=יא - בגדרי גירי דילי_
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / שיעורים

**סימן יא**

**בגדרי גירי דילי'**

**א**

א] **ב"ב כ"ב ב'**, מרחיקין את הסולם מן השובך ארבע אמות כדי שלא תקפוץ הנמי' וכו', לימא מתניתין דלא כר' יוסי דאי ר' יוסי הא אמר זה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו, אפילו תימא ר' יוסי וכו' מודי ר"י בגירי דידי', ה"נ זימנין דבהדי דמנח לי' יתבא בחור וקפצה.

**ופירש"י**, ז"ל, דבהדי דמנח לי', בעוד שאוחז בסולם קפצה, עכ"ל, ובפי' הר"י מיגש כתב, ז"ל, דזימנין דבהדי דמנח לי' לסולם קפצא ההוא שעתא נמי' מיני' לשובך, דאשתכח דגירי' הוא, דהא בעידנא דקא עביד לסולם קא מטי היזקא לחברי', עכ"ל, ובתשו' הרשב"א ח"ג סימן שפ"ט כתב, ז"ל, דזימנין דיתבא נמי' ארישא, ובהדי דמנח לי' קפצה, עכ"ל.

**ומבו'** מדבריהם, דלא חשיב כגיר"ד אלא אם הנמי' קופצת מן הסולם לשובך בעוד שאוחז בסולם, אך אם קפצה אח"כ לשובך, אף שכבר היתה על הסולם בשעה שאחז בו, לא חשיב כגיר"ד, וכן משמע בל' הרמב"ם בפ"ט משכנים ה"ז, וכ"נ לגיר' כמה מקמאי דזימנין דבהדי דמנח לי' יתבא ארישא וקפצה.

ב] **אמנם** הנה מד' התוס' נראה להוכיח דפליגי ע"ז, דהנה לקמן כ"ג א' אמרינן דמקיזי דם צריכין להרחיק משום היזק העורבים.

**ובטעם** הא דאיכא בזה דין הרחקה, אף דקי"ל כר' יוסי, כתב רבינו יונה שם, דהוא משום דהו"ל גרמא דגירי, דכשהיו העורבים באין היו האומנים מפריחין אותן, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן לקמן כ"ו א' והרא"ש שם סימן כ"ח.

**אך** בד' התוס' לקמן כ"ו א' סוד"ה זיקא, מבו' דפליגי ע"ז, וס"ל דהא דאיכא דין הרחקה משום היזק העורבים, אי"ז משום שהאומנים מפריחין אותן בידים, אלא אף בלא"ה חשבינן לה כגיר"ד, עיי"ש בדבריהם, - ובפשוטו הוא משום דדמי להרחקת סולם מן השובך, דהוא משום דזימנין דבהדי דמנח לי' קפצה, וה"נ התם, דפעמים שמיד כשנופל הדם באים העורבים ואוכלין את הדם ועולין על הדקלים ומזיקין את הפירות, וכ"ה בד' ראב"ן בתשו' סימן א'.

ג] **והנה** למש"כ רש"י ודעימי' דהא דבהרחקת סולם חשבינן לה כגיר"ד, הוא משום דהנמי' קופצת בעוד שאוחז בסולם, הרי דבההיא דעורבים, דתחילה הם באים ואוכלין את הדם, ואח"כ הם עולין על הדקלים ומזיקין, ל"ה לנו לחשבו כגיר"ד, שהרי אינם עולין על הדקלים בשעת הקזת הדם, אלא תחילה הם אוכלין את הדם, ואח"כ הן עולין ומזיקין.

**ומד'** התוס' שנקטו דבכה"ג חשיב כגיר"ד, יש ללמוד לכאו', דהא דבהרחקת סולם חשבינן לה כגיר"ד, אי"ז רק כשהנמי' קופצת בשעה שהוא אוחז בסולם, אלא כל שהיא באה לסולם בשעה שהוא מניחו, אף אם אינה קופצת אלא לאחר זמן חשבינן לה כגיר"ד, - וע"כ ה"נ בההיא דעורבין, כיון שהן באין למקום הדם מיד בשעת ההקזה, אף דאינם עולין ומזיקין מיד, חשבינן לה כגיר"ד.[[1]](#footnote-2)

**וצ"ב** טעם פלוגתת הראשונים בזה, אם כל הא דחשבינן להיזק הנמי' כגיר"ד, הוא רק כשהנמי' קופצת בשעה שהוא אוחז בסולם, או דכל שהיא באה לסולם בשעת הנחתו, אף שהיא קופצת אח"כ, חשבינן לה כגיר"ד.

**ב**

ד] **והנה** בעיקר דינא דהרחקת סולם מן השובך, נחלקו הראשונים, דהנה כתב הטור בסימן קנ"ה, ז"ל, הי' לחבירו שובך סמוך לכותל המפסיק ביניהם, ובא זה להעמיד שם סולם, צריך להרחיק "מן הכותל" שיהא בינו "ובין הכותל" אויר ד' אמות כדי שלא תקפוץ הנמי' מהסולם לשובך, עכ"ל.

**והפרישה** שם סקט"ו עמד בזה, דבל' רש"י והנימו"י מבו' דל"ב שירחיק את הסולם ד' אמות מן הכותל, אלא סגי במה שמרחיקו ד' אמות מן השובך, וזה דלא כמש"כ הטור דבעינן שירחיקו ד' אמות מן השובך.

**ועיי"ש** שכתב בביאור הפלוגתא בזה, דרש"י והנימו"י ס"ל דכל שהרחיק ד' אמות מן השובך, ואין הנמי' יכולה לקפוץ בקפיצה אחת מן הסולם לשובך, אך שיכולה לילך על הכותל להשובך, מ"מ לא חשיב כגיר"ד, והטור ס"ל דאף בכה"ג שהיא יכולה לילך על הכותל להשובך חשבינן לה כגיר"ד,[[2]](#footnote-3) - וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

ה] **עוד** צ"ב בזה, במש"כ בתשו' הרא"ש כלל צ"ח סימן י', בדין ראובן שהיו לו חלונות בביתו נגד גינתו של לוי ובית אחר מפסיק ביניהם ונפל הבית המפסיק, וכתב הרא"ש שם, ז"ל, אבל עתה שנפל ביתו של שמעון וראובן רואה לתוך גינתו של לוי, מעתה נעשה מזיק, אע"פ שנעשה ממילא, מ"מ אנן קיי"ל על המזיק להרחיק את עצמו היכא דהוו גיר"ד, דכל אלו הרחקות דפ' לא יחפור וכו' הוו גיר"ד וכו', לפי (שעושה) [שאותו] דבר שסומך מזיק את חבירו, לבד מהרחקת הסולם דאינו מזיקו אם לא שתבא הנמי' וכו', ולכך פריך על סולם לימא מתניתין דלא כר' יוסי, וכן בהיז"ר שכל בני בית רואין דרך חלונות תשמיש חבירו, ולא דמיא לנמי' שמא לא תבא הנמי', אבל בני בית מצוין בבית תדיר, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרא"ש, דכל עיקר הא דפריך בסולם דלימא מתניתין דלא כר' יוסי, וכל הא דמשני דאתיא כר' יוסי הוא רק משום דזימנין דבהדי דמנח וכו', הוא רק משום דשמא לא תבא הנמי', אך אם היו הנמיות מצויות שם, הוה חשבינן לה כגיר"ד, ומה"ט הוא דבפתיחת חלון דבני בית מצויין בבית תדיר, חשבינן לה כגיר"ד, אף בלא הא דבשעת פתיחת החלון איכא לההיזק ראי', ובזה יל"פ בע"א טעם ד' התוס' דבהזיקא דעורבים חשיב כגיר"ד, ואכמ"ל.

**והדברים** צ"ב, דמה מהני הא דהנמיות מצויות שם, והא דבני בית מצויין בבית תדיר, הרי אכתי אם העמדת הסולם ובשעת פתיחת החלון ליכא לההיזק, נמצא דאין הסולם והחלון מזיקין בשעת העמדתם, ומ"ט חשבינן להו כגיר"ד.

**ג**

ו] **והנה** בספר הישר לר"ת סימן תרט"ז כתב בסו"ד, ז"ל, ומשני אפי' תימא ר' יוסי מ"ט דזימנין דבהדי דמנח לי' קמזיק וכו', וכיון דזימנין דמיתרמי הכי אסור, "ואם סמך נמי חייב להרחיק כיון דבאיסור סמך", עכ"ל, ועיי"ש שלמד לזה מסוגיית הגמ' לקמן כ"ו א', וזה לפי פירושו דדין הרחקת אילנות מן הגפנים הוא משום דבעידנא דזקפי נחתי צפרים, ואכמ"ל.

