סימן ע_א  - בדיני נאמנות - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

א] בבית יעקב סימן צ"ח סק"א כתב מד' הריטב"א דהא דמהני באמירה בעלמא, הוא משום דהוי בשעת נישואין והוי כקנין מדרב גידל, עכ"ד, והנה בחי' הריטב"א כתובות דפ"ו: כתב להדיא דל"ב קנין כלל, והובא בנמו"י שם, וגם בתשו' הריטב"א סימן ר"ה שהביא הבית יעקב לכאו' לא נתפרש כן, ואדרבה משמעות ד' הריטב"א בתו"ד דבמתניתין אין מקום לקנין, ואך שעל ד' בעה"ע דמודה אבא שאול בשקנו מידו.

ועי' בהפלאה כתובות שם, שנראה שפירש ד' הריטב"א דדמי לנאמנות בשעת הלואה דל"ב קנין, וכתב לדון ע"ז דהתם קני במשיכת המעות, אך הכא במאי קני, וכתב עוד דלרש"י דמהני לפטור מלקוחות משום דמעיקרא נשתעבדו הנכסים על תנאי זה, ודאי בעי קנין.

ובהפלאה סימן צ"ח סק"א פירש דאיירי בשעת קידושין, דהוא שעת החיוב, דאי בשעת נישואין הרי כבר נתחייב לה, ושוב כתב דכונתם כד' הש"ך דנאמנות סתם ל"ב קנין.

בחי' הריטב"א דקדק מד' רש"י דכשלא פטר את הלקוחות, הרי דכשהיא קיימת, צריכה אף היא עצמה לישבע, שלא פטרה משבועה רק לזכות דידה ולא לזכות לקוחות, ועיי"ש דפליג ע"ז.

עו"כ שם, די"א דיכול הלוקח לכוף את המוכר לבא לישבע, דהוי בכלל אחריות דנפשי', ופליג ע"ז, עיי"ש שהוכיח ממוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו, דאין להמוכר אחריות ע"ז, וסו"ד שם צ"ב.

ריטב"א דפ"ז. בסופו, דנאמנות ל"מ לנפרע שלא בפניו, דלא האמינה אלא בפניו דאינה מעיזה, וגם דשמא כתבה לו שובר

בבית יעקב צ"ח ס"א כתב בשם הש"ך בסימן ע"א, דהא דנאמנות סתם ל"ב קנין, הוא גם משום דהוי כקיבל פסול בחד, וגם משום דאיכא אנן סהדי דומיא דאל תפרעני, וכן הביא גם בבית יעקב כתובות דפ"ז., ובש"ך שלפנינו לא נמצא כן להדיא, ואולי זה מה שהביא בסו"ד בשם בעה"ת, ואמנם לכאו' טעם זה ל"ש היכא שאומר שפרע בעדים, ועי' כן בשער משפט במש"כ לגבי יורשים, וי"ל כן גם במשה"ק השעמ"ש בדין הוחזק כפרן אף לממון אחר דל"מ לו הנאמנות, דמ"מ מ"ט ליכא אנן סהדי, ועי' נתיה"מ, ולהנ"ל י"ל דאיירי בשאומר שפרע בעדים.

שו"ר גם בנתיה"מ מהדו"ק סק"ב שכתב כן בשם הש"ך, דכל הא דמהני נאמנות בלא קנין, הוא משום האנן סהדי, ועיי"ש שכתב דכה"ג ל"מ במקום ע"א.

בבית יעקב שם עמד דמ"ט נאמנות מהני לגבי שאם מכר לאחר א"צ המוכר לישבע, ואילו התם צריכה לישבע, וכתב לחלק, דנאמנות היינו דקיבל עליו פסול כחד לעדות ויש לו נאמנות בתורת עד ולכך נאמן אף לגבי הלקוחות, ומשא"כ בנדר ושבועה אין לי עליך דהוי ל' מחילה, וכתב עוד, דבנאמנות מהני משום אנן סהדי, משא"כ התם ל"ש אנ"ס להסוברים דעיקר השבועה הוא משום חשש שתפסה, וגם דהרי משביעין גם שלא מחלה.

רעק"א במערכה דפוגמת, ולכאורה ראי' לדין זה דהא לפמ"ש הה"מ בטעמא דצריך לפורעו בעדים ולא מהני מגו דהא הודה שלא קיים תנאו ואיהו אחייב נפשי' בקיום התנאי עיי"ש. הובא בש"ך, והיינו דהוי כעין נאמנות דקיבל עליו להאמין המלוה כ"ז שלא יפרע בעדים. וכמו דס"ל להפוסקים בא"ל אל תפרעני אלא בפני פו"פ דאף אם הביא עדים אחרים שפרע א"נ דפסלינהו לכולי סהדי. והרי להנך פוסקים פשיטא דאין ע"א מחייב שבועה כיון דהימני'. כדקי"ל בנאמנות סתם דא"ח שבועה נגד ע"א ממילא אין רחוק לומר דגם לטעמא דהר"ן דאנן סהדי אין ע"א מחייב שבועה. דלא מצינו דנפלגו הפוסקים אם ע"א בזה מחייב שבועה ולא אשתמיט לחד מהאחרונים לומר נפקותא זו בין הטעמים. וצ"ע לדינא, עכ"ל.

