מב - סימן שט_ז ס_ג - ס_ח
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## פס"ר דלא ניח"ל בתרי דרבנן

א] הרמ"א בס"ג כתב דיש ליזהר שלא לסגור תיבה "קטנה" שיש בה זבובים דהוי פס"ר שיצודו שם, אך הלבוש שם כתב דיש ליזהר שלא לסגור תיבה וכו' שיש זבובים בו בשבת, והשמיט לתיבת קטנה, והנחלת צבי בסק"ד והא"ר בסק"ט כתבו בדעתו דאף בתיבה גדולה אסור.

ובטעמא דהרמ"א דלא אסר אלא בתיבה קטנה, כתב הפמ"ג באש"א סק"ז דהוא משום דלא מטי בחד שחייה וגם זבובים אין במינים ניצוד, והוי תרי דרבנן, ובתרי דרבנן שרי אף בפס"ר, וכ"כ המ"ב בסקט"ו ובשעה"צ סקי"ח והחזו"א בסימן נ"ב סקט"ו, וכ"כ השעה"צ בסימן של"ז סק"ב עפי"ד הרמ"א הכא להתיר פס"ר דלא ניח"ל בעשיית חריץ משום דהוי כלאח"י ומקלקל והוא תרי דרבנן, (ובד' השעה"צ שם מבו' דכל ההיתר בזה הוא בפס"ר דלא ניח"ל, אך פס"ר דניח"ל אסור אף בתרי דרבנן, וכ"ה בד' החזו"א שם) וכ"כ הדגמ"ר בסימן ש"מ דכל דהוי מקלקל וכלאחר יד שרי בפס"ר, (ופירש כן בד' המג"א בסימן שי"ד סק"ה).

ב] אמנם הנה החזו"א בסימן ס"א סק"א (ד"ה סי' ש"מ) כתב דעיקר ההיתר דתרי דרבנן אינו מוכרע ואין לו מקור בגמ', עיי"ש, - ולכאו' יש ללמוד כן מכ"ד שאסרו בפס"ר דלא ניח"ל אף דהוי תרי דרבנן, חדא, הוא במה שאמרו בשבת ק"כ ב' בנר שאחורי הדלת דאסור לפתוח ולנעול הדלת משום דהוא מכבה ואף דהוי דבר שאינו מתכוין משום דמודה ר"ש בפס"ר, והרשב"א ועוד מקמאי כתבו דהוא פס"ר דלא ניח"ל, והרי דאף דהוי תרי דרבנן דהוא מקלקל וכלאחר יד, מ"מ אסרו בזה בפס"ר דלא ניח"ל.[[1]](#footnote-2)

עוד מצינו כן במש"כ הרמב"ן בשבת כ"ט ב' בטעמא דמ"ד דאסור לגרור מטה כסא וספסל גדולים דהוא משום דהוי פס"ר, וכ"כ השו"ע בסימן של"ז ס"א, ומסתימת הדברים משמע דהוא אף בגורר בבית דהוי מקלקל, וכ"כ השעה"צ שם סק"א, ומבו' דאסרו פס"ר דלא ניח"ל אף בתרי דרבנן דהוי כלאח"י ומקלקל, וכ"ה בד' המ"ב שם סקי"ט דאף דהוי מקלקל ומשאצל"ג וכלאח"י מ"מ אסור, (והשעה"צ שם סק"ב עמד בזה וכתב דאף דבד' הרמ"א הכא מבו' דשרי פס"ר דלא ניח"ל בתרי דרבנן, מ"מ התם מחמירים בזה, וצ"ב).

וכ"נ גם במש"כ הרמ"א שם ס"ב דאסור לכבד הבגדים ע"י מכבדות העשויים מקסמים שלא ישתברו קסמיהם, והשעה"צ שם סק"י כתב דאף דהוי פס"ר דלא ניח"ל ומקלקל (ולכאו' גם הוי כלאח"י), מ"מ לכתחילה אין כדאי, כמו שאסרו בגרירת כלים גדולים ביותר ע"ג קרקע אף דהוי פס"ר דלא ניח"ל ומקלקל.

עוד מצינו כן במש"כ הרמ"א בסימן ש"מ ס"ג דאסור לאכול עוגה שיש עליה אותיות, והרי דאף דהוי מקלקל וכלאח"י אסרו בזה בפס"ר, (ועמד ע"ז הדגמ"ר שם).

