דקר נעוץ ב
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק קרח ער"ח תמוז תשס"ז

א] כתב הרשב"א בעבוה"ק ש"ב, ז"ל, ויראה לי שאם שחט ואין לו אלא אפר כירה שהוסק ביו"ט שמותר לכסות בו משום מצות כסוי, ולא עוד אלא אפילו יש לו דקר נעוץ ואפר כירה שהוסק ביו"ט מכסה באפר ואינו מכסה בדקר נעוץ, עכ"ל.

ובכל בו סימן נ"ח כתב, ז"ל, וכתב רבינו משולם וז"ל, שאם שחט שמוטב לכסות באפר כירה שהוסק ביום טוב ולא יכסה בדקר, עכ"ל.

והב"י בסימן תצ"ח כתב ע"ד הכל בו, ז"ל, ונראה לי דה"ק ולא יחפור בדקר ויכסה, אבל אם הי' לו דקר נעוץ ודאי עדיף טפי, והכי אמרינן בירושלמי אם שחט מוטב שיטול מאפר שהוסק ביו"ט ואל יחפור בדקר ויכסה, אלמא דבאין לו דקר נעוץ קאמר אבל אם יש לו דקר נעוץ עדיף, וכן נראה מדברי הרא"ש ורבינו, עכ"ל, וכ"כ הרמ"א שם סט"ו, והסכים לזה הט"ז שם סקט"ז.

אך הב"ח שם פליג ע"ד הב"י, וכתב דפשוט דבדקר נעוץ קאמר, וס"ל דדקר נעוץ גרע מאפר כירה דאית בי' משום גומא דדקר נעוץ אינו מבטל הגומא וגם אינו מוכן, משא"כ אפר כירה שהוסק ביו"ט דלי"ב משום גומא אי אם מוקצה לבד, עכ"ד, וגם המג"א שם סקל"א והפר"ח שם סקט"ו והגר"א בביאורו פליגי ע"ד הב"י, וכתבו המג"א והגר"א דאף הרא"ש והטור מודו דעדיף לכסות באפר שאינו מוכן, וגם ד' הירושלמי מתפרשים כן, עיי"ש.

ובגל' הגרע"א שם הק' ע"ד המג"א, ז"ל, תמוה לי דלהדיא מוכח בסוגיא דדקר נעוץ קיל ממוקצה, דהא אמרי' בכוי דאינו מכסה דאפר כירה מוכן לודאי ואינו מוכן לספק, הרי דלא דחינן איסור מוקצה בספק כיסוי, ואילו בדקר נעוץ משמע בסוגיין דמכסין כדאמרי' ולכסוי' באפר כירה או בדקר נעוץ, וכ"כ תוס' חולין פ"ד ב' ד"ה כיסוי, גם יש לדקדק כן מדברי תוס' ביצה ט' ב' ד"ה אר"י דמסקי דמוחלפת היינו ההיא דהשוחט, וקיי"ל יחפור בדקר נעוץ ויכסה, ומסקו דיפה עושים העולם שלא לכסות באפר שהוסק ביו"ט, הרי להדיא אף דקי"ל דיחפור, מ"מ אסור באפר שהוסק ביו"ט, הרי דדקר נעוץ קייל מאפר שהוסק ביו"ט, עכ"ל, וכן הק' השעה"מ פ"ב מיו"ט הי"ח.

?גם צ"ע לכו"ע, שהרי נקט הגרע"א דכיון דאסור לחפור ולכסות ממילא גם הוי זה מוקצה, וא"כ מ"ט מותר לכסותו בדקר נעוץ.?

ב] והנה בקו' הגרע"א השנית, ממש"כ התוס' דקי"ל דיחפור בדקר ויכסה, ומ"מ אסור לכסות באפר שאינו מוכן, לכאו' י"ל בפשיטות, שהרי הא דדקר נעוץ חמור מאפר שאינו מוכן, פירש הב"ח דהוא משום דבדקר נעוץ איכא תרי איסורי, איסור חפירה ואיסור מוקצה, וכמש"כ הרשב"א שאין נעיצת הדקר עושה הכנה גמורה, ואילו באפר שאינו מוכן ליכא אלא איסור מוקצה.

אשר לפ"ז י"ל, דכ"ז הוא למ"ד דאף בשיש לו דקר נעוץ לא ישחוט, ורק אם שחט יחפור בדקר ויכסה, אשר היינו משום דס"ל דדקר נעוץ אינו הכנה גמורה, וע"כ יש בזה ב' איסורים, אך למ"ד דאף לכתחילה ישחוט בשיש לו דקר נעוץ מבעו"י, אשר היינו משום דס"ל דדקר נעוץ מהני למיהוי הכנה גמורה, וע"כ לי"ב משום איסור מוקצה כלל, שפיר י"ל דדקר נעוץ קייל מאפר שהוסק ביו"ט, כיון דכל דאיכא דקר נעוץ הוי העפר מוכן, וליכא משום איסור מוקצה כלל.

