כדעת רש"י ודעימי' דכל שהוחזק ישראל אין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, אך לדעת הרמב"ם ודעימי' דכל הא דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב הוא היכא דעיקר הקביעות קיימת והוי כמחצה על מחצה, הדין נותן דבגוסס הולכין אחר הרוב,[[191]](#footnote-192) ועמש"כ בזה בתשו' שבו"י ח"א סימן י"ג.[[192]](#footnote-193)

והישועות יעקב באהע"ז סימן ד' סקט"ו כתב דשאני בגוסס דכיון דהוא ודאי ישראל חוששין לפיקו"נ דילי' אף כנגד הרוב, וכל הא דהכא הולכין אחר הרוב כשפירשו כולן, הוא משום דע"פ הרוב הוכרע לנו שהוא נכרי ואין חוששין לפיקו"נ דילי'.

האו"ה בכלל נ"ט סל"ח כתב דמש"כ הרמב"ם דפריש כולהו היינו דנעקרו כולן, היינו דנעקרו בזאח"ז, דאם נעקרו בב"א הרי הו"ל כקבועין, והביאו המג"א בסימן שכ"ט סק"ג,[[193]](#footnote-194) - והבינת אדם בשער הקבוע סימן מ"א כתב דכל הא דבנעקרו בב"א הו"ל כקבועין כשהם בקביעות יחד חוץ לחצר, אך כל שנחלקו בשעת עקירתן בטלה קביעותן, והביאו המ"ב שם סק"ז.

בד' הרא"ש משמע דכל הא דבפריש כולהו אין מפקחין הוא רק כשפירש אחד מהן לחצר אחרת, אך אם פריש כולהו למקום אחד ונפל הגל על אחד מהן מחללין, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בהל' שבת ובתשו' שם ובד' הר"ן.

ובאגרות הרמ"ה סימן י"ח תמה ע"ז דאם כשפרשו כולן ליכא קבוע כלל, מ"ט בעינן שיפרוש אחד מהן לחצר אחרת, הרי אף אם נפלה מפולת על אחד מהן בחצר השני' אין מפקחין דכיון דליכא קבוע הולכין אחר הרוב, ואי נימא דחזרו לקביעותן בחצר השני', א"כ הדין נותן דאף אם פירש אחד מהן לחצר אחרת מפקחין, ועיי"ש שפירש דהא דבפריש כולהו אין מפקחין הוא אף כשכולן בחצר השני' ונפלה מפולת על אחד מהן, וכ"כ הריטב"א בכתובות שם, וכתב דהוא משום דנתבטלה הקביעות כשפירשו מן החצר הראשונה וכשנפל הגל הו"ל ניידי וכל דפריש מרובא פריש.

והיד יהודה בסימן ק"י סקכ"ג כתב בדעת הרמב"ם ודעימי' דאף דבעודם מהלכין לי"ב לדין קבוע, מ"מ כל שנפל שם הגל על אחד מהן מפקחין, דכיון דהוחזק ישראל ביניהם לא אזלינן בזה בתר רובא,[[194]](#footnote-195) - אך החזו"א ביו"ד סימן ל"ז סקט"ז כתב דמש"כ הרא"ש דבשעת עקירתן פירש אחד לחצר אחרת, נקט כן לפרש סיבת הנפילה שהחצר נפלה עליו, אך ה"ה דאם אחזו בולמוס לאחד מהן בשעה שנעקרו דאין מחללין עליו את השבת.

המ"מ בפ"ב משבת ה"כ הק' דכל דפרוש מקצתייהו פשיטא דמפקחין, דהו"ל כלקח מן הקבוע דספיקו אסור, וכתב דשאני התם דנולד הספק בקבוע, ומשא"כ הכא דבשעה שפירש ל"ה לנו נפ"מ אם הוא ישראל או נכרי, ולא אירע הספק אלא כשנפלה עליו מפולת בחצר אחרת, וע"כ מן הדין הו"ל כנמצא דהלך אחר הרוב, וזהו דקמ"ל דבכה"ג מפקחין ואין הולכין אחר הרוב.

י"ח כסליו פ"ג

דף מס' 10

## מצא תינוק מושלך במקום רוב נכרים אם מפקחין עליו את הגל

**פ"ד ב'** **- ומי אמר שמואל הכי וכו' ושמואל אמר לפקח עליו את הגל,** לדעת רש"י ודעימי' דכל הא דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב הוא בפרוש כולהו, צ"ע דא"כ מאי פרכינן עלה מהא דבמצא תינוק מושלך במקום רוב נכרים אין מפקחין עליו את הגל, הרי התם לא פירש אלא תינוק זה והו"ל כפרוש מקצתייהו דאין מפקחין עליו את הגל, והרמ"ה באגרותיו סימן י"ח וסימן ע"ו הוכיח מזה כדעת הרמב"ם ודעימי' דהא דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב הוא בפרוש מקצתייהו.

ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן בתורת האדם ובכתובות ט"ו ב' כתב די"מ דלא קי"ל כהך שנויא דהא דפרוש כולהו והא דפרוש מקצתייהו, ולדעת שמואל אין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב אף בפרוש מקצתייהו, וע"כ הוא דמפקחין את הגל על תינוק הנמצא במקום רוב נכרים,[[195]](#footnote-196) וכ"כ הרא"ה והריטב"א בכתובות שם בשם י"מ. - **ב** הרמב"ן בתורת האדם שם כתב דתינוק מושלך הו"ל כפרוש כולהו דכיון דלא ראו אותו פורש מן הבתים אלא מצאו אותו מושלך בפלטיא הוי מרוב סיעה שבפלטיא דכולהו ניידי, וכ"כ הרמב"ן והרא"ה בכתובות שם, וזה לפ"מ שפירשו זה דהא דשאני פרוש כולהו מפרוש מקצתייהו הוא משום דבפרוש מקצתייהו שנשארה קביעות במקומה בחצר הראשונה אמרינן דהני דפרוש מרובא פרוש ומשא"כ בפרוש כולהו דניידי כולהו, ובזה הוא די"ל דבתינוק מושלך כיון דהוא מרוב סיעה דכולהו ניידי ולא נשארה הקביעות במקומה אין הולכין אחר הרוב. - **ג** הרמב"ן שם כתב עוד דהוא משום דהוחזק ישראל בפלטיא, וע"כ הו"ל כפרוש כולהו דהוחזק ישראל שם, וזה לפירש"י דהא דשאני פרוש כולהו מפרוש מקצתייהו הוא משום דפרוש כולהו הוחזק ישראל שם, והריטב"א שם הוסיף לפרש דהוא משום דאיכא מיעוט ישראל ולא סגיא שלא הוחזק בפלטיא זו היום תינוק ישראל.[[196]](#footnote-197) - **ד** התויוהכ"פ בסוגיין דזהו שפירש"י דהא דאמר שמואל לפקח עליו את הגל היינו ברוב ישראל אבל במע"מ לא וכ"ש ברוב נכרים, וע"ז הוא דפריך מהא דאמר שמואל דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, ואף אם בפרוש כולהו הולכין אחר הרוב, מ"מ במחצה על מחצה מפקחין.[[197]](#footnote-198)

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה אם מפקחין את הגל במצא תינוק מושלך ברוב נכרים, דהרמב"ן בתורת האדם ובכתובות שם כתב דקי"ל כשמואל דמפקחין עליו את הגל,[[198]](#footnote-199) וכ"כ הרשב"א והרא"ה והריטב"א שם והר"ש והרא"ש במכשירין פ"ב מ"ז והרמ"ה באגרותיו סימן י"ח והר"ש משאנץ שם סימן ס"ב והטור באהע"ז סימן ד' והרמ"א שם סל"ד, - אך הרמב"ם בפט"ו מאיסו"ב הכ"ו כתב דרק במחצה על מחצה מפקחין עליו את הגל, אך ברוב נכרים אין מפקחין, וכ"כ הרמב"ן שם בדעת רש"י, וכ"כ השו"ע באהע"ז שם.

בטעם הסוברים דלא קי"ל כשמואל מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן שם כתב דלמש"כ שם בדעת רש"י דלרב אין מפקחין את הגל ברוב נכרים, הרי דהלכתא כרב באיסורי. - **ב** הרמב"ן שם כתב עוד דהוא משום דתינוק מושלך הוי כפרוש מקצתייהו, וקי"ל כר' יוחנן דעכ"פ בפרוש מקצתייהו אין מפקחין. - **ג** בתשו' הרמב"ם סימן ש"ג כתב דהוא משום דקי"ל כר' יוחנן דפרוש כולהו דלא נשאר שם קבוע אין מפקחין, וה"נ בזה שפירש מעיר שרובה נכרים דאין מפקחין עליו,[[199]](#footnote-200) ועמש"נ בזה להלן.

הרמב"ן שם כתב דלדעת הסוברים דלא קי"ל כשמואל, קי"ל דבט' נכרים וישראל אחד ופירשו לחצר אחרת דאין מפקחין אף בפרוש כולהו, דבכל ענין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, דכיון דרב ס"ל דבכל ענין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב מפרשינן לההיא דר' יוחנן כרב, ועוד, דכיון דבלא"ה פליג ר' יוחנן על שמואל, דלשמואל אף בפרוש מקצתייהו מפקחין, מהיכ"ת נימא דמודה ר' יוחנן דבפרוש כולהו מפקחין, וגם רב ס"ל דבכל ענין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, - אך הרמב"ם בפ"ב משבת ה"כ הכ"א פסק דכל הא דבט' נכרים וישראל אחד אין מפקחין היינו בפרוש כולהו, אך בפרוש מקצתייהו מפקחין, והיינו דאף דלא קי"ל כשמואל דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, מ"מ לא אידחי הא דמוקמינן להא דר' יוחנן בפרוש כולהו.

באגרות הרמ"ה סימן י"ח תמה על מש"כ הרמב"ם דבתינוק הנמצא במקום נכרים אין מפקחין עליו את הגל משום דדמי לפרוש כולהו דאין מפקחין, שהרי אדרבה תינוק המושלך דמי לפרוש מקצתייהו דאיכא קבוע, ועמש"כ בזה הלח"מ בפ"ב משבת הכ"א, והגר"א באהע"ז סימן ד' סקצ"ב, ובכ' הגר"ח בסוגיין.

## דיני תינוק הנמצא מושלך בעיר

**לא שנו אלא להחיותו,** בפירש"י בכתובות ט"ו ב' כתב דהיינו דבי"ד מצווין לפרנסו משום וחי אחיך עמך ומבו' דלא איירי במקום פיקו"נ אלא לפרנסו כשאר עניי ישראל, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם ד"ה להחזיר לו אבידה ולקמן בסוגיין ד"ה להחזיר לו אבידתו, וכ"כ התו"י ותוס' הרא"ש בסוגיין והרמב"ן בתורת האדם והרמב"ן וש"ר בכתובות שם.

אך הנה בפירש"י לקמן בסוגיין כתב דלשמואל דאמר דברוב נכרים מפקחין עליו כ"ש דמצוה להחיותו, והתוס' הרא"ש תמה ע"ז דאף דמפקחין עליו את הגל משום פיקו"נ, מ"מ אין מצוה להחיותו כיון דליכא פיקו"נ, ובד' הרמב"ן בכתובות שם מבו' שפירש בד' רש"י הכא דס"ל דלהחיותו היינו במקום פיקו"נ, וזהו שכתב דכיון דמפקחין עליו את הגל אף דיש בזה חילול שבת, כ"ש דמצוה להחיותו בדליכא חילול שבת.

מד' רש"י מבו' דכל דהותר לחלל עליו את השבת, בע"כ דמוטל לעשות כן בחול, והיינו משום לא תעמוד על דם רעך, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם דאי נימא דבמקום רוב נכרים אין מצוה להחיותו אף דאיכא פיקו"נ, כ"ש דאין מפקחין עליו את הגל בשבת דאיכא איסור סקילה, - אך בס' משנת פיקו"נ סימן א' הביא מד' האחרונים מכ"ד דבחשש רחוק דפיקו"נ אינו מחויב לעשות כן, ואפ"ה מותר לחלל שבת ע"ז,[[200]](#footnote-201) וצ"ע.

בפירש"י כתב דהא דלא שנו אלא להחיותו קאי על הא דתנן דאם רוב ישראל ישראל דהיינו רק להחיותו, ומבו' דבמחצה ישראל א"צ להחיותו, וכ"כ בפירש"י בכתובות שם, וכ"כ התוס' לקמן בסוגיין בד"ה להאכילו נבילות ובכתובות שם ד"ה אם רוב, וכן צידדו התו"י ותוס' הרא"ש בסוגיין, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בכתובות שם והטור באהע"ז סימן ד' והרמ"א שם סל"ד, - אך הרמב"ם בפט"ו מאיסו"ב הכ"ו כתב דבמחצה על מחצה מצוה להחיותו כישראל, וכ"נ בד' הרמב"ן בתורת האדם, וכ"כ השו"ע באהע"ז שם, - ועמש"כ הקוב"ש בכתובות שם אות מ"ב בביאור הפלוגתא בזה.

התו"י ותוס' הרא"ש בסוגיין והרמב"ן וש"ר בכתובות שם כתבו דהא דבמחצה על מחצה אין מצוה להחיותו הוא משום דלי"ב פיקו"נ, והרמב"ן שם תמה לפ"מ שפירש שם בד' רש"י הכא דלהחיותו היינו במקום פיקו"נ, דא"כ היאך נימא דבמחצה על מחצה אין מצוה להחיותו, הרי להדיא אמרו לעיל בסוגיין דאף בט' נכרים וישראל אחד פשיטא דמפקחין את הגל משום דהו"ל קבוע וכמחצה על מחצה דמי וספק נפשות להקל, וכן תנן לעיל פ"ג א' דספק נכרי ספק ישראל מפקחין,[[201]](#footnote-202) - וקו' זו היא גם למש"כ התוס' הרא"ש בדעת רש"י דלהחיותו הוא במקום דליכא פיקו"נ, דמ"מ הרי כתב בפירש"י דלשמואל דאמר דברוב נכרים מפקחין עליו את הגל כ"ש דמצוה להחיותו, וא"כ לרב דבמחצה על מחצה אין מצוה להחיותו כ"ש דאין מפקחין עליו את הגל, ומ"ט אין מפקחין עליו את הגל הרי ספק נפשות להקל.[[202]](#footnote-203)

**אבל ליחסו לא,** בפירש"י כתב דהיינו דאם היא נקבה אין כהן מותר בה דשמא נכרית היא וגיורת אסורה לכהונה מעלה עשו ביוחסין דבעינן תרי רובי, וכ"כ בפירש"י בכתובות ט"ו ב', ובתשו' נובי"ק אהע"ז סימן ז' דמ"ט הוצרך לפרש כן דלא איירי אלא בנקבה, ותליא בהפלוגתא אם גיורת אסורה לכהונה, ומ"ט לא פירש דאיירי גם בזכר דאסור בבת ישראל שמא נכרי הוא, ועיי"ש שהוכיח מזה דכל הא דעשו מעלה ביוחסין להצריך תרי רובי היינו לכהונה, אך בפסולי קהל סגי בחד רובא, וכתב דיש לדחות דאף אם גם בפסולי קהל בעי תרי רובי, מ"מ פסול נכרי ודאי לא מיקרי יוחסין ואינו בכלל דברי רב דליוחסין לא.

אך התוס' הרא"ש והריטב"א בכתובות שם כתבו דהא דליוחסין לא היינו דאם בא על בת ישראל פוסלה בביאתו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במכשירין פ"ב מ"ז, וכ"נ גם ממש"כ בפט"ו מאיסו"ב הכ"ה דהוא ספק נכרי לענין יוחסין, וההפלאה בכתובות שם כתב כן גם בד' רש"י, ומה שהוצרך להעמידה בנקבה, הוא משום דדבריו קיימי כשנתגייר, וע"כ אם זכר הוא ה"ה מותר בבת ישראל, וע"כ הוצרך לפרש דהא דליוחסין לא היינו בנקבה דאסורה לכהונה, ועד"ז כתב הבית מאיר באהע"ז סימן ד' סכ"ו, ועיי"ש שכתב דודאי דאף פסול נכרי מיקרי יוחסין, דישראל הבא על הנכרית ולדה כמותה, ונכרי הבא על בת ישראל פוסלה לכהונה.

## טעם הא דברוב נכרים מפקחין אף דמאכילין אותו נבילות

**אם רוב נכרים נכרי וכו' להאכילו נבילות,** החת"ס בכתובות ט"ו ב' הק' דהרי עיקר הא דפיקו"נ דוחה את השבת הוא משום דחלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה, והכא דמאכילין אותו נבילות בידים מהיכ"ת לחלל עליו את השבת, והוכיח מזה דמחללין את השבת אף היכא דליכא לה"ט דחלל עליו שבת אחת, וכ"כ גם בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ג ויו"ד סימן קמ"ט וחו"מ סימן קע"ז,[[203]](#footnote-204) וכן הוכיחו המנ"ח במוסך השבת בסופו והביאוה"ל בסימן שכ"ט ס"ד.

אך הנה השבה"ל בהל' רבית סימן מ"ו צידד דאף דנכרי שקידש בזה"ז חוששין לקידושיו דשמא מעשרת השבטים הוא, מ"מ אין מחללין עליו את השבת, משום דלי"ב לה"ט דחלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה דאין סופו לשמור שבתות הרבה, וכ"כ בתשו' גוו"ר כלל ג' סימן א' והבית מאיר בסימן ש"ל, ונתבאר בדף מס'1, - וצ"ל לדעתם דהא דהכא מחללין עליו את השבת, הוא משום דסופו להתגייר ולשמור שבתות הרבה,[[204]](#footnote-205) וכמש"כ החת"ס בכתובות שם לדון כן, וכ"כ בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן קמ"א.[[205]](#footnote-206)

## בגונא דרוב נכרים אם מוטל עליו להתגייר

בפירש"י כתב דהא דמאכילין אותו נבילות הוא עד שיגדל ויקבל עליו גירות, והמרומי שדה כתב דמשמעות דבריו דכשיגדיל חייב להתגייר ולנהוג יהדות, ועיי"ש שכתב דהיינו משום דבב"נ אין הולכין אחר הרוב,[[206]](#footnote-207) וע"כ הוא מחויב להתגייר ולנהוג יהדות, וכל הא דמאכילין אותו נבילות הוא בקטנותו, דאנן אזלינן בתר רוב ומותר לספותו איסור,[[207]](#footnote-208) והוסיף דהא דהוא צריך להתגייר אף דבידו שלא להתגייר ולנהוג איסור מספק, הוא משום דטוב להוציאו מספק איסור שביתה לגוי וספק איסור עסק בתורה וכיו"ב, וגם שלא יהיו קידושיו ספק קידושין וכו', ועמש"כ בזה השפ"א.

## טעם הא דברוב ישראל מחזירין לו אבידתו אף דאין הולכין בממון אחר הרוב

**אם רוב ישראל ישראל וכו' להחזיר לו אבידתו,** התוס' עמדו בזה דהרי אין הולכין בממון אחר הרוב, ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהא דאין הולכין בממון אחר הרוב היינו כשבא לידו ברשות בעלים, ומשא"כ הכא דלא באה האבידה לידו ברשות בעלים, וכ"כ התוס' בכתובות ט"ו ב', והרמב"ן שם כתב דהא דאין הולכין בממון אחר הרוב היינו משום דאיכא למימר אוקי ממונא בחזקת מרי', אבל מוצא אבידה לאו מרי' דממונא הוא, וכ"כ הרשב"א והרא"ה והריטב"א שם.[[208]](#footnote-209) - **ב** בפי' הר"ש מכת"י במכשירין פ"ב מ"ז כתב דהוא משום דברובא דאיתא קמן מודה שמואל דהולכין אחר הרוב דהא דכתיב אחרי רבים להטות, וכן דעת התרוה"ד בסימן שי"ד, ואכמ"ל. - **ג** הש"ש בש"ד פ"ו כתב לישב למש"כ התוס' בסנהדרין ג' ב' בד"ה דיני ממונות דכל הא דאין הולכין בממון אחר הרוב הוא רק ברובא לרדיא דלא חשיב כשאר רוב.[[209]](#footnote-210) - **ד** ההפלאה בכתובות שם כתב דכיון דהוי ישראל לכל מילי, הו"ל ישראל נמי לענין ממון, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן מכ"ד דכל דדנים כן ע"פ הרוב לשאר מילי ה"ז מועיל אף לענין ממון, ואכמ"ל. - **ה** הש"ש בש"ד פ"ט כתב די"ל דכיון דכבר הוחזק קודם לכן כישראל ע"פ הרוב, ה"ז מועיל אף לממון, וע"ד שמצינו דמהני הא דהוחזק האיסור בע"א דאם אכלו לוקה.

בפי' הר"ש מכת"י שם הק' דמ"ט במחצה על מחצה א"צ להחזיר לו אבידתו ומ"ש מהא דתנן התם מ"ח דאם מצא מציאה בעיר שמחצה ישראל צריך להכריז, וכתב דהתם איירי כשמצא ברחוב של ישראל דסתמא מישראל נפול, והא דברוב נכרים א"צ להכריז הוא משום דהישראל מתייאש, (אף דנאבד לו ברחוב דישראל), - אך הרא"ש שם מ"ח כתב דהא דבמחצה ישראל צריך להכריז אף דאין מחזירין במחצה על מחצה, הוא משום דשמא יבא ישראל ויתן בה סימן, ואכמ"ל.

## טעם הא דברוב נכרים חייב לשלם נ"ש אף דאין הולכין בממון אחר הרוב

**לא צריכא דנגחי' תורא דידי' לתורא דידן,** הרמב"ן בכתובות ט"ו ב' הק' דמ"ט ברוב נכרים חייב לשלם נ"ש הרי אין הולכין בממון אחר הרוב,[[210]](#footnote-211) וכתב הוא משום דהספק הוא על גופו אם הוא ישראל או נכרי וכיון דרוב נכרים הו"ל נכרי ולי"ל חזקה דממונא דנימא אוקי ממונא בחזקת מרי', וכ"כ התוס' הרא"ש בסוגיין ובכתובות שם והרשב"א והרא"ה שם והמ"מ בפט"ו מאיסו"ב הכ"ו,[[211]](#footnote-212) - והקונט' הספיקות בכלל ו' ס"ח כתב בדעת התוס' דר"ל ס"ל כרב דהולכין בממון אחר הרוב, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן מדבריהם, ונתבאר להלן.

התוס' הק' דהומ"ל כולהו לנזקין דאם רוב ישראל ישראל דנגחי' תורא דידן לתורא דידי', ועד"ז הק' התוס' בכתובות ט"ו ב', והש"ש בש"ד פ"ו תמה על דבריהם, דהרי אין הולכין בממון אחר הרוב,[[212]](#footnote-213) וכן הק' הקונט' הספיקות בכלל ו' ס"ד והגרע"א בקו' עצומות בכתובות שם, - והקונט' הספיקות שם כתב לישב דהתוס' ס"ל דהא דבדנגחי' תורא דידי' לתורא דידן ברוב נכרים משלם נ"ש, הוא משום דר"ל ס"ל כרב דהולכין בממון אחר הרוב, וזהו שהק' דא"כ לר"ל לטעמי' דהולכין בממון אחר הרוב הומ"ל דכולהו לנזקין.[[213]](#footnote-214)

## בגונא דרוב ישראל אם ה"ז מועיל אף לענין דיני נפשות

הרמב"ם בפיהמ"ש במכשירין פ"ב מ"ז כתב דלשאר מילי הוי ספק בכל האופנים בין ברוב ישראל ובין ברוב נכרים ודנין בו להחמיר דההורגו אינו נהרג ואם קידש אשה ה"ה אשת איש וצריכה גט בספק ואם בא עלי' פסלה לכהונה, וכ"כ הרמב"ם בפט"ו מאיסו"ב הכ"ה, ושם הכ"ז כתב דאם קידש אשה הויא ספק אשת איש והבא עלי' פטור דאין הורגין על ספק, - והראב"ד שם השיג ע"ז דהרי הולכין בדיני נפשות אחר הרוב, והמ"מ שם כתב דכיון דלענין יוחסין לא הלכו אחר הרוב משום מעלה דיוחסין כ"ש דאין הורגין את הנפש על קידושיו, וכתב עוד דכיון דאף לענין נזיקין לא חשבינן לי' כודאי ישראל לשלם לו נ"ש, כ"ש דאין הורגין עליו ועל קידושיו, ושם הכ"ה כתב דהא דההורגו אינו נהרג הוא משום דאיכא מקצת נכרים קבועים בעיר וכל קבוע כמחצה על מחצה דמי.[[214]](#footnote-215)

ובד' הט"ז באהע"ז סימן ד' סקט"ז משמע דהא דאין הורגין ע"פ הרוב, הוא משום דרובא דאיתא קמן ל"מ בנפשות, וכ"כ החת"ס בכתובות ט"ו א', והיינו דאף דבכ"ד מצינו דרובא דאיתא קמן עדיף מרובא דליתא קמן, היינו דכח הרוב דרובא דאיתא קמן עדיף מכח הרוב דרובא דליתא קמן, אך מאידך כח המיעוט דמיעוטא דאיתא קמן עדיף מכח המיעוט דמיעוטא דליתא קמן, וכיון דכח המיעוט דאיתא קמן עדיף אין הורגין כנגד צד מיעוט דאיתא קמן, (וכ"ה מבו' בד' הט"ז והחת"ס שם דהגריעותא היא משום דהמיעוט איתא קמן),[[215]](#footnote-216) ועמש"כ השערי ישר בש"ג פ"א לפרש בזה.

בשיעורי הגר"נ זצ"ל בס' בנין נחום כתובות סימן י' הק' ע"ד הרמב"ם דכיון דאף ברוב ישראל אין הורגין ע"ז, ול"מ רוב זה בדיני נפשות, מ"ט ס"ל דברוב נכרים אין מפקחין עליו את הגל, ומהני רוב זה בפיקו"נ, ועיי"ש במש"כ בזה.

י"ט כסליו פ"ג

דף מס' 11

## חילול שבת במקום ספק ספיקא

**פ"ה א'** **- למה לי למיתני כל הני וכו',** המאירי כתב דהא דתנן ספק הוא שם ספק אינו שם ספק חי ספק מת ספק נכרי ספק ישראל, היינו דאף אם נצטרפו בו כל הספיקות מחללין, וכ"כ המ"מ בפ"ב משבת הי"ח והטור בסימן שכ"ט, וכ"כ ההשלמה לעיל בסוגיין בדעת הראב"ד דמחללין שבת אף במקום ספק ספיקא, - אך בשם רבינו אפרים כתב דאין מחללין שבת במקום ספק ספיקא, ופירש דמה"ט הוא דבפירשו מקצתן אין מפקחין, ונתבאר בדף מס' 8, ומתניתין או או קתני, ועיי"ש שסייע לדבריו ממה שאמרו הכא למה לי למיתני כל הני לא מיבעיא קאמר וכו', והיינו דאי נימא דאף במקום שג' הספיקות קיימין מפקחין, הרי דזה גופא הא דקמ"ל דמחללין שבת אף במקום ג' ספיקות ומאי בעי דלמה לי למיתני כל הני.

החת"ס בכתובות ט"ו ב' הק' לדעת הסוברים דהולכין בפיקו"נ אחר הרוב, ורק בפירשו מקצתייהו אין מחללין משום דנשארה הקביעות במקומה והוי כמחצה על מחצה, דכיון דאף במקום ספק ספיקא מחללין כ"ש במקום רוב, למש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ת"א דספק ספיקא עדיף מרוב,[[216]](#footnote-217) ועיי"ש במש"כ בזה, - והישועות יעקב באהע"ז סימן ד' סקט"ו כתב דכל הא דהולכין בפיקו"נ אחר הרוב, הוא משום דע"פ הרוב הוכרע לנו שהוא נכרי ולא חיישינן לפיקו"נ של נכרי, אך בספק הוא שם וכו' דהספק ספיקא אינו מסייע לומר שאינו ישראל, וליכא אלא חד ספיקא דאינו ישראל, חיישינן לפיקו"נ דילי', ואף דאיכא ספק ספיקא דליכא סכנה מחללין את השבת, - ועמש"כ בזה הקובץ שמועות בחולין אות י', והמנחת שלמה בח"ב סו"ס ל"ז.

## חילול שבת משום חיי שעה

**לא צריכא דאפי' לחיי שעה,** התו"י ותוס' הרא"ש הק' ממה שאמרו בע"ז כ"ז ב' דלחיי שעה לא חיישינן, ועיי"ש במש"כ בזה, ונתבאר בדף מס' 15.

בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דמחללין שבת אף לחיי שעה, הוא משום דבשעה זו יכיר בוראו ויתודה על חטאיו בפה או בלב, וכ"כ המאירי דבאותה שעה ישוב בלבו ויתודה, והיינו דעיקר הא דמחללין שבת במקום פיקו"נ הוא משום דחלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה ובחיי שעה ליכא לה"ט, ואפ"ה מחללין עליו משום דבאותה שעה ישוב בלבו ויתודה, והביאוה"ל בסימן שכ"ט ס"ד כתב דהיינו דהוא משום דהא דמחללין שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה אי"ז דוקא משום שבת אלא ה"ה משום שאר מצוות, וכ"כ התויוהכ"פ לקמן בע"ב דמה"ט הוא דמחללין שבת לחיי שעה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ונתבאר להלן.

האוה"ח בפר' כי תשא ל"א ט"ז כתב דמי שודאי לא יקום ולא יגיע לשבת הבאה לשומרו, אף שרפואות אלו יועילו לשעות או לימים לא יחלל עליו שבת, והמנ"ח במוסך השבת בסופו תמה ע"ז דהוא דלא כמו שאמרו הכא דאף לחיי שעה מפקחין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב משבת הי"ח והטוש"ע בסימן שכ"ט ס"ד, והביא לישב דכל הא דמחללין שבת על חיי שעה, הוא באיסור דרבנן, דפיקוח הגל אינו אסור אלא מדרבנן, עמש"נ בזה להלן, אך באיסור דאורייתא אין מחללין שבת על חיי שעה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**ואם מת יניחוהו וכו' לא נצרכה אלא לר"י בן לקיש וכו',** מבו' דפיקוח הגל אינו אסור אלא מדרבנן, וזהו דס"ד דלדעת ר"י בן לקיש יהא מותר לפקח את הגל לצורך המת, כמו שהתירו להציל את המת מפני הדליקה, וכ"כ בפירש"י בר"ה ל"ב ב' ד"ה השתא דרבנן דפיקוח הגל אינו אסור אלא מדרבנן, וכ"כ הר"י מלוניל והרשב"א והר"ן שם.[[217]](#footnote-218)

**אבל מלמעלה למטה כיון דבדק לי' עד חוטמו שוב אינו צריך דכתיב כל אשר נשמת רוח חיים באפיו,** האחרונים האריכו בהך מילתא אם כללא הוא בכל ענין דכל שפסקה הנשימה חשיב כמת, עמש"כ בזה בתשו' חת"ס יו"ד סימן של"ח, ובתשו' אג"מ יו"ד ח"ג סימן קל"ב, ובתשו' מנחת שלמה ח"ב סימן פ"ו אות ה', ועמש"כ בזה באורך בס' משנת חיי שעה.

## התירא דבא במחתרת אם הוא משום פיקו"נ

**אם במחתרת ימצא הגנב ומה זה וכו' ניתן להצילו בנפשו ק"ו לפיקו"נ שדוחה את השבת,** מבו' דהא דהותר להרוג את הבא במחתרת הוא משום דפיקו"נ של בעה"ב מתיר לאיסור רציחה, והגבו"א הק' דהרי בעלמא אין פיקו"נ דוחה לאיסור רציחה משום דמאי חזית וכו', והקוב"ש בפסחים אות ד' כתב לישב דהרי עיקר הא דפיקו"נ אינו דוחה לאיסור רציחה הוא משום דמאי חזית וכו', וזהו דגלי קרא בבא במחתרת דנפשו של בעה"ב עדיפא והדר דינא דפיקו"נ דוחה לאיסור רציחה,[[218]](#footnote-219) וכ"ה מבו' בד' המנ"ח בסוף מצוה רצ"ו.

בחי' הגר"ח בפ"ט מרוצח כתב דעיקר ההצלה של הנרדף בנפשו של רודף אינה משום דין פיקו"נ של כל התורה, אלא היא מהך גזה"כ של רודף דנתחדש בזה דין הצלה בפנ"ע של נרדף מלבד דין פיקו"נ של כל התורה, עיי"ש, ובגליונות חזו"א שם תמה ע"ז מהא דילפינן הכא להא דפיקו"נ דוחה שבת מבא במחתרת, והרי דהתירא דבא במחתרת דחשיב כרודף הוא משום דין פיקו"נ של כל התורה, אך עמש"נ להלן דמשמעות ד' רש"י דלפ"מ דפריך רבא, אין דינא דבא במחתרת משום דין פיקו"נ של כל התורה, ולפ"ז ניחא.

האור גדול בסו"ס א' כתב דלפ"מ דיליף ר' ישמעאל מהא דבא במחתרת ניתן להצילו בנפשו דפיקו"נ דוחה את השבת, ה"נ יש ללמוד מהא דברודף אחר הערוה ניתן להצילו בנפשו דהצלת האשה מפגמה דוחה שבת כ"ה דהוא דוחה לאיסור רציחה, ועמש"כ בזה בחי' הגרש"ש בכתובות סימן ג' ובשיעורי הגר"ש בסנהדרין ע"ג ב' אות קע"ט וק"פ.[[219]](#footnote-220)

**אבל להחיות אפי' מעל מזבחי,** התוס' הרא"ש כתב דלאו היינו שיקחוהו בי"ד מעל המזבח בעוד שהעבודה בידו, שהרי יכולין בי"ד להמתין עד שיגמור העבודה, אלא היינו דאם הוא יודע זכות ליוצא לידון יניח עבודה וירוץ וילמד עליו זכות, ועמש"כ בזה השפ"א.

## אם פיקו"נ הותרה בשבת או דחוי'

**ועבודה דוחה שבת ק"ו לפיקו"נ דדוחה את השבת,** התשב"ץ בח"ג סו"ס ל"ז הוכיח מהכא דפיקו"נ הותרה בשבת, שהרי אמרו לעיל מ"ו ב' דעבודה הותרה בשבת, וכיון דילפינן מעבודה לפיקו"נ יש ללמוד דפיקו"נ הותרה בשבת, - ובדעת הרמב"ם ודעימי' דפיקו"נ דחוי' בשבת י"ל למשמעות ד' התוספתא בשבת ספט"ז דלא ילפינן דפיקו"נ דוחה שבת בק"ו מעבודה דדוחה שבת, אלא ילפינן דפיקו"נ דוחה שבת בק"ו מהא דהוא דוחה את העבודה דחמורה מן השבת, עיי"ש, וע"כ כ"ה דהא דפיקו"נ דוחה את העבודה בפשוטו הוי דחוי', ה"נ הא דהוא דוחה שבת הוי דחוי', - וי"ל עוד למש"כ בתשו' עטרת חכמים סימן ד' דעיקר הא דעבודה הותרה בשבת ול"ד לטומאה דדחוי' בציבור הוא משום דבעבודה דמצות העבודה היא לעבוד בשבת ליכא בזה לעיקר הל"ת דשבת והו"ל הותרה, ומשא"כ בטומאה דעיקר צווי העבודה לא נאמר בטומאה, הרי דעיקר צווי הטומאה נאמר גם במקום עבודה אלא שנדחה מפני העבודה והו"ל דחוי',[[220]](#footnote-221) ולפ"ז י"ל דע"כ אף אם ילפינן דפיקו"נ דוחה שבת מהא דעבודה הותרה בשבת, מ"מ בעבודה דנצטוה להקריב בשבת הוי הותרה, ובפיקו"נ דלא נצטוה לעשות איסור אי"ז אלא דחוי',[[221]](#footnote-222) ועד"ז כתב ההעמ"ש בסימן י' סק"ז, וי"ל עוד עד"ז למש"כ האבנ"ז באו"ח סימן שנ"א סק"ב וסימן תנ"ה סק"ו דרק תמידין ומוספי שבת שזמנם בשבת הותרו בשבת, אך שאר קרבנות ציבור דחויין בשבת.[[222]](#footnote-223)

## אם מילה הותרה בשבת או דחוי'

**ומה מילה וכו',** הגר"א ביו"ד סימן רס"ו סקכ"ה כתב ללמוד מהכא דמילה דחוי' בשבת, דהרי ילפינן ממילה דדוחה את השבת לפיקו"נ דדוחה את השבת, ופיקו"נ ודאי דחוי' הוא בשבת, עמש"נ בזה בדף מס' 4, וכ"כ השעה"מ בפי"ב מע"ז ה"א בסו"ד דמילה דחוי' בשבת, וכ"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ה וח"ו סימן צ"ט והאבנ"ז באו"ח סימן קנ"ח סק"ט, - אך הפסקי רי"ד בשבת ק"ל ב' כתב דמילה הותרה בשבת, וכ"כ התשב"ץ בח"ג סימן ל"ז,[[223]](#footnote-224) וכ"כ השאג"א בסימן נ"ט הקר"א ביבמות ה' ב' והאבנ"ז באו"ח סימן רנ"ה סק"ה וסימן תנ"ה סק"ח והקובה"ע בסימן י"ח סק"ז.

**שהיא אחד מרמ"ח אברים שבאדם,** בפירש"י הביא מתוספתא בשבת ספט"ז דילפינן מהא דמילה דהיא תיקון אחד מאבריו של אדם דוחה שבת מפני שחייבין עלי' כרת לאחר זמן, ק"ו שידחו שבת על כולו, ועד"ז כתב בפי' ר"ח דהא דמילה דוחה שבת הוא כדי לפדותו מן המיתה,[[224]](#footnote-225) - אך הריטב"א בשבת קל"ב א' כתב בשם תוס' שהק' דהיאך ילפינן פיקו"נ ממילה וכי מילה משום פיקו"נ היא, וכתב דה"ק דמה מילה שבשעה שעוסק באותה מצוה אינו עוסק אלא באחד מאיבריו של אדם, ק"ו לפיקו"נ שעוסק בכל איבריו שישמור שבתות הרבה, ועד"ז כתב הרשב"א שם.[[225]](#footnote-226)

## טעמא דר' ישמעאל דלא יליף להיתר פיקו"נ מקרא דוחי בהם

**וחי בהם ולא שימות בהם,** התויוהכ"פ לעיל בסוגיין הק' דר' ישמעאל גופי' יליף בסנהדרין ע"ד א' דיעבור ואל יהרג מדכתיב וחי בהם, ומ"ט הכא הוצרך ר' ישמעאל למילף מבא במחתרת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התויוהכ"פ כתב דס"ל לר' ישמעאל דמוחי בהם אין ללמוד אלא לאדם עצמו דמותר לעבור על איסור במקום פיקו"נ, ולא למדנו מזה דיחלל ישראל זה בעד חבירו, וע"ז מייתי מבא במחתרת דילפינן מקרא דוהוכה בכל אדם.[[226]](#footnote-227) - **ב** הגבו"א כתב דאלמלי ק"ו דמחתרת הוה מוקים ר' ישמעאל לקרא דוחי בהם בשאר מצוות אבל בע"ז יהרג ואל יעבור, וע"כ הוא דיליף בק"ו ממחתרת דפיקו"נ דוחה לכל המצוות, ואייתר לי' קרא דוחי בהם למילף דאף בע"ז יעבור ואל יהרג. - **ג** המנ"ח במצוה רצ"ו סק"ב כתב דר' ישמעאל ס"ל דמקרא דוחי בהם אין ללמוד אלא כשאנסו אנס לעבור עבירה זו ואם לאו יהרגו, דאונס ההריגה בא לו ע"י המצוה, ובזה ילפינן מקרא דוחי בהם דע"י המצוות יחי' האדם ולא ימות ע"י סיבתם, אך בחולה דלא בא לו החולי מחמת המצוה אלא שבידו להתרפאות ע"י העבירה, והביא כן מד' ההפלאה בכתובות י"ט א' דאף דס"ל לר' ישמעאל דבע"ז בצינעא יעבור ואל יהרג, היינו באונסין אף להתרפאות לא.[[227]](#footnote-228)

## אם לדידן היתר פיקו"נ הוא דין בפנ"ע או הוא משום דחלל עליו שבת אחת וכו'

בשבת קנ"א ב' אמרו דהא דתינוק בן יומו מחללין עליו את השבת הוא משום דאמרה תורה חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה, וי"ל דאף דהכא מסקינן דהתירא דפיקו"נ הוא מקרא דוחי בהם, מ"מ מפרשינן דעיקר דינא דוחי בהם הוא משום דחלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה, - וכ"נ ממש"כ הר"י מלוניל והמאירי לעיל בע"א דהא דמחללין שבת לחיי שעה הוא משום דבההיא שעתא יכיר בוראו ויתודה על חטאתו, והרי דעיקר הא דמחללין שבת במקום פיקו"נ הוא משום ה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו', וע"כ הוצרכו לפרש דגם בחיי שעה איכא לה"ט.

וכן מצינו עוד בכ"ד דעיקר הא דהותר שבת משום פיקו"נ הוא מכח ה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו', **א** הרמב"ן בתורת האדם כתב דמחללין שבת על עובר אף דלאו נפש הוא דאמרה תורה חלל עליו שבת אחד כדי שישמור שבתות הרבה, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בנדה מ"ד ב', ובחי' הגר"ח בפ"א מרוצח הביא מדבריהם דעובר הוי בכלל וחי בהם, וזה כנ"ל דעיקר דינא דוחי בהם הוא משום דחלל עליו שבת אחת וכו'. - **ב** השבה"ל בהל' רבית סימן מ"ו צידד דאף דנכרי שקידש בזה"ז חוששין לקידושיו דשמא מעשרת השבטים הוא, מ"מ אין מחללין עליו את השבת, משום דלי"ב לה"ט דחלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה דאין סופו לשמור שבתות הרבה, וכ"כ בתשו' גוו"ר כלל ג' סימן א' והבית מאיר בסימן ש"ל,[[228]](#footnote-229) ונתבאר בדף מס' 1 ובדף מס' 9. - **ג** המג"א בסימן ש"ו סקכ"ט נסתפק דיש להתיר לחלל שבת כדי להציל בת קטנה משמד דדמי לפיקו"נ דמחללין על הקטן דאומרים חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה וה"נ בכה"ג, וכ"כ הגר"ז שם סכ"ט שאין לך פיקו"נ יותר מזה שלא תצא מכלל ישראל ותחלל שבתות כל ימי' ומוטב לחלל עלי' שבת אחת משתחלל היא שבתות הרבה דמה"ט מחללין שבת בשביל פיקו"נ,[[229]](#footnote-230) וכ"כ החיי אדם בכלל ס"ח סי"ב.[[230]](#footnote-231) - **ד** נתבאר לעיל מש"כ האוה"ח בפר' כי תשא ל"א ט"ז דמי שודאי לא יקום ולא יגיע לשבת הבאה לשומרו, אף שרפואות אלו יועילו לשעות או לימים לא יחלל עליו שבת, ונתבאר לעיל.

אך בתשובת הגרע"א שהביא הבית מאיר בסימן ש"ל כתב דכיון דילפינן מקרא דוחי בהם ולא שימות בהם, אין לנו לומר דהוא דוקא היכא דישמור שבתות הרבה, אלא הוא משום דהתורה חסה על נפש מזרע ישראל, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שכ"ט ס"ד כתב דה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו' הוא לטעמא בעלמא, אבל לדינא לא תלוי כלל במצוות דאין הטעם דדחינן מצוה אחת בשביל הרבה מצוות אלא דחינן כל המצות בשביל חיים של ישראל, וכדילפינן לה מקרא דוחי בהם, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ב משבת ה"ג דאין משפטי התורה נקמה בעולם אלא רחמים וחסד ושלום בעולם, וגם להני תנאי דילפי לה ממזבח וממילה וממחתרת מוכרח דאחיים של אדם קפיד רחמנא,[[231]](#footnote-232) והוכיח כן מהא דמחללין שבת על תינוק הנמצא בעיר שרובה נכרים אף דמאכילין אותו נבילות ולא ישמור את השבת, וכן הוכיחו בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ג ויו"ד סימן קמ"ט וחו"מ סימן קע"ז והמנ"ח במוסך השבת בסופו, ועיי"ש שכתב דמה"ט מחללין שבת על חיי שעה דקטן אף דלי"ב לה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו', ומה"ט מחללין שבת על חרש ושוטה.

ובד' הני קמאי שכתבו דהא דמחללין שבת הוא מכח ה"ט דחלל עליו שבת אחת תיקשי מהא דמחללין שבת על תינוק הנמצא בעיר שרובה נכרים, וגם תיקשי מהא דמחללין שבת על חיי שעה דקטן, כאשר כ"ה סתימת הדברים,[[232]](#footnote-233) - וי"ל כמשמעות ד' המהר"ם בן חביב בתשו' קול גדול סימן ע"ו די"ל דאף דעיקר דינא דוחי בהם הוא משום דחלל עליו שבת אחת וכו', מ"מ מכח זה לא חילקה תורה ובכל ענין מחללין שבת על נפש דישראל, ומה"ט הוא דמחללין שבת על חרש ושוטה אף כשאינם יכולים להוליד דלא פלוג רבנן.[[233]](#footnote-234)

## התירא דבא במחתרת אם הוא משום פיקו"נ

**דר' ישמעאל דילמא כדרבא וכו' והתורה אמרה הבא להרגך השכם להרגו ואשכחן ודאי ספק מנלן,** הגבו"א לעיל בסוגיין כתב דממה שאמרו הכא דאשכחן ודאי ספק מנלן מבו' דלא הדרינן בן מהא דהתירא דבא במחתרת הוא משום פיקו"נ, אלא דאין ללמוד מזה אלא לודאי פיקו"נ ולא לספק פיקו"נ.

אך הנה בפירש"י פירש לפירכא דרבא דהיינו דכיון דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו אי"ז ספק נפשות אלא ודאי נפשות, והתורה אמרה לו כאן אחרי שבא להורגך השכם להורגו, ומשמעות דבריו דאין הפירכא דאין ללמוד מזה אלא לודאי פיקו"נ ולא לספק פיקו"נ, כמו שפירש כן לאידך פירכא דאשכחן אודאי פיקו"נ מחללין אבל ספק לא שמעינן מינה, אלא היינו דכיון דהוי ודאי נפשות יש בזה לדינא דהבא להרגך השכם להרגו ולי"ב איסור רציחה, ואין ללמוד מזה כלל דפיקו"נ דוחה את השבת, ור' ישמעאל דיליף מינה דפיקו"נ דוחה את השבת הוא משום דס"ל דספק הוא אם בא על נפשות ובזה דלא מצינו להתיר בזה משום דהבא להרגך השכם להרגו, שהרי מספקא לן שמא לא בא להרגו ולא הותר דמו, ובע"כ דהא דהותר להרגו, הוא משום דספק פיקו"נ דבעה"ב דוחה לאיסור רציחה, וכ"כ בחי' הגרש"ש בכתובות סימן ג' ובשיעורי הגר"ש בסנהדרין ע"ב ב' אות קמ"ט.

## אם יש להתיר בספק פיקו"נ משום חלל עליו שבת אחת וכו'

**וכולהו נמי אשכחן ודאי ספק מנלן,** מבו' דמשום חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה אין להתיר אלא בודאי ולא בספק, והגר"ז בקו"א בסימן ש"ו סק"א הק' לפ"ז במש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דמחללין שבת על עובר הוא משום דאית בי' לה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו', דא"כ מ"ט מחללין עליו שבת אף מספק, כמש"כ הבה"ג דאף בספק בן קיימא מחללין, וכתב דאפשר דלבתר דגלי לן קרא דמחללין מספק גבי פיקו"נ, א"כ ה"ה בשביל שישמור שבתות הרבה שהוא חשוב ג"כ כפיקו"נ, ועיי"ש שכתב דהוא דוחק שהרי מותר להורגו, - ולמש"נ לעיל דעיקר דינא דוחי בהם הוא מכח ה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו', ניחא, דכיון דאיכא בעובר לה"ט דחלל עליו שבת אחת, ע"כ הוא נכלל בקרא דוחי בהם, וע"כ מחללין עליו שבת אף מספק.

התוס' בב"מ קי"ד ב' ד"ה אמר לי' כתבו דהא דהחי' אליהו בן האלמנה אף שהי' כהן הוא משום שהי' ברור לו שיחייהו וע"כ הי' מותר משום פיקו"נ, וההעמ"ש בסימן קס"ז סקי"ז עמד בזה דמ"ט הוצרכו להא דהי' ברור לו שיחייהו, הרי אף ספק פיקו"נ דוחה את השבת,[[234]](#footnote-235) וכתב דהיינו משום דמת אינו בכלל אדם והא דהותר ליטמאות כדי להחיותו הוא מכח ה"ט דחלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה,[[235]](#footnote-236) וע"כ היינו רק בודאי ולא בספק, וכמו שאמרו הכא דה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו' הוא רק בודאי, - ולפ"ז מבו' דלדינא איכא ב' טעמים בהתירא דפיקו"נ, חדא, משום וחי בהם דהתורה חסה על נפש ישראל ומשפטי התורה הם רחמים וחסד ושלום בעולם, ועוד, משום דחלל עליו שבת אחת וכו', וצ"ע.

כ"א כסליו פ"ג

דף מס' 12

## יילוד בשבת

**שבת קכ"ח ב'** **- ומילדין את האשה בשבת,** בפירש"י בד"ה אין מילדין מבו' דליכא איסור דאורייתא במילדין, ואי"ז אסור אלא משום טירחא, וכ"כ הר"י מלוניל ופי' הר"ן והמאירי, וכ"כ התוס' בשלהי פירקין, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ב משבת הי"ב, כמש"כ החזו"א בסימן נ"ט סק"ה, - אך הרשב"א הוכיח דה"ז אסור מדאורייתא, והריטב"א כתב דהיינו משום דהו"ל מתקן וחייב משום מכה בפטיש.[[236]](#footnote-237)

לעיל ק"ז ב' אמרו דהושיט ידו למעי בהמה ודלדל עובר שבמעי' חייב משום עוקר דבר מגידולו, וצ"ע לפ"ז דמ"ט אין במילדין איסור דאורייתא משום עוקר דבר מגידולו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן וש"ר לעיל שם כתבו דהא דחייב כשדלדל עובר שבמעי' הוא משום נטילת נשמה, וכתבו דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפי"א משבת ה"א, וכ"כ הריא"ז שם, ולפ"ז כל חיובו הוא כשמת העובר עי"ז, וקמ"ל דאע"פ שאין חיותו מעצמן אלא אגב אמו על הפסק אותו חיות הוא מתחייב משום נטילת נשמה, אך הכא דאינו מת עי"ז לי"ב משום נטילת נשמה. - **ב** הסה"ת בסימן קנ"ב כתב דאינו חייב משום עוקר דבר מגידולו אלא בדלא כלו לו חדשיו, אך כל שכלו לו חדשיו ליכא עוקר דבר מגידולו, וכ"כ התוס' בע"ז כ"ו א' ד"ה סבר רב יוסף. - **ג** הסה"ת שם כתב לישב עוד דהכא דישבה על המשבר כבר נעקר הולד כמו שאמרו בערכין ז' א' וע"כ לי"ב משום עוקר דבר מגידולו, וכ"כ התוס' בע"ז שם.

## חיתוך הטבור בשבת

**ר' יוסי אומר אף חותכין,** התוס' בשלהי פירקין כתב דלי"ב איסורא דאורייתא, והביאם המג"א בסימן ש"ל סקי"ג, - אך הפמ"ג באש"א שם צידד דה"ז אסור מדאורייתא משום גוזז, וכ"כ בתשו' חת"ס יו"ד סימן קל"א דהו"ל מלאכה דאורייתא, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ז בשם השושנים לדוד, והביאוה"ל שם ד"ה הולד שנולד הביא מד' כמה מקמאי דבמניעת חיתוך הטבור איכא סכנה לולד, וע"כ הותר לחתוך את הטבור אף דיש בזה מלאכה דאורייתא.[[237]](#footnote-238)

**ומחללין עלי' את השבת לאתויי מאי,** הרשב"א והריטב"א הוכיחו מהכא דמילדין את האשה הוי מלאכה דאורייתא דאם לי"ב אלא איסור טירחא, א"כ מאי פריך ומחללין עלי' את השבת לאתויי מאי, הרי איצטריך לאתויי דמחללין את השבת אף במלאכה דאורייתא,[[238]](#footnote-239) - והתוי"ט כתב לישב לדעת הסוברים דתחומין י"ב מיל דאורייתא, וע"כ מהא דתני דקוראין לה חכמה ממקום למקום נלמד דמחללין את השבת אף בדאורייתא.

## הדלקת נר לצורך היולדת

**אם היתה צריכה לנר וכו' בסומא,** התו"י ותוס' הרא"ש ביומא פ"ג א' כתבו דמדליקין לה בסתמא ואפי' אינה אומרת כלום דקים להו לרבנן דבייתוב דעתא דהדלקת נר דילה איכא פיקו"נ, וכ"כ הב"ח בסימן ש"ל ס"א דאיירי כשאינה אומרת כלום אלא שהגיע הלילה ואז צריכה לנר ליתובי דעתא, - אך בד' הרמב"ן בתורת האדם והר"ן ביומא פ"ד ב' משמע דהא דמדליקין לה את הנר הוא ע"פ המיילדת שאומרת שהיא צריכה לכך, והוכיחו מזה דמחללין שבת ע"פ אשה חכמה, ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן ש"ל ס"א, - ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דבחולה שיש בו סכנה או ביולדת משעת פתיחת הקבר מדליקין לה את הנר, וא"צ שתאמר שהיא צריכה לכך, אך הכא מיירי קודם פתיחת הקבר אלא שהיא צועקת בחבלי', ובכה"ג אין לה מדליקין לה את הנר אלא כשאומרת שצריכה.

**לא צריכא בסומא וכו' קמ"ל איתובי מיתבא דעתה,** המג"א בסימן ש"ל סק"ב הק' דמ"ט מדליקין לה את הנר, ולא אמרינן דיאמרו בפני' שהדליקו הנר ותתישב דעתה, וכתב דאפשר דמ"מ היא רואה מראית נר, א"נ תוכל לנסות להראות להם אצבע או ב' אם ידעו, והא"ר שם סק"ב כתב לישב דהוא משום דכשעושין לה מה שצריכה תרגיש במשמושין, ועמש"כ הקרית מלך רב בפ"ב משבת הי"א לישב עוד בזה.

המג"א שם הק' דמ"ט הוצרכו לה"ט דאיתובי מיתבא דעתה, הלא צריכים להדלקת הנר לראות מה שצריכה, - והלבוש שם ס"א כתב דאיירי בגונא דהנשים המתעסקות עמה אינן צריכות לנר שיכולות להתעסק עמה כל צרכה בלא נר, וקמל דאף בכה"ג מדליקין נר בשבילה.

התוס' כתבו דאף דאין מאכילין את החולה ביוהכ"פ אלא ע"פ מומחה, ולא הותר להאכילו משום יתובי דעתא, הוא משום דיותר יכולה היולדת להסתכן ע"י פחד שתתפחד שמא אין עושין יפה מה שהיא צריכה, ממה שיסתכן החולה ברעב, ומבו' דלאו כללא הוא דהותר לעשות כל דבר המיישב דעת החולה, אלא היינו רק כשיש לחוש שיסתכן אם לא יעשו כן,[[239]](#footnote-240) - אך התשב"ץ בח"א סימן נ"ד כתב ללמוד מהכא דמחללין את השבת אפי' מפני ישוב דעתו של חולה ואפי' אינו צריך לרפואתו אלא ישוב דעתו, וכתב דה"ה לשאר מלאכות שהחולה מתיישב דעתו בהן שעושין אותן בשבת, והביאוה"ל בסימן שכ"ח ס"ד כתב בדעתו דס"ל כמש"כ דעושין כל צרכי חולה שיש בו סכנה בשבת אף אם אין במניעתם סכנה, ונתבאר בדף מס' 14.

**ותיפו"ל משום סחיטה,** בפירש"י כתב דהיינו דהרי הא דאינה מביאה בכלי הוא כדי שלא תחלל שבת בהוצאה, והרי ה"נ היא מחללת בסחיטה.

ובתשו' דובב מישרים ח"ג סו"ס פ"ב כתב לדוון דכל שצריך לעשות לצורך חולה אב מלאכה או תולדה, הרי דמדינא דהקל הקל תחילה יש לעשות את התולדה, וע"ד מש"כ התוס' ביבמות ז' ב' ד"ה ואמר עולא דלא ניחא שידחה ביאת כולו דכתיב בהדיא ול"ה כביאת מקצת דלא כתיב בהדיא, - ועיי"ש שהביא בשם בנו להוכיח דלא כן מהא דפריך הכא ותיפו"ל משום סחיטה, והרי דאף דהוצאה הא אב מלאכה וסחיטה אינה אלא תולדה, מ"מ לא אמרינן דמוטב לחלל שבת בסחיטה דאינה אלא תולדה.

מד' רש"י מבו' דיש בזה לאיסור סחיטה דאורייתא וכ"כ הריטב"א, ונחלקו הראשונים אם איסור הסחיטה בזה הוא משום מפרק דהוא תולדה דדש או משום מלבן, ונתבאר במ"מ סוחט דף מס' 7, ועמש"נ שם בטעם הא דאין סחיטה בשער, ואם ה"ז אסור מדרבנן, ואכמ"ל.

**אין סחיטה בשער,** הרשב"א הק' דא"כ מ"ט אינה מביאה בשערה אלא כשאין סיפק ביד, הרי בין כשמביאה ביד ובין כשמביאה בשער לי"ב אלא משום שבות, וכשמביאה בשער הוא שינוי טפי מכשמביאה ביד,[[240]](#footnote-241) והשיטה להר"נ כתב לישב דהוא משום דבמביאה בשער שייך למיגזר דאתו לאחלופי במידי דבר סחיטה הוא.[[241]](#footnote-242)

**שינוי בצרכי פיקו"נ**

**דכמה דאפשר לשנויי משנינן,** הרמב"ן בתורת האדם כתב ללמוד מזה לדין צרכי חולה שיש בו סכנה דכל שאפשר לעשות בשינוי שלא יתחלל בו שבת משנין ואין מחללין, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א והשיטה להר"נ לקמן ק"ל א', וכ"נ גם בד' הרמב"ן והרשב"א שם, וכ"ה מבו' בד' האו"ז בהל' ער"ש סימן ל"ח ובהל' יולדת סימן ק"ח בשם ריב"א ובד' התוס' הרא"ש ביומא פ"ד ב', וכ"כ הרמ"א בסימן שכ"ח סי"ב.[[242]](#footnote-243)

אך המ"מ בפ"ב משבת הי"א דקדק מד' הרמב"ם דבחולה שיש בו סכנה ה"ה כחול לכל הדברים וא"צ לשנות, ורק ביולדת צריך לשנות,[[243]](#footnote-244) ועיי"ש שכתב דהא דשאני יולדת הוא משום דכאב היולדת וחבלי' הם כדבר טבעי לה ואין אחת מאלף מתה מחמת לידה,[[244]](#footnote-245) וע"כ החמירו בה לשנות במקום שאפשר ולא החמירו בחולה,[[245]](#footnote-246) ועד"ז כתב המאירי בסוגיין דאע"פ שבשאר חולים א"צ שנוי, יולדת שאני שרובן אין בהן כ"כ סכנה, ועמש"כ בזה בקונט' הגרי"ז בשלהי יומא, ונתבאר להלן.

הרמב"ן שם כתב להוכיח הא דצריך לשנות מהא דתנן לקמן קל"ג א' דלא שחק מער"ש לועס בשניו ונותן וכו' ואם לא התקין מער"ש כורך על אצבעו ומביא, והרי דאע"פ שסכנה היא לו אין מחללין את השבת לעבור על ד"ת אלא עושין את המלאכה בשינוי בדבר שהוא משום שבות, וכ"נ בפירש"י לקמן שם ובד' הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריטב"א והר"ן שם, וכ"כ השיטה להר"נ שם בשם הרא"ה, וכ"כ התוס' לקמן קל"ג ב' ד"ה לועס בשיניו דאע"ג דאחר המילה הוי חולה שיש בו סכנה מ"מ כל כמה דאפשר לשנויי משנינן, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והרשב"א לקמן קל"ד ב' שפירשו דאיירי התם אף כשלא נודע לו עד אחר המילה, ואפ"ה כורך על אצבעו ומביא דכל היכא דאיכא לשנויי משנינן.

אך הרמב"ם בפ"ב ממילה ה"ט פירש דאיירי התם כשנודע קודם המילה, ובכה"ג לא הותר למול משום דהו"ל כמכשירין שאפשר לעשותן מער"ש דאין דוחין את השבת, ולא התירו בכה"ג אלא ע"י שינוי, וכ"כ המאירי לקמן שם, והמ"מ בהל' שבת כתב שם דלפ"ז אין ללמוד מהתם דצריך לשנות בפיקו"נ, וכ"כ הב"ח בסימן של"א וביו"ד סימן רס"ו ס"ז, וכ"כ הגר"א ביו"ד שם סק"י דכל הא דצריך לשנות הוא כשנודע קודם המילה דלא התירו אלא שבות ע"י שינוי, אך לאחר המילה מותר כדרכו, וכתב דכ"נ בל' הרמב"ם ובל' הטוש"ע שם, - ועמש"כ בזה השעה"צ בסימן של"א סקי"ח.

**בטעם הפלוגתא אם צריך לשנות בצרכי פיקו"נ**

השיטה להר"נ לקמן ק"ל א' כתב דטעם הא דצריך לשנות בצרכי פיקו"נ, הוא משום דלא הותרה שבת לידחות אצלו היכא דאפשר בלא חילול, ובסו"ד משמע דהיינו משום דשבת דחוי' אצל חולה, וע"כ כל דאפשר בלא חילול לא נדחה איסור שבת כלל.[[246]](#footnote-247)

ובדעת המ"מ דבחולה שיש בו סכנה א"צ לשנות, כתב האבנ"ז בסימן קי"ח סק"ד דהוא משום דס"ל דשבת הותרה אצל חולה, וכאשר כ"נ ממש"כ שם הי"ד דהותר לעשות לחולה שיש בו סכנה אף דברים שאין במניעתן סכנה, ונתבאר בדף מס' 14, וע"כ ליכא נפ"מ בין איסור שיש בו מלאכה או אין בו ומותר לעשות בכל אופן שירצה.

אך הנה הכס"מ שם ה"א ובב"י בסימן שכ"ח סי"ד כתב בדעת הרמב"ם דשבת דחוי' אצל חולה, ונקט כן לדינא, ואפ"ה ס"ל דא"צ לשנות, וכמש"כ המ"ב בסימן ש"ל סק"ה בדעתו, - ובס' יצחק ירנן בפ"ב משבת הי"א כתב דדמי להא דאין עושין ע"י נכרים והיינו משום דחיישינן שיבאו לטעות דאסור לעשות ע"י ישראל ויבא לידי סכנה, או כדי שלא יורגלו לחלל שבת, וע"כ ה"נ אין עושין ע"י שינוי דיש לחוש שמא יתרשלו ע"י השינוי,[[247]](#footnote-248) ועד"ז כתב הקרית מלך רב שם דהוא משום דהרואה שלא התירו אלא ע"י שינוי אינו יודע לחלק בין אפשר בזריזות לאי אפשר, וחיישינן שמא יבא לעשות ע"י שינוי אף כשהוא מתאחר עי"ז ויבא לידי סכנה, וכ"כ העמק ברכה בדיני יוהכ"פ אות ג' דחיישינן דיבא לידי איחור בצרכיו של החולה.

אך בתשו' בית יהודה למהר"י עייאש או"ח סימן נ"ט כתב דהא דא"צ לשנות אף דשבת דחוי' אצל חולה, הוא משום דמוכרח הוא שתיעשה מלאכה זו, וע"כ א"צ לעשותה ע"י שינוי, ול"מ הא דדחוי' היא אצל חולה אלא דאם אפשר בלא עשיית מלאכה זו כלל, לא הותר לעשותה.[[248]](#footnote-249)

**בטעם הסוברים דא"צ שינוי ול"ד להא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה**

הקרית מלך רב בפ"ב משבת הי"א הק' על מש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דבחולה שאין בו סכנה א"צ לעשות ע"י שינוי, דמ"ש ממה שאמרו ביומא פ"ג א' דמאכילין אותו הקל הקל תחלה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הקרית מלך רב שם כתב די"ל דהא דא"צ שינוי הוא משום דחיישינן שמא יבא לעשות ע"י שינוי אף כשהוא מתאחר עי"ז ויבא לידי סכנה, ומשא"כ בההיא דהקל הקל תחילה דליכא למיחש להכי, ועד"ז כתב בס' יצחק ירנן שם והעמק ברכה בדיני יוהכ"פ סימן ג' בטעם הא דא"צ לעשות ע"י שינוי, ונתבאר לעיל. - **ב** הקרית מלך רב שם כתב דיש לדחוק עוד דלא אמרו דמאכילין אותו הקל הקל תחילה אלא בחולי רעבון דאין סכנתו כ"כ, אך בשאר חולה שיש בו סכנה מחמת חולי לא חילקו חכמים דכחול הוא לכל דבר. - **ג** למש"כ בתשו' בית יהודה דהא דא"צ לשנות הוא משום דמוכרח הוא שתיעשה מלאכה זו, ונתבאר לעיל, י"ל דע"כ ל"ד להא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה דכל שיש לו טבל ונבילה ובידו לאכול את הנבילה אינו צריך כלל לאכילת הטבל, ומשא"כ הכא דהחולה צריך למלאכה זו, א"צ לעשותה ע"י שינוי,[[249]](#footnote-250) וכ"כ הגרי"ש זצ"ל בקובץ ישורון י"ב. - **ד** למש"כ האבנ"ז דהא דא"צ לשנות הוא משום דשבת הותרה אצל חולה, י"ל אי נימא דשאר איסורים דחויין אצל חולה ול"ד לשבת דהותרה אצל חולה, וכמש"כ החת"ס בכ"ד בדעת המהר"ם מר"ב, ונתבאר בדף מס' 4, וע"כ הוא דבשאר איסורין דדחויין הן אצל חולה לא הותר להאכילו איסור חמור כשאפשר להאכילו איסור קל, ומשא"כ בשבת דהותרה אצל חולה, א"צ לעשות בשינוי.[[250]](#footnote-251) - **ה** למש"כ הקרי"ס בפי"ד ממאכ"א דהא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה הוא מדרבנן, י"ל דלא הצריכו חכמים לשנות מדרכו בחול, וע"כ מותר לעשות המלאכה כדרכו וא"צ לשנות.

**אם צריך לשנות כשהדבר מתאחר עי"ז**

בפי' הר"י מלוניל כתב דאף דכמה דאפשר לשנויי משנינן, מ"מ אם אין נעשין בזריזות בשינוי כמו בלא שינוי מצוה לעשות בלא שינוי ולמהר הדבר בכל כוחו, והביאו השיטה להר"נ, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם דאין עושין ע"י שינוי אלא אם לא יתאחר צרכו של חולה בשינוי זה כלל, וכ"כ האו"ז בהל' ער"ש סימן ל"ח ובהל' יולדת סימן ק"ח בשם ריב"א והתוס' הרא"ש ביומא פ"ד ב', ומשמעות דבריהם דאף אם אין סכנה בדיחוי זה, מ"מ אין עושין בכה"ג ע"י שינוי, ומתו"ד הריב"א והתוס' הרא"ש משמע דהיינו משום דחיישינן דפעמים שיבא עי"ז לידי סכנה.

אך הריטב"א כתב דכל שבאותו איחור לא יבא לידי סכנה עושין ע"י שינוי, וכ"כ המ"ב בסימן שכ"ח סקל"ה כתב דאף אם ע"י השינוי מתאחר הדבר מעט אלא דאין החולי בהול, מתאחרים מעט כדי לעשות ע"י שינוי דאינו אלא איסור דרבנן.

## אם צריך לשנות בשבות לצורך חולה שיש בו סכנה

הרמב"ן בע"ז כ"ח ב' כתב דהא דהחושש בשיניו לא יגמע בהן את החומץ אף היכא דכאיב לי' טובא אם אי"ז חשוב כסכנה, אף שהתירו שבות לחולה שאין בו סכנה, הוא משום דבידו לגמע ולבלוע וכל היכא דאפשר לשנויי משנינן, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם כ"ח א', והאג"ט טוחן סקל"ח אות י"ד הק' דא"כ מ"ט אם יש בו סכנה מותר לגמוע את החומץ, הרי להרמב"ן לטעמי' בכל חולה שיש בו סכנה כל דאפשר לשנויי משנינן.[[251]](#footnote-252)

אמנם הנה הרמב"ן בתורת האדם כתב דהא דהיכא דאפשר לשנויי משנינן הוא משום דכל דאפשר למעבד למלאכה בשינוי "שלא יתחלל בה שבת" משנין "ואין מחללין", וכתב עוד דאין מחללין את השבת "לעבור על ד"ת" אלא עושין את המלאכה בשינוי "בדבר שהוא משום שבות", ומבו' להדיא דכל הא דאפשר לשנויי משנינן הוא רק במלאכה האסורה מה"ת,[[252]](#footnote-253) דעושין את המלאכה בשינוי כדי שלא לעבור על ד"ת, אך בדבר האסור משום שבות א"צ לעשות בשינוי,[[253]](#footnote-254) ולפ"ז ניחא דע"כ אם יש בו סכנה מותר לגמוע את החומץ אף דבידו לגמוע ולבלוע.[[254]](#footnote-255)

ומצינו שנחלקו הראשונים בזה, דהריטב"א והשיטה להר"נ לקמן ק"מ א' כתבו דהא דכששורה את החילתית משום סכנה לא הותר לשרות בפושרין אלא בצונן הוא משום דכל היכא דאפשר לשנויי משנינן, ומבו' דגם בדבר האסור משום שבות כל היכא דאפשר לשנויי משנינן, - אך הרמב"ן והרא"ה בכתובות ס' א' כתבו דהא דלא התירו אלא בצונן הוא משום דליכא סכנה ממש, אך אם הי' סכנה ממש הי' מותר לשרות בפושרין, ולכאו' הוא משום דס"ל דכל הא דכל היכא דאפשר לשנויי משנינן הוא במלאכה האסורה מה"ת, אך בדבר האסור משום שבות א"צ לעשות בשינוי, - ונתבאר עוד בזה בדף מס' 25.

## מלאכה לצורך פיקו"נ כשאפשר בענין אחר

הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל כ"ט ב' כתב דהא דהמכבה את הנר לצורך חולה שיש בו סכנה פטור ומותר היינו רק כשא"א להעבירו למקום אחר ולא להסתיר את האור ממנו, וכ"כ בפי' רבינו פרחי' שם, וכ"כ המ"ב בסימן רע"ח סק"א, - אך הריטב"א שם ל' א' כתב דבדבר של סכנה הזריז משובח ואין ממתינין לכפות כלי על הנר או להוציאה לבית אחר שבחצר, וכ"כ השיטה להר"נ שם בשם הרא"ה.[[255]](#footnote-256)

ובתשו' בית יהודה למהר"י עייאש או"ח סו"ס נ"ט כתב ללמוד מד' הרמב"ם אלו דאף בחולה שיש בו סכנה אם אפשר לעשות הדבר בהיתר לא הותר לעשות מלאכה, וכתב דהוא משום דשבת דחוי' אצל חולה, ועיי"ש שהק' מזה על מש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דבחולה שיש בו סכנה ה"ה כחול לכל הדברים וא"צ לשנות, - וכתב לישב דדוקא כשמוכרח שיעשה או דבר עכ"פ מותר לעשותו בחולה בלא שינוי, אך אם אפשר שלא תגע בו יד אלא יכול לעשותו בהיתר, לא הותרה כלל מלאכה זו.

בפי' רבינו פרחי' שם כתב דאף דכל שיכול להסתיר את הנר מן החולה לא הותר לכבותו, מ"מ אם לא עשו כן אלא כיבוי הרי אלו פטורין אבל אסורין, ומשמעות דבריו שם דהוא אף לדעת ר' יהודה דמחייב במשאצל"ג, והיינו משום דכל הך דינא דלא הותר לכבות כשאפשר בע"א הוא מדרבנן וע"כ אם עבר וכיבה פטור, - אך הביאוה"ל בסימן רע"ח ס"א ד"ה מותר שם כתב בדעת הרמב"ם דאם הי' אפשר בע"א ועבר וכיבה חייב חטאת, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, - ועמש"כ בזה הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פל"ב הערה י"ט.

## אם הותר שבות לצורך חולה שיש בו סכנה אף כשאפשר בענין אחר

הביאוה"ל בסימן רע"ח ס"א ד"ה מותר צידד דאף דלא הותר לעשות מלאכה לצורך חולה שיש בו סכנה היכא דאפשר בענין אחר, מ"מ בדבר האסור משום שבות מותר אף היכא דאפשר בענין אחר,[[256]](#footnote-257) ועיי"ש שכתב לדון לפ"ז דלדעת הסוברים דמשאצל"ג פטור עלי' מותר לכבות את הנר לצורך חולה אף אם אפשר להוציא החולה למקום אחר או להסתיר האור, וכתב להחמיר בזה משום דמשאצל"ג קרובה לאיסור תורה ולא מקילינן בה, וצ"ע דמ"ש מדינא דהקל הקל תחילה דמשמעות הסוגיא ביומא פ"ד ב' דהוא אף בדבר האסור מדרבנן,[[257]](#footnote-258) - וצ"ל דשאני הכא דכ"ה הדרך בחול וא"צ לשנות מדרכו בחול אלא באיסור דאורייתא, וזה כמש"נ לעיל מד' הרמב"ן דהא דכל היכא דאפשר לשנויי משנינן הוא רק באיסור דאורייתא.

כ"ה כסליו פ"ג

דף מס' 13

**מאימתי מחללין שבת על היולדת**

**קכ"ח ב' - חי' כ"ז שהקבר פתוח וכו' מחללין עלי' את השבת,** הרמב"ם בפ"ב משבת הי"א כתב דהיולדת כשכורעת לילד הרי היא בסכנת נפשות ומחללין עלי' את השבת קוראין לה חכמה ממקום למקום וכו' ואם היתה צריכה לנר בשעה שהיא צועקת בחבלי' מדליקין לה את הנר וכו', ובהי"ג כתב דחי' משיתחיל הדם להיות שותת וכו' מחללין עלי' את השבת ועושין לה כל צרכי'.

והקרית מלך רב שם עמד בזה, דבשעה שהיא צועקת בחבלי' הוא קודם שיתחיל הדם להיות שותת, וא"כ מ"ט מחללין עלי' את השבת, הרי אין מחללין את השבת על היולדת אלא משיתחיל הדם להיות שותת כמש"כ הרמב"ם בהי"ג,[[258]](#footnote-259) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הקרית מלך רב שם כתב דצ"ל דכל הא דכשהיא כורעת לילד מחללין עלי' את השבת הוא רק לענין דקוראין לה חכמה ממקום למקום דלדבר זה היא בסכנה משכורעת לילד,[[259]](#footnote-260) וכן לענין אם היתה צריכה לנר יש לה סכנה משעה שהיא צועקת בחבלי' וכו', אבל לענין שאר הדברים הצריכים לחי' אינה חשובה כמסוכנת אלא משעה שיתחיל הדם להיות שותת. - **ב** הביאוה"ל בסימן ש"ל ס"א כתב בדעת הרמב"ם דמשעת פתיחת הקבר מדליקין לה את הנר אף כשאינה אומרת שהיא צריכה, אך קודם פתיחת הקבר אלא שהיא צועקת בחבלי' אין מדליקין לה את הנר אלא כשאומרת שהיא צריכה לכך. - **ג** בקונט' הגרי"ז בשלהי יומא כתב דתרי מילי איכא ביולדת, חדא דעצם מעשה הלידה הוי דבר של סכנה וניתן לדחות את השבת בכל מה שצריכה ונוגע לזה, ועוד דמלבד סכנת עצם מעשה הלידה הרי היא עצמה נחשבת כחולה שיש בו סכנה עד ז' ימים ומחללין עלי' את השבת לכל צרכי' כמו בכל חולה שיש בו סכנה, והשיעורים שנאמרו הכא מאימתי פתיחת הקבר, הוא מאימתי נחשבת כחולה שיש בו סכנה, אך מדין חילול שבת מכח עצם מעשה הלידה לא נאמרו שיעורין כלל אלא הוא לפ"מ שצריך, דהשיעורין אינם שיעורין של חילול שבת אלא מאימתי נעשית כחולה שיש בו סכנה, וע"כ לא הזכיר הרמב"ם בהי"א להא דמשיתחיל הדם להיות שותת, דדבריו שם קיימי בחילול שבת משום עצם הלידה דבזה לא שייכי שיעורי כלל, ורק בהי"ג שכתב להא דהיולדת הויא כחולה שיש בו סכנה כתב דהוא משעה שיתחיל הדם להיות שותת.

בקונט' הגרי"ז שם כתב לפי דבריו, במש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דהא דכל דאפשר לשנויי משנינן הוא רק ביולדת ולא בחולה שיש בו סכנה, דאף ביולדת אי"ז רק קודם שיתחיל הדם להיות שותת דאתינן עלה משום סכנת עצם מעשה הלידה דהיא בסכנת נפשות ובזה הוא דאמרינן דכל דאפשר למנוע הסכנה ע"י שינוי משנינן ואין מחללין בלא שינוי, אך משיתחיל הדם להיות שותת דהויא כחולה שיש בו סכנה, הויא ככל חולה שיש בו סכנה דלא מהדרינן לעשות בשינוי,[[260]](#footnote-261) וע"כ לא הזכיר הרמב"ם לדין השינוי רק בהי"א ולא בהי"ג.

**יולדת בתוך ג' שאמרה איני צריכה**

**כ"ז שהקבר פתוח בין וכו' לא אמרה צריכה אני מחללין עלי' את השבת,** כן גירסת הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והר"ן והשיטה להר"נ והרא"ש בסימן ט"ו והראבי"ה בסימן ער"ה, ובד' הר"י מלוניל והרשב"א והר"ן והשיטה להר"נ מבו' שפירשו לפ"ז דפליגי רב אשי ומר זוטרא דלרב אשי אין מחללין אלא כששתקה, אך כל שאמרה איני צריכה אין מחללין, ולמר זוטרא אף אם אמרה איני צריכה מחללין דאמרינן דתונבא הוא דנקיט לה,[[261]](#footnote-262) - אך גירסת דפו"י בין אמרה צריכה אני ובין אמרה איני צריכה מחללין, וכ"ה הגירסא ברי"ף,[[262]](#footnote-263) ולפ"ז לא פליגי רב אשי ומר זוטרא בהך מילתא דכ"ז שהקבר פתוח אף אם אמרה איני צריכה מחללין, ולא נחלקו אלא אם אחר שנסתם הקבר מחללין עלי' את השבת כשלא אמרה איני צריכה.

**נסתם הקבר בין אמרה צריכה אני וכו' אין מחללין עלי' את השבת,** בפי' ר"ח לקמן בסוגיין מבו' דגריס אמרה צרכה אני מחללין עלי' את השבת לא אמרה צריכה אני אין מחללין עלי' את השבת, וזהו שכתב דפלוגתת רב אשי ומר זוטרא היא בסתמא, וכן גירסת הרי"ף והרא"ש בסימן ה' והפסקי רי"ד והריבב"ן, וכ"ה מבו' בפי' הר"ן דגריס הכי.

**מר זוטרא מתני הכי וכו' כ"ז שהקבר פתוח וכו' ובין אמרה אין צריכה אני מחללין עלי' את השבת,** נחלקו הראשונים בזה, **א** בפירש"י כתב דאיירי כשחברותי' אומרות שהיא צריכה, וכ"כ הרא"ש בסימן ה' והאו"ז בהל' יולדת סימן ק"ח, ומבו' דכל שלא אמרו חברותי' שהיא צריכה אין מחללין עלי' את השבת כיון שאמרה איני צריכה.[[263]](#footnote-264) - **ב** הרמב"ן כתב דאיירי כשאין שם חכמה ורופא אלא דהדברים שעושין לחי' בחול ידועין לכל, וע"כ אע"פ שאמרה אין אני צריכה שיחללו עלי שבת שיכולה אני להמתין לערב, כיון שידוע הוא שד"ז עושין אותו לחי' וכל החיות צריכות לכך אע"פ שאין אנו יודעין אם יכולה זו להמתין עד הערב ולא תבוא לידי סכנה מחללין עלי' מספק ואין שומעין לה דילמא תונבא הוא דנקיט לה, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם והרשב"א והר"ן בסוגיין, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ז סימן שמ"ג,[[264]](#footnote-265) ומבו' דאף דלא אמרו חברותי' שהיא צריכה מחללין עלי', ובד' הרמב"ן מבו' דמ"מ אם יש שם חכמה ורופא ואומרים שאינה צריכה אין מחללין עלי', וכ"כ הרשב"א והר"ן,[[265]](#footnote-266) ועד"ז כתב הרמב"ן בתורת האדם שם.[[266]](#footnote-267) - **ג** השאילתות בסימן ל"ח כתב דתוך ג' מחללין עלי' את השבת אע"ג דהיא אמרה בריאה אני ואיני צריכה מדורה וחמין וגם רופאין אומרים שאינה צריכה, דאמרו חכמים דכל ג' ימים ההיא בריותא לאו בריותא היא ועושין לה מדורה וחמין ומבשלין לה תבשיל וכל צרכי' כמו שעושין לה בחול.[[267]](#footnote-268)

הב"ח בסימן ש"ל ס"ג כתב דבתוך ג' ימים הראשונים כשאינה אומרת כלום מחללין עלי' את השבת אע"פ שחברותי' אומרות שאינה צריכה, דדמי להיכא דאומרת צריכה אני דמחללין עלי' את השבת אף כשחברותי' אומרות שאינה צריכה, עיי"ש, והביאוהו הא"ר שם סק"ז והקרבן נתנאל בסימן ה' סק"ה, ולפ"ז הדין נותן דאף כשרופא או חכמה אומרים שאינה צריכה מחללין עלי' את השבת, דכ"ה דאם אומרת שהיא צריכה מחללין עלי' את השבת אף כשרופא או חכמה אומרים שאינה צריכה, ה"נ כשאינה אומרת כלום, וכ"נ להדיא בסו"ד הב"ח שם.[[268]](#footnote-269)

בתשו' הרשב"א ח"ז סימן שמ"ג כתב דבתוך ג' לא חשבינן לה כמסוכנת רק מחמת חולשא ושיספק לה איזה מאכל שתאכל חם או צונן או בן יומו או שעברה צורתו, אלא הויא מסוכנת מפני שאברי' מתפרקין עלי' ומרוסקת היא אלא שאינה מרגשת לשעתה, ואם תאכל צונן או דברים שאין המסוכנת אוכלת אותם יביאנה לידי סכנה, וע"כ כל שאין לה דברים מחזקים ומאכלים בריאים מחללין עלי' את השבת ואפי' אמרה איני צריכה,[[269]](#footnote-270) - והמג"א בסימן ש"ל סק"ח כתב דעכשיו נוהגין שאוכלין חמין של אתמול, וכמש"כ הרמב"ן דאם חכמה ורופא אומרים שאינה צריכה שומעין להן שהרבה יולדות שאין עושין להן חמין כל יום.

**דין יולדת לאחר ג'**

**נסתם הקבר אמרה צריכה אני מחללין עלי' את השבת לא אמרה צריכה אני אין מחללין עלי' את השבת,** לגירסא זו מבו' דאחר ג' אין מחללין עלי' את השבת אלא כשאמרה צריכה אני אך בסתמא אין מחללין עלי' את השבת, - אך גירסת הרי"ף והרא"ש בסימן ה' אמרה איני צריכה אין מחללין עלי' את השבת לא אמרה איני צריכה מחללין עלי' את השבת, ולפ"ז מבו' להיפך דאף בסתמא מחללין עלי' את השבת, ורק אם אמרה איני צריכה אין מחללין עלי', וכ"כ בפי' הר"ן והשיטה להר"נ, - וגירסת ר"ח אמרה צריכה אני מחללין עלי' את השבת אמרה איני צריכה אין מחללין עלי' את השבת, וכן גירסת הפסקי רי"ד והראב"ן והאו"ז בהל' יולדת סימן ק"ח, ולגירסא זו לא נתפרש הדין בסתמא שלא אמרה צריכה ולא אמרה איני צריכה, ובד' הר"ח לקמן בסוגיין מבו' דלמר זוטרא אף בסתמא מחללין.

**מאימתי פתיחת הקבר**

**אמר אביי משעה שתשב על המשבר ר"ה ברי' דר"י אמר משעה שהדם שותת ויורד,[[270]](#footnote-271)** בפי' ר"ח כתב דמהא דלא א"ר הונא עד שיתחיל הדם להיות שותת ש"מ דקודם שתשב על המשבר קאמר, וכ"כ הרי"ף, - אך הרמב"ן וש"ר תמהו ע"ז דרב הונא קאי על מה שאמרו מאימתי פתיחת הקבר, וע"כ אמר משעה שהדם שותת ויורד ולא קאמר עד שעה, ושפיר י"ל דהוא אחר שתשב על המשבר, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ש"ל ס"ג בדעת הרמב"ם בפיהמ"ש, ונתבאר להלן, - והרמב"ן בתורת האדם כתב דמסתברא דשיעורי לא תלו בהדדי ויש נשים דאין יושבות על המשבר כלל דהולד ממהר לצאת, ומשמע קצת מדבריו דמפרש לפ"ז דמר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי, וכל שישבה על המשבר או שדם שותת ויורד או שחברותי' נושאות אותה באגפי' הוי פתיחת הקבר.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, **א** הר"ח כתב דקי"ל כאביי ואין מחללין את השבת עד שיהא הדם שותת ויורד ותשב על המשבר, וכ"כ הרי"ף והאו"ז בהל' יולדת סימן ק"ח. - **ב** הרמב"ן וש"ר כתבו דלמש"כ הר"ח והרי"ף דרב הונא ס"ל דהוי פתיחת הקבר משעה שהדם שותת ויורד אף קודם שתשב על המשבר, קי"ל כוותי', דספק נפשות להקל,[[271]](#footnote-272)[[272]](#footnote-273) וכ"כ הרא"ש בסימן ה' והראבי"ה בסימן ער"ה, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א והר"ן והמאירי בדעת הרמב"ם בפ"ב משבת הי"ג. - **ג** השיטה להר"נ כתב בשם הרא"ה דקי"ל כשיעורא דקדים, משום דספק נפשות להקל, אך לא נתברר הי מינייהו קדים. - **ד** הרמב"ן בתורת האדם כתב דשיעורי לא תלו אהדדי ומשעה שישבה על המשבר או ששותת הדם ויורד או שחברותי' נושאות אותה באגפי' שהיא אינה יכולה לילך ה"ה בחזקת מסוכנת ועושין לה, וכ"כ הריא"ז בפירקין,[[273]](#footnote-274) וכ"כ השו"ע בסימן ש"ל ס"ג. - **ה** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין מתחילין בחילול שבת אלא משתשב על המשבר ויתחיל הדם להיות שותת, והביאוה"ל בסימן ש"ל ס"ג כתב בדעתו דדם שותת הוא אחר שתשב על המשבר וקי"ל כרב הונא דבתרא הוא, וכתב לפרש כן גם בד' הרמב"ם בהלכותיו.