מבו' בד' הגרע"א, דלדעת המ"מ דמי הנאמנות באל תפרעני אלא בעדים, לנאמנות דהימני', וכ"ה דבהימני' אין ע"א מחייבו שבועה, ה"ה באל תפרעני אלא בעדים.

אך ל' הרמב"ן שבועות דמ"א:, דכי טעין פרעתיך בלא עדים לא מהימן אע"ג דאיכא מיגו דהא בטלי' להימנותי' מדקביל עלי' שלא לפורעו אלא בעדים, עכ"ל, ומ' דלאו משום נאמנות המלוה אתינן עלה, אלא משום שביטל הלוה לנאמנותו, וע"כ לא מהני לי' מיגו, דל"מ מיגו אלא במקום שיש לו נאמנות, ומהני מיגו לסייע לנאמנותו, אך במקום שאינו נאמן כלל, ל"מ מיגו.

ויש להוסיף משמעות ד' הראשונים דהוחזק כפרן אינו נאמן במיגו, והאחרונים ז"ל תמהו ע"ז, ולהנ"ל הוא מתפרש היטב, דל"מ מיגו היכא דלית לי' נאמנות בטענתו.

בדעת רה"ג דבהימני' כבי תלתא ובאו ד' עדים, מתחייב שבועה, נ' דהוא משום שפירש דיסוד דינא דהימני' הוא שפסל את העדים, ולא פסל אלא ג', אך הרביעי כשר הוא, וממילא דמהני הרביעי כנגד נאמנותו, וחייב שבועה.

אך אם גדר הימני' שיהא נאמן טפי מג', הרי נ' דכד איכא ד' עדים, הי' בדין שיתחייב ממון, שהרי ד' העדים נאמנים טפי מיני'.

וביותר, אי נימא דגדר הדין הוא כמש"כ הגר"א בסימן כ"ב דבמקום עדים לא האמינו כלל, א"כ הרי במקום ד' עדים לא האמינו כלל.

ובש"ך משמע דכל מקום הנידון בזה הוא במלוה בשטר, אך במלוה ע"פ ודאי ל"מ, ונ' דהיינו דודאי הוא אינו נאמן, דלהדיא אמר שלא יהא נאמן בפני ד', וכעין ד' הנתיה"מ דאם אמר שיהא נאמן בשלא יכתוב שובר, הרי דכל שכתב שובר ליכא כלל לעיקר הנאמנות, ול"ב למיתי עלה משום דהשובר מהני כנגד הנאמנות, עיי"ש, אך מ"מ כבר פסל את העדים להעיד ע"ז, וע"כ ליכא אלא ע"א, ודו"ק.

בבעה"ת שער כ"ו סוף ח"ב, מפורש דאיתרע שטרא מהני אף במקום נאמנות סתם, עיי"ש, וכבר הביא מזה הש"ך בכ"ד.

בבעה"ת שם ח"ג כתב דא"צ קנין, דומיא דמתנה ש"ח להיות פטור משבועה, ודן לחלק דהתם אינו בא אלא להחזיק בשלו, וע"ז כתב דאי"ז שעבוד דנכסים דניבעי קנין אלא התראה, ודמי למש"א מתנה שו"ח להיות כשואל, דבההיא הנאה וכו'.

בבעה"ת שם ח"ד מבו' בשם הרי"ף דהא דעדי הודאה מהני, הוא משום דמעידין על גופו, והוי כעין הזמה, עכ"ד.

אך בביאור הגר"א ע"א סק"ח מבו' דהוא ע"ד מש"א בכתובות דפ"ז. דמשבועת פוגמת לא פטרה משום שהיא גרמה לעצמה, וה"נ כנגד עדי הודאה לא האמינו, שהוא גרם לעצמו בהודאתו.

בעה"ת שם ח"ג דימה דין נאמנות לגבי יורשים ולקוחות, לפלוגתת הראשונים בנקי נדר אם מהני לגבי לקוחות.