אך דרך זו אינה מתישבת למש"כ הגר"א דהטעם הוא משום דאיסור חפירת גומא הגם דהוי משאצל"ג חמור מאיסור מוקצה, ולפ"ז הי' בדין דאף משום איסור חפירת גומא יהא אסור, וע"ז י"ל כמש"כ הרשב"א דחשיב דליכא איסור חפירת גומא, משום דכבר התחילה החפירה, וע"כ ליכא איסור כלל, וז"ב.

ג] וי"ל עוד בזה, לפמש"כ בחי' הרשב"א לקמן ד"ט:, ז"ל, וא"ת מ"מ אפי' היכא דאיכא דקר נעוץ הא קא עביד גומא, ואע"פ שאינו צריך אלא לעפרה ופטור עלי' איסורא מיהא איכא, אלא דמשום שמחת יו"ט מקילינן בה, [[1]](#footnote-2) י"ל דאיכא דקר נעוץ חשיבא הכנה גמורה ושרי רבנן בכי הא ביו"ט לגמרי כאילו אין כאן איסור כלל, עכ"ל.

וביאור ד' הרשב"א נ', דהוא ע"ד מש"כ בפסקי רי"ד בסוגיין, דהא דשרי היכא דאיכא דקר נעוץ, הוא משום שכבר הותחלה הגומא, וע"כ לי"ב משום איסור עשיית גומא, והאמנם הרשב"א פליג ע"ז וס"ל דאיכא בזה משום איסור עשיית גומא, אך מ"מ לב"ש משום שמחת יו"ט הקילו חכמים לדון כאילו אין בזה איסור עשיית גומא כלל משום שכבר הותחלה הגומא.

אשר לפ"ז י"ל, דלמ"ד דשרי לשחוט לכתחילה ולחפור בדקר ולכסות, אשר היינו משום דהקילו לדון כאילו אין בזה איסור עשיית גומא, ודאי דעדיף טפי לכסות בדקר נעוץ מלכסות באפר שאינו מוכן, וכל מש"כ הרשב"א דעדיף טפי לכסות באפר שאינו מוכן, הוא לדידן דדקר נעוץ אי"ז הכנה גמורה, ואי"ב נמי משום איסור עשיית גומא, והא דאם שחט יחפור בדקר ויכסה, הוי זה היתר שהתירו איסור עשיית גומא ואיסור מוקצה, וע"כ עדיף טפי לכסות באפר שאינו מוכן דלי"ב אלא איסור מוקצה.

אמנם שוב נתבוננתי דיש לפקפק הרבה בזה, דכל ד' הרשב"א הם רק בדעת ב"ש, אך אי מוחלפת השיטה וב"ה הוא דשרו, אין מקור לומר שטעמם משום דחשיב דליכא חפירה כלל, אלא הא דשרו הוא משום דאזלי לטעמייהו דהתירו איסור משום שמחת יו"ט, ודו"ק.

ד] אך אכתי קשיא טובא קו' הגרע"א הראשונה, מהא דחזינן דבכוי אינו מכסה באפר כירה משום דאינו מוכן לספק, ושרי לכסותו בדאיכא דקר נעוץ.

ובאמת אף לפ"ד הגרע"א קשיא, דהגם דנימא דדקר נעוץ קייל טפי מאפר שאינו מוכן, מ"מ מהיכא הוה פשיטא להגמ' דגם משום כיסוי דכוי התירו לחפור בדקר נעוץ, דמכח זה פריך וליכסיי' בדקר נעוץ, דילמא כ"ה דלא התירו לכסות כוי באפר שאינו מוכן, ה"נ לא התירו לחפור בדקר נעוץ ולכסות לצורך כיסוי כוי, וכבר הק' כעי"ז בחי' בית מאיר בסוגיין.

ה] ובאמת נ', דמזה הוא שלמד הרמב"ם דלתלמודין אף אם שחט אינו מכסה בעפר שאינו מוכן, ודלא כהירושלמי, דכיון דמוכח מסוגיין דכל איסור שהתירו חכמים משום מצות כיסוי התירו אף משום כיסוי דכוי, א"כ אי נימא דכל ששחט שרי לכסות בעפר שאינו מוכן, הי' לנו להתיר לכסות דם הכוי בעפר שאינו מוכן, וא"כ מאי משני רבא דדעתו לודאי ואין דעתו לספק, הרי אף דאינו מוכן לספק, מ"מ כל ששחט הכוי הי' בדין שיהא מותר לכסות בו, ובע"כ דתלמודין פליג על הירושלמי וס"ל דאף אם שחט לא התירו לו לכסות הדם בעפר שאינו מוכן, וז"ב.[[2]](#footnote-3)

אך לדעת ש"ר דס"ל דאם שחט התירו לו לכסות הדם בעפר שאינו מוכן, ואפ"ה חזינן דלא התירו לכסות כוי בעפר שאינו מוכן, והרי דאף איסור שהותר משום מצות כיסוי לא הותר משום ספק כיסוי, קשיא דא"כ מ"ט פשיטא להגמ' דשרי לכסות כוי בשהי' לו דקר נעוץ מבעו"י.[[3]](#footnote-4)

ו] ולכאו' י"ל בזה, דהנה הראשונים כתבו דהא דפריך וליכסיי' בדקר נעוץ היינו אליבא דב"ש דס"ל דכל שיש לו דקר נעוץ שרי לשחוט לכתחילה ולכסות.

