חלקו מבחוץ
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / גיד הנשה / אבר מה_ח

חולין קג: חלקו מבחוץ

**א. דין חלקו ולא אכלו כולו-**

מבואר בסוגיין פלוגתא דאמוראי בחלקו מבחוץ ומבפנים, דעת ר"ל דפטור אף בחלקו מבפנים, ודעת ר"י דחלקו מבפנים חייב משום דנהנה גרונו בכזית, ודעת ר"א דאף חלקו מבחוץ חייב דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי.

ועיין תוס' צו: כתבו שאין חיוב אבמה"ח אלא באכלו כולו בשר גו"ע ולא סגי בכזית בשר ממנו, והוכיחו מסוגיין דלא משכח"ל שיתחייב באבמה"ח לר"ל דפטר בחלקו מבחוץ, ולמה לא יתחייב באוכל כזית ממנו.

ויש להקדים כאן, דהיה נראה בפשוטו טעם התוס' צו: דאם אינו אוכלו כולו פטור הוא מדין חלקו מבחוץ דפטור.

אבל באמת פשוט [וכן האריך במשנת ר"א-ו] ששתי עניינים שונים הם, ודין הגמ' הוא לומר דאם חלקו מבחוץ פטור דפקע מיניה שם אבר, אבל דין התוס' הוא דין אחר דבעי לאכול כל האבר, ונפק"מ דאף לו יצוייר שיהיה לו שם אבר מ"מ ולא יהיה בו פטורא דחלקו מ"מ אם אינו אוכל כולו פטור.

וכמה ראיות ונפק"מ מזה:

א. לשון התוס' צו: דבעי לאכול כולו דכתיב לא תאכל הנפש משמע עד שיאכל אבר שלם, משמע שהוא הלכה מיוחדת באכילתו דבעי אכילת אבר שלם, ולא כפטורא דחלקו דיסודו הוא משום שאין לו שם אבר בכה"ג.

וביותר יש להכריח כן, שכבר הק' בראש יוסף קג: דבתוס' התם כתבו הטעם דחלקו פטור משום דחידוש הוא שחייבה תורה אף בגו"ע ובחלקו לא נתחדש זה דפקע מיניה שם אבר, ובתוס' צו: אתו עלה מטעמא אחרינא מדקדוק לשון הכתוב דמשמע דבעי אכילת כולו.

ונדחק בראש יוסף לומר דהכל היינו הך דגוף הטעם דבעינן קרא כדכתיב בתוס' צו: הוא מה"ט דחידוש הוא.

אבל הפשוט כש"כ דד' התוס' צו: הוא דין אחר דבעי אכילת כולו אף באופן שעדיין יהיה עליו שם אבר.

ב. ונפק"מ מזה דאף לר"י דחלקו מבפנים לא פקע מיניה שם אבר מ"מ אם יאכל אבר שלם ויבלע רק חצי כזית לא יהיה בו חיוב שהרי לא אכלו כולו.

וכ"מ בתוס' צו: דאין לחייבו אלא באכלו כולו וצ"ע דהא משכח"ל בכה"ג לר"י, וע"כ דאף בכה"ג פטור משום דלא אכלו כולו אף בלא פטורא דחלקו.

[ועיין משנת ר"א מש"כ עפי"ז ליישב ד' הטור דבכה"ג איכא איסור חצי שיעור באבמה"ח, שהרי חזי לאיטצרופי אם ימשיך לאכול שאר הכזית של האבר, וא"ש קו' הפמ"ג שם ונתבאר במקו"א].

ג. עוד יש להוכיח כן דהנה דעת ר"א קג: דחלקו חייב דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי, ומ"מ משמע בתוס' קג: בסו"ד שאין חיובו אלא באוכל כל האבר ולא באוכל מקצתו, שכתבו דסגי מה שאוכלו בזא"ז, משמע דוודאי בעי לאכול הכל.

ולפי כ"ז תמה במשנת ר"א על הסוגיא לעיל קג. דדנו אם טריפה חייל על אבמה"ח, ולמה לא יחול והרי אבמה"ח אינו אלא באכילת כל האבר וטריפה חייל לאסור אף בכזית אחת, והוי כהא דאיסור חל על חצי שיעור [וכה"ק חזו"א ז-ב]?

[ופשטות ד' התוס' קב: דלא רק בשבועה חייל איסור על חצי שיעור אלא אף בכל איסורין ודלא כש"כ השואל בתשובת רעק"א-קיט ובחת"ס ואכ"מ].

ובכתבי קה"י החד' כתב דלעולם איסור אבר חייל גם במקצתו אלא דאין עליו שם אבר, אבל כל שיש עליו שם אבר אסור, וא"י לחול עליו טריפה.

וזה טעות גמורה שהרי לפמש"כ גם אם יש עליו שם אבר מ"מ אינו מתחייב באכילת מקצתו, והדר צ"ע קושיא לדוכתא, עיי"ש במשנת ר"א באורך.

