ציונים והערות -20 נט בר נט ב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / תערובות

# שמעתא דנ"ט בר נ"ט – ב' תמוז מס' 6

**נתבשלו ונצלו**

**חריף**

**הבולע מן החריף**

**קישות ליפתא וסילקא**

**הדחת קערות**

# נתבשלו ונצלו

תוס' והראשונים הביאו דברי ריב"ן דדגים **שנתבשלו** בקערה לא נחשב נ"ט בר נ"ט, והאריכו בדבריו. ומתוך דברי הראשונים עולה דיש ג' שיטות בזה, א. דוקא 'עלו' לאפוקי נתבשלו ונצלו. ב. אפי' נתבשלו אבל נצלו לא. ג. אפי' נצלו. ויש לטרוח ולבאר שורש וסברת כל שיטה ושיטה. וכן יש לברר איך הדין בטעם ג' ע"י בישול. **עיקרי הראשונים בסוגיא זו: תד"ה הלכתא, רמב"ן מד"ה והוי יודע, והרא"ש סי' כ"ט, וסי' ל', תוס' ע"ז ע"ו., טור וב"י ריש סי' צ"ה.**

**עי' בתוס'** דדעת **ריב"ן** (בשם רש"י) לדייק דדוקא דגים ש'עלו' בקערה, שריא, אבל בנתבשלו[[1]](#footnote-2), ע"י כח הבישול לא נחית חד דרגא, אלא נעמדו הדגים כאותו דרגה דהקערה, (נו"ט ראשון), והוכיחו מצנון דאמרינן (לחד פירושא), דדין הצנון כהסכין משום כח חריפותו לבלוע טפי. וכיו"ב כתבו **הרמב"ן** (ד"ה והוי יודע**), והרשב"א**, **והר"ן** [קי"ט] ד"ה ואחרים, דכל כה"ג **ממשו של בשר הבלוע בקערה נפלט** **בהם** והוה ליה כאילו נתבשלו עם בשר ממש דאסורין וכו', דע"י האש חשוב טפי ואוסר וכו', (ממשו הכוונה לחלקיקי הבשר שגורמים לטעם, דע"י האש יוצא **טפי**[[2]](#footnote-3)) וה"ט דצנון דמשום חורפיה מפליט ליה לסכין **עיקר ממשו** של איסור, עכ"ל[[3]](#footnote-4).

**רוב הראשונים פליגי על עיקר דינו -** תוס' העירו דברש"י דלפנינו מבואר לא כן[[4]](#footnote-5), ועי' **ברמב"ן** דכתב ותמה הוא לדבריהם כו' ועוד שאין טעם בדבריהם וכו', **והרמב"ם** ז"ל כך כתב קערה שאכלו בה בשר ובשלו בה דגים מותר לאכלן בחלב, וכן מפרש ר"ת ז"ל, עכ"ל. וכ"כ **בתוה"ב** פ"ו. דהעיקר הוא דאין חילוק, וכ"כ **הר"ן**. **ומבואר בראשונים** הנ"ל **דחולקים על שורש דברי ריב"ן** דכח האש מחשיבו ל'חד טעמא', וס"ל דבכל גוונא נחשב לנ"ט בר נ"ט[[5]](#footnote-6).

**ג' נו"ט -** הנה כתבו תוס' ואין לומר דשאני התם דהוי טעם ג' לפי שיש מים וכו'. **והיינו** דמלבד דיש לדון בעיקר חידושו דריב"ן דכח האש מעמידו כחד טעמא, יש עוד סברא לחלוק ולומר דבבישול שהוא ע"י המים, הרי אדרבה הוא עוד נ"ט להיתר[[6]](#footnote-7). **אמנם** ריב"ן להדיא אוסר אף עם מים. ועי' **תוס' ע"ז** ע"ו. (ד"ה בת יומא), דכתבו לענין הגעלת כלים, וז"ל וה"ר ברוך בספר התרומה כתב וכו' דאפי' לפי המפרש גבי דגים שעלו בקערה אבל נתבשלו לא, **הכא איכא ג' נ"ט של היתר,** הראשון שנבלע בכלי, וממנו למים, ומן המים חזר ונבלע בכלי. הרי מבואר דג' נ"ט שריא, אף למפרשים דדוקא עלו אבל בכח האש לא. וכ"כ **הרמב"ן והרשב"א** בחידושיהם[[7]](#footnote-8). וכיו"ב מצינו **ברא"ש** סי' ל' בשם **ספר התרומה** דירקות שהתבשלו בכלי חלבי שרי לאוכלם בבשר, משום שטעם החלב עובר דרך המים, **ועי"ש ברא"ש** דלדינא החמיר כריב"ן רק בנצלו.

**והנה** יל"ע טובא בדבריהם, דמה אהני דהם ג' נו"ט, והרי הכל ע"י בישול, וכמו דכח הבישול הוא להוציא תחילה מהכלי ונחשב המים כנ"ט ראשון, ה"ה הבישול האחרון יפליט, ויהא הכלי כנ"ט ראשון, ולכאו' זו דעת ריב"ן דאסר הביצים, וצ"ע דברי החולקים. **ולכאו'** היה אפשר לומר דהא דחידשו דבישול אהני להפליט כל ממשו, היינו דוקא מכלי ולא מאוכל (וכמו דמצינו הגעלה לכלים ולא לאוכלים), ולכך **כשיש מים אין מועיל כח הבישול להוציא הכל מתוך המים** ולכך הוה נ"ט בר נ"ט. **אולם** בלשונם נראה דהוא משום ג' נו"ט, והיינו דהיה פשוט להם דכח הבישול **מהני רק פעם אחת**, וממילא כאשר **גם אחרי הבישול יש 'נ"ט בר נ"ט', שרי**, וצ"ע בטעמא דמילתא.

