מקלקל בחבורה דעת רש_י
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק וישב אור לכ"ב כסליו תשס"ח

א] שבת דק"ו., תני רבי אבהו קמי' דרבי יוחנן כל המקלקלין פטורין חוץ מחובל ומבעיר, אמר לי' פוק תני לברא חובל ומבעיר אינה משנה, ואת"ל משנה חובל בצריך לכלבו מבעיר בצריך לאפרו, והאנן תנן כל המקלקלין פטורין, מתניתין רבי יהודה ברייתא ר"ש, מ"ט דר"ש, מדאיצטריך קרא למישרא מילה הא חובל בעלמא חייב ומדאסר רחמנא הבערה גבי בת כהן ש"מ מבעיר בעלמא חייב, ור"י התם מתקן הוא כדרב אשי דאמר ר"א מה לי לתקן מילה מה לי לתקן כלי מה לי לבשל פתילה מה לי לבשל סמנין.

ופירש"י, ז"ל, מתניתין ר' יהודה דאית לי' מקלקל בחבורה פטור, ולא איתפרש היכא, ולי נראה מתניתין ר' יהודה היא דאמר משאצל"ג חייב עלי', הלכך חיובא דחובל בצריך לכלבו ומבעיר בצריך לאפרו משכח"ל, דאע"פ דמקלקל הוא אצל מלאכה עצמה מתקן הוא אצל אחרים, ולר' יהודה כה"ג מלאכה הוא משום תקון אחרים, אבל מקלקל ואינו מתקן פטור וכו', וברייתא ר"ש היא דאמר משאצל"ג פטור עלי', הלכך אין לך חובל ומבעיר שאין מקלקל ואפילו מבעיר עצים לקדרתו מקלקל הוא אצל עצים, ומה שהוא מתקן אצל אחרים לר"ש לא חשיב דהא משאצל"ג היא, אלא משום דמקלקל בחבלה ובהבערה חייב כדיליף לקמי', עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

והנה בד' הרמב"ן מבו' שפירש בד' רש"י, דטעם פלוגתת ר"ש ור' יהודה אם מצינו למילף ממילה והבערת בת כהן דמקלקל בחבורה ובהבערה חייב, הוא לטעמייהו בדין משאצל"ג, דלר"ש דמשאצל"ג פטור עלי', הרי דמילה והבערת בת כהן חשיבי כמקלקל, כיון שאין תיקון בגופייהו, דתיקון דמצוה חשיב כתיקון שחוץ מגופה של מלאכה, ולר"ש בעי' שיהא התיקון מגופה של מלאכה, וע"כ ילפי' מינייהו דמקלקל בחבורה והבערה חייב, ולר' יהודה דמשאצל"ג חייב עלי', לא חשיבי מילה והבערת בת כהן כמקלקל, כיון שיש בהן תיקון דמצוה, והגם דהוי זה תיקון שחוץ מגופה של מלאכה, סגי בזה לר' יהודה, וליכא למילף מינייהו דמקלקל בחבורה והבערה חייב.

ועיי"ש שהק' ע"ד רש"י שפירש דלר"ש אין לך חובל ומבעיר שאינו מקלקל וכו', שהרי בגמ' מפורש שאין טעמו של ר"ש מהבערה סתם אלא מהבערה דבת כהן ולא מחבלה דשוחט אלא ממילה, עכ"ד.

ב] אמנם הנה במש"א ר"א מה לי מתקן כלי מה לי מתקן מילה מה לי בישול פתילה מה לי בישול סמנין, פירש"י, ז"ל, מה לי מתקן כלי הא נמי מתקן גברא הוא ויש מלאכה בתיקון זה, בישול פתילה שהוא מדליק פתילה של אבר ונותנה לתוך פי', ודרך בישול הוא זה וחייב על הבישול, שאינו מקלקל האבר בבישולו אלא מתקן וצורף, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י דהא דס"ל לר' יהודה דמילה והבערת בת כהן הוו תיקון, הוא משום דבמילה הוא מתקן את האדם, ובהבערת בת כהן הוא חייב על בישול הפתילה דהוי זה דרך בישול.[[2]](#footnote-3)