והנה כבר נת' לעיל מד' הרשב"א, דלדעת ב"ש הא דשרי לשחוט לכתילה ולחפור בדקר ולכסות, הוא משום דהקילו חכמים לחשוב כאילו אין בזה איסור כלל, וע"כ שפיר שרי לחפור בדקר נעוץ ולכסות אף בספק, כיון דחשיב דליכא איסורא כלל, דהגם דלא שרי לשחוט כוי ולכסותו באפר שאינו מוכן, משום איסור מוקצה, מ"מ שרי לשחטו ולכסותו בדקר נעוץ, משום דחשיב דלי"ב איסור כלל.

ומה"ט פשיטא להגמ' דאף בכוי שרי לשחטו ולכסותו בדקר נעוץ, דהגם דלא התירו איסור מוקצה לצורך כיסוי הכוי, מ"מ לב"ש דס"ל דכל דאיכא דקר נעוץ הקילו חכמים לחשבו כאילו אין בו איסור כלל, שפיר יש להתיר אף בכוי, ולהלן יתבאר דא"צ לזה.

ולפ"ז מתישב קו' הגרע"א, דע"כ הגם דלדידן אפר שאינו מוכן קייל מדקר נעוץ, מ"מ שפיר אמרו בכוי דמכסין דמו בדקר נעוץ, הגם דלא שרי לכסות באפר שאינו מוכן, דאתיא כב"ש דס"ל דכל דאיכא דקר נעוץ הקילו חכמים לחשבו כאילו אין בו איסור כלל.

ז] וי"ל עוד, לפמש"כ המהרש"א בסוגיין, דב"ש דשרו לשחוט לכתחילה ולכסות בדקר נעוץ, הוא משום שמחת יו"ט, וכמש"כ התוס' בד"ה ואין צריך, אך לב"ה דלא שרו לשחוט לכתחילה, הרי דהא דאם שחט יחפור בדקר ויכסה, אי"ז משום שמחת יו"ט, שהרי לי"ב שמחת יו"ט כלל, שהרי רשאי לאכול בלא לכסות, אלא הוא משום מצות כיסוי, אך בד' הרשב"א מבו' לא כן, ונת' בזה להלן סק"י.

ונ' פשוט לפ"ז, דכל הא דאמרי' דהגם דבודאי התירו לכסות את דמו מ"מ בספק אסור, כ"ז הוא אם באנו להתיר האיסור משום מצות כיסוי, דבזה הוא שחלוק דין ודאי מדין ספק, דהגם דמשום ודאי מצות כיסוי התירו מ"מ משום ספק מצות כיסוי לא התירו, אך בגווני דשרינן לשחוט לכתחילה ולכסות משום שמחת יו"ט, דכיון שאינו רשאי לשחוט בלא לכסות, ע"כ שרינן לי' לכסות, הרי דכ"ה דבודאי שרינן לי' לשחוט ולכסות, ה"נ בספק יש להתיר לו לשחוט ולכסות, שהרי אם יהא אסור לכסות, אף יהא אסור לשחוט, ומה לי דאין הכיסוי אלא מספק, הרי צורך שמחת יו"ט הוי ודאי, וכבר כתב כן הצל"ח בסוגיין ע"ד התוס' ד"ה אי הכי בתו"ד.

ולפ"ז נ', דכל הא דמשני רבא דמשום דאפר כירה מוכן לודאי ואינו מוכן לספק, ע"כ אם שחט כוי אין מכסין את דמו, כ"ז הוא משום דלא התירו משום שמחת יו"ט לשחוט ולכסות דמו באפר שאינו מוכן, והיינו כב"ה דס"ל דלא התירו כלל לשחוט לכתחילה, ואף לב"ש לא התירו לשחוט לכתחילה ולכסות בעפר שאינו מוכן, שהרי ס"ל דלא התירו איסור מוקצה משום שמחת יו"ט, ואך דאתינן לדון דמ"מ כל ששחט יהא מותר לכסות דמו באפר שאינו מוכן משום מצות כיסוי, וע"ז הוא דאמרי' דלא התירו איסור מוקצה משום מצות כיסוי, אלא בודאי ולא בספק.

אך בהא דפריך וליכסיי' בדקר נעוץ, אשר אתיא כמ"ד דהתירו חכמים משום שמחת יו"ט לשחוט לכתחילה ולכסות בדקר נעוץ, הרי דכ"ה דבודאי התירו, ה"נ יש להתיר בספק, דאף דאינו חייב בכיסוי אלא מספק, מ"מ כיון דאסור לו לשחוט בלא לכסות, איכא צורך ודאי דשמחת יו"ט להתיר לו לכסות, ואשר ע"כ פשיטא להגמ' דאף בכוי שרי לשחוט ולכסות דמו בדקר נעוץ, ומתישב היטב קו' הגרע"א.

