בגדר המלקות בעדות בן גרושה
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב יהודה אלבוים

בס''ד

**בגדר המלקות בעדות בן גרושה**

א. האחרונים חקרו האם מלקות דבן גרושה הוא ככל הלאוין על מה שעבר אמימרא דרחמנא לא תענה, או המלקות הם תחת עונש כאשר זמם, וכשם שהכאשר זמם הוא עונש על הזממה, כן גם עונש המלקות הוא על הזממה.

ב. לכא' בדברי הרמב''ן והריטב''א דף ב' ב' מפורש שוהצדיקו הוא גילוי דלקי אלאו דלא תענה אע''פ שאין בו מעשה, וא''כ אין מקום בדבריהם לכל החקירה, וכאשר זמם הוא עונש על הזממה, ווהצדיקו הוא עונש על לאו דלא תענה.

ג. אלא שבדברי הרמב''ן והריטב''א בדף ב' ב' ודף ד' מפורש שגם עונש כאשר זמם הוא על לאו דלא תענה, וא''כ אדרבא תרוויהו הם עונש על לאו דלא תענה, וא''כ אף כאשר זמם אינו על הזממה, אלא רק על הלאו, וא''כ מהאי טעמא אין מקום לחקירה, ואדרבא מלקות דוהצדיקו הם תחת כאשר זמם שהוא עונש על הלאו.

ד. בדף ד' נח' ר''מ ורבנן אם כל עדים זוממים לוקין ומשלמים, ומבואר בגמ' דרבנן ס''ל דאין לוקה ומשלם מקרא דכדי רשעתו, ואי נימא דמלקות דוהצדיקו הוא במקום עונש כאשר זמם, ואין המלקות על לאו דלא תענה, היאך שייך מלקות כשיש כאשר זמם, ומוכח כהך גיסא דמלקות דבן גרושה הוא על לאו דלא תענה ולא על הזממה, ולכן היה שייך אלמלא כדי רשעתו לשלם וללקות - ויקשה גם לדברי הפתח הבית שיש ב' פרשיות של מלקות, דהרי ר''מ אמר לוקה ומשלם ומשמע בכל גוונא גם כשלא התרו בו, ועל כה''ג הוצרכו רבנן לכדי רשעתו -.

ה. אלא דמבואר ברמב''ן ובריטב''א בדף ד' דאף אלמלא כדי רשעתו לרבנן אין לוקה ומשלם משום שעונשו של הלאו הוא כאשר זמם, ומבואר בדבריהם כנ''ל דהמלקות הם על הלאו כשאין כאשר זמם, ותרוויהו הם עונש על לאו דלא תענה, וא''כ לכא' המלקות הם במקום כאשר זמם, ולר''מ אזהרת ע''ז הוא מלא יוסיפו ולכן לוקה ומשלם.

ו. אך בתוס' מבואר שעונשו של כאשר זמם הוא על הזממה, מדכתבו דכיון דממון לא בעי אזהרה היה לוקה ומשלם גם לרבנן אלמלא כדי רשעתו, ולר''מ אף בלא לאו דלא יוסיפו לוקה ומשלם, וא''כ לכא' מפורש בתוס' שכאשר זמם אינו על הלאו, אלא על הזממה, ומלקות דוהצדיקו הוא על לאו דלא תענה, וא''כ רק לתוס' היה מקום לחקירה, ומוכח מכאן כהך גיסא שאין המלקות במקום הכאשר זמם, וא''כ לכא' אין מקום לכל החקירה, משום שלרמב''ן גם כאשר זמם הוא עונשו של הלאו ולא על הזממה, ולתוס' והצדיקו הוא עונש על הלאו, וא''כ אין מקום לצד שוהצדיקו הוא מלקות על הזממה לדעת הרמב''ן והריטב''א והתוס', ורק בדברי המאירי לכא' כתוב כן.

ז. צ''ע על דברי הרמב''ן והריטב''א דוהצדיקו הוא גילוי דלקי אלאו דלא תענה מכמה דוכתי,