והדברים מבוארים בתרוה"ד סימן רס"ה, ז"ל, ומוכיח התם התוס' לפרש"י דאין הטעם הוא דמילה חשוב תיקון משום קיום מצוה, דא"כ מה הי' צריך לפרש אהא דקאמר נמי התם מה לי בישול פתילה כו' שאינה מקלקל את האבר אלא מתקן וצורף, ותיפו"ל שהוא תיקון משום מצות מיתת ב"ד, אלא ע"כ סבר רש"י דמש"ה חשיבה מילה תיקון משום דע"י כך נעשה התינוק ישראל שלם, והוי כמו הממעט ענבין של ההדס ולולב דחשיב תיקון מנא, אע"ג שאין מיעוט זה מוריד ומעלה להדס אלא שע"י כך מתכשר לולב, עכ"ל.

אמנם צ"ב דאם אכן טעמא דר' יהודה דמילה והבערת בת כהן ל"ה קלקול, הוא משום דבמילה הוא מתקן את הנימול, ובהבערת בת כהן חייב על בישול הפתילה דהוי זה דרך בישול ולא חשיב מקלקל, א"כ מה ענין זה לפלוגתא דר"י ור"ש בדין משאצל"ג, הרי במילה ובהבערת בת כהן הוי התיקון בגופה של מלאכה, וא"כ מ"ט לדעת ר"ש חשיבי כמקלקל.

וכבר עמד בכעי"ז בחי' הרמב"ן בתו"ד, ז"ל, שאם תפרש דלרב אשי תיקון גמור דגופו משוי לי', הרי כל הפי' שלנו בטל דמנא לן דר"ש נמי לא חשיב ליה תיקון דגופו, וא"ת כיון דברייתא דתני ר' אבהו קתני חוץ מחובל ומבעיר צריכין למימר דר"ש היא ולא חשיב ליה כתיקון דגופו דאי לא ברייתא אמאן תרמיי', אכתי לר' יהודה למה לי לשוויי תיקון דגופו לימא משום דמצוה היא, עכ"ל.

ומוכרח מזה בדעת רש"י, דהא דפליגי ר"י ור"ש אם מילה והבערת בת כהן חשיבי כמלאכת תיקון, אי"ז כלל לטעמייהו בדין משאצל"ג, אלא הוי זה פלוגתא בפנ"ע אם תיקון גברא חשיב תיקון, ואם בישול הפתילה חשיב כתיקון הגם דהוי זה לצורך שריפת הבת כהן.

ומה שפירש רש"י דפלוגתייהו היא לטעמייהו בדין משאצל"ג, מבו' בל' רש"י דהיינו, משום דלר"ש דסתם חובל ומבעיר חשיבי כמקלקל, בע"כ דס"ל דנתחדש בהן שאף מקלקל חייב, שהרי לא מצינו דר"ש פליג אסתם מתני' בכ"ד, וס"ל דחובל ומבעיר אינו חייב, וע"כ בע"כ צ"ל דס"ל דמילה והבערת בת כהן לא חשיבי תיקון, ויליף מינייהו דהמקלקל בחבורה והבערה חייב, אך ר' יהודה דס"ל דסתם חובל ומבעיר הוו תיקון, שפיר י"ל דס"ל דמילה והבערת בת כהן חשיבי כתיקון, וליכא למילף מינייהו דהמקלקל בחבורה והבערה חייב, והאמנם לכאו' שפיר י"ל דר' יהודה נמי ס"ל דמילה והבערת בת כהן לא חשיבי תיקון, וילפי' מינייהו דמקלקל בחבורה והבערה חייב, אך כיון דבמתני' תנן דכל המקלקלין פטורין, בע"כ דר' יהודה ס"ל דמילה והבערת בת כהן חשיבי תיקון.

