מכות דף ב_ בדין גלות
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים

א] התוס' הק' דהיאך יכולין לחייבו גלות בעדותם הרי יכול לומר מזיד הייתי, והפנ"י הק' דמ"ט לא קשיא להו כן על עיקר דין גלות שבתורה, - ובפשוטו י"ל דדעת התוס' דאדם חייב גלות ע"פ עצמו, וכמו שדן בזה הריטב"א, וע"כ לא קשיא על קרא דהיאך משכח"ל גלות, שהרי שפיר משכח"ל כשהוא מודה שהרג בשוגג,[[1]](#footnote-2) ולא הק' התוס' אלא היאך יכולין לחייבו גלות בעדותם בלא הודאתו, ובזה מתפרש גם משה"ק התוס' ממתניתין דאוהב גולה ושונא אינו גולה, דהתם בע"כ לא איירי כשהוא מודה וחייב גלות מכח הודאתו, דא"כ מ"ט שונא אינו גולה.[[2]](#footnote-3)

ב] אך א"צ לזה, והישוב לזה נתפרש בד' הרמב"ן והריטב"א דבכל דין גלות שבתורה י"ל דהיינו כשהוא מודה לדבריהם, ולא קשיא להו אלא על הא דאיכא הכא לדין הזמה, וכל שהוא מודה לדבריהם ליכא לחיוב הזמה, ובד' הריטב"א משמע להדיא דגם לי"ב לחיוב מלקות, ולא רק דליכא בזה לההו"א דיגלו תחתיו.

וזהו מש"כ הרמב"ן והריטב"א דיש לפרש דאיירי מתניתין כשאומרים שנגמר דינו לגלות בבי"ד, ולא תיקשי דהיאך נגמר דינו בבי"ד זה, דבזה שפיר י"ל דהודה לדברי העדים, או כמש"כ הריטב"א לדון דהוא מתחייב גלות ע"פ עצמו, ולא קשיא להו אלא אהא דאיכא דין הזמה.

ג] והנה נתחדש בדבריהם, דמהני הודאתו לפטור גם מחיוב גלות או מלקות, ודלא כמש"כ התוס' הרא"ש דעיקר הא דמהני ההודאה הוא רק בממון ומשום דהודאת בע"ד, והטעם בזה כבר נתבאר דהוא משום דבכה"ג שהוא עצמו מודה שראוי להעידו, ליכא לעיקר העולה דעדים זוממין.

ולכאו' יש להוכיח מדבריהם דאף הודאה אחר העדות מועלת לפטור, ודלא כמשמעות ד' רש"י והאו"ז, - אך האו"ז גופי' ג"כ הק' כקו' התוס' הכא, ועוד ילה"ע בד' ר"ח שהביא האו"ז בב"ק דאם אין העדים נעשין זוממין עד שיודו למוזמין או שישתקו, לא יהא לעולם חיוב זוממי זוממין, ותיקשי שהרי ההודאה היא אחר העדות.

אך הביאור בזה, דכל הא דבעינן שיודה קודם העדות, הוא משום דאל"כ כבר נעשית העולה בשעת עדותם, ול"מ מה שמודה אח"כ לפטרם, - וע"כ כ"ז הוא בעלמא, אך הכא דאין עדותם מועלת בפנ"ע בלא הודאתו, וכן בד' הר"ח לדעת הסוברים דליכא חיוב זוממין בלא הודאתם, נמצא דכל העולה היא רק בשעה שהודה, וע"כ אין לחייבם.[[3]](#footnote-4)

ד] ואמנם דלכאו' אכתי תיקשי על כל גלות שבתורה, דאם א"א להזימם בכה"ג, א"כ נמצא דהוי עדותם עשאאי"ל, ולמש"כ הריטב"א די"ל דמתחייב גלות ע"פ עצמו, ניחא, - ואמנם לתי' בתרא דהתוס' דבעדות גלות ל"ב עשאי"ל ניחא, אך לתי' קמא תיקשי, והרמב"ן נקט כתי' קמא, - וגם לתי' בתרא תיקשי למש"כ האמרי ברוך בגל' הנובי"ק סימן נ"ח דבעינן שיהא יכול לקיים בהם והצדיקו,[[4]](#footnote-5) ושמא כיון דאין הקו' אלא מכח דינא דעשאאי"ל, ע"כ נקטו התוס' לקו' זו הכא.

