טהרות פרק שביעי
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

פרק זה עוסק בדיני טומאת "עם הארץ", [אחד מפשוטי העם שאינו מקפיד על טומאה וטהרה].

חכמים גזרו על "עם הארץ" שיחשב כזב, אף שלא ידוע לנו שנטמא, ואם נגע בכלים או באוכלין ומשקין הרי הם טמאים[[1]](#footnote-2).

**משנה א:**

**הקדר,** חבר המוכר קדרות טהורות בצידי רשות הרבים, **שהניח את קדרותיו, וירד** למעין **לשתות,** והרי הקדירות מונחים ברשות הרבים בלא שמירה.

הקדרות **הפנימיות** שאינם סמוכות לרשות הרבים **טהורות, ו**הקדרות **החיצונות** הסמוכות לרשות הרבים **טמאות.**

דמתוך שהקדירות דוחקות את הדרך לעוברים ברשות הרבים, חיישינן שמא עם הארץ עבר בסמוך לקדירות[[2]](#footnote-3), ובגדיו [שהם מטמאים מדרבנן כמדרס הזב, כאמור] נכנסו לתוך אויר הקדרות החיצונות הסמוכות אליו, וטימאו אותן[[3]](#footnote-4). אך הקדירות הפנימיות טהורות, דאין בני אדם עוברים סמוך להן[[4]](#footnote-5) [[5]](#footnote-6).

**אמר רבי יוסי: במה דברים אמורים,** שהקדרות החיצונות טמאות, **ב**קדרות **מותרות,** שכל קדירה עומדת בפני עצמה, **אבל ב**קדרות שהם **אגודות** זו בזו, **הכל טהור[[6]](#footnote-7),** ואפילו הקדירות החיצונות[[7]](#footnote-8)!

**המוסר מפתחות לעם הארץ** בכדי שישמור עליהם, הרי **הבית טהור.**

ולא חיישינן שמא הוא נכנס לבית עם המפתחות שבידו, לפי **שלא מסר לו** החבר את שמירת הבית **אלא** את **שמירת המפתח** בלבד,ואם יכנס בלא רשות לבית הרי הוא נראה כגנב, ולפיכך הבית טהור[[8]](#footnote-9).

ובתוספתא רבי שמעון חולק, דהמוסר מפתחות לחברו הרי הוא מוסר אף את שמירת הבית, וכאשר נכנס לבית אינו נראה כגנב, ולכן הוא סובר שכל הבית טמא.

**משנה ב:**

חבר **המניח עם הארץ בתוך ביתו** כאשר הוא **ער,** ויצא החבר מביתו, **ו**לאחר שחזר לביתו **מצאו** לאותו עם הארץ כאשר הוא **ער.**

או אם החבר הניח עם הארץ בביתו **ישן,** ויצא מביתו, **ו**לאחר שחזר **מצאו ישן.**

או אם הניח עם הארץ בביתו **ער,** ויצא החבר מביתו, **ו**לאחר שחזר **מצאו ישן.** הרי **הבית טהור.** דלא חיישינן שמא נגע עם הארץ בכלים ובאוכלים שבבית[[9]](#footnote-10).

אולם אם הניח עם הארץ בביתו כאשר הוא **ישן,** ויצא החבר מביתו, **ו**לאחר שחזר **מצאו ער,** הרי כל **הבית טמא, דברי רבי מאיר.**

דכאשר הקיץ העם הארץ משנתו, ולא ראה את החבר שומר עליו, חיישינן שמא הוא נגע בכל הכלים שבבית[[10]](#footnote-11).

**וחכמים אומרים:** אכן חיישינן שמא כאשר הקיץ משנתו הוא נגע בכלים שבבית, אך **אין טמא אלא עד מקום שהוא יכול לפשוט את ידו וליגע** מהמקום שהוא עומד שם, אך לא חיישינן שמא העם הארץ נגע בכל הכלים שבבית, וכן לא חיישינן שמא הוא עלה על סולם ונגע בכלים ובאוכלים הגבוהים מהארץ[[11]](#footnote-12), דאין דרך בני אדם לטפס כדי ליגוע במקומות הגבוהים[[12]](#footnote-13).

ורבי מאיר סובר דגם לזה חיישינן, וכל הכלים והאוכלים שבבית טמאים.

אך אם הניחו ער ומצאו ער לא חיישינן כלל שיגע בכלים שבבית, כיון שהוא מירתת מבעל הבית שיראה שנגע בכלים, והוא נתפס על זה כגנב.

**משנה ג:**

**המניח אומנים** עמי הארצות **בתוך ביתו** בלא שמירה[[13]](#footnote-14), הרי כל **הבית טמא, דברי רבי מאיר.** דכיון שהם נמצאים בבית ברשות חיישינן שמא הם נגעו בכל אשר בבית.

**וחכמים אומרים:** אכן חיישינן שמא הם נגעו בכלים שבבית, אך **אין טמא אלא עד מקום שהן יכולין לפשוט את ידם וליגע,** ולא חיישינן שמא הם עלו על סולם ונגעו בכלים ובאוכלים הגבוהים מהארץ, וכשיטתם במשנה הקודמת.

ורבי מאיר לטעמיה מטמא אף את הכלים הגבוהים מהארץ, שמא הם עלו על סולם ונגעו בכל דבר[[14]](#footnote-15).

**משנה ד:**

**אשת חבר** המקפדת על טומאה וטהרה כמו החבר, **שהניחה לאשת עם הארץ טוחנת בתוך ביתה,** ולא שמרה עליה שלא תיגע בטהרות שבביתה.

אם **פסקה הרחים** - אם אשת עם הארץ גמרה לטחון, ועדיין היא שהתה בבית אשת החבר[[15]](#footnote-16), **הבית טמא.** דחיישינן שמא היא נגעה בטהרות שבבית לאחר שגמרה לטחון, כיון שהיא נמצאת שם ברשות.

**לא פסקה הרחים** - אם עדיין לא גמרה לטחון, **אין טמא אלא עד מקום שהיא יכולה לפשוט את ידה וליגע** מהמקום שהיא טוחנת, אך שאר כלים שבבית טהורים, דאינה מפסיקה את העבודה בשביל ליגוע במקומות הרחוקים ממנה[[16]](#footnote-17).

**היו שתים** - שתי נשים של עם הארץ טוחנות בתוך ביתה של אשת חבר, אחת טוחנת ואחת מחליפה אותה לאחר שתתעייף,

**בין כך ובין כך** - בין פסקה בין לא פסקה **הבית טמא.** לפי **ש**אשה **אחת טוחנת, ואחת** [השניה] מ**משמשת** בטהרות שבבית, **דברי רבי מאיר.** דחיישינן שמא האשה השניה, שאינה טוחנת, נגעה בטהרות שבבית, שהרי היא נמצאת שם ברשות.

**וחכמים אומרים: אין טמא אלא עד מקום שהן יכולין לפשוט את ידן וליגע,** ולא חיישינן שמא הן עלו למקומות הגבוהים ליגוע בכל דבר[[17]](#footnote-18).

ורבי מאיר לטעמיה בישן ונמצא ער ובאומנין, דחושש לכלים שבכל הבית, ואף לכלים שבמקומות הגבוהים[[18]](#footnote-19). [אך כאשר אשה אחת בלבד טוחנת ולא פסקה הרחים, אף לרבי מאיר לא חיישינן לכלים שבכל הבית, אלא למקומות שיכולה לפשוט את ידה בעוד שהיא טוחנת[[19]](#footnote-20)].

**משנה ה:**

חבר **המניח עם הארץ בתוך ביתו לשמרו,** חבר שביקש מעם הארץ לשמור על ביתו, שלא יכנסו טמאים לבית.

**בזמן שהוא** בעל הבית [החבר][[20]](#footnote-21) **רואה את הנכנסין ואת היוצאין[[21]](#footnote-22),** כגון שבעל הבית ישב בסמוך לבית, וראה שלא נכנסו אנשים זרים לבית. הרי **האוכלים, והמשקין, וכלי חרס הפתוחין** [שאינם מוקפים צמיד פתיל], שהם מקבלים טומאה מנגיעה בלבד, **טמאין.** שמא נגע בהם השומר, שהוא עם הארץ, ומטמא במגעו[[22]](#footnote-23). [וכן שאר חפצים שבבית המקבלים טומאה על ידי מגע טמאים[[23]](#footnote-24)].

**אבל המשכבות והמושבות** הראויים לטומאת מדרס, **וכלי חרס המוקפין צמיד פתיל, טהורין.** לפי שאין עם הארץ מטמא טומאת מדרס ולא טומאת הסט, אלא במגע בלבד.

ולפיכך המשכבות והמושבות טהורים מטומאת מדרס, [אך הם טמאים בטומאת מת כשאר הכלים[[24]](#footnote-25)].

וכן כלי חרס המוקפין צמיד פתיל טהורים, דטומאת מגע אין בהם, שהרי כלי חרס מטמא רק מתוכו ולא מגבו, והתוך מכוסה בצמיד פתיל. וטומאת היסט אין בהם, דאין עם הארץ מטמא בהיסט.

**ואם** בעל הבית **אינו רואה לא את הנכנסין ולא את היוצאין[[25]](#footnote-26),** אלא הוא סומך על שמירת עם הארץ, **אפילו** אם השומר עצמו **מובל,** [חיגר, שאינו יכול ללכת בעצמו אלא אחרים מובילים אותו], **אפילו כפות,** שאינו יכול ללכת ממקום למקום, הרי **הכל טמא.** דאף שאין לחוש לנגיעת השומר עצמו כאשר הוא מובל וכפות[[26]](#footnote-27), מכל מקום חיישינן שמא עמי הארץ אחרים[[27]](#footnote-28) נכנסו לבית וטימאו הכל במגעם[[28]](#footnote-29).

ואפילו המשכבות והמושבות וכלי חרס המוקפין צמיד פתיל טמאים, דחיישינן שמא נכנס לבית עובד כוכבים, או אשה שהיא נדה, והרי העכו"ם והנדה מטמאים אף בטומאת מדרס ובטומאת הסט[[29]](#footnote-30).

**משנה ו**

**הגבאין -** פקידים של המלך לגבות חוב למס[[30]](#footnote-31), והם עמי הארץ, **שנכנסו לתוך הבית** לקחת משכון בעד החוב, הרי כל **הבית טמא.** דחיישינן שמא הם נגעו בכל החפצים שבבית, [שהרי יש להם רשות מהמלך לחפש חפצים בכל הבית].

הקדמה:

עם הארץ שאומר - לא נכנסתי לבית כלל, הרי הבית טהור, דכל עוד שאין אנו יודעים בודאות שהוא נכנס, לא חיישינן שמא נכנס[[31]](#footnote-32).

וכן עם הארץ שאומר - נכנסתי לבית אך לא נגעתי בכלים שבבית, הרי הוא נאמן. לפי שכלל נתון בידינו: "הפה שאסר, הוא הפה שהתיר"! כלומר, דמאחר ואין אנו יודעים שהוא נכנס לבית אלא על פי דברי עצמו, הרי הוא נאמן גם להתיר, ולומר, שהוא לא נגע בכלים[[32]](#footnote-33).

**אם יש עמהן** עם הגבאים **עובדי כוכבים,** שממונים עליהם מטעם המלך לבדוק שיחפשו היטב בכל הבית, הרי הם **נאמנים לומר לא נכנסנו** לבית,כאמור, דעם הארץ נאמן לומר שלא נכנס לבית[[33]](#footnote-34).

**אבל אין נאמנים לומר - נכנסנו אבל לא נגענו!** דכאשר יש עמהם עובד כוכבים אינם נאמנים לומר לא נגענו מדין "הפה שאסר", דכיון שהעכו"ם מפקח עליהם שיחפשו היטב, והם יראים ממנו, יש לפנינו "חזקה" שהם נגעו בכל החפצים שבבית, ו"מיגו" במקום "חזקה" לא אמרינן[[34]](#footnote-35) [[35]](#footnote-36).

**הגנבים שנכנסו לתוך הבית** לגנוב כלים, **אין טמא** מהכלים שנשארו בבית **אלא** אותם שב**מקום רגלי הגנבים.**

דכל חדר שיודעים שהגנבים היו שם, דהיינו שנגנבו משם כלים, הרי החפצים שבאותו חדר טמאים, דתלינן שהם נגעו בכל החפצים שבאותו חדר. אך חפצים שבחדרים אחרים טהורים, דכל עוד שלא יודעים בודאות שהם נכנסו לאותו חדר, תלינן שהם פחדו להכנס שם שמא יש שם אדם וייתפסו, ולכן הכלים שבאותם חדרים טהורים. [מה שאין כן ברישא לגבי גבאים כל הבית טמא, לפי שהם רשאים ללכת בכל הבית ולחפש חפצים][[36]](#footnote-37).

