סי פט ג ד
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

**סעיף ג'**

**הקדמה**

**גמ'** קה: אמצעיים רשות אמר רב נחמן אמר שמואל לא שנו אלא בין תבשיל לתבשיל אבל בין תבשיל לגבינה חובה ע"כ, ונחלקו הראשונים בפירוש הגמ', שיטת רבינו שמואל שהכוונה בין תבשיל של בשר לגבינה שלפניו, דאילו אחרי תבשיל של בשר אסור לאכול גבינה עד שישהה מסעודה לסעודה[[1]](#footnote-1), ור"ת פי' דמיירי בין תבשיל של בשר לתבשיל של גבינה, שאז אין חובה ליטול ידיו אלא רשות, אבל אם בא לאכול גבינה עצמה אף אחר תבשיל של בשר צריך נטילה, אבל עכ"פ אחר תבשיל של בשר אפי' לאכול גבינה עצמה אין חיוב המתנה מסעודה לסעודה, ולא ביארו התוס' טעם הדבר.

נמצאנו למדים שלפי ר"ת נתחדש בגמ' חידוש נוסף שאחרי תבשיל של בשר אין חיוב המתנה מסעודה לסעודה, משא"כ לפי רבינו שמואל אין מקור לחידוש זה, ואדרבה רבינו שמואל נקט להדיא שאין חילוק, ועיקר הנידון תלוי לכאו' בשני הטעמים שנאמרו בחיוב המתנה בין בשר לגבינה, דאם הוא משום בשר שבין השניים לא שייך הך חששא בתבשיל של בשר, ורק אי נימא שהחיוב מצד שמאריך טעם אפשר לומר שגם תבשיל של בשר מאריך טעם, אלא שגם אי נקטינן שחיוב המתנה הוא מצד שמאריך טעם יש מקום לומר שתבשיל של בשר אינו דומה לבשר דאינו מאריך טעם כבשר, וכן מבואר בשו"ע עיין לקמן.

ומה חשיב תבשיל של בשר נחלקו בו הראשונים כמו שיתבאר לקמן.

ולהלכה בשו"ע פסק להקל אחר תבשיל של בשר שאין צריך המתנה כר"ת, וגם נטילה לא צריך בבא לאכול תבשיל של גבינה, ורק לאכילת גבינה עצמה צריך נטילה, והרמ"א החמיר אחרי תבשיל של בשר כבשר עצמו, כמו שיבואר.

**שו"ע**

**תבשיל של בשר**

**אכל** תבשיל של בשר מותר לאכול אחריו תבשיל של גבינה והנטילה ביניהם אינה אלא רשות ע"כ, והיינו שפסק השו"ע כר"ת שאחר תבשיל של בשר אין צריך המתנה ולא נטילה אם בא לאכול אחריו תבשיל של חלב, וכן פסקו רבינו יונה ורבינו ירוחם והסמ"ק (רק שהסמ"ק החמיר אפי' במרק של בשר כמו שיבואר לקמן) הובא בב"י או"ח סי' קע"ג ובדרכי משה כאן.

והנה לטעמו של הרמב"ם הדין פשוט שלא שייך חשש בשר שבין השיניים בתבשיל של בשר, אלא שהשו"ע החמיר גם הטעם של הטור, ואעפ"כ פסק השו"ע להקל בתבשיל של בשר, והיינו משום שתבשיל אינו מאריך טעם בפיו כמו בשר עצמו, ולכן אין צריך המתנה, ובפשוטו גם קינוח והדחה אין צריך[[2]](#footnote-2), מיהו אם בא לאכול גבינה עצמה צריך נטילה מן הדין, ומשמע שרק נטילה צריך ולא קינוח והדחה[[3]](#footnote-3), וצ"ב מדוע החמירו בנטילה יותר מקינוח והדחה[[4]](#footnote-4).

והטעם שהחמירו בנטילה בגבינה עצמה יותר מתבשיל של גבינה כתבו התוס' שהוא משום שהגבינה בעין וצ"ב ועיין הערה[[5]](#footnote-5).

**יש מחייבין נטילה**

**שם** ויש מצריכין נטילה ע"כ, בביאור הגר"א כתב על זה לפי רבינו שמואל ע"ש, אמנם אין הכוונה לשיטת רבינו שמואל עצמו, שהרי רבינו שמואל נקט שאסור לאכול גבינה אחר תבשיל של בשר כמו אחר בשר עצמו, רק הכוונה שלפי פירוש רבינו שמואל בגמ' דמיירי בשני תבשילין של בשר או של גבינה, א"כ אין מקור לתבשיל של גבינה אחר תבשיל של בשר שלא להצריך נטילת ידים, אבל מ"מ הרחקה מסעודה לסעודה ג"כ לא בעינן דלא כרבינו שמואל.

**קינוח והדחה למ"ד דבעי נטילה**

**שם** בהגהות הגרעק"א דייק שגם המחמיר אחר תבשיל של בשר ומצריך נטילה, מ"מ קינוח והדחה אין צריך, ומה שכתב הרמ"א בסוף הסעיף שנהגו להחמיר שלא לאכול גבינה אחר תבשיל של בשר, היינו דוקא גבינה עצמה, אבל תבשיל של גבינה אחר תבשיל של בשר סגי בנטילה ולא צריך קינוח והדחה, ושוב הביא שם שבתורת חטאת מבואר שתבשיל של גבינה אחר תבשיל של בשר צריך קינוח והדחה, אבל עכ"פ סגי בהכי אפי' לפי המנהג שנהגו להחמיר, אבל במהרש"ל כתב שכבר נהגו להחמיר שלא לאכול תבשיל של גבינה אחר תבשיל בשר כמו אחר בשר עצמו ואין להקל בזה[[6]](#footnote-6) ע"ש[[7]](#footnote-7).