בטעמא דהרי"ף דל"מ נאמנות לגבי לקוחות, עי' מלחמות דהוא משום קנוניא, וצ"ב, ובחי' הרמב"ן מבו' כונתו, דכיון דכ"ה דבפשוטו ס"ל לאבא שאול דל"מ נאמנות כנגד תקנ"ח דהבא ליפרע, הרי דגם לדעת הרי"ף דמהני נאמנות כנגד זה, מ"מ ל"מ נאמנות לעקור תקנ"ח דמנכסים משועבדים, משום דאיכא למיחש לקנוניא, וע"כ אין בכחו לעקור תקנה זו, עיי"ש.

ולפ"ז מה שהביא הרי"ף מסוגיא דכתובות, אינו דכ"ה דהתם אין סומכין על דבריו ה"נ הכא, שהרי הכא ל"ב כלל לסמוך על דבריו, אלא האשה נאמנת, ובשעה שנתן לה הנאמנות הרי ל"ש חשש קנוניא, שהרי היו הנכסים בידו, אלא למד הרי"ף משם דאיכא חשש קנוניא, וע"כ ממילא פשוט דל"מ הנאמנות לעקור תקנ"ח.

אך בביאור הגר"א פירש דטעם הרי"ף דהוא משום דהודאת בע"ד בחב לאחרים ל"מ אף בלא חשש קנוניא, ונ' מדבריו דלדעת הרי"ף לא תועיל הודאת בע"ד שלא פרע, גם לגבות מלקוחות שלקחו אח"כ, ודלא כמש"כ הראשונים ב"מ דע"ב:.

והגר"א הוכיח כן מההיא דאבא שאול, וגם לדעת הרי"ף, מ"מ נקי נדר וכו' ל"מ, וצ"ב דהרי נאמנות מפורשת מהניא, ומבו' מד' הגר"א, דטעמא דאבא שאול אי"ז משום שלא נתכוין לפטור מן היורשים, דא"כ ל"ה בעינן להא דמה אעשה שהרי אמרו חכמים וכו', אלא היינו דהגם דמדינא הי' צריך לפטור את היורשים, מ"מ ל"מ, דל"מ נאמנות דידי' בדחב לאחרים, ורק אם התנה להדיא על היורשים הוא דמהני מטעם אחר, וצ"ב.

ובזה ניחא ד' הרא"ש, דהגמ' מדמי ההיא דר"ש לההיא דאבא שאול, ובפשוטו ב' ענינם הם, ולהנ"ל י"ל.

ונפק"מ בין דרכו של הרמב"ן לדרכו של הגר"א נראה, במלוה ע"פ שהאמינו למלוה, ובא לגבות מן הלקוחות, דלדעת הגר"א ל"מ הנאמנות כלל כנגד הלקוחות, ואין גובה מהן אף בשבועה, אך לדעת הרמב"ן, הרי שפיר מהני הנאמנות כנגד הלקוחות, ואך דל"מ זה לעקור תקנ"ח דהבא ליפרע מנכסים משועבדים לא יפרע אלא בשבועה, אך בשבועה מיהא יגבה, וצריך בדיקה בדין זה.

ושו"ר בתשו' הרא"ש כלל ע"א ס"ח דממש"כ שם דמהני הנאמנות לגבות ההוצאות והשוחדים בשבועה, מבו' לכאו' דגם לדעת הרי"ף ודעימי' מהני הנאמנות לענין לקוחות, ורק דל"מ לפטרו מן השבועה.

שו"ר עוד בבעה"ע מאמר ה' נאמנות, שהביא לגמ' שבועות דמ"ב: דמבו' דשבועת הבא ליפרע מנכסים משועבדים הוא משום חשש קנוניא, וע"כ ע"ז ל"מ פטורו, עיי"ש, ובגמ' שם מבו' דגם הא דאיכא שבועה בבא ליפרע מנכסי הקדש, הוא משום חשש קנוניא, עיי"ש, וזה כיסוד ד' הרמב"ן, ואך דבעה"ע שם תמה ע"ד הרי"ף, משום שפירש דהרי"ף דינא קאמר, עיי"ש.

ובאמת ילה"ע על הא דמבו' בגמ' דהשבועה הוא משום קנוניא, שהרי בבא ליפרע מנכסי יתומים ל"ש קנוניא, ומ"ט אינו נפרע, ולד' הרא"ש והר"מ ב"ר יוסף ניחא, דחששו טפי לתקנת יתומים שמא פרע, אבל בלקוחות עיקר השבועה הוא משום חשש קנוניא.

ויותר נ' דצ"ל, דהגמ' התם איירי היכא שהלוה מודה, ובכה"ג הי' מן הדין שלא יהא חייב שבועה, וע"ז אמרו דמ"מ איכא חשש קנוניא.