עוד מצינו כן במש"כ הרמ"א בסימן שי"ד ס"א דאסור להוציא סכין התקוע בחבית בגונא דהוי פס"ר לעשות נקב ופתח לחבית, והרי דאף דהוי מקלקל וכלאח"י מ"מ אסרו בזה בפס"ר, (והמ"ב שם סקי"א פירש בד' המג"א שם דפליג ע"ד הרמ"א מה"ט).

עוד מצינו כן במש"כ המ"ב בסימן של"ו סקכ"ה דאסור לרוץ ע"ג עשבים היכא דהוי פס"ר שיתלש, אף דלכאו' הוי תרי דרבנן דהוא מקלקל וכלאח"י ואפ"ה אסרו בזה בפס"ר.

ג] ולכאו' י"ל בזה, למש"כ החלקת מחוקק בסימן קכ"ג סק"ה דפטורא דמלאכה כלאח"י הוא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, ולפ"ז י"ל דכלאח"י ומקלקל לא חשיבא כתרי דרבנן, אלא הוא חד דרבנן דאסרו חכמים אף דאי"ז מלאכת מחשבת,[[2]](#footnote-3) ול"ד להכא דהוי תרי דרבנן שאסרו היכא דלא מטי ליה בחד שחייה ואסרו אף בדבר שאין במינו ניצוד.

וי"ל עוד למש"כ ההשלמה בשבת מ"א ב' דאף לדעת הסוברים דלא אסר ר"ש בפס"ר אלא באיסור דאורייתא אך באיסור דרבנן שרי אף בפס"ר, מ"מ בעשיית חריץ כלאח"י אסר ר"ש בפס"ר, משום דכשעושה חריץ כדרכו ה"ז אסור מדאורייתא, (ולא התירו פס"ר באיסור דרבנן אלא בדבר דלעולם אינו אלא מדרבנן), ולפ"ז י"ל דה"נ הוא במה שהתירו פס"ר דלא ניח"ל בתרי דרבנן, דאין להתיר מכח זה בכלאח"י, כיון דאם עושה כדרכו ה"ז אסור מדאורייתא,[[3]](#footnote-4) וצ"ע.

## שנים שעשו בב' מעשים

ד] השו"ע בס"ה כתב דצבי שנכנס לבית ונעלו שנים פטורין ואם אין אחד יכול לנעלו ונעלוהו שתים חייבין, והיינו משום דשנים שעשו וזה יכול וזה יכול שניהם פטורין, אך כל שזה אינו יכול וזה אינו יכול שניהם פטורין.

והנה בגמ' מצינו לדין שנים שעשו בגונא שעשו שניהם יחד מעשה אחד, (דומיא דהכא דנעלו שנים או בשנים שהוציאו ככר), ויש לדון אם ה"נ הוא בגונא שעשו כל אחד מעשה בפנ"ע וע"י שניהם נעשית המלאכה.

ומצינו שנחלקו בזה האחרונים, דהנה הרמב"ם בפ"ט משבת ה"ד כתב בדין בישול דאם אחד נתן את האור ואחד נתן את העצים ואחד נתן את הקדרה ואחד נתן את המים ואחד נתן את הבשר ואחד נתן את התבלין ובא אחר והגיס כולם חייבים משום מבשל שכל העושה דבר מצרכי הבישול ה"ז מבשל, והקרית ספר שם כתב הא דכולן חייבין ול"ה כשנים שעשו, הא משום דהו"ל כזה אינו יכול וזה אינו יכול דשניהם חייבין, ומבו' בדבריו דבדין שנים שעשו ליכא נפ"מ בין היכא שעשו שניהם מעשה אחד להיכא דעשה כל אחד מעשה בפנ"ע, ואף בכה"ג אם זה יכול וזה יכול שניהם פטורין ואם זה אינו יכול וזה אינו יכול שניהם חייבין.

