ב_ק ה ו ט - מאור התלמוד
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא

*![](data:image/jpeg;base64...)*

**כהן**

**[PHONE_REMOVED]**

*ציונים ועיונים*

שור שנגח את הפרה

תוד''ה שור זו דברי סומכוס - **העולה מן הסוגי' ומדברי התוספות דסומכוס נחלק רק במקום מר"ק ולא במקום מוחזק . ובפשטות נמצא א"כ דלחכמים מוקמינן אחזקת מר"ק אף במקום שטוען המר"ק שמא כנגד ברי שטוען התובע [עי' שדן בזה בקונטה"ס א, ז (ודחייתו צ''ב מדברי התוס' בסוגיין) וע"ע שמעתא ד' כ"ד ].**

**ומבואר דאית ליה לסומכוס מוחזק אף בטענת שמא, עי' תוס' ב"מ ק. שמפשטות דבריו משמע שרק כשטוען המוחזק ברי מודה סומכוס (ועי"ש במהרש"א) וכבר העיר בס' נועם ירושלמי כאן דמשמע תוס' דידן דפליג.**

בעיקר דעת סומכוס - **יעוי' תוס' ב"מ צז: ד"ה לימא שעולה מדבריו שביסוד הדין מודה סומכוס שאין להוציא ממוחזק בלא ראיה, ואך דס"ל דשניהם נחשבים למוחזקים ע"י טענותיהם, ולכן אין צריך לראיה (והובאו הדברים בקונ' הספקות כלל א, ד ובכלל ח, ז עיש"ה).**

תוד"ה דאפילו ועוד י''ל דלמ"ד פלגא נזקא קנסא לא יהא מחויב שבועה גדולה מהודאת עצמו וכו' - **בפשטות כוונת תירוצם כמש"כ הטור שצ"ט בדין סוגיין וז"ל ואם לא יביא ראיה פטור אפי' משבועה דלא רמינן שבועה אנתבע אלא כי היכי דלודי , אבל היכא דקנסא הוא ואי מודה מפטר , אכפירא נמי לא מחייב שבועה עכ"ל. וזהו כונתם לתרץ דמעיקרא לא נתקנה שבועה במקום קנס.**

**ויעוין ברעק"א שביאר דלתרוץ זה דתוס' טענת התובע מחייבתו רק שבועה ולא ממון, ורק שמעצם זה שלא נשבע השבועה שנתחייב בה מתחייב ממון, ולכן כמשנ"ת בקנס שאין טעם לחייבו שבועה אין מה שיחייבו ממון. אך לתירוץ קמא ובתרא דתוס' שנקטו שבעיקר הדין שייך חיוב ד'מתוך שאי"ל משלם' אף בקנס, היינו דס''ל שהתביעה עצמה מחייבתו ממון , ורק שניתן לו אפשרות להפטר מחיוב זה ע"י שישבע (שניתנה השבועה לטובתו שיוכל על ידה להפטר מן החיוב שנתחייב) וא"כ אף בקנס שלא נשבעין עליו מתחייב בתשלומין, שסו"ס נתחייב בממון ע"י טענת התובע.**

**וע"ע בפנ"י, ובמה שביאר מהרש"א.**

דף מ"ו ע"ב

גמ' כי אזלינן בתר רובא באיסורא אבל בממונא לא אזלינן וכו'- **בביאור דין זה שבממון הולכין אחר המוחזק ואין מכריעין כהרוב ואילו בעלמא קי"ל דרובא וחזקה רובא עדיף, עיין תוס' לעיל כז: ד"ה קי"ל ובמה שביאר בקונטה"ס ו, ג . ובתשו' רעק"א תנינא סי' כ"ג.**

**ובשמעתתא (ד, כ"ד) וכעי"ז בקצות (ר"פ, ב) ביאר שחזקת ממון אלימה יותר משאר חזקת איסורים, שבכל חזקה קמייתא באיסורים יסוד החזקה עפ"י העבר, שיש להמשיך ולומר שלא נטרפה, ובכה"ג מכריעים כהרוב, שצד זה של רוב נמצא עכשיו ועדיף מצד חזקה דמעיקרא שעליו הנדון שהשתנה. אך במוחזק דממון שיסודו עפ"י מצב הממון עכשיו שהוא ברשותו ובשליטתו של זה, הרי שעל פי מוחזקות זו יש לדון ולהכריע כנגד הרוב, עכת"ד העמוקים.**

**אך בתרוה"ד (הו"ד בקצות ר"פ ב) נקט שאין ענין מוחזקות דממון כגדר שאר חזקות דאיסורים (שכמשנ"ת באיסורים קי"ל דרובא עדיף) אלא שדין המוחזק הוא שא"א לשנות מצב החפץ מכפי שהוא עתה בלא ראיה - עדים, שזוהי סברת מאן דכאיב ליה וכו'. ועיין כעי"ז בנתיבות ל"ד ט"ו. ונמצא א"כ שנחלקו האחרונים בגדר מוחזקות ממון, אם מענין חזקות דכל התורה שיסודה לנטות ולהחזיק אחר צד זה שהוחזק (ורק שאלימא חזקה זו יותר מחזקה קמייתא) או שכל ענינה שאין משנים החפץ ממצבו, ואי"ז כנטייה אחר צד מסויים כבשאר איסורים.**

**וע"ע בגהש"ס ב"ב צ"ג. שהביא מתרוה"ד דברובא דאיתה קמן לכו"ע אזלינן בתר רוב.**

גמ' אר"ש בר נחמני מנין להמוציא מחבירו עליו הראיה וכו' ל"ל קרא סברא הוא - **בפנ"י הק' דנימא דנצרך קרא במקום שיש רוב כנגד החזקה וכדעת שמואל בסוגיין (שזה דבר שאינו מוכרח בסברא כ"כ וכדחזינן דעת רב דפליג). ותירץ שאכן כל סברת הגמ' שייכת רק במקום שאין רוב, שבזה מק' הגמ' לדעת רב שאין צריך לקרא, אך לדעת שמואל ודאי שצריך הפסוק לגונא דרוב.**

**וע"ע במהר"ם שהק' מדעת סומכוס הסובר דיחלוקו חזינן שאי"ז סברא מוכרחת שמאן דכאיב ליה וכו'. והנה למשנת"ל מתוס' ב"מ צז: שסומכוס אינו חולק על עיקר דין זה שאין להוציא ממוחזק בלא ראיה, ורק דס"ל שע"י טענותיהם שניהם מוחזקין בו א"ש.**

גמ' שאין נזקקין אלא לתובע תחילה וברש"י - **הנה ז"פ שאם טוען הלוה שכבר פרע לו חלק מן החוב אי"ז נדון נפרד וגם זה בכלל הנדון של התובע, ואך באופן שטענתו טענה נפרדת בזה אין נזקקין לו עתה.**

**ומש"כ רש"י שטוען הלוה תפסת משלי או השתמשת במשכון, ביאר הב"ח (סי' כ"ד) שגם זה אינו טענת פרעון, שהרי עיקר פרעון החוב במעות (כל שלא נתן לו להדיא שו"כ בתורת פרעון) ונמצא א"כ שטענה נפרדת היא עי"ש. ועיין בארוכה בחזו"א.**

גמ' ואי קדים תבעיה לבעל פרה תחילה ה"נ דאמר ליה לבעל פרה פרה דידך אזיקתן וכו' - **נחלקו הראשונים (בשמ"ק) בחיוב תשלומי בעל הפרה, שהראב"ד ורא"ה מפרשים שחיובו לשלם כל הח"נ, ועי"ש בראב"ד שביאר מטעם אין ספק מוציא מידי ודאי. וכונתו כמו שכ' ברכ"ש סי' י"ג (וכדרך שנתבאר לקמן מהאחרונים) שבעצם שם 'מזיק' כל א' מן השותפין נחשב למזיק על הכל, ורק שדין התשלומין מתחלק בין אלו ב' המזיקים.**

**ושיטת תוס' רבינו פרץ שכל חיובו לשלם רק חצי מספק חיוב הולד, ועיין לקמן.**

גמ' דאמר ליה גלית אדעתך וכו' - **צ"ב שמכיון שכך הוא דינו ליטול מבעל הולד רבע, א"כ שפיר תבע לבעל הולד כפי המגיעו מספק, ומדוע נחשבת תביעה זו להודאה. ומזה הכריח התו"ח כהראשונים הנז"ל שפרשו שבאופן שלא תבע לבעל הולד משלם בעל הפרה את כל הח"נ, ואז אין צריך כלל להזדקק לבעל הולד, ושפיר נחשבת תביעתו כהודאה.**

תוד"ה ורביע נזק תימה היאך משוה הולד לפרה וכו' - **מדפשיטא לתוס' להתייחס לולד לפי ערכו ולא מחלקים הנזק בשוה, הוכיחו המהרש"א מהדו"ב ובתורת חיים דנקטינן דעובר ירך אמו, שאם לאו ירך אמו וממש כב' שוורים נפרדים הם פשיטא שכל אחד משלם חצי הנזק ולא מתייחסים לשווי המזיק. ועי' לקמן מז. בתוד"ה מאי ומשנ"ת שם.**

תוד"ה גלית וכו' דעד כאן לא קאמר ר' נתן אלא בשור תם וכו' - **ביאו"ד עי' בגר"ח סטנ' סוס"י רי"ט (עמ' קכ"ב) וכעי"ז נד' בגרנ"ט סי' קכ"ד דיסוד דעת ר' נתן דכי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי, שבעצם כ"א מן השותפין נחשב שעשה כל הנזק, ורק שע"י חיובו של כל אחד מהם נפטר השני מחיובו, ולכן כשאחד מהם אינו חייב בתשלומין הדר דינא לחייב השני בתשלום הנזק כולו המתייחס אליו. ובזה הוא שחלקו התוס' שרק היכן שכלל לא חל חיוב על א' מהם בזה מתחייב השני, אך כשאצל השני שייך חיוב תשלומין ורק שנמנעה האפשרות לממש חיובו כבנד"ד שספק הוא, בזה אין סיבה לחייב השני במה שבעצם חייב (בספק) הראשון.**

גמ' מידע ידעי דשותפות אית לי ובתוס' - **בפשטות יסוד הנדון בהני תרי לשני אם ע"י חזקה דמעיקרא הרי הפשטות כטענת המזיק, או שעפ"י החזקה דהשתא הפשטות כהתובע ועל המזיק להביא ראיה. עי' בשמ"ק.**

דף מז.

תוד"ה מאי טעמא גופה היא וכו' אין להוכיח דעובר ירך אמו דהיינו טעמא שהולד עצמו וכו' - **צ"ב שהרי בתורת שור בפנ"ע ודאי שא"א לחייבו שאינו עושה כל פעולת נגיחה בפועל, וגם אם נימא שמתייחסת אליו פעולת הנגיחה סו"ס אי"ז מרצון דידיה. עי' בס' תורת חיים שעמד בזה.**

**וביאור הדברים כ' בקה"י כתובות סי' י"ג שמכיון שהפעולות והמחשבה מכח החיוני (היינו מכח חיוּתה) מתייחס מעשי האם וכונותיה גם לעובר שחי עמה חיים משותפים עיש"ה.**

גמ' תרנגולת שהזיקה אין גובה מביצתה מ"ט פירשא בעלמא הוא - **בפשטות הרי היא כאבן בתוך התרנגולת שאיננה שייכת כלל לנזק, ומשום כך אין גובין ממנה כלל, וכ"כ מאירי ועוד ראשונים בשמ"ק. אך שיטת הרא"ה והראב"ד שם שאמנם אינה נחשבת כאחד מאיבריה לגבות ממנה הכל, אך מ"מ גובה ממנה לפי חשבון חלקיה ביחס לגוף התרנגולת וכפי שמסייעת בנזק, עכ"ד. וצ"ב.**

גמ' וכן אתה מוצא בקוטע יד עבדו של חבירו - **תור"פ עמד שלכאו' דין זה גם בכל חובל בחבירו ולאו דוקא בעבד.**

**ויעוי' היטב בחי' מרן רי"ז הלוי (מכתבים בסוף הספר עמ' 106) שכתב לחלק בזה בין תשלומי חבלות כשמזיק לחבירו לתשלומי נזקין ביד עבדו, שיסוד תשלומי ניזקין לשלם ולהשלים לו את שנחסר ממונו, ובשומת ההפסד אכן יש אפשרות לב' שומות, ובכדי לזכות המזיק אמרה תורה לשום שווי ההפסד כפי השווי הנמוך, וחלוק משלומי חבלות שאין התשלום להשלים חסרון הניזק, אלא שחדשה עליו תורה תשלומין להניזק כפי השיעור ששוה היד או העין (וכעין תשלומי כופר שהוא חיוב תשלומין) ודמי היד עצמו ודאי נמדדים כפי שהם ולא כאגב שדה אחר, וכל מה שמצינו אפשרות שומא אגב אחר היינו רק בהנוגע להגדרת ערך הממון שהפסיד, שלפי מכירה אגב אחר נמצא שהפסיד פחות, עי"ש עוד מה שהוסיף.**

תוד"ה וכן אתה מוצא ונראה לר"י וכו' ולא אגב האשה משום דכיון דגוף האשה לאו ממון בעלים - **מוכח בתוס' שכל הדין לשום אגב אחרים רק כשאכן מה שבאים לשום על ידו שלו, שבכה"ג מתייחס הנזק לא רק לערוגה זו, אלא לכלל השדה כולה. ועיין בחדון יחזקאל פ"ו ה"י שהביא בזה מחלוקת תוס' ותוס' שאנץ ב"מ צט: עיש"ה, ועי' חזו"א.**

גמ' ואי דינא ליכחוש מזיק משום דא"ל פרה מעוברת אזיקתך - **מבואר שדין התשלומין אגב הפרה משום שכך באמת הגדרת הנזק, ולא רק מגזה"כ בדין התשלום. עי' בחזון יחזקאל הנ"ל.**

דף מ"ז ע"ב

גמ' מני רבי היא דאמר כל בסתמא לא קיבל עליה נטירותא וכו' - **בביאור מהלך הגמ' דס"ד דתליא חיוב בעל הקדירות בחיוב בעל החצר, עי' תור"פ שביאר דחיוב אחריות דבעל החצר אינו מדין שומר אלא שמתחייב שאם יבוא היזק לבעל הקדירות ע"י ממונו שישלם לו, ולכן מסתבר שכנגד זה מתחייב גם בעל הקדירות באחריות לבעל חצר אם יארע נזק על ידו.**

**וזהו שמסיק רבא לתרץ שאין זו התחייבות על נזק ממונו דוקא אלא חיוב שמירה רגיל , ואף ע"י רוח, ובכה"ג אין סברא לומר שכנדו בעל הקדירות מתחייב לשמור. עי"ש עוד ועיין מהפנ"י לקמן.**

שם - **בעיקר גדר חיובי בעל החצר והקדירות לפי קו' הגמ', צ"ב מאיזה חיוב זה שהרי אינו כשומר דעלמא שאינו מתחייב על נזקים שבאים ע"י אחרים.**

**ועי' פנ"י שזהו מהתחייבות מחודשת, ולכן חייב אף בדברים שמדיני נזיקין פטורים, ובכגון נגיחת שור תם יתחייב נזק שלם עיש"ה בד"ה הא מני (ועי"ש עוד בד' רבא בד"ה רבא אמר).**

**אך צ"ב כיצד ניתן להתחייב חיוב זה שלכאו' נצרך למעשה קנין, ובשלמא בעל חצר מתחייב ע"י קנין חצר, אך כיצד מתחייב בעל הפרה,. (עי' בזה שי' ר' דוד קב. קג. קיג. ואכמ"ל).**

גמ' אבל אכלה פטור מ"ט הו"ל שלא תאכל - **גדר פטור זה כפי שמשמע בתוס' שאין זה צורת מזיק, שהבהמה עצמה הזמינה את הנזק, ובכה"ג אינו נחשב כלל למזיק [ועי' בתוס' ב"ב כב: שנחשב רק לגרמא] עי' בזה בחזו"א (ח,ט).**

**ולדעת רב ששת שמחייב ע"י אכילתו ביאר בחזו"א שם דהיינו מטעם בור המתגלגל (שמתגלגל במעיה) או משום אש עי"ש. ולכאו' ס"ל לרב שמכיון שכך טבעה הוא לאכול מה שרואות עיניה, הרי זה נחשב כתוצאה מוכרחת מנתינת הפירות ולא נחשב שהבהבמה עשתה מבחירתה נזק לעצמה. ועיין.**

דף מ"ח .

רש"י ד"ה הויא שן: דוכתא אקני ליה בגויה והו"ל חצר הניזק - **משמע שנחשב לחצירו רק באופן שיש לו קנין בחצר להשתמש בה, ולא סגי בזה שאין מקפיד עליו. ועי' בחזו"א (יא, ב) שהוכיח מסוגיין שאין צריך בעלות גמורה וסגי בשאלה או שכירות. (ועיין להלן עמ' ב' מה שהובא מהמחנ"א הל' שכירות א')**

**גמ' איש בור ולא שור בור -** הנה מדהוצרך למעט מחיוב על בור זה, מבואר שמסברא יש לחייב הבעלים על נזקים הבאים ע"י מזיקים שנוצרו מממונם, והיינו כשם שאחריותם על עצם נזקם כן גם על מזיקים שנוצרו על ידם. וזה דבר מחודש.

ויל"ע אם עכ"פ לאחר ילפותא דלא שור בור ליתא לסברא זו מעיקרא, או"ד שזהו ממיעוט מיוחד בבור. ועיין תוס' שאש בהמתו פטור מלימוד הכתוב באש, ומבואר ד'ולא שור בור' אינו מוציא מעיקר הסברא להיותו אחראי על נזקים הבאים ע"י בהמתו, ולכן צריך לקרא בכל מזיק.

(אך יעוי' בנמ"י בהמשך סוגיין (מהרא"ה) שפשיט"ל שבזה שמיעטה בור נתמעט בזה כל מזיקים הנעשים ע"י הבהמה, ודלא כתוס').

**גמ' כיון דאית ליה להאיך למלוייה ולא קא מלייה כמאן דכריה דמי -** יעויין היטב בלשון רש"י, שכיון שלא מילא את הבור קודם ההפקר נחשב כנותן תקלה ברה"ר. והיינו שיסוד חיובו שעשה את גוף המזיק (שאין הבדל אם מביא הבור לרה"ר או להיפך).

ומזה דייקו האחרונים עי' אמרי משה **(כט, יג)** ואבי עזרי **(יג, יט)** שבהבדל מכל ממונו המזיק אין לחייב בבור משום שהוא ממונו, ורק כשיוצר את המזיק, וכלשון הגמ' כמאן דכרייה דמי.

ונפ"מ לפי"ז שאין לחייב אדם על תקלה שלו שהניח אחר ברה"ר, ומשום שלא הוא עשה את המזיק. וכך היא שיטת המלחמות (לעיל לא:) שכ' שאינו בדין שיהיה זה חופר וזה מתחייב למלאותו, ופטור. וע"ע להלן בשיטת התוס'.

**שם ובתוס' סוד"ה אע"ג -** יעוי' בתוס' לעיל כט. ד"ה פליגי שביארו שחיוב בעל החצר על הבור משום שממונו הוא, ומזה ייסדו דיש לחייב בבור את בעלים הממוניים של הבור (כשיכול לסתום) עיש"ה. [וצל"ע מדוע מיאנו לפרש בסוגיין כמשנת"ל ברש"י דנחשב ע"י שהפקיר ככורה את הבור, עי' אמרי משה כט, ז].

וא"כ י"ל שבזה הסתפקו התוס' כשחופר אדם בחצר חבירו אם אכן יש לחייב בעל החצר מחמת שהבור ממונו על אף שאחר כרהו. אמנם בחזו"א **(ד, ד ובליקוטים נד' לעיל )** הביא מהגר"א לבאר באופן אחר ויתבאר בעז"ה להלן מט: בתוד"ה ברה"י.

**רש"י ד"ה וטנפו וכו' וכל מידי דהוו דידיה בשעת נפילה כגון גללים וכו' מחייבינן ליה משום בור -** צל"ע שלכאו' אין הגללים שלו כבר בשעת נפילה, שהרי אומד זה דמפקר להו הוא מתחילה, עי' בתורת חיים שהק' כן.

[ואולי י"ל דרש"י אזיל לשיטתו שמשמע מפרש"י ב"מ כז. שאין הגללים הפקר משום שאינו חפץ בו, אלא שכונתו להקנותם לזה שנמצא ברשותו עיש"ה וברש"ש. ושפיר יש לומר דהקנאה זו רק לאחר שהגיע לידי בעל החצר כשנח בחצירו].

אך בעיקר ד' רש"י שחייב משום שהגללים ממונו יל"ע למשנת"ל בשיטתו דרק הכורה הבור חייב [וכשמפקיר נחשב שעושה הבור ברה"ר] ואין חיוב הבור תלוי בבעלים הממוני, וא"כ מדוע יתחייב בעל הגללים. וצ"ע.

**גמ' הזיקו בעה"ב פטור -** בטעם הפטור יעוי' בנמ"י דאף שאדם מועד לעולם, מ"מ באונס גדול כה"ג אף אדם פטור. והוסיף הנמ"י דאף להרמב"ן הסובר שאדם חייב אף באונס גמור מ"מ הכא הנכנס פושע **(ולכאו' כונתו דע"י שנכנס ברשות בעה"ב באופן שמצוי שינזק בלא שידעו בו, הרי"ז כמזיק את עצמו ומזמין לעצמו הנזק. ועיין).**

**דף מ"ח ע"ב**

**גמ' שניהם ברשות או שניהם שלא ברשות הזיקו זא"ז חייבים הוזקו זב"ז פטורים -** צ"ב מדוע פטורים כשהוזקו זב"ז [היינו שנתקלו זב"ז כרש"י בעמ' א'] והלא לכאו' הנתקל באדם השוכב אי"ז בור אלא אדם המזיק עצמו ובדין הוא שיתחייבו אפי' באונס וכמו בהזיקו זא"ז.