ל' הרמב"ן בבעה"ת כ"ו א', דבהימני' א"צ לישבע, משום שפסל לטענתו דטען פרעתי, ונאמן הלה בדיבורו בלבד, וכ"ה בנאמן עלי' אבא ונאמן עלי אביך דא"צ שבועה, וצ"ב מה שהביא משם, ומ' דס"ד דהתם לא יהא אבא ואביך נאמנים בלא שישבעו, ודומיא דמש"א מה נאמן נאמן בשבועה.

הרמב"ם פט"ו ממלו"ל כתב, דאם התנה שיהא הלוה נאמן, אינו גובה מן היורשים ומן הלקוחות, ומן הלקוחות אינו גובה אפי' אם אמר לוה לא פרעתי, דחיישינן לקנוניא.

ובגידו"ת שער כ"ז עמד דהרא"ש חולק ע"ז, שהרי כתב הרא"ש פ' הכותב סימן כ"א דל"מ אף אם אמרו היתומים שאמר להם אביהם דהשטר פרוע, משום דלא האמין אלא ללוה עצמו.

ועיי"ש שפירש שטעמו משום דל"ש טענינן אלא בטענה שנאמן מצ"ע, ולא בטענה שנאמן משום נאמנות.

ויש להוסיף, דאם גדר נאמנות הוא שיהא כעדים, לכאו' ודאי ל"ש ע"ז טענינן, דה"ז כטענינן שהי' מביא עדים, אך במק"א נתבאר דהא דל"מ טענינן שיביא עדים, הוא משום דאי"ז בידו, אך טענינן שהי' נשבע שייך שפיר, וכמש"כ הש"ך, וה"נ י"ל טענינן שהי' אומר והי' נאמן.

וצ"ע במש"כ הרמב"ם דאין גובין מלקוחות משום קנוניא, וצ"ע דמ"מ כיון שאיהו מודה שלא פרע ל"ש בזה טענינן כלל, והאמנם בעלמא י"ל דשייך טענינן דפתח פיך לאלם, אך הכא הרי בע"כ בעינן לטענינן שהמוכר הי' טוען, וזה ל"ש כשהוא מודה.

אך נ' פשוט, עפמש"כ הרי"ף דכל דאיכא נאמנות מהני גם כנגד היורשים, משום דכבר ליכא להראי' דשטרך בידי מאי בעי, ולפ"ז ניחא דמה"ט הוא דאין גובין מן הלקוחות, ודו"ק.

וצ"ב באמת בטעמא דהרא"ש דל"מ נאמנות ליורשים, משום שלא האמין אלא לאביהם, וצע"ג שהרי מ"מ כבר ליכא להראי' דשטרך בידי מאי בעי, וכמש"כ הרא"ש לעיל מינה דמה"ט מהני לי' הנאמנות אף כנגד היורשים.

וכנראה צריך לחלק, דה"ט דשטרא ממילא מעקר, ל"מ אלא כנגד היורשים שאינם טוענים ברי, אך כנגד הבע"ח עצמו שהוא טוען ברי, ל"מ, וצ"ע בזה.

בש"ך נקט דל"מ מיגו נגד נאמנות, ואילו באל תפרעני תמה מ"ט ל"מ מיגו, ולא ניח"ל לפרש בד' המ"מ דהוי מיגו נגד נאמנות, וחזינן דאי"ז נאמנות.

ישועו"י ע"ב ג', דאם כתב בשטר שהלוה לא יהי' נאמן, אף דמבו' בסמ"ע סימן ס"ט דמהני זה שלא יתחייב המלוה שבועת אשתבע לי, עיי"ש בסמ"ע דאין המלוה גובה בלא שבועה, ורק להסוברים דבכת"י אין נאמן לטעון פרעתי, בע"כ דכונתו שלא יהא נאמן גם להשביע, דאל"כ מ"ט כתב לזה, מ"מ שבועת ע"א יתחייב, למש"כ הש"ך דע"א מעידה שהיא פרועה ל"ב טענת ברי, וא"כ דל מהכא טענתו, ה"ה חייב מכח הע"א.

שם סק"ד עמד ע"ד הריטב"א דמהני בדיבור בעלמא, ונפסק כן באהע"ז סימן צ"ח, ומ' דהוא מטעם דהוי כמחילה, ולא משום דאיכא קנין מדרב גידל, וכתב שם דאף דהוי מחילה בדשלבל"ע, מ"מ כל שלא חזר בו בשעת האפוטרופסות מהני, ופירש דהתם הוי כאי אפשי בתקנ"ח, וזהו מש"כ דהוי כמחילה, אך הכא ל"ש ה"ט כיון דהוי מלוה ע"פ, ובזה הוא שכתב המ"מ דבעי קנין.

ועיי"ש שכתב עוד, בישוב קו' התומים, דגם לדעת הסוברים דבתרתי לריעותא ל"ב קנין, מ"מ הכא שבא להאמינו יותר מעדים, ודאי בעי קנין.

