נדרים ד י - הרב יעקב דוד אילן
קטגוריות: ש_ס / כו נדרים

**מראי מקומות**

**שנכתבו בישיבת כנסת יצחק בחדרה ע"י מורינו רבי**

**יעקב דוד אילן**

**מח"ס משא יד ד"ח ור"מ ישיבת כנסת יצחק חדרה**

מסכת נדרים

**פרק אין בין המודר**

**דף לב: - לד.**

**דף לב:**

א] ויתור דמותר במודר הנאה, בטעם הדבר לעי' בדברי הר"ן וש"ר בסוגיא דלא חשיב הנאה, וברשב"ם ב"ב נז: כ' גבי ויתור דשרי דל"ה הנאה **כל כך** כו', [ושם מבואר דבמידי דלא קפדי הפקירו לכל בני החצר], ולשון הר"ן להלן לג דאין זה קרוי נהנה "**מחברו**". ובר"ן להלן מה: ד"ה ואיכא כ' "דאם נדרו הנאה בפירוש אפי' מדריסת הרגל אסורין ליכנס לחצר". - וברמב"ן ב"ב קז מפורש דלמ"ד דויתור אסור היינו מדרבנן, וכ"ה ברשב"א להלן מה, אמנם הר"ן דפסק לחומרא בבעיות דר"פ, משמע דהוי ספק מהתורה, וע"ע בר"ן מח: ד"ה וזמנין דהוי חומרא בנדרים, ועי' רע"א ר"פ השותפין דנקט דאסור רק מדרבנן.[ועי' בריטב"א ב"ב נז,ב החדש עמוד תפח ד"ה ואוקמה רבה שכ' דר"א דאמר אפילו ויתור אסור במודר הנאה כלומר דנדרים חמירי משום מעילה וכו', ובריטב"א הישן הנוסח "דנדרים חמירי משום מעלה", ולנוסח זה הא דלר"א ויתור אסור במודר הנאה הוי רק חומרא דרבנן, והנוסח "חמירי משום מעלה" אינו מובן דאטו הוי חומרא של מעלה, ומלבד זאת הדבר סותר לשי' הריטב"א בנדרים בפ' השותפין דלר"א ויתור אסור מהתורה].

לעי' בקו' הטורי אבן במגילה ח. ד"ה דריסת הרגל דמאי שנא דלענין עצי אשירה אסור ליהנות בצילן אף בדריסת הרגל, ואמאי חלוק מנדר דויתור מותר, ועי' שם במש"כ בהגהות מהר"ץ חיות. ומצאתי קו' זו בתורי"ד ע"ז נ מה"ק, וז"ל ואי קשיא והרי במודר הנאה מחברו תנן בנדרים וכו' אפילו ויתור אסור במודר הנאה, מכלל דרבנן פליגי עליה ושרו, והכא אמאי לא פליגי, תשובה **ע"ז חמירא טפי משאר איסורי הנאה** וכו' ה"נ אע"ג דדריסת הרגל מותרת במודר הנאה גבי ע"ז אסורה עכ"ל. וכיו"ב יש להק' במתני' להלן דמבואר דלרבנן דר"א מותר למודר לשאול מהמדיר כלים שאין משכירין כיו"ב, וכמש"כ הר"ן להלן מג. על מתני' דשם מב: עי"ש, אף דלענין אסו"ה פשוט דאסור ליהנות מהם אפי' במקום שאין משכירין כיו"ב. והטו"א כ' הטעם דויתור מותר דבלא קפדי אינשי אין דעת הנודר לאסור בכך.

- לעי' בחידוש תורע"א במשניות ר"פ השותפין דויתור שרי רק באוסר הנאה מחברו, משא"כ באוסר נכסיו, דבויתור לא מקרי מהנה אבל באוסר נכסיו עליו ליהנות מהן הא כשהולך בחצרו נהנה מהקרקע שהולך עליה , ובתפארת ירושלים כ' דכיון דבויתור שרי מטעם דאין דעת הנודר בכך ה"נ הדין כן באוסר הנכסים, וראה עוד הערת השלמי נדרים מדברי השו"ע על הרע"א.

[בביאור דברי רע"א נראה דהנה בעיקר הדין דויתור שרי במודר הנאה יש לפרש בג' אנפי, די"ל דהטעם דמותר דל"ח הנאה כלל כיון דדרך הוא שלא להקפיד בכך ותו לא חשיב הנאה ולקיחה מהדבר, וכך נוטה לשון המפרש כאן שכ' דל"ה הנאה גמורה, וכ"נ לשון הרשב"ם ב"ב נז: ד"ה אפי' דל"ה הנאה כל כך וכו' והיינו דחסר בעצם ההנאה, ולפ"ז ל"ש חילוק הרע"א בין מודר הנאה מחברו למודר הנאה מנכסיו, אכן יש לפרש באופ"א דאף דחשיב הנאה מ"מ כיון דהוא מודר שלא ליהנות מחברו, להכי אמרי' דויתור ל"ח לקיחה מחברו, וכלשון הר"ן לג. דאין זה קרוי נהנה "מחברו", ודמי לכעין דינא דז"נ וזל"ח דפטור ומשום דל"ח לקיחה מחברו, וה"נ בנדר מחברו דאין האיסור הוא הנאה הנגרמת ע"י חברו, אלא דוקא אם חבירו מהנה למודר אז חשיב דעבר על נדרו, ומש"ה בדריסת רגל דלא קפדי אינשי לא חשיב שחברו נתן לו הנאה וע"כ שרי, וכפי הנראה כך היא ההבנה בדברי הרע"א הנ"ל, דמש"ה ויתור מותר דוקא במודר הנאה מחברו דזה ל"ח לקיחה מחברו, אבל במודר מנכסיו כיון דמ"מ הוי הנאה מנכסיו ה"נ אסור. וי"ל באופן שלישי דהא דויתור שרי הוא משום האומדנא דלא אסר על עצמו דבר זה, ולפ"ז ג"כ ליכא נ"מ בין מודר הנאה מחברו למודר מנכסיו, והטו"א במגילה שם נקט כן ובזה תי' קושייתו הנ"ל דשאני בנדר דהוי אומדנא דלא נדר על כך ומש"ה מותר].

- במפרש כ' גבי דריסת הרגל לעבור בחצרו **ולקצר דרכו**, בט"ז רכא סק"א כ' דהאיסור ה"ד במקצר דרכו, אך הש"ך כ' דלאו דוקא הוא, והביא מהב"ח דדוקא לקצר הא לא"ה לא גרע מפורע חובו ודחה דבריו דמ"מ מתהני מדריסת הרגל.

**דף לג.**

ב] **שלא ילעוס חיטין** כו', לעיין בר"ן להלן לה. בסוף העמוד גבי נדר מהככר מהו לחמם ידיו, דבפשטות הספק הוא אם בקונמות אסור בשלא כדרך הנאה, וברע"א בשו"ע יו"ד סימן רכא סק"א הקשה עמש"כ המג"א דבמודר הנאה מהככר דמותר לערב בו דהוי שלא כדרך הנאה, והרע"א הק' מסוגין דאסור ליתן החיטים ע"ג מכתו, ולמג"א שרי בשלא כדרך דאין כוונת הנודר לכך, וי"ל עוד דקונמות כהקדש, ואין מעילה בהקדש בשלכד"ה כדאי' בראשונים בפסחים כו גבי מראה ההיכל, ועי' בשלמי נדרים, ובדברי האו"ש פ"ד ממעילה סוף הי"ט.

- **סוס לרכב עליו** ובר"ן דבשביל זה יתנו לו מנה יפה, ועי' בלח"מ פ"ו ה"ב דאף אם עי"ז ירויח ממון אחר אסור. ובספיקות הגמ' עי' היטב בתוס' רי"ד דהספק לרבנן דויתור מותר כיון דיש לו הנאה מרובה ולמהנה הוי כשאר תשמישין דלא קפדי.

מתני' מקום שמשכירין, ובר"ן דבדמים יקח מאכל, והש"מ בשם הרא"ם הק' דמ"ש מפורע חובו דמותר דהוי גרם וצ"ל דשא"ה דהוי מבריח ארי.

- לעי' ברש"י ותוס' מגילה ח. ד"ה אלא דדוקא בפרוטה, ובטו"א שם תמה בדבריהם דאמאי בעי' פרוטה, ותי' דאין דעתו לאסור בפחות מש"פ, והביאור צ"ל דלקיחה מחברו ה"ד בפרוטה [אפי' נימא דבקונמות אסור גם בפחות מפרוטה עי' תוס' להלן לד: ותורא"ש שבועות כב ואכ"מ], ובמאירי לפנינו מבואר דלא בעינן שיעור פרוטה, וכן בקצות בסימן עב סקל"ד מבואר דגם בנהנה מחברו פחות מש"פ אסור במודר הנאה. [ובמאירי הביא דיש מפקפקין בכל אסו"ה אם אסור אף בפחות מש"פ, וכידוע ספק הרע"א והצל"ח בזה ונתבאר בשעורים ר"פ כל שעה ואכ"מ].

- **תפול הנאה להקדש**, לדקדק בדברי פי' הרא"ש דלאו כל כמיניה להפסיד להקדש [דמבואר חידוש ברא"ש דבקונמות נעשה לממון הקדש אף בקונם פרטי, ויבואר בהמשך הסוגיות דנחלקו הראשונים בזה]. ובר"ן לפנינו ולהלן לה מבואר דאם מפסיד כנגדו שוב לא נהנה. ועי' במשנ"ל פ"ה ממלוה הי"ד ד"ה כתב מרן בא"ד גבי מחילת מלוה במש"כ לדון אם לחנן מותר להמדיר עצמו למחול למודר, והוכיח דאסור למדיר למחול חוב למודר ועי' רש"ש, והבאר היטב כ' דמותר. [ועי' במשנת רבי אהרן ריש ב"ב אריכות בסוגיא]. - ובעיקר הא דתפול וכו', מסתבר דמהני רק לענין אבידה בכדי לקיים מצות השבה, אבל לענין פרעון חובו וכיוצא לא התירו ע"י שישלם להקדש, דמ"מ נדר שלא ליהנות חברו. אך עי' ברשב"א להלן לז גבי ללמדו תורה דמבואר דשייך דין תפול הנאה להקדש גם לגבי שאר מצות.

ג] בקו' הגמ' **דהוי מבריח ארי**, לעי' בר"ן דקאי גם על שוקל שקלו, ולרא"ש קאי רק על פורע חובו. [ועי' באור שמח בפ"ב מהל' שקלים דהא דתורמין על העתיד לגבות הוא מדין גזבר כבעלים ומקנה לכל ישראל, ונמצא דגם אם לא ישקול אית ליה זכות ממון בקרבן צבור, ולהכי שפיר לא דמי לפורע חוב של חברו]. - ועי' בשערי יושר ג - כה עמוד רסח ד"ה ועפ"י מש"כ בטעם דמבריח ארי דהו"ל לא חסר, אכן לענין מודר הנאה תיקשי דא"צ שיהא חסר.

- בדין מבריח ארי, בתוס' לג: בסוף העמוד כתבו "והרי הוא כאילו נוטל מכיסו של בעל האבידה וכו' ה"נ גבי פורע חובו אם הבעל חוב נוטל מעות מזה לפטור חובו כמו כן היה אסור", ונתכוין לזה באו"ש פ"ו מנדרים, וכן מבואר כיו"ב בדברי הקצות בסי' ט סק"ב, ומפורש כדברי הקצות ברשב"א ב"ק קט. שכ' דבאמר לו פרע חובי דשליחותיה קעביד לא, וכ"ה בתו"י כאן ד"ה מקום דאם אמר לו פרע חובי ע"מ שלא אשלם לך נראה שהיה אסור עכ"ל. וע"ע בדברי הבית מאיר בסוגיא ד"ה משום, ומש"כ בברכת שמואל סימן כא. - ועי' תוס' ב"ק נח דבמבריח ארי אם ודאי יבא לידי הפסד חייב ופרע חובו אין מצילו מהפסד וכו' ועי' בשע"י ג-כה שם.

**שוקל שקלו**, בחזו"א אב"ע קמח [לדף כט] הוכיח מהא דשוקל שקלו דמצוה ממונית מתקיימת גם ע"י שאחר נותן בשבילו בלי לזכות את הכסף לחברו, ודלא כפת"ת יו"ד סי' שה סקט"ז.

בתוס' רי"ד כ' דמצי למימר ליה מי הזקיקך לשקול בעבורי אלא נתכוונת לשם מצוה "וכיון שאינו יכול לתובעו בדין" אע"פ שע"י שקלו יש לו חלק בקרבנות מישרי שרי, וכ"מ בתוס' רי"ד כתובות קח הובא בש"מ שם עי"ש היטב לשונו שכ' גבי מחזיר אבידתו דיכ"ל דלא נתכון להחזיר מחמתו "אלא משום המצוה", ומשמע לכא' דאם יאמר דמחזיר להנאותו ה"נ אסור, אמנם מלשון הרי"ד לפנינו משמע דדוקא דבר שיכול לתובעו בדין בזה חשיב נהנה מחברו, וכ"ה בשיעורי הגרב"ד זצ"ל. [ועי"ש שדן במקום דאסור להחזיר האבידה, אם האבידה תהיה אסורה על הבעלים]. - ועי' סוגית הגמ' בכתובות דשוקל שקלו דמצוה קעביד , וברשב"א לד. כ' דבסתמא במקום מצוה לא אדריה, וע"ע תוס' להלן לו: ד"ה אלא.

**דף לג:**

**חנן אומר איבד את מעותיו**, בחי' הגרש"ש ב"מ סימן טז הוכיח דלפרוע חוב של חברו בעי' לדעת המלוה ול"ש בע"כ של המלוה, וראייתו מהא דלחנן איבד את מעותיו, וכ' התוס' דהוי גרמא, ואם אפשר בע"כ ל"ה גרמא אלא הוא פטר את הלוה, אמנם בקו"ש קדושין אות לד הוכיח מהא דשוקל את שקלו דאפשר בע"כ, דהרי התם ל"ש מחילה וע"כ דנפטר ע"י פרעון חברו, ועי"ש בשם הגרש"ש, וכן דן בזה בחזו"א בסוגין סימן קלח וכ' דמהני לפרוע חוב של חבירו מדין עבד כנעני, עוד כ' בקו"ש שם לחדש בטעמא דחנן דפורע חוב של חברו פטור דלא חשיב שקיבל ממון, ודמי להא דהמקדש במלוה אינה מקודשת, ומה"ט חידש דדין זה שייך רק לפי"מ דקי"ל כחנן, (ולרבנן ה"נ מקדש במלוה מקודשת דחשיב קבלת ממון). - ועי' בר"מ פכ"ו ממלוה ה"ו הטעם בחנן דאבד הנותן את מעותיו שמא היה הלוה מפייס את המלוה ומוחל לו, ועי' תוס' ב"ק נו ובכתובות קח דהוי רק גרם ולא ברי היזקא, ובשו"ע חו"מ סימן קכח ס"א דאפי' היה המלוה דוחקו לפרוע אמרי' דהיה הלוה מפייס את המלוה ומוחל לו, והש"ך בסק"ד כ' דבמלוה דוחק הטעם דיאמר הייתי מוצא אוהבים שהיו פורעים עבורי, וכ"ה בר"ן דגם במלוה דוחק פטור לשלם לחנן, ועי' בש"ך סק"ג דנחלקו הראשונים בזה.

בר"ן הביא מהרשב"א דדינא דחנן ה"ד במפרש שנותן המזונות אבל בפירנס סתם חוזר וגובה, והר"ן חולק, ועי' קצות סימן שסג בסופו. - ובמש"כ הר"ן דגם בחוב שיש עליו משכון כו' עי' באמרי בינה נדרים סימן טו שהק' דכיון דבע"ח קונה משכון חשיב שקיבל הלוה עי' בדבריו.

לעי' לשון הר"מ פ"ו מנדרים ה"ד דשרי במודר הנאה לפרוע שכ': "שהרי לא הגיע ליד ראובן כלום אלא מנע ממנו התביעה ומניעת התביעה אינה בכלל איסור הנייה", מבואר בר"מ כאן ב' טעמים, [ועי' ברש"ש להלן לה. וכן במשכנות יעקב יו"ד סימן מז מש"כ על לשון הר"מ הנז'].

ע"מ שלא לפרוע, עי' פי' הרשב"א בסוגיא, וראה בחזו"א ב"ק סימן כא-ד דממשיך זמן ההלואה עד שירצה לפרוע. - לעי' היטב בדברי הר"ן דהסוגיא כאן ובכתובות חולקים בסברת כיסופא, וברש"י בש"מ שם מבואר דהרווחת הכיסופא חשיבא הנאה, ובטעמא דכיסופא כ' הריטב"א שם דע"י שמשלם החוב הסיר השעבוד מעליו. ועי' בביאור הקרן אורה דפליגי אם דוקא הנאת ממון אסורה מחברו.

לעי' היטב בסוגיא בכתובות קח וברש"י תוס' וש"מ שם בגדר מצוה עביד שכ' בשם הרי"ט דיכ"ל אני איני מתכוין להנאתך אלא לקיים מצות בוראי וכו', וע"ע בדברי הש"מ שם בשם תלמידי רבינו יונה, ובריטב"א כתובות שם הוספה בהא דפורע חובו כיון דהוי שעבוד בעלמא ואין שבחו ניכר וברור וכי מיתהני ליה מנכסיו מדידיה מתהני דבע"ח מכאן ולהבא הוא גובה, (ולטעם זה במשכן יהא אסור ודוק).

ועי' בפסקי הרא"ש סימן ב שהביא אוקימתת הגמ' כגון שלוה ע"מ שלא לפרוע, ובטור וב"י בסימן רכא הקשו דלפי"מ דפסק כחנן לא בעי' להך אוקימתא, והב"י חידש בד' הרא"ש דגם לחנן במודר הנאה אסור עיש"ה. ועי' בקרבן נתנאל ישוב אחר. - לעי' בחידוש החת"ס בסוגיא דרק לרבנן דר"א דויתור שרי במודר הנאה בזה שרי ההנאה של סילוק החוב, אבל להלכה דקי"ל דויתור אסור ה"נ הך הנאה של סילוק החוב לא גרע מויתור דאסור, וכעי"ז ביד שאול ביו"ד רכא דדמי לדין ויתור, והדברים מחודשים מאוד ודוק.

ד] **מחזיר לו אבידתו** וכו'. בביאור החזרת אבידה בר"ן וברא"ש ובמיוחד בתוס' רי"ד הגדר דמחזיר משום מצוה, ובזה ניחא הא דלא חשבי' לטרחת ההשבה להנאה דבזה ודאי מהני טעמי' דמצוה קעביד. ובעי' לטעמי' דמחזיר דמידי דנפשיה דאי לאו הכי לא סגי בטעמא דמצוה דמ"מ מקבל ממנו. - ובהא דאסור משום פרוטה דרב יוסף יל"ע דהרי המחזיר יכ"ל מצוה אחרת ליפטר מצדקה, וא"כ אינו מוכרח דוקא בהך הנאה שע"י בעל האבידה, ועי' מנחת שלמה.

לעי' בתו"י סברה נפלאה במש"כ דיתן פרוטה לעניא דהשתא לא מיתהני, ותי' דמ"מ נהנה דכיון דפטור מליתן כי יהיב ליה מתנה בעלמא הוא עכ"ל, ועי' ברע"א החדש הועתק מתשו' שנתכוין לקו' זו ובתו"ד נמצא גם סברא זו, [ויש לדון דאינו מחוייב להפסיד ממונו בשביל להחזיר האבידה ולכן אינו מחוייב ליתן הפרוטה לעני בשביל לקיים החזרת האבידה]. - לעי' במש"כ הקצות בסי' עב סקל"ב אם אסורה דוקא פרוטה בנכסי חברו ומש"כ השלמי נדרים.

בענין פרוטה דרב יוסף, עי' במהר"ח או"ז בסימן קסא ובסי' קפג, ושם בסימן קפג הק' בתו"ד דגם בקובע מזוזה בבית חברו נימא דנעשה ש"ש דעי"ז נפטר מפרוטה דרב יוסף, וכ' ליישב וז"ל אלא בכל הני מודה ר"י דאינו נהנה כי אם מן המצוה ולא מן המעין והשופר, לכך גבי שמירת אבידה דהשמירה היא המצוה וממנה תהנה ולכך הוי ש"ש וכו', והיינו דמה שנפטר מצדקה עדיין ל"ה ש"ש, ורק בשומר אבידה דהשמירה גופי' היא המצוה.

- ועי' שו"ת בגדי כהונה חו"מ סימן ח בתשו' לרע"א [הובא במהדו' המאור סימן קלח] שביאר בהא דאמרי' דפרוטה דר"י לא שכיח היינו דלא חשיבא הנאה כיון דמתחייב כנגד הך הנאה להיות שומר שכר והשכר ספק א"כ נמצא דמשלם עבור הך הנאה וכו'. ועי' עוד בסוגיא מש"כ ברע"א הנדמ"ח, ובחי' רא"ל מלין סימן עח.

**דף לד.**

עי' פי' הראשונים וגירסותיהן בסוגיא רשב"א רא"ש ומאירי, ובר"מ בפהמ"ש דבר חדש ומש"כ הקר"א בדבריו. - בנוטלין שכר דאינו מחזיר אבידה לעיין היטב בחידושו וביאורו של הרש"ש להלן לה. ד"ה במשנה שהקשה בהא דמקום שנוטלין שכר אסור להחזיר בחנם ומ"ש מפורע חובו לחנן וכו', וחידש דלא שרי אלא דוקא היכא שאינו מהנה לו כלום בנתינת איזה דבר לידו בשעה שהוא מבריח את הארי מעליו וכלשון הר"מ הנ"ל שהרי לא הגיע ליד ראובן כלום כו' ולהכי להחזיר אבידה אף דלא מיקרי הנאה דשלו הוא מ"מ קרינן ביה שהגיע לידו כלום בשעה שמוחל לו וכו' עי"ש.

- עי' בדברי הקר"א שכיון לקושיית התוס' שבועות מד: [ופלא שלא ציינם] על הנאה דפרוטה דר"י, דבכל תוקע שופר לחברו המודר דשרי משום דמלה"נ, והרי אית ליה פרוטה דר"י.

, [ולולי קו' התוס' י"ל בפשיטות דדוקא באבידה דהפטור מפרוטה דר"י הוא משום בעל האבידה שהרי המצוה היא מחמתו ואם יאמר לא בעינא ליכא למצוה ולהכי חשיב כעוסק עבורו ומחמתו ומכוחו נפטר מפרוטה דר"י, משא"כ בשופר דאין המצוה תלויה בו ומחמתו ודוק, וכעי"ז מבואר באור שמח בהל' שכירות פ"י הי"א עיש"ה, אלא דבלא"ה אינו מובן קו' התוס' דהרי נדרו היה מהמעין ומ"ש לאסור משום דמתהני מפרוטה דר"י, הרי זה ל"ח שנהנה מהמעין עצמו, וע"ע בחכמת שלמה באו"ח בסימן תקפו ס"ה מש"כ בענין זה].

לא מהדר לי' ובר"ן דעדיף טפי מפורע חובו, לעי' בקו' רע"א בשו"ע רכא ס"ג דכיון דאמר נכסי עליך הרי אבידה זו אינה נכסי המחזיר, וצ"ל דאסר הנאת גופו.

===============================================

בס"ד **דף לד: - לה.**

**דף לד:**

א] שי' הר"ן בסוגיא דמיירי **בככר של הפקר** העומדת תוך ד' אמותיו ומזכה הככר להקדש ע"י ד"א וכו', היינו דכיון דקנין ד"א הוי כעין קנין חצר [מדרבנן ומהני לשל תורה כגט וכו'] שפיר יכול לזכות הככר להקדש, ונמצא דמעולם לא הוי דידי' ולא נעשה לגזבר.

[וצ"ע דהא במציאות הוי ברשותו, וצ"ל דאפי' נימא דהוי דידיה מ"מ הוי רק בגדר קני ע"מ להקנות ואינו נעשה משו"ז כדין גזבר, ומה שבמציאות הוי ברשותו אין לו עליו דין שומר ולכן ל"ה גזבר וחשיב הוצאה, ועי' רע"א במערכה ה סק"י דבגזבר ל"ה מעשה הוצאה כיון דהוי שומר להקדש, ולהכי בהקדיש של הפקר כשנוטל ע"מ לאוכלה הוי הוצאה מרשות הקדש, וע"ע ברש"ש ע"ד הר"ן].

ומבואר בר"ן דיכול לזכות לאחר ע"י חצרו או ע"י ד' אמות, [ודלא כתוס' רי"ד גיטין יג דל"ש זכיה בחצרו לאחר], וה"נ יכול לזכות להקדש בחצרו, והזכי' להקדש היא ע"י קנין ד"א. ועי' בחי' בית מאיר כאן. [ויל"ע אם חשיב מקדיש לענין הוספת חומש, כיון דהקדשו הוא ע"י הקנאה בחצר להקדש, וכמ"כ יל"ע אם מהני בזה שאלה כיון דהוי הקדש ע"י הקנאת החצר].

והק' בקצוה"ח בסי' ר מד' הרמב"ן וש"ר בב"ב עט. דאין חצר קונה להקדש ואין מועלין בזכייתה, והר"ן שם ס"ל כד' הרמב"ן, וסותר לדבריו לפנינו. וע"ע באו"ש פי"ב מבכורים הי"א (ודבריו הועתקו ברע"א החדש עמוד קה). - ובקצוה"ח שם מבואר דהא דבעי' קדושת פה למעילה הוא משום דכתיב קדשי בני ישראל וכן ממעטי' קדשי עכו"ם ממעילה דל"ה קדושת פה דישראל, וילפי' כן מתרומה דדין מעילה נלמד מתרומה, ובאבי עזרי בהל' מעילה כ' לחדש דדברי הרמב"ן ה"ד במעילה דהנאה דילפי' מתרומה, אבל הכא מיירי הר"ן במעילה דהוצאה דילפי' דינו מע"ז, בזה ה"נ לא בעי' קדושת פה לחיוב מעילה, ובזה מיישב סתירת דברי הר"ן. [אך דבריו צ"ע דבתו"כ פ' ויקרא ממעטי' מקרא דקדשי ה' גדולי הקדש דאין מועלין בהם, וא"כ איכא ילפו' נפרדת לדין קדושת פה למעילה ול"ש לחלק בין מעילה של הנאה למעילה של הוצאה, וכבר העירותי כן למרן זצ"ל], ובאו"ש בהל' מעילה פ"ה כ' בתו"ד דשאני הכא דאתי מכח מקדיש שהגביה דבר שיכול לזכות לנפשיה והגבהה לצורך הקדש קאתו וא"כ אתי מכח המקדיש ע"י חצרו וכו', [אכן אי נימא דדין קדושה פה דבעי' לחיוב מעילה נלמד מתרומה לא יהני בזה, כיון דבעי' דמעשה ההקדש יהי' ע"י פיו כמו בתרומה]. והאו"ש אזיל לשיטתו גם בהל בכורים פי"א שכ' דכיון דנחשב מקדיש לענין מעילה, ה"נ נחשב מקדיש וכבעלים לענין לחללו על ש"פ, ולפ"ז י"ל דחשיב ג"כ מקדיש לענין הוספת חומש.

ועי' ברש"ש לפנינו ובב"מ מט שדן דאם אפשר להפריש תרומה בשל הפקר ה"נ יכול להקדיש, ובתוס' רי"ד לפנינו מבואר דיכול להקדש הפקר כל שאינו מחוסר אלא הגבהה.

- בדברי הרא"ש המחודשים בשם הרא"ם שכ' דיכול להקדיש גם כשהם הפקר דהיתה רחוקה ממנו הרבה ואין אדם סמוך לה שיוכל לזכות אלא הוא ואמר לכשאזכה בככר זה תהיה הקדש וקמ"ל דחל עליה הקדש דכיון דבידו לזכות בו כדאמר בפרק אע"פ שדה זו שמשכנתי לך לכשאפדנה תקדוש דקדשה הואיל ובידו לפדות עכ"ל. ודברי הרא"ש צ"ב דאיך מהני להקדיש הככר כ"ז שלא זכה בו, ועי' ברע"א כתובות נט. ובכ"ד (הועתקו כל דבריו ברע"א החדש עמוד קג,קד) דמבואר דההקדש יחול רק באומר לכשאזכה וכו', אמנם צ"ע דא"כ אמאי קתני דנטל לאכלה מעל והא עדיין ל"ה הקדש וכמו שתמה בקר"א סוד"ה אמר. ובמאירי ותוס' מפורש דגם בלי אמירת כשאזכה מהני וההקדש חל גם קודם שזכה, וכן מבואר בד' הקצות בסי' רד סק"ג עי"ש שביאר עפי"ד הרא"ש סוגית הגמ' בב"מ מט. כור מעשר וכו' דהלוי יכול להפריש אף קודם שקיבל המעשר וכו' עי"ש. וכן בדברי הגרי"ז ז"ל עה"ת בהפטרת פ' זכור מבואר בד' הרא"ש דההקדש חל גם קודם שזכה. וצ"ע דאיך מהני ההקדש, ואטו בקנינים כה"ג יוכל למכור לחברו דבר הפקר שעדיין לא זכה בו. ועי' מצפה איתן בחולין קלט ובחת"ס שם שהעירו מהסוגיא שם גבי הקדש דפטור משלוח הקן דסותר לרא"ש מדלא מוקי בכה"ג עיש"ה - ועי' בבית הלוי ח"ב סימן מט דהראשונים חלקו על יסוד זה וס"ל דכה"ג ל"מ בידו כיון דכעת אינו בעלים כלל, וכ"נ ברשב"א כתובות נט: ועי' בשערי יושר ש"ו פי"ז.

ובתוס' בסוגיא פי' הגמ' דמיירי לגבי קונם, וכ"נ לכאורה בר"מ פ"ד ממעילה ה"ט, [ומ"מ הק' התוס' מדין דבשלב"ל, דלענין מעילה בקונמות ודאי ל"מ בדשלב"ל], וצ"ע דלכאורה במעילה בקונמות שייך רק מעילה דהנאה ולא מעילה דהוצאה, [ותלוי בגדר המעילה בקונמות], ואם הסוגיא מיירי גם לגבי קונמות כדמשמע בתוס' וכן בר"מ, [והנצי"ב במרומי שדה בד"ה ועיקר מימרא כ' מד"ע דמיירי בקונמות כמבואר בלשון הר"מ והחי' דמקרי הוצאה, וס"ל דשייך מעילה דהוצאה בקונמות, ובכתבי קהל"י החדשים עמד על דברי הר"ן לה. ונקט שם דליכא מעילה דהוצאה בקונמות.

ומש"כ תוס' דבקונמות השעור בכל שהו, עי' שבועות כב דשעורו בפרוטה כהקדש, ובראשונים כ' הטעם דכיון דילפי' מעילה מהקדש דיו להיות כנדון, [וצ"ב דתיפ"ל דהוי חפצא דהקדש, ומוכח דס"ל דל"ה ממון הקדש ממש אלא דיני הקדש], ועי' היטב בתורא"ש שם דקונמות גרע, וראה בחזו"א בהערות על הגמ' לה.

להורישה לבניו וכו' ומבואר דיצא לחולין כשעור טוב"ה וערש"ש, ועי' היטב ברשב"א.

ב] **בבעית בגמ' בככרי עליך** עי' בר"ן דמבע"ל דשרי לכתחילה, אך במאירי כ' דמספ"ל בדיעבד אבל לכתחילה אסור ליתן לו, ובקר"א הק' דאיך שרי ליתנו הא הוי הנאה ממדיר למודר עי' בדבריו, ובשערי יושר ש"ג כה עמוד רעא ד"ה אמנם כ' דכיון דתכלית הנאתו כשנעשה שלו ואז אינו של המדיר, וראה בבית יעקב כתובות עא. שתמה דכמו לעיל בנטלה ע"מ לאוכלה מעל לפי טובה"נ ומה לי אם נטל מהפקר או מהנותן ועי"ש שחידש דכיון דבשעת אכילה אינו עובר שוב על הנטילה לאכילה ג"כ אינו עובר עיש"ה. - ובדברי הר"ן בתירוצו דהתם במדירו מהנאתו וכו' והיינו דבזה נהנה מנתינת המתנה משא"כ במדירו מככרו נהנה מהככר שאינו של המדיר, ועי' ברע"א בשו"ע סימן רכא ע"ד הט"ז סקט"ז (הועתק לפנינו עמוד קה) ומש"כ בפרשת נדרים.

הזמנה באורח אם הוי בעלים לדקדק בפירושי הראשונים בסוגיא, ובפרש"י שהובא ברבינו אברהם מההר, ובשו"ע אב"ע סימן כח סי"ז ובהגהות חכמת שלמה שם דהוי בעלים. ולשון המפרש משמע דבאזמניה לחברו אית ליה לחברו קנין, וכ"נ ברשב"א ב"מ פח. וברא"ש ור"ן וש"מ כאן נראה דל"ל קנין, וראה בקו"ש פסחים אות קלא, [וי"ל דזהו גופא הפלוגתא בסוגין דרבא ס"ל דבאזמניה אית ליה קנין ותו ל"ה ככרו של המדיר, וראה בשו"ע אב"ע שם דכ' הרמ"א דבאזמניה יכול האורח לקדש בזה אשה, והט"ז השיג דל"ה בעלים, ועי' במשנ"ל בשם המהרי"ט כן, ובחכמת שלמה בשו"ע שם ציין לסוגין עיש"ה].

- דאי גנבה מיניה כו' וברשב"א לאפוקי דאי גנבה מיניה קודם הנדר דלא נאסר דאין דעתו לאסור אלא מה שהוא ברשותו א"נ כיון דאינו ברשותו אין איסורו חל עליו וכו' מבואר ברשב"א **דקונמות אינו חל על דבר שאינו ברשותו**, וכן הביא הפתחי תשובה ביו"ד סימן רט מתש' פנים מאירות, אך בקצות בסימן קיז סק"ב בסופו נקט דקונמות דהוי קדוה"ג חל באינו ברשותו, - ועי' בפי' הרא"ש דבנתייאש הוי כנתנה לאחר.

