טו (ב) - בפלוגתת הראשונים אם בעינן להא דבודקת ומזנה אף ברוב כשרים והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

יום ועש"ק תרומה א' דר"ח אדר א' תשע"ד

**א**

א] כתובות די"ג:, מיתיבי זו עדות שהאשה כשרה לה ור' יהושע אומר אינה נאמנת, אמר להם ר"י אי אתם מודים בשבויה שנשבית ויש לה עדים שנשבית והיא אומרת טהורה אני שאינה נאמנת, אמרו לו אבל, ומה הפרש יש בין זו לזו, לזו יש עדים ולזו אין לה עדים וכו', מאי קאמר להו ומאי קמהדרי לי', הכי קאמרי לי' השבתנו על המעוברת מה תשיבנו על המדברת.

וכתבו התוס', ז"ל, השבתנו על המעוברת, פי' לדידן ניחא דאשה מזנה בודקת ומזנה ול"ד לשבוי', אלא לדידך דלית לך הך סברא תינח מעוברת אבל מדברת אפי' לפי דבריך יש הפרש דלזו יש עדים ולזו אין עדים ואיכא מיגו, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א.

ומבו' בד' התוס' ודעימייהו דלא מכשר ר"ג אלא מכח הא דאשה מזנה בודקת ומזנה, אך כל דליכא למימר דבודקת ומזנה, מודה ר"ג דאינה נאמנת, וכ"כ התוס' לקמן די"ד:.

ב] ואמנם מצינו דנחלקו הראשונים בזה, אם כל הא דבעינן לבודקת ומזנה הוא רק ברוב פסולין, אך ברוב כשרים ה"ה נאמנת אף בדליכא למימר דבודקת ומזנה, או דאף ברוב כשרים אינה נאמנת אלא בדאיכא למימר דבודקת ומזנה.

דהנה לקמן די"ד: תנן, דמעשה בתינוקת שירדה למלאות מים מן העין ונאנסה, אמר ריב"נ אם רוב אנשי העיר משיאין לכהונה הרי זו תינשא לכהונה, ובגמ' שם א"ל רבא לרב נחמן, ריב"נ דאמר כמאן, אי כר"ג אפי' ברוב פסולין נמי מכשר.

ובחי' הרשב"א שם הק', ז"ל, איכא למידק דילמא ר"ג היא, דעד כאן לא אכשר ר"ג ברוב פסולין אלא במזנה לרצונה דאיכא למימר בדקה וזינתה וכי אמרה ברי מהימנא, אבל הכא דנאנסה ברוב פסולין ודאי פסולה דהו"ל כשבוי' דאינה נאמנת מפני ערבי זה שיכול לבא עליה בע"כ, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרשב"א, דכל הא דבעינן לבודקת ומזנה הוא רק ברוב פסולין, וזהו שהק' דהו"מ לשנויי דלעולם ר"ג היא, והא דלא מכשר אלא ברוב כשרים, הוא משום דליכא למימר בודקת ומזנה, ובכה"ג אינה נאמנת אלא ברוב כשרים.

וכ"ה להדיא בחי' רבינו קרשקש שם, ז"ל, ודילמא ר"ג היא, דע"כ לא מכשר ר"ג ברוב פסולין אלא במזנה מרצון משום דאיכא למימר דבדקה וזינתה וכו', אבל זו כיון שנאנסה אי הוה ברוב פסולין פסולה דומיא דשבוי', "ומשו"ה בעי רוב כשרים", עכ"ל.

ג] אך מד' התוס' שם יש ללמוד דאף ברוב כשרים אינה נאמנת אלא בדאיכא למימר דבודקת ומזנה, דהנה התוס' שם כתבו, ז"ל, וא"ת והא לא מכשר ברוב פסולין אלא כשטוענת ברי וכו' היכא דאיכא למימר בודקת ומזנה, אבל הכא אפי' טוענת ברי הא וכו' וליכא למימר בודקתו ומזנה וכו', וי"ל דה"פ, כמאן אי כר"ג ובטוענת ברי ובלא ראוה שנאנסה דאיכא מיגו אפי' ברוב פסולין נמי מכשר וכו', עכ"ל.

וכתב המהרש"ל שם, ז"ל, ובלא ראוה שנאנסה וכו', נ"ב פי' משום דס"ל דאי ראוה וכו' ל"ה מהני רוב כשרים מאחר דאין כאן מיגו וסברא דאשה בודקת ומזנה, עכ"ל.

והיינו דאי נימא דברוב כשרים ה"ה נאמנת אף בשאינה בודקת ומזנה, א"כ מאי פריך דאי כר"ג ובשלא ראוה שנאנסה אפי' ברוב פסולין נמי מכשר, הרי אדרבה הו"ל לאוקמה בשראוה שנאנסה דליכא מיגו, וע"כ אינה נאמנת אלא ברוב כשרים, וכמשה"ק כן הרשב"א, ובע"כ מד' התוס' דאף ברוב כשרים אינה נאמנת אלא בשהיא בודקת ומזנה או דאית לה מיגו, וע"כ שפיר פריך, דאי כר"ג ובשלא ראוה שנאנסה אפי' ברוב פסולין נמי מכשר, ולא מצי לאוקמה בשראוה שנאנסה דלית לה מיגו, דבכה"ג אינה נאמנת אף ברוב כשרים.[[1]](#footnote-2)

ד] וכ"ה מבו' גם בד' תוס' הרא"ש בסוגיין, שפירש לפירכא דהתם, ז"ל, דה"ק אי כר"ג ובעית למימר דמכשר בלא טעמא דאשה מזנה בודקת ומזנה, אפי' ברוב פסולין נמי מכשר, עכ"ל.

והנה אי נימא דברוב כשרים ה"ה נאמנת אף בשאינה בודקת ומזנה, א"כ מאי פריך, ומהיכ"ת נימא דמכשר ר"ג בלא טעמא דאשה מזנה בודקת ומזנה, ובע"כ מזה דאם לא מכשר ר"ג אלא מכח טעמא דבודקת ומזנה, הרי דכל דליכא לה"ט דבודקת ומזנה, אינה נאמנת אף ברוב כשרים, וזהו דפריך דאי כר"ג והא דמכשרינן ברוב כשרים אף דליכא למימר דבודקת ומזנה, הוא משום דמכשר ר"ג אף בלא ה"ט דבודקת ומזנה, א"כ אפי' ברוב פסולין נמי מכשר.

וכ"ה ביש"ש סימן מ"ד, ז"ל, ולא אמרינן שר"ג מכשיר בדיעבד אפי' ברוב פסולים ולכתחילה ברוב כשירים, אלא היכא שנבעלת מרצון שנוכל לומר אשה מזנה בודקת אחר הכשר ואינה פוסלת לעצמה, אבל היכא שנאנסה דליכא למימר הכי פשיטא דלא מכשיר ר"ג, דאל"כ מ"ש משבוי', עכ"ל, אך בדעת התוס' נקט שם דס"ל דברוב כשרים מכשיר ר"ג אף היכא דליכא למימר בודקת ומזנה, עיי"ש, וצ"ע, וכ"נ בד' הב"ש סימן ו' סקל"א, עיי"ש.

