יש נוחלין (מדף קלד) - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא

בסיעתא דשמיא

**פרק יש נוחלין**

דף קל"ד.

**האומר זה אחי וכו' ויטול עמו בחלקו:** עיין ברשב"ם שכ' שהספק נוטל מהאח מה שהיה נוטל אם היו חולקים בין שלשתם וכ"כ הרמב"ם [פ"ד הלכה ח'] והשו"ע [ר"פ סעיף ב']. ועיין באור שמח פרק י"ב מנזקי ממון ובשיעורי הגרש"ר ס"ק קמ"ט שהקשו דנימא שמה שנטל הראשון יותר מחלקו הוה כגזלן שנטל מתפוסת הבית וא"כ יחלקו השנים הנכסים הנותרים בשוה. [ועיין ברבינו גרשום שנראה דס"ל שבאמת כן הדין][[1]](#footnote-1). ועיין בגרש"ר שיישב דכיון דהראשון מחזיק בחלק הספק מדין המע"ה ל"ח שנטל מתפוסת הבית אלא כנטילה מהספק[[2]](#footnote-2) וע"ע באור שמח שם מה שכ' ליישב.

**נפלו לו נכסים ממקום אחר יירשו אחיו עמו:** משמע שהוא נוטל כיורש, ועיין בנתיבות סימן ר"פ סק"א [ד"ה ודע] שהקשה הא לא הביא עדים שהוא יורש ועיי"ש שיישב דבמקום שאין אחר מכחיש נאמן אף בלא עדים [והוכיח כן מסוגיא דקריביה דרב אידי לעיל ל"ג.] ולכאורה הסברא ככל אדם שטוען על ממון ברה"ר שהוא שלו ואין אחר מכחישו[[3]](#footnote-3). ועיין בגרש"ר ס"ק ק"נ. **[יירשו אחיו עמו:** בגמ' מוקמינן שהם טענו שמא. ויל"ע כמה עיקר דינו של האח ליטול אם רק כפי חלקו [שהרי הודה שיש לו אחים] או לאו. דהנה באמרו האחין לאו אחונא נחלקו הראשונים כמה נוטל האח דדעת הרמב"ם [פ"ד הלכה ח'] והשו"ע [ר"פ סעיף ד'] שנוטל כל הנכסים ובהגהות אשר"י כ' שנוטל רק כפי חלקו. [והביאור בדעת הרמב"ם והשו"ע י"ל עפי"ד הגר"ח בהלכות תרומות שהדין יורש חל בכל הנכסים ומתחלק בין היורשים הזכית ממון וע"כ כששאר היורשים אינם נוטלים חל דין יורש בכל הנכסים. ואולי תלוי בזכות הנטילה שלו וכדלעיל וצ"ע] ויל"ע לפי ד' ההגהות אשר"י אמאי יטלו עמו הא נטל כדינו ולרמב"ם עצם מה שנוטל עכשין בטענת אח זה מחייבו לחלוק[[4]](#footnote-4) ויל"ע בגדר הנטילה של האחים אם הוא מהאח המת או מהאח המודה וצ"ע].

דף קל"ד:

**ליורשו פשיטא: דעת הרשב"ם ותוס':** עיין ברשב"ם ותוס'[[5]](#footnote-5) שכ' דנאמן מדין מיגו דבידו להקנות הנכסים [וכדלעיל קכ"ז: לענין בכור] וס"ל דלא נאמן מדין יכיר, דלומר שהוא בנו אינו נאמן. ועיין בגרע"א שהקשה דלעיל קכ"ז: כ' הרשב"ם ד"ה [ד"ה אינו נאמן] שנאמן לומר זה בני ומדין יכיר וצ"ע. ועיין ברש"ש לעיל קכ"ו: וכיסוד הדברים כ' בתשו' הרא"ש כלל פ"ב שכ' שאם נאמן לומר זה בני תלוי במחלוקת ר' יהודה ורבנן לעיל קכ"ז: אם נאמן לומר בנו שהוא ממזר. [ולפי"ז אפ"ל דהרשב"ם הכא איירי לרבנן ולעיל לר"י וכן לכאורה מדויק ברשב"ם ובריטב"א שהביאו דברי רבנן]. ויל"ע בסברא אמאי הנאמנות לומר זה בני תלוי בר"י ורבנן. [דלתרוויהו לא נאמן אלא על מי שהוחזק לבנו]. ועיין באור גדול סימן ב' [ד"ה והנראה דף כ"ח: בדפי הספר] שהביא דעת הרמב"ם וכ"כ התוס' שם דלר' יהודה נאמן לומר אינו בני [אע"פ שהוחזק לבנו] וחזינן שנאמן לא רק לקבוע את הדינים של בנו וא"כ נאמן לומר גם מי בנו.[[6]](#footnote-6) אכן יל"ע אם יועיל ליישב הרשב"ם דהא כ' לעיל קכ"ז: דהנאמנות לר"י היא מסברא שאם נאמן על בכור נאמן על יוחסין ויל"ד אם ס"ל שנאמן על אינו בני. ואולי י"ל דס"ל לרשב"ם דלר"י התחדש שאב נאמן על זרעו והיינו שנאמן ביחס לבניו וצ"ע. [ואולי י"ל באופ"א דס"ל לרשב"ם דכשם שנאמן לומר שבנו בכור ולמעט עי"ז חלק האחים נאמן לומר שיש לו עוד בן ולמעט עי"ז חלק האחים וצ"ע לפי"ז אמאי לרבנן לא נימא הכי וצ"ע].

**דעות הראשונים:** ועיין בראשונים, רמב"ם [פ"ב מנחלות ה"ד], רא"ש, רשב"א, ריטב"א, ר"ן דפליגי וס"ל שיש לאב נאמנות לומר זה בני. והובא שני הדעות בטור סי' רע"ט.[[7]](#footnote-7) אכן, נחלקו בטעם הנאמנות. דדעת הר"ן בסוגיין [והובא בבית יוסף שם] והקצות רע"ז סק"ב בדעת הרמב"ם והרא"ש וכ"כ הרשב"ם לעיל קכ"ז: שהוא מדין יכיר[[8]](#footnote-8).

והנה ברמב"ם כ' שנאמן לומר זה בני וכן זה אחי וראוי לירשו. ועיין במגיד משנה שכ' שנאמן מדין מיגו וצ"ע דלא חילק דלא נאמן על נכסים שנפלו לאחר מכאן[[9]](#footnote-9). ועיין בטור שנראה דס"ל שנאמן מדין יכיר ועיין בביאור הגר"א שם שהקשה דא"כ אמאי נאמן בזה אחי וצ"ע. ועיין בקובץ הערות סימן כ"א שכ' בדעת הרמב"ם שלדברי המוריש יש נאמנות כהודאת בע"ד עיי"ש שדייק כן בד' הרמב"ם שכ' כיון שהודה. [ויל"ע הטעם בזה הא מעיד על זמן שלא יהיה בעלים ואולי כיון שבאים מכוחו ויל"ע].

[ועיין בריטב"א שכ' דנאמן כיון דאין אחר מכחישו[[10]](#footnote-10), וסיים דכ"ש לאחר שהתחדש דין יכיר. ויל"ע אמאי נאמן כשאין אחר מכחישו דמ"מ הוה ע"א וקרוב וצ"ע. ועיין ברשב"א שכ' נמי שנאמן כיון דליכא דמכחיש דיבוריה, אכן המשיך דאף אם יש בנים אחרים [וא"כ מפסידם] מ"מ שאני מבכור שבא לרבות חלקו של אחד על שאר האחים ויל"ע כוונתו. [ועיין בגרש"ר שביאר דס"ל שהנאמנות מסברא].

**לפטור את אשתו מן הייבום**: ומבואר דבעינן לנאמנות דמיגו כדי לפטור מיבום, ועיין בגרע"א בתשו' ק"י [ד"ה וביותר יפלא] ובשמעתתא ב' פרק כ' שהקשו לד' הר"ן שנאמן לומר זה בני מדין יכיר א"כ נאמן שיש לו בן ויועיל גם לפטור את אשתו מן הייבום. ועיין בשמעתתא שם שכ' שנאמן רק לענין הבן ולא לשאר הדינים ועיין בגרע"א שם דפליג דלא הימניה התורה לחצאין. וע"ע בקובץ הערות סימן מ"ב סק"ד שכ' ליישב דלפטור מן הייבום הנאמנות היא ביש לי בנים ולא בזה בני וע"ז לא חידשה לו תורה נאמנות. וע"ע בנדון זה באבי עזרי פ"ג מיבום וחליצה הלכה ד'.

**לפטור מן הייבום:** יל"ע בעדות על יבמה שמותרת לשוק אם הוא כדבר שבערוה דבעינן שני עדים או כעדות איסורים. [דהא איסור יבמה הוא בלאו דלא תהיה אשת המת החוצה ואם נישאת בניה אינם ממזרים]. ודן בזה הגרע"א בתשו' קכ"ה ועיין בנתיבות בתשו' שם דפליג.

**התם דלא מוחזק לן באח וכו':** ברשב"ם כ' שנאמן שאם יבא א' ויאמר שהוא אח אינו נאמן. ועיין במהרש"א שהקשה דאמאי יהא נאמן לאסרה. ועיי"ש שהביא מהרא"ש בקידושין שיועיל נאמנותו דאף אם יבואו עדים שיש אח לא תיאסר. ויל"ע אמאי באמת נאמן [דהא הכא ס"ל דנאמן אף בלא מיגו וצ"ע], וע"ע בריטב"א שכ' שנאמן לענין אם יתחזק אח"כ לאיסור.