1. להלן דף ה' ב' אין ע''ז נהרגין עד שיגמר הדין על פיהם, ובגמ' חייבי גליות מנין אתיא רוצח רוצח ופרש''י העידוהו שחייב לגלות והוזמו ותנן במתניתין סופג את הארבעים מנלן עד שיגמר הדין דהני הואיל ולאו מדין כאשר זמם קא מתרבו עכ''ל, וכעין זה כתב הריטב''א שם, ולכא' אף בלא גמר דין עברו על לאו דלא תענה.
2. העידו על טריפה שחייב מיתה, כתבו תוס' בכתובות דף ל''ג א' והרמב''ן בסוגיין דאם הוזמו אין לוקין, 'דגברא קטילא בעו למיקטל' 'דכיון דגברא קטילא בעו למקטל אין עדותן כלום ומילקא נמי לא לקו **דהא לא בעו למעבד ולא מידי**' וצ''ע וכי זממה להרוג טריפה גרע מזממה לעשותו בן גרושה או חלוצה וכד'.
3. הרמב''ן בסוגיין כתב דעדים שרצו לחייב קרבן אין לוקין 'קרבן לא מיבעי ליה למיתני דכיון דאם רצה אינו מביא וממון שאין לו תובעין הוא פשיטא דלא משלם ממון, ומלקא לא לקו עלה דלאו עדות הוא אלא הודעה בעלמא הוא דמודעי ליה' ויש לדון אם עבר בלא תענה, ואם עבר צ''ב מדוע אינו לוקה.
4. הרמב''ן בסוגיין כתב דעדים שרצו לחייב כופר אין לוקין 'דכיון דכופרא כפרה ועיקר חיוביה בידי שמים הוא בדלא יהיב כופריה, אין עדות כאן אלא לשמים שאינן צריכין לעדותו ואף הוא דינו מסור לשמים, והיינו דאמרינן והני לאו בני כפרה נינהו כלומר עיקר חיובן לשמים כאשר זמם ולא נתנה לכפרה להם' ויש לדון אם עברו על לאו דלא תענה, ואת''ל דעברו צ''ב מדוע אין לוקין, ולשון הריטב''א הוא **'דהא למלקות והצדיקו במקום הזמה עומד**, וכיון דלא שייכא בהו הזמה לפי שאין עדותן צריך לשמים, אף מלקות נמי ליכא, ובמתני' לא קתני אלא אותן שלוקין' וצ''ב מה הכוונה במקום הזמה עומד, הרי הנידון רק אם עובר בלא תענה, וע''כ דלא די בלא תענה, אלא בענין דומיא דכל ע''ז שהרשיעו צדיק בעדותן.
5. וכן נראה בריטב''א שהעתיק את דברי התוס' וז''ל ותירצו דשאני התם דבאים לחייבה מיתה, ומלקות לגבי מיתה לאו כלום הוא, והלכך עדות שאי אתה יכול להזימה הוא, אבל הכא שאין באין להעיד אלא בפסול בן גרושה שפיר מיקיים כאשר זמם במלקות וכיון שלוקין עדות שאתה יכול להזימה הוא עכ''ל, ונראה להדיא שהמלקות הוא תחת קיום כאשר זמם, וזה לא שייך היכא דבאו לחייב מיתה.
6. הרמב''ן בסוגיין ובריש פ''ג כתב דבבן חלוצה אין מלקות, ותמה רעק''א הא עברו בלא תענה, ואולי גם כאן י''ל דאין הרשעת צדיק מדאו', אע''פ ששקרו בעדותן והזיקו בעדותן ועברו על לאו דלא תענה, אפילו הכי אין כאן הרשעת צדיק מדאו'.
7. בסנהדרין דף פ''ו ב' מבואר דעדי מכירה שהוזמו אין לוקין משום שלא חייבוהו מלקות, וצ''ב מדוע לא ילקו על לא תענה, וכתב רש''י בסנהדרין דף פ''ו ב' אינהו היכי לקו, הא לאו כאשר זמם הוא, ואי משום לא תענה לאו שאין בו מעשה הוא עכ''ל, וצ''ע - בעה''מ שם - מאי שנא מעידי בן גרושה דלקו מקרא דוהצדיקו.

ח. ומאידך מבואר בכמה דוכתי דלקי אלאו דלא תענה אע''פ שאין סיבה לעונש כאשר זמם, כמבואר בב''ק דף ע''ד ב' דעדים שהוכחשו לוקין, ופרש''י מקרא דלא תענה, אע''פ שלא הוזמו ולא שייך בהו כה''ג כאשר זמם, ויש לדחות דעונש כאשר זמם לא שייך בהכחשה, אך יש מחייב של העונש, דהיינו שיש דין בעונש כאשר זמם שא''א להעניש עונש זה בהכחשה, אך עונש אחר על הזממה לא התמעט, עוד צ''ב מדברי ר''י שלמד מע''ז דלאו שאין בו מעשה לוקין עליו, ופרש''י בדף ד' ב' דלמד כן ממלקות דבן גרושה, ואי נימא דרק כשזמם לוקה, ובלאו הכי אין לוקה משום שהוא לאו שאין בו מעשה, האיך אפשר ללמוד מיניה לכל מקום.

ט. הרמב''ן במלח' בסנהדרין שם - דף י''ט א' ברי''ף - כתב דאין מלקות בעידי גניבה על לא תענה וז''ל 'ואין עדים זוממין לוקים בעקימת פיהם בלבד **אא"כ הרשיעו צדיק**' ולכן עידי גניבה שבוזמו אין לוקין אע'פ שעברו על לא תענה, מכיון שלא הרשיעו צדיק בעדותן, וניחא לפי''ז מדוע בהכחשה לוקה ובעדי גניבה לא לוקה, אך צ''ב מדברי הרמב''ן בסוגיין דוהצדיקו הוא גילוי דלוקין אלאו דלא תענה, וא''כ מדוע אין לוקה על לא תענה כשאין הרשעת צדיק, וכן קשה מדברי הרמב''ן שכתב שעונשו של הלאו הוא כאשר זמם ומלקות, והלאו אינו הרשעת צדיק, כמבואר ברמב''ן שיש לאו גם בעידי גניבה.