ויעוי' באמרי משה סי' כ"ט בהג"ה שהרחיב לבאר שלעולם אדם המזיק נחשב רק ע"י שעושה מעשה המזיק, ורק שע"י שהשכיב עצמו בפשיעה ועי"ז נתקלים בו, ג"ז נחשב כמעשה להכלל בגדר אדם המזיק.

ולכן כששניהם ברשות או שניהם שלא ברשות שלא היתה כאן פשיעה ביחס לשני (ברשות - שיש לו רשות להשתמש כרצונו, וכשלא ברשות - כלפי השני אין נחשב כפשיעה שהרי לא היה לו להכנס לכאן) וממילא הדר הוי בור שאין כאן "מעשה" אדם **(או עכ"פ פשיעה המחשיבה הדבר ל"מעשה")**, ושאני מהזיקו זא"ז שעשו מעשה גמור וזהו מעשה אדם המזיק, ושפיר חייב אף באונס. עכת"ד בקיצור. **(ואולי זהו כונת החזו"א שכ' בקצרה "ולאו משום אונס ופשיעה מחלקינן בזה, אלא הוזקו אין שם מזיק בזה והזיקו שם מזיק בזה").**

**תוד"ה שניהם ברשות -** מש"כ דברשות פטור על השלא ברשות דלא הו"ל לאסוקי אדעתא, צ"ב דלאחר שהיה לו ליתן דעתו משום אחר שברשות שוב פושע הוא ויתחייב אף על השני שלא ברשות. עי' היטב במהר"ם מה שפירש. ומדבריו נפקא להלכה דבאופן שנמצאו ג' אנשים ב' ברשות והג' שלא ברשות אכן יתחייבו על נזק הג' שלא ברשות, דהיה להם ליזהר כל אחד מפני השני שברשות. ודו"ק.

ע"ע בשמ"ק בשם ר"א מגרמישא וצ"ב כונתו.

**גמ' אמר רבא לא שנו אלא שהבאיש מגופו אבל הבאיש מריחו פטור מ"ט גרמא בעלמא הוא -** עי' בנמ"י שביאר דגרמי הוא, ולהלכה קי"ל דחייב בגרמי ומאה"ט לא הביא הרי"ף חילוק זה.

אך הביא מרא"ה דגרמי דבהמתו פטור "שלא חייבה תורה על הכשר נזקי בהמה כדכתיב איש בור ולא שור בור, וה"ה לשאר נזקין" עכ"ד. נתחדש מדבריו תרתי א. גרמי אינו נחשב כמזיק בעצמו, אלא כמזמין מזיק אחר **(עי' בקה"י סי' לה, ב שהרחיב בזה).** ב. מיעוט דלא שור בור הוא מקור לכל דיני נזיקין שאין חייבים על מזיקין הנעשים ע"י ממונו **(ועי' משנת"ל בעמ' א').**

**רש"י ד"ה דחזא ירוקא וכו' וא"ת משונה הוא ואין זו שן כיון דאייעד ליה אורחא הוא -** מבואר דבג' פעמים ראשונות היה נכלל מכלל קרן (וחייב ברה"ר) ואילו לכשנתרגל והועד חזר להיות "שן", ועל אף שכלפי שאר בהמות עדיין דז' משונה. עי' בזה במהר"ם שיף.

**גמ' אמר ליה שמרו אקנויי אקני ליה מקום בחצר וכו' -** מבואר דלא סגי בנתינת רשות בעלמא להחשב לחצרו של בעל השור ובעינן שיקנה לו המקום, וכמשמעות ל' רש"י מח. ד"ה הויא.

ואופן הקנין כ' המחנ"א (שכירות סי' א') שע"י עצם השימוש במקום נחשב לקנין חזקה [ואף להסוברים שהקונה קרקע אין נחשב לקנין חזקה רק ע"י שגדר נעל ופרץ ולא בשימוש, מ"מ היכן שכל קנינו לפירות לבד מהני עצם השמוש להחשב לחזקה] וכיסוד זה כ' גם הקצות סי' קפ"ט.

**דף מ"ט ע"ב**

**מתני' רש"י ד"ה ופתחו לרה"ר וכו' ולא תימא דוקא חופר בור ברשותיה וכו' -** צ"ב כיצד קס"ד לפטור על בור דרה"ר דהלא ממנ"פ מבואר במשנה שחייב בב' ציורים, ובין אם נימא שהקובע את מקום הבור הוא הפתח או תחתית הבור, עכ"פ מתבאר במשנה שחייב ברה"ר. עיין בפנ"י מה שתירץ.

**תוס' סוד"ה ברה"י ולפי פי' ר"י קשה למה הוא חייב בנזקי בעל חצר וכו' -** בביאור ד' התוס' יל"פ לכאו' עפ"י מש"כ הראב"ד לעיל מז. דחיוב בעל החצר על הבור רק אם שילם החופר על בור זה, וביאר דבריו במנח"ח נג, ז דאזיל לשיטתו בהשגות דחיוב מזיק הבור למלאות הבור **(בהבדל מכל מזיק שאינו אחראי על תיקון עצם הנזק ורק חייב לשלם על שהפחית מדמיו)** ונמצא א"כ כשיקבל בעל החצר התשלום נמחל לחופר חיובו למלאות ונתחייב תחתיו בעל החצר ומעתה חייב הוא בנזקי הבור.

**רש"י ד"ה כ"ע ל"ה דמחייב וכו' דקסבר כי אפקרנא לך רשותי לא לאיחיובי אנא וכו' -** סברת רש"י צ"ב דמה שייך לפטור ע"י שעושה תנאי בדבר זה (ועי' באילת השחר וצ"ת).

ולכאו' המכוון בזה שאפקרנא לאו לאיחיובי, היינו שאין מתחייב למלאות הבור, שכמשנת"ל ברש"י **(מח. ד"ה הכא)** זהו יסוד המחייבו בחיובי הבור מה שחייב למלאות ולא מילא.

**(ועדיין צ"ב כיצד באמת נפטר מלמלאות הבור, ואולי י"ל שהרי"ז נחשב כמפקיר רשות שיש בה סכנה בהליכה עליה כמו הר גבוה וכדו' שודאי מוטל על בני רה"ר ליזהר ואינו מתחייב על נזקיהם, וגדר הדבר נראה שחייב רק בתקלה הניתנת ברשות, אך לא כשהרשות עצמה מצורתה שיש בה סכנה. וא"כ י"ל שמכיון שמפקיר ע"ד שלא למלאות הרי"ז כמגדיר שכך היא צורת המקום שיש בו סיכון מעל בני רה"ר לשמור עצמם. ויל"ע בכ"ז).**

**תוס' סוד"ה ברה"י -** מה שכתבו לדון שיתחייב בעל החצר על הבור כיון שהחופר משלם לו צ"ב. ואמנם מתבאר להדיא בראב"ד בשמ"ק מח. דחיוב בעל החצר על בור זה שחפרו אדם אחר תלוי אם כבר שילם לו החופר (וצ"ב כנ"ל דלכאו' אין שייכות בין תשלומי נזקי הקרקע שהזיקו לאחריות נזקי הבור), ועיין במנח"ח **(נג, ז)** שביאר דהראב"ד אזיל לשיטתו בהשגות דחיוב החופר עצמו למלאות בור שחפר, ונמצא שאם נתרצה לו בעל החצר לקבל מעות ממנו נתחייב בזה בעל החצר למלאות הבור ונעשה עי"ז אחראי על נזקי הבור.

**דף נ.**

**רש"י ד"ה בעל התקלה: דאם הפקיר אף בורו הו"ל בור ברה"ר -** לכאו' משמע דבזה מודה ר' ישמעאל שחייב וכדין בור ברה"ר עי' כעי"ז ברש"י כח: ד"ה דאפקרינהו. וקשה דלפי סברת רש"י שלא הפקיר בשביל להתחייב, הלא יש גם לפטור בהפקיר רשותו ובורו. ועיין בפנ"י שאכן יישב פי' רש"י דמאה"ט פטור גם כשהפקיר בורו, ורק שכונת רש"י שלא נקט הש"ס שנחלקו בגוונא זה דהפקיר אף בורו משום שבכה"ג אין נחשב לבור ברה"י, שלאחר שהפקיר שוב נעשה הבור לבור ברה"ר. עי"ש. [אך צ"ב דכנזכר לעיל מ' מרש"י כח: דחייב בבור זה, וכן הביא משמו תוס' רבינו פרץ (לקמן נא. גבי בור של שני שותפין) שחייב כשהפקיר בורו].

**תוד"ה בבור משמע דר"ל אם סמך הבור מתחילה לרה"ר חייב לכו"ע ואין משמע כן -** לכאו' המכוון הוא שמדהוצרך ר' ישמעאל לאוקמי לקרא דבעל הבור בעל התקלה, ולא פי' כפשוטו כשהוא בעל הבור בבור הסמוך לרה"ר, משמע שאף בזה ס"ל לר' ישמעאל שפטור.

**גמ' שעל עסקי כריה ופתיחה באה לו -** עי' ברשב"א שהק' שהרי באופן שנעשה הבור ברה"י ופתחו לרה"ר הרי הן ההבל והן החבטה שלו הן והו"ל לר' ישמעאל לפטור, עיי"ש.

וביאר הפנ"י דאף שעיקר ההיזק נעשה ברשותו, מ"מ החיוב בא על ידי הפתח שנפתח לרה"ר [ולכן אם פתח שמעון פתח מבור ראובן לרה"ר חייב שמעון למלאות וראובן פטור מנזקי בור זה] וא"כ נמצא שאין חיובו מטעם שהוא בעל הבור, ורק משום עסקי כריה ופתיחה באה לו, וחייב אף לר' ישמעאל.

**גמ' הו"א פותח הוא דסגי ליה בכסוי כורה לא סגי ליה בכסוי עד דטאים ליה -** מבואר שישנה עדיפות לטאים ממכסה. ולכאו' החילוק הוא שמכוסה אינו מסלק את עיקר המזיק אלא שמזיק זה שמור הוא בכיסויו, ורק כשאוטם הבור לגמרי מסלק את המזיק (עי' היטב מש"כ הברכ"ש כג, ב מהגר"ח ודו"ק). ועי' משנ"ת להלן נה:.

**גמ' כגון דארווח ארווחי לרה"ר -** הפשט לפי משנ"ת ברשב"א שדרך לעשות חפירה זו גם מחלק רה"ר וזהו ג"כ לתועלת בני רה"ר, ובזה ד' רש"י בד"ה דארווח כפשוטם (ועי' הג"ה הב"ח).

**רש"י ד"ה ברה"י הסמוכה לרה"ר כגון מקצה מקום -** מה שלא פי' כפשוטו שסמך בורו לרה"ר עי' מהר"ם, וע"ע מהר"ם שיף מה שחידש עפ"י זה.

**דף נ' ע"ב**

**גמ' אמר רב בור שחייבה עליו תורה וכו' חבטה קרקע עולם הוא דמזקא ליה -** יעוי' בחזו"א ובהרחבה בקה"י סי' ד' מש"כ לבאר ד' רב, שבכדי להתחייב על בור אף שאין צריך להיות בעלים ממוני, אך צריך שיהיה האדם יוצר את המזיק שע"י זה שיצר את המזיק נתחייב באחריותו. וס"ל לרב שבעשיית הבור לא נשלמו כל הפרטים הנצרכים לנזק, שהרי ניזוק רק בצירוף זה שהנופל כבד ועי"ז ניזוק בקרקע, ומכיון שאין כח בקרקע כשלעצמה להזיק לא נחשב שיצר בחפירתו מזיק, ואין קרקעית בור זה באחריותו. ושאני מהבל שבטבעו וכחו להמית בלא סיוע נוסף (על אף שעכ"פ אינו הולך מעצמו ומזיק, מ"מ עצם הנזק נעשה ומושלם על ידו) חייב בו אף לדעת רב, עי"ש עוד. וע"ע משנ"ת בתוס'.

**גמ' ושמואל אמר להבלו וכ"ש לחבטו -** עי' היטב ברש"י הנה נמצא מבואר דשיטת שמואל הפוכה מדרב דס"ל דיותר פשוט שחייב על חבטה מחיוב על ההבל וצ"ב.

ועי' בסמ"ע שעמד בזה בכעי"ז (על לשון השו"ע, ובט"ז שם הק' שהיה לו להקשות כן על הגמ') ועי"ש שביאר שודאי מסברא יש יותר לחייב על חבטה שנחשב כמי שמזיק ע"י מעשה ומשא"כ בהבל קרוב לגרמא, וזהו דנקט שמואל שכ"ש לחבטו היינו שהוא יותר מעשה המזיק. ואף לדעת רב נחשב חבטה למעשה מזיק יותר מהבל, ורק שס"ל לרב דעכ"פ מעשה מזיק זה נעשה בקרקע עולם שאיננה באחריותו, ולכן ס"ל בהכרח שמתחייב רק בהבל.

**תוד"ה לשמואל -** העולה מב' תירוצי התוס' דבתירוצם הראשון [שהוזקקו לפרש שחפר עכ"פ ה' טפחים] נקטו דיסוד שיטת שמואל דע"י שחפר ויצר את עומק הבור הרי שבזה מתייחס אליו יצירת מזיק זה והוי באחריותו כקרקע דידיה (ובזה פליג על רב שהגדיר כקרקע עולם). ובתירוצם השני פירשו דס"ל לשמואל ס"ל דאף בקרקע עולם יש לחייב משום עצם התקלה המפילתו, ודו"ק. עי' בזה בשיעורי ר' דוד אות ר"ו.

**דף נא.**

**גמ' איתביה בית הסקילה וכו' ואי ס"ד יש חבטה פחות מי' למה לי כולי האי -** משמע דמתקיים דין מיתת בי"ד בנפילה כזו שאינה ממיתה מיד ורק שעושהו טרפה [ואמנם יעוי' יד רמה סנהדרין עח. דכ' מסברא דהעושה לחבירו טריפה חייב מיתה. ולכאו' מוכח מסוגיין כן]. וצ"ב מסנהדרין עח. דמשמע שבלא חסרון דעדות שא"א יכול להזימה היו הורגים להטריפה לכה"פ מדין ובערת הרע מקרבך, עי"ש בערול"נ ועוד. וצל"ע ממשמעות גמ' דידן דסגי לעשותו טריפה. ועי' באילת השחר.

**גמ' כי יפול הנופל ממנו ולא בתוכו וכו' -** הק' הסמ"ע (תכ"ד) מהיכ"ת שיצטרך בעל הבית לבנות גדר שלא הוא חפר לבור, ואדרבא ביתו מיעט מעומק הבור. ועי"ש בט"ז שתירץ דאף שלא חייב בתורת כורה הבור, אך עכ"פ משום שהוא בעלים של הבור נתחייב כמו כל הקונה קרקע שיש בה בור. ועיין לקמן משנ"ת עוד בזה.

**עוד שם -** צ"ב מדוע בני רה"ר לא יתחייבו בבניית גדר זה, וכ' הסמ"ע שאין אדם מסויים שנוכל לחייבו. אך בחזו"א ייסד בזה שעיקר מצוות מעקה אינה שייכת כלל לחיוב שמירת נזיקין דבור, ומשום שדרך אנשים ליזהר בגג מליפול ממנו, שהסכנה בזה ברורה ומורגשת, וכה"ג גם בכל הר שבצדה יש שפלה לא נתחייב מדיני נזיקין לשמור דבר זה שבדרך כלל נזהרים ממנו, עי"ש ראיותיו. ורק שהחמירה תורה וחידשה למי שיש לו בית שבכ"ז יחוש ויסלק עצמו מחשש רחוק של היזק, וחידוש זה חדשה תורה רק למי שיש בית, ושפיר אין מקום לחייב בזה בני רה"ר שאין להם הבית. [ודו"ק היטב שמדברי הט"ז הנ"ל ל"מ כן שדימה גדרי מצות מעקה לשמירת הבור. וכן לד' חזו"א לכאו' לק' קו' הסמ"ע הנז"ל, ועיין בזה ואכמ"ל].

**גמ' בשיתא נמי סגיא אמרי מתני' באיגנדר לבור -** כפשוטו באמת תליא בכל פעם כיצד נפלה הבהמה וכד' רמ"ה המובא בטור.

אך הרשב"א כ' דבעינן בור שממית בכל ענין ואף ע"י איגנדורי וצ"ב כונתו עי' חי' ר' לייב מאלין סי' נ"א. ובפשטות י"ל בביאו"ד עפי"מ שייסדו האחרונים (עי' ברכ"ש יב, א ועוד) דעיקר המחייב בבור הוא עצם העמדת המזיק (שאין בבור מעשה מזיק כבשאר נז"מ בכדי שנוכל לייחס מעשה המזיק לבעלים) וא"כ י"ל שנחשב שהעמיד מזיק רק כשהמזיק מושלם ובכחו להזיק כפי שהוא בלא תוספת גובה של הנופל, שרק בכה"ג נחשב שהעמיד "מזיק" דבור, ומאה"ט אינו חייב על מיתת שור שעמד על רגליו ועי"ז נפל עשרה, דסו"ס הבעלים לא נחשב שהעמיד מזיק במצב שיכול להזיק. וזה נראה כונת הדרישה (תי, ו) וז"ל 'דהתורה לא חייבתו אא"כ יהיה בחפירתו כדי מיתה עכ"פ, דאז בשעת חפירתו מיקרי בעל התקלה וזה אינו אלא כשעמוקה עשרה טפחים' עכ"ל. (ועיין לעיל נ: מה שנתבאר מחזו"א וקה"י קצת ע"ד זה).

וע"ע משנ"ת לקמן בתוד"ה האחרון חייב.

**תוד"ה האחרון חייב בשביל שחידש מיתה -** לכאו' הלא אין שיעור מסויים וקצוב למיתה שבכל אופן שיהיה משכח"ל מיתה כשהשור עומד על רגליו (לפי גובהה של הבהמה) ומדוע א"כ דוקא החופר י' נחשב כמחדש הבור למיתה, ולכאו' מוכרח מזה דס"ל לתוס' כהרשב"א הנ"ל דלעולם אין חייב מיתה בבור פחות מי' טפחים.

**תוד"ה בור י' ובא אחר והשלימו לכ' וה"ה לי"א וכו' -** עי' מהר"ם שפי' דברי התוס' דלדחיית הגמ' דהא והא רבנן, נמצא דכל מה שמצאנו שרבנן מחייבים להשני היינו כשעכ"פ עשה השני שיעור מיתה בפנ"ע י' טפחים, וממילא אין ראיה לחייב כשהוסיף רק טפח אחד. ואכן ציין בגהש"ס לתוס' לעיל י: שפוטר החופר טפח י"א עיש"ה ולכאו' כונתו שם עפימשנ"ת כאן.

**דף נ"א ע"ב**

**גמ' הניח אבן עפ"י הבור וכו' מהו דתימא למטה הוא דהבלא קא קטיל ליה וכו' -** לכאו' ס"ד דגמ' שצורת בור שחייבה תורה היינו כשההבל במקום החלל שיצר שאז נחשב כעושה הבל ועי"ז נחשב כמזיק דידיה, אך באופן שנגרם הבל בתחתית הבור ע"י שהוסיף למעלה אי"ז אלא כגורם ההבל, ובזה קמ"ל שמתייחסים לכל גובה הבור כיחידה אחת שגם באופן זה נחשב שנעשה הבל במקום כרייתו.

**בעי רבא טם טפח וסילק אבניו וכו' או"ד נסתלקו מעשה ראשון וכו' -** הנה לס"ד דגמ' דילפינן לה מקרא ד'כי יפתח' להביא כורה אחר כורה, היינו שנסתלקו מעשה ראשון, אך למסקנא דילפינו מ'איש' אחד ולא שנים מסתפקת הגמ' שמא לא נסתלקו מעשה הראשון ובכ"ז חדשה התורה שהשני חייב לשלם הכל [ומאה"ט נסתפקה הגמ' לעיל דשמא רק הראשון חייב ולא השני]. (ועי' באילת השחר לעיל עמ' א' שנסתפק באופן שהשני שוטה וכדו' שא"א לחייבו אם בכה"ג נתחייב הראשון).

ועיין בזה בלשון הטור ובב"י ובמש"כ הפרישה שם. ודו"ק.

**גמ' הרחיבה מהו אי בחבטא מיית הרי קירב את הזיקא וכו' וברש"י ד"ה הרי קירב -** בפשטות לל"ק הכל תלוי בהבל וחבט, ואין נפ"מ מאיזה צד נפל, וכמש"כ הרא"ה בשמ"ק והה"מ שכך הוא פשטות ל' הגמ'. והיינו שנשתתף בבור ע"י שהרחיב אפשרויות הנזק בבור ונחשב כמי שהעמיק בבור.

ולכאו' מלשון רש"י לא משמע כן שכ' שחייב המרחיב שמא לא היה הולך עד מקום פי הבור שבתחילה. אך פשוט שאי"ז כונת רש"י שהרי מספק (אם בין כה וכה היה נופל בבור הראשון) אי אפשר לחייב את המרחיב, ובהכרח כונת רש"י לפרש שעי"ז שיצר המרחיב אפשרות יותר גדולה להנזק נעשה לשותף בבור וכמו שהעמיק. ודו"ק.