**מאימתי מונין את הג' וז' ימים**

**ג' ימים וכו',** בד' המאירי מבו' דמונין את הג' וז' ימים משעת לידתה, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ג דין ג' ורי"ו בנתיב א' ח"א, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ב משבת הי"ג והסמ"ג לאוין ס"ה והארחות חיים בהל' שבת סימן שי"ט והכל בו בסימן ל"א, וכ"כ המ"ב בסימן ש"ל סקי"א, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמשתשב על המשבר ויתחיל הדם להיות שותת ומאותה שעה עד תום ג' ימים מחללין עלי' את השבת, ומשמע דמונין את הג' ימים משעה שתשב על המשבר, והביאוה"ל בסימן ש"ל ס"ד כתב דיש לפרש כן גם בד' הרמב"ם בהלכותיו.[[274]](#footnote-275)

**אם מונין ימים אלו מעת לעת**

התור"פ בעירובין ס"ח א' כתב דמונין ימים אלו מעת לעת, וכ"כ הריטב"א שם ובסוגיין בשם תוס', וכ"כ האו"ז בהל' שבת סימן פ"ה אות כ"ה והרשב"א והר"ן בשבת ק"ל ב' והרא"ש בפ' מרובה סימן ט"ו ובתשו' כלל כ"ו סימן ג' והר"ן בעירובין שם, וכ"כ המהרש"א בסוגיין בדעת התוס', וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפרקין, וכ"נ בד' האו"ה בכלל נ"ט ס"ב, כמש"כ הא"ר בסימן ש"ל סק"ו בדעתו, וכן צידדו הגר"א בסימן תרי"ז ס"ד ובתשו' בית אפרים יו"ד סימן ט"ז, - אך הריטב"א בסוגיין כתב בדעת הר"ח דא"צ מעל"ע, וכ"נ בד' התוס' בגיטין ח' ב' ד"ה אע"ג, וכן הכריע התרוה"ד בסימן קמ"ח, וכ"כ השו"ע בסימן תרי"ז ס"ד, והמג"א בסימן ש"ל סק"ז, - ועמש"כ בזה המ"ב בסימן ש"ל סק"י ובסימן תרי"ז סקי"ג.

**דין חילול שבת בתוך ג' ותוך ז'**

**עד אימתי פתיחת הקבר אמר אביי ג' ימים רבא אמר וכו' שבעה ואמרי לה שלשים,** התוס' כתבו דמר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי וכולהו קיימי כנהרדעי, וכ"כ התוס' בגיטין ח' ב' ד"ה אע"ג, - אך בפי' ר"ח כתב דאין הלכה כאביי ולא כרבא אלא קי"ל כנהרדעי דאמרי חי' ג' ז' ושלשים,[[275]](#footnote-276) ומבו' דפליגי אביי ורבא בזה.

**אמרי נהרדעי חי' שלשה שבעה ושלשים,** בד' הרשב"א מבו' דהיינו דפתיחת הקבר היא עד ג' ללידתה, וע"כ הוא דבתוך ג' אפי' אמרה איני צריכה מחללין עלי' את השבת, ואחר ג' כבר נסתם הקבר, וע"כ אין מחללין עלי' את השבת כשאמרה איני צריכה, וכ"נ בד' הריא"ז, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד שהביא רק לד' אביי דפתיחת הקבר עד ג', וכ"נ ממש"כ הר"ח דבתוך ז' סתמא נמי עבדינן כמר זוטרא לקולא, והרי דלאחר ג' כבר נסתם הקבר ותליא בפלוגתא דרב אשי ומר זוטרא.[[276]](#footnote-277)

אך הנה התוס' פירשו דאביי ורבא ואמרי לה מר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי, וכ"כ התוס' בגיטין ח' ב' (ד"ה אע"ג), ולפ"ז משמע דטעם הא דתוך ז' מחללין את השבת כשלא אמרה איני צריכה וטעם הא דתוך ל' עושין ע"י נכרי, הוא משום דעדיין לא נסתם הקבר, שהרי רבא אתא לפרושי עד היכן פתיחת הקבר, וכ"ה מבו' בד' המאירי, ובד' הריטב"א משמע דתוך ז' י"ל דעדיין לא נסתם הקבר, ואחר ז' ודאי נסתם הקבר, וצ"ע.

**ז' אמרה צריכה אני מחללין עלי' את השבת לא אמרה צריכה אני אין מחללין עלי' את השבת,** הר"ח כתב דבסתמא עבדינן כמר זוטרא לקולא ומחללין עלי' את השבת, וכ"כ הרי"ף, - והרמב"ן כתב דהיינו דקשיא דיוקא דרישא אסיפא אלא דספק נפשות להקל וסתמא כמי שאמרה צריכה אני, וכ"כ הרשב"א והר"ן.[[277]](#footnote-278)

הרמב"ן בתורת האדם פירש דהא דבתוך ג' אף כשאמרה איני צריכה מחללין עלי' ולאחר ג' אם אמרה איני צריכה אין מחללין עלי', הוא משום דבתוך ג' כיון דד"ז עושין אותו בחול לכל חי' וכולן צריכות לכך, היא בחזקת מסוכנת לשעתה לגבי מלאכה זו, וע"כ מחללין עלי' את השבת ואין שומעין לה דדילמא תונבא הוא דנקיט לה, אך לאחר ג' אינה בחזקת מסוכנת לשעתה, וא"כ אם אמרה איני צריכה שומעין לה, ועד"ז כתב הרמב"ן בסוגיין.[[278]](#footnote-279)

הרשב"א לעיל בסוגיין כתב דבתוך ז' ואמרה צריכה אני, אף אם יש שם רופא שאומר דאינה צריכה מחללין עלי', כיון דאפשר וקרוב תוך ז' שהיא צריכה, ואף לבשל לה בכלל דברים אלו, וכ"כ השעה"צ בסימן ש"ל סקי"ב בשם כל האחרונים דכל שאמרה צריכה אף אם ק' רופאים אומרים אינה צריכה שומעין לה דלב יודע מרת נפשו, - אך השה"ג בפירקין נסתפק בזה דשמא לא אמרינן בזה לב יודע מרת נפשו דכיון דאי"ז מחמת רעבון.

הב"ח בסימן ש"ל כתב דאף דבתוך ז' מחללין עלי' את השבת גם בסתמא, מ"מ כל שחברותי' אומרות שאינה צריכה אין מחללין עלי'.

הפסקי רי"ד לעיל בסוגיין כתב דאף אחר שנסתם הקבר ואומרת אינה צריכה אין מחללין עלי', מ"מ כל שחברותי' אומרות צריכה מחללין עלי', כמו שאמרו ביומא פ"ג א' דחולה אומר איני צריך ורופא אומר צריך שומעין לרופא, ועיי"ש שתמה לפ"ז על פירש"י שם, - אך מד' רש"י מבו' דאחר שנסתם הקבר ואומרת איני צריכה אין מחללין עלי' אף אם חברותי' אומרות שצריכה, וכ"כ הב"ח בסימן ש"ל והמג"א שם סק"ט, ובד' הפמ"ג והמחה"ש שם מבו' דהיינו בחברותי' שאינם בקיאות, וע"כ אם נסתם הקבר ואמרה איני צריכה אין מחללין ע"פ חברותי', ורק בתוך ג' הוא דמחללין בכה"ג, וכ"ה מבו' בד' המ"ב שם סקי"ד ובשעה"צ סקי"א, וכ"ה מבו' בד' הקרבן נתנאל בסימן ה' סק"ג.

**דין תענית יוהכ"פ ביולדת**

הרמב"ן בתורת האדם כתב דה"נ הוא לענין תענית דג' ודאי אינה מתענה, וז' אם אמרה איני צריכה מתענה והולכת ואם לאו מאכילין אותה, ומכאן ואילך הרי היא ככל הנשים להתענות ביוהכ"פ, וכ"כ הריטב"א והשיטה להר"נ, וכ"כ הרא"ש ביומא פ"ח סימן י' והר"ן בר"פ יוהכ"פ והטוש"ע בסימן תרי"ז ס"ד.[[279]](#footnote-280)

השאילתות בסימן קס"ז כתב דחי' אסורה להתענות עד ל' יום, והרמב"ן בתורת האדם שם תמה ע"ז דלא אמרו ל' יום בחי' אלא לנעילת הסנדל, והוכיח כן עוד ממה שאמרו לקמן בסוגיין דהא דלחי' שלשים הוא לענין טבילה ולא אמרו דהוא לענין תענית, וכן תמהו הרא"ש והר"ן ביומא שם, - והקרבן נתנאל ביומא שם כתב בדעתו דהוא משום דלחד לישנא בסוגיין פתיחת הקבר הויא כל ל' יום וספק נפשות להקל.

**שלשים אפי' אמרה צריכה אני אין מחללין עלי' את השבת,** הרמב"ן כתב דהיינו משום דאנו יודעין שאין לה חולי אחר ואף היא אינה אומרת כן, וע"כ אין מחללין עלי' את השבת דהכל בקיאין דמשום לידה אין לה סכנה לחמין, ועד"ז כתב הריטב"א דהא דאין מחללין עלי' את השבת הוא מטעם פתיחת הקבר דודאי כבר נסתם, אבל אם קפץ עלי' חולי מחללינן, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"ל סק"ט דאם רופא מומחה אומר שנתחדש לה חולי מחללין עלי' שבת.[[280]](#footnote-281)

הרמב"ן בתורת האדם כתב דאין מחללין עלי' את השבת אף משום שאר צרכי לידה דהכל בקיאין דמשום לידה אין לה סכנה לחמין ולשאר צרכי היולדת עד הערב שיעשו לה בחול,[[281]](#footnote-282) - אך הרמב"ן בסוגיין כתב דאי לאו דמסתפינא מרבוותא הייתי מפרש דהא דאם אמרה צריכה אני אין מחללין היינו כשאמרה צריכה אני לרחוץ, אך אם אמרה צריכה אני לחלל עלי אפי' ל' נמי מחללין.

בד' הרמב"ן מבו' דתוך ז' מחללין שבת לחמם לה חמין לרחיצה, וכ"כ האו"ז בהל' יולדת סימן ק"ח בשם רגמ"ה, וכתב בשם ה"ר אליעזר שנחלק ע"ז דלא הותר לחלל שבת אלא בדבר שיש בו פיקו"נ ורחיצה אינה פיקו"נ ולא צורך ותיקון עסק פיקו"נ, ולא הותר אלא בנר ושמן ודומה להן דברים שצריכים ליולדת לעיין ולהתעסק בפיקו"נ, ומה שאומרת צריכה אני היינו דאומרת צריכה אני שתראו בי וסמכוני ותנו עיניכם עלי לראות ולעיין כי חולה אני מאוד ועדיין לא נצלתי מחבלי יולדה, ועמש"כ הביאוה"ל בסימן שכ"ח ס"ד בביאור הפלוגתא בזה.

כ"ו כסליו פ"ג

דף מס' 14

**עשיית צרכי חולה ע"י נכרי**

**קכ"ט א'** - **כל צרכי חולה נעשין ע"י נכרי בשבת,** נחלקו הראשונים אם ה"נ הותרו כל שבותים דרבנן לצורך חולה או דלא הותר אלא אמירה לנכרי דלי"ב מעשה, ונתבאר באורך בדף מס' 17.

## אם הותרה אמירה לנכרי לצורך חולה כשאפשר להמתין, ואם מותר להכניס עצמו לכך

בתשו' הרד"ך בית י"ח ח"ו האריך לדון בהא דהותר לעשות צרכי חולה ע"י נכרי, אם הוא אף כשאפשר להמתין למוצ"ש, ועיי"ש שהכריע לאסור בזה, והביאו המג"א בסימן שכ"ח סקי"א, ובד' הפמ"ג שם והמ"ב שם סקמ"ו מבו' דהוא אף בכה"ג דבחולי שיש בו סכנה הי' אסור להמתין, וצ"ע,[[282]](#footnote-283) - ויש ללמוד כן מסוגיית הגמ' בעירובין ס"ז ב', דלהני קמאי שפירשו דאיירי כשנשפכו החמים של אחר המילה, מבו' דלא הותר למול ע"מ לחמם אח"כ מים ע"י נכרי, וכ"כ התורי"ד שם, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן קל"ד ב', והרי דאף דהותר אמירה לנכרי אף לצורך חולה שאין בו סכנה, ול"ב בזה להתירא דפיקו"נ, מ"מ אסור להביא עצמו לידי כך, ואף דוחין מילה משום זה, ולכאו' ה"נ הדין נותן דכל שאפשר להמתין למוצ"ש צריך להמתין.[[283]](#footnote-284)

בתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"א כתב דהתירא דאמירה לנכרי לצורך חולה אי"ז דחוי' אלא הותרה, ומה"ט דמי למלאכת יו"ט דמותר להרבות בשיעורים, וכ"כ הרש"ש בגיטין ח' ב' והאמרי בינה שבת סימן י"ח, וכ"ה מבו' בד' האבנ"ז בסימן קי"ח סק"ה, וכ"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פל"ב הערה קצ"א, - אך מהא דאסור להביא עצמו לידי כך, ואף דוחין מילה משום זה, משמע דאי"ז אלא דחוי', וכ"כ בתשו' תשורת ש"י ח"ב סימן ע"ג דאמירה לנכרי לצורך חולה הוי דחוי', ומה"ט הוא דאם אפשר להמתין למוצ"ש צריך להמתין.

עשיית צרכי קטן ע"י נכרי

הרמ"א בסימן שכ"ח סי"ז כתב דמותר לומר לנכרי לעשות תבשיל לקטן שאין לו מה לאכול, דסתם צרכי קטן הוי כחולה שאין בו סכנה, וכ"כ הרמ"א בסימן רע"ו ס"א דמותר להדליק נר לצורך קטנים דהוא כחולה שאין בו סכנה, - והגר"א בסימן רע"ו שם כתב דהא דשרי הוא כשהקטנים צריכים לכך הרבה, אך בלא"ה לא, והוכיח כן ממה שלא התירו לחמם מים לצורך התינוק אלא אגב אמו, וכ"כ המטה יהודה שם סק"ד דאין להתיר בסתם,[[284]](#footnote-285) אלא בתינוק שהורגל בראיית הנר בלילה, ואם לא יראה יצטער ויבכה, והביאו המ"ב שם סק"ו.[[285]](#footnote-286)

והגר"א בסימן שכ"ח שם כתב ללמוד לעיקר ההיתר בזה, ממה שאמרו לקמן קמ"א ב' בהא דנוטל אדם את בנו והאבן בידו דהוא בתינוק שיש לו געגועין על אביו, והרי שהתירו שבות ע"י שינוי לצורך קטן, וכ"ש דשרי אמירה לנכרי, ועמש"כ ע"ז התהל"ד בסימן ש"ט סוסק"ב, (וקושייתו הראשונה נתישבה בד' השעה"צ בסימן שכ"ח סקל"ד, עיי"ש), - ואמנם לכאו' לפ"ז אין להתיר אלא משום דיש לחוש דאלמלי שיעשו לו צרכיו יחלה, וכמש"כ בפירש"י לקמן שם דהא דשרי בתינוק שיש לו געגועין, הוא משום דאם לא יטלנו יחלה ואיכא סכנת חולי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והריטב"א שם, וזה דלא כמשמעות ד' הגר"א בסימן רע"ו דשרי בכל דבר הנצרך לו הרבה,[[286]](#footnote-287) וצ"ע.

התהל"ד בסימן ש"ח סקמ"ז כתב דהא דצרכי קטן הוי כחולה שאין בו סכנה, היינו בצרכי אכילתו, ולא בשאר צרכיו, ועי' בדבריו בסימן ש"ט סוסק"ב ובסימן שכ"ו סוסק"א ובסימן שכ"ח סקע"א במש"כ להוכיח כן, - וצע"ג דלהדיא כתב הרמ"א בסימן רע"ו בדין הדלקת נר לצורך קטן, דהו"ל כחולה שאין בו סכנה, והרי דאף בשאר צרכיו חשבינן לי' כצרכי חולה, וכ"כ האו"ה בשער נ"ט סכ"ח דמותר לומר לנכרי לעשות לתינוק אש ושאר כל צרכיו בשבת, וכתב דהוא משום דכל מידי דאית בי' רביתא לינוקא לא גזרו בי' רבנן, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג במש"ז בסימן ש"ב סק"ו והביאוה"ל שם ס"י דהותר שבות לצורך רחיצת התינוק דהו"ל כחולה שאין בו סכנה, ואמנם היינו רק כשהוא רגיל ברחיצה, משום דלא הותר אלא כשהוא צריך לכך הרבה, וכנ"ל, - ועמש"נ עוד בזה בדף מס' 24.

## חולה שיש בו סכנה אם הותר לעשות לו כל צרכיו

**דבר שאין בו סכנה אומר לנכרי ועושה,** בפירש"י כתב דהיינו דבגונא דאם לא יעשו לו רפואה זו אין מסוכן למות ומ"מ הוא צריך לה אומר לנכרי ועושה, ומשא"כ בדבר שיש בו סכנה דישראל עצמו עושה לו, והכס"מ בפ"ב משבת הי"ד ובב"י בסימן שכ"ח ס"ד כתב ללמוד מדבריו דאף דהוא חולה שיש בו סכנה מ"מ כיון דליכא סכנה במניעת רפואה זו לא הותר לעשותה ע"י ישראל, ועמש"כ לדחות בתשו' מהרח"ש ח"ג סימן ז', והביאוה"ל שם כתב ללמוד כן מד' כמה מקמאי, עיי"ש.

אך המ"מ בהל' שבת שם כתב דכל שיש בו סכנה משמע דמחללין שבת לכל צרכיו אע"פ שאין במניעת דבר שעושין לו סכנה,[[287]](#footnote-288) והביאוה"ל שם כתב דכ"נ בד' התשב"ץ בח"א סימן נ"ד, ובחי' הגרי"ז בהל' שביתת עשור כתב דהמ"מ דקדק כן ממש"כ הרמב"ם שם ה"א וה"ב דחולה שיש בו סכנה עושין לו כל צרכיו בשבת וכו' כללו של דבר שבת לגבי חולה שיש בו סכנה ה"ה כחול "לכל הדברים שהוא צריך להם", דמזה משמע דהותרו לו כל צרכיו אף אם אין במניעת אותו דבר סכנה,[[288]](#footnote-289) אך הכס"מ שם כתב דאפשר דדעת הרמב"ם כדעת רש"י דאין עושין לחולה שיש בו סכנה אלא דבר שיש במניעתו סכנה.

הרמב"ן בתורת האדם כתב דבמכה של חלל דא"צ אומד היינו דאף אם אין שם בקיאין וכו' עושין לו כל שרגילין לעשות לו בחול ממאכלין ורפואות שהן יפין לחולה, וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ח ס"ד דעושין לו כל שרגילין לעשות לו בחול, והמג"א שם סק"ד כתב דמשמע דאף אם ליכא סכנת במניעת הדבר ההוא עושין לו וכדעת המ"מ, וכ"כ התו"ש שם סק"ו, - אך הביאוה"ל שם כתב דמש"כ הרמב"ן דעושין לו כל שרגילין לעשות לו בחול ממאכלין ורפואות אין כונתו אף לדבר שאינו להעביר הסכנה, אלא כיון דמיירי שאין כאן בקי ואינם יודעין מה לעשות, ע"כ אמר שיעשו כל הדברים עושין בחול להעביר הסכנה לפי הבנתם, אבל אה"נ דגם לפי הבנתם אינם רשאין לעשות לו דברים שאפילו בחול יודעין הם בעצמם שאינה להעביר הסכנה,[[289]](#footnote-290) ומש"כ הרמב"ן ממאכלים ורפואות, היינו מאכלים הקלים שרגילים לתת דלחולה שלא יתחלש שגם מניעת דבר זה יהי' לפעמים סיבה לחזק חליו ויוכל לבוא לידי סכנה,[[290]](#footnote-291) ועמש"כ בזה הנשמ"א בכלל ס"ט סק"ג ד"ה ונ"ל דאזלי.

בתשו' מהרח"ש ח"ג סימן ז' משמע שהכריע לדינא דלא כד' המ"מ ולא הותר לעשות לחולה שיש בו סכנה אלא דבר שיש במניעתו סכנה, - אך בד' המג"א בסימן שכ"ח סק"ד משמע דקי"ל כמש"כ המ"מ דמחללין שבת לחולה שיש בו סכנה לכל צרכיו אף שאין במניעת אותו דבר סכנה,[[291]](#footnote-292) וכ"כ התו"ש שם סק"ו, - והגר"ז שם ס"ד דלדינא יש לנהוג דכל דאפשר ע"י נכרי לא יעשנו ע"י ישראל אף אם יש לחוש שיתעצל כלל, אך אם אין שם נכרי כלל יש לסמוך ע"ד המתירים, ומ"מ כל בעל נפש יחוש לעצמו באיסור של תורה, - והמ"ב שם סקי"ד כתב לדינא דמהנכון להחמיר באיסור של תורה, וכ"כ בביאוה"ל שם.

## טעם הסוברים דחולה שיש בו סכנה עושין לו כל צרכיו ומהו דהוי בכלל כל צרכיו

בעיקר מש"כ המ"מ דחולה שיש בו סכנה עושין לו כל צרכיו אע"פ שאין במניעת דבר שעושין לו סכנה, צ"ב, דהרי הא דמחללין שבת לצורך חולה שיש בו סכנה הוא מקרא דוחי בהם, וא"כ מה מקום יש להתיר לעשות אף דבר שאין סכנה במניעתו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בתשו' רדב"ז סימן אלף ר' דהוא משום דבדברים שיש בהם קצת צורך אפשר שאם לא תעשה לו דברים אלו יבא לדברים שיש בהם צורך הרבה והדבר ידוע דאפילו ספק ספיקא דוחה את השבת, ומבו' דהא דשרי הוא משום דיש בזה צד סכנה,[[292]](#footnote-293) וע"כ הוי זה בכלל פיקו"נ דדוחה את השבת.[[293]](#footnote-294) - **ב** האבנ"ז בסימן תנ"ג סק"ד דהוא משום דכל שיש בו סכנה אף כל מה שיחסר לו חשיב סכנה, דיצטרף חסרון זה אל הסכנה שיש לו בלא"ה ויסתכן יותר. - **ג** האגודת אזוב בכלל פיקו"נ סק"ב כתב דדמי לקרבנות דכיון דניתנה שבת לידחות מחללין שבת אף משום הידור, ועד"ז כתב הקוה"ע בסימן י"ח סק"ט דדמי למילה בשבת דכ"ז שלא סילק ידו חוזר אף על ציצין שאין מעכבין. - **ד** בקובץ ישורון י"א עמ' תש"י כתב בשם האבי עזרי דהוא משום דכל חולה שנמצא במצב סכנה עלול פתאום למות, וע"כ מחללין שבת כדי להוציאו במהרה ממצב הסכנה, וכל דבר שטוב לגוף החולה מועיל למהר את רפואתו ולהוציאו ממצב הסכנה. - **ה** המנחת שלמה בח"א סימן ז' וסימן ח' כתב דאפשר דהוא מפני החשש דיטעו לפעמים וימנעו מלעשות דבר עבור החולה אשר עי"ז יסתכן עשו הדבר היתר גמור וכ"ז נכלל בהא דפיקו"נ דוחה.

ונפ"מ בין הדרכים הוא מהו דהוי בכלל כל צרכיו דמחללין עליהן את השבת,[[294]](#footnote-295) דלמש"כ הרדב"ז היינו רק בדבר דיש בו צד סכנה, ולמש"כ האגודת אזוב והקוה"ע לכאו' הוא רק בדבר המסייע לרפואתו, דאף דאין סכנה במניעתו מ"מ הוא כ"הידור" בהצלתו,[[295]](#footnote-296) אך דבר שאינו מסייע כלל לרפואתו לא הותר,[[296]](#footnote-297) ולד' האבי עזרי הוא בדבר המועיל להוציאו במהרה מן הסכנה,[[297]](#footnote-298) - ונפ"מ עוד אם הותר לחלל שבת לכל צרכיו אף כשא"צ לחלל שבת כלל להצלתו, דלד' האגודת אזוב והקוה"ע אין להתיר בכה"ג, אך לשאר הדרכים שרי אף בכה"ג.

## אם הא דעושין לו כל צרכיו הוא רק אם שבת הותרה אצל פיקו"נ

האבנ"ז בסימן קי"ח סק"ד כתב דמש"כ המ"מ דבחולה שיש בו סכנה עושין לו כל צרכיו אף שאין במניעת אותו דבר סכנה הוא משום דס"ל דשבת הותרה אצל פיקו"נ, דלדעת הסוברים דשבת דחוי' אצל פיקו"נ ודאי דלא הותר אלא דבר שיש במניעתו סכנה, וכ"כ הקוה"ע בסימן י"ח סק"ט, וכ"נ בד' הנשמ"א בכלל ס"ט סק"ג ד"ה ונ"ל דאזלי, - אך ממה שנסתפק הכס"מ בפ"ב משבת הי"ד בדעת הרמב"ם בזה, אף שכתב שם ה"א לדעתו דשבת דחוי' אצל פיקו"נ, מבו' דגם אם שבת דחוי' יש מקום להתיר לעשות כל צרכיו,[[298]](#footnote-299) וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן שכ"ח סי"ג שכתב בפשיטות דשבת דחוי' אצל פיקו"נ ולא הותרה, ואפ"ה כתב שם ס"ד להתיר לעשות כל צרכיו, ועמד ע"ז בתשו' צ"צ האחרון או"ח סימן ל"ח, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, וכ"כ התהל"ד שם סק"ד והמנחת שלמה בח"א סימן ז'.

## טעם הא דאין מאכילין חולה ביוהכ"פ אלא ע"פ בקיאין

הביאוה"ל שם הוכיח דאף בחולה שיש בו סכנה אין מחללין שבת אלא לדבר שיש במניעתו סכנה, מהא דתנן ביומא פ"ג א' דחולה מאכילין אותו ע"פ בקיאין, ובלא אומדנא אין מאכילין אותו, כמש"כ הראשונים בכ"ד, והרי מתניתין איירי בחולה שיש בו סכנה, כמש"כ הרמב"ם בפ"ב משביתת עשור ה"ח, והרי דאף דבחול בודאי היינו נותנין לו לטעום ממאכלות היפים לחולה, אפ"ה ביוהכ"פ בעינן אומדנא אם מסוכן לו התענית.

ובישוב ד' המ"מ מצינו כמה דרכים, **א** האגודת אזוב שם כתב דכל הא דמחללין שבת לכל צרכיו, הוא רק משום דכבר נדחית השבת לרפואתו,[[299]](#footnote-300) וע"כ הוא דביוהכ"פ אין מאכילין אותו אלא ע"פ בקיאין, משום דלא נדחה כלל איסור אכילה ביוהכ"פ לצרכו.[[300]](#footnote-301) - **ב** הקובה"ע בסימן י"ח סק"י כתב דכל הא דמחללין שבת לכל צרכיו הוא משום דשבת הותרה במקום פיקו"נ, אך באיסור אכילה ביוהכ"פ דהוא דחוי' במקום פיקו"נ,[[301]](#footnote-302) לא הותר אלא דבר שיש סכנה במניעתו. - **ג** בחי' הגרי"ז בהל' שביתת עשור כתב בדעת הרמב"ם דהא דחולה מאכילין אותו ע"פ עצמו הוא רק כשידוע לנו שהוא חולה שיש בו סכנה, וכמש"כ המ"מ דהותר לו כל צרכיו וע"ז מהני הא דלב יודע מרת נפשו דסמכינן עלי' דיש לו צורך באכילה זו, עי"ש, ומבו' מדבריו דדינא דהמ"מ הוא גם ביוהכ"פ, ואפ"ה אין מאכילין אותו אלא ע"פ בקיאין או ע"פ עצמו, ולכאו' היינו משום דכל הא דמחללין שבת לכל צרכי החולה הוא רק בצרכים המסייעים לרפואתו, אף שאין במניעתן סכנה, וע"כ אף דודאי דהוא צריך לאכול, מ"מ אין מאכילין אותו אלא ע"פ בקיאין או ע"פ עצמו שאומרים דה"ז מסייע לרפואתו.

## בגונא דספק אם הוא בכלל כל צרכיו אם חשיב כספק נפשות

למש"כ הגרי"ז בדעת הרמב"ם דמתניתין דחולה מאכילין אותו ע"פ בקיאין או ע"פ עצמו מיירי בחולה שיש בו סכנה ומאכילין אותו ע"פ בקיאין או ע"פ עצמו שאומרים דהוא צריך לאכילה זו, אף שאין במניעתה סכנה, הרי דממה שאמרו בגמ' שם דהיכא דאיכא אחרינא בהדי' דאומר לא צריך וב' אומרים צריך פשיטא דמאכילין אותו דספק נפשות להקל, מבו' דאף דודאי אין במניעת האכילה סכנה ומספק"ל אם היא נצרכת לו יש בזה לדינא דספק נפשות להקל,[[302]](#footnote-303) וצ"ע.

## שבות דהותר לצורך חולה שאין בו סכנה אם היינו לכל צרכיו

הבית מאיר בסימן שכ"ח סי"ז בסו"ד כתב דאף לדעת המ"מ דבחולה שיש בו סכנה מחללין שבת לכל צרכיו, מ"מ בשבות שהותר לצורך חולה שאין בו סכנה, עמש"נ בדף מס' 17 פלוגתת רבוותא בזה, היינו רק לצורך רפואתו, עיי"ש.[[303]](#footnote-304)

ולכאו' דבריו הם כדעת הסוברים בד' המ"מ דמחללין שבת לכל צרכיו אף דאין מסייעין כלל לרפואתו, ובחולה שאין בו סכנה לא הותר שבות אלא כשהוא מסייע לרפואתו, אך לדעת הסוברים בד' המ"מ דכל הא דמחללין שבת לכל צרכיו היינו כשהוא מסייע לרפואתו, הרי דאדרבה שבות דהותר לצורך חולה שאין בו סכנה ודאי דהותר לכל צרכיו, אף לדעת החולקים על המ"מ, דכיון דה"ז מסייע לרפואתו ה"ז בכלל ההיתר דשבות לחולה.

**עשיית מדורה לחולה ולחי'**

**עושין מדורה לחי',** בד' השאילתות בסימן ל"ח והרמב"ן בתורת האדם והפסקי רי"ד לעיל בסוגיין מבו' דהיינו בתוך ג' וז', עיי"ש, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ג דין ג' ובס' הבתים בשערי המלאכות שער ג' ורבינו ירוחם בנתיב א' ח"א והספר נייר בהל' שבת, - אך המ"מ בפ"ב משבת הי"ד כתב בדעת הראב"ד דהיינו בתוך ל', דלענין מדורה חולה שיש בה סכנה היא, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ל ס"ו, והגר"א בסימן תרי"ז ס"ג כתב דדמי למה שאמרו לעיל דלחי' ל' יום לטבילה, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם.

**סבור מינה לחי' אין לחולה לא בימות הגשמים אין בימות החמה לא,** בפי' הר"י מלוניל כתב דהיינו דשאני חי' שהיא מצטננת מחמת הלידה, ומשא"כ בשאר חולים שנצטננו מאליהן לא מחללינן עלייהו לעשות להן מדורה, וגם בחי' היינו רק בימות הגשמים שמתחבר ההצטננות שלה עם צנינות העולם ומסתכנת, אבל בימות החמה דליכא אלא מצד אחד צנינות יכולה לסבלו עד מוצ"ש, - והמ"מ בפ"ב משבת הי"ד כתב בתו"ד דהטעם לומר דאין עושין מדורה אף לחולה שיש בו סכנה הוא משום דאין בצינה סכנה ואפשר בבגדים.

**א"ר חייא בר אבין אמר שמואל הקיז דם ונצטנן עושין לו מדורה,** בפירש"י כתב דכיון דאף בהקיז דם ונצטנן עושין לו מדורה, כ"ש בחולה, וכ"כ הר"ח והרי"ף והרא"ש והריטב"א והמאורות והמאירי, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה,[[304]](#footnote-305) והרמב"ן בתורת האדם.

אך הרמב"ם בפ"ב משבת הי"ד כתב דאין עושין מדורה אלא לחי' מפני שהצינה קשה לחי' הרבה במקומות הקור וכן עושין למי שהקיז דם ונצטנן, אך אין עושין מדורה לחולה להתחמם בה, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה ובס' הבתים שערי המלאכות ש"ג, וכ"נ בד' הראבי"ה בסימן רע"ו, והמ"מ שם כתב בדעתו דלא מייתינן מהא דהקיז דם אלא ללמוד דעושין מדורה לחי' אף בימות החמה, משום דהחי' היא כהקיז דם דודאי שפעה דם הרבה ומחמת כן הצנה קשה לה הרבה, אך לא הדרינן בן מהא דאין עושין מדורה לחולה,[[305]](#footnote-306) וכ"כ בפי' הר"ן בסוגיין בדעתו.

המ"מ שם כתב בתו"ד דטעם הא דאין עושין מדורה לחולה הוא משום דאין בצינה סכנה דאפשר בבגדים, - ובדעת ש"ר דעושין מדורה לחולה ולא אמרינן דאפשר בבגדים מבו' בד' המ"מ שם די"ל דהוא משום דבחולה שיש לו סכנה הותר לעשות כל צרכיו אף אם אין במניעת הדבר סכנה, עמש"נ בזה לעיל, - אך בתשו' מהרח"ש ח"ג סימן ז' כתב די"ל דהוא משום דשמא אף אם יכסוהו בבגדים לא יחם לו ויסתכן וע"כ התירו לעשות מדורה.

הראב"ד בהל' שבת הק' ע"ד הרמב"ם דאין עושין מדורה לחולה מהא דתניא ביומא פ"ד ב' דמחממין חמין לחולה בשבת בין להשקותו בין להברותו, וכתב דאפשר דהתם הוא בחולה שיש בו סכנה היא, וד' הרמב"ם הם בחולה שאין בו סכנה, ועמש"נ בזה להלן, - והמ"מ שם כתב די"ל דמחממין לו חמין מילתא אחריתא היא ואינו דומה לעשיית מדורה, וכ"כ בספר הבתים בשערי המלאכות ש"ג דל"ד עשיית מדורה לחימום חמין, כי חימום חמין הוא לצורך גוף החולה להשקותו או להרחיצו ודברים אלו הם רפואה לחולה, אך המדורה אינה רפואה אלא לחי' או למי שהקיז דם.

מד' הראב"ד מבו' דמש"כ הרמב"ם דאין עושין מדורה לחולה היינו בחולה שאין בו סכנה, ולפ"ז נמצא דלא פליג הרמב"ם ע"ד ש"ר דהתירו לעשות מדורה לחולה, דדבריהם קיימי בחולה שיש בו סכנה, וכמש"כ הביאוה"ל בסימן ש"ל ס"ו, - אך הספר הבתים שם כתב דמד' הרמב"ם נראה דאין עושין מדורה אף לחולה שיש בו סכנה, וכ"כ הב"י בסימן ש"ל ס"ו דיש לפרש כן, ועמש"כ בזה המ"מ שם.

בד' העולת שבת בסימן ש"ל סק"ו משמע דבחולה שאין בו סכנה עושין לו מדורה ע"י נכרי אף כשאפשר לו להתחמם בבגדים, - אך התו"ש בסימן שכ"ח סק"ו כתב דאין עושין מדורה לחולה שאין בו סכנה אף ע"י נכרי מפני שיכול להתחמם בבגדים, ונתחדש בדבריו דלא הותר לעשות צרכי חולה ע"י נכרי כשאפשר בענין אחר, אף דהדרך לעשות כן ע"י מלאכה, וזה מתפרש כמש"נ לעיל דהא דצרכי חולה נעשין ע"י נכרי אי"ז אלא דחוי', וע"כ כל דאפשר בענין אחר אסור.

הרמב"ם בפ"ב משבת הי"ד כתב דהא דעושין מדורה לחי' אף בימות החמה הוא מפני שהצינה קשה לחי' בארצות הקרים, והעולת שבת בסימן ש"ל סק"ו כתב דמשמע דלא הותר לעשות לה מדורה בימות החמה אלא בארצות הקרים, ועיי"ש שכתב דמד' השו"ע והפוסקים שסתמו בזה משמע דס"ל דאין לחלק בזה לפי טבע הארצות, ולמדו לזה מהא דבגמ' נקט סתמא.

**טמינת השליא**

**וטומנין השליא כדי שיחם הולד,** מד' הבה"ג בפירקין והרי"ף מבו' דקי"ל הכי, וכ"כ רבים מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ל ס"ז, - אך הרמב"ם בפ"ב משבת הי"ד השמיט לדין זה, והתהל"ד בסימן ש"ל סק"ז כתב דשמא הוא משום דהו"ל רפואה דרך סגולה,[[306]](#footnote-307) ואזיל לטעמי' בשלהי יומא דקי"ל דלא הותרה רפואה דרך סגולה, עמש"נ בזה בדף מס' 4.

**חתיכת הטבור**

**קושרין הטבור ר' יוסי אומר אף חותכין,** בפי' הר"י מלוניל לעיל במתניתין פירש טעם הפלוגתא בזה, דלרבנן אין חותכין את הטבור משום דאחר שנקשר ליכא כ"כ סכנה, ולר' יוסי אף אחר שנקשר איכא סכנה אם ישאר שם שמא יכרוך אותו המותר ביד אשה וימשכנו בו ויסתכן, וע"כ חותכין אותו, וכ"כ המאירי והשיטה להר"נ שם, ועד"ז כתב השאילתות בסימן ל"ח דלרבנן אין חותכין את הטבור משום דלא חיישי לאינתוחי דאפשר לאזדהורי בי' ולא אתי לידי סכנה, ולר' יוסי חותכין את הטבור משום דחייש לאינתוחי משום דזימנין דלאו אדעתי' ואתי לידי סכנה, - אך בד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה כל האמור מבו' דאף לר' יוסי ליכא בזה חשש סכנה, והא דחותכין את הטבור, הוא משום דלי"ב איסורא אלא מדרבנן, והתירוהו במקום צער, ועמש"נ בזה להלן.

**הלכה כר' יוסי,** כ"ה גירסת השאילתות בסימן ל"ח והבה"ג בפירקין והר"ח והרי"ף והראב"ן בסימן ש"ע,[[307]](#footnote-308) וכ"כ הרמב"ם בפ"ב משבת ורבים מקמאי דחותכין את הטבור בשבת, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ל ס"ז, - אך הטור שם כתב בדעת הרא"ש דקי"ל כרבנן דאין חותכין את הטבור, ועמש"כ בזה הב"י שם.

**כל האמור בפרשת תוכחה עושין לחי' בשבת,** התוס' כתבו דהיינו דכיון דבא בפרשת תוכחה מסתמא צער הוא אם אין עושין וע"כ הקילו חכמים לעשות, וכתבו דבכולן אין בהן איסורא דאורייתא, והיינו משום דלי"ב סכנה ואי"ז אלא צער בעלמא וע"כ אין להתיר בזה איסור דאורייתא, וכ"כ המג"א בסימן ש"ל סקי"ג,[[308]](#footnote-309) - אך הרמב"ם בפ"ב משבת הי"ד כתב דהא דמרחיצין את הולד בשבת וכו' הוא מפני שסכנה היא לו אם לא יעשו לו כל אלו, וכ"ה מבו' בד' השאילתות ודעימי' דהא דחותכין את הטבור הוא משום דהו"ל סכנה, והביאוה"ל בסימן ש"ל ס"ז כתב דלפ"ז מותר לעשות אף מלאכות דאורייתא לצרכים אלו.

**מכאן שמלפפין הולד בשבת,** בפירש"י כתב דאי"ז אסובי ינוקא דדעת רב נחמן לעיל קכ"ג א' דאסור אלא ליפופי בעלמא כמו שעושין בחגורות ופסיקיאות,[[309]](#footnote-310) ובתשו' אדמת קדש או"ח סימן ז' הק' לפ"ז במש"כ בפירש"י לקמן קמ"ז ב' ד"ה לפופי וד"ה בחומרי שדרה להביא מהכא דביום הלידה הותר ללפף את הולד אף כשנתפרקה אחת מחוליות השדרה, ולפ"ד רש"י הכא הרי לדעת רב נחמן לא הותר לתקן את האברים אלא ליפופי בעלמא בחגורות ופסיקיאות, וכן הק' הגרע"א בגהש"ס, ועיי"ש באדמת קדש במש"כ לישב, - אמנם הנה בד' הריטב"א מבו' שפירש בד' רש"י דמה שאמרו הכא דמלפפין את הולד הוא כדי לתקן האברים שנתפרקו בשעת לידה ודמי לאסובי ינוקא, אלא שלא אסרו התם אלא כשמתקן האברים בידיו אך כל שכורכו בבגדים ובחגורות שרי, וכ"כ הרמב"ן וש"ר לעיל קכ"ג א' בשמו,[[310]](#footnote-311) ולפ"ז ניחא.

כ"ז כסליו פ"ג

דף מס' 15

## להתרפאות מן הנכרי

**ע"ז כ"ז א'** **- מתרפאין מהן וכו' אבל לא ריפוי נפשות,** התורי"ד כתב דהיינו היכא דשכיח רופא ישראל, אבל אם לא שכיח רופא ישראל מה יעשה ובע"כ יתרפא מן הנכרי, והביאו הריא"ז בפירקין (ה"א דין י"ד), - אך בד' רש"י וש"ר לקמן בסוגיין מבו' דאף היכא דליכא רופא ישראל אין מתרפאין מן הנכרי, ונתבאר להלן.

נחלקו הראשונים בדין רפואה ע"י רופא מומחה, **א** בסוגיית הגמ' לעיל אמרו דמותר למול ע"י רופא נכרי מומחה דכי אתא ר' דימי א"ר יוחנן אם הי' מומחה לרבים מותר, ופירש"י דהוא משום דלא מרע נפשי', וכ"כ התוס' לקמן בסוגיין סוד"ה כל מכה דמותר להתרפאות מרופא נכרי מומחה, וכ"כ הבעה"מ והרא"ש בסימן ח' והריטב"א והסה"ת בסימן קנ"ג ורבים מקמאי, וכ"כ הטוש"ע ביו"ד סימן קנ"ה ס"א. - **ב** הרמב"ן בתורת האדם כתב דאדם חשוב מותר להתרפאות ע"י רופא מומחה משום דמסתפי ממלכותא, ופירש כן בסוגיית הגמ' לקמן כ"ח א', ומבו' דלא הותר להתרפאות מן המומחה אלא באדם חשוב, והמאירי כתב כן בשם יש מי שאוסר, ותמה ע"ז. - **ג** הרי"ף והרמב"ם השמיטו להך דינא דמותר להתרפאות ע"י מומחה, ועמד ע"ז הב"י בסימן קנ"ה,[[311]](#footnote-312) והב"ח שם כתב בדעתם דס"ל דפליגי בה אמוראי ופסקו להחמיר בסכנת נפשות, ועמש"כ בזה בתשו' מהר"ם בן חביב סימן רצ"ד.

הבעה"מ כתב דאם יש בקיאין עומדין על גביו מותר, ודמי למה שאמרו לעיל כ"ו ב' דנכרי מל את ישראל בזמן שאחרים עומדין על גביו, - אך הרמב"ן במלחמות כתב דאין הנידון דומה לראי', שהמילה אין בה סכנה ואי מצלי לי' לסכיני' מחזא חזו לי' ומירתת, אבל ברפואה לא התירו, שהרי אפשר לו לומר סם פלוני יפה לו והוא רע לו, אע"פ שהבקיאין אומרים רע לו פעמים שהרופאים חלוקין בדבר, או שיאמר אין זה סם פלוני אם מעורב בדברים אחרים, וכתב דבכל מקום שאין לחוש בדבר מותר, ואם אפשר לחוש חוששין בכל מקום, ועמש"כ בזה באורך בשכנה"ג בהגה"ט יו"ד סימן קנ"ה אות ד'.

**אילימא ריפוי ממון בשכר וכו' ליתני מתרפאין מהן בשכר,** האו"ז בסימן קמ"ז כתב דמתרפאין מן הנכרי בשכר, דהואיל שמתנה עמו תן לי כו"כ שכר שארפא אותך חושש להפסד שכרו ואינו ממיתו, ועיי"ש שכתב דהא דלא מוקמינן למתניתין בהכי הוא משום דלישנא דמתניתין לא משמע הכי, אך אה"נ דמותר להתרפאות ממנו בשכר, וכ"כ הרמ"א ביו"ד סימן קנ"ה ס"א.[[312]](#footnote-313)

אך הריטב"א כתב דלפ"מ דמפרש דריפוי ממון דבר שאין בו סכנה וכו', לא שני לן בין חינם לשכר, וכ"נ בד' הרמב"ן בתו"ד,[[313]](#footnote-314) וכ"כ המהרש"ל בביאורו לסמ"ג ל"ת מ"ה דתלמודא סתמא קאמר לה ואף בשכר אסור, וגם גדולה השנאה ולא יחוש לשכרו, וכתב דכן דעת רוב המחברים, וכ"כ הב"ח ביו"ד שם ס"ו ובהגהת דרישה שם סק"א, והש"ך שם סק"ו האריך להכריע כד' האו"ז, ונחלק עמש"כ הב"ח ללמוד מד' הרא"ש והר"ן לאסור אף בשכר.

**אבל אם אמר סם פלוני יפה לו סם פלוני רע לו מותר סבר שיולי משאיל לו וכו',** הרמב"ם בפי"ב מרוצח ה"י כתב דמותר לשאול לרופא נכרי ויאמר לו סם פלוני יפה וכו', אבל לא יקח ממנו, והב"י ביו"ד סימן קנ"ה כתב דהא דלא יקח ממנו הוא משום דחוששין שמא הוא משקר כדי למכור מקחו, או משום דחיישינן שמא יערב בו סם המות.

התר"י כתב דהא דאם אמר סם פלוני יפה לו מותר להתרפאות בו, היינו רק כשהוא חולה שאין בו סכנה והוא מכיר הסם, אבל אם אינו מכיר הסם אע"פ שאין בו סכנה אין מתרפאין ממנו, ואם הוא חולה שיש בו סכנה אע"פ שמכיר את הסם אין מתרפאין ממנו כלל, משום דיש סמים שהם טובים והם רעים להרבה חולאים, וכיון שהוא חולה שיש בו סכנה אפשר שאותם סמים מריעין לו אע"פ שהם טובים לחולאים אחרים, ועמש"כ בזה באורך השכנה"ג בהגה"ט ביו"ד סימן קנ"ה אות ז'.

**ספק חי ספק מת אין מתרפאין מהן,** בפירש"י כתב דהיינו משום דנכרי ודאי יהרגנו וע"כ מוטב שיניח אולי יחי', וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והטור ביו"ד סימן קנ"ה, - ובתשו' אג"מ יו"ד ח"ג סימן ל"ו הק' דמ"ט הוצרך להא דנכרי ודאי יהרגנו, הרי אף ספק הוא שיהרגנו יש לאסור להתרפאות ע"י נכרי, דאף דגם מתחילה הי' ספק שימות, מ"מ שוא"ת עדיף,[[314]](#footnote-315) וגם הספק שיחי' בלא רפואה עדיף מהספק דיחי' ע"י שיתרפא ברפואות דכל רפואות אינם ברורים כ"כ שיועילו, וגם עדיף מיתת עצמו בידי שמים ממיתה ע"י אדם, וכתב דהוא משום דבסיפא משמע דרק בודאי מת מתרפאין מהן, אך יש ספק מועט שיחי' אף דנוטה טפי שימות אין מתרפאין מהן, ובכה"ג הרי אם הי' זה ספק השקול אם יהרגנו הנכרי הי' בדין שיתרפא ממנו,[[315]](#footnote-316) ובע"כ דאמרינן דהנכרי ודאי יהרגנו.[[316]](#footnote-317)

**ודאי מת מתרפאין מהן,** בפירש"י כתב דהיינו דכל דאם לא ירפאנו ימות ואין כאן ישראל לרפאותו מתרפאין מהן דנכרי מאי עביד לי' הרי בלא"ה ימות ושמא ירפאנו הנכרי, וכ"כ הר"י מלוניל והריטב"א והר"ן והנימו"י, וכ"ה מבו' בד' התוס' ועוד מקמאי, - אך התורי"ד כתב דאם ליכא רופא ישראל אף בספק מת מתרפאין מן הנכרי, ובע"כ דאיירי כשיש רופא ישראל ומ"מ כיון דבודאי ימות לא חיישינן לחיי שעה שמא יקרב הנכרי מיתתו.[[317]](#footnote-318)

## חיי שעה

**האיכא חיי שעה לחיי שעה לא חיישינן,** התוס' הק' ממה שאמרו ביומא פ"ה א' דמפקחין את הגל בשבת משום חיי שעה והרי דחיישינן לחיי שעה, וכתבו דהכא והתם עבדינן לטובתו דהתם אם לא תחוש ימות והכא אם תחוש ולא יתרפא מן הנכרי ודאי ימות, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ התו"י ותוס' הרא"ש ביומא שם, ועד"ז כתב הרמב"ן בתורת האדם דלספיקא דחיי שעה מקמי אפשר דחיי טובא לא חיישינן, - אך למש"כ התורי"ד דאיירי כשיש רופא ישראל, בע"כ דלא חיישינן כלל לחיי שעה, והדק"ל מהא דמפקחין את הגל בשבת משום חיי שעה, וצ"ע.[[318]](#footnote-319)

השבו"י בח"ג סימן ע"ה השוה ד' הרמב"ן לד' התוס', - ולכאו' יש מקום לדון בזה, דלמש"כ התוס' דהא דלא חיישינן לחיי שעה במקום חיל עולם הוא משום דעבדינן לטובתו, הרי דכ"ז הוא באדם אחד דעדיף צד חיי עולם דילי' מספק חיי שעה, דה"וחי בהם" דילי' הוא צד החיי עולם, אך בב' בנ"א לא מצינו דדוחין חיי שעה של זה מפני חיי עולם של זה, אך לד' הרמב"ן אף בב' בנ"א לא חיישינן לספיקא דחיי שעה מפני אפשר דחיי עולם, - ועמש"כ החזו"א ביו"ד סימן ס"ט סק"ב בהך מילתא אם חיי עולם שלו קודמין לחיי שעה של חבירו, ועיי"ש במש"כ לפרש לפלוגתא דבן פטורא ור"ע בב"מ ס"ב א', ואכמ"ל.

הדרישה ביו"ד סימן קנ"ה סק"ב הק' בהא דלא חיישינן לחיי שעה משום דשמא ירפאנו הנכרי, שהרי אמרינן דהנכרי ודאי ימיתנו, וכמש"כ בפירש"י דמה"ט הוא דבספק חי ספק מת אין מתרפאין מהן, כתב דלא אמרו כן אלא היכא שהוא ספק, והיינו דהא דהנכרי ודאי ימיתנו אי"ז ודאי ממש אלא היינו דקרוב הדבר שימיתנו, וע"כ במקום דבלא שירפאנו הוי ספק אם ימות אין מתרפאין ממנו משום דקרוב הדבר שימיתנו, אך היכא דבלא שירפאנו ודאי ימות מתרפאין ממנו דשמא ירפאנו, וכ"ה מבו' בד' התו"ח בסוגיין והמשנת חכמים בהל' ע"ז סו"ס ל"ט, - ומבו' לפ"ז דהא דלא חיישינן לחיי שעה מכח חיי עולם, הוא אף היכא דקרוב הדבר שימות מיד, דמ"מ כיון דיתכן דעי"ז יתרפא לחיי עולם, לא חיישינן לחיי שעה,[[319]](#footnote-320) וכ"ה בל' הרמב"ן ד"לספיקא" דחיי שעה מפני "אפשר" דחיי עולם לא חיישינן, ועמש"נ בזה להלן.

בתשו' שבו"י ח"ג סימן ע"ה כתב בדין חולה דבלא רפואה ודאי ימות תוך יום או יומים, ויש רפואה אחת דאם תועיל יתרפא עי"ז מחליו ואם לא תועיל ימות מיד, אם מותר לעשות רפואה זו או חיישינן לחיי שעה ושוא"ת עדיף, וכתב דיש לעשות רפואה זו, משום דלא חייישינן לחיי שעה בכה"ג דשמא תועיל הרפואה לחייי עולם, וכ"כ המשנת חכמים בהל' ע"ז סו"ס ל"ט והבית מאיר ביו"ד סימן של"ט ס"א והגליון מהרש"א ביו"ד סימן קנ"ה ובתשו' בנין ציון סימן קי"א והאחיעזר בח"ב סו"ס ט"ז, - והמשנת חכמים והאחיעזר שם כתבו דמהכא יש ללמוד דגם בגונא דהוא קרוב טפי שימות ע"י עשיית רפואה זו, מ"מ לא חיישינן לחיי שעה, שהרי הכא קרוב הדבר שימיתנו הנכרי, ואפ"ה לא חיישינן לחיי שעה.

בפירש"י כתב דחיי שעה היינו דהנכרי ממהר להמיתו ושמא יום או יומים יחי', והאחיעזר שם כתב דפשוט דליכא נפ"מ בין יום או יומים לכמה חדשים, ובתשו' אג"מ יו"ד ח"ג סימן ל"ו עמד בזה דא"כ מהו הגבול דחשיב כחיי שעה,[[320]](#footnote-321) והיינו שהרי סוף כל אדם למיתה ולא חשבינן לה כחיי שעה, וכתב דד' האחיעזר קיימי בגוני דבלא הרפואה הוא מתנוון והולך ואפשר דימות בכל יום, וע"כ אף דאפשר שיחי' כמה חדשים חשיב כחיי שעה,[[321]](#footnote-322) - ועיי"ש שכתב עוד דכ"ז הוא בגונא שאינו ראוי לחיות יותר מי"ב חדשים, אך שכל שראוי לחיות יותר מי"ב חדשים אין להתיר לעשות רפואה זו, דבכה"ג אין לסמוך ע"ד הרופאים, ועי' עוד בדבריו בחו"מ ח"ב סימן ע"ה אות ב' וג', וצ"ע.

המשנת חכמים שם נסתפק דשמא הא דלא חיישינן לחיי שעה במקום חיי עולם, הוא רק כשמתרפא ע"י נכרי, אך ישראל אסור לעשות רפואה זו בידים, וצידד להתיר בזה, וכ"כ האחיעזר שם, - והמשנת חכמים שם כתב דהיינו רק היכא דהוי ספק השקול אם יתרפא עי"ז או ימות מיד, אך האחיעזר שם כתב דיש ללמוד מהכא דשרי אף כשהוא קרוב טפי שימות עי"ז.

ובדעת המשנת חכמים שאסר לעשות רפואה ע"י ישראל כשהוא קרוב טפי שימות עי"ז, כתב בחי' ר' ראובן ביבמות סימן ל"ג סק"ד דהוא משום דרופא ישראל מוזהר משום לא תרצח, וכל דהוא מכה שרובן למיתה הו"ל מכה של רציחה ממש שחייבין מיתה ע"ז, ולא מצינו שהתירו איסור רציחה גמור משום מיעוטא דהצלה דחיי עולם,[[322]](#footnote-323) - ועיי"ש שכתב לפרש הטעם להתיר בזה, דהוא משום דאיסור רציחה בדיני פיקו"נ תליא, דהאיסור בחובל נפש הוא מה שמפסיד נפש חבירו בידים, וכיון דבהל' פיקו"נ אמרינן דלחיי שעה לא חיישינן כיון שיש בזה גם ספק הצלה דחיי עולם, א"כ החולה וכל העולם חייבין להשתדל לעשות לו ניתוח זה משום פיקו"נ דהצלת חיי עולם, וא"כ ממילא ל"ש בזה איסור רציחה על הרופא, דכיון דבדיני פיקו"נ מציל הוא תו אין בזה דיני רציחה.[[323]](#footnote-324)

\*בנדרים כ"ב א' אמרו דעולא במיסקי' לארעא דישראל איתלוו לי' תרין בני חוזאי בהדיה, קם חד שחטי' לחברי', א"ל לעולא יאות עבדי, א"ל אין ופרע לי' בית השחיטה, והתפא"י בבועז ביומא פ"ח סק"ג הק' דהיאך הותר לעולא לומר שימהר מיתתו הרי חיישינן לחיי שעה והו"ל כאומר שימיתנו, ואף דחשש עולא שאם לא יאמר כן יהרגנו, הרי לא הותרה רציחה במקום פיקו"נ דמאי חזית וכו', וכתב דהוא משום דלא חיישינן לחיי שעה במקום חיי עולם, עיי"ש, והמנחת שלמה בח"ב סימן פ"ו ד"ה נכון הדבר כתב לחלק בזה בין האופנים, עיי"ש, - ועמש"כ בס' משנת פיקו"נ סימן ע"א לדחות הראי' מהתם בכמה אנפי.

בתוס' הר"ש משאנץ כתב דאף דלחיי שעה לא חיישינן, מ"מ היכא דידוע שאין רפואתו מועלת כי אם לחיי שעה, טוב שיניח ויעמוד בספק, דשמא מעצמו יתרפא לגמרי, - ולכאו' מכוון דבריו דכל הא דודאי מת מתרפאין מהן ולא חיישינן לחיי שעה, הוא רק משום דיתכן שתועיל לו הרפואה לחיי עולם ולא חיישינן לחיי שעה במקום חיי עולם, אך כל דודאי לא תועיל לו הרפואה אלא להאריך את החיי שעה, אין מתרפאין מהן וחיישינן לחיי שעה, אך צ"ב במה שהוסיף דהוא משום דשמא יתרפא לגמרי.

## אם מתרפאין מן הנכרי במכה שאין בה סכנה

**כל מכה שמחללין עלי' את השבת אין מתרפאין מהן,** הראשונים הק' דלעיל בסוגיין א"ר יהודה דאפי' ריבדא דכוסליתא לא מתסינן מינייהו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דכל הא דאין מתרפאין מן הנכרי הוא במכה שיש בה סכנה, ופליג על הא דא"ר יהודה דאפי' ריבדא דכוסליתא לא מתסינן מינייהו, וכ"כ הר"י מלוניל והבעה"מ ובחי' הראב"ד והפסקי רי"ד וההשלמה והאשכול בהל' ע"ז,[[324]](#footnote-325) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"ב מרוצח ובד' הריא"ז ה"א דין י"ד שכתבו דכל הא דאין מתרפאין מן הנכרי הוא במכה שיש בה סכנה והשמיטו לההיא דרב יהודה, וכ"כ הר"ן בדעת הרי"ף, וכ"כ השו"ע ביו"ד סימן קנ"ה ס"א. - **ב** התוס' כתבו בשם ר"ת דלא פליגי דהא דא"ר יהודה דאפי' ריבדא דכוסליתא לא מתסינן מינייהו הוא בבריא, דבכה"ג חיישינן שיזיקנו הנכרי דלא מרע אנפשי' אם ימיתנו שיאמרו העולם דבודאי במזיד הזיקו מפני שהי' שונאו, אך הא דאין מתרפאין מהן בחולה הוא רק כשיש בו סכנה דבזה לא מרעי נפשייהו אם ימות דמצי לאשתמוטי ולומר שמסוכן הי', ומשא"כ כשאין בו סכנה מתרפאין מהן דודאי לא ימיתנו דלא מצי לאשתמוטי ואם יהרגוהו מרעי נפשייהו, וכ"כ הרא"ש בסימן ח' והטור בסימן קנ"ה, ובד' הש"ך שם סק"א והגר"א שם סק"א משמע שהכריעו כן. - **ג** הראב"ד בכתוב שם דהא דר' יוחנן דרק מכה שמחללין עלי' את השבת אין מתרפאין מהן הוא כשמראה סממניו לבקיאין דבכה"ג אין לחוש לסם המות אלא חיישינן שיתעצל בו בכונה ויניחנו וימות,[[325]](#footnote-326) אך כשאין מראה סממניו לבקיאין אין מתרפאין מהן כל מכה שמא יניח בו סם המות וימיתנו, והרמב"ן בחי' תמה ע"ז. - **ד** הרמב"ן כתב בשם אחרים דבשכר מתרפאין מהן כל מכה שאינה של חלל דהו"ל כרופא מומחה ולא מרע נפשי', ובחינם אין מתרפאין מהן אפי' ריבדא דכוסליתא דלאו ריעותא דנפשי' הוא דלא קפדי. - **ה** הרמב"ן במלחמות ובחי' ובתורת האדם כתב ופירש כן בד' הרי"ף דהא דא"ר יוחנן כל מכה שמחללין עלי' את השבת היינו דהיא במקום סכנה שאפשר לבא לידי מכה שמחללין עלי' את השבת, וה"נ הא דמכה של חלל היינו אע"פ שהיא עכשיו מכה קטנה שמא יכניס לו סם המות בה ויכבידנה הואיל והיא במקום סכנה, וזהו דא"ר יוחנן דאפי' ריבדא דכוסליתא לא מתסינן מינייהו משום דהיא במקום סכנה דהדבר ידוע דשוריאני דליבא וכל גופי' בההוא דוכתא אגידי ובה תלו.

א' טבת פ"ג

דף מס' 16

## מכה של חלל

**כ"ח א' - כל מכה של חלל אין מתרפאין מהן,** בפירש"י כתב דהוא משום דכל מכה של חלל מחללין עלי' את השבת, ובתלמידי רבינו יונה כתב דה"מ בהכאה כגון שנפל או שנשבר עצם מעצמיו, אך במיחוש בעלמא אין מחללין עליו את השבת אע"פ שהוא מן השפה ולפנים, וכתב דכ"ז הוא בסתמא, אבל אם שאלנו לרופא ואמר שיש בו סכנה אפי' אשאר מיחושים מחללינן דספק נפשות להקל, והביאוהו הנמו"י בסוגיין ובפי' הר"ן בשבת ק"ט א' והמ"מ בפ"ב משבת ה"ה, וכ"כ הריטב"א בפסחים כ"ה ב', וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ח ס"ג, והגר"א שם כתב ללמוד לזה ממה שאמרו לקמן בסוגיין דאף אם שינים הוו כמכה של חלל, מ"מ כשחושש בשיניו לא יגמע בהן את החומץ, והרי דבמיחוש בעלמא ל"ה כמכה של חלל, - ועמש"נ להלן אם היכא דכאיב לי' טובא הוי כמכה.

**גב היד וגב הרגל הרי הן כמכה של חלל ומחללין עליהן את השבת,** הפסקי רי"ד בשבת ק"ט א' כתב דהיינו בחילול שהוא מדרבנן, אך במלאכה דאורייתא אין מחללין עליהן אלא אם הי' מסוכן למות, - אך בד' ש"ר מבו' דהוי כמכה של חלל ומחללין עליהן את השבת אף במלאכה דאורייתא, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ב משבת ה"ו והטוש"ע בסימן שכ"ח ס"ו, וכ"ה משמעות הגמ' בסוגיין דמה"ט הוא דהוו בכלל מכה שמחללין עלי' את השבת דאין מתרפאין מהן.

**כל מכה שצריכה אומד מחללין עלי' את השבת,** בפירש"י כתב דהיינו מכה שמסוכנת כ"כ שצריך לאמדו אם יחי' ואם ימות, והריטב"א הק' דמאי קמ"ל פשיטא דספק נפשות הוא, וכתב דקמ"ל דאם אין כאן רופאים וגם החולה אינו אומר כלום כיון שהיא מסוכנת כ"כ שנראית לעינינו שצריכה רפואה ושיש בה ספק מיתה, מחללין עלי' את השבת ולא נמתין לרופאין.

**מכה של חלל אינה צריכה אומד,** כן גירסת הר"ח, וכן גריס הרי"ף בסוגיין ובשבת ק"ט א' והרא"ש שם סימן ה' ורבים מקמאי, אך בפירש"י כתב דל"ג לה, והאו"ז בסימן קמ"ח כתב דלא ידענא מאי טעמא, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב משבת ה"ה והטוש"ע בסימן שכ"ח ס"ד.

והרמב"ן בתורת האדם כתב דהא דאינה צריכה אומד היינו דאף אם אין שם בקיאין וחולה נמי אינו אומר כלום, עושים לו כל שרגילים לעשות לו בחול ממאכלים ורפואות שהן יפין לחולה ומחללין שבת ואין נשאלין כלל, אך כשיודעין ומכירין באותו חולי שהוא ממתין וא"צ חילול ודאי דאסור לעשות לו, וכ"ש דכשהחולה או הרופא אומרין דאינו צריך דאין מחללין לעולם אע"פ שהוא מכה של חלל, וכ"כ בפי' הר"ן בשבת ק"ט א', והטוש"ע בסימן שכ"ח ס"ד.[[326]](#footnote-327)

בפי' קדמון בפ"ב משבת ה"ה כתב דהא דמכה של חלל א"צ אומד הוא משום דכל החולאים שהם בחלל לא יוכל אדם לידע אותם על בוריים ואפי' הרופאם הבקיאים לא ידעו אותם אלא במקרים שיורו עליהם ואפשר שלא יהיו המקרים אמתיים, וע"כ כל חולי שבחלל מחללין עליו את השבת בלא אומד כלומר בלי שיעור שלא נאמוד אותו אם צריך לחלל עליו את השבת או לא, וצ"ע אם לפי דבריו מחללין את השבת אף כשהרופאים אומרים דאין צריך.

## אישתא צמירתא

**האי אישתא צמירתא כמכה של חלל דמי ומחללין עלי' את השבת,** בד' הרא"ה מבו' דהא דמדמינן לה למכה של חלל הוא להך מילתא דא"צ אומד, וכ"כ הריטב"א בפסחים כ"ה ב' דאי"ז מכה של חלל ממש, דאין קרוי מכה של חלל אלא כשנתקלקל אחד מן האברים הפנימיים מחמת מכה וכו' ולא במיחוש בעלמא, אלא שאמרו דהוא מיחוש שיש בו סכנה וחשוב בדינו כמו מכה של חלל דמחללין עליו את השבת.

בפירש"י כתב דאישתא צמירתא הוא מכת חמה, והפסקי רי"ד כתב דהוא קדחת עזה, והרא"ה כתב די"א דהוא קדחת, וכ"כ המאירי בסוגיין והריא"ז בשבת פי"ד ה"ב דין ו' ורי"ו בנתיב י"ב ח"ט, והשו"ע בסימן שכ"ח ס"ז כתב דהוא קדחת חם ביותר או שהוא עם סימור.

ובתשו' הרשב"א ח"ג סימן רי"ד כתב דיש מי שדן כל מי שיש לו קדחת מסוכן דדמי למה שאמרו בפסחים כ"ה ב' דאישתא צמירתא כשעת הסכנה דמיא, ועיי"ש שכתב דהוא טעות ושיבוש גדול מכמה טעמים, חדא, דרוב החולים בקדחת כל הרופאים הבקיאים דנין אותם לחיים ולא למות ואין אנו מתירין כל האיסורין לכל מי שיש לו קדחת ולכל מי שנפל למשכב ואפי' ג' ימים, ועוד דמאן פריש לן דאישתא צצמירתא הוא חולי של קדחת, הרי לדעת כל הבקיאין אין כל הקדחות מסוכנות לשעתן, ועיי"ש שכתב דרש"י לא פירשה בחולי של קדחת אלא חולי אחר הוא שיש בו סכנה, ועוד דבפסחים של פליגי בה לישני ולל"ב אסרו ליהנות דרך הנאתן אע"ג דהו"ל אישתא צמירתא, והרי דאישתא צמירתא לאו שעת הסכנה היא,[[327]](#footnote-328) והביאוהו הב"י ביו"ד סימן קל"ד, והמג"א בסימן שכ"ח סק"א, - ועמש"כ בזה התהל"ד שם סק"י, ומש"כ בתשו' אג"מ או"ח ח"א סימן קכ"ט והגרש"ז זצ"ל בשש"כ פל"ב סק"ל במידת החום שמחללין עלי' שבת.

**מהיכן מכה של חלל וכו' מן השפה ולפנים,** בתשו' אדמת קדש או"ח סימן ה' נסתפק בדין מכה בשפה עצמה אם דינה כמכה של חלל, ועיי"ש שהכריע דהשפה עצמה נידונת כבחוץ, וציין לדבריו בגל' הגרע"א סימן שכ"ח ס"ג.

## כאב גדול אם חשיב כמכה של חלל

**חושש הוא דלא הא כאיב לי' טובא שפיר דמי,** הגר"ז בסימן שכ"ח ס"ג כתב דכיון דלא חשיב כמכה של חלל אלא כשיש שם מכה ובמיחוש בעלמא לא חשיב כמכה של חלל, ע"כ אף אם כואב לו מאד אין מחללין עליו את השבת, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ג ד"ה ודוקא דכן משמע מסתימת דברי רבינו יונה.[[328]](#footnote-329)

והביאוה"ל שם הק' ממה שאמרו הכא דאם מכה בשינים הויא כמכה של חלל מותר לגמע את החומץ היכא דכאיב לי' טובא, והרי דהיכא דכאיב לי' טובא חשיב כמכה של חלל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בתשו' אהלי יעקב למהריק"ש סימן מ"א מבו' דמכוון הגמ' הוא דאם מכה בשינים חשיבא כמכה של חלל, הרי דבכאיב לי' טובא אף דאי"ז כמכה, מ"מ הו"ל כחולה שאין בו סכנה דהותר לו שבות דרפואה, עיי"ש, וכ"כ האג"ט טוחן סקל"ח אות ו', וכ"כ הדמש"א בסימן שכ"ח סק"ז שם בד' הגר"א,[[329]](#footnote-330) וכ"ה מוכח בד' הגר"ז שם ס"ג, כמש"כ האג"ט שם. - **ב** הביאוה"ל שם כתב דאולי יש לדחות דלגבי שיניים דהם אקושי ואין שייך בהם שם מכה כ"כ, כיון דכאיב לי' טובא יצא מכלל מיחוש ודינו כמכה של חלל, ומשא"כ בשאר אברים פנימים דכ"ז שלא נעשה מכה או בועה עדיין הוא בכלל מיחוש בעלמא. - **ג** הגר"ז בקו"א ביו"ד סימן קפ"ז סקי"א כתב ללמוד מזה דכאב גדול חשיב כמכה דכיון דכאיב לי' טובא בודאי יש איזה בועא או חבורה,[[330]](#footnote-331) ונחלק מכח זה על מש"כ בתשו' חכם צבי סימן ע"ג דכאב אין דינו כמכה לתלות בו דם, (והחכם צבי שם כתב ללמוד כן מהכא דבמיחוש בעלמא אין דינו כמכה של חלל), וכ"כ בתשו' צ"צ האחרון יו"ד סימן קי"ט סק"א והאבנ"ז ביו"ד סימן רי"ח סק"ג.

ובדרכים אלו תליא פלוגתת האחרונים בדין כאיב לי' טובא בשינים, דהב"ח בסימן שכ"ח כתב דהוי כמכה של חלל ומחללין עלי' את השבת, וכ"נ בד' המג"א שם סק"ב, וכ"כ הא"ר שם סק"ג והתו"ש שם סק"ד והמ"ב שם סק"ח,[[331]](#footnote-332) - אך הגר"ז שם ס"ג כתב דל"ה כמכה של חלל ואינו אלא כחולה שיש בו סכנה,[[332]](#footnote-333) וזה כמש"כ המהריק"ש והאג"ט דכייב לי' טובא ל"ה כמכה של חלל, אלא דמהני הא דמכה בשינים חשיבא כמכה של חלל, דמה"ט היכא דכאיב לי' טובא הו"ל כחולה.

## הכרעת ההלכה בדין מכה בשינים

ההשלמה כתב דכיון דלא איפשיטא האיבעיא ע"כ לחומרא עבדינן ולא מחללינן, וכ"כ המאירי והנימו"י, וכ"נ בד' ההשלמה והריא"ז, ונתבאר להלן, - אך האו"ז בסימן קמ"ח כתב דכיון דלא איפשיטא ספק נפשות להקל ומחללין עלי' את השבת,[[333]](#footnote-334) וכ"כ הרא"ש בסימן ח' ובספר הבתים בשערי המלאכות ש"ג ורי"ו בנתיב י"ב ח"ט, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ב משבת ה"ה כמש"כ בספר הבתים שם, וכ"כ הטוש"ע בסימן שכ"ח ס"ג.

הרי"ו שם כתב דכל דכיבי' לי' טובא יגמע בהן חומץ אע"פ שהוא אסור משום שבות, והיינו דכיון דספק נפשות להקל חשבינן לה כמכה של חלל ומחללין עלי' את השבת.

אך הרמב"ן בתורת האדם שער המיחוש כתב דבמיחוש שאין בו חולי אסרו אף בדברים שאין בהן משום מלאכה מגזירת שחיקת סממנין, וזהו החושש בשיניו וכו' ואמרו בפ' אין מעמידין תנא היכא דכיבי לי' טובא נמי חושש קרי לי' כלומר כיון שאין אדם חולה מזה ואין בו סכנה כלל, וכ"כ הר"ן בשבת קכ"ט ובפי' הרי"ף שם ק"ט א'.

והב"י בסימן שכ"ח ס"ג תמה ע"ד הר"ן דהרי קי"ל דמחללין שבת על מכה שבשינים דספק נפשות להקל, ומ"ט כתב דאסור לגמע את החומץ אף היכא דכיבי לי' טובא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הב"י שם כתב דאפשר דאין מכוון הר"ן דקי"ל הכי, אלא בא לפרש טעמא דמאן דדחי הכי, ועמש"כ בזה הב"ח שם והמג"א שם סק"ב בע"א קצת. - **ב** המהריק"ש בתשו' אהלי יעקב סימן מ"א כתב לפי דבריו דאף אם במכה בככי ושיני חשיב כמכה של חלל, מ"מ בכאיב לי' טובא אי"ז כמכה ולא התירו בזה אלא שבות דרפואה, ומכוון הגמ' הוא דאם ככי ושיני חשיב כמכה של חלל, ע"כ בכאיב לי' טובא אף דאי"ז כמכה מ"מ הו"ל כחולה שאין בו סכנה דהותר לו שבות דרפואה, וספק זה אינו ספק נפשות והוי לחומרא, וכ"כ האג"ט טוחן סקל"ח סוף אות ו'. - **ג** הבית מאיר בסימן שכ"ח סל"ז בסו"ד כתב דהא דדחי דהיכא דכיבי לי' טובא נמי חושש קרי לי', היינו דאי"ז חשוב כמכה אלא כמיחוש בעלמא, וע"כ גם לי"ב לדינא דמכה של חלל. - **ד** י"ל דס"ל כמש"כ ההשלמה ודעימי' דאזלינן בספק זה לחומרא, וזהו שכתב הר"ן שם בהמש"ד דבגמ' איבע"ל ככי ושיני מאי ולא איפשיטא, והיינו דכיון דלא איפשיטא אזלינן לחומרא.[[334]](#footnote-335)

הארחות חיים בהל' שבת סשל"ד כתב בשם הר"י בר אבא מארי דהחושש בשיניו ומצטער עליו להוציאה אומר לנכרי להוציאה וכ"ש שמותר לומר לנכרי לעשות לו מיני רפואה, ומבו' דלא חשיב כחולה שיש בו סכנה, ולא הותר בו אלא אמירה לנכרי, וכ"כ המאמ"ר בסימן שכ"ח סק"א והגר"ז שם ס"ג,[[335]](#footnote-336) - אך האו"ה בשער נ"ט סכ"ד כתב דהא דלא הותר להוציא את השן אלא ע"י נכרי, ולא שרינן לה משום סכנה, הוא משום דאדרבה תלישת שן הוי סכנה, ומבו' דחשיב כחולה שיש בו סכנה והותרו בו שאר מיני רפואה אף ע"י ישראל, וכ"כ הא"ר בסימן שכ"ח סק"ג והמ"ב שם סקכ"ח.

## צפדינא

**שאני צפדינא הואיל ומתחיל בפה וגומר בבני מעים,** תלמידי רבינו יונה כתבו דמחללין את השבת על מכה בשינים כמו שאמרו בגמ' דהאי צפדינא מתחלת בשינים וגומרת בבני מעים, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין י"ט ובשבת פי"ד ה"ב דין ו', ומבו' בדבריהם דאף דלא איפשיטא האיבעיא אם ככי ושיני חשיבי כמכה של חלל, מ"מ מחללין ע"ז את השבת משום דגומרת בבני מעים, ולכאו' הוא כדעת ההשלמה ודעימי' דכיון דלא איפשיטא האיבעיא אין מחללין ע"ז את השבת, וע"כ כל הא דמחללין הוא משום דגומרת בבני מעים, וצע"ג דהרי להדיא אמרו בגמ' דשאני צפדינא דגומר בבני מעים, אך בשאר מכה שבשינים ליכא לה"ט.[[336]](#footnote-337)

הב"ח בסימן שכ"ח ס"ד כתב דאף דבכל חולי שבשינים אם הרופא או החולה אומרים שאינו צריך אין מחללין את השבת, מ"מ בצפדינא דידוע שהוא סכנת נפשות אפי' אומרים הרופא והחולה דאינו צריך אין שומעין להן, דטעות הוא בידם דכבר מקובל ביד התנאים דסכנת נפשות היא, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סק"ב והמ"ב שם סק"ח, - אך התהל"ד שם סקז כתב דמד' השו"ע משמע דלא כן, עיי"ש.

## מכת חרב

**האי פדעתא סכנתא היא ומחללין עלי את השבת,** בפירש"י כתב דהיינו פצע מכת חרב, ובטעם הא דהוי סכנה מצינו כמה דרכים, **א** בד' הסה"ת בסימן קנ"ד והאו"ז בסימן קנ"ט וההגמי"י בפ"ב משבת ה"ה והמרדכי בסימן תתט"ו מבו' דה"נ הוא בכל מכה שע"י ברזל, וכ"ה בערוך ע' פדע, וכ"כ הב"י בסימן שכ"ח ס"ז ובשו"ע שם, והתבו"ש בסימן מ"ד סק"ד כתב דלדעתם הא דהוי סכנה הוא משום דהויא המכה ע"י ברזל ואף היכא דהוי ע"י חיתוך, ועמש"כ הפליתי שם סק"ה. - **ב** התבו"ש שם כתב די"ל דהא דהוי סכנה הוא משום דבמכת חרב הויא המכה בכח, ואף אם הויא המכה בכח שלא ע"י ברזל הוי סכנה, ומאידך כל דהוי המכה ע"י חיתוך אף בברזל אי"ז סכנה.[[337]](#footnote-338) - **ג** בס' הבתים שערי המלאכות ש"ג כתב דיש מן הגדולים כתב דאף פצע מכת אבן או דבר אחר שהדם יוצא ממנו הוי סכנה, דהסכנה היא מפני הדם.

## עינבתא

**האי עינבתא פרוונקא דמלאכא דמותא היא,** בפי' ר"ח כתב דהוא מורסא שצומחת בבשר בנ"א כמו ענבה, וכ"נ בד' הערוך בע' ענב, וכ"כ בתשוה"ג הרכבי סימן מ"ז דהוא ניפוח כערבה שצומח בבשרו של אדם מליחה סרוחה, ועד"ז כתב בפירש"י דהוא אבעבוע הדומה לענבה, וכ"כ האו"ז בסימן ק"נ, וכ"כ הב"ח בסימן שכ"ח ס"ח בדעת הטור, - אך בפי' הר"י מלוניל בשבת ק"ט א' כתב דהוא תחתוניות בפי הטבעת, ועד"ז כתב הר"ן שם דהוא שחין הבא בפי הטבעת, וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ח ס"ז.

## סימטא

**האי סימטא פרוונקא דאשתא היא,** בפירש"י כתב דהיינו נפח העומד באדם, ועד"ז כתב בפי' ר"ח, והמאירי כתב דהוא נפח הבא על הבשר שלא בדרך בועא, והריבב"ן בשבת ק"ט א' כתב דהוא אבעבועות מלאות ליחה, והר"י מלוניל והר"י שם כתבו דהוא פלורונ"ק בלע"ז, וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ח ס"ז, ועמש"כ בזה התהל"ד שם סק"ט.

בד' המאירי מבו' דהוי חולי שיש בו סכנה, וכ"ה מבו' בד' הרי"ף בשבת ק"ט והרא"ש שם סימן ד' שהביאו לד"ז לדינא, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם והראבי"ה בסימן ר"מ והטוש"ע בסימן שכ"ח ס"ז.

## פיקעא

**ר' יעקב חש בפיקעא,** המאירי כתב דהו"ל חולי שיש בו סכנה, וכ"כ האו"ה בכלל נ"ט סי"ז, - אך בד' ש"ר והפוסקים לא מצינו שהביאו מהכא דפיקעא הוי חולי שיש בו סכנה, וצ"ע.

## העלאת אזנים בשבת

**מעלין אזנים בשבת וכו',** בפירש"י כתב דיש סכנה בדבר, וכ"כ הפסקי רי"ד והאו"ז בסימן ק"נ והריא"ז בשבת פי"ד ה"ב דין ח', וכ"נ בד' הראבי"ה בסימן ר"מ, ובס' הבתים שערי המלאכות ש"ג כתב לדעת רש"י דכל הא דשרי להעלות הוא משום דיש בו סכנה, אך אם ל"ה סכנה ל"ה מותר להעלותו,[[338]](#footnote-339) - והרא"ה לעיל בסוגיין כתב דיש בזה סכנת אבר ומה"ט הוא דהותר בו שבות, וזה כדעתו שם דבסכנת אבר הותר כל שבות, אך אם ל"ה בזה סכנת אבר ל"ה מותר להעלותו.

אך בד' הרמב"ם בפ"ב משבת ה"י ובפכ"א הל"א מבו' דאין בזה סכנה ול"ה אלא כחולה שאין בו סכנה, ואפ"ה הותר להעלותו, והרמב"ם בפ"ב שם כתב דהא דשרי הוא משום דאין בזה מלאכה, והמ"מ שם כתב דהיינו דהותרו כל שבותים לחולה, אך הכס"מ שם כתב דהיינו דכל שבות שאין לו עיקר מלאכה שהוא נסמך עלי' הותר לחולה, וכ"כ הארחות חיים בהל' שבת סשל"ב בשם הר"פ, וכ"כ בספר הבתים שם, וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ח סמ"ג.

**ביד אבל לא בסם,** בפירש"י כתב דהואיל דאפשר ביד לא הותר בסם, והיינו משום דבסם איכא איסור טפי מגזירת שחיקת סממנין, וע"כ אף דיש בו סכנה, מ"מ לא הותר בסם היכא דאפשר ביד, - אך בד' הרמב"ם בפכ"א משבת הל"ב מבו' דהוא משום דרפואה שע"י סממנין דיש לחוש בזה לשחיקת סממנין לא הותרה לחולה שאין בו סכנה.

**איכא דאמרי בסם אבל לא ביד,** הריא"ז בשבת פי"ד ה"ב דין ח' כתב דקי"ל הכי דלא הותר אלא בסם ולא ביד שהוא עושה חבורה ובא לידי איסור תורה, - אך הרמב"ם בפכ"א משבת הל"א כתב דמעלין אזנים בין ביד ובין בכלי, ובפי' הר"ן בשבת ק"ט א' כתב בדעתו דקי"ל כל"ק דביד אבל לא בסם,[[339]](#footnote-340) וכ"כ הרוקח בסימן ק"ו.

## העלאת אונקלי בשבת

**מעלין אונקלי בשבת,** בפירש"י כתב דהוא מעכב את הנשימה, ומשמע דיש בזה סכנה, וע"כ הותר להעלות בשבת, וכ"כ המאירי, - אך בד' הרמב"ם בפ"ב משבת ה"י ובפכ"א הל"א מבו' דאין בזה סכנה ול"ה אלא כחולה שאין בו סכנה, ואפ"ה הותר להעלותו, ודמי להא דמעלין אזנים בשבת לדעתו, ונתבאר לעיל, וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ח סמ"ג.

כ"ח כסליו פ"ג

דף מס' 17

## גמיעת חומץ לחולה שאין בו סכנה

**כ"ח א'** **- החושש בשיניו לא יגמע בהן את החומץ חושש הוא דלא הא כאיב לי' טובא שפיר דמי,** הרמב"ן לקמן בסוגיין הק' דמה מייתינן מינה דיש בזה סכנה, הרי הותר לגמע את החומץ לחולה אף בדלי"ב סכנה, דהתירו שבות דדבריהם במקום חולי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב די"ל דאם לי"ב סכנה ל"ה שרינן לי' לגמע את החומץ ולפלוט, כיון שבידו לגמע ולבלוע, דבכה"ג שרי כדאמר אביי גופי' בשבת קי"א א', וכ"כ הריטב"א והר"ן בסוגיין, והרמב"ן שם כתב דמה"ט הוא דתניא בשבת קל"ד ב' דאין נותנין חמין ושמן ע"ג מכה בשבת אבל נותנין חוץ למכה ושותת ויורד למכה, דכל דאפשר לשנויי משנינן. - **ב** בד' הרמב"ן בתורת האדם מבו' דהוא משום דכל שאין בו סכנה אף לא חשיב כחולה ואי"ז אלא כמיחוש בעלמא דלא הותרו בו אף דברים האסורין משום שחיקת סממנין, וכ"כ הר"ן לקמן בסוגיין והרשב"א והר"ן בשבת קכ"ט א' והרשב"א בתשו' ח"ג סו"ס ער"ב, והרמב"ן שם והרשב"א בשבת שם כתבו דמה"ט הוא דאין נותנין חמין ושמן ע"ג מכה. - **ג** לדעת הסוברים דאף דברים שנאסרו משום שחיקת סממנין לא הותרו לחולה שאין בו סכנה, ונתבאר בדף מס' 19, ניחא, דע"כ אם לא חשיב כמכה של חלל ול"ה חולה שיש בו סכנה לא הותר לגמע את החומץ.

## עשיית רפואה לצפדינא בשבת

**ר' יוחנן חש בצפדינא וכו' אלמא כמכה של חלל דמיא,** הרמב"ן לקמן בסוגיין הק' דמה מייתינן מינה דהוי כמכה של חלל הרי י"ל דאין ברפואה זו איסור דאורייתא, והותרה אף לחולה שאין בו סכנה, וזה לטעמי' שם דכל שבותים הותרו לחולה שאין בו סכנה, ונתבאר להלן, וכתב דהוא משום דלא התירו שבות אלא בחולה אף במיחוש בעלמא לא התירו, ובצפדינא ל"ה כחולה, וע"כ אף אם אין ברפואה זו איסור דאורייתא לא הותרה אלא אם הו"ל כמכה של חלל דיש בו סכנה, וכ"כ הר"ן בתי' קמא.[[340]](#footnote-341)

ולמש"כ הרמב"ן בתורת האדם ודעימי' דלא הותרו כל שבותים לחולה שאין בו סכנה, ולא התירו אלא אמירה לנכרי דהוי שבות דלי"ב מעשה, ונתבאר להלן, ניחא, דע"כ אף אם בצפדינא הוי כחולה, מ"מ אלמלי הא דכמכה של חלל דמיא ל"ה שרינן בה לשבת זו דיש בה מעשה, וכ"כ הר"ן בתי' בתרא.[[341]](#footnote-342)

## חילול שבת משום סכנת אבר

**עין שמרדה וכו' אבל משחק בשבת ואתויי דרך רה"ר לא, א"ל וכו' אפי' משחק בשבת ואתויי דרך רה"ר מותר,** בפירש"י כתב דטעם הא דס"ד דאסור לשחוק סממנין בשבת ולהביא דרך רה"ר הוא משום דאי"ז סכנת נפשות אלא סכנת עורון, וטעם הא דמסקינן דשרי הוא כמו שאמרו לקמן דשורייני דעינא בליבא תלו והו"ל סכנת נפשות, והרמב"ן כתב ללמוד מזה דאין מחללין שבת באיסור דאורייתא משום סכנת אבר, וכ"כ הרא"ש בסימן י' והריטב"א והר"ן והנימו"י, וכן הוכיחו האו"ז בסו"ס ר"פ בשם הראבי"ה והרשב"א בשבת קכ"ט א' ובתשו' ח"ג סימן ער"ב והספר הבתים בשערי המלאכות ש"ג והריב"ש בסימן שפ"ז, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם והטוש"ע בסימן שכ"ח סי"ז.