והנה הר"מ חולק על דין זה של התוס', עיין ר"מ ה-ג דעתו שאם אוכל כזית מן האבר חייב משום אבמה"ח ואי"צ אכילת כולו דוקא, וכ"מ דעת רש"י קג: ד"ה חלקו 'לכזית אבר', וכתב בצל"ח קב: לדקדק מזה דדעתו שלא כדעת התוס'.

[ובשיטת התוס' והר"מ לענין חלקו יתבאר לקמן אם יש כאן פלוגתא נוספת בין הר"מ להתוס'].

ובפר"ח פא-ב תמה על הר"מ מה יענה לקו' התוס' דא"כ ל"ל מגרומיתא זעירתא לוקי באכל כזית ממנה בלא חילקו, וצ"ל דבכזית בעלמא דרך ללועסו ורק מגרומיתא דרך לבלוע בלא לעיסה.

**ב. ביאור סוגיא דחלקו-**

פליגי אמוראי בסוגיין בחלקו לאבמה"ח, דעת ר"ל דאף בחלקו מבפנים פטור אכילה במעיו בעינן, ור"י ס"ל חלקו מבפנים חייב דהנאת גרונו מחייבת, ורק בחלוק מבחוץ פטור.

ור"א ס"ל דאף חלקו מבחוץ חייב דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי.

א. רש"י באר עיקר נידון הגמ' באוכל את האבר שלא בב"א, ואינו מצטרף בכזית בכא"פ ולא דמי לכל איסורין דשאני הכא דחידוש הוא שחייב גם על גו"ע.

ולד' רש"י יל"ע בהא דנקט חילקו אם הוא בדוקא או גם באוכלו מעט מעט נמי, ועיין לקמן, ובמה שנתבאר עפי"ז בדעת ר"א דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי.

ב. שיטת התוס' שגם אם אוכל בב"א מ"מ בחלקו אינו מתחייב, כיון דחידוש הוא שמצטרף גו"ע לא חייבה תורה בחלקו, ולקמן תתבאר שיטת הר"מ.

ונבאר השיטות אחד לאחד-

א. בעיקר שיטת רש"י דכתב דאין צירוף כזית בכא"פ הק' רעק"א דא"כ ה"נ לענין גיד שחייב אף שאין בו טעם ג"כ לא יהיה בו צירוף כזית בכא"פ שהרי חידוש הוא?

ובאמת כן צידד בפמ"ג מ"ז סה-ד, דאינו מתחייב על גיד אלא באוכלו בב"א, אבל ברש"י לעיל פג. ד"ה דלית מבואר להדיא שמצטרף, ובזרע אברהם יג-ט כתב דהתם לר"י קיימינן, ולשיטתו יש בגידין בנו"ט כמבואר ק: א"כ לדידיה לאו חידוש הוא וחייב בכזית בכא"פ.

וע"ע מנח"ח-קסא שרצה לומר עפי"ד רש"י דה"נ לפמש"כ הר"מ גבי חמץ בפסח דאף אם נפסל לאכילת אדם חייב לא יהיה בו צירוף בכזית בכא"פ, וכעין גיד לד' הפמ"ג.

אבל בעיקר קו' רעק"א י"ל עפ"י מש"כ הגר"ח הל' מאכ"א דדין צירוף גו"ע לכזית אינו משום שחייבה תורה על הגו"ע עצמם, רק הוא מצטרף להשלים את השיעור אבל חיובו הוא על הבשר, ולא דמי לגיד דהתם עיקר חידושא דקרא הוא דחייל בגופיה דין מאכ"א, וא"כ בגיד אחר שאסרתו תורה וודאי מצטרף גם לכזית בכא"פ דסו"ס איסור הוא, אבל באבמה"ח הרי אין הגו"ע מכלל האיסור וכל דינם הוא להצטרף להבשר להשלים לכזית, א"כ י"ל דלא חידשה תורה צירוף זה אלא בב"א אבל פרשה דכזית בכא"פ לא נתחדשה אלא באוכל האיסור עצמו ולא בצירוף של גו"ע, וכעי"ז כתב באחיעזר ח"ג ה-ה.

ועפי"ז מתיישב ג"כ מש"כ המנח"ח לענין חמץ בפסח דאף שחידשה בו תורה שאף בנפסל מאכילת אדם חייב מ"מ יהיה בו דין צירוף בכזית בכא"פ [ועיין קר"א נדרים נב: כנראה עמד בכעי"ז].

והנה יל"ע לשיטת רש"י היאך הדין בחלקו אבל אוכל כזית מן הבשר אם יהיה חיובו משום אבמה"ח או רק משום בשר מן החי, ועיין מנח"ח תנב-ד דפשיטא ליה דכה"ג שאוכל כזית בשר יתחייב שפיר משום אבמה"ח, ועיין לקמן דמבואר כן בר"מ.

וכתב הטעם דכל הטעם שאינו מצטרף בכזית בכא"פ כתב רש"י משום דחידוש הוא א"כ באוכל כזית מן הבשר דלאו חידוש הוא שחייב עובר משום אמבה"ח ואי"צ דוקא בב"א.

