שיז ב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שיז - קושר

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שיז

##### הלכות קושר

##### שיעור ב

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סעיף א]הגה: ויש אומרים דיש ליזהר שלא להתיר שום קשר שהוא שני קשרים זה על זה, דאין אנו בקיאים איזה מקרי קשר של אומן, דאפי' בשאינו של קיימא אסור לקשרו וה"ה להתירו, וכן נוהגין. ומ"מ נראה דבמקום צערא אין לחוש ומותר להתירו, דאינו אלא איסור דרבנן ובמקום צער לא גזרו. והא דבעינן שני קשרים זה על זה, היינו כשקושר שני דברים ביחד, אבל אם עשה קשר בראש אחד של חוט או משיחה דינו כשני קשרים.

## קשר על גבי קשר, וקשר בראש החוט

א] ונתבאר דהרמ"א חושש הן לשיטת הרא"ש דקשר הדיוט של קיימא חייב עליו [ונ"מ גם בקשר לזמן, דלדעת רש"י והרא"ש אסור מדרבנן, ואילו לדעת הרי"ף והרמב"ם נחלקו הפוסקים אם מותר או אסור], והן לשיטת הרי"ף והרמב"ם [וכפסק המחבר] דקשר של אומן אע"פ שעשוי להתירו ליומו פטור אבל אסור. ולכך כתב להחמיר בכל שני קשרים זה על זה שלא להתירו, שמא הוא קשר של אומן.

ב] ובפשוטו נראה דהרמ"א בא להחמיר דאפשר דהגדרת 'קשר אומן' הוא שני קשרים זה ע"ג זה, ולכך צריך להחמיר שלא להתירו. אולם בביאור הגר"א (ס"ק טו) נראה דלא בא אלא למעט קשר אחד, דציין לדברי הרמ"א לדברי הגמ' (שבת עד:) דהקשו שם בתופר שני תפירות דחייב משום תופר, הרי אינו מתקיים, ומשני שקשרן. והקשה הגר"א דא"כ ליחייב נמי משום קושר, אלא צ"ל דאיירי בקשר אחד ואין חייבין עליו [וכן מבואר ביראים סי' רעד, קלז ע"א. והובא ג"כ בסמ"ג לאוין סה, ובשלטי גבורים מא: בדפי הרי"ף]. וממה דציין הגר"א כן, נראה שהרמ"א ס"ל דראוי להחמיר בכל קשר שמא הוא קשר אומן, כיון שאין אנו יודעים מהו קשר של אומן, רק בקשר אחד שבוודאי אינו קשר אין לחוש כלל [אך לא ששני קשרים הוא הסיבה ליחשב כקשר אומן].

ג] ולנתבאר יש ליישב מה שהקשה בבה"ל (ד"ה דינו) דהרמ"א הביא מהסמ"ג דקשר אחד בראש אחד של חוט או משיחה נחשב כשני קשרים, והקשה דהלא הסמ"ג (שם) ס"ל כדעת הרא"ש שהכל תלוי בקשר של קיימא, וכלל לא הזכיר מעשה אומן, וא"כ מנין לרמ"א דנחשב מעשה אומן, ועיי"ש מה שתי'. אולם לפי מש"כ דברי הגר"א יש ליישב בפשיטות, דלעולם אין כוונת הרמ"א לומר דהוא קשר אומן, אלא דנחשב ל'קשר', כמבואר שם בסמ"ג דחשיב קשר של קיימא, וא"כ יש להחמיר כי בכל קשר מחמירים מחמת שאין יודעים מהו 'קשר אומן'.

## הידוק קשר ציצית

ד] ונתבאר לעיל (שיעור א) מה שהביא המג"א (ס"ק ד) מהשלטי גבורים (מא:) דקשר אומן, הינו קשר אמיץ המהודק היטב. והבאנו דנחלקו האחרונים לענין קשר ע"ג קשר בראש המטפחת דאינו מהודק היטב, דדעת הקיצור שו"ע דאסור לקושרו ולהתירו וכן דעת הבה"ל והחוט שני, אולם דעת בדה"ש דמעיקר הדין אין לאסור דלא מיהדק ולא חשיב קשר אומן אלא דטוב להחמיר, והדברים מתאימים עם מש"כ החזו"א (סי' נב ס"ק יז) דכל שני קשרים זה על זה הוא חומרא בעלמא [ובזה ביאר מש"כ המ"ב ס"ק כג בשם הח"א דקשר עניבה שנקשר בטעות מותר להתירו, כיון דהוא חומרא בעלמא].

