47דין סכין לחתוך בו בשר חם
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

דין סכין לחתוך בו בשר חם

בשר חם בכלי שני - שנחתך בסכין חולבת בן יומו, פוסק הרמ"א (סימן צד ס"ז) "הבשר צריך קליפה והסכין נעיצה בקרקע וכן נוהגין. ואפילו אין הסכין בן יומו יש לקלוף הבשר מעט משום שמנונית הסכין" [אף ששיטת הרמ"א בסימן קה ס"ג – שכלי שני אינו מבליע או מפליט כלל, החמיר הרמ"א בנידון דידן - משום דוחקא דסכינא]. ואם הבשר הוא בכלי ראשון, פוסק הרמ"א שבסכין בן יומו – בעי הגעלה, ודין הבשר כמפורש במחבר – שבבן יומו אוסר כולו ובאינו בן יומו סגי בקליפה.

הרמ"א לא פירש את דין הסכין – באינו בן יומו [בין בכלי ראשון ובין בכלי שני]. וביאר הש"ך (סקל"א), שהרמ"א לא הזכיר הגעלה לאינו בן יומו בכלי ראשון – משום שמותר להשתמש בו לפרווה אף בלי הגעלה, משא"כ בבן יומו, וכן הוא בגר"א. אמנם טוען הפמ"ג שזהו רק מדינא, אולם המנהג הוא שאין להשתמש בו כלל, כדהביא הש"ך בסימן צג סק"ג – מדברי הרמ"א בסימן צד ס"ה. וא"כ, אכתי לא ברירא - אמאי הרמ"א לא פירש גם באינו בן יומו שבעי הגעלה [ממנהגא].

והנה, הש"ך רק דן בהשמטת הרמ"א בדין אינו בן יומו בכלי ראשון, ולא ביאר את השמטת הרמ"א בדין הסכין שאינו בן יומו שחתך בשר בכלי שני. ולכאורה היה אפשר לומר – שהן הן הדברים, וגם כאן – באינו בן יומו מותר להשתמש בו לפרווה בלי נעיצה [מדינא].

אולם נראה שא"א לומר כן. שהרי הרמ"א איירי להדיא שיש שמנונית על הסכין [סתם סכין], והיינו שהיה עליו שמנונית חלב ועתה נוסף עליו גם שמנונית בשר, וקיי"ל שהבעין לא נפגם אחר מעל"ע [סימן קכב ס"ג, ועיין סימן קג ס"ג]. וא"כ פשיטא שהסכין יצטרך נעיצה אף לשימוש פרווה - כדי לנקותו מהטוח שעל גביו. והדר דינא שאין חילוק בין בן יומו לאינו בן יומו, וע"כ שדברי הרמ"א הם לאו דווקא – וכתב הדין בכלי שני בבן יומו והוא הדין לאינו בן יומו. וא"כ אף בכלי ראשון, יתכן שהרמ"א כתב דין הגעלה בבן יומו – והוא הדין לאינו בן יומו, ודלא כדיוק הש"ך [בר מן דין, שדברי הש"ך קשים מהמנהג וכנ"ל].

להנ"ל, אין ראיה מדברי הש"ך – לדין סכין שאינו בן יומו בכלי ראשון. אמנם, אף לשיטת הש"ך – שלא בעינן הגעלה כדי להשתמש בו בפרווה [מדינא], אולם להנ"ל – ודאי בעינן נעיצה כדי לנקותו מהטוח שע"ג, שהרי לא גרע מאינו בן יומו וכנ"ל.

קליפה או מעט קליפה – לשיטת היד יהודה

היד יהודה (סקל"ט) מדייק בלשון הרמ"א, שיש הבדל בדין הבשר בכלי שני – בין סכין בן יומו לסכין שאינו בן יומו, שבבן יומו – כתב הרמ"א "הבשר צריך קליפה", ואילו באינו בן יומו – כתב הרמ"א "יש לקלוף הבשר מעט". ומפרש היד יהודה בכוונת רמיזת הרמ"א, שבאינו בן יומו – אין הקליפה מעיקר הדין אלא לחומרא בעלמא, משא"כ בבן יומו – הקליפה היא מדינא [אף שאין הבדל בין שיעור קליפה לבין קליפה מעט].

