ב - בדין שם בשבועה
קטגוריות: ש_ס / כו נדרים / נדרים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**סימן ב**

**בדין שם בשבועה**

**א**

א] **כתב** הרמב"ם בפ"ב משבועות, ז"ל, אחד הנשבע וכו' בשם המיוחד או באחד מן הכינוין כגון שנשבע במי ששמו חנון וכו', ה"ז שבועה גמורה וכו', וכן האומר שבועה בד' וכו' שלא אוכל ואכל, שזו אשה והוא איש, שאין לך בידי כלום ויש לו, שאיני יודע לך עדות והוא יודע ה"ז חייב, אמר אלה או ארור או שבועה ולא הזכיר שם ולא כינוי הרי זה אסור בדבר שנשבע עליו, אבל אינו לוקה ולא מביא קרבן אם עבר על שבועתו עד שיהי' בה שם מן השמות וכו', עכ"ל.

**והנה** במש"כ הרמב"ם דכל שלא הזכיר שם או כינוי, אף דאינו לוקה ואינו מביא קרבן, מ"מ איסורא איכא, כתב בפי' הר"ן בשבועות ל"ה ב' שהוא נלמד ממה שאמרו שם ל"ו א' דלאו לאו והן הן שבועה, ובע"כ דאיירי כשלא הזכיר את השם, דאם הזכיר את השם הו"ל שבועה, ולמה לי לאו לאו, ובע"כ דכל שהזכיר שבועה או לשון אחר שהוא מועיל כשבועה ל"ב לא שם ולא כינוי לענין איסורא.

**אמנם** הנה הרמב"ם שם ה"ו כתב, ז"ל, האומר לאו לאו ב' פעמים דרך שבועה או הן הן, והזכיר שם או כנוי, ה"ז כנשבע וכו', עכ"ל, והרי שהעמיד לדינא דלאו לאו והן הן, כשהזכיר שם או כינוי, ואפ"ה בעינן להא דלאו לאו והן הן הוי לשון שבועה,[[1]](#footnote-1) ולפ"ז הרי אין ללמוד מהתם דאיכא איסור אף בלא הזכרת שם וכינוי, - וצ"ע לפ"ז דמנ"ל להרמב"ם הך מילתא דאף דשבועה בעיא שם, וכל שלא הזכיר שם או כינוי אינו חייב קרבן ומלקות, איסורא מיהא איכא.[[2]](#footnote-2)

ב] **ובעיקר** מה שהעמיד הרמב"ם להא דלאו לאו והן הן שבועה כשהזכיר שם או כינוי, וכ"כ הרמב"ם גם בהא דמבטא שבועה דהוא כשהזכיר שם או כינוי, וכ"כ הרמב"ם שם ה"ז גם בהא דאיסר שבועה, יש להעיר, דמ"ט הוצרך לכך, הרי עיקר דינא הוא דלאו לאו והן הן הוי לשון שבועה, ואם הזכיר שם או כינוי הו"ל שבועה בשם וחייב מלקות וקרבן, ואם לא הזכיר שם או כינוי הו"ל שבועה בלא שם ואינו חייב מלקות וקרבן, אך הוא אסור במה שנשבע עליו, - והול"ל דלאו לאו והן הן שבועה, ומבטא שבועה, ואיסר שהוציאו בלשון שבועה שבועה, ומינה נשמע דאם הזכיר שם או כינוי חייב מלקות וקרבן, ואם לא הזכיר שם או כינוי אסור במה שנשבע עליו.

**ב**

ג] **והנה** בעיקר הא דאיכא איסור אף בשבועה בלא שם וכינוי, כתב הר"ן בשבועות דפשר שמדברי קבלה למדנו, שהרי אמרו דארור בו שבועה ומפקינן לה מדכתיב ויואל שאול את העם לאמר ארור האיש וגו' אע"פ שלא אמר לא שם ולא כינוי, ואם בארור אמרינן הכי מפני שהוא לשון שבועה, כ"ש בשבועה עצמה, והקרית ספר בהל' שבועות שם כתב דאע"ג דילפינן מדברי קבלה, אסיר מדאוריתא, והלכתא גמירי לה ואסמכי אקרא, כמו שמצינו בכ"ד.

**ובחי'** הגרנ"ט סימן מ"ז כתב לפרש בזה בע"א, דילפינן לה מקרא דבל יחל, דאף דאיסורי שבועה שנלמדו מקראי דלא תשבעו בשמי לשקר, ודנפש כי תשבע לבטא בשפתיים, הוא רק כשנשבע בשם, מ"מ איסורא דבל יחל הוא בכל ענין שאסר החפץ על עצמו בשבועה, - ודמי למש"כ הרמב"ם שם ה"ט במתפיס בשבועה, דאע"פ שהוא פטור מן המלקות ומן הקרבן אסור לו לאכול אותה הפת שהתפיסה בשבועה, וכתב הקרית ספר שם דהוא משום איסור בל יחל.

ד] **ונפ"מ** בזה הוא, דהנה בד' הרמב"ם שם שכתב דאם לא הזכיר שם ולא כינוי אסור בדבר שנשבע עליו, משמע דכל הא דאיכא איסור אף בשבועה בלא שם, הוא רק בשבועה להבא, אך בשבועה לשעבר בלא שם ליכא איסורא כלל,[[3]](#footnote-3) והרי לעיל מינה כשפירש הרמב"ם לדינא דשבועה בשם, כתב דהוא כשנשבע שלא אוכל ואכל, שזו אשה והוא איש, שאין לך בידי כלום ויש לו, שאיני יודע לך עדות והוא יודע, ובהך דינא דאף בלא שם איכא איסורא, כתב רק לגוונא קמא שנשבע לאסור על עצמו, וזה מתפרש היטב למש"כ הגרנ"ט דהא דאיכא איסור בשבועה בלא שם, הוא מאיסורא דבל יחל, וע"כ כ"ז הוא בשבועה להבא, אך בשבועה לשעבר דלי"ב משום בל יחל, ואיסורה הוא משום שבועת שקר, ליכא איסור כלל בשבועה בלא שם.[[4]](#footnote-4)

ה] **ובעיקר** הך מילתא דבשבועה בלא שם ובמתפיס בשבועה ליכא לאיסורא דשבועת שקר, ואיכא לאיסורא דבל יחל, הוסיף בחי' הגר"ש סימן ב' סק"ד לפרש דהיינו בדין שבועה יש ב' פרשיות שבועה, חדא, היא פרשת שבועה שנאמרה בפרשת מטות שנא' שם איש כי ידור נדר או השבע שבועה לא יחל דברו, ודין שבועה זה הוי לענין בל יחל, והוא נכלל בפרשת נדרים, דכשם שע"י נדר יכול לעשות איסור חפצא דלא אוכל, ה"נ ע"י שבועה יכול לעשות איסור גברא דלא אוכל, ועוד, הוא פרשת שבועת שקר האמורה בלאו דלא תשבעו בשמי לשקר והוא הלאו דשבועת שקר, ודעת הרמב"ם בפ"א משבועות ה"ג דלאו זה הוא בין בשבועה דלשעבר ובין בשבועה להבא, ובכלל זה הוא דין קרבן שבועה הנאמר בקרא דנפש כי תשבע לבטא בשפתיים וגו' דחייב קרבן בין בשבועה דלשעבר ובין בשבועה דלהבא, ודין קרבן שבועה אינו שייך לפרשת שבועה דבל יחל, אלא לפרשת שבועת שקר.

**וע"כ** אף דבאיסור שבועת שקר, אין האיסור אלא כשנשבע בשם, ומתפיס בשבועה לאו כמוציא שבועה מפיו דמי, מ"מ בדין שבועה לענין בל יחל, דהוא דומיא דנדרים ל"ב שם, וגם דמי לנדרים דיש בזה לדין התפסה.

ו] **ושם** סק"ה וסק"ו האריך עוד, דחלוק הוא איסורא דשבועת שקר מאיסורא דשבועה לבל יחל ביסוד דינם, דאיסורא דשבועת שקר, הוא במה שמשקר בשבועתו, דומיא דשבועה דלשעבר, דכשנשבע הוא מספר שיעשה כך וכך, וכל שלא עשה כן נמצא ששיקר בעצם שבועתו, ואף דלא עבר על האיסור בשעת השבועה, כיון דעדיין ל"ה כאן שקר בפועל, והשקר בפועל נעשה בשעה שעובר על שבועתו, וע"כ הוי הלאו בשעה שעובר על השבועה, מ"מ אין הלאו משום דמחויב שלא לעבור על שבועתו, אלא משום דעי"ז הויא השבועה שבועת שקר, אך איסורא דשבועה לבל יחל, הוא מכח קבלתו שקיבל עליו לאכול או שלא לאכול ואסור לו לעבור על קבלתו, ודמי לאיסורא דנדרים, - ונמצא דיש כאן ב' גדרי שבועה נפרדים לגמרי, החלים מחמת ב' החלקים שבשבועתו, ואינם חלוקים רק בגדרם ודינם, אלא בעצם החפצא דמעשה השבועה, דיש כאן ב' ענינים בעצם מעשה השבועה, ענין סיפור, וענין קבלה, ועיי"ש שהאריך בזה.