**סוגיא דהואיל ובידו לגרשה**

**הואיל ובידו לגרשה: בעיקר הנאמנות:** מצינו בסוגיין נאמנות בידו בדבשב"ע [דמותרת לשוק,] ובממון [דבידו ליתן הנכסים] וביבמה לשוק ויל"ד בעיקר הנאמנות. והנה בע"א באיסורים דבמקום איתחזק נאמן רק אם בידו. וברא"ש בגיטין[[11]](#footnote-11) ביאר שכיון שבידו נאמן מדין בעלים ויל"ד אם נוגע לסוגיין ונחלקו בזה האחרונים: עיין בנתיבות בכללי מיגו [אחר סימן פ"ב סקי"א][[12]](#footnote-12) שכ' דה"ה הכא עצם הבידו הוא סיבת הנאמנות [עיי"ש בנתיבות בלשונו דהימניה רחמנא]. אכן בשמעתתא ו' פרק א' ובגרע"א בתשו' ק"י נחלקו וס"ל דהכא הוא מדין מה לי לשקר ול"ש הנאמנות דאיסורים והוכיחו כן דהא באיסורים נאמן אף למפרע והכא אינו נאמן למפרע. ויל"ע לנתיבות דהתם הוא מדין בעלים אבל בדבשב"ע מה שייך בעלים וכן יל"ע לשמעתתא והגרע"א מה שייך כאן נאמנות דמה לי לשקר הא בדבשב"ע אין דין טענה ול"ש מיגו. ועיין בחזו"א אהע"ז סימן נ"ט סק"כ שכ' שכל שבידו מסרה לו התורה נאמנות על הדבר עיי"ש[[13]](#footnote-13). עוד יל"ע כיצד נאמן בדבר שבערוה הא אין דבר שערוה פחות משניים ובעינן תרי לבירור וכן לגבי ממון צ"ע דהא אינו בע"ד [דמעיד על זמן שלאחר מיתתו שהממון אינו שלו] ובעינן עדים. וכן הקשה בשערי יושר ש"ו פ"ט והחזון איש בסי' נ"ט ועיין בשערי יושר שם שביאר דעצם הבידו הוא סיבה לנאמנות עיי"ש וכ"כ בזכר יצחק סימן ס"ו[[14]](#footnote-14). [ולכאורה לא הכוונה שכיון שבידו נאמן בכל מה שאומר ועוד הא אומר שעתה אינו בידו אלא מה שבידו הוא סיבה לטענה שיוכל להעיד על הדבר[[15]](#footnote-15) ועדיין בעינן למה לי לשקר להאמינו בטענה זו]. ועיין כעין זה באבי עזרי פ"ג מיבום וחליצה הלכה ד'. עוד יל"ע בנאמנות בידו אם הוא על עצם מה שאומר או על התוצאה דנאמן להתירה ואולי תלוי בהנ"ל וע"ע בשערי חיים גיטין סי' ו' בתחילתו בזה.

**תוס' ד"ה הואיל ובידו לגרשה: אע"ג דהאי מיגו וכו': בחסרון מיגו לחצי טענה בסוגיין:** עיין ברמב"ן שהקשה דהוה מיגו לחצי טענה דבגירושין תיאסר לכהונה ועיי"ש מה שיישב דכיון דלא איכפת ליה לבעל שתיאסר לכהן ל"ה לחצי טענה וכעי"ז בריטב"א עיי"ש ויל"ע הביאור בזה ועיין בקובץ שיעורים ס"ק תט"ז שלמד בדבריו דכיון דיש כאן סברא לנאמנות ל"א פלגינן. וע"ע בנתיבות בכללי מיגו סימן פ"ב סקי"א שכ' דל"ש כאן החסרון דלחצי טענה כיון שבידו לעשות את שניהם עיי"ש. [ועיקר הסברא בזה יל"ע דמ"מ יש סיבה למה שטוען עכשיו וצ"ל דמ"מ על מה שבידו יש לו מיגו וצ"ע].

ובעיקר הנדון אם מותרת לכהונה עיין ברשב"ם לקמן קל"ה. שנראה כד' הרמב"ן. אכן, עיין בשלטי הגיבורים [ובמהרש"א קל"ה כ' כן בד' התוס'. קל"ד:] שכ' דבאמת אסורה לכהן ויל"ע לד' דלכאורה הוה פלגינן בנאמנותו [וצ"ל לכאורה דלהאמין לדבר אחד מתוך העדות לא הוה פלגינן והכא מתקבל דבריו על הגירושין רק לענין היתר לשוק אבל בגירושין למפרע החילוק הוא בעצם הסיפור] ויל"ע לפימש"כ לעיל מהאחרונים שהבידו הוא סיבת הנאמנות א"כ לד' הראשונים להתירה לכהן הא אינו בידו[[16]](#footnote-16). עוד יל"ע אמאי לענין מיגו דבידו להקנות ל"א שהוא לחצי טענה או שיאמן על הכל וצ"ע. ועיין בקוב"ש ס"ק תנ"ט מש"כ [עיי"ש דלענין להתירה מצד יבמה מותרת לכהן והגירושין הוא איסור שמתחדש בגירושין עיי"ש.].

**בעל שאמר גירשתי את אשתי אינו נאמן:** ברשב"ם ביאר דהוה כמיגו במקום עדים, ויל"ע מה ס"ל מ"ד שנאמן, אם ס"ל דהריעותא שאין קול אינו ראיה גמורה או דס"ל דאפ"ה נאמן ולפי"ז נחלקו בעיקר הגדר דבידו. ועיין ברשב"א [וכן לכאו' כוונת הרמב"ן שם] קידושין ס"ד: שביארו סברת המ' שם דמיגו בבידו אמרי' במקום חזקה עיי"ש. [עיי"ש בלשונם דכל מיגו אמרי' דמ"מ טענה זו עדיפא ליה עיי"ש.]. וע"ע בר"ן קידושין ס"ד: שכ' דהסברא דאינו נאמן דכיון דאינו נאמן למפרע גם על להבא אינו נאמן דל"א מיגו לחצי טענה עיי"ש.

**כאן למפרע וכו':** עיין בש"ש ובגרע"א שהוכיחו מזה שאין הבידו כאיסורים דבאיסורים אם היה בידו נאמן גם כשאינו בידו עיי"ש. וע"ע בקוב"ש ס"ק תנ"ז ובשערי יושר ש"ו פי"ב שהקשו דהא בזה בני מעיד על דבר דלמפרע עיי"ש בשער"י שיישב דכיון דהנפק"מ על להבא עיי"ש.

**פלגינן דיבורא וכו':** בדין פלגינן דיבוריה מצינו ב' סוגי פלגינן: א. פלגינן נאמנות, והיינו שמתקבלת העדות אבל יש דברים שאיני נוהג עפ"י העדות. [כע"א שמעיד על מיתת הבעל ונאמן להתיר אשתו ולא לירד על פיו לנחלה] ב. פלגינן דיבוריה שמקבלים רק חלק מהעדות[[17]](#footnote-17) [כמעיד אני רבעתי פלוני לרצוני [סנהדרין ט:] דלענין שהוא היה הרובע כלל אינו מתקבל]. ובסוגיין דגירשתי את אשתי לפני ל' יום יש לדון מהו הפלגינן אם מתקבל הגירשתי בלא זמן הגירושין[[18]](#footnote-18) או שמתקבל כל עדותו אבל דנים עפי"ז רק מכאן ולהבא וכן דן בגרש"ר ס"ק קס"ב ועיין בשער"י ו' פי"ב שנראה שתלה זה בגדר הבידו. ולכאורה נחלקו בזה הראשונים דברשב"ם כ' "דלא מהימן על מה שאומר זה ל' יום" ועיין ברמ"ה שכ' שבטוען שהיה קידושי טעות נאמן ובזה לכאורה ל"ש פלגינן דיבורא אלא נאמנות וכ"כ בשערי יושר ש"ו פי"ב בדעתו ובשיעורי הגרש"ר. [ס"ק קס"ב קס"ד][[19]](#footnote-19) וע"ע בתוס' ב"מ י"ח: וגיטין כ"ז: לגבי מה דאמרי' דבגט שנמצא והבעל אומר שנפל מהאשה והקשו התוס' שיהא נאמן דבעל שאמר גרשתי את אשתי נאמן ויישבו דאינו נאמן למפרע ובמהרש"ל בב"מ כ' שכוונתם דלמ"ד דלא פלגינן אינו נאמן. אכן בגרע"א ובמהר"ם שיף שם כ' דכוונתם דכיון שמעיד שנתן גט זה אתמול ובזה אינו נאמן, אינו נאמן כלל ומבואר דבל"ש לומר שגירש היום לא נאמן ולכאורה הוא כיון דפלגינן דיבוריה. [ובמעיד שפלוני בא על אשתי המובא בסוגיין בפשיטות הפלגינן הוא שמתקבל רק שפלוני בא על אשת איש אכן י"ל דהפלגינן הוא שמתקבל שבא על אשתו אבל איני פוסק עליה כלום וכשלא פוסקים עפ"י עדותו אין חסרון של עדות על קרוב ועיין בשערי יושר שער ו' פי"א שדן בזה.]

ועיין בחזון איש שהקשה, דהא הכא עיקר נאמנותו משום מיגו וכשטוען למפרע ליכא ליה מיגו ולמה נימא פלגינן וכן הקשה הגרש"ר ס"ק קס"ה. ועיין בשערי יושר שער ו' פי"ב שהקשה דבכל עדות שייך למימר פלגינן שמקבלים המעשה רק כלפי מה שאפשר אבל הכא הא אמר שגירש למפרע וכיצד נגיד שגירש עתה עוד יל"ע דלכאורה דין פלגינן הוא במקום שיש לו סיבת נאמנות ואמרי' שמקבלים מה ששייך אבל הכא לכאו' הא ליכא סיבת נאמנות[[20]](#footnote-20) ועיין בחזו"א שיישב דנאמן להבא כע"א באיסורים ולמפרע הוה כדבשב"ע עיי"ש. ועיין בגרש"ר ס"ק קס"ה שביאר דספק הגמ' אם הכח נאמנות דמיגו הוה כעדות דשייך לפלגינן עיי"ש. ויל"ד לפי מה שכ' לעיל שמה שבידו להתיר הוא הסיבה שנאמן שהיתיר אם הוא מיושב וצ"ע.