והנה בטעמו של המנח"ח יש לפקפק ולומר דסו"ס כיון דעיקר הפרשה של אבמה"ח חידוש הוא לעולם בעי אכילה בב"א.

אבל לפי ד' האחיעזר דעיקר הספק בגמ' הוא בדין צירוף גו"ע גופא הרי וודאי שאם אוכל כזית מן הבשר שפיר יתחייב בכבא"פ, וכל הנידון הוא לענין צירוף גו"ע [ובעיקר הענין ע"ע ברש"י גבי מגרומתא זעירתא משמע דעיקר הנידון הוא משום גו"ע].

ולפי"ז יל"ד עוד במש"כ מג"א תעה-ד גבי מצה שצריך לבלוע בב"א ולא סגי בכא"פ, וציין מקורו חולין קג:, ובמחה"ש שם באר כוונתו דמבואר בסוגיין לדעת רש"י דכזית בכא"פ חידוש הוא א"כ י"ל שלא נתחדש זה גבי מצוות ובעינן אכילה בב"א דוקא.

[ומ"מ אף המג"א לא כתב כן אלא לכתחילה אבל בדיעבד יוצא ואולי הטעם משום דלא סמך כ"כ על הראיה, ויותר נראה יסוד הדברים כמו שמצאנו גבי רובו ככולו דלכתחילה צריך לעשות כולו (כדלעיל כז.) ה"נ הכא יסוד דין כזית בכא"פ דהוי כאכילה בב"א אבל לכתחילה בעי אכילה ממש בב"א].

וד' המג"א צ"ע דהא קי"ל כר"י דחלקו מבחוץ חייב דהנאת גרונו מחייבת ואי"צ לבלוע הכל יחד ולמה במצה יצטרך לבלוע הכל יחד [ועיין במ"ב בשם א"ר וח"י דסגי במה שמכניס לפיו שתי הזיתים חד אף שאינו בולע הכל בב"א, אבל מ"מ הצריכו לבלוע כזית אחד בב"א וכד' המג"א בזה, עיי"ש].

אבל במחה"ש כתב דדעת המג"א דגבי מצה מודה ר"י לר"ל דבעי אכילה במעיו ומה"ט צריך לבלוע הכל יחד דוקא[[1]](#footnote-2).

ומ"מ לפמשנ"ת הרי עיקר דיוקו של המג"א אינו מוכרח, דכל ד' רש"י הוא בדין צירוף גו"ע שא"י לצרף את האכילות לכזית אלא בכא"פ, ומד' המג"א ומחה"ש מבואר שלא כדברינו.

[מיהו עיין בסו"ד מה שהבאנו מד' רש"י גבי הקיאו דלא משמע ככל הנ"ל ומשמע דפטור אף בכזית מן הבשר].

ועפי"ז יל"ד עוד ליישב קו' המנח"ח קסא-טו ורעק"א, דהכא מבואר דצירוף בכזית בכא"פ הוא הלכה מיוחדת, והיכא דחידוש הוא ולית ביה הלכתא דכזית בכא"פ אמרינן דאינו חייב אלא בב"א, ובגמ' זבחים ע: מבואר דס"ד בנבילת עוף טהור כיון שהוא חידוש אין בו דין כזית בכא"פ ואף ביותר מזה יתחייב, ומשמע דמסברא חייב אף ביותר מזה והחידוש הוא סברא לומר שיתחייב אף ביותר.

וי"ל להנ"ל דעיקר החידוש דסוגיין אינו משום דחידוש הוא ככל התורה, רק הכוונה דהוא סברא דלא חידשה תורה צירוף גו"ע אלא בב"א, וגם בזה עמד באחיעזר שם.

**ג. דין חלקו ואכלו מעט מעט-**

והנה פשטות ד' רש"י משמע דעיקר הספק הוא משום שלא אכלו בב"א, וצ"ע לפי"ז למה נקט חלקו דמשמע שחילק את האבר עצמו קודם שהכניסו לפיו כש"כ רש"י, ולמה נקט כן והרי עיקר הפטור הוא משום דלא נתחדש בו דין כזית בכא"פ, ולא משום שחילק את האבר, ואף אם לא חילקו רק אכלו מעט מעט נמי איכא האי פטורא?

וביותר תימה דר"א פליג וס"ל מחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי, ואם עיקר הפטור משום שאין האכילה מצטרפת מה יהני דכמחוסר מעשה דמי [ועיין בלשון רש"י ד"ה מחוסר מעשה מי שלא אכל אלא כזית, משמע קצת שהוא דין במעשה האכילה]?

ובחת"ס נראה שנקט בדעת ר"א דע"י שהכל מונח לפניו מצטרף הכל אף בלא ההלכתא של כזית בכא"פ ולכך אף באבמה"ח אמרינן כן, וכל ההלכתא של כזית בכא"פ נצרך רק באופן שלא היה הכל לפניו, ולפי"ז נמצא חידוש גדול דלדעת ר"א הרי אף אם אוכל ביותר מכזית בכא"פ נמי יתחייב ע"י שהכל היה לפניו, וצ"ע.