ח] אך באמת אכתי לא נתישב בזה, דמלבד דבד' הראשונים בסוגיין מבו' דשפיר יל"פ לפירכת הגמ' דפריך דליכסיי' בדקר נעוץ, דאתיא כב"ה, וקאי אסיפא דאם שחטו אין מכסין את דמו, ואהא פריך דליכסיי' בדקר נעוץ, דמודו ב"ה דאם שחט יחפור בדקר דיכסה, והרי להדיא דאף לב"ה דס"ל דלא שרי לשחוט לכתחילה בשיש לו דקר נעוץ, מ"מ אם שחט שרי לכסות אף בספק, וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' בחולין דפ"ד: שהביא הגרע"א.

גם מוכח כן מסוגיית הגמ' גופה, דאי נימא דלב"ה שפיר י"ל דלא התירו לכסות בדקר נעוץ, אלא בודאי ולא בספק, א"כ מ"ט לא משני הגמ' דאתיא הברייתא כב"ה, ואיירי בשיש לו דקר נעוץ מבעו"י, וע"כ בודאי אם שחט מכסין את דמו, ובכוי אף אם שחט אין מכסין את דמו, ובע"כ דפשיטא להגמ' דאם שחט כוי מכסין את דמו בדקר נעוץ, אך למש"נ להלן סקט"ו אין להוכיח כן, עיי"ש, ולפ"ז הרי ליתא לכל מש"נ, והדק"ל.

ט] ובאמת מבו' כן גם בהא דמשני רבה בסוגיין דאפר כירה מוכן לודאי ואין מוכן לספק, ופריך עלה דלספק מ"ט לא דקא עביד גומא ודאי נמי קא עביד גומא אלא כדרבי אבא הכא נמי כדרבי אבא, וכבר הק' הפנ"י שם דמאי פריך, הרי חזינן בשנויא דרבא דמשום דאפר כירה אינו מוכן לספק לא התירו לכסות בו דם הכוי, והרי דכיון שאי"ז אלא ספק כיסוי, לא התירו לכסות באפר שאינו מוכן, וא"כ מה"ט נמי לא יתירו איסור עשיית גומא לכיסוי הכוי, הגם שאי"ז אלא איסור דרבנן וכדרב אבא, והשעה"מ פ"ב מיו"ט הי"ח כתב דגם מזה מוכח דאיסור עשיית גומא קייל מאיסור אפר שאינו מוכן.

והנה באמת מצינו ישוב לזה בתורי"ד שם, והפנ"י כיון לכעי"ז מדעתו, ז"ל, ספק מ"ט לא דילמא עביד גומא גרסי', פירוש שאם התיר לו אפי' עפר תחוח גזירה דילמא עביד גומא, אלא כדרב אבא פי' שאפי' אם יעשה גומא בקרקע קשה כיון שא"צ אלא לעפרה אינו חייב עלי', הילכך ליכא למיגזר, עכ"ל.

והיינו שהרי באמת באפר תיחוח ל"ש כלל עשיית גומא, ואך שדנו לאסור בזה גזירה דילמא יכסה בע"א ויעשה גומא, וע"ז דחי שפיר דכיון דאף אם יעשה גומא לי"ב איסור דאורייתא, ע"כ אין לגזור אטו זה.

ויש להוסיף עוד, שהרי כבר נת' לעיל סק"ז דאין לחלק בין ודאי לספק אלא כד אתינן להתיר משום מצות כיסוי, ולפ"ז הרי דבאפר כירה דשרי אף לשחוט לכתחילה ולכסות בו, בע"כ דאין ההיתר משום מצות כיסוי, שהרי איסור שהותר משום מצות כיסוי, אי"ז טעם להתיר לשחוט ולהביא עצמו לידי כך, וכמבו' בסוגיין, אלא משום דליכא למיחש למידי, או משום שמחת יו"ט, וא"כ מה"ט יש להתיר גם בספק, וז"פ.

אמנם כ"ז ניחא לגיר' דילן דגרסי' אפר כירה, אך הנה בחי' הרשב"א שם כתב דגרסי' דקר נעוץ, עיי"ש, ולגיר' זו הרי יש בזה איסור גמור דעשיית גומא, ובודאי לא הותר לשחוט לכתחילה ולכסות בו, ורק אם שחט מותר לכסות בו, וא"כ הדק"ל דמאי פריך דלספק מ"ט לא וכו'.

ובע"כ מוכח מזה דפשיטא להגמ' דכ"ה דהתירו לכסות בדקר נעוץ בודאי, ה"נ יש להתיר בספק, והדק"ל דמ"ש מהא דלא התירו לכסות דם הכוי באפר שאינו מוכן, הגם דבכיסוי ודאי התירו לכסות באפר שאינו מוכן.

י] ואולי י"ל בזה, דהנה התוס' בד"ח. כתבו אהא דמשני כדרב אבא דחופר גומא וא"צ אלא לעפרה פטור, ז"ל, ותימה דא"כ פטור אבל אסור לכתחלה, וי"ל דמשום שמחת יו"ט מותר אפי' לכתחלה, עכ"ל.

