שיעור ח להדפסה  
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שמיטה תשפב / שיעורים מוכנים

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות שביעית**

**שיעור ח**

# השינויים בלקיטת פירות שביעית

כתב הרמב"ם (פרק ד הלכה כב) 'הפירות שיוציא האילן בשביעית לא יאספם כדרך שאוסף בכל שנה שנאמר ואת ענבי נזירך לא תבצור, ואם בצר לעבודת האילן או שבצר כדרך הבוצרים לוקה'. ובהלכה כג כתב 'וכיצד עושה תאנים של שביעית אין קוצין אותן במוקצה אבל מייבשן בחרבה, ולא ידרוך ענבים בגת, אבל דורך הוא בעריבה, ולא יעשה זיתים בבית הבד, אבל כותש הוא ומכניס לתוך בד קטן ביותר וטוחן בבית הבד ובקוטב ומכניס לבד קטנה, וכן בשאר הדברים כל שיכול לשנות משנה'.

מבואר ברמב"ם שיש שני שינויים שצריך לעשות בלקיטת הפירות בשביעית, **א]** שינוי בגודל הכמות שהוא תולש, שלא יקצור כדרך הקוצרים, דהיינו שלא יקצור את כל פירות השדה (וכמבואר ברמב"ם פרק ד הלכה א), ושינוי זה הוא מדאורייתא, מדכתיב 'ואת ענבי נזירך לא תבצור', ואם קצר את כל שדהו לוקה. **ב]** שינוי בתלוש כמבואר במשנה בשביעית (פרק ח משנה ו) 'תאנים של שביעית אין קוצין אותן במוקצה, אבל קוצה אותם בחרבה', דהיינו שאחר שכבר תלשם צריך לעשות שינוי בהכשרת הפירות לאכילה, וכגון בקציעות שלא לייבש אותם במקום המיוחד לכך, אלא מייבש אותם בחורבה, ושינוי זה הוא רק דין דרבנן כמבואר בדר"א (ס"ק קסב).

אמנם הרמב"ן בפירושו על התורה (פרשת בהר פרק כה פסוק ה) כתב שמן התורה אין איסור לקצור כדרך הקוצרים, ומה שלמדו בתורת כהנים (פרשה א אות ג) מהפסוק ואת ענבי נזירך לא תקצור, שלא יקצור כדרך הקוצרים הוא רק אסמכתא בעלמא.

# ביאור המשנה דקוצין אותם במוקצה

והנה בביאור דברי המשנה בשביעית (שם) דתאנים של שביעית אין קוצין אותן במוקצה, ברמב"ם מבואר שכוונת המשנה על השינוי שצריך לעשות בהכשרת הפירות התלושים, דהיינו שצריך לשנות את הצורה שמייבשים אותם. אמנם הר"ש על המשנה שם פירש שהוא שינוי בפעולת הקצירה, שלא יקצור בכלי המיוחד לקצור בו. וכן פירש הברטנורא שם.

ובהמשך המשנה מבואר שלא ידרוך ענבים בגת, ולא יעשה זיתים בבית הבד, ושינויים אלו לכו"ע הם בהכשרת הפירות התלושים לאכילה, ולדעת הרמב"ם הנ"ל א"ש טפי שכל המשנה מדברת על שינוי בתלוש, אך לפירוש הר"ש יש חילוק בין הרישא לסיפא, דברישא השינוי הוא בפעולת התלישה מהמחובר, ובסיפא השינוי הוא בהכשרת הדבר התלוש לאכילה.

# דעת ר"ש שדין שינוי הוא רק בתלוש

בדרך אמונה (פרק ד ס"ק יא) הביא פירוש הר"ש (בשביעית פרק ו משנה ב) דס"ל שכל האיסור קצירה הוא רק במשומר, אך מותר לקצור את הפירות המופקרים בלא שום שינוי. אך קשה מה צריך את האיסור לתלוש בשמור, הרי בלא"ה אסור לשמור את הפירות משום שחייב להפקירם, וביאר חזו"א (סימן יב ס"ק ח) דמיירי באופן שהיה שמור שעה אחת, ואחר כך חזר והפקירם, דאף שעכשיו הוא לא שומר את הפירות, כיון שהיו שמורים שעה אחת צריך לתלוש אותם בשינוי.

