עוקצין - הרב זאב קרלנשטיין
קטגוריות: ש_ס / סא עוקצין

# עוקצין

**פ"א**

**מ"א:** כל שהוא יד וכו' **ובר"מ** שאוחזין בו את האוכל. **ולהלן פ"ב מ"ב** שגרעינין נחשבים יד, אף שאין הם משמשים לאחוז בו הפרי. **עיי"ש רא"ש. וחוזו"א עוקצין ב' א' . וכן מייתי התוס' בנזיר לו' ע"א ד"ה "אמר רבה"** ששמן ומקפה חבורים משום יד, אף שאין הא' ניטל ע"י חבירו. וכן ירושלמי פסחים פ"ג ה"ב לענין צואה שתחת הכיסא שהוא יד. וכנ"ל. **ועיין חזו"א א' יד' ד"ה חולין קכח'** שהוכיח שכל חבור גמור כגון מקרצות הוא משום יד, מהא שדיינינן בהמה בחייה אם הוי יד, עיי"ש.

**ועכ"פ** כל שהוא יד מטמא ומיטמא, **ולר"ש**  שמגע היד בטמא, ומגע היד בטהור מטמא ע"י הפרי. **ולהר"מ**  מיטמא הכוונה שהיד עצמו נטמא, **ועולה** להר"ש שהיד עצמו אינו טמא אלא רק מכניס ומוציא טומאה. **ועיין תוס' חולין קכח' ע"א ד"ה "בהמה"** שמשמע שבהמה בחייה כידות שאינם מק"ט.

**ועיין קה"י סי' ע', וקוב"ש חולין נח', ומקד"ד לט' א' ומב' א'.** עיי"ש שהוכיחו משו"ט דחולין קיח' שאם יד מכניסה טומאה ק"ו שמוציאה טומאה, ובר"ן שם שאם יד מטפילה אליה הפרי ק"ו שהפרי יטפיל אליו היד, ועולה שהנידון הוא להטפיל היד לפרי להיות טמא עמו, שאם הנידון הוא שהיד מכנסת ומוציאה טומאה א"כ מ"ש עיולי או אפוקי.

**עוד נקטו הגמ' בסוכה יג'** שידות אוכלין אין מסככין בהן וע"כ שהם מק"ט.

**עוד מייתי** ממקוואות פ"י מ"ה שצריך להטביל ידות הכלים, וע"כ שהם טמאים כמותם, עיין חזון יחזקאל טהרות ענין ידות **וקה"י ח"ג ס"ב.**

**עיין קה"י שם** דמייתי מקור ברוך שדן אם יש איסור להכניס למקדש ידות, ותלוי אם הם טמאים.

**עיין מקד"ד מט' ג'** אם ידות ממעטין בחלון.

**לכאורה** אם לחבור מקפה ושמן קורין ידות בע"כ שענין ידות הוא ענין חבור, וא"כ להוי ככל חבור ולמה צריך קרא לידות יותר מכל החבורין, ואולי בכל החבורין מיירי באוכלין והנידון רק בחבורם או היפרדם, אבל ידות הא הם חלק נפרד מהפרי שתשמישו נשיאת הפרי, וצריך לחדש "כל שבצרכיכם" לכך שהיד הוא חלק מהאוכל מחמת שהוא צורך האוכל, וחוץ מזה צריך לכך שהוא מחובר לאוכל והוא כמותו.

**ולהר"מ** נתחדש שהיד נהפך להיות כמו האוכל עצמו. שבדין חבור מצאנו רק חבור של אוכל ואוכל, ולא מצאנו שהמחובר נהפך להיות אוכל, אך להר"ש מ"מ נתחדש שאף שאינו אוכל שייך בו תורת חבור, למרות שכל חבורו להכניס ולהוציא מ"מ ל"ד לחבור שמן ומקפה שנחברו ב' אוכלין, וכאן נתחדש שמחמת תשמיש היד נתחבר אף שאינו אוכל.

**רש"י חולין קיח' ע"א** ד"ה "שלא" שתחיבת קיסם הוי יד, דחבור ע"י אדם הוי חבור, **וברש"ש שם** מייתי מתני' אהלות פ"ד מ"ג דחבורי אדם ל"ה חבור.

**ע"ע רא"ש פ"ב מ"ד** באגוזין שאמנן ועולה נמי שחבור יד אדם הוי יד, **עיין חזו"א ב' יד.**

**עיין חזו"א** א' יד' ד"ה חולין קכז', ועולה דנקט שמשום חבורמצטרף לכביצה ומשום יד לא, עיי"ש.

**והשומר מטמא מיטמא ומצטרף**, שהוא מצטרף לשעור כביצה, כן פירש כאן בר"מ, והקשו הא להר"מ אוכל מק"ט במשהו, ואין אוכל מטמא אוכל ומשקה, וא"כ למאי נ"מ בצירוף. **עיין מקד"ד לט' א'** שיישב דלהר"מ באמת שומר רק נטמא עם הפרי, **והר"מ פ"ה מטו"א ה"ד** לא כ' ענין צירוף וזהו לשי' כנ"ל, וגמ' בחולין קיז' סברה כמ"ד שאוכלין מטמאין אוכלין ומשקין. **אולם צ**"**ע דהר"מ כאן בפיהמ"ש, וכן בפ"ה ה"ב** מייתי ענין צירוף, ורק בה"ה בדרשת וילפותא דדין שומר אינו מייתי לדין צירוף,וכן צ"ע דיעלה דלהר"מ מדאו' אין הבדל בין יד לשומר ששניהם מטמאים ומיטמאים ואין שייך בהם צירוף, וא"כ למאי בעי תרי קראי ליד ושומר, **ועכצ"ל** שבאמת אף להר"מ יד עניינו אינו שנטפל לאוכל להיות כמותו לק"ט, אלא הוי רק גדר של לכל שבצרכיכם אלא שאינו רק להעביר טומאה אלא שנוהגין עמו כמו שהוא עצמו של פרי, ושומר נחשב ממש עצמו של פרי, ולכן דרשינן ב' דרשות ליד ושומר, ולכן יד שאינו נעשה ממש עצמו של פרי הרי של"ש בו צירוף לענין דרבנן (שאוכלין מטמאין אוכלין ומשקין מדרבנן) משא"כ שומר שנעשה ממש עצמו של פרי לכן יש בו צירוף, דהיינו שבאמת כמש"נ להר"מ אין אוכל מטמא, אולם לשומר יש גדר אחר מיד דנ"מ לצירוף בדרבנן. **ע"ע במקד"ד** שהר"מהוכרחלסבור שדין יד הוא לענין שהיד עצמו נטמא, דלענין לטמא אחרים ל"ש כלל מכיון שאוכל אינו מטמא או"מ. **ועכ"פ צע"ק** מהו הנ"מ בין יד לשומר, שבשניהם למעשה נ"מ מדאו' רק לטמא וליטמא, אלא שביד אינו נעשה עצמו של פרי ובשומר נעשה עצמו של פרי, וכן צ"ע בהבנת דין יד להר"מ, שבאמת אינו חלק מהפרי ומ"מ נעשה דבר המק"ט עם הפרי.

**עיין ר"ש טהרות פ"ג מ"ג** שמים בלועים בפרי אינם מק"ט, ומשלימין שעור לק"ט כמו שומר, **ועולה** שגם שומר עצמו אינו נהפך ממש לאוכל, ואם יפרד מהפרי יהיה טהור, ורק משלים שעור.

**ע"ע חזו"א טהרות א' ה'** שהביא הגר"א טהרות פ"א מ"ב ששומר שנתחבר לדבר שסלטט"ח אינו חבור, וביאר החזו"א ששומר משלים שעור רק אם מצטרף אל האוכל בשעה שמק"ט ולא לאחמ"כ, וביאר שם שמכיון שבשומר ל"ש סלטט"ח ל"ש שיצטרף לטומאה חמורה להיות כמותה, ועולה ששומר אינו כפשוטו שנעדה חלק מן הפרי באמת, אלא רק שחל עליו להיות כמותו לענין טומאה ובשעת הטומאה, וצ"ע.

**ע"ע תוס' חולין לו' ע"ב ד"ה "ועדיין" ובפסחים כ' ע"א ד"ה "ובשעת"** שאף שאין יד להכשר יש שומר להכשר. **ורש"י בחולין לו' ע"ב** (וכן ביאר במלא הרועים חולין עד') שאין הכשר לשומר, ואולי ג"כ תלוי אם שומר נעשה ממש מאכל או לא. וצ"ע.

**עיין תוס' חולין קיח'** ד"ה "שומר" שדן אולי שומר רק להוציא ולא להכניס, **ובחזו"א א' א'** שבשומר שנעשה חלק מהפרי ל"ש האי חילוקא, ובתוס' עולה ששומר אינו ממש חלק מן הפרי.

**בהא דנתבאר בגמ' בחולין קיז'** שאין שומר לטו"ח ליצטרף אבל הוא מכניס ומוציא, ויש לחקור אם מכניס ומוציא משום יד דשומר הוי לא גרע מיד, או שתורת שומר יש לו להכניס ולהוציא. שרק לא נעשה כניבי להעצמה אך יש לו תורת שומר. ונ"מ בשעורא, דליד יש יד לכזית (או אף לפחות) ושומר לפול (כמבואר בחולין קיח) ונ"מ להנ"ל לשומר לט"ח אם צריך כזית או כפול . ובגמ' בחולין קיט' מבואר לגבי שומר לאהל המת דדיינינן אם משום יד או משום שומר ונ"מ לשעור כזית או פול, **ועיין תו"ר** חולין קכד' דל"כ שבשומר לט"ח צריך כזית כדין יד.

**בר"ש** אינו יד ואינו שומר, כגון שער. **עיין רש"י** חולין קיח' ע"א ד"ה "לא יד" **ועיי"ש מהרש"א** דבקיט' ע"ב נחלקו אם שער הוא יד או שעור. עיי"ש.

**מ"ב :** שרשי השום, **במ"א** שהם המאכל עצמו ולא מדין שומר, **וכן בתוספתא** ריש מכלתין עלי בכלים **ובגר"א** משום מאכל, וצ"ע מאי שייטא לדיני שומר דמתני' דהכא.

**בגמ' בשבת עו'** שעלי בצלים לחין ראויין לאדם ויבשין לבהמה, **ועיין חזו"א א' ו'** דא"כ עלי בצלים יבשים שהיו ראויין לאדם ייטמאו להראב"ד שאוכל שנעשה ראוי רק למאכל בהמה מק"ט.

שרשי חזרין, **במ"א** שהם עצמם אוכל כמבואר בפסחים שיוצרין בהם מרור. **עיין עמק ברכה** עמ' עה'.

עקרן לשתלן וכו' **במ"א**  שהם המאכל עצמו ולא מדין שומר, **וכן בתוספתא** ריש מכלתין עלי בכלים **ובגר"א** משום מאכל, וצ"ע מאי שייטא לדיני שומר דמתני' דהכא.

**בגמ' בשבת עו'** דעלי בצלים לחין ראויין לאדם ויבשין לבהמה, **ועיין חזו"א א' ו'** דא"כ עלי בצלים יבשין שהיו ראויין לאדם ייטמאו להראב"ד שאוכל שנעשה ראוי רק למאכל בהמה מק"ט.

שרשי חזרין, **במ"א** שהם עצמם אוכל כמבואר בפסחים שיוצרין בהם מרור. **עיין עמק ברכה** עמ' עה'.

עקרן לתשתלן וכו' **עיין חזו"א שם** הא אינם עומדים לאכילה ומדוע מק"ט והוכיח שמה שעתיר לשתלן אינו עוקר מהן עקרן לשתלן וכו' **עיין חזו"א שם** הא אינם עומדים לאכילה ומדוע מק"ט והוכיח שמה שעתיר לשתלן אינו עוקר מהן שם אוכל, ונתחדש שאף שצורך השומר אינו לצורך אכילה אלא לצורך שהוא לזמן שאינו אוכל ומ"מ הוי שומר ומצטרף.

שדרה של שבולת וכו'  **ובגמ' חולין קיט' ע"ב**  למ"ד שאין שומר לפחות מכזית מקשה משומר דחטין, ותי' בשדרה **וברש"י** שם שהשבולת עם הלבוש הם יחד שומר לגרעין שלא יפול, דהיינו שהשדרה שומר את כל הלבושי חטין שישמרו ולא יפלו, וכנראה בהכי ל"ח שומר ע"ג שומר (בגמ' שם מבוארא שאין שומר ע"ג שומר, עיין פ"ב מ"ד). **ועיין ר"ן חולין שם** ועולה דנקט שלבוש דחטין מצטרפין אף בשעה שאינם תלויין בשדרה היות וכשהיו תלויין בשדרה הם שומרין זל"ז, ועוד כ' שם שהשדרה עצמה ודאי אינו שומר ורק החטין שומרין זל"ז, וצ"ע דבמתני' מבואר ששדרה נמי שומר זל"ז, ואולי שדרה הוי שומר בשעה שהחטין תלויין בה, ורק כשנתלשו ממנה רק החטין שומרין זל"ז ולא השדרה, וכ"ז צ"ע ולא מובן כ"כ.

**עוד בגמ'** שם שחיטין אף שהם פחות מכזית בריה שאני. **עיין חזו"א** א' ג' שנסתפק אם בריה הוא סיבה גם ליד או רק לשומר, עיין **מאירי וחת"ס** חולין שם.

לכאורה בשומר הנידון שצריך שעור כזית הוא שכדי להגדיר השומר טפל לאוכל צריך אוכל חשוב, וביד צ"ל שכדי שיהיה לאוכל תשמיש צורך דיד הוא אם הוי אוכל חשוב, ואז יש לדון שלענין שומר מהני בריה כדי שהוא העיקר והשומר טפל אליו, אך לענין יד עניינו אחר שצריך אוכל חשוב שיהיה לו תשמיש צורך, ובזה נמי שייך ענין בריה אך אין הוא נשזר כחדא עם נידון דשומר, ועיין.

**בחולין שם** בעי ר' אושעיא אם ב' שומרין מצטרפין, ומסקינן דאבעיא בב' בזתים עם השומר, אם נאמר דין שומר לענין לצרף ב' חתיכות לכביצה, דבעיא דלעיל אם יש שומר לפחות מכפול הוא אם ע"י השומר נעשה כביצה ןהאבעיא אם צריך שעור אוכל חשיב כפול להטפיל אליו שומר וכזית להטפיל אליו יד, אך כאן האבעיא אם מטפלין ב' שומרין לצרוף כביצה. ולכאורה פשוט שאם ב' החתיכות כ"א כזית פרי ודאי השומר נטפל אליהם ליצטרף לכביצה לענין מגע השומר והיד להוציא ולהכניס, ורק באופן שהשומר משלים כביצה דיינינן אם השומר נטפל ב' פעמים לב' חתיכות להשלים כביצה, **עיין חזו"א א' ג' .** וכן לכאורה אף אם יש שומר לפחות מפול וכו' מ"מ יש לדון אם יש צירוף ב' שומרין לצרף לכביצה, דהוי ב' עניינים, הא' אם יש צירוף טפל לעיקר קטן פחות מפול, וב', אם יש צירוף כשאינו משלים שעור רק עם חתיכה אחרת, ולכאורה ה"ה אם באים להשלים חתיכה א' בלא שומר עם חתיכה אחרת שצריך את השלמת השומר שלה, והנידון אם יש דין שומר בלא שמשלים מיד שעור אלא ע"י צירוף לחתיכה אחרת. **ועיין שם רש"ש.**

**והנה ברש"י** שם כ' שהיה יכול ליישב הקושיא מחיטה בקליפתה משום בריה שאני, ולכאורה סברת בריה הוא שלכן שייך שפחות מחל נמי יטפיל אליו השומר, אולם מאי שייטא לנידון אם אמרינן שהשומר אינו טפל בלא שמשלים שעור, דבזה לכאורה ל"ש סברת בריה, **ואולי** גם ענין זה שאין טפלות שומר כשאינו נעשה שעור מיד הוא העדר חשיבות פרי להטפיל אליו שומר, ובבריה בזה נמי מהני שיהיה בו דין שומר. **עיין בזה חזו"א א' ד' ורש"ש.**

**הר"מ פ"ה מטו"א ה"ג ד'** שאין שומר מצטרף לשומר, ומאידך פסק לדין חיטה בקליפתה אף בחיטה קטנה מפול, וצ"ע הא אין ב' חצאי ביצה מצטרפין עם השומר שלהם, **עיין חזו"א א' ה'.** וע"כ צ"ל סברא הנ"ל שבבריה יש שומר לפחות מפול לענין ליצטרף לחיטה אחרת, ועיין. **עיין לקוטי הלכות**  חולין (כ' ע"ב שם). בעין משפט.

**סיג של רצפות** דהיינו עפר הדבוק על השרשים הוי שומר, וצ"ע מ"ש משומר ע"ג שומר דל"ח שומר כמבואר בחולין שם, ויש ליישב.

**מ"ג: בר"ש** עולה שפרכיל הוי חד עד טפח מכאן ומכאן, וכן מכבד ד' ומכאן ומכאן ולא יותר, **וברא"ש** עולה ליהפך שפחות מטפח בפרכיל ופחות מד' במכבד ל"ה יד. וכן משמע בר"מ. וביד האשכול להרא"ש נתחדש אפי' משהו, ולר"ש נתחדש אפי' גדול מאד.

**עיין מ"ב** תרכט' סקל"א וביאר שם מג"א, שלמרות שיש ידות שהם עד ג"ט ויותר מכך אינם טפלים לפרי ואפשר לסכך בהם, מ"מ מכיון שמצאנו במתני' ידות כמו שהן לכך אין לסכך בידות כלל, **עיין חזו"א כאן א' יג'.**

**מ"ד :** שרשי קולסי כרוב וחלפות לרבנן אין יד ולר' יוסי הוי יד, **ובר"ש** מייתי תוספתא דלר"י הוי יד משום שנאכל עמו, **ובגר"א** גרס משום שנמכר עמו. **חזו"א א' ח'.**

**בתוס'** ר' יוסי אומר אם ליקטן לתלותם , ובמתני' לא התנה תנאי זה דליקטן לתלותן, **ובחזו"א** א' ח' שודאי גם במתני' לר"י טמא רק בליקטן לתלותן, **ובגר"א** שתוס' מיירי ביתר משעור דמתני' דמהני בזה ליקטן לתלותן.

**מ"ה:** כל וכו' ובסוכה יד' נחלקו דלר"י בססן היינו דשן, ולר"א בססן היינו התיר אגדן, **ועיין תוס' חדשים** דלר"א נחלקו ת"ק ור' יוסי אם אוכלין ככלים שיורדין מטומאה דוקא במעשה או שקילי אוכלין שיורדין במחשבה. **ובריטב"א שם** שדוקא ידות הם יורדין במחשבה אך לא אוכלין עצמם. **ועיין תוס' סוכה** יט' ע"ב ד"ה "אם", **ושבת** נב' ע"א "בבאין". **וב"ב** יט' ע"ב "ותיפוק".

ולר' יוחנן דבססן, א"כ צ"ב מדוע לר' יוסי טמא, **ועיין רע"ב, ותויו"ט ורש"ש, ורש"י וריטב"א** בסוכה שם. ועולה דהתויו"ט הבין שבססן הוא שאין עוד תבואה בידות ותמה מ"ש שיהיו ידות, אולם העמידו המפרשים שיש קצת תבואה בידות ועם הידות יכול להפכן ובזה נחלקו רבנן ור"י אם משו"כ יחשיב ידות.

**עיין חזו"א א' יג' בסוגריים,** ועולה שהבין שפלוגתת ת"ק ור"י בבססן ועדיין לא דשן, ואז חידשו רבנן שמ"מ אין כאן יד, ופליג על האחרונים הנ"ל דמוקמי שנשאר קצת גרגרים, ונקט שבכה"ג ודאי ל"ח יד, ועולה **דלהתויו"ט** מתני' מיירי שאין כלל גרגרים ולכן הקשה מ"ט דר"י , **ולמ"א** ודעמיה מיירי שיש קצת גרגרים ובזה נחלקו, **ולחזו"א** בכה"ג לכ"ע ל"ה יד, ומתני' מיירי שנשארו כל הגרגרים.

**ע"ע חזו"א סקי"ב** שהוכיח דהאי יד דלר' יוסי משום שיכול להפוך בעתר אינו יכול לייחשב יד מעיקרא, אלא שאם היה יד גמור לאכילה ונשאר יד להפוך בעתה סגי, ועיי"ש שהוכיח זאת מדמיון בגמ' דבססן לסיכך בסוכי תאנים עיי"ש שכ"כ **הריטב"א.**

**עיין בצ"ל** על התוספתא ריש עוקצין, ועולה בדבריו שעוקץ שהוא ראוי לאכילה לא מהני בו בססן, ועוקץ שאינו ראוי לאכילה מהני בססן, דהיינו דסבר ששומר נמי יש בו בססן להפקיעו מדין שומר, **ועיין חזו"א א' יד'** שהפקעת בססן שייך רק ביד ולא בשומר. והחזו"א לא הוכיח את שי' עיי"ש.

**עיין תוס' בסוכה** יג' ע"ב ד"ה "דלא" שקוצר יש לו יד משום שניחא ליה שהתבואה והפירות יכבידו על הקשין שלא יתפזרו (ודלא כרש"י שם דלהיפך שרוצה שהקשין ישמרו על הפירות) **וברש"ש** שם תמה דהיכן מצאנו יד שהפרי מחזיק את השומר, **ועולה** שמעיקרא הקש יד להפרי, ואם חבורן נצרך עדיין עבור יד של הפירות על הקשין עדיין נשאר ההגדרה שהקשין הם יד לפרי, ועיין.

**בסוכה שם מבואר** שידות שבססן ראויין לסיכוך, **והקשו האחרונים** הא בלאי בגדים אין מסככין בהן, ומ"ש ידות שבססן, עיין **ערול"נ** שם, **מרחשת** א' יט' ב', **או"ש** פ"ה מסוכה הי"ב, **אבי עזרי** פ"א מטו"א ה"ז.

פסיגא וכו' שריקנה וכו' **עיין מ"א** דקמ"ל שאף שלא נעשה מעשה להוציאה מטומאה מ"מ מכיון שאינו עוד יד וטהור. וכבר הבאנו לעיל בענין בססן אם מיירי שנשארו חטין, ובמ"א עולה בהכרח שבססן אינו ריקנן, וכהחזו"א לעיל ולכן ר"י מטמא, עיין **חזון נחום** בהנ"ל.

וכן בקטניות,**עיין חולין קיט' ובתד"ה** "הכא" **ומהר"ם** שם. ועולה שאם אין שומר לפחות מפול, ומתני' מיירי בקולחא הרי שקמ"ל מתני' שאם הקלח מחזיק הרבה שרביטין שיש בכל א' גרגיר א' ויחד מצטרפין לכזית, חשיב יד. ואם יש שומר לפחות מפול הרי שקמ"ל מתני' הא גופא שיש שומר לפחות מפול. ומשמעות המשנה הוא שלמרות שרוב הגרעינין נפלו ונשאר רק א' מ"מ חשיב עדיין שומר, וכן משמע ברא"ש, אולם בתוס' שם הוא כנ"ל ועיין.

**ועולה** דלס"ד שם נגע הטומאה בשומר, ומצטרפין כל הגרגרין לכביצה, ובמהר"ם שם בתוכ"ד שנגע הטומאה בכל שומר ושומר דאל"ה אין צירוף בין כולם למגע, **ובחזו"א**  א' ב' דמיירי שמשקין חברן לכל הגרגרין. ולמאי דמסיק דמיירי בקולחא כ' שאי"צ חבור בין הגרגרין שאי"צ כביצה לק"ט, ולא הבנתי דבריו עיי"ש.

**בפיהמ"ש** שבקטנית מתענג למששן ולכן חשיב שומר, וצ"ב הא אינו ענין של שומר סתם רצון שיהיה בו קליפה שיוכל למששן, וצע"ק.

**מ"ו:** עוקצי תאנים, **ובר"ש** או משום שומר או משום שנאכלין עמה ומייתי כן מהירושלמי. **ועיין מ"א ורד"ל רי"מ** שהוכיחו מתרומות פי"א שסגי עוקצין אסורין לזרים. והקשה המ"א שבשבת אין מצטרפין לגרגורת זהו משום שלאיסור הוצאה צריך אוכל חשוב. **וברד"ל** שכמו שלענין תרומה מיירי דוקא בעוקצין המובלעין בפרי כ"כ הכא לענין טומאה מיירי במובלעין, **ובא"ר** כ' נמי משום שנאכל עמו ומ"מ בדלעת הוי יד אף ביותר מב' טפחים, ודלא כהרד"ל, וצ"ע מהא דלענין תרומה צריך דוקא מובלעין, **ועיין חזו"א א' יד'** שאין לדמות איסור לטומאה, וידות שאינן מובלעות נחשבות אוכל לטומאה ולא לאיסור, וכמו שמשכחת לן טלפים שהם מצטרפות ואינם אסורות כשלעצמם. **ועיין חי' מרן רי"ז הלוי** על סוכה עמ' 62 שביאר הדין שצריך שיהיה מובלע, שלא סגי שיהיה ראוי לאכילה אלא צריך שיחול עליו שם פרי, וכמו תלתן שפריו ועצו שווין בטעמו ומ"מ אין לעץ שם פרי כ"כ עוקצין יכולים להיות ראויין לאכילה אך לענין תרומה צריך שם פרי, ורק עוקץ שבתוך הפרי יש בו שם פרי, עיי"ש ורי"ז שהוכיח זאת מהר"מ שעוקץ אסור אף בלא פרי ואכ"מ. ועכ"פ לפי"ז פשוט שלענין טומאה אי"צ שם פרי אלא סגי בכך שראוי לאכילה.

**ועיין בא"ר** דאי משום יד הוי עד טפח, ואי משום ראוי לאכילה אף בב' טפחים, וכמש"נ. **וברד"ל** כ' נ"מ בבססן שמשום יד טהור ומשום אוכל טמא.

**הר"מ פ"ה מטו"א הי"ט** שעוקצי תאנים מצטרפין, **ושם בה"א** שעוקצי תאנים הם ידות, ואולי חילק הר"מ בין תוך הפרי לחוץ לפרי כהרד"ל, וצ"ע.

**מתני':** ושאר כל העוקצין לא מטמאין ולא מיטמאין, **וברד"ל** דה"ה עוקצי ענבים, ובתוספתא מבואר שהם יד, ותי' הרד"ל דמתני' דהכא לא מיירי רק בעוקצין שהם חלק מן המאכל ולא ידות, אך פשיט ליה שאם יד האשכול הוי יד ק"ו שעוקץ הענב, **ובחזו"א א' יד'** פליג דשייך שיד האשכול שרגילין לשאת בו חשיב יד ועוקץ הענב ל"ח יד.

ועוקץ הענב להרד"ל הוא שומר שלא יתרקב הפרי, ומייתי ראב"ד פ"ט **מטו"א** היד. **אולם בגר"א בתוספתא** ביאר שצריך העוקץ כדי שבשעת אכילה הענב לא יתמוסס, ועולה דבהכי נמי חשיב שומר.

**פ"ב**

**מ"א:** זתים שכבשן למראה טהורין שלא כבשן אלא למראה, ובסיפא קישות נץ שלה לר"י טמאה משום תגר, והקשה הר"ש מדוע ל"פ ר"י ברישא דמפני המראה נמי חשיב יד, ותי' שמפני התור הוא משום שממשמשין, אולם בר"מ כ' מפני המראה וצ"ע מ"ש רישא מסיפא. **ובתויו"ט** תי' דיש לחלק בין נץ המחובר לפרי דלר"י משום מראה הוי יד, לבין טרפי זית שאינו צמוד לפרי ול"ה יד מפני מראה. **ובאמת בגר"א** כ' שמפני התגב הוי יד, **אולם בפיהמ"ש**  כ' דהוי שומר, ששומר אותם ליראות לפני הלקוחות שאינם יבשים. וא"כ י"ל שמשום שומר שייך מפני המראה, משא"כ ברישא בטרפי זית משום יד ל"ש מפני המראה, שיד צריך להיות משמש לפרי ולא רק מפני המראה, משא"כ שומר נחשב להיות חלק מן הפרי וזה שייך אף מפני המראה, ועיין. **יש להעיר** מדוע כדי שלא יתלכלך מפני התוב הוי "יד", ולעיל בעוקץ ענב כ' הגר"א שמשום שלא יתמוסס חשיב שומר.

**ועכ"פ בר"ש** וברא"ש שבכבשן למראה ל"ח יד, ודוקא שמוש כלשהו כגון לתלותן הוי יד.

**וברש"י בברכות** כ' ע"א ד"ה "טהורין" **ותענית** כו' ע"ב **וסנהדרין קו'** ע"ב שמכיון שבכבשן הטרפים מתרקבין ואין ראוי לאחוז בהם, ובתוס' שם ד"ה "זיתים" א"כ למה צריך טעם שכבשן למראה, **ובצל"ח** שם שמיירי בלא הרקיבו ויכול לאחוז בהם, אלא מכיון שכבשן ע"ד שירקיבו וגילה דעתו שרצונו בהם רק למראה משו"כ ביטל מהם שם יד. (עיי"ש תוס' ר' יהודה החסיד).

**עיין ר"מ פיהמ"ש וכן פ"א מטו"א הט"ז (**ועיין מאירי ברכות שם) שס"ד שהעלין נחשבים מאכל ע"י כבישה קמ"ל שעשאן רק למראה. **ובמאירי ברכות** שם כ' בדעת רש"י שבאמת העלין חשיבי אוכל אלא שאינם אוכל א' עם הזית ונטמאין מן הזית.

**מ"ב:** כל הגרעינין וכו' ולא מצטרפות, **וברא"ש** נקט דל"ש שגרעין יהיה יד ולכן גריס "מצטרפות" ככל שומר, ומייתי כן מהר"מ, ולפנינו הר"מ נקט שאינם מצטרפות, **ועיין גר"א** שלא גריס ואינם מצטרפות מכיון שלענין צירוף יש חילוק בין גרעינין לגרעינין ול"ש לכלול כל הגרעינין. אולם להר"ש והר"מ גרעין חשיב יד ותמה הרא"ש מדוע הוי יד, **ובתפ"אי** שע"י הגרעין נוח לאחוז בפרי, **ובמשנ"א** חידש שקרא דכדרך שמוציאין לזריעה כולל גרעינין שדרך להוציאן עם הפרי לזורען, ולכן אף דל"ה שומר כקליפה, לכן הם מתרבים לטומאה ולא לצירוף. וצ"ע הא קרא דדרך להוציאן לזריעה הוא בשומר שיהיה מצטרף. ואולי מכיון שגרעין אינו שומר א"כ א"א למילף בק"ו מיד, דבגמ' בחולין ילפי' לצירוף מיתור קרא דדרך זריעה דאתי בק"ו מיד שאינו שומר לשומר שהוא שומר הפרי, וגרעין אינו שומר הפרי ולכן הוא אינו בק"ו וצריך קרא דכל זרוע כדרך שמוציאין לזריעה למכניס ומוציא ולכן אינו מצטרף, אך צ"ע א"כ מנא לן דכל זרוע אזיל לכל שומר אולי הוא בא ללמד על גרעין ואין עוד מקור ויתור ללמד ששומר מצטרף, וצע"ק. **ובחזו"א ב' א'** מוקי בגרעין שיוצא ואוחז בו הפרי. ובאמת אין כ"כ קושיא שיד אינו דוקא אם נצרך לאחיזה, אלא כל צורך הוא סיבה להחשיב יד, וגרעין נצרך לצורך הפרי, **עיין לשון הר"מ**  פ"ה מטו"א ה"א שכל הנצרך לפרי כגון גרעינין.

**עיין רש"ש** שהקשה הא גרעין אסור בערלה משום דחשיב אוכל, או משום ילפותא דאת הטפל לפריו. וצ"ע למאן דסבר שגרעין אינו מצטרף, ותי' אם מקרא דטפל לפריו י"ל דה"מ לערלה ששומר דשומר נמי הוי פרי, ולא לטומאה ששומר דשומר ל"ה טפל לפרי, ונקט שלגרעין יש חותל ולכן הגרעין הוא שומר דשומר. **ועיין גר"א או"ח רב' ס"ג** שהוכיח שגרעין אינו פרי ורק נתרבה משום טפל, ממתני' דעוקצין שגרעין אינו פרי. ומ"מ לשי' דגרעין הוי פרי צ"ע ממתני' **עיין חזו"א ב' ט', ומעשרות א' לא'.**

**גלעינה** של רוטב וכו' בר"ש משום דמוצץ אותה ונחשב אוכל, **וברא"ש ור"מ** דחשיב שומר. **עיין חזו"א ב' ה'** דמייתי ירושלמי שגרעינין שכנסן הם אוכל (והתם הוי כניסה מכיון שהם נפרדין מהפרי) ומאידך מייתי תוספתא שאין גרעינין אוכל ורק גרעיני חרובין מהני להן שליקה. וכ' שכנראה התוס' ביבשין וא"כ צ"ע מדוע אינם פרי, ומסיק שהם כשרף הפרי ואינם מצטרפין לטו"א, ולהר"ש מ"מ מצטרפין מכיון שנאכלין עם הפרי.

**ושל יבשה** אינה מצטרפת, **ועיין חזו"א ב' ח'** הא להר"מ כבר היה שומר כשהיתה של רוטב, ואין עולה מטומאה במחשבה כמבואר בסוכה יד', ולהר"ש היה אוכל וצריך שיפסל מאכילת כלב. ותי' שבנתייבשה הוי כמו נתרוקן הקן מכלח הגרעינין ופקע מיניה שם שומר, וכן מכיון שהגרעין אוכל אגב התמרה בנתייבשה פקע חבורה ואינה אוכל. **ובמ"א** כ' שיבשה שמעולם היתה יבשה. וכן יש לברר לרא"ש שרטובה הוא שומר א"כ ביבשה אינו לא שומר ולא יד א"כ אינו מכניס ומוציא ובמתני' כ' שאינו מצטרף.

**לפיכך** חותם וכו' ובר"ש שצ"ב מהו לפיכך, **עיין מלאכת שלמה** מה שיישב שברטובה אין צריך שהחותם ישמור ולכן ל"ה שומר. **ועיין תויו"ט מה שתי'. ועיין ראב"ד פ"ה מטו"א הי"ד**  ואולי כ' דומה לתויו"ט.

**ובפיהמ"ש** שחותל הוא קרום סביב הגרעין, וברוטב אין החותל שומר, וביבש החותל שומר, **וצ"ע דהר"מ פ"ה הי"ד כ'** שחותל ביבש מצטרף משום אוכל ולא כ' משום יד.

**גלעינה שמקצתה** להר"מ והרא"ש כאן בא לפרש רישא שגרעין מצטרף רק כנגד האוכל, **עיין חזו"א ב' א'**  מה שתמה שלא משמע כן מתני'. **ובר"ש** ברישא פירש אפי' ביוצא מצטרף, ומשום דחשיב אוכל, ובסיפא פירש דרק מה שכנגד האוכל מצטרף ומשום שומר ולא פירש ההבדל בין רישא לסיפא. **עיין חזו"א** וביאר דבסיפא אכל חציו ולכן שוב אינו רגיל למצוץ החצי השני ולכן אינו אוכל רק שומר.

**בתוספתא**  שתמרה שנאכלה בחציה החצי המגולה אינו מצטרף. ויש לדון אם מ"מ הוי יד לטמא. וביבשה אינו מצטרף ונחלקו רבנן ור"מ אם טמא. דהיינו דהוי לר"מ יד, וצ"ע מדוע משום יד המכוסה נחשב יותר יד מן המגולה.

