3 בדין אונאה יתר משתות ובדיני מק_ט
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

מוצש"ק בהר אור לי"א אייר תשע"א

**א**

א] בדין אונאה יתר משתות דבטל מקח, יש להסתפק אם הוא מדין מק"ט דעלמא, או הוא מדיני אונאה, ע"ד דינא דבאונאה שתות מחזיר אונאה, דזכות הלוקח לתבוע ביטול המקח מכח שנתאנה בו.

ובפשוטו הי' נראה דבזה הוא דמיבע"ל בדנ"ז. אם ביטול מקח יש להן, עיי"ש בל' רש"י שמשמע קצת כן, ועי' בחי' ר"ר שכתב כן.

והנה בשטמ"ק שם כתב בשם הראב"ד, דמהא דמהני כדי שיראה לתגר או לקרובו, ש"מ דיש בזה מקח, ועיי"ש שתמה לפ"ז דמ"ט דמ"ד דיש להן ביטול מקח, ולכאו' מבו' מד' הראב"ד דדין ביטול מקח הוא מפרשת אונאה, והוכיח כן מהא דמהני בזה כדי שיראה, ואילו במק"ט דעלמא ל"מ בכדי שיראה.

אך באמת אי"ז מתישב בד' הראב"ד, וכבר רמז לזה הברכ"ש סו"ס מ"ו, שהרי הראב"ד גופי' די"ד. כתב דגם במקח שנמצא בו מום מהני כדי שיראה לתגר או לקרובו, וא"כ אין ללמוד מד' הראב"ד דדין ביטול מקח באונאה יתר משתות אינו מדין מק"ט דעלמא.

ואמנם צ"ב לפ"ז ד' הראב"ד בדנ"ז., דמה הביא מהא דמהני כדי שיראה לתגר או לקרובו, וקשיא לי' מכח זה דמ"ט יהא לקרקעות ביטול מקח, הרי גם במק"ט מהני כדי שיראה, ומק"ט איכא גם לקרקעות, וא"כ שפיר יהא דין ביטול מקח גם לקרקעות.

ב] והנה בעיקר הנידון בזה, כבר עמדו דל' הגמ' בב"ב דצ"ה. דהא דביתר משתות בטל מקח הוא משום דמק"ט הוא, וכ"ה ל' רשב"ם שם דע"ח., וכ"ה בל' הראשונים בכ"ד, ומ' דהוא חד דינא עם דינא דמק"ט בעלמא.

אך צ"ע דאם אכן הוא מדין מק"ט דומיא דמק"ט דעלמא, א"כ מ"ט דמ"ד דקרקעות שנתמעטו מאונאה אף ביטול מקח אין להן, ולדעת התוס' ודעימייהו לכו"ע אין להן ביטול מקח ביותר משתות, ולא נחלקו אלא אם יש להן ביטול מקח בפלגא, ומ"ש משאר מק"ט דהוא אף בקרקעות.

ג] עוד עמדו להוכיח בזה מד' הסמ"ע בסימן רכ"ז שכתב דאף היכא שידע הלוקח שיש במקח אונאה יתר משתות מצי לבטל את המקח, ולכאו' מזה מוכח דדינא דיתר משתות בטל מקח הוא מדין אונאה, דאל"כ מ"ש ממק"ט דכל שידע הלוקח שיש בו מום זה ל"מ לטעון טענת מק"ט, כמשמעות ל' השו"ע בסימן רל"ב, וכ"ה מבו' במרדכי שהובא בקצוה"ח סימן רכ"ד.

אך באמת נ' דאי"ז ראי' כלל, דגם הא דבמום אם ידע הלוקח שיש בו את המום ל"מ לבטל את המקח, אי"ז משום דבכה"ג ל"ש כל עיקר דינא דמק"ט כיון שלא טעה כלל, אלא הטעם הוא משום דסבר וקיבל, כאשר כ"ה מבו' בל' רש"י לגבי מומין בעבד, וכ"ה בל' המרדכי שהביא הקצוה"ח, והיינו משום דבלא ה"ט, כיון שהי' הסכם המקח על דבר מסוים, הרי דכל שנמצא שנוי, מצי למימר שלא הי' דעתו ע"ז, והגם שידע שהוא כן, מ"מ הי' דעת המקח שלו על הדבר השלם, ואך דאמרינן לי' דממה שעשה המקח אף שידע, בע"כ שנתרצה לעשות מקח גם על דבר שיש בו מום, ודו"ק, וכנראה ס"ל להסמ"ע דהכא ל"ש ה"ט, דאם היינו אומרים דסבר וקיבל, ודאי ל"ה שייך לבטל המקח גם מדין אונאה, ועי' חוות יאיר סימן קפ"ז שכתב דד' הסמ"ע ברורים, שיש לו טעם על שתיקתו, עיי"ש.

ד] והנה אמנם בד' הקצוה"ח שם מבו' דאף היכא שידוע שהוא יותר מדמיו, אית בי' דין ביטול מקח, בלא דינא דע"מ שאין לך עלי אונאה, ולפ"ז למש"כ הראשונים דלדעת ר"מ ל"מ תנאה דע"מ שאין לך עלי אונאה אף במפרש, יהא דין ביטול מקח אף היכא שידוע שהוא יותר מדמיו, וכן מ' קצת בד' הרשב"א והריטב"א ב"ב דע"ח. ובד' המ"מ, ואילו במק"ט דעלמא אי"ז כן, ול"ב בזה להא דסבר וקיבל, אלא אי"ז מק"ט כלל, שהרי ע"ז הי' המקח, וא"כ מ"ט ביתר משתות יהא בזה דין ביטול מקח, ולכאו' מוכח מדבריו דדינא דיתר משתות בטל מקח הוא מפרשת אונאה, ואי"ז דומיא דמק"ט דעלמא.

ואמנם עיקר הדברים צע"ג, דמי גרע מנו"נ באמונה שאין לו עליו אונאה, משום שלא הי' דעתו על השווי, וכ"ש בהני גווני שיודע שאי"ז השווי, ואין דעתו ע"ז, גם קשיא, דמי גרע מהא דאחר כדי שיראה לתגר או לקרובו ל"מ הדר בי', משום דמחיל, ובפשוטו היינו דעי"ז נתקיים המקח והוא מחויב בדמים אלו, אך המשכנו"י נקט לא כן, וכ"ש בכה"ג דמעיקרא נתרצה בכך, וצ"ע, ועמש"נ בזה ב?.

