בהא דל_מ חזקה בספק טומאה ברה_י, ובדין ספק טומאה ברה_ר נגד חזקה
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / חזקות וספק טומאה

אלול תשס"ה

**א'**

א] ביסוד דין ספק טומאה ברה"י, כבר האריך אא"ז הגר"ח זצ"ל דנכלל בזה תרתי, חדא דלא אזלי' בתר חזקה, ועוד דהוי ספק כודאי.

ומצינו בכ"ד דחלוקים הם ב' הדינים זמ"ז.

חדא בדין היכא דא"א להיות, שכתבו תוס' בכ"ד דלי"ב לדינא דספק כודאי, ומ"מ לא אזלי' בזה בתר חזקה, ופי' בתוס' הרא"ש לקמן ד"ג. ובחולין ד"ט: דהיינו דילפי' מסוטה לאפוקינהו מחזקתייהו, וכ"ה במהר"ם בחולין שם, והטעם הוא כמו שפירש הש"ש דזה אפשר להיות, ויל"פ דבדין זה גם לא איכפ"ל אם א"א להיות, כיון דאי"ז קביעות דין על הספק, אלא הפקעת הכרעת החזקה, ודו"ק.[[1]](#footnote-2)

וכן מצינו לדעת ר"ש דהגם דא"א ללמוד מסוטה משום דרגלים לדבר, מ"מ ילפי' מינה שאין מעמידין על החזקה.

וכן מצינו בדין ספק ראי', שכתב מהר"ם לקמן דכ"א. דרק לי"ב לדין ספק כודאי, אך לא מוקמי' בזה על החזקה, אך אי"ז מתישב בד' תוס' לקמן די"ז:.

וכן מצינו בד' התוס' בסוטה דכ"ה: דלגבי כתובה נמי איכא לדינא דלא אזלי' בתר חזקה, אך דינא דספק כודאי ל"ש לגבי כתובה.

וכן מצינו בדין סוטה ליבום, שכתבו תוס' ביבמות די"א. דדין ספק כודאי לא נאמר לגבי טומאה כעריות, אך מ"מ הוי כספק והקשו דא"א מה פריך תתיבם יבומי, והרא"ש כתב דלגבי יבום ל"ח אפי' ספק, וצ"ל בדעת התוס' דכלפי הספק אין לחלק, וזה ע"ד ד' התוס' בסוטה הנז' דגם לגבי כתובה הוי ספק.

ומאידך בדין ספק דלמפרע כתב מהרש"א דרק לי"ב לדינא דלא מוקמי' אחזקה, אך דין ספק כודאי נאמר בזה.

ב] אמנם הנה במרדכי פ' החולץ נ', דכל עיקר הדין הוא דספק כודאי, ומכח זה ל"מ חזקה, ומשו"ז דימה דה"נ ל"מ ספק ספיקא, עיי"ש, וכן נקט בעוניו"ט.

ויש שפירשו כן גם בד' התוס' ביבמות די"א., עייש"ה, אך אי"ז מתישב בסוף דבריהם, עיי"ש.

ומד' התוס' בסוגיין מוכח דפליגי בזה, דאי נימא כד' המרדכי, הרי לכאו' ל"ב קרא לזה דמהני אף נגד חזקה, והתוס' נתקשו בזה מנלן דמהני אף נגד חזקה, אמנם עי' חמד"ש יו"ד סי' ה' שכתב לדחוק שזהו כוונת התוס', וצ"ע.

ג] ובדעת החולקים דבעי' לדין בפנ"ע דלא אזלי' בתר חזקה, ולא אמרי' דמשום דין ספק כודאי ל"ש חזקה, יל"פ בתרי גווני, די"ל דדין ספק כודאי לא אלים כנגד הכרעת החזקה, ואם הי' דין למיזל בתר חזקה, ל"ה מהני דין ספק כודאי נגד זה, ויל"פ עוד, דאם הי' דין חזקה ול"ה לנו ספק כלל, ל"ה בזה כלל לדינא דספק כודאי, כיון דליכא ספק.

ולמש"כ תוס' בסוגיין דהא דלא אזלי' בתר חזקה נלמד מדלא אזלי' בתר חזקה שאינה טמאה ודאי, אאל"פ כדרך השני', וכפשוט, וע"כ לפרש כדרך הראשונה.

אך בתוס' סוטה דכ"ה: נ' כדרך השני', עיי"ש שכתבו שהתורה הוציאתה מאותה חזקה, ועשאתה ספק, ונ' דלזה הוא דבעי' להך דינא, דאלמלי הך דינא ל"ה כלל ספק.

