חמש עשרה נשים - הרב יעקב סגל
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות

**ב' ע"א**

**א) ברש"י ד"ה חמותו. הקשו האחרונים** דהיה אפשר לאוקמי באופן שנשא את בת אחיו ומתה ואח"כ מת אחיו ונפלה לו חמותו ליבום. **ועיין בערול"נ** שהביא **משו"ת הריב"ש** (שע"ד) דלאחר מיתת אשתו אין דין שריפה בחמותו ואילו בגמ' להלן ב': מבואר שיש דין שריפה בחמותו, ולכן ביאר רש"י באופן הנ"ל. **ועיין** באחרונים [מהרש"א במהדו"ב ורעק"א וערול"נ] שציינו לדברי רש"י (סנהדרין ע"ו) דמשמע שגם כרת אין בכה"ג שמתה אשתו אלא ארור בעלמא ובכה"ג אינה פוטרת צרה. ועיין להלן צ"ד: ובתוס' שם. **ועיין עוד בערול"נ** שכ' דלשיטת רש"י דס"ל שאין כרת בחמותו לאחר מיתת אשתו ה"ה דליכא נמי כרת בבת אשתו לאחר מות אשתו ולפ"ז יישב קושית תוס' ע"ד רש"י בד"ה בתו עי"ש. **אכן יעוין בריטב"א** צ"ח: דמבואר שיש כרת בבת אשתו גם כשמתה אשתו. עי"ש. **ובעיקר שיטת רש"י יש שביארו** דהנה ברש"י בסנהדרין (ע"ו ע"ב ד"ה ר"ע סבר) כתב דאין בחמותו לאחר מיתת אשתו עונש שריפה "אלא איסור ארור שוכב עם חותנתו" עי"ש. ונראה בדבריו שאיסור חמותו לאחר מיתת אשתו הוא איסור חדש ואינו שייך לאיסור דאיש אשר יקח אשה ובתה, דהאי קרא מיירי בחיים, וא"כ אזהרה זו דחמותו לאחר מיתת אשתו לית בה כרת בשום מקום ואינה כלל בכלל העריות וממילא אי אפשר ללמוד שהא פטורה כשאר העריות, משא"כ גבי אחו"א [גם היכא דליכא איסור כרת] דמ"מ היא ערוה וע"כ פוטרת צרתה. וצ"ע.

**\* בעיקר הדין אי בעי' חיוב כרת בערוה הפוטרת צרה,** עיין **בתוד"ה אשת אחיו מאמו ד**מבואר דרק היכא דאיכא כרת איכא לפטור צרה [ולכן הקשו על רש"י עי"ש], אכן לפי פשוטו מצאנו בכמה מקומות שאי"צ לענין פטור צרה שהערוה יהיה בה חיוב כרת, כגון גבי סוטה (יא ע"א) שאע"פ שאין בה כרת מ"מ פוטרת צרה מחמת שכתיב בה טומאה כעריות, וכן לגבי חייבי לאוין דר"ע דמבואר בראשונים (ט' ע"א) דאיכא פטור צרה אע"פ שאין בהן חיוב כרת, וכן מצאנו בדינו של ר"ש (י"ט ע"א) שמחמת זיקה ככנוסה איכא פטור צרה אע"פ שאין בה אלא איסור לאו [כדמוכח ממה דאיתא בנדרים (ע"ה ע"א) עי"ש], וכן מצאנו לכמה ראשונים בטעמיהו של ב"ה בכה"ג שנשא מת ואח"כ נשא חי דאע"פ שלא חל איסור אחו"א דאין איסור חל על איסור מ"מ פוטרת צרתה מחמת היותה אחו"א למרות שבודאי אין בה איסור וכרת של אחו"א [ראיה זו היא לשיטת התו"י ועוד שהפטור הוא מחמת האחו""א אכן י"א שפוטרת צרה מחמת האשת אח שבה ולפ"ז אין ראיה, ובמקומו יתבאר]. **אכן מאידך** פשטות דברי הגמ' להלן ג': בלימוד מאחו"א הוא דבעי' גם שם ערוה וגם חיוב כרת. **והביאור בזה** לכאו' הוא שאע"פ שאי"צ לפטור ערוה שיהיה כרת בפועל מ"מ בעי' 'שם ערוה' שיש בה 'בעלמא' חיוב כרת דזהו הלימוד מאחו"א, וכענין מה שמצאנו בדברי האחרונים לענין תפיסת קידושין שאי"צ דוקא לאיסור כרת אלא כל היכא דבעלמא איכא איסור כרת הוי סימן ד'שם ערוה' כזו מונע תפיסת קידושין [עיין אחיעזר ס"ג ועוד], וה"ה לפטור צרת ערוה. [ואכתי צ"ב מחייבי לאוין דר"ע ועיין בדף ט' בדברי הראשונים שם בביאור שיטתו]. **אמנם יעוין בחידושי הגרש"ר** (ס"ד) שהקשה ממה שערוה דרבנן [שניות] אינה פוטרת צרה כלל [היינו שצרתה חולצת או מתייבמת], ולכאו' מאחר שהוי ערוה דרבנן מ"ט לא תפטור צרתה מן היבום,והוכיח מזה שפטור צרה תלוי בחיוב כרת והוא ע"פ דברי הגרי"ז שיובאו להלן בכ"מ שפטור צרה ענינו שהערוה אוסרת את צרתה ולא פוטרת אותה, עי"ש ואכמ"ל.

**ב) ברש"י ד"ה אחותו מאמו.** "שאין חיוב יבום אלא באחיו מהאב". וצ"ב מה ענין זה לדבריו דלעיל. **ויש לבאר** בב' אופנים א- דביאר רש"י דאילו היה בעי' שליבום יהיה גם אחיו מאביו וגם מאמו א"כ לא משכחת לה שתפול אחותו מאמו ליבום כיון שא"א שישאנה אחיו מאמו. ב- שאם היה דין ליבם גם אחיו מאמו א"כ היה אפשר לומר שיש איסור אחותו מאביו היכא שנשאה אחיו מאמו ומת. ולכן כתב רש"י שלא משכחת אלא אחותו מאמו ובאופן הנ"ל.

**ב\*) "אשת אחיו מאמו"** עיין ברש"י שאיסורה הוא מדרשת הגמ' להלן (נ"ה ע"א) "ערות אשת אחיך" ודרשי' בין מן האב ובין מן האם. ולענין דין יבום מבואר ברש"י (ד"ה אחותו) דהתמעטה אשת אחיו מן האם מקרא "דיחדיו", והוא מדברי הגמ' להלן י"ז ע"ב עי"ש [ובעי' התם לב' פסוקים א- כי ישבו אחים ב- יחדיו עי"ש]. **והנה בגמ' להלן** נ"ה ע"א הקשתה הגמ' דנימא כשם שאת אח מן האב אסורה בחיי בעלה ומותרת לאח"מ כמו כן יהיה הדין באשת אחיו מן האם, ותי' הגמ' דנלמד איסורה לאח"מ מדכתיב "היא" בהוייתה תהא עי"ש. **ועי"ש בתוס'** (ד"ה בהוויתה) דמפסוק זה באמת ניתן ללמוד פטור אשת אחיו מאמו ומה דבעי' ללימוד של "יחדו" הוא כדי שלא נימא עד דמייחדי באבא ואמא, עי"ש. **אמנם יעוין בראשונים** שם [רשב"א ריטב"א ועוד] דכתבו מתחילה דמיחדו היינו לא היינו יודעים אלא שא"א מן האב אסורה לעלמא ומותרת ליבם אבל א"א מאם היתה מותרת גם לעלמא וגם ליבם, [היינו שיבום באשת אח מאם הוא 'רשות'] ולהכי בעי' לקרא ד"היא" [לאסור את היבום בא"א מאם] אלא שהקשו דא"כ תי' מ"ט בעי' ליחדו תפו"ל מ'היא' דאיכא איסור, ותי' דאילולי יחדו היינו מעמידים את הקרא של "היא" לשלא במקום מצוה דומיא דאשת אחיו מן האב אבל במקום מצוה שריא, ולכן בעי' ליחדיו שאסור במקום מצוה וממילא מ"היא" א"א ללמוד לשלא במקום מצוה אלא למקום מצוה ולכן למדנו מהיא איסור לגמרי במקום מצוה [ונמצא בסו"ד שההלימוד לאיסור יבום בא"א מאמו הוא מ'היא' ולא מה'יחדיו' וצ"ע]. הנה יש לדון בגדר האיסור [או הפטור] של אשת אחיו מאמו האם זהו דין שבכה"ג אי"צ ליבום כלל או דהוי כשאר עריות שיש בהם פטור ואיסור ליבום ולא שאין בהם ענין יבום כלל [וליתר ביאור, יש לדון האם מה שאין חליצה בא"א מאמו הוא משום דין כל העולה ליבום עולה לחליצה כבשאר עריות (עיין כ' ע"א) או שאשת אח זו אינה נחשבת למקום מצוה כלל] **והיה נראה** לכאו' שאם הלימוד הוא מ'היא' בהוייתה תהא, א"כ הוי כ'איסור ליבום' ולא שאין מקום כלל ליבום ואי"ז מקום מצוה, וגם אם הלימוד הוא מיחדיו י"ל דהוי כא"א שלא היה בעולמו דבפשטות הוי מקום מצוה וצ"ע, **ועיין בחי' הגר"נ** זצ"ל (להלן ח' ע"א אות צז) שיצא לחדש שאשת אח שלהב"ע וא"א מאמו הוי איסור ליבום ולא רק פטור] אכן נראה שהאמת יורה דרכו שמאחר שבשום מקום אין 'אחוה' של אשת אח מאם נופלת ליבום י"ל שגדר המיעוט הוא שאי"ז מקום מצוה כלל, [ומ"מ יש לדון שבכה"ג של אשת אח מאב ומאם האחוה מן האם היא סיבה ליבום ולא להיפך ומוכח כן בכממה ראשונים בסוגיא להלן י"ז עי"ש ואכמ"ל].

**ג) בתוד"ה עד סוף העולם.** בתוס' הביאו מחלוקת רב יהודה ורב אשי להלן י"ג האם רק צרת ערוה צריכה פסוק ושאר צרות ילפי' מסברא או שבעי' פס' לכל הצרות עד סוף העולם. וביאר רש"י שם [וכן היא שיטת תוס' באופן הא'] ששיטת רב אשי היא שגם לצרת צרה לא בעי' פסוק, **אלא שהקשו** התוס' דבגמ' ג': מובאת הברייתא דלהדיא כתבה שצרות צרותיהן ילפי' מלצרור. **ועיין ברמב"ן** (שם) שהביא גרסת הרי"ף דליתא בגרסתו בדברי הברייתא שצרת צרה ילפי' מלצרור, וא"כ מיושבת שיטת רב אשי שלא היה לפניו גרסה זו [עיין ישרש יעקב].

**הנה** מבואר דלרש"י [ולביאור א' בתוס'] יש מחלו' אמוראים אם בעי' קרא לצרת צרה ואילו לתוס' [לביאור שני] גם לרב אשי בעי' פסוק לצרת צרה ורק לצרת צרת צרה לא בעי' פסוק. **וצ"ב** במה תלויה מחלוקתם מצד הסברא. **והנה מפורסמת קושית הרעק"א** (משניות אות ה') מדוע בעי' פסוק מיוחד לצרת צרה, הא צרת צרה היא צרת ערוה של אשת אח שאסורה ליבום ותפטר כדין כל צרת ערוה. **ולדעת רש"י** י"ל דכן ס"ל לרב אשי ולכן יליף מסברא לצרת צרה, [ולפ"ז כל קושית הרעק"א הנ"ל היא לדעת רב יהודה]. אכן רב יהודה ס"ל שאין לפטור צרת צרה מדין צ"ע דאשת אח ולכן בעי' לקרא דלצרור [וישוב על קו' הרעק"א יתבאר במקומו במהלך הפרק]. הנה לשונו של רב אשי להלן י"ג "סברא היא צרה מ"ט אסירא דבמקום ערוה קיימא צרת צרה נמי במקום ערוה קייימא", ולביאור דלעיל כוונתו דצרה אסורה מחמת הערוה שפוטרת אותה וה"ה מסברא שצרת צרה תפטר כי הערוה של הצרה [היינו האשת אח] פוטרתה, **אמנם בקו"ה** (ג' י"ד) הביא ביאור אחר בזה ותמה עליו, וביאר הקו"ה דכוונת רב אשי היא שפטור צרת ערוה גדרו הוא שצרת בתו היא "בתו לענין יבום" היינו השם צרת בתו שיש לה הוא הפוטר אותה מיבום, וזהו שאמרה הגמ' ד"במקום ערוה קיימא", ועי"ש ראיה לזה ממ"ד נשואין הראשונים מפילים. [ולפ"ז לרב אשי סברא היא שכשם שבתו נותנת שם בתו לצרתה כמו כן צרת בתו אחר שניתן בה שם בתו נותנת שם בתו לצרתה, ורב יהודה ס"ל דבעי' לזה קרא דאולי רק בתו נותנת שם לצרתה ולא צרתה שאין בה שם בתו אלא מחמת שהיא צרת בתו ועיין]. **ובדעת תוס'** מבואר שהמחלו' היא כלפי הצצ"צ אבל לכ"ע צ"צ צריכה פס', והיינו לשי' התוס' כ"ע מודו שבלא פס' לא היה פטור של צ"צ כביאורים דלעיל] והמחלו' היא האם יש חילוק בין צ"צ לצצ"צ, והיינו שנחלקו בדרש הפסוק האם לצרור משמע תרי או לא. ונראה שניתן להוסיף קצת בסברא בביאור המחלו' לשיטת התוס'**,** דיש לחקור האם הצרה היא זו שפוטרת את הצרת צרה או הערוה היא הפוטרת את צרת צרתה, [ושמעתי לדייק מלשון המשנה "חמש עשרה נשים פוטרות... וצרות צרותיהם" היינו שהערוה פוטרת את צרת צרתה, ויש לדחות], וי"ל שבזה נחלקו רב יהודה ורב אשי, דלרב יהודה הערוה היא הפוטרת את הצרת צרה ממילא משמע מלצרור צרות הרבה דכולם מתייחסות לערוה, דלא מסתבר לחלק כלפי הערוה בין צ"צ לצצ"צ לענין הערוה, אבל רב אשי ס"ל שהצרה היא הפוטרת וממילא המשמעות היא ב' צרות ולא יותר ולכן בעי' לסברא בטעם הפטור. ועיין **בחידושי הגר"נ** זצ"ל משכ"ב. ועיין להלן ב: מדברי רש"י שמבואר שהאשת אח של הצרה הוא הפוטר את הצרת צרה.

**ד) בתוד"ה ואחות אשתו. "**אין להקשות דנדה תאסר ליבם אע"פ שמטהרה אח"כ כמו אחות אשתו". **בביאור** קושית התוס' אפ"ל בב' דרכים. **א-** פשטות לשון תוס' משמע שהוקשה להם כלפי איסור נדה בלחוד, היינו שיהיה בנדה דין "נאסרה" שכשם שאינה יכולה להתיבם בשעת נפילה לא תוכל להתיבם אח"כ, דכל יבמה שבשעת נפילה אינה מתיבמת אינה מתיבמת לעולם (להלן ל' ע"א, ועוד). אבל לענין פטור מחליצה או פטור צרתה לא הוקשה לתוס' כלל. [עיין **בקו"ה** (סי' א' אות א' ב' וסי' ה' אות א')]. **ב-** אפ"ל שהוקשה לתוס' שנדה תהיה כשאר עריות שפוטרות צרותיהם ופטורות מהחליצה. וכן מבואר להדיא **ברבינו פרץ** (להלן ט') שקשה בנוסח זה, **ועיין עוד בתוס' ישנים** (השלם) **ובתשב"ץ** (ח"ב סי' ר"ס) וב**תרומת הדשן** רי"ט שמוכח בדבריהם שהקושיא היא מדוע לא תפטור צרתה, עי"ש. **ועיין היטב בדברי הרא"ש** דמתחילת דבריו משמע שהקושיא היא רק לענין איסור יבום והיינו דין נאסרה, ואילו בתירוצו כתב דמאחר של"ד לאחות אשה חליצתה חליצה ומשמע שהנדון היה שנדה תהיה ערוה שפטורה מהחליצה. [ועיין בזה בברכת שמואל ובחידושי הגר"נ זצ"ל]. **ועיין בקו"ה** (סימן א') שכתב שאין לומר בדרך זו דא"כ לא יהני תירוץ התוס' שהרי אין משיבין על ההקש. ועיין להלן מה שיתבאר בזה. **והנה** יסוד תיק התוס' הוא שלא דמי נדה לאחות אשה [ולהלן יתבאר החילוק]. ולכאו' התינח לאופן הב' דלעיל דקושית התוס' היתה שנדה תהיה כשאר עריות ותפטר מחליצה ותפטור צרה אזי א"ש תירוצם, דלא דמי לאחות אשה וא"כ ליכא למילף מינה, אבל לאופן הא' צ"ב מה איכפת לן דלא דמי לאחות אשה הא מ"מ יהיה באיסור נדה דין 'נאסרה'. ומוכח מזה שגם הדין של 'נאסרה' תלוי אי דמי לאחות אשה. וביאור הדבר צ"ל דדין נאסרה הוא שיבמה שבשעת נפילה אין בה 'זיקת' יבום אזי אין זיקת היבום מתחדשת בה אח"כ [והגם דבנפילה שניה יש בה סיבה חדשה לזיקת יבום מ"מ כבר נאסר האשת אח ואין לו היתר. ויבואר בזה בהרחבה בסוגית נאסרה ואכ"מ.] וממילא גם לדין נאסרה בעי' שיהיה דומיא דאחות אשה שאין בה זיקת יבום, אבל אם אי"ז דומה לאחות אשה ויש זיקת יבום א"כ ליכא לדין נאסרה. [ועיין בקו"ה סי' ה' אות י' שחידש שכל הפסוק "עליה" באחות אשה איצטריך לענין נאסרה].

**ה) בא"ד.** "דלא דמי דאחו"א ושאר עריות האיסור עומד על היבם טפי משאר בנ"א אבל נדה לכ"ע אסירא" **בביאור** תי' התוס' י"ל בכמה דרכים **א- בפשטות** כוונת תוס' שנדה אי"ז איסור "קורבה" [עיין ברא"ש] שהרי לכ"ע אסורות משא"כ אחות אשה. וזו סברא גם לענין נאסרה שהרי בעי' דומיא דאחות אשה כמבואר לעיל. [ועיין בקו"ה (א' ג') שהוסיף ביאור שנדה כבר היום יש בה זיקה על זמן הנפילה משא"כ שאר עריות עיין להלן אות ו\* ביאור הענין] ב- **בחי' מרן רי"ז הלוי** (בסוף הספר) [ועיין נמי **בברכת שמואל** סי' א'] ביארו שנדה אינה דומה לשאר עריות משום דאין דאיסור נדה אינו כלפי 'האישות' אלא 'מעשה הביאה' הוא האסור. **ג- שמעתי** בשם הרב מפונביז' זצ"ל שאפ"ל באופן אחר [להיפך מהאופן הב'], דבכל העריות עיקר האיסור הוא בביאה ולא באשה עצמה שאינה חפצא דאיסורה משא"כ נדה שענין איסורה הוא שהיא חפצא דאיסורא ולכן ל"ד לשאר עריות. **[ובחי' הגרש"ש** (סי' א') דימה נדה לאדם שנטמא משרץ דאין הוא אדם אחר אלא שנתפסה בו טומאה, עי"ש. ולדבריו זהו הביאור בחילוק התוס' בין נדה לשאר עריות]

**ולפ"ז** יש לדון בכמה אופנים שהאשה נאסרת על כל העולם האם דומים הם לנדה או לא. **הנה בתרומת הדשן** (רי"ט הו"ד בקו"ה ה' אות א') כתב דמשומדת פטורה מיבום, ודן האם פוטרת גם את צרתה, וכתב שאינה פוטרת צרה דדמיא לנדה שאסורה לכל אדם. [**ועיין בקו"ה** (שם) שהקשה עליו דדברי התוס' לא קאי לענין פטור צרה אלא לענין הערוה עצמה. ועיין בהערה לעיל משכ"ב.] **עוד דנו הראשונים** (להלן י') האם ערוה של אשת איש יכולה לפטור צרה, **והקשה בערול"נ** דאשת איש נמי לכ"ע אסורה, **וכן כתב באבני מלואים** (קע"ד סק"ב) לירץ עפ"ד התוס' הנ"ל את קושית הרשב"א (ריש פרק המגרש) דיהיה נאסרה גבי אשת איש בכה"ג שקדשה ראובן חוץ משמעון וכו' עי"ש, ותי' הא"מ דאשת איש הוי האיסור על כל העולם ולא דמי לשאר עריות עי"ש. הרי שדימה האבני מלואים דין אשת איש לדין נדה. [אכן התם ודאי קשה, שהרי אשת איש הוקשה לכל העריות דלא תפסי בה קידושין ואין משיבין על ההיקש ועיין להלן בהערה בענין זה]. **אכן לדברי הגרי"ז** הנ"ל יש לחלק בין נדה לבין אשת איש, דיש חילוק ברור בין אשת שאין האיסור על הביאה עצמה משא"כ איש לנדה. ועיין. **אמנם מ"מ** לדברי התרומת הדשן הנ"ל שדימה משומדת לנדה יל"ע מאי שנא משומדת מאשת איש. אכן לדרך הג' בשם הרב מפונביז' זצ"ל י"ל דמשומדת דמי לנדה ולא לאשת איש כיון שהיא חפצא דאיסורא וא"ש דברי תרומת הדשן.

**ה\*) בא"ד. יש להקשות** הגם שנתבאר דמסברא לא דמי נדה לשאר עריות מ"מ הא כל קושית התוס' דנדה דמי לשאר עריות [לענין שתפטור צרתה] הוא משום שיש היקש של נדה לשאר עריות [הקישא דרבי יונה] וכיון שאין משיבין על ההיקש א"כ מדוע לא תפטור נדה צרתה כשאר עריות. ועיין **בספר הישר לר"ת** (סי' מ"ה) שמבואר בדבריו שבאמת אילו הינו לומדים מהיקש היה הדין שאין משיבין על ההיקש אבל אין אנו לומדים מהקש אלא במה מצינו ולכן ניתן להשיב על כך. **ובאחיעזר** (סי' ב' בהגה"ה) הקשה על דבריו דלהדיא אמרי' בגמ' בדף ח' דכל העריות הוקשו לאחו"א לענין איסור יבום עי"ש. וביאר האחיעזר דבאמת לתי' הראשון של תוס' י"ל שכל ההיקש דרבינו יונה הוא רק לענין העראה ולא לענין ערוה. ולתירוץ הב' של תוס' דאי"ז דרכי נועם, י"ל דכיון שאין בה דין נאסרה וא"כ אין בה נמי דין דכל העולה ליבום עולה לחליצה שהרי דין כל שאינו עולה וכו' הוא רק אם אינו עולה ליבום לעולם, וכיון שכן הרי שנדה חולצת וא"כ ע"כ שיצאה מכלל עריות לענין יבום ושוב י"ל שאינה פוטרת צרה ואי"ז נחשב להשיב על ההיקש שהרי ע"כ יצאה משאר עריות לענין יבום. עי"ש. **ולפי דרכו** אפשר אולי לומר גם בתירוץ הראשון בתוס' שכיון שלענין נאסרה אינה דומה לאחות אשה ע"כ החילוק בזה הוא שהיא זקוקה היום ליבום לענין המחר וכבר עתה יש לה היתר לענין המחר וא"כ הרי יש בה זיקה וצריכה לחלוץ ושוב יצאה כבר מכלל העריות שענין פטורם מיבום הוא שאין בהם עכשיו כלל זיקת יבום וא"כ לא חשיב כמשיבים על ההיקש. ועיין. **ותירוץ נוסף** בזה כתב הגרש"ש (סימן א' אות ב') דכשם שתירצו הראשונים על בעלת התנאי שאינה פוטרת צרתה דאינה בכלל עריות כיון שאין סיבת האיסור בעצמותה של האשה אלא בדבר חיצוני לה [ולא שייך לשאול בזה דאין משיבין על ההיקש], כמו כן י"ל בנדה שאין איסורה בעצמותה של האשה היינו שהאשה ראויה לו רק אסורה לו מחמת טמאה שבה וי"ל שלא הוקש לשאר עריות אלא טומאת נדה ולא האשה עצמה ולהכי אינה פוטרת צרה כיון שאין הטומאה שבה שייכת לצרתה ורק היכא שהאיסור הוא באשה עצמה יכולה היא לפטור צרתה [דהצרה היא צרה של האשה עצמה]. עי"ש. **ובקובץ הערות** (א' ג' בסו"ד) ביאר דשדין אין משיבין על ההיקש הוא רק על אותם דברים הנלמדים מאותה פרשה כגון העראה או תפיסת קידושין או דין עליה ולצרור אבל דין נאסרה שהוא מסברא שכל שנאסר פעם אחת נאסר לעולם אפשר לחלק בו מסברא ולא אמרי' בהכי אין משיבין על ההיקש [והקו"ה אזיל לשיטתו שכל קו' התוס' היה לענין נאסרה בלחוד].

**ו) בא"ד.** "ואפילו בנדתה משמע בפסחים דבת יבום היא" והיינו שהדין הוא בנדה שאם בעלו קנו. ויש לדון האם תי' זה הוא השלמה לתי' קודם או שהם ב' תירוצים נפרדים, **ועיין ברא"ש** שמבואר שזהו תירוץ נוסף על התירוץ שלא דמי לאחות אשה. **ועיין בקו"ה** (סי' א' אות א') שכ' דמתחילה ביארו תוס' גם אם היה הדין שבעלו לא קנו, דבזה היא כשאר עריות ומ"מ לא דמו לאחו"א, ואח"כ ביארו שבעלו קנו בנדה. [היינו שאין שייכות בין ב' התי' הנ"ל] אכן לדברי הגרי"ז לכאו' הוי ביאור אחד בתוס' ולא ב' תירוצים, דהנה קשה מדוע באמת בנדה אם בעלו קנו ולא הוי כחייבי לאוין שאם בעלו לא קנו, וביאר הגרי"ז דחייבי לאוין האיסור הוא כלפי האישות ולכן אם בעלו ל"ק משא"כ בנדה שהוי איסור רק על הביאה ולכן אם בעלו קנו. ונמצא שדברי התוס' שאם בעלו קנו זה תוספת על מש"כ תוס' בחילוק בין נדה לשאר עריות דמה"ט ל"ד גם לחייבי לאוין והיינו השלמה לתי' ראשון. [ולביאור הקו"ה י"ל דבאמת הטעם להא דבעלו קנו הוא משום שאין האיסור על האישות אבל גם בלה"כ לא דמי לאחו"א כיון שאי""ז איסור קורבה אלא איסור אחר כמבואר לעיל עי"ש].

**ו\*) עוד יש לדון** בחילוק בין נדה לשאר עריות, דבנדה האיסור הוא איסור זמני משא"כ שאר עריות, **ועיין בקו"ה** (סימן א' אות ג') דהדין נאסרה הוא דיבמה שבשעת נפילה היא אסורה "עולמית" כלומר שבמצבה כעת היא אסורה לעולם אזי גם אם יתחדש בה אח"כ היתר לא יהני כיון שכבר נאסרה לעולם [וזה כאחות אשה שבמצבה עתה אסורה לעולם] אבל נדה שכבר עתה יש בה היתר לאח"ז א"כ אין היא אסורה עולמית ולא שייך בה דין נאסרה. **אמנם ביאר הקו"ה** שכ"ז הוא משום שנדה אסורה לכל העולם דאז גדר איסורה הוא כחלב ודם שאסורים מחמת מצבם כעת, ולכן י"ל שאינה נדחית מהיבם אלא יש בה כעת היתר לאחר זמן אבל אם היתה נדה כשאר עריות לא היה מועיל מה שיש לה היתר לאחר זמן עי"ש. [**והיינו** שבשאר עריות ההיתר הוא דבר שמתחדש ובזה יש דין נאסרה שלא יתחדש היתר משא"כ בשאר האיסורים אין ההיתר דבר מתחדש אלא ממילא ועיין. ואכתי צ"ב מדוע שייך זה למה שהיא אסורה על כל העולם, ואולי זה סימן וראיה לכך ועיין]. **ועיין ברא"ש** שהקשה דהגם שאינה דומה נדה לשאר עריות מ"מ תפטר מחליצה כמו מעוברת דקימ"ל דכל יבמה שאינה עולה ליבום אינה עולה לחליצה [וענין מעוברת וכל שאינו עולה ליבום וכו' יתבאר במקומו], ותירץ הרא"ש דלא דמי לנדה כיון שעומדת להטהר אח"כ. **והקשה בקרבן נתנאל** שלכאו' מה שעומדת הנדה להטהר אח"כ זה גם תירוץ על עיקר קושית הרא"ש דלעיל, ותי' דאה"נ, אלא שרצה הרא"ש לתרץ גם בנדה שמקולקלת בנדתה ולא עומדת להטהר עי"ש. **וכדבריו** כתב נמי **ביש"ש** עי"ש. **ובקו"ה ביאר** (ה' י"ד) ע"פ הנ"ל, דס"ל לרא"ש דאם היתה נדה כשאר עריות שאין בהם זיקת יבום לא היה מועיל מה שעומדת להטהר, ורק אחרי שנתבאר שאינה דומה לשאר עריות מ"מ הוקשה לרא"ש שתהיה כמעוברת שהגם שאינה כשאר עריות מ"מ פטורה מהחליצה כיון שאינה עולה ליבום, וע"ז תירץ הרא"ש של"ד למעוברת כיון שעומדת להטהר. עי"ש. **אכן בתוס' ישנים** באמת תירץ על קושית תוס' דשאני נדה שעומדת לטהר. עי"ש.

**ז) בא"ד. ועוד נראה לחלק וכו'**. מבואר בתוס' דבאחות אשה יש דין נאסרה משום שאי"ז דרכי נועם וכו' משא"כ בנדה שאין חסרון של דרכי נועם. הנה מקור דין דרכי נועם הוא בסוגיא להלן פ"ז ע"ב דמבואר דמה"ט לא אמרי' דיבמה שהיה לה בנים בשעת נםילה ואח"כ מתו תזדקק ליבום או לחליצה ע"ש, וחדשו תוס' דזהו הטעם לכל דין נאסרה, וממילא גבי נדה ס"ל לתוס' דלא שייך דין נאסרה כיון דאין חסרון בדין דרכי נועם. והנה דין נאסרה מצאנו בב' אופנים עיקריים הא' בנפילה ראשונה שהיתה אחו"א בזמן נפילה ואח"כ מתה אשתו וכן בנפילה שניה שיבם אחיו ואח"כ מתה אשתו ומת אחיו השני ונפלה לפניו, **והקשו האחרונים** (עיין קו"ה סי' א' אות ד') דטעם דרכי נועם שייך לכאו' רק בנפילה ראשונה דכבר נפטרה מזיקה זו, אבל בנפילה שניה שאז יש סיבת זיקה חדשה מדוע דין נאסרה מונע את היבום הרי לכאו' אין חסרון של דרכי נועם. **וחידש הקו"ה** דיש ב' דינים בנאסרה, האחד דמה דבנפילה שניה בעלמא מותרת ליבם הוא משום שהיבום של האח המיבם מפקיע את איסור אשת אח הראשון [עיין סוגיא להלן כ' ע"א במחלוקת רש"י ותוס' שם ואכמ"ל]. אבל היכא שבנפילה ראשונה נפטרה ממנו לא מתיר יבום האח השני את איסור אשת אח של האח הראשון וזהו דין נאסרה שבו אי"צ לדין דרכי נועם, ויש דין נאסרה שני שבאותה נפילה עצמה שפקעה הסיבה האוסרת ובכה"ג בעיי' לדין נאסרה שיהיה 'דרכי נועם' ובלה"כ ליכא לדין נאסרה השני. וזהו חידוש שיש ב' דנים בדין נאסרה. וצ"ע. **והנה בקו"ה** (סי' ו' אות א') חקר בדין דרכי נועם אי הוה סיבת האיסור והפטור, או שהוי רק סימן וראיה שהזיקה אינה חלה אלא בשעת הנפילה ולא אח"כ [והוכיח כצד זה מדברי רש"י פ"ז עי"ש]. ובצד זה [השני] ביאר בב' אופנים א- שאין אפשרות לזיקה לחול אלא בשעת מיתה. ב- שהגם שיכולה הזיקה לחול גם אחרי זמן מ"מ כיון שנאסרה בשעה ראשונה שוב אסורה עולמית וזה מוכח ממה שאל"כ לא היה זה דרכי נועם. **והנה מדברי תוס'** לכאו' מוכח כצד הא' דהדרכי נועם הוא סיבת הפטור, שהרי א"נ שהדרכי נועם הוא ראיה שהזיקה אינה חלה אלא בשעה ראשונה א"כ מדוע בנדה אינה מתיבמת מחמת דאין חסרון בדרכי נועם הא סו"ס לא חלה הזיקה בשעה ראשונה. [וקצת קשה דהקו"ה העמיד חקירתו על דברי התוס' ואילו בתוס' מוכח כצד אחד בחקירה ועיין. ועיין עוד בריש פרק שני אות א' משכ"ב]. ומאידך יש להוכיח שדרכי נועם אי"ז רק סיבה דא"כ מ"ט יבמה שהותרה ונאסרה וחזקה והותרה חוזרת לזיקתה [לכמה ראשונים] הרי אי"ז דרכי נועם ומה בכך שמתחילה לא נפטרה ממנו, ועל כרחך שגם הסיבה הוא 'גדר' והיינו שיבמה כזו שזיקת היבום שלה היא סתירה לדרכי נועם ליכא בה חיוב יבום מעיקרא [ולפ"ז גם בנפילה שניה שאין חסרון של דרכי נועם באותה נפילה מ"מ מאחר שבנפילה ראשונה היה בה חסרון זה ממילא פקעה ממנה זיקת היבום ושוב אין לו היתר בנפילה זו ובנפילה שניה ועיין]. **עוד** בענין החקירה אם דרכי נועם הוי סיבה או סימן עיין להלן בריש פרק שני [אות א'] מה שיתבאר בנוגע לסוגיא שם.

**והנה** יש לדון האם לתי' זה של תוס' באמת יהיה הדין דאם בעלו לא קנו ומ"מ לא יהיה בה דין נאסרה, או"ד שגם לתי' זה הדין הוא שאם בעלו קנו וככל התי' דלעיל ומ"מ תי' תוס' שאין נאסרה משום שאין חסרון של דרכי נועם, וכן יש לדון האם תי' קמא פליג על תי' בתרא וס"ל שנאסרה אינו תלוי בדרכי נועם. [וכןאפ"ל שתי קמא ס"ל שדרכי נועם הוא "סימן" ולא סיבה ולכן אי"ז מועיל לנדה וצריך לומר שנדה אינה דומה לשאר עריות]. ונפ"מ בענין זה האם בנדה באותה זמן שהיא נדה יש בה איסור אשת אח ואם צריכה היא חליצה ואם בעלו קנו וכו'. ואפ"ל שהתי' הב' ס"ל שלענין נאסרה אי"צ שתהיה דומה לשאר עריות אלא סגי שאין אני קורא בה יבמה יבא עליה בשעת נפילה, אלא דמטעם אחר לא שייך בה נאסרה והוא שאין כאן ענין של דרכי נועם. **ועיין באחיעזר** (ח"א ס"ב בהג"ה) שביאר ע"פ מה שהובא לעיל להקשות לתי' א' דתוס' מה איכפת לן דנדה אינו דומה לשאר עריות הרי אין משיבין על ההיקש, **וביאר האחיעזר** דלהכי הוצרכו תוס' לתי' בתרא וביארו דבאמת אם הנדון היה האם נדה דמי לשאר עריות או לא אזי לא היה מקום לחלק בסברא דסו"ס הוי היקש, אבל השתא ביארו תוס' דיש להוכיח שגם בעת נידותה יש בנדה זיקת יבום, והטעם בזה הוא משום שבכל העריות מה דבשעת איסורן אין בהם זיקת יבום וחליצה זהו משום שכעת הם מופקעים לעולם מיבום וממילא אינם עולים גם לחליצה אבל נדה מאחר שנאסרה תלוי בדרכי נועם א"כ כבר עכשיו אין איסורה איסור עולם ויש לדון שכבר עכשיו תעלה לחליצה, ונפקא מכלל שאר עריות שיש בהם דין כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, וזהו הטעם שלא דמי נדה לשאר העריות [והיינו שהנאסרה שאין בנדה הוא גילוי על כך שחלוקה נדה משאר העריות ודלא כתי' הראשון שצריך לחלק בין עצם איסור נדה לאיסור שאר עריות].

**עוד** בדין דרכי נועם עיין להלן י"ז: שהקשו הראשונים מדוע בעי' פסוק לאשת אחיו שלא היה בעולמו תיפו"ל דפטורה מטעם דרכי נועם ועי"ש מה שתירצו ודבריהם תלוים בגדרי דרכי נועם ודין אשת אחיו שלא היה בעולמו. ובמקומו יתבאר.

**ז\*) דין חליצה בנדה [שי' הרא"ש]** בענין חליצה בנדה כתב הרא"ש לאחר שהביא את החילוק הראשון של תוס' "ואע"ג דלאו בת יבום היא בעת נדתה חליצתה חליצה ולא דמי לחליצת מעוברת דלא שמה חליצה לריש לקיש לקמן בפרק החולץ (ל"ה:) דשאני נדה שעומדת לטבול ולטהר כדרך כל הנשים, אבל מעוברת שמא תלד." ומדויק ברא"ש שכל קושיתו היא מחמת הדין דבמעוברת יש דין כל שאינו עולה ליבום וכו' אבל מחמת הדין דכל שאינו עולה ליבום שיש בחייבי כריתות לא היה קשה לרא"ש שיהיה דין כל שאינו גם בנדה, והטעם הוא שכבר חילק הרא"ש בין נדה לבין שאר עריות דבשאר עריות האיסור הוא על היבם משא"כ בנדה האיסור הוא לכל העולם, וע"ז תי' הרא"ש דשאני נדה שעומדת להטהר והנה מפורסמים דברי האחרונים [עיין בשו"ת עונג יו"ט (אהע"ז קעז) ובקו"ה (סי' ה' אות ג-ח) וחידושי הגרש"ש סי' ב'] שכתבו דיש ב' דינים בדין כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה א- שכל שאין בהם זיקת יבום אין בהם זיקת חליצה חוץ מחייבי עשה דרבי בהן רחמנא שתהא זקוקה לחליצה הגם שאין בהם זיקת יבום ב- היכא שיש בהם זיקה גם ליבום אלא שבפועל אי אפשר ליבם אינה עולה לחליצה דבעינן שבשעת חליצה תהא ראויה ליבום, ולפ"ז ביארו דגבי מעוברת ובעלת התנאי ותוך ג' חודשים ואשת מלך הדין דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה הוא הדין הב' הנ"ל דכל היכא שיש בהם בפועל זיקת יבום אלא שא"א ליבם אינם עולים לחליצה אבל גבי חייבי לאוין ועשה כיון שאין בהם זיקת יבום לא שייך בהם הדין הב' דכל שאינו וכו' וגם הדין הא' דכל שאינו עולה ליבום וכו' לא שייך בהו, כיון שריבתה אותם התורה לחליצה. עי"ש. והנה מדברי הרא"ש הנ"ל משמע לכאו' כיסוד האחרונים הנ"ל ביסוד דין כל שאינו עולה ליבום וכו' וזהו שהקשו שנדה לא תחלוץ כמו שמעוברת לא תחלוץ [וביאור זה בדברי הרא"ש כתב נמי בקו"ה (ה' י"ד) עי"ש]. אמנם יש להקשות דהרא"ש קאי לדברי ר"ל במעוברת ובדברי ר"ל כתבו הראשונים שהטעם שאינה חולצת הוא משום דנלמד מעיין עליו ולא משום דין כל שאינו וכו', אכן בתוס' הרא"ש בדף מ"ב כתב להדיא שגם לר"ל מה שאינה חולצת הוא משום דין כל שאינו וכו', אכן מ"מ יש להקשות דהנה בתוס' הרא"ש (ל"ה: ד"ה וריש לקיש) כתב בביאור שיטת ר"ל וז"ל "וי"ל דלעיל שייך שפיר למדרש ובן אין לו עיין עליו והרי יש לו בן אבל הכא דרשינן עיין עליו שלא תחלוץ ולא תתייבם כל זמן שעומדת בספק." עכ"ל. הרי להדיא מבואר שהטעם דמעוברת אינה חולצת הוא משום דדרשי' עיין עליו שלא תחלוץ ולא משום דכל שאינו עולה בפועל ליבום אינו עולה לחליצה ולא כיסוד האחרונים הנ"ל, והגם שכתב הרא"ש בדף מ"ב שהטעם לר"ל שאינה חולצת הוא משום דכל שאינו עולה ליבום וכו', מ"מ נראה מבואר שזהו גדר בדין כל שאינו וכו', שהרי זה ברור שעיין עליו לא קאי ממש על חליצה, אלא שהיא מופקעת מיבום מטעם שצריכה להמתין וממילא אין בה דין חליצה נמי. וא"כ קשה בדברי הרא"ש בריש מכילתין שהקשה שנדה לא תחלוץ כמו שמעוברת אינה חולצת ולהנ"ל לכאו' לא דמי להדדי. וצ"ע. ונראה בביאור דברי הרא"ש, דכוונתו בקושיתו דהגם שלא דמי נדה לחייבי כריתות שבחייבי כריתות אינה עולה לחליצה משום שאיסורה הוא כלפי היבם משא"כ נדה לכ"ע אסורה והיינו שנדה אי"ז הפקעה מיבום, אבל מ"מ הקשה הרא"ש דהגם שדין נאסרה לא יהיה בנדה מ"מ קשה דלענין כל שאינו וכו' אי"ז תלוי בדין נאסרה ופטור צרה, שהרי בזמן זה שהיא נדה הרי אינה יכולה להתייבם ובזמן זה לא שייך בה בה יבום כלל כיון שהיא כחייבי כריתות וא"כ כמו שמצאנו בדין המעוברת שהגם שא"א לומר שאין בה זיקת יבום כלל מחמת דין עיין עליו [וברור שאין בה נאסרה] אבל מ"מ כיון שעתה אינה יכולה להתייבם ובזמן זה אינה עולה ליבום כיון דאמרה תורה עיין עליו א"כ אינה עולה לחליצה א"כ גם נדה לא תעלה בזמן נדותה לחליצה [דזה ברור לכ"ע שמוכח ממעוברת שדין כל שאינו וכו' אינו תלוי בזיקת היבום הכללית אלא במה שעתה אין בה צורך יבום] וע"ז תי' הרא"ש שיש הבדל בין נדה שעומדת לטבול ולהטהר כדרך כל הנשים לבין מעוברת שאמרי' בה שמא תלד ולכן המעוברת בזמן זה אין בה צורך יבום כלל משא"כ נדה [ועוד תי' הרא"ש שנדה גם בזמן נדותה אם בעלו קנו וע"כ שהיא עולה ליבום בזמן זה].

**ב' ע"ב**

**ח) ברש"י ד"ה אשת אחיו שלא היה בעולמו.** עיין ברש"י שביאר שהטעם שאסורה לו הוא משום שכשמת ראובן נאסרה על לוי "איסור עולם" ויש להבין האם כוונת רש"י לדין 'נאסרה', היינו דמאחר שהאשת אח נאסר בנפילה הראשונה שוב אין לו היתר, ובפשטות קשה לומר שלזה כוונת רש"י [דא"כ דין נאסרה הוא מתני' ולא חידושו של רב כמבואר להלן בדף ל' ועוד] ובאמת י"ל בלא דין נאסרה שאשת אח שלא היה בעולמו אסורה בנפילה שניה משום שאין מה שיתיר את האיסור אשת אח הראשון מאחר שאין עליו סיבת יבום בנפילה השניה, וזה ברור.

\* הנה מאחר שנתבאר שהאיסור גבי א"א שלהב"ע גדרו הוא שאין היתר לאשת אח הראשון, א"כ מוטל עלינו לברר מ"ט בעלמא בנפילה שניה יש היתר לייבם דאיסור אשת אח של הראשון להיכן הלך ומה יתירו בנפילה שניה, **ומצאנו בענין זה כמה דרכים ע"פ דברי רבותינו האחרונים. א-** **בחזו"א** (ק"ל סק"ט, קל"א סק"ה) ביאר "דכיון דיבום הוא כקם במקום המת ומשלים אישות המת חשיב כיבם הוא בשעה ראשונה... והלכך על אח השלישי להקים אישות של יבום והוי כאילו היה אישות דידי' משעה שיבם אחיו והוי כמו שיבם משעה ההיא". היינו שכיון שהמיבם הוא קם במקום אחיו היינו שנוטל את אישות אחיו [ועיין בחי' הגרש"ש סי' ה' שביאר שאישות המת נתרוקנה לאחיו המיבם], א"כ כאשר מת האח השני [היינו נפילה שניה] האישות הראשונה [מהאח הראשון] נופלת לפני האח השלישי ליבום ונמצא שנופלת לפניו גם אישות האח הראשון וגם אישות האח השני והוי תרוויהו במקום מצוה ליבום. **והנה** יש לבאר שאין הכוונה בביאור זה שבאמת באישות של השני יש ב' אישויות דא"כ יקשה שבכל נפילה שניה יהיה איסור דבית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים. ובאמת הקר"א דן בזה לענין שיטת רבנן בדף י"ט דס"ל דעדיין יבומים הראשונים עליה, עי"ש. אלא הכוונה הזה היא שבאישות השניה יש רק אישות אחת אלא שהאישות של הראשון נמצאת בכלל אישות זו וקצת צ"ב, **ועיין בחידושי הגרנ"ט** (סי' ג') מה שחידש בזה. אלא שיש להקשו לביאור זה מה הדין בכה"ג שגירש השני את היבמה והחזירה דלכאו' בכה"ג שגירשה בטל ענין היבום והגם שכלפי המגרש יש דין שמותר לו לגרשה ולהחזירה דנעשית כאשתו לכל דבר אבל כלפי שאר האחים לכאו' בעת שגרשה פקע היבום ושוב חוזר איסור אשת אח של הראשון [ודוחק לומר שכאשר מחזיר את אשתו הוא מחזיר את אותה האישות הראשונה שיש בה ענין יבום גם מחמת אחיו הראשון], וכבר עמד בה החזו"א [שם במוסגר] והרבה צדדין בזה עי"ש. **ב- באופן אחר** מצאנו שכתבו האחרונים דכל דין איסור אשת אח הוא מה שנשארת אישות האח הראשון לענין לאסור על שאר האחים ובלה"כ לא היתה אסורה על האחים מחמת שהיתה אשתו של אחיו קודם מותו [עיין באתוון דאורייתא סי' ח', ובחידושי הגרש"ש י' י"ט שהאריכו להוכיח יסוד זה]. וא"כ י"ל דהיכא שייבם האח השני את אחיו הראשון א"כ מאחר שכל אישותו של האח הראשון כנוסה אצל האח השני אין היא עומדת בפני עצמה אצל האח השני אלא היא בטלה אצל אישותו, היינו שעתה היא אשתו של השני ולא נשאר בה כלום מאישותו של הראשון דהשני לקח את אישותו של הראשון והפך אותה לאישות שלו, וממילא לא נשאר כלום מאישות הראשון לאסור על שאר האחים. ומטעם זה מתייבמת בלא חשש בנפילה שניה. **אכן** אין מספיק בסברא זו שהרי ברור שאישות הראשון נשארת לענין לאסור לכל מי שהיא שצריכה לאסור כגון לאחיו מן האם של המת וכד' וא"כ מ"ט שלא תאסור לאותו שלא ייבם, **וניתן להוסיף** בזה, שהטעם שנפקע איסור אשת אח של האח הראשון ע"י יבומו של האח השני הוא מדין שליחותייהו, היינו שהאח השני עושה את השליחות של שאר האחים ומפקיע את האיסור אשת אח לכולם ושיטת רבי יוחנן בחליצה דע"י שליחותייהו פקע איסור אשת אח לגבי כל האחים (עיין סוגיא להלן י'(:. אלא שלפ"ז קשה לדעת ר"ל שלא ס"ל לדין שליחותייהו מ"ט מותרת בנפילה שניה. ועמד בקושיא זו בחזו"א (ק"ל סק"ט במוסגר) וכתב ד"מיהו אפ"ל דבאותה שהשתמש בהתירה מודה ר"ל" וצ"ב. **ג- עוד אפ"ל** שבאמת איכא הפקעה ביבום של השני על האיסור אשת אח של הראשון, היינו סברת ר"ש המבוארת להלן כ' ע"א דאיסורא שיש לו היתרא ועי"ש ברש"י ובתוס' נחלקו בשפטות בטעם ההיתר האם הוא משום שכי היכא שפקע למייבם פקע לכל מי שבא מכוחו הוא כדברי רש"י דשלישי מכח שני הוא בא היינו שעצם זה שיש לשלישי דין להמשיך את האישות של השלישי זהו המתיר שלו על האיישות של הראשון, ואף רבנן לא פליגי על ר"ש אלא מטעם דעדין יבומים הראשונים עליה וזו סברא שאינה יכולה למנוע את היבום בנפילה שניה בעלמא אלא באשת אח שלא היה בעולמו. **ד- עוד יש לדון** לעיקר הקושיא על פי דברי הרשב"א בדף מ"א ודף מ"ד שמוכח שאיסור אשת אח פקע בשעת נפילה לכל מי שנחשב למקום מצוה ושוב אינו חוזר להאסר גם במקום שאין יבום [כגון בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה ששאינה חוזרת לזיקתה ומ"מ חוזרת להיתרה], אלא שלכאו' כל דברי הרשב"א הנ"ל הם בשיטת רבי יוחנן אבל לר"ל בפשטות ליכא לדברי הרשב"א כדמשמע מדבריו עי"ש. ושמעתי שרוצים לומר בעיקר הקושיא שאי"ז קשה כלל, כיון שאיסור אשת אח אינו מונע ייבום גם אם אינו סיבה לייבום דזהו דין התורה ביבום שאשת אח אין בכוחו למנוע את היבום אא"כ הוי כאשת אח שלא היה בעולמו שיש בו סיבה חיובית שלא יהיה יבום באישות זו, וקשה לי בסברא זו דלכאו' לא מצאנו שאסור אשת אח אינו סותר יבום אלא במקום שהוא סיבה ליבום, וצ"ע. ועוד יש לדון דהוי 'חדא איסורא' ואינו מונע יבום וזה תלוי האם שני איסורי אשת אח הוי חדא איסורא או שני איסורים ועיין בדברי התוס' להלן ח' ע"א בענין זה ואכמ"ל.

**ח\*) טעם פטור אשת אחיו שלא היה בעלמו.** בטעם הפטור דאשת אחיו שלא היה בעולמו **עיין בספר חסידים** (תצ"ג) שכתב ב' טעמים [עי"ש היטב ויש שם ט"ס וצריך להוסיף 'ועוד' קודם המילה 'שהרי'] **הא',** דמאחר שאין לחייב את היבם ביבום אלא כשיגיע לגיל י"ג ואז תהיה היבמה כבר מבוגרת וכשיגיע היבם לגיל י"ח או כ' כבר קרוב הדבר שלא תוכל עוד להוליד [שתהיה היבמה בערך בת מ' בדרך כלל] והתורה הקפידה מאוד על מצות פריה ורביה לכן לא רצתה התורה לצוות על מצות יבום בכה"ג שלא תתקיים מצות פריה במלואה ובהידורה. **והב',** דמאחר דאשה ששהתה י' שנים לאחר מות בעלה שוב אינה מולידה א"כ באשת אחיו שלא היה בעולמו מאחר ששהתה י' שנים [עד שיגיע היבם לגיל ט' ויום אחד] הרי אינה יולדת ולא יתקיים 'אשר תלד' עי"ש, **ובאמת** כבר הקשו על דבריו [בס' אהל דוד ועוד] דא"כ מ"ט בעי' פס' לא"א שלהב"ע הרי אפשר למעט מאשר תלד [ויש שתי' ע"פ המבואר 'דבדעתה עליו' היא יולדת גם לאחר י' שנים ובספר חסידים לא ס"ל הכי משום דס"ל שבקטן ליכא ל'דעתה עליו' משום שאין תאוה לקטן] **ויש שכתבו** שנפ"מ בכה"ג שנישאת לאחיו אחר ומת גם הוא שאז יולדת [והיינו לסוברים שביבם ואח"כ נולד ג"כ אסורה או בגוונא שנולד ואח"כ יבם דלכ"ע אסורה]. **והנה בריטב"א** להלן ג' ע"א (ד"ה ובדין) מבואר טעם אחר לפטור אשת אח שלא היה בעולמו והוא משום שאינו אחיו גמור לגבי יבום והיינו חסרון 'בקורבה' של אשת אח עי"ש היטב. והנה ידועים דברי הירושלמי (סוף ה"א) שחילק בין אשת אחיו שלא היה בעולמו לבין אילונית [שאינה פוטרת צרה] דאילונית מטעם אחר הוצאתיה אבל א"א שלא היה בעולמו הוי ערוה ופוטרת צרתה עי"ש, ומשמע שא"א שלא היה בעולמו אינו פטור מסיבה צדדית [שלא יתכן בו היבום] אלא שיש בו נפילה ליבום ופטור כמו בעריות, ויש לפלפל בזה לפי ג' טעמי הפטור שנתבארו לעיל. [הנה לשיטת הריטב"א היה מקום להבין שאשת אח שלא היה בעולמו בנפילה ראשונה הוי כאשת אח מאמו שהוא ערוה של במקום מצוה כיון שאין בו צורך יבום כלל, וצ"ע.]

**ט) ברש"י ד"ה כשם שצרת בתו פטורה.** "שנאסרה עליו משעת נפילת אחיו הראשון... והרי היא עליו כאשת אח שיש לו בנים" **מבואר ברש"י** שצרת ערוה בנפילה שניה אסורה רק מטעם "נאסרה" ולא מחמת שהיא צרת ערוה. [וקצת קשה מדיוק דברי רש"י בדף ג: ד"ה לפי שאינם בצרת צרה שכתב שצרת צרה פטורה "מפני שהיא צרת צרתה של בתו" ולדברי רש"י במתני' אי"ז הטעם] **והנה** דין נאסרה מבואר בגמ' להלן ל' ע"א "אמר רב יהודה אמר רב כל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עליה הרי היא כאשת אח שאין לו בנים ואסורה" ומבואר שם שדינו של רב הוא בין בנפילה ראשונה ובין בנפילה שניה, **וצ"ב** דלכאו' לדברי רש"י ד"ז מבואר במתני' הכא ואי"ז חידושו של רב עי"ש. **והנה בקובץ הערות** (סי' ג' אות ט"ו) כתב דצרת ערוה בנפילה שניה אינה פטורה מטעם אשת אח אלא מטעם שצרת בתו היא בתו לענין זיקה [והגם שאין איסורה מחמת בתו מ"מ לענין זיקה יש בה פטור בתו] עי"ש. [ויסוד זה יוכח לפנינו בכמה מקומות ובמקומו יתבאר, **ואולי** יש לדייק כן קצת מלשון המשנה "כשם שבתו פטורה כך צרתה פטורה" ואילו אי"ז אותו פטור אלא שהערוה פוטרת אותה א"כ אי"ז כשם שהיא פטורה, ובאמת ברש"י שלא ס"ל הכי עמד בדיוק זה עי"ש]. **והוכיח כן הקו"ה** ממ"ד דס"ל נשואין הראשונים מפילין שסובר שאם היתה צרת ערוה בזמן נשואי אחיו אסורה עולמית, וזה על כרחך לא מטעם שהיא נאסרה, דבחיי הבעל לא שייך דין נאסרה [שהרי בהיו לו בנים ומתו מותרת ליבום ול"א שנאסרה בזמן שהיו לו בנים, וכן מוכח בתוס' בדף ל' דאין דין נאסרה מטעם צרת ערוה בנשואין הראשונים מפילין] אלא ע"כ הפטור של הצרה גם בנפילה שניה הוא משום שנשאר עליה "שם צרת ערוה" וזהו הפוטר אותה גם בנפילה שניה [הגם שעכשיו כבר אינה צרת ערוה]. **אכן ברש"י** הנ"ל מבואר שלא כדברי הקו"ה הנ"ל, שהרי מבואר ברש"י שצרת בתו אסורה בנפילה שניה כיון שהיא "נאסרה". **והנה גם** לדברי הקו"ה לא בכל אופן שייך הפטור של "שם צרת ערוה" ויש אופנים דבעי' לנאסרה בנפילה שניה, כגון היכא שהותרה הערוה [כגון אחות אשתו היכא שמתה אשתו] שאז לא שייך שיהיה לצרת ערוה איסור יותר מהערוה, ועמד בזה בקו"ה (סימן א' אות ד'). **אמנם ברש"י** אין לומר שאמר שצרת בתו אסורה מטעם נאסרה בשביל האופנים הנ"ל שאז לכ"ע בעי' לדין נאסרה, שהרי רש"י מיירי בבתו ובה לא שייך אופנים אלו. [ובעיקר מה שנקט הקו"ה שהיכא שמתה אשתו א"א לאסור את הצרה מחמת שם צרת ערוה, כן נקט נמי **בחי' הגרש"ש** סי' ט"ו עי"ש בהרחבה. אמנם **בחידושי הגרש"ר** (סי' ג') הוכיח מהר"ח שהביא הרשב"א להלן ל"ב שגם אחר מות אשתו יכולה להיות הצרת ערוה פטורה ע"י שם צרת ערוה.] **ובביאור שיטת רש"י** שלא ס"ל כדברי הקו"ה ולכאו' קשה מראית הקו"ה ממ"ד נשואין הראשונים מפילין, עיין בקו"ה (סי' ו' אות ח') **בשם הגר' לייב גוויא** (זצ"ל הי"ד) שגם רש"י מודה ליסוד הנ"ל שיש שם צרת ערוה שהוא הפוטר אותה אלא שס"ל לרש"י שכ"ז הוא דוקא באותה נפילה [שאז היא צרת ערוה בנשואין אלו] אבל לא בנפילה שניה [שאין היא צרת ערוה בנשואין אלו]. ועיין. ועוד בענין נשואין מפילין יתבאר במקומו ואכמ"ל.

**י) בגדר פטור צרת ערוה מיבום** ידוע לחקור האם צרת ערוה הוא "פטור" מיבום או "איסור" ליבום. **והובא לעיל דעת רש"י** שהערוה פטורה בנפילה שניה כי היא "נאסרה" ופטורה מטעם דהוי כאשת אח שיש לו בנים, ובפשטות לפ"ד אין מקור ל'איסור' צרת ערוה אלא שהיא פטורה מיבום וממילא אסורה מטעם אשת אח שלא הותר ליבום. [וזהו שהדגיש רש"י בכמה מקומות היא כאשת אח שיש לו בנים היינו שאין בה דין יבום ולא שנאסרה ליבום] וכן מבואר ברש"י ג' ע"ב ד"ה אין צרה אלא מאח, **ועי"ש בתוס' הרא"ש** שכתב כן בפירוש שכוונת הגמ' באין צרה אלא מאח לומר שאין הערוה אוסרת את צרתה אלא פוטרתה וממילא קיימא באיסור אשת אח, וכן הוא בתוס' להלן ג' ע"א ובפירוש מבואר כן ברשב"א בדף ג' ע"ב בביאור דין אין צרה אלא מאח עי"ש. אכן מצאנו דעות אחרות בזה כדלהלן.

**דעת הפרמ"ג** (בספרו פורת יוסף) שצרת ערוה הוא איסור חדש היינו שיש שם צרת ערוה ויש ג"כ איסור כרת מחמת שם צרת ערוה, ונמצא שיש לצרת ערוה ב' סיבות לכרת גם מטעם איסור אשת אח שלא הותר ליבום, וגם מחמת שם צרת ערוה. **ולפ"ז** ביאר סוגית הגמ' "אזהרה שמענו עונש מנין" (ג': עי"ש). **ועוד** יש להוכיח כשיטתו מסוגית הגמ' להלן ח': "א"ל רמב"ח לרבא ערוה גופא שלא במקום מצוה תשתרי, ולאו ק"ו במקום מצוה אסירא שלא במקום מצוה שריא, א"ל צרה תוכיח דבמקום מצוה אסירא שלב"מ שריא". ולכאו' דברי הגמ' צ"ע, דהיכן מצאנו צרה שלא במקום מצוה שהרי שלא במקום מצוה אין כלל משמעות למה שהיא צרת ערוה. אכן לדברי הפרמ"ג א"ש כיון שיש שם איסור של צרת ערוה והוא מותר שלא במקום מצוה. ועיין. [ועיין בשיעורי הגרש"ר סימן ג' שהוכיח כדעת הפרמ"ג מהרא"ה בסוגית צרת סוטה, ומדעת הר"ח שהביא הרשב"א בדף ל"ב ע"א עי"ש]. **ודעה** נוספת מצאנו בזה והיא **דעת הגרי"ז** (הלכות יבו"ח) דצרת ערוה אי"ז פטור אלא איסור, היינו שאין הצרה פוטרת אותה ואת צרתה מהיבום אלא זהו דין איסור "דהערוה אוסרת להצרה במקום מצוה ומשוי לה לערוה דכוותה." והוכיח ד"ז מהא דפטור צרה נלמד מ"לצרור" שהוא בפרשת עריות [ולא בפרשת יבום] ומשמע שהוא דין איסור כמו ערוה ולא רק פטור ליבום, ועוד הוכיח ד"ז מסוגיא בדף ח עי"ש. [הנה יש לדון האם כוונת הגרי"ז כדברי הפרמ"ג הנ"ל ובפשטות נראה לומר דאין כוונתו עד כדי כך כחידושו של הפרמ"ג, דלדברי הפרמ"ג איכא איסור חדש בתורה ששמו "צרת ערוה" ואילו לדברי הגרי"ז אין ערוה חדשה אלא "שלענין יבום" אין הצרה רק כפטור כדוגמת אשת אח שלא היה בעולמו או וכד' אלא דינה כדין הערוה עצמה שאסורה ליבום ולא רק פטורה מיבום.] ועיין לעיל [אות ט'] שהובא מדברי הקו"ה שיסד שצרת ערוה אי"ז פטור בעלמא אלא שיש לה שם צרת ערוה היינו שהצרה היא כערוה עצמה עי"ש, וקרובים הדברים לדברי הגרי"ז הנ"ל. [ועיין בחידושי הגר"נ זצ"ל אות ל"ג ב' ראיות ליסוד הגרי"ז הנ"ל]. ולדברי הגרי"ז [והפרמ"ג] צ"ע טובא מדברי הראשונים הנ"ל דמוכח מדבריהם שאין איסור חדש שנקרא צרת ערוה ואף אי"ז איסור אלא שכל שנפטרה ממילא היא באיסור אשת אח וצ"ע, ואולי י"ל שהראשונים הנ"ל קאי קודם לדברי הגמ' דערוה גופא לא צריכא קרא דאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת] והלכך ס"ל שכל דין צרת ערוה הוא רק פטור והאיסור בא ממילא אבל לשיטת רבא במסק' הגמ' דערוה גופא ל"צ קרא ומה דבעי' קרא הוא להיתר שלא במקום מצוה א"כ י"ל שהערוה לא רק פוטרת את הצרה כמותה אלא אוסרת אותה כמו שהיא אסורה. והיינו שאם הערוה עצמה היא פטור ולא איסור י"ל שגם צרתה הוי פטור ולא איסור אבל אם הערוה עצמה הוי איסור שלא בעי' קרא א"כ יש לדון שגם הצרה שהיא כמותה הוא דין איסור ולא פטור, וקצת קשה לשיטת הגרי"ז דעיקר ראיתו הוא מכך שלצרור נאמר בפרשת עריות וזה לכאו' אינו תלוי בהו"א ומסק' הגמ'. ובשיטת רש"י והראשונים יתבאר במקומו בהרחבה מה יענו על הראיות מדברי הגמ' הנ"ל בדף ח'

**יא) ברש"י ד"ה כך צרת צרתה.** "שזו פוטרתה" ומבואר ברש"י [ממשמעות דבריו בדיבור זה ובדיבור הקודם] שהצרת ערוה פוטרת את צרתה ומשום שהצרת ערוה היא ערוה במה שהיא נאסרה והוי כאשת אח שיש לו בנים וערוה זו פוטרת צרתה. ומהכא יש להביא ראיה לקושית הרעק"א דהקשה מ"ט בעי' פס' לפטור צרת צרה תיפו"ל שהיא צרת ערוה דאשת אח, ומדברי רש"י הנ"ל מבואר שבאמת פטורה של הצרת ערוה הוא משום שהיא צרת ערוה דאשת אח [ועיין לעיל אות ג' מש"כ לענין דברי רב אשי להלן י"ג ע"א]. **אמנם בקו"ה** (סי' ב' אות ד') כתב בישוב קושית הרעק"א הנ"ל, ע"פ מה שיסד בכמה מקומות (עיין סי' ג' אות ט"ו ועוד) שגדר פטור צרת ערוה הוא שצרת בתו היא "בתו לענין זיקה" [וכן לענין שאר עריות] ולכן הגם ששם בתו מועיל לצרה להפטר מהיבום אבל מ"מ אילולי קרא ד"לצרור" לא היינו יודעים ששם בתו של צרת בתו מהני לה לפטור צרה כמו לבתו שהרי אינה ממש בתו, והגם שאכתי קשה דכיון שנפטרה צרת בתו מאיזה סיבה א"כ היא ערוה של אשת אח ומחמת כן תפטור צרתה, ואכתי מאי בעי' לפסוק של לצרור, **וביאר הקו"ה** דבזה י"ל שצרת ערוה היא כמו אילונית למ"ד שאינה פוטרת צרתה, דטעמו הוא דכיון שהיא עצמה אינה פטורה מחמת האיסור אשת א"ח שלה אלא מחמת שהיא אילונית, ואין ערוה פוטרת צרתה אא"כ היא עצמה פטורה מפני האיסור, ולפ"ז ה"ה לצרת ערוה בעלמא כיון שאין היא עצמה פטורה מחמת האיסור אשת אח שלה אלא מחמת שם צרת ערוה שלה [שהיא בתו לענין זיקה] והשם צרת ערוה שלה לא יכול לפטור צרה אילולי הפס' דלצרור כמבואר לעיל, א"כ גם האשת אח שלה אינו יכול לפטור את צרתה כיון שאין הוא פוטר אותה עצמה. והאיסור אשת אח שלה הוי "שלא במקום מצוה" ולכן אינו יכול לפטור צרה, [ומ"ד דס"ל אילונית פוטרת צרה ס"ל שאילונית עצמה פטורה מיבום מחמת איסור אשת אח שלה שלא הותר בכה"ג והוי כמו אשת אחיו שלא היה בעולמו שפוטרת צרה כיון שהפוטר את הצרה הוא גם הפוטר שלה.] עכ"ד עי"ש. ויש לדון הרבה בדבריו ואכמ"ל.

**יא\*) ברש"י ד"ה וכל היכולה למאן.** מבואר ברש"י שהטעם שצרתה חולצת הוא משום שנראית כצרת ערוה, ויל"ע מ"ט לא פרש"י הטעם בפשוטו משום שהוי צרת ערוה מדרבנן, ובאמת מדברי הגמ' שהביא רש"י [להלן י"ג ע"א] מבואר שבעי' לדין נראית כצרת בתו רק בכה"ג שמיאנה הערוה לאחר מות אחיו דאז עקרה את הנשואין מעיקרא ועתה אינה צרת בתו ועל כך מבואר בגמ' דמ"מ בשעת נפילה נראית כצרת בתו, אבל בגוונא דמתני' היא באמת צרת בתו מדרבנן. וצ"ל דס"ל לרש"י שאילולי מה שהיא נראית כצרת בתו לא היו מעמידים רבנן את דבריהם [היינו את הנשואין דרבנן] במקום יבום לפטור את צרתה ולכן בעי לך שנראית כצרת בתו, וס"ל לרש"י שד"ז הוא כל שכן ממה שאמרה הגמ' להלן גבי מי שממאנת לאח"מ שצרתה אינה מתייבמת משום שהיא נראית כצרת בתו, [ואכתי קצת דוחק בדברי רש"י וצ"ע].

**יב) בתוד"ה או שנמצאו אילונית.** בתירוץ ר"א מבורגילא דביאר דבחיי האח הוי מק"ט אבל לאח"מ יש לחוש שמא לא היה מקפיד. **עיין ברעק"א** שכ' שכ"ז הוא לדעת ר"מ דחייש למיעוטא אבל לרבנן דל"ח למיעוטא אין לחוש להכי. אמנם עיין ברמב"ן דהביא דעה זו וכ' דהוי ספיקא דאו' כל זמן שלא מחה ומבואר דלא כרעק"א הנ"ל. עי"ש.

**בא"ד.** בתוס' מבואר שאילונית לא בעי' גט, ובראשונים כתבו שכ"ז למ"ד דאילונית פוטרת צרתה אבל למ"ד שאינה פוטרת צרתה צריכה גט, אלא שנחלקו אי הוה מדרבנן או מדאו' עיין ברמב"ן ברשב"א ובריטב"א. **לענין** מחילה באילונית עיין חידושי הגרש"ש ס"ג. ואכמ"ל.

**יג) בגמ'. מכדי כולהו עריות מאחות אשה ילפינן. וברש"י** כ' "עריות מה שפטורות מהיבום." **והקשו הראשונים** דהא מסקנת הגמ' להלן (ח ע"א) דערוה גופא לא צריכה קרא. **ותי' הרשב"א** דהכא קאי להו"א. **ובריטב"א** כתב שהוא דוחק. **והראשונים** פירשו דהכא מיירי לענין הצרה, דגם למאי דמבואר בגמ' שצרה ל"צ קרא זה אחר שנכתב לצרור וא"כ זה נלמד מאח"א, ועיין בריטב"א דמשמע שר"ל כן גם בדעת רש"י. **והנה עיין בקו"ה** (סי' ה' אות י' י"א) דס"ל שבלא הפסוק שפוטר ערוה אזי הגם שאי אפשר היה ליבם ערוה מטעם שאין עדל"ת מ"מ לא היה בה דין 'נאסרה' כיון שלא היה בה איסור אשת אח ודין נאסרה הוא כלפי איסור אשת אח. אלא שהקשה דלפ"ז מאי קאמר רב להלן דערוה גופא ל"צ קרא הרי צריכה קרא לענין איסור אשת אח כמבואר, ותי' הקו"ה דבאמת רבא לא קאי על הפס' אלא על הברייתא, דלענין יבום גם בלא פס' לא היתה מתיבמת אבל באמת צריך לפס' לענין הנ"ל. עי"ש בהרחבה. **ולדבריו** א"ש דברי רש"י דלכ"ע בעי' קרא לעריות לענין איסור אשת אח. ובראשונים שהקשו כן משמע שלא כדבריו. [ועיין במגי"ה לריטב"א שעמד בזה באריכות].

**ג' ע"א**

**יד) בתוד"ה בתו.** "ובת אשתו היכא שנכנסה לחופה ולא נבעלה נראה לר"י דחייב על בתה" ומשום דהעיקר תלוי בקידושין ולא בביאה, עי"ש. **והקשה באו"ש** (פ"ב מאסו"ב ה"ז) דהא מתני' היא (קידושין נ') המקדש אשה ובתה כאחד אינן מקודשות, הרי מבואר שלא תופס קדושין אחרי קידושין ואי"צ ביאה. ועי"ש מה שתירץ בזה. **והגר"נ** זצ"ל הביא בשם **הגר"ח** שמואלביץ זצ"ל שביאר שהגם שתפיסת קידושין בבת אשתו לא מהני היכא שקידש את אשתו, מ"מ איסור ביאה בבת אשתו אפשר שלא הוי אא"כ נבעלה אשתו, וכלשון הפס' דערות אשה ובתה לא תקח והיינו ששניהם ביחד לא יקח. **והנה בתוס'** בסוף דבריהם מבואר שהגם שאי"צ ביאה מ"מ בעי' נשואין ולא סגי בקידושין, **וקשה** מדברי המשנה בקדושין הנ"ל, **אכן** לדברי הגר"ח א"ש, כיון דכל מה דמבואר במתני' הוא גבי תפיסת קידושין, אבל גבי איסור ביאה אפשר שבעי' נשואין.

ו**עיין להלן** צ"ז ובתוס' שם ד"ה עריות בשם ר"י דמבואר דכיון דבעי' "שאר" ורק ע"י נשואין הוי "שאר" ע"כ תלוי האיסור בנשואין, וכמבואר בתוס' בסוגיין דתלוי בנשואין [והיינו שאע"פ שאין תלוי הדבר בביאה מ"מ תלוי בכניסה לחופה והיינו נשואין], **ועיין נמי בתו"י** בסוגיין דמבואר כן דתלוי בדין שאר והיינו דבנשואין איכא לדין שאר דהבעל יורש את אשתו עי"ש. **אמנם ברמב"ם** (פ"ב מאסו"ב ה"ז) מבואר דבת אשתו 'ארוסה' היא ג"כ ערוה ועי"ש במ"מ ובשעה"מ. **והנה** סברת התוס' והתו"י שתלוי בדין שאר והיינו דדין נשואין תלוי בדין ירושה א"ש אי נימא דירושת הבעל מהתורה כשיטת הראב"ד, אבל לשיטת הרמב"ם בהלכות נחלות דירושת בעל מדברי סופרים (עי"ש וכן בשו"ע סי' נ"ז) א"כ ליכא מעלה כלל גבי ירושה, ולהכי פסק הרמב"ם דגם ע"י קידושין לבד איכא איסור אשת ובתה ואזיל הרמב"ם לטעמיה. ועיין. **ובפתחי תשובה** (סי' ט"ו סק"ה) ר"ל גם בדעת התוס' כדברי הרמב"ם ודבריו דחוקים. **והנה בספר אור גדול** (סט"ו) הרחיב בדברי התוס' הללו וכתב שכל דברי התוס' ההם כלפי איסור בת אשתו אבל לגבי איסור חמותו [אם אשתו] אי"צ בנשואין והביא ראיה מהא דאיתא להלן (י:) שע"י 'זיקה' יש איסור חמותו וזיקה אינה כנשואין וכן הוכיח מסוגיא להלן י"ב: לענין חמותו ממאנת דמשמע דסגי בקידושין, **ועיין בקה"י** (סימן ב') שהאריך בענין זה כתב שאין לחלק בין חמותו לבת אשתו ויישב קו' האור גדול [ודבריו מיוסדים על כך שיש חילוק בין איסור קרובות לדין תפיסת קידושין ואכמ"ל].

**טו) "ואיידי דאיירי באיסור אחוה תנא אחות אשתו" ובריטב"א** הקשה דא"כ נכתוב אחות אשתו אחרי כל איסור אחות, ותירץ דאחות אשתו קודם לאשת אחיו מאמו כיון דאחות אשתו באה ע"י קידושין שלו משא"כ אשת אחיו מאמו שבאה ע"י קידושי אחיו. **ועיין נמי ברמב"ן** שכ' כהנ"ל דאחות אשתו דמי לקרובי עצמו כיון שבאה ע"י קדושי עצמו. עי"ש. **ועיין ברשב"א** שכתב בזה ב' תרוצים [וכד' הראשונים הנ"ל נראה כוונתו בתירוץ הב']. **וכסברא זו** מבואר **בתוס'** (ד"ה מקמי) לענין כלתו, דכתבו תוס' שכלתו קודמת לא"א מאמו כיון שבאה ע"י נשואי בנו שהוא קרוב אליו יותר, וא"כ היא קרובה יותר אליו. **אכן ברש"י** שם מבואר לא כן, **ובדעתו י"ל** או דיש חילוק בין קידושי בנו לקידושין שלו ולכן אחות אשה קרובה יותר, או שס"ל כתירוץ ראשון ברשב"א עי"ש.

**טז) "ובדין הוא דלקדמי לכלתו מקמי אשת אחיו שלא היה בעולמו". ביאר רש"י** דכולהו [א"א שלהב"ע ואשת אחיו מאמו וכלתו] לאו משום קורבא אסורים אלא מחמת קידושין. **ולפ"ז** מה דנקטה הגמ' אשת אחיו שלא היה בעולמו אי"ז בדוקא דה"ה לאשת אח מאמו. [וכן פירשו בתוס' אלא שפליגי על רש"י בטעם הדבר שלמעשה הקדימה המשנה את כלתו עי"ש]. **אמנם ברמב"ן** מבואר שהטעם שאשת אחיו שלא היה בעולמו אינה אסורה משום קורבה אינו משום שהקורבה באה ע"י קידושין אלא משום "דאשת אחיו שהיה בעולמו קרובה מזו ומותרת ליבם" ומוכח שהאיסור אינו מגיע מחמת הקירבה אלא מטעם אחר. וממילא כ"ז רק באשת אחיו שלא היה בעולמו ולא באשת אחיו מאמו. **אכן** מש"כ הרמב"ן דא"א שלהב"ע אי"ז משום קורבה שהרי א"א שהיה בעולמו קרובה טפי, דבריו צ"ב. **ועיין בריטב"א** שהקשה נמי על פירוש רש"י שלדבריו היה עדיף לגמ' לנקוט א"א מאמו ולא א"א שלא היה בעולמו [אכן ברמב"ן מבואר שיש גרסה שגריס לתרויהו]. **וביאר** הריטב"א דבאמת קאי רק על א"א שלא היה בעולמו ומשום "שאינה קורבת אח גמורה כיון שלא היה בעולמו" ומבואר שהטעם דא"א שלא היה בעולמו פטורה הוא משום שאי"ז קורבה מספקת לחיוב יבום. ואפשר שזו כוונת הרמב"ן להוכיח דא"א שהיה בעולמו קרובה טפי ואסורה ועיין. [ובעיקר הטעם לפטור א"א שלהב"ע עיין בספר חסידים סי' תצ"ג ולעיל אות ח\* הרחבנו מעט ועיין במגיה לריטב"א (ציון 78) משכ"ב].

**יז) "מאי איריא דתני אוסרות לתני פטורות... הו"א מחלץ חלצה... ונתני אסורה לחלוץ" וכו'.** יש לבאר דברי הגמ' בב' דרכים. **א- בריטב"א** הקשה על תי' הגמ' "אי תנא אוסרות הו"א אסור לייבם אבל מחלץ חלצה" היינו דאילו היה כתוב אוסרות הו"א שיחלוץ, דלכאו' כל קושית הגמ' היא שנכתוב 'אוסרות' במקום 'פטורות', אבל ודאי שהיה צריך להיות כתוב במשנה "מהחליצה ומהיבום", וא"כ לא היה הו"א שיחלוץ, ואכתי קשיא מ"ט לא כתוב אוסרות. ותי' הריטב"א, דתירוץ הגמ' הוא דאילו היה כתוב 'אוסרות' לא היה שייך לכתוב "מן החליצה" שהרי אין 'איסור' בחליצה, וע"ז המשיכה הגמ' לדון [במה שהניחה הגמ' קודם לכן בפשטות] האם שייך למתני אוסרות גבי חליצה. ואח"כ הקשתה הגמ' קושיא נוספת, "נתני מן היבום לחודיה" והיינו דנכתוב "פוטרות מהיבום" ואנו נדע שלא עולה נמי לחליצה מטעם כל שאינו וכו'. עד כאן ביאור הגמ' לשיטת הריטב"א. **ב-** **בתוס' ישנים** מתבאר מהלך אחר, [ויסודו הוא שגם מתחילה דנה הגמ' שלשון פטורות מהני שלא יהיה חליצה], והיינו דקושית הגמ' שנכתוב אוסרות, ותי' הגמ' דעדיף לשון 'פוטרות' משום משמע נמי מחליצה, וע"ז הקשתה הגמ' דנכתוב אסורה לחלוץ וכו', והקשה התו"י, דא"כ קשה מהי קושית הגמ' אח"כ שנכתוב פטורות מיבום לחוד ותי' הגמ' דס"ד דמחלץ חלצה קמ"ל כל העולה ליבום וכו', הרי למבואר כבר ביארה הגמ' לעיל דאם כתוב 'פוטרות' משמע שפטור גם מחליצה. ולכן ביאר התו"י דמה שאמרה הגמ' לעיל ד'פוטרות' משמע נמי מחליצה, הכוונה בזה היא שבאופן שאין היבמה רוצה בחליצה אינה חייבת בחליצה, אבל אם היא רוצה בחליצה יחויב לחלוץ לה, ובסו"ד הגמ' דקמ"ל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה היינו שאין חיוב כלל גם אם רוצה. עי"ש. **ועיין היטב ברש"י** דמשמע מדבריו כדברי התו"י שכתב רש"י (ד"ה ה"א אוסרות) "והוי אמינא מחלץ חלצי על כרחו" ולכאו' מה ענין דבע"כ לכאן, אכן לדברי התו"י א"ש דבזה כל הנדון. וכן בהמשך ד' הגמ' כתב רש"י (ד"ה ה"א מחלץ חלצה) "שלא לבטל מצות יבמין" ומשמע שזה ענין אחר מדין החליצה דלעיל וכד' התו"י. וצ"ע.

