77 בהא דדשיל_מ אינו אוסר שלב_מ ודבר חשוב אוסר שלב_מ, ובעיקר הא דדבר חשוב לא בטל
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

אור ליום ג' י' תמוז תשע"ד

**א**

א] כתב באו"ה הארוך כלל כ"ה דין י"ז, ז"ל, וכתב במרדכי וכו' בשם ר"ת והרמב"ם וכו' דהא דדשיל"מ לא בטל היינו דווקא כשנתערבה במינו אבל בשאינו מינו בטל שפיר בס' וכו', ונקט הרמב"ם והמרדכי דשיל"מ וכ"ש שאר דברים שאין מבטלין דקילי טפי דספיקו מותר שהן דווקא במינו אבל שלא במינו בטלין שפיר בשיעורם, עכ"ל.

והרמ"א בתורת חטאת כלל מ' דין ו' הוכיח מד' קמאי דלא כן, ופירש הטעם בזה, ז"ל, ומה שהביא ראי' מדשיל"מ נ' לחלק, דשאני התם שאין החשיבות מצד האיסור עצמו אלא מאחר שיהי' לו היתר אח"כ לא רצו חכמים שיתבטל, וכל שנתערב שלא במינו אין ההיתר נקרא על דבר האסור אלא על שם דבר שנתערב בו והוי כמו שאין לו מתירין, עכ"ל, והובא בש"ך ובט"ז ביו"ד סי' ק"ב, - ומשמעות דבריו דהוי זה טעם מסוים לגבי דשיל"מ, דכל שנתערב באינו מינו לא חשיב כלל שהאיסור יש לו מתירין, כיון דההיתר נקרא על שם דבר שנתערב בו, וצ"ב.

ב] אמנם הנה בתוס' הרא"ש ב"מ דנ"ג. כתב, ז"ל, כיון שנתערב שלא במינו וליכא נותן טעם, אין שמו עליו ובטל אע"פ שיש לו מתירין, עכ"ל, וכ"ה בשטמ"ק שם בשם תוס' שאנץ, ולכאו' היינו דביטול דמבשא"מ הוי ביטול מעליא טפי, כיון דאין שמו עליו, וע"כ ה"ז בטל אף בדשיל"מ.[[1]](#footnote-2)

וצ"ע לפ"ז, דמ"ש דשיל"מ דאינו אוסר כשנתערב שלא במינו, מדברים החשובים דה"ה אוסרים אף כשנתערבו שלא במינם, וכ"ה דבדשיל"מ אמרינן דלא אסרו בתערובת דמבשא"מ דהוי זה ביטול מעליא טפי, ה"נ נימא בדברים החשובים.

ג] ונראה פשוט דהטעם בזה הוא, משום דחלוק ביסוד דינו הא דדשיל"מ לא בטל, מהא דדברים החשובים לא בטלי, דהא דדשיל"מ לא בטל היינו, דהגם דמן הדין הי' להאיסור להתבטל ברוב, החמירו חכמים שלא יתבטל ברוב, אך בדברים החשובים דלא בטלי, הרי גדר הדין הוא, דאינם בטלים בתערובת, וע"כ לי"ב לדינא דביטול ברוב, והיינו בין אי נימא דגדר הדין הוא דלא חשיבי כלל כתערובת, וכמש"כ הבית מאיר בקונט' קבוע ד"ה ודע דכל הנ"ל, והחלקת יואב, ובין אי נימא דגדר הדין הוא דאינם בטלים בתערובת, וכמש"נ ב? בדעת הרמב"ם, דמ"מ עיקר הדין הוא דלא שייך בהן כלל ביטול ברוב.

ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דדשיל"מ אינו אוסר אלא במינו, ודברים החשובים אוסרים אף שלא במינם, דדשיל"מ דהא דאינו בטל הוא משום שהחמירו חכמים שלא יתבטל ברוב, אף דאיכא ביטול מעליא, הרי דבזה י"ל דלא החמירו חכמים אלא בתערובת דמב"מ, דעדיין שמו קיים, אך בתערובת דמבשא"מ דאין שמו עליו, והוי ביטול מעליא טפי, לא החמירו חכמים שלא יתבטל, - ומשא"כ בדברים החשובים דהא דלא בטלי הוא משום דאינם בטלים כלל בתערובת, הרי דבזה אין לחלק בין תערובת דמב"מ לתערובת דמבשא"מ, ויש להוסיף, דמה"ט לא מצינו כלל למימר דבתערובת דמבשא"מ אין שמו עליו, שהרי אדרבה כיון שאינם בטלין כלל בתערובת, הרי דאף בתערובת דמבשא"מ הוי שמו עליו.

