יב (א) - בדין מהלך כעומד
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

אור ליום ה' כ"ב תמוז תשע"ה

**א**

א] שבת ד"ה:, ת"ר המוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו חייב, ובן עזאי פוטר, בשלמא בן עזאי קסבר מהלך כעומד דמי וכו', ופירש"י, ז"ל, ובן עזאי פוטר, כדמפרש קסבר מהלך כעומד דמי, ונמצא נעקר מרה"י ומונח בסטיו, ועוקר מסטיו ומניח ברה"ר, עכ"ל.

והנה בביאור דינא דמהלך כעומד, כתב בפירש"י כתובות דל"א:, ז"ל, מהלך כעומד דמי, ועקירת כל פסיעה הויא עקירה והנחת הרגל היא הנחה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דמהלך כעומד לאו היינו דבכל זמן הילוכו הוי כעומד, אלא לעולם בשעת עקירת הפסיעה הו"ל עקירה, ואך דאח"כ כשמניח רגלו הו"ל הנחה, וכ"ה מבו' גם בד' רש"י לקמן דצ"א: ד"ה הא לא נח, ז"ל, ולא אמר מהלך כעומד דמי, ואיכא הנחת גופו דהוי כהנחת חפץ, עכ"ל, והרי דלמ"ד דמהלך כעומד, איכא מעשה הנחה במה שמניח רגלו, ובעינן בזה להא דהנחת גופו כהנחת חפץ.

ב] ובסימן ז' (ב) נת' דפליגי בזה רבוותא, דהנה התורי"ד בסוגיין כתב דהא דהמהלך ד' אמות ברה"ר חייב לבן עזאי, ולא אמרינן דמהלך כעומד דמי והו"ל כמונח בתוך ד' אמות, הוא משום דלא אמר בן עזאי הכי, אלא היכא דאיכא חילוק רשויות, אבל בד' אמות ברה"ר דליכא חילוק רשות ביניהן לא אמר, עכ"ד, וכ"כ ההשלמה והמאירי והריטב"א בסוגיין, והראב"ן בשו"ת שבסוף הספר.

אך הנה הרמב"ן והרשב"א בסוגיין עמדו בקו' זו דלבן עזאי מ"ט המעביר ד' אמות חייב, וכתבו לישב בע"א, והרי דס"ל בדינא דמהלך כעומד אין לחלק בין רשות אחרת לאותה הרשות, אף דבדינא דקלוטה כמי שהונחה כתבו הרמב"ן והרשב"א גופייהו לחלק כן.

ג] ועיי"ש שנתבאר לפרש בזה, דמש"כ הראשונים דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה ומהלך כעומד באותה הרשות, היינו דכיון דכבר מתחילה הוי החפץ כמונח מדינא דקלוטה כמי שהונחה או מהלך כעומד, הרי דזה שהעביר החפץ ממקום למקום באותה הרשות לא חשיב כהנחה חדשה, אלא שהעביר החפץ המונח ממקום למקום, וע"כ אי"ז חשוב כמעשה הנחה, ורק בשהעבירו לרשות אחרת דהוי מקום אחר, חשיב שנתחדשה בו הנחה אחרת, והוי זה מעשה הנחה, - וע"כ ל"מ הנחה דקלוטה ודמהלך כעומד לחייב או להפסיק מלאכתו, אלא כשעבר מרשות לרשות דיש בזה מעשה הנחה, ונת' שם לישב בזה משה"ק האחרונים ע"ד התורי"ד ודעימי' מסוגיית הגמ' בכתובות דל"א. דמבו' דאמרינן מהלך כעומד אף באותה הרשות, עיי"ש.

ונת' שם לפ"ז, דמה"ט הוא דס"ל להרמב"ן והרשב"א דבדינא דמהלך כעומד אין מקום לומר דהוא רק במהלך לרשות אחרת, ולא במהלך באותה רשות, - וזה למש"כ רש"י דהא דמהלך כעומד היינו דעקירת כל פסיעה הויא עקירה והנחת הרגל הויא הנחה, וכיון דבשעת עקירת רגלו לא חשיב כעומד, ובהנחת רגלו הוא דהוי כעומד, הרי נמצא דנתחדשה הנחה בהנחת רגלו, וע"כ בדין דאף באותה רשות הו"ל כהנחה להפסיק.[[1]](#footnote-2)

אך בדעת התורי"ד והריטב"א ודעימייהו דס"ל דגם הא דמהלך כעומד הוא רק כשיש שם שינוי רשות, נת' שם דס"ל דמדינא דמהלך כעומד חשיב כעומד בכל זמן ההילוך, כיון שהוא עומד על רגלו אחת, וע"כ שפיר נקטו דגם בזה י"ל דבאותה רשות אי"ז מפסיק כיון דלא נתחדשה הנחה חדשה בהליכתו.