**ובאמת** אפשר דריב"ן נמי מודה לזה (כדחזינן דנקטו כן הראשונים בפשיטות), אלא דס"ל דמים לעולם אינם 'בולעים' (עי' תוס' ק"ח: ד"ה שנפל), ולא יחשבו 'לבר' נ"ט, **דהבשר לא נעשה חלק מהמים** אלא נמצא בשכינותו, וכמש"כ **בפתחי תשובה** סי' צ"ה ס"ק א' בשם פני אריה, דנ"ט בר נ"ט הוא בכלי או בחתיכה שבלעה, שהבלוע נאחז ונדבק בו, אבל ברוטב דלא שייך בו בליעה כלל אלא תערובת, אין כאן נ"ט בר נ"ט. **דרכים נוספות** עי' הערה[[8]](#footnote-9).

**הנה** נתבאר **דהרמב"ן והרשב"א והראשונים** פליגי על עיקר דברי ריב"ן, וממילא אפי' בנצלו שרי, וכ"כ **בהג' אשר"י** דר"י אמר דאפי' נצלו שרי, וכן קיבל מר"ת. **והנה ברמב"ם** כתב דנתבשלו שרי, ולכאו' היה אפשר לומר דמודה בצלי, אולם הרמב"ן והרשב"א הנ"ל כתבו דהרמב"ם כדבריהם, וכ"כ **הב"י** בריש סי' צ"ה דמדסתם הרמב"ם ולא חילק, אלמא בכל גוונא שרי. **בדעת רש"י** יל"ע, דהנה תוס' מדייק מרש"י דגם בישלו, אלמא ס"ל דלא כריב"ן, אולם אי"ז ראיה דפליג נמי בצלי, אבל באמת כיון דתוס' דן בעיקר סברת ריב"ן[[9]](#footnote-10) א"כ נראה דנקטי דרש"י חולק בעיקר סברתו.

**לדינא -** בפסק הלכה ישנם נמי ג' שיטות, **א.** כתב **הב"י** ריש צ"ה, דרוב הראשונים חולקים ומתירים נ"ט בר נ"ט בכל גווני (כמש"נ לעיל), וכך **פסק בשו"ע** דאוכל פרווה שנתבשל או נצלה בכלי בשרי (נקי), מותר לאוכלו עם חלב. **ב.** **הרמ"א** כתב דהמנהג לכתחילה להחמיר בנתבשלו ונצלו, אבל דיעבד שרי הכל[[10]](#footnote-11). **ג.** דעת **המהרש"ל** דבנצלו יש לאסור בדיעבד, (אבל בישול שרי בדיעבד והיינו משום הנידון השני דג' נו"ט) והו"ד **בש"ך** שם.

# חריף

**אמר חזקיה משום אביי וכו', וה"מ צנון דאגב חורפיה בלע וכו'.** עי' **בדברי רש"י והראשונים** דיל"פ בזה ב' מהלכים, א. משום שמנונית, והחילוק הוא בין קערה לסכין, דקערה דרכה להיות מקונחת. ב. דעסקינן אפי' בסכין מקונח, ומשום הבליעות שבסכין אסור, דמחמת החריפות לא נחשבת בליעת הצנון נ"ט בר נ"ט[[11]](#footnote-12), ולפי"ז החילוק הוא בין צנון לדגים. **ונפק"מ גדולה לדינא בין הפירושים, האם בחריף איכא לקולא דנ"ט בר נ"ט,** ויש לברר את פסק ההלכה בזה, **ולכאו' תלוי בדינא דריב"ן הנ"ל**. וכן יש לברר אי גם המקבל מהחריף אינו נ"ט בר נ"ט (פלוגתת המג"א ואבן העוזר).

**בגמ' אמרינן דצנון אגב חורפיה בלע.** הנה מתבאר בשמעתין דשייך 'בליעה' אפי' בצונן וצונן, משום 'חריפות' יחד עם 'דוחקא דסכינא'[[12]](#footnote-13), ולפי' א' דאיירי בשמנונית בעין, הא דלא סגי בהדחה וגרירה אלא נאסר כל הצנון, הוא משום דהחריף **בולע** בכולו[[13]](#footnote-14), מכח חריפותו והדוחקא, ולפירוש ב' דאיירי ב'בליעות' דבסכין, הרי מתבאר דכח החריף **גם** **להוציא את הבלוע** מהסכין וגם להכניסו בכל הצנון. **ולכאו'** פי' א' פליג דלא מהני חריף אלא לבלוע. **ויותר נראה** דגם לפי' א' יש בכח הצנון להוציא את הבלוע מהסכין, אלא דס"ל דבבלוע שרי משום דהוא נ"ט בר נ"ט, **ונפק"מ בזה, לסכין של איסור,** דהרי באיסור לא אמרינן נ"ט בר נ"ט, וא"כ לכו"ע יאסר הצנון גם בלא שמנונית.

**והנה** בעיקר דברי חזקיה יש להעיר, דבשלמא לל"ב שפיר קאמר הלכתא וכו' דכל דבריו בדיני נ"ט בר נ"ט, והיינו דאע"פ דבדגים הוה נ"ט בר נ"ט, אמנם צנון מחמת החריפות לא נחשב נ"ט בר נ"ט, אבל לל"ק דמשום שמנונית הוא, א"כ לכאו' כל ההבדל הוא בדרך העולם דמקנחים הקערה ולא הסכינים, ואינו ענין לדין הראשון דהלכתא כשמואל ולא כרב. ויש ליישב.