והנה מצינו בסוגיין כמה דינים דאמרי שנאמן רק בחלקם ויש לדון אם הוא מדין פלגינן. א. באומר זה בני לירשו דלרשב"ם והתוס' נאמן רק על נכסים שיש לו עכשיו כיון שע"ז בידו ליתן וצ"ע דהוא פלגינן שמתקבל הזה בני רק על נכסים שיש לו וכן הקשה הגרע"א. [עיי"ש שצידד שהוא מטעם אודיתא] וע"ע בקוב"ש ס"ק תט"ז. ב. באומר יש לי בנים לדעת השלטי הגיבורים שכ' לעיל שאסורה לכהן ולכאורה הוא פלגינן שמתקבל שיש לו בנים אבל רק להתירה בישראל וכן הקשה הגרש"ר בסוף ס"ק קס"ב וצ"ע. ג. בד' הש"ש דביכיר נאמן רק על דינים הנוגעים לבנו ולא על דיני האשה. אכן בזה הגדר שרק על בנו האמינתו תורה ואינו כפלגינן וצ"ע.

**פלגינן בחד גופא:** עיין ברא"ה ובריטב"א בכתובות י"ח: שביארו שאין הטעם הוא מה שמעיד על שני גופים אלא שבפלוני בא על אשתי הוא שני סיפורים והכא הוא סיפור אחד עיי"ש שדימו זה לעדים שאמרו אנוסים היינו מחמת ממון דלא אמרי' שהיו אנוסים מחמת נפשות כיון שהוא חד גופא[[21]](#footnote-21). [וע"ע בקוב"ש ב"ק סקמ"ה שדן דלרבא דעד זומם מכאן ולהבא הוא נפסל הוה כפלגינן בחד גופא עיי"ש]. וע"ע בגרש"ר ס"ק קס"ה ד"ה ויש שהקשה דאם הוא פלגינן נאמנות מה שייך החילוק דחד גופא [וע"ע בקוב"ש שהביא מהרא"ה בכתובות י"ח שהחילוק דמאן דס"ל דפלגינן בחד גופא הוא רק בבידו ולא בעדות ויל"ע אם זה כוונת הרא"ה שם]

**תוס' ד"ה פלוני: מתוך שנאמן** וכו': וכן הוא דעת רש"י, תוס' והרמב"ם בסנהדרין י. בספק הגמ' שם שהצד השני הוא שיתקבל גם על אשתו [וס"ל שבמעיד שבא על שורו באמת אמרי' שנאמן על השור מדין המיגו]. והביאור בזה כ' האחרו' דפסול עדות על קרוב כשהעדות על קרובו אבל כאן שם העדות היא על פלוני שבא על אשתו וע"ע בשערי יושר ש"ו פי"א בארוכה. אכן דעת הראב"ד [שהובא בראשונים שם]. שם שהצד השני הוא שאינו נאמן מדין עדות שבטלה מקצתה ובאשתו הנדון משום בעל דבר.

דף קל"ה.

**חזיא לכהנא רבה:** ברשב"ם ס"ל שמפ' דיבורו שנתכוון לגירושין כיון שהוחזק שיש לו בנים ולא מפרשים נגד ההוחזק וצ"ע הא גם בגירושין הרי יש סברא שהיה צריך להיות קול וצ"ע וע"ע ברבינו גרשום שס"ל שנתפרש שיש לו בנים. והנה דעת תוס' קידושין ס"ד: דבאומר בשעת מיתה שיש לו בנים אינו נאמן כיון שעכשיו אין בידו לגרשה ועיי"ש בגרע"א שהקשה דהא הכא הוה בשעת מיתה וצ"ע.

וע"ע בראשונים שהביאו דעת רבינו חננאל וכ"כ הרמ"ה דאיירי שאמר שהיה קידושי טעות ועיי"ש שהקשו דא"כ הוא טוען על למפרע ואינו נאמן וכ"כ לעיל מהגרש"ר שכ' ליישב דעתם דהפלגינן הוא נאמנות או דכיון שאין לפנינו נפק"מ על למםרע נאמן עיי"ש.

**חוש לה:** עיין ברמ"ה שדן לענין להרגה אם זינתה לאחמ"כ ומשמע שהוא מדאורייתא ועיין בחזון איש שדן בזה. [עיי"ש שכ' שנראה שהוא מדרבנן אבל דייק בשו"ע שהוא ספק מן התורה]. וע"ע בגרש"ר ס"ק קס"ז.

**אם היקלנו בשבויה נקל בא"א:** צ"ע דהא הוה יבמה לשוק ואינו א"א ועיין בגרע"א מש"כ בזה.

**הא קאמרי לאו אחונא:** לכאורה הוא מדין הודאת בעל דין. ויל"ע דלכאורה איירי שטענו כן כשמת האב ולא היה הודאה על ירושתו ומ"מ חשיב הודאת בע"ד אע"פ שהוא דבשלבל"ע ועיין בחזון איש שכ' שכיון שהודו נתחייבו לנהוג עפי"ז. וע"ע בנתיבות סימן ר"פ סק"ג שהקשה דיטעון שאמר כן רק כדי לדחות מירושת האב [כדאמרי' בסימן מ"ו] עיי"ש שיישב דהיה יכול לטעון שמא ויש לדון כמה יטול האח שטוען אחונא, ועיין ברמב"ם [פ"ד הלכה ח'] והשו"ע [ר"פ סעיף ד'] שנוטל כל הנכסים ובהגהות אשר"י כ' שנוטל רק כפי חלקו. ויל"ע הביאור בדעת הרמב"ם הא אף להודאתו אינו זכאי ביותר מחלקו וצ"ל עפי"ד הגר"ח בהלכות תרומות שהדין יורש חל בכל הנכסים ומתחלק בין היורשים הזכית ממון וע"כ כששאר היורשים אינם נוטלים חל דין יורש בכל הנכסים וצ"ע.

**הא קאמרי לאו אחונא: בדין הודאה כנגד הודאה:** עיין ברא"ש בשם מהר"ם שהוכיח מכאן דהמודה לחבירו שחייב לו והמלוה מודה שפטור, דאינו חייב [ואף לצי"ש] והראיה לכאורה דס"ל כדעת הרמב"ם שנוטל הכל וא"כ יש כאן הודאה [דהיינו הודאת האח שיש לאחין חלק בירושה] כנגד הודאה [דהיינו הודאת האחים שאינם יורשים]. ועיי"ש שכ' הטעם דהוה כאילו מוחל לו וכ"פ בשו"ע סימן ע"ה סעיף י"א. ויל"ע אם הוא סברא דמחילה הא הכא ליכא מחילה [דכמוש"כ ההודאה היא קודם שמת האח] ועיין בנחל יצחק סימן ע"ה סעיף י' מש"כ בזה. וע"ע במשנה למלך פ"ד מנחלות ה"ח שהביא סוגיא דגיטין מ: דבהודה הנותן שנתן והמקבל הודה שלא קיבל [והיינו הודאה כנגד הודאה] וזוכה הנותן ולדעת רש"י ותוס' הוא מטעם דהנותן פחות דייק ומשמע דהיכא דליכא טעם זה לא זוכה הנותן וא"כ ה"ה הכא שלא יזכה האח. ועיין בקצות סימן ר"פ סק"א שכ' בשם הקונה"ס דהוה כתרי ותרי אם הם יורשים ואין ספק מוציא מידי ודאי[[22]](#footnote-22) ועיין באמרי בינה סי' ל"ד שהעיר דל"ש הכא אסממ"ו כיון דלפי הודאתו אינו נוטל. וע"ע בנתיבות שכ' שהודאת האח שטוען אחונא ל"ה הודאת בע"ד שאין הממון שלו וכיון שטוען רק שלא זכאי בירושה ליכא דין הודאת בע"ד עיי"ש. וצ"ע לפי"ז ראית הרא"ש מהכא דכלל ל"ה הודאה כנגד הודאה ועיין בנחל יצחק שם מש"כ בזה. וע"ע בתוס' הרי"ד בסוגיין ולעיל ס"ה. שנראה שהוא דין שבכל מקום שיש סיבה לנותן וסיבה למקבל משאירים לנותן [עיי"ש שדימה לאחין שחלקו לקוחות הן] וצ"ע הגדר בזה.

[ובעיקר הדין בהודאה כנגד הודאה עיין בקצות פ"ח סק"ב שהביא מהרשב"א גטין מ: שהוא ספק ומעמידים בחזקת מר"ק[[23]](#footnote-23) ועיין בנתיבות שם שהקשה דהא חזקת מר"ק לא מועלת כיון שטוען שהממון אינו שלו ועיי"ש שכ' שהוא כחזקה באיסורים עיי"ש. ובמה שנקטו האחרונים לבאר הסוגיא דגיטין דאם לא מתקבל הודאת המקבל הוה של נותן יל"ע דברש"י שם כ' דיכול לחזור ולזכות ומבואר שהועילה הודאתו. עוד יל"ע בהודאה כנגד הודאה שיהא של הפקר כיון שכ"א מודה שאינו שלו[[24]](#footnote-24) וצ"ל דגדר ההודאה היא רק לנותן ואם לא יתקבל מה שהיה נתינה ל"ה הודאה וצ"ע.].

**אמר רבא זאת אומרת וכו' אביי אמר וכו': בדין ברי ע"י אחר:** נחלקו אביי ורבא אם מועיל הברי דהמודה לטוען שמא. ועיין בר"ן שבועות מ"ב: שכ' שהוא מחלוקת רבנן וראב"י עיי"ש. ועיין בקובץ שיעורים שביאר שני אופנים למה לא יועיל או דהוה בע"ד או שהוא מעיקר הדין דברי צריך לטוען. ויל"ע בעיקר הסברא מה טעם שיועיל ע"י אחר הא עיקר הזכות בברי כ' האחרונים שהברי יש לו דין טענה וזוכה כנגד השמא ויל"ע א"כ כיצד לרבא מועיל טענה ע"י אחר. ועיין באבן האזל פ"א מטוען ה"א שכ' כיון דהשמא אינו יכול להחזיק כשיש נגדו ברי [ולכאורה הוא עפי"ד הבית יעקב בכתובות ט. דהזכיה בברי כיון דהשמא אינו מוחזק]. [[25]](#footnote-25) ועיין באילת השחר שהקשה לרבא דברי ע"י אחר מהני, א"כ לרבנן למה צריך קרא דיכיר שנאמן לענין ירושה הא יזכה הבכור מדין ברי ע"י אחר עיי"ש. [דהא הרשב"א והריטב"א לעיל קל"ד: כ' דאיירי באין האחים מכחישים][[26]](#footnote-26).