ד] ויש להוסיף בזה, דהרמב"ן והרשב"א לטעמייהו אזלי, דהנה הרמב"ן והרשב"א לקמן ד"ח: דנו לפרש, דהמגרר חפץ מרה"י לרה"ר פטור, כיון דמגרר הוי כמונח, וליכא עקירה כלל, עיי"ש, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דמהלך כעומד היינו דאיכא עקירה בעקירת הפסיעה והנחה בהנחת רגלו, דאי נימא דחשיב כעומד בכל זמן ההילוך, הרי דלהצד דמגרר מרה"י לרה"ר פטור, הי' בדין דגם המהלך מרה"י לרה"ר לבן עזאי יהא פטור, כיון דליכא בזה עקירה כלל.

אך התורי"ד והריטב"א דס"ל דמהלך כעומד חשיב כעומד בכל זמן ההילוך, אזלי לטעמייהו לקמן שם דס"ל דאף מגרר חשיב כעקירה, ופירשו בע"א להא דפטרינן התם בזירזא דקני, וע"כ שפיר י"ל דמהלך כעומד חשיב כעומד בכל זמן ההילוך, ואפ"ה חשבינן לה כעקירה.

אך צ"ע בזה בד' המאירי, דכתב ג"כ דלא אמרינן מהלך כעומד אלא ברשות אחרת, ולפמש"נ נמצא דס"ל דמהלך כעומד חשיב כמונח בכל זמן ההילוך, וזה אינו מתישב עם דבריו לקמן ד"ח: שכתב בתחילת דבריו דמגרר אינו חייב, והביא ב' דעות אם במוציא מרה"י לרה"ר הוא חייב מדין עקירת הרשות, - ובאמת דבל' המאירי בסוגיין נראה דקושייתו היא דכיון דמהלך כעומד, הויא עמידתו באמצע הפסק בהעברת ד' אמות, ומ' דל"ה כמונח בכל זמן ההילוך, אלא כשמניח את רגלו, וכן מ' גם בל' הרי"ד, וזה דלא כמש"נ, וצ"ע בזה.

**ב**

ה] ומצינו עוד שנחלקו הראשונים בזה, דהנה בעירובין דצ"ז: תנן דהי' קורא בספר על האיסקופה ונתגלגל הספר מידו גוללו אצלו, ובגמ' שם דצ"ח. מוקמינן לה באסקופה כרמלית ורה"ר עוברת לפני', דכיון דאי נפיל ומייתי לי' לא אתי לידי חיוב חטאת שרו לי' רבנן, ופרכינן עלה דנגזור דילמא מעייל מרה"ר לרה"י, וכ"ת כיון דמפסקת כרמלית לית לן בה, והאמר רבא המעביר חפץ מתחילת ד' לסוף ד' והעבירו דרך עליו חייב, ומשני בשנויא בתרא דסתם כתבי הקדש עיוני מעיין בהו ומנח להו, ופרכינן דליחוש דילמא מעיין בהו ברה"ר ועייל להו בהדיא לרה"י, ומשני דהא דמני בן עזאי היא דאמר מהלך כעומד דמי.

והנה התוס' וש"ר שם פירשו, דדינא דרבא דמעביר דרך עליו חייב, היינו שהוא עומד במקום אחד, ומעביר חפץ מימינו לשמאלו, וקמ"ל דלא נימא דכשמעבירו דרך גופו חשיב כמונח, וזהו דמדמינן לה לההיא דהתם דהוא עומד על האסקופה, ומעביר הספר מרה"ר לרה"י.