אבל בפשוטו היה נראה בזה עפמש"כ לעיל לבאר נידון הגמ' לשיטת רש"י דהוא ניגדון מסויים בצירוף גו"ע, וא"כ י"ל דהיכא דחלקו הרי תו אין גו"ע מצטרפים להאבר, וביאור הדברים וכש"כ הגר"ח פ"ד מאכ"א בדעת הר"מ בזה דגו"ע שבחלק אחד של האבר א"י להצטרף עם שאר האבר המחולק, אלא דמ"מ ס"ל לרש"י דאם אוכל בב"א הכל שפיר יכול להצטרף ע"י אכילתו, דהוי מעשה אכילה אחד, ובזה נסתפקה הגמ' אי בעי בב"א דוקא או דאף בזה נתחדש ההלכתא דכזית בכא"פ.

וע"ז שפיר באה דעת ר"א שיכול להצטרף משום דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי ושפיר יכול להצטרף וחשיב הכל כאכילה אחת לענין צירוף גו"ע.

[אבל לשיטת רוב אחרונים דכוונת רש"י לפטור משום דלא נתחדש ההלכתא דכזית בכא"פ באבמה"ח הרי הוא חסרון במעשה האכילה של האוכל וצ"ע לפי"ז ד' ר"א דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי].

ויל"ע לשיטת רש"י היאך הדין בלא חילקו רק אוכל מעט מעט, ויש מקום לומר דדוקא בחלקו נפטר כלשון הגמ' אבל בלא חלקו שפיר לכו"ע יכול להצטרף הגו"ע ואף בכזית בכא"פ, אבל יתכן דאף אם לא חלקו מ"מ כשאוכלו מעט מעט היינו ממש כחלוקה שהרי כל חלק שאוכל נפרד מהאחרים.

ובלח"מ מאכ"א ה-ג נראה מדבריו שפי' שיטת רש"י דאף בלא חילקו פטור כל שאוכלו מעט מעט, וע"ע לקמן בשיטת הר"מ בכ"ז.

ומה דנקט בגמ' חלקו לכאו' אינו אלא להורות דאכלו מעט מעט אבל אי"צ דוקא לחלק את האבר קודם אכילתו, ועיין לקמן משי"ת עוד בלשון הר"מ בזה.

**ד. קו' התוס' על רש"י-**

בתוס' הק' על רש"י דלפי"ד אם בלע בב"א חייב אף לר"ל, א"כ מאי מקשי לר"ל היכי משכח"ל דמחייב והא משכח"ל בבולע בב"א?

וכנראה ברש"י שעמד ע"ז בד"ה היכי משכח"ל דמחייב "הא אי אפשר ללעוס אכילה כולה יחד", והיינו דאף אם יכול לבלוע הכל יחד מ"מ א"א לו ללעוס הכל יחד.

וד' רש"י צ"ב דהא אי"צ לעיסה כלל ואף אם יבלע בלא לעיסה נמי יתחייב ומה לי שא"י ללעוס בב"א מ"מ אם בולע בב"א יתחייב?

וי"ל עפי"ד התו"ח קכ. דאם בולע בלא לעיסה חשיב שלא כדר"א ולא חשיב אכילה [ורק כדמשני במגרומיתא זערתא לרוב קוטנה דרך אכילתה בלא לעיסה כש"כ רש"י, ונתבאר עוד במקו"א], אבל עדיין אינו מבואר דכל הטעם דבעי לעיסה אינו משום שהוא חלק מהמחייב רק משום חסרון שלא כדר"א ואינו טעם להצריך ללעוס הכל בב"א דוקא.

ואולי כוונת רש"י דעכ"פ בדרך אכילה רגילה הוא לועס בזא"ז ולא בב"א, ודוחק קצת בלשון הגמ' היכי משכח"ל דמחייב, ועחת"ס.

עוה"ק תוס' על שיטת רש"י דכשם דלר"י מתחייב ע"י בליעה בב"א ה"נ לר"ל אף דאכילה במעיו בעי מ"מ למה לא יצטרף במעיו שהרי יש כזית בב"א במעיו קודם שנתעכל.

**ה. שיטת התוס'-**

דעת התוס' דחלקו אינו מתחייב אף באוכלו בב"א, וטעם הפטור כתבו:"דבעינן שיהיה מחובר בפיו ויהיה עליו שם אבר דחידוש הוא דבעלמא לא מחייב אגו"ע והכא מחייב".

[ילה"ע כאן דבפשוטו לפי"ז לא שייך דין טכע"ק באבמה"ח שהרי לאו שם אבר עלה ולא גרע מחלקו, אבל מבואר בגמ' לעיל ח: דאית ביה טכע"ק וכ"מ בגמ' בכורות ו: גבי חלב דהוי יוצא מאבמה"ח לפי"ד הכו"פ פא-ז,סב-א, נובי"ת יו"ד-לו וחת"ס יו"ד-ע, מיהו הש"ך סי' פא מפרש דהוי אבמה"ח ממש.

