שיעור נא סימן קפו ב -קפח ד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור נא**

**~ סי' קפו סעי' ב - סי' קפח סעי' ד ~**

## [סימן קפו סעיף ב] קטן חייב מדרבנן כדי לחנכו, וההיא דבן מברך לאביו כשלא אכל האב כדי שביעה שאינו חייב אלא מדרבנן.

מבואר בגמרא שבן מברך לאביו, ויכול להוציאו ידי חובה, ומסקנת הגמרא דמיירי כשלא אכל האב שיעור של כדי שביעה, דאין חיובו אלא מדרבנן וכמבואר בשו"ע כאן [אמנם לדעת הרמב"ן במלחמות (שם והובא באריכות בשיעור הקודם) שאפילו באכילת כזית מתחייב בברכת המזון דאורייתא מוקמינן ההיא דבן מברך לאביו בבנו שהגיע למצוות].

# אם חד דרבנן מוציא תרי דרבנן

ובמשנ"ב (ס"ק ז) הביא דמה שבן יכול להוציא את אבין היינו כשהבן אכל כדי שביעה והאב אכל רק כזית דתרוייהו מחוייבים מדרבנן, אך אם הבן אכל רק כזית דהוי אצלו תרי דרבנן יש דעות בין הפוסקים אם מוציא לאביו ויש להחמיר. ובשעה"צ (ס"ק ב) הביא דכן דעת בתוס' במגילה (יט, ב ד"ה ורבי יהודה) שהמחוייב בתרי דרבנן אינו יכול להוציא חד דרבנן.

אמנם הגרעק"א בתשובה (קמא סימן ז) תמה על דברי התוס' דהנה קיי"ל (עי' שו"ע סימן קצז סעיף ד) שאף מי שאכל פחות מכדי שביעה יכול להוציא את חבירו אף אם חבירו אכל יותר מכדי שביעה, והיינו משום שמדינא יש ערבות, ובאמת אף אם לא אכל כלל לכאורה היה יכול להוציא את חבירו בברכת המזון, וכמו כל המצוות שאף על פי שיצא מוציא, אלא שתיקנו חז"ל שלא יברך ברכת המזון אלא אם כן אכל כזית, דבלא שאכל כשאומר 'נברך שאכלנו משלו' הרי הוא אומר שקר, שהרי הוא לא אכל כלל, ולכן תיקנו שלא יזמן אא"כ הוא אוכל כזית. והשתא קשה מדוע קטן אינו יכול להוציא את אביו כשאכל פחות מכדי שביעה, הרי הוא חייב בברכת המזון דרבנן ויש לו ערבות על חיוב זה, ומדין ערבות יוכל הקטן להוציא את אביו. ובאמת הרעק"א שם מסיק דלא כהתוס' דאפילו קטן שאכל כזית יכול להוציא את אביו שאכל כזית, ואף דחיובו הוא רק תרי דרבנן מכל מקום יכול להוציא את אביו מדין ערבות, שהרי אם היה אוכל כדי שביעה היה מתחייב כמותו.

[ובעיקר מש"כ הרעק"א שהטעם שאינו יכול להוציא את חבירו הוא משום שצריך לומר 'ברוך שאכלנו' דמשמע מדבריו שהוא דין רק בברכת הזימון, אך כששניים אוכלים יחד שפיר יכול האחד להוציא את חבירו אפילו כשלא אכל כזית דאינו צ"ל שאכלנו, כן מבואר בסמ"ק (הובא בטור כאן), אכן הטור כאן חלק עליו שהרי בירושלמי (ברכות פרק ב הלכה ג) שכתב שלא יברך ברכת המזון להוציא הרבים אלא אם כן אכל משום דכתיב 'ואכלת ושבעת וברכת' מי שאכל יברך אבל לא אכל לא יברך, ומשמע שצריך שיאכל כזית כדי שיוציא את חבירו, וגם בב"ח כאן כתב באריכות דהעיקר כדברי הירושלמי שכשלא אכל כזית אינו יכול להוציא אחרים אפילו כשמברך ביחיד בלא ברכת הזימון. וכן מסיק המשנ"ב לקמן (סימן קצז ס"ק כד) דבכל גווני אין אחד מוציא את חבירו בברכת המזון אפילו בלא ברכת הזימון].