אך האפיקי ים בח"ב סימן ד' סוף ענף ב' כתב דשנים שעשו הא רק בשנים שעושין מעשה אחד יד, ומשא"כ בכה"ג שעושה כל אחד מעשה בפנ"ע והמלאכה יוצאת מבין שניהם ל"ה כשנים שעשו, וכ"כ החזון יחזקאל בשבת צ"ב ב' דא, למ"ד דזה אינו יכול וזה אינו יכול שניהם פטורין היינו רק כשאחד מסייע במעשהו של חבירו וכיון דהמעשה כולו לא נעשה על ידו אין לייחס כל המעשה אלא אחד מהן ואין לחייבו, אבל כל דמה שהוא עושה נעשה על ידו לבדו, אע"פ שמלאכת הבישול נעשית ע"י כולם, לי"ב לפטורא דשנים שעשו, וכתב לפ"ז דה"נ הוא בצידה, דאם ישבו ב' על הפתח ומילאוהו שניהם חייבין ולי"ב לפטורא דשנים שעשו אף למ"ד דפטורא דשנים שעשו הוא גם בזה אינו יכול וזה אינו יכול.

והאבנ"ז בסימן קצ"ב סק"ה כתב להיפך דבכה"ג דישבו ב' בב"א על הפתח ומילאוהו לכו"ע שניהם פטורין אף דהוי כזה אינו יכול וזה אינו יכול, דכל הא דשנים שעשו חייבין בזה אינו יכול וזה אינו יכול הוא כשעשו מעשה אחד יחד, אך כשעשה כל אחד מעשה בפנ"ע שניהם פטורין, וכתב לדמות ד"ז למש"כ הרשב"א בב"ק נ"ג ב' דהכוהו י' בנ"א בי' מקלות בב"א כולן פטורין ואם הכוהו במקל אחד חייבין, וכן נקט בס' כתבי ברכ"ש שבת סימן ל"א.

ה] והעירוני לסייע לד' האבנ"ז ממה שאמרו בב"ק ס' א' דליבה וליבתה הרוח פטור דהוא גרמא בעלמא, (ושאני לענין שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה), והתוס' שם כתבו דלפ"ז אם ב' הביאו עצים ואור וליבו שניהם ואין בכל אחד כדי ללבות שניהם פטורין (וכתבו דהוא תימה), ותיקשי דמ"ש משאר דיני התורה דכל דזה אינו יכול וזה אינו יכול חשיב כל אחד כעושה המעשה, ובע"כ דכל דעושה כל אחד בפנ"ע לא חשיב כל אחד כעושה המעשה אלא הו"ל כגרמא בעלמא.[[4]](#footnote-5)

## שנים שעשו במלאכות דמחייבינן בזורה ורוח מסייעתו

ו] בס' כתבי ברכ"ש בשבת סימן ל"א הק' דאם היכא שעשה כל אחד מעשה בפנ"ע שניהם פטורין אף בזה אינו יכול וזה אינו יכול, א"כ מ"ט מחייבינן באחד נתן את האור ואחד נתן את העצים וכו', וכתב דפטורא דשנים שעשו אינו בכל המלאכות, דבמלאכת זורה דאף זורה ורוח מסייעתו חייב ה"נ חייב בשנים שעשו, וה"נ במלאכת אופה ומבשל חייב אף בשנים שעשו, עיי"ש.

אמנם הנה הביאוה"ל בסימן שי"ט סי"ז נקט דהא דזורה ורוח מסייעתו חייב אי"ז במסוים במלאכת זורה, אלא גם במלאכת הוצאה מחייבינן בזורה ורוח מסייעתו, ואפ"ה איכא בהוצאה לפטורא דשנים שעשו, - וצ"ל דהיינו דשאני בזורה ורוח מסייעתו דהרוח היא דבר קיים וחשיב דהוא עושה ע"י הרוח, ול"ד לשנים שעשו, (וע"כ הוא חייב אף למ"ד דשנים שעשו פטורין אף בזה אינו יכול וזה אינו יכול).

## נחשים ועקרבים אם חשיבי כדבר שבמינו ניצוד

ז] השו"ע בס"ז כתב דהצד נחשים ועקרבים בשבת וכו' אם לרפואה חייב, והמ"ב בסקכ"ו כתב דהוא משום דמיקרי דבר שבמינו ניצוד, והביאוה"ל שם האריך בזה, ובתו"ד הביא למש"כ בפירש"י בשבת ק"ז א' (ושאר שקצים ורמשים) דנחשים ועקרבים מיקרי דבר שאין במינו ניצוד, (וכתב דהיינו משום דמה שצדין אותן כדי להרגן להבריחן מבנ"א לא מיקרי צידה, דדמי לפרעוש דחשיב שאין במינו ניצוד אף שצדין אותו כדי שלא יזיק), ומצינו כן גם בד' הפסקי רי"ד בשבת קכ"א א' דעקרב אין במינו ניצוד.