**קו' עצומה בפסק ההלכה -** לעיל נתבאר דרוב הראשונים הסיקו דאין חילוק בין נתבשלו לעלו, ובאמת **מאותו הטעם** גם **פירשו כלשון א' דרש"י**, עי' הערה[[14]](#footnote-15). **והנה השו"ע** (צ"ה א') פסק כרוב הראשונים דגם נתבשלו הוה נ"ט בר נ"ט, ומאידך הכא פסקו **השו"ע והרמ"א** (צ"ו א') דבחריף לא נחשב נ"ט בר נ"ט. **והקשה הפר"ח** צ"ו ס"ק ב' דהוא מופרך מיניה וביה, דהרי כתבו כל הראשונים דלפירוש דחריף מפקיע מלהיותו נ"ט בר נ"ט כ"ש נתבשלו, וכיון דנקטינן דנתבשלו הוה נ"ט בר נ"ט, א"כ ה"ה חריף. **ועי' פמ"ג** צ"ו שפ"ד ס"ק ב' דהביא דהפר"ח חרה אפו בפסק השו"ע[[15]](#footnote-16), והביא דהפלתי הסיק דמה"ט יש להקל בחריף בצירוף עוד ספק, **אמנם** הפמ"ג הסיק דאין לזוז מפסק השו"ע. ויש להתייגע הרבה ליישב קושיא זו, ולהעמיד דעת השו"ע ודעימיה, ועי' **יד יהודה** צ"ו ס"ק ג'.

**חריף גם משביח וגם מפקיע נ"ט בר נ"ט -** עי' **תד"ה** אגב, דהביאו דיש דין נוסף בחריף שהוא משביח טעם שנפגם. **והנה** יש לברר דעת תוס' אי פירש לשמעתין משום שמנונית או כפי' ב', ועי' תוס' לעיל קי"א: ד"ה אמר אביי, דמפורש שנקטו בפשיטות שחריף קעביד ליה לחד טעמא, ולא משום שמנונית וכן בד"ה הלכתא נראה דזהו הפרוש העיקרי דכתבו ומיהו לפירוש לשון אחר וכו', וכן מתבאר מפשטות דבריהם דדנו הכא בדין נטל"פ בסכין מקונח, נראה יותר דפירשו דאיירי בסכין מקונח (דלפי' דיש שמנונית בעין, אין התירא דנטל"פ) וכ"כ להדיא **הסמ"ק** הו"ד **בב"י** ריש סי' צ"ו. **ומתבאר** שהחריף מפקיע נ"ט בר נ"ט, ובאותו בליעה הוא פועל גם להחשיבו וגם משביחו, **וכן מפורש לדינא בפוסקים** (טור וב"י ריש צ"ו) דלשיטות דחריף מפקיע נ"ט בר נ"ט הוא גם משביח.

**בעיקר** מה דהביאו תוס' דבגמ' בע"ז איתא גבי חלתית דכיון דהוא חריף הוא משביח טעם פגום, ונסתפקו תוס' אולי גם שומין כרישין ובצלין ישביחו. עי' **רמב"ן** שצידד דדוקא חילתית, ועי' **ב"י** כמה שיטות בזה.

# הבולע מן החריף

**הנה** בגמ' איירי (לפי' ב') לגבי הא דהחריף **בולע ושואב הכל מהסכין** ולא הוה נ"ט בר נ"ט, אבל יש לדון אי דבר חריף **מבליע**, וכגון חתך צנון שבלע טעם בשר, האם הסכין בולע בקרבו את הבשר, ולא יחשב נ"ט בר נ"ט, **ונחלקו בזה גדולי האחרונים,** [והיא נפק"מ גדולה ומצויה במכניס לבלנדר בצל שחתכו בסכין בשרי האם הבלנדר נהיה בשרי], עי' **במג"א** סי' תנ"א ס"ק ל"א גבי חתך תבלין בסכין בשרית והכניס התבלין למכתשת, דנעשתה המכתשת לבשרית, כי החריף מבליע, ובחריף אינו נחשב נ"ט בר נ"ט. אולם **האבן העוזר** (עומקא 181) חלק עליו דהגם דהוא מבליע, מ"מ יש בו היתר דנ"ט בר נ"ט. והיינו דאף דכח החריף אהני להבליע, אך מ"מ הסכין הוה נ"ט בר נ"ט, דדוקא כשהחריף עצמו בולע הוא שואב הכל ולא נחשב נ"ט בר נ"ט. [ובבצל דאיסורא דלא שייך נ"ט בר נ"ט מודה להמג"א]. **ועי"ש** בתחילת דברי המג"א שכ' **דבב"ח** מבואר דלא הוה נ"ט בר נ"ט, וכן **בגליון רע"א** שם ציין דביו"ד פליג בזה האבן העוזר, ונראה מזה דרע"א מסכים לדבריו. **ויש להתייגע הרבה בביאור פלוגתתם,** אם פלוגתתם היא כפשוטו, שנחלקו האם דוקא כשהוא בולע הוא שואב הכל או גם כשמבליע, או דפליגי בענין יסודי בהא דנ"ט בר נ"ט מפקיע חריף, וצ"ע, ויש להאריך בדבר[[16]](#footnote-17).