מבאר היד יהודה, שהרמ"א כאן החמיר [מדינא] בבן יומו שמבליע כדי קליפה - משום שהוא כלי שני גוש עם דוחקא [אף ששיטתו – שאין כלי שני מבליע כלל אף בגוש וכנ"ל]. אולם באופן שהשמנונית שע"ג אינה בת יומה, שאזי הוא פלוגתת ראשונים אם נפגמת לאחר מעל"ע כנ"ל [אף שקיי"ל שאינו נפגם] – בזה אין הקליפה אלא חומרא בעלמא, והוא לשון הרמ"א "יש לקלוף הבשר מעט" [מקור חומרא זו יבואר לקמן].

והנה, התורת חטאת (כלל סא אות יג) - לא חילק בין בן יומו לאינו בן יומו, וס"ל שכלי שני אינו מבליע כלל. ואעפ"כ כותב התו"ח – שבשר בכלי שני שנחתך בסכין חלבי "אינו צריך רק קצת קליפה משום השומן הדבוק בסכין", וכן בסוף דבריו כותב "מיהו נראה דטוב לקלוף הבשר במקום שחתכו בו משום השמנונית שהיה על הסכין...".

והיינו שס"ל לתו"ח, שבדוחקא דסכינא אף בצונן גמור - חיישינן שהשמנונית שע"פ הסכין נבלעת בבשר [וכלי שני דינו כצונן - שהרי אינו מבליע כלל]. וכן הוא להדיא בדרכי משה (סימן קה סק"ה) – שאף בצונן גמור כן הוא "ואם אינה בת יומה צריך קליפה אפילו הצונן – משום דבוודאי יש שמנונית על הסכין".

והיינו, שחומרת הרמ"א להצריך מעט קליפה באינו בן יומו – אינו משום חומרא דכלי שני [שלענין זה צירף את השיטות - שהבעין נפגם לאחר מעל"ע]. אלא משום שאף בצונן – חושש שדוחקא מבליע את השמנונית כ"ק, אלא שהוא רק משום חומרא. משא"כ בבן יומו, חשש מדינא לחם כלי שני בצירוף דוחקא וגוש.

שיטת רעק"א

רעק"א לא נחית לדקדוק דברי היד יהודה בלשון הרמ"א – שיש הבדל בין קליפה למעט קליפה, ומפרש את דברי הרמ"א - שהם ממש כדבריו בתו"ח.

והיינו, שליד יהודה – חיישינן בבן יומו אף לבליעות שבסכין, שהרי חיישינן לחם כלי שני ע"י גוש ודוחקא, וא"כ אף בסכין נקי לגמרי יחמיר הרמ"א בבן יומו, ודלא כדבריו בתורת חטאת. אולם רעק"א אינו מחלק כן, ואף בבן יומו ס"ל – שהרמ"א רק חושש לשמנונית שע"ג הסכין, ולכן כותב בשיטת הרמ"א "אבל בידוע שהסכין נקי בב"י אין צריך קליפה, תו"ח כלל ס"א". והיינו, שחיישינן שדוחקא מבליע את השמנונית אף בצונן – ולא משום חומרת כלי שני.

והנה, בחולין ח: נחלקו בשוחט בסכין של נכרי – אי מדיח או קולף, ושיטת הרמ"א (סימן י' ס"א) – שקיי"ל כמ"ד קולף. ונחלקו הש"ך והט"ז שם בפירוש הלכה זו, לט"ז (סק"ד וסק"ו) – אין חם בית השחיטה מפליט מהסכין, וכל הנידון הוא השמנונית שע"ג הסכין. ואילו לש"ך (סק"ו) – חם בית השחיטה מפליט מהסכין את הבלוע בקליפתו. וא"כ, נחלקו הש"ך והט"ז בשוחט בסכין של נכרי כשהוא ודאי נקי – אי בעי נעיצה או לא.