(מיהו בעויו"ט-סג פי' דקאי על דין במה"ח ועין מנח"ח-תנב שהק' דהא לאו לאברים עומדת ואי איירי בדין במה"ח י"ל לשיטת רש"י קב: דבבשר לכו"ע לאברים עומדת, ושפיר אית ביה טכע"ק).

וראיתי בכו"פ סב-א כתב דאית ביה דין טכע"ק דאיכא דכיון שהטעם יצא מאבר שלם הרי הוא כמו האבר עצמו, וצ"ב, וע"ע בדע"ת למהרש"ם יו"ד סב-ב].

וכנראה שיש כאן שתי שיטות בדעת התוס':

א. בהגר"ח הל' מאכ"א כתב דיסוד הפטור לשיטתם הוא משום דכל דין אבמה"ח לא נתחדש אלא באוכל האבר בשלימותו, וכשיטתם צו: דדוקא באוכל כל האבר, וכן ס"ל צו. דאבמה"ח חשיב בריה והיינו איסורו לאכול בריית אבמה"ח, ובחלקו לא חשיב כברייתו ופטור.

ולפי"ז העלה שאף אם אוכל כזית מן הבשר פטור מדין אבמה"ח לשיטת התוס' דסו"ס אין כאן צורת אבר [וכל חיובו יהיה משום במה"ח].

ולפי"ד ביאור ד' התוס' דחידוש הוא דחייב גם על גו"ע היינו עפי"ד התוס' צו. דאבמה"ח חשיב בריה כמבואר בסוגיא קב., ונתבאר שם בשם אחרונים דס"ל דהיינו טעמא דמצטרפי גו"ע משום דחשיב בריה, והיינו שעיקר איסורו הוא בכללות ברייתו, ולכך חייב על גו"ע, א"כ אם חלקו פטור.

ולפי"ז אינו דומה למש"כ רש"י חידוש הוא דחייב על גו"ע, דלרש"י לשיטתו הרי חייב גם בכזית מן האבר כמבואר בלשונו בסוגיין כש"כ לעיל, וגם כתב רעק"א קב. דפליג על עיקר ד' התוס' צו. דחשיבי לאבמה"ח בריה, וס"ל לרש"י דלאו בריה הוא כלל.

ולפי"ז לרש"י הא דחידוש הוא אינו סברא כלל להצריך כלל האבר, והכל הוא סברא לענין גו"ע עצמם שא"י להצטרף בכזית בכא"פ כיון דחידוש הוא, וכשנ"ת לעיל בשני אופנים, ולכך לרש"י יש מקום גדול לומר שאם יאכל כזית מן הבשר וודאי יתחייב.

[ויש להוסיף דוודאי בכל בריה חייב בכזית גם אם חלקו, ושאני אבמה"ח שאין בו את הפרשה של חיוב בכזית ממנו רק כולו מתורת בריה, דלא דרשינן אכילה דכתיב ביה לחייב על כל כזית ממילא אין חיובו אלא כברייתו וחלקו פטור, כמבואר בתוס' צו:].

ב. אבל במנח"ח תנב-ד נראה דעתו דאף לשיטת התוס' אם אוכל כזית בשר יתחייב משום אבמה"ח.

וכנראה לפי דעתו יסוד הפטור לשיטת התוס' הוא ע"ד של רש"י דכיון דחידוש הוא אינו מצטרף, אלא דפליגי על רש"י וס"ל לתוס' דאף בב"א א"י להצטרף.

וכנראה לפי"ד לשון התוס' דלאו אבר הוא כוונתם לומר דא"כ אין מה שיצרף בו גו"ע, שכל הצירוף אינו אלא מתורת בריה ושם אבר כש"כ התוס' צו., אבל בחלקו לאו שם אבר עלה לצרף בו גו"ע.

וכנראה בפמ"ג שפ"ד סב-ג מבואר ע"ד הגר"ח, הנה כתב הטור שם דאבמה"ח יש בו איסור חצי שיעור, ותמה בפמ"ג למה יהיה בו איסור והרי לא שייך בו חזי לאיצטרופי שהרי חלקו פטור ואף אם יאכל אח"כ עוד חצי כזית בכא"פ ייפטר, א"כ ל"ש בו דין ח"ש?

וכתב בפמ"ג דכוונת הטור לומר דמ"מ יש בו איסור בשר מה"ח, ובזה שייך שפיר חצי שיעור שהרי אם יאכל אח"כ עוד חצי זית בשר יתחייב.

ומבואר בד' הפמ"ג דפשיטא ליה דאף אם אוכל כזית בשר אינו עובר משום אבמה"ח רק משום בשר מן החי, וכד' הגר"ח בדעת התוס'.