**ומה הן מטמאין!?** איזה חפצים הגנבים מטמאים?

**האוכלין, והמשקין, וכלי חרס הפתוחים** הנמצאים בחדר שהגנבים היו שם.דאוכלין ומשקין מקבלים טומאה על ידי נגיעה בלבד, וכלי חרס מקבלים טומאה כאשר נוגעים בהם מתוכם. והוא הדין שאר חפצים שנטמאים על ידי נגיעה, דחיישינן שמא הגנבים נגעו בהם.

**אבל המשכבות והמושבות** שנטמאים על ידי מדרס, **וכלי חרס המוקפין צמיד פתיל** שנטמאים על ידי היסט, [שהרי אי אפשר ליגוע מתוכם, מחמת הכיסוי], **טהורים.** כאמור במשנה הקודמת, דאין עם הארץ מטמא בטומאת מדרס, ולא על ידי היסט.

אולם **אם יש עמהם** עם הגנבים **עובד כוכבים** שחכמים עשאוהו כזב לכל דבריו, **או אשה,** דיתכן שהיא נדה, ומטמאת במדרס והסט, **הכל טמא.** דחיישינן שמא העכו"ם והאשה ישבו על המושבות[[37]](#footnote-38), ושמא הסיטו את כלי החרס המוקפין צמיד פתיל וטימאום[[38]](#footnote-39).

**משנה ז**

חבר **המניח את כליו** [בגדיו] **בחלון של אודייארין** [בלנים] - בבית המרחץ יש תאים עם דלת לכל תא, וכל הבא לרחוץ מניח את בגדיו בתא וסוגרו.

**רבי אלעזר בן עזריה מטהר** את הבגדים, ואינו חושש שמא עם הארץ פתח את התא לבדוק אם הוא פנוי, ונגע בבגדים, דכאשר רואים שהתא סגור לא רגילים לפתוח אותו.

**וחכמים אומרים:** אין הבגדים טהורים **עד שיתן לו** [הבלן לחבר][[39]](#footnote-40) **את המפתח** לנעול את התא[[40]](#footnote-41). **או** שיתן הבלן לחבר **חותם** של טיט וכיוצא בו לחתום את דלת התא. **או עד שיעשה** החבר **סימן** שלא נגעו בתא שלו, ובאחד משלושת האופנים הללו הבגדים טהורים.

אך אם החבר סגר את דלת התא בלא מנעול או חותם, חיישינן שמא עם הארץ פתח את הדלת ונגע בבגדים[[41]](#footnote-42).

**המניח את כליו מגת זו לגת הבאה -** חבר שבצר כרם של גוי או של עם הארץ בטהרה, ולאחר שגמר לבצור בשנה זו הניח את הכלים במקום מסויים בגת לשנה הבאה[[42]](#footnote-43).

**בגוי -** אם הכרם והגת של גוי, ואנו חוששים שמא השתמש בהם בעל הכרם בלא רשות החבר ליין שלו, ובלעו הכלים יין נסך.

**כליו טהורין -** ולא נאסרו הכלים מדין יין נסך, לפי שהגוי ירא מהחבר, ואינו משתמש בכלים שלא ברשות[[43]](#footnote-44).

**ובישראל -** אם הכרם והגת של ישראל עם הארץ, ואנו חוששים שמא נגע בהם בעל הכרם, ונטמאו הכלים.

הרי הכלים טמאים **עד שיאמר** החבר **בלבו היה לשומרם!**

דבעל הכרם שהוא עם הארץ אינו ירא מהחבר, והרי הוא נוגע בכלים שברשותו. ולפיכך אפילו בתוך ימי הבצירה צריך החבר לשמור על הכלים בלא הסח הדעת[[44]](#footnote-45). ואינם טהורים עד שיאמר החבר שלא הסיח דעתו משמירתם[[45]](#footnote-46).

**משנה ח:**

**מי שהיה טהור** - כהן שהיה טהור בכדי לאכול תרומה, **והסיע את לבו** [הסיח את דעתו] **מלאכול** עוד תרומה, אך הוא עדיין שומר את גופו בטהרה כדי לאכול חולין בטהרה.

**רבי יהודה מטהר** את גופו אף לאכילת תרומה, ולא חוששים שמא הוא נטמא, לפי **שדרך** בני אדם **טמאים** ועמי הארץשהם **פורשין ממנו,** ולא נוגעים בו, מאחר והם יודעים שהוא אוכל תרומה בטהרה[[46]](#footnote-47).

**וחכמים מטמאין,** ואוסרים לו לאכול תרומה. דכיון שהסיח דעתו מאכילת תרומה, חיישינן שמא נטמא בלא שימת לב[[47]](#footnote-48).

**היו ידיו טהורות,** כגון שנטל את ידיו לאכילת תרומה, **והסיע את לבו מלאכול** עוד תרומה, **אף על פי שאמר יודע אני שלא נטמאו ידי,** ולא הסיח דעתו משמירת ידיו כלל, מכל מקום **ידיו טמאות!** לפי **שהידים עסקניות** הן, וחיישינן שמא נגעו במקום הטינופת, ונפסלו ידיו מאכילת תרומה[[48]](#footnote-49).

ואף רבי יהודה המטהר את גופו, מודה דידיו טמאות, לפי שיש מקום לחשוש לטומאת הידים יותר מאשר לטומאת הגוף[[49]](#footnote-50).

**משנה ט:**

**האשה** של חבר **שנכנסה** לביתה **להוציא פת לעני** עם הארץ העומד בפתח, **ויצאת ומצאתו** לעני כשהוא **עומד בצד ככרות של תרומה,** ואינה יודעת האם העני נגע בככרות וטימא אותם, או לא.

**וכן האשה** של חבר **שיצאה** מביתה **ומצאת את חבירתה** שהיא אשת עם הארץ **חותה גחלים תחת קדרה של תרומה,** ואינה יודעת האם חברתה נגעה בקדירה וטימאה אותה או לא[[50]](#footnote-51).

**רבי עקיבא מטמא** את הככרות ואת הקדירה, דחיישינן שמא העני נגע בככרות לפי שהוא תאב לאכול, וכן חיישינן שמא האשה נגעה בקדירה לפי שהיא גרגרנית[[51]](#footnote-52).

**וחכמים מטהרין,** לפי שאין מחזיקים טומאה כל עוד שלא ראינו שנגעו[[52]](#footnote-53).

**אמר רבי אלעזר בן פילא: וכי מפני מה רבי עקיבא מטמא וחכמים מטהרין!?** מדוע רבי עקיבא חולק על חכמים המטהרים, הרי מסתבר טעמייהו דחכמים שלא נחזיק טומאה כל עוד שלא ראינו שהם נגעו[[53]](#footnote-54)?

**אלא,** הטעם שרבי עקיבא מטמא הוא משום **שהנשים גרגרניות הן[[54]](#footnote-55)** [תאבות לאכול], **שהיא חשודה לגלות את[[55]](#footnote-56)** כיסוי **הקדירה של חבירתה** בשביל **לידע מה היא מבשלת!**

ולפיכך רק באשה חיישינן שמא נגעה בקדירה שלא ברשות, אך בעני העומד בפתח אין חוששים שמא נגע בככרות, דאף שהוא תאב לאכול מכל מקום אינו גרגרן.

ואילו תנא קמא סובר, שרבי עקיבא טימא אף בעני, לפי שהוא תאב לאכול, וחיישינן שמא נגע בככרות שלא ברשות[[56]](#footnote-57).

1. נחלקו הראשונים האם חכמים גזרו עליו שיהא כזב לכל דבריו, דהוא מטמא בהסט ועושה משכב ומושב מדרס. או שמא, לא גזרו שיהא כזב אלא שיטמא במגע, אך במדרס והסט אינו מטמא.

   והא דתנן במסכת חגיגה [יח ב] "בגדי עם הארץ מדרס לפרושין", לפי הצד שעם הארץ עושה מדרס, הרי משום כן בגדיו מדרס לפרושין. ולפי הצד שעם הארץ אינו עושה מדרס, מכל מקום בגדיו טמאים משום דחיישינן שמא ישבה עליהם אשתו כשהיא נדה. והא דמפרשינן בחולין [לה ב] דהבגדים מטמאים מדרס שמא ישבה עליהם אשתו נדה, לפי הצד שעם הארץ עושה מדרס, הגמרא קאי רק על בגדי פרושין מדרס לאוכלי תרומה. ולפי הצד שעם הארץ אינו עושה מדרס, הגמרא קאי גם על בגדי עם הארץ מדרס לפרושים.

   ומצינו בזה כמה שיטות:

   **א. שיטת הר"ש** להלן מ"ה, וכן דעת **התוספות** בכמה דוכתי בשם ר"ת [חולין לה ב, גיטין סא ב, נדה לג ב, שבת טו ב], דאין עם הארץ מטמא בהסט ואינו עושה מדרס, אלא מטמא במגע בלבד. ואף שלגבי מעיינות גזרו עליו שיחשב כזב, ורוקו נחשב אב הטומאה כמעיין הזב, מכל מקום לגבי הסט ומדרס לא החמירו, לפי שקשה להזהר בזה.

   והני מילי בעם הארץ עצמו, אך אשת עם הארץ ועכו"ם מטמאים תרומה אף במדרס והסט. וכן הם מטמאים חולין היכא דדרסו והסיטו על ידי נגיעה.

   **ב. שיטת הרמב"ן** בגיטין ובנדה **והריטב"א** בנדה בדעת ר"ת, דעם הארץ עושה מדרס אך אינו מטמא בהסט, דאמנם גזרו שיעשה מדרס אך לא גזרו שיטמא בהסט, לפי שיותר קשה להזהר מהסט. [ובראשונים בנדה שם דייקו מגירסת רש"י והר"ח דעם הארץ עושה מדרס, מדהוצרך לאוקמי בטבל, אך הר"ש להלן מ"ה דחה ראיה זו].

   **ג. שיטת התוספות רי"ד** בנדה ובחגיגה שם, דגזרו עליו שיחשב כזב לכל דבריו, ואף להסט ולמדרס. וכתב, דבספר הלקט שחיבר יישב את כל קושיות הראשונים.

   **ד. שיטת הר' משה מפונטייז"א,** דעם הארץ אינו נחשב כזב כלל, אלא הוא מטמא מחמת שהוא נושא את הבגדים שהם מדרס מחמת שישבה עליהם אשתו נדה, ונושא מדרס מטמא כאב הטומאה. וכן הרוק שלו טמא כראשון לטומאה מחמת שנגעו בשפתיו בשעה שהוא נושא מדרס. וכן למדו התוספות בשבת שם בדעת רש"י.

   **ה. שיטת התוספות בחגיגה** [יט ב], דלגבי תרומה החמירו על עם הארץ שיחשב כזב לכל דבריו, בין למדרס בין להסט בין למעיינות, ולגבי חולין לא החמירו כלל שיחשב כזב, אלא הוא מטמא במגע בלבד. והא דמצינו דצנורא של עם הארץ מטמא איירי לתרומה.

   **בדעת הרמב"ם** נחלקו האחרונים: **התויו"ט** סוף פ"ב דחגיגה דייק מהא דכתב הרמב"ם פי"ג מאה"ט ה"א "בגדי עם הארץ מדרס לאוכלי חוליהן בטהרה, וכן עמי הארץ עצמן כזבין לטהרות", דעם הארץ נחשב כזב לכל דבריו, ועושה מדרס ומטמא בהסט. אך **השיח יצחק** בחגיגה [יט ב] דייק מהא דכתב הרמב"ם פ"י ממו"מ ה"א דעם הארץ בחזקת טמא, ובגדיו מדרס לטהרות וכו', ואם נגע בכלי חרס מאוירו טמאהו, דאינו מטמא אלא במגע בלבד, ואין דינו כזב. [↑](#footnote-ref-2)
2. כן פירש **רש"י** במסכת כתובות [כד ב]. והוסיף **החזון איש** [ט א], דאע"ג שס"ט ברה"ר טהור, הכא מטמאינן את החיצונות, דמאחר והקדירות דוחקות את רשות הרבים הרי זה ודאי ולא ספק. [עיי"ש שכתב דהוי כהניח ברשותו של עם הארץ ממש. אמנם לא הוי ממש כרשותו, שהרי ברשות עם הארץ חיישינן אף לטומאת מת והכא לא חיישינן].