# אם איש יכול להוציא בקידוש אשה שלא התפללה

והרעק"א בתשובה הנ"ל הקשה כעין זה על דברי הדגול מרבבה בהלכות קידוש (סימן רעא) שכתב שאיש שכבר התפלל אינו יכול להוציא אשה שלא התפללה וטעמו דהאיש חייב רק מדרבנן אחר שיצא ידי חובה בתפילתו והאשה חייבת מדאורייתא, ולכן לא יכול האיש להוציא את האשה שחייבת מדאורייתא. ותמה הרעק"א דכיון שהאיש היה מחוייב מדאורייתא הרי יש לו ערבות והוא יכול להוציא את האשה אף לאחר שהוא כבר יצא.

ובאמת בחזו"א (סימן כט ס"ק ה) ביאר דברי התוס' הנ"ל שכתבו דקטן שאכל פחות משיעור של כדי שביעה אינו יכול להוציא גדול שאכל פחות משיעור שביעה משום שאין ערבות בקטן, משא"כ כשהקטן אכל בשיעור שביעה שחיובו מדרבנן ויכול להוציא את הגדול אף בלא דין ערבות. וכן מפורש בדברי הדגול מרבבה דהטעם שאיש שכבר התפלל אינו יכול להוציא את האשה משום דס"ל שאין ערבות לנשים, והביא דכן מבואר ברא"ש בברכות (פרק ג סימן יג) דאין ערבות לנשים. [והרעק"א נקט שמש"כ הרא"ש שנשים אין להם ערבות היינו בדבר שלא התחייבו בו].

ולעניין מעשה הנה במשנ"ב (סימן רעא ס"ק ה ושעה"צ שם ס"ק ט) נראה שנוטה כדעת הרעק"א שאף אשה שכבר התפללה יכולה להוציא את חבירתה משום ערבות דיש ערבות לאשה [אמנם לגבי קטן ע"ש בשעה"צ (ס"ק ד) שנראה דחש לדברי הדגול מרבבה דאין ערבות לקטנים וע"ע בשיעורים על הלכות קידוש]. אך מצינו בביאור הלכה בהלכות מגילה (סימן תרפט סעיף א ד"ה ונשים) שכתב שאשה שיצאה כבר בקריאת המגילה דלכאורה אינה יכולה לחזור ולקרות כדי להוציא אשה אחרת משום שאינה בכלל ערבות, ומשמע שנוטה שאין ערבות לנשים וצ"ע לדינא. [ויש בזה עוד נפק"מ אם אשה יכולה להוציא איש כשאכלה פחות מכדי שביעה, ולמה שנתבאר כאן כיון שאין ערבות לאשה אינה יכולה להוציא לאיש כיון שיש ספק אם היא חייבת מדאורייתא].

## [סימן קפז - קפח]

# כמה עניינים בסימנים אלו

**אמירת ברית ותורה -** כתב הרמ"א (סימן קפז סעיף ג) שנהגו שהנשים אינם מזכירות ברית ותורה בברכת המזון. והנה בגמרא בברכות (מט, א) מובא שרב חסדא לא הזכיר ברית ותורה דס"ל שאינו מעכב ורב ששת גער בו ואמר דקיי"ל שמעכב. ובמג"א כאן (סימן קפז ס"ק ג) הקשה דאף דס"ל שברית ותורה אינו מעכב בדיעבד עדיין קשה מדוע עשה כן לכתחילה, ותירץ דמיירי התם כשהוציא נשים בברכתו ולכן לא הזכיר ברית ותורה וכמבואר במחצה"ש שם. וקצת משמע מזה שלנשים אסור לומר ברית ותורה וכמש"כ הרמ"א הנ"ל [ואולי הוא משום הפסק באמצע הברכה]. אכן כתב המשנ"ב (שם ס"ק ט) שבימינו נהגו הנשים לומר ברית ותורה.

