סימן ע_ט - ב- הודאה כנגד עדים כשחוזר בו
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

יום ו' ערב ר"ה תש"ע

**א**

א] כתב הרמב"ם פ"ז מטונ"ט ה"ז, ז"ל, מי שהודה בבית דין שאני חייב לזה התובע מנה ואח"כ אמר נזכרתי שפרעתי לו חובו זה שהודיתי בו והרי עדים, הרי זה עדות מועלת ועושין על פיהם, שהרי לא הכחיש עדיו ואינו כאומר לא לויתי מעולם, עכ"ל.

ובמ"מ שם כתב, ז"ל, ומ"מ קצת המפרשים הקשו עליו מהדין הנזכר פי"ד מהל' מלו"ל המוציא שט"ח על חבירו וכו' ולוה אומר פרעתי מחצה והעדים מעידים שפרעו כולו, נשבע הלוה ונותן מחצה, ולמה לא יחזור ויאמר נזכרתי שפרעתי כולו והרי העדים מעידים, ותירצו לדעת רבינו דהתם בעומד על דבריו הראשונים אבל אם חזר ואמר נזכרתי ה"ז יכול לטעון כיון שעדים מעידין ומסייעין אותו, ויש תימה בדברי רבינו לפ"ז למה לא בירר שם דבריו, ויש לחלק בין דין זה לאותו שהזכרתי מפני שיש שם שטר ואלולי עדות העדים לא היה נאמן כלל אבל כאן אינו חייב אלא מחמת הודאת פיו, ועדיין צ"ע, עכ"ל, וכבר תמה הפרישה סימן ע"ט ?

ובמש"כ הרמב"ם שהרי לא הכחיש עדיו ואינו כאומר לא לויתי מעולם, כתב הכס"מ שכונתו דאינו דומה לדין הנזכר בפ"ו אצל מנה הלויתיך ואמר להד"מ, עכ"ד, ומבו' לפ"ז בד' הרמב"ם דהטעם שאינו דומה לאומר להד"מ ובאו עדים שלוה ופרעו, הוא משום דהכא לא הכחיש עדיו והתם הכחיש עדיו, וזה צ"ב, שהרי גם הכא הכחיש עדיו שאמר שהוא חייב, ואך דעתה חזר בו ואמר נזכרתי, וא"כ גם התם הוא כן, ועי' בנמו"י בריש ב"מ מה שפירש בזה, ועי' בחי' הרי"מ ב"מ ד"ד. מה שהעיר על דבריו.

ובסה"ת שער י"א ח"א פירש טעם החילוק, ז"ל, ומסתברא כוותי' דל"ד עובדא דלעיל להאי עובדא, דהתם כיון דאיהו מכחיש לסהדי הדרי להו פסולים וכמאן דליתניהו דמי, אבל הכא הא איתי עדים דמסייעי לי', עכ"ל, וצ"ב.

ב] והנה במה שעמד הרמב"ם לחלק בין דין זה לדין כל האומר לא לויתי, הנה מצינו בד' הר"י מיגש בשבועות דמ"א: שלמד זמ"ז, ז"ל, כל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי דמי, כלומר מכי אמר מעיקרא להד"מ ממילא שמעינן דלא פרע מידי, הלכך כי אמרי הני סהדי דאוזפי' ופרעי' מקבלין סהדותיהו דאוזפי', דהא זכותא דמלוה היא, ולא מקבלינן מינייהו דפרעי', דהא פורענא זכותא היא דלוה, ולוה הא אודי דלא פרע וכו', ילפינן השתא מהאי מעשה דמאן דמודה לחברי' בבי דינא דאית ליה גבי' מידי, ולבתר הכי קא טעין דאישתלי בההוא אודיתא וקאמר דלי"ל גבי' ולא מידי, אע"ג דאייתי סהדי דלית ליה גבי' ולא מידי, לא איכפת לן בהנהו סהדי, דמכי אודי אודי, דהא הכא דאודיתא דלוה מגו כפירותי' נקטינן לה, ואע"ג דאינהו אמרי בתר הכי דפרעיה לא אשגחינן בהו, וכ"ש היכא דהודה בפירוש דמחייבינן לי' בהודאה דילי' ולא משגחינן בהנהו סהדי וכו', עכ"ל.

ובשטמ"ק ב"מ ד"ג: הביא בשם הרשב"ץ שיישב לזה, דהתם איירי בעומד בדיבורו, ואה"נ אם חזר ואמר עכשיו נזכרתי שלויתי ופרעתי כדברי העדים הי' נאמן, עכ"ד.

ובגידו"ת שער י"א ח"א עמד באמת ע"ד הרי"מ, דמה ראי' מייתי מהתם, הרי י"ל דהתם איירי בשעומד בדיבורו, ומשו"ה לא משגחינן לעדים מפני שהבע"ד עצמו מודה השתא שלא פרע, אבל אה"נ דאי הדר קאמר פרעתי כדברי העדים נאמן כיון דסהדי מסייע לי', ועיי"ש מה שהוסיף להעיר בזה ע"ד הנמו"י בריש ב"מ, וכתב דשמא י"ל דס"ל להר"י מיגש, דבע"כ איירי בשאינו עומד בדיבורו אלא שאומר אח"כ פרעתי כדברי העדים, דאי בעומד בדיבורו מ"ט דאביי דפטר, עכ"ד.

אך צ"ע בזה בסתימת ל' הר"י מיגש, שלא הזכיר להך מילתא דהא דמחייבינן התם הוא אפי' בשחזר בו, דע"ז מיוסד כל הוכחתו, גם יל"ע ממש"כ הרי"מ שם בתו"ד לדון דמ"ט אינו נאמן לומר לא לויתי במיגו דמצי אמר לויתי ופרעתי, ומ' דאיירי בעומד בטענתו, וי"ל.

