קידוש לבת
קטגוריות: כללי / דור המלקטים עניינים כלליים / כללי

**קידוש לבת**

1. מקור.
2. טעמים.
3. נולד בת.
4. שאר דברים.
5. מקור.
   1. ב"ב (דף צא.) – "אמר רב: מאה ועשרים משתאות עשה בעז לבניו, שנאמר: ויהי לו שלשים בנים **ושלשים בנות** שלח החוצה ושלשים בנות הביא לבניו מן החוץ וישפט את ישראל שבע שנים, ובכל אחת ואחת עשה שני משתאות, [אחד בבית אביו ואחד בבית חמיו]".
      1. רבינו גרשום (ב"ב דף צא.) – "[מאה ועשרים משתאות]. שעשה ל' לבניו ול' בנות. שהי' לו. **ששים משתאות משנולדו**. ובשלחן חוצה לבנותיו עשה ל' משתאות וכשתכניס בניו לחופה עשה ל' משתאות. הרי כאן ק"כ משתאות".
      2. הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא חל"ב עמ' ע"ג ריש טור ד') – "ששאלתי ע"ז להגר"ח קנייבסקי מהא דרבה בר ר"ה אמר רב (ב"ב צ"א ע"א) דק"כ משתא ותעשה בועז, ופי' רבינו גרשום שעשה לל' בניו ול' בנותיו ס' משתאות משנולדו, ובשולחן לחופה עוד ס' הרי ק"כ, ומוכח דס"ל שעושים סעודה בלידת בת, והשיבני הגר"ח קנייבסקי דלאו כו"ע סברי הכי, וגם לרבינו גרשום ליתא שהוא חיוב".
   2. מסכתות קטנות (מסכת שמחות ברייתות מאבל רבתי פרק ב' הל' ג') – "במכילתא אחריתי דאבל תניא, יתומה לשאת ויתומה לארס, יתומה לשאת קודם, **שבוע הבת** ושבוע הבן, שבוע הבן קודם ...".
      1. רי"ץ גיאות (שערי שמחה עמ' ל"ח, או הלכות אבל עמ' רי"ב) – "ובאבל תניא יתומה לשאת ויתומה לארס יתומה קודם. **שבוע הבת** ושבוע הבן שבוע הבן קודם".
         1. מגיה (על הרי"ץ גיאת שם הע' קנ"ג) – "שבוע הבת. לפי מה שפי' הערוך ערך שבע ורש"י בב"ק דף פ' ע"א וסנהדרין דף ל"ב ע"ב נקרא שבוע הבן ע"ש מצות מילה שהיא לסוף שבוע, וא"כ צ"ע על מה נקרא שבוע הבת והרמב"ן לא פי' עליו דבר, ואולי הכוונה על קריאת שם לבת כמוזכר בדרישה סי' ש"ס ס"ד".
      2. רמב"ן (תורת האדם, עמ' ק"ט) – "ובמכילתא אחריתי דאבל תניא יתומה לשאת ויתומה ליארס יתומה לשאת קודם, **שבוע הבת** ושבוע הבן שבוע הבן קודם ...".
      3. ארחות חיים מלוניל (ח"ב סוף הל' מילה, עמ' י"ד) – "שאמ"ר ז"ל שבוע הבן **ושבוע הבת** שבוע הבן קודם".
      4. מרגליות הים (סנהדרין דף לב: אות ט"ו), הו"ד בבשעה טובה (פרק כ"א הע' א') – "שבוע הבן שבוע הבן. יעוין בהלכות רבינו יצחק אבן גאות (שערי שמחה ח"ב ע' לח) שכתב: ובאבל תניא יתומה לשאת וכו' שבוע הבת ושבוע הבן, שבוע הבן קודם כו', וכן הביא הרמב"ן בתורת האדם [וויניציאה שנ"ה, ל"ג סע"ג] ממכילתא אחריתא דאבל שבוע הבת ושבוע הבן וכו', וראה בתוספתא עתיקתא ח"ב ע' מד, נראה כי כל השבוע משנולד בן או בת חגגו כל ערב בהדלקת נרות ושמחה, ויתכן שגם בגמ' לפנינו צ"ל שבוע הבן שבוע הבת [ולא נקטו 'שבוע הבן' בכפילא ללא צורך], וכן אור הנר בברור חיל משתה שם - לבן - משתה שם - לבת - וראה בדגול מרבבה ליו"ד ס"ס קע"ח שהביא מתה"ד סי' רס"ט שתמה למה אין עושין סעודה להולדת בת שגם כן נמלטה מרחם כו', ולהאמור **באמת כן נהגו לפנים שבוע הבת**".