**ב**

ה] והנה הדבר פשוט דשורש הפלוגתא בזה, הוא בהא דמדמי ר' יהושע מעוברת לשבוי', אם הוא רק ברוב פסולין, או אף ברוב כשרין, ובזה הוא דתליא הפלוגתא אם אף ברוב כשרים אינה נאמנת אלא מכח הא דבודקת ומזנה.

והיינו דהרי מש"כ התוס' ודעימייהו דלא מכשר ר"ג אלא בדאיכא למימר דבודקת ומזנה, הוא משום דבלא"ה הויא כשבוי' דאינה נאמנת, וכדפריך ר' יהושע דאי אתם מודים לי בשבוי' וכו', - וע"כ אי נימא דמעוברת ל"ד לשבוי' אלא ברוב פסולין, אך ברוב כשרים ל"ד כלל לשבוי', הרי ממילא דברוב כשרים ה"ה נאמנת אף בדליכא למימר דבודקת ומזנה, אך אי נימא דמעוברת דמיא לשבוי' אף ברוב כשרים, הרי ממילא דאף ברוב כשרים אינה נאמנת אלא בדאיכא למימר דבודקת ומזנה.

ו] ופלוגתא זו תליא בפי' מש"א בסוגיין ותיפו"ל דהתם רוב פסולין אצלה והכא רוב כשרים אצלה, דבפירש"י כתב, ז"ל, ותיפו"ל וכו', לר' יהושע פריך, "נהי נמי דאין אפוטרופוס לעריות" תיפו"ל דל"ד לשבוי' דהתם רוב פסולין, עכ"ל, ונ' להדיא בדבריו דלא פרכינן אלא על הא דמדמי מדברת לשבוי' דבזה הוי הטעם משום דאין אפוטרופוס לעריות, אך הא דמדמי מעוברת לשבוי' ניחא לי', אך עיי"ש במהר"ם שי"ף שפירש טעם אחר בזה, וצ"ע.

וכ"ה מבו' להדיא בד' תוס' הרא"ש, ז"ל, פירש"י דלר' יהושע קא פריך וכו', ולא נהירא דלישנא דתיפו"ל לא מתפרש הכי בכולי' תלמודא, אלא למה לי טעמא אחרינא תיפו"ל מהאי טעמא וכו', הלכך נראה דקאי אמילתא דרבנן שהשיבו לו רוב גוים פרוצין בעריות ולמה לי האי טעמא תיפו"ל מטעמא אחרינא דהתם רוב פסולין, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א שם.

ומבו' להדיא בדבריהם, דכל הא דפריך הוא רק על מדברת שהשיבו חכמים דל"ד לשבוי' משום דרוב גוים פרוצין בעריות, וע"ז פריך דלמה לי ה"ט תיפו"ל מטעמא אחרינא דהתם רוב פסולין, אך לא פריך דעדיפא מינה דמ"ט הודו לדבריו דמעוברת דמיא לשבוי', לפי דעתו דלית לי' להא דבודקת ומזנה, הרי ל"ד דהתם רוב פסולין.

ובאמת דלפי דבריהם יש ללמוד כן מלישנא דגמ', דפריך דתיפו"ל דהתם רוב פסולין, ולפי דבריהם מתפרש לישנא דתיפוק לי', דהיינו דלמה לי ה"ט תיפו"ל מטעמא אחרינא, וזה ניחא רק אם הפירכא היא על מדברת, שהשיבו רבנן דל"ד לשבוי' דהתם רוב גוים פרוצין בעריות, וע"ז פריך דלמה לי ה"ט תיפו"ל דהתם רוב פסולין, אך אם הפירכא היא גם על מעוברת, שלא השיבו לו חכמים כלום, אין מתישב לישנא דתיפו"ל, וז"ב.

ז] והנה התוס' בד"ה מסייע לי' כתבו, ז"ל, וליכא למימר "במדברת" דליכא אלא רוב איכא למימר סמוך מיעוטא לחזקה, עכ"ל, ובפשוטו נראה מדבריהם, דכל הא דפריך דתיפו"ל דהתם רוב פסולין וכו', הוא רק על הא דמדמי מדברת לשבוי', וכדעת רש"י ודעימי'.

אך הנה בד' המהרש"א שם נראה שנקט בדעתם, דלעולם פריך גם על מעוברת, ואך דמשה"ק התוס' דאיכא למימר סמוך מיעוטא לחזקה, לא הק' כן רק על מדברת, דבמעוברת למאן דמכשיר בבתה ליכא חזקה דכשרות, עיי"ש.[[2]](#footnote-3)

ח] אמנם לכאו' יש להוכיח מד' התוס' דעיקר הא דפריך דתיפו"ל דהתם רוב פסולין, הוא רק על הא דמדמי מדברת לשבוי', וכבר עמדו בזה, - וזה ממשה"ק התוס' בהא דמשני דמסייע לי' לריב"ל דלדברי המכשיר מכשיר אפי' ברוב פסולין, והק' התוס' דאכתי תיפו"ל דהתם בשבוי' כל פסולין והכא בחורבא דדברא רוב, והק' הרש"ש, דלכאו' התם נמי לא קאמר אלא רוב גוים פרוצין, וא"כ סו"ס אינה פסולה אלא מחמת רוב.[[3]](#footnote-4)

והנה כל קו' זו קשיא אי נימא דהא דפריך דתיפו"ל דהתם רוב פסולין, הוא גם הא דמדמי מעוברת לשבוי', וע"ז שפיר משני דמאן דמכשר מכשר אפי' ברוב פסולין, וע"כ שפיר דמי לשבוי', ולא תיקשי דהתם כל פסולין והכא רוב פסולין, דגם התם לא מיפסלא אלא מכח הא דרוב גוים רוב פרוצין.

אך אי נימא דהא דפריך דתיפו"ל דהתם רוב פסולין הוא על דמדמי מדברת לשבוי', וע"ז משני דמאן דמכשר מכשר אפי' ברוב פסולין, הרי דע"ז שפיר הק' התוס', דמאי משני, הרי התם כל פסולין והכא רוב פסולין, וע"ז ליכא לשנויי דהתם נמי כיון שלא ראינו שנבעלה, לא פסלינן לה אלא מכח הא דרוב גוים פרוצין, שהרי גם במדברת לא ראינו שנבעלה ולא פסלינן לא אלא מכח דאין אפוטרופוס לעריות, - וזהו שהק' התוס' דאכתי ל"ד לשבוי', דבשבוי' אחר דמחזקינן לה דנבעלה מכח הא דרוב גוים פרוצין, הוי כל פסולין אצלה, ובמדברת אף אחר דמחזקינן לה דנבעלה מכח הא דאין אפוטרופוס לעריות, אכתי יש להסתפק שמא נבעלה לכשר, שהרי יש מיעוט כשרים, וז"ב, והדברים מתישבים היטב גם בד' תוס' הרא"ש והריטב"א שהביאו לקו' זו דאכתי תיפו"ל דהתם כל פסולין, וזה מתישב היטב לטעמייהו דהא דפריך ותיפו"ל וכו' הוא על הא דמדמי מדברת לשבוי', וכמש"נ לעיל סק"ו.[[4]](#footnote-5)

ט] והנה לד' כל הני קמאי דהא דפריך דתיפו"ל דהתם רוב פסולין, לא קאי אלא על מדברת, אך מעוברת דמיא לשבוי' אף ברוב כשרים, הרי ממילא דכל הא דמכשר ר"ג ברוב כשרים, הוא רק משום דאיכא למימר בודקת ומזנה, וזה כמש"נ בדעת התוס' ותוס' הרא"ש, ואזלי לטעמייהו שפירשו דלא פריך ותיפו"ל וכו' אלא על מדברת, וכמש"נ.