וי"ל דכיון דבשעת עדותם אכתי הי' אפשר להזים, לי"ב לפטורא דעשאאי"ל, וכמש"כ כן התומים, וכן נסתפק האו"ש, אך הכא הוא מחודש טפי, שהרי כבר נתבאר דחשיב דכל העולה היא בשעה שהודה, וא"כ י"ל דבעינן דבשעת ההודאה אכתי תהא עדותם עשאי"ל, ואי"ז מוכרע, די"ל דדין עשאי"ל הוא רק בשעת הגדת העדות.

ה] אך לכאו' אי"ז מתישב, דהכא הרי בשעת עדותם ל"ה מתחייב על פיהם, ול"ה אפשר להזימם, והאופן היחיד שתועיל עדותם הוא כשיודה לדבריהם, ובכה"ג הרי ג"כ ליכא חיוב הזמה, וא"כ הוי עשאאי"ל.

וצ"ל דודאי משכח"ל דיודה שהרג בשוגג שלא בפניהם, אלא דל"ה ניח"ל להראשונים להעמיד בכה"ג, אך סגי בהכי לחשוב לעדותם כעדות שאתה יכול להזימה.

ו] בעיקר מש"נ בד' התוס' דא"א להעמידה כשמודה דא"כ ל"ה חיוב הזמה, הק' רבים בזה, ממש"כ התוס' בתי' בתרא, ז"ל, ועוי"ל וכו' כגון דשתיק כשאמרו לו העדים וכו' אבל כיון דשתק כהודאה דמיא, עכ"ל, ותיקשי דכיון דשתיקה כהודאה דמיא, מ"ט הן חייבין כשהוזמו, ובאמת בחי' הריטב"א העמידה כששתק וכתב דלא חשבינן לי' לא הודאה ולא הכחשה אך התוס' כתבו דהו"ל כהודאה, ובפשוטו צ"ל דהא דשתיקה כהודאה אי"ז הודאה גמורה, ואי"ז מועיל לפטור את העדים, והך מילתא דאי"ז כהודאה גמורה, מצינו כן בד' התוס' ביבמות פ"ח א', (ואך דאי"ז מוכרע, די"ל דהתם די"ל דאינו יודע, הוא דאי"ז הודאה גמורה, אך הכא הו"ל הודאה גמורה), אך בפי' ר"ח שהובא באו"ז ב"ק סימן ש"ה מבו' דכל דשתיקה כהודאה, אין העדים מתחייבין כשהוזמו, עיי"ש, ובהגה' הגרא"מ הורוויץ כתב דצ"ל דתי' בתרא דהתוס' לא קאי על משנתינו.

ואמנם כמדומה דקו' מעיקרא ליתא, דעד כאן לא מצינו דשתיקה כהודאה, אלא כשיש בידו להכחיש את דברי שכנגדו והוא שותק, אך כל שלא יהא נאמן כלל בהכחשתו, אין שתיקתו כהודאה, דמה לו להכחישו וליראות כדובר שקר, וע"כ כאשר באנו לדון כשהעידו עליו שהרג בשוגג והוא שותק, הרי הדבר חלוק, דלגבי הנידון אם הויא ההריגה בשוגג או במזיד, הרי דכיון דאם הי' אומר מזיד הייתי הי' נאמן, הויא שתיקתו הודאה שהי' שוגג, אך לגבי הנידון אם הרג או לא הרג, אין שתיקתו כהודאה כלל, כיון דלא הי' נאמן להכחיש עדותם ולומר שלא הרג, וז"ב ומוכרח.[[5]](#footnote-6)

