66. בדין נפל אחד לים [סימן קי]
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב מאיר קאופמן / תערובות / רוב

ד' אב ע"ז

# בדין נפל אחד לים

### האם קי"ל כהיתר דנפל אחד לים

א] הגמ' זבחים ע"ד. אומרת אמר רב טבעת של ע"ז שנתערבה במאה טבעות ונפלה אחד מהם לים הגדול הותרו כולם דתולים דמה שנפל זה האיסור והגמ' שואלת דבמשנה מבואר שחטאת המתה שנתערבה בזבחים ימותו כולם ולא תולים שהאיסור מת והגמ' דוחה שס"ל כר"א לקמן ע"ז: דבעל מום דנתערב באחרים אם קרב אחד מהם יקרבו כולם והגמ' שואלת והרי רב אמר שרק שתים שתים מותר והגמ' דוחה שגם כאן באמת כל ההיתר הוא רק אם זה שנים שנים ובגמ' בע"ב מובא מימרא של ר"ל שחבית של תרומה שנתערבה במאה ונפל אחד לים הותרו כולם והראשונים נקטו מכח הירושלמי והגמ' של תרומה שגם לגבי איסורי אכילה עוזר נפל אחד לים והנה דעת הראב"ד פ"ז מע"ז ה"י ובפט"ו מתרומות ה"א שכיון שהגמ' העמידה את זה כר"א והרי חכמים חולקים א"כ לא קי"ל כמימרא דרב אמנם הראשונים כולם פסקו כרב כיון שזה סתמא דגמ' אלא שצ"ב הרי רבנן חולקים ויתכן שבאמת קי"ל כר"א וכן הוא בר"ן בחולין סוף פ' גיד הנשה ובגר"א בס"ד כתב שבאמת קי"ל כרבנן אבל זה מצד שלגבי קרבן יש דיחוי וגם בעלי חיים נדחים אמנם הקשה על הרמב"ם פ"ו מפסולי המוקדשים ה"א שפסק שבעלי חיים אינם נדחים ובכל אופן פסק כרבנן א"כ צ"ע הרי הגמ' דימתה אותם ועיין מהר"י קורקוס בהלכות תרומות מה שכתב בזה וצ"ע

### ביסוד ההיתר דנפל לים ובדין דשיל"מ

ב] והנה בעיקר ההיתר דנפל אחד לים בפשוטו זה תליה שהאיסור נפל ולא נמצא כאן ולכן גם אם נפל אחד בשתים ואחד נפל לים מותר לאכול את השתים הנותרים יחד וכן מבואר ברשב"א בתוה"ב אמנם עיין רא"ש חולין סימן ל"ז וכן בתוס' ע"ד: בד"ה ואי שכתבו שיסוד ההיתר מצד ס"ס דהיינו שאולי האיסור הוא זה שנפל וגם אם הוא בתערובת אולי לא אוכל האיסור ולכן כתבו כדבר פשוט שאסור לאכול את כל התערובת בבת אחת דאין כאן ס"ס דהרי אם האיסור תוך התערובת יש כאן ודאי אכילת איסור והנה עיין רשב"א שדן למה בפירש אחד לצד לא נימא שיהיה את ההיתר של נפל אחד לים וביאר שכל שהוא נמצא והנידון גם על הטבעת שפירשה א"כ אין שום סיבה לתלות שהפורשת היא האיסור דאדרבא איסורא ברובה איתיה ורק אם אחד נפל לים ועליו אין נידון בזה יש סיבה לדון ולתלות שהאיסור נפל לים אמנם עיין שטמ"ק אות כ"ח שביאר שכה"ג אסור מצד שחוששים שזה יחזור ויפול לבפנים ויש מקום לומר שלשיטת הרא"ש שיסוד ההיתר מצד ס"ס ממילא גם אם זה קיים יש את הס"ס ולכן רק מצד שמא זה יתערב לא מתירים אמנם בפשוטו סברת הרשב"א תתכן גם לרא"ש דהרי זה רק ס"ס בצירוף לתליה שהאובד זה האיסור וכדהאריך הבינת אדם בשער הקבוע סימן מ"ח וזה רק אם אין נידון על מה שנאבד

