14 - מ_מ לוקח אי מצי לסלקוי בזוזי
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב יהודה אלבוים / מ_מ שעבודים

בס''ד

**בענין אי מצי לוקח לסלוקי בזוזי**

בכמה ראשונים נראה שיכול לסלקו אף בלא דין עילוי.

שיטת התוס' והר''ן דרק ע''י דין עילוי יכול לסלקו.

שיטת הרמב''ם בפכ''ב מהלכ' מלו''ל הט''ז דאמרינן שומא הדרא גם בלוקח, ואף אחר שגבה המלוה את הקרקע יכול לתת לו דמים ולקבל את הקרקע.

**בשיטות הראשונים דאף שלא ע''י עילוי יכול לסלקו**

א. יש לעיין מה יתרצו על קושיית התוס' דהרי רבא לא אמר אלא דיכול לסלקו ע''י עילוי, ומהו המקור לדין סילוק שלא ע''י עילוי, ותי' השער משפט סי' קי''ד סק''א דאילו לא היה יכול לסלקו בזוזי גם לא היה דין עילוי וז''ל כיון שהקרקע של המלוה הוא דהא אין הלוקח יכול לסלקו בזוזי מה מועיל עילוי של זה שהיא חביבה עליו כיון שאינו שוה כל כך והמלוה אינו רוצה למכרו כלל ... אבל אם אין יכול לסלקו במעות יכול המלוה לומר איני חפץ למכור קרקעי ומה לי שאתה מעלה אותה בדמים כיון שאינו שוה כל כך עכ''ל.

ב. ולכא' יש לפרש כן בדברי הריטב''א בסוגיין דביאר דנח' רמב''ח ורבא דרמב''ח ס''ל ''דבעל חוב בהאי ארעא כדידיה חשיבא לגבי לוקח'' ורבא ס''ל ''וארעא דלוקח הוי וליכא לבע"ח אלא תביעת ממון וכיון דכן אלפא יהיב ואלפא שקיל ומסתלק''.

ג. ועל פי זה נח' רמב''ח ורבא בגדר זכות המלוה בקרקע, ומכח מח' זו נח' גם לענין עילוי וגם לענין סילוק.

ד. צ''ב לדברי הראשונים הנ''ל מדוע הוצרך רבא לבאר דלא דמי למתני' וכו' הא א''צ כלל להעלותו בכדי שיוכל לסלקו, וא''כ אף אי דמי למתני' יכול להתנות ככל שירצה אם אין המלוה רוצה שיסלקנו, וכן קשה בדברי התוס' שלא הקשו מדברי רבא דאמר שרק ע''י עילוי אפשר לסלקו, אלא הקשו מהו המקור שיש דין סילוק, ומשמע שאין סתירה מדברי רבא לדין סילוק, וי''ל דאיירי שהמלוה מוכן לקבלו בח' מאות זוז, וכל כה''ג אינו יכול לסלקו מפני הפסד הלוה, וככל דין הכרזה, ורק משום שהקונה מעלהו יותר מהמלוה וטוען שששוה לו יותר והרי הוא נפסד, יכול לסלקו, ואע''פ שהלוה נפסד עי''ז, שהרי הלוקח חוזר על המוכר, אפי' הכי אין זה סיבה להפסיד את הקונה ששוה לו יותר, והלוה אינו נפסד שהרי שומתו בה' מאות, ואינו אלא מניעת רוח, משא''כ הקונה ששוה לו יותר נפסד - ולדעת הסמ''ע רק אחר שומת ב''ד אמר הרא''ש שאין יכול הלוקח להעלותו משום שאינו נאמן אחר שומת ב''ד להעלותו -

ה. ולפי''ז אם הלוקח רוצה לסלקו באלף והמלוה רוצה לקבלו באלף, יכול הלוקח לסלקו, ומה שמבואר בגמ' דאם המלוה מוכן לגבותו באלף הרי הוא גובהו באלף, הוא משום דאין הלוקח רוצה לסלקו אם מוכן המלוה לגבותו באלף, ועי''ז ישאר לו השדה השניה, והלוקח הסכים לסלקו באלף רק אם לא יסכים לגבותו באלף.

ו. אולי י''ל דדין עילוי תלוי בדין סילוק, דלרבא שיכול לסלקו, לכן יכול להעלותו, משום דרק כשאין הפסד יכול להעלותו, וכאן יש הפסד למלוה שחפץ בקרקע, אע''פ שאינו מפסיד מעות, ורק משום שיכול לסלקו ואין למלוה זכות על הקרקע אלא רק על דמיו, לכן אינו נחשב נפסד, ויכול להעלותו - בציור הנ''ל דמעלהו המלוה ולכן אין יכול לסלקו משום טובת הלוה, ורק מכח דין עילוי יכול לסלקו -.

**בשיטת התוס' והר''ן שכתבו וי"ל דמ"מ כל שעה יסלקנו שישום לו הקרקע כפלים על שוויו.**

דעת התומים והקצוה''ח

א. כתבו התוס' דלכו''ע אין יכול הלוקח לסלק בזוזי, אלא דלרבא יש דין עילוי, ולכן תמיד ישום את הקרקע יותר ממה שמוכן המלוה לקבלו, וא''ת אם יש דין עילוי מדוע צריך לסלקו בזוזי, יסלקנו בלא זוזי ע''י שיאמר לו ששומת הקרקע היא כפלים או יותר ממה ששומתו בשוק, ויגרום לכך שלא יסכים המלוה לקבלו. על זה אמר רבא דרק היכא שאין הפסד יש דין עילוי, ולכן מוכרח להציע לו להפרע בזוזי בכדי שיוכל להעלותו בדמים, ונמצא לפי התוס' שהמח' היא בדין עילוי, ואין דין סילוק לכו''ע, אלא שע''י העילוי גורם לו להסכים להסתלק בזוזי - ולא שגורם לו להסכים שיפרע את חובו של הלוה, אלא גורם לו להסכים להסתלק מהקרקע בזוזי ועי''ז הוי כאילו גבה וחזר ומכר לו כמוש''כ הראשונים בקטינא דאביי -

ב. על פי דברי התוס' כתבו התומים בסי' קי''ד סק''ב, והקצוה''ח בסי' ק''ט סק''א, ובסי' קט''ו סק''ו דאין דין סילוק בזוזי אא''כ נותן לו את כל חובו, וכשקנה הלוקח קרקעות כשיעור כל חובו פשוט שהדין כן, אלא דאף בקנה קרקע רק כשיעור חצי חובו הדין כן, דכיון דאין יכול לסלקו בזוזי, אלא רק להעלות את שומת הקרקע, ואין יכול לעלות את שומת הקרקע אלא רק יותר משיעור החוב משום שעי''ז טוען הלוקח דכיון שלי שוה הקרקע יותר מהחוב, א''כ לגבי דידי המלוה גובה יותר מהמגיע לו, ונמצא אני נפסד מכך, אך אם אינו מעלהו יותר משיעור החוב הרי יש למלוה זכות בכל הקרקע ואין נפסד הלוקח אף אם יגבנו המלוה שלא כפי העילוי, וכיון שכן אין דין עילוי ויכול המלוה לגבותו כפי השומא של ב''ד, ואין המלוה צריך לגבותו כשיעור העילוי של הלוקח, ולא דמי לכל הכרזה משום שבכל הכרזה הלוה מרויח, אך כאן שהלוקח חוזר על המוכר אינו מרויח מידי.

ג. וכתב על סברא זו הדברי משפט בסי' קי''ד די''ל דאין טענה למלוה שיש לו זכות בכל הקרקע אף אחר ההעלאה אם אין מעלהו יותר מחובו, מכיון שאין יכול הלוקח לחזור על המוכר יותר משומת ב''ד, והו''ל כדין שבחא דממילא דאין גובה בע''ח משום שאין הלוקח יכול לחזור על המוכר, ולכן י''ל דיכול להעלותו אף שלא כנגד כל החוב, ולא יוכל המלוה לגבותו כמו שאין גובה שבחא דממילא, וכיון שמביא לו מעות כשיעור הקרקע אין נפסד המלוה ע''י העילוי.