**ולפ"ז** מתפרש טפי הא דבשבועה בלא שם ליכא לאיסורא דשבועת שקר, ואיכא לאיסורא דבל יחל, דאיסורא דשבועת שקר דהוא במה ששיקר בשבועתו, הוא רק כנשבע בשם, דעיקר האיסור הוא במה שנשבע בשם ה' לשקר, אך באיסורא דבל יחל שהוא מכח קבלתו, א"צ כלל שבועה בשם, ובזה מתפרש גם הא דבמתפיס בשבועה ליכא לאיסורא דשבועת שקר, ואיכא לאיסורא דבל יחל.

**ג**

ז] **ואמנם** צ"ע בזה, דאם הא דאף בשבועה בלא שם איכא איסורא הוא מקרא דבל יחל, מ"ט לי"ב מלקות, דאף דאינו לוקה משום הלאו דלא תשבעו לשמי לשקר, דהוא רק כשנשבע בשם, מ"מ מ"ט אינו לוקה משום הלאו דבל יחל.

**ובפשוטו** צ"ל דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דלא הזכיר בהל' שבועות כלל להא דלוקין על שבועה משום בל יחל, ומשמעות דבריו דאין לוקין אלא משום לא תשבעו בשמי לשקר, וע"כ הוא דליכא מלקות בשבועה בלא שם, אף דהויא שבועה לענין בל יחל.

ח] **אך** לכאו' אי"ז מתישב, דהנה בביאור דעת הרמב"ם שלא הזכיר ללאו דבל יחל בשבועה, אף דבקרא כתיב איש כי ידור נדר או השבע שבועה לא יחל דברו, מצינו ב' דרכים, דבתשו' הריב"ש סימן שפ"ז וסימן תמ"ה כתב דהוא משום דאין דרך הרמב"ם למנות לאוי יתירי, והביאו הכס"מ בפ"א משבועות ה"ג, - והמאירי בשבועות כ' ב' כתב דאין לוקין בשבועה כלל משום לאו דבל יחל, דאזהרת שבועה היא מקרא דלא תשבעו, ומשמע דהיינו דכיון דכבר כתיב בשבועה לאו דלא תשבעו, ע"כ מוקמינן לעיקר האזהרה דבל יחל בנדרים.[[5]](#footnote-5)

ט] **והנה** כ"ז ניחא אי נימא דליכא נפ"מ בין איסורא דלא תשבעו בשמי לשקר לאיסורא דבל יחל, דלפ"ז י"ל דאין לוקין בשבועה משום בל יחל, משום דהו"ל כלאוי יתירי, או משום דלא מוקמינן כלל להאזהרה דבל יחל בשבועה, - אך אי נימא דשבועה בלא שם, ל"ה בכלל איסורא דשבועת שקר, והוי בכלל הפרשה דשבועה לבל יחל, א"כ מ"ט אינו לוקה על שבועה זו משום בל יחל.[[6]](#footnote-6)

**וביותר** קשיא אי נימא דאיסורא דשבועת שקר ואיסורא דשבועה לבל יחל חלוקין ביסוד דינם, דא"כ מ"ט אין לוקין בשבועה משום בל יחל, הרי אף דכבר לוקין על שבועה משום שבועת שקר, מ"מ הדין נותן דילקו אף משום בל יחל, ואי"ז כלל כלאוי יתירי, כיון דהוא ענין איסור אחר, וגם אין טעם דלא נוקי להאזהרה דבל יחל אלא בנדרים, דאף דבשבועות איכא אזהרה אחרינא, מ"מ על איסורא דשבועה שנאסר לעבור על קבלתו, ליכא אזהרה אחרינא, והרגיש בזה בחי' הגר"ש שם סקי"ז.[[7]](#footnote-7)

**ד**

י] **עוד** צ"ע בזה, דהנה למש"כ הרמב"ם דאף בשבועה בלא שם איכא איסורא, וילפינן לה מקרא דשאול, או מקרא דבל יחל, הרי מבו' דאף בשבועה בלא שם איכא לעיקר החפצא דשבועה, וצ"ע, דא"כ מנ"ל דאין לוקין וחייבין קרבן ע"ז.

**והר"ן** בשבועות שם כתב לפרש בזה, דהוא משום דעיקר שבועה כי כתיבא בשם כתיב, כדכתיב לא תשבעו בשמי לשקר אי נמי לא תשא את שם ד' אלקיך, ועיי"ש שכתב דהא דחייב אף כשנשבע בכינוי, הוא מדכתיב וחללת את שם אלקיך, וכ"כ הרא"ש שם סימן כ"ד.

יא] **אמנם** הנה ד' הרא"ש והר"ן הם לטעמייהו דס"ל דכל השמות מלבד שם הוי"ה חשיבי ככינוי, וע"כ שפיר יש ללמוד מדכתיב וחללת את שם אלקיך דחייבין אף על שבועה בכינוי.

**אך** הנה בד' הרמב"ם בהל' שבועות שם מבו' להדיא דכל השמות שאינם נמחקין חשיבי כשם עצמו, ורק רחום וחנון חשיבי ככנויי השם, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפ' שבועת העדות, ז"ל, ומחלוקת ר"מ וחכמים היא בכנויין בלבד והם חנון ורחום ומה שנזכר אחריהם, אבל וכו' אין מחלוקת שהם שמות מיוחדין וכן אלקים, עכ"ל, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בכ"ד, והאריך בזה האו"ש בפ"ב מע"ז ה"ז.

**ולפ"ז** הרי דאי נימא דהא דאין חייבין אלא על שבועה בשם, ילפינן לה מדכתיב ולא תשבעו בשמי לשקר, ולא תשא את שם ד' אלקיך, הי' בדין שלא יהיו חייבין על שבועה בכינוי אלא על שבועה בשמות המיוחדין, דאין ללמוד מדכתיב וחללת את שם אלקיך דחייבין אף על שבועה בכינוי, דהרי שם אלקים הוי מן השמות המיוחדין.[[8]](#footnote-8)

יב] **ובע"כ** מד' הרמב"ם דהא דאין חייבין אלא על שבועה בשם, לא ילפינן לה מקרא, אלא סברא הוא, דכיון דעיקר ענינה של שבועה הוא במה שנשבע ומקיים דבריו בשם השם, וכמש"כ החינוך במצוה ל', והר"ן בשבועות כ"ה א', ע"כ המטבע דשבועה הוא שנשבע בשם, וע"כ הוא שצריך להזכיר את השם בשבועתו.[[9]](#footnote-9)

**אך** קשיא טובא לפ"ז, דא"כ מ"ט איכא איסורא אף כשלא הזכיר את השם, דאם סברא הוא דהמטבע דשבועה הוא שנשבע בשם, מ"ט איכא איסור אף כשנשבע בלא שם, הרי לאו שבועה היא כלל, - ואי נימא דילפינן מקרא דשאול דאיכא איסור שבועה אף כשלא הזכיר את השם, הרי מזה יש ללמוד דהמטבע דשבועה הוא בלא שם, דאל"כ מ"ט איכא איסור, והי' בדין דאף יהא בזה חיוב מלקות וקרבן.

**ה**

יג] **והנה** הראב"ד בהל' שבועות שם כתב, ז"ל, שלא מצאתי שם מן השמות ולא כינוי מהכינויים בשבועת ביטוי, ולא מצינו שם אלא בעדות ובפקדון וכו', אבל בשבועת ביטוי אפי' מבטא או איסר שבועה וכו' אע"פ שלא אמר לא שם ולא כינוי וכו', וה"מ לקרבן וכן נמי לבל יחל, אבל למלקות בעינן שם דכתיב לא תשא את שם ד' אלקיך לשוא,[[10]](#footnote-10) ושבועת שקר נמי נאמר לא תשבעו בשמי לשקר וגו', עכ"ל,[[11]](#footnote-11) - ושם פי"ב ה"ג כתב הראב"ד בדין הנשבע בשמים ובארץ, דאינו חייב מלקות וקרבן ועובר משום בל יחל, עיי"ש.

**ונמצא** לדעת הרמב"ם דאיכא ג' גווני, דשבועה בשם או בכינוי חייבין עלי' מלקות וקרבן, ושבועה בלא שם וכינוי חייבין עלי' קרבן ואין בה מלקות, ושבועה בשמים ובארץ לי"ב אך חיוב קרבן, אלא דה"ז אסור משום בל יחל, וזה צריך פירוש.