ונתבאר בזה שיטה אמצעית, שתבשיל של בשר חמור לענין נטילה כמו בשר עצמו, ולכן אין הבדל אם אוכל אח"כ גבינה או תבשיל של גבינה, אבל לענין קינוח והדחה אינו כמו בשר ואין צריך קינוח והדחה, ולשיטת השו"ע שבבא לאכול גבינה אחר תבשיל של בשר צריך נטילה, לא נתבאר אם ה"ה שצריך קינוח והדחה, ומדיוקו של הגרעק"א בדברי הרמ"א נראה שה"ה הכא לא בעינן כי אם נטילה[[8]](#footnote-8), וגם מה שהביא הגרעק"א מהתורת חטאת שהחמיר להצריך קינוח והדחה אחר תבשיל של בשר, לכאורה אין זה כשיטת השו"ע אלא חומרא שהחמיר התורת חטאת לדונו לענין זה כבשר, כמו שכתב הרמ"א שנהגו להחמיר בתבשיל של בשר, אלא שלא צריך המתנה ודי בקינוח והדחה ואפשר משום שבזה אפשר לסמוך על ר"ת שגם אחר בשר עצמו מהני קינוח והדחה, אלא שאכתי צ"ב למה לענין אכילת גבינה עצמה החמיר בזה כבשר עצמו להצריך המתנה מסעודה לסעודה.

**רמ"א**

**שומן של בשר**

**הג"ה** ושומן של בשר דינו כבשר עצמו ע"כ, היינו שצריך המתנה מסעודה לסעודה, אלא שצ"ב מאי נפק"מ שהרי כבר כתב הרמ"א שנהגו להחמיר גם בתבשיל של בשר שלא לאכול אחריו גבינה, ולפי הגרעק"א הנ"ל ניחא, שנפק"מ לענין תבשיל של גבינה שאף למנהג אין איסור, ובשומן דינו כבשר עצמו ואסור לאכול אחריו אפי' תבשיל של גבינה כדין גבינה עצמה[[9]](#footnote-9).

**כמה נפק"מ בדין הנ"ל**

**ועיין** מחצית השקל שכתב דנפק"מ לענין טועם את התבשיל, דדוקא בשומן של בשר שדינו כבשר עצמו החמירו גם לענין טעימא, אבל בתבשיל של בשר לא החמירו.

עוד היה אפשר לדון נפק"מ לענין לועס, שאם לועס תבשיל של בשר גם לפי המנהג אין צריך להמתין וכמו שיבואר, אבל שומן של בשר דינו כבשר עצמו, אלא שבביאור הגר"א אות יד' כתב שהצד להחמיר בשומן של בשר כבשר עצמו הוא דלא כהרמב"ם, והיינו משום שלפי הרמב"ם לא שייך בשר בין השניים בשומן, וא"כ ע"כ לא החמירו בשומן בלעיסה לחוד ועיין לקמן.

עוד אפשר לומר נפק"מ לענין המדקדקין שנוהגים להמתין שש שעות, דודאי תבשיל של בשר לא שייך ביה כי אם טעמו של הטור ולא של הרמב"ם שהרי אין בו בשר בעין, משא"כ שומן של בשר אפשר שנידון כבשר עצמו אף לפי הרמב"ם (דלא כהגר"א), ולמה שנתבאר לעיל מהגרעק"א כל שאין את שני הטעמים של המתנה אין צריך שש שעות, ולכן תבשיל של בשר ודאי אין צריך שש שעות גם לפי המדקדקים, אבל שומן של בשר צריך המתנה שש שעות.

**ביאור הגר"א**

**שם** כבר נתבאר שבגר"א מבואר שמה שכתב הרמ"א ששומן דינו כבשר עצמו היינו לפי הטור דוקא, אלא שלכאורה מקור הדברים הוא משו"ת הרשב"א ושם נתבאר שביאר כן גם לפי הרמב"ם משום שלא חילקו חכמים בתקנתן בין בשר עב לבשר דק, ובגר"א נראה שפי' דברי הרשב"א באופן אחר[[10]](#footnote-10).

**מרק של בשר**

**ט"ז** ס"ק ה' הביא מחלוקת לענין [[11]](#footnote-11)מרק של בשר שיטת הסמ"ק הובא בהגהות מיימוני שדינו כבשר עצמו, ושיטת רבינו יונה שדינו כתבשיל של בשר, ורק אי יש בו ירקות שהוא עב דינו כבשר עצמו ע"כ, עיין בב"י שם שכתב שהיכא שהוא עב יש לחשוש לבשר בעין משמע שהוא משום טעמו של הרמב"ם, ובט"ז משמע קצת שהוא עצמו דינו כבשר כיון שהוא עב, ויש לדון אם נחלקו שגם לשיטת הרמב"ם שדינו כבשר עצמו, או שדוקא לפי הטור יש צד לדונו כבשר עצמו, ונחלקו אי במרק של בשר הטעם מאריך בפיו, ועיין ב"י שכתב שלפי הסמ"ק צ"ל שתבשיל של בשר אינו אלא כמו ביצים שטוגנו בשומן של בשר, שאז אין הטעם מאריך בפיו, אבל מרק של בשר עצמו ודאי הטעם מאריך בפיו ועיין הערה[[12]](#footnote-12).

והנה לכל הנפק"מ שנתבאר לעיל ע"כ צ"ל ששומן של בשר דינו כבשר גם לפי הרמב"ם, וא"כ מבואר בט"ז שלפי הסמ"ק גם מרק של בשר דינו כבשר אפי' לפי הרמב"ם, וצ"ע שהרי ודאי לא שייך שם טעם בשר בין השיניים, ואפי' לפי הרשב"א דאמרינן לא פלוג על כל מיני בשר אכתי אינו דומה למרק שאינו בשר כלל, ואולי מיירי ברוטב של בשר כמו שמפורש בפמ"ג וא"כ יתכן שעדיף טפי ממרק שאינו אלא מים בטעם בשר, אבל רוטב שהוא מוהל היוצא מהבשר הרי הוא ממש כבשר עצמו.

**קדירה שלא הודחה יפה**

**שם** מיהו אם אין בשר בתבשיל רק שנתבשל בקדירה של בשר מותר לאכול אחריו גבינה ואין בו מנהג להחמיר ע"כ, בש"ך ס"ק יט' הק' שבזה מותר לאכלו אפי' אם חלב עצמו שהרי הוא נ"ט בר נ"ט, ותי' שנפק"מ שלא הודחה יפה ועדיין קצת ממשות בעין ע"ש[[13]](#footnote-13), עיין פ"ת דמיירי אפי' באופן שאין ששים לבטל הטעם ואעפ"כ שרי דאל"כ הדרה קושיא לדוכתא, והוסיף הפ"ת שלפ"ז ה"ה אם הוסיף קצת שומן בתבשיל שאין צריך להמתין, ושוב הביא שבבית לחם יהודה החמיר כל שנותן טעם בתבשיל ע"ש, ולכאו' צ"ב דא"כ הדק"ל מה החי' שאין צריך להמתין שש הא אפי' אם גבינה שרי לאוכלו ועיין הערה[[14]](#footnote-14).