**דף לה.**

ג] **מעילה בקונמות**. ובר"ן לחייבו אשם מעילה, ובפשטות ה"נ חייב בקרן וחומש, וכ"מ ברא"ש לעיל לג. גבי תפול להנאה להקדש דמבואר דגם בקונם פרטי הוי ממון הקדש. ובחזו"א בסוגין כ' לחדש דקרן וחומש דמשלם אינו להקדש אלא לקונם וכו', ועי' כעי"ז בזכר יצחק סימן מב.

- הריטב"א כ' בטעם השמטת הרי"ף לדין מעילה בקונמות כיון דאין נ"מ בזה"ז. ויל"ע דנ"מ למעילה אם יצא לחולין, ותלוי בר"ן דלהלן, וכן נ"מ אם יצא לחולין ע"י פדיון, וכבר תמה כן האמרי בינה בנדרים סימן ט.

ובדברי הר"ן דמספ"ל אם יצא לחולין, י"ל דיסוד ספיקו הוא אם דין מעילה בקונמות הוי דין מעילה דקדשי בד"ה דדינו דאין בו מועל אח"מ דיצא לחולין, או דדין מעילה בקונמות הוי מעילה דקדוה"ג דיש בו מועל אח"מ, ובש"מ כתובות נט. הביאו דע"י מעילה נפיק לחולין, ובדעת הר"ן העיר המנ"ח מ' קכז-יד ובאמרי בינה נדרים סימן ט דבקונם כללי כיון דמהני ביה פדיון, מסתבר דנפיק לחולין ע"י מעילה, ככל מעילה בהקדש בד"ה וקדו"ד דע"י שמעל נפיק לחולין, ואם הר"ן מיירי בקונם פרטי הרי כיון דל"ש פדיון מהיכי תיתי דנפיק לחולין ע"י מעילה, הא קונם פרטי הוי כקדוה"ג דדינו דיש בו מועל אחר מועל, ועי' בקוה"ע יבמות פח. והביא שם מרש"י מה"ק בש"מ כתובות נט דקונם פרטי יוצא לחולין ע"י מעילה אף דא"י לחולין ע"י פדיון, והטעם דדוקא ע"י פדיון לא אלים למיתפס פדיונו.

ובעולת שלמה ערכין כא ומנחות עא חידש דאף דנפיק לחולין וליכא מועל אחר מועל מ"מ איכא בל יחל, [וצ"ע מיבמות פח עיש"ה], וע"ע בקהל"י לפנינו.

ובאחיעזר יו"ד סימן יח הק' על הר"ן דאם לא נפיק לחולין איך מיבע"ל בגמ' להלן דבנתן לאחרים יש מעילה, ורק מטעמא דלא ניחא למקבל לזכות באיסורא, אמרי' דהמקבל לא מעל, ותפי"ל דלדעת רוב הראשונים רק ביצא לחולין יש מעילה והוי ש"ר, אבל בקונמות דלא יצא לחולין תו ל"ה הוצאה ול"ש מעילה כלל, ועי' בהמשך דבריו שר"ל דלענין קונמות שאני.

לעי' בדברי המשנ"ל בהל' מעילה פ"ד בספיקותיו בדין מעילה בקונמות, בנדר שלא ע"י התפסה, ובאוסר מחבירו ושל חבירו וכו' .

- בדברי הר"ן בספק הירושלמי גבי לחמם ידיו בככר, נקטו האחרונים דהספק אם בקונמות אסור בשלכד"ה, ועי' רע"א לעיל לג. שהעיר מחטים ע"ג מכתו, ולענין מעילה בהקדש בשלכד"ה עי' פסחים כו,א ובראשונים שם דליכא מעילה, וע"ע ביאור האו"ש פ"ד ממעילה סוף ה"ט דהספק דבעי' פגם וכו', [ויל"ע בדבריו דבמעילה בקונמות לא בעי' פגם כיון דהמעילה מחמת הבל יחל ובדבורו אסר הנאה מהחפץ].

בקו' הר"ן על הר"מ דס"ל דבל יחל על המדיר, ועי' בר"ן לעיל טו. ועי' בעונג יו"ט סוף סי' פח ועוד אחרונים שכ' דלענין מעילה גם הר"מ מודה דהמודר מעל שהוא נהנה ומעל.

בדברי הגמ' דלא מעל המקבל, לעי' בפי' הרא"ש ור"ן ובקר"א, ובתורע"א סוף מעילה שהק' דמפורש הוא במשנה שם דחנוני מעל לכשיוציא הרי דהמקבל אינו מועל בקבלתו, והרא"ש עצמו במסק' הביא הך משנה, וראה בתפארת ירושלים במעילה שם מה שתי' לחלק מסוגין, [ויל"ע עוד ולחלק בין מעילה בהקדש למעילה בקונמות], ועי' באמרי בינה בדיני קנינים סימן ה ד"ה ובזה מש"כ בישוב קו' הרע"א.

בדברי הגמ' **דאיסורא לא ניחא ליה דליזכי**, עי' ברא"ש ובר"ן ולשון הר"ן שכ' דבמוציא מרשות הקדש אפשר דאפי' בטעות מעל, עי' אבה"א פ"ב מגניבה שהגיה בדבריו דודאי מעל. - עי' תוס' רי"ד בקדושין כד מש"כ בהא דבאיסורא לא ניחא ליה דליזכי אף דכל מעילה הוי בשוגג, ויש ללמוד מדבריו דלא רק במעילה בקונמות אמרי' כן אלא גם במעילה בהקדש וכמו שנקט הרא"ש לפנינו, וכמו שהביא התורי"ד כן מהגמ' בפ' השואל גבי בעל בנכסי אשתו, וחידוש גדול בדבריו דגדר של הוצאה לחיוב מעילה הוא ע"י זכייתו מההקדש עי"ש. ונראה מדבריו דמעילה הוי גדרו מה שזוכה בשל הקדש, [ונמצא דמעילה הוי גדר חילול, וא"ש התוס' רי"ד לשיטתו בב"מ נז ובשבת כה כמש"נ במק"א], ונראה דזה ל"ש במעילה דקונמות אלא אם נימא דגם במעילה דקונמות יש חיוב במעילה דהוצאה.

בס"ד **דף לה: - לו:**

**דף לה ע"ב**

א] בבעי' הגמ' שלוחי דידן וכו', לעי' מש"כ בביאור הגמ', בתוס' בקדושין כג: ומהרש"א שם אם הוי גם שלוחי דידן ודרחמנא, וכן בתוס' ביומא יט:, ובקושיות הגבו"א ביומא שם דמאי נ"מ לגבי מודר הנאה ולגבי דעת בעלים וכו', ובארוכה במנחת ברוך סי"ז. וכן במנח"ב בסימן כ דן אם הוי לעיכובא שיהא שלוחי דידן, והוכיח מהש"מ לו דהוי לעיכובא, [ומסתבר דבגוונא דאין הבעלים רוצה בהך כהן, לדעת תוס' יומא יט: כיון דהוי שד"ר ודידן הכהן יכול להקריב אף שלא לדעת בעלים, ונראה דכה"ג שרי במודר הנאה כיון דאין הכהן כשלוחו].

- קושיא גדולה ברע"א בכתובות יא על סוגין (הועתק כאן עמוד קח) דאיך עכו"ם מביא הקרבנות הא לאו בני שליחות הם ול"ש שלוחי דידן, וכה"ק בבית מאיר כאן, ותי' דבקרבנות נדבה לכ"ע שלוחי דרחמנא, וע"ע במנחת ברוך שם שהק' מהא דבעינן למעט כהן קטן ושוטה דלאו בר עבודה ותיפ"ל דלאו בני שליחות נינהו. וכיו"ב קשה דאיך קטן מביא קרבן גבי מחו"כ והרי אינו יכול לעשות הכהן לשליח אם הוי שלוחי דידן, [וי"ל דהא דהוי שלוחי דידן היינו רק לייחס פעולת ההקרבה לבעלים עי' במנח"ב שם, ובשערי יושר ש"ז פ"ז, ובקובץ הערות סימן עו-יז ובמובא בשם הגרש"ש בס' הזכרון להגרח"ש, וכעי"ז גם בדבר אברהם בח"א סוף סימן יג, ולפ"ז ניחא בעכו"ם וקטן כיון דבשליחות על מעשה לא נתמעטו].

- לעי' בדברי הר"ן והרשב"א בהא דאם שלוחי דרחמנא ל"ש לאסור במודר הנאה.

- לעי' בדברי הרשב"א בקדושין כג: דבעבודת שחיטה לכ"ע שלוחי דידן כיון דכשר בזר ול"ש קו' הגמ' דמי איכא מידי וכו', ונתכוין לזה בקר"א, [ולפ"ז בעבודות בבמה בזמן היתר הבמות, דכשר בזר דאין כהונה בבמה, לכ"ע הוי שלוחי דידן, וכ"כ החת"ס לפנינו], אמנם ברשב"א להלן לו. במש"כ דהוה כנחירה וכו' היה נראה דספק הגמ' הוא גם בשחיטה, וצ"ע בסתירת דבריו.

- לעי' בר"ן ר"ה כח [דף ז: מדפי הרי"ף] שכ' גבי תוקע למודר דה"ד בתוקע מאליו אבל כל שאמר לו המודר תקע לי ותוציאני אסור דשליחותיה קעביד ומהני ליה, [וכ"ה בתורי"ד קדושין כג:], וראיה הביא מדינא דשלוחי דידן, וכן מתרומה דקא עביד שליחותיה אלמא כל היכא דקא עביד שליחותיה אסור, אלא ודאי הכא בתוקע מעצמו וכו', ומבואר בר"ן דגם בשליחות על מעשה אסור במודר הנאה, ועי' בתורא"ש לפנינו עד"ז, וכן בש"מ בשם הרא"ם דבמלמדו תורה בשליחותו אסור, וע"ע בדברי הרשב"א ב"ק קט. [שהבאנו בסוגיות לעיל], וראה גליון מהרש"א ביור"ד סימן רכא.

- הכל צריכין דעת כו', ובר"ן מבואר דאם שלוחי דרחמנא ל"צ דעת, ובש"מ כ' כמסקנת הר"ן דגם בשד"ר בעי דעת, ועי' בקר"א דספק הגמ' אם שלוחי דידן וכו' לא מיבעי' אלא בחטאת ואשם שבאים על חטא אבל עולה ושלמים דא"צ דעת הוי שלוחי דשמיא. - עי' ברא"ש שכ' והכהן מקריבו אע"פ שאינו יודע שהוא של קטן, ובקר"א ד"ה הכל כ' דזה אינו דהא צריך להקריבו לשם בעליו וצריך להודיע להן של מי הקרבן וכו', [ודבריו צע"ג דהא סגי שהכהן יודע שהקרבן של ראובן בן שמעון וא"צ ליידע מי הוא בעל הקרבן ואם הוי גדול וכו', ועוד דאי' בר"פ התערובות דמקריבן לשם מי שהוא, ועי' שלמי נדרים שעמד בזה].

**דף לו ע"א**

ב] בקו' הגמ' מכהנים שפיגלו דנימא לתקוני שדרתיך כו', לדקדק היטב בפירושי הרא"ש ברשב"א ובר"ן והנ"מ בזה, ולרשב"א קו' הגמ' היא גם מפיגל במזיד ודלא כר"ן, וברשב"א מבואר דאף דלתקוני והוי כנוחרו ול"ה פגול מ"מ כשר לא הוי, [וצ"ב אם פסולו מחמת המחשבת פגול או מחסרון עבודת שחיטה], ועי' בהערת הרע"א עמוד קי על דבריהם, ובדברי הרע"א מבואר דאף דלתקוני שדרתיך ל"ה פגול לחיוב כרת אך מ"מ אין הקרבן כשר, ולכן קו' הגמ' היא דוקא בהא דקתני ותני עלה דהוי פגול וחייב כרת וכדמשמע בנמק"י, ונתכוין לזה גם בהגהות פורת יוסף, וצ"ב דכיון דלתקוני שדרתיך לא חל המחשבת פיגול כלל, והרע"א מדמיה ליה למש"כ הר"ן בחולין סופ"ב גבי שוחט לע"ז דאף דאאשא"ש מ"מ כשר לא הוי, אך צ"ב דשא"ה דהטעם דשחיטה הוי מתיר ובשוחט ל"ז ליכא היתר שחיטה, אבל הכא כיון דלתקוני שדרתיך ל"ה מחשבת פיגול כלל ואמאי אינו כשר, וצ"ל דדוקא לענין כרת דפגול דהוי פסול בקרבן אמרי' לתקוני שדרתיך ול"ממחשבתו, אבל לפסול העבודה שפיר הוי מחשבה, [ואפשר דהביאור עפ"י התו"כ פ' צו דבעי לחשב בכל קרבן לזמן אכילתן, ואמנם ב מתני' ובגמ' זבחים מו: לא נזכר ד"ז, ומשום דסתמא לשמה קאי, גם לענין זה, וכ"נ בש"מ ב"ק ה. בשם תורא"ש, אך נתבאר בכנסת הראשונים זבחים מו: דאכן בכל פיגול יש גם חסרון שלא חשב לזמן אכילה, ולפ"ז לענין הפסול שפיר כיון דבמציאות לא חשב לזמן אכילתו חל הפסול, ומה"ט י"ל בהא דהגמ' לא מקשה ממתני' ריש זבחים בשחט שלא לשמה דנימא לתקוני שדרתיך, דבזה אף דלתקוני שדרתיך מ"מ איכא חסרון לשמה ולהכי פסול, ותלוי זה בדברי הגרי"ז הידועים בגדרי פסול שלא לשמה אם הוי עקירת הלשמה או מחשבה הפוסלת ואכ"מ].

ג] בקו' הגמ' אלא מעתה יביא וכו', עי' קו' הרע"א בגה"ש דבחלב ה"נ לא יביא כיון דבעינן דעת, ולכאורה י"ל דמהני לזה ידיעת הבעל, ואכן כן תירץ השואל בספר עמודי אור בסימן לא, והעמודי אור דחה דודאי בעי' ידיעת המתכפר והיינו ידיעת האשה, ולכאורה פשוט כעמודי אור דבעי' ידיעת האשה, דהרי הגמ' מוכיחה מקרבנות הבעל לאשתו דלא בעי' דעת, ולא דחינן דבעי' דעת וסגי בדעת הבעל, ומוכרח דאם בעי' ידיעה ה"ד ידיעת האשה, וכן באב שמביא קרבן מחו"כ לבניו הקטנים מדין ידיעה היה צריך דעת הבנים ולא סגי בדעת האב.

ולכא' ד"ז תלוי במה שדנו האחרונים בגדר חיוב הבעל בקרבנות אשתו, אם חיוב הבעל לקיים חובת האשה והיא בעלת הקרבן או דהבעל נקרא בעל הקרבן ומביא לכפרת אשתו, ועי' בתוס' בסוגיא וכן בש"מ ב"מ קב בקושייתם אם חיוב הבעל בקרבנות אשתו הוא מגזה"כ, כדאי' בספרי מקרא דוהביא, או דהוי מצד התחייבותו כלשון הגמ', וכמו שנקט התרוה"ד רפב להוכיח מד"ז דהבעל חייב בקנסות של אשתו, ועי' שו"ע אב"ע צא סק"ד וחו"מ סי' צו והגר"א לב, והריטב"א הישן ב"מ שם כ' נ"מ בין ב' הטעמים לחיובו אם הבעל חייב בקרבנות האשה שהתחייבה קודם הנשואין, דבזה יהא חייבה רק מצד התחייבותו, ולפ"ז תלוי בהנ"ל בגדר חיוב הבעל דאם הוי גזה"כ שפיר י"ל דהבעל הוי בעל הקרבן, ודמי בזה למנחת סוטה דהבעל אית ליה בעלות והוי חובה עליו ג"כ, משא"כ אם הוי התחייבות של הבעל לחובות וקרבנות של אשתו מסתבר דהאשה מיקרי בעלת הקרבן. וחזינן לענין דין מנחת כהן כליל דתליא בבעל כמש"כ תוס' סוטה כג הרי דהבעל מיקרי בעל הקרבן, וכיו"ב יש לדון בהא דהאב מביא קרבנות מחו"כ על בניו הקטנים דאפשר דעדיף מדין מקדיש להתכפר חברו אלא דהאב מיקרי בעלים, אמנם בגמ' חזי' דבעי' לדעת הקטנים דמוכיחין מיניה דלא בעי' דעת, ובס' ושב הכהן בתמורה י. נקט גבי האב שמדיר בנו בנזיר דהוי כמקדיש להתכפר חברו.

[ונראה כמש"כ דאפי' אם הבעל חשיב לבעל הקרבן מ"מ לענין דין ידיעה בעי' ידיעת המתכפר ובזה בעי' ידיעת האשה שהיא המתכפרת, ודמי לסמיכה דתלוי במתכפר, וכדמוכרח מעיקר הסוגיא דמקשי' בגמ' דאם מביא על אשתו שוטה ע"כ דל"ב דעת, ומאי מקשה הגמ' נימא דאיכא ידיעת הבעל, וע"כ דבעי' ידיעת האשה שהיא המתכפר, וזוהי קושית הרע"א דבחטאת חלב איכא חסרון דעת. ולהכי גם באב שמביא על בניו הקטנים מוכיחין דל"ב דעת דאל"כ בעי' דעת הקטנים ולא סגי בדעת האב דבעי' דעת המתכפר, ועי' מנחות צד גבי חש"ו דפטורין מסמיכה, והרש"ש הק' דלית ליה קרבן, והביא מהתו"ח דמשכח"ל קרבן חש"ו ביורש, והרש"ש ציין לסוגין בגוונא דמחו"כ, וי"ל דהתו"ח ס"ל דלסמיכה תלוי באב שהוא הבעלים בהבאת הקרבן מחו"כ, אכן יש לדחות דחיוב סמיכה תליא במתכפר שהם החש"ו וא"ש דוגמת הרש"ש. – ומ"מ לענין פסח למ"ד דשה לבית אבות מהתורה נראה דהאב הממנה אבל הם נעשים בעלים שהרי שוחטין את הפסח גם לשמם].

- לדקדק בדברי הר"ן והרא"ש בדין שלא למנויו בפסח [אם הוי איסור אכילה בשלא למנויו כדעת התוס' בכ"ד, ודלא כד' הר"ש בתו"כ פ' צו דליכא איסור ורק אינו יוצא ידי המצוה, וכ"נ דעת הר"מ בהל' ק"פ שלא הזכיר איסור אכילה שלא למנויו וכמש"כ המק"ד ואכ"מ] ובמאירי בסוגיא, ובר"ן ותוס' מבואר דבקטנים כיון דאינן ראויים לימנות ליכא איסור אכילה שלא למנויו, והתוס' פסחים פח כ' באופ"א דבדרך חינוך מותר, ועי' בקר"א.

**דף לו:**

ד] בדברי הר"ן בדין כל הרוצה וכו' בתרומה, לעיין היטב בר"ן גיטין סו דל"ב: מדפי הרי"ף בשם הרמב"ן דכל הרוצה הוי גילוי דעת ומהני רק בתרומה ולא בגט, ועי' שם בר"ן משה"ק בזה, וס"ל שם דהוי מדין שליחות, ולכא' דברי הר"ן שם לא מתאימים לדבריו כאן, ועי' בקר"א שתמה דהרי בריש פ"ב דקדושין משמע דדין שליחות אחד לתרומה וגו"ק, וכה"ק במחנ"א זכיה סי' ו, ובעונג יו"ט סימן קח, אכן כבר מבואר ברשב"א בסוגין שכ' דבמפריש משלו על ש"ח סגי בגלוי דעת וכו' והאריכו בדבריו האחרונים, דצ"ע דאיך ילפי' בריש פ"ב בקדושין דין שליחות מתרומה דהא בתרומה מהני בנתינת רשות גרידא, וכה"ק בעונג יו"ט, אמנם ברשב"א ותוס' מבואר דהדין שליחות הוא במפריש משל חברו על ש"ח, והיינו דדין כל הרוצה ה"נ יהני רק במפריש משלו על ש"ח, דבזה ליכא הגזה"כ דלדעתכם וסגי בניחותא, אבל בתורם מש"ח על ש"ח ה"נ בעי' שליחות ולא יהני בכל הרוצה, וכן י"ל דמש"כ הר"ן דכל הרוצה ל"ה שליחות אלא גלוי דעת ומהני רק בתרומה, י"ל דה"ד בגוונא דמפריש משלו על ש"ח, אבל במפריש מש"ח על ש"ח ה"נ בעי' שליחות, ועי' בר"ן בגיטין בזה וי"ל, וניחא היטב הא דילפי' שליחות מתרומה גם לגו"ק דהיינו משליחות בתרומה בתורם מש"ח על ש"ח. וע"ע באו"ש בהל' תרומות פ"ד.

- לעיין היטב בדברי הרשב"א בסוגיא דבתורם משלו על ש"ח לא בעי' שליחות וסגי בזכיה, וביאור הקצות בסימן רמג סק"ח דזכין מאדם לא אמרי' וכו', ומש"כ האחיעזר ח"ב סימן לז אות ד עפ"י הירושלמי דמיבע"ל אם יכול להפריש משל הפקר והספק בגוונא דגם התרומה משל הפקר. ובאמרי בינה תרומות סימן ו וחזו"א אב"ע מט-י דמשלו על של חברו הוי זכות גמור משא"כ מש"ח עש"ח.

- בשי' הרמב"ם בפ"ד דתרומות ה"ב דעל ש"ח הוי תרומה, ובכ"מ דהמקור מבעי' הגמ' דטובה"נ של התורם, ובמשנ"ל הק' דל"ש אהדדי ועי"ש באור שמח. לעי' בב"י יו"ד סי' שלא [ציינו הרע"א שם] שכ' דאי צריך דעת בעלים פשיטא דטובה"נ של בעל הכרי דהא כיון דתורם שליחותיה קעביד ואינו בדין שיהא טובה"נ של תורם עכ"ל, ועי' הגר"א שם ס"ק עג שהעיר דבר"ן מפורש דלא כב"י דהרי כ' דאף לרבנן שרי לתרום על ש"ח דכיון דטובה"נ של תורם אדעתי' דנפשיה עביד, הרי דאף דבעי דעת חברו הטובת הנאה לתורם. - בעונג יו"ט בסימן קד בהגהה דטובת הנאה הוי של התורם מחמת דהתבואה שלו ונשאר לו בעלות דטובת הנאה [וי"ל דזהו פלוגתת הב"י והגר"א הנז']. - תורם משלו על של חבירו, לעי' בקו' רע"א ביבמות צג [הועתק בלקוטים כאן].

- ובהא דיכול להפריש למודר וכו', אף דהמודר מרויח הך שעור התרומה, ועי' בעונג יו"ט שהעיר דחשיב משתרשי ליה, [ור"ל שם בד' הר"מ דאה"נ אסור במודר הנאה מה"ט], ונראה דכיון דהוי ממון שאין לו תובעין ל"ח למשתרשי ליה, [ויל"ע מרש"י ב"ק סו. גבי שנוי בראשית הגז], וע"ע בש"מ לפנינו שכ' דכיון דמה"ת חטה אחת פוטרת הכרי ל"ח דמשתרשי ליה, וראה עוד בקר"א שנתכוין לזה. [אמנם דברי הש"מ צ"ב דמ"מ מדרבנן איכא שיעור בהפרשה וא"כ משתרשי ליה הך שיעורא, ובפרט אי נימא דבטבל מעורב שעור התרומה א"כ מרויח הך שיעורא, וצ"ל דהשעור דרבנן הוי כחוב בעלמא לכהנים ולענין מודר הנאה פורע חובו ש"ח מותר וכמש"נ].

ה] מבואר בסוגין דבמודר הנאה מחברו מותר ללמד את בנו של המודר אף במקום שנוטלין שכר אבל ללמד את המודר עצמו אסור, ועי' בתוס' לה: שכ' דמלמד לבנו דמצוה קא עביד ולא הוה אלא גורם הנאה בעלמא ואפילו במקום נמי דנוטלין שכר עליה מ"מ לא היה המודר נותן שכר למלמד לבניו עכ"ל. ועי' בתוי"ט, וברש"ש תמה מד' הרמב"ם פ"א מהל' ת"ת דחייב אדם לשכור מלמד לבנו וכ"פ הטוש"ע בסי' רמה, ויש להוסיף בזה דלמש"כ בהג"מ בהל' ת"ת שם דכייפינן ליה ללמדם או לשכור להם מלמדים דמ"ש האי עשה דולמדתם אותם את בניכם משאר עשה דכייפינן לקיים כמו עשה דסוכה, וכן למ"ד פריעת בע"ח מצוה וכו' וכשם שהאב חייב בבנו למולו ולפדותו דכופין אותו לקיים ה"נ כייפינן ליה ללמדו תורה וכיון דהא מילתא חובה הו"ל כשאר בע"ח וכו'. ומבואר דחיוב האב בת"ת לבנו הוי כחוב לבן, ומש"ה שייך בזה דין כפיה, ומסתבר דחייב לבזבז בזה כל ממונו אף יותר מחומש כמו בפריעת חוב שהיא בכל מה שיש לו דגם הכא חוב ממון לבנו ומחיובי הבן על האב הוא, ומעתה צ"ע דאמאי שרי ללמד את בנו והא משתרשי ליה הך ממון שהאב מחוייב לשכור מלמד לבנו.

בס"ד **דף לה: - לו:**

**דף לה ע"ב**

א] בבעי' הגמ' **שלוחי דידן** וכו', לעי' מש"כ בתוס' בקדושין כג: ומהרש"א שם דהספק הכא הוא אם שלוחי דרחמנא דוקא ולא שלוחי דידן או הוי נמי שלוחי דידן, ובקדושין הספק הוא אם רק שלוחי דידן או גם שלוחי דרחמנא, וכ"כ בתוס' ביומא יט:, ועי' בקושיות הגבו"א ביומא שם דמאי נ"מ לגבי מודר הנאה ולגבי דעת בעלים וכו', ומתבאר דכל דהוי נמי שלוחי דרחמנא ליכא חסרון דלא מצי עביד כיון דהוי גם שלוחי דרחמנא, וביאר בשע"י ש"ז פ"ז דאז הוי שליחות מעשה, וע"ע במנחת ברוך סי"ז, וכן במנח"ב בסימן כ דן אם הוי לעיכובא שיהא שלוחי דידן, והוכיח מהש"מ להלן דף לו דהוי לעיכובא, [ומסתבר דבגוונא דאין הבעלים רוצה בהך כהן, לדעת תוס' יומא יט: כיון דהוי שד"ר ודידן הכהן יכול להקריב אף שלא לדעת בעלים, ונראה דכה"ג שרי במודר הנאה כיון דאין הכהן כשלוחו].

- לעי' בקושית הרע"א בכתובות יא על סוגין (הועתק כאן עמוד קח) דאיך עכו"ם מביא הקרבנות הא לאו בני שליחות הם ול"ש שלוחי דידן, וכה"ק בבית מאיר כאן, ותי' הבית מאיר דבקרבנות נדבה לכ"ע שלוחי דרחמנא, וע"ע במנחת ברוך שם שהק' מהא דבעינן למעט כהן קטן ושוטה דלאו בר עבודה ותיפ"ל דלאו בני שליחות נינהו. וכיו"ב קשה דאיך קטן מביא קרבן גבי מחו"כ והרי אינו יכול לעשות הכהן לשליח אם הוי שלוחי דידן, [וי"ל דהא דהוי שלוחי דידן היינו רק לייחס פעולת ההקרבה לבעלים עי' במנח"ב שם, ובשערי יושר ש"ז פ"ז, ובקובץ הערות סימן עו-יז ובמובא בשם הגרש"ש בס' הזכרון להגרח"ש, וכעי"ז גם בדבר אברהם בח"א סוף סימן יג, ולפ"ז ניחא בעכו"ם וקטן כיון דבשליחות על מעשה לא נתמעטו].

- לעי' בדברי הר"ן והרשב"א בהא דאם שלוחי דרחמנא ל"ש לאסור במודר הנאה.

- לעי' בדברי הרשב"א בקדושין כג: דבעבודת שחיטה לכ"ע שלוחי דידן כיון דכשר בזר ול"ש קו' הגמ' דמי איכא מידי וכו', ונתכוין לזה בקר"א, [ולפ"ז בעבודות בבמה בזמן היתר הבמות, דכשר בזר דאין כהונה בבמה, לכ"ע הוי שלוחי דידן, וכ"כ החת"ס לפנינו], אמנם ברשב"א להלן לו. במש"כ דהוה כנחירה וכו' היה נראה דספק הגמ' הוא גם בשחיטה, וצ"ע בסתירת דבריו.

- לעי' בר"ן ר"ה כח [דף ז: מדפי הרי"ף] שכ' גבי תוקע למודר דה"ד בתוקע מאליו אבל כל שאמר לו המודר תקע לי ותוציאני אסור דשליחותיה קעביד ומהני ליה, [וכ"ה בתורי"ד קדושין כג:], והביא ראיה מדינא דשלוחי דידן, וכן מתרומה דקא עביד שליחותיה אלמא כל היכא דקא עביד שליחותיה אסור, אלא ודאי הכא בתוקע מעצמו וכו', ומבואר בר"ן דגם בשליחות על מעשה אסור במודר הנאה, ועי' בתורא"ש לפנינו עד"ז, וכן בש"מ בשם הרא"ם דבמלמדו תורה בשליחותו אסור, וע"ע בדברי הרשב"א ב"ק קט. ובגליון מהרש"א ביור"ד סימן רכא.

- **הכל צריכין דעת** כו', ובר"ן מבואר דאם שלוחי דרחמנא ל"צ דעת, ובש"מ כ' כמסקנת הר"ן דגם בשד"ר בעי דעת, ועי' בקר"א דספק הגמ' אם שלוחי דידן וכו' לא מיבעי' אלא בחטאת ואשם שבאים על חטא אבל עולה ושלמים דא"צ דעת הוי שלוחי דשמיא. – עוד מבואר בר"ן דבצריכין כפרה על חטא בעי דעת, ולפ"ז בקרבנות מחו"כ דאינם מעכבות את הכפרה א"צ דעת, והמנ"ח קעו סק"ח הסתפק בזה.

- עי' ברא"ש שכ' והכהן מקריבו אע"פ שאינו יודע שהוא של קטן, ובקר"א ד"ה הכל כ' דזה אינו דהא צריך להקריבו לשם בעליו וצריך להודיע להן של מי הקרבן וכו', [ודבריו צע"ג דהא סגי שהכהן יודע שהקרבן של ראובן בן שמעון וא"צ ליידע מי הוא בעל הקרבן ואם הוי גדול וכו', ועוד דאי' בר"פ התערובות דמקריבן לשם מי שהוא, ועי' שלמי נדרים שעמד בזה].

שהרי אדם מביא וכו' ולשון הר"ן דלאב קא מזהר רחמנא משמע דהוי חיוב על האב, וכ"נ בש"מ, אך בר"מ פ"י משגגות ה"ו נראה דאינו חיוב עי"ש.

**דף לו ע"א**

ב] בקו' הגמ' **מכהנים שפיגלו דנימא לתקוני שדרתיך** כו', לדקדק היטב בפירושי הרא"ש ברשב"א ובר"ן, ולרשב"א קו' הגמ' היא גם מפיגל במזיד ודלא כר"ן, וברשב"א מבואר דאף דלתקוני במשנה מהשליחות הוי כנוחרו ול"ה פגול מ"מ כשר לא הוי, והקו' היא מהא דהוי פיגול, אבל ל"ה כשר, [ויל"ע אם פסולו מחמת המחשבת פגול או מחסרון עבודת שחיטה], והר"ן פי' דבמזיד אינו עושה השליחות ואדם אוסר שאינו שלו ע"י מעשה, וביאר המנחת ברוך שם דלרשב"א שלוחי דידן מעכב ולהכי אינו יכול לאסור, אבל לר"ן אינו מעכב ושלוחי דידן הוי רק למצוה, -- ועי' בהערת הרע"א עמוד קי על דבריהם, ובדברי הרע"א מבואר דאף דלתקוני שדרתיך ל"ה פגול לחיוב כרת אך מ"מ אין הקרבן כשר, ולכן קו' הגמ' היא דוקא בהא דקתני ותני עלה דהוי פגול וחייב כרת וכדמשמע בנמק"י, ונתכוין לזה גם בהגהות פורת יוסף, וצ"ב דכיון דלתקוני שדרתיך לא חל המחשבת פיגול כלל, והרע"א מדמיה ליה למש"כ הר"ן בחולין סופ"ב גבי שוחט לע"ז דאף דאאשא"ש מ"מ כשר לא הוי, אך צ"ב דשא"ה דהטעם דשחיטה הוי מתיר ובשוחט לע"ז ליכא היתר שחיטה, אבל הכא כיון דלתקוני שדרתיך ל"ה מחשבת פיגול כלל ואמאי אינו כשר, וצ"ל דדוקא לענין כרת דפגול דהוי פסול בקרבן אמרי' לתקוני שדרתיך ול"מ מחשבתו, אבל לפסול העבודה שפיר הוי מחשבה.

ובעיקר הא דכ' הר"ן דחשיב אוסר ע"י מעשה ביארו האחרונים דכיון דחושב פגול באחת מד' עבודות הקרבן הוי מחשבה ע"י מעשה דהפסול בעבודה, ועי' בריטב"א. [ובזבחים כט מבואר דפיגול הוי לאו שאין בו מעשה וי"ל].