**ולמעשה,** עי' **מ"ב** תנ"א ס"ק צ' דכתב להחמיר כדברי המג"א, אולם באמת **דעת גדולי ההוראה להקל בזה**, והיינו בגוונא המצויה דחתכו בצל בסכין חלבי דאינו ב"י (דהרי סתם כלים אינן ב"י), והכניסו הבצל לבלנדר, דלא נעשה הבלנדר לחלבי, משום חמישה צירופים, **א.** כתב הב"י בריש סי' צ"ו דלהרשב"א וכמה ראשונים דוקא צנון נחשב חריף, אבל בצל אינו חריף ואינו בולע ומבליע. **ב.** כל הדין דחריף מפקיעו מלהיחשב נ"ט בר נ"ט אינו דין ברור, ואדרבה לרוב ראשונים צריך להיות דשרי, דהרי קי"ל דנתבשלו שרי וכקו' הפר"ח הנ"ל, וכתב הפלתי להקל בצירוף עוד דבר. **ג.** גם אי חריף לא נחשב נ"ט בר נ"ט, אבל אפשר דהפלטתו הוה נ"ט בר נ"ט, כד' האבן העוזר והב"ח ורע"א. **ד.** אין 'בלוע' יוצא בלא רוטב, כטענת החו"ד הו"ד בהערה לעיל. **ה.** כיון דאינו ב"י א"כ בעינן חריף שישביח, והרי נסתפקו התוס' אי בצל משביח, ועי' ב"י דכן דעת כמה ראשונים דרק חלתית משביח, ועוד די"א דגם אי צנון משביח (כיון דהוזכר בתלמוד), אבל בצל גרע ואינו משביח הנטל"פ. **וא"כ עולה דאי הכניסו בדיעבד לבלנדר בצל שנחתך בסכין חלבי או בשרי שאינו ב"י, אין הבלנדר טעון הגעלה.**

**קישות ליפתא וסילקא**

**אבל קישות גריר לבי פסקיה ואכיל וכו'**. עי' **חידושי הרשב"א** ד"ה אמר חזקיה, דלפי' א' דמשום שמנונית אתי שפיר הא דבקישות אע"פ שהיא מתוקה צריך גרירה, אך תמוה מ"ט ליפתא אי"צ, והרי יש בה שמנונית, ולפי' ב' דמשום החריפות הוא בולע מהסכין ניחא ליפתא דאינו חריף, אך קשיא דא"כ קישות דמתוקה היא אמאי גורר, **והסיק דפי' א' עיקר,** ונדחק שם דליפתא דשרי אין הכוונה ללא הדחה, דלעולם בעי להדיח, ובקישות כיון דהוא רך לא שייך הדחה ובעי גרירה (אמנם ברש"י משמע דלא כדבריו ועי' לקמיה).

**הרמב"ן** נקט נמי כפי' דמשום שמנונית, דאי משום הבליעה מ"ט צריך גרירה בקישות, אך הקשה (בד"ה אבל קישות), דמ"מ ליסגי בהדחה ומ"ט בעי גרירה, ותירץ דאגב דוחקא דסכינא בלע, עכ"ד. **ומתבאר** דאע"פ שהוא מתוק הוא בולע **מעט**, ונמצא דהשמנונית קיים שם כ'טעם' 'ובלע', ולכך לא סגי בהדחה. (ומבואר שיש בלע בלא חום אפי' בלא חריפות והוא משום דוחקא דסכינא, ועי' סוף סי' פ"ט, ובט"ז שם כתב דקי"ל דאין דוחק דסכינא אלא בדבר חריף בלבד), **ובהמשך כתב הרמב"ן** לפרש באו"א דאיירי ברותח אבל צונן אינו בולע כלל, יעו"ש.

**קילחא דלפתא שרי.** **פרש"י** משום 'שהוא מתוק ואין טעם שומן ניכר בו'. וצ"ב והא איכא שמנונית בעין (דמסתמא קאי נמי למהלך הראשון והעיקרי שפרש"י), ומה מהני מה דהטעם אין ניכר בו. וי"ל להמתבאר ברמב"ן דהגם שאינו חריף מ"מ ע"י ה'דוחקא' הוא נבלע ואינו בעין, אלא הוא קיים רק כטעם וכבלע, וע"כ דינו כדין טעם, ולכך אמרינן **דבליפתא** אין השמנונית מטעימה ושריא, (דיש מאכל שהשמנונית אינו מטעימו אפי' בפחות מס', עי' צ"ו: רד"ה כבשר בלפת).

**דסילקא אסירי.** לכאו' היינו דהסלק הוא חריף כצנון. כ"כ **הטור** צ"ו דצנון או שלקות שווים בדינם, וכתב **ב"י** דצריך לגרוס סלקות, וכ"כ **בשו"ע** ס"א, אמנם עי' היטב ברשב"א ב"ד ד. דנראה דאינו חריף אלא שטבעו למשוך.

**הדחת קערות**

**תד"ה הלכתא, והראשונים בשם סה"ת, כתבו דהמדיח קערות בשריות תוך קערה חלבית[[17]](#footnote-18), דהפליטת חלב ופליטת הבשר מתערבים במים ונאסרים ושוב אוסרים הקדירות,** ובפשוטו הוא תמוה דהרי הוי נ"ט בר נ"ט בדיוק כמו דגים שעלו בקערה. **ועי' בתוס' כמה חילוקי דינים בזה, ועי' רמב"ן ד"ה כתב בעל התרומות, ותוה"ב פ"ו., ור"ן קי"ט מד"ה וכתב בספר.** ויש לדון ולברר הרבה שורש פלוגתתם וסברותיהם.

**הגוונא הפשוטה לאיסורא -** כתבו **תוס'** ד"ה והלכתא, והראשונים כתבו דלריב"ן הנ"ל ודאי יש לאסור, דאינו נ"ט בר נ"ט[[18]](#footnote-19), אבל גם לדידן יש גוונא דפשוט לאסור, והיינו היכא **ששניהם בני יומן ויש שמנונית בעין** על הקערות וכו', ללשון אחר שפירש בקונטרס וכו'. וצ"ע כוונתם, דאם יש שמנונית פשיטא, ומ"ט הוסיף ללשון אחר, וכן קשה מ"ט צריך שיהא ב"י, הרי לכאו' רק בלע נפגם כשאינו ב"י וכמש"כ תוס' לקמיה ד"ה אגב, 'אם הסכין מקונח' אלמא דבאינו מקונח אין נפק"מ[[19]](#footnote-20).