ד] ויש לפרש עוד בזה, לפמש"נ במק"א לדון, דהא דדשיל"מ לא בטל, לאו היינו דמדרבנן אין האיסור בטל כלל, אלא היינו דאף דהאיסור בטל, מ"מ החמירו חכמים שלא לסמוך בזה על הביטול,[[2]](#footnote-3) דאף אחר הביטול אכתי יש בזה סרך איסור, ואמרינן עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, - ולפ"ז י"ל דזהו מש"כ הראשונים דכל שנתערב שלא במינו וליכא נו"ט אין שמו עליו ובטל אע"פ שיש לו מתירין, דהיינו דבתערובת דמבשא"מ דאין שמו עליו כלל, בטל האיסור לגמרי, ולא חשבינן לי' כלל כתאכלנו באיסור, - וע"כ כ"ז הוא בהא דדשיל"מ לא בטל, דהוא משום שהחמירו חכמים שלא לסמוך על היתר הביטול, ובזה הוא דאמרינן דכל שנתערב מבשא"מ ובטל האיסור לגמרי, אין לאסור בזה, ומשא"כ בהא דדברים החשובים לא בטלי, דהוא משום דאינם בטלים בתערובת, יש לאסור אף בתערובת דמבשא"מ.

**ב**

ה] ועד"ז יל"פ בטעם הא דטבל ויי"נ אין אוסרין במשהו אלא במינם, ונ' דהטעם בזה הוא ע"ד הנ"ל, דהרי הא דטבל ויי"נ אוסרין במשהו לאו היינו משום דאין האיסור בטל בתערובת, שהרי ליכא חילוק בעיקר התערובת בין תערובת זו לשאר תערובת דאיסור בהיתר דה"ז בטל, אלא גדר הדין הוא דאף דמן הדין הי' להם להתבטל, החמירו חכמים שלא יתבטל ברוב, וגם יל"פ דהיינו דהגם דה"ז בטל מ"מ אסרו חכמים אף משהו מן האיסור, (בטבל משום דכהתירו כך איסורו וביי"נ משום חומרא דע"ז), וע"כ אין לאסור רק בתערובת דמב"מ דאכתי שם האיסור קיים, ומשא"כ בתערובת דמבשא"מ שבטל שם האיסור וחשיב כמאן דליתא, לא אסרינן.

והנה אמנם בפירש"י בע"ז דע"ג: פירש דהא דטבל אינו אוסר אלא במינו, הוא משום דה"ט דכהתירו כך איסורו הוא רק במינו, וכ"ה בפי' הרא"ש בספ"ג דחלה, ונת' במק"א, - אך גם לפ"ז יש מקום לדון דגדר הדין הוא כמש"נ, וצ"ע.

ו] ועד"ז יל"פ בהא דאין תרומה אוסרת במאה וערלה וכלאי הכרם אוסרין במאתים אלא במינם, לדעת רוב קמאי, ויל"פ שגדר הדין בזה הוא ע"פ הנ"ל, דגם הא דהחמירו חכמים באיסורים אלו, לאו היינו דאינם בטלים בתערובת עד שיהא בה מאה ומאתים, שהרי ליכא חילוק בעיקר התערובת בין תערובת זו לשאר תערובת דאיסור בהיתר דה"ז בטל, אלא גדר הדין הוא דאף דמן הדין הי' להם להתבטל, החמירו חכמים שלא יתבטלו אלא במאה ומאתים, וגם יש מקום לפרש דגדר הדין הוא, דהגם דהן בטלים, החמירו חכמים שלא לסמוך על הביטול כל דליכא מאה ומאתים, וע"כ אין לאסור רק במב"מ שאכתי שם האיסור קיים.[[3]](#footnote-4)

והא דחמץ בפסח אוסר אף שלא במינו, הוא כמש"כ התוס' בע"ז דס"ו. דהוא גזירה אטו מינו, - וי"ל עוד למש"כ הרא"ש בע"ז ספ"ה דהא דהוא אוסר במשהו הוא משום דלא בדילי מיני', וכיון שאסרוהו משום גזירה שלא יבואו לטעות, לא חילקו בזה בין מב"מ למבשא"מ, ומשא"כ בטבל שאסרו משום דכהתירו כך איסורו וביי"נ שאסרו משום חומרא דע"ז, לא אסרו אלא במב"מ דאכתי שם האיסור קיים.

ז] ויש להוסיף בזה, מש"נ בדברינו בדין יבש ביבש סימן ד' בד' הרשב"א בתוה"ב, דמבואר בדבריו דתרומה וערלה שהן אוסרין במאה ומאתים, לא חשיבי כלל כקבוע, ונת' דיל"פ דהוא משום דלעולם הן בטלין בתערובת, והא דאסרינן להו היינו דהן אסורים על אף שנתבטלו, וע"כ לא חשיב כקבוע.

ונת' שם עוד, דע"כ הגם דלא חשיבי כקבוע מ"מ שפיר אסור ליקח מן התערובת, ול"ה זה כדברים החשובין דפריך בזבחים דע"ג: דליכבשינהו ונימא כל דפריש מרובא פריש, ומשני דהוי קבוע, - והיינו משום דבהנך איסורים שהחמירו שלא לסמוך על ביטול ברוב, הרי דבכה"ג שנתערב אף אין סומכין ליקח מכח דינא דהלך אחר הרוב, ומשא"כ בדברים החשובין שלא החמירו בהן שלא לסמוך על רוב, אלא גדר דינם הוא שאינם בטלין ברוב, הרי דשפיר יש לסמוך בהן על דין הלך אחר הרוב, וע"כ כל מה דל"מ בהו רוב הוא משום דהוו קבוע מדרבנן, ואכמ"ל עוד בזה.

