הערות דף מח א
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / בור / מ_מ

**בס''ד**

**הערות - דף מ''ח א'**

א. כיון דאית ליה להאיך למלוייה ולא קא מלייה כמאן דכרייה דמי, ברש''י מבואר דכוונת הגמ' דהו''ל למלויי מקמי דלפקריה, ומעשה ההפקר הוא מעשה הכרייה, וצ''ב בדברי רש''י ד''ה ונטנפו כליו, דאין שייך לומר שם שמעשה ההפקר הוא מעשה כרייה, וכן אין לחייב על מה ששורו חפר בור, כמוש''כ רש''י דהו''ל איש בור ולא שור בור, ושם גם לא שייך לומר הו''ל לסלוקי וכו' אחרי שנעשה הבור, דהא כתב רש''י דחייב גם כשהפקירו - עי' אמר''מ סי' כ''ט סקט''ו, ויונת אלם סי' י''ז -.

ב. רש''י כתב בד''ה ובעל החצר דאיירי בהפקיר רשותו, ומשמע דאף בלא הפקיר בורו מיירי, וצ''ב א''כ מדוע הוצרך רש''י לבאר דחייב מחמת מה שע''י ההפקר הו''ל נותן בור ברה''ר, הא יש לחייבו משום ממונו, ואין להוכיח כן מדברי הגמ' דאמרה כיון דהו''ל וכו' דרק מחמת מעשה הכרייה חייב, דאפשר להעמיד את דברי הגמ' בהפקיר רשותו ובורו, ונראה בדברי רש''י ששור שחפר בור בחצירו סמוך לרה''ר אינו חייב - הרבה אחרונים נקטו בדעת רש''י דאין חיוב בבור דממונו בלא מעשה כרייה, וגם אין נחשב נעשה כרייה ע''י שמחוייב לסלקו, עי' רש''י דף י''ט ב' ד''ה פושע הוא, ועי' בדברי משפט סי' תט''ז, ובנחל''ד דף כ''ט א', ובחי' ר' מאיר שמחה בסוגיין, ובאמר''מ סי' כ''ט סקי''ג, וברכ''ש סי' א' סק''ב, ובאבי עזרי פי''ג מהלכ' נזק''מ הי''ט, ובמהר''ם שי''ף דף נ' א', ועי' באריכות בחי' ר' שמואל סי' ו', ויש לעיין מדברי המכילתא והירושלמי שהובא בביאור הגר''א סי' ת''י סק''ה דהיורש או הקונה בור חייב, ועי' בתוס' בדף כ''ט א' שהביאו ג' ראיות שחייב בבור דממונו בלא כרייה, ועי' במלח' בדף ט''ו א' בדפי הרי''ף שנח' וכתב שהמוציא אס''ו של חבירו לרה''ר אין חייב בעל האס''ו ולא אמרינן דע''י דהו''ל לסלוקי ולא סלקי כמאן דכרייה דמי דאין זה חופר בור וזה מתחייב -.

ג. יש לעיין בדברי רש''י שכתב שההפקר הוא הכרייה, מדוע לא אמרה הגמ' הו''ל שלא להפקיר, ויש לעיין כיצד הדין לדברי רש''י כשהפקיר לפני שהיה לו פנאי לסלק -.

ד. בתוס' בדף כ''ט א' ד''ה פליגי - וכן נראה בתוס' דף כ''ח ב' ד''ה הני מילי, ובתוס' בסוגיין ד''ה אע''ג - נראה דחייב גם בחפר שור בור בחצירו סמוך לרה''ר, וגם כשהניח אחר אס''ו שלו ברה''ר חייב, ונראה בתוס' דאין החיוב בדף מ''ח א' מכח שמעשה ההפקר נחשב מעשה כרייה, ובתוס' בדף כ''ח ב' כתבו שהמפקיר רשותו ובורו פטור, ונראה בתוס' דאין מעשה ההפקר נחשב מעשה כרייה - ורש''י שם לכא' הוא כשיטתו כאן דההפקר הוא מעשה כרייה ולכן חייב אף בהפקיר רשותו ובורו, ואולי אף תוס' מודו דההפקר הוא מעשה כרייה, אלא דס''ל דרשאי להפקיר רשותו ובורו -.

ולדברי התוס' שהחיוב אינו מחמת מעשה ההפקר, אלא מחמת מה שהוא ממונו, צ''ב מלשון הגמ' כיון דהו''ל למלוייה ולא מלייה כמאן דכרייה דמי, ומשמע כדברי רש''י דההפקר הוא מעשה כרייה, ויש שכתבו - ברכ''ש סי' י' סק''ד, ובגליון הצפנת פענח על דברי הירושלמי כל דור שלא נבנה בית המקדש בימיו כאילו נחרב בימיו, ציין הצ''פ לגמ' דידן דכל דהו''ל למלויי ולא מלייה כמאן דכרייה דמי, ועי' מה שפי' האבן האזל פ"ב מנז"מ הי"ח אות ג' - דאף לדעת התוס' לא די בבור דממונו, אלא נצרך גם פשיעת כרייה בכדי לחייב על בור, וצ''ב אם בור שלא חפרו אינו סיבה לחייבו, מדוע הוא סיבה לחייבו לכסותו, מאי שנא חיוב כיסוי מחיוב תשלומין - עי' חי' ר' ראובן בהוספה לסי' ב' בשם חתנו -.