והמהרש"א שם כתב, ז"ל, לב"ה ל"ש למימר משום שמחת יו"ט מותר, כיון דלא שרו ב"ה אלא בשכבר שחט לי"ב משום שמחת יו"ט דמשום דלא מכסי דם לא מתסר באכילה וכו', אלא דכל דבריהם אלו לב"ש הם וכו', ולב"ה ודאי ניחא להו דמשום מצות כיסוי מותר אפי' לכתחילה כיון שכבר שחט, וכדאיתא בירושלמי גבי אפר שהוסק בי"ט כמ"ש התוספות לקמן ודו"ק, עכ"ל.

ועיי"ש בראש יוסף שהביא ממג"א סימן תצ"ח סקכ"ה דאף לדידן הוי טעם ההיתר משום שמחת יו"ט, וכ"נ במג"א שם סקל"א, ובפמ"ג שם דחק בדבריו, וכתב שם דהוא משום דדוחק לומר שהתוס' כתבו דבריהם לב"ש, ולב"ה סמכו דכיסוי דוחה.

ובאמת מצינו בזה דברים מפורשים בד' הראשונים, דהנה בחי' הרא"ה שם כתב דהא דשרי לכסות בדקר נעוץ, הגם דאיכא משום עשיית גומא, הוא משום מצות כיסוי, וזה כד' המהרש"א, ועי' גם בחי' ר"נ בן הרמב"ן שכתב דאין להתיר בזה משום שמחת יו"ט, וכד' המהרש"א, אך בסו"ד שם הזכיר להיתר דמשום שמחת יו"ט, וצ"ב.

אך הנה בחי' הרשב"א בד"ח: כתב, ז"ל, וההיא דהשוחט לחולה בשבת אע"פ דאיכא עפר תיחוח וליכא מלאכה דאורייתא כלל אין מכסין ואפי' לחולה שחלה מבעו"י וכו', וטעמא דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון ובחופר וכותש כדי לכסות כיון דלאו דשבת חמיר ולא מידחי ע"י עשה, בשבות דרבנן נמי אסור, ודכוותה נמי הא דלקמן דשחט צפור מערב יו"ט אין מכסין אותו ביו"ט ואפי' בעפר מוכן, משום דלא התירו טלטול עפר דרבנן במקום דאפשר לו מערב יו"ט, כיון דבחופר וכותש אסור מדאורייתא אפי' לשוחט ביומו, אלא דבשוחט דביומו לא "משום שמחת יו"ט", עכ"ל.

ומפורש להדיא בד' הרשב"א, דמה שהתירו לשוחט ביו"ט לכסות הדם, הגם דאי"ב משום עשיית גומא, הוא משום שמחת יו"ט, וזה כד' המג"א.

והמאירי במתניתין כתב, ז"ל, ה"ז א"צ לגומא אלא לעפרה ובשבת פטור אבל אסור, ובכאן מתירין אותה לכתחלה משום שמחת יו"ט, ואע"פ שהי' אפשר לעשותה מערב יו"ט. ולא התירו איסור חכמים במה שאפשר לעשותו מערב יו"ט, הכא שאני שמצטרפת בו מצות כסוי, עכ"ל.

יא] ואמנם הדברים צ"ב, דלדעת ב"ה דלא התירו לשחוט לכתחילה, מה טעם יש להתיר לכסות אם שחט משום שמחת יו"ט, הרי השתא לי"ב משום שמחת יו"ט כלל, וכמשה"ק המהרש"א.

וצ"ל בזה, דבאמת משום שמחת יו"ט יש להתיר לשחוט לכתחילה ולכסות בדקר נעוץ, ואך שהחמירו חכמים לכתחילה שלא לסמוך על היתר זה ושלא לשחוט, אך בדיעבד קיים היתר זה, וע"כ כל ששחט שרי לי' לכסות משום שמחת יו"ט, וכעי"ז כתב באבהא"ז פ"ג מיו"ט ד"ה לכן נראה, עיי"ש.

יב] ואמנם כ"ז הוא במה שהתירו אם שחט לחפור בדקר ולכסות, אך במה שהתירו בירושלמי אם שחט לכסות באפר שהוסק ביו"ט, הרי מפורש בירושלמי דהטעם הוא שלא לעקור מצות כיסוי, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ב', ז"ל, ויראה לי שאם שחט ואין לו אלא אפר כירה שהוסק ביו"ט שמותר לכסות בו משום מצות כסוי, עכ"ל.

ואמנם צ"ב, דמ"ש איסור עשיית גומא דהא דשרי אם שחט הוא משום מצות שמחת יו"ט, מאיסור אפר שאינו מוכן דהא דשרי אם שחט הוא רק משום מצות כיסוי, ולא משום שמחת יו"ט.

ומכח זה לכאו' הי' צל"פ, דלעולם עיקר ההיתר הוא משום מצות כיסוי, ואך שהרי בשחט מערב יו"ט העמידו דבריהם ואסרו לכסות ביו"ט הגם דאיכא מצות כיסוי, וע"ז הוא שכתב הרשב"א דהא דבשחט ביו"ט לא העמידו דבריהם הוא משום שמחת יו"ט, אך לעולם י"ל דעיקר ההיתר הוא משום מצות כיסוי.

