מ_מ כיצד מברכין
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

ל' מנ"א פ"ג

דף מס' 1

**ל"ה א'** **- חוץ מן היין שעל היין הוא אומר בפה"ג וכו' חוץ מן הפת שעל הפת הוא אומר המוציא וכו',** נחלקו רבוותא בבירך על היין בפה"ע אם יצא יד"ח, ועוד נחלקו רבוותא בבירך על הפת בפה"א אם יצא יד"ח, ונתבאר בדף מס' 34.

הפנ"י הק' דמ"ט לא תני גם חוץ ממיני מזונות דמברך עליהן בורא מיני מזונות, וגם לא תני כלל במשנתינו לברכת במ"מ, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ הצל"ח לקמן בע"ב.

**ועל פירות הארץ הוא אומר בורא פרי האדמה,** הרא"ה כתב דהא דמברכין על פירות הארץ בורא פרי האדמה ואינו אומר בורא פרי הארץ, ומאידך על הפת מברך המוציא לחם מן הארץ ואינו אומר המוציא לחם מן האדמה, הוא כלישנא דקרא דכתיב להוציא לחם מן הארץ וכתיב מראשית כל פרי האדמה, וכ"כ המיוחס להריטב"א והמאירי, - ועמש"כ בזה הגר"א באמרי נועם הכא והראש יוסף לקמן ל"ח ב' והב"ח בסימן קס"ח ס"ד והברכ"י בשיורי ברכה בסימן ר"ג.

**ברכת פירות הארץ וירקות**

**ועל הירקות הוא אומר בפה"א,** בביאור הא דתני על פירות הארץ ועל הירקות מצינו כמה דרכים, **א** התר"י כתב דהקטניות נקראות פירות הארץ וכרוב ותרדין וחסא וכיו"ב נקראין ירקות, וכ"כ המיוחס לריטב"א, וכ"ה משמעות פירש"י והר"י מלוניל והרשב"ץ דפירות הארץ הם קטניות, וזהו שכתבו דיש בכלל פרי האדמה דשאים וזרעים כגון קטניות, וכ"כ הסמ"ק בסימן קנ"א.[[1]](#footnote-2) - **ב** הרמב"ן לקמן מ' א' כתב דפירות האדמה הוא כל שעושה פרי ופריו נאכל כגון קישואים ואבטיחים ושומים וכיו"ב, וירקות הם אותן שירקן נאכל וזרען אינו נאכל כזרעוני גינה שאינם נאכלין, ועד"ז כתב בפי' הרש"ס לירושלמי. - **ג** המאירי הכא ובסוכה מ"ו א' כתב דפירות הארץ הם כגון קישואים ואבטיחים ודלועים ותותים מדבריות ומיני קטניות ותבואה, וירקות הם כגון כרוב וסילקא וכרתא ותומי שהפירות עצמן נבלעין בארץ.

**ר' יהודה אומר בורא מיני דשאים,**[[2]](#footnote-3)לקמן מ' א' מפרשינן דטעמא דר' יהודה הוא משום דכל מין ומין תן לו מעין ברכתו, ולקמן ל"ז א' אמרו דלדידי' מברך הכוסס את החטה בורא מיני זרעים, וכ"כ בפירש"י הכא דר' יהודה בעי היכר ברכה לכל מין ומין.

ובפירש"י לקמן ל"ז א' ד"ה הא ר' יהודה כתב דטעמא דרבנן דפליגי וס"ל דמברך על הירקות בפה"א הוא משום דפליגי על עיקר דינא דכל מין ומין תן לו מעין ברכתו, והרמב"ן לקמן מ' א' בסו"ד נסתפק בזה דשמא מודו רבנן להך דינא דכל מין ומין תן לו מעין ברכתו, ואך דס"ל דזו מעין ברכה היא דכולהו פרי האדמה וכולהו מין אחד הוא לברכה, וכ"כ המאירי בסוכה מ"ו א' דרבנן ס"ל דפירות הארץ וירקות כעין דבר אחד הם ודי להם בברכה אחת.

בעיקר מש"כ בפירש"י דרבנן פליגי על דינא דתן לכל מין ומין מעין ברכתו, צ"ע שהרי מודו רבנן דמברכין על כל מין ברכה בפנ"ע שהרי על דבר שאין גידולו מן הארץ אומר שהכל ועל פירות הארץ אומר בפה"א ועל פירות העץ אומר בפה"ע וכו', ועמד ע"ז בהגה' בן ארי' על הבה"ג בריש פירקין, - וצ"ל דחילוק הברכות אינו מכח דינא דתן לכל מין ומין מעין ברכתו, אלא הוא משום מעלתם, דעל פירות הארץ לא סגי בההודאה דשהכל אלא צריך להודות על תוספת הטובה בבריאת הפירות ועל פירות העץ לא סגי בההודאה על בריאת פירות הארץ אלא יש להודות גם על תוספת הטובה שבפירות העץ,[[3]](#footnote-4) ומשא"כ בהא דס"ל לר' יהודה דעל הירקות אומר בורא מיני דשאים ועל הזרעים אומר בורא מיני זרעים ואינו מברך עליהן בפה"א דאי"ז משום שצריך תוספת הודאה על הדשאים ועל הזרעים, שהרי דשאים וזרעים אי"ז מעלה טפי מפרי האדמה, ואדרבה פירות האדמה דלדעת הרמב"ן והמאירי מודה ר' יהודה דמברכין עליהן בפה"א חשיבי טפי מדשאים וזרעים, אלא היינו דכיון שיש בפירות הארץ כמה מינים, צריך לברר בברכתו את המין שמברך עליו, וע"ז הוא דפליגי רבנן וס"ל דל"ב היכר ברכה לכל מין ומין.

הרמב"ן לקמן מ' א' כתב דהא דס"ל לר' יהודה דמברך בורא מיני דשאים, הוא בירקות שירקן נאכל וזרען אינו נאכל כזרעוני גינה שאינם נאכלין, אך בפירות הארץ שהפרי נאכל כקישואים ואבטיחים ושומים וכיו"ב מברך בפה"א,[[4]](#footnote-5) וכ"ה מבו' בד' המאירי דמודה ר' יהודה בפירות הארץ דמברכין עליהן בפה"א ולא פליג אלא בירקות, והברכ"י בסימן ר"ו סק"ד כתב דכ"ה משמעות מתניתין דלא פליג ר' יהודה אלא בסיפא, וזה לטעמייהו דהא דתנן דעל פירות הארץ אומר בפה"א אי"ז מיני זרעים אלא הוא פירות כקישואים וכו', - אך למש"כ תר"י ודעימי' דפירות הארץ הם קטניות, דפירש"י שהם זרעים ומברך עליהן לר' יהודה בורא מיני זרעים, כמו שאמרו לקמן ל"ז א',[[5]](#footnote-6) משמע דלית לי' לר' יהודה ברכת בפה"א, דעל הקטניות שהם זרעים מברך בורא מיני זרעים ועל הירקות מברך בורא מיני דשאים, וכ"ה משמעות פירש"י והר"י מלוניל והרשב"ץ, וכ"כ המלאכת שלמה במשנתינו והשאג"א בסימן כ"ג, וכ"נ בד' הגר"א באמרי נועם, - ועמש"כ בזה הברכ"י בסימן ר"ו סק"ד והמרומי שדה במשנתינו.

**מקור חיוב ברכה לפני' ולאחרי'**

**קדש הלולים לד' מלמד שטעונין ברכה לפניהן ולאחריהן,** בפירש"י משמע דמהא דכתיב הילולים דמשמע תרי ילפינן לברכה לפני' ולאחרי', וכ"כ הר"י מלוניל והתר"י והרא"ה והריבב"ן והנימו"י, - אך בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דהא דנקט ברכה לאחריהן ל"ד הוא, דבז' המינים ילפינן לחיוב ברכה לאחרי' מקרא דואכלת ושבעת וברכת, וזה לטעמי' דברכת מעין ג' דאורייתא, ונתבאר בדף מס' 79, ובשאר מינים א"צ לברך אחריהן, ואף למ"ד דמברכין לאחריהן בנ"ר הוי רשות, ונחלקו בזה הראשונים ונתבאר בדף מס' 81, אלא הא דכתיב הילולים דמשמע תרי היינו חדא לברכה לפני',[[6]](#footnote-7) ואידך איצטריך לאחלי' לקדושתי' והדר אכלי'.[[7]](#footnote-8)

**מכאן אמר ר"ע אסור לאדם שיטעום כלום קודם שיברך,** בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דהא דנקט ר"ע אסור לטעום כלום קודם שיברך ולא נקט גם להא דצריך לברך לאחרי', הוא משום דמהך קרא דקדש הלולים לא ילפינן אלא לחיוב ברכה לפני', וכנ"ל, - ולדעת ש"ר דילפינן מהך קרא גם לחיוב ברכה לאחרי', צ"ב דמ"ט לא נקט ר"ע אלא לברכה לפני', והנחל"ד כתב דאזיל ר"ע לטעמי' דס"ל לקמן מ"ד א' דאפי' אכל שלק והוא מזונו מברך עליו ברהמ"ז, ול"ב קרא לברכה לאחרי', וכ"כ הרש"ש ובהגה' הגרא"מ הורוויץ, - ועמש"כ בזה הצל"ח והגר"א באמרי נועם.

**אחלי' והדר אכלי',** בפירש"י כתב דהיינו משום דהילולים לשון חלולים, וכן הביא בחי' המיוחסים להריטב"א מירושלמי דלא מתמנעי רבנן מלמדרש בין ה"א לחי"ת, - אך עיי"ש שכתב בשם הראב"ד דלאו היינו שנחליף את האותיות מה"א לחי"ת, אלא היינו דזהו הילולו שצריך פדיון, ועיקר החילול ילפינן מדכתיב אשר נטע כרם ולא חיללו, אלא דמשם לא למדנו מתי הוא חילול, ומהכא ילפינן דאותו חילול הוא בשנה הרביעית, וכ"כ הרשב"א בשמו, - ועמש"כ בזה החזו"א בערלה סימן י"א סקי"ט.

התוס' הק' דמאי בעינן לקרא דאחלי' והדר אחלי', הרי ילפינן לה קדש קדש ממע"ש, ומהתם נלמד דבעי חילול, וההעמ"ש בסימן ק' סק"ו כתב דממע"ש אין ללמוד אלא בא"י דנוהג בו מע"ש, אך בחו"ל אין נוהג רבעי אלא מקרא דאחלי' והדר אכלי', עיי"ש,[[8]](#footnote-9) ועיקר הך מילתא דרבעי נוהג אף בחו"ל, כ"כ השאילתות שם, וכ"כ התוס' וש"ר בסוגיין, וכ"כ הרמב"ם בפ"י ממאכ"א הט"ו בשם מקצת הגאונים, והרמב"ם שם נחלק ע"ז, (וכ"כ הרא"ה לקמן ל"ו א'), ועמש"כ בחי' הגר"ח שם ביסוד הפלוגתא בזה, ואכמ"ל.

**שאין אומרים שירה אלא על היין,** התוס' כתבו דהיינו בשירה שעל אכילת מזבח, אך ודאי מצינו שירה בלא יין כגון בהלל שבשחיטת פסחים, והתוס' רי"ח והתוס' הרא"ש הוסיפו דמצינו גם בהלל שבלילי פסחים ובמלחמה, ובחי' הגרי"ז בהל' חנוכה כתב דמה שלא נקטו לכל י"ח ימים שגומרין בהן את ההלל, הוא משום דבהני י"ח ימים הוי ההלל מתורת קריאה ולא שייך כלל להך מילתא דאין אומרים שירה אלא על היין, ומשא"כ בהלל שבשחיטת פסחים ובלילי פסחים ובמלחמה דיסודו הוא דין אמירת שירה, עיי"ש.[[9]](#footnote-10)

\***למאן דתני כרם רבעי וכו',** השאילתות בסימן ק' כתב דנפ"מ בהפלוגתא אם ילפינן להא דכרם רבעי מגז"ש תבואה תבואה מתבואת הכרם או מקרא דהלולים הוא דלמאן דליף לה מגז"ש מתבואת הכרם אין נוהג רבעי אלא היכא דהוו שתים כנגד שתים ואחת יוצא זנב דמיקרי כרם באנפי נפשי', ולמאן דיליף לה מהלולים נוהג רבעי אף בגפן יחידי כיון דהוא דבר שאומרים עליו שירה, וכתב דכיון דהמיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל אין נוהג רבעי אלא היכא דאיכא שתים כנגד שתים ואחת יוצא זנב, וכ"כ הבעה"מ והשיטת ריב"ב והרשב"א וההשלמה והמאורות והמאירי והנימו"י והמיוחס להריטב"א בסוגיין,[[10]](#footnote-11) וכ"כ בפירש"י בסוטה מ"ג ב' ד"ה קלא,[[11]](#footnote-12) והרשב"א בב"ק ס"ט א' ובתשו' ח"א סימן תשמ"ד ובתשו' המיוחסות סימן קנ"ו, והביאו הב"י ביו"ד סימן רצ"ד, - אך הרמב"ן בר"ה י' א' תמה ע"ז, עיי"ש, ואכמ"ל.

**ואי נמי יליף גז"ש אשכחן לאחריו לפניו מנין,** בפירש"י כתב דהא דמוקמינן לקרא לאחריו הוא כדאשכחן בברהמ"ז דכתיב ואכלת ושבעת וברכת, והרשב"א הק' דמ"ט בעינן לה קרא דהילולים בכרם הרי קרא דואכלת ושבעת וברכת כתיב בכל ז' המינים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דס"ד דקרא דארץ חטה ושעורה וגפן וגו' הוא ביין דוקא דומיא דזית דכתיב בי' זית שמן דמשמע דעל השמן קאמר, והיינו משום דהיין והשמן עיקר הפרי הם דאישתנו לעילויא, ומקרא דקדש הלולים ילפינן דמברכין אף על הענבים.[[12]](#footnote-13) - **ב** הרשב"א כתב בשם רש"י דקרא דארץ חטה ושעורה וגפן הוה מוקמינן בענבים ממש דומיא דתאנה ורמון, ומקרא דקדש הלולים ילפינן דמברכין אף על היין, דהך קרא משמע ביין כדכתיב התם להוסיף לכם תבואתו והיינו יין כדכתיב ותגבואת יקב, וכ"כ התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש בשמו, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א.[[13]](#footnote-14) - **ג** בחי' המיוחסים להריטב"א כתב די"ל עוד דהכא לאו קרא יתירא היא, דאיידי דאיצטריך קרא לאשמעינן אחלי' לקדושתי' והדר אכלי' נקט הלולים לישנא דתרתי משום ברכה דאית בי', וכה"ג לאו קרא יתירא הוא דאגב אורחי' נקט לה. - **ד** הפר"ח בסימן ר"ט הוכיח מהכא כדעת הרמב"ם ודעימי' דברכת מעין ג' דרבנן דקרא דואכלת ושבעת וברכת לא קאי אלא על פת, וכ"כ הגר"א שם ס"ג והמנחת ברוך בסימן ה' ענף ב'. - **ה** הביאור מרדכי בסק"א כתב דמקרא דואכלת ושבעת וברכת לא נתחייב בברכה לאחרי' אלא כשאכל כדי שביעה, ומקרא דקדש הלולים ילפינן לחייב בכל אכילה.

בפי' ר"ח כתב דהא דפריך דאשכחן לאחריו לפניו מנין הוא גם למ"ד דנטע רבעי, וכ"כ המאירי דאף דלמ"ד דנטע רבעי אייתר חד חילול, מ"מ מאי חזית דמוקמית לה לברכה לפני' בכל המינים, דילמא אברכה לאחרי' בשאר מינים, ועדיף לאוקמה בברכה לאחרי' שמצינו בה חיוב בז' מינין, - אך בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דלמ"ד דנטע רבעי ניחא, דכיון דבכל מידי נהוג רבעי מאי חזית לאוקמי לקרא בברכה לאחריו טפי מבברכה לפניו, ולא פריך אלא למ"ד דכרם רבעי דאיירי קרא דקדש הלולים בכרם, וע"ז הוא דפריך דיש להעמיד להך קרא בברכה לאחריו כיון שמצינו בז' המינין ברכה לאחריהן דכתיב ואכלת ושבעת וברכת.

**הא לא קשיא דאתיא בק"ו כשהוא שבע מברך כשהוא רעב לא כ"ש,** בפירש"י לקמן מ"ח ב' כתב דהיינו דאם כשהוא שבע מצוה לברך ולהודות על שבעו, כשהוא רעב והוא בא להפיק את רעבו ע"י ברייתו של הקב"ה לא כ"ש שזה צריך לברך להקב"ה יותר, - ובס' שלחן של ארבע ש"א כתב לפרש דהיינו דאם כשהוא שבע וכבר נהנה מקדשי שמים ממה שהוא אסור לו כהקדש קודם שיברך, כשהוא רעב ובא ליהנות מקדשי שמים לא כ"ש שיש לו לברך קודם שיאכל כדי שלא יתחייב קרבן מעילה.

התוס' כתבו דלאו ק"ו [גמור] הוא דא"כ תהא ברכה שלפניו מדאורייתא, ולעיל כ' ב' תנן דבע"ק מברך על המזון לאחריו ואינו מברך לפניו, והרי דברכה לפניו לאו דאורייתא, וכ"כ הרשב"א,[[14]](#footnote-15) והתוס' רי"ח ותוס' הרא"ש הוסיפו דאיכא למיפרך דמה למזון שכן נהנה, כדפרכינן לעיל כ"א א',[[15]](#footnote-16) וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א.[[16]](#footnote-17)

**אתיא מז' המינין מה ז' המינין דבר שנהנה וטעון ברכה,** התוס' הרא"ש לקמן מ"ד א' הוכיח מהכא דז' המינים טעונין ברכה לאחריהן מה"ת, וכן הוכיח החינוך במצוה ת"ל, וכן דעת רבים מקמאי, ונתבאר בדף מס' 79, - אך בד' הרמב"ם בפ"ח מברכות הי"ב והשו"ע בסימן ר"ט ס"ג מבו' דברכת מעין ג' דרבנן, והגר"א שם כתב לפ"ז דמה שאמרו הכא דאתיא מז' המינים דטעון ברכה הוא מאסמכתא,[[17]](#footnote-18) והפר"ח שם כתב דכל מה שאמרו דילפינן מהך קרא לז' המינים, הוא משום דקשיא לי' מהיכא ילפינן לחיוב ברכה, וע"כ בע"כ לפרש דקרא דוברכת הוא בכל ז' המינין, אך כיון דפרכינן עלה ומסקינן דחיוב ברכה הוא מסברא, הדרינן למאי דהוה ס"ל מעיקרא דקרא דוברכת לא קאי אלא על פת, - ועמש"כ בזה הגר"א באמרי נועם והראש יוסף והצל"ח בסוגיין, והביאור מרדכי בסק"א, והמנחת ברוך בסימן ה' ענף ג'.

**ולמאן דתני נטע רבעי הא תינח כל דבר נטיעה דלאו בר נטיעה כגון בשר ביצים ודגים מנ"ל,** המאירי כתב דליכא למילף חיוב ברכה בבשר וכו' משאר מינים, שהרי אין ברכותיהן שוות, והיאך נלמד מנוסח אחד לנוסח שבדרך אחרת.

ג' אלול פ"ג

דף מס' 2

**ל"ה א'** **- אלא סברא הוא,** בפי' ר"ח מבו' דגם למסקנא דגמ' כל גידו"ק טעונין ברכה לאחריהן מדאורייתא מקרא דהלולים, למ"ד דנטע רבעי, ולפניהן מק"ו, ולא איצטריך הסברא אלא לשאר מינים, - אך בד' ש"ר בכ"ד מבו' דרק ז' מינים טעונין ברכה לאחריהן מדאורייתא, אך שאר מינים אין טעונין ברכה לאחריהן אלא מדרבנן, ודעת כמה מקמאי דאי"ז אלא רשות, ובד' הרשב"א בב"ק ס"ט ב' מבו' דהיינו דלמסקנא לא ילפינן כלל לחיוב ברכה מקרא דקדש הלולים ואתי לדרשא אחריתא.[[18]](#footnote-19)

התוס' כתבו דלפ"מ דמסקינן דסברא הוא, הרי דהא דילפינן לה בברייתא מקרא דקדש הלולים הוא אסמכתא בעלמא, וכ"כ תר"י, ועיי"ש שכתבו דלמ"ד דכרם רבעי אף דמהך קרא אין ללמוד אלא על יין שצריך לברך לפניו ולאחריו, מ"מ מיין ילפינן לכל שאר דברים שצריך לברך עליו לפניו ולאחריו כפי הברכה הראוי' לו, ולמ"ד דנטע רבעי אף דמהך קרא אין ללמוד אלא לדבר שהוא בר נטיעה, מ"מ ילפינן מנטע לירקות ולכל שאר דברים שכולם צריך לברך עליהו תחילה וסוף תחילה כל אחד ואחד כפי הברכה הראוי' לו ולבסוף בורא נפשות.[[19]](#footnote-20)

**אסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה**

**אסור לו לאדם שיהנה מן העוה"ז בלא ברכה,** בפירש"י כתב דהיינו דסברא הוא דכיון שנהנה צריך להודות למי שבראם, וכ"כ הריא"ז דצריך להודות ולשבח למי שברא אוכל זה שהוא נהנה ממנו, - אך בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דהוא משום דכתיב לד' הארץ ומלואה והיאך יטול אדם מה שאינו שלו ולא יטול ממנו רשות, ועד"ז כתב החינוך במצוה ת"ל דעשו הברכה ע"ד משל כנטילת רשות מבעה"ב לאכול מן הנמצא בביתו.

התוס' בד"ה לפניו לא כ"ש כתבו דברכה לפני' לאו דאורייתא,[[20]](#footnote-21) וכ"כ הראשונים בכ"ד, והפנ"י עמד בזה דבכ"ד מצינו דמילתא דאתיא מסברא הויא מדאורייתא, וכמו שאמרו בכ"ד דלמה לי קרא סברא הוא, ועיי"ש במש"כ בזה,[[21]](#footnote-22) - והצל"ח כתב דמה שמצינו דמילתא דאתיא מסברא הויא מדאורייתא הוא בדין מן הדינים אך במצוות לא אמרינן הכי, דאל"כ מ"ט נכתבו כל המצוות שהן שכליות, ועוד דא"כ מ"ט ב"נ אינם חייבין בברכה, ומה שאמרו דסברא הוא היינו דמה"ט הוא שתיקנו חכמים ברכת הנהנין, - ובתשו' בית אפרים אהע"ז סו"ס נ"ח כתב דהוא משום דהא דסברא הוא דאסור ליהנות בלא ברכה אי"ז סברא פשוטה כ"כ דנימא דהוא דאורייתא, אלא דהוא טעם לתקנ"ח שתיקנו כן מחמת הסברא.

והריטב"א בהל' ברכות פ"א ה"ב כתב דלא באה בתורה שבכתב מצוה לברך אדם על ההנאה קודם שיהנה, לפי שהשכל מורה ע"ז לבעלי האמת וכל שלא בירך לחמו במעיו נהפך ואינה הנאה, אבל מדברי סופרים אסור לאדם שיהנה מכלום עד שיברך בשם ומלכות וכו', ומשמע דעיקר מצות הברכה היא מדאורייתא מסברא, אך הא דצריך לברך בשם ומלכות הוא מדרבנן, וצ"ע.

**טעם חיוב ברכה לאחרי'**

בד' הרא"ה מבו' דהא דאסור ליהנות מעוה"ז בלא ברכה, אינו טעם אלא לברכה לפני', אך בברכה לאחרי' ליכא לה"ט, וכ"ה מבו' בד' החינוך שם והחי' המיוחסים להריטב"א, ולטעמייהו דהא דאסור ליהנות בלא ברכה הוא משום דצריך ליטול רשות, ודאי דליכא לה"ט אלא בברכה לפני', וכ"ה משמעות ד' הראשונים בכ"ד, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן רי"ב סק"ז, וכ"נ בדבריו בסימן קפ"ו סק"א, וכ"כ בתשו' בית אפרים אהע"ז סו"ס נ"ח.

אך הרשב"א כתב דשאר מינים אין טעונין ברכה לא לפניהן ולא לאחריהן אלא מסברא וקרא אסמכתא בעלמא, ומבו' דה"ט דאסור ליהנות מעוה"ז בלא ברכה הוא טעם גם לברכה לאחרי',[[22]](#footnote-23) וזה מתפרש למש"כ רש"י דהסברא היא דכיון שנהנה צריך להודות למי שבראם, וי"ל דהוא טעם גם לברכה לאחרי', וכ"נ בד' הרמ"ך בפ"א מברכות הי"ט ובד' המאירי בב"ק צ"ד א', וכ"כ הכס"מ בפ"א מברכות ה"ב,[[23]](#footnote-24) וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן תפ"ו והט"ז בסימן רי"ב סק"ז, - וכמה נפ"מ בדבר, ונתבארו לפנינו.

בד' הרשב"א והכס"מ מבו' דטעם מה שפירשו דגם בברכה לאחרי' איכא לה"ט דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה, הוא משום דנידון הגמ' בסוגיין הוא גם בטעם חיוב ברכה לאחרי', דליכא מקור מקרא אלא למינים שיש בהן צד מזבח או לז' המינים, ומ"ט מברכין על שאר המינים, ובע"כ דהא דמשני דסברא הוא דאסור וכו' הוא טעם גם לחיוב ברכה לאחרי', דאל"כ לא נתפרש בגמ' טעם חיוב ברכה לאחרי'.

ולדעת הסוברים דבברכה לאחרי' ליכא לה"ט דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה, צ"ב דא"כ לא נתפרש בגמ' טעם חיוב ברכה לאחרי', ובד' הרא"ה מבו' דהיינו דבברכה לאחרי' מעיקרא לא קשיא לן, והיינו משום דז' מינים חייבין מדאורייתא בברכה לאחריהן, ובשאר מינים ליכא חיוב ברכה לאחריהן ואף למ"ד דמברכין בנ"ר הו"ל רשות, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א.

ואמנם ד"ז ניחא להרא"ה ודעימי' לטעמייהו דברכת בנ"ר היא רשות, אך לדעת ש"ר דברכת בנ"ר היא חובה, צ"ב טעם חיוב ברכה לאחרי', ועד"ז צ"ב לדעת הסוברים דחיוב ברכה לאחרי' מדאורייתא הוא רק בפת, וא"כ מ"ט חייבין בז' המינים בברכה לאחרי', - ובד' החינוך שם מבו' דעיקר חיוב ברכה לאחרי' בשאר מינים מכח הא דאיכא חיוב ברכה לאחרי' מה"ת בפת או אף בכל ז' מינים, ואטו זה תיקנו חכמים ברכה לאחרי' בשאר מינים,[[24]](#footnote-25) וכ"ה משמעות ד' התוס' לקמן ל"ט א' (ד"ה בצר לי') דבנ"ר תיקנוה כנגד על הגפן.

**טעם הא דצריך לברך קודם האכילה**

הרמב"ן בפסחים ז' ב' כתב בהא דאמר שמואל דכל המצוות מברך עליהן עובר לעשייתן, דלא כלל את ברכת המצוות, אך בברכת הנהנין ודאי צריך לברך קודם שיהנה מהן שאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה, וכ"כ רבינו דוד והריטב"א והמאירי שם והארחות חיים בהל' נט"י סימן כ"ז, ומבו' דעיקר הא דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה הוא דא"א ליהנות בלא שיברך קודם שיאכל, וע"כ צריך לברך קודם שיהנה, וזה מתפרש למש"כ החינוך והריטב"א דהא דאסור ליהנות בלא ברכה הוא משום דצריך ליטול רשות.

אך התר"י לקמן נ"א א' כתב דהא דצריך לברך קודם האכילה הוא כדאמרינן דכל המצות מברך עליהן עובר לעשייתן, וכן משמע בד' הרא"ש שם סימן ל"ג, ומבו' דאף דאסור ליהנות בלא ברכה, מ"מ שפיר הו"מ לברך אחר האכילה, וזה מתפרש למש"כ רש"י דהסברא היא דכיון שנהנה צריך להודות למי שבראם, וכל הא דצריך לברך קודם האכילה הוא כדינא דעובר לעשייתן.

לקמן נ"א א' פליגי בדין מי שאכל ושתה ולא בירך, דדעת רבינא דאף אם גמר סעודתו יחזור ויברך דדמי להא דטבל ועלה מברך בעלייתו, ודחינן דשאני הכא דמעיקרא גברא חזי והואיל ואידחי אידחי, - והעמק ברכה בדיני ברכת הנהנין אות א' עמד בזה דהרי עיקר חיוב הברכה הוא לברך קודם האכילה משום דאסור ליהנות בלא ברכה, ומה מקום יש לברך לאחר האכילה,[[25]](#footnote-26) וביותר קשיא במש"כ הרא"ש בפ"ז סימן ל"ג דאם שכח והכניס משקין לתוך פיו בלא ברכה דא"א לפלטן בולען ומברך אח"כ, והוכיח מזה דמלבד הא דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה, איכא חובת ברכה שתיקנו מצות ברכה לפני' כמו ברהמ"ז לאחרי', וכדתניא לקמן מ"ח ב', וכן האריך בס' אשר לשלמה סימן י"ד,[[26]](#footnote-27) וצ"ע, והיינו דלפ"ז מ"ט שו"ט בסוגיין בטעם חובת ברכה, ולא הביאו להני קראי דילפינן מינייהו לקמן מ"ח ב', ובד' הרשב"א לקמן שם מבו' דלא קי"ל כתנאי דהתם.

**הנהנה בלא ברכה מעל**

**וכל הנהנה מן העוה"ז בלא ברכה מעל,** התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש כתבו דהא דמעל הוא משום דאסמכינן לי' אקרא דקדש הלולים שיש בו מעילה כקודש, א"נ משום דכתיב השמים שמים לד', כדמפרשינן לקמן דקודם ברכה הוי לד' ורק אחר ברכה הוי לבנ"א,[[27]](#footnote-28) והשיטת ריב"ב כתב כדרך בתרא.

בל' הרמב"ם בפ"א מברכות ה"ב משמע להדיא דכל הא דהנהנה בלא ברכה מעל, הוא כשנהנה בלא ברכה לפני', אך כל שלא בירך לאחרי' לא מעל, וכ"נ בל' תר"י בסוד"ה כאן קודם, וצ"ל דאף למש"כ הכס"מ שם דאף בברכה לאחרי' איכא להסברא דאסור ליהנות בלא ברכה, מ"מ הא דכשנהנה בלא ברכה מעל הוא רק בברכה לפני', וי"ל דהיינו דבברכה לפני' כיון דלא הותר לאכול בלא לברך, נמצא דאכילתו עצמה היא באיסור, וע"כ הו"ל כמועל, ומשא"כ בברכה לאחרי' דכיון דהאכילה בשעתה היתה מותרת, א"א שמכח הא דלא קיים את חיובו לברך יהא מועל באכילתו, - אך בס' שלחן של ארבע לרבינו בחיי שער א' כתב דהא כתיב קדש הלולים לד' בא ללמד על כל דבר הנאכל שהוא אסור לו כהקדש עד שיהלל כלומר עד שיברך להקב"ה לפניו ולאחריו על אותו דבר, ומבו' דגם בלא ברכה לאחרי' הו"ל כהקדש, ולכאו' לפ"ז אף אם נהנה בלא ברכה לאחרי' מעל, וכ"נ בד' הלבוש בסימן קצ"ז ס"ד.

התר"י כתב שאפי' אם לא ידע אלא ברכת שהכל יצא בה מידי מעילה דתנן ועל כולם אם אמר שהכל יצא, ועמש"נ להלן בדעתו אם לדין מעילה סגי לכתחילה בברכת שהכל, - אך האבודרהם בהל' ברכות כתב דכל הנהנה מן העוה"ז בלא ברכה המיוחדת לאותו דבר מעל, ומבו' דאף אם בירך שהכל מ"מ כל שלא בירך את הברכה המיוחדת לאותו דבר מעל.[[28]](#footnote-29)

**מאי תקנתי' וכו' ילך אצל חכם מעיקרא וילמדנו ברכות כדי שלא יבא לידי מעילה,** התר"י כתב דאף דאם לא ידע אלא ברכת שהכל יצא בה מידי מעילה מ"מ צריך ללמוד כדי שיברך הברכה הראוי' לכל דבר ודבר,[[29]](#footnote-30) - והמג"א בסימן ר"ב סקל"ו כתב במש"כ השו"ע שם דאם הוא מסופק אם הוא עיקר הפרי מברך בפה"א, ואם אינו יודע מה הוא מברך שהכל, דהיינו אחר שלמד, אבל מי שלא למד לא יאכל עד שילך אצל חכם ללמדו ברכות, - ועמש"כ המרומי שדה בסוגיין, וצ"ע.

בד' התר"י משמע קצת דמשום הא דהנהנה בלא ברכה מעל סגי לכתחילה בברכת שהכל, והא דצריך לברך על כל מין את הברכה הראוי' לו הוא דין בפנ"ע משום חובת הברכה,[[30]](#footnote-31) - וכ"ה מבו' ממש"כ התר"י לקמן ל"ט א' דכל שאוכל זית שאין בו כשיעור כזית אינו מברך לפניו אלא ברכת שהכל כדי שלא יהנה מן העוה"ז בלא ברכה, וכ"כ הארחות חיים בהל' סעודה סכ"א בשם י"א, והב"י בסימן ר"י ס"א כתב דש"ר פליגי ע"ז, וכ"כ בשו"ע שם ס"א, והרי דמשום הא דאסור ליהנות בלא ברכה סגי לכתחילה בברכת שהכל, וכל הא דמברך על כל מין את הברכה הוא הראוי' לו הוא משום חובת הברכה, והיינו רק באכילה כשיעור,[[31]](#footnote-32) ועד"ז מצינו בד' הדרכ"מ בסימן רי"ב סק"ב בדין האוכל את הטפל קודם העיקר, עיי"ש, ונתבאר בדף מס' 42.

אך צ"ב, שהרי כל עיקר חיוב ברכה הוא משום דאסור ליהנות מהעוה"ז בלא ברכה, ואם סגי לזה בברכת שהכל, מ"ט כשאוכל כשיעור צריך לברך על כל מין את הברכה הראוי' לו, ולמש"כ העמק ברכה והאשר לשלמה דמלבד הא דאסור ליהנות בלא ברכה, איכא חיוב ברכה דילפינן לקמן מ"ח ב' מקראי (ונתבאר לעיל), ניחא, - ואמנם הנה בד' התר"י בסוגיין מבו' דמקרא דקדש הלולים ילפינן לכל דברים שצריך לברך "כפי הברכה הראוי' לו", וי"ל דמהך קרא ליכא למילף אלא כשאוכל כשיעור, דומיא דברכה אחרונה דהיא רק כשאוכל כשיעור, אך כל שאוכל פחות מכשיעור דא"צ לברך אלא מכח הסברא דאסור ליהנות בלא ברכה, סגי בברכת שהכל.[[32]](#footnote-33)

**כל הנהנה מן העוה"ז בלא ברכה כאילו גוזל להקב"ה,** בפירש"י כתב דהיינו כאילו גוזל להקב"ה את ברכתו, ומשמע דלא חשיב כגוזל את גוף המאכל, שלא ניתן לו לאכלו אלא אחר ברכה, ואינו אלא כגוזל את ברכתו, וי"ל דאזיל לטעמי' דהסברא דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה היינו דכיון שנהנה צריך להודות למי שבראם, וע"כ אף כשאינו מברך אינו גוזל את המאכל עצמו אלא את הברכה, - אך המהרש"א בח"א כתב דא"צ לזה, אלא הוא כגוזל ממש להקב"ה אותו דבר שאוכל ונהנה ממנו דקודם הברכה שלו הוא, וכ"ה מבו' בד' המנורת המאור בנר שלישי סימן קכ"א ובד' המהר"ל בנתיבות עולם נתיב העבודה פי"ד, וכ"נ למש"כ החינוך והמיוחס להריטב"א דהא דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה הוא משום דאין לו לאכול משל בעה"ב בלא נטילת רשות, ולפ"ז כל שאינו מברך הוי כגוזל מבעה"ב את המאכל עצמו.[[33]](#footnote-34)

**גדר הא דאסור ליהנות בלא ברכה ודין האנוס מלברך**

הביאוה"ל בסימן ס"ב ס"ד ד"ה שלא יהא כתב דממה שאמרו דאסור ליהנות בלא ברכה ולא אמרו דמצוה לברך, מבו' דאי"ז חובת ברכה בעלמא דסברא הוא דהנהנה מהעוה"ז צריך לברך ע"ז, אלא הוא איסור שאסרו לאכול בלא ברכה,[[34]](#footnote-35) וכתב לפ"ז דהשותין בבית המרחץ דא"א להם לברך שלא כדין הן עושין, ואין להתיר משום שהוא אנוס על הברכה שאינו יכול לברך, דזה הי' שייך לומר רק אם היו אומרים חז"ל דהוא מצוה לברך, אך כיון דאסור ליהנות בלא ברכה ל"מ מידי הא דהוא אנוס על הברכה,[[35]](#footnote-36) ולכאו' מכוון דבריו הוא למש"כ המרדכי בהל' ציצית סימן תתקמ"ד דבשבת מותר ללבוש בגד שאין בו ציצית, והרי דמותר להכניס עצמו לחיוב מצוה שאינו בידו לקיימה, וה"נ הי' לנו להתיר לאכול כשהוא אנוס על הברכה אף שהוא מבטל בכך את מצות הברכה,[[36]](#footnote-37) ורק משום דאסור ליהנות בלא ברכה ע"כ אף שהוא אנוס ואין בידו לברך, מ"מ כיון שאינו אנוס על האכילה לא הותר לו לאכול בלא ברכה.[[37]](#footnote-38)

ומצינו עד"ז בד' הר"ש בדמאי פ"א מ"ד דאונן מברך על אכילתו,[[38]](#footnote-39) והחזו"א שם סימן ד' סוסקט"ז תמה ע"ז דמ"ש מהא דהוא פטור מקר"ש, אך נתפרשו הדברים בד' הארחות חיים בהל' אבל סי"א דהוא משום דאסור לו לאכול בלא ברכה, וכ"כ הכל בו בסימן קי"ד, והמהר"י עייאש בס' שבט מיהודה יו"ד סימן שמ"א כתב דהיינו דאף דאונן פטור מכל המצוות, מ"מ כיון דאסור לאכול בלא ברכה, הו"ל ככל מצוות ל"ת דאין אונן פטור מהן, ועיי"ש שכתב דמה"ט אינו מברך אלא ברכה לפני', דברכה לאחרי' הויא כשאר מצוות דפטור האונן מהן.[[39]](#footnote-40)

אמנם הנה בפירש"י לעיל י"ז ב' כתב דאונן אינו מברך ברכת המוציא וברהמ"ז, וכ"כ ש"ר, וכ"כ הטוש"ע ביו"ד סימן שמ"א ס"א, והמהר"י עייאש שם פירש דהיינו דאף דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה מ"מ אזלינן בתר עיקר החיוב,[[40]](#footnote-41) והיינו דעיקר האיסור לאכול בלא ברכה הוא מכח הא דמוטל עליו לברך על אכילתו והאיסור הוא במה שהוא אוכל ואינו מקיים את חיובו, והיינו דלא מיבעיא לדעת רש"י דהאיסור הוא משום דהוא גוזל את ברכתו, דהיינו רק כשמוטל עליו לברך, אלא גם אם האיסור הוא משום דהוא כגוזל את המאכל, היינו רק כשהוא חייב לברך בעד אכילתו, דבכה"ג אסור לאכול בלא לברך והו"ל כמועל, אך כל שהוא פטור מן הברכה, ליכא איסור כלל במה שאוכל ואינו מברך,[[41]](#footnote-42) ול"ד להיכא שהוא חייב לברך אלא שהוא אנוס, דבכה"ג הוא אסור לאכול בלא ברכה, וכמש"כ הביאוה"ל,[[42]](#footnote-43) וכ"ה מבו' בד' האבנ"ז בסימן ל"ז סק"ח, וכ"כ העמק ברכה בדיני ברכות הנהנין אות ב' והמנחת שלמה בח"א סימן י"ח אות ח'.[[43]](#footnote-44)

וכ"נ ממש"כ המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן קמ"ה דאונן שאינו מבדיל מותר לאכול בלא הבדלה, ולא אמרינן דכיון דאין יכול להבדיל לא יאכל, והוכיח כן מהא דמותר לאכול אף שאינו מברך ואינו מזמן, והביאו הרא"ש לעיל פ"ג סימן ב', והיינו דהא דמותר לאכול בלא ברכה אף דאסור ליהנות בלא ברכה, הוא משום דכל האיסור לאכול בלא ברכה הוא במי שמחויב בברכה ואונן אינו מחויב בברכה,[[44]](#footnote-45) ומה"ט גם מותר לאכול בלא הבדלה משום דאינו מחויב בהבדלה.

בדעת הר"ש ודעימי' דס"ל דאונן מברך על אכילתו ולא אמרינן דכיון שהוא פטור מן הברכה ליכא איסור באכילתו, לכאו' הוא משום דס"ל דהאיסור לאכול בלא ברכה אינו מכח הא דמוטל עליו לברך, אלא הוא איסור בפנ"ע ליהנות מן העולם דהו"ל כהקדש ולא הותר ליהנות אלא ע"י ברכה המתרת את ההנאה, וע"כ אף דאונן פטור מכל המצוות, מ"מ הוא אסור לאכול בלא ברכה.

אך האבנ"ז בסימן ל"ז סק"ח הוכיח דכל הא דהנהנה בלא ברכה מעל הוא בתולדה מהא דהוא חייב בברכה, ואין עיקר חיוב הברכה משום מעילה, מהא דתנן לעיל כ' ב' דבעל קרי אינו מברך על המזון לפניו ומותר לאכול בלא ברכה, ואם עיקר חיוב הברכה היינו דלא הותר ליהנות מן העולם אלא ע"י ברכה, יהא אסור לאכול עד שיטבול, וכמו שאר איסורי אכילה מדרבנן שאסורים אפילו לחושאיב"ס, ובע"כ דעיקר הא דהנהנה בלא ברכה מעל הוא משום חובת הברכה, וכל שאסור לברך לא רמי חיובא עלי',[[45]](#footnote-46) - וכ"ה מבו' מהא דתניא לעיל ט"ז א' דהפועלים שהיו עושין מלאכה אצל בעה"ב וכו' ואוכלין פיתן ואין מברכין לפני', ופירש"י דהוא משום שאינה מה"ת,[[46]](#footnote-47) ולכאו' ה"ט שעוסקין במלאכת בעה"ב אינו טעם אלא לפטרן ממצות ברכה, אך ל"ה לנו להתיר להאיסור ליהנות מן העולם, ובע"כ דעיקר האיסור הוא מכח חובת הברכה, וצ"ע.[[47]](#footnote-48)

בעיקר מש"כ הביאוה"ל דכל הא דאסור לאכול כשאין בידו לברך הוא משום האיסור ליהנות בלא ברכה, אך אם ל"ה ברכה אלא מצוה הי' מותר לאכול כשהוא אנוס על הברכה, והיינו דדמי לדינא דהמרדכי דמותר ללבוש בגד כשא"א להטיל בו ציצית, יש מקום לדון בזה לדעת המג"א בסימן י"ג סק"ח דאף דמדאורייתא מותר ללבוש בגד כשאין בידו להטיל בו ציצית מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, ולא הותר אלא משום כבוד הבריות, והגר"ז שם ס"ו כתב דהיינו משום דסופו לבטל מ"ע, והיינו דאף דמדאורייתא מותר להכניס עצמו לחיוב מ"ע שא"א לו לקיימו, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, ולפ"ז ה"נ יש לאסור לאכול כשהוא אנוס על הברכה,[[48]](#footnote-49) אך לדעת הט"ז בסימן י"ג סק"ה והעו"ת שם סק"ט דאף מדרבנן לא נאסר ללבוש בגד כשא"א להטיל בו ציצית, אין לאסור הכא מכח זה.

**מי שאינו יכול לברך לאחרי' אם מותר לאכול בלא ברכה**

התוס' לקמן ל"ז א' ד"ה הכוסס נסתפקו בדין כוסס את החטה אם מברך לאחרי' ברכת מעין ג' ואומר על האדמה ועל פרי האדמה, או דמברך בנ"ר, וכתבו דנכון להחמיר שלא לאכול בתוך הסעודה שאז ברהמ"ז פוטרתן, והביאו כן מירושלמי דר' ירמי' אמר דלא אכלית סלת מן יומא וכו', וכ"כ השו"ע סימן ר"ח ס"ד, ועד"ז מצינו בד' הרא"ש בסימן ט"ז שהביא הפלוגתא בדין האוכל ברי' שאין בה כזית אם מברך עלי' לאחרי', וכתב דיר"ש יחמיר שלא יאכל פחות מכשיעור להסתלק מן הספק, וכ"כ השו"ע בסימן ר"י ס"א, ועד"ז מצינו בד' הרא"ש בפ' שלשה שאכלו שנסתפק בשיעור שתי' לברכה אחרונה אם הוא בכזית או בכביצה או ברביעית, וכתב דלכך טוב ליזהר שישתה פחות מכזית או רביעית להסתלק מן הספק, וכ"כ השו"ע בסימן ר"י ס"א, ועד"ז כתב השו"ע בסימן ר"ב סי"א בדין מי שריית צימוקים ותאנים.

ובס' בר אלמוגים סימן קל"ח כתב להוכיח מזה דמי שאינו יכול לברך ברכה לאחרי' אסור לו לאכול,[[49]](#footnote-50) דאי נימא דאף מי שמחויב בודאי בברכה לאחרי' ואינו יכול לברך מותר לאכול ולהכניס עצמו לכך, מ"ט יש ליר"ש להחמיר ולא לאכול במקום ספק,[[50]](#footnote-51) ועיי"ש שכתב דהוא כמש"כ המג"א דמדרבנן אסור ללבוש בגד שאין בידו להטיל בו ציצית, - אך לדעת הט"ז והעו"ת דלי"ב איסורא, צ"ל דטעם הא דאסור לאכול כשאין בידו לברך לאחרי' הוא משום דהא דאסור ליהנות בלא ברכה הוא אף בברכה לאחרי', וכמש"כ כן הט"ז גופי' בסימן רי"ב סק"ז, וע"כ הוא דכל שאין בידו לברך לאחרי' אסור לאכול,[[51]](#footnote-52) וע"ד מש"כ הביאוה"ל בדין מי שאינו יכול לברך לפני', וצ"ע.

**דין אוכל דבר איסור**

נחלקו הראשונים בדין האוכל דבר איסור אם מברך עליו, ונתבאר באורך בפ' שלשה שאכלו דף מס' 1, ולדעת הסוברים דאין מברכין עליו, משמע דמותר לאכול לכתחילה בלא ברכה, ואף דבלא"ה אסור לאכול משום העבירה, מ"מ משכח"ל כשגזל וקנה בשינוי שכתב המ"ב בסימן קצ"ו סק"ד די"א דאינו מברך, ומשמע דמותר לאכול בלא ברכה, וכ"נ להדיא בדבריו בסימן תנ"ד סקי"ח, וצ"ל דהיינו דאף דאסור ליהנות בלא ברכה, מ"מ בכה"ג דהוא דבר איסור דאין ראוי לברך עליו ליכא לעיקר חובת הברכה, וע"כ לי"ב להאיסור ליהנות בלא ברכה, וכמש"נ לעיל בטעם הא דאונן אוכל בלא ברכה.

אך המאירי בב"ק צ"ד א' כתב דהאוכל דבר גזול אע"פ שהוא עובר עבירה וברכתו קללה ותועבה וניאוץ, אינו רשאי ליהנות בלא ברכה ומברך הן המוציא הן ברהמ"ז, אך ברכת המצוות אינו מברך, משום דאין כאן הנאה אלא ברכת מצוה ואין ברכה לעשיית מצוה בעבירה, ומשמעות דבריו דכל עיקר הא דצריך לברך הוא משום האיסור ליהנות בלא ברכה, והא דמברך גם לאחרי', הוא משום דגם בברכה לאחרי' איכא להאיסור ליהנות בלא ברכה, עמש"נ בזה לעיל, וצ"ב דמ"ש מהא דאונן מותר לאכול בלא ברכה, וכמש"כ המאירי לעיל י"ז ב', וי"ל.

ד' אלול פ"ג

דף מס' 3

**דין ספק אם בירך ברכה לפני'**

הרמב"ם בפ"ח מברכות הי"ב כתב דאם נסתפק לו אם בירך או לא בירך אינו חוזר ומברך בתחילה מפני שהוא מדברי סופרים, וכ"כ הראשונים בכ"ד, וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ז ס"ט ובסימן ר"ט ס"ג,[[52]](#footnote-53) - וצ"ל דאף דברכה לפניו אינו מצוה בעלמא אלא אף אסור ליהנות בלא ברכה, מ"מ גם איסור זה אינו אלא מדרבנן וספיקו לקולא, ויש מקום לדון עוד דכיון דהוא פטור מלברך מכח הספק, לי"ב להאיסור ליהנות בלא ברכה.

אך התוס' לעיל י"ב א' ד"ה לא לאתויי נהמא כתבו דבספק אם יצא יד"ח ברכה חוזר ומברך, והמג"א בסימן ר"ט סק"ג הק' דהרי ספק ברכות להקל, והגר"א בסימן תפ"ז ס"א כתב בדעת התוס' דהוא כמו שאמרו לעיל כ"א א' דלואי שיתפלל כל היום כולו, וכתבו התוס' שם דהיינו בספק אם התפלל,[[53]](#footnote-54) והאהעו"ז בסימן רי"ד כתב דהיינו דאף דבספק בירך ברכת המצוות אינו חוזר ומברך, מ"מ בברכת הנהנין דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה חוזר ומברך,[[54]](#footnote-55) וכ"כ הנשמ"א בכלל ה' סק"א והגרע"א בגהש"ס לעיל י"ב א',[[55]](#footnote-56) והגרע"א הביא כן מד' המהרש"א בפסחים ק"ב א' בדעת הרשב"ם שם דבברכת הנהנין דהנהנה בלא ברכה מעל הוי קולא דלא יברך, וכ"כ המהרי"ל בסדר ההגדה אות כ"ח בספק אם מברכין על הכוס השני בפה"ג דאסור ליהנות בלא ברכה וספק איסור לחומרא, ומצאנו כן בד' המכתם בסוגיין בשם התוס' **דכיון דברכת הנאה דלפניו אסמכוה אקרא דהלולים ועבדוהו נמי למאן דלא מברך כאלו נהנה מקדשי שמים משום לד' הארץ ומלואה, מאן דמספקא לי' אי בריך אי לא בריך ועדיין הוא אוכל חוזר ומברך,[[56]](#footnote-57) וכ"כ המאירי והארחות חיים בהל' סעודה סי"ט.**[[57]](#footnote-58)

**דין ספק אם בירך ברכה לאחרי'**

המכתם כתב דאף דבספק אם בירך לפני' חוזר ומברך, מ"מ בספק אם בירך לאחרי' אינו חוזר ומברך, אלא בז' מינים דהויא הברכה לאחריהן מה"ת, ולכאו' הוא משום דלא אמרו דאסור ליהנות בלא ברכה וכאילו מעל אלא בברכה לפני', אך בברכה לאחרי' אי"ז אלא מצות ברכה וספיקו להקל.

אך התוס' לקמן מ"ט ב' ד"ה ר"מ כתבו דלענין שתי' אומר ר"י דיש להחמיר ולברך עליו אפי' בפחות ממלא לוגמיו, והגרע"א בגהש"ס שם תמה דהיאך שייך להחמיר לברך הרי ספק ברכות להקל, ובחי' הגרע"א שם כתב דאף למש"כ לישב לד' התוס' לעיל י"ב א' לא נתישבו ד' התוס' אלו, ולכאו' הוא משום דבברכה לאחרי' ליכא להאיסור ליהנות בלא ברכה,[[58]](#footnote-59) - ובדעת התוס' כתב בס' תורת רפאל סימן י"ז למש"כ הגר"א בדעתם דהא דמברך מספק הוא משום דלואי שיתפלל כל היום, - וי"ל עוד דס"ל כדעת הרשב"א ודעימי' דגם בברכה לאחרי' אמרינן דאסור ליהנות בלא ברכה, ונימא דאף כל שאינו מברך לאחרי' מעל, וכמש"כ השלחן של ארבע, (ונתבאר בדף מס' 2), וע"כ הוי ספיקו לחומרא.[[59]](#footnote-60)

**האוכל בלא ברכה אם חשיב כמצוה הבאה בעבירה**

בתשו' האלף לך שלמה להגרש"ק או"ח סימן שכ"א כתב דהאוכל מצה בלא ברכת המוציא תחלה אינו יוצא בו, משום דאסור לאכול בלא ברכה וכל הנהנה בלא ברכה כאילו גוזל את אביו, ונמצא דהאכילה באיסור והוי מצהב"ע, ודמי למצה גזולה שאין יוצא בה, ואף מצהב"ע דרבנן הויא מצהב"ע, והיינו דל"ד למצה גזולה שנשתנית דיוצא בה יד"ח אף לדעת הסוברים דאין מברכין עלי', דהתם דדינא הוא דאין מברכין עלי' ליכא איסור באכילתו,[[60]](#footnote-61) ומשא"כ כשהי' חייב בברכה ואכל בלא ברכה דאיכא איסור באכילתו והו"ל מצהב"ע, ובתשו' יד סופר סימן נ"א האריך לחלוק ע"ז, עיי"ש,[[61]](#footnote-62) - ולמש"כ בפירש"י דהא דהוי כגוזל היינו כגוזל את ברכתו, ודאי דלי"ב משום מצהב"ע, כיון דהאכילה עצמה מותרת, ואין האיסור אלא במה שגזל את הברכה, ועמד ע"ז בס' פסקי תשובה סימן ל"ח, עיי"ש.[[62]](#footnote-63)

**טעם הא דפחות מכשיעור טעון ברכה לפניו ואין טעון ברכה לאחריו**

מצינו עוד בכ"ד דחלוק דין ברכה לאחרי' מדין ברכה לפני' מכח הא דדין ברכה לפני' הוא משום דאסור ליהנות בלא ברכה, **א** הרי"ף לקמן ל"ח ב' כתב דכל שאוכל כזית בעי ברכה תחילה וסוף, אבל היכא דליכא כזית בעי ברכה תחילה שאסור לאדם ליהנות מן העולם הזה כלום בלא ברכה ולבסוף ל"ב ברכה, וכ"כ בפירש"י בסוכה כ"ו ב' ד"ה נטלו במפה דאף דפחות מכשיעור א"צ ברכה לאחריו כדילפינן לה מדכתיב ואכלת ושבעת וברכת, מ"מ לפניו בכ"ש בעי ברכה שהרי נהנה ואסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה, וכ"כ התוס' לקמן ל"ט א' ד"ה בצר לי והראשונים בכ"ד, - ובתשו' בית אפרים אהע"ז סו"ס נ"ח פירש דהיינו דבברכה שלפני' דחיובה הוא מכח דאסור "ליהנות" בלא ברכה, הרי דכיון דאף בכ"ש איכא הנאת גרונו, ה"ז טעון ברכה, ומשא"כ בברכה לאחרי' שלא חייבתו תורה רק על אכילה כשיעור,[[63]](#footnote-64) וכ"נ להדיא בד' רבינו מנוח בפ"א מברכות ה"ב, - ולכאו' מבו' לפ"ז כדעת הסוברים דהא דאסור ליהנות בלא ברכה הוא רק בברכה לפני', אך בברכה לאחרי' ליכא לה"ט, וע"כ אינו חייב אלא כשאוכל כשיעור.

והכס"מ בפ"ג מברכות הי"ב כתב דהא דהחמירו חכמים בזה בברכה שלפניו שהיא מדרבנן יותר מברכה אחרונה שהיא מדאורייתא הוא משום דבברכה שלפני' הצריכו לברך אף על כ"ש שמא ימלך ויאכל כשיעור ונמצא שהי' צריך ברכה לפניו ואין בידו לתקן, אבל לאחריו אוקמוה אדינא שאם אכל כשיעור יברך ואם לאו לא יברך,[[64]](#footnote-65) - ולכאו' הוצרך לזה לטעמי' דס"ל דהא דאסור ליהנות בלא ברכה הוא אף בברכה לאחרי', וע"כ אי נימא דהא דאף בכ"ש טעון ברכה לפני' הוא משום דאסור ליהנות כל הנאה בלא ברכה, הי' בדין דיהא טעון אף ברכה לאחרי'.

אך הנה הרשב"א לקמן ל"ח ב' כתב כן דאף דאין פחות מכשיעור טעון ברכה כלל בסופו, מ"מ בתחילתו אפי' כ"ש טעון ברכה לפי שאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה, אף דהרשב"א גופי' בסוגיין כתב דגם חיוב ברכה לאחרי' הוא משום דאסור ליהנות בלא ברכה, וצ"ע.[[65]](#footnote-66)

**ברכה על שתיית חומץ לפניו ולאחריו**

**ב** התר"י לקמן מ' ב' כתב דבחומץ אע"פ שפטור על שתייתו ביוהכ"פ, מ"מ כיון דיש עליו תורת אוכל מברך עליו בתחילה מפני שלא יהנה מן העולם בלא ברכה ואינו מברך לבסוף כיון שאינו חשוב שתי' ביוהכ"פ, ורק אם שתה ממנו הרבה דחייב עליו ביוהכ"פ, מברך עליו לבסוף, ובפשוטו מבו' בדבריו דחיוב ברכה לפני' הוא משום דאסור ליהנות בלא ברכה, וע"כ הוא מברך על שתיית חומץ דיש בזה הנאה, אך חיוב ברכה לאחרי' הוא חיוב לברך על שתייתו וע"כ אינו מברך על שתיית חומץ דלא חשיבא כשתי', ולכאו' הוא ע"ד הא דברכה לפני' חייב בכ"ש אף דלי"ב שיעור אכילה ושתי', וברכה לאחרי' אינו חייב אלא בשיעור אכילה ושתי'.

**המסופק בברכת הדבר לפניו או לאחריו**

**ג** הרא"ש בסימן ט' נסתפק בדין כוסס את החטה אם מברך מעין ג' או בנ"ר, וכתב דנכון להחמיר שלא לאכול חטין או שלקות בעינייהו אלא בתוך הסעודה משום ספק ברכה אחרונה, וכתב דכל שמסופק בברכה אחרונה יכול לברך שהכל דתנן על כולם אם אמר שהכל יצא, אבל ברכה אחרונה אין לו לברך אלא ברכה שנתקנה, ובסדר ברכות למהר"ם מר"ב שנד' בתשב"ץ קטן סימן שכ"ב הוסיף לפרש דהוא משום דשאני ברכה ראשונה שאין לה עיקר מה"ת ואינה אלא משום שאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה והיכא דמסתפק מברך שהכל,[[66]](#footnote-67) - ומבו' דחיוב ברכה לאחרי' אינו משום דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה, אלא יש לו עיקר מה"ת אטו המינים החייבין בברכה לאחריהן, וע"כ הוא דאין לו לברך אלא הברכה שנתקנה, ואינו מברך בנ"ר במקום ספק.

**ל"ה ב' - לא ימוש ספר התורה הזה מפיך וכו' ת"ל ואספת דגנך הנהג בהן מנהג דרך ארץ דברי ר' ישמעאל,** במנחות צ"ט ב' אמרו דשאל בן דמה וכו' את ר' ישמעאל כגון אני שלמדתי כל התורה כולה מהו ללמוד חכמת יונית, קרא עליו המקרא הזה לא ימוש ספר התורה הזה מפיך והגית בו יומם ולילה צא ובדוק שעה שאינה לא מן היום ולא מן הלילה ולמוד בה חכמת יונית, והברכ"י ביו"ד סימן רמ"ו סק"א הביא להקשות דקשיא דר' ישמעאל אדר' ישמעאל דהתם ס"ל דחייב לעסוק בתורה כל היום וכל הלילה, והכא ס"ל דרשאי לעסוק במלאכתו, וכתב לישב דלא הותר הכא אלא לנהוג בהן מנהג דרך ארץ דהיינו צרכי פרנסתו ההכרחית, אך כל שאינו לצרכי פרנסתו ההכרחית, קאי בלא ימוש, ואסור לעסוק בחכמת יונית,[[67]](#footnote-68) וכ"ה מבו' להדיא בד' הריטב"א בנדרים ח' א', עיי"ש שכתב דמה שאמרו התם דאי בעי פטר נפשי' בקר"ש שחרית וערבית היינו בלא אפשר לי' טפי שצריך להשתדל קצת היום בפרסתו הא לאו הכי לא מיפטר כדאיתא במנחות.[[68]](#footnote-69)

**רשב"י אומר אפשר אדם חורש בשעת חרישה וכו' תורה מה תהא עלי' וכו',** התוס' הרא"ש כתב דלאו משום דס"ל לר"ש שהיא חובה, שהרי איהו קאמר במנחות צ"ט ב' דאפי' לא קרא אלא קר"ש שחרית וערבית קיים מצות לא ימוש ספר התורה הזה מפיך,[[69]](#footnote-70) והתוס' רי"ח הוסיף לפרש דהכא מצוה בעלמא הוא דקאמר מפני ביטול תורה, ולכאו' היינו דאף דקיים מצות לא ימוש ואינו מחויב בטפי מכך, מ"מ "תורה מה תהא עלי'", ואין התורה מתקיימת בכה"ג, ועמש"כ בזה הברכ"י ביו"ד סימן רמ"ו סק"א.

**ובזמן שאין ישראל עושין רצונו של מקום מלאכתן נעשית ע"י עצמן שנא' ואספת דגנך,** התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש לעיל בסוגיין עמדו בזה דהיאך מוקמינן לקרא דואספת דגנך כשאין עושין רצונו של מקום הרי כתיב התם והי' אם שמע תשמעו, וכתב דודאי איירי בצדיקים אלא אינם צדיקים גמורים שיהיו ראויין שתעשה מלאכתן ע"י אחרים, וכמש"כ כן התוד"ה כאן בזמן בתי' קמא, ועמש"כ ע"ז המהרש"א בח"א, ועמש"כ בזה בחי' המיוחסים להריטב"א בע"א, ומש"כ בזה הגר"א באמרי נועם, והנפה"ח בשער א' פ"ח, ועיי"ש באמרי נועם ובנפה"ח במש"כ לפרש למה שאמרו הכא דהרבה עשו כר' ישמעאל ועלתה בידם כרשב"י ולא עלתה בידם, ומש"כ בזה המהרש"א בח"א.

ה' אלול פ"ג

דף מס' 4

**ברכת היין**

**ל"ה ב' - אילימא משום דאישתני לעילויא וכו' והרי שמן דאישתני לעילויא,** בד' הרשב"א לעיל בע"א משמע דהיינו משום דזיתים וענבים עילוי דידהו הוא ביין ושמן, וכ"ה מבו' בדבריו לקמן ל"ח א', ועד"ז מבו' בד' התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש,[[70]](#footnote-71) וכ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד, ועמש"כ בזה בחי' מהר"ם בנעט, - אך בס' הפרדס שער י' כתב דהא דיין קובע ברכה לעצמו הוא משום שמנסכין ממנו ע"ג המזבח, ומבו' דמה"ט הוא דחשבינן לי' כאישתני לעילויא, וכ"כ הפנ"י בסו"ד, וכתב דהא דשמן אישתני לעילויא הוא משום דראוי למנחות, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**והרי שמן דאישתני לעילויא ולא אישתני לברכה דא"ר יהודה וכו' שמן זית מברכין עליו בפה"ע,** הפנ"י הק' דמ"ט לא פריך ממתניתין דקתני חוץ מן היין ולא קתני שמן, וכתב דהוא משום די"ל דתנא ושייר, ועוד, די"ל דלא קתני שמן משום דאין מברכין עליו כלל משום דאזוקי מזיק, וע"כ לא פריך אלא מהא דמברכין עליו בפה"ע והרי דשייך בי' ברכה ואפ"ה אינו קובע ברכה לעצמו, ועמש"כ בזה הצל"ח.