**ג**

ח] והנה הר"ן בביצה בספ"ג כתב שהוא חוכך אי אזלי' בתר רובא בדשיל"מ, כיון דקי"ל דאפי' באלף לא בטל, ואפשר דהתם שאני דאיתחזק איסורא, ובפ"ק דביצה מסיק דאזלי' בתר רובא, אך הרשב"א בס' עבוה"ק כתב דלא אזלי' בתר רובא, וכ"ה גם בבעה"ע שחיטה ח"ב בדיני הכשר הבשר, - והמל"מ ספ"ז ממעילה הק' ע"ז, מהמבו' בזבחים דע"ג: דאף באיסורין שאינן בטילין אזלי' בתר רובא, וכתב דס"ל להר"ן דיש חילוק בין דשיל"מ לשאר איסורין שאינן בטילין, דבדשיל"מ לא אזלי' בתר שום רוב, ועיי"ש שדן לומר לפ"ז דמטבע דחשיב שאין לו ביטול אפי' מה"ת לדעת תוס' שלהי מעילה, לא מהני לי' רוב, והשעה"מ פ"ד מיו"ט הכ"ד כתב ע"ז שזה דוחק, שהרי הר"ן תלי טעמא משום דאפי' באלף לא בטיל, וה"ט הרי שייך נמי בבע"ח, ועיי"ש שכתב לחלק בין רובא דאיתא קמן לרובא דליתא קמן.[[4]](#footnote-5)

וכבר נת' במק"א כמש"כ היד יהודה בסימן ס"ט סקס"ג אות ד' בד' הר"ן, דחלוק טובא הא דבע"ח ודברים החשובין לא בטלי, מהא דדשיל"מ לא בטיל, דהא דבע"ח ודברים החשובין לא בטלי, הרי היינו דמשום חשיבותן אינן בטלין בתערובת, ול"ש בהו התירא דביטול ברוב, וע"כ ל"ש כלל לומר דכ"ה דלא בטלי ברוב, ה"נ לא אזלי' בהו בתר רוב, דהרי הא דלא בטלי הוא דמשום חשיבותן אינן בטלין בתערובת, וזה אינו טעם רק לגבי דין ביטול ברוב, אך אין טעם כלל דלא ניזל בהו בתר רובא, - ומשא"כ בדשיל"מ דמה דאינו בטל, הרי לאו היינו דל"ש בי' ביטול ברוב, דהרי אי"ז כלל דבר חשוב, וה"ה בטל שפיר בתערובת, אלא היינו דהחמירו חכמים שלא לסמוך בזה על ביטול ברוב, כיון שיש לנו היתר לאח"ז ועד שתאכלנו וכו', הרי דה"נ אין לנו לילך בזה בתר הרוב.[[5]](#footnote-6)

ט] ונראה פשוט, דזה ניחא גם אי נימא דהא דדשיל"מ לא בטל, לאו היינו דאף דה"ז בטל החמירו חכמים שלא לסמוך על היתר הביטול, אלא היינו דמדרבנן אי"ז בטל כלל, - והיינו משום דבדשיל"מ שפיר יש לנו לומר, דכ"ה שהחמירו חכמים שלא יתבטל האיסור ברוב, משום דיש לו מתירין, ה"נ החמירו שלא נלך בזה בתר הרוב, ומשא"כ בדברים החשובים דהא דל"מ בהו ביטול ברוב, הוא משום דמכח חשיבותם אינם בטלים בתערובת, ל"ש לדון כלל דלא ניזל בהו בתר רובא, וכנ"ל.

**ד**

י] והנה כתב בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן ב', ז"ל, וא"ת מ"ש מההיא דפ' הקומץ רבה אמר ר"ש שזורי פעם אחת נתערב לי טבל בחולין ואמר לי ר"ט לך קח מן השוק ועשר עליו, אבל מטבל גמור ל"ה יכול לעשר עליו, דהתם שאני כיון שנתערב בטל לי' הטבל מדאורייתא, אבל בההיא דחלה כיון דשאור לטעמא עביד לא בטיל, וגם אותם ככרות חשיבי ולא בטלי כר' עקיבא דאמר אף ככרות של בעה"ב, הלכך יכול להפריש מטבל גמור עליהן, עכ"ל.