ד. ואכתי צ''ב על דברי התומים והקצוה''ח מדוע לא יעלהו הלוקח יותר משיעור החוב, ויאמר לו הלוה אני נפסד אם תגבה כשומת ב''ד, ואתה אינך נפסד כשאתן לך דמים כפי שיעור הקרקע, אם אין שוה לך הקרקע יותר משומת ב''ד, ולשון הקצוה''ח הוא אלא כיון דאין הלוקח מצי אמר אני מעלה יותר מחובך דאם יעלה בכדי חובו הרי צריך לסלקו בכדי חובו עכ"פ עכ''ל, וצ''ב מדוע צריך לסלקו בכל חובו אם אין הקרקע שוה כן למלוה, וצ''ל דהוא תרתי דסתרי, אם מחשיבו כשוה אלף, ורוצה לסלקו צריך לתת לו מעות כאילו שוה הקרקע אלף, ולכא' הנתה''מ בסי' קי''ד סק''ג נח' דכתב דבקנה ב' קרקעות ומסלקו מקרקע אחת ע''י שמעלהו באלף הרי הוא מסלקו מב' הקרקעות, וא''א דכיון שהעלה את הקרקע שבא לטרוף באלף צריך לסלקו מקרקע זה באלף - ונ''מ דחוזר על המוכר מדין אחריות, וכן נ''מ דאין בע''ח מאוחר יכול לגבות מהלוקח את ב' הקרקעות - ואולי יש לחלק בין היכא שמסלקו מכל חובו שיכול לסלקו מב' הקרקעות, משום שלמלוה אין נ''מ אם מסלקו מקרקע אחת או מב' הקרקעות, ורק אם לא מסלקו בכל חובו אינו יכול לסלקו בפחות ממה שהעלה את הקרקע.

ה. לדברי הקצוה''ח לא די שמעלהו כשיעור חובו, אלא רק כשמעלהו יותר משיעור חובו - וכהציור המבואר בגמ' שיש ב' קרקעות, ומעלה קרקע אחת באלף, ונמצא שהעלה יחד את ב' הקרקעות באלף וה' מאות - דאם מעלהו רק כשיעור חובו, עדיין אין הפסד ללוה אם יגבהו המלוה, שהרי אף אם הקרקע שוה אלף הרי הוא משועבד למלוה, ורק אם מעלהו יותר מחובו יש טענה ללוקח שהמלוה אינו זכאי לגבות ממנו את כל הקרקע.

ו. העולה מדברי התומים והקצוה''ח דמש''כ תוס' דמ"מ כל שעה יסלקנו שישום לו הקרקע כפלים על שוויו אינו אלא כשקנה ב' קרקעות, אך בקרקע אחת א''א לומר כן שהרי אם ישום את הקרקע יותר מכל חובו יצטרך לתת לו את כל חובו, ואע''פ שיכול הוא לחזור על המוכר, הרי איירי דאין מעות למוכר, ויצטרך להמתין עד שיוכל לגבות ממנו - ואפי' אם יש נכסים שקנה אחר ההלואה ולפני שמכר, ולא כתב דאיקני למלוה, לא יוכל הלוקח לגבות מהם, דמה ששילם יותר משיעור הקרקע אינו חוזר עליו מדין אחריות, אלא מדין פורע חובו של חבירו, וחל השעבוד רק משעה שפרע, אלא שבנתנ''מ סק''ג מבואר דהתחייב לו באחריות לשלם לו וא''כ י''ל דהחיוב חל משעת המכירה, וכן הו''ל מלוה בשטר -.

ו. אף לדברי התומים והקצוה''ח אם קנאו שלא באחריות, ומרויח הלוה ע''י העילוי של הלוקח, יש דין עילוי אף אם אינו פורע לו את כל חובו, אלא די אם פורע לו כשיעור העילוי, וככל הכרזה דאזלינן בתר המרבה בשומתו, וכ''כ האורים בסקי''ב, והנתה''מ בסי' קי''ד סק''ה.

ז. כתב הקצוה''ח דכל זה רק בלוקח, אך ביורש יש דין שמסלקו בזוזי, אף בלא דין עילוי, משום דביורש יש דין שומא הדרא, דמחמת ועשית הטוב והישר צריך לקבל דמים במקום הקרקע, ולכן יורש מסלקו אף כשאין פורע את כל חובו.

ח. הקצוה''ח בסי' ק''ז סק''ה כתב שדין סילוק זוזי בלוקח שהוא מדין שומא הדרא, וכתב שלכן בע''ח מאוחר אין יכול לסלקו, ולכא' כוונתו לשיטת הרמב''ם שגם בלוקח שומא הדרא, וא''כ לשיטת הרמב''ם גם לוקח א''צ לתת את כל דמי החוב, ולכא' לפי''ז בע''ח מאוחר אע''פ שאין בו דין סילוק אכתי יהיה דין עילוי ומכח העילוי יוכל לסלקו, ונ''מ שיצטרך לתת את כל דמי חובו.

דעת הדרישה והנתה''מ

א. כתב הדרישה בסי' קי''ד על דברי התוס' וז''ל ונראה דרצונו לומר כיון דיכול לסלקו כשבא להעלות הוא הדין נמי דיכול לסלקו אפילו בלא עילוי עכ''ל ועי' נתה''מ סי' קי''ד סק''ו שכתב על דברי הקצוה''ח הנ''ל ואישתמיטתיה דברי הדרישה [כאן סעיף ו'] שמפרש דאף בלא עילוי יכול לסלקו, וכתב על זה המשובב ואמנם אישתמיט להו דברי הר"ן פרק מי שהיה נשוי ז"ל ... אלא ודאי נראה מכאן, דאפילו מאן דאמר מצי לסלוקי בזוזי, היינו דוקא בבא בטענת עילוי, הא לאו הכי לא, וכיון דסבר רמי בר חמא למיגמר ממתניתין דלא מצי לעלויי, וממילא לא מצי לסלוקי, ורבא איצטריך למדחיה דמצי לעלויי, וממילא מצי לסלוקי מחמת טענה זו, עכ"ל הר"ן, ומבואר מזה להדיא דלא כדברי הדרישה, אלא דוקא בבא מחמת טענת עילוי וכמו שכתבנו בסימן ק"ט סק"א, ע"ש.

ב. בישוב דברי הדרישה שמעתי לבאר על פי מה שמבואר בתוך דברי הדרישה שהדין עילוי של הלוקח הוא לטובת הלוה, משום שע''י העילוי יתכן ויגבנו המלוה ביותר משוויו, ולכן הדין שאף בלא עילוי מסלקו, כדי שעי''ז יאמר המלוה שיגבהו ביותר משומת ב''ד.

ג. הדרישה כתב על פי דבריו שיכול לסלקו אף שלא כנגד כל החוב, ולכא' התומים והקצוה''ח, אזלו לשיטתם שצריך להעלותו בכדי לסלקו, ולכן אין יכול לסלקו אם אין נותן לו את כל חובו, והדרישה אזיל לשיטתו דא''צ להעלותו ולכן יכול לסלקו אף באינן נותן לו את כל חובו, וכ''כ הנתה''מ בסי' קי''ד סק''ו, אלא שאם הביאור בדרישה כנ''ל דהוי כההעלהו א''א לומר כן, ולעיל הובא מהדברי משפט שכתב ליישב את דברי הסמ''ע שיכול לסלקו אף אם אין מסלקו בכל חובו, משום שהלוקח נפסד אם יטרוף המלוה ממנו כשומת ב''ד עי' לעיל, וא''כ מבואר בדבריו שאין הדרישה לשיטתו במה שכתב שא''צ לתת לו את כל חובו, אלא נח' מטעם אחר וכנ''ל.

ד. הדרישה כתב שאחר שומא והכרזה אין יכול הלוקח לסלקו אא''כ נותן לו את כל חובו, ולכא' משום שאין דין עילוי אחר שומא והכרזה, וכשאין דין עילוי אין דין סלוקי בזוזי, אלא שא''כ צ''ב מדוע יכול לסלוקי בדמי כל חובו, ואולי י''ל דאע''פ שאינו יכול לסלקו, אך יכול לפרוע את חובו של הלוה, ואם לא יפרע את כל חובו, ישאר שעבוד המלוה על הקרקע כמבואר בקטינא דאביי, ואפי' אם בעלמא אין אדם יכול לפרוע חובו של חבירו בע''כ של המלוה, י''ל דלוקח שאני וכמוש''כ הפנ''י דאמרינן מה מכר וכו' - וצ''ב דלכא' מה מכר אינו אלא במה שנוגע לזכויות בקרקע, ומה שיכול המוכר לפרוע את חובו בע''כ אינו קשור לזכויותיו בקרקע, וצ''ל שיש ב' סיבות מדוע אין המלוה יכול לגבות קרקע כשהלוה מוכן לפורעו במעות, מכח דין פרעון בע''כ, אך גם מדין אין נפרעין מהערב תחילה כמבואר בב''ב דף קעד א, ועי' מהרש''א בדף צב א וז''ל ויש ליישב דדעת רש"י הוא דלא יוכל לסלק הבע"ח ולפייסו אלא היכא דבאחריות מכרה לו כיון דהמוכר שהוא הלוה יכול לסלקו כך הלוקח יוכל לסלקו שהוא עומד במקומו אבל היכא שלא מכרה לו באחריות לא יוכל הלוקח לסלק הבע"ח דכאיש אחר דמי ודו"ק עכ''ל, ואולי יש לבאר כוונתו על פי מש''כ הגר''ח דבמכירה באחריות, הגוביינא של המלוה נחשבת כגוביינא מהלוה, וא''כ י''ל דרק בכה''ג מהני טענת עילוי של הלוקח, על פי מש''כ הדרישה דמהני עילוי של הלוקח משום טובת הלוה, וטובת הלוה אינה שייכת כשגובים מהלוקח, אלא רק כשגובים מהלוה -

