א- טעם האיסור הנאה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / אמירה לעכו_ם - הרב יעקב עובדיה / אמירה לגוי ב

בס"ד

**טעם איסור ההנאה ממעשה גוי בשביל ישראל**

**במשנה קכב.,** נכרי שהדליק את הנר - משתמש לאורו ישראל, ואם בשביל ישראל - אסור. **ופירש רש"י,** אסור - מדרבנן.

**מחלוקת הראשונים בטעם האיסור הנאה**

**א.** מבואר כאן שיש איסור מדרבנן ליהנות בשבת ממלאכה שעשה הגוי בשביל ישראל, **ובביצה כד:** גבי גוי שקטף פירות לצורך ישראל מתבאר שאיסור זה קיים גם למוצ"ש עד כדי שייעשו**.[[1]](#footnote-1)**

**ונחלקו הראשונים שם בטעם האיסור**, **דרש"י [שם ד"ה ולערב]** כתב דהיינו כדי **'שלא יהנה ממלאכת יום טוב**. **והתוס' [שם בד"ה ולערב]** נתנו טעם אחר, **שמא יאמר לנכרי לך ולקט.**

**נפקותא א'- הנעשה ביו"ט ראשון האם מותר בשני**

**ב. נאמרו ב' נפקותות בין הטעמים. הא',** האם כשעשה הגוי מלאכה ביו"ט ראשון מותר ליהנות ממנה ביו"ט שני. **דרש"י כתב,** ולערב אסורין בכדי שיעשו - כדי שלא יהנה ממלאכת יום טוב, **והא דקאמר ולערב אסורים בכדי שיעשו - הא לאחר כן מותרים, אפילו לערב ראשון נמי, אף על גב דליל יום טוב שני הוא - ממתין בכדי שיעשו, ומותרין ממה נפשך: אם הלילה חול הוא - הרי המתין בכדי שיעשו, ואם קדש הוא - נמצא שנלקטו בחול, כן דעתי נוטה.**

**אבל התוס' כתבו,** אלא הטעם שמא יאמר לנכרי לך ולקט **ומזה הטעם אסורים עד מוצאי י"ט האחרון בכדי שיעשו דאי אמרת דמותרין במוצאי יום טוב ראשון חיישינן שמא יאמר לנכרי בי"ט ראשון לך והביא כדי לאכול מהן בשני ואם כן ע"כ לילה הראויה לעשיה קאמר**

**והיינו דלרש"י** שרי ביו"ט שני כי ממנפ"ש אינו נהנה ממלאכת יו"ט, **אבל לתוס'** אסור עד אחר יו"ט שני כדי שלא יבא לומר לו לעשות, ולהרוויח בזה את היו"ט שני.

**נפקותא ב'- האם אסור רק למי שנעשה בשבילו או אסור לכל**

**ג. הנפקותא הב',** האם האיסור הוא רק לאותו שעשה הגוי עבורו או לכל ישראל. **דלרש"י** האיסור הוא לכל ישראל כדי שלא יהנו ממלאכת יו"ט, **ואילו לתוס'** האיסור הוא רק למי שנעשה בשבילו. **כן כתב הרא"ש [ביצה פ"ג ס"ב] וז"ל, לפי' רש"י** אסור לכל ישראל בכדי שיעשו שלא יהנה ממלאכת יום טוב **אבל לפ' ר"ת** שפירש משום שמא יאמר לנכרי להביא ביום טוב שיאכל לערב מיד מסתבר שמותר לישראל אחר מיד **ולא חיישינן שיאמר לנכרי להביא בשביל אחר דאין אדם חוטא ולא לו.**

**צ"ע, דמחד הריטב"א כתוס' ומאידך אוסר לכל**

**ד.** **אולם, הנפקותא השניה שהעמיד הרא"ש שנויה במחלוקת ראשונים. דהראב"ן [שבת שסד']** אכן כתב דשרי לישראל אחר, וז"ל, ואם בשביל ישראל מילא או הדליק מותר לישראל אחר שלא היה שם דהא לאו אדעתא דדידיה עבד.