**אמן שאחר 'בונה ירושלים' -** מבואר בשו"ע (סימן קפח סעיף א) שאחר שמסיים ברכת בונה ירושלים יענה אמן אחר ברכת עצמו מפני שהוא סיום הברכות דאורייתא. אמנם הוסיף השו"ע (בסיף ב) שיאמר אמן זה בלחש כדי שלא ירגישו שברכה רביעית אינה דאורייתא ויזלזלו בה. וכהיום נהגו לומר אמן שאחר בונה ירושלים בקול, וברמ"א שם כתב הטעם כי כולם עונים עמו 'אמן' ואינו ניכר כל כך שהוא גם עונה עמהם. ובמשנ"ב כתב טעם נוסף שעונים אמן שאחר בונה ירושלים בקול דבזמנם שהפועלים לא היו מברכים ברכה רביעית היה מקום לחוש שיזלזלו בברכה זו, אך בימינו שגם פועלים מברכים את כל הד' ברכות אין לחוש שיזלזלו בברכה זו ושרי לענות בקול.

**נוסח ברכת 'יעלה ויבוא' -** כתב הרמ"א (שם סעיף ג) ויש אומרים דאף כשאומר יעלה ויבוא לא יסיים 'מלך חנון ורחום' אלא ידלג מילת 'מלך', והטעם משום שאין להשוות מלכותא דארעא עם מלכותא דשמיא [לפי שבתחילת הברכה מבקש 'על מלכות בית דוד משיחך'], וסיים הרמ"א שלא ראיתי נוהגים כן, וביאר המשנ"ב הטעם (ס"ק ו) דכיון שנוסח יעלה ויבוא הוא ענין בפני עצמו לא קפדינן בזה. והנה במשנ"ב שם סיים דלכן אין למחות ביד הנוהגים כן, וקצת צ"ע דמשמע שנוטה דעדיף שלא לומר כן, אמנם בכל הסידורים הנוסח הוא 'מלך חנון ורחום אתה'.

# סיום ברכת בונה ברחמיו

[סימן קפח סעיף ד] נוסח ברכה זו פותח בה רחם ה' אלהינו, או נחמנו ה' אלהינו, וחותם בה בונה ירושלים או מנחם ציון בבנין ירושלים. ואין לשנות הנוסח משבת לחול דבין בשבת בין בחול אומר נוסחא אחת. הגה: וי"א דאומרים בונה ברחמיו ירושלים וכן נוהגין.

ובמשנ"ב (ס"ק י) מביא מהגר"א דהעיקר כדעת הרי"ף שבחול יאמר 'רחם' ובשבת יאמר 'נחמנו', ושיש כמה ראשונים שאומרים כן. והנה הטעם לחלק בנוסח הברכה בין שבת לחול מבואר בתוס' בברכות (מח, ב ד"ה מתחיל) ד'רחם' הוי לשון תחינה ואין אומרים תחנונים בשבת, ולכן אומרים בלשון 'נחם' שאינו לשון תחנונים. אמנם בתוס' שם דחו שיטה זו דהכל משמע לשון תחנונים. ומסקנת התוס' שאף בשבת אפשר לומר בלשון 'רחם', והטעם שאין בזה משום בקשת צרכים משום דהוא טופס ברכות, ובתוך טופס הברכות אין איסור של בקשת צרכים. והוכיחו כן מהירושלמי בשבת שהתירו לומר 'רוענו זוננו פרנסנו' בשבת אף דהוי בקשת צרכים משום שהוא חלק מטופס ברכות.