ה. התבאר דבתוך דברי הדרישה מבואר שהטעם שיכול להעלותו הלוקח, הוא משום טובת הלוה, דאולי יקבלנו המלוה כשיעור העילוי, וכיון שיכול להעלותו, גם בלא עילוי יכול לסלקו וכנ''ל, אך אין העילוי משום טענת הלוקח ששוה לו הקרקע יותר, וצ''ע לפי''ז במת הלוה, דתו אין כאן טובת הלוה, מדוע יכול הלוקח לסלקו, ולדברי השו''ע דשומא הדר אף ללוקח ניחא, ואע''פ ששומא הדר בחיי הלוה ינתן למלוה שמעלה יותר משומת ב''ד, אע''פ שהלוקח מעלה יותר משום טובת הלוה, אך כשמת מדין שומא הדרא מסלקו, עי' סמ''ע סי' ק''ט סק''ה, ועיין תומים סק''ב דהוכיח דאין העילוי בסוגיין לטובת הלוה, דהא איכא למד''א דאם גבאו המלוה באלף, הלוקח חוזר על המוכר באלף, וא''כ אין כאן טובת הלוה, ואפ''ה אמר רבא דיכול להעלותו.

**בשיטת הרמב''ם**

א. כתב המ''מ וכן מוכיח לכאורה מעשה דתרי אפדני שבפרק מי שהיה נשוי שאחר שטרף ממנו בעל חוב אפדנא אחת היה נותן לו ללוקח מעותיו עכ''ל, וכ''כ הגר''א בסי' ק''ג סקכ''ב.

ב. ומבואר בדברי המ''מ והגר''א דכיון דאיירי אחר טירפא מוכח דשומא הדרא גם בלוקח, אע''פ שעדיין אינו של המלוה, ואינו אוכל פירות לפני שומא והכרזה, אפ''ה בלא דין שומא הדרא אחר טירפא לא היה יכול לסלקו.

ג. יש לחקור במה נח' רמב''ח, האם נח' בדין שומא הדרא, או בדין סילוק בזוזי.

י''ל דנח' בדין שומא הדרא ויש לומר בתרי אנפי י''ל דלפני טירפא אף לרמב''ח יכול לסלקו בזוזי, וכך מבואר בדברי המאירי בסוגיין דנח' רק אחר שטרף, אך י''ל דמדינא לכו''ע אין לוקח יכול לסלק בזוזי, ורק ע''י דין שומא הדרא שהוא דין ועשית הטוב והישר יכול לסלקו בזוזי בין לפני הטירפא ובין לאחר הטירפא, ולכן רק לרבא שיש דין שומא הדרא בלוקח יכול לסלקו - וכך נקט הקצוה''ח בסי' ק''ז סק''ה -

י''ל - חזו''א חו''מ סי' י''ד סק''ז - דנח' אם לוקח יכול לסלק בזוזי, דרמב''ח ס''ל דאין לוקח מסלק בזוזי ''דשיעבודא אלים טפי מקנין הלוקח, ואין כאן ישר וטוב'', ורבא ס''ל דמצי לסלוקי אלא מפני שלא היה ללוקח מעות לקחו המלוה, ויש כאן ועשית הטוב והישר להחזירו לו כשנזדמנו לו מעות.

ד. מבואר בדברי המ''מ והמאירי דאחר טירפא אין יכול לסלקו בזוזי מדינא אלא רק מדין שומא הדרא, ובראשונים בסוגיין מבואר דיש דין סילוק בזוזי גם אחר שטרף, כל שלא עשו ב''ד שומא והכרזה והורדה לנכסים - עי' נתה''מ בסוף סק''ב בשם התומים דנח' הרמ''א והש''ך עם הסמ''ע אם אחר שומא והכרזה לפני הורדה עדיין יכול לסלקו אף אם שומא לא הדר ללוקח, או שרק אחר שטרף יכול לסלקו, אך אחר שומא והכרזה אינו יכול לסלקו אף טרם שהורידהו לקרקע, ועי' קצוה''ח סי' קי''ד סק''א, וקרבן נתנאל אות י' - ולכא' היה אפשר לומר לולי דברי הראשונים דבזה נח' רמב''ח ורבא אם אחר טירפא יכול לסלוקי בזוזי, ולכו''ע לפני הטירפא יכול לסלקו.

ה. צ''ב לדברי הרמב''ם אם גם בלוקח יש דין שומא הדרא, מדוע הוצרך רבא לבאר דלא דמי למתני' וכו' הא א''צ כלל להעלותו בכדי שיוכל לסלקו, וא''כ אף אי דמי למתני' יכול להתנות ככל שירצה אם אין המלוה רוצה שיסלקנו, ועי' בקרבן נתנאל אות ו' דכתב דאחר הורדה אין יכול להעלותו, אלא רק מדין שומא הדרא יכול לתובעו, וצ''ב כנ''ל למה לי דין עילוי אם יש דין שומא הדרא, וי''ל על פי מש''כ החזו''א שם סק''ח דבדין שומא הדרא צריך לתת למלוה את כל הדמים שבעבורם קיבל את הקרקע אף אם קבלו יותר מדמיו, וכה''ג לא יחזור הלוקח על המלוה אלא רק כשיעור שווי הקרקע, משא''כ לפני שגבה יכול הלוקח להעלותו כמבואר בגמ' דאמר ליה ''אי שויא לך אלפא זוזי לחיי, ואי לא שקיל אלפא זוזי ואיסתלק'' ואם לא ירצה המלוה לקבלו באלף זוז, אלא רק בח' מאות זוז, מסלקו הלוקח באלף זוז הרי הוא חוזר על המוכר על כל האלף זוז, אך אם כבר הורידוהו עבור ח' מאות זוז, שוב אין דין עילוי ויכול לקבלו רק אם יתן ח' מאות זוז, וכה''ג לא יקבל מהמוכר רק ה' מאות זוז, ובכך יתיישבו דברי הק''נ, אך המ''מ שפי' את הסוגיא מדין שומא הדר א''א ליישב כן, וא''כ צ''ב אם מדין שומא הדר יכול לקבל את הקרקע למה לי לדין עילוי.

ו. כתב החזו''א שם סק''ז וסק''ח דיש לדון אם הוסיף המלוה על השומא ועי''ז גבה את השדה, אם גם בזה יש דין שומא הדרא או''ד דאין דין שומא הדרא משום דהוי כלוקח.

**לוקח שקנה קרקע אחת בשווי ה' מאות, ורוצה לסלק את המלוה בה' מאות כשווי הקרקע, והמלוה שיש לו חוב של אלף רוצה לקבלו בכל חובו.**

הראשונים כתבו ב' טעמים שינתן למלוה, או משום זכות הלוה, או מצד זכות המלוה.

א. הרא''ש כתב שהדין עם המלוה משום טובת הלוה, וככל הכרזה, ולפי''ז ביורשים הרוצים לסלקו בה' מאות, דאין טובת הלוה, מכיון שמת, אין דין הכרזה, ויכולים היורשים לסלקו בחמש מאות.

ב. הריב''ש כתב דכשאחר רוצה לקנותו ביותר משומתו אם אין כאן טובת הלוה כגון שמת הלוה, אין דין הכרזה ויכול הלוקח לסלקו בשוויו, או שיכול המלוה לגבותו בשוויו אם אין הלוה רוצה לסלקו, אך כשהמלוה רוצה לקבלו ביותר משומתו, יש זכות למלוה לקבלו ביותר משומתו, משום שעי''ז יפרע לו יותר מחובו, וכיון שהקרקע משעובדת לכל חובו, זכותו להיפרע מהקרקע ככל שאפשר, וכיון ששוה למלוה יותר משומתו נפרע הוא יותר.

ג. ולכא' כן הוא שיטת הראב''ד שהובא בסה''ת שער ג' ח''ו סי' י''א ושער מ''ט חט''ו דגם ביורש יכול המלוה לתבוע לקבל את כל הקרקע בחובו, אע''פ שאין שם טובת הלוה.