ג] בקו' הגמ' **אלא מעתה יביא** וכו', עי' קו' הרע"א בגה"ש דבחלב ה"נ לא יביא כיון דבעינן דעת, ולכאורה י"ל דמהני לזה ידיעת הבעל, ואכן כן תירץ השואל בספר עמודי אור בסימן לא, והעמודי אור דחה דודאי בעי' ידיעת המתכפר והיינו ידיעת האשה, ולכאורה פשוט כעמודי אור דבעי' ידיעת האשה, דהרי הגמ' מוכיחה מקרבנות הבעל לאשתו דלא בעי' דעת, ולא דחינן דבעי' דעת וסגי בדעת הבעל, ומוכרח דאם בעי' ידיעה ה"ד ידיעת האשה, וכן באב שמביא קרבן מחו"כ לבניו הקטנים מדין ידיעה היה צריך דעת הבנים ולא סגי בדעת האב. [וד"ז תלוי במה שדנו האחרונים בגדר חיוב הבעל בקרבנות אשתו, אם חיוב הבעל לקיים חובת האשה והיא בעלת הקרבן או דהבעל נקרא בעל הקרבן ומביא לכפרת אשתו].

- לדקדק בדברי הר"ן והרא"ש ובמאירי בדין שלא למנויו בפסח אם הוי איסור אכילה בשלא למנויו כדעת התוס' בכ"ד, ודלא כד' הר"ש בתו"כ פ' צו דליכא איסור ורק אינו יוצא ידי המצוה, וכ"נ דעת הר"מ בהל' ק"פ שלא הזכיר איסור אכילה שלא למנויו וכמש"כ המק"ד, ובר"ן ותוס' מבואר דבקטנים כיון דאינן ראויים לימנות ליכא איסור אכילה שלא למנויו, דרחמנא אזהר רק בראוי לימנות, והתוס' הוסיפו כן בנשים דרשות הם בפסח, והתוס' פסחים פח. ד"ה שה כ' באופ"א דבדרך חינוך מותר, ועי' בקר"א.

**דף לו:**

ד] בדברי הר"ן **בדין כל הרוצה וכו' בתרומה**, לעיין היטב בר"ן גיטין סו דל"ב: מדפי הרי"ף בשם הרמב"ן דכל הרוצה הוי גילוי דעת ומהני רק בתרומה ולא בגט, ועי' שם בר"ן משה"ק בזה, וס"ל שם דהוי מדין שליחות, ולכא' דברי הר"ן שם לא מתאימים לדבריו כאן, ועי' בקר"א שתמה דהרי בריש פ"ב דקדושין משמע דדין שליחות אחד לתרומה וגו"ק, וכה"ק במחנ"א זכיה סי' ו, ובעונג יו"ט סימן קח, אכן כבר מבואר ברשב"א בסוגין שכ' דבמפריש משלו על ₪ לא בעי' שליחות ממש סגי בגלוי דעת וכו' והאריכו בדבריו האחרונים, דצ"ע דאיך ילפי' בריש פ"ב בקדושין דין שליחות מתרומה דהא בתרומה מהני בנתינת רשות גרידא, וכה"ק בעונג יו"ט, אמנם ברשב"א ותוס' מבואר דהדין שליחות הוא במפריש משל חברו על ש"ח, והיינו דדין כל הרוצה ה"נ יהני רק במפריש משלו על ש"ח, דבזה ליכא הגזה"כ דלדעתכם וסגי בניחותא, אבל בתורם מש"ח על ש"ח ה"נ בעי' שליחות ולא יהני בכל הרוצה, וכן י"ל דמש"כ הר"ן דכל הרוצה ל"ה שליחות אלא גלוי דעת ומהני רק בתרומה, י"ל דה"ד בגוונא דמפריש משלו על ש"ח, אבל במפריש מש"ח על ש"ח ה"נ בעי' שליחות, ועי' בר"ן בגיטין בזה וי"ל, וניחא היטב הא דילפי' שליחות מתרומה גם לגו"ק דהיינו משליחות בתרומה בתורם מש"ח על ש"ח. וע"ע באו"ש בהל' תרומות פ"ד.

- לעיין היטב בדברי הרשב"א בסוגיא דבתורם משלו על ש"ח לא בעי' שליחות וסגי בזכיה, וביאור הקצות בסימן רמג סק"ח דזכין מאדם לא אמרי' וכו', והאחיעזר ח"ב סימן לז אות ד כ' עפ"י הירושלמי דמיבע"ל אם יכול להפריש משל הפקר והספק בגוונא דגם התרומה משל הפקר. ובאמרי בינה תרומות סימן ו וחזו"א אב"ע מט-י דמשלו על של חברו הוי זכות גמור משא"כ משל חבירו על של חבירו.

- בשי' הרמב"ם בפ"ד דתרומות ה"ב דעל ש"ח הוי תרומה, ובכ"מ דהמקור מבעי' הגמ' דטובה"נ של התורם, ובמשנ"ל הק' דל"ש אהדדי ועי"ש באור שמח. לעי' בב"י יו"ד סי' שלא [ציינו הרע"א שם] שכ' דאי צריך דעת בעלים פשיטא דטובה"נ של בעל הכרי דהא כיון דתורם שליחותיה קעביד ואינו בדין שיהא טובה"נ של תורם עכ"ל, ועי' הגר"א שם ס"ק עג שהעיר דבר"ן מפורש דלא כב"י דהרי כ' דאף לרבנן שרי לתרום על ש"ח דכיון דטובה"נ של תורם אדעתי' דנפשיה עביד, הרי דאף דבעי דעת חברו הטובת הנאה לתורם. - בעונג יו"ט בסימן קד בהגהה דטובת הנאה הוי של התורם מחמת דהתבואה שלו ונשאר לו בעלות דטובת הנאה [וי"ל דזהו פלוגתת הב"י והגר"א הנז'].

- תורם משלו על של חבירו, לעי' בקו' רע"א ביבמות צג [הועתק בלקוטים כאן].

- ובהא דיכול להפריש למודר וכו', אף דהמודר מרויח הך שעור התרומה, ועי' בעונג יו"ט שהעיר דחשיב משתרשי ליה, [ור"ל שם בד' הר"מ דאה"נ אסור במודר הנאה מה"ט], ונראה דכיון דהוי ממון שאין לו תובעין ל"ח למשתרשי ליה, [ויל"ע מרש"י ב"ק סו. גבי שנוי בראשית הגז], וע"ע בש"מ לפנינו שכ' דכיון דמה"ת חטה אחת פוטרת הכרי ל"ח דמשתרשי ליה, וראה עוד בקר"א שנתכוין לזה. [אמנם דברי הש"מ צ"ב דמ"מ מדרבנן איכא שיעור בהפרשה וא"כ משתרשי ליה הך שיעורא, ובפרט אי נימא דבטבל מעורב שעור התרומה א"כ מרויח הך שיעורא, וצ"ל דהשעור דרבנן הוי כחוב בעלמא לכהנים ולענין מודר הנאה פורע חובו ש"ח מותר וכמש"נ].

ה] מבואר בסוגין דבמודר הנאה מחברו מותר ללמד את בנו של המודר אף במקום שנוטלין שכר אבל ללמד את המודר עצמו אסור, ועי' בתוס' לה: שכ' דמלמד לבנו דמצוה קא עביד ולא הוה אלא גורם הנאה בעלמא ואפילו במקום נמי דנוטלין שכר עליה מ"מ לא היה המודר נותן שכר למלמד לבניו עכ"ל. ועי' בתוי"ט, וברש"ש תמה מד' הרמב"ם פ"א מהל' ת"ת דחייב אדם לשכור מלמד לבנו וכ"פ הטוש"ע בסי' רמה, ויש להוסיף בזה דלמש"כ בהג"מ בהל' ת"ת שם דכייפינן ליה ללמדם או לשכור להם מלמדים דמ"ש האי עשה דולמדתם אותם את בניכם משאר עשה דכייפינן לקיים כמו עשה דסוכה, וכן למ"ד פריעת בע"ח מצוה וכו' וכשם שהאב חייב בבנו למולו ולפדותו דכופין אותו לקיים ה"נ כייפינן ליה ללמדו תורה וכיון דהא מילתא חובה הו"ל כשאר בע"ח וכו'. ומבואר דחיוב האב בת"ת לבנו הוי כחוב לבן, ומש"ה שייך בזה דין כפיה, ומסתבר דחייב לבזבז בזה כל ממונו אף יותר מחומש כמו בפריעת חוב שהיא בכל מה שיש לו דגם הכא חוב ממון לבנו ומחיובי הבן על האב הוא, ומעתה צ"ע דאמאי שרי ללמד את בנו והא משתרשי ליה הך ממון שהאב מחוייב לשכור מלמד לבנו, ויבואר בס"ד בסוגיא להלן.

בס"ד **דף לז - מא**

**דף לז.**

א] מבואר בסוגיא דבמודר הנאה מחברו מותר ללמד את בנו של המודר אף במקום שנוטלין שכר, אבל ללמד את המודר עצמו אסור, ועי' בתוס' שכ' דמלמד לבנו דמצוה קא עביד ולא הוה אלא גורם הנאה בעלמא ואפילו במקום נמי דנוטלין שכר עליה מ"מ לא היה המודר נותן שכר למלמד לבניו ע"כ, ועי' בתוי"ט, וברש"ש תמה מד' הר"מ פ"א מהל' ת"ת דחייב אדם לשכור מלמד לבנו, וכ"פ בטוש"ע בסימן רמה עי"ש. וע"ע בש"מ בשם הרי"ץ שכ' בהא דמלמדו מדרש שאם לא ילמדנו **ימצא אחרים שילמדוהו בחנם** ואע"ג שמהנהו וכו', ונתכוין לזה בטו"א ר"ה כח עי' שם. וברא"ש כ' במשנה לו: דמצוה קעביד ואע"ג דמצוה על האב ללמד את בנו שמא היה מוצא אחר שהיה מלמדו כו'. - ועי' בדברי הרשב"א לעיל לד. דהיכא דנותן ויש מצוה בדבר שרי, והנאת המודר חשיב הנאה דממילא כיון דמלמדו משום המצוה, עוד כ' הרשב"א דמסתמא במקום מצוה דנפשיה לא אדריה. - וברא"ש בסימן ד מבואר דהיכא דא"צ דעת ושליחות גם במצווהו מותר, ולכא' סותר לר"ן ר"ה כח. דאם מצווהו לתקוע אסור, ועי' גליון מהרש"א ביו"ד בסימן רכא.

ועי' באו"ש בה' נדרים פ"ו ה"ז שכ' ליישב קו' הטו"א בהא דמלמדו תורה משום דמצות לאו להנ"נ, דיקשה למ"ד דליהנות ניתנו, וכ' ליישב דכל שאינו מרויח לו בממון כלל רק הנאה שמלמדו וכיו"ב אם המדיר עביד מצוה ואדעתיה דנפשיה משום מצוה דיליה ובגרמא דמצוה דיליה קא מתהני אידך שרי דנחשב עשייה זו להנאת המדיר טפי מן המודר וכו', והיינו דכה"ג לא חשיב דהמדיר מהנה למודר. [ובשעור כללי נתבאר דמ"מ היכא דהמדיר מהנה למודר ליכא ההיתר דעביד משום מצוה כיון דחשיב **מיד המדיר ליד המודר**].

ובט"ז יו"ד סוף סי' רכא סקמ"ג כ' דלענין השאלת ספרים לתלמוד תורה ל"ש סברת מצות לאו להנ"נ כיון דעיקר מצוות ת"ת היא בגוונא שנהנה מהתורה, דודאי התורה משמחת לב שהרי אסור ללמוד בימי אבלו וע"כ דנמשך בזה הנאה לאדם, ולפ"ז הק' דאמאי שרי ללמדו מקרא הא יש לו שמחה מזה, [והר"ן במתני' באמת כ' טעמי' דללה"נ], ותי' דהתם החיוב עליו ללמוד עמו מכח מה אני בחנם ע"כ לא אכפת לן בהנאה, משא"כ בשאלת ספרים שאין עליו חיוב וכו', ויסוד דבריו מפורש בפי' רבינו אברהם מההר להלן מח. דבתורה ל"ש מצות להל"נ, דעיקר הציווי הוא להתענג ולשמח לבו ושכלו כדכתיב פקודי ה' משמחי לב ועיקר מצותו היא ההנאה והתענוג שמשיג ומבין בלמודו וכו', [וראה בארוכה בהקדמה הידועה של האגלי טל], והא דכ' הראשונים דיכול ללמד את המודר במקום שאין נוטלים שכר, היינו משום דמקיים בזה מצוותו דללמוד וללמד וכו' ובמקום שנוטלים שכר אסור משום דמשתרשי למודר הך ממון וכו'. ומבואר דהיכא דמלמד גם לצרכו אינו נאסר ומשום דל"ח הנאה מהמדיר למודר וכדפי'. [וי"ל דבת"ת קיום הלימוד הוא מצד הלומד ששומע ומבין הענין, ולא חשיב דרק המדיר מהנה למודר, דהנאה זו הוא בצירוף המודר עצמו, ובפרט דהמדיר רוצה לקיים מצוות ת"ת להעמיד תלמידים].

וביסוד הט"ז והאו"ש דבת"ת כיון דהמדיר מלמדו משום חובתו והנאתו העצמית ליכא איסור, צע"ק מהגמ' להלן מא: גבי אמבטי תמחוי וחרישה, דהתם עושה ג"כ לצורך עצמו, ומ"מ אסור במודר הנאה, הרי דמיקרי הנאה מחמתו, ועי' הערה כעי"ז בקר"א בסוגין ע"ד הר"ן שכ' דהיכא דהמדיר עביד לצורכו מותר, וכעי"ז העיר בעונג יו"ט, [וע"ע בקר"א מה שהעיר מהשבת אבידה דנימא ג"כ דמחזיר לצורך עצמו ויהיה מותר גם במקום שנוטלין שכר].

ועי' ברמ"א סי' שלה ס"א הביא ב' דעות די"א (שיטת המרדכי) דהמלמד בן חברו שלא מדעת האב חייב לשלם לו כדין היורד לתוך שדה חבירו שלא ברשות, ויש חולקין והוא הרשב"א בשו"ת ח"א סי' תרמה ועי"ש בש"ך סק"ג שהביא ראית הרשב"א מסוגין דשרי במודר הנאה ללמד את בנו, ואם יכול לתובעו כדין יורד הרי משתרשי ליה וצריך להיות אסור במודר הנאה, וצ"ע על המרדכי מסוגין, וצ"ל כרא"ש דאין חיוב לשלם דהיה מוצא מלמדים בחינם, ולדעת הרשב"א מבואר דכיון דאינו יכול לתובעו תו ל"ח מהנה למודר, [וסיוע להמבואר בשעורים בריש פירקין עפי"ד התוס' רי"ד דרק היכא דיכול לתובעו בדינא בזה ע"י מחילתו שאינו תובעו חשיב דהמדיר מהנה למודר].

ובשו"ע יו"ד בהל' ריבית סי' קס סעיף י אי' דאסור ללמד את המלוה או את בנו מקרא או גמרא כל זמן שמעותיו בידו אם לא היה רגיל בזה מקודם, ובהגר"א שם אות יח כ' ר"ל אע"ג דלענין מודר הנאה מותר הכא דקמשתרשי ליה דהא חייב ללמדו בשכר וכו'. [וצ"ב בדברי הגר"א שהק' מהא דבמודר הנאה מותר וכו', והרי גם במודר הנאה מותר רק ללמד את בנו, אבל ללמד את המודר ה"נ אסור ומשום דמשתרשי ליה וכדאמרי' לענין רבית].

ב] הבית הלוי בח"א סוף סי' יג הק' לד' הבעה"מ בפ"ג דר"ה דבמצוות דרבנן ל"א דמצוות לאו להנ"נ, א"כ הכא דבמלמדו פיסוק טעמים דהוי דרבנן שוב אמרי' דליהנות ניתנו, ויקשה איך מותר ללמדו הא הוי מודר הנאה ממנו, ותי' עפ"י שיטת הרשב"א דבאיסור דרבנן מותר לספות בידים לקטן וסתם לומדי מקרא הוי קטנים וכיון דהאיסור הוי משום הנאת לימוד פיסוק טעמים דהוי דרבנן מש"ה ל"ה רק איסור מדרבנן ומותר לספות בידים, ובאחיעזר ח"ג בקונטרס בסימן פא סקכ"ד העיר בתו"ד על הביה"ל דהא האיסור הוא ההנאה ומכיון דבמצוות דרבנן ל"א מלה"נ, הוי הנאה ואסור מה"ת, דמאי נ"מ אם נהנה מדבר שהוא מה"ת או דרבנן כיון דעכ"פ נהנה ועובר על הבל יחל, אמנם יל"ע בעיקר קו' הביה"ל דהא גם בפיסוק טעמים מ"מ הא מקיים בכך מצוות ת"ת מה"ת, דאף דהוי דרבנן מ"מ בכלל תורה הוא, ושוב לגבי מודר הנאה שייך לומר דמצות לאו להנ"נ, אולם עפי"ד י"ל דהרי גבי ת"ת נתבאר דליהנות ניתנו והא דשרי במודר הנאה ללמדו הוא משום דהמדיר מקיים בכך חובתו וכמש"כ הט"ז והאו"ש, ולא חשיב הנאה מהמדיר למודר, וא"כ גם בפיסוק טעמים י"ל דאף דליהנות ניתנו שרי במודר הנאה דמקיים בזה חובתו העצמית של ללמוד וללמד. [ויש ליישב עיקר קו' הביה"ל דהא גם בפיסוק טעמים מ"מ הא מקיים בכך מצוות ת"ת מה"ת, דאף דהוי דרבנן מ"מ בכלל תורה הוא, ושוב לגבי מודר הנאה שייך לומר דמצות לאו להנ"נ].

ועי' בקצוה"ח בסי' עב סקל"ד שכ' בתו"ד דבשואל ספרים כיון דבתורה אמרי' לאו להנ"נ, שוב ל"ח שואל לחיוב אונסין דל"ש לומר דכל הנאה שלו, וסברא זו כ' גם המחנ"א, [ונראה דיש לחלק בין הנאה בחו"מ לחיוב שואל להנאה במודר הנאה ודוק], אכן בנתיבות שם השיג ע"ד הקצות מד' הט"ז הנ"ל דבת"ת אמרי' דליהנות ניתנו, ועי"ש במשובב שהביא דברי הב"י בזה וכו' עי"ש. ויש לדון דגם לד' הט"ז ה"ד בשואל ספרים ללמוד בהם דאמרי' דליהנות ניתנו, אבל בשואל ס"ת לקרוא בו בזה, כיון דמצוות קרה"ת מתקיימת אף באינו מבין ע"כ דהיא מצוות קרה"ת גרידא ולא מחמת מצוות ת"ת היא, ומש"ה גם אבל דאסור בת"ת חייב בקרה"ת, הרי חזינן דבקה"ת ליכא מצות ת"ת דפקודי ה' וכו' וא"כ י"ל דבקרה"ת לכ"ע אמרי' דלאו להנ"נ, ובזה מיירי הב"י שם עי"ש, ועפי"ז אולי י"ל בדעת הביה"ל הנ"ל דס"ל דבפיסוק טעמים הוי מעין מצוות קרה"ת, ול"ש בזה גדרו של הט"ז דתורה ליהנות ניתנו, ושפיר י"ל דאינו מקיים בזה מצות ת"ת דאורייתא.

[ויש להוסיף דלענין ללמד את בנו של המודר שרי, אף דהמודר מרויח הך שכר, אמנם הך חוב הוי ככל חוב ממון דדינו דכיון דפורע חובו ש"ח פטור שוב שרי במודר הנאה, ול"ח משתרשי ליה, ואף לרבנן דפליגי על חנן הכא מותר כיון דמלמד משום חיובו העצמי ללמוד וללמד, ומה שעי"ז האב שהוא המודר מרויח השכר הוי גרמת ההנאה ולא חשיב הנאה מהמדיר למודר, וי"ל דאף לדעת המרדכי דיכול לתבוע את האב מדין יורד, מ"מ כיון שעושה הדבר לצורך עצמו מה שמחוייב ללמד בן חבירו, תו ל"ח מהנה את חברו, והרי כבר כ' הר"ן גבי תרומה דכיון דמפריש לצורך עצמו עבור הטובה"נ דשרי, אף דהתם הוי משתרשי ליה וכמו שהבאנו לעיל קו' העונג יו"ט, ומוכרח דהיכא דעושה לצורך עצמו ל"ח דהמדיר מהנה למודר, וה"נ י"ל בנ"ד, וכ"מ באו"ש פ"ו מנדרים הובא לעיל עי"ש, משא"כ ללמד את המודר עצמו חשיב דנוטל הלימוד מחברו שהוא דבר שצריך לשלם עליה שכר לחברו, ומיקרי הנאה מהמהנה למודר, ודומה לתרוץ הרש"ש לה. גבי מחזיר לו אבידתו].

ג] ובאוקימתת שכר שימור **וכשהמודר קטן,** כ' הר"ן דאף דקטן אוכל נבלות וכו' לא ספינן ליה בידים דקא מתהני, והעירו בקר"א ובשלמי נדרים דהא הר"ן כ' לעיל מיניה דבתורה אמרי' לאו ליהנות ניתנו, ומה שמרויח הך שכר זה לא מיקרי ספי ליה בידים דהוי מידי דממילא, אכן י"ל דהכא דהמודר עצמו נהנה במה שמלמדו ומרויח השכר שוב מיקרי הנאה מהמדיר למודר דנאסר גם במלמדו תורה וכדפי'. [ובזה יש לבאר דברי הגר"א בהל' ריבית הנ"ל, דלהכי חילק רק מהא דבמודר הנאה שרי ללמד בנו דל"מ הנאה מהמהנה, ומ"מ לענין ריבית אסור דחשיב הנאה מהלוה, אבל לענין המודר עצמו ה"נ אסור דחשיב הנאה מהמדיר למודר וכמבואר].

- וע"ע בחי' הרשב"א כאן שכ' בחד תירוצא דבר חדש דכיון דקטן ל"ל בל יחל לא חל הנדר כלפיו, והדברים מחודשים וראה מש"כ בחי' הגר"ש בשעור יומי בבאור דבריו. וע"ע באו"ש נדרים פ"ה ה"ב שהק' דלרמב"ם הרי המדיר עובר בבל יחל, אכן י"ל דגם להר"מ ה"ד כשיש איסור למודר. - ובעמודי אור סימן יג חידש דבנדר דישנו בשאלה אין איסור ספיה.

והקר"א הק' דעל הקטן ל"ש חיוב תשלומין ואין לו הנאה ואמאי אסור למדיר ללמדו, ובהפלאות נדרים תי' דמיירי בקטן שיש לו נכסיםדנוטלין מנכסיו לצורך מצוה.

ובתוס' פסחים פח. דלצורך חינוך מותר ליתן לקטן דבר אסור מ"מ כיון דאפשר ללמדו בחינם אסור ללמדו בשכר, ראה בשלמי נדרים ובפרי יצחק א,יא ד"ה עוד.

**פיסוק טעמים וכו'** בכתבי מהר"ץ חיות עמוד תצט הוכיח מכאן דאף הנביאים וכתובים מסיני אלא שלא ניתן להכתב עד שבאו הנביאים וכו'

- וכן לענין כתיב וקרי דהגמ' מביאה פסוקים מנ"ך כ' מהר"ל בתפא"י סו דנאמר למשה מסיני דספר שיכתב ברוה"ק יש מהם מילים שהם רק בכתיבה ולא בקריאה. אך בשו"ת רדב"ז סימן אלף כ כתב דגם נביאים וכתובים ניתנו בסיני וכמש"א כל מה שתלמיד כו' נאמר בסיני אלא דעד שבאו נביאים לא ניתן להכתב, וכן מבואר ברבנו בחיי אבות פ"א ובמחזור ויטרי שם עי"ש.

**דף לח.** מתני' לח. בזן את אשתו, לעי' בתוס' ורשב"א ותוס' רי"ד אם אתי גם כרבנן דחנן, וביאור הקר"א, וע"ע באור גדול במשניות. - ומש"כ הר"ן דנותנו בתורת מתנה, ע"ע בתוס' ובשלמי נדרים, ולחד תי' בתוס' וברשב"א מיירי במזונות יתירים, וע"ע בתוסרא"ש ובפסקי הרא"ש ובש"מ, ולר"ן מתבאר דהבעל נפטר בהכי דחיובו הוא לזון ולא ליתן לה דמי מזונות, ראה בקו"ש כתובות סימן רכ. – במאירי כ' דמתני' מיירי בקטני קטנים היינו בפחותים מבני שש דחייב לזונם מעיקר הדין, אך הרא"ש ס"ל דגם במזונות הבנים הקטנים הוא רק מתקנת אושא, ודברי הרא"ש מחודשים בגדרי חיוב מזונות הבנים, ויבואר בס"ד בחורף הבעל"ט במס' כתובות.

**דף לח:** במתני' במח' בטמאה דע"י שנתפטמה היא ביוקר, ולדעת ר"א מבואר בר"ן דאין נהנין מפיטומא דמפנקא, אך מ"מ לוקחין אותה ביוקר.

עוד מבואר בר"ן דמזונות הצריכין לחייה לא שרי ר"א וא"ש לשיטתו דבזה ל"ש סברת מפנקא. ומה שהביא הר"ן מהרשב"א עי' בחי' הרשב"א כאן שכ' דכיון דשעה ראשונה מותר לזונה ה"ה שעה שניה והוי כמשיב אבידה, והמחנ"א בנז"מ סימן כ' כ' דהוי מבריח ארי.

- מותר להשקותו ובנמוק"י דהוי הנאה מותרת, וצ"ל דגרע מויתור דלהתעכב אסור, ועכ"פ מוכח דבמודר מחברו בעי' שיהא נחשב לקיחה מחברו וכמש"נ בשעור פתיחה בריש פירקין.

- בבוגרת מדעתה, לעי' ברשב"א ונמוק"י דגם בעשאו שליח וכו'.

- כוס של מרחץ לעי' בר"מ וראב"ד נדרים פ"ו ה"י וברשב"א.

- לעי' בחידוש תוס' רי"ד אות יג-כג דבנוטלין שכר אסור ללמד המודר ולבקו"ח גם אם יטול שכר מהמודר וצ"ב.

**דף לט.** במאי עסקי' אי בשנכס מבקר כו' בר"א מההר מבואר דמיירי באמר הנאתי אסורה עליך ואסור בין גופו בין בהנאת ממונו, ובט"ז סימן רכא סקט"ז כ' דאף באסר עליו רק נכסיו אסור ליהנות מגופו ועי' בשלמי נדרים ובחזו"א אב"ע קלו לדף לג: אות א.

ומבואר בסוגיא דחשיב שיש למבקר הנאת דריסת הרגל, ובגמ' לעיל טז: גבי סוכה אמרי' מצות ללה"נ וכ' הרש"ש דכיון שיש לו בית אחר ל"ח הנאה, וצ"ע דנימא הכא ג"כ דכיון שיש לו ביתו ל"ה הנאה, ובמחנ"א נדרים סימן כה הוכיח מכאן דאף שיש לו בית אחר מ"מ אסור והק' מסוכה עי"ש ובבית מאיר סימן רטו.

ובר"ן מבואר בהא דבנכסי מבקר אסורין אפי' יושב נמי דמצוה דנפשיה עביד, אכן בנכסי חולה אסורין על המבקר מקשי' אפי' עומד לא וכ' הר"ן דהנה מדריסת הרגל, וצ"ב דנימא דעושה מצוה והנאה ממילא אתי ומ"ש הנאה שלו או הנאה דחולה, וצ"ל דאם הוא עצמו יש לו הנאה צדדית ל"ח שעסוק רק במצוה כיון דנהנה ועסוק בשניהם במצוה ובהנאה, משא"כ ביש הנאה לחולה כיון דהוא עסוק במצוה והחולה הוי לו הנאה דממילא שרי. - ומש"כ הר"ן דאסור ליתן ממון למודר אף דהוי מצוה וכגון בבקו"ח, היינו דכה"ג אף דנותן משום המצוה מ"מ כיון דמשתרשי ליה בממון חברו והוי נתינה מיד ליד להכי מיקרי נהנה מחברו, ועי' כעי"ז בש"מ בכתובות קח. בשם תלמידי רבינו יונה בהא דאסור ליתן צדקה למודר עי"ש, וראה בעונג יו"ט בסי' פח. אך ברשב"א מא: נראה דיסוד ההיתר במצוה דאין כוונת הנודר לאסור אם המדיר יעשה לשם מצוה "לפי שהוא בעצמו לא נדר במקום מצוה ומשום כך נכנס ומבקרו" ולפ"ז גם מיד לי יהיה מותר. [וצ"ב לרשב"א אמאי בשלוחי דידן אסור הא הכהן מכוין לשם מצוה].

- בריטב"א לז. כ' דבמודר מקרובי המת אסור ליתן להם תכריכין וכו', וק' דמ"ש מאבידה דמחזיר משום המצוה וכמ"כ פורע חובו וכו', [וצ"ל דשאני הכא דנותן להם ואיכא הנאה מהמהנה והוי כצדקה דא"י ליתן למודר].

ועי' בתוס' לח: כ' גבי מדבר עמה על עסקי שדוכין דשרי דהנאת דבור לא מקרי הנאה ועי"ש ברשב"א, והיינו כיון דל"ה הנאה ששייך לתבוע בזה ממון.

**בקור חולים**, לעיין היטב בדברי הט"ז בסי' רכא סקט"ז הנ"ל דאף שאסר בלשון נכסיו אסור ליהנות גם מגופו ובמקום שנוטלין שכר הוי כקיבל ממנו השכר ונתנה לו, ועי' בהערת הרע"א שם ד"ה דהוי דכשאמר נכסיו לא נאסר השכר דהוי לב"ל, וראה מש"כ השלמי נדרים.

- בהא דמחיותא לא נדר, לעי' קו' המחנה אפרים בהל' נדרים סימן כג וחידושו, ונתכוין לקו' הרשב"א, לחלק אם החולה אסר הנאתו על המבקר דלא אסר בהנאה לעצמו משא"כ באסר את החולה ליהנות מהמבקר דאסור בכל הנאות, ועי' בשלמי נדרים.

**דף מא.** לעי' בגה"ש במשה"ק ע"ד הר"ן שם שכ' דכשאין רופא אחר שרי לרפאותה דהא תנן מחזיר לו אבידתו ואין לך השבה גדולה מזו וכו', וכ' הרע"א תמיהני דהא שם אין הטעם דמשום מצוה רשאי ליהנות אלא משום דנותן לו את שלו ומונע רק לאחרים ליטלו והוי מבריח ארי ולא מקרי מהנהו וז"ש באבידה דאינו משביח להאבידה עצמה אלא דמונע אחרים ליטלו אבל הכא דבהמתו חולה והוא מרפא אותה ומשביח נכסיו ועדיף ממפטם בהמתו ואסור ע"כ, ומבואר דיסוד האיסור ה"ד היכא דמקרי נהנה מחברו והשביחו נכסיו מחמתו, [וכ"מ בפי' הרא"ש ובתוס' שם עי"ש].

ומבואר בר"ן דבאין רופא אחר שרי לרפאותו דחשיב השבת אבידה, והביאור דכשיש רופא אחר חשיב דעסוק בנתינת הנאה ולא במצוה. [ויל"ע ברשב"א לעיל דף לד שכ' דגם זקן ואינו לפי כבודו יכול להחזיר במודר הנאה דאף שפטור מ"מ איכא מצוה, וצ"ע דמאי שנא מלרפאות בהמתו כשיש אחר דהרי ודאי איכא מצוה ומ"מ אסור וי"ל].

- עי' בפי' רבינו אברהם מן ההר דבר חדש מש"כ בחילוק של רפואה למודר לרפואה לבהמתו, וצ"ב בדבריו.

דף מא: מתני' ולא יעשה באומן, עי' בקרני ראם על המהרש"א כתבות קח שהעיר דבאומן הא הוי דבר שאינו יכול לתובעו ממון על כך, וחזינן דמ"מ אסור במודר הנאה, [וכן קשה מאמבטי ותמחוי], ואכן צ"ע על תוס' רי"ד בריש פרקין שכ' דרק היכא דיכול לתובעו ממון על כך אסור במודר הנאה.

בס"ד **מראה מקומות מדף מב. עד סוף הפרק**

**דף מב.**

**סוגיא דמודר הנאה בשביעית.**

א] **אוסר לכשיצא מרשותו**, הא דיכול לאסור קודם שביעית הפירות שיהיו בשביעית, כ' הש"מ בשם שיטה דכיון דקונם הוי כהקדש הוי קדוש לעולם (ור"י ור"ל ס"ל דל"ד להקדש), והאחרונים דנו דטעם הדבר הוא דהפירות שבאו לאחר הנדר אסורין מדין גידולין, [ולפ"ז יוכל לאסור גם בשביעית בגוונא דהפירות עדיין לא חנטו ולא חלה עליהם קדושת שביעית ואח"כ יאסרו מדין גידולין], וי"ל עוד עפי"ד השעה"מ בפ"ג מנדרים ה"י שכ' דאף דבאסר על חבירו בלשון נכסי א"י לאסור דשלב"ל, מ"מ אם אמר הנאת דקל זה עליך אסור בפירות הבאים אח"כ, כיון דהדקל בעולם ונאסר ממילא פירותיו אסורים כשיגדלו, וה"נ הכא כיון דנאסרו האילנות ממילא אסורים הפירות שיגדלו אח"כ, אף דבעת נדרו לא היו בעולם, משא"כ באסר בשביעית י"ל דגם כח יניקת הפירות וגידולם הוי הפקר ומשו"כ אינו יכול לאוסרם, ראה בקהל"י בסי' כח.

- לעי' בש"ך יו"ד רטז סקי"ט בשם הב"ח דדוקא כשמתחיל האיסור בעודנו ברשותו יכול לאסור, אבל אם אמר קונם לכשיצא מרשותו אינו יכול לאוסרו, ועקר"א ד"ה והתוס'. וכ"נ בנמוק"י להלן בפ' השותפין מז בשם הירושלמי. וע"ע בשיעורי הגרש"ש סימן יד ד"ה וכן דתולה המח' בסוגין אם הנדר חל לעולם דנאסר הככר או דנאסר כל רגע ולהכי כשיצא מרשותו אין יכול להחיל איסור, ובזה ביאר דברי הש"ך הנ"ל דבאסר רק לכשיצא מרשותו לכ"ע לא מהני עי"ש.