**אבל הריטב"א [שבת קכב'] הגם שנקט כטעם התוס' אסר לכל ישראל וז"ל, בשביל ישראל אסור. פי' אסור לכל ישראל שבעולם** ולא אמרו הנעשה לישראל זה מותר לישראל אחר אלא בדבר שאין בו אלא איסור תחומין דאיסורא דרבנן הוא ואינו שוה בכל, וכדמוכח בפרק אין צדין (ביצה כ"ה ב') בשמעתא דגוי שהביא דורון לישראל וכדכתיבנא התם בס"ד. ויש שהקשו בתוספות אמאי חמור מה שעשה גוי לישראל ממה שעשה ישראל לעצמו שבישל בשוגג שהוא מותר לו אליבא דרבי מאיר (גיטין נ"ג ב') דקי"ל כותיה לדעת רוב הפוסקים ז"ל כדכתיבנא בפ"א דחולין בס"ד אלא דלא דרשינן ליה בפרקא (חולין ט"ו א'), וי"ל דשאני מבשל בשוגג דליכא למיגזר דאי שרית ליה אתי לבשל במזיד שלא נחשדו ישראל בכך, **אבל במלאכות הנעשות על ידי גוי אי שרית ליה כשעשה לו גוי בלא אמירתו אתי למימר ליה עשה לי דקיל ליה אמירה לגוי,** ואף על גב דאמירה לגוי שבות דרבנן, עשו חכמים חיזוק לאסור אף מה שעשה הגוי מעצמו לצורך ישראל, דאי לאו הא לא קיימא הא, וכולה חדא גזירה היא כדי שלא יעשה אדם מלאכתו בשבת על ידי גוי ונעשה השבת חול.

**וצריך עיון למה באמת אוסר הריטב"א לאחרים והלא אין אדם חוטא ולא לו.**

**גם הרמב"ם צ"ע, דמחד סובר כתוס' ומאידך אוסר לכל**

**ה. גם בדברי הרמב"ם עומדת קושיא זו, דמחד כתב [פ"ו ה"ח] כטעם התוס',** ישראל שאמר לגוי לעשות לו מלאכה זו בשבת אף על פי שעבר ומכין אותו מכת מרדות מותר לו ליהנות באותה מלאכה לערב אחר שימתין בכדי שתעשה, **ולא אסרו בכל מקום עד שימתין בכדי שיעשו אלא מפני דבר זה, שאם תאמר יהא מותר מיד שמא יאמר לגוי לעשות לו וימצא הדבר מוכן מיד, וכיון שאסרו עד שימתין בכדי שיעשו לא יאמר לגוי לעשות לו שהרי אינו משתכר כלום מפני שהוא מתעכב לערב בכדי שיעשה דבר זה שנעשה בשבת.**

**ומאידך כתב הב"י [שכה' ס"ו],** דלרמב"ם האיסור הוא גם לאחרים. וז"ל, **מדברי הרמב"ם בפרק ו' (ה"ב) נראה דלישראל אחר נמי אסור בכדי שיעשו ו**כן כתב רבינו ירוחם בחלק י"ב (ני"ב פג.) וכתב הרב המגיד (שם) שאף על פי שיש מפרשים שמתירין לישראל אחר לערב מיד פשט המימרא שבפרק אין צדין מורה כדברי הרמב"ם ולזה נוטין דברי הר"ן בסוף פרק כל כתבי (מו. ד"ה ואיכא)ה וכן כתב רבינו בהדיא בהלכות יום טוב (סי' תקטו רמט:) וכן משמע מדבריו כאן:

וגם דבריו צ"ב, דאם האיסור הוא משום שמא יאמר לו, ראוי לכאורה לאסור רק למי שעשה הגוי בשבילו.