וא"כ, היאך פשיטא ליה לרעק"א [ע"פ התורת חטאת] שבכלי שני כשהסכין נקי – שלא בעי קליפה, הרי ודאי חיישינן לשיטת הש"ך הנ"ל. וע"כ צ"ל, דס"ל לרעק"א – שחם כלי שני הוא פחות מחם בית השחיטה [אף בגוש דוחקא], ולכן ס"ל - שלכו"ע אינו מפליט כלל מהסכין, ולא שייך כלל לפלוגתת הט"ז והש"ך.

שיטת הגר"א

דברי הגר"א (אותיות כו – כח) צ"ב [עיין בדי השולחן ביאורים ד"ה "אבל"- שנדחק טובא בפירושם, והוצרך לסרס בדבריו ולהגיהם].

באות כו מפרש הגר"א, שהבשר בעי קליפה – כדין חם בית השחיטה שמבליע כ"ק (כנ"ל) "דחם בית השחיטה אינו יותר מכלי שני" [לשון הגר"א, והיא שיטת הרשב"א בכמה מקומות], והיינו שהוא ק"ו מדין חם בית השחיטה [או לפחות שווה]. והוא דלא כהבנת רעק"א – שחם בית השחיטה הוא יותר חם מכלי שני, כמו שנתבאר. ומשום כך, לרעק"א - קליפה הוי רק חומרא, משא"כ לגר"א – ודאי שהקליפה היא מעיקר דינא כדין חם בית השחיטה. מוסיף הגר"א – "אלא משום שמנונית וכמו שמבאר והולך", והוא לכאורה כשיטת הט"ז הנ"ל - שחם בית השחיטה אינו מפליט כלל, ורק חיישינן לשמנונית שע"ג הסכין.

באות כז בתחלתו, הגר"א אזיל בשיטת התו"ח – שאף בצונן גמור בעינן קליפה, והיינו שדוחקא מבליע את השמנונית אף בצונן גמור, והוא כלישנא בתרא בסוגיא בחולין שם. ונראה שהם המשך דבריו מאות כו. והיינו שגם באות כו אזיל בשיטה זו – שבית השחיטה צונן, ודבריו "דחם בית השחיטה אינו יותר מכלי שני" – היינו ששניהם צוננים – ואעפ"כ מבליעים כ"ק ע"י דוחקא. ומשום כך כתב הגר"א שם שהוא רק משום השמנונית [ודלא כמו שפירשנו את דבריו לעיל, והשתא ליכא ראיה שהגר"א ס"ל כשיטת הט"ז].

בהמשך אות כז - חוזר בו הגר"א, ומביא את שיטת הרשב"א – שדוחקא בלי חם אינו פועל כלום. והוא כלישנא קמא בסוגיא – שבעינן חם בית השחיטה עם דוחקא כדי שיאסור. ובשלב זה באמת אין הגר"א מזכיר שהאוסר הוא השמנונית [כמו שהזכיר באות כו], שהרי השתא תליא בפלוגתת הש"ך והט"ז, וחייש הגר"א לשיטת הש"ך שחם בית השחיטה [למ"ד רותח] וה"ה לכלי שני – מפליטים מקליפת הסכין [ושמנונית שהוזכר ברמ"א אינו ראיה – שהרי איירי באינו בן יומו שהבליעות פגומות].

דברי הגר"א בסימן קה

בסימן קה ס"ב, מביא המחבר "יש אומרים" – שכלי שני מבליע ומפליט כדי קליפה. ואחת מראיות ה"יש אומרים" הוא משוחט בסכין של נכרי – שקולף. דוחה הגר"א (סקי"ג ליקוט) "שאני שם אגב דוחקא דסכינא דבולע כדי קליפה אף בכלי שני לדברי הכל וכמו שכתוב בסימן צד ס"ז וכמו שכתבתי שם אף למ"ד צונן".