      5. הגרח"ק זצ"ל (כל משאלותיך עמ' קמ"ז) – "נולדה בת שלישית [שאלה:] אם יש ענין לעשות קידוש או אין צורך לעשות כלום. [תשובה:] כך המנהג, וברמב"ן בתורת האדם הביא [בשם מכילתא אחריתי דאבל] 'שבוע הבת' (עי' מסכת שמחות זוטרתי ברייתות מאבל פרק ב: יתומה לשאת ויתומה לארס, יתומה לשאת קודם, שבוע הבת ושבוע הבן, שבוע הבן קודם, המת והמילה, המילה קודמת, שזו מצוה לחיים וזו מצוה למתים) [שאלה:] האם סגי ביום חול שיביא משהו לכולל, לכבד את האברכים. [תשובה:] איך שירצה. בהזדמנות אחרת יהודי שאל: כי יש לו ב' בנים ובת, ועתה נולדה בת, האם צריך לעשות קידוש או ראוי לעשות קידוש. [תשובה:] כתוב בחז"ל שבוע הבת. [שאלה:] האם צריך לעשות או ראוי לעשות. [תשובה:] אי אפשר לומר צריך, זה לא חיוב. [שאלה:] האם ראוי או יש ענין. [תשובה:] איך שירצה, (והרי כתוב שבוע הבת). [שאלה:] שמעתי שמרן הקה"י אמר לאחד שהיה לו קושי בשידוכי בתו, זה בגלל שלא עשה קידוש שנולדה בתו. [תשובה:] אם כן, למה אבא לא אמר לי לעשות קידוש על בנותיי. [שאלה:] ומדוע רבנו לא עשה, הרי כתוב שבוע הבת. [תשובה:] בבתי הראשונה חמותי עשתה. ויותר לא רצה רבנו לומר ולענות בנידון. פלוני נכנס ושאל, נולד לו בת ביום ד', והיום יום ו', האם יכול לעשות את הקידוש בשבוע הבא או דווקא בשבת זו, כי לא יוכל כל כך להתכונן הרבה להכין קידוש לשבת זו. [תשובה:] נהוג בשבוע שנולדה, ואין צורך להתכונן הרבה מה שיתן זה טוב. שאלה: אם לתת שם על הבת בשבת דווקא. [תשובה:] אין ענין שם דווקא בשבת (ובאותו מעמד נשאל רבנו שוב לגבי קידוש לבת, והשיב: העולם עושה, ושיעשה כרצונו)".
      6. חשוקי חמד (נדה דף ל:) – "שאלה נולדה לו בת האם ראוי לעשות קידוש לכבודה בעשרה, כדי להודות לבורא עולם על חסדיו הגדולים. תשובה נאמר בשלטי גיבורים על המרדכי (שבת ריש פרק יט הובא בדרכי משה יו"ד סימן רסה ס"א) בטעם שצריך עשרה לברית מילה, דמדמין תינוק הנימול ליוצא מבית האסורים, שצריך להודות באפי עשרה, ולכן אומרים הודו בברית מילה. כמו כן נאמר בבבא קמא (דף פ ע"א) רב ושמואל ורב אסי איקלעו לבי שבוע הבן ואמרי לה לבי ישוע הבן. וכתבו התוס', שרש"י פירש פדיון הבן, ור"ת פירש שנולד שם בן, ועל שם שהולד נושע ונמלט ממעי אמו, כדכתיב 'והמליטה זכר' נקט לשון ישועה והיו רגילין לעשות סעודה. וכתב בתרומת הדשן שסעודה זו הוא מה שאנו נוהגים עכשיו לאחר שנולד זכר, נכנסין לשם לטעום בליל שבת הסמוך ללידה דהיא סעודת מצוה [שלום זכר], והיינו אותה סעודה לפי פירוש ר"ח וקבעה בלילי שבת בשעה שהכל מצויין בבתיהם. ובדגול מרבבה (יו"ד סימן קעח על ש"ך סק"ו) כתב שנראה שזה הסעודה שנוהגים לעשות בלילה קודם המילה לסמוך סעודה זו סמוך למצות מילה, כי לפירוש התרומת הדשן קשה למה אין עושין סעודה גם לנקיבה, שגם כן נמלטה מרחם. והנה במסכת שמחות (פ"ב ה"ג) נאמר שבוע הבת ושבוע הבן, שבוע הבן קודם, הביאו הרמב"ן בתורת האדם (שער הסוף ענין ההוצאה) ובאורחות חיים (הלכות מילה אות ט) הוסיף שיש מקומות שאין ישנים כל שבעת הלילות בבית היולדת זכר או נקבה לשמירה. ובליל שמיני בכל מקום ומנגנין ומשחקין שם. וזהו שאמרו ז"ל שבוע הבן ושבוע הבת שבוע הבן קודם. וכן כתב בהלכות רי"ץ גיאת (הלכות אבל) ובהערות יצחק ירנן (הערה קנג) שלפי מה שכתבו רש"י והערוך ששבוע הבן נקרא על שם הברית, צ"ע על מה נקרא שבוע הבת, ואולי הכוונה על קריאת שם לבת כמוזכר בדרישה (סי שס ס"ד). על כל פנים מצינו בפוסקים שהיו מקומות שהיו רגילים גם לעשות סעודה להולדת הבת, ונראה שהשלטי גיבורים סובר שכל יולדת חייבת לברך הגומל, על שנמלטה מחוליה וברכה זו כוללת גם דברי שבח על שיצא העובר מבית האסורים ובברכה אחת כוללים את שתי הטובות. אלא שבבן מאחר וגם מלים אותו ויש בזה גם סכנה, כמבואר בגיטין (דף נז ע"ב) 'כי עליך הורגנו כל היום' זו ברית מילה, ופירש"י כיון שלפעמים הוא מת, ולכן הסמיכו חכמים את ההודיה על צאתו מבית האסורים להודיה על הברית מילה שעבר לשלו'. כל זה באשה שברכה הגומל על לידתה, אבל אלו נשים שאינם מברכות הגומל, או שאירע להן שלא בירכו הגומל, ראוי לעשות סעודת מצוה עם עשרה בני אדם ולומר פסוקי הודיה כגון הודו לה' כי טוב כי לעולם חסדו, או נשמת וכדומה".