**ביאור התורי"ד וחידוש המגיד משנה**

**ו.** **ישנם ב' דרכים לתרץ קושיא זו. התורי"ד בסוגיין כתב,** אי נמי יש לומר הבאת חוץ לתחום דטריחא מילתא למיזל התם לא גזרו אלא בישראל זה שהביא בעבורו וגזירה שמא יאמר לו עוד לך והבא, אבל ישראל אחר שאין מכירו לא יאמר לו לך והבא והילכך שרי. **אבל הכא דליכא טירחא יתירא אסור לכל ישראל גזירה שמא יאמר לו שיעשה עוד בשבילו.**

**והיינו שחולק על עיקר הנחת הרא"ש** שבהנאת אחר אין חשש שיגיעו לאמירה, וס"ל שיש לחוש שאותו אחר יבקש מן הגוי לעשות עבורו.

**הדרך השניה היא דרכו של המגיד משנה, והו"ד בתהילה לדוד [שכה' אות מ']**, וז"ל **המ"מ [פ"ו ה"ה],** ומ"ש רבינו בטעם המתנה זה מוסכם הוא מרוב המפרשים ז"ל **ואעפ"כ צריך אפילו לישראל אחר להמתין שלא חלקו בדבר שנעשית בו מלאכה גמורה בשביל ישראל** וכן דעת רש"י ז"ל וכ"כ הרמב"ן ז"ל בתורת האדם שלו:

והיינו שאף שטעם האיסור לא שייך באחר מ"מ הגדירו חז"ל את האיסור כאיסור הנאה מוחלט, ולא חילקו בדבר.

**נמצאת מחלוקת יסודית בין הרא"ש למגיד משנה בגדר האיסור, דלרא"ש** משום גזירה שמא יאמר אסרו רק למי שנעשה בשבילו, **ולמגיד משנה** זהו איסור הנאה מוחלט עד כדי שייעשו.

**ב' - קושיא על דרכו של רש"י מישראל שבישל בשבת בשוגג דשרי, ותירוץ הרא"ש**

**ז.** **התוס' בביצה מביאים את קושייתו העצומה של ר"י על רש"י**, והקשה הר"י לפרש"י דפירש דלכך בעינן כדי שיעשו כדי שלא יהנה ממלאכת יום טוב, א"כ המבשל בשבת בשוגג אמאי יאכל הא נהנה ממלאכת שבת, אלא ודאי אין זה הטעם אלא הטעם שמא יאמר לנכרי לך ולקט. [ולדידהו ניחא, דרק לאמירה לגוי דקילא חיישינן אבל אין לחוש שישראל העושה בשוגג יגיע לידי איסור חמור דמלאכה דאורייתא במזיד. **תוס' בסוגיין ד"ה ואם בשביל**.]

**וכתב הרא"ש לתרץ,** ויש ליישב פירש רש"י, דיותר החמירו בעובד כוכבים שעשה לצורך ישראל ממה שעשה ישראל בשוגג, דמילתא דלא שכיחא לא גזרו. **וכ"כ התוס' בעירובין לט: ד"ה אי.** והיינו שהגם שטעם האיסור שייך במעשה ישראל מ"מ כיון דהוי מילתא דלא שכיחא לא אסרוה.

**אולם היש"ש [ביצה פ"ג ס"ה] תמה** **ע"ז**, וז"ל, לא נ"ל כלל האי סברא, בשלמא מה שגזרו איסור בדבר, משום שמא יעשה, או שמא יאמר, איכא למימר, בדבר דלא שכיח לא גזרו, אבל לרש"י, דפי' משום שלא יהנה ממלאכת י"ט, ואין חילוק בין הביא בשבילו, ללא הביא בשבילו, דלא חש לשמא יאמר, **אלא שגנאי הוא לאדם שיהנה ממלאכת שבת, א"כ אין חילוק בין שכיח ללא שכיח.**

והיינו דפשיט"ל דסברת מילתא דלא שכיחא היא רק בגזירות, דאזי כשלא שכיח נמצא שצד האיסור רחוק ואין לחוש לו, אבל אם סיבת האיסור היא כי עצם הדבר אינו ראוי, מזדקקים חז"ל לאוסרו גם כשאינו שכיח.