ח] אמנם יש להעיר דלכאו' מש"כ רש"י והרי"ד דנחשים ועקרבים חשיבי כדבר שאין במינו ניצוד הוא לטעמייהו, ולדעת ש"ר מוכח להיפך, דהנה בעיקר הא דפטרינן בצידת דבר שאינו ניצוד נחלקו הראשונים, דבפירש"י בשבת שם (ד"ה שלא לצורך) כתב דהוא משום דהוי מלאכה שא"צ לגופה, וכתב לפ"ז דאינו פטור אלא כשצדן שלא לצורך, וכ"כ התורי"ד שם, אך התוס' וש"ר שם כתבו דבדבר שאין במינו ניצוד פטור אף כשצדו לצורך, דאין בו כלל לאיסור צידה, (ועמש"כ הקרית ספר בפ"י משבת והאבנ"ז בסימן קפ"ט סק"ז והצ"פ במהדו"ת בפ"ו מיסוה"ת ה"ו בטעם הפטור בזה), וכ"כ המ"ב הכא בסקי"ב.

ועפי"ז נחלקו עוד, דלדעת רש"י והתורי"ד דאף בדבר שאין במינו ניצוד אינו פטור אלא כשצדו שלא לצורך, בע"כ דבדבר שבמינו ניצוד חייב אף כשצדו שלא לצורך, ול"ד לכל משאצל"ג שפטור עליה, והתורי"ד שם פירש הטעם בזה דהוא משום דדרך העולם לצודן, וע"כ אף דהוא א"צ להן מלאכה היא חשובה וחייב, ולא מיקרי מלאכה שא"צ לגופה אלא כשאינו חשוב אף לעלמא, - אך התוס' וש"ר שם כתבו דאף בדבר דאף בדבר שבמינו ניצוד אינו חייב אלא כשצדו לצורך, אך כל שצדו שלא לצורך הוי משאצל"ג ופטור, וכ"ה מבו' בד' השו"ע בסעיף ח'.

ט] והנה לרש"י והרי"ד לטעמייהו מוכח דנחשים ועקרבים חשיבי כדבר שאין במינו ניצוד, שהרי תנן בעדיות פ"ב מ"ה דהצד נחש בשבת כדי שלא ישכנו פטור, ובשבת ק"ז ב' מפרשינן דהוא משום דהוי משאצל"ג, וכן תנן בשבת קכ"א א' דכופין קערה על עקרב שלא תישך, והוא ג"כ משום דהוי משאצל"ג, ובע"כ דנחשים ועקרבים הוו דבר שאין במינו ניצוד, דאם היו דבר שבמינו ניצוד היו חייבין על צידתן אף כשצדן שלא לצורך, וכמש"כ כן הפסקי רי"ד בשבת קכ"א א' דמה"ט הוא דכופין קערה על עקרב כיון דאין במינו ניצוד, (וכבר עמד ע"ז האבנ"ז בסימן קפ"ט סק"ד), ורק לדעת התוס' וש"ר דאף בדבר שבמינו ניצוד כל שצדו שלא לצורך פטור, י"ל דנחשים ועקרבים הוו דבר שאין במינו ניצוד, ואפ"ה כל שצדן שלא לצורך פטור.

י] ומאידך להתוס' וש"ר לטעמייהו מוכח דנחשים ועקרבים חשיבי כדבר שבמינו ניצוד, (וכמו שעמד ע"ז הנשמ"א בכלל ל' סוסק"ה), שהרי תנן בשבת קכ"א א' בצידת עקרב דמעשה בא לפני ריב"ז ואמר חוששני לו מחטאת, ותנן בעדיות שם דהצד נחש לרפואה חייב, ובע"כ דנחשים ועקרבים חשיבי כדבר שבמינו ניצוד, דאל"כ לא היו חייבין על צידתן אף כשצדן לצורך, - אך לדעת רש"י והרי"ד דפטורא דדבר שאין במינו ניצוד הוא רק כשצדו שלא לצורך דהוי משאצל"ג אך כל שצדו לצורך חייב, הרי דאף דנחש הוי דבר שאין במינו ניצוד מ"מ כל שצדו לרפואה חייב, וגם הא דמחייב ריב"ז בצידת עקרב הוא כמש"כ הפסקי רי"ד שם דהוא משום דס"ל דמשאצל"ג חייב עליה.