ובטעם הסברא בזה עיין יד יהודה שביאר שכיון שאין מתכוין לאכול בשר לא החמירו בזה חכמים להצריך המתנה לאכילת חלב.

ויש לדון בדברי הפ"ת שאפי' הוסיף שומן בעין שרי, אם הדין כן רק באופן שנבלע הבעין בתבשיל, או שאפי' אם לא נבלע ועדיין מרגיש קצת ממשות ג"כ שרי, ונפק"מ באוכל מאכל פרווה על קערה שמלוכלך בשמונונית בשר באופן שכי האי גונא היה צריך הדחה לאכול, האם צריך להמתין שש שעות, ולכאו' לסברת היד יהודה אפשר להקל גם בזה ולמעשה החמירו בזה הפוסקים.

עוד נראה פשוט דבהך דקדירה שלא הודחה יפה אין צריך נטילת ידים[[15]](#footnote-15).

**מאכל חריף**

**בפמ"ג** הק' על הש"ך שאף שנ"ט בר נ"ט שרי היינו דוקא בדיעבד, אבל לכתחילה אסור, והכא שרי לכתחילה ע"ש, וע"ע בהגהות הגרעק"א שתי' קושיית הש"ך שנפק"מ לחותך מאכל חריף בסכין בשרי, שאף שאין בו דין נ"ט בר נ"ט מ"מ לענין המתנה לא חייבוהו חכמים, ועיין פמ"ג או"ח תצ"ד אות ו' שאחר אכילת בשר אסור לאכול מאכל חריף שנחתך בסכין חלבי, ויש לדון אי פליג על הגרעק"א הנ"ל, דאפשר שרק היכא שאכל בשר גמור בזה אסור לאכול אפי' טעם של חלב.

ועיין כנה"ג שכתב על הדין של הש"ך וה"ה איפכא, ואפשר הכוונה כהנ"ל שה"ה אם אכל בשר מותר לאכול מאכל מכלי שלא הודח יפה[[16]](#footnote-16), ועיין הגהות זר זהב שכתב ג"כ כהנ"ל, וע"ע דעת תורה למהרש"ם שכתב שגם הפמ"ג מודה שבסכין שהודח יפה שמותר לאכלו אחר אכילת בשר.

**זיעה של בשר**

**הפוסקים** דנו לענין מאכל שנאפה יחד עם מאכל בשרי באופן שקיבל טעם מהזיעה של הבשר, האם דינו כתבשיל של בשר או לא, עיין שו"ת רב פעלים או"ח ח"ג יג' שאין דינו כתבשיל של בשר כיון שאין הטעם נמשך בפיו ע"ש, אלא שלכאורה אם הטעם להחמיר בתבשיל של בשר הוא משום לא פלוג א"כ גם בזה יש להחמיר, אלא שלא מצאנו לא פלוג כי אם בשומן ולא בתבשיל.

**מאכל שיש בו חלב**

**שם** בהג"ה וכן נוהגין לאכול בשר אחר תבשיל שיש בו גבינה או חלב ע"כ, ולכאו' צ"ב שהרי בלאו הכי אין איסור לאכול בשר אפי' אחר גבינה עצמה, וע"כ צ"ל שכוונת הרמ"א שכי האי גונא לא בעינן אפי' קינוח והדחה, שאפי' שהחמירו אחר תבשיל של בשר לדונו כבשר, מ"מ אחר תבשיל של גבינה לא החמירו לדונו כגבינה עצמה, והטעם לכאורה משום שבזה אפשר לצרף את שיטת ר"ת שלעולם מותר לאכול בשר אחר גבינה גם בלי קינוח והדחה[[17]](#footnote-17), אלא שבסי' תו"ח מבואר שכי האי גונא אם בא לאכול בשר עצמו צריך קינוח והדחה אף אחר תבשיל גבינה, ולכאו' הכא ברמ"א פסק להלכה לא כן.

**דין חלב עצמו**

**מדברי** הרמ"א משמע שאם אכל החלב עצמו צריך קינוח והדחה, ודלא כהרש"ש שנקט שחלב עצמו אין צריך קינוח והדחה, אולם אפשר דתבשיל שיש בו חלב גרע טפי כיון שהוא לועס וע"י המאכל נדבק גם החלב.

**שמש**

**שם** בהג"ה שמש המשמש בסעודה ונוגע באוכלין אין צריך נטילה, שלא הצריכו נטילה רק לאוכלים ע"כ, בש"ך ס"ק כא' תמה דהתם מיירי במים ראשונים, אבל הכא שהוא משום נקיות שהאוכל נוגע בידיו ודאי גם השמש צריך נטילה, ולכן פסק להחמיר שבכל אופן צריך נטילה ע"ש, ולמה שנתבאר לעיל שחובת נטילה הוא חיוב משום הרחקה, א"כ אפשר שהוא באמת דין נטילה, ורק באוכל הצריכו חובת הרחקה משום שעכשיו עוסק באכילה וחיישינן שמא יבא לאכלו[[18]](#footnote-18).

**סעיף ד'**

**דין שיירי לחם**

**שו"ע** מי שאכל גבינה ורוצה לאכול בשר צריך לבאר מעל השלחן שיורי פת שאכל עם הגבינה ע"כ, והיינו משום שחיישינן שמא נגע בידיו שהיו מלוכלכות בגבינה בלחם, ונמצא אוכל בשר בחלב, ולשון השו"ע הוא פת שאכל עם הגבינה, משמע שסתם מה שהיה על השלחן מותר לאכול עם בשר ולא חיישינן שנגע בהם בידיו, וכן מקור הדין הוא מהירושלמי ושם איתא מבער פתיתין, משמע דוקא שיירי הלחם ממש, וכן נקט באגרות משה סי' כו' שהלחם עצמו מותר לאכלו בבשר, וחתיכה קטנה שעומד לאכילה עם הגבינה חשיב כמו שיירי הלחם, וכתב הערוך השלחן שה"ה שאר מאכלים שאוכלים עם הגבינה שיש להסירו מעל השלחן ע"ש.