בחי' הגרע"א הק' דכיון דאין מברכין על השמן אלא כשאוכלו ע"י אניגרון ולרפואה, כמו שאמרו לקמן בסוגיין, הרי י"ל דמה"ט הוא דלא קבעו עליו ברכה חשובה כ"כ, שהרי ס"ד דלא לברך עלי' כלל כיון דהוא לרפואה, אלא דמסיק דכיון דאית לי' הנאהמיני' בעי ברוכי, אך מ"מ י"ל דאף דמברך עליו מ"מ אינו חשוב לקבוע לו ברכה ביחוד, וכתב דיש לישב, ועמש"כ בזה הצל"ח, ומש"כ הפמ"ג באש"א בסימן ר"ב סק"ב, וכ"ה מבו' בפי' רבינו מנוח בפ"ח מברכות ה"ב דהא דשאני יין משמן הוא משום דשמן לא חזי לאכילה בפנ"ע.

**חמרא סעיד משחא לא סעיד,** בפירש"י בעירובין ל' א' ד"ה באומר מבו' דהא דכל מילי זייני היינו דהן משביעין, אך אינם סועדין את הלב, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א דאף דכל מילי ממעטין הרעב מן הגוף מ"מ אינם מחזקין את הלב ויין סועד את הלב ומחזקו, וסעיד היינו שסועד את הלב כדכתיב וסעדו לבכם, וכ"כ המאירי.

בפירש"י לקמן נ' ב' ד"ה אין מברכין עליו ובד' התוס' שם ד"ה למאי חזי מבו' דגם לשנויא דגמ' הא דמברכין על יין בפה"ג הוא משום דאישתני לעילויא, אלא דהא דשאני משמן דג"כ אישתני לעילויא הוא משום דיין עדיף דסעיד, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"א ה"כ, וכ"ה מבו' בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין, וכ"כ התר"י בריש פירקין, ופירש דמה"ט הוא דתמרים אינם קובעין ברכה לעצמן אע"פ שהם מזון,[[71]](#footnote-72) וכ"כ האו"ז בהל' סעודה סימן קס"ח, וכ"נ בד' הר"י מלוניל בסוגיין והראבי"ה בסימן צ"ח, וכ"כ בתשו' גו"ר כלל א' סימן י"ט, וכ"כ המרומי שדה בסוגיין.[[72]](#footnote-73)

**טובא גריר פורתא סעיד,** התוס' פירשו דהיינו דשתיית מעט יין סועדת ושתיית הרבה יין גוררת, וכ"כ המרדכי בסימן קי"ב והתור"פ והר"ן בפסחים ק"ז ב', - אך הראבי"ה בסימן ק"נ ובסימן תקכ"ה כתב דלא שנא הרבה או מעט יותר גורר ממה שמשביע, ויותר מרגיש בגרירה מן השביעה, ומה שאמרו טובא קאי על הגרירה, וכן האריך המהר"ל בס' גבורות ד' פרק מ"ח, עיי"ש, ופירש כן בדעת הטור בסימן תע"א, וכ"כ הפרישה שם סק"ב והב"ח שם בדעתו.

לדעת התוס' ודעימייהו דשתיית הרבה יין גוררת ואינה סועדת, צ"ל דהא דמברכין בפה"ג גם כששותה הרבה יין, היינו משום דמין יין דסעיד חשיב ותיקנו לברך עליו בפה"ג, וע"כ מברכין עליו בפה"ג אף כששותהו בענין דלא סעיד, ויותר ניחא למש"נ לעיל דגם לשינויא דגמ' עיקר הא דיין קובע ברכה לעצמו הוא משום דאישתני לעילויא, אלא דהא דחשיב כאישתני לעילויא הוא משום דסעיד, ולזה סגי בהא דפורתא סעיד דחשיב כאישתני לעילויא והוא מין חשוב דקובע ברכה לעצמו, - ולכאו' מה"ט הוא דמברכין על מיץ ענבים בפה"ג, כמש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן קס"ה, אף דלא סעיד ולא משמח, והיינו משום דמין יין הוא מין חשוב דסעיד ומשמח, וע"כ אף מיץ ענבים דתורת יין עליו מברכין עליו בפה"ג, - ועמש"כ בזה המנחת שלמה בח"א סימן ד', ונתבאר להלן.

התוס' כתבו דאסור לשתות מעט יין בער"פ מן המנחה ולמעלה משום דפורתא סעיד, וכ"כ המרדכי בסימן קי"ב, וכ"כ השו"ע בסימן תע"א ס"א,[[73]](#footnote-74) - אך הטור שם כתב דמותר לשתות יין הן רב או מעט כי הוא גורר תאות המאכל, והבית מאיר שם כתב דיש ללמוד כן מד' הרי"ף והרא"ש שסתמו בזה וכתבו להא דרבא הוה שתי חמרא ולא חילקו בין רב למעט, וכ"נ מד' הרמב"ם, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם, והב"י שם עמד בזה, שהרי אמרו הכא דפורתא סעיד, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ הפרישה שם סק"ב והב"ח שם והט"ז שם סק"ב והפר"ח שם.

\*בפסחים ק"ח א' אמרו דהא דבין הכוסות הללו אם רצה לשתות ישתה הוא משום דחמרא גריר, והתור"פ שם כתב דאף דפורתא סעיד מ"מ שפיר הותר לשתות בין הכוסות דהיינו טובא, דהא שתה כבר כוס ראשון ומה ששתה בינתים וכוס שני שישתה אח"כ, - אך הר"ן שם כתב דאף דפורתא סעיד, מ"מ כיון דפורתא הוא לא אתי למיכלה למצה אכילה גסה ואי הוי טובא הא גריר, לכאו' מכוון דבריו דהא דבשאר דברים הסועדים אסור לאכול מהן אף מעט הגם דכיון דפורתא הוא לא אתי למיכלה למצה אכילה גסה, הוא משום דחיישינן שמא יאכל מהן הרבה, אך ביין ליכא למיחש להכי שהרי טובא גריר, וכ"ה להדיא בחי' רבינו דוד שם, ולפי דבריו הדין נותן דה"נ בער"פ מותר לשתות מעט יין, ויש לפרש כן בד' הטור דמה"ט הוא דהתיר לשתות אף מעט יין.

**חמרא אית בי' תרתי סעיד ומשמח,** בד' הר"י מלוניל מבו' דגם הא דקבעו ליין ברכה בפנ"ע הוא משום דסעיד ומשמח, וכ"ה מבו' בד' תר"י בסוגיין ובריש פירקין ובד' הראבי"ה בסימן צ"ח וסימן תק"ט והריטב"א בהל' ברכות פ"א ה"כ,[[74]](#footnote-75) וכ"כ הגר"ז בסימן ר"ב ס"י והמ"ב שם סק"ב, - אך המאירי כתב דהא דקבעו ליין ברכה בפנ"ע הוא משום דהוא זן וסועד את הלב כפת עצמו, ומשמע דאי"ז משום דמשמח, וכ"כ הצל"ח דודאי דהשמחה לא שייכא לברכה,[[75]](#footnote-76) ומה שאמרו הכא דחמרא אית בי' תרתי הוא לפרושי לקרא, אך הא דקובע ברכה לעצמו הוא מכח הא דסעיד, וכ"ה מבו' בתשו' גו"ר כלל א' סימן י"ט.

**אי הכי נברך עלי' ג' ברכות,** בפירש"י כתב דפריך דאם זיין וסעיד מזון הוא,[[76]](#footnote-77) ונבריך עלי' ג' ברכות לאחריו, - אך בתשו' הרשב"א ח"א סו"ס ע"ב ובתשו' המיוחסות סו"ס ר"א פירש דהיינו משום דיין עדיף טפי מפת דפת זיין ויין משמח.[[77]](#footnote-78)

בחי' המיוחסים להריטב"א הק' דמאי פריך ומי עדיף ממזון גופי' דכל דאין הפרוסות קיימות מברך ברכה אחת מעין ג', ולמש"כ הרשב"א דפריך משום דיין עדיף מפת דמשמח, ניחא, וכתב דשאני יין דאישתני לעילויא דומיא דפת וקבעו לו ברכה בתחילה בפנ"ע משום חשיבותו וע"כ ס"ד דלאחריו נמי נברך ג' ברכות, - וניחא בזה גם משה"ק הצל"ח דמ"ט לא פריך על כל ה' המינים דמיקרו מזון ואין מברכין עליהן ג' ברכות, ועיי"ש שכתב דמה"ט כתב בפירש"י דסעיד חשיב טפי ממזון, ועמש"כ בזה בס' לשון הזהב, (אך י"ג בד' רש"י דסעיד חשיב טפי מזיין).[[78]](#footnote-79)

התר"י לעיל י"ב א' עמד דמ"ט דמ"ט לא פריך על תמרים דמיקרו מזון ואין מברכין עליהן ג' ברכות, ולמש"כ הרשב"א דפריך משום דיין עדיף מפת דמשמח, וכן למש"כ המיוחס להריטב"א דשאני יין דאישתני לעילויא וקבעו לו ברכה בתחילה בפנ"ע, ניחא, וכתב להוכיח מזה דיותר פשוט הוא דיין מיזן זיין מהתמרים, ועיי"ש במש"כ לפ"ז, והביאו הרא"ש שם סימן י"ד.

לקמן מ"ד א' אמרו דטעמא דרבנן דאכל תאנים ענבים ורמונים אינו מברך אחריהן ג' ברכות אף דכתיב ארץ חטה ושעורה וגו' וכתיב ארץ אשר לא במסכנות תאכל בה לחם וגו' וכתיב ואכלת ושבעת וברכת את ד' אלקיך, ובהך קרא רמיזי ג' ברכות, הוא משום דארץ הפסיק הענין, והנחל"ד בסוגיין הק' דא"כ מאי פריך דנברך על יין ג' ברכות, הרי להדיא מיעט קרא דאין מברכין ג' ברכות אלא על הפת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** דעת הרמב"ם ודעימי' דהא דארץ הפסיק הענין היינו דז' מינים אין טעונין ברכה לאחריהן כלל, וכל הא דהן טעונין ברכה לאחריהן הוא מדרבנן, ולפ"ז זהו דפריך דכיון דתיקנו חכמים לברך על היין לאחריו, מ"ט לא תיקנו לברך עליו ג' ברכות דומיא דפת. - **ב** הנחל"ד כתב דפריך דכל מאי דסעיד הוא נכלל בכלל לחם, וע"כ אף דמיעט קרא דאין מברכין ג' ברכות אלא על הלחם, יש בכלל זה כל מה דסעיד, ולא מיעט קרא רק לענבים כשהם בעין דלא סעדי, ועד"ז כתב המחזיק ברכה בסימן ר"ח,[[79]](#footnote-80) ובתשו' פרח שושן או"ח כלל א' סימן ד' בתשו' בעל המחנ"א כתב דפריך דאף דארץ בתרא הפסיק הענין ולחם בדוקא, מ"מ אם חמרא סעיד נברך עלי' ג' ברכות דואכלת ושבעת כתיב ולימא דושבעת זו שתי'.[[80]](#footnote-81) - **ג** המנחת ברוך בסימן ה' ענף ג' כתב דסוגיא דהכא ס"ל דטעמא דרבנן דאכל תאנים וכו' אינו מברך אחריהן ג' ברכות, הוא משום דמדאורייתא סגי אף בפת בברכה אחת, והא דבעי ג' ברכות הוא מדרבנן, ולא תיקנו חכמים כן אלא בפת דסעיד, וע"ז פריך דאם גם יין סעיד נברך עלי' ג' ברכות, - ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ל"ו סק"ב.

הצל"ח לעיל י"ב א' כתב דהא דפריך דנברך עלי' ג' ברכות לאו היינו שיברך עליו אותן ג' ברכות שמברך על הפת, שהרי בברכת היין לאחריו צריך להזכיר גפן, אלא היינו דכשם שבפת אינו כולל ברכת הארץ וברכת בונה ירושלים בברכת הזן, ה"נ ביין יברך יברך ראשונה על הגפן ועל פרי הגפן וכו' ואח"כ נודה לך ורחם נא, וכ"נ למש"כ הראב"ד בכתוב שם בפ' ערבי פסחים דאף דדייסא ותמרים נפטרין בברהמ"ז, מ"מ יין אינו נפטר בברהמ"ז משום דלאו מזון הוא, וכ"כ הרמב"ן במלחמות ורבינו דוד והר"ן שם, ובע"כ דהא דפריך דנברך עלי' ג' ברכות, אינם אותן ג' ברכות שמברך על הפת, אלא יברך ברכה ראשונה על הגפן ועל פרי הגפן וכו'.

אך הנה התר"י לעיל י"ב א' כתב דאם בירך על היין ברהמ"ז יצא שהרי מן הדין הי' לברך עליו ג' ברכות, אלא משום דלא קבעי אינשי סעודתי' עלי' לא תיקנו עליו ברהמ"ז, אך מ"מ אם בירך ברהמ"ז יצא, והביאו הרא"ש שם סימן י"ד, וכ"כ השו"ע בסימן ר"ח סי"ז, ונתבאר בדף מס' 47, והחזו"א בסימן ל"ד סק"ב כתב ללמוד מדבריהם דהא דפריך דנברך עלי' ג' ברכות היינו בנוסחת ברהמ"ז, דכיון דסועד שייך שפיר גבי' נוסחת ברהמ"ז כמו על הפת, וע"כ למדו מהכא דאם בירך על היין ברהמ"ז יצא.

הביאוה"ל בסימן ר"ח סי"ז ד"ה ברכת שלשה כתב דהא דפריך דנברך עלי' ג' ברכות, קאי רק על פורתא דסעיד, אך על טובא דגריר ולא סעיד ליכא למיפרך הכי, ולמש"כ שם בסו"ד (ונתבאר להלן) י"ל דפריך גם על טובא, והחזו"א בסימן ל"ד סק"ו תמה ע"ז מהא דפריך הכא דאי קבע עלוי' סעודתי' מאי, והרי דפריך אף בטובא דגריר, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בס' בר אלמוגים סימן מ"ו סקי"ג.

הביאוה"ל שם הק' דסתימת ד' השו"ע שם משמע דאף אם שתה יין טובא נפטר בברהמ"ז, והרי יין טובא גריר, וא"כ מ"ט הוא נפטר בברהמ"ז,[[81]](#footnote-82) וכתב די"ל דכיון שנתחייב משעה ששתה פורתא ושייך אז אצלו ברהמ"ז דאז נסעד הלב כמו ע"י לחם, תו לא פקע אף ששתה טובא, והחזו"א שם עמד ע"ז, דמ"מ יין ששתה אח"כ לא מיפטר בברהמ"ז כיון דלא סעיד, ועמש"כ בזה בס' בר אלמוגים שם, - וכבר עמד ע"ז הפמ"ג באש"א בסימן קע"ד סק"ט וכתב דאע"ג דטובא גריר לא פלוג וברהמ"ז פוטרתו.[[82]](#footnote-83)

\***לא קבעי אינשי סעודתי' עלי' וכו' אי קבע עלוי' סעודתי' וכו' בטלה דעתו אל כל אדם,** הרשב"א לקמן מ"ב א' כתב דיין שלאחר המזון נפטר בבהרמ"ז, שהרי אם הי' קובע עליו סעודה ול"ה בטלה דעתו היו מברכין עליו ברהמ"ז, וע"כ כל ששותהו בתוך סעודה של קבע מתוך דהוי קביעות לאכילה הויא קביעות לשתי' ונפטר בברהמ"ז, אך למש"נ לעיל בדעת הראב"ד ודעימי' דהא דפריך דנברך עלי' ג' ברכות היינו שיאמר בברכה ראשונה על הגפן ועל פרי הגפן, אין ללמוד מהכא דכל שקבע עליו הוא נפטר בברהמ"ז דפת, ונתבאר בדף מס' 47.

\*לקמן נ' ב' ת"ר יין עד שלא נתן לתוכו מים אין מברכין עליו בפה"ג אלא בפה"ע וכו' דברי ר"א, וחכ"א בין כך ובין כך מברכין עליו בפה"ג, ובטעמא דר"א פירש"י שם דהוא משום דהי' יינם חזק מאד ואין ראוי לשתי' בלא מים והלכך אכתי לא אישתני למעליותא ולא זז מברכתו הראשונה וה"ה כענבים וברכתו בפה"ע,[[83]](#footnote-84) ובטעמא דרבנן אמרו שם דהוא משום דחזי לקורייטי, והתוס' שם פירשו דהיינו דמה"ט הוא דחשבינן לי' כאישתני לעילויא, והרשב"א שם כתב בשמם דמה"ט מברכין עליו בפה"ג אף אם לא בעי לי' לקורייטי.

והמנחת שלמה בח"א סימן ד' כתב דלדעת ר"א בע"כ דגם על יין מגיתו מברכין רק בפה"ע ולא בפה"ג, דאל"כ הרי כל יין חי הי' תחילה יין מגיתו, ואם כבר הוה חשבינן לי' כאישתני לעילויא ומברכין עליו בפה"ג הי' בדין דאף אחר שתסס יברכו עליו בפה"ג, וכאשר כ"ה להדיא בפירש"י שם דלא זז מברכתו הראשונה, והרי דאף בשעה שהוא יין מגיתו מברכין עליו בפה"ג, ועיי"ש שהוכיח לפ"ז דהא דלדידן מברכין על יין מגיתו בפה"ג הוא משום דהוא ראוי להיות יין דסעיד ומשמח, וע"כ הוא דלר"א אין מברכין עליו בפה"ג כיון דגם אחר שנעשה יין לא אישתני לעילויא בלא שיתנו לתוכו מים, והיינו דאי נימא דיין מגיתו מצ"ע חשיב כאישתני לעילויא, הי' בדין דגם לר"א יברכו עליו בפה"ג, שהרי יין מגיתו ראוי שפיר לשתי',[[84]](#footnote-85) ועיי"ש במש"כ לדינא לפ"ז.

ז' אלול פ"ג

דף מס' 5

**ברכת השמן**

**ל"ה ב' - אילימא דקא שתי לי אזוקי מזיק לי' וכו',** בטעם הפטור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהא דאזוקי מזיק היינו דהוא מזיק את גופו וע"כ אי"ז אכילה שטעונה ברכה דלגבי ברכה ואכלת כתיב.[[85]](#footnote-86) - **ב** הרא"ה כתב דהא דאזוקי מזיק היינו שהוא מפסיד את השמן דלא חזי כלל ואינו אלא מפסידו ובטלה דעתו אצל כל אדם ובהא לא חזי לברוכי, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א ובחי' הרשב"ץ, ועיי"ש ברשב"ץ במש"כ להוכיח כן, ומשמעות דבריהם דאין הפטור בזה משום דאין לו הנאה כלל בשתייתו, אלא הוא משום דאין השמן עומד וראוי לשתי' זו וכל ששותהו הוי זה הפסד דהשמן וליכא חיוב ברכה ע"ז. - **ג** בד' המכתם והמאורות מבו' דעיקר מה שאמרו דאזוקי מזיק היינו דאין לו הנאה כלל משתייתו, ומבו' בדבריהם דדמי להא דשותה מים בחנקתי' אומצא דאינו מברך משום דאין לו הנאה, אף דהתם אינו כמזיק, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ב, וזהו שכתב דהא דמברך עליו שהכל הוא משום דלא נהנה בטעם השמן.[[86]](#footnote-87)

**ברכה באכילת דבר המזיק**

בד' רש"י מבו' דכיון דשמן אזוקי מזיק לי' אינו מברך ע"ז כלל, וכ"נ בד' הרי"ף, וכ"ה מבו' בד' הר"י מלוניל לקמן ל"ו א', וכ"כ הרשב"א והרא"ה והמכתם והמאורות והרשב"ץ והריטב"א בהל' ברכות פ"א הכ"א, וכ"נ בד' המהר"ם מר"ב בסדר ברכות, וכ"כ הטוש"ע בסימן ר"ב ס"ד, - אך הבה"ג בהל' ברכות כתב דמברך עליו שהכל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ב.

והטור בסימן ר"ב תמה ע"ד הרמב"ם, דכיון דכששותה את השמן בעיני' אזוקי מזיק לי', הדין נותן דאינו מברך עליו כלל, ועד"ז הק' המכתם דכיון דאין לו הנאה ממנו, מ"ש משותה מים היכא דחנקתי' אומצא דאינו מברך,[[87]](#footnote-88) - והכס"מ בהל' ברכות שם כתב בדעת הרמב"ם דלא אמרו דאזוקי מזיק לי', אלא דמה"ט אין מברכין עליו בפה"ע, אך מ"מ כיון דאע"ג דאזוקי מזיק נהנה הוא מברך שהכל, והנחל"ד בסוגיין הוסיף לפרש בזה דכיון דהוא שותה מסתמא אית לי' הנאה מיני', דאל"כ מ"ט הוא שותה אותו,[[88]](#footnote-89) וע"כ צריך לברך אף אם מזיק לכל הגוף, דברכה בהנאה תליא מילתא כדאמרינן אסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה,[[89]](#footnote-90) - ועמש"כ העוללות אפרים דין ג' באורך בדעת הרמב"ם.

הב"ח בסימן ר"ב ס"ד כתב להוכיח כדעת הרמב"ם דמברכין על השמן שהכל אף דאזוקי מזיק לי', ממה שאמרו לקמן ל"ו א' בקמחא דשערי דאף דקשה לקוקיאני מ"מ כיון דאית לי' הנאה מיני' בעי ברוכי, וזה למש"כ הכס"מ דאף בשמן הוא נהנה בשתייתו, וכ"כ הפר"ח שם ס"ד והנחל"ד בסוגיין.

ובדעת ש"ר דאין מברכין על השמן משום דאזוקי מזיק לי' ול"ד לקמחא דשערי דמברכין עליו, מצינו כמה דרכים, **א** בפי' הר"י מלוניל לקמן שם כתב דשאני קמחא דשערי דאית לי' הנאה מיני' בשעת בליעה וסעיד לי', משא"כ בשמן זית דאזוקי מזיק לי' בלא שום תועלת,[[90]](#footnote-91) ועד"ז כתב הפמ"ג באש"א סימן ר"ד סק"ח דשאני שמן דלית לי' הנאה. - **ב** בס' הפרדס שער המשקין כתב דכל הא דמברכין על קמחא דשערי הוא משום שיש לו ממנו הנאה גדולה כדרך בנ"א, אך מים עכורין שאין דרך בנ"א לשתותם אינו מברך עליהן,[[91]](#footnote-92) ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דשמן שאין דרך בנ"א לשתותו אינו מברך עליו. - **ג** הנחל"ד כתב דשאני קמחא דשערי דאינו קשה רק לבר אחד היינו לקוקיאני, והוא כהרבה מאכלים הקשים לדבר אחד, וע"כ מברכין עליו, ומשא"כ בשמן זית דאזוקי מזיק לכל הגוף, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ועד"ז כתב היד אפרים בסימן ר"ח ס"ד דקמחא דשערי דמי לכמה דברים שאמרו דקשין לגוף ואפ"ה מברכין עליהן, וע"כ דאין לדמות זל"ז ואין לך אלא מה שאמרו חכמים דפטור דמיני' יליף לברכה. - **ד** לדעת הרא"ה ודעימי' דמה שאמרו דאזוקי מזיק לי' היינו דמזיק את השמן, אי"ז ענין כלל לקמחא דשערי דקשה לקוקיאני.[[92]](#footnote-93)

בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן ר"ס הק' במש"כ השו"ע בסימן תע"ב ס"י דמי שמזיק לו שתיית ידחוק עצמו לשתוק אע"פ שמזיקו, וכ"ש שהדין כן לענין מצה ומרור, ומ"ט לא אמרינן דכיון שהוא מזיק את גופו לא מיקרי אכילה, וכתב דכל הא דהאוכל דבר המזיק את גופו לא מיקרי אכילה, היינו אם הוא מזיק לו מיד בשעת אכילתו ושתייתו ולא חשיב כנהנה ממנו, אך כל שנהנה ממנו ואח"כ הוא מזיקו שפיר מיקרי אכילה,[[93]](#footnote-94) וכתב דמה"ט כל האוכל דבר המזיק לבריאות גופו מברך עליו.

**דתניא השותה שמן של תרומה משלם את הקרן ואינו משלם את החומש,** בפירש"י כתב דהיינו משום דלגבי חומש כתיב אכילה פרט למזיק, ומייתינן מינה דכל שהוא מזיק לאו אכילה היא, וע"כ ה"נ אין מברכין ע"ז דלגבי ברכה אכילה כתיבא, - אך בחי' הגרע"א כתב דיש מקום לפרש דהך מילתא הוה פשיטא לן דעל מה שמזיק לגופו ומרצונו ומדעתו מזיק לעצמו לא תקנו לברך עליו ולתת הודאה להשי"ת,[[94]](#footnote-95) ולא מייתי מתרומה אלא להוכיח דשתיית שמן מזיק הוא.

בחי' הגרע"א הק' על פירש"י דמדמינן דכ"ה דאינו בכלל כי יאכל קדש ה"נ אינו בכלל ואכלת וברכת, שהרי מבו' בפסחים כ"ד ב' דכל משקין היוצאין מפרי הוי שלא כדרך אכילתן, וכיון דחזינן דמברכין על מי פירות שהכל, בע"כ דאף באכילה שלא כדרך מברך, וא"כ מאי מייתי מתרומה, הרי י"ל דכל שאוכל דבר המזיק לו הוי בכלל שלא כדרך אכילתן, ובתרומה דבעי כדרך אכילתו פטור מחומש, אך מ"מ מברכין עליו כמו שמברכין על מי פירות.[[95]](#footnote-96)

והאבי עזרי בפ"י ממאכ"א הכ"ב תמה ע"ז, דלעולם י"ל דאין מברכין על אכילה שלא כדרך, והא דמברכין על מי פירות, הוא משום דכל הא דחשבינן למי פירות כאכילה שלא כדרך, היינו דאי"ז דרך אכילת הפרי וע"כ אינו חייב כאוכל את הפרי, אך לענין ברכה ל"ב שיהא זה דרך אכילה דהפרי דמעיקרא, וסגי דהוי זה דרך אכילה דהמי פירות, וודאי דאחר שנעשו מי פירות דרך הוא לשתותן, וכן הק' המנחת שלמה בח"א סימן כ"א,[[96]](#footnote-97) ועד"ז הק' האמרי בינה בדיני ברכות סימן י"ז, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**אם דמי דין אכילה לענין תרומה לדין אכילה לענין ברכה**

הראב"ד בפ"י מתרומות ה"ז כתב דהכוסס את החטה אינו משלם חומש, ואע"ג דמברכין עלי' בפה"א אפשר דלענין תרומה מזיק הוא, והצל"ח בסוגיין תמה ע"ז, שהרי בסוגיין מייתי מהא דאין חייבין חומש על שתיית שמן של תרומה, דה"נ אין מברכין ע"ז, והרי דאין לחלק ביניהם, ועמש"כ בזה היד אפרים בסימן ר"ח ס"ד, - וי"ל עוד בפשיטות, דהראב"ד לטעמי' אזיל שכתב המאירי בשמו דמה שאמרו בשותה את השמן דאזוקי מזיק לי' היינו דהוא מזיק את השמן שהוא מפסידו אחר שאינו נהנה ממנו, וע"כ שפיר מדמינן דה"נ אין מברכין ע"ז, ומשא"כ בכוסס את החטה דהא דפטור מחומש הוא משום דהוא מזיק את עצמו, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ח בכוסס את השעורים, הרי דכיון דאית לי' הנאה מיני' בעי ברוכי,[[97]](#footnote-98) - ובזה ניחא גם מש"כ הרמ"א בסימן ר"ח ס"ד דהכוסס את השעורים מברך שהכל, אף שאמרו ביומא פ"א א' דהכוסס שעורים של תרומה פטור מכי יאכל פרט למזיק, ותמה בזה האהעו"ז שם,[[98]](#footnote-99) - ועמש"כ בזה האבי עזרי בפ"ג מברכות ה"ב בע"א.

**שתיית שמן ע"י אניגרון**

**אלא דקא שתי לי' ע"י אניגרון וכו' א"כ הו"ל אנגירון עיקר ושמן טפל וכו' הבמ"ע בחושש בגרונו,** בפירש"י כתב דהיינו דצריך ליתן בו שמן הרבה דהו"ל שמן עיקר ואניגרון טפל, ובד' הרא"ה מבו' דה"נ הוא באינו חושש בגרונו דאם נותן שמן הרבה בתוך אניגרון מברך עליו בפה"ע,[[99]](#footnote-100) והא דמוקי לה בחושש בגרונו הוא משום דאורחא דמילתא דחושש בגרונו נותן בו שמן מרובה וכשאינו חושש בגרונו אינו נותן בו אלא שמן מועט, וכ"כ התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש בשם ה"ר יוסף, וכתבו דהא דמוקי לה בחושש בגרונו הוא לאשמועינן דאף דמכוין לרפואה בעי ברוכי,[[100]](#footnote-101) וכ"כ העוללות אפרים דין ג' בסופו לדקדק מד' ר"פ בהגהת סמ"ק סימן קנ"א, וכן הכריע הפר"ח בסימן ר"ב ס"ד.

אך בדעת הבה"ג כתבו התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש דכל הא דמברך על השמן הוא רק בחושש בגרונו, דבכה"ג הוא דהוי השמן עיקר, אך כל דליכא רפואה אף אם נותן שמן הרבה הוי אניגרון עיקר ומברך על העיקר ופוטר את הטפילה, וכתבו דהכי מסתבר טפי, וכ"ה משמעות ד' הרי"צ גאות שהובא בס' הנר, וכ"כ הרשב"א, והוסיף לפרש דהיינו משום דרק היכא שהוא שותה לרפואה דעיקר הרפואה היא ע"י השמן הוא דהוי השמן עיקר והאניגרון טפל, אך היכא שאינו מתכוין לרפואה אלא לאכילה, לעולם הוי האניגרון עיקר, וכ"ה מבו' בד' תר"י והמכתם, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"כ המהר"ם מר"ב בסדר ברכות, וכ"נ בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"א הכ"ב, וכ"כ השו"ע בסימן ר"ב ס"ד והפוסקים שם.

הטור בסימן ר"ב הכריע כדברי ה"ר יוסף דאף כשאינו חושש בגרונו מברך על השמן, דכיון שהוא נהנה למה לא יברך אדרבה יותר פשוט הוא שצריך לברך עליו כשאינו לרפואה מכשהוא לרפואה, והב"י והדרכ"מ שם כתבו בדעת החולקים, דאף דגם כשאינו לרפואה צריך לברך עליו, מ"מ בכה"ג הוי האניגרון עיקר, וע"כ הוא מברך על האניגרון ופוטר את השמן, ורק כשהוא מתכוין לרפואה הוא דהוי השמן עיקר, - ובדעת הטור שהק' כן י"ל דהוא משום דס"ל דאי נימא דכשאינו לרפואה הוי האניגרון עיקר, הי' בדין דאף כשהוא לרפואה הוי האניגרון עיקר, דאף דמשום צורך הרפואה הוי השמן עיקר, הרי חיוב הברכה אינו מכח הרפואה, שהרי אדרבה ס"ד דכיון דלרפואה קא מכוין לא לברך עלי', וכל הא דמברך ע"ז הוא משום דאית לי' הנאה מיני', וכיון דבכה"ג חשבינן להשמן כעיקר, ה"נ כשאין כונתו לרפואה חשבינן להשמן כעיקר.[[101]](#footnote-102)

**שתיית שמן ע"י אניגרון כשהאניגרון הוי המיעוט**

המג"א בסימן ר"ב סק"י כתב דלדעת הבה"ג ודעימי' דכל שאינו חושש בגרונו הוי האניגרון עיקר, היינו אף היכא דהאניגרון הוא המיעוט,[[102]](#footnote-103) - אך הט"ז שם סק"ב נקט דכל הא דהוי האניגרון עיקר הוא כשהאניגרון רוב, אך כל שהשמן רוב הוי השמן כעיקר, והו"ל ככל תערובת ב' מינים דדינא הוא דהמין שהוא הרוב חשיב כעיקר, וכמש"כ הרמ"א שם ס"א.

והפמ"ג באש"א שם תמה ע"ד המג"א דכל דהשמן רוב מ"ט לא ניזל בתר הרוב, והביאור מרדכי בסק"ג כתב לפרש דהיינו משום דהשמן בפנ"ע מזיק לולי האניגרון, וע"כ חשיב האניגרון כעיקר, וכ"ה מבו' בד' הא"ר שם סק"ט בתו"ד, וכ"כ הגר"ז שם ס"י, והשעה"צ שם סקל"ה הביא כן מד' האבודרהם בהל' ברכות דאף דהשמן מרובה מ"מ כיון שאינו ראוי לשתי' אלא ע"י מי השלקות הוו להו עיקר ושמן טפל, וכ"כ בס' הפרדס בשער המשקין דכיון דאינו יכול לשתות השמן בלא אניגרון שהאניגרון ממתיקו הו"ל אניגרון עיקר, ועד"ז כתב הלבוש שם ס"ד.

הפמ"ג שם כתב דאין לומר דכיון דהשמן בפנ"ע לא חזי ע"כ הוי האניגרון עיקר, דמ"ש מורדים שמתקנים ע"י דבש וצוקר, דאף שאינם ראויים לאכילה בפנ"ע, מ"מ חשבינן להורדים כעיקר, וכמש"כ השו"ע בסימן ר"ד סי"א, - וצ"ב דהתם הרי חשבינן להורדים כעיקר אף כשהדבש והצוקר הם הרוב, כמבו' בד' הפמ"ג באש"א בסימן ר"ד סקכ"ה, וכ"כ המ"ב שם סקנ"א, והיינו משום דהדבש והצוקר באים להכשיר את הורדים, וע"כ שפיר חשבינן להורדים כעיקר אף שאינם ראויים לאכילה בפנ"ע, ודמי להא דבחושש בגרונו חשבינן להשמן כעיקר אף שאינו ראוי לאכילה בפנ"ע, משום דבכה"ג עיקר כונתו היא לשמן והאניגרון בא להכשיר את השמן, ומשא"כ בתערובת שמן ואניגרון דכל דהאניגרון הוא הרוב הו"ל העיקר, דאין האניגרון בא להכשיר את השמן, שפיר י"ל דאף כשהשמן הוא הרוב מ"מ כיון דאינו ראוי בפנ"ע הוי האניגרון עיקר.

המאירי כתב דאם הוסיף בשמן עד שהי' השמן עיקר אינו מברך כלל שאף האניגרון בטל אצלו, וי"א דאף בכה"ג הוי האניגרון עיקר ומברך עליו, ולכאו' טעם הסוברים דבכה"ג אינו מברך כלל הוא משום דבכה"ג אזוקי מזיק, וכמו שדנו כן הפמ"ג במש"ז בסימן ר"ב סוסק"ב והעוללות אפרים בדין ג' בסופו, אך צ"ב דבד' המאירי מבו' דהפלוגתא בזה תליא אם בכה"ג השמן עיקר או האניגרון עיקר, וכ"נ בד' הגר"ז בסימן ר"ב ס"י, ואם טעם הסוברים דאין מברכין ע"ז הוא משום דאזוקי מזיק, מ"ט תלי אם השמן עיקר או האניגרון עיקר, ואמנם להמאירי לטעמי' דאף בגונא דאזוקי מזיק מברך שהכל, ניחא, דאם השמן הוי עיקר מברך עליו שהכל ופוטר את האניגרון, ואם האניגרון הוי עיקר מברך עליו בפה"א, אך משמע דדברי המאירי הכא קיימי גם לדעת הסוברים דכל דאזוקי מזיק אין מברכין עליו כלל, ועמש"נ בזה בדף מס' 41.[[103]](#footnote-104)

**שתיית שמן ע"י אניגרון בחושש בגרונו כשהשמן מועט**

בפירש"י מבו' דכל הא דבחושש בגרונו חשיב השמן כעיקר הוא רק כשנותן שמן הרבה לתוך האניגרון, ובד' התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש משמע קצת דגם לדעת הבה"ג דרק בחושש בגרונו חשיב השמן כעיקר היינו רק כשנותן שמן הרבה לתוך האניגרון, וכ"ה מבו' בד' המאירי, וכ"ה להדיא בסדר ברכות למהר"ם מר"ב ובחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"כ המג"א בסימן ר"ב סק"ט לדקדק מל' הרא"ש בסימן כ"ג, וכתב דאפשר דאורחא דמילתא נקט, וכ"כ הא"ר שם סק"ט.[[104]](#footnote-105)

אך הב"ח בסימן ר"ב ס"ג דקדק בד' הרמב"ם דאף היכא שהשמן מועט מ"מ כל שהוא חושש בגרונו חשיב השמן כעיקר, וכן משמע קצת בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"א הכ"ב, וכן דקדק העוללות אפרים דין ג' מד' הרוקח בסימן שמ"א ומד' ר"פ בהגהת סמ"ק סימן קנ"א,[[105]](#footnote-106) וכ"נ מסתימת ד' השו"ע בסימן ר"ב ס"ד, וכ"כ העו"ת שם סק"ה, וכ"נ בד' הגר"א שם ס"ד,[[106]](#footnote-107) וכ"כ הגר"ז שם ס"י.

**דעת הרמב"ם בדין שתיית שמן ע"י אניגרון**

הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ב כתב דהא דמברך על השמן בפה"ע הוא כשהי' חושש בגרונו ושתה מן השמן עם מי השלקות וכיוצא בהן שהרי נהנה בשתייתו, אבל אם שתה השמן לבדו או שלא הי' חושש בגרונו מברך עליו שהכל שהרי לא נהנה בטעם השמן, והב"י בסימן ר"ב פירש דמש"כ הרמב"ם דכל שלא הי' חושש בגרונו מברך עליו שהכל, הוא משום דהאניגרון עיקר, וכדעת הבה"ג ודעימי'.

אך בפי' רבינו מנוח שם פירש בד' הרמב"ם דהוי השמן עיקר,[[107]](#footnote-108) והא דמברך עליו שהכל הוא משום דכל שאינו חושש בגרונו הוי ברכת השמן עצמו שהכל משום שאינו נהנה בטעם השמן, והיינו דדמי להיכא ששותה את השמן לבדו שמברך עליו שהכל,[[108]](#footnote-109) וכ"ה מבו' להדיא בד' המאירי בסוגיין,[[109]](#footnote-110) וכ"כ הראש יוסף בסוגיין, ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הרמב"ם דטעם הא דמברך עליו שהכל הוא משום דאינו נהנה בטעם השמן, והרי דאין הטעם משום דהאניגרון עיקר אלא דעל השמן עצמו מברך שהכל משום שאינו נהנה בטעם השמן,[[110]](#footnote-111) וכ"כ הפמ"ג באש"א בסימן ר"ב סקי"א, ורמז לדקדק כן ממש"כ הרמב"ם שם דמברך "עליו" שהכל, והרי דמברך כן על השמן, וכ"כ האבהא"ז בהל' ברכות שם.

המג"א בסימן ר"ב סקי"א עמד במש"כ הרמב"ם דכשאינו חושש בגרונו מברך עליו שהכל, שהרי אמרו לקמן ל"ט א' דברכת מי שלקות היא בפה"א,[[111]](#footnote-112) והגר"א שם כתב לישב דכיון דלשתי' מברך שהכל, כמש"כ התוס' לקמן ל"ח א' סוד"ה האי ובד"ה יהא,[[112]](#footnote-113) ועמש"כ העוללות אפרים דין ג' לישב בע"א, - והפמ"ג שם ובראש יוסף בסוגיין כתב לישב למש"כ בדעת הרמב"ם דלעולם אף כשאינו חושש בגרונו הוי השמן עיקר, אלא דכיון שאינו נהנה בטעם השמן הויא ברכת השמן עצמו שהכל, אך לעולם כשהשמן מועט דהוי האניגרון מועט מברך בפה"א, וכ"כ האבהא"ז שם, וכ"ה להדיא בד' המאירי בסוגיין, עיי"ש.[[113]](#footnote-114)

בעיקר מש"כ רבינו מנוח ודעימי' בדעת הרמב"ם דהא דכשאינו חושש בגרונו מברך עליו שהכל הוא משום דבכה"ג ברכת השמן היא שהכל כיון שאינו נהנה בטעמו, צ"ב דא"כ מ"ט היכא דחושש בגרונו מברך עליו בפה"ע, הרי אף דה"ז מועיל לו לרפואה, מ"מ כיון דהא דמברכין עליו כששותהו לרפואה אי"ז משום הנאת הרפואה אלא משום הנאת השתי' עצמה, הי' בדין דכיון דאף כששותהו לשם שתי' אמרינן דמברך עליו שהכל כיון דאינו נהנה בטעם השמן, כ"ש דהיכא דשותה אותו לרפואה שיברך עליו שהכל,[[114]](#footnote-115) ולמש"נ להלן בדעת הרמב"ם דהא דכששותהו לרפואה מברך עליו בפה"ע הוא משום הנאת הרפואה, ניחא.

ועוד צ"ע בזה, ממה שאמרו בסוגיין דאם שתי לשמן ע"י אניגרון הוי אניגרון עיקר ושמן טפל ומברך על העיקר ופוטר את הטפילה, והרי דברכת השמן עצמו הויא בפה"ע ואך דכיון דהאניגרון עיקר מברך על האניגרון ופוטר את השמן, ולא אמרינן דכיון שאינו נהנה מטעם השמן אלא מטעם האניגרון אין מברכין עליו את ברכתו, - וי"ל בפשיטות דכל דעיקר התערובת הויא מהאניגרון והשמן מטעים את האניגרון, ודאי דברכת השמן עצמו הוי בפה"ע, דהגם דהשמן בפנ"ע אין הנאה בשתייתו אך כשהוא מעורב עם האניגרון הרי הוא נהנה גם מטעם השמן, והא דאין מברכין עליו בפה"ע הוא רק משום דה"ז טפל לאניגרון, ומש"כ הרמב"ם דמברכין על השמן שהכל משום שאינו נהנה מטעם השמן, הרי איירי בגונא שהשמן הוא עיקר התערובת דבכה"ג אינו נהנה מטעם השמן, שאינו אלא מגרע את טעם האניגרון, וע"כ אין מברכין עליו את ברכתו.

**חושש בגרונו ושותה שמן בעין**

הרי"ף כתב דהא דמברכין על שמן בפה"ע הוא דוקא היכא דחושש בגרונו ושתי לי' ע"י אניגרון, ומבו' דאף בחושש בגרונו אינו מברך על השמן אלא כששותהו ע"י אניגרון, וכ"ה מבו' בד' ש"ר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ב, והטוש"ע בסימן ר"ב ס"ד.

אך בפי' הרשב"ץ כתב דכיון דאף כששותהו בעינו הוא מועיל לרפואה, מברכין עליו בפה"ע,[[115]](#footnote-116) והיינו דכל הא דאין מברכין על השמן בפה"ע הוא משום דהוא מפסיד את השמן דאינו עומד לשתי' זו, אך כל ששותהו לרפואה שהוא עומד לשתי' זו, מברך עליו בפה"ע, ואמנם כ"ז הוא משום דס"ל דבשתיית שמן בפנ"ע איכא הנאה, דלדעת הסוברים דבשתיית שמן בפנ"ע ליכא הנאה כלל, ודאי דאין לברך עליו אף כששותהו לרפואה, שהרי להדיא אמרו בגמ' דכל הא דמברכין עליו כששותהו לרפואה הוא משום דאית לי' הנאה מיני', וכ"כ המ"ב בסימן ר"ב סקכ"ז דהא דאין מברך על השמן בפנ"ע אף כשחושש בגרונו הוא משום דאינו נהנה ממנו.[[116]](#footnote-117)

**חושש בגרונו ואוכל את השמן ע"י פת**

הב"ח בסימן ר"ב ס"ב כתב דמהא דמוקי לה בחושש בגרונו וקא שתי לי' ע"י אניגרון ולא מוקי לי' בחושש בגרונו וקאכיל לי' ע"י פת, יש ללמוד דכל הא דהשמן עיקר בחושש בגרונו הוא רק בשותה ע"י אניגרון ולא כשאוכל ע"י פת, ועיי"ש שהק' ע"ז דמ"ש מהביאו לו מליח והפת עמו דחשבינן להפת כטפל למליח, ועמש"כ בזה הנחלת צבי שם סק"ד והא"ר שם סק"ח, - אך העו"ת שם סק"ד כתב דה"נ כשאוכל את השמן עם הפת, כיון שאינו אוכל את הפת אלא משום השמן, דמי למליח והפת עמו דאינו מברך על הפת, וכ"כ המג"א שם סק"ח והגר"ז שם ס"י, - ונתבאר עוד בזה בדף מס' 42.

\***החושש בגרונו לא יערענו בשמן תחלה בשבת אבל נותן שמן הרבה לתוך אניגרון ובולע,**[[117]](#footnote-118) נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דלא ישהה את השמן בתוך גרונו ואינו בולע, דכיון דאינו בולע מוכחא מילתא דלרפואה הוא, אלא יתן השמן בפיו לשם בליעה ואם בא להשהותו ישהנו,[[118]](#footnote-119) והתוס' כתבו בדעתו דלא נאסר אלא כשמשהה את השמן בעינו בתוך גרונו ואינו בולע, אך כל שבולע את השמן בעינו בלא שהי' שרי,[[119]](#footnote-120) ואם נותן את השמן לתוך אניגרון שרי אף להשהותו, וכ"כ ההגמי"י בפכ"א משבת הכ"ד בשם רשב"ם. - **ב** התוס' הרא"ש כתב בדעת רש"י דלא הותר אלא כשנותן את השמן לתוך אניגרון ובולע ואינו משההו, אך כל שמשההו בפיו אסור אף כשנתן את השמן לתוך אניגרון, משום דמוכחא מילתא דהוא לרפואה, וכ"נ בד' התוס', וכ"כ התר"י דלא הותר אלא בב' תנאים בשלא יעכב אותו כלל ושיהי' ע"י אניגרון, דאם מעכב אותו אף ע"י אניגרון אסור שהעיכוב מראה שהוא דרך רפואה, אך נחלקו התוס' והתר"י בביאור לישנא דברייתא, ועמש"כ בזה הראש יוסף. - **ג** הרמב"ם בפכ"א משבת הכ"ד כתב דלא יערערנו בשמן אבל בולע הוא שמן הרבה, והב"י בסימן שכ"ח סל"ב כתב בדעתו דהא דקתני נותן שמן לתוך אניגרון ובולע ל"ד הוא אלא אורחא דמילתא נקט, ועיקרא דמילתא הוא לומר שיבלע שמן הרבה ולא יפלטנו ולא ישהנו בגרונו דתו ליכא הוכחה דלרפואה קא מכוין, וכ"כ הגר"א שם דהוא אורחא דמילתא דאין דרך לבלוע שמן הרבה אלא ע"י אניגרון.

\*בטעמא דהתוס' ודעימייהו דלא הותר לשתות שמן בעין אף כשבולע, כתבו התוס' דהוא משום דמוכחא מילתא דהוא לרפואה, והתוס' הרא"ש הוסיף דהיינו משום דאין דרך לשתות שמן כלל דאזוקי קא מזיק, - ובדעת הרמב"ם ודעימי' דכל שבולע שרי אף בשמן בעין, יש להסתפק אם הוא משום דפליגי וס"ל דפעמים ששותים בנ"א שמן וחשיב כמאכל בריאים, או הוא משום דס"ל דכיון דדרך לאכול שמן ע"י טיבול סגי בהכי דהוי בכלל המשקין דמותר לשתותן לרפואה, ולא נאסר אלא כשמשההו בפיו, דאי"ז דרך שתי' כלל, וכדרך זו משמע בד' הגר"א בסימן שכ"ח סל"ב.

\*השו"ע בסימן שכ"ח סל"ב פסק כד' הרמב"ם דאף שמן בעין מותר לבלוע, והב"ח שם תמה ע"ז דהרמב"ם יחיד הוא, ולדעת ש"ר לא הותר אלא ע"י אניגרון,[[120]](#footnote-121) - והמג"א שם סקל"ח כתב לדינא דהכל לפי המקום והזמן ואם אין דרך בריאין לבלוע אסור, וכמש"כ השו"ע שם סל"ז דכל שאינו מאכל ומשקה בריאים אסור לאכלו ולשתותו לרפואה, והביאו המ"ב שם ס"ק ק"ה, ויש להסתפק אם כונתו דגם הרמב"ם לא התיר אלא משום דגם דרך הבריאים לבלוע, אך כל שאין דרכן לבלוע אסור, או דכונתו דבכה"ג דאין דרך הבריאים לבלוע לא קי"ל כדעת הרמב"ם.

**ברכה על שתי' לרפואה**

**מהו דתימא כיון דלרפואה קא מכוין לא לבריך עלי' כלל קמ"ל כיון דאית לי' הנאה מיני' בעי ברוכי,** בפירש"י כתב דהיינו דלבד הרפואה יש לו הנאת אכילה, וכ"כ התוס' והמרדכי בסימן קי"ג, וכ"כ הראבי"ה בסימן צ"ט **דכל שאוכל לרפואה ל"ב ברכה אלא כשנהנה החיך, וכ"כ הטוש"ע בסימן ר"ד ס"ח, - אך בס' המספיק להר"א בן הרמב"ם עמ' 242 כתב דהא דמברך על שתיית שמן ע"י אניגרון בחושש בגרונו, הוא משום דבשתייתו הוא מוצא מרגוע ותענוג, ומבו' דמה שאמרו דכיון דאית לי' הנאה מיני' בעי ברוכי לאו היינו דאית לי' הנאת אכילה,[[121]](#footnote-122) אלא הוא משום הנאת הרפואה שהוא מוצא בשתייתו מרגוע ותענוג לגרונו,[[122]](#footnote-123) ועד"ז כתבו בס' בתי כהונה ובס' קול בן לוי בפ"א מברכות ה"ב בדעת הרמב"ם.[[123]](#footnote-124)**

**הראבי"ה בסימן צ"ט כתב דהא דהאוכל לרפואה אינו מברך אלא כשיש לו הנאה ממנו, הוא משום שאוכל לרפואה, אך אם כל כונתו רק לאכול אף אם אינו נהנה מברך, רק שלא יזיק לו, והיינו דרק כשאוכל לרפואה דאין כונתו לאכילה הוא דאינו מברך אלא כשיש לו הנאה ממנו, אך כל שכונתו לאכילה ל"ב שיהא לו הנאה ממנו,[[124]](#footnote-125) וכ"נ בסדר רב עמרם גאון סימן ע"ג דהא דהאוכל לרפואה אינו מברך הוא כשאין כונתו לאכילה, ועמש"נ עוד בזה בדף מס' 6.**

**בד' הרמב"ם בפ"א מברכות ה"ב מבו' בפשוטו הא דמטעמת א"צ ברכה עד רביעית הוא אף כשטועם ובולע, והיינו משום שאינו מתכוין לאכול ולשתות, וע"כ אף דאית לי' הנאה מיני' אינו מברך עליו, ונתבאר בדף מס' 7, וצ"ע דא"כ מ"ט החושש בגרונו ושותה את השמן מברך משום דאית לי' הנאה מיני', אף דאין כונתו לאכילה ולשתי' אלא לרפואה, ולמש"כ הר"א בן הרמב"ם דהא דהחושש בגרונו מברך על השמן הוא משום הנאת הרפואה, ניחא, וכ"כ בס' בתי כהונה ובס' קול בן לוי שם, ועמש"נ עוד בזה בדף מס' 8 בסופו.**

י' אלול פ"ג

דף מס' 6

**ברכה בשתיית מים ובדבר שאינו נהנה בטעמו**

**מ"ד ב' - השותה מים לצמאו וכו', הרא"ה כתב דהא דנקט לצמאו הוא משום דמיא לא זייני כלל, וע"כ אין לברך עליהן אלא כששותה לצמאו דמיתהני לשבר צמאו, ומבו' דבשאר דברים דזייני מברכין עליהן אף כשאינו נהנה בטעמם,[[125]](#footnote-126) וכ"נ בד' החי' המיוחסים להריטב"א ובד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ד הי"ג,[[126]](#footnote-127) וכ"נ בד' החינוך במצוה ת"ל שכתב דחייבו לברך על כל אשר יאכל הגוף ממנו בין יהי' מזון או שאינו דבר הזן מכיון שיהנה האדם בו,[[127]](#footnote-128) וכ"נ ממש"כ בפי' הרשב"ץ לעיל ל"ו ב' דבלע אוכלין מברך עליהן דומיא דבלע מצה דיצא,[[128]](#footnote-129) וכ"כ המחזיק ברכה בסימן ר"ד סק"א בשם קונט' כ"י ישן מחידושי דינים מרבני ירושלים הקדמונים משנת הרס"ט דהאוכל חלמון ביצה כמות שהוא חי לצחצח הקול יברך כיון שהוא מזוני אע"פ שאינו נהנה בטעם אכילתו,[[129]](#footnote-130) והביאו השע"ת שם סקי"ז.[[130]](#footnote-131)**

**אך בד' הרא"ש בסימן מ"ג והתוס' רי"ח משמע קצת דאף בשאר משקין אינו מברך אלא כשנהנה מטעמם, וכ"כ רי"ו בנתיב ט"ז ח"א דהא דמברך על שאר משקין בכה"ג הוא משום שנהנה בטעמם, וכ"כ המכתם לעיל ל"ה ב' דהאוכל דבר לרפואה ולא להנאה כלל והוי דבר שאינו מוטעם אינו מברך עליו דליכא הנאה לגרונו, ומדמי לה להא דאין מברכין על המים בחנקתי' אומצא, וכ"כ הארחות חיים בהל' ברכות סל"ז והכל בו בסימן כ"ד, וכ"נ בד' הטור בסימן ר"ד, וכ"כ השו"ע שם ס"ח בדין שותה לרפואה דאינו מברך אלא כשהחיך נהנה מהן, וכ"נ בד' התוס' לעיל ל"ו א' (ד"ה כיון) ובד' הראבי"ה בסימן צ"ט, וכ"כ המ"ב שם סקמ"ב דהא דשותה שאר משקין או אוכל חתיכת פת להעביר האומצא מברך הוא משום דהחיך נהנה מהן,[[131]](#footnote-132) וכ"ה מבו' בד' המג"א שם סוסק"כ והמ"ב סקמ"ח, עיי"ש.[[132]](#footnote-133)**

**בעיקר מש"כ התוס' וש"ר דהשותה שאר משקין מברך עליהן אף בחנקתי' אומצא,[[133]](#footnote-134) והנימו"י והרשב"ץ הוכיחו כן מהא דתני להך דינא במים, הנה בפי' רבינו מנוח בפ"ח מברכות ה"א נסתפק בזה בשותה יין היכא דחנקתי' אומצא כיון דחמרא סעיד ובשתייתו איכא הנאה מברך או לא, וצ"ע, ועמש"נ בדף מס' 8 בהערה לפרש בטעמו.**

לאפוקי מאי לאפוקי מאי דחנקתי' אומצא, **הרא"ה כתב דמה שאמרו לאפוקי מאי הוא משום דמיא לא שתי אלא לצמאו, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, - ועמש"נ להלן ללמוד מדבריהם דבכל ענין ששותה שלא לצמאו אינו מברך, אך למש"נ שם מד' כמה מרבוותא דכל הא דהשותה מים שלא לצמאו אינו מברך הוא בחנקתי' אומצא דאין כונתו לשתי', הרי דזהו מה שאמרו לאפוקי מאי, דלא אתי מתניתין למעוטי אלא חנקתי' אומצא.[[134]](#footnote-135)**

**ברכה לאחרי' בשתיית מים שלא לצמאו**

**בסדר רב עמרם גאון סימן ע"ג כתב בשם רב פלטוי דהא דבחנקתי' אומצא אינו מברך לפני' הוא משום דאניס, אך אחר שתייתו מברך בנ"ר, - אך בהמשך דבריו משמע שנחלק ע"ז דדמי לאוכל ושותה לרפואה דא"צ ברכה לא לפניו ולא לאחריו, וכ"נ בתשו' רב עמרם שבאוצה"ג סימן ר"צ, וכ"כ התוס' בשם רבינו משה והתוס' רי"ח והרא"ש בסימן מ"ג דכיון שאינו נהנה אינו מברך אף לאחריו, והמהר"ם מר"ב הביא לד' תוס' רי"ח, וכתב ע"ז דרפיא בידי, והביאו ההגמי"י בפ"ח מברכות ה"א.**

**בד' התר"י משמע דטעמא דרב פלטוי דהשותה מים לצמאו מברך לאחרי' ואינו מברך לפני' הוא משום דחיוב ברכה לפני' הוא רק כששותה לשם הנאה, אך לחיוב ברכה לאחרי' סגי במה שנהנה ממנו אף שלא שתה לשם הנאה, - אך הנה הרא"ש בסימן מ"ג הק' ע"ד רב פלטוי דמ"ט הוצרך לשנות לצמאו למעוטי מאן דחנקתי' אומצא, פשיטא אנוס הוא, ובע"כ דאתא למעוטי אף מברכה אחרונה, ומשמע דהא דאינו מברך לפני' הוא משום דאנוס הוא ואין בידו לברך, וזה דלא כמש"כ הביאוה"ל בסימן ס"ד ס"ח דמי שאנוס מלברך אסור לאכול, וצ"ע.**

**שותה מים לשם שתי' כשאי"ז לצמאו**

**בפי' הר"י מלוניל כתב דשותה מים לצמאו הוא למעט מי שחנקתו אומצא "ואין מתכוין לשתות המים" כי אם להעביר האוכל ולהורידו למטה, ומשמע דכל הא דאינו מברך בכה"ג, הוא משום דאין כונתו כלל לשתי', אך כל שכונתו לשתי' אף אם אי"ז לצמאו מברך עליו,[[135]](#footnote-136) וזהו שאמרו לאפוקי מאי לאפוקי למאן דחנקתי' אומצא, דלא נתמעט שותה שלא לצמאו, אלא כששותה להעביר האומצא, וכ"ה להדיא בד' הראבי"ה בסימן צ"ט דכל הא דאינו מברך אלא כשנהנה הוא כשאין כונתו לאכול אלא לרפואה או בדבר המזיק, אך כל שכונתו רק לאכול אפי' לא נהנה מברך, ובדבריו בסימן קכ"ג מבו' דמה"ט הוא דהשותה מים כשחנקתו אומצא אינו מברך, משום דהוי כשותה לרפואה דאינו מברך כשאינו נהנה, וכ"נ בסדר רב עמרם גאון סימן ע"ג דהא דבחנקתי' אומצא אינו מברך הוא משום דהוי כאוכל לרפואה דאין כונתו לאכילה, וכ"נ ממש"כ השבה"ל בסימן רע"ט דהא דבחנקתי' אומצא ובשותה לרפואה אינו מברך, הוא משום דלא ניח"ל בהך שתי' אלא על כרחו שתי לי' ולא קא מיתהני, וכ"נ קצת בד' המכתם לעיל ל"ה ב' והארחות חיים בהל' ברכות סל"ז והכל בו בסימן ל"ז דרק כשאוכל לרפואה ולא להנאה הוא דאינו מברך בדבר שאינו מוטעם דליכא הנאה לגרונו, ומדמי לה לדינא דחנקתי' אומצא, ומשמע דכל שאוכל לשם הנאה מברך אף כשאין הנאה לגרונו.[[136]](#footnote-137)**

**אך ממש"כ הרא"ה והמיוחס להריטב"א דמה שאמרו לאפוקי מאי הוא משום דמיא לא שתי אלא לצמאו, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, ומשמע דבכל ענין ששותה שלא לצמאו אינו מברך,[[137]](#footnote-138) ומה שאמרו לאפוקי למאן דחנקתי' אומצא הוא משום דאין דרך לשתות מים שלא לצמאו, וכ"נ להדיא בדבריהם לעיל מינה, דכיון דמים לא זייני ע"כ אינו מברך אלא כשנהנה לשבור צמאו, וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"א, שהשמיט למה שאמרו לאפוקי למאן דחנקתי' אומצא וכתב דהשותה מים שלא לרוות צמאו אינו מברך, וכ"כ התו"ש בס' פלאים בסימן ר"ד, ודקדק כן מד' הרמב"ם, וכ"כ הגר"א בשנו"א דמה שאמרו דחנקתי' אומצא ל"ד וה"ה כל שלא לצמאו, וכ"ה מבו' בדבריו באמרי נועם,[[138]](#footnote-139) וכ"כ הביאוה"ל בסימן ר"ד ס"ז ד"ה השותה מים דבכל ענין שאינו שותה לצמאו שאין לו שום הנאה מהשתי' אינו מברך ע"ז, ודקדק כן מד' הרמב"ם והרא"ה.**

**בסדר רב עמרם גאון סימן ע"ג כתב במה שאמרו לעיל מ' א' דאחר כל אכילתך אכול מלח ואחר כל שתייתך שתה מים ואי אתה ניזוק, דא"צ לברך לא לפניו ולא לאחריו, דכיון שאמרו חכמים דאכל כל מאכל ולא אכל מלח שתה כל משקה ולא שתה מים ביום ידאג מפני ריח הפה ומפני אסכרה ואי לא אכיל ולא שתי הוה סכנה, הו"ל משום לרפואה וא"צ ברכה לא לפניו ולא לאחריו, ועד"ז כתב בתשו' רב עמרם שבאוצה"ג סימן ר"צ, והביאוהו בסידור רש"י סימן נ"ד ובס' הסדרים לרש"י סימן ס"א והמחזו"ו בסימן ע"ו והשבה"ל בסימן קמ"ט, וכ"כ הב"י בסו"ס קע"ט, - ומשמע להדיא דכל הא דהשותה מים שלא לצמאו אינו מברך, הוא רק כשאינו מתכוין לשתי' אלא לרפואה, וכאשר כ"ה מבו' בד' רע"ג שם בתו"ד בדין אכילה ושתי' לרפואה דכל הא דאינו מברך הוא כשאינו מתכוין לאכילה, וע"כ הא דכששותה מים אחר שתייתו אינו מברך עליהן, הוא משום דיש בזה סכנה והוי שתי' זו לרפואה.[[139]](#footnote-140)**

**בס' בתי כהונה בפ"א מברכות ה"ב הק' למש"כ שם בדעת הרמב"ם דהא דהשותה שמן לרפואה צריך לברך הוא מכח הנאת הרפואה, ונתבאר בדף מס' 5 בסופו, מ"ט השותה מים בחנקתי' אומצא א"צ לברך, אע"ג דמתכוין לרפואה ונהנה מרפואה זו שנחנק בגרונו ובאו מים ורפא ירפא ואין לך רפואה גדולה מזו, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ב, - ולכאו' י"ל דשאני בחנקתי' אומצא דאין הנאתו כלל מן השתי' עצמה, אלא שהיא מעברת האומצא, ואין המים אלא כהיכ"ת להעברת האומצא, ובכה"ג לא חשיב כהנאת שתי' דמברכין עלי'.**

**שתיית מים לצמאו אם חשיבא כהנאה**

**בד' התוס' מבו' דהא דהשותה מים לצמאו מברך עליהן הוא משום דיש לו הנאה לשתות מים לצמאו, וכ"נ בד' ההשלמה והתר"י והרשב"ץ, ולכאו' הוא כדעת הרא"ה ודעימי' דאין מברכין על שתיית מים אלא כשנהנה משתייתן, וע"כ כל הא דהשותה לצמאו מברך הוא משום דנהנה, - אך לדעת הר"י מלוניל ודעימי' הרי הא דהשותה מים לצמאו מברך הוא משום דכל שכונתו לשתי' מברך אף כשאינו נהנה, ולא מצינו דשתיית מים לצמאו חשיבא כהנאה.[[140]](#footnote-141)**

**ונפ"מ רבתא לדינא בזה הוא במי שהוא צמא ושותה מים לרפואה או דחנקתי' אומצא, דלדעת התוס' ודעימייהו י"ל דמברך ע"ז, דכיון שהוא נהנה לשבר צמאו, הו"ל כשותה שאר משקין לרפואה או דחנקתי' אומצא דמברך עליהן כשנהנה, וכ"נ בד' המאירי לעיל ל"ה ב', - אך לדעת הר"י מלוניל ודעימי' לכאו' אינו מברך, אא"כ כונתו בשתייתו גם לצמאו, וכ"כ המאירי לעיל שם בשם י"א דכיון דאין הנאת המים מרובה כל שלרפואה אינו מברך.**

בד' התוס' ועוד מקמאי משמע דהא דשתיית מים לצמאו חשיבא כהנאה, דהיינו דכל שהוא שותה לצמאו הוא נהנה בשתייתו, וכ"נ בד' המ"ב בסימן ר"ד סק"מ דבכה"ג איכא הנאת החיך, - אך בד' הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א משמע דזה עצמו ששובר צמאו חשיב כהנאה, ולכאו' הוא לטעמייהו דס"ל דבשאר אוכלין ומשקין דזייני מברכין עליהן אף אם לא נהנה החיך, וה"נ במים דכל דמהני לשבר צמאו מברכין עליהן אף שלא נהנה החיך, ולכאו' נפ"מ בזה במה שנחלקו חכמי הדור בשותה מים כדי שלא יצמא אח"כ, (ועמש"כ בזה הדעת תורה בסימן ר"ד), דלדעת הרא"ה ודעימי' יש מקום לומר דמברכין ע"ז, (ובס' בר אלמוגים סימן ק"ה נקט דלדעת הסוברים דמברך, תליא אם בפועל לבסוף הועילה לו השתי' שלא יצמא, עיי"ש, וצ"ע).[[141]](#footnote-142)

בתשו' פעולת צדיק ח"א סימן פ"ג כתב בשם הפר"ח דהשותה מים בימות החמה לקרר גופו אע"פ שאינו לצמאו מברך עליו שהרי נהנה ממנו, ומדמי לה לשותה משקין לרפואה שיש להן טעם טוב והחיך נהנה מהן, והפעולת צדיק שם כתב להוכיח כן ממה שלא אמרו אלא למעוטי חנקתי' אומצא שלא נהנה כלל, ומשא"כ בכה"ג.