**חידושו של השפת אמת בדעת רש"י**

**ח.** **השפת אמת [ביצה כד:]** יצא לחדש שגם לרש"י **'טעם האיסור'** הוא שמא יאמר, ורק **'גדר האיסור'** הוא שלא יהנה ממלאכת יו"ט. **וז"ל,** תוס' ד"ה ולערב אסורין כו' והקשה הר"י כו' והרא"ש כאן וכן התוס' בעירובין (ל"ט ב) תי' פרש"י דבבישול בשבת בשוגג דלא שכיח לא גזרו חכמים [ולכאורה אין מובן דהא לפי' רש"י אין האיסור משום גזירה] **ונלע"ד בכוונתם דאפי' לפרש"י עיקר הטעם הוא כדי שלא יעשה מלאכתו ע"י עכו"ם רק דס"ל לרש"י דהתקנה לא הי' אלא שלא יהנה ממלאכת יום טוב זה הי' כלל התקנה ובאמת ס"ל לרש"י ג"כ הטעם כמ"ש התוס' בשיטת הר"י רק דלר"י הוי כללא דכל היכא שיוכל להנות ממלאכת העכו"ם אסרו, ולרש"י הי' עיקר התקנה דוקא על הנאה ממלאכת יום טוב, ולכך ביום טוב שני מותר כיון דאינו נהנה ממלאכת יום טוב דאם היום יום טוב הי' אתמול חול ואף על גב דאכתי שייך גזירה הנ"ל כמ"ש התוס' מ"מ חכמים נתנו גבול זה בתקנתם.**

וכן מצאתי להדיא בחי' הריטב"א בעירובין שם ע"ש ונסתלק בזה מה שהאריך היש"ש לתמוה על הרא"ש דלרש"י מה בכך דלא שכיח שיבשל ישראל בשבת הא מ"מ הרי נהנה ממלאכת שבת ולמ"ש א"ש.

## ובהכי מיושב נמי שיטת הרמב"ם דמשמעות לשונו (פ"א מה' יום טוב ה' כ"ד) נראה דס"ל כשיטת רש"י דביו"ט שני שרי וכ"כ הה"מ שם, והב"י (סי' תקט"ו) והלח"מ תמהו דהא בה' שבת כ' הרמב"ם הטעם דלכך אסרו עד כדי שיעשו כדי שלא יצוה לעכו"ם לעשות ע"ש ובס' ראשון לציון שחלקו על הה"מ, אכן בפי' המשניות כאן כ' בהדיא דמותר ביום טוב שני ומשמע דקאי אעכו"ם שהביא דורון לר"ג דהוי צידה גמורה, ולמ"ש א"ש הכל, דאפי' לטעם הנ"ל מ"מ התקנה לא הי' אלא שלא יהנה ממלאכת יום טוב, ואף דעדיין יוכל להזדמן ביום טוב של גליות שיצוה מקודם לעכו"ם ביום טוב א' כדי שיהנה בשני מ"מ לא רצו לתקן ולאסור רק הנאת מלאכת יום טוב כנ"ל:

וכבר רמז לתירוץ זה **הביאור הלכה [תקטו' ס"א ד"ה ויש][[2]](#footnote-2).**

**הערה נוספת על דרכו של רש"י**

**ט. מדברי המהרש"א בעירובין לט: מתבארת הערה נוספת על רש"י,** דאם אסור ליהנות ממלאכת יו"ט, אמאי מותר ליהנות ממלאכה שעשה הגוי לעצמו והלא נהנה ממלאכת יו"ט. וז"ל, בד"ה אי משכחת כו' וזה אין שייך אלא בדבר הנעשה בשביל ישראל כו' עכ"ל ר"ל דלפי טעמו של פרש"י דלא יהנה ממלאכת שבת אין כאן טעם טוב אמאי לא אמרו בכדי שיעשה אלא בנעשה בשביל ישראל אבל לפי' ה"ג דמשום גזירה היא שמא יאמר לנכרי לעשות בי"ט ניחא טפי דלא שייך אלא בנעשה בשביל ישראל וק"ל:

ויש להתבונן טובא בהערה זו, וגם יש לעיין האם הערה זו מתיישבת ע"פ השפת אמת.