**ברי טוב ושמא גרוע:** ידוע חקירת האחרונים אם הזכות היא מכח הברי טוב [ואף בשמא טוב יוציא] או שהחסרון הוא בשמא גרוע [כיון דהו"ל למידע וטוען שמא הוה חסרון בטענתו]. ועיין בנתיבות ע"ה סק"ז שכ' שהעיקר הוא שמא גרוע עיי"ש הטעם דמיחזי כרמאות [וזה גדר החסרון בטענה] וע"ע בגרש"ר ס"ק קס"ט שכ' הדר דכיון דהו"ל למידע ל"ח טענה בשמא[[27]](#footnote-27). ועיין בקובץ שיעורים ס"ק תס"א דפליג וס"ל שהעיקר בברי טוב עיי"ש שהביא ראיה מד' התוס' בב"מ דבאח הוה ברי גרוע שיודע שלא יכולו להכחיש ומשמע דבלא זה הוה מוציא אע"ג שהשמא טוב דלא הוה להו למידע באח הבא ממדינת הים. ועיין בקוב"ש שהביא ראיה דהעיקר הוא הברי דכל שמא הוא טוב במיגו שהיה טוען ברי ועיין בנתיבות שם שכ' דלא ניח"ל להיראות שקרן.

**כמנה לאחר בידך דמי:** הקשה הרב דוד בולק דלרבינו גרשום לעיל [קל"ד.] דבטוענים האחים שמא או ברי חולקים הספק והמודה החלק הנשאר ביניהם [ודלא כהרמב"ם שנותן המודה מחלקו מה שמגיע לספק עפ"י הודאתו] א"כ הוה מנה לי בידך דיתבע האח המודה מהאח שנטל כדינו את חלקו המגיע בירושה והוה ברי ושמא.[[28]](#footnote-28) וצ"ל דכיון שבדיני הממון לא היה מגיע לספק, א"כ האח שנטל שדה ומחצה השאיר בירושה לאחיו כדינו ומה שנתחייב ע"י הודאת בע"ד לא מחייב את שאר האחים וצ"ע.

דף קל"ה:

**בשבח המגיע לכתפים וכו':** עיין בתוס' לעיל מ"ב: מחלו' הראשונים אם הוא פירות [רש"י] או מה שבא ע"י טורח [תוס'] ועיי"ש בתוס' לעיל שדנו לדעת רש"י אמאי לא יאמר להם גם אתם נטלתם עיי"ש דכיון שטרח המת ועיי"ש במהר"ם מש"כ. וע"ע בגרש"ר שהעיר בדעת הרשב"ם שכ' גם פירות וגם טורח [ואולי כוונתו ליישוב התוס' שם]

**מי שמת וכו' הרי זו אינה כלום:** ברשב"ם כ' הטעם דהתקנה דדברי שכ"מ היינו דווקא בצוואת פיו והכא רצה להקנות ע"י השטר ועיין ברבינו גרשום שכ' החסרון דשמא חזר בו [ויל"ע אם פליג על הרשב"ם] [ואולי י"ל דהסברא דשמא חזר בו מועיל גם כדי שלא יהיה דין מצוה לקיים ד' המת.]

**זיכה בה לאחר:** עיין ברשב"ם שפירשה דאיירי באמר לו שיזכה בנכסים הכתובים בשטר שתקבל ממני ומועיל דלא גרע מצוואת פיו ומשמע שלא הוה כצוואת שכיב מרע ויל"ע מאיזה דין מועיל. וע"ע ברשב"א שהקשה דנימא שלא נתכוון להקנותו אלא בקבלת השטר כדאמרי' לגבי כתבו ותנו מנה לפלוני וצ"ע. וע"ע ברשב"א, ריטב"א ונמוק"י שהביאו פי' הראב"ד שזיכה בה לאחר היינו שזכה אחר בשטר לצורך המקבל וחידוש המשנה דאע"ג שזוכה השטר למקבל הוא אחד מהיורשים [והחידוש דאע"ג שזוכה לאחר מיתה לא חשיב זוכה השטר כבעל הממון שאינו יכול לזכות לצורך אחר]. ועיין ברשב"א שכ' דלפי"ז הוא דווקא בקרקע [דמטלטלין אינם בשטר] וכ"כ בטור ר"נ סעיף כ"ו וע"ע ברשב"א שפי' שכשמסר ביד אחר הוא גמירו"ד שיקיימו הכתוב בשטר [ומשמע שמועיל מדין צוואת שכי"מ].

**איזוהי מתנת בריא שהיא כמתנת שכ"מ:** לרשב"ם אינו לגמרי דבשכ"מ יכול לחזור בו ובתוס' כ' דאיירי במתנת בריא שיכול לחזור. ובגוף הטעם דבמתנת שכ"מ יכול לחזור בו לכאורה נחלקו רש"י ותוס' בגיטין ע"ב: אם הוא כיון דעדיין לא חל או דכן היתה התקנה וע"ע לקמן מש"נ בענין חזרה מהפירות במתנת בריא[[29]](#footnote-29). ועיין בזה באחיעזר ח"ב סימן כ"ב אות ב' ג'. ועיין באילת השחר שהביא דעת תוס' והרא"ש בגיטין י"ד: דבמתנת שכ"מ קנה למפרע [ודלא כדעת הר"ן שם] ולפי"ז עדיין אינו דומה המתנת בריא לשכ"מ.

**רשב"ם ד"ה ואיזוהי מתנת בריא:** שהרי אין כח באדם וכו': מבואר שהחסרון הוא מה שאינו יכול להקנות כשמת ועיין ברמ"ה ס"ק קע"ג שכ' דכיון דהוה אז ממון יורשים ואינו יכול להקנות ממונם. וע"ע ברש"י גיטין ט לגבי שחרור עבד שכ' דהחסרון מה שפקעה רשותא דנותן. [וע"ע ברש"י כתובות ב: לגבי גט שכ' החסרון דאין המתים מגרשים וע"ע בקצות קפ"ח סק"ב].

**כתבו ותנו מנה לפלוני וכו':** לדעת הרשב"ם אם יכתבו וימסרו מחיים מועיל. ועיין בריטב"א ובטור ר"נ סעיף כ' בשם הראב"ד דס"ל שאף אם יכתוב לא יועיל ולכאורה הסברא כיון שנתכוון להקנותו לאחר מיתה ועיין בדרישה שפי' הטעם כיון דבטלה השליחות.[[30]](#footnote-30)

**שמא לא גמר להקנותו אלא בשטר וכו':** עיין ביד רמה שהקשה דהא אין מטלטלין נקנין בשטר ועיי"ש שיישב. והנה יל"ע בגוף החסרון כאן אם ע"י שאמר כתבו נתכוון שיקנה ע"י שטר ולא ע"י מתנת שכ"מ או שהחסרון מה שהתנה זכית המנה בקבלת השטר. [וע"ע באילת השחר שהקשה בלשון שמא לא גמר אם הוא ספק מתנת שכ"מ ומחודש].

**מתיב ר' אבא בר ממל וכו':** יל"ע מה ס"ל בקושיא דמהני בכתבו ותנו ועיין ברשב"ם שפי' דס"ל דיועיל שטר השכ"מ לאחר מיתה ויל"ע אם הכוונה שיצטרכו מסירת שטר דהא בדברי שכ"מ לא ראינו זה שמועיל הקנאה לאחר מיתה ואולי ס"ל שיועיל ע"י דיבור השטר הוא תנאי.

דף קל"ו.

**אבל הכא הכי קאמר וכו':** עיין ברשב"א קידושין ס: שדן לענין הפקר מהיום ולאחר ל' אם הוא כממון דגוף מהיום ופירות לאחר מיתה עיי"ש דל"ש זכות פירות בשדה הפקר. [וע"ע בראשונים כאן שהביאו מהירושלמי דאף באשה נימא ששייר מעשה ידיים עיי"ש].[[31]](#footnote-31)

**בסוגיא דקנין פירות כקנין הגוף**

**גוף מהיום ופירות לאחר מיתה:** בגדר הההקנאה: יל"ע אם הוא שני הקנאות [דהיינו כפשוטו דגוף מקנה מהיום ופירות לאחר מיתה] או לאו. ועיין בתשו' הגרע"א תנינא סימן פ"ח שנחלק עם הבית מאיר בזה דדעת הבית מאיר דההקנאה על הפירות היא הקנאה נפרדת, עיי"ש שהתקשה כיצד חל לאחר מיתה ועיי"ש בשני אופנים או שהוא סמוך למיתה או דכיון שיש לו קנין בגוף חל הקנין בפירות לאחר מיתה]. ודעת הגרע"א שם דהוה שיור והגדר בזה לכאורה שבעלים על גוף הוא סיבה לבעלות בפירות[[32]](#footnote-32) וכשהקנה לבן הקנה לו כל הגוף אלא שמשייר לעצמו זכות דהפירות בחייו. ועיי"ש שכ' דהגדר כמכר וחזר וקנה. ועיין בקובץ שיעורים ס"ק רפ"א שהקשה אמאי בעי לגדר זה נימא שעשה סיבה לבעלות אלא ששייר לעצמו כ"ז שחי. [ולכאו' י"ל שגם בגרע"א אין הכוונה כפשוטו אלא שבהקנאה נותן לו כל החפץ שהוא סיבה לכל הזכויות אלא שמחיל שיור שמשייר לעצמו הזכות פירות בחייו]. וע"ע בקוב"ש ס"ק תס"ב בזה.[[33]](#footnote-33) ויל"ע לדעת הבית מאיר אמאי אין האב יכול לחזור מנתינת הפירות כ"ז שלא חל וצ"ל דהוה כמעכשיו וצ"ע בד' הב"מ שם.