אך בתשו' ר"ת שהביא האו"ז שם מבו' בפשוטו דמחללין שבת משום סכנת אבר,[[342]](#footnote-343) וכ"כ המאירי בסוגיין, וכתב דלא אמרו דשורייני דעינא בלבא תלו אלא לומר שהפסד סכנת האבר קרובה לבא, וכ"כ הספר הבתים שם בשם יש מן הגדולים, ולמדו לזה מהא דמחללין שבת בעין שמרדה, וכ"נ בד' התוס' בסוכה כ"ו א', אך הרש"ש והשפ"א שם כתבו לדחוק בדבריהם.

## מהו דחשיב כסכנת אבר

הרמב"ן בתורת האדם כתב בתו"ד דהא דמחזירין את השבר הוא משום שהוא סכנת ביטול אותו אבר שנשבר, והביאו המ"מ בפ"ב משבת ה"י, ומשמע דלא חשיב כסכנת אבר אלא היכא דאיכא סכנה שיתבטל אותו אבר מפעולתו, וכ"נ בל' הרא"ש בע"ז פ"ב סימן י' דלא התירו אלא משום חיסרון אבר, וכ"ה בל' הטור בקיצור פסקי הרא"ש שם ורי"ו בנתיב י"ב ח"ט, וצ"ע במש"כ הקצוה"ש בסימן קל"ה סוסקי"ח ועוד מחכמי הדור דגם כשיש לחוש דהאבר לא יפעל כראוי חשיב כסכנת אבר.[[343]](#footnote-344)

## סכנת שן אם חשיב כסכנת אבר

בד' המאירי מבו' דסכנת הפלת שן חשיבא כסכנת אבר, ועיי"ש שהק' במה שאסרו בחושש בשיניו לגמע את החומץ אם אין בה סכנת נפשות אף דיש בה סכנה להפלת השן, וכתב דהוא משום דאפשר בהיתר כגון שיהא מגמע ובולע, והיינו דגם שן חשיב כאבר לענין זה, ודמי להא דעבד יוצא לחירות כשהפיל האדון את שינו, וכ"נ בד' החוו"י בסימן קפ"ג דכל שעבד יוצא בו לחירות חשיב כאבר לדין סכנת אבר.[[344]](#footnote-345)

## אם מותר לעבור איסור כשאנסוהו בסכנת אבר

הרמ"א ביו"ד סימן קנ"ה ס"א כתב דאף בכל עבירות דדינא הוא דיעבור ואל יהרג, מ"מ אם יכול להציל עצמו בכל אשר לו צריך ליתן הכל ולא יעבור בל"ת, והש"ך שם סק"ג נסתפק בדין סכנת אבר אם דמי לממון או לנפש, וכתב דנראה לקולא, וצ"ב דמ"ש מהא דאין מחללין שבת משום סכנת אבר, והש"ך שם ציין לדין זה, ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** בד' החוו"י בסימן קפ"ג משמע דד' הש"ך קיימי בסכנת קטיעת ידו וכיו"ב דהו"ל סכנת נפשות ככל מכת חרב.[[345]](#footnote-346) - **ב** הפמ"ג במש"ז בסימן שכ"ח סק"ז כתב די"ל דאף דאין מחללין את השבת משום סכנת אבר היינו באיסור שבת דחמיר, אך בשאר איסורים מותר לעבור עליהן אף משום סכנת אבר,[[346]](#footnote-347) ונסתפק לפ"ז דחולה בסכנת אבר מותר להתרפאות באיסור תורה דרך אכילה והנאה. - **ג** בד' הפמ"ג שם משמע די"ל דהוא משום דאף דלא הותר להתרפאות באיסור דאורייתא משום סכנת אבר מ"מ כל שאונסין אותו בסכנת אבר שרי לעבור על איסור תורה, והאג"מ ביו"ד ח"ב סימן קע"ד ענף ד' כתב לפרש בזה דהיינו דאף דלא הותר לעשות איסור כדי לרפאות את אברו, מ"מ כל שהוא אנוס לעבור על לאו אינו מחויב לחתוך האבר כדי שלא יעבור הלאו, ובשיעורי הגר"ש בסנהדרין ע"ד א' בהערה תע"ה הוסיף לפרש דהיינו דאף דחייב למסור כל ממונו מ"מ אינו חייב למסור אבריו, וממילא דהו"ל כאונס, ול"ב בזה לדינא דוחי בהם.

## טעם איסורא דכחילת העין

**סבור מינה ה"מ הוא דשחיק סממנין מאתמול,** מבו' דאף היכא דשחיק סממנין מאתמול לא הותר לכחול את העין אלא משום דמרדה, אך בלא"ה ה"ז אסור מדרבנן, - ובטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, ונפ"מ רבתא בזה לדינא, ויתבאר בעזה"י במקומו, דהרמב"ן והר"ן והמאירי בסוגיין כתבו דהוא משום גזירת שחיקת סממנין, וכ"כ הרא"ש בסימן י', וכ"נ בד' הרשב"א בביצה כ"ב ב' ובד' השטמ"ק שם כ"ב א' בשם הריטב"א, - אך הרמב"ן בתורת האדם כתב דהוא משום דכחילת העין אסורה משום שבות כדתנן בשבת צ"ד ב',[[347]](#footnote-348) וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בביצה שם והרשב"א בשבת קכ"ט א' והרא"ה לעיל בסוגיין, וכ"כ הב"י והפוסקים בסימן שכ"ח סי"ז.[[348]](#footnote-349)

## אם הותר שבות בחולה שאין בו סכנה

הרמב"ן וש"ר כתבו להוכיח מהא דהותר לכחול היכא דשחיקי סממנין מאתמול אף לפ"מ דס"ד דלי"ב סכנת נפש, דאף דלא הותר איסור דאורייתא אלא במקום סכנת נפש, מ"מ איסור דרבנן הותר אף לחולה שאין בו סכנה, ונחלקו בזה הראשונים, **א** הרמב"ן בתורת האדם שם כתב דלא הותר איסור דרבנן אלא משום סכנת אבר, ואף שאמרו בשבת קכ"ט א' דכל צרכי חולה נעשין ע"י נכרי בשבת שאני לן שבות שאין בו מעשה משבות שיש בו מעשה, והא דהתירו בגונח לינק הוא משום דהתירו שבות דמלאכה הנעשית בשינוי, וכן צידד הרמב"ן בשבת קמ"ד ב', וכ"כ הריטב"א והר"ן והמאירי בסוגיין והרשב"א והריטב"א והר"ן בשבת קכ"ט א' והר"ן בפי' הרי"ף שם ק"ט א', וכן הכריעו השו"ע בסימן שכ"ח סי"ז והגר"א שם והמ"ב שם סקנ"ז. - **ב** הרמב"ן בסוגיין כתב דכל שבות דרבנן הותר לצורך חולה, ודמי להא דהותר אמירה לנכרי ולא שאני לן בין שבות דאית בי' מעשה לשבות דלי"ב מעשה, וכ"כ הרמב"ן בשבת קמ"ד ב' בתחילת דבריו, וכ"כ הראב"ד בפ"ו משבת ה"ט ובתשו' הרשב"א ח"ג סימן ער"ב, וכ"כ המ"מ בפ"ב משבת ה"י בדעת הרמב"ם, וכתב דהיינו בחולי הכולל כל הגוף, וכן נסתפק הרא"ש בסימן י', וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' ד"ה אך זה והאג"ט טוחן סקל"ח אות ל' בדעת התוס' בכתובות ס' א' ד"ה מפרק. - **ג** הכס"מ בפ"ב משבת ה"י ובב"י בסימן שכ"ח סי"ז כתב בדעת הרמב"ם דבכל חולה שאין בו סכנה ואף בסכנת אבר לא הותר שבות הנעשה ע"י ישראל כשיש בו עיקר מלאכה שהוא נסמך לה כגון כוחל דאסור מפני שהוא ככותב או לעשות רפואה בסם דה"ז אסור משום שחיקת סממנין,[[349]](#footnote-350) אבל שבות שאין לו עיקר מלאכה שהוא נסמך עלי' מותר אפילו ע"י ישראל, ומה"ט הוא שהתירו להעלות אזנים ואונקלי ולהחזיר את השבר.

## אם הותר משאצל"ג לצורך חולה

בשבת ל' א' אמרו דאף לדעת ר"ש דמשאצל"ג פטור עלי' לא הותר לכבות את הנר בשביל החולה שיישן, והרמב"ן בתורת האדם כתב דהוא משום דלא התירו שבות כדרכו לצורך חולה, וכן הוכיח הגר"א בסימן שכ"ח סי"ז.[[350]](#footnote-351)

ולדעת הסוברים דהותר שבות כדרכו לצורך חולה, כתב התו"ש בסימן שכ"ח סקכ"א דהוא משום דכיבוי חמיר טפי כיון דאם הוא צריך לפחמין יש בו איסור דאורייתא ואין הכל בקיאין לחלק בכך,[[351]](#footnote-352) וכמש"כ כן בפי' הר"ן בשבת קמ"ה א' בטעם הא דלא התירו לכבות דליקה במקום פסידא,[[352]](#footnote-353) וכ"כ השעה"מ בפ"ב משבת ה"י והפמ"ג במש"ז סימן רע"ח סק"א והביאוה"ל שם ס"א ד"ה מותר.[[353]](#footnote-354)

המגן אבות בשבת ל' א' עמד בהא דאסרו משאצל"ג אף לצורך חולה, שהרי מצינו בכ"ד דהותר משאצל"ג במקום צער, וכמו שאמרו שם ק"ז א' דהמפיס מורסא להוציא ממנה ליחה פטור ומותר משום דהו"ל משאצל"ג והתירו במקום צער,[[354]](#footnote-355) והתוס' שם כתבו דמה"ט מותר ליטול את הקוץ אף אם ודאי דמוציא דם, וכ"כ התוס' שם קל"ה א' (ד"ה מפני הסכנה) והרא"ש שם סימן ה' דמותרת אשה להוציא בידה החלב המצער אותה משום דהוי משאצל"ג ושרי במקום צער, וכ"כ המג"א בסימן ש"ל סקי"ז, וכ"כ המג"א בסימן שכ"ח סקמ"א דמותרת אשה להתיז מחלבה על מי שנשף בו רוח רעה אם איכא צערא יתירא, וכן הק' הפמ"ג באש"א סימן שכ"ח סקמ"א,[[355]](#footnote-356) - ועד"ז הק' הפמ"ג במש"ז בסימן רע"ח סק"א ממה שהתירו בשבת מ"ב א' לכבות גחלת של עץ כדי שלא ינזקו בו רבים משום דהוי משאצל"ג, ובאש"א שם סק"א כתב דצ"ל דצערא דרבים שאני, (והביאו הביאוה"ל שם ד"ה החולה), וכ"כ המגן אבות שם.

ומצינו בזה כמה דרכים, והובאו בס' משמרת שלום במילואים לפ"א אות ז', **א** המגן אבות שם כתב דבעכצ"ל דאין לחולה דין מצטער,[[356]](#footnote-357) וצ"ב. - ­**ב** המגן אבות שם כתב דבחולה החמירו טפי, משום דכשיש בו סכנה מחללין עליו שבת אף באיסור דאורייתא, וחששו דאם נתיר לו שבותים או משאצל"ג יבואו להתיר אף מלאכה גמורה הצריכה לגופה.[[357]](#footnote-358) - **ג** האג"ט טוחן סקל"ח אות ל"ב כתב דבהני גווני שהתירו משאצל"ג הו"ל כדבר שאינו מתכוין ואף דהוא פס"ר מ"מ כל דהוא משאצל"ג קיל שבות דידי' ושרי במקום צער, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן קי"ט סק"ג. - **ד** הפמ"ג במש"ז בסימן שכ"ח סקכ"א וסקכ"ג כתב לדון דלא הותר משאצל"ג במקום צער אלא כשהוא ע"י שינוי,[[358]](#footnote-359) והביאו הביאוה"ל שם סכ"ח, ולפ"ז ניחא.

## שבות שהותר לחולה שאין בו סכנה ולסכנת אבר אם הוא אף כשאפשר לעשות ע"י שינוי

הרמב"ן בסוגיין כתב דאף דהותר שבות לצורך חולה שאין בו סכנה, מ"מ היכא דאפשר לשנויי משנינן, ומה"ט הוא דלא התירו לחושש בשיניו לגמע את החומץ משום דבידו לגמע ולבלוע, ומה"ט אמרו בשבת קל"ד ב' אין נותנין חמין ושמן ע"ג מכה, משום דאפשר ליתן חוץ למכה ושותת ויורד למכה,[[359]](#footnote-360) - אך ממש"כ הרמב"ן בתורת האדם ועוד מקמאי להוכיח מהא דאסרו לגמע את החומץ ואסרו ליתן חמין ושמן ע"ג מכה דלא הותר שבות לחולה שאין בו סכנה, משמע דבמקום סכנת אבר שהותר כל שבות, א"צ לשנות מדרכו לחול, וזה מתפרש ע"ד מש"נ בדף מס' ? בטעם הא דבחולה שיש בו סכנה א"צ לשנות בדבר האסור משום שבות, דהוא משום דלא הצריכו חכמים לשנות מדרכו בחול אלא כדי שלא לעבור על ד"ת, ולפ"ז י"ל דמה"ט גם בחולה שאין בו סכנה לא הצריכו לשנות.[[360]](#footnote-361)

## אם הותר שבות אף במקום ספק חולה ובמקום ספק סכנת אבר

בקובץ בשבילי הרפואה ז' נסתפק הגרא"ש שמרלר זצ"ל אם התירו שבות גם משום ספק סכנת אבר, ועיי"ש במש"כ בזה, והביא תשו' הגרש"ז זצ"ל להתיר בזה, דמהיכ"ת נימא דהחמירו חכמים בשלהם טפי מדאורייתא, וכ"כ במנחת שלמה ח"ב סימן ס' אות ט"ו דכל שהותר לחולה שאין בו סכנה או במקום סכנת אבר שרי אף בספק חולה ובספק סכנת אבר.

אך האג"ט טוחן סקל"ח סוף אות ו' כתב בספיקא דאיבעיא, דאף דאם הספק הוא אם יש בו סכנת נפשות מחללין דספק נפשות להקל, אך אם הספק הוא אם חשיב כחולה שאין בו סכנה שהתירו בו שבות, הרי דכיון דהאיסור ודאי וספק אם התירו ה"ז אסור, ולא אמרינן בזה ספק דרבנן לקולא,[[361]](#footnote-362) ועיי"ש שנקט דכ"ה גם בשבות דרפואה שהותר לכל חולה שאין בו סכנה, דמ"מ כל שהוא ספק אם הוי בכלל חולה אסור,[[362]](#footnote-363) וכ"כ בתשו' אהלי יעקב למהריק"ש סימן מ"א בתו"ד, עיי"ש, וכ"נ בד' הפמ"ג באש"א סימן שכ"ח סק"א.

## טעם הא דאסור לכחול ע"י נכרי אם מסייע יש בו ממש

בביצה כ"ב א' אמרו דאמימר כחל עינא מנכרי בשבתא, וא"ל רב אשי מאי דעתך וכו' כל צרכי חולה עושין ע"י נכרי בשבת וכו' ה"מ היכא דלא מסייע בהדי' אבל מר קא מסייע בהדי' דקא עמיץ ופתח, ומשני אמימר דמסייע אין בו ממש, והרמב"ן בתורת האדם הוכיח מהתם דלא הותר שבות דרבנן במקום חולי, שהרי אף כשעושה מעשה אין הכוחל אסור אלא משום שבות, ואפ"ה לא הותר לכחול ע"י ישראל, וכן הוכיחו הרא"ה לעיל בסוגיין והרשב"א והר"ן בשבת קכ"ט א' ובפי' הר"ן שם ק"ט א'. - והמ"מ בפ"ב משבת ה"י כתב לדחות דהא דלא הותר לכחול ע"י ישראל הוא משום דאינו חולי הכולל כל הגוף, ובד' המג"א בסימן שכ"ח סקי"ב וסקמ"ד מבו' דהיינו דאיירי במקום מקצת חולי, וע"כ הותר לכחול ע"י נכרי, דהותר אמירה לנכרי באיסור שבות לצורך מקצת חולי, וכמש"כ השו"ע בסימן ש"ז ס"ה.

## אם הותר שבות ע"י ישראל כשא"א ע"י נכרי

ממש"כ הרמב"ן ודעימי' להוכיח ממה שדנו לאסור לכחול העין משום דהישראל מסייע בהדי' דלא הותר שבות ע"י מעשה במקום חולי, יש ללמוד דהא דלא הותר שבות ע"י מעשה במקום חולי הוא אף היכא דא"א בענין אחר, שהרי התם בע"כ הוא מסייע לו כמש"כ הקרית מלך רב בפ"ב משבת ה"י בסו"ד ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' (ד"ה אך זה), וכ"ה מבו' גם ממה שעמדו הראשונים בהא דגונח יונק חלב, ונתבאר להלן, אף דא"א בענין אחר, וכ"נ מסתימת ד' הראשונים, ועמש"נ להלן בד' הר"ן בשבת קמ"ה א' בזה.

אך החיי אדם בכלל ס"ט סי"ב כתב דאף דלא הותר שבות כדרכו לצורך חולה, מ"מ כל שא"א לעשותו ע"י שינוי ולא ע"י נכרי הותר אף שבות כדרכו, ובנשמ"א שם סוסק"ג כתב כן גם בדעת הרמב"ן,[[363]](#footnote-364) והביאו המ"ב בסימן שכ"ח ס"ק ק"ב.[[364]](#footnote-365)

## אם הותר שבות ע"י ישראל אף כשאפשר ע"י נכרי או בענין אחר

הגנזי חיים בסימן שכ"ח ס"ז כתב דאף לדעת הסוברים דהותר כל שבות לצורך חולה, מ"מ כל דאפשר ע"י נכרי לא הותר לעשותו ע"י ישראל, שהרי אף במקום סכנה י"א דלא הותר ע"י ישראל כשאפשר ע"י נכרי, ובחולה שאין בו סכנה אסור לכו"ע, וכ"כ התו"ש שם סקכ"א בתו"ד, - אמנם הנה מד' הר"ן בפי' הרי"ף בשבת קמ"ה א' משמע דבגווני שהותר שבות לצורך חולה הותר אף כשאפשר ע"י ישראל,[[365]](#footnote-366) וזהו שכתב דאף בגונא דלא הותר שבות לצורך חולה מ"מ כל דא"א ע"י נכרי הותר ע"י ישראל, ונתבאר להלן, וכ"נ בל' הרמב"ם בפ"ב משבת ה"י, וכ"נ מסתימת ד' הראשונים והפוסקים,[[366]](#footnote-367) אך שמא דבריהם קיימי כשאין נכרי לפנינו וא"צ לחזר אחר נכרי, ואה"נ דכל שיש נכרי לפנינו לא הותר לעשות ע"י ישראל, וכ"כ הקרית מלך רב בפ"ב משבת ה"י בסו"ד והחיי אדם בכלל ס"ג סי"ג והמ"ב בסימן שכ"ח סקנ"א.

## אם הותר גונח לינק בשבת

**כתובות ס' א' - גונח יונק חלב בשבת מ"ט יונק מפרק כלאחר יד ובמקום צערא לא גזרו רבנן,** הרי"ף בשבת קמ"ד ב' הק' ממה שאמרו ביבמות קי"ד א' בהא דאמר אבא שאול נוהגין היינו שיונקין מבהמה טהורה ביו"ט, דאיירי בדליכא סכנה אלא איכא צערא, והוי מפרק כלאחר יד, שבת דאיסור סקילה הוא גזרו בי' רבנן יו"ט דאינו אלא בלאו לא גזרו בי' רבנן, וש"מ דאסור גונח לינק בשבת אע"ג דאית לי' צערא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרי"ף שם כתב דההיא אליבא דאבא שאול היא ולית הלכתא כוותי', אלא כמו שאמרו הכא דהלכתא כר' מרינוס דאפי' בשבת שרי משום דלא גזור רבנן במקום צער, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והרטב"א,[[367]](#footnote-368) וכ"כ התוס' בסוגיין וביבמות שם בשם ר"י דברייתא דהתם פליגא אהך דהכא. - **ב** הרי"ף שם כתב די"מ דהכא איירי בצערא שיש בו סכנה, וע"כ הוא דשרי, אף בצער גרידא אסור, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בשם ר"ח.[[368]](#footnote-369) - **ג** בספה"י לר"ת סימן כ"ג כתב דהא דאסרו בשבת במקום צער היינו בצער דתאב לחלב, אך בצער דחולי שרי אף בשבת, והביאו התוס' בסוגיין וביבמות שם, וכ"כ הבעה"מ בשבת קמ"ד ב' והסמ"ג לאוין ס"ה והטור בסימן שכ"ח. - **ד** התוס' ביבמות שם כתבו די"מ דהתם איירי בצער של בהמה שמתקשה שיש לה רוב חלב בדדי'.[[369]](#footnote-370) - **ה** הרמב"ן כתב די"א דבגונח איכא סכנה אם אינו שותה לעולם, וע"כ אע"פ שאם אינו שותה בשבת אינו מסתכן בכך מותר, והרא"ה שם הוסיף לפרש דהיינו דכיון דאפשר שיבא לידי סכנה התירו לו, ומשא"כ בההיא דהתם דאיירי בחולה שאין בו סכנה כלל אף אם לא ישתה לעולם, ועד"ז כתב הרמב"ן במלחמות בשבת קמ"ד ב' בשם י"מ, וכתבו ע"ז דאלו דברים עולים אע"פ שאינם מזוקקים.

## טעם הא דהתירו שבות בגונח

לדעת הר"ח דהא דגונח יונק בשבת הוא כשיש בו סכנה, וכן לדעת הי"מ דאיירי כשיש בו סכנה אם אינו שותה לעולם ומה"ט הוא דהתירו לו לינק בשבת, מבו' דכל שאין בו סכנה כלל אסור לינק, וכמו שאמרו ביבמות דלא הותר לינק מבהמה טהורה במקום צער אלא ביו"ט, ומבו' לפ"ז דלא התירו שבות בשבת לחולה שאין בו סכנה.[[370]](#footnote-371)

אך לדעת הרי"ף וש"ר דגונח יונק בשבת אף כשאין בו סכנה, נחלקו הראשונים בזה, **א** הרמב"ן בע"ז כ"ח ב' כתב ללמוד מזה דהותר שבות לחולה שאין בו סכנה. - **ב** הרמב"ן בתורת האדם כתב דאף דלא התירו שבות כדרכו לחולה שאין בו סכנה, מ"מ התירו שבות דמלאכה הנעשית בשינוי, וע"כ התירו לגונח לינק בשבת משום דהוי מפרק כלאחר יד והוא נעשה בשינוי שלא כדרך המלאכות, וכ"כ הרא"ה בע"ז כ"ח א' והמאירי שם כ"ח ב' והרשב"א וש"ר בשבת קכ"ט א', ובפי' הר"ן שם קמ"ה א', והרשב"א שם הוסיף לפרש דהוא משום דכלאחר יד אע"פ שהוא שבות אינו דומה ולא נראה כעושה מלאכה, וכל שאין בו משום מראית העין התירו משום חולה. - **ג** הר"ן שם כתב עוד דהכא כיון דא"א ע"י נכרי דרפואת החלב כשהוא רותח ע"כ התירו ע"י ישראל.

## יסוד ההיתר דשבות לצורך חולה

ממה שאמרו הכא דהא דגונח יונק בשבת הוא משום דבמקום צערא לא גזרו רבנן, מבו' בפשוטו דעיקר הא דהותר שבות זה לצורך חולה שאין בו סכנה הוא היתר שהתירו משום צער, וכ"ה מבו' מדעת הסוברים דהתירו אף במקום צער רעבון, ונתבאר להלן, - אך התוס' בתו"ד כתבו דהכא דשרי בצער של חולי שהוא קרוב לסכנה, ומשמע דהא דהתירו במקום צער חולי הוא מיסוד ההיתר דפיקו"נ, ואף דמלאכה דאורייתא לא הותרה אלא במקום סכנה, מ"מ הקילו חכמים להתיר שבות אף בחולה משום דהוא קרוב לסכנה.[[371]](#footnote-372)

## אם הותר שבות לחולה כשא"א ע"י נכרי

למש"כ הר"ן דהא דגונח יונק בשבת הוא משום דא"א ע"י נכרי, מבו' בפשוטו דכל הא דלא הותר שבות לחולה שאין בו סכנה, הוא רק כשאפשר ע"י נכרי, אך כל דא"א ע"י נכרי שרי ע"י ישראל, - ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' ד"ה אך זה תמה דזה נסתר מהא דאסרו בכוחל ע"י נכרי אם מסייע יש בו ממש, והר"ן שם ק"ט א' כתב דהוא משום דלא הותר שבות ע"י מעשה במקום חולי, והרי דאף דא"א בענין אחר דבע"כ הוא מסייע לא התירו חכמים,[[372]](#footnote-373) והקרית מלך רב בפ"ב משבת ה"י בסו"ד כתב לישב דכל מש"כ הר"ן להתיר כשא"א בענין אחר הוא ע"י שינוי, וכ"נ בד' הגר"א בסימן שכ"ח סי"ז, כמש"כ המ"ב שם סקנ"ג, וצ"ע.

## אם הותרה מלאכה דאורייתא בשינוי לצורך חולה שאין בו סכנה

בד' הרשב"א בשבת שם משמע דמש"כ דהותרה מלאכה בשינוי לצורך חולה, הוא אף במלאכה דאורייתא, וזהו שפירש דהא דשאני שבות דכלאח"י משאר שבותים הוא משום דאינו דומה ולא נראה כעושה מלאכה, וכ"נ ממש"כ הרמב"ן בתורת האדם דהתירו בו שבות דמלאכה הנעשית בשינוי, וכ"נ בד' הא"ר בסימן שכ"ח סקט"ו, וכ"כ הגר"ז שם סי"ט נקט דגם מלאכה דאורייתא מותרת בשינוי, וכ"כ הא"ר שם סקט"ו והתהל"ד שם סקכ"ב וכ"כ האג"ט טוחן סי"ח ובסקל"ח אות י'.[[373]](#footnote-374)

אך הרא"ה בבדה"ב בית ג' ש"ז צג: כתב דכל הא דגונח יונק בשבת הוא משום דאף כדרכו לי"ב איסורא דאורייתא, והינו משום דאין דישה אלא בגידו"ק, וע"כ התירו כשהוא שלא כדרכו, וכ"כ הריטב"א בסוגיין והנימו"י ביבמות קי"ד א',[[374]](#footnote-375) וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בשבת ק"מ א', וכ"נ בד' האהל מועד בשער השבת נתיב ט' דרך ט', וכ"נ בל' השו"ע בסימן שכ"ח סי"ח כמש"כ האג"ט שם סקל"ח (אות י'), וכ"כ המ"ב שם סקנ"ד וסקנ"ז והשעה"צ בסימן תצ"ו סק"ט.[[375]](#footnote-376)

## אם התירו שבות משום צער רעב

הרמב"ן כתב לדקדק כד' ר"ת דבההיא דביבמות איירי בצער דתאבון, ממה שלא אמרו שם ובמקום צערא לא גזרו, דמשמע דלאו משום צערא הוא אלא משום קולא דיו"ט, ועיי"ש שתמה ע"ז דא"כ מ"ט העמידוה במקום צער דמשמע דמשום ההיא צערא לא גזור, הרי בלא צערא נמי שרי, דאי נימא דבלא צערא אסור, אין להתיר מכח צער תיאבון,[[376]](#footnote-377) וכן הק' הרשב"א והרא"ה והריטב"א, וכן הק' הרמב"ן במלחמות בשבת קמ"ד ב' דאין הדעת סובלת שיתירו איסור שבות קרוב לאיסור תורה משום תאות בעלי התאוות שלא מחמת צער חולי שא"כ עקרת ופרצת גדרן של חכמים ברוב המקומות,[[377]](#footnote-378) וכ"כ המג"א בסימן שכ"ח סקל"ט לדינא דלדעת הרי"ף ודעימי' אף ביו"ט לא הותר לינק משום צער ריעבון אלא משום צער חולי, וכ"כ התו"ש בסקנ"ו והמחזיק ברכה בסק"ז והמ"ב בס"ק ק"ח, ועיי"ש שכתב דלדינא קי"ל כדעת ר"ת ודעימי' דמותר לינק ביו"ט משום צער ריעבון.

אך בל' השו"ע שם סל"ג משמע דלדעת הרי"ף ודעימי' אף בשבת מותר לינק במקום צער ריעבון, והתו"ש והמחזיק ברכה שם כתבו לדחוק בדבריו, וכ"כ הב"ח שם סט"ז בדעתם, וכן צידדו הא"ר שם סקל"ז והמאמ"ר שם סקי"ח, וכתבו דמש"כ הרמב"ן ודעימי' דאין להתיר, היינו משום צער תאות המאכל, אך משום צער ריעבון שפיר יש להתיר.[[378]](#footnote-379)

ג' טבת פ"ג

דף מס' 18

## מכניס עצמו לפיקו"נ

**שבת קל"ד א' - מרחיצין את הקטן בין לפני המילה בין לאחר המילה וכו' מפני שסכנה היא לו,** הבעה"מ כתב דכל שנשפכו קודם המילה החמין הנצרכין לרחיצתו אחר המילה, נדחית המילה ואין השבת נדחית,[[379]](#footnote-380) וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובביצה ח' ב', והתורי"ד בעירובין ס"ז ב', וכ"כ הב"י בסימן של"א ס"ד וביו"ד סימן רס"ו ס"ד בדעת הרי"ף והרמב"ם והטור, והש"ך שם סק"ו כתב דאינו מוכרח כן בדעת הרי"ף והרמב"ם, (אך משמעות דבריו דקי"ל הכי, והביא דכ"כ הלבוש והב"ח), - אך הרמב"ן בסוגיין כתב דבכה"ג מלין אותו ואחר שמל הרי כאן סכנת נפשות שדוחה שבת, ואין אומרים תדחה מילה כדי שלא להביא אותו לסכנה ונדחה שבת, אלא מילה עצמה דוחה שבת וסכנת נפשות נמי דוחה ואין למצוה אלא שעתה שאין לדחות מילה מפני דחיית שבת שיבא לאחר מכאן מפני הסכנה.[[380]](#footnote-381)

הרשב"א בסוגיין ובביצה שם הוכיח לאסור בזה מהא דאסור לשחוט ביו"ט כשאין דקר נעוץ אף דאח"כ יהא מותר לכסות משום דעדל"ת, ולא אמרינן דבשעת שחיטה לאו מידי קעביד ובהתירא קא שחיט ואח"כ יחפור ויכסה דעדל"ת, ובע"כ כיון דלבסוף א"א לו לכסות אלא בדיחוי הלאו אסור לשחוט, וה"נ אסור למול בשבת משום דאח"כ יהא צריך לחלל שבת מפני הסכנה, והרשב"א בביצה שם הוסיף לפרש דהאיסור לשחוט בכה"ג הוא משום דה"ז כמתכוין לבטל ל"ת, וה"נ אסור למול בכה"ג משום דכל שעושה ע"ד שידחה הלאו לבסוף וא"א לו בלא"ה ה"ה כדוחה אותו בתחילה, והר"ן בסוגיין כתב לדחות דשאני התם דאין שחיטה ביו"ט מצוה קבועה כמילה, ועמש"כ הישועו"י בסימן ש"ל סק"ד לפרש בזה, וצ"ע.

בד' הרשב"א בביצה משמע דכל הא דאסור להכניס עצמו לפיקו"נ הוא משום דאלמלי שהי' מותר לחמם אח"כ מים, הי' אסור למול משום סכנת התינוק, ונמצא דהמילה היא ע"מ לדחות לאיסור מלאכה בשבת והו"ל כדוחה אותו בתחילה, והיינו דכיון דבשעת המילה אכתי ליכא לההיתר דפיקו"נ, ע"כ כל דבשעת המילה הו"ל כדוחה את המלאכה ואכתי ליכא היתר על דחייתה ה"ז אסור, וגם הא דאסור לשחוט ביו"ט, הוא רק משום דאסור לשחוט כשא"א לו לכסות, וכשבא לשחוט מכח הא דאח"כ יהא מותר לו לכסות הו"ל כמתכוין לבטל ל"ת,[[381]](#footnote-382) וכ"כ האבנ"ז באהע"ז סימן פ"א סק"ח.

## אם תליא נידון זה בהפלוגתא אם שבת הותרה אצל פיקו"נ או דחוי'

בעיקר מש"כ הבעה"מ ודעימי' דאסור להכניס עצמו להתירא דפיקו"נ, ומד' הר"ן מבו' דמודה הרמב"ן לאסור בזה, אלא דה"ז מותר במקום מצות מילה,[[382]](#footnote-383) וזהו שחילק בין מילה שהיא מצוה קבועה לשחיטה שאינה מצוה קבועה, כתב הישועו"י בסימן של"א סק"ג ובסימן תצ"ח סקכ"ז וסק"ל דהיינו משום דשבת דחוי' אצל פיקו"נ וע"כ אסור להכניס עצמו לדחי' זו, אך לדעת הסוברים דשבת הותרה אצל פיקו"נ אין לאסור להכניס עצמו לכך,[[383]](#footnote-384) וכ"כ בתשו' עטרת חכמים או"ח סימן ד',[[384]](#footnote-385) - אך הקוה"ע בסימן כ"ג סק"ב כתב דאף דשבת הותרה אצל פיקו"נ, מ"מ מדרבנן אסור להכניס עצמו להיתר זה.

הישועו"י בסימן תצ"ח סקכ"ז כתב דטעמא דהרמב"ן דמותר להכניס עצמו לפיקו"נ, הוא משום דס"ל דפיקו"נ הותרה בשבת וע"כ מותר להכניס עצמו לכך,[[385]](#footnote-386) - ועיי"ש שכתב לישב בזה משה"ק הרשב"א מהא דאסור לשחוט ביו"ט אף דאח"כ יהא מותר לכסות משום דעדל"ת, והיינו דכל הא דמותר להכניס עצמו להתירא דפיקו"נ הוא משום דשבת הותרה אצל פיקו"נ, אך בעדל"ת דהוא דחוי' אסור להכניס עצמו לכך, - וכ"כ בחי' חת"ס החדש בסוגיין.

## הא דאסור להכניס עצמו לפיקו"נ אם הוא מדאורייתא

בעיקר האיסור להכניס עצמו לפיקו"נ כתב בתשו' עטרת חכמים שם דהוא איסור דאורייתא,[[386]](#footnote-387) וכן נקט החת"ס לעיל ק"ו א', עיי"ש, - אך הקוה"ע בסימן כ"ג סק"א כתב בדעת הבעה"מ דאי"ז אסור אלא מדרבנן,[[387]](#footnote-388) והוכיח כן מהא דמותר להפליג בספינה לדבר מצוה, ועמש"נ בזה להלן, וכ"כ בחי' הגר"ש כתובות סימן ד' סוסק"ב דמדאורייתא אין מקום לאסור להכניס עצמו למצב שיהא מותר לו לעבור על האיסור, ואין האיסור בזה אלא מדרבנן.

## גדר האיסור להכניס עצמו לפיקו"נ

בגדר האיסור להכניס עצמו לפיקו"נ, להסוברים דה"ז אסור מדאורייתא, אף דאח"כ יהא בזה להתירא דפיקו"נ, דאף אם הוא דחוי' ולא הותרה, מ"מ הרי יהא מותר לו לעשות את המלאכה, כתב המנחת שלמה בח"א סימן ז' ד"ה ברם נלענ"ד דהוא משום איסורא דלפנ"ע, דכ"ה דהמכשיל את חבירו לעבור באונס על איסור עובר בלפנ"ע, ה"נ כשמכשיל את עצמו לעבור אח"כ באונס על איסור שבת, וזה מתפרש למש"כ האחרונים דאיסורא דלפנ"ע באיסורים הוא איסור דבין אדם למקום, וע"כ כ"ה דאסור להכשיל את חבירו לעבור באונס על איסור,[[388]](#footnote-389) ה"נ אסור להכשיל את עצמו בכך.

אך לכאו' יש מקום לפרש דל"ב בזה לאיסורא דלפנ"ע, אלא הוא מכח חובת האדם לימנע מן העבירה, דמכח זה הוא מחויב ג"כ שלא להכניס עצמו לדחיית העבירה, ואף דאחר שיכניס עצמו לדחיית העבירה יהא מותר לו לעבור, מ"מ בשעה שמכניס עצמו ה"ז אסור, כיון דבשעה הזו עדיין אין הדחי' קיימת, וזהו שכתב הרשב"א בביצה שם דהאיסור בזה הוא משום דכל שהוא עושה ע"ד שידחה הלאו לבסוף וא"א לו בלא"ה "הרי הוא כדוחה אותו בתחילה".[[389]](#footnote-390)

בחי' הגרש"ש כתובות סימן ה' כתב דבאיסור ל"ת לא נאסר להכניס עצמו לפיקו"נ, דכיון דהותרו כל האיסורים במקום פיקו"נ והוא היתר גמור, מותר להכניס עצמו לכך, ול"ד הא דאסור להכניס עצמו לאונס דכל שמכניס עצמו לכך לא חשיב כאונס, ומשא"כ כשמכניס עצמו להתירא דפיקו"נ, וכל הא דאסור להכניס עצמו לפיקו"נ הוא רק במצות עשה ומשום דאסור לעשות מעשה ליפטר ממצוות התורה, וע"ד האיסור לבטל מצות יבמין, וכיון דבשבת איכא גם מצות עשה ע"כ אסור להכניס עצמו לפיקו"נ דעי"ז תתבטל מצות שבת, ועמש"כ בזה בחי' הגר"ש שם סימן ה' סק"א וסק"ב, - אך כבר עמדו דזה נסתר ממש"כ הרשב"א לדמות לזה להא דאסור לשחוט ביו"ט משום דמכניס עצמו לדחיית ל"ת.

## טעם הא דאין המילה דוחה להאיסור להכניס עצמו לפיקו"נ

בתשו' עטרת חכמים שם ד"ה ואם נכון הק', דכיון דהא דאסור להכניס עצמו לפיקו"נ לי"ב איסור מיתה אלא הוא איסור בעלמא, מ"ט אין המילה דוחה לאיסור זה, שהרי מילה דוחה אף לעשה ול"ת דצרעת, וכ"ש דתדחה לאיסור זה דקייל טפי,[[390]](#footnote-391) ועיי"ש במש"כ בזה, ושם ד"ה ותורף כתב די"ל דאה"נ דמדאורייתא דוחה המילה לאיסור זה, והא דאין מלין בכה"ג הוא מדרבנן.

## בהא דאין מפליגין בספינה ג' ימים קודם השבת

לעיל י"ט א' תניא דאין מפליגין בספינה פחות מג' ימים קודם לשבת, ולדבר מצוה שפי דמי, והבעה"מ כתב דטעם האיסור בזה הוא משום דמקום סכנה הוא וכל ג' ימים קודם לשבת קמי שבתא מיקרי ונראה כמתנה לדחות את השבת,[[391]](#footnote-392) ומבו' לפ"ז דקודם ג' ימים מותר להפליג בספינה אף דיהא צריך לחלל שבת אח"כ,[[392]](#footnote-393) ולדבר מצוה שרי להפליג בספינה אף בהג' ימים דקודם השבת, - ובתשו' הריב"ש סימן י"ז וסימן ק"א כתב לפ"ז דההולכים בשיירא דמפני הסכנה צריכין לחלל שבת, מותרין לצאת ביום ראשון ביום ראשון ויום שני ויום שלישי מותר לפי שימים אלו מתיחסים לשבת שעברה ונקראים בתר שבתא ואין לו לימנע מלצאת מחמת השבת הבאה, שאז אם יהי' לו סכנה ויצטרך לחללו מפני פיקו"נ מותר הוא ואין בכאן איסור, ואף בג' הימים שקודם השבת מותר לצאת בשיירא לדבר מצוה, וכ"כ התשב"ץ בח"א סימן כ"א והשו"ע בסימן רמ"ח ס"ד, וכ"ה מבו' בד' הרמ"א שם ס"א.

בטעם הא דקודם ג' ימים מותר משום דהם מתיחסים לשבת שעברה, כתב הלבוש בסימן רמ"ח ס"ב דהיינו משום דאינו נראה כמתנה לדחות את השבת כיון שהוא רחוק מן השבת הבאה, - אך התו"ש שם סק"ב כתב דהיינו דבג' ימים קודם השבת דמיקרו קמי שבתא חל עליו ליזהר שלא יבא לידי חילול שבת, אך קודם ג' ימים דמיקרו בתר שבתא עדיין לא חל עליו אזהרת שבת הבאה, וע"כ מותר להפליג בהן אף אם יהא צריך אח"כ לחלל שבת, כיון דאח"כ יהא לו היתר דפיקו"נ, וכ"כ הגר"ז שם ס"ה והמ"ב בהקדמה לסימן רמ"ח ובסק"ח וסקכ"ו.

התו"ש שם סק"ה הק' ע"ד הבעה"מ דמ"ט התירו להפליג לדבר מצוה אף בתוך ג' ימים, והיאך התירו במקום מצוה לגרום לחלל שבת באיסור דאורייתא, וכתב דצ"ל דכל דכל הא דתוך ג' ימים חל עליו שמירת שבת הבאה אינו אלא מדרבנן, אך מדאורייתא לי"ב איסורא, וע"כ התירו כשהוא לדבר מצוה, וכ"כ הגר"ז שם ס"ה וס"ז.

בתשו' רדב"ז סימן אלף קמ"ט כתב בדעת ש"ר דפליגי ע"ד הבעה"מ, וס"ל דכל שיהא צריך לחלל את השבת אסור לצאת אף קודם ג' ימים ואף לדבר מצוה,[[393]](#footnote-394) וכן צידד הביאוה"ל בסימן רמ"ח ס"ד,[[394]](#footnote-395) ועיי"ש שתמה ע"ד הבעה"מ דהיאך התירו בשביל דבר מצוה לגרום לעצמו לחלל שבת בידים ואפי' בתחילת השבוע ל"ה לנו להתיר בזה, - ומשמעות דבריו דס"ל מסברא דאסור מדאורייתא להכניס עצמו לפיקו"נ, וע"כ יש לאסור אף מתחילת השבוע ואף לדבר מצוה.

## טעם הא דאין מלין בשבת כשנשפכו החמין אף דהוא לדבר מצוה

החכמת שלמה בסימן רמ"ח ס"ד הק' במש"כ הבעה"מ ודעימי' דאין מלין בשבת כשנשפכו החמין משום דמכניס עצמו לפיקו"נ, דמ"ש מהא דמותר להפליג בספינה לדבר מצוה אף תוך ג' ימים,[[395]](#footnote-396) וכתב די"ל דשאני ערב שבת משבת עצמו, וכ"כ בתשו' חת"ס ח"ו סימן צ"ו ד"ה ואין רחוק לומר, וכ"כ המאיר לעולם בח"ב סימן ז' ד"ה ונראה לי, - ולכאו' הוא מתפרש למש"נ לעיל מד' התו"ש דהא דמותר להפליג לדבר מצוה הוא משום דתוך ג' ימים חל עליו שמירת שבת הבאה אינו אלא מדרבנן אך מדאורייתא לי"ב איסורא, וע"כ כ"ז הוא בתוך ג' ימים דמדאורייתא עדיין לא חל עליו שמירת השבת, אך בשבת עצמה דכבר חל עליו חיוב שמירת השבת, אסור מדאורייתא להכניס עצמו לפיקו"נ,[[396]](#footnote-397) וע"כ ה"ז אסור אף לדבר מצוה, ועד"ז כתב הקה"י בסימן ט"ו, - אך הקוה"ע בסימן כ"ג סק"א כתב דכ"ה דהאיסור להכניס עצמו לפיקו"נ קודם השבת הוא מדרבנן, אף האיסור להכניס עצמו לפיקו"נ בשבת הוא מדרבנן, אלא שלא התירו חכמים כשהוא לדבר מצוה אלא קודם השבת ולא בשבת עצמה, וכ"נ בד' החת"ס שם, עיי"ש.

## מילה שלא בזמנה ביום ה'

התשב"ץ בח"א סימן כ"א כתב עפי"ד הבעה"מ דאין מלין את הגר בחמישי בשבת כדי שלא יבא יום ג' למילה בשבת ויצטרכו לחלל עליו שבת, וה"ה לתינוק שחלה ונתרפא בחמישי בשבת שממתינין לו עד למחר כיון שלא יכלו למולו בזמנו, ומשמעות דבריו שם דאי"ז משום דחיישינן שיהיו צריכין לחלל שבת לרפואתו, אלא הוא מכח הא דמרחיצין את המילה ביום השלישי שחל להיות בשבת.[[397]](#footnote-398)

והראנ"ח בתשו' מים עמוקים סימן ל"ט תמה ע"ז דהרי אף בתוך ג' ימים מותר להפליג בספינה לדבר מצוה, וא"כ ה"נ יש להתיר במילה, וכן הק' הש"ך בסימן רס"ו סקי"ח, ועיי"ש במש"כ לתמוה עוד, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הא"ר בסימן רמ"ח סק"ה כתב לישב דאף בדבר מצוה לא התירו אלא כשפוסק עמו לשבות, וכמש"כ התשב"ץ שם סקי"ל כרבי, ובמילה לא שייך לפסוק וע"כ ה"ז אסור,[[398]](#footnote-399) וכ"כ התפארת למשה ביו"ד שם, וכ"כ הברכ"י בסימן רמ"ח אות א' בשם עוד מרבוותא, ועיי"ש שעמד בזה דאי"ז מתישב בד' התשב"ץ שם. - **ב** הברכ"י שם כתב דשאני בהפלגה בספינה דאף אם מפליג ביום ג' יבא לחילול שבת אלא דלא גזרו משום צורך העולם, וע"כ לא אסרו אלא בג' ימים דקודם השבת, וכיון דלא גזרו אלא קודם השבת התירו בדבר מצוה, אך בדבר שאם ימתין לאחר השבת יהא הכל מתוקן בלי שום סרך איסור, כגון מילה אחר השבת, מניחין אותה לאחר השבת אף דהויא דבר מצוה.[[399]](#footnote-400) - **ג** בתשו' חת"ס ח"ו סימן צ"ו ד"ה ומה שהקשה כתב דמה שהתירו בדבר מצוה הוא כדי שלא תתבטל ומי יודע מה ילד יום, ובמילה ביום ה' ליכא לה"ט דאפשר למול ביום ו', ולזמן מועט לא חיישינן שמא יארע אונס ולא יהא בידם למול.

הב"י בבדה"ב ביו"ד סימן רס"ח הביא לד' התשב"ץ, אך הש"ך בסימן רס"ו סקי"ח כתב להתיר בזה משום דלדבר מצוה שרי, וכ"כ הא"ר בסימן רמ"ח סק"ח, ועיי"ש שכתב דהוא משום דיש לסמוך ע"ד הסוברים דקי"ל כרשב"ג דא"צ לפסוק עמו, והמג"א בסימן של"א סק"ט כתב להתיר בזה בזה"ז דאין מרחיצין את המילה ביום השלישי, וכ"כ הראנ"ח בתשו' מים עמוקים סימן ל"ט, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, והמ"ב שם סקל"ג כתב להתיר בזה, וצירף לד' הש"ך והא"ר ולד' המג"א.[[400]](#footnote-401)

## מי שיש לו צורך פיקו"נ קודם השבת אם מותר מה"ת להשהותו לשבת

הח"ח בס' מחנה ישראל ח"א סימן כ"ח כתב דמי שמוכרח ע"פ הממשלה לעשות מלאכה, אם אפשר לעשותה בחול איסור גמור הוא להניחה על שבת, וחייב לזרז עצמו בכל כחותיו להקדים לגמור קודם שבת כדי שיהי' נח בשבת, ולזה כתיב בתורה ששת ימים תעבוד ועשית כל מלאכתך ויום השביעי וגו' לא תעשה כל מלאכה ר"ל שכל עבודותיך המוטל עליך תראה לעשותם באלו הששה ימים ולא תותיר מהם כדי שביום השביעי לא תעשה כל מלאכה, ואפי' אם יצטרך לשכור מסייע על זה ג"כ חייב אם היכולת בידו כדי שלא תשאר מלאכה על שבת ויהי' מוכרח לחללו וכמש"כ השו"ע ביו"ד סימן קנ"ז דמחוייב האדם ליתן כל אשר לו ולא לעבור על לאו דאורייתא ויותר מזה דחיוב גמור הוא לו להתבונן בזה בתחלת ימי השבוע ולזרז עצמו בכל כחותיו ולא ידחה על סוף השבוע פן ח"ו יארע לו איזה סיבה ותשאר מלאכה על יום השבת, ועיי"ש שכתב דזהו הא דכתיב שמור את יום השבת לקדשו וכל שמירה הוא ממלאכה וכתבו בלשון שמור דהוא מקור להורות לנו דתמיד צריך לזכור את יום השבת ואפילו מיום א' כדי לשמרו ממלאכה.

ובס' משנת פיקו"נ סימן ל"ו עמד בזה, שהרי מד' הבעה"מ ודעימי' מבו' דכל הא דאסור להפליג בספינה קודם השבת אף כשידוע שיחלל שבת אינו אלא מדרבנן, וע"כ הוא דשרי לדבר מצוה וכן פסק השו"ע בסימן רמ"ח ס"ד, וא"כ מ"ט הוא צריך להוציא כל ממונו לימנע מכך,[[401]](#footnote-402) - ועיי"ש שכתב לישב דכיון דמוטל עליו עשיית מלאכה זו, הוי זה בכלל קרא דששת ימים תעבוד ועשית כל מלאכתך ויום השביעי לא תעשה כל מלאכה, דנתחייב לעשות מלאכתו בששת ימים ולא להניחה בשבת, ומשא"כ בהפלגה בספינה דליכא לה"ט, ועיי"ש בסקי"ג שהביא דכ"ה מבו' בד' הח"ח בס' דבר בעתו,[[402]](#footnote-403) ושם סקי"א הביא דבד' הנשמ"א בכלל ס"ח סק"א מבו' דלא כן, - ונפ"מ דלפ"ז כל דיש לו צורך פיקו"נ קודם השבת, מוטל עליו לעשותו קודם השבת ואסור מדאורייתא להשהותו לשבת, וצ"ע.

ה' טבת פ"ג

דף מס' 19

**איסור רפואה בשבת**

**שבת נ"ג ב'** **- גזירה משום שחיקת סממנין,** מבו' דעיקר איסור רפואה בשבת הוא גזירה משום שחיקת סממנין, וכ"כ בפירש"י לקמן קכ"ח ב' ד"ה מהו למימשי וד"ה שפיר דמי ובכ"ד, וכ"כ הרמב"ם בפכ"א משבת ה"כ והטוש"ע בסימן שכ"ח ס"א, - ובפירש"י בסוגיין ד"ה גזירה וד"ה אין מיקר משמע דהא דגזרינן הוא משום דיסברו דאם הותרה רפואה בשבת הותר אף לשחוק סממנין לצורך הרפואה, - אך בד' הרי"ף והרא"ש בסוגיין משמע דהוא משום דאדם בהול על רפואתו, ואי שרית לי' רפואה שאינה ע"י מלאכה יבא לרפאות גם ע"י מלאכה, ומה"ט הוא דלא גזרו ברפואת בהמה, ונתבאר להלן, - ועמש"כ בזה האג"ט טוחן סקל"ז אות ז'.

**אם האיסור הוא על המתרפא או על העושה את מעשה הרפואה**

מעיקר מה שדנו הכא לאסור לרפאות בהמה גזירה משום שחיקת סממנין, מבו' דאיסור רפואה הוא על העושה את מעשה הרפואה, ומה"ט מבו' בכ"ד דאיסור רפואה הוא גם בקטן, אף דאין לאסור משום לתא דהקטן, לדעת הסוברים דליכא איסור ספי' באיסור דרבנן לצרכו של הקטן.[[403]](#footnote-404)

ובסוגיית הגמ' בביצה כ"ב א' מבו' דכחילת העין ע"י נכרי אינה אסורה אלא משום אמירה לנכרי, וע"כ ה"ז מותר בחולה דכל צרכי חולה עושין ע"י נכרי בשבת, ולמש"כ כמה מקמאי דכחילת העין לחולה אינה אסורה אלא מגזירת שחיקת סממנין, ונתבאר בדף מס' 17, מבו' דהמתרפא עצמו אינו עובר כלל באיסור רפואה, ואין האיסור אלא על מי שעושה את מעשה הרפואה, וע"כ כל שכוחל ע"י נכרי, לא עביד הישראל גופי' איסורא כלל, ולי"ב אלא משום אמירה לנכרי, וכ"ה מבו' בד' הפוסקים בסימן שכ"ח, וכ"כ התהל"ד שם סוסק"כ, עיי"ש.[[404]](#footnote-405)

אך האבנ"ז בסימן שצ"ה סק"ד ובאג"ט טוחן סקל"ח אות כ' כתב דממש"כ הרמב"ם בפכ"א משבת ה"כ דאסור לבריא "להתרפאות" בשבת, משמע דאף אם אינו עושה את מעשה הרפואה, אסור לו להתרפאות, דיש לחוש שיבא לשחיקת סממנין כדי שירפאו אותן בהן, ועיי"ש באג"ט שכתב דמה שהתירו בחולה לכחול עין מנכרי, הוא משום דשבות זה דלהתרפאות שאינו ע"י מעשה, דמי לאמירה לנכרי שהותרה במקום חולי, וזה מתפרש למש"כ הרמב"ן בתורת האדם דלא הותר במקום חולי, אלא שבות שאין בו מעשה, ומה"ט הוא דהותר אמירה לנכרי, עיי"ש.[[405]](#footnote-406)

התוס' בשבת צ"ג א' סוד"ה א"ר זביד כתבו די"ל דהא דס"ל לרב זביד ורב אשי בביצה שם דמסייע יש בו ממש, אף דבעלמא מודו דאין בו ממש, הוא משום דאסרו בזה משום שחיקת סממנין, ובתשו' חכם צבי סימן פ"ב הק' ע"ז דאטו בשאר מסייעין ליכא למיגזר דילמא אתי למיעבד כולה מלאכה, - וי"ל בביאור ד' התוס', דאף דאיסור רפואה אינו על המתרפא אלא על מי שעושה את מעשה הרפואה, מ"מ כיון דאיסור רפואה אי"ז מעשה איסור מצ"ע, והאיסור הוא משום דכל שמתעסק ברפואה יש לחוש שמא יבא לידי שחיקת סממנין, ע"כ יש לאסור גם במסייע, דג"ז חשיב כמתעסק ברפואה.

**אם אסרו רפואה אף בדבר שאינו נעשה ע"י סממנין**

הרמב"ם בפכ"א משבת הל"א כתב דהא דהא דמותר להעלות אזנים ולהעלות אונקלי, הוא משום דכל אלו וכיו"ב אין עושין אותן בסממנין כדי לחוש לשחיקה ויש לו צער מהן,[[406]](#footnote-407) וכ"כ הטוש"ע בסימן שכ"ח סמ"ג, ובד' הב"י בסימן שכ"ח סמ"ג מבו' דהיינו דכיון דאין עושין אותן בסממנין לי"ב כלל לאיסור רפואה מגזירת שחיקת סממנין, ומה שהוצרך הרמב"ם להא דיש לו צער מהן, היינו דמה"ט לא נאסרו משום דיש בהן טורח והוי כעובדין דחול, וכ"כ המג"א שם סקמ"ח.

והב"ח שם תמה ע"ז דהרי כל רפואה אסרו גזירה משום שחיקת סממנין דאע"ג דאין רפואה זו בסממנין כלל, מ"מ גזירה משום רפואה אחרת דאינה אלא בסממנין וגזרו כל רפואה אטו זה, - אך בד' הט"ז שם סקכ"ח מבו' דהיינו דכל רפואה שעושין אותה לפעמים בסממנין, אסור לעשותה אף שלא בסממנין דחיישינן שמא יעשה הרפואה אחרת, ומשא"כ בדברים אלו דלא שייך בהו רפואה ע"י שחיקת סממנין לא גזרו בהן,[[407]](#footnote-408) וכ"כ האש"א שם סקמ"ז דכל שלפעמים עושין ע"י סממנין אף בלא סממנין אסור, ופירש בזה מש"כ הרמב"ם שם דאסור לדחוק כריסו של תינוק כדי להוציא הרעי שלו שמא יבא להשקותו סממנין המשלשלין, וכ"כ הקרית מלך רב בפ"ב משבת ה"י, והמ"ב שם ס"ק קל"ד.

והעולת שבת שם סקמ"ו כתב דלעולם גזרו אף ברפואה שאינה ע"י סממנין גזירה אטו רפואה שע"י סממנין, וכל הא דהתירו ברפואה שאינה ע"י סממנין הוא במקום צער, אך רפואה שע"י סממנין דחמירא לא הותרה אף במקום צער, וכ"כ הפתח הדביר שם סק"א ד"ה מיהו לפק"ד, וכ"נ בד' הפמ"ג באש"א שם סקמ"ה.

הפתח הדביר שם ד"ה אלא שע"ד כתב להוכיח דאסרו גם ברפואה שאינה נעשית ע"י סממנין, ממה שדנו בסוגיין לאסור להעמיד בהמה שאחזה דם במים גזירה משום שחיקת סממנין, והא דבאדם שרי הוא משום דנראה כמיקר, ובפירש"י ד"ה גזירה כתב דבמידי דרפואה גזור רבנן דאי שרית "שום רפואה" אתי למישרי שחיקת סממנים, ומשמע דאסרו כל רפואה אף אם אינה נעשית כלל ע"י סממנין, וכ"נ גם ממש"כ בפירש"י בד"ה לא יריצנה דגזירה "בכל רפואה" אטו שחיקת סממנין, וכ"נ בד' התוס' לעיל מ' ב' ד"ה ובלבד שלא יביא.

## אם איכא איסור רפואה אף ביו"ט

בביצה כ"ב א' אמרו דאסור לכחול את העין ביו"ט, ובד' הרשב"א והריטב"א שם משמע דהאיסור בזה הוא מגזירת שחיקת סממנין, וכ"כ הרמב"ן והר"ן והמאירי בע"ז כ"ח ב' והרא"ש שם סימן י', ובפשוטו מבו' לפ"ז דאיסור רפואה מגזרת שחיקת סממנין הוא אף ביו"ט, וכ"כ התוס' הרא"ש תוס' חכמי איברא שם י"ח ב' דאף ביו"ט אסור לגמע את החומץ גזירה משום שחיקת סממנין.

אך הנה הריטב"א שם כ"ב א' כתב דהא דביו"ט שני מותר לכחול את העין ולא חיישינן לשחיקת סממנין, הוא משום דביו"ט מותר לשחוק פלפלין ותבלין לצורך יו"ט ולא אסרו אלא בשבת ששחיקתן אסורה ד"ת, והא דאסרו ביו"ט ראשון, הוא משום דאינו יודע בבירור אם תהא ההנאה מגעת ביו"ט,[[408]](#footnote-409) ולפ"ז לכאו' כל שיודע בבירור דתהא ההנאה מן הרפואה ביו"ט, לי"ב לאיסור רפואה, וצ"ע.

בתוספתא במו"ק פ"ב ה"ו תניא שותין מי זבלין ומי דקלין וכוס עיקרין במועד וכו', וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מיו"ט הט"ו דכל מאכלות ומשקים שאינן מאכל בריאים אלא לרפואה מותר לאדם לאכלן ולשתותן במועד, וכ"כ השו"ע בסימן תקל"ב ס"ב דכל רפואה מותרת במועד, והמג"א שם סק"ב כתב דמשמע דביו"ט אסור לשתות, וכ"כ המ"ב שם סק"ה ובסימן תצ"ו סק"ה, - - ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן שצ"ד וסימן שצ"ה.

**אם הותרה רפואה לחולה**

הרמב"ן בתורת האדם כתב דמיחוש שאדם חולה ממנו ונופל למשכב ואין בו סכנה התירו בו שבות שאין בו מעשה וכו', אבל מיחוש שאין בו חולי ואין אדם חולה ממנו אלא מתחזק והולך כבריא בשוק בזה לא התירו שבות כלל ואפי' ע"י נכרי, ולא עוד אלא דברים שאין בהם משום מלאכה ולא כלום בעולם גזרו משום שחיקת סממנים וזהו החושש בשניו לא יגמע בהן את החומץ וכו', וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן לקמן קכ"ט א' ובפי' הר"ן לקמן ק"ט א' והרא"ה בע"ז כ"ח א' והר"ן שם כ"ח ב' והמ"מ בפ"ב משבת ה"י, - ומבו' מדבריהם דאף דלא התירו שבות שע"י מעשה במקום חולי, מ"מ לא אסרו בחולה לאיסור רפואה מגזירת שחיקת סממנין, וכל עיקר איסור רפואה הוא במיחוש שאין בו חולי,[[409]](#footnote-410) וכ"כ בתשו' רדב"ז סימן אלף ס"ה להוכיח כן מדבריהם, וכ"כ הגר"א בסימן שכ"ח סל"ז והבית מאיר שם.

אך בפירש"י בע"ז כ"ח א' ד"ה לא יגמע משמע דלא הותרה רפואה לחולה אלא כשיש בו סכנה, ועמד ע"ז האג"ט טוחן סקל"ו (אות ב'), וכ"נ בד' הריבב"ן לעיל בסוגיין והראבי"ה בסימן רי"א, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שכ"ח סל"ז ד"ה וכן אם ללמוד מד' רבים מקמאי, עיי"ש.[[410]](#footnote-411)

בפי' הר"ן לקמן ק"ט א' כתב להוכיח דהותר כל שבות דרבנן משום סכנת אבר מסוגיית הגמ' בע"ז כ"ח ב' בעין שמרדה דמותר לכחלה בשבת דס"ד דהיינו היכא דשחיקי סממנין מאתמול, והרי אף היכא דשחיקי סממנין מאתמול שבות של דבריהם יש בו גזירה משום שחיקת סממנין ואפ"ה שרי לי' ע"י ישראל, וכ"כ הר"ן בע"ז כ"ח ב', וכ"כ הרא"ש שם סימן י', והאבנ"ז בסימן שצ"ד סק"ג תמה בזה, שהרי בסו"ד הר"ן מבו' דדברים שנאסרו מגזירת שחיקת סממנין מותרין לחולה שיש בו סכנה אף שאין בו סכנת אבר, וא"כ היאך כתב ללמוד מהא דהתירו לכחול היכא דשחיקי סממנין דהותר כל שבות משום סכנת אבר,[[411]](#footnote-412) וכן הק' התהל"ד בסימן שכ"ח סקכ"ב.

והאבנ"ז שם כתב לישב למש"כ הגר"ז בסימן שכ"ח סי"ט דכל מה שהתירו אכילה לרפואה במקום חולי הוא משום דהוא דבר שא"א לעולם לעשות ע"י נכרי, וע"כ בכחילת העין דאפשר ע"י נכרי לא התירוה ע"י ישראל אלא משום סכנת אבר, - אך עיי"ש שכתב דאי"ז במשמעות ד' הר"ן,[[412]](#footnote-413) וכתב שם סק"ד לישב בע"א, דכל הא דהותרה רפואה בחולה שאין בו סכנה הוא ברפואה שאינה נעשית בסממנין דליכא בהו להגזירה דשחיקת סממנין, אלא דגזרינן שמא יתרפא בסממנין ובהם יהא הגזירה דשמא ישחקם, ושבות זה קייל והותר במקום חולי, אך רפואה הנעשית בסממנין דאית בה לגזירת שחיקת סממנין דמיא לשאר שבות ולא הותרה במקום חולי, וכל הא דהתירו לכחול את העין בסממנין הוא משום סכנת אבר,[[413]](#footnote-414) וכ"כ באג"ט טוחן סקל"ח אות י"א, וכ"כ הקרית מלך רב בפ"ב משבת ה"י ד"ה והנה הרב הנז' גם בדעת הרמב"ן.[[414]](#footnote-415)

בביצה כ"ב א' מבו' דלא הותר לכחול את העין בדליכא סכנה אלא ע"י נכרי, והרמב"ן בתורת האדם ועוד מקמאי הוכיחו מהתם דלא הותר שבות דרבנן במקום חולי, ולפ"ז הרי דלהני קמאי דס"ל דאיסור כחילת העין הוא מגזירת שחיקת סממנין, ונתבאר בדף מס' 17, מבו' דאף דבר האסור משום שחיקת סממנין לא הותר לחולה,[[415]](#footnote-416) - אך י"ל דהוא דוקא ברפואה הנעשית בסממנין וכמש"כ האבנ"ז, - וי"ל עוד בדעתם דס"ל כמש"כ המ"מ בפ"ב משבת ה"י דהתם לא חשיב כחלה כל גופו, וע"כ הוא דלא התירו בו לאיסור רפואה.

**בדעת הרמב"ם אם הותרה רפואה לחולה**

הרמב"ם בפכ"א משבת הל"א כתב דהא דהותר להעלות אזנים בין ביד בין בכלי ולהעלות אנקלי, הוא משום דכל אלו וכיו"ב אין עושין אותן בסממנין כדי לחוש לשחיקה ויש לו צער מהן, ומבו' דאם היו עושין בסממנין הי' אסור, אף דבהעלאת אזנים ואונקלי חשבינן לי' כחולה, כמש"כ הרמב"ם שם פ"ב ה"י, וכ"כ הכס"מ בפ"ב שם ובב"י בסימן שכ"ח סי"ז בדעתו דשבות דרפואה לא הותר כיון דהוא נסמך לעשיית מלאכה.[[416]](#footnote-417)

אך בד' המ"מ בפ"ב שם בתחילת דבריו משמע שנקט גם בדעת הרמב"ם דלא אסרו רפואה בחולה, וכ"נ ממש"כ שם דהא דאסרו לכחול ע"י ישראל הוא משום דאי"ז חולי הכולל כל הגוף, והרי דאם הי' זה חולי הכולל כל הגוף ל"ה בזה לאיסור רפואה, וכ"כ המ"מ שם פכ"א ה"כ, - והקרית מלך רב בפ"ב שם עמד בזה דא"כ מ"ט לא הותר להעלות אזנים ואונקלי אלא משום דאין עושין אותן בסממנין, ועיי"ש במש"כ בזה,[[417]](#footnote-418) ובמש"כ בזה האג"ט טוחן סקל"ח אות ט"ז.

הרמב"ם בפכ"א משבת ה"כ כתב דאסור "לבריא" להתרפאות בשבת גזרה שמא ישחוק סממנין, ובתשו' רדב"ז סימן אלף ס"ה דקדק מדבריו דלא אסרו להתרפאות אלא לבריא אבל לחולה מותר, וכן דקדקו הנחלת צבי בסימן שכ"ח סקל"ז והבית מאיר שם סל"ז, - והאג"ט שם אות י"ט עמד בזה דזה דלא כמש"כ הרמב"ם שם הל"א דכל הא דשרי להעלות אזנים ואונקלי הוא משום דאין עושין אותן בסממנין, והרי דשאר רפואות שעושין בסממנין אסורין אף לחולה, ועיי"ש באות כ' במש"כ לישב בזה, וצ"ע.

**בטעם הסוברים דשבות דרפואה הותר במקום חולי ול"ד לשאר שבות**

בטעם ד' הרמב"ן ודעימי' דשאני שבות דרפואה משאר שבות דע"י מעשה והותר לחולה שאין בו סכנה, מצינו כמה דרכים, **א** הרדב"ז שם כתב דהוא משום דאם התירו לעשות מלאכה ע"י נכרי, כ"ש דמותר לשתות סממנין דלי"ב אלא משום שחיקת סממנין, והויא גזירה דרבנן בעלמא וקיילא טפי מאמירה לנכרי,[[418]](#footnote-419) והיינו דגזירה זו דרפואה קיילא משאר שבות, והתירוה לצורך חולה.[[419]](#footnote-420) - **ב** הגר"א שם כתב דהיינו דכיון דהתירו בו אמירה לנכרי אף דהוא דבר האסור לבריא, כ"ש שיהא מותר באיסור רפואה דהוא דבר המותר לבריא, וכ"ה משמעות ל' הראשונים.[[420]](#footnote-421) - **ג** הבית מאיר שם כתב דשמא הוא משום דא"א בענין אחר, וכמש"כ בפי' הר"ן לקמן קמ"ה א',[[421]](#footnote-422) וכ"נ בד' הגר"ז שם סוסי"ט, ונתבאר לעיל. - **ד** השלחן עצי שטים בכללי המלאכות פ"א ה"י כתב דהוא משום דשתיית רפואה חשיב כמו שינוי כיון שהוא דרך שתי'.[[422]](#footnote-423)

**אם הותרה רפואה לחולה אף כשאפשר ע"י שינוי**

הרמב"ן בע"ז כ"ח ב' כתב דאף דכל שבות הותר לצורך חולה, מ"מ לא התירו לחושש בשיניו לגמע את החומץ אף בדכאיב לי' טובא דהוי כחולה, משום דאפשר לו לגמע ולבלוע וע"כ לא התירו לו לפלוט, וה"נ הוא בהא דאין נותנין חמין ושמן ע"ג מכה, דהוא משום דיכול ליתן חוץ למכה ושותת ויורד לתוך המכה דכל דאפשר לשנויי משנינן, - אך הרמב"ן בתורת האדם כתב דהא דאסרו בחושש בשיניו לגמע את החומץ ואסרו ליתן יין ושמן ע"ג המכה הוא משום דלא חשיב כחולה אלא כמיחוש בעלמא, ומבו' דאם הוה חשבינן לי' כחולה הי' מותר לגמע את החומץ וליתן יין ושמן ע"ג המכה אף דאפשר ע"י שינוי.[[423]](#footnote-424)

**בד' הב"י בטעם הא דמותר חולה לאכול אוכלין המרפאין**

הב"י בסימן שכ"ח סל"ז כתב דבחולה שאין בו סכנה שאמרו שצרכיו נעשין ע"י נכרי, משמע דאוכל הוא אוכלין המרפאים אותו ולא חיישינן שמא ישחוק סממנין, כיון שלא התירו לעשות מעשה הרפואה ע"י ישראל ואפילו ע"י החולה עצמו, והב"ח שם סי"ז תמה ע"ז דמה מהני הא דהנכרי מאכילו ומשקהו, הרי כיון דהישראל הוא האוכל והשותה הרי עובר על גזירת חכמים שאסור לאדם לאכול לרפואה דברים שאין הבריאים אוכלין אותם, וכן תמה הט"ז שם סקכ"ה.

ובד' הבית מאיר שם סל"ז מבו' שפירש בד' הב"י, דלאו היינו דהא דשרי הוא מכח הא דלא התירו לעשות מעשה הרפואה ע"י ישראל, אלא היינו דכיון דהאכילה והשתי' א"א ע"י נכרי, ע"כ התירו בזה לחולה, ומשא"כ במעשה הרפואה דאפשר ע"י נכרי, לא התירו ע"י ישראל, - אך העולת שבת סקמ"ב פירש לד' הב"י דהיינו דלא חיישינן שמא ישחוק סממנין לרפואה דאית לי' הכירא כיון דלא התירו לו לעשות מאכלים אלו כי אם ע"י נכרי מתוך כך יזכור ולא יבא לידי שחיקת סממנין, ועד"ז כתב הביאוה"ל שם סוד"ה וכן אם נפל דכיון דהנכרי מכין לו הרפואה ומושיט לו איכא היכר שלא יבא הישראל אח"כ לשחיקת סממנין.[[424]](#footnote-425)

**הכרעת ההלכה בדין רפואה לחולה שאין בו סכנה**

הרמ"א בסימן שכ"ח סל"ז כתב דאף דכל שאינו מאכל ומשקה בריאים אסור לאכלו ולשתותו לרפואה, מ"מ אם נפל למשכב שרי,[[425]](#footnote-426) וכ"כ הלבוש שם, - והב"ח שם סי"ז נחלק ע"ז דכיון דלא הותר שבות ע"י ישראל לצורך חולה, אף איסור רפואה לא הותר, וכ"כ הט"ז שם סקכ"ה והעולת שבת שם סקמ"ב, וכן נקט הפמ"ג שם ובאש"א שם סקמ"ד.

אך הנחלת צבי שם סקל"ז והמג"א שם סקמ"ד והתו"ש שם סקס"ד הסכימו לד' הרמ"א, וכ"נ בד' הגר"א שם, וכ"כ הבית מאיר שם והגר"ז שם סי"ט והשלחן עצי שטים בכללי המלאכות פ"א ה"י,[[426]](#footnote-427) - והביאוה"ל שם ד"ה וכן אם נפל האריך דאף דנחלקו הראשונים בזה, מ"מ לא נוכל למחות ביד המקילין אחר שבשו"ע סתם כוותייהו ומילתא דרבנן הוא ופשטות הסוגיא דעושין צרכיו של חולה ע"י נכרי משמע יותר כוותייהו.

המ"ב שם ס"ק קכ"א כתב לדינא להתיר בזה, וכ"כ המ"ב שם סק"א וס"ק קי"ח וס"ק ק"מ ובשעה"צ בסימן תרי"ג סקי"ג, - אך בסקפ"ה כתב דאסור ליתן אפר מקלה ע"ג המכה בלא שינוי אף דהוא חולה שאין בו סכנה, וכמש"כ השו"ע בסי"ז דלא הותר שבות לחולה שאין בו סכנה אלא ע"י שינוי, וכ"כ שם ס"ק ק"ב דאסור ליתן על השן נעגעלי"ך וכו' דכ"ז מוכח שהוא לרפואה אם לא דכאיב לי' טובא שמצטער כל גופו, ואף בכה"ג לא הותר אלא ע"י שינוי, ורק אם א"א ע"י שינוי כתב החיי אדם דמותר שלא בשינוי, וכ"כ שם ס"ק ק"ל דאסור להתעמל אף אם הגיע לכלל חולה שיש בו סכנה אלא ע"י שינוי, וכ"כ שם ס"ק ק"נ דלא הותר לשום קריסטי"ר לחולה שאין בו סכנה אלא ע"י שינוי, וכ"כ המ"ב בסימן תקל"ב סק"ה דביו"ט אסור אף לשתות דבר שהוא משום רפואה גזירה משום שחיקת סממנין.

ובס' שונה הלכות בסימן שכ"ח דין כ' כתב לישב, דכל הא דמותר בלא שינוי הוא ברפואות של אכילה ושתי', אך ברפואות שיש בהן מעשה לא הותר בלא שינוי,[[427]](#footnote-428) - אך לא נתישבו בזה ד' המ"ב שם סק"א שכתב דמותר לעשות בשבילו רפואה שאין בה מלאכה וכדלעיל סימן שכ"ז ס"א, והרי דאף סיכת שמן וכו' מותרת לחולה שאין בו סכנה, ומאידך לא נתישבו בזה ד' המ"ב בסימן תקל"ב דגם שתיית רפואה לא הותרה,[[428]](#footnote-429) וגם בד' הביאוה"ל בסימן שכ"ח סל"ז מבו' שלא חילק בזה, וצ"ע.

**אי הכי אדם נמי, אדם נראה כמיקר,** הריטב"א כתב דהיינו דכל שהוא כדרך הבריאין ליכא למיחש לשחיקת סממנין וכדתנן לקמן ק"ט ב' דכל האוכלים אוכל אדם לרפואה, ועד"ז כתב הריא"ז ה"א דין ח' דהוא משום דדרך האדם להקר עצמו במים ואינו נראה כדרך רפואה, ולדעתו זהו עיקר ההיתר דמאכל בריאים, ונתבאר להלן.

**רפואת בהמה**

**רנב"י אמר שחיקת סממנין גופה תנאי היא וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דאיכא דלא גזר שאר רפואות אטו שחיקת סממנין, והראשונים כתבו דכל הא דלא גזר ר' יאשי' משום שחיקת סממנין היינו בבהמה, אך באדם מודה דגזרו משום שחיקת סממנין,[[429]](#footnote-430) וכ"ה מבו' בד' התוס' במו"ק י' ב' ד"ה ואין מונעין - ובטעמא דמילתא כתב הרי"ף דהוא משום דאין אדם בהול כ"כ על רפואת בהמתו דליתי סממנין, וכ"כ הרא"ש בסימן ג', - והריטב"א כתב דהיינו משום דדוקא באדם דחשיב ומפקחין עליו את הגל בשבת חששו שיבא לידי שחיקת סמנין אפי' בחולה שאין בו סכנה שמא יבא לידי סכנה, אבל בבהמה לא חיישינן שיעשה איסור דאורייתא משום רפואתה.

**ור' יאשי' מתיר,** גירסת כמה מקמאי ור' יאשי' מיקל, והנימו"י כתב בשם הראב"ד דמהא דאמר ר' יאשי' מיקל ולא אמר מתיר משמע דהלכה ואין מורין כן, וכתב דאחרים אומרים דאדרבה מהא דדרש רבא הלכה כר' יאשי' ש"מ דהלכה ומורין כן, דאל"כ ל"ה דריש לה בפירקא, וכ"ה מבו' בד' ש"ר.

**דרש רבא הלכה כר' יאשי',** הרי"ף כתב דכיון כר' יאשי' דלא אסרו שאר רפואות בבהמה משום שחיקת סממנין, לא קי"ל להא דבהמה שאחזה דם דאין מעמידין אותה במים, וכ"כ הרא"ש בסימן ג', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם שהשמיט לדין זה, - אך הסה"ת בסימן רל"ז כתב דלא שרי ר' יאשי' אלא בהולכה בחצר דאי"ז ניכר כ"כ משום רפואה, אבל להעמידה במים דאיכא הוכחה טפי דהוא משום רפואה מודה ר' יאשי' דאסור, והביאו הריטב"א, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

ח' טבת פ"ג

דף מס' 20

**טעם ההיתר דמאכל בריאין**

**ק"ח ב' - מהו למימשי מהני מיא בשבת א"ל שפיר דמי,** בפירש"י כתב דהוא משום דלא מוכחא מילתא דלרפואה קעביד, וכן פירש"י לקמן בסוגיין דהא דיין ע"ג העין מותר הוא משום דאמרי לרחיצה בעלמא הוא דעביד ולא מוכחא מילתא דהוא לרפואה, וזה כהא דתנן לקמן ק"ט ב' דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה ולא נאסור לאכול לרפואה אלא דבר שאינו מאכל בריאים ובפירש"י שם ובכ"ד בסוגיין מבו' דהוא משום דבדבר שהוא מאכל בריאים לא מוכחא מילתא דהוא לרפואה, ולא אסרו רפואה אלא היכא דמוכחא מילתא דהוא לרפואה.

ובטעם התירא דרפואה היכא דלא מוכחא מילתא כתב בפירש"י דהוא משום דאיסורא דרפואה אינו אלא משום גזירה שמא ישחוק סממנין, ולכאו' מכוון דבריו דאם היתה הרפואה אסורה מצ"ע, ל"ה לנו להתיר בכה"ג דלא מוכחא מילתא, דמ"מ הו"ל מעשה רפואה, ורק משום דאיסורא דרפואה הוא מגזירה שמא ישחוק סממנין הרי דכל דלא מוכחא מילתא ליכא למיגזר, ובטעם הא דלא אסרו היכא דלא מוכחא מילתא, משמע בפירש"י לקמן קי"א א' ד"ה לפני טיבול דהוא משום דהרואה אומר שאינו לרפואה, - והתורי"ד בסוגיין הוסיף לפרש בזה דהיינו משום דמשום ת"ח העושה כן אין לגזור שהוא יודע שאסור לשחוק סממנין, ולא גזרו אלא מפני ע"ה הרואין,[[430]](#footnote-431) וכל דלא מוכחא מילתא אין לגזור מפני הרואין,[[431]](#footnote-432) ועיי"ש שהוסיף דאף אם בא ע"ה ונמלך אם מותר ליתן יין ע"ג העין לרפואה מתירין לו, שאין לחלק ולומר שלא הותר אלא לת"ח, ואף דבע"ה יש לחוש שיבא לשחוק סממנין, מודיעיין לו שלא ישחוק, אך הרואים אין מי שיודיע להן ויבואו לשחוק, וע"כ אסרו היכא דמוכחא מילתא דהוא לרפואה, וכיון לזה האג"ט טוחן סקמ"ו אות ב'.

אך בד' הריטב"א לקמן קי"א א' משמע קצת דטעם התירא דמאכל בריאין אינו משום דאין ידוע לבנ"א שכונתו לרפואה, אלא היינו משום דכל שהבריאים דרכם לאוכלו או לשתותו שלא לרפואה אין לגזור בו בחולה משום שחיקת סממנין, והיינו דלא גזרו משום שחיקת סממנין אלא היכא דחזינן לה כמעשה רפואה, אך כל שהבריאים דרכם לאוכלו או לשתותו, הרי דאף דהוא מתכוין לרפואה, מ"מ לא חזינן לה כמעשה רפואה אלא כמעשה אכילה ושתי', וע"כ לי"ב לגזירת שחיקת סממנין,[[432]](#footnote-433) ונתבאר עוד בזה בדף מס' 21, עיי"ש.

הריטב"א לקמן שם כתב דבכלל הא דכל המשקין שותה אדם לרפואה נכלל יין שמזוג הרבה במים אפי' שלא כדרך הבריאים, כיון דאין השינוי אלא בין מזיגה מרובה למזיגה מועטת, וכ"כ הרא"ה בברכות ל"ח א' דחולה שאינו רשאי לשתות יין אא"כ נותן בו מים ומוזג אותו עד כדי שאינו ראוי לבריא לשתותו שאין שותין כיו"ב מותר לו בשבת אף דמתכוין בשתייתו לרפואה, שהיין עצמו בכלל כל המשקין שותה אדם לרפואה, וכתב לפרש בזה מה שאמרו שם בשתיתא דאף דשתיתא רכה עושין אותה לרפואה מ"מ מותר לאכלה בשבת, משום דהיא עצמה מזון גמור הוא לכל כשתיתא עבה ואין כאן שינוי מזון כלל אלא שמרבה בה מים, וע"כ הויא בכלל כל האוכלין אוכל אדם לרפואה, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א שם, - ולכאו' כ"ז הוא להריטב"א לטעמי' דהתירא דמאכל בריאים הוא משום דלא אסרו במעשה אכילה ושתי' משום גזירת שחיקת סממנין, אך למש"כ התורי"ד דהוא משום דלי"ב משום גזירת הרואין, הדין נותן דבכה"ג שמרבה בו מים דאינו כדרך הבריאין ומוכחא מילתא דהוא לרפואה יהא בזה לאיסור רפואה, - ועמש"נ בזה בדף מס' 21 בפלוגתת הראשונים בזה.

## נתינת יין בתוך העין וע"ג העין

**יין בתוך העין אסור על גב העין מותר,** בפירש"י כתב דהיינו משום דבתוך העין דעמיץ ופתח מוכחא מילתא דהוא לרפואה, אך ע"ג העין אמרי דהוא לרחיצה בעלמא וע"כ שרי, והמג"א בסימן שכ"ח סקי"ח כתב דבזה"ז שאין דרך לרחוץ ביין אסור, וכתב לדמותו למש"כ הרמ"א בסימן שכ"ז ס"א לאסור בזה"ז לסוך בשמן משום דאין נוהגין לסוך בשמן אלא לרפואה, וכ"כ המ"ב שם סקס"ו.

**היתר נתינת קילורין כששראו במים מער"ש**

**שורה אדם קילורין מער"ש ונותן ע"ג עיניו בשבת ואינו חושש,** בפירש"י כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דלדידי' כיון דאצרכוה לשרותה מער"ש איכא הכירא וליכא למיגזר, ומאן דחזינהו סבר דרחיצה בעלמא היא דכסבור שהוא יין, וכ"כ הר"י מלוניל, ועד"ז כתבו התו"י לעיל י"ח א', ועמש"נ להלן בדעת ש"ר בזה, ומבו' בדבריהם דבכל רפואה יש לאסור בין משום דידי' ובין משום הרואים, וע"כ בהא דהתירו לשרות קילורין וכו' בעינן לתרתי, דלא אסרו משום דידי' הוא משום דהצריכוה לשרותה מער"ש ואיכא הכירא, והא דלא אסרו משום הרואים הוא משום דהרואה סבור דהוא רחיצה בעלמא.

אך בד' התורי"ד משמע דעיקר ההיתר בזה הוא משום דלא מוכחא מילתא ואינו ניכר שעושה כן לרפואה, וכ"נ בד' הריבב"ן, וזה לטעמי' דלא אסרו כלל ברפואה משום דידי' אלא משום הרואים, וע"כ כיון דכשנימוח הקילור במים לא מוכחא מילתא ע"כ לי"ב איסורא, - וצ"ל לדעתו דהא דלא התירו אלא כששורה בער"ש, הוא משום דכל ששורה בשבת הרי דבשעת ששורה ניכר שעושה כן לרפואה ויש בזה משום מראית העין,[[433]](#footnote-434) וע"כ לא הותר אלא כששורה בער"ש.

למש"כ בפירש"י דלא הותר אלא משום דאיכא הכירא דאל"כ ה"ז אסור משום דידי' דיודע דהוא לרפואה, צ"ב דמ"ש מהא דמותר דמותר ליתן מים מימה של סדום או יין ע"ג העין משום דלא מוכחא מילתא והותר לאכול מאכל בריאין משום דלא מוכחא מילתא אף דהוא עצמו יודע שעושה כן לרפואה,[[434]](#footnote-435) - והעולת שבת בסימן שכ"ח סקכ"ג כתב דשאני התם דדרך כל העולם לרחוץ ביין ע"ג העין משום נוי, וה"נ הוא בכל מאכל בריאין, ומשא"כ בקילור דאין עושין אלא לרפואה הצריכו היכר שלא יבא לטעות ויעשה רפואה בשבת ע"י שחיקת סממנין,[[435]](#footnote-436) וכ"כ התו"ש שם סקל"ב והפמ"ג במש"ז שם סקט"ו והמ"ב שם סקס"ט.