והנה מבואר בשו"ע שנפל אחד לים מותר אפילו בדשיל"מ ועיין ש"ך סקנ"ז שכתב שמזה מוכח שדעת השו"ע שס"ס מועיל בדישל"מ אבל לרמ"א שלא מועיל ודאי שגם לא יועיל נפל אחד לים ובפשוטו כל זה לרא"ש שכאן יסוד ההיתר מצד ס"ס אבל לרשב"א שכאן זה היתר מצד תליה בזה יתכן שמותר גם בדישל"מ אמנם עיין בינת אדם בשער הקבוע סימן מ"ח שהביא מהמג"א שפסק שנפל אחד לים מותר בדשיל"מ ובכל אופן נקט שלא מועיל ס"ס בדשיל"מ וביאר הבינ"א שכיון שכאן יסוד ההיתר הוא שתולים רק שצריך צירוף של ס"ס בזה ודאי מועיל גם בדשיל"מ וביד יהודה טען שלרשב"א שזה מצד תליה א"כ עיקר ההיתר מצד סד"ר לקולא וכיון שדשיל"מ אין דין סד"ר לקולא ממילא ודאי שגם כאן אסור וע"ש מה שהאריך

והנה שיטת הרמב"ם שבערלה צריך שלש ספיקות ובכל אופן כאן יש היתר של נפל אחד לים ועיין שפ"ד נ"ז שהעיר בזה שלא שייך לומר שזה מצד ס"ס דהרי זה רק שני ספיקות ויש מקום לומר שבאמת לשיטתו זה בהכרח דין תליה אמנם בע"ז שהסתפק בשתי תערובות שם באמת יתכן שזה רק מדין ס"ס ועיין בזה לקמן אמנם השו"ע נקט שגם בע"ז צריך שלש ספיקות א"כ כאן בהכרח שזה מדין תליה ולא מצד ס"ס אמנם הרי הרמ"א פסק שאסור בבת אחת וכן שצריך שלש ספיקות וצ"ל שכאן שיש תליה הסתפקו בשתי ספיקות וצ"ע

### בגדרי בבת אחת ובדין אדם אחד

ג] והנה הטור הוסיף שגם לאדם אחד אסור לאכול הכל דהינו שנקט שכיון שיסוד ההיתר מצד ס"ס א"כ כל שאדם אחד אוכל הכל יש כאן ודאי אכילת איסור ולא שייך להתיר מצד ס"ס ועיין ב"י שלדבריו מה שכתבו התוס' שאסור בבת אחת הכוונה שגם שני בני אדם אסור אם זה בבת אחת דהינו שכיון שיש כאן ודאי הנהגה סותרת בזה אין את הקולא דרבנן אמנם האחרונים חלקו וכתבו שבשני בני אדם תמיד מותר וגם באדם אחד רק אסור בבת אחת אבל בזה אחר זה מותר ועיין ביאור הגר"א שכתב להוכיח מהדין הקרבה והמזבח זה כמו אדם אחד דהינו שנקט שהחמרא שלא חל ביטול לגבי הקדש זה לא רק מצד האיסור הקרבה של הכהן אלא גם מצד דיני המזבח אמנם יתכן שהטור חלק על זה ועיין ביאור הגר"א ומקורו מהפר"ח שדימה לדברי הרשב"א לגבי תערובת של יבש ביבש שאפילו שבבת אחת אסור אבל בזה אחר זה מותר וצ"ב הדמיון דשם הכוונה שלגבי בזה אחר זה חל ביטול ורק ביחס לבת אחת לא חל ביטול אבל כאן שמה שאסור הוא באיסורו וזה רק דין הכרעה כרוב וחזקה א"כ כל שהוא ודאי אוכל האיסור אסור וכמבואר בתוס' כתובות כ"ז. שבשני שבילין שאם עבר בשניהם אפילו בשני פעמים אפילו שביחס לכל אחד יש פסק חזקה אבל צריך להביא קרבן וצ"ע