ומבואר שהוא לא רק איסור אכילה, אלא שיש בזה גם איסור העלאה שצריך לבערו מהשלחן דחיישינן שמא יבא לאכלו עם הבשר.

**אכילת גבינה על מפה שאכלו בה בשר**

**ואסור** לאכול גבינה על מפה שאכלו בה בשר ע"כ, בפ"ת הביא שהרדב"ז הקל לדידן שאוכלין הכל בקערה ואין מניחים האוכל על המפה עצמה, ומ"מ יש להפוך את המפה ע"ש, והנה בשו"ע מוזכר רק מפה ויש לדון אם ה"ה בשלחן עצמו וכגון שיש של זמנינו, דאפשר שלא חששו כי אם במפה שצריך כיבוס חוששין לשיורי המין הראשון, אבל שלחן שתלוי בהדחה ולעולם דרכו בהדחה אפשר שלא נאמר דין זה, ועוד שלא נאמר בזה רק דין של שעת אכילה אבל אפשר שהשלחן שסודר עליו את האוכל לא חיישינן, ונפק"מ אי צריך לייחד שיש לחלבי ושיש לבשרי מעיקר הדין.

**מפה ארוכה**

**עיין** יד אברהם שכתב שבמפה ארוכה מותר לאכול זה בצד זה בשר וזה בצד זה גבינה, וראיה ממה שכתב המחבר לעיל שנים אוכלים על מפה אחת זה בשר וזה גבינה ע"ש.

**אכל גבינה תחילה**

**כתב** הרמ"א שה"ה איפכא, דהיינו שכמו כן אם קודם אכל גבינה אסור לאכול עליו בשר, ובציונים הוסיף שכן משמע בארוך, משמע מזה שיש בזה חידוש, והיינו משום שבאמת מצאנו שבשר נדבק יותר מגבינה, וא"כ אפשר שרק באכל בשר תחילה חוששין קמ"ל שגם איפכא חיישינן, אלא שצ"ב למה לא כתב השו"ע רבותא טפי אפי' אכל גבינה תחילה, וכתב היד יהודה שקמ"ל שאפי' אחר בשר שע"כ צריך להמתין מסעודה לסעודה, וא"כ כבר לא יהיה אוכל בעין על המפה אעפ"כ אסור לאכול על אותו מפה, ובתחילת הסעיף כתב השו"ע להיפך מי שאכל גבינה ורוצה לאכול בשר, דאילו להיפך שאוכל תחילה בשר ע"כ לא ישאר לחם מסעודה ראשונה כיון שבין כך אוכל בסעודה אחרת ע"ש.

**הקדמה לדין סכין**

**במשנה** קה: צורר אדם בשר וגבינה במפה אחת ובלבד שלא יגעו זה בזה ע"ש, ומבואר בגמ' שאם נוגעין אין צריך כי אם הדחה בעלמא ואעפ"כ אסור שיגעו זה בזה והיינו משום שחיישינן שלא ידיח, למדנו מזה שכל דבר שצריך הדחה אסור לעשות לכתחילה גזירה שמא לא ידיח, וזה בבשר וגבינה עצמה.

ובגמ' חולין ח: הטבח צריך שלשה סכינים אחת ששוחט בה ואחת שמחתך בה בשר ואחת שמחתך בה חלבים, וליתקן ליה חדא וכו' ע"כ, ועיין רש"י ד"ה ואחר כך שהטעם שאינו מחתך בה חלבים על סמך שיקנח אח"כ משום שחיישינן שמא ישכח ולא יקנח ע"ש, מבואר שאסור להשתמש בסכין באופן שמחייב קינוח שמא ישכח ולא יקנח ע"ש, אלא שהתם החשש הוא שמא לא יקנח הסכין ולא יחשוב להדיח הבשר כיון שנתחלף לו בסכין של בשר וקסבר שאין צריך להדיח, אבל עכ"פ למדנו משם שאסור להשתמש בסכין שיש עליו איסור בלי קינוח אף אם ירצה להדיח הבשר, ועדיין לא למדנו מה הדין בסתם סכין או סכין מקונח אם צריך לחשוש לאיסור.

ובגמ' חולין קיא: צנון שחתכו בסכין שחתך בה בשר אסור לאכלו בכותח, וה"מ צנון דאגב חורפיה בלע, אבל קישות גריר לבי פסקיה ואכיל ע"כ, ושם ברד"ה קישות כתב שני פירושים מדוע חמור סכין מדגים שעלו בקדירה דשרי למיכל בכותח משום דהוה נ"ט בר נ"ט, א' שסתם סכין שמנוניתו קרוש עליו וממילא לא שייך בזה נ"ט בר נ"ט כיון שממשו של איסור בעין, ב' שאגב דוחקא דסכינא וחורפא דצנון פלט סכין ובלע צנון ע"ש, ועיין ברשב"א שם שהק' דלפי הטעם שאגב דוחקא דסכינא פלט הסכין ובלע צנון, נמצא שאין זה אלא משום פליטת הבליעה של הסכין, וא"כ למה בקישות צריך גרירה הא התם לא פלט שהרי אינו דבר חריף, וע"כ שעיקר האיסור משום השמנונית שעל הסכין ע"ש, ובשיטת רש"י מבואר שדוחקא דסכינא לבד (אפי' בלי חורפא) מפליט מהסכין לענין לחייב הדחה או גרירה היכא שלא שייך גרירה, (ועדיין צריך לבאר למה צריך גרירה שהוא במקום הדחה, ולמה אין לו היתר של נ"ט בר נ"ט) וכן מבואר ברשב"א משמרת הבית דף עג. ובש"ך סי' י' ס"ק ו' ויעויין שם היטב בהגהות הגרעק"א דדוחקא לבד מהני להפליט מה שבלוע בקליפת הסכין, אלא שבצונן גמור אינו נבלע באוכל אלא עומד עליו וסגי בהדחה בעלמא, ולאותו מעט בלע שנפלט בדוחקא מהני נעיצה בקרקע להפליטו ולהכשירו.