**ר"י** אומר קולית שיש עליו כזית, גורר את כולה, **וצ"ע** מ"ש ממתני' שהוי שומר רק לעצם שדבוק בה הבשר. **וברש"י חולין קיט' ע"א** שאם יש מוח בעצם, וכן בר"מ פ"ה הט"ו והט"ז סתר עצמו אם גורר את כולה או לא, **ובמרכה"מ** שביש מוח הרי שמוח שבפנים ובשר שבחוץ גוררין העצם **ועיין חזו"א ב' ג' ד', ולקוטי הלכות חולין שם.**

**והראב"ד** סבר בדעת רבנן בתוספתא פליגי על מתני' וסברי שכפול בשר גורר את כל העצם. **ועיין חזו"א ב' ג'. ועיין חי' רמ"ש** חולין קיט', שהר"מ הזכיר פול בשר למרות שפסק שיש יד לפחות מפול, דכדי לגרור את כל העצם צריך פול.

**מ"ג:** הרימון והאבטיח שנימוק אינו מצטרף, שלם מכאן ומכאן אינו מצטרף, **וברא"ש** שס"ד שנימוק באמצע מצטרף קמ"ל שלא. **ובתויו"ט** כ' להיפך שזו ואצ"ל זו.

**ולכאורה במתני' דיינינן ג' דברים**, שמשום שנימוק אינו אוכל לק"ט, ואינו שומר ליצטרף, ואינו יד.

**ובר"מ פ"ה הכ"ב** כ'שבנימוק אין הנמוק חבור לשאר, ואין הנימוק שומר לשאר, וכן אין חבור בין ב' צדדי הנשאר ע"י הנימוק, דהיינו שס"ד שנימוק אינו פרי ליצטרף משום שאינו פרי ואינו שומר, אך ס"ד שעדיין הנימוק יצרף ב' צדדיו לצרפם משום שהם פרי א' וקמ"ל שאין צירוף. **וכן בא"ר.**

**והטעם** שאינו נחשב אוכל לק"ט, להר"מ פ"ב הי"ד כל שאינו ראוי למאכל אדם אמ"ט, אולם להראב"ד שם שצריך שיפסד מאכילת כלב צ"ע, **ועיין חזו"א ב' ז'** או שבאמת אינו ראוי לכלב, או דלהראב"ד חשיב כמי פירות שאינם עומדים לאכילה ואמ"ט, או שמ"מ אף שראוי לאכילה אך אינו חלק מהפרי ואינו חבור.

**ובמ"א** דקדקבמתני'דרק אינו מצטרף אך הוי חבור, אך בר"מ מבואר דל"כ כנ"ל.

**ע"ע חזו"א ב' ז'** שבר"מ מבואר שאין הקליפה שומר, ויש לחקור אם הקליפה שכנגד הנימוק או שכל הקליפה של האבטיח מכיון שחלק נימוק אין הקליפה שומר, עיי"ש.

**נץ אינו מצטרף** בגמ' בברכות לו' לענין שומר לערלה מבואר שנץ הוי שומר רק בעודו מחובר ולכן מוכיח שם ששומר לערלה הוא אף אם הוא שומר בעודו מחובר, ויד לדון אם בשומר לטומאה שייך שיהני רק בעודו מחובר, דלכאורה צריך שהשומר יהיה שומר בשעת קבלת טומאה , **אולם ברש"י שם וכחולין קיח' ע"ב** כ' שנץ אינו שומר משום דהוי שומר ע"ג שומר. **ועיין חת"ס שם** מדוע הגמ' בחולין לא מוכיחה מנץ שאין שומר ע"ג שומר. **ובמאירי** בברכות שם כ' באמת הטעם הנ"ל שלטומאה צריך שיהיה שומר אף בתלוש.

**מ"ד:** כל הקליפין וכו' ומצטרפות. בתוספתא פ"ב ה"ג שקליפי פולין הם אוכל, ובזרקן אינם אוכל, וקליפי מלפפון אף בזרקן הם אוכל. **ובר"מ** פ"ה הו"ב שקליפי פולין עם קצת אוכל אף בזרקן . **עיין חזו"א ב' ו'**.

**עיין או"ש פי"א מתרומות ה"י** שבר"מ שם משמע שקליפי פולין לא מהני כנסן לאכילה לחיוב תרומה. **וברד"ל כאן** תי' שלתרומה הקילו מכיון שנאכל רק ע"י הדחק ואין לדמות תרומה לטומאה.

**ובר"מ**  שם פי"א הי"א שגרעינין שכנסן לאכילה חייבים בתרומה, ובפ"ה מטו"א הי"ג שאין מצטרפין לטומאה, ועולה גרעינין היפך קליפות . עיי"ש דרך אמונה . קליפה פנימית של בצל בפשטות הוי שומר, **אולם ברא"ש וברש"י** חולין קיט' ע"ב דהוי אוכל. **עיין חזון נחום**.

אמצעית קדורה אינה מצטרפת, **עיין מ"א** דהא שומר שחלקו הוי שומר וא"כ בקדורה שהנשאו יהיה שומר, **ועיין חזו"א ב' י'** שזהו מציאות מסויימת בבצל.

וחצונה אינה מצטרפת,או כמבואר **בגמ' בחולין קיט'** שאין שומר ע"ג שומר ,או משום שהקליפה נופלת **כמבואר בפיהמ"ש.** והר"מ כאן כ' שאין הל' כר"י, **והר"מ** בפ"הה"י יא' פסק שאין שומר ע"ג שומר ולכן קליפה חצונה אינה שומר. ואולי קיים ליה להר"מ שטעם דר' יהודה כאן משום שהקליפה נופלת ובזה הל' כר"י אך לענין הטעם דשומר ע"ג שומר הל' כר"י. וצ"ע עכ"פ מה הנ"מ בין הטעמים. ואולי אם הקליפה הפנימית תהיה יבשה כמו החצונה דלר"י אינה מצטרפת ולהר"מ מצטרפת. ואולי הפיהמ"ש דקדק לשון המשנה שהחצונה טהורה אף משום יד, וסבר הר"מ שמשום שומר ע"ג שומר רק פקע מניה שם שומר אך הוי יד, וע"פ סבר ר"י שמכיון שהקליפה נופלת לכן טהורה לגמרי, וא"כ א"ש דגמ' דחולין משום שומר ע"ג שומר אינו בשי' ר' יהודה, ובאמת אין הל' כר"י.

**מ"ה:** המחתך לבשל וכו' **במ"א**  דמיירי במעורות באופן שאם יטול א' השני עולה עמו, ובזה אמרינן שע"מ לבשל אינו חבור, אבל אם אין עולה עם חבירו אז לעולם ל"ה חבור אף בכבוש ועל השולחן.

**ובתוספתא המובא בר"ש** לכאורה עולה ליהפך שמלפפון שנתנו על השולחן הוי חבור, ובהתחיל לפרק אז תלוי אם עולה עמו, ומשמע שבהניח על השולחן שלעצמו הוי חבור אף באין עולה עמו. ולכאורה הוי נידון בתרתי. **דלמ"א**  ל"ש תורת חבור לאינו עולה עמו, וכן בעולה עמו מהני מחשבת בישול להפרידן. **ולתוספתא** שייך תורת חבור שאינו עולה עמו, וכן ל"ש להפריד במחשבת בישול את העולה **עמו. עיין ר"י קורקוס פ"ו מטו"א ה"ו.**

**עיין חזו"א ב' יא'** שהר"מ בטבו"י פ"א מ"א שבחיבר חלות זל"ז ע"ד להפרידן הוי חבור, ומדוע כאן בחתכן ע"ד להפרידן ל"ה חבור. וביאר דהתם חיבר ע"ד להפרידן וחל מחשבתו לחברן, משא"כ כאן עשה מעשה חתוך ובפרדה ע"ד להפרידן דאלים כל הפירוד במחשבה להחשיבם כנפרדים.

בחילוק בין כלי לבישול, **עיין תויו"ט, וחזו"א ב' יא'.**

**ברא"ש** מסתפק אם בחתך ע"מ להניח על השולחן אם כ"א חבור לחבירו משום יד, או דהוי חתיכה א', ולכאורה נ"מ אם מצטרף א' לחבירו, ואם צריך שעור הנצרך ליד, והנידון הוא אם חיתוך מ"מ הוי הפרדה והפקעה מליחשב חתיכה א', אלא שנעשים יש זל"ז, וצ"ע.

**יש לדון** שאם כהתוספתאשאף באין עולה עמו הוי חבור, י"ל שבכה"ג בהכרח ודאי החתיכה נפרדה ואינה חתיכה א', אלא שמכיון שהשאיר חבור קטן וכך רצון תשמישו לכן החבור בין החתיכות רק משום יד.

**ויעלה לן** שאם כהמ"א דמיירי בעולה עמו א"כ חבורן גמור, ואם כהתוספתא שמיירי באין עולה עמו הרי שבאמת החתיכות נפרדו וכוונתו לצרכם רק משום יד א' לחבירו.

**התחיל לפרק** להרא"ש הר"מ והתוספתא רק מה שהתחיל חשיב נתלש ולא שאר החתיכות, והר"ש הסתפק בזה. **עיין ר"מ פ"ו ה"ז והראב"ד** **וכס"מ** שם. והעולה לבסוף שמה שהתחיל לפרק כמפורק והשאר לא.

**האגוזין שאמנן, ברא"ש** כ' משום יד, וכן **בראב"ד פ"ו הי"ב, ובר"מ** כ' שחברן כדי שיהיה קל לשאתן ולכאורה הוי סובב ליד ולא לאשווי פרי א'. **ובר"ש** כ' שגדלם כמה בעוקץ א', ויש לדון אם חשיב פרי א' או הוי א' יד לחבירו, ונוטה דהוי יד. **ובר"מ פ"ו הי"ד** שעגול דבילה אינו חבור**, וצ"ע**  מ"ש מאגוזין שאמנן. **עיין חזו"א ב' יד'** שדן אם משום יד מדוע התחיל לפרק באגוזים הכל אינו חבור דבגמ' בסוכה יד' מבואר שיד יורד מחבורו במעשה ולא במחשבה, וזה מהני פיזול א' כלפי השאר. עוד כ' שדיבוק אגוזין הוא טבעי,ואולי לכן שונה מעגולי דבילה.

**הר"מ שם** שקליעה של שום אינה חבור להכשר, **ומקורו בתוספתא א' ד', ותמה הראב"ד** מ"ש מחבל של בצלים דהוי חבור לטומאה, **ועיין רד"ל** שהאריך וכ' שיש חילוק בין חבור דטומאה לחבור דהכשר. אולם מסיק דקליעה של שום הוא חבור בידי אדם ול"ה חבור כלל, ואגוזין שאמנן הוא חבור בשעת גדילתן ולכן הוי חבור גמור לטומאה והכשר. **ונראה שזה כוונת הראב"ד** בתי' הראשון,  **ועוד תי' הראב"ד** לפרש פירוש חדש באגוזין שאמנן שהכוונה שהתחיל להפריד קליפתן מהפרי ע"י שריפה וכד' ומ"מ הוי חבור עד שיפרק, עיי"ש. **ועיין חזו"א ב' טו'** דמדוע מהני הפרדת קליפה בא' לבטל כולם הא ליד צריך מעשה לבטלה ולא סגי במחשבה, ותי' שיד צריך מעשה אך ביטול שומר סגי במחשבה, עיי"ש.

**עיין חזו"א ב' יד'** שמכאן שחבור ע"י אדם הוי חבור, ולכאורה זה פשוט שחבורי אוכלין לחבור וליד אף בידי אדם הוי חבור, **עיין תוס' נזיר נ' ע"ב ד"ה "ת"ש".**

**במתני'** אגוזין וכו' עד שירסס, **ובתוספתא** ב' ה' דלא מהני ריסוס אלא צריך פירוק. **וברד"ל**  שנחלקו אם שומר הנופל מעצמו אם חשיב שומר. **ועיין ר"מ וראב"ד** פ"ו ה"א, **ועיין חזו"א ב' טז'** שאף שכשהוא מרוסס הוא עדיין שומר מ"מ מכיון שדעתו לרסקן פקע מיניה שם שומר , ויש לדון בנתרסס מעצמו אם יהיה עדיין שומר דלהרד"ל לא ולחזו"א כן.

**לכאורה הר"מ** פסק כהתוספתא שצריך פירוק, **והראב"ד** השיג דסגי בריסוס כמתני', **ועיין חזו"א** שפי' שהראב"ד משיג דהר"מ לא כמתני' ולא כתוס', דלמתני' סגי בתחילת ריסוס, ובר"מ משמע שצריך ריסוס כולו, ובברייתא עולה שצריך פירוק ובר"מ עולה שסגי בריסוס כולו, ולא נתבאר לי מנין להחזו"א כל הנ"ל.

**הבאנו הר"י קורקוס** שהמחתך להניח הוי חבור אף באינו עולה עמו, וכן לכאורה בתוס', **ובחזו"א ב' יב'** ביאר באופן א' שהכוונה שהמפרק החתיכה הרי שבתחילת פירוק כבר נפרד משאר המלפפון, אך כל המיועד לעלות ולמחתך עמו הוא חבור לחתיכה שחתך, והשאר אינו חבור.

**ובתוספתא** פיקה התחתונה לעצמה הוי חבור ולא לחתיכות, **עיין ר"י קורקוס פ"ו ה"ו**  שבתחילה ביאר דמיירי בראש המלפפון יש לו בליטה עגולה שעתיד להפרידה ולחתכה ולכן מעיקרא אינו חבור (וצ"ע שאינו יד ולא שומר, הא הוי לא גרע מקליפה, וכן צ"ל לשון התוס' פיקה התחתונה). עוד ביאר דמיירי שחתך המלפפון, ולמטה נשאר חתיכה שלימה שלא חתך והיא חתיכה לעצמה ואינה חבור לחתיכות, וצ"ב מה החידוש דפשיטא שהחתיכה למטה הריהי נידונית ככל א' מן החתיכות המלפפון, ולכן כ' שהחי' הוא אפי' אם עולה עם החתיכות אינו חבור, עוד כ' שהפיקה הוי חבור אף אם הוא עצמו חתוך וחצי פיקה אינה עולה עם חברתה מ"מ הוי חבור דהפיקה היא כמלפפון שלא פרקוהו שהוא מצטרף אף בלא עולה עמו. (וזהו הר"י קורקוס לשי' שמלפפון שלא התחיל לפרק אי"צ עולה עמו). **ובחזו"א ב' יב'**  ביאר שהחידוש הוא שהחתיכה למעלה שהיא כנגד מקום מגע הטומאה בפיקה מצטרפת ונטמית. והענין צ"ב מסברא דהא הפיקה הוא חתיכה נפרדת. וצ"ל שהחתיכה נמשכת כנגדה עד סוף הפיקה משום שעתידה ליחתך לבסוף עם הפיקה שתחתיה, ועולה שכל חתיכת פיקה היא חבור לפיקה וחבור לחתיכה שמעליה אך חתיכה שמעליה אין לה צירוף עם שאר הפיקה.

**הר"מ פ"ו ה"ו** מייתי תוספתא דג' מלפפונים שחתכן על השלחן ופירק א', שמה שפירק חבור והשאר לא חבור, וזהו היפך מש"כ בתוספתא והיפך בשכל, והר"מ תמוה מאד. **ועיין ר"י קורקוס וכס"מ מה שיישבו.**

**מ"ו:** ביצה מגולגלת עד שיגוס, **להר"מ** מיירי בביצה שנתבשלה קצת, ואז אם יש כבר קצת מהקליפה הכל יוצא ולכן ל"ה שומר, **וברא"ש**  כ' לכאורה דמיירי שהפריד הביצה מהקליפה מבפנים, וא"כ באופן שביאר הר"מ חשיב חבור ורק אם הפריד הביצה מן הקליפה ל"ה חבור. אולם י"ל שכוונת הרא"ש שביצה **שמבושלת קצת הריהי כמו אוכל בכלי ולכן ל"ה חבור ודוחק.**

**בתוספתא** ביצה שנתבלה כולה חבור, **וכן נפסק בר"מ פ"ו ה"ב, ועיין כס"מ** שביאר, או, שדבוקה היטב ולא מהני ריסוק, או שתיבלה ורוצה הקליפה שיתן תבלין שלה טעם בביצה.

**מ"ז:** עלי ירקות וכו' ולבנים אינם מצטרפין, **ועיין מ"א** שהקשה הא הלבנים היו ירוקים וא"כ הא אוכל שכבר היה אוכל אינו יוצא רק בנפסל למאכל כלב.  **ומ"א** תי' שמיירי לענין טומאת עצמן, ומדאו' אין מק"ט פחות מכביצה, ושי' הר"מ שלקב"ט סגי באינו מאכל אדם שלא יק"ט ורק בנטמא אין פוקע הטומאה רק בנפסל מאכילת כלב. ונקט שראב"ד סבר כהראב"ד, עיי"ש. ובאמת יש לאוקמי שהעלים נתלבנו בעודם מחוברים לקרקע, ובכה"ג יכול להיות שמעולם לא נחשבו אוכל, או אולי מיירי שנתלבנו קודם שנגמר הפרי לאכילה, ופשוט.

**בלשון הר"מ פ"ה הכ"ב** דעלין לבנים אינם כלום, **ודייק הרד"ל ריש עוקפין** דאף ל"ה יד, והקשה מהתוספתא דעלי בצלין הוי יד. **ועיין תפא"י**  דנקט כאן נמי דהוו יד. **ועיין או"ש פ"ו מפרה ה"ח** דנקט בפשיטות דהוי יד ונ"מ שאסור להנחיל עליהן מי פרה. עיי"ש שהוכיח שהר"מ פסק שאין מנחילין על עלי ירקות ולא חילקו בין לבנים או ירוקים, וע"כ דהוי יד, והקשה הא מיירי אף בעלין שנתלשו מהפרי ואינם יד, ונקט שגזרו מכיון שהיו פעם יד והוי כמו שיירי מטלוניות, ויישב שם שביד שבספק מכיון שלסכך בו הוא עקירת שם יד, וסיכוכן טהרתן,משא"כ כלי שמסכך בו אין כאן עקירת טומאתו, ונקט שלהנחיל בעלין אין כאן עקירת טומאתן ולכן גזרו עליה, ויש לדון בעלין שנתלשו במחובר לפני שנגמר הפרי אם שייך תורת יד, ומדוע בכה"ג לא חילק הר"מ, וצע"ק.

**מ"ח:** עלי בצלים אם יש ריר וכו' **ובתפא"י** שאף שריר הוא משקין, ויש לדון אם מצטרף לאוכלין, הכא הריר נחשב אוכלין, עיין קה"י מנחות כח'. **ועיין מ"א.**

**פת ספוגנית להחזו"א ג' ה'** צירוף פת ספוגנית הוא רק מדרבנן. ובסוף סק"ז כ' שזהו מדאו', וצ"ע.

**ועיין שערי תשובה סי' ר"י ס"א, וכן במ"ב שם** ועולה שפת ספוגנית אינה מצטרפת לברכה. **ועיין מ"ב תסו'** לענין מצב דל"כ וצ"ע.

**ועיין רע"א רי' ס"א, וכן בקר"א מנחות נד'**  שדוקא חלל אינו מצטרף אבל פת ספוגנית מצטרף מדאו'.

**בשר עגל שנתפח בר"ש ורא"ש** שנחלקו בזה במנחות נד', ובאמת מסקנא דהתם דפלוגתתם בהיה בו נשאר ונמק וחזר ותפח, אבל בתפח הוי דרבנן, ובנמק אינו טמא, ופלוגתתם רק בתפח נמק ותפח, ולא נתבאר לי אם כוונת הסוגיא דבהכי מיירי מתני', וכנראה פשוט שמתני' מיירי בתפח והוי טמא רק מדרבנן. **עיין חזו"א ג' ח'** שהעיר שהר"ש והרא"ש לא הזכירו דלמסקנא מיירי בתפח נמק ותפח.

**והר"מ פ"ד מטמ"א ה"ט** מייתי שבשר עגל שתפח טמא, ומדמע מדאו', ולא הזכיר הסוגיא במנחות שזהו מדרבנן. **ועיי"ש גרי"ז** שיישב דשי' הר"מ שאוכלין מק"ט בפחות משעור, ואין אוכלין מטמא אוכלין מדאו', וממילא כל דין הנ"ל הוא מעיקרא רק דרבנן. **אולם החזו"א בהוספות עמ' צחר' ע"ב על הר"מ פ"ז מאה"ט ה"א** נקט דלהר"מ אוכלין מטמאין משקין ד"ת והדרא קושיא. **עיי"ש מנח"א.**

**המנח"א** שם חילק שסוגיא דהתם מיירי בכזית מן המת שנצטמק ותפח, שבכה"ג הנידון הוא אם פקע מיניה איסורא דנבילה כשנצטמק, אולם כאן מיירי באוכל שתפח לענין קב"ט להבא, ובזה דנין הבשר שתפח כמו פת ספוגנית וכעת יש חתיכה כשיעור, עיי"ש, ועיין קה"י מנחות כח'.

**עיין מנח"ח** מוסף שבת טוחן שדן בטוחן שדן בשיעור טחינה בשבת בגרגורת, וכן לענין איסור חדש, ולאיסור חמץ בפסח, ולאיסור הוצאה, אם אזלינן בתר היות הקמח חטין או בתר שנעשה קמח.

**ונראה** בכל הנ"ל , שלענין חמץ הרי שחל האיסור בעודם חיטין ולא חל איסור חדש כשנעשה קמח, הרי שאזלינן בתר חיטין וכמו לענין טמא מת דלעיל, וכן לענין חדש כנ"ל, וכן לטחינה בשבת האיסור להעמיד גרוגרת חטין ולעשותן קמח, ואזלינן בתר מעיקרא, משא"כ לענין מצות מצה אין חלות שם מצה העודה חטין, והענין הולך אחר זמן קודם מצות האכילה ואזלינן בתר הבצק שתפח, וכן לענין הוצאה בשבת אזלינן בתר השתא שאין האיסור חל בעודם חטין וי"ל שלענין חיוב ברכת המזון, מכיון שחיוב ברכה חל בעודם חיטין, אף שלא חל חיוב ברכת פת, מ"מ שם אוכל לענין ברכה חל בעודו חטין, ולכן נקט המ"ב שבפתח חיובו מדרבנן, משא"כ לענין חיוב מצה הוי מדאו', וכמש"נ.

**עיין גר"א שפו'** שהסיק דלמסקנא אין דחוי באיסורין, ומשערין כמות שהן ועגל שתפח אסור מדאו', ועיי"ש שהביא שבראשונים לא משמע כן, ובאמת תפח הוי דרבנן.

**עיין גר"ש פסחים מד'** מ"ש בשעור איסור כזית ענין של צמק ותפח.

**הר"מ פסק פ"ד מאה"ט הי"ג** שתפח דרבנן, ואין דחוי באיסורין, ולענין הוצאה פסק בר"מ פי"ח משבת הכ"ז דהוי ספק, **עיי"ש כס"מ בשם ר"י קורקוס. ועיין קר"א מנחות נד'.** שפלוגתת ר"י ור"ל היא אם בשר שצמק ותפח אם תפיחתו היא חזרה למצב הקודם או דהוי כמו דבר חדש ואינו מצטרף, ולכן אין שייכות כלל לסוגיא דהמצניע עיי"ש.

**מבואר** דבשר זקינה שצמק משתער כמות שהוא, **עיין תוס' שבת עז' ד"ה "ועוד"** שהקשה דמבואר שם שייך רביעית שצמק לכזית נחשב שיעור וברש"י שם משום שהכזית בא מרביעית, והקשה תוס' מדוע אף אזלינן בתר הישתא. ומה מהני שהכזית קרוש בא מרביעית יין. **ועיין מנח"ח מוסף שבת ח'** שיישב שכל צמק שיכול לחזור לשיעורו לא אזלינן בתר השתא. עיין חזון יחזקאל שתי' באופן דומה, שיין שקרש זהו טבעו ליצמק ולתפוח. ולכן זהו שעורו.

**מ"ט:** קישות וכו', **ולהר"ש** מיירי בעציץ שאינו נקוב, ומה שבתוכו הוי כתלוש ונטמא, ואם יצא קצת לחוץ ויונק מהאדמה, הוי הכל כמחובר ופרחה טומאה, ולר"ש רק מה שיצא טהור ומה שבכלי טמא. **וברש"י חולין קכח'** שלת"ק מה שבכלי טהור מחמת יניקת כולו מהקרקע, **ובתיו"ט** שמה שבפנים נמשך לייחשב מחובר אחר הנוף היונק מן הקרקע.

**עיין אפיקי ים מג' ,וגר"ח סי' יג',** והנידון אם לייחשב מחובר צריך יניקה בלבד בקרקע או צריך שייעשה כמחובר לקרקע בלא הפסק כלי, וא"נ שצריך חבור בלא הפסק, א"כ מה שבתוך הכלי לא סגי בכך שיש יניקה מהקרקע דהכלי מפסיק ולכן צריך לטעם שהכל נמשך אחר הנוף.

**שי' הר"מ** דמיירי בעציץ נקוה ות"ק אתא לאפיקי שהנוף ייחשב תלוש, ולר"ש הנוף תלוש.

**ובתוספתא המובא בר"ש** עולה כפי' הר"ש, **ועיין כס"מ** דלהר"מ אית ב' הלכות , בנקוב כמתני' ובאינה נקוב כברייתא ואין סתירה ביניהם, **וצ"ע** דהא בתוספתא ליכא פלוגתא, ומודה ר"ש שעציץ שאינו נקוב נופו כמחובר, דהיינו שלמרות שיונק מאינו נקוב מ"מ יניקתו מן הקרקע כמחובר, וא"כ איך יתכן שבנקוב ונופו בחוץ לר"ש ייחשב כתלוש, שאם יניקתו מן הקרקע בעציץ שאינו נקוב הוי מחובר, ק"ו שיניקתו מן הקרקע כשהעציץ נקוב ייחשב מחובר, וצע"ג. **ועיין מל"מ בכורים צ"ב ה"ט.**

**עיין גר"ח סי"ג** שנקט בדעת הר"מ שהוא חולק ע"כ שעציץ שאינו נקוב נופו טהור, והקשה הא לענין תו"מ אזלינן בתר נופו, ומאידך לענין תולש בשבת הנחה ע"ג יתדות נחשב תולש ואינו נחשב יונק מהקרקע , ונקט הגר"ח שלענין תרו"מ צריך יניקה מקרקע וזהו אף ע"י אויר, אבל לענין טומאה הכשר ותולש בשבת הענין תלוי אם הוא מחובר לקרקע, ודרך אויר אינו נחשב מחובר לקרקע, ולכן אינו נקוב נופו אינו כמחובר, ועיי"ש גר"ח דמייתי גירסא בתוספתא שעציץ המונח ע"ג יתדות הריהו מוכשר לק"ט, וכהנ"ל שהוא אינו כמחובר. **ועיין אבי עזרי פ"ה מתרומות הט"ו.**

**לר"ש, להר"ש** ודעמיה הרי שהנוף הוא יונק מהקרקע והוי כעציץ נקוב כשלעצמו אך אינו גורר את העיקר הנמצא בעציץ שאינו נקוב, **ועיין תויו"ט** דהא ר"ש בעלמא ס"ל שעציץ נקוב הוא כאינו נקוב. ומבואר בשבת שלהכל לר"ש אינו נקוב כנקוב מלבד להכשר זרעים, ונקט התויו"ט שצ"ל דילפי' טומאה מהכשר.

**ולהר"מ** מיירי בעציץ נקוב, דלר"ש הוי כמחובר לענין טומאה, אולם הנוף אינו כמחובר ור"ש לשי' דמחמיר שאין עציץ נקוב נחשב כ"כ כקרקע ולכן הניוף אינו כמחובר, **עיין מרכה"מ. ודברי יחזקאל סי' ג'.**

**עיין גמ' גיטין כב'** פלוגתת אביי ורבא באילן בא"י ונופו בחו"ל, דלאביי חייב במעשר שהעיקר בתר יציקתו, ולרבא הנוף שבחו"ל פטור, ולכאורה להר"ש אין ענין למתני' כאן, דבמתני' לרבנן כל יניקה גוררת שאר האילן, ולר"ש נוף אינו יניקה אלא לעצמו. אולם כ"ז כשאין סתירה בין יניקת הנקב ליניקת הנוף, דהעציץ אינו נקוב ודיינינן אם יניקת הנוף גוררת שאר העציץ או לא. אולם התם יש יניקת העיקר בא"י כנגד יניקת הנוף בחו"ל, דב' היניקות סותרות זא"ז ולאביי בכה"ג יניקת החיבור עיקר ולרבא יניקת הנוף ויניקת שורש האילן שווין הם ולכן הנוף פטור ממעשר ומקום העיקר חייב במעשר. **ותימה על התוס' בחולין קכח' ד"ה "קישות"** שהוקשה לו מדוע לאביי לא יסבה ר"ש שאזלינן בתר העיקר וייחשב תלוש, ותי' שבמקום שהעיקר בתוך העציץ שאינו נקוב הרי שיניקתו קטנה ואז הנוף אינו בטל נינקתו. ולהנ"ל צ"ע הא אין שייכות וכמש"נ שודאי יניקת העיקר והנוף הם גורמים, אלא שבמתני' אין לעציץ שאינו נקוב שופ תורת דין בינקותו ואז הנוף גורם שייחשב מחובר, משא"כ התם היניקות סותרות לא"נ, וכמש"נ וצ"ע.

**ועיין תוס' גיטין כב' ד"ה "בתר"** שהקשה שכמו שלאביי יניקת גופו גורר הנוף, כ"כ לר"ש יניקת הנוף יגרור שאר העציץ שאינו נקוב. וג"כ יש ליישב כנ"ל. שבעציץ שאינו נקוב הא היניקה מהעציץ אין לה שום תורת דין , ולכן לרבנן אזלינן בתר נופו , ולר"ש לא אלים נופו לגרור עיקר העציץ. אולם התם ב' היניקות יש להם תורת דין, ודיינינן איזה מהם אלים, ולאביי אלים טפי יניקת גופו.

**עיין רש"י פסחים לד'** ד"ה "טהרו" שכ' שחבור לקרקע מטהר משום שבטל מתורת אוכל, **ועיי"ש קוב"ש קנו' וקה"י טהרות סי' ס'** דהא תרומה מחוברת אסורה לזרים וע"כ שלא בטל משם אוכל. **ובקוב"ש** כ' דודאי הוי אוכל רק נטהר מקרא, **ובקה"י** שלמרות שהוא מחובר ופקע מיניה שם אוכל מ"מ מכיון שיכול לתקנו לא פקע איסור תרומה מיניה, עיי"ש, **ובאמת י"ל** עוד שבעודו מחובר אינו תרומה אך אם יאכל אותו ישוב להיות אוכל תלוש וחוזר איסור תרומה, משא"כ טומאה כיון שפקעה פקעה.

**מ"י:** כלי וכו' שהשרשים יכולים לצאת וכו', **ובר"ש** דמיירי שהעציץ כעת אינו נקוב , **עיין דברי יחזקאל ב' ג'** אם גם לתרומה אף שאינו נקוב חשיב כמחובר מכיון שהשרש עתיד לינקב ולצאת. **עיין מל"מ** ב"ב מבכורים ה"ט ד"ה "ודע" שנסתפק בזה.

**הר"מ בפיהמ"ש** העמיד בנקוב, ותמוה א"כ מאי קמ"ל, **עיין חזון נחום** שאף כלי חרס צריך נקובה. **ובר"מ פ"ב הי"א** שאי"צ נקוב. וכשי' הר"ש הנ"ל. **והראב"ד הקשה שם** מדוע מתני' מיירי דוקא בכלי גללים, הא מבואר במנחות פד' שכלי חרס שאינו נקוב כנקוב, וביאר את הסוגיא במנחות באופן אחר, **ועיין תוס' גיטין ז' ע"ב.**

**ובאמת רש"י בגיטין ז' ע"ב** כ' שספינה של חרס לא בעי נקיבה, **וצ"ע** ממתני' מדוע מיירי דוקא בכלי גללים, **ועיין מל"מ שם** ד"ה "הגדל" שרש"י לשי' במנחות סט' ע"ב עיי"ש תד"ה "כלי אדמה" שכלי אדמה הוא כלי שחיקת אבנים וקמ"ל מתני' שהם ככלי חרס. **ובדברי יחזקאל שם** שדוקא לענין שבת ומעשרות חרס אי"צ נקיבה שהענין תלוי ביניקה ובכ"ח יש יניקה, משא"כ לחבור להכשר וטומאה צריך חבור לקרקע ולכן כ"ח צריכים נקיבה.

**עיין אפיקי ים** ח"ב סמ"ג שלענין הכשר מים דוקא עציץ נקוב העפר כקרקע ואינו מחשיב מים שבתוכו תלושין, אבל כלי אדמה שאינם נקובים אף שהעציץ כקרקע אבל המים נחשבים תלושים. ויש לדון בעציץ ע"ג יתדות שנחשב האילן כמחובר אם החול והמים ייחשב נמי כמחובר. **ע"ע חזו"א ד' י', ואפקי ים שם, וגר"ש גיטין פ"ק אות צג'.**

**עיי"ש חזו"א** שהעפר כקרקע ועי"כ המים מחוברין לקרקע, דוקא אם יש בו זרעים. והכלי אינו כמחובר כמבואר בגמ' בגיטין כב' לענין גט.

**ע"ע חזו"א ד' ה'** דלר"ש בשבת צה' שעציץ נקוב לכל התורה אינו כמחובר, ורק להכשר וטומאה הריהו כמחובר, דה"מ לענין הזרעים ולא לענין החול, ולכן מים שבתוכו חשיב תלושין.

**ויש לברר** הגדר דלר"ש עציץ נקוב לשבת ולתרומ"ע הוא כתלוש, ולטומאה הוא כמחובר, מהו הגדר בזה, ומבואר בגמ' בשבת שבניקב הכלי כמוציא רמונים מודה ר"ש שהכלי בטל וחשיב כמחובר, דהיינו שר"ש מודה שעציץ נקוב יש יניקה מהקרקע המחייב שייחשב מחובר, אלא ששם כלי מנתק מן הקרקע, ואם בטל שם כלי חוזר לייחשב מחובר לקרקע, ובגמ' שם מבעיא בשרש כנגד הנקב לר"ש מהו, וי"ל שכוונת ספק הגמ' אם מכיון שהשרש מול הקרקע ואין הכלי חוצץ בין שרש לקרקע הרי שאותו שורש אינו וחשב מובדל מהקרקע ע"י כלי לנתקו מן הקרקע . אולם לפי"ז הוו ב' נידונים שאין להם כ"כ קשר, דשרש נגד נקב הנידון שאין הכלי גורם סיבה לחצוץ מכיון שהשרש אינו מוקף כלי כלפי הקרקע, ובניקב כדי טהרתו הוי סברא שאין כלל כלי חוצץ, ובגמ' שם עביד דהכותא בין ב' הנידונים, וצ"ע בזה.