והנה עיין מג"א סימן תס"ז סק"ד שהביא מהראבי"ה בחיטין שנתבקעו ונתערבו שאם אכל קצת קודם פסח אפשר לתלות ששם האיסור ואפילו שצריך שנים שנים אבל אין לך מצה שאין בה היתר כנגד האיסור וע"ש שהוסיף שכאן שזה קודם פסח מותר אפילו לכתחילה לאכול דהינו שאין איסור ליצור הביטול קודם הפסח ועיין מג"א שכתב שזה דלא כרשב"א שאוסר להוסיף על חמץ שנתערב קודם הפסח מצד שאין מבטלין איסור לכתחילה [ועיין יד יהודה סק"מ שלמד מזה לגבי שחיטה שהיו נוהגים לזרוק עוף אחד שאם ימצא טריפה יוכלו לתלות בו ודימה לכאן שאם זורק קודם זמן האיסור ה"ה כאן קודם שנודע האיסור ולכאורא זה לא דומה שכאן כל מה שזורק על הצד שיש כאן איסור וזה כבר אסור ולכאורא זה בכלל אין מבטלין איסור לכתחילה]

ועיין מג"א שכתב שס"ל לראבי"ה שחמץ לא אוסר רק כדי נטילה דאם זה מתפשט בכולו א"כ זה ודאי אסור [דהינו שאין כאן חשש תערובת של לח בלח שודאי יש איסור בהכל] ועיין רעק"א שהבין דבפשוטו הכונה שזה אסור מצד שהרי צריך שתים שתים וכאן שהטעם בכולו וכולו אסור זה כאילו הכל אסור וע"ש שכתב שאין זה מוכרח דיתכן שכיון שתערובת זו חציה היתר יש כאן ההיתר של שתים שתים ועיין חוו"ד שהוכיח דבר זה מהדין תערובת של כוס בכוס דמבואר שיש בזה ההיתר של שתים שתים ובהגהות אמרי ברוך כתב ששם שזה לא דרך בישול אין זה בגדר נתינת טעם אחד בשני אלא רק כתערובת אבל כאן שזה נותן טעם זה כאילו הכל אסור והנה לפ"ז מבואר שנחלקו האחרונים בבישל שני החתיכות האם יש כאן ההיתר של שתים שתים שרעק"א והחוו"ד נקטו שיש בזה ההיתר של שתים שתים והמג"א נקט שאין בזה ההיתר ויתכן שזה תלוי בסברות הראשונים לקמן למה צריך שתים שתים

אמנם יש מקום לבאר שכונת המג"א להקשות שכיון שאסור לאכול בבת אחת א"כ הרי כאן עד כמה שהאיסור נבלע בהכל על ידי האפיה חשיב שאוכל בבת אחת ואין כאן ההיתר של ס"ס ועיין יד יהודה סוף סקמ"ג שכתב דבפשוטו דעת הראבי"ה כרשב"א שאין ההיתר מצד ס"ס אלא זה דין תליה ולכן גם אם אוכל בבת אחת אין איסור ולפ"ז להלכה באמת כה"ג שבישל הכל יחד וזה אוסר במשהו אין בזה ההיתר של נפל אחד לים

ועיין מג"א סימן ת"ל שהביא מהמהרש"ל שראוי לזרוק מצה קודם פסח שגם אם התערב חמץ זה כמו נפל אחד בים והמג"א תמה שהרי אם יש שישים הרי זה לא חוזר וניעור ולא צריך להגיע לדין נפל אחד לים אמנם ביארו האחרונים [עיין חק יעקב וגר"ז] שאם קמח זה יבש א"כ יש בזה חוזר וניעור ועל ידי שנפל אחד לים זה מותר ולכאורא כשיש ספק שלא ניקו המוכנה טוב ונשאר פרור מצד הבליעות ודאי שיש שישים ומצד שהפירור עומד לעצמו והוי יבש ביבש שחוזר וניעור יש לסמוך שודאי הרבה מצות מתקלקלות וזה כמו נפל אחד לים ואפילו שצריך לאכול שתים שתים אבל תמיד במצה יש רוב היתר