לעי' במח' הקדמונים אם הפקר דפירות שביעית הוי אפקעתא דמלכא ונעשו הפקר מעצמם או דהוא מחמת הפקר הבעלים, דהב"י באבקת רוכל סימן כד ס"ל דהוי חובת הבעלים להפקיר פירותיו וכ"ז שלא הפקירם ל"ה הפקר וחייב בתרו"מ, אולם המבי"ט ס"ל דהוי הפקר מטעם אפקעתא דמלכא דהתורה הפקיע בעלותו בשביעית ואף אם לא הפקירום הבעלים הוי הפקר ופטור מתרו"מ. ועי' מהרי"ט ח"א סימן מג שכ' דלהלן מב: דאמרי' הפקרא דרחמנא נינהו [כגירסת הר"ן] משמע דהוי אפקעתא דמלכא. - קושיא עצומה בפאת השולחן דף מט בשם הרידב"ז על המבי"ט דס"ל דשביעית הוי אפקעתא דמלכא, מהגמ' לפנינו דבמדירו לפני שביעית אינו אוכל מן הנטיעות כשהגיע שביעית דאדם אוסר דבר שברשותו אף לכשיצא מרשותו, וכיון דבשביעית הוי הפקר ממילא הא הוי כאילו אמרה תורה דל"ל זכות על השדה אלא לשש שנים, ומאי מהני מה דבשעת הנדר היתה השדה שלו וכו', ומשו"כ כ' הרידב"ז לחדש דאף לד' המבי"ט דהוי הפקר מאליו מ"מ איכא מצוה על הבעלים שיפקירו שדותיהן, ומש"ה חל הנדר. - לעי' בדברי הר"ש בכלאים פ"ז מ"ה דאין הגפנים עצמם הפקר, ועי' בתורע"א שם, וצ"ע מהסוגיא. [ומעיקר המשנה לכאורה מפורש דשביעית הוי הפקר מאפקעתא דמלכא, אך אולי מיירי שכבר הפקירו בתחילת השביעית], - חידוש הנועם הירושלמי בפאה פ"ז ד"ה עוד לחלק בין שביעית מה"ת לשביעית בזה"ז וישובו לקושיא על המבי"ט מסוגין. - עי' בקרי"ס פ"ב מנדרים דהמקור לדין הפקר ילפי' מהפקר דשביעית. ועי' סמ"ע רעג סקי"ד.

ב] **בחייו ובמותו** וכו', ע"כ מיירי באסר הנכסים דאם באסר הנאה ממנו ודאי דבמת ליכא איסור. – והא דברישא במת ירשנו אף דלעיל לד: אמרי' דבככרי עליך אסור אף בנתן מתנה ורק באפסקיה אחר מותר כ' בחי' הרשב"א לעיל שם ליישב וז"ל ואפי' מת יירשנו משום דאין היורש יורשו אלא לאחר מיתה דכבר נפק מרשות המדיר ולא מן המוריש באה לו הנחלה אלא שהתורה זכתה לו, וכן ברשב"א בב"ק קח: כתב דגבי קונם לבני דאם מת ירשנו דמשל שמים ירש וכו'.

- ובר"ן כ' דהמח' בנכסי סתם אבל באוסר מפורש לכשיצא מהני, עי' בקר"א משה"ק משביעית כיון דאחר שביעית תחזור אליו, ועי"ש שפי' בתרוץ הגמ' בחיי ובמותי דיכול לאסור בפירוש דזה ג"כ חשיב הנאה מה שיורשו וכו', - ועי' בנמוק"י להלן מז (עמוד 30 מדפי הרי"ף).

- ובסיפא בחייו ובמותו לא ירשנו, כ' הר"ן דה"נ יורש אלא דאסור ליהנות מהם, וכ"כ הר"ן להלן מז והוכיח מסיפא דמתני' דקתני דבע"ח בא ונפרע ממנו ואם אינו יורש איך נפרעין ממנו, אולם בשו"ת הרשב"א ח"ד סימן רב וברשב"א להלן מז. וב"ק קט. כ' דהנכסים הפקר ואינו בירושה דאין זכיה באסורי הנאה, ועי' במחנ"א זכיה מהפקר סימן ד, ויל"ע דבר"ן ע"ז מב. כ' דאין זכיה באסו"ה, ובבית הלוי ח"א סימן מח סק"ה חילק דבקונם שאני מכל אסו"ה, ועי מרחשת ח"א סימן א ענף ג.

ג] **דף מב:** הראשונים גרסו **ארעא נמי רחמנא אפקריה**, ומכאן הוכיח בשו"ת מהרי"ט הנ"ל דפירות שביעית הוי הפקר דרחמנא מאליו, אולם לגי' דידן אפקרה משמע דהוא מחמץ הפקר הבעלים. - ועי' בקו' האב"מ בסימן עב סק"ה ד"ה אלא שהקשה בדברי הגמ' בסוגין ארעא נמי רחמנא אפקריה ובר"ן, דאמאי עדיף משוכר, דהמשכיר יכול לאסור על השוכר בקונם (כד' הר"ן ר"פ השותפין, ודלא כדעת הרא"ש ב"ק פ' חמישי והאו"ז ב"מ בסוגיא דמסותא), ומשום דגוף הבית שלו ומפקיע מידי שעבוד, וה"נ נהי דרחמנא אפקרי' לדריסת הרגל ללקיטת פירות, הא קונמות מפקיעין מידי שעבוד, ותלמיד האב"מ בהגהתו אות ט תירץ דבשביעית דכתיב כי לי כל הארץ עדיף משכירות דהגוף של המשכיר ואין לשוכר אלא שעבוד, אבל בשביעית נתנה תורה גוף הקרקע לצורך לקיטת הפירות ומש"ה אין הבעלים יכול לאסור עליו עכתו"ד. ועי' קו"ש ח"ב סימן טו, [ויש להוסיף בזה דאם שביעית הוי אפקעתא דמלכא א"כ זכות הזוכה אינו מכח הבעלים ומש"ה אינו יכול לאסור עליו, ואפי' אי נימא דהוי הפקר מחמת הבעלים, מ"מ שאני מכל הפקר, דבהפקר דשביעית איכא חובה על הבעלים להפקיע כל בעלותו שבשדה בנוגע לפירות, וממילא הפקיע מעצמו גם מהך זכות לאסור על חברו בקונם]. - ועי' לשון הר"מ נדרים פ"ו הי"ג.

- לדקדק בדברי הרא"ש בספיקו אם רק למודר אסור לירד ללקוט אילנות הגבולים או לכל אדם אין רשות ליכנס עיש"ה.

- לעי' במש"כ השערי יושר ש"ה פכ"ג ובשלמי נדרים על הפקר השדה בשביעית לצורך הפירות.

- בקרי"ס ובסמ"ע הנ"ל כ' דהא דמהני הפקר לזמן כדאי' בגמ' מד. ילפי' כן משביעית דהוי הפקר לזמן, ועי' ברש"ש שתמה דהא בשביעית הוי הפקר תמידי דהא הפירות דשביעית מותרין לעולם, ובשערי יושר ש"ה פכ"ג כ' דהראי' היא מהפקרה דהשדה דהוי הפקר רק בשביעית, וכ"כ בשלמי נדרים בסוגין. [ועדיין צ"ע להקרי"ס לשיטתו דשביעית הוי הפקר מדין אפקעתא דמלכא, ומה ראי' להפקר שע"י אדם].

**דף מג.**

כגון שנדרו זמ"ז ובר"ן ד"ה א"ר יוסי, בקר"א הוכיח מהר"ן דויתור אסור מה"ת לר"א, וע"ע במרומי שדה ובחי' הגרז"ס. - ועי' בדברי האור שמח נדרים פ"ו הט"ז בביאור הגמ' לא ילוה הימנו וכו' ודן שם אם להשאיל איכא מצוות כמו בהלוואה. – ומבואר דמותר למודר להלוות למדיר מהתורה, וכמו כן מותר למדיר להחזיר החוב למודר, ולא חשיב הנאה כיון דמקבל את שלו, ויל"ע בהדירו מנכסיו איך שרי הא נהנה מנכסיו וי"ל.

מתני' חנוני וכו', ובר"ן ורא"ש דמעיקר הדין אינו חייב לחנוני וכ"ה בשו"ע יו"ד רכא ס"ח, ולהכי ל"ח כשלוחו, ולר"ן שרי גם בלשון כל הזן וכו', ובתוס' ור"ן כתובות כ' דמ"מ לחנוני עצמו אינו יכול לומר בלשון אינו מפסיד דהוי כא"ל שישלם לו, אולם המאירי שם חולק.

– נותן לאחד לשם מתנה וכו' וברא"ש דהתירו רק באין לו מה שיאכל, אולם בתוס' כתובות ע: ד"ה טפי כ' דהתירו בכל גגוני, ועי' מאירי, וכנראה נחלקו בזה כמש"כ בתורע"א ושלמי נדרים.

**סוגיא דהפקר דר' יוסי. דף מג:**

ד] מבואר בראשונים דכיון דלר' יוסי לא נפיק מרשות מפקיר עד דאתי לידי זוכה הילכך בהדי דשקיל ליה המודר ממדיר קא מיתהני. ועי' במחנ"א זכיה מהפקר סימן ח דכ"ז שלא זכה בו אדם הוי של הבעלים כמבואר בר"ן ותוס' ובהגר"א חו"מ רעג סק"ג, ועי' מש"כ בשערי יושר ש"ה פכ"ג ושעורי הגרש"ש סי' כד בגדר הפקר דרבי יוסי, ובקובץ שעורים ח"ב סימן יד, ובאפיקי ים ח"ב סימן כו. ועיין עוד בדין הפקר דר' יוסי לענין בל יראה ברמב"ן ור"ן ריש פסחים ובדברי תש' הרשב"א ח"א סימן ע דמשמע דבהפקר דר' יוסי ל"מ לענין ביטול חמץ, ובקר"א בסוגיא האריך אם הפקר דר' יוסי יהני בביטול חמץ וכ' דלענין חמץ דהוי אינו ברשותו הקילו דמהני גם בהפקר דר' יוסי.

- ברא"ש לעיל לד: מבואר דביאוש הבעלים שרי במודר הנאה, והבאר יצחק הק' דמ"ש מהפקר דר"י, ותליא בגדרי יאוש אם יצא מרשות הבעלים, והנתיבות רסב סק"ג מדמיה ליה להפקר דר"י.

בגמ' מבואר דגם לרבנן דהוי הפקר גמור, כל ג' ימים יכול לחזור בו, והק' בקר"א ובשלמי נדרים דא"כ גם לרבנן יאסר למודר ליקח מההפקר כיון דתוך ג' ימים יכול לחזור בו, ועי"ש וכן במחנ"א זכיה מהפקר סימן ח שכ' דתקנת ג' ימים ה"ד בקרקעות משום תקנת מעשרות, ומפורש כן בתוס' להלן מה. דדוקא בקרקעות הוא דשייך רמאות אבל במטלטלין הוי הפקר לאלתר וכו' עי"ש. אמנם בקצוה"ח בסי' רעג סק"ג העיר דבר"מ לא נזכר חילוק זה ומשמע דגם במטלטלין אמרי' כן. ובעיקר קו' הקר"א והשלמי הנדרים הנ"ל י"ל דתליא בהא דיכול לחזור בהפקר תוך ג' ימים, אם ההפקר עדיין לא חל או דע"י חזרתו מבטל ההפקר, ויש לדקדק בזה מח' ראשונים עי' בתוס' ובר"ן דעד ג' ימים ל"ה הפקר כלל ואף בזכה אחר יכולים הבעלים להוציא מידן, וברא"ש מבואר דחל הפקר מיד וכ"ז שלא זכו חייב במעשר ויכול לחזור עד ג' ימים, ובר"מ פ"ב הי"ז כ' הכס"מ דתוך ג"י בזכו אחרים זכו מההפקר, אבל אם הוא עצמו זכה בו הוי חזרה מההפקר וחייב במעשר וכ"מ בריטב"א, ועי' בקצות בסי' רעג סק"ג ונתיבות שם, ובמחנ"א זכיה מהפקר סי' ב כ' דהחזרה הוא מדין אתי דבור ומבטל דיבור.

- ברא"ש מד. מפורש דלר' יוסי כיון דמן הדין לעולם יכול לחזור חייבת במעשר, וכ"ה ברש"י [במפרש] דלעולם כל זמן דלא אתא לידי זוכה לא הוי הפקר גמור וחייב בתרו"מ וכו', והיינו דכ"ז שאחר לא זכה עדיין הוי בעלים, וההפקר מהני רק דכ"א יכול לזכות, וכ"ה בנתיבות בסי' רסב סק"ג שכ' לענין יאוש דל"ה מדין הפקר והוי בעלים עד דאתי לרשות זוכה חייב במעשר וכהפקר דר' יוסי דחייב במעשר, ומפורש כמש"כ, ובירושלמי לפנינו איכא פלוגתא בזה אם לר' יוסי איכא חיוב מעשר עי"ש בה"י, [טז,א. ציינו בקר"א לפנינו], אתא רבי יעקב בר אחא בשם רשב"ל הבקר כרבי יוסי וחייב במעשרות, תמן אמר הבקר כרבי יוסי ואין חייב במעשרות דאמר ר"י וכו' ובא הלוי וכו', ובק"ע שם כ' דלמ"ד דפטור אע"ג שהבעלים יכולים לחזור בהם מ"מ כל זמן שלא חזרו יד ישראל ויד הלוי שוין לזכות בו הלכך פטור ממעשרות, והיינו דלמ"ד דחייב טעמו הוא דאף דכ"א יכול לזכות בו מ"מ כיון דהבעלים יכולים לחזור בהם תו ל"ה ידך ויד כ"א שוים, [ונתכוין לסברא זו בקהל"י בב"ק סימן לז בעניינא דיאוש].

**דף מד.**

ה] **בדין הפקר לזמן**, ברא"ש מבואר דבקדם אחר וזכה הוי דידיה לעולם וצ"ב, ועי' בסמ"ע בסימן רעג סקי"ד, וברש"ש, ובקרן אורה דן לגבי מפקיר עבדו מה דינו במפקיר לזמן, וע"ע בשלמי נדרים בסוגיא ובשע"י שם. - ועי' בטור או"ח סי' רמו דמי שהיתה בהמתו אצל העכו"ם ונתעכב אצלו בשבת דצריך להפקירה כדי להפקיע איסור שביתת בהמה, וכ' הר"פ דיפרש בשעת ההפקר שאינו מפקירה אלא ביום השבת או כל זמן שעושה מלאכה ביום השבת כדי שלא יזכה בו אחר ואע"פ שאינו מפקירה לגמרי הוי הפקר וכו', והב"י כ' דמקורו מסוגין דמהני הפקר לזמן, וברע"א קמא סי' קמה הק' דממנ"פ איך יכול להפקיר לזמן ואם הוי כמו תנאי דאם יזכה אחר בתוך הזמן יהי' הפקר ואם לא יזכה ל"ה הפקר כלל א"כ איך מהני להפקיע מהך איסורא הא למפרע בטל ההפקר וכו', ומבואר ברע"א דהוי בגדר תנאי ומש"ה בזכה אחר הוי לדידיה לעולם. וע"ע במחנ"א בה' זכיה מהפקר סי' ב שהק' עוד דהא מבואר בראשונים בסוגין דבמפקיר לזמן הוי לרבנן כמו הפקר דר' יוסי דהוי בעלים עד דאתי לרשות זוכה, ואיך נפטר מאיסור דשביתת בהמתו, וע"ע בקר"א וחזו"א אב"ע עד סקי"ח. [ויש לדון בהפקר דר' יוסי אם יהני לענין הפקעת איסור שביתת בהמתו, מי נימא דכיון דכ"א יכול לזכות תו ל"ה בהמתו לענין שביתה כיון דכ"א יכול להשתמש בבהמתו, א"ד דכיון דהוי בעלים על גוף הבהמה עדיין מיקרי בהמתו לחובת שביתה, דההשתמשות בבהמה היא מכח הבעלים, ובמחנ"א הנ"ל משמע דבהפקר לר' יוסי יהא אסור מדין שביתת בהמתו, ועי' בחזו"א בהל' כתובות סי' עד סי"ז שדן אם קנין פירות יהני להפקיע איסור שביתת בהמתו].

וברמ"א באו"ח סי' רמו ס"ג כ' גבי הפקירה לבהמתו לזמן שבת, דאפ"ה אין שום אדם יכול לזכות בה דודאי אין כוונתו רק להפקיע מעליו איסור שבת, ובמג"א סקי"א כ' דאפי' בשבת אין אדם יכול לזכות בו ומ"מ אינו עובר כיון שהפקירה וכו' ועי' פרמ"ג שם, [ולכאורה ס"ל דהפקר לזמן הוי רק הפקר על התשמישים ומש"ה אחר אינו יכול לזכות בה, ומ"מ מהני לדין שביתת בהמה כיון דתשמישי הבהמה מסורים לכ"א, ולכאורה י"ל כן גם בהפקר דר' יוסי דיהני להפקיע מיניה איסור שביתת בהמתו].

- ויש להעיר על הא דהרמב"ם והטוש"ע לא הביאו הדין דבהפקר לזמן יהא אסור במודר הנאה, דהא אמרי' בסוגין דבהפקר לזמן הוי לרבנן כדין הפקר דר' יוסי, וא"כ הי' צריך להיות דבמודר הנאה אסור כמו בהפקר דר' יוסי וצ"ע.

לדקדק בר"ן שכ' דהיכא דאיהו זכי בה **מהפקרא זכי** ולא ממתנה כי היכי דלא נתלה בחזרה אף הוא עצמו זוכה מן ההפקר מיקרי וכו' ומש"ה פטור ממעשר, ומבואר דבהפקר דר' יוסי יצא מרשותו ושייך גביה מעשה זכיה כזוכה מן ההפקר. [וחזינן בפלוגתת ב"ש וב"ה אם מהני הפקר רק לעניים, ובפשוטו שייכא פלוגתא זו גם לר' יוסי, ואם נימא דהפקר דר' יוסי הוי נתינת רשות גרידא ודאי דשיך כן גם במפקיר רק לעניים, ואמנם בירושלמי בפאה אמרי' דמ"ד דס"ל דבאתו עשירים וזכו דמהני לא אתי כר' יוסי, דלדידיה יכול למונעם, ועי' בתורת זרעים בפאה בזה].

ו] בסוף סוגין אמרי' לר"ל אליבא דר' יוסי דמדרבנן מכאן ואילך אינו יכול לחזור דלא לישתכח תורת הפקר, וכ' הר"ן דחייב במעשר כיון דמדאוריי' ל"ה הפקר דנהי שהיו יכולים לפטרו משום דהפקר ב"ד הפקר הפקר אפ"ה לא באו חכמים להקל ולפטור ממעשר וכו', וברא"ש הביא חד לישנא דפטור ממעשר לגמרי דהפקר גמור הוא וכו' עי"ש, ודברי הר"ן צ"ב דהא כיון דמדרבנן אינו יכול לחזור בו תו הוי יד הלוי ויד כל אדם שוים וא"כ צריך להיות כהפקר דפטור ממעשר, וכבר תמה במרומי שדה דאחרי שהוא הפקר היאך יחוייב במעשר, ומפורש בר"ה טו. דבת שביעית שנכנסה לשמינית דחייב בביעור לחומרא מספק ממילא פטור ממעשרות וכו'. וע"ע בהערת הרע"א בגה"ש, ועי' היטב בפי' ראמ"ה, ומש"כ באמרי משה סימן לז בהגה ובקו"ש ח"ב סימן יד.

- לעי' בדברי הרמב"ם פ"ב מנדרים הי"ד דהפקר כנדר ואסור לחזור, ובהג"מ שם, וב"י סו"ס תלד דמקורו מלעיל ז דהפקר כצדקה ומה"ט כ' שם דא"א להפקיר ע"י שליח, ועי' הגר"א רעג סק"ג דאינו יכול לחזור אבל ליכא איסור חזרה בל יחל, ועי' בקצות רעג שם, ותמיהת השע"י שם ע"ד הקצות, וביאורו באופ"א בד' הר"מ דע"י דהפקר כנדר לייחד החפץ שיהא תשמישו בדרך הפקר ועי"ז מפקיע קניינו מהבעלים וכו', וכן עי' בחת"ס בשו"ת יו"ד סימן שטז שתמה על הקצות, ועי' בשו"ת רמ"ש ח"ב סימן נג ליישב דברי הקצות, וע"ע בביאור הזכר יצחק סימן לא. [ומש"כ הזכ"י שם ובסימן עח לחדש דעכו"ם אינו יכול להפקיר כיון דאינו בדין נדר, צע"ג על דבריו דמפורש בגיטין מז ובר"מ תרומות פ"ז ה"י דעכו"ם יכול להפקיר].

- בדין הפקר בפני ג' בתוס' מה. דה"ד במקרקעי, לעי' בריטב"א ובפסקי הרא"ש, ובמחנ"א זכיה מהפקר סי' א וסי' ג. ובאריכות בקר"א בסוגיא.

בדרך אמונה שמיטה ויובל פ"ז הביא דהג' אנשים י"א (מהרי"ט סימן פה) דיכולים להיות אפי' אשתו ובניו, וי"א דצריך שיהיו כשרים לעדות (כף החיים או"ח רמו), ובהשמטות נוסף מראבי"ה בסימן תיז שכ' דהפקר בפני שלשה לא שנא רחוקים לא שנא קרובים מיהו נראה דבעינן מיהא ראויים להעיד עכ"ל.

**סליק** **פירקא בס"ד**

**בס"ד זמן קיץ תשע"ו**  **פרק נערה המאורסה**

**מראה מקומות והערות**

א] **מתני' דף סו:** בר"ן ר"פ ד"ה נערה וז"ל לאפוקי בוגרת וכו', מפורש בר"ן דבבוגרת דאין האב מיפר דיצאה מרשותו ה"נ אין הארוס מיפר דיצאה מרשות אב ול"ל לארוס שותף, וכ"ה במאירי, וכ"פ בש"ך בסימן רלד סקי"ט, ודלא כתוס' רי"ד עא: אות ז דבבוגרת ארוסה הארוס מיפר לבדו, [ובתוס' רי"ד סיים דכיון דהארוס מיפר לבדו אינו מיפר בקודמין, דלא עדיף מנשואה, ומבואר לתוס' רי"ד דמשכח"ל תרי גווני הפרה בנערה המאורסה], ומחלוקתם תלויה בעיקר כח השותפות של האב והארוס, אם האב עיקר בהפרה, או דכח האב והארוס שוים ובעי' להפרת האב יחד עם הארוס בכל גוונא, ועי' לשון הריטב"א להלן סח. ד"ה מת הבעל שכ' על שותפות הבעל והארוס "התורה עשאתו סניפין לאב", ודוק ברשב"א סז. דמבואר דהאב כוחו גדול מהארוס, אמנם יש לפרש דהאירוסין הוי יציאה מרשות האב, ולהכי זכות האב והארוס שוים, ועי' קדושין ד. דלענין נדרים במאורסה יצאה מרשות אב, ועי' שם תלמיד הרשב"א, ובכתובות לט. הלשון בגמ' דבמאורסה לא יצאה לגמרי מרשות אב דהא אביה ובעלה מפירין וכו', ובהמשך הסוגיות יבואר כמה אנפי דאין הארוס יכול להפר, דנחלקו הראשונים אם כה"ג האב מיפר לבדו, עי' ר"ן עא. ב' שיטות גבי ארוס שני בגוונא דאין הארוס מיפר אם האב מיפר לבדו, וכיו"ב עי' ר"ן עה. גבי יבם, ועי' או"ש פי"ב מנדרים שדן גבי ארוסת חרש דאינו מיפר אם האב מיפר לבדו.

- שיטת הר"מ פי"ב מנדרים הי"ז דהאב והארוס צריכין להפר באותו יום שמיעה, ועי' ברמב"ן כג: מדפי הרי"ף דחולק, וכן דייק הב"י בד' הרא"ש, ועי' בפי' רבינו אברהם מההר [לתלמיד רש"י] שכ' חידוש גדול דה"ד לב"ה דמיקלש אבל לב"ש דמיגז לא בעי' שיהא ביום שומעו אחד.

**דף סז.**

ב] לדקדק בדברי המפרש במתני' ולא הפר האב דשתיקתו של זה מבטלת וכו', ובהערת הרש"ש דאמאי לא פירשו דהיפר אחד, אכן בזה איכא מ"מ מיקלש, אבל היכא דמצד השני איכא הקמה שוב בטל המיקלש וכמבואר בר"ן להלן ודלא כרא"ש שם, עוד הקשה הרש"ש דבשתק הוי כקיום ומאי קאמר ואצ"ל שקיים וכו', ולשון הרא"ש דהפר אחד היינו דהשני שתק ועבר יום שומעו, [וי"ל דשתיקה ל"ה כהקמה ממש, עי' רמ"א רלד סכ"ג, וברש"ש להלן סט לשיטתו לענין אם מהני שאלה בשתיקה]. ועי' אבני נזר יו"ד סימן שא.

- שיטת הרמב"ם פי"ב ה"א דהאב מיפר נדרי בתו גם בנדרים שאינם עינוי נפש ובינו לבינה, ועיין בר"ן להלן סח. ד"ה לומר שחולק וס"ל דגם האב אינו מיפר בנדרי בתו אלא עינוי נפש וכו', וע"ע בנ"כ הר"מ שם בלח"מ ומ"ע, וכ' המאירי [בהקדמה לפי"א ולפנינו בקצרה] ליישב בשי' הר"מ דבארוסה שאני דכיון שמיפר יחד עם הארוס כוחו ה"ד בנדרי עי"נ, וע"ע בשעה"מ ומעשה חושב על הר"מ שם. והלח"מ שם הק' על דעת הר"מ דאמאי לענין הפרה בקודמין מהני בארוס מטעם דהוי בשיתוף האב, ולענין נדרים שאינם עי"נ לא אמרי' דהארוס יפר מטעם דהוי בשיתוף עם האב. - שיטת הטור סי' רלד בשם רבינו יחיאל דבמאורסת גם כשחוזרת לרשות האב במיתה (דאמרי' נתרוקנה וכו') אין האב מיפר אלא בנדרי עי"נ, ועי"ש בפרישה אות פה, ועי' ר"מ פי"א ה"י שכ' דכה"ג האב מיפר כשהיה "קודם שתתארס". והקר"א להלן עא. אכן הק' דאמאי במאורסה אין האב מיפר נדרים שאינם עי"נ כיון דאין הארוס זוכה בהן, ותלוי בדברים לעיל בד' הר"ן גבי בוגרת.

**גמ' ונשאל על הקמתו**, ובגמ' להלן סט. נשאלין על ההקם, מבואר דמהני שאלה על הקם דהוי כנדר, ובעיקר דין הקמה דנו האחרונים אם הוי רק מניעת הפרה או הוי חלות קיום הנדרף ולשון הרא"ש סט. **דהקמה כעין נדרא** הוא [והרא"ש כ' להלן עב: גבי הקמה דהוי כנדרה דלא חלה בטעות], וראה במאירי לעיל ח. ויבואר בסוגיא דהקמה, ועי' הערת הרש"ש דנימא דהחידוש דבארוסה מהני הקמה של האב או הארוס בנפרד, והטעם דמהני הוא כיון דהקמה הוי מניעת ההפרה ושייך דכ"א מקיים על חלקו, אמנם יש לדון דדין הקמה הוי חלות על כל הנדר דמיקרי נדר מקויים.

- בקרית ספר שם כ' דל"מ שאלה על הקמת אחד דלאו שאלה בעלמא היא וצע"ג מסוגין, וצ"ל דס"ל דבשותפין ההקמה היא רק למנוע זכות ההפרה ול"ה חלות נדרה ולהכי ל"ש שאלה, ועי' תרוה"ד סי' רעט דאין נשאלין על שתיקה דיום שומעו דל"ה נדר שבשפתיו, וצ"ל הכוונה דהוי חלות דממילא ול"ש בזה שאלה, ועפי"ז יבואר הקרי"ס. ובשו"ת הרשב"א ח"ה סי' ריח בריש התשובה הוכיח דשאלה על הקמה מבטלת למפרע דאם עוקר רק מכאן ולהבא הרי קודם השאלה הוקם הנדר ול"ש הפרה, וצ"ל הכוונה דכבר בטל זכות ההפרה ועל זה ל"מ מה דנעקר מכאן ולהבא ודוק.

ג] **בדברי הר"ן ד"ה וחזר**, שהביא ד' הרמב"ם דאין הפרה אחר הפרה, עי' ר"מ פי"ג הכ"א, ובפהמ"ש, ומש"כ בקר"א בהבנת הר"מ, ועי' ביאור הגרנ"ט דפליגי אם כיון דהנדר הוי מיקליש שוב לא בטל לענין זה ההפרה, וגם באינו ראוי לצירוף נשאר המיקלש, ושייך לומר דאין הפרה אחר הפרה, ועי' עוד בברכ"ש סי' כט ובחי' רבי שמואל סימן טז-י.

-- והר"מ שם כתב דאחר שנשאל על ההקמה א"י להפר שנית, ויש לדקדק בדבריו דהוא דלא כגי' בסוגיא דהפר אחד וקיים אחד, היינו דההפרה קדמה, אבל לשי' הרמב"ם הוי איפכא דקיים אחד והשני היפר וכמש"כ הגר"א בסי' רלד אות טז, [ובשו"ע רלד ס"ו דבקיים גם בחזר ונשאל אין יכול להפר עם השני, ומשמע דלא מיירי בהפר אחד מהן אלא איירי בלא הפרה כלל ועי"ש הגר"א סקט"ז ועי"ש בט"ז סק"ז. ומבואר דכיון שיש שעה אחת שלא מועיל הפרת השני מחמת הקמת הראשון שוב ל"מ הפרה], ומבואר דבמקום שותפות ל"מ שאלה על ההקם ולכא' בכה"ג הפרה דחברי' ל"מ מידי כיון דקדם לה הקמה, ול"ש הפרה, ולפ"ז יקשה דאמאי להר"מ לשיטתו אמרי' בכה"ג דאין הפרה אחר הפרה הרי בטל גם המיקלש והפרתו לא אהני מידי.

**[ונראה לחדש עפ"י לשון הר"מ שם דמשמע דהגריעותא היא במקיים דא"י כעת להפר, והיינו דאין החסרון במיפר הראשון דאינו חוזר ומיפר, אלא דהמקיים אחר שנשאל אינו חוזר ומיפר, והביאור דכיון דהקים וסותר בזמנו להפרת השני תו אינו בר צירוף לשני כלל, ויתכן דלהר"מ מה"ט מעיקרא ל"ק קו' הר"ן והרשב"א דנימא דלמפרע בטל הקמתו וכו' דהפי' דכיון דבשעתו הקים הוי מפקיע מצירוף לשני ולא חשיב הפרה כאחת, ועי' בקר"א, ובר"ן מבואר דהגריעותא במיפר דאין הפרתו בשעה הראויה לצרוף, וי"ל דהר"מ פליג על גוונא דהר"ן וס"ל דהיכא דהיפר הראשון ואח"כ הקים השני כיון דבשעת הפרתו היה ראוי לצירוף שפיר בזה מהני להצטרף, ורק בגוונא דהקים ואח"כ היפר השני בזה ס"ל להר"מ דל"ח הפרה כאחת דכיון דהקים הוי סתירה לכח הפרת השני].**

- לדקדק במפרש שכ' במתני' דהפר האב ולא הפר הבעל אלא שתק מעת לעת, ומשמע דמתבטל הקלישות ע"י הקמת השני, ועי' באב"נ יו"ד סי' שא וחזו"א סי' קלו ס"ה. - ובר"ן סח: ד"ה שמע מבואר דהפרה שבטלה כגון שהמיפר מת לית ביה מששא היינו דבטל למפרע גם הקלישות, והרא"ש סט. ס"ל דהקלישות לא בטלה.

ד] **בדברי הר"ן גבי התרת חכם** בקושייתו מהמקדש ע"מ שאין עליה נדרים, ועי' בק"נ אות א, הנה הא דהר"ן לא הקשה בפשוטו מעיקר דינא דחכם עוקר למפרע, אלא הביא המשנה בקדושין, היינו לומר דמשם מוכיח דגם לקיים הקדושין מהני הא דשאלה עוקר למפרע ולהכי הק' דיהני לבטל ההקמה למפרע, ובזה תירץ דדוקא בקדושין דהתנאי מילתא אחריתי שייך לומר דיהני למפרע לומר דהוי קדושין משא"כ הכא דמיקלש, ועי' בתש' הרשב"א ח"ה תשו' ריח דשאלה על הקמה עוקר מעיקרו כמו שאלה על נדר. ובביאור תי' הר"ן עי' בשע"י ש"ז פי"ח ד"ה ועפי"ד היסוד דבקדושין הוי מעשה גמור ותנאי מילתא אחריתי וכו', [ולפ"ז נראה דבגוונא דאסר ככר בקונם כללי וקידשה בו דבזה לא יהני מה דנשאל למפרע כיון דהוי חסרון בעצם הקדושין דקדשה בדבר שאסור בהנאה ודמי לסוגין הכא דל"מ], וצריך להוסיף בר"ן עוד מש"כ בשע"י ש"ב פ"ט ד"ה ועתה דהתרת חכם עוקר מכאן ולהבא למפרע [דאם הוי עקירה למפרע ממש שוב ההקמה בטלה והיה ראוי לצירוף], וכמבואר ברא"ש בפסקים פרק שישי סימן ג דהא דחכם עוקר מעיקרו הוי מכאן ולהבא למפרע, ודומה ליסוד הגר"ח ז"ל גבי קדושי מיאון. [וכ"נ בר"מ בפה"מ פ"י, ודלא כתוס' פסחים מד: דעוקר למפרע ולהכי ל"ח יש לו מתירין ועי' קו"ש שם, ודוק בריטב"א שבועות כז: דהתרת חכם ל"ה למפרע ממש, ובר"מ נראה דכל הפרה הוי למפרע עי"ש כס"מ ורדב"ז, ועי' בברכ"ש החדש בנדרים שכ' דבהפרה הוי רק על איסורי הנדר אבל ל"ה עקירת הנדר מעיקרא, וראה בחי' הגרי"ז סוף הל' נזירות שנקט דבחכם הוי עקירה למפרע, ובבבעל אף לבעי' הגמ' בנזיר אם מיעקר עקר הוי עקירה מכאן ולהבא למפרע].