**ועכ"פ צ"ב** מהו הגדר שלענין טומאה לא מגרע ההפסק כלי, ובפרט שלענין תרו"מ הענין תלוי ביניקה, ולשבת והכשר וטומאה הענין תלוי בשם מחובר, וא"כ מדוע לתרו"מ סבר ר"ש דהכלי חוצץ ובענין הכשר שצריך מחובר הרי שאין הפסק כלי מנתק שם מחובר. ולכן מסתבר שילפותא דר"ש דהתורה ריבתה טהרה אצל זרעים, שבאמת ענין הכשר וטומאה תלוי בשם מחובר ולא רק ביניקה, וכלי נקוב יש בו סיבה לייחשב מחובר דרך הנקב ויש בו סיבה לייחשב תלוש ע"י היקף כלי, ונתחדש לענין הכשר שתד חיבור לקרקע ג"כ מפקיע שם תלוש, משא"כ לשבת ותרו"מ צד תלוש נחשב תלוש. ובשרש כנגד נקב הנידון שמכיון שהשרש אינו כנגד הכלי הריהו נחשב שאינו מוקף כלי ולכן אין בו צד תלוש, וכן בניקב כנגד טהרתו בטל כלל תורת כלי. **אולם לפי"ז יש לדון דלא כהחזו"א** שגם עפר שבתוך כלי מכיון שיש לו צד מחובר צריך להיות כמחובר, ואין סיבה דוקא זרעים, דלא אתינן מכח היניקה של הזרעים אלא מכח שהעפר טפל לקרקע דרך הנקב, וכמו לרבנן, ודו"ק היטב.

**עיין אפיקי ים** שכ' דנקב שיוצא שרש קטן, לרבנן הוי שיעור ביטול שם כלי, וכמבואר שם שנמנה בכלל מנין שעורים דביטול כלי, **והוכיח מרש"י שם** דה"מ לרבנן דכל הכלי חשיב מחובר לכה"ת, אבל לר"ש ל"ה ביטול כלי לכה"ת ולכן זהו רק סברא של יניקה. ויישב שם מהרש"א עיי"ש. ויעויין רמב"ן שבת צו' ועולה דלר"ש צריך נקב מוציא רימון, ועולה דלא כהנ"ל.

**מלאהו עפר וכו' בר"מ ובר"ש** שע"י שמלאהו עפר נתבטל משם כלי, ולכן המים שנאספים בו אינם מוכשרין וכן זרעים שבו כמחוברין, ועולה שמכיון שמלאים עפר הכלי כמחובר, **וצ"ע** הא אף אם יבטל משם כלי מדוע חשיב כמחובר, ומדוע זרים במחוברין, ומדוע אין תלישת מים בכלי שאינו כלי. **עיין גר"ח סי' יג', ועיין חזו"א ד' ז'** דמיירי שירדו גשמים בלא כוונה להדחה, דבכה"ג רק אם נאסרו בתוך כלי הוכשרו, ועדיין צ"ע מדוע הזרעים כמחוברין. וע"כ שמכיון שהכלי מוקף כולו בקרקע הוא נחשב כולו כקרקע. **הר"ש בפי' השני** סבר שמיירי שמלא עפר ועפר שבצדדים יונק מן הקרקע והוי כעציץ נקוב, ועולה שמחמת כן לא רק הזרעים מחוברין אלא אף העפר מחובר ולכן המים אינם מוכשרין, אם כי הא המים נאספים בכלי ומדוע אינו חשוב תלושין ועולה שמים שהם גם אסופין בכלי וגם מונחין בקרקע הריהן כמחוברין, ועיין בזה גר"ח שם וצ"ע, ועיין חזו"א ד' ג', ודברי יחזקאל ג' ו'.

**בתוספתא** שעציץ ע"ג יתדות כמחובר להכשר וטומאה, **ובגיטין ז' ע"ב** שע"ג יתדות ל"ח כמחובר, **עיין חזו"א ה' ה'** דע"כ אף לרבנן שאני הכשר וטומאה שכל יניקה נחשבת מחובר. **עיין זכרון שמואל ד' ו'** ונקט החזו"א דאה"נ ע"ג יתדות רק הזרעים טהורים אבל מים שבתוכם נחשבים תלושין, עיי"ש.

**בתוספתא** שנקב מן הצד אינו חבור, **והקשו דרש"י בשבת צז' ע"א** במתני' נקט שאף נקב בדובנו הוי נקב לשבת, **ועיין מל"מ פ"ב בכורים ה"ט ד"ה "ודע ששיעור"** שהקשה כן, **ובדברי יחזקאל** שענין שבת ותרומות תלוי ביניקה ולכן סגי במן הצד לייחשב מחובר, משא"כ לטהרות עניינו חבור לקרקע ול"ח מחובר ביניקה מן הצד, וזהו דלא כמש"נ שלר"ש להכשר הענין תלוי ביניקה, ואף לרבנן ע"ג יתדות חשיב מחובר למרות שלכה"ת ל"ח כמחובר, ולע"ע צ"ע.

**פ"ג**

**מ"א:** יש וכו' כל האוכלין המיוחדין לאדם וכו' ואי"צ מחשבה.

ונחזור עמש"כ בריש טהרות.

**הר"ש והרא"ש** ריש טהרות שכל בשר הראוי אף לאכילת עכו"ם אי"צ מחשבה. **אולם בר"מ** שם דוקא בשר שחוטה אי"צ מחשבה. **ובמ"א** שם דהא במ"ג כאן מבואר שנבלת בהמה טהורה אי"צ מחשבה. **ובמקד"ד מב' ג'** הקשה ממנחות קא' שערלה אי"צ מחשבה. **ובר"מ** פ"ג מאה"ט ה"ג שפרים הנשרפין צריכין מחשבה (עיין חזו"א עוקצין ה' יב', וקה"י מ').

**עיין מ"א** דבעינן דוקא מחשבת בעלים, וכמו בכלים. ובחזו"א כלים לא' יג' שכל מי שבידו לאכלו מהני מחשבתו. **ועיין או"ש** ה"א מטו"א הי"ט **ואבי עזרי** שם ה"ז.

**עיין יכין סקי"ט ומייתי תויו"ט** כלים פכ"ב שלא סגי במחשבה אלא צריך דבור. **ע"ע** שדן שם שאם מהני מחשבת עכו"ם. **עיין חזו"א ה' ב'** דלטומאה חמורה אי"צ מחשבה אף לבר פדא שצריך ראוי לגר. (עיין תוס' נידה נא' ע"א ד"ה "שום טומאה").

**ע"ע חזו"א** דריב"נ דפ"ח מטהרות מ"ו פליג רק הנע"ט שהוכשר מק"ו אבל טדאי במתני' דידו צריך מחשבה.

**ע"ע קה"י מז'** לבאר דברי תוס' מנחות סט' ד"ה "דבלע", שלאיסור אכילה חשיב אוכל בלא מחשבה, ורק לטומאת אוכלין צריך מחשבה להחשיבו אוכל.

**מ"ב:** מחתך מן האדם וכו' שצריך מחשבה. **ובגר"א** דמיירי שחיתך בשר בלא עצם שאין בו טומאת מת, דאל"ה הא מטמא ט"ח ואי"צ מחשבה והכשר.

**ובגמ' בכריתות כא'**  דמיירי שחתכו לכלב, ולכן צריך מחשבה, וכן מבואר במתני' שצריך הכשר וזהו משום שהכשר שהוכשר בשעת חתיכה בדם הבהמה אינו מכשיר מכיון שלא היה עדיין אוכל ול"ש בו הכשר. **ועיין חזו"א ה' יא'** שבחותך מן האדם לאדם אי"צ הכשר שהוכשר בדם מגפתו. **והר"מ** פ"ג מטו"א ה"ג דמוקים מתני' דוקא בפורש בשר מאליו ולא בנחתך. **ושם ה"ט** שהחותך לכלב צריך מחשבה ואי"צ הכשר, ולכן הוצרך לאוקמי מתני' בפורש מאליו ולכן צריך הכשר. **וצ"ע** מדוע להר"מ הכשר לפני שחשב עליו מהני,  **ועיין ראב"ד** שם שהשיג ממתני'. **ועיין כס"מ** דהר"מ גרס בגמ' בכריתות שחותך צריך מחשבה ולא הכשר ומוקמינן בחותך לכלב, וע"כ עולה דברייתא דכריתות שחותך לכלב אי"צ הכשר, וע"כ מתני' מיירי בנחתך מאליו ולכן צריך הכשר, **ועיי"ש ראב"ד** שגמר דבריו שחיתוך לאדם הוי מחשבה ותמה הכס"מ הא מיירי בחתך לכלב. **עיין ערול"נ כריתות כא', ומכה"מ.**

**עיין מל"מ פ"ב ממא"ס** ה"ג שהקשה על הר"מ שם שבשר אדם אסור באיסור עשה, ובגמ' בבכורות י' שדבר האסור אי"צ הכשר דאיסור חשבו, ומדוע בשר אדם צריך מחשבה, **עיי"ש או"ש**  דאיסור עשה אין חשבו, וכן שדוקא האסור לישראל ומותר לעכו"ם איסור חשבו אבל אמ"ב שאסור...

נבלת עוף טמא, **להר"ש והרא"ש** הוי כחלב שבכרכים אי"צ מחשבה, **ולהגר"א** הוי כחותך מן האדםשאף הכרכין צריך מחשבה שאין דרך לאכול עוף טמא. **ועיין מ"א** מה שתמה בשי' הר"ש,וברש"י ותוס' בכורות י' ע"א שבהמה טמאה שיש בה ב' גרעותות שלא נשחטה וטמאה הרי שלכן צריכה הכשר בכ"מ, וא"כ ה"ה עוף טמא, ועוד דייק בר"מ פ"ג ה"ג, ופ"ג מאה"ט הי"ג. **ובחזו"א ה' א'** הוכיח מהגמ' שם י' ע"ב שעורב דיינינן שאי"צ מחשבה רק משום שיש לו סימן טהרה א', וע"כ שעוף טמא צריך מחשבה אף בכרכיחם, דהתם מיירי הכרכים דבכפרים אף עוף טהור צריך מחשבה.

**והחלב, ובר"מ פ"ג ה"ג** חילק שבחלב שחוטה צריך מחשבה הכפרים, אבל חלב בהמה טהורה שמתה אי"צ מחשבה, **עין תוס' פ"ג ה"א. עיין רד"ל**  דמייתי רש"י (כריתות יב' ולא מצאתי, ואולי כוונתו לרש"י חולין קכח' ד"ה "חלב") שחלב בכפרים צריך מחשבה משום חשיבותו ואין רגילין בני כפרים העניים לאכלו, הרי שבזה סבר הר"מ שדוקא בשחיטה חשובה ולא כנבילה.

**ועיין חזו"א ה' ז'**  שבשר שנשחט לישראל הרי שהכוונה היתה להפריש חלב לשריפה ולכן צריך מחשבה. **אולם ברש"י ובתוס' בבכורות י' ע"א** שחלב לאו דוקא אלא אף שומן בהמה נמי, ומשום שהוא מאכל חשוב לבני כפרים ולכן צריך מחשבה. **ועיין חזו"א סק"ו** מה שתמה על **הרש"ש** בחולין קכ'. **עיין מקד"ד מב' ה'.**

שמרקעין ופטריות וכו', **עיין מ"א** דמייתי ירושלמי שבשביעית שאין ירקות מצויות אף הנ"ל חשיב אוכל. **בתוס'** דס"ד דר"ע שחלב שחוטה בכפרין אי"צ הכשר וצריכין מחשבה, **עיין נוב"י יו"ד ת' קח'** שזהו משום שחלב בכרכין אי"צ מחשבה ולכן יכולין לקבל הכשר אף בכפרין, שיש עליהם קצת שם אוכל וענין שיקבלו תורת גמר פרי ע"י הכשר.

**בתוס'**  עולשין שתלשן לבהמה וחשב לאדם צריכין שוב הכשר, **ובתוס' נידה** נ' ע"א ד"ה "שזרען" הוכיח דע"כ בסתמא עולשין הם מיועדים לבהמה, ולכן לעולם בתלשן לבהמה ל"ה אוכל, והקשה תוס' דהתם בנידה מבואר שרק עולשין שנזרעו לבהמה ל"ה אוכל, עיי"ש, ובתי' שני נקט דאף עולשין שנזרעו סתמא והם לאוכל אדם, מ"מ אם הוכשרו לבהמה ל"ח הכשר, ויש לדון אם כוונתו שאז מתברר שהיו לבהמה, ויותר מוטה בלשון התוס' דנקט שבהל' הכשר כל אוכל שהוכשר לבהמה אינו הכשר, עיי"ש.

**בתוס'** לענין חלב **עיין לעיל** בחילק בין חלב טריפה לחלב טמאה , וכן בחזו"א ה' ז', **ועיין מנח"ח קמז' ב'.**

**בתוס'** החותך כזית אמ"ה וחישב עליו צריך הכשר, חישב וחתך אי"צ הכשר, וביאר הר"ש שאם חישב עליו אי"צ הכשר שרץ מכיון שנטמא במגע בית הסתרים. ובר"ש העלה שאולי אף למ"ד אין מגע ביה"ס מטמא הכא אוכלא כמאן דאפרת. **ובגמ' חולין קנט'** שאין האמ"ה נחשב סלטט"ח מכיון ששימש מעשה עץ, וביארו שם רש"י ותוס' שאמ"ה צריך עצמות, ובשר אינו חלק מאמ"ה ולכן אין בשר נחלשב סלטט"ח שאי"צ הכשר לטו"א. **והר"מ** פ"ג ה"א פסק שמטמא משום סלטט"ח ולא משום טומאת ביה"ס. **ועיין גר"ח שצא'** שסוגיית הגמ' סברה שאמ"ה תלוןי רק בעצמות וגידין ולא בבשר ולכן ל"ש ביה סלטט"ח דהבשר שימש מעשה עץ ול"ה סיבת הט"ח. והר"מ פסק שגם בשר משווה לאמ"ה ולכן שייך סלטט"ח, **והראב"ד** סבר דלמרות שגם הבשר משווה לאמ"ה מ"מ מכיון שצריך גם לגידים ועצמות לכן ל"ח סלטט"ח, וחשיב עדיין מעשה עץ.

**עיין חזו"א ה' ד'** דמייתי תוס' בחולין עג' ע"ב שבשר שהיה סלטט"ח ושוב חזר להיות אינו מטמא ט"ח שצריך הכשר ומחשבה, ונקט דהכא בתוס' ובר"ש הא מיירי בבשר היוצא מאמ"ה ששוב אינו מטמא באמ"ה ומ"מ אי"צ מחשבה אלולי מעשה עץ. **ועיין תו"ר בחולין קכט' ד"ה "למה לי"** ועולה שם שבבשר הפורש מאמ"ה צריך הכשר שרץ ואי"צ הכשר מים. **וכן עיין רמב"ן ור"ן שם,** שבשר הפורש מאמ"ה מכיון שנחשב סלטט"ח רק אגב אביו דמשו"כ צריך הכשר שרץ, וכנראה מה שהיה סלטט"ח עם העצמות רק מחשיבו אוכל, אך אין הוא נחשב דבר טמא היות ולבשר עצמו לא היה כח לטמא.

**מ"ג:** נבלת בהמה טהורה אי"צ מחשבה, וברש"י בבכורות י' משום דלא מאיסא כנבלת טמאה, וכן מכיון שאין ב' ב' רעותות דנבילה וודאינה שחוטה. **עיין תוס' שם, ועיין חזו"א ה' ו'** שבאמת טמאה שחוטה שאין בה ב' גריעותות אי"צ מחשבה.

**ומבואר בכריתות כא'** דמיירי בפחות מכזית נבילה שמצורף לה בצק ולכן חשיב סלטט"ח ואי"צ הכשר מגע שרץ, מכיון שסלטט"ח בצירוף עם עוד חצי זית נבילה, אך צריך מחשבה מכיון שכעת אינו טמא טומאת נבילה רק טומאת אוכלין. **עיי"ש תוס'** ד"ה ר' חנינא, דנקט דזהו שי' ר' חייא אבל ר' חנינא פליג דחצי זית אינו נחשב סלטט"ח. **עיין ר"מ וכס"מ פ"ג מטו"א ה"ו.** בהנ"ל, וכן עולה שם שהבצק נמי אי"צ הכשר אגב החצי זית נבילה שאי"צ הכשר משום סלטט"ח. **עיין חזו"א ה' י'.**

**בתוס' חולין קכא' ד"ה "ולהעמידה"** שהוכיח מהסוגיא שם שעכו"ם ששחט ומפרכסת אין נחשב סלטט"ח מכיון שיכול לגררה לפחות מכזית ועולה שבפחות מכזית ל"א סלטט"ח. ותי' דמכיון שמפרכסת ל"א סופה למות ולגררה ,עיי"ש. **עיין חזו"א שם ה' ט' וגר"ח שצ'.**

**ע"ע רמב"ן** שבועות יא' **ושטמ"ק כריתות כא' ע"ב** בשמטות סק"ה שהקשו שצרוף בצק לח"ז נבילה לא יהני משום שבעה לה טומאה, ועיי"ש מה שכ' בזה, ונתבאר במק"א.

**הר"ש** ל"ג ברישא חלב דבנבילה אינה מטמאה ט"ח ובשחוטה לא מהני שחיטה להכשירה מכיון שלא חישב עדיין עליה. **ועיין רש"ש** דאוקים בחלב טמאה שסלטט"ח.

**בטילה ש"ס** מייתי תוס'ק מנחות סט' דנע"ט צריכה מחשבה לטומאה, ומ"מ הוי איסור אכילה בלא מחשבה, ואין לדמות איסור לטומאה. או משום שכשמניח בפיו חישב עליה .

תוס' ב"ק עז' להוכיח ממתני' כאן דסלטט"ח מהני להכשר טומאהושרץ אך לא מהני לאשווי אוכל, ומייתי שם הסוגיא זבחים קה' שנחלק בזה ר"מ דסבר ששעיר המשתלח סלטט"ח אף שאינו אוכל.

**ובר"ש ובר"מ** כאן שסלטט"ח אי"צ הכשר מים והכשר שרץ, **וכן בתוס' ב"ק** עז' **ובר"מ** פ"ג מאה"ט ה"ב.

**רש"י** בבכורות י', **וראב"ד** פ"ג מאה"ט ה"ג בפי' השני עיי"ש כס"מ, דבעי הכשר שרץ ורק לא בעי הכשר מים, **עיין שו"ת רע"א ת' צט'.**

**ובראב"ד** שם בפי' הראשון דבעי הכשר מים ולא בעי הכשר שרץ, דהיינו שסלטט"ח מהני רק שטומאתו כבר השתא קיימת כטומאה קלה, אך מ"מ צריך הכשר כדי לאשווי אוכל שנתקן. **ועיין רע"א שם, וצ"ע** מסוגיא דנידה נא' שאם אי"צ הכשר שרץ ק"ו שאי"צ הכשר מים. **עיין קה"י מב'.**

חלב אי"צ מחשבה **ובר"ש** דמיירי בטהורה ובשווקין אי"צ מחשבה, ואי"צ הכשר מים שהוכשר בשחיטה. **ובר"מ** דמיירי בחלב טמאה וצ"ע מדוע אי"צ מחשבה ומ"ש מנבילה עצמה וכבר הבאנו הרש"ש שמיירי בנחרה ולכן לא חשיב כניבילה שמתה מעצמה. ואי"צ מחשבה.

**עכ"פ עולה** שחלה טהורה אינו מטמא ט"ח וצריך הכשר שרץ ומים, וחלב טמאה מטט"ח ולכן אי"צ הכשר מים ושרץ. **ובר"מ פ"ג ה"ג** כלל חלב טהורה שאי"צ הכשר משום סלטט"ח **עיי"ש כס"מ. ועיין גר"ח שצא'**  שסבר הר"מ שלמרות שחלב טהורה אינו מטמא משום כזית נבילה מ"מ מטמא משום אבר נבילה עיי"ש שהוכיח זאת ולכן סבר הר"מ שחלב נבילה טהורה כבר חל עליה סלטט"ח בעודה אבר, ואף שחתכה נשאר בת טו"א מכח סלטט"ח, עיי"ש.

**לר"ש** גמל וכד' אי"צ מחשבה, **וברא"ש ור"מ** משום שמיועדים לאכילה, וברש"י בבכורות י' משום שיש להם סימן טהרה א' ולית בהו ב' גריעותות.

**מ"ד:** ומתבאר ששבת שחי נחשב אוכל, ומבושל אחר שנתן טעמו הריהו כעץ ואינו מטמא טו"א, **והקשה חזו"א ו' א'** הא להראב"ד כל שהיה ראוי למאכל שוב אינו יוצא אלא ע"י שנפסל מאכילת כלב, וחילק ששבת מעיקרא שם האוכל בטעמו ולכן כשיצא טעמו העץ אינו אוכל אף שלא נפסל מאכילת כלב. **ובתוספתא**  (בר"ש מ"ז) שתמרים וגרוגרות שנתנן בקדירה יצאו מטומאה כששנפסלו מאכילת אדם וצ"ע כנ"ל, ותי' החזו"א שצריך לומר שתמרים מבושלות נפסלו ממאכל כלב, וצ"ע לשון התוס'.

**בחזו"נ** מייתי ירושלמי **תרומות פי"א ה"א** ששבת אינו מק"ט מדאו', **ונקט** שנחלק עם **הבבלי נידה נא',** שבבבלי מבואר ששבת כשלעצמו מיועד לאכילה ומקבל טו"א, וכששם בקדירה ויצא כל טעמו אינו אוכל, ובירושלמי מבואר ששבת אינו מק"ט כלל מדאו'. ולכן בהניחו בקדירה אף שלא יצא טעמו לגמרי אינו מק"ט, ובירושלמי לא נתבאר בשבת שלא הניחו בקדירה אם חשיב או לא חשיב אוכל , וא"כ מודים הבבלי והירושלמי שבאוכלו חי הוי אוכל, וכשמניחו בקדירה או חושב עליו לקדירה הוי תבלין ואינו מק"ט אף בלא יצא טעמו. **עיי"ש מראה פנים.**

**ועיין ר"מ פ"א ה"ז**  ששבת שחשב עליו לקדירה או נתנו בקדירה אינו מטמא טו"א, וכמש"נ ששייך שיצא מידי מאכל לידי תבלין הן ע"י מחשבה אין ע"י שהניח בקדירה אף בלא מחשבה. וזה כוונת הירושלמי שאי,צ שייצא כל טעמו אלא ע"י שנתן בקדירהסגי במחשבה, ובלא נתן טעם אף שעשה מעשה לייעדו להיות תבלין מ"מ מדרבנן הריהו כאוכל, והבבלי לא סתר זאת, **ועיי"ש ראב"ד** שתמה מדוע סגי במחשבה לקדירה, עיי"ש.**עיין דרך אמונה** תרומות ז' י' - טו' יב'.

ועיין בחזון נחום שהאריך לתמוה בשי' הר"מ הנ"ל, **ובדברי הכס"מ** שפשטות דברי הראשונים כהר"מ ולא כהראב"ד. **וביאר** דברי **הר"מ וכן בר"י קורקוס** שאם בשעת לקיטה חשב עליו לקדירה חשיב תבלין, אבל מחשבה בעלמא אחר לקיטה לא מהני וצריך דוקא שייצא טעמו, וכבר ביארנו שבסוגיית בבלי וירושלמי נוטה כהר"מ. **אך עדיין צ"ע** מדוע הניחם בקדירה גרע ממחשבה אחר לקיטה, ומדוע צריך שייצא טעמו. וע"כ כדברי החזו"נ שמחשבה אחר לקיטה לא מהני, ובירושלמי יעלה הא גופא שמחשבה אחר לקיטה יהני מדאו' ולא מדרבנן ולכן סגי בכך שניטל מקצת טעמו, ועיין.

ועכ"פ עולה מהירושלמי שכל אוכל צריך שייצא כל טעמו, ובשבת סגי במקצת טעמו, ומשום שמדאו' אינו מקבל טו"א, הרי שע"כ או שלירושלמי שבת אינו אוכל, או שלירושלמי בהטילו את השבת לקדירה הוי כמחשבה ורק מדרבנן צריך שייצא מקצת טעמו, ובאמת מדרבנן מחשבה בעלמא לא מהני, וא"כ צ"ע הר"מ מדוע מחשבה מהני והטילו לקדירה לא מהני, ובחזו"נ שכוונת הר"מ שמהני מחשבה הוא בעת לקיטה, **ובחזו"א ו' א'** בעת זריעה. ובר"י קורקוס שמחשבה מפורשת עדיפא מהטלה לקדירה בלא כוונה מפורדת, ועכ"פ בירושלמי עולה שאי"צ שייצא אף מקצת טעמו ורק מדרבנן צריך שייצא מקצת טעמו, וסברת הר"י קורקוס וכל הנ"ל הוא בדרבנן ומדאו' באמת הוי כמחשבה.

**ובמקד"ד** מב' א' תי' דתבלין נחשב אוכל עם אוכל, ולכן חישב עליו יצא מידי טומאה, אבל בהטילו לקדירה חוזר לק"ט עם האוכל עד שייצא כל טעמו.

**ובאבי עזרי תי'** דבחישב עליו מהני, ובנפל מאליו או ע"י אחר פוקע שם אוכל רק אם יצא כל טעמו. אך עדיין צ"ע הירושלמי (הן לאבי עזרי הן למקד"ד) דא"כ היכן משכחת לה שסוי בכך שייצא מקצת טעמו , וע"כ הם יסברו שהירושלמי פליג על הבבלי.

**עוד עמדו האחרונים** איך להר"מ מהני במחשבה להוציאו מידי אוכל לתבלין, הא דבר שנכנס לטומאה במחשבה אינו יוצא אלא ע"י מעשה, וכמבואר בסוכה יג' אף לענין ידות אוכלין. **עיין אבי עזרי שם** שייסד שדוקא ירדבמחשבה צריך מעשה , אבל אוכל המיועד לכך מעצמו אי"צ מעשה וסגיח להורידו ממנו במחשבה. ואולי י"ל שמכיון שנתייעד מעצמו לאכילה הרי שמעצמוט נתייעד לאכילה בתנאי, שאם יבשלו אותו נתייעד למפרע שלזמן זה הוא לתבלין, אך לא כל אוכל המיועד מעצמו כגון כופת שאור, הרי שלא יהני יחוד לישיבה רק ע"י מעשה, ועיין.

**ומקד"ד מב' א'** היטה פלוגתת הר"מ והראב"ד למקום אחר (ובאמת לכ"ע מהני מחשבה) דלהר"מ אוכל לפני שק"ט ונעשה אינו ראוי לאדם אינו מק"ט, ולהראב"ד אף שלא ק"ט אינו יורד מלהיות ראוי לק"ט עד שיפסל מאכילת כלב, וסבר הר"מ שאף אם ראוי לאדם אך נתייעד להיות אינו מאכל אדם נמי יורד כ"ז שלא קיבל טומאה עיי"ש.

**הר"מ פ"ז ממע"ש ה"י** לענין מעשר שני, אם לקח השבת לאוכל או לתבלין, ומשמע שסתמו אינו עומד לאוכל. והגמ' בנידה נא' מבואר שסתמא עומד לאוכל. עיי"ש דרך אמונה שלענין מעשרות אין הדבר תלוי בשם אוכל שבשבת, אלא אם לקח לאוכל מותר ולקח לתבלין אסור משום קדושת מע"ש עיי"ש.

לולבי נרדין וכו' עד שימתוקו, **עיין תפארת שלמה וחזון נחום** שנחלקו בדברי הירושלמי אם לענין שביעית בעי נמי שימתוקו, או"ד שאני שביעית, ובחז"נ שבשביעית שלא מצויין ירקות לכן אף בלא מיתוק הוי אוכל.

**עיין חזו"א ו' ב' וכן מקד"ד מא' ב'** שלא כל פרי מר צריך מיתוק, אלא רק מה שצריך תיקון גדול, או רק אם עיקרו למאכל בהמה צריך תיקון. וכמבואר בירושלמי המובא במלאכ"ש.

**מ"ה:** הקושט וכו' תיאה וחלתית וכו', **ומבואר** דל"ח אוכל לטומאה ומע"ש. ובטבו"י פ"א מ"ה דלרבנן חשיבא אוכל לטומאה ולא לטבו"י, **ועיין תורי"ד נידה נא' ע"ב** דהתם מיירי שהם אוכל אגב פת. **ועיין חזו"א טבו"י א' ז' בשם רש"ש** דמתני' דהתם כר"ע דהכא, וצ"ע הא ר"ע פליג רק למעשר ולא לטומאה. עיין מרכה"מ פ"ז מטו"א ה"ח, **וד"א** פ"ב תרומות ה"ד.

**מבואר** דתבלין אינו מק"ט לכ"ע, אך לכ"א ניקח בכסף מעשר, **עיין מ"א** שהטעם דילפי' מקראי לענין טומאה שצריך דוקא אוכל שנאכל כמות שהוא, משא"כ למעשר ר"ע דריש כל אוכל אפי' בנאכל ע"י אחרים, וי"ל שהגדר בזה שלענין מעשר לכ"א לוקחין כל דבר שהוא לצורך מאכל ואי"צ שיהיה בו שם מאכל. וכמו קנקנים, ור"א חידש שאף תבלין לפני שהם צעורבבין עם האוכרל חשיבי כקנקנים שיש בהם שמן, ופשוט. **ועיין חזו"א ו' ג'.**

**הר"ש** כ' דפלפלין כקושט וכד' ואינו מק"ט ואינו ניקח בכסף מעשר, **והקשה** מ"ש מגרגיר דחייב במעשר, **ותי'** שפלפלין שצריך לגבל במים אינו נחשב אוכל משא"כ גרגיר מתבל בו כמות שהוא ותבלין המתבל כמות שהוא מק"ט. **ועיין תוס' יומא פא' ע"ב** שחילק באופן אחר, שפלפל שאבו במים וראוי גם לאכלו מק"ט, ורק פלפל שריסקו שאין אוכלין אותו רק מתבלין בו אינו מק"ט. אולם עולה שם בתוס' בתי' קמא שגרגיר אף שרק מתבלין בו מק"ט, דהיינו שכל תבלין שבעין מתבלין בו הוי אוכל, ופלפל שרק עם עירוב מים מתבלין בו צריך שיהיה ראוי לאכילה כדי שיק"ט, עיי"ש. וא"כ הוי כהר"ש שפלפל מכיון שמעורב במים אם אין אוכלין אותו אינו מק"ט, ודוקא גרגיר אף שאין אוכלין אותו מכיון שמתבל כמות שהוא מק"ט, ובתי' שני כ' שם שגרגיר נמי ראוי לאכילה, ואז הוי דלא כהר"ש, וכל תבלין שאין אוכלין אותו אינו מק"ט. וכן הר"ש כאן בתי' השני.

**ועולה** שגרגיר שעומד לתבלין מ"מ מכיון שראוי לאכילה מקט, **וצ"ע** מ"ש משבת שסתמו אינו עומד לאכילה ולכן אינו מק"ט. **עיין ד"א** פ"ב מתרומות ה"ד. ששבת אחר שמתבל אינו ראוי לאכילה ולכן אינו נחשב אוכל עד שיחשוב עליו לאכילה ,אבל תבלין שבקדירה אוכלין אותו עם הקדירה משו"כ אף באוכלו לעצמו חשיב אוכל אף בלא מחשבה.

בר"ש מבואר שמלח מק"ט, עיין תורי"ד נידה נא' שהוכיח שאינו מק"ט, **עיין אבהא"ז** פ"ה מאיסורי מזבח הי"א סק"ז .

**מ"ו:** פגין ובוסר בר"ש מיירי בתאנים וענבים, **ובר"מ** מיירי בכל פירות, **ובמ"א** שנחלקו אם סגי שיש שאוכלין אותן בעודם פגים ובוסר. ובחזו"א ו' ג' שנחלקו אם בראוי לתקנן אם מהני להו קודם שתיקנן. **ועיין יכין** שבוסר יותר פרי מפגין ואשמעינן לריב"נ אף בוסר אינו מק"ט.

**עיין חזון נחום דמייתי ירושלמי בשביעית פ"ד מ"ו,** דמבואר שם במתני' שפגין משהזביחו (שנעשו אדומים) מותרין בשביעית בשדה ולא בבית משום הפסד פירות שביעית, ובעיא שם אם מותר לעשות מהם מלוגמא, מתוך שהם נחשבים פירות לשדה , ותלי בר"ע וריב"נ דידן אם מק"ט, דלר"ע שמק"ט בע"כ הוי פרי ואסור לעשות מהם מלוגמא, ודתי דמתני' דורן מיירי מיד לפני שהזביחו, וע"כ דהוי רק לענין טו"א, אבל לענין שביעית בעי הזריחו ולכן אין מכאן ראיה לענין של שביעית. עוד מיישב דמתני' דורן מיירי בתאנים, ובשאר פירות לכ"ע צריך עונת מעשרות אף לר"א, עוד מתרץ דמתני' דשביעית לכ"ע אף לריב"נ דמ"מ חשיב פרי לשביעית אולם ל"ח פרי לטומאה וכן אף לר"ע קודם שהזריחו יש בהם איסור הפסד שביעית, **עיין חזו"א שביעית פי"ט כה' כו'. ועיין בחז"נ** ועולהלו דמתני' דר"ע הוא משהזריחו ופחות מכן לא מק"ט, ובשאר פירות דוקא בעונת מעשרות מק"ט, ור"ע פליג דוקא בתאנים ששעורי משהזריחו, ותמה על הר"מ שפסק לענין ק"ט שכל הפירות שעורו משיזריחו.

פריצי זיתים, **בר"מ** שדוקא בנפרץ ד' קבין לכור או פחות מזה, אבל ביותר מזה הוי מלקטן לאוכל. **עיין חזו"א ו' ה'** אולם בר"ש כ' דהוי זיתים רעים שאינם מוציאין שמן ד' קבין לכור. **ע"ע רמב"ן** ב"מ ק"ה **בשם ר"ח ובשם רה"ג** שמיירי בזיתים שנסחטו ואינם ראויין לאכילה, **ועיין חזו"א טהרות יג' ח'** ד"ה "והא" שהקשה על אופן דומה דמכיון שהיו ראויין לאכילה ולא יצאו מידי אכילת כלב מדוע אינם מק"ט, ותי' שדריכה הוא שנוי מעשה המפקיעין מאוכל, **ועיין מקד"ד**  **מב'** א' שהאוכל היה אוכל עם המשקה שבו ובנפרד המשקה פקע שם האוכל.

**ע"ע חזו"א טהרות יג' ח'** בענין תוס' המובא בר"ש טהרות פ"י מ"ה דלפי' הר"ש שם פריצי זיתים טמאין והכא מבואר דטהורין, עיי"ש חזו"א מה שיישב דלא כהר"ש.

**בתוס'** לגי' הגר"א, וכן עולה **בר"מ פ"ה מטו"א הי"ז – יח' –** שבגרעיני זיתים וענבים לא מהני אף שליקה, ולגרעיני חרובים מהני שליקה ולא מהני איסוף לאכילה. ובחזו"א ב' ה' העיר שהר"מ בתרומות פסק שגרעינין אסורין לזרים אף בלא כניסה עיי"ש, ותי' החזו"א דגרעינין הוי כשרץ פירות שאסורין לזרים אך אינם אוכל לטו"א. **עיין או"ש** פי"א מתרומות הי"א **ועיי"ש ד"א.**

**בר"ש** גרס בתוס' שפריצי זיתים לא מהני כינסן לאכילה , **ובגר"א** גרס דמהני כינסן לאכילה, **וכן בר"מ** פ"א הי"ב. **בתוס'** סגי העופות מטמאין, ובחזו"א ו' ה' ביאר דמכיון שלעולם אינם מתבשלין הם טמאין בעודם בוסר. **עיין עירובין כח' ע"א.** וסגי עולשין וכו' לשי' הר"ש בעונת מעשר אין מיטמאין ופחות מכאן מיטמאין והעיר הר"ש דאיפכא מסתברא , **וגי' הגר"א** שבעונתן מיטמאין ופחות מכאן ששלקן אין מיטמאין.