יד] **וביותר** צ"ע, דהנה המחנ"א בהל' שבועות סימן ג' הק' על מש"כ הרמב"ם בפי"ב שם דהנשבע בשמים ובארץ לאו שבועה היא כלל, דלהרמב"ם לטעמי' דאף בשבועה בלא שם איכא איסורא, א"כ דל מהכי מה שהזכיר בשמים והארץ, ויהא אסור כיון שהוציא שבועה מפיו, - ומבו' בדבריו שם בביאור הקו', דאף דודאי דעיקר ענין שבועה הוא שנשבע בהשם, וכל שנשבע בשמים ובארץ לאו מידי הוא, הרי כתב הרמב"ם שם דהנשבע בשמים ובארץ, איירי כשדעתו למי שבראם, וא"כ מ"ט ה"ז מגרע, - ובהגהת בנו שם כתב לישב, דהוא משום דבעינן פיו ולבו שוין, וכיון דמשמע לשמים ממש, ליכא איסור, והיינו דאף דכונתו למי שבראם, מ"מ משמעות מה שהוציא בפיו הוא שנשבע בשמים עצמם, וע"כ אי"ז שבועה כלל.

**אך** בדעת הראב"ד בזה צ"ע, דממ"נ, אי נימא דמה שאמר בשמים ובארץ מגרע לשבועתו, כיון דמשמע שנשבע בשמים עצמם, וע"כ לי"ב חיוב קרבן, א"כ מ"ט יש בזה איסור בל יחל, הרי ודאי דעיקר ענינה של שבועה הוא שנשבע בהשם, וכל שנשבע בשמים ובארץ לאו מידי הוא, ואם אי"ז מגרע לשבועתו, משום שכונתו למי שבראם, מ"ט אינו חייב קרבן, ומ"ש מכל שבועה בלא שם שהוא חייב קרבן, וכמשה"ק המחנ"א דדל מהכי מה שהזכיר בשמים ובארץ, ויהא חייב קרבן, כיון שהוציא לשון שבועה.

**ו**

טו] **והנה** הרמב"ן בשבועות ל"ו א' הוכיח דשבועה ל"ב שם, וכתב דאפשר דידות שבועה הן, וכ"כ הרא"ש שם סימן כ"ד, ומבו' בדבריו שם דהיינו דאף דמקרא דלא תשבעו בשמי לשקר יש ללמוד דאינו מוזהר אלא שלא ישבע בשם, מ"מ מדין ידות שבועה הו"ל כמו שנשבע בשם, - אך בד' הר"ן בסוגיין וש"ר מבו' דאם שבועה בעיא שם, ל"מ שבועה בלא שם מדין ידות שבועה.

**והאחרונים** פירשו דזה תליא בעיקר דינא דשם בשבועה, דאם הוא משום דהמטבע דשבועה הוא בשם, הרי הדין נותן דאף כשלא הזכיר את השם יועיל מדין ידות שבועה, אך אם הוא דין נוסף בשבועה, והיינו דאף דהמטבע דשבועה הוא גם בלא שם, מ"מ צריך שיזכיר את השם בשבועתו, ובלא"ה לי"ב להחומר דשבועה, ל"מ ע"ז דין ידות.[[12]](#footnote-12)

טז] **ובביאור** הך מילתא דאף דהמטבע דשבועה הוא גם בלא שם, מ"מ צריך שיזכיר את השם בשבועתו, ובלא"ה לי"ב להחומר דשבועה, בפשוטו הוא משום דעיקר החומר דבשבועה הוא במה שהזכיר שם שמים, והרי איסורא דשבועת שוא, הוא מחד קרא עם איסורא דהזכרת ש"ש לבטלה, - וע"כ ל"מ בזה דין ידות כלל, דאף דמדין ידות מהני כמו שגמר דיבורו, מ"מ כיון שלא הזכיר שם שמים, לי"ב להחומר דשבועה.

**ובד'** הכס"מ בפ"ב משבועות ה"ו מצינו גדולה מזו, עיי"ש שכתב במש"כ הרמב"ם להא דלאו לאו שבועה דהוא כשהזכיר שם או כינוי, דאף דשם בפנ"ע הוי שבועה, כמשה"ק הרמב"ן וש"ר, היינו כשהזכיר את השם בדרך שבועה, שאמר בד' שאעשה או שלא אעשה, אך כל שלא הזכירו דרך שבועה, לאו שבועה הוא, ומ"מ כיון שהזכירו סמוך ללאו לאו הוי כנשבע בשם, ועד"ז כתב המחנ"א בהל' שבועות סימן ג', - ונתחדש בדבריו, דאף דלא הזכיר את השם כלל בדרך שבועה, מ"מ כיון שהזכירו בכלל מעשה השבועה, יש בזה להחומר דשבועה בשם,[[13]](#footnote-13) ושמא הוא ע"ד החומרא דנקיטת חפץ, וצ"ע.[[14]](#footnote-14)

יז] **אך** הנה הרשב"א בסוגיין הק' לדעת הסוברים דשבועה בעיא שם מהא דתנן בשבועות ל"ה א' בשבועת העדות אוסרכם אני מצוה אני עליכם משביעכם אני הרי אלו חייבין ופירשה רב יהודה באומר משביע אני עליכם בשבועה האמורה בתורה אוסרכם אני באיסור האמור בתורה מצוה אני עליכם בצוואה האמורה בתורה, והרי דל"ב שם או כינוי, דאם הזכיר שם או כינוי, מ"ט צריך לומר שבועה הכתובה בתורה, וכתב דשמא נאמר דכיון דאמר בשבועה האמורה בתורה או בצוואה ואיסור האמור בתורה, ובהני כולהו כתיב שם בתורה, ה"ז כמי שהוציא את השם בשפתיו דמי, ודמי להא דתניא לקמן י"ד ב' דהנודר בתורה ובמה שכתוב בה דבריו קיימין, דהוי כמו שאמר בפירוש ככר זה כקרבן שכתוב בתורה.

**ובחי'** ר' ראובן סימן א' עמד בזה, דאם הא דבעינן שבועה בשם, אי"ז ממטבע השבועה, אלא הוא דין בפנ"ע שצריך להזכיר את השם בשבועתו, ומה"ט ל"מ שבועה בלא שם מדין ידות, מה יועיל לזה הא דאמר בשבועה האמורה בתורה, הרי מ"מ כיון שלא הוציא בשפתיו את השם, לי"ב להחומר דהזכרת השם בשבועתו.[[15]](#footnote-15)

**ונראה** מזה בדעת הרשב"א, דהא דבעינן שבועה בשם, היינו משום דאף דסתם שבועה היא בשם, וכמש"כ התורי"ד לקמן י' ב' ובס' המכריע סו"ס צ', מ"מ כשמפרש להדיא בשפתיו שהוא נשבע בשם חמיר טפי, - וע"כ שפיר י"ל דכל שאומר בשבועה האמורה בתורה הוי כמו שפירש להדיא בשפתיו שהוא נשבע בשם.

יח] **ויש** להוסיף בזה, דהנה הרמב"ם בהלכותיו לא הביא להך דינא דנשבע בשבועה האמורה בתורה מהני כמו שנשבע בשם, ומשמע דלא ס"ל להך דינא, דאם הוה ס"ל כד' הרשב"א דזהו מה שאמרו בשבועות דנשבע בשבועה האמורה בתורה, ונתחדש בזה דחשיב כשבועה בשם, הי' לו להביא לדין זה.

**ויש** ללמוד לזה ממש"כ רמב"ם בפי"ב משבועות ה"ד, ז"ל, נטלה בידו ונשבע בה ה"ז כמי שנשבע במה שכתוב בה "ואסור", עכ"ל, וממש"כ דאסור, משמע דקאי על שבועה דלהבא, דהוא אסור לעבור על מה שנשבע, - ומה שהעמידה בשבועה דלהבא, נראה דהוא משום דאף שנשבע במה שכתוב בתורה, אי"ז שבועה בשם, וע"כ לי"ב אלא איסורא בעלמא, כמש"כ הרמב"ם שם פ"ב ה"ד, ואיסור זה הוא רק בשבועה דלהבא, וכמש"נ לעיל סק"ד דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ב שם.

**וזה** מתפרש היטב למש"כ הכס"מ בדעת הרמב"ם דאף כשהזכיר את השם שלא בדרך שבועה, הוי שבועה בשם, ומבו' לפ"ז דדין שבועה בשם, אי"ז משום דצריך לפרש שהוא נשבע בשם, אלא הוא חומר בפנ"ע במה שמזכיר את השם בשבועתו, וע"כ אף שנשבע במה שכתוב בתורה ודעתו על ההזכרות, מ"מ כיון שלא הוציא בשפתיו את השם, לי"ב להחומר דשבועה בשם, ולי"ב אלא איסורא בעלמא.[[16]](#footnote-16)

**ז**

יט] **ואמנם** צ"ע בזה בדעת הרמב"ם, שכבר נתבאר לעיל סקי"ב להוכיח לדעתו לא ילפינן לה מקרא, אלא סברא הוא, דכיון דעיקר ענינה של שבועה הוא במה שנשבע ומקיים דבריו בשם השם, ע"כ המטבע דשבועה הוא שנשבע בשם, וע"כ הוא שצריך להזכיר את השם בשבועתו.

**ולפ"ז** תיקשי לדעתו, דכיון דהא דבעינן להזכיר את השם בשבועתו, אי"ז דין בפנ"ע, דהרי ליכא קרא ע"ז, אלא הוא משום דזהו המטבע דשבועה, א"כ מ"ט ל"מ שבועה בלא שם מדין ידות שבועה.