ז] בל' התוס' משמע דהיינו רק דיכול לטעון מזיד הייתי, אך כ"ז שאינו טוען מזיד הייתי שפיר מחייבין אותו גלות, דסתמא דמילתא הי' שוגג, וזה כמש"כ התוס' ביבמות פ"ח א', דהא דכשאמרו לו אכלת חלב ואינו אומר מזיד הייתי חייב קרבן, הוא משום דבסתמא לא מחזקינן לי' ברשיעא, - וכ"ה מבו' ממשה"ק המהרש"א דהיאך יכול לומר מזיד הייתי הרי אאמע"ר, והרי דבעינן לטענתו שהי' מזיד.

ולפ"ז צ"ע דמאי קשיא להו הרי י"ל דהכא איירי כששותק ואינו אומר כלום, ובכה"ג כיון דלא אומר שהי' מזיד, הוא חייב גלות.

ואמנם התוס' בסו"ד כתבו להעמידה כששותק, אך כתבו דהיינו משום דשתיקה כהודאה דמיא, וצ"ע דגם בלא"ה כיון דאינו טוען מזיד הייתי יש לנו לחייבו גלות, אך באמת בד' הריטב"א משמע בפשוטו דל"ב להא דשתיקה כהודאה, וכ"נ בד' האו"ז בסימן תרצ"א.

ח] ואמנם הי' מקום לפרש דקו' התוס' היא דאם יכול לומר מזיד הייתי, נמצא דמכח עדותם אינו מתחייב גלות, שעדיין יש בידו לפטור עצמו, וע"כ לא חשיב דהעדים חייבוהו, כיון דל"ה בכח עדותם לחייבו אלמלי הא דאינו טוען מזיד הייתי.

אך זה נסתר מתי' בתרא דהתוס' שהעמידוה בשותק ושתיקה כהודאה דמיא, אף דאלמלי שתיקתו ל"ה חייב גלות.[[6]](#footnote-7)

ט] עוד צ"ע, דמ"מ בגונא שמכחישן ואומר שלא הרג כלל, הרי אינו טוען מזיד הייתי, וא"כ שפיר יש לחייבו גלות בעדותם, והתוס' שאנץ כתבו דאף בכה"ג מתרצינן דיבורי' שלא הרג בשוגג אלא במזיד, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסו"ד דאם אמר לא הרגתי יכול לתרץ דבריו.

אך צ"ע דהוא דלא כמש"כ הרמב"ן בב"מ ג' ב' דאין מכוון הגמ' דמתרצינן הכי לדיבורו, אלא דכיון דיכול לתרץ לדיבורו כך, הוי מיגו מעליא ומהני נגד עדים, משום דכתיב או הודע אליו, והריטב"א כתב דבעלמא לא מתרצינן הכי, ורק הכא מתרצינן הכי לדיבורו משום דכתיב או הודע אליו, וא"כ הכא דלא כתיב הכי, כמש"כ הרמב"ן והריטב"א, מ"ט מתרצינן לדיבורו.

י] ולכאו' בע"כ מזה דמכוון קו' הראשונים הוא, דאם יש בידו לטעון מזיד הייתי, א"א לחייבו ולגמור את הדין לגלות ע"פ עדותם, שהרי עדיין יש בידו לפטור עצמו, ואף דגמ"ד בממון ודאי שייך בכה"ג, מ"מ גמ"ד דגלות דחייל חיוב גלות עי"ז, י"ל דא"א לחייבו כל שבידו לטעון שהוא פטור, ושמא י"ל דאף אם כ"ז שאינו טוען גומרים את דינו לגלות, מ"מ כיון דעדיין יש בידו לפטור את עצמו, אין הזוממין חייבין.