ומצאתי כן בתו"ד המהר"ם שיף בסנהדרין דפ"ד:, ז"ל, והא דכתב רש"י דכל חובל ומבעיר כו' הא אף אם נניח שיש למצוא שאינו מקלקל מ"מ חובל ומבעיר דאיירי בהו קרא הוי מקלקל, י"ל דלא פסיקא דלא מיקרי מתקן בעצם מילה לתקוני גברא וכמו שאמרו לר"י מה לי לתקן כלי כו' וא"כ מנ"ל דלא ס"ל לר"ש נמי כמו לר' יהודה הך סברא, רק ממה שהבערה וחבלה דעלמא הוי מקלקל לר"ש דפוטר במשאצל"ג וכולן הוי משאצל"ג, א"כ צ"ל לר"ש דטעמי' ממילה והבערת בת כהן דלא מיחשב זה למתקן וכו', עכ"ל, ועיי"ש מש"כ לישב עוד עפי"ז.[[3]](#footnote-4)

ג] ומשה"ק הרמב"ן ע"ד רש"י, דבגמ' מפורש שאין טעמו של ר"ש מהבערה סתם אלא מהבערה דבת כהן ולא מחבלה דשוחט אלא ממילה, נ' דצ"ל בדעת רש"י, דלא מצינו למילף מהבערה סתם ומחבלה סתם, דמהיכ"ת דהוו אב מלאכה, ועי' רש"ש שרמז לזה, וע"כ לא מצי ר"ש למילף אלא ממילה ומהבערת בת כהן, דס"ל דלא חשיבי כתיקון.

ואמנם אכתי צ"ע, דהניחא בחובל שפיר י"ל דאלמלי קרא דמילה מצינו למימר דאי"ז כלל אב מלאכה, אך בהבערה הרי כתיב בקרא לא תבערו אש בכל מושבותיכם, ולהדיא דהבערה אסירא, וא"כ אם אכן לדעת ר"ש כל הבערה חשיבא כמקלקל, הרי יש ללמוד מהך קרא דהמקלקל בהבערה חייב, וכבר הק' כן הגרע"א ז"ל.

ובפשוטו נ' דצ"ל בזה, דודאי משכח"ל דהבערה ל"ה קלקול כלל, כמבעיר בעצים שאין ראויין לבנין אלא להסקה, דאין הבערתן קלקול כלל, שהרי לכך הן עומדין ואינם נפסדין כלל בהבערתן, וע"כ לא מצינו למילף מקרא דלא תבערו אש לחייב מקלקל בהבערה, ואך דמ"מ כיון דסתם הבערה הויא קלקול, הרי דמהא דלא מצינו דר"ש פוטר בסתם הבערה ש"מ דס"ל דמקלקל בהבערה חייב, ובע"כ דס"ל דהבערת בת כהן לא חשיבא כתיקון, ויליף מינה דמקלקל בהבערה חייב.

וי"ל עוד בזה, דמקרא דלא תבערו אש ליכא למילף דמקלקל בהבערה "חייב", די"ל דכיון דאי"ז מלאכת מחשבת אי"ז בכלל מלאכות שבת, ולי"ב אלא לאו גרידא, וע"כ ליכא למילף דמקלקל בהבערה חייב אלא מהא דאי"ז דוחה שבת, ובע"כ דהוי זה מלאכה, דאם לי"ב אלא לאו גרידא אמאי אי"ז דוחה שבת, ובע"כ דהוי זה מלאכה וע"כ אי"ז דוחה שבת דאין עדל"ת שיש בו כרת, וגם לר' יוסי דהבערה ללאו יצאת, מ"מ כיון דהוי זה בכלל המלאכות, אית בי' נמי עשה, ואין עשה דוחה ל"ת ועשה, וכמש"כ התוס' ביבמות ד"ו: ד"ה לא בתי' קמא אך כמדומה שאי"ז מתישב בסוגיית הגמ' ביבמות ד"ו: דמבו' שם דשפיר מצינו למימר דבעלמא עדל"ת ובהבערה גזה"כ הוא דלא דחי, עיי"ש.