כ] **ובפשוטו** י"ל בזה, וכ"כ בחי' הגרנ"ט סו"ס מ"ז, דלהרמב"ם לטעמי' דאף בשבועה בלא שם איכא איסור, ע"כ לי"ב כלל לדין ידות, דדין ידות הוא רק כשלא אמר בלשון המועיל, אך כיון דאף כשלא הזכיר את השם הוי שבועה, מהיכ"ת יהא זה יד לשבועה בשם.

**אמנם** יש להעיר בזה, דלמש"נ לעיל סק"ד דמשמעות ד' הרמב"ם דהא דאיכא איסור בשבועה בלא שם הוא בשבועה להבא, אך בשבועה לשעבר ליכא איסור כלל בלא שם, א"כ תיקשי דמ"ט ל"מ שבועה לשעבר בלא שם מדין ידות שבועה, אך י"ל דליכא כלל לדין ידות שבועה בשבועה לשעבר, ונתבאר להלן.

**ח**

כא] **והנה** בעיקר נידו"ז אם מהני שבועה בלא שם מדין יד, מצאנו בזה דברים בס' המכריע סימן צ' בשם רש"י, ז"ל, והמורה פירש בריש נדרים כל כינוי שבועות כשבועות וכו' אע"פ שלא הזכיר שם, הו"ל כמאן דאמר שבועה שלא אוכל ככר זו וקם לי' בלא יחל, ואע"ג דקי"ל בשבועות דבעינן השבעה בשם, ה"מ לגבי שבועת העדות או שבועת הפקדון או שבועת ביטוי להתחייב קרבן, אבל לענין לא יחל ל"ב שבועה בשם כלל משום דהו"ל כידות שבועה, דאנן סהדי כל המזכיר שבועה מתכוין לישבע בבורא הוא, הלכך אע"ג דלא הזכיר השם קם לי' בלא יחל, עכ"ל.

**ונתחדש** בד' רש"י, דאף דשבועה בלא שם הויא שבועה מדין יד, מ"מ אי"ז מועיל אלא לאיסורא דבל יחל, אך לחיוב קרבן דשבועת שקר, ל"מ דין ידות, ולכאו' ה"נ בשבועת ביטוי לשעבר ל"מ דין ידות אף לענין מלקות, (וצע"ק בל' רש"י בזה).

**אך** בד' הרמב"ן והרא"ש בשבועות מבו' דמהני דין ידות אף לענין חיוב קרבן, ואף לענין חיוב מלקות דלא תשבעו בשמי לשקר, שהרי בסו"ד הביאו לד' הראב"ד דאף דמהני שבועה בלא שם להתחייב קרבן, מ"מ בשבועה דלשעבר אינו חייב מלקות, והרי דלמש"כ לעיל מינה מהני שבועה בלא שם אף להתחייב קרבן, ואף בשבועה דלשעבר.

**ובפשוטו** יסוד הפלוגתא בזה הוא, דדעת רש"י דכיון דעיקר דין ידות נאמר בנדרים, אלא דילפינן שבועות מנדרים, הרי דכ"ז הוא לענין איסור בל יחל, אך לשאר איסורי שבועה, ל"מ דין ידות, וזה מתישב טפי למש"כ בחי' הגר"ש בסימן ב' דבדין שבועה יש ב' פרשיות, וחלוקין הן זמ"ז ביסודם, (ונתבאר לעיל ענף ב'), ודין ידות ל"מ אלא שיחול האיסור ע"י שבועתו, אך ל"מ לחשבו כנשבע שיהא בזה להאיסור דמשקר בשבועתו, והרמב"ן והרא"ש ס"ל דכיון דילפינן שבועות מנדרים לדין ידות, ונלמד מזה דיד לשבועה הוי כשבועה, אף יש בזה לשאר איסורי שבועה.

כב] **והנה** המאירי לקמן ג' א' דקדק מד' הרמב"ם שלא הביא בהלכותיו לדין ידות בשבועה, דס"ל דאין ידות לשבועה, ועיי"ש שעמד ע"ז ממתניתין דלקמן ט' א' דכנדרי רשעים וכו' דמבו' דיש ידות בשבועה.

**והנה** אמנם הרמב"ם בפ"א מנדרים הכ"ו הביא להך דינא דכנדרי רשעים הימנו חייב שבועה, ומינה נלמד דיש ידות בשבועה, - אך ממה שהביא הרמב"ם לדין ידות בשבועה רק בהל' נדרים, משמע דס"ל כדעת רש"י דל"מ דין ידות בשבועה, אלא לאיסורא דשבועה שבפרשת נדרים, אך לי"ב להמלקות דלא תשבעו בשמי לשקר, ולחיוב קרבן דשבועת ביטוי.[[17]](#footnote-17)

כג] **ובזה** מתפרש מה שהוצרך הרמב"ם להעמיד להא דלאו לאו והן הן הוי שבועה, ולהא דמבטא הוי ל' שבועה ואיסר הוי ל' שבועה, בגונא שהזכיר שם או כינוי, דהוא חייב משום שבועה, ולא כתב דהוי שבועה, ודממילא נשמע דאם הזכיר את השם חייב, ואם לא הזכיר את השם אסור במה שנשבע עליו, - והיינו כדי דלא נימא דהא דהוי שבועה הוא מכח דין ידות, וממילא דאף כשהזכיר את השם לא יהא בזה חיוב מלקות וקרבן, וזהו דקמ"ל דהו"ל מעשה שבועה גמור, וכשהזכיר שם או כינוי חייב משום שבועה.

**ט**

כד] **ובזה** נראה לפרש לד' הרמב"ם בדין שם בשבועה, דלעולם עיקר הא דבעינן שם בשבועה, הוא משום דזהו המטבע דשבועה, והא דל"מ שבועה בלא שם מדין ידות, הוא משום דל"מ דין ידות כלל לחיוב מלקות וקרבן.

**ומתפרש** בזה עיקר מש"כ הרמב"ם דכשנשבע בלא שם אסור בדבר שנשבע עליו, דאף דעיקר המטבע דשבועה הוא בשם, מ"מ אף כשנשבע בלא שם הו"ל ידות שבועה, וע"כ הוא אסור בדבר שנשבע עליו,[[18]](#footnote-18) דע"ז מהני דין ידות בשבועה, דיש בזה לאיסורא דשבועה, וכנ"ל.

כה] **ונראה** די"ל לפ"ז דזהו מקורו של הרמב"ם דאף בשבועה בלא שם איכא איסור, והוא ממתניתין דכנדרי רשעים דחייב בשבועה, אף שלא הזכיר את השם, ועמד ע"ז הרשב"א בסוגיין, ומזה הוא שנלמד דמהני דין ידות דשבועה אף לענין הזכרת השם, וכאשר כ"ה מסברא, דכיון דהא דבעינן להזכיר את השם הוא משום דזהו המטבע דשבועה, מהני ע"ז דין ידות, וכל הא דל"מ שבועה בלא שם, הוא לחיוב מלקות וקרבן דשבועת שקר, דע"ז ל"מ דין ידות.

**י**

כו] **ואמנם** אכתי הדברים צ"ע, דאף דנימא דל"מ דין ידות אלא בדין שבועה שמכלל פרשת נדרים, ולא לחיוב המלקות והקרבן דשבועת שקר, וע"כ הוא דבשבועה בלא שם ליכא לחיוב המלקות והקרבן דשבועת שקר, מ"מ מ"ט אינו לוקה ע"ז משום בל יחל, - ואף דהרמב"ם לא הביא ללאו דבל יחל בשבועה, הרי דאי נימא דאיכא גוונא דהוי שבועה לאיסורא דשבועה שבפרשת נדרים, ול"ה שבועה לאיסורא דשבועת שקר, הי' בדין שיהא ע"ז להלאו דבל יחל, וכמש"נ לתמוה כן לעיל ענף ג'.

כז] **ונראה** לישב, דהנה נתבאר בשיעור א' ענף ז' וענף ח' בביאור דעת הר"י מיגש והרמב"ם דבהתפסה בשבועה ליכא אלא איסור בעלמא, דהיינו משום דבהתפסה בשבועה, ליכא אלא להאיסור גברא דחייל ע"י השבועה,[[19]](#footnote-19) אך לי"ב להאיסור לעבור על שבועתו, וע"כ לי"ב קרבן ומלקות.

**והטעם** בזה הוא, משום דכל הא דמהני התפסה, הוא דעי"ז חיילי עלי' איסורי שבועה, אך מ"מ כיון דלא הוציא שבועה מפיו והוא עצמו לא נשבע, לי"ב לאיסור שבועת שקר, דאיסורא דשבועת שקר, אינו במי שעובר על איסורי השבועה, אלא במי שעובר על שבועתו, וכדכתיב בקרא לא תשבעו בשמי לשקר, וגם איסורא דבל יחל דשבועה, הוא במי שמחלל את שבועתו, וכדכתיב בקרא או השבע שבועה וגו' לא יחל דברו, אך כל שלא נשבע, אלא שחלו עליו איסורי שבועה, לי"ב לאיסורא דלא תשבעו בשמי לשקר ודבל יחל.