**בתוס'** , ר"נ אומר זתים ובוסר שסחטן עד שלא בא לעונת מעשרות המשקה טהור, וזאת למרות שהל' כר"ע שפגין ובוסר מק"ט מ"מ המשקה אינו מק"ט, **עיין ר"מ פ"א הי"ג** שבוסר מק"ט, **ובד"ה** שמשקין היוצא מהם אינו מכשיר ומק"ט. **ובר"מ** ביאר שבוסרק נחשב אוכל אך משקין היוצאין ממנו איננו שמן ויין. אלא כשאר מי פירות שאמק"ט, **אולם הראב"ד שם ה"ד** שמי פירות מק"ט, וצ"ל שמי בוסר אף מי פירות אינו נחשב, דהא הראב"ד ל"ה על הר"מ ועל התוספתא הנ"ל. (עיין פמ"ג שכ' א' שסחיטת מי בוסר אינו סחיטה לחייב בשבת.)

**ובתוס'** שכל אסוה"נ מק"ט, ולר"ש אינם מק"ט מלבד בשר וחלב, וטעמו של ר"ש משום שאסוה"נ אין אתה יכול להאכילו לאחרים ולכן ל"ח אוכל. ובו"ח או שהיה לו שעת כושר או דלר"ש בו"ח מותר בהנאה.

**עיין תוס' סוטה כה' ע"ב** שהקשה איך אסוה"נ מק"ט הא אין להם שעור דכתותי מכתת שעורא, **ועיין פו"ח אהע"ז קכד'**  שדייק בר"מ ספ"א מטו"אר שבאמת אסוה"נ רק ניטמאות ואינם מטמאות, ומשום שלטמא צריך שיעור. **תורת גיטין שם** שייסד שלענין טומאה שגם פירורין מצטרפין ואי"צ להיות מחוברין ל"ש בהו כתמ"ש. **ועיין קה"י סוכה סי' כה'** שהאריך בכ"ז, ומייתי מנחת ברוך שבטומאה אין ענין שיעור אלא צריך אוכל שנאכל בב"א, וכן רצה לדמות שסנדל סולם וקורה שאין להם שיעור אלא הם צריכים שם סנדל וכד', וכ"כ בענין טומאה ובקה"י דחה דהא שם אוכל יש במשהו וצריך כזית בתורת שעור, ומסיק שם שבטומאה אי"ז שיעור לחשיבות אלא הוי דין כמות ובזה ל"ש כמ"ש.

**עיין חזו"א מכשירין ט' ז'** להר"מ שאוכל שנפסל מאכילת אדם טהור, הא היה לו שעת כושר, וכמו לר"ש בבו"ח שאסובה"ז וטמא משום שהיה לו שעת כושר. ויש לחלק בין נפסל באמת מאכילה, לבין אסוה"ז שמפקיע שם אוכל שזהו דוקא בנפסל מאכילה מעיקרו.

**מבואר** בתוס' שנחלקו אם כרשינין מק"ט ואם חייבים במעשרות ותלוי זב"ז כמבואר בגמ' נידה נ' ע"א **והר"מ פ"ב מתרומות** שכרשינין חייבים במעשר מפני שאוכלין אותן בשני רעבון, **ובפ"א ה"ט** שכרשיניו אינם מק"ט אא"כ ייחדן לאכילת אדם. עיין מרומי שדה נידה שם, ומעדני ארץ פ"ב מתרומות ה"ב.

**עוד מבואר** שתמרים וגרגורות שנתנן בקדירה לתבלין מיטמאין עד שיפסלו מאכילת אדם. **וכן פסק הר"מ,** והחזו"א ו' א'/ הקשה על הראב"ד שצריך שיפסל מאכילת כלב, וגרס כן בתוס' ואכילת כלב, **אך תמוה הכס"מ פ"א ה"ח**דנקט אף בדעת הר"מ עד שיפסל מאכילת כלב למרות שלהר"מ קודם שנטמא סגי בנפסל מאכילת אדם.

**מ"ז:** הקור וכו' עיין תוס' פלוגתא בין ת"ק לר"י, **ובגמ' ערובין כז'** מאי נ"מ בין ת"ק לר"י, **ולאביי** נ"מ בבישלו, ולרבא בבישלו לכ"ע הוי אוכל, ונ"מ רק לברכה אם בב"א או שהכל. **ועיין חזו"א ו' ד'** שביאר בעור ששלקו שלא מהני מכיון שאין זה אוכל שדיברה בו תורה, וכ"כ קור לאבייב בישלו, ועיין בחזו"א שמ"מ לענין מעשר מכיון שלבסוף ראוי ע"י תיקון לאכלו משו"כ למעשר מהניל ייחשב אוכל, והקשה החזו"א מדוע בעור אף ששלקו לא מהני למעשר. עיי"ש.

**ועיין תוס' נידה נא' ע"ב** שקור פודים בו מעשר מכיון שראוי לאכילה ע"י טורח (אך לטו"א כעת אינו אוכל, ובקושט שסגי בתיקון קטן אם הוי אוכל למעשר הוי מק"ט) **והקשה התויו"ט כאן** לאביי שקור אף ע"י שליקה אינו אוכל לק"ט מדוע נקנה בכ"מ. **ומייתי התוס' בעירובין כח'** שקור סופו להקשות ולכן אינו מק"ט וקונים בו מעשר משום שכעת הוא רך והוא אוכל. משא"כ קושט שצריך תיקון אינו אוכל לא למעשרא ולא לק"ט.

**ועיין רשב"א וריטב"א עירובין שם** ועולה שקור אי"צ תיקון אלא חסרונו שאינו עשוי מעיקרא לאכילה, **עיין מקד"ד מב' ב' ד"ה והנה רש"י.**

**ע"ע בריטב"א** שם בענין כפניות המבואר במתני' שמק"ט מכיון שיכול לתקנם **ובתוס'** כ' דמכיון שסגי בתיקון קל, **ובריטב"א** משום שמעיקרם הם מיועדים לאכילה. (עיי"ש גאון יעקב).

**מ"ח:** דגים וכו' בש"א משיצודו, ובגמ' בחולין עה' דב"ש כריה"ג שבן פקועה מק'"ט בחייו והוי כמו דגים שאי"צ שחיטה, **ועיי"ש קר"א** דהא דגים משיצודו מיירי שהוציאן מן המים ועומדים למות, וא"כ מאי שייטא לבן פקועה, **ועיין תפא"י** שכ' נמי שבע"כ מיירי בהוציאן מן המים דאל"ה מדוע מיירי שניצודו הא אף דג במים שלא ניצוד יק"ט, (והיה מקום לומר שבאמת לב"ש בעיקרון אי"צ שיצודו וגם במים בלא שניצודו היו צריכים לק"ט, אלא שאמק"ט משום דהוו כספינה בים שנתמעטה מטומאה).

**ועיין מקד"ד מב' ב'** שחקר אם חייב אמק"ט משום שיש בה חיות או משום שאינה אוכל. ולב"ש וריה"ג ודאי אין חיות סיבה שלאיק"ט. ע"ע שם דנקט דלא סגי בכך שאינם מחוסרין שחיטה, אלא צריך מעשה המתירן לאכילה, ובשחיטה של בן פקועה יש כאן מעשה שחיטת האם המתרת באכילה, וכן אסיפת דגים מתרת באכילה, ולכן לב"ש וריה"ג אסיכת דגים ובן פקועה ע"י שחיטת אמו נתייעדו לאכילה. והוי כמו שחוטה מפרכסת שיש בה חיות ומחמת מעשה שחיטה המכשיר לאכילה נעשה אוכל ומקט.

**עיין גרי"ז רפ"ב זבחים. ע"ע במקד"ד** שבלא הוציאן מן המים אף שניצודו אמק"ט מכיון שדג מטבילין בעינו ואם מטבילין בו ק"ו שאמק"ט, וצ"ע אם אף ביצא בעצמו מן המים יק"ט, ומשמע שצריך שיצוד כדי שייחשב אוכל ולמקד"ד באמת צריך ב' דברים , שיצוד כדי שאסיפתן מייעדו לאכילה ושיצא מן המים כדי שלא יחחשב כמקוה, ובאמת אין מפורש שלא סגי בצידה, ואולי אם ניכוד סגי אף שהוא בתוך המים, וההכרח של התפא"י הוא דאם אי"צ להוציאו מן המים א"כ אף סתם דג במים יק"ט אולם אם צריך אסיפה אולי צידה בתוך המים נחשב אסיפה, ומשום טעמו של המקד"ד שאם מטבילין בו ק"ו שאמק"ט, **חד"א**  , הוי נידון אם הכשר המים לק"ט ומקוה אם תלויין זב"ז וכתבנו בזה במקוואות. **ועוד,** אולי הא גופא שייעד הדג לאכילה אף בתוך המים שוב א"א להטביל בו שנפרד מן הים לייחשב אוכל, אולם אם דנין דג כספינה אולי חייבים להוציאו ולא מהני ייעודו לאכילה כמו שלא מהני ספינה ככלי להוציאה מכלל ים שאמק"ט, ועיין. **עיין מ"א** לדון בחגבים אם לב"ש מק"ט אף שלא ניצודו ואינם עומדים למות.

**ועולה** דלב"ש משיצודו, לב"ב משימותו, ולר"ע אם יש חיות שאינו יכול עוד לחיות מק"ט, **ובגמ' חולין**  דנ"מ במקרטע, וברא"ש כאן ובתוס' שם דהנ"מ בין ב"ש לר"ע, דלב"ש מקרטע דהיינו שהדג חזק מאד מ"מ מק"ט ולר"ע אמק"ט, **וברש"י שם** שהנ"מ בין ב"ה לר"ע, שמקרטע הוא מפרכס ולב"ה עדיין חי ולר"ע חשיב מת.

**עיין מ"א** דמקרטע פי' רש"י בחולין דהיינו שיבש בין סנפריו שבשבת קז' ע"ב מבואר שבכה"ג נחשב הוצאת נשמה, ובזה לר"ע חשיב אוכל ולב"ה לו. ולמרות שנחשב כמת מ"מ מכיון שאין אנשים אוכלין אותו משום בל תשקצו לכן אמק"ט. **ועיין תפא"י סז'** שהאריך בזה והקשה מדוע דג מפרכס שונה מבהמה מפרכסת שמק"ט. עיי"ש מה שיישב. **ועצ"ל** שבהמה ששחיטה מייעדתה לאכילה אף מפרכסת חשיבא אוכל, משא"כ בדג שאין מעשה המייעדו לאכילה, ולא סברי שאסיפה מכשרתן, לכן לב"ה דוקא צריך שימותו ממש. או י"ל שדג יותר מאוס במפרכס, ועדיין צ"ע.

**הר"מ פ"ב ה"ו** כב"ה שדגים טמאים משימותו. **והנה הגמ'** בחולין שם בדג טריפה שאינו עשוי לחיות אם מק"ט. **וברש"י ור"ג שם** שהספק לכ"ע שסגי באינם יכולים לחיות הנידון אם טריפה חשיב אינו יכול לחיות או"ד מכיון שדגים אין בהם שחיטה אין בהם טריפה. וצד זה צ"ב ויבואר להלן. אולם צ"ע דהר"מ הנ"ל פסק שדג טריפה הוי ספק מק"ט וע"כ דלהר"מ ספק הגמ' אף לב"ה ולא רק לר"ע, **עיין חנו"ז, קר"א שם, מנח"ח קס' ד', וחזו"א ו' ו'.**

ובמנח"ח שע"כ טרפות גרע מסתם אינו ראוי לחיות מכיון שמחתכי סמנייהו. אולם צ"ע הא בהמה מפרכסת מק"ט רק בשחטה ישראל, ובשחטה עכו"ם לא, הא תיפו"ל שנטרפה. וא"כ מ"ש טרפות דג מטרפות בהמה, וע"כ שעיקר הענין הוא הכנה למאכל, ובהמה הוא ע"י שחיטה כשירה, ולדג סגי טרפות מכיון שאי"צ שחיטה וכמש"כ המנח"ח שטרפות גרע מסתם עומדת למות, וצ"ע. **עיין מלא רועים חולין עח'.**

**ייחור של תאנה , במ"א** ביאר שלר' יהודה הוי חבור כמו עציץ שאינו נקוב ונופו בחוץ, ולא מובן דהתם הזרעים צומחין וחיים ולכן שייך שיניקתן גם מהחוץ, וכאן הא אין יכול לחיות ואינו יונק. **עיין חזו"א ו' ז' .**וכנראה עולה שלר"י אין ענין חבור תלוי כלל ביניקה, והא חזינן שגם בנין מחובר לקרקע חשיב מחובר, ואין הענין תלוי ביניקה, דיינינן עד מתי נחשב מחובר.

**עיין תוספתא** פ"ב ה"ד אילן שנפשח כתלוש, ולכאורה היינו מתני' וכרבנן, **ועיי"ש דהר"מ פ"ב ה"ב וה"ד** מייתי ב' הלכות, אילן שנפשח ויחור של תאנה שנפשח, וביאר שייחור שנפשח מיירי שהייחור נתלש מאילן, אך אילן שנפשח מיירי שכל העץ נחלק לב' והנפשח מעורה רק עם השרשים ובזה לא נחלק ר"י, עיי"ש עוד שדייק בר"מ שבייחור לא כ' שהוא כתלוש , ובאמת לענין שבת נחשב מחובר ורק לטומאה הוא כתלוש, אבל באילן שנפשח כ' הר"מ כתלוש דהיינו אף לשבת. והוכיח מתוס' בחולין קכח' ע"ב ד"ה "ר' יהודה" שהשווה ייחור שנפשח לתאנים שצמקו שמק"ט אך הריהם כמחוברים לשבת.

**אך מייתי תוס' בסוכה י' ע"ב** שייחור שנפשח כשר לסכך בו, ורצה לומר שמחובר דסוכה תלוי בק"ט ולכן הוי כטומאה ולא כשבת. ומייתי הרמ"א של' ז' שיחור שנפשח כתלוש, אולם דייק מהר"מ הנ"ל דל"כ ונקט כן לדינא כהר"מ.

**עיין חולין קכח' ע"ב** אם ייחור שנפשח ועמו ייחור מחובר, או אף האילן עצמו, אם נעשה יד לייחור שנפשח להכניס טומאה, ועיין חזו"א א' יד' ד"ה חולין קכח' שדן הא אינו משמצש ייחור לחבירו ומדוע חשיב יד. ועולה ששייך חבור של מחובר משום יד.

בהא דמחובר אמק"ט **ברש"י בחולין** קיח' ע"ב ד"ה "תחלת" משום דאל"כ טימאת הכל עיי"ש. **ובפסחים לד' ע"א** כ' רש"י משום שאינו אוכל, עיין **קוב"ש** פסחים קנו', **וקה"י** שם סי' ז'.

**הובא לעיל הרד"ל דשייך** מחובר לשבת ולא לטומאה**, וכן בגמ' בחולין קכז' ע"ב**  שתאנים שצמקו חשיבי מחובר לשבת ומק"ט. ואם ענין מחובר לטומאה הוא משום שם אוכל א"ש אף דהוי מחובר לשבת, אך אם עניינו תורת מחובר צ"ב מהו גדר חבור ושבת לעומת חבור לטומאה, **ועיין זכרון שמואל ד' ז'** שכ' שלטומאה צריך "חבור לקרקע" או יניקה מקרקע, משא"כ לשבת אי,צ שם חבור לקרקע אלא שם מחובר בלבד (אולי שאינו חפץ אלא הריהו כקרקע) או שאי"צ יניקה מקרקע עיי"ש.

**הבאנו לעיל** הר"מ שנקט שייחור שנפשח ואילן שנפשח הוו ב' דברים, ובאילן שנפשח אף לר"י כתלוש. ושם בגמ' לגבי תאנים שייבשו, לרש"י מיירי שיבשו סתם, **ובר"מ שם** דמיירי שורש האילן והפירות שהריהם כתלושין . ובראב"ד שאין מקור לדברי הר"מ, **ותמה הכס"מ** הא פירות יבשיםהוו כתלושין, **ותי' הכס"מ** דמיירי ביבש אילן ולא יבשו פירות, **דלהר"מ** הם כתלושין, לראב"ד הם כמחוברין. **ועיין חזו"א ג' ג' – ו' ז' .** שהנידון אם אילן יבש יכול לחזור ולצמוח, אבל ביבשו פירות ודאי אין עשוי עוד לצמוח. **ועיין גר"ח פ"ב מטו"א**  דבאמת דבר יבש נמי חשיב מחובר, **ואז חקר** אם פירות שיבשו רק בהם חל תורת תלוש, וכוונתו מכיון שכל חבור הפירות לאילן היה לצורך יניקה, וכשפסק לינוק הוי כנתלש. **או"ד** באמת עצם הפרי כחפץ חבורו לעץ קיים אף בלא יניקה, אלא כמו כל אבן התקועה בקרקע, וע"י שיבש לא פקע ממנו תורת מחובר. ורק לענין טו"א מכיון שהפרי אינו יונק מהעץ חשיב אוכל אף שהוא מחובר לכה"ת. **ונקט** דנ"מ לפירות שלא יבשו המחוברין לעץ שיבש, שאם הסיבה שביבשו הריהם כתלושין הוא משום שגמרו לינוק, הרי שזהו דוקא אם הפרי הפסחק לינוק ואז הוא כתלוש, אך אם הפרי עדיין היה יונק רק האילן יבש, הרי שלא חל סיבה שהפרי ינתק מהאילן. הרי שהפרי מחובר לאילן והאילן לקרקע וחשיב הפרי מחובר. **וזוהי שי' הראב"ד**  אולם אם פרי יבש לא פקע סיבת חבורו לעץ והסיבה שהוא כתלוש מכיון שדין טו"א אינו תלוי בדין מחובר של כה"ת אלא אם יבש חשיב אוכל ומק"ט אף במחובר, הרי שאף שהפרי היה צריך לינוק אך מ"מ מכיון שהעץ יבש והפרי אינו יונק משו"כ חשיב הפרי כתלוש דהריהו כאוכל אף במחובר ומק"ט, **עוד נקט** דהר"מ יסבור כהראב"ד, רק יחלוק שאם בפועל הפרי אינו יונק אף ע"י שייבש האילן נמי הפרי נחשב תלוש לכה"ת. **וצ"ע** הא נפקא דלהראב"ד ולפי' השני בר"מ דין תלוש בפרי לשבת ולטו"א הוא שווה, ובחולין קכז' שתאנים שצמקו הוי אוכל לטו"א ומחובר לשבת. ואולי ילמד בגר"ח שתאנים שצמקו הם מחוברין ומ"מ מק"ט אם יש עליהם שם אוכל אף שהם מחוברין. אך עדיין צ"ע דהא נקט שפרי תלישתו מעת שאינו יונק, וא"כ אם התאנה יש לה שם אוכל הריהי צריכה להיות תלושה לכ"ד.

**וצ"ל כמש"נ,** שלענין שבת אי"צ חבור ויניקה מקרקע, וסגי שאינו נחשב חפץ המיטלטל. (וכביכול המלאכה הוא התיקון של תלישה מהקרקע לעשותה חפץ מיטלטל) ולענין טו"א המטהרו הוא דוקא חבור לקרקע ויניקה מקרקע, ובזה סבר הראב"ד שעכ"פ צריך שיחול על התאנה שם תלישה לענין טו"א ע"י הפסקת היניקה, וזה ע"י שהתאנה עצמה פקע ממנה האפשרות לינק, אבל אם התאנה יונקת והאילן יבש אף שאין בפועל יניקה מהקרקע הרי שלא חל שנוי בתאנה להפכה לאוכל ואינה מק"ט. ולהר"מ בפי' הראשון סבר שאי"צ כלל תורת תלישה אלא תורת שם אוכל אף שהוא מחובר, ולכן אם אין התאנה יונקת מחמת האילן נמי ע"י שפקע יניקה מהתאנה הריהו אוכל ואינה נטהרת בחבורה לקרקע. ועדיין הן לראב"ד הן להר"מ מ"מ התאנה החוברת לאילן הריהי מחוברת לענין שבת מכיון שמ"מ היא אינה חפץ המיטלטל אף שמחמת שם אוכל אינה נטהרת בטהרת חבור לקרקע.

**ע"ע חזו"א ג' כ', ומנח"ח שבת קוצר ה', ודבר אברהם כה' ד' טו, וכה' יז', ונשמ"א כלל יב' וביאור הלכה שלו' יב'.**

**מ"ט:** מבואר שחלב בהמה טהורה נתמעט מלייחשב נבילה ואינו נטמא משום דכתיב ייעשה לכל מלאכה, משא"כ חלב חייה וחלב בהמה טמאה, ובפשטות ה"מ חלב ולא שומן. שכמו שחלב חייה מכיון שמותר באכילה אסור בנבילה, כ"כ שומן המותר באכילה אסור בנבילה, **ועיין מ"א** שהביא תוס' בבכורות דף י' שכל שומן נמי מחשבה והכשר. דרש"י ותוס' כ' שם שחלב לאו דוקא אלא שומן נמי לא אכלי בכפרים. וע"ז כ' שחלב צריך מחשבה מכיון שאין סלטט"ח, ועולה ששומן נמי אינו מטמא הנבילה, ובאמת כד נעיינת שם אין הזרה אלא מיירי בשומן רק לענין מחשבה בלבד. ודחק שכוונת תוס' רק לענין מחשבה שרגילין לאכול אותם, אבל הכשר אי"צ מכיון שמטמא טומאה חמורקה. **ועיין רש"ש** חולין קכ' ע"א על תד"ה "הוא" דנקט בדעת תוס' בבכורות שכל שומן אינו מטמא משום נבילה , **ועיין חזו"א** ה' ו' . **ועיין מנח"ח** קמז' ב'.

**בר"מ** מבואר שחלב נבילה טהורה צריכה הכשר מים ולא הכשר שרץ, וכן בנ"ע טמא, **וכן עולה בר"מ** פ"א משאה"ט ה"ה. **עיי"ש גליון רע"א** שודאי צריך אף הכשר שרץ. ועיין משבב"ז בריש במסכת טהרות. **ועין חזו"א ו' ט'. ועיין כס"מ** פ"ג מאה"ט הי"ד.

חלב בהמה טמאה אם צריך מחשבה בשווקים, **עיין לעיל מ"ג דבר"מ וברע"ב** עולה שחלב בהמה טמאה אי"צ מחשבה **עיי"ש יכין ורש"ש.**

דגים וחגבים טמאים צריכים מחשבה בכפרים, **ובר"מ פ"ג ה"ג** ליהפך שדוקא בכפרים אי"צ מחשבה, והענין תמוה מדוע עדיפי כפרים. **עיין חזו"א ו' ח'. ועיין רצ"ל רפ"ג** דמיירי בדגים קטנים שאינם עולים על שולחןמלכים, ולכן בכפרים אוכלים אותם ולא בכרכים ולכן בכרכין צריך מחשבה.

מ"י מי"א: נחלקו ר"א ורבנן אם דבש כמחובר. ועיין ב"ב סה' ע"ב דס"ד שנחלקו בחקקו ולבסוף קבעו אם נחשב הכוורת מחובר, והדבש טפל לכוורת, או חקקו וקבעו חשיב הכוורת שקבעה בקרקע כתלוש. ומסיק דטעמו שלך ר"א מקרא ד"ערת דבש". **וברשב"ם** שבאמת אין צריך כוורת מחוברת לקרקע, ומ"מ לר"א הדבש כקרקע, **וברשב"ם** שאם תלשו הדבש נהפך להיות כשאר מטלטלין ומק"ט, **ובתוס'** שאף בתלשו לכוורת מק"ט רק מדרבנן.

**אולם ברע"ב ומקורו בתוס' מובא בר"ש מי"א** שבמחובר הכוורת בטיט לכ"ע הוי הכוורת והדבש מחובר, ובעומד ע"ג יתדות הוי תלוש, ונחלקו בעומד ע"ג קרקע שלא ע"ג טיט אם הוי מחובר או תלוש. **ועולה דלא כתוס'** שנחלקו על הדבש בלא שהכוורת כלל מחוברת.

**ועיין ברע"ב ומקורו בתוס' מובא בר"ש מי"א** שבמחובר הכוורת בטיט לכ"ע הוי הכוורת והדבש מחובר, ובעומד ע"ג יתדות ומ"מ נחלקו ר"א ורבנן, **ובבועז** שם אות ג' מייתי ירושלמי כהרע"ב, **והרע"א** דחה דע"כ סוגיא דר"ב עפ"י הראשונים שם דלא כהירושלמי, **ויש לדון בדברי הרשב"ם שם**  שכ' דמיירי בכוורת מונחת ע"ג קרקע אע"פ שאינה ממש מחוברת, ומשמע דלא מיירי בע"ג יתדות.

**והגדרים** צ"ב דלתוס' דבש הנוצר הבכוורת ,אף שאינם כלל מחוברים לקרקע, מ"מ הדבש והכוורת נחשבים מחוברים, ואולי מכיוון שכוורת ודבש הוא דבר טבעי הנוצר מעצמו לכן אינו נחשב חפץ ומטלטל, אלא נחשב דבר קובע שלעקרו ולעקור הדבש ממנו נחשב תלישה ממחובר, ולכן אינו מק"ט, ואף חשיב כקרקע לפרוזבול. וצ"ע.

**ולרשב"ם** ולרע"ב ולירושלמי כל זה דוקא בכוורת המונחת על הקרקע, ויש להבין בזה, שאם כל מטלטל מתחבר לקרקע דוקא ע"י חבור בטיט, הרי שכוורת עם כמש"נ אם היא מונחת על הקרקע הריהי נטפלת לקרק, ומובן יותר מלומר שנחשב מחובר בעצם זה שנעשה דרך טבע דבש בכוורת בלא שום חבור לקרקע.

**ע"ע רע"א** שם דלשי' שמיירי בתלוש וע"ג יתדות, הרי דדוקא הדבש נחשב מחובר ולא הכוורת, וכ"כ מסברא, שהדבש הוא הדבר שנברא בטבע ונחשב מחובר ומאי שייטא לכוורת, ובתוס' בב"ב שם ד"ה "הרי" משמע כנ"ל. **אולם בתוס' שם ד"ה "ומקבלת"** משמע דמיירי אף על הכוורת, עיי"ש. **ע"ע הר"ש בשביעית שם.**

**עדיין צ"ע דכ' הרע"ב וכן בתוספתא** שבמחובר בטיט אף לרבנן כמחובר דמי, **וצ"ע** דמכיון דלא דרשינן יערת דבש, ומכיון שתלוש ולבסוף חברו כתלוש א"כ מה מהני חבור בטיט. **ועיי"ש רע"א** שעמד בזה, **וביכין** שם יישב שודאי חבור בטיט כמחובר ורק בחקקו ואח"כ קבעו אינו כמחובר עיי"ש, ותמוה לי דהגמ' השוותה ביניהם והיכן הסכין החותך ביניהם. ולע"ע צ"ע. **וצ"ל** בדוחק שמודו רבנן לסברת יערת דבש בכוורת מחוברת בטיט, שע"י הדבש שנוצר בטבע בכוורת מחוברת בטיט חשיב מחובר, וצ"ע. **שו"ר חזו"א ו' ט'.עיי"ש.**

**אך צדקו דברי הרע"א** שפשטות הסוגיא בשבת והר"מ והפוסקים שלענין תולש בשבת לרבנן שעובר מדרבנן אף באינו מונח ע"ג קרקע, אלא חשיב תולש בכך שתולש דבש ממקום גידולו.

**ע"ע רשב"א ב"ב סו' ע"ב** שהקשה שאם תלוש וחברו כמחובר למאי צריך קרא דיערת דבש , וע"כ שיערת דבש מיירי דוקא במחובר ולא בתלוש.

**בתויו"ט בשביעית** שכותבין פרוזבול אף על הדבש בלבד, ובחשק שלמה (מלוקט כאן) הקשה מכתובות נא' שפירות העומדים ליבצר חשיב כתלוש לבע"ח, וה"ה דבש ,עיי"ש.

**מי"א:** חלות דבש וכו' משום משקה וכו'. משיחרחר וכו' משירסק. ולפני כן ל"ה משקה אלא אוכל, **ובר"ש וברא"ש** דנחשב אוכל דסתמייהו לאכילה, **ובר"מ כאן** שבאמת הוא משקה אך מכיון שהוא מעורב עם חלות דבש הוא אינו זב ואינו משקה, **וכן עיין תוס' ורמב"ן** ב"ב דף פ'.

**ולב"ש** הוי משקה משיחרחר, **ולהרא"ש והר"ש** הכוונה משיעשן ויבריח הדבורים, **והר"מ דחה פי'** זה דהא דבש בכוורתו ל"ח כלל אוכל, ולכן נקט משיחמם החלות להוציא הדבש. **ועיין תויו"ט** דלהר"ש והרא"ש אף בכוורתו הוי אוכל משום סתמייהו לאכילה, וא"ש הר"מ כאן לשי' שאין צריך לסתמייהו לאכילה דמיירי בחלות דבש שאינו בכוורת והוי משקה, ורק בעירוב עם חלות ואינו זב הריהו אוכל.

ועולה דלהר"מ דבש בכוורתו לעולם אינו אוכל, וצ"ע כדלהלן.

**דבגמ' בב"ב דף פ'** עולה דדבש בכוורתו נחשב אוכל, ורק לר"א שהוא כמחובר ל"ש שייחשב אוכל אף בחשב עליו לאכילה, או בב' חלות דבש המיועדים למאכל דבורים אינם אוכל, וא"כ צ"ע הר"מ שצריך מעשה לאשווי לדבש בכוורת להיות אוכל עיי"ש כל הסוגיא היטב. **ועיין חזון נחום ותויו"ט. וחזו"א ו' ט'.**

**ומבואר** דלרבנן לב"שמהני יחרחר, **ולהר"ש** הכוונה או הרהור או מעשה להבריח הדבורים, ומהני להפכו בהאי מחשבה מאוכל למשקה, **ולב"ה** צריך ריסוק ולא מהני מחשבה. **עיין רשב"א ויד רמה ב"ב דף פ', אולם בראב"ד בשטמ"ק שם .**שמהני מחשבה לאשווי לדבש משקה, **וצ"ל** שמשירסק הוי משקה אף בלא מחשבה, וכדברי הר"מ שבאמת דבש הוא משקה ורק ערובו עם החלות משווהו לאוכלא וע"י ריסוק הוי משקה.

**ועולה** פלוגתא אם להפוך דבש מאוכל למשקה אם צריך מעשה או סגי במחשבה.

**עיין תוספתא** מובא בר"ש פ"ג מ"ב בטהרות שדבש שזב מכוורת הוא משקה ומהני מחשבה להפכו למאכל, וצ"ע על השי' שלהפכו מאוכל למשקה צריך מעשה, ואולי להפכו מאוכל למשקה צריך מעשה , אך להחזירו ממשקה לאוכל סגי במחשבה. ולפי"ז גם דבש שרצה וריסקו והוי משקה יחזור לייחשב אוכל במחשבה.**או י"ל** שדבש בעיקרו הוא אוכל ולהפכו למשקה צריך מחשבה אך להחזירו לאוכל אי"צ מעשה שעיקרו אוכל, ואז גם דבש שרדה יהפך לאוכל ע"י מחשבה, **עי"ל** שהתוספתא**, וכן בר"מ פ"א מטו"א הי"ח** שדוקא דבש שזב הרי נהפך למשקה מאליו, שעיקר דבש הוא משקה אלולי ערובו עם החלות, אך סתמא זו יכול לבטל למפרע במחשבה ולהחשיבו אוכל, אבל חלות דבש שהם מעורבין לא מהני מחשבה להפכן למשקה רק ע"י מעשה. דהיינו שצריך מעשה דוקא אם עדיין מעורב עם חלות והיינו אוכל אלולי מעשה שעושה, ואז כל דבש שנפרד מהחלות מהני מחשבה לכאן ולכאן. או שנומר שרק בנעשה משקה מאליו חוזר למאכל המחשבה. אך אם הפריד ורדה הדבש מהחלות במעשה שוב לא יהני להחזירו לאוכל ע"י מחשבה.

**ועיין מאירי ב"ב פ'** ומבואר שסתם דבש בכוורת הוי אוכל, ומהני מחשבה להפכן למשקה, ומהני ריסקן וכנראה אף בלא מחשבה להפכן למשקה, ואין מחשבת אכילה מהני להפכן לאוכל, ורק דבש שזב שסתמו משקה מהני ביה מחשבת אוכל עיי"ש.

**ועיין מג"א קנח' ז'** שדבש המיועד לאכילה (דבש המרקחת) אין בו דין טבול במשקה, ומייתי גמ' בשבת שדבש מעיקרא אוכלא והשתא אוכלא. **אולם בט"ז שם סק"ז** פליג ונקט בר"מ כמש"נ, שדוקא דבש שזב מעצמו מהני ביה מחשבה, אבל דבש שריסקו ונהפך לאוכל שוב לא מהניב יה לא מחשבה ולא מעשה, שרק כלים מהני בהו מעשה אבל דבש שנהפך למשקה אין דרך להפכו לאוכל יותר לעולם אא"כ נפסל מאכילת כלב. **בר"ש** הקשה מהגמ' בשבת יט' דדבש מעיקרא אוכלא והשתא אוכלא והתם מיירי שריסקן וזבו מאליהן והקשה הר"ש א"כ הוו מעיקרא משקין והשתא משקין, **ועיין נשמת אדם לו' ב'** דהתם שנוטלן לאוכלן הוו אוכל, וי"ל הכוונה שמיירי בריסק בלא מחשבה , כמש"נ בדעת המאירי, ולכן סתמן למשקה, ואם נטלן לאוכלא למפרע עמדו לאוכלא, ועיין.

**אולם עיין במשנ"א שם שיישב הגמ' עפ"י מה שהאריך** שיש ריסוק ראשון שבו לא נפרד החלות מן הדבש וזהו חרחור להר"מ דל"מ לאשווי משקב, ובזה מיירי בגמ' בשבת ולכן חשיב אוכלא, עיי"ש.

**ע"ע חיי אדם לו' ה'** שמי שקנה דבש מעורב בחלות והתיכו למרקחת לכ"ע הוי אוכלא שמעולם לא היה משקה, וצ"ע הא ריסקו, וע"כ בריסקן עד שלא הפריד הדבש מן החלות יכול לבררן למפרע שהיו אוכלא, אף לשי' הט"ז שא"א להפוך אוכל למשקה.

**עיין חזו"א טבו"י ד' יא'** מדוע השמיט הר"מ ברייתא דדבש שזב על קנים שאינו אוכל, דה"מ לר"א שבכוורת אינו אוכל ולכן בזב על הקנים לא נעשה אוכל, אבל לרבנן שבכוורת הוא אוכל בזב על קנים ל"ח נפסל מכלב ולכן מק"ט.

**ע"ע חזו"א שם סק"נ** שהקשה מהגמ' בשבת קמה' ע"א דמחליק ענבים על ככרות אין משקין הבאין לאוכל כאוכל, והקשה הא מ"מ דעתו לאכול המשקין ויהני מחשבה כמו בדבש, ומסיק שדוקא דבש אפשר במחשבה להפוך ממשקה לאוכל. עוד חילק שהתם עולה שמחליק ענבים בככרות הוי אוכל מכיון שהמשקה מעולם לא היה משקה, ובדבש אף שהיה אוכל מהפכן למשקה עיי"ש.