וגם צ"ע בזה בד' הרמב"ם שכתב דאינו כאומר לא לויתי מעולם, ופי' הכס"מ שכונתו דאינו דומה לדין הנזכר בפ"ו ה"ג בדין מנה הלויתיך ואמר להד"מ וכו', וצ"ע שהרי בד' הרמב"ם בפ"ו שם לא נתפרש דאף אם חזר בו ואמר לויתי ופרעתי אינו נאמן, וא"כ מה הוצרך הרמב"ם לחלק מהתם.

והאמנם י"ל דמכוון הרמב"ם הוא להשמיענו הך דינא גופא דבאומר לא לויתי אינו נפטר אף בשאומר נזכרתי, אך כיון שדין זה לא נתפרש בד' הרמב"ם שם, אין מתישב כ"כ ל' הרמב"ם דאינו כאומר לא לויתי מעולם, דמשמעות ל' זה דדין זה נתפרש במק"א ובא לפרש דדינא דהכא אינו דומה להך דינא.

גם ילה"ע בל' הר"ן בב"מ ד"ג:, ז"ל, מהא שמעינן דמי שהודה בבי"ד וחזר בו ואמר נזכרתי אע"פ שהעדים מעידים כדבריו אין משגיחין בו וכו', והיינו דאמרי' בפ' יש נוחלין וכו' נשבע וגובה מחצה, כלומר אפי' חוזר לומר כדברי העדים, שכיון שהודה בתחילה שלא פרע אלא מחצה אינו יכול לחזור בו אפי' העדים מסייעים אותו, והיינו נמי דגרסי' בפ' שבועות הדיינים וכו', רבא אמר כל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי, אלמא אע"ג דהתם הוי הודאה מתוך הכפירה, אע"ג דאיכא עדים דפרעי' לא פטרינן לי', כ"ש בהודאה גמורה, עכ"ל, ויש לדקדק, דכשסייע מההיא דנשבע וגובה מחצה, הוסיף כלומר אפי' חוזר לומר כדברי העדים, וכשסייע מההיא דכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי, לא הוסיף לזה.

ג] והנה הרשב"א בב"מ הוכיח שלא כד' הרמב"ם מסוגיא דהתם, ז"ל, מה לפיו שכן אינו בהכחשה והזמה, משמע מהכא דמתחייב בהודאת פיו ואע"פ שחזר בו ואמר נזכרתי והרי עדים מעידים כדברי אין משגיחין בו, דאי בעומד בדבורו לא יהא אלא מתנה אי בעי למיהב מתנה מי לא מצי יהיב ואפילו הוי בהכחשה והזמה, אלא דאנן אהודאת פיו סמכינן ונתבטל תורת עדות במקום הודאתו, ובין באומר לויתי ועדים מעידים שלא לוה בין באומר לא פרעתי ועדים מעידין אותו שפרע, עכ"ל, וכן הוכיח הר"ן שם.

ובשטמ"ק שם הביא בשם הרשב"ץ שדחה, דלעולם איירי בעומד בדיבורו, ומשה"ק דלא יהא אלא מתנה, הא ל"ק דמשכח"ל בעומד בדיבורו ולא מצי יהיב לי' במתנה, כגון שאחר שהודה לחבירו שחפץ זה הוא שלו נתן כל נכסיו לאחר בקנין, והלה תובע חפץ זה שהרי עדים מעידים שהוא של נותן מתנה, וה"ה בכלל נכסיו, והנותן אומר שהוא של התובע כמו שהודה לו, שמעינן מהכא דכיון שמתחילה הודה לנתבע תו ליתי' בהכחשת עדים כיון שעומד בדיבורו, והיינו אולמי' דפיו דמפקינן לי' לחפץ ממקבל מתנה ויהבי' לי' לתובע מפני הודאתו של זה, אע"פ שאינו בידו ליתנו לו עכשיו, שהרי ממ"נ אינו שלו, אבל אמר נזכרתי אפי' בכה"ג נאמן, כיון שהעדים מעידים כדבריו, עכ"ל.

ועד"ז עמדו האחרונים, דנפ"מ בשהודה ומת ובאין לגבות מן היורשים, והביאו עדים המעידים שאינו חייב, דכיון שלא חזר בו מהודאתו מהניא הודאתו כנגד העדים וגובין מן היורשים, ובכה"ג לא מצינו למיתי עלה משום דלא יהא אלא מתנה.

וצ"ע ד' הרשב"א והר"ן שהוכיחו מהתם שלא כדעת הרמב"ם, ולא תירצו דנפ"מ בהני גווני, דלא חזר מהודאתו, ומ"מ ל"ש בהו הא דלא יהא אלא מתנה.

**ב**

ד] ונ' דיל"פ בזה, דהנה בביאור דינא דהרמב"ם דכל שאמר נזכרתי שפרעתי חובו והרי עדים, ה"ז עדות מועלת ועושים על פיהם, בפשוטו היינו, וכ"נ מד' כמה מן האחרונים, דהגם דל"מ לחזור מהודאת בע"ד בטענת נזכרתי, דל"ה אמתלא המועלת לחזור מהודאת בע"ד, מ"מ כל שהעדים מסייעין לאמתלא זו, מצי למהדר בי' מהודאתו.

אך אי"ז מתישב כ"כ בל' הרמב"ם, שכתב דה"ז עדות מועלת ועושין על פיהם, ומשמעות לשונו דהא דפטור הוא משום שעושין ע"פ עדות העדים הפוטרין אותו, ולהנ"ל הרי אי"ז כן, שהרי הא דפטור אי"ז משום דעדות העדים היא עדות המועלת שעושין על פי', אלא הוא משום שבטלה הודאתו, והאמנם הא דמצי לחזור בו מהודאתו בטענת נזכרתי, הוא משום שהעדים מסייעין לדבריו, אך מ"מ אין פטורו משום שעושין ע"פ עדות העדים.

