כלים פכ_ה מ_ו
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ה מ"ו**

א] **כני כלים וכו' שנפלו עליהן משקין מנגבן והן טהורין,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהוא משום דלא גזרו חכמים טומאה אלא לכלי עצמו, וע"כ אם נפלו משקין טמאין על כנו וכו' אינו מתטמא הואיל ודברים אלו כאילו הן בפני עצמן ולא מן הכלי, ומ' מדבריו דמה"ט ליכא טומאה גם על חלקים אלו בפנ"ע, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש.

ומ' עוד מדבריהם, דגם קודם ניגוב ליכא עליהן טומאה, ולפ"ז הא דתנן דמנגבן והן טהורין, היינו דאסור להשתמש בהן קודם ניגוב גזירה שמא יגע במשקה, וכאשר כ"ה בד' הראב"ד בפכ"ח מכלים ה"א, וכתב הכס"מ שם דהראב"ד פירש כן להא דתנן מנגבן והן טהורין, עיי"ש, ובחזו"א סימן כ"ט סק"ה כתב דמשמע מל' הראב"ד דאף שאסרו להשתמש בו מ"מ לא גזרו דיעבד שיטמא קודם ניגוב.

ב] והנה בפי' הר"ש לעיל מ"ג פירש להא דתניא בתוספתא דנהגו הכהנים שלא יהיו מקיימים את הגפיים טמאים מפני התקלה, דהיינו משום דאזן טמא אע"ג דכלי טהור ול"ב טבילה, ובפשוטו הי' נראה לפרש, דמש"כ הר"ש דאזן טמא אע"ג דכלי טהור, היינו קודם ניגוב, וס"ל דהא דתנן דמנגבן והן טהורין, היינו דרק ע"י הניגוב הן טהורין, אך קודם הניגוב יש עליהן טומאה, וע"כ נהגו הכהנים שלא לקיים את הגפיים טמאים בלא ניגוב מפני התקלה, דיש לחוש דיטמא מן האזן, אך אילו לא היתה האזן עצמה טמאה, לא היו חוששין שיטמאו מן המשקין, דבזה ודאי מזדהרי שלא ליגע במשקין עצמן, וכ"ה מבו' בד' המל"מ פכ"ח מכלים ה"א שנקט כן בדעת הר"ש, דבהני דמנגבן והן טהורין, אין על הידות טומאה אחר ניגוב, עיי"ש.

אך בחזו"א סימן כ"ט סקי"ד פירש בד' הר"ש, דהאזן טמא אף לאחר ניגוב,[[1]](#footnote-2) והא דתנן דמנגבן והן טהורין היינו דהכלי עצמו טהור אחר ניגוב, וקודם ניגוב אף הכלי עצמו טמא, וצ"ל דהטעם בזה הוא, דקודם ניגוב דיש לחוש שיגע במשקין ויטמא, גזרו טומאה על כל הכלי, אך אחר ניגוב, אף דהיד עצמה טמאה, מ"מ כיון דקיילא טומאתה, שאין טומאתה אלא מדרבנן, וגם בפשוטו לא עדיפא מאחורי כלים דקי"ל דאין מטמאין את האוכלין, לא גזרו טומאה על כל הכלי.

אמנם יש להעיר בזה, דאי נימא דכשנפלו משקין טמאין על כני הכלים טמא כל הכלי קודם ניגוב, הי' בדין דגם כשנפלו משקין טמאין על אחורי הכלי יהא טמא כל הכלי קודם ניגוב, דלכאו' אין לחוש טפי שיגע במשקין הטמאין שעל בסיס הכלי מבמשקין הטמאין שעל אחורי הכלי, וודאי אין הדין כן, אלא כל שנפלו משקין טמאין על אחוריו אין תוך הכלי טמא אף קודם ניגוב, וכדתנן בסיפא דכלי שנטמאו אחוריו במשקין תוכו טהור.

גם קשיא ע"ז מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל מ"א, דלא נמנעו מלהיות נותנין רגלו של שלחן ע"ג משקין טמאין, ואי נימא דהא דמנגבן והן טהורין היינו דהכלים טהורין, אך הן עצמן טמאין, א"כ מ"ט לא נמנעו מליתן הרגל ע"ג משקין טמאין, הרי הרגל עצמה נטמאת, וכבר עמד ע"ז בחזו"א שם סקט"ז, עיי"ש מש"כ בזה.