**הגוונא הפשוטה להתירא -** עוד כתבו התוס', דיש גוונא דפשוט להתירא, והוא **כשאחד מהם אינו ב"י,** (וליכא שמנונית), **והנה** מלשונם נראה דרק אותו שהוא ב"י שרי, וכ"כ **הגר"א** צ"ה ט"ז (בכוונת התוס'), אולם עי' **מהר"ם** דלכאו' בכה"ג גם השני שהוא ב"י מותר. וכ"כ **בהג' אשר"י** דקערה בשרית ב"י והמחבת החלבית אינו ב"י הקערות פשיטא דמותרות דהרי נבלע בהם חלב דאינו ב"י, **וגם המחבת מותר** דהוה נ"ט בר נ"ט, דאינו ב"י נחשב התירא[[20]](#footnote-21), והכי פסק **הרמ"א** צ"ה ג'.

**אמנם בגוונא דליכא שמנונית ושניהם ב"י,** בזה בא הנידון ד'הדחת קערות', **הרמב"ן, הרשב"א והרא"ש** התירו את הקערות, **ותוס' וסה"ת והר"ן** אוסרים, וכתבו בזה **תוס' והר"ן** ב' ביאורים.

**ביאור א' דתוס' והר"ן** - (דנו"ט ראשון ונו"ט ראשון נתערבו לחודייהו). כתבו **התוס'** דכיון דהקערות נוגעות במחבת ונפלט טעם מזה לזה הוי טעם שני באיסור. ומשמע דנכנס פליטת חלב לתוך הקדרה הבשרית וכן איפכא, ועי' **בתוה"ב** פ"ו. דכתב "ואין דברים אלו מחוורין כלל שהרי אין הקערות פולטות אלא בסיבת המים שהפליטן, והילכך כל שזו או זו פולטת כבר חזרה אותה פליטה בתוך המים לנ"ט בר נ"ט עכ"ל. וצ"ע מה יענו התוס', והרי מודו כו"ע דאין כלי מפליט לכלי בלא רוטב. **וצ"ל** דאע"פ שבאמת הרוטב מוליך הפליטה, מ"מ **אין מוגדר שההתערבות במעט אותו רוטב**, עד כדי דנגדירו לבר נ"ט, אלא **מוגדר נגיעת כלי בכלי**, ועבר טעם ראשון לתוך טעם ראשון, וצ"ע.

**ועי' בר"ן** שכתב דלא דמי לדג, דהכא טעם החלב הנפלט לתוך המים מקבל טעם מטעם הבשר ראשון שבקערות, דמאן לימא לן שלא יתערבו פליטת הבשר ופליטת החלב בעצמן, **שלא באמצעית המים**. **הנה** כתב הר"ן דנאסרו במים, ואעפ"כ לא התערבו במים, [ולא קאמר כתוס' דהבשר וחלב נעשה בכלי, אלא שהבשר והחלב נעשו במים, וכמפורש בספר התרומה דנאסרו במים, ושוב נאסרו הקדרות], וצ"ב כוונתו, ועוד צ"ע קו' הרשב"א הנ"ל דודאי הפליטה ע"י המים. וביאר **בשו"ת החת"ס** (יו"ד ע"א), דמים צלולים אינם בולעים ולא נחשב 'בר נ"ט' אלא כמעורבים, ועי' **אנשי שם** על הר"ן אות י"ד, ולא שת לבו דזו כוונת הר"ן עכ"ד. וכן הבאנו לעיל מהפת"ש צ"ה א'. **אך** פירושו צ"ע, שהרי כתב הר"ן 'דמאן לימא לן', והרי לפרוש זה לעולם הוא הכי, דהרי מים אינם בולעים וצע"ג.

**ביאור ב' דתוס' והר"ן -** כשהטעם שני של בשר ושל חלב נכנס במים **מיד** נאסרו המים, וחוזרין ואוסרין הקערות והמחבת. ואע"פ דלדעתם טעם ב' שרי, וא"כ במים כבר אין כאן בשר ואין כאן חלב ומ"ש מהדג. **ויל"פ** כמש"כ **תוס' בזבחים** צ"ו. דאם בהתערובת הוה 'בשר' והוה 'חלב' הרי נעשה כאן בב"ח, [ואע"פ שלמעשה אחר ההתערבות הוה שני], וה"נ כל המים הם כאחד ובהם מכניסים 'בשר' ו'חלב', ומיד באותה שעה מוטעמים המים מבשר וחלב יחדיו, ולא דמי לדג דקודם מתבטל הבשר בדג כמש"כ תוס' לעיל מזה. וכ"כ **הר"ן** בביאורו השני[[21]](#footnote-22).[[22]](#footnote-23).

**ביאור דברי הרמב"ן -** **הרמב"ן** הקשה דדמיא ממש לדגים, דקערה היינו קערה, מים רותחין שפלטה בהן היינו דגים, מחבת חולבת היינו כותח, והוה טעם ג' (בשר בקערות, קערות במים, מים בחלב), והוסיף הרמב"ן דלא נימא דההתערבות תיעשה במים ע"י טעם שני של בשר עם טעם שני של חלב (לטעמיה דטעם שני שמיה טעם), כמו דאין אנו דנים דכבר נעשה התערבות תוך הדג, דבעינן שיתערבו החלב עם הבשר ויטעימו זא"ז, [ועי' שו"ת רע"א ר"ז]. **והדברים** עדיין צ"ב, דודאי במציאות הם מטעימים זה את זה, דהרי כל המים מוטעמים בבשר ובחלב, ומהי טענתו דלפרשת בב"ח בעינן שיטעימו, והא הטעימו[[23]](#footnote-24) וצ"ע. **ונראה** דודאי במציאות טעמם מעורב, אולם להגדרתם יש ב' פנים, **א.** קיומם במים הוא בתורת מטעימים למים, (וכן בדג), וזהו מוגדר טעם שני. **ב.** ישלדון להם תערובת עצמית, (מלבד מה דהם נבלעו כאן להטעים המים) וזה הוה כטעם ג', ואהא כתב הרמב"ן דל"תבשיל" בשר בחלב **בעינן להגדירם דהם ראוים להטעים זא"ז לחוד**, ולא סגי בזה שנקלעו שניהם להטעים המים או הדג, ותערובת נוספת זו הוה טעם ג', וכמש"נ. **אבל הסה"ת** לא חש לזה וסבר דסגי בעצם זה **שהמים מוטעמים בבשר וחלב** יחדיו, (ולא דמי לדגים וכמש"כ התוס' והר"ן). ועי' **בתוה"ב** פ"ו. דהעמיד שני קושיות על סה"ת, ראשית, דהכל הוא דרך המים, ועוד דאין כאן בשר בחלב כלל, וסיים דכן דעת הרמב"ן, ולכאו' כוונתו להנ"ל, וצ"ע.