וד' הרא"ש צ"ע רב, דלכאו' מה שחילק בין ההיא דר"ש שזורי לההיא דשאור, הוא דבההיא דר"ש שזורי מדאורייתא ה"ז בטל, ואילו שאור אינו בטל מדאורייתא, וזה כמש"כ בפי' הר"ש פ"ג דחלה מ"ח, דאין השאור בטל בעיסה דטעם כעיקר דאורייתא, (כצ"ל שם), ולפ"ז תמוה מהו שכתב הרא"ש דגם אותם ככרות חשיבי ולא בטלי, וע"כ יכול להפריש מטבל גמור עליהם, הרי הא דככרות לא בטלי נמי הוי זה דינא דרבנן, וא"כ מ"ש משאר טבל שנתערב בחולין שא"א להפריש עליו מטבל גמור, וכבר תמהו בזה הגרע"א בגל' שו"ע יו"ד סי' שכ"ד, והבית מאיר באו"ח סי' תמ"ב ס"ה וביו"ד סי' שכ"ד סי"א.[[6]](#footnote-7)

יא] ועיי"ש בבית מאיר ביו"ד שם שכתב בזה, ז"ל, צ"ל דנמי ר"ל על דרך זה, דדבר חשוב חשיב יש לו עיקר בדאורייתא ע"י שהוא חשוב קבוע דרבנן וקבוע הוא ד"ת, א"נ מפני שדין קבוע נלמד מן זורק אבן לנכרי אף דשם העיקר מה דלא בטל משום דמינכר במקומו, מ"מ יש נמי טעם חשיבות דדבר חשוב גבי' להכי מיחשב עיקר בדאורייתא, משא"כ מה דלא בטל משום דיש לו מתירין זה חשוב לי"ל עיקר בדאורייתא, עכ"ל.[[7]](#footnote-8)

ונראה מד' הבית מאיר, דעיקר הא דדבר חשוב לא בטל, הוא משום דמדרבנן ה"ה חשוב כקבוע דאינו בטל, - והיינו דהא דאיסור בטל ברוב ולא אמרינן דהו"ל כקבוע, הוא משום דכל שאין האיסור ניכר לא חשיב כקבוע, ובזה הוא שתיקנו חכמים, דדבר חשוב חשיב כקבוע אף כשאינו ניכר, וע"כ הוא דאינו בטל, משום דליכא רוב כלל, דכל קבוע כמחצה על מחצה דמי, וע"כ הו"ל כדבר שיש לו עיקר מה"ת, ומצי להפריש ע"ז מטבל דאורייתא ומשא"כ בהא דדשיל"מ דלא בטל, דאין לזה עיקר מה"ת, ל"מ להפריש ע"ז מטבל דאורייתא.

יב] אך עיקר הדברים מתישבים אף אי נימא דהא דדבר חשוב לא בטל, אי"ז משום דחשוב כקבוע, אלא הוא משום דאינו בטל בתערובת, - והיינו דלא מיבעיא אי נימא דהוא משום דלא חשיב כלל כמעורב, וכמש"כ כן הבית מאיר גופי' בקונט' קבוע ד"ה ודע דכל הנ"ל, והחלקת יואב,[[8]](#footnote-9) דע"כ נמצא, דמדרבנן לי"ב כלל לעיקר הביטול ברוב, - אלא אף אי נימא דהוא משום דאינו בטל בתערובת, וכמש"נ ב? בדעת הרמב"ם, ג"כ י"ל דמכח זה ליכא לעיקר הביטול, - ומשא"כ בדשיל"מ דהא דל"מ בו הביטול, הוא משום שהחמירו חכמים שלא לסמוך על הביטול, הרי דאף אי נימא דהיינו דמכח זה לא חייל בו הביטול, מ"מ כיון דיש בו לעיקר הביטול, לא חשיב כיש לו עיקר מה"ת, וא"א להפריש עליו מטבל דאורייתא.

ואי נימא דגדר דינא דדשיל"מ הוא דאף דהוא בטל החמירו חכמים שלא לסמוך על היתר הביטול, ניחא טפי, דלפ"ז נמצא, דשאני דברים החשובים, דמדרבנן קיים בהן האיסור דאורייתא, וע"כ מצי להפריש עליהן מטבל דאורייתא, ומשא"כ בדשיל"מ, הרי אף מדרבנן אין קיים בו האיסור דאורייתא, שהרי איסור זה בטל, ואך דאף דהאיסור בטל, מ"מ החמירו חכמים שלא לאכול אף איסור הבטל, ודו"ק.

יג] וצריך להוסיף בזה מש"כ האורים גדולים, שציין לו בגליון הגרע"א יו"ד סי' שכ"ד לש"ך סק"כ, והועתק בשו"ע החד' שם, דכל הך דינא דא"א להפריש מטבל גמור על טבל שנתערב בחולין, אי"ז אלא דין דרבנן, דמדאורייתא ל"ח כמן החיוב על הפטור, כיון דאף הטבל שנתערב אכתי עיקר חיובו קיים, שהרי אם יוכר יהא בטבלו, ואך מדרבנן הוא דחשבי' לי' כמן החיוב על הפטור, וכתב שם לפ"ז דהא דמחמץ לא בטיל אינו אלא מדרבנן, ואפ"ה שפיר אפשר להפריש עליו מטבל גמור, עיי"ש בטעמו, ואשר ע"כ שפיר י"ל דהגם דהא דככרות לא בטלי אינו אלא מדרבנן, אפ"ה מצי להפריש עליהן מטבל גמור ול"ח כמן החיוב על הפטור.[[9]](#footnote-10)

יד] ובמק"א נת' עד"ז בד' התוס' בשלהי מעילה, דאהא דתנן דפרוטה של הקדש שנפלה לתוך הכיס וכו', כתבו התוס', ז"ל, תימה וליבטיל האי פרוטה של הקדש שנפלה, וכ"ת דבר שיש לו מתירין הוא ע"י פדיון ואפי' באלף לא בטיל, הא ליכא למימר דדשיל"מ דרבנן הוא, וצ"ל דליכא אלא חד בכיס דליכא ביטול, א"נ מטבע חשיב ולא בטיל, עכ"ל.