**תוד"ה אי בהבלא מיית: הרבה הוא תימה וכו' -** יעוי' בר" פי"ב הי"ג ובכס"מ שמכח קושי' זו פי' הר"מ באופן אחר. ובעיקר קושייתם יש לדון דב' עניני בור הם (לשמואל) הבל ןחבט, ואין האחד תלוי בחבירו, שאם נשתתף בחבט ולא בהבל אינו שייך אלא בחלק זה שנשתתף וכן להיפך, ולכן אף שאמנם נפל על ידו להבל מ"מ משום ההבל עצמו אין לחייבו שאין לו חלק בו. ועיין.

**רש"י סוד"ה והאי מדידיה מסר לו את הדלי נעשה זה שומר וכו' -** אף שנתמעטו קרקעות מדיני שמירה, וא"כ כיצד מתחייב השני באחריות הבור. עיין במחנ"א (הל' שומרים סי' ח') שאם קיבל עליו בפירוש מהני אף בקרקע. וע"ע מש"כ בדרכי דוד.

**דף נג.**

**תוד"ה שמואל לטעמיה -** כוונתם (עפ"י שמ"ק) עפימשנ"ת בתוס' לעיל נ: ד"ה לשמואל בתירוצם השני שלשמואל חייב כשנחבט בקרקע עולם כשנעשה ע"י תקלה שלו [והיינו תל שהעמיד ברה"ר] ועוד אופן לחייב בבור [עפ"י המבואר בסוגיין] אף שנתקל מקול הכורה, אם נחבט בבור שחפרו חייב, עיש"ה.

וזהו שהק' מהיכ"ת לקשר ב' דינים אלו שלכאו' חלוקים הם ביסודם, שלעיל למדנו שהמחייב הוא התקלה, וכאן החבטה לבד מחייבתו ואין שייכות בין דינים אלו.

ובתירוצם פירשו (עפ"י המבואר בשמ"ק מהרא"ש) שסו"ס מזה שמצינו לשמואל שמחייב בתקלתו אף שהחבטה בקרקע עולם, ע"ד זה יש להוסיף (חידוש נוסף) שאף שנחבט מכח קול הכרייה ג"כ חייב, עכ"ד.

(לכאו' כונתם שאף כשמחייבים באופן שנתקל על ידו ונתקל בקרק"ע, החיוב אינו התקלה עצמה, אלא החבטה שמתחייב עליה בהיותו גורם לה ע"י התקלה. וע"ד זה יש מקום גם לחייבו כשנחבט בקרקע שהוא חפרה [אף שנתקל מקול הכורה] שגם בזה נחשב כגורם לחבטה ע"י שחפר בעומק הקרקע. ודו"ק).

**גמ' אמר רב חסדא מודה רב בבור ברשותו דחייב דאמר ליה ממנ"פ וכו' -** בגדר חיוב בור זה דברשותו כתבו תוס' לעיל כח: ד"ה ה"מ שאינו מטעם שורו המזיק, שהרי שור ברשותו פטור, ובהכרח גם זה מטעם וגדר בור ועי"ש באריכות במלחמות. אמנם בתורי"ד בסוגיין כ' דחיובו מטעם שורו המזיק (ונפ"מ שיתחייב אף על כלים בבור זה).

ובגדר חיוב חבטא זה שמודה רב שחייב צ"ב במה עדיף מכל חבטא בקרקע עולם שלא נחשב שייצר מזיק (וכמו שביארו החזו"א וקה"י סי' ד') ומאה"ט פטור לרב, ומדוע בממונו יחשב שיש לו מזיק דחבטא. עי' בזה בגרנ"ט .

**גמ' הכא במאי עסקינן במתהפיך דנפל אאפיה ואתהפיך וכו' דהבלא דאהני ביה אהני ביה -** לכאו' בכה"ג פשוט שאין ההבל עשה כל המיתה, ורק שעל ידה מת לבסוף בחבטה, עי' כעין זה מה שהובא לעיל נ: מתור"פ.

**רש"י ד"ה נפל לפניו: וכורה פטור הוא דגרמא בעלמא הוא -** מ' דנחשבת התקלה ע"י הכורה לבדו וע"ז מק' הגמ' דנפטור לבעל הבור. ויעוי' בתוס' לעיל ד"ה לשמואל שנקט בפשיטות בתירוצו השני (לגבי נפל לאחורי הבור) שהתקלה באה ע"י שניהם ומשום כך יש לפטור בעל הבור דהוי חצי תקלה.

**שם ברש"י -** מש"כ רש"י דאם בעל הבור הוא הכורה חייב, צ"ב דהלא מהיכ"ת לחייבו שמעצם קול הכרייה אין חייב דגרמא הוא, ובתורת בעל הבור ג"כ אין לחייבו כמו בקול הכורה של אדם אחר, וכשיטת רש"י המובא בסוגריים. עי' במהר"ם שיף שהניח הדבר בקושיה.

ובחזו"א ביאר בזה"ל מעשה אדם מצטרף עם חיוב ממונו ואפשר לחייבו על בורו אף שהוא גורם הנפילה, דכל בור אינו אלא גרמא בנזקי הנופל והתורה חייבתו, הלכך כשגורם הנפילה בכח אחר נמי לא נגרע בזה חיוב בור כיון שהוא בעצמו סייע לבורו שיזיק וכו' עכ"ל.

**רש"י ד"ה בעל הבור פטור אי לאו תורך לא נפל וכו' -** היינו שכל המעשה מתייחס לדוחף שנשתמש בבור להזיק, ואין יחס של מזיק לבור מצד עצמו, וכמו שכ' רש"י להלן ד"ה מאי דאית דבעל השור כוליה היזקא עבד. ובתוס' לעיל יג. הק' לפי"ז מהי ההוכחה דרבנן פליגי על עיקר דין דכי ליכא לאישתלומי מהאי, מאחר שלא שייך הבור כלל לנזק, ומאה"ט פליגי ע"ד רש"י בגדר פטור הבור וכמבואר בתוס' כאן.

ובמש"כ רש"י בסוף דבריו דהאי דחיפה מעשה בידים ולא גרמא, צ"ב דלכאו' משמע שרק ע"י שדחיפה נחשבת למעשה בידים, מייחסים רבנן את הנזק כולו לדוחף, וצל"ע מהא דנחלקו רבנן גם בקול הכורה דלרבנן מייחסים הנזק כולו לכורה, על אף שהוא גרמא בעלמא ואינו מזיק בידים. וצ"ע.

**רש"י ד"ה אי קסבר האי כוליה הזיקא עבד: הואיל דבלאו בור נמי מיית וכו' -** מבואר דכל מה דיש להחשיב שכ"א הזיק הכל רק מכיון שבכח כ"א להזיק לגמרי, ומשום כך מתייחס הנזק כולו לשניהם בשוה. עי' בזה בקצות (ת"י ג).

**גמ' משום דא"ל בעל השור לבעל הבור שותפותאי מאי אהניא לי -** צ"ב דאכתי לכה"פ ישלם חלק מרביע נזק השני וכנגדו ישלם בעל השור חלק מרביע נזק, ומדוע מוטל החיוב על בעל הבור לשלם כל רביע הנזק השני. ועי' תור"פ שייסד דגדר ח"נ דתם אינו ח"נ מדמי הנזק אלא ח"נ מתשלומי המועד, ומכיון דבכה"ג דשותפין דין המועד לשלם החצי הרי שדין התם שישלם רק רבע (שהוא חצי מתשלומי מועד השותף) וא"א לחייבו יותר מזה. ועיין בזה בקה"י סי' י"ז.

**גמ' אבע"א לעולם קסבר האי פלגא היזקא עבד וכו' דאמר ליה אנא תוראי בבירך אשכחתיה וכו' -** בפשטות לצד זה לא נאמר דין דכי ליכא משתלם מהאי, שאינו בדין שישלם יותר ממה שהזיק, ורק במקום ששייך סברא זו דאנא תוראי בבירך אשכחתיה מחייב על חבירו, עי' בזה בתוס', ובתוס' להלן עמ' ב'ד"ה הא ובתור"פ שם.

אך שיטת המלחמות שכשם שלל"ק אמרינן דכי ליכא כן גם הדין לל"ב ומשום דסו"ס גרם להיזק (והיינו ביאורו ע"ד הגרש"ש שיבואר להלן שנעשה כערב על חלק חבירו בהיותו משלים פלגא נזקא דחבריה). ועי' בזה מש"כ הקצות תי, ג.

**תוד"ה לעולם קסבר -** דבריהם צ"ב דבתחילה הק' דלא יתכן לחייב בעל הבור יותר ממה שהזיק, ולבסוף סיימו שאף שאכן הזיק החצי בלבד, מ"מ כיון שגמר הנזק ודומה כמי שעשאו כולו אמרינן כי ליכא לאישתלומי, וצ"ב בסברת הדבר מדוע ישלם יותר מהזיקו.

ולכאו' יל"פ כוונתם עפי"ד הגרש"ש (ב"מ סי' ח, ה) דביאר בעיקר דינא דר' נתן דבאמת אף שכל אחד עשה החצי בלבד מ"מ היות ועי"ז שנעשה חציו שלו הרי"ז מסייע ומשלים להשני להזיק בחציו שלו וכן להיפך, ומשום כך בדין הוא שכ"א מהם ערב על תשלומי השני דסו"ס היה לו סיוע ושייכות לחלק מזיק דשני. עיש"ה באריכות.

וא"כ י"ל דביארו התוס' שהטעם שבעל הבור נתבע על חלקו של בעל השור היות ויותר גדול חלקו שגמר הנזק נעשה בזה אחראי על נזק חבירו, ומאה"ט בדין הוא שהוא הנתבע על הרבע השני שאינו משולם ע"י בעל השור. וע"ע תוס' לקמן עמ' ב' ד"ה הא ונראה לר"י וכו'.

וע"ע בברכ"ש סי' ? דרך אחרת בכל הסוגי'.

**גמ' אמר רבא הניח אבן עפ"י הבור וכו' מצי א"ל בעל אבן לבעל הבור אי לאו בירא דידך אבנא דידי מאי הוא עבדא וכו' -** צ"ב לל"ק דרבא לעיל דסברת ר"נ שכל אחד עשה כל הנזק וכפרש"י משום שכל אחד בכחו להזיק לבדו ומאה"ט משלם יותר מחצי הנזק, וא"כ מה שייך לדון דינא דר' נתן ולחייב את בעל האבן בכל הנזק, שהרי אין בכחו להזיק לבדו.

והביאור (כמש"כ בדרכי דוד) דעדיף גוונא דאבן שאופן הזיקו ע"י התקלה שבו ובזה מתאחד הכשלתו עם התקלת הבור ונח' כתקלה אחת [וכמש"כ תוס' כח: המצויין בגהש"ס] ומאה"ט א"צ שיוכל להזיק לבדו, ושאני מדלעיל שהשור שדוחף לבור אין מעשיו מצטרפים לאופן הנזק שעושה הבור ולכן בעינן שיוכל להזיק בפנ"ע לגמרי (והיינו דכל מה דבעינן שיוכל להזיק לבדו היינו שבלא זה אינו נחשב למזיק כלל כשאינו יכול להזיק לבדו, ולכן בעינן שלכה"פ בכחו להזיק בעצמו, אך באופן שמתאחד תקלת האבן עם הבור ועי"ז נחשב לשותף במזיק סגי בהכי).

**דף נ"ג ע"ב**

**תוד"ה שור ואדם וי"ל כגון שידע האדם בשעת נפילת חבירו וכו' מידי דהוה אנתהפך -** הק' בשמ"ק (ר"א מגרמישא) דשאני ממתהפך שהטה גופו ליפול עליו ובזה שפיר מהני כונה, אך כשכבר נפל האדם מידו מה תועיל כונתו לאחר מכן. אמנם יעו"ש משמו של רבינו ישעי' שכ' דעכ"פ מהני מחשבתו אף לאחר מכן (ואכתי צ"ב בהוכחה מנתהפך). ובחי' ר' אריה ליב ח"א סי' עא, ב הוכיח מדברי תוס' דגדר הכונה בחיוב בושת לא כדי להגדיר המעשה, אלא דין נפרד בפנ"ע עי"ש.

אמנם בתור"פ כ' דעסקינן ששוב דחפו פעם שניה למטה בכונה. עכ"ד. ונמצא נתחדש מזה דאף שנעשה כאן כח נפילה נוסף, מ"מ אין נפקע מזה כח השור הדוחף בנפילה ראשונה ולא אומרים שכל מעשה זה מתייחס להאדם, ומשום שסו"ס אין האדם יכול להחזיר ולבטל מעשה זריקה הראשון. ועיין.

**תוד"ה לענין כופר בסוה"ד ונראה דלא איירי כשדחפוהו שניהם בבת אחת אלא כל אחד בפנ"ע -** יעוי' במהרש"א שפי' דלר"י בן בתירא (המחייב בהכהו בזה אח"ז) י"ל שבתחילה זרק האדם באופן שיכול להפילו לבור, ושוב חזר השור ודחפו שבזה חייב כופר שקירב את מיתתו. ולרבנן (דבזה אחר זה פטורים) יש להעמיד שאין בכח האדם שזרקו להפילו, ושוב זרקו השור לבור ע"י סיוע זריקת האדם, שבזה בבנ"א חייב השני מיתה.

**גמ' והמת יהיה לו במי שהמת שלו וכו' -** יל"ע אם מיעוט זה ממעט מפרשת בור מין דבר שאין המת שלו, ונפ"מ שיפטר אף באופן שפסוהמ"ק לא מת אלא ניזוק, או"ד רק כשנצרך לקיים דין והמת יהיה לו שמת השור בבור וא"א לקיים בו דין זה אז מתמעט חיוב התשלומין. עיין בשמ"ק מגליון התוס' שדימה ד"ז לאדם שפטור ממיתה וחייב על נזקיו בבור (אף שאין היתר הנאה מן המת עי"ש עוד), וכ"כ במנח"ח (נג, י).

אמנם בפנ"י נטה לומר שהוא מיעוט מעיקר פרשת בור,ועי"ש מה שחילק מדין אדם שהוזק שכל גדר מיעוטה תשלומין כשמת היינו מתשלומי 'כופר' כעין חיוב כופר דנגיחה ובזה מיעטה התורה, ואין מזה שייכות לתשלומי נזקיו. עיש"ה.

***ציונים ועיונים***

**פרק הכונס**

**דף נ"ה ע"ב**

**גמ' ר' יהודה אומר תם חייב מועד פטור וכו' -** בטעם שיטת ר' יהודה שהחמירה תורה בשמירת התם יותר מן המועד, פי' הפנ"י לעיל מה: דיש למועד קול ורגילים להזהר מהזיקו, ומשא"כ בתם שאינו ידוע כמזיק עלולים להנזק יותר.

**תוד"ה התורה מיעטה וכו' דאין שייך להקשות משמירה על תשלומין -** מבואר מדברי התוס' דגדר פטור שן ורגל ברה"ר אינו מעיקר השמירה, אלא רק מחיוב התשלומין, ודלא כהעולה מדברי הרי"ף וכפי שביאר דבריו הרא"ש ריש מסכתין דטעם וגדר הפטור דשו"ר ברה"ר דאורחיה הוא וא"א שילכו הבעלים אחריהם תמיד, שבפשטות לטעם זה נפטר מעיקר חיוב שמירה.

**תוד"ה הא כסהו וכו' ופותח שמצאו מכוסה בכיסוי כעין שמירה פחותה מסתמא לא החמירה עליו וכו' -** לכאו' ק' שלפי סברא זו שאין חייב לכסות יותר ממה שפתח, א"כ נימא אף יותר שגם כשפותח כסוי שאינו עומד ברוח מצויה, אין חייב לכסות יותר מכסוי שהיה מכבר, וא"כ נילף דאף הכורה א"צ לכסויה העומד ברוח מצויה, ודבר זה לא יתכן.

וביאר המהר"ם שיף דפשיטא שכשאין עומד אף ברו"מ אי"ז נחשב לפותח כלל שכבר נחשב לפתוח מקודם, ורק כשעכ"פ היה הכסוי עומד ברו"מ [אף אם מסברא אי"ז מספיק להכורה וכדו'] זהו נחשב לפותח מהשמירה מועטת שהיתה, ובזה שפיר פירשו התוס' דמחוייב בכסוי ככורה ומהני אף כסוי זה העומד ברו"מ. ועי' באילה"ש שהאריך בזה.

**שם בתוס' -** הנה פשיטא לתוס' דאף בכיסוי פחות מן המחוייב מן הדין הפותחו יכול להחזיר הכיסוי הגרוע וליפטר. ולכאו' יל"ע דנימא שע"י שפתח הבור ועי"ז הגדיל האפשרות להנזק בבור, שוב נעשה בכך לבעל הבור, ושיב לא יהני לו כיסוי גרוע (וכעין סוגי' לעיל נא: טם טפח וסילק אבניו וכו'), ועי' ביש"ש כאן שמכח קו' זו דחה פי' התוס'. [ובפשטות ל"ק דרק בטפח עשירי שחידש בור למיתה נעשה בור שלו וכמש"כ תוס' לעיל נ. ומשא"כ הכא שרק הרחיב אפשרות הנזקין שהיתה מכבר, אך עי"ש ביש"ש היטב שהחשיב פתיחת כסוי זה כעושה בור חדש עי"ש].

**שם בתוס' בסוה"ד ובקונטרס משמע דכל כיסוי עד דטאים ליה חשיב כשמירה פחותה -** היינו ע"ד שנתבאר בגמ' לעיל נ. דס"ד דאף שלפותח מהני כיסוי (כסברת תוס' לעיל שמחזיר המצב לקדמותו) ומ"מ הכורה יצטרך דוקא לאטום הבור בעפר.

וגדר החילוק הוא לכאו' שהיות ויסוד חיוב בור על עצם העמדת המזיק בהבדל משאר ממון המזיק דחיובו בהיותו ממונו ומחוייב בשמירתו (וכמו שהאריכו האחרונים ), וא"כ י"ל שאם שאמנם כסוי חזק בתורת שמירה נחשב לשמירה מעולה, אך עדיין לא סילק את הסיבה המחייבתו שהיא עצם העמדת המזיק, שכל עוד שיש כאן חלל הבור הרי יש כאן מציאות של מזיק, ורק ששמור הוא ע"י הכיסוי (ויכול אף להתליע עי' תורי"ד), ולכן כל כסוי שיהיה ס"ל לרש"י שנחשב לגרוע ביחס לאטימת הבור שהוא סילוק המזיק עצמו, (ועיין בברכ"ש כג, ב שהביא מהגר"ח עיקר נדון זה אם בור מכוסה נחשב כמזיק שמור, או סילוק המזיק, ולהאמור משמע שזהו מח' רש"י ותוס').

**גמ' העושה אותם פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים -** בגדר חיובו לשמים כ' היש"ש כאן והו"ד בש"ך כח, ב דמכיון שאי"ז מעשה מזיק גמור אין זה חיוב גמור ולא מהני בזה תפיסת הניזק (ושאני מקלבדר"מ שאם תפס הניזק לא מפקינן מיניה וכמבואר ברש"י ב"מ דהתם המעשה הוא מחייב גמור ואך שמנועים הבי"ד מלחייבו) עכת"ד. אך מאידך מבואר במאירי בסוגיין דאם אין מקיים חיובו הרי"ז גזלן ופסול לעדות ומשמע לכאו' שהוא חיוב גמור.

וע"ע פנ"י (בד"ה אלא לחבריה בסוה"ד, ובד"ה בפרש"י ד"ה אלא בחד) דמשמע מדבריו שכלל אי"ז חיוב ביד"ש לחבירו, עי"ש שביאר שגם אם כלפי שמיא גליא שבין כך חבירו היה נפסד, מ"מ עצם זה שלא חשש להפסד ממון חבירו הרי"ז חייב ביד"ש.

**גמ' אי בכתל בריא בדיני אדם נמי ניחייב -** רש"י ותוס' פי' דקאי על הכתל, ולא על הפרה שעי"ז הזיקה שהרי משנה ערוכה היא דפרצוה ליסטים פטור. וציין בהגה' הגר"א דשי' הרמב"ם (ד, ב) דהפורץ את הגדר חייב בנזקיה שהזיקה.

ולכאו' ק' מהמבואר במשנה, וביאר הה"מ שם [וכ"ה להדיא בתשו' הר"מ המעתק שם במגדל עוז וכ"כ בדעתו המאירי כאן] דכל שכיון במעשהו זה ע"ד שיזיק הרי"ז גרמי וחייב, ובזה הוא חלוק מליסטים שפרצו שאין כונתם שהבהמה תזיק ונחשב רק לגרמא. ונתבאר א"כ שהקובע לשי' הר"מ בגדרי גרמא וגרמי הוא רק אם כונתו להזיק ע"י מעשיו אלו ע"ע במאירי.

**דף נו.**

**גמ' הכופף קמתו של חבירו בפני הדליקה ה"ד אילימא דמטיא ליה ברוח מצויה וכו' -** היינו כמבואר בתוס' שע"י שקירב הדבר אצל האש מתחייב כדין מבעיר אש המתקרבת לדבר הניזוק.

ומכאן הוכיחו תוס' לעיל כב. דאף למ"ד אשו משום ממונו א"צ שהאש תהיה ממונו ממש עי"ש, ובזה תמהו ע"ד רש"י שכ' שהנ"מ מהמחלוקת אם אשו משום חציו או משום ממונו הוא אם מתחייבים באש של חבירו.

ועי"ש בפנ"י שתירץ לדעת רש"י דשאני היכן שמכוון שתזיק האש וכמו בכופף קמתו, שאין חיובו מטעם אש אלא נחשב לאדם המזיק, ולכן מתחייב אף באש חבירו. ונמצא א"כ שחלוקים רש"י ותוס' אם חיובו כאן מדין אש או אדם המזיק.