דף קל"ו:

**מכר הבן וכו' רבי יוחנן אמר לא קנה ק"פ כקה"ג:** מבואר שחסר בבעלות על הגוף למכירה. ויל"ע בגדר החסרון הא בפשוטו הבן עדיין בעלים על הגוף [ולא יכול האב למכור הגוף] וא"כ מהו הק"פ דקכה"ג. וע"ע בראשונים [ר"י מיגאש, רמב"ן, רשב"א, ריטב"א ר"ן בסוגיין ובתוס' יבמות ל"ו:] שהקשו דאף במת האב בחיי הבן לא יועיל המכירה כיון דהוה הקנין בחפץ כדבשלבל"ע [וברמב"ן הוסיף דהיינו שאינו בידו].[[34]](#footnote-34) ועיין בר"י מיגאש שכ' דקנין האב הוא אינו כגוף ממש וכשמת האב איסתלק ליה ממילא זכותא דהוה בגוף" ועיי"ש ד"איגלאי מילתא דמההוא שעתא הוה נכסיה" ועיין ברשב"א שהביא מהראב"ד דס"ל שכ"ז חל רק בשעה שהגיע ליד הבן ויל"ע מה שייך זכיה למפרע דמ"מ בשעת המכירה לא יכל למכור וצ"ע. וע"ע בתוס' ביבמות ל"ו: שכ' "דלגבי הכי לא אלים קנין פירות לבטל לגמרי קנין הגוף דבן, וכיון דלבסוף אתיא שדה לידיה דבן חשיב מכר" ולא הזכירו הלמפרע ועיין בגרע"א לעיל מ"ד. שכ'' דמצינו כעי"ז בתורא"ש ב"ק ל"ג: לגבי מכר דבר שאינו ברשותו שחל כשהגיע לרשותו וה"ה הכא ומבואר דס"ל שאינו חסרון בבעלות אלא דלענין מכירה אינו יוכל למכור ויל"ע הביאור בכל זה. [ויל"ע אם כוונתו דגדר החסרון של בעל פירות הוא כאינו ברשותו[[35]](#footnote-35) או דכשם שמצינו באינו ברשותו שמועיל למפרע ה"ה כאן ומלשונו שם ל"נ שהוא אותו חסרון[[36]](#footnote-36)] וע"ע ברמב"ן שכ' דיש לבריא קנין הגוף אבל מיתלא תלי וקאי אם ימות האב בחייו עיי"ש וע"ע כעי"ז בר"ן [עיי"ש דקנין הגוף הוא קנין קלוש עיי"ש].[[37]](#footnote-37)

עוד יל"ע בעיקר המכירה דהבן אם מת האב בחיי הבן, מתי הוא זמן המכירה דלכאורה בשעת המכירה לא חל וא"כ הוא כלאחר ל' וכיצד חל. [ולכאורה צ"ל דכיון שהזכות של הגוף קיימת לבן בשעת מכירה ואותה מוכר, א"כ אע"פ שהחלות היא רק בשעת מיתת האב ל"ה כלאחר ל' וצ"ע].

**רשב"ם ד"ה לא קנה לוקח:** **אבל גבי מכירה הרי סילק נפשיה משעת מכירה:** עיין בראשונים דפליגי וס"ל דיירש בן הבן ולא ס"ל הסברא דסילק נפשיה.[[38]](#footnote-38) ועדיין יל"ע דהכא ל"ש למימר שנסתלק הבן כיון דבעינן שתגמר המתנה כדי שיזכה הלוקח. וצ"ל לכאורה דהגדר שנסתלק היינו שאין לו תביעת ממון בגוף וכל התביעה היא שיעמוד ללוקח וא"כ אין לו ממונות שיוכל להוריש [ואע"פ שכיון שמת לא יחול המקח מ"מ מצידו היה מעשה מקח וזה מה דחשיב סילוק ולכאורה תלוי גם בין הגרע"א והבית מאיר וצ"ע.].

**רשב"ם ד"ה קנין פירות:** ומיהו אם לא מכרן וכו': עיין ברמ"ה דפליג וס"ל דמ"מ לא יירש הבן ועיין בברכת שמואל סימן ס"א סק"א שכ' דס"ל שהקנין פירות מקליש הזכות ממון של הקה"ג עיי"ש. והנה הרשב"ם כ' ד"לכשימות האב יירש בן הבן את זכות אביו שהיה לו בקרקע" ומשמע דהירושה היא רק כשמת האב [ולא אמרי' דיורש את הקנין הגוף שהיה לבן וממילא זוכה] וע"ע בתוס' ד"ה לא קנה שכ' דמיתת הבן נפלו נכסים לפני בנו וכשמת זקינו קנאם הבן בקבר ממילא ואח"כ ירשם בן הבן ויל"ע בכוונתם.

**דעת הרבינו יונה דסוגיין איירי בלא הניח בן:** עיין ברבינו יונה [וכ"ד הרשב"א] שחידש דאם הבן הניח בן חלה המכירה אף לר"י וסוגיין איירי בלא הניח יורש אלא אביו. ודלא כד' הרשב"ם ותוס' ולכאורה הביאור בדעתו דהבן יורש הקנין הגוף ונגמר אצלו וממילא חלה המכירה [ויל"ד אם תלוי בשיטתם שבמת האב בחיי הבן מועיל למפרע] וע"ע בגרש"ר לעיל ס"ק קמ"ג מש"כ בביאור דעתו.

**תוס' ד"ה רבי יוחנן:** **קנין פירות דבעל לא הוה אלא מדרבנן:** יל"ע דאע"ג דהוה מדרבנן הא הוה קנין פירות. וכן הקשה בשיעורי הגר"ד ס"ק תשט"ו ועיי"ש שהקשה עוד מגמ' בגיטין מ"ח. [דהבעל מביא ביכורים בגלל הקנין גוף] [ועיי"ש בתוס'] וב"מ צ"ו. [לענין שאלה בבעלים] דאמרי' שיש לבעל קנין פירות [כקה"ג] בנכסי אשתו עיי"ש מש"כ בזה. ואולי י"ל דבסוגיות התם איירי אחר תקנת אושא אכן עיין בגרע"א שהקשה מהגמ' בב"ק פ"ט. דאיירי קודם תקנת אושא ומ"מ אמרי' דאיכא ליה ק"פ כקה"ג וצ"ע.

**אבא לגבי בריה אחולי אחיל:** מבואר דשייך זכות פירות שלא תהיה כגוף ויל"ע הביאור בזה. ועיין בשיעורי הגר"ד מש"כ דהוה כמעכשיו ולאחר ל'. וכן יל"ע לר"ל דמבואר דה"א דלגבי נפשיה משייר ומבואר דשייך פירות המעכבים וצ"ע בכ"ז. [ויש לדון אם סברות אלו הם רק כהו"א ולמסקנא אין לר"י קנין פירות שלא יהיה כקנין הגוף או דשייך אף לר"י אלא דל"א הסברא דאחולי אחיל וכן יל"ע בדעת ר"ל. והנה קי"ט. אמרי' דצלפחד נטל ב' חלקים בנכסי חפר ול"ח ראוי כיון דא"י מוחזקת מאבותינו וכ' הריטב"א לעיל קי"ז. דשמעינן מזה דמי שיש לו גוף מהיום ופירות לאחר מיתה ומת נוטל הבכור פ"ש [וס"ל שכן היה גדר הזכות דישראל] ויל"ע דבגיטין מ"ח. אמר רבא דלדעת ר' יוחנן חשיב ראוי וצ"ל דגדר הזכות דעכו"ם ל"ה כקנין הגוף ומבואר דאף למסקנא שייך כן.]

**הערה בעיקר ההבנה במ"ד דקנין פירות כקנין הגוף:** **א.** הנה, ר' יוחנן ס"ל דק"פ כקה"ג ויל"ע בעיקר ההבנה אמאי נימא שק"פ הוא כקה"ג ועוד הא הגוף אינו שלו וא"י למכרו וא"כ במה חשיב כקה"ג. עוד יל"ע דהנה כ' האחרונים שבכל בעלים אין הבעלות מתחלקת לשני זכויות ק"פ וקה"ג אלא מי שבעלים על הגוף יש לו את הפירות וא"כ יותר אמאי נימא דק"פ הוא כקה"ג הא עיקר הבעלים הוא הקה"ג. ובאחרו'[[39]](#footnote-39) ביארו הגדר, דשייך להבין קנין פירות בשני אופנים. א. כתביעה על הגוף דהיינו שזכות הק"פ היא שהשימושים שלו, והתביעה שלו על בעל הגוף **כשיעבוד** שיעמוד לו הגוף להוציא ממנו השימושים [והיינו שלא יכלה אותו או יעכב ממנו] אבל הוא כתביעה. ב. כזכות בגוף והיינו שהגוף שלו לענין להוציא ממנו פירות [ולא שסיבת הזכיה בפירות קיימת לבעלים על הגוף]. ובזה פליגי ר' יוחנן ור"ל דר"י הוא קנין בגוף דהגוף שלו להוציא ממנו פירות ולר"ל הוא כתביעה על הגוף. אכן שייך לתרוויהו שיהיה קנין פירות שיהיה כגוף [וכמבואר ברשב"ם דלר"ל הו"א דלגבי בריה אמרי' ק"פ כקה"ג וכן מבואר לדעות הראשונים בהמשך סוגיין דבאחריך מודה ר"ל דהוה ק"פ כקה"ג.] וה"ה לתרוויהו שייך שיהיה ק"פ שיהיה כתביעה על הגוף וכמבואר מההו"א דאבא לגבי בריה אחולי אחיל. [וכן מוכרח באמת בקנין הנכרים בא"י קודם שנכנסו לארץ לדעת הריטב"א לעיל קי"ז. וכמוש"כ]. **ב. למ"ד ק"פ כקה"ג מה גדר הזכות דבעל הגוף:** ועפ"י כל זה יל"ע בגדר הזכות דבעל הגוף כ"ז שהפירות ביד האב דלכאורה הזכות שיש לו היום היא מה שכשיפקע הק"פ יהיה כל החפץ שלו. ובגדר זכות זו יש לדון אם הגדר שהחפץ שלו במה שאינו קשור לקנין הפירות]. או דכלל ל"ח שהחפץ שלו כיון שאין לו בו שימוש ולא עומד לו אלא הגדר דהקנין גוף הוא כזכות בגוף שהיום יש לו הזכות בגוף שכשיפקע הק"פ יהיה הכל שלו [ואינו מוגדר כזכות שתתחדש בעתיד אלא כבר היום יש לו זכות זו בגוף.] וכן נראה בברכת שמואל סימן ס"א. ויל"ע אם הוא כמעכשיו ולאחר ל' דבמעכשיו ולאחר ל' זכותו גמורה על היום ל' [וכמוש"כ האחרו'[[40]](#footnote-40) להוכיח מד' התוס' בב"מ ט"ז. דאף בנקרע השטר מועיל ולדעת הרשב"א בקידושין ס"ג. אף א"י לחזור בו] אבל כאן אע"פ שכשימות האב יגמר זכותו, אין היום זמן מוגדר שחשיב בעלים עליו אלא כשימות האב תגמר זכותו[[41]](#footnote-41) וצ"ע בזה. **ג. הטעם דבעל הקה"ג אינו יכול למכור:** ומב' הגדרים הנ"ל יש נפק"מ מה החסרון דבעל הגוף דאינו יכול למכור בחיי האב דלטעם הראשון דחשיב שהגוף שלו במה שלא נוגע לפירות הוא חסרון בהלכות מכירה והביאור שמה שאין לו את הפירות חשיב דאין החפץ תח"י שיחול עליו מכירה[[42]](#footnote-42) [ויל"ד אם הוא ממש כאינו ברשותו או דכיון הבעלות היא רק על הגוף כ"ז שאין בה זכות ממון ל"ש לקבוע בעלים אחר]. אבל לטעם השני מה שא"י למכור הוא כיון שאין הגוף עדיין שלו ול"ש למכור ד"ז. **ד. כשמת האב אמאי מועיל המכירה:** הראשו' הקשו לפי המבואר דהבן א"י למכור כ"ז שיש את הק"פ לאב, א"כ למה כשמת האב חלה המכירה [כמדוייק במשנה]. ולכאורה במש"כ ללישב יש ב' דרכים יסודיים. א. מש"כ התוס' ביבמות ל"ו: דכיון דלבסוף בא לידו מועיל המכירה ולפי"ז נראה שמועיל רק כשבא לידו וכמוש"כ הגרע"א בד' התוס' עפי"ד התורא"ש בב"ק ל"ג: דהיכא שהחסרון דחלות המכירה ולא בעיקר הזכות מועיל המקח כשבא לידו. ב. מש"כ הראשונים [הר"י מיגאש ונמשכו אחריו הרבינו יונה והרשב"א] דמועיל **למפרע** כיון שבא לידו וס"ל שמה שלבסוף בא לידו משנה את ההגדרה של הקנין גוף שהיה אתמול. ויל"ד אם תלוי בצדדים שכ' אם החסרון הוא בהלכות מכירה או חסרון בעצם הבעלות של"ש למכור כיון דל"ח זכות בחפץ ויל"ע בכ"ז. ה. כשמת הבן אמאי בטלה המכירה: . ו. כשמת הבן מי יורש