ושמא יש מקום לומר, דאם דינא דמק"ט הוא זכות חזרה משום שנתאנה אונאה גדולה, וכמש"כ החזו"א, הרי דבכל מק"ט, כל שידע הלוקח מזה ועשה המקח ע"ד זה, אין לו זכות תביעה ע"ז, שהרי ע"ז נעשה המקח ולא נתאנה כלל, שהרי כל הא דחשיב שנתאנה, הוא רק משום דסתמא דמילתא הוי המקח על דבר השלם בלא מום, וכל שידוע שיש בו מום, לא נתאנה כלל, ומשא"כ באונאה דגזה"כ הוא דדין המכירה הוא בשויו, הרי דאף אם נתרצה הלוקח לכך, חשיב דנתאנה הלוקח, וע"כ יש לו זכות תביעה לבטל המקח.

אך אכתי אי"ז מתישב בלישנא דגמ' דיתר משתות בטל מקח משום דמקח טעות הוא, ולהנ"ל הרי אף אם לא טעה, יש בידו לבטל המקח, ושמא נקט הגמ' להך לישנא, משום דבמום במקח אין בידו לבטל המקח משום שנתאנה אונאה גדולה, אלא אם הוי זה בטעות, ומשום דאם לא טעה נמצא שלא נתאנה כלל, וע"כ אף דבאונאה מצי לבטל המקח אף בשלא טעה, מ"מ קרינן להך דינא מקח טעות, ויש להוסיף, שהרי סתמא דמילתא כל שלא טעה הוי זה מחילה על האונאה, ולא בטל מקח, וע"כ קרינן לה מק"ט.

אך בל' רשב"ם ב"ב דע"ח. נ' להדיא דכל הא דבטל מקח באונאה יתר משתות הוא רק משום דמק"ט הוא, וע"כ היכא שאין הדעת טועה דאי"ז טעות, ל"ש כלל דינא דביטול מקח, עיי"ש.

ה] ואמנם בעיקר הדברים יש מקום לדון, דשמא מלבד הא דבאונאה יתר משתות בטל המקח מדין מק"ט, גם מצי לבטל המקח מכח דין אונאה, ודומיא דהא דמצינו דלדעת ר"י הנשיא באונאה שתות מצי לבטל המקח, וע"כ לא פליג ר' נתן אלא באונאה שתות אך באונאה יתר משתות מודה, ולפ"ז צ"ל, דמש"א בגמ' דיתר משתות בטל מקח משום מק"ט, הוא משום דבעינן לה"ט דמק"ט כדי שיהא גם ביד המאנה לבטל המקח.

והנה אמנם בפשוטו הי' נראה דר"נ פליג על עיקר הך דינא דמכח דין אונאה בידו לבטל את המקח, אך העירני הרמ"א דממש"כ תוס' הרא"ש והריטב"א די"ל דהגם דלר"נ בפחות משתות הוי מחילה לאלתר, מ"מ לר"י הנשיא ל"ה מחילה אלא לאחר בכדי שיראה, עיי"ש, נ' דהא דפליג ר"נ וס"ל דבאונאה שתות לא מצי לבטל המקח, הוא משום דס"ל דגם באונאה שתות ליכא קפידא גמורה, ולפ"ז שפיר י"ל דבאונאה יתר משתות מודה ר"נ דמצי לבטל המקח מכח דין האונאה.

ו] עוד יש מקום לדון, דדינא דמכר לו שוה ה' בו' והוקרו ועמדו על ח', דאלמלי הא דאי לאו דאוניתן וכו', הי' ביד המאנה לבטל את המקח, משום שחזרה אונאה אצל המוכר, י"ל דהוא רק משום דמכח דין אונאה מצי לבטל המקח, אך דינא דמק"ט ל"ש התם כלל, דהגם שעדין לא נגמר המקח, וחשיב שנתאנה המוכר, מ"מ כיון דל"ב כלל לדעתו לגמר המקח, ל"ש בזה דינא דמק"ט כלל.

אך אי"ז מוכרח, די"ל דשפיר הוי מק"ט, דהגם דל"ב לדעתו בשעת גמר המקח, אך הרי בעינן לדעתו מעיקרא, ודעתו מעיקרא לא היתה על מקח ביוקר, וכיון שלא נגמר המקח עד שנתייקר, חשיב שפיר כמק"ט, ודו"ק.

**ב**

ז] והנה בדין מק"ט דב' מינים, בפשוטו גדר הדין הוא דלא חל המקח כלל על המין השני, וכאשר כ"ה ל' הרמב"ם, וכ"ה ל' כמה מן הראשונים, ואמנם בקצוה"ח כתב דאם ליכא קפידא בין המינים שפיר חייל המקח, אך נ' דהוא משום דבכה"ג אין מתפרש כלל דהמקח הוא במסוים על מין זה, אלא הוי סיפור עובדא בעלמא שהוא כן, ואין דעת המקח על מין זה, והדברים מבוארים כן בד' הרשב"א קידושין דמ"ח: דכל דאנן סהדי דניח"ל וכו', מהני אף בב' מינים, עיי"ש, וכמה נפ"מ בדבר?.

ולכאו' מוכרח כן מסוגיית הגמ', דפרכינן עלה דלימא רבי היא דס"ל דב' מינים הם, ומשני דאפי' תימא רבנן איכא דניח"ל וכו', והרי דלדעת רבי ל"ב לה"ט, והיינו משום דהוי ב' מינים, ואפי' אם כולהו ניח"ל בחד, מ"מ לא נעשה ע"ז המקח.

אמנם מד' רשב"ם נראה דגם בעצים של זית ונמצאו של שקמה בעינן להא דאיכא דניח"ל וכו', הגם דהוו ב' מינים, ויש לדחוק, דהגם דהוו מינים חלוקים, מ"מ כיון דתרוייהו עצים נינהו, לא חשבינן להו כב' מינים גמורים לענין זה, ובד' המאירי מבו' כן גם לגבי חטים ושעורים, ונ' להדיא בדבריו דגם בזה אין בטל המקח, אא"כ א' מהן מקפיד על הדבר, ולכאו' הטעם בזה הוא דהמקח הוא על חפץ זה, וע"כ שפיר איכא דעת קנין גם אם הוא מין אחר, ועי' עוד בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תתמ"ב שמבו' בדבריו, דגם במוכר כלי של כסף ונמצא של נחושת, אם מחל אח"כ קיים המקח, ואך דל"מ בזה שהה כדי שיראה לתגר או לקרובו, משום דאמרינן דודאי לא סבר וקיבל, עיי"ש.