אכן בחזו"א בסימן ג (ס"ק כב) כתב בדעת הר"ש שבאמת רק בשעה שהפירות שמורים יש דין לתולשם בשינוי, ומה שהקשינו דבשעה זו הרי בלא"ה הוא עובר על איסור שמור, יש בזה נפ"מ שאם קצר כדרך הקוצרים במשומר הוא לוקה, כי עובר גם על הלאו, וכשמשמר את הפירות אינו עובר אלא בעשה של 'ונטשתה' [וקצ"ב שבדר"א (ס"ק יא) הביא רק את לשון החזו"א הזו (בסימן ג) שהחידוש באיסור לקצור במשומר הוא שיעבור גם על הלאו וילקה על זה כנ"ל, ולא הזכיר דברי החזו"א בסימן יב (ס"ק ח) שהאיסור הוא אף באופן שהיו מופקרים שעה אחת וצ"ע].

# דעת הגר"א שצריך לתלוש רק ביד

עוד הביא בדר"א שם דעת הגר"א (בשנות אליהו על המשנה שם) דס"ל שאסור לקצור את המחובר אף כשהוא מופקר, ואפילו לקצור בשינוי אסור, ומותר לתלוש את הפירות רק אם עוקר אותם ביד [ויש ראיה לדבריו ממה שהמשנה לא הביאה דין שינוי בקצירה, אלא רק דיני שינוי בתלוש, ומשמע שבקצירה עצמה לא מועיל שינוי, אמנם לדעת החזו"א המשנה לא הביאה את הדין של תלוש כי לא צריך שינוי].

ובהגהות על השנו"א (מר' חיים וולאז'ין) תמה על פירושו מהא דתנן (שביעית פרק ה משנה ו) 'אלו כלים שאין האומן רשאי למכרם בשביעית מחרישה וכל כליה העול והמזרה והדקר, אבל מוכר הוא מגל יד ומגל קציר ועגלה וכל כליה, זה הכלל כל שמלאכתו מיוחדת לעבירה אסור, לאיסור ולהיתר מותר', הרי מבואר במשנה דמגל יד ומגל קציר מותר משום שאינם מיוחדים לעבירה, ומוכח שמותר לקצור את פירות ההפקר בכלי. וכן תמה החזו"א (סימן יב ס"ק ט). ובפאת השולחן (סימן כב ס"ק א במוסגר) דחק לפרש לדעת הגר"א שמגל יד המדובר במשנה אינו כלי של קצירה, אלא משתמשים בו בפירות התלושים.

ולעניין הלכה יש להחמיר כשיטות הראשונים שגם במופקר צריך לקצור ולעשות שינוי בפעולת הקצירה, היינו שלא יקצור בכלי שרגילים לקצור בו, אך מותר לקצור בכלי שאינו עומד לקצירה [ויש שהחמירו כדעת הגר"א שלא לקצוץ כלל אלא בכלי אלא לתלוש ביד]. אמנם כתב החזו"א שבמקום הצורך יש לסמוך על דעת הרמב"ם שא"צ לעשות שינוי בקצירה, וסגי שעושה שינוי בכמות הנתלשת.

# לקצוץ ביד בעץ אתרוגים

וענין זה מצוי בהולכים לשדות לקטוף אתרוגים, דהנה יש שרצו להחמיר כשיטת הגר"א שאסור לתלוש בכלי אף בשינוי, ולכן החמירו לקצוץ את האתרוגים ביד ולא בכלי. אכן נראה שאין לעשות כן כי תלישה כזו מזיקה את העץ, וכיון שהחזו"א הכריע דלא כהגר"א, אין היתר להחמיר בזה באופן שגורם נזק לעץ. אכן לכתחילה צריך לעשות איזה שינוי בתלישת האתרוג, כגון שיחתוך עם מספריים, ואם אי אפשר יש להקל במקום הצורך כדעת הרמב"ם שא"צ שינוי בתלישה וכנ"ל.