ובשיטת הגר"א דס"ל שבשבת אין לומר 'רחם' יש להקשות שהרי מותר לבקש צרכים בטופס ברכות. ומצאנו בביאור הגר"א בישעיהו (פרק יב פסוק א) שביאר חילוק הלשון ש'רחם' הוא לשון של בקשה בשעת צרה, ו'נחם' הוא לשון בקשה שאחר הצרה, ולפי זה הטעם אינו משום איסור שאילת צרכים, אלא משום שקבעו לשון זה של נחמנו שהוא בקשה שאחר הצרה. ובביאור הגר"א כאן כתב שכן הוא גם על דרך הקבלה.

# אמירת 'הרחמן' בשבת

הנה יש לדון לפי זה אם מותר לומר 'הרחמן' שאחר ברכת המזון בשבת, דהנה בתוספת מעשה רב החדש (סימן יח) הביאו שהגר"א לא היה אומר בשבת אלא את הג' הרחמן הראשונות, אך מ'הרחמן הוא יפרנסנו בכבוד' ואילך אינו אומר כיון שיש בזה משום שאילת צרכים בשבת [ומה שמבקשים 'הרחמן הוא ימלוך עלינו בכבוד' זה אינה בקשה על צרכיו הפרטיים, אלא היא בקשה על מלכות שמים, והוי כמו שאר בקשות על כבוד שמים שבתפילה].

ומנהג זה צ"ע שהרי הוכיחו התוס' מדברי הירושלמי שאין לאסור בקשת צרכים שהיא בעיקר טופס הברכה ומדוע נמנע מאמירת 'הרחמן', וצ"ל דדעת הגר"א דהרחמן אינו חלק מעיקר נוסח הברכה אלא רק שאילת בקשות שאחר ברכת המזון, וכיון שהוא אינו מעיקר נוסח הברכה אסור לשאול שם צרכים. וכעין זה כתב הגר"א באמרי נעם בברכות (דף מח, ב) על מש"כ התוס' בברכות (שם והובא לעיל) דלא התירו בקשת צרכים אלא בטופס ברכה, דלפי זה אין לומר 'אלוקי נצור' בשבת, וכן אין לומר 'אבינו מלכנו' בשבת, (וכמבואר ברמ"א סימן תקפד סעיף א), אך פיוט שבתפילה שרי אפילו שיש בה בקשות, והטעם שהפיוט שהוא בתוך התפילה הוי בטופס ברכות ואין בזה איסור של שאילת צרכים, אך 'אבינו מלכנו' אינו טופס ברכות שהרי אומרים אותו אחר התפילה [וע"ש במגיה שהקשה איך מותר לומר בקשות ופיוטים שאינם בתוך התפילה כגון יקום פורקן ונשאר בצ"ע].

ובביאור המנהג שלנו שנהגו שלא אומרים 'אבינו מלכנו' בשבת [ומשום דכל שאינו חלק מהברכה אסור לבקש משום שאילת צרכים וכנ"ל], ומכל מקום נהגו לומר גם את 'הרחמן הוא יפרנסנו בכבוד', מבואר המשנ"ב (ס"ק ט) ש'הרחמן' הוא חלק מעיקר הנוסח של ברכת המזון ונעשה כטופס ברכה, ולכן אין בו איסור של שאילת צרכים.

ונראה להביא ראיה לדבר ממש"כ הטור (סוף סימן קפט) שנהגו להוסיף הרחמן אחר ברכת המזון וכתב דנראה שאין באמירת הרחמן משום הפסק בין ברכת המזון לשתיית כוס של ברכה, וכמו שתיקנו לברך ברכת האורח ה"ה שיכול לומר הרחמן ואין לחוש בזה משום הפסק [ודימה זאת למנהגם שגם בברית לא שתו מן הכוס מיד לאחר ברכת הברית, אלא המתינו עד לאחר שהמשיכו בתפילה או"א קיים את הילד הזה וכו' ע"ש]. ועל פי המבואר כאן ד'הרחמן' הוא חלק מעיקר ברכת המזון נראה דראוי להחזיק את הכוס עד אחר הרחמן, דהא צריך להחזיק את הכוס כל ברכת המזון (וכ"כ הקצוה"ש ס"ק כא) [אכן לדעת הגר"א ד'הרחמן' אינו חלק מעיקר הנוסח של ברכת המזון אין מקור דיצטרך להחזיק הכוס עד אחר הרחמן].