וע"ע סי' קכ"א ס"ז סכין ישן וכו' הניקח מן העכו"ם, אם בא להשתמש בה בצונן וכו' נועצה י' פעמים בקרקע קשה ע"כ, ומבואר שאפי' מוקנח היטב לא מהני אפי' לחתוך בה צונן ובעינן נעיצה בקרקע דוקא, ולכאורה היינו ג"כ מהטעם הנ"ל דמ"מ ע"י דוחקא מפליט הבלוע בסכין ומחייב הדחה, מיהו בנעיצה סגי לזה כמו שנתבאר לעיל.

אבל לפירוש הראשון ברש"י הנ"ל, עיקר החומרא בסכין אינו אלא משום שמכיון שתשמישו תדיר לעולם שמנוניתו קרוש על פניו ולא מהני ליה הדחה כי אם נעיצה, וזהו טעם דין הדחה בחתך בה ליפתא, וכן מה שצריך דוקא נעיצה בסכין של עכו"ם הכל בגלל שמנוניתו ולא מהני לזה הדחה בעלמא, אלא שבדין קישות וליפתא אפשר דמיירי בסכין שאינו מקונח עיין ביאור הגר"א סי' צו' סעיף ה' בדין הנ"ל, וא"כ אין ראיה בכלל שיש חומרא בסכין דלא ליהני ליה הדחה, ומה שמבואר בסי' קכ"א הוא באמת מטעם פליטת הבלע, דמאחר שהוא סכין של גוים ופלט איסור אין לו היתר של נ"ט בר נ"ט[[19]](#footnote-19).

**מח' הש"ך והט"ז באיסור לחתוך בה פת**

**שו"ע** וכ"ש שאסור לחתוך גבינה אפי' צוננת בסכין שרגילין לחתוך בשר ולא עוד אלא אפי' הפת שאוכלים עם הגבינה אסור לחתוך בסכין שחותכין בה בשר, הג"ה וכן להיפך נמי אסור מיהו ע"י נעיצה בקרקע קשה שרי ע"כ, הנה במה שאסר השו"ע לחתוך פת בסכין שחותכין בה בשר נחלקו הט"ז והש"ך, שהט"ז בשם א"ח בשם רבינו שמשון נקט דהיינו דוקא בסכין שאינו מקונח, אבל כל שהוא מקונח אין שום איסור שהרי אינו אלא נ"ט בר נ"ט דהתירא, ובש"ך בנקודות הכסף חלק עליו דגם בסכין מקונח אסור לחתוך בה פת לאכול עם הגבינה, שהרי הכא לאו משום פליטת הבלוע אתינן עלה אלא משום השמנונית בעין שעל פי הסכין דלא מהני ליה קינוח, וא"כ לא שייך בזה היתר נ"ט בר נ"ט, וכתב שכן מבואר להדיא בתורת החטאת כלל ע"ו דין ז' דגם לחתוך בה לחם בעינן נעיצה.

**ביאור מח' הט"ז והש"ך**

**ומבואר** שנחלקו בשני הפירושים בגמ' חולין קיא: בטעם חומרא דסכין, שלפי הארחות חיים עיקר החומרא אינו אלא משום פליטת הסכין בדוחקא ולכן שייך בזה היתר נ"ט בר נ"ט, וכן מבואר בפמ"ג אות כ"ב בקיצור, וכל זה לחתוך בה פת אבל לחתוך גבינה אין להתיר משום נ"ט בר נ"ט כיון שהוא טעם דאיסורא, אבל הש"ך נקט שעיקר חומרא דסכין הוא משום השמנונית דלא מהני ליה הדחה, ולכן הכא יש לאסור אפי' לחתוך בה פת כיון [[20]](#footnote-20)דחיישינן לשמנונית בשר בעין[[21]](#footnote-21).

וע"ש שם בט"ז שהק' דהכא לא בעינן טעמא דנ"ט בר נ"ט שהרי אינו מפליט כי אם בדבר חריף ע"ש, ובהגהות הגרעק"א תמה עליו דע"כ סכין חמור שאפי' בלי דבר חריף חיישינן לפליטה כמבואר בשו"ע קכ"א הנ"ל, וע"כ הכא ההיתר משום נ"ט בר נ"ט וק' שהרי אין עושין נ"ט בר נ"ט לכתחילה, ועוד הק' הגרעק"א שבסכין חיישינן לשמנונית בעין והיינו כפירוש השני הנ"ל ע"ש.

**עוד נחלקו אי מהני נעיצה לחתוך גבינה**

**עוד** נחלקו הט"ז והש"ך אי מהני נעיצה לחתוך בה גבינה עצמה, שלפי הש"ך לא מהני נעיצה לזה כמו שכתב בפמ"ג הנ"ל, אבל לפי הט"ז עיקר דין נעיצה נאמר בזה דוקא, וצ"ב מדוע לא מהני לזה נעיצה, ועיין פמ"ג הנ"ל וביתר ביאור ביד יהודה, דהכא כיון שהוא סכין שעומד לחתוך בה בשר, אם יחתוך בה גבינה אפי' ע"י נעיצה אבל עכ"פ חיישינן שמא ישכח מלהדיחו ויבא אח"כ לחתוך בה בשר בלי הדחה ע"ש, משא"כ לחתוך בה לחם שאין שום חשש, אלא שלכאורה זה דלא כהט"ז סי' צ"א ס"ק א' ע"ש ועיין הערה[[22]](#footnote-22).

**סכין פרווה**

**וכל** זה בסכין של בשר לחתוך בה גבינה דחיישינן שמא לא ידיח, אבל סכין העומד לפרווה לכאורה אין שום עיכוב להשתמש בו באקראי לבשר או לחלב ע"מ להדיח שהרי כולי האי לא מצאנו חשש שמא לא ידיח, וגם מה שמצאנו שבסכין לא מהני הדחה היינו דוקא משום שתשמישו תדיר אבל מה שמשתמש באקראי בעלמא לא מצאנו, אלא שיש להעיר שישנם הרבה דברים מלוחים ולדידן חיישינן בכל מלוח שהוא כרותח וצריך הגעלה דוקא.