והתוס' שם לטעמייהו, שנקטו דסוטה אית לה חזקה, ודלא כמש"כ התוס' בסוגיין דאיתרע חזקתה, וע"כ לדעתם שפיר יל"פ כן, אך לדעת התוס' בסוגיין אין לפרש דע"י החזקה ליכא ספק, דא"כ ליכא למילף ע"ז מסוטה.

ויש להוסיף דהנה בד' התוס' בסוטה מחודש דדינא דספק סוטה דלא אזלי' בתר חזקה, מהני גם לגבי חיוב כתובה, אך לדעת התוס' בסוגיין אין הוכחה לזה, די"ל דלעולם אזלי' בתר חזקה לגבי כתובה, והא דסוטה חשיב ספק לכתובה, הוא משום דאיתרע חזקתה, וז"פ.

ד] ולפ"ז י"ל, גם במש"כ התוס' בסוטה דכ"ח: לדון דין ספק טומאה בדין ג' נשים נדות, ועיי"ש ברש"ש שנקט בדבריהם דגם לבעלה איכא דין ספק טומאה, וזה שלא כד' התוס' בב"ק די"א.

אך י"ל, דכל ד' התוס' הם רק לגבי דינא דהוי ספק, ולא לגבי דינא דספק כודאי, וזה ע"ד דבריהם בדכ"ה דגם לגבי כתובה איכא דין דהוי ספק, ודין ספק כודאי ליכא בזה.

ולפ"ז י"ל, דהא דל"מ ספק ספיקא הוא רק משום דינא דספק כודאי, וע"כ להתיר לבעלה שפיר מהני ספק ספיקא.

אמנם הנה התוס' בפסחים ד"י. ובב"ב דנ"ו כתבו דהא דל"מ ספק ספיקא הוא מאותו הטעם דל"מ חזקה, ויל"פ כד' המרדכי דהוי הכל משום דין ספק כודאי, אך יל"פ עוד, דנאמר דין דל"מ הכרעת חזקה, וה"נ ל"מ הכרעת ספק ספיקא, ויל"פ טפי ע"פ ל' התוס' בסוטה, שהנידון אם מהני חזקה, הוא דע"י חזקה ליכא כלל ספק, וע"ז נתחדש שהתורה עשאתו ספק, וגם היתר ספק ספיקא הוא משום דהוי ספק רחוק ולא חיישי' לספק זה, וכל' רש"י בב"ק די"א. דכולי האי לא חיישינן, וע"ז אמרי' דבספק טומאה חיישי' אף לזה.

אך לישב ד' התוס' בסוטה צ"ל דל"ש ב' הדינים זל"ז, וכמש"נ, דדינא דלא אזלי' בתר חזקה הוא שהתורה עשאתו ספק, ודינא דספק ספיקא הוא משום דספק כודאי.

וע' הפלאה ושער"י, דע"כ ל"ד דין ספק ספיקא לדין רוב, משום דעל כל ספק בפנ"ע חייל דין דספק כודאי, ואמנם נת' מכבר לבאר בזה טעמא דמ"ד דבספק ביאה שרינן בספק ספיקא, משום דהתם ל"ש לדון על כל ספק בפנ"ע, ודו"ק.

ה] ובד' התוס' בב"ק ילה"ע, דלכאו' ל"ש בזה כלל דינא דספק כודאי, כיון דא"א להיות, שהרי לפמש"כ התוס' דהנידון לאסרה לבעלה, הוי הנידון להחמיר, שלא נטהר דם שתראה ביום מ"א, אך מאידך יש לנו להחמיר לאסרה ביום ט"ו ולטמא דם שתראה ביום ט"ו, וא"כ א"א להיות, ומ"ט איכא בזה לדינא דספק טומאה.[[2]](#footnote-3)

וי"ל דאה"נ לי"ב לדינא דספק כודאי, אך אי"ב לדינא דלא אזלי' בתר חזקה, ומכח זה גם ל"מ ספק ספיקא, וכמש"כ התוס' בפסחים ובב"ב.

ולפ"ז אי נימא דהתוס' בסוטה פליגי וס"ל דהא דלא אזלי' בתר ספק ספיקא הוא משום דינא דספק כודאי, א"כ כלל ל"ק דנאסור התם משום ספק ספיקא, כיון דא"א להיות, וכנ"ל.

וי"ל כן גם בד' רש"י בב"ק שפירשה לגבי טהרות, וקשיא כקו' התוס', ובפשוטו צ"ל כמש"כ תוס' הרא"ש ותור"פ דספק ראי' שאני, אך להנ"ל י"ל דכיון דא"א להיות, ע"כ שפיר מהני בזה ספק ספיקא.