י. עי' מנ''ח, דכתב במצוה ד' דיתכן שבעדות החודש אין מלקות כי לא הרשיעו צדיק, ועל לאו דלא תענה אין מלקות משום דהו''ל לאו שאין בו מעשה, ואפילו הכי כתב המנ''ח במצוה ל''ז דאף בכאשר עשה לוקה, ומבואר בדבריו דאין המלקות במקום כאשר זמם, ואין המלקות על לאו דלא תענה, אלא יש מלקות על הרשעת צדיק, וכן מבואר בנוב''י אה''ע ק' סי' ע''ב ד''ה ועפי''ז וז''ל 'ודאי דעד המחייב שבועה כשהוזם אין בו תורת הזמה כלל ואפילו מלקות אינו לוקה דאין עד שקר לוקה **כי אם מטעם שוהרשיעו הצדיק** ושייך דוקא כשבא להרשיעו איזה רשע בין ממון ובין מיתה ובין מלקות אבל כשלא הרשיע כלום בעדותו אינו לוקה ודבר זה מבואר היטב בדברי הרמב"ן במלחמות במס' סנהדרין דף פ"ו בסוגיא דעדי גנבה ועדי מכירה בנפש שהוזמו ע"ש', וכ''כ שם בסי' מ''ו דעידי מיתת הבעל שהוזמו אין לוקין משום שלא הרשיעו צדיק אע''פ שעברו על לא תענה - לכא' משום שהאשה תכשל ע''י עדותן - וכן מבואר בצל''ח דף ב' א' ד''ה בתוס' ד"ה מעידין, ובערוך לנר שם.

ביאור דברי הרמב''ן

א. כתב הקו''ש כתובות אות נ''ח דשאני עונש מלקות משאר עונשין, דמלקות הוא על מה דעבר אמימרא דרחמנא כמבואר בתמורה דף ד' ב', משא''כ עונש מיתה הוא על המעשה הרע שעשה.

ב. ולכא' המקור לזה הוא מהא דיש מקומות שחייב מיתה ויש מקומות שאינו חייב, מה שלא מצינו במלקות אלא בכל לאו יש מלקות אא''כ אינו חמור כ''כ כלאו שאין בו מעשה וכד', ואי נימא דעונש מיתה הוא על מה דעבר אמימרא דרחמנא, לכא' אין נ''מ מהו המימרא דרחמנא, דהרי העונש על המרד והחוצפה, ומה הנ''מ מה ציוה המלך, וע''כ דחילוקי עונשין הם רק כשהעונש על מעשה העבירה, ולא על מה שעבר אמימרא דרחמנא, ועל מה שעבר אמימרא דרחמנא תמיד עונשו מלקות, והיה ראוי בכל מקום שיש עונש מיתה שגם ילקה וכדס''ל לר' ישמעאל בדף י''ג ב', ולר''ע אין לוקה ומשלם רק משום דכתיב כדי רשעתו, ולר''מ דלוקה ומשלם הוא רק כשהם מב' שמות.

ג. אולם בדברי רעק''א מוכח שגם מיתה הוא על מה דעבר אמימרא דרחמנא, מהא דכתב רעק''א שו''ת סי' ק''ז דלדברי הרמב''ם דהאיסור בע''א יוחזק היה צריך אף לחייבו מיתה, אע''פ שביאר את דברי הרמב''ם דלוקה משום שיש מימרא דרחמנא שלא לאכול מה שע''א אמר שאסור לאכול, ולוקה אף על הצד שאינו חלב, וזה שייך רק אם העונש על מה שעבר אמימרא דרחמנא, ולא אם העונש על מעשה העבירה - וז''ל רעק''א דכל דאנו דנין ומחליטין אותה לא"א מי שבא עליה מקרי בא על א"א, אף אם קמי שמיא גליא דהיא אינה א"א, מ"מ התורה צוותה שלא לבא על אשה שאנו מחזיקין לודאי לא"א, והעובר ע"ז חייב מיתה, דומה למ"ש הרמב"ם דבע"א אומר על החתיכה שהיא חלב, ואח"כ בא אחר ואכלו דחייב מלקות, דכבר נתחזק שהוא חלב -.

ד. וע''כ צ''ל לדברי רעק''א דאף במימרא דרחמנא יש חילוקים, דכל היכא שהעבירה חמורה יותר, יש יותר קפידא ויותר חוצפה במה שעבור אמימרא דרחמנא, מכיון שאם העבירה יותר חמורה, יש יותר קפידה לבורא שציוה שלא לעבור, ואף לפי''ז י''ל כפי שנראה בהשגות הרמב''ן על הרמב''ם בספר המצוות שורש י''ד דאין מלקות דין בכל לאו ולאו, אלא הוא דין כללי שלוקין על לאו, דהלאו הוא סיבה בפני עצמה ללקות על מה שעבר אמימרא דרחמנא, אלא ששייך שיהיה יותר חומר בלאו כשהמעשה יותר חמור, אך המימרא דרחמנא לחוד הוא סיבה למלקות.

ה. ולכא' יש להוכיח כן מהדין של לאו שניתן לאזהרת מיתת ב''ד אין לוקין עליו, ולכן אף שהתרו בו רק למלקות אין לוקין, וכן במחמר שאין אלא לאו אין לוקין, ופרש''י דהלאו נכתב לאזהרת מיתה, דאין עונשין אא''כ מזהירין, ואין מקור שבא הלאו למלקות, ואי נימא דלקי על מה דעבר אמימרא דרחמנא, ואין חילוקים בזה, משום שהחומר הוא במה שמרד ועבר אמימרא דרחמנא, מדוע צריך גילוי בכל אזהרה שלוקה, ומה חסר בלאו שניתן לאזהרת מיתת ב''ד, ולדברי רעק''א ניחא, דכיון שיש דרגות בחומר של האזהרה, ע''כ כל אזהרה שנכתבה הוא גילוי שהוא חמור בכדי ללקות עליו, משום שגילתה התורה שיש מלקות על לאו, א''כ כל לאו שנכתב נכתב ע''ד כן, ואם אין התורה רוצה שיהיה מלקות התורה היתה כותבת את האיסור בצורה של עשה כמבואר בתוס' דף ד' א' סוף ד''ה לוקין - משא''כ לדברי הקו''ש א''צ הוכחה שיש מלקות, משום שהמלקות הוא על ממירא דרחמנא ואין בזה חומר וקל - ובלאו שניתן לאזהרת מיתת ב''ד אין הוכחה זו, משום דהתורה חייבת לכתוב לאו לאזהרה דאין עונשין אא''כ מזהירין - ולפי''ז א''א לומר כנ''ל שיש דין כללי בכל לאו שיש מלקות, משום שהלאו הוא סיבה למלקות אף בלא חומרת המעשה כלל - עוד יש להוכיח מהא דלאו הניתן לתשלומין אין לוקין עליו, ולכא' התשלומין מתקנים את המעשה הרע, ולא את מה שעבר אמימרא דרחמנא, וע''כ דמימרא דרחמנא לחוד אינו סיבה למלקות.