ד. וכן פסקו לדינא הש''ך בסי' ק''ט סק''א, וסי' קט''ו סק''כ, והשער משפט בסי' קי''ד.

ה. התומים בסי' קי''ד סק''ב אף הוסיף דאף אם המלוה אינו רוצה לקבלו יותר משוויו, יכול המלוה לדרוש הכרזה, כדי שעי''ז יקבל מהקרקע יותר, וז''ל המלוה יצעק יכריזו ויבאו מוסיפים ויקנו הקרקע בעילוי רב עד שכל חובו נפרע ומה לי ולך שקנית שעבודי שלא יכריזו עליה ואפסיד בחובי יכריזו ויהיה קונים בעלוי רב.

ו. ומבואר בתומים דהא דיכול המלוה לומר ששוה לו יותר אין זה משום דין עילוי, אלא אף בלא שמעלהו זכותו שיעשו הכרזה בכדי שיקבל יותר מהקרקע, ואולי מכח דין עילוי לא היה יכול המלוה לזכות כנגד הלוקח, משום שאין המלוה בעלים על הקרקע, ולא מצינו דין עילוי במי שאינו בעלים, ורק מכח השעבוד שיש לו בקרקע זכותו להוציא מהקרקע פרעון עבור כל חובו.

ז. הנתה''מ בסי' קי''ד סק''ב אף הוסיף על פי זה דאף כשהמלוה אינו רוצה כעת לקבלו בכל חובו, אין הלוקח יכול לסלקו בשווי הקרקע, משום שכיון שיכול המלוה לטעון שזכותו להפרע את כל חובו מהקרקע, אף כשכעת אינו רוצה להפרע, נשאר לו זכות להפרע את כל חובו מהקרקע אף אחר שיתן לו את דמי הקרקע, משום שיאמר שאם לא יפרע לו הלוה, יטול את כל הקרקע בחובו, ולכן נשאר לו שעבוד אף אחר שסלקו בדמי הקרקע, כל שלא נתן לו את כל חובו, וכתב לפרש כן את דברי הש''ך - והיה אפשר לומר בנוסח אחר דכיון שיש זכות למלוה להפרע מהקרקע את כל חובו, אין זכות ללוקח לסלקו בשווי הקרקע, דלאו כל כמיניה להפקיע את זכותו שיש לו בקרקע להפרע את כל חובו, אך בנתה''מ נראה כהאופן הראשון - ויש לעיין על דברי הנתה''מ מדברי הריב''ש שעליו סמך הש''ך דכתב דרק משום שהמלוה גובהו בכל חובו אין הלוקח יכול לסלקו, ומשמע שאם אינו רוצה לגבותו יותר משומת ב''ד יכול הלוקח לסלקו.

ח. ולפי דברי התומים היה אפשר לומר דרק מכח זכות המלוה יש דין הכרזה גם כשהקרקע אצל הלוקח, אך מצד זכות הלוה, אין דין הכרזה, מכיון שקנאו הלוקח ואינו של הלוה, ורק כשהקרקע אצל הלוה יש דין הכרזה לטובת הלוה.

ט. וכן הוא בבעה''ת בשער ג' ח''ו סי' י''א דאין המלוה יכול לתבוע לקבלו בכל חובו, אלא הלוקח מסלקו בשוויו של הקרקע, ונח' על הרא''ש שכתב שיש דין הכרזה גם כשהקרקע אצל הלוקח, וס''ל - חזו''א חו''מ סי' י''ד סק''ג - דאין דין הכרזה במקום שהלוקח רוצה להחזיק את הקרקע לעצמו ולסלק את המלוה בדמי הקרקע, מכיון שהקרקע של הלוקח אין בכח אחר או המלוה להעלותו יותר משומת ב''ד - ואין כאן דין זכין ללוה משום שאין זכות ללוה למוכרו כשהוא ביד הלוקח, ובדעת הרא''ש י''ל דכיון שכשגובים מלוקח נחשב גביה מהלוה כמוש''כ הגרי''ז בהלכ' שכנים על פי דברי רש''י בפסחים דף ל ב יש דין הכזה גם כשהקרקע ביד הלוקח - וגם נח' על סברת הריב''ש ולא ס''ל דיש זכות למלוה להיפרע מהקרקע יותר ממה ששמו ב''ד את הקרקע, וכ''כ החזו''א סק''ה דסברת החולקים הוא דאין השעבוד אלא כנגד שיווי הקרקע לפי שומת ב''ד, ולא לפי העלתו - ועי' עוד מש''כ הנוב''י חו''מ סי' ט' בביאור מח' הראשונים -

י. ולכא' גם בדברי הרא''ש מוכח דלא כסברת הריב''ש מדלא הזכיר אלא את טובת הלוה, וכן כתב דביורשים אין זכות למלוה לתבוע את הקרקע כנגד כל חובו, אלא שאולי כתב כן מדין שומא הדרא, ולא משום שאין כאן את טובת הלוה והשער המשפט בסי' קי''ד סק''א כתב די''ל גם בדעת הרא''ש ''ואולי הא דשומעין להמלוה התם לאו טעמא משום פסידא דהלוה לחוד אלא בצירוף משום דהמלוה שעבודו על הקרקע הלזו ויכול לומר לדידי שוה כל חובי'' ועי''ש בסק''ג שכתב על פי זה דאם מסלקו בכל חובו אין נותנים למלוה אף כשמעלהו יותר מכל חובו, אע''פ שעי''ז ירויח הלוה, אך דעת הסמ''ע בסי' ק''ט סק''ה וסי' קי''ד סקי''ט דאם מת הלוה ואין טובת הלוה, מסלקו הלוקח בשוויו אף כשמלוה רוצה לקבלו בכל חובו.

יא. ולכא' יש להוכיח כדברי השער משפט ממש''כ הרא''ש לחלק בין היכא דהלוקח רוצה לתת לו את כל חובו, להיכא דאינו אלא מעלה יותר מהמלוה, וצ''ב הרי גם כשמעלהו כנגד כל חובו יש הפסד ללוה, ומה הנ''מ אם הלוקח מעלהו יותר מהמלוה כנגד כל החוב או לא, וע''כ משום דכל שאינו פורע את כל חובו יש זכות למלוה להיפרע את כל חובו מהקרקע המשועבדת לו, אך לא די במה שמפסיד הלוה, מכיון שהקרקע שייכת ללוקח ולכא' כ''כ החזו''א בחו''מ סי' י''ד סק''ב, ובסק''ה הקשה א''כ מדוע יורש שאני, ועל פי הנ''ל י''ל דיורש שאני מדין שומא הדר, א''נ כמו שנראה בדברי השער משפט שצריך גם את הפסד הלוה, וגם את זכות המלוה.

יב. יש לדון האם דין שומא הדרא עדיף מב' הסברות הנ''ל, נ''מ בלוקח לדעת הרמב''ם דשומא הדרא בלוקח, ונ''מ ביורשים ששומא הדרא לענין סברת הריב''ש, הקצוה''ח בסי' ק''ט סוף סק''א כתב דשומא הדרא הוא סברא אף כשהמלוה רוצה לקחת מהיורשים את הקרקע כנגד כל החוב, אלא דביורשים אין דין הכרזה, אלא רק את סברת הריב''ש, והקצוה''ח לא הזכיר את סברת הריב''ש, ואין מקור בדבריו דשומא הדרא עדיפא מזכות המלוה, ולדעת הרמב''ם ששומא הדרא גם בלוקח גם אין ראיה מדבריו שאין דין הכרזה בלוקח מכח דין שומא הדרא שיש ללוקח.

יג. התומים בסי' קי''ד והקצוה''ח בסי' ק''ט סק''א כתבו בדעת התוס' דרק ע''י עילוי יכול לסלקו דאף כשאין הלוקח רוצה לקבלו בכל חובו אין הלוקח יכול לסלקו אם אינו מסלקו מכל חובו, וא''כ מצינו דעה שלישית, לדעת הרא''ש והריב''ש אם אין המלוה מוכן לקבלו יותר משוויו, יכול הלוקח לסלקו, ואף כשמוכן לקבלו בכל חובו לדעת הרא''ש כשאין הפסד ללוה יכול הלוקח לסלקו, ולדעת התוס' בכ''ג אין יכול לסלקו אם אינו מסלקו בכל חובו.

**בביאור דברי הטור והשו''ע - שכתבו כן על פי דברי הרא''ש -**

השו''ע בסי' קי''ד סעי' ג' כתב ''אם רוצה הלוקח לסלק המלוה במעות, הרשות בידו, וישאר לו הקרקע, ויחזור וישאל מהמוכר מה שפרע למלוה בשבילו''.