והנה לפמשנ"ת בד' רש"י שחיובו מדין אדם המזיק, אין מסוגיין הוכחה למה שייסדו תוס' שבאש כשמקרב את הניזק הרי"ז כמקרב את המזיק.

**רש"י ד"ה טמון איתמר וכו' והוא לא שלח את הבערה -** צ"ב לשם מה נזקק רש"י להעמיד כן, דלכאו' מכיון שסו"ס טמון הוא יפטר אף אם הוא בעל הבערה.

ומזה ייסד בברכ"ש סי' ב' דאף שטמון באש פטור בעל האש, היינו דוקא מיעוט מדיני התשלום בידי אדם, אך מעצם איסור ושם מזיק לא נתמעט וחייב בדיני שמים, ולכן כשהוא בעל הבעירה יש לחייבו ביד"ש משום גורם האש עצמו, וא"צ לחייבו משום שמטמין קמת חבירו, ולזה מוקמינן שאין האש שלו וחייב ביד"ש רק משום שמטמין.

(והנה לכאו' לפי"ד פנ"י הנז"ל דכ' בדעת רש"י דהיכן שמכוין שהאש תזיק לחבירו נחשב כאדם המזיק, יש ליישב לשון רש"י די"ל דבכה"ג חייב בטמון ככל דין אדם המזיק, ואשר על כן הדגיש רש"י שאם הוא היה השולח את הבערה כשמכוין להזיק חבירו [עי' משנ"ת להלן בתוס'], היה חייב אף בטמון).

**גמ' רב אשי אמר טמון איתמר משום דשויה טמון באש -** מכאן הוכיח החזו"א (ו, ז) שסגי לפטור טמון בעת השריפה אף שלא היה טמון בעת ההבערה (עי"ש עוד פרטים בזה) והוסיף שבכל זאת אם בעת שהדליק היה טמון ושוב בסמוך לשריפה נתגלה יש לפוטרו משום דאנוס הוא, עי"ש.

הנה נמצא מבואר מדבריו דפטור טמון הוא מיעוט מעיקר שם 'מזיק' [ולא רק מתשלומין כמו שנקט הברכ"ש סי' ב'] שאם נימא דעכ"פ נחשב מזיק ורק שנפטר מן התשלום אין נחשב כאנוס לכשנתגלה. ואכן יעוי' חזו"א (ב, ז) ששהשורף בטמון פטור אף בידי שמים, שגם זה מכלל פטור התורה.

**תוס' סוד"ה אילימא וי"ל דשאני התם שאין הארס עדיין בעולם -** כוונתם דכל מה שנתחדש בסוגיין דמקרב דבר אצל האש נחשב גם זה מכלל מזיק דאש ומאה"ט חייב כשקירבו אף למקום שסוף חמה לבא, היינו רק כשעכ"פ עצם אש המזיקה קיים בעולם שבזה ניתן להחשיב את קירובו להמזיק כמעשה מזיק, אך כשהמזיק עדיין אינו בעולם אין קירובו נחשב ומתייחס למעשה מזיק.

**גמ' אילימא בבי תרי פשיטא דאורייתא הוא אם לא יגיד ונשא עוונו -** צ"ב כיצד ניתן ללמוד מפסוק זה דחייב ביד"ש, דאף שעובר על איסור מן התורה אי"ז שייך לחיוב תשלום לחבירו. (אמנם למהלך פנ"י בסוגיין כנז"ל כל חיוב ביד"ש הנזכר כאן היינו כעונש על העבירה עי"ש ודו"ק).

וביאר הדבר אברהם (ח"ב ל"ב, ט"ז בהגה"ה) שכל ענין זה דלצי"ש דסוגיין היינו דעובר על איסור דלא יגיד וכדו' שהוא אכן איסור ככל איסורים ולאו דוקא לחבירו, אך פשוט שאם ישלם לחבירו כערך מה שהפסיד עי"ז אין נחשב לו עוון מה שנמנע להעיד, וא"כ זוהי טענת הגמ' דפשיטא שיש לו איסור דלא יגיד, ומן הראוי לו לשלם לסלק עצמו מאיסור זה ע"י שישלם. (ועיין חזו"א ה, ד מש"כ [במוסגר]).

ובעיקר חיוב זה ד'אם לא יגיד' עי' בנמ"י שמגדר גמילות חסד הוא, ולכאו' לפי"ז אף הנמנע מלהשיב אבידה יתחייב בדי"ש, ועיין בס' מחת שלמה למסכתין סי' כ"ט שדיבר בזה.

**תוד"ה כסויי כסיתיה וא"ת גלוי וידוע למקום וכו' -** מכאן הוכיח היש"ש (סי' ו') שאף אם תפס הניזק מפקינן מינה, דאל"ה הרי נפ"מ לדעת אם מועילה תפיסתו.

**גמ' מהו דתימא לימא מי הוי ידענא דאתיא רוח שא"מ -** מבואר דאף הגורם היזק לחבירו, אם לא נתכוון להזיק כלל והוא כשוגג על הנזק הרי"ז פטור מדיני שמים. עי' בזה חזו"א ה, ד.

**דף נ"ו ע"ב**

**תוס' פשיטא כיון דאפקוה קיימא ברשותייהו ואין לומר דמתחייבי לפי שאינן יכולים לקיים מצוות השבה וכו' -** צ"ב דלפי מאי דנקטו השתא שאין הגזלן מחוייב באחריות נזקיה הלא כלל אין צריך לשלם ולגבות מן השור תשלומי הקרן, ומדוע אינם יכולים לקיים מצוות ההשבה, עי' ברעק"א שהניח בצ"ע.

ובפשטות י"ל עפי"ד הגר"ח (סטנ' רכ"ב ובברכ"ש סי' א') שחידש דתשלומי תם דמגופו אינם מחיוב הבעלים כלל אלא כל דין תשלומי התם כלפי השור עצמו שזיכתה לו תורה בשור כפי נזקו (ומאה"ט צריך למיעוט דשור הפקר שנגח פטור דלולי זה היה משתלם מגופו) עי"ש. וא"כ א"ש בנד"ד ג"כ שאין גביית השור תם שייכת אף אם הגזלן פטור.

**שם בתוס' בסוה"ד -** ביארו בב' אופנים חיוב הגזלן באחריות נזקי הגזילה, שבפירושם האחרון נקטו כרש"י שע"י קניני הגזילה שמחשיבים הבהמה לרשותו של גזלן לאונסין וכדו' נחשבת הבהמה אצלו כברשות בעלים. ובפירושם הראשון נקטו שחיוב זה ע"י שבפועל נמצאת הבהמה תח"י שהוציאו מרשותם של בעלים שאינם יכולים לשומרה [בהבדל מגוונא דתפסו ניזק שאינו מונע מהבעלים מלשמו איתו יחד על חלקו], שעי"ז חלים על הגזלן דיני השמירה (ועדיין צ"ב מדוע א"כ צריך בסוגיין לקניני גזילה, דמוכח דלא סגי בזה שנמצאים עתה אצל הגזלן אלא רק מחמת הקניני גזילה, וצ"ת).

**שם בתוס' -** יל"ע למסקנת התוס' מהו גדר חיוב השומרים שלא תזיק הבהמה, ובפשוטו נראה כמו שמשמע מהבנת תוס' בשאלה שזהו מכלל התחייבות השומרים (שהרי גם זה צורך לבעלים שלא יפסידו מנזקיהם), וכן מבואר באו"ש פר' א' מטונ"ט הל' ח' עי"ש, וכן משמע מדבריו ד' מנז"מ הל' ד' שנסתפק גבי שומר אבידה ומובא להלן. אך בחי' רבינו חיים פ"ד מנז"מ הל' י' נקט בתוך דבריו שחיובם כדין בעלים, [ועי"ש שהכריח ד"ז, שמצינו שמירה רק על דבר שגופו ממון, ולהתחייב לשמור מנזקיה שיפסדו אחרים על ידה ויוצרך לשלם דומה לאין גופו ממון.ע"כ. ויל"ע בדבריו העמוקים].

**תוד"ה המעמיד -** שיטתם שחיובו מדין שן ורגל, ועל אף שאין הבהמה שלו. והיינו דכשם שבעל הבהמה נתחייב ואחראי במעשה בהמתם בהיות השור ממונו, כך גם המעמיד בהמת חבירו אחראי למעשיו וכשהעמיד מזיק דשן על הקמה הרי הוא נתחייב במעשהו זה בנזקי הבהמה כעין חיוב הבעלים [ורק שחיובם של בעלים ואחריותם בהיות המזיק ממונם, ומעמיד אחריותו מכך שעצם מעשה המזיק נעשה על ידו]. עי' חזו"א א, ז ובברכ"ש סי' א'. ובאבהא"ז נז"מ פ"א אות י"א.

ובחי' ושעורי הגרב"ד סי' א' הוסיף שמה שדימו התוס' למזיק ע"י אש חבירו, היינו עפ"י המבואר לעיל ג: בתוד"ה וממונך דשאני אש שא"צ שתהיה ממונו, והטעם שחלוק משאר נזק"מ שרק ע"י שממונו הוא נחשב לפושע בנזק כשלא שמר, ועי"ז מחוייב באחריות מעשה הנזק, אך באש שתמיד אין בה מעשה מזיק מצד עצמה וכל היזק שנעשה על ידה הוא ע"י פשיעת האדם שהניחה במקום שמזיק, הרי שנחשב פושע אף כשאין האש ממונו, ואינו דומה לכל נזק"מ שרק ע"י שממונו הוא נחשב לפושע. ובזה פרשו התוס' חיוב המעמיד, שעצם העמדת הבהמה על הקמה נחשב לפשיעה ומשום כך חייב. עי"ש עוד.

**שם בתוס' אבל אין לפרש דמתחייב מטעם אש, דברי הזיקא והוי כאילו נותן לשם אש -** דעת הרשב"א דחיוב המעמיד מטעם אדם המזיק, שמכיון שבוודאי הבהמה תאכל, הרי כשהניחה על הקמה נחשב כמניח אש האוכלת את הקמה (ואף למ"ד אשו משום ממונו, מ"מ יש לחייבו כמו על נזק במקום הנחת האש שזהו אדם המזיק וכמש"כ החזו"א א, ז). וזהו שדחו התוס' שאין לפרש מטעם אש.

ובסברת התוס' שמיאנו לפרש כן ביאר בקובץ ביאורים אות מ"ח דס"ל דשאני בהמה שיש לה דעת עצמית ואינו דומה לאש שביד האדם, שאין לאש רצון ודעת ולכן נחשב כמעשה האדם עצמו. וע"ע בחי' הגרש"ש סוס"י כ"ב.

(ועיין בס' אבן העוזר [נד' בסוף שו"ע] או"ח סי' שכ"ח שביאר עפי"ד רשב"א אלו מש"כ מג"א שם סקנ"ג לאסור מנהגם להניח עלוקה ע"ג האדם למצוץ דמו בשבת, שהוא מעשה האדם עי"ש עוד).

**תוד"ה וליסטים נמי שהכישוה וכו' ולא חש לפרש למה אין פשיטא לפי שקל להבין -** עי' בשמ"ק ב' ביאורים. דיל"פ כמש"כ רש"י דקמ"ל דגם הכישה במקל נחשב כמשיכה וכמו בכל משיכה דקנין. (ועיין במאירי שנטה לומר דאף שבקנינים מהני קורא לה והיא באה כמשיכה מ"מ בגזילה ל"ה קנין גזילה).

אפשרות נוספת פי' הראשונים דגמ' הדרא בה מהו"א, וס"ל דעצם זה שמתחייב הגזלן באחריות נזקיה זהו עצמו החידוש. ועי' פנ"י.

**גמ' אלא תחתיו דשומר -** ופרש"י דבעלים משתעי דינא בהדי שני והראשון מסתלק. מבואר שעדיין נשאר הבעלים אחראי לנזקי בהמתו, וכל הנפ"מ בהעמדת השומר הוא חיוב שנתחייב השומר לבעלים להשלים מה שהפסידו בתשלומי הנזק.

ועיין היטב בהשגת הראב"ד פ"ד מנז"מ ד' שנסתפק בזה דשמא כל תביעת התשלום מעיקרא היא לשומר והבעלים נסתלקו (עי"ש בחי' הגר"ח ובמש"כ שם בהל' י"א). ועיין להלן.

**גמ' לימא תיהוי תיובתא דרבא דאמר רבא שומר שמסר לשומר חייב -** טעם זה דאנת מיהמן לי בשבועה שייך רק ביחס לבעלים אך לא ביחס השומר לניזק. ומאה"ט פרש"י הנדון בגביית הבעלים מן השומר. וכ"כ הראב"ד פ"ד הי"א שהניזק יכול לגבות ממי שרוצה הן מהבעלים והן מהשומר עיש"ה.

והר"מ שם פליג וביאר הנדון דסוגיין ביחס לבעלים וצ"ב עיין בארוכה בחי' הגר"ח שם.

**גמ' איתמר שומר אבידה רבה אמר כש"ח דמי וכו' -** הק' הפנ"י מה שייכות נדון זה לסוגיין. ועיין באו"ש (ד, ד) דאפשר שדין שומר אבידה אם חייב אף לשמור האבידה שלא תזיק תליא בצדדים הנזכרים בסוגיין. דאם כל חיובו מחמת שנתחייב (ולדעת ר' יוסי נתחייב בש"ש) הרי שמסתבר שחייב עצמו באופן מושלם ככל שומרים שחייבים שלא יזיק. אך אם חיוב שמירתו ע"י התורה דשעבדיה בע"כ מסתבר שלא חייבתו תורה חיוב שמירה כלפי העולם שלא ינזקו, ורק כלפי הבעלים. ועיין להלן מהאבי עזרי.

**גמ' בההיא הנאה דלא בעי למיתבי ליה ריפתא לעניא וכו' איכא דמפרשי וכו' כיון דרחמנא שעבדיה -** צ"ב איזה סברא היא שחיוב התורה להתחייב כש"ש דוקא. וביאר באבי עזרי (י"ג מגזו"א י"ז) דבאמת ב' הטעמים הנזכרים בגמ' טעם אחד הוא, שהרי לא יהני למוצא לומר שאינו חפץ בשעבוד השמירה המחוייבת מן התורה, ובהכרח שפשיטא שחיוב שמירתו מן התורה. ורק שמכיון שנהנה מאבידה זו פרוטה דעני, הרי"ז סברא בחיוב התורה שחייבתו כדין ש"ש. עכת"ד עי"ש עוד.

אמנם בריטב"א ב"מ פב. מבואר להדיא שזהו אומדנא שחייב את עצמו להיות כש"ש (ועי"ש עוד דאפשר שהוא תנאי בי"ד). וע"ע באו"ש י' משכירות הל' א'.

**תוד"ה בההיא הנאה פסק ר''ח וה''ג דהל' כר''י וכו' דכו"ע אית להו פרוטה דרב יוסף וכו' –** נתחדש בדברי ר''ח וה''ג דחלוק דין מודר הנאה שלא נאסר בפרוטה דר''י משום דלא שכיח, מדין ש''ש שנחשב כשכר אף שאיננו שכיח, וכ''כ הר''ן ונמ''י בנדרים שם (עיש''ה בחילוקי לשונותיהם) ובביאור החילוק כתב באבן האזל (י''ג מגזו''א הל' י') שעצם האפשרות ליפטר מן הפרוטה לכשיבוא עני איננה כלל הנאת ממון בכדי שנאסור מחמתה מודר הנאה, ורק בדיני שומרים שפיר נחשב לשכר אף בטוה''נ כזו שאין גופה ממון. ואמנם כשיבוא עני בפועל שאז נפטר מן הפרוטה ויש כאן הנאת ממון ובזה יש לאסור אף במודר הנאה, אך בחשש רחוק כזה אין לחוש במודר לבטל ממנו ודאי מצות השבה משום ספק רחוק של איסור .

**שם בתוס' ואפילו מאן דשרי למודר להחזיר אבידה לא שרי אלא משום דפרוטה דרב יוסף לא שכיח–** וכתב הנתיבות (רס''ז, ג') דאף אם אירע שבא עני ופטר עצמו מליתן לו עדיין לא נעשה עי''ז לש''ש, דכשקיבל שמירה על האבידה לא נחשב שקיבל שכר ומשום דלא שכיח, ולבסוף כשנפטר מפרוטה באה הנאה זו ממילא ולא בתורת שכר שמירה אין סיבה שיחשב עי''ז לש''ש, ושאני מש''ח שקיבל דורון על שמירתו שנעשה מכאן ואילך ש''ש ומשום שדורון זה ניתן לו לשם שכר . עכ''ד .

**דף נ"ז .**

**תוד"ה אמר ליה וכו' אבל לענין גניבה פטור שאין גורמין לה ליגנב -** מלשון רש"י ד"ה מודינא לך וכו' דחייב המוצא בגניבה ואבידה, מבואר דחיובו גם על גניבה.

**תוד"ה כגון ונראה לר"י דכיון שחייב הכתוב ש"ש בגניבה וכו' סברא הוא שבכל ענין שתהיה הגניבה וכו' -** צ"ע דא"כ אף בעייל בעידנא דעיילי אינשי יתחייב דלא עדיף מגניבה באונס (עי' מהר"ם שיף). ויעו'י ברעק"א שביאר עפי"ד הרשב"א ב"מ צ"ג דעל זמן זה כלל אינו שומר. עי"ש.

**דף נ"ז ע"ב**

**תוד"ה נמצא וא"ת אכתי נמצא ש"ש משלם כפל בטוט"ג בבעלים וכו' -** היינו שהיה שומר בבעליו עמו ועי"ז נפטר מגניבה ונשבע שלא שלח בה יד (ומזה דנו בקצות רצ"א, יח ונתיבות סקל"ד דאף בשומר בבעלים יש שבועת השומרים עי"ש ואכמ"ל).

וביאור ספק התוס' ביאר האור שמח (ד' מגניבה הל' י' והו"ד בקה"י סי' ל"ו) אם השומר בבעלים נחשב ל'שומר' ששייך בו שבועת השומרים וכל פטור שנאמר בו רק בתשלומין, או שהופקע מלהחשב שומר וממילא לא שייך בו חיוב כפל ע"י שבועתו האמורה בדיני השומרים.

**גמ' אבל אכלה אפי' מה שנהנית אינה משלמת וכו' -** יל"ע מהו הו"א דגמ' לפוטרה לגמרי ומ"ש מהחבטה שחייב מה שנהנית אף שאנוסה היא, ומשום שסו"ס יש לבעל הפרה הנאה המחייבת את תמורתה. עי' ברעק"א שהאריך בזה.

עוד יל"ע דלכאו' המחייב בתשלומי הנאה היא עצם ההנאה שיש לבעל הבהמה מבעל הפירות, שסברא היא שצריך לשלם כנגד מה שקיבל מחבירו. וא"כ צ"ב מה תועיל סברת אדעתא דנפשא קאכלה שהיא סברא הנוגעת למעשה לקיחת ההנאה, ומהו א"כ הו"א דגמ'.וצ"ע . (ועי' היטב בתוס' לקמן קא. ד"ה או דלמא שכתבו בתירוצם שחיוב תשלומי הנאה רק כשבא לו ההנאה ע"י מעשיו או מעשה בהמתו, וביארו מן החרונים דחזינן שזהו המחייב בתשלומי הנאה, עי' משנת ר' אהרן הל' שכנים ג,ג אות ד' , ועפי"ז אולי יש לבאר בסוגיין. ועיין).

ובשמ"ק הביא מהרא"ה שהק' דא"כ חיוב שן שחייבה תורה היכי משכח"ל ותירץ בזה"ל דאיכא למימר דשן דעלמא דמחייב היינו על עסקי שימור שלא שימר אותה כראוי, אבל הכא על עסקי שימור לא מחייב דנפילתה היתה באונס, ואאכילה נמי לא מחייב והוה לה שלא תאכל, עכ"ד.

**דף נ"ח .**

**רש"י ד"ה אבל נחבטה ומצוה הוא דעבד [בגדר פטור מבריח ארי] -** נתבאר דסיבת הפטור שמעשיו מוגדרים כמצוה שמחוייב בה, ואין יכול לתבוע ממון שקיים בו מצוותו, ועי' בש"ך קכח, ח שכ' הטעם שנתכוין לפוטרו מחמת המצוה [ועיין שער"י ].

ולפי"ז לכאו' תירוץ הגמ' כמש"כ הראב"ד בשמ"ק שכשאינו כאן אין כאן מצוה כלל (שכל המצווה הוא חסד שמתחסד הוא עם חבירו), וכן אין חייב להפסיד כלום מממונו עבור חבירו כדין אבידה שאבידת עצמו קודמת. (ולפי"ז נמצא דישנם כאן ב' תירוצים נפרדים ודלא כתוס', עיין להלן).

**תוד"ה א"נ מבריח ארי וכו' וכיון דאיכא תרתי שלא מדעתו ואית ליה פסידא לא חשיב מבריח ארי -** כ' הפנ"י דבהכרח לומר דתרוייהו צריכי שהרי למאי דקי"ל ז"נ וזה לא חסר פטור פשיטא שכשמדעתו ולא נחסר שפטור, ובהכרח שרק בצירוף ב' הדברים שלא מדעתו ונחסר יש לחייב.

ובטעם הדבר כשמדעתו וחסר פטורים כ' הגרש"ש (סי' י"ט ו' ובשער"י ג, כה עמ' רס"ח ד"ה ועפ"י דרך זה) שמכיון שמצווה הוא, עשה הדבר אף אם חבירו לא ישלם לו עי"ש. וכ"מ בש"ך הנ"ל שלכו"ע יסוד הפטור משום מצוה, [ומה שהובא לעיל מהראב"ד דאינו מחוייב להפסיד ממונו עבור הצלת ממון חבירו, סוברים התוס' דאף שאינו מחוייב, מ"מ סו"ס קיום מצוה יש כאן].