      7. מראי מקומות.
         1. יעב"ץ (ריש ס' מגדול עוז, בסידור ח"ב עמ' תשע"ז אות ט"ו) – "מדוע לא נעשה גם כן שבוע הבת. הלא גם היא מוזהרת על שמירת התורה ... לא קשיא. אינה בתלמוד תורה".
         2. דגול מרבבה (יו"ד סי' קע"ח על הש"ך ס"ק ז') – "עי' תה"ד סי' רס"ט קשה למה אין עושין סעודה גם לנקיבה שגם כן נמלטה מרחם".
         3. שבוע הבן, הוא ברית מילה [עי' רש"י ב"ק דף פ.]. ישוע הבן, הוא שלום זכר [עי' תוס' שם. ע"פ התרה"ד, הו"ד ברמ"א יו"ד סוף סי' רס"ה].
            1. השאלה בברייתא היה מי קודם "שבוע הבת או שבוע הבן", דהיינו שניים היה בהטו זמן.
            2. ראינו מכאן ששבוע הבת היה בבוקר, כמו הברית מילה של הבן. [ולא כ' ישוע הבן, כיון שהמנהג שהשלום זכר הוא בערב].
         4. עי' ערך 'שלום זכר', לפשט.
   3. יעב"ץ (ברכות שמים, בתוך הסידור ח"ב עמ' תתל"ד אות י"ט) – "וקורין לה שם בישראל ... בשבת ההיא עושין קצת שמחה בחילוק קליות ואגוזים לילדים. המבקרים הילדה. וקוראין על עריסתה פסוקי ברכה. ואינו מנהג פשוט וקבוע בין האשכנזים. ולא נכתב בספר. אמנם במנהגי ספרדים ראיתי".
6. טעמים.
   1. **שע"י הקידוש באים אנשים ומברכים אבי הבת שיזכה לראות ממנה נחת וכו' וברכות אלו עומדות לה**.
      1. בשם הקהלות יעקב (תשובות והנהגות ח"ב סוף סי' קל"ב) - לשונו מובא לקמן.
      2. וכן בודרשת וחקרת (ח"ג סי' כ"ב אות ג') – "**ושני עובדות התפרסמו** א) אברך נכנס להגר"מ ש"ך (לשונו מובא לקמן) ... ב) אבא נכנס להגרי"י קנייבסקי זצ"ל עם צרה בפיו, שבתו רח"ל איננה הולכת כ"כ בדרך הישר, שאלו הגרי"י האם עשית קידוש כשנולדה, א"ל לאו, לא נהגו כן במקומינו וכו', א"ל נו זהו זה, כי כשעושים קידוש כולם באים ומברכים שיזכה אביה לגדלה לתורה לחופה ולמעשים טובים, ועונים אמן, ומתקיימים הברכות, אבל כשאין עושים קידוש אין מברכים, ויש צרות רח"ל, שאיננה גודלת לתורה לחופה ולמעשים טובים ...".
         1. **אמנם** עי' הגרח"ק זצ"ל (דרך שיחה ח"א עמ' ל"ג, כל משאלותיך עמ' קמ"ז [לשונו מובא לעיל]) – "אמר הרב: אצלינו עשו קידוש רק בבת הראשונה, ולא יותר, וגם זה לא כולם. אצל בתי הראשונה שנולדה עשתה חמותי ע"ה קידוש. אין צריך לעשות אחר בת ראשונה, אצל הבת הראשונה זה רבותא, או כשיש הפסק כמה שנים שזה רבותא עושים קידוש, ולא יותר. ובכלל מי הוא האומר שצריך לעשות קידוש. שאלה: הייתי בלאס-אנג'לס, והיה שם בביהכנ"ס קידוש בשבת על בת שהיא כבר בגיל כ"ה שנים, כי לא עשו קידוש בזמן לידתה, ובשם אביו מרן ה'קהלות יעקב' זצ"ל אמרו שלכן לא הולך לה בשידוכים ... תשובה: מי המציא זאת, **וכי לא הייתי שומע זה בבית? מעולם לא אמר לעשות קידוש במשפחה!**...".
         2. הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה עמ' קכ"ז הע' שנ"ו) – "ושאלתי את מרן שליט"א [זצ"ל] אם עושים 'קידוש על לידת בת', ואמר שאין צריך, (ואמר שמה שאומרים בשם הסטייפלר בזה, **הוא שקר**) והוסיף על עצמו שלא עשה קידוש לבנותיו, ורק כשנולדה בתו הראשונה מרן הגרי"ש אלישיב שליט"א [זצ"ל] עשה לה קידוש".
         3. הגרח"ק זצ"ל (עלי שי"ח עמ' רע"ח אות כ"ח) – "שאלה: האם יש ענין לעשות סעודת הודיה אחרי הולדת בן או בת. תשובה: אין דין כזה".
         4. הגרח"ק זצ"ל (שי"ח שידוך עמ' תל"ט אות ל"ג) – "שמעתי שמרן בעל ה'קהלות יעקב' זצ"ל אמר שאם עושים 'קידוש' אחרי הולדת הבת, זהו סגולה שאותה בת תמצא את זיווגה בנקל. האם השמועה נכונה? תשובה: אינו נכון".