והנה האחרונים ברכת הזבח שם, מל"מ פ"ז ממעילה ה"ז, פר"ח יו"ד סי' ק' סק"ג, למדו מד' התוס' דהא דמטבע לא בטיל הוי זה מדאורייתא, דאי ל"ה זה אלא מדרבנן היאך מהני זה לחייבו במעילה, וביותר שהרי התוס' עצמם כתבו דאין לפרש הטעם משום דשיל"מ, כיון דאי"ז אלא מדרבנן, וא"כ בע"כ דהא דמטבע לא בטיל הוי מדאורייתא.

אך בשו"ת משיב דבר ח"א סי' ל"ד וח"ב סי' ע"ד, כתב לפרש בד' התוס' דלעולם הא דמטבע לא בטיל ל"ה אלא מדרבנן, ואפ"ה שפיר מהני זה לחייבו במעילה, דהוי כמו שהקדישו חכמים את הממון להקדש, דמועלין בו, ועיי"ש מש"כ לבאר לפ"ז מ"ט לא ניח"ל להתוס' לפרש דהטעם הוא משום דדשיל"מ לא בטל, וצ"ב.

ולפמש"נ יל"פ בזה, דהגם דהא דמשום הא דדבר חשוב לא בטל מועלין בו, היינו משום דמדרבנן אין בטל המטבע כלל וחשיב כאיתי' בעיני', וע"כ מדרבנן אכתי הוי המטבע דהקדש, וע"כ הוא דמועלין בו, ומשא"כ בהא דדשיל"מ לא בטל, דאף דהמטבע בטל בתערובת, מ"מ החמירו חכמים שלא יחול היתר הביטול, אין מועלין בו, - ואי נימא דגדר דינא דדשיל"מ הוא דאף דהוא בטל, מ"מ אסרו חכמים לסמוך על הביטול, ניחא טפי, דלפ"ז נמצא דאף מדרבנן קיים הביטול, ואף מדרבנן ל"ה המטבע דהקדש, וע"כ אי"ז טעם שימעלו בו, וא"ש היטב ד' התוס', ואך שדבריהם באו סתומים.

**ה**

טו] בעיקר מש"נ דחלוק הוא גדר הא דדבר חשוב לא בטיל מגדר הדין באותם האיסורים שהחמירו חכמים שאוסרין במשהו, מצאתי כן בשו"ת חמד"ש יו"ד סי' י"ח סקי"ג, שכתב כן דחלוק הוא הדין דדברים החשובין לא בטלי, דהיינו דחז"ל לא רצו שיתבטל דבר חשוב לומר כאילו אינו, ומשא"כ באיסורים שהחמירו חז"ל שלא יתבטלו, היינו דהגם דה"ז בטל, מ"מ החמירו חז"ל שלא לאכול אפי' ע"י ביטול.

ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז, מש"כ הרי"ף בפסחים בפלוגתא דאמוראי אי בעי' נתבקעו ממש, וכתב הרי"ף דאי מישתכחי בתבשיל ב' וג' חיטין התבשיל מותר, דהוי ספיקא דרבנן ולקולא, והק' החמד"ש, דלפ"מ שכתבו הפוסקים דספק דרוסה שנערב בדבר חשוב לא אמרי' ספיקא דרבנן לקולא, כיון דעיקר הספק הוי בדאורייתא, א"כ ה"נ נימא דעיקר הספק הוא על החיטין, וניזל לחומרא, והביא מהשעה"מ שהק' כן, וכתב לישב לפי הנ"ל, דבדבר חשוב דמדרבנן אינו בטל, ע"כ הדר הוי כספק דאורייתא, ויל"פ דהיינו משום דמדרבנן אכתי קיים בו האיסור דאורייתא, ומשא"כ בחמץ דה"ה בטל, והחמירו חז"ל שלא לאוכלו הגם שהוא בטל, הרי דהוי זה איסור דרבנן ובספיקו אזלי' לקולא, ויל"פ דהיינו, דבזה אף מדרבנן אין קיים בו האיסור דאורייתא דחמץ, שהרי בטל הוא וכל עיקר איסורו הוי מדרבנן, עיי"ש בדבריו, ועמש"כ לישב ד' הרי"ף, בשע"י ש"א פ"ח.