ובסעי' ו' ''אם בע"ח ולוקח באים להוסיף כל אחד על חבירו, נותנים השדה לאותו שמוסיף יותר, אם התוספת הוא עד כנגד כל דמי החוב, אבל אם הלוקח רוצה להוסיף מעט על שומת ב"ד, ולא יהיה כל החוב פרוע, אין שומעין לו''.

ובסעי' ז' ''אם המלוה אומר אקבל הקרקע בכל חובי בלא שומת בית דין, והלוקח אומר לא כי אלא ישומו אותה בית דין ואני אתן כפי שומתן, אין שומעין ללוקח''.

א. צ''ב מדוע בסעי' ו' כתב השו''ע שאינו יכול לסלקו אלא בכל חובו, ובסעי' ג' סתם דיכול הלוקח לסלקו במעות, ומשמע אף שלא כנגד כל חובו.

ב. לכא' י''ל דבסעי' ג' אין המלוה מוסיף על שומת ב''ד, ואין טובת הלוה שיגבנו המלוה, ולכן יש זכות ללוקח לסלקו בזוזי, משא''כ בסעי' ו' שיש טובת הלוה בגביית המלוה, אין דין סילוק, מכיון שיש דין הכרזה גם כשגובים מהלוקח, ואין נ''מ אם אחר מוכן לשלם יותר או המלוה, אך כשהלוקח רוצה לשלם יותר אינו טובת הלוה מכיון שיחזור עליו ויתבע ממנו את כל המעות שנתן.

ג. האחרונים לא ניחא להו בכך, ואולי משום דסתימת השו''ע דגם כשמעלה המלוה יכול לסלקו בשוויו, ולכן דחקו הש''ך והתומים והקצוה''ח והנתה''מ והגר''א להעמיד גם את סעי' ג' כשמסלקו מכל חובו, ואע''פ שהשו''ע סתם בסעי' ג' כתב התומים בסוף סק''ב דסמך השו''ע על מה שכתב בסעי' ו' דכל דין סילוק אינו אלא כשמסלקו מכל חובו.

ד. הדרישה העמיד את סעי' ג' לפני שומת ב''ד, ובכה''ג יכול לסלקו אף שלא כנגד כל חובו, ובסעי' ו' מדובר אחר שומת ב''ד, ולכא' צ''ב הרי אם מעלהו המלוה יותר מהלוקח הדין עם המלוה אף לפני שומת ב''ד, כמבואר בסעי' ז', ולכא' אפי' אם מעלהו פחות מהלוקח הדין עם המלוה משום טובת הלוה - ואין לומר דבסעי' ז איירי רק כשרוצה לקבלו בכל חובו, דהרי אף בפחות מכל חובו ישארו ללוה ב' בע''ח אם יפרענו הלוקח בשומת ב''ד, וא''כ טובת הלוה שהמלוה יגבהו וכ''כ החזו''א סק''ה דכוונת הרא''ש אינו דווקא בבא לקבלו בכל חובו, וכתב הרא''ש כן בכדי לומר דאפי' במקבלו בכל חובו ביורשים אין הדין כן, ויכולים היורשים לסלקו אף בכה''ג - וע''כ איירי בסעי' ג' כשאין המלוה מעלהו - וכ''כ התומים בסק''ב והנתה''מ בסק''ב בדעת הסמ''ע - וא''כ מדוע הוצרך הדרישה לחלק בין לפני שומת ב''ד לאחר שומת ב''ד, הא בסעי' ג' איירי שאין המלוה מעלהו ולכן יכול לסלקו, ובסעי' ו' איירי שהמלוה מעלהו יותר משומת ב''ד, וצ''ל דבסעי' ו' משמע שאף אם רק הלוקח מעלהו יותר משומת ב''ד, והמלוה אין מעלה כלל אין יכול לסלקו, ולכן הוצרך הדרישה ליישב דאחר שומת ב''ד אין יכול לסלקו כל שאינו מסלקו מכל חובו.

ה. עוד יש לבאר לפי מש''כ השער משפט בסי' קי''ד דאף לדעת הרא''ש דאין יכול הלוקח לסלקו היכא דאיכא פסידא דלוה, אינו אלא בצירוף מה שיש למלוה זכות לגבות את כל חובו מהקרקע, וא''כ כל היכא דהלוקח מסלק את המלוה כפי השיעור שמוכן המלוה לקבלו הרי הוא יכול לסלקו אף היכא דנפסד הלוה, דאין דין הכרזה כשהקרקע אצל הלוקח אף לדעת הרא''ש, ורק משום זכות המלוה אין יכול לסלקו בצירוף טובת הלוה, וא''כ איירי בסעי' ג' אף כשהמלוה מעלהו, וע''כ החילוק בין סעי' ג' לסעי' ו' הוא דבסעי' ו' איירי אחר שומת ב''ד

ו. יש לעיין מהו הדין שכתוב בסעי' ז' שלא כתבו בסעי' ו', דבסעי' ו' כתוב שאין הלוקח יכול לסלקו אם המלוה מוכן לקבלו ביותר, ואפי' אם הלוקח מעלהו ביותר ממה שמעלהו המלוה אין יכול לסלקו אם אין מסלקו מכל חובו, וא''כ פשוט שאם המלוה מוכן לקבלו בכל חובו - ולכא' כוונת השו''ע אף כשאינו מקבלו בכל חובו אלא מקבלו יותר משומת ב''ד וכ''כ החזו''א וכנ''ל - והלוקח רוצה לסלקו בשומת ב''ד שהדין עם המלוה, מג' טעמים, משום שהמלוה מוסיף יותר מהלוקח, ומשום שאין הלוקח מוסיף על שומת ב''ד, והמלוה מוסיף, ומשום שאף אם יוסף הלוקח על שומת המלוה, כיון שאינו פורע את כל חובו אינו יכול לסלקו.

ז. לדברי הדרישה ניחא דבסעי' ז איירי לפני שומת ב''ד, וקמ''ל דאף לפני שומת ב''ד אין יכול לסלקו כשהמלוה מקבלו יותר משומת הלוקח, ולפי''ז בסעי' ג' כתוב שיש דין סילוק אף כשאין מסלקו בכל חובו, כל שלא היה שומת ב''ד, ובסעי' ז' כתוב שאין דין סילוק אף טרם שומת ב''ד כשהמלוה מעלה יותר, ובסעי' ו' כתוב שאחר שומת ב''ד יכול לסלקו רק בכל חובו, ועוד כתוב שאף כשמעלהו המלוה, יכול לסלקו בכל חובו, אע''פ שהלוקח יחזור על המוכר, ואילו יגבהו המלוה ירויח הלוה יותר.

ח. הגר''א בסק''כ דייק מלשון הגמ' אלפא יהיב ואלפא שקיל משמע דוקא אם פורע לו כל חובו אז יכול להעלותו, ואולי י''ל בישוב דעת הדרישה דבגמ' איירי שקנה ב' קרקעות ששוות אלף, וא''כ אם לא יסלקנו בכל חובו יחזור המלוה ויגבה ממנו, משא''כ כשקנה רק קרקע אחת ששוה ה' מאות יכול לסלקו גם כשאינו מסלקו בכל חובו, עי''ל דבגמ' איירי אף כשהמלוה רוצה לקבלו יותר משוויו, ורק אינו רוצה לקבלו באלף, וכה''ג אם לא יסלקנו מכל חובו אין יכול לסלקו משום הפסד הלוה, ועי' להלן ביאור בדברי הגר''א.

ט. בדברי הרא''ש משמע שאם הלוקח מעלה יותר, אילו היה נאמן שכך שוה לו היה יכול לסלקו, וצ''ב הרי אין בזה טובת הלוה, וטובת הלוה שיגבנו המלוה כשהמלוה רוצה לקבלו יותר משומת ב''ד, אף שמקבלו בפחות משומת הלוקח, וצ''ל דאילו היה באמת שוה לו, הרי הוא נפסד בכך שגובים ממנו בפחות מכך, וכיון שאין הפסד למלוה שהרי מקבל מעות יותר ממה ששוה למלוה, יש דין עילוי ללוקח, ואין נחשב שיש הפסד ללוה, דהרי שומת ב''ד הוא בפחות, ואינו אלא מניעת רוח, ולכן עדיף הלוקח שנפסד, ממניעת רוח של הלוה.