[ובעיקר הדין שיש קדושת שביעית באתרוגים, הנה הרידב"ז חידש שבימינו שאין משתמשים באתרוגים אלא רק לקיום המצוה, אין קדושת שביעית באתרוגים, כי אינו עומד לאכילה אלא למצוה, אך זה תמוה שהרי החיוב ליטול אתרוג הוא ליטול פרי העומד לאכילה, וכן מבואר להדיא בירושלמי בערלה (פרק א הלכה א) לגבי חיוב ערלה באתרוג שנטעו למצוותו ומסקינן שחייב בערלה דהא בשביל לקיים את המצוה צריך שיהיה עליו שם פרי, ולכן דינו כפרי גמור. ואף שבפרי העומד למצוה אין הנאתו וביעורו שווה, שהרי השימוש למצוה אינו מכלה את הפרי, צ"ל שכיון שיש עליו 'שם פרי' הוא ככל הפירות שהנאתן וביעורן שווה, ורק הוא משתמש בהם לצורך המצוה].

# קציצת הפירות ב'אוצר בי"ד'

בדר"א (בבה"ל פרק ד הלכה כב ד"ה לא יאספם) הקשה על דעת הגר"א דמשמע בדבריו שיש איסור דאורייתא לקצור את הפירות בכלי, וקשה דמבואר בתוספתא (שביעית פרק ח הלכה א, ומביאו הר"ש בפרק ט משנה ח) שבית דין האוצרים פירות מותר לעשות את המלאכות בלא שינוי, ובשלמא לדעת הראשונים שהאיסור הוא רק מדרבנן א"ש דחז"ל התירו לבית דין לקצוץ, אך לדעת הגר"א שהאיסור הוא מה"ת צ"ע היאך התירו לבית דין לקצוץ בכלי ובלא שינוי [ובמה ש'אוצר בית דין' קוצצים את כל הפירות, אף שלדעת הרמב"ם יש בזה איסור דאורייתא, הוכיח החזו"א (סימן יג ס"ק ו) דאין איסור מן התורה אלא רק באופן שהבעלים עצמם קוצצים את כל השדה].

## ~אוצר בית דין~

# מהו אוצר בית דין

הנה מבואר בתוספתא (שביעית פרק ח הלכה א) דבית דין היו קוצרים ועודרין וכונסין בחביות ומכניסים לאוצר, ואחרי כן מחלקים לבני העיר את פירות השביעית, וגובים את ההוצאות שהוציאו על זה. והביאו את זה הרמב"ן על התורה (פרשת בהר) והר"ש (פרק ט משנה ח). ובדר"א (פרק ו ס"ק יט) הביא שכן הנהיג החזו"א לבעלי אתרוגים או שאר פירות לעשות אוצר בי"ד.

ושלוחי הבית דין תולשים את כל הפירות ומביאים הכל לאוצר של בי"ד, ושם מחלקים לכולם וגובים את התשלום עבור הוצאותיהם כמו שיבואר. ואף שנתבאר שיש איסור לקטוף פירות של הפקר בכמות גדולה (כמו שהובא לעיל מהרמב"ם פרק ד הלכה א ע"ש) מ"מ התירו לבי"ד לקטוף ולהכניס פירות אפילו בכמות גדולה, וכמו שנתבאר שהאיסור דאורייתא להכניס את הכל הוא רק לבעלים, אך לאחרים הוא אסור רק מדרבנן.

והנה פירות אלו הם הפקר גמור שאין הב"ד זוכים בזה, וממילא אי אפשר לעכב את האחרים מלתלוש משם, אלא דיש כח ביד בי"ד לחייב את בני העיר בתשלום ההוצאות כיון שגבו אותם לטובת הציבור. ויל"ע מי נחשב כ'בית דין' שבכוחם לחייב את הקוטף בהוצאות, ולא מסתבר דכל ג' אנשים יוכלו להיות 'בית דין' שבכוחם לחייב ממון וצ"ע (עי' שיח אמונה הערה 67 שהביאו מספר נתיב השמיטה בשם החזו"א, שאף חברי המשק יכולים לשמש כבית דין לאצור את פירות המושב ע"ש).