יא] והנה בעיקר הפלוגתא אם נחשים ועקרבים חשיבי כדבר שבמינו ניצוד, כתבו הנשמ"א בכלל ל' סק"ה והביאוה"ל הכא דהא משום דפעמים צדין אותו לרפואה, וזהו שנחלקו אם סגי בהכי לחשבו כיש במינו ניצוד.

ונראה די"ל דגם פלוגתא זו היא לטעמייהו, דלדעת התוס' וש"ר דפטורא דדבר שאין במינו ניצוד הוא משום דכל שאין במינו ניצוד אין ע"ז חשיבות צידה, י"ל דסגי לזה במה שדרך לפעמים לצודן לרפואה דעי"ז כבר איכא ע"ז חשיבות צידה, - אך לרש"י והרי"ד לטעמייהו דפטורא דאין במינו ניצוד הוא משום דמשאצל"ג פטור עליה, וכל הא דבדבר שבמינו ניצוד חייב ולא חשבינן לה כמשאצל"ג הוא משום דדרך העולם לצודן ולא מיקרי מלאכה שא"צ לגופה אלא כשאינו חשוב אף לעלמא, ע"כ לא סגי לזה במה שפעמים צריכין לו לרפואה, ורק כשהוא עומד לצודו לצורך והוא חשוב לעלמא בכל ענין, הוא דחשבינן לה כמלאכה הצריכה לגופה.

## בדעת רש"י דחובל חייב משם צובע

יב] השו"ע בס"ח כתב דח' שרצים החובל בהן אע"פ שלא יצא דם מתחת העור אלא נצרר תחת העור חייב, ובטעם חיובא דחובל מצינו ג' דעות, דבפירש"י בשבת ק"ז א' (ד"ה והחובל בהן) כתב בפי' קמא דהוא משום דהו"ל תולדה דשוחט שהוא משום נטילת נשמה, וכ"כ רבים מקמאי, כמו שהביאו המג"א בסקט"ו והביאוה"ל בד"ה והחובל), - ובפי' בתרא כתב בפירש"י שם דהוא משום דנצבע העור בדם הנצרר בו וחייב משום צובע, - והרמב"ם בפיהמ"ש בשבת שם ובפ"ח משבת ה"ז שכתב דחיובו הוא משום מפרק דהוא תולדה דדש.

יג] והתוס' בכתובות ה' ב' הק' על פירש"י דחיובו הוא משום צובע ממה שאמרו בחולין מ"ו ב' דאף שאר שקצים ורמשים שיצא מהם דם, אף דאין להן עור ולי"ב משום צובע, (וכן הק' הרמב"ן וש"ר בשבת שם), והקשו עוד דבהוצאת דם בתולים ובמילה לא ניח"ל בציבעא ומ"ט הוא חייב.

אך הנה בפירש"י בב"ק ל"ד ב' (ד"ה בצריך לכלבו) כתב דהא דנצרר הדם אע"פ שלא יצא חייב משום צובע הוא דמיחייב, ומשמע להדיא בדבריו דהא דהחובל חייב כשהוציא דם הוא משום נטילת נשמה, וכל מש"כ דחיובו הוא משום צובע הוא בהא דחייב כשנצרר הדם אע"פ שלא יצא, - ולפ"ז ניחא הא דחייב בשאר שרצים ורמשים שאין להן עור כשיצא מהן דם, אף דלי"ב משום צובע, וניחא ג"כ הא דבהוצאת דם בתולים ובמילה חייב משום חובל אף דלא ניח"ל בצבעא, וכבר כתבו כן המגיני שלמה בכתובות שם והפמ"ג הכא באש"א סק"ה.

ובזה מתישב גם משה"ק התוס' תלמיד ר"ת בב"ק שם ע"ד רש"י מהא דמציצה הויא מלאכה דאורייתא אף דכבר נצבע במקום זה ע"י המילה, ולהנ"ל ניחא, דבמציצה שמוציא הדם לחוץ חייב משום נטילת נשמה.

## בטעמא דרש"י ודעימיה דאינו חייב משום מפרק

יד] לדעת רש"י ודעימיה צ"ב דמ"ט אין החובל חייב משום מפרק, וע"ד שמצינו בשבת ע"ה א' דדעת ר' יהודה דהפוצע חילזון ומוציא את דמו חייב משום דישה.