**ונתחדש** בד' ר"ת, דאף דעיקר דין הרחקת סולם לדעת ר' יוסי, הוא משום היזק הנמי' בהדי דמנח לי', דזהו דהוי גיר"ד, אך היזק הנמי' דלאחר זמן ל"ה גיר"ד, מ"מ כל שעבר וסמך את הסולם ה"ה צריך להרחיק, משום שסמך באיסור.

**ובפשוטו** הטעם בזה הוא, שהרי לעולם אף אחר שסמך הוי הסולם דבר המזיק ע"י הנמי', ולדעת רבנן איכא ע"ז חיוב הרחקה, אלא דלדעת ר' יוסי אמרינן דכיון דאי"ז גיר"ד, רשאי המזיק לעשות בתוך שלו ועל הניזק להרחיק את עצמו, אך כל שסמך באיסור דלא הי' לו רשות להעמיד תשמיש זה, מודה ר' יוסי דאיכא תביעת הרחקה גם משום שאר ההזיקות, אף דאינם גיר"ד, - וזהו מש"כ ר"ת דהא דצריך להרחיק אח"כ הוא משום דבאיסור סמך, דכל הא דההיזק דלאחר זמן אינו מחייב בהרחקה, הוא רק כשהוא סומך כדין, אך כל שסמך באיסור ואין לו רשות על העמדת הסולם, ה"ה צריך להרחיק אף משום הזיקות אלו.

ז] **אמנם** הנה מד' הטור יש ללמוד דטעם אחר יש בזה, דהנה כתב הטור בסימן קנ"ה, ז"ל, אבל לדעת רש"י ורי"ף "בכל הנך הרחקות" אסור לסמוך אפי' אם אין שם דבר הניזק, כיון שהוא דבר שחבירו עשוי לעשותו וכו', ואפי' שעשאו בהיתר, כגון שעשאו בשלו ואח"כ מכר חצי שדהו סמוך לדבר המזיק ללוקח, צריך לסלק היזקו, עכ"ל.

**והנה** ממש"כ הטור לדין זה בכל הנך הרחקות, משמע דהני דיני הם גם בדין הרחקת סולם מן השובך,[[3]](#footnote-4) וצ"ע דלכאו' בהרחקת סולם מן השובך הי' בדין דיהא מותר לסמוך בדליתא לשובך, דכיון דלפ"מ דקי"ל כר' יוסי הוי עיקר דין הרחקת הסולם משום דזימנין דבהדי דמנח וכו', הרי דכל דליתא לשובך, וליכא היזק כלל במה שתקפוץ הנמי' בשעה זו, מ"ט יהא אסור לסמוך.

**וביותר** צ"ע, במש"כ הטור דבכל הרחקות אלו צריך להרחיק אף אם עשאו בשלו ואח"כ מכר וכו', וצ"ע דאף דס"ל להטור דאף בלוקח חשבינן לה כגיר"ד, מ"מ בהרחקת סולם מן השובך דעיקר דין ההרחקה הוא משום דזימנין דבהדי דמנח וכו', הרי אף דנימא דאף אם עבר וסמך ה"ה צריך להרחיק אף דההיזק עכשיו אינו גיר"ד, משום שסמך באיסור, הרי דכ"ז הוא היכא שסמך באיסור, אך בלוקח שסמך בהיתר, מ"ט יהא צריך להרחיק אח"כ.[[4]](#footnote-5)

**וי"ל** בזה, למש"כ במשנת ר' אהרן עמ' פ"ח, דכיון דבסולם שייך היזק דגיר"ד, שוב חייבו בהרחקה במזיק כזה בכל האופנים, וממילא דאף הגרמא בלא גיר"ד אסורה, עיי"ש, - ולפ"ז י"ל, דמה"ט אף אסור לסמוך בדליתא לניזק, ואף בלוקח הוא צריך להרחיקו, וצ"ע.

**ד**

ח] **ובעיקר** ד' הטור, דאף כשעשה בתוך שלו ברשות ואח"כ מכר חצי שדהו צריך לסלק היזקו, עי' בחזו"א סימן י' סקט"ו ד"ה וברי"ף שעמד ע"ז, דמד' הרי"ף מבו' דכל שעשה בתוך שלו ואח"כ מכר, לא חשיב כגיר"ד, ועי' גם באבי עזרי בקונט' הרחקת נזיקין סקכ"ז שעמד בכעי"ז.

**והנה** בד' ראב"ן בתשו' סימן א' מבו' דס"ל לחלק בזה, דכל שמכר את הדבר המזיק לאחר, אין הלוקח צריך להרחיק, דאי"ז גירי דילי' אלא גירי דמוכר, אך כל ששייר לעצמו את הדבר המזיק, שפיר חשבינן לי' כגיר"ד, עיי"ש, וי"ל כן גם בדעת הטור, דדבריו שם קיימי בגוונא דשייר לעצמו את הדבר המזיק, עיי"ש.

**אך** הנה בד' המאירי לעיל י"ח א' מבו' דאף בלוקח שלקח את הדבר המזיק, חשבינן לה כגיר"ד, ושמא יש לדחוק דאיירי דוקא בדבר דהוא גירי המתחדש, וכן נקט הגרע"א בקונט', עיי"ש.

ט] **ובמשנת** ר' אהרן עמ' ע' כתב לפרש בדעת הטור, דהא דלוקח צריך להרחיק, הוא משום דגירי דממוני' הוי כגירי דילי', וע"כ אף בלוקח דבשעת הסמיכה לא הי' מזיק כלל, מ"מ כיון דעכשיו ממונו מזיק בגירי, ה"ה צריך להרחיק, עיי"ש.

**אך** הדברים צ"ע, דהנה הטור שם כתב, דהא דמותר לעשות משרה בצד הירק, הוא משום דאין הניזק בא לידי היזק מיד כשעושה המשרה אלא לאחר זמן, וה"נ מותר לסמוך כרישין בצד הבצלים, משום דאין הכרישין מזיקין עד שיגדלו, וה"נ מותר לסמוך חרדל בצד הדבורים, משום דאין החרדל מזיק עד שיגדל, ואם גירי דממוני' הוי כגיר"ד, א"כ מה לי דכל הנך אינם מזיקין בשעת עשייתו, הרי מ"מ אח"כ כשהן מזיקין הוו גירי דממוני' ובדין דיהא חייב להרחיק, ובע"כ מזה דכל דבשעת העמדת התשמיש ל"ה דבר המזיק, לא מצינו לחייבו בהרחקה מכח הא דאח"כ הו"ל גירי דממוני', ולפ"ז הדר צ"ע דמ"ט חייב הלוקח להרחיק.

**ובע"א** יש להקשות, דהנה הרי כשסמך משרה ואח"כ הסריחה א"צ להרחיק משום דל"ה גיר"ד, ואם סמך את המשרה אחר שהסריחה הו"ל גיר"ד וצריך להרחיק, ולכאו' ה"נ הוא בדין לוקח, דאם לקח משרה שסמכה המוכר ואח"כ הסריחה, א"צ הלוקח להרחיק, ואם לקח משרה שסמכה המוכר אחר שהסריחה, צריך הלוקח להרחיק, - וזה צ"ע, דלגבי הלוקח שלא סמכה בעצמו, ולקחה אחר שהסריחה, מאי נפ"מ אם סמכה המוכר קודם שהסריחה או סמכה אחר שהסריחה.

**ה**

י] **והנה** בעיקר דינא דגיר"ד נחלקו הראשונים, דבפירש"י בסוגיין כתב, ז"ל, וטובא מילי איכא במתניתין דודאי לאו כר' יוסי וכו', עכ"ל.

**והתוס'** וש"ר נחלקו ע"ד רש"י, וכתבו דכל ההזיקות שבמשנתינו הוו גיר"ד, עי' בדבריהם שפירשו הטעם בזה, - ולכאו' יסוד דבריהם הוא, דאף אם אין ההיזק בא מתוך ידו ממש, מ"מ כל שהוא סומך את הדבר המזיק עצמו, הו"ל בכלל גיר"ד, ומודה בזה ר' יוסי.