והיינו, שנחלקו הלישנות בסוגיא שם, לל"ק – בית השחיטה מבליע אף בלי דוחקא, ולל"ב – דווקא ע"י דוחקא. ופשוט לגר"א שכלי שני – חם יותר [או שווה] לבית השחיטה וכנ"ל [וכמפורש שם גם באות טו]. וכוונת הגר"א, שע"י דוחקא – ודאי שהקליפה נאסרת מעיקר הדין לשתי הלישנות, וה"ה לכלי שני. אולם בלא דוחקא – הוא רק ללישנא קמא, ובזה חיישינן רק לכתחלה – וכמסקנת השו"ע בסימן קה.

סיכום

הרמ"א פוסק שהחותך בשר שהוא בכלי שני בסכין חלבי, הבשר בעי קליפה – בין אם הסכין בן יומו ובין אם אינו בן יומו, ונחלקו הפוסקים בביאור דבריו.

רעק"א ס"ל שכלי שני יותר קר מחם בית השחיטה – ודינו כצונן גמור [ולא שייך כלל לסוגיא בדף ח:], אלא שאף בצונן גמור – חושש התורת חטאת שדוחקא יכול להבליע את השמנונית שע"ג הסכין, ומשום כך בעינן קליפה לחומרא בין בבן יומו ובין באינו בן יומו. אולם בסכין נקי לגמרי – פשוט שלא יאסור כלל, שהרי דוחקא בצונן אינו מפליט כלל.

הגר"א ס"ל להיפך – שכלי שני הוי כחם בית השחיטה [או אף יותר ממנו – כשיטת הרשב"א]. ולכן דינו ממש כדין בית השחיטה – שבעינן קליפה מדינא. אלא שנחלקו הלישנות אם בית השחיטה מבליע גם בלי דוחקא. ולכן, ע"י דוחקא – פשיטא שבעינן קליפה מדינא לכו"ע, ואף בסכין נקי [בן יומו] – חיישינן לשיטת הש"ך שאף מפליט מקליפת הסכין. ובלי דוחקא – חיישינן לכתחלה ללישנא בתרא וכמסקנת השו"ע בסימן קה.

היד יהודה ס"ל שהיא גופא ספק הרמ"א – אם כלי שני חמור מחם בית השחיטה או קיל מיניה. ולכן, בבן יומו – שהשמנונית מושבחת , חשש הרמ"א לשיטות שכלי שני בגוש ע"י דוחקא מבליע כ"ק - והצריך קליפה מעיקר הדין [אמנם בלי דוחקא לא חשש כלל, כמפורש בדבריו בסימן קה ס"ג]. משא"כ באינו בן יומו, שיש שיטות שאף הבעין פגום ועוד שיש אומרים שכלי שני אינו מבליע כלל [אף ע"י דוחקא], בזה – לא בעינן קליפה מדינא. אלא שחושש הרמ"א לשיטתו בתורת חטאת – שאף צונן גמור מבליע ע"י דוחקא והצריך "מעט קליפה" לחומרא [והיינו בצירוף השיטות שאין הבעין נפגם – שכן ס"ל לשו"ע בסימן קכב ס"ג].

נעיצה או הדחה

לרעק"א – כל הנידון בכלי שני הוא הבעין שע"ג הסכין, וכן הוא לשיטת הט"ז אף בבית השחיטה, כנ"ל. ויש לדון לשיטתם, אם נעיצה דווקא או שסגי גם בהדחה היטב. ועיין דברי רעק"א בריש סימן צו שהביא פלוגתא בין התורת חטאת לבין התבו"ש – אי מהני הדחה היטב. אמנם היד יהודה (סימן צד סוף סק"ד, ושולח שם לדבריו בסימן י' ד"ה "אך עוד") מבאר - דתליא אם הנידון הוא על הבליעות או על הטוח שע"ג הסכין. וא"כ, לרעק"א אף בסכין בן יומו – יהני הדחה היטב בדיעבד, ואילו לשיטת הגר"א שדמי לחם בית השחיטה - יהא תלוי בפלוגתת הט"ז והש"ך, ולשיטת הש"ך - יצטרכו דווקא נעיצה [אף באינו בן יומו].