אך מד' הרשב"א ורבינו קרשקש שכתבו דברוב כשרים ה"ה נאמנת אף בלא הא דבודקת ומזנה, מבו' דס"ל דהא דפריך דתיפו"ל דהתם רוב פסולין וכו', הוא גם על מעוברת, דאף מעוברת ל"ד לשבוי' אלא ברוב פסולין, וכאשר כ"ה להדיא בדבריהם, דאם נאנסה ברוב פסולין דמיא לשבוי', וע"כ ל"ב להא דבודקת ומזנה אלא ברוב פסולין דדמיא לשבוי', אך ברוב כשרים דל"ד לשבוי', ה"ה נאמנת אף בלא הא דבודקת ומזנה.

**ג**

י] ויש להוסיף, דבהך פלוגתא אם הא דמדמי ר"ג מעוברת לשבוי' הוא אף ברוב כשרים או אי"ז אלא ברוב פסולין, איכא נפ"מ רבתא לדינא בדעת ר' יהושע.

דהנה בחי' הרמב"ן לקמן די"ד. כתב בדרך קמא, דאפי' לר' יהושע דאינה נאמנת ה"מ לכתחילה ומשום מעלה ביוחסין, אבל בדיעבד לא, וכתב ע"ז, דכ"ז הוא בנסתרה, אבל בנבעלה אפי' דיעבד פסול, דהא מדמה לה לשבוי', עכ"ד, וכ"כ בחי' הרשב"א שם לדעת הראב"ד, עיי"ש.

והנה יש להסתפק בזה, אם הא דבנבעלה פסל ר' יהושע אף בדיעבד, הוא רק ברוב פסולין, דומיא דארוס וארוסתו דרוב פסולין אצלה, או הוא אף ברוב כשרים.

ופשוט דזה תליא בהנ"ל, דלדעת רש"י ודעימי' דמעוברת דמיא לשבוי' אף ברוב כשרים, הרי דאף ברוב כשרים פסל ר' יהושע בדיעבד, אמנם בסימן ט"ז (ב) סקי"ג נת' להוכיח מד' הריטב"א דברוב כשרים לא פסל ר' יהושע בדיעבד, משום דהא דלא אזלינן בתר הכרעת הרוב, הוא משום מעלת יוחסין, וכמש"א לקמן דט"ו., אך גם לפ"ז הרי מ"מ במחצה על מחצה פסל ר' יהושע בדיעבד, אך לדעת הרשב"א ודעימי' דל"ד מעוברת לשבוי' אלא ברוב פסולין, הרי דכל הא דפסל ר' יהושע בדיעבד משום דהויא כשבוי', הוא רק ברוב פסולין.

ומצאתי דברים מפורשים בזה בד' רבינו קרשקש לקמן שם, ז"ל, אבל גבי נבעלה אפי' ר' יהושע מודה "כיון דרוב פסולין" אצלה דאפי' בדיעבד פסלינן לה ולא משום מעלה אלא מדינא, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דכל הא דבנבעלה פסל ר' יהושע בדיעבד, הוא רק ברוב פסולין, ואזיל לטעמי' דס"ל דכל הא דמדמינן מעוברת לשבוי' הוא רק ברוב פסולין, וכמש"נ לעיל סק"ט בדעתו.

יא] עוד נפ"מ רבתא בזה, דהנה בחי' רבינו קרשקש לעיל בסוגיין כתב, ז"ל, והא דאמרינן מעלה עשו ביוחסין דוקא בנסתרה אמרינן דפוסל ר' יהושע משום מעלה, אבל נבעלה ברוב פסולין מדינא פסיל לה וכו', והכי משמע לקמן גבי ארוס וארוסתו וכו' והתם ליכא למימר דמשום מעלה הוא דלאו בכהני עסקינן אלא בישראל, עכ"ל.

ונתחדש בזה, דאף דהא דפסל ר' יהושע במדברת אי"ז אלא לכהונה, ומשום מעלת יוחסין, מ"מ הא דפסל במעוברת הוא אף בישראל, דאין פסולה משום מעלת יוחסין אלא מדינא, - ונראה דהיינו משום דמעוברת דמיא לשבוי' מדינא, וכמש"כ הראשונים לקמן, וע"כ ה"ה פסולה אף לישראל, דומיא דשבוי'.[[5]](#footnote-6)

והדברים מבוארים כן גם בד' הרשב"א לקמן די"ד., ז"ל, ומיהו לפמש"כ למעלה דר' יהושע באשת כהן פוסל אפי' בדיעבד, ניחא דה"ק ועוד האמר שמואל הלכה כר"ג "ואפי' אשת כהן היא מותרת", ואפי' תאמר דמשום מעלה אין אוסרין אשת כהן על היחוד ומודה ר' יהושע בדיעבד, איכא למימר דהתם שאני דליכא אלא יחוד גרידא, אבל בנבעלה ה"ה כשבוי' לגמרי וכו' "ומוציאין אותה מבעלה" כי הכא, עכ"ל.

ונראה להדיא בד' הרשב"א, דמש"כ דמכוון הגמ' הוא דהלכה כר"ג "ואפי' באשת כהן מותרת", הוא רק לדרך קמא דמש"א התם דלר' יהושע ה"ה נאסרת לבעלה אף בדיעבד, הוא משום דפסל ר' יהושע משום מעלת יוחסין אף בדיעבד, ולפ"ז לא איירי התם אלא בדהויא אשת כהן, אך אם הויא אשת ישראל דלי"ב למעלת יוחסין, אינה נאסרת לבעלה, אך לפמש"כ בדרך בתרא, דרק במדברת הוי פסולה משום מעלה, אך מעוברת דמיא לשבוי' לגמרי, ל"ב להעמידה באשת כהן, אלא אף באשת ישראל מוציאין אותה מבעלה.

וגם בזה יש להסתפק, אם הא דבנבעלה פסל ר' יהושע אף באשת ישראל, הוא רק ברוב פסולין, דומיא דארוס וארוסתו דרוב פסולין אצלה, או הוא אף בדליכא רוב פסולין, ומשכח"ל בשלא היו שם אלא הארוס ואדם אחר, דהוי מחצה כשרים, - ופשוט דזה תליא בהנ"ל, דלדעת רש"י ודעימי' דמעוברת דמיא לשבוי' אף ברוב כשרים, הרי דהא דפסל ר' יהושע במעוברת אף באשת ישראל, הוא אף בדליכא רוב פסולין, אך לדעת הרשב"א ודעימי' דל"ד מעוברת לשבוי' אלא ברוב פסולין, הרי דכל דפסל ר' יהושע במעוברת אף באשת ישראל, הוא רק ברוב פסולין.