בדין נאמנות לפטור משבועת גלגול, דקדק הש"ך בסקי"ד מד' המחבר דל"מ, וכתב דזה דלא כחכמי צרפת שהביא הב"י בסו"ס צ"ג, גם ק' ע"ז משו"ע אהע"ז צ"ח שפסק דמהני נאמנות לפטור משבועת גלגול, ובישועו"י סק"ז חילק בין גלגול על טענת ודאי לגלגול על טענת ספק, עיי"ש בטעמו, ולכאו' הי' מקום לחלק עוד, בין הני גווני דמחל לו על השבועה, ובכה"ג אמרי' דפטרו גם משבועת גלגול, ומשא"כ בשהאמינו, אי"ז פוטר משבועת גלגול, ויל"פ עפמש"כ האחרונים דראיות ל"מ לפטור משבועת גלגול, ויל"פ היטב בזה עפמש"נ.

ישועו"י סק"י כתב דנאמנות דל"מ לגבי יורשים, הוא רק לגבות בלא שבועה, דע"ז תיקנו חכמים דהבא ליפרע וכו', אבל לגבות עצם הממון שפיר מהני הנאמנות, ועיי"ש שעמד ע"ז מד' הרא"ש בכלל ע"א סימן ב', אך כתב דמתשו' הרא"ש שם סימן ח' ומתשו' מיימוני משפטים סימן ל"ח מבו' כן.

כ"כ הש"ך גם להלן סק"ד, דמה"ט ל"מ מיגו נגד נאמנות, משום דהוי מיגו נגד אנן סהדי, וכמש"כ הר"ן דמה"ט ל"מ מיגו באל תפרעני אלא בעדים.

וצ"ע דלפ"ז מה האריך הש"ך בסק"ז לדון אם נאמנות סתם בעיא קנין, הרי אף אם לא חיילא הנאמנות בלא קנין, מ"מ יש לחייבו משום דאנן סהדי וכו', דומיא דאל תפרעני אלא בעדים דלדעת הר"ן חייל אף בע"כ ואף דליכא קנין כלל, משום דאיכא אנ"ס.

והנה אמנם י"ל דנפ"מ בזה, היכא שאומר שפרעו בפני עדים, דכה"ג ליכא להאנן סהדי, וכמש"כ הר"ן, (וצ"ע בסתימת ד' הש"ך הכא ובסק"ד שכתב דאין חייב שבועה ול"מ מיגו, משום דאיכא אנן סהדי, ולא פירש דה"ט ל"ש היכא שאומר שפרע בפני עדים, והאמנם דאף בכה"ג לא יתחייב שבועה ולא יועיל מיגו, משום הטעם הראשון שכתב הש"ך).

ועי' שער משפט שכתב לדחוק כן בהא דקי"ל דלא מהני הנאמנות ליורשי המלוה, אשר צ"ע דמ"ט ל"מ מכח האנן סהדי שלא פרע, וכתב לדחוק דכל הא דל"מ הנאמנות ליורשים, הוא רק בשאומר שפרע בפני עדים.

ועד"ז י"ל במש"כ בשו"ע סי"ג דאם נמצא המלוה כפרן בדבר א' בעדים בטל הנאמנות, וצ"ע דהגם דלית לי' נאמנות, מ"מ תיפו"ל משום האנן סהדי, ובנתיה"מ שם סקי"ז נראה דאיירי בשטוען שפרע אחר שנמצא כפרן, וסמך ע"ז שידוע שהוא כפרן, ולפ"ז ניחא, אך השעמ"ש שם תמה בזה, ולהנ"ל יש לדחוק דאף התם איירי בשאומר שפרע בפני עדים, דכה"ג ליכא להאנן סהדי.

ועפי"ז י"ל, דכל מה שדן הש"ך אם נאמנות סתם בעיא קנין, הוא רק בגונא שאומר הלוה שפרע בפני עדים, דליכא להאנן סהדי.

אך יותר נראה, דכל הא דאיכא הכא אנן סהדי, הוא רק בדחיילא הנאמנות, וכל' הש"ך דהיאך יפרענו "ויאמינו למלוה", אך אם לא חיילא הנאמנות, ליכא אנ"ס כלל, ול"ד לאל תפרעני אלא בעדים, דכיון שהתנה עמו שלא יפרע בלא עדים, איכא להאנ"ס אף בלא דחייל מידי, ודו"ק.

שו"ר בבית יעקב כתובות דפ"ז. ואבהע"ז סימן צ"ח ס"א שהביא בשם הש"ך דטעמא דנאמנות סתם מהני בלא קנין, הוא גם משום דאיכא אנן סהדי, עיי"ש, וכנראה פירש כן מש"כ הש"ך בסו"ד בשם בעה"ת, עיי"ש.