וכתב הבדי השולחן (סי' קכג ס"ק ד) דיש ליזהר בקשר העליון של ציצית שלפעמים מתרופף, דאסור להדקו, ולדעת הרי"ף והרמב"ם יש בו חיוב חטאת, כיון דעושהו קשר אומן [ולשיטתו כנ"ל דלא חשיב קשר אומן אלא קשר המהודק, וא"כ כל שנתרופף הרי בטל ממנו שם 'קשר' ועכשיו הוא קושרו], וגם לשיטת הרא"ש נראה דאם נתרופף מאוד בטל ממנו שם קשר, ועתה הוא קושרו והוא קשר של קיימא וחייב עליו חטאת.

והנה אחר שכתב החזו"א דשני קשרים זה על זה הוא חומרא בעלמא, א"כ היה מקום לומר דאף בציצית הוא כן דהרי זה שני קשרים זה על זה. אולם באמת א"א לומר כן, דמפורש בגמ' (שבת קלא.) דיש בקשירת ציצית משום חיוב קושר, ובהכרח דקשר שלנו חשיב קשר, דאל"כ אין הציצית שלנו קשורה. ולדעת רש"י והרא"ש ניחא דא"צ להיות קשר אומן אלא סגי בקשר של קיימא, וקשר ציצית הוא קשר של קיימא, אולם לדעת הרמב"ם דבעי נמי קשר אומן, בהכרח דקשר ציצית הוא קשר אומן.

והנה ראיתי מנהג התימנים בקשירת הציצית, ויש בו אומנות גדולה, ואינו ניתר מעצמו לעולם, וא"כ אפשר דקשר הרמב"ם הוא דומיא דקשר דידהו, והוא באמת קשר אומן, אולם קשר שלנו אינו קשר אומן אלא הוא חומרא כמ"ש החזו"א, אך עדיין הוא דוחק דנמצא דלמנהגינו בקשירת ציצית [שהוא עפ"י מהר"ם מורטנבורג] לדעת הרמב"ם אינו קשר כלל ואין לנו קשירת ציצית. ואולי י"ל דקשר בצירוף הגדיל אף החזו"א מודה דהוי קשר אומן.

וע"כ יש ליזהר מאוד שלא להדק את קשר הציצית שנתרופף, דאפשר דעובר עליו לכו"ע בחיוב קשירה דאורייתא.

## חיבור שני חוטין בקשר אחד

ה] חיבור שני חוטין בקשר אחד, יש לדון אם נחשב כקשר אחד בראש החוט דדינו כשני קשרים, או שהוא כקשר אחד. ובשלטי גבורים (שם) הביא מהסמ"ג דהרי הוא קשר של קיימא, והיה אפש"ל דה"ה דהוא קשר אומן. אולם בבדי השולחן (שם ס"ק י) דייק מדברי הש"ג שם דאינו קשר אומן, דז"ל שם "וכן נ"ל דה"ה לקושר הרצועה שנפסקה באמצעיתה כדי לעשותה שלימה, שאע"פ שאינו עושה קשר ע"ג קשר, שחייב, כיון דעביד להתקיים כך לעולם, ואם עושה ב' קשרים זה על זה ברצועה שנפסקה כדי לעשותה שלימה, חייב לדברי הכל, דהוי מעשה אומן וגם עביד להתקיים כך לעולם". הרי דדוקא בשני קשרים, כתב דחייב לדברי הכל דהוי מעשה אומן, אבל בקשר אחד לחבר שני חוטין לא חשיב מעשה אומן.

## קשירת חוט פלסטיק וכדו' שהוא ממין אחד

ו] כתב בחוט שני (ח"ב פל"ד ס"ק ג) דאין חיוב בקשירת חוט אחד מפלסטיק וכדו', שהרי הוא גוף אחד, וז"ל "קשר בראש אחד, אך החוט ההוא אינו עשוי משזירת כמה וכמה חוטים, אלא עשוי אך ורק מדבר אחד, כגון שעושה קשר בראש חוט של ברזל, או פלסטיק שעשוי כולו אחד, אין בזה כלל משום קושר כיון שאינו מחבר כמה דברים יחדיו". אולם יש לעיין בדבריו, דאפשר דהקשר מחבר בין שני מקומות סמוכים בחוט ואף זה חשיב חיבור.