ובזה יל"פ הא דצ"ע שם כיון דלי"ב לדינא דספק טומאה, א"כ מ"ט בספק א' אסרינן, הרי אית לה חזקה, ובפשוטו צ"ל דאיתרע חזקתה, וצ"ב.

אך להנ"ל י"ל, דאיירי ברה"י, וע"כ אי"ב לדינא דל"מ חזקה.

וכן ראיתי בשם אא"ז זצ"ל שפירש במש"כ הרא"ש בב"ק שם דספק ראי' שאני, וצ"ע דא"כ מ"ט בחד ספיקא אסרינן ולא אזלינן בתר חזקה, ופירש אא"ז זצ"ל דהוא משום דגם בספק ראי' לא אזלי' בתר חזקה, וכמש"כ המהר"ם לקמן דכ"א.

אך צ"ע מנלי' לזה, הרי כ"ה שלדעת התוס' ל"מ חזקה, י"ל כן גם לדעת הרא"ש, ומוכח כן ממש"כ תור"פ דלפ"ד התוס' איירי אף ברה"ר.

וכנראה כונתו, דלדעת התוס' דאיירי לגבי לאסרה לבעלה, י"ל דע"ז ליכא כלל חזקה, שהרי כל הנידון הוא שלא לטהר דם שתראה ביום מ"א, וי"ל דל"ש ע"ז חזקה, כיון שסתמא דמילתא הדם מטמאה, ואנו באין לחדש ולטהר משום ימי טוהר, ויל"ע בזה.

**ב'**

ו] והנה בדין ספק טומאה ברה"ר, נחלקו האחרונים אם מטהרים אף היכא דאיכא חזקת טומאה.

והנה לדעת התוס' בסוגיין, נ' דהיכא דאיכא חזקת טומאה אין מטהרין, שהרי התוס' נקטו דכל הא דמטמאי' בספק טומאה ברה"י נגד חזקה, הוא רק משום דאיכא חזקה שאינה טמאה ודאית, וחזינן דמסברא הי' מהני חזקה, ולפ"ז ברה"ר דאין מקור לטהר נגד חזקה, יש לנו לטמאות כל דאיכא חזקת טומאה.

אך לדעת המרדכי דמשום דין ספק כודאי ל"מ חזקה, לכאו' ה"נ בספק טומאה ברה"ר כיון דמטהרינן בודאי אף בלא חזקה, תו בדין דלא יהני חזקת טומאה.

ז] אך יש לדחות, דיל"פ דדינא דספק טומאה ברה"ר טהור, אי"ז היתר ודאי, אלא הוי זה דומיא דדינא דספק איסור לקולא להרמב"ם, וכמו שדימו זל"ז, דלא החמירה התורה לאסור בספק טומאה ברה"ר, אך ליכא בזה כלל הכרעה בתורת ודאי להתיר, ועיי"ש בתוספתא דזה דומיא דדין טומאה הותרה בציבור, וע"כ בזה שפיר מהני חזקת טומאה.

אך ממה שנקטו התוס' דהיכא דא"א להיות ליכא לדין ספק טומאה ברה"ר, דומיא דליכא בזה לדין ספק טומאה ברה"י, נ' לא כן, דלפי הנ"ל ל"ד זל"ז כלל, וכאשר עמד בכעי"ז בס' בד קודש.

ויש לסייע לעיקר החילוק בין טהרת רה"ר לטומאת רה"י, מד' הרמב"ן ורא"ש בדף ג. שכתבו דטומאת רה"י הוי גזה"כ וטהרת רה"ר הוי מדינא, וצ"ב, ונ' ביאורו דברה"י נאמרה הלכה לטמאות, וזה הוי גזה"כ, אף ברה"ר ליכא הלכה לטהר בודאי, אלא היינו דא"צ לחשוש לספק, וע"כ אי"ז גזה"כ.

וע' חמד"ש סי' ו' שעמד ע"ד הרמב"ן, ונ' מדבריו שם ריש סק"ו שפירש ד' רמב"ן דברה"ר ל"ה חידוש משום דאיכא חזקה, וצ"ב דהרי הכא ליכא חזקה, ועיי"ש שביאר עפי"ז טעמא דר"ש ברפ"ו דטהרות דס"ל דרה"ר מפסקת.

ח] ובפשוטו מוכח דכל דאיכא חזקת טומאה לא מטהרינן, מהא דבתרתי לריעותא אסרינן אף ברה"ר, וק' לומר דתרתי לריעותא עדיף, דאדרבה מבו' בתוס' הרא"ש ובר"ן ד"ג. דתרתי לריעותא גרע.