[ובפשטות הסוגיא קג: משמע דפטור, דמקשי לר"ל היכא משכח"ל דמחייב, ולא משני באוכל כזית מן הבשר, וצריך לדחוק לשיטת הר"מ ורש"י דמקשי לר"ל היכי משכח"ל דין צירוף גו"ע].

והנה כתב רעק"א דנמצא לשיטת התוס' אם יהיה שתי איברים שכ"א מהם פחות מכזית ויאכל שניהם שפיר יתחייב ויצטרפו לכזית אחת, שכל החסרון בחלקו הוא משום דלית ליה שם אבר אבל בכה"ג דאית ליה שם אבר שפיר יצטרפו.

[ובזה י"ל ד' הטור-סב דחצי שיעור אסור באמה"ח ותמה פמ"ג דהא חלקו פטור ואף אם ימשיך לאכול עוד לא יתחייב א"כ לא חזי לאצטרופי, ולהנ"ל י"ל דאיירי באבר שאין בו כזית שאם ימשיך לאכול עוד אבר כזה שפיר יתחייב].

ותמה ע"ז מתוס' מעילה טז., עיי"ש דחלקו פטור וכ"ש כזית משתי אברים.

אבל לפי"ד המנח"ח אינו מוכרח וי"ל דיסוד הפטור הוא בדין צירוף גו"ע, וא"כ ה"נ א"י להצטרף אבר אחד לחבירו.

**ו. בד' התוס' צו:-**

בתוס' צו: הק' למה לא העמידו קרא דאכילה לחדש שחייב על כל כזית מן האבר, ותי' בתוס' דע"כ אינו מתחייב בכזית מן האבר לחוד והוכיחו כן מדלא אשכח לר"ל דפטר חלקו מבפנים היאך יתחייב אלא במגרומיתא, ובפשטות כוונתם דאם יכול להתחייב בכזית מה עדיפות של מגרומיתא יותר מכל אוכל כזית, וע"כ שאין חיובו אלא בכל האבר ולכך לא מצאנו אלא מגרומיתא דלית ביה כזית [ובאמת צ"ע לשיטת רש"י והר"מ דחייב אף בכזית מה מצאנו במגרומיתא טפי מכל כזית וכנראה הוא יותר נוח לבלוע בלא לעיסה מכל כזית].

ומשמע להדיא בתוס' דאף אי היה מתחייב בכזית יכלו להבין עיקר הפטור של חלקו, וצ"ע שהרי כתבו בסוגיין טעם הפטור משום דל"ל שם אבר ואם מתחייב בכזית ממנו לא שייך ענין זה כלל [בין לד' הגר"ח ובין למנח"ח].

וכנראה צריך לדחוק ד' התוס' ולומר דאה"נ יכלו להקשות כן אבל כיון דאפשר לפרש סוגיא דחלקו כפירש"י לכך העדיפו להקשות ממגרומיתא.

[וחשבתי לבאר ד' התוס' שם עוד ע"ד פלפול, דזהו גופא כוונת התוס' להוכיח מסוגיא דמגרומיתא, דאם היה חיובו בכזית מן האבר למה לא מצאנו אופן שיתחייב לר"ל והרי באוכל כזית ממנו לא שייך פטורא דחלקו, וע"כ חיובו הוא באכילת כולו דוקא ובזה חל הנידון של ר"ל ור"י אם ע"י דחלקו פקע שם אבר.

אבל עיקר הספק דחלקו שפיר הבינו התוס', וי"ל הביאור שאם היה הדין דחייב בכזית ממנו לא היה מצטרף בו גו"ע דלית ביה דין בריה בכה"ג וצירוף גו"ע לשיטת התוס' צו. הוא מתורת בריה, וכל חיובו היה רק באוכל כזית מן הבשר.

וא"כ י"ל דפטורא חלקו הוא בלא אכל כזית מן הבשר רק בצירוף גו"ע שחיובו הוא מכח דהוי אבר שלם, אבל בכזית בשר אין בו פטורא דחלקו, וכל קו' התוס' הוא מאי מקשי בגמ' היכי משכח"ל דמחייב והרי מ"מ משכח"ל באוכל כזית מן הבשר.

ולפי"ז מתבאר לנו בדעת התוס' דלא כשיטת הר"מ פ"ה ה"ג דאף בכזית מן האבר יש בו דין צירוף גו"ע, וס"ל לתוס' לא כן].

**ז. שיטת הר"מ-**

כתב הר"מ ה-ג הפריד הבשר מהאבר פטור ששינה מברייתו וחייב רק באוכל כזית מן הבשר, ובה"ד כתב שאם חלק האבר לשתיים ואכל מעט מעט פטור.

והק' הראב"ד כיון דפטר הר"מ באוכל מעט מעט אף שלא שינה אותו מברייתו למה הוצרך לכתוב בה"ג דפטור מפני ששינה ברייתו?