ומ"מ נראה דבמקום צערא אין לחוש ומותר להתירו, דאינו אלא איסור דרבנן ובמקום צער לא גזרו.

## קשר דרבנן במקום צער

ז] ופשטות דברי הרמ"א נראה דבא להקל באיסור קשירה דרבנן במקום צער, וכן נראה מדברי הגר"א (ס"ק יז) דציין למבואר לעיל סי' שטז סעיף ט דהקילו בצידה דרבנן במקום צער. אולם לעיל [בשיעור א] נתבאר דדעת הגר"ז (סו"ס ב) וכ"כ בתהלה"ד (ס"ק ד) בשמו, דכוונת הרמ"א להקל בקשר ע"ג קשר העשוי ליומו, דהוא כמו ס"ס דלדעת הרא"ש מותר לכתחילה כיון דהוא אינו של קיימא, ואף לדעת הרמב"ם שמא אינו קשר של קיימא.

אלא דהעיר התהל"ד שם, דאם הקילו בקשר במקום מצוה כמבואר בשו"ע כאן, מה שלא הקילו בשאר איסור דרבנן, בהכרח דהוא איסור קל, וא"כ מדוע באמת לא התירו קשר גמור דרבנן במקום צער. ותי' דצער דהכא קיל טפי דאינו צער הגוף, אלא צערא בעלמא שאינו יכול ללבוש המנעל או הבגד, ובוודאי בצער גמור יש להקל אף בקשירה גמורה דרבנן. ונמצא דלדבריו כו"ע מודו דבמקום צער גמור יש להקל בקשירה דרבנן, אלא דהוסיף עוד להקל בסתם קשר ע"ג קשר העשוי ליומו, אפי' בצער בעלמא.

## ניתוק קשר

ח] וכתב המ"ב (ס"ק ז) "וכל קשר שמותר להתירו, אם אינו יכול להתירו מותר לנתקו אם הוא לצורך, ואין לעשות כן בפני עם הארץ שלא יבוא להקל יותר [אחרונים בשם היש"ש]". וכתב בשבט הלוי (ח"א סי' קה אות ד) דלאו דווקא שא"א להתירו כלל, אלא דה"ה אם צריך לשהות ע"ז זמן הרבה כדי להתירו, מותר ועדיף לנתקו, וז"ל "מ"מ נראה לי דאין הפירוש דא"א להתירו כלל, אלא כל היכי דא"א להתירו בנקל ולפעמים שוהים על התרת קשר כזה זמן טובא עד שמתירים אותו ומרבים בטירחא, כל כה"ג ודאי לחתכו עדיף, וכן דרכי להורות בתוך ביתי".

[סעיף ב] **נשמטו לו רצועות מנעל וסנדל וכו', מותר להחזיר הרצועות למקומן ובלבד שלא יקשור:** הגה. ודוקא שיוכל להחזירו בלא טורח, אבל אם צריך טורח לזה, אסור, דחיישינן שמא יקשור.

## השחלת חוטין ושרוכים

יב] ומבואר דעת הרמ"א שאסור להחזיר רצועות מנעל וסנדל וכדו', גזירה דרבנן דחיישינן שמא יקשור [כדעת הרא"ש (שבת פ"ד סי' ה) אולם המחבר פסק כהרמב"ם שלא חשש כלל לזה], וכתב הרמ"א דדוקא דבר שיש בו טורח, אבל דבר שאין טרח בחזרתו, אין לחוש שמא יקשור, אולם האחרונים הקשו ע"ז דכיון שחוששים שמא יקשור אין סברא לחלק בין מקום שיש טורח למקום שאין טורח, וז"ל המשנ"ב (ס"ק כ) והאחרונים השיגו ע"ז דאפי' הנקב רחב אסור במקום שרגילים לקשור, דחיישינן שמא יקשור, ובמקום שהנקב צר אפי' במקום שאין רגילין לקשור אסור, דצריך טורח, וא"כ ברצועות שלנו במנעלים ובמכנסים דרגילין לקשור בראשן, אפי' אם הנקב רחב אסור להחזירן, ועיין בבה"ל". ועולה מזה דטורח לחוד הוא סברא לאסור אף במקום שאין חשש קשירה, אך כשיש חשש קשירה אסור אף כשאין טורח.