**ע"ע מד"א שכא' טז'** אם כדברי הגמ' שדבש מעיקרא אוכלא מדוע אסור לסחוט דבש, עיי"ש מאמר מרדכי.

**בעהש"י החיבור יושלם בקרוב**

**השבח לק'ל בורא עולם**

# עוקצין

**פ"א**

**מ"א:** כל שהוא יד וכו' **ובר"מ** שאוחזין בו את האוכל. **ולהלן פ"ב מ"ב** שגרעינין נחשבים יד, אף שאין הם משמשים לאחוז בו הפרי. **עיי"ש רא"ש. וחוזו"א עוקצין ב' א' . וכן מייתי התוס' בנזיר לו' ע"א ד"ה "אמר רבה"** ששמן ומקפה חבורים משום יד, אף שאין הא' ניטל ע"י חבירו. וכן ירושלמי פסחים פ"ג ה"ב לענין צואה שתחת הכיסא שהוא יד. וכנ"ל. **ועיין חזו"א א' יד' ד"ה חולין קכח'** שהוכיח שכל חבור גמור כגון מקרצות הוא משום יד, מהא שדיינינן בהמה בחייה אם הוי יד, עיי"ש.

**ועכ"פ** כל שהוא יד מטמא ומיטמא, **ולר"ש**  שמגע היד בטמא, ומגע היד בטהור מטמא ע"י הפרי. **ולהר"מ**  מיטמא הכוונה שהיד עצמו נטמא, **ועולה** להר"ש שהיד עצמו אינו טמא אלא רק מכניס ומוציא טומאה. **ועיין תוס' חולין קכח' ע"א ד"ה "בהמה"** שמשמע שבהמה בחייה כידות שאינם מק"ט.

**ועיין קה"י סי' ע', וקוב"ש חולין נח', ומקד"ד לט' א' ומב' א'.** עיי"ש שהוכיחו משו"ט דחולין קיח' שאם יד מכניסה טומאה ק"ו שמוציאה טומאה, ובר"ן שם שאם יד מטפילה אליה הפרי ק"ו שהפרי יטפיל אליו היד, ועולה שהנידון הוא להטפיל היד לפרי להיות טמא עמו, שאם הנידון הוא שהיד מכנסת ומוציאה טומאה א"כ מ"ש עיולי או אפוקי.

**עוד נקטו הגמ' בסוכה יג'** שידות אוכלין אין מסככין בהן וע"כ שהם מק"ט.

**עוד מייתי** ממקוואות פ"י מ"ה שצריך להטביל ידות הכלים, וע"כ שהם טמאים כמותם, עיין חזון יחזקאל טהרות ענין ידות **וקה"י ח"ג ס"ב.**

**עיין קה"י שם** דמייתי מקור ברוך שדן אם יש איסור להכניס למקדש ידות, ותלוי אם הם טמאים.

**עיין מקד"ד מט' ג'** אם ידות ממעטין בחלון.

**לכאורה** אם לחבור מקפה ושמן קורין ידות בע"כ שענין ידות הוא ענין חבור, וא"כ להוי ככל חבור ולמה צריך קרא לידות יותר מכל החבורין, ואולי בכל החבורין מיירי באוכלין והנידון רק בחבורם או היפרדם, אבל ידות הא הם חלק נפרד מהפרי שתשמישו נשיאת הפרי, וצריך לחדש "כל שבצרכיכם" לכך שהיד הוא חלק מהאוכל מחמת שהוא צורך האוכל, וחוץ מזה צריך לכך שהוא מחובר לאוכל והוא כמותו.

**ולהר"מ** נתחדש שהיד נהפך להיות כמו האוכל עצמו. שבדין חבור מצאנו רק חבור של אוכל ואוכל, ולא מצאנו שהמחובר נהפך להיות אוכל, אך להר"ש מ"מ נתחדש שאף שאינו אוכל שייך בו תורת חבור, למרות שכל חבורו להכניס ולהוציא מ"מ ל"ד לחבור שמן ומקפה שנחברו ב' אוכלין, וכאן נתחדש שמחמת תשמיש היד נתחבר אף שאינו אוכל.

**רש"י חולין קיח' ע"א** ד"ה "שלא" שתחיבת קיסם הוי יד, דחבור ע"י אדם הוי חבור, **וברש"ש שם** מייתי מתני' אהלות פ"ד מ"ג דחבורי אדם ל"ה חבור.

**ע"ע רא"ש פ"ב מ"ד** באגוזין שאמנן ועולה נמי שחבור יד אדם הוי יד, **עיין חזו"א ב' יד.**

**עיין חזו"א** א' יד' ד"ה חולין קכז', ועולה דנקט שמשום חבורמצטרף לכביצה ומשום יד לא, עיי"ש.

**והשומר מטמא מיטמא ומצטרף**, שהוא מצטרף לשעור כביצה, כן פירש כאן בר"מ, והקשו הא להר"מ אוכל מק"ט במשהו, ואין אוכל מטמא אוכל ומשקה, וא"כ למאי נ"מ בצירוף. **עיין מקד"ד לט' א'** שיישב דלהר"מ באמת שומר רק נטמא עם הפרי, **והר"מ פ"ה מטו"א ה"ד** לא כ' ענין צירוף וזהו לשי' כנ"ל, וגמ' בחולין קיז' סברה כמ"ד שאוכלין מטמאין אוכלין ומשקין. **אולם צ**"**ע דהר"מ כאן בפיהמ"ש, וכן בפ"ה ה"ב** מייתי ענין צירוף, ורק בה"ה בדרשת וילפותא דדין שומר אינו מייתי לדין צירוף,וכן צ"ע דיעלה דלהר"מ מדאו' אין הבדל בין יד לשומר ששניהם מטמאים ומיטמאים ואין שייך בהם צירוף, וא"כ למאי בעי תרי קראי ליד ושומר, **ועכצ"ל** שבאמת אף להר"מ יד עניינו אינו שנטפל לאוכל להיות כמותו לק"ט, אלא הוי רק גדר של לכל שבצרכיכם אלא שאינו רק להעביר טומאה אלא שנוהגין עמו כמו שהוא עצמו של פרי, ושומר נחשב ממש עצמו של פרי, ולכן דרשינן ב' דרשות ליד ושומר, ולכן יד שאינו נעשה ממש עצמו של פרי הרי של"ש בו צירוף לענין דרבנן (שאוכלין מטמאין אוכלין ומשקין מדרבנן) משא"כ שומר שנעשה ממש עצמו של פרי לכן יש בו צירוף, דהיינו שבאמת כמש"נ להר"מ אין אוכל מטמא, אולם לשומר יש גדר אחר מיד דנ"מ לצירוף בדרבנן. **ע"ע במקד"ד** שהר"מהוכרחלסבור שדין יד הוא לענין שהיד עצמו נטמא, דלענין לטמא אחרים ל"ש כלל מכיון שאוכל אינו מטמא או"מ. **ועכ"פ צע"ק** מהו הנ"מ בין יד לשומר, שבשניהם למעשה נ"מ מדאו' רק לטמא וליטמא, אלא שביד אינו נעשה עצמו של פרי ובשומר נעשה עצמו של פרי, וכן צ"ע בהבנת דין יד להר"מ, שבאמת אינו חלק מהפרי ומ"מ נעשה דבר המק"ט עם הפרי.

**עיין ר"ש טהרות פ"ג מ"ג** שמים בלועים בפרי אינם מק"ט, ומשלימין שעור לק"ט כמו שומר, **ועולה** שגם שומר עצמו אינו נהפך ממש לאוכל, ואם יפרד מהפרי יהיה טהור, ורק משלים שעור.

**ע"ע חזו"א טהרות א' ה'** שהביא הגר"א טהרות פ"א מ"ב ששומר שנתחבר לדבר שסלטט"ח אינו חבור, וביאר החזו"א ששומר משלים שעור רק אם מצטרף אל האוכל בשעה שמק"ט ולא לאחמ"כ, וביאר שם שמכיון שבשומר ל"ש סלטט"ח ל"ש שיצטרף לטומאה חמורה להיות כמותה, ועולה ששומר אינו כפשוטו שנעדה חלק מן הפרי באמת, אלא רק שחל עליו להיות כמותו לענין טומאה ובשעת הטומאה, וצ"ע.

**ע"ע תוס' חולין לו' ע"ב ד"ה "ועדיין" ובפסחים כ' ע"א ד"ה "ובשעת"** שאף שאין יד להכשר יש שומר להכשר. **ורש"י בחולין לו' ע"ב** (וכן ביאר במלא הרועים חולין עד') שאין הכשר לשומר, ואולי ג"כ תלוי אם שומר נעשה ממש מאכל או לא. וצ"ע.

**עיין תוס' חולין קיח'** ד"ה "שומר" שדן אולי שומר רק להוציא ולא להכניס, **ובחזו"א א' א'** שבשומר שנעשה חלק מהפרי ל"ש האי חילוקא, ובתוס' עולה ששומר אינו ממש חלק מן הפרי.

**בהא דנתבאר בגמ' בחולין קיז'** שאין שומר לטו"ח ליצטרף אבל הוא מכניס ומוציא, ויש לחקור אם מכניס ומוציא משום יד דשומר הוי לא גרע מיד, או שתורת שומר יש לו להכניס ולהוציא. שרק לא נעשה כניבי להעצמה אך יש לו תורת שומר. ונ"מ בשעורא, דליד יש יד לכזית (או אף לפחות) ושומר לפול (כמבואר בחולין קיח) ונ"מ להנ"ל לשומר לט"ח אם צריך כזית או כפול . ובגמ' בחולין קיט' מבואר לגבי שומר לאהל המת דדיינינן אם משום יד או משום שומר ונ"מ לשעור כזית או פול, **ועיין תו"ר** חולין קכד' דל"כ שבשומר לט"ח צריך כזית כדין יד.

**בר"ש** אינו יד ואינו שומר, כגון שער. **עיין רש"י** חולין קיח' ע"א ד"ה "לא יד" **ועיי"ש מהרש"א** דבקיט' ע"ב נחלקו אם שער הוא יד או שעור. עיי"ש.

**מ"ב :** שרשי השום, **במ"א** שהם המאכל עצמו ולא מדין שומר, **וכן בתוספתא** ריש מכלתין עלי בכלים **ובגר"א** משום מאכל, וצ"ע מאי שייטא לדיני שומר דמתני' דהכא.

**בגמ' בשבת עו'** שעלי בצלים לחין ראויין לאדם ויבשין לבהמה, **ועיין חזו"א א' ו'** דא"כ עלי בצלים יבשים שהיו ראויין לאדם ייטמאו להראב"ד שאוכל שנעשה ראוי רק למאכל בהמה מק"ט.

שרשי חזרין, **במ"א** שהם עצמם אוכל כמבואר בפסחים שיוצרין בהם מרור. **עיין עמק ברכה** עמ' עה'.

עקרן לשתלן וכו' **במ"א**  שהם המאכל עצמו ולא מדין שומר, **וכן בתוספתא** ריש מכלתין עלי בכלים **ובגר"א** משום מאכל, וצ"ע מאי שייטא לדיני שומר דמתני' דהכא.

**בגמ' בשבת עו'** דעלי בצלים לחין ראויין לאדם ויבשין לבהמה, **ועיין חזו"א א' ו'** דא"כ עלי בצלים יבשין שהיו ראויין לאדם ייטמאו להראב"ד שאוכל שנעשה ראוי רק למאכל בהמה מק"ט.

שרשי חזרין, **במ"א** שהם עצמם אוכל כמבואר בפסחים שיוצרין בהם מרור. **עיין עמק ברכה** עמ' עה'.

עקרן לתשתלן וכו' **עיין חזו"א שם** הא אינם עומדים לאכילה ומדוע מק"ט והוכיח שמה שעתיר לשתלן אינו עוקר מהן עקרן לשתלן וכו' **עיין חזו"א שם** הא אינם עומדים לאכילה ומדוע מק"ט והוכיח שמה שעתיר לשתלן אינו עוקר מהן שם אוכל, ונתחדש שאף שצורך השומר אינו לצורך אכילה אלא לצורך שהוא לזמן שאינו אוכל ומ"מ הוי שומר ומצטרף.

שדרה של שבולת וכו'  **ובגמ' חולין קיט' ע"ב**  למ"ד שאין שומר לפחות מכזית מקשה משומר דחטין, ותי' בשדרה **וברש"י** שם שהשבולת עם הלבוש הם יחד שומר לגרעין שלא יפול, דהיינו שהשדרה שומר את כל הלבושי חטין שישמרו ולא יפלו, וכנראה בהכי ל"ח שומר ע"ג שומר (בגמ' שם מבוארא שאין שומר ע"ג שומר, עיין פ"ב מ"ד). **ועיין ר"ן חולין שם** ועולה דנקט שלבוש דחטין מצטרפין אף בשעה שאינם תלויין בשדרה היות וכשהיו תלויין בשדרה הם שומרין זל"ז, ועוד כ' שם שהשדרה עצמה ודאי אינו שומר ורק החטין שומרין זל"ז, וצ"ע דבמתני' מבואר ששדרה נמי שומר זל"ז, ואולי שדרה הוי שומר בשעה שהחטין תלויין בה, ורק כשנתלשו ממנה רק החטין שומרין זל"ז ולא השדרה, וכ"ז צ"ע ולא מובן כ"כ.

**עוד בגמ'** שם שחיטין אף שהם פחות מכזית בריה שאני. **עיין חזו"א** א' ג' שנסתפק אם בריה הוא סיבה גם ליד או רק לשומר, עיין **מאירי וחת"ס** חולין שם.

לכאורה בשומר הנידון שצריך שעור כזית הוא שכדי להגדיר השומר טפל לאוכל צריך אוכל חשוב, וביד צ"ל שכדי שיהיה לאוכל תשמיש צורך דיד הוא אם הוי אוכל חשוב, ואז יש לדון שלענין שומר מהני בריה כדי שהוא העיקר והשומר טפל אליו, אך לענין יד עניינו אחר שצריך אוכל חשוב שיהיה לו תשמיש צורך, ובזה נמי שייך ענין בריה אך אין הוא נשזר כחדא עם נידון דשומר, ועיין.

**בחולין שם** בעי ר' אושעיא אם ב' שומרין מצטרפין, ומסקינן דאבעיא בב' בזתים עם השומר, אם נאמר דין שומר לענין לצרף ב' חתיכות לכביצה, דבעיא דלעיל אם יש שומר לפחות מכפול הוא אם ע"י השומר נעשה כביצה ןהאבעיא אם צריך שעור אוכל חשיב כפול להטפיל אליו שומר וכזית להטפיל אליו יד, אך כאן האבעיא אם מטפלין ב' שומרין לצרוף כביצה. ולכאורה פשוט שאם ב' החתיכות כ"א כזית פרי ודאי השומר נטפל אליהם ליצטרף לכביצה לענין מגע השומר והיד להוציא ולהכניס, ורק באופן שהשומר משלים כביצה דיינינן אם השומר נטפל ב' פעמים לב' חתיכות להשלים כביצה, **עיין חזו"א א' ג' .** וכן לכאורה אף אם יש שומר לפחות מפול וכו' מ"מ יש לדון אם יש צירוף ב' שומרין לצרף לכביצה, דהוי ב' עניינים, הא' אם יש צירוף טפל לעיקר קטן פחות מפול, וב', אם יש צירוף כשאינו משלים שעור רק עם חתיכה אחרת, ולכאורה ה"ה אם באים להשלים חתיכה א' בלא שומר עם חתיכה אחרת שצריך את השלמת השומר שלה, והנידון אם יש דין שומר בלא שמשלים מיד שעור אלא ע"י צירוף לחתיכה אחרת. **ועיין שם רש"ש.**

**והנה ברש"י** שם כ' שהיה יכול ליישב הקושיא מחיטה בקליפתה משום בריה שאני, ולכאורה סברת בריה הוא שלכן שייך שפחות מחל נמי יטפיל אליו השומר, אולם מאי שייטא לנידון אם אמרינן שהשומר אינו טפל בלא שמשלים שעור, דבזה לכאורה ל"ש סברת בריה, **ואולי** גם ענין זה שאין טפלות שומר כשאינו נעשה שעור מיד הוא העדר חשיבות פרי להטפיל אליו שומר, ובבריה בזה נמי מהני שיהיה בו דין שומר. **עיין בזה חזו"א א' ד' ורש"ש.**

**הר"מ פ"ה מטו"א ה"ג ד'** שאין שומר מצטרף לשומר, ומאידך פסק לדין חיטה בקליפתה אף בחיטה קטנה מפול, וצ"ע הא אין ב' חצאי ביצה מצטרפין עם השומר שלהם, **עיין חזו"א א' ה'.** וע"כ צ"ל סברא הנ"ל שבבריה יש שומר לפחות מפול לענין ליצטרף לחיטה אחרת, ועיין. **עיין לקוטי הלכות**  חולין (כ' ע"ב שם). בעין משפט.

**סיג של רצפות** דהיינו עפר הדבוק על השרשים הוי שומר, וצ"ע מ"ש משומר ע"ג שומר דל"ח שומר כמבואר בחולין שם, ויש ליישב.

**מ"ג: בר"ש** עולה שפרכיל הוי חד עד טפח מכאן ומכאן, וכן מכבד ד' ומכאן ומכאן ולא יותר, **וברא"ש** עולה ליהפך שפחות מטפח בפרכיל ופחות מד' במכבד ל"ה יד. וכן משמע בר"מ. וביד האשכול להרא"ש נתחדש אפי' משהו, ולר"ש נתחדש אפי' גדול מאד.

**עיין מ"ב** תרכט' סקל"א וביאר שם מג"א, שלמרות שיש ידות שהם עד ג"ט ויותר מכך אינם טפלים לפרי ואפשר לסכך בהם, מ"מ מכיון שמצאנו במתני' ידות כמו שהן לכך אין לסכך בידות כלל, **עיין חזו"א כאן א' יג'.**

**מ"ד :** שרשי קולסי כרוב וחלפות לרבנן אין יד ולר' יוסי הוי יד, **ובר"ש** מייתי תוספתא דלר"י הוי יד משום שנאכל עמו, **ובגר"א** גרס משום שנמכר עמו. **חזו"א א' ח'.**

**בתוס'** ר' יוסי אומר אם ליקטן לתלותם , ובמתני' לא התנה תנאי זה דליקטן לתלותן, **ובחזו"א** א' ח' שודאי גם במתני' לר"י טמא רק בליקטן לתלותן, **ובגר"א** שתוס' מיירי ביתר משעור דמתני' דמהני בזה ליקטן לתלותן.

**מ"ה:** כל וכו' ובסוכה יד' נחלקו דלר"י בססן היינו דשן, ולר"א בססן היינו התיר אגדן, **ועיין תוס' חדשים** דלר"א נחלקו ת"ק ור' יוסי אם אוכלין ככלים שיורדין מטומאה דוקא במעשה או שקילי אוכלין שיורדין במחשבה. **ובריטב"א שם** שדוקא ידות הם יורדין במחשבה אך לא אוכלין עצמם. **ועיין תוס' סוכה** יט' ע"ב ד"ה "אם", **ושבת** נב' ע"א "בבאין". **וב"ב** יט' ע"ב "ותיפוק".

ולר' יוחנן דבססן, א"כ צ"ב מדוע לר' יוסי טמא, **ועיין רע"ב, ותויו"ט ורש"ש, ורש"י וריטב"א** בסוכה שם. ועולה דהתויו"ט הבין שבססן הוא שאין עוד תבואה בידות ותמה מ"ש שיהיו ידות, אולם העמידו המפרשים שיש קצת תבואה בידות ועם הידות יכול להפכן ובזה נחלקו רבנן ור"י אם משו"כ יחשיב ידות.

**עיין חזו"א א' יג' בסוגריים,** ועולה שהבין שפלוגתת ת"ק ור"י בבססן ועדיין לא דשן, ואז חידשו רבנן שמ"מ אין כאן יד, ופליג על האחרונים הנ"ל דמוקמי שנשאר קצת גרגרים, ונקט שבכה"ג ודאי ל"ח יד, ועולה **דלהתויו"ט** מתני' מיירי שאין כלל גרגרים ולכן הקשה מ"ט דר"י , **ולמ"א** ודעמיה מיירי שיש קצת גרגרים ובזה נחלקו, **ולחזו"א** בכה"ג לכ"ע ל"ה יד, ומתני' מיירי שנשארו כל הגרגרים.

**ע"ע חזו"א סקי"ב** שהוכיח דהאי יד דלר' יוסי משום שיכול להפוך בעתר אינו יכול לייחשב יד מעיקרא, אלא שאם היה יד גמור לאכילה ונשאר יד להפוך בעתה סגי, ועיי"ש שהוכיח זאת מדמיון בגמ' דבססן לסיכך בסוכי תאנים עיי"ש שכ"כ **הריטב"א.**

**עיין בצ"ל** על התוספתא ריש עוקצין, ועולה בדבריו שעוקץ שהוא ראוי לאכילה לא מהני בו בססן, ועוקץ שאינו ראוי לאכילה מהני בססן, דהיינו דסבר ששומר נמי יש בו בססן להפקיעו מדין שומר, **ועיין חזו"א א' יד'** שהפקעת בססן שייך רק ביד ולא בשומר. והחזו"א לא הוכיח את שי' עיי"ש.

**עיין תוס' בסוכה** יג' ע"ב ד"ה "דלא" שקוצר יש לו יד משום שניחא ליה שהתבואה והפירות יכבידו על הקשין שלא יתפזרו (ודלא כרש"י שם דלהיפך שרוצה שהקשין ישמרו על הפירות) **וברש"ש** שם תמה דהיכן מצאנו יד שהפרי מחזיק את השומר, **ועולה** שמעיקרא הקש יד להפרי, ואם חבורן נצרך עדיין עבור יד של הפירות על הקשין עדיין נשאר ההגדרה שהקשין הם יד לפרי, ועיין.

**בסוכה שם מבואר** שידות שבססן ראויין לסיכוך, **והקשו האחרונים** הא בלאי בגדים אין מסככין בהן, ומ"ש ידות שבססן, עיין **ערול"נ** שם, **מרחשת** א' יט' ב', **או"ש** פ"ה מסוכה הי"ב, **אבי עזרי** פ"א מטו"א ה"ז.

פסיגא וכו' שריקנה וכו' **עיין מ"א** דקמ"ל שאף שלא נעשה מעשה להוציאה מטומאה מ"מ מכיון שאינו עוד יד וטהור. וכבר הבאנו לעיל בענין בססן אם מיירי שנשארו חטין, ובמ"א עולה בהכרח שבססן אינו ריקנן, וכהחזו"א לעיל ולכן ר"י מטמא, עיין **חזון נחום** בהנ"ל.

וכן בקטניות,**עיין חולין קיט' ובתד"ה** "הכא" **ומהר"ם** שם. ועולה שאם אין שומר לפחות מפול, ומתני' מיירי בקולחא הרי שקמ"ל מתני' שאם הקלח מחזיק הרבה שרביטין שיש בכל א' גרגיר א' ויחד מצטרפין לכזית, חשיב יד. ואם יש שומר לפחות מפול הרי שקמ"ל מתני' הא גופא שיש שומר לפחות מפול. ומשמעות המשנה הוא שלמרות שרוב הגרעינין נפלו ונשאר רק א' מ"מ חשיב עדיין שומר, וכן משמע ברא"ש, אולם בתוס' שם הוא כנ"ל ועיין.

**ועולה** דלס"ד שם נגע הטומאה בשומר, ומצטרפין כל הגרגרין לכביצה, ובמהר"ם שם בתוכ"ד שנגע הטומאה בכל שומר ושומר דאל"ה אין צירוף בין כולם למגע, **ובחזו"א**  א' ב' דמיירי שמשקין חברן לכל הגרגרין. ולמאי דמסיק דמיירי בקולחא כ' שאי"צ חבור בין הגרגרין שאי"צ כביצה לק"ט, ולא הבנתי דבריו עיי"ש.

**בפיהמ"ש** שבקטנית מתענג למששן ולכן חשיב שומר, וצ"ב הא אינו ענין של שומר סתם רצון שיהיה בו קליפה שיוכל למששן, וצע"ק.

**מ"ו:** עוקצי תאנים, **ובר"ש** או משום שומר או משום שנאכלין עמה ומייתי כן מהירושלמי. **ועיין מ"א ורד"ל רי"מ** שהוכיחו מתרומות פי"א שסגי עוקצין אסורין לזרים. והקשה המ"א שבשבת אין מצטרפין לגרגורת זהו משום שלאיסור הוצאה צריך אוכל חשוב. **וברד"ל** שכמו שלענין תרומה מיירי דוקא בעוקצין המובלעין בפרי כ"כ הכא לענין טומאה מיירי במובלעין, **ובא"ר** כ' נמי משום שנאכל עמו ומ"מ בדלעת הוי יד אף ביותר מב' טפחים, ודלא כהרד"ל, וצ"ע מהא דלענין תרומה צריך דוקא מובלעין, **ועיין חזו"א א' יד'** שאין לדמות איסור לטומאה, וידות שאינן מובלעות נחשבות אוכל לטומאה ולא לאיסור, וכמו שמשכחת לן טלפים שהם מצטרפות ואינם אסורות כשלעצמם. **ועיין חי' מרן רי"ז הלוי** על סוכה עמ' 62 שביאר הדין שצריך שיהיה מובלע, שלא סגי שיהיה ראוי לאכילה אלא צריך שיחול עליו שם פרי, וכמו תלתן שפריו ועצו שווין בטעמו ומ"מ אין לעץ שם פרי כ"כ עוקצין יכולים להיות ראויין לאכילה אך לענין תרומה צריך שם פרי, ורק עוקץ שבתוך הפרי יש בו שם פרי, עיי"ש ורי"ז שהוכיח זאת מהר"מ שעוקץ אסור אף בלא פרי ואכ"מ. ועכ"פ לפי"ז פשוט שלענין טומאה אי"צ שם פרי אלא סגי בכך שראוי לאכילה.

**ועיין בא"ר** דאי משום יד הוי עד טפח, ואי משום ראוי לאכילה אף בב' טפחים, וכמש"נ. **וברד"ל** כ' נ"מ בבססן שמשום יד טהור ומשום אוכל טמא.

**הר"מ פ"ה מטו"א הי"ט** שעוקצי תאנים מצטרפין, **ושם בה"א** שעוקצי תאנים הם ידות, ואולי חילק הר"מ בין תוך הפרי לחוץ לפרי כהרד"ל, וצ"ע.

**מתני':** ושאר כל העוקצין לא מטמאין ולא מיטמאין, **וברד"ל** דה"ה עוקצי ענבים, ובתוספתא מבואר שהם יד, ותי' הרד"ל דמתני' דהכא לא מיירי רק בעוקצין שהם חלק מן המאכל ולא ידות, אך פשיט ליה שאם יד האשכול הוי יד ק"ו שעוקץ הענב, **ובחזו"א א' יד'** פליג דשייך שיד האשכול שרגילין לשאת בו חשיב יד ועוקץ הענב ל"ח יד.

ועוקץ הענב להרד"ל הוא שומר שלא יתרקב הפרי, ומייתי ראב"ד פ"ט **מטו"א** היד. **אולם בגר"א בתוספתא** ביאר שצריך העוקץ כדי שבשעת אכילה הענב לא יתמוסס, ועולה דבהכי נמי חשיב שומר.

**פ"ב**

**מ"א:** זתים שכבשן למראה טהורין שלא כבשן אלא למראה, ובסיפא קישות נץ שלה לר"י טמאה משום תגר, והקשה הר"ש מדוע ל"פ ר"י ברישא דמפני המראה נמי חשיב יד, ותי' שמפני התור הוא משום שממשמשין, אולם בר"מ כ' מפני המראה וצ"ע מ"ש רישא מסיפא. **ובתויו"ט** תי' דיש לחלק בין נץ המחובר לפרי דלר"י משום מראה הוי יד, לבין טרפי זית שאינו צמוד לפרי ול"ה יד מפני מראה. **ובאמת בגר"א** כ' שמפני התגב הוי יד, **אולם בפיהמ"ש**  כ' דהוי שומר, ששומר אותם ליראות לפני הלקוחות שאינם יבשים. וא"כ י"ל שמשום שומר שייך מפני המראה, משא"כ ברישא בטרפי זית משום יד ל"ש מפני המראה, שיד צריך להיות משמש לפרי ולא רק מפני המראה, משא"כ שומר נחשב להיות חלק מן הפרי וזה שייך אף מפני המראה, ועיין. **יש להעיר** מדוע כדי שלא יתלכלך מפני התוב הוי "יד", ולעיל בעוקץ ענב כ' הגר"א שמשום שלא יתמוסס חשיב שומר.

**ועכ"פ בר"ש** וברא"ש שבכבשן למראה ל"ח יד, ודוקא שמוש כלשהו כגון לתלותן הוי יד.

**וברש"י בברכות** כ' ע"א ד"ה "טהורין" **ותענית** כו' ע"ב **וסנהדרין קו'** ע"ב שמכיון שבכבשן הטרפים מתרקבין ואין ראוי לאחוז בהם, ובתוס' שם ד"ה "זיתים" א"כ למה צריך טעם שכבשן למראה, **ובצל"ח** שם שמיירי בלא הרקיבו ויכול לאחוז בהם, אלא מכיון שכבשן ע"ד שירקיבו וגילה דעתו שרצונו בהם רק למראה משו"כ ביטל מהם שם יד. (עיי"ש תוס' ר' יהודה החסיד).

**עיין ר"מ פיהמ"ש וכן פ"א מטו"א הט"ז (**ועיין מאירי ברכות שם) שס"ד שהעלין נחשבים מאכל ע"י כבישה קמ"ל שעשאן רק למראה. **ובמאירי ברכות** שם כ' בדעת רש"י שבאמת העלין חשיבי אוכל אלא שאינם אוכל א' עם הזית ונטמאין מן הזית.

**מ"ב:** כל הגרעינין וכו' ולא מצטרפות, **וברא"ש** נקט דל"ש שגרעין יהיה יד ולכן גריס "מצטרפות" ככל שומר, ומייתי כן מהר"מ, ולפנינו הר"מ נקט שאינם מצטרפות, **ועיין גר"א** שלא גריס ואינם מצטרפות מכיון שלענין צירוף יש חילוק בין גרעינין לגרעינין ול"ש לכלול כל הגרעינין. אולם להר"ש והר"מ גרעין חשיב יד ותמה הרא"ש מדוע הוי יד, **ובתפ"אי** שע"י הגרעין נוח לאחוז בפרי, **ובמשנ"א** חידש שקרא דכדרך שמוציאין לזריעה כולל גרעינין שדרך להוציאן עם הפרי לזורען, ולכן אף דל"ה שומר כקליפה, לכן הם מתרבים לטומאה ולא לצירוף. וצ"ע הא קרא דדרך להוציאן לזריעה הוא בשומר שיהיה מצטרף. ואולי מכיון שגרעין אינו שומר א"כ א"א למילף בק"ו מיד, דבגמ' בחולין ילפי' לצירוף מיתור קרא דדרך זריעה דאתי בק"ו מיד שאינו שומר לשומר שהוא שומר הפרי, וגרעין אינו שומר הפרי ולכן הוא אינו בק"ו וצריך קרא דכל זרוע כדרך שמוציאין לזריעה למכניס ומוציא ולכן אינו מצטרף, אך צ"ע א"כ מנא לן דכל זרוע אזיל לכל שומר אולי הוא בא ללמד על גרעין ואין עוד מקור ויתור ללמד ששומר מצטרף, וצע"ק. **ובחזו"א ב' א'** מוקי בגרעין שיוצא ואוחז בו הפרי. ובאמת אין כ"כ קושיא שיד אינו דוקא אם נצרך לאחיזה, אלא כל צורך הוא סיבה להחשיב יד, וגרעין נצרך לצורך הפרי, **עיין לשון הר"מ**  פ"ה מטו"א ה"א שכל הנצרך לפרי כגון גרעינין.

**עיין רש"ש** שהקשה הא גרעין אסור בערלה משום דחשיב אוכל, או משום ילפותא דאת הטפל לפריו. וצ"ע למאן דסבר שגרעין אינו מצטרף, ותי' אם מקרא דטפל לפריו י"ל דה"מ לערלה ששומר דשומר נמי הוי פרי, ולא לטומאה ששומר דשומר ל"ה טפל לפרי, ונקט שלגרעין יש חותל ולכן הגרעין הוא שומר דשומר. **ועיין גר"א או"ח רב' ס"ג** שהוכיח שגרעין אינו פרי ורק נתרבה משום טפל, ממתני' דעוקצין שגרעין אינו פרי. ומ"מ לשי' דגרעין הוי פרי צ"ע ממתני' **עיין חזו"א ב' ט', ומעשרות א' לא'.**

**גלעינה** של רוטב וכו' בר"ש משום דמוצץ אותה ונחשב אוכל, **וברא"ש ור"מ** דחשיב שומר. **עיין חזו"א ב' ה'** דמייתי ירושלמי שגרעינין שכנסן הם אוכל (והתם הוי כניסה מכיון שהם נפרדין מהפרי) ומאידך מייתי תוספתא שאין גרעינין אוכל ורק גרעיני חרובין מהני להן שליקה. וכ' שכנראה התוס' ביבשין וא"כ צ"ע מדוע אינם פרי, ומסיק שהם כשרף הפרי ואינם מצטרפין לטו"א, ולהר"ש מ"מ מצטרפין מכיון שנאכלין עם הפרי.

**ושל יבשה** אינה מצטרפת, **ועיין חזו"א ב' ח'** הא להר"מ כבר היה שומר כשהיתה של רוטב, ואין עולה מטומאה במחשבה כמבואר בסוכה יד', ולהר"ש היה אוכל וצריך שיפסל מאכילת כלב. ותי' שבנתייבשה הוי כמו נתרוקן הקן מכלח הגרעינין ופקע מיניה שם שומר, וכן מכיון שהגרעין אוכל אגב התמרה בנתייבשה פקע חבורה ואינה אוכל. **ובמ"א** כ' שיבשה שמעולם היתה יבשה. וכן יש לברר לרא"ש שרטובה הוא שומר א"כ ביבשה אינו לא שומר ולא יד א"כ אינו מכניס ומוציא ובמתני' כ' שאינו מצטרף.

**לפיכך** חותם וכו' ובר"ש שצ"ב מהו לפיכך, **עיין מלאכת שלמה** מה שיישב שברטובה אין צריך שהחותם ישמור ולכן ל"ה שומר. **ועיין תויו"ט מה שתי'. ועיין ראב"ד פ"ה מטו"א הי"ד**  ואולי כ' דומה לתויו"ט.

**ובפיהמ"ש** שחותל הוא קרום סביב הגרעין, וברוטב אין החותל שומר, וביבש החותל שומר, **וצ"ע דהר"מ פ"ה הי"ד כ'** שחותל ביבש מצטרף משום אוכל ולא כ' משום יד.

**גלעינה שמקצתה** להר"מ והרא"ש כאן בא לפרש רישא שגרעין מצטרף רק כנגד האוכל, **עיין חזו"א ב' א'**  מה שתמה שלא משמע כן מתני'. **ובר"ש** ברישא פירש אפי' ביוצא מצטרף, ומשום דחשיב אוכל, ובסיפא פירש דרק מה שכנגד האוכל מצטרף ומשום שומר ולא פירש ההבדל בין רישא לסיפא. **עיין חזו"א** וביאר דבסיפא אכל חציו ולכן שוב אינו רגיל למצוץ החצי השני ולכן אינו אוכל רק שומר.

**בתוספתא**  שתמרה שנאכלה בחציה החצי המגולה אינו מצטרף. ויש לדון אם מ"מ הוי יד לטמא. וביבשה אינו מצטרף ונחלקו רבנן ור"מ אם טמא. דהיינו דהוי לר"מ יד, וצ"ע מדוע משום יד המכוסה נחשב יותר יד מן המגולה.