ו. ולכא' מוכח כן מסנהדרין דף ע''ג ב' דס''ל לרבי אלעזר ברבי שמעון דמחלל את השבת ניתן להצילו בנפשו, ולכא' צ''ע הא מחללים שבת להציל נפש מישראל, וע''כ דמצד חומר החטא עדיף הצלת נפשו של ישראל, ומצילין אותו בנפשו משום דעבר אמימרא דרחמנא, ובכל פקוח נפש מכיון דשרי אין עובר על מימרא דרחמנא - אף אם נאמר הלאו גם במקום פקוח נפש, מכיון שרשאי לעבור על הלאו א''צ למסור נפש, משא''כ כשאינו רשאי ויש מרד במעשיו עדיף שיהרג - משא''כ בהולך לחלל שבת דעובר אמימרא דרחמנא, ואי נימא דאין הבדל בין מימרא דרחמנא על חטא חמור או על חטא קל, מדוע רק ברודף לחלל שבת מצילין אותו בנפשו ולא בכל מימרא דרחמנא, וע''כ דכל היכא שהחטא חמור יותר המימרא דרחמנא חמור יותר, וכעין זה יש צ''ל בדברי המשובב דבכל מצות עשה מצילין אותו בנפשו - בין אם כופין אותו לקיים, וימות אחר שיקיים מהמכות, בין אם ימות ולא יקיים, אלא יש דין להפחידו במיתה בכדי שיקיים, וע''כ דיש דין להורגו בכדי שיקיים - אע''פ שבמקום פקוח נפש פטורים מכל המצוות, וע''כ צ''ל דבמקום פקו''נ אין מימרא דרחמנא לקיים, משא''כ כשיש מימרא דרחמנא ואינו מקיים, הורגים אותו בכדי שיקיים, וההריגה הוא בכדי שיקיים את המימרא דרחמנא, ולא שיקויים מציאות המצוה.

ז. ולכא' כן מוכח ברמב''ן, דלדברי הקו''ש רק מלקות הוא על מה שעבר אמימרא דרחמנא, וברמב''ן מבואר דכל עונש כאשר זמם הוא עונש על מה שעבר אמימרא דרחמנא, ולא רק הוי אזהרה ולא ענש אא''כ הזהיר, אלא העונש על מה שעבר על לאו דלא תענה וז''ל הרמב''ן בדף ב' ב' 'היכא שהעידו בו שהוא חייב מלקות אין לוקין אלא ארבעים **שעונש אותו הלאו הוא כאשר זמם**, והכי אמר רחמנא לא תענה ברעך עד שקר ואי ענה ועשיתם לו כאשר זמם, הילכך כל היכא דמקיימינן בהו כאשר זמם לא ענשינן ליה אלאו דלא תענה בעונש אחר **שזהו עונשו**, אבל כי לא מקיימינן בהו כאשר זמם ודאי לקי עליה דהא גלי רחמנא והצדיקו' והריטב''א דף ד' ב' כתב 'דכיון דלא תענה אזהרה לעדים זוממין לקיים בהם עונש כאשר זמם שוב אין לנו בו אלא עונש כאשר זמם במקום שיש לקיים בו תורת הזמה שכבר פירש הכתוב עונשו, ולאפוקי היכא שאינו בתורת הזמה כגון השנויין בריש פירקין וכיוצא בזה שלוקין מן הלאו הזה משום שכתב רחמנא והצדיקו'.

ח. ומבואר שם ברמב''ן והריטב''א דכל הסיבה שלר''מ לוקה ומשלם, הוא משום שיש ב' לאוין, ועל כל לאו יש עונש דידיה, אך על לאו אחד לא שייך גם עונש כאשר זמם וגם מלקות, כי שניהם עונש על לאו דלא תענה, ולדברי הקו''ש הכאשר זמם הוא על מעשה הזממה, והמלקות על מימרא דרחמנא, ואין לומר דכיון דלא ענש אא''כ הזהיר לכן א''א להעניש על הלאו בפני עצמו, דהרי מפורש בריטב''א בכתובות דף ל''ב ב' דממון לא בעי אזהרה, ואף על פי כן מבואר בריטב''א שהעונש של כאשר זמם בממון הוא עונש על הלאו דלא תענה, וע''כ כוונתו דאחרי שכתוב לא תענה ודאי העונש ממון הוא על הלאו, ולדברי הקו''ש א''א לומר כן, וא''ת א''כ היאך כתב הריטב''א דממון לא בעי אזהרה כמו שבכל עונשי ממון אין אזהרה ומשלם, הא להנ''ל אין עונש כי אם על לאו, י''ל דכיון שיש עונש ממון, בע''כ אסור - כדהאריך האבי עזרי הלכ' ממרים - ונענש על מה שעבר, ורק בשאר עונשין צריך אזהרה מפורשת ולא די במה שנלמד איסור מהעונש.