**יחזרו ליורשי ראשון:** מבואר דלר"י כיון דק"פ כקה"ג יחזרו לראשון. ויל"ע כיצד זוכה הראשון בגוף לגמרי אע"פ שהיה לו רק ק"פ [אע"פ שקכה"ג]. ועיין בשיעורי הגרש"ר ס"ק קל"ט שביאר דלמ"ד דק"פ כקה"ג, אם הקנין גוף פקע, זוכה בעל הפירות בחפץ. וע"כ ה"ה כאן דיש לראשון הק"פ ואין מה שיפקיע זה ממנו [וכדלעיל] זכה בכולו. [וכיסוד הדין מבואר ברמ"ה בתחי' הסוגיא דלר"י במת הבן בחיי האב זוכים יורשי האב כיון שירשו הק"פ[[43]](#footnote-43)]. וע"ע שם בגרש"ר שכ' דה"ה להיפוך דלמ"ד לאו כקה"ג בפקע הק"פ זכה הקנין הגוף ממילא ויל"ע אם הוא רק למ"ד לאו כקה"ג.

ועיין במהרש"א [בתוס' ד"ה והתניא] שהקשה דבמתני' נמי, במת הבן, אמאי יורשי הבן יורשים [כפי' רשב"ם ותוס'] נימא דיזכו יורשי האב שיש לו הק"פ ואין הבן שיזכה בפירות עיי"ש. ועיין בקרני ראם שכ' לחלק דבמתני' לא נסתלק בעל הגוף והכא נסתלק בעל הגוף וכפי' הרשב"ם[[44]](#footnote-44).

**ואם איתא ליורשי נותן מיבעי ליה:** **בעיקר התליה בגמ':** יל"ע אף אם ק"פ כקה"ג הא נתן לו רק כל ימי חייו וכיון שמת יחזור לנותן או לשלישי שלו הגוף. עוד יל"ע בעיקר ההבנה דאי ס"ל דלאו כקה"ג לנותן ואי כקה"ג לראשון. ועיין בגרש"ר ס"ק קל"ט שביאר וכן מדוייק ברמב"ן לקמן קל"ז: [ד"ה ולאו קושיא] דיש לדון בקבלת השני אם הוא מהנותן [כיון שהגוף שלו וכעין שחוזר לנותן ועכשיו נותן לו] או מהראשון [דכן הוא הנתינה דאחריך יהיה ממך לשני], וד"ז תלוי במחלוקת דק"פ כקה"ג, דלר"י לראשון יש ק"פ כקה"ג ולנותן ליכא הגוף וא"כ, אם קיים השני זוכה ממנו אבל במת שני נשאר לראשון פירות וממילא זוכה בגוף. ולר"ל נתן לראשון רק פירות והגוף של נותן [וזכית השני אם קיים מכח הגוף שביד ראשון] וע"כ במת שני פקע הק"פ של ראשון דהא אין לו זכות אלא בחייו ונשאר לראשון שאין מי שיזכה בפירות וממילא לבעל הגוף. [וע"ע ברמב"ן שם בריש דבריו שכ' דכיון דאמר אחריך מועיל אכן לכאו' זה רק אחר דס"ל אחריך שאני וצ"ע].

**רשב"ם ד"ה יחזרו: וכיון דאיכא תרתי וכו'**: יל"ע ההבנה מה מועיל הצירוף ומהו הנסתלק נותן. וע"ע ברמב"ן ובר"ן שהביאו ד' הרשב"ם. [ולכאורה הביאור דכיון שקבע את האחריך א"כ אין לו תביעה בגוף. [ומ"מ חלוק מהנסתלק לעיל דהתם אע"פ שנסתלק יש לו צריך שתגמר אצלו המתנה כדי שיחול הקנין.].

**תוס' ד"ה והתניא יחזרו ליורשי נותן:** **דהרבה תנאים מצינו דפליגי בק"פ להדיא וכו':** יש ליישב אולי דעת הרשב"ם דבכל מה שמצינו הוא לענין השם בעלים כגון לענין אדון המוציא שן ועין או דין יום או יומיים דאמרי' שהתורה קבעה דינים אלו לבעלים והמחלוקת היא אם בעל השימושים הוא הבעלים אבל כאן המחלוקת היא אם הק"פ הוא זכותים בגוף שהגוף שלו לשימוש וזה לא מצינו ויל"ע[[45]](#footnote-45).

דף קל"ז.

**אין לשני אלא מה ששייר ראשון:** מבואר דלרשב"ג מכירת הראשון מועלת אע"פ שכבר קבע הנותן דאחריך לשני. ויל"ע דאף אם ק"פ כקה"ג הא מבואר במתני' דמכר האב מכורין עד שימות ואמאי הכא מועיל המכירה וכן הקשו הראשונים [הגליון תוס' ברבינו יונה וריטב"א קל"ז. ובתורא"ש בשיטמ"ק] ומוכח הטעם כמוש"כ בגליון תוס' לעיל קל"ו: דאחריך שאני. והטעם לחילוק ממתני' מצינו שני לשונות בראשונים: א. עיין בתורא"ש בשיטמ"ק שכ' "דהוי כאילו אמר נכסי לך לאכילת פירות כל ימיך ואחריך לפלוני וגם אם תצטרך לגוף תמכרם" ומבואר לכאורה דאינו בעלים גמור בגוף אלא כשמוכר [וע"ע שם ברא"ש שכ' דכשמת איגלאי מילתא למפרע שהיה לו רק פירות ומבואר לכאו' שהיה לו הגוף לענין המכירה]. ב. וע"ע ברמב"ן לעיל קכ"ה: דמבואר בדבריו שנותן לראשון גוף ופירות ומבואר שם בד' שהראשון הוא בעלים גמור וע"כ מוכר [ומפקיע מהשני כיון שגדר הזכות דהשני הוא כשיבוא הזמן דהאחריך וכן לא בא].

**ירד ראשון ומכר וכו': בעיקר מחלוקת רבי ורשב"ג :** מצינו בזה כמה מהלכים בראשונים:  **א.** הנה לעיל קכ"ה: נחלקו בגמ' אם אחריך כאומר מעכשיו או לאו ולכאורה אם כמעכשיו כבר חל נתינת הגוף לשני ולא יוכל למכור ועיין בריטב"א שכ' שבזה המחלו' אם יכול למכור. **ב.** עיין ברמב"ן שם שס"ל שלכו"ע לאו כמעכשיו [וזה הביאור ברשב"ג] אכן לרבי הנתינה לראשון היא באופן שיהיה שיור לשני וע"כ לא יכול להפקיע. ויל"ע לדעת הראשו' דלאו כמעכשיו א"כ הנתינה היא רק כשמת ראשון ואם מת הנותן כיצד תתקיים המתנה וכן הקשה במערכת הקניינים סימן ז' ד"ה עוד צריך לבאר[[46]](#footnote-46) ועיי"ש [ד"ה אלא ודאי] שביאר .... **ג.** ולדעת הבעל המאור שם לכו"ע כאומר מעכשיו ומ"מ יכול הראשון למכור כיון שעדיין לא נגמר הנתינה לשני דהנתינה היא מה שישתייר מהראשון. ועיין במערכת הקניינים פרק ח' שביאר הגדר דמעכשיו מקנה לשני על הזמן של מיתת הראשון [וחל מעכשיו, וזה עפ"י יסודו ששייך להקנות זמנים בחפץ] וע"כ אם מכר הגדר שלא הגיע זמן הזכיה של השני עיי"ש. [ועיין בבעל המאור שם שס"ל שבמתני' ג"כ נתינת האב לא גמורה דהא במכר הבן ומת זוכים יורשי האב ועיין ברמב"ן שם בסו"ד שהקשה ע"ז].