**ר"י** אומר קולית שיש עליו כזית, גורר את כולה, **וצ"ע** מ"ש ממתני' שהוי שומר רק לעצם שדבוק בה הבשר. **וברש"י חולין קיט' ע"א** שאם יש מוח בעצם, וכן בר"מ פ"ה הט"ו והט"ז סתר עצמו אם גורר את כולה או לא, **ובמרכה"מ** שביש מוח הרי שמוח שבפנים ובשר שבחוץ גוררין העצם **ועיין חזו"א ב' ג' ד', ולקוטי הלכות חולין שם.**

**והראב"ד** סבר בדעת רבנן בתוספתא פליגי על מתני' וסברי שכפול בשר גורר את כל העצם. **ועיין חזו"א ב' ג'. ועיין חי' רמ"ש** חולין קיט', שהר"מ הזכיר פול בשר למרות שפסק שיש יד לפחות מפול, דכדי לגרור את כל העצם צריך פול.

**מ"ג:** הרימון והאבטיח שנימוק אינו מצטרף, שלם מכאן ומכאן אינו מצטרף, **וברא"ש** שס"ד שנימוק באמצע מצטרף קמ"ל שלא. **ובתויו"ט** כ' להיפך שזו ואצ"ל זו.

**ולכאורה במתני' דיינינן ג' דברים**, שמשום שנימוק אינו אוכל לק"ט, ואינו שומר ליצטרף, ואינו יד.

**ובר"מ פ"ה הכ"ב** כ'שבנימוק אין הנמוק חבור לשאר, ואין הנימוק שומר לשאר, וכן אין חבור בין ב' צדדי הנשאר ע"י הנימוק, דהיינו שס"ד שנימוק אינו פרי ליצטרף משום שאינו פרי ואינו שומר, אך ס"ד שעדיין הנימוק יצרף ב' צדדיו לצרפם משום שהם פרי א' וקמ"ל שאין צירוף. **וכן בא"ר.**

**והטעם** שאינו נחשב אוכל לק"ט, להר"מ פ"ב הי"ד כל שאינו ראוי למאכל אדם אמ"ט, אולם להראב"ד שם שצריך שיפסד מאכילת כלב צ"ע, **ועיין חזו"א ב' ז'** או שבאמת אינו ראוי לכלב, או דלהראב"ד חשיב כמי פירות שאינם עומדים לאכילה ואמ"ט, או שמ"מ אף שראוי לאכילה אך אינו חלק מהפרי ואינו חבור.

**ובמ"א** דקדקבמתני'דרק אינו מצטרף אך הוי חבור, אך בר"מ מבואר דל"כ כנ"ל.

**ע"ע חזו"א ב' ז'** שבר"מ מבואר שאין הקליפה שומר, ויש לחקור אם הקליפה שכנגד הנימוק או שכל הקליפה של האבטיח מכיון שחלק נימוק אין הקליפה שומר, עיי"ש.

**נץ אינו מצטרף** בגמ' בברכות לו' לענין שומר לערלה מבואר שנץ הוי שומר רק בעודו מחובר ולכן מוכיח שם ששומר לערלה הוא אף אם הוא שומר בעודו מחובר, ויד לדון אם בשומר לטומאה שייך שיהני רק בעודו מחובר, דלכאורה צריך שהשומר יהיה שומר בשעת קבלת טומאה , **אולם ברש"י שם וכחולין קיח' ע"ב** כ' שנץ אינו שומר משום דהוי שומר ע"ג שומר. **ועיין חת"ס שם** מדוע הגמ' בחולין לא מוכיחה מנץ שאין שומר ע"ג שומר. **ובמאירי** בברכות שם כ' באמת הטעם הנ"ל שלטומאה צריך שיהיה שומר אף בתלוש.

**מ"ד:** כל הקליפין וכו' ומצטרפות. בתוספתא פ"ב ה"ג שקליפי פולין הם אוכל, ובזרקן אינם אוכל, וקליפי מלפפון אף בזרקן הם אוכל. **ובר"מ** פ"ה הו"ב שקליפי פולין עם קצת אוכל אף בזרקן . **עיין חזו"א ב' ו'**.

**עיין או"ש פי"א מתרומות ה"י** שבר"מ שם משמע שקליפי פולין לא מהני כנסן לאכילה לחיוב תרומה. **וברד"ל כאן** תי' שלתרומה הקילו מכיון שנאכל רק ע"י הדחק ואין לדמות תרומה לטומאה.

**ובר"מ**  שם פי"א הי"א שגרעינין שכנסן לאכילה חייבים בתרומה, ובפ"ה מטו"א הי"ג שאין מצטרפין לטומאה, ועולה גרעינין היפך קליפות . עיי"ש דרך אמונה . קליפה פנימית של בצל בפשטות הוי שומר, **אולם ברא"ש וברש"י** חולין קיט' ע"ב דהוי אוכל. **עיין חזון נחום**.

אמצעית קדורה אינה מצטרפת, **עיין מ"א** דהא שומר שחלקו הוי שומר וא"כ בקדורה שהנשאו יהיה שומר, **ועיין חזו"א ב' י'** שזהו מציאות מסויימת בבצל.

וחצונה אינה מצטרפת,או כמבואר **בגמ' בחולין קיט'** שאין שומר ע"ג שומר ,או משום שהקליפה נופלת **כמבואר בפיהמ"ש.** והר"מ כאן כ' שאין הל' כר"י, **והר"מ** בפ"הה"י יא' פסק שאין שומר ע"ג שומר ולכן קליפה חצונה אינה שומר. ואולי קיים ליה להר"מ שטעם דר' יהודה כאן משום שהקליפה נופלת ובזה הל' כר"י אך לענין הטעם דשומר ע"ג שומר הל' כר"י. וצ"ע עכ"פ מה הנ"מ בין הטעמים. ואולי אם הקליפה הפנימית תהיה יבשה כמו החצונה דלר"י אינה מצטרפת ולהר"מ מצטרפת. ואולי הפיהמ"ש דקדק לשון המשנה שהחצונה טהורה אף משום יד, וסבר הר"מ שמשום שומר ע"ג שומר רק פקע מניה שם שומר אך הוי יד, וע"פ סבר ר"י שמכיון שהקליפה נופלת לכן טהורה לגמרי, וא"כ א"ש דגמ' דחולין משום שומר ע"ג שומר אינו בשי' ר' יהודה, ובאמת אין הל' כר"י.

**מ"ה:** המחתך לבשל וכו' **במ"א**  דמיירי במעורות באופן שאם יטול א' השני עולה עמו, ובזה אמרינן שע"מ לבשל אינו חבור, אבל אם אין עולה עם חבירו אז לעולם ל"ה חבור אף בכבוש ועל השולחן.

**ובתוספתא המובא בר"ש** לכאורה עולה ליהפך שמלפפון שנתנו על השולחן הוי חבור, ובהתחיל לפרק אז תלוי אם עולה עמו, ומשמע שבהניח על השולחן שלעצמו הוי חבור אף באין עולה עמו. ולכאורה הוי נידון בתרתי. **דלמ"א**  ל"ש תורת חבור לאינו עולה עמו, וכן בעולה עמו מהני מחשבת בישול להפרידן. **ולתוספתא** שייך תורת חבור שאינו עולה עמו, וכן ל"ש להפריד במחשבת בישול את העולה **עמו. עיין ר"י קורקוס פ"ו מטו"א ה"ו.**

**עיין חזו"א ב' יא'** שהר"מ בטבו"י פ"א מ"א שבחיבר חלות זל"ז ע"ד להפרידן הוי חבור, ומדוע כאן בחתכן ע"ד להפרידן ל"ה חבור. וביאר דהתם חיבר ע"ד להפרידן וחל מחשבתו לחברן, משא"כ כאן עשה מעשה חתוך ובפרדה ע"ד להפרידן דאלים כל הפירוד במחשבה להחשיבם כנפרדים.

בחילוק בין כלי לבישול, **עיין תויו"ט, וחזו"א ב' יא'.**

**ברא"ש** מסתפק אם בחתך ע"מ להניח על השולחן אם כ"א חבור לחבירו משום יד, או דהוי חתיכה א', ולכאורה נ"מ אם מצטרף א' לחבירו, ואם צריך שעור הנצרך ליד, והנידון הוא אם חיתוך מ"מ הוי הפרדה והפקעה מליחשב חתיכה א', אלא שנעשים יש זל"ז, וצ"ע.

**יש לדון** שאם כהתוספתאשאף באין עולה עמו הוי חבור, י"ל שבכה"ג בהכרח ודאי החתיכה נפרדה ואינה חתיכה א', אלא שמכיון שהשאיר חבור קטן וכך רצון תשמישו לכן החבור בין החתיכות רק משום יד.

**ויעלה לן** שאם כהמ"א דמיירי בעולה עמו א"כ חבורן גמור, ואם כהתוספתא שמיירי באין עולה עמו הרי שבאמת החתיכות נפרדו וכוונתו לצרכם רק משום יד א' לחבירו.

**התחיל לפרק** להרא"ש הר"מ והתוספתא רק מה שהתחיל חשיב נתלש ולא שאר החתיכות, והר"ש הסתפק בזה. **עיין ר"מ פ"ו ה"ז והראב"ד** **וכס"מ** שם. והעולה לבסוף שמה שהתחיל לפרק כמפורק והשאר לא.

**האגוזין שאמנן, ברא"ש** כ' משום יד, וכן **בראב"ד פ"ו הי"ב, ובר"מ** כ' שחברן כדי שיהיה קל לשאתן ולכאורה הוי סובב ליד ולא לאשווי פרי א'. **ובר"ש** כ' שגדלם כמה בעוקץ א', ויש לדון אם חשיב פרי א' או הוי א' יד לחבירו, ונוטה דהוי יד. **ובר"מ פ"ו הי"ד** שעגול דבילה אינו חבור**, וצ"ע**  מ"ש מאגוזין שאמנן. **עיין חזו"א ב' יד'** שדן אם משום יד מדוע התחיל לפרק באגוזים הכל אינו חבור דבגמ' בסוכה יד' מבואר שיד יורד מחבורו במעשה ולא במחשבה, וזה מהני פיזול א' כלפי השאר. עוד כ' שדיבוק אגוזין הוא טבעי,ואולי לכן שונה מעגולי דבילה.

**הר"מ שם** שקליעה של שום אינה חבור להכשר, **ומקורו בתוספתא א' ד', ותמה הראב"ד** מ"ש מחבל של בצלים דהוי חבור לטומאה, **ועיין רד"ל** שהאריך וכ' שיש חילוק בין חבור דטומאה לחבור דהכשר. אולם מסיק דקליעה של שום הוא חבור בידי אדם ול"ה חבור כלל, ואגוזין שאמנן הוא חבור בשעת גדילתן ולכן הוי חבור גמור לטומאה והכשר. **ונראה שזה כוונת הראב"ד** בתי' הראשון,  **ועוד תי' הראב"ד** לפרש פירוש חדש באגוזין שאמנן שהכוונה שהתחיל להפריד קליפתן מהפרי ע"י שריפה וכד' ומ"מ הוי חבור עד שיפרק, עיי"ש. **ועיין חזו"א ב' טו'** דמדוע מהני הפרדת קליפה בא' לבטל כולם הא ליד צריך מעשה לבטלה ולא סגי במחשבה, ותי' שיד צריך מעשה אך ביטול שומר סגי במחשבה, עיי"ש.

**עיין חזו"א ב' יד'** שמכאן שחבור ע"י אדם הוי חבור, ולכאורה זה פשוט שחבורי אוכלין לחבור וליד אף בידי אדם הוי חבור, **עיין תוס' נזיר נ' ע"ב ד"ה "ת"ש".**

**במתני'** אגוזין וכו' עד שירסס, **ובתוספתא** ב' ה' דלא מהני ריסוס אלא צריך פירוק. **וברד"ל**  שנחלקו אם שומר הנופל מעצמו אם חשיב שומר. **ועיין ר"מ וראב"ד** פ"ו ה"א, **ועיין חזו"א ב' טז'** שאף שכשהוא מרוסס הוא עדיין שומר מ"מ מכיון שדעתו לרסקן פקע מיניה שם שומר , ויש לדון בנתרסס מעצמו אם יהיה עדיין שומר דלהרד"ל לא ולחזו"א כן.

**לכאורה הר"מ** פסק כהתוספתא שצריך פירוק, **והראב"ד** השיג דסגי בריסוס כמתני', **ועיין חזו"א** שפי' שהראב"ד משיג דהר"מ לא כמתני' ולא כתוס', דלמתני' סגי בתחילת ריסוס, ובר"מ משמע שצריך ריסוס כולו, ובברייתא עולה שצריך פירוק ובר"מ עולה שסגי בריסוס כולו, ולא נתבאר לי מנין להחזו"א כל הנ"ל.

**הבאנו הר"י קורקוס** שהמחתך להניח הוי חבור אף באינו עולה עמו, וכן לכאורה בתוס', **ובחזו"א ב' יב'** ביאר באופן א' שהכוונה שהמפרק החתיכה הרי שבתחילת פירוק כבר נפרד משאר המלפפון, אך כל המיועד לעלות ולמחתך עמו הוא חבור לחתיכה שחתך, והשאר אינו חבור.

**ובתוספתא** פיקה התחתונה לעצמה הוי חבור ולא לחתיכות, **עיין ר"י קורקוס פ"ו ה"ו**  שבתחילה ביאר דמיירי בראש המלפפון יש לו בליטה עגולה שעתיד להפרידה ולחתכה ולכן מעיקרא אינו חבור (וצ"ע שאינו יד ולא שומר, הא הוי לא גרע מקליפה, וכן צ"ל לשון התוס' פיקה התחתונה). עוד ביאר דמיירי שחתך המלפפון, ולמטה נשאר חתיכה שלימה שלא חתך והיא חתיכה לעצמה ואינה חבור לחתיכות, וצ"ב מה החידוש דפשיטא שהחתיכה למטה הריהי נידונית ככל א' מן החתיכות המלפפון, ולכן כ' שהחי' הוא אפי' אם עולה עם החתיכות אינו חבור, עוד כ' שהפיקה הוי חבור אף אם הוא עצמו חתוך וחצי פיקה אינה עולה עם חברתה מ"מ הוי חבור דהפיקה היא כמלפפון שלא פרקוהו שהוא מצטרף אף בלא עולה עמו. (וזהו הר"י קורקוס לשי' שמלפפון שלא התחיל לפרק אי"צ עולה עמו). **ובחזו"א ב' יב'**  ביאר שהחידוש הוא שהחתיכה למעלה שהיא כנגד מקום מגע הטומאה בפיקה מצטרפת ונטמית. והענין צ"ב מסברא דהא הפיקה הוא חתיכה נפרדת. וצ"ל שהחתיכה נמשכת כנגדה עד סוף הפיקה משום שעתידה ליחתך לבסוף עם הפיקה שתחתיה, ועולה שכל חתיכת פיקה היא חבור לפיקה וחבור לחתיכה שמעליה אך חתיכה שמעליה אין לה צירוף עם שאר הפיקה.

**הר"מ פ"ו ה"ו** מייתי תוספתא דג' מלפפונים שחתכן על השלחן ופירק א', שמה שפירק חבור והשאר לא חבור, וזהו היפך מש"כ בתוספתא והיפך בשכל, והר"מ תמוה מאד. **ועיין ר"י קורקוס וכס"מ מה שיישבו.**

**מ"ו:** ביצה מגולגלת עד שיגוס, **להר"מ** מיירי בביצה שנתבשלה קצת, ואז אם יש כבר קצת מהקליפה הכל יוצא ולכן ל"ה שומר, **וברא"ש**  כ' לכאורה דמיירי שהפריד הביצה מהקליפה מבפנים, וא"כ באופן שביאר הר"מ חשיב חבור ורק אם הפריד הביצה מן הקליפה ל"ה חבור. אולם י"ל שכוונת הרא"ש שביצה **שמבושלת קצת הריהי כמו אוכל בכלי ולכן ל"ה חבור ודוחק.**

**בתוספתא** ביצה שנתבלה כולה חבור, **וכן נפסק בר"מ פ"ו ה"ב, ועיין כס"מ** שביאר, או, שדבוקה היטב ולא מהני ריסוק, או שתיבלה ורוצה הקליפה שיתן תבלין שלה טעם בביצה.

**מ"ז:** עלי ירקות וכו' ולבנים אינם מצטרפין, **ועיין מ"א** שהקשה הא הלבנים היו ירוקים וא"כ הא אוכל שכבר היה אוכל אינו יוצא רק בנפסל למאכל כלב.  **ומ"א** תי' שמיירי לענין טומאת עצמן, ומדאו' אין מק"ט פחות מכביצה, ושי' הר"מ שלקב"ט סגי באינו מאכל אדם שלא יק"ט ורק בנטמא אין פוקע הטומאה רק בנפסל מאכילת כלב. ונקט שראב"ד סבר כהראב"ד, עיי"ש. ובאמת יש לאוקמי שהעלים נתלבנו בעודם מחוברים לקרקע, ובכה"ג יכול להיות שמעולם לא נחשבו אוכל, או אולי מיירי שנתלבנו קודם שנגמר הפרי לאכילה, ופשוט.

**בלשון הר"מ פ"ה הכ"ב** דעלין לבנים אינם כלום, **ודייק הרד"ל ריש עוקפין** דאף ל"ה יד, והקשה מהתוספתא דעלי בצלין הוי יד. **ועיין תפא"י**  דנקט כאן נמי דהוו יד. **ועיין או"ש פ"ו מפרה ה"ח** דנקט בפשיטות דהוי יד ונ"מ שאסור להנחיל עליהן מי פרה. עיי"ש שהוכיח שהר"מ פסק שאין מנחילין על עלי ירקות ולא חילקו בין לבנים או ירוקים, וע"כ דהוי יד, והקשה הא מיירי אף בעלין שנתלשו מהפרי ואינם יד, ונקט שגזרו מכיון שהיו פעם יד והוי כמו שיירי מטלוניות, ויישב שם שביד שבספק מכיון שלסכך בו הוא עקירת שם יד, וסיכוכן טהרתן,משא"כ כלי שמסכך בו אין כאן עקירת טומאתו, ונקט שלהנחיל בעלין אין כאן עקירת טומאתן ולכן גזרו עליה, ויש לדון בעלין שנתלשו במחובר לפני שנגמר הפרי אם שייך תורת יד, ומדוע בכה"ג לא חילק הר"מ, וצע"ק.

**מ"ח:** עלי בצלים אם יש ריר וכו' **ובתפא"י** שאף שריר הוא משקין, ויש לדון אם מצטרף לאוכלין, הכא הריר נחשב אוכלין, עיין קה"י מנחות כח'. **ועיין מ"א.**

**פת ספוגנית להחזו"א ג' ה'** צירוף פת ספוגנית הוא רק מדרבנן. ובסוף סק"ז כ' שזהו מדאו', וצ"ע.

**ועיין שערי תשובה סי' ר"י ס"א, וכן במ"ב שם** ועולה שפת ספוגנית אינה מצטרפת לברכה. **ועיין מ"ב תסו'** לענין מצב דל"כ וצ"ע.

**ועיין רע"א רי' ס"א, וכן בקר"א מנחות נד'**  שדוקא חלל אינו מצטרף אבל פת ספוגנית מצטרף מדאו'.

**בשר עגל שנתפח בר"ש ורא"ש** שנחלקו בזה במנחות נד', ובאמת מסקנא דהתם דפלוגתתם בהיה בו נשאר ונמק וחזר ותפח, אבל בתפח הוי דרבנן, ובנמק אינו טמא, ופלוגתתם רק בתפח נמק ותפח, ולא נתבאר לי אם כוונת הסוגיא דבהכי מיירי מתני', וכנראה פשוט שמתני' מיירי בתפח והוי טמא רק מדרבנן. **עיין חזו"א ג' ח'** שהעיר שהר"ש והרא"ש לא הזכירו דלמסקנא מיירי בתפח נמק ותפח.

**והר"מ פ"ד מטמ"א ה"ט** מייתי שבשר עגל שתפח טמא, ומדמע מדאו', ולא הזכיר הסוגיא במנחות שזהו מדרבנן. **ועיי"ש גרי"ז** שיישב דשי' הר"מ שאוכלין מק"ט בפחות משעור, ואין אוכלין מטמא אוכלין מדאו', וממילא כל דין הנ"ל הוא מעיקרא רק דרבנן. **אולם החזו"א בהוספות עמ' צחר' ע"ב על הר"מ פ"ז מאה"ט ה"א** נקט דלהר"מ אוכלין מטמאין משקין ד"ת והדרא קושיא. **עיי"ש מנח"א.**

**המנח"א** שם חילק שסוגיא דהתם מיירי בכזית מן המת שנצטמק ותפח, שבכה"ג הנידון הוא אם פקע מיניה איסורא דנבילה כשנצטמק, אולם כאן מיירי באוכל שתפח לענין קב"ט להבא, ובזה דנין הבשר שתפח כמו פת ספוגנית וכעת יש חתיכה כשיעור, עיי"ש, ועיין קה"י מנחות כח'.

**עיין מנח"ח** מוסף שבת טוחן שדן בטוחן שדן בשיעור טחינה בשבת בגרגורת, וכן לענין איסור חדש, ולאיסור חמץ בפסח, ולאיסור הוצאה, אם אזלינן בתר היות הקמח חטין או בתר שנעשה קמח.

**ונראה** בכל הנ"ל , שלענין חמץ הרי שחל האיסור בעודם חיטין ולא חל איסור חדש כשנעשה קמח, הרי שאזלינן בתר חיטין וכמו לענין טמא מת דלעיל, וכן לענין חדש כנ"ל, וכן לטחינה בשבת האיסור להעמיד גרוגרת חטין ולעשותן קמח, ואזלינן בתר מעיקרא, משא"כ לענין מצות מצה אין חלות שם מצה העודה חטין, והענין הולך אחר זמן קודם מצות האכילה ואזלינן בתר הבצק שתפח, וכן לענין הוצאה בשבת אזלינן בתר השתא שאין האיסור חל בעודם חטין וי"ל שלענין חיוב ברכת המזון, מכיון שחיוב ברכה חל בעודם חיטין, אף שלא חל חיוב ברכת פת, מ"מ שם אוכל לענין ברכה חל בעודו חטין, ולכן נקט המ"ב שבפתח חיובו מדרבנן, משא"כ לענין חיוב מצה הוי מדאו', וכמש"נ.

**עיין גר"א שפו'** שהסיק דלמסקנא אין דחוי באיסורין, ומשערין כמות שהן ועגל שתפח אסור מדאו', ועיי"ש שהביא שבראשונים לא משמע כן, ובאמת תפח הוי דרבנן.

**עיין גר"ש פסחים מד'** מ"ש בשעור איסור כזית ענין של צמק ותפח.

**הר"מ פסק פ"ד מאה"ט הי"ג** שתפח דרבנן, ואין דחוי באיסורין, ולענין הוצאה פסק בר"מ פי"ח משבת הכ"ז דהוי ספק, **עיי"ש כס"מ בשם ר"י קורקוס. ועיין קר"א מנחות נד'.** שפלוגתת ר"י ור"ל היא אם בשר שצמק ותפח אם תפיחתו היא חזרה למצב הקודם או דהוי כמו דבר חדש ואינו מצטרף, ולכן אין שייכות כלל לסוגיא דהמצניע עיי"ש.

**מבואר** דבשר זקינה שצמק משתער כמות שהוא, **עיין תוס' שבת עז' ד"ה "ועוד"** שהקשה דמבואר שם שייך רביעית שצמק לכזית נחשב שיעור וברש"י שם משום שהכזית בא מרביעית, והקשה תוס' מדוע אף אזלינן בתר הישתא. ומה מהני שהכזית קרוש בא מרביעית יין. **ועיין מנח"ח מוסף שבת ח'** שיישב שכל צמק שיכול לחזור לשיעורו לא אזלינן בתר השתא. עיין חזון יחזקאל שתי' באופן דומה, שיין שקרש זהו טבעו ליצמק ולתפוח. ולכן זהו שעורו.

**מ"ט:** קישות וכו', **ולהר"ש** מיירי בעציץ שאינו נקוב, ומה שבתוכו הוי כתלוש ונטמא, ואם יצא קצת לחוץ ויונק מהאדמה, הוי הכל כמחובר ופרחה טומאה, ולר"ש רק מה שיצא טהור ומה שבכלי טמא. **וברש"י חולין קכח'** שלת"ק מה שבכלי טהור מחמת יניקת כולו מהקרקע, **ובתיו"ט** שמה שבפנים נמשך לייחשב מחובר אחר הנוף היונק מן הקרקע.

**עיין אפיקי ים מג' ,וגר"ח סי' יג',** והנידון אם לייחשב מחובר צריך יניקה בלבד בקרקע או צריך שייעשה כמחובר לקרקע בלא הפסק כלי, וא"נ שצריך חבור בלא הפסק, א"כ מה שבתוך הכלי לא סגי בכך שיש יניקה מהקרקע דהכלי מפסיק ולכן צריך לטעם שהכל נמשך אחר הנוף.

**שי' הר"מ** דמיירי בעציץ נקוה ות"ק אתא לאפיקי שהנוף ייחשב תלוש, ולר"ש הנוף תלוש.

**ובתוספתא המובא בר"ש** עולה כפי' הר"ש, **ועיין כס"מ** דלהר"מ אית ב' הלכות , בנקוב כמתני' ובאינה נקוב כברייתא ואין סתירה ביניהם, **וצ"ע** דהא בתוספתא ליכא פלוגתא, ומודה ר"ש שעציץ שאינו נקוב נופו כמחובר, דהיינו שלמרות שיונק מאינו נקוב מ"מ יניקתו מן הקרקע כמחובר, וא"כ איך יתכן שבנקוב ונופו בחוץ לר"ש ייחשב כתלוש, שאם יניקתו מן הקרקע בעציץ שאינו נקוב הוי מחובר, ק"ו שיניקתו מן הקרקע כשהעציץ נקוב ייחשב מחובר, וצע"ג. **ועיין מל"מ בכורים צ"ב ה"ט.**

**עיין גר"ח סי"ג** שנקט בדעת הר"מ שהוא חולק ע"כ שעציץ שאינו נקוב נופו טהור, והקשה הא לענין תו"מ אזלינן בתר נופו, ומאידך לענין תולש בשבת הנחה ע"ג יתדות נחשב תולש ואינו נחשב יונק מהקרקע , ונקט הגר"ח שלענין תרו"מ צריך יניקה מקרקע וזהו אף ע"י אויר, אבל לענין טומאה הכשר ותולש בשבת הענין תלוי אם הוא מחובר לקרקע, ודרך אויר אינו נחשב מחובר לקרקע, ולכן אינו נקוב נופו אינו כמחובר, ועיי"ש גר"ח דמייתי גירסא בתוספתא שעציץ המונח ע"ג יתדות הריהו מוכשר לק"ט, וכהנ"ל שהוא אינו כמחובר. **ועיין אבי עזרי פ"ה מתרומות הט"ו.**

**לר"ש, להר"ש** ודעמיה הרי שהנוף הוא יונק מהקרקע והוי כעציץ נקוב כשלעצמו אך אינו גורר את העיקר הנמצא בעציץ שאינו נקוב, **ועיין תויו"ט** דהא ר"ש בעלמא ס"ל שעציץ נקוב הוא כאינו נקוב. ומבואר בשבת שלהכל לר"ש אינו נקוב כנקוב מלבד להכשר זרעים, ונקט התויו"ט שצ"ל דילפי' טומאה מהכשר.

**ולהר"מ** מיירי בעציץ נקוב, דלר"ש הוי כמחובר לענין טומאה, אולם הנוף אינו כמחובר ור"ש לשי' דמחמיר שאין עציץ נקוב נחשב כ"כ כקרקע ולכן הניוף אינו כמחובר, **עיין מרכה"מ. ודברי יחזקאל סי' ג'.**

**עיין גמ' גיטין כב'** פלוגתת אביי ורבא באילן בא"י ונופו בחו"ל, דלאביי חייב במעשר שהעיקר בתר יציקתו, ולרבא הנוף שבחו"ל פטור, ולכאורה להר"ש אין ענין למתני' כאן, דבמתני' לרבנן כל יניקה גוררת שאר האילן, ולר"ש נוף אינו יניקה אלא לעצמו. אולם כ"ז כשאין סתירה בין יניקת הנקב ליניקת הנוף, דהעציץ אינו נקוב ודיינינן אם יניקת הנוף גוררת שאר העציץ או לא. אולם התם יש יניקת העיקר בא"י כנגד יניקת הנוף בחו"ל, דב' היניקות סותרות זא"ז ולאביי בכה"ג יניקת החיבור עיקר ולרבא יניקת הנוף ויניקת שורש האילן שווין הם ולכן הנוף פטור ממעשר ומקום העיקר חייב במעשר. **ותימה על התוס' בחולין קכח' ד"ה "קישות"** שהוקשה לו מדוע לאביי לא יסבה ר"ש שאזלינן בתר העיקר וייחשב תלוש, ותי' שבמקום שהעיקר בתוך העציץ שאינו נקוב הרי שיניקתו קטנה ואז הנוף אינו בטל נינקתו. ולהנ"ל צ"ע הא אין שייכות וכמש"נ שודאי יניקת העיקר והנוף הם גורמים, אלא שבמתני' אין לעציץ שאינו נקוב שופ תורת דין בינקותו ואז הנוף גורם שייחשב מחובר, משא"כ התם היניקות סותרות לא"נ, וכמש"נ וצ"ע.

**ועיין תוס' גיטין כב' ד"ה "בתר"** שהקשה שכמו שלאביי יניקת גופו גורר הנוף, כ"כ לר"ש יניקת הנוף יגרור שאר העציץ שאינו נקוב. וג"כ יש ליישב כנ"ל. שבעציץ שאינו נקוב הא היניקה מהעציץ אין לה שום תורת דין , ולכן לרבנן אזלינן בתר נופו , ולר"ש לא אלים נופו לגרור עיקר העציץ. אולם התם ב' היניקות יש להם תורת דין, ודיינינן איזה מהם אלים, ולאביי אלים טפי יניקת גופו.

**עיין רש"י פסחים לד'** ד"ה "טהרו" שכ' שחבור לקרקע מטהר משום שבטל מתורת אוכל, **ועיי"ש קוב"ש קנו' וקה"י טהרות סי' ס'** דהא תרומה מחוברת אסורה לזרים וע"כ שלא בטל משם אוכל. **ובקוב"ש** כ' דודאי הוי אוכל רק נטהר מקרא, **ובקה"י** שלמרות שהוא מחובר ופקע מיניה שם אוכל מ"מ מכיון שיכול לתקנו לא פקע איסור תרומה מיניה, עיי"ש, **ובאמת י"ל** עוד שבעודו מחובר אינו תרומה אך אם יאכל אותו ישוב להיות אוכל תלוש וחוזר איסור תרומה, משא"כ טומאה כיון שפקעה פקעה.

**מ"י:** כלי וכו' שהשרשים יכולים לצאת וכו', **ובר"ש** דמיירי שהעציץ כעת אינו נקוב , **עיין דברי יחזקאל ב' ג'** אם גם לתרומה אף שאינו נקוב חשיב כמחובר מכיון שהשרש עתיד לינקב ולצאת. **עיין מל"מ** ב"ב מבכורים ה"ט ד"ה "ודע" שנסתפק בזה.

**הר"מ בפיהמ"ש** העמיד בנקוב, ותמוה א"כ מאי קמ"ל, **עיין חזון נחום** שאף כלי חרס צריך נקובה. **ובר"מ פ"ב הי"א** שאי"צ נקוב. וכשי' הר"ש הנ"ל. **והראב"ד הקשה שם** מדוע מתני' מיירי דוקא בכלי גללים, הא מבואר במנחות פד' שכלי חרס שאינו נקוב כנקוב, וביאר את הסוגיא במנחות באופן אחר, **ועיין תוס' גיטין ז' ע"ב.**

**ובאמת רש"י בגיטין ז' ע"ב** כ' שספינה של חרס לא בעי נקיבה, **וצ"ע** ממתני' מדוע מיירי דוקא בכלי גללים, **ועיין מל"מ שם** ד"ה "הגדל" שרש"י לשי' במנחות סט' ע"ב עיי"ש תד"ה "כלי אדמה" שכלי אדמה הוא כלי שחיקת אבנים וקמ"ל מתני' שהם ככלי חרס. **ובדברי יחזקאל שם** שדוקא לענין שבת ומעשרות חרס אי"צ נקיבה שהענין תלוי ביניקה ובכ"ח יש יניקה, משא"כ לחבור להכשר וטומאה צריך חבור לקרקע ולכן כ"ח צריכים נקיבה.

**עיין אפיקי ים** ח"ב סמ"ג שלענין הכשר מים דוקא עציץ נקוב העפר כקרקע ואינו מחשיב מים שבתוכו תלושין, אבל כלי אדמה שאינם נקובים אף שהעציץ כקרקע אבל המים נחשבים תלושים. ויש לדון בעציץ ע"ג יתדות שנחשב האילן כמחובר אם החול והמים ייחשב נמי כמחובר. **ע"ע חזו"א ד' י', ואפקי ים שם, וגר"ש גיטין פ"ק אות צג'.**

**עיי"ש חזו"א** שהעפר כקרקע ועי"כ המים מחוברין לקרקע, דוקא אם יש בו זרעים. והכלי אינו כמחובר כמבואר בגמ' בגיטין כב' לענין גט.

**ע"ע חזו"א ד' ה'** דלר"ש בשבת צה' שעציץ נקוב לכל התורה אינו כמחובר, ורק להכשר וטומאה הריהו כמחובר, דה"מ לענין הזרעים ולא לענין החול, ולכן מים שבתוכו חשיב תלושין.

**ויש לברר** הגדר דלר"ש עציץ נקוב לשבת ולתרומ"ע הוא כתלוש, ולטומאה הוא כמחובר, מהו הגדר בזה, ומבואר בגמ' בשבת שבניקב הכלי כמוציא רמונים מודה ר"ש שהכלי בטל וחשיב כמחובר, דהיינו שר"ש מודה שעציץ נקוב יש יניקה מהקרקע המחייב שייחשב מחובר, אלא ששם כלי מנתק מן הקרקע, ואם בטל שם כלי חוזר לייחשב מחובר לקרקע, ובגמ' שם מבעיא בשרש כנגד הנקב לר"ש מהו, וי"ל שכוונת ספק הגמ' אם מכיון שהשרש מול הקרקע ואין הכלי חוצץ בין שרש לקרקע הרי שאותו שורש אינו וחשב מובדל מהקרקע ע"י כלי לנתקו מן הקרקע . אולם לפי"ז הוו ב' נידונים שאין להם כ"כ קשר, דשרש נגד נקב הנידון שאין הכלי גורם סיבה לחצוץ מכיון שהשרש אינו מוקף כלי כלפי הקרקע, ובניקב כדי טהרתו הוי סברא שאין כלל כלי חוצץ, ובגמ' שם עביד דהכותא בין ב' הנידונים, וצ"ע בזה.