ובאמת דהדברים מפורשים כן בד' רבינו קרשקש לעיל שם, שכתב דנבעלה "ברוב פסולין" מדינא פסיל לה וכו', והרי דכל הא דמדינא פסיל לה ומכח זה ה"ה נאסרת לבעלה אף באשת ישראל, הוא רק ברוב פסולין, ואזיל לטעמי' דס"ל דכל הא דמדמינן מעוברת לשבוי' הוא רק ברוב פסולין, וכמש"נ לעיל סק"ט בדעתו, והדברים מכוונים מאד.

**ד**

יב] והנה צ"ב טעם הפלוגתא בזה, אם הא דמעוברת דמיא לשבוי' הוא אף ברוב כשרים, או דאף מעוברת ל"ד לשבוי' אלא ברוב פסולין, - וביותר ילה"ע בזה, דנמצא בזה סברות הפוכות, דבל' רש"י ד"ה מאי קאמר להו, מבו' דמעוברת הוי ק"ו משבוי', וכ"ה בד' הריטב"א בתו"ד, ז"ל, מעוברת לדברי הכל לשבויה דמיא, וריעא מינה שהרי כריסה בין שיני', עכ"ל, ולפי דבריהם דמדמי ר' יהושע מעוברת לשבוי' אף ברוב כשרים, הרי נמצא דמעוברת ריעא משבוי' אף ברוב כשרים, ואילו לדעת הרשב"א ודעימי' מעוברת ברוב כשרים קיילא משבוי'.

יג] ונראה הביאור בזה, ובהקדם, דהנה בעיקר הא דמייתי ר' יהושע משבוי', דכ"ה דשבוי' אסורה אף שהיא אומרת טהורה אני, ה"נ מעוברת אסורה אף שאומרת שנבעלה לכשר, דיש להסתפק אם הויא ההוכחה לענין נאמנות הברי, דבשבוי' חזינן דל"מ הברי כנגד ריעותא דשבי', וה"נ בדין דלא יועיל הברי במעוברת, או דהויא ההוכחה לענין החזקה, דבשבוי' חזינן דמכח השבי' איתרע חזקתה ובטלה לה, וע"כ הוא דאינה נאמנת אף כשטוענת ברי דטהורה היא, דהרי כל הא דמהני נאמנות הברי, הוא רק במקום חזקה, וה"נ בדין דבמעוברת נמי בטלה חזקתה, ולא תהא נאמנת בטענתה.

ובפשוטו ד"ז תלוי במש"נ בסימן י"ד (א) ענף ד', דפליגי הראשונים ביסוד הפלוגתא דר"ג ור' יהושע, דדעת הר"ש בפ"ד דנגעים, דפלוגתייהו היא בכח הברי, דר"ג אלים לי' ברי, וע"כ אף דאין להכשירה מכח החזקה דאיתרעא, מדינא או משום מעלת יוחסין, מ"מ מהני הברי להכשירה, ור' יהושע לא אלים לי' ברי, וע"כ כיון דאיתרעא החזקה, א"א להכשירה מכח הברי, ודעת תוס' הרא"ש בנדה די"ט. ודעימי' דפלוגתייהו היא בכח החזקה, דר' יהושע ס"ל דכיון דאיתרע החזקה לאו כלום היא, וע"כ ל"מ הברי בצירוף החזקה להכשירה, ור"ג ס"ל דאף דאיתרע החזקה וא"א להכשירה מכח החזקה בפנ"ע, אכתי עיקר החזקה קיימת, וע"כ כל דאיכא טענת ברי המסייעת לחזקה, ה"ה נאמנת.

והנה פשטות הדברים היא, דהא דמייתי ר' יהושע משבוי', הוא כלפי עיקר מה שנחלק עם ר"ג, ולפ"ז נמצא דלדעת הסוברים דפלוגתא דר"ג ור' יהושע היא בכח הברי, מתפרש הא דמייתי משבוי', דהיינו דמהתם חזינן דאינה נאמנת בטענתה, ואך דאין ללמוד מהתם דלעולם אינה נאמנת בטענת ברי, די"ל דרק שבוי' אינה נאמנת בטענת ברי, כיון דאיכא רגל"ד המכחיש לטענתה, אך עכ"פ יש ללמוד מהתם דכל כה"ג דאיכא רגל"ד המכחיש לטענתה, אינה נאמנת בטענתה, - אך לדעת הסוברים דפלוגתא דר"ג ור' יהושע היא בכח החזקה, מתפרש הא דמייתי משבוי', דהיינו מהתם חזינן דכל דאיתרע חזקתה ה"ה בטלה לגמרי, וע"כ אינה נאמנת בטענתה, אך בדעת הר"ש נת' בדברינו שם ענף ו', דאף דעיקר פלוגתייהו היא בכח טענת הברי, מ"מ הא דמייתי משבוי' אינו להא דאינה נאמנת בטענתה, אלא להא דאין חזקתה מועלת, עיי"ש.

יד] ומצאנו דברים מפורשים בזה בד' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, השבתנו על המעוברת וכו' ויש לך לדמותה לשבוי' כיון שכבר הורעה חזקתה מבנות ישראל שכבר נבעלה וכו', אמר להם מדברת היינו שבוי' כלומר שאף זו הורעה חזקתה, דסתירה ריעותא היא ופתח לזנות וכו', עכ"ל, ולהדיא בדבריו דעיקר הא דמייתי ר' יהושע משבוי', הוא דאין חזקתה מועלת כיון דאיתרעא.

טו] ונראה דיש ללמוד כן גם מד' התוס', שפירשו בהא דמייתי ר' יהושע משבוי' למדברת, ז"ל, דכמו ששבוי' בחזקת בעולה, כך מדברת בחזקת בעולה לענין שאם אמרה לכשר נבעלתי שאינה נאמנת במיגו לפי שיראה לומר לא נבעלתי, ולהכי אהני דאין אפוטרופוס לעריות דלא חשבינן לי' מיגו, עכ"ל.

וכמדומה דזה ניחא רק אי נימא דהא דמייתי ר' יהושע משבוי' למעוברת הוא לענין כח החזקה, דכ"ה דשבוי' הויא בחזקת בעולה ויצאה מחזקת כשרות דילה כיון דאיתרעא, ה"נ מעוברת יצאה מחזקתה כשרות דילה, ולפ"ז י"ל, דהא דמייתי משבוי' למדברת, הוא ג"כ עד"ז, דאף דמדברת לא יצאה לגמרי מחזקתה, וע"כ אם אומרת לא נבעלתי ה"ה נאמנת, מ"מ דמיא לשבוי' דיצאה מחזקתה, דמכח זה אמרינן דהיא יראה לומר לא נבעלתי, וזהו שכתבו התוס' דמייתי משבוי' דהויא בחזקת בעולה, והיינו דיצאה מחזקת כשרותה והויא בחזקת בעולה.