יא] **ופשוט** דרש"י דפליג בזה אזיל לטעמי', שפירש בב"מ קי"ז א', דהא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, הוא משום דכל הא דעל הניזק להרחיק את עצמו, ה"מ היכא דלאו אדם עצמו מזיקו, אבל היכא דאדם עצמו מזיקו וזורק בו חציו, מודה ר' יוסי, דמזיק ממש הוא, עכ"ד, וע"כ ס"ל דכל הא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, הוא רק היכא שהוא עושה בשעת סמיכתו את מעשה ההיזק וההיזק בא מתוך ידיו, וכמו שפירש בסוגיין דגיר"ד הוא חצים הבאים לו מיד גופו של בעה"ב ממש, ולקמן כ"ה ב' כתב, דגיר"ד הוא היכא דמטי ליה הזיקא מתוך ידיו של מזיק, אך כל שאין ההיזק בא מתוך ידיו, אף שסמך את המזיק עצמו, אי"ז בכלל גיר"ד, ועל הניזק להרחיק את עצמו.[[5]](#footnote-6)

**וכ"ה** בפסקי רי"ד בסוגיין, ז"ל, דלא יקראו גירי', אלא שמיד עושה הנזק לחברו בכחו, אבל כל נזק הבא לאחר מכן לא יקרא גירי', ואע"פ שהוא שם המזיק שם, כיון שלא הזיק באותה שעה כששם אותו אלא לאחר מכן ל"ה גירי' וכו', וכשמשים הגפת והזבל בצד כותלו של חברו לא הזיקו לו מיד אלא לאחר זמן כשירבה ההבל ויתחמם הכותל, והלכך שרי ר' יוסי, וכן בכל הנך דפירקין, עכ"ל, וכ"כ בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ד דין ה'.

**ו**

יב] **ובדעת** ש"ר דכל ההזיקות שבמשנתינו הוו גיר"ד, מצינו ב' דרכים בד' הראשונים, דהנה הרמב"ן וש"ר כתבו דמודה ר' יוסי בכל הני דמתניתין משום שהדבר שסמך מזיק במקום הנחתו.

**והר"ן** כתב לפ"ז, דמה שאמרו דמודה ר' יוסי בגיר"ד, היינו דאף בדבר שאינו מזיק במקום הנחתו, מ"מ אם הוא הולך מיד ומזיק בגירי, מודה בי' ר' יוסי, אבל בדבר שהוא מזיק במקומו, אע"פ שאינו מזיק לאלתר, בזה לא נחלק ר' יוסי מעולם, ופשיטא דמודה בי' דעדיף מגירי, עכ"ד, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן.

**אך** התוס' לא הזכירו כלל להך מילתא דתליא במה שהוא מזיק במקומו, אלא כתבו דכל דמההוא שעתא משתכחא הזיקא חשיב כגיר"ד, וכ"נ גם בד' הרא"ש בפירקין בסימן כ"ה, דעיקר דינא דגיר"ד הוא שהוא דבר המזיק מיד, וכ"ה בטור סימן קנ"ה, - ומשמע בדבריהם, דליכא נפ"מ כלל אם הוא מזיק במקום הנחתו, אלא כל שהוא מזיק מיד, הוי בכלל גיר"ד, וכל שאינו מזיק מיד אלא לאחר זמן, ל"ה בכלל גיר"ד.[[6]](#footnote-7)

יג] **והנה** בפשוטו הי' נראה לפ"ד התוס', דלא חשיב כגיר"ד אלא אם מתחיל ההיזק בפועל מיד בשעת הסמיכה, אך כל דאין ההיזק מתחיל מיד, אף אם הוא מזיק ממקום הנחתו, לא חשיב כגיר"ד.

**ולפ"ז** צ"ל, דהא דהיזק זרעים חשיב כגיר"ד, הוא משום דאף היזק הזרעים מתחיל מיד, וכאשר כ"ה מבו' בד' הר"ן בסוגיין, וזה דלא כמש"כ הרשב"א בסוגיין דאינם מתחילין להזיק עד שעה שישרישו, והא דחשבינן להו כגיר"ד, הוא משום דכח היניקה מצוי' בזרעים.

יד] **אמנם** הנה יש להוכיח דלא כן, לפמש"נ לעיל סק"ב מד' התוס', דהא דהזיקא דעורבים חשיב כגיר"ד, הוא משום דפעמים שמיד כשנופל הדם באים העורבים ואוכלין את הדם ועולין על הדקלים ומזיקין את הפירות, והנה הרי בהך גוונא אין ההיזק מתחיל מיד, שהרי אינם עולין על הדקלים בשעת הקזת הדם, אלא תחילה הם אוכלין את הדם, ואח"כ הן עולין על הדקלים ומזיקין, ואין מתחיל ההיזק עד שיעלו על הדקלים, ואפ"ה חשבינן לה כגיר"ד.

**עוד** יש להוכיח לזה, ממש"כ הטור בסימן קנ"ה, דאף כשסמך בדליתא לניזק חשיב כגיר"ד, והרי דאף דס"ל כדעת התוס' דעיקר דינא דגיר"ד הוא שיהא מזיק מיד, מ"מ אף בדליתא לניזק חשבינן לה כגיר"ד, וכ"ה מבו' גם בד' המאירי בריש פירקין, עיי"ש, - ואם עיקר דינא דגיר"ד הוא שיתחיל ההיזק מיד, הרי דכל דליתא לניזק, ואין ההיזק מתחיל מיד, ל"ה לנו לחשבו כגיר"ד.[[7]](#footnote-8)

טו] **ובע"כ** מזה, דאף לדעת התוס' ודעימייהו, ל"ב שיתחיל ההיזק מיד, אלא בעינן שיהא הדבר שסומך ראוי להזיק מיד, וכל שהוא דבר הראוי להזיק, אף אם בפועל אין ההיזק אלא לאחר זמן, יש עליו תורת מזיק, וע"כ הו"ל בכלל גיר"ד, ורק היכא שהדבר כמו שהוא אינו ראוי להזיק כלל, אין עליו תורת מזיק בשעת הסמיכה, ולא חשבינן לה כגיר"ד, - וע"כ הוא דזרעים חשיבי כגיר"ד, אף דאין מזיקין מיד, דכיון דכח היניקה מצוי בזרעים, חשיבי הזרעים בשעת הסמיכה כדבר המזיק, וע"כ אף דבפועל אין ההיזק רק אחר השרשה, מ"מ כיון דהזרעים הוו דבר המזיק בשעת הסמיכה, הו"ל בכלל גיר"ד.

**ושו"ר** דכן נראה להדיא בתו"י בסוגיין, עיי"ש שכתב דבכולה פירקין הוי גיר"ד, "כיון שהמזיק בעין בשעה שעושה ההיזק", ודוקא הכא ס"ד דל"ה גיר"ד, לפי שאינו עומד בעין בשעה שעושה ההיזק, עכ"ד, ומשמע להדיא דל"ב שיתחיל ההיזק מיד, אלא בעינן שיהא המזיק קיים בשעת המעשה דילי', וע"כ בכולה פירקין דהמזיק קיים בשעת עשייתו, אף דבפועל אינו מזיק עד לאחר זמן, חשבינן לה כגיר"ד.

**ונראה** דמה"ט הוא דס"ל להתוס', דכל שהעורבים באים מיד למקום הדם, ונמצא שהדם ראוי להזיק מיד ע"י העורבים, ואינו מחוסר כלום, וחשיב הדם בשעת סמיכתו כדבר המזיק, וע"כ אף שבפועל אין ההיזק אלא לאחר זמן, חשיב כגיר"ד.

**ובזה** מבוארים גם ד' הטור והמאירי דאף כשסומך בדליתא לניזק חשיב כגיר"ד, כיון דל"ב שיתחיל ההיזק מיד, אלא בעינן שיהא הדבר שסומך ראוי להזיק, ויהא חשוב כדבר המזיק, וע"כ אף כשסומך בדליתא לניזק, כיון שהדבר שסומך ראוי להזיק, וא"צ התחדשות בדבר המזיק, אלא צריך שיבא הניזק, הו"ל כגיר"ד, - וכ"ה מבו' בד' המאירי שם, שפירש דהטעם דחשיב כגיר"ד, הוא משום דהוא ראוי מצד המעשה שיגיע היזק לחברו ממנו לאלתרף אלא שאין עכשיו ברשות שכנו דבר שיזיקהו, וכיון דאם הי' שם הדבר הי' מעשה זה מזיקו לאלתר, אף הוא נקרא גירי, עכ"ד, וזה מתפרש כמש"נ.[[8]](#footnote-9)

**ז**

טז] **ועיקר** הך מילתא שנתבאר, דלדעת התוס' ודעימייהו אף אם אינו מזיק במקום הנחתו חשיב כגיר"ד, וגם ל"ב שיתחיל ההיזק מיד, אלא בעינן שיהא הדבר שסומך ראוי להזיק מיד, נראה דיש ללמוד כן מד' המהר"ח או"ז.