ו] והנה בחי' הריטב"א שם כתב, דלפ"מ דמוקמינן לה כבן עזאי, כ"ש דלית לי' לההיא דרבא דמעביר דרך עליו שהוא עומד במקום, עכ"ד, והיינו דלדעת בן עזאי דאף כשגופו מהלך חשיב כעומד, כ"ש דבההיא דרבא דגופו עומד במקום וידו היא דמהלכת, דחשיב כמונח.

אך הנה ראיתי להוכיח מד' התוס' והרשב"א דפליגי ע"ז, וזה ממש"כ התוס' שם סוד"ה אלא אמר אביי, דלההוא לישנא דמסקינן דסתם כתבי הקדש וכו' ניחא הא דנקט ספר, ומבו' בדבריהם דאף למסקנא דגמ' בעינן להא דסתם כתבי הקדש עיוני מעיין בהו, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א שם.

והנה אי נימא כד' הריטב"א דכל הא דמעביר דרך עליו ל"ה כמונח, הוא רק לדעת רבנן, אך לדעת בן עזאי הו"ל כמונח, הרי נמצא דלפ"מ דמסקינן דמתניתין אתיא כבן עזאי, יש להתיר אף בשאר דברים, ול"ב להא דסתם כתבי הקדש עיוני מעיין בהו, כיון שאף אם יעבירם מרה"ר לרה"י דרך האסקופה חשיב כנח באסקופה ופטור, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א שם שכתב דמש"א הא מני בן עזאי, ה"ק "אלא" הא מני בן עזאי, והיינו משום דלפ"ז ל"ב לשנויא קמא דאסקופה ארוכה או דסתם כתבי הקדש וכו'.

ובע"כ מד' התוס והרשב"א דפליגי ע"ד הריטב"א, וס"ל דהא דמעביר דרך עליו ל"ה כמונח, הוא גם לדעת בן עזאי, וע"כ אף לדידי' אין להתיר אלא בכתבי הקדש דעיוני מעיין להו, וכ"ה להדיא בד' המהרש"א שם, עיי"ש, - וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

ז] ובאבנ"ז סימן ר"מ ס"ק כ"ט - ל"ד כתב בביאור הפלוגתא בזה, דפליגי ביסוד דינא דמהלך כעומד, דהריטב"א ס"ל דבהא כו"ע ס"ל דעמידה על רגל א' חשיבא עמידה, דודאי דהויא עמידה, שהרי אף לענין עבודה חשיבא כעמידה, וע"כ ס"ל לבן עזאי דמהלך כעומד, כיון דלעולם הוא עומד על רגל אחד, ולעולם הוא נחשב הוא עומד במקום עמידת רגלו האחד, ורבנן ס"ל דאף דעמידת רגל אחד הויא עמידה, מ"מ כיון דגופו נייד ל"ה הנחה, - וזהו מש"כ הריטב"א דמעביר דרך עליו הוי כמונח לבן עזאי, דאף דידו עם החפץ נייד, מ"מ הרי רגליו עומדין במקומם, ובן עזאי ס"ל דאף דגופו נייד, אזלינן בתר עמידת רגלו שעל הארץ.

אך בדעת המהרש"א כתב, דלעולם בשעת ההילוך מודה בן עזאי דל"ה כעומד, אף שהוא עומד על רגלו אחת, וכל הא דמהלך כעומד, הוא כשמניח את רגלו, דבאותה שעה ב' רגליו מונחות ואינו נייד כלל, וע"כ הוא דס"ל דבמעביר דרך עליו דידו עם החפץ נייד, מודה בן עזאי דל"ה כמונח, עכ"ד.

ח] והנה לפמש"נ מד' התוס' והרשב"א דס"ל כמש"כ המהרש"א דמודה בן עזאי לדינא דרבא דמעביר דרך עליו ל"ה כמונח, הרי נמצא דהתוס' והרשב"א ס"ל דהא דמהלך כעומד היינו דהוי כעומד בזמן הנחת רגלו, כיון דב' רגליו מונחות ואינו נייד כלל, וזה כד' רש"י בכתובות בדינא דמהלך כעומד, והריטב"א ס"ל דמהלך הוי כעומד בכל זמן הילוכו, וזה מתישב עם מש"נ בד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין דפליגי בזה.