**אכילת מלח שלא לשם הנאה**

בד' רב עמרם גאון דהאוכל מלח אחר אכילתו אינו מברך משום דהוי כאוכל לרפואה, נתחדש דכ"ה דהשותה מים לרפואה אינו מברך, ה"נ האוכל מלח לרפואה אינו מברך, והיינו דאף דהאוכל שאר אוכלין לרפואה מברך עליהן משום דנהנה בטעמם או משום דזייני, מ"מ באכילת מלח ליכא הנאה בטעמו, וגם דמי למים דלא זייני, וכל הא דתנן לעיל מ' ב' דמברכין על המלח, הוא רק כשאוכלו לשם אכילה,[[142]](#footnote-143) - אך לדעת הסוברים דהשותה מים שלא לצמאו אינו מברך אף כששותה לשם שתי', בע"כ דהא דמברכין על אכילת מלח הוא משום דחשבינן לה כהנאה, ולפ"ז הדין נותן דאף כשאוכל מלח לרפואה מברך, אך י"ל דאף דכשאוכל מלח לשם אכילה חשבינן לההנאה שיש לו בזה כהנאה, מ"מ כל שאוכלו לשם רפואה לא סגי בהנאה זו,[[143]](#footnote-144) וצ"ע.

**אם מברכין על אכילה ושתי' כשלא נהנה החיך**

**למש"נ מד' השו"ע והמ"ב דהאוכל והשותה לרפואה או בחנקתי' אומצא אינו מברך אלא כשנהנה החיך ולא סגי במה דזיין, ונתבאר עוד דאף השותה מים לשם שתי' אינו מברך כשאי"ז לצמאו, לכאו' הדין נותן דה"נ הוא בשאר אוכלין ומשקין דאף כשאוכלם לשם אכילה ושתי' והם מידי דזיייני, אינו מברך כשלא נהנה החיך.[[144]](#footnote-145)**

**אך העירו בזה ממש"כ הגר"ז בסימן קצ"ז ס"ט דהאוכל אכילה גסה ונפשו קצה עליו ואין גרונו נהנה מאכילתו אינו מברך כלל לפי שזו אינה חשובה אכילה כלל לכל מצות שבתורה, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ח, וכ"כ בפי' הרשב"ץ לעיל ל"ו ב' דאין מברכין על אכילה גסה שהרי פטור עלי', והרי דאם הי' עלי' תורת אכילה הי' מברך אף שלא נהנה גרונו,[[145]](#footnote-146) וא"כ הדין נותן דבשאר אוכלין ומשקין דיש ע"ז תורת אכילה ושתי' אף כשאינו נהנה בטעמם, דהדבר פשוט דהשותה מים שלא לצמאו ביוהכ"פ חייב, מברכין עליהן אף כשלא נהנה בטעמם,[[146]](#footnote-147) - וכ"נ ממש"כ הביאוה"ל בסימן תע"ה ס"ב דהא דמברכין ברכת הנהנין על אכילת מרור אף דאין דרך לאכלו כמות שהוא הוא משום דראוי לאכלו בחומץ או משום דרחמנא אחשבי' לאכילתו, והרי דאף דלכאו' אין לו הנאת החיך באכילתו מברכין עליו.**

**ולכאו' בע"כ דכל מש"כ השו"ע דהאוכל והשותה לרפואה אינו מברך אלא כשנהנה החיך, הוא רק כשאכילתו היא לשם רפואה, אך כל שהיא לשם אכילה מברך אף כשלא נהנה החיך, וגם מש"כ הגר"ז בסימן ר"ב ס"י דכל אוכלין ומשקין שאין החיך נהנה מהם אע"פ שהם יפים ומועילין לגוף אין מברכין עליהן, צ"ל דמכוון דבריו הוא דומיא דשמן ששותהו לרפואה, (וזהו שציין לסימן ר"ד).[[147]](#footnote-148)**

**בקובץ צהר ח"ח עמ' רי"ב כתבו בשם הגרש"ז זצ"ל שנסתפק באדם שאין לו חוש הטעם ואוכל רק כדי לשבוע ולהשקיט רעבונו ואינו נהנה כלל אם מברך על אכילתו, ולכאו' תליא בנידו"ז אם כשכונתו לאכילה ושתי' ואין נהנה החיך מברך,[[148]](#footnote-149) וי"ל דהכא עדיף דהוא מין אוכלין ומשקין שהחיך נהנה מהן, אלא שהוא אינו נהנה, וכמש"נ לעיל בהערה.[[149]](#footnote-150)**

י"א אלול פ"ג

דף מס' 7

**טעימה בתענית**

**י"ד א' - השרוי בתענית מהו שיטעום וכו',** התוס' והרא"ש בסימן ו' כתבו בשם ר"ח דהיינו רק כשאינו בולע כלום, וכ"כ הרשב"א בשם ר"ה גאון, וכ"ה בתשו' רב שרירא גאון בתשו' הגאונים שערי תשובה סימן שכ"ד, וכ"כ הרי"ף בפ"ק דתענית והספר העתים בסימן קמ"א והרמב"ם בפ"א מתענית הי"ד והאשכול בהל' תענית והריא"ז בפירקין והטוש"ע בסימן תקס"ז ס"א, - אך הפסקי רי"ד כתב דאף בבולע שרי, וכ"כ הרא"ה.[[150]](#footnote-151)

**טעימה בתענית הכתוב**

**אכילה ושתי' קביל עלי' והא ליכא או"ד הנאה קביל עלי' והא איכא,** התוס' כתבו דמל' זה משמע דמיירי בתענית יחיד שקיבל עליו אבל בתענית הכתוב לא,[[151]](#footnote-152) והתור"פ הוסיף לפרש דהיינו דכל הא דמיבע"ל דמותר לטעום הוא בתענית יחיד ומשום דלא קיבל עליו אלא אכילה ושתי', אך בתענית הכתוב אסור לטעום, וכ"כ ההגמי"י בפ"א מתעניות הי"ד והריב"ש בסו"ס רפ"ז והתרוה"ד בסימן קנ"ח והב"י והרמ"א בסימן תקס"ז ס"א, - אך הפנ"י צידד לפרש לד' התוס' דהיינו דבתענית הכתוב ודאי דמותר לטעום דכיון דלא תליא בקבלתו ליכא למימר הנאה קביל עלי',[[152]](#footnote-153) ועמש"כ בזה החוו"י בס' מקו"ח סימן תקס"ז.

בעיקר מש"כ התוס' דבתענית הכתוב אסור לטעום, נחלקו בזה רבוותא, דבתשו' רב שרירא גאון שם כתב דהא דמותר לטעום הוא בכל התעניות ואפי' ביוהכ"פ, וכ"כ בפי' הרשב"ץ בסוגיין בדעת הרמב"ם, ועיי"ש שצידד כן לדינא, אלא שכתב שא"א לחלוק על הראשונים להקל במה שהחמירו, - והרא"ש בפ"ק דתענית סימן ט"ו כתב בשם הר"י ברצלוני דהא דהותר לטעום בתענית היינו לבד מיוהכ"פ ות"ב, וכ"כ הטוש"ע בסימן תקס"ז ס"א, והב"י שם כתב דהוא דלא כמש"כ התוס' הכא דבכל תענית הכתוב אסור לטעום ואף בי"ז בתמוז וי' בטבת.

ובטעמא דהר"י ברצלוני דשאני יוהכ"פ ות"ב משאר תענית הכתוב, כתב בס' הבתים הל' תענית שער ה' דהוא משום **דבת"ב ויוהכ"פ שאסור בהם כל הנאה וכל תענוג יש לאסור לטעום שהרי אמרו שיש הנאה בטעימה, - אך הריב"ש בסו"ס רפ"ז** כתב דהוא משום דשאר תעניות הוו כתענית יחיד כיון דרצו מתענין רצו אין מתענין, והגר"א בסימן תקס"ז ס"א כתב דהיינו דאף דהא דביוהכ"פ ובת"ב אסור לטעום הוא משום דלא תלו בקבלתו וליכא למימר בזה דהנאה לא קביל עלי', מ"מ בשאר תעניות מותר לטעום, דכיון דברצו תליא מילתא א"כ תליא בקבלה, והביאוה"ל שם כתב קצת בע"א, וצ"ב.

**טעם הא דשרי טעימה בתענית**

**א"ל טועם ואין בכך כלום,** הערוך בע' רבע כתב דהוא משום דלא קיבל עליו הנאה אלא אכילה ושתי', וכ"כ הראבי"ה בסימן תתס"א והריב"ש בסימן רפ"ז ורפ"ח, וכ"כ הפוסקים בסימן תקס"ז.

אך בפי' ר"ח כתב דהא דטועם ואין בכך כלום היינו כגון שחוזר ופולטו דלא חשיבא הנאה מן הטעימה, והביאוהו התוס' וש"ר,[[153]](#footnote-154) ובתשו' שער יהושע או"ח סימן ח' לאחיו של הכנה"ג למד מדבריו דטעם הא דשרי אי"ז משום דלא קיבל עליו הנאה, אלא משום דלא חשיב כהנאה,[[154]](#footnote-155) וכ"כ החוות יאיר בסימן ט"ו והראש יוסף בסוגיין בדעתו,[[155]](#footnote-156) אך יש לדחות דמכוון דבריו הוא כמש"כ השבה"ל בסימן רע"ט דמטעמת שאין בה אלא הנאת טעימת לחיך בלבד בלא בליעה לא חשיבא הנאתה כהנאת אכילה ושתי', וזהו שכתב דלא חשיבא הנאה, והיינו דלא חשיבא כהנאת אכילה ושתי', וע"כ הוא דשרי משום דלא קיבל עליו אלא אכילה ושתי'.

הצל"ח בסוגיין כתב דאם הא דפשיט דטועם ואין בכך כלום הוא משום דלא חשיב כהנאה, הדין נותן דאף בתענית הכתוב שרי, כיון דאי"ז הנאה כלל, ומש"כ התוס' דבתענית הכתוב אסור הוא רק לפ"מ דמיבע"ל מעיקרא להתיר משום דהנאה לא קביל עלי', - אך מד' התרוה"ד בסימן קנ"ח והאגודה בפירקין והב"י בסימן תקס"ז שהביאו לדינא לד' התוס' דבתענית הכתוב אסור לטעום מבו' דלא כן, וכ"ה מבו' בד' התור"פ בסוגיין והמרדכי בסימן נ"א דקי"ל דבתענית הכתוב אסור לטעום, אף שהביאו לד' הר"ח דטעם הא דשרי הוא משום דלא חשיבא הנאה.

**הא דמטעמת אינה טעונה ברכה אם הוא אף בבולע**

**מטעמת אינה טעונה ברכה,** הרא"ש בסימן ו' כתב דהא דאינה טעונה ברכה היינו בטועם ופולט אך כל שטועם ובולע טעונה ברכה, וכ"כ הריא"ז בפירקין וכתב כן בשם הגאונים והשבה"ל בסימן רע"ט,[[156]](#footnote-157) וכ"כ הטור בסימן ר"י בשם ר"ח, - אך לדעת הרי"ד והרא"ה דהא דהשרוי בתענית מותר לטעום הוא אף בטועם ובולע, בפשוטו אף הא דמטעמת אינה טעונה ברכה הוא אף בבולע, וכ"כ הריא"ז והשבה"ל שם בדעת הרי"ד.

הכס"מ בפ"א מברכות ה"ב כתב דממה שסתם הרמב"ם שם בדין טעימה לענין ברכה ולא כתב דהיינו רק בטועם ופולט, כמש"כ בפ"א מתענית הי"ד לענין טעימה בתענית, נראה דס"ל דאף בטועם ובולע א"צ ברכה,[[157]](#footnote-158) ובב"י בסימן ר"י כתב דכן משמע בד' הרי"ף בפ"ק דתענית דכל הא דצריך ליזהר שלא לבלוע הוא רק לענין תענית, וכ"כ רבינו מנוח שם דמסתברא דאפי' בבולעת כיון שאינה מתכונת לאכול ולשתות,[[158]](#footnote-159) וכ"כ הטור בסימן ר"י בדעתו, וכ"נ להדיא ממש"כ הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק עמ' 243 דמה "שאוכלים או שותים אותו" ע"ד הטעימה כמי שטועם תבשיל כדי לדעת האם נשלם בישולו או איך מתיקותו או מליחותו או שטועם יין כדי לדעת את טעמו או השתנותו אינו מחויב ע"ז בברכה, ומשמע להדיא דאף אם אוכל ושותה אותו, מ"מ כיון דהוי זה ע"ד הטעימה א"צ לברך, - אך בפי' הרשב"ץ בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם דכל שבולע צריך לברך, וכן צידד המג"א בסימן ר"י סק"י בדעתו.

למש"כ הטור והב"י בדעת הרמב"ם דהא דמטעמת אינה טעונה ברכה הוא אף בטועם ובולע, ול"ד לטעימה בתענית דלא הותרה אלא בטועם ופולט, בפשוטו הא דמטעמת אינה טעונה ברכה והא דהשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום ב' דינים חלוקים הם, דהא דמטעמת אינה טעונה ברכה הוא משום דאין כונתו לאכילה אלא לטעימה בעלמא, כמשמעות ל' הרמב"ם שם לעיל מינה דחיוב ברכה הוא רק כשמתכוין לאכילה ולשתי', וכ"כ רבינו מנוח והכס"מ שם, והא דהשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום הוא משום דאינו בולע וטעימה בלא בליעה לא חשיבא כאכילה,[[159]](#footnote-160) - והמג"א בסימן ר"י סק"י תמה ע"ז, דהרי תענית וברכה בהדי הדדי איתמר, וכ"ה דבתענית לא הותר לטעום אלא בטועם ופולט, ה"נ הוא לענין ברכה.

והזכר יצחק בח"ב סימן כ"א כתב בדעת הרמב"ם, דיסוד ההיתר בטעימה הוא משום דכל שבאנו לאסור משום הנאת אכילה היינו רק כשמתכוין להנאה ולא כשהוא לשם טעימה, ואך דבתענית אין להתיר מכח זה אלא כשטועם ופולט, דכל שטועם ובולע ה"ז אסור משום אכילה ושתי', ורק כשטועם ופולט דאי"ז אכילה ושתי' ובאנו לאסור משום דקיבל על עצמו גם הנאה, הרי דבזה הוא דאמרינן דכל שאינו מתכוין לכך שרי, אך בברכה דעיקר חיוב ברכה הוא משום דאסור ליהנות בלא ברכה, הרי דאף כשבולע אין חיובו אלא משום הנאת האכילה, וע"כ הוא דכל שכונתו לטעימה ואינו מתכוין להנאת האכילה א"צ ברכה.[[160]](#footnote-161)

**עד כמה וכו' עד שיעור רביעתא,** בפירש"י כתב דהיינו עד רביעית הלוג, וכ"כ ש"ר, - אך השבה"ל בסימן רע"ט כתב בשם ריב"ן דהיינו עד רביעית ביצה.

**בטעם הא דלא התירו לטעום אלא עד רביעית**

בטעם הא דלא התירו אלא עד רביעית, מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' הרשב"א ח"א סימן רס"ז כתב דהיינו משום דאם יכניס בפיו יותר מרביעית חוששין שמא מתוך שלוגמיו מלאים יבלע ממנו ולא אדעתי', ועד"ז כתבו השבה"ל בסימן רע"ט ובפי' הרשב"ץ בסוגיין. - **ב** האהל מועד בשער הברכות דרך א' נתיב ד' כתב קצת בע"א דהוא משום דכל הנותן לפיו כשיעור הזה א"א שלא יבלע מעט, וכ"כ בס' הבתים בהל' תענית שער ה', ובהל' ברכות ש"א כתב כן בשם יש מי שנתן טעם. - **ג** בתשו' רב עמרם גאון שבתשוה"ג מוסאפי' סימן נ"ו מבו' דהוא משום דשיעור שתי' המפסקת התענית היא ברביעית, **וכ"ה מבו' בד' הרא"ה בסוגיין, עייש"ה.**[[161]](#footnote-162) **-**  **ד** הרא"ש בסימן ו' כתב דהוא משום דיותר מרביעית חשיבא הנאה לענין תענית,[[162]](#footnote-163) וכ"כ התרוה"ד בסימן קנ"ח דיותר מרביעית חשיבא הנאה אע"ג דפולט, ועד"ז כתב הב"י בסימן ר"י ס"ב בשם האהל מועד ואינו לפנינו דבשיעור זה מברכת אע"פ שאינה בולעת כלום הואיל והחיך טועם. - **ה** בפי' רבינו מנוח בפ"א מברכות ה"ב כתב דהוא משום דביותר מרביעית א"א בלא כונת אכילה ושתי', וכ"כ הכס"מ שם בסו"ד,[[163]](#footnote-164) וזה לפ"מ שפירשו בד' הרמב"ם שם דאיירי אף בטועם ובולע והא דשרי הוא משום דאין מתכוין לאכילה ושתי'.[[164]](#footnote-165)

**אם אף לענין ברכה לא הותר לטעום בלא ברכה אלא עד רביעית**

ומצינו נפ"מ רבות בפלוגתא זו בטעם הא דלא התירו אלא עד רביעית, **א** הרא"ש כתב דאף דבתענית לא הותר לטעום אלא עד רביעית דטפי מרביעית חשיבא הנאה לענין תענית, מ"מ א"צ ברכה, כיון שאינו נהנה בתוך מעיו, וכ"כ הטוש"ע בסימן ר"י ס"ב, וזה לטעמי' דטעם הא דלא הותר אלא עד רביעית הוא משום דיותר מרביעית חשיב הנאה לענין תענית, וזה ל"מ לענין ברכה דבעינן בה הנאת מעיו, ועמש"נ להלן בביאור הך מילתא דבברכה בעינן הנאת מעיו, אך לדעת הרשב"א ודעימי' דהא דלא הותר אלא עד רביעית הוא משום דיותר מרביעית חיישינן שמא יבלע או דא"א שלא יבלע, לכאו' אף לענין ברכה לא הותר לטעום בלא ברכה אלא עד רביעית אף כשטועם ופולט, וכ"כ האהל מועד שם והריא"ז בפירקין והסמ"ג עשין כ"ז והכל בו בסימן קמ"ו,[[165]](#footnote-166) והב"י בסימן ר"י כתב בשם האהל מועד דהטועמת רביעית מברכת אע"פ שאינה בולעת כלום הואיל והחיך טועם, ונתבאר להלן.

הרמב"ם בפ"א מברכות ה"ב כתב דמטעמת אינה טעונה ברכה עד רביעית, ומבו' דאף לענין ברכה לא הותר אלא עד רביעית, ולמש"כ הרשב"ץ והמג"א בדעתו דהא דמטעמת אינה טעונה ברכה הוא רק בטועם ופולט, מבו' דגם בטועם ופולט כל הא דא"צ ברכה הוא עד רביעית, - אך בד' הכס"מ שם מבו' שפירש בד' הרמב"ם דקאי על טועם ובולע, ובכה"ג הוא דרביעית טעון ברכה, דא"א בלא כונת אכילה, אך כל שטועם ופולט א"צ ברכה, כיון שאינו נהנה בתוך מעיו, וכ"נ בד' הב"י בסימן ר"י, וכ"כ הנחלת צבי שם סק"ב והעו"ת שם סק"ה, וכ"כ המ"ב שם סקט"ו ובשעה"צ סקל"ג, אך בד' הלבוש שם ס"א מבו' שפירש דלדעת הרמב"ם אף בטועם ופולט צריך ברכה ביותר מרביעית, (ועמד ע"ז הנחלת צבי שם), וכ"נ בד' המג"א שם סוסק"ו, והשעה"צ שם כתב דכן משמע מד' כמה אחרונים.

**ברכה אחרונה בטעימת רביעית**

**ב** ממש"כ הרמב"ם בפ"א מברכות ה"ב דמטעמת א"צ ברכה לא לפני' ולא לאחרי' עד רביעית משמע דברביעית צריכה ברכה אף לאחרי', ולמש"כ הרשב"ץ והמג"א בדעתו דאיירי בטועם ופולט נתחדש בדבריו דהטועם ופולט רביעית צריך ברכה לאחרי', וזה ניחא אי נימא דשיעורא דרביעית הוא משום דהויא הנאה חשובה או משום דא"א בלא כוונת אכילה ושתי', וי"ל דסגי בזה אף לחיוב ברכה לאחרי', ונתחדש לפ"ז דגם לחיוב ברכה לאחרי' ל"ב הנאת מעיו, אך אם שיעורא דרביעית הוא משום דחיישינן שמא יבלע או דא"א שלא יבלע, הדין נותן דכ"ז הוא בברכה שלפני' שהיא בכ"ש, אך ברכה לאחרי' שהיא רק באכילה ושתי' כשיעור אין מברכין על מטעמת אף ביותר מרביעית.

**אם מותר לטעום רביעית או לא הותר אלא פחות מרביעית**

**ג** לדעת רב עמרם ודעימי' דהא דהותר לטעום עד רביעית הוא משום דזהו שיעור השתי' המפסקת תענית, לא הותר אלא פחות מרביעית אך רביעית גופה אסורה.

אך לדעת ש"ר דהא דעד רביעית הוא מטעמי אחריני נחלקו בדין רביעית עצמה, דבד' הראב"ד בכתוב שם לקמן ל"ח א' מבו' דרביעית עצמה אסורה, וכ"כ בס' הבתים הל' ברכות שער א' בשם בעל הלכות, וכ"כ הס' הבתים בהל' תענית שער ה' בשם יש מי שכתב, וכ"כ האהל מועד בהל' ברכות דרך א' נתיב ד', וכ"כ הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ח סי"א, - אך הרא"ש בסימן ו' כתב דלא אסרו אלא ביותר מרביעית דחשיבא הנאה לענין תענית, וכ"כ הראבי"ה בסימן מ"ח והרוקח בסימן ר"ט בשם ר"ח, וכ"כ הרשב"א בתשו' ח"א סימן רס"ז ורבינו מנוח בפ"ב מברכות ה"ב והתרוה"ד בסימן קנ"ח, וכ"כ השו"ע בסימן תקס"ז והמ"ב בסימן ר"י סקי"ד.

בדעת הרמב"ם בזה נחלקו רבוותא, דהכס"מ בפ"א מברכות ה"ב ובב"י בסימן ר"י כתב בדעתו דלא הותר אלא עד רביעית אך רביעית עצמה טעונה ברכה, והצל"ח בסוגיין פירש כן גם בד' הרמב"ם בפ"א מתענית הי"ד, - אך הנהר שלום בסימן ר"י סק"ג כתב בדעתו דלא נאסר אלא ביותר מרביעית, וכמשמעות דבריו בהל' תענית.[[166]](#footnote-167)

ובד' הנחלת צבי בסימן ר"י סק"ב מבו' שמפרש בדעת הרמב"ם דלענין ברכה דהוא בטועם ובולע לא הותר אלא עד רביעית, ולענין תענית הוא בטועם ופולט הותר אף ביותר מרביעית,[[167]](#footnote-168) ורב אמי ורב אסי שטעמו עד רביעית הוא לענין ברכה, וכ"כ הזכר יצחק בח"ב סימן כ"א בדעתו, ונתבאר לעיל בהערה.

**הא דלא התירו אלא עד רביעית אם הוא אף בצירוף כמה פעמים**

**ד** בתשו' הרשב"א ח"א סימן רס"ז דהא דלא התירו אלא עד רביעית היינו בפעם אחת, אך בצירוף כמה פעמים שרי, משום דלא אסרו ביותר מרביעית אלא משום דחוששין שמתוך שלוגמיו מלאים יבלע ולאו אדעתי', וכ"כ בפי' הרשב"ץ בסוגיין, וזה לטעמייהו בטעם איסורא דיותר מרביעית, - אך לדעת ש"ר בטעם האיסור בזה י"ל דאסור לטעום יותר מרביעית אף בכמה פעמים, וכ"ה להדיא בד' הערוך בע' רבע דלא הותר לטעום בכל יום התענית מכל המינים בכמה טעימות אלא עד רביעית,[[168]](#footnote-169) וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן מ"ח והרוקח בסימן ר"ט וההגמי"י בפ"א מתעניות הי"ד בשם ר"ח,[[169]](#footnote-170) והפוסקים בסימן תקס"ז ס"ב הביאו להפלוגתא בזה, והמ"ב שם סק"ז פירש בטעם האוסרים דהוא משום דבכה"ג חשיבא ההנאה.

**שיעור טעימה האסורה באכילה**

**ה** העו"ת בסימן ר"י סק"ו נסתפק בשיעור טעימה באוכל הטעונה ברכה, וכתב דשיעורו הוא בכזית, דכ"ה דבשתי' שיעורו הוא ברביעית ה"נ באכילה שיעורו הוא בכזית, וכתב דלמעשה צ"ע, והביאו הא"ר שם סק"א, וכ"כ המ"ב שם סקי"ד.

ולכאו' תליא בהפלוגתא בטעם הא דלא הותר אלא עד רביעית, דלמש"כ רב עמרם ודעימי' דהוא משום דזהו שיעור שתי', הרי דבאכילה דשיעורה בכזית לא הותר אלא עד כזית, ולענין תענית דשיעור אכילה הוא בככותבת הותר עד ככותבת, וכן למש"כ הרא"ש ודעימי' דביותר מרביעית חשיב כהנאה, יש מקום לומר דלענין אכילה הוא ביותר מכזית, - אך למש"כ הרשב"א ודעימי' דהוא משום דביותר מרביעית חיישינן שמא יבלע או משום דא"א שלא יבלע לכאו' גם באכילה יש להתיר עד רביעית, ואדרבה י"ל דבאכילה שרי אף יותר מרביעית דבזה ליכא למיחש שיבלע,[[170]](#footnote-171) והפמ"ג באש"א בסימן תקס"ז סק"ח נסתפק בזה לענין תענית, וכ"נ בד' הרשב"ץ בסוגיין, וגם למש"כ רבינו מנוח דהוא משום דביותר מרביעית א"א בלא כוונת אכילה ושתי', י"ל דאף באכילה שרי עד רביעית, וכאשר כ"ה משמעות ל' רבינו מנוח דגם כונת אכילה היא רק ביותר מרביעית.[[171]](#footnote-172)

**רחיצת פיו בתענית ביותר מרביעית**

**ו** התרוה"ד בסימן קנ"ח כתב להתיר לרחוץ פיו בשחרית בתענית יחיד אף ביותר מרביעית, דכיון דמתכוין לטעום נהנה ממנו אע"ג דפולט, אך המתכוין לרחוץ פיו אינו נהנה ממנו אף ביותר מרביעית אם חוזר ופולט, וכ"כ השו"ע בסימן תקס"ז ס"ג,[[172]](#footnote-173) - ואזיל התרוה"ד לטעמי' דהא דיותר מרביעית אסור הוא משום דביותר מרביעית חשיב הנאה אע"ג דפולט, ובזה י"ל דהיינו רק כשמתכוין לטעום, וגם למש"כ רבינו מנוח דהוא משום דביותר מרביעית א"א בלא כוונת אכילה ושתי', י"ל דהיינו רק כשמתכוין לטעום, אך לדעת הרשב"א ודעימי' דהוא משום דביותר מרביעית חיישינן שיבלע או משום דא"א שלא יבלע, יש לאסור גם ברוחץ פיו שאינו מתכוין לטעום, וגם לדעת רב עמרם ודעימי' דהא דרביעית אסור הוא משום דזהו שיעור השתי' המפסקת תענית, מסתבר דיש לאסור אף ברוחץ פיו, וצ"ע.

**שיעור טעימה האסורה במים**

**ז** התרוה"ד שם כתב לדון להתיר ברחיצת פיו במים ביותר מרביעית מטעם אחר, דדוקא בתבשיל ושאר משקין לא שרי אלא עד רביעית משום דביותר מרביעית יש לו הנאה אף אם פולט, אך במים אף ביותר מרביעית אינו חשוב כנהנה כיון שפולט, - וג"ז הוא לטעמי' דהא דיותר מרביעית אסור הוא משום דביותר מרביעית חשיב הנאה אע"ג דפולט, ובזה י"ל דהיינו רק בתבשיל ושאר משקין ולא במים, אך לשאר הדרכים בטעם האיסור לכאו' יש לאסור אף במים, וצ"ע.

**אם לענין ברכה בעינן הנאת מעיו**

בעיקר מש"כ הרא"ש בסימן ו' דאף דיותר מרביעית חשיבא הנאה לענין תענית מ"מ א"צ ברכה כיון שאינו נהנה בתוך מעיו, כתב הב"י בסימן ר"י בשם האהל מועד ואינו לפנינו שנחלק ע"ז דכל שטועמת רביעית מברכת אע"פ שאינה בולעת כלום הואיל והחיך טועם, והב"י כתב להכריע כד' הרא"ש דברכה לא בטעימת חיך תליא אלא באכילה תליא כדכתיב ואכלת וברכת, ואכילה היינו הנאת מעים כמש"כ הרא"ש.

במש"כ הב"י דטעמא דהרא"ש הוא משום דכתיב ואכלת ואכילה היינו הנאת מעים, הק' בס' שרשי הים בפ"ד משבועות ה"א דהרי קי"ל בחולין ק"ג ב' כר' יוחנן דבתר הנאת גרונו אזלינן, - ובדעת הב"י צ"ל דאף דבתר הנאת גרונו אזלינן, מ"מ אינו חייב אלא כשבא המאכל למעיו, וכאשר כ"ה מבו' בד' הגר"ח בפ"ד ממאכ"א דאף לר' יוחנן דבין החניכים מצטרף, מ"מ אינו חייב באכילת איסור עד שיבלע, וכ"ה מבו' בדבריו בפ"ג משאה"ט, וכ"כ בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן ר"נ והערוה"ש ביו"ד סימן פ"ה ס"י, וכ"כ האג"מ בח"ה או"ח סימן ט"ז אות ב' והמנחת שלמה בח"א סימן צ"ז אות י"ז, וזהו שכתב הרא"ש דא"צ ברכה כיון שאינו נהנה בתוך מעיו, דכיון שלא בא המאכל למעיו לא חשיב כאכילה,[[173]](#footnote-174) והא דה"ז אסור בתענית הוא משום דלענין תענית ל"מ אכילה.[[174]](#footnote-175)

אך הנה הפמ"ג במש"ז בסימן צ"ח סק"ב נקט דלדעת ר' יוחנן אף אם הגיע כל הכזית לבין החניכים ולא בלעו כלל חייב, וכ"ה מבו' בדבריו בראש יוסף חולין ק"ב ב', וכ"כ בתשו' כת"ס יו"ד סימן נ"ז,[[175]](#footnote-176) ולפ"ז בע"כ דמש"כ הרא"ש דא"צ ברכה כיון שאינו נהנה במעיו היינו דשאני לענין ברכה משאר דיני אכילה ובעינן בה הנאת מעיו, וכ"כ בתשו' פנים מאירות ח"ב סימן כ"ז, ופירש דהיינו משום דסמכו רבנן לחיוב ברכה אקרא דואכלת ושבעת דבעינן אכילה המביאה לידי שביעה ושביעה אינו אלא בכרס מלאה ואם אוכל ופולט כל היום אינו בא לכלל שביעה, וכ"כ בתשו' מהר"ם בן חביב סו"ס כ"ה, ופירש כן גם בד' הב"י, וכ"כ הראש יוסף והברכת ראש בסוגיין והאג"ט טוחן סקס"ב אות ב'.[[176]](#footnote-177)

י"ב אלול פ"ג

דף מס' 8

**טעימת תבשיל אחר הבישול**

המג"א בסימן ר"י סק"ו כתב דממש"כ בפירש"י דנידון הגמ' בטעימה הוא כשטועם לידע אם צריך מלח או תבלין, משמע דאם אוכל קצת ממנו אחר הבישול לידע אם הוא טוב מיקרי אכילה וצריך לברך, ועיי"ש במה שהביא מד' הרוקח, ונתבאר להלן, והמחה"ש שם כתב דהיינו משום דאחר הבישול אפי' חסר מלח ותבלין א"א לתקנו ואין כונתו אלא לידע אם הוא טוב כמות שהוא וזה מיקרי יותר אכילה, - אך הא"ר שם סק"א כתב דאף בכה"ג לא מיקרי לכונת אכילה, וכ"כ הפמ"ג שם והמ"ב שם סקי"ג.

מד' המג"א מבו' דהא דמטעמת אינה טעונה ברכה אי"ז משום דאין כונתו לתועלת והנאת אכילה, אלא היינו רק משום דהוא לצורך תיקון התבשיל, - ובזה מתפרש הכרעת האחרונים בסימן רי"ז דמברכין על הריח אף כשאינו מתכוין להריח, ול"ד למטעמת דלדעת הרמב"ם אינה טעונה ברכה אף כשטועם ובולע, דשאני במטעמת דהוא טועם לצורך תיקון התבשיל, [[177]](#footnote-178) - ואף לדעת החולקים דהא דמטעמת אינה טעונה ברכה היינו אף כשטועם אחר הבישול, י"ל דהוא משום דגם בכה"ג חשיב כטועם לצורך התבשיל, אך לפ"מ שייסדו לדבריהם ע"ד המדרש בההיא דיהונתן, (ונתבאר להלן), לכאו' מבו' דהא דמטעמת אינה טעונה ברכה הוא כל דתורת טעימה עלי' אף שאין כונתו לדבר אחר.

במדרש שמואל פר' י"ז אמרו בהא דכתיב ש"א י"ד מ"ה ויאמר העם אל שאול היונתן ימות, רשב"ל אמר וכי אכל והלא מטעמת טעם, לא כן אמר וכו' המטעמת אין בה לא משום אכילה ולא משום שתי' ולא משום הפסק תענית ואינה טעונה ברכה ויפדו העם את יהונתן ולא מת, וכ"ה בילקוט שם רמז קי"ח, והובא ברוקח סימן ר"ט ובשבה"ל סימן רע"ט, ופירשו דהיינו דמה"ט מן הדין עשו שפדאוהו.

והמג"א בזית רענן שם כתב דמשמע מהכא דאף כשבולע מיקרי טועם כיון שאין כונתו לאכילה, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן ר"י סק"ו, ועיי"ש שעמד בזה דמ"ט מיקרי התם כלל טעימה אף שכונתו לאכילה, ומ"ש מכל אוכל פחות מכשיעור דצריך ברכה, וכתב דצ"ל דכיון שנפשו חשקה לאכול יותר ונמנע משום איסור מיקרי טעימה,[[178]](#footnote-179) ומשמעות דבריו דלפ"ז כ"ש דאם טועם את התבשיל אחר בישולו דמיקרי טעימה, וכ"כ הא"ר שם סק"ג והפמ"ג שם.

אמנם הנה השבה"ל שם האריך דהא דמטעמת אינה טעונה ברכה הוא רק בטועם ופולט, ומבו' בדבריו שם כל שבולע הוי אכילה גמורה, ואפ"ה הביא לד' המדרש, ובע"כ שפירש דהתם לא בלע יהונתן כלל מן הדבש אלא טעם טעימה בעלמא,[[179]](#footnote-180) והיינו משום דמיד כשנתן המטה עם הדבש בפיו אמרו לו שהשביע אביו שלא לאכול וע"כ לא בלע, וע"כ שפיר אמרו ע"ז דמטעמת אינה טעונה ברכה וכו', ובזה מתישב משה"ק המג"א דמ"ט חשבינן לה כמטעמת דא"צ ברכה אף שנתכוין לאכילה, וצ"ע.

**מטעמת כשכונתו להנאה**

המג"א בסימן תקס"ז סק"א צידד דהא דהשרוי בתענית מותר לטעום הוא אף כשכונתו להנאת הטעימה, וכ"כ הא"ר שם סק"א והמ"ב שם סק"א, והערוה"ש שם ס"א כתב לאסור בזה, ולכאו' יש ללמוד לזה ממש"כ הראבי"ה בסימן תתס"א דכיון דאסקינן דהשרוי בתענית מותר לטעום דהנאה לא קביל עלי', יכול לכוס עצי קנמון ללחלח גרונו ולפלוט,[[180]](#footnote-181) והביאוהו הב"י בסימן תקס"ז והרמ"א שם ס"ג, והרי דהא דמותר לטעום בתענית הוא אף כשמתכוין להנאת הטעימה.[[181]](#footnote-182)

אך לדעת הרמב"ם דהא דמטעמת אינה טעונה ברכה הוא אף כשהוא בולע, ולדידי' כל הא דאינה טעונה ברכה הוא כשאין כונתו לאכילה אלא לטעימת התבשיל, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בדבריו בפ"א מברכות ה"ב, מסתברא מילתא דאף הא דהשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום הוא רק כשכונתו לטעימת התבשיל, וזה עכ"פ אי נימא דהא דמטעמת אינה טעונה ברכה והא דהשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום הוו ביסודם חד דינא, (עמש"נ בזה בדף מס' 7 בהערה), וכ"נ קצת בד' הרמב"ם בפ"א מתענית הי"ד דלא התיר אלא לטעום את התבשיל, וצ"ע.

למש"כ המג"א ודעימי' דהא דהשרוי בתענית מותר לטעום הוא אף כשכונתו להנאת הטעימה, לכאו' ה"נ הא דמטעמת א"צ ברכה הוא אף כשכונתו להנאת הטעימה,[[182]](#footnote-183) וכ"ה מבו' ממה שאמרו במדרש בההיא דיהונתן דמטעמת אינה טעונה ברכה אף שנתכוין להנאת הטעימה, - וכ"נ למש"כ הרא"ש דהא דמטעמת א"צ ברכה הוא אף ביותר מרביעית משום שאינו נהנה בתוך מעיו, והב"י בסימן ר"י כתב דהוא משום דברכה תלוי' באכילה ואכילה היינו הנאת מעים, דלפ"ז הדין נותן דהא דא"צ ברכה הוא אף כשכונתו להנאת הטעימה, דמ"מ כיון שאינו נהנה בתוך מעיו א"צ ברכה, וכתב כן בתשו' מהר"ם בן חביב סימן כ"ה, - וכ"ה מבו' ממש"כ הראבי"ה בסימן מ"ח בהא דמטעמת א"צ ברכה, דל"ד לבשמים שמברך, דאסמכתא מכל הנשמה תהלל, והרי דהא דמטעמת א"צ ברכה הוא אף כשכונתו להנאת הטעימה, וזהו דקשיא לי' דמ"ש מהא דמברך על הבשמים.

וכ"ה מבו' ממש"כ המג"א בסימן ר"י סק"ט והמ"ב שם סקי"ז לדון בשאיבת עשן הטבק אם חשיב כטועם ופולט, והרי דהתירא דטועם ופולט הוא אף כשמתכוין לטעם, וכ"ה מבו' ממש"כ המג"א בסימן קס"ז סקט"ז דכיון דהלועס א"צ ברכה א"כ עיקר הברכה על הבליעה, וכתב לדון לפ"ז דאם סח בעודו לועס קודם הבליעה צריך לחזור ולברך.[[183]](#footnote-184)

אמנם הנה המ"ב בסימן ר"י סקי"ז כתב לדעת הרא"ש דכשחוזר ופולט התירו "כשכונתו רק לטעימה בעלמא" כיון שאין לו רק הנאת החיך מהתבשיל שטעם, ומשמע דכל הא דא"צ ברכה הוא כשכונתו רק לטעימה בעלמא, אך כל שכונתו להנאת הטעימה צריך ברכה,[[184]](#footnote-185) וכ"נ ממש"כ בביאוה"ל בסימן קס"ז ס"ו ד"ה ולא ישיח ע"ד המג"א דשאני במטעמת דכונתו רק לטעימה בעלמא, ומשא"כ בכה"ג שכונתו בלעיסה רק לשם אכילה.[[185]](#footnote-186)

אך הנה הביאוה"ל שם כתב שכ"כ הבגדי ישע והמגן גבורים, ובד' המגן גבורים שם מבו' דהיינו רק משום דהויא הלעיסה תחילת הבליעה שהיא אכילה גמורה, ומשמעות דבריו דגם בכה"ג אין הלעיסה טעונה ברכה, אלא דמ"מ אי"ז הפסק, וכ"נ גם בד' הבגדי ישע שם,[[186]](#footnote-187) וי"ל דגם מכוון ד' המ"ב לכך, והיינו משום דכל שכונתו לטעום ולפלוט אף אם הוא לשם ההנאה, חשיב דאין כונתו לאכילה אלא לטעימה, ורק היכא דכונתו לבלוע דהוי כונתו לאכילה, הוא דאף הטעימה טעונה ברכה, וכ"נ בד' השעה"צ בסימן קס"ז סק"ל.[[187]](#footnote-188)

בעיקר מש"כ המג"א דהא דמטעמת אינה טעונה ברכה הוא אף כשכונתו להנאת הטעימה, צ"ע ממש"כ המג"א בסימן ר"י סק"ו דאם טועם את התבשיל אחר בישולו צריך ברכה, ונתבאר לעיל וכ"ש דהיכא דכונתו להנאת הטעימה דצריך ברכה, - אך לכאו' פשוט דדבריו התם הם לדעת הסוברים דהא דמטעמת א"צ ברכה הוא אף כשטועם ובולע דהו"ל אכילה גמורה, ובכה"ג ודאי דלא הותר אלא משום דאין כונתו לאכילה,[[188]](#footnote-189) ומשא"כ בטועם ופולט דלאו אכילה היא כלל א"צ ברכה אף כשכונתו להנאת הטעימה,[[189]](#footnote-190) - וכ"כ בתשו' מהר"ם בן חביב סימן כ"ה דאף דפטורא דמטעמת הוא רק כשאין כונתו לטעום, מ"מ כל שאינו בולע א"צ ברכה אף אם כונתו לשם אכילה משום דברכה לא בטעימת חיך תליא מילתא אלא באכילה.

**מטעמת כשבולע את הטעם שמצץ בפיו**

החיי אדם בכלל מ"ט ס"ד כתב דאף למש"כ המג"א דאם סח בעודו לועס קודם הבליעה צריך לחזור ולברך, מ"מ אם כבר בלע את הטעם שמצץ בפיו מן הלעיסה א"צ לברך, והביאו המ"ב בסימן קס"ז סקל"ה, ועיי"ש שכתב דל"ד למטעמת דאינה טעונה ברכה, דהיינו רק כשאין כוונתו לאכילה כלל אלא לטעימה אך כל שכונתו לאכילה ודאי דצריך לברך ע"ז, דאטו המוצץ מאיזה דבר הקיוהא שיש בו לא יברך.

ומבו' מדבריו דאף אם הא דמטעמת א"צ ברכה הוא רק כשטועם ופולט ובכה"ג א"צ ברכה אף כשנתכוין להנאת הטעימה, וכמש"כ הרא"ש דליכא חיוב ברכה אלא בהנאת מעיו, מ"מ נכלל בדינא דמטעמת דכיון דאין כונתו לאכילה א"צ ברכה אף כשהוא בולע את הטעם שמצץ בפיו, וד"ז הוא רק כשאין כונתו לאכילה, אך כל שכונתו לאכילה צריך ברכה דומיא דמוצץ קנים מתוקים דמברך עליהן.[[190]](#footnote-191)

**טעם הסוברים דמטעמת א"צ ברכה ול"ד לשותה שמן לרפואה דמברך משום דאית לי' הנאה**

בס' בתי כהונה בפ"א מברכות ה"ב הק' לדעת הסוברים דהא דמטעמת אינה טעונה ברכה הוא אף בבולע, דמ"ש ממה שאמרו לקמן ל"ו א' בשותה שמן ע"י אניגרון כשחושש בגרונו דמברך עליו בפה"ע דאע"ג דלרפואה קא מכוין מ"מ כיון דאית לי' הנאה מיני' בעי ברכה, וא"כ הדין נותן דה"נ הטועם את התבשיל דאף דאין כונתו לאכילה ושתי' מ"מ כיון דאית לי' הנאה מיני' בעי ברוכי,[[191]](#footnote-192) ומצינו בד' השעה"צ בסימן ר"י סק"ל שעמד בזה דשאני באוכל ושותה לרפואה דכל דיש לו הנאה צריך לברך אף כשאינו מתכוין להנאה מדינא דמטעמת דא"צ לברך, אך לא נתפרש בדבריו טעם הא דשאני זמ"ז.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבתי כהונה שם כתב בדעת הרמב"ם דמה שאמרו התם דכיון דאית לי' הנאה מיני' בעי ברוכי, היינו משום הנאת הרפואה, וכיון דהוא מתכוין לכך בעי ברוכי, וכ"כ בס' קול בן לוי שם, ועד"ז נתבאר בדף מס' 5 בסופו מד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק.[[192]](#footnote-193) - **ב** בס' יצחק ירנן שם כתב דלדעת הרמב"ם הא דהשותה שמן לרפואה מברך הוא כששותה יותר מרביעית, כדתניא התם דנותן שמן הרבה לתוך אניגרון ובולע, אך בפחות מרביעית א"צ לברך דומיא דמטעמת, וצ"ע היאך הוא מתישב בסתימת ד' הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ב. - **ג** המנחת שלמה בח"א סימן י"ח סק"ה כתב דלדעת הרמב"ם הא דהשותה שמן לרפואה מברך, היינו כשכונתו גם להנאה, דבכה"ג גם מטעמת צריכה ברכה. - **ד** למש"כ המג"א בתחילת דבריו דכל שטועם אחר הבישול לידע אם הוא טוב מיקרי אכילה ולא חשיב כמטעמת אלא כשהוא לצורך תיקון התבשיל, הרי דמה"ט הוא דהשותה שמן לרפואה מברך, משום דהוי זה לצורך עצמו. - **ה** י"ל עוד דשאני בשותה לצורך רפואה דהשתי' היא לצורך גופו וחשבינן לה כלקיחת המאכל לעצמו, וע"כ כל שהוא נהנה חייב לברך, ומשא"כ במטעמת דאין הטעימה לצורך גופו ואי"ז כלל לקיחה לעצמו, ובכה"ג אף אם נהנה א"צ ברכה.[[193]](#footnote-194) - **ו** העירו די"ל עוד דשאני במטעמת דהנאת החיך עצמה נעשית לשם טעימה, וע"כ אין ע"ז תורת אכילה, ומשא"כ בשותה שמן לרפואה דהנאת החיך לא נעשית לשם רפואה, וע"כ היא מועלת לחשבו לאכילה ושתי',[[194]](#footnote-195) אך ב' טעמים אלו אינם מתישבים למש"כ המג"א בדעת הרוקח דכל שנפשו חשקה לאכול יותר רק נמנע משום איסור מיקרי טעימה וא"צ לברך אף שנהנה, (ונתבאר לעיל), והרי דאף שנעשית הטעימה לצורך גופו וגם לא נעשית לשם דבר אחר, מ"מ א"צ ברכה.

י"ג אלול פ"ג

דף מס' 9

**ברכת הקמח**

**ל"ו א' - קמחא דחיטי,** התוס' כתבו דלא מיירי בקמח ממש, דא"כ לא שייכא בי' ברכת בפה"א, אלא מיירי בקמח שקורין אישקלאטי"ר או בקמח שעושין משבולת שועל שמייבשין בתנור,[[195]](#footnote-196) ועד"ז כתב התוס' רי"ח בשם ר"י דמיירי בקמח שאינו נטחן כ"כ ויש בו עדיין טעם חטה וראוי לאכול בזה הענין,[[196]](#footnote-197) או בקמח שנטחן לגמרי מחטין של קליות שנתיבשו דהוא ראוי לאכילה, אך קמח הנטחן כמו קמח סולת שלנו אין מברכין עליו בפה"א משום שאינו ראוי לאכול בכה"ג, וכ"כ הרא"ש בסימן ב', וכ"כ המאירי בשם הראב"ד דאיירי בקמח של חטים חרוכים.

אך התר"י והרא"ש כתבו בדעת הרי"ף דלא מיירי בקמחא דקליות אלא בקמח דעלמא, וכ"כ הרשב"א בדעת הגאונים, וכ"ה בחי' המיוחסים להריטב"א דמדנקיט לי' סתמא משמע דאיירי בכל קמח אף בקמח דלאו קליות, וגם קמח זה ראוי לכוס, וכ"כ הרא"ה והמאירי.

הרא"ה כתב להוכיח מהכא דקמח ל"ה מוקצה בשבת דראוי לכוס, דאל"כ מ"ט דרב יהודה דמברכין עליו בפה"א, לפ"מ שפירש דאיירי אף בקמח דלאו קליות, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, ועד"ז הוכיח האו"ז בהל' יו"ט סימן שנ"ח, וכ"כ הריטב"א בשבת קכ"ב א', וכ"נ בד' הריא"ז בביצה ספ"ג, - אך הנה הסה"ת בסימן רמ"ז ורמ"ח נסתפק דקמח הוי מוקצה דאינו ראוי לכוס, וכ"כ הרא"ש בביצה פ"ג סימן י"ז והמאירי שם כ"ט ב' והר"ן בע"ז ס"ו ב' והטור בסימן שכ"ה, וכן נקטו הפוסקים שם ס"ד, ושמא הוא כדעת התוס' ודעימי' דלא איירי הכא בקמח ממש, ובקמח ממש מודו כו"ע דאין מברכין עליו בפה"א משום דאינו ראוי כלל.

בד' התוס' וש"ר מבו' דאף אם קמח אינו ראוי לכוס והוי מוקצה בשבת, מ"מ מברכין עליו שהכל, ולא קשיא להו אלא בהא דמברכין עליו בפה"א,[[197]](#footnote-198) - ולכאו' יש ללמוד מזה דאף האוכל שלא כדרך אכילה מברך, שהרי כיון דקמח אינו ראוי לכוס, הויא אכילתו שלא כדרך אכילה, וע"ד שאמרו בפסחים כ"ד ב' דאכילת חלב חי הויא שלא כדרך אכילה, ובד' התוס' שם מבו' דגם אכילת בשר בהמה חי הוי שלא כדרך,[[198]](#footnote-199) וצ"ע.[[199]](#footnote-200)

**רב יהודה אמר בפה"א ורב נחמן אמר שהכל נהי' בדברו,** גירסת כמה מקמאי דמפרשינן דרב יהודה אמר בפה"א אע"ג דאישתני במילתי' קאי, ורב נחמן אמר שהכל כיון דאישתני אישתני, ובפירש"י כתב דטעמא דרב נחמן הוא משום דאישתני וגרע הואיל ולא אישתני לעלויא מעלייתא, ועמש"נ להלן בדעת הרי"ף בזה.

התר"י כתב דטעמא דרב יהודה דאע"ג דאישתני במילתי' קאי, הוא משום דאישתני לעילויא וע"כ לא ירד מהברכה שלו, וכ"כ בתוס' הרשב"א פסחים ב' א', וכ"כ בתשו' מהרי"ק סימן מ"ג, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דמדמינן לה לשמן דמברכין עליו בפה"ע, ושמן אישתני לעילויא כמו שאמרו לעיל בסוגיין, - וצ"ל דהא דחשבינן לה כאישתני לעילויא, הוא משום דהחטים עומדות לכך לעשות מהן קמח, כדי לעשות פת, וזהו עילוי דידהו.

**שמן זית מברכין עליו בפה"ע אלמא אע"ג דאישתני במילתי' קאי ה"נ אע"ג דאישתני במילתי קאי,** לפ"מ שפירש"י דטעמא דרב נחמן הוא משום דלא אישתני לעלויא מעלייתא, ומשמע דכבר מעיקרא ידעינן להא דלא אשתני לעלויא מעלייתא, הרי דהא דפרכינן עלה משמן הוא משום דגם שמן לא אשתני לעלויא מעלייתא, ול"ד ליין דאישתני לעילויא מעלייתא דסעיד, ומה"ט הוא קובע ברכה לעצמו, וכמו שאמרו לעיל בסוגיין, ובזה מתפרש הא דלא פרכינן עלה מיין, ועמש"כ בזה הצל"ח.

**אית לי' עילויא אחרינא**

**הכא אית לי' עילויא אחרינא בפת,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דמה"ט נמצא דיצא מכלל פרי ולכלל דרך אכילתו לא בא, ומשא"כ בשמן דמיד בא בשנויו לכלל דרך אכילתו ועיקר הפרי לכך נטעוהו והלכך פרי הוא, ובתשו' מהרי"ק סימן מ"ג כתב בדעתו דאין עיקר הגריעותא משום דאית לי' עילויא אחרינא, דא"כ מ"ט הוצרך לפרש דשמן מיד בא בשנויו לכלל דרך אכילתו וכו', ותיפו"ל דשמן לי"ל עילויא אחרינא, אלא היינו דכל שנשתנה לדבר שאינו עיקר דרך אכילתו אין תורת פרי עליו,[[200]](#footnote-201) ולפ"ז מתפרש מה שאמרו דאית לי' עילויא אחרינא בפת דהיינו דלא נימא דגם חטים הרי עיקרם עומדין לעשות מהן קמח, וע"ז הוא דאמרינן דאף דהם עומדין לעשות מהן קמח היינו כדי לעשות ממנו פת, וכ"ז שלא עשו ממנו פת אין תורת פרי עליו, וכ"ה מבו' בד' הנחל"ד לקמן ל"ח א', והמרומי שדה בסוגיין ולקמן שם.

**ב** בד' הרמב"ן לקמן בע"ב מבו' דהיינו משום דאישתני לגריעותא משום דאינו ראוי כ"כ לאכילה,[[201]](#footnote-202) וכ"כ הבה"ג בפירקין דהוא משום דאישתני לגריעותא דחיטי מתעבדן כסאני ומיתכלן וקימחא בעיני' לא אכלי אינשי, ולפ"ז מתפרש מה שאמרו דאית לי' עילויא אחרינא בפת דהיינו דכיון דעכשיו הוא גרוע ע"י השינוי, ל"מ הא דמכח השינוי הוא ראוי לעשות ממנו פת דנימא דמכח זה חשיב כאישתני לעילויא, אלא כ"ז שלא עשה ממנו פת חשיב כאישתני לגריעותא.[[202]](#footnote-203)

**ג** בס' הפרדס שער פירות העץ כתב בדין בוסר דאף אם נטעי גם אדעתא דהכי מ"מ כיון דיש לו עלויא אחרינא דהיינו ענבים אין מברכין עליו בפה"ע, דדמי לקמחא דחיטי דכיון דיש לו עילויא אחרינא ע"י פת אין מברכין עליו אלא שהכל, ומבו' דה"ט דאית לי' עילויא אחרינא אי"ז כלל מכח שנשתנה, אלא הוא טעם בפנ"ע דכל דאית לי' עילויא אחרינא ה"ז מגרע את ברכתו, וכ"ה מבו' בד' התוס' הרשב"א בפסחים ב' א' דמכח הא דאית לי' עילויא אחרינא הוא דמברכין עליו שהכל, וזהו שכתב די"ל דהיינו רק אם בפועל אית לי' עילויא אחרינא,[[203]](#footnote-204) וכ"ה מבו' בד' הגרע"א בסוגיין והעוללות אפרים בדין ד'.[[204]](#footnote-205)

**הרשב"א כתב להוכיח דאיירי הכא בקמח דעלמא, דאם איירי בקמח קלי הרי לא שכיח למעבד מיני' פת ולית לי' עילויא אחרינא,[[205]](#footnote-206) - ובדעת התוס' ודעימייהו דאיירי בקמח קלי כתב הנחל"ד בתו"ד דלא תלי בהא דהקמח אית לי' עילויא אחרינא, אלא בהא דהחטים אית להו עילויא אחרינא דעושין מהן פת, וע"כ הוא דכל שעשו מהן קמח מברכין עליו שהכל.[[206]](#footnote-207)**

\*הנחל"ד הק' דמ"ט מברכין על דייסא במ"מ אף דאית לה עילויא אחרינא בפת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** לדעת רש"י דעיקר הא דמברכין על קמח שהכל הוא משום דיצא מכלל פרי ואין תורת פרי עליו, לכאו' אי"ז טעם אלא לענין ברכת בפה"ע, אך בברכת במ"מ לא איכפת לן דיצא מכלל פרי. - **ב** למש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דמברכין על קמח שהכל הוא משום דאישתני לגריעותא, הרי דבדייסא דאישתני למעליותא ליכא לה"ט,[[207]](#footnote-208) ועוד, דלגבי ברכת במ"מ ליכא לדינא דאישתני לגריעותא, ונתבאר בדף מס' 17, - **ג** הנחל"ד כתב בדעת הרי"ף דהיינו משום דדרך בנ"א לאכול דייסא וע"כ קבעו לו ברכה חשובה אף דאית להו עילויא אחרינא, ומשא"כ בקמח דאין דרך לאכול קמח. - **ד** למש"כ הגרע"א בסוגיין והעוללות אפרים דין ד' בדעת הרשב"א דלא חשיב כאית לי' עילויא אחרינא אלא אם עדיין אפשר לעשות ממנו פת, ונתבאר לעיל בהערה, הרי דליכא לה"ט בדייסא דא"א לעשות ממנה פת.

**ברכת קמח דשעורים**

**וקמחא דשערי מברכינן עלייהו שהכל מאי לאו דחיטי בפה"א,** בטעם הא דאף אם קמח דחטים מברכין עליו בפה"א מ"מ קמח דשעורים מברכין עליו שהכל מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דקמח דחטים חשיב, ובחי' הגרע"א כתב בדעתו דהיינו דכיון דקמח דשעורים לא חשיב ע"כ מברכין עליו שהכל, ולכאו' היינו דמה"ט לא חשבינן לי' כאישתני למעליותא. - **ב** התר"י והרשב"א כתבו דהוא משום דאין דרך בנ"א לאכלו משום דקשה לקוקיאני. - **ג** הרא"ה כתב דהוא משום דקמח דשעורים אינו ראוי לכוס, ול"ד לקמח דחטים דראוי לכוס, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן ר"ח ס"ד דהוא משום דקמח דשעורים אין ראוי אלא ע"י הדחק.

ונפ"מ בין הדרכים הוא בדין קמח קלי דשעורים, לדעת הסוברים דסוגיין איירי בקמח דעלמא,[[208]](#footnote-209) דהרשב"א כתב דאף בשל קלי מברכין עליו שהכל דהואיל וקשה לקוקיאני לא שכיח למיכלי, אך בחי' הגרע"א משמע דלמש"כ בפירש"י דהא דקמח דשעורים מברכין עליו שהכל הוא משום דלא חשיב, י"ל דהיינו רק בקמח דעלמא, אך קמח קלי דשעורים מברכין עליו בפה"א,[[209]](#footnote-210) ולכאו' כ"ה גם למש"כ הרא"ה דהא דמברכין עליו שהכל הוא משום דלא חזי לכוס, די"ל דקמח קלי דשעורים חזי לכוס ומברכין עליו בפה"א לרב נחמן, ועמש"כ בזה הראש יוסף ומש"כ הצל"ח באורך.

התוס' הרשב"א בפסחים ב' א' כתב דאמר במס' ברכות דקמחא דשערי מברכין עלי' בפה"א דאשתני לעילויא, ואף למ"ד דמברכין שהכל היינו משום דאית לי' עילויא אחרינא שיעשו ממנו עדיין פת, וכ"כ הסמ"ג עשין כ"ו ולאוין ע"ט, ובביאור הרא"מ על הסמ"ג בהל' חמץ תמה ע"ז דלהדיא אמרו הכא דקמחא דשערי לכו"ע מברכין עליו שהכל, ועמש"כ בזה הצל"ח בסוגיין, וצ"ע.

**אבל קמחא דשערי הואיל וקשה לקוקיאני לא לברך עלי' כלל,** גירסת הערוך בע' קקני ד**כיון דקשי לקוקני לא עבידי אינשי דשדו לפומייהו, ובדק"ס כתב דכ"ה בכת"י, וכ"כ הר"י מלוניל** דכיון דקשה לקוקיאני אין דרך בנ"א לאכלו, וכ"כ הראבי"ה בסימן צ"ט ובס' הפרדס שער הדגן, ומבו' דהא דס"ד דאין מברכין עליו אי"ז מכח הא דמזיק, אלא הוא משום דאין דרך לאכלו,[[210]](#footnote-211) וכ"כ תר"י והרשב"א בתו"ד דקמחא דשערי לא אכלי לי' אינשי מפני דמזיק.

**קמ"ל כיון דאית לי' הנאה מיני' בעי ברוכי,** הראבי"ה בסימן צ"ט כתב דכל הא דבעינן דיהא לו הנאה ממנו, ואלמלי כן ל"ה מברכין עליו כלל, הוא משום דמזיק, אך בדבר שאינו מזיק מברכין עליו אף אם אינו נהנה, והיינו כשכונתו לאכול, דאם כונתו לרפואה אינו מברך אלא כשנהנה החיך, ועמש"נ בזה בדף מס' 6.

הב"ח בסימן ר"ב ס"ד כתב להוכיח מהכא כדעת הרמב"ם דמברכין על השמן שהכל אף דאזוקי מזיק לי' כיון שהוא נהנה ממנו, דדמי לקמחא דשערי דאף דהוא מזיק מ"מ כיון דאית לי' הנאה מיני' בעי ברוכי, ובדעת ש"ר דאין מברכין על השמן כלל ול"ד לקמחא דשערי, מצינו כמה דרכים, ונתבאר בדף מס' 5.

**הכרעת ההלכה בדין ברכת הקמח**

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בדין ברכת הקמח, דהבה"ג בהל' ברכות כתב דקי"ל כרב נחמן דמברכין עליו שהכל, וכ"כ הרשב"א בשם ר"ה גאון משמא דכולהו רבוותא, וכ"כ התוס' רי"ח בשם ר"ח, וכ"כ הרי"ף והרמב"ם בפ"ג מברכות ה"ב והפסקי רי"ד והריא"ז והרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א והראבי"ה בסימן צ"ט והריטב"א בהל' ברכות פ"א הכ"ו, - אך התר"י כתב דקי"ל כרב יהודה דמברכין עליו בפה"א, וכ"כ המאירי והרשב"ץ בשם הראב"ד, וכ"כ בס' הבתים ש"ג ובס' הפרדס שער הדגן בשמו, וכ"כ המהר"ם מר"ב בסדר ברכות.