**[ונראה להוסיף עוד ביאור וחידוש בתירוץ הר"ן דבנדר בשותף כל אחד חלקו קלוש ומש"ה לא מהני מה דבטל למפרע דעל ענין קלוש אמרי' דמ"מ בשעת הפרתו ל"ה ראוי לצירוף, ומה"ט י"ל דגבי נדר בגוונא דשותפות אב וארוס ומיפר לה האב ע"מ שאין לך נדרים והיו לה נדרים והתירה אצל חכם, אף דהוי תנאי בעלמא וא"כ דמי לקדושין, מ"מ כיון דכח כל אחד קלוש ובעי צירוף בזה לא יהני מה דבטל למפרע ודמי לסוגין. וי"ל דלהכי הר"ן כ' רק משום דליכא צירוף ולא משום דאם הקים אחד ל"ש הפרה דלזה יהני מה דלמפרע נשאל ורק משום דבעי צירוף גרע. אך נראה דמ"מ דברי הר"ן קאי הכא דאינו ראוי לצירוף מחמת עיקר דין הנדר שעשה הקמה, אבל היכא דשותף אחד נתחרש ואח"כ הבריא אף דבשעה שהיה חרש אינו ראוי להפרה זהו אינו חסרון בצירוף].**

ועיין ברש"ש וברע"א בשו"ע סימן רלד ס"ק מט שכ' דבהפרה יחידית כגון באב המיפר לבתו פנויה ל"ש טעמא [שכ' הר"ן] דמיקליש, ולהכי בהקם והפר ונשאל על הקמתו מהני הפרתו למפרע. ועי' בתש' הרשב"א ח"ה סימן ריח הנ"ל דבהיתה ברשות האב או הבעל והקם והפר ונשאל על הקמתו כיון דההקמה נעקר למפרע חל ההפרה, וכ"ה בשו"ע רלד סכ"ב.

- ובמש"כ הר"ן בסו"ד דבמת בטלה ההפרה, הק' הגרז"ס ז"ל דל"ל לר"ן לאתויי מהך דינא ולא מעיקר סוגין דבעי' הפרת שניהן, וי"ל דכוונת הר"ן דזהו הסיבה דהפרה קלישא, [והרי בסוגין מיירי בעיקר לענין דאם היה הקמה ל"מ הפרה דשני, ולא מוכח לדין קלישא טובא וז"ש רק בגמ' להלן דבעי' חל"א בפועל להפרת שניהם], ועוד דזה הראי' דמקרי הפרה אחת של האב והארוס ובמת בטל גם הקלישות כיון דלא חזי לצירוף, וניחא יותר הר"ן לשיטתו דס"ל להלן סח: דבהיפר ומת בטל הפרתו למפרע, וכ"נ ברשב"א שם ודלא כרא"ש שם, [והרא"ש לשיטתו להכי ס"ל כרמב"ם דאין הפרה אחר הפרה, כיון דאין הקלישות בטילה למפרע הוי מעשה הפרה, אבל הר"ן לשיטתו דגם הקלישות בטלה למפרע אם א"ר לצירוף, להכי חולק על הר"מ וס"ל דיש הפרה אחר הפרה], וראי' דאם בטל רק מכאן ולהבא הרי הוי הפרה ביום שומעו ודוק. וטעם דההפרה בטלה במת, הוא משום דבעי' ראוי לצירוף, ובזה ניחא הא דבהקמה ל"א דבמת בטלה ההקמה, משום דלענין הקמה ל"ב לצירוף, [ויל"ע להקרי"ס הנ"ל דס"ל דגם בהקמה בעי' לצירוף].

- ובעיקר קו' הר"ן עיין בדברי הרשב"א התרוץ באופ"א דחלוק בין האב לבעל דהאב הוא עיקר ולגביו ל"ה קלישא, אך בר"ן לא חילק כן, ונראה דעיקר תרוצם חלוק וכמש"כ הר"ן ולדידי לא קשיא וכו'.

במפרש ובפי' רבינו אברהם מההר [בשם רש"י] כתבו פי' חדש בסוגיא דמהו דתימא דסד"א דשאלה על ההקמה תהא כהפרה וצ"ב דהא בעי' לשון הפרה, ונראה דדוקא בשותפות סד"א דכיון דאחד מיפר בפועל והשני מיפר בדעתו ע"י שאלה על הקמתו בזה הוי צירוף להפרתו, אבל בנדר פנויה והקים האב ונשאל על הקמתו פשיטא דלא נחשב כהפרה, ולשיטתם זהו הקמ"ל דעד שיפרו שניהם היינו דהוי חלות הפרה משותפת ובעי' דין הפרה של שניהם, ולהכי בעי' לשון "הפרה" אצל שני השותפין ודוק היטב.

ה] גמ' **ונערה המאורסה מנלן** וכו', לרא"ש בסוגיא היה ה"א דגם בנשואה האב והבעל מפירין, ודלא כר"ן בכל הסוגיא דבנשואה ליכא ה"א דהאב מיפר דנשואין מוציא מרשות אב, ודוק ברש"י כתובות לט ובתוס' שם דהמקור דילפי' מנדרים, וברש"י בקדושין יח: כ' במקור הדין דנשואין מוציא מרשות אב מקרא דנדר אלמנה יקום עליה הרי דהוי ברשות עצמה, [ובזה יבואר מח' הרא"ש והר"ן דפליגי במקור להא דנשואין מוציא מרשות אב, דאם המקור מנדרים כרש"י כתובות, אזדא ליה דברי הר"ן, אבל הרא"ש ניחא לרש"י בקדושין דה"נ הוי יציאה קצת מרשות אב ובעי גם בעל וכיון דמת אין האב מיפר לחודיה ולא דמי לאירוסין דיש דין נתרוקנה]. – ועי' בקו' הקר"א דנימא על נשואה ב' קראי חדא בנדרים שאחר הנשואין וכו', [וקושייתו שייכת רק לפי' הרא"ש ולא לפי' הר"ן], וכעי"ז הק' בתורע"א, ונראה דאם בנשואה הוי ברשות בעל ה"נ בנדרים קודמים, ול"ש לומר דיש זכות לאב, כיון דהנשואין מוציא מרשות אב ושוב ל"ש מעלה שכבר זכה האב בנדר ודוק.

**דף סז:**

ו] **אימא אב לחודיה מיפר**, לרא"ש משמע דהקו' דכ"א לחוד מיפר כולל הארוס, ובר"ן מפרש דלחודי' ה"ד האב והארוס בעי אב, וכוחו לבד ה"ד בהקמה, ומבואר בר"ן דלה"א האב לחודיה מיפר והפרת ארוס גרידא ל"מ, [גם לענין דליכא קלישות בהפרתו], ורק אית ליה כח הקמה ושתיקה כהקמה, וצע"ג דהא כל שתיקה הוי כהקמה משום דלא היפר, והכא דאין לו כח הפרה אמאי הוי השתיקה כהקמה, ועי' בקר"א. [ואולי סגי שיאמר שאינו רוצה לקיים דבזה ל"ח כשתיקה או דעכ"פ יפר ואף דל"מ מ"מ לענין זה מהני דלא ליהוי כהקמה, והדברים מחודשים]. ועי' קו' הקר"א דלפי הסלקא דעתך דהשני רק מקיים הרי מ"מ בעי' הפרה דאלא"ה השתיקה הוי כהקמה, וצ"ל דנ"מ היכא דמיד הפר האב קודם הקמת הארוס דאז כבר ל"מ הקמתו, והיינו דהקמת האב או שתיקתו וכן בבעל מעכבת, והיכא דהקים קודם הפרת השני חל דין הקמה. [ונראה לחדש דגם להך סלקא דעתך איכא לבעל כח "הפרה" ורק הנ"מ היא לגבי הקמתו, ויל"ע נ"מ בהפר ואח"כ הקם דנימא דכיון דעשה מעשה הפרה אף דלא אהני מ"מ אינו יכול להקם, ובקר"א משמע דבקיים הארוס בטל הפרת האב למפרע וצ"ע].

וברא"ש פי' בנ"מ "שאם קיים האב אין הבעל יכול להפר" ומבואר דמיירי דקודם איכא להקמה. [ועכ"פ מוכח דהקמה מחזק הנדר ולא דהוי רק מניעת זכות ההפרה ולכן אחרי הקמת האב אין הארוס יכול להפר]. והקר"א נקט דגם בקיים האב אחרי הפרת הארוס בטלה הפרתו וצ"ע בדבריו דהרי ליתא לנדר ומ"ש הקמה, אכן בר"ן מוכח כן שהרי כ' דשתיקת ארוס הוי כהקמה והרי הקמת שתיקה היא אחרי הפרת האב, [ויל"ע בתחילת הסוגיא דמה ראי' ממתני' דבעי' הפרת שניהן, דאם נפרש במתני' דהיפר האב והשני שתק, כמפרש והרא"ש, א"כ אפי' אם אחד יכול להפר מ"מ אם השני שתק הוי קיום ומה ראי' ממתני' דבעי' הפרת שניהם, וע"כ דאם אחד היפר שתיקת השני ל"ח הקמה, דיתכן דשתק משום שיודע שהשני היפר כבר וליכא בשתיקתו קיום הנדר. עוד יל"ע דאמאי לא אמרה הגמ' נ"מ דיהני הפרת אב לענין דמ"מ יעשה מיקליש, ונראה דלהך סלקא דעתא דארוס לא בעי אב ל"מ הפרת אב גם לענין מיקליש]. - וראה ספק נפלא בידות נדרים סימן רלד סקי"ח יט ובנדרי זרוזין רלד לד אם האב יכול להפר מה שנדרה לכשתנשא.

**דף סח.**

ז] **בנודרת ע"ד בעלה** בתוס' נדה מו: ב' התרוצים, ובתורא"ש שם, וכן בריטב"א גיטין פג עד"ז, וביאור הקוה"ע ביבמות כו-ב דהוי כנדר לזמן עד שימחה בעלה. וע"ע בציונים להלן עג: - לעי' בקר"א סח. בהפר האב בארוסה נדרים שאינם עי"נ [דמבואר כאן מח' הר"מ והר"ן בזה ולר"ן לא מהני] אם מ"מ מהני לענין אקליש, ולכאורה היכא דאין לו זכות ל"מ כלל, דמקליש הוא רק משום השייכות והצירוף.

- **בעל מיגז** וכו'. ברא"ש ובר"ן כ' דה"ה הספק באב, ודלא כש"מ סט. בשם הרא"ם שכ' דבאב לא מיבע"ל דכיון שהיה יכול להפר קודם, זכותו יותר ומיגז גייז, ועי' בקר"א ד"ה ובהך בדעת הרמב"ם, [וממש"כ בש"מ הטעם דאב היה מיפר קודם לבדו, מוכח דזכות האב נשארת גם במאורסה, ואין בעלות וזכות האב פוקע באירוסין, עוד מבואר בש"מ הנז' דיותר חידוש לומר מיגז מדין מיקלש ודוק], - ובעיקר ספק הגמ' אם מיגז או מיקלש עי' בקר"א (לעיל סז. בקושייתו בר"ן בד' הר"מ), ובחזו"א שם דהספק גם בלא הפר השני לבסוף, אף דאינו ראוי לצירוף, ודלא כמו שנקטו האחרונים דבאינו ראוי לצירוף ל"א מיקלש וכו'. וע"ע בדברי הקר"א בסוגין בביאורו בהא דפשיטא לגמ' דכל הפרת אחד מהשותפין דמהני פורתא וציין לסוגיא בזבחים קי ותוס' שם. ונ"ל עפ"י הרע"א בתש' קמד דל"מ הפרה על אח"ז דכלתה וכו', ושפיר י"ל דאם ההפרה לא אהני מידי ול"ה אפי' מיקליש שוב ל"מ אח"כ להצטרף. - ועי' ברדב"ז על הר"מ שם ה"ט במש"כ דליכא מלקות משום התראת ספק [וצ"ב דתיפ"ל דליכא מלקות משום דמיקלש, וצ"ל דכוונתו דגם המיקלש הוי ספק שמא לא יהא ראוי לצירוף וכו', ועי' חי' ר"ש סימן טז-יב]. - לדקדק בדברי הרא"ש במקליש קליש שכ' מסיר "חצי" האיסור כו'. ולכא' לרא"ש ל"ש גדר הר"ן להלן סח: מיקליש טובא ומיקליש פורתא. - ויל"ע בהפרו שניהם בב"א אם אמרי' דכ"א מיגז או מיקלש או דהוי הפרת כל הנדר בב"א, ובפי' ראמ"ה ורמב"ן יש לדון דגם בכה"ג שייך מיגז ומיקלש, אך במאירי סז. מפורש דבהפרה בב"א ל"ש מיגז או מיקלש עי"ש שכ' דשניהם מפירין בב"א לאו דוקא דאל"כ ל"ש מיגז או מיקלש.

- ויש לדקדק בדברי הר"ן בנדרה מב' זיתים ידועים [ובשל"נ דאכלן בב"א]. וברשב"א כ' דלא לקיא דהוי כח"ש, וכ"ה לשון הקרי"ס דהוי כחצי שיעור וכו', ומבוןאר מח' הרשב"א והר"ן, דלר"ן פקע איסורא מחד זית והאיסור קיים בזית השני, אבל ברשב"א שכ' דכזית הוי חצי שיעור ע"כ דס"ל דבכל חלק וחלק איכא חלק מותר וחלק אסור וכשאכלה ב' כזיתים ע"כ אכלה כזית איסור, ובתוס' נראה דל"ג מתרי זיתים אלא כגון שנדרה מזיתים, [ודוק דפליגי כנ"ל אם חשיב ודאי דחצי זית בכל כזית אסור]. - ועי' בש"מ בשם הרא"ם דבכזית אחד לכ"ע מהני דאינו חייב עליה אפי' אם אמרי' מיגז [ולכא' גם איסור ליכא לא מיבעי' לר"ל דח"ש מותר, ואף לר"י דאסור הוא משום חל"א, והכא ל"ש צירוף]. - לעי' בשבועה שלא אלך למקום פלוני וכיוצא דשם לכאורה לא שייך הגדר דמיגז וכו', וא"כ מוכח דדין מיגז ל"ה לעיכובא בהפרת הנדר, אך יתכן די"ל דכה"ג וכן בנדר מכזית ה"נ נימא מיגז ולא יהיה גם איסור כיון דל"ש דין צירוף והוי ח"ש בלי צירוף דמותר, אלא דיקשה דא"כ מהו הגזה"כ דבארוסה בעי הפרת אב ובעל, הא סגי בהפרת אחד וממילא יפקע האיסור מכל הנדר וכנ"ל, ודוח"ל דהתורה מיירי רק בנדרה מב' זיתים, אכן נראה פשוט דאפי' נימא דנפקע האיסור מכל הנדר היכא דנדרה מכזית והיפר אחד כיון דמיגז כו', מ"מ חידוש התורה דמיקרי נדר שותפות דזכות ההפרה היא לשניהם ונ"מ בהיקם השני, ודומה להא דס"ד בגמ' להלן דסגי בהיפר אחד והשני מקים דנתבאר שם דמ"מ חשיב דזכות ההפרה היא בשותפות וא"ש היטב.

בהערת הרע"א בגה"ש לעי' ברש"ש פסחים לג דחייב בכזית אף באינו ש"פ, וע"ע באו"ש פ"ד ממעילה ה"ט. - קו' הגרא"ק ז"ל דלפי"מ דאי' בשבועות כז דבאכלה כולה אין נשאלין עליה, א"כ באכלה ב' כזיתים תו ל"ש הפרה וא"כ ליכא לצירוף לשני, ולר"ן הרי בטל המיקלש למפרע וכו'. [וי"ל דמש"כ הר"ן דבאינו ראוי לצירוף בטל המיקלש ה"ד בא"ר לצירוף מחמת שמת או הקים הנדר דבטל רשות ההפרה, אבל באכלה אינו ראוי להפר משום דלא משכח"ל הפרה ובזה לא בטל המיקלש ודוק].

ח] לדקדק בדברי הר"ן בסוף העמוד דל"ה גבי בעל כהקמה אף דנתבטלה הפרתו דמאי הו"ל למיעבד, ומוכח דבמת בטלה הפרתו למפרע דאל"כ לא היה סלקא דעתך דבהפר ומת יחשב כשתיקה. וע"ע בדברי הר"ן (בגדרי הקמה דיום שמעו) להלן עט ד"ה והפר ובסוגיא שם מבואר לחד מ"ד דגם בשתק ע"מ למיקט חשיב דעבר יום שומעו, וע"כ דשתיקה מקיימת אף באינו יכול להפר, ועי' באפיקי ים ח"א סימן יז דתרי דיני הקמה הם, הקמה מפורשת דהוי כנדר, והקמה של שתיקה דהוא ביטול זכות הפרה, ושאלה על הקמה שייך רק על הקמה מפורשת ולא על הקמה שחל בשתיקה.

- ומש"כ הר"ן אין האב הבא מכוחו משמע דנתרוקנה הוי מכח הבעל, ויש להעיר בדברי הר"ן דתיפ"ל דכבר חל הקמה בנדר ותו ל"ש שאלה ול"ל לטעם דבא מכוחו, וצ"ל בכמה אנפי חדא דבנערה המאורסה ל"ה הקמה חלות בנדר, או דבשתיקה אין חלות הקמה, או דחלות ההקמה בטל במיתתו, אכן נראה יותר לפי"מ דיבואר בשעורים עפ"י הראשונים בכתובות עא דהקמה של בעל הראשון ל"ח להקמה לגבי בעל השני, והבעל השני רק אינו מיפר מדין קודמין, ולפ"ז י"ל דבלי טעם דבא מכוחו סד"א דמקרי רשות אחרת מה דהיא כעת ברשות האב, ולכן בעי' לטעמא דבא מכוחו, והדברים נפלאים.

- לעי' במאירי דגורס כגירסתנו והפר ומת בו ביום (דלא כגי' הב"ח באות ב שהוא עפ"י הר"ן והרשב"א). [ולעי' בזה מדעת הרמב"ם פי"ב הי"ז דבעי' שישמעו שניהם ביום אחד ודוק, ושי' הרא"ש בפסקיו בסימן ב דא"צ האב להפר ביום ששמע הבעל אלא ביום שומעו ועי' בק"נ אות ד, ועי' לח"מ פי"ב הי"ז שם ובהגר"א רלד סקי"ד].

בר"ן ד"ה ת"ש אבל שמע והיפר אפי' מת ביום שלאחריו, ובמאירי הביא דאף בשמע והיפר ה"ד כשמת בו ביום נתרוקנה רשות לאב.

בס"ד מראה מקומות והערות סח: - סט.

**דף סח:**

**בסוגיא דנתרוקנה**

א] בדין נתרוקנה כו' חקרו האחרונים אם הפי' דהאב יורש את כח הארוס ועומד במקומו, או דאיכא לאב דין זכות הפרה מחודשת, ויש להוכיח מד' הרשב"א לעיל סז. במה שהק' על שי' הר"מ דאין הפרה אחר הפרה מדין נתרוקנה, והמאירי תי' **דנתרוקנה לאב שאני**, וכן הרשב"א סט. אזיל לשיטתו במש"כ בדברי ב"ה גבי נתרוקנה, והמאירי שכ' ליישב קו' הרשב"א דבנתרוקנה אין חסרון דאין הפרה אחר הפרה, והיינו דמיפר מכח עצמו והוי מזכות האב, [ונ"מ אם האב יוכל להפר הנך נדרים שהארוס לא היה יכול להפר, דאפשר דמיפר רק נדרי עי"נ כמו הבעל], אלא דהמאירי סותר שיטתו בזה שהביא קושית הרשב"א דבנתרוקנה האיך האב יכול להפר הרי ל"ה יום שומעו ולהרמב"ם בעי' יום שומעו אחד, ואם נתרוקנה דשאני דהוי זכות האב ניחא קו' זו בפשיטות, וראה בחי' רבינו שמואל בזה.

בעיקר פשט הסוגיא ובחילוקי הדינים בברייתא, יש לעי' היטב **כמה חילוקים בפירושי הרא"ש והר"ן בסוגיא**.

**ונתחיל בדברי הר"ן**. וצ"ע בסתירת דבריו דכ' בסלקא דעתך [קטע ראשון ד"ה שמע אביה] סבירא לן דבמת לא בטלה הפרתו, ולכן תיסגי ליה בהפרת בעל, כיון דמיקליש **טובא**, ומוכרח דלהך סלקא דעתך ל"א דבמת בטלה הפרתו, ולכן נשאר המיקלש, [ואולי כיון דאמרי' נתרוקנה להכי לא בטלה הפרתו, ועו"נ דכמו דלמ"ד מיגז דכ"א מיפר חלקו ל"ש לומר דבמת בטלה הפרתו, וכ"נ ברשב"א ובריטב"א, וא"כ להך ה"א בפורתא אמרי' דנגמר הפרתו ולהכי ל"א דבמת בטלה הפרתו], אך קשה דאם הוי נדר קליש [שהרי היה הפרה של אב ולא בטלה במיתתו] ולמסק' ל"ש ירושה בנדר קלוש לבית הלל, א"כ ממנ"פ אם נשתייר פורתא ל"ש נתרוקנה, ואיך סד"א דתיסגי ליה בהפרת בעל, ונראה מוכרח בדברי הר"ן [ובזה יתיישב כל מהלך הר"ן בסוגיא] דלהך סלקא דעתך הפי' בנתרוקנה אינו כמקובל דהבעל זוכה בכח האב וכן איפכא [כפי שמבואר למסק' בכמה אופנים דזוכה מכוחו או דהוי במקומו], אלא כעת ההבנה היא דזהו מדיני השותפין דאב ובעל דכח ההפרה ע"י שניהם, אך בנדר שלא אשתייר אלא פורתא בזה סגי בהפרה של "**אחד** מהשותפין", והיינו דהפרתו באמת היא מדין הפרת שותף [ולא מדין בעלים אחד], אלא דבנדר קלוש סגי ביצוג של הפרה מאחד השותפין, וזוהי זכות השותפות דבנדר קלוש יכול להפר לחודיה, או האב או הבעל. ואולי לכן סד"א דבזה במת לא בטלה ההפרה כיון דל"ב לצירוף של הפרה משותפת.

**ומסו"ד הר"ן בד"ה שמע** משמע דהך סברא דקלישי להו נמי טובא הוא בצירוף הטעם של "כיון דלא שמע אב ולא זכה אב מעולם", ולדברינו ניחא לומר דהך סברא דקליש טובא דהבעל מיפר הוא מדין הפרה של "אחד מהשותפין" דסגי בהפרה זו על נדר מוקלש, ובזה כ' הר"ן דרק כיון דעדיין לא זכה האב להכי סגי בהפרה של אחד מהשותפין, וראיה לדברינו, דבבבא השלישית כ' הר"ן בסוף העמוד דסד"א דכיון דהיפר הבעל והאב לא הספיק לשמוע דהוי מיקלש יהני הפרת בעל קמ"ל דאין מפירין אלא בשותפות, וצ"ב דאמאי בבבא הראשונה ל"א כן דהקמ"ל דאינו מיפר אלא בשותפות, אכן החילוק פשוט דבבבא הראשונה מיירי שהאב כבר היפר וכעת דיורש הבעל כיון דמיקלש ואמרי' נתרוקנה תו הוי הכל של בעל והוא בעל הנדר לגמרי, אבל בבבא השלישית דהאב לא היפר והבעל היפר והוקלש טובא כיון דהאב לא שמע, בזה הסלקא דעתך הוא לומר דמיפר הבעל כאחד מהשותפין והקמ"ל הוא דבעי' הפרת כל השותפין.

והנה **הר"ן כ' בבבא השני'** דהחידוש דגם בלא שמע הבעל דמקלש טובא סד"א דבההיא פורתא זכי ליה בעל, וקמ"ל דמ"מ לא מהני הפרת בעל, אפי' אם נימא דלא בטלה הפרתו כשמת האב, אך צ"ע דלהלן כ' הר"ן דבמת בטל הפרת המיפר, [ויש לדון אם במת בטלה ההפרה למפרע או מכאן ולהבא, ובר"ן לעיל סוף ע"א מוכח דבטל למפרע שהק' דבהיפר הבעל ומת יחשב כשתק, וכן מבואר בכל דברי הר"ן כיבואר להלן באות ב], ואם נימא דלא בטלה הפרתו כשמת, נימא דיהני הפרת בעל דהא לא בטלה הפרת השני, ויהני אף בלי דין נתרוקנה, וע"כ דאף אם לא בטלה הפרתו, מ"מ בעינן לדין נתרוקנה, אך י"ל דאין זה דין נתרוקנה לרשת כח השני, אלא לענין שתהא הפרתן מצורפת, והיינו דהבעל אינו יכול להפר ולהצטרף להפרת האב כיון שמת דאין צירוף בין ב' ההפרות, אכן צ"ע מדברי הר"ן לעיל סז. שהביא מסוגין כדתניא דבמת בטלה הפרתו ולהכי ליכא צירוף בהיפר אחד והקים אחד, והרי מהך ברייתא מוכח בר"ן דאף אם במת לא בטלה הפרתו, ליכא צירוף בין ב' ההפרות, וא"כ אין ראיה מהך בבא דבמת בטלה הפרתו. - ומש"כ הר"ן בשמע בעלה דאין לחלק בין אב לבעל, צ"ב עיקר הקו' דהרי במת דבטלה הפרתו ליכא קלישות.

**עוד כ' בר"ן בסוף העמוד** דבצירוף דלא זכי האב סגי בפורתא לבעל, ובר"ן בתחילה כ' כן גם בשמע האב, וצ"ל דבשמע האב דהפר הוי כלא זכה ולכן מדיני השותפות סד"א דבעל מיפר, עכ"פ למסק' נראה חידוש בדעת הר"ן דהא דלב"ה בנדר שהוקלש ל"א נתרוקנה, היינו דוקא כדמיירי הבבא הרביעית בשמע האב והיפר דבזה הוקלש הרבה ונשאר פורתא ואז ל"ש בו ירושה, וא"כ גם לב"ה דל"א נתרוקנה בנדר קליש היינו רק בנדר שמיקלש **טובא** בלא שמע הבעל דבזה ל"א נתרוקנה, אבל במיקלש בשמע ה"נ אמרי' נתרוקנה, אמנם בדברי הגר"א בשו"ע סימן רלד סק"מ משמע דהר"ן והרא"ש ס"ל דשמע האב והיפר ולא הספיק הבעל כו' בהך בבא הוי לאו דוקא וגם בשמע הבעל אינו מוריש, [וכנראה ס"ל להגר"א דלמסק' ליכא סברות חילוקים של מיקליש טובא, אך צ"ע דבר"ן סח: הזכיר קליש טובא והוסיף וכדקאמר ב"ה, ומשמע דאיכא החילוק גם למסק' ובגוונא דהספיק מודי ב"ה דאמרי' נתרוקנה ודלא כהגר"א].

ובעיקר דברי הר"ן דהחידוש בברייתא דאף במיקלש טובא אין הבעל מיפר, ז"ש רק לב"ה דמיקלש, משא"כ לב"ש דמיגז, ונמצא דאף דרק הסיפא כב"ה, אמנם החידוש ברישא דברייתא קאי ג"כ רק לב"ה, כי לב"ש אין בזה חידוש כיון דס"ל דמיגז, וא"כ ל"ש כלל ענין דמיקלש טובא.

**והר"ן כ' בד"ה שמע אביה** דבהיפר האב ומת הארוס דכיון דהאב אכתי קיים לא בטלה הפרתו, [ודלא כרא"ש דגם במת השותף בטלה הפרתו], והק' החזו"א סימן קמה-ה דהא לר"ן לעיל סז. בהפר אחד וקיים אחד כיון דל"ח לצירוף בטלה הפרתו ומ"ש מהפר האב ומת הארוס דאינו ראוי לצירוף וכ' הר"ן דלא בטלה הפרתו כיון דהמיפר לא מת, ונראה בזה דשאני לעיל סז. דכ' הר"ן דכשהקים חל בנדר "דבר שהוא מעכב הפרה" היינו דחל בנדר דין הקמה, משא"כ במת הארוס דלא חל בנדר מידי דהנדר עדיין ראוי להפרה ורק דאין מי שיפר, בזה ס"ל לר"ן דכה"ג לא בטל הפרתו. ועי' בשעורי הגרנ"ט סימן ס שחידש דחזי לצירוף ע"י ארוס שני, כסוגיא להלן עא. אמנם קשה דבר"ן בד"ה שמע [הב'] כ' דה"ה בשמע הבעל והאב מת דאם הבעל קיים לא בטלה הפרתו ואין הבעל מיפר אף דקליש טובא וכו', והכא ל"ש תי' הגרנ"ט של ארוס שני וצ"ב, וע"כ צ"ל בר"ן כנ"ל דדוקא בהקים ל"ח ראוי לצירוף דהוי חלות קיום על כל הנדר, אבל במת הוי כנסתלק השני ומצד הנדר שייך צירוף ורק הוי חסרון היכי תימצי ובזה ל"ה חסרון בצירוף. [וכעי"ז י"ל בקו' הגרא"ק ז"ל דבנ"מ במיגז באכלה, והא אין נשאלין וה"נ ל"ש הפרה, וא"כ ל"ש צירוף, דיתכן דכיון דהחסרון דל"ש הפרה הוא מחמת דליכא לנדר בזה ל"ח אינו ראוי לצירוף].

**דף סט.**

בטעם בית שמאי דחוזר האב ומפר חלקו של בעל, ומבואר דעל חלקו לא בעי הפרה שנית, ואף דבמת השותף בטלה הפרת האב מבואר ברשב"א דכיון דאמרי' נתרוקנה לא בטלה הפרת האב דהאב במקום הבעל וחשיב דהבעל קיים, ודוק ברא"ש במש"כ בהא דל"ח חוזר ומפיר היינו דגם ההפרה הראשונה קיימת לב"ש. ועי' בקו' החזו"א קלו ד"ה יל"ע.

- בטעם ב"ה דמיקלש, ראה ביאור מחודש בתוס' רי"ד דאתי מדין אין הפרה אחר הפרה. וברא"ש ד"ה אבל שהק' דנתבטלה כו' צ"ל דל"ש אין הפרה אחר הפרה כיון דהקלישות בטל, ומש"כ הרא"ש אין הפרה אחר הפרה היינו דהוי בגברא דל"ל ב' הפרות דהרי מצד הנדר היה שייך הפרה על חלקו.

- לעיין בדברי הרמב"ן דבמת בו ביום מודי ב"ה דהאב חוזר ומיפר, ועי' בחי' רבי שמואל עמוד קמ.

- לעי' במח' הראשונים אם ב"ה קאי ארישא, עי' תוד"ה א"ר נתן בשם י"מ, ועי' ר"מ פי"א הי"ט ולח"מ בהי"ד, ובדברי הרא"ש שכ' דכיון דחלקו קיים אמרי' אגב וכו' היינו דלא בעי' לכח חדש ע"י הנתרוקנה אלא דכוחו הוגדל ורק זכיה חדשה ל"מ כה"ג דקליש לומר נתרוקנה, [ומ"מ בשמע אביה והפר לה הפרתו בטלה ול"א אגב], ועי' בחזו"א.

- ועי' ריטב"א ונמוק"י ובש"מ סוד"ה חוזר האב.

**ב]** **עי' בפי' הרא"ש בסוגיא** בביאור שני הברייתות בשני ההלכות שאומרים נתרוקנה לאב, ובשני הלכות שלא אומרים נתרוקנה לבעל, ופי' הרא"ש שונה מפי' הר"ן בכמה עניינים ויש בזה כמה יסודות חלוקים בדיני אב וארוס וכדלהלן: - ברא"ש מוכח במש"כ בד"ה שמע הבעל [קטע שני] דס"ד דדין נתרוקנה ה"ד בשמע האב בחיי הבעל והי' ראוי להפר נדר זה בצירוף, היינו דנתרוקנה הוא מזכותי השותפות וה"ד שכבר זכה האב בשמיעתו, ולכן ס"ד דמה שיש לו יותר זכות בנדר הוי סיבה לומר נתרוקנה, עוד מבואר ברא"ש דבהפר האב ומת הבעל כיון דהשותף מת בטל הפרתו דלא חזי לצירוף, - וחידוש זה לא ס"ל לר"ן, דלד' הר"ן מפורש דדוקא במת המיפר בטלה הפרתו, אבל במת השותף השני לא בטלה הפרתו של המיפר - .

**חילוק נוסף חזינן בכל דברי הרא"ש** שהדגיש דהקלישות לא בטלה אף שאינו ראוי לצירוף. וכ"ה בדברי הרא"ש סט. שכ' דבהיפר האב ומת דלב"ה אינו יורש דקליש הנדר ואף דבמת בטלה הפרתו כ' הרא"ש דמיד כשהפר האב קליש הרי דגם בבטל ההפרה נשאר הקלישות, אולם ברא"ש סח: כ' דבהיפר האב ומת אין הבעל מיפר דנתבטלה הפרת האב ומשמע דצריך להפר גם את חלק האב.

- ועי' בר"ן בכל הסוגיא מתחילת דבריו בד"ה ת"ש שכ' שם אע"פ שנתבטלה הפרתו וכו' משמע דבהיפר ומת בטל הפרתו למפרע וכמש"כ הרשב"א דאיגלאי מילתא דל"ה הפרה, ובהמשך הר"ן מפורש לשיטתו דגם הקלישות בטל, שהרי הר"ן כ' בד"ה שמע בעלה וז"ל אפ"ה מכי מיית ליה אב "קם ליה נדרה כדמעיקרא", הרי ברור בר"ן דבמת בטלה גם הקלישות, וכאילו לא היפר כלל, ודלא כרא"ש דהקלישות שהיה בשעת ההפרה נשאר גם במת, ולכאורה הביאור דהרא"ש ס"ל דבמת הביטול הוא מכאן ולהבא ולכן נשאר הקלישות, [אלא דיל"ע לרא"ש דממנ"פ אם נימא נתרוקנה שוב הגיע ההפרה לידי גמר, ואם לא נימא נתרוקנה שוב בטלה ההפרה ול"ה מיקלש, והדר שייך נתרוקנה וחוזר חלילה], ולר"ן הביטול הוא למפרע וממילא בטל גם הקלישות, עוד מבואר לר"ן כנ"ל דהפרת האב קיימת במת הבעל, ורק במת האב בטלה הפרתו וקם ליה נדרה כדמעיקרא ושייך זכיה דנתרוקנה, ועי' בקר"א ובשעורי הגרנ"ט ובחי' ר"ש.