לעיל י"ח א' תניא דפותקין מים לגינה ער"ש עם חשיכה ומתמלאת והולכת כל היום כולו וכו' ומניחין קילור ע"ג העין וכו' ומתרפאת והולכת כל היום כולו, ומבו' דלא הותר להניח קילור ע"ג העין אלא בער"ש, והתוס' שם הק' ממה שאמרו הכא דשורה אדם קילורין מער"ש ומניח תחת העין בשבת וא"כ בשבת נמי שרי להניח, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** למש"כ בפירש"י דהא דשרי הכא הוא משום דלדידי' כיון דאצרכוה לשרותה מער"ש איכא הכירא וליכא למיגזר ומאן דחזינהו סבר דרחיצה בעלמא היא דכסבור שהוא יין, הרי דכ"ז הוא כששרה את הקילור ביין, אך בקילור שהוא בעין אסור, ולפ"ז י"ל דהתם איירי בקילור שהוא בעין,[[436]](#footnote-437) וכ"כ התו"י לעיל שם. - **ב** התוס' שם כתב דהכא מיירי באדם בריא ואינו מניח בעין לרפואה אלא תחת העין לתענוג וליכא למיחש לשחיקת סממנין,[[437]](#footnote-438) והתם מיירי כשמניח בעין לרפואה ובכה"ג לא שרי אלא מער"ש. - **ג** הרא"ש שם סימן ל"ג כתב דהתם מיירי בקילור שהוא עב, וע"כ אסור להניחו בשבת על העין משום גזירת שחיקת סממנין או גזירה שמא ימרח, אך הכא מיירי בקילור שהוא צלול, וע"כ מותר להניחו ע"ג העין, דכיון דהוא צלול אינו אלא כרוחץ עיניו וליכא למיגזר משום שחיקת סממנין,[[438]](#footnote-439) וכ"כ הר"ן שם והטור בסימן רנ"ב. - **ד** הסה"ת בסימן קנ"ד כתב דהכא איירי ליתן ע"ג העין, והתם איירי ליתן בתוך העין,[[439]](#footnote-440) וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב והרוקח בסימן תע"ג, ועד"ז כתב המאירי לעיל שם דהתם התירו אף בעמיץ ופתח שהדבר ניכר שלרפואה הוא עושה ובשבת כה"ג אסור וכמו שאמרו בסוגיין, והריטב"א שם כתב קצת בע"א, דהכא מיירי ליתן על גביני עיניו דעראי הוא וליכא למיחש לשחיקת סממנין.

מד' התוס' והרא"ש והרטב"א מבו' בפשוטו דפליגי על פירש"י וס"ל דמה שהתירו הכא ליתן קילור ע"ג עיניו, אינו מכח הא דאיכא הכירא במה ששראו בער"ש, אלא אף בקילור בעין שרי, משום דאינו מניחו בעין לרפואה אלא מניחו תחת העין לתענוג, או משום דהוא צלול ואינו אלא כרוחץ עיניו, או משום דכשנותן ע"ג העין עראי הוא וליכא למיחש לשחיקת סממנין.

ולפ"ז צ"ל דמה שאמרו דשורה אדם קילורין מער"ש אורחא דמילתא נקט דדרך נתינת הקילור הוא ע"י ששורהו תחילה במים, אך אה"נ דגם בלא שרי' במים מותר ליתן קילור ע"ג עיניו, ולד' הרא"ש י"ל דהא דנקט דשורה את הקילור היינו דע"י שרייתו נעשה הקילור צלול, ומכח זה הוא דהו"ל כרוחץ עיניו, - וכ"כ הב"ח בסימן רנ"ב ס"ז דלדעת התוס' והרא"ש שרי אף כשלא נשרו מער"ש, והא דקאמר שורין קילורין מער"ש ל"ד הוא, - ועיי"ש שעמד בזה בד' הטור בסימן שכ"ח שכתב דהא דשרי הוא משום דכיון דלא התירו לו לשרותן אלא מער"ש איכא הכירא, והוא דלא כמש"כ הטור בסימן רנ"ב דהא דשרי הכא הוא משום דהקילור רך וצלול.

אמנם הנה המחה"ש בסימן שכ"ח סקכ"א פירש בד' הרא"ש דבקילור עב אסור ליתנו ע"ג העין אף אם שראו מער"ש, ולפ"ז י"ל דלעולם דעת הרא"ש והר"ן היא כפירש"י דהא דהתירו הכא בקילור הוא דהרואה סבור דהוא רחיצה בעלמא וגם לדידי' איכא הכירא במה שהצריכוהו לשרותה מער"ש, ואך דס"ל דגם בקילור עב הויא דרך נתינתו ע"י שרי' במים, ואפ"ה לא התירו אלא כשנותנו ע"ג העין מער"ש, וע"ז הוא שכתבו דבקילור עב אסור ליתנו ע"ג העין אף כששראו מער"ש משום דניכר שהוא לרפואה ויש בזה גזירת שחיקת סממנין ומגזירה שמא ימרח,[[440]](#footnote-441) וצ"ע.

לדעת התוס' ודעימייהו צ"ב דמ"ט אמרו הכא דשורה אדם קילור בער"ש, הרי אף בשבת הי' לנו להתיר לשרותו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הפמ"ג באש"א סימן שכ"ח סקכ"ב כתב דהיינו משום דקילור הוא מטלנית דמשוח בו תחבושת, ובשבת אסרו משום דשרייתו זהו כיבוסו. - **ב** הפמ"ג שם כתב דיל עוד דבשבת אסור משום גיבול אם הוא שחוקים סמים. - **ג** יש מקום לדון עוד דבשבת אסור לשרותו משום דשריית הקילור עצמה אסורה מגזירת שחיקת סממנין, ואף דנתינת הקילור הותרה משום דאי"ז נראה כמעשה רפואה, מ"מ שרייתו אסורה, וצ"ע, ועמש"נ בדף מס' 25 באורך בהך מילתא דגם הכנת הרפואה אסורה.[[441]](#footnote-442)

## אם מותר ליקח תרופה כשמערבה בער"ש במים

בס' קצוה"ש בסימן קל"ח סקל"א ד"ה כ' המנחת שבת כתב להתיר ליקח תרופה בשבת ע"י ששראה מער"ש במים בענין שאינה ניכרת, דדמי להא דשרינן הכא ליתן קילור ע"ג העין כששראו מער"ש, וכ"כ השש"כ בפל"ד סקכ"ד וסקכ"ז בשם הגרש"ז זצ"ל.[[442]](#footnote-443)

אך בתשו' אג"מ או"ח ח"ב סימן פ"ו כתב דלא התירו אלא בקילור משום דדרך הנחת הקילור על העין הוא לשרותו במים בשעה שרוצה להניחו,[[443]](#footnote-444) ובמה שאסרו עליו לשרותו בשבת והצריכוהו לשרות בער"ש הוי הכירא, אך כל דלרפואה עצמה אין צורך בשרייתה במים אין להתיר מכח הא דשראה במים בער"ש,[[444]](#footnote-445) ועיי"ש במש"כ להוסיף לפרש בזה.

והגרש"ז זצ"ל בשש"כ שם הערה כ"ז כתב להיפך דלא התירו כששורה הקילור בער"ש אלא משום דבדרך כלל אין רגילין ע"י שרי', וע"כ איכא הכירא לגבי דידי' כיון דהוא משנה מן הרגילות, אך אם הדרך הוא לשרותו ואינו משנה מן הרגילות ליכא הכירא כלל.[[445]](#footnote-446)

בס' דעת תורה סימן שכ"ח סל"ז כתב לדון מטעם אחר להתיר ליקח תרופה בשבת ע"י שמערבה בדבר אחר, למש"כ השטמ"ק בברכות ל"ח א' דהא דמותר לאכול בשבת שתיתא רכה, הוא משום דהיא מדבר שהיא גופה מזון גמור הוא כשהיא עבה וכשהיא רכה אין בה שינוי מזון אלא שמרבה בה מים, והו"ל בכלל כל האוכלין אוכל אדם לרפואה, ועיי"ש שכתב לדחות דשאני התם דכל דבר לבדו הוי מאכל בריאין אלא שאין דרך לערבן יחד, ומשא"כ היכא דאחד מהן אינו מאכל בריאין אינו ניתר ע"י שעירבוהו במאכל בריאין,[[446]](#footnote-447) ולכאו' כ"ה מוכרח ממה שלא התירו בקילור ששראו במים אלא משום דאינו ניכר להרואה וגם לדידי' איכא הכירא, והרי דאלמלי הני טעמי הי' אסור ליתנו ע"ג העין אף דהוא מעורב במים או ביין שדרך לרחוץ בהן.

## רפואה בעלין

**עלין אין בהן משום רפואה,** בפירש"י כתב דהיינו דאין באכילתן משום רפואה דאינם מרפאין, והתוס' וש"ר הק' ע"ז דא"כ היאך אסר רב ששת בגרגירא הרי כל האוכלין אוכל אדם לרפואה, והר"ן האריך דאין לומר דהגרגר אינו ראוי לאכלה ואינו ככל האוכלין,[[447]](#footnote-448) ופירשו דאיירי להשים על העין, - ובטעם ההיתר בזה נחלקו הראשונים, דהרמב"ן והר"ן כתבו בשם ר"ח דהוא משום דנראה כמיקר, וכ"כ התוס' הרא"ש דהוא משום דלא מוכחא מילתא דלרפואה קעביד אלא לקרר העינים, אך בד' התוס' בד"ה לדידי משמע דהיינו משום דאינם מרפאין, ואף אם בנ"א נותנין אותו לרפואה, מ"מ כיון שאין בהן רפואה מותר ליתנם בשבת.

מד' התוס' משמע דאף מי שסבור שיש בזה משום רפואה ונותנו לשם רפואה לי"ב איסורא, כיון דבאמת לי"ב משום רפואה, וע"כ אי"ז בכלל איסור רפואה, וכ"נ מהא דס"ד לקמן קי"א ב' דטעמא דרב דמותר לסוך שמן ורד ע"ג המכה הוא משום דלא מסי, ומשמע דאף אם נותנו משום דסבור שהוא מרפא, מ"מ כיון דבאמת אינו מרפא לי"ב איסורא, וכ"כ בתשו' אג"מ או"ח ח"ג סימן נ"ד, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן עוד.

## שריקא טויא ופעפועי ביעי

**שריקא טויא שרי,** בפירש"י כתב דהיינו דמותר לשרוק ולטוח שמן וביצים מגולגלים על הצלי כשהוא חם משחשיכה ובלבד שלא יהא רותח כדי לבשל, והא דשרי ולא אמרינן דדמי למתקן הוא משום דמתאכיל הכי בלא שירקא, והרמב"ן וש"ר תמהו ע"ז דפשיטא דאי"ז תיקון אוכלין דיאסר, ומ"ט דר"ח בר אשי דאסר,[[448]](#footnote-449) ופירשו כמש"כ הר"ח היינו מים של מעי אבטיחים שמסננין אותן במשמרת ושותין אותן לבדן ויפין הן לשלשול, וכיון שהוא נאכל עם האבטיח ועם מעיו, לאו מידי עביד,[[449]](#footnote-450) וטעם הא דשרי ולי"ב משום איסור רפואה, לכאו' הוא משום דהוי מאכל בריאין וכל המשקין שותה אדם לרפואה.

**פעפועי ביעי אסור,** בפירש"י כתב דהיינו דאסור לטרוף ביצים מגולגלין בקערה משום דמיחזי כמאן דבעי למישדינהו בקדירה, - והרשב"א וש"ר תמהו ע"ז ופירשו כפי' ר"ח דהוא ירק המועיל לרפואה וע"כ אסור לאכלו בשבת,[[450]](#footnote-451) והרשב"א הק' דכיון דמערבין בו, כדתניא בעירובין כ"ח א' דמערבין בפעפועין, הוי מאכל בריאין ומ"ט אסור לאכלו לרפואה, והריטב"א כתב דהוא משום דאינו מאכל בריאין אלא ע"י תיקון, ולדין עירוב סגי במה שהוא ראוי ע"י תיקון.

## צמיתת ידו ביין או בחומץ

**מי שנגפה ידו או רגלו צומתה ביין ואינו חושש וכו',** הפסקי רי"ד כתב דהא דשרי לצמות ידו או רגלו ביין הוא משום דמיחזי דלרחיצה קא עביד, וכ"כ הריא"ז דהוא משום דהוי דרך רחיצה, - אך בד' הטוש"ע בסימן שכ"ח סכ"ט מבו' דהוא משום דלצמות הדם לי"ב משום רפואה, ועמש"כ בזה האג"ט טוחן סקע"ג, ונתבאר להלן.

**והני בני מחוזא כיון דמפנקי אפי' חמרא נמי מסי להו,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דמעונגין הן כל דבר שהוא חזק קצת קשה לבשרן וצומתה,[[451]](#footnote-452) והאג"ט טוחן סקע"ג עמד בזה דאם צמיתה רפואה היא, מ"ט מותר לצמות ביין, ועיי"ש שכתב דהא דמותר לצמות ביין היינו משום דאי"ז מועיל אלא לצמות דם שלא התחיל ליעקר שלא יעקר, וזה ל"ה רפואה אלא הצלה שלא יחלה, ומשא"כ בבני מחוזא דמפנקי דמועיל היין לצמות דאף הדם שנעקר קצת לצאת לא יצא, וזה מיקרי רפואה ואסור.[[452]](#footnote-453)

צום העשירי פ"ג

דף מס' 21

## רחיצה בים הגדול ובמי המשרה

**ק"י א' - אבל לא בים הגדול ולא במי משרה ולא בימה של סדום,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין דרך רחיצה בהן אלא לרפואה דמסו ומוכחא מילתא,[[453]](#footnote-454) וכ"ה מבו' בד' התוס' בד"ה הא ר"מ, וכ"כ הטוש"ע בסימן שכ"ח סמ"ד, - אך הרמב"ם בפכ"א משבת הכ"ט כתב דהוא משום דכל אלו צער הן וכתיב וקראת לשבת ענג,[[454]](#footnote-455) ועמש"כ בזה בתשו' הרדב"ז סימן אלף תנ"א.[[455]](#footnote-456)

**הא ר"מ הא ר' יהודה וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דהא דתני דרוחצין בים הגדול ר"מ היא דמשוי כל הימים כי הדדי ולא מפליג בין ים הגדול לשאר הימים, והא דתני דאין רוחצין בים הגדול ר' יהודה היא מפליג בין ים הגדול לשאר ימים, וכ"כ הר"ן, - אך בפי' ר"ח כתב דלר"מ אין רוחצין בים הגדול ולר' יהודה רוחצין, וצ"ב.

התוס' הק' דהיאך מדמי פלוגתייהו דר"מ ור' יהודה לענין טומאה וטהרה לדין רפואה בים הגדול, - והר"ן כתב לפרש דהיינו דלר' יהודה דרק ים הגדול הוי כמקוה, היינו משום דהוא מלוח יותר משאר הימים, וע"כ אף לענין שבת אין רוחצין בו אע"פ שרוחצין בשאר ימים, אך לר"מ דכל הימים כמקוה, והרי דאין פסולן משום מליחות שבהן, י"ל דאף לענין שבת לא שאני לן בין ים הגדול לשאר ימים,[[456]](#footnote-457) ועיי"ש שכתב דהא דמתקיף עלה רנב"י דאימור דפליגי לענין טומאה וטהרה וכו', היינו משום די"ל דכ"ה דלר"מ לא תלי בטעמא אלא בגזה"כ, ה"נ הוא לר' יהודה.

**ים הגדול אים הגדול לא קשיא הא ביפין שבו הא ברעין שבו,** בטעם הא דשאני רחיצה במים יפין שבים הגדול דמותרת מרחיצה במים רעין שבו דאסורה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו משום דביפין רוחצין בהן בחול רחיצה שאינה לרפואה ולא מוכחא מילתא, אך ברעין מוכחא מילתא דהוא לרפואה, וכ"כ הריטב"א והמאירי והשיטה להר"נ. - **ב** בפי' ר"ח כתב דהוא משום דהמים היפים שבו לא מסו והמים הרעין שבו מסו.[[457]](#footnote-458) - **ג** הרמב"ם בפכ"א משבת הכ"ט כתב דהוא משום דרחיצה במים הרעים שבו צער היא וכתיב וקראת לשבת ענג.

**מי משרה אמי משרה נמי לא קשיא הא דאישתהי הא דלא אישתהי,** בפירש"י לעיל בסוגיין כתב דהיינו דכל דאישתהי מוכחא מילתא דלרפואה קא מכוין וע"כ ה"ז אסור, ובפי' הר"י מלוניל הוסיף לפרש דהיינו דכל דאישתהי מוכחא מילתא דלרפואה קא עביד שהרי המים עכורין ואינו עומד שם בשביל הנאה אלא בשביל רפואה, אך בדלא אישתהי לא מוכחא מילתא דאמרי אינשי דאע"פ שהן עכורין לא מצא מים יפים ולעולם להקר עביד, וכ"כ השיטה להר"נ, - ובתשו' הרדב"ז סימן אלף תנ"א כתב בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז, דאם בדלא אישתהי שרי משום דלא מוכחא מילתא דלרפואה קא מכוין, הרי אף בדאישתהי הי' לנו להתיר כשיש חום גדול, דאע"ג דאישתהי נראה כמיקר, ועיי"ש שכתב דמכח זה הוא שפירש הרמב"ם דהאיסור בזה הוא משום ביטול עונג, וע"כ לא אסרו אלא בדאישתהי דבכה"ג איכא צערא.

בפי' ר"ח משמע דכל הא דמפלגינן בין אישתהי ללא אישתהי הוא במי המשרה, אך במים הרעים שבים הגדול אסור אף אם לא אישתהי, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בדעת הרי"ף, וכן הסכים הרשב"א, - אך הרמב"ן כתב דמהא דתני לים הגדול בהדי מי משרה וימה של סדום דאין אסורין אלא בדאישתהי, ש"מ דאף במים הרעים שבים הגדול לא אסרו אלא בדאישתהי וכל דלא אישתהי שרי, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה והריטב"א והר"ן והמאירי, וכ"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הכ"ט והמ"מ שם והסה"ת בסימן רמ"ב והטוש"ע בסימן שכ"ח סמ"ד.[[458]](#footnote-459)

## אכילת מאכל בריאין כשכונתו לרפואה

**כל האוכלין אוכל אדם לרפואה,** הרמב"ם בפכ"א משבת הכ"ב כתב דהיינו דאע"פ שהן מרפאין ואכלן כדי להתרפאות בהן מותר, וכ"כ הפסקי רי"ד דאף דהוא מתכוין לרפואה שרי משום דלא מוכחא מילתא, ועיי"ש שכתב דהוא משום דעיקר איסור רפואה הוא מפני הרואין שלא יאמרו סממנין שחק שם ויתירו שחיקת סממנין, וע"כ לא אסרו במאכל בריאין דלא מוכחא מילתא, וכ"כ הריא"ז, - וצ"ע בזה ממה שאמרו בברכות ל"ח א' דהא דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה בשבת הוא משום דגברא לאכילה קא מכוין, ובלישנא אחרינא אמרו דהוא משום דגברא לאכילה קא מכוין ורפואה ממילא קא הויא, ועמש"נ בזה בדף מס' 22.

## אוכלין שאין דרך לאכלן אלא לרפואה

בברכות ל"ח א' פריך רב יוסף דאם שתיתא רכה עושין אותה לרפואה מ"ט הותר לאכלה בשבת הרי רפואה אסורה בשבת, ומשני אביי דהוא כדתניא דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה וכו', ועמש"כ התוס' שם בביאור פלוגתייהו, והרשב"א שם הוסיף לפרש דהיינו דרב יוסף ס"ל דלא הותרה רפואה במשקין אלא בדבר שדרך בנ"א לשתותו לפעמים ליהנות בו ושלא מחמת רפואה, דבכה"ג אף אם שותה לכוונת רפואה לא גזרו בו משום שחיקת סממנין, דיש לתלות דלשתיית הנאה בעלמא קא מכוין ולא פלוג רבנן בין שותה לרפואה לשותה לכונת הנאה,[[459]](#footnote-460) אך בשתיתא רכה דלעולם אין עושין אותה כן אלא לרפואה, הרי דאף דאוכל היא יש לאסור לאכלה בשבת מגזירת שחיקת סממנין, ואביי משני דמהא דתנן דכל האוכלין אדם אוכל לרפואה משמע דהותר לאכול כל האוכלין ואפי' אותן שאין דרכן של בנ"א לאוכלן אלא לצורך רפואה, דמ"מ כיון דתורת אוכל יש להן אע"פ שאינו אוכלן אלא לרפואה אפ"ה שרו, וכ"כ הרא"ה והמיוחס להריטב"א שם דאף דשתיתא רכה אין אוכלין אותה אלא לרפואה, מ"מ כיון דהיא עצמה מזון גמור הוא לכל כשתיתא עבה ואין כאן שינוי מזון כלל אלא שמרבה בה מים הויא בכלל כל האוכלין אוכל אדם לרפואה, וכ"כ הריטב"א לקמן קי"א א' ובהל' ברכות פ"א הכ"ג.

אך השיטת ריב"ב שם תמה ע"ז דאם אין עושין שתיתא רכה אלא לרפואה, מ"ט הותרה בשבת, הרי ליכא למימר בזה דלאכילה קא מכוין ורפואה ממילא הויא, ועיי"ש שכתב דבע"כ דטעמא דאביי דשרי הוא משום דעושין אף שתיתא רכה לאכילה, ועיי"ש במש"כ לפרש לסוגיית הגמ' שם, ועד"ז כתב המאירי שם הוא משום דאין הבריא נמנע מאכילתו, וכל שהבריא אוכל אותו מותר לאכלו או לשתותו בשבת דרך רפואה.

ולדעת הרשב"א ודעימי' צ"ל דמה שאמרו דהא דשרי הוא משום דגברא לאכילה קא מכוין, היינו דכיון דיש ע"ז תורת אוכל חזינן לה כמעשה אכילה ונמצא דכונתו היא למעשה שהוא מעשה אכילה וע"כ הוא דשרי אף דיש בזה רפואה, וצ"ע.

בגמ' לקמן אמרו דהא דתנן דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה הוא לאתויי טחול לשינים, והמאירי הכא כתב לפרש דהיינו דהותר לאכול אוכלין לרפואה אף כשיש בו קצת הוכחה שהוא לרפואה, דמ"מ כיון שהוא מאכל הרבה בריאים בחול אין חוששין לכך, וכ"כ הטוש"ע בסימן שכ"ח סל"ז דכל אוכלין ומשקין שהן מאכל בריאין מותר לאוכלן ולשתותן לרפואה אע"פ שהן קשין לקצת בריאים ומוכחא מלתא דלרפואה עביד, - וטעם ההיתר בזה תליא בפלוגתת הראשונים, דלדעת הרי"ד ודעימי' הוא משום דאי"ז הוכחה גמורה שהוא לרפואה, שהרי גם בריאים אוכלין אותו בחול, וכ"ה מבו' בד' המאירי, אך לדעת הרשב"א ודעימי' אף דמוכחא מילתא שהוא לרפואה, מ"מ כיון דיש ע"ז תורת אוכל, אע"פ שאינו אוכלן אלא לרפואה שרי.

## אם הותר לחולה לשתות מי דקלים לצמאו

**אבל שותה הוא מי דקלים לצמאו,** בפירש"י כתב דהוא אם אינו חולה וכ"כ הנימו"י, ומבו' דחולה אסור לשתות מי דקלים אף לצמאו, וכ"ה מבו' בד' הראב"ן בסימן שנ"ז והסה"ת בסימן רמ"ב והטור בסימן שכ"ח, וכ"כ הא"ר שם סקמ"ב דכל שיש לו שום חולי אף שאוכל לרעבונו אסור, וכ"כ המ"ב שם ס"ק קי"ט ופירש דהוא משום דכל דהוא חולה וזה הוא רפואתו יאמרו שלרפואה הוא עושה, ועד"ז כתבו התהל"ד שם סקס"ה והשפ"א בסוגיין,[[460]](#footnote-461) - והביאוה"ל שם ד"ה אבל אם כתב בדעת הר"ח דפליג וס"ל דאף אם הוא חולה מותר כיון דאינו מתכוין לרפואה, וצידד כן גם בדעת הרמב"ם והר"ן, עיי"ש, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד, והרי"ד שם כתב דאע"ג דהרואה סבר דלרפואה קמכוין, מ"מ כיון שהוא אינו מתכוין אלא לשתות לצמאו, אין אוסרין לו המאכל והמשתה לו מפני שלא יאמרו, דלא אסרו אלא היכא דאיכא תרתי שהוא מתכוין לרפואה וגם מוכחא מילתא לעלמא דלרפואה קעביד, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ג דין א', - ועמש"נ עוד בזה בדף מס' 22 בדין סיכת שמן ורד כשאין כונתו לרפואה.

## אם הותר בריא לשתות משקין לרפואה

הב"י בסימן שכ"ח סל"ז כתב דמשמע דכל שאינו חולה כלל מותר לו לאכול ולשתות אוכלין ומשקין שאינם מאכל בריאים, דכיון שאינו חולה ליכא למיגזר מידי, וע"כ אף אם אינו רעב וצמא מותר, והא דנקט לרעבו ולצמאו ל"ד אלא אורחא דמילתא נקט, ומשמע דאף אם אוכלו לרפואה שרי,[[461]](#footnote-462) וכ"נ קצת ממש"כ המאירי לעיל בע"א להתיר אכילת כל המרקחות הרפואיים או המחזקים משום דאף הבריאים אוכלין אותם דרך הנאה וחיזוק, ומשמע דאף אם אוכלן לחזק מזגו שרי, - אך המג"א שם סקמ"ג כתב דלמש"כ הטור דהא דשותה מי דקלים לצמאו הוא במי שאין לו חולי, מבו' דאם עושה כן לרפואה אסור אע"פ שהוא בריא, ועיי"ש שכתב להוכיח כן עוד מכ"ד,[[462]](#footnote-463) והפמ"ג באש"א שם סקמ"ט כתב דהיינו כשעושה כן לשמור מזגו וכדומה שלא יחלש, וכ"כ המ"ב שם ס"ק ק"כ דכל שעושה לחזק מזגו אפי' בריא אסור, - ועמש"כ בזה החמד משה שם סקי"ד, ומש"כ בזה באורך בתשו' אג"מ או"ח ח"ג סימן נ"ד, ובמש"כ לישב לדעת הב"י לכל מה שהוכיח המג"א, ובדבריו ביו"ד ח"ד סו"ס י"ג.

## אכילת טחול ומי צלפין בחומץ לרפואה

**כל האוכלין וכו' לאתויי טחול לשינים,** בפירש"י כתב דס"ד דכיון דקשים לאדם אין דרך לאכלם אלא לרפואה ומוכחא מילתא וניתסר, ומבו' בדבריו דהותר לאכלם אף לרפואה, וכ"ה מבו' בד' ש"ר, וכ"כ הטוש"ע בסימן שכ"ח סל"ז, ועמש"נ בדף מס' 21 בטעם ההיתר בזה, - אך הפסקי רי"ד כתב דהא דשרי הוא משום דדעתי' לצורך אכילה ולא לרפואה, ומבו' דכל שאוכלו לרפואה אסור, וצ"ע.[[463]](#footnote-464)

**לאתויי מי צלפין בחומץ,** הפסקי רי"ד כתב דהיינו דאע"ג דלרפואה שותין אותן אם הוא מתכוין לשתותן כדי לעכל מאכלו מותר, וזה לטעמי' דהא דמרבינן טחול לשינים הוא כשדעתו לצורך אכילה, וה"נ הא דמרבינן מי צלפין בחומץ הוא כשמתכוין לשתותן כדי לעכל מאכלו, אך אם בא לשתותן לרפואה אסור, אך לדעת ש"ר מותר לשתותן אף לרפואה משום דהוו בכלל כל המשקין דהותר לשתותן אף לרפואה משום דלא מוכחא מילתא, וכ"כ הריא"ז.

הריבב"ן כתב דמי צלפין טביל בהו פתו א"נ שתו בהו אינשי, ומשמע דלפי' קמא אף דאין דרך בנ"א לשתותן אלא לטבול בהן פתו, מ"מ מותר לשתותן לרפואה, אף דבכה"ג מוכחא מילתא דהוא לרפואה, וזה כדעת הרשב"א ודעימי' דכל דתורת משקה עליהן מותר לשתותן אף אם מוכחא מילתא דהוא לרפואה, ונתבאר בדף מס' 21, וצ"ע.

## שתיית מי רגלים

**מהו לשתות מי רגלים בשבת,** המרדכי בסימן שפ"ג כתב דמהא דמיבע"ל אם מותר לשתות בשבת משום רפואה מכלל דבחול מותר, ומיירי אף בחולה שאין בו סכנה,[[464]](#footnote-465) דאם יש בו סכנה שרי אף בשבת, וכיון דהתירו בחול אפי' לכתחילה משום רפואה לחולה שאין בו סכנה, ה"נ אי"ז אוסר בדיעבד אם הטיל תינוק מים בקדירה, - והשו"ע ביו"ד סימן פ"א ס"א כתב דמ"ר דאדם מותרין, והש"ך שם סק"ג עמד בזה דבד' המרדכי משמע דלא הותר אלא לחולה שאין בו סכנה או בדיעבד שנפל לקדירה, אך לכתחילה לא, ועיי"ש דמסיק דהא דה"ז אסור לכתחילה הוא משום בל תשקצו,[[465]](#footnote-466) וכתב דשמא מכוון השו"ע דה"ז מותר מצד הדין אך יש בזה משום בל תשקצו.

**א"ל תנינא כל המשקין שותה ומי רגלים לא שתו אינשי,** הארחות חיים בהל' שבת סימן של"ט כתב דהא דאסור לשתותן הוא משום דאין דרך לשתותן אינן בכלל משקין, ומשמעות דבריו דכל דתורת משקין עליהן הותר לשתותן אף אם מוכחא מילתא דהוא לרפואה, וכדעת הרשב"א ודעימי', וכל הא דאסור הוא משום דאינן בכלל משקין.

י"א טבת פ"ג

דף מס' 22

## סיכת ונתינת שמן ע"ג מכה

**קי"א א' - החושש במתניו וכו' אבל סך הוא את השמן,** לקמן קל"ד ב' אמר רב דאין מונעין חמין ושמן מע"ג מכה בשבת ושמואל אמר נותן חוץ למכה ושותת ויורד למכה ותניא כוותי' דשמואל, והתוס' שם עמדו דתיקשי לשמואל מהא דתנן הכא דסך הוא את השמן, וכתבו בשם רשב"ם דהתם איירי בחמין ושמן מעורבין יחד אך בשמן לחודי' שרי, וכן הסכים הריא"ז שם ה"ב דין ד', - אך הפסקי רי"ד שם כתב דסיכה לחוד ונתינה לחוד, דסיכה היא דבר מועט ומותר מפני שנראה כסך עצמו ולא מוכחא מילתא לרפואה, אבל נתינת שמן על גבי מכה היא מרובה יותר ומוכחא מילתא דקא עביד לרפואה, וכ"כ הריבב"ן דבנתינה שהיא יותר מסיכה אין דרך בחול לעשות כן וע"כ ה"ז אסור, וכ"כ הב"י בסימן שכ"ז ס"א.

הב"י שם כתב דבזה"ז דאין אנו רגילין לסוך בשום שמן כשאנו בריאים, אסור לסוך שום שמן ע"ג המכה בשבת, דודאי מוכחא מילתא דלרפואה עביד, וכ"כ הרמ"א שם.

**בני מלכים סכין שמן ורד שכן דרכן לסוך בחול,** בד' רש"י וש"ר מבו' דהיינו דכיון דדרכן לסוך בחול ע"כ לא מוכחא מילתא דהוא לרפואה, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ד סימן ר"ל דאינו נראה כרפואה אלא להתעדן לפי שכן דרכן, - אך בפי' ר"ח כתב דהיינו דכיון דדרכן לסוך בחול לא מסי להו, וע"כ הוא דשרי.[[466]](#footnote-467)

## בטעמא דר"ש דשרי לסוך שמן ורד מכח הא דכל בני ישראל בני מלכים הן

**ר"ש אומר כל ישראל בני מלכים הן,** צ"ב דכיון דכל הא דשרי לבני מלכים לסוך הוא משום דלא מוכחא מילתא דהוא לרפואה, א"כ מה מהני הא דכל ישראל בני מלכים הן, הרי מ"מ כיון דבפועל אין דרכן בכך מוכחא מילתא דהוא לרפואה.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י לקמן בע"ב ד"ה דאילו ר"ש כתב דטעמא דר"ש הוא משום דאין לך דמותר לזה ואסור לזה, ולכאו' היינו דאף דבמי שאינם בני מלכים מוכחא מילתא דהוא לרפואה, מ"מ דינא הוא דאין לך דמותר לזה ואסור לזה,[[467]](#footnote-468) וכיון דה"ז מותר לבני מלכים משום דלא מוכחא מילתא דהוא לרפואה, שרי גם לשאר בנ"א.[[468]](#footnote-469) - **ב** בתשו' הרשב"א ח"ד סימן ר"ל כתב דהיינו דאע"פ שאינן ראויין לכך, מ"מ כל שעושין בני מלכים להתענג סבור לומר דאף כל ישראל ראויים להתעדן בו, ולפיכך אף בשבת "אינו נראה" כנותן על המכה לרפואה אלא להתעדן ולהריח, וצ"ב דמה מהני הא דראוי להן להתעדן בו, הרי מ"מ כיון דבפועל אין דרכן בכך, מוכחא מילתא דהוא לרפואה, והיאך נימא דאינו נראה כנותן על המכה לרפואה.[[469]](#footnote-470) - **ג** לדעת הרשב"א בברכות ודעימי' דכל דתורת אוכל עליו מותר אף אם מוכחא מילתא דהוא לרפואה, י"ל דה"נ כל דתורת שמן העומד לסיכה עליו מותר אף אם מוכחא מילתא דהוא לרפואה, וע"כ הוא דמהני הא דכל ישראל בני מלכים הם דחשיב כשמן העומד להן לסיכה, וע"כ שרי אף דמוכחא מילתא שעושין כן לרפואה.

## גמיעת חומץ לחושש בשיניו

**לא יגמע ופולט אבל מגמע ובולע,** בפירש"י כתב דהא דלא יגמע ופולט הוא משום דמוכח דלרפואה הוא, ומשמע דטעם הא דשרי לגמע ולבלוע הוא משום דלא מוכחא מילתא דהוא לרפואה, וכ"כ בפי' רבינו פרחי' דהוא משום דהרואה מדמה שלהנאתו הוא שותה שכן דרך הבריאין, ועד"ז כתב הראב"ן בסימן שנ"ז דהוא משום דזימנין דאדם מגמע לי' שלא לרפואה, וכ"ה מבו' בד' התורי"ד,[[470]](#footnote-471) ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דשאני קודם טיבול מאחר טיבול, ונתבאר להלן.[[471]](#footnote-472)

נתבאר להלן פלוגתת רבוותא במה שאמרו בברכות ל"ו א' בחושש בגרונו דמותר ליתן שמן לתוך גרונו ולבלוע אם הותר אף להשהותו בפיו ואח"כ לבלוע, והחיי אדם בכלל ס"ט ס"ג נקט דה"נ הוא בהא דשרי בחומץ לגמוע ולבלוע, דלדעת האוסרים בשמן להשהותו בפיו, ה"נ אסור בחומץ להשהותו בפיו, וכתב דאף ביי"ש אסור להשהותו בפיו ואח"כ לבלוע אלא במקום צער גדול, וכ"כ המ"ב בסימן שכ"ח ס"ק ק"א, והשעה"צ שם סקע"ה כתב דזה נלמד מהא דבתוספתא תני להא דחומץ ולהא דשמן בהדי הדדי.[[472]](#footnote-473)

**רבא אמר אפי' תימא במגמע ובולע כאן קודם טיבול כאן לאחר טיבול,** בביאור מה שאמרו קודם טיבול ואחר טיבול ובטעם הא דשאני זמ"ז מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דדרכן הי' לטבל בחומץ בכל יום וע"כ כל שמגמע ובולע קודם אכילתו הרואה אומר זהו טיבולו, אך לאחר טיבול הכל יודעין שכבר סעד וטיבל כל צרכו, ומוכחא מילתא דהוא לרפואה, ובפירש"י בביצה י"ח ב' כתב דהוא משום דקודם אכילה לא מוכחא מילתא דהוא לרפואה דסברי חומץ אהני לי' למיכל, אך לאחר אכילה וטבל מאכלו בחומץ מוכחא מילתא דלאו חומץ בעי למטעם אלא משום רפואה. - **ב** הערוך בע' טבל כתב בפי' קמא דהיינו דקודם שטיבל פתו בחומץ מגמע ובולע דלא מיחזי כרפואה אלא כשותה, אבל אחר שהטביל פתו בחומץ לא יגמע ובולע דכיון דטביל בי' מאיס לשתי', וע"כ מיחזי כרפואה. - **ג** התורי"ד כתב דהוא משום דהיו רגילין לטבל ירקות בתוך סעודתו וע"כ אם מגמע ובולע קודם סעודה נראה כמנסה את החומץ אם הוא טוב לטיבול, אך אחר הסעודה מוכחא מילתא דלרפואה קעביד. - **ד** הר"ח כתב דקודם אכילה שרי משום דהחומץ קודם אכילה אינו מרפא, ואחר אכילה אסור משום דאחר אכילה הוא מרפא, וכ"כ הערוך שם בפי' בתרא, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי.

בעיקר מש"כ הר"ח ודעימי' דהחומץ קודם אכילה אינו מרפא, מבו' בד' הר"י מלוניל דהיינו דאינו מועיל "כל כך" ואינו ניכר לכל שלרפואה עושה, ומשא"כ אחר אכילה דדרך העושין לרפואה ששותין באותו זמן, ומבו' דאף קודם אכילה ה"ז מועיל לרפואה, אלא דכיון דאינו מועיל כ"כ, ע"כ דרך העושין לרפואה לגמע את החומץ אחר האכילה, וע"כ הוא דכל שמגמע ובולע קודם האכילה אינו ניכר שעושה כן לרפואה, ובזה מתפרש הא דאסור לגמע ולפלוט אף קודם האכילה, והיינו משום דגם קודם האכילה ה"ז מועיל לרפואה, וע"כ כל שמגמע ופולט ומוכחא מילתא דעושה כן לרפואה ה"ז אסור, וגם ניחא בזה הא דפרכינן יש להתיר אף לאחר טיבול משום הואיל, ואם קודם אכילה אי"ז מועיל כלל לרפואה לכאו' ל"ה מקום להתיר בזה משום הואיל.

**ונימא מדלפני טיבול שרי לאחר טיבול נמי שרי דשמעינן לי' לרבא דאית לי' הואיל וכו',** בפירש"י כתב דהוא משום דאין לך דבר שאסור למקצת השבת ומותר למקצתו, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו דבמילתא כי הא שאין איסורו אלא משום גזירה בעלמא כל מה שהוא מותר למקצת שבת מותר בכולו, ונתחדש בזה דאף דהא דשרי קודם טיבול הוא משום דלא מוכחא מילתא דהוא לרפואה ואחר טיבול מוכחא מילתא לרפואה, מ"מ גם בזה אמרינן דכיון דהוא מותר במקצת השבת מותר בכולו,[[473]](#footnote-474) ועמש"כ בזה החזון יחזקאל בסוגיין, וצ"ע.

**הדר בי' רבא מהך,** הרמב"ם בפכ"א משבת הכ"ד כתב דהחושש בשיניו מגמע ובולע, והוא כדמסקינן דהדר בי' רבא מההיא, וכ"כ עוד מקמאי והטוש"ע בסימן שכ"ח סל"ב, - אך הר"י מלוניל כתב לדינא דאחר סעודה אפי' מגמע ובולע אסור, וכ"כ המאירי, ועיי"ש שכתב דאף דאמרו בגמ' דהדר בי' רבא, מ"מ יש ללמוד כן מהא דתנן דמטבל הוא בו פתו ואוכל ואם נתרפא נתרפא, וצ"ע.

## סיכת שמן ורד ע"ג מכה

**למימר דרב כר"ש ס"ל והא אמר וכו' משמי' דרב האי מסוכרייתא דנזייתא וכו',** בפירש"י כתב דפרכינן דמהתם שמעינן דלא ס"ל לרב כר"ש בכולי שבת, והרמב"ן הק' דמאי פריך, דאטו משום דס"ל כר"ש הכא ס"ל כוותי' בכל מילי, וכתב דמתוך הדחק י"ל דגמ' גמירי לה דהא דפסק רב כר"ש הוא משום דאזיל במילי דשבת לקולא, ועמש"כ בזה הבעה"מ והרשב"א והריטב"א.

בפי' ר"ח לקמן בסוגיין כתב דטעמא דר"ש דשרי בסיכת שמן ורד הוא משום דדבר שאינו מתכוין מותר וע"כ שרי כשסך כדרכו ואינו מתכוין לרפואה, אף דלא קי"ל להא דכל ישראל בני מלכים הם, וכ"כ התוס' בשם ר"ת, ופירשו לפ"ז דת"ק דאסר הוא משום דס"ל דדבר שאינו מתכוין אסור,[[474]](#footnote-475) והרמב"ן הוסיף לפרש דלפ"ז הא דאמר ר"ש כל ישראל בני מלכים הם לא מפני יחוסן אמר, אלא היינו דלדבר זה כל ישראל מותרים בו כבני מלכים,[[475]](#footnote-476) והרשב"א הק' ע"ז דהרי בני מלכים שסכין שמן ורד ע"ג מכותיהן הוא אף כשמתכונין לרפואה, וכיון דקאמר ר"ש עלה כל ישראל בני מלכים הם משמע דאפי' במתכוין לרפואה שרי, והק' עוד מסוגיית הגמ' לעיל ס"ו ב' דמבו' להדיא דטעמא דר"ש הוא משום דכל ישראל ראויים לכך משום מעלתן.

אך בד' הריטב"א נראה לפרש בזה בע"א, דלעולם עיקר הא דשרי ר"ש הוא משום דכל ישראל בני מלכים הן, ואך דבהא לחודי' לא סגי ובעינן גם להא דדבר שאינו מתכוין מותר, והיינו משום דאף דדרך בני מלכים לסוך בחול, ולא מוכחא מילתא שעושין כן לרפואה, הרי מ"מ כשהם סכין ע"ג מכותיהן מוכחא מילתא דה"ז מועיל לרפואה, וכל הא דשרי הוא משום דדבר שאינו מתכוין מותר ואין לאסור מכח הא דה"ז מועיל לרפואה, אלא מכח הא דכונתם לרפואה, ולא מוכחא מילתא שכונתם לכך, - ועמש"כ בזה השיטה להר"נ בשם הרא"ה, וצ"ב.

בעיקר מש"כ הר"ח ודעימי' להתיר כשאינו מתכוין לרפואה משום דדשא"מ מותר, הנה בפירש"י לעיל ק"ט ב' ד"ה לצמאו מבו' דכל שהוא חולה אסור אף כשאינו מתכוין לרפואה, וכן דעת עוד מקמאי, ונתבאר בדף מס' 21, ומבו' דלא שרינן בזה משום דבר שאינו מתכוין, ובטעם האיסור בזה כתב המ"ב בסימן שכ"ח ס"ק קי"ט משום דכל דהוא חולה וזה הוא רפואתו יאמרו שלרפואה הוא עושה, ועד"ז כתבו התהל"ד שם סקס"ה והשפ"א לעיל שם, - ולכאו' י"ל עוד, דאף דאינו מתכוין לרפואה, מ"מ כיון דה"ז מועיל לו לרפואה, הו"ל מעשה רפואה, ויש בזה לאיסור רפואה בשבת, ואף אם חשיב כדשא"מ, מ"מ הו"ל פס"ר דאסור.

ובדעת הר"ח ודעימי' דשרינן בזה משום דשא"מ אף דמודה ר"ש בפס"ר, מצינו כמה דרכים, **א** המהרש"א כתב דהוא משום דאף כשסך שמן ע"ג מכה לא ודאי מסי, ואי"ז פס"ר.[[476]](#footnote-477) - **ב** דעת כמה מרבוותא דלא אסר ר"ש בפס"ר אלא באיסור דאורייתא, ונתבאר במ"מ לעניני דשא"מ דף מס' 2, ולפ"ז הרי דבאיסור רפואה דאינו אלא מדרבנן שרי ר"ש אף בפס"ר. - **ג** י"ל דאיסור רפואה הוא רק כשהוא עוסק בעשיית רפואה, דבכה"ג הוא דאיכא לגזירת שחיקת סממנין, וכל שאינו עוסק בכך, אף דנעשה עי"ז רפואה לי"ב איסורא, דבכה"ג ליכא לגזירת שחיקת סממנין, וע"כ אין לאסור בזה משום פס"ר, דכיון דהוי דשא"מ ואינו עוסק בעשיית רפואה לי"ב לעיקר איסור רפואה,[[477]](#footnote-478) והא דלר' יהודה אסור, הוא משום דלדידי' דשא"מ כמתכוין, דהוי כמתכוין לכל מה שנכלל בעשייתו, וע"כ חשיב כעוסק ברפואה.[[478]](#footnote-479)

**ברכות ל"ח א' - ושוין שבוחשין את השתית וכו' ואי ס"ד לרפואה קא מכוין רפואה בשבת מי שרי וכו',** התוס' והתוס' הרא"ש פירשו דר' יוסף ס"ל דכל שעיקרו לרפואה ואין רגילות לעשותו לצורך אכילה אסור בשבת, והא דמשני אביי דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה, היינו דמשמע מדנקט כל האוכלין דאפי' עיקרו לרפואה מ"מ אם ראוי לאכילה שפיר דמי, ועמש"כ בזה הרשב"א והרא"ה והמיוחס להריטב"א, ומש"כ השיטת ריב"ב והמאירי, ונתבאר בזה באורך בדף מס' 21.

**אלא מאי אית לך למימר גברא לאכילה קא מכוין וכו' גברא לאכילה קא מכוין ורפואה ממילא קא הוי,** נתבאר בדף מס' 21 מש"כ הרמב"ם והרי"ד והריא"ז דהא דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה הוא אף כשאכלן כדי להתרפאות בהן, והתורת שבת בסימן שכ"ח סקמ"ז עמד בזה ממה שאמרו הכא דהא דשרי הוא משום דגברא לאכילה קא מכוין ורפואה ממילא הויא, וכן הק' הערוה"ש שם סמ"ז.

אמנם הנה השיטת ריב"ב כתב דהא דשרי הוא משום "דאיכא למימר" דלאכילה קמכוין ורפואה ממילא הויא, והיינו דלא מוכחא מילתא דהוא לרפואה משום דאיכא למימר דלאכילה קמכוין, וע"כ אף דכונתו לרפואה שרי, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שכ"ח סל"ז סוד"ה אבל אם והאג"ט טוחן סקמ"ו אות ד' והחזון יחזקאל בסוגיין, ועיי"ש בחזון יחזקאל במש"כ לפרש לפלוגתת תרי לישני הכא, ובמש"כ בזה האג"מ באו"ח ח"א סימן ק"ל.

## שתיית שמן לחושש בגרונו

**ברכות ל"ו א' - החושש בגרונו לא יערענו בשמן תחלה בשבת אבל נותן שמן הרבה לתוך אניגרון ובולע,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דלא ישהה את השמן בתוך גרונו ואינו בולע, דכיון דאינו בולע מוכחא מילתא דלרפואה הוא, אלא יתן השמן בפיו לשם בליעה ואם בא להשהותו ישהנו,[[479]](#footnote-480) והתוס' כתבו בדעתו דלא נאסר אלא כשמשהה את השמן בעינו בתוך גרונו ואינו בולע, אך כל שבולע את השמן בעינו בלא שהי' שרי, ואם נותן את השמן לתוך אניגרון שרי אף להשהותו, וכ"כ ההגמי"י בפכ"א משבת הכ"ד בשם רשב"ם. - **ב** התוס' הרא"ש כתב בדעת רש"י דלא הותר אלא כשנותן את השמן לתוך אניגרון ובולע ואינו משההו, אך כל שמשההו בפיו אסור אף כשנתן את השמן לתוך אניגרון, משום דמוכחא מילתא דהוא לרפואה, וכ"נ בד' התוס', וכ"כ תר"י דלא הותר אלא בב' תנאים בשלא יעכב אותו כלל ושיהי' ע"י אניגרון, דאם מעכב אותו אף ע"י אניגרון אסור שהעיכוב מראה שהוא דרך רפואה, אך נחלקו התוס' ותר"י בביאור לישנא דברייתא, ועמש"כ בזה הראש יוסף. - **ג** הרמב"ם בפכ"א משבת הכ"ד כתב דלא יערערנו בשמן אבל בולע הוא שמן הרבה, והב"י בסימן שכ"ח סל"ב כתב בדעתו דהא דקתני נותן שמן לתוך אניגרון ובולע ל"ד הוא אלא אורחא דמילתא נקט, ועיקרא דמילתא הוא לומר שיבלע שמן הרבה ולא יפלטנו ולא ישהנו בגרונו דתו ליכא הוכחה דלרפואה קא מכוין, וכ"כ הגר"א שם דהוא אורחא דמילתא דאין דרך לבלוע שמן הרבה אלא ע"י אניגרון.

בל' התוס' מבו' דבגונא דאסור להשהותו היינו אף בולעו לבסוף דמ"מ כיון שאינו בולעו מיד אסור, וכ"כ הדברי דוד בדעת הרמב"ם, וכ"כ הב"י בסימן שכ"ח סל"ב, וכ"נ בד' המג"א שם סקל"ז, וכ"כ הגר"ז שם סל"ב, - אך הא"ר שם סקל"ד כתב דאף דכ"ה משמעות ל' רש"י, מ"מ בד' ההגמי"י בפכ"א משבת הכ"ד והשה"ג בפ' שמנה שרצים מבו' שפירשו אף בד' רש"י דכל שבולעו שרי אף אם משההו.[[480]](#footnote-481)

בטעמא דהתוס' ודעימייהו דלא הותר לשתות שמן בעין אף כשבולע, כתבו התוס' דהוא משום דמוכחא מילתא דהוא לרפואה, והתוס' הרא"ש הוסיף דהיינו משום דאין דרך לשתות שמן כלל דאזוקי קא מזיק, - ובדעת הרמב"ם ודעימי' דכל שבולע שרי אף בשמן בעין, יש להסתפק אם הוא משום דפליגי וס"ל דפעמים ששותים בנ"א שמן וחשיב כמאכל בריאים, או הוא משום דס"ל דכיון דדרך לאכול שמן ע"י טיבול סגי בהכי דהוי בכלל המשקין דמותר לשתותן לרפואה, וכמש"נ לעיל בדעת הריבב"ן בשבת ק"י א, ולא נאסר אלא כשמשההו בפיו, דאי"ז דרך שתי' כלל.[[481]](#footnote-482)

השו"ע בסימן שכ"ח סל"ב פסק כד' הרמב"ם דאף שמן בעין מותר לבלוע, והב"ח שם תמה ע"ז דהרמב"ם יחיד הוא, ולדעת ש"ר לא הותר אלא ע"י אניגרון,[[482]](#footnote-483) - והמג"א שם סקל"ח כתב לדינא דהכל לפי המקום והזמן ואם אין דרך בריאין לבלוע אסור, וכמש"כ השו"ע שם סל"ז דכל שאינו מאכל ומשקה בריאים אסור לאכלו ולשתותו לרפואה, והביאו המ"ב שם ס"ק ק"ה, ויש להסתפק אם כונתו דגם הרמב"ם לא התיר אלא משום דגם דרך הבריאים לבלוע, אך כל שאין דרכן לבלוע אסור, או דכונתו דבכה"ג דאין דרך הבריאים לבלוע לא קי"ל כדעת הרמב"ם.

י"ב טבת פ"ג

דף מס' 23

## סיכה ומשמוש בבני מעים

**שבת קמ"ז ב'** **- סכין ומשמשין בבני מעים בשבת,** בפירש"י לעיל בע"א פירש דהא דתנן דסכין וממשמשין בשבת היינו דסכין שמן בשבת וממשמשין ביד על כל הגוף להנאה, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והמאורות ופי' הר"ן והנימו"י, וכ"כ הטוש"ע בסימן שכ"ז ס"ב, - ובד' הטוש"ע שם מבו' דהוא חד דינא עם הא דתניא הכא דסכין וממשמשין בבני מעים בשבת, וזהו שכתבו דלא הותר לסוך ולמשמש להנאתו אלא ע"י שינוי,[[483]](#footnote-484) ולפ"ז לא הותר לסוך ולמשמש בבני מעים אלא להנאתו.

אך בפירש"י בסנהדרין ק"א א' ד"ה וממשמשין במעיים שכתב דהא דממשמשין במעיים היינו של חולה,[[484]](#footnote-485) וכ"כ הרמ"ה והמאירי שם, וכ"כ הריבב"ן בסוגיין דאיירי כשיש לו כאב במעיו, - ובטעם הא דלא אסרו בזה משום רפואה כתב בפירש"י שם דהוא משום דסיכה איתקש לשתי', וכ"כ הרמ"ה שם.[[485]](#footnote-486)

**ר' חמא בר חנינא אמר סך ואח"כ ממשמש ר' יוחנן אמר סך וממשמש בב"א,** בפירש"י כתב דטעמא דר' חמא בר חנינא הוא משום דבחול ממשמש ואח"כ סך, וכל שסך ואח"כ ממשמש אי"ז כדרך שעושה בחול, ובס' מנחת עני להגרי"ד זיצנהיים ח"א בע' סיכה עמד בזה דמ"ט דר' יוחנן דסך וממשמש בב"א, הרי אף כשסך ואח"כ ממשמש אי"ז כדרך שעושה בחול, ולא מסתבר דפליגי במציאות,[[486]](#footnote-487) ועיי"ש במש"כ בזה.

## התעמלות בשבת

**אבל לא מתעמלין,** בפירש"י לעיל במתניתין כתב דהיינו לשפשף בכח, ובטעם האיסור בזה משמע בפירש"י שם דהוא משום עובדא דחול, וכ"כ התוי"ט בדעתו, וכ"כ הפסקי רי"ד שם, וכ"כ המ"ב בסימן שכ"ז סק"ז, - אך בפי' ר"ח כתב דמתעמלין היינו דפושטין ומקפלין זרועותיהם לפניהן ולאחריהן וכן רגליהן ע"ג ירכותיהן ומתחממין ומזיעין, וטעם האיסור בזה הוא משום דהוי כמין מעשה רפואה, וכ"כ הערוך בע' עמל, וכ"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הכ"ח דמתעמל זה שדורסים על גופו בכח עד שייגע ויזיע או שיהלך עד שייגע ויזיע, והא דאסור הוא משום שאסור ליגע את עצמו כדי שיזיע בשבת מפני שהיא רפואה, וכ"כ הטוש"ע בסימן שכ"ח סמ"ב.[[487]](#footnote-488)

והשה"ג בפירקין כתב דלדעת רש"י ודעימי' אסור לשפשף בכח אף אם אינו מתכוין לבא לידי זיעה, ולדעת הרמב"ם לא נאסר אלא אם מתכוין לבא לידי זיעה,[[488]](#footnote-489) וכ"כ הא"ר בסימן שכ"ז סק"ג והביאוה"ל בסימן שכ"ח סמ"ב, והביאוה"ל שם עמד לפ"ז בסתירת ד' הטוש"ע בזה, וכתב דהעיקר לדינא הוא כדעת הרמב"ם, וכ"כ בשעה"צ שם סקצ"ו, - אך הב"ח בסימן שכ"ח סי"ח כתב דמד' הטוש"ע שהביאו לפירש"י ולפי' הרמב"ם מבו' דס"ל דלענין דינא לא פליגי וזה וזה אסור, וכ"כ המחה"ש שם סקמ"ו, וכ"נ בד' הגר"ז שם סמ"ז, - ועמש"כ בזה התהל"ד שם סק"ע\*.

## עמידה בקרקעיתה של דיומסת

**אסור לעמוד בקרקעיתה של דיומסת מפני שמעמלת ומרפא,**[[489]](#footnote-490)המג"א בסימן שכ"ח סקמ"ג כתב ללמוד מהכא דכל שעושה לרפואה אסור אע"פ שהוא בריא, עמש"נ בזה בדף מס' 21, והמחה"ש שם כתב דהיינו דמדנקט סתמא אסור לעמוד משמע דהיינו בכל אדם ואפי' בריא,[[490]](#footnote-491) - והאג"מ באו"ח ח"ג סימן נ"ד ענף ג' כתב דלדעת הסוברים דלא נאסרה רפואה אלא בחולה, גם הכא לא אסרו אלא בחולה, ועיי"ש שכתב דכ"נ ממה שאמרו דכל ימי' של דיומסת כ"א יום ופירש"י ימי רפואה, ולבריאים שאינם צריכים לזה אין חילוק כ"כ.

בתשו' חלקת יעקב או"ח סימן קנ"ב כתב דמסתימת ל' הגמ' והרמב"ם משמע דאף אם אין כונתו לשם רפואה אסור מפני שמעמלת ומרפא והוי כמו כונתו לרפואה דאסור בשבת, - ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא אם נאסרה רפואה כשאינו מתכוין לשם רפואה, ועמש"נ בזה בדף מס' 21 ובדף מס' 22 בסופו.

**ומיא דדיומסת קיפחו עשרת השבטים וכו',** בס' שלחן שלמה רפואה ח"ב עמ' קפ"ט עמד בזה, דא"כ מ"ט אסור לעמוד בקרקעיתה של דיומסית, הרי כיון דדרך בנ"א לעמוד שם להתענג הו"ל כמאכל בריאים דלי"ב לאיסור רפואה.[[491]](#footnote-492)

## עשיית אפיקטויזין בשבת

**ואין עושין אפיקטויזין וכו' ביד מותר בסם אסור,** בפירש"י כתב דהא דבסם אסור משום דדמי לרפואה וגזירה משום שחיקת סממנין, והקרית מלך רב בפ"ב משבת ה"י הק' דכיון דדרך לעשותו גם ע"י סממנין, מ"ט אסור לעשותו ביד, ומ"ש מכל דבר דדרך לעשותו בסממנין דאסור לעשותו אף שלא ע"י סממנין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הקרית מלך רב שם כתב דלא אסרו אלא בדבר שדרך רוב העולם לעשותו ע"י סממנין, אך הכא דרק מיעוט עושין כן ע"י סממנין, מותר לעשותו שלא ע"י סממנין. - **ב** הפתח הדביר בסימן שכ"ח סק"א כתב דהוא משום דבמקום צער התירו רפואה שאינה ע"י סממנין, כמש"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הל"א בדין העלאת אזנים ואונקלי, (וזה לטעמי' בביאור ד' הרמב"ם שם, ונתבאר בדף מס' 19). - **ג** התהל"ד שם סקס"ח כתב דהוא משום דאין בזה משום רפואה, וכמש"כ בפירש"י לעיל קכ"ג ב' (ד"ה אפיקטויזין), וכל הא דאסרו בזה בסם הוא משום דדמי לרפואה, וע"כ לא אסרו אלא בסם ולא ביד,[[492]](#footnote-493) וכ"כ האג"ט טוחן סקנ"ג אות א'.[[493]](#footnote-494)

**ואין מעצבין את הקטן וכו' התם בחומרי שדרה דמיחזי כבונה,** נתבאר בזה באורך בדף מס' 24.

## החזרת שבר בשבת

**אמר שמואל הלכה מחזירין את השבר,** בטעם הא דשרי מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן בתורת האדם כתב דהוא משום דיש בזה סכנת ביטול אותו אבר שנשבר והותר שבות משום סכנת אבר, וכ"כ הרשב"א לעיל קכ"ט א' והריטב"א בסוגיין ובפי' הר"ן לעיל ק"ט א'. - **ב** בד' הפסקי רי"ד משמע דהוא משום דיש סכנת בשבירת העצם. - **ג** הרמב"ם בפ"ב משבת ה"י כתב דהוא משום דהותר שבות לצורך חולה, והמ"מ שם נקט בדעתו דכל שבות הותר, אך הכס"מ שם כתב דהיינו רק שבות דאינו נסמך למלאכה כהחזרת השבר,[[494]](#footnote-495) ועד"ז כתב הראב"ד שם פ"ו ה"ט דהוא משום דהותר שבות אף משום מקצת חולי.

בפירש"י לעיל במתניתין כתב דהא דאין מחזירין את השבר דהוא משום דכל רפואה אסורה משום שחיקת סממנין, וכ"כ הנימו"י שם, וצ"ב דא"כ מ"ט כתבו הרמב"ן ודעימי' דלא הותר להחזיר את השבר אלא משום דיש בזה סכנת אבר והותר כל שבות משום סכנת אבר, הרי דעתם דבכל חולה ליכא לאיסור רפואה,[[495]](#footnote-496) - ונראה מזה דלא הותר איסור רפואה בחולה שאין בו סכנה, אלא בדבר המותר לבריא, דלא גזרו בו בחולה, וכמש"נ בדף מס' 19 מד' הגר"א דהיינו דכיון דהוא דבר המותר לבריא ולא אסרוהו אלא בחולה, הרי דבחולי המועיל להתיר לאיסור אמירה לנכרי כ"ש דלא יאסרו מכחו לאיסור רפואה, אך החזרת השבר דאינה נעשית לבריא ולעולם היא לרפואה, לא הותרה אלא משום סכנת אבר.[[496]](#footnote-497)

**מי שנפרקה ידו או רגלו לא יטרפם בצונן,** השו"ע בסימן שכ"ח סמ"ז כתב דעצם שיצא ממקומו מחזירין אותו, והמג"א שם סקנ"א תמה ע"ז דלא התירו אלא להחזיר השבת דהיינו עצם הנשבר כמש"כ הרי"ף ודעימי', אך עצם שיצא ממקומו אסור להחזירו, שהרי אסור אף לטרפו בצונן, וכן הק' בתשו' מהר"ש הלוי סימן כ"ג, - ועמש"כ בזה המ"ב שם ס"ק קמ"ה.

**קל"ד א' - עושין לה ביו"ט וכו' וטורפין לה יין ושמן,** בטעם הא דהותר לטרוף יין ושמן ביו"ט, כתב המאירי דהוא משום דחזי לקדירה, - אך בד' הרמב"ם ברמב"ם פ"ב מילה ה"י משמע דל"ב בזה להא דחזי לקדירה,[[497]](#footnote-498) והמער"ק כתב דכיון דאינו אב מלאכה הקילו בו ביו"ט אף דלא חזי, ולכאו' היינו דהוא היתר שהתירו בזה לצורך מילה.

**מ"ש כמון ביו"ט דחזי לקדירה,** הרמב"ם בפ"ב ממילה ה"י כתב דאף דמכשירי מילה אין דוחין יו"ט, מ"מ שוחקין לה סמנין ביו"ט הואיל וראוי לקדירה, והרש"ש כתב דמשמע דהוא מכח דינא דהואיל, והיינו דהגם דמשום הואיל לא שרינן לכתחילה, מ"מ משום מצות מילה התירו, וכמו שמצינו בכ"ד שהתירו משום הואיל, והבעה"מ בפסחים כתב דבכל שעת הדחק שרי לכתחילה, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 28, ועמש"כ בזה בחי' רמ"ש.[[498]](#footnote-499)

## טריפת יין ושמן לחולה

**יין ושמן בשבת נמי חזי לחולה,** בד' הב"ח ביו"ד סימן רס"ו מבו' דהיינו דאף התינוק חולה הוא וא"כ יש להתיר לערב לו, ואין מכוון הגמ' להתיר משום דינא דהואיל, - אך הקר"א לעיל קל"ג א' פירש לד' הגמ' כפשוטם דהיינו מכח דינא דהואיל, וזהו דפרכינן דכ"ה דהותר לשחוק כמון הואיל דחזי לקדירה, ה"נ יש להתיר לטרוף יין ושמן הואיל וחזי לחולה,[[499]](#footnote-500) ועיי"ש שהוכיח לפ"ז ממה שלא התירו משום דהתינוק עצמו חולה הוא, כדעת הסוברים דאיירי הכא קודם מילה, וצ"ע.

**אין טורפין יין ושמן לחולה בשבת,** בטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בהגה' הגרא"מ הורוויץ כתב דהוא מגזירת שחיקת סממנין דאף הכנת הרפואה אסורה, עמש"נ בזה בדף מס' 25, וכ"נ בד' החס"ד בפי"ג ה"ט.[[500]](#footnote-501) - **ב** התפא"י במשנתינו כתב דהוא משום דמחזי כמאן דבעי למישדינהו בקדירה. - **ג** התהל"ד בסימן שכ"ח סקכ"א פירש בד' הרמב"ן בתורת האדם דהוא משום עובדין דחול.[[501]](#footnote-502) - **ד** השביתת השבת במלאכת לש סקל"ח ד"ה ויש להבין כתב דהוא שבות דלישה, וכ"ה למש"כ המג"א בסימן שכ"א סקכ"ד בדעת ההגמי"י דכל דבר אסור לטרוף בשבת.

**אמר רשב"א משום ר"מ אף טורפין יין ושמן,** בד' המ"מ בפ"ב משבת ה"י מבו' דטעם הפלוגתא בזה הוא דלת"ק לא הותר שבות לחולה שאין בו סכנה, ולר"מ הותר שבות לחולה שאין בו סכנה, ועיי"ש שכתב דמה"ט לא הביא הרי"ף לדין זה משום דכבר נתבאר בכ"ד דהותר שבות לחולה שאין בו סכנה.

**התם לא בעי ליכא,** למש"כ המ"מ דטעמא דר"מ הוא משום דהותר כל שבות לחולה שאין בו סכנה, צ"ל דהא דמודה ר"מ דלא הותר לטרפו ולערבו יפה יפה, הוא משום דאי"ז צורך הרפואה, דלצורך הרפואה סגי בלא עירוב יפה יפה, וצ"ע.

בד' הראבי"ה בסימן רע"ט כתב דקי"ל כר"מ דטורפין יין ושמן לחולה, וכ"כ המ"מ בפ"ב משבת ה"י בדעת הרי"ף והרמב"ם, וכ"נ ממש"כ האו"ז בסימן ק"ו אות ב' והרשב"א בסוגיין בתו"ד ופי' הר"ן והמאירי לעיל במתניתין דאף במילה שרי לטרוף, ולא נאסר אלא לערב יפה, - אך הריא"ז בפירקין ה"ב דין ה' כתב דהחושש במעיו אין טורפין יין ושמן כשאין בו סכנה, וכ"נ בד' הרמב"ן בתורת האדם, וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ן שם והרשב"א והר"ן לעיל קכ"ט א' ללמוד מזה דלא הותר שבות לחולה שאין בו סכנה,[[502]](#footnote-503) וכ"כ הביאוה"ל בסימן של"א ס"ז בדעת הרי"ף והרמב"ם שסתמו דאין טורפין לה יין ושמן ולא העתיקו לשנויא דגמ' דמותר לטרוף בלא ליכא, וכן נקט הב"י שם והמג"א שם סק"ו.

## נתינת חמין ושמן ע"ג מכה וחוץ למכה

**קל"ד ב' - ושמואל אמר נותן חוץ למכה ושותת ויורד למכה,** בפירש"י כתב דהיינו משום דבכה"ג לא מוכחא מילתא דהוא לרפואה, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ד סימן ר"ל דעיקר הא דאסור ליתן חמין ושמן הוא משום דאין אדם עשוי לעשות כן אלא מתוך הצורך, וע"כ כל שנותן על המכה עצמה נראה ודאי כנותן לרפואה, אך כל שנותן חוץ למכה אין נראה כנותן לרפואה מפני שלעתים רוחצים ומושחים בהן ושותתין ויורדין לתוכה, - והאג"ט טוחן סקל"ח אות כ"ז עמד בזה דמ"ט לא פירשו דהוא משום דלא חשיב דהוא המרפא, וע"ד מה שאמרו לעיל ק' ב' בשופך על דפני הספינה דכחו בכרמלית לא גזרו, והוכיח מזה דבכלל איסור רפואה הוא שלא להתרפאות אף כשאינו עושה את מעשה הרפואה,[[503]](#footnote-504) עמש"נ בזה בדף מס' 19.

התוס' כתבו בשם רשב"ם דלא אסר שמואל אלא בחמין ושמן המעורבין יחד, אך שמן לחודי' מותר ליתן ע"ג מכה, כדתנן לעיל קי"א א' דסך הוא את השמן, וכ"כ הריא"ז ה"ב דין ד', וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ח סכ"ב, - אך הפסקי רי"ד כתב דאסור ליתן אף שמן לחודי', והא דסך הוא את השמן הוא בדבר מועט ומפני שנראה כסך עצמו ולא מוכחא מילתא לרפואה, אבל נתינת שמן על גבי מכה היא מרובה יותר ומוכחא מילתא דקא עביד לרפואה, וכ"כ הריבב"ן והב"י בסימן שכ"ז ס"א, - והב"ח בסימן שכ"ח סי"ג כתב בדעת הרמב"ם והסמ"ג דהכא איירי בשמן שאין הבריאין סכין בו וע"כ הוא דאסור, ועמש"כ בזה באורך בהגה' רחמים לחיים לתשו' הרשב"א ח"ה סימן רכ"ג.

## נתינת מוך ע"ג מכה

**נותנין ע"ג המכה מוך יבש,** בפירש"י כתב דהוא משום דאי"ז לרפואה אלא כדי שלא ישרטו בגדיו את מכתו, וכ"כ הטוש"ע בסימן שכ"ח סכ"ג, - אך בפי' רבינו פרחי' כתב דנותנין אותו על המכה כדי לשאוב לחלוחיתה, ונתחדש בדבריו דאף כה"ג לא חשבינן לה כרפואה האסורה.

**קשיא כתיתין אכתיתין לא קשיא הא בחדתי הא בעתיקי,** בפירש"י כתב דהיינו דחדשים שלא היו ע"ג מכה מעולם מסו ועתיקי לא מסו, וכ"כ הפסקי רי"ד, - אך בפי' ר"ח כתב דהיינו דחדתי מותרין וכתיתין ישנים אסורין,[[504]](#footnote-505) וכ"כ הרי"ף והרמב"ם בפכ"א משבת הכ"ו והסה"ת בסימן רמ"ב והרמב"ן בתורת האדם, - והרא"ש בסימן ג' כתב דאפשר דגם רש"י מודה דעתיקי מעלי לרפואה טפי, אלא דמצריך דאותן עתיקי לא ניתנו ע"ג מכה פעם אחרת, וכ"כ הטוש"ע בסימן שכ"ח סכ"ג דלא נאסר אלא בישנים שלא ניתנו מעולם על המכה.[[505]](#footnote-506)

בד' הרמב"ן בתורת האדם משמע קצת דגם ספוג יבש לא הותר ליתנו אלא בחדש אך בישן אסור, וכ"כ הטור בסימן שכ"ח, ועמש"כ בזה הב"ח שם והט"ז שם סקי"ז והא"ר סקכ"ד והמ"ב סקע"ח.

בעיקר מה שאסרו בנתינת מוך יבש בגונא שהוא מרפא, צ"ע, דכיון דדרך ליתן מוך יבש ע"ג המכה כדי לשמרה שלא ישרטו בגדיו את המכה, א"כ מ"ט אסור ליתנו בענין שהוא מרפא, הרי לא מוכחא מילתא שעושה כן לרפואה, די"ל דעושה כן כדי להגן על המכה, - וצ"ל דכיון דה"ז ניכר שנותן ע"ג המכה, דאין נותנין מוך יבש אלא ע"ג המכה, ומוכחא מילתא דה"ז מועיל לרפואה, סגי בכך לאסור.[[506]](#footnote-507)

ט"ו טבת פ"ג

דף מס' 24

## אסובי ינוקא

**קכ"ג א'** **- אסובי ינוקא רב נחמן אסר ורב ששת שרי,** בטעמא דרב ששת דשרי אמרו לקמן בסוגיין דהוא משום דאורחי' בהכי, ונחלקו הראשונים בביאור ענין אסובי ינוקא ובטעם הפלוגתא דרב נחמן ורב ששת, **א** בפירש"י כתב דהיינו להחליק סדר אבריו, דכשהוא נולד אבריו מתפרקין וצריך ליישבן, ולרב נחמן ה"ז אסור משום דדמי למתקן, ולרב ששת שרי משום דאורחי' בהכי ול"ה כמתקן אלא כמאכילו ומשקהו,[[507]](#footnote-508) וכ"כ הפסקי רי"ד, אך הר"י מלוניל פירש דטעם פלוגתייהו הוא דלרב נחמן מיחזי כרפואה ויש בזה לגזירת שחיקת סממנין, ולרב ששת כיון שדרכו בחול לכך ה"ה כמאכילו ומשקהו ולי"ב לגזירת שחיקת סממנין. - **ב** בפי' ר"ח כתב דהיינו דכשנופל ערלת הגרון של תינוק משימה החי' את אצבעותי' בפיו ומסלקת אותה הערלה, ופעמים שמקיא התינוק, וכ"כ הבעה"מ,[[508]](#footnote-509) ובטעם הפלוגתא בזה כתב הריטב"א דלרב נחמן ה"ז אסור אף דאינו מתכוין להקאה, דכיון דעל הרוב עושה כן הו"ל כפס"ר, ולרב ששת כיון דאורחי' בהכי להעמיד עצם גרונו שרי ואין לנו לחוש להא דמקיא מאליו בלא מתכוין.[[509]](#footnote-510) - **ג** הרמב"ן כתב בשם תוס' דהא דאסר רב נחמן אינו משום ההקאה, אלא הוא משום דאסור לעשות רפואה לפתוח סתימת פי הגרון, ודמי להא דאסרינן באפיקטויזין, דכשם שסתימת פי האצטומכא אסור לעשות לה פה ברפואת אפיקטויזין כך סתימת הפה אסורה לעשות לה רפואה באסובי ינוקא כדי לפתחה, ובטעמא דרב ששת דשרי כתב השיטה להר"נ דהוא משום דלא אסרו באפיקטויזין אלא משום דלאו אורחי' ובמידי דלא שכיח אסרינן משום רפואה, אבל הכא מיגו דהוו אורחי' ומילתא דשכיחא לא חשיב רפואה כלל.[[510]](#footnote-511) - **ד** הר"ן כתב לפרש לדרך זו דטעם הפלוגתא אינה אם איכא איסור רפואה בפתיחת סתימת פי הגרון, אלא הוא אם אסרו משום רפואה כשעושה כן ביד ולא בסם, וזהו דמדמה רב נחמן לאפיקטויזין שאסרו אף בהקאה הנעשית ביד מגזירת שחיקת סממנין, (עמש"נ בזה להלן), ורב ששת דחי דהתם דלאו אורחי' גזרינן אף ביד, אך הכא דאורחי' הוא לא גזרינן,[[511]](#footnote-512) וכ"כ הנימו"י. - **ה** הרמב"ם בפכ"א משבת הל"א כתב דאסור לדחוק כריסו של תינוק כדי להוציא הרעי שלו שמא יבא להשקותו סמנין המשלשלין, והמ"מ שם צידד דמפרש כן להא דאסובי ינוקא, וכ"כ בפי' רבינו פרחי' בסוגיין,[[512]](#footnote-513) ובס' הבתים בשערי המלאכות שער י', והגר"א בסימן שכ"ח סמ"ב כתב דלפ"ז זהו דמייתינן לה מאפיקטויזין דכ"ה דהקאת האוכל אסורה משום איסור רפואה, ה"נ דחיקת כריסו של התינוק כדי להוציא הרעי שלו אסורה משום רפואה,[[513]](#footnote-514) ולפ"ז לכאו' טעם הפלוגתא הוא אם חזינן לה כרפואה, או דכיון דאורחי' הוא לא חזינן לה כרפואה.

## בהא דאסר ר"נ באסובי ינוקא ול"ד להא דמלפפין את הולד בשבת

הבעה"מ הק' על פירש"י דאסובי ינוקא הוא להחליק סדר אבריו, דלעיל ס"ו ב' ולקמן קמ"ז ב' אמרו דליפופי ינוקא בשבת שרי, חוץ מחומרי שדרה משום דמיחזי כבונה, וגם רב נחמן גופי' אמר לקמן קכ"ט ב' דמלפפין את הולד בשבת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י לקמן קכ"ט ב' כתב דהא דמלפפין את הולד בשבת היו לפופי בעלמא כמו שעושין בחגורות ופסיקיאות, וכ"כ התוס' בסוגיין, והרמב"ן וש"ר בסוגיין הוסיפו לפרש דהיינו דלא אסר רב נחמן אלא באסובי בידים דדמי לתיקון מנא, אך כל שמחבש אותו בגדים ומאליו הוא מתוקן מודה רב נחמן דשרי.[[514]](#footnote-515) - **ב** הרא"ש בסימן ג' כתב לישב בע"א, דהכא איירי לאחר יום הלידה, והא דמלפפין את הולד בשבת הוא ביום הלידה,[[515]](#footnote-516) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל.[[516]](#footnote-517) - **ג** הריבב"ן לקמן קכ"ט ב' כתב דהכא הוא במתקן חוליות שדרה ובכה"ג אסר רב נחמן, וזה כמו שאמרו לקמן קמ"ז ב' דאין מעצבין בחומרי שדרה משום דמיחזי כבונה,[[517]](#footnote-518) (ואזיל לטעמי' לקמן שם דאי"ז דין מסוים בחוליות שדרה, וכמש"נ להלן).

המג"א בסימן ש"ל סקי"ט כתב דלפ"מ שאמרו הכא דהא דאסובי ינוקא שרי הוא משום דאורחי' בהכי, הרי דכל שאין דרכו בכך בחול ונתעקמו אבריו אסור לכרכו בשבת, וכ"כ המ"ב שם סקל"ה, - ולכאו' כ"ז הוא לדעת הרא"ש דאסובי ינוקא היינו שמלפפין וקושרין אותו בבגדים ליישר אבריו, ולא התיר רב ששת בזה אלא משום דאורחי' בהכי, וכל שאין דרכו בכך אסור, אך לדעת רש"י ודעימי' דאסובי ינוקא היינו כשעושה כן בידים, אך כל שמחבש אותו בבגדים ומאליו הוא מתוקן שרי אף לר"נ, הרי דכל הא דבעינן לה"ט דאורחי' בהכי, הוא רק כשעושה כן בידים, אך כל שכורכו בבגדים ומאליו הוא מתוקן שרי אף כשאין דרכו בכך, וצ"ע.

## טעם הא דלא התירו באסובי ינוקא משום דצרכי קטן הוו כצרכי חולה

התהל"ד בסימן שכ"ח סקע"א הק' במש"כ השו"ע שם סמ"ב דאסור לדחוק כריסו של תינוק כדי להוציא הרעי שלו שמא יבא להשקותו סמנין המשלשלין, דלמש"כ הרמ"א שם סי"ז דסתם צרכי קטן הוו כחולה שאין בו סכנה, ומותר לומר לנכרי לעשותן, ה"נ בדין דברפואה לקטן ליכא לאיסור שחיקת סממנין, לדעת הסוברים דלא אסרו כלל איסור רפואה בחולה, ומ"ט אסור לדחוק כריסו של תינוק וכו' מגזירת שחיקת סממנין, וקשיא כן גם לדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דאסר רב נחמן באסובי ינוקא הוא מגזירת שחיקת סממנין, ועיי"ש שהוכיח מזה דכל הא דצרכי קטן הוו כחולה שאין בו סכנה היינו דוקא בצרכי אכילות, ולא בשאר צרכיו.

אך כבר נתבאר בדף מס' 14 לתמוה ע"ז ממש"כ הרמ"א בסימן רע"ו ס"א בדין הדלקת נר לצורך קטן, דהו"ל כחולה שאין בו סכנה, והרי דאף בשאר צרכיו חשבינן לי' כצרכי חולה, וכ"ה מבו' בד' האו"ה בשער נ"ט סכ"ח, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג במש"ז בסימן ש"ב סק"ו והביאוה"ל שם ס"י דהותר שבות לצורך רחיצת התינוק דהו"ל כחולה שאין בו סכנה, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן שכ"ח סי"ז.

ובטעם הא דלא התירו הכא מכח הא דצרכי קטן הוו כחולה שאין בו סכנה, י"ל למש"כ הגר"א בסימן רע"ו שם דהא דשרי הוא כשהקטנים צריכים לכך הרבה, אך בלא"ה לא, וכ"כ המטה יהודה שם סק"ד, והביאו המ"ב שם סק"ו, ולפ"ז י"ל דהכא אין הקטן צריך לכך הרבה, וע"כ לא התירו בזה, ועד"ז כתב בתשו' מנחת יצחק ח"ד סימן קכ"ד סק"א.

## בהא דמדמינן אסובי ינוקא לעשיית אפיקטויזין

**א"ר נחמן מנא אמינא לה דתנן אין עושין אפיקטויזין,** לפירש"י דטעם האיסור באסובי ינוקא הוא משום מתקן, הא דמייתינן לה מהא דאין עושין אפיקטויזין, הוא משום דגם התם אין האיסור משום רפואה, דאינו עושה כן לרפואה אלא להריק את מעיו שיכול לאכול ולשתות הרבה, מ"מ ה"ז אסור משום תיקון גברא,[[518]](#footnote-519) - וצ"ע דלהדיא אמרו לקמן קמ"ז ב' באיסורא דאפיקטויזין דלא שנו אלא בסם אבל ביד מותר, ופירש"י שם דהוא משום דבסם דמי לרפואה וגזירה משום שחיקת סממנין, ולהדיא דהאיסור בזה הוא מגזירת שחיקת סממנין, ודלא כמו שאמרו הכא דלי"ב משום שחיקת סממנין כיון דאי"ז לרפואה והאיסור בזה הוא משום תיקון גברא, - ובתשו' אדמת קודש סימן ז' כתב לישב, דפליגי בזה סוגיא דהכא וסוגיא דהתם, דבסוגיין דמייתינן מינה דה"נ אסובי ינוקא אסור, בע"כ דהאיסור בזה הוא משום דהוי כמתקן, והתם שאמרו דלא שנו אלא בסם אבל ביד מותר, בע"כ דהאיסור בזה הוא משום רפואה, ועמש"כ האג"ט טוחן סקנ"ג אות ג' לישב בע"א, ומש"כ בזה בתשו' אג"מ או"ח ח"ב סימן פ"א, ועיי"ש במש"כ לפ"ז בדין החזרת שינים תותבות.

לפי' הר"ן דפלוגתא דרב נחמן ורב ששת הוא אם אסרו משום רפואה כשעושה כן ביד, ומייתינן לה מהא דאין עושין אפיקטויזין שאסרו אף בהקאה הנעשית ביד, צע"ג דהוא דלא כמו שאמרו לקמן קמ"ז ב' דלא שנו אלא בסם אבל ביד מותר, והרי דלא אסרו באפיקטויזין כשעושה כן ביד, וקשיא כן גם לדעת ש"ר דמה מייתינן מהא דאין עושין אפיקטויזין דה"נ אסובי ינוקא אסור, הרי אדרבה חזינן דלא אסרו בעשיית אפיקטויזין אלא כשעושה כן בסם אך ביד שרי, וא"כ ה"נ אין לאסור באסובי ינוקא ביד, והק' כן בהגה' הגרי"פ על הרא"ש בסימן ג', (ועמש"כ בזה הא"ר בסימן ש"ל סקי"ד לפי' הר"ח).[[519]](#footnote-520)

והאג"ט טוחן סקנ"ג אות ג' כתב לישב לד' הר"ן, דהתם קאי אברייתא דאיירי כשאינו מצטער מרוב האכילה, וכחזינן מהא דאסר ר' נחמי' אף בחול, ומדינא אי"ז בכלל רפואה, וע"כ לא אסרו אלא בסם משום דדמי לרפואה, אך מתניתין דאין עושין אפיקטויזין איירי כשהוא מצטער מרוב האכילה, וע"כ ה"ז אסור אף ביד, ככל רפואה דאסורה אף ביד.[[520]](#footnote-521)

בעיקר מש"כ הר"ן דפלוגתייהו הוא אם אסרו משום רפואה כשעושה כן ביד ולא בסם, צ"ע דמ"ש מכל רפואה שאסורה אף כשאינו עושה כן בסממנין, כגמיעת חומץ וסיכת יין וחומץ ושמן ורד וכו', וצ"ל דלא אסרו אלא כשעושה כן ע"י דבר אחר, דדמי לרפואה בסממנין, אך כל שעושה כן ביד ל"ד לרפואה בסממנין ושרי.[[521]](#footnote-522)

ובביאור הא דמפליג רב ששת דהיכא דלאו אורחי' בהכי אסרו אף ביד והיכא דאורחי' בהכי לא אסרו ביד, כתב האג"ט שם אות ד' דבעשיית אפיקטויזין דלאו אורחי' ביד אלא עיקרו בסם גזרו אפי' ביד, ומשא"כ באסובי ינוקא דדרכו ביד ולא בסם לא גזרו, - אך בל' הר"ן מבו' דמה שאמרו דאורחי' בהכי, לאו היינו דאורחי' ביד, אלא היינו דדרכן של תינוקות בכך, והיינו דכיון דדרך התינוקות בכך ע"כ לא גזרו שלא לעשות כן אף ביד, ומשא"כ באפיקטויזין דאין הדרך בכך, גזרו אף ביד.

## חומרי שדרה

**קמ"ז ב' - ואין מעצבין את הקטן וכו' התם בחומרי שדרה דמיחזי כבונה,** בפירש"י כתב דהיינו דהא דאין מעצבין את הקטן היינו בחוליות של שדרה שנתפרקה אחת מהן, ובפי' הר"י מלוניל הוסיף דלא אסרו אלא בחוליות של שדרה, אך בשאר גוף ידיו וזרועותיו וירכותיו מותר, וזהו ליפופי ינוקא דשרי, וכ"כ המאורות והמאירי, וכ"כ הראב"ן בסימן שפ"ב דלא אסרו אלא כשנתפרקו קשרי החוליות דמיחזי כבונה שמשים אבן על אבן, אבל שאר אברים שרי, וכ"נ בד' הבעה"מ לעיל קכ"ג א', וכ"כ הב"ח בסימן ש"ל בדעת התוס' לעיל קכ"ג א', וכ"ה מבו' בד' הגר"א שם ס"ט, ופירש כן בדעת השו"ע שם, וכ"כ המ"ב שם סקל"ד לדינא.

אך הפסקי רי"ד כתב דהיינו דלא אסרו אלא כשמיישב החוליות שבשדרה ומתקנן שלא יהיו בולטות זמ"ז דזהו תיקון גדול והוי כבונה, וליפופי ינוקא דשרי הוא לחזק האברים שלא יתפרקו לכאן ולכאן,[[522]](#footnote-523) וכ"נ בד' הריבב"ן, וכ"ה מבו' בד' הטור בסימן ש"ל, וזהו שאסר ליישר כל האברים שנתפרקו שלא ביום הלידה ולא התיר אלא לכרכו בבגדיו שלא יתעקמו, וכ"כ הב"ח שם בדעתו, (ונתבאר להלן), והכריע כן לדינא, וכ"ה מבו' בד' הט"ז שם סק"ו והמג"א שם סקי"ח, ופירשו כן בד' השו"ע שם ס"ט וס"י.