ונפ"מ לדינא בזה, דכל הא דהמוכר יכול לחזור בו בכה"ג, הוא רק בגונא שטעה המוכר עצמו, אך אם לא טעה המוכר, ל"מ לבטל את המקח, ועי' מחנ"א בהגהות על הרמב"ם פי"ז ממכירה שעמד בדין זה.

וצע"ג דא"כ מעיקרא מאי ס"ד דתליא בפלוגתת רבי ורבנן, הרי דין מק"ט לא תלי כלל אם הוי ב' מינים או מין א'.

ועי' בל' המאירי שכתב דלגבי מכירה יין וחומץ הוו כב' מינים וכו', עיי"ש, וצ"ב שהרי לפי דבריו לדין מק"ט ליכא נפ"מ כלל במה דהוו ב' מינים, שהרי אף בב' מינים אין בטל המקח אא"כ לא ניח"ל בזה, ואף במין א' בטל המקח אם לא ניח"ל בזה, כדחזינן ביפות ונמצאו רעות דהוו מין א' ובטל המקח.

ח] והנה אי נימא כפשטות הדברים דדינא דב' מינים הוא דלא נעשה ע"ז המקח כלל, יש להסתפק בדין יפות ונמצאו רעות, אם הוא חד דינא עם דינא דב' מינים דלא חייל המקח, ואך דכיון דאי"ז שנוי חפץ ממש, ה"ז תלוי בגלוי דעתו אם הוא מקפיד ע"ז או לא,[[1]](#footnote-2) ומהני גלוי דעתו על למפרע, לקבוע אם הוא מקפיד ע"ז או לא, וכ"ה מבו' בסמ"ע סימן רכ"ז סק"ד ובנתיה"מ שם, (ועי' מחנ"א אונאה י"ב), או דכיון דאי"ז שנוי חפץ ממש, לי"ב כלל לדינא דב' מינים, והוא דין אחר, שהוא זכאי לבטל המקח, וע"כ אין המקח בטל אלא בשהוא בא לבטלו, אך כל שאינו מבטלו, ה"ה קיים.[[2]](#footnote-3)

ובזה תלוי ביאור נידון הגמ' אם המאנה יכול לחזור בו, דאם הא דהמתאנה יכול לחזור הוא משום דלא חייל המקח, הרי דס"ד דמה"ט אף המאנה יכול לחזור בו, שעדין לא חל המקח,[[3]](#footnote-4) ואמנם דזה צ"ע, דלכאו' הרי כשמגלה דעתו שהוא רוצה במקח, ה"ז חל למפרע, וכמש"כ בתשו' הר"י מיגש סימן קל"ו, וא"כ מ"ט יהא ביד המאנה לחזור בו, אך לכאו' לדעה זו צ"ל דאי"ז כן, אלא כיון שעדין ה"ז תלוי בדעתו, אי"ז נגמר למפרע ממש, וכאשר כ"ה משמעות ל' רבינו יונה, (ואמנם הנתיה"מ שם נקט לא כן, אך בגל' אמרי ברוך לש"ך נקט כן), עוד שמעתי מהרר"ג לפרש בזה, ע"ד ד' הרמב"ן קידושין דמ"ה: דכל שהדבר תלוי ברצוי האב, אכתי הוי כדבור, ואתי דיבור ומבטל דיבור, וי"ל דה"נ הכא דכוותה, אך אם הא דהמתאנה יכול לחזור בו הוא מזכותי המתאנה לבטל המקח, הרי דהא דס"ד שיהא ביד המאנה לחזור בו, הוא משום דכן ראוי מדיני המקח, דכל שביד א' מהן לבטל את המקח, יהא גם ביד השני לבטלו, וצ"ל דמה"ט גם כל שנתייקר חשיב שחזרה האונאה אצל המוכר, וצ"ע.

ובאמת יש להסתפק כן לדעת רשב"ם והמאירי גם בדין ב' מינים, אם הא דהמקח בטל הוא משום שלא הי' דעתו ע"ז, ואך דכל שאינו מקפיד מצי לקבוע דהוי זה בכלל דעתו, או דאי"ז אלא זכות חזרה בעלמא.

ט] והנה ממש"כ בעה"מ והראב"ד, דאי"ז בטל אלא כשמחזיר המקח, שאין המקח שנמשך מתבטל בדיבור בעלמא, לכאו' מבו' דהוי זה דין ביטול המקח, ול"ד לדין ב' מינים שלא עשה כלל את המקח ע"ז.

וכ"נ מד' הראב"ד בשטמ"ק שכתב דאי"ז כשנוי חפץ, אלא הוא דומה לאונאה יתר משתות, עיי"ש, וזה מתפרש כנ"ל.

אך צ"ע מל' הראב"ד בתחילת דבריו דמדמי לה לשנוי חפץ ממש, עיי"ש, וכ"נ גם בל' הרשב"א.

י] עוד ילה"ע בזה, דהנה בד' רשב"ם ור"ן מבו' דביין ונמצא חומץ הוא משום דאיכא דניח"ל, ודלא כמשמעות ש"ר, דמכח הא דאיכא דניח"ל וכו', חשבינן להו כב' מינים לענין מו"מ, ולכאו' לפ"ז ליכא נפ"מ בין יין ונמצא חומץ לקישות ונמצא מרה, וא"כ תיקשי, למש"כ הר"ן גופי' דבתורם יין ונמצא חומץ הוי תרומה בטעות, דא"כ מ"ט בתורם קישות ונמצאת מרה ל"ה תרומה בטעות, והתוס' והרשב"א ביבמות דפ"ט. והרמב"ן והריטב"א בב"ב דפ"ד: כתבו לחלק דהוא משום דיין ונמצא חומץ הוו ב' שמות וכו', אך לד' הר"ן דיין ונמצא חומץ חשיבי כמין א' גם לגבי מו"מ, תיקשי, דמה מהני הא דביין וחומץ יש שנוי השם, וגם לדעת ש"ר קשיא, דלכאו' רק לגבי מו"מ מהני ה"ט דאיכא דניח"ל לחשבם כב' מינים, אך לגבי תרומה אין בזה טעם, וי"ל.

**ג**

יא] ונ' לבאר, דהנה בביה"ל ח"ג סימן ג' כתב, דבמק"ט ליכא לדינא דדברים שבלב אינם דברים, עיי"ש,[[4]](#footnote-5) ולכאו' הוא מוכח כן, שהרי חזינן דמומים מבטלין הקידושין כשגילה דעתו אח"כ שמקפיד, אף דמעיקרא אי"ז אלא ספק אם יקפיד ע"ז, וכמבו' בד' הראשונים יבמות ד"ב:, וכ"ה מבו' בפשוטו גם בד' התוס' שם דנ"ו..