התר"י כתב דלפ"מ שפירש ר"י דפלוגתא דרב יהודה ורב נחמן היא בקמח קלי, הרי דאף דקי"ל כרב יהודה דמברכין עליו בפה"א, מ"מ בקמח סולת מברכין עליו שהכל, וכ"כ הרא"ש בסימן ב' והרשב"א, וכ"כ המאירי והבתים והפרדס בשם הראב"ד, וכ"ה מבו' בד' המהר"ם מר"ב שם.

והרשב"א כתב דמש"כ רה"ג ודעימי' דקי"ל כרב נחמן דמברכין עליו שהכל, הוא בקמח שאינו קלי דאין דרך לאכלו, אך בקמח קלי מברכין עליו בפה"א, וכתב דלפ"ז ליכא פלוגתא בין רבוותא בזה, דבקמח קלי קי"ל דמברכין עליו בפה"א ובקמח דעלמא קי"ל דמברכין עליו שהכל, וכן צידד הרא"ש שם בדעת הרי"ף, וכ"כ בס' הפרדס שער הדגן בדעתו, - אך בד' התוס' רי"ח מבו' דקי"ל כרב נחמן אף בקמח קלי, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות שם, - והרא"ש בסו"ס ב' כתב דכיון דפלוגתא הוא ראוי לברך עליו שהכל, וכ"כ הטוש"ע בסימן ר"ח ס"ה.

התור"י החסיד האריך בדין האוכל קמח אם מברך לאחריו בנ"ר או מעין ג', וכן דנו בזה התר"י והרשב"א והרא"ה והרשב"ץ,[[211]](#footnote-212) וכן נסתפקו בזה התוס' לקמן ל"ז א' בדין הכוסס את החטה, ונתבאר באורך בדף מס' 17.

י"ד אלול פ"ג

דף מס' 10

**ברכת הקורא**

**ל"ו א' - קורא,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בסוגיין ובעירובין כ"ח ב' כתב דהיינו רך של דקל כשענפיו גדלים בכלל שנה ושנה, וכ"כ בפי' הרשב"ץ. - **ב** בפי' ר"ה גאון בעוקצין פ"ג מ"ז כתב דהיינו המוח שבתוך ראש הדקל שקוראין גומאר, וכ"כ בפי' ר"ח בעירובין שם והערוך בע' קר והרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ו ותר"י. - **ג** הפסקי רי"ד כתב לפרש עוד דהוא שורש הדקל קודם שיגדל. - **ד** המאירי בסוגיין ובעירובין שם כתב שהם חריות הנעשות סביב הדקל סמוך לארץ, וכ"נ בד' הריטב"א בעירובין שם.

**רב יהודה אמר בפה"א וכו' פירא הוא,**[[212]](#footnote-213)בטעם הא דמברכין עליו בפה"א ואין מברכין עליו בפה"ע אף דפירא הוא,[[213]](#footnote-214) כתב הפסקי רי"ד דהיינו משום דגוף האילן הוא אוכל, וכ"כ הפסקי רי"ד במנחות כ"ז א', וכ"כ המכתם, וכ"כ הרא"ה דהוא משום דכל היכא דהא גופי' לאו פירא לא שייך לברוכי עלי' ולמיקריי' פרי העץ אלא פרי האדמה דחזי למיכל והוי גידו"ק,[[214]](#footnote-215) וכ"נ בד' הרשב"ץ, וכ"כ הנחל"ד ובחי' מהר"ם בנעט, - ובפירש"י שבליקוטי ר"ב אשכנזי כתב דהוא משום דסופו להקשות וע"כ לא חשיב כפרי ממש אלא כעץ ואין מברכין עליו בפה"ע.[[215]](#footnote-216)

**הואיל וסופו להקשות,** הרא"ה כתב דאף דאיכא הרבה מיני פירות שאין ראויין אלא כשהן רכין כפלפלין ומקצת שאר מיני תבלין ואפ"ה בעודן רכין מברכין עליהן בפה"ע, היינו משום דהוו פרי וע"כ אע"ג דסופו להקשות מ"מ כ"ז שהם ראויין חשיבי כפירא, ולא מיבעיא בדבר שאין סופו להקשות אלא לאחר שנתלש, אלא אף בדבר שסופו להקשות בעץ, מ"מ כל זמן שהוא רך חשיב כפרי, ומשא"כ בקורא דאינו פרי, אלא הוא גוף העץ, הרי דאף דהוא ראוי לאכילה מ"מ כיון דלא קאי במילתי' דסופו להקשות לא חשיב גידו"ק לענין ברכה לקרותו פרי כלל ומברכין עליו שהכל, ובהמשך דבריו מבו' דגם צנון הוא גופי' לאו פירא הוא, (ובזה מתפרש הא דפרכינן עלה מצנון), וצ"ב.

**לא נטעי אדעתא דהכי**

**ולא היא צנון נטעי אינשי אדעתא דפוגלא דיקלא לא נטעי אינשי אדעתא דקורא,** בד' תר"י משמע דלשנויא דגמ' עיקר הא דמברכין על קורא שהכל הוא משום דלא נטעי אדעתא דהכי, ול"ב כלל להא דסופו להקשות,[[216]](#footnote-217) וכ"נ בד' הרשב"א,[[217]](#footnote-218) וכ"נ בד' ר"ה גאון שהובא בס' הנר, וכ"ה מבו' בד' הארחות חיים בהל' ברכות סכ"ב, וכ"כ הבה"ג בפירקין דמברכין על בנות הדס שהכל משום דלא נטעי אדעתא דהכי, והביאו הפסקי רי"ד במנחות כ"ז א',[[218]](#footnote-219) וכ"נ בס' מצוות זמניות הל' ברכות ש"ד.

אך בד' הר"י מלוניל מבו' דלא סגי בהא דלא נטעי אינשי אדעתא דקורא, אלא עיקר הא דמברכין עליו שהכל הוא משום דסופו להקשות,[[219]](#footnote-220) ואך דל"מ הא דסופו להקשות אלא משום דלא נטעי אינשי אדעתא דקורא, וכ"כ הרא"ש בסימן ג' והמכתם והמאורות והמאירי והרשב"ץ והריא"ז,[[220]](#footnote-221) וכ"ה מבו' בד' התוס' בעירובין כ"ח ב' ד"ה קור ניקח ובד' הריטב"א שם, וכ"כ התו"ח שם כ"ח א', וכן האריך הפסקי רי"ד במנחות שם.[[221]](#footnote-222)

בביאור הצירוף דכל דסופו להקשות ולא נטעי אדעתא דהכי מברכין שהכל, מצינו כמה דרכים, **א** בד' הר"י מלוניל בסוגיין והפסקי רי"ד במנחות שם דהיינו דיסוד הדין הוא דכל שסופו להקשות בתר בסוף אזלינן ולאו אוכלא חשיבא, ואך דכ"ז הוא משום דלא נטעי אינשי אדעתא דהכי, אך כל דנטעי אינשי אדעתא דהכי בתר דעתא דאינשי אזלינן, ומה"ט לא אזלינן בתר בסוף אלא בתר השתא. - **ב** בפי' הרשב"ץ לקמן בע"ב ד"ה ולענין האגוזים וד"ה ויש לעיין מרקחת וד"ה ולענין פירות מבו' דאף דבר שאין סופו להקשות ולא נטעי לי' אדעתא דהכי ה"ז מגרע את ברכתו דאם הי' ראוי לברך עליו בפה"ע מברכין עליו בפה"א, ואם הי' ראוי לברך עליו בפה"א מברכין עליו שהכל, וכ"נ בדבריו שם (ד"ה גרסינן בגמרא קליפי) בדין גרעינין, ולפ"ז מתפרש הא דבקורא בעינן לתרתי דהיינו דכיון דסופו להקשות ראוי לברך עליו בפה"א, ובזה מהני הא דלא נטעי לי' אדעתא דהכי דמברכין עליו שהכל, ועד"ז כתב הביאור מרדכי בסק"ה. - **ג** הפנ"י כתב דהיינו משום דהו"ל תרתי לריעותא.

בפירש"י כתב דהא דלא נטעי אינשי אדעתא דקורא הוא משום דהאוכלו ממעט ענפי האילן, והחזו"א בסימן ל"ג סק"ב בתחילת דבריו כתב דהיינו דלא חשיב כלא נטעי אדעתא דהכי אלא כשמקפידין שלא לאכלו משום שמפסיד את האילן, ומשמעות ד' רש"י דזהו עצמו הוא הא דמשני דבצלף נטעי אינשי אדעתא דשותא, דהיינו דאף דנטע אדעתא דפרחא מ"מ לא איכפת לי' כשאוכל את העלין והתמרות, וע"כ חשיב כנטע אדעתא דהכי, וכ"כ העוללות אפרים דין ו' בסופו,[[222]](#footnote-223) אך בהמשך דבריו כתב דמש"כ רש"י דלא נטעי אדעתא דקורא משום דמפסיד האילן, קושטא קאמר, אבל ה"ה בלא נטעי אדעתא דידי' משום דלא חשיב להו, והוכיח כן ממש"כ הרשב"א דעל הגרעינין מברך שהכל משום דלא נטעי אדעתא דגרעינין, - ועמש"כ הפמ"ג במש"ז בסימן ר"ד סק"ד והעוללות אפרים בדין ו' בסופו.

**וכל היכא דלא נטעי אינשי אדעתא דהכי לא מברכינן עלי' והרי צלף וכו',** הפנ"י הק' דמאי פריך הרי צלף אין סופו להקשות, וכן הק' העוללות אפרים דין ה' בהערה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** לדעת תר"י ודעימי' דלפ"מ דמשני דהא דמברכין על קורא שהכל הוא משום דלא נטעי אינשי אדעתא דהכי לא תלי כלל בהא דסופו להקשות, ניחא. - **ב** הריא"ז כתב דהתמרות דהצלף סופן להקשות, וכ"נ בד' המאירי, וכ"כ הפסקי רי"ד במנחות כ"ז א' ובחולין כ"ה ב' והאבודרהם בהל' ברכת שהכל, וכ"ה מבו' בד' הערוך בע' צלף והר"ש במעשרות פ"ד מ"ו. - **ג** למש"כ הרשב"ץ דבדבר שראוי לברך עליו בפה"א מהני הא דלא נטעי לי' אדעתא דהכי שיברכו עליו שהכל, ונתבאר לעיל דמה"ט הוא דמברכין על קורא שהכל, הרי דזהו דפריך דבעלים ותמרות דמברכין עליהן בפה"א הי' בדין דכיון דלא נטעי אדעתא דהכי יברכו עליהן שהכל. - **ד** הפנ"י כתב דאה"נ דהו"מ לשנויי הכי אלא דלא משני הכי משום דלקושטא דמילתא משמע לי' דהתם ליכא אפי' חדא לריעותא דנטעי לה אדעתא דהכי.[[223]](#footnote-224)

**ברכת לולבי גפנים ושקדים המתוקים קטנים**

התוס' כתבו דלולבי גפנים דלא נטעי להו אינשי אדעתא דהכי מברכין עליהן שהכל, והמכתם כתב דהוא משום דסופן להקשות ולא נטעי להו אדעתא דהכי, וזה לטעמי' דלא סגי בהא דלא נטעי להו אדעתא דהכי בפנ"ע, וכ"כ האבודרהם בהל' ברכת שהכל, וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד והרשב"ץ.

נחלקו הראשונים בדין שקדים הרכים, **א** התוס' כתבו דשקדים דכשהם רכים אוכלים קליפתם החיצונה ולא נטעי להו אדעתא דהכי למיכל להו כשהם רכים אלא לאכול הגרעינין שלהן לכשיתבשלו מברכין עליהן שהכל, וכ"כ התר"י והרא"ש בסימן ג', וכ"כ הרשב"א דכיון דלא נטעי אינשי אדעתא דקליפתן מברכין עליהן שהכל, וכ"כ הריטב"א בעירובין כ"ח ב' ובהל' ברכות פ"א הט"ו, ובד' הרשב"ץ בסוגיין והאבודרהם בהל' ברכת שהכל והס' הבתים בשער ז' מבו' דהיינו משום דסופן להקשות, וזה לטעמייהו דלא סגי בהא דלא נטעי להו אדעתא דהכי בפנ"ע. - **ב** הפסקי רי"ד במהדו"ק בחולין כ"ה ב' כתב דמברכין עליהן בפה"א דפירא נינהו, דאע"פ שסופן להקשות הרי הוא אוכל גם הפרי שהוא מבפנים,[[224]](#footnote-225) והקליפות נמי אע"פ שסופן להקשות נטעי אינשי אדעתא דהכי, והביאו השבה"ל בסימן ק"ס, וכ"כ המאירי בסוגיין דאע"פ שסוף הקליפות להתקשות מברכין עליהן בפה"ע. - **ג** בפי' הרשב"ץ לקמן בסוגיין כתב דלדעת הערוך דמברכין על קפריסין בפה"ע משום דהוא שומר לפרי, ונתבאר בדף מס' 12, ה"נ מברכין על השקדים הקטנים שאוכלין קליפתן בפה"ע, כיון דאי שקלת להו לקי פירא ועדיף טפי מקפריסין,[[225]](#footnote-226) ועיי"ש שכתב לדון דמברכין עליהן בפה"א, וצ"ב, ובס' המכתם כתב דגם לדעת הרי"ף דאין מברכין על הקפריסין בפה"ע, היינו משום דאינם שומר גמור, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין, אך בשקדים דהקליפה הויא שומר גמור, מברכין עלי' בפה"ע.

**לא נטעי אדעתא דהכי בפרי גמור**

הרא"ה כתב דדבר שהוא פרי ל"מ הא דלא נטעי אדעתא דהכי, דמ"מ פרי הוא, ול"מ הא דלא נטעי אדעתא דהכי אלא בדבר שאינו פרי אלא דאכלי לי' אינשי, כגון פוגלא וירק דלאו פירא ולולבי גפנים וקורא דנמי לאו פירא,[[226]](#footnote-227) וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"א הל"ג דאכל פרי הראוי לאכילה אע"פ שלא נטעו האילן מחמתו מברכין עליו ברכתו,[[227]](#footnote-228) ועד"ז כתב הר"י מלוניל לקמן בע"ב בדין פלפלין וזנגביל דמברכין עליהן בפה"א, ול"ד לקורא דמברכין עליו שהכל משום דלא נטעי אינשי אדעתא דהכי, משום שהפלפלי והזנגביל פרי גמור הוא.

אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן תכ"ח נשאל דמ"ט מברכין על כל האילנות משיוציאו ועל הבוסר משיגרע בפה"ע, ומ"ש משקדים המתוקים שאין מברכין עליהן בקוטנן אלא שהכל משום דלא נטעי להו אדעתא דהכי,[[228]](#footnote-229) וכתב דהוא משום דשאר כל האילנות וכן הבוסר מגוף הפרי שנוטעין אותו מחמתו הוא אוכל, ומשא"כ בשקדים המתוקים בקוטנן דאינו נהנה מגוף הפרי אלא מקליפתו החמוצה דאינו עיקר הפרי ואין נוטעין את השקד אדעתא דקלפת השקדים אלא אדעתא דגרעיניהן, ובד' האהעו"ז בסימן ר"ד מבו' שפירש לדבריו דגם בדבר שהוא פרי גמור אין מברכין עליו את ברכתו אלא אי נטעי אדעתא דהכי, וע"כ כל הא דמברכין על כל האילנות משיוציאו הוא משום דהוא אוכל עכשיו את אותו הפרי שנוטעין את האילן מחמתו,[[229]](#footnote-230) אלא שהוא אוכל אותו בקוטנו,[[230]](#footnote-231) - וכ"ה מבו' גם ממש"כ שם סימן ת' דהא דמברכין על פלפלי רטיבתא בפה"א ואין מברכין עליהן בפה"ע הוא משום דאין נוטעין אותן אלא ע"ד שיתייבשו ויאכלו רובן ביבשותן שחוקין בתבלין בלבד, וקרוב הי' שלא יברך עליהן אלא שהכל כקורא,[[231]](#footnote-232) אלא לפי שנאכלין המעט מהם ברטיבותן ואדעתא דהכי נמי נטעי קצת מברכין עליהם בפה"א, ונתבאר בדף מס' 14, והרי דאף דהפלפלין הם עיקר הפרי, מ"מ בעינן בהו נטעי אדעתא דהכי.

הט"ז בסימן ר"ב סקי"ד הק' דמ"ט מברכין על אגוז מושקא"ט בפה"ע, הרי אינו יפה לאכילה בלא תערובת ובודאי לא נטעי אינשי אותו ע"ד לאכלו בפנ"ע,[[232]](#footnote-233) ומבו' מדבריו דגם בעיקר הפרי אין מברכין עליו את ברכתו אלא אם נטעי לי' אדעתא דהכי, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן ר"ד סק"ד, ונתחדש עוד בדבריו דאף אם נטעי ע"ד לאכול את פרי זה, מ"מ כל דנטעי לאכלו בענין אחד ואוכלו בענין אחר הוי בכלל לא נטעי אדעתא דהכי, ובל' הט"ז בסימן ר"ה סק"א משמע דגם בפירות דדרך לאכלם מבושלין דאין מברכין עליהן את ברכתן כשאוכלן חיים, הוא כדינא דלא נטעי אדעתא דהכי, דלא נטעי אדעתא לאכלם חיים, וכ"ה להדיא בד' הגר"ז בסימן ר"ד ס"ג.[[233]](#footnote-234)

**גדר דינא דלא נטעי אדעתא דהכי**

בעיקר דינא דלא נטעי אדעתא דהכי יש להסתפק אם היינו דכיון דלא נטעי אדעתא דהכי אין עליו תורת פרי כלל,[[234]](#footnote-235) או דהוא דין מסוים לגבי ברכות דבכה"ג לא חשיב ואין מברכין עליו את ברכתו.

ובד' היד אפרים בסימן ר"ב ס"ג והשע"ת שם סק"ז והשעה"צ שם סקכ"ו מבו' דאם בירך בפה"א על דבר דברכתו שהכל משום דלא נטעי אדעתא דהכי לא יצא, וכ"ה מבו' בד' הדה"ח בקו"א לסימן כ"ג אות ו' בסופו, ולכאו' הוא משום דס"ל דבכה"ג אין עליו תורת פרי כלל, דאם הוא דין מסוים לגבי ברכה, הי' בדין דאם בירך עליו בפה"א יצא,[[235]](#footnote-236) וכ"ה מבו' בד' החזו"א בכ"ד דכל דלא נטעי לי' אדעתא דהכי אין עליו תורת פרי גם לשאר דיני התורה.

אך מאידך למש"נ לעיל מד' הרשב"ץ דהא דלא נטעי אדעתא דהכי מגרע את ברכתו מבפה"ע לבפה"א או מבפה"א לשהכל, מבו' דהוי זה דין מסוים לגבי ברכה,[[236]](#footnote-237) - וכ"ה מבו' ממש"כ השעה"צ בסימן ר"ד סק"ז די"ל דהא דהכוסס חטה מברך בפה"א אף דלא נטעי אדעתא דהכי הוא משום דמין דגן דהוא מוכן למזון חשיב טפי, והרי דהא דלא נטעי אדעתא דהכי הוא דין מסוים לענין ברכה, וע"כ י"ל דבחטים דעדיפי מברכין עליהן את ברכתן אף בכה"ג, וצ"ע.

י"ז אלול פ"ג

דף מס' 11

**צלף**

**ל"ו א' - ואוכל את הקפריסין,** בפירש"י כתב דקפריסין הוא קליפה הגדילה סביבות הפרי כעין קליפה הגדילה סביב אגוזים דקים, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והמאורות והריבב"ן והמאירי, - אך בתשו' הגאונים הרכבי סימן שע"ח כתב דהן נץ שעל ראשן של אבינות כנץ של רימון הנקרא ורד, וכ"כ הערוך בע' אביונות, וכ"כ המכתם דהם הפרחים שיוצאין עמו וגדלים, וכ"כ התר"י והחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"כ בפי' הרשב"ץ בשם י"מ, וכתב דכפי' זה נראה מסוגיית ההלכה, - ועמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במעשרות פ"ד מ"ו.

**ועל התמרות,** בפירש"י כתב דבתוך העלים גדלים כמין תמרות ובולטין בעלה כמו בעלין של ערבה, וכ"כ הרא"ה והמאירי והרשב"ץ, וכ"נ בד' הטור בסימן ר"ב, - אך הריבמ"ץ במעשרות פ"ד מ"ו כתב דתמרות הן לולבין וכשהן רכין אוכלין אותן והן עיקר העץ שגדל בו הפרי, וכ"כ הר"ש והרא"ש שם, וכ"כ בתשו' הגאונים שם ובס' הנר בסוגיין בשם רב האי גאון, וכ"כ הערוך בע' תמר ובע' צלף, וכ"נ בד' תר"י, - ועמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם.

**טעם הא דמברכין על התמרות בפה"א**

**על העלים ועל התמרות אומר בפה"א וכו',** בטעם הא דעל התמרות אומר בפה"א מצינו כמה דרכים, **א** השאילתות בסימן ק' כתב דהוא משום דאף דהתמרות חייבין במעשר לר"א, מ"מ לאו פירא הוא, והא דחייב במעשר הוא משום דהוי ירק, וע"כ מברכין עליו בפה"א, וכ"כ הרמב"ן דאין התמרות חייבין במעשר אלא מדין ירק, ונתבאר להלן, וע"כ מברכין עליהן בפה"א, ומשא"כ בקפריסין דס"ל לר"א דחשיבי כפרי, וע"כ מברכין עליהן בפה"ע, וכ"כ הרמב"ן לקמן בע"ב דהתמרות הוו כגופו של אילן וע"כ מברכין עליהן בפה"א,[[237]](#footnote-238) וכ"ה מבו' בד' הבה"ג בפירקין, וכתב לדמות לזה דה"נ מברכין על סוכר וקנה סוכר בפה"א אף דהוו עץ, כיון דאינם פרי העץ, ונתבאר בדף מס' 14. - **ב** בד' תר"י מבו' דלר"א חשיבי התמרות כפרי, וצ"ל לפ"ז דהא דאין מברכין עליהן בפה"א, הוא כמשמעות ד' הטור בסימן ר"ב דדינא הוא דאין מברכין בפה"ע אלא על עיקר הפרי, וכל דבר הגדל באילן ואינו עיקר הפרי מברכין עליו בפה"א, ונתבאר להלן, וע"כ אף דיש על התמרות תורת פרי, מ"מ כיון דאינם עיקר הפרי מברכין עליהן בפה"א, וכ"כ הדה"ח בקו"א להל' ברכות סימן כ"ג אות ו' בתו"ד והיד הקטנה בפ"ד מברכות סק"ח. - **ג** הנחל"ד לקמן בסוגיין כתב דהך ברייתא אתיא דלא כר"א, וס"ל דהצלף מתעשר אביונות וקפריסין אך התמרות פטורין מן המעשר דלאו פירא נינהו, וע"כ מברכין עליהן בפה"א, וכ"כ החזו"א במעשרות סימן ב' סק"ו, אך כבר עמד ע"ז הנחל"ד דבד' תר"י והרא"ש מבו' להדיא דהך ברייתא אתיא כר"א דאף התמרות חייבין במעשר, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א.

**אם נוהג ערלה בתמרות**

בעיקר הפלוגתא בטעם הא דמברכין על התמרות בפה"א אף לר"א דהן חייבין במעשר, נפ"מ רבתא בזה הוא בדין ערלה בתמרות, דהשאילתות שם כתב דאף לדעת ר"א דצלף מתעשר תמרות אין נוהג בהן ערלה, וכ"כ המאירי, אך התר"י בריש פירקין כתבו דלדעת ר"א דהתמרות והקפריסין חייבין במעשר אף נוהג בהן ערלה, וכ"כ הטוש"ע ביו"ד סימן רצ"ד ס"ג.[[238]](#footnote-239)

וד"ז תליא בפלוגתייהו דטעם הא דמברכין על תמרות בפה"א, דהשאילתות ודעימי' ס"ל דהוא משום דהתמרות לא חשיבי כפרי, והא דהן חייבין במעשר הוא מדין ירק, וע"כ אין נוהג בהן ערלה, אך התר"י ודעימי' לטעמייהו דאף התמרות חשיבי כפרי, והא דמברכין עליהן בפה"א הוא משום דאינם עיקר הפרי, וע"כ נוהג בהן ערלה.

**בירך על התמרות בפה"ע אם יצא**

המג"א בסימן ר"ו סק"א כתב דאותן הגדלים על האילן ומברך בפה"א משום דלא נגמר פרי או שאינן עיקר הפרי אם בירך בפה"ע יצא, ונחלקו בזה האחרונים, ונתבאר בדף מס' 12, והשעה"צ בסימן ר"ב סקמ"ב כתב דאם בירך על העלים והתמרות בפה"ע י"ל דאף לפ"ד המג"א לא יצא, דשמא אינם בכלל פרי העץ כלל, ובפרט על העלים שהם עלים בעלמא, וצ"ע דלמש"כ הטוש"ע דערלה נוהגת בתמרות, בע"כ דחשבינן להו כפרי העץ, והא דאין מברכין עליהן בפה"ע הוא משום דאינם עיקר הפרי, וא"כ הדין נותן דאם בירך עליהן בפה"ע יצא, למש"כ המג"א דאם בירך בפה"ע על אותן שאינן עיקר הפרי יצא,[[239]](#footnote-240) - אך למש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דמברכין על התמרות בפה"א הוא משום דלא חשיבי כפרי העץ, הדין נותן דאם בירך עליהן בפה"א לא יצא, וכאשר מצינו עד"ז בד' הביאוה"ל בסימן ר"ב סט"ו בסו"ד דלהני רבוותא דמברכין על הסוכר בפה"א אם בירך עליו בפה"ע לא יצא, והיינו משום דהא דמברכין עליו בפה"א הוא משום דהוא העץ עצמו ואינו פרי העץ, וה"נ הוא בהא דמברכין על התמרות בפה"א להרמב"ן ודעימי'.[[240]](#footnote-241)

**אם איכא דין בפנ"ע דאין מברכין בפה"ע על דבר שאינו עיקר הפרי**

במש"כ הטור דדינא הוא דאין מברכין בפה"ע על דבר שאינו עיקר הפרי, כתב הגר"ז בסימן ר"ב ס"א וס"ב לפרש לזה דהיינו דהא דעל פירות האילן מברכין בפה"א הוא משום דמפני חשיבותם מכלל פירות הארץ אע"פ שגידולם מן הארץ וקבעו להם ברכה מיוחדת פרטית ומבוררת שמבררת ופורטת חשיבותם שהם פרי העץ, וע"כ הוא דכל דבר שגדל על העץ ואינו עיקר הפרי אין בו חשיבות לברך עליו בפה"ע ומברכין עליו בפה"א,[[241]](#footnote-242) ובד' הברכ"י בסימן ר"ו אות ב' בסו"ד מבו' לפרש קצת בע"א, דהוא משום דבפה"ע משמע כי הוא זה עיקר פרי האילן.[[242]](#footnote-243)

אך הנה מד' השאילתות והרמב"ן שפירשו דהא דמחייב ר"א תמרות במעשר הוא מדין ירק, ומשמעות דבריהם שלמדו לזה מהא דמברכין עליו בפה"א, מוכח דס"ל דליכא דין בפנ"ע דאין מברכין בפה"ע על דבר שאינו עיקר הפרי, דא"כ הרי שפיר י"ל דהתמרות הוו פרי, ואפ"ה מברכין עליהן בפה"א, ולדעתם בע"כ דכל דברים הגדלים באילן דאין מברכין עליהן בפה"ע הוא משום דלא חשיבי כלל כפרי העץ.[[243]](#footnote-244)

ונפ"מ בזה הוא במש"כ המג"א דאם בירך בפה"א על אותם הגדלים על האילן ואין מברכין עליהן בפה"ע משום שלא נגמר הפרי או שאינם עיקר פרי, וכ"ז הוא לפ"מ דקי"ל כדעת הטור דהא דאין מברכין עליהן בפה"ע הוא דין מסוים לענין ברכה דאין בהן חשיבות לברך עליהן בפה"ע, וע"כ מ"מ אם בירך עליהן בפה"ע יצא, אך למש"נ בדעת השאילתות ודעימי' דדברים הגדלים באילן שאין מברכין עליהן בפה"ע הוא משום דלא חשיבי כלל כפרי העץ, הדין נותן דאם בירך עליהן בפה"ע לא יצא, ודמי למש"כ הביאוה"ל דלהני רבוותא דמברכין על הסוכר בפה"א אם בירך עליו בפה"ע לא יצא.

**טעם הפלוגתא אם התמרות והקפריסין חייבין במעשר**

**ר"א אומר צלף מתעשר תמרות ואביונות וקפריסין ר"ע אומר אין מתעשר אלא אביונות בלבד מפני שהוא פרי,** הרמב"ן כתב **בטעם הפלוגתא בזה, דלר"א הוא מתעשר תמרות כירק ומתעשר באביונות וקפריסין כאילן, דעביד לי' לצלף כאילן, ועביד לי' נמי כירק לענין מעשר משום דדמי לירק ונטעי לי' נמי אדעתא דתמרות, וע"כ הוא מתעשר כירק וכאילן,[[244]](#footnote-245) ודמי למה שמצינו באתרוג דיש בו דרכים שוה לאילן ושוה לירק, ור"ע פליגי בתרתי, דס"ל דאף הקפריסין ל"ה פרי, וס"ל דצלף הוי אילן גמור ואין נוהג בו מעשר ירק, וע"כ פטר לתמרות וקפריסין מן המעשר, - והמאירי כתב דטעמא דר"ע דהתמרות והקפריסין אין מתעשרין מדין ירק, הוא משום דמעשר ירק אינו אלא מד"ס ולא גזרו אלא בירק הגדל על הארץ ולא באילנות.**

**\*בד' הרמב"ן והמאירי מבו' דתמרות וקפריסין הוו אוכל מעליא, וע"כ הוא דלדעת ר"א הן חייבין במעשר, ומ"מ לר"ע אין חייבין במעשר משום דס"ל דצלף הוא עץ גמור והתמרות והקפריסין אין תורת פרי העץ עליהן, ונתחדש בזה דהגדל בעץ ואין תורת פרי העץ עליו אינו חייב במעשר אף שהוא אוכל גמור,[[245]](#footnote-246) שהרי אם הי' הצלף חשוב כירק היו התמרות והקפריסין חייבין במעשר, וכל הא דהן פטורין מן המעשר הוא משום דצלף חשוב כאילן גמור או משום דלא גזרו בירק שבאילנות,[[246]](#footnote-247) - וצ"ע מהא דתנן בריש מעשרות דכל שהוא אוכל ונשמר וגידולו מן הארץ חייב במעשרות,** **ולא נתפרש דאיכא תנאי נוסף דבעינן שיהא עליו תורת פרי הארץ או תורת ירק.[[247]](#footnote-248)**

**הדה"ח בקו"א להל' ברכות סימן כ"ג אות ו' כתב דלענין מעשר ל"ב פרי, דכל שהוא אוכל וכו' חייב במעשר ול"ב שיהא דוקא פרי, וטעמא דר"ע דהתמרות והקפריסין פטורין מן המעשר הוא משום דמדכתיב תבואת זרעך ממעטינן לכל הירקות שאינם נזרעין וגדלים מעצמן, וכמו שאמרו בירושלמי בריש מעשרות, וע"כ הוא דתמרות וקפריסין שאינם עיקר הפרי פטורין מן המעשר כיון שאין הצלף נזרע לשם כך, עיי"ש.[[248]](#footnote-249)**

י"ח אלול פ"ג

דף מס' 12

**ספק ערלה בספיקא דדינא**

**ל"ו א' - כל המיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל,** בפירש"י כתב דכיון דאינה מה"ת הלך אחר המיקל, ומשמע דהוא מכח הא דבשל סופרים הלך אחר המיקל, וכ"כ הרמב"ן בעירובין מ"ג א' והרשב"א שם מ"ג ב' דהא דהמיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל הוא משום דהללו דברי תורה והללו דברי סופרים, וכ"כ הפסקי רי"ד בשבת קל"ט א', ולפ"ז אתיא כדעת שמואל בקידושין ל"ח ב' דערלה בחו"ל הלכות מדינה, אך לדעת ר' יוחנן שם דערלה בחו"ל הלמ"מ אין הלכה בה כדברי המיקל.

אך ההשלמה כתב דהא דשרי רב בקפריסין בחו"ל הוא אף כמ"ד דערלה בחו"ל הלכה למשה מסיני, שהרי אמרו בקידושין ל"ט א' דכך נאמרה ההלכה ודאה אסור ספיקה מותר, וכ"כ הר"ן בקידושין שם דהא דכל המיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל הוא משום דכך נאמרה ההלכה דספיקה מותר, וכתב דאף אם ספיקא דאורייתא לקולא מה"ת, מ"מ נתחדש בההלכתא דספיקה מותר דמכח זה אמרינן דכל המיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל ואפי' יחיד במקום רבים דכל ספיקא שריא ואפי' קרוב לודאי, וכ"נ מבו' ממש"כ הרא"ש בהל' ערלה סו"ס ה' דקי"ל להך כללא דכל המיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל, אף שכתב שם סימן א' דקי"ל דערלה בחו"ל הלמ"מ, וכ"ה מבו בד' הריטב"א בקידושין ל"ח ב',[[249]](#footnote-250) ועמש"כ בזה הפנ"י בסוגיין, ומבו' לפ"ז דהא דספק ערלה בחו"ל מותר הוא אף בספיקא דדינא, וכ"ה מבו' ממה שאמרו לקמן בסוגיין דלב"ש דספוקי מספקא להו הו"ל ספק ערלה, והוכיח כן בס' עמק יהושע סימן ט"ו,[[250]](#footnote-251) ועיי"ש שהאריך בזה.

**הכרעת ההלכה בדין ערלה בצלף**

**והלכתא כמר ב"ר אשי דזריק את האביונות ואכיל את הקפריסין,** התוס' כתבו דהא דקי"ל דקפריסין מותרין הוא בחו"ל ומשום דכל המיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל, אך בארץ קי"ל דקפריסין הוו פרי ואסורין, וכ"כ השאילתות בסימן ק' והרמב"ן והתר"י בסוגיין והרא"ש בסימן ג' והריא"ז,[[251]](#footnote-252) וכ"כ הטוש"ע ביו"ד סימן רצ"ד ס"ג.

אך בד' הרמב"ם בפ"י ממע"ש ה"ג מבו' דהקפריסין מותרין בערלה אף בא"י,[[252]](#footnote-253) וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מתרומות ה"ד דהתמרות והקפריסין פטורין מן המעשר מפני שאינם פרי, וכ"כ התוס' רי"ח בדעת הבה"ג דמר ב"ר אשי דזריק את האביונות ואכיל את הקפריסין הוא אפי' בא"י דקי"ל כר"ע דקפריסין לאו פרי, וזהו שהוצרך הבה"ג לפסוק כמר ב"ר אשי, וכ"כ הגר"א ביו"ד שם סקי"א, ועמש"כ בזה הנחל"ד לעיל בסוגיין באורך.

**הכרעת ההלכה בדין ברכת הקפריסין**

**ומדלגבי ערלה לאו פירא נינהו לגבי ברכות נמי לאו פירא נינהו ולא מברכינן עלי' בפה"ע אלא בפה"א,** כ"כ הרי"ף, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ו דקפרס של צלף מברך עליו בפה"א משום שאינו פרי, וכ"כ הרשב"א והפסקי רי"ד והריא"ז והראבי"ה בסימן ק', - אך הערוך בע' צלף כתב דמברכין על הקפריסין בפה"ע, וכ"כ התוס' והרא"ש בסימן ג' והרא"ה והריטב"א בהל' ברכות פ"א ה"י, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בשם הראב"ד.[[253]](#footnote-254)

בטעם הסוברים דמברכין על הקפריסין בפה"ע, כתבו התוס' דהיינו משום דהא דלגבי ערלה לאו פירא היינו בחו"ל ומשום דכל המיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל, אך בארץ ודאי הוי פירא ומברכין עליו בפה"א, ובברכות ליכא חילוק בין א"י לחו"ל, וכ"כ הרא"ש בסימן ג'.

ובדעת הרי"ף ודעימי' דמברכין על הקפריסין בפה"א מצינו כמה דרכים, **א** התר"י כתב דאף דהא דלענין ערלה לאו פירא נינהו הוא מספיקא, שהרי בארץ נוהגת בהן ערלה ורק בחו"ל אין נוהגת בהן ערלה דכל המיקל וכו', מ"מ כיון דמספק"ל אם הוא פרי מברכין עליו בפה"א שבברכה זו יצא מספק, שאם הוא פרי האדמה כבר בירך הברכה הראוי' לו ואם הוא פרי העץ יצא בברכה זו דאם בירך על פרי העץ בפה"א יצא,[[254]](#footnote-255) וכ"כ הרמב"ן.[[255]](#footnote-256) - **ב** הגר"א בסימן ר"ב ס"ו וביו"ד סימן רצ"ד סקי"א כתב לפרש עוד למש"כ שם בדעת הרמב"ם דקי"ל דאף בארץ אין נוהג ערלה בקפריסין דלאו פירא נינהו, וע"כ מברכין עליהן בפה"א. - **ג** המעדיו"ט בסימן ג' כתב דאף דבא"י הוו פירא, מ"מ בחו"ל א"א לברך עליו בפה"ע, דאם נברך בפה"ע ולא ננהוג בהו ערלה הוי תרתי דסתרן אהדדי, וכ"כ השאג"א בסימן כ"ג דהיאך יטול קפרס של עלה בחו"ל ויאכלנו ויברך עליו בפה"ע, הרי הו"ל תרתי דסתרי אהדדי בב"א דמה שאוכלו הוא משום דלא חשיב לי' לפרי ומה שמברך עליו בפה"ע הוא משום דחשיב לי' לפרי, וע"כ מברכין עליו בפה"א, ועיי"ש שכתב דמה"ט אף בא"י מברכין עליו בפה"א דלענין ברכה ראוי לעולם לברך עליו ברכה אחת, ועמש"נ להלן בדעת התוס' והרא"ש.

הרמב"ן והרשב"א כתבו בשם הראב"ד דאף לר"ע דקפריסין מותרין מברך עליהן בפה"ע כדתניא בברייתא, וכ"נ בד' הרא"ה וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בהל' ברכות שם, - ובטעם הא דמברכין עליהן בפה"ע מבו' בד' הריטב"א שם דהוא משום דהוו שומר לפרי וכל שומר פרי הראוי לאכילה דינו כפרי עצמו לענין ברכה, ואע"פ שלענין ערלה אין דינו כפרי אלא בשומר המתקיים עד שיש לפרי דין פרי ליאסר מדין ערלה ושיהא בענין שאם יסתלק השומר ימות הפרי שבכך הוא טפל לפריו, לענין ברכה אין הפרש ביניהם ולעולם דינו כפרי עצמו אם הוא ראוי לאכילה ומברך בפה"ע,[[256]](#footnote-257) וכ"נ ממש"כ הערוך שם דעל הקפרס מברכין בפה"ע שהוא שומר הפרי,[[257]](#footnote-258) וכ"ה מבו' בפי' הרשב"ץ שפירש כן בדעתו, (וכתב דלדעתו מברכין על השקדים הקטנים שאוכלין קליפתן בפה"ע, כיון דאי שקלת להו לקי פירא ועדיף טפי מקפריסין, ודלא כמש"כ ש"ר דמברכין עליהן שהכל, ונתבאר בדף מס' 10).

במש"כ התוס' והרא"ש דמברכין על הקפריסין בפה"ע משום דבא"י פירא הוו, ולא אמרינן דאם נברך עליהן בפה"ע ולא ננהוג בהן ערלה בחו"ל הוי תרתי דסתרי אהדדי, כתב העוללות אפרים דין ו' די"ל דכיון דבערלה בחו"ל הקילו דהמיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל אף ביחיד במקום רבים, הקילו אף במקום תרתי דסתרי.

ויש להעיר דלכאו' הכא גרע משאר תרתי דסתרי, דכל שנוטל קפריסין של ערלה בחו"ל ומברך עליו בפה"ע ואוכלו, הרי ממ"נ אכילתו אסורה, דאם הוא פרי הו"ל ערלה, ואם אינו פרי הרי לא בירך עליו את ברכתו, - וי"ל בתרי גווני, חדא, דהא דספק ערלה בחו"ל מותר הוא היתר ודאי, דמה"ט הוא שאמרו בקידושין ל"ט א' דמספקי ספוקי אהדדי ולי"ב משום לפני עור, ואף אם פרי הוא אכילתו מותרת, ושפיר מברכין עליו בפה"ע,[[258]](#footnote-259) - ועוד, למש"כ בגל' הגרע"א סימן ר"ב ס"ו דלמש"כ המג"א בסימן ר"ו סק"א דאם בירך על דבר הגדל בעץ שאינו עיקר הפרי בפה"ע יצא, ה"נ אם בירך על הקפריסין בפה"ע יצא אף אם ברכתם הוא בפה"א,[[259]](#footnote-260) וע"כ נמצא דאף להצד דקפריסין אינו פרי מותר לאכלו כשבירך עליו בפה"ע.[[260]](#footnote-261)

**בירך בפה"ע על פירות שאינם עיקר הפרי**

בעיקר מש"כ המג"א בסימן ר"ו סק"א דאם בירך על דבר הגדל בעץ שאינו עיקר הפרי בפה"ע יצא, הק' האהעו"ז שם ממש"כ הטור בסימן ר"ב דכיון שנחלקו רבוותא בברכת הקפריסין טוב לברך עליהן בפה"א לצאת ידי ספק דתנן אם בירך על פרי העץ פרי האדמה יצא, ואי נימא דאם בירך על פרי העץ שאינו עיקר הפרי בפה"ע יצא, א"כ מ"ט לא אמרינן דיברך עליהן בפה"ע דג"כ יוצא יד"ח, והק' עוד ממש"כ הטוש"ע בסימן ר"ב ס"ב בבוסר שספק אם הגיע לשיעור פול הלבן דמברכין עליו בפה"א מספק, וכן הק' הא"ר שם סק"א, והק' עוד ממש"כ הטור והרמ"א שם סי"ח דכל הפירות שמסופק אם הן עיקר הפרי מברך עליהן בפה"א.

והחיי אדם בכלל נ"א סי"ב כתב לישב, דאף דבדיעבד אם בירך על פרי העץ שאינו עיקר הפרי בפה"ע יצא משום דלא אמר שקר שהרי הוא מן העץ, מ"מ לכתחילה אין לברך עליו בפה"ע, וע"כ מספיקא יש לברך בפה"א שבכלל זה גם פרי העץ, והיינו דכל שמברך בפה"א שהיא ברכה כללית על פרי העץ לא חשיב כמשנה ממטבע שטבעו חכמים, ומשא"כ כשמברך בפה"ע על פרי שאינו עיקר הפרי הו"ל כמשנה ממטבע שטבעו חכמים, אלא דאפ"ה יצא דדמי למי שבירך על הפת בריך רחמנא מלכא דאלמא מרא דהאי פיתא דיצא, כמו שאמרו לקמן מ' ב', - והברכ"י בסימן ר"ו סק"ב כתב קצת בע"א דאע"ג דאם בירך על אלו בפה"ע יצא, מ"מ יותר צודקת ברכת בפה"א כיון דאי"ז עיקר פרי האילן ובפה"א משמע כי הוא זה עיקר פרי האילן, וע"כ לכתחילה מברך בפה"א, והביאו השע"ת שם סק"א.[[261]](#footnote-262)

י"ט אלול פ"ג

דף מס' 13

**ברכת שקדים המרים קטנים**

**בעירובין כ"ח ב' ובחולין כ"ה ב' נחלקו תנאי בדין מעשר בשקדים המרים,[[262]](#footnote-263) ואמרינן דהורה ר' חנינא בצפורי כדברי האומר זה וזה לפטור, ובפירש"י בעירובין שם פירש דהיינו דמרים פטורין בין קטנים ובין גדולים, וכן פירשו ש"ר, אך בפירש"י בחולין שם פירש בע"א, ובטעם הא דשקדים המרים קטנים פטורין אף שהם ראויים לאכילה נחלקו הראשונים,** א **בפירש"י בעירובין שם כתב דהוא משום דלאו פירא. -** א **התוס' בחולין** שם כתבו דהוא מפני שלא נגמרו, וכ"כ הרא"ש בפירקין בסימן ג', והריטב"א בעירובין שם כתב דהוא משום דלא נגמר פריין ומרירי קצת. - **ג** הרמב"ם בפ"א ממעשר ה"ט כתב דהוא לפי שאינן אוכל, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במעשרות פ"א מ"ד. והברכת ראש בסוגיין כתב דהיינו משום שסופן להיות מר וע"כ אין עליהן תורת אוכל, וכ"כ בס' תורת חיים בסימן ר"ב סקי"ז.[[263]](#footnote-264)

התר"י בסוגיין כתב בשם הבה"ג דשקדים המרים קטנים מברך עליהן בפה"ע, וכ"כ רבים מקמאי, ועיי"ש שכתב דהא דמברכין עליהן בפה"ע כשהם קטנים ול"ד לשקדים המתוקים קטנים דאין מברכין עליהן אלא שהכל משום דלא נטעי להו אדעתא דהכי, היינו משום דהמרים דראויים טפי לאכילה בעודם קטנים מכשהם גדולים נטעי להו אדעתא דהכי.

אך המהר"ם מר"ב בסדר ברכות כתב דכיון דקי"ל דשקדים המרים פטורין מן המעשר, אין מברכין עליהן בפה"ע, וכ"כ בספר הבתים הל' ברכות ש"ז דמברכין עליהן שהכל, וכן הק' הרא"ש בסימן ג' ע"ד הבה"ג דכיון דקי"ל דשקדים המרים קטנים פטורין מן המעשר הדין נותן דאין מברכין עליהן אלא שהכל, דבסוגיין מדמינן מעשר וערלה וברכה, וכתב לישב דחזינן דאף דעלי הצלף פטורין מן המעשר ולא חשיבי אפי' כירק, מ"מ מברכין עליהן בפה"א משום דאסור ליהנות מהעוה"ז בלא ברכה, וה"נ בשקדים המרים אפשר דאע"ג דלענין מעשר לא חשיבי פירי משום דלא נגמרו, מ"מ לענין ברכה חשיבי כיון דראוין לאכילה קצת ונהנין מהם, והטור בקיצור פסקי הרא"ש ובסימן ר"ב פירש דמה"ט מברכין עליהן בפה"ע, וכמש"כ הבה"ג.

והמעדיו"ט הק' ע"ז דאם חלוק דין ברכה מדין מעשר ואף דהן פטורין ממעשר מ"מ מברכין עליהן בפה"ע, מה מייתינן בגמ' מהא דמברכין על הקפריסין בפה"ע דקפריסין פירא הוא לענין ערלה, ומסקינן בסוגיין לנוסחת הבה"ג דמהא דלענין ערלה לאו פירא לענין ברכה נמי לאו פירא,[[264]](#footnote-265) והיינו דאף דבעלי הצלף חזינן דאף דפטורין מן המעשר מ"מ מברכין עליהן בפה"א, וה"נ הוא בקפריסין לר"ע דמברכין עליהן בפה"ע אף דפטורין מן המעשר, והרי דחלוק דין ברכה מדין מעשר, היינו לגבי ברכת בפה"א, אך לגבי ברכת בפה"ע כל דלא חזיבי כפרי לענין ערלה ומעשר אין מברכין עליהן בפה"ע, ומה"ט הוא דתלי דין ברכת קפריסין בפלוגתא דר"ע ור"א, וא"כ מ"ט מברכין על שקדים המרים קטנים בפה"ע אף דפטורין מן המעשר,[[265]](#footnote-266) ועמש"כ בזה הנחל"ד בסוגיין והעוללות אפרים בדין ז' בסופו.

ובתו"ד הלבו"ש בסימן ר"ב למג"א סקי"ד מבו' לישב בזה בע"א, דהא דלר"ע דקפריסין לא חשיבי כפרי לענין ערלה ומעשר אין מברכין עליהן בפה"ע, הוא משום דקפריסין אינם עיקר הפרי דהצלף ואין עיקר נטיעת הצלף אדעתא דידהו, אך בשקדים המרים קטנים דהם עיקר הפרי ועיקר נטיעתם היא גם אדעתא דידהו מברכין עליהן בפה"ע אף דלא חשיבי כפרי לענין ערלה ומעשר, וכן האריך היד הקטנה בפ"ד מברכות סקכ"ו, עיי"ש.

ויש לפרש עוד עד"ז, למשמעות ד' הטור בסימן ר"ב דאיכא דין בפנ"ע לענין ברכה דכל שאינו עיקר הפרי אין מברכין עליו בפה"ע, וע"כ אף דשקדים המרים קטנים חשיבי כפרי לענין ברכה אף דלא חשיבי כפרי לענין מעשר, דלענין ברכה ל"ב פרי מעליא, מ"מ קפריסין למ"ד דלאו פירא נינהו לענין מעשר וערלה, הרי דאף דחשיבי כפרי לענין ברכה, ומה"ט מברכין עליהן בפה"א, מ"מ כיון דלא חשיבי כפרי לענין ערלה ומעשר, ודאי דלא חשיבי כ"עיקר הפרי" דהצלף, וע"כ אין מברכין עליהן בפה"ע אלא בפה"א,[[266]](#footnote-267) ומשא"כ בשקדים המרים דליכא למיתי עלה משום הך דינא דעיקר הפרי, שהרי אין גדל בעץ השקדים פרי אחר וודאי חשיבי השקדים כעיקר הפרי דעץ זה, ואך שבאנו לדון דכ"ה דלא חשיבי כפרי לענין מעשר גם לא חשיבי כפרי לענין ברכה, הרי דע"ז הוא שכתב הרא"ש דל"ד דין דין ברכה מדין מעשר ואף דברים דלא חשיבי כפרי לענין מעשר חשיבי כפרי לענין ברכה, וע"כ ממילא דמברכין עליהן בפה"ע כיון דהוו עיקר הפרי,[[267]](#footnote-268) וכ"כ בס' הערות וביאורים להגרי"ג אדלשטיין זצ"ל בהל' ברכות.

הרי"ו בנתיב ט"ז ח"ב כתב דלפירש"י בחולין כ"ה ב' על ההיא דשקדים המרים מברכין על שקדים מרים קטנים שהכל, וצ"ב, ועמש"כ הנשמ"א בכלל נ"א סק"ה בתו"ד כן בדעת הרא"ש, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.

**ברכת שקדים המרים גדולים**

התר"י כתב בשם הבה"ג דשקדים המרים גדולים אין מברכין עליהן כלל דאזוקי מזקי, וכתב דמ"מ אם מיתק אותם ע"י מים חמים או דבר אחר מברך עליהן בפה"ע כמו אם היו מתוקים מתחילת ברייתן, וכ"כ הרא"ש בסימן ג', ובתשו' הרשב"א ח"א סימן שכ"ח, וכ"כ הטוש"ע בסימן ר"ב ס"ה, - והחזו"א בסימן ל"ג סק"ב כתב דאף דקי"ל דגדולים פטורין מן המעשר אף דראויים למתקן ע"י האור, מ"מ לענין ברכה עדיף, והיינו משום דטעם הא דפטורין מן המעשר אף שראויים למתקן ע"י האור, ול"ד לכל הפירות שאינם נאכלים חיים דחייבין במעשר, הוא משום דהתם נטעי להו אדעתא דהכי, ומשא"כ בשקדים דרוב המין משמשין אותן בקטנותן, אך לענין ברכה הסגי במה דכל הגדולים עומדין לתיקון, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה.

**ברכת גרעיני הפירות**

**התוס' כתבו דהא דהגרעינין חייבין בערלה הוא משום דפרי נינהו, וכתבו ללמוד מזה דמברכין על הגרעינין של גודגדניות ושל כל מיני פירות בפה"ע, וכ"כ תר"י והרא"ש בסימן ד', וכתבו דהיינו כשאינם מרים שהוא נהנה מהן, דכל שהם מרים אינו מברך עליהן כלל, וכ"כ הסמ"ג עשין כ"ז והמרדכי בסימן קי"ד, וכ"כ הטוש"ע בסימן ר"ב ס"ג, - אך הרשב"א נחלק ע"ז דאף הא דגרעינין חייבין בערלה אי"ז משום דחשיבי כפרי, אלא מכח הא דמרבינן טפל לפרי,[[268]](#footnote-269) וע"כ ערבינהו ותנינהו בהדי קליפי אגוזים.**

**בעיקר מש"כ התוס' והרא"ש דהא דגרעינין חייבין בערלה הוא משום דחשיבי כפרי הק' האחרונים מכ"ד,** א **האהעו"ז והגר"א בסימן ר"ב ס"ג הק' מהא דתנן בפ"ק דערלה מ"ח דהגרעינין מותרין ברבעי, ואם חשיבי הגרעינין כפרי מ"ט הן מותרין ברבעי, וכן הק' בתשו' פנים מאירות ח"א סימן ס"ה. -** ב **האהעו"ז שם הק' עוד מהא דתנן בעוקצין פ"ב מ"ב דכל הגרעינין אין מצטרפין לטומאת אוכלין, והרמב"ם בפיהמ"ש שם כתב דהיינו אף בגרעיני אגסים וכיו"ב הראויים לאכילה, ואפ"ה אין מצטרפין, והרי דאין תורת אוכל עליהן, ובסוגיין מבו' דכל שאינו אוכל לענין טומאה אף ל"ה כפרי לענין ערלה, וכן הק' הגר"א שם.[[269]](#footnote-270) -** ג **הגר"א שם הק' מהא דתנן בתרומות פי"א מ"ה דגרעיני תרומה בזמן שהוא מכנסן אסורות ואם השליכן מותרות, ובשנו"א בערלה פ"ג מ"א הוסיף לפרש דהוא מהא דמוקמינן בירושלמי בתרומות שם להך מתניתין בגרעיני אגסין וקרוסטמלין אבל שאר גרעינין לא.[[270]](#footnote-271) -** ד **המעדיו"ט הק' דהרא"ש גופי' בהל' ערלה סימן ז' כתב דהא דגרעינין אסורין בערלה הוא מדכתיב את פריו ודרשינן את הטפל לפריו, והגר"א בשנו"א בערלה פ"ג מ"א הוסיף לתמוה דלהדיא אמרו בירושלמי שם דדין ערלה בגרעינין ילפינן לה מקרא דאת פריו, וכן הק' הנשמ"א בכלל נ"א סק"ד. -** ה **בתשו' פנים מאירות שם הק' עוד שהרי בערלה אסורין הגרעינין אע"פ שהם מרים, ובע"כ דהוא מרבויא דטפל לפריו, וכן הק' הדה"ח בקו"א להל' ברכות סימן כ"ג אות ו'.[[271]](#footnote-272)**

**אמנם הנה המג"א בסימן ר"ב סקי"ז כתב דלמש"כ התוס' ללמוד מהא דהגרעינין חייבין בערלה דמברכין עליהן בפה"ע, אף קליפי הפירות דחייבין בערלה מברכין עליהן בפה"ע, וזה דלא כמש"כ הט"ז בסימן ר"ד סקט"ו דכל מש"כ התוס' ללמוד מדין ערלה לדין ברכה היינו משום דהא דהגרעינין חייבין בערלה אי"ז מדין שומר אלא משום דחשיבי כפרי, ול"ד לקליפין דאין חייבין בערלה אלא מדין שומר ולא חשיבי כפרי ואין מברכין עליהן בפה"א, ונתבאר להלן, ולפי דבריו י"ל דלעולם גרעינין לא חשיבי כאוכל גמור, כדתנן בכ"ד, והא דחייבין בערלה הוא מרבויא דטפל לפריו, וכמש"כ הרא"ש בהל' ערלה, ואפ"ה כתבו התוס' והרא"ש דה"נ מברכין עליהן בפה"ע, וכ"כ המחה"ש שם והיד הקטנה בפ"ד מברכות סק"ט.**

**והנשמ"א בכלל נ"א סק"ד כתב לישב בע"א, דמתניתין דערלה ודעוקצין ודתרומות איירי בגרעיני תמרים וזיתים שאין ראויין לאכילה, והם אין עליהן תורת פרי, ובגרעינין אלו הוא שכתב הרא"ש בהל' ערלה דהא דאסורין בערלה הוא מרבויא דטפל לפריו, אך גרעינין הראויין לאכילה הוו פרי גמור,[[272]](#footnote-273) וכתב די"ל עוד עד"ז למש"כ המג"א בסימן ר"ב סק"ז דבגרעינין המרים מודה הרא"ש דלאו פרי נינהו.**

**לדעת הרשב"א דגרעיני הפירות לא חשיבי כפרי, כתב האבודרהם בהל' ברכת בפה"ע דמברכין עליהן בפה"א, והיינו דהוו כקפריסין ותמרות דאף דאין מברכין עליהן בפה"ע משום דאין עליהן תורת פרי, מ"מ מברכין עליהן בפה"א, וכ"כ הדרישה בסימן ר"ב סק"ב, וכ"כ הפר"ח והאהעו"ז והגרע"א שם והמאמ"ר שם סק"ז והגן המלך בסימן ל', וכ"כ המ"ב שם סקכ"ג ובשעה"צ סקכ"ב, - אך בפי' הרשב"ץ כתב דאין מברכין עליהן בפה"א דלאו אדעתא דהכי נטעינהו,[[273]](#footnote-274) וכ"כ הא"ר בסימן ר"ב סק"ז דלדעת הרשב"א אף גרעינין מתוקין מברכין עליהן שהכל, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סק"ז, - ועמש"כ בזה העוללות אפרים דין ו'.**

**ברכת גרעינין המרים שמיתקן**

**הרשב"א כתב דגרעינין המרים אין מברך עליהן כלום ולאו אדעתא דידהו נטעי להו כלל, ואם מיתקן ע"י האור מברך עליהן שהכל, וכ"כ השו"ע בסימן ר"ב ס"ג, - אך האבודרהם בהל' ברכת בפה"ע כתב דלדעת התוס' מברכין על גרעינין מרים שמיתקן ע"י האור בפה"ע.[[274]](#footnote-275)**

**המג"א שם סק"ז תמה ע"ד השו"ע שפסק לדינא דהרשב"א, דהרשב"א לטעמי' אזיל דס"ל דגרעינין לאו פרי נינהו וע"כ אף כשמיתקן מברכין עליהן שהכל, אך לפ"מ דקי"ל כהרא"ש דגרעינין חשיבי כפרי, הדין נותן דכל שמיתקן ע"י האור מברך עליהן בפה"ע וכמש"כ השו"ע שם ס"ה בשקדים המרים שמיתקן, וכתב דצ"ל דגרעינין המרים לאו פרי נינהו,[[275]](#footnote-276) וע"כ אף אם מיתקן מברך עליהן שהכל,[[276]](#footnote-277) - אך הדרישה שם סק"ב כתב דלדעת הרא"ש דהגרעינין חשיבי כעיקר הפרי, הרי דאף בגרעינין המרים אם מיתקן ע"י האור מברך עליהן בפה"ע, וכן צידד הא"ר שם סק"ז, וכ"כ הגר"א שם.**

**המאמ"ר בסימן ר"ב סק"ז כתב דלמש"כ שם בדעת הרשב"א דמברכין על גרעינין בפה"א, הרי בע"כ דהא דגרעינין המרים שמיתקן מברכין עליהן שהכל ואין מברכין עליהן בפה"א ול"ד לשקדים המרים שמיתקן דמברכין עליהן את ברכתן, הוא משום דגרעינין גריעי משקדים וכמש"כ הלבוש והמג"א, וא"כ ה"נ הוא לפ"מ דקי"ל דמברכין על גרעינין בפה"ע, דמ"מ גרעינין המרים שמיתקן מברכין עליהן שהכל, - אך הדרישה שם סק"ב כתב דלדעת הרשב"א דמברכין על גרעינין בפה"א דאינם גוף הפרי, ע"כ כל שהם מרים ומיתקן מברכין עליהן שהכל, ול"ד לשקדים המרים שמיתקן דהם גוף הפרי, אך לדעת הרא"ש דמברכין עליהן בפה"ע דהם גוף הפרי, הדין נותן דאף אם הם מרים ומיתקן מברך עליהן בפה"ע, וכ"נ בד' הפר"ח שם.[[277]](#footnote-278)**

**אם יש לדון בגרעינין מכח הא דלא נטעי אדעתא דהכי**

**בעיקר מש"כ התוס' ודעימייהו דמברכין בפה"ע על גרעיני הפירות, צ"ב, דהרי לא נטעי אדעתא דהכי, וכמש"כ הרשב"א, ומ"ט מברכין עליהן בפה"ע, וי"ל בכמה אנפי,** א **נתבאר בדף מס' 10 בדעת רבים מקמאי דכל הא דלא נטעי אדעתא דהכי הוא רק בדבר שסופו להקשות, ולפ"ז הרי בגרעינין דליכא לה"ט מברכין עליהן בפה"ע אף דלא נטעי אדעתא דידהו. -** ב **האהעו"ז בסימן ר"ב ס"ד כתב דאה"נ דגרעינין המרים מברכין עליהן שהכל משום דלא נטעי אדעתא דהכי, וכל מש"כ התוס' דמברכין עליהן בפה"ע הוא בגרעינין המתוקין דנטעי גם אדעתא דידהו. -** ג **י"ל למש"כ הרא"ה לעיל דבגוף הפרי ל"מ הא דלא נטעי אדעתא דידי', ולפ"ז י"ל דלדעת התוס' ודעימייהו דחשבינן להגרעינין מכלל גוף הפרי ל"מ הא דלא נטעי אדעתא דידהו.[[278]](#footnote-279) -** ד **י"ל דס"ל דלא חשיב כלא נטעי אדעתא דהכי רק בכגון קורא** שמקפידין שלא לאכלו משום שמפסיד את האילן, **עמש"נ בזה בדף מס' 10, ומשא"כ בגרעינין שאין מקפידין שלא לאכלן.**

**ברכת קליפי הפירות**

**נחלקו הראשונים בדין שומר לענין ברכה,** א **הריטב"א בהל' ברכות פ"א ה"י כתב דכל שומר פרי הראוי לאכילה דינו כפרי עצמו לענין ברכה, ואף דלענין ערלה לא חשיב כפרי אלא בשומר המתקיים עד שיש לפרי דין פרי ליאסר מדין ערלה ושהוא בענין שאם יסתלק השומר ימות הפרי שבכך הוא טפל לפרי, כמו שאמרו בסוגיין, מ"מ לענין ברכה אין הפרש ביניהן ולעולם דינו כפרי עצמו אם הוא ראוי לאכילה ומברך בפה"ע. -** ב **בס' המכתם בסוגיין כתב דשומר גמור דא"א לפרי שיתבשל זולתו מברכין עליו בפה"ע, אך שומר שאם יסתלק לא ימות הפרי אין מברכין עליו בפה"ע, ומה"ט אין מברכין על הקפריסין בפה"ע לדעת הרי"ף. -** ג **בד' הרא"ש בסימן ד' משמע להדיא כמש"כ המעדיו"ט והפנ"י ובתשו' פנים מאירות ח"א סימן ס"ה והגר"ז בקו"א בסימן ר"ב סק"ה, דל"מ דין שומר כלל לענין ברכה, ודוקא גרעינין דהא דחייבין בערלה הוא משום דפרי נינהו מברכין עליהן בפה"ע, אך קליפין דהא דחייבין בערלה הוא משום דהוו טפל לפרי אין מברכין עליהן בפה"ע.**

**והאחרונים נחלקו בזה, דהט"ז בסימן ר"ד סקט"ו כתב דקליפת מראנצי"ן שמרקחין אותו בדבש יש לברך עלי' בפה"א דדמי לקפריסין דקי"ל דמברכין עלי' בפה"א, ואף דקפריסין לא חשיב כשומר לפרי ושאר הקליפות הוו שומר לפרי, אי"ז מועיל אלא לענין ערלה דמרבינן מקרא דאת פריו את הטפל לפריו, אך מצ"ע אין הקליפה פרי ואין מברכין עלי' בפה"ע,[[279]](#footnote-280) וכתב לדקדק כן מד' התוס' בסוגיין שכתבו אהא דתניא דקליפי אגוזים וגרעיניהם חייבין בערלה, דמכאן שיש לברך על הגרעינים בפה"א, ולא כתבו כן גם על קליפין, - אך המג"א בסימן ר"ב סקי"ז כתב דקליפת מראנצי"ן דהויא שומר לפרי, ולענין ערלה חשיבא כפרי, מברכין עלי' בפה"ע, ודמי למש"כ התוס' דמהא דהגרעינין חייבין בערלה נלמד דמברכין על הגרעינין בפה"ע,[[280]](#footnote-281) ועמש"כ בזה המחה"ש שם.[[281]](#footnote-282)**