**\* [בענין מצוה בחליצה] הנה** מדברי התו"י שס"ל שהיכא שהאשה רוצה לחלוץ יחלוץ לה גם במקום שאין יבום [אא"כ אינו עולה ליבום מטעם ערוה], מבואר שיש מצוה בחליצה, ונפ"מ לדידן בזמן הזה אין מצות יבום ומ"מ יחלוץ בשביל המצוה גם היכא שאין האשה רוצה להנשא. **ובענין מצוה בחליצה** עיין **בב"ש** (קס"ה ט') **ובחת"ס** (אהע"ז ח"ב סי' פ"ה) ועיין **בשו"ת ח"צ** (שאלה א') שדן בהא דבעי' כוונה בחליצה אי בעי' כוונת קנין או כוונת מצוה, ועי"ש מש"כ בשם **מהרי"ט**, **ובקצה"ח** (רע"ד סק"ח) פליג על דבריו. והאריכו בזה האחרונים [עיין חי' הגר"ח, ובשער"י ש"ז פ"ו, ובקו"ה ע"ו] אי חליצה הוי רק מעשה קנין, או קיום מצוה וממילא נתרת לשוק ואכ"מ. [**ועיין** בסוגיא דגמ' להלן ל"ט ע"א דאיכא צד דחליצת גדול עדיפא מביאת קטן ולכאו' מוכח מזה שיש מצוה בחליצה ואי"ז רק מתיר וצ"ע.]

**יח) ברש"י ד"ה ה"א מחלץ חלצה.** "דכל העולה לזיקת יבום... וכל היכא דאמרי' חולצת ולא מתיבמת משום ספיקא הוא". **והקשה הרעק"א** בגליון הש"ס דהא חייבי לאוין אינם עולים ליבום ומ"מ חלצי ולא מטעם ספק. [והביא דמבואר כן להלן כ"א ע"א ולכאו' הוי ט"ס וצ"ל כ' ע"ב]. **ותירצו הגרש"ר** **והגר"נ**, דהדין שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה הוא שכיון שאין "זיקת" יבום אין דין חליצה, וכ"ז הוא בעריות כה"ג שהם פטורות מהיבום ואין בהם זיקת יבום, אבל בחייבי לאוין אי"ז פטור מיבום אלא 'איסור' ליבום ולכן אי"ז פוטר מחליצה, וממילא א"ש מש"כ רש"י דגבי חייבי כריתות היכא שחולצת ע"כ הוא משום ספיקא. ועיין. [הנה בגמ' כ' ע"ב מבואר דדין כל העולה ליבום עולה לחליצה תלוי בתפיסת קידושין עי"ש, ומקור דין כל העולה ליבום וכו' הוא מקרא דאם לא יחפוץ האיש לקחת וכו', ועי"ש ברמב"ן שהסתפק למסק' הגמ' שם האם בעי' קרא לדין כל שאינו עולה ליבום, או שאי"צ קרא אלא הוא דין מסברא שכל שלא תפסי קידושין ליכא דין יבו"ח, ולכאו' ביאור האחרונים הנ"ל בשיטת רש"י הוא כדעת הרמב"ן הנ"ל שאין צריך קרא לכל שאינו, ועיין ברש"י בדף ט' ע"א (ד"ה איסור) בסו"ד וברש"י כ' ע"א ד"ה גרושה בסו"ד דמשמע מדבריו דפטור חליצה תלוי בחומר הלאו של עריות, והדברים מתאימים שאליבא דאמת אי"צ לקרא 'דאם לא יחפוץ האיש לקחת' לענין פטור חליצה. ועיין.]

**יט) הו"א מחלץ חלצה יבומי לא מיבמה קמ"ל כל העולה ליבום" וכו' עי"ש.** **ומדברי רש"י** קצת משמע שסוגיא זו קאי על צרת ערוה ולא על הערוה [עי"ש שהביא הפס' דלצרור וכן משמע בכל דבריו שם, אמנם בד"ה אוסרות קצת משמע שרש"י ס"ל שגם בערוה עצמה איכא חליצה וצ"ע, ועיין במגיה לריטב"א ציון 88 שעמד בזה]. **ובריטב"א** מפורש כן וז"ל "הו"א מחלץ חלצן פי' צרת ערוה מיהת, דמביאה הוא דדחי ליה עריות מדכתב לצרור לגלות ערותה". ומבואר דהיה ס"ד דצרת ערוה חולצת ואינה מתיבמת הגם שערוה עצמה פשיטא שאינה חולצת. וביאור הדבר לכאו' שצרת ערוה אינה הפקעה גמורה מיבום אלא רק פטור שאינה מתיבמת, וא"כ היה ס"ד שהגם שאינה מתיבמת מ"מ חולצת, וקמ"ל דכל העולה ליבום עולה לחליצה וכו'. ועיין לעיל אות י' בגדר פטור צרת ערוה ומבואר הכא דרש"י לשיטתו ועיין. ועיין נמי בסוגיא להלן ח' ע"א דהוכיחה הגמ' כדברי רבא דערוה גופא ל"צ קרא מהא דכתוב במתני' פוטרות צרותיהם וכו' ולא כתוב פוטרות ופטורות, ולכאו' אכתי קשה דלענין חליצה בערוה גופא הו"ל למתני' לכתוב פוטרות ופטורות [היינו שצריך לכתוב פטורות ללמדינו שאין חליצה בערוה עצמה] , ומוכח מכאן דבערוה גופא פשוט שאם אין יבום אין חליצה ואי"צ לכתוב כן. ועיין. [**עוד מצינו** חילוק בין הערוה לצרה להלן ג: דהקשתה הגמ' אזהרה שמענו עונש מנין. **ובמאירי** כתב [דלא כרש"י] שקושית הגמ' היתה רק על הצרה ולא על הערוה, והביאור הוא כהנ"ל דבצרת ערוה אין יסוד דינה שהאשת אח אסור ליבום כשאר עריות אלא שיש בו פטור מיבום וממילא קימא באיסור אשת אח אבל מצד עצמו האשת אח של צרת ערוה זוקק ליבום, והיינו 'אשת אח דממילא' ולכן ס"ד ששונה דינו מדין הערוה. ועיין בזה בחזו"א (ק"ל סק"ט) ואכמ"ל.]

**כ) כל העולה ליבום עולה לחליצה. באחרונים** [עונג יו"ט אהע"ז קע"ז, קו"ה סי' ה', חי' הגרש"ש סי' ב'] **כתבו** דיש ב' ענינים בדין כל העולה ליבום וכו' הא- בחיבי כריתות שאותה הסיבה הפוטרת אותה מיבום [דזיקתה מופקעת מיבום] פוטרת אותה מחליצה. ב- דכל שלמעשה אינה עולה ליבום אינה עולה נמי לחליצה [עי"ש המקורות לב' הדינים הנ"ל] ויש לציין כאן שלפי המבואר שנדון הסוגיא הכא הוא רק כלפי הצרת ערוה יש לדון לאיזה דין כל העולה ליבום שייך הדין בצרת ערוה. **ועיקר הסוגיא** דכל שאינו עולה ליבום וכו' להלן כ' ושם מקומו.

**ג' ע"ב**

**כא) "למעוטי צרת ממאנת וצרת מחזיר גרושתו". פרש"י** שלדידן אע"פ שאסורות הצרות להתייבם מ"מ אינם פטורות מן החליצה ולכן יש למעט אותם מן המשנה שכתוב פוטרות צרותיהם מן החליצה וכו'. **ועיין בגליון הש"ס** שתמה מדף י"ב ועמד בצ"ע. וכוונתו לכאורה דבסוף הסוגיא מבואר שלמסק' צרת ממאנת וצרת מחזיר גרושתו מותרות אף להתייבם, עי"ש. **ועיין בערול"נ** [בדעת הנמוק"י] משכ"ב דדברי הגמ' להלן י"ב ע"ב תלוים במחלו' אמוראים שם, ורש"י רצה לפרש גם למ"ד שצרתם אסורה ליבום עי"ש. **והקשה הרשב"א** שמנינא דמתני' משמע שאלו השנויות במשנה פוטרות צרותיהם לגמרי ואלו שאינם שנויות במתני' לא פטרי כלל [וממילא לדידן א"א לומר שצרת מחז"ג וממאנת אינה מתייבמת], ולכן פליג ע"ד רש"י וס"ל שצרותיהם אף מתיבמות. ולשיטת הסוברים שצרת מחז"ג וממאנת אסורה עיין **ברמב"ן וברשב"א ובריטב"א** שהביאו דברי רש"י שלמ"ד דממאנת ומחזיר גרושתו פוטרות צרותיהם, מ"מ חליצה בעי [ורק הם עצמן פטורות מן החליצה, ובאמת ממאנת עצמה חולצת כדמוכח ועי' במגיה לריטב"א ציון 100] וממילא חידוש המשנה הוי לכ"ע, **אכן ברמב"ן וברשב"א** כתבו שאי אפש"ל שגם לסוברים שצרת מחז"ג וממאנת אסורות אתי שפיר חידוש המשנה [והיינו שממעטים אותן מן החליצה] משום שמשמעות המיעוט הוא שאותן הממועטות מן המשנה צרותיהם גם מתייבמות וזה אינו לשיטת הסוברים שצרת מחז"ג וממאנת אסורות.

**כב) בתוד"ה לפי שאינם בצרת צרה.** הקשו תוס'דמשכחת לה צ"צ לענין בועל. ותירצו "וי"ל דכיון דלגבי בעל לא משכחת לה צרת צרה אין לנו להחמיר בטומאה דגבי בועל יותר מטומאה דגבי בעל", ודבריהם צ"ב, דכיון שהצרה עצמה פטורה הרי היא ערוה דאשת אח וממילא צריכה לפטור צרתה מדין צרת ערוה דאשת אח. וכקושית הרעק"א (משניות אות ה') על כל הדין לצרור מ"ט בעי' לפס' לצרת צרה תיפו"ל דהוי צרת ערוה דאשת אח. **אלא** שבעיקר קושית הרעק"א ידוע לומר [כהקדמה לתירוץ הקושיא] שאשת אח 'דממילא' אינו ערוה ליבום ואינו יכול לפטור צרה, והיינו שהערוה של אשת אח כיון שהוא בפני עצמו מחייב את היבום א"כ הגם שנאסר מטעם אחר אינו יכול לפטור צרה מהיבום. [הנה לעיקר היסוד דאשת אח דממילא אינו פוטר צרה הובאו כמה ראיות, כגון גבי מעוברת (ריש החולץ) ובעלת התנאי (י' ע"א) ומחזיר גרושתו (להלן י"א:) וסוגיא דאשת ב' מתים (להלן י"ג וברש"ש שם) ויש לדון הרבה בכל אחד מהראיות האלו ויבואר במקומו. והגם שמצאנו ערוה של אשת אח שפוטר מהיבום כגון אשת אח שלא היה בעולמו בנפילה שניה שפוטר צרה י"ל דאי"ז א"א דממילא אלא ערוה גמורה של אשת אח שאינו סיבה ליבום וממילא הוא ערוה ליבום ופוטר צרה]. **ולפ"ז** ביארו דגם בסוטה האשת אח של הצרה הוא אשת אח 'דממילא' [וראיה לכך שהאשת אח של סוטה הוא אשת אח דממילא ניתן להביא מדברי הראשונים בסוגית הגמ' להלן כ' ע"א בתירוץ הקושיא מדוע לא מיעטה הגמ' התם צרת סוטה דמבואר בראשונים שם (רמב"ן ורשב"א ריטב"א) דסוטה אינה ערוה רגילה אלא "מעשיה הרעים גרמו לה" עי"ש ועוד יתבאר בזה בסוגית סוטה להלן י"א] וממילא י"ל שהאשת אח של סוטה אינו פוטר צרה.

**כג) [בענין קושית הרעק"א] הנה** מאחר שהנדון בדברי התוס' הנ"ל שייך לקו' רעק"א הנ"ל יש מקום להרחיב מעט כאן בדברי הרעק"א, דהובא לעיל דכדי ליישב קו' הרעק"א יש להקדים דאשת אח אינו פוטר צרה היכא דהוי אשת אח 'דממילא', **אכן** לעיקר קו' הרעק"א אי"ז מספיק, משום דכל מה דהוי א"א ממילא הוא דוקא בנפילה ראשונה, שאז האשת אח הוא סיבה ליבום, אבל בנפילה שניה לכאו' האשת אח שנאסרה שוב אינו סיבה ליבום, וא"כ מ"ט אינו פוטר מהיבום. ונראה שזוהי עיקר קושית הרעק"א, והביא לזה ראיה מתוס' להלן ל"ב יעוי"ש בתוס' דמבואר ב' יסודות השייכות לקו' הרעק"א, הא', אשת אח שאסורה לייבום מחמת שהיא אחות אשה אע"פ שאין אסורה מחמת איסור אחו"א דאין איסור חל על איסור דפוטרת צרה מחמת איסור אשת אח, [ובזה יש לדון האם הוי אשת אח דממילא או"ד דמאחר שאותה אשה היא גם אחו"א שפטורה מיבום א"כ אי"ז אשת אח דממילא אלא כערוב שפטרה הכתוב מיבום] והב', אשת אח שנאסרה היינו בנפילה שניה שפוטרת צרה מחמת איסור אשת אח, והנה אשת אח בנפילה שניה היא בפשטות אינה אשת אח דממילא וא"כ מוכח מתוס' כקושית הרעק"א הנ"ל. **ובענין זה יסדו רבותינו האחרונים** (עיין חזו"א ק"ל סק"ט חידושי הגרש"ש סי' ה' חי' הגרש"ר הג"ר ליב גוויא זצ"ל הי"ד בקונטרס על יבמות) דיש לומר שכל אשת אח שבנפילה ראשונה אינה ערוה ליבום אזי גם בנפילה שניה אינה ערוה ליבום, כלומר ש'הנאסרה' אין בכוחו להוסיף 'ערוה ליבום',והוכיחו יסוד זה מדברי הירושלמי (הו"ד ברמב"ן בדף י"ב) שדן לחלק בין אשת אח שלהב"ע לבין אילונית הגם שא"א שלהב"ע מיירי בנפילה שניה ואילו אילונית מייר בנפילה ראשונה. עי"ש, וחילקו האחרונים בין צרת ערוה בנפילה שניה לבין נדון התוס' בדף ל"ב שמשם הוכיח הרעק"א שאשת אח בנפילה שניה יכול לפטור צרה. והדברים ארוכים ובמקומו יתבאר.

**והנה בקובץ הערות** (סי' ב' אות ד') הביא קושית הרעק"א וכתב דבאמת יקשה כן גבי צרת סוטה, **וכתב בישוב הקושיא**, ע"פ מה שיסד בכמה מקומות (עיין סי' ג' אות ט"ו סי' א' אות ד' ועוד) שגדר פטור צרת ערוה הוא שצרת בתו היא "בתו לענין זיקה" [וכן לענין שאר עריות] ולכן הגם ששם בתו מועיל לצרה להפטר מהיבום אבל מ"מ אילולי קרא ד"לצרור" לא היינו יודעים ששם בתו של צרת בתו מהני לה לפטור צרה כמו לבתו, שהרי אינה ממש בתו, והגם שאכתי קשה דכיון שנפטרה צרת בתו מאיזה סיבה א"כ היא ערוה של אשת אח ומחמת כן תפטור צרתה, ואכתי מאי בעי' לפסוק של לצרור, וביאר הקו"ה דבזה י"ל שצרת ערוה היא כמו אילונית למ"ד שאינה פוטרת צרתה, דטעמו הוא דכיון שהיא עצמה אינה פטורה מחמת האיסור אשת אח שלה אלא מחמת שהיא "אילונית", ואין ערוה פוטרת צרתה אא"כ היא עצמה פטורה מפני האיסור, ולפ"ז ה"ה לצרת ערוה בעלמא כיון שאין היא עצמה פטורה מחמת האיסור אשת אח שלה אלא מחמת שם צרת ערוה שלה [שהיא בתו לענין זיקה] והשם צרת ערוה שלה לא יכול לפטור צרה אילולי הפס' דלצרור כמבואר לעיל, א"כ גם האשת אח שלה אינו יכול לפטור את צרתה כיון שאין הוא פוטר אותה עצמה. והאיסור אשת אח שלה הוי "שלא במקום מצוה" ולכן אינו יכול לפטור צרה, [ומ"ד דס"ל אילונית פוטרת צרה ס"ל שאילונית עצמה פטורה מיבום מחמת איסור אשת אח שלה שלא הותר בכה"ג והוי כמו אשת אחיו שלא היה בעולמו שפוטרת צרה כיון שהפוטר את הצרה הוא גם הפוטר שלה.] עכ"ד עי"ש. **ויש לדון** בדברי הקו"ה הנ"ל. דהעמיד תירוצו על ב' היסודות הא'- שצרת ערוה אינה פטורה מחמת האשת אח שלה אלא מחמת שהיא כבתו לענין יבום. והב'- שהיכא שאין האשת אח פוטר את עצמו מיבום הרי הוא ערוה דאשת אח שלא במקום מצוה שאינו פוטר צרה. והנה במה שיסד שצרת ערוה אינה פטורה מחמת האיסור אשת אח שלה כבר הובא לעיל (אות ט') שמדברי רש"י במתני' מבואר לא כן אלא שהצרת ערוה פטורה בנפילה שניה כיון שהיא אשת אח שנאסרה שעה אחת והוי כאשת אח שיש לו בנים וזהו שפוטר את צרתה. [וקצת קשה מדיוק דברי רש"י בסוגין ד"ה לפי שאינם בצרת צרה שכתב שצרת צרה פטורה "מפני שהיא צרת צרתה של בתו" ולדברי רש"י במתני' אי"ז הטעם]. **ובמה** שיסד הקו"ה שכדי לפטור צרה צריך שהפוטר של הערוה עצמה הוא יפטור את צרתה, ובזה ביאר את סברת מ"ד דאין אילונית פוטרת צרתה דהאשת אח שלה כיון שאינו סיבת הפטור הוי אשת אח שלא במקום מצוה. ולכאו' המקור לזה הוא מדברי רש"י להלן י"ב: (ד"ה הלכתא צרת אילונית מותרת) דכתב רש"י דכי אסר רחמנא צרת ערוה במקום מצוה הוא דאסרה, והא כיון דאילונית היא דבלא ערוה נמי לא חזיא ליבום הוי צרתה צרת ערוה שלא במקום מצוה וכן מפרש בה"ג". הרי מבואר לכאו' כדברי הקו"ה הנ"ל דאילונית פטורה כיון שהאשת אח שלה אינו במקום מצוה דגם אילולי איסור א"א לא היתה יכולה להתיבם וא"כ צרתה היא צרת ערוה שלא במקום מצוה ומותרת ליבום. **והנה** מלבד שיש כמה דרכים אחרים בראשונים מלבד שיטת רש"י הנ"ל בביאור דין אילונית [ואכמ"ל], בלה"כ יש לכאו' לחלק בבירור בין צרת אילונית לצרת ערוה בעלמא, שהרי באילונית ברור שהסיבה שהיא פטורה מיבום הוא משום שהיא "אילונית" שזהו פטור שהוא בגוף האשה וודאי שהוא קודם לכל הפטורים האחרים, ולכן ס"ל למ"ד שאינה פוטרת צרה שהאשת אח שלה הוא אשת אח שלא במקום מצוה שהרי פטורה מסיבה שאינה שייכת כלל לערוה. אבל צרת ערוה בנפילה שניה מי אמר לנו שהפטור של צרת ערוה שלה קודם לפטור של האשת אח שלה שהרי היא אשת אח שנאסרה בנפילה ראשונה, והגם שהגורם לאשת אח שלה להאסר ליבום הוא מה שהיא צרת ערוה בנפילה הראשונה מ"מ אחר שנאסרה בנפילה שניה מטעם אשת אח ונופלת שוב ליבום אין סיבה לומר שהשם צרת ערוה הוא פוטר קודם לאיסור אשת אח שלה שנאסר. [ובלה"כ הרי חייבים אנו לחלק כן לדעת רש"י במתני' שמבואר שלא כד' הקו"ה הנ"ל וצ"ב מאי שנא מאילונית למ"ד שאינה פוטרת צרה, וע"כ צ"ל כחילוק הנ"ל. וביותר י"ל שהרי בנפילה שניה כבר אינה צרת ערוה ורק מה שהיא אשת אח שנאסרה הוא האוסר שלה ליבום.] ועוד קשה בעיקר יסוד הקו"ה שהרי כתב הקו"ה [סימן א' אות ד'] שיש מקומות שבהם ודאי בעי' לדין נאסרה כדי לפטור צרה בנפילה שניה [כגון היכא שהותרה הערוה] ובכה"ג ודאי הפוטר של הצרת צרה הוא מחמת האשת אח וא"כ מדוע שבכל צרה וצרת צרה לא יהיה פטורה מאותו טעם. ועיין.

**עוד תי' על קושית הרעק"א** עיין **בחידושי הגרש"ש** (סימן ה') כתב לישב שכיון שהאישות של הראשון מתרוקנת לשני לכן בעלמא מותרת בנפילה שניה [וביאר בזה דברי הירושלמי שהקשה מדוע לפי ר"ל שס"ל שבחליצה על האחים היא בכרת ואילו בנפילה שניה מותרת ואין איסור א"א מהראשון ותי' "אשתו היא ול"ד לחליצה." עי"ש. והביאור כנ"ל שכיון שאישות הראשון מתרוקנת לשני ע"כ אין איסור אשת אח מהראשון] וא"כ אילולי קרא דלצרור שנאמר בזה שהערוה אוסרת את צרתה וצרת צרתה עד סוף העולם לא היתה הצרה אסורה כלל בנפילה שניה [דבכה"ג ליכא דרכי נועם שיהיה סיבה לדין "נאסרה"] דמה שנאסר האשת אח הראשון הרי יש להתיר אותו בנפילה שניה דכל מה שנאסרה בנפילה ראשונה הוא מחמת שלא היה זיקה ועתה יש זיקה א"כ תותר ליבום. וע"ז קאי הפס' דלצרור. עי"ש. **אופן נוסף בישוב קושית הרעק"א כתב באבי עזרי** (פ"ו מיבום) ע"פ דברי הגמ' להלן ח' ע"א דמבואר דכל היכא שהוי חדא איסורא אין ללמוד מאח"א שאסורה אלא מאשת אח שמותרת, ועי"ש בתוס' דמבואר שהוקשה לתוס' מ"ט אשת אח שלהב"ע אסורה ותי' תוס' שהיא ממנ"פ אסורה עי"ש, והקשו האחרונים דמי אמר לתוס' שאשת אח שלהב"ע אסורה בנפילה שניה דאפשר שתהא מותרת משום שהוי חדא איסורא וביארו הגרש"ש (ס"א בהגה"ה) ובאבי עזרי הנ"ל, דיש לחלק בין פטור ערוה לפטור צרה דהערוה עצמה נחשבת לב' איסורים בנפילה שניה כיון שכדי להתיר אותה בעי' להתיר ב' איסורי אשת אח ולהכי חשיבא לתרי איסורי ונלמד מאח"א לאיסורא, אבל לענין פטור הצרה חשיב חדא איסורא כיון שלמעשה שם איסור אשת אח הוא שם אחד וא"כ הערוה אסורה באיסור אחד וקשה מ"ט ילפי' מאח"א שפוטרת צרתה הא התם הוי ב' איסורי ונימא דרק היכא דהערוה אסורה בב' איסורים יכולה לפטור צרה. וע"ז תי' תוס' דכיון שהיא עצמה ודאי אסורה [דלענין להתירה הוי ב' איסורים] להכי צרתה נמי אסורה דלא בעי' שהערוה היה בה ב' איסורים כדי לפטור צרה וסגי אם היא עצמה אין לה היתר דאז צרתה אסורה כמותה. עי"ש. ולפ"ז כתב האבי עזרי דאפשר לישב קושית הרעק"א דמקור יסוד התוס' שהגם שהערוה אסורה בחדא איסורא יכולה היא לפטור צרה הוא מקרא לצרור שהרי גם בצרת ערוה בנפילה שניה שפוטרת צרתה שייכא קושית תוס' ותירוצם, שהרי הצרה אינה אסורה בנפילה שניה אלא באיסור אשת אח אחד והגם שלענין להתירה בעי' להתיר ב' איסורים מ"מ לענין לאסור צרה הרי היא אסורה באיסור אחד ומ"ט פוטרת צרה וע"כ שזהו שחודש בלצרור שגם היכא דהערוה אסורה באיסור אחד יכולה היא לפטור את צרתה. ומיושבת שפיר קושית הרעק"א דלהכי בעי' לקרא דלצרור. עי"ש. ויש להעיר בתי' זה בדברי התוס' שם ובמקומו יתבאר.

**כד) בא"ד.** במש"כ תוס' דכיון דלא משכחת לה צ"צ בבעל אין לנו להחמיר וכו' יש לדון דהנה בתוס' לעיל ב' ע"א דנו בשיטת רב אשי האם צרת צרה בעי' לקרא או לא והנה א"נ דבצרת צרה לא בעי' כלל לקרא לא מובן כלל תי' התוס' דמה איכפת לן שלא מצאנו כן בבעל הרי אין שום חידוש בצרת צרה יותר מצרה, וברור שתוס' ההקשה לשיטתו שם דבעי' קרא לצרת צרה וא"כ דין צרת צרה הוא חידוש בפני עצמו וחומרא יותר מצרת ערוה [והינו שהערוה אוסרת גם את הצרת צרה או שנותנת דין לצרה לאסור צרתה], אלא בעי' מקור לכך וממילא היכא דבבעל ליכא דין צרת צרה א"כ אין מקור לכך בבועל, אלא שאכתי **צ"ב** דלכאו' מה שאין בבעל דין צרת צרה אי"ז 'חומרא' יותר בבעל מבבועל אלא דלא משכחת לה בבעל וא"כ לכאו' אי"צ לזה מקור בבועל. **ועיין בקובץ הערות** (י"ב ו') שכתב שאיסורו של הבועל הוא בתולדה מאיסורו של הבעל, ולכן לא יכול להיות איסור היכא דלא משכחת לה בבעל. [עי"ש תירוץ נוסף וצ"ב.] ועיין נמי **בקרן אורה** שעמד בזה. וכן **בחידושי הגרש"ש.**

**בא"ד.** לכאו' צ"ב דמשכחת לה צרת צרה גם בבעל למ"ד נשואין הראשונים מפילין ובאופן שגרשה ולקח אשה אחרת, **וצ"ל** שרב לא ס"ל נשואין הראשונים מפילין.

**כה) "מנה"מ דת"ר... לצרור". בגדר** פטור צרת ערוה עיין לעיל אות י' שהובא בזה כמה דעות, **א- דעת הפרמ"ג** דיש איסור חדש בתורה של צרת ערוה וחייבים כרת מחמת שם זה בנפרד, והוכיח דבריו מכמה מקומות עי"ש ועיקר ראיתו מסוגית הגמ' להלן ח' ושם יתבאר. **ב- בגרי"ז** (הל' יבו"ח) כתב שאין דין צרת ערוה פטור בעלמא אלא איסור שהערוה אוסרת לצרה ועושה אותה כמותה, והוכיח כן מכמה מקומות ועיקר ראיתו מהא דילפי' לה מלצרור שהוא בפרשת עריות ולא בפרשת יבום. אכן אין ראיה מדברי הגרי"ז דס"ל כפרמ"ג שיש איסור חדש בתורה שהוא צרת ערוה אלא רק שס"ל שהערוה אוסרת את הצרה ועושה אותה לערוה כמותה ולא רק פוטרת אותה מיבום. **ובקו"ה** (ג' ט"ו, א' ד', ב' ד' ועוד) כתב דצרת בתו היא כבתו לענין יבום הגם שאינה בתו לענין איסור עי"ש. וס"ל שזהו פטורה גם בנפילה שניה, [ועי"ש (ג' ט"ו) מש"כ להקשות על יסוד זה] ולדבריו ג"כ אין צרת ערוה פטור בעלמא אלא שיש לה שם ערוה ליבום ולכן היא אסורה כמו הערוה. ג- שיטת רש"י ועוד ראשונים בסוגיין ובהא דאמרי' בגמ' שאין צרה אלא מאח (ג' ע"א) שצרת ערוה היא 'ממילא' אסורה באיסור אשת אח ומבואר דהוי פטור והאיסור בא ממילא, ודלא כגרי"ז וכקו"ה הנ"ל [וצ"ע מה יענו הגרי"ז והקו"ה על הראיות מד' הראשונים ולהלן ח' יתבאר] ד- **ברמב"ם** (פ"ו מיבום הי"ז) יש לדון שיש לו שיטה אחרת בדין צרת ערוה משום שלא הביא את הפס' דלצרור ומבואר שם שפטור צרה הוא פטור "בבית" היינו שבית שאינו לוקח מקצתו אינו לוקח כולו, ועיין בזה ביש"ש סי' ב'. ולהלן בדברי רבי (ח') יתבאר. ועיין נמי **במאירי** בסוגיין.

**כו) "ואין לי אלא אחות אשה שאר עריות מנין"** והנה אילו פטור צרת צרה ערוה הוא מחמת דהוי צרת ערוה של אשת אח, א"כ צ"ב מה קושית הגמ' שאר עריות מנין הרי כבר מצאנו ערוה [אחרת] של אשת אח שפוטרת צרתה וה"ה לשאר עריות. **ומשמע מכך** שהפוטר של הצרת צרה הוא הערוה של אחות אשתו היינו מה שהיא צרת צרת ערוה ולא מה שהיא צרת ערוה של אשת אח. ויש לדחות, ועיין.

**כו\*) יכול שאני מרבה אף שש עריות... שאין צרה אלא מאח.** עיין היטב בדברי **רש"י והרשב"א** דמבואר שהפטור של צרת ערוה הוא דממילא מחמת הפטור מיבו"ח נעשית ערוה של אשת אח, ולא שהערוה אוסרת את הצרה עי"ש. **ובעיקר דברי הגמ'** דאין צרה אלא מאח, **עיין בתו"י** שהקשה מ"ט בעי' ללשון זה ולא סגי בכך שאותן ו' עריות אינם יכולות להנשא לאחים וא"כ אינם בכלל ההיקש, ותי' דסד"א דהוקשו שש עריות לאותם ט"ו עריות ושוב הוקשו אותם ט"ו לשש עריות וילמדו מכך שגם שלא במקום מצוה יהיה איסור צרת ערוה ועל זה אמרהה הגמ' אין צרה אלא מאח היינו שעיקר דין צרה אינו אלא במקום מצוה עי"ש. ועיין ברש"ש ע"ד התוס' יכול מה שהקשה מד' התוס' בדף ח: ועיין להלן אות ע מה שהובא לבאר ע"פ דברי התו"י הנ"ל.

**כז) "אזהרה שמענו עונש מנין".** דברי הגמ' צ"ב, דמאחר ששמענו אזהרה [לא תיקח] ואשה זו פטורה ואסורה ליבום א"כ נמצאת שהיא אשת אח שאינה מתייבמת ומדוע שלא יהיה בה כרת כבשאר אשת אח לאחר מיתת אחיו. **והנה יש לדון** לס"ד בגמ' שלא היה עונש ביבמה האם יבמה זו פטורה לגמרי גם מיבום וגם מחליצה, או"ד שעד כמה שאין בה כרת יהיה בה חליצה, שהרי בגמ' להלן כ' מבואר [לפי פשוטו] שהטעם שאין חליצה בערוה הוא מדין כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה ותלוי הדבר בחיוב כרת כמבואר שם. **ובאמת בתוס'** להלן ח' ע"ב ד"ה כל הקשו לשיטת רבי שלמד פטור צרת ערוה מ"ולקחה" ולא מלצרור וא"כ לא נאמר בה עונש [שאין הפטור בפרשת עריות] וא"כ ליכא כרת בצרת ערוה כן יש לפרש בדברי התוס' שם עי"ש בתו"י ועוד, וא"כ קשה שצרת ערוה תבעי חליצה שהרי אין בה כרת וחיוב חליצה תלוי בכרת כמבואר בדף כ' [ועי"ש מה שתי' התוס'],ולפ"ז י"ל בפשטות דהכא בגמ' לס"ד דליכא עונש א"כ יהיה בצרת ערוה חליצה. **ומעתה י"ל** דהקשת הגמ' מנין דפטור מיבום הוא פטור גמור גם מחליצה והיינו שיש חיוב כרת, דאולי אי"ז אלא פטור מיבום לחוד אבל אין בה חיוב כרת [והאיסור שיש בה אינו איסור של כרת אלא איסור לאו בעלמא מחמת מצות היבום ומה שעולה לזיקת חליצה]. **ובאמת** לדברי התוס' מיושב היטב מה **דהקשה הריטב"א** דמשמע בבגמ' שהיה פשוט שיש כרת וכל הקושיא היא 'מנין', וצ"ב מי אמר לגמ' שיש כרת אולי באמת ליכא כרת, אכן לתוס' א"ש, מאחר שמבואר במתני' דפטורה מחליצה על כרחך שיש כרת. **אכן הריטב"א** תי' על קושיתו שכך קים להו לתנא שיש עונש בערוה, **ומכך** שלא תי' הריטב"א דמוכח כן מחליצה משמע דס"ל שגם בקושית הגמ' דלא היה כרת בערוה מ"מ לא היה חליצה [דהוי פטור גמור מן הזיקה] **וא"כ קשה טובא** מה הס"ד שאין כרת הרי ליכא זיקה. **והנה יש לדון** בקושיא זו למ"ד ערוה גופא צריכא קרא ולמ"ד ערוה גופא לא צריכה קרא, והיינו שלמ"ד ערוה גופא לא צריכא קרא משום שאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת בודאי זו קושיא גדולה, דמאחר דליכא עשה ביבום ערוה א"כ מהכי תיתי שלא יהיה בה איסור כרת, אכן למ"ד ערוה גופא צריכא קרא יש לדון שהוקשה לגמ' דאע"פ שיש פס' לפטור את היבום מ"מ אי"ז פטור המבטל את זיקת היבום לגמרי וממילא חוזר איסור אשת אח או אחו"א בכרת אלא שגם לאחר הפטור מ"מ לא פקע לגמרי דין היבום ומהני שלא יהיה כרת של אשת אח או אחו"א, ועיין בחי' הגר"נ זצ"ל דאילולי הפס' הינו לומדים מהקישא דרבי יונה שכל העריות הוקשו לאשת אח ומותרות ליבום ורק כיון דכתיב בהו לא תיקח לכן אסירן ליבום וא"כ ס"ד שמ"מ מחמת ההיקש דרבי יונה לא יהיה בהם כרת אלא לאו. **אכן** א"נ דאין עדל"ת שיש בו כרת אכתי קשה טובא כנ"ל, והמוכח מקושיא זו [לחומר הקושיא] שגם אם אין עדל"ת שיש בו כרת מ"מ יבם הבא על יבמתו שהיא אחו"א יש במעשיו 'מעשה יבום' והיה ס"ד לגמ' שמציאות היבום הנ"ל תפטור אותו מכרת, והדברים צ"ע.

**ויש שביארו** שנדון הגמ' הכא הוא על האיסור אשת אח שיש מלבד איסור אחות אשה, דס"ד דאיסור זה אין בו כרת, והיינו שהאחו"א אסור בודאי באיסור כרת אבל האשת אח הותר וצ"ע. [ועיין להלן בהערה הבאה תי' נוספים אם נאמר דהקושיה היתר רק על צרת ערוה].

**כח) נחלקו הראשונים** האם ס"ד דגמ' הוא רק גבי צרת ערוה או גם לענין הערוה עצמה, **דברש"י ובריטב"א** מבואר שהנדון הוא גם לגבי הערוה עצמה [ועיין בהערה לעיל הקו' והתי' לדרך זו]. **אבל במאירי** מבואר שכל הנדון הוא רק לגבי הצרת ערוה. **והנה בתוס' להלן ח' ע"ב** הקשו לשיטת רבי שלא למד פטור צרה מ'לצרור' אלא מ'ולקחה' דא"כ לכאו' ליכא כרת בצרת ערוה ושוב תבעי חליצה עי"ש, וצ"ב מ"ט לא הוקשה לתוס' על הערוה עצמה שליכא כרת, והוכיח מכך הגר"נ זצ"ל (אות לט) דס"ל לתוס' דאם הטעם דאין הערוה מתייבמת הוא מדין עדל"ת לא שייך להקשות עונש מנין [ועי' בהערה לעיל] ולכן כל קושית הגמ' היא דוקא על הצרת ערוה דהוי 'פטור' מיבום וממילא שייך להקשות עונש מנין, עי"ש. וביאור הדבר שאיסור אשת אח בצרת ערוה הוא דין אשת אח דממילא, היינו שמחמת האשת אח הוא סיבה להתיבם אלא שנפטר מסיבה אחרת וא"כ ס"ד דאע"פ שאיכא פטור מיבום מ"מ לא יהיה בו כרת. **הנה בפורת יוסף** [פרמ"ג] כתב נמי שקו' הגמ' היא עלל הצרת ערוה לחוד וביאר את הדבברים ע"פ דרכו והיינו שהוכיח מסוגיא זו כשיטתו שיש איסור נפרד בצרת ערוה וחייב ע"ז כרת בפ"ע, וכשהוא יחד עם האשת אח חייב כרת גם על האשת אח וגם על הצרת ערוה וכן חייב ב' חטאות. **וקושית הגמ'** הכא היא מנין שיש כרת על איסור צרת ערוה. [והנה עיין בירושלמי שהסתפק האם יש איסור אשת אח בצרת ערוה ולכאו' כוונתו כדברי הפורת יוסף דיש איסור נפרד של לצרור ונסתפק שמא ניתר איסור אשת אח וכן ביאר בדבריו הגר"נ זצ"ל (אות מא) עי"ש.] **ובעיקר** דברי הפורת יוסף עיין להלן בדף ח' ע"ב דלכאו' איכא ראיה מהגמ' שם כשיטתו ושם יתבאר.

**כח\*) בתוס' רא"ש** (בסוגיין) הקשה מ"ט חייבי עשה לא יפטרו צרה מחמת איסור אשת אח שיש בהם, ותירץ דמאחר שעולים לחליצה א"כ אינם דומין לאחו"א. עי"ש. והנה בדברי התוס' רא"ש הנ"ל יש לדון בכמה ענינים. א- מוכח מדברי התוס' רא"ש שבחייבי לאין עושה יש איסור אשת אח, ודבר זה נסתפקו בו האחרונים [הו"ד בקובץ הערות (? )ואכמ"ל]. ב- יש לדון בדבריו דאשת אח דממילא יכול לפטור צרה שהרי אשת אח של חייבי לאוין ועשה הוי לכאו' אשת אח דממילא [שהרי האשת אח הוא סיבה ליבום ומטעם צדדי אינה מתייבמת], אלא שיש לדון ע"פ דברי הגמ' להלן כ' ע"ב דמבואר [לכמה ראשונים] שלמסק' הגמ' חייבי לאויין ועשה נתרבו לחליצה מיבמתו ומאותה סיבה הם נתמעטו מיבום היינו מקרא דיבמתו [כמו שמוכח שם בתחילת הסוגיא דקרא דיבמתו מרבה לחליצה וממעט ליבום] וא"כ י"ל שאי"ז אשת אח דממילא. ג- עוד יש לדון מ"ט ס"ל לרא"ש כן הרי "אזהרה שמענו עונש מנין" וביותר דבתוס' רא"ש בדף ח': הקשה כקושית התוס' דלרבי [שלא לומד מולצרור אלא מולקחה] לא יהיה כרת בצרת ערוה דאין פס' לעונש, וא"כ לשיטתו צ"ב מנין באמת שבחייבי לאוין ועשה יש עונש. ואולי י"ל גרעי מהיכא דאיכא פטור כגון מולקחה או מלצרור [לס"ד של הגמ'] דמאחר שאין עדל"ת שיש בו כרת א"כ אין כלל מקום יבום בכה"ג משא"כ בכה"ג דבעי' לפטור יבום ומדין עדל"ת היתה מתייבמת א"כ י"ל שבלא פס' לא היה כרת כיון שמצד דיני המצוה היתה מתייבמ אילולי הפטור וצ"ע.

**כט) "טעמא דכתב רחמנא עליה הא לאו הכי אמרי אחות אשה מתיבמת, מ"ט דאמרינן אתי עשה ודחי ל"ת" מבואר** בגמ' דאילו היה עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת מובן מדוע צריך את הפסוק ד"עליה" והיינו כדי שלא תתייבם הערוה, **והנה באחרונים דנו** האם מה שאין תופס קידושין בחייבי כריתות הוא משום חומר האיסור, או מחמת היותה "ערוה" [היינו שהסיבה לאיסור ולחיוב הכרת הוא המונע את תפיסת הקידושין] ועיין בזה בהרחבה בחי' הגרש"ש (בסוגיין) ובקו"ה (?) ועוד. ולכאו' קשה דמאחר שבדין יבום צריך שיקנה אותה היבם לאשתו, א"כ גם אילו היה דוחה עשה את הל"ת שיש בו כרת מ"מ אכתי היא ערוה וליכא תפיסת קידושין וכל שאין תפיסת קידושין לכאו' לא שייך יבום, [והתינח אילו דין תפיסת קידושין היה תלוי באיסור א"כ מהני כלפי זה דין עדל"ת אבל אם תלוי בשם ערוה קשה כנ"ל]. **ובאבי עזרי** (יבו"ח פ"ז ה"ח ד"ה והנה) כתב להוכיח מקושיא זו שלא דמי קנין יבום לקנין קידושין בעלמא וקנין יבום מהני גם בחייבי כריתות [אילולי קרא דעליה] עי"ש, **ובחידושי הגרש"ר** (סי' א' אות ב' במוסגר) הביא לזה ראיה מדברי המקנה בקידושין ס"ח ע"א עי"ש. אלא שזהו חידוש גדול דבפשטות דמי קנין יבום לקנין קידושין בעלמא. **ותירץ הגרש"ש** (סי' א' אות ג') שענין עשה דוחה ל"ת [גם א"נ שאינו "הותרה" אלא "דחויה"] הוא שהכשירה התורה לצורך המצוה מה שאסור בלא המצוה, וא"כ ענין העשה הוא שגם יקנה את היבמה וא"כ נדחה ממנה גם ה'שם ערוה' כדי שיקנה אותה ליבום. עי"ש בהרחבה [וביותר ביאור **בחידושי הגרש"ר** (סי' א' אות ב') עי"ש]. ועיין **באמרי משה** (ה' אות י"ט כ') שלא כדברי הגרש"ש הנ"ל.

**כט\*) בתוד"ה טעמא**. הקשו דמי אמר דס"ל דעשה דוחה ל"ת שיש בו כרת, דאפשר שס"ל שאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת וערוה גופא לא בעי' לעליה לאסור אלא בעי' לעליה לדייק ד"ז דבעלמא דוחה עשה ל"ת. ותירץ תוס' דאי ס"ל שאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת לא הו"ל למדרש מ"עליה" דרך דיוק דבעלמא דחי עשה ל"ת אלא הו"ל למדרש להתירא דאחות אשה תתייבם כפשטיה דקרא דיבמה יבא עליה. אלא ודאי דס"ל שעשה דוחה ל"ת שיש בו כרת, ולכן אי"צ קרא להתירה אלא לאיסורא, עי"ש. **ומבואר בתוס'** שאם דחי עשה ל"ת שיש בו כרת אי"צ קרא להתירא. **והקשו הרעק"א והקרן אורה** דמ"מ היה צריך קרא דעליה לענין "ביאה שניה", דמדין עדל"ת לא יותר אלא ביאה ראשונה ומדין "עליה" תותר ביאה שניה בכל אשת אח. [**ומ"מ** עיקר דברי התוס' א"ש, דהגם שנצטרך קרא דעליה להתיר ביאה שניה מ"מ מוכח דס"ל עדל"ת שיש בו כרת, שהרי אי דחי עשה ל"ת שיש בו כרת בעי' קרא דעליה נמי לאסור ביאה ראשונה באחות אשה, ואילו היה הדין דאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת לא היה לנו לדרוש לענין לאסור ביאה ראשונה אלא לענין להתיר אחות אשה ליבום]. **והנה** למבואר לעיל דאילו היה עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת היה מתיר גם את ענין ה'ערוה' א"כ י"ל שמדין עשה דוחה ל"ת היה מותר גם ביאה שניה. וע"ד זה כתב בחמד"ש להלן דף ט' שאם היתה אסורה ביאה שניה א"כ היתה ערוה ול"ת בה קידושין עי"ש. **אלא** דבתוס' להלן דף ח' מבואר שהותר רק ביאה ראשונה וצ"ע. ובמקומו יתבאר.

**ל) "לא תעשה שיש בו כרת מי דחי".** מבואר בגמ' דכיון דאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת לא בעי' לקרא דעליה, **והקשו האחרונים** דיש לדון בכמה נפ"מ דבעי' לקרא דעליה [שיהיה 'פטור' לערוה ולא רק שלא תתייבם מחמת שאין עדל"ת שיש בו כרת] דאי ילפי' מעליה הרי אין כלל זיקת יבום ואי ילפי מהא דאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת א"כ אין הפקעה כלל בזיקת היבום אלא שיש איסור בביאה, **א-** לענין כרת של האשת אח דאם ליכא זיקה א"כ לא הותר האשת אח ויש כרת מחמת האשת אח, ואילו מטעם אין עשה דל"ת שאי"ז הפקעה בזיקה אין לומר שלא הותר האשת אח, ב- **עיין בקובץ הערות** (סי' ב' אות י' י"א) דכתב דלדין נאסרה בעי' פסוק לכ"ע דבלא הפס' דעליה לא היה נאסר האשת אח וא"כ היכא שהותרה לא יהיה בה דין נאסרה. ג- כתב **בברכת שמואל** (סי' ב') דיש נפ"מ לענין "קנין" דהנה יש לחקור האם המצוה יבום היא מעשה היבום [היינו הביאה] או הקנין [והאריכו בזה אחרונים עיין בברכת שמואל שם ובאפיקי ים (סי' ח' אות י"ז) והחזו"א (ק"ל סק"ו) ועוד]. וא"נ שמעשה המצוה הוא הקנין א"כ הגם שאין עשה דוחה ל"ת מ"מ קיים מצוה, דלא שייך בכה"ג מצוה הבאה בעבירה כיון שאין המצוה בביאה אלא בקנין, משא"כ אי נלמד מעליה א"כ הופקעה הזיקה ואין כלל מצוה וקנין ביבום זה. **אכן מ"מ** גם א"נ דהמצוה היא הקנין מ"מ כיון דאין עשה דוחה ל"ת והוי חייבי כריתות א"כ לא יקנה את היבמה כשאר חייבי כריתות. ועמד בזה בברכת שמואל שם, **וכן** יש להוכיח דהא בחייבי לאוין ועשה שאין עשה דוחה ל"ת ועשה מבואר בגמ' להלן כ' דאם בעלו לא קנו. וע"כ דלא קנו וא"כ ליכא להאי נפ"מ. **וגם בנפ"מ** הראשונה שהובא לעיל דאי מטעם אין עשה דוחה ל"ת ליכא לאיסור אשת אח לכאו' תלוי במחלוקת הראשונים וחקירתו המפורסמת של הפרשת דרכים אי בחייבי לאוין ועשה איכא איסור אשת אח דאי איכא איסור אשת אח א"כ גם בחייבי כריתות בכה"ג איכא איסור אשת אח. ועיין. **ובקו"ה** (סי' ה' אות י' י"א) כתב חידוש גדול דבאמת קושית הגמ' היא רק מהא דמשמע שבלא הפס' דעליה היתה אחות אשה מתיבמת ולזה הקשתה הגמ' דאינה יכולה להתיבם כיון שאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת. [אלא שהקשה ע"ז מדברי התוס' דף ח' עי"ש ותירץ כדרך שיתבאר להלן מדברי הגרש"ש עי"ש].

**ותירץ** הברכת שמואל דכל קושית הגמ' היא דאי"צ לפס' דעליה דמאחר שאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת א"כ יש ללמוד פטור יבום מפסוק אחר והוא הפסוק ד"לקחת" דילפי' מינה דין דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, ומזה ילפי' דהיכא שאינו עולה ליבום פקעה הזיקה לגמרי עי"ש. [אכן יש מהראשונים דמוכח מדבריהם דלא בעי' למסקנא דקרא לדין דכל שאינו וכו' אלא נלמד מאחו"א דכמו שליכא זיקת יבום כ"כ אין זיקת חליצה וכן מוכח מרש"י בכ"מ. וא"כ לפ"ז א"א לומר תי' זה, ובמקומו יתבאר]. **עוד יש לתרץ** דהנה הובא לעיל [אות י' ואות כ"ה] הנדון האם צרת ערוה הוי "פטור מיבום" היינו שהערוה פוטרת אותה מיבום וממילא אסורה כאשת אח שיש לו בנים או "איסור ליבום" היינו שהערוה כשם שיש בה דין לאסור עצמה ליבום כמו כן היא אוסרת את צרתה היינו ששם צרת ערוה הוא איסור ליבום [גם א"נ שאין על זה עונש כרת מחמת שם צרת ערוה והאיסור בפועל הוא האשת אח]. והנה דין עשה דוחה ל"ת אינו יכול לתת דין פטור מיבום אלא רק איסור ליבום, וא"כ אם הערוה אסורה מחמת אין עשה דוחה ל"ת אינה יכולה לפטור צרתה אלא לאוסרה שהרי גם היא עצמה אינה "פטורה" אלא אסורה. וא"כ א"נ שהצרה "פטורה" מיבום ולא רק "אסורה" ליבום [דבפשטות אין איסור "צרת ערוה" והוי חידוש לומר כן] נמצא שמוכח שהערוה עצמה נמי פטורה ולא רק אסורה, וא"כ מפסוק ד"לצרור" מוכח שהערוה פטורה מיבום וא"ש קושית הגמ' מ"ט בעי' להכי את הפסוק ד"עליה". [ותוכן תירוץ זה מבואר **בחידושי הגרש"ש** סי' ט"ו אות ד' ד"ה והנה, והוזכר בקצרה בקו"ה (ה' י"א בסו"ד) עי"ש].

**ל\*) בענין מצוה הבאה בעבירה ביבום, הובא לעיל** דברי הברכת שמואל שדן שתלוי הדבר האם המצוה היא בקנין או בעצם הביאה, **הנה** יש לדון דהגם דהמצוה היא בקנין מ"מ הרי מעשה המצוה הוא בביאה, וכיון דעושה עבירה בביאה זו א"כ לכאו' אי"ז מצוה וכל שלא עשה מצוה לכאו' אינו קונה את היבמה, וצ"ל דכיון דאין על מצוה זו דין מצוה הבאה בעבירה א"כ אי"ז נחשב שלא קיים מצוה אלא דבאמת קיים את המצוה אלא שעשה גם עבירה, ובאופן אחר י"ל לפי מש"כ בקו"ה (סימן ל"ו) דלמ"ד מצות אי"צ כוונה אם לא כוון אין הביאור שעשה הגברא מעשה מצוה, אלא שהמצוה נתקיימה מאליה אע"פ שהגברא לא קיים אותה, והיינו שענין המצוה נתקיים והגברא לא קיים ונפ"מ בזה לדין עשה דוחה ל"ת עי"ש, וא"כ ה"ה הכא י"ל שכיון דליכא הכא דין מצוה הבאה בעבירה א"כ הגם שהגברא לא קיים את המצוה מ"מ נחשב שהמצוה נתקיימה. ובטעם הדבר דאם המצוה היא הקנין אין בזה חסרון של מצוה הבאה בעבירה לכאו' י"ל דהמצוה הוא שיתקיים הדבר ולא שהאדם יקיים והעבירה היא לא שיתקיים הדבר אלא שהאדם לא יעשה המעשה ובכה"ג לא חשיב מצוה הבאה בעבירה, ובכה"ג יש לדון גבי מילה וכיסוי הדם ופו"ר ועיין בספר צמח דוד אות ו' ובתורת חסד או"ח סי' לא אות ג' ובמנ"ח מצוה א'. אכן יש לחלק בין כל הנך מצות דהמצוה היא "במציאות" והכא הקנין אינו "מציאות" אלא חלות שמחילה התורה ויש לדון שלא תחיל חלות זו היכא שמעשה האדם אינו ניתן להעשות דאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת, אכן י"ל דכיון דמ"מ המצוה היא בקנין ולא במעשה א"כ אפשר להחשיב שהמצוה נתקיימה הגם שהאדם לא קיים את המצוה ואין זה סתירה לעבירה דהעבירה היא במעשה של האדם ובאמת אין נחשב שאדם קיים וצ"ע.]

**לא) בתוד"ה לא תעשה. הקשו בתוס'** מדוע לא ילפי' מאשת אח דבעלמא עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת [והוכיחו תוס' שאין לומר שזו קושית הגמ' להלן עי"ש]. ותירצו תוס' דאין ללמוד מאיסור אשת אח לענין עדל"ת בעלמא דשאני אשת אח "שמצותו בכך". **ובענין מצותו בכך** יש לחקור, האם ענינו הוא "הותרה" היינו שאי"ז דין דחיה של העשה ללאו אלא שהלאו הותר במקום היבום וממילא אין ללמוד מהכא למקום שהוא דין דחיה שעדל"ת. או"ד שגם היכא שמצותו בכך אי"ז הותרה אלא דחויה, ומ"מ אין ללמוד ממקום ש"מצותו בכך" כיון שי"ל שרק היכא שא"א בענין אחר נאמר דין עדל"ת. **ועיין בבית הלוי** (ח"א סימן ל"ח אות ה') שכתב דהותרה ומצותו בכך הוא ענין אחד, דהיכא דהוי מצותו בכך א"כ הותר הלאו, והיכא דאפשר לקיים בענין אחר [כגון כלאים בציצית] אי"ז דין הותרה אלא דין דחיה עי"ש. ולפ"ד מבואר כצד הא' דלעיל, שאין ללמוד ממצותו בכך כיון שהוא דין הותרה. אכן יש לדון לפי מה שיבואר להלן שמתוס' מוכח שיבום אי"ז הותרה אלא דחויה וא"ככ על כרחך שיש בב' דרגות בדחויה, א- דחויה בעלמא ב- מצותו בכך וממילא כוונת התוס' שאין לדמות דחויה שהוא מצותו בכך לדחויה שאין מצותו בכך.

**בענין יבום אי הוי התורה או דחויה, יש** להוכיח ששיטת התוס' היא דמצות יבום הוי דחויה, **עיין בתוס'** (ה' ע"ב ד"ה כולה) שכתבו דא"א ללמוד דעשה דוחה ל"ת מכלאים בבגדי כהונה שהרי מצותן בכך. ומבואר בתוס' שהגם שהוי מצותו בכך מ"מ שייך לדין עשה דוחה ל"ת עי"ש. [וא"כ אין לומר בדעת תוס' שהטעם שאין ללמוד מאשת אח הוא דכל היכא שמצותו בכך אי"ז שייך לדין עשה דוחה ל"ת]. **ועיין עוד בתוס להלן ח'**: דמשמע שדוקא מחמת הפס' הותרה ביאה שניה אבל מדין עדל"ת לא היתה מותרת ביאה שניה, ומשמע בתוס' דהוי דחויה ולא הותרה, ועי"ש בתו"י ובמקומו יתבאר. **וכן מוכח מדברי התוס' להלן נ"ד ע"ב** ד"ה אלא עי"ש [ומהפלא על כמה אחרונים שלא ס"ל הכי בשיטת התוס', עיין בבה"ל שהובא לעיל ובאמרי משה ס"ה]. **והנה** מאידך יש להוכיח דלא שייך לומר שיבום הוי דחויה ממש, שהרי מצאנו להלן (קי"א:) 'שקטן הבא על הגדולה תגדלנו' והתם אין קיום מצוה ועל כרחך שהאשת אח הותר גם לא לקיום המצוה כמו עדל"ת בעלמא, אלא שכל היכא שהוא צורך המצוה הותר האשת אח. **ועיין בקו"ה** (ס"ט) שביאר שיש ב' סוגים של "הותרה" יש הותרה מחמת המצוה ויש הותרה שאינו מחמת המצוה, דהותרה מחמת המצוה ענינו שהתורה לא אמרה כלל את הלאו במקום המצוה מחמת רצון התורה בקיום המצוה [ואלימות העשה] ויש ענין הותרה שהוא כחלב חיה שהותר מכללו. ונפ"מ בניהם כ' בקו"ה לענין הדין דהואיל ואשתרי אשתרי (להלן ז':) דאי ההותרה הוא מחמת המצוה שייך לומר דכמו שאשתרי איסור חד מחמת המצוה אישתרי איסור אחר אבל אם ההיתר אנו מחמת המצוה מהכי תיתי לומר בזה הואיל ואשתרי אשתרי. והנה ביבום גם יש לדון דאף אם הוי הותרה מ"מ אי"ז הותרה לגמרי אלא הותרה מחמת המצוה [וכמו שמבואר לכאו' במה שיש בזה דין הואיל ואשתרי וכו'] וא"כ י"ל שאפשר ללמוד מכאן גם לדין דחויה דכמו שהעשה הוא סיבה להותרה כמו כן יהיה סיבה לדחויה. **מאידך מצאנו בכמה ראשונים** דיבום הוי 'הותרה', עיין **ברמ"ה** (סנהדרין נ"ג והו"ד בקו"ה סי' ט') כתב איסור אשת אח אי"ז דחויה אלא הותרה [היינו שלא אמרה תורה איסור אשת אח כלל במקום יבום וכמו שכתב רש"י בברכות כ' ע"א לענין טומאה במת מצוה לכהן ונזיר]. **וכן מבואר ברמב"ן** (בתורת האדם הו"ד בקו"ה סי' ט' אות ב') עי"ש. **ועיין ברמב"ם** (פ"ב מאסו"ב ה"א) דמשמע מדבריו שאשת אח ביבום אינה ערוה כלל, ועיין ברמב"ם בפ"א מיבו"ח הי"ב דמשמע כן [כן דייק הגר"נ זצ"ל, וכתב הגר"נ דבשיטת רש"י יש לדייק מכמה מקומות דהוי הותרה עי"ש ואכמ"ל], **ובשיטת הרשב"א** לכאו' יש סתירה בזה דמחד גיסא בדף ח' כתב הרשב"א להדיא דהוי דחויה, ומאידך שיטת הרשב"א בדף מ"א דהותרה ונאסרה וחזרה והתורה חוזרת להתירה אע"פ שאין בה יבום כלל הרי שהותר איסור אשת אח גם לא ליבום וצ"ע, ולכאו' י"ל בדוחק [וכ"נ שביאר הגר"נ זצ"ל] שהגם שהוי 'דחויה' מ"מ הדין דחויה הוא שתעשה אשתו לכל דבר [שיגרשה בגט ומחזירה וכו'] ומחמת כן נתבטל איסור אשת אח לגמרי מחמת הדחיה, ולכן גם היכא שבסו"ד ליכא יבום יש היתר של האשת אח שההותר מתחילה לצורך היבום, וצ"ע.

**לב) בא"ד. מבואר** בתוס' שס"ל שאין חילוק בין איסור אחד לב' איסורים הכיחו כן מדין כלאים בציצית. **אמנם בריטב"א** (ה: ד"ה אלא) **וברשב"א** (ח ע"א ד"ה רבא אמר) מבואר שאין עשה דוחה ב' ל"ת. [ועיין בשדה חמד (כללים מערכה ע' כלל מ') שהביא בזה מחלוקת גדולה בפוסקים]. **ויש לעיין** בדעות דס"ל שלא דחי ב' איסורים האם הוא דין "בדחיה" שיכול לדחות פעם אחת ולא פעמיים או שתלוי בחומרת הלאו שב' איסורים חמירי טפי ולכן לא דחי [ויש לדון בזה ע"פ דברי הגמ' להלן ז' ע"א ואכ"מ]. **והנה מצאנו** מגמ' בנזיר (מ"ח ע"ב) שנחלקו רבי ישמעאל ור"ע בזה דר"י ס"ל שאין חילוק בין לאו אחד לב' לאוין ור"ע ס"ל שיש חלוק בין לאו אחד לב' לאוין. **אלא** שכבר חילקו האחרונים בין הסוגיות התם להכא [עיין בספר שושנת העמקים כלל ב' אכן בקו"ה (סי' ח' אות י"ד) כתב למסק' דאפשר שפליגי בזה ר"ע ורבי ישמעאל ואכמ"ל]. **ובדעת תוס'** מאחר שמצאנו שאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת א"כ מוכח לכאו' שלדעת תוס' ל"ת שיש בו כרת חמור טפי מב' ל"ת [ועמד בזה בקובץ הערות סי' ח' אות י"ג] **אלא שיש לעיין** דבפשטות הטעם שס"ל לתוס' דעשה דוחה ב' ל"ת הוא משום דמבואר להלן בגמ' ז' ע"א דבאמת חמור לאו מעשה ומ"מ דחי, וא"כ ס"ל לתוס' דה"ה לב' ל"ת [וכ"כ בקו"ה שם] וקשה דלסברא זו כתבה הגמ' דא"כ מה לי חומרא רבה מה לי חומרא זוטא וידחה גם ל"ת שיש בו כרת, ואילו בתוס' מבואר שגם לצד דלא דחי ל"ת שיש בו כרת מ"מ דחי ב' איסורים. ועיין.

**ד' ע"א**

**לג) עוד בד' התוס' הנ"ל (ד"ה ל"ת שיש בו כרת).** "וכן וגלח כל שערו מקיים בשער היתר..." הקשה **באמרי משה** איך אפשר לקיים בשער היתר הרי במפורש כתוב שערו וזקנו. ותי' דתוס' ס"ל שמצות גלוח בתער זהו דוקא בב' שערות אחרונות. עי"ש עוד. [הנה עוד יש להקשות דהתם גבי גלוח זקנו נאמר מפורש שצריך לגלח את זקנו והגם שאפשר בשיער היתר מ"מ לא דמי לשאר עשה דל"ת דלא נאמר בפירוש שיטיל כלאים בציצית. וא"נ דכונת תוס' לעיל דמצותו בכך הוי הותרה א"כ כל היכא שלא הוי הותרה כיון שאפשר לקיים בענין אחר יש ללמוד לשאר דין עדל"ת הגם שנאמר במפורש כדין גלוח, אמנם לעיל נתבאר שלא לזה כוונת התוס' ועיין.]

**לד) הקדמה לדין עשה דוחה ל"ת- ביסוד דין עשה דוחה ל"ת. נאמרו בזה כמה דרכים.** יש שפירשו [עיין היטב **בספר חרדים** (הקדמה למצות עשה ס"ו) ובפשטות דברי הרמב"ן בפרשת יתרו] דעשה חמור יותר מלאו ולכן נדחה ל"ת מקמי עשה. אלא דעל שיטה זו רבו הקושיות [עיין בשדי חמד (כללים מערכה ע' אות מ"א) שסיכם הקושיות], ומסוגיין קשה, מהא דמבואר בגמ' להלן ז' ע"א דלאו חמור מעשה ומ"מ דוחה העשה את הלאו. **וברמב"ן** בפרשת יתרו (כ, ח' ד"ה זכור את) ביאר שעשה הוא היוצא ממידת האהבה ול"ת הוא היוצא ממידת היראה ולכן עשה דוחה ל"ת, שמידת האהבה גדולה ממידת היראה, ומטעם זה העונש במצות ל"ת גדול יותר ועושין בו דין מלקות ומיתה משא"כ במצות עשה. **ובביאור דבריו כתב במשך חכמה** (ס"פ וזאת הברכה ד"ה ולכל המורא הגדול) דהגם של"ת חמור מעשה כמבואר בסוגיין מ"מ כ"ז הוא כאשר הנדון הוא במי שעושה מעצמו מעשה כנגד רצונו של הקב"ה שבכה"ג חמור מעשה המרידה כנגד הקב"ה ממי שרק "אינו מקיים" מצותו, אבל כלפי ה"קיום" היינו כאשר נבא לדון מה עדיף קיום העשה או שמירה על הלאו אזי קיום עשה הוא עדיף מלאו. [ועיין בשדה חמד הנ"ל שהביא נמי ביאור ע"ד המשך חכמה בביאור דברי הרמב"ן]. **ודעה נוספת כתב ר"נ גאון** (שבת קל"ג) דאין הדין שקיום העשה עדיף מהלאו דודאי לאו הוא חמור יותר, אלא דבמקום שרצתה התורה שיתקיים עשה היא לא אמרה כלל את הלאו. [היינו שגדר הדחיה הוא כמו "הותרה" שבמקום עשה לא נאמר כלל הלאו]. ועיין במהרי"ק (שורש קל"ט) שהביא מהשואל שם דמשמע כדרך זו. ועיין עוד בחינוך (מצוה תקפ"ד) דמשמע כדרך זו.

**ויש בזה כמה נפ"מ,** דהנה נחלקו הראשונים האם היכא שאפשר לקיים שניהם בעלמא ועתה לא יכול לקיים שניהם האם בכה"ג עשה דוחה ל"ת, דברמב"ן להלן גבי צמר ופשתים מוכח שבכה"ג חשיב כאפשר לקיים שניהם ולדעת ר"ל אין עדל"ת, אכן ברשב"א שם מוכח שפליג. **וביאר הקו"ה** (ז' אות א' י"ב אות ז' ח' ט') דלפ"ד ר"נ גאון כיון שע"כ נאמר בכה"ג הלאו כיון דבעלמא אפשר לקיים שניהם לכן לא דחי עשה ל"ת. והרשב"א שפליג לא ס"ל כר"נ גאון. [ואולי אי"ז סתירה לד' הרמב"ן הנ"ל בפ' יתרו דאפשר שכל דבריו הם לתת טעם מדוע לא אמרה התורה כלל את הלאו במקום העשה ולא שקיום העשה עדיף על הלאו וצ"ע]. **עוד אפשר** שיש נפ"מ בין ביאור הר"נ גאון לשאר הביאורים לענין אי אפשר לקיים שניהם באופן שיכול לא לעשות את המצוה כלל [עיין תוס' במנחות מ' וברעק"א (שו"ע סי' י"א) מדברי המרדכי]. דאי קיום המצוה עדיף ה"נ יהיה עדיף אבל לד' ר"נ גאון כיון שאפשר בלא המצוה אין סיבה שלא יאמר הלאו, וצ"ע. **ועוד יש לדון** גבי עשה שאפשר לעשותו למחר אי דחי היום ל"ת [עיין תוס' ה': וברשב"א שבת כ"ד ובקה"י בסוגיין] ולכאו' נמי תלוי בהנ"ל.

**לה) "לא תלבש שעטנז גדילים תעשה לך".** **שיטת ר"ת** (מנחות מ': תוד"ה תכלת) דכלאים בציצית מותר אף בלילה דלגמרי הותר כלאים בציצית והביא בקו"ה (ט' אות ג') דכן הוא דעת **הרמב"ן** בשבת (קל"ב) [אלא שסתר דבריו ביבמות ד': עי"ש], **וא"כ קשה** כיצד ניתן ללמוד מכלאים בציצית לכל התורה כולה הרי כלאים בציצית הוי 'הותרה'. **ותירץ הקו"ה** שניתן ללמוד הותרה מדחויה, כיון שיסוד ההיתר של כלאים בציצית הוא מחמת המצוה וכיון שכן ניתן ללמוד שכמו שעשה דציצית עושה הותרה כמו כן יעשה דחויה בכל התורה כולה. [דבכלל מאתיים מנה עי"ש]. **אלא שצ"ב** לאידך גיסא מ"ט לא נלמד מכלאים בציצית לכל התורה דעדל"ת הוא דין 'היתר', **ובאמת** מטעם זה **פליג הרמב"ן** (להלן ד':) ע"ד ר"ת הנ"ל. **[ואולי י"ל** דהנה יל"ע מדוע באמת ס"ל לר"ת שכלאים הותרו לגמרי ואי"ז רק דין 'דחיה', וצ"ל דכיון שנלמד מסמוכין הרי שחשיב כמו שנכתב בפירוש שמותר להטיל כלאים בציצית שזהו ענין ה"סמוכים", וא"כ י"ל שהגם שסמוכים אי"ז דומה "למצותו בכך" שא"א ללמוד ממנו כיון שאפ"ל שכיון שכל ענין העשה הוא באופן של הלאו א"כ א"א ללמוד ממנו למקו"א משא"כ "סמוכים" שאין הכונה שכל המצוה של ציצית היא בכלאים אלא שמחמת החשיבות של העשה נדחה הלא תעשה הגם שיהיה לו מקום לחול באופן אחר, אבל מ"מ כיון שנסמכו הפרשות להדדי יש ללמוד שהעשה בכה"ג שנכתב בסמוכים דוחה את הלאו לגמרי והוי הותרה. ועיין.]

**לה\*) בתוד"ה דכתיב.** בקושית התוס' דנשים יתחייבו בציצית מטעם סמוכין, עיין בתירוצם דבאמת אפשר לחייב מטעם זה אלא שהההיקש שפוטר את הנשים מטעם מ"ע שהז"ג עדיף. **ועיין בתוס' במנחות** (מ"ג ע"א) שהקשו כקושית התוס' הכא והוסיפו להקשות דגבי אכילת מצה אמרי' שנשים חייבות בזה מחמת שכל שישנו בבל תאכל חמץ ישנו בקום אכול מצה ועי"ש בתירוצם. **ועיין ברמב"ן** בקידושין ל"ג מה שחילק בין אכילת מצה שלא צריך להיקש אלא להכי לבין סוגיין שבעי'' להיקש להתיר כלאים בציצית ולכן לא דרשי' כל שישנו וכו' עי"ש. **ועיין בתו"י** מה שתי' עוד בזה.

**בא"ד.** בקושית תוס' דנשים יהיו פטורים מכלאים, **עיין בתוס' בערכין** (ג:) שכתבו דהשוה הכתוב אשה לאיש לכל עונשין שבתורה והיקש עדיף מסמוכין, **ועיין בקו"ה** (י"א אות ג') דתוס' הכא לא ניחא להו בזה משום דההיקש שמועיל להשות אשה לאיש הוא לגבי מה שהאשה פטורה מחמת שהיא 'אשה' אבל הכא היא פטורה מחמת שאינה בכלאים ולא מחמת שהיא אשה ולכן יש ללמוד מסמוכין עי"ש. **ועיין ברש"ש** שס"ל לתוס' דגבי כלאים הואיל והותר מכלל אצל בגדי כהונה לא אמרי' ביה השוה הכתוב אשה לאיש עי"ש.

**לז) "מנין ליבמה שנפלה לפני מוכה שחין שאין חוסמין אותה". ופרש"י** שכופין אותו לחלוץ, וברש"י ל"ט: מבואר שזה שייך בכל אמתלא ולא רק במוכה שחין. **אכן בתוס'** שם מבואר דהכפיה היא רק במוכה שחין ולא בכל אמתלא. ובדעת רש"י שיש דין כפיה לחלוץ בכל אמתלא יל"ע מאיזה דין זה ונאמרו בזה כמה דרכים. **א- בפנ"י** (כתובות ס"ד) מבואר שזהו כמו דין כפיה לגרש באומרת מאוס עלי. **ב- י"א** דהוי מטעם כפיה על המצות [ותלוי אי יש מצוה בחליצה, ועיין בזה בהעמק שאלה קנ"ד] **ג- בחזו"א** (קכ"ב ג') כתב דאם לא יכפוהו לחלוץ הוי כמו שכופין אותה להתיבם דאין מי שיפרנסנה וא"כ הכפיה לחלוץ הוא מדין שאין כופין להתיבם. **ובעיקר דברי רש"י** שכופין אותו לחלוץ, עיין **בראשונים** [רמב"ן רשב"א ריטב"א] שאע"פ שאין כופין את היבמה להתייבם מ"מ אין כופין אותו לחלוץ.

**ד' ע"ב**

**לח) "דומיא דלבישה דאית ביה הנאה".** מבואר בגמ' שיש איסור בלבישה וגם בהעלאה באופן שיש הנאה. **ובפשטות** גם בלבישה בעי' להנאה **אמנם ברמב"ם** (כלאים פ"י הי"ח) מבואר דבלבישה אי"צ להנאה, ולכן גם במבריח את המכס חייב, וצ"ע מסוגיין. וביארו בכס"מ ובמהר"י קורקוס דס"ל לרמב"ם דלמסקנת הגמ' רק בהעלאה בעי' להנאה ולא בלבישה. **ובחי' הגר"נ** זצ"ל הביא בשם מרן ראש הישיבה זצ"ל בספר **דברי אליעזר** דבלבישה בעי' שיהיה 'אפשרות' להנאה משא"כ בהעלאה דבעי' שיהיה הנאה בפועל. **וביאור הדברים** דהעלאה בלא הנאה אין לזה שם לבישה אלא כנשיאת משוי בעלמא אבל לבישה אי"ז הנאה בפועל אלא מספיק שיש אפשרות בלבישה זו להנאה ובכה"ג גם אם אין הנאה בפועל חשיב מעשה לבישה.

**הנה באחרונים דנו** האם האיסור בכלאים הוא עצם הלבישה [וההנאה הוא תנאי לחיוב] או שהאיסור הוא ההנאה. [ועיין ברעק"א (שו"ת ס"ח) שכתב דאין פטור 'מתעסק' בלבישת כלאים משום דהוי כמתעסק בחלבים ועריות דחייב משום שנהנה ומשמע שהחיוב הוא ההנאה ועיין בחי' הגר"נ (אות מ"ז)] ולמבואר לעיל מוכח מדברי הרמב"ם שהאיסור הוא בלבישה ולא בהנאה, אלא שבלא הנאה [או אפשרות להנאה] אי"ז לבישה, אלא שכל ההוכחה היא בלבישה אבל בהעלאה אפשר שמודה הרמב"ם שהאיסור הוא בהנאה, כמו שיבואר להלן. **הנה בירושלמי** [פ"י מכלאים] כתב דבגד שהוא חציו צמר וחציו פשתים ורק חציו [ממין אחד] מונח עליו, מ"מ חייב. ואילו היה האיסור בכלאים "ההנאה" קשה מדוע יהיה חייב הרי לא נהנה מכלאים. **וכתבו האחרונים** [עיין בית הלוי ח"א ס"א ובאו"ש ובנו"ב תנינא סי' קפ"ו] דבכלאים הבגד הוא "חפצא של איסור" וא"כ נהנה מחפצא של כלאים. **אכן הגר"ח** (סטנסיל ה:) כתב דרק שוע תוי ונוז הוי חפצא של איסור אבל תוכף חוטי צמר לפשתן אי"ז חפצא של איסור אלא דמ"מ יש איסור ללבוש שניהם יחד, וא"כ צ"ב מהירושמי הנ"ל, אכן א"נ שהאיסור בכלאים אינו בהנאה אלא בלבישה י"ל דמ"מ לבש הוא בגד של כלאים. ועיין בזה. [ועיין להלן אות מ' מה שמוכח מדברי הקו"ה בענין הנ"ל.] **והנה בבה"ל** (שם אות ב' ג') הוכיח שהאיסור הוא בהנאה, מסוגיא דשבת (כ"ט:) דמוכרי כסות מוכרים כדרכם ובלבד שלא יתכון בחמה מפני החמה וכו' [היינו שלא יתכונו להנאה], ומבואר שם דאתיא כר"ש דס"ל דדבר שאינו מתכוון מותר עי"ש, **והנה** אם האיסור הוא בהנאה א"ש דתלוי במחלו' אי דבר שאינו מתכון מותר או לא, אבל אם האיסור הוא בלבישה קשה דהגם שאינו מתכון להנות מ"מ הרי מתכון ללבוש ויש לו הנאה. [וקשה לומר שהיכא שאינו מתכון להנות אי"ז נחשב ללבישה, דבפשטות כל שבמציאות נהנה הוי לבישה]. **אכן** מדברי הרמב"ם מבואר לא כן כמש"כ לעיל. **וביאר הבה"ל** (אות ג') דס"ל לרמב"ם שבהעלאה האיסור הוא בהנאה כמש"כ כמבואר בגמ' בשבת, אבל בלבישה האיסור הוא בעצם הלבישה ומשום שהוקש ע"י סמוכים לציצית וכיון שבציצית אי"צ לבישה שיש בה הנאה [עי"ש הראיות לכך] כמו כן בלבישת כלאים אי"צ לבישה שיש בה הנאה, אבל העלאה לא איתקש לציצית ולכן אסור רק היכא שיש בזה הנאה. עי"ש.

**לח\*) בביאור סוגין נחלקו רש"י והרמב"ן,** דרש"י (ד"ה מוכרי כסות) כתב שאין מתכונים להנאת חימום. עי"ש. וברמב"ן הקשה שכ"ז הוא לדעת ר"ש אבל לדעת ר"י הרי דבר שאינו מתכון אסור וסוגיין אתי גם לר"י, ועוד שדבר שאינו מתכון בעלמא לא נלמד מהפסוק ד'לא תלבש', וא"כ לר"ש מ"ט בעי' להאי קרא כיון שדבר שאינו מתכון מותר. ולכן ביאר הרמב"ן דמיירי הכא שאין כלל הנאה שאינו עומד בחמה והוא אינו אלא מצטער בהן ולכן מותר גם לר"י. **ובתירוץ קושית הרמב"ן כתב בבה"ל** (שם) דכל מה דמהני לר"ש במוכרי כסות כיון דהוי דבר שאינו מתכון זה רק אחר הלימוד מדומיא דלבישה כיון שאילו לא היה כתוב אלא העלאה א"כ היינו אומרים שהאיסור הוא עצם הלבישה ואז לא שייך היתר של דבר שאינו מתכוון ורק מכיון שנלמד מלבישה שהאיסור הוא ההנאה לכן יש היתר של דבר שאינו מתכוון עי"ש. **ועיין עוד** בחי' הגר"נ זצ"ל בביאור מחלו' הרמב"ן ורש"י, ואכמ"ל.

**לט) "כתב רחמנא צמר ופשתים דאפילו צמר לפשתים ופשתים לצמר" [דין אפשר לקיים שניהם].** **ברמב"ן** כתב דסוגיין אזלא דלא כר"ל, דס"ל להלן כ: דכל היכא שאפשר לקיים שניהם אין עדל"ת, שהרי הכא אפשר לקיים שניהם ע"י שיטיל כל מין במינו. **אכן ברשב"א** כתב דמיירי הכא דאין לו את מינו אלא מין אחר עי"ש, ומבואר שנחלקו האם היכא שעתה אין לו לקיים שניהם אבל בעלמא יכול לקיים שניהם האם חשיב כאפשר לקיים שניהם או לא. [ועיין בב"י או"ח סי' י"א שנחלק בזה עם רבינו ירוחם עי"ש ועיין נמי בתוס' בשבועות ג' גבי איסור אשה להקיף איש ושייך להנ"ל עיין להלן הערה מב]. **ובקו"ה** (סי' ז' אות א' וסי' י"ב אות ז' ח' ט') ביאר שתלוי בטעם הדין דעדל"ת האם כדעת ר"נ גאון [דבמקום העשה לא נאמר הלאו] או דהעשה עדיף מל"ת [ועיין לעיל אות לג ולכאו' יש בזה סתירה בדברי הרמב"ן]. **ובשאגת אריה** (צו) הקשה לשיטת הרמב"ן מגמ' בשבת (קל"ג) גבי מילה בבהרת דהגם דדחי מ"מ אם יש אחר אין האב רשאי למול כיון שאפשר לקיים שניהם עי"ש וזהו כסברת הרמב"ן. **ותי' בקו"ה** (סי' ז' אות א') דכל סברת הרמב"ן שייכת היכא שלא נאמר בפירוש שדחי, דבכה"ג אמרי' שכל שהיכא שאפשר לקיים שניהם לא ידחה שהרי הלאו עדיף אבל היכא שנאמר במפורש שדוחה העשה ל"ת א"כ כל היכא שאי אפשר עתה לקיים את שניהם אזי דוחה העשה ל"ת עי"ש. **ונמצא** שיש ב' דינים באפשר לקיים שניהם **א-** מעיקר הדין שאין דין לדחות כלל היכא שאפשר לקיים שניהם וזה גם אם אפשר בעלמא **ב-** מסברא, שגם היכא שיש בודאי דין לדחות מ"מ כל שאפשר לקיים שניהם ודאי עדיף כך, ובזה מודה הרמב"ן שאם א"א עתה לקיים שניהם אזי ידחה העשה ל"ת הגם שבעלמא אפשר לקיים שניהם.

