43 העונה אמן ה_ה כמברך
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / שלשה שאכלו

יום ועש"ק נצבים כ"ז אלול תשע"ב

**א**

א] כתב הרמב"ם פ"א מברכות הי"א, ז"ל, כל השומע ברכה מן הברכות מתחילתה ועד סופה ונתכוון לצאת בה יד"ח יצא, ואע"פ שלא ענה אמן, וכל העונה אמן אחר המברך ה"ז כמברך, והוא שיהי' המברך חייב באותה ברכה, הי' המברך חייב מדברי סופרים והעונה חייב מה"ת לא יצא יד"ח עד שיענה או עד שישמע ממי שהוא חייב בה מן התורה כמוהו, עכ"ל.

והנה במש"כ הרמב"ם דכל העונה אמן ה"ה כמברך כתב הכס"מ, ז"ל, וא"ת ע"כ בנתכוון לצאת עסקינן, וא"כ מאי קמ"ל בעונה אמן, הא אפילו לא ענה אמן אשמועינן רבינו דיצא, וי"ל דכשנתכוון ולא ענה אמן יצא ולא כמברך אבל כי ענה אמן יצא כמברך, א"נ דאתא לאשמועינן דאע"ג דענה אמן צריך שיהא המברך חייב באותה ברכה, עכ"ל, ועי' עוד בדבריו לעיל מינה, דגם כשעונה אמן אינו יוצא יד"ח אא"כ שמע כל הברכה מתחילתה ועד סופה, עיי"ש.

ונראה מדבריו, דליכא נפ"מ לדינא כלל בין דין השומע ולא ענה אמן דיצא יד"ח, לבין דין העונה אמן דיצא יד"ח, ואך דהעונה אמן חשיב כמברך ממש, והשומע ולא ענה אמן אף דיצא יד"ח לא חשיב כמברך.

ב] ויש להסתפק לפ"ז, אם הא דהעונה אמן אחר הברכה יצא הוא מדינא דשומע כעונה, ואך דכל שהוא עונה אמן ומשתתף בברכה זו הוי כמברך, או"ד דלעולם הא דהעונה אמן יצא הוא דין בפנ"ע, דהעונה אמן ה"ה כמברך דומיא דהא דלגבי שבועה אמרינן דהעונה אמן אחר שבועה כמוציא שבועה מפיו, ואך דמ"מ בעינן שישמע כל הברכה, דאל"כ לא חשבינן לי' כמברך.[[1]](#footnote-2)

ולכאו' יש ללמוד לזה ממש"כ בשו"ע סימן רי"ג ס"ג, דאין יוצא יד"ח בשמיעת הברכה אפי' יענה אמן, אא"כ ששמעו מתחלתה ועד סופה ונתכוין לצאת בה יד"ח והמברך נתכוין ג"כ להוציאו ידי חובתו, וכ"ה בשו"ע סימן ו' ס"ד דאם לא נתכוין המברך להוציאו לא יצא, ואי נימא דהא דהעונה אמן יצא אי"ז כלל מדינא דשומע כעונה, אלא משום דהו"ל כמברך, לכאו' בדין דלא ניבעי שיתכוין המברך להוציאו יד"ח,[[2]](#footnote-3) ומהא דבעינן שיתכוין המשמיע להוציאו יד"ח מוכח דאף העונה אמן אינו יוצא אלא מדינא דשומע כעונה, וע"כ בעינן בזה כוונת משמיע.

אך נראה דאי"ז ראי' כלל, שהרי עיקר דינא דכוונת משמיע נתפרש בגמ' ר"ה דכ"ח: בתקיעת שופר, והנה הרי בתקיעת שופר דעת רבים מקמאי דעיקר המצוה היא בשמיעת קול השופר, ובשו"ת הרמב"ם סימן קמ"ב כתב, ז"ל, וזה שהמצוה המחוייבת אינה התקיעה אלא שמיעת התקיעה וכו', שאלו היתה המצוה המחוייבת היא התקיעה, הי' חייב כל אדם ואדם מן הזכרים לתקוע, כמו שחייב כל אדם ואדם לישב בסוכה וליטול לולב וכו', ואין הדבר כן, אלא המצוה היא השמיעה, לא התקיעה, ואין אנו תוקעין אלא כדי לשמוע, כמו שהמצוה היא ישיבת הסוכה לא עשייתה, ואין אנו עושין אלא כדי לישב, עכ"ל, ואפ"ה אם לא נתכוין התוקע להוציאו לא יצא יד"ח, וה"נ י"ל דאף דהעונה אמן יוצא משום דה"ה כמברך, מ"מ כל שלא נתכוין המברך להוציאו לא יצא יד"ח.

ג] ובאמת משמעות הגמ' בסוכה דל"ח: דהא דהעונה אמן יצא יד"ח אי"ז מדינא דשומע כעונה, דאמרינן התם אמר רבא כמה הלכתא גבירתא איכא למשמע ממילי דהלילא וכו', הוא אומר ברוך הבא והן אומרים בשם ד' מכאן לשומע כעונה, וכעי"ז בירושלמי בסוכה שם ובספ"ח דברכות ובמגילה פ"א ה"ט, ופירש"י, ז"ל, הוא אומר ברוך הבא והם אומרים בשם ד', וברוך הבא סומכין עליו ואין עונין לא התיבות עצמן ולא הללוי', מכאן נלמד לשאינו יודע לא לקרות ולא לענות, אם שמע וכיון לבו לשמוע אע"פ שלא ענה יצא וכו', עכ"ל, ובפשוטו מבו' מזה, דכשעונה הללוי', ל"ב לדינא דשומע כעונה, אלא כיון דענה אחר ההלל חשיב כאומר ההלל בעצמו, ורק מהא דיצא בשמיעת ברוך ד' אף שלא ענה ע"ז כלום, שמעינן לדינא דשומע כעונה, ועי' צל"ח ברכות דמ"ה: שעמד ע"ז, ולפ"ז הרי דכ"ש דבעונה אמן ל"ב לדינא דשומע כעונה, וכ"ה בערול"נ שם, ועיי"ש שיישב בזה מה שעמד הכפו"ת שם.

וכ"ה מבו' בל' הרשב"א בברכות דמ"ב:, ז"ל, וא"ת דוקא בשהסבו, מ"מ תיפו"ל דעונה אמן כמוציא ברכה מפיו, ולא עוד אלא ששומע כעונה, עכ"ל, והרי דהא דהעונה אמן יוצא יד"ח, אי"ז מדינא דשומע כעונה, אלא משום דהוי כמוציא ברכה מפיו.[[3]](#footnote-4)

אך אי"ז מוכרע, די"ל דלעולם הא דיוצא יד"ח כשעונה אמן ועונה הללוי' הוא חד דינא עם הא דשומע כעונה, ואך דכל דעונה אמן עדיף טפי והוי כמברך, וכן כשעונה הללוי' הוא עדיף טפי, והי' מקום לומר דרק כשענה אמן או הללוי' הוא דיוצא יד"ח בשמיעתו, וזהו דאמר רבא דמהא דיוצא יד"ח בשמיעת ברוך ד', ש"מ דשומע כעונה אף אם לא ענה כלום, וי"ל כן גם במכוון ד' הרשב"א.

ד] אמנם הנה בד' כמה מקמאי מצינו דחלוק לדינא דין השומע ולא ענה אמן, מדין העונה אמן, וגם בדעת הרמב"ם אין הדבר מוכרע דאין חלוקין זמ"ז, ונת' להלן ענף ג', ומזה מוכח דהא דהעונה אמן יוצא יד"ח אי"ז מדין שומע כעונה, כמו שיתבאר בעזה"י.