אך לשנויא בתרא דגמ' יל"פ דאה"נ ל"מ תרתי לריעותא לטמאות ברה"ר, והא דמטמאינן הוא משום דלא ילפי' סוף טומאה מתחילת טומאה, וע' כן בפיהמ"ש להרמב"ם מקואות

ט] ובמק"א נת' בזה עפי"ד הריטב"א, דהא דמטמאינן לל"ק במקוה שנמדד אף ברה"ר, הוא משום דס"ל דלא גמרי' סוף טומאה מתחילת טומאה, וע"כ נמצא דעל ספיקא דהטובל ליכא כלל לההלכתא דספק טומאה, וע"כ מהניא החזקה שעל הטובל לטמאות להטהרות, וזה עפימש"נ שם דכל הא דל"מ חזקה בספק טומאה הוא רק חזקה שעל הספק טומאה עצמו, אך חזקה שעל ספק מוקדם שפיר מהניא.

ולפ"ד הריטב"א ניחא בפשיטות משה"ק באבי עזרי על דעות אלו, ממתני' דמקואות דטמא דספק טבל ספיקו טמא, ולפי הנ"ל לק"מ, דהרי לל"ק לכו"ע לא ילפי' סוף טומאה מתחילת טומאה, וגם לל"ב רבנן לא ילפי, וע"כ ניחא דספיקו טמא.

י] וי"ל עוד בישוב קו' האבי עזרי, עפי"ד רשב"א חולין ד"ט: דמ' מדבריו דיסוד דינא דספק טומאה ברה"ר טהור הוא משום דאין מחדשים מקרה, ולפ"ז אין להתיר היכא דספק טבל, דאדרבה באנו לחדש דטבל במקוה כשירה, ושאני מקוה שנחסר דמטהר ר"ש, משום דחשיב שבאנו לחדש שנחסרה המקוה מכבר, וכמפורש כן בד' הרשב"א שם.

ולפ"ז נמצא עוד, דבמחט ומטלית אין לטהר משום דינא דספק טומאה ברה"ר, כיון שבאנו לחדש מקרה, ואין לטהר אלא משום כשעת מציאתן, וזה ניחא להרשב"א לטעמי' דס"ל דכשעת מציאתן הוא דין גמור.

1. אך ע' בית אפרים אה"ע ל"ו ואחיעזר ח"א סי' ח', שפירשו הטעם בע"א, דכל הא דמהני חזקה בתרתי דסתרי הוא משום דמצינו לדון על כל דין בפנ"ע, אך הכא דכל הא דליכא דין ספק טומאה הוא משום דתרווייהו יחד א"א להיות, בע"כ אנו דנים על שניהם יחד, דעל כל חד בפנ"ע הרי איכא דין ספק טומאה, וע"כ בזה ל"מ חזקה, עיי"ש.

   ובשטמ"ק נזיר דנ"ז: בשם תוס' חיצוניות נ' לפרש בע"א, דהגם דלי"ב לדינא דספק כודאי על כל א' בפנ"ע, אך על שניהם יחד איכא דין דספק כודאי, ונ' דהיינו, דהגם דבלא"ה ידעי' דא' מהם טמא, אך הוי זה במקרה, אך הכא איכא הכרעה דא' מהם טמא, וע"כ בזה ל"מ חזקה, ודו"ק, ונפ"מ דלפ"ז אף היכא שנזרקה טומאה בין שניהם ואפשר ששניהם לא נטמאו ג"כ לא יועיל חזקה, ואילו לד' הבי"א והאחיעזר כה"ג יועיל חזקה, ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובעיקר הדבר, ילה"ע עד"ז גם בקו' הראשונים בסוגיין דיהא בזה דין ספק טומאה ברה"י, ובתוס' מפורש דיהא בזה דין ספק כודאי, וצ"ע דהוי זה דבר שא"א להיות, שאם ראתה אתמול היא טמאה ליום נוסף, וצ"ל דמכוון קו' התוס' הוא רק על מפקידה לפקידה, או דעכ"פ נטמא מפקידה לפקידה, ודו"ק, אך אי"ז במשמעות ל' התוס', ושו"ר בחי' הגר"ש היימן בכתובות שעמד על קו' זו.

   וי"ל בזה, דהאמנם אם הנידון הוא על האשה הוי זה א"א להיות, אך אם על האשה ליכא כלל לדין ספק טומאה, אלא הנידון על הטהרות, ל"ח א"א להיות, דלא בא ספק הטהרות דיום ח' לפנינו, ודו"ק, וזה תלוי במש"נ לעיל, דמד' התוס' נ' דדייני' על האשה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)