**ובתשו' פנים מאירות ח"א סימן ס"ה הסכים ליסוד ד' הט"ז דאין מברכין על השומר בפה"ע, אך כתב דקליפות מראנצי"ן הוו מן הפרי עצמו, ול"ב בהו לדין שומר, ומברכין עליהן בפה"ע, ול"ד לקפריסין שאינו מן הפרי עצמו אלא הוא כעין קליפה הגדילה סביב הפרי, ועד"ז כתבו הנשמ"א בכלל נ"ג סק"ב והנחל"ד בסוגיין.**

**הט"ז והמג"א שם נקטו דלדעת הסוברים דמברכין על קפריסין בפה"ע, ה"נ מברכין על קליפת מראנצי"ן בפה"ע, וכן נקטו רבים מן האחרונים, - ולכאו' מבו' בדבריהם דהפלוגתא בקפריסין אם חשיבי כפרי אינה פלוגתא מסוימת בקפריסין אם הוא אוכל מעליא וחשיב כפרי, אלא טעמא דר"א דחשיב לי' כפרי הוא משום דה"ז קליפת הפרי, וע"כ תליא בזה גם דין שאר קליפין, אך צ"ע שהרי ר"ע ור"א פליגי גם בדין תמרות, (ולמש"כ הטוש"ע ביו"ד סימן רצ"ד פליגי גם בתמרות אם חשיבי כפרי העץ),[[282]](#footnote-283) והרי דאין עיקר פלוגתייהו בדין קליפין.[[283]](#footnote-284)**

**בפי' הרשב"ץ בסוגיין כתב דמברכין על קליפת מראנצי"ן בפה"א משום דלא נטעי לה אדעתא דקליפתן אלא אדעתא דמה שבתוכן, וכ"כ העולת תמיד בסימן ר"ג סק"ד דלא נטעי לה אדעתא דהכי, וכתב דמה"ט מברכין עלי' שהכל,[[284]](#footnote-285) והסכים לזה הא"ר שם סק"ב, - אך המג"א בסימן ר"ב סקי"ז כתב דנטעי להפרי גם אדעתא דהכי, וע"כ מברכין על הקליפות בפה"ע, וכ"כ הנשמ"א בכלל נ"ג סק"ב.**

כ' אלול פ"ג

דף מס' 14

**שיעור פרי לענין ערלה**

ל"ו ב' - ר' יוסי אומר סמדר אסור מפני שהוא פרי ופליגי רבנן עלי' וכו' ובשאר אילני מי פליגי רבנן עלי' וכו', **לענין מעשר תנן בריש מעשרות דכל שאין תחלתו אוכל אבל סופו אוכל אינו חייב עד שיעשה אוכל, מאימתי הפירות חייבות במעשרות התאנים משיבחילו הענבים והאבשים משהבאישו וכו', ומבו' דאף דלענין ערלה וקציצה בשביעית יש תורת פרי אף על סמדר, ובענבים פליגי רבנן ור' יוסי אם סמדר חשיב פרי, ובבוסר מודו רבנן דחשיב פרי, מ"מ לענין חיוב מעשר אין חייבין במעשר אלא מהשגיעו לעונת המעשרות, - והחזו"א במעשרות סימן א' סק"ד כתב לפרש בזה דהיינו דלענין מעשר בעי אוכל חשיב טפי, וילפינן לה בסוכה ל"ו א' ובירושלמי בפ"ק דמעשרות מדכתיב תבואת זרעך כדרך שבנ"א מוציאין לזריעה, וע"כ אף דסמדר חשיב כפרי לענין ערלה ורבעי וקציצה בשביעית, מ"מ אינו חייב במעשרות.**

מאימתי אין קוצצין את האילנות בשביעית וכו', **בשביעית פ"ד מ"י תנן וכל האילן כיון שבא לעונת המעשרות מותר לקוצצו, והריבמ"צ והרמב"ם והר"ש פירשו דהיינו משום דכבר ראויין הפירות לאכילה ולא מפסיד מידי, ומבו' מזה כמש"נ לעיל דעיקר השיעור דעונת המעשרות הוא דכבר הוא ראוי לגמרי לאכילה, וע"כ הוא דקודם שהגיעו הפירות לעונת המעשרות אסור לקצצן דהו"ל הפסד, ואחר שהגיעו לעונת המעשרות וכבר ראויין הן לגמרי לאכילה מותר לקצצן דאי"ז הפסד.[[285]](#footnote-286)**

**שיעור פרי לענין ברכת בפה"ע**

שיעורו כפול הלבן, **התוס' כתבו דה"נ לענין ברכה כל זמן שלא הגיע לפול הלבן מברכין עליו בפה"א וכ"כ הרשב"א והרא"ש בסימן ה' והמרדכי בסימן קי"ד והמאירי, וכ"כ הטוש"ע בסימן ר"ב ס"ב, - ובטעם הא דאין מברכין עליו בפה"ע כתב הרשב"א דהוא משום דאינו נקרא פרי העץ, וזה כמש"כ בפירש"י בסוגיין דהא דליכא דין ערלה קודם שהגיע לשיעורים אלו הוא משום דלאו פר נינהו, אך המהר"ם מר"ב בסדר ברכות כתב דהוא משום דאינו עיקר הפרי וכל דבר הגדל על האילן ואינו עיקר הפרי מברכין עליו בפה"א,[[286]](#footnote-287) וכ"כ הטור בסימן ר"ב.[[287]](#footnote-288)**

**בד' התוס' ודעימייהו מבו' דפירות שהגיעו לפול הלבן מברכין עליהן בפה"ע, וכ"כ הטוש"ע שם, - אך בס' האורה סימן מ"ה כתב דלא מצינו אילן שמברך על פירות ברכה אחרת חוץ מבפה"ע אלא פירות שלא נגמרו כגון בוסר ופגין וכו' שמברכין עליהן שהכל, וכ"כ השבה"ל בסימן ק"ס בשם תשו' הגאונים, וכ"כ הראבי"ה בסימן ק', וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"א הי"ד דבוסר אינו ראוי לאכילה ואינו מברך עליו אלא שהכל, וכ"כ המאירי לעיל בסוגיין בשם יש חולקים דבוסר אין אכילתו חשובה כלום ומברכין עליו שהכל, וכ"כ הנחל"ד בסוגין ולקמן מ' ב' בדעת הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ח דעל הנובלות שהן פגין מברך שהכל,[[288]](#footnote-289) וכ"כ הביאוה"ל בסימן ר"ב ס"ב בדעתו, וכ"כ הגר"א שם דקודם שהגיע לעונת המעשרות ל"ה פרי אף לענין ברכה, שהרי אף בשביעית אסור לאכלן עד שיבואו לעונת המעשרות, וכ"כ בתשו' פנים מאירות ח"א סימן ס"ה.[[289]](#footnote-290)**

**הנחל"ד הק' ע"ד התוס' ודעימייהו דמברכין על הפירות משהוציאו בפה"ע וקודם לכן מברכין עליהן בפה"א, שהרי אף פרי שדרך לאכלו מבושל ואוכלו חי מברך עליו שהכל, וכ"ש דפרי שלא נגמר בישולו דאין דרך לאכלו בכה"ג דמברך עליו שהכל, ובדעת התוס' ודעימייהו מצינו כמה דרכים,** א **הלבוש בסימן ר"ב סי"ב כתב דהוא משום דבוסר הרבה בנ"א אוכלין אותם בעודם בוסר וחשיבי להו לפרי ולא גרע משאר פרי האדמה ומשא"כ בפירות שאין דרך לאכלן חיין והאוכלן חיין בטלה דעתו אצל כל אדם, וצ"ב. -** ב **הנשמ"א בכלל נ"א סק"ה כתב דאה"נ דאין מברך עליהן בפה"ע ובפה"א אלא כשהכשירן לאכילה, וכ"כ העוללות אפרים בדין ז' דאיירי כשמיתקן ע"י האור, אך כתבו דהוא דלא כמש"כ השו"ע בסימן ר"ב ס"ב דהוא שלא יהא מר או עפוץ ביותר וכו', והרי דכל שנאכל ע"י הדחק אע"ג דאינו ראוי כ"כ לאכילה מברך עליו את ברכתו. -** ג **הביאוה"ל בסימן ר"ב סי"ב ד"ה מברך כתב דשאני פירות קודם גמר בישולן דבגדלותן יהיו ראויין לאכול לכל אדם, וע"כ אף בקטנותן שאין ראויין לאכול אלא ע"י הדחק שם פרי עליהן, ומשא"כ בפירות שאף בגדלותן אין ראויין לרוב בנ"א לאכלן חי דאין עליהן שם עיקר פרי כלל, ועד"ז משמע בד' הגר"ז בסימן ר"ד ס"ג דהוא משום דפירות שאין נאכלין חיין לא נטעי להו ע"ד לאכלן חיין, ומשא"כ בפירות שלא נגמר בישולן דנטעי להו ע"ד לאכול פרי ה. -** ד **האג"מ באו"ח ח"א סימן נ"ז כתב דשאני פירות שלא נגמרו, דאחר שנתלשו אין ראויין אלא לאכילה דשעת הדחק, ול"ד לפירות שראויין לאכילה מעליא טפי דבטלה דעת האוכלן בלא תיקון.**

**טעם הא דמברכין על השחת שהכל**

**בעירובין כ"ח אמרו דחזיז מברכין עליו שהכל משום דלא גמר פירי, וכ"כ הטוש"ע בסימן ר"ד ס"א דעל חזיז דהוא שחת מברך שהכל, והמג"א שם סק"ז כתב דהיינו תבואה שלא הביאה שליש, ועיי"ש שעמד בזה דמ"ש ממש"כ השו"ע בסימן ר"ב ס"ב דכל הפירות אף קודם שהגיעו לפול הלבן מברכין עליהן בפה"א,[[290]](#footnote-291) וכתב דהיינו משום דכל דלא נגמר הפרי נחית חד דרגא, והיינו דכ"ה דפירות האילן שלא נגמרו מברכין עליהן בפה"א, ה"נ פירות האדמה שלא נגמרו מברכין עליהן שהכל,[[291]](#footnote-292) וכ"כ המ"ב שם סקי"ג, - ועמש"כ בזה היד אפרים שם והנשמ"א בכלל נ"א סק"ה והנחל"ד בסוגיין.**

**ברכת פלפלין**

**פלפלי רב ששת אמר שהכל,** הרמב"ן הק' דמ"ט מברך עליהן שהכל, דאם במילתייהו קיימי וחזו לאכילה הדין נותן דיברכו עליהן בפה"א או בפה"ע, ואם לאו במילתייהו ולא חזו הדין נותן דלא יברכו עליהן, וכתב דהוא משום דס"ל דכשנתיבשו הו"ל כשינוי, וכיון שנשתנו לגריעותא ולא אכלי להו רובא דאינשי בעינייהו, נגרע ברכתם ומברכין עליהן שהכל, וכתב לדמותו להא דלרב נחמן מברכין על הקמח שהכל, ונתבאר בדף מס' 8.

**רבא אמר לא כלום ואזדא רבא לטעמי' דאמ רבא כס פלפלי ביוהכ"פ פטור,** התר"י לקמן מ' ב' הק' בהא דתנן התם דעל החומץ אומר שהכל, דכיון דהשותה חומץ ביוהכ"פ פטור, מ"ט הוא מברך עליו, וכתב דכיון דקי"ל דאם שתה ממנו הרבה חייב מפני שנהנה ממנו בשתי' מרובה, לענין ברכה נמי לא יצא מתורת אוכל ולפיכך מברך עליו,[[292]](#footnote-293) ומבו' מדבריו דהא דמדמינן חיוב ברכה לחיוב יוהכ"פ, לאו היינו דליכא חיוב ברכה אלא במעשה אכילה ושתי', אלא היינו דליכא חיוב ברכה אלא בדבר שהוא בר אכילה, וכמש"כ כן התר"י שם לעיל מינה דכל דלאו בר אכילה ואינו חשוב מאכל ביוהכ"פ אין מברך עליו, וע"כ כיון דיש על החומץ תורת אוכל, אף דכששותה ממנו מעט לא חשיב כמעשה שתי', מ"מ הוא טעון ברכה,[[293]](#footnote-294) וכ"נ קצת בל' הפסקי רי"ד והמאירי בסוגיין דהא דאין מברכין על הפלפלין הוא משום דלאו מאכל הוא, וכ"כ בפי' רבינו ברוך שהובא בס' הנר בשם י"א דהוא משום דלאו אוכלא הוא, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ז.[[294]](#footnote-295)

אך הריא"ז בפירקין כתב דהא דאין מברכין על הפלפלין הוא משום דאין אכילתן אכילה ואינו נהנה בגרונו, ומשמע דאין הגריעותא משום דאין ע"ז תורת מאכל, אלא משום דאי"ז אכילה המחייבת ברכה, ועד"ז כתב בפי' רבינו ברוך דהוא משום דאגב חריפותא לא מיתהני, וכ"ה מבו' ממש"כ בפי' הרשב"ץ בסוגיין דמהא דמדמינן דין אכילה לענין ברכה לדין אכילה ביוהכ"פ נלמד דהאוכל אכילה גסה אין מברכין עלי' שהרי פטור עלי' ביוהכ"פ.[[295]](#footnote-296)

**אם מברכין על אכילת מרור**

המג"א בסימן תע"ה סק"י כתב שהאוכל חריי"ן אין מברך עליו כלל שאין דרך לאוכלו כמות שהוא, ודמי לפלפלין שאין מברכין עליהן,[[296]](#footnote-297) אך החק יעקב שם סקט"ז כתב דמשמעות הש"ס וכל הפוסקים משמע להדיא דבכל מיני מרור מברכין בפה"א, וכתב דהוא משום דע"י טיבול בחומץ וכיו"ב הוא נאכל, והביאוה"ל שם ס"ב כתב עוד דהוא משום דאנו רואים כמה בנ"א טובלין בו פתן כל השנה.[[297]](#footnote-298)

והביאוה"ל שם כתב די"ל עוד דכיון שחייבו רחמנא לאוכלו בלילה הזה הוי אכילה חשובה דהא אחשבי' רחמנא לאוכלו כמות שהוא, וכבר כתב כן הריטב"א בהל' סדר ההגדה, דאף דמן הדין אין לברך על המרור ברכת הנהנין כיון דלא חזי לאכילה ומוכח בפירקין דכל מידי דלא חזי לאכילה אין מברכין עליו, מ"מ מברכין עליו בליל פסח הוא משום דמצותו קובעתו ועושה אותה כאילו הוא מידי דחזי כיון שאנו חייבין לאכלו.

**ערלה בפלפלין**

**ללמדך שהפלפלין חייבין בערלה,** בטעם הא דס"ד דאין הפלפלין חייבין בערלה ובעינן קרא לרבויי מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בסוכה ל"ה א' ד"ה חייבין בערלה כתב דהוא משום דס"ד דמין ירק הוא מפני שהוא עץ שפל כמין רותם שאינו גבוה מן הארץ, והתוס' והריטב"א שם תמהו ע"ז. - **ב** התוס' כתבו דהוא משום דפלפלי יבישתא לא חשיבי כאוכל, וע"כ ס"ד דכיון דסופו לייבש אפי' רטיבתא פטורין, וכ"כ הרא"ה והריטב"א שם, והתויוהכ"פ ביומא פ"א ב' הוסיף לפרש דהיינו דכיון דאין נוטעין אותם אלא ע"ד שיתייבשו ויאכלו רובן ביבשותן שחוקין כתבלין ואינם נאכלין בפנ"ע, ס"ד דאין עליהם תורת עץ מאכל. - **ג** הריטב"א שם כתב די"א דהוא משום דהפלפלין אינן כשאר פירות שנעשין באילן אלא נעשין כעץ עצמו כעין שרף או אבעבועות, וע"כ הוצרך ללמדינו דחייבין בערלה. - **ד** למש"כ רבינו מנוח ודעימי' דמברכין על הפלפלין בפה"א משום דטעם עצו ופריו שוה וע"כ חשבינן אף להפרי כעץ, ונתבאר להלן, הרי דמה"ט ס"ד דאין הפלפלין חייבין בערלה דחשיבי כעץ.

הרמב"ם בהלכותיו לא הביא לדין ערלה בפלפלין, והפר"ח בסימן ר"ב סי"ב ובסימן תרי"ב ס"ח כתב בדעתו דלא קי"ל כר"מ ואין ערלה נוהגת בפלפלין, וכ"כ התויוהכ"פ ביומא פ"א ב' והעוללות אפרים דין ח' בדעתו,[[298]](#footnote-299) - והתויוהכ"פ שם כתב דטעם הא דאין נוהגת בהן ערלה הוא משום דאין נוטעין אותו אלא ע"ד שיתייבשו ויאכלו רובן ביבשותן שחוקין כתבלין ואין נאכלין בפנ"ע, וכל דבר העשוי לטעם לא חשיב כאוכל לענין להיות ניקח בכסף מעשר ולטומאת אוכלין, וע"כ אין עליהן תורת עץ מאכל, וזה כמש"כ התוס' ודעימייהו דמה"ט הוא דבעינן קרא לרבויינהו.

הריטב"א בעירובין כ"ח ב' כתב דאף דפלפלי יבישתא אין תורת אוכל עליהן ואין מטמאין טומאת אוכלין, מ"מ הם חייבין בערלה ובמעשר, דכיון דירד עליהן חיוב בעודן לחין תו לא פקע, וכ"כ הריטב"א בנדה נ' ב' דלא פקע חיוב מעשר נינהו אע"ג דיבשו, אך התוס' ביומא פ"א ב' ד"ה שהפלפלין כתבו דפלפלי יבישתא פטורין מן המעשר, והחזו"א בדמאי סימן ט"ו סק"א פירש דהיינו משום דטבל שנפסל מאכילת אדם בטל מיני' שם טבל, ואף דטבל אסור בהנאה של כילוי, ה"מ בזמן שראוי לאכילת אדם, אך כל שנפסל מאכילת אדם פקע מצות תרו"מ מיני' ופקע איסור טבל, ועיי"ש שכתב דטעמא דהריטב"א דלא פקע מיני' איסור טבל אע"ג דעכשיו אינו ראוי לאכילה בעינא, דהוא משום דגם עכשיו הוא עומד לתיקון הקדירה, וכל שעומד עדיין למאכל אדם ע"י תיקון קדירה לא פקע איסורו, אך בדבר שנפסל מאכילת אדם ואינו עומד עכשיו לאדם פקע איסורו.[[299]](#footnote-300)

**ברכת פלפלי רטיבתא**

**הא ברטיבתא,** הרי"ף כתב דפלפלי רטיבתא מברכין עליהן בפה"א, וכ"כ בפי' ר"ח שהובא בס' הנר, והתר"י והרמב"ן כתבו שכן כתבו הגאונים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ז, והתר"י והרמב"ן והרא"ש בסימן ו' תמהו ע"ז דהרי הפלפלין חייבין בערלה, וכ"ה שהם פרי העץ לענין ערלה ה"נ לענין ברכה, וכן הק' הרמ"ך בהל' ברכות שם והס' הנר בסוגיין, והביא כן מפי' רבינו ברוך שמברכין עליהן בפה"ע, וכ"כ הרשב"א בשם הראב"ד, וכ"כ הרא"ה, וכ"כ הראב"ן בסימן ק"צ והריטב"א בהל' ברכות פ"א הט"ז.

ובדעת הרי"ף ודעימי' מצינו כמה דרכים, **א** בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום שלא נטעוהו אדעתא שיאכלם רכים, אלא ע"ד שיאכלום כשיתיבשו כתבלין, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ת' ובפי' הרשב"ץ.[[300]](#footnote-301) - **ב** הרמב"ן כתב דאפשר דמפני שהפלפלין תמרותיהן שנעשות בעץ עצמו כעין אבעבועות וכו' הו"ל כתמרות של צלף ושל אתרוג לברך עליהן בפה"א דכגופו של אילן הן, ואף דלענין ערלה קרינן לי' עץ מאכל, מ"מ מברכין עליהן בפה"א כעץ הנאכל,[[301]](#footnote-302) ועד"ז כתב המאורות בשם הראב"ד **דמש"כ הרי"ף דמברכין עליו בפה"א היינו על התמרות, אך על הפרי עצמו מברך בפה"ע. - ג** ההשלמה והמאורות כתבו דכיון דאין דרך לאכלו בפנ"ע אין מברכין עליו בפה"ע אלא בפה"א. **- ד** בפי' רבינו מנוח בהל' ברכות שם כתב דכיון דטעם עצו ופריו שוה אף הפרי חשבינן לי' כעץ ומברכין עליו בפה"א כדרך שמברכין על העץ, והיינו דכל הא דהפרי חולק שם לעצמו ולא חזינן לה מכלל העץ, הוא משום דאין טעמו שוה לטעם העץ, אך כל שטעם עצו ופריו שוה חשבינן להפרי מכלל העץ, וכ"כ המאורות בסוגיין בפי' בתרא.[[302]](#footnote-303) - **ה** הריטב"א בעירובין כ"ח כתב דהוא משום דלא חשיבי כלל כפרי העץ, לכאו' היינו משום דאין נוטעין אותם אלא ע"ד שיתייבשו ויאכלו רובן ביבשותן שחוקין כתבלין ואינם נאכלין בפנ"ע, וכמש"כ הריטב"א בסוכה דמה"ט הוא דבעינן קרא לרבויי, אלא שחידשה בהן תורה לחייבן בערלה מדכתיב כל עץ מאכל. - **ו** הפר"ח בסימן תרי"ב ס"ח כתב דהוא משום דלא קי"ל כר"מ דהפלפלין חייבין בערלה, עמש"נ בזה לעיל, וכ"כ התויוהכ"פ ביומא פ"א ב' והעוללות אפרים דין ח'.

הר"י מלוניל הק' דאם פלפלין לא נטעי אדעתא דהכי, וע"כ אין מברכין עליהן בפה"ע, מ"ט מברכין עליהן בפה"א ול"ה כקורא דמברכין עליו שהכל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"י מלוניל כתב דהיינו משום דהפלפלין פרי גמור הוא, ולכאו' הוא ע"ד מש"כ הריטב"א לעיל בע"א דבפרי גמור ל"מ הא דלא נטעי אדעתא דהכי, (אלא דלהר"י מלוניל ה"ז מועיל שלא יברכו עליו בפה"ע אלא בפה"א). - **ב** בתשו' הרשב"א שם כתב דהי' בדין דלא יברכו עליהן אלא שהכל כקורא, אלא לפי שנאכלין המעט הן ברטיבותן ואדעתא דהכי נמי נטעי קצת מברכין עליהן בפה"ע. - **ג** בפי' הרשב"ץ כתב דהיינו משום דאף דלא נטעי לה אדעתא דלמיכל רטיבא, מ"מ נטעי לה אדעתא דההוא פירא לאכלו ביבישתא.[[303]](#footnote-304)

למש"כ הר"י מלוניל ודעימי' דהא דמברכין על פלפלין בפה"א הוא משום דלא נטעי אדעתא דהכי, מבו' דהא דלא נטעי אדעתא דהכי הוא דין מסוים לענין ברכה, וע"כ הוא דערלה נוהגת בהן, - אך הנה העוללות אפרים דין ח' והביאור מרדכי בסקי"ד גרסי בד' הרשב"א שם שהק' ע"ז מהא דמרבינן להו לענין ערלה,[[304]](#footnote-305) ומבו' לפ"ז דהא דלא נטעי אדעתא דהכי לא חשיב כפרי אף לענין ערלה, וצ"ע.

**והא אמר רבא האי הימלתא דאתיא מבי הנדואי שריא ומברכין עלי' בפה"א,** בפירש"י ביומא פ"א ב' פירש דפרכינן מהא דשריא ולי"ב משום בישולי נכרים, משום דנאכל כמות שהוא חי, ובע"כ דדרך אכילתו כשהוא חי, - אך בד' תר"י והפסקי רי"ד משמע דפרכינן הוא מהא דמברכין עלי' בפה"א, ואם ביוהכ"פ פטור לא חשיב מאכל אף לענין ברכה,[[305]](#footnote-306) וכ"כ המג"א בסימן ר"ג סק"ד בדעת התוס' והטור.

והמחה"ש שם כתב בטעמא דרש"י דלא פירש דפריך מהא דמברכין עלי', דהיינו משום דמהא ליכא למיפרך, דהא דמברכין עלי' הוא כשאכלו כשהוא מרוקח והוא טוב למאכל, ובכה"ג חייבין עליו ביוהכ"פ, וכ"כ התיוהכ"פ ביומא שם, ועיי"ש במש"כ לישב לזה לדעת התר"י ודעימי', ובמש"כ בזה הפמ"ג שם ובתשו' פנים מאירות ח"ב סימן ס"ב, ועמש"כ בזה באורך בס' עדות ביעקב סימן ק"ו.

**ברכת הסוכר**

התוס' כתבו דעל צוקר"ו מברכין בפה"ע, ונחלקו בזה רבוותא, דהבה"ג בפירקין כתב דקנה הסוכר הוא עץ ונטעי לי' אדעתא דסוכר ומברכין עליו בפה"ע, וכתב די"א דמברכין על הסוכר וקנה הסוכר בפה"א, ולא משום דס"ל דקנה לאו עץ הוא, אלא אף דעץ הוא כיון דלאו פירא קא מפיק ולא פירי' קא אכלינן לא מיתאמר בי' פרי העץ אלא פרי האדמה,[[306]](#footnote-307) וכתבו לדמותו לשותא דפרחא והיינו עלים ותמרות דצלף דמברכין עליהן בפה"א,[[307]](#footnote-308) ונתבאר בדף מס' 11, ובס' האשכול ובס' האורה הוסיפו ע"ז דכללא דמילתא דכל שאינו פרי אע"ג דמעץ קא נפיק או מאן דאכל קליפין של העצים לא מברך אלא בפה"א.[[308]](#footnote-309)

**אם מברכין על העץ עצמו בפה"ע**

בד' הבה"ג לא נתפרש טעם הסוברים דמברכין על הסוכר בפה"ע, אם הוא משום דס"ל דאף דהסוכר וקנה הסוכר חשיבי כעץ עצמו מ"מ גם על העץ עצמו מברכין בפה"ע, כל שהוא ראוי לאכילה והוי עיקר הפרי, או דהוא משום דס"ל דהסוכר שבתוך הקנה חשיב כפרי העץ.

ומצאנו שנחלקו בזה האחרונים, דבתשו' רדב"ז ח"ג סימן קל"א הביא לפלוגתת רבוותא אם מברכין על הסוכר בפה"ע או בפה"א או שהכל וכתב דמשמע דמותר לאכלו ולי"ב משום ערלה, דוערלתם ערלתו את פריו אמר רחמנא ולא את עצו והסוכר הוא הוא בעצמו הקנה והפרי, ומבו' בדבריו דאף לדעת הסוברים דמברכין על הסוכר בפה"ע אי"ז משום דחשבינן להסוכר שבתוך הקנה כפרי העץ, דא"כ הי' בזה לאיסרו ערלה, אלא הוא משום דס"ל דאף על העץ עצמו מברכין בפה"ע, - אך הביאור מרדכי בסקי"ח נקט דטעם הסוברים דמברכין על הסוכר בפה"ע הוא משום דחשבינן לי' כפרי העץ, ויש בזה לאיסור ערלה, וכ"כ המשכנות יעקב בסימן צ"ז, עיי"ש,[[309]](#footnote-310) - ועמש"כ בזה הנשמ"א בכלל נ"א סק"י.

בעיקר הך מילתא דאין מברכין על העץ עצמו בפה"ע אלא בפה"א מצינו כן עוד בד' הראשונים בכ"ד, **א** בד' הרמב"ן ורבינו מנוח ודעימייהו מבו' דטעם הסוברים דמברכין על הפלפלין בפה"א הוא משום דהוי כגוף העץ, ונתבאר לעיל.[[310]](#footnote-311) - **ב** הרמב"ן כתב דהא דמברכין על תמרות דהצלף בפה"א הוא משום דהוו כגופו של אילן, וכ"ה מבו' בד' הבה"ג דמה"ט מברכין על התמרות והעלין דהצלף בפה"א, ובס' האורה וס' האשכול משמע דמה"ט לר"ע אין מברכין על הקפריסין בפה"ע (ונתבאר לעיל בהערה). - **ג** הפסקי רי"ד והמכתם והרא"ה והרשב"ץ לעיל בע"א כתבו דטעמא דרב יהודה דמברכין על הקורא בפה"א ואין מברכין עליו בפה"ע הוא משום דגוף האילן הוא אוכל.[[311]](#footnote-312) - **ד** הרמב"ן בסוגיין כתב דהא דעל הזנגביל מברכין בפה"א הוא משום דשרשין הן ולא פירא, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"א הי"ז דאע"פ שהוא אילן מברכין עליו בפה"א כיון שאינו אוכל מן הפרי אלא מן העץ, וכ"כ בס' הנר. - **ה** האבודרהם בהל' ברכת בפה"א כתב דעל גירופי"ל הקנה שקורין לו קניל"א מברכין בפה"א שאינו עיקר הפרי אלא קליפת עץ, וכ"כ בס' הפרדס שער ה'.

אך הנה המאירי לקמן בסוגיין כתב בשם הראב"ד דהא דמברכין על הזנגביל בפה"א הוא משום דהוא גדל בארץ, וההשלמה והמאורות כתבו בפי' קמא דהוא משום דאין דרך לאכלו בפנ"ע, והטור בסימן ר"ב כתב דהוא משום דאינו עיקר הפרי, ועמש"כ בזה הב"ח שם, ומבו' דס"ל דמברכין על העץ עצמו בפה"ע, וע"כ הוצרכו לטעמי אחריני בהא דאין מברכין על הזנגביל בפה"ע, - וכ"נ גם ממש"כ התוס' בסוגיין דהא דאין מברכין על קניל"א בפה"ע הוא משום דרגילין ביובש וגם הוא גדל על הארץ כמו קנים, ולכאו' היינו דלא חשיב כלל כעץ, ובס' הבתים בהל' ברכות ש"ז כתב די"א דמברכין עליו בפה"ע, ומשמע דס"ל דאף על העץ עצמו מברכין בפה"ע, אך שמא ס"ל דהקניל"א חשיב כפרי.[[312]](#footnote-313)

כ"א אלול פ"ג

דף מס' 15

**כל שיש בו מה' מיני דגן**

ל"ו ב' - רב כהנא אמר במ"מ סבר סמידא עיקר וכו' כל שיש בו מה' המינים מברכין עליו במ"מ, **ביסוד דינא דכל שיש בו מה' מיני דגן מברכין עליו במ"מ אף שהוא המיעוט בתערובת, משמע מלישנא דגמ' דהוא משום דסמידא עיקר וחשבינן להסלת כעיקר התערובת, ובפשוטו הוא מדינא דמברך על העיקר ופוטר את הטפילה, וכ"כ הרא"ה דכל שיש בו מה' מיני דגן לעולם אינהו חשיבי עיקר,[[313]](#footnote-314) וכ"נ בד' הרשב"א לקמן בסוגיין ולקמן ל"ז ב', וכ"כ השיטת ריב"ב בסו"ד דכל תבשיל שמעורב בהן מין מה' המינים ליתן טעם בתבשיל אותו המין הוא שוב לעיקר מפני חשיבותו,[[314]](#footnote-315) וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"א הכ"ח דאף דתערובת הקמח טפל והשאר עיקר הרי הוא כאילו הי' עיקר ומברך עליו תחילה במ"מ ולאחריו ברכה אחת מעין ג', וכ"כ השבה"ל בסימן קנ"ט דאפי' אפה ובישל ה' המינין עם שאר דברים בטלין הן לגבי ה' המינין והוו ה' המינין עיקר ושאר הדברים טפילה ומברך על ה' המינין ופוטר את השאר, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן רי"ב ס"א שהביא מקור להא דבתערובת מברך על העיקר ופוטר את הטפל מדינא דכל שיש בו, וכ"כ הגר"ז שם ס"א ובסדר ברכת הנהנין פ"ג ס"ב והמ"ב שם סק"א, וכתבו לדמותו להא דבתערובת ב' מינים מברך על המין שהוא הרוב משום דהוא העיקר, ובתערובת דמיני דגן אף שהם המיעוט חשבינן להו לעיקר ומברך עליהן.**

**אך בד' הרמב"ם בפ"ג מברכות ה"ד וה"ה משמע דדינא דכל שיש בו וכו' אינו מדינא דעיקר וטפל,[[315]](#footnote-316) ולכאו' היינו דהוא דין בפנ"ע דמשום חשיבות מיני דגן או חשיבות ברכת במ"מ דינא הוא דמברך על המיני דגן ופוטר את כל המאכל,[[316]](#footnote-317) ורק כשהדגן הוא טפל אין מברכין עליו כיון דדינא הוא דמברך על העיקר ופוטר את הטפילה, וצ"ע.**

**טעם הא דחשבינן להמין דגן כעיקר אף כשהוא המיעוט**

הטור בסימן ר"ח כתב דה' מיני דגן שנשתבחה בהן א"י ועוד יש להם מעלה כי עליהן יחי' האדם ואם עשה מהן פת מברך עליהן המוציא הלכך אפי' לא עשה מהן פת אלא תבשיל וכו' ואפי' עירב בהן דבש ושאר מינים מברך עליהן במ"מ, ומבו' בדבריו דהא דבתערובת דמיני דגן חשבינן להו כעיקר ואין הולכין אחר הרוב, הוא מכח הא דנשתבחה בהן א"י וגם עליהן יחי' האדם, ועמש"כ בזה הפנ"י בסוגיין.

ובזה מתפרש טעם הא דקי"ל דבאורז ליכא לדינא דכל שיש בו וכו', אף דזיין ומברכין עליו במ"מ, ונתבאר בדף מס' 17, והיינו משום דדוקא במיני דגן דנשתבחה בהן א"י ועליהן יחי' האדם חשבינן להו כעיקר, ומשא"כ באורז דאינו מהמינים שנשתבחה בהן א"י ולא עליו יחי' האדם.[[317]](#footnote-318)

אך הריא"ז בפירקין ה"א דין י"א כתב דאם בישל האורז והדוחן כעין דייסא וראוי לברך עליהן במ"מ, הרי הדבש בטל אצלן כדין חמש המינים, ומבו' דס"ל דהא דבמיני דגן חשבינן להו כעיקר בתערובת הוא משום דזייני, וע"כ ה"נ באורז דזיין חשבינן לי' כעיקר בתערובת.

**אם אמרינן כל שיש בו וכו' כשבישל חטין שלימות**

הפסקי רי"ד בסוגיין כתב דהא דכל שיש בו מה' מיני דגן מברך עליו במ"מ היינו דוקא כשחשיבי ומברך עליהן במ"מ דבכה"ג בטל הדבש אצלן, אבל אם בישל חיטין שלימות שלא נתבקעו שראוי לברך עליהן בפה"א עם הדבש דובשא עיקר ולא בטל אצלן ומברך עליהן שהכל, וכ"כ הריא"ז ה"א דין י' דכל שאין ראוי לברך על המיני דגן במ"מ הוי הדבש העיקר, וכ"כ האהעו"ז בסימן ר"ח למג"א סק"ז והפמ"ג במש"ז שם סק"ז, - אך בד' המג"א שם מבו' דאף בגרעיני חטים אמרינן כל שיש בו וכו'.[[318]](#footnote-319)

**אם אמרינן כל שיש בו וכו' כשהדגן ניתן כדי ליתן טעם או כדי לעבות התבשיל**

**התוס' רי"ח בסוגיין כתב דכל שאין נותנים שם קמח אלא לדבק המינין "ולא ליתן טעם" מברכין בפה"א, כמו שאמרו לקמן ל"ט א', והביאו האו"ז בסימן קס"ה, ומבו' מדבריו דדינא דכל שיש בו הוא גם כשנותנין את הקמח כדי ליתן טעם, וכ"כ השיטת ריב"ב והנימו"י בסוגיין דכל שהוא מעורבת בתבשיל ליתן טעם מברכין עליו במ"מ, וכ"כ הרשב"א לקמן ל"ז ב' דבריהטא דמחוזא אף דעיקרו מחמת דובשו והסולת ניתן בו להטעימו ולהכשירו הוי הסולת עיקר ועלי' מברכין, וכ"כ הריא"ז בפירקין דרק כשאין נותנין הקמח כדי להטעים אלא להעבות התבשיל אין מברכין עליו במ"מ, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מברכות ה"ו דאף דכשמערבין אותו לדבק או כדי ליתן ריח או כדי לצבוע את התבשיל ה"ז טפילה, מ"מ אם עירב כדי ליתן טעם בתערובת הרי הוא עיקר, וכ"כ הלבוש בסימן ר"ח ס"ב והמג"א בסימן ר"ד סקכ"ה והפר"ח בתשו' מים חיים סימן ח' והנשמ"א בכלל נ' סוסק"ו והגר"ז בסדר ברכת הנהנין פ"ג ס"ב וס"ג והמ"ב בסימן ר"ח סק"ז וסק"ח ובסימן רי"ב סק"א.**

**אך המאירי לקמן בסוגיין כתב דהא דכל שיש בו וכו' הוא כשעיקר התבשיל קרוי על שם אותו מין מחמשת המינים, אבל אם עיקר התבשיל מדברים אחרים ומכניס בו קמח הרבה למתק את הטעם או ל'עבות התבשיל אין הקמח עיקר ואין הולכין אחריו, ומשמע דכל הא דכל שיש בו וכו' הוא כשעיקר התבשיל קרוי על שם הדגן ולא כשהוא ניתן לטעם בעלמא,[[319]](#footnote-320) וכ"כ בס' הפרדס בשער הדגן דאם עירב אחד מה' המינים בשום תבשיל כדי להטעימו או כדי לדבקו אין מברכין עליו במ"מ, וכ"כ האבנ"ז בסימן ל"ח סק"ה בדעת התוס' בסוגיין דדינא דכל שיש בו וכו' הוא רק כשעושין אותו לסעוד הלב, דזה פעולת הדגן שסועד הלב וע"כ אם מתכוין לכך אפי' הוא מיעוט אינו טפל לגבי שאר דברים כיון דשאר דברים אינם סועדים הלב כמו דגן, אך כל שנותן הקמח כדי ליתן טעם בתבשיל לי"ב לדינא דכל שיש בו וכו',[[320]](#footnote-321) והביאור מרדכי בסקכ"א כתב כן גם בדעת התוס' לקמן ל"ח א' ד"ה האי דובשא והרא"ש בסימן י"ב.[[321]](#footnote-322)**

**בחי' המיוחסים להריטב"א לקמן ל"ט א' כתב דכל שהקמח הוא מעיקר התבשיל שמכוין בקמח לאכילתו מברך במ"מ, ורק אם אינו בא לכונת אכילתו כלל אלא לדבק אין מברכין עליו במ"מ, ועד"ז כתב הרא"ה לקמן בסוגיין, והאבנ"ז בסימן ל"ח סק"ג כתב דלדעתו כל שנותן הקמח בתבשיל כדי שיהי' הנפוח רב, חשיב ככונת אכילתו ומברכין עליו במ"מ, וכתב דהוא דלא כמש"כ הריא"ז דכל שנותנו כדי לעבות התבשיל מברך שהכל, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, וצ"ע.**

**אם דינא דכל שיש בו וכו' הוא רק כשהקמח הוא מעיקר התבשיל**

**בד' המאירי מבו' דדינא דכל שיש בו וכו' הוא רק כשהקמח הוא עיקר התבשיל, אך כל שהדברים האחרים הם עיקר לי"ב לדינא דכל שיש בו וכו', ולכאו' מה"ט הוא דס"ל דכל שלא ניתן אלא לטעם לי"ב לדינא דכל שיש בו וכו', - אך בד' הרשב"א לקמן שם מבו' דאף דעיקר המאכל הוא הדבש, מ"מ מדינא דכל שיש בו וכו' חשבינן להדגן כעיקר, וכ"כ הרא"ה לקמן בסוגיין דאפי' הי' שאר התערובת עיקר, לעולם חשיב דה' המינין עיקר, וכ"כ הפסקי רי"ד לקמן ל"ז ב' דמלייתות הנאפות בתנור מבשר או מדגים או מגבינה, אע"ג דבשר ודגים וגבינה עיקר מברכין עליהו המוציא, דבתר ה' המינים אזלינן ולא בשר ודגים וגבינה דחשיבי לאינשי, והביאו השבה"ל בסימן קנ"ט, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות שם, וכ"כ העו"ת בסימן ר"ח סק"ב בדעת השו"ע שם.**

**והרא"ש בסימן ז' כתב דכל שעיקרו מה' המינים אפי' רובו ממין אחר מברכין עליו במ"מ, והעו"ת בסימן ר"ח סק"ב פירש לדבריו דפליג ע"ד הרשב"א וס"ל דדינא דכל שיש בו וכו' הוא רק אם העיקר מה' המינים, אבל אם אין העיקר מה' המינים מברכין על העיקר, אך הב"י שם הביא לד' הרא"ש והרשב"א יחד ומשמע דס"ל דלא פליגי, וכ"כ המחה"ש שם סוסקט"ו דמש"כ הרא"ש דעיקרו מה' המינים הוא לאפוקי לדבק.**

לקמן ל"ז ב' אמר רבא דריהטא דמחוזא דלא מפשי בה קמחא מברך עליו שהכל נהי' בדברו מ"ט דובשא עיקר,והרשב"א שם כתב דהא דדובשא עיקר הוא משום דרובו דבש ומיעוטו סולת, או משום דעיקרו מחמת דובשו וסולתו להטעימו ולהכשירו, והיינו דלפי' בתרא איירי כשרובו קמח, ואפ"ה כיון דעיקרו מחמת דובשו והסולת אינו אלא כדי להטעימו ולהכשירו הוי הדבש עיקר, ולפ"ז הרי מהא דמסקינן דמברך עליו במ"מ משום דכל שיש בו וכו', מבו' דדינא דכל שיש בו הוא אף היכא דבשאר מינים כה"ג היו חשובים כטפל גם אם היו הרוב, - אך הפמ"ג במש"ז סימן ר"ד סקט"ז כתב בדעת הט"ז דלא אמרינן כל שיש בו וכו' אלא לחשוב את מיעוט הדגן כרוב, אך כל דגם כשהוא רוב הו"ל טפל, לי"ב לדינא דכל שיש בו וכו', עיי"ש,[[322]](#footnote-323) ובסו"ד שם ובסימן ר"ח סק"ג הביא מתשו' מים חיים לפר"ח סימן ח' שנקט דלא כן.

**שיעור הדגן בתערובת**

**הרא"ה לקמן בסוגיין כתב דדינא דכל שיש בו וכו' הוא דוקא כשיש מן הדגן כזית בכדא"פ, דכל שאין בו כשיעור זה, כיון שאף אם אכלו בעינו בכה"ג לא חשיב לברוכי עלי' לבסוף, הרי דע"י תערובת כה"ג מסתבר דלא חשיב לא בתחילתו ולא בסופו, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"א הכ"ח, - אך האבודרהם בהל' ברכת הלחם כתב בשם רבינו יונה דאף אם אין בדגן כזית בכדי אכילת פרס מברכין עליו המוציא כיון שיש בו טעם דגן, ועיי"ש במש"כ בדין ברכה לאחרי', ונתבאר להלן, וכ"כ השו"ע בסימן ר"ח ס"ט.**

**בד' האבודרהם שם מבו' דלא אמרינן כל שיש בו וכו' אלא כשיש בתערובת טעם דגן, וכן משמע בד' השו"ע שם, וכ"כ הנשמ"א בכלל נ' סק"ו והמטה יהודה בסימן ר"ח סק"ד ובהגה' הגר"ח צאנזער שם והמ"ב שם סקמ"ה וסקמ"ט ובביאוה"ל שם ד"ה מברך ובשעה"צ בסימן רי"ב סק"ו,[[323]](#footnote-324) והנשמ"א שם כתב דל"ב שיהא טעם דגן ממש אלא שישנה הדגן מעט את טעם התערובת, - אך בד' הט"ז בסימן ר"ב סק"א ובסימן ר"ח סק"ג משמע דס"ל דאמרינן כל שיש בו וכו' אף כשאין בתערובת טעם דגן כלל, וכן נקט הראש יוסף בסוגיין לדינא, ומבו' בדבריו דהיינו אף כשאין בו טעם כלל דומיא דיותר מששים באיסורין, - ועמש"כ בזה הא"ר בסימן ר"ח סק"ג והפמ"ג באש"א סימן ר"ד סקכ"ה ובמש"ז בסימן ר"ח סק"ג ובפתיחה להל' ברכות אות י"א.**

**בטעם הא דלא אמרינן כל שיש בו וכו' אלא כשיש בתערובת טעם דגן, מבו' בד' הבית אפרים באו"ח סימן י"ג מבו' דהיינו משום דכל שאין בדגן טעם דגן ה"ז בטל בתערובת מדין ביטול ברוב,[[324]](#footnote-325) וזה כדתנן בפ"ג דחלה דהעושה עיסה מן החטים ומן האורז אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה ויוצא אדם בה יד"ח בפסח, והיינו משום דאם אין בה טעם דגן בטלים החטים ברוב, וכ"נ קצת בד' המ"ב שם סקמ"ה וסקמ"ט ובשעה"צ סקמ"ו, - אך בד' הביאוה"ל שם ד"ה מברך משמע דאי"ז מדין ביטול דעלמא, אלא משום כל דליכא טעם דגן אין הדגן חשוב כלל בתערובת ולי"ב לדינא דכל שיש בו.**

**בד' המג"א בסימן ר"ד סקכ"ה מבו' דדינא דכל שיש בו וכו' הוא אף כשהדגן הוא דומיא דבצלים או חומץ בתוך התבשיל, אף דאין הבצלים והחומץ כלל מעיקר התבשיל, ולכאו' החומץ הוא מועט מאד ואינו אלא כתבלין,[[325]](#footnote-326) - ובסימן קס"ח סוסק"ל כתב דאם מפרר מעט לחם דק דק לתוך השכר חם כדי שיתן בו טעם אינו מברך רק שהכל על השכר משום דהלחם טפל דעיקר כוונתו לשתות השכר והלחם אין בו ממשות ודבר חשוב, ובפשוטו היינו דבכה"ג דכונתו לשתי' וגם ליכא ממשות ודבר חשוב בלחם הוי הלחם טפל לגמרי, ובכה"ג ליכא לדינא דכל שיש בו וכו', (אך בד' הגר"ז בסימן רי"ב ס"ד מבו' שפירש לטעמו בע"א).**

**והפרי תואר בסימן קי"ג סקי"ד כתב בדין דגים קטנים שעושין אותם בקמח כדי לטגנן, דלי"ב לדינא דכל שיש בו, דעיקר מה שעושים הקמח הוא כדי שלא ידבקו הדגים במחבת, והגם שמוסיף קצת טעם מחמת הקמח, עם כ"ז לאו להכי עבידי, וכ"כ הפתח הדביר בסימן ר"ח נג., ומבו' בדבריהם דאם הי' נתינת הקמח גם לטעם, כפי המצוי בזמנינו, יש בזה לדינא דכל שיש בו וכו', אף דעיקר אכילתו היא דגים.[[326]](#footnote-327)**

**ויש שהביאו בשם החזו"א דקציצות דגים שנותנים בתוכם פירורי לחם אף שאי"ז כדי לדבק מ"מ מברכין עליהן שהכל משום דבכל זאת הם דגים, וצ"ב דמ"ש ממש"כ המג"א דדינא דכל שיש בו הוא גם בפירורי פת בתוך השכר, אלמלי הא דכונתו לשתי' ואין ממשות ודבר חשוב בלחם, - אך בס' זכרון מרדכי כתב בעל השמועה הגרמ"י דויטש זצ"ל דהוראת החזו"א היתה בגונא דאין נותנין את הפירורי לחם כדי שיסעוד יותר אלא כדי שיתרבה לו הדגים ויהי' לו לחלק לכל אוכלי שולחנו, וגם אין רוצים כלל בטעם הלחם ואדרבה הוא לגריעותא.**

**טעם הא דבמליח ופת ליכא לדינא דכל שיש בו וכו'**

לקמן מ"ד א' תנן דהביאו לפניו מליח ופת עמו מברך על המליח ופוטר את הפת שהפת טפילה לו, והרא"ה לקמן ל"ז ב' כתב דהא דלי"ב לדינא דכל שיש בו וכו', הוא משום דדינא דכל שיש בו וכו' הוא רק בתערובת דלעולם חשיב דה' המינין עיקר, משום דאפי' אם הוא מעט מ"מ לעיקר תבשיל הוא שם ואע"פ שמרבה בשאר המינים והוו עיקר לגבי' מ"מ כיון דגם הוא מעיקר התבשיל הוא חשיב, אך כשהוא בעין ובא עם דבר מליח אינו עיקר כלל ולא בא אלא להכשיר את פיו, והביאו השעה"צ בסימן רי"ב סק"ד, ועיי"ש במש"כ להוסיף לפרש בזה, - והשיטת ריב"ב בסוגיין כתב דהוא משום דבמליח ופת דמי להיכא דהמין דגן לא ניתן בתבשיל כדי ליתן טעם אלא כדי לדבק דאינו חשוב כעיקר ומברך על המין האחר שהוא כעיקר, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ג מברכות ה"ה.

**ברכה אחרונה בכל שיש בו וכו'**

בפירש"י לקמן מ"א ב' ד"ה פת הבאה בכיסנין כתב דבפת הבאה בכיסנין, מתוך שנותנין בה תבלין הרבה ואגוזים ושקדים ומאכלה מועט, אף שמברכין לפני' במ"מ, לא הטעינוה ברכה מעין ג', והראש יוסף שם פירש משום דאף כשאוכל ממנה כמה זיתים אין בו כזית דגן, וע"כ אין מברך מעין ג', וכ"כ הגר"א בסימן ר"ח ס"ט, והנשמ"א בכלל נ"א סק"ו,[[327]](#footnote-328) - אך התוס' שם ד"ה אלא פהב"כ נחלקו ע"ד רש"י וכתבו דכל שיש בו מה' המינין צריך ברכה מעין ג', והגר"א והנשמ"א שם כתבו בדעתם דאף היכא דאין בתערובת כזית דגן בכדא"פ מברך אחריו מעין ג'.

נחלקו הראשונים בדין טעם כעיקר דדעת רש"י פסחים מ"ד ב' ד"ה חייב וד"ה מפת דמכח ההלכתא דטכ"ע נעשה כולו איסור וחייב על אכילת כזית מן התערובת, וכ"כ הרא"ש בחולין פ"ז סימן ל"א בשם ר"ת, וכתב דה"נ יוצא באכילת כזית מן התערובת ידי מצה, ובשם ר"ח כהן כתב דכל שיש בתערובת כזית בכדא"פ מתחייב על אכילת כזית מן התערובת ויוצא יד"ח מצה באכילת כזית מן התערובת, וכל דליכא כזית בכדא"פ אינו חייב על אכילת זית ואינו יוצא בזה יד"ח מצה, ודעת הרמב"ן בחולין צ"ח ב' ועוד מקמאי דלעולם אין ההיתר מצטרף לשיעור ואינו חייב אלא כשאכל כזית מן האיסור המעורב ואף אינו יוצא יד"ח מצה אלא כשאכל כזית מן הדגן.

והמאמ"ר בסימן ר"ח סקט"ו נקט דלדעת הסוברים דמכח דינא דטכ"ע חייב על אכילת כזית מן התערובת, ה"נ הוא בתערובת דמיני דגן ושאר מינים דכל שיש בו טעם דגן מברכין על כזית מן התערובת מעין ג', וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סקט"ו גר"ז בקו"א בסימן תמ"ב סק"ו והנשמ"א בכלל נ' סק"ו והעוללות אפרים דין י"ג, - אך הפמ"ג בפתיחה להל' פסח חלק ב' סוף פ"א כתב די"ל דאף דדמי לדין ברכה לדין מצה וחלה, מ"מ כיון דבברהמ"ז ושבעת כתיב ל"מ בזה דינא דטכ"ע, דמ"מ אי"ז משביע, וע"כ אינו מברך מעין ג' לאחרי' אלא כשאכל כזית מן הדגן.

האבודרהם בהל' ברכת הלחם כתב דכל שיש בו וכו' אם עשה ממנו פת מברך עליו המוציא וג' ברכות ואם בשלוהו בקדירה מברך במ"מ ומעין ג', וכתב בשם רבינו יונה דהיינו רק כשיש באותו קמח מאחד מחמשת המינין כדי שיאכל ממנו כזית דגן בכדא"פ, אבל אם אין בו השיעור מה' המינין אינו מברך לבסוף ג' ברכות אלא בתחלה מברך המוציא כיון שיש בו טעם דגן אע"פ שאין בו כזית דגן בכדא"פ ולבסוף מעין ג', וכ"כ השו"ע בסימן ר"ח ס"ט.

והמג"א שם סקט"ו כתב דהא דאינו מברך לאחריו ברהמ"ז אף דיש עליו תורת פת, דמה"ט מברך עליו המוציא, הוא משום דאינו אוכל ממנו כזית בכדא"פ, ולחיוב ברהמ"ז בעינן שיאכל כזית בכדא"פ, דומיא דהא דלענין איסורין אין מצטרף כשאכל ביותר מכדא"פ,[[328]](#footnote-329) ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט מברך עליו מעין ג', ועיי"ש במש"כ בזה, - והגר"א שם כתב דט"ס נפלה בדבריהם וצ"ל דמברך לאחריו בנ"ר.

האבודרהם שם כתב דכל שבשלוהו בקדירה מברך תחילה במ"מ ולבסוף מברך בנ"ר, וכ"כ השו"ע בסימן ר"ח ס"ט, והמג"א שם סקט"ו הק' דמ"ט דהיכא דעשה ממנו פת מברך לאחריו מעין ג' והיכא דעשה ממנו תבשיל אינו מברך לאחריו אלא בנ"ר, והגר"א שם הוכיח מזה דגם כשעשה ממנו פת אינו מברך לאחריו אלא בנ"ר, - והא"ר שם סקי"ג כתב דהיינו משום דבכה"ג דלי"ב כזית בכדא"פ דנחית חד דרגא, דבפת דראוי לברך ברהמ"ז מברך מעין ג', ובתבשיל שראוי לברך מעין ג' מברך בנ"ר, ועוד דפת חשיב, ועד"ז כתב המטה יהודה שם סק"ד, וצ"ב.

השו"ע בסימן ר"ח ס"ב כתב דה' מיני דגן וכו' אפי' עירב עמהם דבש הרבה יותר מהם או מינים אחרים הרבה יותר מהם, מברך עליו במ"מ ולבסוף על המחי', והעו"ת שם סוסק"ז כתב דמש"כ דמברך לבסוף על המחי' צ"ל דהוא כשיש מן הדגן כזית בכדא"פ, וכמש"כ בס"ט דכל שאין בו כזית בכדא"פ מברכין לאחריו בנ"ר, וכ"ה מבו' בד' הדברי חמודות בסימן ז', וכ"כ הא"ר שם סק"ג והמאמ"ר סוסקי"ז, וכן הכריע המ"ב שם סקמ"ח ובביאוה"ל שם ד"ה בקדרה, - אך המג"א שם סוסקט"ו כתב דכל הא דבעינן שיהא בו כזית בכדא"פ הוא כשעירבו עם קמח, אך כל שעירבו עם שאר מינים מברך לאחריו מעין ג' אף אם אין בדגן כזית בכדא"פ, וכ"כ הדרישה שם סק"א, ופירש דהוא משום דשאני תערובת קמח בקמח דאין לו טעם, וע"כ בעינן שיהא כזית בכדא"פ, ומשא"כ כשעירבו במאכל ותבשיל שנותן בו טעם, וצ"ב.[[329]](#footnote-330)

המ"ב שם סקמ"ח כתב דאף דאינו מברך מעין ג' אלא כשאכל מהדגן כזית בכדא"פ, מ"מ לענין פס כיסנין שמעורב בתבלין הרבה נוהגין העולם לברך לבסוף מעין ג' כשיש בו כזית, אף שבמין דגן לבדו שנמצא בו ליכא שיעור כזית, וכתב דשמא הוא משום דהתבלין בא להכשיר את האוכל וע"כ הוא מצטרף עם האוכל לשיעור, וכתב דלכתחילה טוב ליזהר שיהא בהקמח שיעור כזית.

**ביאור ספיקא דהתוס' בקמח שנותנין לפולין וכו'**

התוס' כתבו דכשנותנים קמח לתוך פולין או לתוך עדשים או כרישים וכן לתוך קמח שעושין לחולה, אם עושין אותו כדי שיסעוד הלב מברכין במ"מ ואם לדבק א"צ לברך במ"מ,[[330]](#footnote-331) וטוב להחמיר ולגמעו בתוך הסעודה לאחר ברכת המוציא ופטור ממ"נ, וכ"כ השו"ע בסימן ר"ח ס"ג, והט"ז שם כתב דהא דמספק"ל בזה, הוא משום דהקמח הוי רוב, ובזה הוא שנסתפקו אם הא דכשנותן לדבק אינו מברך במ"מ הוא אף כשהקמח הוא הרוב, עמש"נ בזה בדף מס' 15, ועד"ז כתב הא"ר שם סק"ד, וכתב לפרש עוד דהוא משום דדרך לעשותו גם לסעוד וע"כ טוב להחמיר, וכ"כ המ"ב שם סקי"א דכיון דבמעשה השקדים דרך לעשותו גם לסעוד, קשה לשער אם היתה כונתו רק לדבק, וע"כ טוב להחמיר.

בעיקר מש"כ התוס' דטוב להחמיר ולגמעו בתוך הסעודה, הק' הגרע"א בגהש"ס דמה הועיל בזה הרי שקדים בתוך הסעודה טעון ברכה, והמ"ב בסימן ר"ח סקי"ג כתב לישב, דכיון שהוא חולה וצריך להשקדים עיקר קביעת סעודתו לכתחלה הוא עליהם, והו"ל כקובע סעודתו על הפירות דאינו מברך עליהם, וכמש"כ השו"ע בסימן קע"ז ס"ג, ועד"ז כתב הגן המלך בסימן קל"ב דכיון שעושים כן חשבינן להו להך חולה כצרכי סעודה וכדברים הבאים בתוך הסעודה מחמת הסעודה שפטורין מברכה לפניהן ולאחריהן כיון ששותה אותם לרפואתו.[[331]](#footnote-332)

הט"ז בסימן ר"ח סק"ה הק' דמ"ט כתבו התוס' להחמיר לגמעו בתוך הסעודה, הרי יכול לברך עליו שהכל, דעל כולם אם אמר שהכל יצא, וכ"כ השו"ע בסימן ר"ד סי"ג דכל דבר שהוא מסופק בברכתו יברך שהכל, וכתב דהוא משום ספיקא דברכה אחרונה, וצ"ע היאך הוא מתישב בל' התוס' והשו"ע שכתבו "לאחר ברכת המוציא", ועיי"ש במש"כ לפ"ז, - אך המאמ"ר שם סקי"ג כתב דהוא משום דמ"מ יותר טוב לעשות כן ולא לסמוך על שהכל, והביאו השעה"צ שם סקט"ז, וכ"כ המג"א בסימן ר"ד סקכ"ו דאף דכל שהוא מסופק בברכתו יברך שהכל מ"מ כל שיכול לפטרו בתוך הסעודה עדיף טפי,[[332]](#footnote-333) וכ"כ המ"ב שם סק"ס,[[333]](#footnote-334) - ועמש"נ בענין זה בדף מס' 31, ונתבאר שם לישב משה"ק היד אפרים ע"ד המג"א מד' הרא"ש בסימן ט'.

**ל"ט א' - תבשילא דסלקא דלא מפשו בה קמחא בפה"א דלפתא דמפשו בה קמחא טפי במ"מ,** צ"ב דלפ"מ דס"ד דדינא דכל שיש בו וכו' הוא אף כשניתן הדגן לדבק, מ"ט בתבשילא דסלקא דלא מפשו בה קמחא מברך בפה"א ולי"ב לדינא דכל שיש בו וכו',[[334]](#footnote-335) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** למש"כ הרא"ה ודעימי' דדינא דכל שיש בו הוא רק כשיש מן הדגן כזית בכדא"פ, י"ל דבתבשילא דסלקא ליכא כזית בכדא"פ, וע"כ לי"ב לדינא דכל שיש בו וכו'. - **ב** הנחל"ד כתב דגם מעיקרא ס"ל דכל שניתן הדגן לדבק לי"ב לדינא דכל שיש בו וכו', אלא דס"ד דרק בתבשילא דסלקא דלא מפשי בה קמחא הו"ל לדבק, אך בתבשילא דלפתא דמפשו בה קמחא טפי מסתמא הוא נותן אותם לעיקר וע"כ מברך במ"מ אפי' הם המיעוט, והדר אמר וכו' דגם היכא דמפשי הוא לדבק בעלמא ולי"ב לדינא דכל שיש בו וכו'.[[335]](#footnote-336) - **ג** האבנ"ז בסימן ל"ח סק"ה כתב למש"כ שם בדעת התוס' דדינא דכל שיש בו וכו' הוא רק כשניתן הקמח לסעוד, אך הכא דלא ניתן הקמח לסעוד לי"ב לדינא דכל שיש בו וכו', וע"כ הכא דלא ניתן הקמח כדי לסעוד אין מברך במ"מ אלא כשהקמח הוא הרוב, והדר אמר וכו' דהכא הקמח הוא לדבק ואף אם הרוב הו"ל טפל ומברך בפה"א. - **ד** האו"ש בפ"ג מברכות ה"ו כתב דבתבשילא דסלקא דלא מפשו בה קמחא מברכין במ"מ אף אלמלי הא דהו"ל לדבק, והיינו משום דדינא דכל שיש בו וכו' הוא רק בגונא דגם אם הי' מרבה בקמח הי' מאכל, אך בתבשיל סילקא דאילו היו מרבים בקמח ל"ה טוב לאכילה דטעם הסילקא הי' נפגם, ע"כ לא חשיב המיעוט המעורב ולי"ב לדינא דכל שיש בו, וכתב להכריע כן לדינא, וצ"ב.

**לדבוקי בעלמא עבדי לה,** הב"ח בסימן ר"ח ס"ב כתב דהיינו דאף אם הרוב הוא הקמח והמיעוט משאר דברים הוי הקמח טפל ומברכין בפה"א, וכ"כ הט"ז שם סק"ד בתחילת דבריו דאף דהדגן הוא רוב ובשאר דברים אזלינן בתר רובא, הכא דגרע טפי שאינו בכלל מאכל כלל כיון שהוא לדבק, אך בהמשך דבריו נסתפק בזה.

והחמד משה שם סק"א והנהר שלום סק"ב כתבו דיש ללמוד לזה ממה שאמרו הכא דאף דמפשי קמחא והיינו דהוי הקמח הרוב, מ"מ כיון דהוא לדבק מברכין בפה"א, - אך בד' הט"ז מבו' שפירש דהא דמפשי קמחא לאו היינו דהקמח הוא הרוב, אלא אף דהוא מיעוט מ"מ כיון דהוא מרובה יש בזה לדינא דכל שיש בו וכו', וכמש"כ כן הנחל"ד, וכ"כ המגן גבורים שם סק"ב.[[336]](#footnote-337)

כ"ה אלול פ"ג

דף מס' 16

**טעם הפלוגתא אם מברכין על אורז ודוחן במ"מ**

**ל"ז א' - לאפוקי אורז ודוחן דאפי' איתי' בעיני' לא מברכינן במ"מ,** בטעמא דרב ושמואל דאין מברכין על אורז ודוחן במ"מ, מבו' בסוגיית הגמ' לעיל ל"ה ב' ובעירובין ל' א' דהוא משום דס"ל דלא מיקרו מזון, ובפירש"י בעירובין שם כתב דהיינו דאף דכל מילי זייני חוץ ממים ומלח, אבל מיסעד לא סעדי ולא מיקרו מזון.