וע"כ ל"ה מצו התוס' לתרץ דשותק, אלמלי הא דשתיקה כהודאה, דאכתי כיון שיש בידו לטעון מזיד הייתי, אין גומרים את דינו לגלות, וזהו שכתבו הראשונים דגם אם אומר לא אכלתי מצי לתרץ דיבורו, ואף דלא מתרצינן אנן, מ"מ כבר א"א לחייבו גלות עפי"ז, - ולא הביאו הראשונים מהתם אלא דאפשר לתרץ דיבורו, וה"נ הכא כיון דאפשר לתרץ דיבורו פשיטא דא"א לחייבו גלות, ולפ"ז בע"כ דמש"כ הריטב"א דשותק ואי"ז כהודאה, כונתו דאי"ז כהודאה לעיקר עדותם שהרג, אך הו"ל כהודאה שלא היתה ההריגה במזיד, (וכמש"נ לעיל לד' התוס'), וצ"ע.

ובאמת דכ"נ להדיא בל' התוס' שכתבו דאם אומר לא הרגתי יכול לתרץ דיבורו, ולא כתבו דמתרצינן, אלא דכיון דיכול לתרץ דיבורו לא נגמר הדין על פיהם, - וזהו שהוצרכו התוס' להאריך דבודאי אם אמר לא הרגתי וכו', והיינו דאף דאם אמר לא הרגתי א"א לגמור הדין, אף דלא אמר שלא הי' שוגג, והו"ל כשתיקה, היינו משום דעדיין יכול לתרץ דיבורו, אך כששתק ממש, הו"ל כהודאה, ואינו יכול לומר מזיד הייתי.

אך עיקר הדברים רחוקים, דלכאו' כ"ז שאינו טוען שייך לגמור את דינו, וצ"ע.

בד' האו"ז בסימן תרצ"א מבו' להדיא כד' הרש"ש דקו' התוס' מההיא דשונא, הוא משום דאם ליכא רגל"ד אף אוהב אינו גולה דיכול לומר מזיד הייתי, - ויל"ע עוד בד' האו"ז שם שבאו בשיבוש.

1. ואמנם יש מקום לדון בזה, דהנה הריטב"א כתב דהא דאינו גולה ע"פ עצמו, הוא משום דיש בדבר חיוב מיתה אם יצא מעיר מקלטו, ויל"ע לפ"מ שדן הריטב"א דהוא גולה ע"פ עצמו, אם מ"מ ל"מ הודאתו שיהא נהרג ע"י גואל הדם כשיצא מעיר מקלטו, או דא"א לחלק בדבר, וכיון דעיקר הנידון הוא בחיוב הגלות, הרי דכל דמהני הודאתו לזה, ממילא דאם יצא חוץ לעיר מקלטו נהרג, וע"ד שמצינו די"א דכל שנאמן מדין שויא אנפשי' חתיכה דאיסורא, אם עבר ואכל אח"כ חייב מלקות, וי"א דאף חייב מיתה, אף דאינו נאמן לענין מלקות ומיתה, - והיינו שהרי ממש"כ הריטב"א דמכח זה הוא דאינו נאמן, מבו' דא"א לחלק הדברים, וע"כ חזינן לעיקר חיוב הגלות כדין מיתה, ויש להסתפק אם הצד לחלוק ע"ז הוא דאפשר לחלק בין הדברים, או דהצד לחלוק ע"ז הוא דאדרבה הוא נאמן לגבי חיוב גלות ובתולדה מזה אף יהא עליו דין מיתה כשיצא חוץ לעיר מקלטו.