**ג**

ט] והנה בעיקר ד' רש"י דהא דמהלך כעומד היינו דעקירת כל פסיעה הויא עקירה והנחת הרגל הויא הנחה, הק' בס' נפש חי' סימן י"ג, דכיון דהנחת הרגל הויא הנחה לבן עזאי, א"כ נמצא דכשעקר רגלו אחת אי"ז עקירת כל גופו, כיון שאינו עוקר אלא רגל אחת, וכשחזר ועקר את רגלו השני', כבר הניח רגלו הראשונה, וא"כ מ"ט הו"ל כלל עקירה, ומ"ש מההיא דזירזא דקני דלא חשיב כעקירה, עיי"ש.

ונראה די"ל בזה בפשיטות, כארשר כ"ה מבו' בד' האבנ"ז שם, דלעולם כשעקר רגלו אחת הוי עקירה על כל גופו, דכיון דכשעקר את רגלו והולך ה"ה נייד, הוי כל גופו כמהלך ול"ה כמונח, כאשר כ"ה לדעת רבנן, דכשעקר רגלו אחת הוי כל גופו כמהלך, אף שעדיין לא עקר את רגלו השני', ורק כשמניח את רגלו דבשעה זו אינו נייד, הוא דחשיב כעומד, וז"פ.

י] אמנם צ"ע רב בזה בעיקר ד' רש"י, דאם הא דמהלך כעומד היינו רק דכשמניח רגלו הוי הנחה, כיון שהוא עומד על ב' רגליו ואינו נייד כלל, אך בשעת עקירת רגלו הראשונה הוי כעקור, משום דהוא עומד על רגלו אחת והוא מהלך, - א"כ הרי הדין נותן דכל הא דמהלך כעומד, הוא רק כשהוא מהלך כדרכו, דבכה"ג הרי דבשעת הנחת רגלו, ה"ה עומד על ב' רגליו ואינו נייד כלל, אך כל שהוא רץ, לא יהא כעומד, שהרי דרך הריצה היא, דעוקר רגלו השני' קודם שמניח רגלו הראשונה, ולעולם אינו עומד על ב' רגליו ואינו נח מהילוכו כלל, - ואין לומר דאה"נ כל שהוא רץ ל"ה כעומד, דא"כ מ"ט הוצרכו בירושלמי להעמיד לחיובא דמעביר ד' אמות לבן עזאי בקופץ, דהוא מילתא דלא שכיחא, ולא העמידוה ברץ ברה"ר דהוא מילתא דשכיחא,[[2]](#footnote-3) וצע"ג.

**ד**

יא] ונראה די"ל בזה, דעיקר פלוגתת הראשונים בדינא דבן עזאי הוא, אינה אם עמידה על רגלו אחת חשיבא כעמידה, דבהא כו"ע מודו דעמידה על רגלו אחת חשיבא כעמידה, וכמו שהביא האבנ"ז דאף לענין עבודה חשבינן לה כעמידה, ופלוגתייהו היא במילתא אחרינא.

והביאור בזה נראה, דדעת הריטב"א ודעימי' היא דיסוד דינא דבן עזאי הוא ס"ל ד"מהלך" לאו כעומד, והיינו דכל דמצ"ע הוי כמונח מכח עמידתו, ל"מ ההילוך להפקיע מזה תורת הנחה, וע"כ כיון דמן הדין כל שהוא עומד על רגלו אחת הו"ל כמונח, ע"כ אף דהוא מהלך, חשבינן לי' כמונח, ול"מ הילוכו להפקיע תורת הנחה מעמידתו, וע"כ לדידהו הוי מהלך כעומד בכל זמן הילוכו.

אך בדעת רש"י ודעימי' נראה דס"ל דלעולם גם לדעת בן עזאי מהני ההילוך להפקיע תורת הנחה מעמידתו, וע"כ אף דמן הדין עמידה על רגלו אחת הויא עמידה, מ"מ כשעקר הפסיעה והוא מהל, ה"ז מפקיע תורת הנחה מעמידתו, ורק כשהוא מניח את רגלו ואינו מהלך, הוא דהוי כמונח מכח עמידתו, אף כשהוא רץ, ואינו עומד אלא על רגלו אחת.