ובטעם הא דלדידן מברכין על אורז וי"א אף על דוחן במ"מ, כתב התר"י בסוגיין דהוא משום דס"ל דאורז מיקרי מזון, וכתב לפ"ז דה"נ מברכין במ"מ בדוחן או בשאר דברים שאנו רואים שהם מזון, וכ"כ הרא"ש בסימן ח' דאורז מיקרי מזון דהוא משביע וסועד הלב, וכ"כ הטור בסימן ר"ח, וכ"ה מבו' בס' המאורות בר"פ בכל מערבין, - אך התוס' בעירובין שם ד"ה לימא תיהוי כתבו דלדידן כל מילי מיקרו מזון, והא דאין מברכין במ"מ אלא על אורז ודוחן הוא משום דלא תיקנו במ"מ אלא בהני דקבעי סעודתא עלייהו.

\*הרמב"ם בפיהמ"ש בעירובין רפ"ג כתב דהנשבע שלא יאכל מזון אינו אסור אלא בחמשת המינים בלבד, וכ"כ בפי' ריו"נ שם, וכ"כ הר"ן בנדרים נ"ה ב' והטוש"ע יו"ד סימן רי"ז סי"ט, - אך המאירי לעיל ל"ה ב' כתב דהוא אסור אף באורז ובדוחן דמיקרו מזון,[[337]](#footnote-338) וכ"כ המאירי בעירובין שם דאינו מותר אלא בדברים שאין מברכין עליהן במ"מ.

והמחנ"א בהגה' הטור בסימן רי"ז תמה ע"ד הטור, דמ"ט אינו אסור באורז, אף דקי"ל דמברכין עליו במ"מ, והרי דמיקרי מזון, וכן הק' הגרע"א בגל' שו"ע שם והצל"ח לעיל ל"ה ב' והנשמת אדם בכלל נ"ח סק"ב, - והגר"א ביו"ד שם כתב לפרש, דאף דאורז מיקרי מזון, מ"מ בלשון בנ"א אינו נקרא מזון, ובנדרים הולכין אחר לשון בנ"א.

הנשמ"א בכלל נ"ח סק"ב כתב דלמש"כ התוס' דכל מילי מיקרו מזון והא דאין מברכין עליהן במ"מ הוא משום דלא תיקנו במ"מ אלא בהני דקבעי סעודתא עלייהו הרי דאם בירך עליהן במ"מ יצא, וכמו שצידד כן הכס"מ בפ"ד מברכות ה"ו, וכן נקט לדינא הביאוה"ל בסימן קס"ז ס"י וסימן ר"ח ס"ז ובשעה"צ שם סקל"א.

אך הגאו"י בעירובין שם פירש בד' התוס' דהיינו דל"ה מצי למיפרך על הך מ"ד משום די"ל דלדידי' כל מילי מיקרו מזון, אך לפ"מ דמשני התם דמתניתין איירי באומר כל הזן עלי אין מקור לומר דלהך מ"ד כל מיקרי מזון, ושפיר י"ל דהא דאין מברכין במ"מ אלא על ה' מיני דגן ועל אורז ודוחן הוא משום דשאר מילי לא מיקרו מזון, ולפ"ז אם בירך על שאר המינים במ"מ לא יצא, וכ"נ גם לדעת התר"י ודעימי', וכן נקט הגרע"א בגהש"ס לעיל בסוגיין ובתשו' ח"ה סימן י"ב, וכ"כ העוללות אפרים דין ב' ד"ה שוב, וכן מצינו בד' רבים מקמאי שכתבו דברהמ"ז אינה פוטרת שאר דברים משום דמזכירין בה מזון ושאר דברים לא מיקרו מזון, ונתבאר בדף מס' 47.

**כמעשה קדירה ולא כמעשה קדירה וכו' ואילו הכא בתחילה מברך עליו שהכל נהי' בדברו,** הרשב"א לקמן בסוגיין הק' דאף דאין מברכין עליו במ"מ, מ"מ מ"ט מברכין שהכל ואין מברכין בפה"א, - אמנם הנה התר"י לקמן בסוגיין כתב דפת קטנית מברכין עליו שהכל ואין מברכין עליו בפה"א, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ונתבאר בדף מס' 17, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא בפת אורז ודוחן דלרב ושמואל מברכין עליו שהכל.

**ברכת בורא נפשות**

**בורא נפשות רבות וחסרונן על כל מה שברא,** התוס' כתבו דהיינו בורא נפשות רבות וחסרונן כמו לחם ומים שא"א בלא הם, ועל כל מה שברא להחיות בהם נפש כל חי דהיינו כל מה שבעולם שגם אלמלי שבראם יכולין העולם לחיות בלא הם שלא בראם אלא לתענוג בעלמא כמו תפוחים וכיו"ב, וכ"כ הרא"ש בסימן ח',[[338]](#footnote-339) - והטור בסימן ר"ז כתב די"מ בורא נפשות רבות וחסרונן על כל מה שבראת להחיות בהם נפש כל חי, והב"י שם כתב דהיינו דמילת וחסרונן דבוקה עם על כל מה שבראת, דבורא נפשות רבות ומה שחסר לנפשות הוא מוטל על הדברים שבראת וכו', וכ"ה מבו' בתשו' הרשב"א ח"א סימן תתכ"ג, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאינו מודה כלל על הדברים שנהנה מהן, אלא הוא מודה על שברא נפשות החסרות וצריכות למה שברא, ובתשו' רדב"ז ח"ב סימן תש"ט תמה ע"ז, עיי"ש, - ועמש"כ בזה בפי' התפילות לר"י ב"ר יקר.

לקמן בסוגיין אמרו בדין כוסס את האורז דלאחריו ולא כלום, ובפירש"י כתב היינו דאין מברכין עליו מעין ג' אך מברכין עליו בורא נפשות, ובביאור מה שאמרו ולא כלום, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאין טעון כלום מברכות פירות א"י, אלא בורא נפשות, וכ"כ הפסקי רי"ד. - **ב** בד' הרא"ה בריש פירקין משמע דהוא משום דברכת בורא נפשות רשות היא. - **ג** בתשו' הרשב"א ח"א סימן תתכ"ג כתב דהוא משום דבברכת בורא נפשות אינו מברך על הדבר שנהנה ממנו, שאינו מזכיר בברכה הדבר שנהנה ממנו בכלל הדברים לא בפירוש ולא בכלל, שאינו אומר בורא מינין הרבה למלאת חסרון הדברים שברא. אלא אדרבה הוא מברך על שברא נפשות שחסרות וצריכות למה שברא. - **ד** בתשו' רדב"ז ח"ב סימן תש"ט כתב די"א דהוא לפי שאין חותמין בה, וכ"כ הרמ"ע מפאנו באלפסי זוטא בפירקין. - **ה** הרמ"ע שם כתב עוד הוא משום דברכת שהכל פוטרת כל מילי מברכה שלפניהן וברכת בפה"א פוטרת פירות האילן מברכה שלפניהן, וברכת בורא נפשות אינה פוטרת כלום מברכה לאחריהן אלא במקומה.[[339]](#footnote-340) - **ו** הגר"א בסימן ר"ח ס"ז כתב דהוא משום דמנהג הראשונים לא הי' לברך בורא נפשות אלא על ביעא וקופרא לבד, ולא היו מברכין אחר פת אורז ודוחן, ועמש"כ הגר"א באמרי נועם להוסיף בזה.

**ברכת הכוסס את החטה**

**הכוסס את החטה מברך עלי' בפה"א,** בטעם הא דהכוסס את החטה אינו מברך במ"מ מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ה כתב דהוא משום דאינו מזון ולא כדרך מזון, ועיי"ש שכתב דמה"ט אין מברכין לבסוף מעין ג', ונתבאר בדף מס' 17, וכ"נ בס' הפרדס לרש"י הל' ברכת הפירות ובסידור רש"י סימן קי"ד דכוסס את החטה לא עבידא כעין מזון, ועיי"ש שכתב דמה"ט לא שייך בזה על המחי' ועל הכלכלה, ונתבאר בדף מס' 17, וכ"כ הלבוש בסימן ר"ח ס"ד דלא קבעו ברכה לה' מינין בפנ"ע אלא כשכותשין או חולקין אותן וכו' שאז הוא חשיבותן שזנין ומשביעין את האדם אבל אם אכל אותן בעין וכו' אינו אלא כשאר פרי האדמה. - **ב** הרשב"א לקמן מ"ד א' כתב דהא דאין מברכין מעין ג' בכוסס חטה הוא משום דאין דרכן של בנ"א לכוססה אלא המיעוט ובדרך מקרה, וכ"כ תר"י שם דהוא משום דאי"ז דרך אכילתו כ"כ, ולפ"ז לכאו' מה"ט הוא דאין מברכין עליהן במ"מ, וכ"נ ממש"כ תר"י בסוגיין דבאורז אף אם בישלו שלם מברך עליו במ"מ משום שדרכו לאכלו כשהוא שלם, ובד' האהעו"ז בסימן ר"ח ס"ז משמע דדמי להא דפרי שאין דרך לאכלו חי דמברך עליו שהכל, ובמיני דגן שראוי לברך עליהן במ"מ, הרי דכל שאין דרך לאכלו כך נחית חד דרגא ומברכין עליו בפה"א. - ­**ג** הצל"ח לעיל י"ב א' כתב דהוא דעל דבר שהוא כברייתו ולא נשתנה לא שינו בו נוסח ברכתו בפה"א, ורק אם עשה מהם תבשיל ודייסא וכיו"ב שנשתנו ונשתנו לעלוייא תיקנו להם במ"מ, וכ"נ בס' האורה לרש"י סימן מ"ה דהא דהכוסס מיני דגן מברך בפה"א הוא משום דבעינייהו קיימי.[[340]](#footnote-341)

**כוסס חטה חי'**

הרמב"ם בפ"ג מברכות ה"ב כתב דאכל דגן שלוק כמות שהוא מברך לפניו בפה"א, ובפי' רבינו מנוח שם כתב דהיינו דרק אם אכלו שלוק מברך עליו בפה"א, אך אם אכלו חי מברך עליו שהכל, ככל דבר שאין דרכו לאכלו חי דמברכין עליו שהכל, וכ"ה להדיא בס' המספיק להר"א בן הרמב"ם עמ' 241, וכ"כ המאירי לעיל ל"ו א', וכתב כן בשם הראב"ד, וכ"כ בס' המאורות בסוגיין בדעת הבה"ג והרמב"ם, וכ"כ האהל מועד בשער הברכות דרך ד' נתיב ב' ובס' הבתים בהל' ברכות ש"ז.

אך הנה ההשלמה בסוגיין כתב דדגן שלוק מברך עליו במ"מ, ונתבאר להלן, ולדעתו בע"כ דהא דהכוסס את החטה מברך בפה"א הוא בחטה חי', וכ"ה מבו' בתו"ד התוס' בד"ה הכוסס ובד' הרא"ש בסימן ב' ובסימן ט', וכ"כ הס' הבתים שם בדעת הרמב"ם דאף כשאכלן שהם חיים מברך עליהן בפה"א, וכ"ה מבו' בד' הכס"מ בהל' ברכות שם שפירש כן בד' הרמב"ם, וכ"נ בד' הראב"ד בפ"י מתרומות ה"ז, וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד לקמן ל"ח ב', וכ"כ הטושו"ע בסימן ר"ח ס"ד.

בטעם הסוברים דהכוסס חטה חי' מברך בפה"א ול"ד לכל דבר שאין דרכו לאכלו חי שמברכין עליו שהכל, מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ה בסוגיין כתב דהא דמברך בפה"א הוא משום דאורחייהו דאינשי זימנין דאכלי הכי, ומשמע דל"ד לדבר שאינו נאכל חי שכתב הרא"ה לקמן ל"ח ב' דהיינו אם לאו אורחייהו דאינשי למיכלינהו בחיותייהו.[[341]](#footnote-342) - **ב** הפסקי רי"ד לקמן שם כתב דהוא משום דמיני זרעים חשיבי ואע"ג דאין דרכן בכך מברך בפה"א, ול"ד לירקות דלא חשיבי וע"כ כל שאין דרכן בכך מברך שהכל, ועד"ז כתב בס' הפרדס בשער פירות האדמה דשאני זרעונים שהוא דבר חשוב וראוי לברך עליהן בפה"א ואפי' בחיין ומשא"כ בירקות שאינן חשובין כ"כ. - **ג** הביאוה"ל בסימן ר"ב סי"ב ד"ה ואם אין דרך כתב דהוא משום דמיני דגן כיון שהוא מוכן למזון חשיב יותר. - **ד** האהעו"ז בסימן ר"ח ס"ז דהוא משום דבפירות האדמה דאחר בישולן ברכתן בפה"א, משו"ה בחיין נחתינן חד דרגא לברך שהכל, אך בחטה דאחר בישולה דהוא דרך אכילתה והנאתה ברכתה במ"מ, ע"כ כשאוכלה חי' מברך בפה"א. - **ה** הדה"ח בקו"א להל' ברכות סימן כ"ג אות י"ב כתב דכל הא דכשאין דרכו לאכלו חי מברך עליו שהכל היינו רק כשאינו נאכל חי אלא ע"י הדחק, ועמש"נ בזה בדף מס' 25.

**ברכת הכוסס את השעורים**

נחלקו הראשונים בדין ברכת הכוסס את השעורים, **א** הכל בו בסימן כ"ד כתב בשם ר"י דהכוסס שעורים חיים או קליות מברך שהכל לפי שהוא מאכל קשה ואין דרך לאכלו, וכ"כ הרמ"א בסימן ר"ח ס"ד,[[342]](#footnote-343) ועמש"כ הגר"א שם לפרש בזה, ומש"כ בזה הדה"ח בקו"א להל' ברכות סימן כ"ג אות י"ב, (ונתבאר בדף מס' 25 בהערה). - **ב** האבודרהם בהל' בפה"א כתב דהכוסס שעורים אינו מברך עליהן כלום לפי שהוא מאכל בהמה, והמאירי לעיל ל"ו א' כתב דאינו מברך משום שאינו אלא מזיק בעלמא. - **ג** הב"י בסימן ר"ח ס"ד כתב בדעת הטור דאף הכוסס שעורים חיים מברך בפה"א, והדרכ"מ שם נחלק בדעת הטור, וכ"נ בד' השו"ע שם, וכמש"כ המג"א שם סק"ד, וכ"נ בד' הרא"ש בסימן כ"ה.[[343]](#footnote-344)

הב"י שם תמה ע"ד האבודרהם דאף דהוא מאכל בהמה מ"מ כיון דנהנה למה לא יברך, והאהעו"ז שם כתב לפרש לפ"מ שאמרו ביומא פ"א א' דזר שכסס שעורים של תרומה פטור מחומש דכתיב כי יאכל פרט למזיק, וע"כ אין מברכין עליו, וכמו שאמרו לעיל ל"ה ב' דאין מברכין על השמן משום דאזוקי מזיק ומדמינן לה להא דפטור מן החומש, וזה כמש"כ המאירי לעיל ל"ו א' דאין מברכין על כסיסת השעורים דאינו אלא מזיק בעלמא, וכדחזינן דפטור מן החומש, - ועמש"כ הגר"א והיד אפרים בטעם החולקים, ומש"כ הביאור מרדכי בסק"כ, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 5.

**גדרי מעשה קדירה**

לעיל בסוגיין תניא דאלו הן מעשה קדירה חילקא טרגיס וכו', והערוך בע' זריד כתב דדוקא כשחילקן ועשאן בקדירה מברך עליהן במ"מ, אבל היכא דשליק חיטי בעיניהו דלא תברינהו כלל מברך בפה"א, מ"ט בעינייהו קיימי כדמעיקרא, וכ"כ ההשלמה והמאורות בסוגיין בשם הבה"ג, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוד"ה הכוסס דחטים שלוקות ברכתן בפה"א, ורק אם נתמעכו יפה דהוו כמו דייסא מברכין עליהן במ"מ**, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מברכות ה"ב וה"ד דאכל דגן שלוק מברך לפניו בפה"א, ורק בקמח** של אחד מחמשת המינין שבישלו בקדרה וכו' וכן הדגן שחילקו או כתשו ובישלו בקדרה כגון הריפות וגרש הכרמל וכיו"ב והוא הנקרא מעשה קדירה ומברך עליו במ"מ, וכ"כ ש"ר, וכ"כ הטוש"ע בסימן ר"ח ס"ב וס"ד, - אך ההשלמה והמאורות כתבו דאף אם שליק לחיטי בעינייהו מברך עלייהו במ"מ, וכל הא דהכוסס את החטה מברך בפה"א הוא בחטה חי'.

במש"כ התוס' דאין מברכין על החטים בפה"א רק כשנתמעכו יפה דהוו כמו דייסא, בפשוטו היינו דכל שנתמעכו ונדבקו זל"ז הוו כעין דייסא, וכ"כ התר"י דאין מברכין על הדייסא במ"מ אלא כשנכתשו החטים ונדבקו זב"ז ונעשו דומיא דחביץ קדירה, וכ"נ בד' הריא"ז ה"א דין ז' ודין י' דאין מברכין במ"מ אלא כשנדבקו ע"י הבישול.

והמג"א בסימן ר"ח סק"ב כתב דהא דכשהגרעינין שלמים מברך בפה"א הוא משום דאין נדבקין ע"י בישול, ומשמעות דבריו דהעיקר תליא אם נדבקו ע"י הבישול, וכ"כ המחה"ש שם בדעתו, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל שלא הוסרה קליפתן אין מברכין במ"מ אף כשנתמעכו, משום דבכה"ג אין נדבקין זל"ז, וכן צידד הביאור מרדכי בסקכ"ד.

אך הפמ"ג שם כתב דכל שנתמעכו יפה אף שלא הוסרה קליפתן מברך במ"מ, וכ"כ המ"ב שם סק"ג, - והפמ"ג שם נסתפק דכל שהסיר קליפתן ולא נדבקו כלל מברך עליהן במ"מ, והמ"ב שם סק"ד כתב דהאחרונים מצדדים דכל שהסיר קליפתן ולא נדבקו חשיבי כשלמים ומברך עליהן בפה"א,[[344]](#footnote-345) - ועמש"כ בזה המ"ב שם סקט"ו.

בהגה' הגר"ח צענזער בסימן ר"ח כתב דשעורים שהוסר קליפתן וגם מקצת מהן גופא ע"י טחינת הריחיים שנעשים קטנים ממה שהיו מקודם, יש לברך עליהן במ"מ משום דבזה"ז דרך אכילתן כן, וכתב לדמותו למש"כ תר"י דמברכין על אורז במ"מ אף כשהוא שלם, ונתבאר להלן,[[345]](#footnote-346) והמ"ב שם סקט"ו כתב דהנוהגין לברך עליהן במ"מ ולאחריהן מעין ג' אף אם לא נתמעכו ע"י הבישול אין למחות בידם, ובשעה"צ שם סקכ"ב שם צירף לזה די"ל דהוא בכלל שעורים שחילקן.

בד' העולת תמיד שם סק"ג משמע דהא דהאוכל קליות מברך בפה"א, הוא משום דהגרעינים עדיין שלמים, ועיי"ש שכתב דכל שהם חיים אפי' כתוש מאד מברך עליהן בפה"א ותרוייהו בעינן שיהא שלוק ולא יהא שלם, ומשמע דהא דאין מברכין על חטין קלויות במ"מ אי"ז משום דקלי' לא חשיבא כבישול, אלא משום שלא נתחלקו,[[346]](#footnote-347) ומשמע עוד בדבריו דהא דבעינן חילקן אי"ז כדי שיתחברו זל"ז ע"י הבישול, אלא אם חילקן וקלה אותן מברך עליהן במ"מ, ורק כשהם חיין ואינם מבושלין כלל ל"מ מה שחילקן שיברך עליהן במ"מ, וצ"ע.[[347]](#footnote-348)

**ברכת אורז שלם**

התר"י כתב דאף דה' המינין ועל דוחן לא חשיבי כמעשה קדירה אלא כשחילקן, מ"מ באורז אף כשהוא שלם מברכין עליו במ"מ, ודקדקר כן מלישנא דברייתא דאלו הן מעשה קדירה חילקא טרגיס ואורז, והרי דבה' המינין אמר חילקא וטרגיס דרק כשחילקן חשיבי כמעשה קדירה, ואורז הזכיר אותה בסתם דמשמע דאפי' כשהוא שלם הוא בכלל מעשה קדירה, וכתב דהיינו משום דהאורז דרכו לאכלו אפי' שלם, וכ"כ הכס"מ בפ"ג מברכות ה"ב בדעת הרמב"ם.

אך התוס' רי"ח כתב דאין מברכין עליו במ"מ אלא כשבישלו ואינו בעין אלא הוי טחון או כעין דייסא, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז דרק כשעשאו כעין דייסא מברכין עליו במ"מ, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן ח', וכמש"כ הב"י בסימן ר"ח ס"ז, וכ"כ המאירי דדמי דין אורז לדין ה' המינין דאין מברכין עליו במ"מ אלא כשנתבקעו ע"י הבישול, והמרכה"מ בפ"ג מברכות ה"ב כתב כן גם בדעת הרמב"ם.

הב"י בסימן ר"ח ס"ז נסתפק במש"כ תר"י דמברך על האורז במ"מ אפי' כשהוא שלם, אם היינו רק דל"ב שיהי' כתוש, אך לעולם בעינן שיתמעך, וכל שלא נתמעך אין מברכין עליו במ"מ,[[348]](#footnote-349) או דכיון שדרך לבשלו כשהוא שלם בלא שום כתישה, אף אם לא נתבשל הרבה ולא נתמעך מברכין עליו במ"מ,[[349]](#footnote-350) ובדבריו בכס"מ בהל' ברכות שם מבו' דאף אם לא נתמעך מברכין עליו במ"מ ורק כשאכלו חי מברך בפה"א, והרמ"א שם ס"ז כתב דאין מברכין עליו במ"מ אלא אם בישלו עד שנתמעך, ועמש"כ בזה המ"ב שם סקכ"ו ובביאוה"ל שם.

**הכרעת ההלכה בברכת אורז ודוחן**

**ותיובתא דרב ושמואל תיובתא,** הרי"ף כתב דקי"ל הכי דאורז מברכין עליו במ"מ, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מברכות ה"י ורבים מקמאי, - אך הראבי"ה בסימן קמ"ח כתב דברוב הספרים גרסינן והלכתא פת אורז ודוחן וכן מעשה קדירה לא מברך עלייהו במ"מ דלא קי"ל כריב"נ אלא מברך שהכל, ועיי"ש שהכריע כגירסא זו, ועיי"ש שכתב דאף דרב ושמואל איתותבו, מ"מ לפ"מ שאמרו לקמן דתני לבסוף ולא כלום, ה"נ בתחילה מברך עליו שהכל, - והשבה"ל בסימן קנ"ט כתב בשם תשו' ר' יהודאי גאון דאע"ג דמותבינן לרב ושמואל מברייתא וסלקא לי' בתיובתא, אפ"ה מדקא הדרינן ואמרינן לקמן בסוגיין דהאי ריהטא וכו' מברכין עלה במ"מ דרב ושמואל דאמרי תרוייהו כל שיש בו מה' המינין מברכין עליו במ"מ, מכלל דהלכתא כרב ושמואל דעל ה' המינין הוא דמברכין במ"מ אבל על אורז לא,[[350]](#footnote-351) וכתב דכן פסק ר"ש בן חפני בשערי הברכות, וכ"כ בסידור רס"ג דמברכין על תבשיל מאורז בפה"א.[[351]](#footnote-352)

התוס' כתבו דבדוחן ל"ה תיובתא ואפשר דהוי הלכתא כוותייהו ואין מברכין עליו במ"מ, וכ"כ הרי"ף והרמב"ם בפ"ג מברכות ה"י, וכ"כ השו"ע בסימן ר"ח ס"ח, - אך התר"י כתב דמברכין על הדוחן במ"מ, וכ"כ הרשב"א בשם הראב"ד, וצידד כדבריו, וכ"כ הרא"ש בסימן ח' וההשלמה והמכתם והמאורות והפסקי רי"ד והריא"ז והמאירי, וכ"כ בסידור רש"י סימן קי"ד והאשכול בהל' ברכת מיני מזונות והרוקח בסימן שמ"א והמנהיג בהל' סעודה והאו"ז בסימן קס"ה והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות והריטב"א בהל' ברכות פ"א ה"ח והכ"ט והאבודרהם בהל' במ"מ.

התר"י כתב דה"נ הוא בכל דבר שהוא מזון ודרך לאכלו למזון כמו הפניצ"ו שמברך עליו תחילה במ"מ, וכ"כ הטור בסימן ר"ח בשם גאון דגם שאר דברים שאנו רואים דזייני מברך עלייהו במ"מ, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ס"ח.

כ"ו אלול פ"ג

דף מס' 17

**ברכת אורז בתערובת**

הרי"ף כתב דלפ"מ דקי"ל דאורז מברכין עליו במ"מ ה"מ כשהוא בעין, אבל ע"י תערובת לא, דקי"ל כרב ושמואל דרק כל שיש בו מה' המינים מברך עליו במ"מ ומשא"כ באורז, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מברכות ה"י ורבים מקמאי, - אך הריא"ז בפירקין ה"א דין י"א כתב דאם בישל האורז והדוחן כעין דייסא וראוי לברך עליהן במ"מ הרי הדבש בטל אצלן כדין חמש המינים, ובדף מס' 15 בסופו בהערה נתבאר כן בדעת ר' יהודאי גאון דלמ"ד דמברכין על האורז במ"מ יש בו לדינא דכל שיש בו וכו', - ועמש"נ בדף מס' 15 ביסוד הפלוגתא בזה.

הרא"ש בסו"ס ח' כתב דמש"כ הרי"ף דעל ע"י תערובת אין מברכין עליו במ"מ, היינו כשהרוב ממין אחר, וכ"כ רי"ו בנתיב ט"ז ח"ה, והטוש"ע בסימן ר"ח ס"ז, והמ"ב שם סקל"ב כתב דכן פסקו הרבה אחרונים, ובד' המג"א בסימן ר"ד סקכ"ה והגר"א שם מבו' דהיינו משום דאף דבאורז ליכא לדינא דכל שיש בו וכו', מ"מ לא גרע מכל תערובת דב' מינים דהולכין אחר הרוב, - אך הרשב"ץ בשלהי סוגיין כתב דיש מי שכתב דאורז ע"י תערובת אפי' אורז עיקר אין מברכין עליו אלא שהכל, וכ"כ הב"י בסימן ר"ח ס"ז דכ"ה משמעות ל' הרמב"ם שכתב דבלבד שלא יהא מעורב עם דבר אחר אלא עם אורז לבדו,[[352]](#footnote-353) והב"ח שם והט"ז שם סק"ט חששו לזה לדינא.[[353]](#footnote-354)

הפמ"ג במש"ז שם סק"ט כתב דאי נימא דכל שמעורב אורז עם מעט מדבר אחר אין מברכין עליו במ"מ, היינו משום דחשיבות במ"מ לא נתנו לאורז אלא כשהוא לבדו ממש אך כל שהוא בתערובת משאר מינים בטל במ"מ,[[354]](#footnote-355) אך בכה"ג שמברכין על האורז בפה"א או שהכל ודאי דהיינו אף כשהוא בתערובת, דמ"ט יגרע משאר דברים,[[355]](#footnote-356) ועיי"ש שכתב לפרש בזה למש"כ הט"ז שם דלמש"כ דראוי לברך שהכל על האורז מספק ליכא נפ"מ בנידון זה, דודאי דאם האורז הוא הרוב מברך שהכל ופוטר הכל.

**ברכת פת קטנית**

התר"י כתב דעל הפת שעושין מקטניות כפת של פולין וכיו"ב אין מברכין עליו אלא שהכל, משום דאין דרך כ"כ לעשות פת מהקטניות כמו מהאורז והדוחן, וע"כ אין מברכין עליו במ"מ, ולכאו' מקור דבריו הוא ממה שאמרו לעיל בסוגיין דלדעת רב ושמואל מברכין על פת אורז ופת דוחן שהכל, ונתבאר לעיל, ועיי"ש שעמד בזה דמ"ט מברכין עליו שהכל ואין מברכין בפה"א כגון שמברכין על הקטניות,[[356]](#footnote-357) וכתב לפרש בתרי אנפי, חדא, דמפני מעלתו ירד דכיון שנשתנה ויצא מתורת פרי אין אנו יכולין לומר עליו בפה"א, וגם ברכת הפת א"א לומר אלא בה' המינין, וע"כ מברכין עליו ברכת שהכל שכוללת הכל, ועוד, דכיון שדרך אכילתו והנאתו כל השנה היא כשהיא פרי ועכשיו יצא מתורת פרי ואין דרך הנאתו בכך גרע מהברכה שלו.[[357]](#footnote-358)

במש"כ התר"י בטעמא קמא דהא דמברכין על פת קטנית שהכל הוא משום דיצא מתורת פרי, הק' הנחל"ד ממש"כ תר"י גופי' לעיל ל"ו א' דעל קמחא דחיטי מברך בפה"א אף דנשתנה, - והגר"ז בסימן ר"ב סי"ז כתב לפרש בזה דהפת נשתנה ויצא מתורת פרי לגמרי יותר משינוי קמח או פירות הנימוחים או הנטחנים והנכתשים ביותר, וע"כ מברכין עליו שהכל, ול"ד לקמח שהיו מברכין עליו בפה"א אלמלי הא דאית לי' עילויא אחרינא, - והפמ"ג באש"א בסימן ר"ח סקי"ב ובמש"ז סקי"א פירש דכל הא דיצא מתורת פרי הוא מכח הא דאישתני לעילויא כשנעשה פת,[[358]](#footnote-359) וכ"כ היד הקטנה בפ"ג מברכות סקס"ה, וכ"ה מבו' בד' המרומי שדה לעיל ל"ו א', וכאשר כ"ה משמעות ד' תר"י דמפני מעלתו ירד, (וזהו שכתב דהי' ראוי שיברכו עליו ברכת הפת אלא דא"א לברך ברכת הפת אלא בה' המינין), ולפ"ז ניחא דל"ד לקמחא דחיטי דמברכין עליו בפה"א.[[359]](#footnote-360)

בס' הפרדס שער הדגן תמה על טעמא קמא דתר"י מהא דתנן דעל פירות האדמה מברך בפה"א חוץ מן הפת דקובע ברכה לעצמו, ועל פירות העץ מברך בפה"ע חוץ מן היין דקובע ברכה לעצמו, ואלמלי כן היו מברכין עליהן בפה"א ובפה"ע אע"ג דאין עליהן תורת פרי, וכן על שמן ע"י אניגרון מברך בפה"א אע"ג דאינו פרי אלא משקה, - ובדעת תר"י י"ל דכל הא דיצא מתורת פרי כשעשה ממנו פת הוא משום דאין עיקר דרכו בכך, אך כל שעיקר דרכו בכך לא יצא מתורת פרי, וע"ד מה שמצינו בדין פרי שנימוח ונשתנית צורתו לגמרי, דאף לדעת הסוברים דמברכין עליו שהכל, מ"מ כל שעיקר דרכו בכך מברכין עליו את ברכתו, ונתבאר בדף מס' 22, ­­- ולמש"כ הפמ"ג דהא דיצא מתורת פרי הוא משום דאישתני לעילויא ונעשה פת, י"ל דהוא חד דינא עם הא דפת קובע ברכה לעצמו, ואה"נ דאלמלי הא דפת קובע ברכה לעצמו, היו מברכין אף על פת קטנית בפה"א.[[360]](#footnote-361)

**טעם הא דמברכין על פת אורז במ"מ**

הנחל"ד לעיל בסוגיין כתב דאף דלדעת רב ושמואל דאין מברכין על אורז ודוחן במ"מ מברכין על פת אורז ודוחן שהכל, משום דאין דרך הנאתן בכך, וכמש"כ תר"י בדרך בתרא בדין פת קטנית, מ"מ למ"ד דמברכין על אורז ודוחן במ"מ מברכין אף על פת אורז ודוחן במ"מ, ולא אמרינן דכיון דאין דרך הנאתן בכך ונשתנו לגריעותא אין מברכין עליהן אלא שהכל, משום דה"ט דאישתני לגריעותא הוא רק בברכה שמזכיר שם הפרי פרי העץ או פרי האדמה, דבזה הוא דאמרינן דכל שנשתנו לדברים שאין דרכן לכך ונשתנה תואר הפרי או הפת מברכין עליו שהכל, אך לענין ברכת במ"מ ליכא נפ"מ אם נשתנה או לא נשתנה, דכל שהוא מזון מברכין עליו במ"מ,[[361]](#footnote-362) - ועמש"כ הפמ"ג במש"ז סימן ר"ח סקי"א בדין פת דוחן, וצ"ב.

**ברכה לאחרי' בכוסס חטה**

בסידור רש"י בסימן קי"ד ובס' הפרדס לרש"י סימן ע"ט כתב דהאוכל קליות של ה' המינים או אוכלן חיין מברך עליהן ברכת מעין ג', - אך הבה"ג בפירקין כתב דכיון דבתחילתן מברכין עליהן בפה"א בסופן מברכין בורא נפשות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מברכות ה"ב והאשכול בהל' ברכת מיני מזונות ופירות והרשב"א לעיל ל"ו א' בשם הראב"ד והתר"י והרשב"א לקמן מ"א א' ומ"ד א' והראבי"ה בסו"ס ק"ב והרא"ה בסוגיין והריטב"א בהל' ברכות פ"א הכ"ז, - והתוס' בסוגיין והרא"ש בסימן ט' נסתפקו בזה, וכתבו דנכון להחמיר שלא לאכלם אלא בתוך הסעודה, וכ"כ המהר"ם מר"ב בסדר ברכות והרשב"א לעיל ל"ו א',[[362]](#footnote-363) וכ"כ הטוש"ע בסימן ר"ח ס"ד בשם התוס'.[[363]](#footnote-364)

התוס' רי"ח לעיל ל"ו כתב בשם ר"י שהק' דמ"ט לא יברך מעין ג' בכוסס חטה ובקליות כיון דהוא מז' המינים, וכתב דהוא משום שאין אכילתן חשובה כ"כ, ואפי' קליות שהן מחטין רכות אינה חשובה אכילה, ועד"ז כתב הרשב"א לקמן מ"ד א' דהוא משום שאינו דומה לשאר פירות הנזכרים בפסוק שנאכלין בחיותן, ומשא"כ בחטה דאין דרכן של בנ"א לכוססה אלא המיעוט ובדרך מקרה, ועד"ז כתב תר"י שם דהוא משום דאי"ז דרך אכילתו כ"כ וע"כ אי"ז חשוב כמו אוכל את הפירות עצמן.

אך הרשב"א לעיל ל"ו א' כתב בשם הראב"ד דהוא משום דאין בו לא כלכלה ולא מחי' ולא מזון, ועד"ז כתב הרא"ה בסוגיין דהוא משום דחמשת המינין מזון ומסתמא למזון קיימי, ובשהזכירן בתורה והטעינן ברכה לאחריהן הוא כשאכלן למזון, דמסתמא למזון הזכירן, וכ"כ הרא"ה לעיל ל"ו א' בשם ר"י דהוא משום דחמשת המינין מזון הוא ומשום מזון הוזכרו בתורה וכל זמן שאינו אוכל אותן כעין מזון אין מברך אחריהן מה"ת וע"כ אין מברכין עליהן מעין ג' אלא כשהן כעין מזון.

לדעת הסוברים דהכוסס את החטה והאוכל חטים קלויות מברך מעין ג' נחלקו במטבע הברכה, **א** בסידור רש"י שם כתב דאף דמברכין מעין ג' בכוסס חטה מ"מ אינו פותח בהן על המחי' ועל הכלכלה, כיון שאין עשויין כעין מזון, אלא פותח בהן על השדה ועל תנובת השדה, וחותם על הארץ ועל הפירות. - **ב** התוס' ורבים מקמאי כתבו דאומר על האדמה ועל פרי האדמה. - **ג** הארחות חיים בהל' ברכות ס"ד כתב בשם ר"ת דפותח על המחי' וחותם על הארץ ועל הפירות.

בד' הרשב"א והרשב"ץ לעיל ל"ו א' מבו' דלדעת הסוברים דהכוסס חטה מברך לאחרי' מעין ג', ה"נ האוכל קמחא דחיטי מברך לאחריו מעין ג' אף למ"ד דמברכין עליו שהכל, וכ"נ בד' התוס' רי"ח והרא"ה שם, - אך בס' הפרדס שער הדגן מבו' להדיא דאף לדעת הסוברים דמברכין מעין ג' היינו רק בקמח קלי שמברכין עליו בפה"א, אך בקמח דעלמא שמברכין עליו שהכל מברכין לאחריו בנ"ר, וכ"נ בד' התר"י והמכתם לעיל שם, וכ"נ בד' השו"ע בסימן ר"ח ס"ד וס"ה, וכמש"כ בגל' הגרע"א שם, וכ"כ המג"א שם סק"ו, וי"ל ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא לעיל שם בטעם הא דמברכין עליו שהכל אם הוא משום דיצא מתורת פרי, או דהוא דין מסוים לענין ברכה משום דאישתני לגריעותא או משום דאית לי' עילויא אחרינא.[[364]](#footnote-365)

הפמ"ג במש"ז בסימן ר"ח סק"י כתב בדין בוסר מז' מינים קודם שהגיע לשיעורו דמברכין עליו בפה"א, דדין ברכה אחרונה תליא בספיקא דהתוס' דשמא כל שמברכין לפניו פרי האדמה אין מברכין לאחריו מעין ג', או דאין דרך אכילה בכך, - ועיי"ש שרמז למש"כ המג"א בסימן רי"א סק"ח דאף אם איכא דין קדימה בכוסס חטה, מ"מ בזית קודם שגדל הנץ שמברכין בפה"א לי"ב דין קדימה דלא משתבח לן קרא במידי דלא חזי, והיינו דלפ"ז ודאי דאין מברכין לאחריו מעין ג', והמג"א שם כתב דה"נ הוא בכוסס קמח חטין דלי"ב דין קדימה משום דלא חזי, ובזה מתפרש בע"א טעם הסוברים דאין מברכין לאחריו מעין ג'.

**ברכה לאחרי' באורז**

במה שאמרו בסוגיין דבאורז בתחילה מברך עליו במ"מ ולאחריו ולא כלום, פירש"י דהיינו דאין טעון מברכות פירות א"י ולא כלום ככל מידי דליתי' מז' המינים, ומבו' דהא דאין מברכין על האורז מעין ג', אף שמברכין עליו במ"מ, הוא משום דאינו מז' המינים, וחיוב ברכת מעין ג' הוא בז' המינים, וכ"כ בסידור רש"י סימן קי"ד דהוא משום דלא כתיבי בקרא ולא מין דגן נינהו ככוסמין ושיפון, וכ"כ הרא"ש בסימן ח' דהא דמברכין לאחריו בנ"ר הוא משום דלא נתקנה ברכת מעין ג' אלא על ז' המינין, וכ"נ בד' הטור בסימן ר"ח, ועיי"ש שכתב דהא דמברכין מעין ג' על כוסמין ושיבולת שועל ושיפון הוא משום דכוסמין הן מין חטים ושבולת שועל ושיפון הן מיני שעורים,[[365]](#footnote-366) וכ"כ הלבוש שם ס"ז והעולת תמיד בסק"ו והמ"ב בסקכ"ט.

וצ"ל לפ"ז דהא דלריב"נ דאורז מין דגן מברכין עליו מעין ג', כמשמעות הגמ' לעיל דלדידי' הו"ל כמעשה קדירה לענין ברכה, הוא משום דלדידי' דאורז מין דגן הוא אף הוי מז' המינים, וככוסמין ושבולת שועל ושיפון, וכ"נ להדיא בד' סידור רש"י דהא דאורז ל"ה בכלל המינים דכתיבי בקרא, הוא משום דלא מין דגן הוא.[[366]](#footnote-367)

המג"א בסימן ר"ח סקט"ו כתב דבעושה עיסה מן החטים ומן האורז וליכא מן החטים כזית בכדא"פ, כיון דלענין מצה יוצא יד"ח בכזית ממנו מדין גרירה, ה"נ מברכין עליו המוציא וברהמ"ז, וכ"כ הגר"א שם, והביאוה"ל שם (ד"ה עירב) הביא פלוגתת רבוותא בזה, ותליא בהפלוגתא בדין עושה עיסה מן החיטים ומן האורז לענין מצה, - ובתשו' בית אפרים או"ח סימן י"ג ד"ה וצ"ע על השו"ע נחלק ע"ז, דאף דלענין מצה וחלה מהני דין גרירה דה"ז בא לידי חימוץ ויש ע"ז תורת לחם, מ"מ לענין ברהמ"ז וברכת מעין ג' דבעינן שיהא מז' המינים, הרי דהאורז אינו מז' המינים, ול"מ בזה דין גרירה, - ובדעת המג"א ודעימי' דס"ל דמהני דין גרירה אף לענין ברהמ"ז י"ל דס"ל דלענין ברהמ"ז ל"ב שיהא מז' המינים, וכל דיש עליו תורת לחם מברכין עליו ברהמ"ז, וכמשמעות ד' הסמ"ג עשין כ"ז שהביא הבית אפרים שם.[[367]](#footnote-368)

**בגונא דספק אם מברכין במ"מ או בפה"א אם מברך בפה"א או שהכל**

העמק ברכה לאבי השל"ה בכלל ג' ס"ב כתב דכל שצריך לאכול אורז או דוחן בלא סעודה יברך מספק שהכל נהי' בדברו, דעל כולם אם אמר שהכל יצא, והביאו השל"ה בשער האותיות אות הק' אות רס"ז, וכ"כ הט"ז בסימן ר"ח סק"ט וההלכה ברורה שם סק"ה והמ"ב שם סקכ"ה והגר"ז בסדר ברכה"נ פ"א סי"א, ועד"ז מצינו בד' העולת תמיד שם סק"ו דמשמעות דבריו דבאורז שנתבשל שלם לדעת הסוברים דהוא ספק אם מברכין עליו במ"מ או בפה"א דיש לברך עליו שהכל, וכ"כ בתשו' הלק"ט ח"א סימן מ' והנהר שלום בסימן ר"ח סק"ז והגר"ז בסדר ברכה"נ שם ס"י, - אך הט"ז שם סק"ח כתב בדין אורז שנתבשל שלם דמברכין עליו בפה"א,[[368]](#footnote-369) וכ"כ האהעו"ז שם ס"ז.

והאהעו"ז בסימן ר"ה תמה ע"ד השל"ה ודעימי' דמספק מברך שהכל, דכיון דמספק"ל אם מברכין עליו במ"מ או בפה"א הדין נותן דמברך עליו בפה"א דיוצא בזה יד"ח, והיינו דמ"ט יברך שהכל דודאי אי"ז ברכתו ולא יברך בפה"א דמספק"ל שמא היא ברכתו, - ובדעת השל"ה ודעימי' י"ל דס"ל דבגונא דברכת האורז היא במ"מ אם בירך עליו בפה"א לא יצא,[[369]](#footnote-370) וע"כ מספק יש לו לברך שהכל, וכ"כ המאמ"ר בסימן ר"ח סקי"ג, - ועמש"כ היד הקטנה בפ"ג מברכות סקס"ה לפרש בזה בע"א.[[370]](#footnote-371)

כ"ז אלול פ"ג

דף מס' 18

**טעם הפלוגתא בדבש ומי פירות אם חייבין עליהן קרן וחומש**

**ל"ח א'** **- זיעה בעלמא הוא כמאן וכו' דבש תמרים ויין תפוחים וכו' ר"א מחייב קרן וחומש ור' יהושע פוטר**, **בחולין ק"כ ב' מפרשינן לפלוגתייהו דפליגי בדון מינה ומינה ודון מינה ואוקי באתרא, דר"א ס"ל דדון מינה ומינה וכיון דילפינן לתרומה מביכורים מה ביכורים משקין היוצאין מהן כמותן אף תרומה נמי משקין היוצאין ממנה כמותה, ומינה מה ביכורים אפי' שאר מינים אף תרומה אפי' שאר מינים, ור' יהושע ס"ל דדון מינה דמה ביכורים משקין היוצאין מהן כמותן אף תרומה משקין היוצאין מהן כמותן, ואוקי באתרה מה משקין דקדשים בתרומה תירוש ויצהר אין מידי אחרינא לא אף משקין היוצאין מהן כמותן תירוש ויצהר אין מידי אחרינא לא, ואמרו שם דגם הא והא דתנן דאין מביאין בכורים משקה אלא היוצא מן הזיתים ומן הענבים ודאין סופגין את הארבעים משום ערלה אלא על היוצא מן הזיתים ומן הענבים ר' יהושע היא ויליף ביכורים מתרומה ויליף ערלה מביכורים.**

**והר"ש בתרומות פי"א מ"ג הק' דבסוגיין משמע דטעמא דר' יהושע הוא משום דדבש תמרים וכו' הוו זיעה בעלמא, וכן אמרו בפסחים כ"ד ב' דהא דאין סופגין את הארבעים משום ערלה אלא על היוצא מן הזיתים ומן הענבים הוא משום דשאר מי פירות הוו זיעה בעלמא, וזה דלא כמו שאמרו בחולין דר' יהושע יליף לה מקרא.**

**ומצינו בזה כמה דרכים,** א **התוס' בפסחים שם ד"ה אלא הכא כתבו** דהא דילפינן בחולין מביכורים אי"ז למעט שאר משקין, דאדרבה מן הדין אפי' תירוש ויצהר לא הי' להם ליחשב למשקין דפרי דזיעה בעלמא הוא, ובחולין איצטריך למילף שנחשוב משקה של תירוש ויצהר כמו הפרי, וכ"כ התוס' בחולין קכ"א א' ד"ה והדר מייתי, וכ"כ הר"ן בפסחים שם, וכ"נ בד' התוס' בב"ב צ"ו ב' (ד"ה אחד שכר), והריטב"א שם הוסיף לפרש דהא דתלי הכא דין ברכה בפלוגתייהו, אף דלא מרבינן מקרא דהיוצא מן הזיתים והענבים חשיב כמו הפרי אלא לענין תרומה וביכורים וערלה, היינו דכיון דרבינהו קרא לעניין תרומה ביכורים וערלה משו"ה חשבינהו חז"ל לענין ברכה חשובה.[[371]](#footnote-372) - **ב** הרמב"ן בחולין שם כתב בתחילת דבריו דהיינו דממה שחייבה תורה על משקה זיתים וענבים כמותן ופטרה על שאר מיני פירות בכל מקום, ש"מ דשאר מי פירות חשיבי זיעה בעלמא והיוצא מן הזיתים ומן הענבים ל"ה כזיעה בעלמא, ומזה הוא שנלמד גם לשאר דינים דחלוק דין מי פירות מדין היוצא מן הזיתים ומן הענבים, וכ"כ הרשב"א בסוגיין דטעמא קא דרשינן דכיון דלא חייל שם תרומה אסחיטת הפירות לבד מיין ושמן ש"מ דלא חשוב משקה אלא זיעה בעלמא. - **ג** הרמב"ן שם מסיק דלעולם טעם פטורא דמי פירות הוא משום דהוו זיעה בעלמא, ומה שאמרו בחולין דטעמא דר' יהושע הוא משום דיליף מקרא הוא אסמכתא בעלמא. - **ד** הרשב"א כתב בשם הראב"ד דמה שאמרו הכא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוו במשקה הזב מאליו, אך כל שכתשן ועשאן משקין ל"ה זיעה בעלמא, והא דפטר ר"א אף כשכתשן ועשאן משקין הוא משום דגמרינן תרומה מביכורים,[[372]](#footnote-373) ועיי"ש במש"כ לפרש לסוגיין, והרשב"א תמה ע"ז, ונתבאר בדף מס' 19.

**טעם הא דהיוצא מזיתים וענבים ל"ה זיעה בעלמא ושאר מי פירות הוו זיעה בעלמא**

בפירש"י כתב דהא דשאני היוצא מזיתים וענבים משאר מי פירות, הוא משום דאין לך פרי הניתן למשקה אלא זיתים וענבים בלבד, והרשב"א פירש לדבריו דהיינו משום דשאר פירות אין דרך לסחטן וזיתים וענבים דרך לסחטן, וכ"ה מבו' בפירש"י בחולין ק"כ ב' ד"ה ושאר, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין י"ז דשאר פירות שהוציא מימיהן מברכין עליהן שהכל שאין דרך הפירות להוציא מימיהן אלא הענבים והזיתים,[[373]](#footnote-374) וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בתרומות פי"א מ"ג דהא דאין סופגין את הארבעים משום ערלה אלא על היוצא מן הזיתים ומן הענבים הוא משום שכך הוא דרכן להוציא מהן משקין.

אך בד' התוס' בב"ב צ"ו ב' סוד"ה אחד שכר תמרים מבו' דהא דשאני היוצא מזיתים וענבים משאר מי פירות, הוא משום דזיתים וענבים אישתנו לעילויא כשנעשו שמן ויין ושאר פירות לא אישתנו לעילויא כשנעשו משקה, עיי"ש, וכ"כ התוס' רי"ח בסוגיין, וכ"כ הרשב"א בשם תוס', וכ"כ האו"ז בסימן קס"ו בשם ר"י, ורבינו מנוח בפ"ח מברכות ה"ב, וכ"נ בד' הטור בסימן ר"ה, וכ"ה מבו' בד' בה"ג שהביא האו"ז שם, ונתבאר להלן.

**טעם הא דחומץ סתוניות חשיב כזיעה בעלמא**

הרשב"א הק' בהא דפטר ר' יהושע בחומץ סתונית וחשיב לי' כזיעה בעלמא, דלמש"כ רש"י דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא משום דלא ניתנו הפירות למשקה, הרי בחומץ סתוניות ליכא לה"ט דהרי לא ניתן אלא למשקה ואין דרכו ליאכל ודרך היוצא ממנו ליאכל, כמו שאמרו בנדרים נ"ג א',[[374]](#footnote-375) ולדעת התוס' דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא משום דלא אישתנו לעילויא, הרי חומץ סיתווניות ודאי אישתני לעילויא, ולית לי' עילויא אחרינא, וכתב דאולי נאמר דכיון שהסתוניות בעצמן שהן הענבים הרעים שאינם מתבשלים לעולם הן גרועין מאד ואינן ראויין, גם היוצא מהן אע"פ שהוא יותר ראוי מהן עצמן מ"מ הוא גרוע כ"כ שאינו ראוי ליקרות משקה אלא זיעה בעלמא.[[375]](#footnote-376)

**יסוד דינא דזיעה בעלמא**

ביסוד דינא דזיעה בעלמא נחלקו הראשונים, דבד' הרא"ש בסימן י"ח מבו' דיסוד דינא דזיעה בעלמא הוא הוא דהמשקה היוצא מן הפרי אינו מכלל גוף הפרי, ונתבאר להלן, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בחולין ק"כ ב',[[376]](#footnote-377) ובד' הרשב"ץ בסוגיין, וכן האריך המנחת ברוך בסימן נ"ט ענף ב'.

אך בד' הרא"ה בסוגיין מבו' דהיינו משום דנשתנה הפרי מברייתו,[[377]](#footnote-378) וכתב לדמותו להא דבעינן קרא לרבויי בממחה את החלב וגמעו, וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ לקמן בסוגיין לדמות דין פירות שנתרסקו לגמרי עד שעברה צורתן לדין מי פירות, - וכ"נ גם ממש"כ התוס' בב"ב ודעימייהו דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא משום דלא אשתנו לעילויא, והרי דדינא דזיעה בעלמא אי"ז משום דהמשקין אינם מכלל גוף הפרי, דא"כ עיקר הנידון הוא על המשקין בעודן בפרי אם הוו מעיקר הפרי או שאינם אלא טפל לפרי, ולא תלי כלל אם כשיצאו אשתנו לעילויא, אלא הוא משום דכשיצאו המשקין בטל מהן תורת פרי משום שנשתנו מברייתם, ובזה הוא דקמפלגינן דכ"ז הוא כשלא נשתנו למעליותא אך כל שנשתנו למעליותא לא בטל מהן תורת פרי.

**טעם הא דמי שלקות מברכין עליהן בפה"א ול"ה כמי פירות**

לקמן ל"ט א' א"ר פפא דמיא דסלקא כסלקא ומיא דלפתא כלפתא ומיא דכולהו שלקי ככולהו שלקי, והתוס' שם כתבו דאע"ג דמי פירות זיעה בעלמא הוא יש לחלק, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב בשם הראב"ד דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא כשיצאו מאליהן אך כל שכתשן ועשאן משקין ל"ה זיעה בעלמא, וע"כ מי שלקות ל"ה זיעה בעלמא. - **ב** הרשב"א כתב דשאני מי שלקות דכיון דרוב אכילתן הוא ע"י שליקה מי שליקתן כמותן, וכל מה שאמרו דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא בפירות שאין דרכן לשלקן ולסוחטן אלא לאכלן בעינן כתפוחים ותמרים, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בפירקין ה"א דין י"ח. - **ג** הרא"ש בסימן י"ח כתב דשאני מי פירות דהמשקה אין לו טעם הפרי, ומשא"כ במי שלקות שיש להן טעם הפרי, וכתב לפ"ז דאפשר דאם בישל הפרי ונכנס טעם הפירות במים מברך עליהן בפה"ע. - **ד** התר"י לקמן שם כתב דשאני מי פירות שנשתנו לגריעותא, ומשא"כ במי שלקות שנשתנו לעילויא.[[378]](#footnote-379) - **ה** הראבי"ה בסימן צ"ח ובסימן ק"ד כתב דשאני מי פירות דעומדין למשקה, ומשא"כ במי שלקות דלאכילה ע"י טיבול קאי ומשקה הבא לאוכל כאוכל דמי,[[379]](#footnote-380) וכ"כ המרדכי בסימן קכ"ה.[[380]](#footnote-381) - **ו** הרא"ה לקמן שם כתב דודאי דברכת מי שלקות היא שהכל, דלא עדיפי ממי פירות, והא דא"ר פפא דמיא דסלקא כסלקא וכו' היינו שאם בירך על הסילקא או על ליפתא או על שאר שלקות בפה"א נפטרין מימיהן בברכה זו, דאף דברכת המים היא שהכל וברכת בפה"א אינה פוטרת שהכל, אפ"ה כיון דמגופייהו הוא דינא הוא לאפטורי בברכה דידהו, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א והמאירי שם, וכ"כ הריטב"א בפסחים כ"ד ב' ובהל' ברכות פ"א הל"ו.

ונחלקו האחרונים בכמה גווני אם יש בהן לדינא דמי שלקות, ותליא בפלוגתת הראשונים בטעם דינא דמי שלקות, ונתבאר בדף מס' 20.

**ביאור מש"כ הרא"ש דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא משום דאין להן טעם הפרי**

בעיקר מש"כ הרא"ש דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא משום דהמשקה אין לו טעם הפרי, הק' הנחל"ד בסוגיין דהיאך נימא דמה שיוצא ע"י סחיטה שהוא מעצם הפרי בלי שום תערובת דברים אחרים לא יהי' בו טעם כ"כ כמו ע"י בישול שהוא ע"י תערובת מים, ועד"ז הק' המו"ק בסימן ר"ב וכתב דהוא דבר זר ותמוה ורחוק אל השכל וחוש הראות והטעם יעיד ההיפך ואין להכחיש המורגש.

אך בד' המנחת ברוך בסימן נ"ט ענף ב' ד"ה ומה שהקשו מבו' דמכוון ד' הרא"ש הוא דמי שלקות יש בהן טעם של גוף הפרי, ומשא"כ במי פירות אין בהן טעם של גוף הפרי אלא טעם של המים עצמן והמים עצמן הוו זיעה בעלמא, עיי"ש.

**טעם הא דאין חייבין על מי פירות אף דטכ"ע דאורייתא**

התוס' בפסחים כ"ד ב' סוד"ה אלא הכא הק' בהא דפטרינן במי פירות משום דזיעה בעלמא נינהו, דהא טכ"ע דאורייתא,[[381]](#footnote-382) והמנחת ברוך שם כתב דלפ"ד הרא"ש ניחא דאף דטכ"ע דאורייתא, הרי במי פירות ליכא טעם דגוף הפרי אלא טעם של המשקין עצמן, והמשקין עצמן הוו זיעה בעלמא ולי"ב איסורא כלל, וכ"נ בד' הקר"א בנדרים נ"ב ב' ד"ה ובעיקר שכונתו לישב כן, וכ"כ הקה"י בסימן כ"א סק"ב.

ובד' התוס' שהק' דיש לאסור במי פירות מכח הא דטכ"ע דאורייתא, י"ל למש"נ לעיל בדעת התוס' בב"ב ודעימייהו דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא אי"ז משום דהמשקין שבפרי אינם מגוף האיסור, אלא היינו דאף דגם המשקין שבפרי הוו מגוף האיסור מ"מ כל שנשתנה הפרי ונעשה משקה לי"ב איסורא, וזהו שהק' דהרי טכ"ע דאורייתא ואף הטעם היוצא מן הפרי אסור, וכ"ש דהפרי עצמו שנעשה משקה אסור.[[382]](#footnote-383)

החזו"א בסימן ל"ג סק"ה ד"ה והנה הנסחטין ומעשרות סימן ז' סוסק"ב נקט דלמש"כ הרשב"א דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא היכא שאין עיקר דרכן בכך, אף דינא דטכ"ע הוא רק בדברים שדרכן בבישול,[[383]](#footnote-384) וניחא בזה קו' התוס', דאף דטכ"ע דאורייתא, מ"מ בדברים שאין דרכן בבישול אין הטעם אסור מדאורייתא, דדמי למי פירות דמותרין.

אך בד' הקר"א בנדרים נ"ב ב' ד"ה ובעיקר מבו' שנקט דגם לדעת הרשב"א הוי דינא דטכ"ע אף בדברים שאין דרכן בכך, והא דליכא במי פירות משום טכ"ע, הוא משום דאין בהן טעם של גוף הפרי אלא של המשקין עצמן, וכנ"ל, ואך דלענין ברכות ל"מ דינא דטכ"ע כלל, דאי"ז פרי כיון דליכא אלא טעמא בעלמא, ובזה הוא דס"ל להרשב"א דבע"כ דהא דמברכין על מי שלקות בפה"א הוא משום דהטעם עצמו חשיב כפרי, ואי"ז מכח הא דהוא טעם של הפרי דזה ל"מ מידי לענין ברכות, ובזה הוא שכתב דהא דלא אמרינן דהטעם עצמו הוי זיעה בעלמא דומיא דמי פירות הוא משום דעיקר דרכו בכך, אך עמש"כ בתשו' חזו"א סימן ל"ג באורך להוכיח דלא כן ואין לחלק בזה בין דין איסורין לדין ברכה.[[384]](#footnote-385)

**טעם הא דמברכין על היין בפה"ג אף דא"א להביא יין לביכורים**

בחולין ק"כ ב' תניא לענין ביכורים דפרי אתה מביא ואי אתה מביא משקין, ורק כשהביא ענבים ודרכן הוא דמרבינן מקרא דמביאין את המשקין, ובפירש"י שם (ד"ה אף תרומה) מבו' דה"נ הוא לענין תרומה, דאף לדעת ר"א דנתרבו גם שאר מי פירות, היינו כשהפריש תרומה בפירות, אך א"א להפריש תרומה מן המשקין אלא מתירוש ויצהר, והתוס' רי"ח לעיל ל"ו ב' כתב בשם הר"א ממיץ שהק' דא"כ היאך מברכין על היין בפה"ג, הרי חזינן דלא מיקרי פרי לענין ביכורים, דאלמלי יתורא דקרא הוה ממעטינן יין מפרי, וגם מיתורא דקרא לא מרבינן אלא הביא ענבים ודרכן אבל יין גמור לא, והרי דלא מיקרי פרי,[[385]](#footnote-386) ור' יהושע פוטר דבש תמרים מתרומה דלא מיקרי פרי,[[386]](#footnote-387) - וכתב בשם ר"י דהוא משום דילפינן מערלה דמיקרי יין פרי, דסופגין את הארבעים על היוצא מזיתים וענבים, וה"נ לענין בפה"ג מיקרי פרי,[[387]](#footnote-388) וכתב עוד דכל עיקר הא דבעינן קרא בערלה לרבות משקין היוצאין אי"ז משום דס"ד דמשקה היוצא לא מיקרי פרי, אלא משום דכתיב בי' אכילה, וגם הא דבעינן קרא בביכורים להא דמשקין חשיב פרי, היינו משום דהוה ילפינן מערלה דכתיב בה אכילה, וכתב לדמותו להא דבעינן קרא בהמחה את החלב וכו' דחייב, משום דכתיב בהו אכילה, אך אלמלי דכתיב בהו אכילה ממילא הייתי מחשב משקה כאוכל,[[388]](#footnote-389) וכ"כ הרא"ש בסימן ג', ועמש"כ בזה בתשו' חזו"א סימן ל"ג מכתב א' סק"ד ומכתב ג'.

**דין דבש שלא נתן לתוכו מים**

**האי דובשא דתמרי מברכין עלוי' שהכל נהי' בדברו,** הבה"ג בפירקין כתב דדובשא דתמרי דתארו להו מיתרא שהכל ודובשא דדאיב מתמרי בפה"ע, והתוס' בסוגיין כתבו בשמו דהיינו דהא דמברכין על דבש תמרים שהכל דזיעה בעלמא הוא רק רק כשנתן בו מים, אך כל שהוא בפנ"ע מברכין עליו בפה"ע, והתוס' רי"ח כתב דטעמו הוא משום דאישתני לעילויא כמו שמן זית, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ב והאו"ז בסימן קס"ו, וזה כמש"נ לעיל מד' התוס' בב"ב ודעימייהו דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא משום דלא אשתנו לעילויא.[[389]](#footnote-390)

אך התוס' נחלקו ע"ז דאף כשלא נתן בו מים הוי זיעה בעלמא, וכ"כ התוס' רי"ח דדמי למה שאמרו בפסחים כ"ד ב' דהיוצא מן הרמונים ומן התאנים הוי זיעה בעלמא ואין חייבין עליו משום ערלה, ולא עדיף דבש תמרים מיין תפוחים הוי זיעה בעלמא ולא חשיב כאישתני לעילויא, וכ"כ הרא"ש והאו"ז שם, וכ"כ התוס' בב"ב צ"ו ב' סוד"ה אחד שכר תמרים דלא אישתני לעילויא כשנעשה דבש.

והרא"ש כתב דאפשר דטעם הבה"ג הוא משום דבקרא כתיב ודבש ולא כתיב תמרים, וא"כ איירי קרא בדבש הזב מאליו מן התמרים ובכלל ז' המינין הוא ומברך עליו בפה"ע ומעין ג', ול"ד ליוצא מן הרמונים ומן התאנים וליין תפוחים דהני יוצאים על ידי כתישה וסחיטה,[[390]](#footnote-391) אבל הזב מאליו מן התמרים היינו דבש האמור בפסוק.[[391]](#footnote-392)

אך הרשב"א כתב דבפי' ר"ה גאון כתב בשם קצת מרבוותא דהא דמברכין על דבש תמרים שהכל, הוא רק כששרה את התמרים במים ובשלן, דכה"ג הוא דהו"ל זיעה בעלמא דאזוקי מזיק לי', אבל אם הניח חטובות תמרה וזב מהן דבש שלא ע"י האור לאו זיעה הוא אלא פרי העץ והכתוב קראו דבש, ולכאו' לפי דבריו מתפרש כן גם דברי הבה"ג, דאין כונתו לחלק בין הדבש הזב מן התמרים כשהוא בפנ"ע לבין היכא שהוא מעורב עם מים, אלא כונתו לחלק בין דבש הזב מן התמרים, לדבש היוצא מן התמרים ע"י בישול במים, וכאשר כ"ה בל' הבה"ג דתארו לי' מיתרא.