אך אי נימא דהא דמייתי ר' יהושע משבוי' למעוברת, הוא לענין כח הברי, הרי נמצא דהא דמייתי משבוי' למעוברת והא דמייתי משבוי' למדברת, הוי תרי מילי דלא שייכי אהדדי, דהא דמייתי משבוי' למעוברת הוא, דכ"ה דשבוי' אינה נאמנת בטענתה, ה"נ מעוברת אינה נאמנת בטענתה, ואילו הא דמייתי משבוי' למדברת הוא, דכ"ה דשבוי' הויא בחזקת בעולה, ה"נ מדברת הויא בחזקת בעולה לענין דהיא יראה לומר לא נבעלתי, ואי"ז כלל במשמעות הדברים.

טז] אמנם בד' הרשב"א בסוגיין יש לדקדק דלא כן, וזה ממש"כ בהא דר"ג ור"א ס"ל דמעוברת ל"ד לשבוי', ז"ל, אפי' את"ל שאינה בודקת, כיון דמספקא לן אי לכשר או לפסול מפי' אנו חיין משום דאית לה חזקה דגופה, אבל בשבוי' משום שבאי אתה בא לפוסלה ולו אנו חוששין והוא פסול אצלה, עכ"ל.

ומ' קצת מד' הרשב"א, דעיקר הא דמייתי ר' יהושע משבוי' הוא דאינה נאמנת בטענתה, וע"ז הוא שכתב דר"ג ור"א ס"ל דל"ד מעוברת לשבוי', דבשבוי' כיון דאיכא רגל"ד כנגד טענתה, אינה נאמנת בטענתה, ומשא"כ במעוברת דאיכא ספק גמור אם נבעלה לכשר או לפסול, ואין רגל"ד כלל שנבעלה לפסול, דאף דרוב פסולין, הרי כיון דאיכא נמי כשרים, יתכן שנבעלה לכשר, ואין רגל"ד כלל כנגד זה, ה"ה נאמנת בטענתה, ועי' חזו"א אהע"ז סימן א' סקי"ב שפירש כעי"ז בד' הרשב"א, ועי' ש"ש ש"ב פט"ז שכתב כן מדעתו, - אך אי נימא דהא דמייתי ר' יהושע משבוי' הוא דאין חזקתה מועלת משום דאיתרעא, לכאו' אין לחלק בזה בין שבוי' למעוברת, וגם ל' הרשב"א הוא דהחילוק בין שבוי' למעוברת הוא בהא דמפי' אנו חיין, וממש"כ משום דאית לה חזקה דגופא, מ' דהך מילתא דאית לה חזקה דגופא, הוא לכו"ע, ולא בזה הוא שנחלקו ר"ג ור' יהושע.[[6]](#footnote-7)

**ה**

יז] ולפ"ז נראה בביאור הפלוגתא אם מעוברת דמיא לשבוי' אף ברוב כשרים, דהנה הנה בטעמא דרש"י ודעימי' דמעוברת דמיא לשבוי' אף דבשבוי' רוב גוים פרוצין בעריות ובמעוברת איכא רוב כשרין, כתב בשטמ"ק, ז"ל, הא כתבינן לעיל דאיכא למימר דמעוברת אע"ג דרוב כשרין אצלה כיון דכריסה בין שיני', משא"כ בשבוי' דלא ידעינן אי נבעלה אע"ג דרוב פסולין אצלה שקולה היא כמו השבוי' והרי תשובה נצחת על המעוברת, עכ"ל.

והביאור בזה הוא, דאף דבשבוי' רוב גוים פרוצין בעריות הן ובמעוברת איכא רוב כשרים, מ"מ כלפי הריעותא בחזקתה אלימא הריעותא במעוברת מבשבוי', דבשבוי' הרי לא חזינן כלל שנבעלה, וע"כ אף דרוב גוים פרוצין בעריות מ"מ אי"ז ריעותא גמורה בחזקתה, ומשא"כ במעוברת שנבעלה ודאי, הרי דאף דרוב כשרין אצלה, מ"מ כיון דודאי נבעלה יש כאן מעשה ודאי דמרע לחזקתה, וע"כ הוי זה ריעותא טפי בחזקתה, וזהו שכתב רש"י דבמעוברת אין לך פרוץ גדול מזה.

יח] ואמנם כ"ז ניחא אי נימא דהא דמייתי ר' יהושע משבוי', הוא דאין חזקתה מועלת כיון דאיתרעא, ובזה שפיר י"ל דאם בשבוי' דלא חזינן דנבעלה, מ"מ כיון דרוב גוים פרוצין בעריות הוי זה ריעותא בחזקתה, כ"ש במעוברת דודאי נבעלה, דהוי זה ריעותא בחזקתה, אף דרוב כשרין אצלה.

אך אי נימא דהא דמייתי ר' יהושע משבוי' הוא דאינה נאמנת בטענתה, הרי מתפרש מש"א דתיפו"ל דהתם רוב פסולין אצלה והכא רוב כשרים אצלה, דהיינו די"ל דכל הא דבשבוי' אינה נאמנת בטענתה הוא רק משום דהוי טענתה כנגד הרגל"ד שמכח הרוב גוים פרוצין, ומשא"כ הכא דרוב כשרין אצלה ואין טענתה מוכחשת, י"ל דה"ה נאמנת בטענתה, - ולפ"ז הרי דאף במעוברת ל"ד לשבוי' אלא היכא דרוב פסולין אצלה, אך כל דרוב כשרין אצלה, הרי דהגם דאיכא ריעותא בחזקתה טפי מבשבוי', מ"מ י"ל דה"ה נאמנת בטענתה, ול"ד לשבוי' דאינה נאמנת משום דהויא טענתה כנגד הרגל"ד שנבעלה.

יט] ולפ"ז קרוב הדבר דבזה הוא שנחלקו הראשונים אם מעוברת דמיא לשבוי' אף ברוב כשרים, דרש"י ותוס' והריטב"א דס"ל דמעוברת דמיא לשבוי' אף ברוב כשרים, הוא משום דס"ל דעיקר הא דמייתי ר' יהושע משבוי', הוא דאין חזקתה מועלת כיון דאיתרעא, וכמש"נ ללמוד כן מד' התוס' והריטב"א, ואשר ע"כ ס"ל דבמעוברת שנבעלה ודאי, אף אם רוב כשרים אצלה, הוי זה ריעותא בחזקתה טפי מבשבוי' שלא ראינו שנבעלה.