   והנה אי נימא דל"מ הודאתו לחייבו כשיצא חוץ לעיר מקלטו, הרי אכתי ק"ק דמ"ט לא העמידו התוס' לקושייתם על עיקר דין גלות שבתורה, דבכללו הוא דאם יצא חוץ לעיר מקלטו נהרג ע"י גואל הדם, וי"ל, אך אם מהני הודאתו לחייבו כשיצא חוץ לעיר מקלטו, ניחא. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך תיקשי ע"ז למש"כ התוס' בתי' בתרא דהא דאוהב גולה הוא משום דשתיקה כהודאה דמיא, וא"כ מ"ט שונא אינו גולה, והניחא אם אין אדם גולה ע"פ עצמו, הרי דמה"ט שונא אינו גולה, כיון דאנן לא תלינן שהרג בשוגג, ואף שהודה שהרג בשוגג ל"מ, אך אם אדם גולה ע"פ עצמו, תיקשי, - אך י"ל בפשיטות, דכל הא דאמרינן דאיכא שתיקה כהודאה, הוא רק באוהב, דלפי עדותם הרג בשוגג, אלא דיכול לומר מזיד הייתי, וכל ששותק הו"ל כהודאה, אך בשונא הרי לפי עדותם תלינן שהרג במזיד, ועכ"פ הוי הדבר בספק, וליכא שתיקה כהודאה, וי"ל עוד, אי נימא דשתיקה כהודאה אי"ז הודאה גמורה, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומשל לדבר יש להביא, אלמלי דהוה בעינן גמ"ד לחייב מלקות, ונראה דמ"מ הכא ל"ה חייבין כ"ז שלא הודה לדבריהם, דעדיין אין עדותם ראוי' להועיל כלל, - ועד"ז הוא גם אחר דגלי קרא דבעינן גמ"ד, שהרי בד' התוס' בסנהדרין ס"ה ב' מבו' דאי"ז אלא תנאי בעלמא, ואם עדים זוממין היו חייבין קרבן, ל"ה בעינן גמ"ד, דהוה חשיב דעשו להעבירה המחייבת מיתה, ומ"מ כל שהודה לעדותם ל"ה חייבין. [↑](#footnote-ref-4)
4. שוב נתבוננתי דלק"מ, דכל הא דבעינן שיהא אפשר לקיים בהם והצדיקו, הוא רק משום דוהצדיקו קאי ע"ז, אך לפי קו' התוס' דלעולם לא משכח"ל הזמה, נמצא דהוצדיקו לא קאי ע"ז בשום צד שבעולם, וא"כ אין להצריך שיהא יכול להתקיים בהם. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומה"ט הוא דאף למש"כ הר"ח בב"ק דאם שתקו המוזמין לעדות המזימין הוי כהודאה וא"א להזים את המזימין, כ"ז הוא לדעת הסוברים דאלמלי שיודו המוזמין למזימין אין המזימין נאמנים, וכיון שהי' ביד המוזמים להכחיש את המזימין ולא הכחישום, הו"ל כהודאה, אך לפ"מ דקי"ל דא"צ שיודו להם ואין בידם להכחישם, אין שתיקתם כלל כהודאה, - ולפ"ז לא תיקשי דבכל עדות לא יהא חיוב הזמה אם שתק הנידון לדברי העדים ולא הכחישם, אך גם בלא"ה י"ל למש"נ לעיל דהודאה אחר העדות אינה פוטרת, ורק היכא דאין העדות עדות בלא ההודאה, הוא דמהני ההודאה לפטור. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם בהג' הגרא"מ הורוויץ כתב דדבריהם קיימי רק על ההיא דאוהב ושונא, - אך הנה לדרך זו דכל עיקר קו' התוס' היא מכח דין ההזמה, ולפ"ז בע"כ דמשה"ק התוס' אמתניתין דאוהב ושונא, הוא משום דאם משכח"ל דאיכא רגל"ד, מ"ט תנן סתמא דשונא אינו גולה, וכמש"כ כן התוי"ט, דאין להקשות דבע"כ דאיירי בכה"ג, שהרי שפיר י"ל דאיירי מתניתין כשאינו טוען מזיד הייתי, וא"כ מה תירצו התוס' בתי' בתרא דהתם איירי כששותק, הרי אם אכתי צריכין אנו לתי' קמא דהיכא דאיכא רגל"ד א"א לטעון שהי' מזיד, אכתי תיקשי דמ"ט שונא אינו גולה בכה"ג. [↑](#footnote-ref-7)