ושתי שיטות יש בדעת הר"מ:

א. במ"מ פי' דד' הר"מ בה"ג בהפריד הבשר מגו"ע הוא דין חלקו המבואר בגמ', ולפי"ז מבואר דעת הר"מ ביאור שלישי בספק הגמ' דאיירי בחלק את הבשר מן הגו"ע.

ולפי"ז פי' הגר"ח ספק הגמ' שהנידון בזה הוא אם גו"ע מצטרפי בכה"ג שהפרידם מן הבשר.

והוסיף הגר"ח דמתבאר דהר"מ פליג על התוס' שאין הספק אלא בדין צירוף גו"ע אבל אם אכל כזית מן הבשר וודאי חייב מתורת אבמה"ח, וזה כוונת הר"מ שאין גו"ע מצטרפים מפני ששינה ברייתם אבל אם אכל כזית בשר חייב משום אבמה"ח.

ואזיל הר"מ לטעמיה דס"ל דעיקר דין אבמה"ח לאו מתורת בריה הוא ויכול להתחייב אף בכזית מן הבשר, ודלא כשיטת התוס' צו. דכל דין אבמה"ח הוא מתורת בריה ואין חיובו אלא באוכלו כולו.

ועיקר הנחת הגר"ח דבכה"ג שאוכל כזית מהבשר חייב משום אבמה"ח כ"כ גם באו"ש, אבל במקו"א הבאנו דבמאירי קב: וקרי"ס ומנח"ח-תנב נקטו בפשטות דלעולם כל שהפריד הבשר מהגו"ע פקע מיניה שם אבר ואינו מתחייב כלל אלא מתורת במה"ח, ונתבאר עוד במקו"א מד' האבי"ע בזה.

ולפי"ז באר הגר"ח גם ד' הר"מ בה"ד דמסברא הוסיף הר"מ דה"נ אם לא שינה ברייתו אבל חלקו לשניים תו א"י להצטרף גו"ע של כל חלק עם חלק השני ואינו מתחייב אלא בכזית מן הבשר מתורת אבמה"ח.

[ובזה אף המאירי וקרי"ס מודים דעיקר חיובו באוכל כזית מן הבשר הוא משום אבמה"ח כיון שלא שינה ברייתו ובזה אף הם מודים שכל דינו הוא שאין גו"ע מצטרפים].

ויל"ע לד' הגר"ח בכה"ג שלא חלקו רק אוכלו מעט מעט אם יהיה בו הפטור של חלקו, או דבכה"ג מצטרפי הגו"ע שפיר כיון שהכל מחתיכה אחת של אבר, ויל"ע בזה ועמש"כ לעיל בד' רש"י בזה, ועלח"מ משמע דעיקר פטורו משום שאכלו מעט מעט אף בלא חלקו ואורחא דמילתא נקט.

אבל לפי כ"ז תיקשי קו' הראב"ד למה מנה זה הר"מ כשני פטורים שונים [ואולי לפי"ד המאירי וקרי"ס א"ש דעיקר הפטור בה"ג הוא פטור מעיקר הלכות אבמה"ח וכל חיובו משום במה"ח משא"כ בה"ד עיקר חיובו משום אבמה"ח].

ב. בלח"מ כתב דלשון הר"מ משמע דהר"מ בה"ד הביא את ספק הגמ' שהרי שם הזכיר המושג של חלקו מבפנים ומבחוץ.

ובאר לח"מ דבה"ד מדוקדק בלשון הר"מ שאין פטורו אלא משום שאכלו מעט מעט, ולפי"ז לק"מ קו' הראב"ד דבה"ג ששינה ברייתו הרי אינו מתחייב על הגו"ע אף אם אכל הכל יחד, משא"כ בה"ד דלא שינה ברייתו אם אכל יחד חייב גם על גו"ע וכל פטורו משום שאכלו מעט מעט.

ובאר שהר"מ באר הסוגיא כדעת רש"י דלא נתחדש דין כזית בכא"פ בגו"ע ולכך הביא הפטור באופן של אכלו מעט מעט, משא"כ בה"ג פטור אף באוכל בב"א משום שאין מצטרף מצ"ע.

וכדבריו נראה במאירי קב: דבה"ד אם אכל בב"א וודאי חייב.

ולדרך הגר"ח צריך לחלק ג"כ כעי"ז בתוך הדין שאינו כברייתו, דאם החפצא של האבר נשתנה מברייתו הרי אף באוכל יחד לא יהני, ואם לא נשתנה מברייתו רק חילקו הרי כל מה שאינו כדרך ברייתו הוא משום שאוכלו מעט מעט אבל בב"א הרי חוזר להצטרף בפיו ושפיר מצטרף גו"ע יחד, ועצ"ע.

**ח. בראיות הגר"ח-**

חקר הגר"ח בשיטת הר"מ בדין צירוף גו"ע אם עיקרו הוא משום שחיבה תורה גם על הגו"ע כל שהם חלק מן האבר, או שאינו אלא דין צירוף בעלמא דכיון שהוא כברייתו מצטרפי.