**ונתבאר** שם עוד, דהא דהמתפיס בנדרים לוקה משום בל יחל, ול"ד לשבועה דאף דחייל איסור שבועה ע"י התפסה, מ"מ אינו עובר בבל יחל, הוא משום דשאני בזה נדר משבועה, דתורת מעשה נדר, הוא מעשה שאוסר בו את עצמו בדברים המותרים, וכיון דע"י התפסה הוא אוסר את עצמו באיסורי נדר, הו"ל מעשה נדר מעליא, וע"כ הוא עובר בבל יחל דברו, ומשא"כ בשבועה, דתורת מעשה שבועה, הוא ע"י שנשבע, וכל שלא נשבע, אף שאסר את עצמו באיסור שבועה, אי"ז מעשה שבועה, וע"כ אינו עובר בבל יחל דברו, - וע"כ אף שלמד הר"י מיגש להא דמהני התפסה בשבועה, מהא דמהני התפסה בנדר, מ"מ חלוקין הן זמ"ז, דבנדר מהניא ההתפסה שיעבור ע"ז באיסורא דבל יחל, דכיון דע"י ההתפסה חייל איסור נדר, הו"ל מעשה נדר מעליא ועובר בבל יחל, אך בשבועה ל"מ ההתפסה אלא לאיסור בעלמא, דאף דע"י ההתפסה חייל עליו איסור שבועה, מ"מ אין ע"ז תורת מעשה שבועה, וע"כ אינו עובר בבל יחל.[[20]](#footnote-20)

כח] **ונראה** דה"נ הוא בדין ידות, דעיקר ההלכתא דידות היא לענין חלות האיסור שמכח דיבורו, דאף דלא הוציא דברי נדר ושבועה גמורים מפיו, מ"מ ה"ז חל כמו שגמר דיבורו, וה"נ הוא בשאר מילי שדנו בהם לדין ידות כפאה וצדקה, דחייל חלות הפאה והצדקה אף שלא גמר דיבורו, וע"כ מהני דין ידות שיחול עליו איסורי נדר ואיסורי שבועה, - ואך דחלוק בזה דין שבועה מדין נדר, דבנדר כיון דסגי בדיבור דיד לאסור באיסור חפצא דנדר, הו"ל מעשה נדר מעליא, דתורת מעשה נדר הוא מעשה שאוסר בו את עצמו, ועובר ע"ז בלא יחל דברו, אך בשבועה אף דסגי בדיבור דיד לאסור באיסור גברא דשבועה, מ"מ אין ע"ז תורת מעשה שבועה, דתורת מעשה שבועה הוא כשנשבע, וכל שלא נשבע, אף שאסר את עצמו באיסורי שבועה, אי"ז מעשה שבועה, וע"כ אין עובר ע"ז בלא יחל דברו, דאיסור בל יחל הוא במי שנשבע, כדכתיב או השבע שבועה לא יחל דברו.[[21]](#footnote-21)

**יא**

כט] **והנה** הראב"ד בכתוב שם בשבועות כ' א' כתב בדין מתפיס בשבועה, דאף דעובר בבל יחל, וילפינן לה מקרא דאו השבע שבועה, מ"מ אינו חייב קרבן, דלא נתרבה אלא לבל יחל האמור בפרשה, אך לענין קרבן כי תשבע לבטא בשפתיים כתיב ולא בהתפסה, עיי"ש.

**ונראה** לדעתו דה"נ הוא בדין ידות בשבועה, דלא נתרבו אלא לבל יחל האמור בפרשה, אך לענין קרבן, כי תשבע לבטא בשפתיים כתיב ולא בידות.[[22]](#footnote-22)

ל] **ולפ"ז** יש לפרש לדעתו בדין נשבע בשמים ובארץ דאינו חייב קרבן ועובר משום בל יחל, - דהא דאינו חייב קרבן, היינו משום דאף דשבועה ל"ב שם לחיוב קרבן, משום דאף כשלא הזכיר שם הוי מטבע דשבועה, מ"מ כל שפירש שנשבע בשמים ובארץ, אי"ז לשון שבועה מעליא, כיון דלשון זה מצ"ע משמעו דנשבע בשמים ובארץ עצמם, דאי"ז שבועה כלל, ומ"מ כיון שכונתו למי שבראם, הו"ל כידות שבועה, וע"כ הוא עובר בבל יחל.[[23]](#footnote-23)

**והטעם** בזה הוא לפי המבו' בד' הברכ"ש בסימן ד' סוסק"א דמלבד עיקר דין ידות דהוא כשלא גמר דיבורו, נתחדש עוד בדין ידות דל"ב לשון איסור של תורה, שהרי בכל יד לא אמר לשון איסור האמור בתורה, ומ"מ מהני, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דאף דכשנשבע בשמים ובארץ אי"ז לשון שבועה של תורה, מ"מ כיון דדבריו מתפרשים דכונתו למי שבראם, ה"ז מועיל מדין יד.

לא] **ובזה** מתפרש דיני שבועה בשם לדעת הראב"ד, דלחיוב מלקות ילפינן מקרא דבעינן שבועה בשם, וכל שנשבע שלא בשם לי"ב להחומר דשבועה לחייב מלקות, ולחיוב קרבן מהני כל שבועה, ול"ב להחומר דשבועה בשם, אך מ"מ כל שנשבע בשמים ובארץ, דאי"ז לשון שבועה מעליא, אינו חייב קרבן, דאף דהו"ל כידות שבועה, מ"מ אין חייבין קרבן על ידות שבועה, אך לענין איסור בל יחל מהני דין ידות, וע"כ הוא דכשנשבע בשמים ובארץ אף דאינו חייב קרבן, מ"מ עובר באיסור בל יחל.

**יב**

לב] **השה"ג** בפ"ד שבועות כתב בשם הריא"ז, ז"ל, וכן שבועת ביטוי וכו' אין חייבין עלי' אלא בהזכרת אחד מן הכנויין, אבל אם לא הזכיר בשבועתו אפי' אחד מן הכינויין אינה שבועה וכו', אמנם לעבור בבל יחל א"צ הזכרת השם, שאם אמר נשבע אני שלא אעשה כך וכך או שאעשה שהיא שבועה להבא ולא הזכיר השם, ה"ז בלא יחל דברו, שהרי אפי' אם אמר נודר אני, או הרי עלי לעשות כך וכך, הרי כל אלה בכלל ידות נדרים, והרי הוא בבל יחל, עכ"ל.

**ובחי'** הגרנ"ט סימן מ"ז פירש בדבריו דהיינו דהא דמהני שבועה בלא שם לעבור בבל יחל, הוא משום דהו"ל כידות שבועה, והא דאינו חייב ע"ז קרבן, הוא משום דל"מ דין ידות אלא לאיסורא דבל יחל, - ולפ"ז צ"ל דמש"כ הריא"ז דאם לא הזכיר בשבועתו אפי' אחד מן הכנויין "אינה שבועה", אף דהו"ל כשבועה מדין ידות, הוא ע"ד מש"נ לעיל דמדין ידות לא חשבינן לה כמעשה שבועה, אלא אף דאי"ז מעשה שבועה, מ"מ סגי ביד דשבועה שיחול עי"ז איסורי שבועה.

לג] **אך** לכאו' אי"ז מתישב במש"כ הריא"ז להוכיח להא דמהני שבועה בלא שם לאיסור בל יחל, מהא דאם אמר נודר אני או הרי עלי לעשות כך וכך הוי בכלל ידות נדרים, ומה ענין דין ידות נדרים להכא, והול"ל דהא דמהני הוא משום דהו"ל כידות שבועה, - ומד' הריא"ז אלו מבו' דהא דעובר באיסור בל יחל, הוא משום דחשיב כידות נדרים.

**והדברים** מפורשים כן בד' הריא"ז בקונט' הראיות בשבועות ל"ה א', ז"ל, אמת ודאי דאין הזכרת השם בנדרים, כיון שנדר בדבר הנדור אמרה תורה לא יחל דברו, ורבי רחמנא ידות נדרים כנדרים, שאם אמר נודר אני שלא אעשה כך וכך, הוי בבל יחל, ואע"פ שלא הזכיר שם שמים כלל, וה"ה נמי אם נשבע להבא ואמר אני נשבע שאעשה כך וכך או שלא אעשה, לא גרע מנודר אני, דקאי בבל יחל אפי' בלא הזכרת השם וכו', דכיון שקבל עליו דרך נדר, אמרה תורה לא יחל וכו', אבל גבי שבועת העדות צריך הזכרת השם, וכן כל שבועה שהיא לשעבר דלא שייך בה בל יחל, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דהא דבשבועה בלא שם עובר בבל יחל, הוא מכח דינא דידות נדרים, והוצרך להא דידות נדרים אסורין אף שלא הזכיר ש"ש כלל, וזה צריך פירוש.