י. הרא''ש כתב ואם אומר המלוה אני רוצה לקבל את הקרקע בכל חובי בלא שומת בית דין והלוקח אמר לא כן אלא ישומו בית דין ואתן לך כפי שומתן אין שומעין ללוקח כי יש בו הפסד ללוה, ומשמע שאם אין הפסד ללוה וכגון באופן שאין המלוה רוצה לקבלו יותר משומת ב''ד, יכול הלוקח לסלקו אף כשאינו מסלקו מכל חובו - וכ''כ החזו''א סק'''א לדייק בדבריו - וצ''ע על כל האחרונים שנח' על הסמ''ע וס''ל דבכ''ג אין יכול לסלקו אם אין מסלקו בכל חובו - ועי' מש''כ התומים בסק''ו ליישב דהרא''ש איירי היכא שיש ללוקח ב' שדות וא''כ בלאו הכי יפרע את כל חובו מהקרקעות - וכן משמע בדברי הריב''ש בסי' תפ''ג דרק אם המלוה מקבלו בכל חובו אין הלוקח יכול לסלקו בפחות מכל חובו, ומבואר בדבריו שאם אין המלוה מקבלו יותר משומת ב''ד יכול הלוקח לסלקו אף כשאינו מסלקו בכל חובו, וצ''ע.

יא. השו''ע בסי' ק''ג סעי' ט' פסק דשומא הדרא ללוקח, וא''כ צ''ב על מה שכתב הסמ''ע דבסעי' ו' אין הלוקח יכול לסלקו משום דאיירי אחר שומא, הא שומא הדרא ללוקח, ולדברי החולקים על הסמ''ע י''ל דבסע' ו' איירי דהמלוה מעלה על שומת ב''ד, ולכן אין יכול לסלקו משום טובת הלוה, וככל הכרזה, אך לפי מה שהתבאר לעיל אות ד' דהסמ''ע העמיד את סעי' ו' אף כשאין המלוה מעלה יותר משומת ב''ד, צ''ב מדוע אין יכול לסלקו מדין שומא הדר, ומה הנ''מ בין לפני שומא לאחר שומא, אם שומא הדר, והרי אף אם גבאו יכול לחזור ולשלם לו כפי שומת ב''ד ולקבל את הקרקע.

יב. שמעתי לבאר בדברי הרא''ש והשו''ע, על דרך הדרישה דאחר שומת ב''ד א''א לסלקו אא''כ מסלקו בכל חובו, על פי דברי הקצוה''ח דאם רק ע''י עילוי מסלקו אין יכול לסלקו אא''כ מסלקו מכל חובו, די''ל דלפני שומת ב''ד יכול לסלקו אף שלא ע''י עילוי, ולכן א''צ לסלקו בכל חובו, משא''כ אחר שומת ב''ד אין דין סילוק, אלא רק דין עילוי, ומדין עילוי אין יכול לסלקו אא''כ מסלקו מכל חובו, וניחא נמי הא דיכול לסקו בכל חובו אע''פ שנפסד הלוה, דכיון דמסלקו ע''י עילוי הרי נפסד הלוקח, וכל כה''ג לא איכפת לן ממה שהלוה ירויח אם יגבנו המלוה.

**דינים העולים**

הלוקח קנה קרקע אחת השוה ה' מאות זוז, והלוה חייב למלוה אלף

דעת בעה''ת דבכ''ג יכול הלוקח לסלקו

ובדעת הרא''ש והטור והשו''ע נח' האחרונים וכדלהלן.

**א**. כשאין הלוקח רוצה לסלקו בזוזי, והמלוה רוצה לקבלו בשוויו, ואחר רוצה לקנותו ביותר משוויו.

א. בגבייה מהלוה מבואר בגמ' שיש דין הכרזה לטובת הלוה, וכתב הריב''ש בסי' תפ''ג ומ"מ אף במקום שאין מכריזין אם יש מי שיתן בדמיה יותר הדבר ברור שאין בית דין מפסידין ללוה אלא מוכרין אותה למי שמעלה בה.

ב. בטעמא דמילתא דהכרזה כתב החזו''א בחו''מ סי' י''ד סק''ג דכיון דאחד מוסיף זכין לאדם שלא בפניו והוי כמוכרו לוה עצמו ומסלק את המלוה במעות.

ג. אלא דאכתי יש להסתפק לדעת בעה''ת שאין דין הכרזה כשהלוקח רוצה לסלקו בדמים כדלהלן, האם כשאינו רוצה לסלקו יש דין הכרזה, דאולי אין דין זכין וכו' אלא כששייך ללוה, ולא כשמכרו.

ד. בתומים מבואר שיש דין הכרזה גם לטובת המלוה, כדי שיקבל מהקרקע כמה שיותר פרעון לחובו, ומדין זה אין נ''מ אם הקרקע אצל הלוה או מכרו.

**ב.** כשהלוקחרוצה לסלקו בזוזי, כשיעור שומת ב''ד, והמלוה רוצה לקבלו כשומת ב''ד.

א. דעת הסמ''ע דכל שלא שמו ב''ד את הקרקע יכול לסלקו כשומת ב''ד.

ב. דעת הש''ך כפי שביארו הנתה''מ בסי' קי''ד סק''ב דכיון דיכול המלוה לקבלו בכל חובו, לכן אף כשאינו מקבלו בכל חובו אם יסלקנו הלוקח ישאר למלוה שעבוד על הקרקע, משום שהקרקע משועבדת לו לפרעון כל חובו, ואם לא יפרענו הלוה, יש לו זכות ליטול את הקרקע עבור כל חובו.

ג. התומים והקצוה''ח כתבו על פי דברי התוס' דרק ע''י עילוי יכול לסלקו, כל שאין מסלקו מכל חובו אינו יכול לסלקו.

ד. הגר''א בסק''כ וסקכ''א גם נקט שאינו יכול לסלקו כשאינו מסלקו מכל חובו, והוכיח כן מהגמ', אך לא ביאר טעמו של דבר.

ה. ולכא' לדברי השו''ע בסי' ק''ג סעי' ט' דשומא הדרא אף ללוקח, הרי הוא יכול לסלקו, ולכא' הש''ך והתומים והקצוה''ח והגר''א דנקטו דאין יכול לסלקו אא''כ מסלקו בכל חובו, ואף היכא דאין המלוה רוצה לקבלו יותר משומת ב''ד, ס''ל כשיטת הרא''ש ור' יונה שהובא ברמ''א בסי' קי''ד סעי' ג' דאין דין שומא הדרא בלוקח.

ו. בקטינא דאביי מבואר דיכולי לסלקו אף שלא בכל חובו, ולהסוברים שלוקח אינו יכול לסלקו אא''כ מסלקו בכל חובו, י''ל דיורש שאני דשומא הדרא וכמוש''כ הקצוה''ח בסי' ק''ט סק''א, א''נ י''ל על פי מש''כ התשב''ץ שלא מוזכר בקטינא דאביי שסלקוהו בע''כ.

**ג**. כשהלוקח רוצה לסלקו יותר משומת ב''ד, והמלוה רוצה לקבלו יותר משומת ב''ד, אך פחות משומת הלוקח.

א. לכא' על זה כתב הרא''ש שאין משגיחין בעילוי הלוקח, מכיון שדעתו לחזור על המוכר, וינתן למלוה.

ב. אך הדרישה כתב דכוונת הרא''ש רק אחר שומת ב''ד, דכל ששמו ב''ד אין כח ללוקח להעלותו, אך לפני שומת ב''ד יכול הלוקח לסלקו אף כשאינו מסלקו מכל חובו, אלא שלכא' לא אמר הדרישה כן אלא כשאין המלוה מעלהו כלל, אך כל שהמלוה מעלהו טובת הלוה שהמלוה יגבנו.

ג. ולדברי התומים והקצוה''ח הנ''ל בכה''ג כ''ש שאין יכול לסלקו.

ד. לדברי השער משפט דרק בצירוף מה שיש זכות למלוה לגבות את כל חובו מהקרקע אמרינן דאין הלוקח יכול לסלקו כשיש הפסד ללוה, הכא דאין המלוה נפסד שהרי אינו רוצה לגבותו יותר משומתו, א''כ הרי הוא יכול לסלקו, ומש''כ הרא''ש דאין משגיחין בעילוי הלוקח הוא כמוש''כ הדרישה רק אחר ששמו ב''ד.