גם קשיא, דהנה לדרך זו הי' בדין, דכל הא דמהני חזרתו הוא רק בשאומר נזכרתי, דהוי זה אמתלא להודאתו, אך אם אומר ששיקר בהודאתו ובאמת פרע את החוב, דליכא אמתלא כלל להודאתו, לא מיפטר.

ולפ"ז ילה"ע במשה"ק הראשונים ע"ד הרמב"ם ממש"א דפיו אינו בהכחשה והזמה, דבע"כ איירי בשחוזר בו דאי בעומד בדיבורו לא יהא אלא מתנה, ולהנ"ל הרי י"ל בפשוטו דאיירי בשחוזר בו ואומר ששיקר בהודאתו, דכה"ג כיון שאינו נותן אמתלא להודאתו, ל"מ הדר בי', ומהניא הודאת פיו כנגד העדים.

גם ילה"ע קצת, דאם אכן הא דכשאומר נזכרתי והרי עדים פטור הוא משום דחוזר מהודאתו ע"י אמתלא ובטלה ההודאה, א"כ הרי נמצא דלעולם אין הודאתו בהכחשה, ואך דכל שהעדים מסייעין אותו מצי למהדר בי' מהודאתו וליכא הודאה כלל, ושפיר אמרו בגמ' דהודאת בע"ד אינה בהכחשה, ושמא מכוון קו' הראשונים, דמ"מ לא משכח"ל להא דאינה בהכחשה, דממ"נ אם עומד בדיבורו מאי אולמי' דפיו לא יהא אלא מתנה, ואם חוזר מדיבורו בטלה הודאתו, וכיון דבפועל לא משכח"ל להך דינא, לא מצינו למעבד מינה חומרא.

ה] ואשר ע"כ נ' בביאור דינא דהרמב"ם, דהנה בהא דמהני הודאת בע"ד כנגד עדים, בפשוטו היינו דנאמנות דהודאת בע"ד אלימא מנאמנות העדים.

אך הנה במאירי ב"ב דקכ"ח: כתב בשם חכמי ההר, ז"ל, שאם אמרו הודאת בע"ד כמאה עדים לחייב את עצמו, לא אמרו לדון את העדים כמוכחשין, שאין ב' מוכחשין ע"פ אחד, ועדותם לא זזה ממקומה, אלא שאין בנו כח לפטור את זה בעדותם אחר שהוא מחייב את עצמו, עכ"ל.

ונ' מזה דדינא דהודאת בע"ד מהניא כנגד עדים, אי"ז כלל משום שהוא נאמן יותר מן העדים, אלא סברא היא שא"א לפטרו מכח העדים, אם הוא עצמו מחייב את עצמו.

ולפ"ז נ' דזהו יסוד דינא דהרמב"ם דאם אמר נזכרתי שפרעתי והרי עדים ה"ז עדות מועלת ועושים על פיהם, דכל הא דל"מ עדות העדים כנגד הודאתו, הוא רק כ"ז שהוא מחייב את עצמו, אך אם חזר בו ואמר שהוא פטור, שפיר מועלת עדותם לפטרו.

ונמצא לפ"ז, דלעולם ל"מ לחזור בו מהודאתו ואף כשעדים מסייעין לדבריו, ואך דבכה"ג שחוזר בו מהודאתו, מועלת עדות העדים לפטרו, ושפיר הקשו הראשונים דא"כ נמצא דאף פיו ישנו בהכחשה.

ולפ"ז הא דמהניא חזרתו, אי"ז בדוקא בשאומר נזכרתי, אלא אף אם אומר שהודה בשקר, נמי מהניא חזרתו, דכל שכבר אינו מחייב את עצמו, מועלת עדות העדים לפטרו, וע"כ לא תירצו הראשונים דהא דפיו אינו בהכחשה איירי בשחוזר בו ואומר שקר הודיתי, משום דלדעת הרמב"ם אף בכה"ג מועלת עדות העדים כנגד הודאתו.

ו] ולפ"ז נ', דאם הודה ראובן על חפץ שהוא של שמעון, ואח"כ נתנו לאחר או שמת, ובא שמעון לתבוע את החפץ, ובאו עדים והעידו שהוא של ראובן, הרי דלדעת הרמב"ם כה"ג לא יהא ביד שמעון לגבות את החפץ מן המקבל או מן היורש, אף דראובן עומד בהודאתו, שהרי הא דכשהמודה עומד בהודאתו מהניא הודאתו נגד עדים, היינו משום שאין בכח העדים לפטרו כל שהוא מחייב את עצמו, ומה"ט אם הוא חוזר בו ואינו מחייב את עצמו יש בכח העדים לפטרו, ואשר ע"כ ה"נ יש ביד העדים לפטור את המקבל או את היורשים, שהם אינם מחייבים את עצמם.

והגם שראובן חייב את עצמו, ל"מ זה לגבי המקבל והיורשים, שהרי מה שחייב את עצמו בשעת הודאתו, אי"ז טעם שלא תועיל עדות העדים אח"כ, וכדחזינן שאם הוא חוזר בו מועלת עדות העדים, והרי דכל הא דאין עדות העדים מועלת, הוא רק בשהוא מחייב את עצמו בשעה זו, וע"כ ל"מ מה שחייב את עצמו מתחילה, דנימא דמכח זה אין עדות העדים מועלת לפטור את המקבל ואת היורשים.

ומתישב היטב לפ"ז ד' הרשב"א והר"ן, שלא תירצו דהנפ"מ במש"א דפיו אינו בהכחשה, הוא בגוונא שעומד בהודאתו, ואי משום דלא יהא אלא מתנה, הרי משכח"ל בשכבר נתן החפץ לאחר או שמת, ולמש"נ ניחא, שהרי לדעת הרמב"ם אף בכה"ג מהניא עדות העדים כנגד הודאתו.[[1]](#footnote-2)

ז] ולפ"ז נ' בביאור ד' הר"י מיגש שהוכיח דמי שהודה לחבירו שהוא חייב לו ואח"כ אומר שנזכר שאינו חייב ומביא עדים לא מיפטר, מהא דהאומר שלא לוה ובאו עדים שלוה ופרע חייב, וקשיא דמה ראי' מייתי מהתם, הרי י"ל דהתם איירי בשעומד בדיבורו, וע"כ ל"מ עדות העדים לפטרו, וגם ק' בל' הר"ן שנראה דהראי' מהתם היא אף מגוונא שעומד בדיבורו.