ובפשוטו הטעם בזה הוא כמו שאמרו בשבת שם דלרבנן אין הפוצע חילזון חייב משום דישה משום דאין דישה אלא בגידו"ק, ומה"ט הוא דכל חובל אינו חייב משום דישה, (ובדעת הרמב"ם דחובל חייב משום מפרק אף דאין דישה אלא בגידו"ק, יתבאר בעזה"י בגליון הבא).

טו] אך הנה התוס' בשבת ע"ג ב' (ד"ה מפרק) כתבו בדעת רש"י דקי"ל דיש דישה אף שלא בגידו"ק, ותיקשי לפ"ז דא"כ מ"ט אין החובל חייב משום מפרק, - ועד"ז קשיא למש"כ הרמב"ן בשבת צ"ה א' בחד פירושא דרק דגים לא חשיבי כגיד"ק אך בע"ח הגדלים ביבשה חשיבי כגידו"ק, וכ"כ הרשב"א שם בדעת ר"ח, וכ"כ האו"ז בסימן נ"ח, וא"כ מ"ט אין החובל בבע"ח שביבשה חייב משום מפרק.

טז] ומצאנו הטעם בזה בד' ההשלמה בשבת ע"ה א' וז"ל, פירוש פוצעו דוחק את הבשר כדי שיוציא את דמו ודמי לסחיטה, ולפיכך מחייב ר' יהודה משום דישה, אבל חובל אע"פ שיוצא הדם אין בו משום דישה דלאו סחיטה היא כלל, עכ"ל, (ונתכוין לזה הקה"י בשבת סימן ל"ט סוסק"ג), וכ"נ להדיא בפירש"י בשבת שם שכתב דהפוצע חילזון היינו שדוחקו בידו כדי שיצא דמו, ומשמע דרק בכה"ג הוא דהוי בכלל דישה, אך אם אינו דוחקו שיצא הדם אלא עושה חבורה והדם יוצא ממילא אי"ז בכלל דישה.

יז] ושמעתי לפרש עוד בזה דדוקא בפציעת דם החלזון יש משום דישה משום דדרך להוציא דמו לצורך הדם, ומשא"כ בשאר בע"ח שאין דרך להוציא דמם לצורך הדם אין בזה משום דישה, ודמי להא דאין חייבין בסחיטת פירות אלא בזיתים וענבים, (וזה תליא בפלוגתת הראשונים בטעם הא דאין חייבין על סחיטת שאר פירות, ואכמ"ל).

1. אך אין הדבר מוכרע, דהרשב"א שם כתב דהוי מלאכה דרבנן משום דהוא משאצל"ג ולא כתב דהוא כלאח"י, וי"ל דכיון דדרך הוא שנכבה נר ע"י פתיחת דלת (וגם ליכא שינוי בתוצאת הכיבוי), לא חשיב כמלאכה כלאח"י, וזה ע"ד שמצינו בשבת פ"א א' דהשרת נימין ע"י משמוש בצרור, לא חשיב כלאח"י, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להוסיף, דבתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ח' מבו' דגדר מה שאסרו חכמים בהני גווני הוא דמדרבנן אף אם אי"ז מלאכת מחשבת הוי מלאכה, (ומכח זה הוא דאסרינן במתעסק, אף דאין טעם שיגזרו חכמים ע"ז), ולפ"ז הרי דאי"ז אלא חד דרבנן שאסרו במלאכה שאינה מלאכת מחשבת ומכח זה נאסר אף כלאח"י ומקלקל. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך ב' דרכים אלו הם דלא כמש"כ הדגמ"ר להתיר פס"ר דלא ניח"ל במקלקל וכלאח"י, וכ"כ המ"ב בסימן שי"ד סקי"א בדעת המג"א, וכ"כ השעה"צ בסימן של"ז סק"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובזה ניחא משה"ק הברכ"ש בב"ק סימן י' סק"ב במש"כ התוס' דכל שהביאו ב' עצים וכו' שניהם פטורין, דמ"ש ממה שאמרו שם נ"א א' דכל דעקרו שנים חוליא בב"א והשלימו הבור לי' דהו"ל כבור של ב' שותפין, ולהנ"ל ניחא, דשאני התם דנשתתפו שניהם במעשה אחד, (וכמש"כ הרשב"א שם נ"ג ב' דמה"ט לא ממעטינן לה מקרא דכי יכרה איש בור דבעינן אחד ולא שנים). [↑](#footnote-ref-5)