פסק ההלכה - פסק הב"י בבד"ה ד'לענין הלכה כיון שהאחרונים מסכימים להתיר ומסתבר טעמיהו הכי נקטינן'. וכך פסק בשו"ע דהמדיח כלים חלבים ובשריים יחד בתוך כלי ראשון (מצוי במדיח כלים) אם הם נקיים לגמרי שרי, והרמ"א מחמיר. וכן נפק"מ מצויה איכא במרק פרווה שמתבשל בכלי בשרי ב"י, ועירב עם כף חלבית ב"י, דלהרמ"א יש לדון דהכלי הבשרי הפליט וכן החלבי והכל נאסר, וצ"ע.

**בסיעתא דשמיא סיימנו כל עניני תערובת דבמסכת חולין**

**ובעזה"י בתחילת שבוע פר' מסעי, מתחילים כולם בצוותא חדא שמעתתא ד'ריחא' (ע"ז ס"ו:, פסחים עו:) והמסתעף לעניני 'זיעה', דהיא השלמה חשובה לכל עניני טעם ובליעות**

1. **הנה** נתבשלו דריב"ן הוא כולל נמי צליה כמבואר בראשונים, וכן כולל נמי אפיה כמבואר בראיית הראשונים מפת (ועי' ברא"ש דאם אפייה **כ"ש** נתבשלו, ועי' הג' אשר"י), והיינו דכל אשר ע"י האש שווה הוא לענין זה. **ומצינו** עוד בבית יוסף [סי' צ"ה] "מצאתי כתוב דגים שעלו בקערה וכו' דוקא שאחד מהם חם, אבל שניהם חמין לא, אפילו דיעבד וכו'. וביאר הב"י דדייקו זאת מהטור דכתב דגים רותחים שנתנן בקערה צוננת או שהדגים צוננים והקערה רותחת מותר לאכלו בחלב, דמשמע הא שניהם חמים אסור. אמנם לכאו' בר"ן וברשב"א דלקמיה יש לדקדק דדוקא אש. [↑](#footnote-ref-2)
2. **לכאו'** הא גם ב'עלו' אתי משהו מהממשות, דאל"כ לא היה הרגשת טעם, אלא ר"ל **דנבלע הרבה מהממשות**, וכמש"כ רש"י ותוס' בלע **טפי**, וכן הוא בחי' הרשב"א דב'עלו' אין להם **כח כל כך** להפליט וכו', ופשוט. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ובתוה"ב** פ"ו. כתב, **דטעם גמור** קולטין ממנה, שכח האש מפליט הכלי **הרבה.** ואולי לטעמיה אזיל התם דעיקר שמעתין היא ענין 'קלישות' הטעם (ומתבאר דבזה שנשאר חלקיקים הוא קלישות באיכות). [↑](#footnote-ref-4)
4. **ועי'** בתוס' דסברו להוכיח משלמים דלא כדבריו, ודחו דהא אפילו בישל בה חטאת שרי וכו' וגם מיפסלי ביוצא. ורבים נבוכו בפשט דבריהם, דלכאו' כמו דגבי שלמים כתבו דנחשב 'התירא' כי עדיין לא נעשה 'נותר', א"כ 'יוצא' נמי הרי עדיין לא יצא. וחזינן דנותר הוא שם חדש דחל ומתחדש במצב שהבשר 'נותר' דאז הוא נעשה איסור בלאו וכרת וטעון שריפה, (וכן יש לאו להותיר היינו להחיל בו 'מצב' והגדרה הנ"ל), משא"כ 'יוצא' אי"ז שם מחודש, אלא כבר עתה כל הכשרו הוא תוך מחיצתו.