**ועכ"פ צ"ב** מהו הגדר שלענין טומאה לא מגרע ההפסק כלי, ובפרט שלענין תרו"מ הענין תלוי ביניקה, ולשבת והכשר וטומאה הענין תלוי בשם מחובר, וא"כ מדוע לתרו"מ סבר ר"ש דהכלי חוצץ ובענין הכשר שצריך מחובר הרי שאין הפסק כלי מנתק שם מחובר. ולכן מסתבר שילפותא דר"ש דהתורה ריבתה טהרה אצל זרעים, שבאמת ענין הכשר וטומאה תלוי בשם מחובר ולא רק ביניקה, וכלי נקוב יש בו סיבה לייחשב מחובר דרך הנקב ויש בו סיבה לייחשב תלוש ע"י היקף כלי, ונתחדש לענין הכשר שתד חיבור לקרקע ג"כ מפקיע שם תלוש, משא"כ לשבת ותרו"מ צד תלוש נחשב תלוש. ובשרש כנגד נקב הנידון שמכיון שהשרש אינו כנגד הכלי הריהו נחשב שאינו מוקף כלי ולכן אין בו צד תלוש, וכן בניקב כנגד טהרתו בטל כלל תורת כלי. **אולם לפי"ז יש לדון דלא כהחזו"א** שגם עפר שבתוך כלי מכיון שיש לו צד מחובר צריך להיות כמחובר, ואין סיבה דוקא זרעים, דלא אתינן מכח היניקה של הזרעים אלא מכח שהעפר טפל לקרקע דרך הנקב, וכמו לרבנן, ודו"ק היטב.

**עיין אפיקי ים** שכ' דנקב שיוצא שרש קטן, לרבנן הוי שיעור ביטול שם כלי, וכמבואר שם שנמנה בכלל מנין שעורים דביטול כלי, **והוכיח מרש"י שם** דה"מ לרבנן דכל הכלי חשיב מחובר לכה"ת, אבל לר"ש ל"ה ביטול כלי לכה"ת ולכן זהו רק סברא של יניקה. ויישב שם מהרש"א עיי"ש. ויעויין רמב"ן שבת צו' ועולה דלר"ש צריך נקב מוציא רימון, ועולה דלא כהנ"ל.

**מלאהו עפר וכו' בר"מ ובר"ש** שע"י שמלאהו עפר נתבטל משם כלי, ולכן המים שנאספים בו אינם מוכשרין וכן זרעים שבו כמחוברין, ועולה שמכיון שמלאים עפר הכלי כמחובר, **וצ"ע** הא אף אם יבטל משם כלי מדוע חשיב כמחובר, ומדוע זרים במחוברין, ומדוע אין תלישת מים בכלי שאינו כלי. **עיין גר"ח סי' יג', ועיין חזו"א ד' ז'** דמיירי שירדו גשמים בלא כוונה להדחה, דבכה"ג רק אם נאסרו בתוך כלי הוכשרו, ועדיין צ"ע מדוע הזרעים כמחוברין. וע"כ שמכיון שהכלי מוקף כולו בקרקע הוא נחשב כולו כקרקע. **הר"ש בפי' השני** סבר שמיירי שמלא עפר ועפר שבצדדים יונק מן הקרקע והוי כעציץ נקוב, ועולה שמחמת כן לא רק הזרעים מחוברין אלא אף העפר מחובר ולכן המים אינם מוכשרין, אם כי הא המים נאספים בכלי ומדוע אינו חשוב תלושין ועולה שמים שהם גם אסופין בכלי וגם מונחין בקרקע הריהן כמחוברין, ועיין בזה גר"ח שם וצ"ע, ועיין חזו"א ד' ג', ודברי יחזקאל ג' ו'.

**בתוספתא** שעציץ ע"ג יתדות כמחובר להכשר וטומאה, **ובגיטין ז' ע"ב** שע"ג יתדות ל"ח כמחובר, **עיין חזו"א ה' ה'** דע"כ אף לרבנן שאני הכשר וטומאה שכל יניקה נחשבת מחובר. **עיין זכרון שמואל ד' ו'** ונקט החזו"א דאה"נ ע"ג יתדות רק הזרעים טהורים אבל מים שבתוכם נחשבים תלושין, עיי"ש.

**בתוספתא** שנקב מן הצד אינו חבור, **והקשו דרש"י בשבת צז' ע"א** במתני' נקט שאף נקב בדובנו הוי נקב לשבת, **ועיין מל"מ פ"ב בכורים ה"ט ד"ה "ודע ששיעור"** שהקשה כן, **ובדברי יחזקאל** שענין שבת ותרומות תלוי ביניקה ולכן סגי במן הצד לייחשב מחובר, משא"כ לטהרות עניינו חבור לקרקע ול"ח מחובר ביניקה מן הצד, וזהו דלא כמש"נ שלר"ש להכשר הענין תלוי ביניקה, ואף לרבנן ע"ג יתדות חשיב מחובר למרות שלכה"ת ל"ח כמחובר, ולע"ע צ"ע.

**פ"ג**

**מ"א:** יש וכו' כל האוכלין המיוחדין לאדם וכו' ואי"צ מחשבה.

ונחזור עמש"כ בריש טהרות.

**הר"ש והרא"ש** ריש טהרות שכל בשר הראוי אף לאכילת עכו"ם אי"צ מחשבה. **אולם בר"מ** שם דוקא בשר שחוטה אי"צ מחשבה. **ובמ"א** שם דהא במ"ג כאן מבואר שנבלת בהמה טהורה אי"צ מחשבה. **ובמקד"ד מב' ג'** הקשה ממנחות קא' שערלה אי"צ מחשבה. **ובר"מ** פ"ג מאה"ט ה"ג שפרים הנשרפין צריכין מחשבה (עיין חזו"א עוקצין ה' יב', וקה"י מ').

**עיין מ"א** דבעינן דוקא מחשבת בעלים, וכמו בכלים. ובחזו"א כלים לא' יג' שכל מי שבידו לאכלו מהני מחשבתו. **ועיין או"ש** ה"א מטו"א הי"ט **ואבי עזרי** שם ה"ז.

**עיין יכין סקי"ט ומייתי תויו"ט** כלים פכ"ב שלא סגי במחשבה אלא צריך דבור. **ע"ע** שדן שם שאם מהני מחשבת עכו"ם. **עיין חזו"א ה' ב'** דלטומאה חמורה אי"צ מחשבה אף לבר פדא שצריך ראוי לגר. (עיין תוס' נידה נא' ע"א ד"ה "שום טומאה").

**ע"ע חזו"א** דריב"נ דפ"ח מטהרות מ"ו פליג רק הנע"ט שהוכשר מק"ו אבל טדאי במתני' דידו צריך מחשבה.

**ע"ע קה"י מז'** לבאר דברי תוס' מנחות סט' ד"ה "דבלע", שלאיסור אכילה חשיב אוכל בלא מחשבה, ורק לטומאת אוכלין צריך מחשבה להחשיבו אוכל.

**מ"ב:** מחתך מן האדם וכו' שצריך מחשבה. **ובגר"א** דמיירי שחיתך בשר בלא עצם שאין בו טומאת מת, דאל"ה הא מטמא ט"ח ואי"צ מחשבה והכשר.

**ובגמ' בכריתות כא'**  דמיירי שחתכו לכלב, ולכן צריך מחשבה, וכן מבואר במתני' שצריך הכשר וזהו משום שהכשר שהוכשר בשעת חתיכה בדם הבהמה אינו מכשיר מכיון שלא היה עדיין אוכל ול"ש בו הכשר. **ועיין חזו"א ה' יא'** שבחותך מן האדם לאדם אי"צ הכשר שהוכשר בדם מגפתו. **והר"מ** פ"ג מטו"א ה"ג דמוקים מתני' דוקא בפורש בשר מאליו ולא בנחתך. **ושם ה"ט** שהחותך לכלב צריך מחשבה ואי"צ הכשר, ולכן הוצרך לאוקמי מתני' בפורש מאליו ולכן צריך הכשר. **וצ"ע** מדוע להר"מ הכשר לפני שחשב עליו מהני,  **ועיין ראב"ד** שם שהשיג ממתני'. **ועיין כס"מ** דהר"מ גרס בגמ' בכריתות שחותך צריך מחשבה ולא הכשר ומוקמינן בחותך לכלב, וע"כ עולה דברייתא דכריתות שחותך לכלב אי"צ הכשר, וע"כ מתני' מיירי בנחתך מאליו ולכן צריך הכשר, **ועיי"ש ראב"ד** שגמר דבריו שחיתוך לאדם הוי מחשבה ותמה הכס"מ הא מיירי בחתך לכלב. **עיין ערול"נ כריתות כא', ומכה"מ.**

**עיין מל"מ פ"ב ממא"ס** ה"ג שהקשה על הר"מ שם שבשר אדם אסור באיסור עשה, ובגמ' בבכורות י' שדבר האסור אי"צ הכשר דאיסור חשבו, ומדוע בשר אדם צריך מחשבה, **עיי"ש או"ש**  דאיסור עשה אין חשבו, וכן שדוקא האסור לישראל ומותר לעכו"ם איסור חשבו אבל אמ"ב שאסור...

נבלת עוף טמא, **להר"ש והרא"ש** הוי כחלב שבכרכים אי"צ מחשבה, **ולהגר"א** הוי כחותך מן האדםשאף הכרכין צריך מחשבה שאין דרך לאכול עוף טמא. **ועיין מ"א** מה שתמה בשי' הר"ש,וברש"י ותוס' בכורות י' ע"א שבהמה טמאה שיש בה ב' גרעותות שלא נשחטה וטמאה הרי שלכן צריכה הכשר בכ"מ, וא"כ ה"ה עוף טמא, ועוד דייק בר"מ פ"ג ה"ג, ופ"ג מאה"ט הי"ג. **ובחזו"א ה' א'** הוכיח מהגמ' שם י' ע"ב שעורב דיינינן שאי"צ מחשבה רק משום שיש לו סימן טהרה א', וע"כ שעוף טמא צריך מחשבה אף בכרכיחם, דהתם מיירי הכרכים דבכפרים אף עוף טהור צריך מחשבה.

**והחלב, ובר"מ פ"ג ה"ג** חילק שבחלב שחוטה צריך מחשבה הכפרים, אבל חלב בהמה טהורה שמתה אי"צ מחשבה, **עין תוס' פ"ג ה"א. עיין רד"ל**  דמייתי רש"י (כריתות יב' ולא מצאתי, ואולי כוונתו לרש"י חולין קכח' ד"ה "חלב") שחלב בכפרים צריך מחשבה משום חשיבותו ואין רגילין בני כפרים העניים לאכלו, הרי שבזה סבר הר"מ שדוקא בשחיטה חשובה ולא כנבילה.

**ועיין חזו"א ה' ז'**  שבשר שנשחט לישראל הרי שהכוונה היתה להפריש חלב לשריפה ולכן צריך מחשבה. **אולם ברש"י ובתוס' בבכורות י' ע"א** שחלב לאו דוקא אלא אף שומן בהמה נמי, ומשום שהוא מאכל חשוב לבני כפרים ולכן צריך מחשבה. **ועיין חזו"א סק"ו** מה שתמה על **הרש"ש** בחולין קכ'. **עיין מקד"ד מב' ה'.**

שמרקעין ופטריות וכו', **עיין מ"א** דמייתי ירושלמי שבשביעית שאין ירקות מצויות אף הנ"ל חשיב אוכל. **בתוס'** דס"ד דר"ע שחלב שחוטה בכפרין אי"צ הכשר וצריכין מחשבה, **עיין נוב"י יו"ד ת' קח'** שזהו משום שחלב בכרכין אי"צ מחשבה ולכן יכולין לקבל הכשר אף בכפרין, שיש עליהם קצת שם אוכל וענין שיקבלו תורת גמר פרי ע"י הכשר.

**בתוס'**  עולשין שתלשן לבהמה וחשב לאדם צריכין שוב הכשר, **ובתוס' נידה** נ' ע"א ד"ה "שזרען" הוכיח דע"כ בסתמא עולשין הם מיועדים לבהמה, ולכן לעולם בתלשן לבהמה ל"ה אוכל, והקשה תוס' דהתם בנידה מבואר שרק עולשין שנזרעו לבהמה ל"ה אוכל, עיי"ש, ובתי' שני נקט דאף עולשין שנזרעו סתמא והם לאוכל אדם, מ"מ אם הוכשרו לבהמה ל"ח הכשר, ויש לדון אם כוונתו שאז מתברר שהיו לבהמה, ויותר מוטה בלשון התוס' דנקט שבהל' הכשר כל אוכל שהוכשר לבהמה אינו הכשר, עיי"ש.

**בתוס'** לענין חלב **עיין לעיל** בחילק בין חלב טריפה לחלב טמאה , וכן בחזו"א ה' ז', **ועיין מנח"ח קמז' ב'.**

**בתוס'** החותך כזית אמ"ה וחישב עליו צריך הכשר, חישב וחתך אי"צ הכשר, וביאר הר"ש שאם חישב עליו אי"צ הכשר שרץ מכיון שנטמא במגע בית הסתרים. ובר"ש העלה שאולי אף למ"ד אין מגע ביה"ס מטמא הכא אוכלא כמאן דאפרת. **ובגמ' חולין קנט'** שאין האמ"ה נחשב סלטט"ח מכיון ששימש מעשה עץ, וביארו שם רש"י ותוס' שאמ"ה צריך עצמות, ובשר אינו חלק מאמ"ה ולכן אין בשר נחלשב סלטט"ח שאי"צ הכשר לטו"א. **והר"מ** פ"ג ה"א פסק שמטמא משום סלטט"ח ולא משום טומאת ביה"ס. **ועיין גר"ח שצא'** שסוגיית הגמ' סברה שאמ"ה תלוןי רק בעצמות וגידין ולא בבשר ולכן ל"ש ביה סלטט"ח דהבשר שימש מעשה עץ ול"ה סיבת הט"ח. והר"מ פסק שגם בשר משווה לאמ"ה ולכן שייך סלטט"ח, **והראב"ד** סבר דלמרות שגם הבשר משווה לאמ"ה מ"מ מכיון שצריך גם לגידים ועצמות לכן ל"ח סלטט"ח, וחשיב עדיין מעשה עץ.

**עיין חזו"א ה' ד'** דמייתי תוס' בחולין עג' ע"ב שבשר שהיה סלטט"ח ושוב חזר להיות אינו מטמא ט"ח שצריך הכשר ומחשבה, ונקט דהכא בתוס' ובר"ש הא מיירי בבשר היוצא מאמ"ה ששוב אינו מטמא באמ"ה ומ"מ אי"צ מחשבה אלולי מעשה עץ. **ועיין תו"ר בחולין קכט' ד"ה "למה לי"** ועולה שם שבבשר הפורש מאמ"ה צריך הכשר שרץ ואי"צ הכשר מים. **וכן עיין רמב"ן ור"ן שם,** שבשר הפורש מאמ"ה מכיון שנחשב סלטט"ח רק אגב אביו דמשו"כ צריך הכשר שרץ, וכנראה מה שהיה סלטט"ח עם העצמות רק מחשיבו אוכל, אך אין הוא נחשב דבר טמא היות ולבשר עצמו לא היה כח לטמא.

**מ"ג:** נבלת בהמה טהורה אי"צ מחשבה, וברש"י בבכורות י' משום דלא מאיסא כנבלת טמאה, וכן מכיון שאין ב' ב' רעותות דנבילה וודאינה שחוטה. **עיין תוס' שם, ועיין חזו"א ה' ו'** שבאמת טמאה שחוטה שאין בה ב' גריעותות אי"צ מחשבה.

**ומבואר בכריתות כא'** דמיירי בפחות מכזית נבילה שמצורף לה בצק ולכן חשיב סלטט"ח ואי"צ הכשר מגע שרץ, מכיון שסלטט"ח בצירוף עם עוד חצי זית נבילה, אך צריך מחשבה מכיון שכעת אינו טמא טומאת נבילה רק טומאת אוכלין. **עיי"ש תוס'** ד"ה ר' חנינא, דנקט דזהו שי' ר' חייא אבל ר' חנינא פליג דחצי זית אינו נחשב סלטט"ח. **עיין ר"מ וכס"מ פ"ג מטו"א ה"ו.** בהנ"ל, וכן עולה שם שהבצק נמי אי"צ הכשר אגב החצי זית נבילה שאי"צ הכשר משום סלטט"ח. **עיין חזו"א ה' י'.**

**בתוס' חולין קכא' ד"ה "ולהעמידה"** שהוכיח מהסוגיא שם שעכו"ם ששחט ומפרכסת אין נחשב סלטט"ח מכיון שיכול לגררה לפחות מכזית ועולה שבפחות מכזית ל"א סלטט"ח. ותי' דמכיון שמפרכסת ל"א סופה למות ולגררה ,עיי"ש. **עיין חזו"א שם ה' ט' וגר"ח שצ'.**

**ע"ע רמב"ן** שבועות יא' **ושטמ"ק כריתות כא' ע"ב** בשמטות סק"ה שהקשו שצרוף בצק לח"ז נבילה לא יהני משום שבעה לה טומאה, ועיי"ש מה שכ' בזה, ונתבאר במק"א.

**הר"ש** ל"ג ברישא חלב דבנבילה אינה מטמאה ט"ח ובשחוטה לא מהני שחיטה להכשירה מכיון שלא חישב עדיין עליה. **ועיין רש"ש** דאוקים בחלב טמאה שסלטט"ח.

**בטילה ש"ס** מייתי תוס'ק מנחות סט' דנע"ט צריכה מחשבה לטומאה, ומ"מ הוי איסור אכילה בלא מחשבה, ואין לדמות איסור לטומאה. או משום שכשמניח בפיו חישב עליה .

תוס' ב"ק עז' להוכיח ממתני' כאן דסלטט"ח מהני להכשר טומאהושרץ אך לא מהני לאשווי אוכל, ומייתי שם הסוגיא זבחים קה' שנחלק בזה ר"מ דסבר ששעיר המשתלח סלטט"ח אף שאינו אוכל.

**ובר"ש ובר"מ** כאן שסלטט"ח אי"צ הכשר מים והכשר שרץ, **וכן בתוס' ב"ק** עז' **ובר"מ** פ"ג מאה"ט ה"ב.

**רש"י** בבכורות י', **וראב"ד** פ"ג מאה"ט ה"ג בפי' השני עיי"ש כס"מ, דבעי הכשר שרץ ורק לא בעי הכשר מים, **עיין שו"ת רע"א ת' צט'.**

**ובראב"ד** שם בפי' הראשון דבעי הכשר מים ולא בעי הכשר שרץ, דהיינו שסלטט"ח מהני רק שטומאתו כבר השתא קיימת כטומאה קלה, אך מ"מ צריך הכשר כדי לאשווי אוכל שנתקן. **ועיין רע"א שם, וצ"ע** מסוגיא דנידה נא' שאם אי"צ הכשר שרץ ק"ו שאי"צ הכשר מים. **עיין קה"י מב'.**

חלב אי"צ מחשבה **ובר"ש** דמיירי בטהורה ובשווקין אי"צ מחשבה, ואי"צ הכשר מים שהוכשר בשחיטה. **ובר"מ** דמיירי בחלב טמאה וצ"ע מדוע אי"צ מחשבה ומ"ש מנבילה עצמה וכבר הבאנו הרש"ש שמיירי בנחרה ולכן לא חשיב כניבילה שמתה מעצמה. ואי"צ מחשבה.

**עכ"פ עולה** שחלה טהורה אינו מטמא ט"ח וצריך הכשר שרץ ומים, וחלב טמאה מטט"ח ולכן אי"צ הכשר מים ושרץ. **ובר"מ פ"ג ה"ג** כלל חלב טהורה שאי"צ הכשר משום סלטט"ח **עיי"ש כס"מ. ועיין גר"ח שצא'**  שסבר הר"מ שלמרות שחלב טהורה אינו מטמא משום כזית נבילה מ"מ מטמא משום אבר נבילה עיי"ש שהוכיח זאת ולכן סבר הר"מ שחלב נבילה טהורה כבר חל עליה סלטט"ח בעודה אבר, ואף שחתכה נשאר בת טו"א מכח סלטט"ח, עיי"ש.

**לר"ש** גמל וכד' אי"צ מחשבה, **וברא"ש ור"מ** משום שמיועדים לאכילה, וברש"י בבכורות י' משום שיש להם סימן טהרה א' ולית בהו ב' גריעותות.

**מ"ד:** ומתבאר ששבת שחי נחשב אוכל, ומבושל אחר שנתן טעמו הריהו כעץ ואינו מטמא טו"א, **והקשה חזו"א ו' א'** הא להראב"ד כל שהיה ראוי למאכל שוב אינו יוצא אלא ע"י שנפסל מאכילת כלב, וחילק ששבת מעיקרא שם האוכל בטעמו ולכן כשיצא טעמו העץ אינו אוכל אף שלא נפסל מאכילת כלב. **ובתוספתא**  (בר"ש מ"ז) שתמרים וגרוגרות שנתנן בקדירה יצאו מטומאה כששנפסלו מאכילת אדם וצ"ע כנ"ל, ותי' החזו"א שצריך לומר שתמרים מבושלות נפסלו ממאכל כלב, וצ"ע לשון התוס'.

**בחזו"נ** מייתי ירושלמי **תרומות פי"א ה"א** ששבת אינו מק"ט מדאו', **ונקט** שנחלק עם **הבבלי נידה נא',** שבבבלי מבואר ששבת כשלעצמו מיועד לאכילה ומקבל טו"א, וכששם בקדירה ויצא כל טעמו אינו אוכל, ובירושלמי מבואר ששבת אינו מק"ט כלל מדאו'. ולכן בהניחו בקדירה אף שלא יצא טעמו לגמרי אינו מק"ט, ובירושלמי לא נתבאר בשבת שלא הניחו בקדירה אם חשיב או לא חשיב אוכל , וא"כ מודים הבבלי והירושלמי שבאוכלו חי הוי אוכל, וכשמניחו בקדירה או חושב עליו לקדירה הוי תבלין ואינו מק"ט אף בלא יצא טעמו. **עיי"ש מראה פנים.**

**ועיין ר"מ פ"א ה"ז**  ששבת שחשב עליו לקדירה או נתנו בקדירה אינו מטמא טו"א, וכמש"נ ששייך שיצא מידי מאכל לידי תבלין הן ע"י מחשבה אין ע"י שהניח בקדירה אף בלא מחשבה. וזה כוונת הירושלמי שאי,צ שייצא כל טעמו אלא ע"י שנתן בקדירהסגי במחשבה, ובלא נתן טעם אף שעשה מעשה לייעדו להיות תבלין מ"מ מדרבנן הריהו כאוכל, והבבלי לא סתר זאת, **ועיי"ש ראב"ד** שתמה מדוע סגי במחשבה לקדירה, עיי"ש.**עיין דרך אמונה** תרומות ז' י' - טו' יב'.

ועיין בחזון נחום שהאריך לתמוה בשי' הר"מ הנ"ל, **ובדברי הכס"מ** שפשטות דברי הראשונים כהר"מ ולא כהראב"ד. **וביאר** דברי **הר"מ וכן בר"י קורקוס** שאם בשעת לקיטה חשב עליו לקדירה חשיב תבלין, אבל מחשבה בעלמא אחר לקיטה לא מהני וצריך דוקא שייצא טעמו, וכבר ביארנו שבסוגיית בבלי וירושלמי נוטה כהר"מ. **אך עדיין צ"ע** מדוע הניחם בקדירה גרע ממחשבה אחר לקיטה, ומדוע צריך שייצא טעמו. וע"כ כדברי החזו"נ שמחשבה אחר לקיטה לא מהני, ובירושלמי יעלה הא גופא שמחשבה אחר לקיטה יהני מדאו' ולא מדרבנן ולכן סגי בכך שניטל מקצת טעמו, ועיין.

ועכ"פ עולה מהירושלמי שכל אוכל צריך שייצא כל טעמו, ובשבת סגי במקצת טעמו, ומשום שמדאו' אינו מקבל טו"א, הרי שע"כ או שלירושלמי שבת אינו אוכל, או שלירושלמי בהטילו את השבת לקדירה הוי כמחשבה ורק מדרבנן צריך שייצא מקצת טעמו, ובאמת מדרבנן מחשבה בעלמא לא מהני, וא"כ צ"ע הר"מ מדוע מחשבה מהני והטילו לקדירה לא מהני, ובחזו"נ שכוונת הר"מ שמהני מחשבה הוא בעת לקיטה, **ובחזו"א ו' א'** בעת זריעה. ובר"י קורקוס שמחשבה מפורשת עדיפא מהטלה לקדירה בלא כוונה מפורדת, ועכ"פ בירושלמי עולה שאי"צ שייצא אף מקצת טעמו ורק מדרבנן צריך שייצא מקצת טעמו, וסברת הר"י קורקוס וכל הנ"ל הוא בדרבנן ומדאו' באמת הוי כמחשבה.

**ובמקד"ד** מב' א' תי' דתבלין נחשב אוכל עם אוכל, ולכן חישב עליו יצא מידי טומאה, אבל בהטילו לקדירה חוזר לק"ט עם האוכל עד שייצא כל טעמו.

**ובאבי עזרי תי'** דבחישב עליו מהני, ובנפל מאליו או ע"י אחר פוקע שם אוכל רק אם יצא כל טעמו. אך עדיין צ"ע הירושלמי (הן לאבי עזרי הן למקד"ד) דא"כ היכן משכחת לה שסוי בכך שייצא מקצת טעמו , וע"כ הם יסברו שהירושלמי פליג על הבבלי.

**עוד עמדו האחרונים** איך להר"מ מהני במחשבה להוציאו מידי אוכל לתבלין, הא דבר שנכנס לטומאה במחשבה אינו יוצא אלא ע"י מעשה, וכמבואר בסוכה יג' אף לענין ידות אוכלין. **עיין אבי עזרי שם** שייסד שדוקא ירדבמחשבה צריך מעשה , אבל אוכל המיועד לכך מעצמו אי"צ מעשה וסגיח להורידו ממנו במחשבה. ואולי י"ל שמכיון שנתייעד מעצמו לאכילה הרי שמעצמוט נתייעד לאכילה בתנאי, שאם יבשלו אותו נתייעד למפרע שלזמן זה הוא לתבלין, אך לא כל אוכל המיועד מעצמו כגון כופת שאור, הרי שלא יהני יחוד לישיבה רק ע"י מעשה, ועיין.

**ומקד"ד מב' א'** היטה פלוגתת הר"מ והראב"ד למקום אחר (ובאמת לכ"ע מהני מחשבה) דלהר"מ אוכל לפני שק"ט ונעשה אינו ראוי לאדם אינו מק"ט, ולהראב"ד אף שלא ק"ט אינו יורד מלהיות ראוי לק"ט עד שיפסל מאכילת כלב, וסבר הר"מ שאף אם ראוי לאדם אך נתייעד להיות אינו מאכל אדם נמי יורד כ"ז שלא קיבל טומאה עיי"ש.

**הר"מ פ"ז ממע"ש ה"י** לענין מעשר שני, אם לקח השבת לאוכל או לתבלין, ומשמע שסתמו אינו עומד לאוכל. והגמ' בנידה נא' מבואר שסתמא עומד לאוכל. עיי"ש דרך אמונה שלענין מעשרות אין הדבר תלוי בשם אוכל שבשבת, אלא אם לקח לאוכל מותר ולקח לתבלין אסור משום קדושת מע"ש עיי"ש.

לולבי נרדין וכו' עד שימתוקו, **עיין תפארת שלמה וחזון נחום** שנחלקו בדברי הירושלמי אם לענין שביעית בעי נמי שימתוקו, או"ד שאני שביעית, ובחז"נ שבשביעית שלא מצויין ירקות לכן אף בלא מיתוק הוי אוכל.

**עיין חזו"א ו' ב' וכן מקד"ד מא' ב'** שלא כל פרי מר צריך מיתוק, אלא רק מה שצריך תיקון גדול, או רק אם עיקרו למאכל בהמה צריך תיקון. וכמבואר בירושלמי המובא במלאכ"ש.

**מ"ה:** הקושט וכו' תיאה וחלתית וכו', **ומבואר** דל"ח אוכל לטומאה ומע"ש. ובטבו"י פ"א מ"ה דלרבנן חשיבא אוכל לטומאה ולא לטבו"י, **ועיין תורי"ד נידה נא' ע"ב** דהתם מיירי שהם אוכל אגב פת. **ועיין חזו"א טבו"י א' ז' בשם רש"ש** דמתני' דהתם כר"ע דהכא, וצ"ע הא ר"ע פליג רק למעשר ולא לטומאה. עיין מרכה"מ פ"ז מטו"א ה"ח, **וד"א** פ"ב תרומות ה"ד.

**מבואר** דתבלין אינו מק"ט לכ"ע, אך לכ"א ניקח בכסף מעשר, **עיין מ"א** שהטעם דילפי' מקראי לענין טומאה שצריך דוקא אוכל שנאכל כמות שהוא, משא"כ למעשר ר"ע דריש כל אוכל אפי' בנאכל ע"י אחרים, וי"ל שהגדר בזה שלענין מעשר לכ"א לוקחין כל דבר שהוא לצורך מאכל ואי"צ שיהיה בו שם מאכל. וכמו קנקנים, ור"א חידש שאף תבלין לפני שהם צעורבבין עם האוכרל חשיבי כקנקנים שיש בהם שמן, ופשוט. **ועיין חזו"א ו' ג'.**

**הר"ש** כ' דפלפלין כקושט וכד' ואינו מק"ט ואינו ניקח בכסף מעשר, **והקשה** מ"ש מגרגיר דחייב במעשר, **ותי'** שפלפלין שצריך לגבל במים אינו נחשב אוכל משא"כ גרגיר מתבל בו כמות שהוא ותבלין המתבל כמות שהוא מק"ט. **ועיין תוס' יומא פא' ע"ב** שחילק באופן אחר, שפלפל שאבו במים וראוי גם לאכלו מק"ט, ורק פלפל שריסקו שאין אוכלין אותו רק מתבלין בו אינו מק"ט. אולם עולה שם בתוס' בתי' קמא שגרגיר אף שרק מתבלין בו מק"ט, דהיינו שכל תבלין שבעין מתבלין בו הוי אוכל, ופלפל שרק עם עירוב מים מתבלין בו צריך שיהיה ראוי לאכילה כדי שיק"ט, עיי"ש. וא"כ הוי כהר"ש שפלפל מכיון שמעורב במים אם אין אוכלין אותו אינו מק"ט, ודוקא גרגיר אף שאין אוכלין אותו מכיון שמתבל כמות שהוא מק"ט, ובתי' שני כ' שם שגרגיר נמי ראוי לאכילה, ואז הוי דלא כהר"ש, וכל תבלין שאין אוכלין אותו אינו מק"ט. וכן הר"ש כאן בתי' השני.

**ועולה** שגרגיר שעומד לתבלין מ"מ מכיון שראוי לאכילה מקט, **וצ"ע** מ"ש משבת שסתמו אינו עומד לאכילה ולכן אינו מק"ט. **עיין ד"א** פ"ב מתרומות ה"ד. ששבת אחר שמתבל אינו ראוי לאכילה ולכן אינו נחשב אוכל עד שיחשוב עליו לאכילה ,אבל תבלין שבקדירה אוכלין אותו עם הקדירה משו"כ אף באוכלו לעצמו חשיב אוכל אף בלא מחשבה.

בר"ש מבואר שמלח מק"ט, עיין תורי"ד נידה נא' שהוכיח שאינו מק"ט, **עיין אבהא"ז** פ"ה מאיסורי מזבח הי"א סק"ז .

**מ"ו:** פגין ובוסר בר"ש מיירי בתאנים וענבים, **ובר"מ** מיירי בכל פירות, **ובמ"א** שנחלקו אם סגי שיש שאוכלין אותן בעודם פגים ובוסר. ובחזו"א ו' ג' שנחלקו אם בראוי לתקנן אם מהני להו קודם שתיקנן. **ועיין יכין** שבוסר יותר פרי מפגין ואשמעינן לריב"נ אף בוסר אינו מק"ט.

**עיין חזון נחום דמייתי ירושלמי בשביעית פ"ד מ"ו,** דמבואר שם במתני' שפגין משהזביחו (שנעשו אדומים) מותרין בשביעית בשדה ולא בבית משום הפסד פירות שביעית, ובעיא שם אם מותר לעשות מהם מלוגמא, מתוך שהם נחשבים פירות לשדה , ותלי בר"ע וריב"נ דידן אם מק"ט, דלר"ע שמק"ט בע"כ הוי פרי ואסור לעשות מהם מלוגמא, ודתי דמתני' דורן מיירי מיד לפני שהזביחו, וע"כ דהוי רק לענין טו"א, אבל לענין שביעית בעי הזריחו ולכן אין מכאן ראיה לענין של שביעית. עוד מיישב דמתני' דורן מיירי בתאנים, ובשאר פירות לכ"ע צריך עונת מעשרות אף לר"א, עוד מתרץ דמתני' דשביעית לכ"ע אף לריב"נ דמ"מ חשיב פרי לשביעית אולם ל"ח פרי לטומאה וכן אף לר"ע קודם שהזריחו יש בהם איסור הפסד שביעית, **עיין חזו"א שביעית פי"ט כה' כו'. ועיין בחז"נ** ועולהלו דמתני' דר"ע הוא משהזריחו ופחות מכן לא מק"ט, ובשאר פירות דוקא בעונת מעשרות מק"ט, ור"ע פליג דוקא בתאנים ששעורי משהזריחו, ותמה על הר"מ שפסק לענין ק"ט שכל הפירות שעורו משיזריחו.

פריצי זיתים, **בר"מ** שדוקא בנפרץ ד' קבין לכור או פחות מזה, אבל ביותר מזה הוי מלקטן לאוכל. **עיין חזו"א ו' ה'** אולם בר"ש כ' דהוי זיתים רעים שאינם מוציאין שמן ד' קבין לכור. **ע"ע רמב"ן** ב"מ ק"ה **בשם ר"ח ובשם רה"ג** שמיירי בזיתים שנסחטו ואינם ראויין לאכילה, **ועיין חזו"א טהרות יג' ח'** ד"ה "והא" שהקשה על אופן דומה דמכיון שהיו ראויין לאכילה ולא יצאו מידי אכילת כלב מדוע אינם מק"ט, ותי' שדריכה הוא שנוי מעשה המפקיעין מאוכל, **ועיין מקד"ד**  **מב'** א' שהאוכל היה אוכל עם המשקה שבו ובנפרד המשקה פקע שם האוכל.

**ע"ע חזו"א טהרות יג' ח'** בענין תוס' המובא בר"ש טהרות פ"י מ"ה דלפי' הר"ש שם פריצי זיתים טמאין והכא מבואר דטהורין, עיי"ש חזו"א מה שיישב דלא כהר"ש.

**בתוס'** לגי' הגר"א, וכן עולה **בר"מ פ"ה מטו"א הי"ז – יח' –** שבגרעיני זיתים וענבים לא מהני אף שליקה, ולגרעיני חרובים מהני שליקה ולא מהני איסוף לאכילה. ובחזו"א ב' ה' העיר שהר"מ בתרומות פסק שגרעינין אסורין לזרים אף בלא כניסה עיי"ש, ותי' החזו"א דגרעינין הוי כשרץ פירות שאסורין לזרים אך אינם אוכל לטו"א. **עיין או"ש** פי"א מתרומות הי"א **ועיי"ש ד"א.**

**בר"ש** גרס בתוס' שפריצי זיתים לא מהני כינסן לאכילה , **ובגר"א** גרס דמהני כינסן לאכילה, **וכן בר"מ** פ"א הי"ב. **בתוס'** סגי העופות מטמאין, ובחזו"א ו' ה' ביאר דמכיון שלעולם אינם מתבשלין הם טמאין בעודם בוסר. **עיין עירובין כח' ע"א.** וסגי עולשין וכו' לשי' הר"ש בעונת מעשר אין מיטמאין ופחות מכאן מיטמאין והעיר הר"ש דאיפכא מסתברא , **וגי' הגר"א** שבעונתן מיטמאין ופחות מכאן ששלקן אין מיטמאין.