טז] ומצינו כן עוד דחלוק גדר דין בדברים החשובין שאינן בטלין, מגדר הדין בהנך איסורין שאינן בטלין בד' הרמב"ם, דהנה הרמב"ם בהל' מאכ"א, ברימוני באדן שנתערבו ונפל א' מן התערובת ונתערב, הצריך שיהיו ג' תערובות, ואילו בהל' ע"ז לענין טבעת של ע"ז שנתערבה לא הצריך אלא ב' תערובות, ועמדו בזה האחרונים.

וע' בביאור הגר"א סי' ק"י סק"י שכתב בדעת הרמב"ם, דרימוני באדן שאני כיון שחשיבי, תערובת הראשון חשיב כודאי, דרבנן עשו כודאי ולכן לא בטלי וכמ"ש בע"ח חשיבי ולא בטלי, והוי כאילו הוא בעין, ותערובת הב' הוא ספק הראשון שמא אינו שם, ותערובת הג' הוא ס"ס, משא"כ בע"ז דאינו אסור אלא משום דספק ע"ז אסור וכו', עכ"ל, וכעי"ז כתב הפליתי שם סקכ"ד, והסכים לזה החוו"ד סקכ"ד.

ויל"פ לזה בכמה אנפי, די"ל כמש"כ הבית מאיר, דעיקר הא דדבר חשוב לא בטל, הוא משום דחשיב כקבוע, וע"כ הוי כמחצה על מחצה, ומשא"כ בע"ז דלא חשיבא כקבוע, ע"כ אף שאינה בטילה, מ"מ ה"ז מצטרף לספק ספיקא, - ויל"פ עוד, דהא דדבר חשוב אינו בטל הוא משום דלא חשבינן לי' כלל בתערובת, וכמו שהבאנו לעיל מהבית מאיר והחלקת יואב, וע"כ הו"ל כמחצה על מחצה ואי"ז מצטרף לספק ספיקא, - וי"ל עוד, אי נימא דגדר דינא דאיסורים האוסרין במשהו הוא, דאף דהן בטלים, החמירו חכמים שלא לסמוך על הביטול, וע"כ לא חשיב ספק זה כמחצה על מחצה, ומשא"כ בדברים החשובים שאינם בטלין בתערובת, חשבינן להו כמחצה על מחצה.

שו"ר בעזה"י בחמד"ש יו"ד סי' י"ח סקט"ו, שביאר כן בדעת הרמב"ם, דדברים החשובין מדרבנן לא בטלי וחשיב כקבוע, וליכא רוב כלל, וע"כ הוי כתערובת חד בחד, דאף אם חזר ונתערב לא שרי' בזה משום ס"ס, ומשא"כ בע"ז, היינו דאף דה"ז בטל, מ"מ החמירו חכמים משום חומרא דע"ז, וכיון דאיכא בזה רוב, שפיר שריא התערובת השני' משום ס"ס, וע' גם במשנת ר"א חולין סי' ז' שביאר כעי"ז.

1. ובמק"א נת' דאין מכוון הראשונים דבתערובת דמבשא"מ כיון שאבד טעם האיסור הוי ביטול מעליא טפי, ומשא"כ בתערובת דמב"מ שלא אבד טעם האיסור, אלא מכוון ד' הראשונים הוא דבתערובת דמבשא"מ נקבע שם התערובת ע"פ הרוב, ובטל שם המיעוט האסור, וע"כ אין לאסור בזה בדשיל"מ, כיון דבטל האיסור לגמרי, - ונמצא לפ"ז דאין טעם החילוק בין מב"מ למבשא"מ, משום הא דבמב"מ הטעם קיים ובמבשא"מ אין טעמו קיים, אלא טעם החילוק הוא דבמב"מ שם האיסור קיים, דכיון דהרוב דההיתר הוי חד מין עם האיסור, לא בטל שם האיסור, ומשא"כ במבשא"מ אין שם האיסור קיים, ואך דהוסיפו הראשונים להא דליכא נו"ט, והיינו משום דאם הי' האיסור נו"ט, ודאי לא הי' בטל שמו בתערובת, שהרי אדרבה הוה אסרינן לי' מכח הנתינת טעם, וע"כ כל מה שבטל שמו הוי רק היכא שאינו נו"ט, אך אין עיקר הטעם שבטל שמו משום שאינו נו"ט, אלא משום דהוי מבשא"מ ונקרא שם התערובת ע"ש הרוב, - ומה"ט אזלינן בזה בתר שמא, וכמו שהוכיח הש"ך מד' הראשונים, ומה"ט דנו הראשונים בההיא דביצה דל"ט., דמ"ט אין המים והמלח בטלין בעיסה משום דשיל"מ אף דהוי מבשא"מ, ואף דהתם לא אבד הטעם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונת' לפרש בזה מש"כ המקו"ח בסימן תמ"ז סק"ח, בדין חמץ שנתבטל קודם פסח, דלדעת הסוברים דחמץ בפסח הוי דשיל"מ, יש לאסור אף כשנתבטל קודם פסח, ואף אם בעלמא לא אמרינן דחוזר וניעור, ונת' בזה דהוא משום דדינא דדשיל"מ הוא, דאף דה"ז בטל, מ"מ החמירו חכמים שלא לסמוך על היתר הביטול, וא"כ מה לי שכבר נתבטל קודם הפסח, הרי זהו עצמו דינא דדשיל"מ, דאף דה"ה בטל, מ"מ לא סמכינן על היתר הביטול. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומש"נ דהא דתרומה ל"ב מאה בשאינה מינה, הוא חד דינא עם הא דאיסורי משהו אין אוסרין במשהו בשאינו מינם, מצאתי הדברים מפורשים כן בחי' הריטב"א חולין דצ"ט., ז"ל, וכיון דקי"ל כמ"ד כל האיסורין שבתורה בששים, קי"ל נמי תרומה מין בשאינו מינו בששים, ואין תרומה במאה ואחד אלא כשהוא מין במינו, וכן הדין לערלה ולכלאי הכרם "דלא עדיפא מאיסורי משהו דבמינן במשהו ושלא במינן בנותן טעם", עכ"ל, וכ"ה בפי' הריטב"א נדרים דנ"ב:, ז"ל, שאין לך דבר בעולם שלא יבטל בשלא במינו בששים ואפי' איסורי משהו כאיסורי ע"ז ויי"נ ודכוותה דחמירי טובא, "וכ"ש ערלה וכלאי הכרם ותרומה", וכדמוכח בכל דוכתא וכו', עכ"ל, וכ"נ בל' הריטב"א בע"ז דע"ג:, ז"ל, וק"ל טובא לרב ושמואל הא דאמרינן בכל דוכתא ואיתא במשניות דתרומה במאה וערלה וכלאי הכרם במאתים היכי דמי, אי במינם מי גרעה מכל האיסורין הקלין שהם במשהו, ואי בשאינן מינם "הא אפילו יין נסך בששים", עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דהא דתרומה ל"ב ק"א אלא בתערובת דמין במינו, הוא משום דלא חמירא מאיסורי משהו דאין אוסרין במשהו אלא במינו ולא בשאינו מינו.