**נהגו להחמיר אפי' בנעיצה**

**אבל** כבר נהגו כל ישראל להיות להם שני סכינים ולרשום וכו' ונהגו לרשות של חלב ע"כ, לפי הט"ז קאי זה רק אחיתוך גבינה שלא לסמוך אנעיצה, אבל לחם מותר אפי' למה שנהגו, אבל לפי הש"ך יש כאן חומרא אפי' לענין חיתוך לחם שצריך דוקא סכין מיוחד, וע"ע פר"ח שנהגו להיות להם ג' סכינים ע"ש, ולפ"ז אפי' לחתוך עוגה יש לנהוג להחמיר לחתוך דוקא עם סכין פרווה כיון שהדרך לאכלו עם חלב, ונחלקו הפוסקים אם צריך להחמיר בזה.

ויש להעיר כאן דמבואר עוד שכל מה שהחמירו זה רק בסכין ומשום שתשמישו תדיר כמו שכתב בנקודות הכסף, אבל שאר כלים ודאי מהני הדחה בעלמא, ועיין היטב לקמן סי' צא סעיף א' ב', ויש להעיר שאולי הסכינים של הסכו"ם שנמצאים בימינו אין דינם כסכינים כיון שאין תשמישן לחיתוך כסכינים של ימיהם, וא"כ בהדחה בעלמא סגי וצ"ע.

**הערה לגליון הקודם**

לכאורה למה שנתבאר בדברי התורת חיים שחיוב המתנה מסעודה לסעודה הוא חיוב הרחקה בעלמא, א"כ בתינוק שלא הגיע לחינוך לא שייך כלל, ואין בזה משום ספייה שהרי אין כאן שום אכילת איסור, וה"ה בקינוח והדחה אי נימא שדינו כהמתנה מסעודה לסעודה וצ"ע לדינא.

גליון ה' יצא בעז"ה על סימן צ"א סעיף א' ב' ג' וכן סי' צ"ה סעיף ה' ו' ז' ובהמשך גם סי' צ"ז איסור ללוש לחם בחלב, ועוד כמה סעיפים בסי' פז' ככל שיספיק הזמן.

ואנו מקוים בעזה"י להתחיל בקרוב סי' צ"ח לאחר השלמת הענינים הנ"ל

1. אף דגם בהמתנה מסעודה לסעודה צריך קינוח הדחה ונטילה כמו שנקטו הפוסקים בשיטת הרמ"א, וא"כ מאי קשיא ליה לרבינו שמואל נהי נמי שצריך המתנה אבל הכא קאי אדין נטילה, וקמ"ל שאחר תבשיל של בשר אין צריך נטלה מדינא, ואפשר דע"כ לא מיירי בהכי, שהרי במברך ברכהמ"ז בין כך צריך ליטול ידיו משום הסעודה החדשה, אבל יש לעיין בזה שהרי נתבאר ששייך סילוק גגם בלא נטל ידיו ע"י ברכה אחרונה, וא"כ נימא דמיירי באוכל בלי פת שאז סעודה לסעודה הוא גם בלי נטילת ידים, ועוד שאם לא הסיח דעתו אין צריך ליטול ידיו, וצ"ל שקושיית רבינו שמואל דמשמע שהכל תלוי בנטילת ידים לחוד, ואילו אחר תבשיל של בשר צריך גם המתנה מסעודה לסעודה, אלא שלפי זה לכאורה אפשר לדייק גם כן שאם אכל גבינה אין צריך קינוח והדחה לאכול תבשיל של בשר כי אם נטילת ידים לחוד שהרי הכא תלא הכל בנטילת ידים, וכן לר"ת שבין תבשיל של בשר לגבינה צריך נטילה, אבל עכ"פ בנטילה לחוד סגי ולא צריך קינוח והדחה ועיין לקמן מה שנתבאר בהגהות הגרעק"א.

   ואפשר שדוקא ענין מסעודה לסעודה היה קשה לתוס' דהכא משמע דקרי להו מים אמצעיים וא"כ משמע שהכל באותו סעודה. [↑](#footnote-ref-1)
2. כן מבואר בערוך השלחן ועיין לקמן מה שנתבאר בזה. [↑](#footnote-ref-2)
3. וכמו שדייק הגרעק"א בדברי הרמ"א ואותו דיוק יש לדייק ג"כ בדברי השו"ע, וכן מבואר בערוך השלחן שאפי' אם בא לאכול גבינה עצמה אין צריך קינוח והדחה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ומצאנו כעין זה שיטת ר"ת שאחר גבינה צריך נטילה לאכול בשר בהמה ואין צריך קינוח והדחה, והיינו משום שנבדק בידים יותר ממה שנדבק בפיו, וא"כ אפשר לומר שכמו כן תבשיל של בשר נדבק בידיו ואינו נדבק בפיו. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובאמת צ"ב מדוע לא החמירו גם לענין קינוח והדחה היכא שבא לאכול גבינה בעין, אלא שבאמת להיפך צ"ב הרי זה פשוט שתבשיל של גבינה מיירי שיש לו טעם גבינה ומן התורה חשיב גבינה, וא"כ למה הקילו בזה לענין נטילת ידים יותר מגבינה עצמה.

   ונראה מזה (וכמו שיבואר במקום אחר) שחובת נטילה אינו דומה כלל לקינוח והדחה, שבקינוח והדחה הוא משום עצם השומן שנדבק בפיו וחשיב כאכילת בשר בחלב ממש, ולכן תלוי באמת אם הוא דבר שנדבק או לא, משא"כ חובת נטילה מבואר שנקרא מים אמצעיים והיינו שהוא חובת נטילה ותיקנו משום גדר של הרחקה בין בשר לחלב שלא יבאו לאכול בשר וחלב יחד, אבל אין זה משום עצם החשש שמשום שידיו משומנות יבא לאכול בשר יחד עם החלב, [אלא שבדבר שאינו נדבק כלל לא תיקנו שאין כאן אפי' גדר של הרחקה].

   וממילא ניחא שתבשיל של בשר אינו נדבק בפיו ולכן אין צורך לעשות קינוח והדחה כלל כיון שאין חשש אכילת בשר וחלב יחד, אבל לענין נטילה היכא ששני התבשילין אינם בעין לא עשו גדר של הרחקה להצריך נטילה כיון שאינו ניכר כאן הבשר והחלב לא חשו לכך כיון שלא יבאו מכח זה לאכול בשר בחלב דאורייתא, אבל היכא שהגבינה בעין בזה שייך שפיר הרחקה ולכן חייבוהו חכמים בנטילה, אבל קינוח והדחה תלוי בהכל באכילה ראשונה, וכיון שהאכילה הראשונה היתה תבשיל של בשר שאינו נדבק שוב אין טעם לחייב קינוח והדחה גם אם אוכל אח"כ גבינה בעין.