# תשלום ההוצאות של הפועלים

עוד הביא בדר"א (שם) שהחזו"א הסתפק אם אפשר לקחת מעות עבור המלאכות שקודם קצירה, כי בתוספתא לא נזכר אלא מקצירה ואילך, וכתב שם שמלשון נוסח האוצר ב"ד שסידר מרן משמע להיתר, וכן המנהג היום. אמנם ודאי משלמים לו רק על המלאכות שעשה לאחר שבי"ד שלחו אותו לעבוד, אך אם עבד מעצמו, ולאחר מכן בא לבי"ד ורוצה שישלמו לו על כך אין משלמין לו.

# חיוב בתשלום ללוקחים מאוצר בית דין

וכבר נתבאר שבית הדין מוציאים הוצאות, והלוקחים מהפירות שנקטפו ע"י שלוחי הבי"ד צריכים לשלם את ההוצאות, ובחזו"א (בנוסח שסידר לאוצר בית דין הובא בדר"א שם) משמע שהתירו אף לשקול את הפירות, ולפי המשקל קובעים את סכום ההשתתפות של כל אחד לפי חלקו בהוצאות של הבית דין. ופירות אלו צריך לחלקם ב'תחנות חלוקה' ולא בחנויות, דמיחזי כסחורה בפירות שביעית (כ"כ החוט שני עמוד שצ), אמנם בשעת הדחק הקילו למכור פירות של אוצר בי"ד בחנויות.

ואופן חישוב התשלום נעשה מראש ע"י רואה חשבון המחשב את סך התשלום לפועלים על מלאכת הקטיפה, ושאר המלאכות שהותר לעשותם בשביעית. והבי"ד אינו מרויח כלום. ואם גמרו בי"ד לגבות את כל ההוצאות ששולמו לפועלים, אסור לגבות יותר תשלום ויחלקו את הכל בחינם, שהרי הם פירות הפקר.

וכשקונים אתרוגים של 'אוצר בית דין' התיר הגרנ"ק (חוט שני עמוד שצח) שהלוקחים ישלמו עבור האתרוגים לפי דרגת ההידור שלהם, דדרגת ההידור תקבע כמה הוא צריך להשתתף בהוצאות של הבי"ד, והיינו דמסתבר שכל אחד ישלם חלקו בהוצאות לפי השבח של הפרי שקיבל [וקבעו שיהיה ג' דרגות של הידור, ועל כל דרגת הידור ישלמו סכום אחר. אמנם ב'העדה החרדית' החמירו שכולם ישלמו על כל האתרוגים את אותו המחיר]. ומי שקוטף בעצמו בי"ד מחייבים אותו במחיר הגבוה, דמסתמא קוטף את הטובים ביותר, אך אסור לחייבו מחיר מופקע.

# בית דין שלא נתנו לקטוף בשדה הפקר

וכבר נתבאר שבית דין חייבים לתת למי שירצה לקטוף פירות בשדה [וישלמו על ההוצאות כנ"ל], וכתב הדר"א (פרק ו סוף ס"ק יט) דבמקום שבי"ד לא נותנים לקטוף יש לאסור את הפירות מדין 'משומר'. אך יתכן שיש להקל בזה על פי מש"כ החזו"א (סימן י ס"ק ה) שאין האיסור לשמור אלא רק על הבעלים, אבל אם יש אדם אחר אלם שמונע אחרים מלהיכנס לשדה של ישראל אין בזה משום שמור, דאינו שומר בעצמו. וא"כ בפירות שנשמרו ע"י בי"ד אין לאוסרם משום 'שמור'. שו"ר בדר"א (פרק ו ס"ק יט בסופו) שהגר"ש ברזם העיד בשם החזו"א שאם בי"ד שומר יש איסור של 'שמור', וכ"כ באורחות רבינו בשם הגר"ש ברזם (חלק ב עמוד שלג) [והביא ראיה מהתוס' בר"ה (ט, א ד"ה וקציר) שדנים שם לגבי קציר העומר שיהיה בו איסור שמור אם נשמר ע"י בי"ד ע"ש].