ונראה דשרוכים שלנו לא נחשב לטורח, וגם אין חשש קשירה, ומותר להחזירם בשבת [בשרוכים ישנים, דבחדשים אסור כדלהלן], ומ"מ לא גזרו אלא במקום שרגילין לקשור קשר דאורייתא, אבל במקום שרגילין לקשור קשר האסור מדרבנן דעת הפוסקים דמותר להחזיר ובלבד שלא יקשור [כ"כ הגרשז"א בשש"כ פט"ז הערה נט, ובחוט שני ח"ב פל"ד ס"ק יג עמו' רלב. ובאמת מפורש כן בב"י כאן דיישב לדעת הרא"ש את הירושלמי דהתיר להכניס ובלבד שלא יקשור, דמיירי בקשר שאינו של קיימא, ובהכרח דהוא קשר האסור מדרבנן, מדאמר בירושלמי 'ובלבד שלא יקשור' וע"כ דלא גזרו אלא אטו קשירה דאורייתא, עיי"ש].

## השחלה שרוכים בנעל או בגד חדש

יג] וכתב המ"ב (ס"ק טז) "אבל במנעל חדש אסור ליתן הרצועות בשבת, אפי' אם הנקב רחב, דמתקן מנא, וה"ה בסרבל או במכנסים חדשים אסור להכניס שם רצועות או משיחה, דמבטל לה התם ומקרי מתקן מנא, אבל אבנט שרי להכניסו אפי' במכנסים חדשים דלא מבטל לה התם, והוא עשוי להכניס ולהוציא תדיר". עוד כתב (ס"ק יח) "ודוקא אותן הרצועות אבל רצועה חדשה שלא היתה שם מתחילה אסור דמקרי מתקן מנא".

והוא מבואר בגמ' (שבת מח) דבנתינה פעם ראשונה יש בו איסור משום מתקן מנא, ומבואר במ"ב דלאו דווקא מנעל חדש, אלא אף בנתינת שרוך חדש בנעל שהיה בו כבר שרוך, אף זה נקרא נתינה חדשה ואסור משום תיקון מנא. ודעת הגרשז"א (שלחן שלמה ס"ק ז) והחוט שני (שם) דה"ה בשרוכים שאינם חדשים, אלא היו בנעל אחרת, חשיב נמי כשרוכים חדשים, ואסור משום תיקון מנא. ושרוך שאינו מתאים לנעל וכגון שהוא בצבע אחר ואינו מבטלו שם, מותר ליתנו בנעל [וכ"כ בבדי השלחן סי' קמו ס"ק ג, וז"ל "ודע דתקון מנא במנעלים לא הוי אלא כשמבטל הרצועה שם לתדיר, ואם אינו מבטלו לא הוי תיקון מנא, דמה"ט מותר להכניס אבנט למכנסים חדשים דאינו מבטלו שם, ע"כ נראה דמותר להכניס חוט לבן או צהוב או ירוק, במנעלים שחורים חדשים, דודאי אינו מבטל אותו דגנאי הוא חוט כזה למנעל שחור, ואין הדרך ללכת כן, ועתיד להוציאו מהמנעל].

יד] ומעשה שהיה באדם אחד ששיחק בנו הקטן והוציא לו את השרוכים משני הנעלים, ויש לדון אם שרי לו להחזיר את השרוכים שהרי אינו יודע לאיזה נעל היה שייך כל שרוך, ולפי מה שנתבאר אסור ליתן לנעל אלא את אותו שרוך שנשמט ממנו, ואולי יש לומר דבכה"ג שהוא נעל אחת לא חשיב מתקן מנה אם מחליף השרוכים מצד לצד וצ"ת [ואין להתיר מחמת שיש צד שנותן את השרוך במקומו והוי ספק, דלא מקילים בתערובת בחד בחד אפי' באיסור דרבנן, כ"ש הכא דהוא נידון דאורייתא של תיקון מנא],