   **מה** שדחו תוס' ובכלי מקדש אוקמוה אדאורייתא, עי' מהר"ם שהקשה דא"כ מ"ט ציותה תורה להגעיל (ולשבור כלי חרס וכו') והרי כאשר יבשלו בהם יתבטל, וכן צ"ע בגמ' סוף ע"ז דהאריכה לדון בהא דמבואר שם דכלי הטעון ליבון סגי לו בהגעלה, ולכאו' הא כשיבשל הוא מין במינו, וכל מה שיבשל יהא מותר, ובכלי מקדש לא הצריכו ס'. ועי' ראש יוסף ד"ה והא, דאה"נ אחר שיבוא לתבשיל יהא מותר, ואפ"ה גזה"כ דבעינן מעשה הגעלה בהכלי, ולכך דנה הגמ' איך מהני הגעלה לכלי הטעון ליבון. [↑](#footnote-ref-5)
5. **קו'** הרמב"ן והרא"ש - הרמב"ן והרא"ש (סי' כ"ט) הקשו דגם ב'עלו' בולע כדי קליפה, ואפ"ה אמרינן נ"ט בר נ"ט, ולכאו' אין מובן לקו', דכל דברי ריב"ן הם דכח הבישול לבלוע הכל (וכמו שהאריך הרא"ש גופיה לדמות לחריף), אולם כשהוא חום בעלמא הרי מאותו סיבה שאינו בולע אלא כדי קליפה, הוא גם הסיבה שאין כוחו שווה לבישול, וצ"ע, וכעי"ז כתב הב"י סימן צ"ה בד"ה מצאתי. ועי' ברא"ש שתירץ על קושיא זו בזה"ל, 'בבליעה מועטת התירו', ואינו מובן איך התירו את האסור, וכי כל דברי ריב"ן מדרבנן הוא דנימא דבבליעה מועטת התירו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. **והא** דלא כתבו לתרץ הראיה מתנור דשאני התם דאין מים, עי' מהרש"א. [↑](#footnote-ref-7)
7. **הנה** הראשונים השוו דינא דריב"ן לחריף, ועי' רמ"א צ"ה ס"ב דחריף אהני אפי' בנו"ט ג', ועי"ש פת"ש ס"ק ד' דהקשה מהסכמת הראשונים דבנו"ט ג' לא אמרינן דחשיב נו"ט. [↑](#footnote-ref-8)
8. **בשפתי** דעת צ"ד סוף ס"ק ט"ו, כתב דריב"ן אסר מחשש שמא נגעו הביצים ישירות בכלי, (דאוכל בולע מכלי גם בלא רוטב), עי' ברא"ש שם ומהרש"א הנ"ל. **דרך נוספת** אפשר לפרש ע"פ יסוד החו"ד צ"ה א' דכל דהוא כח בישול אחד אינו נחשב בר נ"ט יעו"ש, אמנם בראשונים מבואר לא כן, וכמו שהעיר שם האמרי ברוך. [↑](#footnote-ref-9)
9. **דהרי** הוכיחו מצנון, ומפת שאפאה, ורק אח"כ העלו החילוק דמים ודחאוהו, וגם בטור (צ"ה) מתבאר דרש"י מתיר בכל אופן דעי"ש דהביא ג' שיטות, א. ריב"ן דמחמיר. ב. רש"י דמתיר. ג. ס' התרומה שמחלק בין נתבשלו לנצלו. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ועי'** ט"ז ס"ק ג' דב' עניני לכתחילה איכא, ב**'עלו' גרידא** אין להעלות לכתחילה אוכל פרווה בצלחת בשרית ע"מ לאוכלו עם חלב, אבל אם עלה לכתחילה יכול לאוכלו לכתחילה עם חלב, משא"כ **נתבשלו ונצלו** לכתחילה לא יערבם עם חלב, ורק אם כבר עירבו בהם חלב, מותר לאוכלם. [↑](#footnote-ref-11)
11. **והסברא** בזה מפורשת בראשונים הנ"ל כאשר הביאו ראיה מחריף לריב"ן, דהחריף מבליע את כל עיקרו וממשו, ועי' אבן העוזר צ"ו ג' "נ"ט בר נ"ט רוצה לומר דטעם הראשון נכנס קצת ממנו אל הכלי וחוזר ויוצא **קצת** מהטעם שבכלי אל המאכל, על כן נקלש הטעם ונתמעט, אבל דבר חריף בולע **כל** מה שבתוך הכלי". והגם שנתבאר דלהרבה ראשונים עיקר דינא דשמעתין הוא מה שהוא "בר נ"ט" ולאו משום הקלישות, מ"מ אי לא נקלש אלא יצא כולו הוה כאילו לא היה שם ולא נחשב "בר הסכין" ו"בר הדג", אלא כאילו יצא מהממש. [אמנם כל זה לדעות שהחמירו בנתבשלו וחריף, אבל לקושטא דעת רוב ראשונים דמ"מ שרי, ומשום דסוף סוף הוא בר נ"ט]. [↑](#footnote-ref-12)
12. **אין** דבר חריף מפליט ומבליע אלא ע"י דוחקא דסכינא, כמבואר ברש"י (ועי' משב"ז ס"ק ג' מה דמדקדק מלשון רש"י), ובראשונים, וכ"כ הט"ז צ"ו ס"ק ג' דחריף דנמלל בקערה חולבת לא נעשה חלבי, דבעינן דווקא דוחקא דסכינא, וכ"כ הש"ך שם ס"ק י"ח. **ו****כן הוא הלשון דאמרינן צנון 'שחתכו'**. ודוחקא דסכינא בלא חריף אינו בולע (בכולו), ועי' לעיל תוס' ח: ד"ה אגב דוחקא, ועי' לק' בדברי הרמב"ן גבי קישות. [↑](#footnote-ref-13)
13. **כ"כ** בחידושי הרשב"א בשם רש"י, אמנם עי"ש ובר"ן ק"כ מדפי הרי"ף, דלחלק מהראשונים משום חריפותו בולע כדי נטילה, אבל לא יותר, דהרי אפי' חם וחם כשהם מסולקין מן האור סגי בנטילת מקום, והביאו דכן דעת הרא"ה ז"ל, אבל הרשב"א הסיק דמדלא יהיב שיעורא כדיהיב בקישות גריד לבי פסקי, משמע דאגב חריפותו בלע טובא ואוסר את כולו. [↑](#footnote-ref-14)
14. **עי'** בתוה"ב ב"ד ד. שכתב דלא נראה לו הפירוש השני ברש"י, משום דאין סיבה שהחריף לא יחשב לנ"ט בר נ"ט, דמ"ש מדגים. וכיו"ב כתב הרמב"ן ד"ה והוי יודע שהקשה על פי' ב' ברש"י דא"כ קישות מ"ט בעי גרירה, ולכך הכריח דמשום השמנונית היא, ובזה גופא דחה את השיטה שנתבשלו שאני, וכן הר"ן נקט בפשיטות כלישנא קמא דמשום שמנונית. [↑](#footnote-ref-15)
15. **ועי"ש** תירוצו דחריף עדיף על נתבשלו. אמנם קשה דהיא סברא הפוכה מהמבואר בראשונים (תוס', רמב"ן, רשב"א, רא"ש ותורא"ש, ור"ן) וצ"ע. ועי' פת"ש ס"ק ד', ובחזו"א או"ח קי"ט ס"ק י"ג ד"ה ולפי'. [↑](#footnote-ref-16)
16. **החו"ד** (צ"ו ס"ק ו') חולק על המג"א מסיבה אחרת, וז"ל דאינו מבליע משום **דאין טעם הבלוע יוצא בלא רוטב**. ויל"ע בדבריו, מנין לו דהכלל ד'הבלוע' יוצא בלא רוטב, הוא אפי' בחריף, דכמו דחזינן דעדיף חריף דהוא מבליע בצונן (כשהוא גוף איסור), אע"פ דבדר"כ אין בליעות ופליטות בצונן, הרי ע"כ דחריף שאני, ומה התמיהה הגדולה על המג"א. וי"ל דדינא דאין בלוע יוצא בלא רוטב, נאמר גם בדבר רותח, הרי דאף דב' חתיכות רותחות (כשאחת היא עצמה איסור) היא אוסרת את השניה, ואפ"ה נאמר בה שאין 'בלוע' יוצא בלא רוטב, א"כ חריף נמי דלא עדיף על רותח. **ומעתה** צ"ע המג"א והאבן העוזר, וכי נקטו דחריף עדיף על רותח, אולם מאידך הא קי"ל דבמבושל וצליה אמרינן נ"ט בר נ"ט ובחריף לא, אלמא יש ענינים דבהם עדיף חריף על רותח, וצ"ע.