דהנה כתב בתר"י ברכות דמ"ז., ז"ל, ויש מתרצין בענין אחר, דהתם כיון שהיו יודעין על איזה ברכה היו עונין אמן וכו' והיו מבינין כלם איזו ברכה היו אומרים בכל שעה ושעה, כמאן דשמע לה לברכה דיינינן לי' ולפיכך מותר, וכי אמרינן אין עונין אמן יתומה זהו כשאינו יודע איזו ברכה אומרים, ולמדנו כפי זה התירוץ שאפי' לא נפטרו מן החיוב ואינן שומעין הברכה מהחזן, אם יודע איזו ברכה אומר כמאן דשמעי לי' דמי ויוצאין יד"ח, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דלדעות אלו דלא חשיב אמן יתומה אלא כשאינו יודע איזו ברכה אומרים, הרי דאף הוא יוצא יד"ח כשענה אמן, אף שלא שמע את הברכה מפי המברך, וכ"ה מבו' להדיא גם בד' הרא"ש שם סימן י"ז והתוס' ותוס' הרא"ש בסוכה דנ"א: דלדעה זו יצא יד"ח בכה"ג, עייש"ה, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן קכ"ד שנקט כן בדעתם, ועי' גם בס' ברכת ראש בברכות שם, וכ"ה להדיא בד' הראב"ד שהביא בס' המכתם בברכות שם.[[4]](#footnote-5)

ולפ"ז הרי מוכח, דהא דהעונה אמן יוצא יד"ח, אי"ז כלל מכח דינא דשומע כעונה, אלא דין בפנ"ע הוא דהעונה אמן ה"ה כמברך, וע"כ אף אם לא שמע כל הברכה ה"ה יוצא יד"ח בעניית אמן, ועי' להלן ענף ד' מש"נ בדעת אינך קמאי דפליגי ע"ז וס"ל דבכה"ג לא יצא יד"ח.

ה] עוד מצינו כן, במש"כ בעה"מ בברכות ד"כ:, ז"ל, ובירושלמי גרסינן, ניחא אשה מברכת לבעלה ועבד מברך לרבו, וקטן לאביו לא כן אמר וכו' כל שאמרו בקטן כדי לחנכו, תיפתר בעונה אחריו "אמן" כי ההוא דתנינן תמן מי שהי' עבד או אשה או קטן מקרין אותו עונה אחריהן מה שהם אומרים ותהי' לו מארה לבן עשרים שצריך לבן עשר, עכ"ל, וכ"ה בראב"ן סימן קצ"ד ורוקח סימן של"ג וראבי"ה סימן ס"ב ושו"ת מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ח', עיי"ש.[[5]](#footnote-6)

ונתחדש לפ"ז, דאף דהמחויב מד"ס אינו מוציא את המחויב מדאורייתא יד"ח, מ"מ כל שעונה אחריו אמן ה"ה יוצא יד"ח, והיינו כמש"כ ראב"ן שם דכשעונה אמן הוי כאילו מברך, ול"ב כלל שיוציאו המברך יד"ח,[[6]](#footnote-7) ובראש יוסף בברכות שם דן לומר דהאמנם אינו יוצא יד"ח בעונה אמן אחר ברכת קטן, אך אי"ז אלא מדרבנן, דמדאורייתא כיון דהעונה אמן ה"ה כמברך ה"ה יוצא יד"ח, עיי"ש.

ולדעות אלו נראה ברור, דאף ל"ב שיתכוין המברך להוציאו, ול"ד לתקיעת שופר דבעינן כוונת משמיע אף דעיקר המצוה היא בשמיעה, דכיון דחזינן דיוצא יד"ח אף כשאין המברך מחויב בדבר, אם אך אין ברכתו לבטלה, והרי דל"ב כלל שיוציאו המברך יד"ח, ממילא ודאי דל"ב כוונת משמיע, וז"ב, ועי' בשי"ק סוכה פ"ג ה"ט שכתב כן מכח ד' הירושלמי, דבאמן יוצא אף שלא נתכוין המברך להוציאו, דאמן קבלת דברים הוא כאילו בירך הוא בעצמו והוציא הדברי' בפיו כדמצינו בשבועה, עכ"ד.

ו] עוד מצינו כן במש"כ באמרי נועם להגר"א בברכות דמ"ה:, ז"ל, ונשים צ"ע אם יוצאות בברכת הזימון של אנשים, וכ"ז דוקא אם הם שותקין אבל אם וכו' או שעונין אמן יוצאין בודאי, וכן נכון לעשות בקידוש וכו' או שיענו אמן, ואם לאו צריכין לקדש בעצמן, (ואע"ג דבעלמא אין עניית אמן מעכב וכו', שאני הכא כיון דאפשר דאין יוצאות בשמיעה ע"כ צריכות לענות אמן ואז הוי כאילו הן עצמן מברכות, ועי' סימן רי"ט ס"ד, וצ"ע לדינא), עכ"ל, וכ"כ גם בפמ"ג קצ"ג אש"א ד' בדעת הכס"מ, עיי"ש.

ונתחדש בדבריהם, דאף אם אין השומע יוצא יד"ח כשאינו מבין הלשון, מ"מ כל שענה אמן ה"ה יוצא יד"ח, ומוכח לפ"ז דהא דהעונה אמן יוצא יד"ח אי"ז מכח דינא דשומע כעונה, אלא הוא דין בפנ"ע דחשיב כמברך, וע"כ הוי כמברך עצמו דיוצא יד"ח אף כשאינו מבין הלשון.

ז] עוד מצינו כן בד' האהל מועד דרך ז' נתיב ו', ז"ל, ואם הי' א' מהם בור ואינו יודע לברך, סופר מברך ובור יוצא "והוא שיענה אמן אחר כל ברכה וברכה", עכ"ל, והרי דאם אינו עונה אמן אינו יוצא יד"ח ול"ד לשאר ברכות דיוצא יד"ח אף כשאינו עונה אמן, וכ"נ גם בד' הרמב"ם פ"ה מברכות הט"ו, ז"ל, ב' שאכלו כאחד וכו', ואם הי' א' מהן יודע וא' אינו יודע, זה שיודע מברך בקול רם והשני עונה אמן אחר כל ברכה וברכה ויוצא יד"ח, עכ"ל, ומ' דאינו יוצא יד"ח אלא כשעונה אמן, ועמש"נ להלן סקט"ז.

ויל"פ הטעם בזה בתרי גווני, או משום דהבור אינו מבין לה"ק, וע"כ אינו יוצא יד"ח בשמיעה אלא בשענה אמן, וכמש"נ לעיל סק"ו בשם הגר"א והפמ"ג, או משום דבברהמ"ז דינא הוא דמי שנהנה הוא יברך ולא יצא א' בברכת חבירו, וע"כ אינו יוצא יד"ח אלא בעונה אמן, ושו"ר כדרך בתרא בס' שמן המשחה פ"א מברכות, ובזה ניחא גם משמעות ד' הרמב"ם שם ה"ב דגם כשמזמנים אין יוצאין השומעים יד"ח אלא כשענו אמן, אך בכס"מ שם כתב דצ"ל דאין כוונת הרמב"ם לכך.[[7]](#footnote-8)

ח] ובאהל מועד דרך א' נתיב י' כתב, ז"ל, ולמדנו עתה שאם מברך אדם ברכה לעצמו ברכה הצריכה לו ושמע חבירו כל הברכה מתחילה ועד סופה וענה אמן שאינו רשאי לחזור ולברך, כיון שיצא "כשענה אמן", ואם בירך ה"ז ברכה לבטלה, לא ענה אמן אחר המברך "כל שנתכוין בה" יצא וכו',[[8]](#footnote-9) והשומע ברכה וענה אמן ואין רצונו לאכול ונמלך אח"כ צריך לברך, וכן השומע ברכה שיש בה מצוה ואינו רוצה לצאת בה אע"פ שענה אמן לא יצא, ואע"פ שמצוה א"צ כוונה וכו', דוקא בסתם אבל אם אינו רוצה לצאת בה לא יצא וכו', עכ"ל.