   אך **הרמב"ם** [מו"מ פי"ב הכ"ג] כתב, דאיירי בהניחם סמוך לרה"ר, ומשמע דאף שאינם ברה"ר ממש, ואינם דוחקים את רה"ר, מכל מקום חיישינן לחיפופי רה"ר, דבני אדם רגילים לעבור גם סמוך לרה"ר, ותלינן דודאי נטמאו הקדירות.

   והא דבפ"ח מ"ג תנן דהשוטח כלים ברה"ר טהורים, כתב החזון איש שם, דהתם איירי באופן שאין הכלים דוחקים את מעבר הרבים, דדרך בני אדם שאינם דורסים על בגדים אם יש להם מעבר אחר. וראה **תפארת ישראל** בועז א'. [↑](#footnote-ref-3)
3. כן פירש **רש"י** שם. [רש"י כתב דבגדיהם עוברים על פי אויר הקדירות. ותמה **התויו"ט,** הא בגדי עם הארץ אינם מטמאים באהל? ולכן כתב, דהחשש הוא שמא נכנסו הבגדים לתוך אויר הקדירות]. והא דלא פירש דהקדירות טמאות מחמת מגע עם הארץ, משום שקדירות כלי חרס הן, ואין כלי חרס מטמא מגבו.

   אך **הרמב"ם** שם כתב, מפני שהעוברים והשבים נוגעים בחיצונות בשעת הליכה. וצ"ל דהרגילות היא שהעוברים ושבים נוגעים בדרך הילוכן בקדירות מתוכן, ולכן אף ברה"ר מטמאינן.

   **ובפיה"מ** כתב הרמב"ם, דהחיצונות טמאות משום שבני אדם ממשמשים בהן ונוגעים בהן. משמע דלא חיישינן שנגעו בקדירות בדרך הילוכן אלא שדרך בני אדם למשמש בקדירות שברה"ר. וכעין זה כתב **הגר"א,** דחיישינן שמא נטלן עם הארץ לראותן ונגע באוירן. ותמה **החזון איש** שם, דבגמרא בכתובות שם מבואר דמטמאינן משום חיפופי רה"ר, והיינו בדרך הילוכן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. במסכת כתובות שם מייתי ברייתא דבין פנימיות בין חיצונות טהורות, וברייתא אחרת דבין פנימיות בין חיצונות טמאות. ומוקי לה באינם סמוכות לרה"ר, ובזה יש חילוק, דאם כלי אומנותו בידו אפילו פנימיות טמאות, דבני אדם ממשמשים בהם, אך אם אין כלי אומנתו בידו אפילו חיצונות טהורות.

   **וברמב"ם** שם כתב, קדר חבר וכו' פנימיות טהורות וחיצונות טמאות. בד"א בשהניחן סמוך לרה"ר, היו רחוקות מרה"ר, אם היו כלי אומנתו בידו הכל טמאות, מפני שכליו מוכיחין שהונחו למכור ויד הכל ממשמשת בהן וכו'. ויש להעיר, דלכאורה גם בסמוכות לרה"ר כאשר כלי אומנתו בידו הכל טמאות, שהרי בני אדם ממשמשים בכולן, וברמב"ם משמע קצת דאם הניחן סמוך לרה"ר לעולם מחלקינן בין פנימיות לחיצונות, וצ"ע.

   **ובהשגות הראב"ד** שם כתב, דאין זה הטעם יפה, שהרי הכל יודעים שהביאן למכור? אלא בשכלי אומנתו בידו הכל באין לראות האומניות. כלומר, דאם בני אדם ממשמשים מחמת שהביאן למכור לא היה חילוק בין כלי אומנתו בידו לאינם בידו, ועל כרחיך דזה לחוד לא סיבה שבני אדם ימשמשו בקדירות, אלא החילוק הוא שאם הביא עמו כלי אומנות בני אדם באים לראות את הכלים ואגב זה הם ממשמשים גם בקדירות, וכן ביאר **בחידושי חתם סופר** כתובות שם. וראה **חזון איש** שם מה שהקשה על הראב"ד.

   ובחזון איש [ח ט] הקשה, מדוע באינם סמוכות לרה"ר לא מטמאינן [כשאין כלי אומנותו בידו], הרי במשניות להלן מבואר דאם נכנס עם הארץ ברשות לרה"י חיישינן שיגע אף שאין לו צורך בזה, וכל שכן שיש לחוש ברה"ר שיגע בכל דבר? ותירץ, דברה"ר מירתת עם הארץ מבעה"ב, דחושב שמא יבא עכשיו ויתפס עליו כגנב, משא"כ ברה"י. ועוד תירץ, דברה"ר כיון שיש הרבה חפצים ואינו יכול ליגוע בכולם, אינו נוגע כלל, משא"כ ברה"י. [↑](#footnote-ref-5)
5. החזון איש [ח ח] האריך לבאר, דיש שני סיבות לטומאת הקדירות: חדא, דחכמים גזרו טומאה על סתם כלים הנמצאים, וכמבואר לעיל פ"ד מ"ה. ועוד, דחכמים גזרו טומאה על בגדי עם הארץ, וכל דבר שיתכן שהעם הארץ נגע בו נחשב כבגדי עם הארץ. ויש נפק"מ בין שני הגזירות, דטומאת כלים הנמצאים חמירא, דאפילו אם יש עם הארץ אחד בעיר מטמאינן, כמבואר לעיל פ"ה מ"ז, ואילו משום טומאת בגדי עם הארץ לא מטמאינן אלא אם כן רובן עמי הארץ. ומאידך, טומאת כלים הנמצאים גזרו דוקא בשוכח ברה"ר או אפילו במניח ברה"י, כמבואר לקמן פ"ח מ"ג, ואילו משום בגדי עם הארץ מטמאינן אפילו בלא אבוד כלל. וכן איכא נפק"מ דבמסכת פסחים מבואר דלא גזרו על כלים הנמצאים בירושלים, אך בגדי עם הארץ ודאי גזרו.

   והכא לגבי קדר יש לטמאות גם מחמת כלים הנמצאים, שהרי הכלים היו מונחים בלא שמירה. [ואף דהוי מניח ברה"ר, מכל מקום גזרו כיון דחיפופי רה"ר שכיח]. וכן יש לטמאות משום בגדי עם הארץ, כיון דשכיח שהם יגעו בכלים.

   ולפי האמור לעיל לכאורה צ"ל, דאם רוב העוברים ברה"ר אינם עמי הארץ, ובירושלים, הקדירות טהורות, דהכא ליכא לטמאות לא מצד כלים הנמצאים, שהרי בירושלים לא גזרו, ולא מצד בגדי עם הארץ, שהרי רובן אינם עמי הארץ. [אך בחזון איש שם משמע שאף בכה"ג הקדירות טמאות, דבמקום ששכיחא הטומאה גזרו אף בירושלים]. [↑](#footnote-ref-6)
6. **הר"ש והרא"ש** הקשו, מה החילוק בין אגודות למותרות, הרי גם באגודות יש לחוש לחיפופי בני רה"ר? ומצינו בזה כמה תירוצים:

   **א. הרע"ב** כתב, דבאגודות שאי אפשר להסיטן הכל טהור. וביאר **המשנה אחרונה,** דהם אגודים לכותל או לעמוד. והקשה, דלשון אגודים משמע שהם קשורים זה בזה ולא לכותל ועמוד? ובפשטות י"ל דאגודות היינו שהם קשורות זה בזה, ומחמת כובדן אי אפשר להסיטן.

   ולפי"ז צריך לבאר דרבי יוסי פליג על ת"ק, וס"ל דאין לחוש שמא נכנסו בגדי עם הארץ לאויר הכלי, וכן אין לחוש למגע עם הארץ, שהרי אין כלי חרס מטמא מגבו, אלא החשש הוא רק להסט עם הארץ, ולכן באגודים דאין חשש היסט הוא מטהר, ואילו תנא קמא חייש לבגדיהם, ולכן גם באגודים יש לחוש כן.

   אך הקשה **התויו"ט,** איך יתכן לומר דהחשש הוא להסט עם הארץ, הרי הרע"ב עצמו כתב להלן מ"ה דאין הסט עם הארץ מטמא כלל? ותירץ **בחידושי מהרי"ח** דהכא חיישינן לאשה ועכו"ם, דהם מטמאים אף בהסט.

   **ב. הגר"א** פירש, דכל הטעם שהחיצונות טמאות הוא שמא נטלן עם הארץ לראותן, וכמש"כ לעיל, ובאגודות אין לחוש לכך.

   **ג. הרמב"ם בפיה"מ** גרס בדברי רבי יוסי דבאגודות הכל טמא. ופירש, דחיישינן להסט הזב, וכיון שהן אגודות הרי הוא מסיט את כולן. וברא"ש הוסיף בשם הרמב"ם, שמא עבר שם זב, והיה המקום צר לו, והגביה האגודה וקרבה אל הכותל, וטימאה בהסט.

   [מה שכתב הרמב"ם דחיישינן להסט הזב ולא כתב להסט עם הארץ, היינו משום דאין עם הארץ מטמא בהסט. אך צ"ע מדוע לא חיישינן לאשה שמטמאת אף בהסט? וראה חידושי מהרי"ח.

   ומה שפירש בת"ק דחיישינן לנגיעה ובר"י פירש דחיישינן להסט, היינו דבהא פליגי, דת"ק חייש רק לנגיעה ולא להסט, ולכן הוא מטהר את הפנימיות אף באגודים, ואילו רבי יוסי חייש גם להסט, ולכן הוא מטמא את הפנימיות באגודים].

   וראה עוד **במקדש דוד** [מז סק"ג] שכתב לבאר לפי גירסת הרמב"ם "הכל טמא", דהיכא דאגודות זה בזה הרי זה חיבור, כדתנן בסוף מסכת פרה לגבי סלים שבקנתל, וכשנגע עם הארץ באחד מהם כולם טמאים.

   **ד. בגליון הרא"ש** תירץ, דאגודות הכונה שפיהם מכוסה, ומעתה ליכא למיחש שמא נכנס בגדי ע"ה לתוכן. והקשה **החזון איש** [ט א], אם כן מאי טעמא דתנא קמא דמטמא, ועל כרחיך איירי במגולות? ועוד הקשה, מדוע נקט רבי יוסי אגודות ולא נקט להדיא מכוסות? **ובתפארת ישראל** כתב, דאגודות היינו פה של חבית אחת לפה של חבית אחרת, ולכן ליכא למיחש לבגדי ע"ה שהרי פיהם סתום. וכתב, דת"ק גזר אגודות אטו אינם אגודות. ובזה מיושבות קושיותיו של החזון איש. [↑](#footnote-ref-7)
7. **התויו"ט** הקשה על פירוש הרע"ב דרבי יוסי מטמא משום הסט, הא אין עם הארץ מטמא בהסט? וכתב, דלפיכך הרמב"ם כתב דהחשש הוא להסט של זב, דזב מטמא בהסט. אך הקשה, מדוע חיישינן לזב, הא לעיל פ"ה מ"ז שנינו, דאם דרס אחד על בגדיו אזלינן בתר רוב, ואם רוב העוברים ושבים אינם זבים אין הבגדים טמאים מדרס? ותירץ **המשנה אחרונה,** דהתם בסיפא שנינו דאם ישן ברה"ר חיישינן שמא דרס הזב על בגדיו, כיון שאינו יודע מי דרס, [הביאור בזה כתבנו לעיל שם בכמה אופנים], והכא דמי לסיפא דאינו יודע מי הסיט את הקדירות, ולכן מטמאינן אף בלא רוב זבים. [↑](#footnote-ref-8)
8. כן פירש הר"ש. והקשה **המשנה אחרונה,** מדוע הוצרך הר"ש להוסיף כן, תיפו"ל דמטהרינן מספק משום ס"ט ברה"ר? ותירץ, דנפק"מ באופן שמסר לו את המפתח בחצר, והספק הוא אם נכנס מהחצר לבית, דחשיב ס"ט ברה"י. ולפי"ז צריך לומר דרבי שמעון דפליג בתוספתא ומטמא את הבית איירי דוקא באופן שמסר לו את המפתח בחצר, ולא משמע כן. וראה **בתפארת ישראל** [בועז ב] מה שתירץ בזה.