# איסור ספיחין בבננות

הדרך אמונה (פרק ד ס"ק כ) הביא בשם החזו"א שאין בבננות משום ספיחין, והטעם משום שעולים מגזעם ואינם נזרעים בכל שנה מחדש, ואין גזירת ספיחין רק בדבר הנזרע, שגזרו משום עוברי עבירה שהיו זורעים בשביעית, וזה לא שייך בדבר שאינו נזרע בכל שנה מחדש, ובצה"ל (ס"ק לה) הקשה מדברי הר"ש בשביעית (פרק ט משנה א) שכתב שהטעם שאין איסור ספיחין בכרוב משום שהוא דומה בצורת גדילתו לאילן, ואי נימא שאין בבננות איסור ספיחין משום שהם עולים מגזע, א"כ י"ל דמשום כך גם אין איסור ספיחין בכרוב.

והגרש"ז אויערבאך (במנחת שלמה חלק ג סימן קכב אות ז) כתב סברא נוספת להקל בבננות, דכל דבר שאם זורעים אותו בשביעית אינו נותן פירות אלא בשמינית אין לאוסרו משום ספיחין, דלא שייך טעם הגזירה שיבואו לזרוע בשביעית.

ובאורחות רבינו (חלק ב עמוד שלה) דן לגבי 'חריין' אם יש בו איסור ספיחין, והביא שהגרי"י קנייבסקי נטה שאין בו איסור ספיחין כי הגזע נשאר באדמה ואינו נזרע מידי שנה. [ובתחילה רצה להקל רק אם כבר בצבצו עלים וצירף גם דעת הר"ש שאין בו איסור ספיחין כי התחיל לצאת לפני שביעית, אך בסוף משמע שהיקל מהטעם הנ"ל].

ויש נפק"מ כעין זה בנענע אם יש בו איסור ספיחין, דלדעת החזו"א יש להקל כיון שגזעו מתקיים משנה לשנה. אמנם לא ברור שהיה ברירא ליה להחזו"א שיש להקל בזה, דאפשר שהיקל רק בבננות שהיה מאכל לתינוקות.

**הדינים העולים:**

1. לכתחילה צריך לעשות שינוי בלקיטת פירות שביעית כגון ללקוט במספריים, ובשעת הדחק יש להקל כדעת הרמב"ם שאין דין לעשות שינוי בקצירה מהמחובר [ויש שהחמירו לקצוץ דווקא ביד כדעת הגר"א, אכן אם יופסד העץ אין לעשות כך].
2. לאוצר בי"ד מותר לקצור כרגיל.
3. בי"ד קוטפים ואוצרים אפילו את כל הפירות בשדה, וגובים תשלום על עבודת הפועלים אף על העבודות שקודם הקצירה.
4. יל"ע מי נחשב כ'בית דין' לעניין זה והאם כל ג' אנשים יכולים להיחשב כ'בית דין'.
5. בי"ד קובעים את ההוצאות ובכוחם לחייב את כל הלוקחים לשלם על הוצאותיהם, וכן מי שבא לשדה לקטוף צריך לשלם על ההוצאות.
6. אם בי"ד אסרו על אחרים לקטוף יל"ע אם יש בו איסור משום 'שמור'.
7. המוכרים אתרוגים באוצר בי"ד יש להקל ולקבוע את חיוב ההשתתפות של הלוקחים בהוצאות של בי"ד לפי רמת ההידור ויש שהחמירו בזה.
8. החזו"א היקל שאין איסור ספיחין בבננות, משום שזרעו אינו כלה, ולכאורה כן הדין גם בנענע וחריין ושאר דברים שזרעם נשאר משנה לשנה, אבל יתכן שהחזוא היקל רק בשעה"ד.