ונ' להדיא בדבריו, דבשמע ולא ענה אמן, לא יצא יד"ח אלא בשנתכוין בה, ואילו כשענה אמן יצא אף כשלא נתכוין בה, ורק אם נתכוין שלא לצאת לא יצא, ומשום דאף דמצוות א"צ כוונה, מ"מ אם אינו רוצה לצאת בה לא יצא, ונראה דאזיל לטעמי' דכל שעונה אמן ל"ב לדינא דשומע כעונה, אלא חשיב כמברך בעצמו ממש, וע"כ כיון דקי"ל דמצוות א"צ כוונה ה"ה יוצא יד"ח אף כשלא נתכוין בה, ומשא"כ בשומע שלא ענה אמן, לא חשיב כעונה רק אם נתכוין לה, אך בלא זה אין מתייחס אליו אמירה זו כלל ואינו יוצא יד"ח,[[9]](#footnote-10) ושו"ר בתשו' הרשב"א ח"א סימן תנ"ח דג"כ נראה כן, דכל הנידון דיצא יד"ח בכה"ג הוא רק בשענה אמן, עיי"ש.

**ב**

ט] והנה בברכות דנ"ד:, רב יהודה חלש ואתפח על לגבי' רב חנא בגדתאה ורבנן, אמרי לי' בריך רחמנא דיהבך ניהלן ולא יהבך לעפרא, אמר להו פטרתון יתי מלאודויי, והא אמר אביי בעי אודויי באפי עשרה, דהוו בי עשרה, והא איהו לא קא מודה, לא צריכא דעני בתרייהו אמן.

והנה במש"א דאיירי בשענה אחריהם אמן, כתב בחי' הרא"ה שם ז"ל, וה"ה בלא"ה דקי"ל דשומע כעונה, עכ"ל.

אמנם בד' כמה מקמאי מצינו דפירשו להגמ' כפשטה דבכה"ג אינו יוצא יד"ח אלא בעניית אמן, דהנה בתר"י שם כתב, ז"ל, ומקשה התלמוד האיך אמר שנפטר בזה, והאמר אביי וצריך לאודויי באפי י', ומהדרינן דהוו שם י' וענה איהו אמן ולפיכך נפטר בזה, למדנו משם שאם יש שם י' וברכו ברכה זו "וענה החולה אמן" א"צ לברך ברכה אחרת, עכ"ל, ומבו' להדיא מדבריו דאינו יוצא יד"ח אלא כשענה אמן.

ונ' מדבריו דהטעם בזה הוא משום דינא דצריך להודות בפני י', והיינו דאף דשומע כעונה, מ"מ אין מתקיים בזה דינא דהודאה בפני י', והיינו משום דדינא דהודאה בפני י' אינו תנאי בעלמא בצורת ההודאה, דנימא דכל ששמע הודאה שנאמרה בפני י' יצא יד"ח מדינא דשומע כעונה, וע"כ אינו יוצא יד"ח הודאה אלא בשענה אחריהם אמן, דכיון דהעונה אמן ה"ה כמברך, הו"ל כהודאה בפני י', ומצאתי בחי' בכור שור שם שכתב כעי"ז.[[10]](#footnote-11)

י] ובטור סימן רי"ט מצינו טעם אחר בזה, ז"ל, ופי' א"א ז"ל אע"ג דשומע יוצא בשמיעה בלא עניית אמן, היינו דוקא כשהמברך חייב ג"כ בברכה, אז יוצא השומע בלא עניית אמן, אבל הכא כיון שהם לא היו חייבין בברכה זו, לכך הוצרך הוא לענות אמן, ולא חשיב ברכה לבטלה כיון שהם לא נתחייבו בה, שהם נתנו שבח והודאה למקום כדרך בנ"א שמשבחים למקום על הטובה שמזמין להם, עכ"ל.[[11]](#footnote-12)

ועמש"נ בדברינו בדין ? באורך, דבד' הב"י בסימן רי"ג מבו' להדיא, דמש"כ הרא"ש דאינם חייבין בברכה, היינו משום דברכת הגומל ל"ד לברכת המצוות דאם יצא מוציא, וע"כ הוצרך הטור לפרש מ"ט ל"ה ברכה לבטלה, ומה"ט הוא אינו יוצא יד"ח אלא בשענה אמן, וכ"כ בפמ"ג רי"ג מש"ז סוסק"ג, אך בגל' הגרע"א בסימן רי"ט ס"ה נקט לדעת הרא"ש, דה"נ בברכת המצוות דאם יצא מוציא אינו יוצא יד"ח אלא בשענה אמן, ואכמ"ל.

יא] ובמיוחס לריטב"א בברכות שם מצינו טעם אחר בזה, ז"ל, ואע"פ שהן לא היו מתכונים להוציאו בכל כי הני ברכות בהכי סגי וכו', וי"א דדוקא שאף הם היו מברכין עליו ועל חליו הא לאו הכי לא, עוד אפשר דדוקא עונה אמן קאמרינן דכל כה"ג חשיב כברכה כיון שעונה אמן תוכ"ד, הא לאו הכי לא כיון שהם לא נתכוונו להוציאו, עכ"ל.

ובפשוטו מבו' בדבריו, דאף אם ברכת הגומל דמי לשאר ברכות דאינו יוצא בה יד"ח אלא בשנתכוין המברך להוציאו, מ"מ כל שענה אמן ה"ה יוצא יד"ח אף שלא נתכוין המברך להוציאו, משום דחשיב כמברך, וזה כמש"נ לעיל סק"ה בדעת בעה"מ ודעימי'.[[12]](#footnote-13)

יב] ובגל' הגרע"א בסימן רי"ט כתב טעם אחר בזה, ז"ל, וצ"ל דהכא דלא שייך שומע כעונה, דהא הוא צריך לומר בנוסחא אחרת דהיינו שגמלני, אלא דע"י אמן דהוא כמו שהוא ג"כ משבח ומודה יצא, עכ"ל.

ובטעמא דהראשונים דלא כתבו כן, נראה דהוא משום דדינא דשומע כעונה אי"ז דהשומע חשיב כאומר תיבות אלו שאמר המברך, אלא היינו דחבירו מוציאו בברכתו, וע"כ אף דאם יברך הוא עצמו שגמלך כל טוב לא יצא יד"ח, משום דבל' זה ליכא הודאה על נס דידי', מ"מ כשחבירו מברך כן דהוי זה הודאה על נס דידי', שפיר הוא יוצא יד"ח בכך, - ועי' בזכרון שמואל סימן י"ח סק"ב בהג"ה שכתב באופ"א.

יג] והנה לפי כל הדרכים בזה למדנו, דהא דהעונה אמן יוצא יד"ח, אי"ז מדינא דשומע כעונה, אלא הוא דין בפנ"ע דהעונה אמן ה"ה כמברך, וע"כ חשיב כמודה בפני י',[[13]](#footnote-14) וע"כ לדעת הרא"ש ה"ה יוצא יד"ח אף שאין המברך מחויב בברכה,[[14]](#footnote-15) וע"כ לדעת המיוחס לריטב"א ה"ה יוצא יד"ח אף שלא נתכוין המברך להוציאו, וע"כ לפי' הגרע"א ה"ה יוצא יד"ח אף שברכת המברך היא בנוסח אחר דאינו יוצא בו יד"ח.