ההג"א בסימן י"ב כתב בשם מהר"ם דמקיים לפי' בה"ג דלעולם אין מברכין על דבש תמרים הזב מאליו בפה"ע כיון דאישתני לגריעותא דומיא דיין תפוחים, אך מ"מ מברכין עליו בפה"א, דאין סברא להוריד אותו מב' מעלות אם לא נתן בו מים,[[392]](#footnote-393) וה"נ ביין תפוחים אף דלא חשיב כפרי לענין תרומה ואין מברכין עליו בפה"ע, מ"מ מברכין עליו בפה"א, והב"י בסימן ר"ב ס"ח כתב דרוב הפוסקים חלוקין עליו, והמאמ"ר שם סקט"ו כתב דגם אי"ז מתישב בד' הבה"ג גופי' שכתב דמברכין עליו בפה"ע.

ג' תשרי פ"ד

דף מס' 19

**דינא דמי פירות אם הוא חד דינא עם דינא דמיחוי**

בחולין ק"כ א' מייתינן להא דהמחה את החלב וגמעו חייב ולהא דהמחהו וגמעו אם חמץ הוא ענוש כרת ולהא דתניא בנבלת עוף טהור דהמחהו באור טמא, ואמרינן דאף דכתיב בהו אכילה, מ"מ ילפינן מדכתיב בהו נפש לרבות את השותה, והרמב"ן שם בע"ב כתב דהא דבעינן קרא לרבויי, אי"ז משום דס"ד דאין האיסור אלא במעשה אכילה ולא במעשה שתי', (שהרי שתי' בכלל אכילה), אלא משום דכשאסרתן תורה כברייתן אסרן ולא כששינה אותן מברייתן, וע"כ בעינן קרא לרבויי אף באיסורים דלא כתיב בהו אכילה, וכ"כ התוס' בנדה ל"ב א' ד"ה שתי' בכלל אכילה דבעינן קרא לרבויי דחלב מהותך שמי' חלב,[[393]](#footnote-394) וגם בשרצים מרבינן מדכתיב הטמאים לאסור רוטבן וקיפה שלהן, ושם בע"ב מייתינן להא דתניא הטבל והחדש וההקדש והשביעית והכלאים כולן משקין היוצאין מהן כמותן, ואמרו דליכא למילף להו מהנך דמרבינן מקרא לחייב בהמחה וגמעו דמה להנך שכן איסור הבא מאליו, ומסקינן דילפינן לה מתרומה וביכורים, ומבו' דדמי דין משקין היוצאין לדין מיחוי, והטעם לפטור במשקין היוצאין הוא משום דנשתנו מברייתן, וע"כ מצינו למילף לחייב על משקין היוצאין מהא דרבי קרא מיחוי, (ואך דליכא למילף מינה לאיסור הבא מאליו).[[394]](#footnote-395)

ובפשוטו לפ"ז טעמא דר' יהושע דפטר התם בשאר מי פירות, משום דדון מינה ואוקי באתרא, הוא משום דנשתנו מברייתן, וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' שם ד"ה דון מינה דה"נ פטר ר' יהושע בדגן שהמחהו, וזה כמש"נ בדף מס' 18 מד' הרא"ה בסוגיין דיסוד דינא דזיעה בעלמא הוא משום דנשתנה הפרי מברייתו, ודמי להא דבעינן קרא לרבויי בממחה את החלב וגמעו, וכ"ה מבו' בתשו' חכם צבי סימן כ', עי"ש.

אך הרמב"ן שם כתב דאף לדעת ר' יהושע חייבין בהקדש ותרומה במיחוי, וכל הא דפטר במי פירות הוא משום דהוו זיעה בעלמא, והיינו דהמשקין היוצאין מן הפרי אינם מכלל עיקר הפרי אלא הוו זיעה בעלמא, ועיי"ש שכתב דהא דלא פטרינן בהו משום דנשתנו מאוכל למשקה, שהרי בהקדש ותרומה דאינם איסור הבא מאליו ליכא למילף מנבילה וחמץ, והי' לנו לפטור גם בממחה וגמעו, הוא משום דכל הני קראי אסמכתא בעלמא נינהו, וע"כ כל הא דפטרינן במי פירות הוא משום דהוו זיעה בעלמא,[[395]](#footnote-396) והוכיח כן ממה שאמרו הכא דדבש תמרים מברכין עליו שהכל משום דהוי זיעה בעלמא, ובטרימא דהיינו תמרים שחוקים שגומעין אותן אמרו דמברכין בפה"ע, (ונתבאר בדף מס' 22), - וכן האריך המנחת ברוך בסימן נ"ט ענף ב' דדינא דמיחוי ודינא דמי פירות ב' דינים הם, דדינא דמיחוי הוא משום דנשתנה מאוכל למשקה, ובזה ילפינן מקרא דחייבין עליו וד"ז הוא בכל האיסורין, והא דאין חייבין על מי פירות, הוא משום דאותו מוהל הנסחט מפרי ל"ה גוף הפרי, ודמי למה שאמרו בחולין צ"ט ב' דציר דגים זיעה בעלמא הוא, דהיינו דאותו ציר אינו גוף הדג אלא דהוי לחלוחית שבדג בעלמא, ודמי גם למה שאמרו בחולין צ"ז ב' דצללא דדמא אינו חייב עליהן והיינו דהמים שנמצא בדם ל"ה גוף הדם אלא הלחלוחית שבדם, והיוצא מן הזיתים והענבים הוי גוף הפרי וע"כ חייבין עליו, ואך דאף דהוי גוף הפרי מ"מ הי' מקום לפטור משום דנשתנה מאוכל למשקה, ומהא דחייב ע"ז יש ללמוד דה"נ חייב כשהמחה את האיסור, ועיי"ש במש"כ לישב לפ"ז לקו' האחרונים בסוגיית הגמ' בחולין שם,[[396]](#footnote-397) ואכמ"ל.

**דעת הראב"ד בדין מי פירות לאיסור ולברכה**

הראב"ד בפ"א מטומאת אוכלין ה"ד כתב דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא כשהן יוצאין מאליהן, אך כל שסחטן למשקין הרי הן כעיקר הפירות,[[397]](#footnote-398) והרשב"א בסוגיין כתב בשמו דהא דלר' יהושע אין חייבין קרן וחומש על דבש תמרים דתרומה הוא אף כשכתשן והוציא מהן משקין אף דבכה"ג אי"ז זיעה בעלמא, משום דגמרינן תרומה מביכורים וכו', אך דינא דמר ב"ר אשי דמברכין עליו שהכל הוא רק בדבש הזב מאליו אך כל שכתשו ועשאו משקה מברכין עליו בפה"ע דלא גרע ממי שלקות,[[398]](#footnote-399) ועיי"ש שתמה ע"ז דהיאך פליג מר ב"ר אשי על ר' יהושע וס"ל דכל הא דאין חייבין על משקין היוצאין הוא רק במשקה הזב מאליו, וגם אטו הא דמי שלקות מברכין עליהן בפה"ע הוא דלא כר' יהושע דאין חייבין על כל משקין היוצאין.

אך הנה בפי' הרשב"ץ כתב בשם הראב"ד דמודה מר ב"ר אשי דלענין ערלה אין חייבין אלא על היוצא מזיתים וענבים אף ביוצא ע"י כתישה, אלא דס"ל דלענין ברכה שאני ורק דבש הזב מאליו מברכין עליו שהכל, אך יין תפוחים ורמונים מברכין עליהן בפה"ע, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ל"ג סק"ה (ד"ה אמנם נראה),[[399]](#footnote-400) ולפ"ז ניחא.

הרשב"א הק' עוד ע"ד הראב"ד, דא"כ היאך תליא כלל הא דמר ב"ר אשי בהא דר' יהושע, הרי דינא דר' יהושע הוא מגזה"כ דאף דהוי משקה גמור מ"מ אין חייבין עליו, ודינא דמר ב"ר אשי הוא משום דלא חשיב משקה אלא זיעה בעלמא, והרשב"א כתב בשם הראב"ד דכר' יהושע ודאי אתיא ההיא דמר ב"ר אשי, וזה צ"ב.[[400]](#footnote-401)

**טעם הא דמברכין על השכר שהכל**

בב"ב צ"ו ב' תניא דשכר שעורים מברכין עליו שהכל, והתוס' שם ובסוגיין ועוד מקמאי עמדו בטעם הא דמברכין עליו שהכל, ובד' התוס' בסוגיין מבו' דעיקר הנידון הוא דמ"ט אין מברכין עליו במ"מ, מדינא דכל שיש בו וכו', אך בד' התוס' הרשב"א בפסחים ב' א' ובתשו' הרא"ש כלל ד' סימן ט"ו מבו' דעיקר הנידון הוא דמ"ט אין מברכין עליו בפה"א, וכ"נ בד' הרא"ש בע"ז פ"ב סו"ס ט"ו.

בעיקר מש"כ התוס' ודעימייהו לדון דמ"ט מברכין על השכר שהכל, צ"ע, דמ"ש מכל מי פירות דמברכין עליהן שהכל משום דהוו זיעה בעלמא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בתשו' זרע אמת ח"א סימן ל' ד"ה אלא צ"ל כתב דאף דהוי זיעה בעלמא, מ"מ הול"ל דכיון דמיזן זיין מברכין עליו במ"מ, דלא גרע מכל מידי דאית בי' מה' מינים למיהב טעמא דאע"ג דהרוב הוא ממין אחר והוא העיקר אפ"ה כיון דמיזן זיין מברך עליו במ"מ,[[401]](#footnote-402) אך אי"ז מתישב בד' התוס' הרשב"א ודעימי' שעמדו דמ"ט אינו מברך עליו בפה"א. - **ב** המנחת ברוך בסימן נ"ט ענף ב' ד"ה ועפי"ז מתורץ וד"ה אמנם לא ידעתי כתב דבשכר שעורים נמחה גוף השעורים בתוך השכר, ואי"ז זיעה בעלמא, וזה לטעמי' דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא משום דהמוהל הנסחט מהפרי אינו כלל מגוף הפרי. - **ג** נתבאר בדף מס' 18 מד' התוס' רי"ח ודעימי' דהא דהיוצא מזיתים וענבים ל"ה זיעה בעלמא הוא משום דאישתני לעילויא, ולפ"ז זהו שהקשו דמ"ט מברכין על שכר שהכל משום דאישתני לעילויא ול"ה זיעה בעלמא, וכ"ה להדיא בד' כמה מקמאי דעיקר הא דקשיא להו הוא מכח הא דשכר אישתני לעילויא, ונתבאר להלן, - ועמש"כ בתשו' חכם צבי סימן כ'.

בד' התוס' בב"ב שם מבו' דעיקר מה שדנו דמ"ט מברכין על השכר שהכל הוא משום דחשבינן לי' כאישתני לעילויא, וכ"ה בתוס' רי"ח בסוגיין ובד' הרא"ש בסימן י"ב, ולכאו' מכוון דבריהם הוא כנ"ל דכיון דאישתני לעילויא ע"כ דמי ליוצא מזיתים וענבים דלא חשיב כזיעה בעלמא, - אך בד' התוס' הרשב"א שם מבו' דהיינו משום דאי לא אישתני לעילויא דמי לקמחא (דשערי) [דחיטי] דמברכין עליו שהכל, או משום דדמי לשלקות דמברכין עליהן שהכל.

בטעם הא דאין מברכין על השכר שהכל מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דאין בשכר ממש שעורים ולי"ב אלא טעם בעלמא, ולכאו' היינו דמה"ט לי"ב לדינא דכל שיש בו וכו', וכמש"כ כן התוס' רי"ח והרא"ש בסימן י"ב, והא דלא חשבינן להשעורים עיקר מצ"ע, כתבו התוס' רי"ח והרא"ש דכיון המשקה צלול ועיקרו על שם המים, וכ"כ התוס' בב"ב שם דמי יימר דשערי עיקר דילמא מיא עיקר, וכ"כ התוס' בע"ז ל"א ב' (סוד"ה ותרוייהו) דהתבואה בטילה לגבי המים לענין ברכה, (וכתבו דה"נ היא בטילה לענין בישולי נכרים), ועד"ז כתב התוס' הרשב"א שם הוא משום דאין ממשות הקמח בעין שאינו ניכר כלל.[[402]](#footnote-403) - **ב** התוס' כתבו עוד דהוא משום שיש בו עילויא אחרינא בפת, וכ"כ התוס' בב"ב שם,[[403]](#footnote-404) והתוס' רי"ח בסוגיין והרא"ש בסימן י"ב.[[404]](#footnote-405) - **ג** התוס' כתבו עוד דהוא משום דבשתי' מברכין שהכל, ועמש"נ בזה להלן. - **ד** התוס' הרשב"א שם כתב בשם ר"י דהוא משום דלא חשיב כלל כאישתני לעילויא במה שעשו ממנו שכר, אלא חשיב כאישתני לגריעותא דמעיקרא היתה ראוי' לפת ועכשיו אינה ראוי', ועיי"ש שכתב דמה"ט דמי לשלקות דמברכין עליהן שהכל,[[405]](#footnote-406) וכ"כ המרדכי בסימן קכ"ה.

והתר"י לקמן ל"ט א' עמד בטעם הא דמברכין על השכר שהכל ול"ד למי שלקות דמברכין עליהן בפה"א, וע"ז ל"מ מש"כ התוס' דליכא אלא טעמא בעלמא, שהרי אף במי שלקות ליכא אלא טעמא בעלמא, ועיי"ש במש"כ בזה, ונתבאר בדף מס' 20, ועיי"ש במש"נ בד' ש"ר בזה.

במש"כ התוס' לפרש דהא דעל שכר מברכין שהכל הוא משום דבשתי' אומר שהכל, כתב בתשו' זרע אמת ח"א סימן ל' ד"ה אלא צ"ל דהיינו דמה"ט אין מברכין ע"ז במ"מ, וכמש"כ התוס' לקמן בסוגיין (ד"ה והא תנן) דאף דכל שיש בו וכו' מברכין עליו במ"מ, מ"מ כל שאינו עשו לסעוד כי אם לשתות כגון שכר וכיו"ב מברך שהכל, אך הא דאין מברכין עליו בפה"א הוא מטעמא אחרינא, ועיי"ש שכתב דהוא משום דהוי זיעה בעלמא, וכל עיקר נידון התוס' הי' שיברכו עליו במ"מ מדינא דכל שיש בו וכו' דעל כל מידי דזיין מברכין במ"מ, (ונתבאר בדף מס' 19), וע"ז כתבו דבשתי' אומר שהכל,[[406]](#footnote-407) - וכ"נ ממש"כ התוס' לקמן בסוגיין ד"ה והא תנן בדין שתיתא דמברכין עלי' שהכל אף שיש בו מחמשת המינים, משום דכל שאינו עשוי לסעוד אלא לשתות כגון שכר וכיו"ב מברך שהכל, והרי דעיקר דבשתי' אומר שהכל הוא משום דאינו עשוי לסעוד, ולכאו' אי"ז טעם אלא להא דאין מברכין ע"ז במ"מ.

אך בד' המג"א בסימן ר"ה סק"ו מבו' שפירש לד' התוס' דהוא כמש"כ המרדכי דדינא דמי שלקות הוא משום דעומדין לאכילה ע"י טיבול ומשקה הבא לאוכל כאוכל דמי, ונתבאר בדף מס' 18, וע"כ הוא דבשכר העומד לשתי' הוי ככל מי פירות דמברכין עליהן שהכל, וכ"כ בתשו' פרח מטה אהרן ח"א סימן מ', וכ"נ בד' הגר"א בסימן ר"ב ס"ד, - וצ"ב, דמש"כ המרדכי דדינא דמי שלקות הוא משום דעומדין לאכילה ע"י טיבול, הוא משום דשאר מי פירות הוו זיעה בעלמא, אלא דמ"מ כל שהן עומדין לאכילה ע"י טיבול הוו מכלל הפרי ומברכין עליהן בפה"א, אך היוצא מזיתים וענבים דל"ה זיעה בעלמא, הרי חשבינן לי' כפרי אף דהוא משקה, אך הכא לכאו' ל"ה נידון התוס' שיברכו על שכר שעורים במ"מ מכח דינא דמי שלקות, דע"ז הי' להם לדון לקמן בסוגיא דמי שלקות, אלא דנו בזה משום דדמי ליוצא מן הזיתים והענבים שמברכין עליו בפה"ע, וכמש"כ התוס' רי"ח דכיון דאישתני לעילויא דמי ליוצא מזיתים וענבים,[[407]](#footnote-408) וע"ז ל"מ מש"כ המרדכי דדינא דמי שלקות הוא רק כשעומדין לאכילה ע"י טיבול, - ושמא מכוון ד' המג"א דהתוס' כתבו כד' המרדכי מטעם אחר, והיינו דבדרך שתי' לעולם חשיבי המים כעיקר, וע"כ אף דטעם השעורים הוי כשעורים ול"ה זיעה בעלמא, מ"מ מברכין על השכר שהכל משום דהמים חשיבי כעיקר, אך אי"ז מתישב בד' הפרח מטה אהרן שם, וצ"ע.[[408]](#footnote-409)

הזרע אמת שם כתב להוכיח דאין מכוון התוס' דבשתי' ליכא לדינא דמי שלקות, ממש"כ התוס' לקמן ל"ט א' דיש לחלק בין מי פירות למי שלקות, ואם מש"כ הכא דבשתי' אומר שהכל היינו דדינא דמי שלקות הוא רק משום דעומדין לאכילה ע"י טיבול, הי' להם לפרש דיש לחלק כמו שפירשתי לעיל דבשתי' אומר שהכל ומשא"כ במי שלקות דעומדין לאכילה ע"י טיבול.

ד' תשרי פ"ד

דף מס' 20

**מי שלקות**

**ל"ט א'** **- מיא דסלקא כסלקא וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דתבשיל של תרדין הוי כתרדין לענין ברכה, ובדבריו לקמן בסוגיין מבו' דהיינו דמברכין על מי התבשיל בפה"א, וכ"כ התוס' ורבים מקמאי, אך הרא"ה והריטב"א והמאירי פירשו דאין מברכין על המים בפה"א, ודינא דמי שלקות הוא דהן נפטרין בברכת הפרי, ונתבאר בדף מס' 18, ונחלקו הראשונים בטעם הא דל"ד למי פירות שמברכין עליהן שהכל, ונתבאר בדף מס' 18, וכמה נפ"מ בדבר ונתבארו לפנינו ובדף מס' 21.

**גדר דינא דמי שלקות**

הביאוה"ל בסימן ר"ב סי"א ד"ה בתוך הסעודה נקט דהשותה מי שלקות בתוך הסעודה צריך לברך ע"ז, ול"ה כשאר משקין דאין מברכין עליהן בתוך הסעודה,[[409]](#footnote-410) ומבו' דגדר דינא דמי שלקות הוא דחזינן להמים כרוטב דהפירות, ולא חזינן לה כמשקה, ובזה מתפרש מש"נ להלן דדינא דמי שלקות הוא רק כשהבישול לצורך הירקות, ודהוא רק כשהירקות עצמן קיימין, וכ"ה מבו' ממש"כ הדרישה בסימן קנ"ח ס"א דלדעת הרא"ש דמברכין על מי בישול פירות בפה"ע אין עליהן תורת משקה לדין דבר שטיבולו במשקה,[[410]](#footnote-411) והביאו הא"ר שם סק"א, וכ"ה מבו' ממש"כ המג"א בסימן ר"ד סקי"א דלדעת הרא"ש דמברכין על מי בישול פירות בפה"ע, אין נפטרין בברכת היין, ולי"ב לדינא דיין פוטר כל מיני משקין.[[411]](#footnote-412)

**מי שלקות כשאין הבישול לצורך הירקות**

בתשו' הרא"ש כלל ד' סימן ט"ו נשאל בדין ברכת מי שעורים, אם כיון דהשעורים עצמן נעשין דייסא ומברכין עליהן במ"מ הם מושכין את המים לברכתן דומיא דמי שלקות, וכתב דדמי לשכר שעורים שמברכין עליו שהכל, משום דיש לשעורים עילויא אחרינא בפת או משום דהמשקה צלול ואין השעורים ניכרין בו ועיקרו על שם המים, וגם לי"ב לדינא דכל שיש בו וכו', כיון דאין בו אלא טעם בעלמא, ואע"פ שהשעורים נעשים דייסא ואם יבא לאכול מהן מברך במ"מ, מ"מ עיקר בישולם בשביל המים ואינן נמשכין אחר השעורים, ול"ד למי שלקות דעיקר בישולן בשביל הירקות וע"כ כיון שנתנו הירקות טעם בהן הולכין אחר הטעם,[[412]](#footnote-413) ואף אם בישלו את הירקות לצורך מימיהן לרפואה, מ"מ מברכין על המים בפה"א, דכיון דכל העולם מבשלין אותם לאכילה לא נשתנית ברכת המים בשביל זה שמבשלין עתה לרפואה ואין החולה צריך לאכילת הירקות.

ובד' הדרכי משה בסימן ר"ה סק"ב מבו' דלמש"כ הרא"ש דהא דמברכין על מי שלקות בפה"א הוא משום דעיקר בישולן בשביל הירקות ובכה"ג נמשכין המים אחר הירקות, הרי דמה"ט הוא דשאני מי פירות דמברכין עליהן שהכל ול"ד למי שלקות דנמשכין אחר הירקות, וכ"כ הפנ"י בסוגיין, ולפ"ז סתרי ד' הרא"ש בתשו' לדבריו בפסקיו.

אך בד' הב"י בסימן ר"ה מבו' להדיא דלא סתרי ד' הרא"ש בתשו' לדבריו בפסקיו, ובתשו' זרע אמת ח"א סימן ל' ד"ה וא"ת דהא גופא כתב דב' ענינים הם, דנידון הרא"ש בפסקיו הוא בהא דמי שלקות לא חשיבי כזיעה בעלמא דומיא דמי פירות, וע"ז הוא שכתב דהוא משום דמי שלקות יש בהן לטעם הירקות, אך נידון הרא"ש בתשו' הוא דאף דטעם הירקות לא חשיב כזיעה בעלמא, מ"מ מ"ט לא אמרינן דהמים עיקר, דומיא דמי שעורים דכיון דהמשקה צלול ואין השעורים ניכרין בהן עיקרו על שם המים, וע"ז הוא שכתב דהוא משום דעיקר הבישול בשביל הירקות, ובכה"ג הוא דאמרינן דכל שנתנו הירקות טעם במים הולכין אחר הטעם ונמשכין המים אחר הירקות,[[413]](#footnote-414) וכ"כ התהל"ד בסימן ר"ב סק"ה,[[414]](#footnote-415) ועיי"ש שהוסיף לפרש דמה"ט הוא שהוצרך הרא"ש בפסקיו לפרש דהא דמברכין על מי פירות שהכל הוא משום דמשקה אין לו טעם הפרי והוי זיעה בעלמא, דאין לפרש דהוא משום דדינא דמי שלקות הוא רק כשעיקר הבישול הוא בשביל הירקות, דכ"ז הוא במי שלקות דהטעם מעורב במים, וכל שאין עיקר הבישול בשביל הירקות הוו המים עיקר, אך במי פירות שאינם מעורבין בדבר אחר ליכא לה"ט, - ועמש"כ היד הקטנה בפ"ד מברכות סקמ"ח לפרש בזה בע"א.

**מי שלקות כשאין השלקות עצמן קיימין**

הרא"ש בסימן י"ב כתב דהא דמברכין על שכר שעורים שהכל הוא משום דהמשקה צלול ועיקרו על שם המים, וצ"ב דמ"ש ממי שלקות דמברכין עליהן בפה"א אף דהמשקה צלול, - וכבר עמד ע"ז התוס' הרשב"א בפסחים ב' א' במש"כ שם דאין מברכין על השכר בפה"א כיון שאין ממשות הקמח בעין שאינו ניכר כלל, וכתב דל"ד להנהו דאמר מיא דכולהו שלקי כשלקי, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה.[[415]](#footnote-416)

והנשמ"א בכלל נ"ב סק"א כתב לפרש בד' הרא"ש למש"כ הרא"ש בתשו' דשאני מי שלקות דעיקר הבישול הוא לצורך הירקות ונמשכין המים אחר הירקות, וכ"כ בתשו' פרח מטה אהרן ח"א סו"ס מ', ולפ"ז מוכח דלא סתרי ד' הרא"ש בפסקיו לדבריו בתשו', דאם בפסקיו לא ס"ל למש"כ בתשו' דדין מי שלקות הוא רק כשבישל לצורך הירקות, תיקשי דמ"ט מברך על שכר שהכל משום דעיקרו על שם המים, ומ"ש ממי שלקות, ובע"כ כמש"כ הזרע אמת דכל הא דבעינן הבישול לצורך הירקות הוא רק משום דאל"כ הוו המים עיקר, ואי"ז טעם כלל לגבי מי פירות, וכנ"ל.[[416]](#footnote-417)

אך הנה בד' הרא"ש בתשו' שם משמע להדיא דלא הוצרך להא דשאני מי שלקות שמבשל לצורך הירקות, אלא בטעם הא דבמי שעורים מברך שהכל, אך בהא דבשכר מברך שהכל לא הוצרך לזה, - והטעם בזה הוא למשמעות ד' הרא"ש שם דכל מש"כ לדון דדמי דין מי שעורים לדין מי שלקות, הוא משום דהשעורים עצמן נעשים דייסא ומברכין עליהם במ"מ, ובכה"ג י"ל דהשעורים מושכין המים לברכתן, ולכאו' לפ"ז גם דינא דמי שלקות הוא רק כשהשלקות עומדין לעצמן ומברכין עליהן בפה"א, דבכה"ג אמרינן דמימיהן נמשכין אחריהן,[[417]](#footnote-418) ומצינו לחלק כן בד' המג"א בסימן ר"ה סק"ו בדין מי לביבות דמברכין עליהן במ"מ ול"ד לשתיתא רכה הראוי' לשתי' דמברך שהכל, דשאני הכא כיון שבישל הלביבות בתוכן הרוטב בטל ע"ג הלביבות ומברך גם עליו במ"מ, וכתב לדמותו להא דמברכין על מי קטניות בפה"א אף דאם נתמעכו הקטניות עצמן מברך שהכל, והיינו משום דהרוטב דינו כמאכל עצמו,[[418]](#footnote-419) ולפ"ז הרי דבשכר שהשעורים נימוחין לתוכו וליכא שעורים העומדין לעצמן, ודאי דכיון דעיקרו על שם המים מברכין עליו שהכל, - וכ"כ הגר"ז בסימן ר"ד ס"ד דהא דמברכין על שכר של שעורים שהכל ול"ד למרק של תבשיל מה' המינין דמברכין עליו במ"מ, הוא לפי שהמרק ע"ג התבשיל שהוא עומד בעינו ומשא"כ בשכר שאין בו כלום מממשות השעורים, ועיי"ש שכתב דהוא גם משום דהמרק עיקרו לצורך בישול התבשיל ומשא"כ בשכר.

**מי שלקות כשבישלן שלא לצורך המים**

הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ד כתב דירקות שדרכן להשלק ששלקן מברך על מי שלק שלהן בפה"א והוא ששלקן לשתות מימיהן שמימי השלקות כשלקות במקום שדרכן לשתותן, והכס"מ שם כתב דמש"כ דהוא ששלקן לשתות מימיהן אפשר דהוא למעט כששולקין איזה ירק לעבורי זוהמא, וכמו שאמרו הכא במי שיבתא דאם לעבורי זוהמא עבדי לה מברכין עליהן שהכל.

אך הדרכי משה בסימן ר"ה סק"ב פירש לד' הרמב"ם דאין מברכין על מי שלקות בפה"א אלא כששלקן לשתותן ודרך לשתותן,[[419]](#footnote-420) וכתב דהוא שלא כד' תשו' הרא"ש והמרדכי, - ולכאו' מכוון דבריו דבד' תשו' הרא"ש משמע דלא תלי במה ששלקן לשתותן אלא במה ששלקן לצורך הירקות, ולד' המרדכי כל הא דמברכין על מי השלקות בפה"א הוא כשעומד לטבל בו ולא כשעומד לשתי', - ועמש"כ בזה המאמ"ר שם סק"ג והנשמ"א בכלל נ"ב סק"א.

הפסקי רי"ד כתב דכ"ה דמי שלקות מברך עליהן בפה"א שדין המים כדין הירקות, ה"נ השותה מים שנתבשלו בהן הלביבות מברך עליהן במ"מ כלביבות עצמן, והביאו השבה"ל בסימן קנ"ט, - אך הריא"ז בפירקין ה"א דין ט"ז כתב דמברך עליהן שהכל, שאין דרך העולם לשתות מי הלביבות כמי השלקות שרוב העולם שותין המרק של שלקות ואוכלין אותו כשלקות עצמן, - והמג"א בסימן ר"ה סק"ו כתב דפלוגתא זו תליא בפלוגתת הרמב"ם והרא"ש, דד' הריא"ז הם כדעת הרמב"ם דכל הא דמברכין על על מי שלקות בפה"א הוא כשדרך לשתותן ושלקן כדי לשתותן, וע"כ אין מברכין על מי הלביבות במ"מ, אך לדעת הרא"ש הרי דכיון דעיקר הבישול הוא בשביל הלביבות מברך על המים במ"מ.

**מי שלקות כשאינם עומדין לאכילה**

הראבי"ה בסימן צ"ח ובסימן ק"ד כתב דהא דמברכין על מי שלקות בפה"א ול"ד למי פירות דמברכין עליהן שהכל, הוא משום דמי שלקות לאכילה ע"י טיבול קאי ומשקה הבא לאוכל כאוכל דמי, ול"ד למי פירות דעומדין למשקה, וכ"כ המרדכי בסימן קכ"ה, ולפי דבריהם דינא דמי שלקות הוא רק כשהן עומדין לאכילה ע"י טיבול, אך כל שהן עומדין לשתי' מברך עליהן שהכל, - אך בד' הרשב"א לעיל ל"ח א' והרא"ש בסימן י"ח ובתשו' כלל ד' סימן ט"ו מבו' דדינא דמי שלקות הוא אף כשהמים עומדין לשתי', וכ"ה מבו' ממש"כ הרי"ד דמברכין על מי הלביבות במ"מ, וכ"ה מבו' בד' השו"ע בסימן ר"ב ס"י וסי"א.

התר"י כתב דהא דמברכין על השכר שהכל ול"ד למי שלקות שמברכין עליהן בפה"א, הוא משום דשאני מי שלקות דדרך לאכול בהן הפת כמו השלקות עצמן ולפיכך חשבינן להו כמו השלקות שעדיין לא יצאו מתורת אוכל לגמרי אבל השכר יצא מתורת אוכל לגמרי ולפיכך יצא מדינו הראשון ואין מברך עליו אלא שהכל, ולכאו' הוא ע"ד דינא דהראבי"ה והמרדכי דדין מי שלקות הוא רק כשעומדין לאכילה ע"י טיבול, וכ"כ בתשו' פנים מאירות ח"ב סימן ק"צ דכד' תר"י נוטה דעת המרדכי, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין, - אך לכאו' הוא מתרי טעמי, דלדעת הראבי"ה והמרדכי הוא משום דכל שאין עומדין לאכילה הו"ל כמי פירות דהוו זיעה בעלמא, ורק כשעומדין לאכילה ולא נשתנו מאוכל למשקה לא חשיבי כזיעה בעלמא, אך לד' התר"י אי"ז משום דהוו זיעה בעלמא, שהרי כתב דאישתנו לעילויא ול"ד לדבש דהוי זיעה בעלמא, אלא הוא משום דהא דמברכין על מי שלקות בפה"א אף דעיקרם הוא המים, הוא משום דהמים בטלים לשלקות והוו מכלל השלקות, וע"כ היינו רק כשדרך לאכול בהן הפת כמו השלקות עצמן וחשבינן להו כמו השלקות,[[420]](#footnote-421) ועד"ז מצינו בד' הגר"ז בסימן ר"ב סי"א לדעת הרשב"א, ונתבאר להלן.

**טעם הא דמברכין על השכר שהכל ול"ד למי שלקות**

בעיקר משה"ק התר"י דמ"ט מברכין על השכר שהכל ול"ד למי שלקות, מצינו עוד כמה דרכים,[[421]](#footnote-422) **א** התר"י כתב די"ל דכיון דהשעורים יכול להיות להם מעלה אחרת גדולה לעשות מהן פת, וע"י שעשו מהן שכר נגרעו משאר שעורים ואינם יכולין להגיע למעלת הפת לעולם שכבר יצאו מתורת שעורים, ע"כ אין מברכין עליהן אלא שהכל, וכ"כ התוס' הרשב"א בפסחים ב' א' בשם ר"י, ועמש"נ בזה להלן. - **ב** בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן קנ"ד כתב דבמי שלקות מיירי כשהמים עבים ביותר ויש בהן ממשות מחמת השלקות, ומשא"כ בשכר דאין בו ממשות, והביאו המג"א בסימן ר"ד סק"ט.[[422]](#footnote-423) ולפ"ז אי"ז מתישב גם בד' התוס' הרשב"א שם, וצ"ע. - **ג** הדרישה בסימן ר"ד סק"ב כתב דלמש"כ בתשו' הרא"ש דדינא דמי שלקות הוא רק כשעיקר הבישול הוא בשביל הירקות, הרי דבשכר דהבישול הוא לצורך המים ה"ה בטלים במים, וכ"כ הנשמ"א בכלל נ"ב סק"א והגר"ז בסימן ר"ב סי"ב ובסימן ר"ד ס"ד בסו"ד והבית מאיר בסימן ר"ה. - **ד** הב"ח בסימן ר"ד ס"ה כתב די"ל דשאני פירות שנתבשלו דטעם הפירות עצמם נכנסו במים ובשתייתן טועם טעם הפירות, אבל בשכר אין טעם התמרים והשעורים נטעמים ונרגשין בשתי' כלל אלא טעם אחר לגמרי, והביאו המג"א שם סק"ט, ועד"ז כתב הט"ז שם סק"ז, כמש"כ הפמ"ג שם. - **ה** הגר"ז שם סי"ב כתב עוד דדינא דמי שלקות הוא משום דהמרק בטל ע"ג התבשיל שהוא עומד בעינו, ומשא"כ בשכר שאין בו כלום מממשות השעורים,[[423]](#footnote-424) ועמש"נ בזה לעיל, ועד"ז כתב הפמ"ג באש"א בסימן ר"ב סוסקכ"ו.

במש"כ תר"י והתוס' הרשב"א דהא דמברכין על שכר שהכל הוא משום דע"י שעשו מהן שכר נגרעו דאין יכולין להגיע למעלת הפת, לכאו' חלוקין הן בטעמם, דבד' התר"י מבו' דהיינו דכיון דחשיב כאישתני לגריעותא דמי לדבש דמברכין עליו שהכל, דכל הא דמי שלקות ל"ד לדבש, הוא משום דאישתנו לעילויא, אך התוס' הרשב"א שם כתב דמה"ט הוי כשלקות דמברכין עליהן שהכל, והוא דין מסוים לגבי ברכה דכל דאישתני לגריעותא מברכין שהכל.

ובתשו' זרע אמת ח"א סו"ס ל' תמה טובא ע"ד התר"י דא"כ ה"נ נימא בשאר הדברים שיש בהן תערובת מה' מינים שלא יברכו עליהן במ"מ משום דאינם יכולים להגיע עוד למעלה היותר גדולה לברך עליהן המוציא, - ולהנ"ל ניחא, דכל הא דמברכין על שכר שהכל מכח הא דאישתני לגריעותא, הוא משום דדמי לדבש דמברכין עליו שהכל, ומשא"כ בדברים שיש בהן תערובת מגוף ה' מינים דליכא לה"ט, וגם לדעת התוס' הרשב"א דהא דמברכין על שכר שהכל הוא משום דהוי כשלקות דמברכין עליהן שהכל משום דאישתני לגריעותא, הרי דזה אינו טעם אלא להא דאין מברכין בפה"א, אך ברכת במ"מ היא אף בדבר דאישתני לגריעותא, וכמש"כ הנחל"ד לעיל ל"ז א' (ונתבאר בדף מס' 17).

**טעם הא דמברכין על מי שיבתא בפה"א**

**בעי רב פפא מיא דשיבתא מאי וכו' ש"מ למתוקי טעמא עביד,** בפירש"י כתב דהיינו ירק שנותנין מעט בקדירה למתק בעלמא ולא לאכלו, ופשיט דלמתוקי טעמא עביד ומברכין על המים בפה"א, - והדה"ח בקו"א לסימן כ"ז אות א' הק' דלמש"כ בתשו' הרא"ש דדינא דמי שלקות הוא רק כשעיקר הבישול הוא בשביל הירקות, הרי דבמיא דשיבתא דהשבת אינו ראוי לאחר הבישול ואין הבישול אלא לצורך המים ליכא כלל לדינא דמי שלקות, וכן הק' בהגה' הגר"ח צנזער בסימן ר"ה, - והבית מאיר שם כתב דצ"ל דמש"כ הרא"ש דדין מי שלקות הוא רק כשעיקר בישולן הוא בשביל הירקות הוא רק היכא דאישתני לגריעותא, שהרי ד' הרא"ש שם קיימי על שכר דחשיב כאישתני לגריעותא משום דיש לו עילויא אחרינא בפת, אך בשבת דאישתני למעליותא מברכין על מימיו בפה"א אף דהבישול הוא לצורך המים,[[424]](#footnote-425) - אך בד' הפנים מאירות בח"ב סימן ק"צ משמע דהיינו משום דבשבת דאינו עומד לאכילה אלא ע"י שיבשל ויתן טעם, איכא לדינא דמי שלקות אף שאינו מבשלו כדי לאכלו, וכתב שם דמה"ט יש בזה לדינא דמי שלקות, אף למש"כ התר"י והמרדכי דדינא דמי שלקות הוא רק כשדרך לאכול בהן את הפת או שדרך לטבל בהן, עיי"ש, וי"ל דהיינו דכיון דהשבת עומד לאכילה ע"י שיבשלו ויתן טעם, נמצא דכשמבשלו כדי לשתות את מימיו חשיב כמבשל לצורך הירקות, (דהתיקון לאכילת השבת עצמו הוא ע"י שיתן את טעמו במים), וע"כ יש בזה לדינא דמי שלקות, - ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן ר"ב סק"ו.

הדה"ח שם הק' עוד למש"כ המג"א בסימן ר"ה סק"ו דדינא דמי שלקות הוא דהמים בטלין לגבי הפרי, וכן נתבאר לעיל מד' תשו' הרא"ש, דהרי שבת ברכתו שהכל, וכמש"כ השו"ע בסימן ר"ד, ועל המים מברכין בפה"א, ויש להוסיף דאף אם היו מברכין על השבת בפה"א, מ"מ אחר שבישלו דהוא כעץ בעלמא, ודאי דאין מברכין עליו אלא שהכל, (או אין מברכין עליו כלל), ואפ"ה מברכין על מימיו בפה"א, - ולמש"נ מד' הפנים מאירות דשאני שבת דאינו עומד לאכילה אלא ע"י שיבשל ויתן טעם, י"ל דמה"ט כל דאיכא טעם שבת במים חשיב כמו שהשבת עצמה קיימת, וע"כ שפיר איכא בזה לדינא דמי שלקות דהמים בטלין לגבי הפרי, וצ"ע.

**דין מי שלקות כשברכת הירק עצמו היא שהכל**

הטור בסימן ר"ד כתב דעל שיבתא מברכין שהכל משום דלטעמא עבידא ולא לאכילה, וכ"כ השו"ע שם ס"א, והגר"א שם הק' ממה שאמרו הכא דעל מיא דשיבתא מברכין בפה"א, וכתב דאפשר דדוקא על מימיהן מברכין בפה"א, אך על השבת עצמו מברכין שהכל,[[425]](#footnote-426) - וצ"ל דאף שאמרו דמיא דכולהו שלקי ככולהו שלקי, ומשמע דרק כשמברכין על הירק עצמו בפה"א מברכין על המים בפה"א, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א לעיל ל"ח ב' דאותן השלקות דמברכין עליהן שהכל משום דהן משתנין לגריעותא ע"י הבישול מברכין על המים שהכל, (ומשמעות דבריו דלא אתי עלה מכח מש"כ לעיל ל"ח א' דבכה"ג הו"ל זיעה בעלמא, אלא הוא משום דדין המים הוא כדין הירק, וכל שהירק עצמו משתנה לגריעותא ומברכין עליו שהכל, כ"ש דעל המים מברכין שהכל),[[426]](#footnote-427) לא נתמעט בזה אלא היכא דהירק עצמו ברכתו שהכל משום דאישתני לגריעותא, אך בשבת דהא דמברכין עליו שהכל הוא משום דאינו עומד לאכילת עצמו אלא לטעמו, שפיר מברכין על המים שנתבשל בהן בפה"א, דעיקר עמידתו היא לאכילה זו, וכ"נ בתשו' פנים מאירות ח"ב סימן ק"צ.

**מי בישול פירות**

הרא"ש בסימן י"ח כתב דלמש"כ דהא דשאני מי שלקות ממי פירות הוא משום דבמי פירות אין להמשקה טעם הפרי, עמש"נ לפרש בזה בדף מס' 18, אפשר שאם בישל הפרי ונכנס טעם הפירות במים מברך עליהן בפה"ע,[[427]](#footnote-428) - אך למש"כ הרשב"א דהא דשאני מי שלקות ממי פירות הוא משום דשלקות רוב אכילתן הוא ע"י שליקה וע"כ הוו מי שליקתן כמותן, הרי דאם בישל פירות דאין רוב אכילתן ע"י בישול ונכנס טעם הפירות במים מברך עליהן שהכל.[[428]](#footnote-429)

והשו"ע בסימן ר"ב ס"י הביא לפלוגתת הרשב"א והרא"ש בזה, ובסי"א כתב דמספק מברך שהכל, ואך דכ"ז הוא במי בישול שאר פירות אך במי שריית צימוקים ותאנים אין לו תקנה בברכה שלאחרי', דלדעת הרשב"א מברך בורא נפשות ולדעת הרא"ש מברך מעין ג' ולכן יר"ש לא ישתה אלא בתוך הסעודה, או יאכל גם פרי מז' מינים וגם ישתה מים ויברך מעין ג' ובורא נפשות.

הנשמ"א בכלל נ"ב סק"א עמד במש"כ השו"ע דלדעת הרא"ש מברכין בפה"ע על מי שריית צימוקים, דכיון שאינו שורה לצורך אכילת הצימוקים אלא כדי לשתות מימיהן אף לדעת הרא"ש מברכין עליהן שהכל, וכמש"כ בתשו' הרא"ש, - אך הנה בד' המג"א בסימן ר"ב סקכ"ז והמ"ב שם סקנ"ז מבו' דבמי שריית צימוקים איירי כששראן כדי לאכלן עם מימיהן, וכ"נ גם בד' המ"ב שם סקנ"ד דאיירי כששורה אותם לצורך הצימוקים, ומה"ט הוא דאם אוכל הפירות ושותה המים הוו המים טפל לפרי, ולפ"ז ניחא,[[429]](#footnote-430) וכ"ה מבו' להדיא בד' הגר"ז שם סי"ב דמה"ט הוא דלדעת הרא"ש מברכין עליהן בפה"ע.[[430]](#footnote-431)

**מי בישול פירות שדרכן בסחיטה**

הברכת יהונתן להגר"י אייבשיץ בסימן ר"ב למג"א סקכ"ז הק' במש"כ השו"ע דלדעת הרשב"א מברכין על מי שריית צימוקים שהכל, שהרי בענבים מודו כו"ע דהיוצא מהן כמותן, וכתב דצ"ל דדוקא בעודם לחים אבל ביבשים הוי היוצא מהן מיא בעלמא.

אך בד' הגר"ז שם סי"א מבו' דהיינו דאף דהיוצא מזיתים וענבים ל"ה זיעה בעלמא, מ"מ מברכין על מי השרי' שהכל משום שהמים הם העיקר, ורק כשדרך אכילתן ע"י בישול הוא דהוו מי בישולן כמותן, והיינו דכיון דדרך אכילתן הוא ע"י בישול ע"כ נטפלין המים לשלקות וחשבינן להו שהם מכלל השלקות, וע"כ מברכין עליהן בפה"א.

ה' תשרי פ"ד

דף מס' 21

**ברכת מי שלקות כשבישלם עם בשר**

הטור בסימן ר"ה כתב בשם הרא"ש דהא דמברכין על מי שלקות בפה"א היינו דוקא כשבישלם בלא בשר, אבל אם בישלם עם הבשר טעם הבשר שבמרק חשיב עיקר ומברך עליו שהכל, וכ"כ השו"ע שם ס"ב, והמ"ב שם סקי"ג כתב דהיינו דאף דהירקות נותנין טעם בהמרק והבשר נותן טעם בהמרק, טעם הבשר הוא חשוב יותר והו"ל עיקר, וע"כ אף אם אוכל את המרק לבדו מברך שהכל.

**ברכת מי שלקות כשיש להמשקה טעם עצמי**

הט"ז בסימן ר"ב סוסק"ט כתב במש"כ הרא"ש דמברכין על מי בישול פירות בפה"א, דהא דאזלינן בזה בתר הטעם ול"ד לכל תערובת דאזלינן בתר הרוב, הוא משום דהוי תערובת דמים בעלמא ואין שם חשיבות נגד הטעם של פירות, ובסימן ר"ה סק"ה כתב דאם בישל ירקות בחומץ או בבארש"ט אין מברכין עליהן כמו על הירקות אלא כפי ברכתו של המשקה כיון שיש למשקה עצמו טעם,[[431]](#footnote-432) וכתב דלפ"ז אף אם בישלם עם בשר מברכין עליהן את ברכת המשקה, והפמ"ג שם כתב דזה לטעמי' דהא דלא אזלינן במי שלקות אחר הרוב הוא משום דמים לא חשיבי נגד טעם הירקות, וע"כ כל שיש למשקה עצמו טעם הולכין אחר הרוב.

והגר"ז בסימן ר"ב סט"ו כתב דדין זה תליא בפלוגתת קמאי בטעם הא דמברכין על מי שלקות בפה"א, ולמש"כ בתשו' הרא"ש דהוא משום דעיקר בישול המים בשביל הירקות, והיינו דמה"ט הולכין אחר הטעם ונמשכין המים אחר הירקות, הרי דאף בגונא שיש למשקה עצמו טעם, מ"מ כיון דעיקר הבישול בשביל הירקות הרי המרק בטל אצלם ונחשב כמותם משנתנו בו טעם אע"פ שיש להם עוד טעם משלהם, עיי"ש.

**ברכת תה וקפה**

בתשו' הלכות קטנות ח"א סימן ט' כתב דמדינא ראוי לברך על שתיית הקפה בפה"א, אלא שנהגו לברך שהכל, וכ"כ בתשו' בית יהודה יו"ד סימן כ"א, וכן האריך בתשו' פנים מאירות ח"א סימן צ"ה וח"ב סימן ק"צ דדמי למי שלקות דמברכין עליהן בפה"א, ואף דעלי התה והקפה אינם ראויים לאכילה בפנ"ע ועומדין לטעם, מ"מ דמי למה שאמרו בסוגיין דמברכין על מיא דשיבתא בפה"א,[[432]](#footnote-433) ועיי"ש שכתב דהמנהג לברך עליהן שהכל.

ובטעם המנהג מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' פרח מטה אהרן ח"א סימן מ' כתב למש"כ תר"י בדין שכר דל"ד למי שלקות משום דאינו עומד לאכול בו הפת ויצא מתורת אוכל,[[433]](#footnote-434) וכתב לפרש כן גם במש"כ התוס' דבשתי' אומר שהכל, וה"נ הוא בקפה,[[434]](#footnote-435) ועד"ז כתב בתשו' זרע אמת ח"א סימן ל' ד"ה ומעתה עפ"ז למש"כ המרדכי דדינא דמי שלקות הוא רק כשעומדין לטבל בהן פיתו,[[435]](#footnote-436) ועיי"ש שכתב דהוא דעה יחידאה ולא קי"ל הכי. - **ב** בתשו' פרח מטה אהרן שם כתב עוד למש"כ בתשו' הרא"ש דהא דמברכין על מי שלקות בפה"א הוא רק כשבישלם לצורך אכילת הירקות, אך כל שבישלם לצורך שתיית המים אין מברכין עליהן בפה"א, וה"נ הוא בקפה, וכן האריך בתשו' זרע אמת ח"א סימן ל'.[[436]](#footnote-437) - **ג** הפנים מאירות בח"א שם כתב דאפשר דכיון דעלים אלו אינם ראויים לאכילה כלל לא חשיבי עיקר הפרי, ונחית חד דרגא וראוי לברך עליהן שהכל,[[437]](#footnote-438) ועמש"כ ע"ז בח"ב שם. - **ד** הבית מאיר בסימן ר"ה כתב דכיון דקפה ותה אינם ראויים לאכלם כלל בעודם חיים, דמי למש"כ הרשב"א לעיל ל"ח א' בהא דחומץ סתוניות חשיב כזיעה בעלמא דהוא משום דהסתוניות עצמן גרועין מאד וכו'.[[438]](#footnote-439) - **ה** למש"כ המהר"ם מר"ב דדינא דמי שלקות הוא רק כשהמים עבים ביותר ויש בהן ממשות מחמת השלקות, ומה"ט הוא דמברכין על שכר שהכל, הרי דבתה ובקפה דאין בהן ממשות, מברכין שהכל.

**ברכת הסוכר**

הבה"ג בפירקין כתב דמברכין על הסוכר בפה"ע כיון דהוא עץ ונטעי לי' אדעתא דסוכר, וכתב י"א דמברכין עליו בפה"א, משום דאי"ז פרי, ונחלקו בזה עוד מקמאי, ונתבאר בדף מס' 14, והרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ה כתב דאי"ז פרי ואין מברכין עליו אלא שהכל, שלא יהי' דבש אלו הקנים שנשתנה ע"י אור גדול מדבש תמרים שלא נשתנה ע"י האור ומברכין עליו שהכל, והכס"מ שם כתב דמכוון ד' הרמב"ם הוא דמתרי טעמי מברכין עליו שהכל, חדא משום דאי"ז פרי, ומה"ט אף המוצץ קנים האלו מברך שהכל, ועוד דאף אם הוא פרי והמוצץ אותם הקנים מברך בפה"ע מ"מ על הסוכר היוצא מהם מברך שהכל דומיא דדבש תמרים.[[439]](#footnote-440)

ובביאור טעמא קמא דאי"ז פרי, כתב היד אפרים בסימן ר"ג למג"א סק"א דהוא משום דאין הקנים עצמן ראויין לאכילה, אלא לטעם שבתוכו, וכה"ג אין עליו תורת פרי, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ר"ב סט"ו דכיון דא"א לאכלו אלא למצוץ את הטעם שבתוכו אין מברכין עליו ברכת הפרי, וכ"ה מבו' בתשו' הרדב"ז ללשונות הרמב"ם סימן קנ"ח.[[440]](#footnote-441)

במש"כ הרמב"ם בטעמא בתרא דמברכין על הסוכר שהכל דומיא דדבש תמרים, כתב הטור בסימן ר"ב להשיב ע"ז דל"ד לדבש תמרים דנוטעין את התמרים ע"ד לאכלם וע"כ כל שנשתנו נשתנית ברכתן דדמי לכל מי פירות דמברכין עליהן שהכל, ומשא"כ בקנים אלו שאין ראויין לאכילה ועיקר נטיעתן הוא ע"ד הדבש ודאי דזהו פריין ומברכין עליו בפה"ע, והיינו דכל הא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא בפרי העומד לאכילה, אך בפרי העומד למימיו לא חשיבי המי פירות כזיעה בעלמא, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין י"ח דל"ד לדבש תמרים ומי פירות שאין דרכן בכך, אלא למי שלקות שדרכן בכך, ואין נוטעין הקנים אלא בעבור הדבש שלהם כמו שנוטעין הזיתים בעבור השמן שלהן, וכ"ה דשמן זית הוא כזית ה"נ הדבש והסוכר של קנים ה"ה כקנים עצמן.[[441]](#footnote-442)

והב"י שם כתב ע"ד הטור דדברי טעם הם, וכתב דמ"מ כיון דפלוגתא הוא ראוי לברך שהכל דעל כולם אם בירך שהכל יצא, אך בכס"מ בהל' ברכות שם כתב דאם היו קנים הללו נמצאים בארצות הטור לא הי' טוען כן, שבמקום שנמצאים מוכרים מהם לאלפים ולרבבות למצוץ אותם והרי המים היוצאים מהם כשאר מי פירות, - והביאוה"ל בסימן ר"ב סט"ו כתב בדעת הטור דעיקר פרי קנים הללו הוא הסוכר שעשים ממנו שהוא דבר חשוב, ולא משגחינן במה שכמה אלפים מוצצים בפה את העץ בעצמו דאינו אלא הנאה כ"ש ודבר טפל, ובודאי עיקר נטיעתו הוא ע"ד הסוכר, - ועיי"ש שכתב דטעמא דהרמב"ם דמברכין עליו שהכל הוא משום דנשתנה ע"י האור ולא תיקנו ע"ז ברכת הפרי שממנה יצא כיון שאין ניכר כלל לעין אדם שמפרי או מירק פלוני יצא דבר זה שהרי הוא עכשיו כחתיכת מלח, וכתב דמה"ט מברכין גם על סוכר שלנו העשוי מסלק שהכל.

במש"כ הביאוה"ל דטעמא דהרמב"ם דמברכין על הסוכר שהכל הוא משום דנשתנה ע"י האור, צ"ב לפ"ז במש"כ הרמב"ם לדמותו לדבש תמרים דמברכין עליו שהכל,[[442]](#footnote-443) - ובד' הדמשק אליעזר שם סקכ"ח מבו' לפרש בזה דהיינו דאף דנשתנה הסוכר ע"י האור וחשיב כדבר אחר, הרי מ"מ יש לטעם הפרי, וזהו שדימהו הרמב"ם לדבש תמרים דאף דיש בו לטעם הפרי מ"מ כיון דנשתנה וחשיב כדבר אחר מברכין עליו שהכל.

הגר"א בסימן ר"ב סט"ו כתב דמש"כ הרמב"ם לדמות דין סוכר לדין דבש תמרים, הוא כדעת הרשב"א שהביא השו"ע שם ס"י דפירות ששראן או שבישלן במים אינו מברך על אותם המים אלא שהכל, והדמשק אליעזר שם פירש לדבריו דהיינו דלדעת הרא"ש דמברכין על מי שלקות בפה"א משום דיש בהן לטעם הפרי, הרי דה"נ בסוכר, דאף דנשתנה ולא חשיב כהפרי עצמו, הרי מ"מ יש בו לטעם עיקר הפרי, ול"ד לדבש תמרים דלא חשיב שיש בו לטעם הפרי, כיון דרתמרים הוא הפרי והמשקה הזה הוא זיעה, ומשא"כ בסוכר דמה שזב מהקנים הוא עיקר הפרי, ובע"כ דס"ל להרמב"ם כדעת הרשב"א דאף במים שקיבלו טעם הפרי מברך שהכל, וה"נ בסוכר הזב מהקנים דכיון דנשתנה ע"י האור חשיב כדבר אחר המקבל טעם הפרי דמברכין עליו שהכל.

**המוצץ פרי אם מברך בפה"ע או שהכל**

הפר"ח בתשו' מים חיים סימן ז' כתב דהמוצץ פרי חשיב כאכילת הפרי ומברך בפה"ע,[[443]](#footnote-444) והביאו בגל' הגרע"א בסימן ר"ב ס"י, - אך הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ו ס"ט כתב דהמוצץ את המשקה הבלוע בפרי לבדו מברך שהכל, כיון דמי פירות הוו זיעה בעלמא, וכ"נ בד' המג"א בסימן ר"ג סק"א, וכמש"כ הנשמ"א בכלל נ"א סק"י והאמרי בינה באו"ח סימן ט"ז.

המים חיים שם הוכיח ממש"כ הכס"מ בדעת הרמב"ם דאף אם המוצץ את קני הסוכר מברך בפה"א, מ"מ על הסוכר היוצא מהן מברך שהכל דהו"ל כמי פירות, והרי דהמוצץ פרי חשיב כאוכל את הפרי עצמו ולא חשיב כמי פירות,[[444]](#footnote-445) וכן נקט הביאוה"ל בסימן ר"ב סט"ו דהא דהסוכר הוי זיעה בעלמא אינו טעם דכשמוצץ את הקנים לא יברך בפה"ע או בפה"א, ויש להוסיף דכ"ה מוכח ממש"כ הכס"מ דטעמא דהרמב"ם דמברכין על הסוכר שהכל, הוא משום דמוכרים מהם לאלפים ולרבבות למצוץ אותם והרי המים היוצאים מהם כשאר מי פירות, ואם כשמוצץ את הקנים מיקרי שתיית המשקין היוצאין מהן, ובשאר פירות דהיוצא מהן הוי זיעה בעלמא, אף המוצץ אותן מברך שהכל, הרי דאדרבה הדין נותן דכיון דהדרך למצוץ אותן לא חשיב המשקין שבהן כזיעה בעלמא, ואף כשהוציאו את הסוכר מברכין עליו בפה"א.

אך הנה הט"ז בסימן ר"ב סקי"ג הק' על מש"כ הכס"מ דטעמא דהרמב"ם הוא משום דמוכרים אותם לאלפים ולרבבות למצוץ אותם, דאדרבה מזה סיוע גדול להטור דכיון דנטעי להכי זה פריין, והביאו הגר"א שם, והעמק ברכה בהל' ברכת הנהנין אות ו' פירש לדבריהם דהיינו דס"ל דגם כשמוצץ את הקנים לא מיקרי אכילה אלא שתיית המשקין היוצאין מהן, וע"כ כיון דדרך למצוץ אותם ולא חשיב המשקין שבהן כזיעה בעלמא, הדין נותן דגם כשהוציאו מהן את הסוכר מברכין עליו בפה"א.[[445]](#footnote-446)

ל' תשרי פ"ד

דף מס' 22

**ברכת פרי שנתרסק לגמרי**

**ל"ח א' - טרימא מהו וכו' מברכין עליהן בפה"ע מ"ט במילתייהו קיימי כדמעיקרא,** הרא"ה כתב דכל הא דמברכין עליהן בפה"ע הוא משום דבמילתייהו קיימי כדמעיקרא, אך אם נתרסקו לגמרי עד שעברה צורתן לא ואין מברכין עליהן אלא שהכל, וכ"כ הרא"ה לקמן ל"ט א' דמה שאמרו שם דגרגלידי דליפתא דפרמינהו פירמי זוטרי שהכל, הוא לפי שעברה צורתו וכל שאין גופו קיים שעברה צורתו אין דינו עליו ולא קאי במילתי',[[446]](#footnote-447) (ונתבאר בדף מס' 23), וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"ה בדבריו לקמן ל"ט א', - וכ"כ הר"י מלוניל דטרימא הוא דבר הכתוש קצת ואינו מרוסק כדאמרינן גבי פירורין והוא דאיכא עלייהו תוריתא דנהמא, ומבו' דכל שנתרסקו לגמרי עד שעברה צורתן, דומיא דפירורין דאין עליהן תוריתא דנהמא אין מברכין עליהן בפה"ע, וכ"כ הרא"ש מלוניל בס' המנהגות הל' ברכת הפירות דבטרימא כשאין הפרי קיים במראיו מברך שהכל, מפני שאין מראית התמרים בו, וכ"כ בס' השלחן ש"ג דהא דמברכין עליהן בפה"ע הוא כשיש בהן מראה תמרים, אבל כשאין בהן מראה תמרים אין מברכין עליהן אלא שהכל לפי שאי"ז דרך חשיבותן, וכתב לדמותו לדין פירורין שאין בהן תואר לחם.

והתרוה"ד בסימן כ"ט כתב לדקדק ממש"כ בפירש"י דטרימא היינו דבר הכתוש קצת ואינו מרוסק, וכ"כ הפסקי רי"ד והמאורות והטור בקיצור פסקי הרא"ש סימן י"ב ורי"ו בנתיב ט"ו ח"ב, ומשמע דאם היו מרוסקין הרבה מברך עליהן שהכל משום דלאו במילתייהו קיימי,[[447]](#footnote-448) וכ"כ הב"י בסימן ר"ב לדקדק מד' הטור שם.

אך הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ד כתב דתמרים שמעכן ביד והוציא גרעינין שלהן ועשאן כמו עיסה מברך עליהן תחילה בפה"ע, ועד"ז כתב הערוך (בע' טרימא) **דלוקחין גופן של תמרים כמות שהן וטורפין אותן ומוציאין גרעיניהן ולשין בהן שומשומין וכיו"ב, (והביאו האו"ז בסימן קס"ו), ועד"ז כתב בס' הנר בשם ר"ה גאון,[[448]](#footnote-449)** והב"י בסימן ר"ב כתב ללמוד מדבריו דאף שריסק התמרים לגמרי, מברכין עליהן בפה"ע, וכ"כ המג"א שם סוסקי"ח ללמוד מד' הרוקח בהל' ברכות, וכ"ה מבו' מד' הרשב"א לעיל ל"ז א' בדין פת דוחן, ונתבאר להלן, וכ"כ הרמב"ן בחולין ק"כ ב' דטרימא היינו תמרים שחוקין וגומעין אותן, והוכיח כן מתוספתא בפ"ב דמע"ש, ואפ"ה מברכין עליהן בפה"ע, וכ"כ בפי' הרשב"ץ בסוגיין שאפי' שחקן והמחן וגמען מברך בפה"ע.

במש"כ התרוה"ד ללמוד מד' רש"י ודעימי' דכל שנתרסקו הרבה מברכין עליהן שהכל, נחלקו האחרונים, דהמלבושי יו"ט בסימן ר"ב כתב דהיינו אף כשמכירין מאיזה פרי הוא, דמ"מ כיון שנתרסק לגמרי מברכין עליו שהכל, וכ"כ העולת תמיד שם סק"ו והנחלת צבי שם סק"ז והגר"א שם, והשעה"צ שם סקמ"ז כתב דכ"ה משמעות ד' התרוה"ד והב"י.

אך הלבוש שם ס"ז כתב דבתמרים שמיעכן כיון שאין מתרסקין כ"כ עד שאין מכירין אותו מברכין עליהן בפה"ע, ורק בפרי שנתרסק עד שאין מכירין מאיזה פרי הוא מברכין עליו שהכל, וכאשר כ"ה בד' הר"י מלוניל והרא"ש מלוניל והרא"ה וס' השלחן, וכ"כ המג"א שם סקי"ח, והא"ר שם סקי"א כתב כן גם בדעת רש"י והטור שלא באו למעט אלא כשנשתנה מראיתו לגמרי, אך אם לא נתרסקו כ"כ עד שנעשו כעין משקה ושנשתנה מראיתו לגמרי מברכין עליהן בפה"ע, וכתב דלפ"ז לא פליגי ע"ד הרמב"ם דאף כשעשאן כמו עיסה מברכין עליהן בפה"ע,[[449]](#footnote-450) - ועמש"כ בזה המ"ב שם סקמ"ב ובביאוה"ל שם ד"ה תמרים.

בפירש"י לעיל ל"ו א' ד"ה הכא אית לי' עילויא כתב דהא דמברכין על שמן בפה"ע הוא משום דבא בשנויו לכלל דרך אכילתו ועיקר הפרי לכך נטעוהו והלכך פרי הוא, והמהרי"ק בסימן מ"ג כתב לדקדק מדבריו דאלמלי הא דבא השמן לכלל דרך אכילתו ועיקר הפרי לכך נטעוהו לא היו מברכין עליו בפה"ע, וכתב לפ"ז בדין ענבים שמבשלין אותן עד שיעשו עבים וכו', דכיון דנשתנה מראיתו ואין עליו תואר ענבים מברכין עליו שהכל, ועיי"ש שצידד דהיינו גם למ"ד דקמחא דחיטי מברכין עליו בפה"א, וזה כמשמעות ד' רש"י הכא דכל הא דמברכין על טרימא בפה"ע הוא רק כשלא נתרסקו הרבה ולא עברה צורתן.