ג] **ואוגניהן,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דאוגניהן הוא צואריהם, ובחזו"א סימן כ"ט סקי"ז עמד ע"ז דלכאו' צואר הוא עצם הכלי, ועיי"ש שהביא דבפירש"י חולין דכ"ה. פירש דאוגן הוא שפה לפיו כמו שעושין לכלי ששותין בו יין לנוי, וכעי"ז פירש"י בברכות דנ"ב: ובחגיגה דכ"ב:, ושם פירש דשפה זו ראוי' לתשמיש, ועמש"נ להלן מ"ז אות י' בטעם שהוצרך לפרש כן, ולפ"ז ניחא דאינו מכלל עיקר הכלי, ועיי"ש שכתב דבכה"ג דיש לכלי אוגן אפשר דחולקין את עובי הדופן, שכנגד הדופן טמא כנגד האוגן טהור.

ד] **וידות הכלים המקבלים,** הר"ש פירש דהא דתני המקבלים, קאי על כל חלקי הכלי דתנן ברישא, והיינו דהא דאינם מביאין טומאה לכלי, הוא רק בכלים שיש להן תוך, דלא חשיבי הני להביא טומאת משקה לכלים וסגי בניגוב, אבל לכלים שאין להן תוך לא סגי בניגוב ובעי טבילה.

והנה בד' המל"מ פכ"ח מכלים ה"א מבו' דנקט בדעת הר"ש, דמש"כ דבכלים שאין להן תוך לא סגי בניגוב, קאי על פשוטי כלים דיש להן חלוקת אחורים ותוך, ומ"מ כיון שאין להן בית קיבול, חשיבי הני להביא טומאת משקין ולא סגי להו בניגוב, ועיי"ש שצידד מכח זה, דאין מכוון הר"ש דבכלים שאין להן תוך חשיבי הני להביא טומאת משקה לכלים עצמן, דודאי לא עדיפי מאחורי כלים אלו דאינם מביאין טומאה לכלים, אלא מכוון הר"ש דהן עצמן טמאין ולא סגי להו בניגוב, עיי"ש, ועמש"נ בדבריו להלן אות ח'.

ובמי"ט עמד ע"ז דבל' הרע"ב מבו' להדיא דהן מביאין טומאה לכלים, עיי"ש, עוד קשיא ע"ז מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל מ"א בשלחן שנפלו משקין ע"ג הרחב שלו מנגבו והוא טהור, והרי דאין הידות וכו' מביאין טומאה לכלים אף בפשוטי כלים, וכבר עמד ע"ז בחס"ד, ועיי"ש שצידד מכח זה, דד' הר"ש קיימי על פשוטי כלים שאין בהן לחלוקת אחורים ותוך, וע"כ כ"ה דאם נגעו משקין טמאין באחוריהן נטמא כולם, ה"נ אם נגעו המשקין בידות נטמא כולן, וכן נקטו הסד"ט והחזו"א סימן כ"ט סקט"ו הבאנו דבריהם להלן אות ח', ועי' להלן אות ז' שנת' לסייע עוד לזה.

ה] והרמב"ם והרא"ש פירשו דהא דתני המקבלין קאי על ידות הכלים, דאף דיש ליד בית קיבול, אינם נטמאין במשקין, וכתב הרא"ש דהוא משום דלא נעשה בית קיבול זה לקבלה, ומבו' בדבריו דהס"ד דיהיו הידות המקבלין נטמאין במשקין, הוא משום דחשיבי ככלי קיבול, וזהו דקמ"ל דלא חשיבי ככלי קיבול משום דלא נעשה בית קיבולן לקבלה.

וביאור הדברים, הוא לפמש"כ הרא"ש לעיל מינה דהא דכשנגעו משקין טמאין בחלקי הכלי אלו מנגבן והן טהורין, הוא משום דכל כלי שחלוק תוכו מאחוריו לא גזרו לא טומאת משקין אלא כשנפלו משקין על אחוריו, אבל לא על הבסיס וכו', ומבו' דהא דמנגבן והן טהורין, הוא קולא בטומאת אחורים, דלא גזרו טומאת אחורים אלא באחורי הכלי ולא בחלקי הכלי אלו, ולפ"ז הרי כ"ז הוא רק משום דחלקים אלו אינם מכלל תוך הכלי ולא שייכא בהו טומאת תוך, אך אילו היו מכלל התוך והי' שייך בהן טומאת תוך, היו נטמאין בטומאת משקין, וזהו דס"ד דבידות הכלים המקבלין שייכא טומאת תוך, וממילא יהא בהן אף טומאת משקין, וקמ"ל מתניתין דאף דהן מקבלין אין עליהן טומאת תוך משום שלא נעשו לקבלה, וממילא דהדר דינא דהוו ככל ידות שאין נטמאין בטומאת משקין.