**שם בתוס' ונראה לר"י וכו' אם הדבר ברור שיבוא לידי הפסד וכו' אז ודאי נוטל שכרו -** גדר חיוב תשלום זה אינו מטעם נהנה שכאמור לעיל פטור מדמי הנאה כשהמציל קעביד מצוה, אלא מטעם משתרשי ליה המבואר בסוגי' דחולין קלא. שכשניצול מהפסד בטוח ע"י ממון חבירו נחשב כמו שנתרבה ממונו ע"י חבירו (עי' בזה קצות רמו, ב ושער"י ג, כה ד"ה ונלענ"ד דיסוד).

**שם ופורע חובו אין מצילו מהפסד דמה שהיה הלוה זקוק לפורעו אין זה הפסד שהרי נתחייב לו -** צ"ב דמסברא להיפך כיון שבדין היה מפסיד והשתא הצילו מהפסד זה הרי שהרויח לו ממונו. עי' בנתיבות קכ"ח, ג שעמד בזה. וביאר הגרש"ש שם (עמ' רס"ח) דמכיון שחייב הוא לשלם ואף מצוה יש בו הרי הפרעון נחשב כהשתמשות בכסף, ולכך אין נחשב להפסד כשפורע חובו, ולכן הפורע כנגדו לא הצילו מהפסד (כמו שהמונע את חבירו מלאכול לא יחשב כמונעו מהפסד המאכל) עי"ש.

**גמ' אמר רב כהנא לא שנו אלא באותה ערוגה אבל מערוגה לערוגה וכו' -** פטור זה מבואר בתוס' ובהרחבה ברא"ש אף שיכול בעליה להוציאה, והטעם שפטור דבעינן ושלח וביער, היינו שכניסתה למקום האכילה היה בפשיעה כעין ושילח. והוסיף הרא"ש שזהו מחלוקת רב כהנא ור' יוחנן לגבי ערוגה שניה, דס"ל לריו"ח שכל הערוגות נחשבות כערוגה אחת, ולא נחשב ששילחה לערוגה שניה.

אמנם מלשון רש"י שכ' בדעת רב כהנא שפטור מכל אותה ערוגה דאנוסה באכילתה, משמע דמטעם פטור אונס פטר רב כהנא, [ולפי"ז לכאו' בערוגה גדולה יסבור רש"י כדעת הרא"ה בשמ"ק שחייב כדין שתי ערוגות] אך עכ"פ לדעת ר' יוחנן שפוטר אפי' מערוגה לערוגה, בהכרח ס"ל שכל חיוב שן תליא בשילוח בעליו בתחילה וכמש"כ הרא"ש.

**דף נ"ח ע"ב**

**גמ' מנה"מ אמר רב מתנה דאמר קרא וכו' מלמד ששמין ע"ג שדה אחר -** בגדר דין זה נסתפק בחזון יחזקאל (פר' ו' הל' י') אם גזיה"כ הוא לאמוד ולשום הנזק בשומא זו כדי להקל על המזיק וכמבואר לעיל מז., או"ד שגילתה תורה להתייחס לנזק שאינו בפירות כשלעצמם, אלא בכללות הקרקע, שנחשב כנזק בקרקע [שיעור פי שישים מאכילתה], ולכן פשוט הוא לשום הקרקע שניזוקה.

ונפ"מ אם כל בעלותו של הניזק רק על ערוגה זו שאכלה, שלפי הטעם השני א"א לומר שהזיקה את הקרקע שמסביבה. וכבר דייקו האחרונים מתוס' לעיל מז. ד"ה וכן אתה מוצא דאכן תליא שומא זו רק באופן שיש לו בעלות בקרקע שמסביב, עי"ש בחזו"א. (וע"ע בחזו"י שהביא מחלוקת מפורשת בראשונים בב"מ צט: בנדון זה). ועיין בספר חי' מרן רי"ז הלוי במכתבים עמ' פ: מה שכתב לבעל החזון יחזקאל. [ויעוי' היטב בחזו"א ו,ג ד"ה וכן משמע שהוכיח משן שנחשבת באכילתה 'מכליא קרנא' שהנזק מתייחס לפירות עצמם, ואין השדה אלא כשומא.

וע"ע משנ"ת עפי"ז לקמן דף נט:.

**גמ' שם -** פשוט שבכל נזק דכלי ובהמה וכדו' אופן השומא כפי שעומדים להמכר, וא"צ לזה ללימוד מפסוק, והיינו כמו שביאר החזו"א (ו,ג) שכל שווים מחמת שלימותם וכל חלק מהם בפנ"ע אינו כלי, ורק בכגון קמה שמסברא נחשבת כשק של תבואה ולא כיחידה אחת ובזה חדשה תורה להתייחס לשומת הנזק ביחס לשדה.

**גמ' גוזרי גזרות בירושלים אומרים נטיעה בת שנתה שתי כסף וכו' -** היינו שמשערים בשישים ועכ"פ פחות משתי כסף לא ישלם, אך אם ע"י שיעור בששים יעלה יותר ישלם כפי שיעור זה. תור"פ.

**גמ' א"ל רבא אם אמרו בנזקי ממונו יאמרו בנזקי גופו וכו' -** בפשטות הנדון הוא לגבי עצם השומא אגב שדה אחר, דיש לשום רק את מה שאכלה, וכן כתב בתו"ח לדייק מהמשך הסוגי' "רואין אותו כמה היתה יפה קודם לכן וכמה היא יפה לאחמ"כ", דמשמע שרואין רק אותה בלא שדה סביבותיה.

אמנם מבואר שעכ"פ אף בנזקי גופו דנים הנזק ביחס לקרקע (עי' משנ"ת בזה להלן ברש"י ד"ה כמה היתה) ולא באכילת הפירות כשלעצמם, ורק שבנזקי גופו מוסיפים לשום עם קרקע שסביבותיה.

והנה דין זה דשמין אגב שדה הובא במימרא דרבא לעיל מז. ושם הוזכר גם כשקטע יד עבדו של חבירו, ולכאו' צל"ע דהלא עסקינן שאדם הוא הקוטע ובזה הרי ס"ל לרבא בסוגיין דשמין אגב שדה אחר. וי"ל, עי' בחזו"א הנז"ל.

**רש"י ד"ה כמה היתה יפה הקרקע לימכר כשהיא עם השחת -** היינו שהשומא ע"י שווי הקרקע למכירה, והקשה היש"ש סי' י"ח דנמצא א"כ ב' טובות למזיק: א. לשום בכמות פי ששים מהנזק, ב. הוזלת התשלום ע"י שומת הנזק אגב קרקע, שהוא בודאי סכום קטן מאוד ביחס לקרקע. ומהיכ"ת להוסיף קולא זו בשומא. [ומאה"ט סובר המהרש"ל שאין שווי הקרקע בכלל שומת הנזק, דשמין הקרקע כמה שווה להמכר לפרותיה כשיגמרו כל צורכם. עי' לקמן נט. שהוכיח כן מן הגמ']. וע"ע באהא"ז פ"ד הל' י"ג שהוכיח כשיטת רש"י.

ובראב"ד בשמ"ק הביא מקור לב' שומות הללו דילפינן מקרא ד"שדה" שהשומא ביחס לקרקע, ומ"אחר" ילפינן שיעור פי שישים כנגדה.

**דף נט.**

**רש"י ד"ה בד"א דנישומין אגב הקרקע -** דייק המהדו"ב דס"ל לרש"י שכשדנים פגים ובוסר כפרי העומד ליבצר, אינם נישומין אגב הקרקע. ודלא כמו שנקט התו' ד"ה אכלה סמדר דשומתו אגב הקרקע.

**תוד"ה אכלה וכו' אבל תבואה רגילה להתקלקל כולה יחד ובחזיז מודה ר' יהושע וכו' -** כוונתם שמכיון שנקט ר' יהושע אופן של ענבים (ולא נקט כן לגבי תבואה עצמה בגודל המקביל לסמדר בענבים) חזינן שס"ל שחלוק דינו מתבואה ונאמדים כפי שהם עומדות להבצר, וממילא הוסיפו תוס' לדון שיתכן שבחזיז דתבואה מודה לרבנן, ומשום שחזיז אינו נחשב כלל לתחילת פרי כדי שישומו אותו לפי סופו [ודמיא לאכלה הזרעים עצמם קודם זריעתם].

**שם בתוס' אי נמי בתבואה לא קנסו כ"כ כמו בענבים -** מבואר שס"ל השתא בתירוצם שדין זה לשום כעומדות להבצר קנס הוא.

וצל"ע מהמשך הסוגי' אמר אביי ריה"ג ור' ישמעאל אמרו דבר אחד, והרי ר' ישמעאל דורש כן מן התורה, ולא מקנס. ולכאו' צריך לומר שרק לריה"ג מן תורה (ולשיטתו הדין כן בין בתבואה ובין בענבים) ורק לר' יהושע שחידש כפי שעומדות להבצר ס"ל דמטעם קנס, וצ"ע. ועי' אילה"ש.

**גמ' איכא בינייהו כחש גופנא -** צ"ב שהרי בהכרח תועלת הגפן נכללת בשומת המחיר ששם הקונה, ומכאן הוכיח היש"ש הנז"ל שהשומא אינה ע"י דמי מכירת גוף הקרקע עצמה, ורק לפירותיה אלו, ולכן יש להוסיף לזה בנפרד מה שהועיל לכחש גופנא.

ובעיקר גדר נידון זה, ודאי שאין חייב לשלם הניזק להמזיק כדין נהנה אף שהושבח ממונו בכח האילן ודו', ורק שנחלקו אם עכ"פ שומת הנזק תחשב לפי שבפועל נמצא הניזק מופסד, ולמעשה סכום הפסדיו פחות ע"י שהשביח מצד אחר (עי' בקובץ אהל ישעי' בשם הגר"ח) או שאין לחשב רוח צדדי זה בכלל שומת הנזק. (ושמעתי להק' דבדמי ולדות שאין חיובם על הפסד ממון, וכפי שכ' הגרי"ז בסוף ספרו דדמיא לתשלום חבלות, א"כ מהיכ"ת לגרע מחיוב התשלום כפי רוח ממוני שמרויח הבעל)

**דף נ"ט ע"ב**

**גמ' האי מאן דקץ כופרא מאי משלם וכו' אמר להו בשישים וכו' -** מפרש"י מבואר וכ"כ בחכמ"ש בשם הר"ן דשמין השדה עם הפירות כפי מצבם עכשיו, ורק שבהכרח נכנס בחשבון התשלום מה שהפירות עתידים להגמר. אך בתוס' רבינו פרץ משמע (וכ"מ במאירי עמ' א') דהמכוון לשומא בפירות גמורים בהדי קרקע שישים כנגדה. וכוונת אליעזר זעירא לחלוק על דבי ריש גלותא, שהם סברו לחייב על פירות תלושים וגמורים, והוא חידש להם דשמין אותם אגב הקרקע (עי"ש עוד בתור"פ שיישב בזה דעת התנאים לעיל ששמו הנזק לפי פירות גמורים) וע"ע לקמן.

**שם בגמ' -** מכאן הוכיח בחזון יחזקאל (הנז"ל נח:) שהנזק מוגדר בקרקע עצמה ולא בפירות, וזהו כוונת אליעזר זעירא דאמנם שמין הנזק כפי שוויו עתה, ואך שבהכרח בשומא זו כוללת השיקול של גמר הפירות, שכך ישלמו עליו עתה.

**גמ' אמר ר"ל משמיה דחזקיה ל"ש אלא שמסר לו גחלת וליבה וכו' ור"י אמר אפי' מסר לו שלהבת -** יעוי' תוס' לעיל כב: שיסוד מחלוקתם אם להחשיב השלהבת אצל החש"ו כברוח מצויה. וע"ד זה יעויין במאירי וברבינו יהונתן בשמ"ק כאן שפי' דמכיון שאין השלהבת עצמה מחזיקה זמן רב ועומדת ליכבות, משו"ה פטר ר' יוחנן כעין גחלת, ואף אם החש"ו מעצמו לקח גווזא וכדו' והבעיר אין זה הבערה המיוחסת לפקח, שמעשיו של חרש הוא. (וע"ע היטב ברא"ה בשמ"ק כאן).

**תוד"ה ליבתה ואין לחלק משום דבהנהו אין מחוסר אלא הולכת האש וכו' אבל כאן מחוסר ליבוי וכו' -** צ"ב דהרי באמת כבר הביאו בתירוצם מהמשך סוגיין דבעינן שהוא יהיה המבעיר היחידי בלא שום סיוע, ומדוע א"כ בנד"ד פשיט"ל לתוס' שיתחייב אף כשלא ליבה בעצמו כלל.

וצריך לומר שגחלת הנמצאת במצב שרו"מ מלבתה הרי היא כבר עתה אף קודם ליבויה נחשבת לאש המזיק, ולכן כשמניחה במקום זה שתתלבה הרי זה כמבעיר האש. וזהו שהוכיחו ממסירה לחרש שאם היה דרך ללבות היה מתחייב הנותן, [וא"כ נתחדש מדבריהם שאף כשנותן הגחלת לידי החרש, אם ע"י תנועתיו דרכם להתלבות הרי הפקח נחשב בזה כמבעיר האש. ודו"ק] וחיובו מעצם נתינה למקום שדרכו להתלבות, ודו"ק. [עי' בחי' הגרש"ר סי' י' אות ג']. וע"ע משנ"ת בזה להלן בסוף ד' התוס'.

אמנם תור"פ נקט למה שתירצו תוס' מתחילה שחסרון הרו"מ המלבה גחלת משום שאינו 'מבעיר' יחידי, ותירץ קו' תוס' מנתינה לחרש, דשאני התם דהחרש בעולם, ונחשב כמו שהרוח כבר בעולם בשעה שנותן הגחלת, ובכה"ג ודאי חייב הנותן [וכוונתו שבזה שנתן הגחלת בעת שהרוח קיימת הרי"ז ליבויו שלו באמצעות הרוח].

**שם בסוה"ד וכן משמע בירושלמי ר' יוחנן ור"ל תרוייהו אמרי אפי' ברוח שהעולם מתנהג בו וכו' -** לכאו' רוח זו נחשבת עדיין לרו"מ המחייבת בשאר נז"מ (אמנם יעוי' בהגר"א תי"ח סקי"ז) ומדוע א"כ לא יתחייב באש ע"י רוח זו. ועי' בגרנ"ט סי קכ"ב שכמשנת"ל עסקינן שע"י אפשרות הליבוי ברוח נחשבת הגחלת לאש גמורה, ובנדון זה ס"ל לירושלמי שאם אינה מצויה תדיר, אף שבכל מקום נחשבת לפשיעה דהו"ל לאסוקי אדעתא, מ"מ אי"ז מספיק שתחשב הגחלת על ידה לאש.

**דף ס.**

**ת"ר ליבה וליבתה הרוח וכו' בכל הסוגי' -** הנה נתבאר שבכדי לחייבו על הבערת האש צריך שיהיה הוא המבעיר לבדו בלא סיוע, וכמש"כ התוס' ממשמעות הכתוב "המבעיר את הבעירה" שעשאו לבדו. ומאה"ט כ' תוס' ד"ה והכא דאף אם שנים הביאו עצים ואור וליבו יהיו פטורים.

ותמהו האחרונים (עי' חזו"א ב, ד) דלמ"ד משום חציו לכאו' ל"ש לפטור כששנים עשו, כשם שפשוט ששנים שזרקו חץ יתחייבו שניהם.

וביאר בחי' הגרש"ר (י, ג) דמוכח מזה דגדר אשו כחציו אינה מסברא להתייחס למציאות התפשטות האש ככחו, אלא שכך גזיה"כ דמאחר שהוא מבעיר את הבעירה החשיבתו תורה למבעיר זה ככחו, אך מכיון שכל מה שהחשיבה תורה ככחו הוא רק לאחר שנחשב ל'מבעיר' ולזה בעינן שיהיה מבעיר לבדו, הרי וכל שאינו מבעיר יחידי אינו בפרשת אש שחדשה תורה להתייחס ככחו - חיציו.

**גמ' הב"ע כגון שליבה ברוח מצויה ולבתו הרוח שאינה מצויה וכו' -** יעוי' בחזו"א (ב, ד) שהעיר דלמ"ד אשו משום חציו והרי"ז אדם המזיק, ובאונס כה"ג מתחייב ומדוע א"כ יפטר באש זו שעל ידו נתלבה ברוח שא"מ.

וביאר דמ"מ כיון שאינו בהווה שתהיה רוח זו, אי"ז שייך לנדון דזורה ורוח מסייעתו (והיינו שדין זה דזורה שייך רק ע"י דברים טבעיים או שקיימים כבר בעולם, שרק אז ניתן להגדיר שמעשיו מחייבים כפי טבע העולם. והנה לכאו' לפי"ז יפטר אף אם יכוון שמא תבוא רוח זו שא"מ, שסו"ס איננה מצטרפת למעשיו, וכעי"ז כ' באגלי טל מלאכת זורה סעיף ד', עי"ש מה שהאריך בסק"ה לדון בזה מדברי באר הגולה), ולדבריו מש"כ רש"י ותוס' דברוח שא"מ פטור משום דלא סליק אדעתא, צ"ל דאין הכונה לפטור אונס אלא שאין הדבר רגיל, וכעין שכ' חזו"א שם גבי לבתו הרוח וצמרא צמורי עי"ש.

**גמ' ה"מ לענין שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה -** ברא"ש משמע שאי"ז דין כללי במלאכות שבת, ורק בכעין זורה שמעיקר צורת מלאכתה ע"י הרוח מתחייב בסיוע הרוח.

אמנם מלשון רש"י ד"ה מלאכת מחשבת: נתקיימה מחשבתו דייקו האחרונים (עי' אבנ"ז או"ח ח"ב סי' שפ"ח) דפליג ע"ד הרא"ש, ודין כללי הוא בכל מלאכות שבת וכ"מ ברש"י ב"ב כו. ד"ה ולרבינא (וכן מדוייק מפי' הר"ח לשבת קכ:, ולכאו' נחלקו בזה מג"א רנ"ב, כ ואבן העוזר ריש סי' שכ"ח, ואכמ"ל).

**דף ס' ע"ב**

**גמ' מהו להציל עצמו בממון חבירו -** תוס' כ' שהנדון אם חייב לשלם על זה, וצ"ב מהיכ"ת דיפטר מלשלם אף אם הותר לו להציל עצמו. ויעוי' בקוב"ש ב"ק אות ק"ו שכ' עפ"י שיטת היראים דחיוב תשלומין תליא באיסור להזיק. וצ"ב.

אמנם מל' רש"י ד"ה ויצילה מבואר בביאור הספק כפשוטו אם מותר להציל עצמו בממון חבירו, וצ"ב מהיכ"ת שלא הותר איסור גזל מפני פיקו"נ. ובחי' הרשב"א כתובות יט (הו"ד באפיקי ים ח"ב סי' ל"ד עי"ש עוד) הביא מתוספתא שדעת ר"מ שלבר מג' עבירות שמחוייבים במסי"נ הוסיף אף הגזל.

**דף ס"א ע"ב**

**מתני' וחכ"א אינו משלם אלא גדיש של חיטים או של שעורים -** ביאר החזו"א דעל אף שהכלי הניזוק היה טמון, בכל זאת משלם כדמי החיטים, ומשום שהתייחסות הטמון לגבי ערך הנזק ולא כלפי גוף החפץ הניזק [והיינו דסו"ס המחייב בתשלומין הוא חסרון ערך הממון של הניזק].

ומה שבכל גדיש לא נחשבת התבואה הפנימית טמונה ע"י החיצונית, כ' הרא"ה שזהו דבר הידוע לכל שיש כאן גדיש מלא תבואה, ואי"ז טמון. ועי' חזו"א.

**מתני' ומודים חכמים במדליק את הבירה -** עי' חזו"א (ב,ה) שנסתפק אם כתלי הבית עושים הטמון, או שנחשב כגלוי ורק דעסקינן שהיו טמונים בו דברים, ועי"ש שהכריע שבית לא עושה את שבתוכו לטמון (ולפי"ז מש"כ במשנה שכן דרך בנ"א להניח בבתים, מהני טעם זה לחייב אף כשמכוסה בדבר שאין דרכו בכך, דמ"מ בבית דבר זה מצוי).

**גמ' אלא אמר רבא בתרתי פליגי ובתוס' -** לכאו' ב' מחלוקות אלו אינם שייכות זל"ז, שבטמון נחלקו בלימוד המקראות, ועוד נחלקו בסברא אם הו"ל לאסוקי אדעתא בדבר שאינו מצוי.

והביאור כמש"כ בחי' ר' לייב מאלין (סי' ע"ג), שבאמת שרש אחד לב' המחלוקות, שמכיון שיסוד חיוב האדם במזיק דאש היא פשיעתו בהויית האש [בהבדל משאר נז"מ שהם ממונו , עי' תוס' לעיל ג: ד"ה וממונך]. ובטמון חידשה התורה שכלפי אלו הנזוקין הטמונים, אין נחשבת האש בפשיעה (עי' היטב רש"י כג. ד"ה היכי משכחת לה ובתור"פ שם).

ומפטור התורה בטמון (ואף אלו הטמונים שדרך להטמינם) ומשום שאין פושע כלפיהם, למדו רבנן שאף במקום שלא נאמר פטור טמון כבמדליק בשל חבירו, דעכ"פ היכן שהוטמנו דברים שכלל אין רגילים להטמינם, יפטר בעל האש מטעם וגדר זה שאין הויית האש כלפיהם בפשיעה .