**נתנן במתנת שכ"מ:** עיין ברשב"ם שכ' ד"ה במתנת בריא שהיא כמתנת שכ"מ, כגון דאמר מהיום ולאחר מיתה. ועיין בקצות סי' רמ"ח סק"ט ובגרעק"א שהקשו [וכבר הקשה כן בתשובות מהר"ח או"ז סי' רל"א], דהא קנה הגוף מהיום ול"ה קדמו אחריך. וצ"ל דלר' יוחנן כיון דק"פ כקה"ג ל"ח מה שיש לו הזכות בגוף לבעלים כדי שיעכב על האחריך. וע"ע בספר ראשי שערים סי' ל"ט שכ' בדעת הרשב"ם כהבית מאיר דהוה גוף מהיום ופירות לאחר מיתה וע"כ קדמו האחריך בפירות. וע"ע בנתיבות שם שיישב דכיון שהקדמו אחריך הוא על הפירות וכשזכה האחריך בפירות לעולם פקע הקה"ג דהמקבל.

**לא קנה אלא לאחר גמר מיתה וכבר קדמו אחריך:** יל"ע אם מהו הגדר דעם גמר מיתה ואחר גמר מיתה, ועיין בתורי"ד שכ' שזכית השני היא משעה שאבריו מתים ומשמע דהקדימה היא שזוכה בחייו. אכן, עיין בר"י מיגאש שכ' דמיתת הראשון וזכית הנותן באין כאחד משא"כ השני זוכה מכח ראשון, עיי"ש ברשב"א דכיון דהשני זוכה מכח הנותן הוה כלאחר מיתה ויל"ע בגדר מתנת שכ"מ עפי"ז כיצד מזכה לו לאחר מיתתו.[[47]](#footnote-47)

ועיין בקצות רמ"ח סק"ט שהקשה לדעת התוס' והרא"ש בגיטין [י"ד: ד"ה הא בשכ"מ]. שכ' דדברי שכ"מ כשמת כמסורים למקבל משעת נתינת שכ"מ או אמירתו והיינו שחל למפרע, א"כ אמאי חשיב שקדמו אחריך ויל"ד בזה. [וכנראה הגדר שזכות הראשון היא ליתן את זכותו וכשחל למפרע הוה כמעכשיו ולא שנתן את זכויותיו בחפץ וזה אינו יכול ליתן]. עוד יל"ע לפי"מ שנתבאר לעיל לחלק מהראשו' דהטעם שיכול ראשון למכור הוא אע"פ שאינו בעלים נתן לו שיוכל למכור אמאי לא נימא הכי גם במתנת שכ"מ ולא יועיל הקדמו אחריך ויל"ע. וע"ע בריטב"א שהביא משני רבותיו דבשיעבד הראשון או משכנו דבע"ח לא נפרעים מהשני וכן דעת הרמב"ם בפי"א מזכיה ומתנה הלכה י"ב ויל"ע ההבנה הא חל השיעבוד ועיין במגיד משנה שם וצ"ל שכיון שזכות השני מכח הנותן אמרי' דקדמו אחריך [שהרי לא זכה מכח הראשון] ולראשון אין זכות לשעבד ויל"ע בכ"ז.

וברשב"ם כ' דאי לא קדמו הוה יחלוקו ועיין בגרש"ר שהקשה דכיצד הוה יחלוקו הא אם זכה המתנת שכ"מ לא זכה אחריך עיי"ש.

**עשאן איסורי הנאה למת:** עיין בר"י מיגאש שכ' דהוה כהקנה למת [ומשמע דס"ל דהמת קונה לצרכו כמבואר ברמ"א ועיין בזה בקוב"ש ח"ב סי' י"א]. ויל"ע למה פי' כפשוטו דעצם האיסוה"נ מועיל. ואולי ס"ל דיועיל בזה הקדמו אחריך ויפקיע האיסוה"נ [וכשיעבד דהריטב"א] וע"כ פי' דכקנה המת וצ"ע. וע"ע בריטב"א שפי' ובמאירי דעשאם יותר מהרגיל ויל"ע אמאי שינה מהר"י מיגאש.

**אדעתא דהכי לא יהבי לך:** יל"ע בהו"א, והנה י"ל שתלוי במה שמועיל הקנאת האחריך דלהתורא"ש שהנותן נתן לו ע"מ שיתן, הו"א שבזה לא נתן, ויל"ע להבעל המאור דהטעם שיכול ליתן דחשיב שלו, מהו אדעתא דהכי, וצ"ל דהוה כתנאי ויל"ע לפי"ז בהוציא לו שו"ע דלבעה"מ ודאי יהיה שחרור אבל להתורא"ש יל"ע אם חשיב בעלים וצ"ע.

**מתקיף לה וכו' דקנין פירות כקנין הגוף:** מבואר דס"ל דפליגי בק"פ וצ"ע דבתחי' הסוגיא אמרי' דפליגי אם אחריך שאני. ועיין ברבינו יונה שהקשה כן והוסיף דאף לר"י בהא פליגי דהא מועיל מכירת הראשון [וכ"ה בריטב"א] ועיי"ש שפי' דס"ל כרבי יוחנן [ומ"מ פליגי באחריך דכך מתפרש לך] דלר"ל לא הוה מתפרש לך שיכול למכור. ועיי"ש בעוד אופן שהוכיח דס"ל כר"ל עיי"ש. וע"ע ברמב"ן לעיל קכ"ה: שכ' דהלשון ק"פ כאן הוא לשון מושאל והכוונה אם כאן הוה כקה"ג דאחריך שאני עיי"ש. ויל"ע אם למאן דס"ל דק"פ כקה"ג אם מועיל נטילת הראשון אף בלא אחריך ויל"ע בזה.

דף קל"ז:

**אלא נטלו וכו':** יל"ע במה משתנה הנתינה במה שע"ד שיצא בו ונחלקו בזה הראשונים. **א.** עיין ברשב"ם שכ' דכיון דאין לשני שיעבוד בו ועיין ברבינו יונה שפי' דאע"ג שיש לו רק ק"פ מועיל, וכן מדויק ברשב"ם בע"א דהוא חלק מהפירות [אכן יל"ע דלכאורה כן הוא בכל אחריך][[48]](#footnote-48). אכן, עיין באבן האזל אישות פ"ה הכ"ד ובמערכת הקנינים פרק ט' שפי' ד' הרשב"ם שכאן הוא קנין גוף לזמן וכן כ' הרבינו יונה מדנפשיה.[[49]](#footnote-49) **ב.** וע"ע בריטב"א שכ' דהוה כמתנה ע"מ להחזיר וכקני ע"מ להקנות[[50]](#footnote-50) וכ"ה ברא"ש. ועיין בקצות רמ"א סק"ד שהקשה דהא במתנה ע"מ להחזיר בעינן להקנאה והכא לא מצינו שצריך הראשון להקנות לשני עיי"ש. ועיין במערכת הקנינים סי' ט' שפי' דלהרא"ש בקנין גוף לזמן הוה כשותפין עיי"ש. ועיי"ש בקצות שהוכיח מסוגיין ששייך קנין גוף לזמן וע"כ במתנה ע"מ להחזיר דאמרי' בגמ' סוכה מ"ו: דבעינן דכשמחזיר המקבל בעינן שיקנה [וע"כ שלא יקנה לקטן] שייך לעשות באופן דגוף לזמן עיי"ש. ועיין בנתיבות שם דפליג דכל קנין גוף לזמן הוה ק"פ וע"ע במערכת הקנינים סי' ט'.

האחין שקנו אתרוג בתפוסת הבית: עיין ברשב"ם שפי' דהכוונה שקנו מהמת ועיין בראשו@ שכ' דקנו מהממון דתפוסת הבית ולכאורה חלוק אם הוא כחלוקה או שכשותפין שהוא גוף לזמן ועיין בגליון מהרש"א אם דברי הר"ן בנדרים הם דווקא על שותפין.

מתנה ע"מ להחזיר

**במחלוקת הרמב"ן והבעל המאור לעיל קכ"ה: בטעם שמועיל מכירת הראשון:** והטעם לחילוק ממתני' נחלקו הרמב"ן והבעל המאור לעיל קכ"ה: דדעת הרמב"ן כיון דאחריך לאו כאומר מעכשיו וא"כ עדיין לא זכה השני ויכול להפקיע ממנו[[51]](#footnote-51) [ובמתני' במתני' אמר מעכשיו] וכ"כ הרא"ש בסוגיין. ודעת הבעל המאור דאע"פ שאחריך כמעכשיו מ"מ יכול להפקיע כיון שגדר הנתינה היא מה שישייר הראשון ועיין ברמב"ן שם שתמה כיצד שייך שיהיה הגוף לשני ויכול הראשון למכרו עיי"ש.