יב] ובטעם הא דכשעוקר את הפסיעה חשבינן לי' כמהלך, ומכח זה ל"ה כמונח, וכשהוא מניח את רגלו לא חשבינן לי' כמהלך, אף כשהוא רץ, דאינו מפסיק מהילוכו בהנחת רגלו, נראה, - דהנה בעיקר מש"כ רש"י דעקירת הפסיעה הויא עקירה, נתחדש בזה, דאף דכשעקר את הפסיעה הראשונה, אכתי רגלו השני' במקומה עומדת, והי' מקום לומר דאף לרבנן אכתי ל"ה זה כעקירה, דעדיין לא התחיל בהילוך דכל הגוף, מ"מ חשיב זה כעקירה על כל גופו, - והיינו משום דעקירת הפסיעה הויא תחילת ההילוך דכל גופו, דזהו דרך הולכת גופו, שעוקר רגלו אחת, ואח"כ עוקר רגלו שני', וע"כ מהניא לחשוב את כל גופו כמהלך, ומהני זה לחשוב את כל גופו כעקור.[[3]](#footnote-4)

ואמנם דכ"ז הוא משום דעקירת הפסיעה הויא תחילת ההילוך דכל גופו, אך בגונא דאינה תחילת ההילוך דכל גופו, כגון אם רצונו הוא להוליך רגלו אחת לפניו ולהשאיר רגלו השני' במקומה, ודאי דעקירת פסיעה זו לא תהא חשובה כעקירה כלל, דכיון דאינה תחילת ההילוך דכל גופו, הרי דאף דמקצת גופו מהלך, ל"ה זה עקירה, ודמי לזירזא דקני דל"ה עקירה, וז"פ.

יג] ונראה לפ"ז, דכל הא דחשבינן לכל גופו כמהלך לדעת בן עזאי, הוא רק כשהוא עוקר את רגלו ומוליכה לפניו, דזה הוי תחילת ההילוך דכל גופו, וע"כ הוי כל גופו כמהלך, - אך כשהוא מניח את רגלו הראשונה ועוקר את רגלו השני' ומוליכה, הרי דכ"ז שלא הגיעה רגלו השני' למקום רגלו הראשונה, לא חשיב כל גופו כמהלך, ורק אחר שהגיעה רגלו השני' למקום רגלו הראשונה והוא חוזר ומוליכה לפניו, הוי כל גופו כמהלך.

והטעם בזה, דהנה מסברא נראה, דאף דאדם המהלך ל"ה כמונח, מ"מ בגמר הילוכו והניח רגלו אחת, ועדיין הוא מחוסר להביא רגלו השני' אצלו ולהניחה, כבר לא חשיב כמהלך כל גופו, - שהרי כבר אינו עוסק בהילוך רגלו הראשונה, ואינו מהלך אלא ברגלו השני', וזה ל"ה מהלך כלל, וכמש"נ לעיל דאם רצונו להוליך רגלו אחת לפניו ולהשאיר רגלו השני' במקומה, ודאי דאין עקירת פסיעה זו חשיבא כהילוך דכל גופו, וה"נ הכא דכוותה, דכל שכבר הניח רגלו אחת לפוש, שוב אין עקירת רגלו השני' חשובה כהילוך דכל גופו.

ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דס"ל לבן עזאי דכשהניח רגלו הראשונה חשיב כעומד, אף שהוא עוקר רגלו השני' ומוליכה אצלו, - דכל הא דמהני ההילוך להפקיע תורת הנחה מעמידתו, הוא רק כשכל גופו מהלך, אך כשהוא מביא רגלו השני' למקום רגלו הראשונה, הרי הוי זה זה גמר ההילוך הראשון, דכיון דאם ל"ה דעתו להמשיך ולילך עוד, דודאי דהבאת רגלו השני' למקום רגלו הראשונה ל"ה חשיב כהילוך דכל גופו, וכנ"ל, ע"כ אף אם דעתו להמשיך ולילך, מ"מ עדיין אינו מהלך את הילוך זה, והילוכו עתה אינו אלא גמר ההילוך הראשון, וע"כ חשיב דאינו מהלך אלא במקצת גופו, וזה ל"מ להפקיע תורת הנחה מעמידתו, דהו"ל כזירזא דקני דלא חשיב עקירה, ורק כשהוא חוזר ומוליך רגלו השני' לפניו, הוא דהו"ל תחילת ההילוך דכל גופו, והו"ל כמהלך.[[4]](#footnote-5)

וע"כ הוא דאמרינן להא דמהלך כעומד אף כשהוא רץ, דהגם דבשעת הנחת רגלו הראשונה כבר עקר את רגלו השני' והוא מהלך בה, מ"מ מהני הנחת רגלו הראשונה לחשבו כמונח, כיון דכ"ז שלא הגיעה רגלו השני' למקום רגלו הראשונה, אינו מהלך אלא במקצת גופו, ול"מ זה להפקיע תורת הנחה מעמידתו.