## טעם הא דאסרו בחומרי שדרה ול"ד להא דמלפפין את הולד בשבת

בפירש"י עמד במה שאסרו בחומרי שדרה, ממה שאמרו לעיל קכ"ט ב' דכל האמור בפר' תוכחה עושין לחי' בשבת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהתם הוא ביום הלידה, והכא איירי לאחר זמן, וכ"כ הר"י מלוניל והמאורות והריטב"א והר"ן והמאירי והנימו"י והרא"ש בסימן ט"ז והראבי"ה בסימן שמ"ט. - **ב** התורי"ד כתב דהתם לא התירו אלא ללפף את הולד, אך מעצבין אסור, ולטעמי' היינו דלא הותר אלא לחזק האברים שלא יתפרקו לכאן ולכאן, אך לישב החוליות אסור. - **ג** בד' הריא"ז בפירקין ה"ג דין י"ב ולעיל פי"ח ה"ג דין ח' מבו' דלא התירו התם אלא ללפף את התינוק באזור רחב, וזהו ליפופי ינוקא דאמרו הכא דשרי, אך לישב בידים את החוליות שבשדרתו אסור, וכ"כ הגר"א בסימן ש"ל ס"ט לדעת התוס' לעיל קכ"ג א'.[[523]](#footnote-524)

בתשו' אדמת קדש או"ח סימן ז' הק' במה שהביא רש"י מההיא דלעיל דביום הלידה הותר אף חומרי שדרה, שהרי לדעת רש"י לעיל שם לדעת רב נחמן לא התירו התם לתקן את האברים אלא ליפופי בעלמא בחגורות ופסיקיאות, וכן הק' הגרע"א בגהש"ס לעיל שם, ועיי"ש במש"כ לישב, ולמש"כ הגר"א בסימן ש"ל ס"ט דחזר בו רש"י הכא מפירושו התם, (ונתבאר לעיל בהערה), ניחא, - וכבר נתבאר בדף מס' 14 בסופו דלפ"מ שפירשו הרמב"ן וש"ר לעיל קכ"ג א' והריטב"א לעיל קכ"ט ב' לד' רש"י דמה שאמרו התם דמלפפין את הולד בשבת הוא כדי לתקן האברים שנתפרקו בשעת לידה, ולא אסר ר"נ באסובי ינוקא אלא כשמתקן האברים בידיו אך כל שמתקן האברים ע"י שכורכו בבגדים ובחגורות שרי, הרי דזהו שהביא רש"י מהתם דביום הלידה שרי, דהרי מה שאמרו הכא דאין מעצבין בחומרי שדרה, הוא אף ע"י כריכה בבגדים ובחגורות, שהרי הא דלפופי ינוקא הוא בבגדים, וע"ז אמרו דבחומרי שדרה אסור,[[524]](#footnote-525) וביום הלידה הרי מותר לכרכו כדי לתקן את האברים.

## טעמא דרב ששת דשרי באסובי ינוקא ול"ד להא דאין מעצבין את הקטן

התורי"ד הק' בהא דשרי רב ששת לעיל קכ"ג א' באסובי ינוקא, לפירש"י ודעימי' דהיינו לישב אבריו, דתיקשי לי' מהא דתנן הכא דאין מעצבין את הקטן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התורי"ד כתב דצ"ל דאסובי ינוקא הוא פחות ממעצבין, וכ"כ הריבב"ן. - **ב** בד' המאירי לעיל שם מבו' לישב, דכל הא דאין מעצבין את הקטן הוא בחומרי שדרה דמיחזי כבונה, אך בשאר אברים שרי, והא דשרי רב ששת באסובי ינוקא הוא בשאר אברים, וכ"נ בד' התוס' שם,[[525]](#footnote-526) וכ"כ הגר"א בסימן ש"ל ס"ט, והרי"ד והריבב"ן שלא יישבו כן הוא לטעמייהו דס"ל דליכא נפ"מ בין חומרי שדרה לשאר אברים. - **ג** הב"ח בסימן ש"ל כתב בדעת הטור שם דהא דשרי רב ששת הוא רק כשכורכו בבגדים שלא יתעקמו אבריו, אך כל שמיישר אבריו אסור, ונתבאר להלן.

הטור בסימן ש"ל כתב דאסובי ינוקא שרי היינו שמיישרין איבריו שנתפרקו מחמת צער הלידה, ודוקא ביום הלידה אבל אח"כ אסור, אבל לכרכו בבגדיו שלא יתעקמו איבריו שרי לעולם, והב"ח שם תמה ע"ז, דהרי קי"ל כרב ששת דשרי באסובי ינוקא אף לאחר הלידה, וכמש"כ כן הרא"ש לעיל פי"ז סימן ג', ועוד דמ"ט לא חילק בין ליפופי ינוקא דשרי לחומרי שדרה דאסור, ולא חילק בין ליפוף ע"י בגדים להיכא דמסדר האברים בידים, - ועיי"ש שכתב בדעתו דהא דשרי רב ששת באסובי ינוקא הייו כשמלפף אותו בבגדים ליישר אבריו שלא נתעקמו, דבזה שרי משום דהינו אורחי' ולא מיחזי כבונה, ורב נחמן אסר אף בזה, והא דאמר לעיל קכ"ט דמלפפין הולד בשבת הוא ביום הלידה, אך כל שנתפרק אבר ממקומו וחוזר ומישבו אסור משום דמיחזי כבונה, וליכא נפ"מ בין חומרי שדרה לשאר אברים, אלא אורחא דמילתא נקט, וה"ז אסור אף כשמישבו ע"י ליפוף בבגדים,[[526]](#footnote-527) - ועמש"כ השכנה"ג בהגה"ט שם אות ו' בע"א.

דף מס' 25

## כפיית כוס על הטבור כדי להעלותו

**ס"ו ב' - סחופי כסא אטיבורי בשבתא שפיר דמי,** בפירש"י כתב דהיינו דכופה כוס שיש בו הבל על הטבור למי שחש במעיו ואוחז הכוס את הבשר ומושך אליו את המעיים ומושיבן במקומן, ועמש"כ הערוך בע' סחף ורבינו פרחי' לפרש עוד בזה.

ובטעם הא דלי"ב לאיסור רפואה מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ם בפכ"א משבת הל"א כתב דהוא משום דאין עושין רפואה זו בסממנין כדי לחוש לשחיקה, וכ"כ המאירי, וכ"כ הטושו"ע בסימן שכ"ח סמ"ג, ועמש"נ בדף מס' 19 פלוגתת רבוותא אם לי"ב כלל לגזירת שחיקת סממנין, או דהתירו לזה במקום צער. - **ב** בפי' הר"י מלוניל כתב בפי' קמא דהוא משום דהוא חולי של סכנה ולא גזרו בזה משום שחיקת סממנין,[[527]](#footnote-528) וכ"כ השיטה להר"נ, ועד"ז כתב בפי' רבינו פרחי' דהוא מכה של חלל, וע"כ לא גזרו בזה משום שחיקת סממנין. - **ג** הר"י מלוניל כתב לפרש עוד דהוא משום (שאותה) [שאינה] רפואה ניכרת לכל ורוב פעמים אינה מועלת וע"כ לא גזרו בזה, וכ"כ השיטה להר"נ.

## סיכת שמן ומלח להפגת שכרות

**מותר לסוך שמן ומלח וכו' כי הוו מיבסמי וכו',** בטעם הא דלי"ב לאיסור רפואה מצינו כמה דרכים, **א** בד' הרמב"ם בפכ"א משבת הכ"ג משמע כמש"כ התהל"ד בסימן שכ"ח סקס"ג דהוא משום דדרך בריאין לסוך בשמן ומלח, וע"כ שרי בכל ענין ואף כשעושה כן לשם רפואה גמורה דדרכה בסממנין,[[528]](#footnote-529) וכ"ה מבו' בד' המלבושי יו"ט בסימן שכ"ח סק"כ. - **ב** הט"ז בסימן שכ"ח סקכ"ז כתב דהוא משום דמה שמפקח שכרותו ממנו אי"ז רפואה,[[529]](#footnote-530) וכ"כ הא"ר שם סקמ"ז והמאמ"ר שם סקכ"א והמ"ב שם ס"ק קכ"ז. - **ג** המג"א שם סקמ"ה כתב דהוא משום דדברים אלו אין עושין בסממנין,[[530]](#footnote-531) וכ"כ התו"ש שם סקס"ח והגר"ז שם סמ"ו.

**מותר לחנק בשבת,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דמי שנפרקה חוליא של מפרקת צוארו ונופלת בגרונו תולין אותו בראשו שיהא צוארו נפשט. - **ב** הפסקי רי"ד כתב דהיינו דמכניס אצבעו לתוך פיו ומגביהו ומחזירו למקומו, וכ"כ הריא"ז, וכ"כ הערוך בע' חנק בפי' בתרא, וכ"כ הבעה"מ לקמן קכ"ד א' בשם י"מ. - **ג** הבעה"מ לקמן שם כתב דהיינו חניקה ממש והיא רפואה לחולי ידוע בארצות בשוכני הודו וכו', וכ"כ השיטה להר"נ בשם י"מ, ועד"ז כתב הערוך שם דהיינו דמי שחש בכריסו אוחזין בעקבי וורידין שלו למעלה מכתפיו בעיקר צוארו וכובשין עד שיבלטו עיניו ויבטל שעה אחת ודומה לחנוק ומתרפא, ועיי"ש במש"כ לפרש עוד בזה, ובמש"כ בזה בפי' רבינו פרחי'.

ובטעם הא דלי"ב לאיסור רפואה כתב הרמב"ם בפכ"א משבת הל"א דהוא משום דאין עושין רפואה זו בסממנין כדי לחוש לשחיקה ויש לו צער מהן.

**ליפופי ינוקא בשבתא שפיר דמי,** בפירש"י כתב דהיינו דמותר לכורכו בבגדים וכו' ועי"ז מתיישבין פרקין אבריו שהן רכין ונשמטין בחבלי הלידה, והרמב"ם בפכ"א משבת הל"א כתב דהא דשרי הוא משום דאין עושין כן בסממנין כדי לחוש לשחיקה ויש לו צער מהן, וכן משמע בד' הפסקי רי"ד דלא שייך בזה כלל גזירת שחיקת סממנין, - ועמש"נ בדף מס' 24 באורך עוד בטעם ההיתר בזה, ובטעם הא דל"ד להא דאסר רב נחמן באסובי ינוקא ולהא דאין מעצבין את הקטן.

## הכנת מידי דרפואה בשבת

**ק"מ א' - ואין עושין אלונטית וכו' יין ישן ומים צלולין ואפרסמון דעבדי לבי מסותא למיקר,** בפירש"י כתב דהאיסור בזה הוא משום שאינה למשקה צמא אלא לצנן לאחר המרחץ ודוגמת רפואה, וכ"כ ש"ר בסוגיין ובפירש"י וש"ר בע"ז ל' א', וכ"נ בד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הי"א, וכ"כ הטוש"ע בסימן שכ"א סי"ז.

ומשמעות הדברים דהאיסור בזה אינו רק בשתיית האלונטית, אלא אף עשייתו אסורה, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם שם,[[531]](#footnote-532) וכ"נ בד' המ"ב בסימן שכ"א סק"ע, ונתחדש בזה דכ"ה דאסרו להתרפאות בשבת מגזירת שחיקת סממנין, ה"נ אסרו להכין את הרפואה בשבת, וכ"ה מבו' מהא דאין שורין את החילתית, ונתבאר להלן, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ לעיל קל"ד א' דברפואה איכא תרי איסורי, בהכנת הסמים ועשייתו, ובנתינתו על המכה.

הרמב"ם שם כתב דהאיסור בעשיית אלונטית הוא משום דאי"ז ראוי לאכילת בריאים, ומשמע דאם הי' ראוי לאכילת בריאים הי' מותר לעשותו אף לרפואה, והיינו דכ"ה דכל המשקין שותה אדם לרפואה, ה"נ מותר להכין דבר שהוא מאכל בריאים אף אם מכינו לצורך רפואה, ועמש"נ בזה להלן.

בתוספתא בפי"ג ה"ט תניא דעושין אלונטית לחולה בשבת, אימתי בזמן שטרפה מער"ש לא טרפה מער"ש אסורה שאין טורפין בתחילה בשבת, ולמש"כ בפירש"י וש"ר דאיסורא דאלונטית הוא משום איסור רפואה, צ"ב דמ"ש דאסור לטרפה בשבת, ומותר לעשותה לחולה בשבת,[[532]](#footnote-533) וי"ל בזה בכמה גווני, **א** החס"ד שם כתב דהוא משום דאלונטית הוי דוגמת רפואה אך אינו רפואה לגמרי, וע"כ לא נאסר לשתותו בשבת, ורק לטרפו אסור. - **ב** י"ל דהוא משום משום דאין ניכר על האלונטית דהוא משקה שאינו עומד לשתיית בריאים, וע"כ אין בשתייתו לאיסור רפואה, דדמי למה שהתירו לעיל ק"ח ב' ליתן ע"ג עיניו קילור ששראו במים מער"ש משום דמאן דחזא סבר דרחיצה בעלמא היא דכסבור שהוא יין, (ועמש"נ בזה באורך בדף מס' 20). - **ג** י"ל לדעת הסוברים דהותר איסור רפואה במקום חולי, וע"כ הותר חולה לשתות אלונטית בשבת, ורק לטרפו אסור, ונתחדש לפ"ז דהכנת הרפואה אסורה אף במקום חולי, ועמש"נ בזה להלן בהערה.

ובעיקר הך מילתא דלא נאסר באלונטית אלא טריפתה אף שתייתה מותרת, הנה המ"ב בסימן שכ"א סק"ע כתב בפשיטות דלא כן, ואף אם הי' האלונטית עשוי מערב שבת אסור לשתותו, ובשעה"צ שם סק"צ כתב דהוא פשוט,[[533]](#footnote-534) וצ"ע.

## שריית חילתית בשבת

**אין שורין את החילתית בפושרין,** בגמ' אמרו דהאיסור בזה הוא כדי שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, ופירש"י דהיינו דלא שבקוה רבנן למעבד עובדי דחול, ומבו' דהאיסור בזה הוא משום עובדא דחול, ועמש"נ להלן בטעם הא דלא אסרו בזה משום איסור רפואה.

אך בפי' הר"י מלוניל כתב דהאיסור בזה הוא משום דשותין את המים לרפואה, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין דעבדי לי' ליוקרא דליבא, ואף דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה היינו משום דלא מינכר, אבל שרייתו במים פושרין ניכר לכל דמשום רפואה קא עביד וגזרו משום שחיקת סממנין, וכ"כ המאירי והשיטה להר"נ, וכ"נ בד' הריא"ז בפירקין ובד' הטוש"ע בסימן שכ"א סי"ח, וזה כמש"נ לעיל דגם הכנת הרפואה אסורה מגזירת שחיקת סממנין, ובד' המאירי משמע דמפרש דמה שאמרו דלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול היינו משום גזירת רפואה,[[534]](#footnote-535) אך הביאוה"ל בסימן שכ"א סי"ח נקט דמלבד הא דה"ז אסור משום גזירת רפואה גם ה"ז אסור משום עובדא דחול, וכתב דנפ"מ בזה דאף אם מתכוינן בשרייתו לשתי' בעלמא אסור, וצ"ע.

## שתיית חילתית בשבת

**שותה אדם קב או קביים ואינו חושש וכו' לשתות לא קמיבעיא לי,** בפירש"י כתב דהא דמותר לשתותו הוא משום דבלאו רפואה נמי משקה הוא, וכ"כ הפסקי רי"ד, ובד' הרמב"ם בפכ"א משבת הכ"ב לגירסת המ"מ מבו' דהיינו משום דמנהג הבריאים לשתות את החילתית, וכ"כ הריטב"א, ועד"ז כתב המאירי דהוא מפני שהוא משקה שאדם שותהו לפעמים אף בלא רפואה, - אך בד' הריא"ז משמע דהוא משום דהוא דומה לשאר משקין, ואינו ניכר שהוא משקה דחילתית, וזה ע"ד מה שהתירו לעיל ק"ח ב' ליתן ע"ג עיניו קילור ששראו במים מער"ש משום דמאן דחזי סבר דרחיצה בעלמא היא דכסבור שהוא יין, ולד' הריא"ז לכאו' הוא אף בלא הא דאיכא הכירא לדידי' במה ששראו בער"ש, (ונתבאר בדף מס' 20).

הרמב"ם בפכ"א משבת הכ"ב כתב לגירסת הכת"י ודפו"י דשתה חלתית מקודם השבת וה"ה שותה והולך מותר לשתותו בשבת במקומות שנהגו הבריאים לשתות חלתית, והביאו הס' הבתים בשערי המלאכות שער י'.

והמ"מ כתב דהנוסחא האמיתית היא מותר לשתות בשבת אפי במקומות שלא נהגו הבריאים לשתות החילתית, והיינו משום דבמקומות שנהגו לשתות חילתית הו"ל כמאכל בריאים דשרי אף אם לא התחיל לשתות מער"ש, ובע"כ דאיירי במקומות שלא נהגו לשתות דיש בזה לאיסור רפואה, ואפ"ה כל דהי' שותה מער"ש שרי, ועיי"ש שכתב דהוא משום דכשהתחיל מקודם השבת אם יפסיק ולא ישתה בשבת יחלה, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין דמה"ט מותר בכה"ג אף לשרותו בשבת, ולפ"ז לא הותר אלא כששתה בחמישי ובמעלי שבתא דרק בכה"ג הוא שאמרו דאי לא שתי בשבת מסתכן, (וכ"כ הרמב"ם שם פכ"ב ה"ז), וצ"ע בסתימת ד' הרמב"ם.[[535]](#footnote-536)

## טעם האיסור בשריית חילתית אף דהוא מאכל בריאים

לפ"מ שאמרו דמותר לשתות חילתית ויש בזה להתירא דמאכל בריאים, צ"ב דמ"ט אסור לשרותו ולא שרינן לה מכח הא דהו"ל מאכל בריאים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** נתבאר לעיל בדעת רש"י דהא דאסור לשרות את החילתית אי"ז משום איסור רפואה אלא משום דלא שבקו רבנן למעבד עובדי דחול, וי"ל דמה"ט הוא דהוצרכנו בזה לאיסור בפנ"ע משום עובדא דחול, ולי"ב לאיסור רפואה, והיינו משום דהוי מאכל בריאים. - **ב** למש"נ בד' הריא"ז דהא דשרי לשתותו הוא משום דדומה לשאר משקין ואינו ניכר שהוא משקה דחילתית, ע"כ אי"ז טעם להתיר את שריית החילתית דניכר שהיא לרפואה. - **ג** בד' המאירי מבו' דאף דשתייתו מותרת משום דאדם שותהו לפעמים אף בלא רפואה, מ"מ שרייתו אסורה משום דניכר דלרפואה הוא עושה, ולכאו' היינו דאף דאחר ששרה חילתית במים דרך לשתותו אף בלא רפואה, מ"מ אין דרך לשרות חילתית במים אלא לצורך רפואה, וע"כ ניכר דעשייתו היא לרפואה ולי"ב להתירא דמאכל בריאים. - **ד** התהל"ד בסימן שכ"א סקכ"ח שם הוכיח מזה דאף דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה, מ"מ לא הותר לעשותן בשבת, ועמש"נ בזה להלן.

## הכנת מידי דרפואה בשבת כשהוא מאכל בריאים

בעיקר מש"כ התהל"ד דאף דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה מ"מ לא הותר לעשותן בשבת, קשיא מכ"ד, **א** התהל"ד שם הק' ע"ז ממה שאמרו בברכות ל"ח א' דבוחשין את השתית בשבת משום דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה, והרי דאוכלין שהותר לאכלן לרפואה הותר אף לעשותם בשבת. - **ב** הרמב"ם בפכ"ב משבת הי"א כתב דהא דאין עושין אלונטית הוא משום דאי"ז ראוי לאכילת בריאים, ומבו' דאם הי' ראוי לאכילת בריאים הי' מותר לעשותו. - **ג** בפי' הר"י מלוניל והמאירי והשיטה להר"נ כתבו דהא דאסור לשרות את החילתית הוא משום דניכר לכל דעושה כן לרפואה, ומבו' דלא אסרו הכנת הרפואה אלא היכא דניכר דעושה כן לרפואה.

## שריית חילתית כששתה ב' ימים קודם השבת

**שורה בצונן ומניח בחמה וכו' כיון דאישתי חמשא ומעלי שבתא אי לא שתי בשבת מסתכן,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** הריטב"א והשיטה להר"נ בתחילת דבריהם פירשו דהיינו דיש בזה סכנת נפשות וע"כ הוא דשרי, וכ"כ הריא"ז, ופירש דהוא משום דאין לך דבר שעומד בפני פיקו"נ, והריטב"א והשיטה להר"נ הוסיפו דהא דלא התירו לשרות בפושרין הוא משום דכל היכא דאפשר לשנויי משנינן, ומבו' לפ"ז דהא דכל דאפשר לשנויי משנינן הוא אף בדבר האסור דרבנן, ועמש"נ בזה בדף מס' 13. - **ב** הרמב"ם בפכ"ב משבת ה"ז כתב דהא דשרי הוא כדי שלא יחלה אם פסק מלשתות, ומשמע דלי"ב חשש סכנה, ואפ"ה שרי משום חשש חולי,[[536]](#footnote-537) ולפ"ז צ"ל דהא דלא התירו אלא כששתה ביום חמישי ושישי, הוא משום דיוקרא דליבא אינו אלא מיחוש בעלמא, ולא התירו בזה לשבות שריית חילתית, ורק כששתה ביום חמישי ושישי דאם לא ישתה בשבת יש לחוש שיחלה התירו לו לשרות, ועד"ז כתב הריטב"א בשם י"מ דמסתכן לאו דוקא אלא מצטער מחמת חוליו, והא דשרי הוא משום דהוי שבות ע"י שינוי, ששורה בצונן שלא כדרכו, וע"כ לא התירו אלא בצונן ולא בפושרין, ועד"ז כתב השיטה להר"נ בשם י"מ.[[537]](#footnote-538) - **ג** הרמב"ן בכתובות ס' א' כתב דליכא סכנה אם לא ישתה בשבת, אלא דאם לא ישתה לעולם מסתכן, וע"כ לא התירו לו לשרות אלא בצונן,[[538]](#footnote-539) וכ"כ הרא"ה שם, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בשם י"מ.[[539]](#footnote-540)

הריטב"א הק' לפי' קמא דהא דשרי הוא משום דאיכא סכנת נפשות, דהרי שרי' בצונן הו"ל כשינוי, וא"כ יש להתיר בזה אף משום חולי גרידא, כמו שהתירו בכתובות ס' א' שבות ע"י שינוי במקום חולי,[[540]](#footnote-541) וכתב די"מ דהוא משום דהתם הוי שינויא רבה טפי מהא שדרכו בחול לעשות ג"כ, - וצ"ע דלמש"כ הריטב"א לעיל קכ"ט א' דלא גזרו שבות דשחיקת סממנין במקום חולי, ונתבאר בדף מס' 19, מ"ט לא התירו הכא שריית חילתית במקום חולי.[[541]](#footnote-542)

## רפואה בשבת כשהתחיל בה קודם השבת

בס' החיים להגרש"ק בסימן שכ"ח פרק ו' כתב דמרגלא בפומא דאינשי לומר שאם כבר התחיל לעסוק ברפואה קודם השבת מותר לו לעשותה אפי' בשבת, ועיי"ש שלא סמך לדינא להתיר בזה אלא בצירוף היתר אחר,[[542]](#footnote-543) - אך הדע"ת בסימן שכ"ח סל"ז כתב לאסור בזה, וכ"כ בתשו' אג"מ או"ח ח"ג סימן ע"ג, ועיי"ש שכתב לאסור אף ברפואה שצריך ליקח במשך י' יום רצופין, וא"א לו להתרפאות אלא אם יקח הרפואה בשבת.

הגרש"ק שם כתב ללמוד להתיר בזה מדעת רש"י ודעימי' דבהחזרת רטי' אין לחוש לשחיקת סממנין כיון דמאתמול הוה עילוי', ונתבאר להלן, - והדע"ת שם כתב דל"ד כלל, דלעולם איכא לגזירת שחיקת סממנין אף כשהתחיל לעסוק ברפואה קודם שבת, ובהחזרת רטי' שאני דהיתה הרטי' מונחת בשבת עצמה, ובכה"ג הוא דליכא לגזירת שחיקת סממנין, וכ"ה מבו' להדיא בד' הגר"ז בסימן שכ"ח ס"ל דכל הא דליכא לגזירת שחיקת סממנין הוא רק כשהסיר משחשיכה, עיי"ש, - עוד יש להעיר בזה, דכל מה שמצינו שהתירו בזה הוא רק כשמחזיר אותה רטי' שכבר היתה עליו, אך כשנוטל רפואה אחרת, ל"מ מידי מה שכבר נתעסק ברפואה זו קודם השבת, וגדולה מזו כתבו העולת שבת והגר"ז דכל שפירשה הרטי' ע"ג קרקע חשיב כנתינה בתחילה ואיכא לגזירת שחיקת סממנין, (ונתבאר להלן).[[543]](#footnote-544)

הדע"ת שם כתב להוכיח לאסור בזה, ממה שאמרו בחילתית דכל ששתה בחמישי ובמעלי שבתא מותר לשרות בשבת משום דאי לא שתי בשבתא מסתכן, והרי דאלמלי שהי' בזה סכנה הי' בזה לאיסור רפואה אף שהתחיל לעסוק ברפואה קודם השבת, ויש להוסיף דאף לדעת הסוברים דמסתכן ל"ד אלא מצטער מחמת חוליו, מ"מ לא התירו אלא משום חשש חולי, אך כל דליכא חשש חולי אסור ויש בזה לגזירת שחיקת סממנין.[[544]](#footnote-545)

וי"ל בפשיטות דאף אם כשהתחיל לעסוק ברפואה מותר לו לעשות את מעשה הרפואה בשבת ואין לחוש בזה לשחיקת סממנין, היינו משום דבכה"ג הדרך הוא דכבר מוכנת לו הרפואה מער"ש, ואין לחוש שיבא להכינה בשבת ולשחוק סממנין, אך בשריית חילתית בשבת דהוי האיסור בהכנת הרפואה, וכמש"נ לעיל, ל"מ מידי מה שהתחיל לעסוק ברפואה זו קודם השבת, דמ"מ כל שהוא מכין את הרפואה בשבת יש לחוש לשחיקת סממנין.[[545]](#footnote-546)

אך אכתי משמע לאסור בזה ממה שאמרו הכא דלשתות לא קמיבע"ל וכו', ופירש"י והפסקי רי"ד והריטב"א דהוא משום דהוי מאכל בריאים, ומשמע דאלמלי דהוי מאכל בריאים הי' אסור לשתותו אף בגונא דידי' דכבר שתה קודם השבת,[[546]](#footnote-547) וכ"נ ממה שאמרו לו דתנא וכו' שותה אדם קב או קביים ואינו חושש, ומשמע דאם הי' אסור לשתות חילתית בשבת, הי' מקום לאסור גם בגונא דידי' דכבר שתה קודם השבת, - ועוד יש להוכיח לאסור בזה ממש"כ המ"מ בפכ"א משבת הכ"ב בדעת הרמב"ם דבמקום שלא נהגו הבריאים לשתות החילתית לא הותר לשתותו אלא אם שתאו ביום חמישי ושישי ומשום דאם לא ישתהו יחלה, והרי דלא התירו לשתות כשהתחיל לשתות קודם השבת אלא בגונא דאיכא חשש חולי.[[547]](#footnote-548)

## החזרת רטי'

**עירובין ק"ב ב' - מחזירין רטי' במקדש אבל לא במדינה,** בפירש"י כתב דהא דאין מחזירין במדינה הוא גזירה שמא ימרח, והתוס' והרא"ש בסימן י"ז כתבו בדעתו דמשום שחיקת סממנין ליכא למיחש כיון דמאתמול הוה עילוי', והרא"ש הוכיח כן מדנקט רטי', דאי משום שחיקת סממנין מאי איריא דנקט רטיה אפילו כל מידי נמי הו"ל למיתני אע"ג דליכא למיחש למירוח, וכ"כ התוס' בשבת ס"ד ב' ד"ה ובלבד, וכ"נ בד' הריטב"א שם, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב ח"ט והב"י בסימן שכ"ח סכ"ה והלבוש שם והעולת שבת שם סקל"א והמג"א שם סקכ"ו והגר"ז שם ס"ל והמ"ב שם סקפ"א.

אך התוס' כתבו בשם ה"ר יוסף דאף בכה"ג איכא משום שחיקת סממנין,[[548]](#footnote-549) והא דנקט רטי' הוא לרבותא דאע"ג דאיכא למיחש לשחיקת סממנין ולמירוח אפ"ה מחזירין במקדש, וכ"ה מבו בד' הסמ"ג לאוין ס"ה, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם והרשב"א בשבת קכ"ט א' דאיסור החזרת רטי' הוא משום שחיקת סממנין, וכ"כ הגר"א בהשמטות בסימן ש"ג סט"ו, וכ"ה מבו' בדבריו בסימן ש"א סכ"ב.

**לא שנו אלא שפירשה ע"ג כלי אבל פירשה ע"ג קרקע דברי הכל אסור,** בד' הרא"ש בסימן י"ז משמע דגם הא דאסרנן בפירשה ע"ג קרקע הוא רק מגזירה שמא ימרח ולי"ב משום גזירת שחיקת סממנין, וכ"ה מבו' בד' רי"ו בנתיב י"ב ח"ט והב"י בסימן שכ"ח סכ"ה והלבוש והמג"א והמ"ב שם, - אך העולת שבת שם סק"ל והגר"ז שם ס"ל כתבו דבכה"ג דפירשה ע"ג קרקע הוי כנותן מתחילה ויש בזה לגזירת שחיקת סממנין, וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן ש"ג סק"נ, וצ"ע.

**סנהדרין ק"א א' - סכין וממשמשין בבני מעים בשבת,** בפירש"י כתב דהיינו דממשמשין במעיים של חולה, וכ"כ הרמ"ה והמאירי, ובטעם הא דשרי כתב בפירש"י דהוא משום דסיכה איתקש לשתי', וכ"כ הרמ"ה, ועמש"נ בזה בדף מס' 23.

## לחישה לרפואה בשבת

**ולוחשין לחישת נחשים ועקרבים בשבת**, בפירש"י כתב דהיינו דלוחשין עליהן בשביל שלא יזיקו ואין בכך משום צידה, - אך הרמ"ה שם כתב דיש לפרש דהיינו דלוחשין על נשיכתם, וכ"כ הרמב"ם בפי"א משבת הי"א.

ובטעם הא דלא אסרו בזה משום גזירת רפואה, מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ם שם כתב דאיירי במסוכן, והתירו לו כדי שלא תיטרף דעתו, ולפ"ז אין לאסור בזה משום איסור רפואה. - **ב** הרמב"ם שם כתב דאין הדבר מועיל כלום, ולפ"ז י"ל דלי"ב לאיסור רפואה, וכמש"נ בדף מס' 20 דכל שאין בו רפואה לי"ב איסורא אף אם הוא נותנו לרפואה. - **ג** הראבי"ה בסימן שע"ז כתב דמותר ללחוש בשבת לרפואה, וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן נ"ה וההגמי"י בפכ"א משבת הכ"ח בשם ה"ר אביגדור כ"ץ דלי"ב משום גזירת שחיקת סממנין, ובתשו' מהר"ם שם כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דלא גזרו אלא ברפואות שיש בהן ממש כגון משקה או אוכל שבזה יש לטעות ויבא לידי שחיקת סממנין, אבל ללחוש שרי, וכ"כ הא"ר בסימן ש"ו סקכ"א, ונתבאר להלן.

## רפואה שע"י סגולה בשבת

במש"כ ה"ר אביגדור כ"ץ דלא אסרו אלא ברפואה שיש בה ממש כגון משקה או אוכל, צ"ב דהרי אסרו אף ברפואה הנעשית ע"י מעשה בעלמא, כמש"כ בפירש"י בשבת קמ"ז א' דהא דאין מחזירין את השבר הוא משום איסור רפואה, וכ"ה מבו' בכ"ד, ויש שפירשו דמכוון דבריו הוא דלא אסרו ברפואה שהיא בדרך סגולה.[[549]](#footnote-550)

והך מילתא אם אסרו ברפואה שהיא בדרך סגולה, נחלקו בזה הראשונים, דהתר"י בברכות מ"ג ב' כתבו במה שאמרו התם דליהדר לי' בקידושא דבי שימשי דלאו היינו שיתן את היין בתוך עיניו, שהרי אמרו בשבת ק"ח ב' שאפי' ע"ג היין אסור מפני שהוא דרך רפואה, וכ"כ הראבי"ה בסימן תק"ט דאסור ליתנו בתוך העין משום איסור רפואה, וכ"כ הריטב"א בשבת קי"ג ב' בשם י"מ,[[550]](#footnote-551) - אך כתב דאחרים פירשו דכיון שאין רפואתו בטבע העין אלא בחביבות המצוה וקדושתה, אפילו בתוך העין מותר דליכא למיגזר בהא משום שחיקת סממנין.[[551]](#footnote-552)

## העברת כלי ע"ג העין בשבת

**ומעבירין כלי ע"ג העין בשבת,** בביאור הך דינא מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דנותנין כלי מתכת על העין כדי לקרר העין, וכ"כ הרמ"ה, וכ"כ הטוש"ע בסימן שכ"ח סמ"ו. - **ב** בפירש"י כתב לפרש עוד דהיינו כגון שעושין לאדם שחש בעינו דמקיפים עינו בטבעת, ובתשו' מהר"ם מר"ב ד"ב סימן נ"ה כתב בשם ה"ר אביגדור כ"ץ דעושין כן כדי שלא יתפשט הנפח שלו. - **ג** הרמ"ה כתב לפרש עוד דהוא כגון אלו שכוחלין עיניהם במכחול של זהב לפי שיפה לעינים או בטבעת של זהב ושאר כלים. - **ד** הפסקי רי"ד כתב דהיינו דלוחשין בכלים על העין.

הרמ"ה כתב דהא דשרי ליתן כלי על העין כדי לקרר העין או לכחול עינים במכחול של זהב וכו', הוא משום דאין לגזור בזה משום שחיקת סממנין, ולכאו' מכוון דבריו דצרכים אלו אנם נעשים כלל בסממנין, וע"כ ליכא בזה לגזירת שחיקת סממנין.

ולפ"מ שפירש"י דעושין כן לאדם שחש בעינו דמקיפין עינו בטבעת כדי שלא יתפשט הנפח שלו, מצינו כמה דרכים בטעם ההיתר, **א** השעה"צ בסימן שכ"ח ס"ק ק"ד כתב דגם בזה הוא משום דאין דרך לעשות כן בסממנין, וע"כ אין בזה לאיסור רפואה. - **ב** בתשו' מהר"ם מר"ב שם כתב ללמוד מהא דמותר לעשות כן, דה"נ מותר ללחוש בשבת לחולה משום דלא אסרו אלא ברפואות שיש בהן ממש כגון משקה או אוכל דיש לטעות בזה ולבא לידי שחיקת סממנין, ועמש"נ לעיל די"ל דהיינו משום דלא אסרו ברפואה שהיא דרך סגולה, וי"ל דה"נ הא דמקיפין עינו בטבעת הוא רפואה דרך סגולה, וע"כ הוא דשרי, וכמש"כ כן השעה"צ שם בתחילת דבריו. - **ג** האג"ט טוחן סקנ"ב וסקנ"ו וסקע"ג כתב דהוא משום דמעשה זה אינו לרפאות אלא למנוע שלא תתפשט הנפיחה, ומניעת חולי לא נאסר משום רפואה.

1. הרי"צ גאות בהל' יוהכ"פ נחלק ע"ז דלאו בידיעה דידן תליא מלתא, אלא בידיעה דידה ובדעתה תליא שמשהריחה נותנין לה וכחולה דמיא, ובד' הרמב"ן בתורת האדם שם מבו' שפירש לדבריו דפליג ע"ד הבה"ג לחומרא דאין מאכילין אותה אלא אם אמרה צריכה אני, ועיי"ש שכתב דמסתברא כד' הבה"ג דאף אם לא אמרה צריכה אני אלא ראו אותה מתאוה לאותו הריח ופני' מוריקות מאכילין אותה דחוששין לעיקור.

   אך בהגה' יצחק ירנן על הריצ"ג שם כתב דיש לפרש להיפך, וכ"נ בד' הרא"ש בסימן י"ג שפירש כן, דהריצ"ג פירש בד' הבה"ג דרק אם אנן ידעינן דאם לא אכלה מתעקר ולדה מאכילין אותה, וע"ז נחלק הריצ"ג דא"צ לחקור ולידע, אלא מכיון שאמרה האשה שמתאווה לאותו מאכל אע"פ שהודיעוה שיוהכ"פ הוא, תכף ומיד מאכילין אותה דממילא ידוע שיש בזה סכנה, ועיי"ש שכתב די"ל דגם הבה"ג נתכוין לכך דידוע לכל דאם אינה אוכלת איכא סכנה, וא"צ לחקור ע"ז, ונמצא דהבה"ג והריצ"ג והרמב"ן לדבר אחד נתכונו. [↑](#footnote-ref-2)
2. מבו' בדבריו דכ"ז הוא כשמתה אמו, אך כשאמו חי' לא חשיב כילוד, וזה כמו שהוכיח הרמב"ן בנדה שם דאין לומר דכל שישבה על המשבר חשיב כילוד, אך בחי' הגר"ח בפ"א מרוצח פירש בד' הרא"ש בסוגיין דביושבת על המשבר מחללין עליו את השבת אף כשאמו חי' כיון דחי הוא באפי נפשי' ודלת הוא דאחידא באפי', אף דלכל דיני התורה אין דינו כילוד, וצ"ב דמנ"ל בדעת הרא"ש דאף כשאמו חי' מחללין עליו את השבת, והרי מקור דברי הרא"ש הם מד' הרמב"ן ובד' הרמב"ן מפורש דכל הא דחשיב כילוד הוא כשמתה אמו, וכ"נ גם ממש"כ הרא"ש דטעמא דיושבת על המשבר "שמתה" וכו', וכ"כ המג"א בסימן ש"ל סקט"ו בשם הרא"ש, ותמה בזה בגליונות חזו"א שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. הקצוה"ח בסימן ר"ט סק"ג פירש בד' התוס' דבכה"ג חשיב כילוד לכל דיני התורה, וכתב לישב בזה לקו' התוס' בב"ב קמ"ב א', - וצע"ג דהתוס' בנדה שם כתבו ג"כ כד' התוס' בב"ב, ועוד, דבד' התוס' בנדה שם משמע להדיא דאף בכה"ג הוי בכלל עובר, והא דתני דבן יום אחד ההורגו פטור, הוא משום דלא פסיקא לי', עיי"ש, ובע"כ דלא חשיב כילוד אלא לענין דההורגו חייב משום דאין חיותו תלוי בחיות אמו וחשיב כנפש, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בתשו' ח"ב סימן קל"ח דלא חשיב כילוד, (ואך די"ל דהרשב"א לטעמי' דלא הביא בנדה שם כלל לתי' זה).