         5. הגרח"ק זצ"ל (שי"ח שידוך עמ' תל"ט אות ל"ד) – "שאלה: האם כת"ר שליט"א [זצ"ל] עשה 'קידוש' לבנותיו אחרי שנולדו.

תשובה: לא עשינו. רק חמותי הכינה בביתה פעם אחת אחרי הולדת בתי הגדולה".

הגרח"ק זצ"ל (שי"ח שידוך עמ' ת"מ אות ל"ה) – "שאלה: אצל מרן בעל ה'קהלות יעקב', האם עשו 'קידוש לנכדותיו' כשנולדו. תשובה: לא".

* + - * 1. עי' הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"א פרק י"ג אות י"ח) – "אבל תוך ל' (או באביו ואמו תוך יב"ח) שנולדה לו בת, האם חייב להמתין כמה שבתות [עד אחר סיום שנת אבילותו] עד שיעשה בשבת הקידוש של לידת הבת. תשובה: א"צ להמתין".
    1. י"ל הגרמ"ב קופר שליט"א **שהמון העם טועים בין השמות הסטייפלר ובין הורנסטייפל**.
       1. עיוני הלכות (עמ' שכ"ח, ה"ה בס' עת לשמוח עמ' פ"ז) – "פעם בא אבי בת בוגרת לפני הרה"ק רבי מרדכי דוד מהורנסטייפל זצ"ל ושפך בפניו כאבו על כך שעברו מספר שנים מאז שהגיעה בתו לפרקה ועדיין לא מצאה את זיווגה. כששמע הרה"ק מהורנסטייפל את דברי האב, שאלו האם ערך לבתו קידושא רבא לאחר לידת בתו כנהוג, והשיב האב שבאמת לא נתן לה שם בבית הכנסת ביום הקריאה, נענה אליו הרה"ק ואמר לו: בשבת הקרובה תהנה את חבריך וידידך בקידושא דרבה, והם יברכוך כנהוג בהולדת הבת. ולאחר שעשה כן נושע בעזרת ה'".
    2. נטעי גבריאל (נדה ח"ג פרק ע' הע' כ"ח) – "וכן מקובל מהגה"ק בעל עמק שאלה מהורינסטייפל ז"ל שאמר בחשיבות עשיית קידוש בבית הכנסת כדי לזכות לברכתם של מנין יהודים שיאמרו בפה מלא שתזכה לגדלה לתורה ולחופה, ומה"ט מעשה שהיה שבא אב בת בוגרת לפניו שקשה לה למצוא שידוך, ואמר שזה בשביל שלא נתן קידוש כשנולדה, ועי"ז שמנעת הברכות מבתך נתעכבה השידוך, וכ"כ בספר עיוני הלכות עמוד שכ"ה שהגאון רבי יעקב ישראל קנייבסקי מבני ברק זצ"ל הורה כן לערוך קידוש בהולדת בת מטעם הנ"ל (ונהג כן מפני שנקרא על שמו של הגה"ק הנ"ל)".
  1. **כי בא נשמה קדושה מעולם העליון, כי הנשמה בא בעת קריאת השם**.
     1. טעמי המנהגים (סי' תתקכ"ט בסוף קונטרס אחרון) – "ובספר המאור הגדול פי' קרואי מועד אנשי שם וז"ל שמעתי שאפילו בעת שקורא שם לבתו הנולדה הוא קצת מצוה לשמוח ולעשות סעודה כי בא נשמה קדושה מעולם העליון כי הנשמה בא בעת קריאת השם כי נפש חי' הוא שמו. לכן הבני עלי' היודעין מזה עושין מועד ויו"ט להלל ולשבח לבוראן וזה קרואי מועד אנשי שם. היינו שהי' מבני עלי' והיו עושין מועד וי"ט בשיר ושבח והלל בעת שהיו קוראין שם לאנשיהם אפי' בבת שלא הי' שם אלא קריאת שם בלבד אפ"ה היו עושין מועד ויו"ט".
     2. מנחת יצחק (ח"ד סי' ק"ז אות ב') – "ובטעם מנהג העולם, שממתינים על שבת, שהיא גם מנהג סיגיט כנ"ל, יסודתו ג"כ בקודש, לפי הנראה לענ"ד, שהוי הכל מטעמא חדא, דבקריאת שם ממשיך הנפש חי' כנ"ל, ובזה ראיתי בספר טעמי המנהגים (חלק שלישי, עניני מילה), שהביא מספר המאור הגדול, וז"ל, שמעתי שאפילו בעת שקורא שם לבתו הנולדה, הוא קצת מצוה לשמוח ולעשות סעודה, כי בא נשמה קדושה מעולם העליון, כי הנשמה בא בעת קריאת השם, כי נפש חי' הוא שמו, לכן בני עלי' היודעין בזה, עושין מועד ויו"ט בשיר ושבח והלל, בעת שהיו קורין שם לאנשיהם, אפילו בבת, שלא היו שם אלא קריאת שם לבד, וזה, קרואי מועד אנשי שם עכת"ד, ולכן, באשר בימי החול, טרודים על המחי' ועל הכלכלה, עי' רמ"א (או"ח סי' קמ"ח), ואי אפשר לקבוע סעודה, בשיר ושבח והלל, ע"כ כדי לעשות מצוה מן המובחר, ממתינים עד ש"ק, ואולי י"ל דתלוי בפלוגתא, אם מעבירין על המצוה, משום מצוה מן המובחר, וכמו שכתבתי בזה בספרי (ח"ב סי' י') ובשאר מקומות, ואכמ"ל בזה, ואף אין בזה משום אין מערבין שמחה בשמחה, אם עושין מאכל מיוחד בשביל זה".