וי"ל בזה, דהגם דאיסור מוקצה קייל טפי, מ"מ לא התירו לכסות באפר שאינו מוכן משום שמחת יו"ט, ול"ד לאיסור עשיית גומא שהתירוהו משום שמחת יו"ט, והטעם בזה הוא לפמש"כ הרמב"ן במלחמות בריש מכילתין דעיקר איסור מוקצה הוא כדי שיברור ויזמין לעצמו צרכיו מערב יו"ט ולא יצטרך למחר לחזר ולטרוח בסעודה שמא יבא לעשות בה מלאכה או טלטול האסורין לו וסמכוה למקרא והכינו, עכ"ד, וכיון שעיקר איסור מוקצה נאמר על צרכי יו"ט שיכינם מערב יו"ט שלא יצטרך ביו"ט לחזר ולטרוח וכו', ע"כ אין להתיר איסור מוקצה משום שמחת יו"ט, שהרי עיקר האיסור הי' על צרכי יו"ט, וגם דאם יתירו איסור מוקצה משום שמחת יו"ט א"כ בטלת כל עיקר איסור מוקצה, שהרי כל איסורו הוא כדי שיברור ויזמין צרכי יו"ט מערב יו"ט, ואם כשלא הזמין מערב יו"ט שרינן לי' ביו"ט משום שמחת יו"ט, א"כ לעולם לא יהא צריך ולהזמין מערב יו"ט, ובטלת כל איסור מוקצה.

יג] ואם כנים הדברים, נ' לישב הא דפשיטא להגמ' דכיון דתנן דאם שחט יחפור בדקר ויכסה ולא אסרו משום חפירת גומא, ה"נ אם שחט כוי מותר לכסות בדקר נעוץ ולא אסרינן משום חפירת גומא, ול"ד להא דאמר רבא דאם שחט כוי לא שרי לכסות באפר שאינו מוכן ול"ד לודאי דשרי לכסות באפר שאינו מוכן.

ולמש"נ נ' הטעם בזה, שהרי כבר נת' לעיל סק"ז דכל הא דיש לחלק בין כיסוי ודאי לכיסוי ספק, הוא היכא דאתינן להתיר האיסור משום מצות כיסוי, דבזה הוא שחלוק דין ודאי מדין ספק, דהגם דמשום ודאי מצות כיסוי התירו מ"מ משום ספק מצות כיסוי לא התירו, אך היכא דאתינן להתיר משום שמחת יו"ט, אין לחלק בין כיסוי ודאי לכיסוי ספק, דהגם דמצות כיסוי אינה אלא ספק, מ"מ הוי זה צורך שמחת יו"ט בודאי, שהרי הוא אסור לשחוט אם אינו רשאי לכסות.

ולפ"ז הרי חלוק הוא כד דייני' לענין איסור אפר שאינו מוכן, מכד דייני' לענין איסור עשיית גומא, דכד דייני' לענין איסור אפר שאינו מוכן, אשר מה שהתירו לכסות באפר שאינו מוכן הוא משום מצות כיסוי, לא שרי אלא בכיסוי ודאי ולא בכיסוי ספק, אך משא"כ כד דייני' לענין איסור עשיית גומא, אשר מה שהתירו לחפור בדקר נעוץ ולכסות הוא משום שמחת יו"ט, הרי שבזה פשיטא דכ"ה דהתירו בכיסוי ודאי ה"נ יש להתיר בכיסוי ספק, שהרי גם בכיסוי ספק איכא צורך שמחת יו"ט בודאי.

יד] ולפ"ז מתישב היטב קו' הגרע"א, שהק' דאי נימא דאפר שאינו מוכן קייל מדקר נעוץ, א"כ מ"ט לא התירו בכוי לכסות באפר שאינו מוכן והתירו לכסות בדקר נעוץ, והק' עוד מד' התוס' דאף למ"ד דשרי לשחוט לכתחילה ולחפור בדקר ולכסות, לא שרי לשחוט לכתחילה ולכסות באפר שאינו מוכן.

ולמש"נ ניחא, דלעולם אפר שאינו מוכן קייל מדקר נעוץ, ואך דמ"מ משום שמחת יו"ט אין להתיר לכסות באפר שאינו מוכן, ואשר ע"כ לא התירו בכוי לכסות באפר שאינו מוכן, כיון דההיתר לכסות בכוי הוא רק משום שמחת יו"ט, וכנ"ל, ואשר ע"כ אף למ"ד דהתירו לשחוט לכתחילה ולכסות בדקר נעוץ, כיון דהא דשרי לשחוט לכתחילה הוא משום שמחת יו"ט, דאכתי ליכא למצות כיסוי, ולא שרי לשחוט לכתחילה ולהביא עצמו לידי היתר, וכמש"כ הרשב"א בד"ח:, לא התירו מכח זה לכסות באפר שאינו מוכן.