אך מד' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב דהא דאף בידות המקבלין מנגבן והן טהורין הוא משום דלא גזרו אלא שיטמאו הכלים ולא שיטמאו ידות הכלים, מ' קצת דאיירי אף בשיש בהן בית קיבול העשוי לקבלה, וזהו דס"ד דחשיבי ככלי בפנ"ע שיהא עליהן טומאת משקין, וקמ"ל מתניתין דלא גזרו טומאת משקין אלא על הכלים ולא על ידות הכלים אף כשהן משמשין בפנ"ע, וצ"ע בזה.

ו] **ושאר כל הכלים שאינם יכולין לקבל רמונים שאין להם אחורים ותוך,** בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם גרסינן ושאר כל הכלים שאין להן אחורים ותוך, וכ"ה בתוי"ט בשם מהר"ם, ועי' בסד"ט ובמקד"ד סימן נ"ד סק"א ובחזו"א סימן כ"ט סקי"ז מש"כ לפרש לגיר' דילן, ולפ"ז נראה דמכוון מתניתין הוא דאותם הכלים דתנן לעיל בפירקין דאין להן דין אחורים ותוך, אם נפלו משקין על מקצתן כולן טמאין, וכן נראה להדיא בד' הרא"ש שפירש כן.

ולפ"ז למדנו ממשנתינו דבכל הני דתנן דאין להן אחורים ותוך, היינו דאף אם נטמא גבן נטמא תוכן, וזה דלא כפשטות ד' הר"ש לעיל מ"ג דהא דתנן במדות יין וכו' דאין להן אחורים ותוך היינו דאף אם נטמאו אחוריו לא נטמא תוכו, ועמש"נ לעיל שם אות א' ב' לדון בזה.

ז] אך באמת לפ"מ שפירש הר"ש דהא דתנן ברישא המקבלין היינו דדינא דמנגבן והן טהורין הוא רק בכלי שיש לו תוך, מסתברא מילתא דע"ז הוא דתנן ושאר כל הכלים שאין להן אחורים ותוך, דאין המכוון לכלים ששנינו דאין להן "דין" אחורים ותוך, אלא היינו דכלים שאינם מקבלין ואין להן תוך לי"ב לדינא דמנגבן והן טהורין אלא אם נפלו משקין על מקצתן כולן טמאין, וזהו שכתב הר"ש דלכלים שאין להם תוך לא סגי בניגוב, וכונתו לפרש כן לסיפא דמתניתין, וכן נראה מד' ראב"ן בשו"ת סימן נ"ו שפירש כן, ולפ"ז שפיר י"ל דאף דבכלים אלו דאין להן תוך כלל אם נפלו משקין על מקצתו כולו טמא, מ"מ באותם הכלים ששנינו לעיל מ"ג דאין להן אחורים ותוך, היינו דאף אם נטמאו אחוריו לא נטמא תוכו.

ואמנם דלפ"ז נמצא, דמש"כ הר"ש דבכלים שאין להן תוך לא סגי בניגוב ובעו טבילה, לא קאי על כלים שאין להן בית קיבול ויש בהן לחלוקת אחורים ותוך, וכמו שפירש המל"מ שהבאנו לעיל אות ד', שהרי במתניתין תני דכלים אלו דאין להן תוך שנפלו משקין על מקצתן כולן טמאין, והרי דכלים אלו אין להן חלוקת אחורים ותוך כלל, ובע"כ דקאי על כלים דאין להן תוך כלל ומשמשין מב' צידיהן, וע"כ אין בהן חלוקת אחורים ותוך כלל, וצ"ע בזה.