(וקצת יל"ע על גדר זה דטמון מהא דמוכח לעיל נו. דהטומן גדישו של חבירו שנפטר בעל האש, אף שבשעת ההבערה היתה הקמה גלויה, ומבואר דסגי לטמון הטמנתה בשעת הנזק, אף שהוגדרה האש בשעת הפשיעה למזיק כלפי גדיש זה, עי"ש בחזו"א. וי"ל ).

**דף סב.**

**גמ' להגדיש חיטין והגדיש שעורין וכו' אין משלם אלא דמי שעורין בלבד -** צ"ב מדוע פוטר ר' יהודה ולעיל בארנקי הטמון בגדיש לא פטר אף שאין הדרך להטמין. וביותר הלא בנד"ד הלא ניתן רשות להגדיש ככל שיחפוץ וכמבואר ברש"י, וא"כ יותר יש לחייב מבארנקי.

ובקצות רצ"א, ד ביאר עפ"יד המלחמות, דמכיון שהיה הגדיש ברשותו, ובלא שהיה משאיל היה נפטר מטעם תורך ברשותי מאי בעי, א"כ באופן שטוען בעה"ב שלא היתה דעתו לקבל שמירת שאלה כשאינו רואה למה נשתמש בשאלתו, א"כ שוב יש לפוטרו על היזקו מטענת תורך ברשותי. ומשא"כ בגונא דארנקי הטמון בגדיש חבירו דמחייב ר"י, היינו מטעם אדם המזיק שחייב אף באונס, עכת"ד עי"ש עוד. (ולכאו' לפי"ז שנחשב כתורך ברשותי היה בדין לפוטרו לגמרי ואף מדמי חיטין, שהרי לחפץ זה כלל לא הוסכם השאלה זו. ועיין). ועיין עוד חזו"א ו,ח.

וע"ע בחי' הגרש"ש ב"ב א,ג מש"כ לבאר באופן אחר.

**גמ' ההוא גברא דבטש בכספתא וכו' מי מנחי אינשי מרגניתא בכספתא ובתוס' -** תוס' פירש הספק גם בעיקר הדין אם נחשב לאנוס ויפטר על המרגלית , ולכאו' לפרש"י ד"ה מאי הוה שפירש שחמור יותר מזיק בידים שחייב אף כשאינו יודע, משמע דלא ס"ל כהתוס' , ויפרש הספק דגמ' כהרשב"א שהנידון רק לגבי תקנת השבועה, ואם ישנם עדים חייב לשלם. עי"ש.

אמם יעוי' פנ"י שכ' בתוך דבריו ברש"י (עי"ש בתירוצו השני) לצדד שאף לרש"י באונס גדול יותר כמרגניתא, יפטר אף במזיק בידים.

ועכ"פ נתחדש מדברי תוס' שאף באדם המזיק כשהניזק אינו דבר הרגיל נחשב כאונס גמור, ופטור.

***ציונים ועיונים***

**פר' הגוזל עצים**

**רש"י ד"ה ודמי רחל והעודף ששוה עכשיו הולד והגיזה יותר שלו הוא דקונהו בשינוי -** כונתו כמו שפירש בדבריו הנמ"י דאין השינוי בגוף הפרה עצמה, ורק בולד והצמר הנגזז (שאין זה שינוי בגוף הפרה, וכגללים) אמנם שיטת הרז"ה והרא"ש שהוא שינוי בגוף הפרה, וקונה אותה הגזלן וצריך ליתן לו דמי פרה העומדת לילד, עי"ש עוד ויתבאר להלן צה. בתוד"ה משלם (שחידש שקונה למפרע).

ונמצא דלרש"י צריך להוסיף הגזלן ולשלם עבור הפרש שווי פרה מעוברת שגזל, דהשתא מחזירה לו ריקנית [ושומתה בעיבורה בפשטות לא לפ' שוויה בעת שגזלה בתחילת עיבורה, אלא כפי ששווה רגע לפני לידתה שאז עדיין שייכת לבעלים, וכמו שפירש הרש"ש לדעת רש"י ותירץ קו' התיו"ט עיש"ה].

**גמ' שינוי החוזר לברייתו -** לכאו' מחלוקתם אם בכלל שינוי החוזר קונה, שלשי' אביי ס"ל לתנא דברייתא שאינו קונה ולרב אשי לכו"ע אינו קונה, וכן נקט הרא"ש דשינוי החוזר אינו קונה כלל, וכ"מ מלשון רש"י ד"ה נמי שכ' אבל שינוי דרבנן לא קני [אמנם יש נוסחאות ברש"י שינוי דרבנן לא 'קתני' ודו"ק].

אלא שצ"ב לפי"ז לשון שינוי דרבנן, דמשמע שישנו שינוי כזה ורק שמדרבנן הוא. ואכן יעוי' בחזו"א יז, א דהוכיח מתוס' צו: ד"ה ועבדיה דפשיטא ליה בסוגיין דשינוי החוזר קונה.

**תוד"ה הגוזל תנא דידן תנא וכו' וברייתא קמ"ל דשינוי בעלמא הוי שינוי אע"פ שאין שם כלי עליהם -** כונתם לבאר דהנה להסוברים דשינוי החוזר דרבנן הוא בעינן שיהיה עכ"פ שינוי חשוב שעושהו לכלי, וכמבואר בתוס' לקמן צו: ד"ה ועבדיה עיש"ה, ובזה הוסיפו התוס' בסוגיין לבאר דלרבה דשינוי החוזר מהני מדאו' סגי בשינוי כדרך שינוי הקבוע שאינו חוזר, וא"צ שיעשה דוקא כלי.

**תוד"ה עצים ועשאן אבל שיפוי שאין משתנה שמו בכך לא מהני -** וכן נפסק רמ"א שפ, ה ועי"ש בשו"ע סעיף ט'. והק' פנ"י וקצה"ח סק"ה דא"כ דכללא הוא דכל שינוי מעשה בעינן לשינוי השם, מה צורך לשינוי מעשה כלל תיפו"ל משום שינוי השם. ותירצו דנפ"מ דסגי בשינוי מעשה עם שינוי השם כל דהוא, ומשא"כ כשעיקר השינוי בשמו בעינן לשינוי שם גדול. עכת"ד. וכן כתב התרוה"כ סוס"י שנ"ג.

ויעוי' בחזו"א שהאריך ופירט אופנים רבים שלא בעינן שינוי השם כלל וכמו בסוגיין שהלבין הצמר וכדו' [ועי"ש שנקט דרק לגבי שיפוי בעינן שינוי השם], אך הביאור כמש"כ בקוב"ש (ק"כ) דכל מה דבעינן לשינוי השם מחוץ לשינוי מעשה, היינו רק כבחינה וסימן שאכן נשתנה שינוי חשוב, ומאה"ט בעינן לשינוי השם כל דהוא. וברור א"כ דכשיש שינוי מעשה גמור וא"צ לראיות שינוי השם דשפיר הוי שינוי הקונה.

ועי' היטב בלשון תוס' סו: ד"ה שינוי השם.

**גמ' רבא אמר לעולם לא פליגי רבנן וכו' ושאני צבע הואיל ויכול להעבירו ע"י צפון וכו' -** בפשטות נפקא מסוגיין דכל צבע נחשב כשינוי החוזר, חוץ מקלא אילן שא"א להעבירו, ולכן ביארו הסמ"ע וש"ך במש"כ בשו"ע ש"ס סעיף ו' דצבע נחשב לשינוי, דהיינו דוקא בקלא אילן שאינו חוזר (דקי"ל דשינוי החוזר ל"ה שינוי), וכן הביא הש"ך מדברי התוס' סה: ד"ה הן. עי"ש.

ויעוי' בחזו"א יז, א שהוכיח מכמה דוכתי דקי"ל דכל צבע נחשב לשינוי הקונה, ומסוגיין אין להוכיח דנחשב לשינוי החוזר, דכל דברי רבא בסוגיין לאוקמי מתני' אפי' כר"ש, אבל לרבנן הסוברים דצבעו אין מצטרף, נחשב לשינוי בכל צבע שהוא. והטעם דאף שאמנם ניתן לשנותו דמ"מ שינוי חשוב הוא. עכת"ד. וצ"ב מהו התועלת בחשיבות השינוי, דלכאו' יסוד חסרון שינוי החוזר לפי שאינו קבוע ומוכרח המציאות עדיין תורת שמם הקודם עליהם, שאינם מצבם החדש מוחלט בהם לשנותם. [עי' גדר זה שכ' התרוה"כ סי' שנ"ג ד"ה ודע, ובזה חילק לבאר הדעות הסוברות דשינוי השם מהני אף כשחוזר].

**רש"י סוד"ה אין מצטרף וכו' אין מצטרפות למנה ופרס דקונהו בשינוי -** לכאו' אין הכונה כפשוטה שקנאה מן העניים כגזילה, שהרי עדיין לא נתחייב כלל בראשית הגז, אלא שע"י שנשתנה אי"ז נחשב עוד לגיזה, ולא שייך שיתחדש בה חיוב דראשית הגז. [אמנם ברש"י לעיל ד"ה פטור שכ' דקנייה בשינוי משמע שמטעם קנין שינוי דגזילה מממון ענים, אף שלא שייך הפרשה לעניים בגיזה וכמש"כ תוס' סו. ד"ה עד שצבעו].

**תוד"ה הא דחווריה -** העולה מדברי התוס', שארבעה חלקים ישנם בליבון הצמר וניקויו: א. "ניפוץ" להפריד הנימין זמ"ז (שעי"ז נופל הלכלוך הסבוך בהם, לבד עצם הכנתם ועיבודם לאריגה), וזה נעשה בהכאה. ב. ואח"כ מסרקם לגמור הפרדתם. וב' שלבים אלו נעשו ביבש. ועוד מוסיפים ללבנם במים. ג. "חיורי" ששורים אותם במים, ומוסיפים ד. לשרותם בגפרית להתלבן יפה יותר "כיברי".

ונמצא א"כ דניפוץ וחיוורי נחשבים כהתחלת הליבון (כל אחד בחלקו, ניפוץ - ביבש, וחיוורי - בלח) וכהכנה לשלב שאחריהם, ומשום כך אינו שלב ליבון חשוב לקנות בשינוי. ומאידך כו"ע מודים שגמר הליבון היינו כיוורי בגפרית ודאי ששינוי חשוב הוא, ונחלקו בסירוק שמחד גמר ליבון ביבש הוא, ומאידך אינו בתכלית ליבונו ככיורי, אם גם הוא נחשב לשינוי. (וברשב"א הק' ע"ד התוס' כיצד יתכן דסירוק יחשב כשינוי יותר מחיורי עי"ש, ולהמתבאר א"ש ד' תוס'. ודו"ק).

**דף צד.**

**גמ' אין זה מברך אלא מנאץ -** יעוי' בר"מ וראב"ד (א' מברכות הל' ט') שנחלקו אם מברך ברכה ראשונה ואחרונה כשאוכל דבר איסור, ועי"ש בכס"מ שהביא מהרא"ש בברכות שהוכיח מסוגיין דאין מברכים משום שנחשב כמנאץ.

ואמנם תוס' בברכות מה. גרסו "טחנה לשה ואפאה ואכלה" וביארו תוס' שם דבזה אין מזמנין אך מי שעצם ברכהמ"ז מברכים עליו, וכבר ציין רעק"א שם בגהש"ס דלפנינו הגרסא לגבי ברכת הפרשת חלה.

**רש"י ד"ה מרחו וכו' אע"פ שעני מצרף לקט שכחה ופאה הרבה וכו' פטור וכו' עכשיו שנתמרח ביד בעה"ב נתחייב -** העולה מדבריו דנתחייב העני להפריש ע"י מירוח בעה"ב מה שהוא עצמו לא היה מתחייב. והק' האחרונים בתרתי דהרי כל דין זה שחייבים על מירוח דלקט שכחה ופאה היינו מדרבנן שמא יאמרו וכו', ודין זה אמור בגמ' ברכות לגבי העני שמירח וכמפורש ברש"י שם, וא"כ אדרבה העני הממרח היה חייב בהפרשה, ואילו כלפי מירוח בעה"ב לא שנינו כל חיוב שתקנו חז"ל (עי' בגהש"ס שם וברש"ש כאן).

וביאר הפאת השלחן (הל' פאה פ"ה ס"ק ל"ה, והרחיב בזה בס' תורת הארץ (קלירעס) פ"ה הל' ב' ואילך) שאכן גם בבעה"ב שייך גזירה זו האמורה בעני דשמא יאמרו, אלא שבעני שנינו חילוק בגזירה, שרק אם מירחה בשדה צריך להפריש, אך אם מירחם בעיר אין מקום לגזירה זו (שרואים שמכניס מעט מעט ויודעים שמתנ"ע הוא) ומשא"כ בבעה"ב שכשימעט התרו"מ כנגד הפאה, יחשדו בו שממעט שלא כדין, ולכן בכל מקום שממרח ואף בעיר מתחייב מתקנת חז"ל בהפרשת התרו"מ, וזש"כ רש"י שמפסיד העני שמעתה שכבר נתחייב ע"י בעה"ב, שוב יתחייב העני בתרו"מ על כל פנים ואף אם ימרח בעיר. עכ"ד.

וע"ע משנ"ת בשי' רש"י להלן בד' תוד"ה מרחו.

**תוד"ה מרחו ואפי' למאן דאית ליה ברירה כל זמן שלא הפריש פאה וכו' -** מהלך דבריהם, שבקושייתם פשיטא להו שכשם שפאה המופרשת פטורה מן המעשרות כך גם בעודה בתבואה קודם שהפרישה אם נימא ברירה הרי היא כבר בפטורה, וזוהי לכאו' שיטת רש"י שבאמת פוטר חלק הפאה ממעשרות דאו', וכל חיוב הפאה במירוח בעה"ב רק מדרבנן וכמשנת"ל. כ"כ בקה"י זרעים א, ב ודרך אמונה ב' ממתנו"ע הל' י' בביאוה"ל. (ולכאו' לדרך זו י"ל דלרש"י פטור מדאו' אף למ"ד אין ברירה, דלשיטתו חולין יד. ומעילה כב. שאף למ"ד אין ברירה חייל, ואך דלא ידעינן לברר במה חל, וא"כ עכ"פ לא כל התבואה חייבת במעשר, ודו"ק).

**שם בתוס' כל זמן שלא הפריש פאה ולא בררה היה הכל שלו ונתחייב הכל במעשר -** צ"ב במה חזרו לחייב בתרו"מ למ"ד יש ברירה.

ובספר תורת הארץ ביאר דאף שנאמר דשייך ברירה בפאה, מ"מ כיון שבפועל אסור לעניים ליקח הפאה קודם שהפרישה בעה"ב הרי שייכת פאה זו במעשרות, משום שכל פטור פאה בעלמא מתרו"מ משום דיד הכל שווה לזכות בו, ומכיון שאין העניים יכולים לזכות בו אין לפטור אף שנחשב כפאה. (ושאני מתרו"מ שפטורים ממתנות עליהם אף קודם הפרשה, שפטורם מחמת קדושתם). עכת"ד.

(וע"ע במה שביאר המשנה ראשונה ודבריו צ"ב עי"ש בתורת הארץ פ"ה מה שפי' בדבריו. ועיין בדרך אמונה הנ"ל שביאר דס"ל לתוס' בתירוצם דאין שייך כאן ברירה שאינו מברר את חיובו לשעבר במחובר אלא שזהו חיוב דהשתא בתלוש עי"ש, וכעי"ז כ' באילה"ש, וצ"ב לפי"ז לשון תוס').

**גמ' אמר רבא ממאי עד כאן לא קאמר ר"ש בן יהודה אלא בצבע הואיל ויכול להעבירו -** נמצא דנחלקו אביי ורבא בטעם ד' ר' שמעון בן יהודה, דלרבא משום שיכול להעבירו ולאביי מטעם שאינו שינוי בגוף הצמר וכמש"כ תוס' לעיל ד"ה ר' שמעון בן יהודה. ונפ"מ אם בקלא אילן יחשב לר"ש בן יהודה לשינוי, שלדעת אביי לכאו' אי"ז שינוי שאין זה בגוף הצמר עצמו.

וצ"ב מדוע הסברא דאביי שאינו שינוי בגוף הצמר יותר דומה לשיטת ב"ש דמשו"ז מנאה אביי בשיטת ב"ש, יותר מסברא דרבא שיכול להעבירו שאינו דומה כלל לשיטת ב"ש, וצ"ע.

**דף צ"ד ע"ב**

**גמ' ת"ר הגזלנין ומלוי ברבית שהחזירו אין מקבלין מהן וכו' בכל הסוגי' -** בפשטות המכוון בתקחז"ל שאם שאמנם לא פטרו את הגזלן מלהשיב, אך תקנו שהנגזל ימחול על גזילתו לכשירצה הגזלן להשיב. וכמש"כ הריב"ש סי' תי"ז [ונמצא עי"ז שלא מנעו מהגזלן אופן התשובה לנתק הלאו דגזילה ע"י ההשבה ומשום שע"י שמוחל לו הרי הוא כאילו נתקבל הגזילה, ועדיפה תקנה זו ממה שהיו עוקרים עיקר חיוב ההשבה, שסו"ס עדיין לא תיקן את הלאו], והובאו הדברים בפת"ש שס"ו סק"ב.

ומאה"ט הוסיף הפת"ש שבגזלן שאינו מכיר הנגזלים, מחוייב ליתן לצרכי ציבור וכעיקר דין תורה, שהרי אין מי שימחול לו. (ולפי"ז צ"ב לשון הגמ' בסוגיין דמק' שלאחר התקנה שוב אין צריכים לעשות צרכי ציבור. וי"ל).

ומשנ"ת דהחוב קיים ורק שתקנו שימחול הנגזל, כן מבואר להדיא בר"מ (לגבי ריבית) בפ"ד ממלוה הל' יג. אמנם הגה"מ שם ובבהגר"א צדדו דשמא י"ל דחז"ל הפקיעו את החוב מכח הפקר בי"ד הפקר.

**גמ' אמרי מחזירין ואין מקבלין מהם אלא למה מחזירים לצי"ש -** בטור ושו"ע שס"ו מבואר בזה"ל גזלן הבא לעשות תשובה ולהחזיר הגזילה אמרו חכמים אין מקבלין ממנו וכו' והמקבל ממנו אין רוח חכמים נוחה הימנו. ומיהו אם רצה לצאת יד"ח ולהחזיר אין בי"ד מוחין לנגזל לקבל ויכול לקבלה, ע"כ. וביאר הפרישה דבפעם הראשונה שנתינתו בתורת חיובו מעיקר הדין (היינו כמשנת"ל שגם לאחר התקנה חיובו מדאי' בעינו עומד) בזה תקנו חז"ל לסרב לקחת, ורק שאם לאחר מכן מוסיף ליתן משום לצי"ש, בזה לא מנעו חז"ל מליטול. (ונתחדש בזה שגם לאחר המחילה יש עדיין מקום לחיוב ביד"ש). ועיין ביש"ש משה"ק מלשון סוגיין.

**גמ' ומפני כבוד אביהם חייבים להחזיר איקרי כאן ונשיא בעמך לא תאור -** יעוי' מל"מ פ"ד ממלוה ולוה ה"ד דהק' דאף שאין חיוב כבוד אביו רשע, אך לבזותו אסור, וא"כ שפיר י"ל דצריכים להחזיר שלא יתבזה בגזילה זו.

ותירץ דכל האיסור לבזותו בקום ועשה, ומשא"כ בנד"ד הוי בשוא"ת, ודינו כדין כיבוד, עכ"ד. ולכאו' עומק כוונתו שאמנם האב מתבזה, אך חיובם להסיר ממנו קלון זה הוא מדין כיבוד, ורק כשהם המבזים אותו עוברים באיסור ביזוי ומורא אביהם. ועיין.

**דף צה.**

**תוד"ה משלם דמי פרה -** לגירסת הגר"א נקטו התוס' דחייב הגזלן לשלם השבח שעד שעת השינוי, ודלא כהרא"ש. ושי' הרא"ש צריכה ביאור מדוע לא ישלם הגזלן את הפרה כפי שוויה בעת שהיתה עדיין שייכת לנגזל עד שעת השינוי.

וכתב העונג יו"ט (ח"א סי' כ"ט) דמוכרח מזה שע"י השינוי נמצא קונה הגזלן למפרע משעת הגזילה. וביאר הדבר עפי"מ שייסד (ועיקר יסוד זה מוסכם להרבה מרבותינו האחרונים עי' קהילת יעקב לנתיבות סי' כח, א. ה ובחי' רבינו חיים הלוי ב' מגזילה הל' ט"ו, ובקוב"ש אות י"ד ועוד) שאין עצם השינוי קנין, וכל כח הקנין מעצם קנין גזילה שעשה בעת שגזלה והכניסה לרשותו, ומכח קנין זה לקנות החפץ לגמרי, אלא שחיוב השבת החפץ מעכב הזכייה, ומשעה שנשתנה ועי"ז נתבטל חיוב ההשבה מן החפץ, שוב הדר כח קנין דמעיקרא לקנות החפץ לגמרי.

והוסיף העונג יו"ט לחדש דלפי"ז י"ל דזכייתו נעשית למפרע מעת שמשכה מרשות בעלים שהיא היא סיבת וכח הקנין, ומאה"ט ס"ל לרא"ש שקנה הגזלן למפרע ע"י השינוי. עכת"ד.