אך בדעת הרשב"א ורבינו קרשקש נראה דס"ל, דעיקר הא דמייתי ר' יהושע משבוי', הוא דאינה נאמנת בטענתה, וכמש"נ לעיל סקט"ז לדקדק מד' הרשב"א, ואשר ע"כ ס"ל דאף מעוברת ל"ד לשבוי' אלא היכא דרוב פסולין אצלה, דבכה"ג שפיר מדמינן דכ"ה דשבוי' אינה נאמנת בטענתה משום דהוי כנגד הרגל"ד דרוב גוים פרוצין בעריות, ה"נ מעוברת אינה נאמנת בטענתה, משום דהוי כנגד רוב פסולין, אך כל דרוב כשרין אצלה, ל"ד כלל לשבוי', וכמש"נ.[[7]](#footnote-8)

**ו**

כ] ויש להוסיף בזה, דהנה בחי' הרשב"א לקמן די"ד: כתב, ז"ל, איכא למידק דילמא ר"ג היא דעד כאן לא אכשר ר"ג ברוב פסולין אלא במזנה לרצונה דאיכא למימר בדקה וזינתה וכי אמרה ברי מהימנא, אבל הכא דנאנסה ברוב פסולין ודאי פסולה דהו"ל כשבוי' דאינה נאמנת מפני ערבי זה שיכול לבוא עליה בע"כ, וי"ל דשאני הכא דכיון דידעינן בי' באונסה ולא כסיפא לה מילתא לאודויי דנבעלה, כי קאמרה לכשר נבעלתי נאמנת, דאין אשה עשוי' לקלקל זרעה, משא"כ בשבוי' דכיון שלא נודע שבא עלי' שבאי, כי אמרה לא נבעלתי כלל לא מהימנא דכסיפא לה למימר נבעלתי, וע"י כך לא חיישא לקלקול זרעה, עכ"ל.

וצ"ב דהרשב"א בסוגיין עמד בטעמא דר"ג ור"א דס"ל דמעוברת ל"ד לשבוי', ולא כתב לה"ט דהוא משום דאין אשה עשוי' לקלקל זרעה, ול"ד לשבוי' דכסיפא לה למימר נבעלתי.

כא] וי"ל בזה בתרי גווני, חדא, דכל מש"כ הרשב"א דאינה חשודה לקלקל זרעה הוא רק בתינוקת שנאנסה, דבזה אמרינן דאינה חשודה להכשיר עצמה בשקר ועי"ז לקלקל את זרעה, אך בראוה מעוברת שהיא באה להכשיר את הולד, ל"ש לומר דאינה חשודה לקלקל זרעה, שהרי אדרבה כדי שלא יפסלו את הולד היא אומרת שנבעלה לכשר, ומשא"כ בתינוקת שנאנסה, מה לה לומר שנבעלה לכשר ולהינשא אח"כ לכהן ולקלקל את זרעה.

וי"ל עוד בזה, ועי' בשו"ת צ"צ האחרון אהע"ז סימן ל"א בתו"ד שהרגיש בזה, דבמעוברת י"ל דכסיפא לה מילתא למימר שנבעלה לפסול מדעתה, וע"כ היא אומרת שנבעלה לכשר ואינה חוששת לקלקול זרעה, ול"ד לתינוקת שנאנסה, דכיון דאנוסה היא לא כסיפא לה מילתא למימר שנבעלה לפסול, וע"כ כשהיא אומרת לכשר נבעלתי יש להאמינה, משום דאינה עשוי' לקלקל את זרעה.

כב] אמנם צ"ע בזה בעיקר ד' הרשב"א, דאם אכן בתינוקת שנאנסה איכא טעם בפנ"ע להאמינה משום דאין אשה עשוי' לקלקל זרעה, א"כ מהיכא פשיטא לן דלר' יהושע אינה נאמנת.

והנה אמנם אי נימא דכל הא דבמעוברת ליכא לה"ט דאין אשה עשוי' לקלקל זרעה, הוא משום שהיא באה להכשיר את הולד, הרי דלפ"ז במדברת דהיא באה להכשיר את עצמה, איכא שפיר לטעם זה, ולפ"ז נמצא דמהא דמדמי ר' יהושע מדברת לשבוי', מוכח דלא ס"ל לה"ט, דאמנם כשהיא אומרת לא נבעלתי, דמיא שפיר לשבוי', דכסיפא לה מילתא למימר נבעלתי, אך כשהיא אומרת נבעלתי לכשר, הי' לנו להאמינה משום דאינה עשוי' לקלקל זרעה, ומהא דמדמי ר' יהושע מדברת לשבוי' אף בכה"ג דטוענת לכשר נבעלתי, ש"מ דלית לי' לה"ט, וזהו דפשיטא לן דלר' יהושע אינה נאמנת בכה"ג.[[8]](#footnote-9)

אך אי נימא דהא דבמעוברת ליכא לה"ט דאין אשה עשוי' לקלקל זרעה, הוא משום דכסיפא לה מילתא למימר שנבעלה לפסול מדעתה, הרי דגם במדברת ליכא לה"ט, וא"כ מהיכא פשיטא לן דלר' יהושע אינה נאמנת אף בכה"ג.

כג] ואמנם הישוב לזה נלמד מל' הרשב"א, דנראה להדיא דעיקר ה"ט דאינה עשוי' לקלקל זרעה, אי"ז טעם לעיקר נאמנותה, אלא הוי זה טעם רק להא דל"ד לשבוי' וכ"ה להדיא בד' רבינו קרשקש שם, וכ"כ בחזו"א אהע"ז סימן א' סקי"ב, ויישב בזה משה"ק הש"ש ש"ב פט"ז מסוגיא דיבמות דצ"ד. דאינה חוששת לקלקול זרעה.

וע"כ כ"ז הוא לדעת ר"ג דס"ל דמן הדין היא נאמנת, ורק בשבוי' ודכותה אינה נאמנת מתקנ"ח, ובזה הוא דאמרינן דכל דאיכא למימר דאינה עשוי' לקלקל זרעה, ה"ה נאמנת, אך לדעת ר' יהושע דאינה נאמנת מן הדין, ואף בגונא דל"ד לשבוי', שהרי אף ברוב כשרים אינה נאמנת, אף דל"ד לשבוי', ל"מ ה"ט דאינה עשוי' לקלקל זרעה להאמינה.

כד] ולפמש"נ בדעת הרשב"א נראה להוסיף טעם בזה, דכל הא דמהני ה"ט דאינה עשוי' לקלקל זרעה, הוא רק לדעת ר"ג דאלים לי' ברי, ומן הדין יש לנו להאמינה בטענתה, ואך דבשבוי' וכיו"ב אינה נאמנת, משום דאיכא רגל"ד כנגד טענתה, וה"נ ברוב פסולין אין לנו להאמינה, משום דאיכא הכרעת רוב כנגד טענתה, ובזה הוא דאמרינן דכל דאיכא סמך לטענתה, מכח הא דאינה עשוי' לקלקל זרעה, ה"ה נאמנת אף כנגד הרוב פסולין, - אך לדעת ר' יהושע גופי', דלא אלים לי' ברי, ומן הדין אין לנו להאמינה בטענתה, ל"מ הא דאינה עשוי' לקלקל זרעה, דמכח זה תהא נאמנת, ודו"ק.