לד] **ואמנם** הדבר ברור דאזיל הריא"ז לטעמי' לקמן פ"ב ה"ב דין ו', ז"ל, השבועות חלות אפי' על דבר שאין בו ממש וכו', וכן בידות נדרים, שאם אמר נודר אני שלא אישן וכו' נאסר בנדר זה מן התורה, שדין ידות נדרים כדין שבועות שבא לאסור עצמו מן החפץ ולא לאסור החפץ עליו וכו', אומר אני אע"פ שידות נדרים חלים על דבר שאין בו ממש כשבועות, אין ראוי לידור בהן לשעבר כשבועות, שאין ראוי לומר נודר אני שלא עשיתי כך וכך כשבועות, שאין לשון נדר אלא להבא ולא נאמר לא יחל דברו אלא להבא, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הריא"ז דבר חדש, דאף דנדר עצמו אינו חל על דבר שאין בו ממש, וכל שאמר קונם שאני מדבר קונם שאני מהלך לא חל הנדר, מ"מ ידות נדרים חלים על דבר שאין בו ממש, - והיינו דהא דנדר אינו חל על דבר שאין בו ממש, הוא משום דנדר שמתפיסו בקרבן ל"ש אלא היכא דאסר חפצא אנפשי', אך בידות נדרים שאין מתפיס בקרבן, אלא אומר לשון איסור, ה"ז מועיל לאסור בכל ענין שאוסר על עצמו, ומצי לאסור עצמו מן החפץ, וע"כ ה"ז חל אף על דבר שאין בו ממש.[[24]](#footnote-24)

לה] **ולפ"ז** הרי דזהו מש"כ הריא"ז דבשבועה בלא שם עובר בבל יחל דלא גרע מידות נדרים, והיינו דכיון דבדין ידות נדרים נתחדש דבכל ענין שאוסר עצמו חיילי דבריו, ואף כשאסר עצמו מן החפץ, ואף בלא שהזכיר שם, הרי דשבועה בלא שם לא גריעא מינייהו, דאך דלי"ב להחומר דשבועה, מ"מ יש בזה לאיסורא דבל יחל,[[25]](#footnote-25) - והיינו דאף שאסר על עצמו בשבועה, ולי"ב לאיסורא דשבועה, משום שלא הזכיר את השם, וכמש"כ הריא"ז דאינה שבועה, מ"מ דיבור דשבועה לא גרע מדברי איסור בעלמא דחיילי, ויש בהן משום בל יחל.[[26]](#footnote-26)

1. ועמש"כ הכס"מ שם בישוב הא דבעינן להא דלאו לאו והן הן שבועה, אף שהזכיר את השם, ונתבאר להלן סקט"ז, - והאו"ש שם כתב דדעת הרמב"ם דהזכרת שם או כינוי בפנ"ע ל"ה שבועה כלל, ועיי"ש במש"כ לדעת הרמב"ם לדחות מה שהוכיחו הראשונים דהו"ל שבועה, - וי"ל עוד למש"כ בתשו' הריצב"א, שנד' בתשו' מהר"ם מרוטנבורג ד"פ סימן ו', ובתשו' הרשב"א ח"א סימן תתמ"ב, דהא דהזכרת השם בפנ"ע הו"ל שבועה, הוא מדין ידות, ולמש"נ לקמן סקכ"ב בדעת הרמב"ם ל"מ דין ידות בשבועה לחייב קרבן ומלקות, וע"כ בעינן להא דלאו לאו והן הוי לשון שבועה. [↑](#footnote-ref-1)
2. ובפשוטו צ"ל שלמד הרמב"ם לזה ממה שתיקנו כנויים בשבועה לדעת ר"ל, כדי שלא יבא להזכיר את השם, והרי דשבועה ל"ב שם וכינוי, וכמו שהוכיחו הר"ן בסוגיין והרא"ש בסימן א' והתורי"ד לקמן י' א', ומזה הוא שלמד הרמב"ם דאיכא איסור שבועה אף בלא הזכרת שם וכינוי, - וי"ל עוד כמש"כ בחי' הר"ן בשבועות שם דהוא נלמד ממה שאמרו דארור בו שבועה, ומייתינן לה מדכתיב ויואל שאול את העם ארור האיש, אע"פ שלא אמר לא שם ולא כינוי, ואם בארור אמרינן הכי מפני שהוא לשון שבועה, כ"ש שבועה עצמה. [↑](#footnote-ref-2)
3. אך הרדב"ז והלח"מ שם נקטו לדעת הרמב"ם, דאף בשבועה לשעבר איכא איסור אף בלא שם, וכ"ה מבו' בד' הגר"א ביו"ד סימן רל"ז סק"א, - ועמש"נ להלן סקי"ח לדקדק מל' הרמב"ם בפי"ב משבועות ה"ד דליכא איסור בשבועה בלא שם, אלא בשבועה להבא. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובחי' הגר"ש בסימן ב' סק"א כתב דגם למש"כ הר"ן דילפינן לאיסור שבועה בלא שם מקרא דשאול, ג"כ מסתבר דמהאי קרא ילפינן איסור בגדר האיסור דבל יחל, דאף דהלאו דבל יחל ליכא מ"מ גדר איסור זה איכא מדברי קבלה, אבל איסור שבועה בעלמא לא ילפינן מינה, וממילא דבשבועה דלשעבר דל"ש גדר איסור דבל יחל ליכא איסור כלל. [↑](#footnote-ref-4)
5. והיינו דאף דאיסור בל יחל הוא גם בשבועה, כדכתיב בקרא, מ"מ מה שנכלל בלאו אזהרה למלקות, דמה"ט הוא דלאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד אין לוקין עליו, מוקמינן לי' בנדרים, - דשבועה הויא אזהרתה מקרא דלא תשבעו בשמי לשקר. [↑](#footnote-ref-5)
6. והיינו דלא מיבעיא אם הא דאין לוקין בשבועה משום בל יחל, הוא משום דהוי כלאוי יתירי, וכמש"כ הריב"ש, אי"ז שייך בשבועה בלא שם דלי"ב משום לא תשבעו בשמי לשקר, ול"ה הבל יחל כלאוי יתירי, - אלא אף אם הא דאין לוקין בשבועה משום בל יחל, הוא משום דלא מוקמינן כלל להאזהרה דבל יחל בשבועה, וכמש"כ המאירי, הרי כ"ז הוא משום דבכל שבועה איכא משום לא תשבעו בשמי לשקר, אך אם בשבועה בלא שם ליכא אלא משום בל יחל, מ"ט לא מוקמינן להאזהרה דבל יחל אף בשבועה.. [↑](#footnote-ref-6)
7. ומד' הריב"ש מוכח דב' הפרשיות דשבועה אינם חלוקין ביסוד דינם, וגם איסורא דשבועת שקר בשבועה להבא הוא מכח קבלתו, - ויש להוכיח כן עוד, חדא, הוא מהא דמהני שאלה והפרה בשבועה דלהבא, ולא אמרינן דמ"מ שיקר בסיפור שבועתו, ובהא דמהני שאלה יש מקום לדון דהוא משום דהו"ל כטעות, אך הא דמהני הפרה, בע"כ דהוא משום דעיקר ענינה של שבועה הוא שמקבל עליו לנהוג כן, וע"ז מהני ההפרה, - עוד מוכח כן, מהא דלדעת אביי מהני התפסה בשבועה גם לענין חיוב מלקות וקרבן דשבועת שקר, אף דהמתפיס לא נשבע כלל על סיפור שקר, ובשבועה דלשעבר פשיטא דל"ש התפסה כלל, (אף אם הוה משכח"ל בה גוונא דהתפסה), - ועוד, ממה שאמרו בשבועות כ"ב א' דהא דאין ב' שבועות מצטרפות הוא משום דחלוקין לחטאות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד משבועות ה"ח, ואם חיוב הקרבן בשבועה הוא על מה ששיקר בשבועתו, ל"ה שייך כלל שיצטרפו ב' שבועות זל"ז, ושו"ר שעמד ע"ז בס' משנת ר"א סימן ט' סק"ד בשם הגרמ"ה הירש שליט"א, ועיי"ש במש"כ לישב, - וכ"נ גם מדינא דאין שבועה חלה על שבועה, ואכמ"ל, - ועי' להלן סקי"ג בהערה ט' במש"נ להוכיח כן עוד מד' הראב"ד.