ונפ"מ בזה, במה שעמדו הגר"א והתומים וקצוה"ח ע"ד הש"ך שם, דאף דנאמנות סתם הויא חדא לריעותא ול"ב קנין, כ"ז הוא היכא שבא לחזור בו אחר גמ"ד, אך אם בא לחזור בו קודם גמ"ד, מצי הדר בי', וסתימת ד' הש"ך נ' דנאמנות סתם בלא קנין מהניא דל"מ הדר בי' אף קודם גמ"ד, ולפ"ד הבית יעקב ניחא, דל"מ חזרה אף קודם גמ"ד, משום דאיכא אנ"ס וכו'.

אך אכתי לא נתישב לגמרי, דמ"מ אם חזר בו קודם גמ"ד, הגם דאכתי ל"מ למימר שפרעו בינו לבינו משום דאיכא אנ"ס, אך מ"מ מצי למימר שפרעו בפני עדים ומתו, דכה"ג ליכא להאנ"ס וכנ"ל, וצ"ע בכ"ז

רא"ש סנהדרין תמה על רי"ף, ורמ"ה ור"ן כתבו דהתם בשעת הלואה, ובזה מתישב גם משה"ק מאל תפרעני אלא בפני פו"פ, וכמש"כ ש"ך ע' ט"ו.

ונ' מד' הרא"ש דשעת הלואה אי"ז קנין, וש"ר פליגי ע"ז.

ונ' דאזלי לטעמייהו, דהרא"ש בפ' שבועת הדיינים כתב דאם מחה ל"מ גם בשעת הלואה, וש"ר פליגי ע"ז, וכנראה דלהרא"ש אין המעות מחייבות את הנאמנות, והוי זה קבלה בפנ"ע שמקבל ע"ע, ולש"ר המעות מחייבות את הנאמנות, ודו"ק.

וצ"ב שורש הפלוגתא בזה.

בחי' הרשב"א כתובות דפ"ז כתב להדיא כהסמ"ע, דל"מ נאמנות נגד פירעון דיורשים, ותלה לזה בהפלוגתא לגבי אפוטרופא, ונ' דהפלוגתא אם הנאמנות חלה על הנכסים, או כנגד הגברא.

ויל"ד עפי"ז בד' הרא"ש דל"ש קנין בשעת הלואה.

ויל"ד גם בסתירת ד' הרא"ש, אם מהני נאמנות כנגד היורשים, לגבי הממון.

יל"ע מ"ט בהאמין ללוה גם היורשים פטורין, ומ"ש מנאמנות דשבועה דצריך לפטור להדיא את היורשים, ובשלמא לגבי שטר י"ל דל"ש שטרך בידי מאי בעי, אבל בתו"ז שג"כ פסק שו"ע סכ"ב ע"פ בעה"ת דפטורין, צ"ב, וזה כנראה טעם הרא"ש דל"מ הנאמנות ליורשים, ועי' קצוה"ח.

וכנראה ס"ל דרק בשבועה ל"מ טענינן דמחויבין שבועת היורשים וע"ז ליכא טענינן, וזה צ"ע.

ונ' למש"נ, דהנאמנות לפטור משבועה, לאו היינו שיהא נאמן, שהרי הגם שנאמן הוא ה"ה צריך לישבע, אלא הוי זה פטור משבועה, וע"כ ל"מ הפטור ליורשים, ומשא"כ בנאמנות ה"ז מועיל ליורשים מדין טענינן, ודו"ק.

בדינא דסו"ס ע"א נ' לדון, דנאמנות היינו כמש"כ הנתיה"מ דמאמינו כעד, וע"כ מהני זה גם בתו"ז וגם לפטור משבועה דאורייתא, והא דל"מ לפטרו משבועת היסת, הוא משום דבהיסת נאמן הוא ואפ"ה חייב שבועה, וכמש"נ במק"א, ויל"ד לפ"ז בשבועת הבא ליפרע, והי' מקום לחלק בזה, אך י"ל דבכל שבועת הנוטלין הוא כן.

ועפי"ז יש להבין מש"כ ריטב"א דהתם הוא מדין מחילה, די"ל דל"ש ע"ז נאמנות, שהרי בלא"ה נאמן הוא, אך עי' בכל לשונו בהמש"ד דקרי לה נאמנות.

גם יל"ד עפי"ז בנידון הראשונים בחב לאחרים.

גם יל"ע ממש"כ הרי"ף וש"ר ללמוד לזה מההיא דמאי נאמן נאמן בשבועה, והתם הרי אין לו נאמנות כלל בלא שבועה, ולד' הש"ך י"ל, וגם בלא"ה י"ל דאין הנאמנות מכח השבועה, אלא דצריך לישבע כדי שיהא לו מיגו.