   **ובחזון איש** [ח ח] **ייסד,** דכל המשניות דלהלן דבנכנס ברשות חיישינן לטומאה במקום שיכול ליגע, אין זה מעיקר הדין, דאפילו אם נאמר דחשיב ס"ט ברה"י בדבר שיבד"ל, מכל מקום מעיקר הדין מה"ת לומר שנגע, הרי אין דררא לפנינו להסתפק כלל. אלא, דכל מקום שנכנס ברשות ויתכן שנגע בכלים הרי זה בכלל הגזירה של בגדי עם הארץ מדרס לפרושים, דהגזירה כוללת את בגדיו ואת הבגדים שברשותו ושהוא יכול ליגוע בהם. ולפי"ז לא קשה כלל קושיית המשנה אחרונה, דאם יש לעם הארץ רשות להכנס לביתו הרי הכלים כבגדי עם הארץ. [↑](#footnote-ref-9)
9. בתוספתא מבואר דישנם ג' חילוקי דינים:

   א. אם נכנס עם הארץ לבית של חבר שלא ברשות, לא חיישינן לנגיעתו כלל, ואפילו עומד עם הארץ בצד הטהרות, הטהרות טהורים.

   ב. אם נכנס ברשות למקום מסויים, כגון שאמר לו החבר ללכת לישן על מיטה מסויימת, חיישינן לטהרות שבסמוך לאותו מקום.

   ג. אם נכנס ברשות לכל הבית, כמו באומנים, חיישינן לטהרות שבכל הבית.

   ובמתניתין יש לבאר דאיירי באופן שנכנס שלא ברשות, ולכן בהניחו ער ומצאו ער הכל טהור, ומכל מקום בהניחו ישן ומצאו ער חיישינן לטהרות שבבית כפי הטעמים המבוארים להלן. ונחלקו רבי מאיר וחכמים באופן שחיישינן לנגיעה האם חיישינן גם במקומות הגבוהים או לא. וכן מבואר **בחידושי הגר"א.**

   אך **החזון איש** [ט ז] הבין דמתניתין איירי בנכנס ברשות, [דאם נכנס שלא ברשות אף הניחו ישן ומצאו ער הכל טהור, דלא חיישינן כלל לנגיעה. ובפרט לפי מה שייסד החזון איש דמעיקר הדין אין לחשוש שמא נגע, וכל הטומאה היא מדין בגדי עם הארץ, ואם אין לו רשות לא חשיב בגדי עם הארץ]. ופירש את המשנה, דאם הניחו ער ומצאו ער לכו"ע חיישינן רק למקום שיכול להושיט את ידו, כדין הנכנס ברשות למקום מסויים. ואם הניחו ישן ומצאו ער, סובר רבי מאיר דגרע טפי, וחיישינן לכל הבית, וכפי הטעמים המבוארים להלן, אך חכמים סוברים דאין חילוק, ובכל אופן חיישינן רק למקום שיכול להושיט ידו. ותמה על הרמב"ם דפסק דהניחו ער ומצאו ער הכל טהור, והניחו ישן ומצאו ער כל הקרוב אליו שיכול להושיט ידו טמא. ולפי הבנת החזון איש בכל אופן כל הקרוב אליו טמא כיון שנכנס ברשות? ולפי מה שכתבנו לעיל דאיירי בנכנס שלא ברשות ניחא. [↑](#footnote-ref-10)
10. **הר"ש** כתב דצריך טעם מאי שנא מער ומצאו ער. ונאמרו בזה כמה טעמים:

    **א. הרא"ש** כתב, דגרע מער ומצאו ער, משום דהניחה בחזקת שמירה מעולה ומצאו בשמירה פחותה. וביאר **החזון איש** שם, דהוי כמו נתחלפו לו כלים של שבת בחגיגה כ ע"א, דכל שינוי מצב נחשב היסח הדעת. אך הקשה, דדין זה נאמר רק בתרומה וקודש, והכא איירי אף לחולין?

    **ב. הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב** כתבו, דדרך בני אדם למשמש ולבדוק בדבר שלא ראו מעולם, ולכן כאשר העם הארץ מתעורר דרכו לבדוק מה יש בבית. [ולפי מש"כ לעיל דאיירי שלא ברשות צ"ל דמשום סברא זו חישינן לנגיעה אפילו בנכנס שלא ברשות]. והקשו האחרונים, דבפשטות איירי במתניתין אף באופן שהיה ער בבית לפני שנרדם, או באופן שמכיר כבר את הכלים שבבית, ולא איירי דוקא בהכניסוהו לבית כשהוא ישן?

    **ג. הגר"א** פירש, דער ומצאו ער הוא מתיירא ליגוע בכלים שבבית, שחושב שבעה"ב משמרו, כיון שיודע שהוא ער. ובישן ומצאו ישן תלינן שהוא ישן כל הזמן ולא התעורר בנתיים. אך ישן ומצאו ער חיישינן, כיון שעם הארץ תולה שבעה"ב סבור שהוא ישן, ולא יכנס לשמור עליו, ולכן אינו מתיירא. והקשה **החזון איש** שם, מאי גרע מכל שלא ברשות דלא חיישינן שיגע אפילו שבעה"ב אינו יודע כלל שהעם הארץ נכנס שם?

    **ד. הרש"ש** כתב, דכאשר אדם מתעורר הוא פושט אברים לצדדים להתמתח, ואינו שם לב שהוא נוגע בכלים, ולכן חכמים מטהרים כל שאינו יכול להושיט ידו וליגע, דבזה אין חשש שיגע בלא שימת לב. ורבי מאיר דמטמא אף במקומות הגבוהים, לפי שיש מיעוט בני אדם שכאשר הם מתעוררים הם הולכים מבולבלים לכאן ולכאן בלא שימת לב, ובהם יש מקום לחשוש אף למקומות הגבוהים, ורבי מאיר לטעמיה דחייש למיעוטא. [↑](#footnote-ref-11)
11. עיין **חזון איש** [ח ט] שנתספק בכל הנהו דמטהרי חכמים, האם זה דוקא באופן שבעה"ב יוצא ונכנס, או שמא אפילו באופן שהפליג. [↑](#footnote-ref-12)
12. יתכן לומר דלפי חכמים חיישינן שנגע בכל הבית, אלא דאינו מטפס על סולם ליגוע. אך **המשנה אחרונה** [להלן מ"ג] **והחזון איש** [ט ו] דייקו מהרמב"ם, דדוקא לגבי אומנין שיש להם רשות להיות בכל הבית הרי כל הבית טמא, אך בהניחו ישן ומצאו ער חיישינן רק למקום שיכול לפשוט ידו מהמקום שעומד שם, כיון שאין לו רשות להיות בכל הבית. וכן כתב **הרא"ש,** דדוקא הכלים שיכול ליגע ממקומו טמאים.

    ולפי"ז רבי מאיר פליג בתרתי, חדא דחיישינן לכל הבית ולא רק למקום שעומד שם, ועוד, דחיישינן אף למקומות הגבוהים שבכל הבית. [↑](#footnote-ref-13)
13. כתב **החזון איש** שם, דאיירי באומנים שאין להם מקום מסויים בבית, שהרי אם יש להם רשות רק למקום מסויים אין מטמאים את כל הבית, וכמש"כ לעיל מהתוספתא. אמנם הר"ש הביא מהתוספתא, רבי אומר, אומנים שירדו ללקט צרורות וחרסין בתוך הבית כל הבית ברשותן. וביאר **הגר"א,** דרבי פליג על סתם מתניתין דהכא, וס"ל דדוקא אומנים שמלאכתן בכל הבית כל הבית טמא. ומבואר דמתניתין איירי אפילו באומנים שיש להם מקום מסויים בבית, ומכל מקום מטמאינן את כל הבית, דדרכן ללכת בכל הבית.

    והנה **התפארת ישראל** כתב, דגם לגבי אומנים לא מטמאינן אלא הכלים שיכולים ליגוע ממקומם, ולא כל הכלים שבבית. ולפי"ז ניחא הא דמוסיף רבי, דבשכרן ללקט צרורות כל הכלים שבבית טמאים. אך המשנה אחרונה והחזון איש נקטו דבאומנים כל הבית טמא, וכן משמע לשון הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-14)
14. **הרמב"ם בפיה"מ** כתב דמשנה זו קמ"ל רבותא בדעת חכמים, דס"ד דכיון שיש לאומנים רשות להיות בבית הרי הם נוגעים גם בדברים הגבוהים, קמ"ל דאין דרכם לטפס וליגוע בדברים גבוהים. וכתבו **הרש"ש והמשנה אחרונה,** דגם ברבי מאיר איכא רבותא, דהתם מטמאינן רק בהניחו ישן ומצאו ער, והכא מטמאינן אפילו בהניחו ער ומצאו ער, כיון שיש להם רשות להיות בבית. [בדעת הרמב"ם י"ל דהא דמטמאינן באומנים את כל הבית אף שהניחו ער ומצאו ער, הוא פשוט, כיון שנכנסו ברשות. והרמב"ם איירי לגבי פלוגתתם האם חיישינן למקומות הגבוהים או לא, ובזה אין רבותא ברבי מאיר הכא טפי מהניחו ישן ומצאו ער]. [↑](#footnote-ref-15)
15. **התפארת ישראל** [בועז ג'] נסתפק, האם פסקו הריחיים היינו שגמרה את כל עבודתה. או שמא, אפילו אם פסקה מלסובב את הגלגל ושהתה מעט ועדיין נשאר לה לטחון עוד, חשיב פסקו הריחיים. והסיק דאפילו אם פסקה ושהתה מעט חשיב פסקו והכל טמא. [וכתב כן לשיטתו בביאור החילוק מאומנים, דכל שיכול להפסיק מעט חיישינן].

    וכן נקט **החזון איש** [ט טו], והוסיף, דאין צריך לשמור שלא תפסוק אפילו רגע אחד, אלא בסתמא אינה מפסקת טחינתה בשביל ליגוע בכלים, ובכל השעות המיוחדות לעבודתה תלינן דלא פסקה. [↑](#footnote-ref-16)
16. הקשה **המשנה אחרונה,** מאי שנא מאומנין דלעיל דסתמה המשנה דכל הבית טמא, ולא מחלקינן בין פסקו עבודתם ללא פסקו? ותירץ, דהתם שעושין אומנותם לטובת בעה"ב, חיישינן שמא נגעו אף באמצע עבודתם, אך הכא שהיא טוחנת לעצמה לא חיישינן שתפסיק את עבודתה, כיון שאין לה רשות ליכנס אלא בשביל לטחון. [ולפי"ז אם היא טוחנת בשביל אשת החבר אף לא פסקו הרחים הכל טמא]. ועוד תירץ, דריחיים משמיעים קול, וידעינן שלא פסקו הריחיים, אך שאר אומנות שאינם משמיעים קול, חיישינן שמא פסקו אומנותם ונגעו. **ובתפארת ישראל** תירץ, דטוחנת צריכה כל הזמן לסובב, ואינה עוצרת כלל, ולכן לא חיישינן אלא אם כן פסקו הריחיים, אך אומנים יכולים תוך כדי עבודתם להפסיק מעט וליגע. [↑](#footnote-ref-17)
17. **ברמב"ם** פי"ב ה"י מבואר דחכמים מטהרים את כל הבית בין בפסקה הריחיים ובין בשתי נשים. אך **בחזון איש** [ט טו] מבואר דרק בשתי נשים פליגי. דהחזון איש ביאר פלוגתת רבי מאיר וחכמים, דכל היכא דצריכים את שתיהן לטחון, ואחת לבד לא יכולה לטחון, כל הבית טהור אף לרבי מאיר. וכל היכא דאחת לחוד יכולה לטחון, והשניה ממתנת עד שהראשונה תתעייף, כל הבית טמא אף לחכמים. כי פליגי היכא דאחת יכולה לטחון לבדה בקושי, האם חיישינן שהשניה ממשמשת בבית או לא. ומבואר בדבריו דפליגי דוקא בשתי נשים, אך הרמב"ם כתב להדיא דפליגי אף בפסקו הריחיים. ולהרמב"ם צ"ל דלפי חכמים לעולם לא חיישינן יותר ממקום שיכולה להושיט ידה ממקום שטוחנת, שהרי הרשות נתונה לה רק באותו מקום, והוי כצא ואישן במטה פלונית בתוספתא. [ומה שנקט החזון איש בפשיטות דאם אחת לחוד יכולה לטחון חיישינן לכל הבית צ"ע, שהרי הרשות נתונה לה רק במקום שטוחנת]. [↑](#footnote-ref-18)
18. כתב הרמב"ם בפיה"מ, דקמ"ל הכא רבותא לחכמים, דאפילו נשים שדרכן למשמש בבית, מכל מקום לא חיישינן למקומות הגבוהים. והעיר הרש"ש [לעיל מ"ג], דגם ברבי מאיר יש חידוש דמחלקינן בין פסקה הריחיים ללא פסקה. [↑](#footnote-ref-19)
19. לעיל כתבנו בדעת הרמב"ם, דהא דתנן גבי ישן ונמצא ער דחכמים מטמאים כל שיכול להושיט ידו וליגע, דהיינו להושיט ידו ממקום שעומד שם. ולגבי אומנים חכמים מטמאים כל הבית, ורק למקומות הגבוהים לא חיישינן. והכא לגבי טוחנת, בהא דתנן דלא פסקה הריחיים אין טמא אלא עד מקום שיכולה להושיט ידה אפילו לרבי מאיר, הכונה שיכולה להושיט ידה ממקום שטוחנת. אך בהא דתנן דחכמים מטמאים כל שיכולה להושיט ידה אפילו בשתי נשים יש לעיין, האם כונתם דכל הבית טמא כאומנים, ורק למקומות הגבוהים לא חיישינן, או שמא רק ממקום שטוחנת טמא כישן ונמצא ער.