- וי"ל דכל מחלוקות הר"ן והרא"ש לשיטתם, והיינו דלר"ן בעי' לצירוף להכי במת בטל למפרע, אבל לרא"ש נזכר שיגיע לגמר הפרה ולכן בטל מכאן ולהבא, ומה"ט לר"ן איכא נ"מ דרק במת המיפר בטל דאז החסרון בהפרה מצד עצמה דהפרתו אינה ראויה לצירוף משא"כ במת השני הוי חסרון היכי תימצי דליכא צירוף, אבל לרא"ש דבעי' הפרה שתגיע לגמר להכי ליכא נ"מ אם מת המיפר או השותף, אך מ"מ בטל רק מכאן ולהבא. ומה"ט י"ל דלרא"ש אליבא דב"ש כיון דאמרי' נתרוקנה הוי הפרה הבאה לידי גמר.

ובמש"כ ברא"ש ד"ה שמע אביה ולא הספיק הבעל לשמוע שכ' דכיון דלא נגמרה ההפרה בחיי האב נתבטלה גם הפרת האב, כ"מ גם בר"ן דבמת בטלה הפרתו וכנ"ל, אולם עי' בתוד"ה ה"ג וכן במפרש סח. ד"ה מת הבעל דס"ל דאף דמת לא בטלה הפרתו, ועי' ריטב"א ד"ה ואיכא למידק.

וע"ע ברמב"ן שי' מחודשת דלב"ה דאין האב מיפר דה"ד אחר יום שומעו הראשון אבל במיפר ביום שומעו הראשון יכול להפר ותלוי במיגז או מיקלש, ועי' בנמוק"י ובפי' רבינו אברהם מההר, ומש"כ בחי' רבי שמואל - וע"ע בשי' הרמב"ם פי"א הי"ט בסוגיא, ובמה שביארו בשעורי הגרנ"ט.

- וענין קליש טובא המוזכר בר"ן, נראה דלא ס"ל לרא"ש, ובעמקות נראה דהרא"ש לשיטתו לעיל בגדר מיקלש דמקליש החצי [כדכ' לעיל סז.] שוב ל"ש גדר הר"ן דמקליש טובא כיון דלרא"ש גם אם מיקלש הוי חצי באיכות וא"כ ל"ש ענין של מקליש טובא, ויתכן דגם מה דס"ל לרא"ש דבמת לא בטל הקלישות הוא ג"כ לשיטתו, והיינו דכיון דהקלישות הוי על חצי אמרי' דכבר נפעל על חצי הנדר ותו לא פקע ודוק.

ג] **שאלה בהקם**, עי' בדברי הרא"ש והר"ן דהקמה הוי כדין נדר להכי שייך שאלה, ובפי' רבינו אברהם מההר דהוי קיום הנדר ומחזק הנדר, ועי' בשו"ת הרא"ש כלל י סימן ג, ועי' לשון המאירי לעיל ח. מש"כ בדין הקמה דנעשה כנדר אלמנה וכו' [ויל"ע בדבריו אם הוי רק מניעת הפרה או חלות קיום נדר], ובמאירי להלן פו משמע דע"י ההקמה הוי כנדר שלו, ועי' מהר"ם מינץ סימן יח, וידוע יסוד האפיקי ים ח"א סי' יז דאיכא תרי דיני הקמה, הקמה מפורשת הוי חלות נדרה ושייך בו שאלה והקמה שבשתיקה ל"ש בו שאלה, וע"ע בקהל"י לפנינו, - [עי' חידושי הרי"ם גיטין לה: דבהקמה ע"ד רבים ל"מ שאלה כמו בנדר ע"ד רבים, ועי' גור אריה יהודה אישות סימן ב שדן לענין הקמה בשבת].

לדייק בר"ן "**ונשאל בו ביום"** וכ"ה בר"ן בפ' המדיר עא, ובתוס' שם וברשב"א לפנינו וריטב"א ונמוק"י ריש פירקין, ולכא' הכוונה דלאחר יום זה לא יהני השאלה שהרי שתק, וקשה דיהיה שאלה על הך שתיקה, ומוכח דעל שתיקה ל"מ שאלה דל"ה חלות נדר, [אמנם בר"ן בכתובות משמע דהשתיקה הוי כקיום ונתן אצבע בין שיניה, וע"כ דשתיקה מקיימת, אך מ"מ י"ל דל"ש בזה שאלה דל"ה חלות חיובי אלא ע"י שתיקה], ועי' קר"א ורש"ש דהטור בסימן רלד חולק וס"ל דגם בנשאל למחר יכול להפר ומשום דבשעה שהקים הוי כאיני יודע שיש מפירין דתנן להלן דיפר למחר עי"ש, וכ"כ בכס"מ פי"ג ה"כ בד' הרמב"ם, וברדב"ז שם כ' דל"ד לאיני יודע שיש מפירין משום דהכא יכול לישאל, ובר"ן להלן פז: ד"ה יפר כ' דבאינו יודע שיש מפירין ל"ק ביה יום שמעו, (ועי' תוס' כתובות עא: ובר"ן שם לשיטתו, ואפיקי ים ח"א סי"ז ובהערת הש"נ בשם השו"מ). ועי' בתורא"ש כאן חידוש גדול דהיום שומעו מצטרף משעת הנדר לזמן שלאחר השאלה, [ובביאור מח' הר"ן והטור עי' חי' רבי שמואל סימן יח, וי"ל עוד דהר"ן ס"ל דכיון דמעיקרא היה יכול להפר והוא הקים א"כ אינו נחשב דביום שומעו לא היה יכול להיפר דל"ה "כל" היום שומעו, וזהו שהזכיר הר"ן יום שומעו, אבל הטור ס"ל דמ"מ דומה לא"י שיש להפר דל"ח הקמה דל"ה שתיקה המקיימת כלשון הרא"ש להלן בסוגיא עט]. ועי' ברע"א בשו"ע שם מט דבהיפר בו ביום שהקים ואחר כמה ימים נשאל על ההיקם חל למפרע.

[ובדין יום שומעו, דדעת הר"מ דבעי' יום שומעו אחד לאב והארוס, דחשיב כהפרה אחת, ובפי' רבינו אברהם מן ההר כ' דבר חדש בד' הר"מ דהוא משום דמיקלש קליש וחשיב הפרה אחת, אבל למ"ד מיגז גאיז חשיב כב' הפרות ול"ב יום שומעו אחד, והרמב"ן הרגיש בסברא זו שכ' להדגיש לחלוק על הר"מ דאפי' אם מיקלש קליש ל"ב יום שומעו אחד].

ועי' בש"מ פי' חדש דשאלה בהיקם היינו כגון שקיים א' בנערה המאורסה והשני נשאל לחכם על הנדר [ודין זה נמצא גם במרדכי גיטין פ"ד הובא בשו"ע דלאחר הקמה לא מהני שאלת חכם, אמנם לשון הש"מ מבואר דל"ש לדין המרדכי, שהרי לא כ' הספק בנשאל בעל הנדר, אלא בנערה המאורסה והקים האב, ונשאל הארוס עי"ש היטב לשונם שכ' דל"ה שאלה מעליא, ודבריהם דומים לדברי הקרי"ס דבמאורסה ל"ש שאלה של אחד כיון דל"ה שאלה מעליא, וי"ל עוד דהספק בנערה דבזה ההקמה היא רק ביטול זכות הפרה ולהכי מבע"ל דיהני שאלת חכם וכדברי הרמ"א בשם המהרי"ק].

ועי' במפרש שכ' פי' חדש בספק דשאלה בהקם דהיינו דהשאלה מועלת כהפרה, והמפרש לשיטתו כ' סברא זו לעיל סז. כגון שהקים ונשאל מהו דתימא וכו' דהשאלה תיהני להפרה, [וכ"ה במאירי שם ובפי' ראמ"ה שם בשם רש"י, וי"ל דלהכי בסוגין מסקי' דל"ה כהפרה, והתם מבע"ל, כיון דמיירי במאורסה דהשותף היפר, ונמצא דבהפרת נדר זה איכא לשון הפרה, להכי ס"ד דכה"ג מהני לדידיה דהשאלה על ההקמה תהא כהפרה, וקמ"ל עד שיהיו שניהם מפירין דבעי' לשון הפרה ע"י שניהם ודוק].

ד] **שאלה בהפר**. בש"מ בשם הרי"ץ הרגישו דל"ש שאלה כיון דליכא לנדר, וכ"ה בפי' רבינו אברהם מההר, ועי"ש בש"מ פי' חדש על שאלה בהפר דהיינו דהפר אחד מהם והשני לא הפר אלא נשאל לחכם, והמאירי דחה פי' זה. ובעיקר הערת הש"מ דליכא לנדר ול"ש הפרה, נראה מכאן ראיה לחידוש דבהפרה ל"ה עקירת הנדר, דהנדר ה"נ קיים, ורק דהוי הפרה על איסורי הנדר, וכמש"כ בחי' הגר"ח בכ"י הובא בברכ"ש החדש, ושפיר ניחא הא דס"ד דשייך שאלה בהפרה. [וי"ל עוד דספק הגמ' בהפרת נערה המאורסה דבזה הפרת אחד הוי מיקלש אבל הנדר קיים ובזה ס"ד דיהני שאלה]. ועי' בקרי"ס פי"ב שכ' דאין מועיל הקמה אחר הפרה דכי כתי' קראי דהקמה לאחר נדר שלה הוא דכתי' ולא אחר הפרה, וצ"ב דתיפ"ל דבהיפר ליכא לנדר. ולכאורה י"ל עוד דספק הגמ' דשייך שאלה רק על חלות של עשייה שאוסר או מתחייב כתרו"מ וכו' אבל בהפר דל"ה דיבור שאוסר ל"ש שאלה, מיהו חזינן דהפרה אית ליה דין הפלאה עי' או"ש פי"ב מנדרים הי"ד דקטן מופלא הס"ל אם היה לו אישות ה"נ כמו דאיתא בדין נדר ישנו גם בדין הפרת נדרים.

- ולשון הר"מ בפי"ג ה"כ שכ' דאין נשאלין על הפרה "בכדי שיחזור ויקיים" וצ"ב דאם מהני שאלה היינו כדי שיחזור הנדר ככל נדר, וכי זו בלבד דבעי' שאלה כדי שיקיים, ולשונו של הר"מ משמע דיצטרכו הקמה מיד שיהיה נדר וכאילו נראה דצריך לעשות הקמה בכדי שהנדר ישאר, ואולי כוונת הר"מ עפי"מ שנתבאר בשעורים דבנדר אשה איכא דין הפרה והקמה באב ובבעל וכל שלא הפירו נקרא נדר מקויים, וא"כ ע"י שאלה על ההפרה נעשה נדר מקויים, ולולי דמסתפינא נראה להגיה בר"מ כדי שיתקיים או כדי שיקויים, היינו דע"י שנשאל על ההפרה "ממילא" הנדר מקויים. [ואולי יש לחדש דכוונת הר"מ לשיטתו דאין הפרה אחר הפרה, א"כ בנשאל דהוי מכאן להבא ולמפרע חשיב הפרה לענין דאין הפרה אחר הפרה וזהו שהדגיש הר"מ דמהני הפרה כדי שיקיימו אבל הפרה שנית ל"מ].

ובעיקר הא דמהני שאלה בהקמה מוכח דהקמה לא חלה בטעות והוי חלות דידיה, דאי לאו הכי ל"ש שאלה, [ע"ד דוגמ' שמצינו דאין שאלה בקדושת תמורה כיון דל"ה חלות דידיה ואכ"מ], ובהא דל"מ שאלה על הקמה שבשתיקה, י"ל דשתיקה הוי כהקמה אף אם הוי שתיקה בטעות ולהכי ל"ש בזה שאלה.

**נשאל על ההקמה ראשונה**, לעי' בהערת הקר"א ד"ה קיים דאיך שייך חרטה מהקמה ראשונה ולא משניה וכו', ובדמיון הגמ' לשבועה על שבועה צ"ב להנך דס"ל דהוי מעשה שבועה ורק אינו לוקה, ועי' בקר"א ובשלמי נדרים.

- ולא תיחול הקמה אא"כ חלה הפרה. עי' בר"ן דהוי תנאי, ועי' לשון הר"מ פי"ג הכ"ב וברדב"ז דהוי קביעות זמן להקמה אחר ההפרה אבל ל"ה תנאי, ובשו"ע סימן רלד סעיף ל' נפסק דאין שליח בהקמה וא"כ ליתא בתנאי, ועי' רע"א שו"ת קמא סי' מח ד"ה ובההוא.

- עוד בדין הפרה עי' קרי"ס פ"ב משבועות דגם בהפרה בעי' פיו ולבו שוים.

בס"ד **מראה מקומות והערות סט: - עא.**

**דף סט:**

א] **בפשיטות הגמ' מתפוס לשון ראשון**, לעי' בר"ן וברא"ש, וברא"ש משמע דעל הקמה יותר סיבה לחול [וצ"ב דהא איכא לתנאי וכד' הר"ן], ועי' ברא"ש בשם הרא"ם ב' פי' בסוגיא, ולפי' השני חלו שניהם [וזה צ"ע דהא הקמה ודאי לא חלה כיון דהתנה וכנ"ל, ועי' קר"א], ולא ידעי' וכו' ודומה להגמ' להלן בהקמה והפרה בב"א, ועי' בפי' הרא"ש שם ואזיל לשיטתו. - ועי' בהערת הרע"א דמאי פשיטות מר' יוסי הא פליג על ר"מ רק דתמורת "תמורת" ל"ה לישנא יתירא וטעי, אבל הכא בלא"ה ליכא לישנא יתירא, ונראה דלר"ן ניחא דמשמע דהלישנא יתירא בעי' רק בתמורה כיון דשייכא בב"א ב' הקדושות ודוק. - ועי' בתוס' ב"מ קב: דהיכא שדבריו סותרים זא"ז מספקא לר' יוסי אי תפוס לשון ראשון או אחרון. - וע"ע בקר"א מה שהעיר על פי' הרא"ש בסוגיא.

**קיים ומופר בב"א**, בשיטת הר"מ פי"ג הכ"ב דההקמה חלה, עיין בדברי הגר"ח בספרו שם שביאר דאחר הקמה דא"י להפר הוא מעיקר דין ההקמה אבל הא דא"י לקיים אחר הפרה הוי חסרון בהיכי תימצי וכו' וכל שאינו שייך רק אם החלות מונעת את החלות השניה, [אך עיין מש"כ בגליונות החזו"א שם, ונקט דגם הפרה הוי סתירה להקמה, ויש להעיר בנ"ד דהרי בנערה המאורסה גם אחרי הפרת אחד איכא לנדר כ"ז שהשני לא היפר, דהא הוי דין הפרה משותפת, מיהו י"ל דחלקו בנדר כבר הופר ול"ש בו הקמה, ואכן הקר"א לעיל סט. ד"ה ויש דן בגוונא דהבעל אמר דמיפר חלקו ומקיים חלק האב], וע"ע בחידוש האור שמח על הר"מ שם לענין הקמה בלב, דכיון דהקמה חלה בלב קדמה ההקמה להפרה, [וצ"ב דגם בלב סותר להפרה ומ"ש לומר דהקמה תחול בלב הא הוי סתירה להקמה], וע"ע בתרוץ השלמי נדרים דכיון דשתיקה הוי קיום ל"ש דינא דכל שאינו עיש"ה. ועי' בט"ז רלד סקל"ח דההקמה חלה כיון שהקדים ההקמה להפרה, וע"ע בדב"א סי' טז מילואים א אות ד. [ודברי המחנ"א נדרים סי' לח שתי' דמשכח"ל בזא"ז בקיים ליכי שעה ומיפר שעה צ"ע דבאותו זמן לא משכח"ל הקמה והפרה].

- **בדין כל שאינו** וכו' נחלקו אם בלי דינא דרבה היה חל אחד מהם או דחלו שניהם, דבתוס' זבחים ל וגיטין מב וריטב"א קדושין נ מבואר גבי מקדש ב' אחיות דאחת היתה מקודשת, אך ברשב"א ותורא"ש בקדושין שם מבואר דשתיהם היו מקודשות, והתוס' זבחים שם כ' סברא דהי מינהו מפקת.

- לעי' בשו"ע סימן רלד סכ"ב בדין הקמה בטעות ובהגר"א שם סקנ"א. ולפ"ז אם הקמה חלה בטעות ל"ש דין כל שאינו בהקמה לפימש"כ תוס' בכורות ט. דבמידי דאתי ממילא כמעשר בהמה ובכור ל"א כל שאינו, [וצע"ג דאם הקמה חלה בטעות איך מהני שאלה בהקמה וכמו שהק' האו"ש]. אך עי' תוס' רי"ד קדושין נא דגם בחלות דממילא אמרי' כל שאינו עי' שם בקושייתו בדין אין אחע"א. - ועי' בהגהות פורת יוסף שהק' דרבה גופי' מבע"ל ואיהו אמר לדינא דכל שאינו וכו', וצ"ל דרבה מבע"ל דבהקמה ל"ש דינא דכל שאינו מהטעמים הנ"ל. - ברא"ש מבואר בבעית הגמ' של הקמה והפרה דנימא תפוס לשון ראשון, וצ"ב דלכא' הספק דלא יחול כלל, ועי' בקר"א.

[ויל"ע לדברי הגר"ח הנ"ל, דהרי הגם לענין תמורה באמר עולה ושלמים מה שאינו בב"א הוא מחסרון היכי תימצי דבקדוש לעולה אינו שלו ותו אינו יכול להקדישו לשלמים כדכ' רש"י בפ' בחוקותי, אכן באחיעזר חיור"ד סימן כה הוכיח מבכורות נג דהוי גזה"כ וגם היכא דהוי בעלים כמו בקק"ל לריה"ג אינו יכול לשנותו לקדושה אחרת, הרי דהוי דין בחלות הקדושה דאינו חל על קדושה אחרת וא"ש].

**דף ע.**

ב] **הפרה שיחול למחר**, עי' ברע"א בתש' קמד דל"ש הפרה לאח"ז דכלתה ההפרה, ועי"ש במה שדן להוכיח מהסוגיא אם מהני, [דבגמ' י"ל דהפרה למחר היינו דמיפר את האיסור אכילה של מחר, וכ"ה לשון המאירי "שהוא מיפר עכשו לצורך מחר"], ועי' בר"מ פי"ג הכ"ב שפסק דאינו מופר שהרי קיימו היום ולמחר אינו יכול להפר ועי"ש בכס"מ, ועי' טור בסי' רלד שהביא מהר"מ דאינו מופר, ועי' בשו"ע סימן רלד סמ"ו ב' השיטות ובט"ז ונקה"כ שם, ובהגר"א שם. - ובר"ן עג. ד"ה סבר מתבאר דבמופר למחר אינו יכול לחזור קודם שחלה ההפרה. וברא"ש הלשון בתחילת הסוגיא "**דהתחיל ההפרה מהיום**" כיון דלא אמר קים ליה מהיום, ובחי' הגאון רבי זלמן סנדר זצ"ל כ' דהתחיל ההפרה היום היינו דכוונתו דברגע האחרון של היום יתחיל ההפרה כדי שלמחר יהא מוקם, וזה הפי' מופר לך למחר. - ועי' בש"מ בשם הרא"ם דבלמחר ל"ה ביום שומעו. - וברמב"ן בפי"א דף כו: כ' דבגוונא דאמר מופר לך לאחר שעה כמאן דקיימה בתוך שעה, ובגמ' לא הובא האי גוונא באמר כן להדי', ובתורא"ש מבואר דבכה"ג הוי הפרה לאחר שעה ולא הוי קיום על קודם, ובריטב"א לעיל כט מבואר דבקיים לך היום ומופר לאחר שעה כה"ג ל"א כיון דקיימו קיימו.

- **א"ד הא לא אמר**. עי' בפי' הרא"ש דל"א מכלל לאו וכו', ויל"ע דבסוגיא בפ"ק תלינן לגבי חלות נדר במכלל לאו כו' דתליא במח' ר"מ ורבנן, ואילו הרא"ש לא הזכיר ד"ז, ומשמע דהכא עדיף או גרע ודוק. – ועי' בהערת הרש"ש בסוגיא דיהני מדין הקמה בלב. - **הקמה לשעה** כיון דקיימא קיימא עיין בריטב"א וברא"ש דהוי מטעם כיון דפסקה וכו', ועי' בדברי הריטב"א לעיל כט: בסוגיא דבר פדא דבתחילת דבריו ר"ל דהפי' בגמ' כאן דאם הקמה חלה לא פקע כמו קדושה דלא פקע בכדי, אלא שדחה זה דהכא הכוונה דביטל לעצמו זכות הפרה ודוק. - ובריטב"א לפנינו משמע דהוי חלות דין הקמה דלא פקע, [ויש לדון דמה דמהני ההקמה לעולם הוי מדין הקמה שבשתיקה ול"מ על זה שאלה וכו']. והנה בר"ן מבואר דהספק הראשון הוא גם באמר להדי' קיים ליכי היום ומופר למחר, ודלא כרא"ש שפי' דהספק אם על הקמה אמרי מכלל וכו' וברא"ש מבואר דעל הקמה איכא יותר סברא דל"א מכלל - וע"ע בתוס' רי"ד פי' מחודש בסוגיא. - **ושמע בעלה ואמר ואני** וכו', עי' באו"ש פי"ג מנדרים הי"ב שהסתפק בגוונא דנשאל על נזירותו אם חשיב שאלה אף על ההקמה ודוק.

**ג] מתני' ע**. לעי' בקושית הבית מאיר בשו"ע על שי' הרמב"ם דס"ל דאב מיפר כל נדרי בתו [ודלא כר"ן לעיל סז. דמיפר רק עינוי נפש ובינו לבינה], דליתני דלענין זה יפה כח האב וכו', ועד"ז הק' הרש"ש בכתובות מו: על המשנה שם, אכן לפי"מ שהבאנו בריש פירקין את דברי המאירי דבארוסה מודה הר"מ דגם האב אינו מיפר אלא עי"נ [ונתבארו דבריו בשיעור כללי לעיל שם בב' דרכים אם משום דל"ל לאב שותף להפרה, או משום דגם ארוסין הוי יציאה מרשות האב לנדרים], שפיר ניחא קו' הבית מאיר, [וכן ניחא לשי' רבינו יחיאל בטור דבנתרוקנה לאב מיפר רק נדרי עי"נ].

**גמ' מ"ט** וכו', ברא"ש ובר"ן משמע דבעי' למיעוט דלא נילף בעל מאב לדין נתרוקנה, דבנעוריה מקרי בית האב, ועי' בקו' הקר"א דחזינן עוד חילוקים בין בעל לאב ולא ילפי' אהדדי, ובתוס' רי"ד משמע דהתי' דליכא ילפו' לומר דיהיה נתרוקנה לבעל, היינו דהסברא היא דל"א נתרוקנה לבעל, כיון דהאב הוא עיקר הבעלים, והרא"ש הדגיש דסד"א דכיון דיצאה כבר מרשות האב באירוסין להכי לא נימא נתרוקנה לאב, ותלוי במש"נ בריש פירקין במח' הראשונים [תלמיד רשב"א קדושין ד. וריטב"א כתובות לט.] אם אירוסין הוי יציאה מרשות אב לנדרי בתו. – - - ובעיקר הגמ' לכאורה מהיכי תיתי למילף בעל מאב, וצ"ל דדין נתרוקנה הוא מזכותי השותפות דכשאחד מת השני מקבל את כל הרשות, ולהכי סד"א דה"נ בבעל.

עי' בקו' הקר"א דלהך סלקא דעתך דאמרי' דין נתרוקנה מרשות אב לבעל, ל"ל קרא דבית אשה נדרה דבניסת הבעל מיפר תיפ"ל דכיון דיצאה מרשות אב ע"י הנשואין ממילא אמרי' נתרוקנה לרשות הבעל, ותי' לפי"מ שביאר בסוגיא לעיל דבלא היפר האב לא היה ס"ד דנימא נתרוקנה לבעל, והנה כל הקו' שייכת לר"ן סז דמשנשאת אין לאביה רשות בה הוי מסברא, אבל לרא"ש שם הרי דבר זה נלמד מהא דבית אשה נדרה דמיניה ילפי' דבנשאת יצאה מרשות אב וכרש"י בקדושין יח:. ובעיקר קו' הקר"א י"ל דבר"ן לעיל סז. ובכ"ד הדגיש בדין נתרוקנה דהאב בא מכוחו, והיינו דכח ההפרה נתרוקנה, ובזה י"ל דבנשאת בנדר שאחר הנשואין ל"ש נתרוקנה דהא האב לא זכה בה כלל, ורק לרא"ש שכ' לעיל דנתרוקנה היינו כמריק שק וכו' דהיינו דהוי נתרוקנה ברשות של בעלות הבת וכו' ובזה י"ל דגם בנדר שאחרי הנשואין שייך נתרוקנה. [אלא דבעיקר הקו' נראה פשוט כמש"נ בשיעורים דבדין נתרוקנה היינו דהאב יורש חלקו של בעל, וה"נ בסלקא דעתך הבעל מקבל כח האב, אבל לאחר הרבוי דבעל מיפר משניסת, היינו דהבעל מיפר מכח רשותו העצמית].

**דף ע:**

**אי בלא נראו לארוס מבנעוריה**, בר"ן מבואר דנראו היינו ששמע ואף דקי|ל דבעל מיפר בלא שמיעה מ"מ יש בעלות ע"י שמיעת הנדר, ועי' בש"מ מהרי"ץ דנראו להפרתו, ועי' להלן עא. - ויש לדקדק בדברי הראשונים אם בעי' לזה לדינא דנתרוקנה. דבריטב"א מפורש דלא בעינן וכ"נ בר"ן, ובלשון הרמב"ם, ודלא כדמשמע ברא"ש דהוי מדין נתרוקנה, וכפיה"נ תליא אם האירוסין הוי יציאה מרשות האב, והרא"ש כ' לעיל דהוי יציאה להכי מפרש דבעי' לנתרוקנה, ולהנך דלא בעי' לנתרוקנה כל שכן היכא דהוי נדרים חדשים שלאחר מיתת הארוס דל"ב לנתרוקנה דבזה א"צ לכח הבעל דהרי בלא"ה לא היה לארוס כח בהם, ומדברי הר"ן להלן עה. נראה דבלא נראו לארוס אף דלא בעי' לנתרוקנה מ"מ מהני בזה נתרוקנה כשיש נ"מ, משא"כ בנדרים חדשים ל"ש נתרוקנה כלל, וכ"נ ברשב"א להלן שכ' דאפי' שלא נראו לארוס שייך ארוס בהם, והוכיח דהרי אם היפר האב ולא הספיק וכו' דנתרוקנה אלמא שיש זכות לבעל גם באותם נדרים להורישן כו'.

**שקדשה כשהיא נערה ובגרה**, ולכאורה אם יש נתרוקנה לבעל ה"נ בקדשה כשהיא בגרה, וצ"ל דבקדשה כשהיא בוגרת לא היה הנדר ברשות אב, ולא היה נדר של רשות משותפת כלל, ובזה ליכא ס"ד דיהיה נתרוקנה. [ומ"מ הנדרים היו קודם הבגרות והאב כבר קיבל זכות בנדר ובזה סד"א דיש נתרוקנה, משא"כ בנדרה אחר שבגרה]. - בוגרת והגעת זמן, עי' בקר"א בדיוקו מהר"ן ובהגא"ש כתובות נז. בנתקדשה כשהיא נערה והגיע זמן אם הבעל מיפר לבדו, דהגא"ש בשם ר"ת הביא דמיפר עי"ש. – ועי' פי' המחודש של תוס' רי"ד גבי בוגרת דהארוס מיפר לבדו בלי הגע"ז.

**דף עא.**

ד] **אביה ובעל האחרון מפירין נדריה**, עיין בר"ן לעיל ע: סוד"ה ומהדרינן דמבואר דבנתארסה לשני אביה ובעלה האחרון מפירין נדריה דלא דמי לקודמי הויה ראשונה, ול"ה מדין נתרוקנה, דהרי ע"כ כוונת הר"ן שם לומר דאף דבנדרים שנראו לארוס בעי' לנתרוקנה, מיהו באיכא ארוס שני אינו מדין נתרוקנה אלא דהארוס השני כרעיה דראשון וכמש"כ הר"ן לפנינו, [והיינו דהוי הגבלה בזכות נתרוקנה של האב דאם יש ארוס שני בטל דין נתרוקנה לאב, דאין בכח הארוס לתת כוחו לאב כיון דאיכא כבר ארוס שני, ואם היה דין נתרוקנה ל"ש דין ארוס השני דהא הוי של אב], והר"ן כ' שם הטעם דל"ה דומיא דקודמי הויה שניה וכו' וצ"ע דבגמ' מרבי' מקרא דעליה, אכן פשוט דהם ב' דינים דהר"ן אתי לומר הטעם דל"ה לגמרי של האב מדין נתרוקנה, ובזה כ' דכיון דאיכא ארוס שני ל"ה דומיא דקודמי הויה ראשונה וכו', והגמ' דמביא הקרא דעליה היינו לרבות דיש זכות לארוס שני ועומד במקום ארוס הראשון, וכדברי הר"ן מפורש בנמוק"י במתני' לפנינו, וכן בש"מ בשם רנב"י דבאיכא ארוס שני ל"ה מדין נתרוקנה.

בר"ן ד"ה נדרה דארוס מפר בקודמין וכו', ולמסק' דארוס שני זוכה גם בנראו לארוס ראשון, ע"כ החידוש דארוס שני כרעיה דראשון כמש"כ הר"ן להלן, - לדקדק מח' הר"ן והרא"ש בארוס שני אם זוכה בנדר דמיקלש מטעם דהוי ככרעי' דראשון כמש"כ הר"ן וכמבואר לעיל, או דבעי' לדין נתרוקנה כמבואר בדברי הרא"ש בכ"ד בסוגיא דהוי נתרוקנה לאב ומכוחו זוכה הארוס שני, ועי' בר"מ פי"א הי"ט ולח"מ ומש"כ לעיל.

**נדרים שנראו לארוס**, בר"ן בכ"ד פי' דהיינו שמיעת הארוס, [וצ"ע להלכה דשמיעה לא מעכבת, וי"ל עפי"ד הב"ח והש"ך דבארוס דמיפר בקודמין לכ"ע שמיעה מעכבת, ויבואר אי"ה בסוגיא להלן עב:], ועי' לח"מ פי"א הי"ט דנראו ולא נראו היינו אם נדרה בחיי הארוס, ועי' בש"מ ע: בשם הרי"ץ דנראו היינו שבא לכלל הפרה שהותחל בחיי הבעל בהפרת בעל, וכ' דכ"ה דעת הרמב"ם, וכ"ה במאירי.

בר"ן ד"ה דלמא דבנדרים שנראו ארוס אחרון כמאן דליתא ומיפר אב, עי' בקר"א שהק' לשיטת הר"מ דאב מיפר כל הנדרים דבתו, ובארוסה הארוס מיפר רק עי"נ, נימא דבאינו עי"נ האב מיפר לחודיה. [וי"ל דכ"ד הר"ן דכה"ג האב מיפר לחודיה יהיה מדין נתרוקנה, היינו דכה"ג דאין הארוס שני מיפר, כיון דאין בכוחו להפר זוכה האב בהפרתו מדין נתרוקנה, וזה ל"ש הכא דליכא נתרוקנה].

ובעיקר ספק הר"ן בלא נראו לארוס אם אב מיפר לחודיה, הביא בר"ן ב' שיטות, ותליא אם האב כוחו גדול יותר מהארוס וכריטב"א ריש פירקין דהארוס כסניף לאב וכו', וכן בר"ן להלן עה גבי יבם, וע"ע באו"ש פי"ב כעין זה גבי ארוסת חרש דאינו מיפר אם האב מיפר לחודיה. אכן בדברי הר"ן כאן הספק הוא יותר, והיינו דבמת הבעל ונתארסה אמנם נעשית לנערה מאורסה שדינה בנדר לרשות הפרה משותפת, אבל בפועל אי לאו קרא אין הארוס השני יכול להפר, וא"כ יש מקום לומר דנימא נתרוקנה לאב ויפר לבדו, וע"ע בקר"א שהק' דהרי בגמ' מוכח בדברי בית שמאי בסיפא דבהיפר הבעל בליכא ארוס אחרון משום דמיגז והאב לחודיה מיפר, [וצ"ל דלב"ש דהטעם דהסתלק ליה הארוס השני וכמאן דליתיה וממילא יש דין נתרוקנה לאב ודוק]. - לעי' בר"מ פי"א הי"ד ולח"מ בהי"א שם. - ברמב"ן נראה פי' חדש בסוגיא ומתאים לדברי הרמב"ן בפי' בדברי בית הלל לעיל סט. עי"ש.