**ג**

יד] בעיקר מה שנקט הכס"מ בפ"א מברכות הי"א בדעת הרמב"ם, דשוה דין העונה אמן לדין השומע ולא ענה אמן, ורק דכשעונה אמן עדיף דחשיב כמברך ממש, הנה מצינו לכמה מרבוותא דפליגי ע"ז.

דהנה בס' הבתים שער ב' ה"ב הביא מש"כ הרמב"ם שם הי' המברך חייב מדברי סופרים והעונה חייב מה"ת לא יצא יד"ח "עד שיענה" או עד שישמע ממי שהוא חייב בה מן התורה כמוהו, וכתב ע"ז, ז"ל, ל' הר"ם קצר בזה, ויש מי שביאר מש"כ "עד שיענה" אמן ואם ענה אמן יצא, ויש מי שביאר "עד שיענה" מה שהם אומרים, עכ"ל, והרי דלדרך קמא דעת הרמב"ם כדעת בעה"מ ודעימי' שהבאנו לעיל סק"ה דהמחויב מה"ת יוצא בברכת המחויב מד"ס שאינה ברכה לבטלה כשהוא עונה אחריו אמן, והיינו משום דהעונה אמן ה"ה כמברך, וא"צ לצאת יד"ח מחבירו.[[15]](#footnote-16)

וכ"ה בס' ידיו של משה בהל' ברכות שם ז"ל, ולענ"ד הי' נראה לפרש ד' הרמב"ם שסובר דכל העונה אמן וכו' ה"ה כמברך הוא עצמו הברכה, וכדאמרינן וכו' כל העונה אמן אחר שבועה כמוציא שבועה מפיו וכו' וכן אמרינן וכו' אמן בו שבועה בו קללה וכו', וכיון שכן אפי' אי מי שבירך הברכה אינו מחוייב אלא מדברי סופרים והעונה אמן מחוייב מן התורה יצא דכיון דענה אמן ה"ה כמי שבירך הברכה בעצמו ולא מטעם שמיעה לחוד, עכ"ל.

טו] ובגל' אבנ"ז לכס"מ שם כתב, ז"ל, י"ל דאפי' לא נתכוין לצאת בשעת שמיעה רק בשעה שענה אמן יצא, ועי' גמ' ברכות נד ע"ב דעני בתרייהו אמן, עכ"ל, והיינו דכיון דהעונה אמן ה"ה כמברך, ע"כ א"צ שיתכוין לצאת בשעת שמיעתו, וסגי במה שמכוין לצאת בשעה שעונה אמן, דבשעה זו הוא דחשיב כמברך.[[16]](#footnote-17)

טז] ובס' ברכת ראש ברכות דמ"ז. האריך בזה בדעת הרמב"ם, וכתב דמש"כ הרמב"ם בפ"א הי"א דכל השומע ברכה מן הברכות מתחילתה ועד סופה ונתכוון לצאת בה יד"ח יצא, ואע"פ שלא ענה אמן, וכל העונה אמן אחר המברך ה"ז כמברך, עכ"ל, כונתו דהעונה אמן דה"ה כמברך יוצא יד"ח אף כשלא שמע כל הברכה מתחילתה ועד סופה, ומש"כ הרמב"ם שם הי"ד דכל מי שלא שמע את הברכה שהוא חייב בה לא יענה אמן בכלל העונים, היינו כשאינו יודע על מה ענה רק שומע מאחרים העונים אמן, (וכן מ' ממש"כ "בכלל העונים", אך בפמ"ג סימן קכ"ד מש"ז ד' כתב לפרש ל' זה בע"א), ומש"כ בפ"ה הט"ו דכשא' אינו יודע לברך זה שיודע מברך בקול רם והשני עונה אמן אחר כל ברכה וברכה ויוצא יד"ח, היינו משום דמצוה ליחלק ומי שאכל הוא יברך, וע"כ יש לו לענות אמן דבזה יחשב כמברך, עיי"ש.

אך נראה להוכיח דדעת הרמב"ם דאין לענות אמן אחר ברכה שמחויב בה אלא בששמע כל הברכה, ממש"כ בתשו' הרמב"ם סימן רנ"ו, במה שנשאל, אם יענה הציבור אמן על כל ברכה וברכה או די להם לשמוע, ואם די להם, היהיו, כשיענו אמן, במדרגת עונה אמן אחר ברכותיו, והשיב הרמב"ם, ז"ל, וכבר ידעתם כי השומע כעונה בכל מקום ועונה אמן כמברך ואי"ז דומה לעונה אחר ברכותיו, כי כל העונה אמן צריך בודאי שישמע הברכה דבלא"ה הוי אמן יתומה וכו',[[17]](#footnote-18) עכ"ל.

ונראה בביאור דבריו, דהנה מכוון השואל הי', דשמא כיון שהשומע יוצא יד"ח בשמיעתו בלא שיענה אמן, ע"כ אם יענה אמן הו"ל עונה אמן אחר ברכותיו, והנה לפ"ז הרי בע"כ דמה שמצינו שעונה אמן על ברכה שיוצא בה יד"ח, הוא בכה"ג שלא שמע את כל הברכה, דכה"ג אינו יוצא מדין שומע כעונה, אלא ע"י עניית האמן, וע"כ לי"ב משום עונה אמן אחר ברכותיו, וע"ז השיב הרמב"ם, דכיון דכל העונה אמן צריך שישמע הברכה דבלא"ה הוי אמן יתומה, הרי בע"כ דאף כששמע כל הברכה ויוצא יד"ח מדין שומע כעונה, יש לו לענות אמן, ולי"ב משום עונה אמן אחר ברכותיו.[[18]](#footnote-19)

ולפ"ז הרי מבו' להדיא בד' הרמב"ם דאין עונים אמן אחר ברכה שמחויב בה אלא בששמע כל הברכה, וכמו שנקט הכס"מ בדעתו, אך עדיין י"ל כד' הברכת ראש דמ"מ ה"ה יוצא יד"ח גם כשלא שמע כל הברכה, ואך דבכה"ג ה"ה עובר באיסור דאמן יתומה, וכמדומה שכן נקט בס' ראשל"צ ברכות דמ"ז., עיי"ש.

יז] והנה בברכת ראש שם הביא מש"כ בתשו' פאה"ד להרמב"ם סימן ק"א, דשאלוהו במש"כ דכל העונה אמן ה"ה כמברך, האם זה כששמע ונתכוין, או ששמע לבד בלא כוונה, והשיב הרמב"ם העונה אמן או ישמע יצא יד"ח, עכ"ל, ומבו' דהעונה אמן יוצא אף בלא כוונה, ואף דכה"ג אינו יוצא בשמיעה, ה"ה יוצא בעניית אמן דה"ה כמברך, עכ"ד, ועי' בתשו' המבי"ט ח"א סימן קי"ז שהביא דיש שפירשו בד' הרמב"ם בפ"א מברכות דהעונה אמן יוצא יד"ח אף אם לא נתכוין לצאת, עיי"ש.

אמנם כמדומה דהדבר ברור שנשמטו תיבות בתשו' הרמב"ם זו, ובתשו' הרמב"ם מהד' מקיצי נרדמים סימן קפ"ד נד' תשו' זו, ז"ל, ועונה אמן או שומע צריך בהכרח כוונה ואז יצא יד"ח, עכ"ל, אך י"ל דהיינו רק דצריך להתכוין לצאת כשעונה אמן, אך א"צ להתכוין בשמיעתו, וכמש"כ האבנ"ז.