   אמנם הנה התוס' בחולין דצ"ט. כתבו דהא דתרומה ל"ב מאה אלא במינה הוא משום דקרא דאת מקדשו ממנו במינו כתיב, וזה דלא כמש"נ, אך אי"ז מוכח, די"ל דהגם דהילפותא הוי מכח זה, מ"מ גדר הדין הוא כמש"נ, ונת' בזה במק"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומצינו בהגה' ר"פ לסמ"ק מ' רי"ד כתב, ז"ל, אבל י"מ דטעמא דס"ס מותר היינו משום דאיכא למתלי ברובא דהיתר, וא"כ כ"ה דאיסור שיש בו חשיבות אינו בטל ברוב כמו כן לא יהיה מותר ע"י ס"ס, דהוי נמי טעמא משום דאיכא למיתלי ברובא דהיתר, ומיהו הא ליתא, דמע"ש יוכיח דאינו בטל ברוב וכו', ואפ"ה היכא דאיכא למיתלי ברובא דהתירא שרינן וכו', עכ"ל, - והרי די"א דבדברים החשובים לא אזלינן בתר רוב, וצ"ע מסוגיית הגמ' בזבחים וכמשה"ק המל"מ, והר"פ שנחלק עליהן הוא משום דס"ל דאף בדשיל"מ אזלינן בתר רוב, וזה כד' המל"מ והשעה"מ שדימו זל"ז, - אך אי"ז סותר למש"נ להלן לחלק בזה, די"ל דהר"פ הוכיח בדרך ק"ו, דאם אף בדשיל"מ אזלינן בתר רובא, כ"ש דבדברים החשובין אזלינן בתר רובא. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם ילה"ע ע"ז, שהרי דעת הר"ן בנדרים דנ"ב. דהא דלא אזלי' בתר רובא בדשיל"מ, הוא משום דה"ז כמין במינו לר' יהודה, ולפ"ז הרי הוי זה חד דינא עם הא דדברים החשובים לא בטלי, - אך זה ניחא למש"נ במק"א דגם לדעת הר"ן עיקר הא דדשיל"מ לא בטל, הוא מכח דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, - וגם י"ל בזה למש"כ האחרונים דבהא דדשיל"מ אינו בטל ביבש, מודה הר"ן דאי"ז משום דחשיב כמין במינו, שהרי כתבו התוס' דמב"מ ביבש בטל אף לדעת ר' יהודה, אלא הוא משום דעד שתאכלנו באיסור וכו', אך זה חידוש. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם פשטות ד' התוס' שלהי מעילה הוא דהא דדבר חשוב אינו בטל הוי זה דינא דאורייתא, אך להלן סוסק"ב נת' דיש לדחות הראי' מד' התוס', וכ"ה דעת הראבי"ה בפסחים סי' תט"ו, והבאנו דבריו בדברינו בדין קבוע שאינו ניכר סק"ט, עיי"ש, והבאנו שם גם ד' יחוסי תנאים ואמוראים ע' ר' יצחק שנראה דעתו דבע"ח לא בטלי מדאורייתא, - אך ק' לישב כן ד' הרא"ש, שהרי הרא"ש בחולין פ"ז סו"ס ל"ה כתב להדיא לא כן, ז"ל, דמדאורייתא ל"ש דבר חשוב ול"ש שאין חשוב דאורייתא חד בתרי בטל, עכ"ל.