   ומש"כ בחי' הגר"ש שם להוכיח דגם בשבועה להבא הוי האיסור משום שמשקר בשבועתו, ממה שמצינו שבועה להבא על אחרים, עיי"ש, י"ל דאה"נ דכשנשבע על אחרים דלי"ב ענין קבלה, הוי איסורו משום שמשקר בשבועתו, אך כשנשבע על עצמו דהוא מקבל על עצמו לעשות כן, הרי השבועה עצמה אינה שקר, דהרי באמת חיילא קבלתו, והתם הוי האיסור במה שעובר על קבלתו, דהוא משקר במה שנשבע עליו, והרי למ"ד בשבועות כ' ב' דבשבועה דלהבא עובר רק משום בל יחל, הרי מ"מ נראה דבהך גוונא שנשבע על אחרים, יעבור משום שבועת שקר, והרי דתרי גווני נינהו. [↑](#footnote-ref-7)
8. שו"ר בפירש"י בפר' קדושים י"ט י"ב דמדכתיב לא תשבעו בשמי לשקר ילפינן לרבות כל הכנויין, והוא מתו"כ, וכ"כ השאילתות בשאילתא ד', והיראים בסימן רמ"ו, ולפ"ז ניחא, אך הרמב"ן בפר' קדושים שם כתב דע"ד האמת לא תשבעו בשמי הוא השם המיוחד, וחללת את שם אלקיך, הוא האלקים שממנו נתרבו כל הכנויין. [↑](#footnote-ref-8)
9. וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בהל' שבועות שם, דאי"ז דין מסוים דילפינן לי' מקרא דאינו חייב אלא כשנשבע בשם, אלא הוא מסברא דכ"ה עיקר שבועה, וזהו שלא כתבו הרמב"ם כדין בפנ"ע דאינו חייב אלא כשנשבע בשם, אלא כתב לנוסח השבועה דהוא כשנשבע בשם, ולא כתב הרמב"ם דילפינן לה מקרא, (כדרכו בכ"ד). [↑](#footnote-ref-9)
10. נחלקו הראשונים בדעתו, דבד' הרמב"ן וש"ר בשבועות פ"ד מבו' דכל הא דליכא מלקות בשבועה בלא שם, הוא בשבועה לשעבר, אך בשבועה להבא לוקה משום בל יחל, אך בד' הר"ן והריטב"א בסוגיין מבו' להדיא דאף בשבועה להבא אינו לוקה, וכ"ה מבו' בהל' הרמב"ן לקמן כ"ב ב', עייש"ה, - וצ"ב, דהרי לדעת הני קמאי בשבועה להבא הוי המלקות מלאו דבל יחל, וכמש"כ הר"ן לקמן ח' א' וי"ח א', וא"כ אף דבקרא דלא תשבעו בשמי לשקר כתיב שם, מ"מ בשבועה דלהבא דלוקין עלי' משום בל יחל, מ"ט אינו לוקה כשלא הזכיר את השם.

    וצ"ל בזה, דילפינן להלאוין דשבועה זמ"ז, וכ"ה דהלאו דשבועת שקר, הוא רק כשהזכיר את השם, גם הלאו דבל יחל הוא רק כשהזכיר את השם, - ויש ללמוד מזה דדמי ב' הפרשיות דשבועה זל"ז, ודלא כמש"כ בחי' הגר"ש דחלוקין הן ביסוד דינם, דא"כ ל"ה לנו ללמוד זמ"ז דאינו חייב אלא כשהזכיר את השם. [↑](#footnote-ref-10)
11. יש להעיר קצת בל' הראב"ד שפתח דלא מצינו שם מן השמות ולא כנוי מן הכנויים בשבועת ביטוי, וסיים דלענין מלקות בעינן שם, וא"כ הרי מצינו שם בשבועת ביטוי, - וי"ל דמכוון דבריו דבשבועת העדות והפקדון, אין ע"ז תורת שבועה כלל בלא שם, דזהו עיקר המטבע דשבועות אלו, וע"כ אף אינו חייב קרבן, אך בשבועת ביטוי יש ע"ז תורת שבועה אף בלא שם, דלא מצינו שם מן השמות ולא כנוי מן הכנויים בשבועת ביטוי, ואף בלא"ה יש ע"ז תורת שבועה, אלא דהוא דין בפנ"ע דחיוב מלקות הוא כשיש לתוספת החומר דהזכרת השם, - ומבו' לפ"ז שפירש הראב"ד בד' הרמב"ם, דהא דאין מלקות וקרבן בשבועת ביטוי בלא שם, הוא משום דאין ע"ז תורת שבועה כלל, ואף דהרמב"ם גופי' כתב דאיכא איסור אף בלא הזכרת השם, וזה מתפרש למש"נ להלן בביאור ד' הרמב"ם, דאף דלא חשיב כמעשה שבועה כלל, מ"מ יש בזה לאיסורי שבועה. [↑](#footnote-ref-11)
12. ובזה מתפרשים ד' הרא"ש בשבועות שם שכתב דשבועה בעיא שם אלא דה"ז מועיל בלא שם מדין ידות, ולא תיקשי ע"ז ממש"כ הרא"ש בריש נדרים דמושבע מפי עצמו ל"ב כלל שם, ומושבע מפי אחרים בעי שם, ואי"ז מועיל מדין ידות, - והיינו משום דדבריו בשבועות קיימי בעיקר המטבע דשבועה, דהיא שבועה בשם, והא דמהני שבועה בלא שם הוא מדין ידות, אך דבריו בנדרים קיימי בהא דילפינן מסוטה דאיכא דין נוסף דצריך להזכיר את השם, ודין זה הוא רק במושבע מפי אחרים, וע"ז ל"מ דין ידות.

    וזהו מש"כ הרא"ש בשבועות שם דבשבועת ביטוי ל"ב שם ולא כינוי, והיינו משום דבשאר השבועות דהם מושבע מפי אחרים, למש"כ הרא"ש בנדרים דכל שבועה שע"י תביעת אחרים הויא כמושבע מפי אחרים דבעי שם, בעי שם, - ואמנם יש לפרש דמכוון הרא"ש הוא לאפוקי שבועת העדות ושבועת הפיקדון, דילפינן להו מסוטה, וכדעת הראב"ד, (וכ"נ טפי במכוון ד' הרמב"ן שם), אך גם לפ"ז נמצא דיש ב' נידונים בדין שם בשבועה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
13. אך בד' הרמב"ן וש"ר שעמדו בקו' זו, מבו' דפליגי ע"ז, וס"ל דאם הזכיר את השם שלא בדרך שבועה, לי"ב להחומר דשבועה בשם, כיון דבכה"ג אין הזכרת השם מכלל השבועה. [↑](#footnote-ref-13)
14. שוב הראוני בקונט' הראיות להריא"ז בשבועות ל"ה א' שכתב ע"ד ד' הכס"מ, ז"ל, מאי דאמרינן לקמן לאו לאו תרי זימני וכו' הכל בהזכרת השם הוא וכו', אבל אם הזכיר השם, אף על פי שלא הזכירו בלשון שבועה, כגון שאמר אל תפצירו בי כי ד' יודע שאין דעתי לאכול, ואם כפל דבריו בהזכרת השם, כאלו הזכיר לשון שבועה דמי, עכ"ל, - ובהך גוונא מתפרש היטב הא דיש בזה להחומר דשבועה בשם, דאי"ז חומרא בעלמא ע"ד נקיטת חפץ, אלא היינו משום דכל ששיקר בשבועתו נמצא שהזכיר השם על דבר שקר, ובאמת לא יועיל שיזכיר השם בתוך מעשה השבועה, אלא כשאומר שהשם יודע כן וכיו"ב, דכל שהוא משקר בשבועתו, נמצא שהזכיר השם על דבר שקר. [↑](#footnote-ref-14)
15. ועיי"ש שהוכיח מזה דדעת הרשב"א דהא דבעינן שבועה בשם, הוא משום דזהו המטבע דשבועה, ועיי"ש בסו"ד במש"כ לפרש לדעתו הא דל"מ שבועה בלא שם מדין יד, וצ"ב, - אך יש להעיר, דא"כ מ"ט נסתפק הרשב"א בד"ז אם מהני כשאומר בשבועה האמורה בתורה, הרי ודאי דדמי לנודר בתורה ובמה שכתוב בה דדבריו קיימין משום דהוי כמתפיס בקרבן, וכבר הוכיח הדברי יחזקאל בסימן כ"ט מד' הרשב"א אלו, דהא דבעינן שבועה בשם, אי"ז משום דזהו המטבע דשבועה, אלא הוא דין נוסף דצריך להזכיר את השם בשבועתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-15)
16. ושמעתי להוסיף בזה, דהנה לקמן י"ד תניא להך דינא בנודר בתורה, ולדעת הרמב"ם שהעמיד לדין זה בשבועה, כתב הר"ן שם דהוא משום דקרי תנא לנשבע נודר, - ולהרמב"ם לטעמי' הוא מתישב היטב, שהרי כשנשבע בתורה, כיון שלא הזכיר את השם, לא חשיב כנשבע, ולי"ב אלא איסורא בעלמא, דהוא מפרשת נדרים, וכמש"נ לעיל ענף ב', וע"כ הוא דקרי לה נודר. [↑](#footnote-ref-16)
17. והנה אמנם יש לפקפק בזה, שהרי בדינא דכנדרי רשעים כתב הרמב"ם דחייב בשבועה, ומשמע דהוא חייב משום שבועת שקר, והרי דמהני דין ידות לחיובי שבועה, - אך לכאו' בע"כ דמש"כ הרמב"ם חייב בשבועה היינו דחייב לנהוג שבועה, וכמו שמצינו עד"ז בד' הרמב"ם בפ"ה משבועות ה"ד, דאף אם מהני דין ידות לחיובי שבועה, הרי התם לא הזכיר את השם, והו"ל כשבועה בלא שם דלי"ב אלא איסור בעלמא.