    **ילה"ק** על החו"ד אי גם בחריף אין בלוע יוצא בלא רוטב, איך יוצא הבלוע מהסכין דחתך בו הצנון. וי"ל כמש"כ הרשב"א (ק"ח:) **דשאני כלים מאוכלים**, דכלים אין נסרכת בהם בליעתם אלא עומדת בתוכן כעין כנוס, ובמעט רתיחה יוצאת בליעתן מהן כולה או מקצתה, משא"כ באוכלים שהיא נסרכת ומתפשטת בתוכם, ואינה יוצאת בנקל כ"כ, והלכך אינה יוצאת כי אם ע"י רוטב, ותדע לך שהרי יש הגעלה לכלים משא"כ לאוכלין, וכל זה לקלות פליטתן של כלים וכו' וה"נ **אע"פ שהכלים פולטין הן בליעתן ע"י רותח יבש אין דנין מכלים לאוכלים**, עכ"ל. הרי מפורש בענין זה לחלק בין כלים לאוכלין, ומבוארים דברי החוו"ד דהרי יש חילוק בין כלי לאוכל, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-17)
17. **בכלי** ראשון (היינו דהמחבת היה עם מימיו על האש והוסר), וברמב"ן כתב מים רותחים. אמנם עי' לעיל דדינא דריב"ן הוא רק על האש, והכא כתבו תוס' והרא"ש דלריב"ן ודאי יש לאסור, ועי' תורא"ש בסוגריים, דהכא איירי נמי על האש. [↑](#footnote-ref-18)
18. אבל הרא"ש סי' כ"ט כתב דגם לריב"ן יש להתיר,דכיון דבמים הוא תערובת דטעם ב' עם טעם ב', אף לריב"ן שרי דלא אסר אלא לאכלן בכותח דיש כאן ממשות חלב עם טעם ב' דבשר. ונראה דדבר גדול השמיענו כאן, והדברים סתומים ומחוסרי ביאור. וע' רע"א בכת"י (הוצאת שולחן מלכים), בגליון השו"ע סי' צ"ה, מש"כ בביאור דבריו. [↑](#footnote-ref-19)
19. **וכ"כ** תוס' ע"ז ס"ט. (בריש העמוד), אמנם עי' רש"ש על תוס' ע"ז ס"ו: ד"ה רבא אמר, דמתבאר דהוא נידון בראשונים, ועי' ביאור הגר"א סי' ק"ג בליקוט. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ובדעת** התוס' עי' ראש יוסף דחיישינן שמא נגע בבן יומו. [↑](#footnote-ref-21)
21. **והא** דכתבו דנאסרו המים, לכאו' אינו אלא דין חענ"נ דשאר איסורים, [וכן ס"ל לספר התרומה, עי' תוס' ע"ז ע"ו.], אמנם עי' ב"י ק"ג ז' דמים המצטרפים לתערובת בשר בחלב מצטרפים המים לחענ"נ גם לרבינו אפרים. [↑](#footnote-ref-22)
22. **בט"ז** צ"ח ס"ק ה', כתב דכוונת התוס' **במהלך השני** נתבארה **בפירוש הראשון של הר"ן**. והדברים סתומים. ונראה דפירש דאין כוונתם הכא ע"פ התוס' בזבחים, אלא כוונתם לסברא הנ"ל דמים אינם בולעים, וזהו גם הפירוש בר"ן וכמש"כ החת"ס. ובתפארת למשה תמה על עיקר דברי הט"ז דהרי אדרבה ביאור א' דהר"ן דמיא לביאור א' דתוס' והשני לשני, הו"ד ילקוט מפרשים (שו"ע פרידמן), והינו כמש"נ בפנים. [↑](#footnote-ref-23)
23. **ואם** ניישב **דעצם זה שהתערבו בשר וחלב יחד במים הוא התערבות נוספת** וכנ"ט נוסף, א"כ **אי"ז שייך לדין מיוחד בבשר וחלב** שיטעימו זא"ז. [↑](#footnote-ref-24)