   ובעיקר הפלוגתא בזה, הנה בשו"ת משיב דבר ח"ב סי' ע"ד כתב, דאין מקום לומר כלל דדבר חשוב אינו בטל מדאורייתא, שהרי מפורש בגיטין דנ"ד: דאף בדבר שבמנין מדאורייתא חד בתרי בטל, עכ"ד, - אמנם באמת נ' דאין לסתור משם דעת הסוברים דדבר חשוב אינו בטל מדאורייתא, דהאמנם רש"י שם פי' דמש"א שם דמדאורייתא חד בתרי בטל היינו דאפי' בעודן שלמים בטל חד בתרי, דמדאורייתא אין חילוק בין חשוב לשאינו חשוב דהכל בטל דכתיב אחרי רבים להטות, אך שפיר יל"פ ד' הגמ' דמדאורייתא אחר שנתפצעו חד בתרי בטל,.

   והנה אמנם דלדעת הסוברים דהא דאין מבטלין איסור לכתחילה הוי מדאורייתא, הרי בע"כ לפרש דהא דחשבי' לי' התם דרבנן, הוא משום דאף קודם שנתפצעו הי' בטל מדאורייתא, וכל איסורן אינו אלא מדרבנן, וכאשר כן פירש הראב"ד בהשגות הרי"ף שם, ויתכן דמה"ט הוצרך רש"י לפרש דמדאורייתא אף דבר חשוב בטל ברוב, דס"ל כדעת הראב"ד דמדאוריתא אסור לבטל איסור לכתחילה, וע"כ בהכרח דמש"א שם בגמ' דהוי איסור דרבנן, הוא משום דאף קודם שפצען כבר נתבטלו מדאורייתא, אך לדעת הסוברים דכל עיקר האיסור לבטל איסור לכתחילה אינו אלא מדרבנן, הרי דשפיר יל"פ דמש"א בגמ' דמדאורייתא חד בתרי בטיל היינו לאחר שנתפצעו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה הבית מאיר פירש כן לפי גירסתו בד' הר"ש בפ"ג דחלה, דאין השאור בטל בעיסה עיקר דאורייתא, ופי' הבית מאיר דמכוון הר"ש הוא דהא דמחמץ לא בטל אינו אלא מדרבנן אך יש לו עיקר בדאורייתא, וזש"כ דה"נ הא דככרות לא בטלי יש לזה עיקר בדאורייתא, אך באמת ט"ס נפלה בד' הר"ש שלפנינו וצ"ל "טעם כעיקר דאורייתא", ולפ"ז לא מצינו בד' הר"ש דסגי בהא דיש לו עיקר בדאורייתא, דמה"ט ל"ח כמן החיוב על הפטור, אך מכח ד' הרא"ש שכתב דמשום דינא דככרות לא בטלי ל"ח כמן החיוב על הפטור, הרי בע"כ לומר כן, דאף דרק מדרבנן הוא דלא בטלי, מ"מ מהני זה דלא ליהוי כמן החיוב על הפטור. [↑](#footnote-ref-8)
8. והחלקת יואב פירש בזה טעם הא דאיסור דרבנן שנתערב והוא דבר חשוב, אסור לרסקו ולבטל חשיבותו, ול"ד לכל איסור דרבנן שנתערב בהיתר ולי"ב שיעור ביטול דמותר להוסיף עליו, דשאני בדבר חשוב דלא חשיב כלל כתערובת.

   אמנם הנה בגל' הגרע"א בסימן ק"א כתב, ז"ל, אם איסור דרבנן נתערב חתיכה בחתיכות, י"ל לדעת המחבר לעיל דמותר לחתכם לכתחילה כדי שתתבטל, כיון דכבר מעורב אלא דלא בטל מחמת שראוי להתכבד, לא חמיר מתערובות חד בחד ומה שמחתכם לבטל הוי כמוסיף ומבטל ועי', עכ"ל, - ולפי דבריו נמצא לדעת המחבר, דכל הנפ"מ בהא דדבר חשוב אינו בטל אף באיסור דרבנן, הוא רק באיסוה"נ, דאסור למכרו וליהנות בו, אך באיסור אכילה ליכא נפ"מ בזה באופן הרגיל, שהרי בלא"ה כשבא לאכלו הוא חותכו ובטל חשיבותו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך עיקר הדברים צ"ע מסוגיא דב"מ דנ"ג., דמ' דהוי זה דינא דאורייתא, וע"כ גזרו שמא יבא לידי כך, וגם העירו לד' תוס' הרא"ש שם שכתב, ז"ל, דלא עבידי אינשי דליטעו וכו' והכל בקיאין בדין הפרשת תרומה שאין מפרישין מן החיוב על הפטור ויאכיל של טבל לכהן, עכ"ל, ונ' להדיא דהוי זה דינא דאורייתא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-10)