פנאד"ש

(צד ס"ח) המחבר מביא את דינו של רבינו ירוחם, שגבינה חמה הנופלת על תנור פנאד"ש או על קערת בשר חמה – אינה אוסרת אלא כדי קליפה, ונחלקו האחרונים בביאור דין זה.

הש"ך (סקל"ב) מבאר, שהוא דין מיוחד בגבינה – שנחשב כחוש ואינו נכנס יותר מכדי קליפה. ודלא כדין צלי רגיל – האוסר כדי נטילה (סימן קה ס"ד). וכן הבין גם החוו"ד (סקי"ז), אלא שטוען שהרמ"א פליג על פסק זה, שהרי בסימן קה ס"ל לרמ"א (ש"ך שם סקט"ז – ע"פ דברי הרמ"א שם בס"ט) – שאין אנו בקיאים בין כחוש לשמן וכל כחוש נידון כשמן. ואף בגבינה ס"ל הכי כמו שהוכיח החוו"ד - מדברי הרמ"א בסימן צא ס"ה, הפוסק להדיא שגבינה אוסרת במליחה בכולו – כיון שאין אנו בקיאים בין כחוש לשמן. וע"ז סמך הרמ"א בנידון הפנאד"ש – שלא השיג על המחבר.

אמנם באחרונים נראה שלא ס"ל כן, והבינו שגבינה שאני – ובזה אנו ודאי בקיאים ודינו ככחוש אף למנהגינו. ומשום כך הקשה הפמ"ג (סוף סקט"ו במשב"ז) סתירה מסעיף דידן להא דסימן צא ס"ה. וכן דייק הבדי השלחן (ס"ח ביאורים סוף ד"ה "אם נפל") מדברי הדגמ"ר (כאן) - דס"ל שהוא דין מיוחד בגבינה.

ביאור החזו"א

החזו"א (סימן כב סק"ו) תמה על פירוש הש"ך בדברי רבינו ירוחם, שכן "אין דרך הראשונים ז"ל לקבוע הלכה בלא מקור", וא"כ "הדבר תימה כיון דכל חם בלא רוטב אוסר כדי נטילה מנין לנו שיצתה גבינה מכל האוכלין שבעולם שלא תבליע".

לכן לומד החזו"א כפשטות דברי הט"ז [(סקט"ו), ודלא כמו שפירש הפמ"ג את דבריו] – שמדובר כאן שנפל על כלי ולא על אוכל, וס"ל לרבינו ירוחם – שאין אוכל מבליע בכלי או כלי באוכל [בלי רוטב] – אלא כדי קליפה.

טוען החזו"א שלפי"ז, רבינו ירוחם פליג על הרשב"א [שהובא כאן בש"ך] – הסובר שאוכל עם קצת רטיבות מבליע בכלי כדי נטילה, וכן להיפך. אמנם באמת, לא מצינו בדברי הרשב"א הנ"ל דין זה – אלא מכלי לאוכל, אולם מאוכל לכלי לא מצינו. וא"כ יתכן שהרשב"א מודה לרבינו ירוחם בחדא ופליג עליה בחדא. ובאמת שברבינו ירוחם גופא נמצא רק דוגמא של מאוכל לכלי – וא"כ יתכן שלא פליגי כלל, אלא שהב"י למד מדבריו גם לדין מכלי לאוכל.

קושית ה"בדי השלחן"

בדי השלחן (שם, באמצע הדיבור) מקשה, שבסימן צח ס"ד מדויק ברמ"א – שכל חם האש אוסר בכולו ורק מליחה אוסר כדי קליפה, והוא דלא כפירוש החזו"א בדברי רבינו ירוחם – שמאוכל לכלי נבלע רק כדי קליפה. וא"כ להלכה ודאי שלא קיי"ל כן, וכן הוא בפמ"ג כאן - שאין המורי הוראה פוסקים כדברי רבינו ירוחם אלא אוסרים בכל מקרה כדי נטילה וכדין צלי בעלמא.