### בביאור הדין דשנים שנים

ד] והנה מבואר בגמ' לגבי טבעת של ע"ז וכן בקרב ראש אחד שכל ההיתר רק שתים שתים ובפשוטו הכוונה שכשרוצה להשתמש בטבעות או לעשות מעשה הקרבה צריך שזה יהיה שנים יחד וכן ביאר רש"י ורוב הראשונים ובטעם הדבר עיין רש"י שכתב שזה דין תליה שכמו שאחד מהם הוא ודאי לא איסור כך כולם זה לא איסור ועיין תוה"ב כ"ו. שביאר שכיון שאחד מהם ודאי היתר אני תולה על כל אחד שהוא ההיתר וצ"ב ועיין ר"ן סוף פ"ז דחולין שכתב שסברת ההיתר דכל שעתא ושעתא ודאי אכיל דהיתרא ומשמע שכיון שאכילתו זה אכילה מעורבת של היתר ואיסור זה יותר קל וכן הוא בלשון רש"י כת"י ע"ז: וז"ל דודאי איכא חד בהאי זוג דהיתרהוא וניתנה הקרבה זו ליקרב משום ההוא דהיתר עכ"ל וכן דיק הפר"ח סקל"ו מלשון הרא"ש בחולין סימן ל"ז וכן ביאר החזו"א סימן ל"ז סק"ט

ועיין ש"ך סקמ"ז שכתב שאם נתערב שתים צריך לאכול ד' בבת אחת דהינו שכל סברת המיגו על כמותו אבל לא על כמות יותר ממנו והפר"ח כתב שכל זה לסברת רש"י אבל לרא"ש שהסברא שאין זה אכילת איסור לבד אלא צירוף של היתר א"כ תמיד זה מותר וכן נקט הכו"פ והחזו"א ועיין מנחת יעקב כלל מ"ג אות י"ד האם צריך ממש אכילה אחת או שמספיק בכדי אכילת פרס והביא מלשון שו"ת הרא"ש כלל כ' י"ז שצרך לאכול בצורה של תערובת דהינו שצריך ממש בבת אחת [וכן הוא בגר"ז סימן תנ"ג] ולכן הראשונים נקטו שהנאה שימכור שבמכר מצוי שתים יחד ולפ"ז מה שהגמ' שואלת במת אחד אין הכונה שיקריבו דהרי אסור להקריב יחד אלא שיפול מום וימכור לעכו"ם שתים שתים ע"ש ועיין רא"ה בבד"ה שהקשה עד כמה שכל ההנאה שימכור הרי יש לחוש שהעכו"ם יחזור וימכור לישראל דהרי זה דברים שקונים מהעכו"ם וצ"ע והנה עיין יד יהודה שדן שגם אם בסוף נשאר אחד אבל יכול לקחת אחד מבחוץ ולערבו יחד ויהיה כאן השתמשות שתים שתים והוכיח מהראשונים שזה לא מועיל ולסברת רש"י הדבר פשוט שזה רק תליה אם לוקח מכלל הספק אבל לסברת הרא"ש והר"ן צ"ב וצ"ל שחז"ל לא התירו לעשות את חלות ההיתר אלא רק מה שמכח התערובת

אמנם הרמב"ם פ"ז מע"ז וכן הרא"ה בבד"ה ביארו שהכוונה שתים שתים שכל ההיתר אם מראש נפל שתים דכה"ג יש יותר צד שהאיסור נפל ואפשר לתלות בו אבל באמת לאחר שנפלו שתים אין דין להנות מהתערובת הנשארת רק שתים ולא אחד והנה לשון המשנה ע"ז: אם קרב ראש אחד יקרבו כל הראשים וחכ"א אומרים אפילו אפילו קרבו כולם חוץ מאחד מהם יצא לבית השריפה והגמ' שואלת שמשמע שבסיפא לר"א מותר הרי אין כאן שתים והגמ' עונה מאי אחד זוג אחד ומבואר כביאור רש"י שצריך בסוף להקריב שתים ועיין בד"ה שכונת הגמ' שכמו בסיפא הכונה שנשאר אחד כך ברישא בקרב אחד והגמ' עונה זוג אחד הכונה שבאמת בסיפא אם נשאר אחד גם לרבנן מותר להקריב והשו"ע פסק כפירוש רש"י אמנם בסימן ק"מ הביא גם את פירוש הרמב"ם