טו] אמנם כ"ז ניחא להרשב"א ודעימי' דס"ל דהאיסור לכסות בדקר נעוץ הוא משום איסור עשיית גומא, אך לדעת רש"י ודעימי' דס"ל דהאיסור לכסות בדקר נעוץ הוא משום איסור מוקצה, והיינו או משום דאיירי בשלא נעץ הדקר ע"ד כן וכמש"כ הרי"ד, או משום דאין הכנה מועלת במחובר לקרקע וכמש"כ האו"ז, קשיא דא"כ מאי פריך דליכסיי' בדקר נעוץ, הרי לא הותר לכסות דם הכוי בעפר שאינו מוכן, כמבו' בשנויא דרבא, דמשום הא דאפר כירה אינו מוכן לספק, אסור לכסות בו דם הכוי.

[ולדעתם גם אין לישב כד' הגרע"א, שכל ד' הגרע"א הם לדעת התוס' ודעימי' דהאיסור בדקר שאינו נעוץ הוא משום עשיית גומא, דלפ"ז י"ל דהגם דמבו' בסוגיין דלא שרי לכסות דם הכוי באפר שאינו מוכן, מ"מ איסור עשיית גומא קייל מאיסור אינו מוכן, ושרי אף במקום ספק כיסוי, אך לדעת רש"י ודעימי' דהאיסור בדקר שאינו נעוץ הוא משום דל"ה מוכן, קשיא טובא, שהרי מבו' בסוגיין שלא התירו לכסות דם הכוי באפר אינו מוכן, וא"כ מאי פריך דליכסיי' בדקר נעוץ].

טז] ומצינו ישוב לזה בתורי"ד שם, ז"ל, אי הכי מאי איריא ספק אפילו ודאי נמי וכו', משו"ה נראה לפרש כך דלרב יהודא מקשה דאמר עושה בו כל צורכו ואפילו לכסות בו לכלוך וצואה, ומשו"ה מקשה לי' מכוי, דאם איתא שהותר העפר לכסות בו כל לכלוך דם, כוי נמי אע"פ שהיא ספק ויש לומר אין מצוה בכיסויו לכסיי' כדרב יהודה אם הכניס קופה של עפר, דלא גרע דם כוי משאר לכלוכי הבית, ובדלא ר"י ולכסיי' בדקר נעוץ וליכסיי' באפר כירה דלית לי', כך מצאתי במקצת ספרים וכך נ"ל עיקר והן דברי המקשה, וה"ק אי איתא לדרב יהודא שמותר לכסות מעפר מוכן אפי' ליכלוך בעלמא, נכסה נמי דם הכוי או בקופה עפר של רב יהודה או בדקר נעוץ אם הי' לו והזמין עפר בעבור חי' ועוף נכסה באותו העפר דם הכוי, או באפר הכירה שהוא מוכן, אלא ודאי מדתני אין מכסין דמו ש"מ לאו הותר העפר אלא דוקא לדבר מצוה אבל לאו לדבר אחר אע"פ שהזמינו, ומש"ה אין מכסין דם כוי מפני ששמא אינו מצוה, וקשי' לרב יהודה דאמר עושה בו כל צרכו ואפילו לכסות בו לכלוך, ומתרץ לעולם איתא לדרב והב"ע דלית לי' עפר מוכן כלל וכו', ומקשה אי הכי מאי אריא ספק אפילו וודאי נמי כיון דלית לי' עפר מוכן אסור לשחוט אותו, אלא ודאי בדאית לי' מיירי ואפ"ה דם כוי הוא אסור שלא הותר עפר מוכן אלא לדבר מצוה ולא לכל צרכו, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרי"ד, דאה"נ לא שרי לכסות דם הכוי אלא בעפר שהזמינו, דאין להתיר בכיסוי הכוי משום דבר מצוה, כיון דהוי ספק דשמא אינו מצוה, והא דפריך וליכסיי' בדקר נעוץ, מתפרש בשהי' לו דקר נעוץ "והזמין עפר בעבור חי' ועוף", והיינו דאזיל הרי"ד לטעמי' דהא דדקר נעוץ ל"ה מוכן, הוא משום דאיירי שלא נעץ ע"ד כן, אך אם הזמין להדיא הוי הכנה מעליא, ודלא כהאו"ז דאין הכנה במחובר לקרקע, וזהו דפריך דליכסיי' בדקר נעוץ היכא שהזמין העפר בעבור חי' ועוף, דכה"ג לי"ב איסור כלל.[[4]](#footnote-5)

אך היכא שלא נעץ הדקר ע"ד כן, לא שרי לכסות אלא בכיסוי ודאי, דמשום איסור מוקצה לא דחינן מצות כיסוי, וכמש"כ כן הרי"ד בד"ז:, ז"ל, ומודים שאם שחט שמכסה באותו העפר שבחצר ואע"פ שהוא מוקצה דמשום איסור מוקצה לא דחינן מצות עשה דכיסוי הדם, עכ"ל, אך בכיסוי ספק לא שרי.

אך לא נתפרש, דא"כ מ"ט לא משני דאיירי בדאית לי' דקר נעוץ שלא נעצו ע"ד כן, וע"כ אם שחט דם חי' ודאי שרי לכסות את דמו, ואם שחט כוי אסור לכסות את דמו.