1. [וע"ע ברשב"ם וברבינו גרשום לעיל מ"ג. לגבי שותף שמעיד לחבירו דחשיב נוגע אם הוא קודם חלוקה או אחר חלוקה וע"ע בתורי"ד שם]. [↑](#footnote-ref-1)
2. ויל"ע לפי"ז בנטל אחד מהשוק מתפוסת הבית בטענה שיש לו חוב על אחד מן האחין אם חשיב כנטילה מכל האחין או לאו. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויל"ע אם זה כוונתו דלדין זה לא בעי הוכחה ומשמע שהיה לו סברא דבירושה לא נימא הכי וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועדיין יל"ע דכיון שמודה שיש לו אחים א"כ מעולם לא זכה בנכסים ולא יחול בהם הודאת בע"ד. [↑](#footnote-ref-4)
5. וכ"ה דעת הרבינו יונה והרמ"ה. [↑](#footnote-ref-5)
6. [ועדיין יל"ע בגדר באיזה דברים נאמן וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-6)
7. ונפק"מ אם מדין מיגו או נאמנות היא בנכסים שבאו לאחר מכאן או באמר על אחים. [↑](#footnote-ref-7)
8. ויל"ד דלכאורה הוא רק לרבי יוהודה וכן נראה בנמוקי יוסף שכ' "ולא מחוור לי מש"כ הרבה מן המפרשים **דלרבי יהודה** הוה נאמן ומשמע דלמד דאף לראשונים שנאמן הוא רק לר' יהודה. [↑](#footnote-ref-8)
9. וע"ע בקצות רע"ט סק"ב שחידש דשייך מיגו אף על נכסים שבאו לאחר מכאן ע"י שיתחייב עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
10. ויל"ד מנליה דאין הבנים מכחישים ואולי ס"ל דאין יכולים לידע בוודאות. [↑](#footnote-ref-10)
11. פ"ה דף נ"ד: בחילוקי דינים חילוק י"א. [↑](#footnote-ref-11)
12. וכן הוא בתשו' הנתיבות שהביאו בתשו' הגרע"א סימן קכ"ה. [↑](#footnote-ref-12)
13. וע"ע לשון התורא"ש בקידושין ס"ד ע"א שהוא כעין יכיר ובתרא"ש בקידושין ע"ד. [לגבי נאמנות חיה] ביאר גדר יכיר כיון שבידו מסורה הידיעה וכעין דברי החזו"א. [↑](#footnote-ref-13)
14. עיי"ש שכ' שהוא כהודאת בע"ד שסיבת הנאמנות מה שהממון מסור בידו שזהו הגדר בעלים. [↑](#footnote-ref-14)
15. וכעין מה שביאר הגרש"ש במיגו בממון שמה שבידו לזכות בממון ע"י הטענה הוא הסיבה לנאמנות בטענה השנית. [↑](#footnote-ref-15)
16. אכן, זה פשוט שכהן שאמר שיש לו בנים תהא אסורה על אחיו הכהן באשת אח שעל זה בידו לגרשה. ויל"ע באיזה איסור אסורה לשאר הכהנים דאיסר גרושה ל"ש דהא אין גירושין לפנינו וצ"ל איסור יבמה לשוק וצ"ע הרי לאח הכהן אינה זקוקה [שכלפיו המת נאמן שיש לו בנים במיגו דגירושין] ואיזה גדר זיקה זה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
17. ויש עוד פלגינן דיבוריה שמחלקים הדיבור באמת כדברי המל"מ בפ"א מיבום שיש חילוק בין זניתי עם אשתך לאני זניתי. [↑](#footnote-ref-17)
18. יש לדון אם בכה"ג שמעיד גירשתי ואינו אומר מתי אם אנו מפרשים דבריו שגירש היום [ולפי"ז בסוגיין אמרי' שגירש היום אע"פ שאמר שהיה קודם ל' יום]. או שכיון שהבידו הוא לגרשה ולהתירה לשוק ואומר שמותרת איני דן מתי היה הגירושין אלא נאמן במה שאומר שמותרת לשוק. [↑](#footnote-ref-18)
19. ועיי"ש בגרש"ר שדחה הראיה מהרמ"ה דכיון שאין לפנינו נפק"מ על למפרע נאמן לומר שלא היה קידושין. [↑](#footnote-ref-19)
20. וכעי"ז כ' הגרש"ר בכתובות בדעת רב יוסף [סנהדרין ט:] דל"א פלגינן במעיד אני באתי על פלוני שלדבריו רשע הוא ואין סיבה לעשות פלגינן. [↑](#footnote-ref-20)
21. [ועדיין יל"ד בסוגיין למה כאן הוא סיפור אחד הרי יש את עצם מה שמותרת ויש את זמן ההיתר ויש ליישב]. [↑](#footnote-ref-21)
22. [שהאח המודה ודאי יורש]. [↑](#footnote-ref-22)
23. ודלא כתוס' שהודאת הנותן פחות מתקבלת. [↑](#footnote-ref-23)
24. וכבר העירו כעי"ז בכל הודאת בע"ד שמודה שהוא של אחר דכיון שמודה שאינו שלו כיצד נאמן להודות שהוא של אחר. [↑](#footnote-ref-24)
25. [ועיין בגרש"ר ס"ק ק"ע שכ' שהיה מקום לומר שרק כאן שיש לאח זכות של בע"ד מועיל אך מ"מ אינו מובן דלא הוה הבע"ד התובע ועוד דבראשונים [רמב"ן ור"ן שבועות מ"ב: ורשב"א כתובות ע"ו.] דימו הסוגיא דכאן לכל מקום וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-25)
26. ויש לדון אולי ליישב דהא איירי שהאב מת אם ברי ע"י אחר שכבר מת מועיל. [↑](#footnote-ref-26)
27. עיי"ש עפי"ד הבעל התרומות והרמב"ם. [↑](#footnote-ref-27)
28. וכגון בהיו ג' שדות, וב' אחים [ראובן ושמעון] לבד הספק [לוי] ונטל ראובן שדה ומחצה ושמעון ולוי חלקו ביניהם השדה ומחצה ונפל לחק שמעון רק ג' רבעי שדה וא"כ יתבע שמעון מראובן רבע שדה [מהשדה וממחצה שנטל] בתביעת ברי דהא לטענתו דין החלוקה היה לכל אחד שדה אחת. [↑](#footnote-ref-28)
29. וע"ע לשון רש"י גיטין י"ד: ד"ה בשכיב מרע שכל זמן שלא חזר בו דבריו ככתובים וכמסורים. [↑](#footnote-ref-29)
30. [ועיין בקצות קפ"ח סק"ב דבשלח להקנות ומת לא בטלה השליחות]. [↑](#footnote-ref-30)
31. [וע"ע בתשו' הרשב"א ח"א תקס"ג לענין הקדש דס"ל דל"ש לשייר פירות בשדה הקדש וממילא נפק"מ במהיום ולאחר ל' וע"ע בגרע"א תנינא פ"ח המובא בהמשך בזה]. [↑](#footnote-ref-31)
32. ואין לבעלים בחפץ שני בעלויות אחת בגוף ואחת בפירות. [↑](#footnote-ref-32)
33. ובמנחת חינוך תקכ"ו סק"ז כ' דקונה הגוף חוזר מעורכי המלחמה אכן לכאורה הוא רק לר"ל דלאו כקנין הגוף ויל"ע לרבי יוחנן וצ"ע. [↑](#footnote-ref-33)
34. [ועיין בתוס' ביבמות שכ' דהוה כמה שאירש מאבא [ב"מ ט"ז:] ויל"ע אמאי הוה כמה שאירש הא זוכה ע"י שהקנה לו וצ"ל דכיון שזוכה רק לאחר מיתה הוה כמה שאירש וע"ע בלשון הרשב"א. [↑](#footnote-ref-34)
35. והביאור דהחסרון שיש לבעל הגוף הוא שאין לו את השימושים שזה גדר החסרון באינו ברשותו [וכמו שכ' הקצות בת"ו ב' דאיסורי הנאה הוה אינו ברשותו כיון שאין לו את השימושים. [↑](#footnote-ref-35)
36. וע"ע בקו' השיעבוד להגרש"ש פרק שהקשה דלצנועים שמועיל מכירה באינו ברשותו א"כ אף בקנין פירות עיי"ש שיישב שהיכן שהשימוש שייך לאחר לכו"ע לא מועיל המכירה ונראה שנקט שהוא ממש אינו ברשותו. [↑](#footnote-ref-36)
37. וע"ע בספר שיעורי הלכה מהגרי"ל בלוך בענין שיור מש"כ. [↑](#footnote-ref-37)
38. וע"ע לעיל נ"ד: בקנה מעכו"ם דבנתינת הכסף סילק נפשיה אע"ג שלקנית הלוקח בעינן גם שטר. [↑](#footnote-ref-38)
39. עיין בברכת שמואל סימן ס"א דלכאורה זה כוונתו וע"ע בספר ברכת אברהם בגיטין דף מ"ח. בענין ק"פ כקה"ג, ובספר שיעורי עיון התלמוד בסוגיין. [↑](#footnote-ref-39)
40. הגרש"ש במערכת הקנינים ובב"מ ל"ד. וכן בקהילות יעקב בב"מ שם. [↑](#footnote-ref-40)
41. והיינו דאע"ג שהוא זכות ממון שתהיה בזמן ההוא אבל ל"ח עתה בעלים על הזמן הזה כיון שזמן זה איננו קיים. [↑](#footnote-ref-41)
42. והטעם, דמכירה היא מכירת החפץ ולא הזכויות וכשיש לו רק קנין הגוף ל"ח העברת החפץ. [↑](#footnote-ref-42)
43. [וההבנה בזה יל"ע אם הוא עפי"ד הגרש"ש דגוף בלא שימוש לעולם ל"ח בעלים וע"כ ה"ה בפירות לעולם שזוכה בגוף או שהוא טעם אחר ויל"ע.]. [↑](#footnote-ref-43)
44. ויש לדייק בד' המהרש"א שלא הביא בקושייתו ד' הרשב"ם שמת הבן יורש בן הבן אלא ד' הריב"ם דבמכר הבן זוכה בנו אע"פ שמכר. ואמאי כאן דומה למכר. ואולי ס"ל להקשות דאע"פ שהתם כ' הרשב"ם דנסתלק הבן מ"מ יורש בנו, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-44)
45. ולענין ביכורים נמי לא תלוי בשם בעלים אלא בעצם הארצך. [↑](#footnote-ref-45)
46. עיי"ש שהאריך בדעת הרמב"ן [↑](#footnote-ref-46)
47. ועיין ברשב"א שכ' דשמעינן מהכא דירושה חלה אחר מיתת המוריש שהתורה מזכה לו, והכוונה לכאורה דלא הוה כהקנאה מהמוריש, עיין ברשב"א נדרים ל"ד. שכ' כן וע"ע בתשו' הריב"ש שנ"ז. [↑](#footnote-ref-47)
48. ולכאורה הגדר דהוה כשלו לענין לכם [והיינו דגדר לכם אינו לקיים נטילה במה ששלו, אלא כמו ששייך פרה לכפילא והיינו שהוא בעלים לענין הזכות של קבלת כפל, ה"ה הכא לענין השימוש של נטילה הוא הבעלים אע"ג דאין לו קנין הגוף. ומחודש. [↑](#footnote-ref-48)
49. וע"ע בנתיבות שם שפי' ד' הרשב"ם כהרא"ש ועיין באבן האזל והגרש"ש שתמהו עליו. [↑](#footnote-ref-49)
50. [ויל"ע דבקני ע"מ להקנות נותן לו רק לשימוש זה] [↑](#footnote-ref-50)
51. וכל מה שיתכן שלא יתן הוא כיון דמעביר מדעת נותן והיינו דאדעתא דהכי לא נתן. [↑](#footnote-ref-51)