**ד**. כשהלוקח רוצה לסלקו בזוזי, כשיעור כל חובו, והמלוה רוצה לקבלו כשומת ב''ד.

לפני שטרף המלוה י''א דאף לרמב''ח יכול לסלקו, אחר שטרף נח' רמב''ח ורבא אם יכול לסלקו, ולדעת התוס' אליבא דהתומים והקצוה''ח אם גם המלוה רוצה לקבלו בכל חובו, צריך הלוקח להעלותו יותר משיעור חובו עד שיעור שלא יסכים המלוה לקבלו, אחר שומא והכרזה דעת הש''ך דלא מהני סילוק, ורק לדעת הרמב''ם דשומא הדר יכול לקבלו מהמלוה, ודעת הסמ''ע והתומים והקצוה''ח דכל שלא הורידהו ב''ד לקרקע יכול לסלקו.

**ה.** כשהלוקח רוצה לסלקו בזוזי, כשיעור כל חובו, והמלוה רוצה לקבלו יותר משומת ב''ד, אך לא כנגד כל חובו.

א. כשהמלוה רוצה לקבלו יותר משומת ב''ד, לכא' עי''ז ירויח הלוה אם יגבנו המלוה, שהרי לא יחזור עליו הלוקח אלא כשיעור שומת ב''ד כמסקנת הגמ', משא''כ אם יסלקנו הלוקח יחזור עליו הלוקח על כל מה שסלקו, אלא שדבר זה תלוי במח' האחרונים אם כשקנה הלוקח רק קרקע אחת בשווי ה' מאות, וסלק את המלוה באלף זוז אם יכול לחזור ולתבוע מהמוכר את כל האלף, דההפלאה בסוגיין כתב דאינו אלא פורע חובו של חבירו דקי''ל דפטור, והאחריות אינו אלא על שווי הקרקע, והנתה''מ בסי' קי''ד כתב דבלוקח באחריות חוזר עליו על כל האלף זוז וז''ל דכיון שלקח השדה והיא חביבה בעיניו הרבה עד שהוצרך ליתן כל ממון, הרי הוא כמוכרח לפרוע חובו, והמוכר כתב לו אנא איקום ואשפי מהמערערין, והוי כנותן לו רשות לשפות המערערין כשלא יהיה לו היזק ללוה בכך עכ''ל והוכיח כן מדברי הרא''ש שכתב שאין מועיל העלאת הלוקח כי דינו לחזור על המוכר, ועי' שער משפט בסק''ב שהביא מדברי רב האי שאינו חוזר על המוכר אלא על שווי הקרקע.

ב. אף לשיטות שחוזר על כל הקרקע, יכול לסלקו כשנותן לו את חובו כמבואר בדברי הרא''ש, וצ''ב הרי טובת הלוה שיגבנו המלוה וכנ''ל, הב''ח - וכעין זה כתב הפרישה בסקט''ז, והאורים סקי''ב - תי' דניחא ליה ללוה שלא יהיה חייב לב' בנ''א אף אם מפסיד עי''ז מעות, והשער משפט בסק''ב תמה טובא, וכי עדיף לאדם לשלם יותר, בכדי שלא יהיו עליו ב' בע''ח, החזו''א ביאר דכל שאין המלוה נפרע את כל חובו זכותו להפרע מהקרקע לפי מה ששוה לו, ולכן רק כשנפרע כל חובו יכול לסלקו, ולא איכפת לן בהפסידו של הלוה, מכיון שהקרקע של הלוקח, ורק אם אין פורע את כל חובו, בלאו הכי יטלנו המלוה, ובזה ל''מ העלאת הלוקח יותר מהמלוה, אך כתב החזו''א דדבר זה נסתר ממש''כ הרא''ש לענין יורשים, ומוכח שאין זכות למלוה להפרע בכל חובו, השער משפט כתב די''ל דכל מש''כ הרא''ש אינו אלא בצירוף מה שיש למלוה זכות להפרע מהקרקע את כל חובו, וכל שהלוקח נותן לו את כל חובו אין למלוה זכות לתבוע את הקרקע.

ג. כשקנה הלוקח קרקע שוה אלף זוז, מבואר בריטב''א שכשסלקו באלף זוז הרי הוא חוזר על המוכר על כל האלף זוז, וכתב השער משפט דהוא משום שבע''כ היה צריך לתת לו אלף זוז דאל''כ היה טורף את ב' קרקעותיו, ולכן אין נפטר המוכר ככל פורע חובו של חבירו, אך הנתה''מ בסי' קי''ד סק''ג כתב דחוזר עליו מדין אחריות, דהוי כנתן מעות ב' השדות, ומבואר בדברי הנתה''מ דאע''פ שהעלה את דמי הקרקע האחת שנטל באלף, כשנותן לו מעות אין נותן לו אלא ה' מאות על הקרקע.

**ו.** כשהלוקח רוצה לסלקו כשומת ב''ד, או יותר משומת ב''ד, אך לא כנגד כל חובו, והלוקח רוצה לקבלו בכל חובו.

הובא לעיל שנח' הראשונים מכח טובת הלוה ינתן למלוה, וכשמת הלוה ואין טובת הלוה יכול לסלקו, או שמשום טובת המלוהינתן למלוה, או רק בצירוף ב' הסברות ינתן למלוה, והובא דעת בעה''ת דבכ''ג יכול הלוקח לסלקו, ולדבריו בכל האופנים יכול לסלקו בשומת ב''ד, וכל הנ''ל אינו אלא לדעת החולקים על הבע''ת.

**ז.** כשהלוקח רוצה לסלקו בכל חובו, והמלוה רוצה לקבלו בכל חובו

לכא' יש כאן טובת הלוה שיגבנו המלוה, וכאן אין את הסברא שכתבו הב''ח והפרישה שאינו רוצה שיהיו לו ב' בע''ח, ומאידך אין כאן את סברת הריב''ש שהרי פורעו בכל חובו, וא''כ אי נימא דאין דין הכרזה לטובת הלוה כשהקרקע אצל לוקח, ורק כשאין המלוה נפרע את כל חובו, זכותו לגבותו יותר משומת ב''ד, א''כ כשהלוקח מסלקו בכל חובו הדין עם הלוקח.

**ח**. כשהלוקח רוצה לסלקו כשומת ב''ד, או יותר משומת ב''ד, אך לא כנגד כל חובו**,** ואדם אחר רוצה לקנותו בכל חובו של המלוה.

לשיטות שמשום טובת הלוה ינתן למלוה, אף כאן ינתן לזה שמוכן לקבלו בשיעור כל חובו של המלוה, לשיטות שרק משום זכות המלוה להפרע את כל חובו מכל מקרקע י''ל דכל זה רק כשהמלוה מקבלו בכל חובו, אך אין למלוה זכות שימכר לאחר, אך התומים כתב דזכות המלוה שימכר לכל המרבה במחיר, ולשיטת בעה''ת הנ''ל אין כלל דין הכרזה כשהקרקע אצל הלוקח.

**ט**. יורש הרוצה לסלקו

א. בספר התרומות מבואר שאין הבדל בין יורש ללוקח, ולשיטות שלוקח אין יכול לסלק כשהמלוה רוצה לגבותו בכל חובו אף ביורש הדין כן.

ב. אך השו''ע פסק בסי' קי''ד סעי' ז' שלוקח אין יכול לסלק, ובסי' ק''ט סעי' א' פסק שיורש יכול לסלקו, וביארו הנו''כ דבלוקח יש תועלת ללוה שיגבנו המלוה, משא''כ כשמת הלוה.

ג. הגר''א בסי' ק''ט סק''ב כתב דשאני יורש דשומא הדר ליורש, משא''כ לוקח, והקשו מדברי השו''ע בס' ק''ג סעי' ט' דפסק דשומא הדר אף ללוקח, ואפ''ה פסק השו''ע בסוף סי' קי''ד דאם המלוה רוצה לקבלו בכל חובו אין יכול לסלקו בשוויו - ועי' תומים סק''ה - וע''כ משום שאין כתוב בדין שומא הדרא שיכול לסלקו בזוזי, אלא דין שומא הדר הוא שאם הדין שיכול לסלקו בזוזי, ולא היה לו מעות, כשנזדמנו לו אח''כ מעות יכול לתבוע את הקרקע, אך אם הדין שאין יכול לסלקו בזוזי היכא דהמלוה רוצה לקבלו בכל חובו, אין בכח דין שומא הדרא לסלקו.