גם יש לפקפק עוד בזה, דהיכי מצינו למילף מינה דמקלקל בהבערה חייב, הרי כיון דמקלקל בחבורה חייב, יל"פ דהא דלא הותרה הבערת בת כהן בשבת הוא משום איסור נטילת נשמה, ואחר שא"א להרגה בשבת משום איסור נטילת נשמה, תו גם איכא איסור בההבערה, וזהו דכתיב בקרא לא תבערו, ומצינו עד"ז ביבמות שם, דפריך ותיהוי נמי ר' יוסי אימור דאמר ר"י הבערה ללאו יצאת הבערה גרידא הבערה דב"ד בישול פתילה הוא ואמר ר' ששת מה לי בישול פתילה מה לי בישול סמנין, ע"כ, וזה מתפרש ע"ד הנ"ל.

והעירוני די"ל עוד בזה, דאי משום קרא דלא תבערו אש, ל"ה יליף מינה ר"ש דמקלקל בהבערה חייב, אלא אדרבה הוה יליף מינה דמשאצל"ג חייב עלי', ותו אי"ז מקלקל, ועי' רמב"ן שהק' עד"ז לפי דרכו, דמ"ט יליף ר"ש ממילה ושריפת בת כהן דמקלקל בחבורה והבערה חייב, ולא יליף מינייהו דמשאצל"ג חייב עלי' ותו אי"ז מקלקל, עיי"ש, וע"כ בע"כ דר"ש יליף הכי משריפת בת כהן דס"ל דלי"ב תיקון כלל, ואף אין בה תיקון חוץ לגופה, ומדאסרה רחמנא, ש"מ דמקלקל בהבערה חייב.

] והנה הראשונים נקטו לדעת רש"י, דבע"כ דלר"ש חייבין על משאצל"ג בהבערה ובחבורה, שהרי פירש"י דכל חובל ומבעיר הוו משאצל"ג, ותמהו הראשונים ע"ז מכ"ד.

והמג"ש בסוגיין והפנים מאירות בב"ק כתבו לדעת רש"י, דאה"נ בחובל לצורך כלבו ומבעיר לצורך קדירתו פטר ר"ש, משום דהוי זה משאצל"ג, והא דחובל ומבעיר חייב לר"ש, הוא בשחבל והבעיר כדי לקלקל ולהזיק, דכה"ג חשיב שפיר כמלאכה הצריכה לגופה.

ומצינו עד"ז בד' הרמב"ן בדעת ר' אבהו?.

אך אי"ז מתישב עם הדרך שנת' לעיל בדעת רש"י, דכל המקור דר"ש מחייב במקלקל בחבורה ובהבערה, הוא משום דסתם חובל ומבעיר מקלקל הוא ולא מצינו דפטר בהו ר"ש.

] אמנם נ' בדעת רש"י, דהנה צ"ע דכיון שכתב הרמב"ן לדון בדעת ר' אבהו דאם מקלקל חייב, אף חובל לקלקל חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, א"כ מ"ט פשיט"ל בדעת רש"י דמחייב ר"ש אף בדהוו מלאכה שאין צל"ג, הרי י"ל דכיון דמקלקל חייב חשיבי מלאכה הצריכה לגופה.

אך פשוט בביאור ד' הרמב"ן, דכל הא דמצינו למימר דחובל ומבעיר אף באופן שהן מקלקלין הוו מלאכה הצריכה לגופה, הוא בשחבל והבעיר לצורך הקלקול, אך בחובל לצורך כלבו ומבעיר לצורך קדירתו, הרי שלדעת רש"י דצורך כלבו וצורך קדירתו חשיב כצורך שחוץ לגופה של מלאכה, הרי דכיון דהחבלה וההבערה הוו לצורך זה, ה"ה מלאכה שא"צ לגופה, ועד"ז מתפרש הא דהורג מזיקין חשיב מלאכה שא"צ לגופה אף לדעת ר' אבהו, משום דהתם אין מטרתו בנטילת נשמה אלא למנוע ההיזק, וז"פ.