**ויש לדקדק דהר"ן והרא"ש בכל הסוגיא מחולקים**, דלפי' הרא"ש מבואר דזכית הארוס השני היא ע"י נתרוקנה לאב וממילא זוכה הארוס השני דהוי שותף לאב, אמנם לר"ן לפנינו וכן במש"כ לעיל ע: ומיהו דוקא בשלא נתארסה וכו' מפורש דבמקום ארוס שני ליכא כלל דין נתרוקנה, דאדרבא אם הי' נתרוקנה האב במקום ארוס ראשון ול"ש לזכיה לארוס שני, וכמש"נ לעיל בדברי הר"ן שם, וכן מפורש בנמוק"י כג מדפי הרי"ף דכל היכא וכו' ל"א מת הבעל נתרוקנה וכו' [מיהו י"ל דגם לר"ן ה"ד כשהארוס השני יכול להפר אבל באינו יכול להפר יש נתרוקנה לאב, וזהו ספק הר"ן אם האב יכול להפר לבד, דאמרי' נתרוקנה וכו', וניחא קו' הקר"א על הר"ן מנדרים שאינם עי"נ ודוק]. ולפי' הרא"ש בסוגיא גם בארוס יש חסרון דמיקלש אלא דאמרי' אגב וכו', היינו דארוס אחרון ל"ה זכיה חדשה אלא דהוי מכח אב ולהכי ל"ש חסרון דמיקלש. [והא דלרא"ש בעי בארוס שני לדין נתרוקנה י"ל דהרי כח הארוס הוא בשותפות עם אב ולהכי מהני בקודמין, וא"כ לרא"ש דס"ל דאירוסין הוי יציאה מרשות אב, א"כ בלי נתרוקנה אין לאב כח הפרה בשביל להיות שותף עם הארוס, וכח הארוס הוא רק בשותפות עם האב, ואם אין לאב כח אין גם כח הפרה לארוס להכי בעי לדין נתרוקנה שעי"ז נכנסה לרשות אב וממילא שפיר שייך שותפות, אבל הר"ן חידש דארוס שני הוי כרעיה דראשון וא"כ ל"ה שותפות חדשה, שהרי הר"ן כ' דמש"ה ליכא חסרון דמיקלש, וע"כ דהוי המשך השותפות הקודמת, ולהכי ס"ל לר"ן דלא בעי' לדין נתרוקנה]. - ועי' בחזו"א סימן קלו -ד בגדר ארוס שני.

- באו"ש פי"ג ה"כ כ' דהארוס השני כראשון לגבי דין יום שומעו ול"ד לנתרוקנה גבי אב, וע"ע ברש"ש שעמד בזה. ובאו"ש שם כ' דבפי' הרא"ש מוכח דהאב א"צ ביום שמועה דבעל אלא ביום שמועתו, וחלוק האב מארוס שני דנתרוקנה לאב הוי כח אב משא"כ בארוס שני, ובתוס' הנדפס מכ"י [בש"ס ווגשל] הובא חידוש גדול מהר' יונה דגם בנתרוקנה לאב יום שמוע הוא כארוס הראשון עיש"ה, ולא נמצא כשיטה זו בשאר ראשונים. [ולכא' צ"ע דמפורש בגמ' סח איפכא בשמע ושתק וכו' ומשמע דבהיפר ביום שלאחריו מהני אף דעבר יום שומעו של הארוס, ודלא כר' יונה, וצ"ל דהתם מיירי בשמע והיפר וא"כ אף דל"מ מ"מ א"א לומר דהוי נדר מקויים].

בר"ן ד"ה שמע אביה מש"ה קתני בו ביום וכו' עי' בדרישה רלד סוף אות ב דטעם הר"ן ה"ד לב"ש, אבל לב"ה כיון דהאב אינו מיפר לא עבר יום שומעו, ובר"ן סט. ד"ה אבל כתב לב"ה דבעי' בו ביום, ועי' בחזו"א קלו אות ה.

* קו' גדולה **יש להעיר** דאיך יפר הארוס השני הרי לגביו יהיה חסרון דקודמין, דבשלמא בכל ארוס דמיפר בקודמין הוא מכח האב דנגרר אחרי האב, אבל הכא דהאב עצמו בעי לקבל כח מהארוס הראשון והיינו ע"י נתרוקנה, ובזה יקשה בתרתי חדא דהרי ל"ש לומר נתרוקנה לאב כיון דאיכא ארוס שני שיש לו דין שותף בנדרי נערה המאורסה, ועוד דכיון דהנדר קליש ע"י הפרת האב תו ליכא נתרוקנה, והרגיש בקו' זו החזו"א, ומוכח דלענין הרשות יש נתרוקנה ורק אין לו דין מיפר לחודיה, וע"ע שם בחזו"א אם כח הארוס השני מהראשון או מהאב, ונראה לחדש דבמיקלש ל"מ להופכו להפרת אב גרידא, אבל לארוס דהוי הפרת שותפות ליכא חיסרון דמיקלש.

**אביה ובעלה אחרון** כו' אין להק' דליסגי דהאב מיפר חלקו של בעל ואמאי חוזר ומיפר חלקו דהא חלקו לא בטל במיתת ארוס, דנראה דכדי שיהא צירוף להפרת ארוס השני ל"מ הפרת האב כיון דאז הארוס לא היה שותף ודוק.

בס"ד **מראה מקומות והערות עא: - עג.**

**דף עא:**

א] **ולא מיגז גייז**, לשון הגמ' דנקט דלא מיגז ול"א להדי' דמיקלש כדאמרי' לעיל סט. מבואר היטב עפ"י הר"ן דעיקר החידוש דב"ה דל"א מיגז שיהא מעשה שלו נגמר ואסתלק וכו', [ובתוספות הנדפס מכ"י בש"ס החדש עמדו על קושיא זו ותי' באופ"א], ובמש"כ הר"ן ונהי דכי מת ארוס בטלה לה הפרה וכו' מבואר בר"ן להדי' דאף דבמת בטל המיקלש כמש"כ הר"ן לעיל סח:, מ"מ בטל רק מכאן ולהבא ולא למפרע [ודלא כדמשמע בר"ן לעיל סח. סוף ע"א, וכן לעיל סח: דבטל למפרע], דאם בטל למפרע מעולם לא היפר ולא הסתלק כלל. - ומש"כ הר"ן דבמיגז דגמר כוחו והיפר להכי איסתלק ול"ש ארוס שני, מתאים לר"ן לשיטתו לעיל דהשני כרעא דראשון ול"ש זכיית ארוס שני להמשיך כח הארוס הראשון. - בהמשך הר"ן בשם התוס' שכ' "**להורישו לארוס אחרון בהדי אב**" היינו דהוי ירושה לארוס בהדי אב, ומתאים לשי' הרא"ש לפנינו, ודלא כשיטת הר"ן דבמקום ארוס אחרון ליכא נתרוקנה לאב וכנ"ל.

**איבע"ל גירושין כשתיקה** וכו', עי' הערת הרש"ש דאמאי הוי כשתיקה נימא דמה דלא היפר הוא משום דבלא"ה צריך לאב והאב מיפר לבדו אחר הגירושין, [וצ"ל דמ"מ כיון דלא היפר ואין דעתו לכך שוב הוי כהקמה, ועי' יסוד האפיקי ים בסי"ז הובא להלן בתרי דיני הקמה]. ואף דבגירשה אין לו כח הפרה דהא ל"ה בעל, ואיך נחשב לשתיקה, ומוכרח דמ"מ כיון דעבר היום איבד זכות הפרתו.

- **בגירשה ואהדרה** לעי' היטב בדברי הר"ן ומש"כ הרש"ש בדבריו, וכן בדברי הרא"ש שכ' דבלא אהדרה הומ"ל דאי כשתיקה נתרוקנה רשות לאב ויוכל להפר, ובר"ן לא הזכיר נ"מ זו. ומבואר ברא"ש וכ"ה ברשב"א ומאירי דגם בנתגרשה נתרוקנה רשות לאב, ומצינו שיטה מחודשת דבנתגרשה ל"א נתרוקנה, ראה בפסקי הרי"ד וכ"ה בתוס' כ"י בש"ס החדש ונתכוין לזה במעשה רוקח על הר"מ נדרים פי"א הי"ז, ובזה מיושב קו' הרש"ש בסוגיא דאמאי גרושין כהקמה הרי יכול האב להפר אח"כ לבדו, והדברים מחודשים וצ"ב.

- **גירושין כהקמה**. ומסתבר דלא יהני על הקמה זו שאלה כיון דל"ה הקמה חיובית דהוי חלות נדרה, אלא כגדר הקמה בלב וכו', אולם בש"מ נראה פי' חדש דבגירשה כיון דהוי מחמת קטטה רוצה בקיום הנדר וכו' ומשמע דהוי כהקמה חיובית בנדר. - עי' בפי' הרא"ש ומשה"ק מהירושלמי דמבע"ל בנשתתק וחזר לדיבורו וכו' אם שעות שא"ר להיפר מן המנין, ולפי' הרא"ש הוי מח' הבבלי והירושלמי, ולדעת הבבלי אף דל"ה שתיקה המקיימת מ"מ עבר זמן הפרה, ולירושלמי כיון דאיכא שעות שא"ר לא חשיב שעבר היום, והנה במתני' קתני באיני יודע שיש לו מפירין דיכול להפר הרי דבאונס לא חשיב הקמה, [וצ"ל דהכא דהוי "שעות" שאינו ראוי למנין, היינו דיום שמוע בעבר כל היום בטל זכותו והוי קיום ובלא ידע שיש לו מפירין ל"ה יום שראוי להפרה], ובטור סימן רלד כ' דבקיים ונשאל על הקמתו אף אחר כמה ימים מיפר ביום שנשאל דעד השאלה הוי כאיני יודע שיש מפירין, וכן הקשו הקרן אורה להלן עו ובאור שמח שלהי הל' נדרים עי"ש, וצ"ב דמ"ש מגרושין דבעינן בו ביום אף דלא היה יכול להפר, וצ"ל דבגרושין עביד מעשה דמפקיע מהפרה ולכך הוי כהקמה, ועי' באפיקי ים ח"א סי"ז ובחי' הגרש"ר ז"ל בארוכה. - ובש"מ להלן עב כ' דהספק בגמ' דכיון ששמע ושתק וגירש קיים בלבו, והיינו דס"ל דבגירש חשיב הקמה גמורה ולא רק הקמה שבשתיקה וכנ"ל.

**ואהדריה ביומיה**, בשו"ע סימן רלד סי"ז דבנדרה ומת הארוס ולא שמע האב ונתארסה לאחר ושמע אח"כ אפי' אחר כמה ימים האב והארוס מפירים ביום שומעם, ובאו"ש פי"ג ה"כ הנ"ל הק' דהכא משמע דהארוס אחרון מיפר דוקא בו ביום, והרש"ש חילק בין מיתה לגירושין, ולשון הריטב"א (כג: בדפי הרי"ף) דלהכי בעינן בו ביום כי היכי דתהוי הפרת אחרון ביום שמעו.

- לעי' בחידוש נפלא בחי' רבי מאיר שמחה בסוגין דבהשיאה אביה הוי כהקמה כמו בגירשה הבעל, [אלא דצ"ע דלפ"ז ל"ה דין מיוחד דאין הבעל מיפר בקודמין, אלא דהבעל אינו יכול להפר משום דאיכא כאן הקמה ע"י האב, וצ"ל דנ"מ בלא שמע האב או בגוונא דהאב היפר ואח"כ השיאה דבזה ליכא הקמה דל"ש הקמה אחר הפרה, ובעי' להלכתא דאין הבעל מיפר בקודמין, ובשעורים נתבאר באופ"א דהקמת האב אינו מפקיע זכות הפרה מבעל שני דהוי שני רשויות וההקמה מהני רק על הרשות הפרה שהקים]. ועיקר חי' רמ"ש מבואר בתרגום יונתן ב"ע בפ' מטות פסוק ז עיש"ה [ובפרשת נדרים ריש פירקין עמד בדברי התרגום, ונראה ברור כן בכוונתו], עכ"פ אפי' נימא כאו"ש י"ל דמ"מ חשיב רק כהקמה בלב וכמש"כ גבי הקמה דגירשה.

ר"ן ד"ה כגון דאי בנשואה וכו ', ולרמ"א רלד סכ"ג נ"מ גם בנשואה כיון דאחר הקמה אין חכם יכול להתיר.

ב] בדין הקמה **כ' הרמב"ן במשפט החרם** וז"ל ואומר אני שהאומר ע"ד פלוני אני נשבע הרי הוא כאומר ע"מ שלא ימחה פלוני אלא ישתוק לפיכך אם מיחה בשעת שמיעה בטל הנדר, קיים או שתק נתקיים הנדר, ומנא אמינא לה דאמרו בגמ' כל הנודרת ע"ד בעלה היא נודרת ולפיכך נתנה תורה רשות לבעל בנדרי אשתו שאם הקים הוקם ואם היפר מופר אלמא כל האומר ע"ד פלוני אני נשבע אם הפיר אותו האיש מופר ואם הקים הוקם כדין הבעל ודוקא כשהיפר מיד בשעת שמיעה אבל שתק הוקם הנדר מיד, ואע"פ שנתנה תורה רשות לבעל זמן בשתיקה אותו יום גזירת הכתוב ליתן לו זמן להמלך בעצמו משום שלום הבית ואין הדין זה נוהג באחרים, תדע שהרי שנינו נדרה בו ביום ונתגרשה בו ביום אינו יכול להפר אלמא כיון דנתגרשה ויצאה מרשותו נתקיימה מיד אע"פ ששבועתה ע"ד בעלה נדרה זה דין אמת ומשפט שלום עכ"ל הרמב"ן. ומבואר ברמב"ן ב' חידושים האחד דשייך הקמה גם באחרים ולא רק באב ובעל וכגון בנדרים ע"ד אחרים, ועוד דבשתיקה הוי כהקמה מיד דהוי קיום ע"י שלא ימחה פלוני, ורק בבעל נתנו לו זמן להמלך משום שלום בית וכו'. [וצ"ל דגם להרמב"ן דהטעם דלשתיקה בעי' יום משום שלום בית, והכא בגירשה ל"ש טעם זה, מ"מ כבר איכא דין דלשתיקת הקמה בעי' יום שומעו]. ונראה דבדברי הרא"ש בכ"ד בפירקין מוכרח כדברי הרמב"ן, דבסו"פ כ' דשתיקה לא גמר לא להפר ולא להקם היינו דהוי גדר דלא ימחה, ולכא' א"כ יחול מיד, והר"ן שם כ' דעד דערביה שמשיה לא מוכח שהוא רוצה, אבל לרא"ש הכוונה דלא ימחה אלא דמ"מ בעי' זמן של יום דבלא ימחה נתנה תורה זמן דיום, והנה הרא"ש לעיל ע. על הגמ' דהקמה לשעה הוסיף דבכל הקמה הוי גזה"כ דחל לעולם, ותמוה הס"ד בזה, אע"כ דסד"א דגם בהקמה סתמא נתנו לו התורה זמן דכל היום, וניחא הרא"ש לשיטתו גם בדבריו בסוף פירקין שכ' לגבי הפרה דמהני לעולם דהוקש להקמה, ותמוה הס"ד בזה, אלא דסד"א דנתנו לו שיעור זמן דכל היום ע"ד דברי הרמב"ן הנ"ל.

**דף עב.**

**בלא שמע ארוס ושמע האב** וכו', עיין בדברי הלח"מ פי"ב הי"ז במו"מ להוכיח מהסוגיא כד' הר"מ דבעינן שמיעת אב וארוס ביום אחד ובאו"ש שם, וכבר הביא הב"י בריש סי' רלד דבסמ"ג הוכיח כן כשיטת הרמב"ם עי"ש. - בר"ן ד"ה אמרי הכא בנשואה וכו' לעי' בחידוש הרש"ש בסוגיא בדין הפרה בקודמין דנחלקו הראשונים אם נדרי ארוסה חשוב קודמין לגבי בעל, והוכיח מהר"ן דל"ה קודמין, [והטעם דמ"מ היה יכול להפר בהם בשותפות עם האב, אבל בנדרים שקודם אירוסין הוי קודמין, ואף דבארוסין מיפר בקודמין, היינו מחמת האב, ולא חשיב דיש לו זכות עצמית בכדי להחשב אחר הנשואין שהיה לו בהם זכות], ובמאירי מפורש דדינם כקודמין ואין הבעל מיפר, וכ"ה בש"מ כתובות עב. דנדרי האירוסין נחשב כקודמין לגבי הבעל.

ברא"ש ד"ה ושמע ומיהו בירושלמי עי' ברש"ש, ובחי' רבי שמואל סימן יח אות ד.

- בקו' הגמ' ת"ש נדרה וכו', קו' במאירי דבמתני' ע"כ מיירי בנשואה, ועיין היטב בתי' של המאירי.

**דף עב:**

ג] **שמיעה בהפרה**, לדקדק בכוונת הר"ן כגון שלא שמע "ולא ידע כלל", היינו דהספק אם בעי ידיעה ויהני גם בשמע מפי הכתב, ומהר"ן בסוף הסוגיא גבי חרש משמע דלהצד דבעי שמיעה ה"ד דרך שמיעה ולא דרך ידיעה ולהכי מהא דממעטי' חרש חזינן דכל בעל מצי מיפר בלא שמיעה, ועי' בש"מ להלן עה ד"ה גמרא. [אמנם י"ל דדוקא בראוי לשמיעה מהני שמיעה ע"י הכתב, אבל בחרש דאינו ראוי לשמיעה ל"מ ידיעת הנדר ע"י הכתב, וזהו מש"א כל הראוי לבילה וכו'], ובעיקר דין שמיעה י"ל בב' דרכים אם בעי' לשמיעה דאז זוכה בנדר, או דזהו דין בסדר ההפרה דבעי שמיעה וכמה נ"מ בזה, ופשטות הסוגיא דאמרי' בשמיעה דין ראוי לבילה מוכח דהוי דין בסדר ההפרה דאם הוי דין בזכיית הנדר ל"ש לומר דיהני בראוי לשמיעה.

- יל"ע דבגמ' מיבע"ל לענין בעל, ועי' בר"ן שכ' דה"ה באב וכו', ובמרה"פ בירוש' כאן ר"ל דלענין אב ודאי בעי' שמיעה, וכ"ה במהרש"ל על הסמ"ג ל"ת רמב דייק מדברי הרמב"ם פי"ב הי"ג וכן בפרישה סימן רלד-מ דייק בטור דבאב ל"מ בלי שמיעה, אמנם הלח"מ כ' דאף דהר"מ הזכיר בפסק בעל דוקא דל"ב שמיעה ה"ה באב עי"ש. - ובעיקר השו"ט בגמ' אם בעי' שמיעה בהפרה, עי' בקר"א שכ' דה"ה בהקמה, וערש"ש, ולמסק' דל"ב שמיעה בהפרה ה"נ בהקמה, ולו"ד נראה דבהקמה ודאי דבעי' שמיעה, כיון דהוי חלות נדרה, וכן מצאתי בחת"ס בסוגין ובפרשת נדרים עי"ש, [והבאר יצחק יו"ד סכ"ח כ' דמה"ט ל"מ שליחות על הקמה כמו דא"י לעשות שליח על חלות נדר].

- עי' רמב"ם פי"א הכ"א: וכן הבעל עד שלא תכנס לרשותו אומר לה כל נדרים שנדרת "משארסתיך" עד שלא תכנסי לתוך ביתי הרי הן מופרין שהבעל מפר נדרי אשתו אע"פ שלא שמע אותם, וצ"ע מש"כ הר"מ "משארסתיך" דהא הארוס מיפר בקודמין גם נדרים שקודם האירוסין מחמת שותפות האב, והב"ח בסי' רלד עמד ע"ד הר"מ וכן בפרישה שם, וכ' הב"ח בתרוצו השני [הובא גם בש"ך שם סקכ"א] דאף דקי"ל דשמיעה אינה מעכבת מ"מ בארוס שמיפר בקודמין שמיעה מעכבת, דדוקא בנדרים שנדרה משנתארסה דנכנסה לרשותו בזה שמיעה אינה מעכבת, אבל לענין מה שנדרה קודם האירוסין שמיעה מעכבת.

- לעי' ב' השיטות בר"ן ד"ה ת"ש אם הגי' לכי שמע דאז ההפרה או לכי שמענא דההפרה כעת ויחול ההפרה כשישמע, ועי' בדברי הרע"א בשו"ת סימן קמד בהפרה לאח"ז, ובראייתו מסוגין לכי שמענא וכו' דאין חסרון דכלתה דבוריה, ומש"כ הרש"ש עג דהוי כלאחר ל' וכו'. - ולהלכה פליגי הראשונים אם בעי' לומר לכי שמענא, עי' ר"ן ורא"ש וברמ"א בסימן רלד סכ"ה והגר"א שם. - ועי' ברשב"א בשם תוס' חילוק בין בעל לשליח, ועי' ברא"ש, [ותליא גם בהנ"ל אם שמיעה הוי דין בזכית הנדר וא"כ בעי' שמיעת הבעל או הוי דין במעשה ההפרה וסגי בשמיעת השליח], והנה אם ההפרה חלה לאח"ז לכאורה ודאי צ"ל לכי שמענא כמו בכל לאחר ל', אך לפי' הר"ן בחד תירוצא דחל למפרע ניחא, [אלא דבדברי הר"ן לא ברירא אם כוונתו דחל למפרע כהנחת הברכ"ש בדבריו, או דאינו למפרע וכמו שביאר בשעורי ר"ש בסוגין דחלה ההפרה על הזמן שלאחר השמיעה].

- ומבואר בר"ן דלגי' לכי שמענא אף דשמע אחר הנישואין חלה ההפרה כיון דכבר היפר, ומש"כ בקר"א להקשות דכיון שנישאת בטלה הפרתו דהו"ל כמת האב. וצ"ל בד' הר"ן דגם קודם שמיעה יש להם כח בהפרה וראוי להצטרף, ובברכ"ש סימן כט-ב כ' דהשמיעה היא תנאי בעלמא. - ר"ן ד"ה הכא לעי' בתוס' רי"ד דאף בהיפר סתם ואח"כ שמע בטל הנדר.

ד] **כל נדרים שתדורי** כו', ברא"ש כאן ובמתני' להלן עה מבואר דהא דל"ש הקמה על נדרים שתנדור וכו' הוא משום דהוי הקמה בטעות [ודלא כפרש"י וש"ר דהוי הקמה על לב"ל דל"מ], וכ"ה בתוס' נזיר יב, ומבואר דהקמה בטעות ל"ה הקמה, ולכא' הטעם בזה דכיון דהקמה הוי כחלות נדרה כמבואר בגמ' לעיל סט. בהא דמהני שאלה בהקמה, ולהכי בטעות ל"ה הקמה, והוי ככל חלות דלא חלה בטעות, וכן נדר בטעות ל"ה נדר, [ועיקר פי' הרא"ש בסוגיא צ"ע דא"כ איך ילפי' מיניה כל שאינו בהקמה אינו בהפרה, והרי לא הופקע מהקמה אלא משום דהוי בטעות, והרי אם יעשה הקמה על נדר מסויים שתנדור להבא ודאי דיהני כמש"כ הרש"ש, כיון דבזה ל"ש טעמא דטעות, וא"כ ילפי' מיניה דהפרה ל"מ, וכבר העיר בזה בחזו"י על התוספתא], אכן עי' בשו"ע סימן רלד סכ"ב שפסק דהקמה חלה בטעות ועי"ש בהגר"א סקנ"א שסיים דצ"ע, ומקור הדברים מתש' הרשב"א, והנה לענין הפרה ברור דהוי חלות דידיה ולהכי לא מהני בטעות, [עי' בגמ' להלן פו,ב, וצ"ב הא דבעי לזה קרא ותיפ"ל דהוי חלות דידיה], אכן בדעת הרשב"א מבואר דס"ל דלענין הקמה ל"ה חלות דידיה, אלא דבמסכים הוי דין ממילא דע"י הסכמתו הוי קיום הנדר, אך יל"ע דאם הקמה חלה בטעות, איך מהני שאלה בהקמה, הא כל היכא דאיכא חלות בטעות ל"ש שאלה, כדס"ל לב"ש דכיון דהקדש חל בטעות תו ל"ש שאלה, ועמד בזה באור שמח סופי"ב מנדרים. וכפיה"נ צ"ל דגם להרשב"א לא מיירי בטעות בעיקר ההקמה אלא בטעות בלשונות ההקמה, וכן משמע במאירי להלן פו: שהביא תשו' הרשב"א ומפרשה כן עיש"ה.

ה] יש לדקדק בדברי הר"ן והרא"ש מש"כ על **שליחות בהפרה** והחילוק בדבריהם, ובכוונת הרא"ש דבמידי דממילא ל"ש שליחות, וביאורם בקצוה"ח קפב סק"א דהוי בגופו, ובבית מאיר בסוגין ביאר את הרא"ש דבעי' לב' הטעמים היינו דאם היה מועיל שליחות על השמיעה, ממילא נחשב כמצי עביד ומשוי שליח, אך בד' הר"ן לא מוזכר טעם הראשון שכ' הרא"ש, וראה בשערי יושר ש"ז פ"ז עמוד רכג ד"ה וכן דהא דל"מ שמיעת השליח דכיון דלא שמע לא מצי משוי שליח, וע"ע עד"ז באו"ש גרושין פ"ג הט"ו ד"ה ואפשר, ולכא' מוכח דשליחות להפרה הוי כשליחות כח ולא שליחות מעשה גרידא ולהכי בלא שמיעה הוי חסרון בכח ההפרה ושייך כאן החסרון דאיהו לא מצי עביד, ועי' בקר"א ובשלמי נדרים. - והרא"ש כ' דקי"ל כר' יאשיה דהלך אחר המחמיר, והשו"ע בסעיף ל פסק דא"י לעשות שליח לא להקמה ולא להפרה, והרע"א הק' דלגבי הקמה הוי ר' יאשיה להקל, וע"ע ברע"א שדן אם מועיל הפרה בתנאי לר' יאשיה כיון דליתא בשליחות, ועוד העיר שם דהפרה הוי מילי ולא מימסרן לשליח. וכן העיר הבית מאיר בסוגיא דאיך יהני שליחות בהפרה הא מילי לא מימסרן לשליח, וראה עוד בחי' רבי מאיר שמחה ב"מ צו. ודבריו צ"ב, - וברע"א תשו' מח כ' דל"מ תנאי בהפרה דמילתא דליתא בשליחות ליתא בתנאי - ועי' רא"ש ס"ז דקי"ל להחמיר דל"מ שליחות להפרה, והרע"א סימן רלד ס"ל הק' דלענין הקמה הרי הוי קולא דל"מ השליחות, ולכא' י"ל מט"א דל"מ שליחות בהקמה כיון דהוי חלות נדרה ל"ש בזה שליחות כמו דל"ש שליחות לנדור, וכן מצאתי בבאר יצחק יו"ד סי' כח (והובא בשלמי נדרים), אמנם הר"מ בפי"ג ה"ט כ' קרא דאשה וכו' דל"מ שליחות בהקמה, ונראה דכוונת הר"מ לענין הקמה בגוונא דל"ה חלות נדרה, אלא בהקמה במחשבתו וכיוצא, והקר"א באמת העיר דבהקמה בשליח איכא מ"מ הקמה בלב, ובזה בעי' לקרא דל"מ שליחות.

**דף עג.**

בר"ן דחזינן לדעתיה שאינו יכול לחזור כשישמע, עי' ברש"ש דתליא בב' פי' הר"ן לעיל אם חל למפרע, ועי' ברע"א דאיך חל ההפרה קודם השמיעה שלא יוכל לחזור והרי בכל לאחר ל' יכול לחזור, ולכא' י"ל דבעיקר דין ר"א ההפרה חל כעת ורק מחסרון שמיעה הק' הרע"א דהוי כלאחר ל', ועי' בשיעורי ר"ש לפנינו.

– בלשון הרא"ש צ"ב במש"כ דבמרמיזה אינו מפקיע נדר דאורייתא, ולכאורה הרי כבר כ' הרא"ש דכיון דהוי כשוטה ל"מ ובעי' הפרה בפה ולא ברמיזה וגם בנדר דרבנן לא יהני - ובדין דראוי לבילה, דנו אם הראוי הוא המעכב או דבאינו ראוי שוב הבלילה מעכבת, ועי' דברי הרשב"ם ב"ב פא: ובכתבי הגרי"ז מנחות יח. ועי' בהערת הקר"א דהכא ל"ד לבלילה דהוי מצוה אבל בשמיעה ליכא מצוה ואיך נימא דינא דראוי וכו'.

- באשת חרש בר"ן דמיירי במדבר ואינו שומע לעי' בקר"א - ועי' בברכ"ש בסימן ל שכ' נ"מ אם הטעם מגזה"כ או מדין ראוי לבילה היכא דשמע ואח"כ נתחרש, דמטעם ראוי לבילה יהני. - ובאור שמח פי"ב מנדרים הי"ג כ' דבאשת חרש אין האב יכול להפר לבדו.

- בר"ן בסוף העמוד ד"ה בהקמה לב' נשיו, עי' באו"ש פי"ב הי"ד בדין שתיקה לב' נשיו דכיון דמהני בלבו ע"כ הוי בב"א, [אך בכל הקמה בדבור ניחא לאו"ש לשיטתו שכ' דהיכא דרוצה שההקמה תחול בדיבורו ל"מ מצד הקמה בשתיקה]. – ובר"ן כ' דמבע"ל גם באב, אכן עי' בשיטות קמאי בשם א' מהראשונים "עץ חיים" לחלק בין הפרת אב להפרת בעל וצ"ב. - ובצ"פ דן באב המיפר לאשתו ובתו אם חשיב כב' הפרות או דנימא דשני סוגי הפרות אלו ודאי מהני בב"א.

**דף עג: עד סוף הפרק**

**דף עג:**

א] **מתני' בוגרת** וכו' ר"א אומר הואיל וכו', אמר רבה ר"ט ומשנה ראשונה אמרו דבר אחד דתנן וכו', ועי' קר"א לעיל ע: בד' הר"ן שם דרק ביצאה מרשות האב בהג"ז מיפר נדריה.

- בעניינא **דהגעת זמן**, מבואר באחרונים במסכת כתובות פרק אע"פ דמשנה ראשונה ואחרונה פליגי אם חיוב המזונות בהגעת זמן הוי קנסא בעלמא או דהוי כבר מחיובי הנשואין, וזש"א דלמשנה ראשונה מיפר נדריה כיון דהוי כבר זכות נשואין, וד"ז מבואר בתוס' וריטב"א כתובות מח, ונחלקו הריטב"א והרא"ה בכתובות אם בהג"ז מעש"י לבעלה, וצ"ל דתליא במשנה ראשונה ובמשנה אחרונה, וזהו הביאור בגמ' דר"א ומשנה ראשונה אמרו דבר אחד היינו דס"ל דחיוב המזונות הוי כדין נשואה, ולהכי סגי בזה להפרת נדרים, וכן מבואר בריטב"א ובר"ן, וניחא בזה קו' הרשב"א בסוגיא עי' בדבריו.

- ובהא דאמרו בסוגיא דשאני תרומה דהוי דרבנן וכו' עי' בר"ן ובמפרש, ובתו"י יבמות סז הביאו מהריב"ם כדברי המפרש, - ובד' הר"ן נראה דבסלקא דעתך לא מחלקי' בהכי דהו"ל אלמוהו רבנן לד"ת וכו', והביאור תלוי ביסודות הגדולים בגדר אכילה דקנין כספו בארוסה ובנשואה דארוסה אוכלת מדין קנין כספו, ונשואה אוכלת מדין ביתו והוי ככהנת, ומהתורה ארוסה אוכלת וסגי בקנין כספו, ומדרבנן דאינה אוכלת אין הפי' דהוי גזירה בעלמא דסימפון ושמא תשקה, והיכא דל"ש גזירה אמרי' דלא פלוג, אלא גדר הגזירה דחז"ל אמרו דלאכילת תרומה מדין אשת כהן בעי' לדין נשואה, דרבנן אמרו דאינה אוכלת עד שתינשא, ומשנה ראשונה ס"ל דבהג"ז דאוכלת מדין נשואה ל"ש הגזירה דשמא תשקה דבאוכלת מדין נשואה לא גזרו, ואביי ס"ל דגם בהג"ז אין אוכלת מדין נשואה ולהכי מחלק בין נדרים לתרומה. [ויש ראשונים שכ' דרבה ס"ל דארוסה אינה אוכלת מהתורה, עי' רשב"א קדושין ה ורמב"ן כתובות נז].

ובר"ן מבואר דגם ביש לה אב מהני הפרת הארוס בהגעת זמן וזש"כ בלא שותפתיה דאב, אמנם בר"ן לעיל ע: ד"ה אלא שכ' דכיון דאין לה רשות אב כל שהגיע זמן שנתנו לו חכמים כו' דייק הקר"א שם דביש עליה רשות אב לא מהני הגעת זמן לענין הפרת נדרים, וכ"נ בר"מ בפה"מ ובפי' ראמ"ה עד: ד"ה דאי אירוסין עי"ש, וראה עוד בהגא"ש בכתובות פ"ה ס"י.

**כל הנודרת ע"ד בעלה** ובר"ן. לעיין בתש' הרשב"א ח"ד סימן שי "שהתורה נתנה אותה ברשות הבעל מפני שהרוב כך דעתן" וכו', ומבואר דהוי גזה"כ וכיון דרוב נודרים ע"ד בעליהם איכא לגזה"כ, אף היכא דאומרת במפורש דלא נדרה ע"ד הבעל, והריטב"א כ' דכה"ג בטלה דעתה, [ואפשר דאזלי לשיטתו בקדושין נ. דפליגי היכא דהוי בלבו ובלב כ"א וסותר לדבורו, דלריטב"א ל"מ ולרשב"א מהני], וע"ע בתש' הרא"ש כלל י סימן ג ומדבריו מתבאר דא"ז תנאי גרידא, [דיקשה קו' הר"ן דאמאי בעי לשון הפרה, ועו"ק בהא דחרש אינו מיפר, וכן אינו מיפר לב' נשיו בב"א, והרי עכ"פ הוי תנאי דתלוי בבעל], אלא דתולה בדעתו **שיוכל לבטל הנדר** עיש"ה, וע"ע במהרי"ט ח"א סימן ד אם הוי טעמא דקרא, ובתוס' נדה מו: ד"ה כדרב פנחס, ותורא"ש שם, וריטב"א גיטין פג גבי אמרה בפי' איפכא, וכ"ה בריטב"א לעיל סז עיש"ה, וע"ע ברשב"א לפנינו ד"ה ועד כאן גבי קדושי מיאון דרבנן דאמרי' ג"כ ע"ד בעלה, ועי' בקר"א ד"ה ובעיקר מימרא, וברש"ש, ואור שמח פי"ג ה"ט, ובקר"א הק' דא"כ אמאי בעל מתיר מכאן ולהבא הרי הוברר דל"ה נדר, ועי' בקובץ הערות יבמות סימן כו שכ' לחדש דהוי כנדר לזמן עד שימחה בעלה.