**יש לדון** האם היכא שיכול שלא לקיים המצוה חשיב יכול לקיים שניהם**. והנה בתוס' בכתובות** (מ' ע"א) כתבו שא"א לומר שיהיה אסור ללבוש בגד צמר כיון שאפשר בפשתן דזה אינו נחשב כאפשר לקיים שניהם, **וביאר בקו"ה** (סי' י"ד אות ח' ט') בב' אופנים **א-** דכל בגד הוא חיוב בפ"ע בציצית וא"כ "בבגד זה" א"א לקיים שניהם. **ב-** דהיכא שעושה את המעשה לשם מצוה אזי יכול לא לעשות המצוה וחשיב אפשר לקיים שניהם אבל שלובש טלית הרי לובשה לצורכו ולהנאתו וממילא אין לומר לו לא ללבוש את הטלית ואי"ז נחשב יכול לקיים שניהם. **והנה ידועים דברי הרעק"א** (סי' י"א) שהקשה מדוע לא יהיה מותר כלאים בבגד עצמו, ועוד הקשה מה המתיר ללבוש הציצית הרי יכול שלא ללבוש בגד ד' כנפות כלל. וביאר הרעק"א **ע"פ דברי המרדכי** דאם הוא אנוס ואין לו חוטים מותר לו ללבוש הבגד כיון שאין דין ללבוש בגד של ד' כנפות עם ציצית אלא שאם לובש בגד ד' כנפות צריך להטיל ציצית וא"כ יכול ללבוש הבגד ואח"כ הוא אנוס במה שאין לו ציצית. ולפ"ז מיושב שאין לומר לו לא ללבוש, וכן מיושב שא"א להתיר כלאים בבגד עצמו דאדרבא לא ילבש ולא יתחייב. עי"ש. **ומבואר בדבריו** שלא כדברי התוס', דרק מחמת המרדכי הנ"ל מיושב לו מדוע לא אמרינן שלא ילבש ולא יתחייב. ועיין. ולכאו' ביאור המחלו' הנ"ל נמי תלוי בטעם הדין דעדל"ת אי כר"נ גאון או שהעשה עדיף, ועיין. **[הנה יש לדון** האם היכא שצריך להוציא מכספו חשיב כאפשר לקיים שניהם. **וברשב"א** [ד': דפליג על הרמב"ן, הו"ד לעיל] הקשה שיכול להוציא חוטים מהבגד וא"כ לא שייך לומר שאין לו מאותו מין, דאינו מחויב להפסיד בכך. ובקו"ה (י"ד ז') הקשה שאי"ז יותר מחומש ומ"ט אי"צ להפסיד בכך. עי"ש. **ושמעתי לבאר** דס"ל לרשב"א דבדין אפשר לקיים שניהם אינו מחויב להפסיד בשביל כך.]

**מ) בתוד"ה דאפילו צמר לפשתן ופשתן לצמר.** **מבואר בתוס'** שאפילו ב' חוטי לבן של צמר מותר בפשתים וכן ב' חוטי פשתים מותר בצמר כיון שיש מיגו [במקום שיש תכלת]. **אמנם ברשב"א** הביא מגדולי המפרשים שחולקים בזה ע"ד התוס' וס"ל דמה שמותר חוטי לבן של צמר בבגד של פשתים הוא דלא כר"ל שס"ל שהיכא שאפשר לקיים שניהם לא דחי עשה ל"ת. **והקשה בקו"ה** (סי' ז' אות ד') בדעת התוס' מדוע צריך להגיע ל"מיגו" הרי כיון שיש בבגד כלאים א"כ מה לי יותר כלאים ופחות כלאים. **וביאר** בקו"ה דכל חוט צמר בפשתים עושה את הבגד לכלאים בפני עצמו [וכמו היכא ששחט שני בנים ואח"כ את האם דהוי כאוכל שני זיתי חלב בהעלם אחד, היינו שכל אחד הוא סיבה בפ"ע לאיסור] ולכן הגם שמותר מחמת התכלת שיהיה כלאים מ"מ אינו מותר מחמת חוטים אחרים אלא בגלל המיגו. **אלא** שאכתי קשה מ"ט בעי' למיגו הרי ממנ"פ יהיו החוטי לבן כלאים או עם התכלת או עם הבגד, **ותי'** [דבלא המיגו] מוטב לעשות את החוטים כלאים ולא את הבגד. עי"ש. **והנה** לכאו' סברת הקו"ה הנ"ל ניתנת להבנה אם נאמר דהאיסור בכלאים הוא הלבישה של צמר ופשתים יחדיו, אבל א"נ שכלאים הוא חפצא דאיסורא לא מסתבר לומר שיש חילוק בין פעם אחת כלאים לב' פעמים כלאים. [וכ"כ הגרש"ר, ועיין לעיל אות לח בדברי האחרונים בזה.] **ובחידושי הגרש"ר** (סימן ה' אות ז' ח') תירץ דהנה נקטו האחרונים לדבר פשוט שכלאים בציצית לא הותר אלא בציצית ולא בבגד עצמו, וביאור הדבר הוא דדין עשה דוחה ל"ת נאמר רק במי שכבר מחויב במצוה אבל מי שאינו מחויב במצוה ורוצה לעבור איסור כדי לקיים המצוה ודאי שלא נימא עדל"ת ולכן במצות ציצית כיון שמחויב רק אחרי שלובש הבגד [עיין במרדכי שהביא הרעק"א סי י"א] א"כ לא שייך להתיר את הכלאים בבגד עצמו, ולפ"ז י"ל דאם יטיל חוטי לבן של פשתן בבגד פשתן א"כ אין כאן תוספת איסור שהרי כמו שמותר לו ללבוש בגד פשתן הגם שיחויב להטיל בו תכלת כמו כן מותר לו ללבוש בגד פשתן עם ב' חוטי פשתן ולהטיל בו תכלת, אבל היכא שחוטי הלבן הם מצמר הרי שבלא התכלת כבר הוי כלאים מחמת החוטי לבן וא"כ דמי לכלאים בבגד עצמו שאסור כיון שהכלאים קודם למצוה וס"ד שיהיה אסור וכל מה שמותר הוא מחמת המיגו. עי"ש. [וראיתי מי שביאר, ע"פ סברת רבינו ניסים בשבת קל"ג דכל דין עדל"ת הוא רק דבאופן של עשה לא אמרה התורה את הלאו, וא"כ י"ל דכיון שמחמת החוט הנוסף הכא יש כלאים א"כ י"ל שדיברה התורה בכה"ג ולא ידחה עשה ל"ת ולכן בעי' למיגו. וצ"ע בסברא זו].

**ובגוף סברת המיגו עיין בחזו"א** (או"ח ס"ב) שכתב להקשות דהגם שחוטי צמר בפשתן ניתן להבין דשרי כיון שהרי ממילא מחמת התכלת הוי כלאים וא"כ אין סיבה לאסור עוד כלאים [היינו שסברת המיגו הוא כקושית הקו"ה], אבל כיצד מותר חוטי פשתן בצמר הרי אפשר שלא היה כלאים כלל ויתן רק חוטי צמר. **וביאר החזו"א** דחוטי פשתן הניתנים בבגד צמר חשיבי כגוף הבגד כיון שהותר תכלת בבגד פשתן א"כ לא איכפת לן מה שהם נעשו כלאים עם התכלת ושוב לא איכפת לן שנעשו כלאים עם הבגד צמר כיון דממילא הם כלאים עם התכלת. ולפ"ז כשאין תכלת ודאי אסור להטיל חוטי צמר וחוטי פשתן בבגד של צמר כיון שאפשר הכל בצמר עי"ש. **אמנם בתוס' בכתובות** (מ' ע"א ד"ה כגון) כתבו דאפשר שגם היכא דליכא תכלת מותר כלאים בציצית כגון ב' חוטי לבן וב' חוטי צמר בבגד של צמר או של פשתן דכיון שמותר חוטי פשתים בבגד צמר במקום שיש תכלת הגם שהתם אין התכלת סיבה להיתר כיון שאין היא סיבה לכלאים, א"כ ה"ה בכה"ג שאין תכלת עי"ש [ועיין בתורא"ש בסוגיין]. ולפ"ז מבואר שהדין "מיגו" הוא סברא חדשה של "הותרה" בציצית וכמו בלילה לר"ת. [ובאמת עי"ש בחזו"א שהקשה דכיון שבציצית עדל"ת גם אם אפשר לקיים שניהם א"כ כיצד נלמד משם לשאר מקומות ועיין בקו"ה סי' ט' אות ג' משכ"ב והו"ד לעיל ועיין נמי בסי' ז' אות ח' משכ"ב.] **ובשיעורי הגר"נ זצ"ל** ביאר את סברת המיגו ע"פ דברי ר"נ גאון בשבת דדין עדל"ת הוא שלא ניתן הלאו במקום העשה וזוהי סברת המיגו דכמו שלא ניתן הלאו דכלאים במקום ציצית לענין תכלת כמו כן לא ניתן הלאו לענין חוטי לבן עי"ש.

**ה' ע"א**

**מא) "נפקא להו מראשו".** מבואר בגמ' שלמדנו ממצורע ממה שצריך לגלח כל שערו הגם שיש איסור דלא תקיפו פאת ראשכם, ש"מ עשה דוחה ל"ת. **והקשה בקו"ה** (י"ד ה') דלכאו' המצוה מתקיימת רק בגילוח כל הרא"ש וא"כ לא הוי בעידנא. ותירץ דכיון שכל מעשה הגילוח הוא חלק ממעשה המצוה א"כ בכה"ג נמי דוחה ל"ת. **ועוד הקשה בקו"ה** (סי' ח' אות ח') מדוע שרי לאדם אחר לגלח את המצורע הרי הוא אנו מצווה ומי שאינו מצווה אין בו דין עדל"ת [כמבואר בתוס' בפ' השולח מ"א שאין עשה של פו"ר של האיש דוחה ל"ת של האשה, ועיין נמי בתוס' ב"ב י"ג ע"א]. **ותי'** דהמצוה במצורע היא על כל ישראל שמוטל על כולם שמצורע יתגלח. **ועוד תי'** דמטעם ערבות חייבים כולם דרק כלפי אשה במצות פו"ר ל"א דידחה מטעם ערבות דכיון שהיא אינה שיכת במצוה א"כ אין ערבות אצלה אבל גבי גלוח מצורע שכולם שייכים בזה א"כ מחויבים מטעם ערבות. עי"ש. [**ועוד י"ל** שמצאנו מי שסובר שאין ערבות בנשים כלל].

**מא\*) בעיקר הנדון** האם מי שאינו מצווה בדבר יכול לעבור על הלאו בשביל מי שמצווה בדבר. עיין **בספר תוספת יו"כ** (יומא פ"ו) שהביא מי שכתב דבכה"ג אין דין עדל"ת, אלא שהקשה מיבום דמבואר שעשה דוחה ל"ת [בחייבי לאוין] הגם שאין האשה מצווה ביבום, ולכן כתב שדבר ברור הוא שיכול אדם לעבור על מצות ל"ת כדי שיקיים חבירו מצות עשה. [ועי"ש שהביא ראיה נמי מאונס ומפתה שאמרה הגמ' בכתובות מ' שידחה עשה ל"ת הגם שאין אצלה עשה כלל, **ובהגהות רעק"א** על הספר הנ"ל הביא דבאמת בתו"י שם מבואר שזהו גופא תי' הגמ' שם ש'אי אמרה לא בעינא ליתא לעשה כלל' עי"ש]. **והנה בפנ"י** (כתובות מ') חידש שגם האשה מצווה ביבום. **וכ"כ בקו"ה** (י"ד אות י"א). **אכן במנ"ח** (מצוה א' אות ט"ו) כתב דמדברי **הרמב"ם** (ריש הל' יבום) נראה שהמצוה היא רק על האיש ולא על האשה וכן מבואר בספר החינוך שמצות יבום נוהגת "בזכרים" הרי שס"ל שאין מצוה זו על האשה. [**ועיין** בקו"ה (שם) שהביא כן מתשובת הר"י בן פלט המובאת באבודרהם עי"ש.] **ותירץ המנ"ח** שכיון שכל מה שאשה מצווה שלא להנשא לפסולים מבואר בגמ' להלן (פ"ד:) דזה רק מחמת שהוקשה לאיש א"כ כל היכא שהאיש אינו מוזהר גם האשה לא תהיה מוזהרת דדיו לבא מן הדין להיות כנדון עי"ש. וכדברי המנ"ח **כתב בערול"נ** להלן כ' עי"ש **[אכן** הדברים מחודשים מאוד, דהגם דבמקום שאין סיבת חיוב על האיש י"ל שאין חיוב על האשה, אבל במקום שודאי יש סיבת חיוב על האיש אלא שכלפיו יש דין עשה דוחה ל"ת א"כ גבי האשה שאין דין עשה דוחה ל"ת מ"ט שלא תהא מחויבת, **ואולי** לפ"ד ר"נ גאון דס"ל שהיכא שאיכא עשה לא נאמר הלאו כלל א"כ ליכא כלל לסיבת האיסור כלפי האיש ולכן גם האשה אינה מחויבת וצ"ע]. **[ובעיקר סברות** המחלוקת הנ"ל אי מצוה של אחד דוחה ל"ת של חבירו לכאו' יש לתלות בטעם הדין דעשה דוחה ל"ת דאי הוי מטעמו של ר"נ גאון א"כ קשה לומר שהיכא שיש עשה לאדם אחד לא יאמר הל"ת לאדם אחר אבל א"נ שקיום עשה עדיף מלאו א"כ י"ל מסברא שרצונו יתברך הוא שקיום עשה של אחד ידחה ל"ת של אחר. ועיין]. **ועיין עוד** בדברי התוס' בגיטין מ"א ע"א ד"ה לישא דמבואר דעשה דפו"ר אינו דוחה ל"ת דלא יהיה קדש מטעם שאין היא מצוה בדבר [אכן נראה דתלוי ד"ז במחלוקת התירוצי התוס' שם] ועי"ש במהרש"א מה שהקשה בזה ועיין ההגהות קרני ראם מה שתי' על קושיתו שאין עשה דחד דוחה ל"ת דחבריה אכן בדעת המהרש"א י"ל דקאי לתי' א' בתוס' דלא חילקו בזה ואכמ"ל.

**מא\*\*) והנה בעיקר הדבר** אי איכא מצוה על האשה ביבום עיין מה שצוין בהערה לעיל] **ועיין בשו"ת הרשב"א** (סי' י"ח) שהביא תשובה שהשיב הרב יוסף אבן פלט להראב"ד וכתוב שם שאין מברכים על מצות שעיקרה אינה מצוה, כגון חליצה ויבום שהעיקר משום פריה ורביה והיא אינה מצוה על פו"ר עכ"ד. והיינו שאין האשה מצוה על פו"ר ולכן אינה מברכת גם על מצות חליצה שהיא במקום היבום מצות יבום לא שייך בה כיון שאינה מצוה על פו"ר, וכן ביאר בדעתו **בברכי יוסף** (סי' של"ה) עי"ש. **ובערול"נ** (להלן כ' ע"א) הקשה לשיטה זו מהא דהקשו הראשונים להלן כ' מ"ט לא דחי לאו דיבום את ל"ת ועשה באלמנה הרי הוי לאו ועשה שאין שוה בכל עי"ש. ולכאו' הא גם יבום אינו עשה ששוה בכל דאינו בנשים [ועיין בר"ן בסנהדרין י"ח ע"ב שהביא בשם תוס' דעשה של יבום אינו שוה בכל כיון דאינו במלך עי"ש], וע"כ דאיכא גם בנשים עי"ש. **ועוד הוכיח** הערול"נ דאין שייכות בין מצות פו"ר לדין מצות יבום שהרי מצות יבום מתקיימת גם בלא בן ובת וסגי בבת, משא"כ מצות פו"ר בעי בן ובת. עי"ש. **ועוד יש** לכאו' להוכיח מהא דאיתא להלן כ' ע"ב דבממזרת איכא למצות יבום [דעשה דוחה ל"ת] ובמנ"ח (מצוה א') כתב שלא מסתבר דאיכא מצות פו"ר להרבות ממזרים. ועיין.

**מב) יש להקשות** בסוגיין הרי כל האיסור לגלח הוא דוקא בתער אבל בסם מותר [ועיין רמב"ם (סוף הלכות ע"ז) דבמספרים מותר] וא"כ הכא יכול לגלח הפאות בסם ומצות גילוח יקיים בשאר השערות ונמצא שאפשר לקיים שניהם. **ותירץ הגר"נ זצ"ל** שהיכא שיש לו את כל השערות הרי מצות הגילוח היא על כל השערות וא"כ ע"י שיכול ליצור מצב שלא יהיה מצוה על חלק משער ראשו אי"ז נחשב כאפשר לקיים שניהם כיון שעתה יש לו מצוה על כל שער ראשו. **והנה לעיל** אות לט הבאנו מחלו' אם היכא שיכול לא לקיים המצוה האם זה חשיב אפשר לקיים שניהם ולכאו' מוכח מהכא שאי"ז נחשב אפשר לקיים שניהם ועיין.

**לעיל** (אות לט) הובא דדעת הרמב"ן שגם היכא שעתה אין לו מין במינו כיון שיכול להטיל בזמן אחר מין במינו חשיב יכול לקיים שניהם. **והנה תוס' בשבועות** ג' ע"א ד"ה ועל כתבו לדון אם אשה היא בכלל איסור הקפת הראש לאיש וכתבו דלכאו' יש להוכיח מסוגיין דכיצד שרי הקפת הראש למצורע הרי אפשר לקיים ע"י אשה או נכרי וא"כ מוכח שהם אסורים בזה, ודחו תוס' דמיירי שאין כאן אשה עי"ש. ולכאו' לפ"ד הרמב"ן אי"ז מועיל. ועיין. **ובעיקר דברי התוס' הנ"ל** עיין עוד **בתוס' בנזיר** (נ"ז:) שהוכיחו מהקושיא שאפשר ע"י אשה או נכרי שגם היכא שהמקיף אינו מוזהר מ"מ הניקף מוזהר עי"ש. **ובעיקר הקושיא** שיגלח ע"י נכרי הרחיבו בזה האחרונים דלכאו' המצוה לגלח היא על הכהן, עיין בשער המלך (הל' עכו"ם י"ב א) ובמנ"ח (שע"ג ו') ובאמרי משה (סי"ב) ואכמ"ל.

**מב\*) עוד בדין דחיה** של גילוח מצורע, הקשו האחרונים דמאחר שבדין עשה דוחה ל"ת בעי' שיהיה העשה מקוים בעידנא שדוחה את הלאו א"כ גבי נזיר שהאיסור מתחיל בתחילת הגילוח והעשה אינו מקוים אלא בב' שערות אחרונות א"כ אי"ז 'בעידנא', ועיין בערול"נ שהביא ככן בשם תוס' גורניש. ועיין בערול"נ ובקו"ה (סימן ז' אות ו') שאע"פ שקיום המצוה במצורע מושלם בב' שערות אחרונות מ"מ איכא קיום מצוה בכל הגילוח [ואי"ז רק הכשר מצוה] ולכן הוי דחיה בעידנא. ועיין במנ"ח (רנא יב) דכל היכא שא"א לקיים את העשה בעידנא דהלאו איכא לדין עדל"ת גם היכא שלא הוי בעידנא, ועיין בחת"ס (יו"ד קל"ט) שהרחיב בזה ואכמ"ל.

**מג) ברש"י ד"ה וקסבר האי תנא.** "הלכך איצטריך עליה למיסר ערוה ליבום דלא תימא אתי עשה דיבום ודחי ל"ת דאחות אשה", **דברי רש"י צ"ע** דהא כל מה שיש ללמוד ממצורע הוא ללא תעשה גרידא אבל ללא תעשה שיש בו כרת לא ילפי' מידי, ועיקר קושית הגמ' גבי אחות אשה היה מל"ת שיש בו כרת דמנ"ל דדחי דבעי' לקרא ד"עליה", **ועמד בזה במנ"ח** (רנ"א יא) וכתב שכיון שלאו זה של מצורע הגם שהוא לאו אחד מ"מ יש בו הרבה מלקויות דהוא לאו אחד שיש בו הרבה איסורים א"כ הוא חמור מלאו שיש בו כרת וכיון שדוחה אותו ה"ה שדוחה לאו שיש בו כרת, וזו כוונת רש"י [אכן למסק' הגמ' אינו חמור כיון שהוא לאו שישנו בשאלה ואינו שוה בכל]. **אכן דברי המנ"ח** תלוי במחלו' אי דחי עשה ב' ל"ת, דלד' תוס' שדחי עשה ב' ל"ת גם אם אין דוחה עשה ל"ת שיש בו כרת א"כ אין לומר כד' המנ"ח. [ובמנ"ח עמד בענין ב' לאוין וכתב שדוחה עשה רק ב' לאוין דקילי שאינם שווין בכל וישנם בשאלה, אכן לד' התוס' דלעיל מבאר לא כן]. ולפ"ז צ"ל בדעת רש"י שס"ל כראשונים שאין עשה דוחה ב' ל"ת ועיין. וכן מוכח מדברי רש"י להלן עי"ש. עוד בישוב דברי רש"י הנ"ל עיין **באמרי משה** (סי"ב).

**מג\*) "שכן לאו שאינו שווה בכל".** יש לדון מהו גדר הלאו שאינו שוה בכל, דברש"י כתב שלאו של הקפה אינו לאו השוה בכל משום שנשים אינם מצוות עליו, והנה בתוס' (ד"ה ואכתי) מבואר דלאו [ועשה] של אלמנה לכה"ג אינו נחשב כ"כ לאו שאינו שוה בכל משום שהאשה גם מוזהרת עליו, ומה שהלאו הוא רק בכהנים אי"ז מחשיבו ללאו שאינו שוה בכל עי"ש. ודברי התוס' צ"ב מ"ט לא סגי בכך שרק כהנים מוזהרים כדי שלא יחשב לאו שאינו שוה בכל. וביאור דברי התוס' כתב בקו"ה (השמטה לסי' מ"ח אות ט') דמכח שהאשה מוזהרת מוכח שכל ישראל מוזהרים על הלאו הזה [ורק דלא משכחת לה אלא בכה"ג] ולכן חשיב שוה בכל. וברעק"א (כתובות ל') מבואר דביאור דברי התוס' הוא שכל דבר הנוהג בכהנים לבד אי"ז חסרון בלאו השוה בכל משום שכל הכהנים מוזהרים ע"ז והיינו שהוא לאו השווה בכל הכהנים אבל לאו שבכהן עצמו יש שאינם מוזהרים [כגון טומאת כהן בנשים] חשיב לאו שאינו שוה בכל [ולפ"ז בגילוח מאחר שנשים הם בכלל ישראל ואינם מוזהרים הרי אינו שוה בכל הישראל] ועיין בשיעורי הגרש"ר (ב"מ ח"ב סי' סג) ועיין עוד בערול"נ ע"ד התוס' הנ"ל בגדר לאו שאינו שוה בכל.

**מד) "הא קמ"ל שאין עשה דוחה ל"ת ועשה".** צ"ב מה הס"ד שידחה ל"ת ועשה דמאי עדיף האי עשה מהאי עשה. **ובקו"ה** (י"ח ד') ביאר, דבאמת לא ס"ד שמצות עשה תדחה מצות עשה ול"ת אלא ס"ד שמצות עשה תדחה 'איסור עשה' ול"ת, ולפ"ז צ"ל שבנזיר שצריך לגדל שער ראשו אי"ז קיום מצוה אלא שאם לא יגדל שער ראשו הוי ביטול עשה. **ולפ"ז** בנדר שיש דין כל היוצא מפיו יעשה וגם לא יחל נדרו אזי אינו נדחה מפני עשה הגם שישנו בשאלה, עי"ש. [וצ"ב דבאבני מלואים (שו"ת סי' כ"ב) כתב שגם בנזירות יש את העשה של כל היוצא מפיו יעשה כמו בנדר ואכמ"ל]. **ובשו"ת הרשב"א** (ח"ג שמ"ג) נשאל מדוע באמת אין ל"ת ועשה של נדר נדחים מפני עשה שהרי ישנו בשאלה. ותירץ דשאני עשה דמצורע שאסור בתשמיש המטה וגדול השלום וא"כ אין ללמוד מדיחת איסורו עי"ש. **ועיין בקו"ה** (י"ח ב') שתירץ יש חילוק בין נדר לנזיר דבנזיר המעשה אסור בפני עצמו כמו שכתוב בתורה, וע"י שאלה על הנדר מותר המעשה, א"כ חשיב המעשה ישנו בשאלה ואינו חמור כ"כ ויכול עשה לדחותו, אבל נדר י"ל שהמעשה אינו אסור וכל האיסור הוא לא לחלל את דברו, ואיסור זה אין לו היתר לעולם דע"י שאלה לא מותר לו לחלל דברו אלא שבטל דברו ואי"ז חילול, וא"כ עד כמה שבא לחלל דברו מחמת עשה אי"ז נחשב ישנו בשאלה. עי"ש. **ועוד י"ל, דהנה בתוס' בקידושין** (ל"ד ע"א ד"ה מעקה) כתבו דהגם דהא דאין מדליקין בשמן שרפה ביו"ט משום שאין עשה דוחה ל"ת, ועשה ואשה אין בה את העשה של יו"ט שהרי הוי מצות עשה שהזמן גרמא, מ"מ אסור להדליק בשמן שריפה ביו"ט משום שעשה שיש עמו לאו גם הלאו חמור יותר ואינו נדחה מפני העשה. עי"ש. **ולפ"ד** התוס' א"ש, דהנדון הכא בגמ' הוא לענין הלאו שהגם שאין עשה דוחה ל"ת ועשה אבל מ"מ ס"ד שאת הלאו ידחה קמ"ל שאינו דוחה. **[ועיין** בתוס' בסוגיין ו' ע"א ד"ה ונגמר שהקשו כיצד אפשר ללמוד מכבוד אב שאינו דוחה שבת להא דאין עדל"ת הרי התם הוי עשה ול"ת, ותירצו תוס' דכיון שכבוד אב חשוב יותר מעשה של שבת [עי"ש] לכן נחשב שבשבת יש רק ל"ת ולא עשה, והמשיכו תוס' להקשות מנין שלא דוחה כיבוד אב גם לאו גרידא הרי מה שמצאנו שלא דוחה זה דלא דכבוד זה רק היכא דהוי ל"ת ועשה, ועי"ש בתירוצם. **אכן** קושיתם השניה צ"ב, הרי כבר כתבו קודם לכן שאין עשה דשבת וכו' נחשב לל"ת ועשה אלא לל"ת גרידא ומה חזרו להקשות. **ונראה** דביאור דבריהם דקושיתם השניה היא המשך לקושיתם הראשונה [וכן מדויק בתוס' הרא"ש] דמתחילה הקשו דאין עשה דוחה ל"ת ועשה ומשום שהעשה אין בכוחו לדחות עשה, וע"ז תירצו תוס' שאין העשה של שבת חשוב כנגד העשה של כבוד אב, אלא שהמשיכו תוס' להקשות דמ"מ כלפי הלאו יש לחלק די"ל שהגם שאין העשה של שבת חשוב כמו העשה של כבוד אבל מ"מ הלא תעשה של שבת יותר חשוב משאר ל"ת כיון שיש עמו עשה ומנלן שלא דחי כבוד אב גם ל"ת גרידא, וע"ז תי' תוס' עי"ש. ונמצא שבתוס' הנ"ל מבואר ב' הסברות הנ"ל לדין דחיה בל"ת ועשה ועיין.]

**מד\*) בתוד"ה ואכתי.** עיין היטב בב' תירוצי התוס' ומבואר לכאו' שנחלקו האם לדינא עשה דוחה לאו ועשה שאינו שווה בכל או לא. **ומצאנו** עוד ראשונים שנחלקו בזה [עיין רשב"א בסוגיין והר"ן בסנהדרין י"ח ואכמ"ל], **ויש לדון בזה מצד הסברא** דא"נ דהטעם שאין עשה דוחה לא ועשה הוא משום שהעשה אינו נדחה דמאי אלים האי עשה מהאי עשה א"כ הכא שהעשה הדוחה אלים דהוא שוה בכל א"כ יכול לדחות גם לאו ועשה שאינו שוה בכל, אבל אם יש דין שבעשה ול"ת הלאו עצמו חמור יותר א"כ יש לדון שגם בלאו ועשה שאינו שוה בכל מ"מ יש חומרא יותר בלאו ולא ידחה עשה ל"ת ועשה כה"ג. [הנה תוס' כתבו שדוחה משום דילפי' מזקנו ומשמע שמסברא לא היינו אומרים שדוחה, ואולי ס"ל שאילולי הגילויי היינו אומרים שהלאו חמור יותר וכדלעיל, ועיין בריטב"א].

**מד\*\*) "שכן ישנו בשאלה" ברמב"ם** (פ"ז מנזירות הט"ו) כתב שהטעם שנזיר מצורע מגלח לצרעתו בתוך ימי נזירותו הגם שהוי עשה ול"ת ואין עשה דוחה ל"ת ועשה, משום שכיון שכבר נטמא הנזיר בצרעת ואין ימי חלוטו עולין לו [עי"ש], א"כ נמצא שבטל העשה מאליו ולא נשאר אלא לאו ועשה דוחה ל"ת. **ובראב"ד** הקשה דבגמ' דידן מבואר טעם אחר שישנו בשאלה, ושלכ"ד הרמב"ם. **ובכ"מ** תי' דחדא מתרי טעמי נקט. **ובקונטרס דברי סופרים** (לגרא"ו זצ"ל הי"ד סימן א' אות ל"ח) ביאר עפ"ד התוס' הנ"ל(ל"ד ע"א ד"ה מעקה), דס"ל שהלאו הוא יותר חמור היכא שיש עשה ולכן אמרה הגמ' שהלאו הכא אינו חמור כיון שישנו בשאלה, וטעמו של הרמב"ם הוא לענין העשה דמ"מ קשה לו שאין עשה דוחה עשה וע"ז תי' שליכא לעשה כלל. עי"ש. **[ובעיקר** דברי התוס' שהלאו יותר חמור בכה"ג ואינו נדחה ע"י העשה, עיין **בתוס' בחולין** קמ"א (וצויין לכך בגליון רעק"א בקידושין שם) דמבוארת **שיטת ריב"א** שבדין עשה דוחה ל"ת אין לוקין על הל"ת כיון שהוא נדחה ע"י העשה. וא"כ הוי שלא כד' תוס' בקידושין, אלא דתוס' שם הקשו עליו מסוגיא דחולין שם וכתבו שגם דעתו היא שרק לא לוקים על הלאו אבל מ"מ הוא קיים ולא נדחה עי"ש. וגוף סברת הריב"א צ"ע דכיון שאין עדל"ת ועשה א"כ הוי מצוה הבאה בעבירה ואינה מצוה כלל ושוב איכא לעשה ועמד בזה בהרחבה בנו"ב מהדו"ק סוף חלק או"ח עי"ש ואכ"מ. **עוד יש לעיין** לדברי תוס' בקידושין האם ב' עשה ידחו לאו ועשה ולכאו' לד' התוס' הנ"ל אינם דוחים **ועיין בשדה חמד** מערכת ע' עמ' 889 שכתב בשם הריטב"א שב' עשה דוחים ל"ת ועשה. ועיין]. **ובעיקר** דברי הגמ' שאין ללמוד מנזיר משום דישנו בשאלה, **כתב הרשב"א** (שו"ת ח"ג שמ"ג) שזהו דחויא בעלמא ואין לסמוך על זה לשאר דין עדל"ת היכא שישנו בשאלה משום דאפ"ל שהטעם שאין דוחה הוא משום שחמור העשה של גילוח מצורע משום שלום בית [ועיין בתוס' ד"ה ואכתי ויל"ע אם תלויי בב' התירוצים בתוס'], ועי"ש עוד בדבריו, .

**ה' ע"ב**

**מה) "עד שיהיה שוע טווי ונוז."** נחלקו הראשונים בדין שעטנז, האם בעי' שהצמר והפשתים יהיו יחד שועים טווים וארוגים [**כ"ה שיטת רש"י בנדה והריב"ן**] או"ד דבעי' שוע טווי ונוז כ"א בפ"ע [כ"ה **שיטת תוס'**]. **והקשו תוס' [וכן ברמב"ן וברשב"א ובריטב"א]** מכלאים בציצית דהתם הרי אין הצמר והפשתים שועים וטווים יחד. ובשיטת הרמב"ם **דן בחי' הגר"ח** (סטנסיל עמ' מ"ג) דלכאו' קשה דהרמב"ם סותר דבריו, דבפ"י מכלאים ה"ב מבואר בדבריו כדברי רש"י והריב"ן, ואילו בה"ג משמע שסובר כדברי התוס' עי"ש. **ותירץ הגר"ח** שיש ב' דינים בכלאים א- לא תלבש שעטנז, ולדעת רש"י והרמב"ם הוי דין דוקא אם הצמר ופתים שועים וטווים וארוגים זב"ז, שאז נהיה הדבר לחפצא דאיסורא. ב- איסור לבישה של צמר ופשתים יחדיו, ובזה אין ענין שיהיה שוע וטווי יחד הצמר והפשתים אלא יש איסור ללבוש צמר ופשתים יחד, אמנם גם בזה יש תנאי שיהיה יחדיו היינו ב' תכיפות דאל"כ לא חשיב יחדיו. ונפ"מ בין ב' אופני כלאים הנ"ל, ביאר הגר"ח, דהדין הא' היכא דהוי שעטנז אינו בטל ברוב דהוי חפצא של איסור, אבל הדין השני דיחדיו בטל ברוב עי"ש. וממילא י"ל דגבי כלאים בציצית זה המקור לדין "יחדיו" כמבואר ברמב"ם שם ובזה אי"צ אלא לחיבור של ב' תכיפות, והדין השני אינו שייך לציצית ונלמד בפנ"ע מדין שעטנז. ובזה מתורצת קושית תוס' על רש"י עי"ש. **והנה במהר"ם** הקשה לשיטת ריב"ן [והיא שיטת רש"י הנ"ל] כיצד מתבארים דברי הגמ' דמבעי ליה לתוכף שתי תכיפות דהוי חיבור ולכאו' לשיטתו אין נפ"מ בזה דהרי לא הוי שוע וטווי, [וכתב דאין לומר שס"ל לריב"ן שזה נחשב טווי דא"כ מה הוקשה לתוס' מציצית עי"ש.] ולדברי הגר"ח א"ש בפשיטות דבאמת איכא לב' הדינים הנ"ל ויש גם נפ"מ בניהם כמבואר. **ותירוץ נוסף** על קושית הראשונים ע"ד רש"י כתב במאירי (ד"ה מ"מ בשם יש מפרשים) דקשר עדיף מאריג, וכל שהוא שוע טווי וארוג בפני עצמו וקשרם יחד הוי כשוע וטווי ונוז יחד, ואף יותר מכך דאין קשר מותר לעולם. עי"ש. ועיין עוד בערול"נ משכ"ב.

**מו) "נילף ממילה מה למילה שכן נכרתו עליה שלש עשרה בריתות". בפשטות** מה שנכרתו עליה י"ג בריתות משוי ליה לעשה יותר חמור ולכן א"א ללמוד ממנו. **אכן בריטב"א** ביאר דהוי כמו שיש בה כמה מצות עשה, והיינו דב' עשין דוחים ל"ת שיש בו כרת. ולכן אין ללמוד ממנה לעשה אחד. [ועיין לעיל סוף אות מד לענין ב' מצות עשה אי דוחה ל"ת ועשה.] **ועיין בדברי יחזקאל** (סימן י"ב ענף ב' אות י') שכתב דמילה בצרעת הוי ל"ת ועשה והטעם שדוחה הוא משום החומר במה שנכרתו עליה י"ג בריתות. [ועי"ש נפ"מ לענין מילת האב שכלפי מה שהאב ימול אין את החומר של י"ג בריתות וא"כ לא דחי מילה בצרעת. עי"ש].

**מז) "שכן ישנו לפני הדיבור". בריטב"א** הביא בשם רש"י [ואינו ברש"י לפנינו] דיבום לא היה קודם מתן תורה, והגם שמצאנו שיהודה היה נוהג במצות יבום [במעשה דתמר] מ"מ לאו בתורת 'מצוה' אלא כדרך שקיים אברהם אבינו אפי' ערובי תבשילין. **ובספר כלי חמדה** (פרשת וישב) כתב דאין דומה מצות יבום של קודם הדיבור דלא היה אפשרות לחליצה וא"כ אפשר שהיא חמורה יותר ממצות יבום שלאחר הדיבור שאפשר בחליצה [ור"ל שכן ס"ל לרש"י דלא פירש כריטב"א]. **ובעיקר** מעשה דתמר ויהודה אי הוי מטעם מצות יבום האריכו המפרשים על התורה [עיין רמב"ן ועוד] ואכמ"ל. ועיין בזה דברים מפליאים במהרש"א בחידושי אגדות להלן ע"ז ע"א בענין בועז והגואל.  **הנה** מבואר שלפני הדיבור הוי חומרא, **ועיין בתוס'** בקידושין (ל"ח) שהביאו מהירושלמי שלפני הדיבור הוי קולא. ועיין **בשאגת אריה** (צ"ו) שכתב שאם העשה הוא גם קודם הדיבור וגם לאחר הדיבור אזי הוי חומרא.

**מח) בתוד"ה כולכם.** הקשו תוס' מ"ט בעי' לפסוק דכבוד אב ואם אינו דוחה שמירת שבת, הא בקידושין מבואר שכבוד אב קודם לכבוד אם כיון ששניהם מחויבים בכבוד האב ומשמע שזה מסברא, וא"כ ה"ה להכא שלא ידחה שמירת שבת. **ותי' תוס'** דבאמת רק מהכא ילפי' להתם. **הקשו האחרונים** (עיין אמר"מ סי' י"ד ועוד) דקושית התוס' צ"ע, דהנה עיקר סברת אתה ואביך מחויבים בכבודי קשה, הא א"נ דעדל"ת הרי עשה דכבוד אב צריך לדחות ל"ת דכבוד שבת ונמצא שזהו רצון ה' שתתחלל השבת ותקוים מצות כבוד אב, וע"כ בעי' לפסוק שלא ידחה עשה ל"ת, וא"כ צ"ב קושית התוס'. **ועוד הקשו** (עיין קו"ה י"ח א') דמבואר בדברי התוס' דבאמת מה דלא דחי הוא משום סברת אתה ואביך מחויבים בכבודי, וא"כ קשיא דלהלן הגמ' רצתה ללמוד מכבוד אב דאין עשה דוחה לא תעשה, ודחתה הגמ' דהוי "הכשר מצוה", ולכאו' קשה דא"א כלל ללמוד משום שהרי אתה ואביך חייבים בכבודי וזה כל הסיבה שלא דוחה. **ותירץ הקו"ה** דבאמת בטעם דאתה ואביך חייבים בכבודי לא היה מספיק כדי לומר שלא ידחה כבוד אב עשה דשבת כיון דאדרבא אם עדל"ת הרי כבוד ה' שתתחלל השבת ולכן בעי' לטעם שכן הכשר מצוה, אבל גם בטעם דהכשר ממצוה לא סגי כיון שהגם שמהני טעם זה שלא ידחה עשה ל"ת אבל מ"מ גם לא ידחה הל"ת את העשה וא"כ יקיים את העשה בעבירה, ולזה בעי' לטעם דאתה ואביך חייבים בכבודי דמטעם זה אחרי שלא דוחה העשה את הל"ת שוב ליכא לעשה כלל, [וזה ביאור דברי התוס' בדברי הגמ' בקידושין]. ומטעם זה כתב בקו"ה דאין דוחה כבוד אב גם ל"ת דדבריהם [כמבואר ברמב"ם ובשו"ע סי' ר"מ סט"ו] דאילו מטעם הכשר מצוה היה מועיל הכשר מצוה דאו' לדחות דין דרבנן. עי"ש.

**אכן** אכתי קשה מה הוקשה כלל לתוס' כמבואר לעיל. **ובחידושי רבי ראובן** (ס"ד) עמד בכל הנ"ל. **וביאר** דענין מצות כבוד אב אינו בעצם ההנאה שיש לאב במעשה הבן אלא בציוי האב היינו שהמצוה היא לקיים ציויו [והגם שאפשר שיש תנאי שיהיה הנאה לאב כמו שיבואר להלן בסוגיא מ"מ עיקר המצוה הוא בשמיעת ציויו של האב] וא"כ יש לחקור בהאי דינא דאתה ואביך חייבים בכבודי האם זה טעם לומר שמצות שבת חמורה יותר ממצות כבוד אב, או"ד שאי"ז מצוה יותר חמורה אלא דמכיון שגם אביו מצוה בכך אינו יכול לצוות על בנו לחלל שבת. וא"נ דאי"ז דין דכבוד שבת חמור יותר אלא חסרון בעצם הציוי א"כ י"ל שהגם שעשה דוחה ל"ת מ"מ אי"ז מועיל בכדי לומר שרצון ה' הוא שיתחלל את השבת מחמת כבוד האב דכבוד האב הוא אחרי שיש מצוה בציוי האב, וכיון דאתה ואביך וכו' א"כ יש חסרון בעצם הציוי. וא"ש דברי התוס' דגם אם עדל"ת יש סברא דאתה ואביך וכו'. **אלא שלפ"ז** אכתי תקשי קושית הקו"ה דכיצד רצתה הגמ' ללמוד מכבוד אב שאין עדל"ת והוצרכה הגמ' להכשר מצוה הרי יש את הסברא דאתה ואביך וכו'. **ותי'** רבי ראובן דיש מקומות דבעי' להכשר מצוה גם אחרי הסברא שאתה אביך מחויבים בכבודי כגון היכא שאפשר לקיים המצוה ע"י אחרים [עי"ש בהערה ביאור הדבר במצות ל"ת] וא"כ מהא דכתיב את שבתותי תשמורו אני ה' נלמד גם את עיקר הדין שאין עדל"ת בכבוד אב וגם הסברא דאתה ואביך חייבים בכבודי דמהני למקומות שאין בהם הטעם דהכשר מצוה כגון באסורים דרבנן או במצוה דקום ועשה. עי"ש.

**מט) ובתורא"ש תי'** תירוץ נוסף על קושית התוס' דאין האב מצוה על שמירת שבת של בן. **ובביאור תירוצו** של התורא"ש י"ל דגבי שבת אין עצם הציוי לבן חילול שבת גבי האב וממילא אין אילולי הפס' היה צריך לדחות כבוד אב את השבת, אבל אשה שמחויבת בכבוד הבעל א"כ עצם הציוי שלה לבנה כנגד הבעל הוא סתירה לחיוב שלה בכבודו וא"כ מסברא כבודו של האב קודם. **ובדעת תוס'** דלא ס"ל כתורא"ש י"ל, **דהנה** הובא לעיל החקירה (עיין חי' רבי ראובן סי' ד') בהאי דינא דאתה ואביך חייבים בכבודי האם זה טעם לומר שמצות שבת חמורה יותר ממצות כבוד אב, או"ד שאי"ז מצוה יותר חמורה אלא דמכיון שגם אביו מצוה בכך אינו יכול לצוות על בנו לחלל שבת. והנה אם היה זה חסרון בציוי יש לחלק כחילוק שכ' בתורא"ש אבל תוס' ס"ל שההסברא שאתה ואביך מחויבים בכבודי הוא שמצוה זו יותר חמורה וא"כ הגם שאין האב מצוה בכבוד שבת של בן אבל מ"מ זוהי מצוה חמורה יותר. **אכן כ"ז** א"נ דחיוב האשה בכבוד בעלה הוא דין "כבוד" דאז י"ל שמגמ' זו מוכח שכבוד האב עדיף [ואין לחלק כתורא"ש] אבל אי כבוד האשה לבעלה הוא רק דין "שיעבוד" א"כ א"א לומר שמוכח מהתם שמצות כבוד אב חמורה יותר וע"כ שהוא "חסרון בציוי" וא"כ יש לחלק כתורא"ש ועוד דנתבאר לעיל בדברי רבי ראובן שתוס' לא ס"ל כצד הנ"ל. **וצ"ל** בדעת התוס' דכיון דגם על האב מוטל שמירת שבת [הגם שלא מוטל עליו שמירת שבת של בן] אין הוא יכול לצוות בדברי שהוא סתירה לשמירת שבת. ועיין.

**נ) "מאי לאו דאמר שחוט לי בשל לי" וכו'. ברמב"ם ובשו"ע** פסקו שאין לשמוע בקול האב גם אם אומר לו לעבור על איסורים דרבנן, **ובקו"ה** (הנ"ל) ביאר דהוא מסברת אתה ואביך חייבים בכבודי. אכן בכ"מ שם כתב דהטעם הוא מפני שיש איסור דלא תסור. ובביאור הגר"א (ר"מ כ"ו) הביא מקור לדברי הרמב"ם ממדרש רבה עי"ש. ועיין **בהגה"מ** (פ"ו ממרים) שהק' מה הצד שיכול לשמוע בקול אביו הרי אביו רשע שאמר לו לעבור על ד"ת, ועיין ברעק"א ב"מ ל' משכ"ב, ובחי' מהרי"ץ חיות בסוגיין. וכן יש לבאר לפי הסברות דלעיל אות נח ועיין.

**ו' ע"א**

**נא) "יכול אמר לו אביו הטמא או שאמר לו אל תחזיר". עיין בריטב"א** שדייק **בדעת רש"י** שאמר לו אביו כן בלא שיש לאביו הנאה ממעשה זה, **ותמה** על דבריו דבכה"ג אין מצות כבוד אב גם בדבר הרשות, דרק בכה"ג שאומר לו אביו לעשות ד"ז להנאתו אזי יש מצות כיבוד, **ולכן** **ביאר הריטב"א** [וכן היא דעת **הרמב"ן**]דמיירי שציוה לו אביו כן להנאתו [כגון שאמר לו להחזיר לו אבידתו או לבשל לו במקום הטומאה]. **והנה** במה שדייק הריטב"א בדעת רש"י צ"ב מהיכן ראה כן בדעת רש"י, ואולי ממה שקט רש"י אבידה בעלמא ולא אמר "אבידתו" וצ"ע. **ובאמת בערל"נ** כתב דאין כוונת רש"י כמו שדייק הריטב"א אלא כשאר הראשונים. **וברשב"א** (ד"ה מה להנך שכן כשר מצוה) **מבואר דעה שלישית** בזה, דכתב שאין עיקר מצות כבוד אלא בדבר שיש בו הנאה לאב אבל דבר שאין בו הנאה לאב אינו דוחה ל"ת. ומבואר שהגם שיש מצוה גם בדבר שאין בו הנאה מ"מ אי"ז דוחה ל"ת. **וכ"כ בביאור הגר"א** (ר"מ סקל"ו) עי"ש. וצ"ב. **ובברכת שמואל** (ס"ג אות ב') ביאר דכבוד שיש בו הנאה הוא עיקר הכבוד ואם אינו מכבדו בכך הרי הוא מבטל העשה משא"כ כיבוד שאין בו הנאה הגם דהוי ג"כ ממצות כיבוד מ"מ אם אינו מכבדו בכך אינו מבטל את העשה והדין שעשה דוחה ל"ת הוא רק בעשה כזה שאם לא עושהו הרי הוא מבטל את העשה. [**ולכאו' תלוי** בדברי הרמב"ן בטעם הדין דעדל"ת דאם כוונתו כדברי המשך חכמה שלעבור על הלאו חמור מביטול עשה אלא שקיום עשה עדיף מביטול לאו עי"ש, א"כ לא שייך חילוק זה של הברכת שמואל. ועיין לעיל אות לג]. **ועיין בחזו"א** (נשים קמ"ח ע"ד תוס' בקידושין ל"ב) שכתב שגם לדעת הרשב"א שאין מצוה היכא שאין לו הנאה, היינו דוקא היכא שמצוהו בלא רצון כלל, אבל היכא שרוצה באמת ודאי שאין לבן לעבור על רצונו. [ונראה כוונתו שיש ציוי שיש בו הנאה לאב ויש ציוי שאין לאב הנאה בו אבל חושב הוא שכך צריך להיות ולכן מצוהו ויש ציוי שאין לאב רצון אמיתי שכך יהיה ומ"מ מצוהו ורק בזה ס"ל לראשונים שאין בזה מצות כבוד אב].

**ובעיקר מחלוקת** הראשונים הנ"ל היה לכאו' נראה שנחלקו בחקירה המובאת לעיל אות מח האם מצות כבוד אב היא עשית הציוי או ההנאה שיש לאב מהציוי. **אמנם בחידושי רבי ראובן** (שם) כתב שגם לדברי הראשונים שס"ל שעיקר הכיבוד הוא בהנאה מ"מ אין חיוב המצוה אלא מחמת הציוי [היינו שההנאה הוא תנאי בחיוב המצוה] עי"ש.

**נב) "שכן הכשר מצוה." ברש"י** מבואר דהכשר מצוה זה סיבה שצריך לדחות הלאו את העשה דא"א לקיים את העשה בלא לעבור על הלאו משא"כ ביבום שאפשר לחלוץ ולא יעקר הלאו של יבום, ולכן צריך את הפס' ד"עליה." **ובתוס' הקשו** דקימ"ל דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, וכן הקשו דמבואר להלן (כ"א) דחליצה במקום יבום לאו מצוה היא ולכן אי"ז נחשב שאפשר לקיים שניהם. **[הנה** בתוס' [ובריטב"א] מבואר דהקשו ב' קושיות ע"ד רש"י א- דכל שאינו וכו' ב- הכשר מצוה, **אמנם ברמב"ן וברשב"א** מבואר שזו קושיא אחת דהקשו דחליצה במקום יבום לאו מצוה דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, ועיין ברשב"א שהוסיף דאין לומר כדברי רש"י דהא איתותב רבא להלן כ': דכל שאינו עולה ליבום אנו עולה לחליצה. **ודבריהם צ"ב** דהתם איתותב רבא מחמת הברייתא דבעלו קנו ומה זה שייך לדין כל שאינו עולה ליבום, **ואולי י"ל** דס"ל לראשונים הנ"ל דדין כל שאינו וכו' ודין חליצה במקום יבום לאו מצוה תלוי בהדדי, דהנה מה דבאמת הדין דבעלו קנו ול"א אפשר בחליצה זה או מטעם שאנו חולקים על דברי ר"ל שס"ל שבאפשר לקיים שניהם לא דחי עשה ל"ת או מטעם דחליצה במקום יבום לאו מצוה, ויש לדון מ"ט חליצה במקום יבום לאו מצוה, ואולי ס"ל לראשונים הנ"ל דמקור ד"ז הוא מהדין דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה דמבואר מכך שהחליצה היא רק שלא לבטל את זיקת היבום וממילא עיקר הקושיא על רבא היא מדין כל שאינו עולה ליבום וכו'. ולהלן בסוגיא דכל שאינו יתבאר אופן נוסף בדברי הראשונים הנ"ל ע"פ יסוד האחרונים דיש ב' דינים בדין דכל שאינו וכו' ואכמ"ל]. **ועיין בחידושי ר"א מן ההר** שכתב כדברי רש"י והוסיף דהאי סוגיא פליג על הסוגיא דלהלן דחליצה במקום יבום לאו מצוה. **ועיין נמי בערול"נ** שכתב דהנה בגמ' כ': איכא למ"ד [רבא] דלא ס"ל להא דחליצה במקום יבום לאו מצוה הוא וס"ל דשפיר חשיב אפשר לקיים שניהם כיון שאפשר בחליצה וא"כ קושית הגמ' היא למ"ד זה. **ובקו"ה** (סימן ח' אות י"א) ביאר דהגם שחליצה במקום יבום לאו מצוה היא מ"מ אם הוא חולץ אי"ז ביטול המצוה, אלא שלא קיים את המצוה, משא"כ גבי כבוד אב שאם לא ישמע לאביו לא זו בלבד שלא יקיים את המצוה אלא גם יבטל אותה, וי"ל דס"ל לרש"י דעשה דוחה ל"ת שיש בו כרת רק אם בלא לעבור על הלאו יתבטל העשה אבל בשביל קיום העשה לא נדחה ל"ת שיש בו כרת, הגם של"ת גרידא נדחה גם בשביל קיום העשה כדמוכח בכלאים בציצית שהרי יכול לעשות כנף אחת עגולה ולא תבטל העשה ומ"מ קיום המצוה דוחה ל"ת. עי"ש. **[והנה** לכאו' דברי הקו"ה הנ"ל הם היפך מדברי הרמב"ן בפרשת יתרו ע"פ ביאור המשך חכמה דס"ל שביטול עשה פחות חמור מלעבור על ל"ת ורק קיום עשה עדיף טפי מלעבור על ל"ת. **ואולי י"ל** דקיום עשה היכא שאם לא יתקיים העשה הוא יבוטל הוא חשוב יותר מל"ת שיש בו כרת אבל לא קיום עשה גרידא. וצ"ע בסברא זו.] **ובמה** שרצה הקו"ה ליישב בזה דעת רש"י הגם דברש"י ג' ע"א ד"ה ה"א מיחלץ חלצה קצת משמע כן שכתב שאם לא מתייבמת חולצת "שלא להפקיע מצות יבום" ומשמע קצת שענין החליצה הוא רק שלא להפקיע את מצות היבום. אבל ברש"י בסוגיין משמע לא כן דכתב רש"י "אבל יבום לא זה בלבד הכשר 'קיום' העשה שהרי יכול לחלוץ." ומשמע שחליצה היא קיום העשה. ועיין. **ועוד י"ל** דיש חילוק בין דינו של ר"ל שאפשר לקיים שניהם לסוגיין, דרק לענין דין אפשר לקיים שניהם אמרי' דחליצה במקום יבום לאו מצוה היא. משום דהתם מעיקר הדין היה עשה דוחה ל"ת, וכל מה שאינו דוחה הוא משום שאין צורך בדחיה כיון שאפשר לקיים שניהם, ובזה אמר ר"ל שחליצה במקום יבום אי"ז סיבה לומר שאי"צ יבום, ויהיה נחשב לאפשר לקיים שניהם ולא ידחה עשה ל"ת, אבל בסוגיין אנו דנים בעיקר הלמוד דעשה דוחה ל"ת שיש בו כרת, דבלא לימוד היינו אומרים מסברא שאינו דוחה ולכן ל"צ פס' דעליה, אלא שרצתה הגמ' ללמוד משבת שדוחה ל"ת שיש בו כרת, ובזה חילקה הגמ' שאין ללמוד משם כיון דהכא אינו דומה לשם שאין כלל קיום מצוה דהכא מ"מ אפשר בחליצה, וזה מספיק סיבה שלא יהיה זה דומה לשבת. ועיין. [**ועיין** בערל"נ בתירוצו השני שמתחילת דבריו נראה שכוון להנ"ל אלא שבסו"ד נראה שכוונתו לתי' הקו"ה].

**אלא** שעדיין צ"ב דברי רש"י מקושית תוס' מהא דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, **ובערול"נ** תי' דא"נ דיש דין כל שאינו א"כ שוב הוי היבום הכשר מצוה וידחה ל"ת שיש בו כרת ושוב הוי אפשר בחליצה ואין היבום הכשר מצוה כיון שאפשר בחליצה ולכן י"ל שלא יהיה בו דין כל שאינו ותחלוץ. [היינו שהדין כל שאינו והכשר המצוה הוי גלגל החוזר] והגם שיש פס' על דין כל שאינו יש להעמידו בענין אחר [כמבואר בדף מ"א: ודף מ"ד עי"ש]. **עוד י"ל** דס"ל לרש"י דבאמת אילו היה הדין דערוה לא מתיבמת רק בגלל שאין עדל"ת שיש בו כרת א"כ לא היה דין דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה והיתה חולצת [וכמו שכתב בברכת שמואל (ס"ב) שבאמת לרבה הטעם שיש איסור אשת אח ואין קנין בערוה הוא מהפס' "לקחת" דכיון שיש דין כל שאינו ע"כ שאין בה זיקת יבום כלל. עיין לעיל אות ל' הרחבה בזה]. **והגם** שיצא לפ"ז דגם לרבה בעי' לקרא דעליה בשביל דין כל שאינו וכו', אי"ז קושיא כל כך, דהא מ"מ כתב בקו"ה (סי' ה' אות י' י"א) דרבה דס"ל ערוה גופא ל"צ קרא מודה דבעי' קרא דעליה לענין נאסרה וכד' וכל קושית הגמ' היא שהדין שאינה מתיבמת אי"צ קרא דאין עדל"ת שיש בו כרת ולא כדמשמע בבריתא שהטעם שאינה מתיבמת הוא מעליה [ועיין לעיל אות יג שביארנו בזה דעת רש"י ב': דס"ל שכל הערוית נלמדו מאחות אשה] וה"ה דיש לומר כן לענין כל שאינו ועיין. **[הנה לפי** מה שנתבאר לעיל שאפשר שכל הדין דחליצה במקום יבום לאו מצוה הוא מחמת הדין דכל שאינו עולה ליבום וכו' א"כ נמצא שכיון שתירצנו דעת רש"י מהקו' דכל שאינו וכו', ממילא מיושבת שיטת רש"י גם מהקושיא דחליצה במקום יבום לאו מצוה היא ועיין.]

**נג) ודעת תוס' [ורמב"ן ורשב"א וריטב"א].** דלא מיירי הכא גבי שחוט לי בשל לי אלא גבי לאו דמחמר דהוי הכשר מצוה כיון שבדחית הלאו לא נעשה עיקר המצוה אלא רק מכשירי המצוה [כמכשירי מילה] ולכן לא דחי אבל היכא דלא הוי הכשר מצוה אלא מצוה עצמה דחי וילפי' מכלאים בציצית. [והנה במה דהכשר מצוה לא דחי לדעת תוס' י"ל בב' אופנים א- דאין בו חשיבות כמצוה עצמה הגם שבלא המכשירין א"א לעשות את המצוה ב- דמכשירי מצוה לא הוי "בעידנא" ולכן לא דחי ל"ת ועיין במג"א סי' תמ"ו סק"ב מש"כ לפ"ז.] **והקשה בקו"ה** (י"ג א-ו) דלהלן ו' ע"ב כתבו תוס' (ד"ה טעמא) דכל מכשירי מילה שא"א לעשותה מע"ש חשיב כמצוה עצמה, ולכאו' זה סותר למש"כ תוס' הכא שמכשירי מצוה אינם דוחים ל"ת. **ועוד הקשה גבי פסק התרומת הדשן** (סימן ק"ב) בהא דקימ"ל דנר חנוכה שכבתה אין זקוק לה, ומה הדין היכא שכבתה בערב שבת קודם קבלת שבת דלכאו' בעי' לקיום המצוה שידלק בזמן שאחר כך [דשרגא בטיהרא מאי אהני לה] האם נמי אמרי' כבתה אין זקוק לה, וכתב התה"ד דכיון שאנו מברכים אקב"ו מבעוד יום ע"כ שבזמן זה מתקיימת המצוה והטעם הוא דהוי הכשר מצוה דהוי כמצוה וכמו שכתבו תוס' [הנ"ל] דבשחוט לי בשל לי אין המצוה עד שמאכילהו לאביו מ"מ כיון דהוי הכשר מצוה דוחה ל"ת שיש בו כרת וא"כ מוכח שהכשר מצוה כמצוה, וממילא יש בזה ג"כ דין כבתה אין זקוק לה. עי"ש. והקשה בקו"ה דהכא בתוס' מבואר שהכשר מצוה אינו דוחה ל"ת שאינו כמצוה עצמה. **וביאר הקו"ה** דכל מש"כ תוס' דהכשר מצוה אינו כמצוה עצמה היינו דוקא במחמר דהוי 'הכשר דהכשר' משום שאין כלל מעשה מצוה במה שהוא מחמר אלא רק צורך המצוה, משא"כ בשחוט ובשל לי הגם שעיקר המצוה היא בזמן שהאב אוכל מ"מ גם השחיטה והבישול הוא "מעשה מצוה" עי"ש. [ועי"ש שהביא ראיה לדבריו מדברי הריטב"א בסוגיין ומדברי התוס' בשבת (קל"א) עי"ש].

**אלא** שלדברי הקו"ה קשה דבסוף דברי התוס' מבואר שרוב עניני כבוד הם הכשר מצוה ולא מצוה עצמה ולדברי הקו"ה רק מחמר הוי מכשירי מצוה. **[ועיין במגיה לריטב"א** ציון 313 שר"ל שכונת התוס' דשחוט לי ובשל לי הוי כמצוה עצמה רק היכא שציוה אביו בפירוש לשחוט ולבשל אבל היכא שרק אמר לו להביא לו בשר לא חשיב השחיטה והבישול כמצוה עצמה ולכן רוב עניני כבוד הוי בהכשר מצוה. עי"ש.] **ועיין עוד** בדברי התוס' לעיל ה': ד"ה טעמא דלכאו' מבואר שם דאף שחוט לי בשל לי הוי הכשר מצוה וא"א ללמוד משם לשאר מילי דהוי מצוה עצמה, ואילו לדברי הקו"ה הנ"ל בכה"ג הוי כמצוה עצמה. **ועיין** בחידושי הגר"נ זצ"ל (בע"ב אות פ"ז) שכתב לחלק בין מש"כ תוס' בדף ו' ע"א למש"כ בדף ו' ע"ב שדוחים אף מכשירין, דבמקום דבעצם המצוה איכא חילול שבת א"כ מכשירי מצוה הוי כמצוה ולכן דוחה אף המכשירי מצוה את הל"ת, אבל במקום שבעצם המצוה אין חילול שבת [כגון בכבוד אב ואם] א"כ המכשירי מצוה אינם דוחין את המצוה. [וצ"ב הסברא בזה ועיין].

**נג\*) בתוד"ה שכן.** כתבו התוס' דהגם דאמרה הגמ' דאין כבוד אב דוחה ל"ת משום דהוא הכשר מצוה מ"מ גם היכא דהכבוד הוי גוף המצוה מ"מ לא דחי, ומשום דמאחר דרוב ענינים של כבוד רגילים להיות ע"י הכשר מצוה אמרה תורה דלא דחי בכל ענין. עי"ש. ודברי התוס' צ"ב, דמאחר דגלי רחמנא דהכשר מצוה לא דחי א"כ מדוע מחמת דרוב עניני כבוד הם בהכשר מצוה אזי גם בגוונא דלא הוי הכשר מצוה אלא גוף המצוה לא דחי. והמבואר בדבריהם, דדבר ברור הוא שהא דאינו דוחה כבוד אב לל"ת אינו רק מחמת הטעם שמצות כבוד אב גרע משום שהיא הכשר מצוה אלא דגלי לן רחמנא דכבוד אב אינו דוחה לל"ת בכל גווני, והביאור הוא, דמאחר שרוב עניני כבוד הם ע"י הכשר מצוה א"כ אמרה תורה שאין זה כבוד ה' לשמוע בקול אביו היכא שאמרה תורה לא לעשות מעשה זה שאביו מצוהו, ומסברת אתה ואביך חייבין בכבודי, ולכן אין לחלק בין הכשר מצוה למצוה עצמה וגם היכא דהוי גוף הכבוד ממש אי"ז דוחה לל"ת. וממילא א"ש דברי התוס' דלעיל, דילפי' מכבוד אב דאין עדל"ת להאי דינא דאתה ואביך חייבין בכבודי. ואכתי צ"ע.

**ו' ע"ב**

**נג\*\*) ואין לי אלא בזמן שבהמ"ק קיים וכו'** בדין מורא המקדש בזמן הזה **עיין במנ"ח** (סוף מצוה רנה) שכתב דלכאו' תלוי במחלוקת **הרמב"ם והראב"ד** (פ"ו מבית הבחירה הי"ד) האם קדושת המקדש בטלה או לא ולראב"ד שס"ל שקדושת המקדש בטלה א"כ אין איסור בזמן הזה, אלא שדן המנ"ח דאולי רק איסור מדרבנן אין אבל מדאורייתא יש איסור, **ועיין עוד בערול"נ** בסוגיין שכתב שהדרשה המבוארת בסוגיין שאסור גם בנמן הזה דומיא דשבת מתיישבת יותר למ"ד קידשה לעתיד לבא עי"ש בהרחבה. [ועיין בהערות למנ"ח הוצ' מכון ירושלים שהביאו כמה ידיעות חשובות בנדון זה ואכמ"ל]

**נג\*\*\*) "אלא סד"א תיתי מהבערה" וכו' הקשה הריטב"א** מ"ט לא ילפי' מהכי דעשה דוחה ל"ת ועשה שהרי בשבת איכא גם עשה, ותי' הריטב"א דמאחר שמיתת הרשעים הוא תיקון לישראל לכן דחי עשה, ומ"מ נילמד מכך שדוחה בעלמא ל"ת שיש בו כרת, עי"ש. **וצ"ב** דמאותה סיבה דיש פירכא שא"א ללמוד מהכא על דחית עשה כמו כן א"א ללמוד מכאן על דחית ל"ת שיש בו כרת בעלמא. ואולי י"ל דענין דחית עשה לל"ת הוא משום שקיום עדיף מאיסור [כמבואר בשיטת הרמב"ן והמשך חכמה כמבואר לעיל בתחילת הסוגיא] והטעם שגם אם ידחה ל"ת בעלמא לא ידחה ל"ת שיש בו כרת הוא משום שאיסור של כרת עדיף מקיום [דלא כסברת מ"ל חומרא רבה וכו'] ובזה לא מהני מה שיש עדיפות בקיום מצוה מסוימת על קיום מצוה אחרת משום שהענין הוא ביסוד עדיפות הקיום או האיסור אבל לגבי עשה דוחה עשה י"ל שתלוי בעדיפות הקיום אחד מחבירו. [וזהו ביאור התוס' לעיל ו' ע"א דמצות עשה דשבת הוי כמאן דליתא כלפי שריפת בת כהן עי"ש].

**עוד הקשו הראשונים** מ"ט ידחה הכא עשה לל"ת הכא הרי לא הוי בעידנא ועיין בזה ברמב"ן ובריטב"א וברשב"א ואכמ"ל.

**נד) ת"ל לא תבערו.** הנה מבואר בגמ' דאילולי קרא דלא תבערו היה הדין דעונשין בשבת ורצתה הגמ' להוכיח דדחי עשה לל"ת שיש בו כרת. ובפשטות מסק' הגמ' דמקרא דלא תבערו גלי רחמנא דעשה דעונשין אינו דוחה לאו דשבת, **אכן בדעת הרמב"ם** יש לדון בזה, דכתב הרמב"ם פכ"ד מהלכות שבת ה"ז) "אין עונשין בשבת אע"פ שהעונש מצות עשה אין דוחה את השבת. כיצד, הרי שנתחייב בבי"ד דין מלקות או מיתה אין מלקין אותו ואין ממיתין אותו בשבת שנאמר לא תבערו אש בכל מושבותיכם ביום השבת זו אזהרה לבי"ד שלא ישרפו בשבת מי שנתחייב שריפה והוא הדין לשאר עונשין". **והקשה הערול"נ** (בסוגיין) מנ"ל לרמב"ם שלא ילקו בשבת דהא במלקות ליכא חילול שבת, ודוחק לומר דבמלקות אפשר לבא לידי חילול שבת אם יצרור הדם מחמת הכאה ונמצא חובל, דהא לענין זה הוי דבר שאינו מתכוון ואי"ז פסיק רישא. **ועיין במג"א** (של"ט סק"ג) דכתב דבספר המצות סי' שכ"ב משמע שדוקא בדבר שיש בו חילול שבת אסור מדאורייתא, ואפשר דבמלקות נמי איכא חילול שבת כגון שעושה חבורה. עי"ש. ודבריו צ"ע כמבואר בערול"נ הנ"ל [ובאבני נזר (או"ח סי' מ"ו) כתב דאפשר שהגם שהוי דבר שאינו מתכוון מ"מ כיון דכל חבלה שנעשית ע"י המלקות הכל הוא בכלל המצוה א"כ חשיב שנתכוון לכך]. **ועיין באבני נזר** (שם) שהביא מדברי הירושלמי דמשמע שכל דיני עונשין אין דנים בשבת כדברי הרמב"ם בהלכות הנ"ל, וכתב דאפשר שעצם העונש עצמו הוא האיסור בשבת. עי"ש. **והדברים צ"ב**. ועיין **בתיקוני הזוהר** (הקדמה דף כ"ב) דל"ט מלקות הם כנגד ל"ט מלאכות ולכן אין לוקין בשבת כשם שאין עושין את המלאכות בשבת. עי"ש. **ותי' הערול"נ** דכיון דגלי קרא באחד מהעונשין דלא דחי שבת ה"ה לכל העונשין משום דכל מיתות בי"ד איתקוש להדדי בהקישא דמשפט אחד יהיה לכם, והביא כן מהמכילתא דמבואר שם דשריפה בכלל היתה ויצאה ללמד דמה שריפה שהיא אחת ממתות בי"ד ואינה דוחה את השבת אף כל שאר מיתות בי"ד אינם דוחין את השבת, ולכן גם דין מלקות אינו בשבת כיון דילפינן בגז"ש דרשע רשע [מכות ה' ע"א) מלקות מחייבי מיתות ועל כן אין דין מלקות בשבת. עי"ש.

**אכן באמת** עיקר דברי התוספתא צריך לבאר, דהא גופא קשיא איך ילפי' משריפת בת כהן לשאר חייבי מיתות בי"ד דלמא דוקא שריפת בת כהן דאיכא בה חילול שבת לשאר מיתות בי"ד דלית בהו חילול שבת [ועיין ברש"י בשבת ק"ו שביאר שעיקר התיקון הוא משום תיקון הפתילה ולא משום נטילת נשמה דזה אינו חשוב חילול עי"ש]. וכן שיטת הרמב"ם צ"ב, כיצד נלמד מגז"ש דרשע רשע לענין מלקות, הא י"ל דמה דאין מיתת בי"ד בשבת הוא מחמת דהוי חילול שבת ובזה אמרה תורה דלא דחי את השבת, והיינו דהדין דאין עשה דוחה ל"ת דשבת הוא דהוי כמו דאנוס הוא בקיום המצוה משא"כ במלקות דליכא חילול שבת וליכא לסיבת דחיה, לא שייך לכאו' ללמוד מעונשין דאיכא בהם דין חילול שבת. וראיתי בכתבי סבי הג"ר מאיר אריה סגל זצ"ל דביאר שמוכח בדעת הרמב"ם ז"ל דמפרש דהא דגלי קרא דלא דחי דחי מצות שריפת בת כהן לעשה דשבת אי"ז משום דקפיד קרא דלא תדחה מצוה זו דין לאו דכרת, אלא עיקר חידושו דקרא דקפיד דלא נדון ונקיים מצות עונשין בשבת ולא משום דין החילול אלא משום מצות העונשין, ולכן אין נפ"מ בין בישול פתילה או מיתת סייף או דין מלקות דהא עכ"פ קיום מצות עונשין הוא, וקפיד קרא דלא להוי בשבת. [והיינו דהוכחת הגמ' היא דאילולי קרא דלא תבערו היה הדין דעשה דוחה ל"ת דשבת, אבל בתר דחדית רחמנא דלא עונשין בשבת מהאי קרא דלא תבערו אין הביאור מטעם דלא דחי עשה דעונשים ללאו דשבת, אלא דהוא דין בקיום מצוה דעונש בי"ד דאין עונשין בשבת כמבואר.] ועיין במג"א (שם) שכתב עוד "דאפשר דמריבויי דקרא דכל מושובתיכם נפקא לן דאין דנים כלל." ודבריו צ"ב, ואפשר שכוונתו כהנ"ל.

**וניחא בזה** ליישב קושית התוס' (בד"ה טעמא) דכתבו להוכיח דלא בעי' למימר השתא דמדאיצטריך קרא דלא תבערו מכלל דבעלמא דחי עשה לל"ת שיש בו כרת אלא איצטריך קרא לגופיה, והקשו דנילף מהכא דבעלמא לא דחי עשה ללאו דיש בו כרת. ולפמש"כ להרמב"ם ז"ל דקרא דלא תבערו אינו אלא חידוש בדין העונשין אבל לא דהוי כלל בכל התורה דלא דחי עשה לל"ת שיש בו כרת, א"כ לא מצינו למילף מלא תבערו לדעלמא. וביותר נראה דמחמת קושית התוס' הנ"ל חידש הרמב"ם דקרא דלא תבערו הוא דין בדיני העונשין, דאי משום דלא דחי מחמת דאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת קשיא קושית התוס', ומה שתירצו התוס' דאין ללמוד מהכא משום דלא נדע אלא חייבי מיתות בי"ד ולא חייבי כריתות, נראה לרמב"ם דוחק, משום דבכל דוכתי אנו משווים דין מיתות בי"ד לדין עונש כרת. ועיין.

**אלא דצ"ב** לפ"ז מהא דאיתא בסנהדרין (ל"ה) דבעי' למילף דקבורת מת מצוה דוחה את השבת מק"ו דמה עבודה שדוחה את השבת קבורת מת מצוה דוחה אותה כ"ש דתדחה את השבת, ודחתה הגמ' דרציחה תוכיח שדוחה את העבודה ואינה דוחה את השבת [דכתיב לא תבערו]. עי"ש. והנה אילו היה הדין דהא דרציחה אינה דוחה את השבת הוי מחמת הלאו דכרת דאיכא בשבת אזי שפיר מוכח לדין קבורת מת מצוה שאינה דוחה את השבת, אבל לפי המבואר בשיטת הרמב"ם דהא דאין רציחה דוחה את השבת אינו מטעם חומרת לאו דכרת, אלא דקפיד קרא בעיקר מצות העונשין דלא להוי בשבת א"כ קשה מה הראיה לקבורת מת מצוה דלא תדחה שבת, הא התם אנו דנין דמצות עשה דקבורת מת מצוה תדחה איסור כרת דשבת. **ונראה** דדין דחיה דאיכא בתורה הוא בב' אופנים, האחד הוא מגזה"כ דכלאים בציצית וגדר הדין הוא דאע"ג דל"ת חמור מעשה כמבואר בגמ' להלן ז' ע"א מ"מ עשה דוחה אותה. והדין השני הוא מטעם קל וחמור, וכמו דאיתא בפסחים (נ"ט ע"א) דעשה דפסח דחי לעשה דהשלמה וד"ז הוא מסברא משום דעשה דפסח חמור יותר כיון דאית ביה כרת, ועי"ש בתוס' (ד"ה אתי) דהקשו מ"ט דוחה עשה דפסח לעשה דהשלמה הרי לא הוי בעידנא, ותי' ר"י דרק בדין עשה דוחה ל"ת דהוא חמור מניה בעי' דיקיים העשה בעידנא דמעיקר ללאו, אבל בהא דעשה חמור דוחה עשה הקל אי"צ בעידנא ובכל ענין דחי. עי"ש. ומבואר לב' הדינים הנ"ל, דאיכא דין עשה דוחה ל"ת שאינו מסברא אלא גזה"כ דדחי הגם דחמור מניה, ואיכא דין דחיה מסברא דחמור דוחה את הקל כעשה דפסח דדחי לעשה דהשלמה. ומעתה מבואר דהא דאיתא בסנהדרין דבעינן למילף דקבורת מת מצוה דוחה שבת היינו נמי מדין דחיה דסברא ולא מטעם דחיה דקרא, וע"ז שפיר הוכיחה הגמ' מרציחה דאפי' אי נימא כמש"כ בדעת הרמב"ם דדינא דלא תבערו הוא דהקפידה התורה בדין המצוה דעונשין דלא תתקיים בשבת, מ"מ חזינן דשבת חמיר דהרי קפיד קרא שבזמן השבת לא תתקיים מצות עשה ד"והומת" ואפי' אי לא הוי ההקפדה מטעם לאו דכרת אבל מ"מ מחמת קדושת השבת נדחה מצוה זו לשעתה, וא"כ שפיר הוכיחה הגמ' דגם קבורת מת מצוה תדחה מפני השבת, ולענין קל וחמור איכא שפיר תוכיח אפי' אי נימא דקפיד קרא בדין המצוה. ודו"ק. עכ"ד הגאון הנ"ל.

**נד\*) בתוד"ה טעמא.** בסו"ד כתבו תוס' דבכל דוכתיה חשבי' מכשרי מצוה שא"א לעשותה מע"ש כמצוה עצמה. וצ"ב דהא מכשרי מצוה הוי שלא בעידנא, ועוד דלעיל כתבו תוס' דהכשר מצוה אינו כמצוה עצמה. ועיין בקו"ה (י"ג ו') דמכשירי מצוה שא"א לעשות את המצוה בלעדי המכשרי מצוה חשיב כמצוה עצמה. ועיין בקר"א ובערול"נ ובחי' הגר"נ זצ"ל ואכמ"ל.

**ז' ע"א**

**נה) "לאו לא תעשה חמור מיניה וקאתי עשה ודחי ליה." ובגליון רעק"א** ציין לדברי הרמב"ן בפרשת יתרו בפסוק זכור את יום השבת. עי"ש. והובא לעיל דלכאו' נראה מדברי הרמב"ן שם עשה חמור יותר מל"ת ולכן דוחה אותו וא"כ קשה מדברי הגמ' הנ"ל, וכנראה שלזה כיון הרעק"א [הגם שלא כתב "וצ"ע"] **ועיין בספר תוספת יוה"כ** (יומא פ"ג ע"א) שהביא דברי הרמב"ן הנ"ל, ושם להדיא **השיגו הרעק"א** (בהשגות על הספר הנ"ל) וכתב שמדברי הגמ' ביבמות הנ"ל מבואר שהלאו אינו חמור מהעשה שלא שכדברי הרמב"ן עי"ש]. **אמנם** הובא לעיל שיש שביארו [משך חכמה ועוד] בדעת הרמב"ן דבאמת ל"ת חמור מביטול עשה אלא שקיום עשה עדיף על ל"ת, **ולפ"ז** ביאור דברי הגמ' הוא, דאם מה שדוחה את הל"ת הוא ביטול העשה א"כ ברור שהל"ת חמור יותר וכיון שחזי' דמ"מ דוחה הל"ת את העשה א"כ ה"ה שידחה גם ל"ת שיש בו כרת, אמנם דברי הרמב"ן הם למסקנה דל"א לסברא דמ"ל חומרא רבה מ"ל חומרא זוטא ואין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת, וא"כ י"ל שהטעם שדוחה עשה ל"ת הוא מחמת "קיום" העשה שזה עדיף מל"ת וא"כ יש לחלק בין ל"ת בעלמא לל"ת שיש בו כרת. [ועיין בחידושי הגר"נ זצ"ל שביאר ע"ד הנ"ל]. **[הנה דעת "החרדים"** (הקדמה למצות עשה ס"ו) שביטול עשה חמור מל"ת ודבריו צ"ע מהגמ' הנ"ל, ובדעתו י"ל להיפך ממש"כ לעיל דס"ל שאם קיום העשה הוא הדוחה א"כ ע"כ שדוחה עשה גם את הלאו שחמור ממנו וא"כ ידחה גם ל"ת שיש בו כרת דמ"ל חומרא רבה מ"ל חומרא זוטא, אכן למסקנה דלא קימ"ל הכי, י"ל שהביטול עשה הוא הדוחה ומכיון שהוא יותר חמור מל"ת וא"כ יש לחלק דחמור רק מל"ת בעלמא ולא מל"ת שיש בו כרת. וצ"ע.] **הנה הובא לעיל דברי ר' ניסים גאון** בשבת (קל"ג) שס"ל שדין עשה דוחה ל"ת הוא דהלאו לא נאמר במקום העשה וקשה לדבריו מדוע אליבא דאמת לא דחי עשה ל"ת שיש בו כרת, ועוד קשה לדבריו דברי הגמ' דמבואר לכאו' שהעשה יש בו כח דחיה ללאו ולכן יש סברת מ"ל חומרא רבה מ"ל חומרא זוטא אבל לדברי ר"נ גאון דאי"ז כח דחיה צ"ב דברי הגמ' ויש לישב ואכמ"ל.

**נה\*) "ולמאי דסליק אדעתיה מעיקרא... מ"ל חומרא רבה מ"ל חומרא זוטא."** ובפשטות מבואר דסברא זו אינה נשארת למסקנה, **אכן בספר הכריתות** לר"ש מקינון (לשון לימודים שער ג' קס"ג) מבואר שעשה דוחה ל"ת שיש בו כרת ומשום סברת מה לי חומרא רבה מ"ל חומרא זוטא [וכן היא שיטת **המהרש"ל** לעיל ג' עי"ש], וצ"ב דבגמ' נראה שצד זה נדחה. [ועיין בספר יד מלאכי שביאר עפ"ד התוס' (ד"ה ומה) שכל דברי הגמ' דמוכח שאין עדל"ת שיש בו כרת זה דוקא לר"ט אבל לא לרבנן, ולשיטתם איתא לסברא דמ"ל חומרא רבה מ"ל חומרא זוטא. ועיין.] ועיין להלן אות סו שמובא שיש נפ"מ בסברת מ"ל חומרא רבה וכו' גם לדידן. הנה בתו"י הקשה דלכאו' הבא אמרי' בפשטות דליכא לסברת מ"ל חומרא רבה מ"ל חומרא זוטא ואילו בתחילת הסוגיא [ג' ע"ב ה' ע"ב] משמע בגמ' שמן הסברא יש לחלק בין ל"ת גרידא לל"ת שיש בו כרת ולכן גם אם נמצא לימוד לל"ת גרידא צריך לימוד לל"ת שיש בו כרת, וצ"ב דהוי סברות הפוכות. ועי"ש משכ"ב. ובאמת בעיקר הדבר יש לדון האם מה דלא קימ"ל כסברת מ"ל חומרא רבה זה מסברא גרידא או שיש לימוד כל שהוא על כך, ועיין לעיל בתוס' (ו: ד"ה טעמא) במוסגר בשם גליון דמה דל"א מ"ל חומרא רבה זההו לימוד מקרא אכן בראשונים [ובתוס' שם בשאר דבריו לא משמע כן] ואולי תלוי אכן בעיקר הדבר יש לדון מ"ט באמת לדידן ליכא לסברת מ"ל חומרא רבה מ"ל חומרא זוטא.