והשיגו האמרי משה (סי' ל"ב) דאף אם נימא דסיבת קנייתו מכח קנין הגזילה, מ"מ לא שייך לומר שקנאה למפרע שסו"ס היה מחוייב בהשבה שהיא סיבה המונעת מן הקנין וכמשנת"ל. ומשו"ז ביאר שמכיון שדין הוא שאין הגזלנים משלמים אלא כשעת הגזילה, והיינו שחיובו רק כפי שוויה בעת מעשה הגזילה ואין משלם יותר (וכמבואר לקמן צו: דמשו"ז אין הגזלן מוסיף לשלם דמי שימוש שנשתמש בחפץ הגזול עי"ש משנ"ת) ולכן א"א לחייב הגזלן על שוויה שנתווסף בה לאחר מעשה הגזילה. עי"ש עוד. ושיטת רש"י כהתוס' עי' לקמן בעמ' ב'.

**רש"י ד"ה גזילה חוזרת בעיניה: כמו שהיא עכשיו ריקנית יחזירנה וכו' -** משמע שמחוייב להשיב הפרה עצמה ואין נחשב לשינוי ע"י הגזות והוולדות, על אף שכלפי עצמם נחשב לשינוי וקנאם. ודלא כהרא"ש הסובר שד"ז נחשב לשינוי בפרה ג"כ. (וכמש"כ נמ"י ריש פרקין דשיטת רש"י דלא כהרא"ש).

אלא דיל"ע מדוע קונה הולדות בשינוי שהרי ממנ"פ אם נחשבים כדבר נפרד מגוף הבהמה, נמצא שלא מתייחס אליהם מעשה הגזילה כלל, ומדוע א"כ קונה אותם מדין שינוי גזילה. ועי' בחזו"א (י"ז, ח) שהוכיח מזה שלכו"ע הצמר נחשב לחלק מהבהמה, ורק שנחלקו האחרונים אם שינוי הצמר מתייחס ללבהמה בכללותה, או שנחשב שרק מקצתה נשתנה, ואותו מקצת קונה.

**תוד"ה דאתא -** דנו התוס' אם יטול הלוקח מן הגזלן לכה"פ דמי הוצאותיו והיינו דלא גרע מיורד לשדה חבירו שלא ברשות. ובאמת צ"ב מהיכ"ת דקנס ר"מ שיפסיד אף דמי הוצאותיו, עי' ברשב"א.

ועי' בחזו"א יז, יג ד"ה ואפשר שדייק כן מלשון ר"מ דמשלם אותה ואת גיזותיה ואת וולדותיה, והיינו שמחזירם בשלמות על אף שהיו לו הוצאות לגוזזה [ויתכן שאף כשדרכו של הבעלים לשכור פועלים לגוזזה, ובכה"ג היה בדין לשלם לו אף כיורד בשדה העשויה ליטע, עי' ב"מ קא.] ומזה יש ללמוד שבכלל הקנס שיפסיד אף את הוצאותיו (וע"ע בחזו"א שם ד"ה והנה ביורד).

**דף צ"ה ע"ב**

**רש"י ד"ה דרבי יהודה סבר דנגזל הוי ואי הדר תבע מיניה גיזה וולד יהיב ליה דמי דמעיקרא וכו' -** צ"ב אריכות לשון רש"י דהדר קתבע גיזה וולד. ולכאו' המכוון בזה להדגיש שישנם כאן ב' תביעות נפרדות האחד תביעת השבת הגזילה שהוא בגוף הפרה שלא השתנה (וכמשנת"ל בשי' רש"י דאין הגיזה נחשב לשינוי בבהמה) ובזה יתכן והבעלים מפסידים אם מקבלים בהמה מוכחשת יותר משהיתה בשעת הגזילה. ותביעה שניה תובעים הבעלים תשלומין על גיזות וולדות שהיו שייכים להם קודם שגזזם ונשתנו [וכאן היא תביעת דמי הגיזה ולא הגיזה עצמה].

ומעיקר דברי רש"י דתובעים הבעלים דמי הגיזות כפי ערכם קודם שנשתנו הוכיח בחי' ר' מאיר שמחה (צה. ד"ה ואולי יתכן) דשיטת רש"י דלא כהרא"ש הסובר שחיוב התשלומין לפי שעת הגזילה, אלא לרש"י חייב לשלם עבור השבח שהיה לבעלים עד שעת השינוי.

**תוד"ה בשבח שע"ג גזילה אבל שבח שלא ע"ג גזילה הוי דגזלן או משום דהוי שינוי גמור או משום תקנת השבים וכו' -** בביאור ספיקם פירש הפנ"י שהוקשה לתוס' עפי"מ שביארו בהמשך דלכאו' לר' יהודה ל"ל שינוי כלל, שהרי ס"ל לקמן ק: דהנותן לצבוע אדום וצבעו שחור אינו קונה הצמר, ומזה נסתפק לתוס' שכל קנין הגזלן בשבח שלא ע"ג גזילה, רק מתקנת השבים.

ועי' בחזו"א (יז, א) שביאר עד"ז שנסתפקו התוס' שמא שבח הגיזה והוולד חשוב טפי משבח הצביעה בצמר (שאין הצביעה שינוי בגוף הצמר כתוס' לעיל צג: ד"ה רבי שמעון) וא"כ י"ל דשינוי זה דולד מהני מדאו'.

ובעיקר ביאור ד' ר' יהודה עולה ג' פירושים מן התוס' א.משום תקנת השבים. ב. כר"ת דשינוי גמור הוא שאינו חוזר. ג. בתוס' לעיל עמ' א' פי' דלעולם אית ליה שינוי בכל גווני ואף בע"ג הגזילה, ואך שקנסו חז"ל לחוטא. (עי' חזו"א יז, יג ד"ה הקשו בתוס').

**שם בתוס' ור"ת מפרש וכו' אבל שבח שע"ג גזילה דשינוי דהדר הוא וכו' -** ממה שדן ר"ת הגיזה שע"ג כשינוי החוזר מבואר דהנדון הוא לקנות הבהמה ע"י שינוי שבצמר, שנחשב בזה שנשתנית בגופה וכשיטת הרא"ש ובעה"מ הנז"ל בעמ' א' ולא כרש"י עי"ש. וכן נקט בדעתם הקצות ש"ס, ד.

וכשגוזזם נחשב לשינוי גמור משום שביחס לזה שהיתה טעונה נשתנית באופן שלא תחזור שוב, שאף אם תיטען שוב הרי"ז פנים חדשות (וכעין המבואר בגמ' צו: דזוזיה ועבדיה נסכא עי"ש). אלא שצ"ב מדוע נחשב לשינוי גמור, והרי נמצא השתא שבעת גיזתם חזרו למצבם כפי שהיו בשעת גזילתם, ולכאו' א"כ אי"ז שינוי כלל. ומזה הוכיח הקצות שמכיון שנטענה, שוב כל שינוי ביחס למצבה זה נחשב לשינוי, וצ"ב.

ועי' בחזו"א (י"ז, ה) שהק' כיון שלא עשה מעשה גזלה בצמר עצמו ולא נתחייב באחריותו א"כ כלל לא נתחייב בהשבתה שאינה מהבהמה עצמה, ומאי נפ"מ א"כ שנגזזה. ותירץ דאף שאכן לא נתחייב באחריות הצמר, אך עובר עליה בלא תגזול ולכן ההשבה מתייחסת לכולה ואף לצמרה. עי"ש.

**שם בתוס' והא דלא קני בצבע לפי שאין מתכוין לקנותו –** לכאו' נתחדש בד' ר"ת שכל שאין הגזלן מתכוין לקנות הגזילה אינו קונה בשינוי, אמנם כבר כ' הקוב"ש שיש לחלק בנד"ד שכל עיקר הגזילה נעשה ע"י השינוי שמשנה מדעת בעה"ב, ובזה חידשו תוס' שנחשב למעשה גזילה רק כשמתכוין לגוזלה, אך היכן שכבר נעשה גזלן זוכה בגזילה שנשתנית אף בע"כ.

**גמ' רואין אותה כאילו היא שומא אצלו בכסף למחצה שליש ולרביע וברש"י כדרך מנהג המדינה –** לכאו' נראה שתשלום זה להגזלן מעיקר הדין שמחוייב לשלם לו כדין יורד לשדה חבירו, אך יעוי' לקמן בסוגי' צו. שדנה הגמ' שגם הקונה מן הגזלן שהשביח מקבל השבח רק מכח תקנה זו [משום מה מכר ראשון לשני וכו'] ומבואר א"כ שביסוד הדין אינו מקבל שכר זה, אלא שתקנו חז"ל כפי שיעור שכר כל האריסים, עי' משנ"ת בזה לקמן צו.

**גמ' כי מסלקינן ליה בדמי מסלקינן ליה או"ד מבשרה שקול -** כ' בקוב"ש (ק"ז) שאין נדון הגמ' אם בכלל אין לגזלן זכות בבשר ורק שמחוייב לו תשלום, שהרי בגמ' לקמן צו. דנה לומר שאפשר לגזלן למכור זכות זו, ובהכרח דפשיטא דיש לו זכות בעצם הבשר, ומסתפקת הגמ' לומר שמ"מ כח הנגזל עדיף שעיקרה שייך לו. וע"ע משנ"ת לקמן צו.

ואמנם עיקר נדון הגמ' צ"ב, שהרי אם מדין תשלומי אריס מקבל שכרו מהיכ"ת יקבל דוקא מן הבשר עצמו, ועכ"פ אין לנדון זה שייכות לשלושה ששמים להם השבח. וצ"ב.

**דף צו.**

**גמ' הא דמסיק ביה שיעור ארעא ושבחא וכו' -** מבואר בזה דאף הפירות משועבדים לחוב. וצ"ב א"כ מדוע בלא מסיק ביה שיעור ארעא ושבחא אין יכול הלוקח לסלק את הבע"ח משיעור קרקע הנוסף כנגד השבח (שדומה ממש למי שיש לו קרקע גדולה יותר מהחוב שאין נוטל אלא כשיעור החוב).

ועיין בקצות קטו, ד שתירץ עפי"ד הב"ח שייסד דאף שאפשר לשעבד נכסים שיפלו ללוה לאחר ההלואה [ע"י שמוסיף לומר מה דאיקני ישתעבד] מ"מ ודאי שעיקר השיעבוד הם הנכסים שהיו בשעת הלואה, ומזכות המלוה ליטול מעיקר שיעבודו ואין הלוה יכול לפוטרו בנכסים שנשתעבדו לאחר מכן. וא"כ א"ש שהפירות אף שאמנם נשתעבדו, מ"מ אינם עיקר השיעבוד וזכות המלוה ליטול מן הקרקע שהיא עיקר השיעבוד. עיי"ש עוד.

**תוד"ה הא דמסיק וכו' מ"מ גובה מן היתומים משום דכרעיה דאבוהון נינהו -** לכאו' כונתם דשאני יתומים שנתחייבו בשיעבוד הגוף לפרוע חוב אביהם [עי' בתומים ס"ו מ"ג שע"י ירושת שעבוד נכסים נוצר שעבוד הגוף]. ויעוי' במאירי בסוגיין שנקט שמכיון שעומדים תחת אביהם לפרוע החוב, יפה כחם לסלק הטורף מקרקע אפותקי ע"י שמשלמים, וכבע"ח עצמו עי"ש.

**גמ' ורש"י ד"ה מה שהשביח מכר: א"נ כוליה שבחא במתני' מפני תקנת השבים -** נתחדש בזה שעל אף שטעם תקנת השבים ל"ש גבי לוקח, מ"מ כבר זכה הגזלן מכח תקנה זו וחלה מכירתו.

ועיין בפנ"י שדייק מזה שלא הביא רש"י את שי' ר' יהודה לרב פפא שקונה הגזלן שבח שע"ג, משום דס"ל לרש"י כשי' ר"ת לעיל צה: ששינוי זה קונה מעיקר הדין וא"צ לתקנה, ולכן פשיטא שזכה בו לוקח מן הגזלן.

**גמ' מה מכר ראשון לשני כל זכות שתבוא לידו -** מבואר שיכול הגזלן למכור זכות זו שיש לו בגזילה לקנותה לכשתשתנה. עי' בזה אמרי משה לב, לז ואבי עזרי ה' מגניבה הל' ג'. ועי' משנת"ל ברש"י.

**רש"י ד"ה כל זכות שתבוא לידו וכו' הוה שקיל מחצה שליש ורביע -** צ"ב מדוע נקט רש"י רק שיטה זו דר"פ אליבא דר"ש. ועיין בפנ"י שביאר דודאי לשאר הדעות אין שייך למכור מה שעדיין לא זכה הגזלן דסו"ס אין ללוקח סיבה לזכות מתקנת השבים (ורק כשכבר זכה הגזלן לעצמו שפיר חלה מכירתו וכנ"ל). ורק לדעת ר"ש שמקבל מחצה כדין אריס וכמנהג העולם, ד"ז שייך אף אצל לקוחות. עי"ש.

וברור שאין כונתו שדין זה דמחצה ושליש הוא דין אריס דעלמא, שהרי א"כ אין הלוקח צריך לדין 'מה מכר', שהרי הוא עצמו טרח בה. ובהכרח שתקנה היא מתקנת השבים, ורק שהיות וגדר התקנה להחשיבו כאריס וכיורד לשדה חבירו, שפיר גדר זה שייך אף אצל לוקח אף שטעם התקנה ל"ש גביה, ודו"ק.

**גמ' אר"פ האי מאן דגזל דיקלא מחבריה וקטליה אע"ג דשדיא מארעא וכו' -** משמע שאם הוה זה נחשב לשינוי מהני לקנין. וצ"ב שהרי מעיקרא מעשה הגזילה היה בדקל הקצוץ, ומדוע א"כ נחשב לשינוי ביחס לגזילה. ובחזו"א (י"ז) וקוב"ש הוכיחו מזה דכל שבאו השינוי והגזילה כאחד גם זה נחשב לשינוי הקונה. עכ"ד. וצ"ב לפי"מ שביארו האחרונים דאין השינוי קונה מצד עצמו, ורק שמעשה הגזילה קונה לכשנפטר מחיוב ההשבה וכמשנת"ל צה:, שלפי"ז אין אפשרות לזכות שהרי מעיקרא בעת שנתחייב בהשבה היה הדקל במצבו זה, ומהיכ"ת לומר שנתחדש פטור מההשבה, וצ"ע.

**נחלקה התיומת ברש"י ותוס' -** בביאור עיקרי שיטות הרש"י והתוס' בדין נחלקה התיומת נביא מתוך דברי ביכורי יעקב תרמ"ה סק"ט הנוגע לסוגיין. שדעת **הגאונים** היינו שנחלקו ב' עלים הכפולים (כ"א מהעלים כפול לשניים) שהם למעלה מן השדרה, מה שרגילים לקרא ב' תיומות. ונחלקו אלו ב' העלים זמ"ז, ממצבם הקודם שכפי גידולם היו מחוברים זה עם זה ע"י "קורא" (ולדעת הט"ז פסלו הגאונים אף בתיומת א' אם נפרדה משכנתה ודלא כב"י). **י"מ בתוס'** ב' העלים הנ"ל שנחלקו זמ"ז אינם פוסלים אא"כ נחלק מעט מגוף השדרה עמהם. פי' **רש"י** (בסוכה) היינו ב' עלים כנ"ל כהיש מפרשים ונחלקה מעט משדרה ג"כ, ואינו פסול אלא רק באופן שניכר חילוקם שנתרחקו זמ"ז. וי"מ בדעת רש"י דאיירי בתיומת א' שנחלק לב' הוצין.

והרמ"א פסק כפי' האחרון בתיומת א' שנחלקה. אך הוסיף הביכור"י שראוי שלא להסיר הקורא מכל הלולב שעי"ז לא יוצאים ידי שיטת הגאונים הנ"ל שב' תיומות שנחלקו זמ"ז פסולים, עי"ש באריכות.

**דף צ"ו ע"ב**

**גמ' זוזי ועבדינהו נסכא קני וכו' פנים חדשות באו לכאן -** מבואר שאף שבעשיית מטבע אין משמעות של שינוי ביחס לנסכא, ומשו"ז גזל נסכא ועבדיה זוזי ל"ק בשינוי דשינוי החוזר הוא, מ"מ אם גזל המטבע עצמו הרי שבעשייתה לנסכא נחשב לשינוי. והיינו שתמיד דנים השינוי ביחס למצב החפץ בעת הגזילה ששעה זו היא הקובעת את עיקר החפץ לחיוב השבה, ולכן בגזל מטבע מתייחסים למטבע כמצב גמור בחפץ על אף שחוזר להיות נסכא.

וכבר נז"ל (צה: בתוד"ה בשבח) חידוש הקצות שס, ד שהוכיח שאף הגוזל נסכא ועבדינהו מטבע, וכשיחזור ויעשהו נסכא נחשב כשינוי כלפי המטבע, על אף דהשתא חזרה להיות כשעת הגזילה.

**תוד"ה ועבדיה זוזי: דוקא עבדיה זוזי וכו' -** מזה שהצריכו התוס' דוקא ע"י שעשאן כלי בשינוי החוזר, משמע שחסרון שינוי החוזר שאינו שינוי חשוב (ולא שאינו שינוי בהיותו ארעי), ולכן אף שתקנו חז"ל שיחשב לשינוי, היינו כשעכ"פ יש לו חשיבות מסויימת שעשאו כלי. [וכעין שהובא מהחזו"א לעיל צג: לבאר הדין שצבע נחשב לשינוי לפי חשיבותו על אף דהוי שינוי החוזר עי"ש בד' התוס' ד"ה בקלא].

**רש"י ד"ה נעשה שינוי בידו וקנאו: לכך דאם טבח ומכר וכו' -** וכ"כ רש"י לעיל ס"ה: ששינוי זה מועיל רק לגבי דין דו"ה שמשלם כשעת הגניבה, אך מבואר מרש"י שם במרובה שאת עצם הגניבה אינו קונה בשינוי וכמבואר ברש"י שם סו. ד"ה שינוי קונה שבכדי לקנות עצם החפץ הגזול בעינן שינוי בידים. והרחיב בזה המלחמות ריש פרקין (לד. מדפי הרי"ף).

והק' הפנ"י דהלא בפרקין עסקינן בגזלן, ובגזלן אין שייך חיוב דו"ה, וא"כ מדוע נשנה דין שינוי זה השייך לשי' רש"י רק לגבי חיוב דו"ה.

**גמ' ההוא דגזל פדנא דתורי מחבריה אזל כרב בהוא וכו' כל הגזלנים משלמין כשעת הגזילה -** בטעם וגדר פטור התשלומין בשימושי הגזילה נחלקו האחרונים דכ' הש"ך שס"ג,ח שמעיקר הדין הוא משום שהגזילה ברשותו עי"ש. והיינו שלענין זה אהני קניני הגניבה להחשב כברשותו לשימוש. ועי' בגרש"ש סי' ל"ט,ה שהגדיר זכות הגנב כגדר קנין פירות בגניבה עיש"ה. אמנם הסמ"ע שס"ג ס"ק י"ג כ' שמשום תקנת השבים מדרבנן גרידא הוא. וצ"ב לפי"ז לשון הגמ', וכמשה"ק התרוה"כ והחזו"א.

(אמנם יעוי' לעיל לג: ברשב"א ד"ה למה מכור דמבואר להדיא דאסור לכתחילה לגזלן להשתמש, וצויין בהגהות הגר"א. אמנם יעוי' בר"מ ח' מנז"מ הל' ו' ובהה"מ שם. ואכמ"ל).

**דף צז.**

**גמ' איתמר התוקף ספינתו של חבירו וכו' -** מבואר גם כאן דבתורת גזלן אין מחוייב לשלם דמי שימוש וכמשנת"ל צו: בגזל ופדנא דתורא, עי"ש משנ"ת שטעם הפטור דנחשב כמשתמש בשלו ע"י הקניני גזילה.

ובמה שנתבאר בסוגי' דעכ"פ משלם פחת הספינה הק' הראב"ד ממנ"פ אם אין בפחת זה שינוי מהיכ"ת ישלם הפחת ולא נפטר משום הרי שלך לפניך, ואם יש שינוי הלא כלל אין חוזרת הספינה להנגזל ומשלם דמי כל הספינה. ועי"ש בתירוצו הראשון דכיון שכחש זה דספינה לא הדר צריך להשלים הגזלן פחת זה עי"ש. וביאו"ד (כמו שרמז בקוב"ש קכ"ג) עפי"מ שייסד הגר"ח בספרו (ב', ט"ו) דבאמת אין זה חסרון המהווה שינוי, ומאה"ט מחזיר לו הספינה עצמה, אך מ"מ בחלק פחת שנפחתה הגזילה הלא לא נתקיים בה השבה, ובזה לא יהני מה שמחזיר שאר הגזילה הקיימת, ולא שייך בזה פטור דהרש"ל, שסו"ס אין זה ממש הגזילה שגזלו. עי"ש בארוכה.

עוד תירץ הראב"ד כיון שאי"ז גזלה גמורה אלא כשואל שלא מדעת אינו חמור כגזלן ונותן הספינה אף שנשתנה מעת שלקחה. וביאר בכוונתו הגר"ח שם (ד"ה והנה בב"ק דף צז.) דאין השואל כגזלן על גוף הגזילה שהרי לא נתכון לגזול גופה, ורק נתכוון לגזול תשמשיה ולכן אינו קונה בשינוי כגזלן. (ועי' בחי' הגרש"ר סי' י"ב,ד מה שהביא מהגרי"ז בביאו"ד הגר"ח אלו)

**רש"י ד"ה נחת לה וכו' נוטל דמי פחתה דהא ע"כ שקלה וגזל הוא -** המחנ"א (גזילה ט"ו) דייק מלשון רש"י שרק בגלל שנטל בע"כ שתקפה נחשב כגזלן, אך אם היה זה בלא ידיעתו כל שעומדת לאגרא אינו כגזלן, ועדיף משואל שלא מדעת שהוא בחנם ומשו"ה הוי גזלן, עי"ש עוד מה שדן בזה.