[ובגיטין פג: דאמרי' זה אוסר וזה מתיר ומשני ע"ד בעלה וכו' י"ל דאין הפשט רק דמעיקרא אסרה ע"ד בעלה, אלא דנחשב כאילו הבעל אוסר, היינו לפי"מ דנתבאר בלשון הר"מ פי"א ה"ו וה"ז דהוי נדר שאינו מוקם במקום אב או בעל, וסד"א דגם בבוגרת כיון דנדרה ברשות האב יוכל להפר אף ביצאה מרשותו בשעת הפרה עיש"ה, ולהכי נחשב כאילו הבעל אוסר, וזהו כוונת הגמ' בגיטין בתירוץ ע"ד בעלה].

– ובדברי הרשב"א בסוגיא משמע חידוש גדול בדעת הירושלמי דגם בנשואה אם אינו חייב במזונותיה הוי עדיין ברשות האב לנדרים וצ"ע. - וברשב"א בתשובה מבואר דגם באב אמרי' דמיפר מחמת דנודרת ע"ד אביה, וכבר הבאנו האו"ש דבאב מיפר מחמת זכות האב בבתו, ויל"ע להרשב"א דאם אב ובעל שוים דנודרת על דעתם, איך כ' הרשב"א ריש פרקין דהאב עיקר בהפרת הנדר והארוס כסניפין לאב, הא בתרוייהו מפירין מחמת דנודרת על דעתם וא"כ איך שייך לחלק בכח ההפרה של אב וארוס וי"ל.

- ברע"א דו"ח כתובות קא הסתפק דכיון דבעל מיפר מצד כל הנודרת וכו', א"כ בקטנה מופלא הס"ל דקדושיה דרבנן ויכולה למאן, הרי אם תמאן למפרע ל"ה בעל ובטלה הפרתו, ונסתפק הרע"א לומר דעליה להחמיר לקיים נדרה דשמא תמאן ולמפרע ל"ה הפרה עיש"ה, והוא חידוש גדול, ומלבד זאת יל"ע דלדברי הגר"ח בספרו בהל' אישות דבמיאון הוי עקירה מכאן להבא למפרע, א"כ נראה דתו לא בטלה ההפרה כיון דבשעתו הוי קדושין והוי בעל וא"כ אהני אז הפרתו. ועי' כיו"ב ברש"ש להלן צ: גבי אפקעינהו לקדושין דמ"מ ההפרה לא בטלה דכל הנודרת וכו' [וגם בדין אפקיענהו דנו דאולי הוי הפקעה מכאן ולהבא למפרע], ועי' בערול"נ ביבמות קח שהביא את דברי הרע"א עי"ש מה שהעיר עליו, וציין לרמב"ן נדה מו, ומדברי הרמב"ן שם נראה דבקדושי מיאון כיון דלא קנויה לגמרי ה"נ אינו מיפר לה, ואח"כ דחה הרמב"ן ד"ז, ויתכן לומר בהא דברמב"ם השמיט כל הסוגיא בנדה דבקדושי קטנה הבעל מיפר נדריה ועמד בזה האב"מ, וי"ל דהר"מ לשיטתו דבקדושי מיאון הוי קדושין תלויים, והוי גדר קדושי ספק, א"כ ה"נ ס"ל דאין הבעל מיפר נדריה וכל"ק ברמב"ן בנדה שם עיש"ה.

ועי' בר"ן במתני' שכ' דעד שתכנס לרשותו עד שתכנס לחופה, ועי' בטור סימן רלד דבמסר לשלוחי הבעל אין האב יכול להפר, וכ' האחרונים דהר"ן אתי לאפוקי מהנך דס"ל דבמסר וכו' הבעל מיפר, (וע"ע בבית שמואל אב"ע ריש סי' נז, ובשלמי נדרים ורש"ש). ועי' רמב"ם פי"א הכ"ב ובנ"כ שם, ומשמע בד' הר"מ דגם הבעל א"י להפר, ומשום דל"ה עדיין ברשות הבעל, אמנם הכס"מ כ' דמש"כ הר"מ שאין הבעל מיפר בקודמין היינו בנדרים שנדרה קודם שנמסרה לשלוחיו מיירי, [ולפ"ז צ"ל דחידוש הר"מ הוא דגם נדרים שנדרה בעודה ארוסה חשיב קודמין], והביא דמדברי הטור נראה דגם בנדרים שנדרה אחר שנמסרה לשלוחיו אינו יכול להפר. ועי' בשו"ע סימן רלד סי"ב שהביא ד' הטור, ובש"ך סקכ"ה הביא דהטור הוסיף דבמת הבעל חוזר האב ומיפר נדרים שנדרה אח"כ, ותמה על הטור דממנ"פ דאם מסירה לשלוחי הבעל הוי יציאה מרשות האב א"כ אמאי יפר נדרים שנדרה אחר מיתת הבעל, דאיך תחזור אחר כן לרשות האב הא נשואין מפקיע, והט"ז בסקי"ד האריך טובא בזה והסיק דט"ס בד' הטור.

וע"ע ברש"י כתובות מט. שכ' בהא דאינה חוזרת לאב דל"א נתרוקנה וכו', ומבואר דמיירי בנדר בחיי הבעל, דבזה נתמעט דל"א נתרוקנה, ועבהגר"א שם, [וצ"ב בדבריו דנקט דרש"י כשי' הטור, דלשיטת הטור הא לא זכה הבעל כלל ומ"ש בזה דינא דנתרוקנה]. ומוכרח בדעת הטור דמסירה לרשות שלוחי הבעל ל"ה יציאה גמורה כיון דעדיין לא נכנסה לרשות הבעל, וכך הוא לשון הריטב"א בכתובות שם "דאפשר שיצאה מרשות אב ולרשות בעל לא נכנסה", ולפ"ז י"ל דבמסירה מה דהוי יציאה מרשות אב הוא מה שעומדת לינשא ואיכא דעת האב לנשואין, וכיון שמת נתבטלה ההזמנה לנשואין ונתבטלה המסירה, ולהכי ס"ל לטור דמיפר נדרים שאח"מ הבעל, כיון דאז למפרע ל"ח שהיתה נשואין כלל, והא דאינו מיפר נדרים שהיו בדרך היינו משום שבאותו זמן יצאה מרשות אביה ולא היה יכול להפר תו חשיב הנך נדרים לגבי האב כקודמין, ובזה נא' גם באב דאין האב מיפר בקודמין, [וכ"ה כוונת הגרא"ק ז"ל שכ' בד' הטור דגם באב אמרי' דינא דאינו מיפר בקודמין היכא דמשכח"ל].

ובריטב"א להלן פח מבואר חידוש דבמסר לשלוחי הבעל אף דאין הבעל מיפר וכד' הטור, מ"מ אחר הנשואים יוכל להפר וליכא בזה חסרון דקודמין, והדברים צ"ב, ונראה דס"ל לריטב"א דהא דאין הבעל מיפר בקודמין הוא משום דזכותו לאחר הנישואין הוי זכות חדשה מדין בעל, וס"ל דבמסר לשלוחי הבעל דאיכא מקצת נשואין, כלשון הריטב"א שם, להכי שפיר יוכל להפר הך נדרים אחר הנשואין ודוק.

- והשיטה דס"ל דבמסר לשלוחי הבעל יכול הבעל להפר נדריה, טעמה הוא דהנה בהא דלר"א בהג"ז מיפר נדריה, עי' לשון הריטב"א דנראה דהא דבהגעת זמן מיפר נדריה, הוא דהוי כנשואה, [והבאנו לעיל דנחלקו הראשונים בכתובות אם חיוב מזונות בהג"ז הוי מקנסא בעלמא דמעוכבת לינשא מחמתו, או דגדר החיוב הוא כמזונות נשואה, והריטב"א בכתובות נח ס"ל דבהג"ז חייב במזונות כדין נשואה ומעש"י לבעלה], והיינו דר"א ס"ל דבהג"ז דחייב במזונות הוי מדין נשואה, להכי מיפר נדריה, [ונתבאר לעיל דתליא בין משנה ראשונה למשנה אחרונה וזהו פלוגתתן אם אוכלת בתרומה אם חשיב כביתו לתרומה, וערש"ש בסוגין וא"ש], וס"ל לר"א דלענין נדרים תליא בדין בית אשה נדריה, ובזה כיון דחייב במזונות מדין אישות להכי מיפר נדריה, אף דלשאר דינים ל"ח כנשואה, ומצאתי בפנ"י כתובות מח וכן בחת"ס בסוגין שהלכו בדרך זו, והפנ"י כ' בתו"ד דבהג"ז חייב במזונות מה"ת, והחת"ס בסוגין נקט דלר"א מזונות מה"ת וכו' עיש"ה, ובתו"ד מבואר יסוד זה דלהפרת נדרים חשיב כבר בית אשה נדרה, ובזה ניחא הא דס"ל להך שיטה דבמסר לשלוחי הבעל יכול להפר נדריה דס"ל דחשיב בית אשה נדרה. [ובזה י"ל הביאור בסוגיא דלהלן עד. דסגי בזיקה דמיפר נדריה, וכ' הש"מ דלשאר דברים ל"מ הזיקה, והיינו דשאני להפרת נדרים דחשיב בית אשה נדרה, וניחא בזה קו' הקר"א בסוגיא דזיקה דאיך יהני זיקה דרבנן להפרת נדרים, ועוד דהא ר"י ס"ל ביבמות דליכא זיקה, אלא דליכא זיקה לאיסור קרובות וכו', אבל מ"מ איכא זיקה לענין נדרים דחשיב בית אשה נדרה וא"ש היטב].

ובאבני מילואים בסי' קלז סק"ב כ' דלפי"מ דפסק הר"מ כרבנן דר"א ובהג"ז אינו מיפר נדריה, ע"כ ל"ל דינא דע"ד בעלה ולהכי בעל מיפר רק בנשואין, א"כ ה"נ מיפר רק בנשואין מה"ת ולא בקטנה, ומה"ט השמיט הר"מ סוגיא דנדה מו דבעל מיפר באשתו קטנה, וכעי"ז בערול"נ בנדה שם.

**דף עד.**

**ב**] **סוגיא דזיקה**. בלשון מתני' ובר"ן מבואר דביבמה לשוק הלאו הוא מצד רשות היבם ונתבאר בארוכה בשעורים ביבמות צב. – ועי' בשיטמ"ק ד"ה בשלמא בהא דבזיקה יכול להפר נדריה ובחילוקם מנדרים לעניני שארות, אך ברש"י יבמות כו ד"ה יש זיקה מפורש דזיקה לקרובות וזיקה לנדרים חד דינא הוא, ועי' תורא"ש יבמות כט דאיסור קרובים ונדרים תרי ענינים הם ולגבי נדרים בעי' לזיקה ככנוסה ולכן ל"ש זיקה לשנים בנדרים, וכ"נ ברא"ש כאן.

- **זיקה ככנוסה לנדרים**, עי' עוד ברשב"א ובקר"א ובמהרש"ל יבמות כט:, ובדברי הקר"א ביבמות שם בארוכה. - ובר"ן מבואר דבאין זיקה היינו דאינה חשובה להיות כארוסין וביש זיקה או דהוי כנשואה או דהוי כארוסה ושניהם צריכים להפר, והש"מ כ' דלענין הפרת נדרים למ"ד יש זיקה אלימא מארוסין. [ובחי' ר"ש יבמות סימן יד ובאבי עזרי בהל' יבום ביארו דהפרת נדרים תליא בקנין ובזה אלים מארוסה, ובזיקה איכא קנין מהתורה ולא אישות וזהו כוונת הר"ן דכיון דזיקה אינו אישות אלא קנין ולהכי א"י להפר לבדו אלא עם האב].

ובמאירי בסוגיא מבואר דבר חדש [שאינו נמצא בכל הראשונים כאן וביבמות] דמיירי הכא בזקוקה ליבום מהנשואין, אבל מהאירוסין לא עדיף מבעל דאינו מיפר נדרים אלא בשותפות וצ"ב בדבריו.

בדברי הר"ן דאין ברירה בזיקה לשנים וכו' מבואר דל"ש לדינא דברירה דאף למ"ד דיש ברירה מ"מ הכא גזה"כ דבעי' הקמה מבוררת וכהמשך דברי הר"ן, וכ"כ ברמב"ן וריטב"א לעיל כט: וכ"נ ברשב"א, וראה בשלמי נדרים, וברמב"ן משמע ב' טעמים דל"ש בשנים דאין בעל מבורר שיהא ע"ד בעלה ועוד דהוא מדיני הפרה דבעי' שידע שיש לו הפרה, ועי' ברמב"ן שמדמה ליה למתני' פו נדרה אשתו וסבור שנדרה בתו דיחזור ויפר וק"ו הדברים שידע הוא עצמו שיש לו הפרה, ובר"ן כאן ציין לרש"י ביבמות דבשנים אין אחד מהם מיפר, וז"ל רש"י שם דלא ידעינן להי מינייהו רמיא ואפילו שניהם כאחד אין הפרתן הפרה דקלישא זיקתן, [ונמצא לר"ן דהוי כנדר עם זכות הפרה משותפת, כעין שותפות אב וארוס, ועי' ברש"ש לעיל עג: גבי מסר לשלוחי הבעל], ודבר חדש נראה כאן בפי' רבינו אברהם מההר דתליא בברירה בכה"ת, והוסיף דבדאורייתא אין ברירה עי"ש וצ"ב.

**כגון שעמד בדין**, במפרש ותוס' מיירי בעביד בה מאמר, ודלא כרמב"ן ר"ן ורא"ש דהוי תירוץ בפ"ע, וע"ע תוס' יבמות כט: וצ"ב למפרש דל"ל לצירוף וממנ"פ אם מאמר לחוד ל"מ ובעי לחיוב מזונות ל"ל למאמר, ועי' בתוס' יבמות שם שכ' דלמסק' זו מיירי דעביד מאמר [וכשיטתם הכא] דכיון דעביד מאמר ונודרת על דעתו דנותן מזונות, ומשמע דבזיקה בלי מאמר ל"ל דין בעל להפרה ול"מ לזה חיוב מזונות לומר דנודרת ע"ד בעלה ודוק, והרמב"ן לשיטתו דל"ב מאמר הוסיף דקסבר יש זיקה ומקרי בעל מחמת הזיקה ולהכי שייך דנודרת על דעתו.

**דף עה.**

**ג]** בספק הר"ן אם האב מיפר במקום יבם לעי' בקר"א ושל"נ, אם סותר לדברי הר"ן לעיל עא. גבי ארוס שני שהסתפק בכעי"ז אם האב מיפר ויש לחלק דביבם גרע מארוסה. וראה קו' הרע"א לפנינו. ומתבאר בר"ן דארוסה דיוצאת מרשות האב לנדרים אינו משום דהארוס זכה בנדריה אלא דהאירוסין מוציא מרשות אב לנדרים אף היכא דאין הארוס מיפר, ונתבאר בשעורים ריש פרקין דנחלקו הראשונים בזה. ועי' רע"א ח"ג סימן פח שתמה על הר"ן דהא מבואר בגמ' דלר"ע אין היבם מיפר בשותפות האב ומוכח דלא חלה הפרת אב לחודיה דהא גם עם היבם ל"מ, ועי' בר"מ נדרים פי"א הכ"ד ובכס"מ דמבואר דאין האב מיפר מאחר דהיתה ברשות הארוס והיבם מעכב דל"א נתרוקנה, אך דחה סברא זו.

**במתני' כל נדרים שתדורי** וכו' בראשונים [מפרש ריטב"א ונמק"י] כ' הטעם דהוי דשלב"ל, ובר"ן דבהקמה ליכא ק"ו, ועי' תורע"א, ועי' בתוס' נזיר יב: ורא"ש לפנינו ולעיל עב: דהטעם משום דהוי הקמה בטעות, ובקושית הרש"ש ובחזו"י, ולרש"ש בגוונא דל"ה טעות כגון בנדר מסויים ה"נ יהני, וכ"כ בגליון מהרש"א בשו"ע סימן רלד סכ"ח, [ולכא' ל"ש הקמה רק על נדר שישנו]. והרש"ש הביא דרשת הספרי דא"א לקיים קודם שחל הנדר, ועי' הערת האו"ש פי"ג ה"ט בהא דקתני במתני' ד"ז רק בבעל, אך הר"מ הביא ד"ז גם בבתו.

**איבעיא להו** וכו', הערה גדולה בש"מ ובשלמי נדרים מהסוגיא דלעיל גבי שמיעה ובמה שסיים בסתירת פסקי הרא"ש בזה, ובש"מ מבואר דספק הגמ' שייך רק אם נימא דושמע בעלה לאו דוקא היינו דאם בעי' שמיעה ע"כ דחייל, ובקר"א עב: כ' די"ל דמיירי שנדרה בפניו והנדר והשמיעה הוי כאחת ולא חייל, וכ"כ במשכנ"י יו"ד סימן נג. - ובנ"מ בגמ' ע"ע בקר"א שהק' דנ"מ אם עברה על נדרה בשעה שנדרה דאם הוי נדר ואח"כ הוי הפרה לוקה מחמת שעברה בשעת נדרה. [ואפשר דגם לבעי' הגמ' הכוונה רק דאיכא חלות נדר לענין התפסה, אבל אה"נ איסורי הנדר אינן חלין]. – וע"ע ברע"א שהק' דאם לא חל כלל ל"ש מיגז וכו'. ויל"ע דאם לא חייל הנדר מ"ש לומר דבגירשה חזר הנדר דל"ה בינו לבינה, הרי הנדר מעיקרא לא חל וי"ל.

**דף עה:**

כגון דאתפיס אחרינא וברא"ש דאמר ואני תוכ"ד, ועי' בקר"א. - ובדברי הר"ן ד"ה דאתפיס עי' בחי' הגרש"ש סימן ג דההתפסה היא בדבור ולא בחלות.

ת"ש וכו' ובר"ן, ומבואר דכיון שגילה בדעתו שאינו רוצה בנדרים הוי כנדר בטעות, וברשב"א וריטב"א לעיל כג מבואר דהוי כנדרי שגגות, וע"ע ברא"ש נמוק"י וראמ"ה לעיל שם דהוי כעין מסירת מודעה, וברע"א בשו"ע כ' דע"י שהתנה הוי כאין פיו ולבו שוים.

בדמיון הגמ' למקוה צ"ב, ועי' בקר"א וברש"ש, [ובחזו"י על התוספתא עמוד 60 האריך לבאר הסוגיא]. – וכן בדמיון הגמ' לזרעים צ"ב ועי' בקר"א ורע"א. - ובהמשך הגמ' אם מטבילין כלי עי' ברא"ש ומש"כ באו"ש ריש הל' מקואות אות ז. - ובדברי הר"ן ד"ה ת"ש אפי' הם בתוך המים וידוע הכס"מ פ"ו מאה"ט הט"ז דאין הטמא נטהר אלא בעליתו מהמקוה ולא בעודו בתוך המקוה, ועי' דב"א ח"ג סימן יט.

ובמהרי"ט ח"ב אב"ע סכ"א דן דמהני מחילה על חוב שעדיין לא התחייב כמו הק"ו דסוגין וצ"ב, עוד כ' המהרי"ט שם דספק הגמ' ה"ד בהפרת אב ובעל דמהני להפר קודם הנדר, משא"כ בהתרת חכם לא אמרי' הך ק"ו כיון דעוקר הנדר מעיקרו [היינו דבחכם עוקר והוי כנדר בטעות ושייך זה רק בנדר שישנו]. - ועי' במרדכי בפ' כל שעה שהביא נידון בחמץ קודם פסח דבטל בששים אם חוזר ונאסר בפסח ומדמה לסוגין וצ"ב.

**דף עו:**

ד] **סוגיא דהפרה בשבת**. בר"מ שבועות פ"ו ה"ה כ' דנשאלין בשבת לצורך השבת, ובר"מ פכ"ד משבת ה"ו דבהפרה אף שלא לצורך שרי שדברים אלו מצוה הן. [וצ"ב בכוונת הר"מ מהו המצוה של הפרה, אם המצוה בעצם ביטול הנדר, או בזה שמבטל נדר שבמהותו הי' סותר לעונג דשבת כדמשמע בר"מ בהל' שבועות דמיירי שנדר על אכילה ושתיה], - ברדב"ז בהל' שבועות שם כ' דהטעם דאין מפירין בשבת דלא טרחינן לצורך חול, וכ"כ במ"ב ריש סימן שמא [מהר"ן בסוף שבת] ועי"ש בשע"צ מהלבוש יו"ד רכח ס"ג שכ' הטעם דממצא חפציך [וכ"נ בר"מ בהל' שבת שם שהביא הדין דאין מפירין אחר דין ממצא חפציך], ועי' פרמ"ג שם הטעם דהוי כעין דין, וכמ"ק בר"ן. ואולי איכא ב' הטעמים להר"מ וטעמא דדין שייך יותר בשאלה ולא בהפרה. [ונ"מ בכ"ז דהנה לטעם דטירחא או גם טעם דמצא חפציך אם הוי צורך מצוה שרי דהוי חפצי שמים, וגם לטעם דטירחא הא הוי טירחא דמצוה, אלא דלטעם דטירחה ביכול לעשותו מע"ש ל"ש ההיתר אפי' אם כעת הוי לצורך מצוה, ועי' שו"ע ר"ס שז ומג"א וא"ר שם היכא דדחה למחר דלמג"א אסור אפי' אם הוי לד"מ, ולא"ר מותר כיון דהוי חפצי שמים, והיינו דנחלקו אם חפצי שמים מעיקרא לא נאסר, אם דהוי ג"כ מעין דחיה לדין חפציך ודוק], ועי' תורת רפאל סימן מו שכ' לאסור משום מתקן. - עי' בקו' תורע"א סוף שבת הובא בשלמי נדרים ד"ה תנאי.

לעי' ברא"ש בסוגיא דמשמע דגם למ"ד מעל"ע אם נדר בע"ש דא"י להפר אחר השבת יכול להפר בשבת, ויש לדון בזה דבנדר מעל"ע חשיב כנדר חול דל"ש לשבת ולא יוכל להפר. - עי' חידוש ביד שאול בהא דקתני משחשכה דבתוספת שבת יכול להפר נדרים. - בדברי רש"י בחומש גבי מעל"ע דסותר לסוגיא עי' רא"ם שם ובקר"א בסוגיא שעמדו בזה.

ועי' גור אריה יהודה אישות סי' ב שהק' בשם אביו הגרמ"ז ז"ל לשי' הטור הנ"ל דבהקים ונשאל יכול להפר אף אחר כמה ימים דהוי אנוס וכא"י שיש לי מפירין וכו' דיכול להפר אח"כ, א"כ אמאי מפירין בשבת משום דא"י להפר אחר השבת, והרי יכול להקם ולישאל אחר השבת וממילא יוכל להפר אח"ז, וכבר הקדימו בקושיא זו בשו"ת יד אליעזר לנכד ההפלאה, עי"ש תרוץ בשם החת"ס, ואולי י"ל דכיון דיסוד האיסור להפר הוא משום דהוי טירחא בכדי ובא"א להפר אחר השבת שרי, ה"נ הכא ל"ש לומר דעי"ז שיטרח בהקמה יחשב שאפשר לקיים ההפרה אחר השבת ויהא איסור למיטרח בהפרה, דהרי במצב כעת אינו יכול להפר אח"כ ורק אם יחדש הקמה יוכל להפר, זה ל"ח לאסור ההפרה בשבת, וע"ע בחי' הגרש"ר בזה.

**דף עז:**

טלי ואכלי וכו' לעי' בפי' הר"ן והרא"ש, ועי' ברשב"א חידוש דמהני בלב, וביאור האחיעזר ח"ב סימן יט-ג ובדבר אברהם ח"ב סימן יד דמהני כיון דאינו סותר לפיו, ובריטב"א בשם ראב"ד, וברמב"ם וראב"ד ובפה"מ דלשי' הר"מ איכא דין הפרה ודין ביטול, ועי' באחיעזר ח"ב יט-ב דהפרה בלב ל"מ ובטלי ואכלי הוי אומדנא דמוכח, ועי' בחי' הגרש"ר סימן יח.

- חכם בלשון בעל ובר"ן, ובראשונים ב"ב קכ: [רשב"ם רמ"ה ותוס' רי"ד עי"ש], ויש לדקדק בלשון הר"מ שבועות פ"ו ה"ה דחכם לשון התר ומחילה ונעקרה שבועתך ל"מ, ועמד בזה במעשה רוקח שם דהרי חכם עוקר למפרע. וע"ע בר"מ פי"ג מנדרים ה"ב וכס"מ, וברדב"ז שם הט"ו, ואולי עפי"ד ניחא הערת המעשה רוקח הנז'. [ונראה בר"מ דחכם מבטל החלות הנדר ולא הנדר גופו, ועי' ש"ך בסי' רנה דעקירת חכם הוי כדין אתי דבור ומבטל דיבור, וכמ"כ עי' בגמ' צ. דחכם אינו מתיר הנדר עד שיחול, ומשמע יותר דהחכם בעי' להתיר האיסור ולהכי בעי' שהנדר יחול, ועי' כתבי הגרי"ז נזיר כב וקובץ הערות כו-ב].

**דף עח.**

ה] **שאלה בהקדש**, לעי' הערת הקר"א דכיון דהותר הנדר ממילא הותר ההקדש וכו'. - שאלה בהקדש ע"י חרטה עי' ברע"א בשו"ת סימן קמד, וע"ע ברע"א בשו"ע סימן רכח ס"ז מתש' רב"א.

הקר"א הק' דפשיטא דמהני שאלה בהקדש כמו בכל נדר, [וכוונתו דבכל הקדש מלבד איסור מעילה אית ביה איסור מצד נדרו, וזהו דין נדרי הקדש, ולש"מ מנחות ד בהשמטות אסו"ה בקק"ל הוא מדין בל יחל, וביארנו עוד דבהקדש במחשבה ה"נ ליכא עלה דין נדרי הקדש וזש"כ רש"י בפ' אמור להפלא בדבורו לענין הקדש, אף דהקדש חל במחשבה, אלא דדוקא בדבור איכא לדין נדרי הקדש, וכמ"כ זהו דבעי' לדין ידות בהקדש דחל עלה דין דבור, ומעתה זהו שהק' הקר"א דל"ל לקרא לדין שאלה בהקדש הרי כיון דנשאל על נדרו ממילא פקע הקדשו, אכן נראה ליישב קושייתו, דמ"מ אחר נדרו חל עלה הקדש בחפצא, וכמו דחזי' גבי נדרים דלשיטה אחת בל יחל על המדיר ומ"מ המודר אסור מדין ההקדש, וזהו כוונת הש"מ במש"כ לאסור קק"ל בהנאה מדין ב"י אף דלא אסר הנאה בדבורו, אלא דמדין ההקדש חל איסור, וביארנו דזהו כוונת רש"י בשבועות כב במש"כ שמחליף דבורו וכו', ולכן ס"ד דלא יהני שאלה דמ"מ איכא חלות הקדש, וקמ"ל קרא דבנשאל פקע גם הקדשו, ועוד נראה דקמ"ל דמהני שאלה גם בקדשי בד"ה כמו שפסק הר"מ, אף דס"ד דבזה כבר נעשה לממון הקדש]. והקר"א תירץ לקושייתו דס"ד דשאלה שייך רק בנדבה משא"כ במקדיש בהמה לחטאתי כיון דהוי מחוייב ועומד ל"ה כנדר לענין דיהני שאלה ולהכי בעי' לקרא עי"ש. - עי' רע"א בגה"ש נזיר ט: קו' עצומה דאמאי נדר של להביא קרבן חשיב כנדרי הקדש לדין שאלה בהקדש וכו' הא הוי ככל נדר, ולכא' צ"ל דהנדרי הקדש הוי כעת חיוב מדין ההקדש, וניחא היטב ליסוד הגרי"ז דבכל הרי עלי נעשה מחוייב להקדש מדין הקדש ולהכי שפיר חשיב נדרי הקדש, ועיב"ז ברמב"ן בפ' מטות דמסייע לסברא זו.

ובר"מ בפ"ד מנדרים ה"ח כ' **דהאב מיפר נדרי בתו גם נדרי הקדש הדומין לנדרי איסור**, מוכח דנדרי הקדש שייכא לפרשת נדרים, ומקור הר"מ הוא במדרש כמש"כ הק"מ, וצ"ב מה שסיים הר"מ הדומין לנדרי איסור, וי"ל בחמשה אנפי, א) דאתי לאפוקי תרומה דבזה אינו דומה לנדרי איסור ולכן לא יהני הפרה, [וכן ראיתי מובא בשם הגר"מ בהגר"ח סולוביציק ז"ל], ב) דאתי לאפוקי קדשי בד"ה דבזה נעשה לממון הקדש ול"ש הפרה, ול"ד לפרשת נדרים דנתבאר דלא נעשה לממון הקדש. [ויל"ע דמ"ש הפרה בקדוה"ג הא קדוה"ג לא פקעה בכדי, ובשלמא שאלה הוי הפקעה למפרע, משא"כ הפרה הוי הפקעה מכאן ולהבא ואיך פקעה הקדוה"ג, וצ"ל דע"י הפרה שאני, וכ"כ בקו"ש בב"ב קכ עי"ש, והרי בכל קונמות הוי כקדוה"ג ומהני לזה הפרה וי"ל]. ג) יש לדון דאתי לאפוקי נדרי הקדש דהרי זו דהוי חלות הקדש, וכוונת הר"מ לומר דרק בנדר דהרי עלי דהוי התחייבות בזה שייכי הפרה ולא בהרי זו, וכ"כ בקרי"מ, ושמעתי שכן תירץ החזו"א בע"פ. ומאידך גיסא י"ל איפכא דכוונת הר"מ דדוקא בהרי זו דחל הקדש דמיא לנדר דחל איסורין על החפצא, משא"כ בהרי עלי דהוי התחייבות ממונית לגבוה בזה ה"נ ל"ד לנדר ול"מ הפרה. [וכעי"ז ראיתי בשם הגרמ"ס ז"ל]. ד) בשנת תשל"ח שמעתי ממו"ר הגרש"ר ז"ל לומר עפ"י הקר"א הנ"ל דס"ד דבהקדש דחטאת ואשם דמחוייב ועומד ל"מ שאלה, וה"נ י"ל דאף דלענין שאלה נתרבה דמהני, מ"מ לדין הפרה ל"מ, ודוקא בקדשי נדבה מהני הפרת האב.

**שחוטי חוץ**. חידוש גדול ברשב"א וריטב"א ב"ב קכ דהא דזר חייב על שחו"ח הוא משום דשחיטה כשרה בזר וצע"ג דהא זר חייב גם על הקטרה בחוץ, ונתבאר בהערותי על הריטב"א שם ואכ"מ.

ו] **שלשה בהתרת נדרים**, לעי' בר"ן ורא"ש כאן וריטב"א ב"ב קכ: - לעי' ברע"א בשו"ע יו"ד רכח ס"ג דאשה וקטן פסולין להתרת נדרים וגרע מקרוב, והועתק ברע"א החדש כאן, עוד העתיק שם מדברי רע"א קמא בסי' עג דמבואר בדבריו דליכא חסרון דב"ד שקול בהתרת נדרים. עוד הועתק שם מהשמטות רע"א דבאשה בב"ד בהתרת נדרים יהא דינא דנמצא דיין אחד קו"פ דפוסל כל הב"ד.

ונחלקו הראשונים אם בעי' סמוך בהתרת נדרים ועי' בר"מ פ"ד מנדרים ה"ה, ויל"ע אם דין ג' בהתרת נדרים הוי מדין ב"ד, והר"ן כ' הלשון דהוי כעין ב"ד, וכ"ה בפרמ"ג הנ"ל דלהכי אין מתירין בשבת דהוי כעין דין, והנ"מ בזה גם היכא דיחיד מומחה מתיר הנדר אם הוי דין ב"ד, [ובכל יחיד מומחה הוי דין ב"ד, ועי' בקצות לענין עדות בפני יחיד מומחה וכו'], ולשון הר"מ בפ"ו משבועות ה"ו בהא דקרובים כשרים להתיר נדרים ומתירין בלילה ומעומד שאין ההיתר הזה דין, והר"מ לשיטתו ס"ל דביחיד מומחה בהתרת נדרים ל"ב סמוך אלא חכם מובהק. ומד' הרע"א בשו"ע הנז' נראה דגם הפרת נדרים הוי דין ב"ד, וכמו שנוטה לשון הר"ן והפרמ"ג הנ"ל, ולכן כ' דאמנם קרוב כשר מ"מ אשה פסולה, והיינו דקרוב כשר כיון דכשר לאחרים עי' ברע"א הנז', [וי"ל עוד דאין הפסק וההיתר שייך לגברא שבא להתיר כמו בחו"מ וכיוצא, אלא דמי יותר לדיני יור"ד דהוי פסק להיתר על הדבר, וגם בנדרי הקדש דהרי עלי יסודו מדין נדר דהוי איסורין אף דבתוצאה הוי חיוב ממון לגבוה, וכן בנדר ליתן לחבירו ביסודו הוי דין איסורין וממילא חל חיוב לחברו], ולכן ל"ש בזה פסול קרוב, אבל אשה ה"נ פסולה.

**דף עט.**

בדברי הר"ן גבי הקמה בלב, דילפי' מדין שתיקה, ובהערת הרע"א בגה"ש, לעי' באחיעזר ובדבר אברהם בארוכה דחסרון דדברים שבלב ליכא בהקמה כיון דאינו סותר לדבורו, וראית הר"ן היא רק להוכיח דליכא דין מבטא שפתים בהקמה, וזהו שהוכיח מדין שתיקה. וע"ע באפיקי ים ח"א סי' יז.