והנה הגמ' בע"ב מביאה את המימרא של ר"נ על טבעת ושל ר"ל על חבית ואומרת שיש חידוש ברב שאפילו שלא מינכרא נפילתא בכל אופן זה מותר והגמ' אחרי זה אומרת אמר רבה לא התיר ר"ל אלא חבית דמינכרא נפילתא אבל תאנה לא ורב יוסף אמר אפילו תאנה ועיין רשב"א בתוה"ב וכן הוא ברמב"ן בע"ז שנקטו שהלכה כר' יוסף שגם תאנה יש את ההיתר של נפל לים והוכיחו דבר זה מטבעת שזה לא מינכרא ובכל אופן ר"נ התיר אמנם ברמב"ם לגבי טבעת התיר שתים שתים ולגבי תרומה כתב שתאנה לא מינכרא נפילתא ואסור וחבית שמינכרא מותר והנה בפשוטו מבואר שההלכה של שתים שתים זה רק בע"ז ולא בתרומה ולכן כאן אפילו שנפל חבית אחת מותר ועיין ביאור הגר"א סקכ"ו שביאר שרק בקדשים וע"ז החמירו שצריך שתים עוד מבואר חילוק שבלא מינכרא נפילתא בתרומה אין ההיתר של נפל אחד לים ובע"ז יש ההיתר דהרי טבעת זה לא מינכרא וצ"ב למה להקל בע"ז יותר ובחוו"ד ביאר שזה מצד סברת הגמ' שזה אין לו מתירים אמנם עיין שו"ת הרשב"א סימן שכ"ה שביאר שכונת הגמ' שטבעת זה לא מינכרא ביחס לחבית אבל זה יותר ניכר מתאנה ולכן אפילו אם טבעת מועיל אבל תאנה אין ההיתר של נפל לים והנה לפ"ז גם אם יפול שני תאנים יהיה אסור דכל אחד זה בגדר לא מינכר נפילתה וכן בע"ז אם יהיה דבר כמו תאנה בזה לא יהיה ההיתר של נפל אחד לים

אמנם ראיתי לדון [ועל דרך זה בדרך אמונה שם] שלדעת הרמב"ם שבע"ז מועיל שתי ספיקות ובתרומה צריך שלש ספיקות א"כ חלוק ההיתר של נפל אחד לים בע"ז שזה כסברת תוס' שזה מדין ס"ס וכדדיק הכס"מ מלשון הרמב"ם שם שהביא את זה תוך דיני ס"ס אבל בתרומה שלא מועיל רק ג' ספיקות בהכרח שזה היתר של תליה ולפ"ז יתכן שזה עצמו החילוקים שמצאנו כאן שבע"ז לא צריך מינכרא שבדין ס"ס לא צריך מינכרא משא"כ בתרומה שזה מדין תליה צריך מינכרא אלא שצ"ב מה הגמ' עושה צריכותא אם זה דינים שונים אמנם זה קשה בין כה שפה צריך שתים וכאן נקט הרמב"ם שלא צריך ודו"ק בזה

אמנם עיין בכס"מ הלכות ע"ז הובא בש"ך סקמ"א שבאמת טבעת יש שני טבעות ולכן חשיב מינכרא נפילתא ובאמת אם יהיה שני תאנים גם בתרומה זה יהיה מותר דכה"ג זה מינכרא נפילתא ולפ"ז באמת אין הבדל בין ההלכות דמה דהוצרך בע"ז שתים זה מצד מינכרא נפילתא וגם בתרומה כה"ג זה יועיל ולפ"ז צ"ל ששני ראשים זה גם דבר קטן שזה בגדר לא מינכרא נפילתא ועיין ביאור הגר"א שתמה שודאי שמשמעות הרמב"ם שתאנה גם שתים זה לא חשיב מינכרא נפילתא וכן בפשוטו הדין שתים שהוזכר בטבעת וקדשים זה לא מצד מינכרא נפילתא