**ה**

יד] והנה לפ"ז מתפרש היטב פלוגתת רבוותא בדין המעביר דרך עליו אם לדעת בן עזאי הוי כמונח, וזה ע"ד מה שפירש האבנ"ז, דהריטב"א לטעמי' דיסוד דינא דבן עזאי הוא דאין בכח ההילוך להפקיע תורת הנחה מעמידתו, הרי דע"כ במעביר דרך עליו דגופו נייח, ודאי דל"מ הילוך החפץ להפקיע תורת הנחה ממנו.

אך התוס' והרשב"א ס"ל כדעת רש"י דמודה בן עזאי דמהני ההילוך להפקיע תורת הנחה מעמידתו, והא דס"ל דמהלך כעומד הוא משום דבשעת הנחת רגלו, אין כל גופו מהלך, וע"כ כ"ז הוא באדם המהלך, אך במעביר דרך עליו, כיון שידו מהלכת סגי בהכי שלא יהא החפץ חשוב כמונח, - והיינו שהרי בהא דהמעביר דרך עליו לא חשיב כמונח לדעת רבנן, נתחדש, דאף דגופו אינו מהלך כלל, מ"מ כיון שידו מהלכת, סגי בהכי לחשוב למה שבידו כעקור,[[5]](#footnote-6) וא"כ גם לדעת בן עזאי ל"ה זה כמונח, - דכל הא דס"ל לבן עזאי דמהלך כעומד, הוא במהלך דבעינן לחשוב לכל גופו כמהלך, דאם ל"ה כל גופו כמהלך, הו"ל כזירזא דקני דל"ה עקירה, ובזה הוא דס"ל דכשהניח רגלו אחת, אינו מהלך בכל גופו, וע"כ הו"ל כמונח, אך במעביר דרך עליו דסגי במה שידו מהלכת לחשבו כעקור, הרי דכיון שידו מהלכת בלא הפסק, מודה בן עזאי דל"ה כמונח, וז"ב.

**ו**

טו] והנה אמנם בעיקר מש"כ הריטב"א דהא דמחייב רבא במעביר דרך עליו, לא אתיא כבן עזאי, דלבן עזאי דמהלך כעומד, כ"ש דמעביר דרך עליו הוי כמונח, צ"ע, שהרי אף לבן עזאי דמהלך כעומד, מודה דאי"ז מועיל להפסיק בתוך ד' אמות, והריטב"א בסוגין כתב דהוא או משום דהלכתא גמירי לה, או משום דלא אמרינן מהלך כעומד באותה הרשות, וא"כ כיון דבמעביר דרך עליו כל הא דהו"ל כמונח, הוא מדינא דמהלך כעומד, לכאו' הי' בדין דבהעברת ד' אמות, דל"מ ההנחה דמהלך כעומד להפסיק, אף לא תועיל הנחה זו דמעביר דרך עליו להפסיק.[[6]](#footnote-7)

טז] ונראה די"ל בזה, דהנה בעיקר מש"כ הריטב"א דמעביר דרך עליו הוי כמונח לדעת בן עזאי, נראה דלאו היינו דבכל שעת ההעברה בידו הוי כמונח, כיון שגופו נח ע"ג קרקע, אלא כל הא דחשיב כמונח הוא רק כשמעביר את ידו כנגד גופו.