ח] והנה במל"מ פכ"ח מכלים ה"א כתב בדעת הרמב"ם, דדינא דמנגבן והן טהורין הוא אף בכלים שאין להן תוך, ובסד"ט תמה ע"ז, שהרי להדיא תנן דשאר כל הכלים שאין להן אחורים ותוך שנפלו משקין על מקצתו כולו טמא, ומ' דקאי ארישא, דאף שנפלו המשקין על כני הכלים וכו' כולו טמא,[[2]](#footnote-3) וכ"ה להדיא בפי' הרא"ש דכל הא דמנגבן והן טהורין הוא רק בכלי שחלוק תוכו מאחוריו, וגם בחזו"א סימן כ"ט סקט"ו עמד בזה ע"ד המל"מ, והוסיף דכ"ה מבו' בתוספתא שהביא הר"ש לעיל מ"א, וכמש"נ לעיל שם אות כ"א.[[3]](#footnote-4)

אמנם למש"נ לעיל אות ד' דבד' המל"מ מבו' דמפרש לד' הר"ש דאיירי בכלים שיש בהן חלוקת אחורים ותוך, ומ"מ כיון דאין להן בית קיבול חשיבי הני להביא טומאת משקין לכלים ולא סגי בניגוב, הרי שפיר נקט המל"מ דהרמב"ם פליג ע"ז, דלדידי' דוקא בכלים שאין בהן חלוקת אחורים ותוך הוא דמביאין הידות טומאה לכלים, אך כלים שיש בהן חלוקת אחורים ותוך, הרי דהגם דאין להן בית קיבול, מ"מ אין הידות מביאין טומאה לכלים וסגי להו בניגוב, וז"ב.

1. ועיקר הך מילתא דהאזן עצמו טמא אף אחר ניגוב, כן נ' בד' הראב"ד פכ"ח מכלים ה"א, ז"ל, ה"ז מנגבן והן וכו', א"א תוכן טהור ושאר אחורים שאין היד מטמא מן האוגן ולא זה וזה, מיהו לא ישתמש בו עד שינגב שמא יגע במשקה, עכ"ל, ולכאו' כונתו, דכל הא דתנן דהן טהורין, היינו דהתוך ושאר האחורים טהורין, אך האוגן עצמו טמא, ועיי"ש במרכה"מ שצידד לפרש כן בדבריו, וכ"כ בחזו"א סימן כ"ט סקי"ד, אך שם סק"ה כתב להגי' בל' הראב"ד ולפי הגהתו מבו' בד' הראב"ד דאף היד עצמו אינו טמא, עיי"ש, ועמש"נ עוד בזה לעיל מ"ג אות י"ח. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך העירוני בזה, דבתוי"ט כתב בשם מהר"ם דגריס במתניתין דיש להן אזנים ותוך, ובתוס' אנשי שם כתב דצ"ל שאין להן אזנים ותוך, וצ"ב המכוון בזה, וי"ל דהיינו דדינא דנפלו משקין טמאין ע"ג הידות וכו' מנגבן והן טהורין, הוא גם בכלים שאין בהן חלוקת אחורים ותוך, וזהו דתנן דרק בכלים שאין להן אזנים והיינו דאין בהן ידות, הוא דאם נפלו משקין על מקצתו כולו טמא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהטעם דמנגבן והן טהורין, הוא משום דלא גזרו טומאה אלא לכלי עצמו ולא בדברים שאינם מכלל הכלי, וגם לא גזרו שיטמאו ידות הכלים, ולפ"ז לכאו' הי' בדין דגם בכלי שאין בו חלוקת אחורים ותוך יהא לדינא דמנגבן והן טהורין, אך נ' פשוט, דעיקר דינא דמנגבן והן טהורין מיוסד על הא דכלי שנטמאו אחוריו במשקין לא נטמא תוכו, וה"נ כשנפלו משקין טמאין על כני הכלי וכו' לא עדיף מאחוריו ולא נטמא תוכו, ואך שבאנו לדון דתחול טומאה על חלקים אלו בפנ"ע, וע"ז הוא שכתב הרמב"ם דלא גזרו עליהן טומאה, אך בכלי שאין בו חלוקת אחורים ותוך, דבדין דאם נפלו משקין טמאין על כני הכלי וכו' יהא כולו טמא, לא שייך כלל ה"ט דלא גזרו טומאה על דברים שאינם מכלל הכלי, שהרי הטומאה היא על עיקר הכלי, וז"פ. [↑](#footnote-ref-4)