אמנם נ' דכ"ז להרמב"ן לטעמי' בגדר דינא דמשאצל"ג שהוא נהנה בגופה של מלאכה, ואשר ע"כ ס"ל דאם נתינת הדם לכלבו ובישול קדירתו הוו צורך שחוץ לגופה של מלאכה, הרי נמצא שאינו נהנה כלל מגופה של מלאכה.

אך לדעת רש"י דיסוד דינא דמשאצל"ג הוא שברצונו לא באה לו, ובפירש"י בחגיגה פירש דהיינו שאינו מתכוין למלאכה זו, נ' ברור דכל שרצונו ודעתו לחבול ולהבעיר, הוי זה משאצל"ג, הגם שמטרת החבורה וההבערה היא לצורך תוצאה שמחוץ לגופה של מלאכה.

ומש"כ רש"י דכל חובל ומבעיר הוו משאצל"ג, מבו' בלשונו דהיינו משום דהחבלה וההבערה עצמן הוו קלקול, ונמצא דמחשבתו ודעתו על החבלה וההבערה עצמן לא משויא להו למלאכת מחשבת, כיון דהוו קלקול, ואך דאתינן לחשבן כמלאכת מחשבת מכח דעתו על תוצאת המלאכה להאכיל הדם לכלבו ולבשל קדירתו, ומחשבתו זו כיון שאינה על גופה של מלאכה ל"מ מידי לר"ש, דהוי זה משאצל"ג, ודו"ק.

ולפ"ז הרי אחר שמקלקל בחבורה והבערה חייב, תו הוי זה מלאכה הצריכה לגופה, ול"ד לההיא דלקמן דקכ"א: דאינו צריך כלל להריגת המזיקין וברצונו לא באה לו, ול"ד לר"פ הנחנקין שאין דעתו לחבלה כלל, וע' ל' רש"י בסנהדרין שם שנראה שכיון לזה.

ובזה מתישב משה"ק הראשונים ע"ד רש"י, דהיאך מצינו למימר דזה חשיב משאצל"ג, הרי א"כ גם חורש וכו' יחשב משאצל"ג, ולהנ"ל ודאי מודה רש"י דחשיב זה מלאכה הצריכה לגופה, ורק היכא דהמלאכה עצמה הוי קלקול ואינה מלאכת מחשבת, ואתינן לחשבה כמלאכת מחשבת מכח מחשבתו על תוצאת המלאכה, הרי שבזה אמרינן דהוי זה משאצל"ג.

ומתבאר בזה גם עיקר הא דס"ל לרש"י דחשיב זה משאצל"ג, והראשונים תמהו ע"ז מסברא, אך להנ"ל נ' דלרש"י לטעמי' דמשאצל"ג אי"ז שאינו נהנה מגופה של מלאכה דלפ"ז ודאי דמבעיר לבשל קדירתו חשיב שהוא נהנה מגופה של מלאכה, אלא שאין רצונו וכונתו למלאכה, בעינן שיהא רצונו וכונתו למלאכה עצמה, ול"מ שרצונו וכונתו לתוצאת המלאכה, וע"כ כל דהחבלה וההבערה גופייהו הוו מקלקל, ואין דעתו עליהן חושבתן כמלאכת מחשבת, ואתינן משום דעתו על תוצאתן, הרי דזה ל"מ מידי דהוי זה משאצל"ג, וז"ב.