**ז' ע"ב**

**נו) "סד"א תיתי במה מצינו מאח"א". בתוס'** (לעיל ג' ע"א) ביארו דקושית הגמ' היא מדין הואיל ואשתרי אשתרי, וביארו בזה מדוע ילפי' שאר עריות מאחות אשה ולא ילפי' מאשת אח, והוצרכו תוס' לכך שאל"כ אין לתרץ דהכא חדא איסורא והכא תרי איסורי שהרי עשה דוחה גם ב' איסורים. **ודעת תוס' צ"ב** א- בלשון הגמ' "במה מצינו" ב- דאי לימוד הגמ' היא מדין הואיל ואשתרי א"כ מהי קושית הגמ' חדא איסורא וכו' הא יש בזה דין דהואיל ואשתרי איסור אחד אשתרי נמי איסור נוסף. **ובמהרש"א** (בדף ג') ביאר דכונת הגמ' להקשות דאשת אח הוי מצותו בכך וממילא ל"ד לאח"א, **אלא שבמהדו"ב** הקשה המהרש"א דתוס' הכריח כפרושו מהא דקושית הגמ' היתה רק על אחות אשה ואם קושית הגמ' היא מדין מצותו בכך א"כ אין ללמוד מכך לכל עדל"ת ולא רק שאי"ז דומיא דאחות אשה, וכתב שיש לישב. **וכוונתו** למש"כ המהרש"א במהדו"ב בסוגיין, דהמקשה ידע שכוונת הגמ' לדין הואיל ואשתרי אלא שהוא פליג ע"ז דמנין לנו סברא זו, ולכן הקשה התם תרי איסורי ותי' הגמ' דמקורו ממצורע וכו'. עי"ש. הנה אפשר לכאו' לבאר דברי הגמ' לשיטת התוס' דבאמת בעי' גם לבמה מצינו וגם להואיל ואשתרי, והיינו דעיקר קו' הגמ' היא מטעם הואיל ואשתרי, אלא דבדין הואיל ואשתרי יש לדון שלא נאמר בב' שמות וכד' כמו שיתבאר להלן [אות נט] ולזה אמרה דאמרי' בבמה מצינו, היינו שמאחר שיש דין הואיל ואשתרי א"כ נילף במה מצינו שגם אחו"א תשתרי מחמת שאשתרי איסור אשת אח, ועיין. **ועיין לעיל** (אות לב) שהובאו דברי החולקים דלא דחי עשה ב' ל"ת, ולפ"ז מתפרשת הגמ' כפשוטה, ועיין נמי ברש"י שכתב בסוף הסוגיא דהא דס"ד דנילף כל העריות מא"ח בהיקש והגם דהתם תרי איסורי מ"מ אין משיבין על ההקש, ומשמע דדברי הגמ' הכא הם בבמה מצינו ולכן פרכי' הכי, וכן מוכח מדברי הרמב"ן והרשב"א ועוד שהביאו פירוש הראב"ד דמבואר בדבריו שקושית הגמ' היא לבמה מצינו כפשוטו. **וכ"כ בקו"ה** (סי' ח' אות י"ד) עי"ש.

**נז) דין הואיל ואשתרי אשתרי [בהותרה ודחויה]. בגמ' בזבחים** ל"ג: נחלקו אביי ורבא בדין הואיל ואשתרי אשתרי, דאביי ס"ל דהואיל ואשתרי אשתרי נאמר "בהותרה" ורבא ס"ל שדין הואיל ואשתרי נאמר רק ב"דחויה" ומשום שרק מה שהיה צריך להיות אסור והותר אמרי' בו הואיל ואשתרי משא"כ דבר שלא היה צריך להיות אסור דבזה ל"א הואיל ואשתרי. **והקשה בטורי אבן** (מגילה ג') ע"ד תוס' להלן (ח' ע"א) שכתבו שטעמו של רבא דס"ל ערוה גופא ל"צ קרא, ולא בעי' לפס' בשביל שלא נימא הואיל ואשתרי הוא משום שס"ל של"א הואיל ואשתרי "בב' שמות" [ולהלן אות נט יתבאר], וקשה מ"ט בעי' תוס' לתי' זה שהרי לכאו' דברי רבא פשוטים דכיון דס"ל שבהותרה ל"א הואיל ואשתרי א"כ ס"ל שאשת אח הוי "הותרה" ומדוע הוצרך תוס' לדחוק בכה"ג, עי"ש. **ולכאו' אפשר ליישב** דס"ל לתוס' דעשה דוחה ל"ת ביבום הוי דחויה ולא הותרה, דבתוס' לעיל ג' ע"א כתבו שא"א ללמוד מא"א דין עדל"ת משום דהוי 'מצותו בכך' ובפשטות כוונתם דאע"פ דהוי דחויה מ"מ הוי מצותו בכך ולא דהוי הותרה, כן ביאר הקו"ה (ט' א') והוכיח מתוס' ה' ע"א [והובאו הדברים לעיל אות לא] וא"כ תוס' לא יכלו לתרץ דיבום דהוי הותרה, דהא ס"ל דהוי דחויה. **ועוד י"ל** גם א"נ דיבום הוי הותרה מ"מ דיש חילוק בין הותרה לגמרי לבין היתר ליבום, דהיתר ליבום, הגם שהוי הותרה מ"מ טעם היתר הוא מכח מצות היבום, והיינו תחילת הדין הוא עדל"ת אלא דבסו"ד הוי הותרה וכדברי ר"ת גבי ציצית, ולכן אפשר ללמוד מזה לכל התורה כולה [עיין בקו"ה ט' א-ג שכתב כן והרחיב בהנ"ל] ולכן לא יכלו תוס' לתרץ כן. [**ובאמת** לשיטת הרמב"ן בתורת האדם דהאשת אח הותרה לגמרי כדבר שהיה בכלל ויצא ממנו, **הקשה בקו"ה** (ט' אות ז') מהא דאמרי' בגמ' הכא הואיל ואשתרי וכו' עי"ש.] **ובעיקר** דעת רבא דבהותרה ל"א הואיל ואשתרי אשתרי, הקשה בקו"ה (י' אות ב') דהרשב"א בקידושין (כ"א) גבי יפת תואר דהטעם דאמרי הואיל ואשתרי לרבא הוא משום "הותרה" וא"כ סותר את עצמו, וחילק הקו"ה דהתם הנדון הוא על מעשה אחר [היינו ביאה שניה] וזה דין הואיל דאשתרי אחר מהכא דמיירי באותו מעשה שאסור מסיבות שונות עי"ש. [ועיין נמי בטו"א במגילה ג' וברעק"א להלן ע"ד התוס' ח' בחילוק מחייבי עשה לחייבי לאוין].

**נז\*) ומנא לן דאמרינן הואיל ואשתרי אשתרי". הקשה הרשב"א** דלכאו' י"ל דהמקור להואיל ואשתרי הוא דברי הגמ' לעיל מ"ל איסורא רבה מ"ל איסורא זוטא. ותירץ הרשב"א דשאני הכא דאיסורים מחולקים הם. **ודברי הרשב"א צ"ע** שהרי לעיל מבואר דמסקנת הגמ' דלא אמרי' לסברת מ"ל חומרא רבה מ"ל חומרא זוטא. [ועיין לעיל אות נה]. ואולי י"ל י"ל שיש לחלק בין הותרה לדחויה דגבי דחויה אמרי' מ"ל חומרה רבה מ"ל חומרא זוטא אבל גבי הותרה לא נאמר מ"ל חומרא רבה מ"ל חומרא זוטא ואע"פ ששיטת רבא שבהותרה ל"א עדל"ת מ"מ גבי הותרה של יבום אמרי' מ"ל הואיל ואשתרי' כמש"כ בהערה לעיל וצ"ע בסברא זו.

**נח) בגדר דין- "הואיל ואשתרי"** יש לבאר ד"ז בב' אופנים. **א-** דכיון שהותר האיסור הראשון אין לומר שהאיסור השני יהיה יותר חמור מהאיסור הראשון וכיון שהראשון הותר אין כח לשני לאסור. **וכן משמע לשון רש"י** בזבחים (ל"ב ע"א) "מיגו דקמייתא לא הוי אסירא ליה בתרייתא לא חמירא לך מקמייתא" עי"ש. **ב-** דיש כח היתר על האיסור השני דכשם שיש מתיר על האיסור הראשון כמו כן יש כח להיתר להתיר גם את האיסור השני. **וכן מוכח מדברי הרשב"א** [הובא לעיל אות נז] דהקשה דדין הואיל ואשתרי יהיה מקורו ממה לי חומרא רבה מ"ל חומרא זוטא. ועיין. **והנה בגמ' להלן** מבואר שכל מה דאמרי' הואיל ואשתרי אשתרי זה דוקא היכא שקודם חל ההיתר אבל אם קודם חל האיסור [כגון שנשא חי ואח"כ נשא מת שנהיתה קודם אחות אשתו ואח"כ אשת אח] ל"א הכי, וא"נ כאופן הא' דהואיל ואשתרי הוא רק שאין האיסור השני יכול לאסור מה שהותר אבל אין בסיבת ההיתר להתיר גם את האיסור השני א"ש דברי הגמ', אבל אם הואיל ואשתרי הוא דיש בסיבת ההיתר להתיר גם את האיסור השני, קשה מה איכפת לן איזה איסור חל קודם. **ועיין בקו"ה** (י"א אות ח') שכתב שיש לפרש ד"ז דיש חילוק בין היכא שנשא מת ואח"כ נשא חי לנשא חי ואח"כ נשא מת בב' אופניםא- דהואיל ואשתרי מועיל רק לענין שלא יחול האיסור השני ולא לענין להתירו. ב- דהיכא שכבר נאסר אזי אמרי מאי חזית דאזלת בתר היתירא לומר הואיל ואשתרי אשתרי, זיל בתר איסורא ונימא הואיל ואיתסר איתסר. ונפ"מ בין ב' הפירושים היכא שחלין ב' האיסורים כאחד דלפירוש הא' אפ"ל בכה"ג הואיל ואשתרי ואילו לפירוש הב' גם בכה"ג אמרי מאי חזית. עי"ש. **ולפ"ד** הקו"ה א"ש גם להבנה דיש כח להיתר לדחות את האיסור השני די"ל דכ"ז היכא דאין לומר מאי חזית, או דוקא שכוחו הוא למונעו מלחול. ועיין.

**נט) הואיל ואשתרי בב' שמות ובב' ענינים. בתוס'** (להלן ד"ה רבא) כתב דדעת רבא דס"ל ערוה גופא ל"צ קרא ולא אמרי דבעי' לקרא בשביל שלא נימא הואיל ואשתרי אשתרי, היא משום דס"ל דבב' שמות ל"א הואיל ואשתרי אשתרי, ודוקא גבי בעל קרי אמרי' הכי כיון דשם טומאה אחת היא. **אכן לחולקים** על רבא לכאו' צ"ל דאמרי' הואיל ואשתרי גם בב' שמות [וכן היא פשטות הגמ' עיין בטו"א מגילה ג' שכ"כ] וצ"ב במחלוקתם. [ואולי תלוי בסברות דלעיל לטעם דהואיל דאשתרי אשתרי] **והנה הטו"א** (מגילה ג') הקשה לסוגיתינו דאמרי' הואיל ואשתרי גם בב' שמות א"כ נזיר יטמא לקרובים מחמת דין הואיל ואשתרי [דלא איכפת לן דהוי ב' שמות]. **וברעק"א** (בדף ח') ביאר דבב' ענינים ממש לכ"ע ל"א הואיל ואשתרי אשתרי משא"כ בעריות הגם דהוי ב' שמות מ"מ לענין כרת הוי כענין אחד. **הנה בבית מאיר** (סי' קע"ד) הקשה דמסוגיין מבואר דהיכא שנאסרה אחר נפילה אמרי' הואיל ואשתרי אשתרי אלא שיש ע"ז מיעוט מ"עליה" ואילו להלן (ס"א ע"א) מבואר דשומרת יבם שנפלה לפני כהן הדיוט ונתמנה להיות כה"ג אע"פ שעשה בה מאמר לא יכנוס, עי"ש, ולכאו' נימא הואיל ואשתרי אשתרי [דבכה"ג אין מיעוט דעליה] **וביאר האחיעזר** (סי' ד') דכיון דהואיל ואשתרי אינו מתיר בב' ענינים [כסברת הרעק"א הנ"ל] א"כ לא מהני גבי כהן הדיוט. ועי"ש עוד אריכות גדולה וכמה דינים חדשים בדין הואיל ואשתרי. [**ועי"ש שהקשה שנדה** תותר ליבם בזמן נידותה מחמת הואיל ואשתרי אשתרי ואי"ז ב' ענינים אלא כאשת אח ואח"א, ועי"ש מה שתי' בכמה אופנים. **ולכאו' י"ל** ע"פ דברי הגרי"ז שאיסור נדה אינו באישות אלא בביאה וזה סוג איסור אחר, וא"כ הגם שהאישות הותרה אבל אין היתר על הביאה. ועיין].

**נט\*)** **במתני' להלן ס"א ע"א. "שומרת יבם שנפלה לפי כהן הדיוט ונתמנה להיות כה"ג... הרי זה לא יכנוס."** הקשה בספר **בית מאיר** (קע"ד סק"א) דלכאו' נימא הואיל ואשתרי אשתרי, דמאחר שאשתרי איסור אשת אח בשעת נפילה ישתרי נמי איסור אלמנה לכה"ג. **ותירץ הב"מ** דכיון מ"מ ביאה שניה אסורה א"כ גם ביאה ראשונה אסורה מטעם גזירה אטו ביאה שניה. **ועיין באחיעזר** (ס"ד) שהוסיף בזה (השואל שם) דהא דלא תשתרי נמי ביאה שניה הוא משום דבביאה שניה היא כבר אשתו לכ"ד ואין בה איסור אשת אח שנימא הואיל ואשתרי אשתרי. ובלה"כ יש לדון דדין הואיל ואשתרי אינו אלא כדין דחיה ולכן אינו יכול להתיר ביאה שניה. **אכן** באחיעזר (שם אות ב') כתב דבאמת הואיל ואשתרי הוא כדין הותרה, ומ"מ יש לחלק בין הדין דהואיל ואשתרי באש"א ואחו"א לדין הואיל ואשתרי גבי אש"א וחייבי עשה, דהנה עיקר הדימוי להואיל ואשתרי בטומאת מצורע צ"ב, דהא התם הוי שם טומאה אחד משא"כ באיסור אש"א ואחו"א דלכאו' איסורים מחולקים הם, וצ"ל דכיון שאילו לא נתיר איסור אחו"א לא יותר איסור אשת אח ג"כ א"כ זה עצמו מאחד את איסור אשת אח ואחו"א ושייך לומר בזה הואיל ואשתרי, אבל גבי חייבי לאוין ועשה לדעות דאין בהם איסור אשת אח א"כ גם אם לא נתיר את איסור חייבי לאוין ועשה יותר איסור אשת אח וא"כ נמצא שאין שייכות בין ב' האיסורים ולכן הוי איסורים חלוקים ולא שייך בזה לומר הואיל ואשתרי. **אלא דהקשה** על ביאור זה מדברי הרשב"א דס"ל בדף מ"א דאיסור אש"א אינו חוזר וניעור בכל אופן אם כבר הותר עי"ש. **ולכן ביאר באופ"א** דהנה יש לדון היכא שבאו ב' האיסורים בב"א אי אמרי' הואיל ואשתרי אשתרי [ועיין בקו"ה (י"א אות ח') שתלה ספק זה בב' צדדים במה דיש חילוק בין היכא שנשא מת ואח"כ נשא חי לנשא חי ואח"כ נשא מת בב' אופניםא- דהואיל ואשתרי מועיל רק לענין שלא יחול האיסור השני ולא לענין להתירו. ב- דהיכא שכבר נאסר אזי אמרי מאי חזית דאזלת בתר היתירא לומר הואיל ואשתרי אשתרי, זיל בתר איסורא ונימא הואיל ואיתסר איתסר. ולצד הא' בב"א נמי נימא הואיל ואשתרי ולצד הב' לא נימא הואיל ואשתרי] ונקט האחיעזר דבכה"ג אין לומר הואיל ואשתרי כיון דמאי חזית דאזלת בתר התירא וכו', וא"כ לדעות דס"ל שאיסור אש"א הותר בחייבי עשה כאשר באו בב"א א"כ צריך שיותר גם איסור חייבי לאוין ועשה, וכיון דגלי קרא ביבמתו שלא הותר איסור חייבי לאוין ועשה א"כ על כרחך דגלי קרא דלא נימא בכה"ג הואיל ואשתרי ושוב גם שיגיע בזה אח"ז לא נימא הואיל ואשתרי. ומיושבת קושית הב"מ. עי"ש. **ויש להקשות** לדברי האחיעזר דא"כ אמאי איצטריך קרא דעליה לומר שלא אמרי' הואיל ואשתרי דהא אפשר ללמוד כן מחייבי לאוין ועשה דגלי קרא דיבמתו דלא נימא הואיל ואשתרי [וק"ו לעריות] ועוד דלדברי האחיעזר קרא דיבמתו בא לאסור ובפשטות הגמ' לעיל כ"א משמע שבא לחייב חליצה עי"ש. ועוד שכל דבריו הם לצד שהותר האשת אח בחייבי לאוין ועשה ואילו בדעות כמה ראשונים מוכח שבחייבי לו"ע איכא איסור אשת אח. וצ"ע. **ועיין עוד באחיעזר ס"ס ל"ד** שהביא תי' של גדול אחד, דבאיסור בעולה לכה"ג האיסור הוא בקיחה ולא בביאה וא"כ לא דמי לאיסור אשת אח שהאיסור הוא בביאה וע"כ לא שייך בזה דין הואיל ואשתרי וכו'. **והעיר** האחיעזר על דבריו שלא יהני תי' זה לשאר חייבי לאוין וכן יקשה לשיטת החולקים על הרמב"ם וס"ל שהאיסור הוא גם בביאה בלא קידושין. עי"ש.

**ח' ע"א**

**ס) "תינח היכא דנשא מת ואח"כ נשא חי".** לעיל [אות נח] הובאו **דברי הקו"ה** (י"א אות ח') שביאר דברי הגמ' בב' דרכים א- דאין כח לדין הואיל ואשתרי אלא למנוע מהאיסור השני לחול אבל לא להתירו אם כבר חל, ב- דהיכא שכבר נאסר אמרי' מאי חזית דאזלת בתר היתירא ולא בתר איסורא. וכתב הקו"ה דנפ"מ בזה היכא שחלו האיסורים בב"א עי"ש. **ועיין הכא בלשון רש"י** ד"ה אלא נשא חי שכתב "איסור אחות אשה קדים ואף על גב דהותר איסור אחרון איסור ראשון במקומו עומד". ומבואר להדיא דס"ל דגם היכא דלא אמרי' הואיל ואשתרי מ"מ הותר איסור אשת אח אילולי קרא דעליה.

**ס\*) ברש"י ד"ה אלא נשא חי.** ואע"ג דהותר איסור אחרון עומד ראשון במקומו. ולכאו' קשה דכיון שלא הותר איסור אחו"א א"כ אינה עולה ליבום ושוב בממילא איכא עלה איסור אשת אח וכמו בחייבי לאוין ועשה דמבואר ברש"י דאיכא בהו איסור אשת אח [דבגמ' להלן בדף כ' מבואר דנחלקו אי ביאת אלמנה לכה"ג פטרה צרתה וברש"י שם (ד"ה פוטרת) שקאי גם עליה עצמה וגם על הצרה היינו דאם בעלו לא קנו וביאר בשעה"מ דהוא מטעם איסור אשת אח, ועי"ש במהרש"א דס"ל שניתן לקנותה בביאת קידושין בעלמא והיינו שאין בה ערוה דאשת אח ובמקומו יתבאר.] ואולי כוונת רש"י רק דלא שייך בזה הואיל ואשתרי כיון דרק לאיסור השני יש סיבת היתר ודין הואיל ואשתרי שייך רק אם לאיסור הראשון יש סיבת היתר [אבל באמת אחר שאין היתר לאיסור הראשון יאסר נמי השני וצ"ע.] ועוד ראיתי לבאר בזה דקרא דיבמתו גבי חייבי לאוין ועשה קאי למימר דאיכא זיקת חליצה לחוד בלא זיקת יבום כלל, ומטעם זה איכא איסור אש"א נמי שהרי ליכא כלל זיקת יבום, והיינו דמאי דליכא יבום היינו דפקע מניה לגמרי זיקת יבום והוי קרא דיבמתו כמו קרא דעליה דחייבי כריתות דפקע מינה לגמרי חיוב זיקת יבום, א"כ שפיר איכא איסור אשת אח. אבל הכא דקאי רש"י בלא קרא דעליה, אלא רק מסברא, א"כ אי לאו קרא דעליה היה בדין דיותר עכ"פ איסור אשת אח הגם שאסורה מ"מ מחמת איסור אחו"א. אבל באמת אחר דילפי' מקרא דעליה או יבמתו שפיר איתא לאיסור אשת אח. ועיין.

**סא) "תינח היכא דנשא מת ומת ואח"כ נשא חי." הנה** בכה"ג שנשא חי אחרי מיתת אחיו נמצא שהערוה נאסרת לאחר הנפילה ליבום, ובכה"ג אין הערוה אוסרת את הצרה כיון דהוי צרה שלאחר נפילה [עיין ברשב"א להלן ל' שהביא מהירושלמי שאין צרה לאחר נפילה וכן מבואר בתוס' כ"ו ע"ב] ועיין בתו"י דהקשה דא"כ הכא אינה פוטרת צרה, וכתב שאי"ז קושיא משום שהכא אנו דנים לענין היתר הערוה עצמה דבעי' קרא דעליה לערוה אבל צרה באמת לאא נלמד מכאן, וקרא דלצרור מיירי היכא שהיתה צרת של אחות אשתו דנשא אחותו קודם נפילה וכו'. **ועיין ברעק"א** (שו"ת ק"ט) שהביא דברי השואל שר"ל מסוגיין שערוה אוסרת צרתה גם לאחר נפילה, משום שכשם שדין עליה קאי על ערוה דלאחר נפילה כמו כן דין 'לצרור' קאי על אותו אופן ונמצא שערוה דלאחר נפילה פוטרת צרה, והקשה עלו הרעק"א לפ"ז מלהלן י"ג דלפ"ז משכחת לה צרת ערוה גם בשש עריות חמורות מאלו (להלן י"ג), היינו אשת אחי אביו ובכה"ג שמת אחיו ונשאה אחיו אביו שהיא מותרת לו מטעם ערוה שהרי היא לו בת אחיו ונמצאת יבמה זו ערוה עליו לאחר נפילה ופוטרת צרתה שנפלה עמה, אא"כ נימא שאין תופסין קדושין ביבמה לשוק [שאז לא יכל אחי אביו לישא אותה] וא"כ יקשה לשמואל דס"ל שקידושין תופסים ביבמה לשוק ממתני' הנ"ל, ועי"ש ברעק"א שפלפל בזה והסיק כדבברי התו"י הנ"ל שערוה לאחר נפילה לא פוטרת צרה ואי"ז קושיא כלל מסוגיין דמיירי רק כלפי הערוה עצמה, עי"ש.

**עוד הקשה בתו"י** איך נשא האח החי אחות זקוקתו, ותי' דמיירי שעבר על האיסור דאחות זקוקתו אינה אלא מדרבנן, [ויש להעיר, דבמתני' בפשטות מיירי על הערוה הנלמדת מ'עליה', וא"כ מיירי במתני' על כה"ג שנשא מת ומת וכו' ובגוונא שעבר על האיסור ונשא אחות זקוקתו, ואילו בגמ' להלן י' מבואר דב'דאי' לא קתני, היינו שלא מיירי במתני בגוונא שעבר על איסור, ובתוס' (שם ד"ה לרבי יהודה) מבואר דה"ה באיסור דרבנן, וא"כ קשה היכי מיירי הכא מתני' בעבר ונשא, ובדוחק י"ל דמתני' לא מיירי על כה"ג אלא על כה"ג דאין הואיל ואשתרי הגם שהפסוק קאי על כה"ג דעבר על האיסור וצ"ע]. **ועיין** **מהרש"א** שתי' דקאי הכא למ"ד אין זיקה ואין איסור אחות זקוקה. **ובמאירי** תירץ דמשכחת לה בג' אחים היכא שנשא חד ומת ואח"כ נשא שני את אחותה, ויבם האח השלישי ומת, ונפלה לפני השני ליבום דס"ד דהואיל ואשתרי איסור אשת אח הראשון יותר נמי איסור אחו"א. עי"ש. **ומבואר בדבריו** שהאישות של האח הראשון נופלת ליבום פעם נוספת ובעי' להיתר עליה. [עיין לעיל אות ח'].

**סא\*) "אלא כי איצטריך עליה היכא שנשא מת ומת" וכו'.** היינו דבעי' לקרא דעליה שלא נימא הואיל ואשתרי אשתרי, **והנה יש להקשות** לשיטת **הרשב"א** להלן מ"א דס"ל דבהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון חוזרת האשה להיתר אע"פ שאינה חוזרת לזיקה, והיינו שאיסור אשת אח פקע ואינו חוזר, **וא"כ הקשה הקו"ה** (א', ז') דלשיטת הרשב"א לא שייך לומר הואיל ואשתרי דכל דין הואיל ואשתרי שייך באופן שיש סיבה לאיסור לחול ובכל אופן הוא מותר וא"כ יותר נמי איסור אחר אבל דא"נ שהאיסור אשת אח פקע ואינו חוזר גם אם אין זיקה א"כ מכח שפקע בהיתר היבום סיבת האיסור ואינה חוזרת לקדמותה לעולם ובזה לא שייך הואיל ואשתרי, כמו שבאשת איש לא נימא שבמיתת בעלה יהיה דין הואילל ואשתרי. ומכח זה הוכיח הקו"ה שבאמת סוגיא זו [שבעי' עליה שלא נימא הואיל ואשתרי] לא קאי לשי' הרשב"א למ"ד תחזור להתירה הראשון, וכתב שאי"ז תימא, כיון שממילא רבא לא ס"ל כהך סוגיא כמבואר בתוס' (ד"ה רבא), ועוד שגם לשיטת אבא שאול א"א לומר כשי' הרשב"א דהותרה ונאסרה וחזרה והותרה פקע איסור אשת אח גם בלא זיקת יבום, דא"כ אין סיבה לדינו של אבא שאול שהרי גם לא ליבום פקע האסור עי"ש בהרחבה. [עוד העירו דלשיטת הרשב"א בהותררה ונאסרה לא יובנו דברי הגמ' בתחילת הסוגיא דהקשתה הגמ' דההכא תרי איסורי והכא חדא עי"ש ולכאו' לשיטת הרשב"א שבהותרה ונאסרה וחזרה והותרה ליכא לאיסור אשת אח בזמן האיסור א"כ אי"ז תרי איסורי, ולד' הקו"ה הנ"ל לק"מ, ובאמת בלה"כ יש לדון דמ"מ חשיב תרי איסורי דסו"ס כדי להתיר אשה זו בעי' להתיר ב' איסורים וצ"ע.] אכן העירו שקשה לומר שלשיטת הרשב"א לא קאי האי סוגיא כמ"ד הותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון, משום שברשב"א בכ"מ (?) נראה שפסק כסוגיא זו, וצ"ע

**סב) בתוד"ה תרי איסורי. הקשה תוס'** כיון דמבואר דבחד איסורא אין להקיש לאח"א א"כ מ"ט דמ"ד דאילונית פוטרת צרה, ותי' תוס' דכיון דהיא ממנ"פ אסירא להכי צרתה נמי אסירא ושוב הקשו תוס' דא"כ מאי טעמא דמ"ד דאין אילונית פוטרת צרה. **ויש להבין** מה חודש הכא לתוס' בדין אילונית שהוצרך תוס' לברר בסוגיין את המחלו' אי אילונית פוטרת צרה ולא המתינו לסוגיא דאילונית להלן י"ב. **והנה בפשטות** כוונת התוס' בתירוצם דכיון דאילונית ודאי אסורה א"כ יש להקיש אותה לאח"א ולא לאשת אח, וכן פשטות **התוס' הרא"ש** (לעיל ג':) **אמנם** מתוס' קצת מדויק אחרת, דכתבו תוס' דכיון דהיא אסורה להכי צרתה נמי אסורה ומשמע שזו סברא בפ"ע שכיון שהיא אסורה א"כ גם צרתה אסורה, והיינו דילפי' מאח"א שכל היכא שהערוה אסורה מאיזה סיבה גם הצרה אסורה. **וא"כ** א"ש מה דתוס' נקטו הכא לביאור המחלו' אי אילונית פוטרת צרה, משום דעד עתה היה נראה שהטעם שערוה פוטרת צרה הוא מחמת הדימיון שלה לאח"א [במה שהאיסור ערוה שלה הוא סתירה ליבום, משא"כ אשת אח וכד'] וא"כ המחלו' אי אילונית פוטרת צרה או לא הוא האם האשת אח של אילונית דומה לערוה דאחות אשה היינו שהוא סתירה ליבום או לא [ולהלן בסוגית אילונית יבואר], אבל הכא מבואר בגמ' שדין פטור צרה תלוי באיסור אחד או שני איסורים ולפ"ז ע"כ שלמ"ד אילונית פוטרת צרה יש עוד כלל בדין פטור צרת ערוה, והוא שכל שהערוה אינה מתיבמת גם צרתה אינה מתיבמת, וא"כ צ"ב במה נחלק מ"ד שאין אילונית פוטרת צרה, ותי' תוס' דהוא סובר דכל הכלל המבואר דהיכא שהערוה פטורה צרתה נמי פטורה הוא היכא שהערוה היא "במקום מצוה" וכו'. [ועיין בחי' הגר"נ משכ"ב].

**סג) בא"ד. "וכן אשת אחיו שלא היה בעולמו"** ומבואר בתוס' שקושיתו ותירוצו לענין אילונית שייכא נמי גבי אשת אחיו שלהב"ע, ועיין **בתוס' הרא"ש** שהוסיף וכן אשת אחיו מאמו דפטורה מהא דילפי' אחוה אחוה מבני יעקב. עי"ש. **ודברי התוס' צ"ב,** דהנה אשת אח שלא היה בעולמו משכחת לה לפטור צרה רק בנפילה שניה, ובנפילה שניה לא נאמר בתורה בשום מקום שהיא עצמה אינה מתיבמת אלא דילפי' לה מאח"א וא"כ הקושיא היא גם עליה עצמה מ"ט אינה מתיבמת בנפילה שניה דהא חדא איסורא היא וע"ז אין לתרץ דהיא ממנ"פ אסורה דבשום מקום לא נאמר שא"א שלהב"ע אסורה בנפילה שניה. ונאמרו בזה כמה דרכים באחרונים. **א- בקו"ה** (סימן ד' אות י"ג-י"ז) כתב דאין לומר דלא הוקשה לתוס' דא"א שלהב"ע תתייבם בנפילה שניה משום דהוי תרי איסורי דאשת אח, דא"כ מטעם זה נמי תפטור צרה דדמי לאחות אשה ולא לאילונית, אלא ע"כ דס"ל לתוס' דב' איסורי אשת אח [מהאח הראשון ומהאח השני] חשיב חדא איסורא כיון דהוי שם אחד, **וביאור** דברי התוס' כתה הקו"ה דאשת אח שלהב"ע הוי חדא איסורא, אבל מ"מ א"א לומר שתתייבם כיון דהוי אשת אח ש"נאסרה" ולאשת אח כזה אין היתר עולמית דהלכתא גמירי לה הכי, ולכן דמי לאילונית דהגם דהוי חדא איסורא מ"מ הוי חדא איסורא דאסור ליבום ושייך בזה קושית התוס' ותירוצם כבאילונית. אלא שכ"ז א"ש בדברי התוס', אכן בתוס' רא"ש שכתב כדברי התוס' גם לענין אשת אחיו מאמו דאסורה בנפילה ראשונה ופוטרת צרה הגם דהוי חדא איסורא, לא שייך לומר הכי, דהתם ליכא לדין נאסרה. עכ"ד הקו"ה. [ואפשר שהתוס' לא ס"ל כתוס' הרא"ש משום דס"ל שאשת אח מאב ומאם הוי ב' איסורי משא"כ ב' איסורי א"א מאב, ועיין בראשונים (רשב"א ועוד) בתחילת פרק שני שמוכח שיש צד כזה שאיסור אשת אח מאב ואשת אח מאם הוי תרי איסורי. ובאמת **בערול"נ** הקשה מדוע תוס' לא העמידו עיקר קושיתם על אשת אחיו שלא היה בעולמו אלא על אילונית הרי אילונית הוי פלוגתא ואילו אשת אח הוי משנה מפורשת, ותירץ דמאשת אח שלהב"ע אי"ז כ"כ קושיא כיון די"ל דחשיב תרי איסורי דאשת אח ורק מאחר שלמ"ד אילונית פוטרת צרה י"ל כתי' התוס' א"כ גם גבי א"א שלהב"ע כתבו תוס' די"ל דקושיא ולתירוץ א"נ דכיון שהוי שם אחד חשיב חדא איסורא. עי"ש]. **ב- בחידושי** הגר"נ זצ"ל (אות צ"ז) ר"ל דביאור דברי התורא"ש הוא דאשת אח שלהב"ע ואשת אח מאם אינם פטורים רק משום שאין בהם יבום וממילא אסורים, אלא דילפי' מקרא שאין להם היתר [כלומר שיש בהם 'איסור ליבום'] וממילא א"א להקיש אותם לאשת אח. עי"ש [ועייל לעיל ב' ע"ב מה שנתבאר בגדרי איסור א"א שלהב"ע וא"א מאמו]. **ודבריו צ"ב** דהא הכא מיירי בנפילה שניה ובכה"ג לא נאמר בשום מקום בתורה שאין להם היתר וכיון שהם רק חדא איסורא מדוע לא נלמד אותם מאשת אח מאב. וצ"ע. **ג- בחידושי הגרש"ש** (סימן א' בהג"ה) **ובאבי עזרי** (פ"ו מיבום) ביארו בדברי התוס' דיש לחלק בין הפטור של הערוה עצמה לפטור של צרתה, דהערוה עצמה של אשת אח שלהב"ע פטורה גם בנפילה שניה כיון שכדי להתיר אותה בעי' להתיר ב' איסורים [היינו א"א של הראשון וא"א של השני] ולכן לא היה לתוס' ס"ד שתתייבם כיון דדמי לאחות אשה, אבל לענין צרתה הוקשה לתוס' דכיון שהאיסור של הצרת ערוה הוא מחמת שהיא אשת אח וזהו שם אחד א"כ הוי חדא איסורא ולא תפטור צרה, וע"ז תי' תוס' דהוי כמו אילונית. ולפ"ז ה"ה לענין אשת אחיו מאמו דהיא עצמה ודאי פטורה הגם שאיסור אשת אח הוא שם איסור אחד מ"מ כדי להתיר את הערוה בעי' להתיר ב' איסורים משא"כ לענין לאסור את הערוה תלוי במה שהיא אסורה עתה ובזה הוי איסור אחד, ושייך בזה קושית התוס' ותירוצם. [הנה כ"ז שייך א"נ דהערוה אוסרת את צרתה אבל אם ערוה פוטרת את צרתה היינו שהסיבה הפוטרת אותה מועלת גם לצרתה א"כ כיון שכלפיה הוי ב' איסורים כמו כן צריך להיות לענין צרתה, ובאמת הגרש"ש הביא מקור מתוס' הנ"ל מעיקר דבריהם שבתרי איסורי וחד איסורא תלוי דין הצרה לענין זה שהערוה אוסרת את הצרה ולא שסיבת פטורה מועלת גם לצרה. עי"ש].

**סד) בא"ד. הנה** יש להקשות דלכאו' דברי התוס' הנ"ל שייכים בכל צרת ערוה בנפילה שניה שפוטרת צרתה ולכאו' הוי חדא איסורא [כמו א"א שלא היה בעולמו] ומדוע לא הזכירו תוס' כלום מזה. **אלא שד"ז** תלוי מהו הפוטר של הצרת צרה דאם הפוטר הוא האשת אח של הצרת ערוה א"כ קשה כנ"ל אבל אם הפוטר הוא "השם צרת ערוה" והוא נשאר בה גם לנפילה שניה [כמו שנקט הקו"ה בכ"מ] א"כ לק"מ דאין פטורה משום חדא איסורא דאשת אח, אלא מגזה"כ דלצרור שפוטרת את צרת צרתה. **אמנם באבי עזרי** (שם) ר"ל לשיטתו לעיל שבזה מיושבת קושית הרעק"א המפורסמת מ"ט בעי' קרא לצרת צרה, דהנה היסוד שנתבאר לעיל דמוכח בדברי התוס' שהגם שלענין לפטור עצמה נחשבת כב' איסורים מ"מ לפטור צרה אינה נחשבת לתרי איסורי צ"ב מהו מקורו, שהרי לא נאמר בשום מקום בתורה דאשת אח שלהב"ע או אשת אח מאמו פוטרת צרה, וביאר האבי עזרי דמקור הדין הוא מלצרור, היינו דבלצרור גלי לן רחמנא דהגם דהוי חדא איסורא [דא"א שם אחד הוא] מ"מ כיון שהיא עצמה אסורה ג"כ אוסרת צרתה, וא"ש מדוע בעי' פסוק ללצרור. עי"ש. **[הנה** זה ברור שאין כוונת האבי עזרי לומר שהמקור להא דהיכא שבעי' להתיר ב' איסורים הגם דבפועל הוי אסור אחד אינה מתיבמת הוא מלצרור, דזה אינו, שא"כ יצא שהמקור לדין נאסרה הוא מלצרור וכן אשת אח מאמו עצמה בנפילה ראשונה פטורה מהפס' דלצרור וזה ודאי אינו. אלא דמה דהיכא דבעי' להתיר ב' איסורים אינה מתיבמת זהו מסברא דדמי לאח"א, אלא דצ"ב מהו המקור לד' תוס' דבכה"ג איכא לפטור צרה דסו"ס הוי איסור אחד, ושמא רק ערוה דיש בה בפועל ב' איסורים יכולה לפטור צרה כמו אחות אשה, וע"ז כתב האבי עזרי דהמקור הוא מלצרור. ועיין]. **אמנם עדיין יש להעיר** דלפ"ד האבי עזרי קשה מדוע תוס' לא הזכירו כלום מדין צרת ערוה שפוטרת צרתה שזהו המקור לכל דברי התוס' כיון שבה ג"כ שייך קושית התוס' ותירוצם. [אמנם אליבא דאמת בדעת תוס' י"ל שס"ל שלא האשת אח של הצ"ע פוטר את הצרת צרה ולכן לא הזכירו כלום מזה אלא השם צרת ערוה הוא הפוטר כמש"כ לעיל, ותי' האבי עזרי מועיל לשיטת רש"י שס"ל שהאשת אח של הצרת ערוה פוטר את הצרת צרה, אכן לשיטת רש"י אין מקור לזה שחדא איסורא [שאינו אילונית] פוטר צרה שהרי יכול לסבור שתרי אשת אח הוי תרי איסורי, והדרא קושית הרעק"א לדוכתא.]

**סה) בא"ד. ולא דמי אילונית לחייבי עשה.** יש לדון האם קושית התוס' הכא היא רק לפי הביאור במ"ד דפליג על רב אסי שאילונית לאו בת יבום היא בשום מקום ולכן אינה במקום מצוה, או דקושיא זו היא קושיא כללית מ"ט אילונית אינה חולצת, וולפי פשוטו נראה שכל קו' התוס' היא רק לביאור הנ"ל משום שא"נ שאילונית נתמעטה מעיקר פרשת יבום והוי ערוה במקום מצוה א"כ ודאי שאינה חולצת דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה ול"ד לחייבי עשה שלא נתמעטו בפרשת יבום כלל או שיש בהם ריבוי מיוחד לחליצה דאינם חייבי כריתות דתפסי בהם קידושין, אבל מאחר שאמרי' שאילונית אינה במקום מצוה א"כ אין האשת אח שלה 'ערוה ליבום' א"כ יש לדון דהוי כחייבי עשה שהפטור מיבום הוא פטור צדדי וממילא י"ל שעולה לחליצה. אכן לפ"ז יקשה טובא דלכאו' ל"ד לחייבי עשה כלל דבחייבי עשה הוי מקום מצוה לגמרי ונפטרים מסיבה צדדית אבל אילונית אינה במקום מצוה כלל וא"כ מה הצד שיהיה בה חליצה הרי אין בה כלל זיקת יבום, ויהיה מוכח מדברי התוס' אחד משתי חידושים גדולים, או דמוכח מתוס' שיש זיקת חליצה בלא זיקת יבום והיינו שס"ד שאילונית עולה לחליצה משום שכל זיקתה היא לחלצה, או דיוכח מתוס' שלגבי דין חליצה אילונית נחשב כבת יבום ומשום שמה שאינה במקום מצוה אי"ז מחמת האישות בין היבם ליבמה אלא שהאשה עצמה אינה בת יבום וא"כ י"ל שאישות המת דורשת המשך של יבום ומכח זה היה מקום לומר שהיא חולצת אלא שאינה פוטרת צרה כיון שהפטור שלה מיבום הוא פטור שאין היבום שייך בה ולכן לא הוי דומיא דאחו"א וזהו כוונת התוס' שאילונית חשיבא כמו שאינה במקום מצוה, וצ"ע. [ועיין **בחידושי הגר"נ** זצ"ל מה שביאר בד' התוס' ודן שם אם ייוכח מד' התוס' שאין איסור א"א בחייבי לאוין ועשה]. וצ"ע.

**סו) "רבא אמר ערוה גופא ל"צ קרא דאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת".** יש לברר האם הדין דאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת הוא לכ"ע או לא. **ובמהרש"ל** (ד' ע"ב ע"ד רש"י בד"ה לא תלבש) כתב דרק לדעת רבה אין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת אבל זולתי רבא כ"ע ס"ל שעשה דוחה ל"ת שיש בו כרת. **ובמהרש"א** (ג' ע"ב) השיג עליו מדברי התוס' שם ועוד מקומות. ובפשטות א"נ דעשה דוחה ל"ת שיש בו כרת הטעם הוא משום דמ"ל חומרא רבה מ"ל חומרא זוטא וכ"כ ב**ספר הכריתות** [לר"ש מקינון] (לשון למודים ש"ג קס"ג) אליבא דאמת דמה"ט דחי. **ועיין בריטב"א** לעיל ג' ע"ב שכתב דרק על עשה דוחה ל"ת גרידא הקשתה הגמ' מנלן אבל על עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת לא קשיא להו מנלן [אלא האם דוחה] ומשום דסברה הגמ' דמ"ל חומרא רבה מ"ל חומרא זוטא והיינו דא"נ דדחי ל"ת שיש בו כרת המקור להכי הוא דמ"ל חומרא רבה מ"ל חומרא זוטא. [והגם שנראה שהגמ' דחתה סברא זו עיין לעיל אות נה משכ"ב]. **ועיין ברשב"א** בסוגיין דנראה מדבריו שלדידן דלא ס"ל כרבה א"כ נלמד שעשה דוחה ל"ת שיש בו כרת בחד איסורא מאשת אח, ויל"ע היטב בדבריו האם למסקנה אין ללמוד כן וצ"ע. **ועיין באו"ש** (פי"ח מסנהדרין) שחידש עפ"ד הירושלמי דהגם שאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת כ"ז הוא כלפי העונש כרת אבל הלאו עצמו נדחה.

**סז) צרה נמי לא תבעי קרא דאין עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת.** **ובחידושי הגרי"ז** כתב דמוכח מהכא שאין דין צרת ערוה פטור אלא איסור עי"ש. **אמנם בחידושי הגרש"ש** (ס"ו) **ובאחיעזר** (אהע"ז א' אות ט"ז) ועוד כתבו דכ"ז רק להו"א שאסורה הצרה גם שלא במקום מצוה. **ועיין במהר"ם** בסוגיין משכ"ב. [ולהלן ח' ע"ב נרחיב בזה].

**ח' ע"ב**

**סח) "כי איצטריך קרא למשרי צרה שלא במקום מצוה".** הובא לעיל [אות י'] דבראשונים [רש"י ותוס' והרא"ש והרשב"א] מבואר שהערוה 'פוטרת' את צרתה וממילא קיימא עליה באיסור אשת אח, ודעת כמה אחרונים [חי' הגרי"ז (ה' יבו"ח) וחי' הגרש"ש (סימן א') ועוד] שהערוה 'אוסרת' את צרתה והביאו לזה כמה ראיות, ובפשטות אף לשיטתם האיסור שבו אסורה הצרת ערוה הוא איסור 'אשת אח', ואין הכרח מדבריהם שיש איסור חדש וכרת מטעם השם צרת ערוה. אמנם **דעת הפרמ"ג** [בספרו פורת יוסף] דצרת ערוה יש בה כרת בפני עצמה מחמת שם ערוה של צרת ערוה, ולא רק מחמת ה'אשת אח' שבה, וביאר הפרמ"ג לפ"ז את דברי הגמ' (ג':) אזהרה שמענו עונש מנין, היינו שקאי על הערוה החדשה של צרת ערוה. [ולעיל במקומו נתבארו אופנים אחרים בביאור דברי הגמ' הנ"ל]. **ולכאו' ראיה גדולה** לשיטת הפורת יוסף מדברי הגמ' הנ"ל דבעי' קרא לצרת ערוה שלא במקום מצוה, דלכאו' צ"ב מהו איסורה שלא במקום מצוה, ועל כרחך כדברי הפרמ"ג הנ"ל, **ולא זו בלבד** אלא שמדברי הגמ' בהמשך מבואר שיותר מסתבר מסברא לומר דהאיסור שנאמר בלצרור על צרת ערוה קאי על שלא במקום מצוה מאשר לומר שקאי על מקום מצוה, היינו שמסברא הפס' דלצרור מחדש איסור ערוה חדש ולא שהאשת אח נאסר, ועיין. **אכן כ"ז** הוא לס"ד בגמ' שיהיה איסור בצרת ערוה שלא במקום מצוה, אבל למסקנת הגמ' שצרת ערוה אסורה רק במקום מצוה [וכמבואר לעיל ג': "שאין צרה אלא מאח"] י"ל דחזרה בה הגמ' וס"ל שאין איסור חדש ששמו צרת ערוה אלא רק האשת אח של צרת ערוה נאסר ליבום והכרת הוא רק מחמת האשת אח [ודלא כפרמ"ג]. אלא שמהמשך דברי הגמ' יש לדון שמוכח כפרמ"ג, ויבואר להלן.

**סט) "ערוה גופא שלא במקום מצוה תשתרי". יש לדון** האם קושית הגמ' היא רק על אחו"א או גם על שאר עריות [שילמדו בהיקש מאחו"א ולא יהיה בהם איסור אלא במקום מצוה]. ועיין **בישרש יעקב** **ובערול"נ** שכתבו שכל קושית הגמ' היא דוקא לענין אחו"א והביאו ראיה מדברי התוס' לעיל ח' ע"א ד"ה רבא דכתבו תוס' דלשיטת רבא לא מקשי' לקולא [והכא הא קאי בשיטת רבא] ועל כרחך שא"א להקיש שאר עריות לאחו"א. ועוד הוכיחו דע"כ רק מאחות אשה קשה שהרי דהרי שש עריות חמורות מאלו דמבואר להלן י"ג הרי מיירי ע"כ שלא במקום מצוה וא"כ נקיש את כל העריות שלא במקום מצוה לשש עריות אלו. וכן אשת אח שיש לה בנים אסורה ורק במקום מצוה הותרה וא"כ נקיש אליה לאסור כל העריות שלא במקום מצוה. [והעירו מבני החבורה על ראיה זו, דמשש עריות חמורות א"א ללמוד, משום שא"נ שאחו"א אינה אסורה אלא במקום מצוה א"כ נקיש שש עריות חמורות לאו"ח שלא יהיו אסורים אלא במקום מצוה ויהיה מותר לשש ערויות אלו להתחתן עם אחיו מן האב, ולענין הראיה מאשת אח שלא במקום מצוה י"ל שאילו היה לימוד באחו"א שאסורה רק במקום מצוה א"כ גם אשת אח שלא במקום מצוה היתה מותרת וכל איסור אשת אח שנאמר בתורה היה כלפי אשת אח שלא היה בעולמו וכד' והיינו במקום מצוה, ועיין. אמנם הראיה מדברי התוס' לעיל ח' ע"א במקומה עומדת].

**סט\*) "ולאו ק"ו... צרה תוכיח" וכו'.** הנה בפשטות מגמ' זו איכא ראיה גדולה לדברי הפרמ"ג שיש איסור בפני עצמו של צרת ערוה, דא"נ דלא כפרמ"ג דאין איסור חדש של צרת ערוה וכל איסורה הוא מחמת האשת אח, א"כ קשה מה ראית הגמ' "צרה תוכיח" הרי מצרה א"א להוכיח כלום שאי"ז איסור עצמי אלא רק דין פטור או איסור של אשת אח ליבום, ואילו גבי ערוה י"ל ק"ו וכו', והכא אין לומר שדברי הגמ' הם להו"א בלבד כמו שתירצו על הראיה מתחילת דברי הגמ' [עיין אות סח] שהרי הכא מיירי אחר הדרשה ד"עליה" דצרת ערוה אסורה רק במקום מצוה ומ"מ הוכיחה הגמ' מצרת ערוה לערוה עצמה. ומוכח לכאו' כדברי הפרמ"ג הנ"ל. **ועיין בחידושי הגרש"ר** (ס"ג אות ה') שנדחק בזה ור"ל שאין כוונת הגמ' במה שאמרה שבאחו"א יהיה איסור במקום מצוה שיהיה איסור אחו"א במקום מצוה, אלא שלא יהיה איסור אחו"א כלל אלא רק איסור אשת אח והיינו שבמקום מצוה לא יותר איסור אשת אח [וזהו דוחק גדול שכל איסור אחו"א נאמר לענין שלא יהיה היתר על האשת אח], ועי"ש שנדחק לפ"ז גם בקושית הגמ' "ולאו ק"ו, וצ"ע. **ולכאו' י"ל,** דהנה **בערול"נ** הקשה מדוע קושית הגמ' ערוה גופא שלא במקום מצוה תשתרי היא רק לדברי רבא הא לכ"ע בעי' לפסוק כדי להתיר צרת ערוה שלא במקום מצוה כמבואר בתוס' ד"ה למשרי. **ותירץ** הערול"נ, דדוקא לדעת רבא דהיתר צרה הוא מהפס' ד"עליה" א"כ הקשתה הגמ' שאין לחלק את דין הצרה מדין הערוה שנלמדו מפס' אחד שאוסר את שניהם כאחד ו'עליה' שנאמר בערוה יתיר את שניהם בשוה שלא במקום מצוה, משא"כ אם הלימוד להיתר צרת ערוה שלא במקום מצוה הוא ממק"א א"כ אין לדמות את דינה לדין הערוה. עי"ש. **ולפ"ז י"ל** דרק אם הלימוד לפטור צרה שלא במקום מצוה הוא מ"עליה" הדין עם הפרמ"ג שיש איסור חדש של צרת ערוה דכיון שהאיסור הוא "לצרור" שהוא בפרשת עריות בעלמא, ורק ה"עליה" מגלה שאיסור זה הוא רק במקום מצוה, וה"עליה" קאי נמי על אחות אשה וא"כ אין לחלק בינה לבין צרתה. אבל אם הלימוד הוא ממקו"א א"כ י"ל שמצד הפס' דלצרור באמת היה דין צרת ערוה כדברי הפרמ"ג היינו איסור חדש, אבל מאחר שיש פס' אחר שהיא מותרת שלא במקום מצוה, שאפשר לומר שפסוק מלמד רק על הצרה ולא על הערוה, א"כ י"ל שגדר איסור צרת ערוה הוא דאין איסור חדש אלא שהאשת אח שלה נאסר. ועיין. **אלא** שאכתי יהיה מוכח כדברי הפרמ"ג מדברי רבא, שהרי לרבא גם למסקנה לומדים מ"עליה"דצרה שלא במקום מצוה מותרת. **ונראה** לפי המבואר בהמשך הגמ' דיש סתירה מ"לצרור" דמשמע תרי ל"לגלות ערותה" דמשמע חד, וע"כ דיש מקום ששניהם אסורות ויש מקום ששניהם מותרות, וה"עליה" רק מגלה איזה מקום שניהם אסורות [במקום מצוה] ואיזה אחת אסורה ואחת מותרת [שלא במקום מצוה], וא"כ שוב י"ל שלמסק' הגמ' ה"עליה" מגלה שגדר דין דצרת ערוה הוא שהאשת אח שלה נאסר ולא שיש איסור חדש, שהרי מוכח שיש חילוק בינה לערוה, וי"ל שזהו טעם החילוק, ונמצא שלמסק' הגמ' שוב אין ראיה לדברי הפרמ"ג. עוד י"ל [מבני החבורה] שבאמת לקו' הגמ' דערוה גופא שלא במקום מצוה תהיה מותרת בודאי צודק הפרמ"ג, משום שא"נ כן נמצא שכל איסור ערוה שבתורה הוא רק כלפי יבום ואי"ז 'פטור' שהרי לא מצאנו איסור בתורה של עריות כלל, וא"כ גם צרת ערוה על כרחך שהוי איסור בפני עצמו ולא רק פטור וממילא יש מצרת ערוה ראיה שלא נימא ק"ו [ואין להקשות בצ"ע עצמה מנין שלא במקום מצוה שריא ולא נימא ק"ו על הצרה עצמה, שא"כ למאי אהני קרא דעליה], אבל למסק' שעריות אסורות גם שלא במקום מצוה שוב אין ראיה שיש איסור של צרת ערוה משום שניתן לומר שעליה מגלה שצרת ערוה הוי 'פטור' מיבום. אכן כל תי' זה הוא רק א"נ שלא כערול"נ וישרש יעקב שקו' הגמ' היא רק על אחו"א, משום שכל התי' הנ"ל יסודו הוא שלס"ד של הגמ' שערוה שלא במקום מצוה תשתרי הוא שלא שייך 'פטור' יבום משום שאין איסורי עריות אלא במקום מצוה ואילו צר"ע היה רק פטור לא היה בה איסור אשת אח שאין מקור לאיסור אשת אח בכה"ג שהרי כל העריות מותרות שלא במקום מצוה, וא"כ גם אם יש פטור והוי ערות אשת אח שלא במקום מצוה מ"מ תהיה מותרת [וזה א"א לומר שהרי היא נאמר דין צרת ערוה בפרשת עריות] ועל כרחך שצרת ערוה היא איסור, אבל א"נ כערול"נ והישרש יעקב שכל קושית הגמ' היא רק על אחו"א א"כ אכתי קשה מה הראיה מצרת ערוה הרי אפ"ל שצר"ע הוי פטור והאיסור הוא משום אשת אח שלא במקום מצוה, ועיין.

**ע) בתוד"ה למשרי.** מבואר בתוס' דלכ"ע בעי' פסוק למשרי צרה שלא במקום מצוה ונלמד מיבמתו כמו לרבי. [ועיין בתוס' לעיל ג' ע"ב ד"ה יכול שכתבו "דהמ"ל יכול שאני מרבה אף שלא במקום מצוה" **והקשה הרש"ש** (שם) מתוס' בסוגיין, וכוונתו להקשות דכיון דמבואר דבעי' לפס' לשלא במקום מצוה א"כ לא היה שייך להקשות התם קושיא זו כיון שהתירוץ שם לא מתרץ על קושיא זו. **ועי"ש בתו"י** שחילק תי' הגמ' לב' חלקים ולפ"ז מש"כ שם בגמ' אין צרה אלא מאח זה תי' על צרה שלא במקום מצוה והמקור לזה הוא מהפסוק הנ"ל וא"ש דברי התוס' ועיין (עיין לעיל אות כו\*)]. **ובמה שכתבו תוס'** שנלמד מיבמתו צ"ב, מ"ט לא נלמד ממה שאמרה הגמ' להלן דתרי קראי כתיבי לצרור משמע תרי ולגלות ערותה משמע חד והיינו דבמקום מצוה שניהם אסורות ושלא במקום מצוה היא אסורה וצרתה מותרת. **ותי' התוס' רא"ש** דהרי מבואר בגמ' דמסברא "איפוך אנא" היינו דשניהם אסורות שלא במקום מצוה ובמקום מצוה רק ערוה אסורה וכל הסיבה דל"א "איפוך" הוא משום דאל"כ אמאי בעי' ל"עליה", אבל לדעות דפליגי על רבא וס"ל דעליה אינו מיותר א"כ א"א ללמוד מהתם כיון דמסברא אמרי' "איפוך." **אכן אכתי** יש להקשות דאי אמרי' כן מסברא, מ"ט באמת הדין לא כן ומחמת התרי קראי נימא דשלא במקום מצוה שניהם אסורות ובמקום מצוה רק הערוה אסורה דלהכי כתיב עליה. **ותי' הערול"נ** שכיון דמאן דפליג על רבא ס"ל שעשה דוחה ל"ת שיש בו כרת א"כ הגם דמסברא כך יש לדרוש בסתירת הפסוקים מ"מ לא נדרוש כן כנגד הכלל שעשה דוחה ל"ת שיש בו כרת, ולכן נדרוש את הפס' לגלות ערותה לדרשה אחרת ולא נלמד ממנה להכי. עי"ש. [הנה בערל"נ נקט שאליבא דמאן דס"ל ערוה גופא צריכה קרא הרי עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת אכן ד"ז תלוי במחלוקת ראשונים ואחרונים (עיין לעיל אות סו סיכום הדעות בזה) אלא שעיקר דבריו אפ"ל גם א"נ שאין עדל"ת שיש בו כרת ולפי שאר התירוצים דלעיל כגון הואיל ואשתרי אשתרי וכו'].

**ע\*) הנה יש להעיר** לדעת רבי דס"ל שמיעוט צרה הוא מולקחה א"כ מדוע צריך קרא להתיר צרה שלא במקום מצוה הרי לא ילפי' כלל מלצרור לאיסור [ולדברי התו"י ע"ד התוס' ד"ה כל אתי שפיר עי"ש, אכן דבריו שם צ"ב.] **ועיין חזו"א** (קל"ד ע"ד התוס' הנ"ל) שחידש שיש איסור עשה [דולקחה משמע איסור עשה] עי"ש. ולפ"ז א"ש דס"ד שיהיה איסור זה גם שלא במקום מצוה. **והנה לכאו' מוכח כן בשיטת התוס'** דהנה בתוס' ד"ה כל מבואר שאין בצרת ערוה כרת לדעת רבי, ויש להקשות דא"כ יהיה מותר לבא עליה ורק לא יהיה מצות יבום [שהרי אין איסור "לא תיקח" כמו לס"ד דבלצרור אין כרת]. וזה אינו מסתבר כלל, אלא על כרחך שס"ל לתוס' דשייך לומר שיהיה איסור עשה מחמת ולקחה, ועיין.

**ע\*\*) בא"ד. הנה** הובאו לעיל בכ"מ דברי הגרי"ז וסיעתו שצר"ע הוא איסור ולא פטור והביא ראיה מדברי הגמ' שבעי' לקרא למשרי צ"ע שלא במקום מצוה. אלא שבכמה ראשונים מבואר שלא כדבריו עיין ברש"י בדף ג' ע"ב ד"ה שאין צרה אלא מאח וביתר ביאור ברשב"א שם דמבואר שצר"ע הוי פטור ולא איסור וכן מבואר להדיא בתוס' לעיל ג' ע"א ד"ה כיון. ובישוב ראית הגרי"ז ושיטת הראשונים הנ"ל לדעתו, על כרחך צ"ל שכל דברי הראשונים הנ"ל הם להו"א דגמ' דערוה גופא צריכה קרא וממילא הוי פטור וה"ה לצרה אבל למסק' דערוה גופא ל"צ דקרא א"כ י"ל דבערוה הוי איסור וה"ה לצרה. אלא שיש להקשות מתוס' הנ"ל, דכתבו תוס' שגם לחולקים על רבא בעי' קרא להיתר צרת ערוה שלא מקום מצוה, וצ"ב הרי לשיטתם ערוה גופא הוי פטור ולא איסור ומ"ט צרת ערוה תהא אסורה שלא במקום מצוה, ולכאו' צריך לומר לשיטת תוס' שכל התירוצים האחרים אינם חולקים על רבא שערוה למסקנה אינה מתייבמת משום שאין עדל"ת שיש בו כרת, וכל דבריהם הם מ"ט בעי' קרא לערוה דבזה כתבו טעמים אחרים מרבא, ולכן גם לשיטתם צריך גילוי על צרת ערוה שלא במקום מצוה [ונמצא שדברי הראשונים הנ"ל אינם רק להו"א דגמ' קודם לדברי רבא אלא גם לשיטת רבא, ויקשה לשיטת הגרי"ז].

**עא) "רבי אומר ולקח ולקחה... כל היכא דאיכא תרי לקוחין דאי בעי האי נסיב" וכו'. הרעק"א** (במשניות אות ה') הביא ראיה לקושיתו המפורסמת מ"ט צריך פס' לצרת צרה תיפו"ל דהוי צרת ערוה דאשת אח, מדברי רש"י בסוגיין (ד"ה א"כ וכו') דס"ל בדעת רבי דלא דריש לצרור לענין לאסור צרה וצרת צרה ומ"מ צרת צרת ערוה ידעי' מהפס' "ולקחה" שענינו הוא דאי בעי האי נסיב ואי בעי האי נסיב, והיינו דכשם שצרת ערוה פטורה בנפילה שניה שהרי נאסרה עליו עולמית בנפילה ראשונה כמו כן צרתה [היינו צרת צרה] פטורה כיון דלא קרינן ביה ולקחה דאי בעי האי נסיב וכו'. הרי מבואר שערות אשת אח פוטרת את צרתה מיבום כשאר ערות. עי"ש. **וידוע לחלק,** דלשיטת רבי דפטור צרת צרה הוא מ"ולקחה" היינו שצריך שיהיה מצב שאם רוצה היבם יכול ליבם את שתי היבמות, א"כ י"ל שאין הערוה פוטרת או אוסרת את צרתה ליבום, וממילא גם א"נ שאשת אח אינה יכולה לפטור את צרתה מיבום [כמו שיתבאר להלן בהרחבה] מ"מ לדעת רבי כיון שסו"ס אי אפשר לו ליבם את מי שרוצה שוב לא קרינן ביה "ולקחה" ולכן צרתה [היינו צרת צרה] פטורה ג"כ מיבום. **[ונראה** שיש להוכיח יסוד זה מדברי התוס ' להלן י' ע"א (ד"ה לעולם) דאחר שכתבו התוס' דאשת איש בעלת התנאי אינה פוטרת צרתה כיון שאינה דומה לאחות אשה [כיון שאם תבעל ליבם נמצא שלא היתה מעולם אשת אחיו שהרי היא אשת איש ולא תפסו בה קידושין] מ"מ הקשו תוס' דלרבי שלומד מ"ולקחה" אכתי קשה מדוע לא תפטור אשת איש בעלת התנאי את צרתה [ועי"ש מה שתירצו]. ומוכח מזה דלמאן דיליף מולקחה אינה צריכה להיות ערוה שדומה לשאר ערות כאחות אשה שהיא פוטרת או אוסרת את צרתה, אלא כל שלמעשה לא קרינן ביה ולקחה מאיזה סיבה הרי היא וצרתה פטורות]. **אכן בדעת הרעק"א** י"ל דס"ל שהגם דילפי' מ"ולקחה" מ"מ בעינן שהערוה תהיה "ערוה ליבום" [היינו שיהיה לה כח לפטור צרה] ואין חילוק בזה בין רבי לרבנן. **ונראה** שיש להוכיח כן מדין אילונית, דהנה יש לדון למ"ד שאליבא דרבנן אין אילונית פוטרת צרתה, האם לדעת רבי אילונית פוטרת את צרתה, ולכאו' תלוי בהנ"ל, דא"נ דלפי רבי לא בעי' שהערוה תהיה "ערוה ליבום" אלא כל שלמעשה לא שייך בה הא דאי בעי האי נסיב אי בעי האי נסיב לא קרינן בה ולקחה, א"כ אילונית נמי תפטור את צרתה, אבל אם גם לפי רבי בעי "ערוה ליבום" א"כ אילונית שהיא ערוה שלא במקום מצוה אינה יכולה לפטור צרה. והנה בירושלמי (?) מבואר שמ"ד דאילונית פוטרת צרתה ס"ל כרבי מאיר דדריש מולקחה [ודרשתו דומה לדרשת רבי בגמ' דידן עי"ש], וא"כ מבואר שלמאן דיליף מולקחה לא בעי ערוה ליבום ושלא כד' הרעק"א [ויש לדחות עיין בלהלן בסוגיא דצרת אילונית], אכן ברמב"ם מבואר לא כן, דהרמב"ם (יבו"ח פ"ו ה' ח' י"ד ט"ו) פסק כרבי דילפי' מולקחה ומ"מ ס"ל שאילונית אינה פוטרת צרתה, וע"כ דס"ל דגם אי ילפי' מולקחה מ"מ בעי' שהערוה תהיה ערוה ליבום וכד' הרעק"א הנ"ל. [הנה יעוין בחידושי הגרנ"ט ס"ג משכ"ב ולכאו' הוי שלא כהנ"ל, ומ"מ בדברי הרעק"א י"ל כנ"ל, וממילא א"ש ראיתו לשיטתו מדברי רש"י].

**עב) ברמב"ם** (פ"ו מיבום ה"ח) הביא את כל הנשים שפטורות מיבום וגם מי שהיא ערוה על היבם וסיים דבריו "ולקחה לו לאשה פרט לערוה שאין לו בה ליקוחין." **וכתב המ"מ** (שם) שהרמב"ם ס"ל כרבי שהלימוד הוא מ"ולקחה" והגם שלפטור את הערוה אמרי' שערוה גופא ל"צ קרא מ"מ כתב הרמב"ם כפשט הברייתא וכסוגיין קמייתא ואין זה מעלה ומוריד בעיקר הדין ולכן לא חשש הרמב"ם לזה. הרי מבואר בדבריו דהרמב"ם פסק כרבי בביאור הדרשה לאסור עריות וצרותיהם. **אלא שיש להקשות** בזה כמה קושיות. דלכאו' כל דרשת רבי לא קאי כלל על הערוה עצמה אלא רק על הצרה דכל שאתה לוקח אותה אתה לוקח את צרתה אבל עליה עצמה לא קאי כלל רבי [ועמד בזה **בספר ישועת דוד** (ח"ה סי' ל"ב) אות א' ועי"ש משכ"ב]. **ועוד יש להקשות** דמדברי הרמב"ם משמע שהלימוד לערוה הוא ממה שאין לו בה ליקוחין ואילו בגמ' נראה [בין לרש"י ובין לתוס'] שהלימוד הוא מהיתור הה' או ממה דאמרי' אי בעי האי נסיב ושלכ"ד הרמב"ם [ועמד בזה **בקה"י** (סי' א') ועי"ש משכ"ב]. **ועוד קשה** בדברי הרמב"ם דבהלכה י"ד כתב שכשם שהערוה פטורה מהחליצה ומן היבום כך צרתה פטורה ולא נפלה לו זיקה כלל על בית זה שנאמר אשר לא יבנה את בית אחיו בית שיש לו לקוחין באיזו מהן שירצה הוא שיש לו עליו זיקה וכו' עי"ש. והנה הגם שביסוד הלימוד נראה מדבריו שס"ל כרבי שפטור צרה הוא מחמת שבעי' שיהיה בית שיש לו בו ליקוחיו באיזו מהן שירצה, אבל צ"ע טובא מה שהביא כן מהפס' דאשר לא יבנה את בית אחיו ודרשה זו לא הוזכרה כלל בגמ' לענין זה. [ועמד בתמיהה זו **ביש"ש** (ס"ב) עי"ש]. ולכאו' צ""ל שכוונת הרמב"ם לביאור דרשת הולקחה דכל יסודה הוא מחמת הדרשה הנוספת של "אשת לא יבנה את בית אחיו" דמדרשה זו למדנו שבית היבם הוא בית אחד ומדרשה זו למדנו בגמ' (להלן מ"ד) שמעשה בחלק מן הבית מתייחס לכל הבית ולכן חליצה או ישבבום של אחת מהיבמות פוטרת את צרתה, וס"ל לרמב"ם דרק מחמת כן ניתן ללמוד מקרא דולקחה שאם אינו לוקח אחת מהם אינו לוקח את השניה ג"כ משום שהנפילה ליבום היא נפילה אחת של כל הבית, ועיין.

**עג) בתוד"ה כל היכא דאיכא תרי לקוחין.** הקשו תוס' דלרבי חייבי עשה יפטרו צרה לרבי, ומשמע מתוס' דרק לרבי הוקשה כן אבל לרבנןן דילפי מלצרור לא קשיא להו, ובתוס' רא"ש לעיל ג' ע"ב הקשה כן גם למ"ד דיליף מלצרור ומשום ערוה דאשת אח שיש בחייבי לאוין ועשה, [ותי' דל"ד לאחו"א כיון דבעי' חליצה] ויש לדון האם יוכח מתוס' [שלא הקשו כן למאן דיליף מלצרור] דס"ל שבחייבי לאוין ועשה אין איסור אשת אח, או"ד שאי"ז ראיה משום שגם א"נ דיש איסור אשת אח מ"מ הוי אשת אח ד'ממילא' ואינו פוטר צרה אבל לשיטת רבי הוקשה לתוס' דלא איכפת לן דהוי אשת אח דמממילא דסו"ס לא הוי בכלל ולקחה [עיין לעיל אות עא לענין ראית הרעק"א מסוגיין, ועוד יש לדון דא"כ נמצא שאשת אח של חייבי לאוין ועשה הוי א"א דממילא, אע"פ שנלמד איסורן מ"יבמתו" ולעיל ג' ע"ב בדברי התוס' רא"ש הרחבנו בזה] ועיין בההערה הבאה עוד הרחבה בזה בתי' התוס'.

**עוד הקשו** תוס' דהשתא ליכא כרת בצרת ערוה א"כ תבעי' חליצה. **וצ"ב** מדוע ס"ל לתוס' דליכא כרת בצרת ערוה הרי כיון שהיא פטורה מיבום מחמת ולקחה ע"כ דיש בה כרת מחמת האשת אח. **ועוד הקשה הרש"ש** שלדברי התוס' לעיל (ד"ה תרי) דשאני אילונית מחייבי עשה דאילונית מיעטה הכתוב בהדיא ולכן יש בה איסור אשת אח, א"כ ה"נ מיעטה הכתוב בהדיא ויהיה בה איסור אשת אח. [ולכאו' היה מקום לומר שהמיעוט דולקחה הוא רק פטור מיבום אבל האשת אח הותר ליבום משא"כ גבי באילונית שהוא איסור ליבום, אבל זה קשה לומר שיהיה פטור מיבום ומ"מ לא היה איסור אשת אח, ועיין להלן משנ"כ]. **ועוד הוכיח בערול"נ** דכל היכא שאיכא פטור מיבום א"כ יש איסור אשת אח, מהא דפשיטא לגמ' להלן י"ד ע"א דבני צרות שנתיבמו הרי הם ממזרים לדעת ב"ה ודוחק לומר דרבי פליג ע"ז [ועי"ש שהוכיח עוד מסוגיא התם]. **אכן באמת בתוס' רא"ש** הקדים לקושית התוס' דהא לעיל ג' ע"ב הצריכה הגמ' פסוק לאזהרה ופסוק לעונש, ולרבי לכאו' אין פסוק לעונש, **וכן מבואר בתו"י** ולכן הוקשה שלרבי ליכא בצרת ערוה כרת. ושם נתבאר שהיה ס"ד דכיון שהוקשו כל העריות לאשת אח א"כ הגם שיש פטור מיבום מ"מ אין איסור כרת [ובזה הוקש לא"א] ולכן צריך פס' לעונש [אכן יעו"ש שישנם עוד ביאורים בדברי הגמ' דאזהרה שמענו והם לא שייכים גבי דינו של רבי ועיין]. **והנה** תוס' הקשו רק על הצרה אבל על הערוה עצמה לא הקשו, וזהו משום דפשוט לרבי שבערוה עצמה אין עדל"ת [כמו שהוכח התורא"ש שאל"כ מנין לרבי שאינה מתיבמת דנלמד מזה פטור על הצרה מולקחה] ופשוט שיש בערוה גם כרת, ומשום דדוקא בצרה שכל איסורה הוא האשת אח א"כ י"ל שהאיסור הותר ויש רק פטור אבל בערוה עצמה אי אינה צריכה קרא דאין עדל"ת שיש בו כרת א"כ יש איסור ערוה שאין סיבה שיותר וא"כ גם יהיה כרת. **[ועיין** בחידושי הגר"נ אות ל"ט שר"ל שכונת התוס' כדברי המאירי דכל דברי הגמ' אזהרה שמענו עונש מנין הוא רק לענין הצרה, ולהנ"ל יש לחלק דהתם י"ל שקאי גם לענין הערוה משום דס"ל דערוה הגופא צריכה קרא משא"כ לרבי כמבואר.]

**עג\*) בא"ד. וי"ל וכו'. יש לדון** בתירוץ התוס' האם באמת ליכא כרת בצרת ערוה לרבי ומ"מ אינה חולצת, או דכיון שאינה חולצת יש בה כרת. **ובערול"נ** הבין בתוס' שגם למסקנה ליכא כרת בצרת ערוה. **אכן י"ל** שאחר שנתברר שפטורה מחליצה ואין בה זיקת יבום כלל א"כ ודאי י"ל שיש בה איסור אשת אח. [עיין בזה בזכרון שמואל סי' ל"ה ובחי' הגר"נ]. **ובחידושי הגרנ"ט** (סי' א' וסי' ג') הקשה לדברי הערול"נ בדעת התוס' א"כ לא משכחת לה לרבי צרת צרה, כיון שבנפילה שניה היא עצמה תתייבם כיון שהאשת אח שלה לא נאסר. **ותירץ** הגרנ"ט (סי' ג') ע"פ יסודו שם שהאשת אח של הראשון נופל שוב בנפילה שניה, וכיון שהיה בו פטור יבום בנפילה ראשונה שוב אין לייבמו גם בנפילה שניה. **וצ"ב** דבעלמא [כגון בא"א שלהב"ע וכד'] מהני מה שנופל שוב האשת אח כדי שיהיה בו איסור אשת אח של הראשון, אבל הכא שהוי רק פטור מה איכפת לי שנופל אשת אח עם פטור מיבום כל היכא שאינו אסור ביבום, ומחמת האח השני תתייבם ועיין. [**ולכאו' צ"ל** דכל דברי התוס' דאין איסור א"א בצרת ערוה לרבי זה משום שהא"א צריך להתייבם ומסיבה אחרת נמנע יבומו א"כ אין בו איסור אשת אח, אבל בנפילה שניה כיון **שלא** נופל שוב האשת אח הראשון ליבום א"כ יש איסור מחמת האשת אח הראשון, ומה דבעלמא מותר האשת אח הראשון הוא משום שהיבום מתיר את האשת אח הראשון אבל הוא מתירו רק למי שהיה לו זיקת יבום מקודם כמבואר בסוגיא בדף כ' ע"א והכא שנפטר מיבום בנפילה ראשונה א"כ בנפילה שניה יהיה איסור אשת אח של האח הראשון בלא מתיר ועיין.] **והגרנ"ט** (סי' א') ביאר בדברי התוס', דודאי ס"ל שיש כרת גם בצרת ערוה אליבא דרבי, אלא דקושיתם היא שהגם שיש כרת בצ"ע מ"מ אין נפילתה נחשבת לנפילת ערוה והיא לא נעשית ערוה אלא משום שיש עכוב בנפילתה, וא"כ האיסור אשת אח שלה הוא כאיסור אשת אח של חייבי ועשה ותבעי' חליצה, וע"ז תי' תוס' שאין בה זיקה לחליצה ולכן לא דמיא איסור אשת אח שבה לאיסור אשת אח שיש בחייבי עשה. וביתר ביאור יש לומר דהנה הובא לעיל דהרש"ש הקשה על תוס' מאי שנא דינו של רבי שהוקשה לתוס' שיהיה חליצה, מאילונית שכתבו תוס'' לעיל ח' ע"א דלא הוי בכלל ההיתר אשת אח ולכן אינה חולצת, ונראה דבאמת בזה תלוי הקו' והתי' של תוס', דבקו' הבינו תוס' דולקחה אינו מיעוט בעיקר האשת אח, והגם שאפשר שיש בהם אשת אח דממילא מ"מ אי"ז שונה מא"א של חייבי לאוין ועשה שאינו פוטר מן החליצה, ובתי' חידשו תוס' דולקחה שאין בו תפיסת קידושין הוא מיעוט בעיקר האשת אח כמו אילונית ולכן אינה חולצת ולא דמי לחייבי לאוין ועשה. [וקצת דחוק בלשון התוס']

**עד) בא"ד.** "ועוד ולקחה משמע לשון תפיסת קידושין הלכך חייבי עשה דתפסי בהו קידושין הוי בכלל ולקחה". **ועיין בערל"נ** שכתב שתי' זה אינו מישב אלא את הקושיה הראשונה ולא את קושיה השניה. **ולכאו' י"ל בכוונתם** דבחייבי לאוין אין איסור אשת אח ולכן תפסי בהן קידושין משא"כ בצרת ערוה לרבי דיש כרת ולא תפסי בה קידושין. **ולפ"ז** חזרו תוס' בתי' השני וס"ל שיש איסור אשת אח בצרת ערוה ולא בחייבי עשה [ומיושבים ב' הקושיות].

**והנה** יש לדון במה תלוים ב' תירוצי התוס', **ועיין בחידושי הגרנ"ט** (סי' א) שביאר לפי דרכו שגם לתי' הראשון בתוס' יש איסור אשת אח בצרת ערוה, וכתב שיסוד המחלו' בין ב' תירוצי התוס' הוא האם מה דחייבי עשה חולצים מוכיח שאין בהם איסור אשת אח [שאל"כ יש בהם חיוב כרת ואינם עולים לחליצה] או לא, דהתירוץ הראשון ס"ל שאין באיסור אשת אח של חייבי עשה סתירה להא דעולים לחליצה [ומשום שהסיבה הפוטרת אות היא מה שהם חייבי עשה והאיסור אשת אח הוא בתוצאה כמבואר], ולכן גבי רבי צ"ל שמיעוט של ולקחה הוא גם מחליצה משא"כ בחייבי עשה. ואילו התירוץ השני סבר שאילו בחייבי עשה היה איסור אשת אח א"כ לא היה עולה לחליצה וע"כ שאין בהם איסור אשת אח משא"כ בצרת ערוה ולכן לא הוי בכלל ולקחה משא"כ חייבי עשה. **ועיין נמי בחזו"א** (קל"ד ע"ד התוס' הנ"ל) שכתב דס"ל לתוס' שאין איסור אשת אח בחייבי עשה עי"ש. **אמנם בפשטות קשה לומר** שזה כוונת התוס', כיון שכדברי התוס' ממש מבואר נמי **בתוס' הרא"ש** ואילו התוס' רא"ש ס"ל (לעיל ג' ע"ב) שיש איסור אשת אח בחייבי עשה וא"כ לא יתכן שהתירוץ של תוס' הוא דבצ"ע יש איסור אשת אח משא"כ בחייבי עשה. **ואפ"ל** דס"ל לתוס' דהגם שיש איסור אשת אח גם בצרת ערוה וגם בחייבי עשה מ"מ יש חילוק בין האיסור אשת אח בחייבי עשה שהוא אשת אח דממילא כיון שאין פטורו בפרשת יבום כלל ולכן הוי בכלל ולקחה [דמצד המונע מיבום היינו החייבי עשה הוי בכלל ולקחה] משא"כ איסור אשת אח של צרת ערוה שהוא מתמעט בפרשת יבום [היינו שהמיעט הוא באשת אח עצמו] א"כ לא הוי בכלל ולקחה.