אמנם התרוה"כ סי' שפ"ג ס"ל מסוגיין להיפך דשוכר שלא מדעת גזלן הוא כדין שואל של"מ עי"ש.

**גמ' הרי פירות והרקיבו יין והחמיץ דכי פסלתו מלכות דמי וכו' א"ל התם נשתנה טעמו וריחו -** עי' היטב ברש"י, ובביאור פלוגתתם כ' האו"ש (פ"ב מחמץ הל' ח' ד"ה אולם יש) דאמנם יש שינוי ניכר בין מטבע שנפסל לשאר מטבעות, ומשום זה ס"ל לרב יהודה שנחשב כחומץ הניכר בקלקולו. אך רב הונא סובר שמכיו שלא אירע השינוי בחפץ הנגזל אלא השינוי בשאר המטבעות שנשתנו מכפי שהיו ואינם דומות לזו המטבע, אי"ז נחשב לקלקול הניכר במטבע הישנה.

**תוד"ה המלוה פ"ה הלוה לחבירו שום פרקמטיא וכו' אפי' אמר סתם כך וכך מעות וקשה לפירושו דהו"ל למימר המוכר לחבירו על המטבע וכו' -** מהלך דברי התוס' (עפי"ד המנחת יהודה) שהבינו תוס' בדעת רש"י שמלשון הגמ' 'המלוה את חבירו על המטבע' עסקינן במקח שזקף דמי המקח במלווה (זקיפה במלוה היינו שאין חיוב התשלום בתורת 'דמי המקח', אלא שמהפכים חיוב הלוקח להיות כמלוה עליו, וכמו שכבר פרע לו דמי המקח וחזר הלוקח ולווה אותם שוב). וזהו המכוון בלשון 'מלוה חבירו'.

ובזה הוסיפו התוס' שמסברא לא בעינן דוקא בדרך זקיפה, אלא שבכל ענין שמזכיר מטבע הדין כן. ולכן חזרו התוס' והקשו מדוע הש"ס עצמו נקט גוונא דזקיפה ולא באופן שרק הזכירו המטבע בקציצת הדמים.

עוד הק' התוס' שמסברא יש לומר להיפך שבזקיפת החוב כלל לא יחשב כמתנה ליתן מטבע היוצא, די"ל שהזכרת מטבע היתה בכדי לזקוף ולהפוך לחוב של דמים, וא"כ אין הוכחה על הקפדתו במטבע. (ובאמת י"ל בשי' רש"י דחדא מתורצת בחברתה, דזהו גופא אשמועינן הש"ס דאף בגוונא של זקיפה נחשב למקפיד על המטבע, ולכן נקטה הגמ' דוקא אופן זה).

**שם בתוס' ולפירושו נראה דאם הלוהו מעות וקצב שישלם לו מעות דמשלם מטבע היוצא וכו' -** צ"ב כיצד מועיל תנאי זה דממנ"פ אם מעיקר דין ההלואה אין כח לחייב מטבע היוצא הכיצד יתחייב כשמתנה על זה. ופי' החזו"א (יז, כג) שיש אפשרות של ב' התייחסויות שונות למטבע [כמו לכל חפץ ממון] אם כבעל ערך מסויים או כחפץ, ונפ"מ שאם הוזל או מתייקר החפץ, כשההתייחסות בתורת חפץ אין נפ"מ משינוי הערך, ורק אם ההתייחסות בתורת ערך צריך הלוה ליתן יותר או פחות לפי הערך בשעת ההלואה.

וא"כ זהו שכ' התוס' שבסתמא בלא שהתנו גדר חיוב ההלואה כחפץ ולכן אף שהוזל ע"י שנפסל מ"מ עיקר חיובו הוא בעצם החפץ, ואך אם התנו שיתן לו מטבע היוצא אז מוגדר החוב ביחס לערך המטבע שמלוה ולכן מתחייב ליתן מטבע דהשתא. עכת"ד בקצרה.

והטעם שבפשטות מוגדרת ההלואה לפי עצם החפץ, כעין שכ' בשמ"ק (צז: בשם ר"מ מסרקסטא) שאם היה חפץ זה נשאר אצל המלוה, כך היה ערכו אצלו ואין ההפסד או הרווח מחמת ההלואה, עי' באילת השחר שהרחיב בזה.

**שם בתוס' ועוד אור"י די"ל כיון שהלווהו סאה חיטין וא"ל או תחזיר לי סאה או כו"כ מעות וכו' שלא זקף עליו במלוה גמורה -** בפשטות כוונתם ע"ד שנת"ל שמכיון שאפשר לפרוע בחיטים ג"כ הרי שבזה הגדיר את החוב בתורת חוב חיטים, ואפשרות הדמים הם דמי החיטים, ולכן צריך ליתן ערך החיטים כשעת הפרעון.

**שם בתוס'** (הנמשך לעמ' ב') **ונראה דרב ושמואל סברי כרב הונא דלעיל דלר' יהודה דחשיב מטבע שנפל כנסדק וכו' -** הק' פנ"י דהלא פלוגתת רב ושמואל כשעכ"פ יוצא במישן, ובזה הרי לא נחשב לרב יהודה כנסדק. עי"ש מה שתירץ.

**שם בתוס' והא פשיטא דאין לווה יכול לשלם תרומה טמאה תחת תרומה טהורה וכו' -** בביאור חילוק מטבע שנפסל מתרומה טמאה ביאר הקוב"ש (קל"א) דמטבע גם לאחר שנפסלה יש לה שיווי הנסכא על אף שהוזלה. ומשא"כ תרומה טמאה דלא חזי לכלום אינה ממון כלל. ועפי"ז כ' הקוב"ש דבמטבעות דהשתא שהם נייר בעלמא, אם נפסלו אינו יכול להשיבם ודינם כתרומה טמאה, וצריך ליתן מטבע היוצא.

**דף צ"ז ע"ב**

**גמ' איתביה רבא לר"נ וכו' הא של אחרונים דומיא דראשונים מחללים -** צ"ב דהלא קושיה זו גם לשי' רב הסובר שכלל אין נותן מטבע שנפסל. וביאר הרשב"א [ובפנ"י הרחיב בזה] דשפיר י"ל לרב דבאמת אף הנפסל נחשב למטבע עפ"י הדין ומאה"ט ניתן לחלל עליו, אך בהלואה אין דעת המלוה שיתן לו מטבע גרוע כזה, ורק לדעת שמואל דלא ס"ל להקפידה זו שיצא כאן, מסתבר שלפי"ז שהפרעון שייך בכל דבר הנחשב למטבע וזהו דמק' גמ' מחילול מע"ש. וע"ע בחזו"א יז, כה.

**רש"י ד"ה אין מחללין וכו' הואיל ואין יוצאות מיד במקום שהם שם דבעינן מצוי בידך וליכא -** מלשון זה משמע שהוא דין מסויים בחילול מע"ש דבעינן מצוי תח"י, וצ"ב דא"כ מה שייך דין זה לפרעון חוב במטבע הנפסל, וביותר צ"ב שהרי רש"י כ' לעיל ד"ה על מעות היוצאות שכשאינם יוצאות לאו כסף צורה קרינן ביה ואי"ז מדין נוסף של מצוי בידך.

ועי' באילת השחר שביאר דמצוי בידך קאי אכסף צורה, והיינו שחדשה תורה שבעינן שכאן יחשב לכסף צורה, דלא נימא שהיות וכל מטרת כסף זה להאכל בירושלים אין מוגדר לפי מצבו כאן אלא כפי מצבו בירושלים, לזה אשמועינן דכסף צורה היינו כזה שעתה שמצוי בידך נחשב לכסף צורה.

**גמ' המלוה את חבירו על המטבע והוסיפו עליו וכו' והא קזיילין פירי וכו' -** ז"ל חזו"א (יו"ד עד, ה) המלוה את חבירו על המטבע והוזלה ואייקור פירי, אע"ג דהסיבא היא במטבע שהושפע שפע של כסף, מ"מ אינו מוסיף לו דזהו כחו של מטבע שאמרה תורה וכו' דיוקרא וזולא מתייחס אל הפירי לעולם ולא אל המטבע וכו' עי"ש עוד.

ובסוגיין נתבאר דמ"מ כל שנשתנה מחיר החפצים מחמת שינוי משקל המטבעות, בזה מייחסים השינוי למטבע שמטבע אחר הוא מחמת שנשתנה גופו במשקלו ולכן נותן לו מטבע ישנה, ולפי"ז ה"ה אם פיחתו משקל המטבע ועי"ז נתייקרו החפצים מחוייב ליתן לו כפי ערך המטבע הישן. וכן דעת הרי"ף הרשב"א והרא"ש.

אך ברש"י שפי' (ד"ה והא קזיילין ובד"ה לענין נסכא) דמשום איסור ריבית הוא, מבואר דס"ל שמדיני ממונות אף ע"י הוספת המשקל נחשב למטבע אחד [ומתחשבים שהפירות הם שהוזלו], ורק משום ריבית ניתן לו כמטבע ישנה. ולפי"ז בפיחתו משקל המטבע בכ"ז יתן לו כפי המטבע החדשה, שבזה אין ריבית. וכן דעת הראב"ד בשמ"ק.

**דף צח.**

**גמ' עד י' בתמניא -** שיעור זה שנקבע עד חומש בשינוי המשקל, ביארו הרא"ש ובשמ"ק שזהו הסכום שבדרך כלל נפחת ע"י התכת המתכת ושכר האומנים.

**גמ' הזורק מטבע של חבירו לים הגדול וכו' אבל שקליה בידיה מיגזל גזליה וכו' -** מסוגיין נתבאר דאף כשנתכוון הגזלן לאבד החפץ ולא לקחתו לעצמו ג"כ נחשב לגזלן ומתחייב בהשבה. והק' האחרונים מהמבואר בירושלמי ר"פ הכונס (והובא בתוס' נו: ד"ה פשיטא) דליסטים שהוציאו הבהמה נתחייבו בנזקיה שהזיקה רק כשנתכוונן לגוזלה, ולא כשנתכוונו רק לאבדה. דלכאו' מבואר מזה דבעינן כוונת גזילה.

הש"ך (שצו, א) ופנ"י חילקו שרק להתחייב במה שמזיקה הבהמה בעינן כוונת גזילה, אך בגוף הבהמה עצמה מתחייבים בכל גווני [וביאר כוונתם בדברי יחזקאל נב, ד דעל אף שמתחייב הגזלן באחריות השבה בעל כרחו בלא שמתכוון לכך, מ"מ קנין גזילה הנוגע לטובתו כמו לקנות בשינוי את הגזילה וכדו' אינו זוכה בעל כרחו, ולכן חילקו האחרונים דגם לא יתחייב הגזלן שלא תזיק הבהמה, שזה תליא בהיותו נחשב כבעלים לזכות בה עיש"ה] וע"ע היטב בתרוה"כ שפו, ג.

**גמ' השף מטבע של חבירו פטור ובתוס' -** כאן לא חילקה הגמ' שכשנוטלה בידו חייב, אך כ' הש"ך דכשם שמתחייב בזרק המטבע לים כשנוטלה בידו, הה"נ בשף המטבע. אך הקצות (שפ"ו יא) פוטר בכל גווני עפמשנ"ת בתוס' דלסוגיין שינוי צורת המטבע נחשב כפסלתו מלכות ול"ה כנסדק, ונמצא א"כ שאין נחשב לשינוי, ואף אם נטלה בידו יכול להשיבה כפי שהיא והרש"ל.

אמנם גוף דברי התוס' צ"ב וכמשה"ק היש"ש, שהרי קלקול צורת המטבע דומה ליין שהחמיץ, שניכר השינוי מגופו, ובגמ' לעיל צו:מבואר דמטבע שעשאה נכסא הוי שינוי.

**תוד"ה מתיר רבא וכו' וכיון דיש חסרון באותו קלקול חייב על כל הקלקול -** לכאו' נתחדש בזה יסוד בגדרי מזיק דע"י שניזוק במעט כל פחת שנפחת אף מעבר לנזק זה נחשב כמזיק [ולא רק כגרמא וכדו'] עי' בקצות שפ"ו סק"י שהאריך בזה.

ובטעם הדבר ביאר הקה"י סוס"י י' דמכיון שהחפץ ניזוק, הרי שהנשאר שמקבל הבעלים הוא בתורת תשלום [וכידוע נסתפקו בגדר זה האחרונים עי"ש] וא"כ שפיר כל פחת שהוא שנפחת משווי הנשאר מכל סיבא שהיא [ואף מחמת גרמא] מחסר מתשלומי המזיק ומתחייב להוסיף משלו, ודו"ק.

**תוד"ה הצורם אבל הטיל בה מום בידים חייב -** לכאו' הכוונה שחייב מטעם מזיק, ומוכח א"כ דאף דקי"ל דכל הגזלנין משלמין כשעת גזילה [ומאה"ט פטור הגזלן מתשלומי שימוש בגזילה] מ"מ בתשלומי מזיק חייב. ונחלקו הראשונים ואחרונים בזה עי' קוב"ש קמ"א.

אמנם במל"מ (פ"ג ה"ד מגזו"א ד"ה ועוד ראיתי והו"ד בתרוה"כ שס"ג עי"ש בהרחבה) פירש דברי התוס' שבכה"ג שעשה הדבר בידים ל"ש דין פטור דהרש"ל, וצ"ב בטעם הדבר.

**רש"י ד"ה חיסוריה חסריה וכו' טעמא דרבה בכולהו משום גרמא בנזקין הוא ופטור -** הנה פטור השורף שטרו של חבירו לדעת רבה משום דלא דאין דינא דגרמי כמבואר בסוף סוגיין, ומפרש"י נמצא שכל דברי רבה בסוגיין בדוחף מטבע ושף מטבע מטעם אחד הוא, ועל אף שהני גווני נחשבים כגרמא, בכל זאת דימה רש"י דין גרמא לגרמי, וכמש"כ הרמב"ן בקונטרס דינא דגרמי והו"ד בש"ך שפ"ו ד' דאף שבאמת חלוקים הם במציאותם גרמא מגרמי, מ"מ דינם שווה, וכשם שנחלקו בגמ' בדין גרמי הה"נ נחלקו בגרמא [וא"כ למאי דקי"ל דדנים דד"ג אף מחייבים על הגרמא לשי' רש"י]. עי' שיטות נוספות בזה ברא"ש.

**דף צ"ח ע"ב**

**גמ' דבר הגורם לממון כממון וכו' בדבר שאין עקרו ממון מי אמרינן וכו' -** נתבאר דלגבי נדון דבר הגול"מ חילקה הגמ' בין עיקרו ממון לאין עיקרו ממון, ואילו במסקנת הסוגי' לגבי גרמי לא נחית לחילוק זה דאין לדון גרמי באין עיקרו ממון. עי' בקצות שפ"ו שהביא מהש"ך שהוכיח מזה דדינא דגרמי דרבנן בלבד ומטעם קנס. אמנם הקצות ביאר עפי"ד הרמב"ן בקונ' דד"ג שרק בנדון דבר הגול"מ שייך חילוק זה בעיקרו ממון שגדר חיובו שמתחשבים עם הגורם לממון כממון עצמו (ככיס מלא מעות) והנזק המחייב מתייחס להגורם עצמו שנחשב כממון [ובזה שפיר בעינן דעכ"פ יהיה עיקרו ממון], אך דינא דגרמי אף שמדאו' הוא מ"מ התייחסות הנזק לא לגוף הדבר הניזוק, אלא לנזק שבא כתוצאה וכגון החוב שהופסד ע"י שריפת השטר [ובזה אין נפ"מ אם השטר עצמו עקרו ממון שאין הנזק מתייחס אליו כלל] ודו"ק.

**גמ' דאמר רבה גזל חמץ וכו' ובא אחר ושרפו במועד פטור שהכל מצווים וכו' -** יעוי' בקצות שס"ג, א שהביא מחק יעקב שבתוך הפסח אין הגזלן יכול לומר הרש"ל שמכיון שהכל מצווים לבערו נחשב כשרוף. והק' הקצות דממנ"פ א"כ יקנה בשינוי (כמ"ד היזק שאינו ניכר הבוי היזק קנה בשינוי).

והקצות פירש דאם שאמנם כל השורף לחמץ זה פטור שבזה מפירשים מאיסור בל יראה, מ"מ אם החזירו גזלן מוחזר ונפטר כדין הרש"ל.

וברש"י ד"ה במועד פירש דמועד הכונה לשעה שישית בער"פ, וצ"ב מדוע לא פי' כן לכל זמן הפסח. וצ"ב.

**רש"י ד"ה ואכפייה ששרף שטר חבירו בילדותו -** מכאן הוכיח בהגהת אשרי (רא"ש פר' החובל סי' ט') דקטן שהזיק מחיוב לשלם כשיגדיל.

**גמ' אומן קונה בשבח כלי בכל הסוגי' –** מהות קנין זה יעוי' היטב ברשב"א שישנם בקנין זה ב' חלקים:הא' כפי שיעור כל השבח, וזאת בכדי שלא יתחייב האומן בתשלומי השבח במקרה של נזק, וקנין זה קונה רק אם הזיק שאגלאי למפרע שלא זכה בעה"ב בשבח (וכפי שביאר החזו"א שכך הוא הראוי בהנהגת העולם שלא יזכה בעה"ב לחייבו על נזקו, או שכאילו התנו שאם יזיק הרי כל השבח של פועל וזהו שכרו על פעולתו). קנין נוסף שקונה האומן, כנגד שכרו. וביאר הקצות (ש"ו,ד וכעי"ז בנתיבות סק"ד) שאינו קנין גמור אלא כגדר קנין משכון. ונפ"מ שאינו יכול לעכב לעצמו את החפץ כשבעה"ב משלם, עי"ש עוד היטב שהביא דעות נוספות, ובחזו"א (כב,ח). וע"ע משנ"ת ברש"י לקמן צט.

**דף צט.**

**גמ' הבמ"ע כגון בצמר וסמנין דבעה"ב וכו' –** נתחדש בזה שמכיון שע"י הסימנין השביח, אין האומן אלא כשכיר יום שמביא הסמנין לצמר, בלא שום שייכות לשבח. ואמנם כשצריך לאומנותו כ' הרשב"א בשם הראב"ד שאומנתו זהו סימניו. (ועי' מה שהאריכו האחרונים לדון בכתיבת גט כשהדיו של בעל אם עכ"פ קונה האומן את הגט, עי' פנ"י גיטין כ"ג ונתיבות שו,ג, ולכאו' צ"ב שהרי ודאי שהכתיבה אומנות היא ושייך בזה אומן קונה בשבח כלי וכה"ק הגרש"ש ב"ב ד,ד ד"ה ונלענ"ד ברור).

**גמ' ואי ס"ד אומן קונה בשבח כלי אמאי עובר משום בל תלין –** מבואר דנפ"מ מקנינו של פועל להחשב כמכירה (עי' רש"י ובמשנ"ת לקמן) וכן נפ"מ לקידושין. וצ"ב מהיכ"ת שנדון זה שייך לדברי רב אסי הנזכרים בריש סוגיין, שכמשנת"ל מהרשב"א הכונה ביחס לקנין הפוטרו מחיוב מזיק [וקנין זה רק אם אכן יזיק דאגלאי למפרע כמשנת"ל], אך מהיכ"ת שלרב אסי יחשב כשלו בכל גוני. וכה"ק חזו"א (כב,ח).

**רש"י ד"ה אמאי עובר הא זבוני קא מזבן ליה ניהליה ולא שכירות היא** – משמעות דברי רש"י שקנינו של האומן בכלי היא בעלות גמורה (עכ"פ בשבח) ולא רק כשיעבוד דמשכון, ודלא כמו שנקט הקצות שו, ד הנז"ל צח: (ועי' לשון רשי בקדושין מח: שכ' 'הרי הוא כמוכרו ודייק בחזו"א שאינו מכירה גמורה עי"ש).

וצ"ב ביאור הסוגי' לדעת הקצות מדוע קנין משכון זה ימנע איסור בל תלין, עי' היטב בקצות ע"ב כ"ג.

**גמ' כיון דרככיה היינו שבחא –** שיטת הקצות (שו, ב) שקנין האומן בגוף השבח שהשביח בכלי, ומאה"ט בשבח של צבע וכדו' שאין בו ממש אין קנינו אלא בצבע זה (שאין בו ממש) ולא בחלק מן הכלי. אך הנתיבות שם סק"ג חולק וכפי שהוכיח מסוגיין שנתבאר דשייך קנין לאומן בשבח דריכוך אף שאין בו תוספת שבח ממשית. ומוכח שקנין האומן אינו דוקא בשבח מסויים זה שהשביח (ועי' בגרש"ש ב"ב ד,ז שהוק' לו ג"כ כיצד שייך בעלות רק ביחס לצורה), אלא שזוכה בחלק מגוף הכלי כפי הערך שהושבח על ידו.

ובגדר וסיבת זכיית האומן בגוף הכלי, יעוי' היטב בחי' הגרש"ש לב"ב ד,ז שביאר שע"י שהעלה ערך הכלי באומנתו, הרי נעשה בזה שותף בכלי לפי ערך השבח והעילוי. (וע"ע משנ"ת ברש"י לעיל).

**תוד"ה דאגרה לביטשי פי' בקונטרס וכו' –** צ"ב מדוע פשיטא לתוס' שלציור דרש"י יחשב כקבלן, ומה הונח להם מלשון רש"י בב"מ. ויל"פ (עי' בס' ברכת אברהם) שמרש"י ב"מ נתווסף התנאי שאין השבח מעכב את השכר על הבעיטות, ומלשון רש"י בסוגיין משמע שאף שהשכר על הבעיטות עצמם, מ"מ בעינן כתנאי שישביח, ובזה ס"ל לתוס' דמכיון שסו"ס השבח מעכב את השכר, נחשב כקבלנות.