ה. הפקיר רשותו ולא בורו, האם חייב בנזקיו מיד, או מחוייב מיד לכסותו, אך אינו חייב בנזקיו רק כשהיה לו אפשרות לכסות, כדלהלן נ''ב א' 'בכדי שישכור פועלים ויכרות ארזים ויכסנו', ולכא' דין זה תלוי במח' רש''י ותוס' הנ''ל - עי' ריב''א הנ''ל בדף כ''ט א', ועי' ב''ח סי' תי''א וסי' תט''ז, ועי' סמ''ע סי' ת''י סק''ה וסק''ו, וחזו''א סי' ח' סק''א -.

ו. כשהיה לבעל החצר פנאי לכסות ולא כיסה, והפקיר אף את בורו, יש לדון האם מכח הדין דהו''ל למלוייה וכו' נחשב ככורה וחייב אף אחר שהפקירו - עי' סמ''ע סי' ת''י סק''ה ואמר''מ סי' כ''ט סקי''ד, ועי' חי' ר נחום פרק המניח אות כ''ב -.

ז. אי נימא דכוונת הגמ' דע''י דהו''ל למלויי וכו' הוי מעשה כרייה א''כ מבואר דבור שהוא ממונו לחוד אינו חייב, ורק מעשה הכרייה הוא סיבה לחייבו, צ''ב א''כ מדוע אמר ר''א דבור ברה''ר חייב משום דעשאן הכתוב וכו' הרי המחייב הוא הכרייה, ובור דממונו אינו סיבה לחייבו, אלא בור דממונו מחייבו לכסותו ומחמת כן הו''ל כמאן דכרייה דמי, דהיינו דבדברי ר''א מבואר דמה שהבור שלו הוא סיבה לחייבו, והכרייה הוא היכי תמצא שיחשב כשלו, ובדף מ''ח א' מבואר להפך דהכרייה מחייבת, וממונו הוא רק היכי תמצא להחשב ככרייה.

ח. וכן יש להקשות למד''א דרק בור ברשותו חייב, א''כ חזינן דכרייה אינו סיבה לחייבו, וא''כ מדוע בבור שלו אינו חייב בלא מעשה כרייה, ונראה דתרוויהו איצטריך גם מעשה כרייה, וגם ממונו, וצ''ב מה הצירוף ביניהם.

ט. את''ל דלא די בבור דממונו לחייבו, ורק משום המעשה כרייה חייב, מהו הצד לחייב בדף נ''א ב' בטם טפח וסילק אבניו, הרי מעשה הכרייה הסתלק, וכעין זה קשה מהו הצד לחייבו בהרחיבה כשנפל מהצד השני, וכן לכא' א''א לחייב פותח בור וחזר וכיסהו והתגלה ברוח שאינה מצויה - ואולי י''ל דע''י עשאן הכתוב וכו' הו''ל לסלוקי, ומחמת כן הוי כמאן דכרייה דמי וכנ''ל -.

י. את''ל דאין חייב בבור דממונו בלא כרייה, מדוע חייב לרב על חבט בבור שלו, הא ס''ל לרב דאין נחשב מעשה כרייה ביחס לחבט.

יא. אי נימא דאין חיוב על בור דממונו, ואין חייב אלא משום שהו''ל לסלוקי וכו', צ''ב דהרי חופר בור בגרמא פטור, ואין לך גרמא גדולה מהו''ל לסלוקי וכו'.

יב. כתבו התוס' ונראה דאפי' אם חפרו אדם דבר חיובא הוא חייב בעל החצר בנזקי בור ועליה דידיה למלוייה והחופר משלם בנזקי החצר וצ"ע עכ''ל - ועי' עוד בתוס' בדף מ''ט ב' ד''ה ברה''י ובדף כ''ט א' ד''ה פליגי, ועי' שטמ''ק, ועי' ביהגר''א סי' תי''ג סק''ה - וצ''ב אי מיירי בחפר אדם בחצר חבירו סמוך לרה''ר, מדוע נפטר מנזקי בני רה''ר ע''י ששילם לבעל החצר את נזקי החצר, כיצד התשלום לבעל החצר פוטר את הכורה בנזקי בני רה''ר.

יג. בתוס' ר''פ מבואר שהנידון גם בחפר בתוך חצר חבירו, ואח''כ הפקיר הלה את רשותו, וצ''ע כיצד שייך לחייב את החופר כלפי בני רה''ר, כשבשעת הכרייה לא היה הבור יכול להזיקם - עי' אמר''מ סי' כ''ט סק''ט דדן דע''י שנחשב בור ביחס לבעל החצר, חייב גם ביחס לבני רה''ר -.

יד. יש לעיין לדעת רש''י דההפקר הוא המעשה כרייה, מהו הס''ד לפטור מכח איש בור ולא שור בור.

טו. יש לדון בהונח אס''ו דידיה בראש הגג ונפלו ברו''מ האם חייב אע''פ שלא הניחו בראש הגג - ולכא' מדברי רש''י כאן מבואר שחייב, דהרי זה ממש כמו גללים במעי הבהמה -.