### בדין פרש קודם שנפל לים

ה] עיין ש"ך סקמ"ב שכתב שכל ההיתר של נפל אחד לים זה רק אם לא פירש קודם אבל אם פירש קודם לפנינו הוא לא חוזר ומתיר התערובת על ידי הנפילה דהינו שכיון שגם לאחר שפירש התערובת נשארת באיסורא א"כ על ידי הנפילה לא התחדש כלום וזה לא מתיר התערובת ועיין אחרונים שזה ודאי שאם זה פרש קודם ידיעת הספק כיון שלא היה נידון לא שיך סברא זו וכל הסברא על כמה שהתעורר הספק ועיין פמ"ג שהביא להקשות מהפנים מאירות בקרבו אחד מהראשים הרי זה פרש לפני ההקרבה ואין לומר שלא ידעו מהתערובת דהרי הגמ' דנה שיש כאן דין דחוי ועד כמה שלא ידעו לא חשיב דחוי אם לא שנחדש שאם המפריש לא ידע מהספק ויודעי הספק לא ידעו מהפרישה זה לא אוסר וכן הוא בבית מאיר אמנם עיין יד יהודה סקמ"א ובחזו"א יור"ד סימן ל"ז סק"ט שכתבו שבזה שהחתיכה פירשה לא חשיב שחל כאן איזה הכרעה אלא חשיב שזה עדין תוך אותה התערובת וכל שאחרי זה הוא נפל לים ודאי חל על זה היתר

### בדין קרב ראש אחד לגבי שאר הבהמה

ו] מבואר בגמ' שקרב ראש אחד יקרבו כל הראשים ועיין חוו"ד דמשמע שמדובר ששאר הבהמות קימות והם עדין נשארים באיסורם ובכל אופן הראשים מותרים והביאור בזה פשוט שכיון שלא ידוע כל ראש לאיזה בהמה הוא שיך א"כ אין כאן שום סתירה דהבהמות אסורות מצד שהחלק הזה לא נפל לים ומעורב כאן איסור אבל בראשים לא מעורב איסור כלל אמנם דנו האחרונים [עיין חוו"ד ובפת"ש סק"ט] במקרה שידע הראש של בהמה לאיפה זה שייך א"כ בנפל ראש אחד לים ומתירים את שאר הראשים אבל את הבהמה אוסרים וזה סתירה ולא שייך כזה פסק ועיין חוו"ד שנקט שכה"ג באמת זה אסור אמנם היד יהודה נקט שאין חיסרון של סתירה בפסק אלא מה שיש עליו הכרעה להיתר הוא מותר ומה שאין עליו הכרעה הוא אסור

והנה מבואר ברא"ש בחתיכה הראויה להתכבד שלא בטילה שאם אכלו אחד מהם קודם שנודע התערובת מותר ועיין כו"פ שהקשה שכיון שהקדירה נמצאת והיא הרי צריכה הגעלה א"כ נחשב שחתיכה שנפלה עדין לפנינו דהינו שנקט כחוו"ד הנ"ל שכל שחלק מהחתיכה אין עליו ההכרעה ממילא הכל אסור אמנם עיין יד יהודה שטען שלגבי הטעם הרי זה אינה ראויה להתכבד וזה בטל וא"כ באמת גם הקדירה מותרת