**ד**

יח] נת' לעיל סק"ד דבד' תר"י והתוס' והרא"ש מבו', דלדעת הסוברים דכל שיודע איזו ברכה אמר המברך, לא חשיב כאמן יתומה, אף הוא יוצא יד"ח בכך, ואף שלא שמע כל הברכה, והיינו משום דהעונה אמן ה"ה כמברך, וע"כ אף דלא שמע כל הברכה ולי"ב משום שומע כעונה, ה"ה יוצא יד"ח.

אמנם הנה משמעות ד' תר"י דלדעה קמייתא דבברכה שמחויב בה אינו עונה אמן כשלא שמע אף שהוא יודע מה מברך, לא יצא יד"ח בכה"ג, וכ"ה להדיא במלחמות בפ' אלו דברים, וכ"כ כמה מקמאי בברכות דנ"ג:, וכ"ה בשו"ע סימן רי"ג.

יט] אך י"ל דאין הטעם בזה משום דהעונה אמן אינו יוצא יד"ח אלא ע"י שמיעתו, אלא הוא משום דכל דלא שמע כל הברכה הוי האמן אמן יתומה, ובאמן יתומה א"א לצאת יד"ח, וכ"נ בד' הרמב"ם בתשו' שהבאנו לעיל סקט"ז, דכל הא דבברכה שהוא מחויב בה צריך שישמע כל הברכה, הוא משום דבלא"ה הו"ל אמן יתומה, וע"כ אי נימא כפשטות הדברים דאף לא יצא יד"ח, בע"כ דמכח הא דהוי אמן יתומה אינו יוצא יד"ח בעני' זו. - וי"ל עוד דהוא משום דלא חשיב כמברך אלא בששמע לכל הברכה שענה עלי' אמן.

ודרך קמייתא אינה מתישבת בדעת הטור, דס"ל בסימן קכ"ד דלא חשיב כאמן יתומה אלא בשאינו יודע איזה ברכה בירך, ואפ"ה כתב בסימן רט"ו דאין העונה אמן יוצא יד"ח אלא בששמע כל הברכה, ויש לדחות דמש"כ בסימן רט"ו דאינו יוצא, הוא רק ביחיד, וכד' הראב"ד שהבאנו לעיל סק"ד בהערה, ודוחק.

כ] אך שמעתי מהרי"א לסייע לדרך קמא, ממש"כ בפמ"ג קכ"ד מש"ז ד', ז"ל, ובסימן מ"ו כתב דחייב לברך מאה ברכות בכל יום ובשבת משלים בברכות הקוראים ועונה אמן אע"פ שלא שמע הברכה, וזה סותר למה שכתב כאן בשו"ע כל שמחויב בה צריך לשמוע הברכה אף על פי שיודע כו', וסותר למה שכתוב ברכות נ"ג ב' אי דאכל עמהם צריך לשמוע כל הברכה וכו', ולדעתי וכו' דוודאי כל שמחויב לצאת בעצמו כמו אוכל וצריך לברך וכו' דצריך שישמע ולא יצא בעניית אמן אע"פ שיודע כל שלא שמא הברכה מתחילה ועד סוף, משא"כ חייב לברך מאה ברכות דינא דיוצא בהשלמה בעניית אמן אע"פ שלא שמע הברכה, וזה שכתב לרש"י "נפטר" בה, כה"ג איירי, ולצאת ממש כולי עלמא מודים דצריך לשמוע כל הברכה, כדמוכח ההיא דברכות נ"ג ב', עכ"ל.

ויל"פ המכוון בזה ע"פ הנ"ל, דלעולם מן הדין הוא יוצא בעניית אמן אף כשלא שמע כל הברכה, ואך דכיון דהוי אמן יתומה אינו יוצא בה, ול"ה אמן יתומה אלא כשעונה אותה על ברכה שהוא מחויב בה כמש"א בירושלמי אך כשעונה על ברכה שאינו מחויב לי"ב משום אמן יתומה, וע"כ ממילא ה"ה יוצא בה.

אך באמת בד' הפמ"ג שם אין נ' שכונתו לזה, דבכל דבריו שם מבו' דהא דאינו יוצא יד"ח בשלא שמע כל הברכה הוא מעיקר הדין, ולא משום דהוי אמן יתומה, ואדרבה נקט לעיל מינה דהא דהוי אמן יתומה הוא בתוצאה ממה שלא יצא יד"ח, ואך שחילק דכ"ז הוא לצאת יד"ח בברכה שמחויב בה, אך לקיום דין מאה ברכות סגי בזה, וצ"ע בזה.

כא] והנה בד' הרמב"ן במלחמות שם מבו' להדיא, דהא דאינו יוצא יד"ח נלמד מהא דהוי אמן יתומה, ויש להסתפק אם כונתו כמש"נ בדרך קמא דהא דאינו יוצא יד"ח הוא מכח מה דהוי זה אמן יתומה, דכיון דאי"ז עניית אמן כדינו פשיטא דאינו יוצא בזה יד"ח, או דכונתו דהא דבברכה שמחויב בה אסור לענות אמן יתומה, הוא מכח הא דאינו יוצא בה יד"ח, כאשר כ"ה מבו' בד' הפמ"ג קכ"ד מש"ז ד' והביאוה"ל שם ס"ח ד"ה וזה, ע"כ כיון שהביא הרי"ף דאסור לענות אמן יתומה על ברכה שהוא חייב בה, נשמע מינה דאינו יוצא בזה יד"ח.

ועד"ז יש להסתפק גם בביאור ד' תר"י דמ' בדבריו דדין זה תלוי בב' הדעות בדין אמן יתומה, אם הוא משום דכל הצד דלא יצא בזה יד"ח, הגם דהעונה אמן ה"ה כמברך וא"צ לשמיעתו, הוא רק משום דהוי אמן יתומה, וע"כ ה"ז תלוי בהפלוגתא אם כה"ג הוי בכלל אמן יתומה, או דהוא משום דדעה בתרא ס"ל דהא דאנשי אלכסנדריא איירי בתפילה שהן יוצאין בה יד"ח, ולפ"ז מוכח דיוצאין יד"ח אף אם לא שמע כל הברכה, אך לדעה קמייתא אין מקור לזה, ושפיר י"ל דלא יצא יד"ח, וגם די"ל דלדעה זו בע"כ דלא יצא יד"ח, דאל"כ ל"ה בזה לאיסורא דאמן יתומה לפ"ד הפמ"ג והביאוה"ל דאיסורא דאמן יתומה הוא מכח מה שאינו יוצא בה יד"ח.

**ה**

כב] כתב ראב"ן סימן קצ"ה, ז"ל, לא בא להן יין עד בתוך המזון כל אחד מברך לעצמו כששותה, וטעמא משום דאין בית הבליעה פנוי לענות אמן שהוא קבלת הברכה, ולפיכך הנהיגו הראשונים שיאמר המברך סוברין מרנן כדי שיפנו בית הבליעה ויענו אמן אחר ברכתו ויצאו בברכתו, "ושאינו עונה אמן לא יצא", עכ"ל.