וכתב הגר"ח להוכיח מד' הר"מ בה"ד דאם חלקו לשנים כברייתו אינו חייב אלא באוכל עכזית מן הבשר לחוד, ואם עיקר דין צירוף גו"ע הוא שחייבה תורה גם על גו"ע עצמם כל שהוא חלק מן האבר א"כ הרי בכה"ג הגו"ע הם חלק מן האבר שהרי כל הגו"ע מחוברים עם בשר והוא כברייתו, וע"כ הוא דין צירוף להבשר א"כ אף שכ"א מחובר עם בשר מ"מ א"י להצטרף לחלק השני של האבר.

והגר"ח רצה להוכיח כהר"מ דעיקר ספק הגמ' הוא ספק בדין צירוף גו"ע ולא משום דפקע מיניה שם אבר, דאי פקע לגמרי שם אבר היאך חייב ר"י בהנאת גרונו והרי אח"כ פקע מיניה שם אבר?

ומבואר בד' הגר"ח שכל הנאת גרונו לא מהני אלא לענין חשיבות האכילה ודין צירוף אבל אם פקע שם האיסור לא, ונתבאר במקו"א באורך.

ושיטת התוס' היה מקום ליישב דלמ"ד הנאת גרונו בעינן אי"צ אי"צ בליעה כלל [או אף אם צריך בליעה אינו אלא תנאי באכילה אבל אינו חלק מהמחייב, וכש"כ במקו"א באורך], אבל מ"מ לא סגי ליישב בזה לפמש"כ במקו"א ממשנת ר"א לבאר ד' התוס' דלעיסה קודמת להנאת גרונו ונחלק בפיו קודם שבא לשלב של הנאת גרונו, ואכ"מ.

ולד' המנח"ח לא תיקשי קו' הגר"ח כלל דבאמת אף לתוס' יש שם אבר עליו בחלקו, וכל הנידון הוא כלפי צירוף גו"ע ושפיר תלי בדין חשיבות האכילה ותלי בפלוגתא דהנאת גרונו ומעיו, ודו"ק.

**ט. הקיאו-**

בהמשך הסוגיא אמר ר"א דאם אכל חצי זית והקיאו וחזר ואכלו חייב דמ"מ נהנה גרונו בכזית, אבל לר"ל דאכילה במעיו בעינן פטור שאין כאן צירוף ביניהם ואין במעיו זית שלם.

וכתב רש"י דר"א פליג אמ"ד לעיל דפטר ר"י בחלקו, דהא הכא דחלקו וחייב.

ותמה ע"ז במהרש"א למה הוצרך לזה ובפשטות ד' ר"א אמורים בשאר איסורין ולא באבמה"ח, ודין חלקו דלעיל איירי באבמה"ח.

וכעי"ז כתב ברמב"ן דד' ר"א אמורים כלפי בשר מן החי.

וכתב בלב אריה דדעת רש"י דמשמע בסוגיין דד' ר"א איירי באבמה"ח ולא בשאר איסורין.

וע"ע בר"מ פי"ד מאכ"א דפסק שאם הקיאו וחזר ואכלו חייב משום דהנאת גרונו מחייבת, ומ"מ בפ"ה מאכ"א פסק דחלקו מבחוץ פטור, וצ"ע דא"כ ה"נ ייפטר בהקיאו וע"כ כש"כ מהרש"א דשאני שאר איסורין, כ"כ בראש יוסף.

וכעי"ז מבואר במ"מ פ"ה ה"ד עמש"כ הר"מ שאם חלק לשנים אינו מתחייב אלא באוכל כזית מן הבשר, וכתב המ"מ ראיה דע"י כזית בשר מתחייב מדמבע"ל בחלקו ור"א לא פליג אדלעיל וע"כ חייב בכזית מן הבשר, והיינו דס"ל כרש"י דמשמע בסוגיין דאיירי באבמה"ח ומזה הוציא הר"מ דאף בחלקו חייב בכזית בשר מתורת אבמה"ח.

והוסיף במ"מ שיש פירושים אחרים בזה, וכוונתו לד' רש"י דר"א פליג אדלעיל, ומשמע מדלא העמיד רש"י דאוכל כזית בשר דס"ל דלמ"ד דפטר בחלקו פטר אף באוכל כזית בשר.

וזה דלא כש"כ לעיל מהמנח"ח, וגם לפמש"כ לבאר עיקר הספק לשיטת רש"י שהוא ספק מיוחד בדין צירוף גו"ע הרי וודאי באוכל כזית בשר חייב וכ"ז נסתר מד' רש"י כאן, וצ"ע.

1. ומ"מ צ"ע דהא לשיטת רש"י בגמ' הק' הגמ' היכי משכח"ל דמחייב ובפשוטו היינו שא"י לבלוע בב"א, אלא דבלא"ה כבר נתקשו בתוס' ע"ז דהא שפיר משכח"ל לבלוע בב"א, ועיין לקמן משי"ת בדעת רש"י ועפי"ז יש לדון לענין מצה. [↑](#footnote-ref-2)