ט. וכן מבואר ברמב''ן דף י''ג ב' וז''ל 'הא דאקשינן אי הכי חייבי כריתות נמי מאי אמרת וכו'. ה"פ אי אמרת בשלמא טעמיה דר' עקיבא לאו משום דדריש כדי רשעתו, אלא סברא הוא דחייבי מיתות **כיון שאתה מקיים בו אותו הלאו שאתה ממיתו מאותו השם אין לך להלקותו שכבר קיימת בו לאו שעבר עליו**, ובחייבי כריתות כיון שאם עשה תשובה אין ב"ד של מעלה ממיתין אותו אשתכח דלא מקיים ביה ההוא לאו הילכך מלקינן ליה, אלא אי אמרת טעמיה דר"ע משום דדריש כדי רשעתו אפי' בחייבי כריתות נמי'.

י. על פי הנ''ל יש ליישב את דברי הרמב''ן שכתב שוהצדיקו הוא גילוי דלקי אלאו דלא תענה, ומאידך כתב בסנהדרין דאין מלקות אא''כ הרשיע צדיק בעדותו, די''ל דעל לאו דלא תענה גרידא אין מלקות משום שהוא לאו שאין בו מעשה, אלא דגלי רחמנא בקרא דוהצדיקו דאם הרשיע צדיק בעדותו לוקה, וכשלוקה לוקה על הלאו כמוש''כ הרמב''ן, אלא דכיון דלא אמרה תורה דלוקה היכא דשיקר, אלא היכא דהרשיע צדיק, גילתה התורה דיש חומר בעדות שקר כשהרשיע צדיק, וממילא יש גם חומר באזהרה של לא תענה על אופן זה, דהיינו דלאו דלא תענה הוא רק לאו שלא לשקר בעדותו, אך יש בעדות שקר ב' דרגות של חומר, יש סתם עדות שקר, ויש עדות שקר של הרשעת צדיק, וגלי רחמנא דכשבעדותו הרשיע צדיק לוקה על לאו דלא תענה, וכנ''ל דכל היכא שהמעשה חמור יותר האזהרה חמורה יותר, ואין הכוונה שיש אזהרה שלא להרשיע צדיק, אלא רק שלא לשקר בעדותו, אך יש שקר ויש שקר, וכשהשקר חמור יותר, ממילא האזהרה חמורה יותר.

יא. ועל פי זה מיושב הכל היטב, דכל היכא שאין הרשעת צדיק אין מלקות על לא תענה, ולכן בלא גמר דין שאין הרשעת צדיק ילפינן דלא לקי - ונצרך ילפותא כמו שנצרך לימוד כשזמם להלקות, דס''ד דרק לעונש מיתה לא די במה שבעדותו כוונתו להרשיע צדיק, אלא צריך שיורשע ע''י גמר דין, ויש מקום לומר דלעונש כאשר זמם אין צריך גמר דין עבור עצם החיוב, דאין החיוב של עדים זוממים על מה שעשו גמר דין כדמוכח בכמה דוכתי, אלא העונש על הזממה לחוד, אלא שיש תנאי שיגמר הדין, אך במלקות דוהצדיקו י''ל שאחרי שנלמד מג''ש שצריך גמר דין, גדר הדין הוא שחסר בהרשעת צדיק בלא גמר דין, דלא די במה שחשב להרשיע צדיק, אלא צריך שיעשה הרשעת צדיק, עי' צל''ח דף ב' א' ד''ה ודע - וניחא הא דלקי בהכחשה מכיון שהרשיע צדיק, ותנאי דהזמה נצרך רק לעונש כאשר זמם, ולא לעונש מלקות, אע''פ שתרוייהו עונש על לאו דלא תענה, ולפי''ז לכא' גם בכאשר עשה לקי, כמבואר בפנ''י, וברעק''א בשו''ת סי' קע''ו, ובנתה''מ סי' א' סק''ג.

יב. בהעידו על טריפה שחייב מיתה, צ''ל על פי מה שאמרו בשם הגר''ח דמדוייק ברמב''ם דהריגת טריפה הוא רק מדין ובערת הרע מקרבך, אך לא שייך ביה חיוב מיתה וכמוש''כ הרמב"ם בפ''י מהלכ' נזק''מ ה''ז דכמת הוא חשוב, ולכן אינו בכלל הרשעת צדיק, משום שלא זממו שיפסקו **עליו** חיוב מיתה, אלא הוא דין על ב''ד לקיים וביערת הרע מקרבך, ולכן אע''פ שעברו בלא תענה אף בכה''ג, אין מלקות מקרא דוהצדיקו, ומדוייק מאד לשון הרמב''ן 'וכיון דלא מלקינן להו **מוהצדיקו** דלאו כלום עבוד' וצ''ע הרי מפורש ברמב''ן בע''ב שלוקה על לאו דלא תענה, ומוכח ברמב''ן שאין מלקות על לאו דלא תענה אלא רק בכה''ג דהרשיעו צדיק בעדותו.