ולמש"נ נ', דלדעת הרמב"ם דכשחוזר בו מועלת עדות העדים, משום דכל הא שאין עדות העדים מועלת לפטרו הוא משום שהוא מחייב את עצמו, וכל שכבר אינו מחייב את עצמו, מועלת שפיר עדות העדים לפטרו, הי' בדין דהאומר לא לויתי ובאו עדים שלוה ופרע יהא פטור, אף אם הוא עומד בהודאתו, שהרי אינו מחייב את עצמו כלל, שגם הוא עצמו אומר שהוא פטור.

וזהו שהוכיחו הר"י מיגש והר"ן, דמהא דהאומר לא לויתי ובאו עדים שלוה ופרע חייב, ש"מ דעדים ל"מ להכחיש את הודאתו אף בשאינו מחייב את עצמו, וא"כ ה"נ ל"מ העדים להכחיש את הודאתו אף בשחזר בו מהודאתו, דכל הצד דמהני העדים כנגד הודאתו כשחזר בו מהודאתו, הרי אי"ז משום שהודאתו בטלה ע"י שחזר בו, אלא הוא משום די"ל דכל שאינו מחייב את עצמו מועלת עדות העדים לפטרו אף כנגד הודאתו, וכיון דמההיא דכל האומר לא לויתי וכו' שמעינן דל"מ עדות העדים לפטרו אף שאינו מחייב את עצמו, ה"נ ל"מ עדותן לפטרו אף שחזר בו מהודאתו.

וזהו שהוצרך הרמב"ם לפרש דאינו כאומר לא לויתי מעולם, דהגם שבד' הרמב"ם בפ"ו לא נתפרש דבאומר לא לויתי וכו' חייב אף אם חזר ואמר לויתי ופרעתי, מ"מ הי' מקום ללמוד זמ"ז, דכ"ה דהתם אין עדות העדים מועלת לפטרו אף שאינו מחייב את עצמו, ה"נ הכא אין עדות העדים מועלת לפטרו אף שחזר בו ואינו מחייב את עצמו, וזהו שכתב הרמב"ם דשאני הכא שלא הכחיש עדיו וע"כ ל"ד להתם.

**ג**

ח] ולפ"ז נ' דזהו מה שחילק הרמב"ם ביניהם דהכא לא הכחיש עדיו, ומשא"כ באומר לא לויתי מעולם הכחיש עדיו, ופירש סה"ת דהיינו דהתם כיון דאיהו מכחיש לסהדי הדרי להו פסולים וכמאן דליתניהו דמי, אבל הכא הא איתי עדים דמסייעי לי', עכ"ל.

ולמש"נ היינו דהגם דגם התם אינו מחייב את עצמו, מ"מ כיון שגם עתה הוא מודה שעדות העדים שקר היא, והוא מכחישם, אין עדותם מועלת לפטרו, ומשא"כ באומר נזכרתי ומביא עדים, שאין הוא מכחיש עתה את עדותם, מועלת עדותם לפטרו.

אמנם לפ"ז הי' בדין, דגם בההיא דכל האומר לא לויתי, אם יחזור בו מדבריו ויאמר לויתי ופרעתי, שפיר תועיל עדות העדים לפטרו, שהרי כבר אינו מכחיש עדיו, וכל הא דל"מ עדות העדים לפטרו הוא רק כ"ז שהוא עומד בהודאתו, דהגם דאינו מחייב את עצמו, מ"מ הוא מכחיש את עדות העדים.

אך זה נסתר מד' סה"ת שם שנוטה לדעת הרמב"ם, ולעיל מינה מבו' להדיא בדבריו דאף אם חזר בו ואמר לויתי ופרעתי חייב, וכמו שהוכיח הש"ך סימן ע"ט סק"ב.

ט] ונראה לפרש בזה, דהא דכשמכחיש עדיו אין מועלת עדותם לפטרו, לאו היינו משום דאם מודה שאין עדותם אמת ל"מ לפטרו ע"פ עדותם, דא"כ הי' בדין דגם בהודה שלוה ואומר שנזכר שפרע ובאו עדים, לא תועיל עדותם לפטרו, שכבר הודה מתחילה שאין עדותם אמת, והרי מודה הרמב"ם דל"מ לחזור בו ולבטל את הודאתו.

אלא הטעם בזה כל' סה"ת דכיון דאיהו מכחיש לסהדי "הדרי להו פסולים" וכמאן דליתניהו דמי, והיינו דכיון שאינו מחייב את עצמו הי' בדין שתועיל עדות העדים כנגד הודאתו, מ"מ כיון שהוא מכחישם, הרי מודה שעדי שקר הם ועדותם פסולה, וע"כ הוא דאין עדותם מועלת לפטרו.

ולפ"ז נ' דמה"ט כל שחזר בו קודם שהעידו העדים, מועלת עדותם לפטרו, דהנה נראה לדון, דאף לדעת הראשונים דמי שהודה שלוה וחזר בו והביא עדים, אין עדותם מועלת לפטרו, מ"מ לא יפסלו לו לעדות אחרת מכח הודאתו שהודה מתחילה שלוה.