**עה) בתוד"ה מלמד.** הקשה תוס' מ"ט ביאה שניה לא צריכה קרא ותי' תוס' דסברא היא דלא אמרה תורה שיבא עליה לגרשה אח"כ ומ"מ לא דחיא חייבי לאוין דרשות היא וליכא עשה אלא בביאה ראשונה. **הנה** תוס' קאי לשיטתו (ה:) דס"ל דגם דין יבום הוא מדין עדל"ת דאילו היה דין יבום מטעם הותרה א"כ לק"מ, וכן מוכח מדברי התוס' להלן נד: ד"ה אלא. **ובאמת בתו"י** כתב לתרץ קושית תוס' דהכא הוי 'הותרה' ול"ד לחייבי לאוין דהוי מדין עדל"ת וכן מבואר **ביד רמה** (סנהדרין נ"ג ע"ב ד"ה מתיב) [אמנם המעיין בתו"י השלם יראה שאין ראיה מד' התו"י משום שאין כוונתו לתי' 'נוסף' על קו' התוס' אלא לעיקר תי' התוס']. **ולכאו' קשה לדעת תוס'** דבתוס' להלן כ': הקשו מ"ט בחייבי לאוין אינה מותרת ביאה שניה כיון שנעשית כאשתו לכל דבר, ותירצו תוס' דהיתרא דנעשית כאשתו לכל דבר אינו אלא היכא שביאה ראשונה הותרה לו בלא דחיה משא"כ בחייבי לאוין. **ולכאו'** הוי סתירה לתוס' בסוגיין. [ועיין **ברעק"א** בגליון הש"ס להלן כ' שציין לדברי התוס' בסוגיין אלא שלא כתב "וצ"ע"]. **ונראה** בזה די"ל דמצות יבום הגם שיסודה הוא דין עדל"ת מ"מ הרי מבואר בתוס' (לעיל ד' ע"א) דהוי מצותו בכך היינו שכל מצות התורה ביבום הוא שלא יהיה בה איסור אשת אח אלא מצוה, וגדר המצוה נלמד מ"ולקחה" שנעשית כאשתו לכל דבר, היינו שהמצוה שתהיה "אשתו" וזהו שכתב תוס' דלא מסתבר שהמצוה שתהיה אשתו רק לביאה ראשונה אלא שתהיה אשתו כבעלמא, והיינו שגם ביאה שניה הוא בכלל "היבום" אבל בחייבי לאוין שאין מצותו בכך אלא רק דין עדל"ת א"כ לא יאמר בכה"ג דין ולקחה שנעשת כאשתו לכל דבר ולכן ביאה שניה אסורה. ועיין. **ועיין בקו"ש** בכתובות (אות רצד) שהקשה לביאור התוס' מדוע לאבא שאול מותרת ביאה שניה הא לדעתו אשת אח נמי הוי "דחויה" ותירץ "דדוקא בעיקר מצות יבום אין סברא לומר שיתחייב לגרשה מיד אבל בחייבי לאוין שהוא במקרה ביאה שניה אסורה, וזה נראה בכוונת תוס' שם בפ"ק דיבמות" עי"ש. ונראה ביאור דבריו כהנ"ל. [ועיין ברשב"א קידושין כ"א: משכ"ב וצ"ע אי כוונתו כהנ"ל או כד' התו"י והיד רמה]. **ועיין בתוס' הרא"ש** בסוגיין בדיוק לשונו "**דעיקר** מצות יבום היא בביאה ראשונה" ומבואר בהמשך דבריו שיש מצוה גם בביאה שניה אלא שאי"ז מצוה חיובית אלא מצוה קיומית. ועיין רמב"ן להלן י"ט ע"א שמבואר כדבריו ושם יתבאר. **ועיין עוד במאירי** שכ' שההיתר דנעשית כאשתו לכ"ד הוא שפקע אישות הראשון וזה לא שייך גבי חייבי לאוין. [**ועיין** במאירי שהובא לעיל אות ס"ג גבי סוגיא דנשא מת ומת ואח"כ נשא חי, דמבואר שהאישות הראשונה נופלת שוב ליבום ולא כמש"כ הכא.]

**עו) "ורבי האי עליה מאי עביד ליה." הנה** יש להקשות דאולי ס"ל לרבי שעליה בא לדרשה דערוה גופא אסורה ורק על הדרשה של לצרור פליג וס"ל דנלמד מולקחה. ומוכח דסברא הגמ' דרבי ס"ל שערוה גופא ל"צ קרא וקשה מנין לגמ' ד"ז. **ותירצו** מבני החבורה, דהנה מבואר דרבי ס"ל דבעי' דרשה לצרת ערוה שלא במקום מצוה דמותרת [מיבמתו] והנה התניח למאן דיליף מלצרור דכתבי בפרשת עריות י"ל דבלא פס' הו"א שכל צרת ערוה אסורה אבל לרבי שהוי מיעוט בפרשת יבום שאם אין אתה מיבם את הערוה אין אתה מיבם צרתה מהכי תיתי שאסורה צרה שלא במקום מצוה. וע"כ שס"ל שערוה גופא ל"צ קרא ולכן הביאור בפטור צרה הוא שכמו שהיא [הערוה] עצמה אסורה ליבום בלא מחמת היותה ערוה א"כ גם אוסרת את צרתה וס"ד שאיסור זה אינו רק במקום מצוה ולכן בעי' לקרא להתיר שלא במקום מצוה, אבל אילו הטעם לרבי דערוה עצמה אינה מתיבמת הוא מרקא דעליה והיינו שבלא קרא היתה מותרת א"כ הערוה עצמה הוי פטור מיבום וא"כ גם בצרה אין סיבה לומר שלא יהיה יותר מפטור יבום. ועיין. [ובעיקר קושית הגמ' לרבי האי עליה מאי עביד ליה עיין מהר"ם ומהרש"א במהדו"ב שמוכח מדברי התוס' להלן ד"ה ורבנן שאין קושית הגמ' על עיקר הקרא דעליה גבי יבום אלא על ההיקש עליה עליה מיבום ואח"א עי"ש.]

**ט' ע"א**

**עז) "מאי אירא דתני חמש עשרה" וכו'.** עיין **ברבינו פרץ** שהקשה שנתני נדה אם נימא שיש בה דין נאסרה, ותירץ רבינו פרץ שלא נכתב נדה כיון שאסורה לכל העולם ועוד שאסורה לכל האחים [וא"כ אינה בצ"צ] ועוד תי' דנדה עצמה שריא ליבומי משום דנאסרה מדרכי נועם ובנדה אין חסרון של דרכי נועם עי"ש. ועיין היטב במה שמבואר בתוס' ובראשונים לעיל ב' ע"א. **ומבואר** ברבינו פרץ כמה חידושים **א-** דמשמע מדבריו שלתירוצים הראשונים באמת יש דין נאסרה בנדה אלא שמ"מ לא רצה התנא לשנות נדה מהטעמים הנ"ל, **ב-** עי"ש שהוכיח שטעמו של רב הוא מדרכי נועם מסוגיא להלן פ"ז: ומבואר ברבינו פרץ דהתם הדין של דרכי נועם הוא ממש דין נאסרה אע"פ דהתם מיירי באשת אח שיש לו בנים והיינו שלא היה כלל נפילה ליבום [ובתוס' בדף ב' לא מוכח אלא שאותו טעם שיש התם של דרכי נועם הוא הטעם גם לדין נאסרה אבל לא שהתם הטעם הוא דין נאסרה] ועיין.

**עז) "והרי איסור מצוה ואיסור קדושה דפליגי רבי עקיבא ורבנן". בתוס'** הקשו מדוע לר"ע לא אמרינן שיבא עשה וידחה ל"ת. ונאמרו בזה כמה דרכים. **א- בתוס' רא"ש** כתב דר"ע ס"ל כרבי ונלמד מ"ולקחה" [וצ"ב דכיון דעדל"ת מ"ט לא קרינן ביה ולקחה, וצ"ל דס"ל שולקחה קאי על תפיסת קידושין מעלמא]. ועי"ש שכתב לדחות תי' זה ע"פ מה דמוכח ממקו"א דר"ע לא ס"ל כרבי אלא דריש מלצרור. **ב- עוד תירץ** **תוס' הרא"ש** דר"ע דריש לא יקח איש את אשת אביו ולא יגלה כנף אביו לאנוסת אביו שהיא בלאו ואיתקש לאשת אביו ואין בה יבום [ועיין ערול"נ] והיינו שהוקש ערוה זו לשאר עריות. **ג-** **ברמב"ן** כתב "דלר"ע גלי רחמנא בעריות וה"ה בחייבי לאוין דכל דלא מתפסי קידושין מפקעי זיקה". **ועיין בברכת שמואל** (סי ד') שביאר שנחלקו ר"ע ורבנן בדרשת הפטור של ערוה מיבו"ח ובהבנת הפטור, דלשיטת רבנן גדר הערוה הפוטרת היא ערוה שיש בה חיוב כרת ואילו לר"ע גדר הערוה הפוטרת הוא ערוה שלאא תפסי בה קידושין, **ועיין בחידושי הגרש"ר** (ס"ד) שהוסיף בשיטת ר"ע דס"ל שבדרשת לצרור גלי לן שערוה הוי 'פטור' מיבום ולא רק 'איסור' וממילא כל היכא דחשיב 'ערוה' יש בה פטור מיבו"ח ודין ערוה לר"ע תלוי בתפיסת קידושין כמבואר בגמ' בסוטה יח: דחייבי ללאוין לר"ע פטורי מיבו"ח כיון דהוי כערוה וכל שחשובה ערוה פטורה מיבו"ח, ומחלו' ר"ע וחכמים האם ערוה תלוי בחיוב כרת או בתפיסת קידושין עי"ש. אלא שהקשה הרמב"ן "אכתי קשה האי סברא היכא שמעינן ליה לר"ע דמקשי מיניה להדיא" ועיין ברשב"א שכתב דכן קים להו לרבנן דכך ס"ל לר"ע. **ד- בשו"ת הרשב"א** (ח"ו סי"ט הודפס בתחילת ס' קו"ה) כתב בתחילת דבריו דהטעם דלר"ע לא אמרינן אין עדל"ת הוא משום שכיון שחייבי לאוין הן כחייבי כריתות ולכן אין בהם חליצה כיון שלא קרינן בהו "לקחת" ואמרי' כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה כמו כן לא שייך בהם דין עדל"ת. עי"ש. **ולכאו' דבריו צ"ב** [ועמד בזה בהערות הקו"ה] דאיך ניתן ללמוד מהא דאינו עולה ליבום וכו' הרי הכא דנים שיעלה ליבום מטעם עדל"ת, אכן ברשב"א בדף כ' ע"א כתב בביאור שיטת רש"י (שם) שהמיעוט מ'לקחת' הוא דכל שלא קרינן ביה 'לקחת' בעלמא אינו עולה ליבום [וחליצה] אלא שהקשה הקו"ה מדוע לאחות אשה בעי קרא ד'עליה' הרי לא קרינן בה 'לקחת' בעלמא. **ועיין** בקו"ה (סי' ח' אות ט"ז) שעמד בזה בצ"ע [מאחר שלא משמע ברשב"א שכונתו לדדברי הירושלמי שהביא הרשב"א ש יובא להלן]. הנה בברכת שמואל בריש מכילתין כתב לענין קושית הגמ' שלא איצטריך קרא דעליה, לחלק בין ערוה הנלמדת מ'לקחת' לערוה הנלמדת מ'עליה', דערוה הנלמדת מלקחת אין האשת אח שלה ערוה ליבום אלא הוי אשת אח דממילא ואינו פוטר צרה ואילו ערוה דעליה הוי 'ערוה ליבום' ופוטרת צרתה, ולפ"ז אפ"ל בישוב קושית הקו"ה דבעי' קרא דעליה משום דלפטור צרה לאא סגי בקרא דלקחת, אלא שלפ"ז יצא לשיטת הרשב"א שלמרות שחייבי לאוין לר"ע אינם עולים ליבו"ח מ"מ אין בהם פטור צרה כיון שנלמדו מ'לקחת' ולא מעליה, ודלא כשיטת התוס שיובא להלן אות עח\*\* ועי"ש מה שיתבאר בזה. **עוד הביא הרשב"א מהירושלמי** דהטעם לדברי ר"ע הוא דנלמד מאחות אשה, דמה אחות אשה שיש לה היתר אחר איסורא ואסורה להתייבם שאר העריות שאין להן היתר אחר איסורן כ"ש שאסורות להתייבם ובכלל זה חייבי לאוין לר"ע עי"ש. **ועיין בחידושי הגרש"ר** (סי' ד') שכתב שזו כוונת הרמב"ן הנ"ל, והיינו דלר"ע השם ערוה פוטר מיבום [ואי"צ דוקא ערוה שיש בה כרת משא"כ לרבנן דבעי' דווקא ערוה שיש בה כרת.] **ועיין ברש"י** שכתב "דאלים לאו למפטריה מיבום כערוה גמורה" ונראה כוונתו נמי להנ"ל [וכ"כ בחי' הגר"נ זצ"ל] דהשם ערוה פוטר מיבום ולר"ע חייבי לאוין דלא תפיס בהו קידושין חשיבי נמי ערוה.

**עז\*) בא"ד.** הנה **באבני מלואים** (סי' י"ח סק"א) כתב ליישב ע"פ שיטת רש"י בביאור דברי הגמ' להלן מ"ט דאמר אביי "הכל מודים בבא על הנדה ועל הסוטה שאין הולד ממזר... סוטה נמי דהא תפסי בה קידושין" וביאר רש"י ז"ל "תפסי קידושין לאשה, דאף אלחר שזינתה לא פקעו ממנה קידושיה הראשונים". היינו דהיכא דאין קידושין תופסין אפי' היה תחילת הקידושין בהיתר ואח"כ נעשית ערוה דלא תפסי בה קידושין יפקעו נמי הקידושין הראשונים. ולפ"ז י"ל דאי אתי עשה ודחי ל"ת לא היה מותרת אלא ביאה ראשונה כמבואר בגמ' להלן דף כ' דבחייב לאוין אמרי' גזירה ביאה ראשונה אטו ביאה שניה, וא"כ לדעת ר"ע דאין קידושין תופסים בחייבי לאוין נהי דביאה ראשונה הותרה מחמת דעשה דוחה ל"ת אבל ביאה שניה אסורה וכיון שכן פקעי קידושיה לשיטת רש"י, ובכה"ג לא שייכא מעיקרא מצות יבום, דאין קנין ביבמה לזמן וכמו באומר לאשה היום את אשתי ולמחר אין את אשתי דלא חל קידושין כלל, ומטעם זה לא חל יבום לר"ע בחייבי לאוין. עי"ש. **וקשה טובא** לשיטת האבני מלואים דבגמ' (לעיל ג' ע"ב) מבואר דאילו היה הדין דעשה דוחה ל"ת שיש בו כרת א"ש דבעי' קרא דעליה לפטור אחו"א מהיבום, ולכאו' לסברת האבני מלואים הא גם אילו היתה מותרת ביאה ראשונה מ"מ ביאה שניה היתה אסורה והיו פוקעין הקידושין ושוב לא שייך יבום בכה"ג כמו בחייבי לאוין לר"ע וא"כ אכתי קשה מ"ט כתב רחמנא עליה הא בלה"כ אין אחו"א מתייבמת. ועיין בהגהות מלואי חותם שהביא כמה תשובות מדברי האחרונים על קושיא זו. **עיין בקו"ה** (י"א אות ט') **ובחידושי הגרש"ש** (סי' ו') **ובזכרון שמואל** (מכתב ח') **ובאמרי משה** (סימן ה' אות כ')] ובכתבי סבי הג"ר מאיר אריה סגל זצ"ל ראיתי שתירץ דאילולי קרא דעליה א"כ קרא דולקחה היה מתיר ביאה שניה בכל מקום דלא היה מקום לחלק בין מצותו בכך לאין מצותו בכך, ורק לאחר קרא דעליה דגלי לן רחמנא דיש אשת אח שאינה ערוה ליבום י"ל דקרא דולקחה דמתיר ביאה שניה כמבואר בראשונים להלן י"ט (עי"ש בריטב"א) קאי רק על אשת אח בלחוד דעיקר קרא בה קאי ולא בשאר יבמות שעולות ליבום רק מכח עדל"ת. ועיין.

**עח\*\*) לדעת ר"ע יל"ע האם חייבי לאוין פוטרים את צרותיהם.** הנה בתוס' י' ע"א כתבו דאם תנא דידן היה סובר כר"ע א"כ היה צריך לכתוב במתני' נמי חייבי לאוין. עי"ש. ומוכח מתוס' דחייבי לאוין פוטרים צרה. והנה אם נלמד מ"עליה" [כירושלמי ועוד] אתי שפיר שפוטרת נמי צרה וכן אם נלמד מ"ולקחה" לפ"ד התוס' רא"ש, אבל אם נלמד מ"לקחת" לכאו' אין בזה מקור לפטור צרה. **אכן בחי' הגרי"ז** כתב בדברי ר"ע דהאשת אח פוטר את הצרה. והנה יש לדון בענין זה בדין אשת אח בנפילה זו היינו אשת אח דממילא, דיש לדון האם אשת אח שנפטר מחמת דלא קרינן ביה 'לקחת' הוי אשת אח דממילא או לא ובדברי הגרי"ז צ"ל דס"ל שאין זה אשת אח דממילא ולכן יכול לפטור צרה [דלא יהיו דבריו סותרים לדברי אביו הגר"ח דשאת אח דממילא אינו פוטר צרה] **אכן בבברכת שמואל** (?) כתב בביאור דברי הגמ' בדף ג: דאם אין עדל"ת לא בעי' לקרא דעליה דמחמת הקרא ד'לקחת' יש ללמוד שאין הערוה מתייבמת ואף לא חולצת ואין קנין ומ"מ אינה פוטרת צרה משום שערוה הנלמדת מלקחת היא אשת אח דממילא ואינה פוטרת צרה ורק ערוה ד"עליה" הוי האשת אח סתירה ליבום ופוטרת צרתה, ונמצא שנחלקו הברכת שמואל והגרי"ז בגדרי אשת אח הפוטר צרה האם בעי' לזה ערוה דעליה או סגי בערוה דלקחת, ועיין.

**י' ע"א**

**עט) בתוד"ה לעולם. הקשו תוס'** דערות אשת איש תפטור צרה כגון מגרש בתנאי שלא תנשא ליבם, דאם נשאת לאחיו ומת פוטת צרתה. [ועיין **רמב"ן** ריש פרקין שכ' דהוי קושיא של קנטור דבתנאין לא קמיירי] ותי' תוס' "דלמאן דנפקא מאחו"א ניחא דלא דמי הך לאחו"א" [משום שמותרת לו בזנות או בקידושין בלא ביאה] והוסיפו תוס' עוד דלא דמי לאחו"א משום שבזמן הנפילה אינה אשת איש עד שתבעל משא"כ אחו"א שנפלה לפניו שהיא אחו"א. והוסיפו תוס' עוד שגם אם דנחשבת אשת איש מאחר שהאיסור ליבום הוא מחמת איסור אשת איש [וחשיב שבשעת נפילה היא כבר אשת איש ודמיא לאחו"א], מ"מ לא דמי לאחות אשה כיון שאם תבעל נמצא שלא היתה אשת אחיו מעולם, עי"ש. וישלדון הדברי התוס' הללו כדלהלן

**א- בפשטות מבואר** שנדון התוס' הוא דערוה דאשת איש תפטור צרה, וא"כ מוכח מתוס' שאף איסור שלא חל עכשיו על האשה יכול לפטור צרה כל שהיא פטורה מחמת איסור זה [וזהו הנדון בתוס' דאף אם תחשבנה לאשת איש וכו']. **וקשה** דבסוגיא להלן ל"ב ע"א מבואר דר"ש ס"ל אין איסור חל על איסור ומ"מ היכא שנשא מת ואח"כ נשא חי [שקדם איסור אשת אח] אינה מתיבמת, כיון דאיסור אח"א מתלי תלי עליה, וכתבו תוס' שם (ד"ה לא פקע) דפוטרת נמי צרתה, ומשום איסור אשת אח שיש בה. ומשמע מתוס' דאיסור אחו"א אינו יכול לפטור את הצרה כיון שאינו חל עליה אלא מתלי תלי, וא"כ קשה מאי שנא מערות אשת איש דמבואר בתוס' בסוגיין דיכול לפטור איסור שעתה לא חל עליה. **וי"ל** דהתם לעולם לא יפקע איסור אשת אח וא"כ לא יכול לעולם לחול איסור אחו"א, וא"כ הגם שאיסור אחו"א הוא המונע את היבום מ"מ אינו יכול לפטור צרה כיון שאין מציאות שהאשה תהיה אסורה מחמת כן, אבל הכא כיון שאם יבא עליה תהיה אסורה מחמת איסור אשת איש א"כ נחשב שהיא אסורה מחמת אשת איש וזה יכול לאסור צרה, אלא שמטעם אחר ל"ד לאח"א כמבואר בתוס', ועיין. [אכן כל זה א"נ דפטור צרת ערוה ענינו הוא שהערוה 'אוסרת' את צרתה, כשיטת הגרי"ז (עיין לעיל אות י' ועוד), אבל אם צרת ערוה הוי 'פטור' א"כ לכאו' כשם שאת עצמה יכולה הערוה לפטור מחמת ערוה דאחו"א הגם שלא חל עליה בפועל כמו כן יקשה שתוכל לפטור את צרתה מחמת כן, ובאמת הגרי"ז יסד את דבריו ע"ד התוס' הנ"ל עי"ש ואכמ"ל].

**ב- משמעות דברי התוס'** שלא הוקשה להם שהערוה של 'אשת אח' בבעלת התנאי תפטור את הצרה, אלא הערוה של 'אשת איש', וצ"ב מדוע באמת אין ערות אשת אח שיש בבעלת התנאי פוטרת צרתה. **ובקו"ה** (סימן ה' אות ט') כתב [בדעת הרמב"ן] דאפשר שבאמת אינה אסורה באיסור אשת אח כיון שאין בה פטור זיקה, אלא שבפועל אינה זקוקה כיון שאינה ראויה ליבו"ח דאיסור אשת אח אינו תלוי בזיקה בפועל אלא בסיבת הזיקה עי"ש. ולפ"ז כתב שלא יהיה בה גם דין נאסרה [היכא שגרשה אח"כ לגמרי או שהתנה שלא תנשא לפלוני שנה או שנתיים, **ובחזו"א** ק"ל ח' הסתפק בזה], עי"ש. **ועיין נמי בחידושי הגרש"ש** (סימן ז') שהקשה כנ"ל, ותי' בסו"ד דליכא איסור אשת אח בכה"ג, כיון שהיא נחשבת זקוקה, עי"ש ביאור הדברים. **ובברכת שמואל** (סי' ב' אות ב') כתב שהקשה כן לגר"ח, ותי' לו הגר"ח דאשת אח בכה"ג הוי אשת אח דממילא, כיון שאין הערוה דאשת אח סיבה לפטור בנפילה ליבום אלא דממילא נאסרת באיסור אשת אח מחמת שנתבטלה הנפילה [בגלל התנאי שתהיה אשת איש] ואיסור זה אינו יכול לפטור צרה, ואף את עצמה אפשר שאינו יכול לפטור, עי"ש. **אלא דיש לדון** לדברי הגר"ח הנ"ל מאי שנא מדברי התוס' בדף ל"ב דמבואר שבכה"ג שהאחו"א אינו חל אלא מתלי תלי וקאי יכול האשת אח לפטור צרה ואינו נחשב לאשת אח דממילא. **וי"ל** דהכא היא מגורשת גמורה ואין איסור ליבום עתה מחמת האשת איש אלא שכאשר תתייבם יתחדש בה איסור אשת איש, וא"כ איסור זה אינו יכול לאסור את האשת אח ליבום אלא רק דבפועל אינה יכולה להתייבם ואסורה באיסור אשת אח ולכן הוי א"א דממילא, משא"כ התם שעתה היא אחות אשה והגם שאין איסור זה חל בפועל מ"מ הוא אוסר את האשת אח ואינו אשת אח דממילא. **ועוד י"ל** למסקנת התוס' דכיון שלא יתכן בנדון דידן מציאות של אשת אח ואשת איש כאחד, כיון שאם היא אשת איש אינה אשת אח א"כ אין האשת איש יכול לאסור את האשת אח אלא הוי אשת אח דממילא משא"כ התם דהוי אחו"א ואשת אח יחד. ועיין.

**ג-** הנה מאחר שמשמע בפשטות מדברי התוס' שהוקשה להם שהערוה של אשת איש היא שתאסור את הצרה ולא הערוה של אשת אח א"כ נמצא מדברי התוס' סתירה לכאו' ליסודו של הגרי"ז שהערוה אוסרת את הצרה ולא פוטרת אותה, דלדברי הגרי"ז אי אפשר שערוה שלא חלה בפועל תאסור את הצרה והכא דן תוס' שהערוה של אשת איש שלא חלה בפועל תאסור את הצרה, ובאמת יעוין **בחי' מרן רי"ז הלוי** (ה' יבו"ח ד"ה אולם, במוסגר) שביאר ד' התוס' באופן אחר, וכתב שהטעם שאין מדברי התוס' הנ"ל סתירה ליסודו שפטור צרה הוא שהערוה אוסרת אותה על ידי האיסור שיש בה, הוא משום שבאמת אין כוונת התוס' במה שכתבו דגם אם מ"מ תחשבנה לאשת איש וכו' לומר דמטעם ערות אשת איש תפטור צרה, אלא כוונת התוס' היא מטעם ערות אשת אח וכדברי תוס' בדף ל"ב, וזהו שתירצו שאם תבעל לו נמצא שלא היתה אשת אחיו מעולם ואין יכולה לפטור מחמת ערות אשת אח. עי"ש, ויש להעיר בדברי הגרי"ז דדבריו קצת קשים בפשט דברי התוס', שלא הזכירו כלל את האיסור של אשת אח אלא של אשת איש, ועוד יש לדון בדברי הגרי"ז ,דהנה הובא לעיל שהברכת שמואל שאל לגר"ח מ"ט לא תפטור אשת איש צרתה מחמת איסור אשת אח ותי' הגר"ח דהוי אשת אח דממילא, ואם נרצה לומר שהגרי"ז אינו חולק על אביו הגר"ח נצטרך לומר שזהו גופא תי' התוס', והיינו שמעיקרא ס"ל שמחמת ערות אשת איש הוי האשת אח ערוה ליבום, וכמו בתוס' בדף ל"ב, ועל כך תי' התוס' שמאחר שלא דמי לאחות אשה הוי אשת אח דממילא, וצ"ע. ועוד יש לדון לדברי הגרי"ז, האם כבר מתחילת דברי התוס' הוקשה להם שבעלת התנאי תפטור צרה מחמת ערות אשת אח ועל כך תי' דלא דמי לאחו"א וא"כ הוי א"א דממילא, ועל כך המשיכו להקשות שאולי ידמה לאחו"א ותפטור מחמת אשת אח, ותי' דמ"מ לא דמי והוי א"א דממילא, או"ד שמתחילת ד' התוס' הקשו ודאי מצד אשת איש ולא מטעם אשת אח ודלא כיסודו של הגרי"ז, ועל זה כתבו דלא דמי לאחו"א משום שבשעת נפילה אינה אחו"א [וכאן כתבו שכדי לפטור צרה צריך שתהיה עתה אסורה באיסור הפוטר את צרתה, היינו יסוד הגרי"ז] ואח"כ המשיכו להקשות שתפטור צרה מחמת איסור אשת אח כיון דמ"מ אסורה להבעל לו מחמת איסור אשת איש [ואין כוונת התוס' לחזור בהם מתירוצם אלא להקשות קושיא חדשה], ועל כך תי' דמ"מ לא דמי לאחו"א ואין לפטור צרה מחמת האשת אח [דהוי אשת אח דממילא או שאין איסור אשת אח בכה"ג].

**ד-** "מ"מ לא דמי כיון שאם תבעל ליבם שנאסרה עליו הוי אשת איש ולא הוי אשת אחיו מעולם הלכך לא פטרה צרתה", **ומבואר** בתוס' שיסוד תירוצם הוא דאינה דומה ערוה זו לאחו"א [וזהו כוונתם "מ"מ לא דמי" וכן הוא להדיא בתוס' בגיטין, אכן יעויין **בערול"נ** דהקשה מ"ט בעי' לדומיא דאחו"א הא ערוה גופא וצרתה ל"ב קרא והגם שלצרור הוא בפרשת אח"א מ"מ אין משיבין על ההיקש עי"ש]. **וביאור החילוק** במה שלא דמי לאחו"א הוא לכאו' דס"ל לתוס' דבעי' שהערוה תהיה "ערוה במקום מצוה" היינו שיהיה בה סיבת נפילה ליבום והערוה מפקיע את היבום אבל האשת איש אינה ערוה במקום מצוה שהרי עד כמה שהיא אשת איש אין סיבת יבום כלל. [**ועיין** בדברי הרמב"ן ריש פרקין שנקט לשון זה דערוה שלא במקום מצוה גבי תי' התוס', ויל"ע אם כוונתו כד' התוס']. **והנה בתוס' רא"ש** תי' בנוסח אחר, וז"ל "כיון שאם אותו שנאסרה עליו היה מיבם אותה כיון שתבעל לו נמצאת שלא היתה אשת אחיו מעולם וצריך ליבם או לחלוץ לצרה הלכך לא פטרה צרתה כיון שעל ידי יבום שלה לא היתה צרתה מעולם". ומבואר בדבריו שאין הסיבה משום דלא דמי לאחות אשה אלא משום שעל ידי יבום שלה נמצא שלא היתה צרתה מעולם. והיינו שצריך שיהיו הצרות צרות "במקום המצוה" [ומה דלא ס"ל כתוס' אפשר משום דס"ל שלא בעי' שתהיה ערוה במקום מצוה, ועיין להלן בסוגיא דב"ש וב"ה שיתבאר בהרחבה.]

**ה-** "מיהו למאן דיליף מולקחה קשה". הנה בתוס' כתבו דכל תירוצם הוא למאן דיליף מלצרור אבל למאן דיליף מולקחה לא מהני תירוצם, ומשום דהגם שאינה ערוה במקום מצוה כמבואר מ"מ אינו יכול לקחת מי מהם שירצה. [ולכאו' אין להוכיח מהכא דגם אילונית פטרה צרה למאן דיליף מולקחה משום די"ל דאילונית אין בה כלל נפילה ליבום ולכן הוי שלא במקום מצוה ואי"ז נחשב שנפלו ב' נשים ליבום משא"כ אשת איש שודאי נפלה ליבום אלא ש'הפטור' שלה הוא שלא במקום מצוה, אכן בירושלמי מבואר שלמאן דיליף מולקחה אילונית פוטרת צרתה אכן ברמב"ם פסק כרבי ומאידך פסק דאילונית אינה פוטרת צרתה וצ"ל כהנ"ל.] **אמנם בתוס' הרא"ש** לא כתב קושיא זו מרבי, ובפשטות דאזיל לשיטתו, דאם התי' הוא דאינם צרות ביבום א"כ גם לרבי אי"ז נחשב שנפלו לו ב' צרות ד'ליבום' אינם צרות וא"ש גם לרבי, ועיין.

**פ) ברמב"ן** (בריש פרקין) כתב "שאין זו צרת ערוה כלל אלא זו גרושה גמורה אצל ראובן כשאר כל האנשים ומשום תנאי בעלמא אסורה עליו... וא"ת אינה גרושה אצלו הויא לך צרתה צרת ערוה שלא במקום מצוה, דהא לא רמיא ערוה קמיה ליבום, אלא שהיא גרושה אצלו ודאי כדפרישית והכי איתא בגיטין" עי"ש. **הנה** בתחילת דבריו כתב כביאור שהובא לעיל בדעת התוס' דהוי ערוה שלא במקום מצוה, אמנם בסו"ד מבואר שמסקנתו שאינה יכולה להחשב שאסורה מחמת אשת איש אלא היא גרושה גמורה אצלו ומסיבה צדדית אסורה לו, **ודבריו צ"ב** דמי אמר דהוי גרושה גמורה אצלו הרי אפשר דאינה גרושה אצלו והוי צרה שלא במקום מצוה. ונראה כוונתו דכל הטעם דנחשיבה לאשת איש והיינו שאינה גרושה אצלו הוא משום שבמצב של 'יבום' היא אשת איש, אבל מאחר שבמצב של יבום הוי שלא במקום מצוה נמצא שלעולם לא יהיה מצב של 'יבום' וא"כ על כרחך שאין להתחשב במצב האשה ליבום אלא היא גרושה גמורה אצלו ועיין. והוסיף הרמב"ן דמוכח כן בגיטין, וצ"ב כוונתו דדוחק לומר שכוונתו שבגיטין מוכח שאי"ז חוץ אלא על מנת [ולכן היא גרושה גמורה אצלו] דדבר זה אינו ראיה לומר שהיא גרושה אצלו ולא שאינה במקום מצוה דאפשר שהוי על מנת ולא חוץ ומ"מ היא נחשבת לאשת איש 'ליבום' מחמת שמטעם אשת איש אסורה להבעל לו, וצ"ע. **הנה** בגמ' בגיטין (פ"ג ע"א) מבואר דעת ר"א שהמגרש ע"מ שלא תנשאי לפלוני מגורשת, והקשה עליו ר"ט דאם תנשא לאחיו של פלוני ומת בלא בנים נמצא זה עוקר דבר מהתורה [היינו מצות יבום] ולכן אי"ז כריתות, עי"ש. והנה אם היתה נחשבת שאסורה להתייבם לו מחמת שהיא לגביו אשת איש א"כ אי"ז עקירת דבר מהתורה [וכמו שהיכא שנשא אדם אחות אשתו של אחיו אי"ז עקירת דבר מהתורה] אבל אם היא מגורשת גמורה אצלו ומסיבה צדדית של קיום התנאי אסורה להתייבם הרי התנאי הוא עקירת דבר מהתורה ועיין. אכן בגמ' שם מבואר לא כן, דהנה הקשתה הגמ' שם לדברי ר"ט שלא ישא גם בת אחיו שמא ימות בלא בנים, ותי' הגמ' היינו פירכא, היינו שבאמת לכל הקושיות על ר"א יש פירכא. הרי מבואר שאין החילוק שכ' לעיל אמת. **ובאמת תמה הרעק"א** (שם בגליון הש"ס) הקשה על דברי הגמ' הנ"ל דיש לחלק בין בעלת התנאי לנושא בת אחיו דגבי בעלת התנאי שאינה ערוה אלא מסיבת התנאי אסורה להתייבם לו חשיב עקירת דבר מהתורה משא"כ לענין בת אחיו שהיא ערוה ואי"ז עקירת דבר מהתורה. ונשאר בצע"ג.

**ברשב"א** (ריש פרקין) כתב ז"ל "שאין פוטרת צרה אלא ערוה גמורה כאחות אשה שהתורה אסרה עליו..." ודבריו צ"ב, במה שכ' 'ערוה גמורה'. **ועיין בחי' הגרש"ש** (סימן א' אות ב') שביאר שאשה זו גם אם היה עליה אזהרה מפורשת שלא תתייבם מ"מ לא היתה פוטרת צרה משום שאין סיבת איסורה מחמת עצמותה אלא דבר אחר גורם לה להאסר ולכן אינה בכלל עריות, ודמי ללאו "דלא תסור" שהגם שבפועל יש איסור תורה בזה מ"מ אי"ז איסור מחמת עצם הדבר אלא מסיבה צדדית ולכן לר"ע קידושין תופסים במי שאסורה לו מטעם לא תסור וה"ה לבעלת התנאי עי"ש. ואפשר שזו כוונת הרשב"א הנ"ל. **[הנה** יש לדון לענין "בתו בעלת התנאי" אי פוטרת צרה, ולכאו' לדברי הרמב"ן והרשב"א תפטור צרה ולדברי תוס' הרא"ש ודאי שלא תפטור, ולדברי התוס' לכאו' תפטור צרה וצ"ע.]

**פא) לענין חליצה. עיין ברמב"ן וברשב"א** (ריש פרקין) שנחלקו האם חולצת בעלת התנאי או דאמרי' כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה. דהרמב"ן מסתפק אם חולצת או לא ומסיק די"ל שאינה חולצת, וברשב"א ס"ל שחולצת כיון דאיסור דבר אחר גרם לה שלא תעלה ליבום. **והביא הרשב"א** ראיה דיש בה חליצה מהא דנודרת הנאה מיבמה שמבואר בגמ' (להלן קי"א) שחולצת ואע"פ שאינה עולה ליבום כיון דהוי חייבי לאוין ועשה. **ובשעה"מ** (הלכ' יבום) דאין ראיה מהתם כיון דחייבי לאוין ועשה רבינהו קרא [להלן כ' ע"ב] לחליצה. **ובפשטות י"ל** דשיטת הרשב"א שגם חייבי לאוין ועשה עולין לחליצה כיון שאיסור דבר אחר גרם להם ועיין להלן כ' הרחבה בזה. **ועיין אבנמ"ל** (קע"ד) משכ"ב. **ובדעת הרמב"ן כתב בקו"ה** (סי' ה' אות ג') דיש ב' דינים בהא דאמרי' כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה הא- מי שאין בו זיקת יבום אין בו זיקת חליצה, כחייבי כריתות וכד' ובזה איתרבו חייבי עשה לחליצה הגם שאין בהם זיקת יבום ב- היכא שיש זיקת יבום אלא ורק מסיבה צדדית א"א ליבם בזה אמרי' דכל שאינו עולה בפועל ליבום אינו עולה לחליצה **[ומקור לד"ז כתב בעונג יו"ט** (שו"ת אהע"ז סי' קע"ז) דאפשר ממה שאפקא התורה בלשון "לא יחפוץ" דרשינן שאם יש דבר המעכב את היבום היכא דרמיא ליבום אזי לא מהני החליצה. ועוד הביא מירושלמי שאפשר שהדרשה הוא ממה דכתיב "מאן יבמי" עי"ש. **ועוד י"ל מסברא** דכל מה דמהני חליצה היכא שיכול ליבם הוא משום שהחליצה עומדת במקום היבום אבל היכא שאינו יכול ליבם מאיזה סיבה א"א לומר שהחליצה תעמוד במקום היבום וא"כ כיון שיש זיקת יבום א"א להפטר ע"י חליצה, ועיין]. וממילא ביאר הקו"ה דבעלת התנאי כיון שיש בה זיקת יבום אלא מטעם תנאי בעלמא אינה מתיבמת א"כ יש בה דין כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה. **אכן יש** להקשות לביאור זה מדברי הרמב"ן ועוד ראשונים להלן כ' דס"ל דלמסקנה לא בעי' לדרשה דרב גידל וחייבי לאוין ועשה חולצים משום דזיקה בכדי לא פקעה, וא"כ מוכח שלא כד' האחרונים הנ"ל גבי חייבי לאוין ועשה, וכן נראה מדברי הרמב"ן בדף ל"ה: שחילק בין מעוברת שאינה חולצת לחייבי לאוין שחולצין משום שהתם [גבי חייבי לאוין ועשה] איסור דבר אחר גרם לה ורבינהו רחמנא, משא"כ מעוברת שאינה ראויה ליבום א"כ א"א שלא במקום מצוה היא. עי"ש. ומבואר מדבריו שחייבי לאוין ועשה חשיבי יותר עולה ליבום מאשר מעוברת ולכן עולין לחליצה. ושלא כד' האחרונים הנ"ל. [ואף בקו"ה (שם אות ד') כתב בסו"ד מטעם אחר שבדברי הרמב"ן ביאור זה צ"ע. עי"ש]. **ונראה לבאר** בדעת הרמב"ן שהגם שבעלת התנאי היא כגרושה אצלו לכל דבר ומשום תנאי בעלמא אסורה לו, מ"מ כ"ז הוא כאשר אנו דנים לענין האיסור אשת איש או אשת אח שלה שיפטור צרה דבכ"ג אמרי' שבמצבה אין לה שום איסור ליבום אלא מטעם דבר צדדי שאינו יכול לפטור צרה, [ואפילו את עצמה אפשר שאין פוטר הערוה דאשת איש או אשת אח כמבואר] אבל כאשר נדון על היבום בפועל הרי זה ברור שמחמת התנאי הרי למצב של יבום היא אינה אשת אח כלל, וא"כ כאשר נדון על חליצה שהא במקום יבום נימא שכיון שאין בה בפועל מצות יבום כלל דליבום בפועל אינה אשת אח שוב אין טעם לחליצה שעומדת במקום היבום. [ול"ד לא לחייבי עשה שיש זיקת יבום ואף לא למעוברת אלא זהו דין בפ"ע]. **ועיין** עוד בדברי הרמב"ן הנ"ל **באחיעזר** (ב' ה') **ובחידושי הגרש"ש** (סימן ב').

**ובדעת תוס'** לכאו' מוכח דס"ל שאינה בת חליצה שהרי הקשו לרבי דיליף מולקחה ובדעת רבי כתבו תוס' לעיל ח' ע"ב דכל שעולה לחליצה קרינן בה ולקחה. וכ"כ בחידושי הגרש"ש (ס"ז). **אכן ברעק"א** (בחידושים בגיטין שם) הביא על דברי התוס' שם דלגבי חליצה הסתפק הרשב"א ריש יבמות אי פטורה מחליצה ומשמע קצת מדבריו שגם לתוס' שייך ספק זה, וצ"ע.

**פב) בא"ד.** [בסוה"ד] "ובירושלמי ריש פ' המגרש פריך לה... ומשני תמן התורה אסרה עליו... שאין איסור שבה תלוי בשום אדם... אבל באשת איש האיסור תלוי במגרש שאם ירצה יתירנה ליבם קודם שימות ולהי לא תני להוא דלא דמי להו". **מבואר** בתוס' דקושית הירושלמי היא כקושית התוס' בתחילת הדברים ותי' דאין זה איסור התלוי בתורה אלא בידי אדם ולכן לא תני להו. **וצ"ב** מה איכפת לן שתלוי במגרש הרי סו"ס היא עתה ערוה וצרת ערוה, **ובאמת** מתוס' מדויק שאי"ז סיבה שלא תפטור צרתה, אלא רק דלא דמי לאחות אשה ולכן לא תני במתני' [אבל באמת פוטרת צרה בכה"ג], ובאמת **ביש"ש** (ס"ד) נקט כן בדברי הירושלמי וכן מבואר בנו"ב אבה"ע תנינא סי' ק"ג בשיטת התוס'. **ועיין באו"ז** (הלכות יבום תקצ"ו) שהסתפק בזה. **אכן בתוס' הרא"ש בגיטין** (שם) מבואר שדברי הירושלמי הם טעם להא שאינה פוטרת צרתה [וצ"ל לדעתו דמ"מ כיון שלא דמי ממש לאח"א לא פטרה צרה, וצ"ב דאין משיבין על ההיקש והכא אי"ז חילוק בעיקר הסיבה הפוטרת אלא פרט צדדי שלא דמי לאחו"א ועיין להלן מד' התוס' להלן ט"ז]. ועי"ש תירוץ נוסף דבכל העריות האיסור בא ממילא ע"י קידושין והכא המגרש אסרה ע"י תנאי שלו ולכן לא הוי דומיא דאחו"א. עי"ש.

**הנה** בתוס' להלן ט"ז ע"א ד"ה בני צרות כתבו דהיכא שנתקדשה הצרה לשוק לא פקעה זיקתה אע"פ שהיא ערוה דאשת איש וערוה מפקיעה זיקה [כדמוכח בשומרת יבם שקידש אחיו את אחותה עי"ש] משום שחלוק ערוה של אחו"א שאין דרך להפקיע את איסור הערוה אבל באשת איש ניתן לתקן ע"י גרושין ולכן לא פקעה הזיקה ע"י ערוה זו, עי"ש. **ולכאו' דברי התוס'** סותרים את דברי התוס' בסוגיין דבתוס' בסוגיין מוכח שערוה של אשת איש מפקיעה זיקה ולכן הקשו דבבעלת התנאי תפטור צרה, וכן לדברי התוס' גם הירושלמי אין כוונתו דערוה של אשת איש לא מפקע זיקה אלא רק סיבה שלא דמי לאחו"א ולכן לא תני במתני' כמבואר לעיל. **ועיין בבית מאיר** (קנ"ט) שהרחיב בענין זה ועיקר דבריו דיש לחלק בין ערוה קודם נפילה [כנדון בסוגיין] לבין ערוה דלאחר נפילה [כנדון להלן בתוס' בדף טז] לענין ערוה של אשת איש, דערוה דקודם נפילה מפקעת את הזיקה ואילו ערוה דלאחר נפילה אינה מפקעת את הזיקה. **וביאור הדברים** [עיין בשיעורי הגר"נ זצ"ל אות רסז] דסברת בידו לתקן [היינו בידו לגרשה] היא סברא נכונה כאשר דנים שהערוה תדחה את היבום דאז אמרי' שאין כח ביד הערוה לדחות את היבום משום שבידו לתקן ולקיים את היבום, וממילא כאשר דנים על ערוה קודם נפילה י"ל שכל שהיא ערוה ליכא כלל ליבום והוי 'פטור' דאינה נופלת כלל ובזה אין מעליותא לערוה שבידו לתקן, אבל כאשר דנים על ערוה שלאחר נפילה דיש כבר זיקה אלא שדין הערוה שדוחה את הזיקה בזה י"ל שכל היכא שבידו לתקן אין כח בערוה דלאחר נפילה לדחות את הזיקה. **אלא דיעוין בחי' הגר"נ** זצ"ל (אות רחס) שכתב להקשות על יסוד זה מדברי **הרעק"א**, דהקשה הרעק"א על הא דמבואר להלן פ"ז שבהיו לו בנים בשעת מיתה ומתו אח"כ אינה נפולת ליבום מטעם דלא הוי דרכי נועם ופרש"י שם דהדרכי נועם היא שלא תתגנה על בעלה, ולכאו' אי מיירי בנשאת לאחר הרי הוי ערוה דאשת איש ואי"צ לטעם של דרכי נועם, וכתב הרעק"א ע"פ דברי התוס' בבדף ט"ז דערוה של אשת איש לא מפקע זיקה, עי"ש. והנה התם מאחר שבזמן הנפילה היו לו בנים א"כ לכאו' שעת הנפילה היא בזמן שמתו הבנים וא"כ הוי אשת איש בזמן נפילה וצריך שתפקע הזיקה, ויש לפלפל בכ"ז ואכמ"ל.

**הנה** בתוס' הרא"ש ובתוס' הנ"ל מבואר שדברי הירושלמי קאי במגרש בתנאי **אכן ברמב"ן וברשב"א** (ריש פרקין) מבואר שקושית הירושלמי היא על מגרש חוץ לפלוני שע"ז תי' תוס' לעיל שכיון שנשאה אחר הרי הותרה. עי"ש. [ועיין בחידושי הגר"נ (אות קלד-קלו) מש"כ בביאור דברי הירושלמי לדברי הראשונים הנ"לבשם חמיו הגר"ח זצ"ל].

**פג) בא"ד.** "כגון שבא ראובן וקדשה חוץ משמעון ובא שמעון וקדשה סתם". **עיין בתוס' בגיטין** (פ"ב:) שהעמידו שהאח השני קדשה חוץ מהאח השלישי. וצ"ב מ"ט לא העמידו שקדשה סתם. **ועי"ש במהרש"א** שכתב דאה"נ אלא רבותא קמ"ל עי"ש. **אמנם במהרש"ל** שם חידש שס"ל לתוס' שאם לא קידשה האח השני חוץ מהשלישי אסורה לשלישי, דכיון שכלפיו היא אשת אח של הראשון א"כ אינה מותרת לו ליבום ואין זיקתה שלמה, אבל אם קדשה השני חוץ ממנו א"כ לא נפלה לפניו ליבום ואפ"ל שיבם את צרתה, וכשמת היא צרת ערוה על שאר האחים. ועי"ש עוד במהרש"ל בחילוקים נוספים בין תוס' שם לתוס' דידן. **הנה** חזינן מדברי המהרש"ל דהיכא שקדשה השני חוץ מהשלישי אין כלל נפילה לשלישי כיון שכלפיו אינה אשת המת [וכן מוכח מדברי המהרש"א שם]. **ובאמרי משה** (ס"ט) ביאר שראית המהרש"ל והמהרש"א היא דאל"כ הרי היא אשת ב' מתים גם לאותו שקדשה חוץ ממנו ולא יוכל ליבם את צרתה. **אכן** באמרי משה (שם) ר"ל שבאמת גם אם קדשה חוץ מהשלישי נחשבת זקוקה לשלישי ומה שיכול ליבם את צרתה ולא הוי כאשת ב' מתים זהו משום דאשת ב' מתים כל מה שהיא פוטרת את צרתה הוא משום דהוי צרת ערוה של אשת אח כיון שלא הותר האשת אח שלה ליבום, אבל היכא שקדשה חוץ מהשלישי א"כ הגם שהיא זקוקה ליבום מהשלישי מ"מ אין לו בה איסור אשת אח ולכן אין מה שיפטור את צרתה. עי"ש. **אלא** דיעו"ש שתלה נדון זה בהרחבה במחלוקת ראשונים בגיטין שם, ויסוד הסברות בזה הם האם מותר למי שנתקדשה חוץ ממנו לבא עליה ומשום שכלפיו אינה אשת הראשון כלל, או"ד שאסור לו לבא עליה כיוון שמשתמש בצד אשת איש של הראשון. עי"ש ואכמ"ל.

**פד) בא"ד.** "וי"ל דלא קרינא לגביה אשת המת דכבר נאסרה עליו... ולא חשיבא ערוה במקום מצוה". סברת התוס' צ"ב דמה איכפת לן שנאסרה עליו קודם סו"ס קידושי שמעון תופסים בה ונופלת מכחו ליבום לפני לוי ואסורה משום אשת ראובן. **ובקו"ה** (סי' י"ב אות ה') כתב דסברת הוס' היא דאין איסור אשת אח של שמעון חל על איסור אשת ראובן ולכן לא הוי ערוה במקום מצוה, וכסברת ב"ש להלן י"ג [אליבא דרבא] דבכה"ג דלא חל איסור אשת אח מטעם אין איסור חל על איסור לא הוי ערוה במקום מצוה, אבל קשה דב"ה פליגי עליהו שם. **ותי'** הקו"ה דכל מה שפליגי ב"ה הוא ההיכא שהוי ב' שמות של איסור אבל הכא דהוי אשת איש משניהם לא פליגי ב"ה, אלא שכ' דטעם החילוק הזה צריך תלמוד. **ועיין בחידושי הגרש"ש** (ס"ד) במה שתירץ קושית הרעק"א מ"ט בעי' קרא דלצרור ותי' דכל ענין היבום הוא שנשאר אישות המת לאח"מ וכ"ז זה רק היכא שיש איסור אשת אח מחמת המת אבל היכא שאין איסור מחמת המת ליכא יבום, וזהי סברת ב"ש להלן י"ג והגם דב"ה פליגי עליהו י"ל דכל מה דפליגי הוא לענין שם איסור אחר או לענין איסור מוסיף, אבל ביסוד הנ"ל מודו לב"ש וממילא היכא שאסורה ליבם באיסור אשת אח מנפילה ראשונה שוב לא חל איסור אשת אח מהאח השני ואילולי לצרור ס"ד שתהיה ערוה שלא במקום מצוה קמ"ל דכיון דסו"ס היא אשת המת ע"כ פוטרת צרתה. עי"ש. **ומדבריו מתבארת** הסברא בדברי התוס' הנ"ל, שהיכא שאסורה כבר משום אשת איש ואשת אח של הראשון שוב אינה במקום מצוה מהשני. [אכן לדברי הגרש"ש אין לפרש כן בתוס' כיון דמלצרור חודש דחשיב בכה"ג מקום מצוה, ועיין]. ועיין עוד בחי' רבי ראובן **ובאמרי משה** ס"ט מש"כ בביאור דברי התוס'.

**פד\*) בא"ד.** הקשו האחרונים [עיין **בחי' רבי ראובן** (סימן ז' אות א') **ובקו"ה** (סימן י"ב אות ד') בשם אחד מהחברים] בתי' התוס' הנ"ל דבר נאסרה עליו וכו', דהתינח היכא כשמת שמעון א"ש תי' התוס' כמבואר לעיל, אבל אכתי קשה באופן שמת ראובן ראשון דנופלת ליבום ללוי ואסורה לו כיון שחל איסור אשת איש ואשת אח של שמעון. **ותירצו** דכיון שאינה נעשית אשת איש [ואשת אח] של שמעון כלפי לוי אלא לאחר שמת ראובן א"כ הוי ערוה לאחר נפילה ואינה פוטרת צרה. [כדברי התוס' להלן כ"ו והתו"י לעיל ח' ע"א ועי"ש הרחבה בענין זה]. **אלא שהקשה הקו"ה** (שם) דבריש המגרש מבואר דהוי בכה"ג אשת ב' מתים ולכאו' אין בה זיקה כלל מכח שמעון ומ"ט הוי אשת ב' מתים, וע"כ צ"ל ששאני התם שמת ראובן קודם ואחר כך מת שמעון דאחר שמת ראובן אסורה לו רק מחמת שמעון ושפיר הוי במקום מצוה. **אלא שהקשה, דהנה ברשב"א** (ר"פ המגרש) הקשה מ"ט בעי' לדין אשת ב' מתים כדי לאוסרה ולא אמרי' שהיא "נאסרה" אחר מות ראובן מטעם אשת שמעון ושוב אין לה היתר עולמית, וברשב"א תי' דמיירי שמתו שניהם בב"א [ואפשר לצמצם]. אכן בתוס' א"א לומר כן דאי מיירי בכה"ג הרי אישות שמעון לא אוסרת כלל על לוי והוי שלא במקום מצוה ואי"ז אשת ב' מתים. [ונשאר בצ"ע]. **ובחידושי רבי ראובן** (סימן ח') תירץ דבאמת מיירי שמת ראובן ואח"כ מת שמעון אבל מ"מ אין לדון הכא מטעם נאסרה, דכשם שלענין לאסור את צרתה אמרי' דהוי ערוה לאחר נפילה כיון שהאיסור משמעון חל רק לאחר נפילה, כמו כן לענין נאסרה לא קרינן ביה כל יבמה שאי אתה קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עליה הרי היא כאשת אח שיש לו בנים ואסורה, דדין זה נאמר רק היכא שהיא ערוה בשעת נפילה ולא היכא שנעשית ערוה לאחר נפילה. **והגם** שיש לחלק בזה טובא ולומר דהטעם דאין ערוה לאחר נפילה פוטרת צרה הוא משום שלא היתה מעולם צרת ערוה דלאחר נפילה אינה צרתה משא"כ לענין נאסרה, ועמד בזה בחי' רבי ראובן שם ועי"ש משכ"ב. **ובקו"ה** (סי' ד' אות ה' ועין נמי בסי' ה' אות י"א) מבואר שלדין נאסרה בעי' שיהיה לה דין "פטור ערוה" ולאחר נפילה אין לה דין "פטור ערוה" אלא שא"א בפועל ליבמה, אלא שכתב שדין זה תלוי בשאלה אי יבמה שהותרה נאסרה וחזרה הותרה תחזור להתירה הראשון או לא ונחלקו בזה בגמ' להלן מ"א, ולמ"ד שלא תחזור להתירה [היינו שמואל שם בגמ'] על כרחך שגם לערוה לאחר נפילה יש דין ערוה ולכן יש בה נאסרה והטעם שאינה פוטרת צרה הוא משום שלא היתה צרת ערוה מחיים. עי"ש.

**פה) "דאי לא קתני."** מבואר בגמ' דלא משכחת לה אמו אנוסת אביו בלא "דאי" **והקשה הטו"א** (חגיגה ט"ו ע"א) דמשכחת לה בעיברה באמבטי' כגון שנתעברה כלתו מיעקב חמיה באמבטי' ולא נעשה בזה איסור כלל. **ועיין בערול"נ** שכתב דהטעם דלא קתני "דאי" הוא משום דלא שכיח וא"כ הכא כ"ש שאינו שכיח. **ועיין בהגהות חשק שלמה** שנקט דבכה"ג אינו זוקק ליבום, דאזלי' בתר הרוב וזינתה מאחר ואינו אחיו כלל. עי"ש.

**י' ע"ב - י"א ע"א**

**פה\*) "ליתני החולץ ליבמתו וחזר וקדשה"** יש להעיר דלכאו' אותה אשה שחזר וקדשה הוי חד איסורא דאשת אח ומ"ט תפטור צרה, ויש לפלפל בזה לפי שיטות האחרונים בביאור התוס' ח' ע"א ד"ה תרי איסורי. הנה לשיטת הגרש"ש והאבי עזרי שהיא עצמה אינה מתייבמת משום שנחשבת תרי איסורי מחמת שצריך להתיר ב' איסורי אשת אח י"ל דגם בסוגיין צריך להתיר ב' איסורי אשת אח [מהאח הראשון ומהשני] ולשיטת הקו"ה דאיכא נאסרה י"ל ה"נ דאיכא נאסרה כמו שיבואר להלן י"א ע"א אבל לשיטות דאשת אח שלא היה בעולמו וא"א מאמו הוי איסור בפרשת יבום דאין לו היתר לעולם [בלא דין נאסרה] צ"ט מ"ט הכא אסורה הרי לר"ל בפשטות הטעם שיש איסור א"א הוא משום "כדקימי קיימי" ולא שהתחדש איסור חדש על החלוצה לשאר האחים, והמוכח לכאו' מכח שב'לא יבנה' חודש לר"ל גילוי על החלוצה לאחים שאינה בכלל היתר אשת אח וזהו איסור שאין לו היתר וצ"ב. עוד יש להעיר דלכאו' הכא הוי אשת אח דממילא [ואע"פ דמיירי בנפילה שניה הרי יסדו האחרונים שכל היכא שאינה ערוה יבום בנפילה ראשונה אינה ערוה גם בנפילה שניה]. הנה באמת אי"ז קושיא כלל שהרי האשה נחלצה ופקעה ממנה הזיקה וודאי שהיא כאשת אח שיש לו בנים.

**פו) ברש"י ד"ה וחייבי לאוין.** כתב רש"י שזקוקה היא להתייבם ואין איסור לאו פוטרתה מהחליצה דהא מאחות אשה ילפי' שהיא ערוה... וכו'. **והנה** לכאו' חייבי לאוין אינם בני יבום כיון שגזרו ביאה ראשונה אטו ביאה שניה, **וברש"ש** כ' דבפשטות ביאור הגמ' דקאי על הצרות שהזכיר בקושיא שהם בני יבום ג"כ, **אמנם ברש"י** נראה שרצה לישב בדרך אחרת שחייבי לאוין זקוקה הגם שאינה מתיבמת בפועל. **ועיין במאירי** משכ"ב. **והנה** ברש"י מבואר שמה שאין איסור לאו פוטר את היבמה מהחליצה הוא משום דלא דמי לאח"א, וכן מבואר ברש"י כ' ע"א במתני' ד"ה גרושה, עי"ש, וכן מדוקדק ברש"י לעיל (ט. ד"ה איסור) שכתב שלשיטת ר"ע שחייבי לאוין הם כערוה, כתב רש"י שאלים לאו למיפטרא בלא כלום כערוה גמורה, וכוונתו ב'לא כלום' היא שאי"צ חליצה ומבואר שהלאו עצמו הוא הפוטר מחליצה כמו בערוה לדידן שההערוה עצמה הוא הפוטר מחליצה. **ולכאו' קשה** דהא הערוה עצמה מה שאינה חולצת הוא משום הדין שכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה. ועמד בזה **ברעק"א** (בסנהדרין ?) ונשאר בצ"ע. **והנה** ברמב"ן בדף כ' דן למסק' הגמ' [דלא כרב גידל שם] האם בעי' בעריות לקרא ד'לקחת' כדי לומר שאינו עולה לחליצה, או"ד שמאחר שלא תפסי' קידושין א"כ מסברא אינו עולה לחליצה ,וא"כ י"ל כן בשיטת רש"י דס"ל שלמסק' הטעם שאינו עולה לחליצה אי"ז מגזה"כ מיוחדת דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה אלא שעצם הערוה המונעת תפיסת קידושין היא סיבה שלא יהיה חליצה [וה"ה לר"ע בחייבי לאוין] ועיין. **ועיין בחידושי הגרש"ר** (סימן א') שדן בזה בהרחבה ור"ל שבחייבי כריתות הפוטר מיבו"ח וחליצה אי"צ לדין כל שאינו אלא שאין זיקה לחליצה [עיין לעיל ג'. בשייטת רש"י אם כל שאינו קאי על הערוה או על הצרה ובמש"נ שם].

**פו\*) בתוד"ה לפי.** הקשו תוס' דמשכחת לה צרת צרה גבי אחים הנולדים דלא קאי עליהו בלא יבנה. עי"ש. **ודבריהם צ"ע** שהרי לדעת ר"ל אין על שאר האחים איסור לא יבנה אלא איסור אשת אח כדקיימי קיימי. **ועיין בקרן אורה** שכתב "שאין לשון התוס' בדקדוק דלר"ל לאו משום לא יבנה הוא דאתיין עלה אלא כרת גם כן הוא דאיכא". אכן תמוה דמלבד הקר"א לא מצאתי מי שעמד בזה, וגם בדברי הקר"א מבואר דכרת גם כן איכא ומשמע דמלבד לא יבנה איכא נמי כרת ולכאו' אי"ז נכון אלא דאיכא רק כרת וליכא לא יבנה שהרי לא יבנה הוא מנתק מכרת ללאו וזה לא שייך לגבי האחים. וצ"ע. [ועיין להלן ?]

**פז) "אתמר החולץ ליבמתו וחזר וקדשה" [מחלוקת ר"י ור"ל].** נחלקו ר"י ור"ל היכא שחלץ אח אחד האם שאר האחים חייבים על החלוצה כרת וכן האם החולץ חייב על צרת החלוצה כרת. ומבואר בגמ' שהמחלו' תלויה בדין 'שליחותא' היינו שסברת רבי יוחנן שכל אחד מהאחים [או מהצרות] עושה את שליחות כל הבית [של היבמין או היבמות] ולכן דינם שוה ואילו ר"ל ס"ל שאין דינם שווה ולפי פשוטו משום שס"ל שאין בחליצה ענין שליחות. **והנה בהקדם** יש לבאר מקור הפטור שבחליצה ויבום אחד נפטר כל הבית, דהנה גבי ב' יבמות מבואר **בגמ' בדף מד.** שהטעם שאי"צ לייבם שתי יבמות הוא משום הפס' בית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים, והטעם שאי"צ לחלוץ לשתי היבמות הוא מטעם דדרשי' הפס' דבית אחד הוא חולץ ואינו חולץ ב' בתים, והטעם שאינו מיבם אחת וחולץ אחת מבואר בגמ' שם שהוא מדין 'כל שאינו' וכו', או מחמת החשש שמא יחלוץ ברישא ואז יעבור על לא יבנה, והטעם שאינו חולץ לאחת ומיבם לחברתה עי"ש בתוס' ובתוס' בסוגיין שנחלקו בזה האם הוא מחמת הפס' 'דלא יבנה' או שאי"צ לפס' אלא יש דין דכל שאינו עולה לחליצה [ביבמה השניה] אינו עולה ליבום, עי"ש. **והנה** שיטת רבי יוחנן לפי פשוטו היא שמאחר שחזי' שיבמה אחת מותרת לשוק בחליצת חברתה או ביבום חברתה על כרחך שהטעם הוא משום שליחותא, [והיינו שאילו היה רק איססור לייבם את חברתה או רק איסור לחלוץ לחברתה לא היה הרחך לדין שליחותא אלא הוי דין איסור הנלמד מקרא אבל מאחר שחזי' שאין שע"י יבום של אחת או חליצה של אחת נפטרת צרתה מסתבר שאחת עושה שליחות חברתה] ושיטת ר"ל דאין הכרח מסוגיא זו לדין שליחותא ומה שביבום או בחליצה של אחת נפטרה חברתה הוא משום שגלי רחמנא שאי"צ ביותר מיבום אחד וחליצה אחת בבית [ועוד יתבאר להלן]. **והנה כל הפסוקים הללו** בגמ' בדף מד. קאי על ב' יבמות אבל בב' הגם שהדין ברור שבחליצה או ביבום של אחד נפטרת היבמה מחבירו, מ"מ יש להבין מנין לנו דין זה, **ובתוס' להלן נ"ו ע"א** מבואר דגבי יבום איכא פס' לו לאשה ולא לאחיו לאשה [והיינו שממעט היכא שגרשה הראשון וכד' שאי"צ להתייבם לשני] אבל בשאר ראשונים לא מצאנו שהביאו פס' לזה, וכן לגבי חליצה של אחד מהיבמין שפוטר את חבירו לא מצאנו [כעת] פס' לענין זה, ועל כרחך שהוא מסברא בעלמא, והיינו לר"י מטעם שליחותא ולר"ל בפשוטו גם בלא דין שליחותא. [והחילוק בין יבמין ליבמות, י"ל שביבמות כל אחת מהם נושאת איתה את אישות המת בפני עצמה וכל אישות זו צריכה לפטור בפני עצמו ולכן בעי' לקרא וכו', אבל גבי יבמין ענין היבום או החליצה הוא שהאח עומד במקום המת להתירה לשוק או לישא אותה ופשוט מסברא שאי"צ שב' יבמין יעמדו במקום המת לחלוץ או לייבם רק שמ"מ צריך שיפקע דינו של כ"א מהם ביבמה ולזה י"ל מסברא לדין שליחותא או לדינו של ר"ל].

**הנה** יש לדון בשיטת רבי יוחנן דס"ל שבעי' לדין שליחותא, מהו גדר השליחות האם הכוונה בזה היא שנחשב שכל אחד מן האחים חלץ ליבמה וכן כל אחת מן היבמות חלצה על ידי חליצת חברתה [ואע"פ שאין זה שליחות ממש דהוי דבר שבגופו מ"מ החליצה מתייחסת לכל הבית ונדונית שכול חלצו] או"ד דאין הכוונה שכל יבם או יבמה נדונים כמו שחלצו אלא שחליצה של אחד מן היבמין או היבמות מקיים את דינו של כל הבית לחלוץ, וביאור הדברים, דלר"י היבמה זקוקה לחליצה מכל האחים [וה"ה לב' יבמות] ואבל היא זקוקה רק לחליצה אחת מכל הבית היינו שעל כל האחים להעמיד ליבמה חליצה אחת וכל היכא שאחד חולץ גדר החליצה הוא שהיבם עומד כנציג הבית לחליצה וזהו גדר השליחות. **הנה לפי פשוטו** יש להוכיח מדברי הגמ' להלן מ: דגדר השליחותא הוא דנחשב שכל אחד מהאחים חלץ דמבואר התם בגמ' דלשיטת רבי יוחנן דין אחות חלוצה צריך להיות לא רק לאותה יבמה שחלצה אלא גם לצרתה [ומטעם אחר ליכא לד"ז עי"ש] והיינו שהצרה נחשבת לחלוצה כמו החלוצה עצמה, [ויש לדחות בדוחק שגם לצד השני לעיל צריך היה להיות דין אחות חלוצה לצרה דסו"ס החליצה של חברתה מועלת לה ומקיימת את דינה להפטר מן היבום, וצ"ע], **וחידוש גדול כתב באו"ש** (קונטרס זיקה אות יד) דכוונת הגמ' אינה שלר"י הצרה היא אחות חלוצה אלא היא אחות זקוקה [דאחות חלוצה אסורהה מטעם אחות זקוקה] ומשום שלר"י לא פקעה הזיקה למפרע מכל היבמות משא"כ לר"ל [ויבואר להלן דעתו] ולפי דברי האו"ש הנ"ל ליכא ראיה מד' הגמ' לנדון דידן [הנה א"נ דבגט ליבמה אחת אסורה חברת מטעם לא יבנה והוא מדין שליחותא (עיין סוגיא ריש פרק חמישי וסוגיא דחליצה פסולה דף כז) יהיה מוכח קצת שאין השליחות נחשבת כאילו הצרה ממש חלצה, שהרי חלץ לבעלת הגט נפטרה צרתה, ואם אין חילוק בין הצרה לחולצת וננחשבב שגם הצרהה חלצה לכאו' לא יובן ד"ז ואכמ"ל].

**ובשיטת ר"ל** יש לדון בטעמו, דלפי פשוטו לכאו' לא ס"ל לדין שליחותא כלל, אלא שלא בעי' כלל יבום וחליצה אלא מאחד מהאחים ואחת מהיבמות, ואפשר שד"ז נתחדש לר"ל באיסור של לא יבנה [ויבואר להלן בזה בשיטת הרשב"א בדף מד]. **והנה שיטת הירושלמי** שדעת ר"ל היא שהזיקה היא לאותו שחלץ למפרע ולא לאחיו [כן הביאו מדברי הירושלמי באחרונים עיין קו"ה ד' ט' ועוד] **וביאור הדבר** נראה לפי פשוטו שאין הכוונה שאגלאי מילתא למפרע כאשר אחד חלץ שלא היתה זקוקה לאחיו מעולם שד"ז צ"ב מסברא [מהכי תיתי שיתברר ד"ז שיכל כ"א מהם לחלוץ או לייבם] וגם לפ"ז לא שייך זיקה לתרי אחים [אלא מספק] וזה לא מסתבר בסוגיות להלן ועוד, אלא בפשוטו כוונת הירושלמי לדין מכאן ולהבא למפרע, היינו שפליג על ר"י וס"ל שאין היבמה זקוקה לכל האחים [ומתקיים דין כולם ע"י אחד מהם] אלא שהיבמה זקוקה ליבם אחד מן הבית, היינו שבתרי אחים כל הזיקה היא לאחד משניהם וממילא כאשר אנו דנים קודם החליצה יש זיקה לשניהם כיון שמוטל על שניהם שאחד מהם ייבם או יחלוץ לה, וכאשר אחד חלץ או יבם הרי הוא נעמד כיבם שאליו היא זקוקה ואין לאחיו בה כלום שלא היה צורך גם בו אלא באחד מהם והרי אחד חלץ. אכן יש לדון דלא כירושלמי אלא שגם לר"ל בעי' לדין שליחותא, אלא שחלוק השליחות לר"י מלר"ל שלר"י השליחות היא לקיים את דין כל אחד ואחד מהיבמין [ולכן הדין לא יבנה קאי על כולהו כמו שיבואר להלן] ולר"ל שהדין שליחותא אינו אלא לקיים את דינו הכללי של 'הבית' היינו שהבית [של היבמין או היבמות] צריך להעמיד נציג אחד ליבום או לחליצה ובזה נפטר כל הבית וענין העמדת נציג לבית הוא דין שליחותא, אלא שמאחר שאין השליחות באה לפטור את כל אחד מהדין הפרטי שלו לייבם או לחלוץ ואי"ז נחשב שהחולץ חלץ 'במקומו' לכן לא מהני לדין לא יבנה וכמו שיבואר להלן. **עוד איתא בירושלמי** (ה"א) בשיטת ר"ל דהקשה מדוע היכא שמת ראשון ונשא שני ומת יכול השלישי ליבם ולא נאסרה עליו ואילו כשחלץ הראשון הגם שאין הוא חייב על החלוצה כרת מ"מ היא נאסרה לשאר אחים. ותירץ "אמר רב יוסי מה את סבר היא חילצה היא ביאה כיון שחלץ לה נעקרה זיקת המת למפרע, למפרע חל עליה איסורו של מת אצל האחים, אבל אם בא עליה אשתו היא. **ועיין בחידושי הגרש"ש** (סי' ה') שביאר דברי הירושלמי הנ"ל "כיון דכל האישות נתרוקן אליו הרי זה כאילו היה בנפילה ראשונה שאם לא יבם אחיו היתה מותרת לו" והיינו שהאישות הראשונה נמצאת בשלמותה אצל האח המיבם ולא נאסרה על שאר האחים אלא כמו שהאח עדיין קיים ע"י היבום ולכן כאשר השני מת נופלת האישות ליבמים ומותרים בה כבתחילה, משא"כ בחליצה שאי"ז שייך.

**פז\*) בירושלמי** הובא נמי מחלוקת ר"ל ור"י [והובא לעיל שיסוד מחלוקתם האם הזיקה היא על כל הבית או רק על אחת מן הבית] אלא דבירושלמי מבואר דכל מה שנחלקו הם לענין האחים בחלוצה אי יש בה כרת או לא אבל על הצרה לכ"ע יש כרת. **וביאר הפנ"מ** שס"ל לירושלמי שכל ענין השליחותא יש רק אצל האחים ולא אצל הצרות. **ועיין בספר משנת ר"א** (סי' ט"ו אות ו') דס"ל להאי מ"ד בירושלמי שגבי יבמין היבמה זקוקה לב' האחים ולכן לר"י נפטר אחד בחליצה חבירו רק מכח שליחותא, אבל גבי יבמות שפטורם מכח הפס' דלא יבנה כמבואר בגמ' בדף מד [הובא לעיל בהרחבה] י"ל שגדר הפטור הוא שרק אחת מהן נופלת ליבום וחבירתה נפטרת ביבום או חליצת חבירתה לא מטעם שלליחותא אלא מטעם שאין כלל צורך בה ליבום, או חליצה. [הנה ביאור החילוק מצד הסברא י"ל ע"פ הקדמה אחת, דגבי יבמות נראה ברור שכל אחת מהן נושאת עמה את אישות המת ליבום או לחליצה והאישות המת שהיא נושאת עמה אינה אותה אישותת המת הנמצאת אצל חברתה, משא"כ גבי אחים שהתייחסות כולם ביבום או בחליצה היא לאותה אישות וכל אחד מהיבמין שיעשה חליצה או יבום הרי הוא עושהה את אותו דבר בדיוק שיעשה חבירו. והנה בחילוק מצד אחת יש להבין שהזיקה ליבמות אלימא יותר לא תפטר אחת בחליצת חברתה כיון שלכל אחת מהן יש סיבה בפני עצמה ליבום, ובאמת בסוגיא דחליצה פסולה (להלן כ"ז ע"א) מבואר שחליצה פסולה ביבמות יש בה יותר חסרון מחליצה פסולה ביבמין ובעי' יותר לדין שליחותא [עי"ש בריטב"א ועוד], ומאידך יש לדון שמחמת זה שכל אחת יש בה סיבה בפני עצמה ליבום באמת לא יהני בה שליחותא ועל כרחך שגדר פטורה אינו מדין שליחותא וכדברי הירושלמי הנ"ל]. ועיין במשנת ר"א (שם) שהרחיב הרבה בראיות בחילוק בין יבמין ליבמות אם הזיקה היא לשניהם או לאחד [או אחת] מהם.

**פח)** מבואר בגמ' שנחלקו ר"י ור"ל האם כל האחים חייבין על הצרה רק בלאו או רק החולץ בלאו והשאר בכרת, וכן לענין הצרה האם רק החולץ על הצרה בלאו והשאר בכרת או"ד ששאר האחים על הצרה בכרת. ובביאור מחלוקתם מצאנו ב' שיטות עיקריות שיטת התוס' ושיטת הרשב"א, וכדלהלן.

**שיטת תוס'**- בתוס' (ד"ה איהו) מבואר שאילולי קרא ד"אשר לא יבנה" מסברא היה גם האח החולץ חייב כרת על החלוצה, כיון שנפטרה מזיקתו ואין מה שיתיר את האשת אח שלה [שהרי גם לביאה שניה ביבום בעי' טעם להיתר ואי"ז שייך בחליצה], ורק דהפס' מנתק מכרת ללאו ושיטת ר"ל שהניתוק הוא רק על החולץ והנחלצת אבל צרה ושאר אחים כדקיימי קיימי, ואילו ר"י ס"ל דהיבם עושה שליחותא דשאר אחים והחלוצה עושה שליחותא של כל הבית ולכן גם עליהם הפס' קאי לנתקן מכרת ללאו, עי"ש. והיינו שהניתוק מכרת ללאו הוא המפקיע את חיוב הכרת מהחולץ ומאחיו [מחמת השליחותא]. **ויש להקשות לשיטת התוס**' מדוע אמר רבי יוחנן "מי איכא מידי דמעיקרא אי בעי האי חליץ... והשתא קאי עלה בכרת" דמשמע מלשון זה שהטעם דאין כרת הוא משום שפקע האיסור מעיקרא ולא מחמת הניתוק. **וביאר בקו"ה** (ד' אות ט') על פי דברי הירושלמי מבואר שמחלוקת ר"י ור"ל היא האם היבמה זקוקה לכל האחים או רק לאחד מהם וכן האם היבום מוטל על כל האחים או רק על אחד מהם, ודעת ר"ל שלא נזקקה אלא רק לאותו אח שיבם או חלץ לה ולכן לשאר האחים כלל לא הותרה משא"כ ר"י ס"ל שבאמת היבמה זקוקה לכל האחים וכן כל היבמות זקוקות ליבם אלא שאחד מהם ואחת מהן עושה שליחות כל הבית, ולכן הניתוק של הלאו נאמר על כולם, ומה שאמר ר"י "מי איכא מידי דמעיקרא אי בעי האי חליץ" וכו' הוא כדי לאפוקי מדעת ר"ל שהזיקה אינה אלא על אחד מהם. עי"ש. ודבריו צ"ב, דלכאו' מלשון זה דאי בעי האי חליץ וכו' אין ראיה לכך שאיכא זיכא לכולם שהרי גם לדעה השניה בירושלמי מעיקרא כ"א יכל לחלוץ וצ"ע, ועוד דבפשטות לשון הגמ' נראה דמי איכא מידי הוא הכרח לכך שלא יהיה באחד מהאחים מהן כרת ולד' ההתוס' לא כך היא ההבנה.

**פח\*) שיטת הרשב"א.** בסוגיא להלן מ"א מבואר שנחלקו הראשונים האם יבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה האם חוזרת גם לזיקתה, ושיטת הרשב"א שאינה חוזרת לזיקתה משום שאי"ז דרכי נועם ומ"מ אינה נאסרת דכיון שבשעת נפילה הותרה שוב אי אפשר שתאסר באיסור אשת אח וכתב הרשב"א שזהו טעמו של ר"י שס"ל דמי איכא מידי דמעיקרא אי בעי להאי חליץ וכו' היינו שכיון שהותרה מעיקרא לכולם שוב א"א שתאסר. עי"ש. **ולדבריו** א"ש היטב דברי הגמ' דאמר ר"י מי איכא מידי דמעיקרא אי בעי האי חליץ ואי בעי האי חליץ ואי בעי להאי חליץ ואי בעי להאי חליץ והשתא קאי עלה בכרת, והיינו שזה עיקר טעמו שלכן הותרה היבמה ואי אפשר שיהיה בה כרת אלא לאו, **אלא** שצריך להבין לאידך גיסא מ"ט הוצרך לומר רבי יוחנן דשליחותא דאחים קא עביד הרי בלה"כ לא שייך שיהיה בה כרת כיון שהותרה מעיקרא לכולם. **וביאר בקו"ה** (שם) עפ"ד הירושלמי הנ"ל, דהנה לדעת ר"ל מבואר בירושלמי שלא הותרה היבמה אלא לאח אחד, דהזיקה היא רק לאח אחד, וא"כ קשה לדברי ר"י מה מקור דבריו שהיבמה הותרה לכולם הרי י"ל כדברי ר"ל שלא היתה זיקה כ"א לאח אחד, ושוב קשה דלא יהיה זיקה מעיקרא לכולם ולא יהיה היתר לכולם, ותי' הקו"ה דהנה מקור דברי ר"ל הוא לכאו' ממה שלא צריכה היבמה חליצה מכולם דאילו היה זיקה לכולם היתה צריכה חליצה מכולם אלא ע"כ ממה שאי"צ חליצה מכולם שאין זיקה לכולם כ"א לאחד, אכן דעת ר"י היא דבאמת איכא זיקה לכולם והא דלא בעי' חליצה מכולם זה מטעם דשליחותא קעביד, ונמצא דכל דברי ר"י דיש זיקה לכולם וממילא יש בה היתר אשת אח לכולם הוא משום סברת שליחותא, וא"ש דברי הגמ' דאמר ר"י מי איכא מידי... והשתא קאי עלה בכרת, ואם תקשה דא"כ בעי' חליצה מכולם ע"ז י"ל דאיהו שליחותא עביד וכו'. [עכ"ד הקו"ה בתוספת ביאור]. **ולפ"ז** יצא דהלאו דלא יבנה לא קאי לענין הניתוק של הכרת ללאו כיון דמסברא יש התיר אשת אח לגמרי לכל מי שהוא במקום מצוה, אלא הלא יבנה בא לומר איסור, היינו דגם מי שהותר לו האשת אח מ"מ אינו מותר אם לא בנה בפועל את בית אחיו. [ועיין בחידושי הגר"נ זצ"ל שהביא מהראב"ד ומהר"ש בתו"כ בפרשת אמור כיסוד הנ"ל שהלא יבנה מחדש איסור ולא בא לנתק מכרת ללאו. עי"ש.]