ובס' שמן המשחה פ"א מברכות הובא בפתה"ד סימן רי"ב בסופו כתב ללמוד מד' ראב"ן, דאין אדם יוצא בברכת חבירו בשמיעה גרידתא, ורק אם ענה אמן יצא.[[19]](#footnote-20)

וצ"ע ממש"א בברכות דמ"ה: דתנינא שמע ולא ענה יצא, וכ"ה בירושלמי ברכות ספ"ח וסוכה פ"ג ה"י ומגילה פ"ח ה"ט, וכ"ה מבו' גם בסוגיית הגמ' בסוכה דל"ח: דהשומע יוצא יד"ח כעונה אף אם לא ענה כלום, עוצ"ע מד' ראב"ן גופי' שם סימן קצ"ד, ז"ל, וכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא אחרים יד"ח, הא אם חייב בדבר מוציא אפי' אם יצא, חוץ מברהמ"ז שאם יצא אינו מוציא דכתיב ואכלת ושבעת וברכת מי שאכל הוא יברך, והתניא קטן מברך לאביו אעפ"י שאינו מחויב וכו', תריץ בעונה אחריו אביו אמן דהוי כאילו מברך, עכ"ל, והרי דרק קטן שאינו מחויב אינו מוציא אלא בשענה אחריו אמן, אך גדול מוציא את חבירו אף בשלא ענה אחריו אמן.

כג] ונראה די"ל בזה בתרי גווני, חדא למש"כ התוס' בברכות דמ"ג. דבבא להם יין בתוך המזון, כיון שתקנו חכמים שיברך כל אחד לעצמו אינו יוצא כלל בברכת חבירו, וי"ל דמה"ט הוא שכתב ראב"ן דשאינו עונה אמן לא יצא, משום דבברכת היין בתוך הסעודה תיקנו חכמים דכל א' מברך לעצמו ולא יוציא א' את חבירו, וע"כ אינו יוצא יד"ח רק אם עונה אמן דהוי כמברך, וכמש"כ ראב"ן בסימן קצ"ד דבעניית אמן אחר ברכת קטן יוצא יד"ח משום דהוי כמברך.[[20]](#footnote-21)

כד] וי"ל עוד בזה, דכל הא דשמע ולא ענה יצא, הוא רק בברכת המצוות וכו' דמברך הא' בעד חבירו מדין ערבות, וע"כ אף אם לא ענה השומע יצא, אך בברכת הנהנין דלי"ב לדין ערבות ול"מ לברך בעד חבירו, הרי דגם כשמברך בעד עצמו, אין חבירו יוצא בברכה זו, דהא דשומע כעונה היינו דהוא יוצא בברכת חבירו, וזה מהני רק בדברים דיש בהן ערבות, ורק אם ענה אמן יצא משום דהעונה אמן ה"ה כמברך, וצ"ע בזה.

1. ובס' עדות ביעקב סימן ק"ס הביא למש"כ הפמ"ג בסימן קכ"ד מש"ז לצדד, במש"כ בשו"ע סימן רפ"ד ס"ג דצריך לכוין לברכות הקוראים בתורה ולברכות המפטיר "ויענה אחריהם אמן" ויעלו לו להשלים למנין ק' ברכות, דבעינן בדוקא דיענה אמן, אך אם שמע הברכות ולא ענה אמן ל"מ, משום דהוא אינו מחויב בברכות אלו, ולי"ב לדינא דהשומע כעונה, ורק אם ענה אמן הוא דהו"ל כמברך ועולה לו לק' ברכות, והרי דהא דהעונה אמן יוצא יד"ח, אי"ז כלל מכח השמיעה, עכ"ד.