    והנה ברמב"ם פי"ב ה"י כתב, אפילו פסקה הרחים, ואפילו היו שתים, אין טמא אלא עד מקום שיכולין לפשוט את ידן וליגע, ואין אומרין שמא האחת טוחנת והשניה בלשה כל שבבית, ושמא נתלת ועלת במקומות הגבוהות, עכ"ד. ומשמע דדוקא למקומות הגבוהים שבבית לא חיישינן, אך במקומות הנמוכים חיישינן בכל הבית.

    אך **החזון איש** שם הקשה, דבתוספתא מבואר דאם נכנס ברשות למקום מסויים, לא חיישינן שילך בכל הבית, [הובא לעיל משנה ב'], והכא אין לה רשות לטחון בכל הבית אלא במקום מסויים, ומדוע ניחוש לכל הכלים שבבית לאחר שפסקו הרחים? ולכן כתב, דאף בפסקו הרחים לא חיישינן אלא למקומות שיכולה לפשוט את ידה ממקום שהיא טוחנת. וביאר את דברי הרמב"ם דלעיל דתרתי קמ"ל, חדא דלא חיישינן שמא בלשה בכל הבית, אלא חיישינן רק במקום שטוחנת, ועוד קמ"ל, דאפילו במקום שטוחנת לא חיישינן למקומות הגבוהים.

    ולפי"ז לחכמים אין חילוק כלל בין פסקו הרחים ללא פסקו, שהרי במקום שיכולה להושיט את ידה חיישינן אף בלא פסקו, ולמקום אחר לא חיישינן אף בפסקו. וכן יש לדייק ברמב"ם, דהזכיר רק ההלכה דפסקו הרחים מטמאינן במקום שיכולה לפשוט את ידה, ולא הזכיר את ההלכה דאם לא פסקו אין טמא אלא עד מקום שיכולה לפשוט ידה ממקום שהיא טוחנת. ומבואר דאין חילוק דין כלל, ולעולם החשש הוא למקום שיכולה להושיט ידה ממקום שהיא טוחנת. [ולפי"ז רבי מאיר פליג בתרתי, דחיישינן לכל הבית, וחיישינן אף למקומות הגבוהים, וכמש"כ לעיל לגבי הניחו ישן ומצאו ער]. [↑](#footnote-ref-20)
20. כן פירשו **הרמב"ם והר"ש (כת"י) והרע"ב.** ולפי"ז מבואר דאין סומכים על השומר כלל, ואם הבעה"ב לא רואה את הנכנסים והיוצאים חיישינן שיכנסו עכו"ם ואשה על אף שיש שומר לבית.

    אך **הרא"ש** פירש דבזמן שרואה הנכנסים והיוצאים קאי על השומר, דסומכים על שמירתו שלא יכנסו אחרים לבית אף שהוא מטמא את הבית במגעו. ולכן אם השומר רואה את הנכנסים והיוצאים לא חיישינן לעכו"ם ואשה אלא על נגיעת השומר עצמו. ובזמן שאינו רואה את הנכנסים והיוצאים חיישינן לעכו"ם ואשה, ולכן הכל טמא. [בחזון איש (ט י) כתב, דאין זה מדין נאמנות, דהשומר אינו נאמן לומר שלא נכנסו לבית, אלא דכאשר יש שומר לא חיישינן שיכנסו לבית שלא ברשות]. [↑](#footnote-ref-21)
21. כתב **התפארת ישראל,** דאם הוא רואה רק את הנכנסים או רק את היוצאים על כרחיך שיש שתי פתחים, וצריך לראות את שתי הפתחים בכדי לטהר, דאם רואה רק פתח אחד חיישינן שמא נכנס אדם בפתח השני, [אף שהוא מיועד ליציאה בלבד]. ולפי"ז ברישא צריך לראות גם את הנכנסים וגם את היוצאים, ובסיפא אם אינו רואה אחד מהם הבית טמא.

    אך **במשנה אחרונה** כתב, דברישא סגי לראות פתח אחד בשביל לטהר, ולא חיישינן שמא יכנס אדם בפתח המיועד ליציאה ויצא משם. ובסיפא דוקא אם אינו רואה לא את הנכנסים ולא את היוצאים הבית טמא. [↑](#footnote-ref-22)
22. כתב **התפארת ישראל,** דהכא חיישינן אף לכלים שבמקומות הגבוהים, ואפילו לחכמים דפליגי על רבי מאיר במשניות דלעיל, דהכא הוא נתמנה להיות שומר, ואינו נתפס כגנב גם אם יטפס למקומות הגבוהים. [↑](#footnote-ref-23)
23. יתכן שהמשנה נקטה אוכלין ומשקין וכלי חרס לפי שאין להם טהרה במקוה. [↑](#footnote-ref-24)
24. כן כתב **הרש"ש,** עיי"ש. [↑](#footnote-ref-25)
25. גירסת הר"ש היא "לא את הנכנסים ולא את היוצאין ולא את היושבין", וכתב **התויו"ט** דכך צריך לגרוס גם ברישא. ולפי"ז אין מטהרין את הבית אלא אם כן רואה גם את הנכנסין או את היוצאין, וגם את היושבין, אך אם אינו רואה את הנכנסין או שאינו רואה את היושבין הבית טמא. וראה **חזון איש** [ט י] שהקשה מדוע לא סגי ברואה את הנכנסים, הרי כיון שיודע שלא נכנסו לבית תו אין מקום לחוש כלל? ותירץ, דאיירי באופן שיש פתח אחורי לבית, וחיישינן שנכנס שם, ולכן צריך שיראה גם את הנמצאים בבית. ולפי"ז ביאור המשנה, דאם הוא רואה את כל הנכנסים לבית, או שאינו רואה את הנכנסים כגון שיש פתח אחורי אך הוא רואה את הנמצאים בבית, הרי הבית טהור, אך אם אינו רואה לא את הנכנסים ולא את הנמצאים בבית, הבית טמא. [↑](#footnote-ref-26)
26. כן פירש **הרע"ב,** דהרבותא במובל וכפות הוא דלא חיישינן לנגיעת השומר עצמו, ומכל מקום הכל טמא דחיישינן לנגיעת אחרים, וכן כתבו התפארת ישראל והחזון איש שם. אך **הרא"ש** פירש, דהרבותא היא, דאפילו כאשר השומר מובל או כפות ואינו עוזב את שמירת הבית, מכל מקום אין בני אדם מתייראים מלהכנס. וראה בתוספות חגיגה [יט ב] **ובשיח יצחק** שם. [↑](#footnote-ref-27)
27. הקשה **החזון איש** [זבים ב סק"ו], מדוע לא ניזיל בתר רוב שאינם עמי הארץ? ותירץ, דאם הספק הוא על אדם מסויים האם הוא חבר או עם הארץ, אזלינן בתר רוב, אך אם הספק הוא האם נכנס כאן עם הארץ או לא, לא שייך כאן ללכת אחר רוב, דעדיין זה לא יפתור לנו את הספק האם נכנס כאן עם הארץ או לא. [↑](#footnote-ref-28)
28. הקשה **הר"ש,** מדוע כל הכלים שבבית טמאים, הרי בנכנס שלא ברשות מבואר בתוספתא דאין חוששים לנגיעתו כלל, דהוא מירתת? ועוד יש לעיין, מדוע חיישינן כלל שמא יכנסו בני אדם לבית? ותירץ הר"ש, דשאני הכא שהפקיד ביתו לעם הארץ, שאין ע"ה מקפיד על מגע חבירו. [יתכן לבאר בכונתו דתרתי קאמר, דהנכנס אינו מרתת מבעה"ב, לפי שהבעה"ב הפקיד ביתו לעם הארץ, והוא סומך על השומר. ומהשומר עצמו אינו מרתת, לפי שאין ע"ה מקפיד על מגע חבירו, ולכן חיישינן לנגיעתו אף בנכנס שלא ברשות].

    **וברא"ש** תירץ, דכיון שמסר לשומר חשיב כבית של עם הארץ והכל טמא. ולכאורה אין לומר דכונתו דהוי ממש כבית של עם הארץ, דאם הטומאה היא מצד ביתו של עם הארץ, ואף שאין לחשוש בפועל שמא נכנסו לשם, אם כן רישא נמי, ובמשנה מבואר דבסיפא יש מקום לחשוש באמת לנגיעת אשה. ויתכן לומר כמש"כ החזון איש [ט י], דמשום שהבית מסור לעם הארץ החמירו טפי. והיינו, דחכמים החמירו לחשוש שמא נכנסו לשם בני אדם ונגעו בכלים, כיון שהבית מסור לעם הארץ. [עוד יתכן לבאר בכונתו, דהנכנס לבית שלא ברשות לא מירתת, דהוא מתנהג כנכנס לבית של עם הארץ, ועם הארץ לא מקפיד על מגע חבירו, וכעין מש"כ לעיל בדעת הר"ש].

    **ובמשנה אחרונה** כתב, דלדעת הרמב"ם והרע"ב דבזמן שהוא רואה וכו' קאי על בעה"ב, מעיקרא לא קשה מידי, דהכא איכא למיחש שמא נכנס עם הארץ אחר ברשות, דהשומר נתן לו רשות להכנס, ובכה"ג שנכנס ברשות ודאי חיישינן שנגע. אמנם הר"ש בכת"י פירש כהרמב"ם דקאי על בעה"ב ומכל מקום הקשה כנ"ל. ועל כרחיך דלא חיישינן שמא השומר נתן רשות לאחרים להכנס, שהרי לזה הוא נתמנה שומר שלא יכנסו אחרים לבית, וכל החשש הוא רק שלא יקפיד על מגע חבירו. ושפיר הקשה הר"ש, דכיון דמכל מקום הוא נכנס שלא ברשות מדוע חיישינן לנגיעתו. [↑](#footnote-ref-29)
29. הר"ש הוכיח ממשנתינו דאין עם הארץ מטמא בהסט ובמדרס, ולכן ברישא דהחשש הוא לנגיעת השומר בלבד, לא מטמאינן כלי חרס ומו"מ, ובסיפא דהחשש הוא לעכו"ם ואשה נדה מטמאינן הכל. אך התוספות בנדה לג ב ובגיטין סא ב הוכיחו מהמשנה דגנבים להלן ומכמה דוכתי דאין עם הארץ עושה מדרס ולא הוכיחו ממשנתינו. ובאמת מצינו פירושים אחרים במשנה:

    **א. הרמב"ם בפיה"מ** כתב דברישא שהבעה"ב שומר על הבית, אין הבית ברשות עם הארץ, ולכן הקילו במו"מ דטומאתן אב הטומאה, וכן הקילו בכלי חרס מוקפין צ"פ, כיון שהם נטמאים רק בהסט ולא במגע. אך בסיפא דאין הבעה"ב שומר כלל, והבית בשמירת עם הארץ, הרי זה נחשב כבית של עם הארץ דכל הבית טמא. וכן כתב בחיבורו פי"ב ה"ה, מפני שהן ברשות עם הארץ. ומשמע דאף שאין חשש לעכו"ם ואשה כל הבית טמא, דהבית ברשות עם הארץ.