ובחי' הריטב"א הק' ע"ד רש"י, ז"ל, ולא נהירא דהא ודאי אין דין תיקון המילה שהוא בגופו כתיקון הכלי שאין מקלקל בו כלום, וכן בישול פתילה של אבר כדי להטילו לגופה של אשה לאבדו שם ולשרפה אינו כבישול סמנין שמתקנן לצבוע בהם, ועוד דא"כ למה אומר רש"י ז"ל דמחייב ר' יהודה בחובל בצריך לכלבו ומבעיר בצריך לאפרו, שזה ודאי עושה קלקול בגופו של נחבל, וכיון שכן דחובל ומבעיר דמילה והבערה חדוש הוא אין לנו אלא כמותם, ועוד הניחא דין שריפה שאר מיתות ב"ד דאסר רחמנא מאי איכא למימר דהתם ליכא למימר אלא קלקול דהריגה לחיובי עלי' משום נטילת נשמה, ועוד כיון דר' יהודה סובר דתיקון שהוא חוץ לגופו חשיב תיקון מי הכריחנו לומר דמילה והבערה תיקון גמור בגופם, ומיהו בזו י"ל דלרבותא נקט תלמודא דמילה והבערה מלאכות גמורות ותיקון בגופם, אבל ה"ה כל שיש תיקון חוץ לגופם כשאר חייבי מיתות וחובל וצריך לכלבו, והנכון אף לשיטת רש"י ז"ל דר' יהודה הכי קאמר מה לי בשול פתילה וכו' כלומר דלדידי ניחא [ד]כך הוא מילה ושריפת בת כהן כיון שיש תיקון חוץ לגופם, כבישול סמנין ותיקון כלי שהתיקון בגופם ממש, וא"ת ולר' יהודה דמחייב למה לי דכתב רחמנא מושבות בהבערה [ד]בת כהן דהא כיון שהוא סובר מלאכה שאינה צריכה לגופה חייב אף זה חייב, י"ל דאיצטריך לאפוקי מק"ו דאמרינן ביבמות (ו' ב') ובסנהדרין (ל"ה ב') דהוה משמע דאע"ג דמלאכה היא תדחי שבת, קמ"ל דלא

1. והנה התוס' כתבו לדעת רש"י, דר' יוחנן דבעי צריך לכלבו ולאפרו סבר כר' יהודה, ותמהו ע"ז דא"כ אמאי א"ל פוק תני לברא דאטו משום דס"ל כר' יהודה מאן דתנא כר"ש משתיקנן לי', עוד הק' התוס' בסנהדרין דפ"ד: דאי חשיב תיקון גמור צריך לכלבו ולאפרו, אמאי נקט חובל ומבעיר, דתני כל המקלקלין פטורין חוץ מחובל ומבעיר, הרי בכה"ג שיש בהן תיקון (דומיא דצריך לכלבו ולאפרו דחשיב כתיקון גמור) אף בשאר מלאכות חייב.