**בתוס'** , ר"נ אומר זתים ובוסר שסחטן עד שלא בא לעונת מעשרות המשקה טהור, וזאת למרות שהל' כר"ע שפגין ובוסר מק"ט מ"מ המשקה אינו מק"ט, **עיין ר"מ פ"א הי"ג** שבוסר מק"ט, **ובד"ה** שמשקין היוצא מהם אינו מכשיר ומק"ט. **ובר"מ** ביאר שבוסרק נחשב אוכל אך משקין היוצאין ממנו איננו שמן ויין. אלא כשאר מי פירות שאמק"ט, **אולם הראב"ד שם ה"ד** שמי פירות מק"ט, וצ"ל שמי בוסר אף מי פירות אינו נחשב, דהא הראב"ד ל"ה על הר"מ ועל התוספתא הנ"ל. (עיין פמ"ג שכ' א' שסחיטת מי בוסר אינו סחיטה לחייב בשבת.)

**ובתוס'** שכל אסוה"נ מק"ט, ולר"ש אינם מק"ט מלבד בשר וחלב, וטעמו של ר"ש משום שאסוה"נ אין אתה יכול להאכילו לאחרים ולכן ל"ח אוכל. ובו"ח או שהיה לו שעת כושר או דלר"ש בו"ח מותר בהנאה.

**עיין תוס' סוטה כה' ע"ב** שהקשה איך אסוה"נ מק"ט הא אין להם שעור דכתותי מכתת שעורא, **ועיין פו"ח אהע"ז קכד'**  שדייק בר"מ ספ"א מטו"אר שבאמת אסוה"נ רק ניטמאות ואינם מטמאות, ומשום שלטמא צריך שיעור. **תורת גיטין שם** שייסד שלענין טומאה שגם פירורין מצטרפין ואי"צ להיות מחוברין ל"ש בהו כתמ"ש. **ועיין קה"י סוכה סי' כה'** שהאריך בכ"ז, ומייתי מנחת ברוך שבטומאה אין ענין שיעור אלא צריך אוכל שנאכל בב"א, וכן רצה לדמות שסנדל סולם וקורה שאין להם שיעור אלא הם צריכים שם סנדל וכד', וכ"כ בענין טומאה ובקה"י דחה דהא שם אוכל יש במשהו וצריך כזית בתורת שעור, ומסיק שם שבטומאה אי"ז שיעור לחשיבות אלא הוי דין כמות ובזה ל"ש כמ"ש.

**עיין חזו"א מכשירין ט' ז'** להר"מ שאוכל שנפסל מאכילת אדם טהור, הא היה לו שעת כושר, וכמו לר"ש בבו"ח שאסובה"ז וטמא משום שהיה לו שעת כושר. ויש לחלק בין נפסל באמת מאכילה, לבין אסוה"ז שמפקיע שם אוכל שזהו דוקא בנפסל מאכילה מעיקרו.

**מבואר** בתוס' שנחלקו אם כרשינין מק"ט ואם חייבים במעשרות ותלוי זב"ז כמבואר בגמ' נידה נ' ע"א **והר"מ פ"ב מתרומות** שכרשינין חייבים במעשר מפני שאוכלין אותן בשני רעבון, **ובפ"א ה"ט** שכרשיניו אינם מק"ט אא"כ ייחדן לאכילת אדם. עיין מרומי שדה נידה שם, ומעדני ארץ פ"ב מתרומות ה"ב.

**עוד מבואר** שתמרים וגרגורות שנתנן בקדירה לתבלין מיטמאין עד שיפסלו מאכילת אדם. **וכן פסק הר"מ,** והחזו"א ו' א'/ הקשה על הראב"ד שצריך שיפסל מאכילת כלב, וגרס כן בתוס' ואכילת כלב, **אך תמוה הכס"מ פ"א ה"ח**דנקט אף בדעת הר"מ עד שיפסל מאכילת כלב למרות שלהר"מ קודם שנטמא סגי בנפסל מאכילת אדם.

**מ"ז:** הקור וכו' עיין תוס' פלוגתא בין ת"ק לר"י, **ובגמ' ערובין כז'** מאי נ"מ בין ת"ק לר"י, **ולאביי** נ"מ בבישלו, ולרבא בבישלו לכ"ע הוי אוכל, ונ"מ רק לברכה אם בב"א או שהכל. **ועיין חזו"א ו' ד'** שביאר בעור ששלקו שלא מהני מכיון שאין זה אוכל שדיברה בו תורה, וכ"כ קור לאבייב בישלו, ועיין בחזו"א שמ"מ לענין מעשר מכיון שלבסוף ראוי ע"י תיקון לאכלו משו"כ למעשר מהניל ייחשב אוכל, והקשה החזו"א מדוע בעור אף ששלקו לא מהני למעשר. עיי"ש.

**ועיין תוס' נידה נא' ע"ב** שקור פודים בו מעשר מכיון שראוי לאכילה ע"י טורח (אך לטו"א כעת אינו אוכל, ובקושט שסגי בתיקון קטן אם הוי אוכל למעשר הוי מק"ט) **והקשה התויו"ט כאן** לאביי שקור אף ע"י שליקה אינו אוכל לק"ט מדוע נקנה בכ"מ. **ומייתי התוס' בעירובין כח'** שקור סופו להקשות ולכן אינו מק"ט וקונים בו מעשר משום שכעת הוא רך והוא אוכל. משא"כ קושט שצריך תיקון אינו אוכל לא למעשרא ולא לק"ט.

**ועיין רשב"א וריטב"א עירובין שם** ועולה שקור אי"צ תיקון אלא חסרונו שאינו עשוי מעיקרא לאכילה, **עיין מקד"ד מב' ב' ד"ה והנה רש"י.**

**ע"ע בריטב"א** שם בענין כפניות המבואר במתני' שמק"ט מכיון שיכול לתקנם **ובתוס'** כ' דמכיון שסגי בתיקון קל, **ובריטב"א** משום שמעיקרם הם מיועדים לאכילה. (עיי"ש גאון יעקב).

**מ"ח:** דגים וכו' בש"א משיצודו, ובגמ' בחולין עה' דב"ש כריה"ג שבן פקועה מק'"ט בחייו והוי כמו דגים שאי"צ שחיטה, **ועיי"ש קר"א** דהא דגים משיצודו מיירי שהוציאן מן המים ועומדים למות, וא"כ מאי שייטא לבן פקועה, **ועיין תפא"י** שכ' נמי שבע"כ מיירי בהוציאן מן המים דאל"ה מדוע מיירי שניצודו הא אף דג במים שלא ניצוד יק"ט, (והיה מקום לומר שבאמת לב"ש בעיקרון אי"צ שיצודו וגם במים בלא שניצודו היו צריכים לק"ט, אלא שאמק"ט משום דהוו כספינה בים שנתמעטה מטומאה).

**ועיין מקד"ד מב' ב'** שחקר אם חייב אמק"ט משום שיש בה חיות או משום שאינה אוכל. ולב"ש וריה"ג ודאי אין חיות סיבה שלאיק"ט. ע"ע שם דנקט דלא סגי בכך שאינם מחוסרין שחיטה, אלא צריך מעשה המתירן לאכילה, ובשחיטה של בן פקועה יש כאן מעשה שחיטת האם המתרת באכילה, וכן אסיפת דגים מתרת באכילה, ולכן לב"ש וריה"ג אסיכת דגים ובן פקועה ע"י שחיטת אמו נתייעדו לאכילה. והוי כמו שחוטה מפרכסת שיש בה חיות ומחמת מעשה שחיטה המכשיר לאכילה נעשה אוכל ומקט.

**עיין גרי"ז רפ"ב זבחים. ע"ע במקד"ד** שבלא הוציאן מן המים אף שניצודו אמק"ט מכיון שדג מטבילין בעינו ואם מטבילין בו ק"ו שאמק"ט, וצ"ע אם אף ביצא בעצמו מן המים יק"ט, ומשמע שצריך שיצוד כדי שייחשב אוכל ולמקד"ד באמת צריך ב' דברים , שיצוד כדי שאסיפתן מייעדו לאכילה ושיצא מן המים כדי שלא יחחשב כמקוה, ובאמת אין מפורש שלא סגי בצידה, ואולי אם ניכוד סגי אף שהוא בתוך המים, וההכרח של התפא"י הוא דאם אי"צ להוציאו מן המים א"כ אף סתם דג במים יק"ט אולם אם צריך אסיפה אולי צידה בתוך המים נחשב אסיפה, ומשום טעמו של המקד"ד שאם מטבילין בו ק"ו שאמק"ט, **חד"א**  , הוי נידון אם הכשר המים לק"ט ומקוה אם תלויין זב"ז וכתבנו בזה במקוואות. **ועוד,** אולי הא גופא שייעד הדג לאכילה אף בתוך המים שוב א"א להטביל בו שנפרד מן הים לייחשב אוכל, אולם אם דנין דג כספינה אולי חייבים להוציאו ולא מהני ייעודו לאכילה כמו שלא מהני ספינה ככלי להוציאה מכלל ים שאמק"ט, ועיין. **עיין מ"א** לדון בחגבים אם לב"ש מק"ט אף שלא ניצודו ואינם עומדים למות.

**ועולה** דלב"ש משיצודו, לב"ב משימותו, ולר"ע אם יש חיות שאינו יכול עוד לחיות מק"ט, **ובגמ' חולין**  דנ"מ במקרטע, וברא"ש כאן ובתוס' שם דהנ"מ בין ב"ש לר"ע, דלב"ש מקרטע דהיינו שהדג חזק מאד מ"מ מק"ט ולר"ע אמק"ט, **וברש"י שם** שהנ"מ בין ב"ה לר"ע, שמקרטע הוא מפרכס ולב"ה עדיין חי ולר"ע חשיב מת.

**עיין מ"א** דמקרטע פי' רש"י בחולין דהיינו שיבש בין סנפריו שבשבת קז' ע"ב מבואר שבכה"ג נחשב הוצאת נשמה, ובזה לר"ע חשיב אוכל ולב"ה לו. ולמרות שנחשב כמת מ"מ מכיון שאין אנשים אוכלין אותו משום בל תשקצו לכן אמק"ט. **ועיין תפא"י סז'** שהאריך בזה והקשה מדוע דג מפרכס שונה מבהמה מפרכסת שמק"ט. עיי"ש מה שיישב. **ועצ"ל** שבהמה ששחיטה מייעדתה לאכילה אף מפרכסת חשיבא אוכל, משא"כ בדג שאין מעשה המייעדו לאכילה, ולא סברי שאסיפה מכשרתן, לכן לב"ה דוקא צריך שימותו ממש. או י"ל שדג יותר מאוס במפרכס, ועדיין צ"ע.

**הר"מ פ"ב ה"ו** כב"ה שדגים טמאים משימותו. **והנה הגמ'** בחולין שם בדג טריפה שאינו עשוי לחיות אם מק"ט. **וברש"י ור"ג שם** שהספק לכ"ע שסגי באינם יכולים לחיות הנידון אם טריפה חשיב אינו יכול לחיות או"ד מכיון שדגים אין בהם שחיטה אין בהם טריפה. וצד זה צ"ב ויבואר להלן. אולם צ"ע דהר"מ הנ"ל פסק שדג טריפה הוי ספק מק"ט וע"כ דלהר"מ ספק הגמ' אף לב"ה ולא רק לר"ע, **עיין חנו"ז, קר"א שם, מנח"ח קס' ד', וחזו"א ו' ו'.**

ובמנח"ח שע"כ טרפות גרע מסתם אינו ראוי לחיות מכיון שמחתכי סמנייהו. אולם צ"ע הא בהמה מפרכסת מק"ט רק בשחטה ישראל, ובשחטה עכו"ם לא, הא תיפו"ל שנטרפה. וא"כ מ"ש טרפות דג מטרפות בהמה, וע"כ שעיקר הענין הוא הכנה למאכל, ובהמה הוא ע"י שחיטה כשירה, ולדג סגי טרפות מכיון שאי"צ שחיטה וכמש"כ המנח"ח שטרפות גרע מסתם עומדת למות, וצ"ע. **עיין מלא רועים חולין עח'.**

**ייחור של תאנה , במ"א** ביאר שלר' יהודה הוי חבור כמו עציץ שאינו נקוב ונופו בחוץ, ולא מובן דהתם הזרעים צומחין וחיים ולכן שייך שיניקתן גם מהחוץ, וכאן הא אין יכול לחיות ואינו יונק. **עיין חזו"א ו' ז' .**וכנראה עולה שלר"י אין ענין חבור תלוי כלל ביניקה, והא חזינן שגם בנין מחובר לקרקע חשיב מחובר, ואין הענין תלוי ביניקה, דיינינן עד מתי נחשב מחובר.

**עיין תוספתא** פ"ב ה"ד אילן שנפשח כתלוש, ולכאורה היינו מתני' וכרבנן, **ועיי"ש דהר"מ פ"ב ה"ב וה"ד** מייתי ב' הלכות, אילן שנפשח ויחור של תאנה שנפשח, וביאר שייחור שנפשח מיירי שהייחור נתלש מאילן, אך אילן שנפשח מיירי שכל העץ נחלק לב' והנפשח מעורה רק עם השרשים ובזה לא נחלק ר"י, עיי"ש עוד שדייק בר"מ שבייחור לא כ' שהוא כתלוש , ובאמת לענין שבת נחשב מחובר ורק לטומאה הוא כתלוש, אבל באילן שנפשח כ' הר"מ כתלוש דהיינו אף לשבת. והוכיח מתוס' בחולין קכח' ע"ב ד"ה "ר' יהודה" שהשווה ייחור שנפשח לתאנים שצמקו שמק"ט אך הריהם כמחוברים לשבת.

**אך מייתי תוס' בסוכה י' ע"ב** שייחור שנפשח כשר לסכך בו, ורצה לומר שמחובר דסוכה תלוי בק"ט ולכן הוי כטומאה ולא כשבת. ומייתי הרמ"א של' ז' שיחור שנפשח כתלוש, אולם דייק מהר"מ הנ"ל דל"כ ונקט כן לדינא כהר"מ.

**עיין חולין קכח' ע"ב** אם ייחור שנפשח ועמו ייחור מחובר, או אף האילן עצמו, אם נעשה יד לייחור שנפשח להכניס טומאה, ועיין חזו"א א' יד' ד"ה חולין קכח' שדן הא אינו משמצש ייחור לחבירו ומדוע חשיב יד. ועולה ששייך חבור של מחובר משום יד.

בהא דמחובר אמק"ט **ברש"י בחולין** קיח' ע"ב ד"ה "תחלת" משום דאל"כ טימאת הכל עיי"ש. **ובפסחים לד' ע"א** כ' רש"י משום שאינו אוכל, עיין **קוב"ש** פסחים קנו', **וקה"י** שם סי' ז'.

**הובא לעיל הרד"ל דשייך** מחובר לשבת ולא לטומאה**, וכן בגמ' בחולין קכז' ע"ב**  שתאנים שצמקו חשיבי מחובר לשבת ומק"ט. ואם ענין מחובר לטומאה הוא משום שם אוכל א"ש אף דהוי מחובר לשבת, אך אם עניינו תורת מחובר צ"ב מהו גדר חבור ושבת לעומת חבור לטומאה, **ועיין זכרון שמואל ד' ז'** שכ' שלטומאה צריך "חבור לקרקע" או יניקה מקרקע, משא"כ לשבת אי,צ שם חבור לקרקע אלא שם מחובר בלבד (אולי שאינו חפץ אלא הריהו כקרקע) או שאי"צ יניקה מקרקע עיי"ש.

**הבאנו לעיל** הר"מ שנקט שייחור שנפשח ואילן שנפשח הוו ב' דברים, ובאילן שנפשח אף לר"י כתלוש. ושם בגמ' לגבי תאנים שייבשו, לרש"י מיירי שיבשו סתם, **ובר"מ שם** דמיירי שורש האילן והפירות שהריהם כתלושין . ובראב"ד שאין מקור לדברי הר"מ, **ותמה הכס"מ** הא פירות יבשיםהוו כתלושין, **ותי' הכס"מ** דמיירי ביבש אילן ולא יבשו פירות, **דלהר"מ** הם כתלושין, לראב"ד הם כמחוברין. **ועיין חזו"א ג' ג' – ו' ז' .** שהנידון אם אילן יבש יכול לחזור ולצמוח, אבל ביבשו פירות ודאי אין עשוי עוד לצמוח. **ועיין גר"ח פ"ב מטו"א**  דבאמת דבר יבש נמי חשיב מחובר, **ואז חקר** אם פירות שיבשו רק בהם חל תורת תלוש, וכוונתו מכיון שכל חבור הפירות לאילן היה לצורך יניקה, וכשפסק לינוק הוי כנתלש. **או"ד** באמת עצם הפרי כחפץ חבורו לעץ קיים אף בלא יניקה, אלא כמו כל אבן התקועה בקרקע, וע"י שיבש לא פקע ממנו תורת מחובר. ורק לענין טו"א מכיון שהפרי אינו יונק מהעץ חשיב אוכל אף שהוא מחובר לכה"ת. **ונקט** דנ"מ לפירות שלא יבשו המחוברין לעץ שיבש, שאם הסיבה שביבשו הריהם כתלושין הוא משום שגמרו לינוק, הרי שזהו דוקא אם הפרי הפסחק לינוק ואז הוא כתלוש, אך אם הפרי עדיין היה יונק רק האילן יבש, הרי שלא חל סיבה שהפרי ינתק מהאילן. הרי שהפרי מחובר לאילן והאילן לקרקע וחשיב הפרי מחובר. **וזוהי שי' הראב"ד**  אולם אם פרי יבש לא פקע סיבת חבורו לעץ והסיבה שהוא כתלוש מכיון שדין טו"א אינו תלוי בדין מחובר של כה"ת אלא אם יבש חשיב אוכל ומק"ט אף במחובר, הרי שאף שהפרי היה צריך לינוק אך מ"מ מכיון שהעץ יבש והפרי אינו יונק משו"כ חשיב הפרי כתלוש דהריהו כאוכל אף במחובר ומק"ט, **עוד נקט** דהר"מ יסבור כהראב"ד, רק יחלוק שאם בפועל הפרי אינו יונק אף ע"י שייבש האילן נמי הפרי נחשב תלוש לכה"ת. **וצ"ע** הא נפקא דלהראב"ד ולפי' השני בר"מ דין תלוש בפרי לשבת ולטו"א הוא שווה, ובחולין קכז' שתאנים שצמקו הוי אוכל לטו"א ומחובר לשבת. ואולי ילמד בגר"ח שתאנים שצמקו הם מחוברין ומ"מ מק"ט אם יש עליהם שם אוכל אף שהם מחוברין. אך עדיין צ"ע דהא נקט שפרי תלישתו מעת שאינו יונק, וא"כ אם התאנה יש לה שם אוכל הריהי צריכה להיות תלושה לכ"ד.

**וצ"ל כמש"נ,** שלענין שבת אי"צ חבור ויניקה מקרקע, וסגי שאינו נחשב חפץ המיטלטל. (וכביכול המלאכה הוא התיקון של תלישה מהקרקע לעשותה חפץ מיטלטל) ולענין טו"א המטהרו הוא דוקא חבור לקרקע ויניקה מקרקע, ובזה סבר הראב"ד שעכ"פ צריך שיחול על התאנה שם תלישה לענין טו"א ע"י הפסקת היניקה, וזה ע"י שהתאנה עצמה פקע ממנה האפשרות לינק, אבל אם התאנה יונקת והאילן יבש אף שאין בפועל יניקה מהקרקע הרי שלא חל שנוי בתאנה להפכה לאוכל ואינה מק"ט. ולהר"מ בפי' הראשון סבר שאי"צ כלל תורת תלישה אלא תורת שם אוכל אף שהוא מחובר, ולכן אם אין התאנה יונקת מחמת האילן נמי ע"י שפקע יניקה מהתאנה הריהו אוכל ואינה נטהרת בחבורה לקרקע. ועדיין הן לראב"ד הן להר"מ מ"מ התאנה החוברת לאילן הריהי מחוברת לענין שבת מכיון שמ"מ היא אינה חפץ המיטלטל אף שמחמת שם אוכל אינה נטהרת בטהרת חבור לקרקע.

**ע"ע חזו"א ג' כ', ומנח"ח שבת קוצר ה', ודבר אברהם כה' ד' טו, וכה' יז', ונשמ"א כלל יב' וביאור הלכה שלו' יב'.**

**מ"ט:** מבואר שחלב בהמה טהורה נתמעט מלייחשב נבילה ואינו נטמא משום דכתיב ייעשה לכל מלאכה, משא"כ חלב חייה וחלב בהמה טמאה, ובפשטות ה"מ חלב ולא שומן. שכמו שחלב חייה מכיון שמותר באכילה אסור בנבילה, כ"כ שומן המותר באכילה אסור בנבילה, **ועיין מ"א** שהביא תוס' בבכורות דף י' שכל שומן נמי מחשבה והכשר. דרש"י ותוס' כ' שם שחלב לאו דוקא אלא שומן נמי לא אכלי בכפרים. וע"ז כ' שחלב צריך מחשבה מכיון שאין סלטט"ח, ועולה ששומן נמי אינו מטמא הנבילה, ובאמת כד נעיינת שם אין הזרה אלא מיירי בשומן רק לענין מחשבה בלבד. ודחק שכוונת תוס' רק לענין מחשבה שרגילין לאכול אותם, אבל הכשר אי"צ מכיון שמטמא טומאה חמורקה. **ועיין רש"ש** חולין קכ' ע"א על תד"ה "הוא" דנקט בדעת תוס' בבכורות שכל שומן אינו מטמא משום נבילה , **ועיין חזו"א** ה' ו' . **ועיין מנח"ח** קמז' ב'.

**בר"מ** מבואר שחלב נבילה טהורה צריכה הכשר מים ולא הכשר שרץ, וכן בנ"ע טמא, **וכן עולה בר"מ** פ"א משאה"ט ה"ה. **עיי"ש גליון רע"א** שודאי צריך אף הכשר שרץ. ועיין משבב"ז בריש במסכת טהרות. **ועין חזו"א ו' ט'. ועיין כס"מ** פ"ג מאה"ט הי"ד.

חלב בהמה טמאה אם צריך מחשבה בשווקים, **עיין לעיל מ"ג דבר"מ וברע"ב** עולה שחלב בהמה טמאה אי"צ מחשבה **עיי"ש יכין ורש"ש.**

דגים וחגבים טמאים צריכים מחשבה בכפרים, **ובר"מ פ"ג ה"ג** ליהפך שדוקא בכפרים אי"צ מחשבה, והענין תמוה מדוע עדיפי כפרים. **עיין חזו"א ו' ח'. ועיין רצ"ל רפ"ג** דמיירי בדגים קטנים שאינם עולים על שולחןמלכים, ולכן בכפרים אוכלים אותם ולא בכרכים ולכן בכרכין צריך מחשבה.

מ"י מי"א: נחלקו ר"א ורבנן אם דבש כמחובר. ועיין ב"ב סה' ע"ב דס"ד שנחלקו בחקקו ולבסוף קבעו אם נחשב הכוורת מחובר, והדבש טפל לכוורת, או חקקו וקבעו חשיב הכוורת שקבעה בקרקע כתלוש. ומסיק דטעמו שלך ר"א מקרא ד"ערת דבש". **וברשב"ם** שבאמת אין צריך כוורת מחוברת לקרקע, ומ"מ לר"א הדבש כקרקע, **וברשב"ם** שאם תלשו הדבש נהפך להיות כשאר מטלטלין ומק"ט, **ובתוס'** שאף בתלשו לכוורת מק"ט רק מדרבנן.

**אולם ברע"ב ומקורו בתוס' מובא בר"ש מי"א** שבמחובר הכוורת בטיט לכ"ע הוי הכוורת והדבש מחובר, ובעומד ע"ג יתדות הוי תלוש, ונחלקו בעומד ע"ג קרקע שלא ע"ג טיט אם הוי מחובר או תלוש. **ועולה דלא כתוס'** שנחלקו על הדבש בלא שהכוורת כלל מחוברת.

**ועיין ברע"ב ומקורו בתוס' מובא בר"ש מי"א** שבמחובר הכוורת בטיט לכ"ע הוי הכוורת והדבש מחובר, ובעומד ע"ג יתדות ומ"מ נחלקו ר"א ורבנן, **ובבועז** שם אות ג' מייתי ירושלמי כהרע"ב, **והרע"א** דחה דע"כ סוגיא דר"ב עפ"י הראשונים שם דלא כהירושלמי, **ויש לדון בדברי הרשב"ם שם**  שכ' דמיירי בכוורת מונחת ע"ג קרקע אע"פ שאינה ממש מחוברת, ומשמע דלא מיירי בע"ג יתדות.

**והגדרים** צ"ב דלתוס' דבש הנוצר הבכוורת ,אף שאינם כלל מחוברים לקרקע, מ"מ הדבש והכוורת נחשבים מחוברים, ואולי מכיוון שכוורת ודבש הוא דבר טבעי הנוצר מעצמו לכן אינו נחשב חפץ ומטלטל, אלא נחשב דבר קובע שלעקרו ולעקור הדבש ממנו נחשב תלישה ממחובר, ולכן אינו מק"ט, ואף חשיב כקרקע לפרוזבול. וצ"ע.

**ולרשב"ם** ולרע"ב ולירושלמי כל זה דוקא בכוורת המונחת על הקרקע, ויש להבין בזה, שאם כל מטלטל מתחבר לקרקע דוקא ע"י חבור בטיט, הרי שכוורת עם כמש"נ אם היא מונחת על הקרקע הריהי נטפלת לקרק, ומובן יותר מלומר שנחשב מחובר בעצם זה שנעשה דרך טבע דבש בכוורת בלא שום חבור לקרקע.

**ע"ע רע"א** שם דלשי' שמיירי בתלוש וע"ג יתדות, הרי דדוקא הדבש נחשב מחובר ולא הכוורת, וכ"כ מסברא, שהדבש הוא הדבר שנברא בטבע ונחשב מחובר ומאי שייטא לכוורת, ובתוס' בב"ב שם ד"ה "הרי" משמע כנ"ל. **אולם בתוס' שם ד"ה "ומקבלת"** משמע דמיירי אף על הכוורת, עיי"ש. **ע"ע הר"ש בשביעית שם.**

**עדיין צ"ע דכ' הרע"ב וכן בתוספתא** שבמחובר בטיט אף לרבנן כמחובר דמי, **וצ"ע** דמכיון דלא דרשינן יערת דבש, ומכיון שתלוש ולבסוף חברו כתלוש א"כ מה מהני חבור בטיט. **ועיי"ש רע"א** שעמד בזה, **וביכין** שם יישב שודאי חבור בטיט כמחובר ורק בחקקו ואח"כ קבעו אינו כמחובר עיי"ש, ותמוה לי דהגמ' השוותה ביניהם והיכן הסכין החותך ביניהם. ולע"ע צ"ע. **וצ"ל** בדוחק שמודו רבנן לסברת יערת דבש בכוורת מחוברת בטיט, שע"י הדבש שנוצר בטבע בכוורת מחוברת בטיט חשיב מחובר, וצ"ע. **שו"ר חזו"א ו' ט'.עיי"ש.**

**אך צדקו דברי הרע"א** שפשטות הסוגיא בשבת והר"מ והפוסקים שלענין תולש בשבת לרבנן שעובר מדרבנן אף באינו מונח ע"ג קרקע, אלא חשיב תולש בכך שתולש דבש ממקום גידולו.

**ע"ע רשב"א ב"ב סו' ע"ב** שהקשה שאם תלוש וחברו כמחובר למאי צריך קרא דיערת דבש , וע"כ שיערת דבש מיירי דוקא במחובר ולא בתלוש.

**בתויו"ט בשביעית** שכותבין פרוזבול אף על הדבש בלבד, ובחשק שלמה (מלוקט כאן) הקשה מכתובות נא' שפירות העומדים ליבצר חשיב כתלוש לבע"ח, וה"ה דבש ,עיי"ש.

**מי"א:** חלות דבש וכו' משום משקה וכו'. משיחרחר וכו' משירסק. ולפני כן ל"ה משקה אלא אוכל, **ובר"ש וברא"ש** דנחשב אוכל דסתמייהו לאכילה, **ובר"מ כאן** שבאמת הוא משקה אך מכיון שהוא מעורב עם חלות דבש הוא אינו זב ואינו משקה, **וכן עיין תוס' ורמב"ן** ב"ב דף פ'.

**ולב"ש** הוי משקה משיחרחר, **ולהרא"ש והר"ש** הכוונה משיעשן ויבריח הדבורים, **והר"מ דחה פי'** זה דהא דבש בכוורתו ל"ח כלל אוכל, ולכן נקט משיחמם החלות להוציא הדבש. **ועיין תויו"ט** דלהר"ש והרא"ש אף בכוורתו הוי אוכל משום סתמייהו לאכילה, וא"ש הר"מ כאן לשי' שאין צריך לסתמייהו לאכילה דמיירי בחלות דבש שאינו בכוורת והוי משקה, ורק בעירוב עם חלות ואינו זב הריהו אוכל.

ועולה דלהר"מ דבש בכוורתו לעולם אינו אוכל, וצ"ע כדלהלן.

**דבגמ' בב"ב דף פ'** עולה דדבש בכוורתו נחשב אוכל, ורק לר"א שהוא כמחובר ל"ש שייחשב אוכל אף בחשב עליו לאכילה, או בב' חלות דבש המיועדים למאכל דבורים אינם אוכל, וא"כ צ"ע הר"מ שצריך מעשה לאשווי לדבש בכוורת להיות אוכל עיי"ש כל הסוגיא היטב. **ועיין חזון נחום ותויו"ט. וחזו"א ו' ט'.**

**ומבואר** דלרבנן לב"שמהני יחרחר, **ולהר"ש** הכוונה או הרהור או מעשה להבריח הדבורים, ומהני להפכו בהאי מחשבה מאוכל למשקה, **ולב"ה** צריך ריסוק ולא מהני מחשבה. **עיין רשב"א ויד רמה ב"ב דף פ', אולם בראב"ד בשטמ"ק שם .**שמהני מחשבה לאשווי לדבש משקה, **וצ"ל** שמשירסק הוי משקה אף בלא מחשבה, וכדברי הר"מ שבאמת דבש הוא משקה ורק ערובו עם החלות משווהו לאוכלא וע"י ריסוק הוי משקה.

**ועולה** פלוגתא אם להפוך דבש מאוכל למשקה אם צריך מעשה או סגי במחשבה.

**עיין תוספתא** מובא בר"ש פ"ג מ"ב בטהרות שדבש שזב מכוורת הוא משקה ומהני מחשבה להפכו למאכל, וצ"ע על השי' שלהפכו מאוכל למשקה צריך מעשה, ואולי להפכו מאוכל למשקה צריך מעשה , אך להחזירו ממשקה לאוכל סגי במחשבה. ולפי"ז גם דבש שרצה וריסקו והוי משקה יחזור לייחשב אוכל במחשבה.**או י"ל** שדבש בעיקרו הוא אוכל ולהפכו למשקה צריך מחשבה אך להחזירו לאוכל אי"צ מעשה שעיקרו אוכל, ואז גם דבש שרדה יהפך לאוכל ע"י מחשבה, **עי"ל** שהתוספתא**, וכן בר"מ פ"א מטו"א הי"ח** שדוקא דבש שזב הרי נהפך למשקה מאליו, שעיקר דבש הוא משקה אלולי ערובו עם החלות, אך סתמא זו יכול לבטל למפרע במחשבה ולהחשיבו אוכל, אבל חלות דבש שהם מעורבין לא מהני מחשבה להפכן למשקה רק ע"י מעשה. דהיינו שצריך מעשה דוקא אם עדיין מעורב עם חלות והיינו אוכל אלולי מעשה שעושה, ואז כל דבש שנפרד מהחלות מהני מחשבה לכאן ולכאן. או שנומר שרק בנעשה משקה מאליו חוזר למאכל המחשבה. אך אם הפריד ורדה הדבש מהחלות במעשה שוב לא יהני להחזירו לאוכל ע"י מחשבה.

**ועיין מאירי ב"ב פ'** ומבואר שסתם דבש בכוורת הוי אוכל, ומהני מחשבה להפכן למשקה, ומהני ריסקן וכנראה אף בלא מחשבה להפכן למשקה, ואין מחשבת אכילה מהני להפכן לאוכל, ורק דבש שזב שסתמו משקה מהני ביה מחשבת אוכל עיי"ש.

**ועיין מג"א קנח' ז'** שדבש המיועד לאכילה (דבש המרקחת) אין בו דין טבול במשקה, ומייתי גמ' בשבת שדבש מעיקרא אוכלא והשתא אוכלא. **אולם בט"ז שם סק"ז** פליג ונקט בר"מ כמש"נ, שדוקא דבש שזב מעצמו מהני ביה מחשבה, אבל דבש שריסקו ונהפך לאוכל שוב לא מהניב יה לא מחשבה ולא מעשה, שרק כלים מהני בהו מעשה אבל דבש שנהפך למשקה אין דרך להפכו לאוכל יותר לעולם אא"כ נפסל מאכילת כלב. **בר"ש** הקשה מהגמ' בשבת יט' דדבש מעיקרא אוכלא והשתא אוכלא והתם מיירי שריסקן וזבו מאליהן והקשה הר"ש א"כ הוו מעיקרא משקין והשתא משקין, **ועיין נשמת אדם לו' ב'** דהתם שנוטלן לאוכלן הוו אוכל, וי"ל הכוונה שמיירי בריסק בלא מחשבה , כמש"נ בדעת המאירי, ולכן סתמן למשקה, ואם נטלן לאוכלא למפרע עמדו לאוכלא, ועיין.

**אולם עיין במשנ"א שם שיישב הגמ' עפ"י מה שהאריך** שיש ריסוק ראשון שבו לא נפרד החלות מן הדבש וזהו חרחור להר"מ דל"מ לאשווי משקב, ובזה מיירי בגמ' בשבת ולכן חשיב אוכלא, עיי"ש.

**ע"ע חיי אדם לו' ה'** שמי שקנה דבש מעורב בחלות והתיכו למרקחת לכ"ע הוי אוכלא שמעולם לא היה משקה, וצ"ע הא ריסקו, וע"כ בריסקן עד שלא הפריד הדבש מן החלות יכול לבררן למפרע שהיו אוכלא, אף לשי' הט"ז שא"א להפוך אוכל למשקה.

**עיין חזו"א טבו"י ד' יא'** מדוע השמיט הר"מ ברייתא דדבש שזב על קנים שאינו אוכל, דה"מ לר"א שבכוורת אינו אוכל ולכן בזב על הקנים לא נעשה אוכל, אבל לרבנן שבכוורת הוא אוכל בזב על קנים ל"ח נפסל מכלב ולכן מק"ט.

**ע"ע חזו"א שם סק"נ** שהקשה מהגמ' בשבת קמה' ע"א דמחליק ענבים על ככרות אין משקין הבאין לאוכל כאוכל, והקשה הא מ"מ דעתו לאכול המשקין ויהני מחשבה כמו בדבש, ומסיק שדוקא דבש אפשר במחשבה להפוך ממשקה לאוכל. עוד חילק שהתם עולה שמחליק ענבים בככרות הוי אוכל מכיון שהמשקה מעולם לא היה משקה, ובדבש אף שהיה אוכל מהפכן למשקה עיי"ש.

**ע"ע מד"א שכא' טז'** אם כדברי הגמ' שדבש מעיקרא אוכלא מדוע אסור לסחוט דבש, עיי"ש מאמר מרדכי.

**בעהש"י החיבור יושלם בקרוב**

**השבח לק'ל בורא עולם**