**דהנה** בתשו' מהר"ח או"ז סימן קכ"ב, הביא דעת הר"ח ב"ר משה והר"א כהן צדק, דאם עשה צינור לגגו וכשיש מטר סוחף מקלח צינורו מימיו על גג שמעון שכנגדו, א"צ להרחיק, דהמי גשמים המקלחים ל"ה גיר"ד.

**והמהר"ח** או"ז שם כתב, ז"ל, ואיני מבין איך נפרש מאי דאמר רב יוסף לרבא בר חנן לקוץ דיקלי דהו"ל אמיצרא דפרדיסי' משום ציפרא דיתבי אדיקלא ונחתי ומפסדי בפרדיסא, שמשמע אע"פ שכבר נטע הדקלים צריך לקוצם וכו',[[9]](#footnote-10) ול"ד לאילן ובור וכו' דהתם האילן שהוא נוטע אינו מזיק ולא גורם היזק אלא שרשין הגדלים אח"כ, אבל כאן מעשה ידיו דהיינו המדרון והצינור הם גורמים ההיזק, ויצטרך להסיר וכו', וזה הכלל לקרות גיר"ד, כל היכא שמעשה שלו היזק מיד עם סילוק ידיו "אם יבא המזיק" לאלתר הוי גיר"ד, וכן סולם לשובך מיד כשהניחו סמוך לשובך מזומן לבא היזק "אם תבא נמי'", וכן קורקור וכל הנך דמתניתין, ויהא כן פי' זימנין דבהדי דמנח לי' קפצה וכו', ומסייע מילתי' מהיזק ראי', שאם פתחו חלונות לחצר חברו צריך לסותמו, אפי' הוא באופן שבעצמו לא יראה ואחרים יבואו ויראו דרך אותן חלונות, עכ"ל, ועי' גם בתשו' מהרי"ט ח"א סימן פ"ז, דלכאו' מבו' בדבריו שפירש לסוגיין כד' המהר"ח או"ז, עיי"ש.

**וכמדומה** דדבריו מתפרשים עפמש"נ, דליחשב גיר"ד ל"ב שיתחיל ההיזק מיד, אלא כל שהדבר שסומך ראוי להזיק מיד, הו"ל כגיר"ד, וע"כ אף אם בפועל ליכא עכשיו נמי', מ"מ כיון שהסולם מזומן להזיק אם תבא נמי', חשבינן לה כגיר"ד, - ומה שאמרו דזימנין דבהדי דמנח וכו', לאו היינו דחיישינן שהוא כן, אלא אף אם ידעינן דבפועל ליכא עכשיו נמי', מ"מ כיון דשייך שיזיק הסולם מיד אם תבא נמי', חשיב הסולם בשעת סמיכתו כדבר המזומן להזיק, וע"כ הו"ל כגיר"ד, - ואף דהסולם אינו מזיק ממקום הנחתו, אלא ע"י הנמי' שהולכת לשובך ומזקת, חשבינן לה כגיר"ד, דליחשב כגיר"ד ל"ב כלל שיזיק ממקום הנחתו.

**ואשר** זהו מש"כ המהר"ח או"ז דמה"ט הוא דאיכא דין הרחקה בחלונות, אף אם אחרים באים ורואים דרך אותם חלונות, והיינו דבכה"ג דאחרים באים ורואים, א"א לתבעו לסתום החלון משום מעשה ההסתכלות עצמו, ואין לתבעו אלא משום החלון עצמו שהוא דבר המזיק, ובזה נתחדש דחשבינן לי' להחלון כגיר"ד, משום דהוא מזומן להזיק מיד כשיבואו בנ"א ויראו דרכו, - ומה"ט נמי איכא דין הרחקה על צינור, דמי גשמים מקלחין דרכו, דכיון שהצינור מזומן להזיק מיד אם ירדו גשמים, חשבינן לי' כגיר"ד.

יז] **ובזה** נראה לפרש מש"כ בתשו' הרא"ש דכל הא דפרכינן בסולם דלימא מתניתין דלא כר' יוסי, הוא רק משום דשמא לא תבא הנמי', אך אם היו הנמיות מצויות שם, וכן בחלון דבני בית מצויין בבית תדיר, פשיטא דחשבינן להו כגיר"ד, ול"ב להא דזימנין דבשעת העמדת הסולם ופתיחת החלון איכא לההיזק.

**ולפמש"נ** נראה הטעם בזה, דבחלון דבנ"א מצויין בבית תדיר, ע"כ אף בפועל עכשיו ליכא בנ"א בבית ואינו מזיק מיד, מ"מ חשבינן לי' להחלון עצמו כדבר המזומן להזיק מתחילתו, ע"י שיבואו בני הבית ויראו דרכו, וע"כ הו"ל כגיר"ד, וכמש"כ המהר"ח או"ז, וכן בסולם אם היו הנמיות מצויות שם, הוה חשבינן להסולם כדבר המזומן להזיק מתחילתו, - ורק משום דשמא לא תבא הנמי', ע"כ לא חשבינן לי' להסולם בפנ"ע כדבר הראוי להזיק, ורק כשהנמי' נמצאת שם, הוא דחשבינן לי' להסולם כדבר הראוי להזיק, וע"כ בזה כל עיקר דין ההרחקה, הוא רק משום דזימנין דבהדי דמנח וכו',[[10]](#footnote-11) ובזה נחלק הרא"ש ע"ד המהר"ח או"ז דס"ל דאף בסולם איכא דין הרחקה, אף אם ידוע דליכא שם נמי' בשעת סמיכתו, וכנ"ל.

**ח**

יח] **ובזה** מתפרש היטב פלוגתת הראשונים אם כל הא דחשבינן לה כגיר"ד הוא רק כשהנמי' קופצת בשעה שהוא אוחז בסולם, או דאף אם היא קופצת לאחר זמן חשבינן לה כגיר"ד.

**דהנה** בדעת רש"י דס"ל דלא חשיב כגיר"ד אלא אם הנמי' קופצת בעוד שאוחז בסולם, נראה פשוט דאזיל לטעמי' דלא חשיב כגיר"ד אלא אם ההיזק בא מתוך ידיו, וע"כ דוקא אם הילוך הנמי' לשובך הוא מתוך ידיו, דכיון שעדיין הוא אוחז בסולם, ובלא אחיזתו לא היתה הנמי' קופצת, חשיב דקפיצת הנמי' נעשית על ידו בגרמא, הוא דחשבינן לה כגיר"ד.

**ולפמש"נ** נראה, דבזה הוא שנחלקו ש"ר אם בעינן שתקפוץ הנמי' בעודו אוחז את הסולם, והיינו משום דלדעת הרמב"ן ודעימי', הגם דכל שסומך את הדבר המזיק הוא צריך להרחיק אף דאין ההיזק בא מתוך ידיו, מ"מ בסולם דאינו מזיק ממקום הנחתו, הרי דכל הא דמודה בזה ר' יוסי הוא משום דהו"ל גיר"ד, וחשיב שהוא מביא את הנמי' לשובך, ובזה דמי לדין גיר"ד לדעת רש"י, וע"כ דוקא אם הנמי' קופצת בעודו אוחז את הסולם חשבינן לה כגיר"ד.

**אך** לדעת התוס' דס"ל דכל שהוא סומך דבר המזומן להזיק חשיב כגיר"ד, אף אם אינו מזיק במקום הנחתו, הרי נמצא דכל שהנמי' באה לסולם מיד בשעת הנחתו, והוי הסולם דבר המזומן להזיק, ל"ב כלל שתהא קפיצת הנמי' לשובך על ידו, וע"כ אף אם אין הנמי' קופצת אלא לאחר זמן, הו"ל כגיר"ד,[[11]](#footnote-12) וע"כ ה"נ בהזיקא דעורבים, אף דאין העורבים עולים על הדקלים אלא לאחר זמן, מ"מ כיון שבשעת הקזת הדם הם באים למקומו, והדם מזומן להזיק מיד ע"י העורבים, חשבינן לה כגיר"ד.[[12]](#footnote-13)

יט] **ועד"ז** נראה בביאור פלוגתת הראשונים, אם סגי במה שמרחיק את הסולם מן השובך ד' אמות, או דצריך להרחיק ד' אמות מן הכותל.