והטעם בזה, דהך מילתא דהמודה שלוה ובאו עדים שלא לוה מיפסלי לדידי', אי"ז בתוצאה ממה שנתקבלה הודאתו שלוה לחייב את עצמו, אלא חשיב זה כהודאת בע"ד נפרדת שעדים אלו פסולין אלו, וע"כ לא חיילא עיקר הודאה זו, רק כשבאו העדים והעידו שלא לוה, וע"כ אם חזר בו קודם שהעידו, ליכא הודאת בע"ד שפסולין הן.[[2]](#footnote-3)

ואשר זהו שחילק סה"ת, דבהודה שחייב ואומר שנזכר ומביא עדים, כיון שבשעה שמעידים העדים כבר חזר בו מהודאתו, ליכא הודאה דילי' דהעדים פסולין הם, וע"כ שפיר מועלת עדותם לפטרו, ומשא"כ באומר לא לויתי ובאו עדים שלוה ופרע, כיון שבשעה שבאו העדים עדין הוא עומד בהודאתו שלא פרע, איכא הודאת בע"ד שעדי שקר הם ופסולין הן, וע"כ אין עדותם מועלת לפטרו.

ולפ"ז ניחא, דמה"ט אף אם יחזור בו אחר שהעידו ויאמר שלוה ופרע, לא תועיל עדותם לפטרו, שהרי כבר הודה שפסולין הן, ול"מ לחזור מהודאתו, דרק כשחזר בו קודם שהעידו, נמצא שמעולם לא הודה שפסולין הן, וכנ"ל, וע"כ מועלת עדותם לפטרו.

י] ולפ"ז נמצא, דכל מש"כ הרמב"ם דמועלת עדות העדים לפטרו כשחוזר בו, הוא רק כשחזר בו קודם שהעידו העדים, אך אם חזר בו אחר שהעידו, ל"מ עדותם לפטרו, שכבר הודה שפסולים הם, והנמו"י בריש ב"מ כתב כן מטעם אחר.

ומתישב לפ"ז משה"ק הראשונים מההיא דנשבע וגובה מחצה, דמשמע דהיינו אף בשחזר בו ואמר פרעתי הכל, והמ"מ כתב דאף די"ל דאה"נ אם חזר בו פטור, אך יש תימה בד' הרמב"ם למה לא בירר שם דבריו, ולפמש"נ עפי"ד סה"ת ניחא, דכיון שבשעה שהעידו העדים הכחישם והודה שפסולין הם, תו אין עדותם מועלת לפטרו.

והראשונים שהקשו מזה ע"ד הרמב"ם, הוא משום דלא ס"ל כלל להך מילתא דשאני היכא שהכחיש את עדיו משום דכה"ג מודה שפסולין הן, שהרי הוכיחו שלא כד' הרמב"ם מההיא דכל האומר לא לויתי וכו', וע"כ אין לחלק בין חוזר בו מהודאתו קודם שהעידו העדים לחוזר בו אחר שהעידו העדים.

**ד**

יא] וע"פ יסוד דברינו נ' לפרש ד' המ"מ, שכתב דבההיא דנשבע וגובה מחצה, י"ל דלא יועיל מה שיחזור ויאמר נזכרתי , מפני שיש שם שטר ואלולי עדות העדים ל"ה נאמן כלל, וזה צ"ב.

ולפמש"נ נ', דהנה נתבאר בדעת הרמב"ם הא דבחוזר מהודאתו מועלת עדות העדים לפטרו הוא משום דכל הא דל"מ עדות העדים כנגד הודאת בע"ד הוא רק כשהוא מחייב את עצמו, אך כשאינו מחייב את עצמו, מועלת עדות העדים כנגד הודאתו.

ולפ"ז יש מקום לומר, דאף במקום שאינו מחייב את עצמו שמועלת עדות העדים כנגד הודאתו, לאו היינו שעדות העדים עדיפא מהודאתו, שהרי הודאת בע"ד הויא כעדים, אלא הוי זה כב' כתי עדים המכחישין זא"ז ומספיקא לא מפקינן מיני' ממונא.

ולפ"ז נראה, למש"כ בעה"ע מאמר חמישי כד. בדין הימני' למלוה כבי תרי והביא הלוה עדים שפרע והמלוה מכחישם, ז"ל, ואיכא דקשיא לי' לימא תרי ותרי נינהו והו"ל עדות מוכחשת, ומסתברא לא מבעיא היכא דאיכא שטר דליכא למימר מאי חזית דסמכת אהני סמוך אהני, דהתם אשטרא סמכינן ואוקים שטרא אחזקתי' וכו', עכ"ל, והובא בסה"ת שער כ"ו ח"א.

ולפ"ד בעה"ע דבתרי ותרי על פירעון מלוה שבשטר, מוקמי' להשטר אחזקתי' וגובין מן הלוה, הרי דה"נ בהודה שלא פרע ובאו עדים שפרע וחזר בו, הרי דהגם דכה"ג מהניא עדות העדים להכחיש את הודאתו והוי כתרי ותרי, מ"מ מוקמי' להשטר אחזקתי' וגובין מן הלוה, וזהו מש"כ המ"מ לדון דע"כ בההיא דנשבע וגובה מחצה, ל"מ מה שיחזור בו ויאמר שפרע הכל לפטרו, כיון דאילולי עדות העדים ל"ה נאמן כלל, והוי הממון בחזקת המלוה.

וי"ל עוד, דגם בלא מה שחידש בעה"ע דשייך להעמיד השטר על חזקתו שלא נפרע, ומהני זה במקום תרי ותרי, י"ל מטעם אחר דבתרי ותרי על שטר אם נפרע גובין, והוא לדעת הסוברים דבמקום תרי ותרי מהני הוכחות אחרות להכריע ככת אחת, וע"כ ה"נ מהני הראי' דשטרך בידי מאי בעי להכריע כהמעידים שלא פרע.

אך ל' המ"מ אין נ' שכונתו לזה, דמשמעות לשונו דהא דהתם חייב, הוא משום דכל שהודה וחזר בו והביא עדים, לא מהניא עדות העדים אלא לבטל את הודאתו, אך ל"מ לפטרו מכח עדות העדים, וע"כ במקום שבלא דבריו הי' חייב, ל"מ עדות העדים לפטרו, וזה צ"ב.