והנה בשיעורי הגר"ש בפ' יש נוחלין הק' ע"ז, דא"כ מ"ט בכסבור שהיא כהנת ונמצאת לוי' אין בטל המקח מדין מק"ט, עיי"ש.

והנה אמנם בד' הר"ן מבו' דאף בשפירש להדיא שהיא כהנת, אין בטל המקח אלא מדין תנאי, עיי"ש, והרי דלא חשיב כטעות, וצ"ב, ולפ"ז ניחא, אך הנה בל' רשב"ם שהובא בגל' הרי"ף מהד' עוז והדר מבו' דהוי מדין מק"ט, ולפ"ז תיקשי.

ועד"ז תיקשי במש"כ המאירי דביפות ונמצאו רעות אי"ז מק"ט, משום דלעולם הם יפות, ותיקשי דמ"ט ל"מ המתאנה לומר שכונתו הי' ליפות ממש, ובעלמא אף דדברים שבלב הוו דברים י"ל דאינו נאמן, אך הכא לכאו' אין טעם שלא להאמינו בכך.

ובאמת מצאנו דברים מפורשים בד' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן אלף ק"י, הובא במרדכי ב"מ רמז רצ"א, דגם במק"ט איכא לדינא דדברים שבלב אינם דברים, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בשו"ת תשב"ץ ח"א סימן ק"ל, ובשו"ת הב"ח סימן קנ"א, עיי"ש.

יב] אך הביאור בזה פשוט, ולפלא על הגר"ש ז"ל שלא הרגיש בזה, דודאי גם לגבי דין מק"ט שייך הדין דדברים שבלב אינם דברים, והיינו דכל הא דהמקח בטל מדין מק"ט, הוא רק היכא שקבעו שיהא המקח על דבר מסוים ונמצא שאינו כן, והא דבמום בטל המקח, הוא משום שהלוקח מקח סתם הוא שלם מכל מום, וכמש"כ הרמב"ם והשו"ע, והטעם בזה, דבכה"ג אי"ז כלל דברים שבלב, שהרי להדיא אמר שדעתו היא על ד"ז, ונמצא שכלל ליכא גלוי שהוא חפץ בכך, ול"ד לדין דשב"ל בעלמא שאנו רואים לפנינו מעשה המורה על גמירות דעתו או שהוא אומר להדיא שרצונו בכך, אך כל שלא פירש דהמקח הוא על דבר מסוים, הרי ודאי דאף אם באמת הי' דעתו לכך ונמצא שהוא מין אחר, לי"ב לדינא דמק"ט.

ועד"ז הוא מתפרש אם דינא דמק"ט הוא זכות תביעת הלוקח כשנתאנה אונאה מרובה, דע"כ כ"ז הוא כשנעשה המקח ע"ז, וכל שנתן לו דבר אחר, נתאנה אונאה מרובה, אך אם לא נעשה המקח ע"ז, ליכא לעיקר דינא דמק"ט, ואם בא לומר שהי' דעתו ע"ז ועי"ז יקבע שנעשה המקח ע"ז, הרי דבזה אמרינן דדברים שבלב אינם דברים.

ואשר ע"כ ביפות ונמצאו רעות, הגם שהרבה אינם מקפידין ע"ז, מ"מ הוי זה מק"ט, ול"ש בזה דינא דדברים שבלב אינם דברים, אך אם אי"ז מתפרש בדבריו, דגם רעות חשיבי כיפות, כיון שהם יפות לגבי רעות מהן, תו הוי זה כדברים שבלב שאינם דברים.

יג] ובאמת הוא מוכרח כן מדינא דהמוכר שור לחבירו ונמצא נגחן, דמבו' ברשב"ם וברא"ש ר"פ המוכר פירות דאף אם הוא גברא דזבין לרדיא, אם לא פירש לו, אי"ז מק"ט, וכה"ג ודאי יש לנו להאמינו דזבין לרדיא, וא"כ מ"ט אי"ז מק"ט, ובפלפו"ח כתב דהוא משום דמדלא אמר לו מוכח דזבין לנכסתא, אך בד' המאירי מבו' דהוי פלוגתא ביסוד הדין, עיי"ש בכל דבריו.

אך פשוט דהטעם בזה הוא כנ"ל, דכל שעושה מקח עם אחר ולא אמר לו, הרי דאף שהוא הי' דעתו ע"ז, הוי דברים שבלב, ולי"ב לדינא דמק"ט, דכל הא דבמק"ט ליכא לדינא דדברים שבלב, הוא דוקא כשפירש שעושה המקח על ד"ז, ובזה נת' במק"א לישב משה"ק המאירי על דעה זו, ממש"א בזבין אדעתא למיסק לארעא דישראל דל"מ משום דהוי דברים שבלב, ותיפו"ל דאף אם דברים שבלב הוו דברים, הרי לא ידע המוכר מזה, ולהנ"ל הרי כל הא דבעינן שידע המוכר מזה, הוא משום דינא דדברים שבלב, אך בד' המאירי שהק' מזה, נ' שפירש דהוא דין בפנ"ע, דל"ש לקבוע דינים במקח בלא דעת המוכר, אך עכ"פ גם לדבריו מבו' דדינא דמק"ט הוא רק כשנקבע במקח שהוא על ד"ז, ובזה הוא שנחלקו אם צריך שידע המוכר מכך, וז"ב.

וכ"ה מוכרח גם ממ"ד דאין הדמים מודיעין, אי נימא דאף כשהוא מוחזק ה"ה חייב לשלם, וצ"ע שם.

יד] וזהו מש"כ הרמב"ם והשו"ע דכל הלוקח סתם אינו לוקח אלא הדבר שלם מכל מום, והיינו דרק מכח זה הוא דיש בזה לדינא דמק"ט, דסתמא דמילתא כשעושים מקח על חפץ מסוים, ה"ז מתפרש לחפץ השלם מכל מום, וכל שהביא לו חפץ אחר הוי זה שנוי ממה שדיברו עליו, וע"כ הוא דבטל המקח, וכמש"נ.