## נפוח מזרון, בלון וכדו'

טו] נפוח מזרון וכדו', וכן נפוח בלון, בפשוטו אסור משום תיקון מנא, ולפי מה שנתבאר כאן לעניין שרוך שנשמט שאסור ליתן שרוך אחר, אם כן יש לאסור אף אם כבר נפחו אותו בעבר, דמ"מ האויר השני הוא אויר חדש שלא היה בבלון קודם, ודמיא לרצועות ושרוכים חדשים שאסור. אולם דעת הגרשז"א (ח"ג פט"ו הערה כד) דהאויר כולו אחד הוא, ולעולם ניפוח ראשון אסור, וניפוח שני מותר [ודוקא כשאין רגילות לקושרו, דאל"כ נגזור שמא יקשור].

**דינים העולים**

1. כתב הרמ"א דאין אנו יודעים מהו קשר אומן, ויש להחמיר בכל שני קשרים זה ע"ג זה שמא הוא קשר אומן שלא לקושרו או להתירו אע"פ שעשוי ליומו [דאם הוא אומן, לדעת הרמב"ם אסור מדרבנן]. ומבואר בחזו"א דהוא חומרא בעלמא, ובראש חוט חשיב קשר אפי' בקשר אחד, דשמא הוא קשר אומן.
2. אסור להדק קשר ציצית שנתרפה, ואף לדעת החזו"א בהכרח דאסור, דמבואר בגמ' דאיסורו מן התורה [ואולי בצירוף הגדיל חשיב קשר אומן]. דהוא קשר של קיימא, ולדעת הרמב"ם אף קשר אומן.
3. חיבור שני חוטין בקשר אחד, חשיב קשר של קיימא, אך אינו קשר אומן. [בדה"ש בשם הש"ג].
4. קשר בראש חוט מפלסטיק וכדו' שעשוי מדבר אחד, דעת החוט שני שאין שם קשר עליה, ויש שחלקו ע"ז.
5. כתב הרמ"א דמותר לקשור קשר על גבי קשר במקום צער, ולדעת הגר"א הוא קשר דאסור מדרבנן והתירו במקום צער, ולדעת הגר"ז דווקא בקשר כזה דהוא כספק ספיקא [דלהרא"ש מותר לכתחילה, ואף להרמב"ם שמא אינו קשר אומן] התירו במקום צער, וכתב התהל"ד דזה מותר אף בצער בעלמא, אבל בצער הגוף התירו גם קשר גמור דרבנן.
6. קשר שמותר להתירו, כל שאינו יכול להתירו, מותר גם לנתקו שלא בפני ע"ה [מ"ב בשם יש"ש], והגדרת 'אינו יכול' כל שצריך להתעכב ע"ז זמן הרבה [שבט הלוי].
7. השחלת שרוכים ורצועות, במקום שרגילין לקשור קשר האסור מדאורייתא, אסור להשחיל שמא יבוא לקשור, ובמקום שאין רגילות לקשור אלא קשר דרבנן, וכ"ש בדבר שאין קושרין כלל, מותר להחזיר כשהוא בלי טורח, אבל אם החור דחוק והוא טורח אסור, ושרוכים שלנו אינם נחשבים כטורח, ומותר להחזירם באופנים כדלהלן.
8. השחלת שרוכים פעם ראשונה, או אפי' שרוכים שהיו בנעל אחרת וכדו', אסור להשחילם משום תקון מנא, ודווקא שרוכים שיכול לבטלם שם, אבל שרוכים צבעוניים וכדו' בנעל שחורה, דוודאי לא יבטלם שם מותר [בדה"ש]. אבל להחזיר את אותו שרוך שיצא מותר, ושני מנעליו שיצאו מהם השרוכים והתערבו, יש להחמיר ואסור להחזירם.
9. ניפוח בלון או מזרון וכדו', בפעם הראשונה חייב משום תקון מנא, אבל אם כבר נפחוהו פעם אחת דעת הגרש"ז להתיר [כשאין רגילות לקושרו], ויש שחלקו וחוששים שדין האויר כדין שרוך דנחשב לאויר אחר, ואסור לנפח אף שנפחהו כבר בעבר.