יג. וכל זה רק למד''א דלאו שאין בו מעשה אין לוקין עליו, וס''ל דא''א ללמוד מע''ז כמבואר בגמ', אך לר''י יש ללמוד מכאן שלוקין על לאו שאין בו מעשה, כי הרי למעשה המלקות על הלאו, ואין נ''מ איזה חומר יש בלאו, הרי סוף סוף אין בו מעשה, וכיון דר''י ס''ל דיש ללמוד מע''ז ומוציא ש''ר, ממילא לקי על לא תענה בכל גוונא, ורק לדידן שא''א ללמוד מע''ז ויש כלל שלאו שאין בו מעשה אין לוקין עליו, אין מקור שלוקין על לאו דלא תענה שאין בו מעשה אלא בהרשעת צדיק, ורק אם יש פירכא שלא ללמוד מע''ז יש לומר דכיון שהגילוי רק בהרשעת צדיק, אין מקור שלוקין בכל לאו של לא תענה, אך לר''י שאין פירכא, אין להוכיח מלישנא דקרא דאיירי בהרשעת צדיק, אלא צריך פירכא ככל התורה כולה דילפינן בבמה הצד כל שאין פירכא, ורק לדידן שיש פירכא, אין מקור בוהצדיקו למקום שלא הרשיעו צדיק.

בגדר מלקות דוהצדיקו לדעת הרמב''ן והריטב''א

על פי כל הנ''ל יש לחקור בגדר מלקות דוהצדיקו, דאמנם התבאר שאינו עונש על עדות שקר בלא הרשעת צדיק, אך אכתי יש לחקור כשע''י עדותו הרשיע צדיק, האם המלקות הם תחת כאשר זמם, או שאינו קשור לעונש כאשר זמם אלא עונש בפני עצמו על לאו דלא תענה היכא דהרשיע צדיק.

א. יש מקום לומר שאין קשר בין עונש כאשר זמם, לעונש מלקות, אלא כאשר זמם הוא רק עונש באופן שאמרה התורה, ובאופנים אחרים אין סיבה לעונש כאשר זמם, אלא שיש עוד עונש על הרשעת צדיק, ואינו תחת כאשר זמם אלא עונש בפני עצמו, ומהא דדרשינן משפט אחד נראה שהמלקות הם תחת כאשר זמם, אולם יש לדחות דכיון שסוף סוף שניהם עונש על לאו דלא תענה דרשינן משפט אחד גם על זה.

ב. אולם יש לומר דאף לדברי הרמב''ן המלקות דוהצדיקו הם תחת כאשר זמם, וכמו שנראה בדברי הריטב''א שכתב **'דהא למלקות והצדיקו במקום הזמה עומד**, וכיון דלא שייכא בהו הזמה לפי שאין עדותן צריך לשמים, אף מלקות נמי ליכא' ואע''פ שגם כאשר זמם וגם מלקות דוהצדיקו הוא עונש על לאו דלא תענה, אכתי התבאר דבעונש על מה שעבר אמימרא דרחמנא יש דרגות של חומר, וככל שהמעשה חמור יותר, העונש על מה שעבר אמימרא דרחמנא חמור יותר, וא''כ י''ל דעל לאו דלא תענה לחוד אין מלקות משום שהוא לאו שאין בו מעשה, או שאינו לאו חמור שיש בו מלקות, אלא כשהרשיע צדיק ע''י השקר יש עונש על הלאו, דהיינו דלא די בעדות שקר בכדי להעניש, אלא רק עדות שקר שיש בו הרשעת צדיק יש בו עונש, ובעלמא העונש הוא על עדות שקר שיש בו הרשעת צדיק הוא כאשר זמם, וכשא''א לעשות כשאר זמם לוקה, אך אין המלקות על הלאו של שקר לחוד, אלא כשם שהכאשר זמם הוא עונש על הלאו כשהלאו חמור, כך גם המלקות הוא תחת עונש כאשר זמם, דמגיע על לאו דלא תענה כשיש הרשעת צדיק כאשר זמם, ותחת זה לוקה, דהיינו שאין זה ככל מלקות על לאו, אלא עונשו של זה הוא כאשר זמם, והמלקות הם תחת כאשר זמם, ולא שכשא''א לעשות כאשר זמם, יש עונש מצד אחר על מה שעבר על הלאו ככל הלאוין, ונמצא שמצד אחד המלקות הם תחת כאשר זמם, ומאידך הם על לאו דלא תענה, ולכן ר''י למד מיניה דלאו שאין בו מעשה לוקין עליו.

ג. וא''ת אם המלקות תחת כאשר זמם היאך לוקה בהכחשה, וצ''ל כדהתבא לעיל דהתמעט רק עונש כאשר זמם, והוא דין בעונש כאשר זמם, ולא בסיבת העונש, דיש סיבת עונש בכ''ג, והמיעוט רק בעונש של כאשר זמם ולא בעונש של מלקות.