ועי' עוד בד' בית יעקב סימן צ"ח שהבאנו לעיל שפירש דדינא דהתם אינו משום נאמנות אלא משום מחילה.

נתיה"מ ע"א סקי"ג דאל תפרעני אי"ז נאמנות למלוה, אלא ביטול נאמנות ללוה, וע"כ ל"ש טענינן, ול"ד להימני' דבעי' לנאמנות מלוה, אך בחידושים סימן ע' סק"י כתב לא כן, וציין למש"כ בסימן ע"א, וצ"ב.

ושם סק"ו כתב לגבי קנין, דשאני נאמנות דבעי' לאמירתו, וע"כ הו"ל כאסמכתא, ומשא"כ באל תפרעני, אך שם כתב דהוא משום דאיכא אנ"ס, וצ"ע דבסו"ד כתב דגם בנאמנות איכא אנ"ס., ועיי"ש עוד סק"ב לגבי ע"א, ולכאו' לפי דבריו בסקי"ט יל"ד דבאל תפרענין ודאי ל"מ נגד ע"א, ושאני הכא דהוי נאמנות, ובפרט למש"כ הגר"א בסימן כ"ב ובסו"ס ע"א, דאף נאמנות סתם הויא כב' עדים.

ועי' קרית מלך רב שדקדק מד' הרמב"ם דבאל תפרעני צריך לישבע, ורק בנאמנות א"צ לישבע, אך הפוסקים נקטו בפשיטות לא כן, ומשום האנ"ס.

ויל"ע אם היינו דהאנ"ס פוטר מן השבועה, או היינו דבמקום גבי' דאנ"ס ליכא לעיקר תקנת השבועה, ולפ"ז לא יפטור זה משבועת היורשים והלקוחות, דבכל הבא ליפרע חייב שבועה.

ולפ"ז י"ל דמה"ט אי"ז פוטר משבועת היסת, דאחר הפירעון.

יש מקום לומר דלעולם נאמנות סתם ל"ה כתרתי לריעותא, ומשה"ק הראשונים מרצונך השבע וטול, הוא משום דשאני טענת פרעתי מדהתם שבא להוציא, וגם כבר טען ולטעמא בתרא אנו צריכין בשהי' ידוע הלה למר"ק, דבעי' לטענת המחזיק, וע"ז י"ל דכיון דכבר טען ל"ש לבטל את טענתו.

יל"פ לדינא דאהע"ז סימן צ"ח דאם קנו מידו מהני גם לגבי יורשים, וצ"ע שהרי אמר אבא שאול אבל מה אעשה, וי"ל דאם נותן לו נאמנות כבי תרי, אין מקום לשבועה, ול"ש בזה אבל מה אעשה, ואך דנאמנות בעיא קנין, וכל הא דל"ב קנין הוא משום דהוי זה מחילה, וכמש"כ הריטב"א, וע"ז שפיר קאמר אבא שאול אבל מה אעשה וכו'.

אך בד' הריטב"א סימן ר"ה מבו' שהטעם בזה, דבדלא קנו מידו אינו גומר בדעתו לעקור תקנ"ח, ומשא"כ בקנו מידו, ובזה יישב שם משה"ק ע"ד בעה"ע שהרי בלא"ה יש בזה קנין דהן הן הדברים הנקנין באמירה, עיי"ש.

מהא דנאמנות בעיא קנין, ול"מ מדינא דעבד לוה לאיש מלוה, נ' דבאל תפרעני הוא מבטל נאמנות הלוה, ואילו בנאמנות הוא מאמין את המלוה, ועי' דרישה סימן כ"ב דבאל תפרעני הוא אומר שיהיו שניהם שוין, וע"כ ל"ב קנין, ז"ל שם, דאינו דומה לההיא דאל תפרעני אלא בעדים, דשם אינו מבקש המלוה מהלוה שום יתרון אלא אמר לו נהי' שווים ושום אחד מאתנו לא יהא נאמן על הפרעון כ"א עדים יעידו בינינו, משא"כ בזה שאמר לו אתה תהי' נאמן כנגדי. וכו' ומשו"ה בעינן שיאמר כן בשעת הלואה, עכ"ל, וכ"ה בפרישה סימן ע' סק"ד.

בד' הרי"ף דנאמנות ל"מ לגבי לקוחות, ודימה לגמ' כתובות די"ט., והק' הראשונים דהתם היינו ללקוחות שלקחו קודם הודאתו, ומד' הגר"א נ' דאה"נ דעת הרי"ף דל"מ ההודאה גם ללקוחות שלקחו אחר הודאתו, וצ"ע דהרי המודה שחייב לפלוני מנה, לכאו' ודאי דגובה מנכסים משועבדים.