    אמנם העירוני די"ל דמש"כ הרמב"ם דחייב בשבועה, הוא משום דכיון שהרשעים נשבעין בשם, הרי דכשאמר כנדרי רשעים הוי כמי שנשבע בשם, וע"ד מש"כ הרשב"א בסוגיין בדין נשבע בשבועה הכתובה בתורה, (ודלא כמש"נ לעיל סקי"ח בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז), וע"כ שפיר הוא חייב ע"ז מלקות וקרבן, - ואך דלפ"ז הרי הו"ל לשון שבועה גמור, ול"ב בזה לדין ידות, וכמו שדן בזה המאירי לקמן ג' א', ואין ללמוד מד' הרמב"ם דחייבין על ידות דשבועה, ואמנם דלפ"ז נמצא דלא הובא בד' הרמב"ם כלל דין ידות בשבועה. [↑](#footnote-ref-17)
18. ולפ"ז מתישב בע"א מש"כ הרמב"ם בפי"ב ה"ג דהנשבע בשמים ובארץ לאו שבועה היא כלל, אף שכונתו למי שבראם, והק' המחנ"א דלהרמב"ם לטעמי' דאף בשבועה בלא שם איכא איסורא, א"כ דל מהכי מה שהזכיר בשמים והארץ, ויהא אסור כיון שהוציא שבועה מפיו, ונתבאר לעיל סקי"ב, - ולהנ"ל ניחא, דכיון דשבועה בלא שם לאו מידי היא, וכל הא דמהני כשלא הזכיר את השם הוא משום דהו"ל יד לשבועה בשם, הרי דכל דאסיק דיבורי' ופירש שנשבע בשמים ובארץ, אין גומרים דיבורו בע"א, וע"כ הו"ל כשבועה בלא שם דלאו מידי היא. [↑](#footnote-ref-18)
19. וכמש"נ שם לעיל מינה להוכיח מד' הרמב"ם בפ"ה משבועות ה"ד דבשבועה מלבד האיסור לעבור על שבועתו, הנלמד מקרא דלא תשבעו בשמי לשקר ובל יחל, חייל איסור גברא ע"י השבועה. [↑](#footnote-ref-19)
20. וזהו שהוצרך הרמב"ם בפ"ב משבועות ה"ה לפרש דהא דחייב בכנויים, הוא משום דהוי כמי שהוציא לשון שבועה מפיו, ובדין כנויי נדרים בפ"א מנדרים הט"ז לא פירש דהוא משום דהוי כמי שהוציא לשון נדר מפיו, והיינו משום דבנדר כל דיבור המועיל לאסור, חשיב כדיבור דנדר, אך בשבועה הרי לא סגי במה דהוי דיבור האוסר באיסור שבועה, אלא בעינן מעשה שבועה שיוציא שבועה מפיו, דמה"ט הוא דהמתפיס בשבועה פטור, משום שלא הוציא שבועה מפיו, אף דהוי דיבור האוסר באיסורי שבועה, וכנ"ל, וזהו שהשמיענו הרמב"ם דכנויים חשיב כמוציא שבועה מפיו, וע"כ יש בזה לחיוב שבועה. [↑](#footnote-ref-20)
21. אמנם הנה בד' רש"י שהביא הרי"ד מבו' דמהני דין ידות בשבועה לחייב מלקות משום בל יחל, ורק קרבן הוא דאינו חייב, ולא אמרינן דאף דמכח דין ידות חייל איסור שבועה, מ"מ אי"ז מעשה שבועה, ול"ה בכלל או השבע שבועה.

    ונראה דרש"י לטעמי' אזיל, וזה לפ"מ שנתבאר בשיעור א' סקכ"ג בדעתו דס"ל דאם במתפיס בשבועה ליכא אלא איסור בעלמא, משום דאי"ז מעשה שבועה, ה"נ במתפיס בנדר אי"ז מעשה נדר, וליכא אלא איסור בעלמא, ושלא כדעת הר"י מיגש והרמב"ם בזה, ומבו' לפ"ז בדעתו דלא כל מעשה האוסר באיסורי נדר חשיב כמעשה נדר, ולפ"ז הרי דמהא דלוקין על ידות נדרים, מבו' דמהני דין ידות לחשבו כמעשה נדר, וה"נ מהני לחשבו כמעשה שבועה ללקות ע"ז משום בל יחל. [↑](#footnote-ref-21)
22. והך מילתא דלדעת הראב"ד ל"מ דין ידות בשבועה אלא לאיסור בל יחל, יש לסייע לזה למש"נ לעיל סקי"ג בהערה י' בביאור ד' הראב"ד בפ"ב דחלוק הוא דין שם דבעינן בשבועת העדות והפיקדון, מדין שם דבעינן בשבועת ביטוי למלקות, דבשבועת העדות והפקדון, אין ע"ז תורת שבועה כלל בלא שם, דזהו עיקר המטבע דשבועות אלו, וע"כ אף אינו חייב קרבן, אך בשבועת ביטוי יש ע"ז תורת שבועה אף בלא שם, דלא מצינו שם מן השמות ולא כנוי מן הכנויים בשבועת ביטוי, ואף בלא"ה יש ע"ז תורת שבועה, אלא דהוא דין בפנ"ע דחיוב מלקות הוא כשיש לתוספת החומר דהזכרת השם, - ולפ"ז הרי דמהא דל"מ שבועה בלא שם בשבועת העדות והפיקדון מדין ידות, אף דהא דבעינן בהו שם הוא משום דזהו המטבע דשבועות אלו, מבו' דל"מ דין ידות אלא בשבועה דלהבא ולאיסור בל יחל. [↑](#footnote-ref-22)
23. ומש"כ הראב"ד שם דאינו חייב מלקות, ואינו לוקה משום בל יחל, נראה דהוא משום דלדעתו בכל שבועה בלא שם אין לוקין משום בל יחל, וכמשמעות דבריו בפ"ב ה"ד, וכמש"כ הריטב"א והר"ן בסוגיין בדעתו, - וזה כמש"נ לעיל סקי"ג בהערה ט' דהוא משום דילפינן לאיסור בל יחל מאיסור לא תשבעו בשמי לשקר דהוא רק כשנשבע בשם, - אך מ"מ איסור בל יחל איכא, דכ"ה דבשבועה לשעבר, אף דליכא מלקות, איסורא מיהא איכא, דמה"ט הוא דחייב קרבן, ה"נ בשבועה להבא אף דליכא להמלקות דבל יחל, איסורא מיהא איכא. [↑](#footnote-ref-23)
24. ונתחדש בדבריו, דהא דמהני כשאומר דבר זה אסור עלי מדין ידות, לאו היינו משום דגומרים דיבורו דדבר זה אסור כקרבן, אלא נתחדש בדין ידות דאף דיבור נדר שאינו כתקנו חייל, וע"כ אף דדיבור נדר כתקנו הוא שאוסר עליו כקרבן, ול"מ חייל על דבר שאין בו ממש, מ"מ דיבור נדר דידות דדבר זה אסור עלי, מצי חייל אף על דבר שאין בו ממש. [↑](#footnote-ref-24)
25. ויש להוסיף, דהנה ממש"כ הריא"ז דבידות נדרים נאסר אע"פ שלא הזכיר את השם, מבו' דהי' מקום להצריך בהן הזכרת השם, ומבו' לפ"ז דהא דבעינן הזכרת השם בשבועה, אי"ז משום דהמטבע דשבועה הוא שנשבע בשם, אלא הוא דין בפנ"ע דהחומר דשבועה הוא כשהזכיר את השם, ומה"ט הוא דס"ל להריא"ז דל"מ שבועה בלא שם מדין ידות דעלמא דגומרים דיבורו, והוצרך למיתי עלה דהוי כידות נדרים, - ומה"ט הוא דבשבועה בלא שם, אף דלי"ב להחומר דשבועה בהזכרת השם, מ"מ חיילי דבריו לאסור עצמו, דלא גרע מידות נדרים דחיילי לאסור עצמו, אף דלי"ב להחומר דהזכרת השם. [↑](#footnote-ref-25)
26. אך מד' ש"ר מבו' דפליגי ביסוד הדברים ע"ד הריא"ז וס"ל דכל שאסר על עצמו בשבועה, ולא נאסר מתורת שבועה, לא חייל בתורת איסור נדר, - ואמנם אין ללמוד לזה ממש"כ לדון דשבועה בלא שם לא חיילא כלל, שהרי לדעת ש"ר ליכא נדר כלל כשאוסר עצמו מן החפץ, וא"כ א"א שיועיל שבועה בלא שם לאסור עצמו מדין איסור נדר, - אך יש ללמוד לזה ממש"כ הראשונים לדון בדין שבועה על חפצא אם חיילא, ומבו' דאם ליכא שבועה על חפצא, אי"ז חל מתורת איסור נדר, ואמנם לדעת הסוברים דעיקר הנדר בהתפסה, (וכל הא דמהני נדר בלא התפסה הוא מדין יד), א"א שתועיל שבועה על חפצא מדין נדר, כיון שלא התפיס בקרבן, (וכיון שאמר לשון שבועה עי"ז יד להתפסה בקרבן). [↑](#footnote-ref-26)