וכעין זה מצינו באמרי נועם (שם) גם לעניין 'אלוקי נצור' שאין לאומרו בשבת כיון שהוא אינו מטופס ברכות, אמנם כתב שם במגיה דכוונתו שלא לומר 'אלוקי נצור' אחר 'יהיו לרצון', אך אם אומרו קודם יהיו לרצון הוי כמו בתוך התפילה ואין בזה איסור של שאילת צרכים, וכמבואר באמרי נועם לעיל (ד, ב בד"ה ולבסוף), דדעת הגר"א צריך לאומרו מיד לאחר שמו"ע, ולא לומר קודם לכן 'יהיו לרצון' כדי שתהיה בקשה זו חלק מהתפילה וחלק מטופס ברכות, [והיינו לנוהגים לומר רק יהיו לרצון בסוף אלוקי נצור, דבזה הוא מסתלק לגמרי מהתפילה, אך לנוהגים לומר יהיו לרצון קודם אלוקי נצור ס"ל שבזה אינו מסתלק מן התפילה], ויוצא לדעה זו שאם אמר יהיו לרצון [וכגון ששמע קדושה ורצה לענות], שוב לא ימשיך באמירת אלוקי נצור, דכיון שסיים את הברכות של שמו"ע הוי כשאילת צרכים בשבת שלא מטופס התפילה [וגם לנוהגים לומר הרחמן בשבת היינו משום שנעשה כחלק מברכת המזון וכנ"ל, אך אלוקי נצור אינו חלק מנוסח התפילה].

[ולעניין בקשת צרכים ביום טוב לכאורה היה נראה שאין איסור בזה שהרי נהגו לומר 'אבינו מלכנו' בראש השנה, ולא חששו לאיסור של בקשת צרכים. אמנם בסידור אזור אליהו (בסוף הספר) כתבו ששיטת הגר"א שאף ביו"ט אסור לבקש צרכים, ורק לעניין בקשת 'אבינו מלכנו' בראש השנה היקלו משום שהוא עניינו של יום והביא דבמנחה אינו אומר אבינו מלכנו. אמנם עיין במעשה רב (אות רז) שיש לסיים את הפילה בראש השנה קודם חצות, אך אם סיים אחר חצות היה מתפלל מנחה מיד ואינו אומר 'אבינו מלכנו'. ומשמע מזה שאם היה מםסיק בין מוסף למנחה יש לומר אבינו מלכנו גם במנחה. וצ"ע.

**הדינים העולים:**

1. נחלקו הפוסקים אם חד דרבנן יכול להוציא תרי דרבנן. ובמשנ"ב כאן נוטה להחמיר, ולעניין קידוש כתב להקל.
2. המנהג שאף נשים אומרות ברית ותורה בברכהמ"ז.
3. עונים אמן אחר ברכת בונה ירושלים ובימינו שרי לאומרו אפילו בקול.
4. נהגו שהחותם ביעלה ויבוא אומר 'מלך חנון' והמשנ"ב כתב שהאומר כן לא הפסיד.
5. לדעת השו"ע יכול לומר רחם או נחמנו בין בשבת ובין בחול, ולהגר"א בשבת יאמר דווקא נחמנו.
6. הטעם לא לומר רחם בשבת י"א דהוי שאילת צרכים וזה צ"ע, ויותר נראה שהוא משום שהוא משום דהוי כבקשה בשעת צרה.
7. הגר"א נהג שלא לומר מהרחמן הוא יפרנסנו ואילך, ומנהגינו לומר כי הוא כטופס ברכות. [וכיון שהוא מטופס ברכות ראוי להקפיד להחזיק את הכוס עד אחר הרחמן].