     3. אג"מ (מסורת משה ח"ב עמ' תקי"א הע' קפ"ו) – "כשנולדה בתי שתחי' אמרתי שאתן השם במנין של רבינו. ואמר רבינו א"כ, צריכים ליתן קידוש".
     4. אמת ליעקב (או"ח סי' ר"צ הע' שט"ז) – "בענין המנהג לעשות 'קידוש' אחר לידת הבת, המנהג הוא לעשות קידוש ביום קריאת השם להבת דהוי כמו קריאת השם דזכר בשעת המילה וכמ"ש בדרישה ביו"ד סי' ש"ס סק"ב, אבל **אח"כ הוי בכלל עבר זמנו בטל קרבנו ואין מקום לסעודה זו**. אבל לאחר ל' יום יש מקום לסעודה זו, דאז יצאה מכלל נפל, וכתב מהרש"ל דזה הטעם לסעודת פדיון הבן עיי"ש וה"ה לפשוט ולבת. ועוד יש מקום לסעודה זו אחר פ' יום, דהוא זמן הקרבת הקרבן לנקיבה, אבל באמצע הזמנים הנ"ל או אחריהם אין מקום וביאור לסעודה זו - מפי שמועה. הקידוש שנוהגים לעשות כשנולדה בת, אם רוצה יכול לפדות ולהחליף הסעודה במעות לצדקה וכדמצינו בכמה דוכתי דזה מהני - מפי שמועה".
  2. **הודאה להקב"ה**.
     1. משמרת שלום (סי' כ' אות ב') – "דהוא כמין סעודת הודאה ליולדת וגם להילדה על שעזרם הש"י ושם נפשם בחיים והילדה מתברכת מפיהם של ישראל".
     2. תשובות והנהגות (ח"א סוף סי' תר"ט) – "ולענין הקידוש שנהגו לעשות בלידת בת, יש אומרים שזהו לפרסם הדבר, וכעין שפירש בתה"ד שסעודת פדיון הבן לפרסם שנפדה, כן הקידוש לפרסם הדבר שנקראה שם בישראל, ולפי זה ראוי לסדר הקידוש בשבת ביום קריאת השם, **אבל נראה** שהסעודה או קידוש בשבת בגדר הודאה להקב"ה, שזיכה אותו לבת ישראל שהיא בריאה, ולזה מודה בסעודה או קידוש דוקא, ומודה לה' בכל לבב בסוד ישרים ועדה שגדולים מעשיו, ולכן הסעודה יכול להיות גם אחר כך רק ראוי לא לאחר משלשים יום".

תשובות והנהגות (ח"ב סוף סי' קל"ב) – "ולענין סעודה או 'קידוש' על לידת בת נראה שיש בזה תרי טעמים, ראשית מפורש בתה"ד שסעודת פדיון הבן משום פירסומי מילתא שנפדה, וגם כאן ראוי לפרסם שנקרא לה שם, מפני שהשם תלוי בכל אשר יקרא האדם זהו השם, אבל **ביותר נראה** שראוי לעשות סעודה להודאה על חסדי ה', שזכה לבת ומפני היולדת שנתרפאה, והקידוש במקום סעודת הודאה, והמנהג לעשות קידוש וכדומה לבת הוא מנהג ותיקין וכמ"ש. [ושמעתי בשם מרן הגרי"י קנייבסקי וצ"ל שאמר שע"י הקידוש באים אנשים ומברכים אבי הבת שיזכה לראות ממנה נחת וכו' וברכות אלו עומדות לה ע"כ, וכבר אז"ל אל תהי ברכת הדיוט קלה בעיניך, וכ"ש הציבור שמשתתפים בשמחה ומברכים מתוך שמחת לבב]. (ובלבד לא לקלקל ח"ו ולעשות סעודה ביוקר, שגזרו ע"ז חכמי הזמן שמביא לקנאה ובזבוז, והוי כעין מצוה שמביאה לעבירה וראוי לחוש לעין הרע, ואין להקל בדברים אלו כלל)".

* + 1. נשמת שבת (ח"ב סימן ת"ט, ח"ו סי' של"ג אות נ"א) – "שעושה קידוש כדי להודות להשם יתברך על הוולד שנמלטה ממעי אמה בשעה טובה ומוצלחת בלי פגע ומכשול זה עצמו משווייהו לסעודת מצוה ... דסעודת קידוש מיקרי סעודת מצוה".
    2. מראי מקומות.
       1. ודרשת וחקרת (ח"ג סי' כ"ב אות ג') – "ושני עובדות התפרסמו א) אברך נכנס להגר"מ ש"ך שליט"א [זצ"ל] ושאלו אם חייב הוא לעשות קידוש על הולדת בתו שנולד לו כשנה אחר חתונתו, והשיב לו בשאלה לו יצוייר שהיית מחכה עשר שנים אחר חתונתך לזכות לזש"ק, ובסוף היה נולד לך בת, היית עושה קידוש, והשיב האברך דודאי שכן, א"ל א"כ **עכשיו אתה חייב לעשות שני קידושים**, אחד ע"ז שלא סבלת עשר שנים, והשני על הולדת בתך ...".