ונ' לדון לפ"ז, דגם במום שאין מבטלין עליו את המקח, מ"מ אסור למוכר ליתן חפץ עם מום זה וחשיב כאונאה, אא"כ הוא מום שאין מקפידין עליו כלל, והיינו משום שההסכם ביניהם הוא מקח בלא מום כלל, וכל שמביא לו מקח עם מום, הוי זה שנוי מתנאי המקח והוי זה אונאה, ואך דכל שאין דרך להקפיד ע"ז ולבטל המקח מכח זה, ל"מ זה לבטל את המקח.[[5]](#footnote-6)

טו] ועפי"ז נ' לבאר דינא דחייבי לאוין, דלחד מ"ד אם לא הכיר בה ה"ה מקודשת בודאי מדאורייתא, וגם לאידך מ"ד הוא כן בחייבי עשה, וי"א דלכו"ע היא מקודשת אף בחייבי לאוין, ואך דאין לה כתובה, וצ"ע מ"ש ממומין דהקידושין בטלין.

ובחזו"א כתב דאי"ז אומדנא דמוכח, עיי"ש, ועי' קה"י יבמות סימן מ"ד מה שפירש הטעם דל"ד לנמצאת טריפה, עיי"ש.

אך צ"ע, דעי' בד' ר"ת בספה"י שהביא מהר"א מבורגיי"ל דבאיילונית בסתמא לא מחזקינן לי' במקפיד, ורק אם הוא מקפיד אינה מקודשת, והרי דגם מום שרוב בנ"א אין מקפידין עליו מהני לבטל הקידושין, וא"כ מ"ט איסור ל"מ לבטל הקידושין.

וע"כ נראה, דבקידושין לא אמרינן דנעשה הקידושין אלא על אשה שלימה מכל מומים שבגופה, ולא על אשה דלי"ב איסור, וע"כ לי"ב טענת מק"ט כלל, והאמנם אם הי' זה אומדנא דמוכח, הי' מועיל זה לקבוע שהקידושין הם על אשה המותרת, ותו הי' זה מק"ט, וגם בכה"ג הוה מצינו לבטל הקידושין מדין תנאי, אך לא חשבינן לזה כאומדנא דמוכח, וכמו שפירש הקה"י שם.

ובזה מבו' היטב טעם הדין המבו' בכתובות דק"א: דאם הטעתו יש בזה לדין מק"ט, ואמנם בשו"ת דברי מלכיאל ח"א סימן פ"ו נקט דהיינו רק לגבי כתובה, אך בחזו"א הוכיח מסוגיא דכתובות דע"ג: דאין לחלק בזה, עיי"ש, ואך די"ל דצריכה גט מדרבנן או מספק, ובחזו"א כתב דכה"ג הוי זה אומדנא דמוכח, אך צ"ב, שהרי לא איירי בשגילה דעתו דאיכפ"ל בהכי, אלא שהיא סיפרה לו שלא נשאת לאדם מעולם, וא"כ מה אומדנא דמוכח יש כאן, ולהנ"ל ניחא, דכה"ג ל"ב לאומדנא דמוכח, אלא כיון שנעשו הקידושין על אשה שאינה אלמנה, הוי זה מק"ט, ודו"ק.

**ד**

טו] ולפ"ז נראה, דע"כ הגם דהא דבאונאה יתר משתות בטל מקח הוא משום מק"ט דעלמא, מ"מ כ"ז הוא אחר שנתחדשה פרשת אונאה, אך בלא פרשת אונאה לא הי' בזה מק"ט כלל.

והטעם בזה, דבכל מק"ט דעלמא, הרי הי' דעתו בעשיית המקח על דבר מסוים, ונמצא דבר אחר או נמצא בו מום, אך באונאה יתר משתות, הרי הי' דעתו לעשות המקח על חפץ זה בעד דמים אלו, והגם שאם הי' יודע שאי"ז כפי דמיו בשוק לא הי' עושה המקח, מ"מ כ"ז דאי"ז אומדנא דמוכח, ל"מ זה לאשוויי מק"ט, ורק אם הוי זה אומדנא דמוכח, ודאי דיתבטל המקח, מדין מק"ט או עכ"פ מדין תנאי, ולא גרע מדינא דסוגיא דכתובות דצ"ז. שמכרו בתיהם לצורך קניית תבואה וכו', עיי"ש.

אך כ"ז הוא בלא פרשת אונאה, אך אחר שנתחדש בפרשת אונאה שדין המקח הוא בשויו, הרי דכל שעשו מקח סתמא, הוי דעתו על עשיית מקח כפי דינו, שהוא מקח בשויו, וכל שהוא יתר שתות על שויו, הוי זה מק"ט.

ועד"ז מתפרש אי נימא דדינא דמק"ט הוא משום שלא קיבל את מה שנתחייב המוכר להעמיד לו, וע"כ יש בידו לבטל המקח, וע"כ בלא פרשת אונאה, הרי כיון שהי' הסכם המקח בדמים אלו, חשיב שפיר שקיבל את מה שנתחייב המוכר להעמיד לו, אך אחר שנתחדש בפרשת אונאה שדין המקח הוא שיהא בשויו, הרי דכל שמכר לו ביותר משויו, חשיב שלא קיבל את הראוי לו, וע"כ יש בידו לבטל את המקח.

וזהו דמיבע"ל בקרקעות אם יש להן ביטול מקח, דכיון דנתמעטו קרקעות מאל תונו, י"ל דהוי דינם דמצי לקבוע בעד המקח דמים יתירים, וממילא דאי"ז מק"ט כלל, ומאידך י"ל, דהך מילתא שמעינן מפרשת אונאה דדין המקח הוא בשויו, והך דינא הוא גם בקרקעות, הגם דלית בהו לדין אונאה, וע"כ כל שהוסיף על דמי המקח יותר משתות הוי זה מק"ט, וגם י"ל, דאף בלא פרשת אונאה הוי זה מק"ט, דסתמא דמילתא דעת האדם היא לעשות המקח בשויו, וע"ז הוא שהי' דעתו בעשיית המקח, וכל דאי"ז כן, הוי זה מק"ט.

ואמנם זה ניחא לדעת התוס' ב"מ דס"א. דליכא בקרקעות לאיסורא דאונאה, וכ"נ דעת רש"י שם דנ"ו:, אך לדעת הרמב"ן בפר' בהר ורבינו יונה ב"ב דע"ח. שיש בהן איסור אונאה, הרי בע"כ דגם בקרקע הוי הדין דדין המקח הוא בשויו, וא"כ תיקשי דמאי מיבע"ל אם יש בהן ביטול מקח, וכמדומה דמה"ט באמת כתב הרמב"ן שם דהא דאין אונאה לקרקעות הוא משום מחילה, עיי"ש, ויל"ד עוד, דהגם שנתחדש בקרא דלא תונו, דיש למכור בשויו, אי"ז אלא לענין איסורא, אך לענין דיני הממון מצי לקבוע שהיא המקח ביותר מדמיו, וצ"ע בזה.