   אך באמת אין ללמוד כן מדבריו, דבדבריו שם נראה דהא דכשעונה אמן ה"ז עולה לו לק' ברכות, אי"ז כלל משום דחשיב כמברך ממש, אלא הוא משום הא דגדול העונה אמן יותר מן המברך, וזהו שהביא שם ממש"כ המג"א דכשיש לו מיני מגדים אינו יוצא בכך, והיינו משום דלא חשיב כמברך ממש, ולפ"ז י"ל דהא דהעונה אמן יוצא יד"ח ברכה, הוא רק מכח דינא דשומע כעונה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאמת בס' ראש יוסף ברכות דמ"ז. דן לומר דל"ב כוונת משמיע בשעונה אמן, וכתב דמד' הרמב"ם אין הכרע לזה, ועיי"ש שכתב להוכיח ממש"א בר"ה דאיכוין ותקע לי ומסתמא הי' עונה אמן ואפ"ה בעינן כוונת משמיע, עכ"ד, וצע"ג דלכאו' התם לא איירי כלל לגבי להוציא בברכה, אלא להוציאו בתקיעת שופר, ומ"ש בזה עניית אמן. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' גם בתשו' הרשב"א ח"א סימן קכ"ו, ז"ל, ודוקא למי שהוא בקי אינו מוציא בברהמ"ז, אבל למי שאינו בקי מוציא, וכדאמרינן חכם מברך ובור יוצא, וכ"ש בעונה אמן שהאומר אמן כמוציא ברכה מפיו דמי, עכ"ל, והרי דהיכא דהשומע עונה אמן פשיטא טפי שיוצא יד"ח ברהמ"ז, אף דבעינן שיברך כל א' לעצמו, והיינו משום דחשיב כמברך בעצמו. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם הכס"מ כתב דאין לומר כן, שהרי להדיא אמרו בגמ' ברכות דנ"ג: דאם אכל אינו יוצא יד"ח בשלא שמע כל הברכה, אך בס' המכתם בברכות דמ"ז. הביא בשם הראב"ד שיישב לזה, ז"ל, דשמא יש לחלוק בין ש"צ ואם אחר, דש"צ דעתי' אכו"ע וכו"ע דעתי' עילוי', וכששומע ממנו אפי' סוף הברכה לבד, או אפי' לא שמע ממנו סוף הברכה אלא שנתן דעתו עליו וידע עד שגומרה ועונה יצא וכו', אבל ההיא דלקמן לאו בש"צ איירי אלא במי שאכל עם ג' וצריך הוא לצאת יד"ח בברכת המברך ואם לא ישמענו בכל הברכה הוא שרוצה שלא יצא, עכ"ל, והובאו הדברים במאירי ובפי הרשב"ץ שם. - ובס' ראשל"צ בברכות שם כתב לישב, דכל הא דיוצא יד"ח אף שלא שמע, הוא רק משום דיודע הוא מתחילת הברכה דמברך חבירו ברכה זו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך הראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות שם ל"ג לתיבת אמן, ופירשו לד' הירושלמי דאיירי בשעונה אחריהם מה שהן אומרים, וכדמדמינן לה למתניתין דסוכה, וכ"ה בהשגות הראב"ד פ"ה מברכות הט"ו, - ולגיר' בעה"מ ודעימי' צ"ל דהירושלמי מייתי מהתם דחזינן דאף בכה"ג דהוא עונה בעצמו תבא עליו מארה, וע"כ ה"נ י"ל דאיירי בעונה אחריהם אמן דהוי כמברך, ואפ"ה תבא עליו מארה. - וילה"ע עוד בזה, דהנה לעיל סק"ג נת' דמשמעות הגמ' בסוכה, דכל שעונה הללוי', ל"ב בזה לדינא דשומע כעונה, אלא כיון שעונה אחר ההלל הוי כאומר הלל, ולפ"ז תיקשי לדעת הני קמאי דהעונה אמן אחר ברהמ"ז דקטן יצא יד"ח, דא"כ מ"ט מי שהי' קטן מקרה אותו עונה אחריו מה שהוא אומר, ולא סגי בעניית הללוי', ולכאו' מוכח מזה דעניית הללוי' גריעא מעניית אמן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועי' באו"ש פ"ד מקר"ש ה"ח ופ"א מברכות הי"א שכתב כן בביאור ד' הירושלמי, ומדמי לה להא דהעונה אמן אחר שבועה כמוציא שבועה מפיו, אך בהל' ברכות שם כתב בדעת הרמב"ם דהבבלי פליג ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך לכאו' דרך בתרא נסתרת מסוגיית הגמ' בברכות דמ"ה: דפריך אהא דא"ר יוחנן דאחד יוצא בברכת חבירו, דמאי קמ"ל תנינא שמע ולא ענה יצא, והרי להדיא דגם בברהמ"ז אם שמע ולא ענה יצא. - ושו"ר בס' שמן המשחה פ"א מברכות שכתב דהתם איירי במי שאינו יודע לענות, וזה דוחק. - ונראה דצ"ל דגם בברהמ"ז אי"ז מעכב שיענה אמן, דהך דינא דמי שנהנה הוא יברך אינו אלא לכתחילה, ומש"כ האהל מועד דהוא שיענה אמן, היינו דהוא חייב לענות אמן ובלא"ה אינו רשאי לצאת יד"ח, אך אה"נ בדיעבד אם שמע ולא ענה אמן יצא יד"ח, שו"ר כן בברכת ראש ברכות דמ"ז. בדעת הרמב"ם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה יש שדקדקו מדבריו, דרק אם ענה אמן הוא שאינו רשאי לחזור ולברך, אבל אם שמע ולא ענה אמן, הגם דיוצא יד"ח בברכה זו, ה"ה רשאי לחזור ולברך לעצמו, ופשוט דהיינו רק בברכת הנהנין ובברכת המצוות וכשעדיין לא אכל ולא עשה את המצוה, דבידו לחזור ולברך וברכה זו שמברך תהא הברכה הפוטרת, אך בברכות ההודאה ובכל ברכות שעל לשעבר, הרי כיון דכבר יצא יד"ח בשמיעתו, שוב אינו רשאי לברך, ולמש"נ אזיל לטעמי' דכל שענה אמן חשיב כמברך בעצמו ממש, וע"כ אם חוזר ומברך הו"ל ברכה לבטלה, אך השומע ולא ענה אמן, הגם שיוצא בזה יד"ח, מ"מ בידו לחזור ולברך ולי"ב משום ברכה לבטלה, וזה עפי"ד הצל"ח בברכות דכ"א: דלדעת רש"י ודעימי' ליכא בשומע כעונה משום ברכה לבטלה, עיי"ש, והאהל מועד בהמש"ד שם הביא לד' רש"י, עיי"ש. - אך באמת אין לדקדק כן כלל מדבריו, דמש"כ דכשענה אמן אין רשאי לחזור ולברך, ומ' דכשלא ענה אמן הוא רשאי לחזור ולברך, הוא משום דלא איירי בשנתכוין לצאת, ובכה"ג לא יצא יד"ח אלא כשענה אמן, וע"כ ודאי דאם לא ענה אמן ה"ה חוזר ומברך, אך לעולם י"ל דאם נתכוין לצאת בברכה זו, אינו רשאי לחזור ולברך אף בשלא ענה אמן, ואי"ז ענין לד' הצל"ח דבשומע כעונה ליכא משום ברכה לבטלה (כמו שיש ששגו בזה), דהכא כיון שיצא יד"ח בברכה הראשונה הויא הברכה השני' לבטלה, (ואף אי נימא דהברכה השני' הויא הפסק בין הברכה הראשונה לאכילה, ויוצא יד"ח בברכה השני', מ"מ הויא הברכה השני' ברכה שאינה צריכה). [↑](#footnote-ref-9)
9. ואף דמבו' בספ"ג דר"ה דלמ"ד דמצוות א"צ כוונה ל"ב כוונת שומע ומשמיע, י"ל דכ"ז הוא בתקיעת שופר דעיקר המצוה היא בשמיעה ול"ב בזה לדינא דשומע כעונה, אך בשומע ברכה דבעינן לדינא דשומע כעונה, לא חשבינן לי' כעונה אלא בשנתכוין לה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-10)
10. והנה בל' תר"י נ' דלא גריס בגמ' "והא לא אודי לא צריכא", אלא גריס והא אמר אביי בעי אודויי באפי י', דהוו בי' י' ועני בתרייהו אמן, וכ"ה בחי' הרא"ה, ולגיר' זו נ' להדיא דהא דבעינן דעני בתרייהו אמן הוא מדינא דהודאה בפני י' וכד' תר"י. - ובאמת גם לגיר' דילן דהוא פירכא בפנ"ע, מ"מ מדלא פריך והא איהו לא קא מודה, רק אחר דפריך מהא דצריך לאודויי בפני י' ומשני דהוו בי י', ומצאתי שכבר עמד ע"ז בפמ"ג רי"ט אש"א ד' דמ"ט הקדים תחילה להקו' מהא דצריך לאודויי בפני י', הרי הקו' השני' חזקה יותר, עיי"ש, מ' קצת דעיקר הפירכא היא דכל דאיהו לא קא מודה אין מתקיים בזה דינא דהודאה בפני י'. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועיי"ש שכתב דלפ"ז אם בירך א' הגומל לעצמו ושמע אחר וכיון לצאת יצא בלא עניית אמן, ובדרישה שם כתב דק"ק מאי לפ"ז דקאמר, הלא כבר כתב זה לדינא לעיל סימן רי"ג דיוצאין בשמיעה אף בלא עניית אמן, ולמש"נ הוא מתבאר היטב, דהטור אתי לאפוקי מפי' תר"י דהא דצריך לענות אמן ואינו יוצא יד"ח מדין שומע כעונה, הוא משום דביוצא בשמיעה אין מתקיים דינא דהודאה בפני י', אשר לפ"ז גם בבירך א' לעצמו ושמע אחר לא יצא יד"ח בלא עניית אמן, וז"ב.