יז] ואמנם באמת בלא"ה צ"ע, דמ"ט לא משני דאיירי בדאית לי' אפר שהוסק ביו"ט, וע"כ אם שחט דם חי' ודאי שרי לכסות את דמו, וכמו שהביאו התוס' מירושלמי, ואם שחט כוי אסור לכסות את דמו, וכמבו' בסוגיין דאסור לכסות דם הכוי באפר שאינו מוכן, וכבר הק' כן השעה"מ פ"ב מיו"ט הי"ח, עיי"ש מש"כ בזה.

והראש יוסף בסוגיין הוכיח מזה כדעת הרמב"ם דתלמודין פליג על הירושלמי, וס"ל דאף אם שחט אין מכסין באפר שאינו מוכן, וע"כ ל"מ לאוקמי בדאית לי' אפר כירה שהוסק ביו"ט, דבכה"ג אף אם שחט חי' ודאי אין מכסין בו, אך לדעת ש"ר שהביאו לד' הירושלמי קשיא.

ונ' מזה, דלא ניח"ל להגמ' לאוקמה בגוונא דאף בודאי אסור לשחוט ולכסות ואך אם שחט שרי לכסות משום מצות כיסוי, דא"כ פשיטא דבכוי אין מכסין את דמו, דשמא אין בו מצות כיסוי, ולא הוצרכה הברייתא להשמיענו לזה, ובע"כ איירי הברייתא בגוונא דבודאי שרי לשחוט לכתחילה, ובזה קמ"ל הברייתא דמ"מ בכוי אסור לשחוט ואף אם שחט אסור לכסות.

ולפ"ז ניחא, דע"כ ל"מ לאוקמה בדקר נעוץ בשלא נעצו ע"ד כן, דא"כ פשיטא דבכוי כה"ג אין מכסין את דמו, דכיון דאף בודאי לא שרי לשחוט לכתחילה ולכסות בדקר נעוץ, ורק אם שחט התירו לו לכסות משום מצות כיסוי, פשיטא דבכוי שאינו אלא ספק לא יתירו לו לכסות, וע"כ מוכח דאיירי בגוונא דבודאי כה"ג שרי אף לשחוט לכתחילה, ואפ"ה בכוי אסור לשחוט ולכסות, וז"ב.

וגם לפמש"כ השעה"מ שם בטעם הא דלא מוקי לה באפר כירה שהוסק ביו"ט, עיי"ש, נמי ניחא דמה"ט גופא ל"מ לאוקמה בדקר נעוץ בשלא נעץ ע"ד כן.

1. ובשעה"מ פ"ב מיו"ט הי"ח הביא משיטה כת"י שהק' כן בשם הר"ן, וכתב לישב, ז"ל, ניחא לי דכיון דלא התירו אלא ע"י דקר נעוץ זכור הוא ולא אתי לאיחלופי, דהא איכא לי' היכרא, עכ"ל, וכעי"ז כתב בחי' הרא"ה בד"ט:. [↑](#footnote-ref-2)
2. והראש יוסף בסוגיין כתב להוכיח כדעת הרמב"ם, מהא דפריך הגמ' אהא דתניא דכוי אין שוחטין אותו ביו"ט ואם שחטו אין מכסין את דמו, דאי בדלית לי' אפי' ודאי נמי לא, ולא משני דאיירי בדאית לי' אפר כירה שהוסק ביו"ט, ועמש"נ בזה להלן ס"ק י"ז י"ח. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם הנה הראש יוסף בד"ח: ד"ה והנה, דן לפרש דלעולם כל איסור שהתירו משום כיסוי התירו גם משום כיסוי דכוי, ומש"א רבא דמשום דאין דעתו לספק אין מכסין בו כוי, איירי בדאיכא נמי איסור חפירה, וב' איסורים הרי לא שרי אף בודאי כיסוי, גם בחי' בית מאיר דן לפרש כעי"ז, וע' גם בשעה"מ פ"ב מיו"ט הי"ח שדן לישב עד"ז לדעת הרשב"א, ולפ"ז ניחא, ולפ"ז גם אין ללמוד מסוגיין דדקר נעוץ קייל מאפר שאינו מוכן, וכמש"כ הראש יוסף שם. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכל פי' זה מתישב רק לפ"ד הרי"ד ודעימי' דבדקר נעוץ ליכא איסור עשיית גומא כלל, ולא אסרינן אלא משום שאי"ז מוכן, דלפ"ז יל"פ דהא דפריך דליכסיי' בדקר נעוץ היינו היכא שהזמינו, דכה"ג לי"ב איסור כלל, אך לדעת תוס' ודעימייהו דאף בדקר נעוץ איכא איסור עשיית גומא, א"כ בכל גווני אית בי' איסורא, ומדפריך דליכסיי' בדקר נעוץ, ש"מ דפשיט"ל להגמ' דהתירו איסור זה אף לצורך כיסוי דם הכוי, וכמו שהוכיח הגרע"א. [↑](#footnote-ref-5)