**ה**

יב] ונ' להביא מקור גדול לעיקר מש"נ בדעת הרמב"ם דהא דבאומר נזכרתי ומביא עדים פטור, אי"ז משום דכה"ג מצי לחזור בו מהודאתו, אלא הוא משום דכה"ג מועלת עדות העדים כנגד הודאתו.

דהנה בסה"ת שער י"א ח"א הביא ד' הר"י מיגש שהוכיח מההיא דכל האומר לא לויתי וכו' וחייב אף שהעדים מעידים שפרעו, דהמודה לחבירו ואח"כ אומר נזכרתי ומביא עדים חייב, ועיי"ש שכתב ע"ז, ז"ל, ומסתברא דל"ד להא דקי"ל דטוען וחוזר וטוען כ"ז שלא יכחישוהו עדים, דההיא דרך טענה אמר דבריו, וכאן דרך הודאה, וכל המודה בבי"ד אינו יכול לחזור, עכ"ל.

וד' בעה"ת צ"ב רב, דמאי קשיא לי' מהא דטוען וחוזר וטוען כ"ז שלא יכחישוהו עדים, הרי הכא דמי להא דאין טוחו"ט כשהכחישהו עדים, דכ"ה דכשהכחישוהו עדים ל"מ לחזור בו משום דהוי חוזר וטוען מחיוב לפטור, ה"נ כשהודה לו שהוא חייב ל"מ לחזור בו, משום דהוי חוזר וטוען מחיוב לפטור.

ולכאו' הי' נ', דהנה עוד צ"ב, דאם ס"ד דבעה"ת דאף היכא שהודה שהוא חייב דמי לחוזר מפטור לפטור, א"כ תיקשי לי' אעיקר דינא דל"מ אדם לחזור בו מהודאתו, ומאי קשיא לי' ע"ד הר"י מיגש.

אך הביאור בזה, דמהא דאהא דל"מ לחזור בו בכל הודאה, ל"ק דמ"ש מטוחו"ט מפטור לפטור, דהתם אית לי' מיגו דהי' יכול לעמוד בטענתו הראשונה, ומשא"כ בחוזר בו מהודאתו דלית לי' מיגו, אך בד' הר"י מיגש דל"מ לחזור בו מהודאתו אף כאשר עדים מסייעין לו לחזרתו, קשיא לי' לבעה"ת דמ"ש מטוחו"ט דכיון דאית לי' מיגו המסייע לחזרתו, מצי הדר בי' מהודאתו.

ולפ"ז הי' מקום לומר, דכל הא דאין אדם טוחו"ט כשהכחישוהו עדים, הוא משום דכה"ג לית לי' מיגו, שהרי ל"מ לעמוד בטענתו הראשונה, וכאשר כ"ה בביאור הגר"א סימן ע"ט סקכ"?, ואשר ע"כ שפיר קשיא לי' לבעה"ת במש"כ הרי"מ דל"מ לחזור בו מהודאתו, דמ"ש מהא דטוחו"ט כשלא הכחישוהו עדים, משום דמיגו מסייע לחזרתו, וה"נ הכא הרי העדים מסייעים לחזרתו, ול"ד להא דאין טוחו"ט כשהכחישוהו עדים, דלית לי' סיוע לחזרתו.

אך באמת אי"ז מתישב, שהרי הא דאין טוחו"ט כשהכחישוהו עדים, הוא אף בשעדים מסייעים לו לחזרתו, שהרי מבו' בד' בעה"ת לעיל מינה, דהאומר לא לויתי ובאו עדים שלוה ופרע חייב, אף אם חוזר בו ואומר פרעתי, וכמו שהוכיח הש"ך סימן ע"ט סק"ב, והרי דכל שחזרתו היא מחיוב לפטור ל"מ הדר בי' אף שעדים מסייעים לחזרתו, ולמה שפירש הגידו"ת דראיית הר"י מיגש מההיא דכל האומר לא לויתי וכו', הוא משום דמפרשה בשחזר בו ואמר לויתי ופרעתי, הרי מבו' בד' הר"י מיגש גופי' דכל שחוזר מחיוב לפטור ל"מ אף עם עדים מסייעים לחזרתו, וא"כ ה"נ בדין דכל שהודה שהוא חייב ל"מ לחזור בו, אף שעדים מסייעין לחזרתו, ומאי קשיא לי' לבעה"ת.

יג] ונ' פשוט, לפמש"כ הר"י מיגש בב"ב דל"א., ז"ל, דוקא היכא דלא הדר מטענתי' קמייתא אלא לבתר דאתו סהדי ואכחישו בי' בהאי טענה קמייתא דקא טעין מעיקרא, "דהא ודאי מחמת סהדותא דמסהדי הוא דקא הדר בי' מטענתי' קמייתא וקא הדר טעין האי טענה אחריתי וכו', עכ"ל, וכ"ה בחי' הר"י מיגש שבועות דל"ד:, עיי"ש.

ומבו' בד' הר"י מיגש, דהא דל"מ לחזור ולטעון כשהכחישוהו עדים, הוא משום דידעינן שלא חזר בו אלא מכח עדות העדים שהכחישוהו.

והנה כתב הר"י מיגש שם, דהא דקודם שהכחישוהו עדים מצי הדר בי', הוא משום דאית לי' מיגו דאי בעי קאי בטענתא קמייתא ומיפטר, וצ"ע דא"כ מ"ט הוצרך לפרש דהא דכשהכחישוהו עדים אינו חוזר וטוען הוא משום דודאי מחמת סהדותא דמסהדי הוא דקא הדר בי' וכו', הרי בלא"ה נמי ל"מ למיהדר בי', משום דלית לי' מיגו.