    ויש להוסיף, דהנה המאירי בברכות שם כתב, ז"ל, אחד מאלו הצריכין להודות שבא אחד מחביריו אצלו במעמד י' ובירך את ד' על מה שגמלו וכו' והלה עונה אמן נפטר הוא בכך וכו', ואם הוא מברך בשביל עצמו ועונה זה אחריו אמן לכונת עצמו נראה לי שאינו נפטר בכך, ויש שפוטרים אף בזו ואין נראה לי, עכ"ל, ולא נתפרש בדבריו דמ"ט אינו נפטר כשעונה אמן אחר ברכת חבירו, ומ"ש מכל הברכות דיוצא יד"ח בכה"ג, ושמא כונתו דוקא בשלא נתכוין חבירו להוציאו, וזה כמש"כ המיוחס לריטב"א בשם י"א, עיי"ש, ונ' דהוא משום דבכה"ג שהודה חבירו על נס של עצמו וענה זה אמן, אין נשמע לנו מזה הודאה על הנס שאירע לו, אלא ה"ז מתפרש כעני' על ההודאה של הנס שאירע לחבירו, וע"כ אין מתקיים בזה דינא דהודאה בפני אחרים, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-12)
12. אמנם בביאוה"ל סימן רי"ט ס"ד כתב ע"ז, ז"ל, והנה לפי סברא זו לכאו' בכל מקום נמי אם ענה אמן ל"ב שיכוין להוציאו, ובאמת ז"א עי' בסו"ס רי"ג, ואפשר דהכא עדיף טפי משום דלא אפשר לכוין להוציאו בנוסח זה וכו', עכ"ל, וצ"ב טעם החילוק בזה, - ולכאו' נראה דאחר דמד' כמה מקמאי מוכח דכל שענה אמן יצא יד"ח אף אם לא נתכוין המברך להוציאו, וכמש"נ לעיל סק"ה, שפיר יל"פ כן גם בדעת המיוחס לריטב"א, אמנם כ"ז הוא לתי' בתרא, אך בתי' קמאי נ' דס"ל דבשאר ברכות אף כשענה אמן לא יצא יד"ח אלא כשנתכוין המברך להוציאו, ורק בברכת הגומל יצא יד"ח, (וכן נראה שנקט בשעה"צ סימן רי"ט סק"ט), וע"כ ס"ל דגם אם לא ענה אמן יצא, ול"ה כשאר ברכות דאינו יוצא יד"ח כשלא נתכוין המברך להוציאו. [↑](#footnote-ref-13)
13. ואמנם אי"ז מוכרע, די"ל דאף אם הא דהעונה אמן יוצא יד"ח הוא מדינא דשומע כעונה, מ"מ לגבי דינא דהודאה בפני י' י"ל, דכל שענה אמן ונשתתף עם המברך סגי בכך, - אך באמת אחר דבד' תר"י בדמ"ז. מבו' להדיא דהא דהעונה אמן יוצא יד"ח הוא דין בפנ"ע, וע"כ י"ל דהוא יוצא יד"ח גם כשלא שמע כל הברכה, ודאי דמתפרש כן הא דכשענה אמן חשיב כהודאה בפני י'. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובתבו"ש סימן י"ט סק"י כתב עפי"ז, די"ל דמש"כ המג"א בסימן רי"ג סק"ז דכשבירך על היין ונמצא שכר, ה"ה מוציא את השומעים, אף דברכתו הויא לבטלה, משום דהו"ל שוגג, הוא רק בשענה אמן, והיינו משום דהעונה אמן ה"ה כמברך בעצמו, וכל הא דל"מ עניית אמן כשאין המברך מחויב, הוא משום דהו"ל ברכה לבטלה, ובזה י"ל דכל דהו"ל שוגג שפיר דמי, - וי"ל דהיינו, משום דלאו היינו דבעניית אמן אחר ברכה לבטלה ל"ש לחשבו כמברך, אלא היינו דכל שבירך שלא כדין דינא הוא דאין עונין אמן אחר ברכתו, וע"כ גם אם ענה לא חשיב כמברך, אך כל ששגג ובירך, י"ל דהעונה אמן ע"ז חשיב כמברך, וצ"ע.

    ועי' עוד בתבו"ש סימן א' סק"ס שכתב, דאף למש"כ הטור בסימן רע"ג דמי שיצא אינו מוציא את הבקי, מ"מ אם עונה אמן יצא, ופשוט דהיינו רק כשהוא רשאי לברך ברכה זו, ול"ה ברכה לבטלה, ואכמ"ל, והיינו דאף דליכא ערבות להוציא את הבקי, וע"כ לא חשיב המברך כמחויב בדבר, מ"מ כל שענה הבקי אמן יצא יד"ח, משום דהוי כמברך בעצמו, ול"ב שיוציאנו חבירו.

    ועי' גם בפר"ח סימן תפ"ט שנקט כן, דאף אם אינו מחויב בדבר, מ"מ כל שענה חבירו אמן ה"ה יוצא יד"ח אם אך אין ברכתו לבטלה, - וגם בדבריו י"ל דהיינו רק במי שהוא בר חיובא בעיקר ברכה זו, ואך דעכשיו אינו מחויב בכך, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-15)
15. ובאמת הכס"מ גופי' בפ"ה הט"ו דן לומר כן בדעת הרמב"ם, עיי"ש, וכבר עמד ע"ז בס' קול בן לוי דזה דלא כמש"כ הכס"מ בפ"א הי"א. [↑](#footnote-ref-16)
16. ובעיקר הדין בזה, הנה להני קמאי דס"ל דהעונה אמן יצא יד"ח אף בשלא שמע כל הברכה, הרי פשוט דל"ב שיתכוין לצאת בשעת השמיעה, וגם להני קמאי דס"ל דהעונה אמן יצא יד"ח אף בשאין המברך מחויב בדבר, אם אך אין ברכתו לבטלה, מסתברא כן, דל"ב שיתכוין לצאת בשעת השמיעה, וכן למש"כ הגרע"א דהעונה אמן על ברכת "שגמלך" כל טוב יוצא יד"ח, אף דאי"ז נוסח הברכה הראוי לדידי', לכאו' ל"ב שיתכוין לצאת בשעת השמיעה. [↑](#footnote-ref-17)
17. כמדומה דמד' הרמב"ם אלו מבו' דכל שלא שמע כל הברכה מתחילתה הוי בכלל אמן יתומה, וזה כמו שצידד בביאוה"ל סימן קכ"ד ס"ח ד"ה וזה, - וכ"ה מבו' גם בד' המאירי בברכות דמ"ז. דאם אינו יוצא יד"ח בעניית אמן רק כששמע כל הברכה, הרי דכל שלא שמע את כולה וענה אמן הויא אמן יתומה, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן במלחמות בפ' אלו דברים שהבאנו להלן סקכ"א, ובפי' ר"ח שהביא ראבי"ה סימן קמ"ג. [↑](#footnote-ref-18)
18. עוד כתב הרמב"ם שם, ז"ל, וכל השומע ברכה צריך לענות אמן אף אם אינו מחויב בזאת הברכה או כבר יצא יד"ח, כי מן החוב המוטל עלינו לשבח ולרומם ולפאר השם הנכבד והנורא חייבים אנחנו בכל עת שנזכרהו או שנשמע זכרו להוסיף שבח עליו ורוממות או לענות אמן אחרי המשבח, עכ"ל, ושמא כונתו, דכיון דצריך לענות אמן על כל ברכה ששמע אף שאינו יוצא בה יד"ח, ע"כ אף כשעונה אמן אחר ברכה ששמע ויצא בה יד"ח, לי"ב משום עונה אמן אחר ברכותיו, שהרי אינו עונה האמן על ברכתו, אלא על ברכת המברך. - ומש"כ הרמב"ם דחייבים אנו וכו' להוסיף עליו שבח ורוממות או לענות אמן אחרי המשבח, נ' דזהו הטעם דכשעונים על ברכת הזימון ברוך וכו', אין עונים אמן, דכל שהוא מוסיף שבח עליו ורוממות א"צ לענות אמן. [↑](#footnote-ref-19)
19. ועיי"ש שכתב ללמוד כן גם ממש"כ בתשו' מהר"ם ד"פ סימן ח', ז"ל, ואינו נראה דרבותא קאמר לא מבעי' גדול דיוצאין אחר ברכותיו "בעניית אמן", אלא אפי' אחר ברכת קטן יוצאין בעניית אמן, עכ"ל, ומ' דגם בברכת גדול אין יוצאין אלא בעניית אמן, עכ"ד, אך כמדומה דבע"כ אין כוונת מהר"ם לכך, שהרי דבריו קיימי ע"ד הירושלמי דפריך היאך בן מברך לאביו, הרי לא אמרו בקטן אלא כדי לחנכו, ומשני דתיפתר בעונה אחריהן אמן, ומבו' להדיא דגדול מוציא אף בלא עניית אמן, וז"ב. [↑](#footnote-ref-20)
20. ואמנם ד' התוס' קיימי לדעת רש"י, דהא דכל א' מברך לעצמו הוא משום דאין לב המסובין אל המברך אלא לבלוע, ודעת הראב"ן דאי"ז משו"ז, אלא משום דאין בית הבליעה פנוי לענות אמן, אך י"ל דגם לפ"ד ראב"ן תיקנו חכמים מכח זה שלא יצא הא' בברכת חבירו, אך אם ענה אמן דהוי כמברך ממש, ה"ה יוצא יד"ח. [↑](#footnote-ref-21)