ד. והובא לעיל מהקצוה''ח דלא נקט כן, אלא שמכח דין שומא הדרא יכול לסלקו, אלא די''ל שאין מועיל דין שומא הדרא אלא רק לסלקו היכא דאין המלוה רוצה לקבלו יותר משומת ב''ד, אך כשרוצה לקבלו יותר משומת ב''ד אין יכול לסלקו, או משום טובת הלוה, או משום זכות המלוה וכנ''ל והשו''ע שחילק בין יורשים ללקוחות לענין היכא שהמלוה רוצה לקבלו בכל חובו י''ל כנ''ל דאין ביורש טובת הלוה, ואינו משום דין שומא הדרא - אלא דבדברי הקצוה''ח סי' ק''ט סק''א והגר''א סי' קי''ד סקכ''א מבואר דכיון דשומא הדרא ביורשים הרי הם יכולים לסלקו אף היכא דהמלוה רוצה לגבותו יותר משומת ב''ד -

ה. לדעת הריב''ש שיש זכות למלוה לגבותו אף יורש אין יכול לסלקו וכן פסק הש''ך, אלא שלכא' כל זה רק היכא דהמלוה רוצה לגבותו יותר ממה שהיורש רוצה לסלקו, דכל כה''ג זכות המלוה לגבותו, אך אם היורש מסלקו כפי השיעור שהמלוה רוצה לגבותו, ע''כ יכול לסלקו, דאל''כ היכא משכ''ל שומא הדר ביורש, ואה''נ אי גבאו בה' מאות ובא היורש מדין שומא הדר לתובעו, והמלוה יאמר שעדיין לא נפרע בכל חובו ורוצה לקבלו כעת יותר ממה שהחיורש רוצה לתת לו הדין עם המלוה, ואפי' לדברי הנתה''מ דאף כשאין אומר לדידי שוה לי אין יוכל לסלקו אא''כ פורע לו את כל חובו, כשיש דין שומא הדרא הטוב והישר שיסלקנו אם כעת אינו רוצה לקבלו יותר ממה שהיורש מוכן לתת לו.

**י.** כשקנה הלוקח ב' קרקעות שכל אחת שוה ה' מאות, והלוקח רוצה לסלקו מקרקע אחת בשבע מאות**,** ואין המלוה מוכן לקבלו אלא בשוויו.

א. לסברת הב''ח והפרישה והאורים דניח''ל ללוה שיפרע כל חובו ולכן כשפורע את כל חובו יכול לסלקו משא''כ כשאין פורע את כל חובו, כאן שיש עוד קרקע ויגבה את שאר חובו ממנו, אין סברא שלא יוכל לסלקו בשבע מאות אע''פ שאינו פורע את כל חובו.

ב. לדברי הנתה''מ דאין יכול לסלקו בפחות מכל חובו משום דזכות המלוה לגבות את כל חובו מהקרקע, א''כ יוכל לחזור ולגבות שלש מאות מהקרקע שסלקו, ואין יכול הלוקח לומר לו שסלקו מקרקע זה ותגבה רק מהקרקע השניה.

ג. לפי דברי התומים והקצוה''ח דאין יכול לסלקו אא''כ מסלקו בכל חובו, משום שרק ע''י עילוי יכול לסלקו, ולכן צריך להעלותו יותר מכל חובו, א''כ הכא נמי לא יוכל לסלקו אף שיש עוד קרקע שאפשר לגבות ממנה.

ד. ואולי זהו כוונת הגר''א בסק''כ דמוכח בגמ' שאין יכול לסלקו אא''כ נותן לו את כל חובו, מלשון הגמ' אלפא יהיב ואלפא שקיל, וצ''ב הא בדברי הגמ' שיש עוד קרקע מוכרח לתת לו את כל חובו, ולכן דווקא בנותן לו אלף מסלקו, ועל פי הנ''ל ניחא דנראה בגמ' שגם מקרקע זו אינו יכול לסלקו אלא אם נותן לו אלף, ולא די שיתן לו כשומת ב''ד, או כשיעור מה שהמלוה מוכן לקבלו, ומוכח שאינו יכול לסלקו אף מקרקע זו אם אינו מסלקו מכל חובו.

**עילוי**

מבואר בסוגיין דלרבא מהני עילוי של הלוקח, ומבואר בתוס' להלן דאף רמב''ח הודה לרבא, ומבואר דיש זכות ללוקח לומר ששוה לו הקרקע יותר והרי הוא נפסד אם יגבוהו בפחות ממה ששוה לו, וכעין לדידי שוה לי, וזכותו לטעון כן כל היכא דליכא פסידא לאחרים.

ופשוט שהמעלה בדמים, ואח''כ בא אחר והזיקו פטור, דשומתו אינה נמדדת כמה שוה לו, משום שיש הפסד למזיק, ורק במקום שאין הפסד הדין עמו שלא להפסידו.

א. כתב ר' יונה בב''ב דף יב ב לפי שהעילוי בכל מקום ישבית הגורל. וכשחולקים האחין ושמו החלקים, ובאו לחלוק בגורל (יטול) [יכול] אחד מהם לעלות אחד מן החלקים, ולומר אני אתן בה כך וכך יתר על השומא, או אתם תתנו בה כסך הזה, ואם אינם רוצין ליתן בה כאותו עילוי, נוטלה בלא גורל. וכן כתב הר"ר אברהם בר דוד ז"ל. פי' שכל אחד מהאחין יכול לעלות איזה חלק שירצה ויטול בלא גורל שהעילוי טוב מן הגורל עכ''ל.

ב. הנמוק''י שם כתב בשם הרמב''ן והרא''ה שאין שום עלוי משבית הגורל שהגורל דין והעלוי אינו אלא כעין הסכמה ולא אמרוהו אלא בגוד או איגוד שאין בו דין חלוקה ולזה נוטה דעת הריטב"א ז"ל תלמידו.

ג. י''ל דהכא דהקרקע של הלוקח כו''ע מודו לדין עילוי, משא''כ באחין שבאו לחלוק אין הוא בעלים יותר מאחיו, ולכן לאו כל כמיניה להעלותו.

ד. עוד מצינו דין עילוי בדברי הרא''ש בסוגיין דכתב ''אבל אם הלוקח עצמו יעלה על השומא ששמו בית דין לא נחוש לדבריו כי ודאי לתועלתו הוא מכוין ואמר בלבו מה לי אם אוסיף וישאר הקרקע בידי אח"כ אחזור ואגבה הכל מן המוכר הלכך בעבור העילוי שלו לא נבטל שומת ב"ד ששוה לרובא דאינשי'' ומשמע בדבריו שאם היה נאמן היה יכול לסלקו אע''פ שטובת הלוה שיקנהו אחר או יגבהו הלוה מעט יותר משומת ב''ד, וע''כ משום דיש ללוקח דין עילוי אף אם יש עי''ז הפסד ללוה, משום שהלוקח הוא הבעלים ולא הלוה, ועוד דהלוקח נפסד, משא''כ הלוה אינו אלא מפסיד רוח.

ה. מלוה האומר שיגבנו בכל חובו, ואין הלוקח רוצה לסלקו בכל חובו, הדין עם המלוה, ולדברי הריב''ש משום שזכות המלוה להפרע את כל חובו מהקרקע, ויש לדון כאן אם הוא רק מדין עילוי דנקטינן דשוה למלוה יותר משומת ב''ד, או דזכותו להפרע את כל חובו מהקרקע אף בלא דין עילוי, וכדנראה בדברי הנתה''מ בסק''ב, ואולי אין כח למלוה להעלותו כלל, מכיון שאינו שלו, ואולי גרע מאחין שיש לכל אח ירושה בקרקעות.

ו. כתב רעק''א בגיטין מח ב אני מסתפק לדינא בלוה שיש לו נכסים בשעת הלואה ויש לו ג"כ נכסים שקנה אחר ההלואה ולא כתב לו דאקני והבע"ח בא לטרוף מהנכסים שהיה לו בשעת ההלואה דא"י לדחותו להנכסים שקנה אח"כ, כיון דבאותן הנכסים לא נשתעבדו כלל, אלא דיכול לגבותם בתורת מיניה וכו' י"ל דכל כמה דאין הלוה מסלק לו בזוזי יכול לומר אני אקח שעבודי היינו נכסים שנשתעבדו לי ולא אקח נכסים אחרים שאינם משועבדים לי עכ''ל, וצ''ב מדוע לא יעלהו הלוה ועי''ז יהיה המלוה מוכרח לגבות מהקרקע שאינה משועבדת, וכמו שכתבו התוס' דתמיד יעלהו ועי''ז יסלקנו בזוזי, והכא נמי כאן יסלקנו בקרקע אחרת, דהא ליכא פסידא דמלוה.

ז. וכ''כ הריטב''א בקידושין בסוגיית לדידי שוה לי וז"ל, שמעינן מהכא שהמוכר חפץ לחבירו בשיתא ובשוק לא שוה אלא חמשה, אי להאי לוקח שוה שיתא אין בו משום אונאה דבתר דידיה אזלינן כי היכי דחשבינן ליה הכי שוה חמש סלעים עכ''ל, ועי' קצוה''ח סי' רכ''ז סק''א.