   והדרך המחוורת בד' רש"י, הוא מש"כ בהגה' ברוך טעם למג"ש בסוגיין, עפ"מ שפירש"י בסוגיין, ז"ל, חוץ מחובל באדם דמקלקל הוא וחייב, דתנן החובל בחברו בשבת פטור מלשלם, מפני שנדון בנפשו, ומבעיר את הגדיש מקלקל הוא וחייב, כדתנן והוא שהדליק את הגדיש פטור מן התשלומין מפני שנדון בנפשו, עכ"ל, ומבו' בד' רש"י דהא דתני ר' אבהו חוץ מחובל ומבעיר ואייתי לזה לבי מדרשא, אשר הוא נגד סתמא דמתני' דכל המקלקלין פטורין, הוא משום דסמיך אסתמא אחרינא דתנן דחובל בחבירו נידון בנפשו, ודמדליק את הגדיש נידון בנפשו, ומזה הוא שלמד ר' אבהו כהך ברייתא דכל המקלקלין פטורין חוץ מחובל ומבעיר, ואתיין הני מתני' כר"ש דס"ל דמקלקל בחבורה ובהבערה חייב, וא"ל ר' יוחנן דחובל ומבעיר אינה משנה, דלא סתם לן תנא כר"ש דהמקלקל בחבורה ובהבערה חייב, אלא הא דתנן דחובל מתחייב בנפשו איירי בצריך לכלבו, והא דתנן דמדליק את הגדיש מתחייב בנפשו איירי בצריך לאפרו, ומתישב היטב ד' רש"י, וכעי"ז כתב המרכה"מ בפ"א מהל' שבת. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונ' להדיא בל' רש"י, דבשריפת בת כהן אין האיסור משום מלאכת הבערה, אלא משום מלאכת בישול, וכמש"כ "דרך בישול הוא זה וחייב על הבישול", ומצינו במאירי שהביא די"מ כן, ז"ל, וי"מ לשיטה זו שלא נאסרה הבערה בבת כהן מתורת הבערה שבהבערה ודאי פטור הואיל ומקלקל הוא בעצים ושלא להנאת גופו אלא להנאת מצוה, אלא חיוב זה ל"ה אלא משום מבשל שהוא מלאכה בפני עצמה והרי לענין בישול אין כאן קלקול כלל, ואע"פ שבשולו בא לקלקל בת הכהן הרי זה כאופה פתו כדי לזרקו לים, והוא שאמר מה לי לבשל פתילה מה לי לבשל סמנין שכמו שחייב בבשול סמנין כך חייב בבשול פתילה, עכ"ל, אך אי"ז מוכח בד' רש"י, דיל"פ דכיון דבישול הפתילה הוי תיקון, תו ה"ה חייב גם על ההבערה, שהיא הבערה לצורך תיקון, וע' מאירי שם שפירש כן. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה לדרך זו מתבאר בד' רש"י דצורך מצוה לא חשיב תיקון וכמש"כ התרוה"ד דאי צורך מצוה חשיב תיקון, א"כ מה הוצרכנו לפרש דטעמא דר' יהודה הוא משום תיקון גברא ובישול סמנין, הרי לר' יהודה לטעמי' דמחייב במשאצל"ג הוו מילה והבערת בת כהן תיקון מכח קיום המצוה, וכמו שעמד בזה הרמב"ן.

   אמנם קשיא טובא ע"ז, דא"כ מ"ט מחייב ר' יהודה בקורע על מתו, ובפירש"י לעיל דק"ה: פירש דהוא משום דבמתים שחייב לקרוע עליהן קריעה דידי' לאו קלקול היא אלא תיקון, וצ"ע שהרי לדעתו צורך מצוה לא חשיב תיקון, וא"כ מ"ט קריעה על מתו חשיבא תיקון מכח חובת הקריעה, וק' כן בד' המאירי, שפירש להדיא בסוגיין דהתיקון אינו משום צורך המצוה, אלא במילה הוא משום שמכשירו באכילת תרומה וקדשים ובהבערת בת כהן הוא משום בישול הפתילה או משום דמיתה לרשעים הנאה לעולם, ולעיל פירש דקורע על מתו חשיב תיקון משום מצוה, וצ"ע.

   ואולי י"ל בדעת רש"י, דשאני התם דצורך המצוה נעשה בשעת הקריעה עצמה, וע"כ לא חזינן להקריעה כלל כמעשה קלקול, ומשא"כ במילה ובהבערת בת כהן דצורך המצוה נעשה אחר החבורה וההבערה וע"ד מש"כ התוס' בשם ר"ת, ואי נימא הכי יתישב משה"ק התוס' דאם הא דשריפת בת כהן אסורה לר' יהודה הוא משום בישול הסמנין, שאר מיתות בי"ד מאי איכא למימר, אך להנ"ל בשאר מיתות בי"ד יש לאסור משום נטילת נשמה, ולא חשיב זה כקלקול, משום שמתקיים המצוה בשעת נטילת הנשמה, ואך דמקרא דלא תבערו שמעינן דבשריפת בת כהן איכא איסורא בהבערה, וע"כ הוצרכנו לפרש לדעת ר' יהודה דמה לי בישול פתילה מה לי בישול סמנין, והגם דמ' ברש"י דהאיסור הוא בבישול ולא בהבערה וכמש"נ בהערה לעיל, מ"מ כיון דמעשה האיסור הוא בהבערה (דעי"ז מתבשלת הפתילה) שפיר נכלל זה בהך קרא, ומשא"כ אם כל האיסור הוא בנטילת נשמה אי"ז מתישב בלישנא דקרא, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-4)