וכל זה בשיטת רבי יוחנן, ובשיטת ר"ל י"ל בפשטות שפליג וס"ל שעצם הנפילה אינה מתרת את איסור אשת אח אלא רק החליצה על ידי הניתוק של הכרת ללאו ולהכי ס"ל שהניתוק הוא רק לחולץ עצמו וכן מבואר **בבית מאיר** (סימן קס"א) **ובברכ"ש** (ס"ו) עי"ש. אלא שיש לדון בזה מדברי הרשב"א בדף מ"ד דנחלקו הראשונים (שם) בגרסת הגמ' האם צריך פס' דלא יבנה כדי שלא נימא שיחלוץ לחדא וייבם לחדא, דהתם מבואר דמהפס' "אשר לא יבנה את בית אחיו" נלמד שלא מיבם שני יבמות, ומה דאינו מיבם אחת ואח"כ חולץ הוא משום דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה. ויש שגרסו שם "ונחלוץ לחדא ונייבם לחדא אשר לא יבנה כיון שבנה שוב לא יבנה" ותוס' (שם) מחקו גרסא זו משום שנלמד ד"ז מהא שאינו יכול יכול לחלוץ לשניה שהרי בית אחד הוא חולץ ואינו חולץ ב' בתים וכל שאינו עולה לחליצה אינו עולה ליבום, ועוד דא"כ דהפס' קאי גם על צרת החלוצה מדוע לר"ל חייב על הצרה כרת הרי הפס' קאי עליה נמי ותהיה בלאו. **וכתב הרשב"א** (שם) דהרמב"ן מיישב גרסת הספרים, דאין ללמוד מהא דבית אחד אחד הוא חולץ ואינו חולץ ב' בתים שלא ייבם את צרת החלוצה כיון שי"ל שרק לענין חליצה נתמעט כיון שבלא פס' היינו אומרים דמאי שנא גט מחליצה [דאין גט אחד פוטר ב' נשים] אבל כאשר יש ב' יבמות יחלוץ לחדא וייבם לחדא, ולזה בעי' לפס' דאשר לא יבנה כיון שלא בנה [אחת] שוב לא יבנה. והוסיף הרשב"א שאי"ז קושיא לר"ל, דכיון שמיעטה הכתוב לצרה שלא יבנה אחר שלא בנה [את החלוצה] א"כ לא הותר איסור אשת אח שלה והוי אשת אח שלא במקום מצוה, ודוקא החלוצה עצמה הותרה כיון שהיא במקום מצוה ומסברא י"ל שהותרה כיון שעלתה עמו ליבם או לחלוץ. עי"ש. **ומבואר ברשב"א** שטעמו של ר"ל הוא מסברא [ולא שיש פס' לנתק מכרת ללאו דבזה אין חילוק בינה לבין צרתה, דהפס' קאי גם על צרתה] והיינו שהחלוצה עצמה שהיא מקום מצוה הותר איסור אשת אח שלה מסברא גם היכא שאינה מתיבמת בפועל, משא"כ צרתה ושאר אחים שאין כאן מקום מצוה לא הותר איסור אשת אח שלהן. ולפ"ד הרשב"א הנ"ל נראה שאי"צ לדברי הירושלמי שלדעת ר"ל הזיקה היא רק לאחד מב' היבמות או היבמין אלא דביסוד הדין מודה לר"י דהפטור הוא מדין שליחותא וכו' אלא שנחלק על ר"י בהבנת ה'לא יבנה' דלר"י הלא יבנה קאי על כולם ואילו לר"ל הלא יבנה מגלה לנו שאותה שאותם היבמין והיבמות שלא עלו לחליצה אינם נחשבים למקום מצוה [היינוש שיצאו מהבית של היבום] וממילא הם אסורים באיסור ערוה של אשת אח.

**פח\*\*) והנה במה** שחידש הרשב"א (בדף מ"א) שהיתר אשת אח הוא בשעת נפילה וגם אם אין זיקה בפועל, כתב באמרי משה (סימן ה' אות ה') דגם שיטת הרמב"ם כן, דכתב הרמב"ם (פ"א מיבום הי"ב) דלאחר החליצה של אחד האחים אין על האחים אלא איסור דרבנן דהלא יבנה אינו אלא אסמכתא, היינו שהנפילה עצמה מתרת. והקשו האחרונים כמה קושיות. בקו"ה (סי' ו' אות ט') הקשה מדוע בעי' לקרא [דולקחה] דמגרשה בגט ומחזירה [דנעשית כשאשתו לכל דבר] הרי הותר כבר איסור אשת אח [ובאמרי משה סי' ה' אות ט"ז כתב דאפשר שנלמד מזה גופא שיכול לגרשה בגט ולהחזירה דהנפילה מתרת ולא עצם מצות היבום, אלא שזה קצת דחוק בלשון הגמ' דנעשית כאשתו לכ"ד שנראה שזו סיבת ההיתר ואילו לדברי הרשב"א הנ"ל אין לזה שייכול ליבום כלל אלא לנפילה וגם בחליצה דינה הכי] ובאמרי משה (שם אות ט"ו) הקשה עוד מהא דאיתא להלן קי"א דקטן שבא על יבמה גדולה תגדלנו והקשתה הגמ' דלכאו' קטן לאו בר הקמת שם עי"ש, ולדברי הרמב"ם והרשב"א מאי קושיא הרי הנפילה עצמה מתרת, וכ' האמרי משה דאפשר דזה באמת המקור דלברי הרשב"א והרמב"ם מד"ז דתגדלנו עי"ש. [ועי"ש עוד קושיות מכ"מ ע"ד הרשב"א והרמב"ם הנ"ל.] ועיין עוד בחי' הגרש"ש סי' ל"ט משכ"ב. **ובעיקר דברי הרמב"ם** הנ"ל קשה טובא הרי מבואר להלן בגמ' דלר"ע לא תפסי קידושין בצרה ומשום שאי קידושין תופסין בחייבי לאוין, ומוכח דהוי איסור מדאו' ושלכ"ד הרמב"ם, ועמדו בזה **המ"מ והרעק"א** ע"ד הרמב"ם. **אכן** ברמב"ם בפירוש המשנה כתב דלר"ע הוי איסור אשת אח ועיין בקר"א שתמה ע"ז, **ואף הרשב"א** להלן נ"ב: הביא דברים אלו ותמה עליהם מסוגיין. ויבואר עוד בזה להלן בעיקר האיסור דלא יבנה.

**פט) "החולץ ליבמתו וחזר וקדשה צריכה חליצה מהאחים".** בגמ' מוקמי' לה לדעת ר"ל אליבא דר"ש דהאחים שצריכה חליצה מהם הם אחים "הילודים" היינו שנולדו לאחר החליצה והקידושין ולכן לא נאסרה עליהם מטעם אשת אח שלא היה בעולמו, ולר"י מיירי באחים הנולדים. הנה מבואר דההיתר לר"ש לאחים הנולדים אינו רק ע"י יבום אלא גם ע"י חליצה, **ועיין בקו"ה** (סי' ב' אות א') שהקשה דהתינח לשיטת רש"י להלן כ' ע"א שההיתר לדעת ר"ש הוא מטעם ששלישי מכח שני הוא בא [עי"ש] א"ש, דהכא נמי שלישי בא מכח ההיתר של השני, אבל לדברי תוס' שם דההיתר הוא מה שנעשית כאשתו [של השני] לכל דבר א"כ אי"ז שייך בחליצה וקדושין. ולכן ביאר הקו"ה שגם תוס' מודו התם ליסודו של רש"י אלא שהוסיפו טעם השייך התם, עי"ש. ובדרך אחרת י"ל שאין כוונת התווס' שם רק לאופן שבאמת יש אצל האח השני היתר של מגרשה בגט ומחזירה אלא כוונתם דמהפס' ד'ולקחה' מוכח שיש היתר גמור לאח המייבם דהותר לגביו איסור אשת אח [והראיה שמגרשהה בגט ומחזירה] וממילא גם היכא שחלץ יש לו היתר על האשת אח לגמרי ובהיתר זה משתמש גם האח השלישי דכמו שהותרה לשני כך הותרה לשלישי, ועיין.

**פט\*) ברש"י ותוס'** מבואר דלר"ל מיירי שנולד אחר חליצה וקידושין של האח השני, אבל אם נולד אחר חליצה וקודם קידושין ליתא לדינו של ר"ש וחייב על החלוצה כרת, וכן מבואר **ברשב"א** להלן כ' [ועי"ש שכתב שחליצה אינה 'קנין' אלא 'פטור'] **ועיין במאירי** שהביא ב' דעות בזה [ועיין בחוסן ישועות שכ' דגם אחר חליצה מותרת ובק"א תמה עליו] **ובקה"י** (סי"ב) כתב **שמדברי הריטב"א** בכל הסוגיא משמע שהכל תלוי בחליצה ולא בקידושין. **ועיין בקו"ה** (סי' ב' אות ב' ג') שתמה דכיון שע"י קידושין של האח השני אין את הדין שנעשית כאשתו לכ"ד כמו ע"י יבום, א"כ כל טעם ההיתר לאחים הילודים הוא כיון ששלישי מכח שני הוא בא ולא נאסרה עליהם באיסור אשת אח הראשון כיון שנולדו אחר שפקע איסורו לגבי השני [משא"כ אחים שנולדו קודם חליצה דאין להם היתר דשלישי מכח שני כיון שנאסרו באיסור א"א הראשון מאחר שנולדו קודם חליצה] וא"כ מה החילוק אם נולדו קודם קידושין או אחר קידושין. וצ"ע. **ועיין בקה"י** (סימן י"ב) שביאר הדברים דהנה יש להקשות בעיקר הדין דלר"ש בנולד ואח"כ יבם או חלץ לכ"ע אין היתר לאח השלישי שלא היה בעולמו ובפשטות ההוא מטעם שנאסרה עליו צ"ב לשיטת הרשב"א בדף מ"א שבהותרה ונאסרה וחזרהה והותרה תחזור להיתרה הראשון אע"פ שאינה חוזרת לזיקתה [מטעם דרכי נועם] ומוכח שהיתר אשת אח הוא בשעת נפילה ושוב אינו חוזר להאסר [עיין לעיל אות פח\*\*] וא"כ מ"ט נולד ואח"כ יבם לא יכול השלישי לקבל את ההיתר מהאח השני, ועל כרחך דכדי שלא יהיה נאסרה לאח השלישי בעי' שימצא את באופן שהייא כבר אשתו של האח השני, ולכן בעי' שיולד לאחר קידושין ולא סגי שיולד לאחר חליצה ,[ועי"ש שהריטב"א דפליג על הרשב"א בדף מ"א אזיל לשיטתו הכא שלדבריו אי"צ שימצאנה באישות של ההשני וסגי בהיתר של אחר החליצה] עי"ש. אכן אכתי צ"ב מה החילוק כלפ האחח השלישי אם מצאה בגוונא שכבר היא אשתו של השני או רק לאחר חליצה הרי בפשטות זיקה כבר אין אחר חליצה של השני, וההיתר לשני שמכחו יבא השלישי אינו מתחדש בזמן שנשאה [השני] אלא גם קודם שנשאה, וצ"ע. [ומוכח לכאו' שגם לאחר חליצה יש אכתי קצת זיקה דחליצה אינה אלא 'פטור' כלשון הרשב"א ולא שפקע צורך היבוםם ולכן מצב שלאחר חליצה יכול לעשות דין נאסרה לאח השלישי אבל אם מצאה לאחר קידושין ההרי בעת שנשאת לאחיו והיא אשתו של השלישי כבר לא שייך בה זיקה, ואע"פ שאין בקידושין של השלישי ענין יבום, ולפ"ז לכאו' ה"ה אם נשאת לשוק לאחר ההליצה ואח"כ נולד האח השלישי לא יהיה בה כרת לאח השלישי אלא לאו בעלמא וצ"ע.]

**צ) בתוד"ה צריכה חליצה.** הקשו תוס' מדוע אינה מתייבמת, ותי' כיון דבמותר לה נאסרה באסור לה כ"ש [כמו דאמרי' גבי מחזיר גרושתו להלן בסוגיא] **ובקרן אורה** הקשה ע"ד תוס' דהכא אי"צ להגיע לק"ו דכיון שלא הותר לאותו שחלץ איסור אשת אח לגמרי אלא נשאר עליו זיקת האח הראשון לאוסרה עליו בלאו א"כ לא הותר איסור זה כלפי האחים ולכן אינה מתיבמת. עי"ש. **ומבואר בתוס'** דס"ל שאיסור אשת אח הותר לגמרי ולא יבנה הוי איסור חדש ולא שהלא יבנה משאיר את האיסור אשת אח בדרגה של לאו. **וכדברי התוס' מבואר ברמב"ן** (בספר המצות לאוין מצוה י"ד) דמנה איסור זה בכלל הלאוין וכ' להדיא שאי"ז איסור א"א אלא איסור לאו. **אכן** מאידך מצאנו כמה ראשונים דיש לדייק מהם שנשאר איסור אשת אח אלא בדרגת לאו. ידוע לדייק בדברי **המאירי** שסובר שלא פקע איסור אשת אח לגמרי אלא נשאר עליו בדרגה של לאו וכן לענין העשה דבית אחד הוא בונה **מבואר ברש"י** להלן נ': מבואר שבביאה אחר ביאה פגע באיסור אשת אח, והקשו האחרונים [רש"ש ערול"נ ועוד] דשיטת רש"י היא דהוי עשה ולא אשת אח ותי' דאיסור עשה יסודו הוא איסור אשת אח אלא בדרגה של עשה. [**וכן** דייק הגר"נ זצ"ל (אות קלט) מדברי רש"י להלן מ"ט ע"א דכתב דמחזיר גרושתו אינו לאו דשאר ואילו חלוצתו הוי לאו דשאר כמבואר ברש"י במתני' שם והביאור הוא דלא יבנה הוא דנשאר הא"א לענין זה. עי"ש.] **ועיין נמי בב"י** (קס"א א') שכ' שאם אחר חליצה או יבום בא הוא או אחד מהאחים על צרתה פגע באשת אח שלא במקום מצוה עי"ש, ותמה **בבית מאיר** (שם) דהלכה כר"י שאין איסור אשת אח אלא לאו או עשה, ותי' כנ"ל דהניתוק מכרת ללאו אינו דפקע איסור א"א לגמרי אלא שניתק איסור זה מכרת ללאו.

**צא) ברש"י ד"ה הילודים** כתב רש"י שנולדו אחר קידושין של זה ולא איתסרא עליהו בחליצתו. מבואר ברש"י שחליצה של אח אחד עושה דין נאסרה על שאר האחים [ולכן רק אחים שנולד אח"כ מותרים מדין שלישי מכח שני הוא בא] וצ"ב מדוע חליצה עושה איסור על שאר האחים, והתינח אילו היה הדין שהחליצה מפקעת את הזיקה וגם על האח שחלץ היה בו דין ששוב אין לו בה היתר היה מובן מדוע החליצה עושה נאסרה אבל כיון שאי"ז כך אלא אדרבא החליצה עושה היתר לאח החולץ ופקע ממנו איסור אשת אח א"כ הגם שלא ניתר האיסור אלא לאח זה ולא לשאר האחים לדעת ר"ל אבל זה רק משום דשאר האחים כדקיימי קיימי באיסור אשת אח הראשון אבל מדוע שיהיה בזה דין נאסרה שימנע את ההיתר של שלישי מכח שני הוא בא. והנראה מוכח מזה שאין הדין לר"ל שהחליצה מפקעת את הזיקה מהבית וממילא שאר האחים כדקיימי קיימי אלא דבמה שאמרה התורה איסור "לא יבנה" שזהו המתיר את האשת אח לאח החולץ [ואוסר אותו רק באיסור לאו] גלי לן רחמנא את יסוד ענין החליצה [לדעת ר"ל] שהיבמה שעלתה עמו לחלוץ היא מותרת לחולץ ובזה ההיתר גופא היא מופקעת משאר האחים, היינו שגלי לן רחמנא שאי"צ אלא ביבם אחד ויבמה אחת ובהם מתקיים ענין קיום זיקת המת [והפקעתו] ע"י חליצה ושאר האחים נדחים מהבית בחליצה זו של אחד מהם וזהו עומק הדין דלא יבנה, ומשום הכי ד"ז עושה נאסרה על שאר האחים דבמה שהותר האשת אח לאח אחד והופקע משאר האחים אזי אישות המת הראשונה נאסרה עליהם דאין הם חלק מהבית של המת, ומעתה שוב לא שייך בהם היתר של שלישי מכח שני הוא בא וכמו באשת אחיו שלא היה בעולמו שנאסרה עליו ולא שייך בזה דין היתר שלישי מכח שני.

**ברש"י ד"ה ומתרץ לה.** עיין היטב בלשון רש"י דמוכח מדבריו שהטעם שנאסרת היבמה על היבם שלא היה בעולמו הוא משום שהזיקה של הנפילה אוסרת עליו [ולכן לאחר חליצה לא אוסרת עליו, ומ"מ בעי' חליצה וקדושין ועיין בהערה לעיל פט\* משכ"ב].

**צב) "הבא על יבמה ובא אחד מהאחים על צרתה... חד אמר בכרת וחד אמר בעשה." וביאר רש"י** דמ"ד בעשה היינו בית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים ולאו הבא מכלל עשה עשה. **הנה** מבואר ברש"י דענין שליחותיהו לדעת רבי יוחנן אינו רק על החליצה אלא גם על היבום היינו שנחשב כאילו שכל האחים קיימו את דינם ביבמה, **אכן בריטב"א** כתב שאין דבר זה מחוור, **וביאור דבריו** לכאו' דכל ענין שליחותיהו הוא דוקא לענין פטור חליצה היינו שהאח הוא שליח האחים במעשה החליצה להפקיע מהם את הזיקה, אבל יבום הוא מעשה הפוך של קיום הזיקה וד"ז כל שלא קיים יבם בפועל א"א לומר שאח זה קיים את זיקתו. וצ"ע. **וכתבו תוס'** דלפרש"י לא פליגי אלא באחים אבל הוא לכ"ע קאי על הצרה בעשה. **אמנם ברשב"א** כתב בדעת רש"י דלפירושו רק הוא בעשה אבל שאר האחים בלאו דלא יבנה. עי"ש, ומבואר שהעשה קאי רק עליו עצמו אל על שאר האחים גם לרש"י הוי בלאו [והמחלוקת היא כלפי היבם עצמו לגבי הצרה]. **וקשה** דברש"י (ד"ה ומ"ד) מבואר להדיא כדברי התוס' דהוא עצמו ודאי קאי בעשה ורק האחים בכרת לר"ל.[הנה יש להקשות דלפ"ד רש"י הנ"ל כתבו תוס' דלא גרסי' "בא הוא או אחד מהאחים" שהרי בו עצמו ליכא פלוגתא, אכן ברא"ש להלן פ"ד סי' כ"א כתב להדיא כדברי רש"י שקאי בעשה דלאו הבא מכלל עשה עשה ומ"מ גרס בא הוא או אחד מהאחים על צרתה. ועי"ש בקרבן נתנאל שעמד בזה.]

**הקשו תוס'** לרש"י דמי יימר לר"י דבא לנתקו מכרת לעשה דאפשר שבא לעצם הדין שלא ייבם את שניהם אבל באמת נשאר דין הצרה בכרת. **ועיין בערול"נ** מש"כ בישוב שיטת רש"י דלדעת ר"י אי"צ קרא לניתוק [ועיין במגיה לריטב"א ציון 621 משכ"ב]. **והנה** לכאו' צ"ב דפשוט לתוס' דכיון שבעי' קרא לגופיא א"כ יהיה חייב על הצרה בכרת, ולכאו' קשה דאם בעי' קרא לעצם הדין שלא ייבם את שניהם א"כ אולי אין איסור כלל, וע"כ דברור דבית אחד הוא בונה וכו' אומר שאסור לבנות ב' בתים וא"כ א"ש שבא לנתק לעשה. **ועיין בקרבן נתנאל** (פ"ד סי' כא אות ד') שכתב כהנ"ל.

**ושיטת ר"ת** דגרסי' חד אמר בלאו והיינו דאחר שיבם בא או הוא או אחד מהאחים על צרתה ולר"י קאי בלאו דלא יבנה דכיון שלא בנה את הצרה שוב לא יבנה, **ועיין ברשב"א** שביאר שאין חילוק בין חליצה ליבום וכמו שבחליצה חייב על צרת חלוצתו בלאו כך גם על צרת כנוסתו דכל שנפטרה ממנו קרינן בה כיון שלא בנה שוב לא יבנה. **ובתוס' רא"ש** הקשה לפירוש ר"ת מדוע היבם קאי בכרת על הצרה הרי "אשר לא יבנה" קאי על המיבם ועל הצרה, דבשלמא לעיל גבי חלוצה לא יבנה קאי על החלוצה ועל החולץ וכיון דלא ס"ל לר"ל שליחותא א"כ לא קאי על הצרה ולכן הוי בכרת אבל הכא לכאו' קאי הפס' על המיבם והצרה, **ותי'** התוס' רא"ש דמסתמא ר"ל רצה להשוות צרה שנפטרה בחליצת חברתה לצרה שנפטרה ביבום חברתה וכן ר"י דפליג עליו. עי"ש **וצ"ב**. [ושמעתי לבאר דא"נ כדברי האחרונים המובאים לעיל [אות פז] דר"ל ס"ל שרק יבמה אחת צריכה יבום ולמפרע מתברר מי היא יבמה זו ולכן לא שייך שליחותיהו א"כ גם לענין לא יבנה ב' בתים כיון שמתברר שאותה יבמה לא נפלה לו ליבום א"כ לא נאמר עליה לא יבנה אלא היא בכרת כדקיימא וצ"ע].

**י"א ע"א - י"א ע"ב**

**צג) "אמר רב צרת סוטה אסורה טומאה כתיב בה כעריות".** שיטת רוב הראשונים [רש"י תוס' וברמב"ן וברשב"א ועוד] שסוטה ודאי פטורה מיבום ומחליצה. וכתב הרשב"א דכולה סוגיא מוכח כן [וכוונתו דהגמ' מקשה מנכנסה עמו לסתר דחולצת, ואי סוטה ודאי נמי חולצת מאי קושיא מהתם] ועוד הוכיח מסוגיא דריש פרקין דאמרי' דלרב ולרב אסי ליתנינהו במתני' ומוכח דפטורות גם מהחליצה כמשנתינו. אלא שנחלקו הראשונים בטעם הפטור, ונשנו בזה כמה דעות.

**א- שיטת הרמב"ן** דפטור יבום אפשר ללמוד מטומאה כתיב בה כעריות אבל פטור חליצה א"א ללמוד מטומאה, [כלשון הגמ' צרת סוטה "אסורה" ולא 'פטורה ופוטרת' וכמו לריב"כ גבי מחזיר גרושתו] אלא פטור חליצה נלמד מהפס' "והלכה והיתה לאיש אחר" (סוטה ה:) ודרשי' לאחר ולא ליבם, ומשמע [לרב] מפס' זה שפטורה לגמרי גם מחליצה וגם מיבום, ומה דבעי לטומאה כתיב בה כעריות [דלכאו' מלאחר ולא ליבם יש ללמוד גם יבום וגם חליצה] הוא כדי ללמוד פטור צרה, היינו שכיון שטומאה כתיב בה כעריות א"כ כשם שבעריות צרותיהם כמותם ה"ה סוטה עושה צרתה כמותה. [ואע"פ שרב יוסף (בסוטה שם) שכשם שמן הבעל צריכה הגט כמו כן מהיבם צריכה חליצה, רב פליג עליו ויבואר להלן בזה]. ויש לדון לשיטת הרמב"ן מ"ט בעי' לטומאה כעריות לפטור צרה ולא תפטר מטעם ערוה אשת אח, ולכאו' צ"ל דהוי אשת אח דממילא, אלא שזהו חידוש גדול דמאחר שהפטור הוא מלאחר ולא ליבם הרי הפטור הוא במסוים לגבי היבום וא"כ בפשטות אי"ז אשת אח דממילא כמו בחייבי לאוין ועשה וכד' שהפטור אינו במסוים לגבי היבום, ולכאו' צ"ל ע"פ המבואר בראשונים להלן כ' ע"א דסוטה מעשיה הרעים גרמו לה עי"ש, והיינו שגדר הקלקול באשה זו אינו כשאר העריות אלא שהאשה עצמה אינה ראויה לאישות ולכן האשת אח נחשה כאשת אח דממילא, ואכתי צ"ע.

**ב- שיטת הרשב"א**, ברשב"א הקשה לפירוש הרמב"ן דבקושית רב אשי מספק סוטה ובתירוץ הגמ' מבואר דהחילוק בין סוטה ספק דחולצת לסוטה ודאי דאינה חולצת הוא משום ד'טומאה' כתיב בסוטה ודאי משא"כ בסוטה ספק, ולא מטעם החילוק דוהלכה והיתה לאיש אחר. ולכן ביאר הרשב"א דבעי' גם לפס' דוהלכה והיתה וגם לפס' דטומאה, ובא זה ולימד ע"ז, דהיכא שכתוב בה טומאה אזי דרשי' מוהלכה והיתה פטור חליצה נמי, ומאיש אחר ילפי' שכל שכתוב בה טומאה היא בכלל והלכה והיתה לאיש אחר. עי"ש. [ובישוב קושית הרשב"א על הרמב"ן י"ל כמבואר להלן מדברי הריטב"א והערול"נ בביאור ד' הגמ' וכ"כ בביאור הגר"א (קע"ג י"ב) עי"ש.] ובביאור דברי הרשב"א כיצד עולים כאחד ב' הלימודים ראיתי בכתבי סבי זצ"ל לבאר, דהנה יש להקשות כיצד נפטרת הסוטה מיבום ופוטרת נמי צרתה מדין טומאה דכתיה בה כעריות, הרי הטומאה דכתיב בסוטה כעריות היא כלפי הבעל, ובכדי לפטור מיבום בעי' ערוה כלפי היבם. וכתבו האחרונים דדין הק"ו מהני להעביר את האיסור טומאה הכתוב גבי הבעל אל היבם [יתבאר להלן אות צו], ונראה דהרשב"א סבר דמדין הק"ו לא שייך להעביר הטומאה כעריות ליבם, ולכן ביאר דכיון דכתיב לאחר ולא ליבם הוי כמאן דכתיב להדיא טומאה גבי יבם וכאילו היה כתוב בקרא ד' פעמים ונטמאה, ולהכי חשובה כערוה ממש הפוטרת את צרתה אפילו מחליצה. משא"כ גבי מחזיר גרושתו דלא כתיב בה לאחר ולא ליבם הגם דכתיב בה טומאה לא מהני לפטור צרתה מחליצה, ולהכי גבי מחזיר גרושתו אפי' לריב"כ דס"ל דטומאה כתיב בה כעריות מ"מ כתב הרשב"א דבעינן בה חליצה, והיינו דמכח ק"ו לא שייך להמציא דין טומאה על היבם דטומאה הוא רק מדין אשת איש, אלא דמהני הטומאה רק לפוטרה מזיקת יבום וממילא נשאר בה רק זיקת חליצה כמו בחייבי לאוין ועשה, והגם דחייבי לאוין ועשה אינם פוטרות צרותיהם והכא במחזיר גרושתו פוטרת צרתה, י"ל בזה דלכך אהני דין טומאה דכתיב בה, דמאחר שפטורה מיבום מחמת דין טומאה א"כ הוי כקצת ערוה, דאי לאו דקפיד קרא ליתן דין טומאה במחזיר גרושתו לענין פטור צרה למה כתוב בה קרא דטומאה, הא בלא"כ אסורה בלאו דלא יקח וממילא היא אסורה ליבם מק"ו כמו בחלוצת אחיו [עיין תוס' י"א ע"א ד"ה צריכה] משא"כ חייבי לאוין ועשה שפטורם מיבום אינו מדין טומאה אלא דין איסור נפרד. [ובקצרה, הביאור הוא דהטומאה מאחר דלא כתיב בה במפורש אלא מק"ו לא מהני לעשותה אלא 'קצת' ערוה לענין פטור צרה ולא לענין פטור מחליצה, ולהכי מהני לאחר ולא ליבם שיחשב כמו הטומאה נכתבה בה במפורש ומהני גם לפטור חליצה.]

**ג- שיטת הרא"ש** [וכן בפשטות **בתוס' וברי"ף**], ברא"ש כתב דהטעם דסוטה ודאי פטורה גם מחליצה הוא ממה דטומאה כתיב בה כעריות משא"כ בסוטה ספק שהגם שכתוב בה טומאה מ"מ לא נכתב בה טומאה בלשון לאו ולכן אינה כעריות, וכפשטות הגמ' להלן. **וכתב** דלפ"ז לק"מ מסברת רב יוסף בסוטה שם [אילו איתא לבעל מי לא בעיא גט], משום שהתם קאי על סוטה ספק משא"כ ברב דקאי על סוטה ודאי. עי"ש. **ודברי הרא"ש צ"ב** שהרי סברת רב יוסף דאילו איתא לבעל מי לא בעיא גט קיימת גם בסוטה ודאי. **ולכאו'** צ"ל דס"ל לרא"ש דטומאה דכתיב בה כעריות קאי רק לענין יבו"ח ולא לענין עיקר הקידושין ולכן בכל השייך לקידושיה מהבעל היא צריכה גט וקידושין תופסים בה אחר גירושיה משא"כ ליבום היא כעריות. **וכן מבואר בתוס' בסוטה** (ה: ד"ה אילו) דהקשו מאי שנא ספק סוטה מסוטה ודאי דלא בעי' חליצה מטעם אילו איתא לבעל וכו' ותי' דשאני גבי סוטה ודאי דכיון דכתיב בה טומאה כעריות גזה"כ שפטורה. עי"ש. **אלא שצ"ב** [וזו קושית הרמב"ן] מה ראית לרבות קידושין ולהוציא יבו"ח. ועיין להלן (אות צד) משכ"ב. [**ולענין** קו' הראשונים ממחזיר גרושתו שהגם דכתיב בה טומאה מ"מ חולצת עיין בתוס' להלן שכתבו דלריב"כ באמת פטורה מהחליצה.]

**הנה בגמ'** להלן כ: מבואר בפשטות שהטעם שאין עריות חולצות הוא מדין כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, ומבואר בגמ' דתלוי ד"ז בתפיסת קידושין, ואילו בסוטה הרי תפסי' קידושין וא"כ צ"ב מ"ט אינה חולצת**,** והנה לשיטות דפטור סוטה מחליצה הוא מלאחר ולא ליבם א"ש שזהו פטור גמור דאינה זקוקה כלל ליבם [עיין לשון רש"י סוטה ה:] אבל לשיטות דנלמד מטומאה כעריות צ"ב כנ"ל, **ועיין בברכת שמואל** (סי' ז') דכיון דילפי' סוטה מעריות לפטור יבום א"כ מהגז"ש הנ"ל פטורה גם מחליצה כשאר עריות הגם שאין בסוטה את הטעם כמשאר עריות. ועיין. ועיין באחיעזר (סי' א' אות י') שכ' שפטורה מחליצה מטעם 'האשת אח' ול"ד לחייבי לאוין ועשה שאין האשת אח מועיל לפטור מחליצה עי"ש.

**צד) יש מהראשונים** שס"ל שגם לדעת רב סוטה וצרתה חולצות אע"פ שאינה מתיבמות. **בריטב"א הביא דעת הרא"ה** דס"ל דסוטה חיייבת בחליצה ומדין טומאה כתיב בה כעריות אמרי' שצרתה כמותה [ועי"ש מה שאינה מתיבמת הוא מדרבנן שהרי היא רק כחייבי לאוין ועדל"ת וגזרו ביאה ראשונה אטו ביאה שניה], ולענין ראיות הראשונים מד' הגמ' לעיל ג': ביאר דכל מה שנקטה הגמ' "לרב ולרב אסי ליתנייהו" היינו אגב דרב אסי [ותי' זה דחוק כמש"כ בריטב"א ועיין להלן מד' הערול"נ], ולענין קושית הגמ' ממתני' בסוטה דמבואר שספק סוטה חולצת ומוכח שסוטה ודאי אינה חולצת, ביאר דהקו' היא לענין דברי רב שצרת סוטה אינה מתיבמת ואילו המתני' שם דקאי עליה ולא על צרתה משמע שצרתה גם מתיבמת [שאל"כ הו"ל למימר חידוש טפי שגם צרתה אינה מתיבמת, **וכ' בערול"נ** שאי"ז דוחק כלל כיון שגם דברי רב קאי על צרת סוטה ולא על הסוטה עצמה וביארו הראשונים דחדא דאית בה תרתי קאמר וא"כ זו קו' הגמ' מ"ט לא תני הכא במתני' בסוטה]. **ומקור לשיטה זו** מה שהקשו הראשונים מאי שנא מחזיר גרושתו דנמי כתיב בה טומאה ומ"מ חולצת, וכן הקו' מדברי רב יוסף דכשם שהסוטה בעי' גט כ"כ היבמה בעי' חליצה. [ולא ס"ל שהטעם הוא ממה דכתיב לאחר ולא ליבם שזו פשטות הסוגיא הכא דלא בעי' להכי, וכן שלדעת רב יוסף קאי פס' זה גם על ספק סוטה] ועי"ש שכ' דהא דבסוגיין לעיל לא תי' הגמ' דלא תני צרת סוטה משום שהיא חולצת, משום דבעי' לתרץ תי' שיועיל גם לרב אסי ועוד כ' דלפ"ז מתורצת קו' תוס' לעיל ג': דמשכחת לה צ"צ בבועל עי"ש.

**צד\*) שיטת הראב"ד** [הובא בספר הזכות לרמב"ן ובשאר ראשונים בסוף הסוגיא] דסוטה ודאי חולצת וכתב דמוכח כן משמעתין, ובראשונים [שהובאו לעיל אות צג] פליגי עליו, **ובדעת הראב"ד** יש לדון האם כוונתו לפסוק כרב יוסף אבל בשיטת רב מודה לראשונים שסוטה אינה חולצת [והראשונים פליגי עליו ופסקו כרב], ועיין **בביאור הגר"א** (קע"ג י"ג) שביאר כן, והוסיף דסוגיא דלעיל ג': נמי משמע דלא פסקי' כרב וכרב אסי ולכן פסק הראב"ד כסוגיא בסוטה. **אכן** בפשטות קשה לומר שכוונת הראב"ד לסוגיא בסוטה מאחר שהזכיר טומאה כעריות כסוגיין. **ועיין בערול"נ שכתב** דשיטת הראב"ד היא גם לדעת רב שסוטה חולצת וכשיטת הרא"ה המובאת לעיל [אות צד]ולא כמו שהבינו הראשונים בשיטתו, ולפ"ז מש"כ הראב"ד דכן מוכח משמעתין אין כוונתו לסוגיא בסוטה כמו שהבינו הראשונים אלא לסוגיא דידן כמבואר מהראיות דלעיל.

**צה) בגמ' בסוטה ה:** הקשתה הגמ' דסוטה ספק "תתיבם נמי יבומי" [ועיין בראשונים בסוגיין שתמהו על קושיה זו ולהלן יתבאר] ותי' הגמ' "אמר רב יוסף אמר קרא ויצאה מביתו והלכה והיתה לאיש אחר, לאיש אחר ולא ליבם". היינו דסובר רב יוסף דהפס' קאי על סוטה ספק [ועיין בתוס' שם (ד"ה לאחר) בהכרח לזה] והקשה אביי "אלא מעתה חליצה נמי לא תבעי" ותירץ רב יוסף "א"ל אילו איתא לבעל מי לא בעי גט השתא נמי תבעי חליצה". ויש לעמוד על ביאור מחלוקת רב יוסף ואביי, וכן יש לבאר לשיטת הראשונים [רמב"ן רשב"א ועוד] שסברת רב לפטור סוטה ודאי מיבו"ח הוא מלאחר ולא ליבם, ומוכח שפליג על דברי רב יוסף בתרתי, היינו האם הפס' לאחר ולא ליבם קאי על סוטה ודאי או על סוטה ספק, וכן פליג על סברת רב יוסף [כאביי] דאילו איתא לבעל מי לא בעי גט. וצ"ב במחלוקתם. הנה יש להבין בשיטת רב יוסף מהי תשובתו לאביי 'אילו איתא לבעל מי לא בעי גט' הרי המיעוט שלאחר ולא ליבם הוא במסוים לגבי היבם שאינה צריכה לו אחר שיוצאת מבעלה ומשמעות הפסוק היא שאינה זקוקה לו כלל [כמבואר ברש"י בשיטת אביי] וא"כ מה בכך שמן הבעל צריכה גט. ומאידך גם דעת אביי צריכה ביאור, דלכאו' קשה מהי קושית אביי שתפטר מחליצה הרי בפשטות הדין דויצאה והלכה לאיש אחר [הגם שקאי גם על ספק סוטה] נאמר רק על הצד שבאמת היא זינתה, אבל לצד שלא זינתה אין בה את הדין הזה, וא"כ הגם שדין הסוטה הוא לנקוט שהיא זינתה ["עשה הכתב ספק כודאי"] אבל מ"מ מבואר [בתוס' בסוגיין ד"ה צרת ועוד מקומות] שכ"ז הוא רק להחמיר אבל להקל לא עשה הכתוב כודאי וא"כ מ"ט שלא תחלוץ לצד שלא זינתה. [והנה לפ"ד התוס' בסוטה שכתבו שמאחר שטומאה כתוב גבי סוטה ודאי א"כ ע"כ שהפס' דלאחר ולא ליבם קאי ליוצאת מדין ספק סוטה, א"כ י"ל שבפס' זה נתבאר שגם על צד הספק אינה צריכה לאיש אחר והיינו גם אם כלפי שמיא גליא שלא זינתה, אלא שלדברי הרשב"א והרמב"ן שס"ל שבסוטה ודאי אין הלימוד מטומאה לחוד ובעי' לדין לאחר ולא ליבם א"כ אין לומר שהפס' הוא "מיותר" לסוטה ספק, אא"כ נימא שלדעת אביי ילפי מטומאה כעריות לפטור לגמרי מיבו"ח וכל ד' הראשונים הם רק לדעת רב ופליג בזה על אביי, וצ"ע.] ולכאו' צ"ל, דהנה יש לחקור ביסוד המיעוט דלאחר ולא ליבם האם זהו מיעוט במסוים לענין היבום וכמו אשת אח שלא היה בעולמו ושאר עריות, היינו שהתורה גילתה לנו שהאשה שיוצאה מבעלה משום סוטה אי"צ ליבם כמו אשת אח שלא היה בעולמו שאי"צ ליבם וכד'. או"ד שלאחר ולא ליבם הוא דין באישות המת, שכשם שצריכה לצאת מבעלה כמו כן אינה צריכה ליבם. [וחקירה זו מצאנו באחרונים לענין הדין דטומאה כתיב בה כעריות, עיין להלן אות צו], ועיין ברש"י (ד"ה אילו) בדעת רב יוסף שכתב "השתא נמי בעי חליצה דיבם במקום בעל קאי." ונראה כוונתו כהנ"ל דדעת רב יוסף היא דהמיעוט דלאחר ולא ליבם אינו מיעוט במסוים כלפי יבום אלא זהו דין באישות המת שכל שצריכה לצאת ממנו כמו כן אינה צריכה להתייבם ומשום דיבם במקום בעל קאי, ולכן ס"ל לרב יוסף דהגם שיש מיעוט דלאחר ולא ליבם מ"מ כיון שמהבעל נמי צריכה גט א"כ אין דינו של היבם שונה מדינו של הבעל וגם היבם צריך לחלוץ לה. ולפ"ז א"ש נמי מדוע לרב יוסף לא תפטר מחליצה מדין כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, שהרי היה מקום להקשות דאינה עולה לחליצה מדאו' כיון דכתיב לאחר ולא ליבם ובפשטות יש בה נמי איסור אשת אח, וברשב"א בדף כ' ע"ב כתב דהגם שיש ללמוד דיש בזה דין כל שאינו מ"מ נלמד מריבוי דיבמתו שחולצת כממו בחייבי לאוין ועשה עי"ש, אלא שיש להעיר דמאחר דהמיעוט הוא במסוים לענין היבום א"כ ל"ד לחייבי לאוין ועשה, ולהנ"ל י"ל שכיון דכל איסורה הוא מכח הבעל והבעל עצמו צריך לגרשה א"כ לא יהיה יותר חמור דין היבם מדין הבעל, ועיין בקו"ה (סי' ד אות י') שכתב סברא זו לענין הק"ו דבמותר לה נאסרה דאינו פוטר מחליצה הגם שפוטר מיבום. ומעתה יש להסתפק במאי פליג אביי, דבפשטות נראה שחולק ע"ד רב יוסף וס"ל שלאחר ולא ליבם הוי הפקעה גמורה במסוים כלפי היבום וממילא ברור שאי"צ חליצה, או"ד די"ל שמודה אביי ביסוד הדין לרב יוסף שדין לאחר ולא ליבם הוא דין כלפי אישות הבעל, אלא שס"ל שאישות זו מקולקלת עד כדי שאין צריך המשך של יבם כלל, והגם שמהבעל לא נפקעת ממילא אישות זו, זהו משום שאין לה דין ערוה שלא יתפוס קידושין וממילא בעי' להפקיע את הקידושין בגט, אבל המשך של האישות אי"צ, דלזה אהני מאי דכתיב לאחר ולא ליבם. וא"נ כצד הב' י"ל שגם לצד שבאמת לא זינתה כיון דמ"מ צריך הבעל להוציאה ונאמר עליו שיוציאה מביתו ותלך לאיש אחר והיינו שהספק זנות בעצמו מקלקל את האישות עד כדי שצריך להוציאה מביתו, וס"ל לאביי דבכה"ג אין צריך היבם לעשות כלום ביבמה זו. ולפ"ז י"ל בדעת רב לשיטת הרמב"ן והרשב"א דפליג על רב יוסף בתרתי כמבואר לעיל, דרב ס"ל ביסוד הדין כאביי דאי לאחר ולא ליבם קאי על ספק סוטה א"כ לא היה צריך חליצה דהיכא ששייך הפס' לאחר ולא ליבם לא מהני מה דאילו איתא לבעל מי לא בעי' גט והביאור כאחד מהדרכים הנ"ל בדעת אביי.

**צו) "טומאה כתיב בה כעריות". הקשו האחרונים [עיין בערול"נ** **ובקו"ה** (ט"ו א') בשם **התבואות שור**] דלכאו' טומאה דכתיב בה אינה לענין היבם כלל אלא לענין הבעל ולא דמי לשאר עריות הפטורות מיבום שהטומאה והאיסור הוא כלפי היבם. **ויש לעמוד** על הקושיא לביאורי הראשונים דלעיל, **הנה לפ"ד התוס'** בסוטה (ה:) והרא"ש בסוגיין לכאו' אי"ז קושיא, כיון דמבואר בדבריהם דטומאה כתיב בה כעריות הוא דין מיוחד כלפי היבום, אלא דבאמת ברמב"ן תמה מ"ט אמרי' הכי לענין יבום ולא לענין תפיסת קידושין, אכן בשיטת תוס' י"ל דלענין תפיסת קידושין תלוי ב'איסור' ולא בשם "עריות" וא"כ לא מהני שם 'עריות' לענין זה, ועוד דע"כ דתפסי בה קידושין שהרי הפס' דצריכה גט ותופס בה קידושין אחר גרושין נאמר בסוטה ודאי וא"כ על כרחך דטומאה כעריות קאי לענין יבום. [ועיין בקו"ה (אות ו') דכתב דבאמת לדברי תוס' אין לתרץ כתירוץ שיובא להלן אלא לתוס' הוי גז"ש לענין יבום]. **והנה** בפשטות בדעת התוס' נראה שהטעם שהטומאה מתיחסת ישירות ליבם הוא משום דלענין הבעל אין נפ"מ במה דהוי טומאה כעריות, אכן קשה דיש לכאו' נפ"מ לענין ב' עדים, דאי כתיב בה טומאה כעריות א"כ בעי' ב' עדים [ומבואר כן ברעק"א], וצ"ל שכיון דהיבם הוא המשך הבעל א"כ מטעם זה ס"ל לתוס' שהטומאה מתייחסת אליו [אבל מ"מ אי"צ לק"ו לענין זה]. **ולדעת הרמב"ן** והראשונים שלומדים מ'לאחר ולא ליבם', א"כ לענין פטור חליצה לק"מ, כיון שלא נלמד כלל מטומאה כתיב בה כעריות, וכל הקו' היא לענין פטור צרה דמה שעושה צרתה כמותה נלמד מעריות וקשה דהטומאה אינה ליבום אלא לבעל, והגם דאין אנו באים ללמוד על היבם אלא על הצרה שהסוטה אוסרת אותה, מ"מ הוכיח הערול"נ דבעי' שיהיה האיסור מתייחס ליבום שהרי שש עריות חמורות מאלו אינם פוטרים צרה כיון שאי"ז איסור 'ליבום'. **ולדעת הרשב"א** דס"ל דבעי' לטומאה כתיב בה כעריות כדי לדרוש מלאחר ולא ליבם פטור מחליצה א"כ הקו' היא גם לענין פטור חליצה דהטומאה לא קאי על היבום אלא על הבעל.

**ותי' האחרונים** [עיין קו"ה שם] דכיון שהיא ערוה לענין הבעל היא ערוה נמי לענין היבם מטעם ק"ו דבמותר לה נאסרה באסור לה כ"ש, דכיון שהיבם בא במקום הבעל א"כ כל כמה שלבעל הוי כעריות [הגם שלבעל עצמו אין נפ"מ בזה] א"כ דינה כעריות ליבום. אלא שהק"ו הנ"ל לבדו אינו יכול לפוטרה מחליצה כיון שהק"ו אין בו דין ערוה [וכדמוכח בסוגיא להלן דמחזיר גרושתו ובסוגיא דסוטה ו' ע"א] אבל כיון שכתיב בה טומאה כעריות אהני ק"ו דליבום חשובה כעריות ופטרה צרתה. [**הנה** בקו"ה נראה שבעי' לטומאה כעריות גם לענין פטור מחליצה ולכן כ' דהק"ו לא סגי לזה אכן למבואר רק לדעת הרשב"א הקו' היתה נמי לענין פטור חליצה ועיין.] **ובאמת** עיין במאירי בדף ג': שכתב דהסוטה אסורה ליבם מטעם ק"ו ופטורה מהחליצה וצרתה כמותה מטעם טומאה כתיב בה כעריות, הרי מבואר שהגם שנלמד פטור חליצה וצרה מטומאה כתיב בה כעריות מ"מ לאיסור ליבם בעי' לק"ו הנ"ל, וביאור דבריו כד' האחרונים הנ"ל. [ולא ס"ל למאירי כתוס' דטומאה כעריות היא גזה"כ מיוחדת לענין יבום]. **אכן** יעוין במאירי בסוגיין שכ' נמי בתחילת דבריו דסוטה ודאית אסורה ליבם מק"ו דבמותר לה נאסרה וכו' ואח"כ המשיך לבאר שפטורה מחליצה מטעם לאחר ולא ליבם [כרמב"ן] וזה צ"ב, כיון דלביאור הרמב"ן הנ"ל כל דין הק"ו הוא לענין פטור צרה אבל מה שהיא לא מתיבמת ולא חולצת אי"צ לק"ו אלא מלאחר ולא ליבם נתמעט. וצ"ע. [ועוד צ"ע דהמאירי סותר דבריו מדף ג: עי"ש].

**צז) בנמוק"י** הסתפק האם באשת כהן שנאנסה אמרי' דאינה חולצת כמו בסוטה שזינתה או שהיא חולצת הגם שאסורה לבעלה בודאי. וצ"ב ספיקו. [ויש בזה נ"מ להגדרת פטור סוטה וכדלהלן]. **והקשה בבית שמואל** (קע"ג סק"י) דבפרק הבא על יבמתו (להלן נ"ו:) מבואר להדיא דאשת כהן שנאנסה בעלה לוקה עליה משום טומאה כיון דהוי אונס כרצון, וא"כ ודאי שפטורה כיון שטומאה כתיב בה. ותי' דאפשר שרק לחומרא הוי אונס כרצון בכהן. **אלא דהקשו הרעק"א** (במשניות) **והמל"מ** (יבום פ"ו) דבגמ' בסוטה (ו' ע"א) מוכח דהיא חולצת, דאחר שאמרה הגמ' ק"ו במותר לה נאסרה באסור לה כ"ש הקשתה הגמ' דאשת כהן שנאנסה ויש לו אח חלל לא תתייבם משום דבמותר לה נאסרה וכו' ותי' הגמ' דלגבי החלל אי"ז נחשב שנאסרה כיון שלגביו אונס שרי, עי"ש. והנה אם אשת כהן שנאנסה טומאה כתיב בה וכו' א"כ פטורה מחליצה נמי וגם מהחלל. **ותי' הקו"ה** (שם אות ב' ג') ע"פ המבואר לעיל שטומאה דכתיב בה ליבם הוא מחמת הק"ו דבמותר לה נאסרה וכו' וא"כ כיון שלגבי החלל אין ק"ו [כמבואר בתי' הגמ'] א"כ לא שייך לגביו ענין הטומאה [ובס"ד דגמ' שם י"ל שנסתפקה ביסוד זה] **אלא שא"כ צ"ב** בספיקו של הנמוק"י דאי מיירי לאח חלל הרי מבואר שאין ק"ו ואי מיירי לאח כהן הרי יש ק"ו. **וביאר** הקו"ה דיש להוכיח שכל ענין הק"ו הוא רק היכא שנאסרה על הבעל מחמת 'קלקול באישות' אבל אם נאסרה עליו מסיבה צדדית [כגון שנהיה פצוע דכא כמבואר בתוס' (?) ויבואר בזה להלן (?)] אין בזה ק"ו, וא"כ יש להסתפק האם אשת כהן שנאנסה שאסורה לבעלה הוא דין קלקול באישות או דין בכהונה של בעלה שאז לא שייך בזה הק"ו, וספיקו של הנמוק"י הוא לענין אח כהן. [כצ"ל לפ"ד הקו"ה]. **אלא דאכתי יקשה** דלפ"ז ספיקו של הנמוק"י צריך להיות גם לענין חיוב יבום [כיון שאם אין ק"ו מותרת גם ביבום דמוכח בגמ' בסוטה גבי אח חלל] ואילו בנמוק"י מבואר שנסתפק רק לענין חליצה, אבל לענין יבום פשיטא ליה שפטורה, וצ"ע. **ובאחיעזר** (אהע"ז ח"א אות י"ג במוסגר) כתב לגבי אח חלל פשוט דטומאה כעריות אינה אלא היכא שגם על היבם שייך הטומאה [וכמבואר לעיל], ולענין אח כהן הסתפק הנמוק"י מאחר שס"ל כראשונים שטומאה אינה מועלת לפטור מחליצה והפטור מחליצה הוא רק מ"לאחר ולא ליבם" א"כ יל"ע האם אשת כהן שזינתה היא בכלל לאחר ולא ליבם, ומשום דהפשטות של הפס' קאי לזינתה ברצון. **והנה** יל"ע לדעת תוס' דהפטור הוא משום דטומאה כתיב כעריות וזה דין במיוחד לגבי יבום א"כ ה"ה לענין אח חלל, וקשה לדעת התוס' מגמ' בסוטה הנ"ל, **ותי' הקו"ה** (שם אות ח') דגם דין טומאה כעריות דילפי' זה רק היכא שהאיסור הוא באישות ולא היכא שהאיסור הוא בכהן ואכתי צ"ע, עי"ש. **אמנם י"ל** בהיפך מסברת הקו"ה דלתוס' לק"מ כיון שכל הלימוד הוא במסוים כלפי היבם א"כ כל שהיבם ישראל לא שייך שנימא כלפיו שטומאה של אונס היא כעריות אצלו. [ועיין **חי' הגרש"ר** סי' ח'].

**צח) בתוד"ה צרת סוטה.** הקשו תוס' דגם גבי סוטה ספק איכא פס' "ונטמאה" לאוסרה וא"כ תפטר מחליצה ותי' תוס' דאסרה התורה רק מטעם ספק שמא נבעלה ונטמאה ומשום שעשתה התורה ספק כודאי, [ועיין ברשב"א (י"א:) שכתב שלא הספק נקרא טומאה אלא 'הזנות' נקראת טומאה] ודוקא להחמיר עשה הכתוב ספק כודאי ולא להקל ולכן צריכה חליצה, ועוד תי' תוס' דרק טומאה שיש בה לאו היא הטומאה שפוטרת מחליצה ולא טומאה של עשה ולכן רק בסוטה ודאי שיש בה טומאה של לאו פטורה מחליצה. וביאר בקו"ה (סי' ט"ו אות י' י"א) דמתחילה הבינו תוס' דטומאה דכתיב גבי ספק סוטה מהני שגם על הצד שבאמת לא זינתה היא אסורה, וא"כ תפטר מחליצה ותי' תוס' שהאיסור הוא רק על הצד שזינתה אלא דיש דין להחמיר [מדין ספק כודאי] ולנקוט שהיא זינתה, ובתי' השני ס"ל דבאמת היא אסורה גם על הצד שלא זינתה אלא דאי"ז טומאה של לאו ולכן לא פטורה מהחליצה. **ומבואר** שנחלקו ב' תי' התוס' בגדר הדין דעשה הכתוב ספק כודאי אי הוי מטעם דאזלי' לחומרא או דהוי כטומאה חדשה.

**הנה בתוס' בסוטה** כ"ח ע"א (ד"ה מה) הקשו [על מאי דאיתא התם דונטמאה קאי על הספק] וכי איצטריך קרא למיסר ספיקא ותי' דאיצטריך להא דעשה הכתוב ספק כודאי, ואע"פ שאין לוקים על לאו זה כדמוכח ביבמות מ"מ הוי לאו הבא מכלל עשה עי"ש. **ומבואר מד' התוס'** שס"ל כתי' בתרא דתוס' דידן שהטומאה היא גם על הצד שלא זינתה אלא דהוי טומאה של עשה ולא של לאו [וזהו שכתבו דמוכח כן בסוגיא דיבמות]. **אלא** שעיקר קושיית התוס' שם צריכה עיון, דהקשו דכי אתי קרא למיסר ספק והיינו שבלא"כ היתה אסורה מספק, ולכאו' בלא קרא היינו מעמידים את האשה על החזקה ולא היתה אסורה כלל, **ועמד בזה המהרש"א** (שם) וכתב שיש ליישב בדוחק, וכוונתו לכאו' שס"ל לתוס' מן הסברא שלא מעמידים סוטה על חזקתה משום שיש רגלים לדבר שזינתה. [ועיין בתוס' בנדה ב: ובחולין ט: דמבואר דאע"פ שבסוטה איכא רגלים לדבבר מ"מ ניתן ללמוד מסוטה לכל ס"ט ברה"י שטמא בודאי ממה שבסוטה אמרי'' שהספק הוא כודאי ולא אמרי' שהיא בחזקה שאינה 'טמאה ודאי' ואכמ"ל]. **ובתוס'** בסוטה כ"ט ע"א ד"ה שכן כתבו להדיא שבעי' לפס' בסוטה שלא נימא שנעמידה על החזקה, ודלא כמש"כ התוס' שם כ"ח ע"א, וצ"ע. ועיין עוד להלן בהערה הבאה מדברי הרא"ש בזה.

**הנה מאחר** שדברי התוס' הנ"ל הם יסוד גדול להבנת ענין הכרעת ס"ט ברה"י נביא בקצרה את הנדון בזה. דהנה קימ"ל דכל ספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, ויל"ע האם ענינו כמו הכרעת חזקות היינו דכשם שמצאנו בדיני חזקה שכל דבר שאנו מסתפקים בו יש לנו להעמידו על חזקתו כמו כן בספק טומאה ברה"י דין התורה הוא לנקוט את צד הטומאה וכמו שיש בו חזקת טומאה. או"ד שאין דין ספק טומאה ברה"י דומה כלל לדין חזקות, אלא הוא דין טומאה על הספק, היינו שכל היכא שיש ספק על טומאה ברה"י דין הדבר המסופק שהוא טמא. ובקובץ הערות (סי' ט"ו) כתב דב' תי' התוס' הנ"ל מוסבים על ענין הספק שנתבאר לעיל בגדר הדין דעשה הכתוב ספק כודאי, כמבואר לעיל. והנה במנחת חינוך (מצוה רס"ג אות ל"ד) הסתפק בדין ספק טומאה ברה"י דקימ"ל דטמא בודאי האם דין הודאי הוא רק כלפי הטומאה או גם כלפי האיסור, היינו דגבי כהן או נזיר שאסור להם להטמא, האם בספק טומאה ברה"י נקטי' שנטמאו בודאי גם לענין האיסור ויקבלו על כך מלקות וכד', או"ד שדין הספק כודאי הוא רק לענין הטומאה אבל כלפי דין האיסור הספק במקומו עומד, וכן לענין מי שנטמא בספק טומאה ברה"י האם יהיה חייב מלקות או קרבן אם יבא אח"כ למקדש, וכן לענין תרומה אי יחוייב מיתה אם יאכל תרומה אחר שנטמא בספק טומאה ברה"י. וכתב המנ"ח דלענין האיסורים התלוים בדין הטומאה יהיה איסור ודאי בספק טומאה ברה"י, דכיון שהקפידה התורה על הטומאה וס"ט ברה"י דינו שהוא טמא בודאי בהלכות הטומאה הרי שיש לכהן ולנזיר איסור ודאי להטמא, והנטמא בספק טומאה ברה"י יהיה חייב קרבן או מלקות על ביאת מקדש וכו', אבל כלפי איסורים אחרים המסתעפים מדיני הטומאה לא יאמר הדין ספק כודאי ברה"י, וכגון לאיסור זונה לכהן וכד' עי"ש. וכתבו האחרונים בשם הגר"ח [עיין באחיעזר ס"א ובאבן האזל פ"י מאישות הט"ו] דמאחר דדין ספק טומאה ברה"י אינו דומה להכרעת החזקות וכד' שהוא דין על המעשה לנקוט שהיה המעשה כהכרעת החזקה, אלא דין ס"ט ברה"י הוא דין טומאה חדש, היינו שהמעשה נשאר בספק כדמעיקרא אלא שאמרה תורה שספק זה טמא בודאי, וגם כלפי הטומאה אין אנו נוקטים שנעשה המעשה המטמא בספק זה, אלא שמאחר שיש ספק אם הוא טמא או לא הדין הוא שברה"י הוא טמא בודאי, וממילא כאשר הספק הוא אם הוא נטמא במת או לא אין הכרעת הספק שהוא טמא טומאת מת אלא שהוא טמא, ולדוגמא גבי נזיר שדינו שאינו מגלח אלא על טומאת מת, היכא דאיכא ספק ברה"י אי נגע במת דהגם שפסקי' שהוא טמא בודאי מ"מ אי לנו לפסוק שהוא טמא טומאת מת אלא שהוא טמא בעלמא, ולא יגלח על טומאה זו. ולכן לא יקבל מלקות או קרבן על טומאת מקדש כיון שאין לו הכרע כלל שנטמא בטומאת מת, אלא רק שהוא טמא. עי"ש. מאידך יש להוכיח לכאו' דיש שס"ל שספק טומאה ברה"י דטמא ענינו הוא כדין הכרעת החזקות. עיין בש"ש (ש"ד פ"ג) שדימה הכרעת חזקות למחלוקת ר"ש ורבנן (טהרות פ"ו מ"א) גבי ס"ט ברה"י עי"ש. ועיין באבן האזל (פ"י מאישות הט"ו ד"ה ולפ"ז) משכ"ב.

**צט) בא"ד.** בהמשך דברי התוס' ישנם ב' דרכים **א- גרסת הב"ח** דהקשו תוס' מ"ט הקשו בגמ' בסוטה דתתייבם יבומי הרי יש צד שהיא זינתה וא"כ היא ספק ערוה. ועל כך תירצו התוס' דלא נכתב דטומאה כעריות בסוטה, דטומאה כעריות היא רק טומאה הכתובה בלשון לאו, **ב-** דתי' התוס' דטומאה כעריות בסוטה הוא רק טומאה בלשון לאו, לא מהני לקושיא בסו"ד התוס' מ"ט פריך בגמ' בסוטה ותתייבם יבומי, ולכן גרסת התוס' היא כגרסה שלפנינו שנשארו התוס' בקושיא על כך. ועיין ברש"ש שתמה על גרסת הב"ח מהא דכתבו התוס' להלן (י"א: ד"ה מאי) שבסוטה ספק אם בא עליה בדרך לוקה משום שעשה הכתוב ספק כודאי וא"כ מוכח שכתוב לאו בסוטה ספק [על הצד שנבעלה] ודלא כב"ח. וגם בעיקר הסברא לגרסת הב"ח צ"ב, דמאחר שסוטה ודאי כתוב טומאה בלשון לאו א"כ סוטה ספק הוי ספק אי כתוב בה טומאה בלשון לאו ומדוע לא הוי ספק ערוה.

**והנה עיין ברא"ש** [ובתוס' רא"ש] שכתב דכיון דרק טומאה הכתובה בלשון לאו היא הטומאה שחשיבה כערוה א"כ בסוטה ספק אינה חשובה גם כ'ספק ערוה' וא"ש קושית הגמ' בסוטה ותתייבם יבומי. ולכאו' דברים אלו עולים בקנה אחד עם גרסת הב"ח בתוס'**, אלא שהדברים צ"ב מסברא** כמבואר לעיל, **וביאר בקו"ה** (אות י"ב) דחלוקה קושית הרא"ש מקושית התוס', דקושית התוס' היא מה הצד בגמ' בסוטה שתתייבם הרי היא ספק סוטה, ועל כך באמת לא שייך להשיב כדברי הרא"ש [ודלא כגרסת הב"ח], אבל הרא"ש לא הקשה את קושית התוס' אלא קושיא אחרת, והיא דכיון שעשה הכתוב ספק כודאי א"כ מדוע הקשתה הגמ' שתתייבם, [ועיין ברשב"א (י"א:) שהקשה ג"כ כקושית התוס' והרא"ש הנ"ל ועמד בקושיא. ועי"ש שמדוקדק בדבריו שהקושיא היא מדין ספק כודאי כדברי הרא"ש], והטעם דהקשה הרא"ש רק מדין ספק כודאי ולא מדין ספק סוטה בעלמא, ביאר הקו"ה, דהו משום שבלא הדין שעשה ספק כודאי יש להעמיד על החזקה ותהיה מותרת להתייבם, ולזה תי' הרא"ש שדין ספק כודאי הוא רק על טומאה של עשה אבל על טומאה של לאו שהיא טומאה של "ערוה" לא נאמר דין ספק כודאי וא"כ מעמידין אותה על החזקה. אבל תוס' לא ס"ל ששייך להעמיד סוטה על החזקה כמבואר בכ"מ דסוטה כיון שקינא לה ונסתרה בטלה חזקתה. עי"ש. **ועיין באחיעזר** (אהע"ז סי' א' אות ב') שכ' ע"פ החקירה המבוארת לעיל האם ס"ט ברה"י דטמא הוא משום דנקטי' לצד הטומאה או דאמרי' שגם על צד הטהרה יש טומאה חדשה, וביאר דשיטת הרא"ש שבספק טומאה דהוי כודאי הוא דין טומאה חדשה ואילולי דין טומאה זה היה הדין שטהורה משום שהיא טוענת ברי לי וכדברי רבינו יונה בכתובות ט' [הו"ד ברא"ש עי"ש ואכמ"ל], ולכן לענין הדין טומאה דעשה שע"ז יש דין ספק כודאי [ולא מהני מטעם זה טענת ברי] אי"ז מועיל לגבי יבום דאין זה עושה אותה ערוה, ומה שהיא בספק ערוה של "לאו" ע"ז י"ל דכיון שהיא טוענת ברי לי א"כ היא טהורה. **אלא דיש להעיר** על כך מיסודו של המהר"ם (חולין ט':) דילפי' לה מהא דבסוטה לא אזלי' בתר חזקת היתר שלה אפי' לעשות ספק, א"כ היכא שיש ספק הגם שלא דמי לסוטה וא"א לעשות ספק כודאי מ"מ אין לילך בתר החזקה. עי"ש. וזהו שלא כדברי הקו"ה בשיטת הרא"ש וה"ה לכאו' שלא כד' האחיעזר ואכמ"ל. **ולענין קושית הרש"ש** על גרסת הב"ח ועיקר סברת התוס' לגרסתו, אולי אפ"ל, דהנה בתוס' בסוטה ה: מבואר שכדי שתפטר מיבו"ח מחמת טומאה כעריות צריך שיחשב שנכתב הטומאה לענין יבום, וממילא יש לדון האם מהני לזה דין ספק כודאי, או שספק כודאי מהני רק לענין איסור סוטה ודינים השייכים לדיני סוטה עצמה, ודעת הב"ח שבזה יש חילוק בין תירוצי התוס', דבאמת גם קושית התו' היא מדין ספק כודאי, אלא שלתי' ראשון של תוס' דלא בעי' לטומאה בלשון לאו א"כ גם כלפי פטור יבום י"ל שעשה הכתוב ספק כודאי ויחשב שנכתב טומאה על הספק לענין לאסור ליבום כאילו ודאי נבעלה ונאמר בה טומאה, אבל כ"ז הוא רק א"נ דהטומאה כעריות נאמרה על סוטה ספק והיינו טומאה בלשון עשה [מחמת הצד שנבעלה ואמרה התורה שיש לנקוט שודאי נבעלה] דאז י"ל שמדין ספק כודאי נחשב כאילו נכתב טומאה על ספק סוטה לענין יבום, אבל אם דין טומאה כעריות לא נאמר על סוטה ספק אלא בסוטה ודאי והיינו טומאה בלשון לאו, א"כ ס"ל לתוס' שאע"פ שלענין איסור ומלקות עשה הכתוב ספק כודאי לומר שנחשב שעשה בודאי איסור [וזה נלמד מהאיסור לבעלה] אבל לענין פטור יבום י"ל שלא מהני הספק כודאי להחשיב שנכתב בספק סוטה טומאה כעריות, ועיין בזה.

**ק) סוטה ודאי האם אסורה באיסור אשת אח. נחלקו הראשונים** האם סוטה ודאי אסורה באיסור אשת אח או באיסור לאו בלבד [ויש ללדון בזה ע"פ שיטות הראשונים שהובאו לעיל, ועוד כדלהלן]. **הנה** א"נ דחייבי לאוין ועשה יש בהם איסור אשת אח [כמבואר ברא"ש ג: ועוד] א"כ גם בסוטה יהיה איסור אשת אח דלא גרע מחייבי לאוין ועשה שאינם עולים ליבום, אכן א"נ שבחיבי לאוין ועשה אין איסור אשת אח ומשום שהאיסור שת אח הותר יבום יל"ע מה דין הסוטה, **והנה** לדעות שפטורה מיבום ומחליצה מטעם ד"טומאה" כתיב בה כעריות או מ"לאחר ולא ליבם" א"כ מאחר שמופקעת מיבו"ח, ואף פוטרת צרה דומיא דשאר עריות א"כ בפשטות נאמר שאין בה זיקה ליבום ואין סיבה שיותר האשת אח, וכמו בשאר עריות שלא הותר איסור אשת אח שלהם. **ועיין בריטב"א** להלן כ' ע"א שכ' להדיא שיש איסור אשת אח בסוטה [אלא שאינו דומה לאיסור אשת אח של אילונית שדבר אחר גרם לה עי"ש], **וכ"כ המאירי** בסוגיין ויובאו דבריו להלן. **אמנם בריטב"א בסוגיין הביא דעת הרא"ה** דרב ס"ל שסוטה אינה פטורה מחליצה אלא מהיבום לחוד, ומשום שהיא עצמה מה שאינה מתיבמת הוא מדרבנן שהרי היא רק כחייבי לאוין ועדל"ת וגזרו ביאה ראשונה אטו ביאה שניה וטומאה דכתיב בה כעריות היינו לעשות צרתה כמותה [ועיין לעיל אות צד כיצד מתפרשת הגמ' לדעות שסוטה צריכה חליצה]. והיינו שאין בה איסור אשת אח אלא איסור לאו ומ"מ צרתה כמותה, **ובביאור דבריו י"ל** דס"ל שטומאה כעריות לא מהני לפטור מחליצה כמו דבמחזיר גרושתו לא מהני טומאה לענין זה [וכשיטת הרמב"ן והרשב"א דמהני רק לעשות צרתה כמותה] ומאידך ס"ל נמי דלאחר ולא ליבם נמי לא מהני לפוטרה מחליצה וכדעת רב יוסף בגמ' בסוטה דכיון דאילו איתא לבעל בעי גט ה"ה בסוטה הגם שנאמר בה לאחר ולא ליבם אי"ז פטור מחליצה וכיון שאין בה כלל פטור מחליצה ע"כ שיש בה זיקה וא"כ הוי רק לאו בעלמא ומתיבמת מדאו'. ועיין להלן אות קב מדברי הריטב"א שיבואר עוד בזה.

**ועיין במאירי** (לעיל ג:) שכתב נמי שאין בסוטה ודאי כי אם איסור לאו ולא כרת, אלא דהמאירי פליג על הרא"ה, וס"ל שאין בה איסור כרת הגם שהיא עצמה אינה עולה גם לחליצה ומטעם דטומאה כתיב בה כעריות. עי"ש. **וצ"ב** דמאחר שהיא פטורה כשאר עריות מ"ט שלא יהיה בה איסור אשת אח כמו שבכל העריות שבפשטות יש בהם גם איסור אשת אח. **ובמאירי בסוגיין** לכאו' יש סתירה בזה דבתחילת דבריו כתב דסוטה ודאית אסורה "ואף צרתה כמוה להיות אסורה ליבם בלאו." [וציין למש"כ לעיל ג':] ובהמשך דבריו כתב דהסוטה פטורה גם מהחליצה "דלענין חליצה ויבום מיהא נפקעה לגמרי מדכתיב לאחר ולא ליבם ואין לו בהם קידושין דבאיסור אשת אח קיימא ופטורה מהחליצה ומהיבום". הרי מבואר שיש בה איסור אשת אח ואדרבא נראה שזהו הפוטרה מהחליצה, עי"ש. **וצ"ע.** [ואולי י"ל, דהנה יש להקשות עוד דבסוגיין למד המאירי הפטור מחליצה מלאחר ולא ליבם ואילו בדף ג: מבואר שהפטור מחליצה הוא מטומאה דכתיב בה כעריות, ודחוק לומר שכונתו לרשב"א דס"ל דבעי' לתרויהו. ומ"מ לפ"ז אפ"ל דמה שכ' בתחילת דבריו שיש בסוטה רק איסור לאו הוא למבואר בדף ג: כמצוין שם במאירי שהפטור הוא מטומאה כעריות שאי"ז דין כלפי האשת אח אלא פטור מיבו"ח כעריות והוי איסור לאו גרידא מטעם דבמותר לה נאסרה וכו' אבל בהמשך דבריו דהביא סוגיא דסוטה דהתם מבואר הפטור מלאחר ולא ליבם וס"ל לראשונים שלדעת רב נאמר פטור זה בסוטה ודאי שפטורה גם מהחליצה ומשום דלאחר ולא ליבם הוי הפקעה באשת אח ולכן נפטרה גם מחליצה ויש בה איסור א"א ועיין.]

**קא) יש להקשות** לדעות שאין בסוטה כרת אלא לאו, מדוע צרת סוטה 'אסורה' דלכאו' איסור אשת אח אין בה כמו שאין בסוטה עצמה ואיסור לאו גם לכאו' אין בה דאין הערוה נותנת לצרה את האיסור שיש בה עצמה. **ובחידושי הגרש"ר** (סימן ג') ביאר עפ"ד הפרמ"ג (בספרו פורת יוסף) דס"ל שיש שם איסור של צרת ערוה מלבד איסור אשת אח, א"כ גם בצרת סוטה י"ל דכיון שנלמד מפרשת עריות שצרתה כמותה א"כ יש לה את האיסור שיש לסוטה עצמה [ועי"ש באות ח' שר"ל שאפשר שבכל צרת ערוה לא ס"ל לרא"ה כפרמ"ג אלא בצרת סוטה, ומטעם דסובר שכל היסוד הנ"ל נכון רק אם יש בפועל נפילה ליבום כמו בסוטה, אבל גבי צרת ערוה כיון שבסו"ד אינה נופלת ליבום א"כ הוי צרה שלא במקום מצוה וא"כ אין בה איסור של צרת ערוה עי"ש.] ויש להעיר דא"נ דכוונת הרא"ה היא כיסוד הפרמ"ג נמצא חידוש בסוגיין יותר גדול מחידושו של הפרמ"ג, דגבי צר"ע בעלמא י"ל שנאמר בפרשת יבום שיש לצרה איסור כמו לערוה, אבל גבי סוטה כיון שהיא עצמה מתייבמת דעשה דוחה ל"ת שיש בו כרת נמצא שכל האיסור שיש לצרה הוא לענין ביאה שניה, היינו למצב שאין יבום, וזה תימה לכאו' דבפשטות ענין הלצרור הוא שהצרה תהיה ערוה ליבום כמו הערוה עצמה. וצ"ע.

**ועיין בחידושי הגר"נ** זצ"ל (אות קפ"ה בתו"ד) שהוכיח מקושיא זו שאיסור לאו שאמרו הראשונים היינו איסור לאו דאשת אח, [וכמו שמצאנו גבי לא יבנה שיש שס"ל דהוי איסור אשת אח בדרגה של לאו עיין לעיל אות צ' וכן יבואר להלן בסוגית מחזיר גרושתו שיש איסור אשת אח בדרגת לאו, וכן נתבאר באופן אחד לעיל ג': בקושית הגמ' אזהרה שמענו עונש מנין דהיינו שהאשת אח הותר עד כדי איסור לאו עי"ש.] **אמנם** עדין קשה, דלכאו' כ"ז א"ש לדעת המאירי שס"ל שהוי איסור לאו ומ"מ פטורה מיבום לגמרי, אבל לדעת הרא"ה שסובר שמדאו' מתיבמת כיון דאתי עשה ודחי ל"ת קשה, מדוע הערוה עצמה מתייבמת, דאם נימא כהנ"ל שהאשת אח הותר ונשאר בדרגה של לאו בהכרח ביאור הדבר שהל"ת נאמר על האשת אח עצמו שאינו מותר ליבום בדרגת לאו, וא"כ לכאו' לא שייך בזה דין עדל"ת. [ועמד בזה הגרש"ר. ועיין עוד להלן בנדון אי עדל"ת יכול להתיר את הק"ו דבמותר לה נאסרה וכו'. ושייך לענין זה.] ועיין **באחיעזר** (סי' א' אות ט"ו) שהקשה כקושיא הנ"ל [**אלא** שהוא הקשה דלכל הדעות דס"ל דסוטה או מחזיר גרושתו חולצת א"כ אין בה איסור אשת אח וקשה מ"ט צרתה אסורה, ולכאו' לפי מה המבואר בכמה ראשונים שדין חליצה אינו סתירה לאיסור אשת אח כמו חייבי לאוין ועשה א"כ לדעות אלו לק"מ. ועיין להלן אות קג] ותי' האחיעזר דספק הגמ' [במחזיר גרושתו ועוד] היה בזה גופא בסברת הפרמ"ג אי יש איסור נפרד בצרת ערוה מלבד אשת אח או לא. [ודבריו מחודשים מאוד ועי"ש שיישב לפ"ז קושית הרעק"א הידועה מדוע בעי' פס' לצרת צרה].

**קב) ספק סוטה אי אית בה איסור אשת אח. ברש"י** (סוטה ו' ע"א ד"ה מי) כתב דלא שייך בה מצות יבום וע"כ הוי אשת אח שלא במקום מצוה [**ועי"ש במאירי** בפירושו השני ע"ד הגמ' הנ"ל שכ' נמי כדברי רש"י]. **ובקו"ה** (סי' ג' אות א') הביא דברי האבני מלואים (סי' קע"ד בהגה"ה) שכ' להוכיח שחייבי לאוין ועשה אין בהם איסור אשת אח דאילו היה בהם איסור אשת אח לא היה בהם חליצה וכתב הקו"ה דמרש"י הנ"ל מוכח דהגם שיש חיוב חליצה אי"ז מוכיח שאין איסור אשת אח. **וברמב"ם** (הלכ' ממרים פ"ד ה"ב) כ' דזקן שחלק על בי"ד גם בדבר המביא לידי חיוב כרת חייב, ודוגמא לזה אם נחלקו בהשקאת סוטה אם צריכה לשתות או לא שהרי בכה"ג איכא חיוב כרת כיון שלדברי האומר צריכה לשתות אם מת הבעל קודם שתשתה הרי זו אסורה ליבם. ו**בכס"מ ובלח"מ** (שם) הקשו עליו דסוטה ספק אינה אסורה ליבם בכרת, **והביא** הלח"מ ראיה מדברי הרמב"ם ביבו"ח (פ"ו הי"ט) דצרת ספק סוטה מתיבמת וביאר המ"מ דהוי כצרת חייבי לאוין. [ולכאו' טעמו הוא דא"נ שיש בה צד ערוה א"כ צרתה היא ספק צרת ערוה, או משום שאם יש בה איסור אשת אח א"כ תפטור צרה מטעם צרת אשת אח ועיין]. **והביא הקו"ה** (שם אות ב') מדברי **הגרנ"ט והגר"א קוטלר** זצ"ל שאין כוונת הרמב"ם לאיסור אשת אח אלא לאיסור אשת איש דאם אסורה לו אזי אם בא עליה לא קנאה עי"ש. **וכתב** הקו"ה דלפי דברי רש"י הנ"ל י"ל שכוונת הרמב"ם לאיסור אשת אח כשיטת רש"י והמאירי. **ועיין ברעק"א** (בהג' לרמב"ם יבו"ח) שכ' דבאמת ספק סוטה מה שאינה מתיבמת אי"ז מטעם "ספק" דא"כ היה צריך להיות שצרתה לא תתייבם מטעם שהיא ספק צרת ערוה אלא זהו דין ודאי לפוטרה מיבום ולא מחליצה ומהטעמים המבוארים בגמ' בסוטה ולכן יש בה חיוב אשת אח. **ועיין נמי באחיעזר** (סי' א' אות ב') שכ' כדברי הרעק"א הנ"ל דסוטה היא כחייבי לאוין ועשה שאינה מתיבמת מדאו' [מחמת הדין טומאה שיש בספק סוטה] ולא מחמת ספק ערוה ולכן צרתה מתיבמת, **וכ' הרעק"א** דלפ"ז מוכח שחייבי לאוין ועשה נמי יש בהם איסור אשת אח. [וכונתו נראה כדברי הקו"ה הנ"ל, שהרי מסברא יש בהם איסור א"א כיון שאינם עולים ליבום אלא שמטעם שיש בהם חליצה יש לדון שאין בהם איסור אשת אח וזה מוכח מהרמב"ם הנ"ל דלא אמרי'. **אכן מאידך** כתב הקו"ה (סי' ד' אות א') דיש לחלק שחייבי עשה לא יהיה בהם איסור אשת אח כיון שהאיסור שלהם ליבום לא נאמר בפרשת יבום וע"כ האשת אח שלהם הותר משא"כ בספק סוטה שזהו דין ביבום ועיין.]

**קג) צרת ספק סוטה.** נחלקו **הרמב"ם** (פ"ו מיבום) **והראב"ד** אם מתיבמת או חולצת, **וצ"ב** שיטת הרמב"ם שמתיבמת הא הוי ספק צרת ערוה, דעל הצד שזינתה הרי היא ערוהה ופוטרת צרתה, **ובחידושי הגר"ח** (יבו"ח) כתב בהקדם לישב קושית הראשונים מ"ט ספק סוטה חולצת ולא אמרי' בה ספק כודאי, והקשו הראשונים מאי פריך בגמ' בסוטה ותתיבם יבומי [עיין לעיל אות צט], וביאר הגר"ח שדין ספק כודאי הוא דין כלפי איסור סוטה אבל כלפי הדין המיוחד של יבום דטומאה כתיב בה כעריות לא נאמר בזה דין ספק כודאי וממילא הוי רק ספק, ובאמת לא צריכה להיות אפילו ספק סוטה ליבם משום שמאחר שלא נאמר ליבם דין ספק כודאי שוב לא הוי אפי' ספק דאין אוסרים על היחוד, [ואתי שפיר קו' הראשונים מ"ט פריך הגמ' בסוטה ה: ותתיבם יבומי] אלא דמ"מ אסורה ליבום מטעם שנאמר בה לאחר ולא ליבם, אלא שדין זה דלאחר ולא ליבם הוא דין מיוחד באיסור זנות שהוא שייך גם ליבם כמו ששייך לבעל [כסברת הק"ו שהיבם עומד במקום הבעל] ודין זה אינו אוסר צרה, ולכן צרתה של ספק סוטה מתייבמת, עי"ש. [**ובחי' הגר"נ זצ"ל** הוסיף ביאור בזה עפ"ד הבית הלוי (ח"ב ס"מ) שדן שיש ב' דיני איסור סוטה לבעל הא' בזנות ודאי והב' בקינוי וסתירה והדין הב' הוא מחמת הקפידא של הבעל, וכתב שם שמדברי הרמב"ם מבואר שהדין הראשון אינו שייך ביבם אלא הדין השני ולכן שו"י שזיתתה בודאי אינה אסורה ליבם ואילו זינתה בקנוי וסתירה אסורה ליבם, וממילא י"ל שדין ספק כודאי שייך רק על הדין של זנות ודאי היינו שספק הוי כזנות ודאי אבל על הזנות שלגבי היבם ליכא לדין ספק כודאי כלל ולכן כלפי דין זה הוי אי"ז אפילו ספק ומתייבמת צרתה, והיא עצמה נאסרת מדין לאחר ולא ליבם שכלפי זה אין פטור צרה]. ועיין עוד באחיעזר (שם) מש"כ בביאור שיטת הרמב"ם ובביאור שיטת הראב"ד (סי' א' אות ט"ו) ואכמ"ל. ועיין בהערה הקודמת.