   אך בל' הרמב"ן משמע דחשיב כילוד לכל התורה, ויש לסייע לזה, דאם לא חשיב כילוד לכל התורה תיקשי ע"ז קו' הרמב"ן בנדה שם מהא דתנן בן יום אחד ההורגו חייב, ומשמע דכ"ז שאינו חשוב כבן יום אחד ההורגו פטור, וכ"כ התורי"ד בנדה שם בפי' בתרא דרק עובר במעי אמו חי' לא חשיב כילוד, אבל עובר במעי מתה כילוד דמי דהא לא מעורה במעי אמו דכיון דמתה כמנח בדיקולא דמי, וע"כ הוא יורש את אמו ומנחיל לאחין מן האב. [↑](#footnote-ref-4)
4. הרמב"ן שם תמה ע"ז מכמה טעמים, וכתב דדבר ברור הוא שאינו בכלל נפש אדם עד שיולד, - אך הרא"ש שם כתב דחשבינן לי' כספק נפש, וע"כ אסור להורגו ומחללין עליו את השבת, ומ"מ הורגין אותו משום הצלת האם דדוחין ספק נפש מפני ודאי נפש. [↑](#footnote-ref-5)
5. הביאוה"ל בסימן שכ"ט ס"ד תמה במש"כ התוס' דהא דמחללין שבת על גוסס הוא משום דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, שהרי אף אם הוא ודאי מית, מ"מ מחללין שבת משום חיי שעה, ועיי"ש במש"כ בזה, - ולכאו' י"ל עוד דד' התוס' קיימי בגונא דאין ההצלה מועלת לו לחיי שעה, אלא מועלת לו לחיי עולם אם יתרפא מחליו, וצ"ל לפ"ז דאף דחזינן דחלוק הוא דין הצלה במקום פיקו"נ מחיוב ההורגו בדין חיי שעה דההורגו פטור ומחללין עליו את השבת, מ"מ ל"ה מצינו לדמות לזה דין עובר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. ושמא היינו דמפרשינן דעיקר דינא דוחי בהם הוא מכח ה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו', וע"כ כיון דגם בעובר איכא לה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו', ע"כ הו"ל בכלל וחי בהם, אך הוא דלא כמש"כ הביאוה"ל בסימן שכ"ט ס"ד דדינא דוחי בהם אינו כלל מכח הא דחלל עליו שבת אחת וכו', ונתבאר עוד בזה בדף מס' 11. [↑](#footnote-ref-7)
7. הקרבן נתנאל כתב דמשכח"ל באשה שהוחזקה בנפלים ולא הזיק לה כלל, דבדידה ליכא חשש סכנה, - אך מד' הרא"ש והר"ן משמע דאף שהוחזקה בנפלים ולא הזיק לה כלל, אכתי יש לחוש לסכנה דידה, וכ"כ בס' יד שאול שבסו"ס נחל"ד סימן ג' ד"ה אבל אחר העיון, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומד' הרא"ש והר"ן שכתבו דליכא נפ"מ בנידו"ז, נראה דס"ל דכל דהאם מומרת ואין מחללין עלי' את השבת, אף העובר הוי כמותה ואין מחללין עליו את השבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. צ"ב דמ"ט חשיב רק כתינוק שנשבה ואין דינו כישראל גמור, דמ"ש עובר זה מכל עובר, וצ"ל דכיון דלפי מצבו הוא שייך לכת המומרים יש לנו לחשבו כמומר, אלא דמ"מ הוי כתינוק שנשבה, - אמנם הנה בתשו' ר"י שהביא המרדכי במו"ק סימן תתפ"ו וסנהדרין סימן תשט"ז כתב בדין קטן שהמיר עם אמו ומת דמתאבלין עליו, משום דמה שהכניסוהו בדת אחרת מה מעלה ומה מוריד והוי כאילו לא המיר, וכתב עוד דכיון דאין יודע בין ימינו לשמאלו חשיב כישראל, ומשמע דלא חשיב כמומר כלל, - אך בל' הרמ"א ביו"ד סימן ש"מ ס"ה מבו' דטעם הסוברים דמתאבלין עליו הוא משום דהוי כאנוס, וכ"ה להדיא בד' הגר"א שם סקי"ב דמדמי לה לדין תינוק שנשבה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. הבית מאיר שם השיב דבכה"ג שיודעים שישאר מטומע בין הנכרים אף אין מלין אותו בשבת, כמש"כ הטור ביו"ד סימן רס"ו והט"ז שם סק"י והש"ך סקט"ז. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואמנם י"ל כמש"נ בדף מס' 11 דמשמעות ד' המהר"ם בן חביב בתשו' קול גדול סימן ע"ו די"ל דאף דעיקר דינא דוחי בהם הוא משום דחלל עליו שבת אחת וכו', מ"מ מכח זה לא חילקה תורה ובכל ענין מחללין שבת על נפש דישראל, וי"ל דמה"ט מחללין שבת אף על עובר בן הקראית, - אך בד' הגרע"א מבו' דהא דמחללין עליו שבת הוא משום דהא דפיקו"נ דוחה שבת אי"ז כלל מכח ה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו' אלא משום דהתורה חסה על נפש דישראל, וזה צ"ב דהרי עובר לא מיקרי נפש וכל הא דמחללין עליו שבת הוא מכח ה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו', וכמש"כ הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך בד' הרמב"ן בתורת האדם משמע קצת דהא דתוחבין לה כוש ברוטב היינו דאינה אוכלת כלל מן הרוטב אלא טעם בעלמא, וכ"נ בד' הפרישה בסימן תרי"ז סק"ב והתויוהכ"פ בסוגיין, ועמש"נ בזה להלן בהערה בד' הריא"ז דביוהכ"פ מאכילין אותה מיד מן המאכל עצמו. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך לא נתפרש בזה אלא הא דביוהכ"פ אין נותנין לה תחילה מן הרוטב, אך אכתי צ"ב דמ"ט אין תוחבין תחילה כוש ברוטב, דבזה מאי נפ"מ בין יוהכ"פ לשאר איסורים, - וצ"ל דדעת הריא"ז דהא דתוחבין תחילה כוש ברוטב, הוא משום דלי"ב ממשות הרוטב האסור אלא טעם בעלמא, וע"כ קייל איסורו, אך לענין יוהכ"פ ליכא נפ"מ בזה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיי"ש שכתב דאדרבה ביוהכ"פ רוטב חמור טפי מן המאכל עצמו, דשומן עצמו דינו בכותבת ורוטב שיעורו בשיעור משקה דהוי כדי מלא לוגמיו דפחות טובא, - וצ"ב דמ"ט פסיקא לי' דכמלא לוגמיו הוא פחות טובא מככותבת, והרש"ש לעיל פ' ב' כתב איפכא, ואמנם לדעת הסוברים דמלא לוגמיו הוא רוב רביעית, וככותבת הוא מעט פחות מכביצה בקליפתה, נמצא דמלא לוגמיו הוא פחות מככותבת. [↑](#footnote-ref-15)
15. השירי מנחה לתוספתא פ"ד ה"ו כתב ללמוד כן ממה שאמרו בירושלמי בפירקין בדין יוהכ"פ בתחילה תוחבה ברוטב אם שבה נפשה הרי יפה ואם לאו נותנין לה מגופו של איסור, - אך התורת רפאל בסימן ק"ז כתב דאדרבה ממה שלא אמרו דאחר דתוחבין לה כוש ברוטב נותנין לה מן הרוטב עצמו, יש ללמוד דלגבי יוהכ"פ ליכא נפ"מ בין הבשר לרוטב דשוין הן באיסורן. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועיי"ש שכתב דלדעת אביי בשבועות י"ח א' דכל שהי' לו לפרוש בהנאה מועטת ופירש בהנאה מרובה חייב, ה"נ אם סגי לי' בנבילה כחושה ואכל נבילה שמינה חייב, והאו"ש בפי"ד ממאכ"א הי"ד תמה ע"ז, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דל"ד להתם, ובמש"כ בזה החזון יחזקאל בפ"ד ה"ו. [↑](#footnote-ref-17)
17. ונפ"מ רבתא בזה בנידון המצוי בחולה הנצרך לשתות ביוהכ"פ וסגי לי' בשתיית מים, אם רשאי לשתות משקין אחרים המקילין עליו את התענית, - ובתשו' חת"ס ח"ו סימן כ"ג כתב דבמקום חשש סכנה ישתה רק הנאת מעיו ולא הנאת גרונו היינו קאפע וטע בלי צוקר וחלב ומרק בלי מתובל. [↑](#footnote-ref-18)
18. אך נחלקו בהא דחשבינן לרפואה בעצי אשרה כאביזרייהו דע"ז דהרמב"ן והר"ן כתבו דהוא משום האיסור דלא ידבק בידך מן החרם, ונתחדש בדבריהם דאיסור זה הוא מאביזרייהו דע"ז, - אך רבינו יונה שם כתב דהו"ל אבק ע"ז לפי שהוא כמחזק ידי עובדי האשרה פן יאמרו לו האשרה הצילתהו, ובפירש"י בפסחים שם כתב דהוא משום דהמתרפא בעצי אשרה נראה כמודה בה, והתוס' שם כתבו דהוא משום דאתי למיטעי בתר ע"ז, וי"ל דהיינו דמה"ט הו"ל בכלל אביזרייהו דע"ז. [↑](#footnote-ref-19)
19. הברכ"י בסימן תרי"ז כתב טעם אחר בזה, למש"כ התוס' בכ"ד לחלק בין כשהדבר מצד עצמו אסור להיכא שהדבר מותר ויומא הוא דגרים, וע"כ כשהעובר נפשו איותה לאכול ביום הכיפורים, ליכא ראי' מזה דהוא רשע כיון דהאיסור מצד הזמן והמאכל היתר וע"כ לוחשין לו, אך בנתאוה נבילה דהמאכל עצמו הוא אסור, דאז קרינן בי' נפש רשע איותה רע, בודאי לא ישוב אם לוחשין לו. [↑](#footnote-ref-20)
20. ועיי"ש שכתבו דבדברים ידועים כגון צמאון או כיו"ב אפי' בנ"א אחרים בקיאים בזה כיון שאינו ענין חולי וא"צ בקי ורופא בכך. [↑](#footnote-ref-21)
21. וגם לענין יוהכ"פ כתב הרמב"ם בפ"ב משביתת עשור ה"ח דאם אמר החולה איני צריך והרופא אומר צריך מאכילין אותו על פיו והוא שיהי' רופא בקי, - אך יש מקום לומר דהיינו רק כשהוא מכחיש את החולה, דבכה"ג אין מאכילין על פיו אלא כשהוא בקי. [↑](#footnote-ref-22)
22. ובזה מתפרש הא דהולכין אחר דברי הרופאים, אף דרואים אנו דבכל דור ודור משתנים דבריהם, ואין בכח דבריהם לברר את המציאות, אלא דדינא הוא דיש לילך אחר דבריהם, - ועמש"נ בדף מס' 3 בהערה ללמוד כן מהא דהולכין ברופאים אחר הרוב, ומהא דיש בזה לדינא דאין דבריו של אחד במקום שנים ודתרי כמאה, ומהא דמצי לדון ע"פ רופאים ולומר על שאר הרופאים דכמאן דליתניהו דמי. [↑](#footnote-ref-23)
23. ויש להוסיף דכ"ה גם בדין אומדנא בנפשות ובממון שדנים כפי"מ ששמין השמאים, ולכאו' תיקשי דהיאך ממיתין ומוציאין ממון עפי"ז, ובע"כ דכך נקבע הדין ע"פ שומת השמאים ודינא הוא שדנים ע"פ דבריהם, ובזה מתפרש מש"כ רשב"ם בב"ב ק"ז א' דבג' שירדו לשום איכא לדינא דאחרי רבים להטות. [↑](#footnote-ref-24)
24. הב"ח שם כתב דאע"פ שאינו אומר רק דאפשר שיכבד עליו החולי, ואינו אומר שיסתכן, אפ"ה מאכילין אותו, דכל שאפשר שיכבד עליו החולי אנו חוששין שמא יסתכן, וכ"כ המג"א שם סק"ב והמ"ב שם סק"ב. [↑](#footnote-ref-25)
25. ועיי"ש שהוכיח כן, דהיכן מצינו סכנה לנשיכת כלב שוטה למות וכו', וכתב עוד דדבר פשוט הוא שאם שואל לאכול או לשתות מותר להאכילו ולהשקותו כי חסרון האוכל מכאיב הלב ומתוך כך הוא מתעלף ופעמים אינו מתרפא ואפי' דאבון אחד מאיבריו אני קורא בו סכנה ומחללין עליו את השבת, דדמי למכה של חלל דמחללין עלי' את השבת אע"פ שרובן אינם מתים בכך, וכן עוברות המריחות אנו רואין שאינן מתות והתירו להאכילן, אלא כל חסרון הגוף וחסרון אבר ועובר סכנה הוא, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-26)
26. וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן בתורת האדם דחולה ורופא אומרים אינו צריך ורופא אחר אומר צריך אין מאכילין אותו שאין דבריו של אחד במקום שנים כלום, וכ"כ רבים מקמאי, והרי דבאחד אומר צריך ואחד אומר אינו צריך מאכילין אותו, ורק כששנים אומרים אינו צריך אין מאכילין אותו משום דאין דבריו של אחד במקום שנים. [↑](#footnote-ref-27)
27. לכאו' ד' הר"ן קיימי לפ"מ דמסקינן דכל שאמר צריך אפי' ק' אומרים אינו צריך שומעין לחולה משום דלב יודע מרת נפשו, ואפ"ה כשאמר אינו צריך ורופא אומר צריך שומעין לרופא ולא אמרינן דלב יודע מרת נפשו, והיינו משום דאזלינן להקל בספק נפשות, - אך לדעת ר' ינאי דכל שאומר צריך וב' אומרים אינו צריך אין מאכילין אותו, נמצא דלעולם דין החולה כדין בקי אחד, והיינו דאף דהחולה אינו בקי, מ"מ כיון דלב יודע מרת נפשו חשיב כבקי, ומאידך כיון דיתכן דתונבא הוא דנקט לי' ע"כ אינו עדיף מן הרופא, וע"כ בין כשאומר צריך ורופא אומר אינו צריך ובין כשאומר אינו צריך ורופא אומר צריך מאכילין אותו, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בתורת האדם דרק לדעת מר ב"ר אשי יש לחלק בהא דלב יודע מרת נפשו בין להקל לבין להחמיר. [↑](#footnote-ref-28)
28. אמנם הנה רבינו מנוח בפ"ב משביתת עשור ה"ח כתב במש"כ הרמב"ם שם דאם לא אמר החולה שהוא צריך ונחלקו הרופאים וכו' ואלו שאמרו צריך כמין שאמרו אינו צריך מאכילין אותו, דה"ה אם אמר החולה אינו צריך מאכילין אותו דחיישינן לתונבא, - וצ"ע דהוא דלא כמו שאמרו הכא דהחולה שאומר אינו צריך מצטרף לרופא לעמוד כנגד הרופא האומר צריך. [↑](#footnote-ref-29)
29. וזהו שכתב דלהחמיר "כחד בקי בעלמא" הוא ולא כתרי, הלכך היכא דאיכא אחרינא בהדי' ותרי דאמרי צריך לדידהו שמעינן, הא לחד לא שמעינן, ולא אמרינן חולה תונבא נקיט לי' אלא "חד מנינן לי'" תרי לא מנינן לי'. [↑](#footnote-ref-30)
30. יש להעיר בזה ממש"כ הב"י שם דעיקר מש"כ הראשונים דכל שאחד אומר צריך וב' אומרים אינו צריך אין מאכילין אותו הוא נלמד מהכא, וכתב דאין לומר דשאני הכא דחולה גופי' הוא בהדי אידך דאמר אינו צריך, דבשלמא כשהחולה אומר צריך אני איכא למימר דעדיף טפי מכמה בקיאין משום דלב יודע מרת נפשו, אבל כשאומר איני צריך ודאי לא עדיף מאינש דעלמא, ואי נימא דכשיש אחר עמו לא תלינן בתונבא, הרי ודאי דהוא עדיף מאינש דעלמא, שהרי להדיא אמרו דהא דכשרופא אומר צריך וחולה אומר אינו צריך מאכילין אותו הוא משום דתלינן בתונבא, והרי דאלמלי דתלינן בתונבא הי' עדיף מן הרופא, - עוד יש להעיר, דאם הא דאין מאכילין אותו הוא משום דבכה"ג לא תלינן כלל בתונבא, א"כ מ"ט אמרו דאף אם איכא תרי אחריני בהדי' דאמרי לא צריך וב' אומרים צריך מאכילין אותו, משום דלא אזלינן בזה בתר רוב דעות, הרי כיון דלא תלינן בתונבא הדין נותן דנלך אחר דבריו אף כנגד כמה רופאים, כ"ה דאם אומר צריך וק' אומרים אינו צריך מאכילין אותו, וי"ל. [↑](#footnote-ref-31)
31. שמא יש מקום לומר דהיינו רק בגונא דסוגיין דבלא דאיכא רופא האומר צריך אין מאכילין אותו, ולא באנו להאכילו אלא מכח דברי הרופא האומר צריך ובזה הוא דאמרינן דאין דבריו של אחד במקום שנים ודברי הרופא האומר צריך אינם מועילין לעורר ספק דהוא צריך לאכול, אך בגונא דהמצב מצ"ע מעורר ספק גם בלא דברי הרופאים, הרי דאף שאין דבריו של אחד במקום שנים, מ"מ לא נתבטל הספק ומאכילין אותו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-32)
32. וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן בתורת האדם דכל שהיחיד מופלג בחכמה חוששין לדבריו להחמיר, וכתב לדמותו למה שאמרו דלא אזלינן בתר רובא היכא דהמיעוט מחדדי טפי, ועד"ז כתב הר"ן, ונתבאר להלן, והרי דעיקר הא דאין דבריו של אחד במקום שנים הוא משום דאזלינן בתר רובא. [↑](#footnote-ref-33)
33. וזה מתפרש למש"נ בדף מס' 2 דהא דהולכין אחר הרופאים אי"ז משום דמסתברא מילתא דהוא כדבריהם, אלא דינא הוא דהולכין אחר דברי הרופאים, ע"ד הא דבהוראת או"ה הולכין אחר דברי החכמים, וע"כ יש בזה לדינא דאחרי רבים להטות. [↑](#footnote-ref-34)
34. ומבו' מזה כמש"נ בדף מס' 2 דהא דהולכין אחר הרופאים דינא הוא דיש לילך אחר דבריהם, ואי"ז משום דמסתברא מילתא דהוא כדבריהם, וע"כ יש בזה לדינא דתרי כמאה. [↑](#footnote-ref-35)
35. ויש להוסיף מש"כ הרמב"ם בפי"ב מגירושין הכ"ב דאם אמרו י' נשים לא מת וי"א נשים אומרות מת ה"ז תנשא שאין אומרין שנים כמאה אלא בעדים כשרים אבל בפסולין הולכין אחר הרוב בין להקל בין להחמיר, וכ"כ השו"ע באהע"ז סימן י"ז ס"מ, והרי דכל הא דתרי כמאה הוא מכח דין הנאמנות דב' עדים, וע"כ הוא דבפסולים לא אמרינן תרי כמאה, - אמנם הנה רי"ו בנתיב כ"ג ח"ג כתב בשם הרמ"ה דג' נשים כנגד ב' נשים הוי כפלגא ופלגא, ומבו' דהא דתרי כמאה אינו מכח דין הנאמנות דב' עדים, ולפ"ז י"ל דה"נ ברופאים אמרינן תרי כמאה, - ומצינו כן עוד בדינא דקים לי שכתבו הפוסקים דלא מצי למימר קים לי כיחיד נגד רבים ומצי למימר קים לי כב' אף שרבים חלוקים עליהן, והתויוהכ"פ בסוגיין כתב דהוא משום דתרי כמאה וכתב לדמותו לדינא דהכא, וכ"כ גם בספרו גט פשוט כלל ב', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-36)
36. כ"כ כמה מקמאי בדעתו, אך בד' השיטת ריב"ב לקמן שם משמע שפירש בד' רש"י שם דמודה דלא אזלינן בתר רוב דעות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-37)
37. ולפ"ז י"ל דהרמב"ם דס"ל דהולכין אחר רוב דעות, הוא לטעמי' בפט"ו מאיסו"ב הכ"ו דקי"ל דהולכין בפיקו"נ אחר הרוב, ויתבאר בעזה"י במקומו, - וי"ל לפ"ז דמה"ט לא קי"ל כמו שאמרו הכא דבנפשות לא אזלינן בתר רוב דעות, דשינויא דהכא הוא כדעת שמואל דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, ולא קי"ל הכי. [↑](#footnote-ref-38)
38. מבו' בדבריו דאין להביא מעיקר הא דאזלינן בסנהדרין בתר רוב אף בדיני נפשות אלא מהא דאזלינן בתר רובא אף במילי דאומדנא, ושמא הוא משום דעיקר הא דאזלינן בסנהדרין בתר רובא, הוא משום דהכרעת הדין היא ע"פ הרוב, ותו אי"ז ספק נפשות כלל, וכ"ז הוא כשנחלקו בדין, אך כשנחלקו במילי דאומדנא ליכא לה"ט, ואפ"ה אזלינן בתר רוב, אך צ"ע, דלכאו' גם כשנחלקו במילי דאומדנא, כיון דנפ"מ בזה להכרעת הדין, נקבע הדין ע"פ הרוב, (והרי אף כשהרוב מחייבין אותו מיתה מטעמים שונים אזלינן בתר הרוב, אף דעל כל נידון בפנ"ע איכא רוב להיפך, והיינו משום דהכרעת הרוב הוא על חיוב המיתה), - אך בד' המאירי בסוגיין משמע דהוצרך לחלק מעיקר הא דהולכין אחר הרוב בסנהדרין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-39)
39. לפ"ז נמצא דכל הא דבסנהדרין אזלינן בתר רובא, הוא כשנחלקו הדיינים באומדנא, אך כל שאין הדיינים עצמם בקיאין באומדנא ובאו לסמוך על אומדנא דבקיאין, אין הולכין בזה אחר הרוב, וכל שב' אומרים שאין באבן כדי להמית אף שרבים אומרים שיש בו כדי להמית אין הולכין אחר הרוב. [↑](#footnote-ref-40)
40. צ"ב, דהתם הוא משום דכל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים, אלא דכל שבאו בב"א אכתי ל"ה העד כשנים, אך הכא ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-41)
41. לכאו' משמעות ד' הרמב"ן דטעם הא דשאני סנהדרין, הוא משום דכולן דיינין, ובע"כ יש לנו לדון על דעת כולם והולכין בזה אחר הרוב, ומשא"כ הכא דכיון דהאומרים צריך אינם בטלים, ול"ד לאחד האומר צריך וב' אומרים לא צריך דדברי היחיד בטלים דאין דבריו של אחד במקום ב', רשאים אנו לדון על פיהם, וזה ע"ד מש"כ הרמב"ן בהמש"ד בטעם הא דבסנהדרין אין הולכין אחר חכמה, (ונתבאר להלן), - וזה מתפרש למש"נ בדף מס' 2 דדינא הוא דיש לילך אחר דברי הרופאים ע"ד הא דבהוראת או"ה הולכין אחר דברי החכמים ואי"ז בירור המציאות בעלמא, וע"כ י"ל דכל דלא בטלה דעת רופאים אלו מצינו לדון ע"פ דבריהם ולא להשגיח ע"ד האחרים, וע"ד הא דבהוראת או"ה רשאי לסמוך על חכם פלוני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
42. מבו' בדבריו דלאו כללא הוא דאזלינן בתר הבקיאין, אלא היינו רק כשבקיאותן מכרעת את רוב המנין, אך כל שאין בקיאותן מכרעת את רוב המנין הולכין אחר רוב המנין, ועמש"כ בזה הערך ש"י בסימן תרי"ח ס"ב. [↑](#footnote-ref-43)
43. מבו' להדיא מדבריו דהא דהולכין אחר רוב הרופאים, אי"ז משום דמסתברא מילתא דהוא כדבריהם, דא"כ ודאי לא הי' לנו לילך אחר רוב מנין כשהמיעוט גדולים בחכמה, ובע"כ דהא דהולכין אחר רוב הרופאים דינא הוא דאחרי רבים להטות, ודמי להא דהולכין בהוראת או"ה אחר הרוב, וע"כ י"ל דהולכין אחר הרוב אף כשהמיעוט גדולים בחכמה, וזה מתפרש למש"נ בדף מס' 2 דהא דהולכין אחר הרופאים אי"ז משום דמסתברא מילתא דהוא כדבריהם, אלא דינא הוא דהולכין אחר דבריהם, ויותר יש ללמוד כן מדעת הסוברים דאף להקל אין הולכין אחר הגדול בחכמה, ודאף כשהם שוין במנין אין הולכין אחר הגדול בחכמה. [↑](#footnote-ref-44)
44. אך הדרכ"מ בסימן תרי"ח כתב דדעת הרמב"ם היא כדעת הר"ן דהולכים אחר הבקיאין, וכתב דכ"נ בד' הטור שם שפירש כן בד' הרמב"ם, וכ"כ הרד"ע בהל' שביתת עשור שם. [↑](#footnote-ref-45)
45. בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן קמ"ב וסימן קפ"ו כתב בדעתם דכ"ה דאין הולכין בפיקו"נ אחר רוב דעות, ה"נ אין הולכין אחר רוב חכמה. [↑](#footnote-ref-46)
46. הערך ש"י שם כתב דד' הרמ"א קיימי רק בב' אומרים צריך וב' אומרים אין צריך ובזה אין הולכין אחר הבקיאין כנגד ב' האומרים צריך, דכ"ה דבב' אומרים צריך וק' אומרים אין צריך אין הולכין אחר רוב מנין כנגד ב' האומרים צריך ה"נ אין הולכין אחר רוב חכמה, אך כל שאחד אומר צריך ואחד אומר אינו צריך הולכין אחר הבקיאות, כ"ה דאזלינן בתר רוב מנין כנגד אחד האומר צריך. [↑](#footnote-ref-47)
47. הרמב"ן בסנהדרין ל"ב א' כתב בשם ר"ה גאון דאם נחלקו בי"ד שהם ג' אחד אומר כך וב' אומרים כך אם האחד עדיף מן השנים הולכין אחר מי שנתן טעם לדבריו, ועיי"ש שתמה ע"ז, ולדעתו הדין נותן דאף הכא הולכין אחר הבקי. [↑](#footnote-ref-48)
48. כ"ה דעת רבים מקמאי דבהוראת או"ה הולכין אחר הגדול בחכמה, אך הכס"מ בפ"א מממרים ה"ה כתב בדעת הרמב"ם שם דלא ס"ל כן, והש"ך בסימן רמ"ב בכללי הוראת או"ה חשש לדעתו, אך בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן קמ"ב וסימן קפ"ו תמה ע"ז ממש"כ הרמב"ם הכא דהולכין אחר הבקיאין. [↑](#footnote-ref-49)
49. אך בד' הרמב"ן מבו' דאף דמכח טעם זה אין ללמוד מסנהדרין דאין הולכין כלל אחר רוב חכמה, מ"מ יש ללמוד מסנהדרין דאין הולכין אחר רוב חכמה כנגד רוב מנין, - וי"ל דהיינו משום דאי נימא דהולכין אחר רוב חכמה כנגד רוב מנין, הרי דאף דבסנהדרין לא אזלינן בתר רוב חכמה, מ"מ ל"ה לנו לילך בכה"ג אחר רוב מנין, שבטל כחו מכח הרוב חכמה המכחישו. [↑](#footnote-ref-50)
50. והא דאין חוששין לדבריו אלא להחמיר, לכאו' הוא כמו שאמרו ביבמות שם דהרוצה לעשות כדברי ב"ש עושה והרוצה לעשות כדברי ב"ה עושה, והרי דאף דלא אזלינן בכה"ג בתר רובא ואין דברי המיעוט בטלים, מ"מ גם דברי הרוב אינם בטלים, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בסנהדרין ל"ב א'. [↑](#footnote-ref-51)
51. אך הר"ן כתב לפ"ז דהולכין אחר הבקי בין להקל בין להחמיר, וצ"ע דהרי התם לא בטלו דברי הרוב, וע"כ הוא דהעושה כדברי ב"ה עושה, וכמש"נ לעיל בהערה, - וי"ל דמהתם נלמד דאין הולכין אחר רוב מנין היכא דהמיעוט בקיאין טפי, וכיון דאין הולכין בזה אחר הרוב, תו הדין נותן דכל שבקיאותו מכרעת את רוב המנין הולכין אחריו, ובההיא דב"ש וב"ה לא הכריעה בקיאותם את רוב המנין, וע"כ הוא דהרוצה לעשות כדברי ב"ש עושה והרוצה לעשות כדברי ב"ה עושה. [↑](#footnote-ref-52)
52. שמא י"ל למש"כ הרמב"ן שם דאין דברי החכם היחיד בטלין מיד אלא שואלין עליהם למקום הועד שהרי יש לחוש להן לברר כיון דמחודד וגמיר טפי, ורק אם א"א לברר עושין כדברי המרובין, ולפ"ז י"ל דכיון דאין דבריו בטלים לגמרי, ע"כ הו"ל בכלל ספק נפשות. [↑](#footnote-ref-53)
53. וכן דעת האו"ז בע"ז סימן ק"ד דהולכין אחר רוב מנין אף היכא דהמיעוט גדולין בחכמה דאחרי רבים להטות, והביאו ההג"א שם סימן ג', וכן פסקו הרמ"א בדרכ"מ ביו"ד סו"ס רמ"ו והסמ"ע בסימן כ"ח סקי"ח, וצ"ל דהא דהכא נקטו הפוסקים דכל שהיחיד מופלג בחכמה חוששין לדבריו להחמיר, הוא משום דחששו לדברי הרמב"ן ודעימי' בספק נפשות. [↑](#footnote-ref-54)
54. ואמנם הנה הדבר סתום בד' הרמב"ן, - אך י"ל דעיקר דברי הרמב"ן קיימי באחד אומר צריך ואחד אומר אינו צריך, כמש"כ כן רי"ו בנתיב ז' ח"ב דבזה קיימי ד' הרמב"ן, ובזה שפיר אזלינן בתר הבקיא האומר אינו צריך, כ"ה דאזלינן בתר רוב מנין כנגד אחד האומר צריך, אך בב' אומרים צריך וב' אומרים אין צריך, י"ל דלא אזלינן בתר הבקיאין האומרים אין צריך, כ"ה דלא אזלינן בתר רוב מנין כנגד ב' האומרים צריך, אך רי"ו שם כתב דאף בב' אומרים צריך וב' אומרים אינו צריך הולכין אחר הבקיאין, אף שהכריע לעיל מינה דאין הולכין אחר רוב דעות, וכ"כ הערך ש"י שם ס"ב, וכ"נ בד' הגר"ז שם ס"ה שנקט כן לדינא דהא דבב' נגד ב' אין הולכין אחר רוב חכמה הוא כ"ה דאין הולכין אחר רוב מנין כנגד ב' משום דתרי כמאה, ולפ"ז הדין נותן דבחד נגד חד הולכין אחר רוב חכמה. [↑](#footnote-ref-55)
55. ובהוראת או"ה נחלקו בזה רבוותא, דהמהרי"ק בסימן מ"א והרמ"א בחו"מ סימן כ"ה ס"ב כתבו דהולכין אחר הרוב אף אם אינם מסכימים מטעם אחד, אך הש"ך בסימן רמ"ב בהנהגת או"ה בסופו כתב דאין הולכין בזה אחר הרוב להקל באיסור דאורייתא, ועי' בדבריו בחו"מ שם סקי"ט שכתב לחלק בזה בין האופנים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-56)
56. בד' הרי"ף והרא"ש בסימן י"ד מבו' דלא קי"ל כר"מ בן חרש, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש והריא"ז בפירקין והמנהיג בהל' יוהכ"פ, - אך הרוקח בסימן רי"ז כתב דמי שנשכו כלב שוטה מאכילין אותו מחצר כבדו, וכ"כ בס' הנייר בהל' יוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-57)
57. אמנם הנה בד' תלמיד הרשב"א משמע דת"ק ס"ל בודאי דאינה רפואה, וכ"נ בד' המאירי במשנתינו, - אך בל' רש"י ודעימי' דאינה רפואה גמורה לא משמע כן, ועמש"כ ע"ז התויוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-58)
58. ואמנם יש לחלק, דבגונא דהחת"ס הרי בב' החתיכות איכא איסור בשר מן החי ובחדא מינייהו איכא גם איסור אבמה"ח, ובכה"ג לא הותר כלל אלא איסור בשר מן החי ולא איסור אבמה"ח, דמה שאוכל אבמה"ח אינו נצרך כלל להפיקו"נ, אך בגונא דסוגיין דיש בכל חתיכה איסור אחר אלא שאחד חמור מחבירו, י"ל דמדאורייתא ליכא נפ"מ בין האיסורים והותר כל אחד מהן, ומדרבנן הוא שאמרו דלא יעבור אלא על האיסור הקל, וגם אי נימא דגם בכה"ג לא הותר האיסור החמור מדאורייתא, מ"מ י"ל דאם עבר ואכל את החמור אינו לוקה, דרק החומר שיש באיסור החמור יותר מן הקל לא הותר, (ומשא"כ בגונא דהחת"ס דבב' החתיכות איכא איסור בשר מן החי, הרי דאיסור אבמה"ח לא הותר כלל, וע"כ הוא חייב ע"ז). [↑](#footnote-ref-59)
59. המנחת שלמה בח"א סימן ז' כתב בתו"ד דדברי הקרי"ס הם חידוש גדול ורבים חולקים עליו, כי מצד הסברא נראה דאם הקל והחמור הם לפנינו למה יהא מותר להאכיל את החמור ללא שום צורך. [↑](#footnote-ref-60)
60. וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בס"פ מפנין דהיתר פיקו"נ הוא לדוחק, ומשמע דהוא כמש"כ בפ"ד מביאת מקדש הט"ו דטומאה לא הותרה בציבור אלא באיסורה עומדת ודחוי' היא עתה מפני הדחק. [↑](#footnote-ref-61)
61. כן פירשו העולת שבת בסימן שכ"ח סקי"ד והפמ"ג באש"א שם סק"ט והמחה"ש שם והמ"ב שם סקל"ט לדבריו, וכ"כ החת"ס בכ"ד, - אך המרומי שדה בסוגיין פירש לדבריו בע"א. [↑](#footnote-ref-62)
62. אמנם למש"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן ע"ט וסימן פ"ה בדעת המהר"ם מר"ב דרק שבת הותרה אצל חולה אך שאר איסורין דחויין אצל חולה, ניחא, דע"כ הוא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה. [↑](#footnote-ref-63)
63. ובזה מתפרש מש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"ט ובתשו' החדשות סימן ש"ע דאם שבת הותרה אצל חולה שוחטין לו בשבת ואין מאכילין אותו נבילה, וניחא משה"ק האמרי בינה שם בתו"ד, - אך יש להעיר לפ"ז דמ"ט לא הוכיח הרשב"א שם דקי"ל כמ"ד דשבת דחוי' אצל חולה מהא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה, וגם תיקשי דלמשמעות ד' הרשב"א דנידו"ז תליא בהפלוגתא אם טומאה הותרה בציבור, א"כ מ"ט לא הוכיחו לעיל בפ"ק כמ"ד דטומאה דחוי' בציבור מהא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-64)
64. וכ"כ האמרי בינה שם בדעת הרי"ף שהשמיט להך ברייתא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה דס"ל דהך ברייתא ס"ל דשבת דחוי' אצל חולה, ואנן קי"ל דהותרה, וע"כ א"צ להאכילו הקל הקל תחילה. [↑](#footnote-ref-65)
65. ויש להוסיף עוד, דאי נימא כן דכל הא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה הוא משום דשבת דחוי' אצל חולה, י"ל דאף אם הא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה הוא מדאורייתא, לאו היינו דלא נדחה כלל האיסור החמור במקום שבידו לעשות איסור קל, אלא אף דנדחה גם האיסור החמור, מ"מ יש בזה לדינא דמהדרינן, וי"ל לפ"ז דאם עשה את האיסור החמור פטור, וכמו שמצינו כן בהא דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור מהדרינן אטהרה, דדעת המהרש"ל ביבמות ל"ג א' דאם עבד הטמא לי"ב אלא איסורא בעלמא ואינו חייב מיתה, ונתבאר במ"מ לפ"ק דף מס' 11. [↑](#footnote-ref-66)
66. משמעות דבריהם דהא דאין שוחטין לו הוא משום דאכילת הנבילה הוא ע"י החולה עצמו והשחיטה היא ע"י אחרים וגם משום דהשחיטה היא איסור סקילה, ומשמע דאם הי' ביד החולה עצמו לשחוט מודו דשוחט בשבת ואינו אוכל נבילה, וזה צ"ב, - והעירו די"ל למש"כ הר"ן בשם הראב"ד דהא דשוחטין לחולה בשבת אף דהוא איסור סקילה ואין מאכילין אותו נבילה הוא משום דהשחוטה הוא שעומדת לפניו, וי"ל בדעת החולקים דמודו ליסוד הדברים, ואך דס"ל דכ"ז הוא כשיש ביד החולה עצמו לשחוט, אך כל שאין ביד החולה עצמו לשחוט, הרי אדרבה חשבינן דהנבילה היא שעומדת לפניו, ובכה"ג לא הותר לאחרים לשחוט משום דהוא בסקילה. [↑](#footnote-ref-67)
67. וכ"כ בתשו' תשב"ץ ח"ג סו"ס ל"ז דאף אם איסור החולה חמור יותר מאיסור השוחט, אין ראוי מכח זה להתיר לשחוט, דאין אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך, - אך בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ב כתב דליכא נפ"מ אם מחלל הוא או מחללין אחרים בשבילו, דאמנם אם הי' כאן עבירה זוטא או רבא הי' מקום לדון כן, אך הכא ליכא עבירה אלא מ"ע לחלל שבת או לעבור איסורים להחיות נפש, ואין חילוק אם החולה מפקח על עצמו או אחר בעבורו כל המפקח מקיים מ"ע ודוחה שבת, ודמי למילה בשבת דאין חילוק אם האב מל או אחר, ואי"ז ענין להא דאין אומרים חטא בשביל שיזכה חברך, דהכא אינו עושה בשביל חבירו אלא בשביל עצמו שמוטל עליו לפקח על עסקי נפש. [↑](#footnote-ref-68)
68. ועיי"ש שהוסיף לפרש דהיינו דא"א שלא יהי' קטן נימול בשבת וניתנה לידחות שבת אצלו במילה ובשחיקת סממנין ובהחם לו חמין, צ"ב דהרי לא הותר לשחוק סממנין ולהחם חמין לצורך המילה, ועד"ז כתב בתשו' חת"ס או"ח סימן ע"ט וסימן פ"ה, ואך שכתב דהיינו רק מכח הא דניתנה שבת לידחות לענין חובל וע"כ הותרה אף שחיטה, (ואחר ששחטנו לצורך חולה זה נימא הואיל ונדחית שבת לצרכו נדחה גם בבישול). [↑](#footnote-ref-69)
69. הר"ן תמה ע"ז דזה ניחא בגונא שאין נבילה לפנינו ובאנו לדון אם לשחוט ע"י ישראל או לנחור ע"י נכרי, דבזה קיימי דברי הראב"ד, אך בגונא שיש נבילה לפנינו מ"ט לא אמרינן דנאכילנה אותו ולא נשחוט לו, שכשם שאתה אומר שאיסור שבת מעכבו מלשחוט, כך איסור נבילה מעכבו מלאכול נבילה זו, שאם ל"ה איסור נבילה מעכבו הי' אוכל אותה, ולמה עומד לפניו איסור שבת יותר מאיסור נבילה, ועמש"כ בזה התשב"ץ בח"ג סו"ס ל"ז, וצ"ב, והק' עוד דאפי' הי' כן למה לא נאכיל אותו האיסור שהוא קל ביותר, לכאו' מכוון דבריו לחלוק על יסוד דברי הראב"ד דאף כשאיסור אחד עומד לפניו, מ"מ אם יש לו תקנה ע"י איסור אחר קל, מאכילין אותו את הקל, ועמש"כ בזה התשב"ץ שם. [↑](#footnote-ref-70)
70. לא נתפרש לן, שהרי לא הותר לאכול נבילה ביו"ט אף כשא"א לו לשחוט דלא התירה תורה לאיסור אכילת נבילה משום צורך אוכ"נ דיו"ט, וא"כ ודאי דבמקום שבידו לשחוט יש לו לשחוט אף שהוא בעשה ול"ת ואין לו לאכול נבילה, שהרי אם יהא אסור לו לשחוט לא יהא בידו לאכול נבילה, והיאך יש ללמוד מזה דבחולה שהותר לו לאכול נבילה, יש לשחוט לו בשבת ולא להאכילו נבילה. [↑](#footnote-ref-71)
71. צ"ע דאטו אסור לבשל ביו"ט לצורך אוכ"נ כשיכול לבשל ע"י נכרי, וא"כ מה הביא מהא דאין אומרים לנכרי לנחור עופות דה"ז אסור מדרבנן, הרי בלא"ה אין אומרים לנכרי לעשות, וביותר צ"ע בד' המג"א בסימן שכ"ח סק"ט שכתב ללמוד מד' המהר"ם אלו דשוחטין לחולה בשבת ואין מאכילין אותו אפי' איסור דרבנן, ונתבאר להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-72)
72. וכתב דהוא משום דמעשה שבת מותרין דקי"ל היא קדש ואין מעשי' קדש, ונתחדש בדבריו דלר"י הסנדלר דמעשה שבת אסורין מה"ת, היינו אף כשהותר לשחוט משום פיקו"נ, - אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן קע"ה כתב דאף לר"י הסנדלר לי"ב משום מעשה שבת, שהרי לא אסר אלא כשנעשה במזיד ולא בשוגג, ובמבשל לחולה הרי מותר ומצוה לבשל לו ואין כאן מעשה שבת באיסור, ולא אסר אפי' ר"י הסנדלר אלא במעשה שבת באיסור. [↑](#footnote-ref-73)
73. המג"א בסימן שכ"ח סק"ט כתב בשם הר"ן דהרבה לאוין חמירי מלאו אחד דשבת, וכ"כ המ"ב שם סקמ"ט, - אך האמרי בינה בהל' שבת סו"ס כ"ז כתב דמשמעות ד' הר"ן הוא דאי"ז חמור מלאו דשבת, אלא דגם לאו דשבת אינו חמור מהן, וכיון דשקולין הן ע"כ שוחטין לו משום דשמא יקוץ בנבילה או משום דאכילת איסור הוא גנאי, ושו"ר שכבר עמד בזה האורים גדולים בלימוד ע"ד. [↑](#footnote-ref-74)
74. צ"ב דלכאו' כיון דביד החולה לאכול נבילה, אין מוטל עליהן כלל לשחוט, ולא חשיב דמאכילין אותו איסור כדי למנוע מהם חילול שבת, ואדרבה כמה מקמאי כתבו להיפך דאין להם לחלל שבת כשביד החולה עצמו לאכול נבילה, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-75)
75. וכ"כ הזרע אמת בח"א בחי' למכילתין סימן מ"ו דשבת הותרה אצל פיקו"נ משום דחלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה, ושאר איסורים דלי"ב לה"ט דחויין אצל פיקו"נ, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל הא דשבת הותרה אצל פיקו"נ הוא בודאי פיקו"נ, אך בספק פיקו"נ דלי"ב לה"ט דחלל עליו שבת אחת, וכמו שאמרו לקמן פ"ה ב', אף שבת דחוי' אצל פיקו"נ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-76)
76. לכאו' כ"ז הוא אי נימא דבח"ש איכא לאו גמור אלא דאין לוקין עליו, וע"כ כל שעובר כמה פעמים באיסור ח"ש הוי בכלל מש"כ הר"ן דכמה לאוין חמירי מלאו אחד דסקילה, אך אם בח"ש ליכא לאו גמור אלא איסור בעלמא, ונתבאר הפלוגתא בזה במ"מ בריש פירקין דף מס' 2 בסופו, אי"ז בכלל ד' הר"ן, אך עמש"כ בזה האפיקי ים בח"ב סימן ל"ב (מד"ה וכשאני לעצמי), - עוד נתחדש בד' המג"א דאף האוכל כזית איסור עובר באיסור בפנ"ע על כל משהו ומשהו שאוכל, אך החקרי לב באו"ח סימן צ' (ד"ה ואיך שיהי') נקט בפשיטות דהאוכל שיעור שלם אין עליו כלל לעונש ח"ש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-77)
77. לכאו' יש ללמוד מדבריו דבבישול בשבת חיובו הוא על מה שמתבשל לבסוף, עמש"נ במ"מ לעניני בישול דף מס' 26 פלוגתת רבוותא בזה, וע"כ כל שנתבשל הכל בב"א אי"ז אלא איסור אחד, וכל שנתבשל בזאח"ז איכא איסור בפנ"ע בכל כגרוגרת. [↑](#footnote-ref-78)
78. צ"ב דהרי דעת הר"ן לקמן פ"ד ב' דאין עושין כלל ע"י נכרים, ולדעת הסוברים דעושין ע"י נכרים ודאי דנותנין לנכרי לבשל, וא"צ להא דעובר בלאו וכרת בכל גרוגרת. [↑](#footnote-ref-79)
79. אך התהל"ד בסימן שכ"ח סוסקט"ז כתב לפקפק בזה, דמשמעות ל' הרא"ש דאף אם אומר שאינו קץ חיישינן שמא יקוץ. [↑](#footnote-ref-80)
80. אך בתשו' ריצב"א שהביא האו"ז בהל' יולדת סימן ק"ח מבו' דאף כשאין החולה יודע חוששין שמא יודע לו וימנע מלאכול ויבא לידי סכנה. [↑](#footnote-ref-81)
81. צ"ב דמה לי שצריך לשחוט הרבה עופות, הרי כנגד כל אחת מן השחיטות עובר החולה על כמה לאוין, וכ"ה דאיסור סקילה לא חמיר מב' לאוין, ה"נ ה' איסורי סקילה לא חמירי מי' לאוין. [↑](#footnote-ref-82)
82. לכאו' י"ל דאין לדון כלל משום הא דאסור להאכילו בידים, דכיון דהקטן עצמו מותר לאכול במקום פיקו"נ לי"ב לאיסור ספי' כלל, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-83)
83. ועיי"ש שכתב דלדעת הסוברים דהא דשוחטין לו הוא משום דשמא יקוץ החולה, י"ל דבאיסור בדרבנן אין החולה קץ, וכתב לדמותו להא דהמוכר דבר איסור דרבנן מה שאכל ישלם. [↑](#footnote-ref-84)
84. האפיקי ים בח"ב סימן ל"ב כתב בשם הג"ר טעביל ממינסק דכל דא"צ החולה לבשר עצמו אלא למרק, אין שוחטין לו, משום דחיישינן לדעת הסוברים דטכ"ע אינו אלא מדרבנן, ובמכתב הגרש"ז ריגר שם כתב כן בשם הגר"ח, ועיי"ש באפיקי ים שכתב לדון דאף אם טכ"ע הוא מדאורייתא אי"ז אלא איסורא בעלמא ואיסור סקילה חמור מיני'. [↑](#footnote-ref-85)
85. ועיי"ש שכתב דל"ד למש"כ המהר"ם דמותר לשחוט ביו"ט אף דאפשר לנחור ע"י נכרי, דהיינו משום דאיסור נחירה דרבנן לא הותר כלל, ושחיטת אוכ"נ הותרה ביו"ט, וע"כ מהיכ"ת נאכל איסור דרבנן היכי דאפשר לשחוט בהיתר ולא עביד איסורא כלל, - ויש להעיר עוד, דהרי אף אם היתה נחירת עוף מותרת גם מדרבנן, בפשוטו א"צ לומר לנכרי לנחור, דמלאכה המותרת ביו"ט לצורך אוכ"נ א"צ לעשותה ע"י נכרי, אך יש להעיר כן גם בד' המהר"ם גופי', וכמש"נ לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-86)
86. האו"ש בפ"ב משביתת עשור ה"ה בסו"ד כתב דאינו מוכרח, דהתם דאיירי באוכלין טמאים ששיעורם בחצי פרס, הרי אוכלת כל זית בכדא"פ שהוא כדרך אכילה, אך הכא דהוא שלא כדרך אכילה להאכילו פחות מכשיעור בכל כדא"פ א"צ להאכילו פחות מכשיעור, - ודבריו צ"ע דלהדיא מבו' בד' הרמב"ן ודעימי' שפירשו דלא איירי התם באכילת אוכלין טמאים אלא באכילת איסור, וכמש"כ כן ההעמ"ש בסימן קס"ז סקי"ז בדעתם, ויש להוסיף דהוא מוכח כן, דאם איירי התם באכילת אוכלין טמאים, הרי דכל שאוכל פחות פחות מכשיעור אינו נטמא כלל, ואין ללמוד מזה דגם באכילת איסור מאכילין אותו פחות פחות מכשיעור, ועוד, דלהדיא בד' הרמב"ן והרא"ש דאיירי התם באכילה ששיעורה בכזית. [↑](#footnote-ref-87)
87. ועיי"ש שכתב עוד, דגם הבה"ג לא כתב להך דינא אלא במעוברת ולא בחולה, והיינו משום דבמעוברת אמרינן דשמא ישיב נפשה בפחות פחות מכשיעור ואין מחללין יוהכ"פ בשביל ספק עובר, אך בחולה אמרינן דהזריז ה"ז משובח וכיון שאמדוהו לאכילה כשיעור מאכילין אותו מיד ואין להמתין לשעה אחרת, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-88)
88. ועמש"נ במ"מ לריש פירקין דף מס' 2 בסופו פלוגתת רבוותא בד"ז אם איכא לאו גמור בח"ש או דלי"ב אלא איסור בעלמא. [↑](#footnote-ref-89)
89. אמנם הנה התוס' בשבת צ"א א' סוד"ה כגון כתבו דאף באכילת תרומה טמאה דליכא אלא עשה מ"מ כזית חמיר טפי, שהרי זית הוא שיעור ללקות עליו בכל מקום, ולפ"ז הדין נותן דגם באיסור דלי"ב עונש מאכילין אותו פחות פחות מכשיעור דקיל טפי, והרשב"א בשבת שם כתב מכל מקום כיון דבעלמא חמירא כזית ללקות עליו ופחות מכזית לעולם לא הכא נמי כזית הוי חשוב פחות מכזית ל"ה חשוב, ומשמע קצת מדבריו דפליג ע"ד התוס' וס"ל דבאיסור עשה לא חמיר כזית מפחות מכזית, אלא דמ"מ כיון דבעלמא חמיר כזית ללקות עליו ע"כ הו"ל דבר חשוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-90)
90. ועיי"ש שכתב לפ"ז דבקטן חולה דמאכילין אותו איסור א"צ להאכילו פחות פחות מכשיעור, כיון דבלא"ה ליכא מלקות באיסור ספי', ונתחדש בדבריו דאף דעיקר איסור ספי' הוא משום לתא דהקטן שמאכיל אותו איסור ולגבי הקטן לכאו' איכא חומר באכילה כשיעור, אף דאין עונשין את הקטן, מ"מ כיון דאתינן עלה משום איסור ספי' דל"ב מלקות, ליכא נפ"מ בין כשיעור לפחות פחות מכשיעור. [↑](#footnote-ref-91)
91. ומבו' לפ"ז מדבריהם דדינא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה הוא מדאורייתא, ודאם עבר ואכל את האיסור החמור חייב, ועמש"נ בזה בדף מס' 4. [↑](#footnote-ref-92)
92. צ"ב דכיון דיולדת תוך ג' מאכילין אותה אף כשאמרה איני צריכה, מ"ט נימא דאף דבסתמא מאכילין אותה כדרכה מ"מ כשאמרה איני צריכה מאכילין אותה פחות פחות מכשיעור. [↑](#footnote-ref-93)
93. לא נתפרש לן מש"כ לד"ז ככלל מוחלט, והרי אף בחולה שיש בו סכנה פעמים שא"צ כלל לאכול, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ב משביתת עשור ה"ח דגם בחולה שיש בו סכנה אין מאכילין אותו אלא כששאל לאכול, ועמש"כ בזה הגרי"ז שם לעיל מינה, וא"כ גם כשאומר צריך אני או שאמדוהו שצריך לאכול, מ"מ ודאי יתכן דסגי לי' באכילה או בשתי' פחות פחות מכשיעור ואי"ז מועיל לרפואתו כלל לאכול ולשתות שיעור שלם בכדא"פ ובכדי שתיית רביעית, וודאי דבאופן הרגיל ליכא תועלת טפי בשתיית כמלא לוגמיו בכדי שתיית רביעית, ובכה"ג הדין נותן דיש לו לאכול ולשתות פחות פחות מכשיעור, ולפ"ז י"ל דדברי הרמב"ן קיימי דאף במי שאחזו בולמוס מאכילין אותו פחות פחות מכשיעור קיימי בכה"ג דאי"ז מועיל לו כלל לאכול שיעור שלם בכדא"פ. [↑](#footnote-ref-94)
94. וכן נקטו בתשו' מהר"ם שיק יו"ד סימן של"ח והמנחת פתים בסימן תרי"ח למג"א סק"ט, - אך בתשו' צפנת פענח סימן רפ"ח כתב דליכא נפ"מ בין ח"ש של כרת לשאר ח"ש ולי"ב לדינא דהקל הקל תחילה, - ובס' מחנה חיים ח"א סו"ס פ"ה נסתפק בזה, ועיי"ש שעמד בזה דל"ש בזה הא דחזי לאיצטרופי, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-95)
95. ובמ"מ שם נתבאר להוכיח לנידו"ז ממש"כ בפי' הר"ן בשבועות דהא דילפינן ח"ש בכל האיסורים מחלב הוא משום דאיסור ח"ש הוא משום דחזי לאיצטרופי, ומשמע דח"ש דאיסור חמור לא חמיר טפי מח"ש דאיסור קל, דאם ח"ש דאיסור חמור חמיר טפי, אכתי ל"ה מצינו למילף ח"ש בכל האיסורים מח"ש בחלב דהוי בכרת וחמיר טפי, ולמש"נ הרי דאזיל הר"ן לטעמי' דבפשוטו דעתו דאיסור ח"ש הוא איסור בפנ"ע מכח הא דחזי לאיצטרופי, וע"כ לא חמיר ח"ש מאיסור חמור מח"ש מאיסור קל. [↑](#footnote-ref-96)
96. ומאידך יש מקום לדון דגם אם איסור ח"ש הוא איסור בפנ"ע מ"מ כל דהאיסור עצמו חמיר טפי, גם מה שאסרה תורה ח"ש ממנו חמיר טפי. [↑](#footnote-ref-97)
97. שו"ר במלבושי יו"ט בקונט' קל וחומר סימן י"ג שכתב בתו"ד דבע"כ דאיירי בגונא דב' האיסורין מונחין בב' מקומות והוא צריך לרוץ ולהביא אחד מהם למי שאחזו בולמוס, ואין סיפק בידו להביא את שניהם, וע"כ א"א לו להאכיל חצי זית מזה וחצי זית מזה. [↑](#footnote-ref-98)
98. וכ"נ למש"כ החקרי לב דא"צ להאכילו פחות פחות מכשיעור, משום דבאיסור ספי' ליכא מלקות, ונתבאר לעיל, והרי דלא אמרינן דספי' דאיסור חמור חמירא טפי מספי' דאיסור קל, דאם ספי' דאיסור חמור חמירא טפי, הדין נותן דספי' דשיעור שלם חמירא טפי מספי' דפחות פחות מכשיעור. [↑](#footnote-ref-99)
99. אך זה דלא כמש"כ הר"ן דלאוין הרבה דנבילה לא מיקרי איסור קל לגבי שבת דאיסור סקילה, ולפ"ז הדין נותן דאם צריך לאכול כזית טבל או ב' זיתים נבילה רשאין להאכילו כזית טבל. [↑](#footnote-ref-100)
100. הגבו"א עמד בזה דמ"ט לא אמרינן דנבילה חמורה כיון דאין היתר לאיסורה, וכמו שאמרו בחולין ק"א א' די"ל דטומאת בשר חמירא מטומאת הגוף משום דלי"ל טהרה במקוה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-101)
101. ועיי"ש שכתב דעשה הרמב"ם ספרו לפי חכמים ולא לפני ההדיוטות וכמש"כ הרא"ש שאין ספר הי"ד מובן אלא לאחר הבקיאות הראוי' בהסוגיות של מוצא הדין. [↑](#footnote-ref-102)
102. אך בד' הרמב"ן בתורת האדם מפורש דח"ש דנבילה לא חמיר מח"ש דטבל, אלא נסתפק להיפך דשמא ח"ש דטבל חמיר, - וי"ל דהוא משום דס"ל דלמ"ד דח"ש מותר מה"ת אף באיסורא דאינו זבוח ליכא איסור אלא בכשיעור, וכמו שהוכיחו כן האחרונים מכ"ד, ואכמ"ל, - וי"ל עוד דאזיל לטעמי' דס"ל דבח"ש איכא לאו גמור ולא נתמעט אלא מעונשין, וכמש"נ לעיל בדעתו, וע"כ לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דח"ש אסור מה"ת ליכא חומרא כלל בח"ש דנבילה על ח"ש דטבל. [↑](#footnote-ref-103)
103. נראה מדבריו שפירש בד' רש"י דכל פירות שביעית אסורין לאחר זמן הביעור, וכמש"כ כן התוס' בפסחים נ"ב ב' בדעת רש"י שם, ונחלק ע"ז דאינם אסורין אלא אם לא הפקיר פירותיו בשעת הביעור, ומצינו גם בדבריו בפסחים נ"א ב' שפירש בד' רש"י שם דכל פירות שביעית אסורין לאחר זמן הביעור, והאריך לתמוה ע"ז. [↑](#footnote-ref-104)
104. דבריו הם לטעמי' בפסחים נ"א ב' דהנזרע בשביעית אסור לכו"ע מדאורייתא, עיי"ש, וזהו דקמ"ל דאפ"ה מאכילין אותו טבל ואין מאכילין אותו שביעית, אך לדעת רוב קמאי דהנזרע בשביעית אינו אסור אלא מדרבנן פשיטא דמאכילין אותו טבל ואין מאכילין אותו שביעית. [↑](#footnote-ref-105)
105. הדברי אמת בקונט' לאוין פה: הוכיח כן מהא דתני טבל ושביעית שביעית, ואם אף בנבילה ושביעית מאכילין אותו שביעית, הו"ל לאשמועינן נבילה ושביעית וכ"ש טבל ושביעית, ואכן הרמב"ן והתוס' הרא"ש דס"ל דנבילה ושביעית מאכילין אותו שביעית ל"ג טבל ושביעית, אלא גרסי נבילה ושביעית, ועמש"כ בזה הקרבן נתנאל בסימן י"ד, - והמלבושי יו"ט בקונט' קל וחומר סימן א' כתב דנבילה ושביעית שקולין הן דמחד גיסא נבילה חמורה שהיא איסור לאו ומאידך גיסא שביעית חמירא דאסורה בהנאה ומאכילין אותו איזה שירצה, ועיי"ש בסימן ב' במש"כ לדון עוד בזה, - ועמש"כ בזה החזון יחזקאל בפ"ד ה"ה. [↑](#footnote-ref-106)
106. ועיי"ש שעמד בזה ממה שאמרו לקמן פ"ו א' דעבר על עשה ושב אינו זז משם עד שמוחלין לו עבר על ל"ת ושב תשובה תולה ויוהכ"פ מכפר, וכן מצינו דאיכא למ"ד דיש ממזר מחייבי לאוין ואין ממזר מחייבי עשה והרי דלאו חמיר, - אך הנה בד' הרמב"ן שם מבו' דאף דקיום עשה עדיף מקיום דל"ת, משום דהמקיים ועושה רצון אדוניו גדול מהנשמר מעשות הרע בעיניו, מ"מ העבירה על ל"ת חמירא מביטול עשה, ולפ"ז ניחא, וכ"כ הדברי אמת בקונט' לאוין פה:, - ואמנם בעיקר הדברים צ"ב, דלכאו' בשביעית דאי"ז מצות עשה אלא איסור עשה, לא חמירא מאיסור ל"ת, ועמד ע"ז המלבושי יו"ט בקונט' קל וחומר סימן א'. [↑](#footnote-ref-107)
107. וכ"נ ממש"כ המג"א בסימן שכ"ח סק"ט דלדעת המהר"ם שוחטין לחולה בשבת ואין מאכילין אותו נבילה דרבנן, וניחא בזה משה"ק המחה"ש שם, ונתבאר בדף מס' 4 בסופו. [↑](#footnote-ref-108)
108. ועיי"ש שכתב דבע"כ לפרש כן במה שאמרו דטבל ושביעית מאכילין אותו שביעית, ותיקשי דמ"ט מאכילין אותו שביעית כל הצריך לו, הרי בידינו לתקן את הטבל ולהאכילו את החולין שבו וכנגד התרומה שבו להאכילו שביעית, ובע"כ דאיירי כשא"א לתקנו. [↑](#footnote-ref-109)
109. הרמב"ם בפי"ד ממאכ"א הי"ז כתב דטבל ותרומה אם "א"א לתקן הטבל" מאכילין אותו טבל, והפרד"ר בדרוש י"ט כתב דמשמעות דבריו דלא כפירש"י דא"א בחולין היינו דלא סגי בחולין אלא היינו כשאין בידם לתקן את הטבל, וכ"כ התויוהכ"פ בסוגיין. [↑](#footnote-ref-110)
110. צ"ע, שהרי יש בידו להפריש תרומה מכל מחצה בפנ"ע, ולבטל את התרומה של מחצה זה במחצה השני, ובכה"ג לא חזרה התרומה למקומה ולא חזרה לטיבלה, ושו"ר שכבר עמד בזה המנחת שלמה בח"א סימן ס' סק"ב. [↑](#footnote-ref-111)
111. ועיי"ש שכתב לפ"ז דגם כשמפריש התרומה ע"מ להאכילה לזר לא חיילא ההפרשה, וכתב דלפ"ז בע"כ דאיירי הכא כשיש לפניו טבל ותרומה, דאם אין לפניו אלא טבל א"א לומר דיתקן את הטבל ויאכילנו את החולין והתרומה, כיון דבכה"ג לא חיילא ההפרשה כלל, - אך בפירש"י כתב דאיירי כשאין לפניו אלא טבל ולבן תימא מתקנין את הטבל ומאכילין אותו את החולין והתרומה, והרי דשפיר חיילא ההפרשה אף כשדעתו להאכיל את התרומה לזר, ולפ"ז לכאו' ה"נ חיילא ההפרשה אף כשדעתו לבטל את התרומה. [↑](#footnote-ref-112)
112. ומבו' בדבריו דמכח זה חזר בו ואף דהאיסור הקל אינו לצורך החולה, מ"מ עושין את האיסור הקל, - וצ"ע במש"כ בכמה מספרי הזמן לדינא בשם הפרד"ר דבכה"ג עושין את האיסור החמור. [↑](#footnote-ref-113)
113. נתחדש בדבריו דאף דהותר לו לאכול הטבל משום פיקו"נ, מ"מ מותר לעבור איסור דרבנן כדי למנעו מאיסור זה והוי בכלל חטא בכדי שיזכה חבירך. [↑](#footnote-ref-114)
114. והך מילתא דאסור לבטל תרומה בחולין משום משמרת, כ"ה מבו' גם בד' התורי"ד בע"ז ל"ג א', אך בד' הר"ן בב"ב פ"ז ב' מבו' דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, דאסור לבטל איסור לכתחילה, וכ"כ הפר"ח ביו"ד סימן צ"ט, ועמש"כ הדברי יחזקאל בסימן ט"ו סקכ"ג ביסוד האיסור בזה. [↑](#footnote-ref-115)
115. אך יש מקום לפרש לדבריו בע"א, דהיינו משום דכל שיש ביד החולה עצמו לעשות ע"י איסור קל, לא הותר לו כלל האיסור החמור, וממילא דהאיסור הקל נצרך להצלתו, ומשא"כ כשאין בידו לעשות ע"י איסור קל, הותר לחולה עצמו האיסור החמור, כיון שהוא עצמו אין בידו לעשות בע"א, ובכה"ג לא הותר לאחר לעשות איסור קל כדי להציל את החולה מן האיסור החמור. [↑](#footnote-ref-116)
116. וזה כיסוד דברי האבנ"מ דאף שהותר לעבור איסור משום פיקו"נ אכתי חזינן לה כמעשה איסור, ותליא בדינא דחטא כדי שיזכה חבירך, וע"כ הוא דהוא עצמו ראוי לו לעשות איסור קל כדי לימנע מעשיית איסור חמור. [↑](#footnote-ref-117)
117. וזה דלא כמש"כ בכמה מספרי הזמן דנידון זה אם מותר להודיעו דכבר אין בזה צורך פיקו"נ תליא בנידון הפרד"ר, - ויש להוסיף דבלא"ה אין מקום להתיר בכה"ג, דרק כשעדיין צורך הפיקו"נ קיים, י"ל דחשבינן דגם מלאכה זו הויא בכלל צורך הפיקו"נ, אך כל שכבר בטל צורך הפיקו"נ מה מקום יש להתיר לעשות מלאכה כדי למנוע שלא יחללו שבת. [↑](#footnote-ref-118)
118. המלבושי יו"ט שם בסו"ד כתב דאף דהיכא דאוכל בב"א ממש י"ל דליכא תוספת איסור בב' זיתים, מ"מ כל שאוכל בזאח"ז דעל כל זית וזית עובר בלאו ודאי דחמיר טפי מאכילת זית אחד של איסור, - אך י"ל דרש"י לטעמי' אזיל למש"כ התוס' הרא"ש בחולין פ"ג א' דכל שאוכל ב' זיתי איסור בתוך כדא"פ אף בב' התראות אינו חייב אלא אחת, והרי דכל שאוכלם בתוך כדא"פ הו"ל כאכילה בב"א ולי"ב אלא חד איסורא. [↑](#footnote-ref-119)
119. בפי' רבינו אליקים גריס בשבת נמי טלטול מדרבנן הוא, ופירש דהיינו דפריך דהיאך עבדינן אנן איסורא אטו דידי' דמטלטלין טבל שהוא מוקצה דאיכא איסור טלטול מדרבנן, דמוטב שיאכל הוא איסור ואחרים לא יחללו עליו שבת, ועיי"ש שפירש דהא דמשני דהבמ"ע בעציץ שאינו נקוב דרבנן, היינו דמדאורייתא לאו טבל הוא ול"ה תיקון ולי"ב טלטול אפי' מדרבנן דהא מדרבנן ליכא טלטול אלא במידי דאסור מדאורייתא, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-120)
120. לכאו' דבריו קיימי לדעת ר"א ב"ר שמעון לקמן בסוגיין דאף במעשר ירק דרבנן לא יאכל עד שיעשר, דלדעת רבי דבמעשר ירק דרבנן מאכילין אותו וא"צ לעשר נתפרש להדיא בגמ' דכל הא דבעציץ שאינו נקוב מתקנין אותו בשבת ואין מאכילין אותו טבל הוא מגזירה שמא יבואו להאכיל אף בעציץ נקוב. [↑](#footnote-ref-121)
121. ועיי"ש שכתב די"א להיפך דכל שהאיסורים שוין מוטב שנחלל את השבת בתיקונו משיאכל הוא את האיסור, ומה"ט אנו מתירין תיקון ההפרשה האסור מדרבנן אף בטבל שאינו אסור אלא מדרבנן, ועיי"ש דמסיק דאף היכא דאיסור התיקון חמור מאיסור אכילתו מתקנין אותו כדי שלא יאכל איסור, ומה"ט הוא דשוחטין בשבת ואין מאכילין אותו נבילה, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעמא דרבי דמאכילין אותו וא"צ לעשר, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-122)
122. בד' התויוהכ"פ נראה שפירש דקו' המהרש"א היא על פירש"י דמ"ט לא פירש דמכוון הגמ' הוא דפליגי הני תנאי בפלוגתא דתנאי דלעיל, וכתב דאי"ז מתישב בלישנא דגמ' דהול"ל נימא הני תנאי כהני תנאי, וכ"כ הנהר שלום בסימן תרי"ח סק"ג, ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דמפרש כן, - אך המאמ"ר שם סוסק"ו תמה ע"ז דאי"ז מתישב כלל בכל ל' הגמ', וקו' המהרש"א היא על הגמ' עצמה דמ"ט לא אמרו לימא הני תנאי כהני תנאי ולאוקמה מילתא דרבא ככו"ע. [↑](#footnote-ref-123)
123. וי"ל למש"כ האבנ"מ דכל הא דהותר לתקן הטבל אף שאין בו צורך לחולה הוא משום דאמרינן לאדם חטא באיסור דרבנן כדי להציל חברך מאיסור דאוריתא, ולפ"ז הרי דהכא דאין הטבל אסור אלא מדרבנן, לא הותר לתקנו בשבת, כיון דאין בכך צורך לחולה. [↑](#footnote-ref-124)
124. וי"ל עוד בדעת הסוברים דשוחטין לחולה בשבת ואין מאכילין אותו נבילה, למש"נ לעיל בהערה עפי"ד האבנ"מ, דהא דהכא מאכילין אות טבל וא"צ לעשר הוא משום דלא הותר כלל לתקן את הטבל כיון דאין בו צורך לחולה, וכל הא דהותר לתקן את הטבל אף שאין בו צורך לחולה הוא משום דאמרינן לאדם חטא באיסור דרבנן כדי להציל חברך מאיסור דאוריתא, אך הכא דאין הטבל אסור אלא מדרבנן לא הותר לתקנו בשבת כיון דאין בכך צורך לחולה. [↑](#footnote-ref-125)
125. ועיי"ש שכתב דהדבר פשוט דכל שחיללו עליו שבת אחת ולשבת השני צריך ג"כ חילול דמחללין עליו, משום דעכשיו א"צ לחלל אלא שבת אחת ושבת הראשונה כבר אזדא לה, ורק בכה"ג שאמדוהו לח' ימים ובלא"ה אין הרפואה מועלת, נמצא דכשאנו מתחילים היום בע"כ אנו מתירין גם את השבת השני', דאל"כ אין הרפואה שעושין היום מועלת כלום, ובזה הוא דס"ד דאין מחללין ב' שבתות. [↑](#footnote-ref-126)
126. בקובץ ישורון י"א עמ' תש"י כתב בשם האבי עזרי דכל חולה שנמצא במצב סכנה עלול פתאום למות, וע"כ מחללין שבת כדי להוציאו במהרה ממצב הסכנה, וכתב שם לפ"ז דמה"ט הוא דהכא אין ממתינין לו. [↑](#footnote-ref-127)
127. בס' הבתים שערי המלאכות ש"ג כתב די"מ דהא דאין עושין ע"י נכרים היינו דאם הנכרים אומרים צריך אין עושין על ידיהן חילול שבת, ועיי"ש דמסיק דכל שהכביד חליו מאד ואין שם רופא ישראל ורופא מומחה נכרי אומר צריך מחללין עליו שבת מפני שספק נפשות הוא, וכ"כ ההשלמה והמאורות בסוגיין, - ועמש"כ בזה השו"ע בסימן תרי"ח ס"א והרמ"א בסימן שכ"ח ס"י. [↑](#footnote-ref-128)
128. וכ"נ מתשו' הראב"ד שהביאו הרמב"ן בתורת האדם והר"ן לעיל פ"ג א' שעמד בדין חולה שיש בו סכנה דמ"ט שוחטין לו ואין אומרים לנכרי לנחור לו דלי"ב אלא איסור לאו, והרי דכל שאפשר לעשות ע"י נכרי עושין, - וכבר עמד ע"ז בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"ט וכתב דאף דכל שיש שם נבילה מאכילין את החולה נבילה ואין שוחטין בשבת, מ"מ כל שאין שם נבילה לא אמרינן לנכרי לשחוט וכמו ששנינו אין עושין דברים הללו ע"י נכרים. [↑](#footnote-ref-129)
129. הט"ז שם סק"ה נחלק ע"ז וכתב דלא ישגח על הנכרי כל עיקר ואף שכתב הרמ"א דכן נוהגין אין מזה ראי' דלאו מנהג ותיקין הוא, והמ"ב שם סקל"ז הביא לדבריו, אך בסימן רע"ח סק"ב הביא לדינא לד' הרמ"א, והיינו דאף דבסימן שכ"ח הביא לד' הט"ז מ"מ לא הכריע כן לדינא, וזה כמו שמצינו בדבריו בכ"ד דכשמביא דין במ"ב בשם אומרו לא הכריע כן לדינא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-130)
130. אך המ"מ והכס"מ שם פירש דמש"כ הרמב"ם דהוא כדי תהא שבת קלה בעיניהם קאי על נשים ועבדים, וכ"נ בד' הר"ן בסוגיין. [↑](#footnote-ref-131)
131. אך הרמב"ן בסו"ד כתב לפרש דהא דאין אומרים לעשות ע"י נכרים וקטנים היינו דלא נימא דהואיל ואלו מזומנים לעשות לא נחלל שבת שלא לצורך, אלא אפי' ישראל גדולים עושים ואם רצו הם עושין עמהם, וכתב דזה הלשון הגון יותר בנוסחאות הללו, וזה כדעת המאירי ודעימי' דמותר לעשות ע"י נכרים וקטנים אלא דא"צ לעשות על ידיהן. [↑](#footnote-ref-132)
132. ואמנם דעת כמה מרבוותא דכל מה שאמרו דכל דאפשר לשנויי משנינן הוא רק ביולדת אך בכל חולה שיש בו סכנה א"צ לעשות בשינוי, אך דעת רוב קמאי הוא כמש"כ האו"ז דהוא אף בכל חולה שיש בו סכנה, ונתבאר בדף מס' 12. [↑](#footnote-ref-133)
133. ועד"ז כתב היחוסי תנו"א בע' ר' יונתן ב"ר יוסף דאף דדינא הוא דמאכילין אותו הקל הקל תחילה ודהיכא דאפשר לשנויי משנינן, מ"מ כל שהסכנה קרובה ומזומנת מיד הזריז ה"ז משובח ומצוה לעשות בגדולי ישראל כדי לקבוע לדורות הלכה למעשה לומר ראינו פלוני גדול הדור חילל שבת לפקוח נפש והיכר גדול הוא לדורות לפקוח מזומן ללמוד הימנו הלכה למעשה ויבא לריוח והצלה גדולה, שאם באנו למשוך יד מן הגדולים ולעשותן ע"י נכרים וכו' יאמר הרואה מאי דקמן שאלו הגדולים מושכים ידיהם ומרפים ביום צרה בשבת ואין נמנין בעצמן להצילו ויתלו הדבר לומר ברור הוא לגדולי ישראל שאין אומרים לאדם חטא באיסור סקילה וכרת בשביל שתזכה בפיקו"נ ויבא לידי מכשול ועצלות מלפקח, לכך אמרו והזקיקו את הגדולים לפקח ללמד ולהורות כמה חמור אבדן נפש מישראל וכמה קשה וכמה השכר גדול למזדרז לקיים הנפש כאילו קיים עולם מלא וההצלה תהי' מצוי' בכל אדם בלא פקפוק בראותם זירוז גדולי הדור, אך בהמש"ד משמע דהוא משום דלא הצריכו להאכיל הקל הקל תחילה ולשנות אלא כשאין הדבר בהול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-134)
134. ואמנם הנה זה ניחא רק לדעת הסוברים דאסור לעשות ע"י נכרים וקטנים, אך לדעת הסוברים דמותר לעשות על ידיהן, הדק"ל דמ"ט מותר לעשות ע"י גדולי ישראל אף כשאפשר לעשות ע"י נכרים וקטנים. [↑](#footnote-ref-135)
135. לכאו' מכוון דבריו דדינא דהקל הקל תחילה הוא רק כשביד החולה לאכול מאכל אחר שאין בו להאיסור החמור, אך הכא דבע"כ צריך לעשות מלאכה זו, והישראל אין בידו לעשותה אלא באיסור, א"צ לעשותה ע"י אחרים שאינם מוזהרים. [↑](#footnote-ref-136)
136. וכן פירש התשב"ץ שם בד' הרמב"ם דגדולי ישראל היינו החכמים, - אך הכס"מ שם ובב"י בסימן שכ"ח כתב דמה שנקט הרמב"ם גדולי ישראל וחכמיהם היינו גדולים למעט קטנים ישראל למעט נכרים וחכמיהם למעט נשים שדעתם קלה, - והט"ז שם כתב בדעת הרמב"ם דאף דמותר לעשות ע"י כל ישראל מ"מ מצוה מן המובחר לעשות ע"י גדולי ישראל וחכמיהם, והפמ"ג שם כתב דהוא כדי להורות הלכה שיהיו נזהרים בפיקו"נ, וכ"כ המ"ב שם סקל"ג, וצ"ע במש"כ כן בשם התשב"ץ ולפו"ר לא נמצא כן בדבריו, וכבר כתב עד"ז היחוסי תנו"א בע' ר' יונתן ב"ר יוסף. [↑](#footnote-ref-137)
137. התוס' הרא"ש הק' ע"ז דכל דב' אומרים צריך אפי' ק' אומרים אין צריך מחללין דלא אזלינן בתר רוב דעות, וא"צ לצירוף האשה והכותי, וזה כדעת רוב קמאי דקי"ל דלא אזלינן בתר רוב דעות, אך דעת רש"י דאזלינן בתר רוב דעות, ונתבאר בדף מס' 3, וכתב לפרש דאיירי כשג' או ד' אומרים אין צריך ואחד אומר צריך דמצטרפין האשה או הכותי עם האחד והו"ל כב' האומרים צריך ותרי כמאה ולא אזלינן בתר רוב דעות, ועד"ז כתבו התור"פ וההשלמה והמאורות. [↑](#footnote-ref-138)
138. ועיי"ש שכתב דחיישינן דמכח זה אתי לידי סכנה, והב"י בסימן שכ"ח כתב דהיינו דחיישינן דמכח זה יבואו להתעצל במלאכה ויבא לידי סכנה, ועמש"כ בזה הב"ח שם והתפארת שמואל, וכ"כ המאירי. [↑](#footnote-ref-139)
139. והבה"ג שם כתב כן גם בהא דראה תינוק שנפל לים וכו' דאע"ג דמיכוין למיצד כוורי, וכן בראה תינוק שנפל לבור דאע"ג דמיכוין למיעבד לי' חווקי. [↑](#footnote-ref-140)
140. אך בד' הרשב"א שם משמע דהוא דומיא דמש"כ שם דמותר לנעול ביתו כשהוא צריך לנעול בעדו אף שהוא מתכוין גם לשמור את הצבי שבתוכו, ועמש"נ במ"מ לעניני דשא"מ דף מס' 7 כמה דרכים בביאור טעם ההיתר בנעילת ביתו, ולכמה מן הדרכים לכאו' אין להתיר מכח זה להעלות תינוק ודגים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-141)
141. יש שעמדו בזה דכיון דיודע שהדגים ניצודים ורצונו בכך היאך אפשר דאין כונתו גם לכך, - ולק"מ, דעד"ז מצינו בדין מוכרי כסות דדעת רבים מקמאי דאף דהוי פס"ר שיהנה מהכסות בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים מ"מ כיון דאין כונתו לכך שרי, משום דלא חשיב כלבישה כשאינו מתכוין להנאה, או משום דבאיסוה"נ לא אסרו בפס"ר, והרי דאף דיודע שהוא נהנה מן הכסות ורצונו בכך מ"מ אין כונתו לכך, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-142)
142. וכ"נ ממש"כ הר"י מלוניל בהא דשרי בדצייד כוורי אע"ג דמודה ר"ש בפס"ר משום סכנת נפשות שרינן להו, ומשמע דלא הותר כשהוא מתכוין לכך, ורק כשאינו מתכוין לכך שרי אף כשהוא פס"ר. [↑](#footnote-ref-143)
143. והך מילתא דאינו חייב בכה"ג מבו' בד' המאירי דהוא נלמד ממה שאמרו במנחות ס"ד א' דאף אם נתכוין להעלות דגים והעלה דגים ותינוק פטור למ"ד דבתר מעשיו אזלינן. [↑](#footnote-ref-144)
144. התויוהכ"פ בסוגיין כתב בדרך בתרא דאסור להתכוין גם לצידת הדגים, והברכ"י בסימן שכ"ח אות ו' נחלק ע"ז וכתב דשרי אף כשמתכוין גם לצידת הדגים, וכמו שהביא הר"ן מירושלמי, ובסוף אות ז' כתב דבד' הרמב"ם משמע דאסור, והקרית מלך רב בפ"ב משבת הט"ז כתב גם בדעת הרמב"ם דשרי. [↑](#footnote-ref-145)
145. ובד' הר"ן מבו' ג"כ דהי' לנו לאסור בזה מדרבנן, אלא שהתירו חכמים כדי שלא ימנע וכו', והאמרי בינה בהל' שבת סימן י"ז כתב דהיינו משום דבע"כ יש לו לפרוש המצודה, ומה שמתכוין לצוד אף את הדגים הוי כמחשבה בלא מעשה ואי"ז אסור אלא מדרבנן, ועד"ז כתב החזו"א במנחות סימן מ"ב סקי"ח בדינא דהתם דאזלינן בתר מעשיו, ולכאו' היינו רק בכה"ג דגם בלא מחשבתו יהיו הדגים ניצודים, אך כל שבידו שלא לצוד הדגים הוי זה איסור גמור דחשיב כעושה מעשה לצוד, (ושמא הוא בכלל מש"כ השעה"צ שם דכל שמרבה בפעולה בשביל זה אסור, וצ"ע), ועמש"כ בס' משנת פיקו"נ סימן כ"א סק"ו. [↑](#footnote-ref-146)
146. ועיי"ש שכתב די"ל דכ"ז הוא לענין חטאת דצריך כפרה, אבל אינו חייב מיתה, וכ"כ השפ"א בסוגיין בתו"ד, וכתב עוד די"ל דכ"ז הוא בשבת שמצותו לשבות ממלאכת איסור וכל שנתכוין למלאכת איסור הרי לא שבת וכי טרח באיסורא קטרח כל שלא יהיב דעתו על מצות עבודה, אבל בדבר שאיסורו איסור חפצא כל שהחפץ היתר אף שלא ידע ונתכוין לאיסור פטור. [↑](#footnote-ref-147)
147. בס' משנת פיקו"נ סימן כ"ב סק"א הוסיף לפרש דהיינו משום דהיתר פיקו"נ בשבת הוא במלאכה הנעשית לצורך פיקו"נ, וע"כ י"ל דכיון דל"ה מחשבתו לצורך פיקו"נ לי"ב להתירא דפיקו"נ. [↑](#footnote-ref-148)
148. הצ"פ בהל' שבת שם כתב דזהו שכתב המ"מ שם דמקור ד' הרמב"ם הוא מסוגיין, והיינו ממה שאמרו לקמן בסוגיין דאם הביאו י' בנ"א גרוגרות פטור אף אם קדם והבריא בראשונה, ועיי"ש שנחלק ע"ז ופירש לטעמא דהרמב"ם בע"א, וצ"ע, - אך בד' הצ"ק מבו' דמקור ד' הרמב"ם הוא ממה שאמרו דנתכוין להעלות דגים והעלה דגים חייב, ומשמע דרק משום דנתכוין להעלות דגים הוא דחייב בכה"ג, אך אם נתכוין להעלות תינוק והעלה דגים פטור. [↑](#footnote-ref-149)
149. ועיי"ש בסו"ד שפקפק בזה למשמעות ד' הרמב"ם דאסור לכוין לשניהם, - אך למשמעות ד' המאירי ביומא שם דהא דאסור להתכוין לשניהם אינו אלא מדרבנן, ונתבאר בדף מס' 7, אי"ז טעם לחייבו כשהעלה דגים. [↑](#footnote-ref-150)
150. לכאו' יש מקום לחלק בזה בע"א, דבגונא דאלמלי הא דאיכא תינוק ל"ה פורס את המצודה, אלא דכיון דהוא פורס את המצודה משום התינוק דעתי' נמי אדגים, חשיב דנעשה עיקר המעשה לצורך פיקו"נ, ובכה"ג הוא פטור אף אם לא העלה אלא דגים, ומשא"כ בגונא דסוגיין דהוא פורס את המצודה גם משום הדגים בפנ"ע, הרי אף אם כונתו גם לתינוק, י"ל דלא חשיב דנעשה עיקר המעשה לצורך פיקו"נ, ובכה"ג י"ל דאם לא העלה תינוק חייב. [↑](#footnote-ref-151)
151. הברכ"י בסימן שכ"ח אות ו' כתב דמה שאמרו שם ואע"ג דקא צייד כוורי, אי"ז לישנא דברייתא, אלא הגמ' מפרש הכי למשנה יתירא דתני והזריז ה"ז משובח וא"צ ליטול רשות מבי"ד, וא"כ י"ל דמ"ד דחייב יפרש להברייתא בע"א. [↑](#footnote-ref-152)
152. ולפ"ז זהו שאמרו דפלוגתייהו היא אם אזלינן בתר מחשבתו או בתר מעשיו, וליכא למימר דטעמא דרבה הוא משום דדעתי' נמי אתינוק, כיון דאיירי כשלא שמע שטבע תינוק בים, וי"ל דאדרבה אם שמע שטבע תינוק בים מודה רבא דפטור משום דדעתי' נמי אתינוק. [↑](#footnote-ref-153)
153. ובד' הרמב"ם מבו' דלא תלי זב"ז, דפסק הכא דבתר מעשיו אזלינן ופטור, ובפ"ח משבת ה"ב פסק כרב יוסף דחייב משום זורע, ועמש"כ בזה הכלי חמדה בפר' ויחי אות ג' ובתשו' דובב מישרים ח"ב סמן ז' סק"ב. [↑](#footnote-ref-154)
154. השפ"א כתב לישב דרק לענין חטאת אזלינן בתר מחשבתו, אך אינו חייב מלקות, עיי"ש, - וצ"ע דהרי לרבה דהאופה מיו"ט לחול פטור, לי"ב איסורא כלל מה"ת, דמה"ט התירו לאפות מיו"ט לשבת ע"י עירוב תבשילין, ומה"ט התירו לשחוט בהמה מסוכנת. [↑](#footnote-ref-155)
155. וכ"כ החזו"א בסימן מ"ב סוסקי"ח דאף דהמבשל בשבת ואח"כ נזדמן לו חולה חייב למ"ד דאזלינן בתר מחשבתו, מ"מ אם הוה אמרינן בזה הואיל הי' פטור, ונתבאר להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-156)
156. ועיי"ש בסק"י שהק' ע"ז דלפ"ז לא הותר לאפות מיו"ט לשבת ע"י עירוב תבשילין אלא כשמעלה בדעתו שראוי לאורחים וא"כ היו צריכין להודיע זה להמון ולא מצינו זה, - וצ"ב, דכיון דדינא הוא דמדאורייתא מותר לאפות מיו"ט לשבת משום הואיל, א"כ הרי כשחשב לאפות מיו"ט לשבת חשב לעשות מלאכת היתר, ומה לי שאינו יודע דהיא מלאכת היתר. [↑](#footnote-ref-157)
157. ועיי"ש שכתב דהא דבשחט חטאת אמרינן דבתר מחשבתו אזלינן אף דעבודה הותרה בשבת, הוא משום דרק הקרבת תמידין ומוספין הותרה בשבת, אך חטאת הרגל לא הותרה בשבת, וזה כמש"כ האבנ"ז בסימן שנ"א סק"ב ותנ"ה סק"ו לדקדק מד' רש"י. [↑](#footnote-ref-158)
158. והנה אמנם לכאו' כל הא דחייב הוא למ"ד דאזלינן בתר מחשבתו, אך למ"ד דאזלינן בתר מעשיו פטור, וכ"כ בס' תולדות זאב בפסחים שם בשם הגרמ"מ אפשטיין והגרצ"פ פראנק והגרא"א מטאווריג, - אך בד' הלימודי ה' שם מבו' דלכו"ע הוא חייב, משום דבשעת אפייתו לא היו אורחים, ומה שבאו אורחים אח"כ אינו מועיל לפטרו, והיינו דדמי למש"כ התוס' לעיל בסוגיין דהא דחייב על השני' אף כשנתכפר בה, הוא אף למ"ד דבתר מעשיו אזלינן, וכ"כ האבי עזרי בפ"א מיו"ט הט"ו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-159)
159. ואמנם כל שבשעת אפייתו לא היו האורחים עתידין לבא י"ל דדמי למה שאמרו לעיל בסוגיין דחייב על השני' אף כשנתכפר בה, ופירש"י שם דאיירי כשנשפך דם הראשונה, והרי דאף דכשנשפך דם הראשונה הוא צריך להקרבה השני', מ"מ כיון דבשעת השחיטה ל"ה הצורך קיים חייב. [↑](#footnote-ref-160)
160. וכ"נ ממשה"ק התוס' בפסחים מ"ו ב' דאם אמרינן הואיל ביטלת כל מלאכת שבת הואיל וראוי לחולה שיש בו סכנה, ואי נימא דכל שלא היתה מחשבתו לצורך החולה חייב אף אם נזדמן חולה, ליכא למימר בזה הואיל, שהרי אף אם באמת יזדמן חולה חייב, - וכבר עמד בזה החזו"א שם וכתב די"ל דד' התוס' שם הם כל"ב דרבא דאזלינן בתר מעשיו, וכתב די"ל עוד דאם לעולם מיפטר משום הואיל ראוי לפטור אף בסתמא, ורק אחר דלא אמרינן הואיל הוא דבעינן שיהא דעתו על ההצלה, וזה כמש"כ הלימודי ד' שם, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-161)
161. ולמש"כ הלח"מ בפ"ב משגגות הט"ו בדעת הרמב"ם שם דלפ"מ דקי"ל דאזלינן בתר מעשיו פטור אם נתכפר בשני', י"ל דבנידו"ד פטור אף אם ל"ה הצורך קיים בשעה שבישל, - אך למש"כ האבי עזרי בביאור ד' הרמב"ם, ונתבאר לעיל, ל"ד להכא. [↑](#footnote-ref-162)
162. ונחלקו בביאור תי' התוס', דהברוך טעם שם כתב דהיינו דשאני הכא דצידת הדגים אינה צורך הפיקו"נ כלל, ומשא"כ באופה ביו"ט ובאו אורחים דכל אפייתו הויא לצורך יו"ט, וכ"כ האמרי בינה בהל' יו"ט סו"ס ג', - אך האבנ"ז שם כתב דהיינו דבאופה מיו"ט לחול דאמרינן הואיל חשיב דמחשבתו היא להיתר, ומשא"כ הכא כיון דלפי מחשבתו שלא יעלה תינוק הי' חייב, נמצא דהיתה מחשבתו לעשות מעשה האסור. [↑](#footnote-ref-163)
163. ועיי"ש שכתב לדמותו למשה"ק התוס' בפסחים מ"ו ב' דביטלת כל מלאכת שבת דראוי לחולה שיש בו סכנה, ומש"כ התוס' שם דלא אמרינן הואיל משום דלא שכיח, לא שייך הכא דשכיח הוא שיעלה את התינוק. [↑](#footnote-ref-164)
164. צ"ע, דמה מקום יש לפטרו משום הואיל, הרי כל הא דאמרינן הואיל הוא באופה מיו"ט לחול דאפשר שאחר אפייתו יבואו אורחים, אך הכא הרי כשהעלה את הדגים כבר א"א שיעלה את התינוק, ומה מהני הא דמעיקרא הי' אפשר שיעלה תינוק, וכ"כ האבנ"ז בסימן תט"ז סק"ז דמה"ט ליכא למימר הכא הואיל. [↑](#footnote-ref-165)
165. ופשוט דאין מכוון דבריהם דתליא בהפלוגתא אם בתר מחשבתו או בתר מעשיו, וגרסינן הכא רבא ואזיל לטעמי' דאזלינן בתר מחשבתו, אלא היינו דלכו"ע אזלינן בתר מחשבתו לפטור, דכיון דעשה מעשה זה לצורך פיקו"נ, אף אם נתברר דאי"ז מועיל לצורך הפיקו"נ, לי"ב איסורא, ודמי למפקח את הגל משום דספק אם יש שם ישראל דאף אם נמצא שלא הי' שם ישראל פטור. [↑](#footnote-ref-166)
166. ולכאו' בזה תליא ביאור הא דספק פיקו"נ דוחה את השבת, דלדעת הרגמ"ה והמיוחס להרשב"א היינו משום דחשבינן לה כעשי' לצורך פיקו"נ, וכל עשי' לצורך פיקו"נ יש בה להתירא דפיקו"נ, אף אם לפי האמת אין עשייתו נצרכת לפיקו"נ, - אך לדעת הרמב"ם לעולם עיקר ההיתר דפיקו"נ הוא רק אם עשייתו נצרכת לפיקו"נ, אלא דאף במקום ספק אזלינן בתר צד הפיקו"נ משום דספק נפשות להקל, וע"כ כל שנתברר דלא היתה עשייתו נצרכת לפיקו"נ הי' בדין דיהא חייב חטאת, אלא דהוא פטור משום דעשה ברשות. [↑](#footnote-ref-167)
167. צ"ע דמ"ט הוצרך להוכיח מהתם, הרי כ"ה דאם יש גרוגרת תלושה אסור לתלוש גרוגרת אחרת משום דאי"ז כלל צורך פיקו"נ, והיינו אף אם צריך להמתין מעט להבאת הגרוגרת התלושה כל שאין הדבר בהול, ה"נ הכא כיון דהראשון שהלך יתלוש גרוגרת, מ"מ יהא מותר לאחרים לתלוש, הרי אי"ז כלל לצורך פיקו"נ, - וצ"ל דשאני הכא דכל אחד בפנ"ע מצי לדון דתלישה זו נצרכת, וא"א לחייב אחד מהן דהי מינייהו מפקת, אלא דמ"מ ה"ז אסור מכח הא דאסור להרבות בגברי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-168)
168. הרא"ה שם כתב דלא אסרו בכמה גרוגרות בעוקץ אחד אלא משום דאי"ז כגוף אחד ממש, ומה"ט ל"ד לממלא נחתום חבית מים אע"פ שא"צ אלא לקיתון אחד, דהוא משום דהו"ל כגוף אחד ממש, - והריטב"א בעירובין שם נחלק ע"ז דאף בכמה גרוגרות בעוקץ אחד חשיב כקצירה אחת ממש, ובע"כ דלא הותר ריבוי בשיעורים אף בגוף אחד. [↑](#footnote-ref-169)
169. ועיי"ש במש"נ אם הא דריבוי בשיעורים אינו אלא מדרבנן הוא רק כשהותרה עיקר המלאכה, ובמש"נ שם בדף מס' 14 אם היינו רק כשכל אחד בפנ"ע ראוי לו אלא שאינו צריך לכולם או היינו אף כשהתוספת אינה ראוי' לו כלל, ותליא בזה מש"כ הח"ח בס' מחנה ישראל פרק ל"א דכל שנושא חפצים ברה"ר משום פיקו"נ יש מקום להתיר לשאת חפצים אחרים בידו, ובהגה"ה שם כתב דהוא משום דבשעת הדחק יש לסמוך ע"ד הרשב"א ודעימי' דס"ל דליכא איסור דאורייתא בריבוי בשיעורים, (ואף דה"ז אסור מדרבנן מ"מ יש להתיר לזה במקום פסידא), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-170)
170. בשיעורי אשר לשלמה בביצה סו"ס כ"ג כתב לישב בע"א, וזה אי נימא דגם לדעת התוס' ודעימייהו דריבוי בשיעורים אינו אלא מדרבנן, כ"ז הוא במקום דהותר מקצתו משום פיקו"נ, אך כשעושה כן באיסור איכא תוספת איסור בהריבוי, ונתבאר במ"מ למלאכת אוכ"נ דף מס' 13, ולפ"ז י"ל דע"כ כ"ז הוא אחר שחל ההיתר דפיקו"נ, אך כשבאנו לדון מעיקרא על מה יחול ההיתר דפיקו"נ, שפיר י"ל דעדיף שיחול ההיתר על קצירת ב' הגרוגרות שכולן ראויין לפיקו"נ, ולא יחול ההיתר על קצירת ג' הגרוגרות שאין כולן ראויין לפיקו"נ, - וצ"ב, דאם מעיקרא אמרינן דעדיף שיחול ההיתר על קצירת ב' הגרוגרות ולא יחול ההיתר על קצירת ג' הגרוגרות, הדין נותן דמכח זה יש לאסור להרבות בשיעורים, כדי שלא יחול ההיתר על יותר מן הצריך לפיקו"נ, והגע עצמך, הרי שיש לפניו ב' קדירות, אחת שיש בזה כשיעור הנצרך לחולה, ואחת שיש בה יותר מן הנצרך, (ואין בידו להוציא ממנה חלק מן התבשיל), הרי דלפי המבו' בסוגיין הדין נותן דיש לו לבשל את הקדירה שיש בה כשיעור הנצרך, ולא לבשל את הקדירה שיש בה יותר מן הנצרך, ואטו נימא דאחר שהותר לו לבשל את הקדירה שיש בה כשיעור הנצרך, יהא מותר להוסיף בה עוד תבשיל, וזה דבר שאי אפשר, (וודאי דכ"ה שלא הותר לו לבשל את הקדירה שיש בה יותר מן הנצרך, ה"נ לא הותר לו להוסיף בקדירה זו), וי"ל. [↑](#footnote-ref-171)
171. במ"מ למלאכת אוכ"נ דף מס' 13 נתבאר עד"ז מד' האוה"ח בפר' כי תשא ל"א י"ד דאף דריבוי בשיעורים אסור מה"ת מ"מ אין חייבין ע"ז, וכ"כ המנ"ח במוסך השבת דין פיקו"נ סק"ב ובתשו' רב פעלים ח"א או"ח סימן כ"א ד"ה ועוד יש לדחות, והיינו דאיסורא דריבוי בשיעורים אינו משום דאמרינן דכל שיעור ושיעור הוא איסור בפנ"ע, אלא הוא משום דכל שמרבה בשיעור הו"ל ריבוי ותוספת בהאיסור, וזהו שכתב החת"ס לדמותו לח"ש באיכות. [↑](#footnote-ref-172)
172. החת"ס במהדות"ל בכתובות ט"ו ב' כתב דהיינו דהו"ל למיכתב אשר יעשה אותם האדם ולא ימות בהם בלישנא שלילה, ומהא דכתב וחי בהם בלשון חיוב משמע שלא בא לידי מיתת ישראל בשום פנים. [↑](#footnote-ref-173)
173. הקרב"נ בסימן ט"ז כתב לפרש לד' התוס' דהא דכתיב בקרא דאזלינן בתר רובא לא נאמר בפיקו"נ, - והשערי ישר בש"ד פי"ג כתב דהא דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב היינו דכיון דפיקו"נ דוחה כל התורה, גם דין זה שאמר תורה אחרי רבים להטות נדחה מפני ספק פיקו"נ, שהרי ע"י רוב לא נתבררה המציאות והוא רק דין תורה לענין הנהגה, ומהראוי דין תורה זה להתבטל משום ספק פיקו"נ כמו שבטלים כל הדינים שבתורה משום פיקו"נ, ועיי"ש במש"כ לפ"ז. [↑](#footnote-ref-174)
174. לכאו' י"ל דהוא משום דבעיקר הא דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב י"ל דהיינו משום שהי' שם ישראל שאנו מצווין בהצלתו בודאי, ובזה הוא דאמרינן דאף אם איכא רוב שלא נפל עליו הגל, מ"מ מחללין עליו את השבת, וי"ל דהוא כמש"כ השערי ישר דגם דינא דאחרי רבים להטות נדחה מפני ספק פיקו"נ, ומשא"כ במצא תינוק מושלך דמכח הרוב אמרינן דאין אנו מצווין כלל בהצלת אדם זה, הי' בדין דניזל בזה בתר הרוב, וע"כ הוצרכו התוס' לפרש דמקרא דוחי בהם ילפינן דעשה שלא נוכל לבא לידי מיתת ישראל בשום ענין, ומכח זה מחללין את השבת אף בכה"ג. [↑](#footnote-ref-175)
175. ועד"ז כתב בתשו' הרי"מ אהע"ז סימן ט"ז דהא דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב היינו דאף דהרוב מורה שאין חיוב להצילו מ"מ גם החשש הרחוק דוחה שבת, אבל הרוב שמורה שחייב מיתה שאמרה תורה בזה החייב מיתה דאין להצילו אלא להרגו, אף שיש חשש רחוק שאינו חייב היאך ידחה חשש רחוק הזה של המיעוט מצוה דובערת שהרוב מורה שחייבין להרגו ולא להצילו ואין כאן פיקו"נ כלל, דמצות שבת ושאר מצוות נדחים מפני המיעוט חשש דפיקו"נ, כיון דמצוות אלו מצ"ע אין דוחין במקום נפש, ומשא"כ בחיוב מיתה שחייבה התורה במקום נפש לבערו ואין נפשו כלום אין המיעוט דוחה את הרוב כיון דהרוב מורה שחייבין להרגו. [↑](#footnote-ref-176)
176. נתחדש בדבריהם דאף דקבוע כמחצה על מחצה דמי ואין הולכין בזה אחר הרוב, מ"מ לאו היינו דאין בזה רוב כלל, אלא מהני הא דקבוע כמחצה על מחצה דמי דמכח זה אין הולכין בו אחר הרוב, אך בפיקו"נ דספק נפשות להקל הולכין אחר רוב זה אע"פ שאינו רוב גמור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-177)
177. ואמנם מבו' בדבריהם דכ"ז הוא משום דפירשו כולן לחצר אחרת, אך אם פירשו מקצתן לחצר אחרת לי"ב לדינא דקבוע, והטעם בזה, דאף דאם מעיקרא הוקבעו בב' חצירות יש עליהן תורת קבוע, מ"מ כל שהוקבעו בחצר אחת ופירשו מקצתן לחצר אחרת, הרי דכיון דבחצר השני' לא נודע לנו שהי' ישראל, ומה שבאנו לדון על אותו שנפלה עליו מפולת שהוא ישראל הוא מכח הא דהוקבע ישראל בחצר הראשונה, הרי דכיון דכבר אינו בקביעותו הראשונה אזלינן בזה בתר רובא, ומשא"כ כשפירשו כולן לחצר אחרת, דאין אנו דנים כלל מכח מה שנודע לנו שהי' ישראל בחצר הראשונה, אלא מכח דנודע לנו דעכשיו יש בחצר השני' ישראל, ובכה"ג חשיב כקבוע, וכ"ה מבו' בד' היד יהודה בסימן ק"י סקכ"ג, - ועמש"כ הבינת אדם בשער הקבוע סימן י"ח. [↑](#footnote-ref-178)
178. החזו"א ביו"ד סימן ל"ז סקט"ז פירש גם בד' התוס' דלא באו אלא למעט אם נקבעו בחצר השני', אך אם עברו דרך חצר אחרת ולא נקבעו בה, אף אם נפלה מפולת על אחד מהן בעודן בחצר לי"ב לדינא דקבוע, ומש"כ התוס' דיצאו כולן ונשאר אחד הוא לרבותא דאע"ג דבשעת נפילה לא הוחזק ישראל כאן מ"מ מפקחין כיון שהוחזק כאן ישראל מקודם. [↑](#footnote-ref-179)
179. שמא מכוון דבריו דבהא דבהדרא לניחותא לא אזלינן בתר רוב, לאו היינו דמה"ט לא חשיבא כלל כניידא כיון דעומדת לחזור לקביעותה, אלא הינו דאף דהשתא ניידא והי' בדין דנימא כל דפריש מרובא פריש, מ"מ כיון דהדרא לניחותא וכשתחזור לקביעותה ל"ש עלי' הא דכל דפריש, הרי דמה"ט ל"ש עלי' להכריע עלי' השתא מכח כל דפריש, כיון דיש בספק זה גם צד דקבוע, והיינו דכל דהדרא לניחותא יש עלי' דין פריש ודין קבוע, וע"כ א"א להתירה כיון דיש עלי' גם דין קבוע, וע"כ הכא דשבת בחזקת איסור עומדת, ובעינן הכרעה בחיוב דהוא ספק ישראל, הרי דאף דא"א להכריע דהוא נכרי כיון דהדר לניחותא ואית בי' צד דקבוע, מ"מ גם א"א להכריע שהוא ספק ישראל כיון דהשתא הוא פריש, וע"כ הי' בדין דלא יחללו עליו את השבת, וכל הא דמחללין עליו את השבת הוא משום דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-180)
180. ואך דהתוס' פירשו דפרוש כולהו היינו דפירשו כולן לחצר אחרת ויצאו משם ולא נשאר בהם אלא אחד שנפלה עליו מפולת, דאם עדיין הם בחצר השני' יש בזה לדינא דקבוע, ועמש"נ בזה לעיל, והלח"מ בפ"ב משבת הכ"א הק' דאם בכה"ג דיצאו כולם מן החצר ונשאר אחד לא מיקרי קבוע, א"כ מ"ט לא מוקמינן לה בכה"ג בחצר ראשון דיצאו כולם ולא נשאר אלא אחד, ועמש"כ בזה התויוהכ"פ, ולמש"כ החזו"א ביו"ד סימן ל"ז סקט"ז בביאור ד' התוס', (ונתבאר לעיל בהערה), ניחא. [↑](#footnote-ref-181)
181. הרמב"ן בתורת האדם שם כתב דהא דשאני פרוש כולהו מפרוש מקצתייהו הוא גם משום דבפרוש כולהו הוחזק ישראל שם, וגם משום דבפרוש מקצתייהו שנשארה קביעות במקומה בחצר הראשונה אמרינן דהני דפרוש מרובא פרוש ומשא"כ בפרוש כולהו דניידי כולהו, וכ"ה מבו' גם בדבריו בכתובות ט"ו ב' ובד' הרא"ה שם. [↑](#footnote-ref-182)
182. והיינו משום דגירסת הרי"ף לעיל בסוגיין לא צריכא דפריש חד מינייהו ואזל לחצר אחרת וכו', ובכה"ג אמרו דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, ובע"כ דהא דמשני דהא דפרוש כולהו הא דפרוש מקצתייהו היינו דבפרוש כולהו אין מפקחין ובפרוש מקצתייהו מפקחין, ופירש"י דבפרוש כולהו מפקחין הוא לפי גירסתו לעיל לא צריכא דפרוש לחצר אחרת, והיינו שפירשו כולן לחצר אחרת, - אך הרמב"ן בתורת האדם נקט דדעת הרי"ף היא כפירש"י דבפרוש כולהו מפקחין ובפרוש מקצתייהו אין מפקחין. [↑](#footnote-ref-183)
183. הריטב"א בכתובות ט"ו ב' כתב לפי' זה דהא דבפרוש מקצתייהו מפקחין היינו כשפירשו ע"ד לחזור ונשארו מקצתן בחצר הראשון דבכה"ג עדיין הקביעות קיים וכל הפורשין משם נידונין כאילו פירשו ממקום שהוא מחצה על מחצה וע"כ מפקחין, אך מסתימת ד' ש"ר משמע דלא כן ואף אם לא פירשו ע"ד לחזור מפקחין, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמ"ה שם סימן נ"ב, וזהו שהוכיח מהא דבבשר הנמצא אמרינן כל דפריש דמדינא אף בפריש מקצתייהו אמרינן כל דפריש, ורק בפיקו"נ אין הולכין אחר הרוב בכה"ג, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שכ"ט ס"ב ד"ה כמחצה דלא מצינו כן בשאר פוסקים. [↑](#footnote-ref-184)
184. אך בד' הר"ש שם סימן ס"ב מבו' דמדינא ראוי לחלק בין היכא דהוחזק ישראל שם להיכא דלא הוחזק ישראל שם, והרמ"ה בסימן ע"ו תמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-185)
185. אך לדרך זו הי' בדין דבמצא תינוק מושלך בעיר שרובה נכרים לא יהא דינו כישראל לפקח עליו את הגל, דכיון דמכח הרוב דנים אותו כנכר, אין חוששין לפיקוח נפשו, והראשונים כתבו דכל שמצא תינוק מושלך בגונא דפרוש כולהו, מפקחין עליו את הגל, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-186)
186. אמנם הנה חזינן דכשפירש אחד מהן לחצר אחרת יש בזה לדינא דכל דפריש מרובא פריש, וכשהלך בחצר הראשונה ממקום למקום לא חשיב כלל כפריש, והיינו משום דקביעותם מעיקרא היא בכל החצר, ולפ"ז הרי דמה"ט באותה החצר חשיב דהוחזק ישראל שם ובחצר אחרת לא חשיב כהוחזק ישראל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-187)
187. הרמ"ה שם סימן נ"ב האריך להוכיח מכ"ד דבעלמא אמרינן כל דפריש מרובא פריש אף בפרוש מקצתייהו, ועיי"ש שכתב דהוא מוכח כן גם מסוגיין, שהרי מפרשינן הכי לההיא דשמואל דלא הלכו בפיקו"נ אחר הרוב דהוא בפרוש מקצתייהו, ומהא דאמר לא הלכו בפיקו"נ אחר רוב ש"מ דרק בפיקו"נ הוא דלא הלכו אחר הרוב בכה"ג דפרוש מקצתייהו אך בעלמא אזלינן בתר רובא בכה"ג. [↑](#footnote-ref-188)
188. ועיי"ש שכתב דפליגי בזה הרא"ש והרשב"א דלדעת הרא"ש כל שנעקרו כולם כבר ליכא לדינא דקבוע, ולדעת הרשב"א רק אם נתפזרו כולם ליכא לדינא דקבוע, וכתב דד' הרשב"א מכוונים יותר, - והחזו"א ביו"ד סימן ל"ז סקט"ז תמה ע"ז דכמה הוא שיעור הפיזור, הלא כל אלו שנכנסו בכלל הספק חשיב חד תערובות ומה לי אם הן קרובין זל"ז או רחוקים, ועיקר ביטול הקביעות הוא במה שאינן קבועין ישיבת קבע במקום אחד, וכ"ה דכשפירש אחד בטל קביעותו, ה"נ כשנעקרו כולן בטל קביעות כולן, והיינו נעקרו והיינו נתפזרו. [↑](#footnote-ref-189)
189. ודבריו שם הם לדעת הרמב"ם דקי"ל דלא כשמואל והולכין בפיקו"נ אחר הרוב, ומ"מ בפריש מקצתייהו מפקחין, אך לדעת ש"ר אין לפרש כן, שהרי לדעתם הא דבפריש מקצתייהו מפקחין הוא מכח דינא דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב. [↑](#footnote-ref-190)
190. ובכ' הגרי"ז בנזיר י"ב א' הוסיף בשם הגר"ח דמה"ט הוא דכל הא דבפריש כולהו אין מפקחין הוא כשפירש אחד מהן לחצר אחרת, אך אם לא פירש אחד מהן אלא עדיין כולם יחד ונפלה מפולת על אחד מהן מפקחין, אף דבטלה עיקר הקביעות, והיינו משום דכל היכא דל"ה אח"כ עוד מעשה פרישה ל"מ מה דבטל עיקר הקביעות, דמ"מ לי"ב לדינא דכל דפריש, וע"כ אם נפל הגל על אחד מהן מפקחין. [↑](#footnote-ref-191)
191. ולמש"כ הריטב"א בדעת רש"י דהא דכשהוחזק ישראל שם אין הולכין אחר הרוב הוא משום דחשבינן לי' כקבוע, הרי דבגוסס דליכא לה"ט הרי דגם לדעת רש"י יש לילך אחר הרוב. [↑](#footnote-ref-192)
192. ועיי"ש שכתב דאף אי נימא דבגוסס הולכין אחר הרוב, מ"מ מחללין את השבת משום חיי שעה, - והביאוה"ל בסימן שכ"ט ס"ד עמד בזה ע"ד התוס' בנדה דמ"ט הוצרכו בגוסס להא דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, הרי אף אם ודאי מת מ"מ מחללין את השבת משום חיי שעה, ועיי"ש במש"כ בזה, ועמש"נ בדף מס' 1 בהערה לישב עוד בזה. [↑](#footnote-ref-193)
193. היד יהודה בסימן ק"י סקכ"ג כתב דבד' הרמב"ם וש"ר מבו' דלא כן, ואף אם נעקרו בב"א, מ"מ כ"ז שהן מהלכין לי"ב לדין קבוע, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-194)
194. התויוהכ"פ צידד דהרמב"ם ודעימי' מודו לדעת רש"י דכל שהוחזק שם ישראל מפקחין, וכ"כ הבינת אדם בשער הקבוע סימן מ"ב, ולפי דבריהם ודאי דאם נפל הגל על אחד מהן בעודן מהלכין מפקחין, כיון שהוחזק ישראל שם, - אך באגרות הרמ"ה סימן ע"ו נחלק לדינא על פירש"י דאף דהוחזק ישראל שם אין מפקחין, וזה לטעמי' בסימן י"ח דהא דפריש כולהו אין מפקחין הוא אף כשעדיין כולם בחצר השני'. [↑](#footnote-ref-195)
195. צ"ע דאף די"ל דלשנויא דגמ' דעת שמואל דבכל ענין אין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, אך הרי הגמ' מעיקרא משני דכל הא דלשמואל אין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב הוא בפרוש כולהו, וא"כ מאי פרכינן עלה מההיא דמצא תינוק מושלך דהו"ל כפרוש מקצתייהו, והרמב"ן בתורת האדם רמז להוכיח מזה דתינוק מושלך הוי כפרוש כולהו, עיי"ש, - ושמא י"ל דאף דבתינוק מושלך אורחא דמילתא דהתינוק מושלך והשאר קבועים בעיר דהוי כפרוש מקצתייהו, מ"מ מסתימת ד' שמואל משמע דבכל ענין אין מפקחין את הגל ברוב נכרים אף בגונא דהוי כפרוש כולהו, וזהו דפריך דהוא דלא כדאמר שמואל דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, ולפ"מ דמשני דכי איתמר דשמואל ארישא איתמר דלענין פיקו"נ אינו כן, הרי נלמד מזה דלשמואל אין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב אף בפרוש מקצתייהו, שהרי בתינוק מושלך אורחא דמילתא דהוי כפרוש מקצתייהו. [↑](#footnote-ref-196)
196. מבו' בדבריהם דבסתמא אמרינן דהוחזק ישראל בפלטיא והו"ל כפרוש כולהו, ונתחדש בזה דאף דלא ראינו שהי' ישראל בפלטיא באותו היום, מ"מ כיון דמיעוט ישראל יש לתלות דהוחזק ישראל בפלטיא, וסגי בהכי דמכח זה אין הולכין אחר הרוב, - אך הרא"ה שם כתב דאיירי כגון דאתחזק ישראל באותו היום, ומבו' דבסתמא ל"ה כפרוש כולהו, ורק אם ידעינן שהוחזק ישראל שם באותו היום הוא דהו"ל כפרוש כולהו. [↑](#footnote-ref-197)
197. ועד"ז כתב הגר"א באהע"ז סימן ד' סקצ"ב לדעת הרמב"ם, לפ"מ שפירש שם בדעתו דתינוק המושלך דמי לפרוש כולהו, דהא דפרכינן מינה לשמואל אף דמעיקרא ס"ד דמודה שמואל בפרוש כולהו דהולכין אחר הרוב, הוא מהא דאמר שמואל דרק ברוב ישראל מפקחין אך במחצה על מחצה אין מפקחין, - אך צע"ג, שהרי דעת הרמב"ם בפט"ו מאיסו"ב הכ"ו ובתשו' סימן ש"ג דהא דאמר רב דלא שנו אלא להחיותו קאי במחצה על מחצה, וא"כ ה"נ הא דאמר שמואל דלפקח עליו את הגל קאי במחצה על מחצה, וא"כ מאי פרכינן עלה מהא דאמר שמואל דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, הרי תינוק המושלך הו"ל כפרוש כולהו דאין מפקחין, וכבר עמד ע"ז הלח"מ בפ"ב משבת הכ"א. [↑](#footnote-ref-198)
198. הרמב"ן שם כתב כן בדעת הרי"ף שהביא להא דאמר שמואל דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, והרי דקי"ל בזה כשמואל. [↑](#footnote-ref-199)
199. ומבו' בדבריו שם דיש מקום ללמוד גם מהא דרק במחצה על מחצה הוי ישראל אך ברוב נכרים ל"ה ישראל אף לענין פיקו"נ, ועיי"ש שכתב דאף אי נימא דלא פליג רב בזה על שמואל, דלא איירי רק בדין פיקו"נ, מ"מ כיון דר' יוחנן פליג בזה על שמואל קי"ל כוותי', דשמואל ור' יוחנן הלכה כר' יוחנן. [↑](#footnote-ref-200)
200. וכ"ה מנהג העולם דמחללין שבת כדי להביא רופא מומחה יותר, אף דבחול פעמים שאין עושין כן, וה"נ הוא בכמה גווני כיו"ב. [↑](#footnote-ref-201)
201. הרמב"ן שם כתב דמשמעות ד' רש"י הכא דלדעת רב אף ברוב ישראל אין מפקחין עליו את הגל, וכ"כ הרא"ה שם בדעתו דל"ה כישראל אלא להחיותו דליכא עבירה אך לפקח עליו את הגל דאיכא עבירה לא, - וצ"ע דאף דנימא דמספק אין מחללין עליו את השבת, וכמש"נ להלן בהערה דכל דספק הוא אם יש לחוש לפיקו"נ דילי' אין מחללין עליו את השבת, מ"מ כל דרוב ישראל מ"ט אין הולכין בזה אחר הרוב, ומ"ש משאר דינים דהולכין בהן אחר הרוב. [↑](#footnote-ref-202)
202. וי"ל בדעת רש"י, דשאני בההיא דט' נכרים וישראל אחד, דכיון דיש כאן ישראל ודאי דיש לנו לחוש לפיקוח נפשו, הרי דאף משום ספק פיקו"נ דילי' מחללין את השבת, וע"כ כל דמספק"ל שמא נפל הגל עליו הו"ל ספק נפשות להקל, וה"נ הוא בספק נכרי ספק ישראל דנסתפק לנו שמא נפל הגל על ישראל ידוע דיש לנו לחוש לפיקוח נפשו, ומשא"כ במצא תינוק מושלך, כיון דהוא ספק נכרי, וספק הוא אם יש לחוש כלל לפיקוח נפשו, אין מחללין את השבת מספק. [↑](#footnote-ref-203)
203. אך בכתובות שם כתב דאף דשמואל ס"ל הכי, מ"מ לא קי"ל הכי, וכיון דאנו מאכילין אותו נבילות אין מחללין עליו את השבת. [↑](#footnote-ref-204)
204. וזה כמש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה להאכילו וד"ה ניתי ראי' דהוא עתיד להתגייר, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-205)
205. ואמנם הנה החת"ס בכתובות שם דחה לזה, דכיון דעתה דינו כנכרי ל"מ מה שהוא עתיד להתגייר, - אך לכאו' יש ליתן טעם לזה, דהרי לפי הצד שהוא ישראל הרי עתיד הוא כשיתגייר לשמור שבתות הרבה מכח זה, (שהרי להצד דהוא ישראל הגירות לאו מידי הוא, וע"כ שפיר יש בזה לה"ט דחלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה. [↑](#footnote-ref-206)
206. נתחדש בדבריו דאף דכל הא דבאנו לאסרו באכילת נבילות משום הצד דהוא ישראל, ובישראל הולכין אחר הרוב, מ"מ כיון דהצד להתירו באכילת נבילות הוא משום דהוא בן נח ובבן נח אין הולכין אחר הרוב, לא מצינו להתירו מכח הא דאיכא רוב נכרים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-207)
207. ועיי"ש שכתב דהרמב"ם בפיהמ"ש במכשירין פ"ב מ"ז שכתב דהוא עצמו מותר לאכול נבילות, הוא לטעמי' דס"ל דספיקא דאורייתא לקולא מה"ת ואינו אסור אלא מדרבנן ובנכרי ליכא לאיסור זה, אך אם ספיקא דאורייתא לחומרא מסברא, אף בנכרי הוא כן. [↑](#footnote-ref-208)
208. הקונה"ס בכלל ו' ס"ח נקט דהתוס' והרמב"ן אמרו דבר אחד, והוא משום דכל הא דאין הולכין בממון אחר הרוב הוא להוציא מחזקת מר"ק,עיי"ש, - אך יש מקום לומר דב' טעמים הם, דלדעת התוס' היינו משום דכל הא דאין הולכין בממון אחר הרוב, הוא רק במי שבהיתר באו המעות לידו, אך כל דלפי צד הרוב בא הממון לידו שלא כדין, שפיר אזלינן בתר רוב, וי"ל דהיינו דכיון דלפי הצד דהוא ישראל לא חשיב המוצא כמוחזק, הרי דהגם דלפי הצד דהוא נכרי חשיב המוצא כמוחזק, שפיר מהני הכרעת הרוב לומר דאינו מוחזק, ולא חשיב כרוב להוציא ממון מן המוחזק. [↑](#footnote-ref-209)
209. צ"ע לפ"ז בד' התוס' הרשב"א בכתובות ט"ז א' שכתב כד' התוס' בסנהדרין דכל הא דאין הולכין בממון אחר הרוב הוא משום דרובא לרדיא הוי רוב גרוע, ועיי"ש שפירש דהוא משום דההוא גברא זבין להכא ולהכא, ואכמ"ל, ושם ט"ו ב' כתב דגם בתינוק מושלך אין הולכין בממון אחר הרוב, וכל הא דמחזירין לו אבידה ברוב ישראל הוא משום דלא באה האבידה ליד המוצא ברשות בעלים. [↑](#footnote-ref-210)
210. למש"נ לעיל כמה דרכים בהא דברוב ישראל מחזירין לו אבידה ולא אמרינן דאין הולכין בממון אחר הרוב, משום דברובא דאיתא קמן הולכין אחר הרוב, או משום דברוב גמור הולכין אחר הרוב, או משום דהוי כישראל לכל מילי, או משום דהוחזק קודם לכן כישראל ע"פ הרוב, ניחא גם קו' זו. [↑](#footnote-ref-211)
211. אך משמעות דבריהם דנחלקו בזה, דבד' הרמב"ן והתוס' הרא"ש והרשב"א מבו' דכ"ז הוא ברוב נכרים, משום דע"פ הרוב דנים אותו לנכרי דאין לו חזקת ממון, אך במחצה על מחצה יש בזה לדין חזקת ממון, אך בד' הרא"ה והמ"מ משמע דאף בספק לי"ב לדין חזקת ממון, עיי"ש, ותליא בזה הא דבמחצה על מחצה אין מוציאין ממנו אידך פלגא, ולא אמרינן דלי"ל לנכרי חזקת ממון, דלדעת הרמב"ן והרשב"א הוא משום דרוב ברוב נכרים דדנים אותו לנכרי אמרינן דאין לו חזקת ממון, אך לדעת הרא"ה והמ"מ צ"ל דאף דדינא דאין הולכין בממון אחר הרוב הוא מכח החזקת ממון ולנכרי ליכא חזקת ממון, מ"מ הא דלא מפקינן ממונא מספיקא הוא אף בנכרי דלי"ל חזקת ממון, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-212)
212. ועיי"ש שכתב דצ"ל דס"ל כמש"כ התוס' בסנהדרין דרוב מעליא מהני אף בממון, וצע"ג דהרי התוס' גופייהו לעיל מינה כתבו דאף הכא איכא לדינא דאין הולכין בממון אחר הרוב, וכל הא דברוב ישראל מחזירין לו אבידה הו אמושם דלא בא הממון לידו ברשות בעלים, וכבר כתבו עד"ז הקונט' הספיקות והגרע"א שם דאין לישב דהתוס' ס"ל דרובא דאיתא קמן מהני בממון, שהרי בדבריהם לעיל מבו' דאף רובא דאיתא קמן ל"מ בממון. [↑](#footnote-ref-213)
213. אך אכתי קשיא בד' התוס' הרא"ש בסוגיין ובכתובות שם שכתב דהומ"ל דמחצה על מחצה נכרי ובנגחי' תורא דידן לתורא דידי', אלא דרבותא קאמר דממון ישראל אנו מפקיעין מספק, וכתב עוד דהא דברוב נכרים משלם נ"ש אף דאין הולכין בממון אחר הרוב הוא משום דאנו מחזיקין אותו כנכרי דאין לו חזקת ממון, והדברים סותרים זא"ז, דכיון דס"ל דלר"ל אין הולכין בממון אחר רוב זה, וכל הא דאם נגח תורא דידי' לתורא דידן ברוב נכרים משלם נ"ש הוא משום דמחזיקין אותו כנכרי דאין לו חזקת ממון, א"כ הדין נותן דאם נגחי' תורא דידן לתורא דידי' אף ברוב ישראל פטור, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-214)
214. צ"ב, דהרי חזינן דלשאר דינים הולכין אחר הרוב ולא חשבינן לה כקבוע, ואף לענין פיקו"נ הולכין בזה אחר הרוב, וגם במה שהביא מהא דביוחסין ובנזקין לא אזלינן בתר רוב זה צ"ב, דהא דביוחסין לא אזלינן בתר רוב זה הוא משום דמעלה עשו ביוחסין, והא דבנזיקין ל"מ הוא משום דאין הולכין בממון אחר הרוב, והיאך נלמד מזה דאין הורגין ע"ז, ועמש"כ בשיעורי הגר"נ זצ"ל בס' בנין נחום כתובות סימן י' לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-215)
215. ומצינו בתשו' הרשב"א ח"ג סימן שע"ח שכתב לדון אם בדיני נפשות הולכין אחר הרוב, או דמשום והצילו העדה אין הולכין בהן אחר הרוב, ומסיק דהולכין בהן אחר הרוב, עיי"ש, ובתשו' חת"ס אהע"ז ח"ב סימן קמ"ז וסימן קס"א כתב דאף דבסנהדרין ס"ט א' מסקינן דאזלינן בתר רובא בדיני נפשות, מ"מ נסתפק הרשב"א דשמא היינו ברובא דליתא קמן, דאין המיעוט לפנינו, אך ברובא דאיתא קמן דהמיעוט לפנינו, לא אזלינן בתר רובא, והרשב"א שם הוכיח דאזלינן בתר רובא מדינא דזורק אבן לגו, ותליא בפלוגתת הראשונים בביאור דין זה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-216)
216. במק"א נתבאר ללמוד מד' המשאת בנימין דמש"כ הרשב"א דספק ספיקא עדיף מרוב, היינו דבמקום דמהני ספק ספיקא אלים התירו מרוב, משום דבספק ספיקא א"צ כלל לחשוש לצד האיסור, אך מאידך גיסא גרע ספק ספיקא מרוב, דרוב מועיל להכריע את הספק וספק ספיקא אינו הכרעה כלל, אלא דא"צ לחוש לצד רחוק דספק ספיקא, ומה"ט הוא דבספק טומאה ברה"י דטימאה תורה בכל ספק גרע ספק ספיקא מרוב, - ולפ"ז ניחא דע"כ בפיקו"נ דהתירה תורה חילול שבת אף במקום דאיכא צד רחוק דפיקו"נ, סגי לזה גם בצד דספק ספיקא, ומשא"כ היכא דאיכא רוב המועיל להכריע את הספק, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-217)
217. אך הנה בפי' ר"ח בר"ה שם כתב דפיקוח הגל אסור מה"ת, וכ"כ הרי"צ גאות בהל' ר"ה והפסקי רי"ד בר"ה שם, והרשב"א שם כתב בדעת הרי"צ גאות דאיירי בדבעי מרא וחצינא דבכה"ג ה"ז אסור מה"ת, כמו שאמרו בעירובין ל"ה א', - וצ"ל דהכא איירי אף בדלא בעי מרא וחצינא דאי"ז אסור אלא מדרבנן, וזהו דקמ"ל דאפ"ה לא התירו לפקח את הגל לצורך המת, - ועמש"כ בזה הרש"ש. [↑](#footnote-ref-218)
218. ועיי"ש שהק' מזה על מש"כ הכס"מ בפ"ה מיסוה"ת ה"ה בסופו דאף בלא מאי חזית קבלה בידם שאין איסור רציחה נדחה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-219)
219. בד' המנ"ח בסוף מצוה רצ"ו מבו' דשאני דין רודף אחר חבירו להרגו מדין רודף אחר הערוה, דברודף אחר חבירו להרגו הוי ההיתר מדין פיקו"נ, אך ברודף אחר הערוה אי"ז משום הצלה אלא גזה"כ הוא, ועיי"ש מש"כ לחלק ביניהם בגונא דספק רודף, ולפ"ז ודאי דהצלת האשה מפגמה אינה דוחה שבת, אך צ"ע המקור לחלק בזה, והרי ילפינן להו מחד קרא. [↑](#footnote-ref-220)
220. ועיי"ש שפירש בזה מש"כ הכס"מ דהא דשבת דחוי' אצל חולה הוא דומיא דטומאה דדחוי' בציבור, ולא מדמינן לה לעבודה דהותרה בשבת. [↑](#footnote-ref-221)
221. והא דילפינן זמ"ז הוא משום דעיקר הא דעבודה הותרה בשבת הוא משום דמצות עבודה קודמת לאיסור שבת, ומזה יש ללמוד דכ"ש דפיקו"נ קודם לאיסור שבת, ועד"ז מצינו ביבמות ה' ב' דבעי למילף דעדל"ת מעבודה דדוחה שבת, ולכאו' גם לפ"ז ל"ה אמרינן דכ"ה דעבודה הותרה בשבת ה"נ בהא דעדל"ת הוא הותרה. [↑](#footnote-ref-222)
222. אך בל' הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין הכהנים מבו' דכל עבודה הותרה בשבת, - וצ"ל דהיינו דכיון דממוספי שבת נלמד דלא נאמר איסור שבת במקום עבודה, אמרינן דלא נאמר במקום כל עבודה דקרבן ציבור, והרי הרמב"ן שם כתב לדון דנימא דהואיל ולא נאמר איסור טומאת כהנים במקום מת מצוה, ה"נ לא נאמר במקום שאר כבוד הבריות, וכתב דליכא למילף זמ"ז, עיי"ש, וי"ל דכ"ז הוא משום דלא מצינו שהותר טומאת כהנים במקום שאר כבוד הבריות, אך בעבודה שהותרה בכל קרבנות ציבור, הרי דכיון דחזינן דלא נאמר איסור שבת במקום הקרבת מוספי שבת, ה"נ לא נאמר במקום כל עבודה דקרבן ציבור. [↑](#footnote-ref-223)
223. הרי"ד והתשב"ץ שם כתבו דגם פיקו"נ הותרה בשבת, ולפ"ז ניחא הא דילפינן הכא דין פיקו"נ מדין מילה, וכמש"כ כן התשב"ץ שם דמהא דילפינן דין פיקו"נ מדין מילה יש ללמוד דפיקו"נ הותרה בשבת, וכן הוכיח הקר"א ביבמות שם. [↑](#footnote-ref-224)
224. התויוהכ"פ הק' דא"כ מ"ט קרי למילה אבר אחד, הרי אם לא ימול ויתחייב כרת לאחר זמן הוא מת בכרת והמיתה היא בכל הגוף, ודמי לפיקו"נ דיש לו מכה גדולה באבר אחד ואם לא יעשו לו רפואה באותה שבת ימות, וא"כ מ"ט מילה קרי לה אבר אחד וחולה קרי לי' כל הגוף, ועד"ז הק' הרש"ש, ועיי"ש במשה"ק עוד בזה. [↑](#footnote-ref-225)
225. התוס' הרא"ש שם כתב עד"ז בע"א דפיקו"נ היא מצוה הנוהגת בכל אבריו של אדם שהוא מצווה להחיות נפשו כדכתיב וחי אחיך עמך. [↑](#footnote-ref-226)
226. אך בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה ושפיכות דמים פירש דהא דילפינן מבא במחתרת הוא מהא דהותר לבעה"ב לשפוך דמו של זה להצלת נפשו, ומבו' דלא ילפינן לה מהא דהותר לאחר להרגו אלא מהא דהותר לבעה"ב עצמו להרגו. [↑](#footnote-ref-227)
227. בשיעורי הגר"ש בסנהדרין שם אות קצ"ו כתב דתי' התויוהכ"פ ותי' המנ"ח ביסודם חד הוא, דעיקרו הוא דלר' ישמעאל קרא דוחי בהם הוא דין פטור, שאינו חייב למסור נפשו על המצוות, אך אי"ז דין דחי' והיתר, וע"כ אי"ז שייך אלא על עצמו אך אחר אינו רשאי לעבור על המצוות לצורך הצלתו, וכן ל"ש זה אלא באנסים אך להתרפא באיסורים אינו אלא מתורת דחי' והיתר דפיקו"נ. [↑](#footnote-ref-228)
228. והחת"ס בכתובות ט"ו ב' כתב לדון דלדינא אין מחללין שבת על תינוק הנמצא בעיר שרובה נכרים משום דלי"ב לה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו'. [↑](#footnote-ref-229)
229. ועיי"ש שכתב דאף אם היא קטנה שאינה מחוייבת עדיין במצוות יחלל עלי' להצילה שלא תחלל שבתות הרבה כשתגדיל, שמטעם זה מחללין שבת לפיקו"נ הקטנים, וצ"ע דאטו אין מחללין שבת לחיי שעה דקטן, וי"ל למש"נ להלן עפי"ד המהר"ם בן חביב דלא חילקה תורה. [↑](#footnote-ref-230)
230. ועמש"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ג לדון לפ"ז להתיר להכניס שוטה לבית הרפואה ע"מ שיתרפא משטותו אף שיאכילו אותו איסורים, אך מסיק שם דטעם ההיתר דפיקו"נ אינו משום דחלל עליו שבת אחת וכו', ואין להתיר מכח ה"ט, - ועמש"כ החכמת שלמה בסימן שכ"ח לדון להתיר לחלל שבת במקום סכנת עיורון משום דסומא פטור מכל המצוות ויש בזה לה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-231)
231. אך הרשב"א והריטב"א בשבת קל"ב א' כתבו דהא דילפינן ממילה לפיקו"נ הוא משום דפיקו"נ הוא לקיום כל המצוות שישמור ויעשה כל המצוות. [↑](#footnote-ref-232)
232. ובהא דמחללין שבת על תינוק הנמצא בעיר שרובה נכרים י"ל כמש"כ בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן קמ"א דהוא משום דסופו להתגייר ולשמור שבתות הרבה, ונתבאר בדף מס' 10, אך אכתי תיקשי מהא דמחללין שבת על חיי שעה דקטן. [↑](#footnote-ref-233)
233. אך לא נתישב בזה מש"כ השבה"ל דאין מחללין שבת על נכרי בזה"ז דאין סופו לשמור שבתות הרבה, ומש"כ האוה"ח דאין לחלל שבת על מי שלא יגיע לשבת הבאה. [↑](#footnote-ref-234)
234. י"ל למש"כ היד אפרים בסימן ש"ל למג"א סקט"ו דהא דמחללין שבת בספק פיקו"נ הוא רק כשהוא בחזקת חי, ומה"ט הוא דאין מחללין שבת בספק בן ח', וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-235)
235. הבכור שור בערכין ז' א' כתב דמהא דהותר ליטמאות אף להחיות בן האלמנה נלמד דבכלל וחי בהם נכלל גם היכא דליכא חזקת חיות, ומזה יליף שמואל דמחללין שבת ביושבת על המשבר ומתה להצלת הולד, אף דעדיין אינו חי, עיי"ש, אך הוא דלא כמש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דמחללין שבת על עובר הוא מכח ה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו'. [↑](#footnote-ref-236)
236. התו"ש בסימן ש"ל סק"א כתב דמש"כ הרשב"א דה"ז אסור מדאורייתא היינו משום עוקר דבר מגידולו, כמו שאמרו לעיל ק"ז ב' בהושיט ידו למעי בהמה ודלדל עובר שבמעי', - אך לכאו' אי"ז מתישב למש"כ הרשב"א גופי' לעיל שם דחיובו משום נטילת נשמה, דלפ"ז היינו רק כשמת העובר עי"ז, וכמש"נ להלן. [↑](#footnote-ref-237)
237. ובדעת התוס' דאי"ז מלאכה דאורייתא, י"ל דהוא משום דהוי משאצל"ג, - והגנזי חיים בסימן ש"ל ס"ז כתב דהוא משום דהטבור הו"ל כפירש רובו שסופו ליפול, - ועמש"כ האבנ"ז בסימן קל"א סק"ו בע"א. [↑](#footnote-ref-238)
238. התו"ש בסימן ש"ל סק"א כתב לישב דכל מש"כ רש"י דאי"ז מלאכה דאורייתא הוא בשכלו לו חדשיו, אך כל שלא כלו לו חדשיו הוי מלאכה דאורייתא, ומהא דתני סתמא דמיילדין את האשה בשבת משמע דהוא אף כשלא כלו לו חדשיו, ומזה נלמד דהותר לחלל את השבת אף בדאורייתא, - אך הנה בד' התוס' בשלהי פירקין מבו' דהא דתנן דמיילדין את האשה הוא משום דאי"ז אסור אלא מדרבנן, ולפ"ז לא איירי בגונא דה"ז אסור מדאורייתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-239)
239. הרמב"ן בתורת האדם כתב ללמוד מהכא דמשום יתובי דעתא דחולה בעלמא מחללינן שבתא במילתא דמסתכן בה, ומשמע דלא הותר לחלל שבת משום יתובי דעתא אלא במילתא דמסתכן בה. [↑](#footnote-ref-240)
240. מתו"ד הב"י בסימן ש"ל והמג"א שם סק"ג מבו' לפרש בזה, דהוא משום דאף דאין סחיטה בשער מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, וע"כ מוטב להביא ביד דלי"ב איסור סחיטה כלל, ומד' הרשב"א שהק' כן מבו' דס"ל דליכא איסור כלל בסחיטה בשער. [↑](#footnote-ref-241)
241. וי"ל עוד ע"ד מש"כ הריטב"א לקמן בסוגיין דהא דמביאה בידה ואינה מביאה בכלי דרך שערותי' אף דהוא שינוי טפי, הוא משום דכל דמביאה בכלי יש להרבות בשיעור משום אותו שמן שישאר בדפני הכלי וכל מאי דאפשר למעוטי בשיעורא ממעטינן, ולפ"ז י"ל דה"נ כשמביאה בשערותי' יש להרבות בשיעור משום השמן הנשאר בשער, וע"כ מוטב להביא ביד. [↑](#footnote-ref-242)
242. ובד' המ"ב בסימן ש"ל סק"ה מבו' שפירש בד' השו"ע בסימן שכ"ח שם דפליג וס"ל דא"צ לשנות, וכ"כ השפ"א לקמן קל"ג א' בדעתו. [↑](#footnote-ref-243)
243. המהר"ח אבועלפיא בס' מקראי קדש בהל' שבת שם נחלק ע"ד המ"מ דאין לדקדק כן מד' הרמב"ם, והמער"ק שם והמהר"י עייאש בתשו' בית יהודה או"ח סימן נ"ט קיימו לד' המ"מ, אך בתשו' פעולת צדיק ח"ג סימן קי"ט הסכים לד' המהר"ח אבועלפיא. [↑](#footnote-ref-244)
244. הגרי"ש זצ"ל בקובץ ישורון י"ב כתב לפרש בזה דודאי דאף יולדת מסוכנת היא אם אין עושין לה כל צרכי', אך כל שעושין לה כל צרכי' אין אחת מאלף מתה, וע"כ אם אפשר לעשות לה צרכי' ע"י שינוי, שוב אינה מסוכנת, ומשא"כ בשאר חולה שיש בו סכנה דאף אחר שמביאין לו כל צרכיו עדיין הוא מסוכן, אין מדקדקין לשנות. [↑](#footnote-ref-245)
245. בביאור מהרש"ל על הסמ"ג ל"ת ס"ה כתב לפרש בזה בע"א, דהכא איירי בדברים שאין סכנה במניעתן, דאף אם לא יהיו לעולם לא יסתכן החולי מחמת זה, ובזה הצריכו לשנות, אך בדברים שיש סכנה במניעתן מצוה להיות מזורז ולא לעשות ע"י שינוי, ועיי"ש במש"כ להוכיח מסוגיין דליכא סכנה במניעת הבאת השמן, - וזה ניחא לדעת הסוברים דהותר לעשות לחולה שיש בו סכנה כל צרכיו אף אותם שאין בהן סכנה, ונתבאר בדף מס' 14. [↑](#footnote-ref-246)
246. ועיי"ש שכתב לישב בזה משה"ק הראשונים שם דמ"ט במכשירי מילה א"צ לשנות, והיינו דשאני בפיקו"נ דלא הותרה שבת לידחות אצלו היכא דאפשר בלא חילול והלכך לא מחללינן, ומשא"כ במילה דניתנה שבת לידחות אצלה אפי' אפשר בלא חילול ולא מהדרינן לשנות בה משום דלא חשבינן מילה דחי' לשבת אלא היתר גמור אצלו שהתורה התירה בפירוש למול בשבת. [↑](#footnote-ref-247)
247. ועיי"ש דמה"ט הוא דשאני ביולדת דצריך לשנות, דכיון דאחת מאלף מתה מחמת לידה, לא אמרינן שמא יתרשלו אגב השינוי, כיון שאפילו יתרשלו מעט אינה מתה, ומשו"ה מוקמינן אדיני' דכל כמה דאפשר לשנויי משנינן. [↑](#footnote-ref-248)
248. ועיי"ש שכתב דזהו שכתב הרמב"ם בפיהמ"ש בפ' במה מדליקין בדין המכבה את הנר בשביל החולה שיישן, דהיינו רק כשא"א להוציאו למקום אחר או להסתיר האור ממנו, והיינו משום דכל דאפשר בלא עשיית המלאכה כלל לא הותר לעשותה. [↑](#footnote-ref-249)
249. וי"ל דהיינו דכיון דכ"ה הדרך בחול, ע"כ חשיב דעשיית המלאכה היא צורך הפיקו"נ, וא"צ לשנות. [↑](#footnote-ref-250)
250. אמנם הנה מסוגיית הגמ' במנחות ס"ד א' דמביאין ג' גרוגרות שבעוקץ אחד ואין מביאין ב' גרוגרות שבב' עוקצין, מבו' לכאו' דגם בשבת עושין הקל הקל תחילה, וכ"נ בד' הגר"א ביו"ד סימן קנ"ה סקכ"ה וסימן קס"ו סקכ"ד שהביא מזה דשבת דחוי' אצל חולה. [↑](#footnote-ref-251)
251. בד' המאירי בע"ז שם מבו' דאף דסכנת הפלת השן חשיבא כסכנת אבר ומחללין עלי' את השבת, לפ"מ דס"ל דסכנת אבר דינה כסכנת נפשות, מ"מ כל שבידו לגמע ולבלוע לא הותר לגמע ולפלוט, אך אם חשבינן לה כמכה של חלל מותר לגמע ולפלוט אף שבידו לגמע ולבלוע, - ולכאו' אזיל לטעמי' בסוגיין דס"ל דבכל חולה שיש בו סכנה א"צ שינוי, ומ"מ בסכנת אבר אף דדינה כסכנת נפשות מ"מ צריך שינוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-252)
252. ולפ"ז צ"ל דאף שהביא הרמב"ן שם בתו"ד גם להא דלא טרף יין ושמן נותן זה לעצמו וזה לעצמו, אין כונתו דגם הך דינא הוא מכח הא דכל דאיכא לשנויי משנינן, שהרי התם אי"ז איסור דאורייתא, אלא הביא הרמב"ן להמשנה כצורתה, והא דהתם אסור לטרוף יין ושמן הוא משום דיכול ליתן זה בעצמו וזה בעצמו ואי"ז שינוי כלל מדרכו בחול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-253)
253. וצ"ל דאף דדינא דהקל הקל תחילה הוא גם באיסורים דרבנן, כאשר כ"נ בסוגיית הגמ' ביומא פ"ד ב', מ"מ א"צ מכח זה לשנות מדרכו בחול, וכל הא דהצריכו שינוי הוא כדי שלא לחלל שבת באיסור דאורייתא, אך באיסור דרבנן א"צ שינוי. [↑](#footnote-ref-254)
254. ואמנם מבו' מד' הרמב"ן בע"ז דכ"ז הוא בחולה שיש בו סכנה, אך בחולה שאין בו סכנה אף שהותר בו שבות, מ"מ היכא דאפשר לשנויי משנינן, ועמש"נ בזה בדף מס' 17 דש"ר פליגי ע"ז. [↑](#footnote-ref-255)
255. ושמא י"ל דלא פליגי דד' הרא"ה והריטב"א קיימי כשיש לחוש שע"י העיכוב יכבד עליו החולי, ובכה"ג הותר לכבות אף כשאפשר לכפות עליו כלי, וד' הרמב"ם ורבינו פרחי' קיימי כשאין לחוש שע"י העיכוב יכבד עליו החולי. [↑](#footnote-ref-256)
256. י"ל דהוא ע"ד מש"כ האבנ"ז דבמקום שהתירו חכמים שבות הוי היתר גמור וא"צ לעשות ע"י שינוי, ונתבאר לעיל, - אך לכאו' ד' האבנ"ז קיימי בשבותים שהותרו לצורך חולה, אך ד' הביאוה"ל קיימי בשבות שלא הותר לצורך חולה וכל הא דשרי הוא משום דיש בו סכנה והותרה לו אף מלאכה דאורייתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-257)
257. ויש להוסיף, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דכל דאפשר לשנויי משנינן אינו דין מסוים ביולדת אלא ה"נ הוא בכל חולה שיש בו סכנה, הרי מבו' דגם באיסורי שבות עושין הקל הקל תחילה ומה"ט הוא דאם מדרבנן יש סחיטה בשער מביאה בידה ואין מביאה בשערה. [↑](#footnote-ref-258)
258. המער"ק שם כתב דמש"כ הרמב"ם דמחללין עלי' את השבת בשעה שהיא צועקת מחבלי', הוא חד זימנא עם הא דחברותי' נושאות אותה באגפי', ופסק הרמב"ם לקולא דבין כשחברותי' נושאות אותה באגפי' ובין כשהדם שותת ויורד מחללין עלי' את השבת, ועמש"כ בזה השבת של מי בסוגיין בע"א. [↑](#footnote-ref-259)
259. הט"ז בסימן ש"ל סק"ב כתב מטעם אחר דקוראין לה חכמה אף קודם שתשב על המשבר, דהוא משום דכל הא דאין מחללין עלי' את השבת אלא משתשב על המשבר, הוא באותם הדברים שאפשר לעשות כאן בלא עיכוב, ומשא"כ בקריאת חכמה לא שייכי שיעורים הללו דהם קרובים ללידה יותר משיעור ביאת החכמה, וע"כ משעה שמרגשת קצת אפי' בספק קוראין לה חכמה ממקום למקום, וכ"כ המ"ב שם סק"ט. [↑](#footnote-ref-260)
260. ואמנם לפ"ז לכאו' אין הטעם דביולדת עושין ע"י שינוי משום דאחת מאלף אינה מתה מחמת לידה, וכמש"כ המ"מ, אלא הוא משום דכ"ז שלא נפתח הקבר ל"ה כלל כחולה שיש בה סכנה, אלא דמחללין שבת כדי למנוע את הסכנה שבלידה, וכל דאפשר למנוע את הסכנה ע"י שינוי משנינן, - ועמש"כ בזה באורך בס' משנת פיקו"נ סימן ט"ז. [↑](#footnote-ref-261)
261. אך הפסקי רי"ד לקמן בסוגיין כתב דלא פליג בזה רב אשי ומודה דאף אם אמרה איני צריכה מחללין עלי', וכ"ה מבו' בד' הר"ח ורבינו פרחי' לקמן בסוגיין דלא פליגי בה, אך י"ל דגרסי בין אמרה צריכה אני ובין שאמרה איני צריכה, ולגירסא זו לא פליגי רב אשי ומר זוטרא בהך מילתא. [↑](#footnote-ref-262)
262. אך בהגה' מאלפס ישן ובהגה' חו"י הגיהו בד' הרי"ף כגירסת ש"ר. [↑](#footnote-ref-263)
263. הפסקי רי"ד תמה ע"ז דאם חברותי' אומרות שהיא צריכה והן בקיאות, אע"פ שנסתם הקבר ואמרה איני צריכה שומעין להן, ובע"כ דאיירי הכא כשאין בקיאין האומרים שהיא צריכה, ואפ"ה מחללין עלי' את השבת אף שאומרת איני צריכה, משום דכ"ז שהקבר פתוח מסוכנת היא, אמנם מד' רש"י מבו' דאחר שנסתם הקבר ואמר איני צריכה אין מחללין עלי' אף אם חברותי' אומרות שהיא צריכה, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-264)
264. ועיי"ש שהוסיף לפרש דכיון דחשבינן לה כמסוכנת ע"כ אף כשאומרת איני צריכה אמרינן דתונבא הוא דנקיט לה וצריכה היא אלא שאינה מרגשת. [↑](#footnote-ref-265)
265. ולא נתפרש להדיא בדבריהם אם סגי במה שרופא או חכמה אומרים דאינה צריכה, או דדוקא אם שניהם אומרים דאינה צריכה אין מחללין עלי', ואי נימא דסגי ברופא או חכמה שאומרים אינה צריכה, מבו' דמכח ה"ט דתונבא גריעא היולדת מבקי, וע"כ אף דאם רופא או חכמה אומרים דאינה צריכה אין מחללין עלי', מ"מ כשהיא עצמה אומרת שאינה צריכה מחללין עלי', וצ"ע היאך הוא מתישב עם מש"כ הרמב"ן בתורת האדם דמכח ה"ט דתונבא הויא כחד בקי, (ונתבאר בדף מס' 3). [↑](#footnote-ref-266)