**דהנה** בדעת רש"י דס"ל דסגי במה שמרחיקו ד' אמות מן השובך, ואף שהנמי' קופצת דרך הכותל לא חשבינן לה כגיר"ד, נראה דאזיל לטעמי' דכל הא דהיזק הנמי' חשיב כגיר"ד, הוא משום דחשיב דקפיצת הנמי' לשובך נעשית על ידו, וע"כ דוקא אם הנמי' קופצת מתוך ידו לשובך הו"ל כגיר"ד, אך כל שהיא קופצת מתוך ידו לכותל ומן הכותל לשובך, לא חשיב כגיר"ד,[[13]](#footnote-14) - ועד"ז הוא גם לדעת הרמב"ן ודעימי', דכל הא דמודה ר' יוסי בסולם אף שאינו מזיק במקום הנחתו, הוא משום דהוי גיר"ד, ונעשית קפיצת הנמי' לשובך על ידו, וע"כ סגי להרחיק ד' אמות מן השובך, דכבר אין קפיצת הנמי' לשובך על ידו.

**אך** הטור דס"ל דצריך להרחיק ד' אמות מן הכותל, הוא משום דס"ל דכל שסומך דבר המזומן להזיק חשיב כגיר"ד, אף אם אינו מזיק במקום הנחתו, וע"כ אף אם הנמי' קופצת מן הסולם לשובך דרך הכותל, מ"מ כיון שהנמי' נמצאת ע"ג הסולם, חשיב הסולם כדבר המזומן להזיק ע"י הנמי', שהרי ל"ב כלל שיהא קפיצת הנמי' לשובך נעשית על ידו, שהרי אף אם אינה קופצת אלא לאחר זמן חשבינן לה כגיר"ד, וע"כ ה"נ אם היא קופצת מן הסולם לכותל ומן הכותל לשובך, חשבינן לה כגיר"ד, אף דקפיצתה לשובך אינה נעשית על ידו.

**ט**

כ] **והנה** בביאורפלוגתת הראשונים אם ליחשב כגיר"ד בעינן שיהא הדבר מזיק במקום הנחתו, או אף אם אינו מזיק במקום הנחתו, מ"מ כל שהוא ראוי להזיק מיד, הו"ל כגיר"ד, בפשוטו הי' נראה, דלכו"ע יסוד דינא דמודה ר' יוסי בגיר"ד חד הוא, דכל שהדבר שסומך הוא דבר המזיק, ה"ה צריך להרחיק, ואך שנחלקו ע"י מה חשבינן להדבר שסומך כדבר המזיק, דלדעת הרמב"ן ודעימי' בעינן שיהא דבר המזיק ממקום הנחתו, ורק עי"ז הוא דחשבינן לי' כדבר המזיק, ולדעת התוס' תליא במה שהוא ראוי להזיק מיד, ועי"ז הוא דחשבינן לי' כדבר המזיק.

**אמנם** יש מקום לפרש, דפלוגתא זו תליא ביסוד דינא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, דלדעת הרמב"ן ודעימי' הוא משום דבכה"ג שנעשה ההיזק ע"י הדבר עצמו שסמך, מתייחס אליו ההיזק טפי, ובדיני הרחקה חשבינן לה כהיזק דילי', וע"כ מודה בזה ר' יוסי, ויל"פ עוד עד"ז, דהוא משום דההיזק מתייחס למעשה ההעמדה, וע"כ חשבינן דבשעת ההעמדה הוא עושה מעשה היזק, וע"כ מודה בזה ר' יוסי, (וזה ע"ד הא דמודה ר' יוסי בגיר"ד לדעת רש"י), - ואשר ע"כ ס"ל דכ"ז הוא היכא שהדבר שסמך מזיק במקום הנחתו, דכיון דההיזק שיהא לבסוף, נעשה ע"י הדבר שסמך במקום הנחתו, חשיב זה כהיזק דילי', וחשיב דמעשה ההעמדה הוא מעשה היזק, ומשא"כ אם אין הדבר שסמך מזיק במקומו, אי"ז היזק דילי', ואינו נכלל במעשה ההעמדה, שהרי במקום שהניחו אינו מזיק, ורק אחר שהלך למקום אחר הוא מזיק, וע"כ ליכא בזה דין הרחקה.

**אך** לדעת התוס' ודעימי', הא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, אי"ז משום דכל שסמך דבר המזיק, מתייחס אליו ההיזק טפי, אלא הוא משום דלא הותר לסמוך אלא תשמיש שאינו דבר המזיק, אלא דלאחר זמן יוצא ממנו היזק, ובזה הוא דס"ל לר' יוסי דהותר לו להשתמש בתוך שלו, אף אם יוצא מזה היזק, אך תשמיש שהוא דבר המזיק, לא הותר כלל לסמוך, - ואשר ע"כ ליכא נפ"מ אם הוא מזיק במקום הנחתו או לא, אלא כל היכא דהדבר שסומך הוא ראוי ומזומן להזיק, אף אם אינו מזיק אלא ע"י שילך למקום אחר, חשבינן לי' כדבר המזיק, ולא הותר לסמכו, וכל היכא דהדבר שסומך אינו ראוי ומזומן להזיק, לא חשבינן לי' כדבר המזיק, והוא מותר לסמכו.

כא] **וסמך** לדברים אלו דלדעת הרמב"ן ודעימי' עיקר הא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, הוא משום דההיזק מתייחס אליו טפי וחשיב כהיזק דילי', או משום דחשיב דבמעשה ההעמדה עושה מעשה היזק, יש להביא ממש"כ הרמב"ן בדינא דגרמי בסופו, דאף דלדעת רש"י דכל ההזיקות דמשנתינו לא חשיבי כגיר"ד, אף אי"ז בכלל אדם המזיק, ואינו חייב לשלם אף לדעת רבנן דהוא צריך להרחיק, מ"מ לדעת הגאונים דכל ההזיקות דמשנתינו חשיבי כגיר"ד, ה"ה חייב לשלם עכ"פ לדעת ר"מ דדאין דינא דגרמי, ואף לדעת רבנן דלא דייני דינא דגרמי י"ל דהוא חייב לשלם, עיי"ש בדבריו, וכ"כ הר"ן והנימו"י בסוגיין, דבכל ההזיקות דמשנתינו דהוו גיר"ד, אף הוא חייב לשלם, - וזה מתיישב טפי אי נימא דטעם דעת הגאונים דכל ההזיקות דמשנתינו חשיבי כגיר"ד, הוא משום דס"ל דכל שסומך דבר המזיק ממקום הנחתו, הוי זה כהיזק דילי' וחשבינן לי' כעושה מעשה היזק, וע"כ י"ל דאי"ז רק לדיני הרחקה, אלא אף בדיני מזיק דעלמא, הו"ל בכלל אדם המזיק.[[14]](#footnote-15)

**וכן** משמע גם מד' הרשב"א בסוגיין שכתב בתו"ד, דיל"פ דעת הסוברים דכל שסומך בדליתא לניזק לא חשיב כגיר"ד, דהוא משום דדמי לגירי' ממש דמורה לאדם במטרה, ואילו הי' מורה שלא במקום שהניזק שם ולאחר זריקתו בא הניזק וקבלו פטור דל"ה גירי', עכ"ד, ומשמע דהא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, הוא משום דבכה"ג מתייחס אליו ההיזק והוי ההיזק דילי', וע"כ כל שבא הניזק אחר העמדת החץ, דמי לזריקת חץ דעלמא דבכה"ג הוא פטור, דלא חשיב זה כהיזק דילי'.

**וכ"נ** גם בל' רבינו יונה לעיל י"ח ב', שכתב בתו"ד דדינא דגיר"ד הוא, דנחשב הסומך מזיק בשעת מעשיו, ומבו' דהא דמודה ר' יוסי בגיר"ד הוא משום דחשבינן שבשעת סמיכתו הוא עושה מעשה מזיק.