והטעם בזה, דהנה בחי' הריטב"א שם לעיל מינה, פירש לדינא דמעביר דרך עליו, ז"ל, והאמר רבא העומד ברשות הרבים ונוטל חפץ מימינו ומעבירו לצד שמאלו וכו' "והוא מעבירו ע"פ גופו בעוד שעומד במקום אחד", אפ"ה חייב, ואע"ג דגופי' מינח נייח כיון שהחפץ עצמו לא נח בתוך ד' אמות, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דאף שפירש דהס"ד דחשיב כמונח, הוא משום דגופי' נייח, מ"מ היינו רק כשמעביר ידו כנגד גופו, - וכנראה היינו, דכל שאין ידו כנגד גופו, דנים את היד לעצמה, והיא אינה מונחת כלל, ורק כשהיא כנגד גופו, הוא דדנים אותה בכלל הגוף שהוא כמונח, וע"כ הוא דס"ד דכשהעביר היד כנגד הגוף הו"ל כמונח.

ולפ"ז נראה, דכל הא דלדעת בן עזאי הו"ל כמונח, הוא רק כשהוא מעביר את ידו כנגד גופו, דבכה"ג דנים את ידו בכלל הגוף שהוא כמונח, וע"כ אף דלרבנן מהני מה שהוא מוליך את החפץ להפקיע ממנו תורת הנחה, מ"מ לדעת בן עזאי חשבינן לי' כמונח, כיון דלדידי' אין בכח ההילוך להפקיע תורת הנחה מעמידתו, - אך בשעת העברת ידו כשאינה כנגד גופו, דאנו דנים את היד לעצמה, הרי ודאי דאף לדעת בן עזאי ל"ה היד עצמה כמונחת, והיינו דלא פליג בן עזאי אלא על דינא דמעביר "דרך עליו", אך כשאינו מעביר "דרך עליו" מודה בן עזאי דל"ה כמונח.

יז] ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דהמעביר דרך עליו פטור לדעת בן עזאי, ול"ד להנחה דמהלך כעומד דאינה מועלת להפסיק בתוך ד' אמות.

והטעם בזה, דהנה נת' לעיל סק"ג דמש"כ הראשונים דהא דל"מ הנחה דמהלך כעומד להפסיק בהעברת ד' אמות הוא משום דלא אמרינן מהלך כעומד באותה הרשות, היינו משום דהוי כמונח בכל זמן ההילוך, ולא נתחדשה הנחה בתוך ד"א, וע"כ לא חשיב זה כמעשה הנחה להפסיק, - ונראה לפ"ז דכ"ז הוא במהלך כעומד, דהוי כמונח בכל זמן ההילוך, אך במעביר דרך עליו דבתחילת העברתו ל"ה כמונח, ורק כשהביא ידו כנגד גופו הוי כמונח, ואח"כ כשמעביר את ידו לצד שמאלו, שוב ל"ה כמונח, הרי נמצא דנתחדשה הנחה זו כשהעביר כנגד גופו, והו"ל מעשה הנחה גמור, וע"כ שפיר מהניא להפסיק אף באותה הרשות.

ונראה דאף לפמש"כ הריטב"א בדרך קמא, דהא דמהלך כעומד אינו מפסיק בתוך ד' אמות, הוא משום דד"א ברה"ר הלכתא גמירי לה, ג"כ אין ללמוד מההלכתא אלא לחייב במהלך כעומד, דהוי בכל הליכתו כעומד ולא נתחדשה הנחה בתוך ד' אמות, - אך במעביר דרך עליו דכשהעבירו כנגד גופו נעשה כמונח, שפיר מהניא הנחה זו להפסיק בתוך ד' אמות, וא"ש היטב ד' הריטב"א.[[7]](#footnote-8)

?באמת צ"ע במש"כ הריטב"א שם ע"ד רש"י, דבגונא דידי' יהא פטור לדעת בן עזאי, והרי בתוך ד' אמות מודה בן עזאי, - ואך דהתם הוי החפץ למעלה מי' שהוא מקו"פ, אך הרי דעת הריטב"א דבחפץ שע"ג האדם, ה"ה חייב אף אם הוא למעלה מי', וצ"ע.

?בעיקר קו' הרש"ש יש מקום לדון, דלכאו' אם החפץ הוא ברה"ר, שפיר יש לחייבו, דכל פטורו הוא מדינא דאגד יד, וצ"ע אם בכה"ג איכא לדינא דאגד יד, כיון דרגלו א' ברה"ר וכו', ויל"ע היכא שרוב גופו ברה"י, אם אמרינן לדינא דאגד, - אך לכאו' הכא גרע מאגד יד, דכיון דכל ההנחה היא ע"י הנחת רגליו, תו לא חשיב כלל כמונח ברה"ר, - וע"ז באו דברינו, דכל הנחתו היא מכח הנחת הרגל שברה"ר, ולא מכח הרגל שברה"י, דהרי רגל זה ל"ה מונחת, ומ"ט עכשיו תהא כמונחת.