    ובתויו"ט סוף פ"ב דחגיגה כתב בדעת הרמב"ם דעם הארץ עושה מדרס, וכתב, דהרמב"ם פירש המשניות דהכא ודגנבים באופן אחר, כנזכר בפירושו שם. כלומר, דאף שעם הארץ עושה מדרס ומטמא בהסט הקילו הכא טפי.

    **ב. התוספות בחגיגה** [יט ב] הוכיחו מהסיפא דעם הארץ עושה מדרס ומטמא בהסט, מדמטמא את הכל. וכתבו, דאין לומר דהכל טמא משום עכו"ם ואשה, דהא "המניח" קתני, לשון אקראי. ועוד, דאם החשש הוא לעכו"ם ואשה מה הרבותא במובל וכפות, הרי הטומאה היא משום העכו"ם והאשה ולא משום השומר עצמו, ועל כרחיך דאף בסיפא הטומאה היא מצד השומר עצמו.

    ודחו, דבאמת אינו עושה מדרס ואינו מטמא בהסט, אלא דעם הארץ טרח ומזייף. משא"כ ברישא דרואה את הנכנסים הרי הוא מרתת, דנתפס כגנב. וביאר **החזון איש** [ט טו], דבזמן שאין בעה"ב רואה את השומר, הרי הוא טורח ופותח את הצמיד פתיל, ונוגע בתוכו, ולכן חיישינן גם לכלי חרס המוקפין צ"פ. אך בזמן שבעה"ב רואה אותו, לא טרח לפתוח דהוא נתפס בזה כנגב.

    אך הקשה החזון איש, מדוע המו"מ טמאים, הא אינו מטמא מדרס כלל? ותירץ, דכונתם לדחות דאין ראיה דהוא מטמא בהסט, אך באמת עדיין יש ראיה דהוא מטמא במו"מ, וכמש"כ הראשונים בדעת ר"ת, דבהסט אינו מטמא ומדרס מטמא. וראה עוד בחזון איש זבים סימן ב'.

    **ג. בחידושי הרמב"ן** בנדה שם כתב דאין ראיה מהמשנה דגנבים, דכיון דלא נגעו ודאי, הקילו באלו שטומאתן רחוקה וספק. ולפי"ז י"ל גם במשנתינו כן, דהקילו ברישא דמו"מ וכלי חרס טהורים אף שעם הארץ עושה מדרס, לפי שטומאתן רחוקה. [↑](#footnote-ref-30)
30. **הרמב"ם בפיה"מ** כתב, דגבאין היינו גבאי צדקה. והקשה **התפארת ישראל,** הא אין ממנים עם הארץ לגבאי צדקה? ועוד הקשה, מה בעי עכו"ם עמהם, ומדוע הגבאים יראים ממנו? ובאמת הרמב"ם בחיבורו חזר בו ופירש כשאר הראשונים, דאיירי בגבאין של המלך לגבות מס. [↑](#footnote-ref-31)
31. הקשה **החזון איש** [ט יב], הרי לעיל במשנה ה' שנינו שאם אינו רואה את הנכנסים והיוצאים חיישינן שמא נכנסו לשם בני אדם, ומדוע כאן לא חיישינן שהוא נכנס? ותירץ, דהתם חיישינן שמתוך כל העולם יכנס אדם אחד, אך הכא שהחשש הוא לעם הארץ מסויים, מספק לא חיישינן שהוא נכנס. ובמשנה שם כתבנו לחלק, דהיכא דיש שומר עם הארץ על הבית, אין בני אדם יראים להכנס לבית, עיי"ש. וראה עוד **תפארת ישראל** בועז אות ז'. [↑](#footnote-ref-32)
32. ובתוספתא מבואר, דאם אנו יודעים שהם נכנסו לבית מחמת שיש עדים שהם נכנסו, או מחמת שיש בידם משכון, אינם נאמנים לומר נכנסנו אבל לא נגענו, שהרי מעתה אין כאן "הפה שאסר", דאנו יודעים שהם נכנסו גם בלי שהם אומרים לנו כן.

    כתב **המשנה אחרונה,** דבכל המשניות הקודמות אין עם הארץ נאמן לומר שלא נגע, כיון שהוא נוגע בדבר, שהרי אם נגע הוא נתפס כגנב, ורק הכא נאמן לומר שלא נגע לפי שיש לו רשות מהמלך ליגוע בכל החפצים שבבית. וכבר כתב **החזון איש** שם, דאין זה הטעם, אלא דהכא הוא נאמן מדין הפה שאסר, כמבואר בתוספתא, ובכל המשניות דלעיל איירי באופן שיודעים שנכנס לבית, ואין הפה שאסר. [↑](#footnote-ref-33)
33. כתב **המאירי** שם, דאף שאימת עכו"ם עליהם, וחזקה שהם נוגעים בכל החפצים שבבית, מכל מקום הם נאמנים לומר לא נכנסנו, דאין אדם עשוי לשקר כל כך. ועוד טעם, משום דאיכא שני ספיקות, ספק נכנסו, וספק נגעו. [↑](#footnote-ref-34)
34. כן גרס **הר"ש,** וכתב, דהא דתנן "נאמנים לומר לא נכנסנו" אין זה דוקא ביש עמהם עכו"ם, שהרי כל עם הארץ נאמן לומר לא נכנסתי. אלא המשנה נקטה כן משום סיפא ד"אין נאמנים לומר נכנסנו אבל לא נגענו", דדין זה קיים דוקא אם יש עמהם עכו"ם, אך אם אין עמהם עכו"ם נאמנים, דהפה שאסר הוא הפה שהתיר. ועל פי פירוש זה כתב הר"ש דיש בתוספתא לפנינו טעות סופר, עיי"ש.

    אך **הרמב"ם** גרס "אם יש עמהם עכו"ם נאמנים לומר נכנסנו אבל לא נגענו". וביאר הרמב"ם, דכשאין עמהם עכו"ם, אינם נאמנים לומר לא נגענו אלא באופן שלא יודעים שהם נכנסו, דאיכא הפה שאסר, אך באופן שיודעים שנכנסו דליכא הפה שאסר אין נאמנים, כמש"כ בהערה הקודמת בשם התוספתא. ועל זה תנן, דאם יש עמהם עכו"ם הרי הם נאמנים גם בלא הפה שאסר, דהעכו"ם מפקח עליהם שלא יגעו בשאר החפצים שבבית אלא יקחו את המשכון בלבד ולכן אף כאשר יודעים שהם נכנסו לבית הם נאמנים לומר לא נגענו. וכתב **התויו"ט** דלפי"ז אין צריך לשבש את התוספתא.

    ומשמע קצת דאף כשיש עכו"ם עמהם אין מטהרים את הבית אלא אם כן הם עצמם אומרים שלא נגעו, אך בסתמא חיישינן אף כשיש עכו"ם עמהם.

    וכתב **החזון איש** [ט יב], דהר"ש והרמב"ם לא פליגי לדינא, אלא הכל לפי הענין, דאם יש לו חוב גדול למלך, והוא צריך לחפש היטב, הרי העכו"ם מפקח עליו שיבדוק בכל הבית, ולכן אינו נאמן לומר שלא נגע אף במקום דאיכא הפה שאסר, דהוה מיגו נגד חזקה. אך אם יש לו חוב מועט, ואינו צריך לקחת משכון אלא דבר קטן, הרי העכו"ם מפקח עליו שלא יגע בדבר שאינו צריך, ולכן הוא נאמן לומר שלא נגע אף במקום דליכא הפה שאסר. [↑](#footnote-ref-35)
35. במסכת חגיגה [כו א] תנן, הגבאים שנכנסו לבית וכו' נאמנים לומר לא נגענו. ומקשינן ממתניתין דגבאים שנכנסו לבית הכל טמא, ומשמע אף שאומרים לא נגענו? ומתרצינן, לא קשיה, הא דאיכא נכרי בהדייהו הא דליכא נכרי בהדייהו. ופירש רש"י, דמתניתין דטהרות דהכל טמא איירי באיכא נכרי בהדייהו, דאימת נכרי עליהם והם נוגעים בכל דבר, ולכן אינם נאמנים לומר לא נגענו. ואילו מתניתין דחגיגה דנאמנים לומר לא נגענו איירי בליכא נכרי בהדייהו. ומייתינן ראיה דיש חילוק אם יש נכרי בהדייהו מסיפא דמתניתין, דאם יש נכרי עמהם אינם נאמנים לומר לא נגענו.

    **ובחזון איש** שם הקשה, איך יתכן לומר דרישא דמתניתין איירי באיכא נכרי בהדייהו, הא בסיפא תנן אם יש עמהם נכרי וכו', משמע דרישא באין נכרי עמהם? ובפשטות הטעם דהכל טמא ואינם נאמנים לומר לא נגענו, משום דברישא איירי באופן שיודעים שהם נכנסו, ואין להם הפה שאסר. ואם כן מדוע לא משני, דמתניתין דחגיגה איירי באופן שלא יודעים שנכנסו, ולכן הם נאמנים, ומתניתין דידן באופן שיודעים שנכנסו, ולכן הכל טמא?

    והנה רש"י שם כתב, דהא דתנן שם דנאמנים לומר לא נגענו איירי לקודש דוקא, דהמשנה שם מונה חומר בתרומה מבקודש, ודלא כהתוספות שם. ולפי"ז צריך לפרש דמקשינן ממתניתין משום דבמתניתין משמע שאף לקודש הכל טמא. ומשני דמתניתין דידן ביש עמהם נכרי, ולכן אף לקודש אין נאמנים, ואילו מתניתין דחגיגה באין נכרי עמהם, ולכן לקודש האמינוהו. ולפי"ז לא קשה קושיית החזון איש, משום שבאופן שלא יודעים שנכנסו איכא הפה שאסר, והם נאמנים אף לתרומה וחולין, ועל כרחיך מתניתין דחגיגה איירי באופן שיודעים שנכנסו ומכל מקום הם נאמנים לקודש, ושפיר הוצרכה הגמרא לחלק דאם איכא נכרי עמהם אינם נאמנים אף לקודש, ומתניתין דחגיגה בליכא נכרי עמהם.

    ומה שהקשה החזון איש מדקתני סיפא ואם יש נכרי עמהם משמע דרישא באין נכרי עמהם, צ"ל דלגבי תרומה וחולין ודאי הכל טמא אפילו בליכא נכרי עמהם, אלא הא דמשמע ממתניתין דאיירי אף לקודש, בזה איירי דוקא באיכא נכרי עמהם.

    אך לגירסת הרמב"ם אתיא כל הסוגיא בפשטות טפי, דתירוץ הגמרא הוא להפך, דמתניתין דטהרות איירי בליכא נכרי עמהם, ולכן הכל טמא, ואילו מתניתין דחגיגה דנאמנים איירי באיכא נכרי עמהם, ולכן הם נאמנים אף בלא הפה שאסר, והיינו סיפא דמתניתין דאם יש נכרי עמהם נאמנים לומר לא נגענו גם בלא הפה שאסר. וראה **במאירי** בחגיגה שם, דאף שהגירסא בבבלי הוא כהר"ש, מכל מקום הגירסא בירושלמי הוא כהרמב"ם, והרמב"ם סמך על הירושלמי. ולכאורה הרמב"ם גרס גם בבבלי כדבריו, ולדידיה ניחא הסוגיא טפי מגירסת שאר הראשונים. [↑](#footnote-ref-36)
36. כן כתב **הרא"ש. ובמשנה אחרונה** דייק מהר"ש דאף באותו חדר לא מטמאים את כל הכלים אלא את הכלים שבמקום שהיו שם הגנבים, אך **החזון איש** [ט יג] כתב, דמשמע בר"ש כפירוש הרא"ש. ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם, דמקום רגלי הגנבים פירושו המקום שידם מגעת ממקום שגנבו משם. [↑](#footnote-ref-37)
37. הר"ש כתב על פי התוספתא, דהחשש לאשה ועכו"ם הוא לתרומה בלבד. אך מסתימת הרמב"ם משמע דאף לחולין חששו. [↑](#footnote-ref-38)
38. במסכת בבא קמא [סו ב] דרשינן, "משכבו" ולא הגזול. ופירש רש"י, דאם גזל משכב מחבירו וישב עליו, אין המשכב נטמא, דגזיה"כ הוא דבעינן משכב שלו. והקשו התוספות שם ממתניתין דידן, דהגנבים עושים משכב אפילו שאין המשכב שלהם? ולכן פירשו, דאיירי במשכב שאינו גמור, דצריך מחשבה לשם משכב, ובזה דרשינן משכבו ולא הגזול, דאין הגזלן יכול לקבוע על ידי מחשבתו שם משכב.