ד. לדברי ר''מ דאזהרת ע''ז הוא מולא יוסיפו, ועונשו של לאו זה הוא כאשר זמם, היה מקום לומר דוהצדיקו הוא גילוי שלוקה על לאו זה, ואינו גילוי שלוקה על לאו דלא תענה, אך מבואר להדיא במשנה שלוקה לר''מ על לאו דלא תענה בכל ע''ז, ועונשו של לא תענה הוא מלקות, ועונשו של ולא יוסיפו הוא כאשר זמם, וכן מבוא להדיא בדברי הרמב''ן בדף ב' ב' דלר''מ והצדיקו הוא גילוי שלוקין על לאו דלא תענה, ולא על לאו דולא יוסיפו, וניחא מאד מדוע בבן גרושה אין לוקה פ', משום שאין והצדיקו במקום עונש כאשר זמם על ולא יוסיפו, אלא עונש על לא תענה, ולכא' לדברי ר''מ חלוק ביסודו עונש כאשר זמם מלרבנן, דלרבנן העונש על מימרא דרחמנא של לא תענה, שלא לשקר, אלא שיש שקר חמור יותר כשע''י גם יש הרשעת צדיק, אך הלאו הוא שלא לשקר, משא''כ לר''מ לאו דלא תענה הוא לאו שלא לשקר, ולאו דולא יוסיפו הוא לאו שלא לזמום להזיק ע''י עדותו, ואין האיסור משום השקר שבזה, אלא שאילו היה זה אמת לא היה כאן זממה כי כך היה דינו, ואילו משכ''ל זממה ע''י עדות אמת נמי היה עובר ונענש, ולכן לר''מ בכל ע''ז נמי לוקה, משום שיש בעדותו ב' לאוין וב' מעשים נפרדים לגמרי, וכל דברי הריטב''א דהמלקות דוהצדיקו במקום כאשר זמם עומד אינו אלא לרבנן, ולא לר''מ.

וא''ת הא מוכח מדברי ר''מ שאין המלקות תחת עונש כאשר זמם, דאילו לרבנן היה נלמד מוהצדיקו שתחת כאשר זמם עונשו מלקות, היה צריך להיות דלר''מ והצדיקו הוא גילוי דלוקה על אזהרת ולא יוסיפו, דכשם שכאשר זמם הוא עונש על לאו דולא יוסיפו, כך כשא''א לעשות כאשר זמם לוקה על ולא יוסיפו, ומנלן דהוא מלקות על לא תענה, וע''כ דאין שייכות בין מלקות דוהצדיקו, לעונש כאשר זמם, וכשם שלר''מ אין קשר אלא על ולא יוסיפו עונשו כאשר זמם, ועל לא תענה כשיש בו הרשעת צדיק עונשו מלקות, כך גם לרבנן שעונשו של כאשר זמם הוא על לא תענה, אין המלקות תחת עונש כאשר זמם, אלא עונש על הרשעת צדיק, אף כשאין בו סיבת עונש של כאשר זמם, ויש לדחות דרק אחרי שוהצדיקו הוא גילוי דלוקה על לאו דלא תענה, וגם כאשר זמם הוא על לאו דלא תענה, אמרינן דהמלקות הם תחת הכאשר זמם, משא''כ לר''מ אין גילוי דהמלקות הם תחת כאשר זמם.

ה. יש לדון למד''א דעדים זוממים קנסא הוא ומודה בקנס פטור - ולחד מד''א פטור אפי' כשבאו אח''כ עדים - היאך הדין לגבי מלקות דבן גרושה, ולכא' תליא בהנ''ל דאם המלקות הם תחת כאשר זמם, א''כ כשם שכאשר זמם הוא קנס - אע''פ שהוא על מה שעבר על לא תענה - כך גם מלקות דבן גרושה הוא קנס, משא''כ אם אינו תחת כאשר זמם לכא' הו''ל ככל מלקות דאינו קנס, ועי' בתוס' שאנץ בשטמ"ק ב"ק ע"ד ע"ב דכתב דמלקות דכאשר זמם כשזמם להלקות הוי קנס, משא''כ מלקות דבן גרושה אינו קנס, ועי' בשיעורי ר' שמואל ענינים סי' ב' סק''ד, וכן נ''מ לשאר הנ''מ כגון אם יש מלקות כשלא הוזמו כולם, או אם יש מלקות בכאשר עשה, או לפני גמר דין, דאף לדברי הרמב''ן שלוקה על לא תענה, אכתי י''ל דהמלקות הם תחת הכאשר זמם, וכשם שהכשאר זמם הוא על לאו דלא תענה, כך גם המלקות דוהצדיקו, וכשם שאין עונש כאשר זמם כשלא הוזמו כולם או בכאשר עשה או לפני גמר דין, כך גם אין עונש מלקות על לאו דלא תענה בכה''ג, אך י''ל כנ''ל דכל הדינים אינם אלא בעונש כאשר זמם, ולא במחייב של כאשר זמם, ולכן אע''פ שלא שייך כאשר זמם בכאשר עשה וכה''ג שייך מלקות, ולהנ''ל המודה במלקות דבן גרושה לר''מ חייב, ולרבנן הוי קנס ופטור.

ו. לר''ע עדים זוממים הוא קנס, ולכא' ההבדל בין עונש לקנס הוא, דעונש הוא עונש הראוי לו, משא''כ קנס הוא עונש יותר מן הראוי לו, כמבואר בגמ' דאע''פ שלא הרגו נהרגין, דכיון שלא יצא לפועל זממתם, אין ראוי שיענשו, ולכא' אי נימא דכל כאשר זמם הוא עונש על מה דעבר אמימרא דרחמנא, הרי ראוים להענש, כשם שכל מלקות אינו קנס משום שהעובר אמימרא דרחמנא עונשו מלקות, ואולי מוכח מזה דס''ל לרמב''ן דכל מלקות אינו על מה שעבר אמימרא דרחמנא אלא על המעשה הרע, ובעדים זוממים שאין מעשה רע הוי קנס, אך צ''ב מהא דלוקה אע''פ שאי עביד לא מהני אע''פ שלא עשה רע, וא''ת מכיון שאסור אע''פ שלא מהני הרי זה רע, א''כ גם בעדים זוממים נימא הכי, ומאי שנא מלקות באופן שאי עביד לא מהני דאינו קנס, למלקות בזממו להלקות, או כל כאשר זמם דהוי קנס.