   אלא שלקמן מבואר בהגהות הגרעק"א שיש להקל יותר בבא לאכול תבשיל גבינה אחר תבשיל של בשר שאין צריך קינוח והדחה, משא"כ בבא לאכול גבינה עצמה, אלא ששם החמיר אפי' לענין המתנה מסעודה לסעודה, ובזה אפש"ל שהסברא כר"ת שכיון שהגבינה בעין יש לחייב בהרחקה יותר, אבל לענין קינוח והדחה אין טעם לחלק דודאי אי חייב בקינוח והדחה אחר תבשיל של בשר לאכילת גבינה ה"ה לאכילת תבשיל של גבינה.

   ולפ"ז הדין פשוט שאם אוכל גבינה בעינן קינוח והדחה אף לתבשיל של בשר, וכן מה שנתבאר לעיל שאם הוציא בשר מפיו צריך קינוח והדחה היינו ג"כ אף לענין לאכול תבשיל של גבינה, דכל שאכילה הראשונה מצריך קינוח והדחה אין חילוק אם אוכל אח"כ בשר עצמו או תבשיל של בשר. [↑](#footnote-ref-5)
6. צ"ב מנין להגרעק"א שדברי הג"ה הכא קאי גם למסקנא שנהגו להחמיר בתבשיל של בשר, דלכאורה אחרי שהחמירו לדון תבשיל של בשר כבשר עצמו, שוב אין חילוק במה שאוכל אחר התבשיל של בשר, ודברי הג"ה הכא קאי למה שנקט השו"ע שתבשיל של בשר אינו כבשר, וא"כ גם מי שמצריך נטילה אינו מצריך קינוח והדחה. [↑](#footnote-ref-6)
7. אלא שבאמת צ"ב בעיקר דברי הגרעק"א מנלן להחמיר באוכל תבשיל של גבינה יותר ממי שאוכל גבינה עצמה, הלא כל מה שמצאנו חילוק זה רק באכילה ראשונה כיון שהאוכל עצמו מאריך טעם ונדבק משא"כ תבשיל, אבל אחר אכילת בשר מנלן לחלק בהכי, הן אמנם מצאנו שחילק ר"ת לענין נטילת ידים שדוקא כשהבשר או הגבינה בעין צריך נטילה, ולא כשאינו בעין, אבל לענין קינוח והדחה מהיכי תיתי לחלק, הלא תבשיל של בשר עצמו מחייב קינוח והדחה שהרי אם בא לאכול גבינה עצמה צריך אפי' המתנה מסעודה לסעודה, וע"כ שתבשיל נדבק בפה כמו בשר עצמו, וא"כ מהיכי תיתי להקל בבא לאכול תבשיל של גבינה לענין קינוח והדחה.

   ונראה בזה על פי מה שנתבאר לעיל, דזה פשוט שאם החיוב הרחקה בין סעודה לסעודה וכן קינוח והדחה הוא משום חשש אכילת בשר בחלב, אין שום מקום לחלק בזה, דהרי זה פשוט שאחרי אכילת בשר עצמו אין שום חילוק אם בא לאכול גבינה או תבשיל של גבינה, אלא שאי נימא שעיקר הדברים אינם אלא הרחקה בעלמא כדי שלא יבא לאכול בשר בחלב, א"כ אפשר לומר ששפיר שייך כאן הסברא של ר"ת שלא חייבו חכמים בהרחקה כי אם היכא שאחד מהם בעין, שאז נראה כאוכל בשר בחלב, וחייבו חכמים הרחקות כי שלא יבא לאכול בשר בחלב, אבל כל שאין השני בעין לא חייבו חכמים להרחיק דאינו נראה כבשר בחלב [↑](#footnote-ref-7)
8. וכבר נתבאר שכן מבואר בערוך השלחן, ולשיטת ר"ת עצמו ע"כ הכי הוא, שהרי לר"ת כל היכא שאין צריך המתנה מסעודה לסעודה ה"ה שלא צריך קינוח והדחה, אלא שיש להסתפק לדידן שיש קינוח והדחה בבשר אחר גבינה אף שאין צריך המתנה מסעודה לסעודה. [↑](#footnote-ref-8)
9. וע"ע פמ"ג משב"ז ה' שהביא מח' לענין רוטב של בשר אי דינו כבשר (עיין לקמן), וכתב שהמחמיר תבא עליו ברכה ע"ש, וצ"ב הא פשיטא שצריך להחמיר בזה שהרי כבר נהגו להחמיר בכל תבשיל של בשר, ולפי הגרעק"א הנ"ל ניחא, אלא שאכתי קשה למה שסיים הגרעק"א שהמהרש"ל החמיר גם בתבשיל אחר תבשיל וא"כ אכתי מאי נפק"מ. [↑](#footnote-ref-9)
10. ועיין שו"ת גינת ורדים סי' יז' שמבואר בדבריו שתחילה ביאר בדברי הרשב"א שבא לחלוק על הרמב"ם, וכתב שאפשר לפרש דבריו שלא בא לחלוק על הרמב"ם ע"ש. [↑](#footnote-ref-10)
11. בפמ"ג כתב רוטב של בשר, ויש לדון אם המחלוקת גם במרק של זמינינו שנותנים הרבה מים ומעט בשר, האם גם בזה נחלקו שדינו כבשר עצמו. [↑](#footnote-ref-11)
12. בפשוטו אפשר לפרש שנחלקו במחלוקת הרמב"ם והטור, שלפי הסמ"ק מרק של בשר חשיב כבשר כיון שהטעם מאריך בפיו כמו בשר, משא"כ רבינו יונה למד שכיון אין בשר בעין אין חשש נכנס בין שיניו אין דינו כבשר, ודוקא הוא עב ויש לחוש לבשר בעין חשיב כבשר, אלא שלפ"ז לא היה צריך הט"ז להביאו כאן שהרי לדידן דמחמרינן את שיטת הטור אין שום נפק"מ במחלוקת, (וכמו שכתב הרמ"א ששומן של בשר דינו כבשר וכתב הגר"א שהוא משום טעמו של הטור), וא"כ משמע שהט"ז למד שמחלוקת הסמ"ק ורבינו יונה הוא אף לשיטת הטור, שלפי רבינו יונה אין דינו כבשר עצמו שאין הטעם מאריך בפיו, ולכן לשיטתו דינו כתבשיל של בשר לכו"ע.