ונראה לפ"ז, דעיקר ד' הרשב"א דבתינוקת שנאנסה ה"ה נאמנת משום דאינה עשוי' לקלקל זרעה, אי"ז אלא להרשב"א לטעמי' דס"ל דעיקר הא דמייתי משבוי' הוא דאינה נאמנת בטענתה כנגד הרגל"ד, ובזה שפיר י"ל דכל דאינה עשוי' לקלקל זרעה, ה"ה נאמנת, ול"ד לשבוי' דעשוי' לקלקל זרעה משום דמיכספא, - אך לדעת התוס' ודעימייהו דעיקר הא דמייתי משבוי' הוא דאין חזקתה מועלת כיון דאיתרעא, הרי דע"ז ל"מ מידי הא דבתינוקת שנאנסה אמרינן אינה עשוי' לקלקל זרעה, דאי"ז טעם שלא יהא ריעותא בחזקתה, וכ"ה דלדעת ר' יהושע אינה נאמנת מכח זה, ה"נ לדעת ר"ג אינה נאמנת מכח זה, זהו שנחלקו התוס' לקמן שם ע"ד הרשב"א, וס"ל דגם לדעת ר"ג אינה נאמנת בכה"ג.

**ז**

כה] נת' לעיל ענף ב' בדעת התוס', דמפרשי דהא דפריך ותיפו"ל דהתם רוב פסולין אצלה והכא רוב פסולין אצלה, הוא רק על הא דמדמי מדברת לשבוי', אך מעוברת שפיר דמיא לשבוי', אף בדאיכא רוב כשרים אצלה.

ואמנם יש בזה מקום עיון, דהנה התוס' פירשו בהא דמייתי ר' יהושע משבוי' למדברת, דהיינו דכ"ה דשבוי' בחזקת בעולה, כך מדברת בחזקת בעולה לענין שאם אמרה לכשר נבעלתי שאינה נאמנת במיגו לפי שיראה לומר לא נבעלתי, - ולפ"ז לכאו' לענין זה אין מקום לחלק בין היכא דרוב פסולין אצלה להיכא דרוב פסולין אצלה, ומאי פריך.

כו] אך כבר נת' לפרש בזה בסימן י"ד ב' ענף ב', דהא דמייתי ר' יהושע משבוי' דמדברת אינה נאמנת במיגו משום דיראה לומר לא נבעלתי, אף דבשבוי' תקנ"ח הוא דהיא בחזקת בעולה, ומ"ט נימא מכח זה דהיא יראה לומר לא נבעלתי, אך הביאור בזה הוא, דכיון דדינא הוא דמדברת בחזקת בעולה היא, ואיתרע חזקת כשרות דילה, ע"כ היא יראה לומר לא נבעלתי.[[9]](#footnote-10)

ולפ"ז נראה, דזהו דפריך דתיפו"ל דהתם רוב פסולין אצלה והכא רוב כשרין אצלה, והיינו דכל הא דמדברת בחזקת בעולה היא, הוא משום דאיתרע חזקת כשרות דילה ע"י שנסתרה, וע"כ הויא בחזקת בעולה, - וכ"ז הוא ברוב פסולין, אך ברוב כשרין, דלא איתרע חזקת כשרות דילה מכח סתירתה, שהרי אף אם נבעלה איכא רוב דלכשר נבעלה, תו ממילא גם לא מחזקינן לה בבעולה, כיון שהיא עומדת בחזקת כשרות, וממילא דאינה יראה לומר לא נבעלתי, ואף דהא דלא מחזקינן לה כנבעלה, הוא משום הספק דלכשר נבעלה, מ"מ אינה יראה לומר לא נבעלתי, שהרי אף כשאומרת לא נבעלתי, אכתי קיים הספק שמא כשר הוא, ואכתי קיימא בהתירה מכח הספק שנבעלה לכשר, וע"כ אינה יראה לומר לא נבעלתי.

וי"ל עוד, דברוב כשרים דלא איתרע חזקת כשרות דילה מכח סתירתה, ע"כ אף כשאינה טוענת כלום מכשרינן לה, וע"כ אינה יראה לומר לא נבעלתי, - דרק ברוב פסולין דמחזקינן לה בנבעלה, ולא מכשרינן לה אלא כשטוענת לא נבעלתי דמהניא טענתה לעורר ספק, הוא דה"ה יראה לומר לא נבעלתי, וכנ"ל.

1. ואמנם מכבר שמעתי לדחות בזה, דלעולם ל"ב להא דבודקת ומזנה אלא ברוב פסולין, והא דפריך לקמן דאי כר"ג אפי' ברוב פסולין נמי מכשר, ולא משני דאיירי בשראוה שנאנסה, ובכה"ג אינה נאמנת אלא ברוב כשרים, הוא משום דאכתי תיקשי, דמ"ט בעינן שיהיו רוב העיר משיאין לכהונה, הרי סגי במחצה כשרים, דכל הא דאינה נאמנת הוא רק בדאיכא רוב פסולין והויא כשבוי', - אך כמדומה דאי"ז מתישב, דא"כ הו"ל למיפרך דאי כר"ג אפי' במחצה פסולין נמי מכשר, ול"ה לי' למיפרך דאפי' ברוב פסולין נמי מכשר, דע"ז הרי שפיר י"ל דאיירי בשראוה שנאנסה, ואינה נאמנת ברוב פסולין.

   אך יש להעיר כן ע"ד הרשב"א, שהק' דמ"ט לא משני דאתיא כר"ג, והא דבעינן רוב כשרים הוא משום דכיון שנאנסה וליכא למימר דבודקת ומזנה, הויא כשבוי', וצ"ע דאכתי מ"ט בעינן שיהיו רוב העיר משיאין לכהונה, ולא סגי במחצה כשרים, - שו"ר בחזו"א אהע"ז סימן ז' סק"ו בתו"ד שכתב בד' הירושלמי, דבמתניתין מצינו לפרושי דרוב העיר משיאין במחצה סגי ולאפוקי רוב פסולין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ב דלמש"כ התוס' לקמן דכ"ו: דטעמא דמאן דמכשיר בבתה הוא משום דחזקת האם מהני לבת, הרי נמצא דאף לעובר איכא חזקת כשרות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. והי' מקום לומר בזה, לפמש"כ הריטב"א בחולין ד"ג:, ז"ל, וי"מ דרוב מצוין דקאמר הכא לאו דוקא רוב אלא כמו כל, וכההיא דאמרינן בפרק בתולה נשאת רוב גוים פרוצים בעריות דבעי למימר כל כדאיתא התם, עכ"ל, ולפ"ז שפיר הק' התוס', דמאי מדמי לשבוי', הרי בשבוי' כל פסולין וגם כל גוים פרוצין בעריות, והכא ליכא אלא רוב פסולין.

   אך כמדומה דאי"ז מתישב, חדא, דכיון דבגמ' אמרו דרוב גוים פרוצין בעריות, ולא נתפרש דכל גוים פרוצין, הרי דאם היתה קו' התוס' מיוסדת על הא דכל גוים פרוצין, הי' להם לפרש לזה להדיא, - ועוד, דגם בד' הריטב"א קרוב הדבר שנפלה ט"ס, שהרי לא נתבאר בסוגיין דכל גוים פרוצין, וע"כ נראה דדבריו קיימי על מש"א דמכשיר אפי' ברוב פסולין, וע"ז הוא שכתב דהיינו אפי' בכל פסולין, וזה כמש"כ הריטב"א בסוגיין, ז"ל, וי"מ דהא דאמרינן וכו' אפי' ברוב פסולין, ל"ד רוב אלא אפי' כולם וכו', ומיהו הא דאמרינן בפ"ק דחולין רוב מצויין אצל שחיטה מומחים הן בעינן למימר כל כדפרישנא התם, עכ"ל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. וצריך להוסיף בזה, דהי' מקום לומר, דהגם דהא דפריך דתיפו"ל דהתם רוב פסולין, הוא גם על מעוברת, מ"מ משה"ק התוס' דאכתי תיפו"ל דהתם כל פסולין, לא קאי אלא על מדברת.