ובזה מתישב גם ד' הראב"ד שהביא בשטמ"ק לקמן דנ"ז., שלא הוכיח אלא דלא נימא דל"ש כלל מקח כזה דיותר משתות, דא"כ הי' חוזר לעולם, כיון דכלל אי"ז מקח, ובע"כ דאי"ז אלא מדין מק"ט, וכיון שכן פשיטא לי' דבלא פרשת אונאה אי"ז מק"ט כלל, וכמש"נ הטעם בזה.

טז] ועד"ז נ' לפרש דעת התוס' ודעימייהו, דגם למ"ד דביטול מקח יש להן הוא רק בפלגא, ודימו הראשונים ד"ז לדינא דס"ת ומרגלית לר"י דאין להן אונאה עד כדי דמיהן, ולכאו' צ"ל, דאף שדעת התוס' ב"ב דס"א: דהא דאין אונאה לקרקעות אי"ז משום שדרך ליתן עליהן יותר מדמיהן, מ"מ דימו להא דס"ת ומרגלית יש להן ביטול מקח ביותר מכדי דמיהן, דחזינן דבשיעור אונאה זה הוי אומדנא דמוכח שאין האדם מתרצה בכך, וע"כ ה"נ לענין קרקעות י"ל דהוי ביטול מקח בכה"ג.

אך הנה התוס' ב"מ דמ"ו: כתבו בדין חליפי שוה בשוה, דלא חשיב שוה בשוה אלא אם אי"ז כפלים, ובפשוטו למדו לזה מהנך דוכתי דחזינן דכל דהוי כפלים מדמיו הוי ביטול מקח אף בס"ת ומרגלית, ובזה הוא שנחלקו אם יש לקרקעות ביטול מקח, ואי נימא דכל הא דבכפלים בדמיו הוי מק"ט, הוא משום דאומדנא הוא שאין האדם מתרצה בכך, א"כ מה ענין זה לגבי דינא דחליפי שוה בשוה, אך י"ל, דכיון שהוא דבר המופקע אצל בנ"א לשלם על דבר כפלים בדמיו, ע"כ לא מצינו לחשבו כחליפי שוה בשוה.

ויל"פ בזה, דדינא דכפלים בדמיו דינא הוא, דעד כפלים בדמיו מצינו לחשבו כדמי הדבר, וכל דהוי זה כפלים בדמיו לא מצינו לחשבו כדמי הדבר, וע"כ הוא דכל דהוי כפלים זמ"ז לא חשיב כחליפי שוה בשוה, וע"כ נמי מודה ר"י בס"ת ומרגלית דכל שנתן כפלים מדמיו יש להן ביטול מקח, והיינו משום דאי"ז ראוי ליחשב כלל כדמי הדבר, והגם שנתרצה ליתן דמים יתירים ע"ז, מ"מ לא הי' דעתו ליתן בשיעור דלא חשיב כלל כדמי הדבר.

ולפ"ז נ', דזהו דמיבע"ל אם יש לקרקעות אונאה בכפלים מדמיהן, דהגם דבאונאה יתר משתות לית בהו ביטול מקח, והיינו משום שלא נאמר בהו הדין דהמקח הוא בשויו, וע"כ אי"ז מק"ט כלל, וכנ"ל, מ"מ כל דהוי כפלים בדמיהן י"ל דהוי זה מק"ט, ומשום שדעת האדם בעשיית המקח היתה בעד דמיו, וע"כ כל שקצצו כפלים מדמיו דאי"ז ראוי ליחשב דמי הדבר, הרי שע"ז לא הי' דעתו כלל, והוי זה מק"ט, ודו"ק.

יז] ולפ"ז נראה לישב לדעת רשב"ם והמאירי, דזהו דס"ד למיתלי לה בפלוגתא דרבי ורבנן, והיינו דלדעת רבי דב' מינים הם, הרי דחשבינן דנתן המוכר דבר אחר ממה שהי' דעתו ליתן, ומצי לטעון טענת מק"ט, אך לדעת רבנן דמין א' הוא, ונמצא שנתן יין מקולקל, ל"מ לטעון שאין רצונו ביין, והוי זה דברים שבלב, והיינו משום דבכלל מאתים מנה, ולא חשיב שנתן דבר אחר שלא הי' דעתו ע"ז, (וה"ז דומה לגוונא שנתן המוכר מקח שיש בו מום, די"ל דגם אם מאיזה טעם יש מקום שיקפיד המוכר שאין רצונו בכך, לא חשיב זה כמק"ט, כיון שלא נתן דבר אחר ממה שהי' בדעתו), וע"ז משני דהואיל ואיכא דניח"ל וכו', חשיב כב' מינים לענין מקח, וע"כ נמצא שגם המוכר נתאנה, ומצי לבטל המקח, ודו"ק.

ובזה מתישב היטב משה"ק הריטב"א ותוס' הרא"ש דמ"ט לא פריך הגמ' משחמתית ונמצאת לבנה דודאי הוו מין א', ולמש"נ בדעת רשב"ם ניחא, דהתם הגם דמין א' הוא, מ"מ אין זה בכלל זה, וע"כ הוי שנוי גם לגבי הלוקח וגם לגבי המוכר, ורק ביין ונמצא חומץ הוא דס"ד, דלרבנן דמין א' הוא, נמצא דחומץ הוי בכלל יין, וע"כ לגבי המוכר אי"ז שנוי מן המקח כלל.

יח] ובזה מתישב ל' הראב"ד דמדמי דין ביטול מקח דיפות ונמצאו רעות, לדין ביטול מקח דב' מינים, והיינו דהגם דבב' מינים אי"ז מקח כלל ובמין א' הוי רק זכות ביטול, אך בתרוייהו הוא מיוסד ע"ז שלא ע"ז הי' המקח שביניהם, וזהו שכתב הראב"ד שם, דכל שאין שם שנוי חפץ, לי"ב לדין ביטול מקח, והיינו כנ"ל.

?ועפי"ז יל"פ כן גם בד' הרשב"א, וזה מתישב טפי עם ד' הרשב"א ביצה ד"ז., ז"ל, אמר להו מק"ט הוא, כלומר דאינו כיפות ונמצאו רעות אלא כמין אחר הוא, עכ"ל, ונ' דב' דינים הם, ולכאו' אי"ז כד' הרשב"א בסוגיין, ולמש"נ ניחא.?