כב] **ומאידך** מש"נ בדעת התוס' דהא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, אי"ז משום דהוי ההיזק היזק דילי' וחשבינן דהוא עושה מעשה היזק בהעמדתו, אלא הוא משום דלא הותר לו לסמוך דבר המזיק, יש לסייע לזה מהא דלדעת התוס' מודה ר' יוסי בהזיקא דעורבים, ונת' לעיל סקי"ח דהוא משום דחשיב דהדם מזומן להזיק מתחילתו, ולכאו' התם כיון דההיזק נעשה ע"י העורבים, ואין הילוכם נעשה מכחו כלל, לכאו' א"א לחשוב כלל דההיזק הוי היזק דילי', ודהוא עושה בהעמדתו מעשה היזק, ואפ"ה כיון שהדם מזומן להזיק מתחילתו, מודה ר' יוסי דהוא צריך להרחיק.

**וכ"נ** גם ממש"כ בתשו' הרא"ש דבחלון חשבינן להחלון עצמו כמזיק בגיר"ד, משום דבנ"א מצויין תדיר בבית, ונת' לעיל דהיינו דמה"ט חשבינן להחלון עצמו כדבר המזומן להזיק בתחילתו, והנה התם לכאו' א"א לחשוב דראיית הבנ"א דרך החלון נעשית על ידו, והוי היזק דילי', ודהוא עושה בפתיחת החלון מעשה היזק, ואפ"ה כיון דהחלון מזומן להזיק מתחילתו, מודה ר' יוסי דהוא צריך להרחיק.

**י**

כג] **ולפ"ז** נראה, דבזה הוא דתליא דין לוקח אם חשיב כגיר"ד, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דמודה ר' יוסי בגיר"ד הוא משום דהו"ל כהיזק דילי', או משום דהוא עושה מעשה היזק בהעמדתו, הרי דכל שלקח את הדבר המזיק, דאי"ז היזק דילי' כלל, א"צ להרחיק, - ואף אם שייר לעצמו את הדבר המזיק, מסתברא מילתא דא"צ להרחיק, והיינו משום דכל הא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, הוא משום דבשעת סמיכתו הו"ל מזיק, ואינו רשאי לסמוך, אך בלוקח שבשעה שסמך הי' הכל שלו, ול"ה מזיק כלל, א"צ להרחיק אח"כ.

**אך** לדעת התוס' ודעימי' דהא דמודה ר' יוסי בגיר"ד הוא משום דלא הותר לסמוך תשמיש שהוא דבר המזיק בתחילתו, יש מקום לומר דאף בלוקח חשבינן לה כגיר"ד, כיון דהוי תשמיש זה דבר המזיק מתחילתו.

כד] **והטעם** בזה הוא, דלדעת התוס' דהא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, לא תליא במה שנעשה ההיזק על ידו, אלא במה שהתשמיש עצמו הוא דבר המזיק, דאין לו רשות להעמיד תשמיש המזיק, הרי הי' מקום לומר, דאף אם כשהעמידו ל"ה דבר המזיק, מ"מ כל שאח"כ נעשה לדבר המזיק, אין לו זכות על תשמיש זה, - והא דבאמת בכה"ג הוא מותר לקיימו, שהרי כל שאין הדבר ראוי להזיק מתחילתו הוא רשאי לקיימו אף אחר שנעשה ראוי להזיק, הוא משום דכל שהתשמיש בתחילתו ל"ה דבר המזיק, הרי דאף אחר שנעשה לדבר המזיק, אכתי חזינן לי' דעיקרו אינו דבר המזיק, אלא שיוצא ממנו היזק, ויש לו זכות על קיום תשמיש זה, וצ"ב עוד בגדר הדברים.

**ולפ"ז** נראה דמה"ט הוא דלוקח צריך להרחיק וחשבינן לה כגיר"ד, דכיון דעכשיו הוי התשמיש תשמיש המזיק, אין לו זכות לקיום תשמיש זה, - והאמנם דכל דאצל המוכר ל"ה זה תשמיש המזיק מתחילתו, ודאי דאף הלוקח ממנו א"צ להרחיק, שהרי הלוקח משרה וכרישין וחרדל א"צ להרחיק, אף אם בשעת המקח כבר הם ראויים להזיק, אף דלכאו' מאי נפ"מ לגבי הלוקח אם מעיקרא סמכן המוכר כשהן ראויים להזיק, או דמעיקרא ל"ה ראויים להזיק ואח"כ נעשו ראויים להזיק, והיינו משום דהלוקח בא מכח המוכר, וכל דאצל המוכר אי"ז תשמיש המזיק מתחילתו, אף הלוקח א"צ להרחיק, - אך כל דאצל המוכר הו"ל תשמיש המזיק מתחילתו, אף הלוקח ממנו צריך להרחיק.[[15]](#footnote-16)

כה] **ויש** מקום לפרש הטעם בדין זה, דהא דכשאין הדבר ראוי להזיק מתחילתו ה"ה מותר לקיימו אף אחר שנעשה דבר המזיק, הוא ע"ד דינא דסמך בהיתר, דכיון דבשעת הסמיכה ל"ה עליו תורת מזיק, ומותר לסמכו, ע"כ אף דאח"כ נעשה לדבר המזיק, אין ע"ז דין הרחקה.

**ולפ"ז** י"ל, דע"כ אף בלוקח חלוק הדין היכא דמעיקרא כשסמך ל"ה הדבר ראוי להזיק, מהיכא דהי' ראוי להזיק מתחילתו, אף דגם היכא דהי' ראוי להזיק מתחילתו, הויא הסמיכה ברשות, והיינו משום דדוקא אם בשעת הסמיכה ל"ה זה דבר המזיק כלל, והי' מותר לסמכו אף כנגד חבירו, ע"כ אף אחר שנעשה דבר המזיק א"צ להרחיק, אך כל שבשעת הסמיכה הי' הדבר שסמך דבר המזיק, ואך דהי' מותר להעמידו משום דהוי כל הקרקע שלו, ומעולם לא הותר לקיים תשמיש זה כנגד חבירו, ע"כ אחר שמכר לאחר ואיכא ניזק, ה"ה צריך להרחיקו, וע"ד חילוק זה מצינו בחזו"א סימן י"ג סוסק"א, עיי"ש.[[16]](#footnote-17)

כו] **ולפ"ז** שמא יש מקום לומר, דע"כ הוא דס"ל להטור דאסור לסמוך סולם אף בדליתא לשובך, אף דבכה"ג אין לאסור משום הנמי' שתבא בהדי דמנח, כיון דאח"כ כשיעמיד חבירו את השובך, יהא הסולם דבר המזיק ע"י הנמי', והו"ל כגיר"ד, - והאמנם דאלמלי הא דזימנין דבהדי דמנח וכו', ל"ה על הסולם דין הרחקה, כיון דאינו מזיק בתחילת העמדתו, אך כיון דזימנין דבהדי דמנח וכו', והוי הסולם דבר המזיק בתחילת הנחתו, ואף בדליכא שובך, חשבינן לי' כדבר המזיק, וכאשר כן ס"ל להטור בכל המזיקין, דאף בדליתא לניזק חשיבי כדבר המזיק, תו יש לחייבו בהרחקה גם משום היזק הנמי' דלאחר זמן, וע"כ הוא דה"ה אסור לסמוך את הסולם, אף דאכתי ליתא לשובך.

**ועד"ז** מתפרש גם הא דס"ל להטור, דאף אם סמך את הסולם ברשות ומכר חצי שדהו וכו' הוא צריך להרחיקו, - דאף שלא היתה הסמיכה באיסור, מ"מ מכח הא דזימנין דבהדי דמנח וכו', הוי הסולם דבר המזיק מתחילתו, וע"כ אף אח"כ יש עליו דין הרחקה, ואכתי צ"ע בזה.

1. אך צ"ע בזה בד' הראב"ן, דבדבריו לעיל מינה נראה להדיא דבסולם לא חשיב כגיר"ד, אלא כשהנמי' קופצת בעוד שהוא אוחז בסולם, ובעורבים פירש דהא דחשיב כגיר"ד, הוא משום דעם ההקזה אוכלין מיד העורבים הדם ועולין בדקלים ומלכלכין את הפירות, והרי דאף שאין עולין אלא לאחר זמן, חשבינן לה כגיר"ד.