    ובדעת רש"י כתבו התוספות שם, ומיהו יש לדחות דהתם מדרבנן. ובקרבן אהרן הבין בכונתם, דטומאת עם הארץ וטומאת עכו"ם מדרבנן, ולכן הם עושים מדרס אפילו בגזול. והקשה על דבריהם, וכי אלים טומאה דרבנן מטומאה דאוריתא? אך **המשנה למלך** פכ"ד מכלים ה"ז כתב דאין זה כונתם, אלא כונתם דרבנן גזרו על כל משכב גזול שיעשה מדרס, ומתניתין דידן דהגנבים עושים מדרס קאי לאחר שגזרו חכמים על משכב שאינו שלו.

    אך כתב המשנה למלך, דבדעת הרמב"ם אי אפשר לומר כן, דהרמב"ם שם כתב דאין אדם מטמא במדרס משכב או מרכב שאינו שלו, וכדעת רש"י, ומבואר דאף מדרבנן אינו מטמא, דהא כתב כן להלכה. ואם כן הדרא הקושיה ממתניתין דידן, איך הגנבים עושים משכב, הרי אין זה שלהם?

    ובקרבן אהרן כתב ליישב שיטת רש"י, דמתניתין ס"ל דרבי שמעון דסתם גניבה יאוש בעלים, והשתא הוי המשכבות והמושבות של הגנבים, ולכן הם עושים מדרס. ותמה המשנה למלך שם, דמתניתין דהמשכבות והמושבות טמאים איירי באותם שנשארו בבית ולא גנבו אותם, ובהם ליכא יאוש בעלים כלל?

    ולכן כתב המשנה למלך לתרץ, דהא דממעטינן משכבו ולא הגזול, דבעינן משכב שלו, היינו שאם גזל משכב דחבריה אינו עושהו מדרס, אך כאשר נכנס הזב לבית של אחר וישב על המשכב, הרי הוא עושה מדרס אף שאינו שלו, לפי שאין אדם מקפיד על הישיבה של אחר בביתו, וחשיב כשלו לענין זה, [ואף שנכנס שלא ברשות, וצ"ע].

    **ובתוספות רי"ד** בבא קמא שם כתב ליישב שיטת רש"י, דודאי אדם עושה מדרס גם בדבר שאינו שלו, אלא דהוי גזיה"כ דבמשכב גזול ליכא טומאת מדרס. עיי"ש שדימה לסוכה גזולה. וראה בספר משנת טהרות שהאריך בענין זה. [↑](#footnote-ref-39)
39. במשנה אחרונה כתב, דיותר נכון לגרוס עד שיתן בו, או עד שיתן בתוכו, כלומר בחלון. [↑](#footnote-ref-40)
40. כתבו המפרשים, דאפילו אם החבר החזיר את המפתח לבלן לשמירה, מכל מקום הבגדים טהורים, וכפי ששנינו לעיל מ"א, שלא מסר לו אלא שמירת המפתח. [↑](#footnote-ref-41)
41. **התפארת ישראל** ביאר פלוגתתם, האם בני אדם נמנעים מלפתוח את דלת התא כאשר הוא סגור בלא מנעול, או שמא אינם נמנעים מלפתוח עד שיהא בו מנעול או חותם.

    **והמשנה אחרונה** ביאר, דראב"ע מטהר משום ששטח בית המרחץ נחשב לרה"ר, ותוך התא נחשב רה"י, והספק הוא אם הכניס עם הארץ את ידו לתוך התא ונגע בבגדים, וקיי"ל דספק ביאה טהור. וחכמים מטמאים לפי שרבים מצויים שם, ורגילים לפתוח חלונות לראות אם יש מקום פנוי, והוי כודאי נכנס וספק נגע, וס"ט ברה"י טמא.

    והנה בתוספתא איתא דאפילו אם מצא החבר את המפתח פתוח ואת החותם מקולקל אינו חושש שמא עם הארץ פתח ונגע בבגדים. והקשה **החזון איש** [ט ד], אמנם לא חיישינן מחמת הפתיחה עצמה שמא עם הארץ פתח בשביל ליגוע בבגדים, מכל מקום ניחוש שמא לאחר מכן נכנס עם הארץ ופתח את התא, שהרי לפניו תא סגור שאינו נעול, ולחכמים בכה"ג חיישינן שיפתח?

    ותירץ: א. החשש במשנה הוא שמא הבלן עצמו יפתח את התא, והכא אין לחוש לכך כיון שהוא יודע שהתא היה סגור. אך דחה החזון איש, דברמב"ם בפיה"מ משמע דהחשש הוא לבני אדם הנכנסים לרחוץ, ולא רק לבלן עצמו.

    ב. גם בני אדם שנכנסים לרחוץ יודעים שהתא היה נעול ושוב אין פותחים אותו לאחר מכן. ולא חיישינן לבני אדם חדשים שנכנסים אחר שנפתח.

    ג. עיקר החשש במשנה הוא משום שהתא ברשות הבלן שהוא עם הארץ, וחשיב כבגדים שבבית עם הארץ. ולאחר שנתן לו מפתח לנעול את התא חשיבי הבגדים ברשות המיוחד לחבר, ושוב לא החמירו גם באופן שנפתח המנעול, דעדיין התא מיוחד לרשות החבר.

    ד. הרמב"ם פי"ב ממו"מ ה"ד כתב אע"פ שמצא את החותם מקולקל, ולא כתב שמצא את המנעול פתוח, ומשמע שלא גרס כן בתוספתא. וכתב החזון איש [ט ו], דלגבי מנעול, לאחר שנפתח אין ניכר שהיה כאן מנעול, ובני אדם שלא יודעים שננעל פותחים את התא, אך לגבי חותם, גם לאחר שנתקלקל החותם עדיין ניכר שהיה כאן חותם, ולא פותחים את התא. [↑](#footnote-ref-42)
42. כן כתבו **הרע"ב והתפארת ישראל,** דאיירי במניח את הכלים בגת של הנכרי או של עם הארץ, ומכל מקום לא חיישינן שישתמש בהם שלא ברשות. אך **המשנה אחרונה** הקשה, דהיכא דהניח את כליו ברשות הנכרי קיי"ל בגמרא ובפוסקים דבעינן חותם והיכר שלא השתמש בהם, ובלא חותם חיישינן, ומאי שנא הכא דלא חיישינן? ולכן נקט דאיירי בהניחם בגת של עצמו, ומכל מקום חיישינן שמא עם הארץ נגע בהם, לפי שרבים מצויים בגת.

    **ובחזון איש** [ט יד] יישב דהכא אין צריך חותם אף שהכלים ברשות הנכרי, לפי שהנכרי מטהר יינו על ידי ישראל חבר כדי למכור יינו לישראל, והנכרי אינו צריך את הכלים לגת זו, שהרי הכל נעשה על ידי ישראל, וגם הנכרי מירתת שלא יפסיד יינו. [↑](#footnote-ref-43)
43. **הר"ש** נקט דבגוי כליו טהורים היינו מדין איסור יין נסך, אך טומאה איכא גם בגוי. דאין חילוק בין גוי לעם הארץ אלא בין איסור יין נסך לטומאה, דבין גוי ובין עם הארץ לא מפחדים ליגוע בכלים, אלא הם מפחדים להשתמש בהם שימוש אחר.

    אך **התפארת ישראל** כתב, דבגוי לא חיישינן אף לנגיעה, וכליו טהורים היינו אפילו מטומאה. וביאר, דהגוי מירתת שלא יפסיד את יינו, ולכן אינו נוגע בכלים כלל, משא"כ עם הארץ אינו מירתת. [↑](#footnote-ref-44)
44. כן כתב **החזון איש** [ט יד], דחיישינן אפילו בתוך ימי הגת לנגיעה, וצריך שמירה בלא הסח הדעת.

    אך **התפארת ישראל** נקט, דאם הניח את הכלים במקום מסויים ומצא אותם בשנה הבאה באותו מקום, ושב לא חיישינן לנגיעה אף בעם הארץ. וכונת המשנה בלבי היה לשומרם הוא, דאם בשעה שהניח את הכלים שם לב כיצד הניח אותם, ומצא אותם כך בשנה הבאה, הרי הם טהורים, אך אם בשעה שהניח אותם לא שם לב, אפילו אם נראה לו שהם באותו מקום הכלים טמאים, דחיישינן שאינו זוכר את המקום המדוייק שהניח אותם.

    והקשה מאי שנא מרישא דמתניתין דבעינן מנעול או חותם, והכא סגי במה שמצאן במקום שהניחן? ותירץ, דהכא מעיקר הדין לא חיישינן לנגיעה, דגם עם הארץ מירתת קצת, אלא משום מעלה החמירו, ולכן הקילו היכא דמצאן במקום שהניחן. [↑](#footnote-ref-45)
45. הרמב"ם לא גרס "בנכרי", וביאר את המשנה באופן אחר, דכהן שבצר בכלים טהורים, והניח את כליו במקום מסויים בגת לשנה הבאה, הרי הכלים טהורים אף שהסיח דעתו משמירתם, לפי שעמי הארץ פורשים מכלים של כהן האוכל תרומה בטהרה. אך בישראל, כליו טמאים עד שיאמר שלא הסיח דעתו משמירתם, לפי שאין עמי הארץ פורשים מכלים של ישראל שאינו אוכל תרומה.

    והרע"ב הביא את פירוש הרמב"ם באופן שונה מעט, דכלים של כהן היינו כלים שהכהן לוקח בהם תרומה מגת של עם הארץ. [↑](#footnote-ref-46)
46. והא דלא חייש רבי יהודה שמא נגע בנבלה ושרץ וכדו', כתב המשנה אחרונה, דזה היה פשוט לרבי יהודה דאף לאחר שהסיח דעתו מאכילת תרומה מכל מקום הוא נזהר מנגיעה בטומאה, כדי לשמור על גופו בטהרה לאכול חולין. אלא דהיה מקום לטמאות אותו מחמת נגיעת עמי הארץ דהם מצויים בשוק וקשה להזהר מהם, ולכן הוצרך רבי יהודה לומר דהם פורשים ממנו.

    אך יש לעיין, מדוע אין מטמאים אותו לתרומה מחמת הדין ד"בגדי פרושין מדרס לאוכלי תרומה", דכל אדם ששומר עצמו בטהרה רק בשביל אכילת חולין הרי הוא נחשב כטמא לגבי אוכלי תרומה. ואף לשיטת הרמב"ם דגופו של הפרוש לא מטמא תרומה, מכל מקום הוא אסור באכילת תרומה? ותירץ **החזון איש** [י ד], דרבי יהודה סובר שכהן הראוי לאכול תרומה לעולם יש לו דין של אוכלי תרומה, ואינו נחשב פרוש גם כאשר אינו שומר עצמו בטהרת תרומה, לפי שהטמאים פורשים ממנו. וכן בגדיו נחשבים בגדי אוכלי תרומה ולא בגדי פרושים. [לכאורה היה מקום לומר, דרבי יהודה איירי רק בכהן שאוכל תרומה והסיח דעתו לזמן מועט, דאינו יורד ממדרגת "אוכלי תרומה" על ידי הסח הדעת, אך כהן שאינו אוכל תרומה כלל גם רבי יהודה מודה שדינו כפרוש]. [↑](#footnote-ref-47)
47. הקשה **הר"י קורקוס** פי"ג מאה"ט ה"ג, דבמסכת חגיגה רפ"ג תנן, האונן ומחוסר כיפורים צריכין טבילה לקודש אבל לא לתרומה. וכן פסק הרמב"ם שם פי"ב הט"ו, וביאר, דהצריכום טבילה לקודש לפי שהם אסורין לאכול את הקודש והסיחו דעתן, ושמא נטמאו ולא ידעו. וכתב, דעשו מעלה זו רק לאכילה, אבל מותרים ליגוע אף בקודש. ומבואר דהסח הדעת מאכילה פוסל רק לקודש ורק לאכילה, ואילו הכא מבואר דהסח הדעת מאכילה פוסל אף לנגיעה ואף לתרומה?

    ותירץ **הכסף משנה,** דבאונן ומחוסר כפורים איירי באופן שלא הסיחו דעתם משמירת גופם אלא מאכילה, ולכן החמירו רק לקודש ולאכילה. ומבואר מדבריו, דבמתניתין איירי באופן שהסיח דעתו משמירת גופו לגמרי, ולכן החמירו אף לתרומה.