?ויש להוסיף דגם ל' רשב"ם במתניתין דקרי לה אונאה, מ' דדינא דיפות ונמצאו רעות אי"ז משום דע"ז לא עשה את המקח, אלא הוי זה זכות חזרה.

יט] ובזה מבו' מה שחילקו הראשונים בדין תרומה בטעות בין יין ונמצא חומץ לבין קישות ונמצאת מרה, דביין ונמצא חומץ, כיון שהי' דעתו לתרום יין ונמצא דבר אחר, הוי זה תרומה בטעות, ומשא"כ בתורם קישות ונמצאת מרה, הרי בלא האומדנא דהאיסור ליכא לעיקר הטעות, שהרי נתכוין לתרום קישות ותרם קישות, וכל הא דאתינן לאשוויי לה לטעות הוא רק משום האומדנא דהאיסור, וזה ל"ה אומדנא דמוכח מצ"ע, או משום טעמא דהירושלמי דא"כ אתה מבריחו מקלה ומכניסו לחמורה, והיינו דבקישות ונמצאת מרה, כ"ז שלא פירש שדעתו לתרום קישות יפה, ליכא טעות כלל בתרומתו שנתכוין לתרום קישות ותרם קישות, ואך מכח האומדנא דהאיסור אתינן לאשוויי לה לטעות, ובזה אמרינן דאי"ז אומדנא מעליא, ומשא"כ בתורם יין ונמצא חומץ, אף אם הוו מין א', מ"מ כיון שנתכוין לתרום יין, איכא טעות בתרומתו, וע"ז ל"מ טעמא דהירושלמי, ודו"ק.

כ] ועפי"ז יש לדון לדינא בקנה טבעת של זהב ונתנו לו טבעת של נחושת מצופה זהב וקידש בה אשה, דיש שהורו דהקידושין קיימין, אף בלא שגילה דעתו אח"כ דניח"ל, מכח מש"א בירושלמי דאתה מבריחו מקלה ומכניסו בחמורה, אך לכאו' נ' דל"ד כלל, מלבד מה שהעירני הרר"ג דלא מצינו לד' הירושלמי אלא בדהויא כל הקפידא מכח האיסור, וכאשר כ"ה ל' הירושלמי, דמלבד דמסברא הי' נראה דבב' מינים ל"ש דינא דהירושלמי, אך הרי באמת מוכח מד' הראשונים דגם במין א' ל"ש דינא דהירושלמי, וע"כ בתורם יין ונמצא חומץ אין תרומתו תרומה, ואמנם דעת רש"י והרמ"ה דתרומתו תרומה, וכל הא דאמרינן דל"מ, הוא לדעת רבי דב' מינים הם, ולפ"ז אין מקור מזה, ורק היכא דהוי שם א' הוא דמהני דינא דהירושלמי, וכמש"נ.

ואמנם לכאו' שפיר מהני שימחול אח"ז, אך ילה"ע אם ה"ז מועיל גם בב' מינים, ובאמת צ"ע בתרומה מ"ט ל"מ שימחול, ושמא מוכח מזה דטעות בתרומה דין אחר הוא, והרי אי מק"ט הוא זכות חזרה, ל"ש כן בתרומה, ול"ש בזה מחילה, וצ"ע רב בזה.

1. והי' מקום לדון עוד, דהוא ע"ד מש"כ הראשונים בדין מחילת התנאי, דהיינו דהתנאי מעיקרא הי' אם יקפיד, וה"נ י"ל בביטול מקח, שהוא רק אם יקפיד לבסוף, אך אי"ז מתישב, דא"כ נמצא דכל שלבסוף לא הקפיד, איגלאי מילתא דלא הי' טעם לביטול מקח מתחילה, וא"כ מאי ס"ד דיהא ביד המאנה לחזור בו, ומאי ס"ד דכל שנתייקר חזרה האונאה אצל המתאנה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולכאו' ממש"כ רבינו יונה, דבאונאה יתר משתות, כל שתובע המתאנה אונאתו, יכול המאנה לחזור בו, ועיי"ש שמפורש בדבריו דהוא משום דיש בזה גלוי דעת שהוא מקפיד על קיום המקח, מוכרח לכאו', דהא דמצי המתאנה לקיים המקח, הוא משום דמגלה דעתו שאינו מקפיד ע"ז, וע"כ כל שגילה דעתו שהוא מקפיד ע"ז, בטל המקח, ומשמעות דבריו, דכל שתבע האונאה, ביד המאנה לבטל המקח, ול"מ המתאנה לחזור בו מתביעתו, דאל"כ הרי ליכא נפ"מ כלל בהך דינא, למש"כ רבינו יונה שם דכלל אין זכאי המתאנה לתבוע אונאתו ביותר משתות, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפ"ז מוכח, דאם ימות ולא יגלה דעתו, בטל המקח בודאי, דאי נימא דגם בלא שגילה דעתו יש כאן ספק מקח, א"כ היאך יהא ביד המאנה לחזור בו, הרי אף שעדין לא נתרצה המתאנה, הרי כבר יש כאן ספק מקח, ועד"ז הוכיח הרמב"ן בקידושין דמ"ה: דאם מת האב קודם שנתרצה, אין כאן קידושין כלל, דאם הוי ספק קידושין, א"כ היאך יכולה הבת לחזור בה, עיי"ש, ואמנם צ"ע מד' התוס' ריש יבמות שדנו דבאיילונית אם מת הבעל קודם שנודע לו, הוי ספק קידושין, דשמא לא הי' מקפיד, וי"ל דגם להחולקים שם, הוא רק באיילונית, דס"ל דודאי הי' מקפיד, כאשר כן מבו' בתו"ד התוס' שם, דבשאר מומין איכא דמחיל, אבל באיילונית אין אדם מוחל, ועי' גם בד' התוס' שם דנ"ו., ושמא מבו' מדבריהם דלגבי שאר מומין, כל שלא הקפיד הבעל לבסוף, הוי קידושין עכ"פ מספק, וצ"ע דמ"ש מהכא דמבו' דאם לא גילה המתאנה דעתו דאינו מקפיד בטל המקח בודאי.