266. הדרכ"מ בסימן ש"ל סק"א כתב דלמש"כ בתשו' הרשב"א ח"ז סימן שמ"ג בדין יולדת תוך ג' דאינה מרגשת לשעתה, הדין נותן דאף אם רופא אומר שאינה צריכה מחללין עלי' וכדעת השאילתות, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-267)
267. הרמב"ן בתורת האדם שם תמה דכל שהיא ורופאין אומרים שאינה צריכה הדין נותן דאין מחללין עלי' שהרי יולדות הרבה שבחול אינם עושות מדורה וחמין בכל יום, - ובדעת השאילתות י"ל דאף דבחול פעמים שאין עושין מדורה וחמין, הוא משום דאין במניעתם אלא חשש סכנה רחוק ולא נתחייבו בזה מדינא דשמירת נפש ודלא תעמוד על דם רעך, אך סגי בחשש סכנה זה להתיר לחלל את השבת, ודמי להא דמותר לחלל את השבת כדי להביא רופא מומחה וכיו"ב אף דבחול אין חייבין לעשות כן, - ובדעת הרמב"ן שהוכיח מהא דבחול אין עושין כן, י"ל דס"ל דאם בחול אין עושין כן אף במקום שאין טעם לימנע מכך, לא הותר לחלל ע"ז את השבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-268)
268. לא נתפרש לן הטעם בזה, דכיון דהיא אינה אומרת כלום, מ"ט לא ניזל בתר הרופא או החכמה שאומרים שאינה צריכה. [↑](#footnote-ref-269)
269. ועיי"ש שכתב דמ"מ כל שיש לה דברים הבריאים ואינה צריכה למאכלים אחרים, אין מחללין עלי' את השבת, שהשבת דחוי' אצל החולים ולא הותרה אצלם, וע"כ אם בישל לה בער"ש מבעו"י ובליל שבת אחר עבור קצת שעות מן הלילה הוצרכה לאכול, אין אומרים נשחוט ונבשל בשבת שהשבת מותרת אצלה ושבת כחול שויוה רבנן לגבי מסוכן ויולדת, אלא די לה במה שבישלו לה מבעו"י סמוך לחשיכה שעדיין אותו תבשיל כבן יומו הראוי לחולים, - ומשמעות דבריו דלהסוברים דשבת הותרה אצל חולה מותר לשחוט ולבשל לה, אף כשיש בשר שבישל לה בשבת מבעו"י, ועמש"נ בזה בדף מס' 4. [↑](#footnote-ref-270)
270. באהלות פ"ז מ"ד תנן בדין אשה המקשה לילד דא"ר יהודה אימתי בזמן שהיא ניטלת בגפים אבל אם היתה מהלכת הראשון טהור שמשנפתח הקבר אין פנאי להלך, והר"ש שם כתב דהוא כמו שאמרו דמאימתי פתיחת הקבר משעה שחברותי' נושאות אותה באגפי', וכתב דצריך לישב מתניתין דהתם לאידך אמוראי דס"ל דפתיחת הקבר הוא משעה שתשב על המשבר או משעה שהדם שותת ויורד, ועמש"כ בזה הסד"ט בסימן קצ"ד סוסקכ"ה. [↑](#footnote-ref-271)
271. הב"ח בסימן ש"ל כתב בדעת הר"ח והרי"ף דאין מחללין את השבת עד שתשב על המשבר ולא אמרינן דספק נפשות להקל, דהיינו משום דלא אמרינן דמחללין שבת ביולדת אלא כשנתברר לנו דהיא יולדת, דבזה הוא דאמרינן דבפלוגתא דאמוראי אזלינן לקולא דספק נפשות להקל, אך בפלוגתא דפתיחת הקבר לא אזלינן לקולא כיון שלא נתברר לנו שהיא יולדת, וכ"כ הקרבן נתנאל בסימן ה' סק"כ. [↑](#footnote-ref-272)
272. הרמב"ן כתב דבודאי הוה משמע דהלכתא כל"ב דאמרי לה משעה שחברותי' נושאות אותה, אלא משום דלאו סימנא דסמכא הוא שיש זריזות ויש עצלות לא סמכי רבנן עלי', ועמש"כ בזה הב"ח בסימן ש"ל ס"ב. [↑](#footnote-ref-273)
273. ואמנם בד' הריא"ז י"ל דהיינו דאף דהני אמוראי פליגי אם פתיחת הקבר הוא משעה שיושבת על המשבר או משעה שהדם שותת ויורד או משעה שחברותי' נושאות אותה באגפי', קי"ל להקל בספק נפשות, אך בד' הרמב"ן משמע דלא פליגי אמוראי כלל בהכי. [↑](#footnote-ref-274)
274. ועיי"ש שכתב דלפ"ז אם נמשך ישיבתה על המשבר יום אחד אין מחללין עלי' אלא ב' ימים אחר הלידה, אך מ"מ אם נמשך קרוב לג' ימים ולא ילדה אינו בכלל זה, דמכוון הגמ' הוא על לידה כאורחא דרובא דנשי, אך כשנתקשתה הרבה בלידתה נעשית חולה בשאר אברי גופה ובחולה לא נאמרו כלל שיעורים אלו. [↑](#footnote-ref-275)
275. לכאו' מכוון דבריו הוא דאביי קאמר דלעולם פתיחת הקבר היא עד ג' ורבא אמר דלעולם פתיחת הקבר היא עד ז', ואנן קי"ל כנהרדעי דאם אמרה איני צריכה אמרינן דאחר ג' כבר נסתם הקבר ואם לא אמרה איני צריכה אמרינן דעד ז' לא נסתם הקבר, וזה כמשמעות ד' הריטב"א דאחר ז' ודאי נסתם הקבר ותוך ז' תליא אם אמרה איני צריכה, - אך זה דלא כמש"כ הר"ח דהא דבתוך ז' סתמא מחללין עלי' הוא כמר זוטרא, והרי דאחר ג' נסתם הקבר והא דמחללין עלי' הוא משום דאף אחר שנסתם הקבר מחללין עלי' בסתמא, וא"כ אתיא דנהרדעי כאביי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-276)
276. אך זה דלא כמש"כ הר"ח לעיל מינה דלא קי"ל כאביי דפתיחת הקבר היא עד ג' אלא כנהרדעי, וכמש"נ להעיר בזה לעיל בהערה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-277)
277. ולגירסת הרי"ף לעיל בההיא דמר זוטרא דנסתם הקבר לא אמרה איני צריכה מחללין, הרי נתפרש להדיא דבסתמא מחללין, וכבר אמרו לעיל שם דקי"ל כמר זוטא משום דספק נפשות להקל. [↑](#footnote-ref-278)
278. הרשב"א בסוגיין דהא דתוך ז' אם אמרה צריכה אני שומעין לה, אע"ג דסתם נשים אינם מסוכנות לאותן הדברים הצריכין לה תוך ז' שומעין לה דלב יודע מרת נפשו, - וצ"ב שהרי אף בסתמא מחללין עלי' את השבת, והרי דהא דמחללין עלי' את השבת אי"ז משום דלב יודע מרת נפשו, אלא משום דבסתמא חיישינן שהיא צריכה לכך. [↑](#footnote-ref-279)
279. הרא"ש והטוש"ע שם כתבו דבתוך ז' אם אמרה צריכה אני מאכילין אותה, והקרבן נתנאל בסימן ה' סק"מ תמה ע"ז, דהרי אף בסתמא מאכילין אותה, דומיא דהא דמחללין עלי' את השבת אף בסתמא, ורק אם אמרה איני צריכה אין מאכילין אותה, וכ"כ הגר"א שם, - והדגמ"ר שם כתב דדבריהם קיימי כשחברותי' אומרות שאינה צריכה וע"כ אין מאכילין אותה אלא כשאומרת צריכה אני, וכ"כ הגר"ז שם ס"ה, והמ"ב שם סקי"א, ונתחדש לפ"ז דבתוך ג' מאכילין אותה אף כשהיא וחברותי' אומרות שאינה צריכה, אף דאף בתוך ג' אין מחללין עלי' את השבת כשרופא או חכמה אומרים שאינה צריכה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-280)
280. בד' הפמ"ג שם והשעה"צ שם סקי"ג משמע דלא פסיקא לי' הך מילתא, וצ"ב הטעם בזה, דמ"ט יהא גרע מכל אדם דמחללין עליו שבת ע"פ רופא. [↑](#footnote-ref-281)
281. משמעות דבריו דכל הא דלי"ב סכנה הוא משום דאפשר להמתין עד הערב, אך אם לא יעשו לה צרכים אלו כלל יש בה סכנה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-282)
282. ויש להוסיף, דבתשו' הרד"ך שם צידד בתחילת דבריו להתיר לזה, משום דדין עשיית צרכי חולה שאין בו סכנה ע"י נכרי, שוה לדין עשיית צרכי חולה שיש בו סכנה ע"י ישראל, דהוא אף כשאינו צריך לה בשבת, עיי"ש, ולהדיא דדבריו קיימי בגונא דבחולה שאין בו סכנה מחללין את השבת וא"צ להמתין למוצ"ש, דהרי כל שאפשר להמתין למוצ"ש אף בחולה שיש בו סכנה אין מחללין עליו את השבת, וכמש"כ הרמב"ן והר"ן בסוגיין בתו"ד דכל דאפשר להמתין למוצ"ש, אין מחללין את השבת, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם והר"ן בפ' שמנה שרצים בדין מכה של חלל, וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ח ס"ד, ויתבאר בעזה"י במקומו, ואפ"ה בחולה שאין בו סכנה לא התירו בכה"ג עשיית מלאכה ע"י נכרי, ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן שכ"ח סקי"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-283)
283. ואמנם אין ללמוד מזה אלא דצריך להמתין למוצ"ש כשאין צורך כלל לעשות בשבת, אך אין ללמוד מזה דצריך להמתין אף בגונא דבחולה שיש בו סכנה כה"ג א"צ להמתין. [↑](#footnote-ref-284)
284. ועיי"ש שכתב ללמוד לזה ממש"כ השו"ע שם ס"ה דבארצות קרות מותר לנכרי לעשות מדורה בשביל הקטנים, והרי דאף לעשות לצורך הקטנים לא הותר אלא בארצות קרות. [↑](#footnote-ref-285)
285. ויש להוסיף דמקור ד' הרמ"א שם הוא מד' המרדכי בסימן ר"נ, שהובא בדרכ"מ שם, וד' המרדכי קיימי בנכרי שהדליק אש בשביל תינוק, ובמקור דבריו בסה"ת סימן רנ"ב הוא כשהדליק בשביל תינוק לחממו או כדי לעשות לו מאכלו, ובהני גווני הוא שהתירו להדליק ע"י נכרי, משום דהתינוק נצרך לכך מאד. [↑](#footnote-ref-286)
286. והיינו דאי נימא דלא הותר אלא כשיש לחוש שיחלה, הרי דלא תלי אם הוא צריך לכך הרבה או לא, אלא תלי אם יש לחוש שאם לא יעשו לו כן יחלה. [↑](#footnote-ref-287)
287. בס' יצחק ירנן שם כתב לפרש לעיקר דברי המ"מ בע"א, דלא הותר אלא כגון חימום דיש במניעתו סכנה אלא דאפשר בבגדים, ובזה הוא דאמרינן דכיון דמ"מ ע"י מדורה איכא רפואה קרובה יותר שרי, אך היכא דליכא סכנה כלל במניעת דבר זה לא הותר, וכתב דלפ"ז אין ללמוד מד' רש"י דפליג ע"ד המ"מ. [↑](#footnote-ref-288)
288. בתשו' מהרח"ש ח"ג סימן ז' כתב דלא תיקשי ע"ז מהא דהיכא דאפשר לשנויי משנינן, ולדעת הרמב"ן הוא בכל חולה שיש בו סכנה, דכל מש"כ המ"מ להתיר הוא כשיש תועלת וקורת רוח לחולה טפי ע"י המלאכה, אך כל דאפשר לשנות ולא יגרע בכך תועלת החולה, לא הותר לעשות מלאכה. [↑](#footnote-ref-289)
289. וכ"נ גם בד' השו"ע, דבב"י שם הביא פלוגתת רש"י והמ"מ אם עושין לחולה שיש בו סכנה דבר שאין במניעתו סכנה ולא הכריע בזה, ובכס"מ בפ"ב משבת הי"ד נסתפק גם בדעת הרמב"ם דהוא כדעת רש"י, ורחוק לומר דבשו"ע סתם כד' המ"מ, ועוד, דאם מל' זה דהרמב"ן נלמד דעושין לחולה שיש בו סכנה אף דבר שאין במניעתו סכנה, מ"ט לא הביא כן הב"י דדעת הרמב"ן כדעת המ"מ. [↑](#footnote-ref-290)
290. ויש לסייע לזה, ממש"כ הרמב"ן לד"ז בדין מכה של חלל דא"צ אומד, ולא כתב כן בכל חולה שיש בו סכנה, והיינו משום דדבריו הם במסוים במכה דא"צ אומד דמחללין עלי' אף שאין כאן רופא ואין ידוע מה צריך לו, ובזה הוא כתב דעושין לו כל שרגילין לעשות לו בחול. [↑](#footnote-ref-291)
291. אך הנשמ"א בכלל ס"ט סק"ג ד"ה ונ"ל דאזלי כתב דמה שציין המג"א שם לסט"ז הוא דהתם מבו' דשבת דחוי' אצל פיקו"נ. [↑](#footnote-ref-292)
292. האגודת אזוב בכלל פיקו"נ סק"ד כתב דאי"ז מתישב בל' המ"מ והמג"א שכתבו דאף אם אין במניעת אותו דבר סכנה עושין לו, ומשמע דלי"ב סכנה כלל, ועיי"ש שכתב דזהו שהוסיף הגר"ז שם ס"ד דאע"פ שאין סכנה "כלל" במניעת הדבר ההוא, דהוא שלא כד' הרדב"ז ולי"ב צד סכנה כלל. [↑](#footnote-ref-293)
293. אך צ"ב דאם יש בזה צד סכנה א"כ פשיטא דמחללין ע"ז את השבת, והגרמ"מ פרבשטיין בקובץ אסיא נ"ג אות י"א י"ב ט"ו האריך לפרש דהיינו דאי"ז אלא צד סכנה רחוק דאין מחללין ע"ז את השבת, ורק בחולה שיש בו סכנה הוא דכל צד סכנה חשיב כפיקו"נ, משום דבדעת בנ"א דבחולה שיש בו סכנה כל מה שנצרך להצלתו אף לחשש רחוק הוא בכלל הפיקו"נ, עיי"ש, ועמש"כ בס' משנת פיקו"נ סימן כ"ז סקי"א לפרש לזה בע"א. [↑](#footnote-ref-294)
294. ויש מקום לדון לפ"ז במשה"ק בהגה' מחנ"א בפ"ב משבת ע"ד המ"מ מהא דפריך לעיל בסוגיין אהא דתניא דאם היתה צריכה לנר מדליקין לה דפשיטא, ולפ"ד המ"מ הול"ל דקמ"ל דמדליקין לה אע"פ שאין במניעת אותו דבר סכנה. [↑](#footnote-ref-295)
295. האבנ"ז בסימן תנ"ג תמה ע"ד אביו דל"ד לקרבנות דאף שדחה הקרבן את השבת מחללין שבת אף משום הידור, אך בחולה אם אין במניעת אותו דבר סכנה אינו כלל ממצות הצלת נפשות אף לכתחילה, והאגודת אזוב שם סוסק"ד השיב דכל מה שעושין לחולה כדי שיהא בריא יותר הוא בכלל וחי בהם, ולפ"ז היינו רק בדברים המועילין לרפואתו. [↑](#footnote-ref-296)
296. וכ"נ בד' הביאוה"ל בסימן שכ"ח ס"ד דגם לד' המ"מ לא הותר אלא דבר המסייע לרפואתו, וזהו שכתב די"ל דמש"כ המאירי דמחממין חמין לרפואתו משום דממהרת היא בחיזוק אבריו ואין משהין לה שום דבר תועלת "לגמור רפואת החולה", הוא כד' המ"מ. [↑](#footnote-ref-297)
297. ויש להוסיף עוד, דלפ"ד האבי עזרי לא הותר לעשות כל צרכיו אלא בחולה שיש בו סכנה, אך כל שאין בו סכנה אלא דצריך לחלל שבת כדי למנוע סכנה לא הותר לו שאר צרכים, וזה ע"ד מש"כ בחי' הגרי"ז בהל' שביתת עשור בשם הגר"ח דבחולה שיש בו סכנה א"צ להאכילו פחות פחות מכשיעור ובחולה שאין בו סכנה שאם לא יאכילוהו יכבד החולי עליו ויסתכן מאכילין אותו פחות פחות מכשיעור, וגם לפ"ד הרדב"ז י"ל דאין להתיר בכה"ג, וזה למש"נ לעיל בהערה בביאור דבריו, אך לשאר הדרכים י"ל דגם בכה"ג שרי. [↑](#footnote-ref-298)
298. בתשו' אדמת קדש או"ח סימן ו' כתב בד' הרדב"ז דשבת דחוי' אצל פיקו"נ ואפ"ה הותר לעשות כל צרכיו, משום דלפי דבריו טעם ההיתר בזה הוא משום דיש בזה צד סכנה, וע"כ שפיר שרי אף דשבת דחוי' אצל פיקו"נ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-299)
299. בס' משנת פיקו"נ סימן י"ז סק"ה כתב לישב בזה משה"ק התהל"ד בסימן שכ"ח סק"ד במש"כ השו"ע שם ס"ד דכל שיודעים באותו חולי שממתין דאין מחללין עליו את השבת, אף דלא גרע זה משאר צרכיו, ושם סק"ז כתב לישב בזה משה"ק החלקת יואב בח"א סימן י"ד ממה שאמרו לקמן קל"ג ב' דפשיטא דמציצת הדם היא סכנה דאל"כ לא היו מחללין שבת עלי'. [↑](#footnote-ref-300)
300. וכיון לזה מדעתו בס' משנת פיקו"נ סימן י"ז סק"ד, - ועיי"ש בסק"ט שכתב כן מטעם אחר דכל דא"צ לחלל שבת להצלתו לא חשיב כלל כמסוכן לענין חילול שבת, וה"נ כל דא"צ כלל לאכול ביוהכ"פ להצלתו לא חשיב כמסוכן לענין אכילה ביוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-301)
301. וזה כמש"כ שם סק"ט בדעת המהר"ם מר"ב דשבת הותרה במקום פיקו"נ ושאר איסורים דחויין במקום פיקו"נ, ועמש"נ בזה בדף מס' 4. [↑](#footnote-ref-302)
302. וממש"כ הביאוה"ל להחמיר באיסור של תורה "ובפרט שהוא שלא במקום סכנה", משמע דלי"ב לדינא דספק נפשות להקל. [↑](#footnote-ref-303)
303. בדף מס' 17 בהערה נתבאר לדון בזה, דאי נימא דהתירא דשבות לצורך חולה הוא ע"ד התירא דפיקו"נ י"ל דיש בזה גם להתירא דעשיית כל צרכיו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-304)
304. ועיי"ש שכתב דאמוראי נינהו ואליבא דשמואל, והיינו דרב יהודה דאמר בשם שמואל דעושין מדורה לחי' ס"ל דאין עושין מדורה אלא לחי' ולא לחולה, ורב חייא בר אבין פליג, וכתב דקי"ל כר' חייא בר אבין דספק נפשות להקל. [↑](#footnote-ref-305)
305. התורת שבת בסימן שכ"ח סקכ"ו כתב דהיינו משום דבחולה אפשר לחממו בבגדים, ומשא"כ בהקיז דם דא"א לחממו בחמימות היוצא מעצמו ע"י בגדים משום דיש לו חסרון דם ואין החיות דהיינו הדם שהוא הנפש רצוא ושוב להוליד חמימות. [↑](#footnote-ref-306)
306. מש"כ דכ"ה בירושלמי דהא דטומנין את השליא הוא כדי ליתן ערבון לארץ, צ"ב, דד' הירושלמי קיימי בהא דבחול טומנין את השליא בארץ, אך הא דבשבת טומנין את השליא בספלים של שמן וכו' הוא כדי שיחם הולד, ואך דג"ז אינו אלא דרך סגולה. [↑](#footnote-ref-307)
307. השאילתות שם כתב דאע"ג דיחיד ורבים הלכה כרבים דכתיב אחרי רבים להטות, מ"מ הלכה כר' יוסי דמסתבר טעמי' דהא זימנין דמינתח והו"ל ספק נפשות וספק נפשות להקל. [↑](#footnote-ref-308)
308. העולת שבת סק"ז כתב דבדברים אלו הוא שכתב השו"ע שם ס"ז דאין עושין לספק בן ז' או בן ח', דכיון דדברים אלו אינם אלא צער בעלמא לתינוק אם אין עושין לו ולי"ב סכנה, ע"כ אמרינן דלא התירו חכמים אלא לתינוק דאית לי' בודאי חיות אך לספק נפל לא התירו לעשות דברים אלו, ועיי"ש שכתב דמד' התוס' לקמן קל"ה א' (ד"ה בן ח') משמע דכל מה שאינו אלא מדרבנן עושין לספק בן ז' או בן ח', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-309)
309. אך הרא"ש בפ' כל הכלים סימן ג' כתב לישב, דהא דאסר ר"נ באסובי ינוקא הוא ביום שני, אך ביום הלידה שרי, ועמש"נ עוד בזה בדף מס' 24. [↑](#footnote-ref-310)
310. אמנם הנה הרא"ש בפ' כל הכלים סימן ג' כתב בשם רש"י דאסובי ינוקא היינו שמלפפין אותו וקושרין אותו בבגדים ליישר אבריו, והרי דהא דאסר רב נחמן הוא אף כשעושין כן ע"י כריכה בבגדים, ולטעמי' הוצרך לפרש דאיירי התם ביום שני, דביום הלידה שרי רב נחמן גופי' הכא, והיינו משום דגם הא דשרי רב נחמן הוא ללפף הולד הוא כדי ליישר אבריו, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-311)
311. המרומי שדה לקמן כ"ח א' כתב דע"ז הוא שכתב הרמב"ן במלחמות דכל מקום שאין לחוש בדבר מותר כו' ולפיכך לא האריך רבינו הגדול ז"ל בדברים הללו. [↑](#footnote-ref-312)
312. הגר"א שם סק"ז כתב דכ"ה משמעות לישנא דגמ' דעל אוקימתא ראשונה דריפוי ממון בשכר פריך דליתני וכו', ועל אוקימתא השני' דריפוי ממון דבר שאין בו סכנה פריך והאר"י, והרי דבאוקימתא ראשונה לא פריך רק דליתני וכו' ולא פריך דאין הדין כן. [↑](#footnote-ref-313)
313. עיי"ש שכתב בשם אחרים דמכה שאינה של חלל מתרפאין מהן בשכר, דהו"ל כרופא מומחה ולא מרע נפשי', ומכה של חלל אין מתרפאין אף בשכר, ומשמעות דבריו דנחלק ע"ז וכל מכה שאין מתרפאין מן הנכרי היינו אף בשכר. [↑](#footnote-ref-314)
314. ואכן הר"ן כתב דהא דבספק חי ספק מת אין מתרפאין מהן הוא משום "דאיכא למיחש" דילמא נכרי קטיל לי' ומוטב שיניח אולי יחי', ומשמע דאף דאי"ז אלא חשש שימיתנו הנכרי, מ"מ אמרינן דשוא"ת עדיף ואין מתרפאין ממנו. [↑](#footnote-ref-315)
315. ויש ללמוד לפ"ז דחולה שספק אם ימות, מותר לעשות לו ניתוח כשקרוב הדבר יותר שיחי' עי"ז, אף דיתכן שימות עי"ז, וע"כ כל הא דאין מתרפאין מן הנכרי הוא משום דודאי יהרגנו, וכ"כ התפא"י בבועז יומא פ"ח ריש סק"ג לדינא. [↑](#footnote-ref-316)
316. ועיי"ש שכתב דהא דהנכרי ודאי יהרגנו, לאו היינו דרוב נכרים רוצים להרוג לישראל, דזה דבר שאינו מסתבר, אלא היינו דכיון דהוא ספק השקול הוי ממילא רוב למיתה, דהמחצה שרוצים לרפאות לא עדיפי מרופאים ישראל דטוב שברופאים לגיהנם שהוא מחמת שאין מעיינין כ"כ וסומכין על דעת עצמן ומכח זה פעמים שאין מכוונין לרפואה הנכונה שטוב לפניו ונותנין לו רפואה המזיקתו והורגתו. [↑](#footnote-ref-317)
317. ועפי"ז נחלקו בביאור הא דודאי מת, דלפירש"י ודעימי' היינו דאף דיש לו רפואה, מ"מ אם לא ירפאנו ימות, וע"כ אמרינן דיתרפא מן הנכרי כיון דאם לא ירפאנו ימות, אך התורי"ד כתב דהיינו דבודאי ימות ממנו ואין רופא בעולם שיכול לרפאותו, והיינו משום דכיון דאיכא רופא ישראל, ודאי דכל שיש לו רפואה אין מתרפאין מן הנכרי, שהרי בידו להתרפא מן הישראל, ויש לחוש לחיי עולם, ורק בגונא דאין לו רפואה לחיי עולם, הוא דמותר להתרפאות מן הנכרי משום דלחיי שעה לא חיישינן. [↑](#footnote-ref-318)
318. וי"ל בזה, דהנה למש"כ התורי"ד דכל דליכא רופא ישראל מתרפאין מן הנכרי, בע"כ דאי"ז חשש גמור שימיתנו הנכרי, דא"כ מ"ט מתרפאין ממנו בדליכא רופא ישראל, הרי אף אם בלא שיתרפא ממנו הוי ספק שימות, מ"מ שוא"ת עדיף, וביותר, דבד' הרי"ד בפסקיו מבו' דאף בריבדא דכוסליתא מתרפאין ממנו בדליכא רופא ישראל, אף דהוי דבר שאין בו סכנה, אלא דכיון דאיכא חשש כ"ד שימיתנו הנכרי ע"כ תיקנו חכמים דאין מתרפאין ממנו, ובזה הוא שאמרו דלחיי שעה לא חיישינן ולא אסרו חכמים להתרפאות מן הנכרי היכא דליכא למיחש אלא לחיי שעה, ומה שהביאו מההיא דאם אמרנו נבא העיר וכו', היינו דמהתם חזינן דלא חיישינן לחיי שעה במקום חיי עולם, והרי דחיי שעה לא חשיבי כחיים גמורים, וע"כ י"ל דלא אסרו חכמים להתרפאות מן הנכרי משום חשש דחיי שעה. [↑](#footnote-ref-319)
319. התו"ח כתב לפרש לפ"ז להס"ד דגמ' דלא הניח ר' ישמעאל לרפאות את בן דמא משום דחשוד על שפ"ד וחיישינן לחיי שעה, דהיינו משום דמקרא דאם אמרנו נבא העיר וכו' אין ללמוד אלא דלא חיישינן לחיי שעה במקום ספק חיי עולם, כמו שאמרו אם יחינו נחי' ואם ימיתנו ומתנו, ומשא"כ הכא דקרוב לודאי שימיתנו י"ל דחיישינן לחיי שעה. [↑](#footnote-ref-320)
320. ויש להוסיף, דמהא דמייתינן מההיא דאם אמרנו נבא העיר וכו', יש ללמוד דאף היכא שאינו חולה כלל אלא שהוא עתיד למות מכח רעב, חשבינן לה כחיי שעה, ולא אמרינן דלא חשיב כחיי שעה אלא כשכבר קיים בו החולי הממיתו, וא"כ אי נימא דגם כשיכול לחיות כמה חדשים חשיב כחיי שעה, מ"ט כל חיי האדם אינם חשובין כחיי שעה. [↑](#footnote-ref-321)
321. ועיי"ש שכתב לפ"ז דאין להתיר אלא בגונא דע"י הרפואה אפשר שיחי' כחיי שאר בנ"א, אך כל דגם ע"י הרפואה יהא עלול למות בכל ום מכח מחלתו, אף דאפשר שתועיל הרפואה שיחי' זמן רב יותר, לא הותר לעשות רפואה זו, כיון דאף ע"י הרפואה לא יהא לו אלא חיי שעה. [↑](#footnote-ref-322)
322. הבנין ציון שם כתב לדון בזה דאין עושין ע"י ישראל משום חשש איסור רציחה, וכתב דאין לחוש לזה שהרי ניתן רשות לרופא לרפאות וא"צ לחוש שמא יטעה ונמצא הורג נפשות בשוגג, ועוד דלא חמיר ספק איסור רציחה מספק איסור חילול שבת והרי התירו לחלל שבת לחולה שיש בו סכנה משום פיקו"נ אף דאפשר דאעפ"כ ימות או אפשר דיחי' גם בלא רפואה זו, וכיון שהתירו לחלל שבת החמור דאיסור סקילה כ"ש שיש להתיר ספק איסור רציחה דבסיף משום ספק פיקו"נ, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, - ולכאו' מכוון דבריו דאף דאיסור רציחה אינו נדחה משום פיקו"נ, היינו משום דמאי חזית וע"כ לא חשבינן לה כפיקו"נ, אך הכא דמשום גדרי פיקו"נ לא חיישינן לחיי שעה במקום חיי עולם, הדר דינא דנדחה ספק איסור רציחה משום ספק פיקו"נ. [↑](#footnote-ref-323)
323. וי"ל עוד בזה, למש"כ החזו"א ביו"ד סימן ס"ט סק"א ד"ה ויש לעי' בגונא דרואה חץ הולך להרוג בנ"א רבים ויכול להטותו לצד אחר ויהרג רק אחד שבצד אחר ואלו שבצד זה יצולו, די"ל דכיון דהטיית החץ מצד זה לצד אחר היא בעיקרה פעולת הצלה ואינה קשורה כלל בהריגת היחיד שבצד אחר רק עכשו במקרה נמצא בצד אחר נפש מישראל, ואחרי שבצד זה יהרגו נפשות רבות ובזה אחד, אפשר דיש לנו להשתדל למעט אבידת ישראל בכל מאי דאפשר, עיי"ש, וי"ל עד"ז הכא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-324)
324. הבעה"מ כתב דקי"ל כר' יוחנן משום דחששא דרבנן היא ולקולא נקטינן, ועוד דרב ור' יוחנן הלכה כר' יוחנן, ולכאו' הוא דלא כמש"כ רש"י לעיל בסוגיין דהנכרי ודאי יהרגנו, אלא הוא חשש בעלמא ואינו אלא מדרבנן, - וצ"ע לפ"ז דמ"ט בספק חי ספק מת אין מתרפאין מהן אף כשאין רופא ישראל, הרי איכא ספק נפשות לפנינו והיאך דוחין לספק נפשות זה מפני חששא בעלמא. [↑](#footnote-ref-325)
325. לכאו' לפ"ז כל הא דאין מתרפאין מהן בכה"ג הוא רק כשיש רופא ישראל, דבכה"ג לא סמכינן על רופא נכרי דחיישינן שיתעצל ויניחנו וימות, אך כל שאין רופא ישראל מתרפאין מהן, דאף אם יתעצל ויניחנו אין בכך הפסד. [↑](#footnote-ref-326)
326. מסתימת הדברים משמע דכל דליכא סכנה בהמתנה ממתינין למוצ"ש, אף אם ע"י שיעשו לו הרפואה בשבת ימהר רפואתו, וזה דלא כמש"כ בחי' הגרי"ז בהל' שביתת עשור בשם הגר"ח דבחולה שיש בו סכנה כל המועיל לקירוב רפואתו ה"ז בכלל סכנה ופיקו"נ שדוחה שבת, וכ"כ בקובץ ישורון י"א (עמ' תש"י) בשם האבי עזרי דכל חולה שנמצא במצב סכנה עלול פתאום למות, וע"כ מחללין שבת כדי להוציאו במהרה ממצב הסכנה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-327)
327. לכאו' דבריו הם לגירסת ר"ח בפסחים שם דהוה שייף בגורהקי דערלה לברתי' דהוה בה אישתא צמירתא, ולפ"ז מבו' דלל"ב דהתם לא חשבינן לה כסכנה, אך לגירסת הגמ' שלפנינו י"ל דלכו"ע אישתא צמירתא הויא סכנה, אלא דלל"ב לא איירי כלל באישתא צמירתא, וכ"נ ממה שאמרו בסוגיין דאישתא צמירתא כמכה של חלל דמי ולא פליגי בה. [↑](#footnote-ref-328)
328. ועיי"ש שכתב דמ"מ י"ל דאם כאיב לי' טובא באחד מאברים הפנימיים ומסופק לו שמא נתקלקל שם באיזה דבר וליכא רופא בעיר, מותר לחלל שבת וליסע אחר רופא, שהרי אף במכה של חלל כתב השו"ע שם ס"ה דאם נעשה אצל החולה ספק סכנה מחללין. [↑](#footnote-ref-329)
329. וזהו שכתב הגר"א שם דהא דהחושש בשיניו ומצטער עליו להוציאו אומר לנכרי להוציאו הוא נלמד ממה שאמרו הכא דכל דכאיב לי' טובא שפיר דמי, והיינו דמכוון הגמ' הכא הוא דאם מכה בשינים חשיבא כמכה של חלל ה"נ היכא דכאיב לי' טובא הוי כחולה שאין בו סכנה שהותר בו שבות דרפואה, וה"נ שרי אמירה לנכרי, - והאג"ט שם כתב לפרש כן במש"כ הגר"א שם סי"ז דהא דכשיש לו מיחוש שמצטער וחלה ממנו כל גופו דינו כחולה שאין בו סכנה נלמד ממה שאמרו הכא דכל דכאיב לי' טובא שפיר דמי, אשר צ"ע דאדרבה מהתם למד הרמב"ן בתורת האדם דבמיחוש בעלמא אין דינו כחולה, ובע"כ מכוון הגר"א דכל דכאיב לי' טובא אף דאינו כחולה בכל גופו מ"מ הוא כחולה בשינים, וע"כ הוא דאם מכה בשינים חשיבא כמכה של חלל, אף היכא דכאיב לי' טובא הו"ל כחולה דהותר בו שבות דרפואה, - אך השעה"צ שם סק"ד פירש לד' הגר"א בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-330)
330. אך זה שלא כדבריו בסימן שכ"ח ס"ג דאף בכאב גדול אין דינו כמכה ואין מחללין עליו את השבת. [↑](#footnote-ref-331)
331. המ"ב שם כתב דהיינו רק כשחלה כל גופו עי"ז, ובשעה"צ שם סק"ד כתב ללמוד כן מד' הגר"א שם ובסי"ז, - וצ"ב דאם כאב גדול הוי כמכה, מה מקום יש להצריך שיחלה כל גופו מכח זה, והרי מכה בשינים חשיבא כמכה של חלל אף שלא חלה כל גופו מכח זה, ומה טעם י"ל דבכאב גדול בשינים לא חשיב כמכה של חלל אלא כשחלה כל גופו מכח זה, - ועמש"נ לעיל בהערה לפרש לד' הגר"א בע"א. [↑](#footnote-ref-332)
332. האג"ט שם כתב כן גם בדעת הט"ז בסימן שכ"ח סקכ"ד והפמ"ג שם שכתבו דאם יש לו צער גדול מחמת הכאב בשיניו ובשביל זה נחלש כל גופו הותר לעשות לו כל הרפואות, ומבו' דלא חשיב אלא כחולה שאין בו סכנה אף דכאיב לי' טובא, - אך מד' המ"ב שם ס"ק ק' שהביא לדין זה מבו' דס"ל דאיירי בגונא דאינו בכלל כאיב לי' טובא, וע"כ ל"ה כמכה של חלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-333)
333. ובדעת ההשלמה ודעימי' דאין מחללין עלי' את השבת, לכאו' צ"ל דס"ל דלא אמרינן ספק נפשות להקל בספיקא דאיבעיא, וצ"ע, - עוד יש להעיר, דבד' ההשלמה והמאירי מבו' דכיון דספק הוא אף אסור לגמע את החומץ, ומבו' דלא אמרינן בכה"ג ספיקא דרבנן לקולא, וזה מתפרש כמש"כ האג"ט טוחן סקל"ח (סוף אות ו') דכל דהאיסור ודאי וספק אם התירוהו לא אמרינן ספיקא דרבנן לקולא. [↑](#footnote-ref-334)
334. והנה אמנם בד' הרמב"ן בתורת האדם והר"ן בשבת קכ"ט א' מבו' דבפלוגתא דאמוראי מאימתי פתיחת הקבר מחללין את השבת משום דספק נפשות להקל, אך יש מקום לחלק בזה בין ספיקא דפלוגתא לספיקא דאיבעיא, וכאשר כן צ"ל גם בד' המאירי והנימו"י שכתבו בשבת שם דמחללין את השבת בספיקא דפלוגתא משום דספק נפשות להקל והכא כתבו דאזלינן לחומרא. [↑](#footnote-ref-335)
335. ובד' המאמ"ר שם מבו' דהיינו משום דאף דהיכא דכאיב לי' טובא חשיב כחולה שיש בו סכנה, מ"מ הכא לא חשיב ככאיב לי' טובא, אף שחלה עי"ז כל גופו, וע"כ ל"ה כחולה שיש בו סכנה, - אך בד' הגר"ז שם מבו' דהוא משום דגם בכאב גדול לא חשיב כחולה שיש בו סכנה, וזה כמש"נ לעיל מד' המהריק"ש והאג"ט דכאיב לי' טובא לא חשיב כמכה של חלל, ול"מ אלא לחשבו כחולה שאין בו סכנה. [↑](#footnote-ref-336)
336. אך פשר דבר למדנו מד' הריא"ז בשבת שם ה"ג דין ג' שכתב בדין חושש בשיניו דאם היו שיניו כואבין לו ביותר ה"ז ספק אם מותר לגמע ולפלוט שיש לספק שמא היא כמכה של חלל, והרי דאף שכתב לעיל מינה דכל מכה שבשינים חשיבא כמכה של חלל, מ"מ בכאיב לי' טובא ה"ז ספק אם הוא כמכה של חלל, והיינו דהא דגומרת בבני מעים הוא במכה ממש, אך בכאב שבשינים ליכא לה"ט ותליא בהאיבעיא בדין ככי ושיני, - ולפ"ז מתפרש מה שאמרו דשאני צפדינא, דאי"ז דוקא צפדינא, אלא היינו בכל מכה שבשינים, ומשא"כ בדכאיב לי' טובא דבזה ליכא לה"ט ותליא בהאיבעיא בדין ככי ושיני. [↑](#footnote-ref-337)
337. הביאוה"ל בסימן שכ"ח ס"ז והערוה"ש שם סכ"ו כתבו בשם התבו"ש שנסתפק בהא דמכה של ברזל סכנה היא אם מיירי בהכאה בכח או אפי' חיתוך בנחת נמי הוי מסוכן, - וצ"ב דבד' התבו"ש שם מבו' דלמש"כ השו"ע דתליא במכה של ברזל, אף בחיתוך בנחת הויא סכנה, אלא שכתב די"ל דלא תליא כלל במכה של ברזל אלא אם הויא המכה בכח או ע"י חיתוך בנחת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-338)
338. ובטעמא דמילתא י"ל דהוא משום דלא הותר שבות לחולה שאין בו סכנה, וי"ל עוד דאם ל"ה בו סכנה ל"ה חשבינן לי' כלל כחולה כיון דלא חלה כל גופו. [↑](#footnote-ref-339)
339. בס' הבתים כתב דלהרמב"ם לטעמי' דאין בו סכנה, ודאי דאין להתיר בסם, שהרי לדעתו לא הותר רפואה בסם לחולה שאין בו סכנה גזירה משום שחיקת סממנין. [↑](#footnote-ref-340)
340. והרמב"ן הוסיף דהוא משום דבצפידנא אפשר להמתין, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-341)
341. ואמנם זה ניחא אי נימא דאיכא ברפואה זו שבות דרבנן, אך אי נימא דאינה אסורה אלא מגזירת שחיקת סממנין תליא בפלוגתת רבוותא אם גם דברים שנאסרו מגזירת שחיקת סממנין לא הותרו לחולה שאין בו סכנה, ונתבאר בדף מס' 19. [↑](#footnote-ref-342)
342. כן פירש הראבי"ה בדבריו, אך הב"ח בסימן שכ"ח ס"ה כתב לישב לד' ר"ת דמודה דאין מחללין שבת משום סכנת אבר, ומש"כ ואפי' דאבון אחד מאבריו וכו' הינו דחוששין לסכנת נפשות מתוך דאבון זה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-343)
343. ויש להוסיף, דלדעת הסוברים דמחללין שבת משום סכנת אבר, לכאו' ודאי דהיינו כשלא יהא ראוי כלל למלאכתו, דחשיב כמיתה דאותו האבר, ודמי לדין יציאת שן ועין דהוא אף כשסימא את עינו או חירשו, אף דהאבר עצמו קיים, וא"כ גם לדעת ש"ר דהתירו שבות משום סכנת אבר לא מצינו שהתירו אלא בכה"ג דיש לחוש דלא יהא ראוי כלל למלאכתו. [↑](#footnote-ref-344)
344. אך המרומי שדה לעיל בע"א כתב דאף דשן חשיב כאבר לענין זה, מ"מ לא חשיב כסכנת אבר אלא כשאינו יכול למלאות חסרונו, וכל שחסר לו שן אחד עדיין משתלם מלאכת הטחינה בשאר שיניו ולי"ב להתירא דסכנת אבר, - ובתשו' שבה"ל ח"ח סימן צ"ב נקט בפשיטות דסכנת שן לא חשיב כסכנת אבר, משום דשן אינו בכלל האברים כדתנן באהלות פ"ג מ"ג, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מטו"מ ה"ז ובפ"ג הי"ג, - אך בד' המאירי נראה דהא דאין השינים בכלל מנין האברים הוא משום דלא נבראו עמו, וע"ד שאמרו בנדה נ"ה א' דמה"ט אינם מטמאין במת, אך לענין סכנת אבר חשבינן לי' כאבר, וכדחזינן לענין יציאה בראשי אברים דחשיב כאבר. [↑](#footnote-ref-345)
345. ומצאנו עד"ז בד' הערוגת הבושם בח"ג סימן ס"ט עמ' 199 שכתב בשם מורי הר"ב דאם אמר נכרי לישראל קטע יד פלוני ואי לא קטלינא לך מותר לקטוע מפני פיקו"נ, והיינו משום דכל הא דלא הותר להרוג את חבירו כשאונסין אותו הוא משום דמאי חזית וכו', ובקטיעת יד ליכא לה"ט דמאי חזית וכו', וכתב בשם ה"ר אליעזר שנחלק ע"ז, דבאבר אחד נמי איכא ספק נפש, כמו שאמרו בב"ק פ"ד א' דדילמא בהדי' דעויר עיני' נפק נשמתי', ודמי לגב היד וגב הרגל דמחללין עליו את השבת, וכתב לפ"ז דמותר לחלל שבת על אבר אחד, דאע"ג דרובא לא מייתי במקום שאינו עושה טריפה, הרי אין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, - והתויוהכ"פ ביומא פ"ב ב' נסתפק בזה אם בכה"ג מותר לסמאות עינו של חבירו, דאף דאפשר דימות עי"ז מ"מ כיון דאפשר דלא ימות אין ספק מוציא מידי ודאי, או דכיון דיש בזה ספק נפשות אסור לסמאות עינו של חבירו, וכתב דמ"מ כל שאמדוהו שלא תצא נשמתו עי"ז מותר לסמאות עינו של חבירו, כיון דלי"ב לה"ט דמאי חזית, - ובד' הרדב"ז בתשו' סימן אלף נ"ב והפמ"ג במש"ז סימן שכ"ח סוסק"ז מבו' דלא פסיקא להו דבקטיעת ידו או רגלו איכא ספק סכנת נפשות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-346)
346. צ"ב דממ"נ אם סכנת אבר הויא בכלל וחי בהם, מ"ט לא הותר לחלל שבת משום סכנת אבר, ואם אינה בכלל וחי בהם מ"ט יהא מותר לעבור שאר איסורים משום סכנת אבר. [↑](#footnote-ref-347)
347. התהל"ד בסימן שכ"ח סקכ"א תמה ע"ד קמאי שכתבו דאיסורא דכחילת העין הוא משום גזירת שחיקת סממנין, שהרי יש בזה משום השבות דכוחל, - אך בדעת הני קמאי נראה דס"ל דכל דאין כחילת העין לשם צביעת ויפוי העין לי"ב משום כותב וצובע, וע"כ לי"ב אלא משום גזירת שחיקת סממנין. [↑](#footnote-ref-348)
348. ובפי' הר"ן בשבת ק"ט א' כתב בתחילת דבריו דהאיסור בזה הוא מגזירת שחיקת סממנין, ובסו"ד כתב דהוא משום השבות דכוחל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-349)
349. הפרישה שם סוסק"ו והב"ח שם תמהו ע"ז מסוגיין דאף להס"ד דבעין שמרדה ליכא סכנת נפשות מ"מ מותר לכוחלה בשבת היכא דשחיקי סממנין מאתמול, וכמו שהוכיחו כן הרמב"ן וש"ר דהותר שבות ע"י ישראל עכ"פ במקום סכנת אבר, - והט"ז שם סקי"א כתב דצ"ל דאה"נ דלס"ד דלי"ב סכנת נפשות בע"כ נלמד מזה דהתירו שבות אף בחולה שאין בו סכנה, אך לפ"מ דמסקינן דיש בו סכנת נפשות לא מצינו דהותר שבות לחולה שאין בו סכנה, - והקרית מלך רב בפ"ב משבת ה"י בסו"ד כתב לישב דכל הא דלא התירו שבות הנסמך למלאכה הוא כשאפשר ע"י נכרי, והכא איירי כשא"א ע"י נכרי וע"כ התירו לכוחלה. [↑](#footnote-ref-350)
350. ולפי דבריהם נמצא דבמקום סכנת אבר שהותרה כל שבות, הותר אף משאצל"ג, אך לדעת הסוברים דהותר כל שבות לצורך חולה ובע"כ דמשאצל"ג חמיר טפי הרי דאף במקום סכנת אבר לא הותרה משאצל"ג, שהרי לדעתם ליכא נפ"מ בין סכנת אבר לכל חולה שאין בו סכנה, - ועמש"כ בזה הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פל"ג הערה י"ז. [↑](#footnote-ref-351)
351. ועיי"ש שכתב לישב עוד דאיירי כשאפשר לכבות ע"י נכרי ובכה"ג לא הותר לכבות ע"י ישראל, ועמש"נ לעיל בהך מילתא אם הותר שבות ע"י ישראל כשאפשר ע"י נכרי, - והבית מאיר שם סי"ז כתב לישב דכיבוי הנר אינו צורך הרפואה, דהשינה אינה רפואתו, ולא הותר אלא בחולה שיש בו סכנה דמחללין שבת לכל צרכיו לדעת המ"מ, ועמש"נ לדון בזה בדף מס' 14. [↑](#footnote-ref-352)
352. האג"ט טוחן סקל"ח אות א' כתב דהרמב"ן שהביא מזה הוא לטעמי' בשבת ק"ל ב' שהוכיח מהא דאין אומרים לנכרי כבה דלא הותרה אמירה לנכרי במקום פסידא אף בדבר האסור משום שבות, ולא חילק בין שבות דמשאצל"ג לשאר שבותים. [↑](#footnote-ref-353)
353. אך הפמ"ג במש"ז בסימן ש"ב סק"ו והביאוה"ל שם ס"י נקטו דיש להתיר משאצל"ג לצורך חולה, וצע"ג, - וגם בעיקר דבריהם שם צ"ב, דהרי בסימן שכ"ח קי"ל לעיקר דלא הותר שבות כדרכו לצורך חולה שאין בו סכנה, וצ"ע כן גם בד' הפמ"ג בסימן רע"ח שם שכתב בפשיטות דבחולה שאין בו סכנה הותרו שבותים, וכ"כ הביאוה"ל שם דקי"ל הכי. [↑](#footnote-ref-354)
354. המאירי בשבת כ"ט ב' עמד בזה בטעם הא דלא התירו לכבות את הנר לצורך חולה שאין בו סכנה ומ"ש ממה שהתירו להפיס מורסא משום צער, וכתב דשאני בכיבוי הנר שאי"ז הסרת נזק בידים, ועוד שאין הנזק מבורר כ"כ יבא מצד הנר, ועוד שאפשר לו בצדדים אחרים כגון מחיצה והדומים לה, - ובס' משמרת שלום שם עמד דלפ"ז נמצא דכל דהוא מסיר הנזק בידים והנזק מבורר וא"א לו בע"א הותר שבות לצורך חולה, ובד' הראשונים והפוסקים לא מצינו שהתירו בכה"ג. [↑](#footnote-ref-355)
355. האג"ט טוחן סקל"ח אות ל"א הק' עוד דבסוגיית הגמ' לעיל מבו' דלא התירו שבות כלל במקום צער, וע"כ לא הותר לגמע חומץ בדכאיב לי' טובא אלא אם יש בו סכנה, ומ"ש ממשאצל"ג שהתירוה במקום צער, ועיי"ש שכתב דאין לומר דמשאצל"ג קיל טפי, שהרי אדרבה משאצל"ג חמיר משאר שבות וכמש"כ בפי' הר"ן בשבת קמ"ה א', וכ"ה מבו' מהא דלא הותר משאצל"ג לצורך חולה אף לדעת הסוברים דהותרו שאר שבותים לצורך חולה, אך הבית מאיר בסימן שכ"ח סל"ז בתו"ד כתב דשמא לא הותר במקום צער אלא שבות דמשאצל"ג דקיל משאר שבותים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-356)
356. אך אכתי קשיא קו' האג"ט דחזינן דבמקום צער לא התירו לגמוע את החומץ, והרי דלא הותרו שבותים במקום צער, וכ"ה מבו' בד' הפוסקים בכ"ד, אך לדרך בתרא דהמגן אבות דבחולה החמירו י"ל דע"כ אף במקום שאין עליו תורת חולה, מ"מ כיון דהוי הצער מכח מחלה החמירו בזה, ולא התירו אלא במקום צער בעלמא שאינו מכח חולי, (וצ"ל דבמפיס מורסא לא חשיב כצער מכח חולי). [↑](#footnote-ref-357)
357. בס' משמרת שלום שם הביא דמצינו ליסוד הדברים בד' הריטב"א בשבת ק"ל דהא דלא התירו שבות כדרכו לצורך חולה והתירו אמירה לנכרי, ומאידך לצורך מת התירו לטלטלו מחמה לצל ולא התירו אמירה לנכרי, הוא משום דבחולה מחללין עליו שבת ע"י גדולי ישראל אם יש בו סכנה, ואם יתירו שבות דרבנן ע"י ישראל בחולה שאין בו סכנה יבא לעשות מלאכה דאורייתא, וע"כ התירו ע"י נכרי ולא ע"י ישראל, ומשא"כ במת דלעולם אין מחללין עליו שבת ע"כ משום בזיון דמת התירו ע"י ישראל ולא ע"י נכרי. [↑](#footnote-ref-358)
358. בס' משמרת שלום שם העיר בזה דבד' המג"א בסימן שכ"ח סקמ"א וסימן ש"ל סקי"ז מבו' דהותר משאצל"ג במקום צער אף כדרכו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-359)
359. וכ"ה מבו' גם ממש"כ השיטה להר"נ בשבת ק"מ א' בשם י"מ דהא דמותר לשרות חילתית בשבת כששתה בחמישי ובשישי הוא כדי שלא יחלה והותר איסור שבות לצורך חולה, ואפ"ה לא התירו לשרותו בפושרין אלא בצונן, ולכאו' הוא משום דכל דאפשר לשנויי משנינן. [↑](#footnote-ref-360)
360. האבנ"ז בסימן קי"ח סק"ה כתב טעם אחר בזה, דהוא משום דבגוונא שהותר שבות משום צערא וכן בשבות שהותרה לצורך חולה שאין בו סכנה אי"ז דחוי' אלא הותרה, דמ"ט יגזרו חכמים איסור ושיהא נדחה הרי מוטב שלא יגזרו כלל במקום צער ולא יהא צריך לדחות איסור, וע"כ אף אם אפשר לעשות בשינוי מותר לעשות כדרכו, עיי"ש, - אך אי"ז מתישב למש"נ בדף מס' 14 להוכיח דאף אמירה לנכרי שהותרה לצורך חולה שאין בו סכנה אי"ז הותרה אלא דחוי', וגם בד' האבנ"ז גופי' באג"ט טוחן סקל"ח סוסק"ו מבו' דנקט דלא כן, ואף בשבות שהותרה לצורך חולה הוא היתר שהתירו חכמים, ונתבאר להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-361)
361. ועיי"ש שכתב לדמותו למה שאמרו בחולין פ"ג ב' דאם שחט כוי ביו"ט אין מכסין את דמו, אף דגם אם הוא בהמה ליכא אלא איסור דרבנן ולא אמרינן בזה ספק דרבנן לקולא כיון דהאיסור הוא ודאי והמתיר הוא ספק, - ויש להעיר דלמש"כ האג"ט גופי' באבנ"ז סימן קי"ח סק"ה דבשבות שהותר לצורך חולה אי"ז דחוי' אלא הותרה, דמ"ט יגזרו חכמים איסור ושיהא נדחה הרי מוטב שלא יגזרו כלל בכה"ג ולא יהא צריך לדחות איסור, ל"ד כלל להתם. [↑](#footnote-ref-362)
362. בתשו' מחזה אליהו ח"א סימן ס"ה סקכ"ו כתב לחלק בזה דשבות ע"י שינוי שהותר לחולה שאין בו סכנה אי"ז אלא דחוי', וע"כ בספק ה"ז אסור, אך שבות דרפואה שהותרה לכל חולה היינו דלא גזרו כלל במקום חולה, ואף בספק הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-363)
363. ועיי"ש שכתב ללמוד כן ממש"כ הרמב"ן בסוגיין דהא דלא התירו לגמוע את החומץ אלא במקום סכנה הוא משום דיכול לגמע ולבלוע וע"כ לא התירו לו לגמע ולפלוט, והרי דכל דא"א בענין אחר מותר אף בלא שינוי, - וצע"ג דהרמב"ן בסוגיין הרי אזיל שלא כדבריו בתורת האדם, אלא כדעת הסוברים דהותר אף שבות כדרכו לצורך חולה, ובזה הוא שכתב דמ"מ כיון דאפשר לגמע ולבלוע לא התירו לו לגמע ולפלוט, אך כל שא"א לגמע ולבלוע מותר לגמע ולפלוט משום דהותר שבות לצורך חולה, אך למש"כ בתורת האדם דלא הותר שבות כדרכו לצורך חולה, היינו אף היכא דא"א בענין אחר. [↑](#footnote-ref-364)
364. אך כבר עמדו דממה שלא הביא המ"ב לדבריו אלא בדברים האסורים משום שחיקת סממנין, משמע דבשאר שבותים לא סמך ע"ז. [↑](#footnote-ref-365)
365. וי"ל דל"ד למה שנחלקו אם הותר מלאכה ע"י ישראל כשאפשר ע"י נכרי, דהתם הוא משום דע"י ישראל הוי מלאכה דאורייתא וע"י נכרי אינו אלא שבות, אך בשבות שהותר לצורך חולה א"צ לעשותו ע"י נכרי, כיון דגם כשעושהו ע"י נכרי אכתי הו"ל שבות, - אך צ"ע דהרי כשעושה ע"י נכרי הו"ל שבות דשבות וקייל טפי, וא"כ מ"ט לא יהא צריך לעשות ע"י נכרי. [↑](#footnote-ref-366)
366. הגנזי חיים שם כתב לישב בזה למה שאמרו בביצה כ"ב א' דאם מסייע יש בו ממש הי' אסור לכחול ע"י נכרי משום דהישראל עמיץ ופתח ולא תיקשי מינה לדעת המתירים כל שבות לצורך חולה, דהתם הוא דאפשר לעשות הכל ע"י נכרי, עיי"ש, - אמנם הנה הרמב"ן ורבים מקמאי הוכיחו מהתם דלא הותר שבות לצורך חולה, ולכאו' נלמד מזה לדעתם דשבות דהותר לצורך חולה הוא אף כשאפשר ע"י נכרי, - אך י"ל דס"ל דהתם א"א בלא סיוע הישראל, וכמו שנקטו הקרית מלך רב בפ"ב משבת ה"י בסו"ד ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' ד"ה אך זה. [↑](#footnote-ref-367)
367. והרמב"ן הוסיף דת"ק דאבא שאול משמע דאסר אף ביו"ט, ונמצאו ג' מחלוקות בדבר, דת"ק אסר אף ביו"ט ואבא שאול סבר דביו"ט מותר ובשבת אסור, ור' מרינוס סבר דאף בשבת מותר והלכתא כוותי'. [↑](#footnote-ref-368)
368. הרי"ף וש"ר הק' ע"ז דא"כ מ"ט לא הותר אלא מפרק כלאחר יד, הרי אף מפרק כדרכו שרי, והרי"ף הק' עוד דא"כ מ"ט אמרו דבמקום צערא לא גזור רבנן הול"ל במקום סכנה לא גזרו רבנן. [↑](#footnote-ref-369)
369. התוס' שם הק' ע"ז דא"כ מ"ט היו יונקים, הרי היו יכולים לחלוב לתוך הקדירה, וכתבו דלפי' ר"ת לא קשיא, דמסתמא כיון שהיו רעבים לא הי' להם שום מאכל בקדירה. [↑](#footnote-ref-370)
370. אך ביו"ט התירו? ולפ"ז יש מקום להתיר תרופות ביו"ט, ועמש"כ הב"י ברחיצת העינים ביוהכ"פ??. [↑](#footnote-ref-371)
371. ונפ"מ בזה הוא במש"נ לעיל לדון אם התירו שבות אף במקום ספק חולי, דאי נימא דהתירא דשבות לצורך חולה הוא ע"ד התירא דפיקו"נ י"ל דדמי להתירא דפיקו"נ דשרי אף בספק, - עוד נפ"מ בזה, הוא במש"כ הבית מאיר בסימן שכ"ח סי"ז דאף לדעת הסוברים דבחולה שיש בו סכנה התירו לו כל צרכיו, מ"מ בהתירא דשבות לחולה שאין בו סכנה לא התירו כל צרכיו, עמש"נ בזה בדף מס' 14, ואי נימא דהתירא דשבות לצורך חולה הוא ע"ד התירא דפיקו"נ, י"ל דיש בזה גם להתירא דעשיית כל צרכיו. [↑](#footnote-ref-372)
372. הנשמ"א בכלל ס"ט סק"א כתב בתו"ד דבע"כ צ"ל דהרפואה יכול להעשות אף אם לא יעמץ ויפתח, וע"כ יש לאסור בזה, וכ"כ הגנזי חיים בסימן שכ"ח לט"ז סק"ז. [↑](#footnote-ref-373)
373. התהל"ד שם הק' דהכא חזינן דמלאכה דאורייתא ע"י שינוי קיל משבות כדרכו, ותיקשי דא"כ מ"ט בהמוצא תפילין לא התירו שבות ע"י שינוי כמש"כ התוס' בשבת ס"ב ב' (ד"ה וכל), והתירו פחות פחות מד' אמות, וי"א דהתירו אף טלטול בכרמלית, - ולמש"נ לעיל מד' הרשב"א ניחא, דלעולם מלאכה דאורייתא ע"י שינוי לא קיילא משבות כדרכו, אלא דעיקר הא דלא התירו שבות כדרכו הוא משום מראית העין, וע"כ התירו במלאכה ע"י שינוי שאינו דומה ולא נראה כעושה מלאכה ולי"ב משום מראית העין. [↑](#footnote-ref-374)
374. וזהו גם מש"כ הריטב"א די"ל דטעמא דאבא שאול דאסר לינק בשבת אף במקום צער, הוא משום דס"ל דחולב ביד איסורא דאורייתא הוא דיש מפרק אפי' שלא בגידו"ק, וכשיונק בפיו הוי שבות גרידא ובשבת לא שרו לי' רבנן, וזה לטעמי' דלא התירו מלאכה דאורייתא בשינוי לצורך חולה. [↑](#footnote-ref-375)
375. ואמנם הדברים צע"ג, דהרי קי"ל דחולב חייב משום מפרק, וכמש"כ המ"ב בסימן ש"ה סקע"א ובסימן שכ"ח ס"ק ק"ז, וא"כ הרי מהא דגונח יונק חלב בשבת יש ללמוד דהתירו אף מלאכה דאורייתא ע"י שינוי, - וכבר עמד ע"ז השעה"צ שם וכתב דצ"ל דהתם דאין דרכו של מפרק בכך לא חשיבא מלאכה כלל וגרע הדבר מסתם שינוי בעלמא, - אך לא נתפרש לן דא"כ מנ"ל ללמוד להתיר בשבות דרבנן ע"י שינוי. [↑](#footnote-ref-376)
376. הפמ"ג באש"א בסימן שכ"ח סקל"ט כתב בדעת ר"ת ודעימי' דהא דהתירו ביו"ט מכח צער תיאבון הוא מכח התירא דאוכ"נ ביו"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-377)
377. שמא עיקר קו' הרמב"ן ודעימי' הוא לפ"מ שהביאו בשם ר"ת דאיירי בדבעי למשתי חלב והוא מתאוה לה, וכ"נ בד' ר"ת בספה"י, וכ"כ הבעה"מ שם, אך למש"כ התוס' בשמו דאיירי בצער של רעב, ובד' התוס' ביבמות מבו' דאיירי כשאין להן מאכלים אחרים, שפיר י"ל דהתירו מכח זה שבות ביו"ט, ושו"ר שכ"כ הא"ר בסימן שכ"ח סקל"ז והמאמ"ר שם סקי"ח, וכתבו לפ"ז דלדעת הרי"ף ודעימי' י"ל דהתירו מכח זה אף בשבת, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-378)
378. ולא נתפרש לן דאטו התירו כל שבות שלא כדרכו משום צער ריעבון, ועוד, דהרי קי"ל דלא התירו שבות אלא בחלה כל גופו או שנפל למשכב אך במיחוש בעלמא לא התירו, אף דהוא מצטער מכך, ומ"ט גרע מצער ריעבון. [↑](#footnote-ref-379)
379. הבעה"מ שם כתב דהוא משום דהוי מכשירין שאפשר לעשותן מער"ש, והיינו דלמ"ד דמכשירין שאפשר לעשותן מער"ש דוחין את השבת אף הי' מותר לחמם את המים, דכיון דאלמלי כן אסור למול, והו"ל כמכשירי מילה, ואמנם בפשוטו כ"ז הוא מכח הא דמילה ומכשירי' דוחין את השבת, אך אלמלי דין דחיית שבת דמילה ומכשירי', ל"ה מהני מידי הא דא"א לעשותו מער"ש, אך בתשו' עטרת חכמים או"ח סימן ד' (ד"ה ואם נכון) ובחת"ס שבת ק"ו א' מבו' דהוא אף אלמלי הא דמילה דוחה את השבת, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-380)
380. בתשו' חת"ס אהע"ז ח"א סימן א' ד"ה עוד כ' כתב דכל מש"כ הרמב"ן להתיר בזה הוא משום דספק הוא אם יצטרך כלל חמין לאחר המילה, וע"כ מלין ואם יהא צריך אח"כ יהא פיקו"נ דוחה שבת, אך אם ידעינן דבודאי נצטרך לחלל שבת אחר המילה ודאי דאסור למול, - והמנחת שלמה בח"א סימן ז' ד"ה ובעיקר חידוש זה כתב דכבר הרבו לתמוה ע"ז. [↑](#footnote-ref-381)
381. ונפ"מ בזה, דבגונא דבלא"ה מותר לו לעשות מעשה זה עכשיו וא"צ לחוש לסכנה העתידית, דהויא סכנה רחוקה, לי"ב להאיסור להכניס עצמו לפיקו"נ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-382)
382. וכ"נ ממש"כ הרמב"ן דטעם ההיתר בזה הוא משום דאין למצוה אלא שעתה ואין לדחות מילה וכו', ומשמע דרק מכח מצות מילה הוא דהותר למול אף דהוא מכניס עצמו בכך לפיקו"נ, וכ"כ המאיר לעולם בח"ב סימן ז' ד"ה ונראה לי דמודה הרמב"ן בדבר הרשות דאסור. [↑](#footnote-ref-383)
383. ולפ"ז הרי דממש"כ הרשב"א דה"נ אסור למול ע"מ לחמם מים ע"י נכרי, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בעירובין ס"ז ב' להני קמאי שפירשו דאיירי התם כשנשפכו החמין של אחר המילה, וכ"כ התורי"ד דכיון שעדיין לא מל אין דוחין מפניו אף שבות דרבנן, יש ללמוד דגם הא דהותר אמירה לנכרי לצורך חולה אף שאין בו סכנה אי"ז אלא דחוי', וע"כ אסור להביא עצמו לידי כך, ונתבאר בדף מס' 13. [↑](#footnote-ref-384)
384. אך עיי"ש שכתב לחדש בדעת הבעה"מ, דכ"ז הוא כשהי' אפשר לעשות מער"ש דבכה"ג אי"ז אלא דחוי', אך כל של"ה אפשר לעשות מער"ש הו"ל הותרה ומותר להכניס עצמו לכך. [↑](#footnote-ref-385)
385. אך יש להעיר ע"ז ממשמעות ד' הרמב"ן דלא הותר להכניס עצמו לפיקו"נ אלא מכח מצות מילה דאין למצוה אלא שעתה, ואם טעם ההיתר בזה הוא משום דשבת הותרה אצל פיקו"נ הדין נותן דיהא מותר להכניס עצמו לכך אף שלא במקום מצות מילה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-386)
386. ועיי"ש בד"ה ותורף דברים אלו שנסתפק דשמא הא דאסור למול בכה"ג אינו אלא מדרבנן, דמדאורייתא דוחה המילה לאיסור זה דמכניס עצמו לפיקו"נ, אלא דמדרבנן דוחין המילה בכה"ג. [↑](#footnote-ref-387)
387. ושם סק"ב כתב דאם שבת דחוי' אצל פיקו"נ אסור מדאורייתא להכניס עצמו לכך, וטעמא דהבעה"מ דאי"ז אסור אלא מדרבנן הוא משום דס"ל דשבת הותרה אצל פיקו"נ, - אך בקוב"ש כתובות אות י"ב חזר בו דאף אם שבת דחוי' אצל פיקו"נ אין אסור להכניס עצמו לדחי' דפיקו"נ אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-388)
388. והך מילתא דהא דאסור להכשיל את חבירו לעבור על איסור באונס הוא משום איסורא דלפנ"ע דבין אדם למקום, כ"כ האג"מ ביו"ד ח"א סימן ג' ובאו"ח ח"ה סימן י"ג אות ט'. [↑](#footnote-ref-389)
389. אך לכאו' כ"ז הוא כשאח"כ יהא צריך הוא עצמו לחלל את השבת, אך כל שיהא אחר צריך לחלל את השבת, כאשר כ"ה בהא דאין מלין בשבת מכח הא דיצטרכו אח"כ לחמם, דהוא אף כשלא יחמם המוהל עצמו אלא אחר, אין לאסור בזה אלא משום איסורא דלפנ"ע, דלא חמיר היכא דמכניס את חבירו להתירא דפיקו"נ מהיכא דמכשיל את חבירו באיסור שבת שלא הותר כלל שאינו עובר אלא באיסורא דלפנ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-390)
390. לכאו' יש מקום לדון בזה, דהאיסור להכניס עצמו לפיקו"נ אינו איסור בפנ"ע דיהא נדחה ע"י המילה, אלא הוא מכלל איסור מלאכה בשבת דמכח הא דהוא מוזהר באיסור מלאכה בשבת אף מוטל עליו שלא להכניס עצמו לכך, וכמש"נ לעיל בהערה וכיון דאיסור מלאכה בשבת אינו נדחה מפני המילה, דהו"ל כמכשירין שאפשר לעשותן בער"ש, אף האיסור להכניס עצמו לכך אינו נדחה מפני המילה, ואף דאם עבר והכניס עצמו אינו חייב מיתה משום דבשעת עשיית המלאכה איכא להיתר פיקו"נ, מ"מ הא דאיסור מלאכה אוסר עליו להכניס עצמו לכך אינו נדחה מפני המילה. [↑](#footnote-ref-391)
391. בתשו' חת"ס ח"ו סימן צ"ו ד"ה ואין רחוק כתב דאזיל הבעה"מ לטעמי' דאסור למול בשבת כשמכניס עצמו לפיקו"נ, ומה"ט אסור אף קודם השבת להפליג בספינה משום דמכניס עצמו לפיקו"נ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-392)
392. הריטב"א שם כתב בשם הבעה"מ דהאיסור בזה הוא משום דפעמים באים לידי ספק סכנה ונראה כמתנה לחלל את השבת, ומבו' דאי"ז ודאי שיבואו לידי סכנה אלא דפעמים באים לידי כך, ולפ"ז י"ל דרק בכה"ג הוא דשרי קודם ג' ימים ולדבר מצוה, דכיון דרק פעמים באים לידי כך, אין האיסור בזה מדינא אלא משום דנראה כמתנה לחלל את השבת, ולא נאסר אלא ג' ימים קודם השבת ורק לדבר הרשות, אך כל דודאי דיבא לידי סכנה הוי האיסור בזה מדינא, ולא הותר אף קודם ג' ימים ואף לדבר מצוה, - אך בד' הבעה"מ מבו' דה"נ הוא כשמפריש במדבריות ובכל מקום סכנה שעתיד לחלל בו את השבת ומבו' דאף דידעינן דהוא עתיד לחלל את השבת שרי, ואמנם בתשו' מהריב"ל ח"ב סימן נ"ג כתב דאף דהתיר הבעה"מ גם כשהוא קרוב לודאי שיחלל את השבת, מ"מ בודאי גמור לא התיר, ונתבאר להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-393)
393. בתשו' מהריב"ל ח"ב סימן נ"ג הסכים לאסור בגונא דידוע בודאי שיחלל שבת, ולא הותר אלא כשאין הדבר ודאי, אף דהוא קרוב לודאי, והביאוהו הכנה"ג בהגב"י סימן רמ"ח אות י"ד והמג"א שם סקי"ד, - והכנה"ג והמג"א שם כתבו דע"ז סומכין עכשיו שמסתכנין בעצמן שלא לחלל שבת, והקוה"ע בסימן כ"ג סק"ג תמה ע"ז דהיאך מסתכנין בעצמן הרי אסור להחמיר על עצמו בסכנה, ועיי"ש במש"כ בזה, והאג"מ באו"ח ח"א סימן קכ"ז והמנחת שלמה בח"א סימן ד' סק"ד תמהו טובא על דבריו, ועמש"כ האג"מ שם לישב בע"א, ומש"כ בביאור דבריו בס' משנת פיקו"נ סימן ג' סק"ד ואילך, ועי' עוד בדבריו שם סק"ג ובסימן א' סק"ו במש"כ בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-394)
394. אך הא"ר שם סקי"ב כתב דש"ר לא פליגי ע"ד הבעה"מ, וכתב לדינא להתיר בזה, והגר"ז שם שם סי"ג כתב דיש להחמיר כד' המהריב"ל ודעימי' דכל שידוע בודאי שיחלל שבת אסור, אך אין למחות ביד המקילין הואיל ויש להם על מי שיסמכו. [↑](#footnote-ref-395)
395. למש"כ הברכ"י בסימן רמ"ח אות א' דהא דשרי להפליג בספינה לדבר מצוה, הוא משום דלא אסרו להפליג בספינה לגמרי משום צורך העולם וכו', ונתבאר להלן, הרי במילה בשבת דליכא לה"ט שפיר אסור להכניס עצמו לפיקו"נ אף דהוא דבר מצוה. [↑](#footnote-ref-396)
396. ויש להוסיף, דלמש"כ הרשב"א בביצה דהאיסור להכניס עצמו לפיקו"נ הוא משום דהוא כדוחה אותו בתחילה, ע"כ כל האיסור בזה הוא בשבת עצמה שכבר הוא מוזהר שלא לעשות בה מלאכה, וכיון דהוי כדוחה אותה בתחילה אסור, ומשא"כ קודם השבת דעדיין אינו מוזהר שלא לעשות מלאכה, כמבו' ביבמות ל"ג א' דחלות איסור שבת הוא בתחילת השבת, וע"כ אין לאסור בזה מכח הא דהוי כדוחה אותה בתחילה, וגם הא דלדבר הרשות אסור, כתב הבעה"מ דהוא משום דנראה כמתנה לחלל את השבת, והרי דאין האיסור בזה מדינא אלא משום דנראה כמתנה לחלל את השבת. [↑](#footnote-ref-397)
397. יש להעיר בזה, דלמש"כ בתשו' הרד"ך בית י"ח ובגל' הגרע"א בסימן ש"ז ס"ה דמצטער מותר לרחוץ כל גופו בחמין, דאף דלא התירו איסורי שבות במצטער, מ"מ ברחיצה דאי"ז איסור שבות אלא גזירה בעלמא לא גזרו על המצטער, לכאו' ל"ה לנו לאסור למול בחמישי מכח הא דמכניס עצמו לאיסור רחיצה ביום השלישי, כיון דלא גזרו כלל לאיסור רחיצה בחולה ובמצטער, ורחוק לומר דאסור למול משום דחיישינן שמא לא יחממו חמין מער"ש או שישפכו החמין ויהא צריך לחמם בשבת, דמהיכ"ת נחוש לכך. [↑](#footnote-ref-398)
398. ועיי"ש שכתב דלדינא יש להתיר בזה ולסמוך ע"ד הסוברים דקי"ל כרשב"ג דא"צ לפסוק עמו, - והמ"ב בסימן של"א סקל"ג כתב לדינא להתיר בזה, וצירף לד' הא"ר שהתיר משום דא"צ לפסוק עמו, עם ד' המג"א שהתיר משום דבזה"ז אין מרחיצין את הקטן ביום השלישי. [↑](#footnote-ref-399)
399. יש להעיר, דבד' התשב"ץ שם משמע להדיא דכל מה שאסר בזה הוא משום דהוא בתוך ג' ימים דקודם השבת דקמי שבתא מיקרי, ולפ"ד הברכ"י לכאו' ל"ה צריך לזה. [↑](#footnote-ref-400)
400. אך נפ"מ רבתא בין הטעמים בגונא דיהא צריך לחלל שבת משום פיקו"נ, דלדברי המג"א בכה"ג אסור למול, ולד' הש"ך והא"ר שרי. [↑](#footnote-ref-401)
401. ועיי"ש שהוסיף דהרמ"א שם כתב די"א דכל שהולך לסחורה חשיב כדבר מצוה ומותר להפליג אף בער"ש, וא"כ כ"ש דא"צ להוציא ממונו, ועוד, דכל האיסור הוא רק כשעושה מעשה בידים דמפליג בספינה, ולא כשנמנע בשוא"ת. [↑](#footnote-ref-402)
402. ועיי"ש בסימן ל"ט סק"ח שכתב לפרש לד' המחנה ישראל בע"א, - אך לא נתישבו בזה דבריו בס' דבר בעתו. [↑](#footnote-ref-403)
403. ובפשוטו יש לאסור מה"ט לרפאות נכרי, דהישראל שעושה הרפואה עובר באיסור רפואה, - אך בס' שלחן שלמה שכ"ח סק"ב צידד דלא אסרו בזה דלא חיישינן שיבא לשחוק סממנין לצורך רפואת הנכרי. [↑](#footnote-ref-404)
404. אך בד' הנשמ"א בכלל ס"ט סק"א שהביא התהל"ד שם נראה דס"ל דאיסור רפואה הוא גם על המתרפא, וזהו שנחלק ע"ד המג"א דאין להתיר רפואה ע"י נכרי במקום מקצת חולי משום שבות דשבות, עיי"ש, ולדעתו צ"ל דמה שהתירו בחולה לכחול ע"י נכרי, הוא משום דאיסור שחיקת סממנין הותר במקום חולי, וכל האיסור בזה הוא משום איסור כוחל, וזה שרי ע"י נכרי. [↑](#footnote-ref-405)
405. וי"ל עוד בזה, למש"כ הב"י בסימן שכ"ח סל"ז, דכל שעושה הרפואה ע"י נכרי שרי, אף דהישראל אוכל אוכלין המרפאין אותו, ולא חיישינן שמא ישחוק סממנין, כיון שלא התירו לעשות מעשה הרפואה ע"י ישראל, ונתבאר להלן, וי"ל דה"נ בכחילת העין, אף אם האיסור הוא גם על המתרפא, מ"מ כיון שלא התירו לעשות את מעשה הכחילה ע"י ישראל, לא חיישינן שמא ישחוק סממנין. [↑](#footnote-ref-406)
406. הרמב"ם שם כתב דמה"ט מותר לכפות כוס על הטבור בשבת כדי להעלותו, אך השיטה להר"נ לקמן ס"ו ב' כתב דהא דשרי הוא משום דהוי חולי של סכנה, או משום דאינה רפואה מועלת לכל ורוב פעמים אינו מועיל, ומבו' דאלמלי הני טעמי הי' בזה לאסור רפואה, - ויש להסתפק אם הוא משום דפליג ע"ד הרמב"ם וס"ל דאסרו אף ברפואה שאינה נעשית כלל ע"י סממנין, או דהוא משום דס"ל דגם רפואה זו נעשית גם ע"י סממנין. [↑](#footnote-ref-407)
407. וכ"ה מבו' בד' הב"י שם ובכס"מ בהל' שבת שם שהק' ע"ד הרמב"ם שכתב דדברים אלו אין עושין אותם בסממנין, דבגמ' משמע שדרך העולם לעשותן בסממנין מדאיצטריך למימר אבל לא בסם, וכתב דהרמב"ם גורס בכלי במקום בסם וסובר שאין דרך להעלותם בסם וע"כ אין לגזור בהן משום שחיקת סממנין, ולהדיא בדבריו דכל הא דלא גזרו משום שחיקת סממנין הוא רק ברפואה דאין עושין אותה כלל בסממנין, אך רפואה שעושין אותה גם בסממנין אסור לעשותה גם שלא ע"י סממנין, - והקרית מלך רב שם רמז לישב לד' הרמב"ם בע"א, וזה למש"כ שם דהא דכשדרך בנ"א לעשות ע"י סממנין אסור אף בלא סממנין, היינו כשדרך רוב העולם הוא ע"י סממנין, אך אם אין דרך רוב לעשות ע"י סממנין ורק מיעוט עושין כן, מותר לעשות שלא עי"י סממנין, והיינו דלפ"ז י"ל דמה שאמרו אבל לא בסם הוא משום דמיעוט בנ"א היו עושין בסם. [↑](#footnote-ref-408)
408. צ"ב לפ"ז במה שאמרו שם דלדעת ר' יהודה שרי לכחול את העין ביו"ט, ורק לדעת רבנן אסור, ואם טעם האיסור הוא משום דאינו יודע בבירור אם תהא ההנאה מגעת ביו"ט, מ"ט לר' יהודה שרי. [↑](#footnote-ref-409)
409. וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ן והר"ן שם דהא דהחושש בשיניו לא יגמע את החומץ אף אם כייב לי' טובא הוא משום דלא חשיב כחולה אלא כמיחוש בעלמא, ולהדיא דאם הוה חשבינן לי' כחולה הי' מותר לגמע את החומץ, ועמש"כ הנשמ"א בכלל ס"ט סק"ג ד"ה ובענין שתיית סממנים לדחות, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-410)
410. אך לכאו' יש מקום לדחות, דד' רש"י וכל הני קמאי קיימי כשלא חלה כל גופו, ובכה"ג לא הותר רפואה אלא כשיש בו סכנה, אך אה"נ דכל דהוי בכלל חולה אף שאין בו סכנה לי"ב לגזירת שחיקת סממנין, - וכ"כ הרדב"ז שם במש"כ הריטב"א לקמן קי"א א' בתו"ד דגזרו בחולה שאין בו סכנה משום שחיקת סממנין, דבע"כ דאיירי כשלא חלה כל גופו, דאם חלה כל גופו שרי אף כשאין בו סכנה וכמבו' בדבריו לקמן קכ"ט א'. [↑](#footnote-ref-411)
411. ובד' הרמב"ן בתורת האדם והרשב"א לקמן קכ"ט א' והרא"ה בע"ז כ"ח א' שכתבו ללמוד מהתם דהתירו שבות במקום סכנת אבר, לא תיקשי כן, שהרי להדיא בדבריהם דהא דאסור לכחול אף בדשחיקי סממנין מאתמול אי"ז רק מגזירת שחיקת סממנין אלא הוא גם משום השבות דכוחלת, וע"כ שפיר יש ללמוד ממה שהתירו התם להשבות דכוחלת דהוא כל שבות במקום סכנת אבר. [↑](#footnote-ref-412)
412. ועיי"ש שהק' עוד דל"ד למש"כ הר"ן בגונח יונק חלב דא"א בע"א, דהתם הוא משום דהרפואה היא כשהוא רותח והוא ע"י יניקה דוקא וא"א כלל ע"י נכרי, ומשא"כ באכילה דאפשר שיתחוב לו נכרי לתוך בית הבליעה ע"ד שאמרו בכתובות ל' ב' וכ"ש בשתי' שבקל יוכל הנכרי לשפוך לתוך גרונו המשקין, - וי"ל בדעת הגר"ז, דבאכילה ושתי' אף אם יתחוב לו הנכרי לתוך בית הבליעה, מ"מ כיון דחשבינן לה כאכילה ושתי' דילי' לחייבו ע"ז, כמש"כ התוס' בכתובות שם, הוא עובר באיסור רפואה, ול"ד להיכא שהנכרי כוחל את עינו, דאי"ז עשי' דילי' כלל ואינו עובר באיסור רפואה. [↑](#footnote-ref-413)
413. לכאו' יש מקום לחלק כן מטעם אחר, והוא למש"כ הגר"א דטעם התירא דרפואה לחולה שאין בו סכנה הוא משום דה"ז מותר לבריא, ונתבאר להלן, וי"ל דכ"ז הוא ברפואה שאינה נעשית בסממנין דלא אסרוה כלל לבריא, אך רפואה הנעשית בסממנין י"ל דאסורה אף לבריא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-414)
414. האג"ט שם כתב להוכיח בד' הרמב"ן דלא כן ממש"כ שם דגם חזרת רטי' במדינה דאסור הוא רק במי שאינו חולה, והרי דאף רפואה בסממנין לא נאסרה לחולה, ושם סקי"ב כתב לדחות דהרמב"ן ס"ל כמש"כ התוס' בעירובין ק"ב ב' ד"ה מחזירין רטי' בדעת רש"י דכיון שהיתה הרטי' עליו מאתמול ליכא למיחש לשחיקת סממנין, וס"ל דמ"מ לא גרע מרפואה הנעשית שלא ע"י סממנין. [↑](#footnote-ref-415)
415. וכ"ה מבו' גם למש"כ התוס' בשבת צ"ג א' סוד"ה א"ר זביד דטעמא דמאן דס"ל התם דמסייע יש בו ממש הוא משום גזירת שחיקת סממנין, והרי דמכח זה אסרו גם בחולה. [↑](#footnote-ref-416)
416. ולפ"ז בע"כ דמש"כ הב"י שם סל"ז דמותר החולה לאכול אוכלין המרפאין אותו ולא חיישינן שמא ישחוק סממנין כיון שלא התירו לעשות מעשה הרפואה ע"י ישראל, היינו דהוי זה הכירא וע"כ לא חיישינן בזה לשחיקת סממנין, דאלמלי כן הרי עכ"פ לדעת הרמב"ם לא הותרה רפואה לחולה, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-417)
417. ועיי"ש שכתב בדעת המ"מ דבהעלאת אזנים ואונקלי לא חשבינן לי' כחלה כל גופו, ונדחק דמש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דהתירו לחולה כל שבות הוא רק ממה שהתירו להחזיר את השבר, הוא דלא כמש"כ הכס"מ שם ובב"י בסימן שכ"ח סי"ז בדעת המ"מ, וגם אי"ז במשמעות ל' הרמב"ם שכלל יחד להא דמותר להעלות אזנים ואונקלי ומותר להחזיר את השבר. [↑](#footnote-ref-418)
418. הרדב"ז שם כתב דהוא משום דאיסור רפואה גזירה בעלמא היא וקיילא טפי מאמירה לנכרי ומשום שבות דרבנן "ואפי' מאמירה לנכרי בשבות דרבנן", - ולפ"ז הדין נותן לדעתו דלמש"כ השו"ע בסימן ש"ז ס"ה דהותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן במקום מקצת חולי או דצריך לכך צורך הרבה או מפני מצוה, ה"נ הותר איסור רפואה בכה"ג, וכ"כ בתשו' מנחת יצחק ח"א סימן ק"ח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-419)
419. והך מילתא דהא דלא אסרו רפואה בחולה הוא נלמד מהא דצרכי חולה נעשין ע"י נכרי, כ"נ להדיא בד' הרמב"ן וש"ר, - אך בד' המאירי בע"ז כ"ח ב' משמע להדיא דאף כשלא חלה כל גופו הותר אמירה לנכרי ואפ"ה גזרו בזה לאיסור רפואה, ורק בחלה כל גופו לא גזרו לאיסור רפואה, אף דשאר שבותים לא הותרו אלא ע"י שינוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-420)
420. לכאו' המכוון בזה, דכיון דהוא דבר המותר לבריא ולא אסרוהו אלא בחולה, הרי דבחולי המועיל להתיר לאיסור אמירה לנכרי, כ"ש דלא יאסרו מכחו לאיסור רפואה. [↑](#footnote-ref-421)
421. צ"ע, דאף דהר"ן לקמן שם כתב כן בטעם התירא דגונח, הרי הרמב"ן וש"ר כתבו טעם אחר בזה, והרי דס"ל דלא הותר שבות לצורך חולה אף כשא"א בענין אחר, וכמש"נ להוכיח בדף מס' 17, ועיי"ש שנתבאר דגם בד' הר"ן נחלקו רבוותא אם התירו בכה"ג בכל שבות או לא התירו בכה"ג אלא בשבות ע"י שינוי, - עוד צ"ע, דבד' הרמב"ן שם מבו' דגם הא דהחושש במתניו לא יסוך ודאסור ליתן חמין ושמן לתוך המכה ולהחזיר רטי' במדינה, הוא רק במיחוש בעלמא, אך בחולה שרי, אף דאפשר לעשותו ע"י נכרי. [↑](#footnote-ref-422)
422. אך אי"ז מתישב עם המבו' בד' הרמב"ן דגם הא דהחושש במתניו לא יסוך ודאסור ליתן חמין ושמן לתוך המכה ולהחזיר רטי' במדינה, הוא רק במיחוש בעלמא, אך בחולה שרי, אף דלי"ב שינוי כלל. [↑](#footnote-ref-423)
423. וי"ל בטעם מה שחזר בו הרמב"ן בזה, דהוא משום דלמש"כ הרמב"ן בע"ז דהא דשרי בחולה הוא משום דהתירו כל שבות לצורך חולה, הרי אי"ז אלא היתר שהתירו לצורך חולה, וע"כ כל דאפשר לשנויי משנינן, אך למש"כ בתורת האדם דכל שבות לא התירו לצורך חולה ורק רפואה שריא, י"ל דלאו היינו דשבות זה דקייל התירוהו לצורך חולה, אלא הוא כמשמעות ל' הרמב"ן דעיקר איסור רפואה לא נאמר במקום חולי, דכיון דבמקום חולי אף התירו שבות דלי"ב מעשה כ"ש דלא אסרו לאיסור רפואה, וע"כ יש להתיר אף היכא דאפשר ע"י שינוי. [↑](#footnote-ref-424)
424. בד' הרמ"א בדרכ"מ הארוך שם סל"ז משמע להדיא כמש"כ הבית מאיר דלאו היינו דעיקר ההיתר הוא מכח דאיכא הכירא במה דהנכרי עושה את הרפואה, אלא היינו דאף דעשיית מעשה הרפואה לא הותרה מ"מ אכילת ושתית הרפואה הותרה. [↑](#footnote-ref-425)
425. בד' הט"ז שם מבו' דהא דשרי הוא בכל גווני, וכן נקטו האחרונים, - אך הא"ר שם סקמ"ד כתב דלא התיר הרמ"א אלא כשהנכרי מביא לו, וכמש"כ הב"י. [↑](#footnote-ref-426)
426. וקשיא טובא ע"ז ממש"כ השו"ע שם סמ"ג דכל הא דהותר להעלות אזנים ואונקלי הוא משום דאין עושין אותן בסממנין, ודעת הב"י ודעימי' דהיינו דמה"ט לי"ב כלל לגזירת שחיקת סממנין, והרי דאם הי' בהן לגזירת שחיקת סממנין ל"ה שרינן להו אף דהוא כחולה שאין בו סכנה, - ואי נימא דהתם לא חשיב כחלה כל גופו, עמש"נ בזה לעיל בהערה, ניחא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-427)
427. ועיי"ש שכתב דכ"ה בבית מאיר, והיינו דלמש"כ הבית מאיר והגר"ז דהא דהותרה רפואה לחולה הוא משום דא"א ע"י נכרי, הרי דכ"ז הוא ברפואה שע"י אכילה ושתי', אך רפואה שע"י מעשה דאפשר ע"י נכרי לא הותרה ע"י ישראל אלא בשינוי, וגם למש"כ השלחן עצי שטים לא הותרה אלא רפואה שע"י אכילה ושתי' דחשבינן לה כשינוי. [↑](#footnote-ref-428)
428. וי"ל בזה בע"א, דרק בדבר דשייך אף בבריא, הוא דלא אסרוהו בחולה אף כשאין בו סכנה, אך בדבר דאין ראוי לעשות כן רק לצורך רפואה, אסרוהו אף בחולה שאין בו סכנה, וזה ע"ד מש"נ לעיל בהערה לפ"ד הגר"א דרק בדבר המותר לבריא לא אסרוהו בחולה, אך ברפואה הנעשית בסממנין י"ל דאסורה אף לבריא, ולא התירוה במקום חולי, אך צ"ע אם הוא מתישב בד' המ"ב שאסר להתעמל אף דאפשר דשייך כן אף בבריא, (ועמש"כ המ"ב שם בדין השפשוף שעושין ליגיעי כח). [↑](#footnote-ref-429)
429. והנה אמנם בל' רש"י משמע דלא גזר ר' יאשי' כלל בשאר רפואות משום שחיקת סממנין ואף באדם, אך אי"ז מתישב, שהרי אמר רבא דהלכה כר' יאשי', אף דקי"ל לאסור בכל רפואה לאדם מגזירת שחיקת סממנין, - וי"ל בתרי גווני, חדא, למש"כ האג"ט טוחן סקל"ו אות א' בדעת רש"י דעיקר נידון הסוגיא הכא הוא אם גזרו משום שחיקת סממנין במקום פסידא, והא דר' יאשי' לא גזר משום שחיקת סממנין הוא במקום פסידא, ולפ"ז לא תיקשי מהא דגזרו בכל רפואה לאדם מגזירת שחיקת סממנין, שהרי בלא"ה שרי כל רפואה לחולה שיש בו סכנה או אף לחולה שאין בו סכנה, ולא אסרו אלא בחולי שאינו בכל הגוף ואי"ז מקום פסידא, - וי"ל עוד דנידון הסוגיא הכא אם אסרו ברפואה שאינה נעשית כלל בסממנין משום שחיקת סממנין, וכמש"נ לעיל דמשמעות ד' רש"י הכא דלמאן דאסר אסרו בכל רפואה אף שאינה נעשית כלל בסממנין, ובזה הוא דשרי ר' יאשי', אך בשאר רפואות שנעשות אף בסממנין מודה ר' יאשי' דגזרו משום שחיקת סממנין, ועד"ז משמע בד' הראבי"ה בסימן רי"א דטעמא דר' יאשי' הוא משום דהוא להגן מן הצער ואינו נראה כרפואה וע"כ לא גזרו בזה משום שחיקת סממנין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-430)
430. משמעות דבריו דהיינו דע"ה הרואין שהוא עושה מעשה רפואה, יבואו להתיר אף שחיקת סממנין, וזהו שהוצרך לפרש מ"ט לא אסרו לע"ה ליתן יין ע"ג העין לרפואה, - אך בפסקיו לקמן ק"ט ב' כתב דהגזירה היא מפני הרואין שיאמרו ששחק שם סממנין ויתירו שחיקת סממנין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-431)
431. והך מילתא דהא דשרי היכא דלא מוכחא מילתא הוא משום דאינו ניכר לרואים דהוא לרפואה, כ"כ גם הריא"ז בפירקין ה"ג דין א' בטעם התירא דמאכל בריאים דהוא משום דאין הדבר ידוע שהוא מתכוין לרפואה. [↑](#footnote-ref-432)
432. ויש להוסיף, דגם למש"כ הרי"ד דטעם ההיתר הוא משום דלי"ב לגזירת הרואים, מ"מ ודאי דאף היכא דיש לגזירת הרואים לא אסרו אם אי"ז מעשה רפואה, ומה"ט הוא דתנן לקמן ק"ט ב' דמותר בריא לשתות מי דקלים לצמאו, אף דאין הרואים מכירין שהוא בריא ואי"ז לרפואה, והיינו משום דכל דאי"ז מעשה רפואה לא אסרו משום גזירת הרואים, וכמש"כ כן הפסקי רי"ד שם דלא אסרו עליו מאכל ומשתה שלו מפני שלא יאמרו, ולא אסרו אלא היכא דאיכא תרתי דהוא מתכוין לרפואה ומוכחא מילתא לעלמא דלרפואה קעביד. [↑](#footnote-ref-433)
433. ויש לפרש בזה בתרי גווני, די"ל דכל ששורה בשבת ונותנו על העין חזינן לה כחד מעשה דמוכחא מילתא דהוא לרפואה ויש בו מראית העין, - ויש לפרש עוד, דהוא משום איסור הכנת רפואה, עמש"נ בזה בדף מס' 25, דכיון דלא הותרה נתינת הקילור בשבת אלא כשהוא שרוי במים, חשבינן לשרייתו במים כמעשה הכנת רפואה דאסור מגזירת שחיקת סממנין. [↑](#footnote-ref-434)
434. המחה"ש בסימן שכ"ח סקי"ח כתב לישב דהוא משום דביין ע"ג העין איכא הכירא במה שאינו פותח וסוגר, - וצ"ע דלא נתישב בזה הא דהותר כל מאכל בריאין משום דלא מוכחא מילתא אף דהוא עצמו יודע שעושה כן לרפואה, ואי נימא דמאכל בריאין עדיף טפי, הרי דמה"ט גם הותר ליתן יין דדמי למאכל בריאין, וכמש"כ הפמ"ג במש"ז שם סקט"ו. [↑](#footnote-ref-435)
435. המחה"ש שם סקי"ח כתב ע"ז דלא הבנתי דבריו, ולכאו' הוא משום דאם אסרו ברפואה גם משום דידי', מה מהני הא דדרך כל אדם לעשות כן, הרי כל ההיתר בזה הוא משום דלא מוכחא מילתא, וזה אינו טעם כלל לגבי דידי', - והנה אמנם י"ל דבדבר שהוא מאכל בריאין דלא מוכחא מילתא דהוא לרפואה לא אסרו כלל, אך בשורה קילור הרי באמת הוי זה רפואה, אלא דלאחרים אינו ניכר שהוא קילור, אך האדם עצמו שיודע שהוא קילור, הו"ל לדידי' ככל רפואה האסורה, וע"כ לא התירו בזה אלא משום דאיכא הכירא, אך אכתי צ"ב בטעם עיקר ההיתר דמאכל בריאין, דמה לי דלא מוכחא מילתא, הרי הוא עצמו יודע שעושה כן לרפואה. [↑](#footnote-ref-436)
436. והעירו דלדעת רש"י יש לישב גם אם איירי התם בקילור שאינו בעין, שהרי כל הא דשרי ליתנו בשבת הוא משום דאיכא הכירא במה ששראו מער"ש, אך כשנותן את הקילור ע"ג העין בער"ש וליכא הכירא, לא הותר אלא משום דמלאכה שהתחילה מער"ש מותרת. [↑](#footnote-ref-437)
437. צ"ב דא"כ מ"ט אמרו הכא דאם עמיץ ופתח אסור, הרי אינו נותנו כלל לרפואה, ושמא הוא משום דמיחזי כרפואה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-438)
438. הב"ח בסימן רנ"ב ס"ז כתב דהיינו דאע"ג דהוא עצמו יודע שעושה כן לרפואה, אפ"ה כיון דהוא צלול מימר אמר דכיון דדרך רחיצה הוא התירו לו, אבל לא שאר רפואות. [↑](#footnote-ref-439)
439. ועיי"ש שכתב דזהו שאמרו הכא דאי עמיץ ופתח אסור, דהיינו משום דע"י דעמיץ ופתח גורם בידים שהקילור נכנס בתוך העין, וע"כ ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-440)
440. וכ"נ גם ממש"כ הפרישה בסימן רנ"ב סק"ד דמש"כ הטור שם דכל שהוא רך וצלול מותר, הוא משום דיש היכר שצריך לשרותו מער"ש, וכ"נ בד' המ"ב סקל"ז ובד' הגר"ז בסימן שכ"ח סכ"ז, ובע"כ דמה שהוצרכו הרא"ש והר"ן לחלק דבקילור צלול נראה כרוחץ עיניו במים ובקילור עב אינו נראה כרוחץ עיניו במים, או דבקילור עבה גזרו שמא ימרח, הוא משום דאף בקילור עבה הוא שורה אותו במים מער"ש ואיכא הכירא, ואפ"ה לא התירו אלא ליתנו ע"ג העין בער"ש. [↑](#footnote-ref-441)
441. אמנם הנה לדעת התוס' דהא דשרי הוא כשנותנו על העין לתענוג לכאו' לי"ב לאיסור הכנת רפואה, וכאשר כ"ה מבו' בד' הביאוה"ל בסימן שכ"א סי"ח. [↑](#footnote-ref-442)
442. בס' שלחן שלמה סימן שכ"ח סקל"ו כתב דאין להתיר מכח זה אלא כשהתרופה נמסה במים, אך לא הותר להטמין את התרופה בתוך אוכל ולאכלו בשבת, דכיון דהתרופה ניכרת במקומה, אף שהיא מוטמנת והרואה אינו מבחין בה, לא התירו בזה.. [↑](#footnote-ref-443)
443. יש להעיר בזה, דאם אכן שריית הקילור במים נצרכת לצורך הרפואה, א"כ הדין נותן דיהא אסור לשרותו במים בשבת משום איסור הכנת רפואה בשבת, וכמש"נ בדף מס' 25 דבכלל איסור רפואה הוא גם שלא להכין רפואה בשבת, ובד' רש"י מבו' דכל הא דהצריכוהו לשרותו בער"ש הוא כ"ה דליהוי הכירא. [↑](#footnote-ref-444)
444. בס' שלחן שלמה סימן שכ"ח אות ל"ט עמד בזה, שהרי מתרפאין גם בקילור עבה שאינו צלול כמים, כמש"כ הרא"ש והר"ן לעיל י"ח א' והטוש"ע בסימן רנ"ב ס"ה, ונמצא דשריית הקילור במים אינה נצרכת לצורך הרפואה, ואפ"ה התירו כששראו מער"ש, - אך י"ל דאף דמתרפאין גם בקילור עבה, מ"מ כל שבאין להתרפאות בקילור צלול הוי דרך הרפואה ע"י שרייתו במים, ומשא"כ בשאר רפואות דשרייתם במים אינה נצרכת ומסייעת כלל. [↑](#footnote-ref-445)
445. ועיי"ש שייסד לדבריו ע"ד התו"י לעיל י"ח א', והיינו דמשמעות ד' התו"י דההיכר הוא במה שהצריכוהו לשרותו, ולדעתם צ"ל דמה שהצריכוהו לשרות בער"ש, הוא משום דבשבת אסורה שריית הקילור עצמה מגזירת שחיקת סממנין, - אך לכאו' למש"כ רש"י הכא דההיכר הוא במה שהצריכוהו לשרותו מער"ש ולא התירו לו לשרותו בשבת, וכ"כ הטוש"ע בסימן שכ"ח סכ"א, שפיר יש להתיר אף ברפואה שדרך לשרותה במים. [↑](#footnote-ref-446)
446. ויש לחלק עוד עד"ז, דהתם עיקר הרפואה היא באכילת השתיתא עצמה, וכיון דהשתיתא היא מאכל בריאין, ע"כ אף כשאוכל אותה כשהיא רכה שרי, כיון דאין שינוי מזון בין שתיתא זו לשתיתה עבה אלא בריבוי מים, ומשא"כ כשמערב תרופה בדבר אחר, הרי כיון דהרפואה היא באכילת התרופה והיא אינה מאכל בריאין, ל"מ מידי מה שעירבה בדבר אחר. [↑](#footnote-ref-447)
447. אך בל' רש"י בד"ה כל מיני כשות, משמע דרק מה שאמרו דכל מיני כשות שרי הוא בשבת, אך כל מה שאמרו לעיל מינה לא איירי לגבי דין אכילתן בשבת, אלא מילי דרפואה נקט, וזהו שא"ר יוסף דלדידי אפי' גרגירא מעלי לי לרפואה, ולא בא לאסור אכילתו בשבת, וכ"כ השפ"א. [↑](#footnote-ref-448)
448. הרמב"ן וש"ר הק' עוד דאין הדמיון דיין צלול ומים צלולין לתוך המשמרת עולה יפה, - ובדעת רש"י צ"ל דהא דשרי בנתינת יין צלול ומים צלולין לתוך המשמרת, אי"ז היתר מסוים במלאכת בורר, דלא חשבינן לה כפסולת, אלא הוא משום דלא חשבינן לה כלל כתיקון, וכמשמעות דבריו לקמן קל"ט ב' (ד"ה בין הגתות), וע"כ אף לי"ב משום תיקון אוכלין, - וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן שכ"א סי"ט שהביא מסוגיין דדבר שנאכל בלא חליקה מותר להחליקו ואין בו משום ממחק, והיינו דמהכא נלמד דהתירא דמשתתי בהכי אינו היתר מסוים במלאכת בורר, אלא הוא משום דלא חשבינן לה כלל כתיקון, וע"כ אף לי"ב משום ממחק. [↑](#footnote-ref-449)
449. ומבו' לפ"ז דאף דשתיית מי האבטיח בפנ"ע ל"ד כלל לאכילת האבטיח, אפ"ה אמרינן דלאו מידי קעביד, ולפ"ז אין לפרש דהא דבב' מיני אוכלין חשיב בורר הוא משום דאין נאכלין יחד בתורת אכילת מין אחד, - ובעכצ"ל כמש"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"ג הערה קנ"ו, דטעם ההיתר הכא, הוא משום דבני המעים של האבטיח אין להם חשיבות בפנ"ע, וגם מתחילת בריאתם הם מין אחד, ודומה לקיסמים דאין להם כל חשיבות בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-450)
450. אך התוס' פירשו דלד' הר"ח אין האיסור בזה משום רפואה, אלא משום בורר, ומשום דלא מתאכיל בלא סינון שפיר. [↑](#footnote-ref-451)
451. למש"כ הרי"ד והריא"ז דטעם הא דשרי לצמות ביין הוא משום דמיחזי דהוא לרחיצה, צ"ל דמה שאסרו בבני מחוזא היינו דכיון דקשה להם לקבל אפי' חוזק היין, אין דרכן ליתן יין לרחיצה, ומוכחא מילתא דהוא לרפואה, ומה שאמרו דאפי' חמרא נמי מסי להו, היינו דאף ביין ניכר שהוא לרפואה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-452)
452. בס' מחזה אליהו ח"ג סימן מ"ח סק"ה כתב לפרש בזה בע"א, דהא דמותר לצמות ביין הוא משום דאינו מועיל כלל על הבשר לתקן את הקרע שיש בבשר, אלא מועיל להפסיק ולצמות את הדם מלצאת, וזה לא חשיב כרפואה, ומשא"כ בחומץ ולבני מחוזא אף ביין דמתוך חרפיתו ה"ז מועיל לצמות את הבשר ולסתום במידת מה את הקרע, וע"כ הו"ל כרפואה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-453)
453. לכאו' כל האיסור בזה הוא כשעושה כן לרפואה, אך כל שעושה כן כדי להקר וכיו"ב שרי, דדמי להא דמותר לשתות מי דקלים לצמאו, וכ"ה להדיא בתוספתא פי"ג הי"א, וזה דלא כמש"כ בס' שלחן שלמה רפואה ח"ב עמ' קפ"ח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-454)
454. הביאוה"ל בסימן שכ"ח סמ"ד תמה ע"ז מהא דתניא בתוספתא פי"ג הי"א בהא דאין רוחצין במי המשרה ובימה של סדום אימתי בזמן שמתכוין לרפואה אבל אם להעלות מטומאה לטהרה מותר, ולהדיא דהאיסור בזה הוא משום רפואה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-455)
455. ועיי"ש בסו"ד שכתב די"ל בדעת הרמב"ם דקים לי' דאינם מרפאין אלא לאחר השבת, וע"כ לי"ב משום איסור רפואה, ונתחדש בדבריו דאיסור רפואה הוא רק בדבר המועיל בשבת עצמה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-456)
456. צ"ב דהרי לא פליגי ר"מ ור' יהודה במציאות אם הים הגדול מלוח יותר משאר ימים, וא"כ כ"ה דלר"מ רוחצין בים הגדול אע"פ שהוא מלוח יותר, ה"נ יש להתיר גם לר' יהודה, - ושמא י"ל בזה, דטעם הא דלר"מ רוחצין בים הגדול אע"פ שהוא מלוח יותר משאר ימים, הוא משום דכיון שהותר לרחוץ בשאר ימים דלא מוכחא מילתא דהוא לרפואה, הותר לרחוץ אף בים הגדול, דאין הים הגדול חולק שם לעצמו, אך לר' יהודה דהים הגדול חולק שם לעצמו מכח מליחותו, ע"כ אף דרוחצין בשאר ימים, לא הותר לרחוץ בים הגדול, וע"ז פרכינן דטעמא דר' יהודה דהים הגדול כמקוה אינו מכח מליחותו, אלא מגזה"כ, וא"כ לענין רפואה בשבת אין הים הגדול חולק שם לעצמו, - וכ"נ קצת ממה שפירש"י דפלוגתייהו היא דר"מ משוי כל הימים כי הדדי ולא מפליג בין ים הגדול לשאר ימים ור' יהודה מפליג בין ים הגדול לשאר ימים. [↑](#footnote-ref-457)
457. נתחדש בדבריו דאם היו המים היפים שבו מסו הי' אסור לרחוץ בהן ול"ה שרינן לה מכח הא דדרך לרחוץ בהן בחול, ועד"ז מצינו בדבריו לקמן קי"א א' דהא דבני מלכים מותרין ליתן שמן ורד ע"ג מכותיהן הוא משום דלא מסי להו, ומבו' דאם הוה מסי להו הי' אסור אף שדרכן בכך בחול, ונתבאר בדף מס' 22, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-458)
458. בד' הפסקי רי"ד מבו' דקי"ל כשנויא קמא דלא הותר לרחוץ בים הגדול אלא בדלא אישתהי אף כל דאישתהי מוכחא מילתא דלרפואה הוא ואסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-459)
459. מבו' בדבריו דלדעת רב יוסף טעם התירא דשתיית משקין לרפואה הוא גם משום דלא מוכחא מילתא דהוא לרפואה וגם משום דלא פלוג רבנן בין שותה להנאה לשותה לרפואה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-460)
460. לכאו' יש לפרש עוד דהיינו משום דאף דהוא אין כונתו לרפואה, מ"מ כיון דהוא חולה וה"ז מועיל לו לרפואה, הו"ל מעשה רפואה, וה"ז בכלל האיסור דרפואה בשבת, ואף אי נימא דכיון דהוא אינו מתכוין אלא לצמאו חשיב כדבר שאינו מתכוין, מ"מ הו"ל פס"ר דאסור. [↑](#footnote-ref-461)
461. כ"כ החמד משה שם סקי"ד והמחה"ש שם סקמ"ג בדעתו, - אך מד' המג"א ודעימי' שלא הביאו לד' הב"י משמע שפירשו דלא בא להתיר כשאוכלו לרפואה, אלא כשאוכלו משום צורך אחר אף שאינו לרעבו, וכמו שהביא מד' המרדכי שהתיר לשתות כדי להנעים הקול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-462)
462. המג"א שם כתב להוכיח כן ממש"כ הרמב"ם בפכ"א משבת ה"כ דאסור לבריא להתרפאות בשבת גזרה שמא ישחוק סממנין, והרי דאף בריא אסור במעשה רפואה בשבת, - והביאוה"ל שם סל"ז ד"ה אבל אם תמה ע"ז דבד' המ"מ שם ובפ"ב ה"י מבו' דמש"כ הרמב"ם דאסור לבריא להתרפאות היינו כשהוא חושש, ונקט בריא לאפוקי חולה דמותר להתרפאות, ואין ללמוד מזה דאף בריא ממש אסור להתרפאות, וכבר עמד בזה החמד משה שם סקי"ד. [↑](#footnote-ref-463)
463. וצ"ע בתרתי, חדא, דהרי מרבינן לה בכלל כל האוכלין אוכל אדם לרפואה, והרי דהותר אף כשאוכל לרפואה, ועוד דאם איירי כשדעתו לצורך אכילה ולא לרפואה, הרי אף מי דקלים הותר לשתות לצמאו, וכמש"כ הפסקי רי"ד לעיל ק"ט ב' דהוא משום דלא אסרו אלא היכא דאיכא תרתי. [↑](#footnote-ref-464)
464. משמעות דבריו דלא הותר איסור רפואה לחולה שאין בו סכנה, וע"כ אף דמפרש דאיירי הכא בחולה שאין בו סכנה מ"מ לא הותרה לו שתיית מי רגלים לרפואה, - אך בתשו' מהר"ם שיק יו"ד סימן קל"ה כתב בשם הפמ"ג שפירש לד' המרדכי דלא איירי בחולה אלא כשחושש שיחלה, עיי"ש, ולא נמצא כן בד' הפמ"ג לפנינו, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דלא הותר בו איסור רפואה. [↑](#footnote-ref-465)
465. הפמ"ג שם כתב דהא דשרי כשעושה כן לרפואה, אף דבל תשקצו הוא איסורתורה, וכתב דאולי כל שעושה לרפואה לא שייך בל תשקצו, וכ"ה מבו' בד' הפר"ח שם סוסק"ג דלרפואה בעלמא או לאיזה סיבה לי"ב משום בל תשקצו. [↑](#footnote-ref-466)
466. י"ל דהוצרך לזה משום דכל שסך שמן ורד ע"ג המכה, אין להתיר מכח הא דדרכו לסוך בו בחול, שהרי ניכר הדבר שהוא סך ע"ג המכה וה"ז מועיל לרפואה, ול"ד לכל רפואה דכל שהדרך בכך בחול לא מוכחא מילתא כלל דיש בזה משום רפואה, ובע"כ דהא דשרי הוא משום דלא מסי להו, - וי"ל עוד דאזיל לטעמי' לעיל ק"ט ב' דהא דרוחצין בים הגדול ביפים שבו הוא משום דלא מסו, אך אם הוו מסו הי' אסור לרחוץ בהן אף שדרך לרחוץ בהן בחול, ונתבאר בדף מס' 21 בהערה. [↑](#footnote-ref-467)
467. וזה ע"ד מש"נ בדף מס' 21 בהערה דטעם הס"ד דדין רחיצה בים הגדול תליא בפלוגתא דר"מ ור' יהודה, היינו דלר"מ כיון דהותר לרחוץ בשאר ימים דלא מוכחא מילתא דהוא לרפואה, הותר לרחוץ אף בים הגדול, דאין הים הגדול חולק שם לעצמו, ומשא"כ לר' יהודה דהים הגדול חולק שם לעצמו מכח מליחותו, ע"כ אף דרוחצין בשאר ימים, לא הותר לרחוץ בים הגדול. [↑](#footnote-ref-468)
468. והא דבעינן להא דכל ישראל בני מלכים, י"ל דהיינו משום דכל הא דאין לך דהמותר למקצת בנ"א מותר אף אחרים היינו רק כשהוא ראוי אף להם שלא לרפואה אלא דבפועל אין דרכם בכך, וע"ז הוא דמהני הא דכל בני ישראל בני מלכים הן דחשבינן דלכל ישראל ראוי לסוך שמן ורד, ואף דאין דרכם בכך שלא לרפואה, מ"מ אין לך מותר לזה ואסור לזה. [↑](#footnote-ref-469)
469. ושמא י"ל דהיינו משום דכל דחשבינן דהדבר ראוי להם שלא לרפואה, הרי דמצ"ע אינו נראה כנותן על המכה לרפואה אלא להתעדן ולהריח, וע"כ אף דידוע לנו שעושין כן לרפואה, אי"ז אלא כהוכחה מן הצד, ובכה"ג לא אסרו חכמים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-470)
470. הריא"ז ה"ג דין ג' כתב דהא דשרי לגמע ולבלוע הוא משום דאינו נראה שמתכוין לרפואה, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ רש"י ודעימי' דלא מוכחא מילתא דמתכוין לרפואה, - אך יש מקום לפרש לדבריו דהיינו משום דדרך המגמע את החומץ לרפואה לגמע ולפלוט, וכל שהוא מגמע ובולע אינו נראה כמתכוין לרפואה, וע"כ הוא דשרי, ועד"ז כתב השפ"א. [↑](#footnote-ref-471)
471. ובד' הגר"א בסימן שכ"ח סל"ב משמע דהא דשרי לגמע ולבלוע הוא משום דדרך לאכול חומץ ע"י טיבול, וע"כ הוי בכלל כל המשקין דשותה אדם לרפואה, אף דאין דרך לשתותו בעינו אלא לרפואה, ונתבאר להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-472)
472. צ"ע, דלא מיבעיא לדעת הסוברים דהא דבשמן אסור להשהותו נלמד מהא דתניא דלא יערערנו בשמן, ונתבאר להלן, הרי דבחומץ דלא תני הכי אלא תני דלא יגמע ויפלוט משמע דלא נאסר אלא כשפולט, אלא אף למש"כ התוס' בברכות שם דהא דלא יערענו היינו אף כשבולע בלא שהי', ולפ"ז בע"כ דהא דאסור להשהותו הוא מדתני נותן שמן וכו' ובולע ומשמע דלא הותר אלא כשבולע מיד, מ"מ בחומץ דתני לא יגמע ויפלוט משמע דלא נאסר אלא כשפולט, וגם לכאו' שאני בזה ההיא דשמן דאיירי בחושש בגרונו דכל שמשההו בגרונו מוכחא מילתא טפי דהוא לרפואה, ומשא"כ בחומץ דאיירי בחושש בשיניו והוא משההו בפיו י"ל דלא מוכחא מילתא כ"כ. [↑](#footnote-ref-473)
473. אך למש"כ הערוך דהא דאחר טיבול מוכחא מילתא דהוא לרפואה הוא משום דכיון דטביל בי' מאיס לשתי', צ"ב דמ"ט אמרינן בזה הואיל, הרי חומץ זה שטיבל בו פתו לעולם אסור לשתותו לרפואה, ומה מקום יש להתירו מכח הא דכשלא טיבל בו פתו ולא מאיס מותר לשתותו. [↑](#footnote-ref-474)
474. התוס' הוסיפו דהוא משום דזימנין לרפואה קעביד, והאג"ט טוחן סקמ"ו אות ד' כתב לפרש דהוצרכו לזה משום דאלמלי הא דזימנין לרפואה קעביד, ל"ה בזה כלל לגזירת שחיקת סממנין, ורק משום דזימנין לרפואה קעביד ויש ברפואה זו לגזירת שחיקת סממנין, אלא שבאנו לדון משום דהוא אינו מתכוין לרפואה, הרי דבזה ס"ל לת"ק דדשא"מ אסור. [↑](#footnote-ref-475)
475. וכ"נ בפי' ר"ח שכתב בהא דר"ש אומר כל ישראל בני מלכים, כלומר כל ישראל מותרין בשמן ורד, ומשמע דמכוון דברי ר"ש הוא דכל ישראל מותרין בו כבני מלכים, אך אין טעם ההיתר משום דבני מלכים הן, - וכ"ה מוכרח להר"ח לטעמי' דטעם הא דבני מלכים סכין שמן ורד ע"ג מכותיהן הוא משום דרגילין בו ולא מסי להו, ולפ"ז אין מקום כלל להתיר בשאר בנ"א מכח הא דכל ישראל בני מלכים הן, ובע"כ דהא דשרי הוא מטעמא אחרינא. [↑](#footnote-ref-476)
476. אך בפי' ר"ח לקמן בסוגיין כתב דשמן ורד ע"כ מסי ואפ"ה שרי משום דשא"מ, ומשמע דהדבר ודאי דה"ז מרפא ואפ"ה שרי, - וכ"ה מבו' בד' הביאוה"ל בסימן שכ"ח סל"ז ד"ה אבל אם שכתב דלדעת הר"ח יש להתיר שתיית דברים המרפאין לצמאו אף לחולה, ואם כל הא דשרי הכא הוא משום דאי"ז פס"ר, הרי דבדברים המרפאין אותו י"ל דהוי זה פס"ר ואסור, ובע"כ דס"ל דהא דשרי הוא אף היכא דהוא פס"ר. [↑](#footnote-ref-477)
477. וכ"נ ממה שהוצרך המ"ב לפרש דטעמא דרש"י ודעימי' דאסרי בשתיית מי דקלים לצמאו לחולה, הוא משום גזירת הרואים, ולא פירש דהוא משום דה"ז מועיל לרפואה ואף שאינו מתכוין לכך הו"ל פס"ר ואסור, ובע"כ דפשיט"ל דאין לאסור בזה משום פס"ר, משום דכל שאינו עוסק ברפואה לי"ב איסורא, ובדבריו בביאוה"ל שם מבו' דהיינו משום דכל שאינו מכוין לכך ליכא לגזירת שחיקת סממנין. [↑](#footnote-ref-478)
478. ועמש"נ בזה במ"מ לעניני דשא"מ דף מס' 3 מכ"ד דמצינו דאף דלר"ש שרי אף בפס"ר מ"מ לר' יהודה אסור משום דדשא"מ כמתכוין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-479)
479. הראש יוסף כתב דהיינו דצריך לכתחילה ליקח לפיו כאילו הוא רוצה לבלוע, ואף אם מעכב אח"כ בגרונו אין נראה לעין כ"כ וליכא חשש הרואים. [↑](#footnote-ref-480)
480. הדברי דוד כתב דהעיקר בד' רש"י הוא דכל שבולע לבסוף שרי אף אם משההו, וכמש"כ דלכתחילה לא יתן השמן בפיו לשם ערעור כי אם לשם בליעה ואם בא להשהותו ישהנו, ולהדיא דכל שדעתו לבלעו שרי אף להשהותו, - אך בד' התוס' שפירשו בד' רש"י דלא הותר להשהותו אף אם בולעו לבסוף, צ"ל כמש"כ הראש יוסף דמכוון ד' רש"י הוא דלא הותר אלא כשלוקחו לפיו בענין שנראה שהוא רוצה לבלוע מיד, ובכה"ג הוא דשרי לעכב אח"כ בגרונו. [↑](#footnote-ref-481)
481. הגר"א בסימן שכ"ח סל"ב כתב דמקור ד' הרמב"ם הוא מהא דבחומץ הותר לגמוע ולבלוע, כמו שאמרו בשבת קי"א א', וה"נ בשמן שרי, ולכאו' משמע מדבריו דהא דשרי בשמן כשבולע הוא משום דדרך לאכול ממנו ע"י טיבול, וע"כ דמי להא דשרי בחומץ לגמוע ולבלוע, אף דאין דרך לשתות חומץ, הוא משום דדרך לאכול ממנו ע"י טיבול, - דאי נימא דהא דשרי בשמן כשבולע הוא משום דפעמים ששותין בנ"א ממנו, וה"נ הא דשרי בחומץ לגמע ולבלוע הוא משום דפעמים שותין בנ"א ממנו, מהיכ"ת לדמות זל"ז, הרי שפיר י"ל דיותר הוא דרך לשתות חומץ מלשתות שמן. [↑](#footnote-ref-482)
482. הא"ר שם סקל"ה כתב דשפיר יש להתיר בזה, שהרי גם למש"כ התוס' בדעת רש"י שרי, וכן דעת רשב"ם, - ועיי"ש שכתב דמ"מ במש"כ רש"י ורשב"ם דע"י אניגרון שרי אף כשמשהה, לא קי"ל הכי, כמבו' בד' הב"י ובד' המג"א בסקל"ז, ודלא כמש"כ העולת שבת שם סקל"ה להתיר בזה. [↑](#footnote-ref-483)
483. וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפכ"א משבת הכ"ח והריא"ז בפירקין דחד דינא הוא, ואך דבדבריהם לא נתפרש דהיינו כשעושה כן להנאתו. [↑](#footnote-ref-484)
484. ושו"ר בס' מנחת עני להגרי"ד זיצנהיים ח"א בע' סיכה שעמד בסתירת ד' רש"י, ובתחילת דבריו כתב שחזר בו רש"י, ומסיק דדעת רש"י דב' דינים הם דהא דתנן במתניתין דסכין וממשמשין ומשמע דהוא בכל הגוף, וכמו שפירש"י כן, הוא להנאתו, והא דתניא דסכין וממשמשין בבני מעים, הוא בחולה, דאם בבריא הסך להנאתו, הרי תנן דמותר לסוך ולמשמש אף בכל הגוף, וכ"ש דשרי בבני מעים, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל הא דבעי שינוי הוא רק בחולה הסך וממשמש בבני מעים, דהו"ל עובדא דחול כיון דדמי לרפואה, אך בריא הסך וממשמש להנאתו א"צ שינוי, וע"כ לא תני במתניתין דצריך שינוי, והיינו משום דאי"ז עובדא דחול, דלי"ב סרך מלאכה ושום דבר ולא נעשה שום דבר כדרך שעושין בחול, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-485)
485. צ"ב דמה מהני הא דסיכה איתקש לשתי', הרי אף שתי' אסורה בדבר שאינו מאכל בריאים דמוכחא מילתא דהוא לרפואה, וגם סיכת שמן אסורה היכא דמוכחא מילתא דהוא לרפואה, כדתנן לקמן קי"א א' דאסור לסוך שמן ורד ע"ג המכה, ואם הכא לא מוכחא מילתא משום דדרך למשמש להנאתו, א"כ יש להתיר אף בלא הא דסיכה כשתי', כמו שמצינו לעיל ק"ח ב' דמותר ליתן ע"ג העין דברים המרפאין היכא דלא מוכחא מילתא, וכן מצינו עוד בכ"ד, - ועמש"כ בזה האג"ט טוחן סקמ"ו מאות ג' ואילך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-486)
486. בפשוטו י"ל דעיקר הדרך בחול היא למשמש ואח"כ לסוך, אך פעמים שסכין ואח"כ ממשמשין, ולר"ח בר חנינא סגי במה שאינו עושה כעיקר דרכו בחול, ולר' יוחנן לא סגי בהכי כיון דפעמים דעושין כן אף בחול. [↑](#footnote-ref-487)
487. הטוש"ע שם כתבו דאסור "לחולה" ליגע עצמו בשבת כדי שיזיע, והא"ר שם סקמ"ח כתב דמד' הרמב"ם שלא כתב דהאיסור בזה הוא רק לחולה משמע דאף לבריא אסור, ועיי"ש שכתב דהיינו דוקא כשהוא מתכוין להזיע לרפואה, ולכאו' ד"ז תליא בהפלוגתא אם איסורא דרפואה הוא אף בבריא, עמש"נ בזה בדף מס' 21. [↑](#footnote-ref-488)
488. ועיי"ש שנסתפק לדעת הרמב"ם בדין השפשוף שעושין ליגיעי כח כדי להשיב כחן אליהם ולבטל מהן עייפותן אם מיקרי רפואה ואסור, והביאו המג"א בסימן שכ"ח סקמ"ו, - והמ"ב שם סוס"ק ק"ל כתב דלמש"כ המג"א דאף בריא גמור אסור לעשות רפואה כדי לחזק מזגו, ונתבאר בדף מס' 21, אין להקל בזה. [↑](#footnote-ref-489)
489. בס' שלחן שלמה רפואה ח"ב עמ' קפ"ט עמד בזה דלפ"מ שאמרו דכל ימי' של דיומסית כ"א יום, ופירש"י דהיינו ימי רפואתה, ל"ה לנו לאסור לעמוד בקרקעיתה אלא בימים אלו, ול' הגמ' משמע דאסור לעמוד בה תמיד, וכתב דשמא אף דרחיצתה אינה מועלת אלא בכ"א יום, מ"מ עמידה בה מרפא בכל ימות השנה, ובס' חוט שני ח"ד עמ' ק"נ כתב דצ"ל דגם בשאר ימות השנה היא מרפאת קצת. [↑](#footnote-ref-490)
490. ועיי"ש שכתב דמה שאסרו בזה הוא משום דאיירי כשעומד בטיט, וכמש"כ בפירש"י דהרפואה היא ע"י הטיט, ואין דרך בנ"א לעמוד בטיט וניכר שעושה לרפואה. [↑](#footnote-ref-491)
491. שמא י"ל למש"כ המג"א דאף בריא אסור לעמוד בקרקעיתה של דיומסית, ומשמע דה"ז מועיל לרפואה בכל אדם, וי"ל דבכה"ג ליכא להתירא דמאכל בריאים, דהתירא דמאכל בריאים הוא רק היכא דאצל בריאים אי"ז מועיל לרפואה, אך כל דה"ז מועיל לרפואה בכל אדם, לי"ב להתירא דמאכל בריאים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-492)
492. וכ"נ ממש"כ הב"י בסימן שכ"ח סל"ז דהא דאסרו לעשות אפיקטויזין בסם אף במצטער, הוא משום דאפשר ביד, ואם הי' בזה לגזירת רפואה, הרי לא הותר איסור רפואה במקום צער, ואף אם ל"ה אפשר ביד הי' אסור לעשות כן בסם, ובע"כ דלי"ב משום איסור רפואה, אלא דאסרו בזה משום דדמי לרפואה, ובמקום צער לא גזרו, וע"כ כל הא דאסור לעשות כן אף במצטער, הוא משום דאפשר ביד, אך אכתי צ"ע דמנ"ל להב"י ד"ז דלא גזרו לאיסור זה במקום צער. [↑](#footnote-ref-493)
493. ועיי"ש שכתב לפ"ז דבגונא דיש לו צער וכשמקיא אוכלין שבמעיו מתרפא, הו"ל כרפואה, ואף ביד אסור, ושם אות ג' כתב לישב בזה מש"כ הר"ן לעיל קכ"ג א' דאפיקטויזין אסור אף ביד, ותמה ע"ד השו"ע בסימן שכ"ח סל"ט דאף בכה"ג שרי ביד, ושם אות ד' כתב דצ"ל דס"ל להשו"ע דהפעולה שעושה שיצא רוב המאכל ממנו לא מיקרי רפואה, וע"ד מש"כ הט"ז שם סקכ"ז דמה שמפקח שכרותו ממנו אי"ז רפואה, והיינו משום דאין השכרות חולי רק רוב יין בקרבו, וה"נ הוא ברוב מאכל. [↑](#footnote-ref-494)
494. ועיי"ש שכתב דהוא משום דאי"ז נעשה בסממנין ולי"ב לגזירת שחיקת סממנין, וכ"ה להדיא בפי' רבינו פרחי' בסוגיין דהא דשרי הוא משום דא"צ שחיקת סממנין לחזרתו אלא בידו לחוד סגי. [↑](#footnote-ref-495)
495. והנה אמנם י"ל דבהחזרת השבר כיון דלא חלה כל גופו, כמו שצידד הכס"מ בפ"ב משבת ה"י, לא הותר איסור רפואה אלא משום דיש בזה סכנת אבר, - אך אי"ז מתישב היטב בל' הרמב"ן ודעימי' דמשמעות דבריהם דכל הא דשרי להחזיר את השבר הוא משום דהותר כל שבות שבעולם במקום סכנת אבר. [↑](#footnote-ref-496)
496. וי"ל עוד דדעת הרמב"ן ודעימי' דאיסור החזרת השבר הוא משום דדמי לבונה, וכמש"כ כן בס' עין תרשיש בפ"ב משבת ה"י, וכ"נ בד' הגר"ז בסימן שכ"ח סנ"ב, וע"כ לא הותר אלא משום סכנת אבר. [↑](#footnote-ref-497)
497. וכ"ה משמעות לישנא דגמ' דפריך דמ"ש כמון ביו"ט דחזי לקדירה יין ושמן חזי נמי בשבת לחולה, ואם גם הא דטורפין יין ושמן ביו"ט הוא משום דחזי לקדירה הו"ל למיפרך דמ"ש ביו"ט דהותר לטרוף יין ושמן משום דחזי לקדירה משבת דלא הותר לטרוף יין ושמן אף דחזי לחולה. [↑](#footnote-ref-498)
498. וכדבריו צ"ל לדעת הסוברים דקי"ל כרב חסדא דלי"ל הואיל, ורחוק לומר דסוגיא דהכא הוא דלא כהלכתא. [↑](#footnote-ref-499)
499. וכ"כ הרש"ש, ועיי"ש שכתב דאף שכתבו התוס' בפסחים מ"ו ב' דלא אמרינן הואיל וחזי לחולה שיש בו סכנה, הרי היינו משום דחולה שיש בו סכנה לא שכיח, אך חולה שאין בו סכנה שכיח, - וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' ד"ה ולזה הי' נראה דבדבר המותר לחולה שאין בו סכנה אמרינן הואיל, דחולה שאין בו סכנה שכיח, אך בתשו' חת"ס או"ח סימן ע"ט (ד"ה זה לי) נחלק ע"ז, דאף דחולה שאין בו סכנה שכיח מ"מ לא שכיח שיצטרך לדבר זה, עיי"ש, וכ"כ בתשו' חמד"ש או"ח סימן כ"ב סק"א, ולכאו' לדבריהם בע"כ דאין מכוון הגמ' הכא לדינא דהואיל, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-500)
500. ואמנם הנה לכאו' אי"ז מתישב לדעת הסוברים דדבר האסור מגזירת שחיקת סממנין לא נאסר לחולה, - אך הנה בדף מס' 25 בהערה נתבאר לדון דאף דלא אסרו רפואה במקום חולי, מ"מ הכנת הרפואה אסורה אף במקום חולי, עיי"ש, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-501)
501. וזהו שכתב הרמב"ן שם דהא דאין טורפין יין ושמן הוא משום דקעביד עובדין דחול, - ואמנם הנה בפשוטו אין מכוון ד' הרמב"ן שם לפרש טעם עיקר האיסור דטריפת יין ושמן, אלא לפרש טעם הא דלא התירוהו לחולה משום דהוא עושה כדרכו בחול, ולא התירו אלא בשינוי, וזהו שכתב דהוא עובדין דחול, וזהו שכתב בהמש"ד דהחמירו בשבות דיש בו מעשה ועובדין דחול, ולא החמירו בשבות דאמירה ולא בשבות דשנוי, (דמש"כ שבות דיש בו מעשה הוא לאפוקי שבות דאמירה, ומש"כ שבות דעובדין דחול הוא לאפוקי שבות דשנוי) - אך בד' הרשב"א לעיל קכ"ט א' משמע טפי דעיקר האיסור בזה הוא משום עובדין דחול, ואינו מוכרח. [↑](#footnote-ref-502)
502. כ"ה מבו' בד' המ"מ שם דמה שהוכיח הרמב"ן מהכא דלא הותר שבות לחולה שיש בו סכנה, הוא משום דקי"ל כת"ק, וכ"כ הביאוה"ל שם דמד' הרשב"א אלו מבו' דס"ל דקי"ל כת"ק, - אך צ"ע לפ"ז בסתירת ד' הרשב"א והר"ן דבדבריהם בסוגיין מבו' דקי"ל כר"מ, - ושמא י"ל בדעתם דהא דשרי ר"מ לטרוף יין ושמן לחולה, אינו משום דס"ל דהותר כל שבות לצורך חולה, דא"כ מ"ט נחלקו ת"ק ור"מ בטריפת יין ושמן ולא נחלקו בכל שבות, אלא הוא היתר בפנ"ע בטריפת יין ושמן, וצ"ב בטעם ההיתר בזה, וזהו שהביאו מהא דלת"ק אין טורפין יין ושמן, דלא הותר שבות לצורך חולה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-503)
503. לכאו' יש לדחות, דאף אם המתרפא עצמו אינו עובר באיסור רפואה ואין האיסור אלא על מי שעושה את מעשה הרפואה, וכמש"נ בדף מס' 19 דכ"נ מד' כמה מקמאי, מ"מ כיון דאיסור רפואה אי"ז מעשה איסור מצ"ע והאיסור הוא משום דכל שמתעסק ברפואה יש לחוש שמא יבא לידי שחיקת סממנין, ע"כ יש לאסור גם כשנותן חוץ למכה דג"ז חשיב כמתעסק ברפואה, וזה כמש"נ בדף מס' 19 בביאור מש"כ התוס' דטעמא דמ"ד דאסר במסייע, הוא מגזירת שחיקת סממנין, - ואמנם הנה האג"ט שם כתב דאין לומר כן, דא"כ מהו שאמרו בביצה כ"ב א' דמסייע אין בו ממש, הרי אף דאינו נקרא המרפא, מ"מ הוא עוסק ברפואה במה דעמיץ ופתח, אך לכאו' יש מקום לחלק, דהתם כיון דמסייע אין בו ממש, ע"כ כל דעמיץ ופתח ואינו עוסק בכחול עצמו לא חשיב כעוסק ברפואה עצמה, ומשא"כ הכא דגם נתינת החמין ושמן במקום שירדו משם ע"ג מכה הוי עסק דרפואה. [↑](#footnote-ref-504)
504. בפי' רבינו פרחי' כתב דהא דאסור ליתן מוך יבש ישן הוא מפני שמצטער בעל המכה בחריפותו ובשאיבתו הלחלוחית ביותר, וצ"ע דמהא דאמר אביי דש"מ הני כתיתין מסו, מבו' דטעם האיסור בזה הוא משום רפואה. [↑](#footnote-ref-505)
505. אך הנה בפי' ר"ח כתב בהא דישנים דמסו דהיינו סמרטוטין יבשים שיש עליהם טינוף צואה ריעי, ומשמע דאיירי כשכבר ניתנו ע"ג המכה, ומכח זה הוא דמסו, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל דמוך יבש שלא הי' מעולם ע"ג מכה אינ ומועיל לרפואה, ומוך שכבר הי' ע"ג המכה ונטנף בליחת המכה מועיל למכה, וכ"כ השיטה להר"נ בשם י"מ. [↑](#footnote-ref-506)
506. אך יש להעיר דמ"ש מהא דמותר לסוך שמן ע"ג המכה, אף דניכר דהוא ע"ג המכה וה"ז מועיל לרפואה, - וי"ל דהתם אי"ז ניכר כ"כ שהוא ע"ג המכה, ומשא"כ הכא דניכר דהוא ע"ג המכה, דאין נותנין מוך יבש אלא ע"ג המכה, - וי"ל עוד דשאני בשמן דכיון דדרך לסוכו אף שלא ע"ג המכה, יש בזה להתירא דמאכל בריאים, ומשא"כ הכא דלעולם כשנותנין גמי יבש ישן ע"ג המכה ה"ז מועיל לרפואה, לי"ב להתירא דמאכל בריאים. [↑](#footnote-ref-507)
507. והא דמייתי לה רב ששת מנטילת הקוץ, היינו דמהתם חזינן דתקוני גברא בדבר שאינו לרפואה שרי, ורב נחמן דחי דהתם פקיד וע"כ אין הוצאתו תיקון, ומשא"כ הכא דלא פקיד וכל שמסדרן ומכניסן למקום חיבורן דמי למלאכה. [↑](#footnote-ref-508)
508. בד' הרמב"ן והרשב"א נראה שפירשו לפ"ז דטעם האיסור בזה הוא משום דההקאה אסורה משום רפואה, ועיי"ש שהקשו ע"ז דהרי אין הרפואה כלל מחמת הקאתו, ומ"ט ה"ז אסור, - אך הבעה"מ כתב דהוא מוציא דם ומשמע דהאיסור הוא משום הוצאת הדם, וכ"נ בד' השיטה להר"נ, עיי"ש במש"כ לפרש להא דמייתי רב ששת מנטילת הקוץ, וצ"ב לפ"ז בהא דמדמינן לה לאיסורא דאפיקטויזין. [↑](#footnote-ref-509)
509. ועיי"ש שכתב דהא דמייתי לה רב ששת מנטילת הקוץ היינו מהא דשרי ליטול את הקוץ אע"פ שמוציא דם, ואפ"ה שרי משום דאינו מתכוין לכך, וה"נ הכא לא איכפת לן במה שהוא מקיא כיון שאינו מתכוין לכך, ולפ"ז צ"ל דהא דדחי רב נחמן דהתם פקיד, היינו דגם הדם שיוצא ע"י נטילת הקוץ פקיד, וכמש"כ כן השיטה להר"נ, ומבו' דאי"ז פלוגתא מסוימת באיסור רפואה אם אסרו כשאינו מתכוין, אף דהו"ל כפס"ר, אלא הוא גם באיסור חבורה, וצ"ע דהרי בעלמא כל דהוי פס"ר אסור, ומ"ט דרב ששת דשרי. [↑](#footnote-ref-510)
510. והא דמייתינן לה מנטילת הקוץ כתב הריטב"א דהיינו דחזינן דלא חיישינן בהא לרפואה שהוא עושה המקום לפתוח הקוץ, ורב נחמן דחי דהתם מיפקד פקיד ולא חשיבא פתיחה כלל, ומשא"כ הכא דלא פקיד והוא פתיחה גמורה שעושין לגרון וחשיבא כרפואה, ועד"ז כתב השיטה להר"נ בשם הרא"ה. [↑](#footnote-ref-511)
511. והא דמייתינן לה מנטילת הקוץ, היינו דכ"ה דהתם לא גזרו משום שחיקת סממנין כיון דעושה כן ביד ודרכו בכך, ה"נ הכא, והא דדחי רב נחמן לכאו' היינו דהתם פקיד וע"כ לא חשיב כרפואה כלל, ומשא"כ הכא דלא פקיד וחשיב כרפואה ה"ז אסור אף ביד. [↑](#footnote-ref-512)
512. ועיי"ש שכתב דהרמב"ם ס"ל דקי"ל כרב נחמן, ופליג על הרי"ף וש"ר שכתבו דקי"ל כרב ששת דשרי, משום דהלכה כרב ששת באיסורי, וכ"ה מבו' בד' הס' הבתים שם דקי"ל כרב נחמן, וכתב דלדעת רש"י יש לאסור להחליק אברי התינוק ביד ולישבם ולדעת ר"ח יש לאסור להעלות בידים הבשר הבולט שע"ג הגרון אם נפל, (וכתב דראוי לנהוג ככל הביאורים להחמיר), - והמ"מ שם תמה ע"ז, דמ"ט פסק הרמב"ם כרב נחמן, ועמש"כ בזה המרכה"מ שם והנהר שלום בסימן שכ"ח סק"ז והגר"א שם סמ"ב. [↑](#footnote-ref-513)
513. והא דמייתינן לה מנטילת הקוץ, היינו דכ"ה דנטילת הקוץ לא חשיבא כרפואה, ה"נ הוצאת הרעי לא חשיבא כרפואה, ורב נחמן דחי דשאני נטילת הקוץ דפקיד ואינו מכלל גופו וע"כ לא חשבינן לה כרפואת גופו, ומשא"כ בהוצאת הרעי דלא פקיד חשבינן לה כרפואת גופו. [↑](#footnote-ref-514)
514. אך בד' ההשלמה והמאורות משמע דהינו דהא דמלפפין את הולד דמעטפו וקושרו בחגורות אינו מיישב ומחליק עי"ז כלל את אבריו וע"כ הוא דשרי. [↑](#footnote-ref-515)
515. והוצרך לזה למש"כ בשם רש"י דאסובי ינוקא היינו שמלפפין אותו וקושרין אותו בבגדים ליישר אבריו, והרי דהא דאסר רב נחמן הוא אף כשעושין כן ע"י כריכה בבגדים, ובע"כ דאיירי ביום שני דביום הלידה הרי שרי רב נחמן ללפפו בבגדים. [↑](#footnote-ref-516)
516. הגר"א בסימן ש"ל ס"ט עמד בד' רש"י דהוצרך לפרש דהא דמלפפין את הולד בשבת הוא רק בליפופי בעלמא אך אסובי ינוקא אסור לרב נחמן, דלמש"כ רש"י לקמן קמ"ז ב' דהא דאין מעצבין את הולד הוא אחר יום הלידה אך ביום הלידה שרי, שפיר י"ל דהא דמלפפין את הולד הוא דומיא דאסובי ינוקא, ואפ"ה שרי ביום הלידה, וכן הק' בהגה' הגרי"פ על הרא"ש בסימן ג', וכתב דצ"ל דרש"י לקמן קמ"ז ב' חזר בו ממש"כ בדף קכ"ט ב', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-517)
517. ואמנם תיקשי לפ"ז לרב ששת דשרי באסובי ינוקא, דהרי להדיא תנן לקמן קמ"ז א' דאין מעצבין את הקטן, והרי דבחומרי שדרה אסור משום דמיחזי כבונה, - אך הריבב"ן לטעמי' אזיל לקמן קמ"ז ב' דאסובי ינוקא הוא פחות ממעצבין, וע"כ הוא דשרי רב ששת. [↑](#footnote-ref-518)
518. אך התוס' כתבו בשם ר"ת דלא מייתי לה מהא דאין עושין אפיקטויזין, אלא מהא דתנן התם בסיפא דאין מעצבין את הקטן, ומפרשינן לקמן קמ"ז ב' דהוא משום דמיחזי כבונה. [↑](#footnote-ref-519)
519. התהל"ד בסימן שכ"ח סוסקע"א ובסימן ש"ל סקי"ג נקט דבאמת סוגיא דהכא פליגא על סוגיא דלקמן וס"ל דעשיית אפיקטויזין אסורה אף ביד, ועיי"ש שתמה לפ"ז על מש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דאסובי ינוקא היינו דחיקת כריסו של תינוק, דא"כ מ"ט פסק הרמב"ם דה"ז אסור אף שעושה כן ביד, אף דקי"ל כסוגיית הגמ' דלקמן דעשיית אפיקטויזין אינה אסורה אלא בסם, - אך י"ל כמש"כ הקרית מלך רב בפ"ב משבת ה"י דמה שהתירו עשיית אפיקטויזין ביד הוא משום דאין דרך לעשותו ע"י סממנין, אך בדחיקת כרסו של תינוק להוציא הרעי הוי הדרך לעשותו בסממנין, וע"כ ה"ז אסור אף ביד, וי"ל כן גם לדעת ש"ר דמה"ט הוא דאסובי ינוקא אסור אף ביד ול"ד לעשיית אפיקטויזין דמותר ביד, והגמ' לא מדמי זל"ז אלא לעיקר הא דחשבינן לה כרפואה, - וי"ל עוד למש"כ הפתח הדביר בסימן שכ"ח סק"א דהא דהתירו עשיית אפיקטויזין ביד הוא משום דהתירו רפואה שאינה ע"י סממנין במקום צער, ולפ"ז י"ל דבאסובי ינוקא ליכא צער, ולא התירו בזה, והתהל"ד שלא כתב לישב כן הוא לטעמי' שם סקס"ח דמה שהתירו בעשיית אפיקטויזין ביד הוא משום דאי"ז רפואה גמורה וכל איסורו הוא משום דדמי לרפואה, ולפ"ז הרי כיון דמדמינן לה אסובי ינוקא הדין נותן להתיר בזה ביד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-520)
520. ועיי"ש שכתב דלפ"ז נלמד מד' הר"ן דעשיית אפיקטויזין כשהוא מצטער מרוב האכילה אסורה אף כשעושה כן ביד, ושם אות ד' כתב דאף דהר"ן בפי' הרי"ף סתם בזה בדין אסובי ינוקא דכיון דביד קעביד ולא בסם ליכא למיגזר משום שחיקת סממנין, היינו רק באסובי ינוקא, אך בעשיית אפיקטויזין מודה דאסור אף ביד, שהרי רב נחמן מייתי מהא דאסרו באפיקטויזין אף ביד, ורב ששת לא פליג ע"ז, אלא דדחי דהתם לאו אורחי' הכא אורחי'. [↑](#footnote-ref-521)
521. וי"ל עוד, דבאסובי ינוקא י"ל דכל שעושה כן ביד לא חזינן לה כלל כמעשה רפואה, וזהו דמדמינן לה לעשיית אפיקטויזין דגם בזה הי' לנו לומר דכל שעושה כן ביד לא חזינן לה כלל כמעשה רפואה, ואפ"ה ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-522)
522. בד' הריא"ז ה"ג דין י"ב משמע קצת דמפרש דבחומרי שדרה עושין כן בידים ובכה"ג הוא נראה כבונה ואסור, והא דלפופי ינוקא שרי הוא כשחוגרין אותו בהידוק באזור רחב כדי לישב אבריו המתפרקין מטורח הלידה, ובכה"ג שאינו עושה כן בידים אינו נראה כבונה ושרי. [↑](#footnote-ref-523)
523. ועיי"ש שכתב לפ"ז לדעתם דהא דאסרו בחומרי שדרה הוא אף ביום הלידה, וכתב דכ"נ מד' הרמב"ם שלא חילק בזה, וכתב דהשו"ע שהשמיט להא דאין מעצבין בחומרי שדרה הוא משום דנסתפק אם כדעת התוס' והרמב"ם דה"ז אסור אף ביום הלידה, או כדעת רש"י הכא והרא"ש והר"ן דביום הלידה שרי, אך למש"כ הט"ז והמג"א בדעת השו"ע דלא התירו ליישר אברי הולד אלא ביום הלידה, (וכ"כ השכנה"ג בהגה"ט אות ו'), ניחא, דזהו דינא דחומרי שדרה דאסור, ואי"ז דין מסוים בחומרי שדרה אלא ה"ה בשאר אברים, וכנ"ל, והמ"ב שם סוסקל"ד כתב לדינא להתיר בזה ביום הלידה, ועמש"כ בזה בשעה"צ שם סקי"ח. [↑](#footnote-ref-524)
524. וכ"כ הב"ח בסימן ש"ל דמה שאסרו בחומרי שדרה הוא אף ע"י כריכה בבגדים, והביאוה"ל שם ס"י כתב דבד' המאירי לעיל קכ"ג א' משמע דבליפוף בבגדים בכל גוונא שרי. [↑](#footnote-ref-525)
525. הב"ח בסימן ש"ל כתב דלמש"כ התוס' לעיל שם בשם ר"ת דהא דמייתי רב נחמן התם מהא דאין עושין אפיקטויזין הוא מסיפא דאין מעצבין את הקטן, הרי דע"ז הוא דמשני דהתם לאו אורחי' הכא אורחי' דהא דאין מעצבין הוא משום דלאו אורחי', אך אסובי ינוקא דאורחי' בהכי שרי, וכתב דהיינו דבשאר אבריו הוי אורחי' וה"ה כמו שמאכילו ומשקהו, אבל חומרי שדרה לאו אורחי' הוא. [↑](#footnote-ref-526)
526. אמנם הנה המג"א שם סקי"ט כתב לדינא עפי"ד הרא"ש דאסובי ינוקא דשרי הוא אף כשכורכו ליישר אבריו, וכ"כ הגר"א שם ס"ט בסו"ד, וכ"כ המ"ב שם סקל"ה, - אך כבר כתב המג"א שם דהטור בקיצור פסקי הרא"ש לעיל שם כתב דאסובי ינוקא דשרי הוא כשקושרו בבגדים ליישב אבריו, והמחה"ש שם כתב דהיינו דמשמעות ל' זה דלא הותר אלא ליישב אבריו כשעדיין לא נתעקמו, אך כל שנתעקמו אבריו מודה רב ששת דאסור ליישרן אף ע"י כריכה בבגדים, וזה כמש"כ הב"ח בדעת הטור. [↑](#footnote-ref-527)
527. משמעות דבריו דלא איירי בדאיכא סכנה אם ימתין עד מוצ"ש, דא"כ פשיטא דשרי, וא"צ להא דלא גזרו בזה משום שחיקת סממנין, ובע"כ דאיירי כשאין סכנה במה שימתין, ואפ"ה שרי משום דלא גזרו כלל גזירת שחיקת סממנין במקום חולי שיש בו סכנה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-528)
528. שו"ר במאמ"ר בסימן שכ"ח סקכ"א שדקדק מד' הרמב"ם דשרי לסוך בשמן ומלח אף כשעושה כן לרפואה גמורה, אך צידד דאי"ז משום דדרך הבריאים לסוך בשמן ומלח, אלא הוא משום דדרך לעשות כן להפיג השכרות דלא חשיב כרפואה, וכ"ה דכל דבר שהבריאים עושין מותר לעשותו לרפואה, ה"נ הכא כיון דדרך לסוך להפיג השכרות מותר לסוך אף לחולי אחר. [↑](#footnote-ref-529)
529. ועיי"ש שכתב דאין ללמוד מזה להתיר ליתן בתוך החוטם אפר מעשב כתוש להפיק השכרות, כי אותו אפר פעולתו ברפואה לשאר דברים ג"כ אע"פ שאינו שכור ושייך בו גזירת שחיקת סממנין, והגר"ז שם סמ"ו הביא לדבריו, וצ"ע דלפ"מ שפירש בטעם ההיתר כד' המג"א, אין מקום כלל להתיר בזה. [↑](#footnote-ref-530)
530. הא"ר שם סקמ"ז כתב דהוא דוחק, והמאמ"ר שם סקכ"א נחלק ע"ז דכיון דרפואתו ע"י שמן ומלח מיקרי דעשייתו ע"י סממנין, ולא התירו אלא כשרפואתו ע"י מעשה בידיו או בכלי, אך כל שרפואתו ע"י אוכל או משקה יהי' מה שיהי' איכא למיגזר משום שחיקת סממנין. [↑](#footnote-ref-531)
531. ובזה מתפרש מה שהביא לדין זה בכלל דיני תיקוני אוכלין האסורין בשבת, ולא הביא לדין זה בפכ"א בכלל איסור רפואה, והיינו משום דבפכ"א הביא להדברים האסורין משום האיסור להתרפאות בשבת, והכא הוי האיסור בהכנת הרפואה, ועד"ז כתב החס"ד בפי"ג ה"ט. [↑](#footnote-ref-532)
532. והי' מקום לפרש בזה דהוא משום דגם דרך בריאים לשתות אלונטית, אלא דאין דרך לעשותו אלא כדי לצנן לאחר המרחץ, וע"כ לא נאסרה אלא עשייתו, אך שתייתו מותרת, ועד"ז נתבאר להלן בדין חילתית, אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ם שכתב דאינו ראוי לאכילת בריאים. [↑](#footnote-ref-533)
533. התהל"ד שם סקכ"ז נקט נמי דהדין נותן לאסור אף את שתיית האלונטית, ועמד בזה בלישנא דאין עושין אלונטית דמשמע דאם הי' עשוי מאתמול מותר לשתותו בשבת ורק עשייתו אסורה. [↑](#footnote-ref-534)
534. התהל"ד בסימן שכ"א סוסקכ"ח כתב לישב בע"א, דמה שאמרו בגמ' דהוא כדי שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול הוא בהא דאסור לשרות בפושרין, אך הא דאסרו לשרות אף בצונן דאי"ז כדרך חול הוא רק משום דדרך לשרותו לרפואה, - אך אי"ז מתישב בד' הר"י מלוניל והמאירי והשיטה להר"נ שפירשו בטעמא דמתניתין דאסרה לשרות בפושרין דהוא משום איסור רפואה. [↑](#footnote-ref-535)
535. עוד יש להעיר בזה, דאם שרי אף כשאינו מאכל בריאים משום דאם לא ישתה יחלה מ"ט הביא הרמב"ם לדין זה התם בכלל הדברים שהותרו משום מאכל בריאים, ועוד דא"כ נמצא שהשמיט הרמב"ם למה שאמרו בסוגיין דשותה אדם קב או קביים ואינו חושש.