**ג'- דין דבר שהובא מחוץ לתחום על ידי גוי**

**י. בביצה כד:** אמר רב פפא: הלכתא: **נכרי שהביא דורון לישראל ביום טוב,** אם יש מאותו המין במחובר - אסור, ולערב נמי אסורין בכדי שיעשו. ואם אין מאותו המין במחובר, תוך התחום - מותר, **חוץ לתחום - אסור. והבא בשביל ישראל זה - מותר לישראל אחר.**

**ופירש רש"י** את האיסור בהובא מחוץ לתחום וז"ל, חוץ לתחום אסורין - לא שמעתי טעם מקובל בדבר, דאי משום מוקצה - אמאי מותר לישראל אחר, ואי משום שנעשה בו איסור בשבילו - אם כן לישראל אחר נמי אסור, דנכרי שהדליק את הנר בשבת תנן (שבת קכב, א): אם בשביל ישראל - אסור, ולא חלקו בינו לחברו, **ויש לומר: דגבי איסור תחומין דרבנן - לא אחמור כולי האי, ודיין אם אסרוהו על זה (טעם אחר נראה לי: מחוץ לתחום אסורין - גזירה שמא ישלח בשבילו, והבא בשביל זה מותר לאחר - דליכא למגזר בה, שאינו מכירו).**

**טעמו הראשון הוא** דבדרבנן הקילו שלא לאסור לאחר. **וטעמו השני הוא** דכל האיסור הוא גזירה שמא יאמר לו להביא, ובאחר שאינו מכירו ליכא למיגזר.

**תמיהת המהרש"ל על הטעם השני**

**יא. ותמה המהרש"ל [חכמת שלמה שם] על הטעם השני,** וז"ל, רש"י בד"ה חוץ לתחום אסורין כו' טעם אחר נ"ל כו' עד ס"ה נמחק. ונ"ב נ"ל שאינו לשון רש"י כי רש"י תופס הטעם משום שלא יהנה ולא משום שלא יאמר וכן התוס' הביאו התירוץ ראשון ושום תלמיד מבעלי תוס' הגיה פי' זה וק"ל (עיין במהרש"א):

והיינו, דתמוה הוא שרש"י יבאר שהאיסור הוא משום שמא יאמר לגוי, שהרי לדידיה האיסור הוא משום שעצם ההנאה ממלאכת יו"ט אסורה.

**וכשנעמיק בדברים, קושייתו היא בתרתי. חדא,** דכיון שעצם ההנאה ממלאכת יו"ט אסורה ראוי לאסור לאחרים מכוחה גם אם אין בהם חשש דשמא יאמר. **ועוד,** דבהכרח לרש"י ליכא גזירה שמא יאמר לגוי, שהרי הנעשה ביו"ט ראשון מותר לדידיה ביו"ט שני ולא אסרינן לה כדי שלא יאמר לו בראשון כדי ליהנות בשני.

**יסוד המהרש"א דחלוק דבר הנוצר ממלאכה מדבר שנעשית בו מלאכה**

**יב. המהרש"א** כתב ליישב את הגירסא, וז"ל, בפרש"י בד"ה חוץ לתחום כו' טעם אחר נ"ל כו' גזירה שמא ישלח בשבילו כו' עכ"ל מהרש"ל מחק כל זה וכתב דנ"ל שאין זה לשון רש"י כי רש"י תופס הטעם משום שלא יהנה ולא משום שלא יאמר כו' עכ"ל ואין זה הכרע למחוק כל ספרים הישנים דודאי גבי יש במינו במחובר הוי טעמא משום שלא יהנה ממלאכת שבת ומש"ה לא חילקו בינו לחבירו **אבל גבי חוץ לתחום דלא נעשה בגוף הדבר איסור מלאכה לא גזרו אלא משום שמא ישלח בשבילו ולהכי מותר לאחר דליכא למגזר ביה שאינו מכירו** וכן נראה מדברי הרז"ה שהוא מפרש גבי יש במינו במחובר כפרש"י וגבי מחוץ לתחום פי' הטעם שמא יאמר לו ומש"ה מותר לישראל אחר וק"ל:

והיינו שהאיסור ליהנות ממלאכת יו"ט נאמר רק ביצירה הנוצרת באיסור, ולא במה שרק הובא באיסור, ולכן בהובא מחוץ תחום שייך לאסור רק משום שמא יאמר.

**אולם,** תירוצו זה מיישב את החלק הראשון בתמיהת המהרש"ל, אך אינו מיישב את החלק השני, דאם אכן גזרינן שמא יאמר אמאי לא אסר רש"י משום כך ביו"ט שני, ועמד בזה **הקרני ראם על המהרש"א,** וצ"ע דא"כ אמאי מותר לרש"י ביו"ט שני כיון דאיכא חשש דישלחו בשבילו.

**ביאור המחצית השקל בהיתר יו"ט שני לרש"י**

**יג. התירוץ המוכרח בזה** הוא תירוצו של **המחצית השקל [תקטו ס"ק כו']** וז"ל אבל הא קשיא איך כתב רש"י דבמוצאי י"ט ראשון לאחר שהמתין כ"ש מותר ממ"נ. משמע דאפי' למי שהובא בשבילו מותר. ואמאי לדידיה עכ"פ יאסר גם בי"ט שני. דניהו דבי"ט שני מצד ממ"נ אזיל טעם שלא יהנה מ"מ יאסור משום שמא ישלח בשבילו וכמ"ש ר"ת לטעם זה באמת. **וצ"ל דס"ל לרש"י כדעת המתירים בסעיף ד' ועדיפ' מינייהו שהם התירו בר"ה שחל ה' ו' לאכול הדורון בשבת. דשני ימים קודם לא גזרינן שיאמר לגוי להביא. ורש"י סבירא ליה דאפילו יום א' קודם לא גזרינן שיאמר לגוי כו' ולכן גם מטעם שלא יאמר כו' מותר בשני.**

והיינו דדרך בני אדם לנסות לפתור בעיות קיימות ולא ליזום פיתרון לבעיות שעדיין לא התחדשו, ולכן הגם שחוששים שיאמר לגוי ביו"ט להביא כדי להרוויח את זמן העשייה במוצאי יו"ט, מ"מ אי"צ לחוש שיאמר לו ביו"ט ראשון כדי להרוויח זמן ביו"ט שני שאיסורו עדיין אינו כאן.

**פסק ההלכה**

**יד. המשנה ברורה בסימן שכה סעיף ו'** מביא את ב' הטעמים, **וז"ל בס"ק כח',** והטעם דאסרו לכל עד בכדי שיעשו שלא יהנו ממלאכה הנעשית בשביל ישראל בשבת וגם דגזרו דכשיהיה מותר מיד במו"ש יאמרו לא"י בשבת להכין שיהיה מזומן על מו"ש מיד:

**ובסימן תקטו' ס"א** מתבאר **שהשו"ע** סובר כרש"י, **והרמ"א** חושש גם לטעם התוספות.

1. **ראוי ללמוד את מימרא דרב פפא בביצה כד: עם רש"י ותוס'.** [↑](#footnote-ref-1)
2. נמצא דבר מעניין, **דהמגיד משנה** ביאר שטעם הרמב"ם כטעם התוס', אך מכח הגדרת האיסור **הורחב האיסור** וכלל אחרים שלא נעשה בשבילם, **ואילו ע"פ השפ"א,** גם לרש"י הטעם כהתוס' אך מכח הגדרת האיסור **נצטמצם האיסור** להנאה ממלאכת יו"ט דווקא ולא ליו"ט שני. [↑](#footnote-ref-2)