   וצ"ל ע"פ המבו' בד' ר"ת בספה"י, שהביא דעת הר"א ז"ל דבאיילונית סתמא דמילתא לא מחזקינן לי' במקפיד, וע"כ כל שמת בלא שהקפיד הוו קידושי ודאי, ומ"מ אם נודע לו בחייו והקפיד בטלין הקידושין, וי"ל דבמקח הוא להיפך, דסתמא דמילתא הוא מקפיד, ורק אם נודע לו ולא הקפיד נתקיים המקח, ודמיא למה שמצינו דבזכות אף שאם מת אח"כ ה"ז חל, מ"מ מצי לגלות דעתו אח"כ דלא ניח"ל, ומאידך איכא גווני דלא חשבינן לה כזכות, ורק אם גילה דעתו לבסוף דניח"ל חשבינן לי' כזכות וה"ז חל למפרע.

   עוד שמעתי מהרר"ג לפרש בזה, עפמש"כ הראשונים דמחילת התנאי הוא משום דהתנאי מעיקרא הי' אם יקפיד, וי"ל דה"נ הוא בכנסה סתם, דאין המומין מבטלין המקח אא"כ יקפיד לבסוף, וי"ל דכ"ז הוא בקידושין, שאין אדם מבטלן בכדי, וע"כ מעיקרא דעתו שלא יתבטלו רק אם יקפיד, ומשא"כ במקח.

   ועכ"פ בין כך ובין כך, לכאו' יהא הדין דבקידושין שהיו בה מומין, לא יהא ביד האשה לבטל הקידושין, אף לדעת רבינו יונה, שהרי אף קודם שנתרצה הבעל כבר יש כאן קידושי ספק, והיאך יהא בידה לבטלן, אך הבית יעקב כתובות דע"ב: נקט לא כן, וצ"ע, ואמנם אי נימא דדין ביטול מקח הוא זכות חזרה דהמתאנה, ומכח זה גם יש ביד המאנה לחזור בו, (באופן שהוא עומד לכך שיחזור בו המתאנה) הרי דאי נימא דגם בקידושין שייכי דינים אלו, יהא ניחא, דהגם דכל שמת המקדש ולא חזר בו ה"ה מקודשת, מ"מ יש ביד האשה לחזור בה.

   שוב העירני הרמ"ק, דבד' התוס' יבמות דס"ח. וכתובות דנ"ח. מפורש דכשמת הבעל קודם שבדקה ונפלה לפני יבם אינה אוכלת, משום דאיכא למיחש לסימפון, והרי להדיא דאף היכא שמת הבעל ולא הקפיד, מהני המומין לבטל הקידושין, ומש"כ התוס' בדנ"ו. הוא דין מסוים לגבי חשש סימפון, שלא חששו חכמים לכך אם אי"ז עתיד להתברר, ולפ"ז שפיר כתב הבית יעקב דביד האשה לבטל הקידושין, וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובזכרון שמואל סימן מ"ו הק', דאם דינא דמק"ט אינו מדין תנאי, א"כ מאי מהני בזה מחילת התנאי במקדש ע"מ שאין מומין, עיי"ש שכתב דכל שהתנה תו לי"ב משום מק"ט, ואינו מובן כלל, שהרי גם בשלא התנה ודאי יודע הוא שפעמים שיש באשה מום, ובפרט במומין שאין ידועין לאשה עצמה, דודאי יש לו לחוש ולכך, ואפ"ה הוי זה מק"ט, ובאמת הרי נחלקו הראשונים בכל מום דשכיח אם מהני לבטל המקח, או דאינו מבטל המקח משום דהו"ל לאתנויי ומדלא התנה ש"מ דמחל ע"ז, ומבו' דבלא הא דמחל ע"ז ודאי הוי זה מק"ט, הגם דהוי זה מום דשכיח ויודע הוא ששמא יש במקח מום זה, ובאמת מעיקרא לק"מ, שהרי גם בקידשה סתם מהני אם נתרצה לבסוף, והיינו משום דמצי למימר שאינו מקפיד ע"ז, וה"נ הוא בקידשה על תנאי.

   אמנם לכאו' כ"ז ניחא לד' הר"ן דהא דמהני מחילת התנאי הוא משום שהתנאי הי' אם יקפיד ע"ז, וע"כ כל שאומר אח"כ שאינו מקפיד ע"ז, אי"ז מק"ט כלל, אך למש"כ בתשו' הרא"ש דדינא דמחילת התנאי הוא משום דאתי דיבור ומבטל דיבור, ולדידי' בפשוטו ל"ה התנאי רק אם יקפיד לבסוף, א"כ הרי כל שקידשה ע"מ שאין עלי' מומין ופירש להדיא דהוא מקפיד ע"ז, היאך יהני מה שנתרצה לבסוף, דהאמנם היכא שלא פירש מהני אם נתרצה לבסוף, דגלי דעתי' שאינו מקפיד ע"ז, אך אם פירש להדיא, היאך יהני מה שנתרצה לבסוף, אך למש"כ בזכרון שמואל שם דמודה הרא"ש להך מילתא דהתנאי הוא שלא יהיו עלי' מומין ויקפיד, דאל"כ ל"ה שייך בזה דינא דאתי דיבור ומבטל דיבור, שכבר נתבטלו הקידושין, י"ל לקו' זו.

   אך נ' דלפ"ד הרא"ש דתנאי מילתא אחריתא הוא, הרי דכל שקידשה ע"מ שאין בה מומין, הוי זה כמפרש להדיא שהוא עושה הקידושין גם אם יש בה מומין, ואך שהוא מטיל תנאי שאם יש בה מומין ה"ז יבטל להקידושין, וע"כ ל"ש בזה דין מק"ט כלל, ושו"ר שכעי"ז כתב בזכרון שמואל שם במוסגר. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובשו"ע סימן רכ"ח ס"ו כתב, דאסור לרמות בנ"א במו"מ או לגנוב דעתם], כגון אם יש מום במקח צריך להודיעו ללוקח, וכתב הסמ"ע דהיינו אע"פ שאין בו אונאת ממון, מ"מ צריך להודיע והוא דומה לגניבה דעת דאסור אע"פ שאין בו חיסרון ממון, ובקה"י יבמות סימן מ"ד פירש לדבריו, דכונתו דאף מום שאינו מבטל המקח צריך להודיע, אך יש לדון בזה, ולפרש ד' הסמ"ע, דאף במום שאינו מפחית הדמים, וע"כ ליכא בזה לאיסורא דאונאת ממון, מ"מ יש בזה משום גניבת דעת, ועמש"נ בזה בדברינו בדין גניבת דעת. [↑](#footnote-ref-6)