וכבר נת' ב? דהוא משום דהא דאין חוזר וטוען כשהכחישוהו עדים, הוא אף בדאית לי' מיגו, שהרי איכא גווני דאף שחוזר בו ועוקר את טענתו הראשונה, אית לי' מיגו דהו"מ לתרץ את דיבורו, ואפ"ה ל"מ לחזור ולטעון, משום דודאי שחזר בו מחמת העדים שהכחישוהו.

ולפ"ז מבו' היטב ד' בעה"ת, דע"כ זהו שהק' דמ"ש מהא דחוזר וטוען קודם שהכחישוהו עדים, משום דאית לי' מיגו המסייע לחזרתו, וה"נ יהא בידו לחזור מהודאתו כשעדים מסייעין לחזרתו, ול"ד להא דל"מ לחזור מטענתו כשעדים מכחישין אותו, דשאני התם דחזרתו היא מכח העדים שהכחישוהו.[[3]](#footnote-4)

יד] אמנם קשיא טובא בזה, למש"כ בעה"ת לישב, דהא דל"ד להא דטוחו"ט כשלא הכחישוהו עדים, הוא משום דהתם דרך טענה אמר דבריו, וכאן דרך הודאה, וכל המודה בבי"ד אינו יכול לחזור, עכ"ל.

וצ"ע דא"כ היאך למד הר"י מיגש להא דלא מיפטר אף כשעדים מסייעים לחזרתו, מהא דהאומר לא לויתי לא מיפטר אף בשבאו עדים, הרי בע"כ ב' דינים נינהו, שהרי הא דל"מ לחזור בו מהודאתו כשעדים מסייעים לחזרתו, הוא משום דהוי דרך הודאה, ואילו בכל האומר לא לויתי וכו' ל"ש טעם זה, ובע"כ דהתם טעם אחר יש בדבר, משום שחזרתו היא מכח העדים שהכחישוהו, וכנ"ל, וא"כ היאך מצינו ללמוד זמ"ז, אחר דבע"כ ב' דינים חלוקים הם.

טו] ונ' מוכח מד' בעה"ת כמש"נ, דדינא דהרמב"ם דכל שאומר נזכרתי והרי עדים פטור, אי"ז כלל משום דכה"ג מצי לחזור בו מהודאתו, אלא הוא משום דהעדאת עדים מהניא כנגד הודאתו כל שאינו מחייב עצמו, וזהו שהוכיח הר"י מיגש, דמהא דהאומר לא לויתי וכו' חייב אף שבאו עדים שלוה ופרע, והרי דל"מ העדאת עדים כנגד הודאתו אף כשאינו מחייב עצמו, ה"נ ל"מ המודה שהוא חייב וחזר בו והביא עדים, ל"מ העדאת העדים כנגד הודאתו.

ומשה"ק בעה"ת ע"ז מהא דטוחו"ט מפטור לפטור, אי"ז קושיא על יסוד דינא דהר"י מיגש דל"מ עדים כנגד הודאתו אף בשאינו מחייב עצמו, אלא קשיא לי' דהגם דלעולם ל"מ עדים כנגד הודאתו, מ"מ מ"ט ל"מ "לחזור" בו מהודאתו כיון שהעדים מסייעים לו, וע"ז תירץ דרק המודה דרך טענה מצי למהדר בי', אך המודה דרך הודאה ל"מ למהדר בי'.

אך מה שלמד הר"י מיגש דין האומר נזכרתי ומביא עדים, מהא דהאומר לא לויתי ובאו עדים שלוה ופרע חייב, לאו היינו דמהתם שמעינן דל"מ לחזור בו מהודאתו, שהרי בע"כ ב' דינים הם, דהא דהאומר נזכרתי ומביא עדים ל"מ לחזור בו, הוא משום שהודה דרך הודאה, והא דהאומר לא לויתי ובאו עדים שלוה ופרע ל"מ לחזור בו, הוא משום שחזרתו היא מכח העדים, וכנ"ל, דהא הוה פשיטא לי' דהאומר נזכרתי ומביא עדים ל"מ לחזור בו, כיון שהודה דרך הודאה, ומה שהוצרך הרי"מ להביא מההיא דהאומר לא לויתי וכו', היינו משום דכל שהודה דרך הודאה ל"מ לחזור בו, מ"מ י"ל דעדות העדים מועלת כנגד עדותו, כיון שכבר אינו מחייב את עצמו, וע"ז הוא שהביא הר"י מיגש מהא דהאומר לא לויתי ועדים מעידים שלוה ופרע חייב, והרי דל"מ עדות העדים כנגד עדותו, אף שאינו מחייב את עצמו.[[4]](#footnote-5)

ולמש"נ לעיל סק"ז הרי הוא מוכח כן דבזה הוא שדן הר"י מיגש, שהרי נתבאר דמה שהביא מההיא דהאומר לא לויתי וכו', לאו היינו משום דמשמע לי' דמיירי התם בשחזר בו ואמר לויתי ופרעתי, אלא אף דאיירי בשעומד בטענתו, מ"מ אם עדות העדים מהניא כנגד הודאתו כשאינו מחייב את עצמו, ה"נ היתה מועלת עדות העדים שהעידו שלוה ופרע כנגד הודאתו, כיון שהוא אינו מחייב את עצמו, שהרי אומר שלא לוה, ולפ"ז הרי אם הי' נידון הר"י מיגש אם מצי לחזור בו מהודאתו כשעדים מסייעים לו, הרי דע"ז ליכא ראי' כלל מההיא דהאומר לא לויתי וכו', שהרי לא איירי התם בשחזר בו, ובע"כ דנידון הר"י מיגש הוא אם מהני עדות עדים כנגד הודאתו כשאינו מחייב את עצמו, וע"ז הוכיח מהא דהאומר לא לויתי ובאו עדים שלוה ופרע ל"מ עדות העדים כנגד הודאתו אף שאינו מחייב את עצמו, וז"ב.