ולכאו' יל"ד בדעת הרי"ף בע"א, דהנה דעתו דלאבא שאול רק אם לא פירש להדיא ל"מ לגבי יורשים, אך אם פירש להדיא מהני, והראשונים עמדו ע"ז מסוגית הגמ' דפ"ח: דאמרינן דר"ש כאבא שאול, וכתב הרא"ש דר"ש כאבא שאול ועדיפא מיני', וצ"ע מה ענין זה לאבא שאול, הרי לדעת הרי"ף דינא דאבא שאול הוא אומדנא דאין כונתו לפטור את היורשים.

והאמנם יל"פ בזה, למש"כ בעה"ע דאם קנו מידו מהני, ופירש הריטב"א בשו"ת סימן ר"ה דהוא משום דדינא דאבא שאול הוא משום שלא גמר בדעתו להפקיע תקנ"ח, ואם קנו מידו גמר בדעתו, ועד"ז י"ל בדעת הרי"ף, דדינא דאבא שאול הוא דמסתמא לא נתכוין להפקיע תקנ"ח, אך אם פירש להדיא מהני, ור"ש ס"ל דגם אם פירש להדיא מסתמא לא גמר בדעתו להפקיע תקנ"ח.

אך יל"פ עוד בזה, דבעיקר הנידון דתועיל נאמנות לגבי יורשים, יל"ד בתרי גווני, חדא, דכיון שהוא נאמן כלפי האב לומר שעדין הוא חייב לו, ממילא הוא גובה מהיורשים, דנכסי היורשים משעובדים לחוב האב, וכיון שנתברר לנו שהאב חייב לו, ממילא הוא גובה מן היורשים, ועוד, דכיון דהוא בעלים על הנכסים, מצי חיילא הנאמנות על הנכסים גם לגבי היורשים עצמן, שהוא נאמן שיש לו זכות לגבות מן היורשים.

וי"ל דזהו החילוק לדעת אבא שאול בין סתם למפרש, דהיכא דלא פירש שמאמינו לגבי היורשים, הרי לא חיילא הנאמנות כנגד היורשים, אלא היינו שהוא מאמינו לגבי החוב עצמו, וכיון שידוע שהוא חייב לו, ממילא הוא גובה מן היורשים, וע"ז הוא שאמר אבא שאול אבל מה אעשה שהרי אמרו חכמים וכו', והיינו דהך דינא שאמרו חכמים דהבא ליפרע מנכסי יתומים לא יפרע אלא בשבועה, הוא אף בשהוא נאמן על גביית החוב, דמ"מ אינו יכול לגבות מן היתומים בלא שבועה.

אך היכא שפירש להדיא שהאמינו לגבי היתומים, הרי בכה"ג ה"ה נאמן לומר שיש לו זכות אצל היתומים, וכה"ג ליכא לתקנ"ח דהבא ליפרע, וכ"ה דאם היתומים עצמם האמינוהו עליהם, דודאי א"צ שבועה, והתם י"ל כן מטעם אחר, דמחילת היתומים עצמן מהניא, וה"נ כל שהוא נאמן על היתומים א"צ שבועה.

ולפ"ז נ' דזהו ביאור דינא דהרי"ף דל"מ בחב לאחרים, דהנה כמדומה שראיתי בא' מן האחרונים, דכל הא דמהני הודאת בע"ד לחייב ללקוחות שלקחו אחר הודאתו, הוא רק כשעיקר הודאתו היא לחייב את עצמו, ובתוצאה מחיוב עצמו נתחייבו אף הלקוחות, אך אם כל ההודאה היא לגבי הלקוחות, ל"מ.

ולפ"ז הרי דבנאמנות לגבי לקוחות, כיון דבעי' במסוים שתחול הנאמנות על הלקוחות, שהרי אם תחול רק על עצם החוב ל"מ, וכדינא דאבא שאול, ע"כ הוי זה כהודאת בע"ד בחב לאחריני דלא מהני.

והא דהרא"ש לא פירש כן בדעת הרי"ף, הוא משום דאזיל לטעמי' דדינא דאבא שאול ל"ש אלא לגבי יורשים ולא לגבי לקוחות, וכדעת הר"מ ב"ר יוסף שהביא בעה"מ שלהי שבועות, וע"כ לטעמי' לגבי לקוחות ל"ב שתחול הנאמנות במסוים כנגד הלקוחות.

בסתירת הטוש"ע אם מהני נאמנות מפורש לגבי יורשים, י"ל, לפמש"כ הבית יעקב, דהתם הוא מדין מחילה, ול"מ למחול על שבועת היורשים, אך נאמנות מהניא גם לגבי היורשים.

וזה ע"ד מש"נ בביאור ד' בעה"ע דמהני קנין, דב' דינים הם.