    והנה ברמב"ם שם המשיך, דאם לא שמר עצמו מטומאת מת הרי זה צריך הזייה שלישי ושביעי מפני הסח הדעת, ואם ידע שלא נטמא במת והסיח דעתו משאר טומאות, הרי זה צריך טבילה והערב שמש אף לתרומה. ולדברי הכס"מ צ"ל דהרמב"ם מפרש דבריו, דבהא דגופו טמא בהסח הדעת יש חילוק ממה הסח דעתו.

    אך כבר תמהו האחרונים [**משנה אחרונה, חזון איש** שם, **מקדש דוד** לט ג], דאי אפשר לומר כן, דהא בדינא דמתניתין דאם הסיח דעתו מלאכול נטמא גופו כתב הרמב"ם, דאין צריך הערב שמש, ואילו לגבי הסיח דעתו משמירת גופו כתב דצריך הערב שמש, ועל כרחיך דבמתניתין איירי באופן שהסיח דעתו מאכילה לחוד ולא הסיח דעתו משמירת גופו, ואם הדק"ל מדוע החמירו אף לתרומה ולגבי אונן ומחו"כ החמירו רק לקודש? ועוד הקשה **התפארת ישראל,** דלשון המשנה והרמב"ם משמע שהסיח דעתו מאכילה ולא משמירת גופו?

    ומצינו בזה כמה תירוצים באחרונים:

    **א. התפארת ישראל** תירץ, דאונן ומחוסר כפורים אינם מסיחים דעתם מאכילה לגמרי, אלא דמצד הדין אסור להם לאכול, אך דעתם כל רגע לאכול כאשר יגמר אנינותם ויביאו כפרתם, ובזה החמירו רק לקודש ולאכילה. אך הכא איירי באופן שהסיחו דעתם מאכילת תרומה לגמרי, ובזה החמירו אף לתרומה ולנגיעה. וכעין זה תירץ **המקדש דוד** שם.

    **ב. המשנה אחרונה והרש"ש** תירצו, דאונן ומחו"כ מותרים בתרומה, ולכן החמירו רק לקודש ולא לתרומה, דמתרומה לא הסיחו דעתם. משא"כ הכא דהסיח דעתו מאכילת תרומה הרי הוא טמא אף לתרומה. [ואף דהתם אסרו רק לאכילה ולא לנגיעה, הכא נמי הדגיש הרמב"ם דאסור לו לאכול בתרומה, ויתכן דגם הכא גזרו רק לאכילה, וראה מה שיבואר בזה להלן בסיפא דמתניתין]. וראה ברש"ש שעדיין יקשה מנדה, עיי"ש.

    **ג. האליהו רבה** כתב, דמתניתין איירי לגבי התרומה עצמה, ולא לגבי טהרת גופו. ולפי"ז לא קשה מאונן ומחו"כ כלל, דלגבי גופו גזרו רק לקודש ולאכילה, והכא לא איירי לגבי גופו כלל. [↑](#footnote-ref-48)
48. כתב **הרא"ש,** דהחשש הוא שמא נגעו בטינופת, אך לא חיישינן שמא נגעו בטומאה, דאם כן כל גופו יטמא. אך **הרמב"ם בפיה"מ** כתב דהחשש הוא לנגיעה בטומאה. ובמסכת שבת [יד א] נחלקו בזה רש"י ורבותיו. וראה מה שהארכנו בזה ב**"חברותא למסכת ידים"** בהקדמה. [↑](#footnote-ref-49)
49. משמע ממתניתין דרק ידיו טמאות, וצ"ע דהא חכמים דלעיל מטמאים את כל גופו, ובפשטות איירי בתרויהו בחד גוונא, דהסיח דעתו מלאכול תרומה? ואין לומר דאתיא רק לרבי יהודה דמטהר את כל גופו. דאם כן ליתני ומודה רבי יהודה דידיו טמאות, כיון דאיירי בחד גוונא? ועוד, דהרמב"ם פי"ג מאה"ט ה"ג פסק כחכמים דאסור לאכול בתרומה, ופסק דידיו טמאות, ואי איירי בחד גוונא מדוע רק ידיו טמאות, הרי כל גופו טמא?

    ומצינו בזה כמה תירוצים באחרונים:

    **א.** לפי מש"כ **הכסף משנה** דרישא דמתניתין איירי בהסיח דעתו משמירת גופו בטהרה לא קשה כלל, דסיפא איירי אפילו בהסיח דעתו מאכילה, ובכה"ג רק ידיו טמאות.

    **ב. התפארת ישראל** [בועז] תירץ, דברישא איירי באופן שלא הקפיד לשמור את גופו מטומאה, אלא שהוא זכור שהוא טהור, ולכן חכמים מטמאים את כל גופו, אך בסיפא איירי אפילו באופן שהקפיד לשמור את ידיו, ומכל מקום ידיו טמאות כיון שהסיח דעתו מאכילה, ובכה"ג רק ידיו טמאות. וכן משמע מלשון המשנה, דבסיפא תנן אע"פ שאמר יודע אני שלא נטמאו ידי, ואילו ברישא לא תנן הכי.

    **ג. המשנה אחרונה** תירץ, דברישא איירי בהסיח דעתו מלאכול לזמן מרובה, ולכן חכמים מטמאים את כל גופו, אך בסיפא איירי אפילו בהסיח דעתו מלאכול שעה או שעתיים, דכל פעם שמתחיל לאכול צריך ליטול ידיו שוב. [וכן הוא הדין בנט"י לפת חולין, דכל פעם שהסיח דעתו מאכילה, אף ששמר את ידיו בנקיות, צריך ליטול שוב].

    **ד. הגר"א** תירץ, דברישא איירי לגבי תרומה עצמה, דכל שהסיח דעתו מאכילה הרי הוא מסיח דעתו מהתרומה ונפסלת, אך גופו טהור, כיון שהוא שומר את גופו. משא"כ בסיפא דידיו טמאות אפילו שהסיח דעתו מאכילה.

    **ה. החזון איש והמקדש דוד** שם כתבו, דהנה קיי"ל במסכת חגיגה "בגדי פרושים מדרס לאוכלי תרומה". ולגבי גופו של פרוש נחלקו הראשונים, הרמב"ם פי"ג שם ה"א נקט דגופו של פרוש טהור לגבי תרומה, ואילו הר"ש לעיל מ"ה נקט דגופו טמא לגבי תרומה, [וספק הירושלמי הוא לגבי הסט ומדרס]. והכא כאשר מסיח דעתו מאכילת תרומה, הדר דינו להיות כפרוש, דהוא שומר את עצמו בטהרה לחולין ולא לתרומה. ואם כן יש להקשות לשיטת הרמב"ם דפרוש טהור לגבי תרומה, מדוע חכמים מטמאים הכא טפי? ותירץ המקדש דוד, דאמנם פרוש לא מטמא תרומה, אך הוא אסור באכילת תרומה, דלגבי אכילה הוא נחשב טמא. והוא הדין הכא הרמב"ם הדגיש דהוא אסור באכילת תרומה, ואם כן י"ל דלגבי נגיעה הוא טהור אף שהסיח דעתו מאכילת תרומה, ככל גופו של פרוש. ולפי"ז לא קשה כלל מהסיפא, דלגבי ידיו גזרו אף לנגיעה ולא רק לאכילה. אמנם לשיטת הר"ש דגופו של פרוש מטמא תרומה אף בנגיעה, אם כן חכמים מטמאים אף לנגיעה, והדק"ל. [↑](#footnote-ref-50)
50. כתב **הגר"א,** דרישא אשמועינן רבותא לרבי עקיבא, דאף שהעני יודע שתצא מיד להביא לו פת מכל מקום חיישינן שנגע ואינו מתיירא. וסיפא אשמועינן רבותא לחכמים, דאף שחברתה אינה יודעת שתצא מכל מקום לא חיישינן שתגע. וצ"ב מדוע לא פירש כפשוטו, דרישא נקט לרבותא דרבי עקיבא דאפילו שהאיש אינו גרגרן חיישינן, ולאפוקי מר' אלעזר בן פילא. וסיפא נקט לרבותא דחכמים, דאף שהאשה גרגרנית לא חיישינן. [↑](#footnote-ref-51)
51. ואף שאינם חשודים לגנוב ולקחת מהככרות ומהקדירה לעצמם, [שהרי בגנבים מודים חכמים שמקום רגלי הגנבים טמא, כמבואר לעיל מ"ו], מכל מקום הם חשודים ליגוע בככרות ובקדירה מחמת כן, וכן כתב **התפארת ישראל.** [↑](#footnote-ref-52)
52. כן כתב **הרא"ש,** וכן כתב **הרמב"ם** פי"ב ממו"מ הי"א, שאין חזקתו ליגע שלא ברשות.

    והנה בכל הפרק מבואר דאם נכנס עם הארץ לרשות חבר שלא ברשות, לא חיישינן כלל שמא יגע בחפצים שבבית, ואם נכנס ברשות, חיישינן לכל מקום שידו מגעת. והכא נחלקו האחרונים האם איירי בעני ואשה הנמצאים ברשות או לא.

    **א. המשנה אחרונה** כתב, דאיירי בעני ואשה שעומדים שם שלא ברשות, [ואף שהעני נכנס ברשות, איירי הכא באופן שמצאה את העני במקום אחר, וכן משמע מלשון המשנה]. ובעלמא היכא שעומדים שלא ברשות לא חיישינן כלל, והכא נחלקו ר"ע וחכמים האם חיישינן טפי משום שהעני תאב לאכול והאשה גרגרנית, או שמא הוי ככל מקום שלא חוששים לנגיעה שלא ברשות כלל.

    **ב. התפארת ישראל** כתב דאיירי בעני ואשה שעומדים שם ברשות, אלא דהם מתייראים שמא בעה"ב תבא מיד, שהרי היא נכנסה להביא לו פת, וכן בקדירה היא יוצאת לבדוק את הקדירה שלא תקדיח, ולכן חכמים מטהרים, ואף ר"ע לא מטמא אלא בעני שתאב לאכול ובאשה שהיא גרגרנית.

    ולפי"ז כתב [בועז אות י], דאם הקדירה מונחת בלא אש, או אשה שיצאה וראתה עני עומד בצד ככרות, דהכא אין את הסברא הנ"ל דהם מתייראים שמא בעה"ת תבא מיד, באופן זה גם חכמים מטמאים, כמו כל מקום דברשות חיישינן לנגיעה.

    **ג. החזון איש** [ט טו] כתב, דר"ע וחכמים פליגי לגבי עני האם חשיב ברשות או לא, דאיירי במצאה אותו במקום אחר, ולפי ר"ע חשיב ברשות כיון שאין בעה"ב מקפיד שיכנס לרשותו, ולכן חיישינן שיגעו, ולפי חכמים חשיב שלא ברשות, ולכן לא חיישינן שיגעו. [↑](#footnote-ref-53)
53. כן פירש **הרא"ש. והגר"א** מחק התיבות וחכמים מטהרים, אלא גרסינן רק וכי מפני מה רבי עקיבא מטמא. **והתפארת ישראל** יישב הגירסא שלפנינו כהרא"ש, דהוקשה לו מפני מה רבי עקיבא חולק על חכמים, הרי מסתבר טעמייהו. [↑](#footnote-ref-54)
54. **התויו"ט** ביאר לשון "גרגרן" על פי הרמב"ם בפיה"מ, דמרוב תשוקתו למאכל לא מספיק לו האוכל שבוושט, אלא הוא רוצה לאכול גם דרך הגרוגרת. [↑](#footnote-ref-55)
55. **התפארת ישראל** כתב, דעל ידי שתגביה את כיסוי הקדירה יטמא הכיסוי, והכיסוי יטמא את האוכל. אך בר"ש וברע"ב משמע דחיישינן שמא הם יגעו באוכל עצמו, ולפי"ז יש לחשוש אפילו בקדירה מגולה, ודלא כהגר"א. [↑](#footnote-ref-56)
56. **הגר"א** הוסיף, דת"ק ור' אלעזר בן פילא פליגי בתרתי, חדא, האם בעני חייש רבי עקיבא שמא נגע בככרות, ועוד פליגי לגבי אשה, דת"ק חייש שמא נגעה אפילו בקדירה מגולה, ואילו ראב"פ חייש דוקא בקדירה מכוסה, שאינה יודעת מה יש בתוכה בלא לפתוח את הכיסוי, אך בקדירה מגולה לא חייש, כיון שהיא יכולה לראות מה יש בתוכה גם בלא לגעת. [↑](#footnote-ref-57)