### בדין נפל בשוגג

ז] בעיקר ההיתר של נפל אחד לים כתבו הראשונים שזה ודאי שאם הפיל במזיד זה לא מתיר וכדין מבטל איסור לכתחילה אמנם אם הפיל בשוגג מבואר ברשב"א וברמב"ן שמותר וכדין מבטל איסור בשוגג ובפשוטו לפ"ז גם במזיד זה רק אסור למי שביטל ולא לאחרים אמנם בתוס' כאן נקטו שגם בנפל בשוגג אסור שגוזרים שוגג אטו מזיד ועיין ביאור הגר"א שתוס' ס"ל שתמיד הלכה כר"מ שקונסים שוגג אטו מזיד בדרבנן אמנם לפ"ז למאי דקי"ל סימן צ"ט שבביטול בשוגג מותר גם כאן מותר וצ"ע סתירת הטור ועיין ב"י סימן צ"ט שנתקשה בזה וכתב שכאן זה חמיר וביארו האחרונים [עיין ב"ח] שלזרוק אחד לים לאדם זה לא נראה אסור ואין זה דומה לביטול שזה נראה איסור ולכן נקטו התוס' שכאן אפילו שוגג מותר ודייקו מלשון הגמ' נפל שזה רק מאליו ועיין יד יהודה סקל"ח שכתב שכאן גם חמיר שגם לאחרים זה אסור אמנם עיין לשון הרא"ש שכל זה שייך אם כבר נודע התערובת אבל אם עדין לא נודע בזה כיון שלא שייך מזיד ממילא חשיב נפל אחד לים ועיין ב"י שהביא מהתרוה"ד והשערי דורא שאם הישראל אכלו או האכילו לאחרים בזה גם לא שייך לגזור שוגג אטו מזיד שהרי ודאי לא יאכל החתיכה שהיא בחזקת איסור אמנם הש"ך חלק שאם אכל בשוגג זה מותר אדם גם יתיר בנפל לים בשוגג דלא רואה חילוק ביניהם ע"ש אמנם האחרונים פסקו להקל וכן הוא במ"ב תצ"ז סקל"ו

### האם הקולא של נפל לים זה גם לגבי שישים

ח] עיין רשב"א שהביא מהרמב"ן לדון שכל הקולא של נפל אחד לים דמצאנו בסוגין זה רק לגבי מאה או לגבי ע"ז שלא בטל כלל אבל לגבי שישים בזה לא מצאנו קולא הנ"ל וע"ש שהנידון אם ננקוט שגם יבש ביבש צריך שישים אמנם הוכיח מהירושלמי דמבואר שגם אם זה נפל לעשרים זה בטל חזינן שגם לגבי פחות משישים עוזר נפל אחד לים [והר"ן בע"ז ל"ז: מדפי הרי"ף נקט להחמיר] והנה מבואר מהראשונים שגם בתרומה שיש דין מאה בכל אופן יש גם דין שישים של כל האיסורים ודלא כיד יהודה שנקט בכמה דוכתי שבתרומה שתיקנו מאה אז יש רק דין ביטול של מאה והנה משמעות הרשב"א שלמה דפסק שיבש ביבש מספיק רוב לא שייך הנידון הנ"ל והנה יש לדון מין בשאינו מינו יבש ביבש שמדאוריתא בטל ברוב ומדרבנן זה לא בטל מצד שמא יבשלם כמבואר בש"ך או מצד גזירה אטו מין בשאינו מינו בלח כמבואר ביד יהודה באריכות האם גם בזה יועיל נפל אחד לים ובפשוטו מועיל ככל מקום שמדרבנן לא בטל אמנם יש מקום לדון שאם זה מצד שמא יבשלם כיון שיהיה בזה איסור דאוריתא ממילא גם בנפל אחד לים שיך עדין הגזירה וזה לא בטל ועין פמ"ג שפ"ד נ"ז שהביא מהאחרונים שזה עוזר אמנם עיין כללי ס"ס לש"ך דמשמע שזה לא עוזר [ועיין חוו"ד ק"ט סק"ד שנקט להחמיר ועיין עוד בדברי ק"י סקי"ג] ולכאורא מדברי הרשב"א כאן משמע שבזה אסור דאל"כ משכחת ליה הנידון הנ"ל גם לדידן אמנם יתכן שזה מקרה לא מצוי אמנם יתכן שהרשב"א לא אוסר כלל מין בשאינו מינו ביבש וכן עוד שס"ל לאסור מצד גזירה אטו לח וממילא זה כמו כל דרבנן אמנם