  1. מראי מקומות – דרישה (יו"ד סי' ש"ס ס"ק ב'), אמירה לעכו"ם (פרק נ"ג הע' כ"ז), יד ליולדת (פרק ט"ז הלכה ו'), מפתח (לב"ק סוף דף פ., וכן בסוף חלק של רש"י דף פ.), מסביב לשולחן (גליון ש"כ ערך "מנהגים", וערך "מעשה רב"), הרח"י גוטפרוינד (בית אהרן וישראל גליון קי"ד עמ' קכ"ח).
     1. קונ' שמחת הקידוש (עמ' י"ג) – "רבינו גרשום ... וברי"ץ גיאות ... בטעמי המנהגים בשם ספר המאור ... בספר מנ"י ... וידוע בשם הקהילות יעקב ...".

1. נולד בת.
   1. ב"ב (דף טז:) – "רבי שמעון ברבי **איתילידא ליה ברתא, הוה קא חלש דעתיה**, אמר ליה אבוה: רביה באה לעולם. אמר ליה בר קפרא: תנחומין של הבל ניחמך אבוך; [דתניא:] אי אפשר לעולם בלא זכרים ובלא נקבות, אלא אשרי למי שבניו זכרים, אוי לו למי שבניו נקבות; אי אפשר לעולם בלא בסם ובלא בורסי, אשרי מי שאומנותו בוסמי, אוי למי שאומנותו בורסי. כתנאי: וה' ברך את אברהם בכל מאי בכל. רבי מאיר אומר: שלא היתה לו בת; רבי יהודה אומר: שהיתה לו בת; אחרים אומרים: בת היתה לו לאברהם ובכל שמה".
      1. בן יהוידע (שם) – "ר"ש ברבי אתילדה ליה ברתא, הוה קא חלשה דעתיה. קשא גבר חכם גדול וחסיד כר"ש ברבי, איך חלשא דעתיה בלידת הבת, והלא זו מתת אלקים, וכל אדם צריך להוליד בת לקיום פו"ר, כמו שצריך להוליד זכר. ונ"ל בס"ד כי איתה הבת היתה פטר רחם, **ונצטער דאזיל מיניה מצות פדיון בכור** דלא אפשר לקיימה בזכר אחר, והשיב לו אביו רביה באה לעולם כי האשה נקראת רביה, על אשר יש רשות לבעלה הזכר להרבות עליה נשים אחרות ורמז לו שגם אתה אפשר שלא הפסדת מצות פדיון בכור, כי אפשר שתקח אשה אחרת על אשתך, ותלד לך בכור פטר רחם, שתקיים בו המצוה של הפדיון, ולכן א"ל בר קפרא תנחומין של הבל נחמך אביך, כי ההפסד של הפדיון כבר נעשה בודאי, והנחמה על אשה אחרת היא ס"ס מאן יימר שתקח אשה אחרת, ואם תקח שמא גם היא תביא פטר רחם נקבה כזאת".
         1. עי' המהרש"א (מו"ק דף ט. בח"א ד"ה וילכו) שלמד כפשטות.
      2. מראי מקומות – פלא יועץ (ערך בת, לשונו לקמן).
   2. ב"ב (דף טז:, לשונו לעיל) – "דתניא אי אפשר לעולם בלא זכרים ובלא נקבות אלא אשרי למי שבניו זכרים **אוי לו למי שבניו נקבות**".
      1. ***גמרא (קידושין דף פב:, ב"ב דף טז:, סנהדרין דף ק:) – "אי אפשר לעולם בלא זכרים ובלא נקבות, אשרי מי שבניו זכרים, ואוי לו למי שבניו נקיבות".***
      2. מאירי (קידושין דף פב:) – "אי איפשר לעולם בלא זכרים ובלא נקבות אשרי מי שבניו זכרים ואוי לו למי שבניו נקבות ואע"פ שפשוטו של דבר כך הוא יש להוסיף בפירושו שבניו נקבות שהזכרים פחותים וחסירים ואשרי מי שבניו זכרים שנמצא בהם השלמות המכוון בהם על זה נאמר גיל יגיל אבי צדיק ויולד חכם ישמח בו אמן אמן".
      3. ספר החיים (אחי המהר"ל וחבירו של הרמ"א, ספר חיים טובים פרק א' ד"ה דרך) – "דרך העולם שאם נולד בן זכר שהכל שמחים כנגדו ואומרים שבן זכר בגי' ברכה אבל נקיבה בגי בקללה ולכך הכל עציבים כנגד לידת הנקיבה ולכאורה נראה שהמאמר שאמרו רבותינו זכרונם לברכה אשרי מי שבניו זכריהם אוי למי שבניו נקיבות מסכים לזה, אבל **חלילה להתרעם על מעשה הש"י** ועל יצוריו. ואיך יאמרו רבותינו זכרונם לברכה אוי על מי שבניו נקיבות ולך אל האומן אשר יצרה ולכך נראה כי בניו האמור במקום זה רוצה לומר זרע כמו ובן אין לו שרוצה לומר זרע שהרי אף הבת פוטרת מחליצה וכולל זכריהם ונקיבות ושניהם אם הם עושים כמעשה הזכרים המחוייבים במצות אשרי לו לאב שאפי' הנקיבות חשובות לו כזכרים כענין שנא' ברוך מבנים אשר שבנותיו היו בכלל ברכה יותר משאר הבנים וכן בפרק מי שמת אמרינן דבנתיה דרב חסדא הוו עדיפי ליה מבניו לפי שחתניו היו גדולי הדור רבא ורמי בר חמא ומר עוקבא אבל **מי שבניו הזכרים עושים כמעשה הנקיבות וודאי אוי ואבוי** לפי שהם תוגה לאב ...".