**קד)** **בתוד"ה מאי נסתרה נבעלה.** כתבו תוס' דהא דבא עליה בדרך לוקה הוא משום דעשה הכתוב ספק כודאי. **באחרונים** תמהו ע"ד התוס' דלכאו' לא מצאנו גמ' זו דבעלה לוקה עליה בדרך בשום מקום. **ובערול"נ** כתב דאפשר שמקור ד"ז הוא מגמ' בסוטה ז' ע"א דאם בעלה נאמן על נדה שהיא בכרת כ"ש שנאמן על איסור לאו ומזה מוכח שיש בסוטה ספק איסור לאו. עי"ש. ועיין **בשערי יושר** (ש"א פי"א) דהביא מקור לד"ז מדברי הגמ' בסוטה דמוסרים לה ב' ת"ח דידעי לאתרויי ביה, ועי"ש בתוס' שפירשו דיתרו בו למלקות אם יבא עליה. עי"ש. **וכדברי** תוס' דיש לאו בסוטה ולוקה עליה מדאורייתא כתב נמי **בריטב"א** עי"ש. **אמנם** מתוס' לעיל לכאו' מבואר שיש בסוטה רק חיוב עשה דונטמאה ולא לאו ועמד בזה **בישרש יעקב** עי"ש. **ועיין נמי בתוס'** להלן ס"ט ע"א ד"ה כי דמבואר שיש רק עשה בסוטה וציין הרעק"א לתוס' דידן [ובאמת תלוי הדבר בב' התי' בתוס' לעיל דאם להחמיר עשה הכתוב ספק כודאי א"כ י"ל שלוקה, ולתי' שני בתוס' צ"ב מד' הגמ' בסוטה דמוכח לכאו' כדברי התוס' הנ"ל, אכן ברש"י (שם) מבואר שההתראה היא לענין אחר ולא לענין מלקות ולפ"ז י"ל שתוס' לעיל ס"ל שי' רש"י שם כ"כ בחי' הגר"נ זצ"ל]. **ועיין בתוס' בסוטה** כ"ח ע"א שכתבו שאין מלקות בסוטה וכתבו שמוכח כן מסוגיא ביבמות [ולכאו' כוונתם לתי' אחד בתוס' לעיל שטומאה של סוטה הוי בעשה ולא בלאו]. **ועיין ברמב"ם** (פי"א מגרושין הי"ד) שכתב דאין לוקים אלא מכת מרדות מדרבנן [ועי"ש היטב במ"מ ובכ"מ]. **ועיין בחי' הגר"ח** (סטנסיל עמ' מה) דביאר שתלוי האם הא דעשה הכתוב ספק בודאי בסוטה הוא דין טומאה חדשה וא"כ אין לוקין ע"ז או שזה דין לנקוט שנבעלה וא"כ לוקין ע"ז מדאו' עי"ש.

**י"א ע"ב - י"ב ע"א**

**קה) המחזיר גרושתו משנשאת צרתה מהו.**  נחלקו הראשונים מה דינה של הגרושה עצמה לענין יבום וחליצה. **שיטת תוס' והרא"ש**- בתוס' (ד"ה צרתה) כתבו דהיא עצמה [הגרושה] ודאי אינה מתיבמת מדאו' ואף לא חולצת [לריב"כ] שהרי טומאה כתיב בה כעריות. ויש לדון לפ"ז האם יש בה איסור אשת אח, ואם יש בה איסור אשת אח אם הוי אשת אח דממילא, והנה מאחר שאינה חולצת לכאו' יש בה איסור אשת אח וא"כ מהא דדנה הגמ' שלא תפטור צרה יהיה מוכח שהוי אשת אח דממילא ואינו פוטר צרה. וכ"כ **הגרש"ר** (סי' ב' אות ג') והוכיח כעי"ז מדברי הרמב"ן בסוגית צרת סוטה דהסוטה אינה חולצת [מקרא דלאחר ולא ליבם] ומ"מ בעי' לקרא דטומאה כדי לפטור צרה עי"ש. והנה בשיטת רבי מבואר בפשטות מדברי התוס' ח: (ד"ה כל) דאין בצר"ע איסור אש"א [עיין ערול"נ שם], וא"כ מוכח שאין הכרח שבמקום שאין חליצה יש איסור אשת אח, אכן גם בדברי התוס' שם אין הכרח לכך, עי"ש שנתבאר מדברי כמה אחרונים דלמסק' התוס' יש איסור אש"א בצר"ע גם לרבי, וגם א"נ שבשיטת רבי אין איסור א"א אע"פ שאין חליצה, יש לחלק, דהכא הפטור הוא 'בפרשת יבום' כשאר עריות וממילא אין לחלק בינה לשאר עריות לענין איסור אשת אח. **ועיין עוד בחי' הגרש"ר** (שם) שהקשה לפ"ז סתירה בד' **התוס' רא"ש**, דמקושית התוס' רא"ש (ג': כ') שחיבי לאוין ועשה יפטרו צרה מוכח דאשת אח בנפילה זו יכולה לפטור צרה, ומאידך בסוגיין כתב כדברי התוס' גבי מחזיר גרושתו שאינה חולצת ומוכח שאשת באח נפילה זו אינה פוטרת צרה. וצ"ע. אכן בשיטת התורא"ש גבי חייבי עשה י"ל דס"ל שאי"ז אשת אח דממילא מאחר שבסו"ד נלמד מקרא דיבמתו שעולה לחליצה ולא ליבום ונמצא שיש בחייבי לאוין ועשה מיעוט לגבי יבום וא"כ אי"ז אשת אח דממילא ועיין אלא שבדברי התוס' יש לדון בזה מאח שיש שהוכיחו מדברי התוס' בדף יב ע"א ד"ה צרתה שאשת אח דממילא פוטרת צרה שהרי הקשו התוס' שם שממאנת תפטור צרה מחמת ערוה דאשת אח [כן שמעתי מהגר"א אריאלי שליט"א] ובאמת ברש"ש שם תי' על קו' התוס' דא"א בנפילה זו אינה פוטרת צרה, וא"כ יש להקשות סתירה דהכא מוכח לכאו' מדברי התוס' דא"א בנפילה זו אינה פוטרת צרה וצ"ע [ויש לדון מהראיה בד' התוס' שם משום דהתם מיירי על על 'נראית' כצר"ע ואולי בזה ס"ל לתוס' דאין חילו בין א"א דממילא לשאר עריות וצ"ע] . **הנה** יש לדון שבאמת האיסור של אשת אח גבי מחזיר גרושתו אינו אשת אח דממילא, משום שהטומאה כעריות הוא דין במיוחד כלפי היבום א"כ הוי אשת אח כמו בשאר עריות שאי"ז אשת אח דממילא, והטעם שאין פטור צרה מחמת האשת אח הנ"ל י"ל, שהמיעוט של צרת מחזיר גרושתו 'היא תועבה' ואין צרתה תועבה עינינו שלא נימא האשת אח שלה פוטר צרה. ועיין להלן בדברי התוס' י"ב ע"א ד"ה מאי שנראה שס"ד דמחזיר גרושתו תפטור צרה מחמת האשת אח שבה עי"ש, אלא שיש לדון דברי התוס' שם קאי רק לצד ספק הגמ' דתפטור צרה ע"י הק"ו [ולהלן יתבאר] עוד יש לדון לפ"ד הקרני ראם שיובא להלן ע"ד המהרש"א דמבואר נמי בדבריו שאחר הפס' היא תועבה אזי גם היא עצמה צריכה חליצה וא"כ אינה פוטרת צרה עי"ש.

**שיטת הרמב"ן הרשב"א הריטב"א -** שהגרושה עצמה גם לדעת ריב"כ חולצת, וצרתה חולצת ולא מתיבמת ומשום שאע"פ שטומאה דכתיב כעריות מ"מ אי"ז מועיל אלא לפטור מן היבום ולעשות צרתה כמותה אבל לא לפוטרה מחליצה. וכתבו הראשונים דמוכח כן מהסוגיא. וצ"ב היכן מוכח כן משמעתין. **וביאר החזו"א** (סי' ק"ל סק"א) דמוכח כן ממה דלרבנן מבואר בגמ' שהגם שאין מקרא יוצא מידי פשוטו מ"מ אין הגרושה פוטרת את צרתה מהחליצה ועל כרחך משום שטומאה כעריות אין בכחה לפטור מהחליצה, ובאמת בתוס' לשיטתם עמדו בזה ותי' דס"ל לגמ' שהגם שאין מקרא יוצא מידי פשוטו מ"מ כיון שעיקר קרא קאי על סוטה אין בכח הטומאה כעריות של מחז"ג לפטור צרה לגמרי עי"ש. **ובאמת שיטת התוס' צ"ב** מהו ביאור החילוק הנ"ל דמהני הטומאה כעריות למחז"ג אבל לא לגמרי**,** ונראה בכוונתם דכיון שהטעם שטומאה כעריות פוטרת צרה הוא משום שהוי גזה"כ מיוחדת לענין יבום כמבואר בדבריהם בסוטה ה: [עיין הקו"ה סי' ט"ו], א"כ כ"ז דוקא על מה דכתוב עיקר הקרא ולא על מה דנלמד רק מאין מקרא יוצא מידי פשוטו, דבזה אי"ז פטור מיוחד ליבום וכל מה שיכול להחשב טומאה כלפי היבם הוא מדין הק"ו וכח הק"ו אינו לפטור מחליצה אלא מיבום, וצ"ע. עוד הוכיח החזו"א ממה דמבואר בגמ' להלן לפשוט ספק הגמ' מדברי הברייתא המחזיר גרושתו משנשאת היא או או צרתה חולצת, והיינו שגם אם אין מקרא יוצא מידי פשוטו מ"מ היא צריכה חליצה, וכ"כ בקה"י (ס"ז במוסגר) עי"ש. [ועיין במגי"ה לריטב"א ציון 676 ראיה נוספת מד' הריטב"א].

**שיטת רש"י -** עיין ברש"י ד"ה צרתה מהו דמדויק דס"ל כראשונים הנ"ל שהטומאה כעריות לא מועיל אלא לפוטרה מיבום ולא מחליצה. **אמנם מ**רש"י לעיל גבי צרת סוטה (י"א ע"א ד"ה צרת סוטה) מוכח לכאו' שטומאה כעריות מהני לפטור אף מחליצה. **וצ"ע.** ו**הנה** להלן רצתה הגמ' להוכיח מהא דתני 'אם היה חולץ חולץ לפסולה ואם היה מיבם מיבם לכשרה', דצרת מחזיר גרושתו מתייבמת והיא עצמה חולצת. ונחלקו רש"י ותוס' אי בעי למפשט גם את הספק לריב"כ [דאינה פוטרת צרה] או רק לרבנן. ושיטת רש"י דרצתה הגמ' לפשוט גם לריב"כ. **והקשה המהרש"א** דא"כ מדוע מבואר שיכל לחלוץ לפסולה הרי היא עצמה אינה חולצת לריב"כ, ותי' המהרש"א דרש"י סובר כראשונים שגם לריב"כ חולצת דלא מהני טומאה כעריות אלא לפטור מיבום. וכתב המהרש"א דלא דמי לסוטה, דהתם הטומאה כעריות מפקיע גם מחליצה. עי"ש. והדברים צ"ב, ואולי י"ל בכוונתו, דרש"י לעיל ס"ל כדעת הרשב"א דלא סגי בטומאה דכתיב בה כעריות לפטור מחליצה אלא רק בצירוף הלימוד מלאחר ולא ליבם דבא זה וגילה על זה, וא"כ חלוק דין סוטה מדין מחזיר גרושתו, ועי"ש במהרש"א שיש לדיייר כביאור זה מדבריון. **וברקני ראם** השיג על המהרש"א דכיון דמיירי הכא אחר הלימוד ש'היא תועבה' היינו שאינה פוטרת צרה א"כ גם היא צריכה חליצה שהרי אינה כעריות, אבל מעיקרא שאין לימוד ע"ז אזי מטומאה דכתיב בה כעריות תפטר גם מחליצה עי"ש. **ויש** לדון בדבריו, דלכאו' היא תועבה הוי דין רק על פטור צרה ולא עליה עצמה ועליה עצמה י"ל שהוקשה לעריות לפטור מיבו"ח, ויש לישב.

**קו) "היא גופא לא קמיבעיא לי דאמרינן ק"ו במותר לה נאסרה באסור לה לא כ"ש". יש לדו**ן בשיטת רבנן האם סברת הק"ו מועלת לפטור מדאו' מיבום או שמדאו' מתייבמת כשאר חייבי לאוין, הנהסברא זו [דק"ו וכו'] מבוארת גם בדברי רבא בסוטה ו' ע"א גבי ספק סוטה. ולעיל בסוגית צרת סוטה (אות צו) הובאו דברי האחרונים שגבי טומאה כתיב בה כעריות בעינן לסברא זו בכדי לומר שהטומאה שנאמרה כלפי הבעל מועלת לענין יבום. **והנה** מדברי הרשב"א [בדף כ' שיובא להלן שהקשה שיהיה במחז"ג דין כל שאינו וכו'] מוכח שמחז"ג אינה עולה ליבום מהתורה. **אמנם יש מהראשונים** שמבואר בדבריהם שמחזיר גרושתו לרבנן עולה ליבום דבר תורה ורק ביאה שניה אסורה כחייבי לאוין וביאה ראשונה מדרבנן. הנה **בריטב"א** [לעיל בסוגית סוטה] כתב דגם לריב"כ דס"ל דטומאה כעריות כתיב במחז"ג מ"מ הוי רק כחייבי לאוין ועושה צרתה כמותה להפטר בביאה שניה מדאו' וביאה ראשונה מדרבנן. ולדברי **הרא"ה** דכתב כן בסוטה ודאי כ"ש שהדין כן במחז"ג, **וכן לדעת הראב"ד** [לביאור האחיעזר (א' ט"ו) וכן **הרמב"ן במלחמות**] שס"ל שדאו' אמרי' אתי עשה ודחי ל"ת. **ויש להקשות** שהרי הלאו במחזיר גרושתו ובסוטה קאי על היבום עצמו, וכיון שכן למאי אהני הלאו אם לא נאסר היבום. ומקור לסברא זו [שלאו שנאמר ביבום עצמו אלים טפי] מצאנו בדברי הבית שמואל (קע"ד סק"ד), דהנה **במ"מ** (פ"ו מיבו"ח הי"ג) כתב לדמות מחזיר גרושתו לאלמנה לכה"ג דאית בה עשה ול"ת, ותמה עליו בכס"מ [ובב"י] דמחזיר גרושתו אין בה אלא לאו, **ובבית שמואל** כתב דמחזיר גרושתו הלאו אלים יותר משאר חייבי לאוין מכיון שבמחז"ג הלאו [הבא מכח הק"ו] קאי על היבום עצמו [שאל"כ למאי מהני הק"ו] משא"כ בשאר חייבי לאוין שאין הלאו על היבום עצמו. ולכן לא שייך בזה דין עשה דוחה ל"ת. עי"ש. [ועי"ש בט"ז באריכות] וצ"ב דעת הראשונים הנ"ל. **ועיין בחידושי הגר"נ זצ"ל** (אות קפ"ה ד"ה ונראה) שכ' דס"ל לראשונים הנ"ל דהגם שיש איסור לאו על היבום מ"מ אי"ז אלא לומר שאין היתר יבום אבל מ"מ מפקיע את מצות היבום. וצ"ע.

**קז)** **הנה** סברא זו [במותר לה נאסרה וכו'] כשהיא בפני עצמה [בלא טומאה כעריות או לאחר ולא ליבם] אינה מועלת אלא לפטור מיבום ולא מחליצה [כדמוכח בגמ' בסוטה ו' ע"א] **והקשה הרשב"א (כ:)** מדוע לא תפטר מחליצה מטעם דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה. והוסיף, דכמו כן קשה לדעת רב יוסף בגמ' בסוטה שנלמד מלאחר ולא ליבם וחייבת בחליצה מטעם אילו איתא לבעל וכו' ומ"ט ל"א כל שאינו וכו', וביאר דמרבינן לה מ"יבמתו" דיש יבמה שעולה לחליצה הגם שאינה עולה ליבום. [היינו שכל שתפסי בה קידושין עולה לחליצה מקרא דיבמתו והני נמי תפסי בהו קידושין]. **אמנם בקו"ה** (סי' ד' אות י') מבואר באופן אחר, דהקשה הקו"ה דמאחר כיון שמחזיר גרושתו הוי [לכאו'] רק חייבי לאוין דבמותר לה נאסרה וכו' א"כ מדוע לא אמרי' יבא עשה וידחה ל"ת וגם תתייבם, **ותי'** הקו"ה דשאני מחזיר גרושתו משאר חייבי לאוין דבשאר חייבי לאוין האיסור אינו במסוים כלפי "היבום" ולכן אמרי' עדל"ת אבל במחז"ג האיסור הוא כלפי היבום ובזה ליכא זיקת יבום כלל. אלא דהקשה דא"כ יהיה בה דין דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, [והנה הקו"ה לא הזכיר דברי הרשב"א הנ"ל, וביאור הדברים דס"ל לקו"ה דדברי הרשב"א אינם מספיקים לישוב הקושיא שהרי אע"פ שנלמד מיבמתו שכל שתפסי קידושין איכא חליצה מ"מ אי"ז כלל גמור, אלא גדר בדיני חליצב שכל שאין תפיסת קידושין אין תפיסת זיקה וממילא אי"צ בחליצה, וא"כ מאחר שמוכח במחז"ג של"א עשה דוחה ל"ת הרי שגדר האיסור הוא שנאמר במיוחד כלפי היבום הוא שאין זיקת יבום וממילא לא צריך שהיה בה חליצה, ודוגמא לדבר דין לא יבנה (בגמ' להלן מד.) דמבואר דאית ביה דין כלל שאינו אע"פ שאינו אלא חייבי לאוין וע"כ הביאור הוא שכל היכא ההלאו הוא במסוים על היבום יש בזה דין כל שאינו וכו' כיון שליכא זיקה, ועיין]. ותי' הקו"ה דכיון שאיסורו של היבם אינו אלא בתולדה מאיסור הבעל, א"כ כשם שמהבעל צריכה גט כמו כן מהיבם צריכה חליצה, היינו סברת איו איתא לבעל מי לא בעי' גט המבואר בגמ' בסוטה שם עי"ש. [וכן י"ל בדעת רב יוסף בגמ' בסוטה שם דהוא ס"ל כמו בשנתבאר לעיל בכ"מ ע"פ דברי רש"י שם דגם דין דלאחר ולא ליבם הוא תולדה מאיסור הבעל].

**קח) בעיקר דין הק"ו 'במותר לה נאסרה באסור לה כ"ש'.** בגדר דין הק"ו מצאנו כמה פרטי דינים המבארים את גדר הק"ו.

**א-** בפשטות היה נראה שסברת הק"ו הוא שכל היכא שאין רצון התורה באישות בין הבעל לאשה לא יהיה בכה"ג ענין יבום שענינו הוא המשכת אישות זו. [ועיין בקו"ה (ד' אות י') שכה"ג מסברא ליכא מצות יבום כלל וגם חליצה אינה צריכה אלא מטעם שמהבעל ג"כ היתה צריכה גט עי"ש]. **וכתבו האחרונים** שגדר דין דבמותר לה נאסרה וכו' הוא רק היכא שהאיסור הוא ב'אישות' ולא היכא שהאיסור הוא בבעל או באשה, **דהנה תוס'** (להלן פ"ד:) כתבו גבי פצוע דכא שאין בו את דין הק"ו משום דלא שייך הק"ו אלא היכא שנעשה באשה שום מעשה שנאסרה לבעל כגון סוטה ומחזיר גרושתו. עי"ש. **וביאר בקו"ה** (ט"ו ד') דבמחזיר גרושתו או בסוטה האישות נתקלקה ולכן אסורה ליבם מק"ו אבל פצוע דכא אין האישות גורמת לקלקול שהרי גם אם לא היה בעלה היה אסור בה ובכה"ג לא שייך ק"ו. היינו דכל שיש קלקול באישות אין ענין בהמשך אישות זו ביבום ולכן פטורה. והנה הגם שזו סברא מובנת ומסתברת מ"מ קצת צ"ע לפ"ז דברי התוס' שנראה מדבריהם שהענין הוא שיעשה מעשה "באשה" שנאסרה לבעלה ולד' הקו"ה אין הענין במעשה שבאשה וגם מעשה בבעל אילו יהיה קלקול באשות זה סיבה לק"ו [ואולי זה "סימן" דקלקול אצל האשה שנאסרה בכך לבעל זה תמיד קלקול באישות משא"כ קלקול אצל הבעל הוא תמיד בלא שייכות לאישות וצ"ע.] ובאופן אחר י"ל בכוונת דברי התוס' שבעי' קלקול באשה בדוקא דאז הקלקול שייך גם ליבם [למעט היכא שהיתה אשת כהן שנאנסה ויבואר להלן] אבל אם הקלקול הוא באיש א"כ לגבי היבם שאין לו קלקול זה הרי הוא מותר בה **ועיין בחזו"א** (סי' קל"ד ע"ד התוס' בדף י') ועיין להלן אות קט מה שיש להעיר על ביאור זה. [ויל"ע בפצוע דכא שמת ונפלה לפני אחיו פצוע דכא, דלפ"ד הקו"ה תתיבם מדאו' כיון שאי"ז איסור כלפי האישות א"כ אין בזה את דין הק"ו ומה שיבם הוא פצוע דכא ואסור בה מצד עצמו הרי אי"ז אלא לאו ועדל"ת, אכן לביאור השני צ"ע דכיון שהוא ג"כ פצוע דכא א"כ הוא אסור בה כמו הראשון ולא תתיבם מדאו', וצ"ע.]

**ב-** בגמ' בסוטה מבואר שאשת כהן שנאנסה ויש לו אח חלל ליכא לדין הק"ו משום שאונס בישראל משרא שרי, והיינו שאם היתה נאנסת תחתיו של הישראל לא היה אסור בה ולכן ליכא ק"ו. ולכאו' צ"ב**,** דהא אישות הבעל היא אישות מקולקלת שהרי אסורה עליו, ומ"ט בעי' שתהיה אסורה גם כלפי היבם. **ומוכח** שלא סגי' במה שאישות הבעל מקולקלת אלא בעי' שהקלקול באישות יחשב קלקול לגבי היבם אילו הוא היה בעלה, וצ"ב. ויש לבאר הברים בב' אופנים. א- ע"פ מה שביאר הקו"ה (ט"ו ה') בספיקו של הנמוק"י באשת כהן שנאנסה [עיין לעיל אות צז] דיש להסתפק האם איסור כהונה כה"ג הם קילקול באישות כמו זנות בישראל או דהוא כפצוע דכא שנתברר בשיטת התוס' שהקלקול הוא באיש ולא באישות, וזהו שאמרה הגמ' שמאחר שונס בישראל משרא שרי על כרחך שאין הקלקול באישות אלא באיש, וביאור זה הוא קצת דוחק דלא משמע כן בלשון הגמ' [דדבר שה שאונס בישראל משרא שרי אי"ז ראיה מוכחת שהקלקול בכהן אינו באישות ועיין, ועוד דפשוט שהנמוק"י לא ס"ל כן בד' הגמ' שא"כ יפשט ספיקו מד' הגמ' הנ"ל אם באמת ביאור ספיקו הוא כד' הקו"ה הנ"ל] ב- י"ל דמאחר שדין היבום הוא שהיבם עומד במקום הבעל א"כ כל היכא שאישות כזו אצל היבם אינה אישות מקולקלת א"כ אע"פ שאצל הבעל האישות היא אישות מקוקלת אבל המשך האישות תהא אישות טובה לכן בעי' להמשך אישות זו ביבום [והסברא קשה, דסו"ס אצל הבעל הוי אישות מקולקלת ומה הענין להמשיכה, ואולי יש לבאר קצת, דאילו הכהן היה יכול להיות ישראל הרי היה ענין שתמשך אישותו, וא"כ הכא ע"י היבום הוי כמו שהכהן יש לו אישות מותרת של ישראל וצ"ע. ועיין בקו"ה (טו ג' בסוד) שמשמע קצת כביאור זה]. אלא שלפ"ז יש לדון גבי כהן גדול שנשא אלמנה ויש לו אח כהן הדיוט האם שייך סברא זו שכלפי היבם הוי אישות מותרת, ועיין בגמ' בסוטה שאמרה על אופן זה שאין דין ק"ו משום 'שלא נאסרה עליו אלא אסורה וקיימא' ודייק **הקרן אורה** שממה שלא אמרה הגמ' בסוטה שכלפי הכהן הדיוט הוי אישות טובה מוכח שגבי כהן הדיוט ליכא לסברא זו, וצ"ב, **ולכאו' י"ל** שכל היכא ששייך האיסור לגבי היבם אע"פ שעתה אין בו את האיסור מ"מ איכא לק"ו [והיינו שגדר הדין הוא שצריך שהקלקול באישות בין הבעל לאשה יהיה סוג קילקול ששייך גם כלפי היבם, והדברים צ"ב]. וקצת יש להוכיח יסוד זה מדברי התוס' (סוטה שם ויבמות פ"ד:) גבי מי שנעשה פצוע ומת שיהיה בו דין במותר לה נאסרה, ולכאו' מאי קושיא הרי היבם אינו פצוע דכא ולא שייך איסור זה כלפיו, וצ"ל שכיון שיכול להעשות פצוע דכא שייך איסור זה כלפיו וה"ה הכא שיכול להעשות כהן גדול [ויש לחלק] וצ"ע. ודרך הראשונה שהובא לעיל יש לחלק דיש לומר דחלוק אונס בכהן מאלמנה לכה"ג, דאונס בכהן אינו קלקול באישות אלא דין בכהונה של הכהן שכלפיו יש חומרא של אונס שנחשב לדידו ג"כ טומאה, אבל אלמנה לכה"ג הוא דין באישות שהאשה היא כמו ערוה עליו והוי קילקול באישות ולכן בעי' לטעם של אסורה וקיימא [ודין זה יבואר להלן].

**ג-** עוד איתא בגמ' בסוטה הנ"ל שכהן גדול שקידש את האלמנה ומת ויש לו אח כהן הדיוט תתייבם לו, משום שהאיסור בא קודם הקידושין ולא אחר הקידושין, וצריך ביאור מה הענין שיבא האיסור אחר הקידושין הרי סו"ס האישות היא מקולקלת ושייך קלקול זה גם כלפי היבם. והיה מקום לומר שהגם שהאישות מקוקלת מ"מ בעי' לדין 'ק"ו' ולא סגי בסברא זו שאישות מקולקלת אי"צ להמשיכה ובכללי ק"ו ליכא איסור הכה"ג על היבום, וצ"ע בסברא. **ובדרך אחרת י"ל** דמבואר שלא סגי במה שהאישות בין הבעל לאשה מקולקלת בקלקול ששייך גם גבי יבם, אלא בעי' שאישות **זו** שנופלת ליבום היא עצמה אישות מקולקלת, וביאור הדבר, דמה שכהן גדול אסור באלמנה הגם שגדר הדבר הוא שהאישות שלו עם אלמנה היא מקולקלת, מ"מ אין זה מחמת אותם הנשואין שהפילו ליבום אלא זהו דין כללי שאישות של כה"ג ואלמנה היא אישות מקולקלת, ואילו לדין הק"ו דבמותר לה נאסרה באסור לה לא כ"ש בעי' שהקלקול יהיה בנשואין או בקידושין עצמם שהם הסיבה ליבום, וגם בזה הסברא צ"ע. **ובאופן אחר י"ל** [להיפך מהסברא שנתבארה לעיל] דמה שאמרה הגמ' שאלמנה הוא איסור של קודם הקידושין זהו 'סימן' שאין החסרון בכה""ג באלמנה מדין קלקול באישות אלא הוא איסור על הביאה באלמנה שכלפיו הוי אשה אסורה אבל אי"ז דין ב'אישות' וממילא אין בזה איסור על היבם כדרך המבוארת בתוס' לענין פצוע דכא, וצ"ע.

**והנה גבי** במחזיר גרושתו יש לדון מ"ט איכא איסור של ק"ו דבמותר לה נאסרה וכו' הרי הוי איסור קודם הנשואין, **ועמד בזה בקרן אורה** ותירץ שרבי יוחנן פליג ע"ד רב בסוטה וס"ל שדין במותר לה נאסרה הוא גם אם האיסור היה קודם הנשואין. אלא דדן שם דלפ"ז כיון שרב הוא בתרא הלכה צריכה להיות כמותו ואילו מחזיר גרושתו אינה מתיבמת, וע"כ צ"ל דהטעם הוא משום הטומאה דאין מקרא יוצא מידי פשוטו. עי"ש. והנה לביאור השלישי שהובא לעיל י"ל בשפטו שמחז"ג הוא קלקול באישות משא"כ אלמנה לכה"ג, ועיין **במשנת רבי אהרון** (מלואים לסימן ט' י' אות א') כתב [במוסגר] שבמחזיר גרושתו אע"ג שהיתה אסורה עליו קודם שנשאה מ"מ האיסור הוא מחמת נשואין הראשונים של הראשון", ואוי כוונתו להנ"ל, ואולי י"ל באופ"א שהאיסור במחזיר גרושתו הוא משום שנחשב שמחזיר את הנשואין הראשונים וזו הסיבה שנחשב ד"ז לטומאה היינו שנחשב שזנתה תחתיו בנישואין הראשונים [אלא שזנתה תחתיו בהיתר] וא"כ האיסור הוא בנשואין אלו שנשא עתה. וצ"ע. **והנה במל"מ** (פ"ו מיבום הי"ט) דן באריכות גבי אשת איש שזינתה ואסורה לבעל ולבועל וחזר הבועל וקדשה באיסור ומת האם אסורה ליבם ועי"ש שתלה ד"ז בב' תירוצי התוס' לעיל בדף ג' עי"ש. והנה בכה"ג היתה אסורה על הבועל עוד קודם הנשואין וא"כ לא שייך דין דבמותר לה נאסרה באסור לה כ"ש כדמוכח בסוגיא דסוטה הנ"ל. וצ"ע. **[ולדברי הקרן אורה י"ל** בדברי המל"מ שא"ש ספיקו אליבא דר"י].

**קט) בירושלמי** (קידושין פרק האומר ה"א) נחלקו היכא שקידש ראובן לאחר ל' וקדשה שמעון אחיו ומת ראובן, האם מותרת לשמעון ליבום כיון שהצד שהיה אסור בה נפל לפניו ליבום או שאסורה, ורבי יודן ס"ל שאסור בה. ובביאור שיטתו נחלקו בירושלמי, רבי יוסי אומר שכיון שצד אחד שבה היה ערוה עליו וערוה פוטרת צרתה [ובביאור ד"ז עיין חזו"א קל"ד סק"ו בהרחבה]. ורבי חנניא אומר "כלום נפלה לו לא מחמת אחיו לאחיו היא אסורה לו היא מותרת" ולכאו' הוא הדין דבמותר לה נאסרה באסור לה לא כ"ש. **ועיין ברשב"א בגיטין** (פ"ג ע"א) שביאר שהגם שמצאנו נשים שאסורות לבעליהם ומותרות ליבם כגון כה"ג שקידש את האלמנה ופצוע דכא ועוד מ"מ התם אסורות קודם נשואין כדברי הגמ' בסוטה (ו' ע"א) משא"כ בגוונא דהירושלמי שנאסרה עליו אחר נשואין. **אכן בחזו"א** (קל"ד שם) כתב דלא שייך בכה"ג דין הק"ו כיון שרק היכא שהתורה לא חפצה בנשואין אלו מחמת שזינתה וכד' אזי אמרי' שכיון שהיבם נכנס תחתיו אמרי' ק"ו שאין התורה רוצה שיכנס תחתיו, אבל הכא דלגבי האח החי לא שייך את האיסור של האח המת וא"כ תתייבם. וכ' החזו"א שזה ביאור דברי התוס' להלן פ"ד: בחילוק בין פצוע דכא למחז"ג. עי"ש. **ומבואר** בדבריו שהבין שהטעם גבי פצוע דכא הוא שלא שייך לגביו האיסור של אחיו המת. **וקשה** דבתוס' בסוטה כתבו דל"ד פצוע דכא לכהן שנאנסה אשתו ומת ויש לו אח חלל דאמרה הגמ' אונס בישראל משרא שרי, והיינו משום שדין פצוע דכא שייך גם במי שאינו פצוע דכא [היינו שסוג האיסור שייך גם בו, שהרי יכול להיות פצוע דכא] וכוונת התוס' ביבמות שתי' קושיא זו היא **כמש"כ הקו"ה** (ט"ו ד') דפצוע דכא אי"ז איסור "באישות" שהרי אסורה לו גם בלא אישות משא"כ מחז"ג וסוטה. ולפ"ז ה"ה בקידושי חוץ כיון שעל ראובן אסורה מחמת שהיא אשת אח של שמעון א"כ אישות ראובן מקולקלת מחמת שהיא ערוה עליו וסוג איסור זה שייך גם לגבי שמעון. ואכתי צ"ע.

**קי) "מי אלים ק"ו למדחי צרה"** **צ"ב** מהכי תיתי דק"ו יהני לפטור צרה, הרי פטור צרה בעי' שיהיה דומיא דאחות אשה או לכה"פ בעי' שתהיה "ערוה" ומהכי תיתי דהק"ו יהני לכך, ועמד בזה **הרש"ש**. ונשנו בכך כמה דרכים. **א-** אופן אחד יש לומר שספק הגמ' הוא בגדרי איסור אשת אח של מחזיר גרושתו, ויש בזה כמה אופנים לספק, **בגמ' להלן** (י"ב ע"א) מבואר דאשת שני מתים חולצת וכו' ואמר רב יוסף "זוהי צרת א"א מאב שאיסור נפילה גרם לה שלא מצינו בכל התורה כגון זאת" והקשתה הגמ' "זו היא" מאי לאו למעוטי צרת אילונית דשריא... וכו'. **והקשו תוס'** (שם ד"ה מאי) "וא"ת אמאי לא פריך מיניה לעיל למאן דאסר צרת מחזיר גרושתו דשרי" ומבואר דמאן דאסר צרת מחזיר גרושתו זהו מטעם דהוי צרת ערוה דאשת אח מאב, שאל"כ לא היה שייך למעטה "מזו היא צרת א"א מאב" וכו', ולפ"ז י"ל שספק הגמ' הוא האם האשת אח של מחזיר גרושתו יכול לפטור צרה וזהו כוונת הגמ' האם הק"ו אלים כ"כ עד כדי שהערות אשת אח שלה הוא כשאר עריות שיפטור צרה. [ונראה שאין להוכיח מהכא לענין ערות אשת אח דממילא שתפטור צרה די"ל דמחזיר גרושתו משנשאת דמי לאשת אחיו שלא היה בעולמו ולא לאשת אח דממילא כיון שענינו של הק"ו דבמותר לה נאסרה באסור לה כ"ש הוא שכל ענין היבום הוא להמשיך את האישות של האח המת ואם האישות היא מקולקלת אין ענין להמשיכה, וא"כ עצם האשת אח של מחזיר גרושתו מקולקל באופן שאינו מהוה סיבה ליבום ומטעם זה הוא נאסר ליבום וכמו א"א שלא היה בעולמו שגדר האיסור הוא שאין ענין לתורה ביבום אשת האח של מי שלא היה בעולמו ואין להוכיח מכאן לאשת אח דממילא שמחמת האשת אח הוא מהוה סיבת יבום אלא שאיסור דבר אחר גורם לו להאסר ובזה יש לדון אם הוא יכול לפטור צרה.] **והנה**  **בחידושי הגר"נ זצ"ל** (בסוגיין) האריך להוכיח שהגם שבמחזיר גרושתו יש בה איסור לאו וחולצת מ"מ אי"ז איסור לאו גרידא אלא איסור אשת אח בדרגה של לאו. ומצאנו כה"ג בכ"מ כגון בסוגית הגמ' ג: אזהרה שמענו עונש מנין, וכן גבי הלאו דלא יבנה ונתבאר במקומו. ועיקר ראיתו היא מהא דגם למ"ד שיש חליצה במחז"ג ובסוטה מ"מ פוטרת צרה וצ"ב איזה איסור יהיה לצרה [וקשה לומר שיהיה לה את האיסור של הערוה וכד' הפרמ"ג גבי צרת ערוה] ועל כרחך שאיסור הסוטה והמחז"ג הוא איסור אשת אח, ובזה נאסרת גם הצרה בדרגה של לאו, וא"כ בזה ספק הגמ' האם אלים ק"ו לאסור צרה היינו האם האשת אח בכה"ג הוא כערוה לפטור צרה. [ואי"ז ממש כד' התוס' לעיל, דלפ"ד התוס' י"ל שמחז"ג יש בה איסור כרת של אשת אח ומ"מ הסתפקה הגמ' האם מועיל לפטור צרה או דהוי כמו חייבי עשה דהגם שיש בהם איסור א"א מ"מ כיון שחולצים אינם פוטרים צרותיהם] ועיין. [ונראה להוכיח שהאיסור במחז"ג הוא מדין האשת אח מעצם הדין דהוי ק"ו "דבאסור לה כ"ש" ולכאו' הכוונה שלא יותר איסור אשת אח ליבום זה ועיין]. **ועיין באחיעזר** (א' ט"ו) שהוכיח מהא דס"ל לראשונים שיש איסור צרה הגם שאין איסור אשת אח, כשיטת הפרמ"ג שיש איסור מחמת שהיא צרה. אלא שכתב דבזה גופא נסתפקה הגמ' גבי ק"ו למפטר צרה עי"ש. [ועי"ש עוד שדן לפ"ז לתרץ קושית הרעק"א הידועה מ"ט בעי' פס' לצרת צרה עי"ש.] **ב- בקובץ הערות** (סימן ד' אות י"א) ביאר דכיון דנתבאר שמחזיר גרושתו הלאו [שיש בטומאה או בק"ו] אינו כשאר חייבי לאוין [ועשה] אלא זה לאו על היבום עצמו [ועיין לעיל אות ק"ז מדברי הבית שמואל בזה] א"כ י"ל שהוי כמו עריות, דכשם שערוה פוטרת צרה משום שהיא מופקעת מיבום לגמרי כמו כן כיון שע"י הק"ו היבמה מופקעת מיבום לגמרי א"כ תפטור נמי צרה דומיא דעריות. [ומה דמ"מ חולצת נתבאר לעיל אות ק"ז] וביותר, דמחז"ג אלים בענין זה משאר עריות שהרי שאר עריות לא היו נלמדים מבמה מצינו מאח"א כיון שאין איסורם שייך ליבום הו"א [בלא היקש] דרק באח"א יש פטור והפקעה מיבום אבל מחז"ג מסברא היא מופקעת מיבום וא"כ הוי דומיא דאח"א, ובזה גופא היה ספק הגמ'. עי"ש. **ג- במשנת רבי אהרון** (סי' ט' אות ג') ביאר בדרך חדשה ע"פ מה שנתבאר לעיל בכ"מ מדברי האחרונים שהדין טומאה כעריות הגם שנאמר לגבי הבעל מהני ליבם ע"י הק"ו דבמותר לה נאסרה [עיין קו"ה סי' ט"ו בהרחבה] ומעתה י"ל דפשוט לרב יוחנן שטומאה קאי גם על מחזיר גרושתו משום דאין מקרא יוצא מידי פשוטו ולא אמרי' כיון דאיעקר איעקר, אלא שמ"מ יש להסתפק בסברת האחרונים הנ"ל האם הדין טומאה מהני לענין היבם וממילא תפטור צרה או"ד שהדין טומאה שייך רק גבי הבעל ולא כלפי היבם. **ולפ"ז** סברת רבי יוחנן הפוכה מסברת רב יהודה, דלרב יהודה פשוט שאם אין מקרא יוצא מידי פשוטו א"כ תפטור צרה והספק הוא האם אמרי' כיון דאיעקר איעקר, ולרבי יוחנן פשוט שאמרי' אין מקרא יוצא מידי פשוטו אלא שהספק האם מ"מ תפטור צרה. **ועיין בתוס' רא"ש** להלן מ"ד: שהביא שמחזיר גרושתו נאסרת לאכול בתרומה ומשום שגם למ"ד כיון דאיעקר איעקר מ"מ כ"ז לענין לפטור צרה אבל היא עצמה כיון שאין מקרא יוצא מידי פשוטו א"כ נאמר בה טומאה לכה"פ לאוסרה בתרומה וכשם שחילקה הגמ' לענין ק"ו דמהני לדידה ולא לענין לפטור צרה עי"ש. ולכאו' סברתו ע"ד הגר"א קוטלר הנ"ל דהספק האם הטומאה דכתיב בה כעריות מטעם דאין מקרא יוצא מידי פשוטו מהני גם לצרה, אלא שבמשנת ר"א כתב שאין לר"י צד דכיון דאיעקר איעקר ושלא כד' התוס' רא"ש ולד' התורא"ש אין סברותיהם של רבי יהודה ורבי יוחנן הפוכות כ"כ, ועיין. **אלא** שצ"ב דלפ"ז גם דינו של רב דצרת סוטה אסורה תלוי לכאו' בספיקו של רבי יוחנן [לפי מה שביארו האחרונים הנ"ל וצ"ע]. ועיין עוד בדברי הרשב"א שמבואר בדבריו שספיקו של רבי יוחנן אינו לדברי ריב"כ ואילו לדברי רבי אהרון הספק הוא לכאו' גם לדברי ריב"כ. וצ"ע. **וי"ל דיש לחלק** בין אין מקרא יוצא מידי פשוטו לבין טומאה ממש, והביאור יכול להיות כמו שנתבאר לעיל בדברי התוס' שמבואר בדבריהם שיש חילוק דבין טומאה ממש שפוטרת מיבו"ח לבין טומאה דאין מקרא יוצא מידי פשוטו שפוטר רק מיבום והובא לבאר שטומאה ממש דנאמר בפירוש לגבי יבום [כשיטת תוס' בסוטה ה:] מועלת לעשותו כעריות ממש משא"כ טומאה דאין מקרא יוצא מידי פשוטו שלא נאמר בפירוש לגבי יבום אינו פוטר לגמרי אלא מחליצה, וי"ל לפ"ז גם בדברי הגר"א קוטלר הנ"ל דטומאה שכתובה בפירוש לא בעי לק"ו משא"כ טומאה דאי מקרא יוצא מידי פשוטו בעי' לק"ו כדי להעבירו ליבם ובזה מסתפקת הגמ'. [אכן בדברי רבי אהרון לא משמע כן דנראה שכ' ביאור זה לדעת המאירי שלית ליה את החילוק הנ"ל עי"ש.]

**י""ב ע"א**

**קיא) "צרת ממאנת אסורה."** עיין היטב בגמ' להלן ק"ז .:, ומבואר שנחלקו רב אושעיא ועולא האם יש דין מיאון לזיקה או לא, דעת רב אושעיא דאין מיאון לזיקה, ודעת עולא שיש מיאון לזיקה, ועוד נחלקו רב ושמואל (שם) האם כאשר היבמה ממאנת אסורה היא לאחים, רב ס"ל שאסורה לאחים דמיאון הוא כמו גט לזיקה וכמו שאם נתן יבם גט ליבמה אסורה לכולם כמו כן במיאון אסורה לכולם, ושמואל ס"ל דלא דמי מיאון לגט כיון שבגט הוא עושה מעשה ואוסרה משא"כ מיאון שהיא עושה את המעשה ואומרת בך איני רוצה אבל באחיך אני רוצה. **ונחלקו הראשונים** האם דברי רב ושמואל הם בשיטת עולא או לא, **שיטת הבעל המאור** (שם בסוגיא) דרב ושמואל פליגי על עולא, דלעולא נעקרו נשואין קמאי והיא מותרת לכ"ע כנכרית, [אע"פ דלשאר קרובים אסורה, משום "נראית ככלתו" מ"מ באשת אח לא אמרי' הכי], ואילו רב ושמואל ס"ל דאין מיאון בנשואין הראשונים [כיון שכבר מת] וכל המיאון הוא ביבמים היינ שמיאור הוא רק בזקה עצמה, אלא שנחלקו רב ושמואל האם המיאון אוסר לשאר אחים כגט או דכיון שלא עשה מעשה אין אוסר לשאר אחים. **אכן ברמב"ן** (במלחמות שם) פליג על דבריו, והוכיח מהא דאיתא בסוגיין שלדעת שמואל נשואין קמאי עקרה במיאון שלה. [ועיין בחזו"א קי"א סק"ב מש"כ בישוב שיטת הבעה"מ דבזה גופא תי' הגמ' עי"ש] ולכן מסיק הרמב"ן שרב ושמואל אזלי' בשיטת עולא, עי"ש.

**וביסוד מחלוקת רב ושמואל** ביאר **בחידושי רבי ראובן** (סי י"ג) שרב ס"ל שהמיאון מתייחס לכל הבית וכמו בחליצה ובגט וכסברת שליחותיהו וכד', ומשום שפעולת המיאון היא בזיקה עצמה, וא"כ כל הבית נאסר כמו היבם שמיאנה בו. ואילו שמואל ס"ל שאינו דומה לחליצה ולגט דדוקא אם היבם עושה מעשה בזיקה אזי המעשה מתייחס לכל הבית, אבל אם היבמה עושה מיאון אזי ענינו הוא רק שהיא מוציאה עצמה מהבית ואי"ז פעולת מיאון על כל הזיקה, עי"ש. **והנה** בגמ' מבואר שצרת ממאנת אסורה והקשתה הגמ' למאן אי לאחים הרי אמר שמואל שהצרה מותרת לו עצמו א"כ כ"ש לאחים. ומדויק מזה שלרב ל"ק, וא"ש שכשם שאסורה לו כמו כן אסורה לשאר האחים, והיינו שלדעת רב כשם שהמיאון מועיל לאסור לכל האחים כמו כן הוא מועיל לאסור לכל הצרות. **והקשה בחידושי רבי ראובן** דלשיטת רב צרת ממאנת צריכה להיות אסורה גם בלא הגזירה דצרת בתו ממאנת, ואילו ברש"י לעיל ג: וברשב"א שם מבואר לא כן. ועי"ש בהרחבה שר"ל דכל הדין דס"ל לרב דהמיאון פועל בכל הבית אי"ז אלא לגבי האחים ולא לגבי הצרות, אלא שלפ"ז יקשה דבגמ' נראה שלרב ניחא מה שאסורה צרת ממאנת והיינו שדימתה הגמ' הצרות לאחים. ועי"ש בסימן י"ד שכ' ישוב לזה, ולהלן יתבאר.

**קיב) בעיקר הטעם שהממאנת אסורה ליבם שמיאנה בו** מצאנו ב' דרכים בראשונים **א-** **שיטת רש"י** דהממאנת "נראית" אשת אח שלא במקום מצוה [וכ"כ **בתו"י**] וכן מבואר **ברמב"ן במלחמות** (שם) ובריטב"א בסוגיין [מאחר שלמרות שהמיאון עוקר את הנשואין הראשונים מ"מ נראה ככמו שעוקר את הזיקה בלבד וא"כ הוי א"א שלא במקום מצוה]. **ויש** לדון האם דברי הראשונים הנ"ל הם גם לרב או רק לשמואל, ובפשטות היה נראה שלרב אי"צ בטעם זה וסגי במה שנראית כבעלת הגט דטעם זה מהני לאחים וכ"ש שלגבי היבם עצמו, **אמנם יעו"ש בריטב"א** שכתב גם לדעת רב הטעם שאסורה עליו הוא משום שנראית כאשת אח שלא במקום מצוה. ובמגי"ה לריטב"א כתב דאפשר שכוונת הריטב"א היא שדין לא יבנה [שזהו האיסור בבעלת הגט] הוא נמי דין באשת אח, היינו שהאשת אח נאסר בדרגה של לא יבנה. [ועיין בחידושי רבי ראובן (סימן יא) דביאר סברת רב דכיון שהמיאון הוא בכל הזיקה ובכל הבית א"כ כשם שלגבי האח הזה היא נראית כאשת אח כמו כן היא נראית לשאר האחים]. **ב- שיטת הראב"ד** (שם בסוגיא) **והמאירי** בסוגיין, וכן **בפסקי הרי"ד** (בסוגיין) דהטעם שאסורה הוא משום שנראית כבעלת הגט, ולדעת שמואל רק לגבי היבם נראית כבעלת הגט. והיינו שיש בה לא יבנה מדרבנן עי"ש. **ועיין בחזו"א** (קי"א סק"א) שכ' כן מנפשיה, אלא שכ' דלכאו' כיון שלא עבד מעשה לא שייך בזה לא יבנה כדמוכח מתוס' י"א ע"א ד"ה חד אלא דמ"מ השוו חכמים דינה לבעלת הגט. עי"ש.

**הנה לדעת** הסוברים שהאיסור הוא משום נראית כאשת אח, **יש להבין** כיצד ממאנת היבמה לחצי זיקה, היינו שלגבי היבם היא אשת אח ולגבי שאר האחים אינה אשת אח. ועמד בזה **ברמב"ן במלחמות** (שם) ודבריו צ"ב, **ובחזו"א** (קי"א ג') ביאר דהיא ממאנת באישות האח לענין מה שהם מפילין ליבום עי"ש. [ועי"ש מה שהביא מדברי הנמוק"י], **ועייין באבי עזרי** (פי"א מגרושין) משכ"ב באופן אחר. **ובחידושי רבי ראובן** (סימן י"א) ביאר דכיון שהאיסור הוא רק משום "נראית" כאשת אח והיינו שהעולם חושב שיש כאן מיאון רק לזיקה א"כ כלפי זה אין בעיה של מיאון לחצי זיקה דסברת העולם היא דהמיאון יכול להפקיע זיקה ממי שהיא מיאנה כלפיו כמו בגט. עי"ש.

**קיב\*) שיטה חדשה** בזה כתב **הרמב"ם** (פי"א מגרושין הי"ז) דהממאנת ביבם אסורה לאביו ומותרת לשאר קרובים, ולפיכך אם מיאנה באחד מהיבמים מותרת לאחיו. עי"ש. והנה במה שכתב שמותרת לשאר קרובים נחלקו עליו הראשונים עי"ש בסוגיא [והו"ד במ"מ], אלא שיש עוד להוכיח מדבריו שמה שהיא מותרת לשאר אחים אי"ז מדין יבום אלא שהיא כנכרית אצלם, ממה שתלה דין היתר לשאר אחים בדין היתר לקרובים שע"כ זה מדין שהיא כנכרית אצלם. ועמד בזה **בבית שמואל** קע"ג סקי"ח. עי"ש. [ולדברי הרמב"ם יש לדון מהו האיסור ליבם עצמו כיון שלכאו' מוכח שאי"ז איסור אשת אח, וצ"ל שס"ל כדעות שנראית אצלו כבעלת הגט ועיין באבי עזרי שם משכ"ב. ובקה"י סי' מ"ה.]

**קיג) בתוד"ה צרתה.** הקשו תוס' מה איכפת לן שלא עבדה מעשה, מדוע אינה אסורה מחמת שהיא צרת ערוה שהרי הממאנת אסורה לו. **וברש"ש** תירץ ע"פ דברי הגמ' להלן "אמר רב יוסף זוהי צרת אשת אח מאב... שלא מצינו בכל התורה כגון זאת"וביאר הרש"ש דכיון שאיסור הערוה הוא מחמת שהיא אשת אח מאב א"כ אינה יכולה לפטור את צרתה. והיינו דין דאשת אח בנפילה זו [דממילא] שאינו פוטר צרה. **ויש לדון** האם מוכח בתוס הנ"ל דא"א דממילא יכול לפטור צרה, כן שמעתי מהגר"ש אראלי שליט"א להוכיח מתוס' הנ"ל. **ואפשר** שאין להוכיח דס"ל שא"א בנפילה זו פוטר צרה די"ל בפשיטות דכיון שצרת ממאנת אינה באמת צרת ערוה אלא היא פטורה רק כיון שנראית כצרת ערוה, א"כ ס"ל לתוס' שגם צרת ערוה של אשת אח היא נראית כצרת ערוה ותפטר, ועיין. **ובעיקר** קו' התוס' עיין עוד **בקרבן נתנאל** שתירץ דהוי צרת ערוה שלא במקום מצוה כיון שהמיאון עקר לנשואין לגמרי, **ובערול"נ** [ועיין נמי בישרש יעקב] תירץ דהוי ערוה לאחר נפילה **[ועיין** בלשון החזו"א קי"א שכ' שהיא נראית כאינה ראויה "משעת נפילה" ולפ"ז א"ש.] ועיין עוד **בבית שמואל** (קע"ג סקי"ט) משכ"ב. ועיין עוד **בחידושי רבי ראובן** בסי' י"ד משכ"ב ואכמ"ל.

**קיד) "גזירה משום צרת בתו ממאנת".** ומבואר בגמ' להלן דאסרינן לה משום שבשעת נפילה היא נראית כצרת בתו, והא דאסרי' צרת ממאנת אטו צרת בתו ממאנת הגם דהיא עצמה מחמת גזירה ולכאו' הוי גזירה לגזירה, **תי' הראשונים** דכולה חדא גזירה היא לדעת שמואל. **ויש לבאר** כיצד משכחת לה בתו ממאנת הרי כיון שהיא ערוה עליו אין לו בה זיקה ליבום. **ובריטב"א** כתב בב' אופנים א- דהגם דבאמת לא שייך בכה"ג מיאון מהטעם הנ"ל מ"מ מפני שעשתה "מעשה מיאון" נחשבת כממאנת. ב- דמיירי שיש עוד יבמים ומאנה באחד מהם שכה"ג אסורה צרתה לאביה אטו צרת בתו בעלמא. עי"ש.

**קטו) "כי מאנה ביבם נמי נשואין קמאי קא עקרא".** ותי' הגמ' דצרת בתו ממאנת אסורה משום שנראית בשעת נפילה כצרת בתו. **ודברי הגמ' צ"ב** דכיון דמיאון נשואין קמאי קא עקר א"כ הממאנת עצמה לא צריכה להיות אסורה אלא משום שהיא נראית כאשת אחיו, וא"כ מדוע הקשתה הגמ' קושיא זו [דנשואין קמאי קא עקרא] רק על צרת בתו ממאנת [ותי' שהיא נראית וכו'] הרי על הממאנת עצמה יש להקשות ולתרץ כנ"ל. **ובאמת בחידושי רבי ראובן** (סי' י"ד) כתב דיש ב' דינים "בנראית" בצרת בתו ממאנת האחד לענין הערוה עצמה הממאנת להחשיבה לצרתה כצרת ערוה הגם שהאמת אינה אשתו אלא ע"י מה שהיא "נראית" כצרתה, והב' דהגם שהיא נראית כצרתה מ"מ כדי לתת לה דין צרת ערוה בעי' לדין נראית כצרת ערוה ולא אסרינן לה ממילא מחמת שהיא נראית צרת ערוה. [ועי"ש שהביא ראיות לדין הב' הנ"ל]. **ולפ"ז** כתב שכל קושית הגמ' היא לענין הדין הב' הנ"ל ומשום שעצם הדין שגזרי' שהאשה הממאנת אסורה הגם שאליבא דאמת אינה אשתו הוא משום דהממאנת עבדא ביה מעשה ולכן היא נראית כאשתו ואסורה, אבל לענין צרתה שלא עבדה ביה מעשה ובעי' לדין הב' שיהיה בה איסור של צרת ערוה הקשתה הגמ' מ"ט אסרי' לה הא נשואין קמאי קא עקרא וע"ז תי' הגמ' שיש דין נוסף והוא שהיא נראית כצרת בתו וזה סיבה לתת לה דין איסור צרת ערוה מדרבנן.

**קטז) יש להקשות** מדוע בעי' לטעם דבשעת נפילה נראית כצרת בתו וכו' הא כיון שבשעת נפילה היתה צרת ערוה א"כ הגם שאח"כ מיאנה בו ועקרא נשואין קמאי הא מ"מ הוי יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עליה ונאסרה עולמית. והנה לפי פשוטו היה מקום ליישב שמאחר שהמיאון עוקר למפרע שוב לא שייך בזה דין נאסרה, אלא שענין זה תלוי האם בכה"ג שאיכא עקירה למפרע שייך שין נאסרה או לא, דבגמ' להלן כ"ז: מבואר שקשתה הגמ' לשיטת רבי יוחנן דס"ל שיש דין נאסרה באחות זקוקה מהמשנה של ד' אחים שנים מהן נשואין ב' אחיות ומתו הנשואין את האחיות דחולצות ולא מתייבמות והקשתה הגמ' שיחלוץ לאותה שנפלה שניה ותהא הראשונה כיבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה ותתייבם, עי"ש. והנה בכה"ג שחלץ לאחת מהן הרי נעקרא הזיקה מאחיו למפרע, ובכל אופן מבואר בגמ' ששייך בזה דין נאסרה, ועיין ברש"י במתני' להלן כג: ד"ה אין שכתב שכאשר אחד מייבם פקע הזיקה מן האח השני למפרע וכ"כ בר"א מן ההר (שם) ובמאירי (שם) ובאמת ברש"ש (ע"ד רש"י שם) כתב להקשות על דברי רש"י מדברי הגמ' בדף כ"ז הנ"ל דלפ"ד רש"י שנעקרה הזיקה מאחיו למפרע ללא שייך בזה נאסרה ואילו בגמ' התם מבואר דאיכא בכה"ג דין נאסרה, ולכן מחק הרש"ש את המילה 'למפרע' בד' רש"י [ושלכ"ד הראשונים הנ"ל]. ומ"מ חזי' דיש נדון האם בכהה"ג שנעקרה הזיקה למפרע שייך דין נאסרה [והטעם דמ"מ יהיה דין נאסרה אע"פ שלמפרע קרי' ביה בשעת נפילה יבמה יבא עליה, צ"ל דדין נאסרה ענינו הוא דרק רגע המיתה מפיל ליבום ולכ היכא שרגע המיתה לא הפיל ליבום לא שייך בו שוב נפילה וצ"ע]. ומעתה יש לבאר בסוגיין דלפי השיטות דיש דין נאסרה גם בכה"ג שנעקרה הזיקה למפרע א"כ הכא לא בעי' לכאו' לטעם של בשעת נפילה נראית כצרת בתו.

**והנה** יש לחלק בענין זה בין עקירה למפרע לבין אגלאי מילתא למפרע, והיינו שגם א"נ שיש דין נאסרה בכה"ג שנעקרא הזיקה למפרע אבל מ"מ אין דין נאסרה בכה"ג, שאיגלאי מילתא למפרע שלא היה זיקה, ויסוד החילוק מבואר בדברי **הרשב"א** להלן (קי"א ד"ה רבא אמר) שהביא דברי הר"ח שביאר בדברי הגמ' שם דלר"מ שס"ל שלא אזלי' בתר הרוב כיצד קטן וקטנה מתיבמים לכשיגדלו הרי יש כאן דין נאסרה בשעת נפילה. וכתב הרשב"א שאי"ז מחוור, דאי"ז נחשב שלא קרינן בה בשעת נפילה וכו' דרק מחמת חסרון ידיעה לא קרינן ביה הכי וכמו שכל יבמה צריכה להמתין ג"ח לראות אם היא מעוברת ול"א שלא קרינן בה יבמה יבא עליה, עי"ש. **וביאר בקה"י** (סי' י"ח) דאע"פ שחזי' בגמ' בדף כ"ז הנ"ל שיש דין נאסרה בכה"ג דאיכא עקירה למפרע מ"מ כוונת הרשב"א לחלק דבאופן שהיה זה בירור למפרע דאז נתברר שמעולם לא נאסרה אזי ליכא לדין נאסרה אבל "בעקירה" למפרע אמרי' כל יבמה וכו' עי"ש. ובזה ביאר גם את **דברי התשב"ץ** [הובאו דבריו בפוסקים עיין ב"ש קס"ה סק"ד ובב"י] גבי נודרת הנאה הנאה מיבמה בחיי בעלה ואחר שמת בעלה הלכה לחכם והתיר לה נדרה דאמרי בזה כל יבמה וכו' דנאסרה ולכאו' הרי חכם עוקר את הנדר למפרע ומעולם לא נאסרה עליו, וצ"ל כנ"ל דבהיתר חכם הוי עקירה למפרע ולא דין של איגלאי מילתא למפרע.

**ולפ"ז י**ש לדון בדין מיאון האם הוי בירור למפרע או עקירה למפרע, דאי הוי בירור למפרע לא שייך דין נאסרה, ומיושבת הקושיא הנ"ל אבל אי הוי עקירה למפרע לכאו' יהיה בזה דין נאסרה, ויקשה מ"ט בעי' לטעם דמשעת נפילה נראית כצרת בתו. **וידועים דברי הגר"ח** (אישות פ"ב ה"ט) שס"ל שדין מיאון הוא דין דמכאן ולהבא למפרע היינו דהלמפרע הוא רק לדינים הנוגעים מכאן ולהבא [ואכמ"ל], וא"כ לדברי הגר"ח יקשה מסוגיין. ועיין בקו"ה (ה' אות יג במוסגר) שהביא דברי השתב"ץ שהקשה מ"ט אין בנודרת הנאה דין נאסרה ותי' ע"פ התוס' לעיל ב' ע"א גבי נדה, ותמה הקו"ה שמאחר שחכם עוקר הנדר למפרע א"כ ליכא בזה דין נאסרה, והוכיח כן הקו"ה מממאנת מדברי הגמ' להלן (ק"ט) שאם היה נשוי קטנה ונפלה לפניו אחותה הגדולה ליבום שמלמדין את הקטנה שתמאן ויעקרו הקידושין ויוכל ליבם ולכאו' הא נאסרה עליו, ומוכח שאין דין נאסרה בכה"ג שנעקרה הזיקה למפרע, עי"ש. והנה א"נ שלא כדברי הגר"ח ובממאנת הוי איגלאי למפרע, לא יקשה מידי, כמבואר לעיל בדברי הרשב"א והקה"י דדין נאסרהה הוי רק בעקירא למפרע ולא באיגלאי למפרע אבל לדברי הגר"ח יקשה כנ"ל, שהרי לכמה שיטות בראשונים מוכח שיש דין נאסרה בעקירא למפרע, ובאמת במלא הרועים ר"ל שיכלה הגמ' לומר נאסרה אלא דבל"ה משני שפיר. **וצ"ע**, דיש נפ"מ בזה דיש דעות שצרת ממאנת מותרת כיון דהוי גזירה לגזירה וא"נ דצרת בתו ממאנת לא אסורה מטעם גזירה אלא מטעם נאסרה מדרבנן אי"ז גזירה לגזירה]. **אכן נראה שאפשר לומר** שגם אם מיאון הוא עקירה של הנשואין ולא דין של איגלאי מילתא למפרע מ"מ לא יקשה הכא מדין נאסרה, דמאחר שהמיאון עוקר את הנשואין הראשונים א"כ העקירה היא על הסיבה לזיקה, והגם שבשעת נפילה לא היה בה זיקת יבום דהיתה צרת ערוה אבל כל היכא שנעקרה סיבת היבום למפרע לא שייך בזה נאסרה, דרק היכא שהעקירה היתה על עצם הזיקה אזי אמרי' דמ"מ בשעת נפילה היתה אסורה ואיכא נאסרה, אבל היכא שלמפרע לא היה סיבה לאסור לא שייך בזה נאסרה ועיין.

**י"ב ע"א – י"ב ע"ב**

**קיז) אמר ר"א צרת אילונית אסורה שנאמר והיה הבכור אשר תלד פרט לאילונית שאינה יולדת.** יש להעיר בלשון רב אסי דלכאו' לא נתן טעם להא שצרת אסורה אלא לטעם שהיא אסורה ובזה כ"ע מודו, וצ"ע. ואולי יש לישב לפי מה שיבואר להלן**.**

**בביאור המחלו' אם אילונית פוטרת צרתה** יש לדון בכמה דרכים. **א- באמרי משה** (סי' ז' אות ג') כתב דהמחלו' היא ביסוד ידוע האם אשת אח בנפילה זו יכול לפטור צרה, **דהנה ברש"י** בסוגיין מבואר שלמ"ד אילונית פוטרת צרתה הפוטר הוא האשת אח של האילונית שנאסר ליבום שהוא כשאר עריות, ובטעמו של רב אסי י"ל דס"ל שאשת אח דממילא פוטר צרה, ומאן דפליג על רב אסי י"ל דס"ל דאשת אח בנפילה זו אינו פוטר צרה [והיינו שהערוה של אשת אח אינה סתירה ליבום ולכן אע"פ שאינה מתייבמת אין היא פוטרת צרה]. **ובאופן נוסף על דרך הנ"ל** י"ל שנחלקו האם אשת אח של אילונית הוא אשת אח דממילא או לא, והיינו שנחלקו בפשט הכתוב "אשר תלד" דדרשי' פרט לאילונית, האם המיעוט הוא דהאשת אח של אילונית נאסר ליבום או"ד שאין גדר האיסור באשת אח של אילונית אלא שממילא אינה מתייבמת משום שאינה יולדת ונמצא שהאשת אח של אילונית הוא אשת אח דממילא. והנה עיין בתוס' רא"ש בדף ג: שהקשה מדוע חיייבי עשה לא יפטרו צרותיהם הרי יש בהם איסור אשת אח [ותירץ שהם עולים לחליצה ולכן ל"ד לאחו"א]. והוכיחו האחרונים [עיין בחי' הגרש"ר ס"ב ועוד] שס"ל לתוס' רא"ש שא"א בנפילה זו יכול לפטור צרה ובמקומו נתבאר שיש לדון בראיה זו ואכמ"ל]. אכן עי"ש שכ' התוס' רא"ש בקושיתו שיפטרו צרותיהם כמו למ"ד שאילונית פוטרת צרה. וצ"ב למה הקשה רק למ"ד זה [תגדל הקו', שהרי לא קימ"ל כרב אסי כדמשמע בגמ' ג:] ונראה שאפ"ל בכוונתו, שס"ל שהאת אח של חייבי לאוין ועשה הוי אשת אח דממילא ומ"מ ס"ל שיפטור צרה כמו למ"ד שאילונית פוטרת צרה וכביאור האמרי משה הנ"ל שבזה גופא נחלקו המ"ד הנ"ל. אלא שיש להעיר דבדף כ' הקשה נמי התוס' רא"ש קושיא זו ודימה לחייבי לאוין לר"ע, והנה התינח לדברי הגרי"ז שחייבי לאוין לר"ע פוטרים צרה מחמת איסור אשת אח א"ש אבל התוס' רא"ש גופיה ס"ל שחייבי לאוין לר"ע פוטרים צרה מטעם אחר עיין בדבריו בדף ט' וצ"ע [ובאמת בדברי התרא"ש שם נתבאר דהאשת אח של חייבי לאוין ועשהה אי"ז א"א דממילא משום שנתמעטו בקרא דיבמתו, ולפ"ז על כרחך צ"ל שמה שדימה התורא"ש בקושיתו את חייבי לאוין ועשה לאילונית הוא כדי לתת דוגמא של אשת אח שפוטר צרה, וביותר י"ל שכוונתו כמש"כ באופן שני שלמ"ד אילונית פוטרת צרה אין האשת אח נחשב לא"א דממילא ולכן פוטר צרה ולכן דימה דחייב לאוין לכ"ע הוי כאילונית לשיטת רב אסי, וצ"ע. **ובעיקר הענין באשת אח דאילונית** אם הוי אשת אח דממילא, יעוין היטב בדברי הגמ' להלן כ' ע"א "כלל לאתויי מאי אמר רפרם בר פפא לאתויי צרת אילונית וכדרב אסי.... למעוטי צרת אילונית ודלא כרב אסי"**, ו**עי"ש היטב **ברשב"א ובריטב"א** שנראה שהנדון שם בל"ק ול"ב בגמ' הוא אם האשת אח של אילונית הוא אשת אח דממילא.

**א- עיין בתוס'** לעיל ח' ע"א שכתבו דשיטת רב אסי היא דילפי' מאשר תלד דהיא ממנ"פ אסורה, ולהכי צרתה נמי אסורה, ובטעמו של של מ"ד דפליג על רב אסי הוא משום דס"ל דהוי ערוה שלא במקום מצוה, ומבואר בתוס' שבעי' לטעם דשלא במקום מצוה גם לאילונית עצמה ולא רק לבתו אילונית [ולהלן יובא דבירושלמי וברמב"ן בסוגיין מבואר שלאילונית עצמה אי"צ לטעם של שלב"מ] ומבואר דלא ניחא ליה לתוס' לומר דמ"ד שאילונית אינה פוטרת צרה ס"ל שא"א דאילונית הוא א"א דממילא או שא"א דממילא אינו פוטר צרה [ואולי ס"ל שהא"א דאילונית ודאי אינו א"א דממילא] ולכן ביארו דהוי א"א שלא במקום מצוה, ובפשטות רב אסי ס"ל שאין אילונית נחשב לשלא במקום מצוה [או שס"ל לרב אסי גם ערוה שלא במקום מצוה פוטרת צרה ויבואר להלן]. **והנה בקו"ה** (סימן ב' אות ד' בענין קושית הרעק"א) כתב דיש דין שהערוה צריכה לפטור את צרתה מאותה סיבה שהיא עצמה פטורה, וכיון שהאילונית עצמה אינה פטורה מחמת הערוה של אשת אח שיש בה אלא מחמת שהיא אילונית א"כ אינה יכולה לפטור מטעם זה את צרתה. [וזהו שנחשב ערוה שלא במקום מצוה], ועיין להלן אות קכ מה שיתבאר בזה בשיטת רש"י. ובדעת רב אסי ביאר הקו"ה בב' אופנים א- דלא ס"ל את היסוד הנ"ל [ולפ"ז ס"ל של"צ פסוק לצרת צרה, עי"ש], ב- דבגם שהוא מודה ליסוד הנ"ל מ"מ ס"ל שהקרא דאשר תלד גלי לן דאילונית לא היתה בכלל האשת אח, וכמו אשת אח שלא היה בעולמו שנתמעט מפרשת אשת אח ולכן יכולה אילונית לפטור צרה כיון שהיא עצמה פטורה מחמת האשת אח שבה ובענין זה דומה המחלוקת למב שנתבאר לעיל שנחלקו האם המיעוט של אשת תלד הוא מיעוט בפרשת האשת אח של אילונית או שאין למעוט שיייכות עם הערוה של אשת אח של אילונית אלא בממילא נאסר האשת אח.

ג- **בירושלמי** (סוף הל' א') כתב "ר' בון בר חייה בשם ר' בא בר מלל מה דמר אסי [שצרת אילונית אסורה] כר' מאיר דר' מאיר אמר כל שאין אתה מיבמני אין את מיבם את צרתי". מבואר בירושלמי שטעממו של רב אסי תלוי בגדר הלימוד של פטור צרת ערוה, ולפי פשוטו נראה כוונת הירולשמי שרב אסי סובר כשיטת רבי שנלמד פטור צרה מולקחה [ורבי מאיר בירושלמי הוא כרבי בבבלי] וכן נקט בחידושי הגר"נ זצ"ל והיינו דשיטת רב אסי דפוטרת צרה זהו משום שלמעשה אין ליקוחין בשניהם. אכן אי"ז מוכח דלרבי אילונית פוטרת צרה די"ל שגם לרבי בעי' שיחשב לערוה במקום מצוה ואילונית אינה במקום מצוה ובאמת בדעת הרמב"ם מוכח כן שהרי פסק כרבי ומאידך פסק דאילונית אינה פוטרת צרתה. ובנוסח אחר אפ"ל שאין כוונת הירושלמי ללימוד של רבי דולקחה אלא גם לרב אסי הלימוד הוא מלצרור אלא שנחלקו בגדר הלימוד פטור צרה, דלדידן דס"ל דאילונית אינה פוטרת צרה גדר הלימוד מלצרור הוא שהערוה היא הפוטרת את הצרה או בגדר שהערוה נותנת פטור מיבום לצרה או שאוסרת אותה ליבום, אכן שיטת רבי מאיר בירושלמי [והיא שיטת רב אסי] שגדר פטור צרת ערוה הוא שכל היכא שצרה אחת אינה מתייבמת אין לייבם את צרתה, ודומה ללימוד של רבי מולקחה אלא שלרבי גדר הלימוד הוא שצריך שיהיה אפשרות של "ולקחה" בכל הבית, ולרבי מאיר זהו גדר הלצרור שכל היכא שיש פטור בצרה אחת גלי לן לצרור שכל הבית פטור מחמת הפטור של הערוה דכמו שבה אין יבום ה"ה במי שהיא צרתה, וממילא צרת אילונית אסור כמו אילונית עצמה. והנה יש לדקדק ברש"י שמחד גיסא כתב (בד"ה שנאמר) שאשת אח דאילונית פוטר את הצרה, ומאידך כתב (בד"ה הא ובד"ה כאן) שהאשר תלד הוא הפוטר את הצרה, והדברים צ"ב, ולהנ"ל י"ל דגדר הלימוד של צר"ע הוא שכל היכא שערוה אינה מתייבמת ה"ה לצרתה [ולא פוטרת או אוסרת אותה] ונמצא שהאשר תלד הוא הפוטר של הצרה כמו שהוא הפוטר אותה, וזהו ביאור דבברי רב אסי, ובזה מדוקדק לשון רב אסי"צרת אילונית אסורה שנאמר והיה הבכור אשר תלד פרט לאילונית שאינה יולדת" והערנו לעיל שלכאו' לא נתן רב אסי טעם כנגד החולקים עליו שהרי נתן טעם רק לפטור האילונית עצמה ולא לפטור צרתה, אכן להנ"ל י"ל שכוונת רב אסי לומר שהפוטר של הערוה הוא עצמו הפוטר של הצרה דכן הוא גדר הלימוד של לצרור, ועיין.

**קיח) בירושלמי** [הו"ד בראשונים בסוגיין] הקשה מאי שנא אילונית שאינה פוטרת צרה מאשת אח שלא היה בעולמו שפוטרת צרה. ותי' דשאני אילונית דמטעם אחר הוצאתה דכתיב אשר תלד... אבל אשת אח שלא היה בעולמו ערוה היא וערוה פוטרת צרתה. **והנה קושית הירושלמי צ"ע** דבפשטות דימה אשת אח של אילונית לאשת אח שלא היה בעולמו ומשום שכמו שאילונית פטורה מקרא דיחדיו כמו כן אילונית פטורה מקרא דאשר תלד, ובשניהם גדר הפטור שלהם הוא שאין ענין ביבום שלהם ומדוע יש חילוק לענין הצרה. וקשה דהא אשת אח שלא היה בעולמו פוטרת צרה מיירי בנפילה שניה ואז היא ערוה ככל העריות ולא מטעם יחדיו [אלא שנאסרה בנפילה ראשונה ולכן אסורה בנפילה שניה] ומה הקו' מאילונית. **ועמד בזה בקו"ה** (ב' אות ה') ותי' דהמקשן סבר שאילונית הוי מיעוט באשת אח דמטעם זה פטורה מיבום וא"כ דמי לאשת אח שלא היה בעולמו בנפילה שניה. **[ואין להקשות** מדוע הקשה דוקא על אשת אח שלא היה בעולמו ולא על שאר עריות די"ל שהמקשה רצה דוגמא שאיסור אשת אח הוא הפוטר את הצרה, ובאמת לשיטת רש"י בפטור צרת צרה יכל המקשה לשאול מכל צרת ערוה בנפילה שניה]. והתרצן תי' שאילונית אי"ז מיעוט באשת אח אלא מטעם אחר הוצאתיה. **אכן** יש מהאחרונים שביארו שקושית הירושלמי היא שכל אשת אח שבנפילה ראשונה אינו ערוה ליבום גם בנפילה שניה אינו ערוה ליבום [עיין **חידושי הגרש"ר** ס"ב ועוד] ולכן הקשה דס"ל שא"א שלא היה בעולמו הוי נמי א"א דממילא כמו אילונית ותי' הירושלמי שא"א שלא היה בעולמו אי"ז א"א דממילא משא"כ אילונית. [ועצם היסוד שא"א בנפילה שניה לא תהיה חמורה מנפילה ראשונה מיוסד על הענין שהאישות הראשונה נופלת פעם נוספת ואכמ"ל]. ועיין נמי **בברכת שמואל** (סי' ה') מש"כ בזה.

**קיח\*) זוהי צרת אשת אח מאב וכו'.** עיין ברש"ש להלן י"ג ע"ב בתוד"ה דלא שכתב ע"פ דברי הגמ' בסוגיין שהטעם לב"ש שכל שלא חל איסור אחו"א אינה מייבמת הוא מחמת שלא מצאנו בכל התורה שאיסור אשת אח מאב פוטר צרה, וכן כתב הרש"ש לתרץ קושית התוס' גבי צרת ממאנת (ד"ה צרתה) שי"ל דכל היכא שהערוה היא ערוה דאשת אח אינה פוטרת צרה וזהו ביאור דברי הגמ' הכא שאין האשת אח פוטר צרה [ולכאו' כוונתו ליסוד הידוע שאשת אח בנפילה זו אינה פוטרת צרה] עי"ש.

**קיט) "אילונית אפי' חליצה לא בעיא".** בטעם שדבר שאילונית אינה חולצת יש לדון האם בעי' לדין כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה כשאר עריות או"ד דמאחר שגם צרת בתו אילונית מותרת [למאן דפליג על ר"א] א"כ אילונית אינה חולצת משום שאינה במקום מצוה. **ועיין בתוס' לעיל** ח' ע"א שנראה לכאו' שהטעם שאין חליצה באילונית הוא משום שאיכא איסור אשת אח, והיינו כשאר עריות דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה. **אכן בתוס' בסוטה** ה: משמע קצת שהטעם הוא משום שאי"צ כלל יבום דיעו"ש שחילקו בלשונם בין סוטה ודאי שאינה חולצת משום שהיא כ'עריות' הפטורות מיבו"ח לבין אילונית שאינה חולצת "משום שאי"צ בה יבום כלל". וצ"ע. ובדברי התוס' לעיל ח' ע"א מבואר שיש זיקה לחליצה אע"פ שכלפיי יבום הוי שלא מקום מצוה וצ"ע בסברא. ולכאו' י"ל דבכל העריות אין האיסור ליבום מחמת האישות בין הבעל לאשתו ולא מצד האשה או הבעל עצמן שאינן ראוים ליבום ולכן, משא"כ אילונית שהחסרון הוא באשה עצמה שאינה ראויה ליבום ולכן ל"ד לשאר עריות וחשיבה שלא במקום מצוה אבל מ"מ גם באילונית אין החסרון באישות שבין הבעל לאשתו שאינה דורשת יבום [כמו באשת אח מאם וכד'] ולכן ס"ל לתוס' שבעי' פטור מיבום ע"י חליצה אילולי דין כל שאינו, ועיין בזה.

**קיט\*) כאן בשהכיר בה וכו'.** והיינו דדין צרת אילונית הוא בגוונא שהכיר בה והסכים לקידושין, והנה שיטת ר"א מבורגילא לעיל בדף ב: דגם בלא הכיר בה הוי ספק שמא יקפיד וא"כ צרתה היא ספק צרת ערוה ומ"ט אינה חולצת. הנה בשערי חיים (גיטין סי' כו אות ד) כתב שמד' ר"א מבורגיילא יש להוכיח שמק"ט אי"ז טעות ממילא אלא שיש לקונה זכות לבטל המקח עי"ש, וא"כ י"ל הכא שכל שלא הכיר בה הוי קידושין בודאי וממילא כאן בשהכיר בה היינו שהכיר והקפיד ולכן צרותיהן מותרות וכאן בשלא הכיר בה והוי ודאי קידושין וצרתה אסורה. ועוד תירצו שכוונת הגמ' היא כפשוטה והביאור הוא כאן שלא הכיר בה היינו בשעת נשואין [כמש"כ רש"י] אבל אח"כ הכיר בה והקפיד.