     ושמא יש מקום לקיים הנוסחא הישנה דלא איירי כששתה בחמישי ובמעלי שבתא, וע"כ לא הותר לשתותו במקום שאינו בריאים, והא דלא הותר לשתותו אלא כששתה מקודם השבת, הוא משום דשריית חילתית בשבת אסורה אף שמנהג הבריאים לשתותו, עמש"נ בזה להלן, וכל ששותהו בשבת יש לחוש שיבא לשרותו בשבת, ואי"ז גזירה לגזירה דכולה חדא גזירה היא, וע"כ לא התירו בזה אלא כששתה מקודם השבת דבכה"ג אין לחוש כ"כ שיבא לשרותו בשבת, ופירש הרמב"ם כן למה שאמרו הכא דשותה קב או קביים ואינו חושש דקאי על הך גוונא דאיירי בה דהתחיל לשתות קודם השבת, (וזהו דקמ"ל דשותה קב או קביים ואינו חושש, דאף כששותה מידה מרובה לא חיישינן שיבא לשרותו בשבת), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-536)
536. ויש ללמוד מזה דשבות שהתירו לחולה, אי"ז רק כשכבר חלה, אלא אף אם עושה כן כדי שלא יחלה שרי. [↑](#footnote-ref-537)
537. ואך דבדבריהם משמע דהא דשרי אי"ז משום דהוי שבות ע"י שינוי, אלא משום דהותר כל שבות במקום חולי, ולפ"ז צ"ל דהא דלא התירו אלא בצונן הוא משום דכל היכא דאפשר לשנויי משנינן. [↑](#footnote-ref-538)
538. ולכאו' היינו משום דס"ל דכל דאיכא סכנה א"צ לעשות בשינוי, דכל הא דאם אפשר לשנויי משנינן הוא רק באיסור דאורייתא, וכמש"נ בדף מס' 13 בדעתו, וע"כ כל הא דלא התירו אלא לשרות בצונן הוא כשאין סכנה אם לא ישתה בשבת. [↑](#footnote-ref-539)
539. הריטב"א הק' ע"ז דאם איכא סכנה כלל לא משהינן לי' אע"ג דאפשר לשהויי דילמא לא יכלינן למעבד בחול, וא"כ הי' לנו להתיר אף בפושרין. [↑](#footnote-ref-540)
540. אך השיטה להר"נ הק' דכיון דאין האיסור בזה אלא משום שבות מ"ט לא התירוהו במקום חולי דומיא דגונח, ולכאו' הוא משום דס"ל כדעת הסוברים דהא דשרי התם אי"ז משום דהוי ע"י שינוי, אלא משום דהתירו איסור שבות במקום חולי, וע"כ ה"נ יש להתיר הכא, אך צ"ע דהוא דלא כמש"כ השיטה להר"נ גופי' לעיל צ"ה א' דאף דחולב אינו אסור אלא מדרבנן, מ"מ לא התירו במקום צערא אלא שלא כדרכו. [↑](#footnote-ref-541)
541. ושמא י"ל דאף דלא אסרו רפואה במקום חולי, מ"מ הכנת הרפואה אסורה אף במקום חולי, וזה מתישב אי נימא דהכנת הרפואה אסורה אף כשאינו עושה כן לשם רפואה, (עמש"נ בזה בדף מס'?), וכל הא דלא אסרו רפואה במקום חולי הוא רק משום דהוא מותר לבריא, (וכמש"נ בדף מס' 19 מד' הגר"א), וכ"נ מהא דתניא בתוספתא דאין טורפין אלונטית לחולה בשבת, ובפשוטו האיסור בזה הוא משום איסור הרפואה, וכמש"כ בפירש"י וש"ר לעיל, והרי דלא הותרה הכנת הרפואה במקום חולי, - וי"ל עוד דהא דלא הותר לשרות את החילתית אלא במקום סכנה הוא משום דהו"ל עובדא דחול, וזה אי נימא דשריית החילתית אסורה גם משום עובדא דחול, ונתבאר לעיל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-542)
542. בס' דינים והנהגות פט"ו ס"א כתב בשם החזו"א דתרופה שצריכים ללקחה זמן ממושך וא"א להפסיק יום שלם מותר לקחתה בשבת, ועמש"כ בס' שלחן שלמה רפואה ח"ב עמ' קע"ג בשם הגרש"ז זצ"ל לחלק בזה בין האופנים, ובמש"כ בהערה שם בשם החזו"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-543)
543. ויש להוסיף, דהרי לדעת כמה מקמאי הא דאין מחזירין רטי' בשבת הוא משום שחיקת סממנין, ונתבאר להלן, ומבו' דאף בגונא שכבר היתה רטי' זו עליו בשבת עצמה איכא לגזירת שחיקת סממנין, וכ"ש דל"מ מה שעסק ברפואה קודם השבת, וע"כ מסתברא מילתא דגם לדעת החולקים לא הותר אלא כשהיתה רטי' זו עליו בשבת עצמה, דלמעוטי בפלוגתא עדיף. [↑](#footnote-ref-544)
544. ואמנם למש"כ הביאוה"ל בסימן שכ"א סי"ח דמלבד הא דאיכא בשריית חילתית משום איסור רפואה יש בזה גם משום עובדא דחול, י"ל דמה"ט הוא דלא התירו כששתה קודם השבת אלא משום דאם לא שתי מסתכן. [↑](#footnote-ref-545)
545. ועד"ז י"ל במה שאמרו בע"ז כ"ח א' דלא הותרה עשיית רפואה לצפדינא אלא משום דיש בה סכנה אף שהתחיל בה קודם השבת, אף אי נימא דכל האיסור בצפדינא הוא משום איסור רפואה, (עמש"נ בזה בדף מס' 17 בהערה), והיינו משום דמשמעות הדברים דהוצרך ר' יוחנן להכין את הרפואה בשבת, וע"כ הוצרך שתגלה לו המטרוניתא, ובכה"ג ל"מ מה שהתחיל לעסוק בה קודם השבת. [↑](#footnote-ref-546)
546. ואמנם יש לדחות דעדיפא מינה כתבו דשרי משום דהוי מאכל בריאים ומה"ט שרי אף כשלא התחיל לשתות קודם השבת, וכדתניא דשותה אדם קב או קביים ואינו חושש. [↑](#footnote-ref-547)
547. אך לול"ד המ"מ הי' מקום לפרש לד' הרמב"ם שם דלא איירי כששתה ביום חמישי ושישי, דאי"ז במשמעות סתימת דבריו, אלא איירי כשהתחיל קודם השבת לשתות, והא דשרי הוא משום דלא גזרו משום שחיקת סממנין בכה"ג שהתחיל לעסוק ברפואה קודם השבת וכמש"כ הגרש"ק. [↑](#footnote-ref-548)
548. וכ"נ גם ממש"כ הר"י מלוניל בשבת ס"ד ב' בדין פלפל וגרגיר מלח דהא דאם נפל לא תחזיר הוא משום גזירת שחיקת סממנין, ולפ"ז ה"נ יש לאסור בחזרת רטי' מגזירת שחיקת סממנין, וכמש"כ כן התוס' הכא ובשבת שם. [↑](#footnote-ref-549)
549. יש להעיר ע"ז ממש"כ ה"ר אביגדור כ"ץ שם ללמוד להתיר בזה מהא דתניא הכא דמעבירין כלי ע"ג המכה וע"ג העין בשבת, והיינו כלי מתכת לצננו, ועוד פירש"י שם שמסבבין את העין בשבת שלא יתפשט הנפח שלו, וכ"ש שמותר ללחוש, והרי דאין טעם ההיתר בזה משום דהוי רפואה שע"י סגולה, אלא משום דאין הרפואה ע"י אוכל או משקה, - אך למש"נ להלן מד' השעה"צ דגם בד' רש"י אלו יש לפרש דהא דשרי הוא משום דדרך סגולה הוא, ניחא. [↑](#footnote-ref-550)
550. וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן רע"א סקכ"ג, וכמש"כ המחה"ש שם, - ועמש"כ בזה הא"ר שם סוסקכ"א. [↑](#footnote-ref-551)
551. עוד הביאו בזה למש"כ המאירי בשבת ס"א ב' דיש שואלים דמ"ט לא אסרו בקמיעין משום שחיקת סממנין כשאר הרפואות, דבשלמא בקמיע של כתב ליכא חשש, ולשמא יכתוב אין לחוש שרפואת הקמיעין כלם היו אצלם רפואות המוניות שלבם בטוח עליהם ולא היו סומכים אלא על כתיבת המומחה בהם, אך בקמיע של עיקרין יש לחוש לשחיקת סמנין, וכתב לישב דאף של עיקרין ל"ה רפואות טבעיות אלא סגוליות ול"ה אדם מהרהר אחריהן עד שיבא לחדש בהם שום דבר, וכתב דיש מתרצין דאין לחוש לשחיקת סמנין אלא ברפואה שהגוף נהנה או מרגיש בה. [↑](#footnote-ref-552)