1. ועיי"ש שנת' דזהו מש"א בירושלמי דלבן עזאי יהא כמי שהונח הל כל "אמה ואמה", והיינו משום דהא דמהלך כעומד היינו דעקירת רגלו הויא עקירה והנחת רגלו הויא הנחה, וזהו שאמרו דיהא כמי שהונחה על כל אמה ואמה, דפסיעה דאדם הויא אמה, וכמש"א בעירובין דמ"ב., ובהנחת רגלו שבסוף כל אמה ואמה יעשה כמי שהונחה, ועיי"ש מש"נ בד' התוס' הרא"ש בזה, ומש"נ עוד בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. וביותר תיקשי, בד' הרמב"ן והרשב"א בסוגיין שכתבו דבירושלמי לא משני ע"ז מידי, ולכאו' צ"ל לדעתם דהא דלא משני דמשכח"ל בקופץ, הוא משום דאי"ז מילתא דשכיחא, ואי נימא דאף הרץ ברה"ר ל"ה כמונח, א"כ מ"ט לא משני דמשכח"ל ברץ, דהוא מילתא דשכיחא טובא. [↑](#footnote-ref-3)
3. וראיתי בס' בית יצחק שדקדק במש"כ רש"י דעקירת כל "פסיעה" הויא עקירה והנחת "הרגל" היא הנחה, ומ"ט שינה לשונו ולא כתב דעקירת "הרגל" הויא עקירה, - ולמש"נ נראה, דבאמת עקירת הרגל ל"ה עקירה, ורק כשהוא מתחיל להלך לפניו, הוא דמהני זה לחשוב לכל גופו כמהלך, והו"ל כעקירה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם נמצא לפ"ז, דאף בשעה שהוא מניח את רגלו, ל"ה גופו כמונח, אלא מכח רגלו זו, אך רגלו השני' ל"ה כלל כמונחת, - דאף אם עדיין היא ע"ג קרקע, מ"מ הרי היא באמצע הילוכה, ול"ה כמונחת, - וניחא בזה קו' הרש"ש לקמן דצ"א:, עיי"ש, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובאמת בפסקי רי"ד לקמן ד"ח: כתב, דהמעביר דרך עליו הוי כמונח אך לרבנן, כיון דגופו נייח, עיי"ש, אך לדעת ש"ר דהמעביר דרך עליו ל"ה כמונח, בע"כ דאף דגופו נייח ואינו מהלך כלל, מ"מ כיון שידו מהלכת, סגי בהכי לחשוב את מה שבידו כעקור. [↑](#footnote-ref-6)
6. ושמא י"ל בזה, דכיון שכתב הריטב"א דמעביר דרך עליו הוי כ"ש ממהלך כעומד, הרי דהגם שנתחדש בההלכתא דהנחה דמהלך כעומד ל"מ להפסיק בתוך ד' אמות, מ"מ הנחה דמעביר דרך עליו דעדיפא טפי, שפיר מהניא להפסיק, וזה חידוש, דבפשוטו הי' נראה דכיון דאף הנחה זו ל"מ אלא לדעת בן עזאי, ע"כ בדין דלא תפסיק בתוך ד' אמות, אך לכאו' אי"ז מתישב לדרך בתרא דהריטב"א דלא אמרינן מהלך כעומד באותה הרשות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ונפ"מ רבתא בזה לדינא לדעת הריטב"א, דלפ"ז כל הא דמעביר ד' אמות ברה"ר חייב לבן עזאי, הוא רק כשהוא מהלך כדרכו, אך כל שהוא רץ, הרי דכיון דבשעה שב' רגליו באויר, הו"ל עקירה, תו כשהוא מניח רגלו אחת על הארץ הו"ל מעשה הנחה גמור, וה"ז מועיל להפסיק בתוך ד', ועמש"נ עוד בזה בסימן ז' (ב) ענף ט', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-8)