**קכ) "ואפילו צרת בתו אילונית"** מבואר בדברי רבא שחילק את דין אילונית לב' חידושים א- אילונית גרידא ב- בתו אילונית, **והדברים מפורשים בירושלמי**, דהנה בירושלמי מבואר בב' מקומות שצרת אילונית מותרת ליבום, אחד באילונית גרידא, ושני בבתו אילונית, ומבואר החילוק הנ"ל, דגבי אילונית גרידא הקשה הירושלמי (סוף ה"א) מה ראית לרבות אשת אחיו שלא היה בעולמו שפוטרת צרתה ולמעט צרת אילונית שאינה פוטרת צרתה ותירץ הירושלמי "א"ל אילונית מטעם אחר הוצאתה אשר תלד יצאה זו שאינה יולדת לא דייך שאינה מתייבמת אלא שאתה מבקש לאסור צרתה, אבל אאשלה"ב ערוה היא וערוה פוטרת צרתה. וגבי בתו אילונית כתב הירושלמי (סוף ה"ב) טעם אחר דהקשה הירושלמי שמאחר שבתו פוטרת צרתה האחר שנתווסף לה אילונית לכן לא תפטור צרה ותירץ הירושלמי "א"ל אילונית כמאן שאינה בעולם אלו שתי יבמות אחת אילונית ואחת שאינה אילונית ובא היבם וחלץ לה ובא עליה שמא פטר בחברתה כלום, הוי אילונית כמי שאינה בעולם." עי"ש. הרי מבואר דיש ב' ענינים שונים בפטור אילונית האחד אילונית בעלמא שפטורה מחמת שאין איסורה איסור ערוה כאשת אח שלא היה בעולמו והב' אילונית שהיא בתו שכלפיה לא מספיק הטעם הראשון [וכ"כ להדיא **ברמב"ן** בביאור דברי הירושלמי]. אלא בעי' לטעם השני שאילונית אינה במקום מצוה. והנה הטעם הראשון של הירושלמי בפשטות ענינו הוא כמש"כ לעיל שכדי לפטור צרה צריך שהערוה דאשת אח לא תהיה אשת אח דממילא היינו שפטורה יהיה בפרשת האשת אח ולא פטור אחד שממילא תהיה באיסור אשת אח. נמצאנו למדים שלדברי הירושלמי יש ב' פטורים באילונית האחד באילוני גרידא והב' בבבתו אילונית, אכן בתוס' לעיל ח' ע"א ד"ה תרי איסורי מבואר שגם באילונית גרידא טעם הפטור הוא מטעם דהוי שלא במקום מצוה ונמצא שיש רק פטור אחד באילונית.

**והנה יש לדון** האם אחר הטעם השני של הירושלמי שאילונית אינה כלל במקום מצוה ולכן צרת אילונית מותרת האם בעי' לטעם הראשון שאין הערוה דאשת אח דאילונית יכולה לפטור צרה. ולפי פשוטו לאחר הטעם השני אי"צ לטעם הראשון כלל, אכן יש לדון דיש בזה מחלו' בין רש"י לרמב"ן. דהנה ברמב"ן שהביא דברי הירושלמי דבתו אילונית היא ערוה שלא במקום מצוה דימה ד"ז לדברי ב"ש שס"ל דאין איסור אשת אח חל על איסור אחות אשה ולכן בכה"ג שנשא חי ואח"כ נשא מת דאיסור אחות אשה קשים לאיסור אשת אח הוי הערוה שלא במקום מצוה ולכן אינה פוטרת צרתה, והנה התם מבואר שהענין שיחול איסור אשת אח הוא משום שאם לא חל איסור אשת אח א"כ אין מקום כלל ליבום [עיין בחי' הגרש"ש סי' ד' דכל ענין היבום הוא שנשארת אישות המת לאח"מ וזה שייך רק אם יש איסור אשת אח וגם לביאורים האחרים שם מוכח ענין זה דשלא במקום מצהו היינו שאין בכה"ג ענין ביבום כלל] ובאמת כן משמע בירושלמי שכתב שאילונית היא "כמי שאינה בעולם", אכן ברש"י לא משמע כן דרש"י כתב "דכי אסר רחמנא צרת ערוה במקום מצוה הוא דאסרה והא כיון דאילונית היא דבלא ערוה נמי לא חזיא ליבום הוי צרתה צרת ערוה שלא במקום מצוה." ומשמע מדבריו שהטעם שאינה במקום מצוה זה משום שגם בלא הטעם שהיא בתו היתה אסורה א"כ האיסור בתו הוא שלא במקום מצוה ולא שהאילונית היא שלא במקום מצוה, וביאור הדבר באופן פשוט י"ל עפ"ד הקו"ה (סימן ב' אות ד' בענין קושית הרעק"א) שבעי' שהערוה שאוסרת את הצרה תהיה אסורה מאותה סיבה שהיא אוסרת את צרתה וממילא בתו אילונית כיון שהיא עצמה אינה אסורה מחמת שהיא בתו אלא מחמת שהיא אילונית [שזה ודאי דין פטור קודם לאיסור בתו] א"כ אינה יכולה לאסור את צרתה. ועוד י"ל דכל ערוה אחר שהיא פטורה היא אינה במקום מצוה, משום דמקום מצוה היינו הזיקה אלא דמ"מ האיסור הוא במקום מצוה כיון שבלא האיסור הרי היתה מותרת ליבום א"כ הערוה היא זו שאוסרת את היבום ולכן נחשבת הערוה שהיא במקום הזיקה כיון שהיא עצמה מפקעת את הזיקה, אבל הכא גבי בתו אילונית כיון שבלא הטעם שהיא בתו נמי לא היתה יכולה להתיבם נמצא שלא הערוה דבתו הוא מה שמפקיע את היבום וא"כ הבתו אינה במקום מצוה ולכן לא פוטרת צרה שאין לה זיקה ליבום [והיינו שליבום אינם צרות כלל]. והנה לביאר הרמב"ן [ופשטות דברי הירושלמי] הרי ברור שטעם בתו אילונית הוא שייך גם באילונית בעלמא שאי"ז טעם ששייך למה שהיא בתו אלא למה שהיא אילונית, אבל לדעת רש"י לביאורים דלעיל אין הטעם דשלא במקום מצוה מועיל לאילונית גרידא משום דרק מכיון שאילונית בעלמא היא עצמה אינה ערוה ליבום ואינה יכולה לפטור צרה מהטעמים שנתבארו לעיל לכן בתו אילונית היא ערוה שלא במקום מצוה. [ועיין בחידושי הגר"נ שמבואר דרך זו].

**קכ\*) ברמב"ם** (פ"ו מיבו"ח ה"כ) כתב "וכן שתי יבמות הבאות מבית אחד שהיתה אחת מהן שניה על היבם או מחייבי לאוין או מחייבי עשה או אילונית הרי צרתה מותרת וחולצת או מתייבמת". הרי מבואר דאילונית אינה פוטרת צרתה כמו שחייבי לאוין וחייבי עשה אינן פוטרות צרותיהם. ובהמשך דברי הרמב"ם (הכ"א) "שתי יבמות הבאות מבית אחד שאחת מהן ערוה על היבם והרי הערוה אילונית צרתה מותרת וחולצת או מתייבמת, הואיל והאילונית אינה בת יבום הרי היא כמו שאינה ונפלה זיקתו על צרתה בלבד." הרי שחילק הרמב"ם את הדין דאין אילונית פוטרת צרתה לב' הלכות הא' דאילונית אינה פוטרת צרתה כמו חייבי לאוין ועשה והב' צרת בתו אילונית שאינה פוטרת צרה כיון שהיא שלא במקום מצוה. **וקשה** דמאחר שברור שאין הטעם הב' כדברי רש"י הנ"ל כמבואר בדברי הרמב"ם א"כ קשה מדוע חילק הרמב"ם ד"ז לב' הלכות דלכאו' אחר ההלכה הב' אין ענין בדין הראשון, וצ"ע [ועיין בחי' הגר"נ משכ"ב].

**י"ב ע"ב**

**קכא) "שלש נשים משמשות במוך".** **שיטת רש"י** שג' נשים הללו מותרות לשמש במוך אבל שאר נשים אסורות, והאיסור בשאר נשים הוא השחתת זרע כמבואר ברש"י בכתובות ל"ט ע"א. **וברש"י בסוגיין** מבואר שהנדון הוא על מוך שבשעת תשמיש, **והעירו** ע"ז מרש"י בכתובות (לז ע"א) דמבואר דמיירי במוך שלאחר תשמיש [ועיין במגיה לריטב"א ציון 783 מש"כ ליישב]. **ובעיקר המבואר ברש"י** שיש איסור לאשה על השחתת זרע, עיין **בתוס'** שפליגי על רש"י וס"ל שאין האשה מצוה בהשחתת זרע. והסברא לומר שהאשה מצווה בהשחתת זרע מבואר **בגליון תוס'** בנדה יג ע"א דהשוה הכתוב אשה לאיש לכל עונשין שבתורה, **ובראשונים** בנדה (שם) מבואר דבדור המבול לקו על השחתת זרע בין נשים ובין אנשים עי"ש. **ובאבני נזר** (סי' ע"ט אות ט) כתב שהאשה מצוה על השחתת זרע כיון שהיא מסייעת לבעל במצות פו"ר עי"ש, ועיין עוד בערול"נ בסוגיין. **ויש לדון בשיטת רש"י** האם האיסור בעלמא הוא על השחתת זרע של האשה או על השחתת זרע של הבעל, ולפי פשוטו ענין נתינת מוך הוא איסור על השחתת זרע הבעל, אלא שאפש"ל שבכה"ג שנותנת מוך אינה מאפשרת לזרע הבעלת להתערב בזרע דידה והוי השחתה על זרע דידה. **ועיין בחי' ר"א מן ההר** שהביא ב' פירושים האם האיסור הוא על זרע של הבעל או על זרע של האשה [ועיין במגיה לריטב"א ציון 785 הרחבה בשיטת הראשונים בזה ועיין בחזו"א אע"ה סי' ל"ו אות ב] ואכמ"ל. **והקשו הרשב"א והריטב"א והנמוק"י** על שיטת רש"י דלדבריו [שנדון הגמ' הוא על איסור והיתר לשמש במוך] נמצא שקודם הזמן שיכולה להתעבר יש איסור לשמש במוך, וצ"ב מ"ט הרי אינה ראויה להתעבר וא"כ מדוע שיהיה איסור במוך. **ויש להעיר** על קושית הראשונים דלכאו' י"ל בשיטת רש"י דאע"פ שאין ראויה להתעבר מ"מ היכא שנותנת מוך הוי כנותן זרע על עצים ואבנים דאסור ועיין בהערה הבאה ביאור נדון זה. **ועוד הקשה הריטב"א** לשיטת רש"י דלדבריו לדברי רבנן אין היתר גם בתוך הזמן לשמש במוך משום שומר פתאים ה', וכיצד יחויבו מחמת שומר פתאים להכניס עצמן לסכנה, [וכוונתו דהתינך אם אין הנדון על 'איסור' י"ל שס"ל לחכמים שאינם חייבות לשמש במוך משום שומר פתאים ה' היינו ששומר פתאים ה' הוא 'היתר' אבל לרש"י שהנדון על איסור נמצא שמחמת שומר פתאים ה' יש להם איסור וזה לא מסתבר לריטב"א, ועיין.] ועיין שו"ת אגרות משה אבן העזר חלק א סימן סג ענף א' בביאור מחלו' רש"י והראשונים הנ"ל בגדר שומר פתאים ה'.

**שיטת ר"ת** [והרשב"א והריטב"א וכו'] דג' נשים משמשות במוך היינו שאותם הנשים חייבות לשמש במוך משום סכנה, ועיין בדברי ר"ת ולפי פשוטו כוונתו שנדון הגמ' הוא במוך לאחר תשמיש דבזה ליכא איסור בעלמא של השחתת זרע ואותם ג' נשים חייבות ליתן את המוך, אבל במוך בשעת תשמיש יש איסור של השחתת זרע, **אמנם בריטב"א וברשב"א** שהקשו מקטנה שאינה מתעברת מוכח שבאותם ג' נשים מותר גם במוך שבשעת תשמיש משום שאי"ז נחשב השחתת זרע אלא בגדולה עי"ש.

**קכב) בגדר איסור השחתת זרע. בתוס'** מבואר שאיסור תשמיש במוך הוא משום שמטיל זרע על עצים ואבנים, **והנה ברש"י** מבואר שג' נשים משמשות במוך היינו שהם מותרות לשמש במוך אבל בעלמא איכא איסור, **וצ"ע** דמאחר שתשמיש במוך הוי כמטיל זרע על עצים ואבנים מהכי תיתי שיהיה היתר מחמת סכנה הרי יכול שלא לשמש כלל, ועמד בקושיא זו **באגרות משה** (שם ענף ב') וביאר דאיסור השחתת זרע ענינו הוא היכא שהזרע הוא 'לבטלה' היינו ללא צורך כלל, אבל היכא שהוי לצורך כגון למצות עונה וכד' לא נחשב לזרע לבטלה, והביא מדברי **הריטב"א בכתובות** דביאר שהטעם בזקנה ומעוברת שאין איסור השחתת זרע הוא משום מצות עונה, ולכאו' פלא הוא, וכי מצות עונה דוחה איסורים, אלא על כרחך שבכה"ג אי"ז 'לבטלה' וליכא כלל איסור. **וביאר בזה את שיטת ר"א** להלן ל"ד שהיתר גם לדוש מבפנים ולזרות מבחוץ [כל כ"ד חודש], והיינו משום שבכה"ג אי"ז לבטלה אלא לצורך עונה [ורבנן דפליגי משום שס"ל שהזורה מבחוץ אין בו צורך עונה עי"ש]. **והנה ברעק"א** (שו"ת סי' ע"א) כתב דמדברי הראשונים מוכח שס"ל בשיטת רש"י שהאיסור בגוונא שנותן מוך אינו מטעם התוס' דהוי כמטיל זרע על עצים ואבנים אלא מטעם אחר, ומשום דתמה על קושית הראשונים שהקשו על רש"י מ"ט יש איסור לשמש במוך קודם הזמן הרי אינה ראויה להתעבר וצ"ב מאי קשיא הרי במוך הוי כנותן זרע על עצים ואבנים, ועל כרחך שהבינו הראשונים שבנותן מוך אין ד"ז של נותן זרע על עצים ואבנים כיון שהוי דרך תשמיש, וכל האיסור בכה"ג הוא מחמת האשה שכל היכא שנותנת מוך קודם תשמיש הרי היא כמשחיתה את הזרע הראוי להוליד וזהו האיסור, ולפ"ז הוי האיסור גם לאחר תשמיש ועוד דהוי כ"ש דלאחר תשמיש אסור. **ועיין בריטב"א** שכתב כן דלאחר תשמיש הוי כ"ש מקודם תשמיש עי"ש. **והנה בעיקר דברי הרעק"א הקשה באחיעזר** (סימן כג) דאיך אפ"ל דהאיסור עליה טפי מעליו הרי אין האיסור בנתינת המוך אלא בתשמיש עצמו ובזה מ"ט עדיפא היא ממנו עי"ש, **ובאמת צ"ל** בשיטת הרעק"א שאין האיסור בתשמיש עצמו דהוי דרך תשמיש, אלא בנתינת המוך, ומחמת דהוי כנותנת מוך לאחר תשמיש והחידוש הוא שגם קודם תשמיש הוי כמו שנותנת לאחר תשמיש, ועיין [ועמד בסברא זו המגיה לריטב"א]. **אלא שסברא זו צריכה עיון**, דהנה מצד עצם התשמיש במצב של מוך בודאי אין לאסור עליה טפי מעליו, כסברת האחיעזר, ואי מטעם שנתנה מוך קודם תשמיש הוי כנותנת לאחר תשמיש צ"ב בסברא זו, שהרי בודאי מותר לה לשתות כוס של עקרין ולעשות עצמה אינה ראויה להריון, וא"כ מ"ט יש לה איסור ליתן מוך קודם תשמיש ולעשות עצמה אינה ראויה להריון בביאה זו, ויש לחלק ולפלפל, **ובשו"ת אגרות משה** (שם ענף ד') עמד בקושיא זו והוליד מזה חידוש גדול, דכל האיסור לשיטת הנמוק"י הנ"ל הוא מחמת שיש לחשוש שאם יותר לה ליתן מוך קודם תשמיש תבא ליתן מוך גם אחר תשמיש וזה בודאי אסור כמבואר עי"ש. **ובעיקר הוכחת הרעק"א** מדברי הראשונים כבר תמהו דראיתו נסתרת לכאו' מדברי הריטב"א דמחד גיסא ס"ל שהאיסור בנתינת מוך קודם תשמיש הוא משום שנותן זרע על עצים ואבנים ומאידך הקשה כקושית שא"ר דבקטנה לא שייך איסור כיון שראויה להתעבר, ולכן הוכיחו ששיטת הריטב"א שאע"פ שהאיסור הוא משום שנותן זרע על עצים ואבנים מ"מ אין הכוונה למעשה ער ועונן דכל דהוי דרך תשמיש ליכא לאיסור זה [כסבברת הרעק"א] אלא האיסור הוא במה שהזרע הוא לבטלה ובזה ס"ל לריטב"א שבקטנה אי"ז לבטלה דיש צורך בביאה [משום עונה וכד'] ורק בגדולה שיכולה להתעבר אם נותנת מוך היא הופכת את הזרע לזרע לבטלה, ועיין.

**קכג) "בנים הרי הם כסימנים"** יש לחקור האם בנים הם עצם הגדלות או סימן לגדלות ובגמ' בב"ב נ"ו מבואר שעדות על שערה אחת הוי "חצי דבר" [משא"כ בעדות על שנה אחת מג"ש של חזקה דלא חשיב חצי דבר] וביאר **בשטמ"ק** (בשם שיטה לא נודע למי) דסימנים הם "עצם הגדלות" ולכן אם מעידים על שערה אחת הוי חצי דבר, אבל בג"ש הוי רק ראיה ולכן לא הוי חצי דבר עי"ש. אמנם במהרי"ט (סנ"א) כתב דהסימנים הם רק ראיה על הגדלות, והראיה מסוגין שבנים הם כסימנים שאע"פ שאין לה סימנים מ"מ יש ראיה שהיא גדולה, ועיין בזה בהרחבה בחידושי רבי ראובן סי' י"ח [שכתב נפ"מ וראיות בזה].

**קכד) בתוד"ה הרי. מבואר בתוס'** שבנים הם כסימנים משעת העיבור, [ועיין בתוס' הרא"ש דהוצרכו לזה כדי לתרץ הקו' לרבה בר ליואי עי"ש] ועיין בראשוני שהוכיחו כד' התוס' מסוגיא בכתובות ל"ט ע"א עי"ש. **אמנם ברמב"ם** (פ"ב מאישות ה"ט) משמע שבנים הרי הם כסימנים רק משעת הלידה ולא משעת העיבור, וביאר הגר"ח דכוונת הרמב"ם היא דמאחר שבנים הם כסימנים רק אם נודו בני קיימא א"כ בעי' ללידת הבנים בפועל וס"ל לרמב"ם שגם אם נולדו בני קיימא לא אמרי' איגלאי מילתא למפרע שהיא גדולה משעת העיבור [ועי"ש היטב שלכאו' נחלקו הראשונים והרמב"ם האם בנים כסימנים הוי סיבה או סימן ואכמ"ל]. **עוד כתב הרמב"ם** שאם ילדה אחרי י"ב חודשים הרי היא גדולה אע"פ שלא הביאה סימנים ומשמע שקודם י"ב אינה יכולה להיות גדולה ע"י הבנים, **ואילו ברש"י ובתוס'** מבואר שבנים מהני גם קודם י"ב שנה, ועיין ברשב"א שכוונת הרמב"ם היא שס"ל שלעולם לא תלד קודם י"ב והרמב"ם גורס שמא תתעבר ותמות עי"ש, ועיין במ"מ מה שהקשה לביאור זה, ואכמ"ל. ועד ביאורים בדברי הרמב"ם עיין בחי' הגר"ח (שם) ובחי' רבי שמואל (ס"ט) ואכמ"ל.

**י"ג ע"א**

**קכה) "נשואין הראשונים מפילין".** מבואר בגמ' למ"ד נשואין מפילין כיון שהיתה צרת ערוה שעה אחת בשעת נשואין אסורה עולמית ולמ"ד מיתה מפלת אין דין איסור ופטור צרה בשעת הנשואין אלא בשעת המיתה. **וכתב בקו"ה** (סי' ו' אות ג') דביאור מחלוקתם היא דלמ"ד נשואין מפילין זמן הנשואין הוא סיבת היבום [הגם שבזמן הנשואין אין זיקת יבום בפועל] ולכן בזמן זה יכולה הצרת ערוה לקבל 'שם צרת ערוה' שזה אוסרה עולמית, ואילו מ"ד דמיתה מפלת ס"ל שסיבת הנפילה אינה זמן הנשואין אלא זמן המיתה וקודם לכן אין סיבה ליבום גם לזמן שלאחר מיתה ולכן לא שייך ליתן שם צרת ערוה בזמן זה, עי"ש. **והקשה בקו"ה** (שם) מפאי שנא דין צרת ערוה דלמ"ד נשואין הראשונים מפילים נאסרה הצרה כבר מחיים מהיכא שהיו לו בנים ומתו שלכ"ע מתייבמת הגם שהיה זמן בנשואין שהיתה אישות זו אסורה עליו ולא היה בה סיבה ליבום. [הנה הקו"ה הקשה מהיו לו בנים ומתו, ולא מכל אחו"א שמותרת לאחר שמתה אשתו גם למ"ד נשואין מפילין כמבואר בתוס' להלן ל', משום דהתם הוי פטור ערוה שענינו שונה מאשר בגוונא שיש לו בנים שענינו הוא שאינו מקום מצוה כלל ויתבאר להלן]. וביאר הקו"ה דכיון דדין נשואין מפילין הוא שיש בנשואין סיבה לזיקה על זמן המיתה, א"כ גם בזמן שיש לו בנים יכול להיות לו זיקה על הזמן של להבא היינו ללאחר מיתת בניו, משא"כ הלענין צרת ערוה שנקבע בה שם צרת ערוה מחיים ושוב לא פקע. ואולי י"ל באופ"א, דבזמן שיש לו בנים נחשב שאין זה מקום מצוה כלל דבזמן זה במצב של מיתה אין שמו מחוי, משא"כ הכיא שאין לו בנים והוא חי הרי בזמן זה כלפי מצב של מיתה שמו מחוי, ולכן במצב שיש לו בנים לא שייך בזה ענין נשואין מפילין ואיסור על היבום כיון דהוי שלא במקום מצוה וכל ענין היבום מתחדש בזמן שאין לו בנים, משא"כ דין צרת ערוה כיון שבזמן שאין לו בנים חשיב מקום מצוה א"כ זה נותן לצרה שם צרת ערוה ותו לא פקע. ולפ"ז י"ל נפ"מ בגוונא שבזמן שהיתה צרת ערוה היו לערוה בנים ואח"כ גירש את הערוה ומתו הבנים, דלשיטת הקו"ה יהיה פטור צרת ערוה ואילו לביאור הנ"ל לא היה בכה"ג דין צר"ע, וצ"ע.

**קכה\*) נשואין "הראשונים" מפילין.** בגמ' להלן ק"ט ע"א מבואר שהמגרש אשת והחזירה ס"ל לר"א שאסורה ליבם, וביארה הגמ' דהאיסור מחמת הצד שנשואין הראשונים מפילים. עי"ש. ובתוס' בסוגיין כתבו דלשון "נשואין הראשונים" שנקטה הגמ' דידן הוא מחמת הגמ' שם, שהרי אצלנו אי"ז נשואין הראשונים אלא נשואין מפילין בסתמא. ומבואר בפשטות בתוס' שהדין נשואין מפילין שם ובסוגיין יסודו אחד הוא. **והביאור** הוא [עיין קו"ה שם אות ה'] דמ"ד דנשואין מפילין ס"ל שזמן הנשואין נחשב לזמן נפילה [על הזמן של המיתה] ולכן היכא שגרש אותה ונמצא שנאסרו הנשואין הראשונים אחר נפילה א"כ יש בהם דין נאסרה משא"כ למ"ד מיתה מפלת א"כ זמן הנשואין אינו זמן נפילה כלל ולא שייך לדון לגביו על דין נאסרה. **והקשה** בקו"ה מדוע למ"ד זה בהיו לו בנים ומתו היא מתיבמת לכ"ע ולא אמרי' נאסרה, ותי' ע"פ יסודו דלעיל דהזמן שבו היו לו בנים הוא גם סיבה ליבום לענין הזמן שימותו הבנים משא"כ כאשר גרשה ונסתיימו הנשואין הראשונים א"כ נתבטל ממנה שם נפילה גם על הזמן דלהבא. עי"ש.

**קכו) דין 'נאסרה' בנשואין הראשונים. הנה** מבואר בגמ' להלן ק"ט דאיכא דין נאסרה למ"ד נשואין הראשונים מפילין, ולכן המגרש את אשתו והחזירה אסורה [וכן אם היתה צר"ע מחיים אע"פ שבשעת מיתה אינה צר"ע], **וקשה** דבתוס' להלן ל' מבואר שהיכא שהיו שנים נשואין ב' אחיות ומתה אחת מהן ואח"כ מת בעלה של השניה הערוה עצמה מתייבמת כיון שכבר הותרה וגם למ"ד נשואין הראשונים מפילים וליכא לדין נאסרה. **והנה** בביאור דברי התוס' להלן בדף ל' כתב **בחי' הגרי"ז** דחלוק דין נאסרה מדין פטור צרת ערוה והוא על פי יסודו הידוע שצרת ערוה הוא דין "איסור" ואילו דין נאסרה בערוה עצמה הוא דין "פטור", וממילא י"ל שדין 'פטור' לא נאמר אלא היכא שהיתה שעת נפילה בפועל ולכן רק היכא שהיבמה שנפלה בפועל ליבום ונפטרה אזי נאסרה עולמית, והיינו רק בגוונא בשעת נפילה ממש ולא בזמן הנשואין אע"פ שהנשואין הם סיבה לנפילה ליבום, ואם נבא לדון מטעם איסור ערוה שעליה הרי הוא כבר הותר כאשר שמתה אחותה, אבל לענין פטור צרת ערוה שענינו הוא דין 'איסור' ואיסור זה חל כבר שבעת נשואין כיון שנחשב מקום מצוה, שוב אין מה שיפקיע אותו, עי"ש. ועיין עוד בקו"ה (?) שהוכיח ממ"ד זה [שנשואין מפילין מהני לעשות דין צרת ערוה] דגדר פטור צרת ערוה הוא שצרת בתו היא בתו לענין יבום, [ודומה לדינו של הגרי"ז שהוא דין איסור צר"ע], דאם לא כן לא יובן דין נאסרה בנשואין מפילין, עי"ש. ולפ"ז נראה די"ל נמי גבי דינו של ר"א גבי אשה שגרשה והחזירה דמבואר דאיכא התם דין נאסרה, וי"ל דהתם אי"ז דין נאסרה של פטור בנפילה שדין זה שייך רק בשעת נפילה ממש ולא בנשואין מפילין, גדר דין הנאסרה התם הוא שאישות זו של נשואין הראשונים נאסרו ליבום בזמן שגרש את אשתו ושוב אין מה שיתירם ליבום [והיינו שנאסרה התם דמי לדין צר"ע בעלמא ולא לפטור נאסרה דעלמא] ועיין. והנה לפ"ז יש לדון למ"ד מיתה מפלת מה מתיר את הנשואין הראשונים, ולכאו' י"ל שהמצוה בנשואין השנים מתירים את האשת אח שבנשואין הראשונים, אלא שא"כ קשה מדוע למ"ד נשואין מפילין אי"ז כך, ואם נאמר שהטעם למ"ד נשואין מפילין הוא מדין נאסרה א"כ הדרא קושיא לדוכתא דדין נאסרה לא נאמר אלא בשעת נפילה בפועל. **ובקו"ה** (א' ו') כתב דלמ"ד מיתה מפלת י"ל דבאמת הרי לכל זמן הנשואין אין סיבה להיתר יבום שהרי אינו סיבה ליבום ומ"מ מותר דע"כ בהכי שריא רחמנא וא"כ יהיה מותר גם אחר גרושין, אבל למ"ד נשואין מפילין י"ל שכל מה שיש היתר על כל זמן הנשואין הוא משום שזמן זה הוא ג"כ סיבה ליבום וא"כ היכא שפקעה סיבת היבום מזמן אחד מהזמנים שוב אין לו היתר ולכן אסורה אחר שגרשה והחזירה, עי"ש, היינו שלמ"ד נשואין מפילין הזמן של הנשואין הוא סיבה ליבום ומקום מצוה ולכן צריך היתר על כל הזמן הזה וכל היכא שאין היתר על חלק מהזמן נמצא שהאישות אסורה ליבום ואין מה שיתיר אותה [וכענין איסור צר"ע ולא כדין פטור נאסרה] אבל למ"ד מיתה מפלת אין זמן הנשואין נחשב למקום מצוה וממילא אי"צ להתירו ליבום וכל הנדון הוא על רגע הנפילה לחוד.

**קכו\*) בגמ' מ"א ע"א** הובאה מחלוקת רב ושמואל האם בהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להיתירה הראשון או שיש בה דין נאסרה גם לאחר נפילה, והקשתה הגמ' על רב [דס"ל תחזור להיתירה הראשון] מברייתא דמבואר שם שאינה מתייבמת בכה"ג, ותי' הגמ' דברייתא זו ס"ל כר"א דנשואין הראשונים מפילין ולכן איכא נאסרה בכה"ג, ודנה הגמ' דא"כ נימא דשמואל דפליג על רב יסבור כר"א דנשואין הראשונים מפילין, ואמרה הגמ' דשמואל מצי סבר גם כרבנן, משום דכל מה דפליגי רבנן על ר"א הוא בכה"ג שעד שעת ליכא לדין נאסרה, אבל בנאסרה לאחר נפילה גם רבנן מודו דאיכא נאסרה עי"ש. ויש לבאר מ"ט תלוי נדון הגמ' בנאסרה לאחר נפילה במחלו' ר"א ורבנן אם נשואין מפילין, **ולפי פשוטו** נראה ביאור דברי הגמ' הוא דר"א הוא שחידש שדין נאסרה אינו תלוי בשעת נפילה בפועל אלא כל היכא שאיכא שעה אחת [במקום מצוה] שנאסרה האשה הרי היא אסורה עולמית ולהכי גם בנאסרה לאחר נפילה יש בה דין נאסרה, ולמבואר לעיל שגדר דינו של ר"א הוא שצריך היתר על כל הזמנים סברה הגמ' שכשם שבעי' היתר על הזמן של קודם הנפילה וכל היכא שאין בו היתר ליבום לא מתייבמת ה"ה לנאסרה לאחר נפילה שבעי' היתר על כל הזמנים וגם על הזמן של לאחר נפילה וכל היכא שבזמן מן הזמנים אין בו היתר ליבום אמרי' דאשה זו אסורה ליבום, ואילו רבנן ס"ל דלא בעי' היתר על כל הזמנים אלא על זמן הנפילה לחוד ולכן בנאסרה לאחר נפילה אין חסרון, וכל היכא שהותרה לאחר מכן מתייבמת, דרק היכא שבשעת נפילה אין היתר איכא לדין נאסרה. ומסק' הגמ' בשיטת שמואל שגם רבנן מודו שיש דין נאסרה לאחר נפילה משום דרק על הזמן של קודם הנפילה שאין בו זיקת יבום כלל אי"צ היתר אבל לאחר נפילה בעי' היתר על כל הזמנים. **[ונמצא** שדין נאסרה בדעת רב חלוק ביסודו מדין נאסרה בדעת שמואל, דדין נאסרה של רב יסודו הוא 'פטור' ולכן תלוי הוא בשעת נפילה בלחוד ועל כן הותרה ונאסרה וחזרה והותרה אין בו דין נאסרה, ואילו דין נאסרה של שמואל יסודו הוא 'איסור' כדין נאסרה של ר"א בנשואין הראשונים מפילין, אלא שס"ל שקודם נפילה לא שייך איסור כשיטת רבנן דפליגי על ר"א אבל לאחר נפילה בעי' היתר על כל הזמנים ושייך יסודו של ר"א של נאסרה מטעם איסור, היינו שאין מה שיתיר את האשת אח, וזהו הטעם לדין נאסרה לאחר נפילה] ועיין.

**הנה ברבינו פרץ** כתב גבי דברי התוס' בדף ל' שדין צרת ערוה בנשואין מפילין הוא דין דרבנן עי"ש היטב, והדברים צ"ב שהרי בדינו של ר"א מוכח שנשואין מפילין הוא דין דאו' שהרי פוטר מן החליצה, אכן למבואר לעיל י"ל בפשטות דדין פטור צר"ע בנשואין מפילין אינו דומה לדין נאסרה של ר"א בנשואין מפילין, דדין נאסרה של ר"א בנשואין מפילין גדרו שאין היתר על הא"א של זמן הנשואין וזהו ודאי דין דאו' כדמוכח, אבלל דין פטור צר"ע שהוא דין חדש דבעי' פטור צר"ע ולא איסור בזה י"ל שלא סגי לזה לדין נשואין מפילין. ועיין. ועוד מיושב בזה מה דלכאו' ראית הקו"ה מוכחת ממ"ד נשואין מפילין שדין צר"ע הוא 'איסור' ולא 'פטור' [כיסוד הגרי"ז שהובא לעיל] ומה יענו על כך אותם הראשונים שמוכח בדבריהם שפטור צר"ע הוא דין פטור דממילא אסורה מדין אשת אח כמבואר ברש"י ותוס' בגף ג' [ושם בוהאו הדברים בהרחבה] ודוחק לומר שבזה גופא נחלקו רבנן דלא ס"ל נשואין מפילין, אכן להנ"ל י"ל שפטור צר"ע בנשואין מפילין הוא דין דרבנן כדברי ר"פ, והביאור כהנ"ל.

**ובעיקר דברי הגמ' בדף מ"א הנ"ל יש לבאר** דלכאו' קשה לשיטת הרשב"א דס"ל (שם) שבהותרה ונאסרה וחזרה והותרה תחזור להתירה הראשון אע"פ שאינה חוזרת לזיקתה, ומשום שאיסור אשת אח שפקע אינו חוזר, [עי"ש ברשב"א ובריטב"א ואכמ"ל] א"כ מה השייכות התם לדינו של ר"א בנשואין הראשונים מפילין, הרי כל דינו של ר"א הוא שבעי' היתר על האיסור א"א של כל זמן הנשואין, ואילו לרשב"א האשת אח שלאחר נשואין לא קיים כיון שכבר פקע ואין לזה שייכות לכאו' עם דינו של ר"א. ויש לבאר בגדר דין היבום לר"א שהטעם שיש היתר יבום בעלמא הוא משום שזמן הנשואין הוא המתיר את הא"א של זמן המיתה, וא"כ י"ל שיש סתירה בין דינו של רב לדינו של ר"א בנשואין מפילין, דכשם שלשיטת רב זמן המיתה שהוא סיבת יבום מתיר את האשת אח לעולם [גם לזמן שאינו של יבום] א"כ ה"ה זמן הנשואין לר"א צריך להתיר את האשת אח לזמן של היבום ולא איכפת לן במה שנאסר האשת אח בתוך הזמן [היינו בזמן הגירושין] ועיין, ועוד ניתן לחדש בדוחק גדול שגם לרשב"א בזמן איסורה חוזר האשת אח אלא שחוזר ופוקע גם לא ליבום משום דסו"ס יש בזמן זה ענין יבום אלא שאין חובת יבום מחמת דלא הוי דרכי נועם [עי"ש] וממילא א"ש ששייך דינו של רב לדינו של ר"א דלר"א מבואר שאיסור אשת אח שקיים בזמן הגרושין לא פוקע גם היכא שיש אח"כ צורך יבום וצ"ע.

**קכז) נחלקו האחרונים** למ"ד נשואין מפילין מה הדין באופן שמתה אשתו [והותרה הערוה] האם הותרה גם הצרה. **בקו"ה** (סי' א' אות ד' וסי' ו' אות ד') נקט בפשיטות דהצרה תהיה מותרת אלא שהקשה מה הטעם בדבר דמאי שנא היכא שמתה הערוה שעדין אסורה הצרה משום שאיסורה אינו תלוי בערוה כל שעה ואילו היכא שהותרה הערוה הותרה נמי צרתה, וביאר הקו"ה [מבני הישיבה]שגדר איסור הצרה הוא שהיא 'בתו ליבום' והיינו שצרת אחו"א היא כאח"א לענין יבום וכשם שאשתו אוסרת את אחותה כמו כן היא אוסרת את צרתה ולכן כשמתה אשתו ושוב אין סיבת איסור לאחותה כמו כן אין סיבה לאסור את הצרה, משא"כ במתה הערוה עצמה שלא פקע סיבת האיסור אלא שמתה א"כ צרתה אכתי אסורה עי"ש. ויש להוסיף דכונת הדברים דזהו גופא נכלל בגזה"כ דצר"ע שיהיה בה את אותם דינים עצמם שיש בערוה, וממילא כל היכא שאם היתה הערוה חיה היתה אסורה א"כ הצרה נמי אסורה דהיא כערוה עצמה, אבל אם הערוה הותרה דין הצרה להיות כמותה ומותרת, וצ"ע. **ועיין נמי בברכ"ש** שנקט שהצרה מותרת בכה"ג. **אכן באמרי משה** (סי' ז' אות ג') נקט בפשטות דהצרה אסורה, [וסברתו היא בפשטות מטעם שמאחר שהערוה אסרה את צרתה מחיים באיסור אשת אח שלא מותר ליבום או איסור צרת ערוה שוב אין מה שיתיר את איסורה] ולפ"ז הקשה ע"ד התוס' בדף ל' הנ"ל שכתבו שהערוה עצמה מותרת בכה"ג, וקשה דלכאו' הצרה [שאסורה בכה"ג] תפטור את הערוה מדין צרת ערוה, ותירץ שהערוה עצמה תהא מותרת ע"פ היסוד דהוי א"א בנפילה זו שאינו פוטר צרה [הינו שהצרה היא א"א דממילא], אכן **בחידושי הגרי"ז** (סטנסיל) כתב שבאמת הערוה תהא אסורה משום דהוי צרת צרה של ערוה עי"ש.

עוד יש לדון היכא שגרש את הערוה ואח"כ מתה אשתו [והותרה אחותה] האם מהני ההיתר שלה גם לצרתה [ותלוי בסברות הנ"ל], **ועוד** יל"ע היכא שלא גירש את הערוה אלא היא מתה [דיש לדון אם נחשב שהותרה הערוה מאחר שהיא מתה] האם תותר גם צרתה וצ"ע בזה לסברות דלעיל. [ועיין בחידושי רבי ראובן סי' כ"ו שתלה בזה מחלו' ראשונים מתוס' בסוגיין ד"ה מתה עי"ש היטב ובמאירי ב:]

**קכח) מתני', "שש עריות חמורות מאלו" וכו'.** בפשטות מבואר דחידוש המשנה הוא דאין צרה אלא מאח היינו שדין צרה הוא רק במקום מצוה. **אכן יעויין היטב בדברי הרמב"ם בפירוש המשנה** [ובדברי ר' אברהם מן ההר] דמבואר דחידוש המשנה הוא דאם עבר אחד מהאחים ונשא את העריות החמורות הנ"ל לא נפטרה הצרה. ולכאו' צ"ב דהא לא תפסי בעריות קידושין [וזה ידענו בלא ד' המשנה] וא"כ אינם צרות כלל. ועוד קשה דברמב"ם מבואר דאחר חידוש זה כ"ש דאם נשואות לאחרים אינם פוטרים צרותיהם היינו דאין צרה אלא מאח. עי"ש. ותמוה דמה השייכות בין דינים אלו ומאי כ"ש. [ועיין ברמב"ם (פ"ו מיבום הי"ב) ובמ"מ ובביאור הגר"א שם ועיין בקר"א בסוגיין]. וצ"ע.

**קכט) הקשו האחרונים** [עיין אחיעזר ס"ג ד"ה ויש ובקו"ה ס"ג אות י'] דמשכחת לה איסור אשת אביו היכא שהיתה נדה בשעת קדושי אביו ומת בנדותה וקדשה אחיו דחלו קידושיו משום שאין איסור חל על איסור. ולכאו' מוכח מזה שהגם שאין איסור חל על איסור מ"מ שם ערוה קיים וזה המונע תפיסת קידושין. **ולפ"ז** יש לדון האם השם ערוה הוא מונע גם יבום או דליבום בעי' איסור בפועל, דהנה להלן (ל"ב ע"א) הקשתה הגמ' לדברי ר"ש דאין איסור אח"א חל על איסור אשת אח תתייבם יבומי ולכאו' מוכח שלגבי יבום לא מהני שם ערוה. אכן י"ל דבמסקנת הגמ' איכא גם "לאיסור" כיון דמתלא תלי. ועיין באחרונים הנ"ל שהעלו הצדדים בזה. ולהלן יתבאר בהרחבה.

**י"ג ע"ב**

**קל) "לרבות את הארוסה" עיין היטב** בגמ' ביומא (יג.:) שמבואר דאיצטריך קרא לרבות את הארוסה משום דכתיב בית אחיו וארוסה לאו ביתו [ולכן בכה"ג בעי' שיהיה לו אשה ולא ארוסה עי"ש], **וברשב"א ובריטב"א** הכא הביאו דברי הגמ' הנ"ל, אכן יעוין בתוס' (ד"ה לרבות) שנראה שדבר זה הוא ביאור של ר"י ע"פ דברי הגמ' ביומא הנ"ל [שביתו היינו נשואה דוקא] וקצת קשה דלכאו' הוי גמ' מפורשת שם. ועיין עוד בדברי הרשב"א שהביא תי' נוסף [ויסודו ע"פ דברי הירושלמי] דמאחר דכתיב ובן אין לו א"כ היה ס"ד לומר שבעי' דוקא נשואה שראוי להיות ממנה בן ולא ארוסה, עי"ש.

**קלא) "רבא אומר טעמייהו דב"ש דאין איסור חל על איסור" וכו'. מחלו' ב"ש וב"ה בגוונא שקדם איסור אשת אח.** **הנה** שיטת ב"ש היא לכאו' ברורה דמאחר שלא חל איסור אחו"א על איסור אחות אשה אין סיבה המונעת את היבום אע"פ שהערוה עצמה אי אפשר שתתיבם מחמת שאם יפקע איסור אשת אח תאסר האשה משום אחות אשה, אבל לגבי צרתה אין מה שיפטור אותה משום שאינה צרת אחות אשה. הנה יל"ע דלשיטת רבי דנלמד מ'ולקחה' אכתי לא קרינן ביה אי בעי האי נסיב אי בעי האי נסיב, ולכאו' צ"ל דלא ס"ל לב"ש כרבי מסיבות אחרות [כמו לתי' הראשון של הגמ'] או שיש לומר שלרבי נמי בעי' 'ערוה ליבום' וס"ל לב"ש דהכא אין זה ערוה ליבום ועיין להלן בזה, ועיין לעיל בדף ח' בביאור שיטת רבי. **וברמב"ן** כתב בביאור דעת ב"ש [אחר שהביא דברי הגמ' לקמן ל"ב דאיסור אח"א מתלי תלי ולכן לא מתיבמת הערוה גופא] "אבל לגבי צרה כיון דמחיים לא חלה איסורה דאחות אשה לאו צרה דערוה היא", ודבריו צ"ב, ולכאו' כוונתו להנ"ל.

**ובביאור שיטת ב"ה מצאנו מחלו' בראשונים א- שיטת התוס'** להלןל"ב ע"א (ד"ה לא פקע) דמאחר דאיסור אשת אח דלא פקע [מחמת איסור אחו"א דמתלי תלי] א"כ הוא הפוטר את הצרה כמו למ"ד אילונית פוטרת צרתה הגם שאין בה אלא איסור אשת אח. [ואין כוונתם דוקא למ"ד אילונית פוטרת צרה, שהרי למ"ד שאין אילונית פוטרת צרה שיטת התוס' לעיל ח ע"א דהוא מטעם דהוי ערוה שלא במקום מצוה, והיינו דגם מ"ד אילונית לא פוטרת צרה מודה דהערוה של אשת אח יכול לפטור הצרה אלא שס"ל שאינה במקום מצוה]. **והטעם דפליגי** ב"ש על סברא זו **כתב הרש"ש** (בסוגיין) דס"ל לב"ש שאשת אח אינה ערוה לפטור צרה, והיינו הסברא הידוע של 'אשת אח דממילא אינה פוטרת צרה' דהאשת אח שהיא סיבת היבום אינו יכול להיות סיבת הפטור מהיבום [וציין הרש"ש לדבריו לעיל י"ב בדין הגמ' זוהי צרת אשת אח מאב שלא מצאנו וכו', ששם ביאר הרש"ש שחודש הדין דא"א אינו ערוה לפטור צרה], **ובשיטת ב"ה יל"ע** האם פליגי על היסוד הנ"ל שאשת אח דממילא פוטרת צרה, [ובאמת שמעתי להוכיח כן ממה שלא ס"ל לתוס' תי' זה גבי ממאנת לעיל י"ב ע"א ד"ה צרתה, עי"ש ברש"ש, ויש לדחות, עיין במה שנתבאר שם] **ולכאו'** אפשר לומר בנדון דידן, שס"ל לב"ה [לשיטת התוס'] שהכא אי"ז אשת אח דממילא, משום שלמרות שאיסור אחות אשה לא חל בפועל אבל מ"מ כיון שאשה זו היא 'במציאות' אחו"א ואיסורה מתלי תלי וקאי, א"כ הוי כמו אחות אשה ואשת אח יחד, וכמו שאילו היה חל איסור אחו"א על איסור אשת אח כגון באיסור בת אחת, דלא היה זה אשת אח דממילא משום שחל האחו"א, הכא נמי דלא חל בפועל האחו"א אבל מאחר שמתלי תלי וקאי ומונע מהאשת אח להפקע הוי כמו שחל יחד ואי"ז אשת אח דממילא, ועיין.

**ולפ"ז** יש **קצת** ליישב קו' המהרש"א ע"ד תוס' ד"ה דלא, דכתבו התוס' שלב"ש לא מתייבמת הצרה משום דאיסור אחו"א מתלי תלי והלכך לא פקע איסור אשת אח, והק' המהרש"א דאלו הם דברי הגמ', ובתוס' משמע שחידשו דבר מעצמם. ולהנ"ל י"ל דבאמת חלוק הדין לדעת ר"ש מלדעת ב"ש, דלדעת ר"ש י"ל שהאשת אח אינו אשת אח דממילא דנחשב שהאיסור אחו"א קיים הגם שלא חל בפועל וצריך להגיע לאשת אח כמבואר לעיל, ולכן יכול לפטור צרה, משא"כ לדעת ב"ש שהאיסור אחו"א אינו נחשב כאיסור קיים כלל ולכן האשת אח הוא אשת אח דממילא, א"כ תי' התוס' לדעת ב"ש דאיסור אחו"א מתלי תלי הוא שונה מלדעת ר"ש, דלב"ש זהו רק דין בבפועל דכיון שבפועל לא פקע איסור אשת אח לא תוכל להתייבם. ואכתי צ"ע. ועיין נמי בספר **ישרש יעקב** משכ"ב ע"ד הנ"ל. **אבל יש להקשות** באופן אחר דמדוע הוצרכו תוס' לדעת ב"ש לומר שהאיסור אשת אח לא פקע הא גם אילו היה פוקע לא היתה מתייבמת כיון שהיה בה איסור אחו"א, ואולי י"ל שאמרו את האמת, וצ"ע. ועיין באחיעזר שיובא להלן.

**קלב) ב- ברמב"ן** כתב ב' דרכים, **א-** דב"ש ס"ל שאין איסור חל על איסור אבל ב"ה הגם שמודו שאין איסור חל על איסור מ"מ "לצרור גלי בה" היינו דכיון דכתיב לצרור ע"כ שבכה"ג איכא פטור צרה. ויש לבאר האם כוונתו דהלצרור גלי לן שאיסור חל על איסור בכה"ג. ועיין ריטב"א. **ב- עוד** כתב הרמב"ן "אע"ג דאין איסור חל על איסור כי פקע איסור א"א אתי איסור אחו"א וחייל בין בערוה ובין בצרה", ומבואר בתי' זה דלב"ה הפוטר הוא האיסור אחו"א ולא האיסור אשת אח [ודלא כשיטת התוס' להלן ל"ב] ומעתה צ"ב מה יסוד המחלו' דב"ש וב"ה. **ועיין באחיעזר** (סימן ג') שכתב לבאר בזה דהנה יש להקדים דבפשטות הגם שאין איסור חל על איסור מ"מ השם ערוה קיים ומהני שלא יתפסו קידושין ומהני השם ערוה גם לענין ממזרות, ואע"פ שהקשתה הגמ' [להלן ל"ב לר"ש ובסוגיין ב"ש] ד'תתייבם יבומי' ולכאו' מאי קושיא הרי שם ערוה של אחו"א מונע תפיסת הזיקה כמו שמונע תפיסת קידושין י"ל שבאמת בהו"א הבינה הגמ' שלא חל שם עורה כלל ורק במסק' הגמ' דאחו"א מתלי תלי וכו' י"ל שחל שם ערוה המונע תפיסת קידושין וכו', וביותרשהרי האיסור שמתלי תלי וכו' יש בו גם נפ"מ לדינא כגון לענין לקוברו בין רשעים גמורים כמבואר שם בהמשך הגמ' ולכן הוא גם מונע תפיסת קידושין, אבל בס"ד דגמ' הבינה הגמ' שאם אין איסור חל על איסור א"כ הערוה של אחו"א אינה קיימת כלל וא"כ אינה יכולה להיות סיבה גם למנוע תפיסת קידושין וא"כ תתייבם יבומי. [**ועיין בקו"ה** (ג' אות י') שתי' דחלוק יבום מקידושין ובכדי לפטור מיבום לא סגי בשם ערוה שמונע תפיסת קידושין כיון שאשה הקנו לו מהשמים אלא בעי' לאיסור בפועל, ולפ"ז ישב ד' הגמ' לעיל ג: דמבואר דאילו אתי עשה ודחי ל"ת היתה הערוה מתיבמת. עי"ש]. **ולפ"ז** ביאר האחיעזר שבענין זה תלוי מחלו' ב"ש וב"ה לשיטת הרמב"ן, היינו שסברת ב"ש היא שאח"א אינו יכול לפטור צרה דכיון דאין איסור חל על איסור א"כ אין הערוה של אח"א קיימת כלל, והוכיח כן מהדין השני של ב"ש, דהיכא שחל קודם לכן איסור אח"א לא חל איסור אשת אח והוי ערוה שלא במקום מצוה, ואילוהיה הדין בענין אין איסור חל על איסור שהאיסור השני ג"כ קיים ויש בו נפ"מ דלקוברו בין רשעים גמורים א"כ היה נחשב למקום מצוה. **אבל דעת ב"ה** שהגם שאין איסור חל על איסור מ"מ האיסור שלא חל קיים [ויש בו נפ"מ כגון לקוברו בין רשעים גמורים] ולכן הוא יכול ג"כ לפטור צרה. אלא שאכתי תקשי לשיטת ב"ש דמאחר שלא חל כלל האיסור של אחו"א נמצא שבאמת איסור אשת אח פוקע, ושוב קשה מדוע לא תפטור ערות אחו"א לב"ש צרתה, ותי' האחיעזר דהגם שבסדר הדברים צריך שיהיה שיפקע איסור אשת אח ויחול איסור אחו"א מ"מ אין בכח איסור אחו"א זה לפטור צרה כיון דהוי ערוה לאחר נפילה דכל האיסור חל אחר נפילה שפקע איסור אשת אח. עי"ש. **הנה** לדברי האחיעזר תחזור קושית התוס' בסוגיין מדוע לב"ש הערוה עצמה לא מתייבמת, וע"כ צ"ל דכיון דבמציאות איסור אחו"א מתלי תלי א"כ א"א ליבם ערוה זו דהגם שנפקע איסור אשת אח מ"מ חל איסור אחו"א והוי ערוה לאחר נפילה. ודקדק כן בלשון הרמב"ן דכתב שמאחר שמחיים לא חל איסור אחו"א לאו צר"ע היא והיינו שבאמת לאח"מ חל איסור אחו"א אלא שלא הוי צר"ע משום שהוי ערוה לאחר נפילה. **הנה** לדברי האחיעזר בדעת הרמב"ן מבואר שמחלו' ב"ש וב"ה בנשא חי תחילה ובנשא מת תחילה הם ביסוד אחד היינו בגדר הדין דאין איסור חל על איסור. **ועיין במאירי** שנראה מדבריו נמי שבזה נחלקו ב"ש וב"ה. ועיין. [ועיין **באמר"מ** (ז' י"ט- כא) שנקט נמי בדברי ב"ש כדברי האחיעזר אכן בדעת ב"ה נראה שביאר באופן אחר. עי"ש. **ועיין עוד באחרונים** (קה"י וחי' רבי ראובן) שביארו נמי שסברת ב"ש היא מטעם ערוה לאחר נפילה, וביארו דב"ה פליגי עליהו בטעם הדין דאין ערוה לאחר נפילה פוטרת צרה. עי"ש ואכמ"ל]. [ועי"ש באחיעזר שר"ל שהגם שמתוס' שם מוכח לכאו' שלא כדברי הרמב"ן, שהרי כתבו תוס' שהאיסור אשת אח הוא שפוטר מיבום, מ"מ י"ל שכ"ז רק לס"ד דגמ' אבל למסקנה דמבואר שהאיסור שלא חל הוא נפ"מ לקוברו בין רשעים גמורים אזי גם תוס' מודים שהאיסור אחו"א יכול לפטור צרה, עי"ש].

**ויש להקשות** לדברי האחיעזר דלדבריו מבואר שהאיסור אשת אח באמת פוקע, אכן מדברי הרמב"ן מדויק שהאשת אח לא פוקע לב"ש, דכתב [כדברי הגמ' ל"ב] "אי פקע איסור אשת אח" וכו' והיינו שלא פקע איסור אשת אח. **ועיין בגרי"ז** (יבו"ח) שנקט כן בדברי הרמב"ן שאיסור אשת אח לא פקע, וכוונת הרמב"ן שכיון שהאשת אח צריך להפקע ורק לא פוקע דאם יפקע לא יהיה יבום ממילא דיחול איסור אח"א ע"כ לא פוקע, אבל אינו יכול לפטור צרה [והיינו דא"א אינו יכול לפטור דהוא צריך להיות מותר ליבום והאח"א לא יכולה לפטור דלמעשה אינה חל, וצ"ל לשיטתו דהא"א הוא דממילא וכסברה שנתבאר לעיל בדברי התוס' עי"ש] **עוד כתב הגרי"ז** דמש"כ הרמב"ן ד"מחיים לא חלה איסור אח"א" [דמזה דייק האחיעזר דחל האח"א לאחר מיתה והיינו שפוקע הא"א] כוונתו שרק איסור שחל מחיים יכול לפטור כיון דהערוה אוסרת את צרתה ולא פוטרת דילפי' מלצרור ולכן האח"א לא יכול לפטור צרה עי"ש.

**אכן** הגם שיש לדון כמבואר אי לדעת הרמב"ן אליבא דב"ש פקע איסור אשת אח, מ"מ **בעיקר הדבר** האם לב"ש באמת פקע איסור אשת אח [דבתוס' מבואר דלא פקע] **ועיין בתוס' רי"ד** שכ' דלב"ש פקע איסור אשת אח [אלא דאח"כ אינה צרתה היינו ערוה לאחר נפילה] וכ"כ **בישרש יעקב** וכ"כ באו"ש בקונטרס זיקה. ועיין בזה בערוך לנר. **נמצא לפמ"ש** לעיל דנחלקו תוס' והרמב"ן האם האשת אח פוטר את הצ"ע או האחו"א. **ועיין בתו"י** שכתב שלדברי ב"ה הערוה הפוטרת היא אח"א ולא אשת אח עי"ש.

**קלג) חידוש גדול בזה כתב הריטב"א** דכתב דטעם ב"ה הוא "דלגבי יבום שריא איסור אשת אח הלכך לגבי יבום כמאן דליתא וחייל איסור אחו"א למיסרה לדידיה ולמסרה לצרתה" עי"ש. ודבריו צ"ב. **ועיין בקה"י** (סי' ו' אות ג') משכ"ב. [ומ"מ לכאו' נראה מדבריו שלא האיסור אשת אח שנשאר הוא המחייב את היבום ושלא כדברי הגרש"ש המובא לעיל] ועיין.

**קלד) יש לבאר מחלוקת ב"ש וב"ה באופן שקדם איסור אחו"א**. הנה בגמ' מבואר בטעמת של ב"ש שאשה זו מאחר שלא חל בה איסור אשת אח הוי צרת ערוה שלא במקום מצוה, והדברים צ"ב מ"ט ענין האיסור אשת אח הוא סיבה שיחשב לערוה שלא במקום מצוה, **הנה בחידושי הגרשש"ק** (סי' ד' וסי' י"ט בהרחבה) כתב להוכיח שדין איסור אשת אח לאח"מ הוא מטעם שלענין איסור היא נשארת אשת המת [עי"ש שהוכיח שיש אישות לאח"מ, ועיין בשו"ת מהרי"ט אהע"ז סי' י"ח שדן האם ביבמה לשוק הבעל הוא הוסר או היבם הוא האוסר] וכתב דגם ענין היבום הוא דנשארת האשה אשת המת לענין יבום והטעם שהיא נשארת אשתו של המת הוא מחמת איסור אשת אח שיש על שאר אחים, וממילא ביאר [בסי' ד'] שזהו טעמם של ב"ש שכיון שאין איסור אשת אח חל על איסור אחו"א א"כ לא נשארת אישות המת לאח"מ ושוב הוי שלא במקום מצוה, וכתב דאף ב"ה מודים לזה אלא דס"ל שכ"ז אינו אם מה שלא חל האיסור הוא משום אין איסור חל על איסור, דאי"ז חסרון בעיקר האישות. עי"ש וצ"ב. **ועוד שמעתי** בביאור שיטת ב"ש, שענין היבום הוא שהאח עומד במקום היבם והנה לו יצויר שאשה זו [אשת המת] תהא מותרת ליבם גם שלא ליבום, הרי לא יהיה ביבום שום ענין משום דמה ייחד את מעשה הנשואין למעשה יבום, ולפ"ז י"ל שכל ענין היבום ענין הוא מה שהאשה אסורה בעלמא מחמת אשת אח וליבום היא מותרת, וא"כ אשה זו שאין בה איסור אשת אח מחמת אין איסור חל על איסור, ואיסור אחו"א שיש בה אינו ענין ליבום כלל מה ייחד את הנדון על ביאת אשה זו למעשה יבום, ונמצא שאין זו ערוה במקום מצוה, ועיין.

ובביאור שיטת ב"ה מצאנו בזה כמה דרכים. **א- בתוס'** להלן ל"ב ע"א (ד"ה שנשא) כתבו דדעת ר"ש דס"ל שהצרה אסורה [והיא דעת ב"ה בסוגיין] משום דר"ש פליגי על הסברא דהוי שלא במקום מצוה וס"ל "דמכל מקום הרי היא אשת אחיו". **ובפשטות** כוונתם שב"ה פליגי על עיקר הדין וס"ל שלא בעי' שיחול איסור אשת אח כדי שיחשב במקום מצוה וסגי במה שהיא במציאות אשת אחיו. **אמנם בתוס' הרא"ש** (בסוגיין) כתב [בטעם ב"ה היכא שקדם איסור אחו"א] וז"ל "וב"ה סברי דכיון דהאי צרה מכח אשת אחיו זקוקה לו ליבום ואחיו היה נשוי אשה שהיא ערוה לו צרתה נמי אסורה", ומבואר בדבריו שלא בעי' שהערוה תהיה במקום מצוה ומספיק שהצרה תהיה במקום מצוה. וקשה מהא דמצאנו גבי צרת בתו אילונית שנחשב לשלא במקום מצוה הגם שהצרה היא במקום מצוה, ויש לחלק, וצ"ע. ויל"ע דבתוס' רא"ש להלן ל"ב כתב כדברי תוס' שם והכא נראה שס"ל טעם אחר. **[ואולי** זו כוונת התוס' שם דמ"מ אשת אחיו הוא ולכן הצרה היא במקום מצוה. וצ"ע]. **ועיין באחיעזר** (סי' ג' בסו"ד) מש"כ בד' התוס'. **ב- ברשב"א ובריטב"א** כתבו דטעמיהו דב"ה הוא דכיון דהיא אשת אח לשאר אחים ומותרת להם ליבום א"כ חשיב צרת ערוה במקום מצוה נמי לאח זה. **ויל"ע** היכא שאין עוד אחים דלכאו' יודו ב"ה שהוי צרה שלא במקום מצוה [ואי"ז מסתבר כלל] וצ"ע. ושמעתי מהגר"ר שמואלביץ שליט"א שביאר דערוה שלא במקום מצוה ענינה הוא שאין פטורה מצד היבם שלא זקוקה לו ליבום, אלא פטורה מצד אישות המת שאינה זוקקת יבום. ולכן כל היכא שיש זיקה לשאר אחים זה סימן שאישות המת עצמה זוקקת ליבום, ולכן גם אם בפועל אין שאר אחים מ"מ חשיב במקום מצוה [וביאר לפ"ז דברי התוס' חד מקמאי בסוגית סוטה שדבריו צ"ע בהשקפה ראשונה (ובחי' הגר"נ זצ"ל האריך בזה) ועוד ביאר שגם ב"ש מודו לזה אלא שס"ל שלענין לפטור צרה לא סגי בזה אלא בעי' ערוה שתפול ליבם עצמו. ועיין.] **ג- עוד כתב הריטב"א** דטעמיהו דב"ה הוא דחל איסור אשת אח על איסור אחו"א באיסור מוסיף כיון שחל איסור לגבי שאר אחים. עי"ש. ולפ"ז ברור דב"ה מודו לב"ש דבעי' שיחול איסור אשת אח אלא דס"ל שחל מטעם איסור מוסיף. והכא יש לדון האם היכא שאין עוד אחים חל איסר מוסיף או שאיסור מוסיף בעי' שיחול הוספת איסור בפועל, ובסוגית אין איסור חל על איסור יבואר בהרחבה. **ד-** **במאירי** כתב "תדע דלא פליגי ב"ה אאיסור אשת אח דלא חל על איסור ערוה... לענין הוספת מלקויות או ללקות על הנוסף כלל, הא להפקיע שם צרת ערוה מהאחרת בכך לא". ומדבריו נראה דב"ה ס"ל שלענין להפקיע שם צרת ערוה מהאשה לא מהני הא דאין איסור חל על איסור. וצ"ב. ונראהה כוונתו עפ"ד הגרש"ש שהובאו לעילשטעמם של ב"ש שכיון שאין איסור אשת אח חל על איסור אחו"א א"כ לא נשארת אישות המת לאח"מ ושוב הוי שלא במקום מצוה, וכתב דאף ב"ה מודים לזה אלא דס"ל שכ"ז אינו אם מה שלא חל האיסור הוא משום אין איסור חל על איסור, דאי"ז חסרון בעיקר האישות עי"ש, **ואפשר** שזו כוונת המאירי דכל מה שאין איסור חל על איסור הוא לענין מלקות וכד' אבל באמת חל איסור אשת אח גם על אחו"א לענין שלא להפקיע שם צרת ערוה במקום מצוה. וצ"ע.

**קלה) נחלקו הראשונים** האם לב"ש משכחת להו איסור צרת ערוה. **דבתו"י** הקשה דלא מסתבר שסברת אין איסור חל על איסור תדחה לב"ש את הפס' דלצרור שלא נעמידנו על פטור צרת ערוה. ותי' בשם **הק' מראדו"ש** שבאמת ס"ל לב"ש את הפס' דלצרור לענין צרת ערוה היכא שחל בב"א. **וכן מבואר במאירי** דבב"א גם לב"ש יש פטור צרה [ומשכחת לה ע"י שליח וכד'] ועיין נמי **ברעק"א** (משניות אות י"ב) דמבואר נמי כהנ"ל. **אכן מדברי הראב"ד** שהביאו הראשונים מבואר שב"ש לא דרשי' לצרור כלל, וא"כ לפ"ז ליכא לב"ש דין צרת ערוה.

**קלו) "א"ל ר"ל לר"י איקרי כאן לא תתגודדו לא תעשו אגודות אגודות. א"ל האי לא תתגודדו מיבעי ליה לגופיה".** נחלקו הראשונים האם ר"י פליג על דין לא תתגודדו עיין בריטב"א דודאי לא פליג ר"י על דין לא תתגודדו אלא לחידודי לתלמידו ר"ל אמר כן. אמנם ברשב"א [להלן י"ד ד"ה ולמ"ד] מבואר דפליג ר"י, דהקשה הרשב"א מאי קושית הגמ' למ"ד עשו ב"ש כדבריהם מדין לא תתגודדו הרי מאן דאמר דעשו ב"ש כדבריהם הוא ר"י, ור"י לא ס"ל לדין לא תעשו אגודות אגודות, ומבואר ברשב"א שר"י פליג בזה על ר"ל.

**קלז)** בטעם הדין דלא תתגודדו נחלקו הראשונים, רש"י (ד"ה לא תעשו) [ובריטב"א וברא"ש ועוד] כתבו דהטעם הוא משום דנראה כב' תורות. **אמנם ברמב"ם** (פי"ב מהלכ' ע"ז הי"ד) כתב "ובכלל אזהרה זו [דלא תתגודדו] שלא יהיו שני בתי דינים בעיר אחת זה נוהג במנהג וזה נוהג במנהג אחר, שדבר זה גורם למחלוקת גדולה וכתוב לא תתגודדו" וכו'. ומבואר שהאיסור הוא משום המחלוקת. [וכן הוא **בספר החינוך** (תס"ח) עי"ש].

**קלח) האם הוי איסור דרבנן או דאורייתא.** הנה דין זה דלא תתגודדו מצאנו בהלכה לענין כמה דינים כגון מה דאיתא ברמ"א (או"ח תצ"ג ס"ג) לענין ימי הספירה שלא יעשו מנהגים חלוקים באבלות, וכן מצאנו במשנה ברורה סי' לא סק"ח שנכון שבאותו בהכ"נ לא יהיו חלק מניחים תפילין בחו"מ וחלק שלא מניחים תפילין בחו"מ, וכן מצאנו לענין נפילת אפים על יד ימין או על יד שמאל בזמן שיש תפילין על ידו [עיין מ"ב קל"א סק"ו] ועוד. ויש לדון האם איסור זה של לא תתגודדו הוא מדאורייתא או איסור דרבנן. ועיין ברא"ם בפרשת ראה שכתב דהוי איסור דרבנן, ואילו בפרמ"ג סי' תצ"ג כתב שההוא איסור דאורייתא ועיין בשדה חמד (ל' ע"ח) משכ"ב. והנה בתוס' בסוגיין (י"ד ע"ב ד"ה בשלמא) מבואר שגם לקולא עשו ב"ש כב"ה משום לא תתגודדו ולכאו' אי הוי איסור דרבנן כייצד עברו מחמת כן על איסור דאורייתא [שאי"ז בשב ואל תעשה וצ"ע אם אפ"ל שאזל'י לשיטת מאן דס"ל שיש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה גם בקום ועשה]. ובעיקר הדבר אם דין לא תתגודדו הוא גם לקולא עיין בריטב"א שס"ל לשקולא לא נאמר ועיין ברשב"א וברמב"ן דפליגי ואכמ"ל. והנה א"נ דהוי איסור דאורייתא יל"ע דהתינח בדברים שהם מדאורייתא שייך איסור דאורייתא אבל יל"ע האם בדינים דרבנן ומנהגים וכד' שייך איסור דאורייתא של לא תתגודדו, ולכאו' תלוי דאם טעם הדין הוא משום שנראה כב' תורות לכאו' לא שייך מדאו' שנראה כב' תורות בדינים דרבנן, אבל אם הוי מטעם המחלו' כשיטת הרמב"ם א"כ מאחר שלמעשה יש מחלו' א"כ הוי איסור דאו' גם על לא תתגודדו בדינים דרבנן ועיין.

**קלז) דין לא תתגודדו אם הוי גם במנהג או רק בדין ואיסור גמור.** מדברי **הרמב"ם** (הנ"ל) מבואר בפשטות דאף במנהג יש דין לא תתגודדו, וקשה דבגמ' אמר ר"ל לר"י אמינא לך אנא איסורא ואת אמרת לי מנהגא, ומבואר שאין איסור לא תתגודדו על מנהג. **וביאר בקר"א** דהרמב"ם לשיטתו דס"ל שהאיסור הוא משום מחלוקת א"כ שייך זה גם במנהג אבל ב' תורות לא שייך במנהג, וכתב הקר"א שמקורו של הרמב"ם הוא **מדברי ר"י** דס"ל לרמב"ם שר"י נמי ס"ל לדינא דלא תתגודדו אלא שהוא סובר שטעם הדין הוא משום המחלו' ולכן שייך ד"ז גם במנהג. **[ולפ"ז** נמצא דדעת הרמב"ם היא דעה שלישית במחלו' ר"י ור"ל דלריטב"א לא פליד ר"י כלל על ר"ל ולרשב"א פליג ר"י ולא ס"ל לדין לא תתגודדו כלל ולרמב"ם ר"י ס"ל לדין לא תתגודו אלא דמטעם אחר היינו מחלוקת ולא ב' תורות]. **ועיין ברמ"א** (תצ"ג ס"ג) שפסק גבי תספורת בימי הספירה שלא יעשו חלק כמנהג להסתפר עד ר"ח ואח"כ לא מסתפרים עד שבועות וחלק מל"ג מסתפרים עי"ש. וצ"ב דהכא מיירי במנהג ומשמעות הגמ' דבמנהג ליכא איסורא. ועמד בזה **במג"א** (שם) וכ' דמסקנה דשמעתין יש איסור גם במנהג עי"ש. **ולהנ"ל י"ל** דהרמ"א ס"ל כדעת הרמב"ם דיש איסור לא תתגודדו במנהג. [ועיין להלן מדברי המשיב דבר שכ' כהנ"ל בדעת הרמ"א]. **[הנה** הג"ר אהרון יפהן זצ"ל (בהגה"ה לריטב"א ציון 951) הקשה דבדברי הרא"ש מבואר שהטעם לאיסור לא תתגודדו הוא משום דנראה כב' תורות, ומאידך בקיצור פסקי הרא"ש אות ט' מבואר שגם במנהג יש דין לא תתגודדו, ומבואר דאין לתלות דין לא תתגודדו במנהג בטעמו של הרמב"ם או של שא"ר. וצ"ע.] ועיין עוד בזה בשו"ת חת"ס ח"ו ס"א ושו"ת מהרשדם (קנ"ג).

**קלח) בהא דלא עשו ב"ש כדבריהם אם שייך הטעם דללא תתגודו.** מבואר בגמ' דקודם בת קול נחלקו האם היה להם לב"ש לילך בתר ב"ה כיון דהוי רובא או שלא אזלי' בתר רוב כיון דב"ה מחדדי טפי ואחר בת קול נחלקו האם משגיחינן בבת קול. **ולכאו'** מבואר שהטעם שלא עשו ב"ש כדבריהם לא שייך לדין לא תתגודדו. **ובאמת כן מבואר ברשב"א** שהקשה מהי קושית הגמ' מ"ט לא עשו ב"ש כדבריהם הא איכא טעמא דלא תתגדדו ותי' הרשב"א דאה"נ אלא דהגמ' רצתה לבאר גם אילו לא אמרי' לא תתגודדו. עי"ש. **אמנם בתוס'** [בע"ב ד"ה בשלמא] מבואר דהא דלא עשו ב"ש כדבריהם הוא מטעם לא תתגודדו עי"ש, ועוד מוכח שם בתוס' דמטעם לא תתגודדו היה להם לב"ש שלא לעשות כדבריהם גם לקולא [עי"ש דרק מטעם שהרואה יאמר אינם צריכים לכלים, לכן לא ישתמשו ב"ש בכלים שטהורים לב"ה וטמאים לדידהו.] **וקשה, א-** דבגמ' נראה דהא דלא עשו ב"ש כדבריהם הוא מטעם דב"ה הוי רוב [או דמשגיחין בבת קול] ולא שייך לכאו' לדין לא תתגודדו **ב-** מדוע הותר לב"ש לעשות כדברי ב"ה גם לקולא מטעם לא תתגודדו דגם א"נ דלא תתגודדו הוא איסור מדאו' [עיין מנ"ח תס"ז ופרמ"ג תצג ועיין בשדה חמד מערכה ל' אות ע"ח שהביא דעות הרבה פוסקים בזה] מ"מ מאי אלים האי איסורא מהאי איסורא. **וביאר בחידושי רבי ראובן** (סי' כ"א) דהנה יסוד איסור לא תתגודדו יש לבארו דהנה דין התורה הוא ללכת בכל ענין אחר בית הדין שבעירו הגם שהוא אינו גדול כבי"ד אחר וכו', וזהו הענין שאין לדיין אלא מה שענין רואות ובזה נאמר איסור לא תתגודדו והוא שכאשר יש סתירה בין בתי דינים אזי יש לקבוע בית דין אחד שהוא הבי"ד שהולכים אחריו בפסק. ומעתה אחר שנקבע ע"י איסור לא תתגודדו מיהו הבי"ד שיש ללכת אחריו הרי ודאי שד"ז הוא גם לקולא, וא"כ י"ל עוד שד"ז דלא תתגודדו שמורה לקבוע איזה בי"ד הולכים אחריו נקבע לפי רוב מנין ולא לפי מה דמחדדי טפי, וממילא גם דברי הגמ' שהטעם שלא עשו ב"ש כדבריהם מחמת רוב הוי נמי מטעם איסור לא תתגודדו, דיש לילך בתר הבי"ד של הרוב דאילו לענין עצם הדין היה לנו לילך בתר מאן דמחדדי טפי. וא"ש ב' הקו' דלעיל.

**ועיין בריטב"א** שכ' דמה שאמרה הגמ' דב"ש לא עשו כדבריהם היינו דוקא להחמיר ולא להקל והיינו שהצריכו חליצה דבפחות מזה לא סגי. [ולפ"ז הוי דעה שלישית היינו שהטעם שלא עשו ב"ש כדבריהם הוא מחמת הלא תתגודדו אבל מ"מ כ"ז דוקא לחומרא ולא לקולא אמנם נראה מהריטב"א שכ"ז הוא רק לפני שאמרה הגמ' את הטעם של רוב אבל לאחר מכן אי"ז שייך לדין לא תתגודדו ולכן קודם לטעם של רוב כתב הריטב"א שגם ב"ה לא עשו כדבריהם להקל. עי"ש].

**קלט) מחדדי טפי.** עיין **רמב"ן** (סנהדרין ל"ד) שנחלק עם ר"נ גאון מה הדין היכא שג' דיינים ב' מהם אומרים כצד אחד והאחד אומר כצד אחר והוא עדיף מהם בחכמה דדעת ר"נ גאון דאזלי' בתר אותו שעדיף בחכמה ודעת הרמב"ן שאזלי' בתר הרוב והק' הרמב"ן מאי שנא מהכא דב"ש מחדדי טפי [וקימ"ל כמ"ד עשו] ועי"ש מה שתי' ובחידושי רבי ראובן שביאר דבריו. **אכן יעויין בש"ך** (יו"ד סו"ס רמ"ב) שכ' דבה"ג אזלי' בתר רוב והביא ראיה מסוגיין למ"ד שלא עשו ב"ש כדבריהם ואפי' מ"ד שעשו מודה שלאחר בת קול לא עשו. עי"ש. **[והנה** הסברא ללכת אחרי המחדדי ברור דזה מצד שההאמת כדבריו אבל אי כלפי שמאי גליא לא כן א"כ אין דין ללכת בתר המחדדי ולפ"ז לענין זה לא נאמר לא בשמים היא, ועיין בתוס' דמוכח כן. ועיין בחי' הגר"נ זצ"ל.]

**קמ) במחלוקת אביי ורבא.** מבואר בגמ' שנחלקו אביי ורבא באיזה אופן נאמר איסור דלא תתגודדו, דאביי ס"ל שאיסור זה נאמר בב' בתי דינים בעיר אחת אבל בב' בתי דינים בב' עירות לא נאמר האיסור, ואילו רבא [דהקשה עליו מב"ש וב"ה דהוי ב' בתי דינים בעיר אחת] ס"ל שאיסור זה לא נאמר בב' בתי דינים בעיר אחת אלא רק בבי"ד אחד בעיר אחת שמקצתו פסק כך ומקצתו אחרת. עי"ש. **והנה ברמב"ם** (שם) כתב דדין לא תתגודדו שייך בב' בתי דינים בעיר אחת, ומבואר לכאו' דפסק כאביי, **וצ"ע** דהא קימ"ל שהלכה כרבא. **ועיין בכס"מ** שעמד בזה ותי' דלא אמרו הלכה כרבא אלא היכא שנחלקו אביי ורבא בדעת עצמם אבל הכא הרי נחלקו לדעת אחרים שהרי כל דברי רבא הם למ"ד עשו ב"ש כדבריהם [דמחמת זה הקשה דהוי ב' בתי דינים בעיר אחת] אבל למ"ד לא עשו ב"ש כדבריהם י"ל כאביי דב' בתי דינים בעיר אחת נמי איכא איסורא. **אלא דבלח"מ** הקשה לפ"ז דבגמ' להלן (ט"ז) נראה שנשארה הגמ' דעשו ב"ש כדבריהם ולא מסתבר שיפסוק הרמב"ם דלא כמסק' הסוגיא. **ועי"ש** שהביאו הכס"מ והלח"מ דברי מוהר"ר דוד הכהן דכ' דכוונת הרמב"ם היא במש"כ ב' בתי דינים היינו בי"ד אחד דחלקו פסק כך וחלקו פסק אחרת וכתבו דזה דוחק. עי"ש. **ובשו"ת משיב דבר** (לנצי"ב סי' י"ז אות ד') ביאר דבאמת הרמב"ם פסק כרבא אלא שביאר דבריו באופן אחר, דהנה עיקר החילוק בין ב' בתי דינים בעיר אחת לבי"ד אחד בעיר אחת צ"ב, מחד גיסא צ"ב מה איכפת לן דהוי ב' בתי דינים [בעיר אחת] הרי מ"מ הוי אגודות אגודות ומאידך צ"ב דאף בי"ד אחד כיון דחלק מורה כך וחלקו אחרת א"כ הוי כב' בתי דינים. ולכן ביאר דכוונת הגמ' בבי"ד אחד וב' בתי דינים הוא דאם כולם פוסקים בעיקר הדין כדעה אחת אלא שחלקם רוצים להחמיר כדעה אחרת אזי נחשב לבי"ד אחד ובכה"ג איכא איסור מטעם המחלו', אבל אם חלקם פוסקים בעיקר הדין כדעה אחת וחלקם כדעה אחרת אי"ז בי"ד אחד, ואף ס"ל לרמב"ם דבכה"ג ליכא איסורא כלל שהרי לא שייך בהכ"ג מחלו', ורק א"נ דלא תתגודדו הוא מחמת דנראה כב' תורות שייך בכה"ג איסור, אבל שיטת הרמב"ם דאין איסור מטעם זה אלא מטעם המחלו'. וזהו שכ' הרמב"ם שמאחר שהאיסור הוא מפני המחלו' א"כ לא שייך כלל חילוק בין בי"ד אחד לב' בתי דינים, וזהו הביאור נמי בדברי רבא כמבואר. **אכן אביי** שפליג י"ל שחלק על רבא בעיקר האיסור דלא תתגודדו והוא ס"ל שהטעם לאיסור הוא משום שנראה כב' תורות ולכן בשני בי"ד בעיר אחת גם אם זה פוסק כמ"ד אחד וזה פוסק כאחר מחזי כב' תורות ורק בב' עריות לא שייך ד"ז. עי"ש.

**אלא שכ"ז הוא לשיטת הרמב"ם** אכן לדעת הראשונים דס"ל שאיסור לא תתגודדו הוא מטעם ב' תורות אין לומר כן שהרי הלכה כרבא. ובאמת בשו"ת הרדב"ז מבואר להיפך דאביי ס"ל שהטעם הוא משום המחלו' ולכן גם בב' בתי דינים בעיר אחת אין להנצל מהמחלו' [אבל רבא סבר שהאיסור הוא משום ב' תורות וזה שייך רק באותו בי"ד ולא בב' בתי דינים וצ"ע]. ועיין בריטב"א שביאר מחלו' אביי ורבא בענין אחר דאביי סבר שכל הדין לא תתגודדו לא נאמר בבעלי המחלו' עצמן אלא בבאין אחריהם, דהגם שלהם עצמן יש התיר מדין התורה לנהוג כדעת עצמן מ"מ אין לבאים אחריהם לעשות כן אלא לתפוס כשיטה אחת לחומרא ואילו רבא ס"ל שאין לחלק בין בעלי המחלו' עצמן לבין בי"ד הבאין אחריהם עי"ש.