      4. פלא יועץ (ערך בת) – "ראיתי מנהג רע באילו מקומות, שאיש כי יולד לו בת, מרבים העם לעשות שחוק ולצנות. זה אומר, הקר גדול, וזה אומר הסרחון גדול, וכהנה דברים של לצנות. עד שמי שנולדה לו בת אינו מוצא מקום להחבא מגדל הרדיפה שרודפין אחריו בדברי שחוק ולצנות. ורע עלי המעשה, קורא אני עליהם לעג לרש חרף עשהו (משלי יז ה). כי הן הם מפלאות תמים דעים, שהוא הנותן הבנים למי שירצה והבנות למי שירצה, נמצא שהמלעיג על לדת הבנות אך נגד ה' דברו, מלבד אסור הלצנות כי רב הוא. ויותר מזה יש שטות גדול בקצת בורים, שאם ילדה אשתו זכר אוהבה ומכבדה כבוד גדול, ואם נקבה תלד מרחקה ואינו נכנס אצלה, ורבה העזובה והעצבה. ומה נואלו האנשים האלה מה לו עם אשתו, האם היא הלכה לשוק ובחרה לקנות לו בת ולא בן. ועוד, בהדי כבשי דרחמנא למה לה, הלוא אפשר דבנתן עדיפין לה מבני, באשר יהיה טוב מזלן ומנת חלקן, כאשר בעינינו ראינו כמה ששמחו בבת בין הבנים והיה מזלה ברוך מבנים, ואוי לו למי שבניו בנות (קידושין פב ב) ויותר גרוע מבנות כאשר הן רבים עתה עם הארץ ובני עליה הנם מועטים ורבים מכאובים לאבי הבנים על התורה ועל העבודה, מה שאין כן לאבי הבנות שאין עליו צרת הבת כי אם ללמדה מלאכת נשים ומדות טובות".
   3. בב"ב (דף טז:, לשונו לעיל) – "וה' ברך את אברהם בכל מאי בכל ר"מ אומר **שלא היתה לו בת** ...".
      1. רמב"ן (בראשית פרק כ"ד פסוק א') – "דרש רבי מאיר שלא היתה לו בת לאברהם, וזו לו לברכה כי לא היה יכול להשיאה רק לבני כנען הארורים, ואם ישלחנה לארצו גם כן תעבוד שם עבודה זרה כמותם, כי האשה ברשות בעלה, ואברהם לא יחפוץ שיצא זרעו הכשר משרה אשתו חוצה לארץ, ואף כי יעבוד עבודה זרה".
   4. נדה (דף לא:) – "ואמר רבי יצחק אמר רבי אמי: כיון שבא זכר בעולם בא שלום בעולם, שנאמר שלחו כר מושל ארץ זכר זה כר. ואמר ר' יצחק דבי רבי אמי: בא זכר בעולם בא ככרו בידו, זכר זה כר, דכתיב ויכרה להם כירה גדולה. נקבה אין עמה כלום, נקבה נקייה באה, עד דאמרה מזוני לא יהבי לה, דכתיב נקבה שכרך עלי ואתנה".
      1. מהרש"א (שם) – "בא זכר לעולם. דבר זה ידוע כי הזכר הוא השלם בבריאה, ועם הדבר שהוא שלם באה הפרנסה שהיא השלמת האדם. אבל הנקיבה אדרבה פרנסה שלה מצד שהיא חסרה ומשתוקקת אל השלמה ומשלים אותה הש"י בפרנסה. ולפיכך נקראת נקיבה שהיא חפיצה ומשתוקקת אל ההשלמה וזהו לשון נקיבה מלשון נקבה שכרך עלי, כלומר שהנקיבה מבקשת השלמה מפני חסרונה, וזה ההפרש שיש בין הזכר ובין הנקיבה. וזה מה שאמר אחר כך, כיון שבא זכר לעולם בא שלום לעולם, כיון שהזכר השלם בבריאה והוא משלים את האשה, בא גם כן עמו השלום כי השלימות והשלום תלוים זה בזה, לכך נקראו שניהם בשם אחד. וכבר בארנו זה בכמה מקומות, שהמחלוקת הוא חסרון ואינו שלם רק מחולק, ולפיכך אמר בא זכר לעולם בא שלום לעולם. ולפיכך כל חותמי ברכות הוא בשלום מפני כי חתימת הברכה היא ברכה השלימה כאשר הוא גמר הברכות, וכאשר הדבר הוא בשלום לגמרי זהו שלימת הכל ודבר זה בארנו במקום אחר".