שיטת התוס' והמאירי

א. הובא לעיל דתוס' נח' על הרמב''ן והריטב''א וכתבו דממון לא בעי אזהרה, ולכן בלא כדי רשעתו גם לרבנן היה לוקה ומשלם, ואין אומרים שהוא עונש על לא תענה, ולא כדברי הריטב''א דרבנן אמרו כן לוורחא דמילתא, ולפי''ז קשה מאד לומר דכאשר זמם בעונש ממון אינו עונש על הלאו, וכאשר זמם שהוא עונש הגוף הוא עונש על הלאו, וע''כ דכל כאשר זמם הוא עונש על הזממה וכדלהלן, וכן מפורש בדברי החת''ס בשו''ת חו''מ סי' ל''ג בדברי התוס'.

ב. וכן מדוייק בתוס' דאין עונש כאשר זמם על לאו דלא תענה, אלא הוא על הזממה, אלא דאין עונשין אא''כ מזהירין ולכן צריך לאו דלא תענה, דכתבו התוס' 'דשאני הכא דגלי קרא כדאמר רחמנא והיה אם בן הכות הרשע מכלל דלקי משום לא תענה דלא ענש אלא א"כ הזהיר' ומבואר בתוס' דבממון העונש אינו על הלאו, ורק כשצריך אזהרה, העונש גם על הלאו, דאי נימא שהעונש רק על הלאו, דעונש הגוף הוא על מה שעבר אמימרא דרחמנא, אין הסיבה שאין נענש כי צריך אזהרה, אלא על זה העונש, ובע''כ דהעונש על הזממה, אלא שאין עונש על מעשה רע שלא הוזהר עליו, וכשעושה מעשה רע והזהירו שלא לעשותו נענש, ונמצא שהעונש על תרוויהו, על מה שעשה מעשה רע שהוזהר שלא לעשותו, וכן מפורש במהרש''א בתחילת דברי התוס' שאין והצדיקו גילוי על לא תענה עי''ש, ולכן אע''פ שהמלקות הם על הזממה, והמלקות הם מלקות של והצדיקו, אכתי לוקה גם על האזהרה, ולכן למד ר''י מיניה דלאו שאין בו מעשה לוקין עליו.

ג. וכן נראה בתוס' הרא''ש בסנהדרין דף י' א' וז''ל דלקי מכאשר זמם נמצא מלקות זה בא מכח אזהרת לא תענה דמכאשר זמם לא היה לוקה בלא אזהרה, הילכך **אי איפשר ללקות משום והיה אם בן הכות הרשע דאזהרתיה נמי מלא תענה הוא** ואי איפשר ללקות על אזהרה אחת שתי מלקיות עכ''ל, ואילו והיה אם בן וגו' היה רק גילוי דלקי על לאו דלא תענה, לא היה לתוס' לכתוב דא''א ללקות משום והיה וגו', אלא שהמלקות הם על לא תענה.

ד. וכן מבואר להדיא במאירי דף ב' א', ודף ד' ב' ובסנהדרין דף י' ב' דלא תענה הוא לאו שאין בו מעשה ואין לוקין עליו אלא הוא רק לאזהרה, ובדבריו נראה שהעונש רק על הזממה, אלא שיש תנאי שיהיה אזהרה, ולפי''ז והצדיקו אינו גילוי על לא תענה, אלא מלקות בכל מקום שיש הרשעת צדיק, ואף לדבריו ניחא הא דבהכחשה לוקין, דכל היכא שיש הרשעת צדיק לוקין, אך יהיה קשה לדבריו כיצד למד מיניה ר''י דלוקין על לאו שאין בו מעשה, הא אין המלקות על הלאו, אלא שהמאירי כתב דר''מ נח' וס''ל דהמלקות הם על לאו דלא תענה וס''ל דלוקין על לאו שאין בו מעשה, ולר''מ והצדיקו הוא גילוי שלוקין על לאו של לא תענה, וא''כ י''ל דר''י ס''ל כר''מ, כשם שר''מ ס''ל כר''י.

ה. ובתוס' דף ב' א' גם קצת נראה דכאשר זמם הוא עונש על הזממה, דכתבו התוס' 'דהתם כיון **שבאין לחייבה מיתה וזממו להרוג את הנפש** לא מיקיים כאשר זמם במלקות דהא בהדיא כתיב נפש בנפש גבי הזמה דעדות נפשות ולא חשיב יכול להזימה במלקות' וקצת נראה כפשטות הכתוב שהנפש הוא תחת הנפש, ואינו עונש על מה שעבר בלאו דלא תענה, דלדברי הרמב''ן נפש בנפש הוא לא נפש תחת נפש, אלא עונשו של העובר על לא תענה הוא לעשות לו כאשר זמם, וכאשר זמם הוא נפש בנפש, אך אין עונשו מיתה משום שרצה להמית, אלא משום שעבר אמימרא דרחמנא, ורק תוס' לשיטתם כתבו שכיון שבאים לחייב מיתה לא מתקיים כאשר זמם אלא במיתה דומיא דמה שזמם.