אך הנה ל' הרשב"א בב"מ שם, אלא דאנן אהודאת פיו סמכינן ונתבטל תורת עדות במקום הודאתו, עכ"ל, ול' הריטב"א שבועות דמ"א:, דודאי העדים כשרים הם, אלא דכיון שהוא כמודה על עצמו שלא פרע, הוא נזוק בנכסיו ופוסלם עליו, לפי שהודאת בעל דין לחובתו חשיבא לחיוביה כנגד מאה עדים שיעידו לזכותו, כדאמרינן הודאת בעל דין כמאה עדים דמי, וזה פשוט.

בד' הנמו"י נ' שד' הרמב"ם הם משום חזרה, וזהו יסוד מה שחילק.

ומש"כ דבאומר לא לויתי ל"מ הדר בי', נ' דהוא משום דל"ש נזכרתי רק כשחייב עצמו, שלא זכר שנפטר, אך בטענת פטור ל"ש לומר נזכרתי.

ונ' עוד מדבריו, דמש"כ בדעת הרמב"ם דאחר שהכחישוהו העדים ל"מ הדר בי', ה"ה דאם אמר לא לויתי ואמרו העדים שלוה וחזר בו ואמר פרעתי והרי עדים, דל"מ הדר בי', והרי הדברים ק"ו, דאם כשחייב עצמו אמרי' דאם הכחישוהו עדים חוזר משום הכחשת העדים, כ"ש דאם פטר עצמו והכחישוהו על טענת הפטור וטען טענה אחרת, דנימא דחזר בו מפני הכחשת העדים, אך בד' האחרונים ז"ל מבו' לא כן, שו"ר בשיעורי הגר"ש ב"ב אות קמ"ו שנקט כן.

ומה שנסתפק בחוזר בו קודם שבאו העדים, ולמש"נ בע"כ איירי קודם שבאו עדי הלואה, וא"כ הרי הוי חוזר מפטור לפטור, הראוני מבו' בד' הדרכ"מ דהיינו דס"ל דראה עדים ממשמשים ובאים ל"ה כחוזר מפטור לפטור, וי"ל עוד דס"ל כדעת הרמ"ה דחזר מפטור לפטור ובאו עדים אינו נאמן, כיון דבטל המיגו.

ועי' מאירי ב"ב דל"א. שג"כ כתב דבראה עדים ממשמשים ובאים אינו נאמן, אך נ' בדבריו דהוא משום הא דמוכחא מילתא.

ל' רבינו יונה ב"ב ד"ל דאם הודה ואח"כ באו עדים ל"מ שכבר פסל כל העדים שהעידו ע"ז, וכ"ה בל' הראשונים בכ"ד, ולמש"כ הגר"א דזהו מש"א אדם נאמן על עצמו יותר ממאה איש, נ' מבו' שמצ"ע מועלת נאמנותו יותר ממאה עדים, ול"ב להא דפוסל עדיו.

1. ויתכן לחדש עוד לפ"ז, דהגם דהודאת בע"ד מהני לגבות מלקוחות שלקחו ממנו אח"כ, וכמבו' בד' הראשונים בכ"ד, מ"מ הודאת בע"ד נגד עדים לדעת הרמב"ם ל"מ לגבות מלקוחות שלקחו אח"כ, שהרי הא דל"מ עדות העדים כנגד הודאתו, הוא משום דל"מ עדות העדים לפטרו כשהוא מחייב את עצמו, וזה ל"מ אלא לגבי דידי', אך לגבי הלקוחות שפיר מהני עדות העדים כנגד הודאתו, וזהו מש"א בב"ב דקכ"ח: דאינו גובה מלקוחות דאמרי' אנן אעדים "סמכינן", ול' הרמב"ם פי"ד ממלו"ל ה"ד, ואין המלוה גובה המחצה אלא מבנ"ח, שהרי הלקוחות אומרים "אנו על העדים נסמוך" והרי בטלו שטר זה, עכ"ל, והיינו שהרי כל הא דל"מ עדות העדים כנגד הודאתו, הוא משום שהוא מחייב את עצמו ואינו סומך על העדים, אך הלקוחות שסומכין על העדים, מהני להו עדות העדים כנגד הודאתו.

   והנה אמנם למש"נ להלן אות ט' לדעת הרמב"ם דכל שמכחיש עדיו ל"מ עדותם לפטרו, משום דמודה שפסולים הם, הרי לכאו' בדין הוא דבההיא דנשבע וגובה מחצה, יגבו גם מלקוחות שלקחו אחר הודאתו שפסולין הן, אך יש מקום לדון, דהגם דהודאת בע"ד על הממון, מהניא אף לגבי גבי' לקוחות שלקחו ממנו אח"כ, מ"מ הודאת בע"ד שהעדים פסולין הן, ל"מ אלא לגבי דידי', ולא לגבי אחריני, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואי לא נימא הכי, יהא נמצא דהמודה שלוה וחזר בו ואמר לא לוה, הרי שבין עדים שיעידו שלוה ובין עדים שיעידו שלא לוה יפסלו לו לעדות אחרת, לדעת הסוברים דהטוען שלא לוה והעידו עדים שלוה מיפסלי לגבי דידי', וזה דבר רחוק. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועמש"נ ב? לבאר כן גם בד' הרמ"ה?. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובזה אין לחלק דשאני בהאומר לא לויתי וכו' דידעינן שמחמת עדות העדים חזר בו, ומשא"כ במודה וחוזר בו ומביא עדים שלא חזר בו מחמת עדות העדים, דזה אינו טעם לחלק אלא אם באנו לדון אם יכול לחזור בו, אך אחר דידעינן דל"מ לחזור בו, ואך שבאנו לדון אם מהני עדות העדים כנגד הודאתו כשאינו מחייב את עצמו, אין מקום לחלק בזה, ולמש"נ לעיל דכלל לא מייתי הר"י מיגש מגוונא דחזר בו ואמר לויתי ופרעתי, הרי דכלל ל"ש לחלק ביניהם כן, וז"פ. [↑](#footnote-ref-5)