   ושמא י"ל בדעתו, דאף דאין העורבין עולין מיד בדקלים, מ"מ כיון שהן אוכלין מיד את הדם, ועי"ז נעשה ההיזק לבסוף, חשבינן דמתחיל ההיזק מיד, ול"ד לסולם, דאם אין הנמי' קופצת מיד, נמצא דעכשיו אינה עוסקת במעשה ההיזק, וע"כ ל"ה זה גיר"ד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם החזו"א בסימן י"ד סק"י כתב, דד' הטור מסתברים, דמה תועלת יש בהרחקת הסולם מן השובך ד' אמות, כיון דהנמי' תטייל לשובך דרך הכותל, ואף לר' יוסי מיקרי גיר"ד, כיון דהוא המציא את הנמי' לכאן, ומבו' בדבריו דאזיל לטעמי' דס"ל דטעם ההרחקה משום היזק העורבים ומשום היזק הצפורים, הוא משום שהוא גורם את ביאתם, ואכמ"ל, ואזיל עוד לטעמי' בסימן י' סק"א שנקט מסברא דאף אם אין הנמי' בראש הסולם, מ"מ אם היא יושבת בחור ודעתה על היונים וכו', חשבינן לה כגיר"ד, ולא נסתפק שם אלא דשמא בעינן שיעשה מעשה בגוף הנמי', ועיי"ש שכתב דרש"י והנימו"י לא פליגי ע"ז, אלא דבריהם קיימי בגונא דריש הכול מרודד או קבוע בו מסמרות חדים שא"א לנמי' לטייל עליו. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם אי"ז מוכרע, די"ל דד' הטור לא קיימי על כל ההרחקות ממש, והרי בלא"ה צ"ל דדבריו לא קיימי על הרחקת כותל משום דוושא, שכתבו התוס' והרמב"ן להוכיח דא"צ להרחיק בדליכא כותל, וא"כ י"ל דגם לא קיימי על הרחקת סולם מן השובך, - אך כיון דהטור בהמשך דבריו שם כלל לדין הרחקת סולם מן השובך בכלל כל ההרחקות לגבי חיוב תשלומין, ולדין הרחקה משום דוושא לא כלל שם, עייש"ה, משמע דגם הכא הוי הרחקה זו בכלל.

   ויש להוסיף, דאין לומר דהטור סתם בזה, משום דפשיטא דבהרחקת סולם מן השובך ליכא דין הרחקה בדליתא לשובך, משום דאי"ז גיר"ד, דהאמנם אם הי' הטור לעיל מינה מפרש דדין הרחקת סולם מן השובך הוא משום דזימנין דבהדי דמנח וכו', י"ל דממילא נשמע דכל שסומך בדליתא לניזק או שסמך ברשות, ליכא לעיקר דין הרחקה זו, וע"כ סתם בזה הטור, אך כיון דהטור לעיל מינה סתם ולא פירש דדין ההרחקה דסולם הוא משום דזימנין דבהדי דמנח וכו', ע"כ משמע מסתימת דבריו, דאף הרחקה זו היא אף בדליתא לניזק ואף כשסמך ברשות. [↑](#footnote-ref-4)
4. ושמא י"ל בזה, למש"כ בחזו"א סימן י"ד סק"י דדין הרחקת סולם מן השובך משום החשש דבהדי דמנח וכו', הוא רק בסולם המטלטל שזוקפו לפי שעה ומסלקו בכל פעם, אך בסולם קבוע מותר לסמוך, דאף דבשעת בנינו אפשר דקפצה, כיון דאינו אלא בשעת בנין אפשר לו ליזהר, עכ"ד, וכ"ה מבו' בד' הרי"ד בפסקיו לקמן כ"ו א', עיי"ש, - ואי נימא כן בדעת הטור, ניחא דע"כ אף כשסמך בדליתא לניזק או בלוקח ה"ה צריך להרחיק, משום דבכל פעם שזוקף את הסולם יש לחוש דאיכא נמי' והו"ל גיר"ד.

   אך הנה ממה שסתם הטור ולא פירש דדין הרחקת סולם מן השובך הוא רק משום דזימנין דבהדי דמנח וכו', משמע דליכא נפ"מ בזה, ואי נימא דכל דין ההרחקה הוא רק בסולם המטלטל דבזה יש לחוש שתקפוץ הנמי' ולאו אדעתי', אך בסולם קבוע א"צ להרחיק, כיון דבשעת העמדתו אפשר לו ליזהר, הו"ל להטור לפרש לטעם ההרחקה, ומשמע מזה דס"ל דאף בסולם קבוע אסור לסמוך, וכאשר כ"ה גם בחי' הריטב"א בסוגיין, וכ"ה מבו' גם בד' ר"ת בספר הישר סו"ס תרט"ז, ובד' הרשב"א בתשו' ח"ג סימן קפ"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ונראה לדעת רש"י, דכל היכא דאין ההיזק בא מתוך ידיו, אף אם אח"כ כשנעשה ההיזק חשיב ע"ז כאדם המזיק, מ"מ אמרינן בזה דעל הניזק להרחיק את עצמו, דכל הא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, הוא רק כשהוא עושה עכשיו מעשה היזק, דע"ז ל"מ הרשות דעושה בתוך שלו, או משום דחשיב כעושה בתוך של חבירו, אך כל שאינו עושה עכשיו מעשה היזק, הרי אף אם ההיזק שנעשה אח"כ מתייחס אליו, מ"מ ליכא בזה דין הרחקה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומה שאמרו בב"מ קי"ז א' בשופך מים דכל דמיתם תיימי והדר אזלי לא חשיב כגיר"ד, נראה דלדעת התוס' ודעימייהו אי"ז משום שאין המים מזיקין במקום הנחתם, אלא היינו דכיון שאין המים ראויים להזיק את הבית אלא ע"י שיבלעו תחילה במעזיבה, ואינם מזומנים להזיק מיד, ע"כ לא חשיב כגיר"ד, וכ"ה בל' הרא"ש בכ"ד ובל' הטור בסימן קנ"ה דהא דהתם לא חשיב כגיר"ד, הוא משום דאין ההיזק מיד, עיי"ש, - ולפ"ז נמצא, דבגונא דרש"י שם, דאין המים נבלעים במעזיבה, אלא שהם נמשכים למקום אחר ונופלין משם, הרי דלדעת התוס' ודעימייהו שפיר חשבינן לה כגיר"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובאמת דבד' הגרע"א בקונט' בד"ה כל הנך מבו' שפירש, דבאמת זהו טעמא דהתוס' דס"ל דכל שסומך בדליתא לניזק לא חשיב כגיר"ד, והיינו משום דלא חשיב כגיר"ד, אלא כשמתחיל ההיזק מיד ובא ההיזק מכחו ממש, וכ"נ בנתיה"מ סימן קנ"ה ריש סקי"ג. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובדעת התוס' דפליגי ע"ז וס"ל דכל דליתא לניזק לא חשיב כגיר"ד, נראה דיש מקום לומר דאי"ז משום דס"ל דבעינן שיתחיל ההיזק מיד בכחו, אלא הוא משום דס"ל דאף דדבר הראוי להזיק יש עליו תורת מזיק אף אם אין מתחיל ההיזק מיד, מ"מ כל דליתא לניזק, א"א לחשבו כלל כמזיק.

   ויש להוסיף בזה, דהנה התוס' לעיל י"ח ב' פירשו למסקנת סוגיא דחרדל דאף לרבא מותר לסמוך משום דעל המזיק להרחיק את עצמו, וכל דליתא לניזק ל"ה מזיק, וגרע מנטיעת אילן, דלדעת רבנן חשבינן לי' כמזיק ע"י השרשים שיגדלו לאחר זמן, ומשא"כ בדליתא לניזק, לא חשבינן לי' עכשיו כמזיק כלל, ונראה דעד"ז י"ל דאף לס"ד דהבא לסמוך אינו סומך, היינו רק לדעת רבנן דל"ב גיר"ד, ול"ב שיהא הדבר שסומך חשוב כדבר המזיק, אך לדעת ר' יוסי דליכא דין הרחקה אלא כשסומך דבר המזיק, פשיטא לן דכל דליתא לניזק לא חשבינן לי' כדבר המזיק, - ויש להוסיף, דעד"ז מתפרש המבו' בגמ' לעיל י"ז ב' דהי' מקום לתלות לדין הבא לסמוך בור בצד המיצר, בפלוגתא דרבנן ור' יוסי, והיינו דעיקר פלוגתא דאביי ורבא הוא אם חשבינן לי' כמזיק בדליתא לניזק, וע"כ הי' מקום לתלות לזה בפלוגתא דרבנן ור' יוסי, דלרבנן דאיכא דין הרחקה אף בדבר שאינו דבר המזיק, ע"כ אף אם לא חשיב כמזיק בדליתא לניזק, איכא דין הרחקה, אך לר' יוסי דליכא דין הרחקה אלא אם יש עליו תורת מזיק, הרי די"ל דכל דליתא לניזק לא חשבינן לי' כמזיק, וליכא דין הרחקה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. והיינו דס"ל דאם כל הא דאסור לסמוך, הוא משום דזימנין דבהדי דנטע וכו', הרי דכל שעבר ונטע, לא הי' לנו לחייבו לקוצם, דעכשיו כבר אי"ז גיר"ד, - ולא ס"ל למש"כ ר"ת בספר הישר סימן תרט"ז, דכיון שסמך באיסור, ה"ה צריך להרחיק אף משום היזק דלאו גיר"ד, ונת' לעיל סק"ו.