   אך מלבד דאי"ז מתישב בסתימת ד' התוס', דאם פירכת הגמ' היא גם על מעוברת, הי' להתוס' לפרש דקו' זו שהק' דתיפו"ל דהתם כל פסולין, לא קיימא אלא על מדברת, - גם נראה עוד, דאם פירכת הגמ' היא גם על מעוברת, הרי דאין מקור כלל דפריך הכי גם על הא דמדמי מדברת לשבוי', והרי מסברא מסתברא מילתא דעל הא דמדמי מדברת לשבוי', ופירשו התוס' דהיינו דהויא כשבוי' לענין דיראה לומר לא נבעלתי, אין לחלק בין רוב וכל פסולין למיעוט פסולין, דמ"מ כיון שהיא בחזקת שנבעלה ה"ה יראה לומר לא נבעלתי, וא"כ מאי קשיא להו להתוס' על הא דמדמי מדברת לשבוי' דתיפו"ל דהתם כל פסולין, הרי בהא דמדמי מדברת לשבוי' אין לחלק בזה, - ובע"כ מד' התוס' דמפרשי דעיקר פירכת הגמ' היא על מדברת, ולפ"ז מבו' דגם בהא דיראה לומר יש לחלק בין רוב פסולין לרוב כשרים, ונת' הטעם בזה להלן ענף ז', וע"ז שפיר הק' דאכתי תיפו"ל דהתם כל פסולין. [↑](#footnote-ref-5)
5. וזה כמו שהוכיחו מסוגיית הגמ' לקמן דנ"א: דביסוד הדין הוי פסולא דשבוי' אף לישראל, וכן נראה עוד ממש"א שם בשבויי מלכות ושבויי ליסטות, וממתניתין דלקמן דכ"ו: לפירש"י ותוס' שם. - אך בד' הב"ש סימן ז' סק"א מבו' להדיא דפסולא דשבוי' הוא רק לכהן ומשום מעלת יוחסין, והביא כן ממהרי"ק סימן ק"ס, וכן נקט הגרע"א בסוגיין והאבנ"מ בסימן ו' סק"ד ועוד מן האחרונים, - וגם בד' הרמב"ן לקמן די"ד. נראה דלא פסיקא לי' דאיסור שבוי' אינו משום מעלה, עייש"ה, וצ"ע בזה.

   שו"ר לפרש בזה, דהרי לקמן דל"ו: תנן דשבוי' אין לה קנס, וזה הרי ודאי אינו מכח מעלת יוחסין, ותיקשי מזה ע"ד הני רבוותא דדינא דשבוי' הוא משום מעלת יוחסין, ובעכצ"ל כמש"כ התוס' לקמן שם, דהא דאין לה קנס הוא משום דעשאוה כבעולה לכל דבר, מגזירה שלא תנשא לכהן, עיי"ש.

   ולפ"ז י"ל, דלעולם תחילת הדין דשבוי', הוא משום מעלת יוחסין, ואך דמשו"ז עשאוה כבעולה לכל דבר משום גזירה, וממילא דה"ה אסורה אף לישראל, כל שיש לחוש שנבעלה ברצון, והך דינא דעשאוה כבעולה לכל דבר משום גזירה, הוא דין מסוים בשבוי' דשכיחא, ולא בשאר גוווני שאסרו משום מעלה זו, ומש"כ הראשונים לדמות לשבוי' דאסורה אף בדיעבד, הוא משום דאם עיקר איסורא דשבוי' ל"ה אוסר בדיעבד, ל"ה משוו לה כבעולה לכל דבר, ועכ"פ גם הא דעשאוה כבעולה לכל דבר ל"ה אוסר בדיעבד, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)
6. שוב העירוני, דמסתבר טפי לפרש ד' הרשב"א בע"א, דהנה בעיקר דבריו צ"ע, דאם אכן ס"ל דמה"ט ל"ד מעוברת לשבוי', א"כ מ"ט לא השיבו לו כן, וע"כ יל"פ ד' הרשב"א ע"ד ד' הר"ש שהביא בתוס' הרא"ש, והיינו דכל מש"כ לחלק בין שבוי' למעוברת, הוא רק לר"ג דאלים לי' ברי, וכמש"כ הרשב"א דהחילוק ביניהם, הוא בהא דמפי' אנו חיין, אך לר' יהושע דלא אלים לי' ברי, אין מקום לחלק בכך, ולפ"ז הרי נמצא, דהא דלעולם הא דמייתי ר' יהושע משבוי', אי"ז להוכיח דאינה נאמנת בטענת ברי, דכלפי זה אין לדמות מעוברת לשבוי', אלא להוכיח דאין חזקתה מועלת, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה הגרע"א בכ"ד נקט דאף הא דמדמי ר' יהושע מעוברת לשבוי', הוא רק ברוב פסולין, - ולפמש"נ נראה דהגרע"א אזיל לטעמי', דס"ל דעיקר נאמנות האשה היא מדין ע"א, והא דלר' יהושע אינה נאמנת, הוא משום שהחמירו חכמים שלא תהא נאמנת על עצמה, - ולפ"ז הרי ודאי דהא דמייתי ר' יהושע משבוי', הוא דכ"ה דבשבוי' החמירו חכמים שלא תהא נאמנת על עצמה, ה"נ מעוברת אינה נאמנת על עצמה, דאין לומר דמייתי משבוי' דבטלה חזקתה, דאכתי אי"ז טעם שלא תהא נאמנת משום נאמנות ע"א, וע"כ אין ללמוד מזה אלא לרוב פסולין, וכמש"נ בדעת הרשב"א. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם באמת צ"ע לפ"ז, דמהיכא פשיטא להגמ' דר"ג מכשיר בכה"ג, הרי מהא דמדמי ר' יהושע מדברת לשבוי', מוכח דלא ס"ל כלל לה"ט, ומהיכ"ת נימא דר"ג נחלק עליו בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. וזה ניחא טפי אי נימא דמכח הא דמדברת בחזקת בעולה, לא מכשרינן לה אלא כשטוענת לא נבעלתי, דמהניא טענתה לעורר ספק שמא לא נבעלה, אך כל שאינה טוענת כלום וה"ה בחזקת בעולה, לא מכשרינן לה, דאף דר' יהושע קיל לי' ספק ספיקא דאפי' בטענת שמא נמי מכשיר, מ"מ במדברת דהיא בחזקת בעולה, הרי דכ"ז שאינה טוענת שלא נבעלה ליכא ספק ספיקא, וכיון דדינא הוא דמחזקינן לה בנבעלה, ורק כשטוענת לא נבעלתי ה"ה נאמנת לעורר ספק, ע"כ יראה היא לומר לא נבעלתי. [↑](#footnote-ref-10)