    אבל בגינת ורדים הנ"ל ביאר שנחלקו במחלוקת הרמב"ם והטור, ולפי רבינו יונה שנקט כהרמב"ם הקל במרק של בשר ע"ש.

    ולמה שנתבאר לעיל שכל הנפק"מ אי דינו כבשר עצמו הוא לפי הרמב"ם א"כ משמע שהט"ז נקט שלפי הסמ"ק מרק דינו כבשר עצמו גם לפי הרמב"ם וזה דחוק מאד, ועיין בפמ"ג שכתב רוטב ואפשר שהכוונה לרוטב ממש שהוא דבר עב ולכן דומה לבשר עצמו משא"כ מרק של זמנינו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
13. באמת בהגהות שערי דורא שזה המקור לדין הזה מבואר שכתב כן גם לדברי האוסרים בנ"ט בר נ"ט בבישול ע"ש, עיין יד אברהם שעמד בזה. [↑](#footnote-ref-13)
14. ויתכן שבאמת לפי הבל"י כל האיסור זה רק כשנותן טעם, אבל מצד הממש של הבשר לית לן בה, ולכן אפי' שיש בו ממשות של בשר שבזה אסור לאכלו עם חלב שהרי אוכל ממש של בשר בעין אף שאינו נרגש, ומ"מ לענין המתנה לא הצריכו חכמים להמתין והטעם כמו שנתבאר בפנים מהיד יהודה. [↑](#footnote-ref-14)
15. דהכא שכתב הרמ"א שאין בו מנהג להחמיר, משמע שאין בו שום מנהג של חומרא ואפי' נטילת ידים לא צריך, דע"כ כל החומרא אינו אלא משום חומרא בעלמא, ואילו היה בזה חומרא לענין נטילה היה הרמ"א מפרש כן להדיא. [↑](#footnote-ref-15)
16. מיהו יתכן שכוונתו שהיכא שאכל מאכל מכלי שלא הודח יפי שאין צריך קינוח והדחה לאכילת בשר, מיהו זה דוחק לפרש כן. [↑](#footnote-ref-16)
17. וראיתי בבדי השלחן שפי' דברי הרמ"א דקאי על המחמירין להמתין אחר גבינה כמו אחר בשר, דמ"מ אחר תבשיל של גבינה לא נהגו להחמיר ע"ש, ואינו נראה כן בדברי הרמ"א כלל, שהרי הכא כתב מה שנוהגין, ולעיל כתב רק שיש מדקדקין אבל אין זה המנהג, ואילו הכא דיבר על עיקר המנהג וע"כ אין כוונתו אלא לעיקר הדין הרחקה בין גבינה לבשר שהוא בקינוח והדחה כן נראה פשוט. [↑](#footnote-ref-17)
18. ויש לדון לפי הרמ"א באופן שאוכל בשר, ותוך כדי הסעודה עסק במאכל חלב שאינו אוכלו, האם כי האי גונא חשיב כשמש או כאוכל שהרי כלפי הגבינה אינו אלא כשמש וצ"ע.

    והעירו שלפי הבית יעקב שהובא לעיל סי' פח' ין היתר להתעסק במאכל חלב תוך כדי אכילת בשר כמו שאסור לישב לצד מי שאוכל גבינה תוך שש שעות לאכילת בשר, וכן נמי אסור להאכיל לתינוק מאכל חלב תוך כדי סעודת בשר. [↑](#footnote-ref-18)
19. וכן פשטות השו"ע בסי' צ"ו ס"א דבסכין שאינו בן יומו מהני הדחה יפה, משמע שלענין השמנונית לא בעינן נעיצה אלא סגי בהדחה בעלמא. [↑](#footnote-ref-19)
20. אלא שצ"ע ממה שמבואר בסי' צ"ו שלבעין של הסכין מהני הדחה ע"ש, ואילו הכא מבואר שצריך נעיצה דוקא, וע"כ צ"ל שהך נעיצה היינו במקום קינוח יפה, ואינו הנעיצה שמוזכר בסי' קכ"א דהתם בעינן עשר פעמים והכא לא נזכר מזה כלום, וא"כ באמת מיירי בסכין שאינו מקונח היטב, אבל כל שמקונח היטב בין ע"י נעיצה בין ע"י דבר אחר מותר לחתוך בה פת, וכן מבואר בארוך לש"ך דהכא מיירי בסתם סכין שאינו מקונח היטב וחיישינן לשמנונית עיין לקמן הערה 20. [↑](#footnote-ref-20)
21. וע"ע בארוך לש"ך שביאר מח' הרמב"ן והא"ח בסתם סכין אי חיישינן לשמנונית בעין או לא שתלוי בשני הפירושים ברש"י הנ"ל, אבל סכין מקונח היטב לכו"ע מותר לחתוך בה פת וזה דלא כמו שכתב בנקודות הכסף. [↑](#footnote-ref-21)
22. שם נתבאר שכל מה שאמרינן חיישינן שמא לא ידיח, היינו דוקא במקום שעכשיו יש איסור, כגון שהניח אוכלין בכלי של איסור, או בשר בכלי חולבת שעכשיו יש בשר שצריך תיקון וע"ז אמרינן חיישינן שמא לא יתקן וידיח, אבל היכא שאין איסור עכשיו, רק שיש צד שיבא לידי איסור באופן שלא ידיח לזה לא חיישינן, וא"כ הכא נמי אין שום איסור בסכין עצמו אחרי שחתך בה גבינה, רק שע"כ צריך הדחה כדי לחתוך בה בשר, וכי האי גונא לא מצאנו שאסור חכמים שמא לא ידיח, ואפשר שבאמת הט"ז לשיטתו אזיל, אבל צ"ע איך יתרץ הש"ך את קושיית הט"ז שם. [↑](#footnote-ref-22)