   ויתכן שלמד המהר"ח או"ז לזה מד' הני רבוותא דס"ל דא"צ להרחיק את הצנור משום היזק הגשמים, אף דגם בזה י"ל דזימנין דבשעת הנחתו ירדו גשמים, וכמש"כ כן בתשו' הרשב"א ח"ג סימן קפ"א, ובע"כ דס"ל דאף דמעיקרא הי' אסור לסמוך משום חשש זה, מ"מ כל שעבר וסמך א"צ להרחיק, דעכשיו כבר אי"ז גיר"ד.

   אך באמת י"ל, דהני רבוותא מודו דכל שסמך באיסור ה"ה צריך להרחיק אח"כ, ואך דס"ל דאף מותר לסמוך המרזב בימות החמה ובכל זמן דאין לחוש לירידת גשמים, - ול"ד להא דאסרינן הכא לסמוך סולם, משום דלעולם יש לחוש שתבא נמי' בשעת סמיכתו. [↑](#footnote-ref-10)
10. והך מילתא, דהא דסולם לא חשיב כגיר"ד אלא משום דזימנין דבהדי דמנח, אי"ז משום דאין ההיזק מיד, אלא משום דחשיב דעדיין אין הסולם מזומן להזיק, כ"ה מבו' גם בד' רבינו אפרים בקונט' גרמי, ז"ל, דבעידנא דקא מעמיד סולם עדיין אין נמי' ואין היזק מוכן, והיינו דדמי לסומך אילן לבור וכו', והיינו דקא משני בהדי דמנח לה קפצה ארישא, משמע פעמים שעד שלא הניחן כבר הנמי' מוכנת, ודמי לכל הרחקות דההיזק מוכן, והתם מודה ר' יוסי, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש להוסיף בזה, דהנה הרי לדעת מהר"ח או"ז ל"ב כלל שתהא שם נמי', אלא סגי במה שהסולם ראוי להזיק אם תבא נמי', וע"כ אף לדעת התוס' דבפשוטו פליגי ע"ז וס"ל דבעינן שתהא שם נמי', משום דסולם בלא נמי' לא חשיב כדבר המזומן להזיק, מ"מ כל דאיכא נמי', הוי הסולם דבר המזומן להזיק, ול"ב שתקפוץ הנמי' מיד. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועד"ז נראה לפרש במש"כ החזו"א בסימן י' סק"א סוד"ה והא דבההיא דעורבים חשיב כגיר"ד אף אם אין העורבים באים מיד, וכתב דל"ד לסולם דלא חשיב כגיר"ד אלא משום דזימנין דבהדי דמנח וכו', דשאני בעורבים דדרך העורבים לבא על הדם, אבל הסולם אינו גורם שתבא הנמי' מרחוק, והלכך לא חשיב כגיר"ד אלא אם בהדי דמנח לה קפצה, עכ"ד, וכ"ה מבו' בדבריו בסימן י"ד סק"ה ד"ה ודעת.

    ונראה דזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דהאמנם לדעת ש"ר דבעינן שיהא הדבר שסמך מזיק ממקום הנחתו, וכל הא דבסולם מודה ר' יוסי אף דאינו מזיק ממקום הנחתו, הוא משום דהו"ל גיר"ד ממש, וחשיב שהוא מביא את הנמי' לשובך, הרי דליכא לה"ט בעורבים, דאף אם הדם גורם לעורבים שיבואו, מ"מ כיון דאין הדם מזיק ממקום הנחתו, וגם אין העורבים באים לדקלים מתוך ידו, - אך לדעת התוס' דכל שהדבר שסמך מזומן להזיק, אף אם אינו מזיק במקומו, חשיב כגיר"ד, ונת' לעיל דהא דבנמי' בעינן שתהא הנמי' שם, ולא סגי במה שהסולם מזומן להזיק אם תבא הנמי', וכמש"כ מהר"ח או"ז, הוא משום דאין הסולם מזומן להזיק בלא הנמי', הרי די"ל דבדם שהוא גורם לעורבים שיבואו, חשיב דהדם עצמו מזומן להזיק, ע"י שהוא מביא את העורבים וממנו הם עולים לדקלים, וע"כ חשיב כגיר"ד, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש להוסיף, דהנה בב"מ קי"ז א' אמרו דאם פסקי מיא והדר נפלי ל"ה גיר"ד, ופירש"י שם דאם לא היתה מקום רחיצת ידים של עליון על מקום נזקי תחתון אלא במקום אחר, ומשם הן נמשכין עד שנופלים במקום שמזיקין, לא חשיב כגיר"ד, והיינו משום דבכה"ג ל"ה ככחו אלא ככח שני, - וע"כ עד"ז הוא בגונא דאין הנמי' קופצת מתוך ידו לשובך, אלא תחילה היא קופצת לכותל ומשם היא הולכת לשובך, דלא חשיב זה כמעשה דילי'. [↑](#footnote-ref-14)
14. אך העירו דיש מקום לפרש, דמה שתלה הרמב"ן לד"ז בפלוגתת רש"י והגאונים, הוא משום דלדעת הגאונים דחשבינן להגפת וכו' כדבר המזיק מעכשיו, ולא אמרינן דאינו דבר המזיק עד שירבה ההבל, ע"כ אף יש לחשבו כאדם המזיק, דכל שהעמיד דבר המזיק על הכותל, דמי למניח גחלת דחשיב כאדם המזיק. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך העירוני דיש מקום לפרש בזה בע"א, דהא דהלוקח משרה וכרישין וחרדל כשהן ראויין להזיק א"צ להרחיק, אף דלגבי הלוקח ליכא נפ"מ היאך סמכן המוכר, הוא משום דביסוד הדין ל"ה כלל על הלוקח להרחיק, דל"ה זה גירי דילי', והא דהוא צריך להרחיק, הוא משום דלא פלוג רבנן, ובאותם המזיקין דבעיקרם הם גיר"ד, חייבו בהרחקה אף בגוונא דאי"ז גיר"ד, וע"כ באותם המזיקין דבעיקרם ל"ה גיר"ד, אין הלוקח חייב להרחיק, - ונפ"מ, דלפ"ז לא יהא הלוקח צריך להרחיק במשרה כרישין וחרדל, אף אם העמידם המוכר בשעה שהם כבר מזיקין, שהעמיד את מי המשרה שם אחר שהסריחו, וזרע את הכרישין והחרדל אחר שגדלו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-16)
16. וע"ד דברים אלו, מצינו בד' הרמב"ן לעיל י"ח ב', שכתב בדעת רש"י, דהא דבלוקח דאילן לא יקוץ, ובלוקח דשאר נזקין צריך להרחיק, הוא משום דבאילן הקילו טפי, ודימה למש"כ רש"י דהא דבבור קדם קוצץ ונותן דמים, הוא משום דברשות נטע שאינו מזיקו עד זמן גדול, וצ"ע, שהרי אף בלוקח דשאר נזקין, העמיד את המזיק ברשות, ומאי עדיפותא דלוקח דאילן מלוקח דשאר נזיקין, והרי איירי אף כשלקח את האילן לאחר זמן רב, שכבר הוא עומד להזיק בזמן קרוב.

    ולכאו' צ"ל בזה, דשאני לוקח דשאר נזקין, דכל הא דהוי ברשות, הוא מכח הא דהוי הכל שלו, ומעולם ל"ה העמדת המזיק ברשות כנגד חבירו, וע"כ כשבא חבירו ואיכא ניזק, ה"ה צריך להרחיק, ומשא"כ בלוקח דאילן, דמעיקרא חשבינן לי' דברשות נטע אף כנגד חבירו, שהרי אף היכא דאית לניזק, חשבינן לה דברשות נטע, כיון שאינו מזיק עד זמן מרובה, ע"כ שפיר מהני זה דלא יהא צריך להרחיק אף אחר שבא חבירו, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-17)