      2. חכמת אדם (כלל קס"ז סעי' ח') – "ואם נולד בן זכר באותה משפחה נתרפא כל המשפחה ודוקא זכר דזכר בא לעולם שלום בא לעולם (דרישה ופרישה סוף סימן שצ"ד)".
   5. נדה (דף לא:) – "זכר שהכל שמחים בו מתחרטת לשבעה, **נקבה שהכל עצבים בה** מתחרטת לארבעה עשר".
      1. מצודת דוד (ישעיה פרק ס"ו פסוק ז' ד"ה והמליטה) – "והמליטה זכר. ילדה זכר ולפי שתרבה השמחה בלידת זכר מלידת נקבה אמר והמליטה זכר לפי גודל השמחה".
   6. אוצר מדרשים (אלפא ביתא דבן סירא אות ח', עמ' מ"ד) – "בשעה שהבת יוצאת ממעי אמה לאויר העולם שמים וארץ וכוכבים ומזלות **וכל מה שנברא בעולם מתאבלים עליה**, וכשיצא הבן לאויר העולם כל העולם שמחים, ואם נולד בת לאדם ואתה שואל מה ילדה אשת פלוני הוא משיבך בשפה רפה ובכובד ראש ועיניו כלפי מטה בת ילדה, ואם זכר הוא משיבך בצחצחות בן ילדה בלשון יפה ובמיטב הגיון ועיניו כלפי מעלה, אמר לו אמור טי"ת, אמר לו".
2. שאר דברים.
   1. **כשנולדו תאומים "בן ובת", ועשה "שלום זכר" האם מועיל גם לקידוש לבת**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא חל"א עמ' ל' טור ב') – "שאלה: מי שנולדו לו תאומים 'בן ובת', ועושה 'שלום זכר', האם צריך בשביל ענין של קידוש לעשות קידוש לבת, או שיצא בשלום זכר, גם ידי חובת קידוש בשביל הבת, (כשנתכוון בשלום זכר גם בשביל הבת). תשובה: יצא".
   2. **קידוש בכולל בזמן הסדר**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא חל"א עמ' ל' טור ב') – "שאלה: יש נוהגין בכוללים שכשנולד בן או בת, מביאים מזונות ושתיה לקידוש, בזמן הסדר, ומי שיוצא החוצה טועם ומאחל מז"ט, האם טוב לעשות כן או לא, (שיש לחשוש לביטול תורה). תשובה: אינו מנהג יפה".
   3. **קריאת השם בכלליות**.
      1. מראי מקומות – שבט הלוי (מבית לוי בענייני יו"ד עמ' קכ"ו - עמ' קכ"ח), אוצר הברית (ח"א פרק ו'), יד ליולדת (אנגלית, פרק ט"ז), הלכה ברורה (אנגלית, פרק ל"ב), Halachically speaking (ח"ב מספר ט').
   4. **זמן קריאת השם לבת**.
      1. מראי מקומות – באר משה (ח"ח סי' ל"ג), הגרשז"א זצ"ל (ועלהו לא יבול ח"ב עמ' קמ"א), שבט הלוי (מבית לוי בענייני יו"ד עמ' קכ"ו אות ב'), יד ליולדת (אנגלית, פרק ט"ז סעי' ה'), הלכה ברורה (אנגלית, פרק ל"ב), Halachically speaking (ח"ב מספר ט').
      2. יעב"ץ (ברכות שמים, בתוך הסידור ח"ב עמ' תתל"ד אות ***ט"ז)*** – "ביום שבת קודש שהולכת היולדת נקבה לבית הכנסת. עושין 'מי שברך' לילדה. וקורין לה שם בישראל".

יעב"ץ (ברכות שמים, בתוך הסידור ח"ב עמ' תתל"ד אות ***י"ז)*** – "ואם אינה הולכת. מכל מקום האב או אחרים. נותנים לה שם בסוף ארבעה שבועות. משקרובה לצאת מספק נפל. ואין משגיחין להמתין לה שלשים".

* 1. **לברר מה תלד**.
     1. עי' או"ח סי' ר"ל סעי' ב', לשיטות ומראי מקומות.
  2. **אבל**.
     1. דברי סופרים (פרק מ"א סעי' קכ"ד) – "קידוש שעושים רבים על לידת בת, אם עושים אותה לתכלית שבח והודאה להשי"ת על נס הלידה ועל הטובה שעשה, הוי סעודת מצוה, ומותר לאבל לאכול שם, **אם היא בביתו**. ואם הוא אבי הבת מותר לו אף מחוץ לביתו, ומותר אף תוך שלשים עי' סעיף ק"ל. אך אם עושים הסעודה למריעות, לא הוי סעודת מצוה. ואסור לאבל לאכול בה".
  3. **בעל של יולדת בת שרוצה לתת לה שם: האם יש חיוב לקרותו לעליה**.
     1. עי' או"ח סי' קל"ו, לשיטות ומראי מקומות.

"אמרו (ב"ב טז:) וה' ברך את אברהם בכל ... רבי יהודה אומר בת היתה לו ... ורבי יהודה דרש כי בת היתה לו, דאפילו ברתא לא חסריה רחמנא (שם קמא.), והיא הברכה בכל, כי היה לו **כל אשר יחמדו האנשים** לא חסר דבר"

רמב"ן (בראשית פרק כ"ד פסוק א')