מד' רש"י לעיל שם מבו' דטעמא דרב נחמן דס"ל התם דמברכין על קמחא דחיטי שהכל, אי"ז משום דנשתנה לגריעותא, אלא הוא משום דנשתנה ואבדה צורתו, וזהו שהוצרך לפרש דל"ד לשמן דמברכין עליו בפה"ע דשאני שמן דבא בשנויו לכלל דרך אכילתו ועיקר הפרי לכך נטעוהו, (ועמש"נ בדף מס' 9 לפרש לדעתו למה שאמרו דטעמא דרב נחמן הוא משום דאית לי' עילויא אחרינא בפת), וזה לטעמי' דס"ל הכא דכל שנשתנה הפרי ועברה צורתו אין מברכין עליו את ברכת הפרי,[[450]](#footnote-451) וכ"כ הגר"ז בסימן ר"ב סי"ז ובסדר ברכה"נ פ"ז סכ"ב דחד דינא הוא, וכ"כ הדה"ח בקו"א להל' ברכות סימן כ"ג אות ט' בסופו.[[451]](#footnote-452)

אך לדעת הרמב"ן ודעימי' דאף פרי שנימוח ועברה צורתו מברכין עליו את ברכתו, הרי דהא דקמחא דחיטי מברכין עליו שהכל הוא משום דנשתנה לגריעותא, וכמש"כ כן הרמב"ן לעיל ל"ו ב', ונתבאר בדף מס' 9, - והמאירי לעיל ל"ו א' כתב דהא דמברכין עליו שהכל הוא משום דאין דרך לאכול הקמח חי וכל שאין דרכו לאכלו הופקעה ברכתו וחזרה לשהכל

והגר"ז בסימן ר"ב סי"ז ובסדר ברכה"נ ספ"ז כתב דלדעת הסוברים דפרי שנתרסק ועברה צורתו מברכין עליו את ברכת הפרי, הא דקמחא דחיטי מברכין עליו שהכל הוא משום דאית לי' עילויא אחרינא,[[452]](#footnote-453) וזה כמש"נ בדף מס' 9 מד' כמה מקמאי דהוא דין בפנ"ע דכל דאית לי' עילויא אחרינא אין מברכין עליו את ברכת הפרי.

**טעם הסוברים דפרי שנתרסק ועברה צורתו מברכין עליו שהכל**

בטעם הסוברים דפרי שנתרסק ועברה צורתו מברכין עליו שהכל, מבו' בד' הרא"ה דהוא חד דינא עם הא דמי פירות מברכין עליהן שהכל משום דהוו זיעה בעלמא, וה"נ הוא בפרי שנתרסק ועברה צורתו דחשיב כזיעה בעלמא, וזה לטעמי' דיסוד דינא דמי פירות זיעה בעלמא, אי"ז משום דהמשקה היוצא מן הפרי אינם מכלל גוף הפרי אלא הוי זיעה בעלמא, אלא היינו דכל דנשתנה הפרי מברייתו לא חשיב כגוף הפרי אלא כזיעה בעלמא, ונתבאר בדף מס' 18, וכ"כ החזו"א בסימן ל"ג סק"ה ד"ה אמנם נראה דהני דסברי דבנתרסק לגמרי מברך שהכל, ע"כ ע"כ סברי דגם לענין ערלה פטור עליהו וכן לענין תרומה אין חייבין עלייהו, עיי"ש,[[453]](#footnote-454) וצ"ע דזה ניחא בפרי שנימוח ונעשה משקה, אך כל שנתרסק ועברה צורתו ולא נעשה משקה מ"ט אין מברכין עליו את ברכת הפרי,[[454]](#footnote-455) שהרי לא מצינו דבעינן קרא באיסורים, אלא בהמחה את החלב דנעשה משקה, אך בפרי שנתרסק ואבדה צורתו ולא נעשה כמשקה לא מצינו דבעינן קרא לרבויי באיסורים.[[455]](#footnote-456)

אך למש"נ מד' רש"י לעיל ל"ו א' דטעמא דרב נחמן דמברכין על קמח שהכל הוא משום דנשתנה ואבדה צורתו, וזהו שהוצרך לפרש דל"ד לשמן דמברכין עליו בפה"ע דשאני שמן דבא בשנויו לכלל דרך אכילתו ועיקר הפרי לכך נטעוהו, בע"כ דהא דכשנשתנה הפרי ועברה צורתו אין מברכין עליו את ברכת הפרי אי"ז משום דחשיב כזיעה בעלמא, שהרי לענין איסור ודאי דכשעשה מהחטים קמח לא פקע איסורו ממנו,[[456]](#footnote-457) ואפ"ה אין מברכין עליו בפה"א, ובע"כ דהא דכשעברה צורת הפרי אין מברכין עליו את ברכת הפרי הוא דין מסוים לענין ברכה, דבכה"ג אין עליו את חשיבות הפרי לברך עליו את ברכתו, וכ"ה משמעות ד' הרא"ש מלוניל, וכ"כ בתשו' ישועות מלכו או"ח סימן י"ג.[[457]](#footnote-458)

**בירך על פרי שנתרסק לגמרי את ברכת הפרי אם יצא**

בעיקר מש"נ בטעם הסוברים דפרי שנתרסק לגמרי ועברה צורתו מברכין עליו שהכל, הנה נפ"מ בזה הוא במש"כ החיי אדם בכלל נ"א סי"ב דדבר שברכתו בפה"ע או בפה"א ומפני שנתרסק לגמרי מברכין עליו שהכל, אם בירך עליו את ברכת הפרי יצא, ודמי למש"כ המג"א בסימן ר"ו סק"א דאם בירך בפה"ע על פירות שמברכין עליהן בפה"א משום דלא נגמר הפרי או שאינם עיקר הפרי יצא, - ולכאו' כ"ז הוא לדעת רש"י דהא דמברכין עליו שהכל הוא דין מסוים לענין ברכה דלא חשיב לברך עליו את ברכת הפרי, דלפ"ז יש מקום לומר דאם בירך עליו את ברכת הפרי יצא, אך לדעת הרא"ה דהא דמברכין עליו שהכל הוא משום דהוי זיעה בעלמא, הדין נותן דאם בירך עליו את ברכת הפרי לא יצא, דדמי למי פירות דאם בירך עליהן את ברכת הפרי לא יצא, וכמבו' בד' השעה"צ בסימן ר"ב סקנ"ד וסימן ר"ה סקכ"א,[[458]](#footnote-459) וכ"ה להדיא בד' הביאוה"ל בסימן ר"ב ס"ז בסו"ד דלדעת הרא"ה אם בירך על פרי שנתרסק ועברה צורתו בפה"ע לא יצא.

בעיקר מש"כ החיי אדם דפרי שברכתו שהכל מפני שנתרסק לגמרי ובירך עליו את ברכת הפרי יצא, לכאו' לא משמע כן בד' הרמ"א בסימן ר"ב ס"ז דמשמעות דבריו דהא דאם בירך על פווידל"א בפה"ע יצא, הוא משום דהעיקר לדינא הוא כדעת הסוברים דמברכין עליו בפה"ע, אך לדעת הסוברים דמברכין עליו שהכל אם בירך בפה"ע לא יצא,[[459]](#footnote-460) וכ"ה להדיא בד' הגר"ז שם סוסי"ז ובסדר ברכה"נ ספ"ז דכל הא דאם בירך עליהן בפה"ע יצא הוא משום דספק ברכות להקל, וכ"ה מבו' גם ממש"כ המ"ב שם סוסקמ"ב בשם הפמ"ג דלהצד דברכתן שהכל אם בירך לאחריהן מעין ג' לא יצא, ול"ד לכל פירות האילן דאם בירך עליהן מעין ג' יצא, כמש"כ המ"ב בסימן ר"ז סק"א, וכ"נ קצת בד' השעה"צ בסימן ר"ח סקמ"ד.[[460]](#footnote-461)

הכה"ח בסימן ר"ב סקנ"ז כתב דאף דקי"ל דפרי שנתרסק לגמרי מברכין עליו שהכל מספק, מ"מ אם אפשר יש להביא מאותו המין שאינו מרוסק ולברך עליו ולפטור את זה בין בברכה ראשונה בין בברכה אחרונה, וכ"כ המנחת שלמה בח"א סימן צ"א אות ג' דראוי לנהוג כן, - ואמנם כ"ז הוא למש"כ החיי אדם דאף להסוברים דמברכין עליו שהכל מ"מ אם בירך עליו את ברכת הפרי יצא,[[461]](#footnote-462) אך למשמעות ד' הרמ"א דאם בירך עליו את ברכת הפרי לא יצא, אשר כ"ה מבו' בד' הפמ"ג והגר"ז והמ"ב, לכאו' אין לנהוג כן.[[462]](#footnote-463)

**ברכת מיחוי הפירות**

במש"כ הרמב"ן והרשב"ץ דאף אם שחק את התמרים והמחן וגמען מברך עליהן בפה"ע, מבו' בד' הרמב"ן שם דהיינו משום דכל הא דמפלגינן בחולין שם בין היוצא מזיתים וענבים לשאר מי פירות ואין חייבין על מי פירות, הוא רק במי פירות דהוו זיעה בעלמא, אך מיחוי הפירות חייבין עליו, ופירש דזהו שאמרו בפסחים כ"ד ב' דפירא גופי' דלא אכיל לי' דרך הנאתו חייב, דהיינו במיחוי הפירות, וע"כ מברכין ע"ז בפה"ע.

אך הנה בד' התוס' בחולין שם ד"ה דון מינה מבו' בפשוטו דאין חייבין על מיחוי דשאר פירות, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 19, ולפ"ז הדין נותן דכ"ה דמי פירות מברכין עליהן שהכל משום דהוו זיעה בעלמא, ה"נ מיחוי הפירות מברכין עליו שהכל דחשיב כזיעה בעלמא,[[463]](#footnote-464) ואך דכ"ז הוא כשנמחו הפירות ונעשו משקה, אך כל שלא נעשו משקה אף שאבדה צורתן ליכא לה"ט, וצ"ע.[[464]](#footnote-465)

**ברכת פרי שעברה צורתו כשדרכו בכך**

לעיל ל"ו ב' וביומא פ"א ב' אמרו דהימלתא מברכין עלי' בפה"א, ובפירש"י ביומא שם כתב דהימלתא היינו שמפטמים בשמים כתושים בדבש, והתרוה"ד בסימן כ"ט עמד בזה דמ"ט מברכין ע"ז בפה"א אף שעברה צורתן לגמרי, וכתב דהוא משום דאורחייהו בהכי לכתוש ולשחוק כל הבשמים ומשו"ה חשיבי דקיימי במילתייהו, ומשא"כ בדבר אחר שאין דרכו להיות תדיר מעוך ומרוסק,[[465]](#footnote-466) ולכאו הוא כמש"כ בפירש"י לעיל ל"ו א' דהא דמברכין על שמן בפה"ע הוא משום דבא בשנויו לכלל דרך אכילתו ועיקר הפרי לכך נטעוהו, וכ"ה מבו' בד' המהרי"ק בסו"ס מ"ג, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן ר"ב סק"ד והגר"ז שם סי"ז ובסדר ברכה"נ פ"ז סכ"ב והחיי אדם בכלל נ"א ס"י ובנשמ"א שם סק"ח והמ"ב בסימן ר"ב סקמ"ד.

והחיי אדם והמ"ב שם כתבו דהיינו רק אם רוב דרך אכילת פירות אלו הוא ע"י ריסוק, וכ"נ ממש"כ בפירש"י לעיל ל"ו א' דהא דמברכין על השמן בפה"ע הוא משום דבא בשנויו לכלל דרך אכילתו ועיקר הפרי לכך נטעוהו, - אך הגר"ז בסדר ברכה"נ שם סכ"ב וסכ"ג כתב דסגי במה דג"ז הוא דרך אכילתן, ורק אם אין דרך אכילתן ע"י ריסוק הוא דמברכין עליהן שהכל, ועמד ע"ז התהל"ד בסימן ר"ב סק"ז.

**ברכת פרי שעברה צורתו כשאין דרכו כלל בכך**

הראש בסימן ח' כתב דהעושה תבשיל משאר מיני קטניות מברך עליו שהכל, והביאו הטור בסימן ר"ח, והב"י שם תמה ע"ז דמ"ט אינו מברך בפה"א, וכתב דאפשר דמיירי כשנתבשלו הקטניות עד שנתמעכו, דכיון דאי"ז דרך אכילתן אין מברכין עליהן בפה"א, והמג"א שם סקי"ג כתב דהיינו רק כשנתמעכו דרך כלי מנוקב שהן דקין מאוד או שעשה תבשיל מקמח של קטניות, דאם מיעך אותן בכף עיקר דרך אכילתן בכך, ועוד שממשן קיים ומברך בפה"א, (וציין למש"כ בסימן ר"ב סקי"ח דפרי שנתרסק וממשו קיים מברכין עליו את ברכת הפרי), והנשמ"א בכלל נ"א סק"ח עמד בזה דהוא דלא כמש"כ הב"י גופי' בסימן ר"ב ובסימן ר"ד להכריע כדעת הרמב"ם דאף כשנתרסק הפרי ואין ממשו קיים מברכין עליו את ברכת הפרי, וכתב דשאני התם דאי"ז דרך אכילתן כלל, ובכה"ג אין מברכין עליו את ברכת הפרי,[[466]](#footnote-467) וכ"כ התהל"ד בסימן ר"ב סק"ז,[[467]](#footnote-468) ועיי"ש שעמד בזה דאי"ז מתישב למשמעות ד' הגר"ז דגם מש"כ התרוה"ד דכל שנתרסק ועברה צורתו אין מברכין עליו את ברכת הפרי הוא רק כשאין דרכו כלל בכך,[[468]](#footnote-469) - ועמש"נ להלן דמצינו כן בד' תר"י בדין פת קטנית.

**טעם הא דמברכין על פת אורז ודוחן וקטנית שהכל**

לעיל ל"ז א' אמרו דלמ"ד דאין מברכין על אורז ודוחן במ"מ, מברכין על פת אורז ופת דוחן שהכל, וכ"כ הרי"ף שם לדינא דפת דוחן מברכין עליו שהכל, והרשב"א שם תמה ע"ז דאף דאין מברכין עליו במ"מ, מ"מ מ"ט מברכין עליו שהכל ואין מברכין בפה"א, והמרומי שדה בסוגיין ולעיל ל"ו א' כתב דלדעת רש"י ודעימי' דכל שנתרסק הפרי עד שאין צורתו ניכרת מברכין עליו שהכל, הרי דמה"ט הוא דמברכין על פת אורז ודוחן שהכל, - אך מד' הרשב"א שעמד בזה מבו' דס"ל דאף פרי שנתרסק עד שעברה צורתו מברכין עליו את ברכת הפרי, וע"כ ס"ל דה"נ הדין נותן דמברכין על פת אורז ודוחן בפה"א.

התר"י לעיל שם כתב דעל פת קטנית מברכין שהכל ואין מברכין בפה"א, משום דמפני מעלתו ירד דכיון שנשתנה ויצא מתורת פרי אין אנו יכולין לומר עליו בפה"א, וגם ברכת הפת א"א לומר אלא בה' המינין, וע"כ מברכין עליו ברכת שהכל שכוללת הכל, ועמש"נ בדף מס' 17 לפרש בזה, ועוד, דכיון שדרך אכילתו והנאתו כל השנה היא כשהיא פרי ועכשיו יצא מתורת פרי ואין דרך הנאתו בכך גרע מהברכה שלו, ומבו' דאלמלי הני טעמי היו מברכין עליו בפה"א אף דאין צורת הפרי קיימת, וגם לטעמא בתרא כל הא דנגרע ברכתו הוא רק משום דאין דרך הנאתו כלל בכך, (וזה כמש"נ לעיל מד' הב"י בסימן ר"ח דכל שאין דרכו כלל בכך נגרע ברכתו), וזה שלא כדעת רש"י ודעימי' דכל שנתרסק הפרי עד שאין צורת הפרי קיימת אין מברכין עליו את ברכת הפרי.

ואמנם הנה בד' הגר"ז בסימן ר"ב סי"ז מבו' דתי' בתרא דהתר"י הוא חד דינא עם הא דפירות שנימוחו לגמרי עד שעברה צורתן ואין דרכן בכך דמברכין עליהן שהכל, וכ"נ קצת בתשו' חת"ס או"ח סימן נ', - אך זה ניחא לטעמי' דכל הא דמברכין עליהן שהכל הוא רק כשאין דרכן כלל בכך, אך למש"כ החיי אדם והמ"ב דאף אם דרכן בכך מברכין עליהן שהכל, ורק אם רוב דרך אכילתן הוא ע"י ריסוק מברכין עליהן את ברכת הפרי, הרי דהוא דלא כמש"כ תר"י דרק משום שאין דרך הנאתו בכך גרע מהברכה שלו.

**טעם הא דבעינן במי פירות להא דהוו זיעה בעלמא ולא אתינן עלה משום שעברה צורתן**

לעיל בסוגיין אמרו דהא דמברכין על דבש תמרים שהכל הוא משום דהוי זיעה בעלמא, וצ"ע דלדעת הסוברים דכל שנתרסקו הפירות עד שעברה צורתן מברכין עליהן שהכל, מ"ט בעינן בדבש להא דהוי זיעה בעלמא, ותיפו"ל שעברה צורת הפרי, וביותר קשיא דמשמעות הגמ' שם דלדעת ר"א דמי פירות לא חשיבי כזיעה בעלמא, מברכין על דבש תמרים בפה"ע, אף שעברה צורת הפרי, ועמד ע"ז החזו"א בסימן ל"ג סק"ה ד"ה אמנם נראה,[[469]](#footnote-470) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** לדעת הרא"ה עיקר הא דכשנתרסקו הפירות עד שעברה צורתן מברכין עליהן שהכל, הוא משום דחשיבי כזיעה בעלמא, והוא חד דינא עם דינא דמי פירות, ולר"א דמי פירות מברכין עליהן את ברכת הפרי, ה"נ הוא בפירות שנתרסקו עד שעברה צורתן, וכ"כ החזו"א שם. - **ב** הקה"י בסימן כ"א כתב דלמ"ד בפסחים ל"ג ב' דמי פירות מיפקד פקידי, לא נשתנו מברייתן כשיצאו מן הפרי, וע"כ כל הא דאין מברכין עליהן את ברכת הפרי הוא משום דהוו זיעה בעלמא, ול"ד לפרי שנתרסק ועברה צורתו דנשתנה מברייתו.[[470]](#footnote-471) - **ג** י"ל דשאני בדבש תמרים דנשאר הפרי עצמו קיים, וכמש"כ הרא"ה לעיל בסוגיין, ובכה"ג ליכא למיתי עלה מכח הא דאין צורת הפרי קיימת, דאף דהדבש בפנ"ע אין עליו צורת הפרי, מ"מ כיון דהפרי קיים מצינו לחשוב את הדבש כחלק מן הפרי אשר צורתו קיימת, וע"כ כל הא דמברכין עליו שהכל הוא משום דהוי זיעה בעלמא,[[471]](#footnote-472) וכ"ה מבו' בתו"ד היד הקטנה בפ"ד מברכות סקמ"ח, עיי"ש. - **ד** למש"כ הגר"ז דכל הא דפרי שעברה צורתו אין מברכין עליו את ברכת הפרי הוא רק כשאי"ז כלל דרך אכילתו, י"ל דבדבש תמרים אי"ז שינוי מדרך אכילתו, ואף דאי"ז עיקר דרך הפרי כזיתים וענבים, מ"מ ג"ז הוא בכלל דרך אכילתו, וע"כ כל הא דמברכין עליו שהכל הוא משום דהוי זיעה בעלמא. - **ה** למש"כ הפמ"ג דכל הא דפרי שעברה צורתו אין מברכין עליו את ברכת הפרי הוא כשמערבין בו דבש ותבלין ואין טעמו ניכר, ונתבאר להלן, י"ל דבדבש תמרים אכתי ניכר טעם הפרי, וע"כ כל הא דמברכין עליו שהכל הוא משום דהוי זיעה בעלמא.

הרשב"א לעיל בסוגיין כתב בשם הראב"ד דכל פירות שכתשן ועשה מהן משקה מברכין עליהן את ברכת הפרי, ורק בדבש שזב מאליו אין מברכין עליו בפה"ע, ונתבאר בדף מס' 19, ולכאו' לדעתו כ"ש דפרי שנתרסק ועברה צורתו מברכין עליו את ברכת הפרי, וכ"ה מבו' בד' המאירי לעיל ל"ו א', אך למש"כ הקה"י דמשקין היוצאין עדיפי דלא חשיבי כנשתנה צורתו, אין להביא מזה, וגם לפ"ד הגר"ז י"ל דד' הראב"ד קיימי בגנא דהוא בכלל דרך אכילתו.

**טעם הא דמברכין על מי שלקות בפה"א ול"ד לפרי שנתרסק ועברה צורתו**

המאורות לקמן בע"ב כתב דהא דשלקות מברכין עליהן בפה"א הוא אף **אם נדוקו הרבה ונשתנית צורתן, דלא גרע ממיא דשלקי דהוי כשלקי, - והט"ז בסימן ר"ב סק"ד בתו"ד הק' כן ע"ד הסוברים** דפרי שנתרסק עד שעברה צורתו אין מברכין עליו את ברכת הפרי, דמ"ש ממי בישול פירות דלדעת הרא"ש מברכין עליהן את ברכת הפרי, והפמ"ג שם פירש דהיינו דלא קשיא לי' מעיקר הא דמברכין על מי שלקות בפה"א אף דאין בהן לצורת הפרי, דשאני התם דדרכו בכך, וכמש"כ כן הרשב"א, וע"כ לא קשיא לי' אלא מהא דלדעת הרא"ש מברכין על מי בישול פירות בפה"ע אף דאין דרכן בכך.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הפמ"ג שם כתב די"ל דכל הא דמברכין על פוודיל"א שהכל הוא משום שמערבין בו דבש ותבלין ואין טעמו ניכר, ומשא"כ במי בישול פירות דטעם הפרי ניכר, וכ"כ הנשמ"א בכלל נ"א סק"ח.[[472]](#footnote-473) - **ב** בד' המג"א בסימן ר"ה סוסק"ו מבו' דשאני במי שלקות ובמי בישול פירות דהפרי עצמו קיים, ודין המים כדין הפרי עצמו ומברכין עליו את ברכת הפרי, וזה כמשמעות תשו' הרא"ש כלל ד' סימן ט"ו דכל הא דמברכין על מי שלקות בפה"א הוא כשהשלקות עומדין לעצמן ומברכין עליהן בפה"א, ונתבאר בדף מס' 20, וכ"כ הברכת יהונתן בסימן ר"ב ס"ז והתהל"ד שם סק"ז, וכ"ה מבו' בד' היד הקטנה בפ"ד מברכות סקמ"ח ובד' הנשמ"א בכלל נ"א סוסק"ח. - **ג** הנהר שלום שם סוסק"י כתב די"ל דבמי שלקות מברך על מה שנתנו טעם הפירות בתוך המים שהוא עכשיו נהנה מהם, אבל הכא אינו מברך אלא על גופו של פרי וההיא שעתא לאו פרי הוא, וצ"ב. - **ד** למש"כ הגר"ז דכל הא דפרי שנתרסק עד שעברה צורתו אין מברכין עליו את ברכת הפרי הוא כשאין דרכו כלל בכך, י"ל דע"כ ל"ד למי בישול פירות שדרך הפרי בכך, דהרי אם ל"ה דרכו כלל בכך, הרי אף הפרי עצמו שנתבשל אין מברכין את ברכתו.

ב' מרחשון פ"ד

דף מס' 23

**ברכת פסולת השומשמין**

**ל"ח א' - דשומשומי קא אמרת וכו',** הערוך בע' טרימא כתב **דשומשמי היינו דמבשלין השומשמין במים ואוכלין אותן, ודקורטמי היינו דמבשלין הכרכום במים, ודפורצני היינו דשורין הזגין של ענבים במים ויש בו טעם יין ושותין אותו, ולא נתפרש דבריו דין הברכה בהני גווני, והראבי"ה בסימן ק"ד כתב בשם ר"ח דלא איפשיטא וע"כ מברך עליהן שהכל.**

**אך המאירי כתב** דשומשומי היינו שכתש את השומשמין והוציא את השמן ורוצה לאכול את הפסולת, ודקורטמי הינו שהי' מנהגם לכתוש גרעיני הכרכום ומערבים בו דברים אחרים ומוציאים משם משקה ואוכלים אח"כ הפסולת ע"י אותו התערובת, ודפורצני הינו שמוציא מהן היין ואוכלן מיד עד שלא יתייבשו, ובכל הני גווני מברך על הפסולת שהכל, ועיי"ש שכתב דזהו ששאלו אם הא דמיבע"ל בטרימא הוא ג"כ בכה"ג שהוציא מן התמרים את הדבש ובא לאכול את הפסולת, וע"ז השיב שלא שאל אלא כשריסקן ובא לאכלן בלחותם ביחד.

האבודרהם בהל' ברכת בפה"א כתב דשומשמין מברכין עליהם בפה"א, טחנן מברכין עליהם שהכל, על שמנן ופסולת שלהם מברכין בפה"א, והב"י בסו"ס ר"ד תמה ע"ז דמה טעם יש בפסולת לברך עליו בפה"א, וזה כמש"כ המאירי דעל פסולת הפרי מברכין שהכל, - והאהעו"ז בסימן ר"ה כתב דט"ס נפלה בד' האבודרהם, שהרי ודאי דאין מברכין על שמנן בפה"א, וכמו שאמרו בסוגיין דעל כל מי פירות מברכין שהכל, ובע"כ דצ"ל בדבריו דטחנן מברכין עליהן בפה"א ועל שמנן ופסולת שלהן מברכין שהכל.[[473]](#footnote-474)

**עשיית טרימא מתמרים של תרומה**

**האי תמרי של תרומה מותר לעשות מהן טרימא ואסור לעשות מהן שכר,** בפירש"י כתב דמייתינן מינה דבמילתי' קאי ומברכין עלי' בפה"ע וע"כ הוא דמותר לעשות מתמרים של תרומה טרימא שאינו מפסידה, ומבו' דאם היו מברכין על טרימא שהכל משום דלאו במילתי' קאי, אף הי' אסור לעשות מתמרים של תרומה טרימא, ולכאו' הוא דומיא דהא דאסור לעשות מהן שכר.

וצ"ע דהרי הא דאסור לעשות מתמרים של תרומה שכר הוא כדתנן בתרומות פי"א מ"ג דאין עושין מהן דבש וכן שאר הפירות אין משנין אותן מברייתן חוץ מזיתים וענבים, ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם משמע כמש"כ הדברי יחזקאל בסימן ט"ו סקי"א דהוא משום דעי"ז פקע מהן דין תרומה, וזהו דשאני זיתים וענבים דיש על המשקין היוצאין מהן תורת תרומה וע"כ מותר לשנותם מברייתן,[[474]](#footnote-475) **ולפ"ז הדין נותן דאף אם טרימא לאו במילתי' קאי ואין מברכין עלי' בפה"ע, מ"מ מותר לעשות מתמרים של תרומה טרימא כיון דלא פקע מהן בכך דין תרומה.[[475]](#footnote-476)**

**אך הנה בד' הר"ש והרא"ש בתרומות שם משמע דהא דאין עושין תמרים דבש וכו' אתיא אף כר"א,[[476]](#footnote-477) דרק בהא דתנן התם דאין סופגין וכו' ואין מביאין ביכורים משקין אלא היוצא מן הזיתים ומן הענבים כתבו דאתיא כר' יהושע, והיינו דהא דאין משנין את הפירות מברייתן אי"ז משום דעי"ז פקע מהן דין תרומה, די"ל דליכא איסור כלל בהפקעת קדושת התרומה, אלא הוא משום דשינוי מברייתן הו"ל כהפסד,[[477]](#footnote-478) ולפ"ז י"ל דזהו דמייתינן מהא דמותר לעשות מתמרים טרימא דבמילתייהו קיימי, דאם לאו במילתייהו קיימי הו"ל כשינוי מברייתן דחשיב כהפסד, - וי"ל עוד, דנידון הגמ' בתמרים ועבדינהו טרימא דלא יברכו את ברכת הפרי, הוא משום דשמא הו"ל כשינוי לגריעותא, ולפ"ז הי' בדין דיהא אסור לעשות מתמרים של תרומה טרימא משום הפסד, אף דלא פקע בכך דין תרומה.[[478]](#footnote-479)**

**הט"ז בסימן ר"ב סק"ד כתב להוכיח דאף פרי שנתרסק לגמרי מברכין עליו בפה"ע, מהא דא"ר אסי הכא דתמרים של תרומה מותר לעשות מהן טרימא ואסור לעשות מהן שכר, ואי נימא דמרוסק הרבה אין דינו כטרימא, מ"ט לא א"ר אסי אלא דאסור לעשות שכר שכבר כלה כל ממשות התמרים, והול"ל רבותא דאפי' יש עדיין ממשות אלא שהוא מרוסק הרבה אסור, והנהר שלום שם סק"י כתב לישב דלא נאסר לענין תרומה אלא היכא שמפסידה, וע"כ אף דכל שנתרסק הפרי עד שעברה צורתו אין מברכין עליו את ברכת הפרי משום דלענין ברכה בעי פרי כברייתו, מ"מ לא נאסר לעשות כן בתרומה,[[479]](#footnote-480) ועיי"ש בדבריו לעיל מינה שכתב בדעת הרמב"ם דתמרים שמיעכן בכלי פנים חדשות באו לכאן ואין מברכין עליהן בפה"ע, ואפ"ה מותר לעשות כן בתרומה.[[480]](#footnote-481)**

והלכתא תמרי ועבדינהו טרימא מברכין עלוייהו בפה"ע מ"ט במלתייהו קיימי כדמעיקרא, **המשכנות יעקב בסימן צ"ז עמד בזה דמ"ט הוצרכו לקבוע הלכה בזה הרי ליכא מאן דפליג על רבא לעיל דאמר דמברך בפה"ע, ופשיט לה מהא דרב אסי דתמרים של תרומה מותר לעשות מהן טרימא, - וכתב דהיינו משום דרבא לטעמי' דס"ל לעיל ל"ו א' דמברכין על קמחא דחיטי בפה"א, ולדידי' אף במרוסק לגמרי דומיא דקמח במילתי' קאי, אך אנן קי"ל כרב נחמן דמברכין על קמחא דחיטי שהכל וה"נ הכא אם נתרסק הפרי לגמרי מברכין עליו שהכל, וזהו שאמרו דמ"מ בתמרי ועבדינהו טרימא שלא נתרסקו לגמרי מברכין בפה"ע.**

**ברכת גרגלידי דליפתא דפרמינהו פרימא זוטא**

**ל"ט א' - רב הונא אמר לן הני גרלידי דליפתא פרמינהו וכו' פרימא זוטא שהכל,** בטעם הא דמברכין על פרימא זוטא שהכל, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דאיירי כשאכלו חי והא דמברכין עליו שהכל הוא משום דפרימא זוטא גריעותא הוא, ומשמע דהוא מדינא דשינוי לגריעותא, ועמש"כ הפנ"י לתמוה בזה.[[481]](#footnote-482) - **ב** הרא"ה כתב דאיירי כשעשאן כעין פירורין ועברה צורתן, וכל שאין גופו קיים שעברה צורתו אין דינו עליו ולא קאי במילתי', וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, וזה לטעמייהו לעיל ל"ח א' דפרי שנתרסק ועברה צורתו מברכין עליו שהכל, וכ"כ הנחל"ד בסוגיין והדה"ח בקו"א להל' ברכות סימן כ"ג אות ט'. - **ג** בד' הרשב"א לעיל ל"ח ב' משמע כמש"כ בתשו' בית אפרים או"ח סימן מ"ג והנשמ"א בהל' פסח כלל קי"ט סקל"ד והברכת ראש בסוגיין (וכ"נ בד' הרשב"ץ שפירש כן לדבריו) דאיירי במבושלין,[[482]](#footnote-483) והא דמברכין עליהן שהכל הוא משום דס"ל דנפגמו בבישולן, וכל שנשתנה לגריעותא בבישולו מברכין עליו שהכל, ועמש"נ להלן בד' הדה"ח בזה, וכ"כ בפי' הרשב"ץ בשם אחרים, וכתב דכ"ה דעת הרי"ף, וכ"כ האו"ז בסימן קע"א דאיירי במבושלין, ועיי"ש שכתב דכשאכלן חיים ודאי דאף בפרימא זוטא מברך בפה"א.

הדה"ח שם הוכיח מהכא כדעת הסוברים דפרי שנתרסק לגמרי אין מברכין עליו את ברכת הפרי, דאף רב יהודה לא פליג אלא משום דהאי דפרמינהו טפי כי היכי דנמתיק טעמי' - ולדעת החולקים י"ל דמפרשים לדינא דהכא כד' הרשב"א ודעימי' דאיירי במבושלין וכיון דנשתנה לגריעותא בבישולו מברכין עליו שהכל, - וי"ל עוד דהכא הוא משום דאין דרכו כלל לרסקו ובכה"ג י"ל דמודו כו"ע דמברכין עליו שהכל, וכאשר כ"ה מבו' בד' הב"י בסימן ר"ח, ונתבאר בדף מס' 22.

**רב יהודה אמר לן אידי ואידי בפה"א והאי דפרמינהו טפי כי היכי דנמתיק טעמי',** הרא"ה כתב דהוא משום דאי"ז העברת צורתו כיון שזה תיקון בישולו והכשרו, והוצרך לזה לטעמי' דטעמא דרב יהודה הוא משום דאיירי כשנתרסקו עד שעברה צורתן, אך לפירש"י דטעמא דרב הונא הוא משום דנשתנה לגריעותא, הרי דזהו הא דפליג רב יהודה דלא חשיב כנשתנה לגריעותא, ועד"ז הוא למש"כ הרשב"א דטעמא דרב הונא הוא משום דנפגמו בבישולן, וע"ז פליג רב יהודה וס"ל דלא נפגמו, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרשב"א לעיל שם.

במש"כ הרא"ה דכיון שזה תיקון בישולו והכשרו אי"ז העברת צורתו, י"ל דהיינו משום שכל שדרכו בכך קאי במילתי' אף אם עברה צורתו, וכ"כ הנחל"ד דכיון דמשביחין בזה מסתמא עומד לכך וכל שעומד לכך לא איכפת לן במה שעברה צורתו,[[483]](#footnote-484) ודמי לשמן זית שמברכין עליו בפה"ע אף שעברה צורת הפרי, - אך בל' הרא"ה משמע טפי דהיינו דבכה"ג לא חזינן לה כלל כעברה צורתו, כיון דזהו תיקון בישולו והכשרו וזהו צורתו הראוי'.[[484]](#footnote-485)

הראשון לציון כתב דמשמע דבשאר ירקות אי פרמינהו פרימא זוטא ואכלינהו חיין דמברך עלייהו שהכל דדוקא הני משום דנמתיק טעמייהו, - אך הנה הטור בסימן ר"ה כתב דפירות שחתכן אפי' לחתיכות דקות לא נשתנית ברכתן דבמילתייהו קיימי כדאמרינן הא דאף אם פרמינהו פירמי זוטרי מברך עליהן בפה"א, וכ"כ השו"ע שם ס"ד דחתכן לחתיכות קטנות לא נשתנית ברכתן מפני כך, ומבו' דאף בשאר פירות וירקות שחתכן חתיכות דקות מברכין עליהן את ברכתן, ותמה ע"ז האג"מ באו"ח ח"ו סימן י"ח אות מ"ו, - וי"ל דהטוש"ע לטעמייהו דאיירי הכא במבושלין, דלפת חי מברכין עליו שהכל אף כשלא חתכו, ובזה הוא שנחלקו אם בפרימי זוטא ה"ז נפגם בבישול, וכמש"כ כן הרשב"א לעיל ל"ח ב', אך בהא כו"ע מודו דלא נשתנית ברכת הפירות מכח מה שחתכן לחתיכות דקות ואכתי במילתייהו קיימי.

הט"ז בסימן ר"ב סק"ד כתב להוכיח דפרי שנתרסק לגמרי מברכין עליו את ברכת הפרי, ממש"כ הטור בסימן ר"ה דפירות שחתכן אפי' לחתיכות דקות לא נשתנית ברכתן, והנהר שלום שם סק"י כתב לדחות דהתם הוא משום דאף כשנחתך לחתיכות דקות לא הפסיד צורתו ובמילתי' קאי, אך כל שנתרסק עד דאזיל לי' צורתו ומהותו לגמרי שפיר י"ל דאין מברכין עליו את ברכת הפרי, וכ"כ המ"ב בסימן ר"ה סקט"ו דהא דכשחתכן לחתיכות קטנות לא נשתנית ברכתן מפני כך הוא כשניכר עדיין תארן וצורתן במקצת.

הדה"ח בקו"א להל' ברכות סימן כ"ג אות ט' פירש בד' הרשב"א דטעמא דרב יהודה דבפרמינהו פרימא זוטא מברך שהכל, אי"ז משום דאיירי במבושלין ונפגמו ע"י הבישול, אלא הוא משום דנשתנה טעמו לגריעותא ע"י חיתוכו, וזה ע"ד מש"כ בפירש"י דהוא משום דנשתנה לגריעותא ע"י חיתוכו, וכ"כ הדה"ח בהגדת מעשה נסים, וכתב שם לפ"ז דהמולל חריין ואוכלו אין יוצא בו יד"ח מרור, משום שנשתנה ממרירותו ע"י החיתוך, וכל דחשוב שינוי לענין ברכה דמברכין שהכל אינו יוצא בו יד"ח מרור, כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל ל"ח ב', (ונתבאר בדף מס' 25).

אך בתשו' בית אפרים או"ח סימן מ"ג האריך דודאי דאף דנשתנה טעמו ע"י החיתוך לא נשתנית ברכתו, ומכוון ד' הרשב"א הוא דאיירי במבושלין ונפגמו ע"י הבישול,[[485]](#footnote-486) וכ"כ הנשמ"א בהל' פסח כלל קי"ט סקל"ד, וכ"כ הברכת ראש בסוגיין, וכ"כ הנחל"ד דודאי דשינוי טעם שע"י חיתוך לא מיקרי שינוי טעם לענין ברכה, כיון שלא אזל לי' טעם הראשון לגמרי אלא שנשתנה קצת.

ג' מרחשון פ"ד

דף מס' 24

**שתיתא**

**ל"ח א' - שתיתא,** בפירש"י כתב דהוא מאכל העשוי מקמח קליות שנתיבשו בתנור בעוד שהשבלים לחים, וכ"כ בפירש"י בשבת קנ"ה ב' ובעירובין כ"ט ב' ובע"ז ל"ח ב' ובשמואל ב' י"ז כ"ח ובמלכים א' י"ד ג', וכ"כ הבה"ג בפירקין דקלינון לחיטי ושוינון שתיתא, וכ"כ הערוך בע' שתות, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והמאורות והריבב"ן והמאירי והנימו"י והרשב"ץ והאו"ז בסימן קס"ז והריטב"א בהל' ברכות פ"א הי"ט, ומבו' לפ"ז דלאו דינא הוא דלא חשיב כמעשה קדירה לברך עליו במ"מ אלא ע"י בישול ולא ע"י קלי', עמש"נ בזה בדף מס' 16, - אך הרא"ה כתב דהוא קמח קלי מבושל, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, והריא"ז בפירקין כתב דהוא קמח שמבשלין אותו עם המים, וכ"כ בס' הפרדס ש"א,[[486]](#footnote-487) ושמא לדעתם אין מברכין במ"מ אלא ע"י בישול.

**טעם הא דמברכין על שתיתא רכה שהכל**

**רב אמר שהכל נהי' בדברו וכו' הא ברכה וכו' רכה לרפואה עבדי לי',** בטעמא דמברכין על שתיתא רכה שהכל נחלקו הראשונים, דהתוס' כתבו דהוא משום דאינו עשוי לסעוד כי אם לשתות, וכתבו דה"נ הוא בשכר דאין עשוי לסעוד אלא לשתות דמברך שהכל, ועד"ז כתב תר"י דהוא משום שלא הטילו בה אלא מעט קמח בלבד, ומה שאמרו דלרפואה עבדי לה, לאו היינו דמפני שאינו אוכל אותה להנאה אלא לרפואה מברך שהכל, אלא היינו דאם היתה רכה כמו שדרך לעשותה לרפואה אע"פ ששותה אותה להנאה מברך שהכל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מברכות ה"ג דכל שהי' רך כדי שיהי' ראוי לשתי' מברך שהכל, ולא הזכיר כלל להא דה"ז עשוי לרפואה,[[487]](#footnote-488) וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן ק"ד ובתשו' הרא"ש כלל ד' סימן ט"ו, וכ"נ בד' הטור בסימן ר"ח, וכ"כ השו"ע שם ס"ו, - אך הרשב"א כתב דהוא משום הא דעבדי לה לרפואה, וכ"נ בד' המאורות, וכ"כ הרא"ה והשיטת ריב"ב והחי' המיוחסים להריטב"א והרשב"ץ, והריטב"א בהל' ברכות פ"א הי"ח והי"ט.

**בדעת הסוברים דהא דמברכין על שתיתא רכה שהכל הוא משום דהוא בדרך שתי'**

בדעת התוס' ודעימייהו דהא דמברכין על שתיתא רכה שהכל הוא משום דהוא עשוי לשתות, כתב בתשו' גו"ר כלל א' סימן כ"ד שנחלקו הראשונים בטעמא דמילתא, דהתוס' כתבו דהוא משום דאינו עשוי לסעוד אלא לשתות, והיינו משום דלרפואה עבידא ואין אוכלין אותה לסעוד הלב אלא לשם רפואה,[[488]](#footnote-489) אך לדעת תר"י והרמב"ם הוא משום שמעשי' רכין ואינה חשובה לסעוד הלב, ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה דלדעת התוס' כל הא דמברכין עלי' שהכל הוא כששותה השתי' לשם רפואה, אך אם שותה בדרך הנאה מברך במ"מ, אך לדעת תר"י והרמב"ם אף בכה"ג מברך שהכל, וכמש"כ תר"י דמה שאמרו דלרפואה עבדי לה היינו דאם היתה רכה כמו שדרך לעשותה לרפואה, ולא תלי כלל במה ששותה אותה לרפואה, - אך הגר"א בסימן ר"ח ס"ו השוה דעת התוס' לדעת הרמב"ם, וכ"נ בד' המ"ב בסימן ר"ד סקט"ז שפירש בד' התוס' דכללא הוא דאין מברכין ברכת במ"מ אלא על מאכל.

הרשב"א הק' דאף דאין מברכין על שתיתא רכה במ"מ משום דאינה עשוי' לאכילה ולמזון, מ"מ מ"ט אין מברכין עלי' בפה"א,[[489]](#footnote-490) וכתב דהוא משום דעיקרו הוא לרפואה, וקשיא כן למש"כ התוס' ודעימייהו דהא דמברכין על שתיתא רכה שהכל הוא משום דהוא בדרך שתי', והיינו משום דאי"ז עשוי לסעוד, או משום דאי"ז חשוב לסעוד הלב, דלכאו' אי"ז טעם אלא להא דאין מברכין עלי' במ"מ, שהרי ברכת בפה"ע ובפה"א היא אף בדרך שתי',[[490]](#footnote-491) וכ"ה מבו' בד' הגו"ר שם, וכ"כ בתשו' זרע אמת ח"א סימן ל' (ד"ה אלא צ"ל), וא"כ מ"ט אין מברכין עלי' בפה"א.

אך הנה בל' התוס' הרא"ש לעיל סוד"ה חומץ סתוניות ובפסקיו בסו"ס י"ב משמע דיסוד דינא דשתיתא הוא משום דהמים עיקר, וכל הא דבעינן לה"ט דאינו עשוי לסעוד אלא לשתות, הוא דמה"ט לדינא דכל שיש בו מה' מיני דגן, והיינו דכיון המים הוו רוב מן הדין יש לנו לילך אחר המים ולברך שהכל, וכל מה שדנו שיברך ע"ז במ"מ הוא מכח דינא דכל שיש בו וכו', וע"ז הוא דמהני הא דאי"ז עשוי לסעוד אלא לשתות דמה"ט לי"ב לדינא דכל שיש בו וכו', וע"כ הדר דינא דהוו המים עיקר ומברכין עלי' שהכל, וכ"נ בד' הראבי"ה בסו"ס ק"ד, עיי"ש, - ולפ"ז ניחא גם הא דאין מברכין ע"ז בפה"א, משום דהמים עיקר, וזה כמש"כ הרא"ש דבשכר שהמשקה צלול עיקרו על שם המים, וה"נ הוא בשתיתא דכוותה, (ואף דבשתיתא מעורב הקמח בתוך המים, מ"מ כיון שאין הקמח ניכר דמי לשכר שהמשקה צלול, וכמש"כ הנשמ"א בכלל נ"ח סק"ה בתו"ד).

בעיקר מש"נ מד' הרא"ש דהא דאינו עשוי לסעוד אלא לשתות הוא טעם דלי"ב לדינא דכל שיש בו, כ"נ ממש"כ התוס' דכל דבר "שיש בו מחמשת המינין" ואינו עשוי לסעוד כי אם לשתות כגון שכר וכיוצא בו מברך שהכל, ומשמע קצת דהוא הגבלה בדינא דכל שיש בו מחמשת המינים,[[491]](#footnote-492) וכ"נ בד' הראש יוסף שפירש כן בדבריהם, וכ"נ בתשו' מים חיים להפר"ח סימן ח', וכ"כ הגר"ז בסימן רי"ב ס"ד דלא אמרו שכל תערובת שיש בו דגן הדגן עיקר אלא כשיש בו ממשות הדגן ולא ריבה בו משקה הרבה עד שנעשה רך וראוי לשתי' אלא הוא עב וראוי לאכילה,[[492]](#footnote-493) וכ"ה מבו' גם בד' המג"א בסימן ר"ה סק"ו והגר"א בסימן ר"ב ס"ד דמכוון ד' התוס' הוא דבדרך שתי' הוו המים עיקר, ואך דבדבריהם מבו' דאי"ז במסוים כלפי דינא דכל שיש בו וכו', אלא הוא טעם אף דלי"ב לדינא דמי שלקות, ונתבאר להלן.

בביאור מש"כ הרא"ש דבשתיתא ליכא לדינא דכל שיש בו וכו', משמע בל' הרא"ש דהוא משום דאין המיני דגן אלא לטעם בעלמא ולא לשם מזון,[[493]](#footnote-494) וזה כמש"כ האבנ"ז בסימן ל"ח סק"ה בדעת התוס' לעיל ל"ו ב' **דדינא דכל שיש בו וכו' הוא רק כשעושין אותו לסעוד הלב, אך כל שנותן הקמח כדי ליתן טעם לי"ב לדינא דכל שיש בו וכו', ונתבאר בדף מס' 15, וכ"כ הביאור מרדכי בסקכ"א בדעת הרא"ש.**

**אמנם הנה אך אי"ז מתישב בד' התוס' רי"ח שכתב הכא ע"ד ד' התוס' וכתב לעיל ל"ו ב'** דדינא דכל שיש בו וכו' הוא אף כשנותנין את המין דגן כדי ליתן טעם, וצ"ל לדעתו דהא דליכא לדינא דכל שיש בו וכו' בשתיתא, אי"ז משום דהקמח עשוי ליתן טעם ולא לסעוד, אלא משום דהשתיתא עצמה אינה עשוי' לסעוד, דרק במאכל העשוי לסעוד חשיב הדגן כעיקר, אך מד' הרא"ש שכתב דהוא משום דליכא אלא טעמא בעלמא, משמע כדרך קמא.

בד' הרשב"א שהק' דיברכו על שתיתא בפה"א ולא אמרינן דהמים עיקר, לכאו' אי"ז מכח דינא דכל שיש בו וכו', דדינא דכל שיש בו וכו' בפשוטו הוא רק כשמברכין עליו במ"מ, כמש"כ הרי"ד והריא"ז, ונתבאר בדף מס' 15, אלא הוא משום דהקמח הוי עיקר לגבי המים, וע"ד שמצינו במי שלקות דמברכין עליהן בפה"א ולא אמרינן דהמים עיקר.

ולדעת התוס' ודעימייהו דהא דאין מברכין על שתיתא במ"מ הוא משום דהמים עיקר, תיקשי דמ"ש ממי שלקות דמברכין עליהן בפה"א ולא אמרינן דהמים עיקר, וכבר עמד ע"ז הראבי"ה שם, וכתב דשאני במי שלקות שמטבל בהן ואוכל, ובד' המג"א בסימן ר"ה סק"ו והגר"א בסימן ר"ב ס"ד מבו' שפירשו כן גם בד' התוס',[[494]](#footnote-495) - אך זה ניחא להראבי"ה לטעמי' דדינא דמי שלקות הוא רק כשהם עומדין לטיבול, אך בד' התוס' הרא"ש לקמן ל"ט א' ובפסקיו בסימן י"ח ובתשו' כלל ד' סימן ט"ו מבו' דלא כן, ולפ"ז הדק"ל דמ"ש שתיתא דחשיבי המים כעיקר ממי שלקות דלא חשיבי המים כעיקר, והק' כן הפר"ח בסו"ס ר"ד.

אך באמת קשיא כן על מש"כ הרא"ש בשכר דכיון דהמשקה צלול עיקרו על שם המים, וכבר נתבאר בדף מס' 20 מש"כ בזה הפרח מטה אהרן והנשמ"א דהוא משום דשאני במי שלקות דעיקר הבישול הוא לצורך הירקות ונמשכין המים אחר הירקות, וכאשר כ"ה מבו' בד' תשו' הרא"ש כלל ד' סימן ט"ו,[[495]](#footnote-496) ולפ"ז ניחא גם הא דבשתיתא אמרינן דהמים עיקר ול"ד למי שלקות.

**דין מים שנתבשלו בהן לביבות**

המג"א בסימן ר"ה סק"ו הביא מש"כ הרי"ד דהשותה מים שנתבשלו בהן הלביבות מברך במ"מ, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 20, והק' ע"ז דמ"ש משתיתא רכה דכיון שהיא ראוי' לשתי' מברך שהכל, וכתב דשאני במי הלביבות דכיון שבישל הלביבות בתוכן הרוטב בטל ע"ג הלביבות ומברך גם עליו במ"מ, וכתב לדמותו להא דמברכין על מי קטניות בפה"א אף דאם נתמעכו הקטניות עצמן מברך שהכל, והיינו משום דהרוטב דינו כמאכל עצמו.

המג"א שם כתב דלפעמים עושין לזופ"א עם מעט קמח ונותנין לתוכו מעט לביבות, ובכה"ג עיקר כונתו לאכול הזופ"א ואינו טפל להלביבות, וע"כ ראוי לברך על המים ועל הלביבות, ועד"ז כתב המג"א בסימן ר"ח סק"ז, והנשמ"א בכלל נ"ח סק"ה פירש לדבריו דהיינו משום דבכה"ג הו"ל כשתיתא רכה דמברך שהכל, דכל הא דבמי לביבות מברך במ"מ הוא משום דהרוטב בטל ע"ג הלביבות, אך במעט לביבות דלא נעשה טפל, דמי לשתיתא דמברך שהכל,[[496]](#footnote-497) ועיי"ש במש"כ לפרש עוד בזה.

**בדעת הסוברים דהא דמברכין על שתיתא רכה שהכל הוא משום דעשוי' לרפואה**

הרשב"א הק' בהא דמברכין על שתיתא רכה שהכל משום דעשוי' לרפואה, דמ"ש משתיית שמן ע"י אניגרון דאף דשותה לרפואה מברך בפה"ע, וכתב דשאני בשתיתא דכיון שאין דרכו ליהנות ממנו בכך אלא לרפואה בעלמא ואין עיקר הנאתו בכך, וע"כ אין מברכין עלי' אלא שהכל דלאו במילתי' קאי, ול"ד לשמן ע"י אניגרון דדרך הנאתו היא בדרך שתי', ואף דכשהאניגרון עיקר א"א לברך עליו משום דהאניגרון עיקר והשמן טפל לו, מ"מ כל שהוא מתכוין לרפואה הו"ל שמן עיקר ודרך הנאתו וע"כ מברכין עליו בפה"ע אף כשהוא מתכוין לרפואה, כיון דדרך עיקר הנאתו היא, וכ"כ הרא"ה דשתיתא שהיא מיוחדת לרפואה שאין דרך לאכלה כלל אלא לרפואה, וע"כ לא שייך בה ברכה דידה, ומ"מ מברך שהכל שהרי נהנה, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א והריטב"א בהל' ברכות פ"א הי"ח והי"ט, וכ"כ המאירי והרשב"ץ, ועפי"ז כתב הרא"ה לעיל ל"ו א' דהא דבשמן ע"י אניגרון לרפואה מברך בפה"ע, לא איירי כשנתן בו שמן מרובה כולי האי דנפק מתורת אכילה והוי לרפואה בלחוד, דבכה"ג אינו מברך עליו אתא שהכל, אלא איירי כשריבה בו שמן עד כדי שהשמן עיקר ולא יצא בו מתורת אכילה,[[497]](#footnote-498) וכ"כ הריטב"א שם הכ"ב.

אך בד' השיטת ריב"ב מבו' דאף דבר הראוי לאכילה מ"מ אם כונתו לרפואה מברך שהכל,[[498]](#footnote-499) והא דשאני משמן ע"י אניגרון דמברך בפה"ע, הוא משום דכל הא דמברכין שהכל כשכונתו לרפואה הוא רק בדבר שברכתו היא במ"מ, דאין לשון מזון נופל על אכילת רפואה, אך דבר שברכתו היא בפה"ע ובפה"א לא נשתנית ברכתן אצל אכילת רפואה.[[499]](#footnote-500)

בד' הרשב"ץ מבו' שפירש לד' הרשב"א כד' הרא"ה והריטב"א דהא דאין מברכין על שתיתא רכה במ"מ או בפה"א הוא משום דאינו עומד אלא לרפואה, וכל שאינו עומד אלא לרפואה אין מברכין עליו אלא שהכל, ועפי"ז כתב דתבשיל הרך שעושין מקמח חטין מברכין עליו במ"מ, משום דעושין כן לאכילה ודרך הנאתו הוא, וכ"ה מבו' בד' השעה"צ בסימן ר"ד סקמ"ה.

אך הנה ממש"כ הרשב"א דכל שאין דרכו ליהנות ממנו בהכי וכו' לא מברכינן עלי' אלא שהכל "דלאו במילתי' קאי", משמע דלאו כללא הוא דכל שאין דרכו ליהנות בהכי ואין עיקר הנאתו בכך מברכין עליו שהכל, כאשר כ"ה לדעת הרא"ה והריטב"א, ורק הכא שעשה מן הקמח שתיתא הוא דאמרינן דכל דהוי השינוי כ"כ לגריעותא דאין דרכו ליהנות בכך וכו', אין מברכין עליו אלא שהכל, אך כל שמתחילתו אינו עומד אלא לרפואה מברכין עליו את ברכתו, וכ"ה להדיא בס' הפרדס ש"ד **דהא דשאני שתיתא ממי שלקות, הוא משום דמי שלקות דרך לבשלן וזהו עילוין ומשא"כ בשתיתא דאין דרך לעשות כן אלא לרפואה, (ועיי"ש בשער א' שהביא לד' הרשב"א),** - ולפ"ז י"ל דכל ה"ט דאין עיקר הנאתו בהכי, הוא רק בהא דאין מברכין עליו בפה"א, דכל דנשתנה לגריעותא אין מברכין עליו בפה"א, אך הא דאין מברכין עליו במ"מ אי"ז מכח ה"ט, שהרי בברכת במ"מ לא איכפת לן דאישתני לגריעותא, וכמש"כ הנחל"ד לעיל ל"ז א', ונתבאר בדף מס' 17, והא דאין מברכין ע"ז במ"מ הוא משום דאי"ז עשוי לאכילה ולמזון, וכמש"כ הרשב"א בתחילת דבריו,[[500]](#footnote-501) וכ"כ בס' עדות ביעקב סימן קל"ג אות ג'.

בד' הרא"ה והריטב"א משמע להדיא דהא דאין מברכין על מאכל שאינו עומד אלא לרפואה אלא שהכל, לא תלי כלל במה שהוא אוכלו לרפואה, אלא אף אם אוכלו להנאה, מ"מ כיון דהמאכל אינו עומד אלא לרפואה אין מברכין עליו אלא שהכל, - אך הראש יוסף נקט דהא דמברכין ע"ז שהכל הוא רק כשאוכלו לשם רפואה, וכאשר כ"ה לדעת השיטת ריב"ב, ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ היאך מותר לאכלו בשבת, הרי כשמברך עליו שהכל ניכר דהוא לרפואה,[[501]](#footnote-502)[[502]](#footnote-503) וכתב דצ"ל דמיירי בתוך הסעודה,[[503]](#footnote-504) או דמיירי כשמתכוין לאכילה ומברך ברכתו הראוי'.

**הכרעת ההלכה בדין מאכל שאינו עומד אלא לרפואה**

הב"י בבדה"ב בסימן ר"ד כתב בשם הרא"ה דכל המרקחות שאינם מאכל בריאים אלא לרפואה מברך שהכל אע"ג שהוא מפירות האילן דומיא דשתיתא דמברך שהכל, וכתב ע"ז דבסימן ר"ח נתבאר דאין טעם ברכת שהכל בשתיתא משום דלרפואה עבידא, והמג"א שם סקכ"ד כתב דמה"ט השמיט השו"ע שם לדין זה, כיון דרוב הפוסקים חולקין עליו וקי"ל דהא דמברכין על שתיתא שהכל הוא מטעמא אחרינא, - אך הרמ"א שם סי"א הביא להך דינא דכל מרקחת שאין בריאין רגילין בו אלא לרפואה מברכין עליו שהכל, והמג"א והפר"ח שם תמהו ע"ז,[[504]](#footnote-505) וכ"נ בד' הגר"א שם שהסכים לד' השו"ע דלא קי"ל הכי, וכ"כ המ"ב שם סקנ"ה.

**שתיית שתיתא רכה בשבת לרפואה**

**ושוין שבוחשין את השתית וכו' ואי ס"ד לרפואה קא מכוין רפואה בשבת מי שרי וכו',** התוס' כתבו דרב יוסף ס"ל דכל שעיקרו לרפואה ואין רגילות לעשותו לצורך אכילה אסור בשבת, ועד"ז כתב הרשב"א דאף דמותר לשתות שמן ע"י אניגרון למי שושש בגרונו, הוא משום דדרך בנ"א לשתותו כך ליהנות בו לפעמים ושלא מחמת רפואה, וע"כ אף כששותהו לכונת רפואה לא גזרו בו משום שחיקת סממנין כיון דאיכא למיתלי דילמא לשתיית הנאה בעלמא קא מיכוין, ולא פלוג רבנן בין שותה לרפואה לשותה לכונת הנאה,[[505]](#footnote-506) ומשא"כ בשתיתא דלעולם לא עבדי לה רכה אלא לרפואה, וע"כ אף דאוכל הוא יש לאסור לאכלו בשבת מגזירת שחיקת סממנין.

לדעת תר"י ודעימי' דהא דמברכין על שתיתא רכה שהכל הוא משום דהוא דרך שתי', וכתב תר"י דמה שאמרו דרכה לרפואה עבדי לה, היינו דאם היתה רכה כמו שדרך לעשותה לרפואה מברך שהכל, צ"ב דא"כ מאי פריך דאי ס"ד לרפואה קא מכוין רפואה בשבת מי שרי, הרי הא דמברך שהכל אי"ז כלל מכח הא דלרפואה קא מכוין, אלא משום שהיא רכה,[[506]](#footnote-507) ועמד בזה הראש יוסף, ושמא לא פריך רב יוסף אלא אלישנא דרב חסדא דרכה לרפואה עבדי לה, וצ"ע.

**והא תנן כל האוכלין אוכל אדם לרפואה בשבת וכו' אלא מאי אית לך למימר גברא לאכילה קא מכוין,** התוס' כתבו דהיינו דמהא דנקט כל האוכלין משמע דאף אם עיקרו לרפואה מ"מ כיון שראוי לאכילה שפיר דמי, וכ"כ הרשב"א דמשמע דכל דיש לו תורת אוכל שרי לאכלו בשבת אע"פ שאינו אוכלו אלא לרפואה,[[507]](#footnote-508) והרא"ה הוסיף לפרש דאף דבענין זה דשתיתא רכה אינו עשוי לאכילה, מ"מ כיון דשתיתא רכה היא מזון גמור כשתיתא עבה ואין כאן שינוי מזון כלל אלא שמרבה בה מים, הו"ל בכלל הא דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א ובהל' ברכות להריטב"א פ"א הכ"ג, ועיי"ש שכתבו לדמותו לחולה שאינו רשאי לשתות יין אא"כ נותן בו מים ומוזג אתו עד כדי שאינו ראוי לבריא לשתותו שאין שותין כיו"ב, דודאי מותר לו בשבת אף שמתכוין בשתייתו לרפואה, שהיין עצמו בכלל כל המשקין שותה אדם לרפואה, וכ"כ הריטב"א בשבת קי"א א'.[[508]](#footnote-509)

אך השיטת ריב"ב תמה ע"ז ממה שאמרו דלאכילה קא מכוין ורפואה ממילא הויא, ואם אין עושין שתיתא רכה אלא לרפואה מ"ט הותרה בשבת הרי ליכא למימר לאכילה קא מכוין ורפואה ממילא הויא בדבר שאין דרכו אלא לרפואה, וכתב דבע"כ דעושין שתיתא רכה גם לאכילה, וע"כ הוא דשרי, משום דאיכא למימר גברא לאכילה קא מכוין ורפואה ממילא הויא, והיינו דאף דבאמת כונתו לרפואה מ"מ שרי, משום "דאיכא למימר" דלאכילה קמכוין ורפואה ממילא הויא ולא מוכחא מילתא דהוא לרפואה,[[509]](#footnote-510) וכ"כ הביאוה"ל בסימן שכ"ח סל"ז (סוד"ה אבל אם) והאג"ט טוחן סקמ"ו אות ד' והחזון יחזקאל בשבת ק"ט ב', ועד"ז כתב המאירי דהוא משום דכל דבר שאין הבריא נמנע מאכילתו או משתייתו מותר לאכלו או לשתותו בשבת דרך רפואה.

ולדעת הרשב"א ודעימי' שמא י"ל דמה שאמרו דהא דשרי הוא משום דגברא לאכילה קא מכוין, היינו דכיון דיש ע"ז תורת אוכל חזינן לה כמעשה אכילה ונמצא דכונתו היא למעשה שהוא מעשה אכילה וע"כ הוא דשרי אף דיש בזה רפואה, דלא אסרו חכמים אלא במעשה רפואה ולא במעשה אכילה, וצ"ע.

**לישנא אחרינא גברא לאכילה קא מכוין ורפואה ממילא הויא,** בד' האו"ז בסימן קס"ז נראה דל"ג אלא להך לישנא, והדק"ס כתב דכ"ה בכת"י, - ולגירסא שלפנינו צ"ב דמאי נפ"מ בין ב' הלשונות, ועמש"כ בזה באמרי נועם להגר"א במוסגר, ובהגה' הגרא"מ הורוויץ, והחזון יחזקאל בשבת ק"ט ב', והאג"מ באו"ח ח"א סימן ק"ל.

**וצריכא דרב ודשמואל וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דאע"ג דתניא לענין שבת דאוכל הוא ומותר לאכלו בשבת איצטריך למימר דטעון ברכה, ולכאו' היינו דאלמלי הא דתניא דמותר לאכלו בשבת הומ"ל דזהו דקמ"ל רב דיש ע"ז תורת אוכל אף שאינו עומד אלא לרפואה, אך כיון דתניא לענין שבת דאוכל הוא, לא איצטריך רב לאשמועינן דיש ע"ז תורת אוכל,[[510]](#footnote-511) והראש יוסף הק' דהרי שפיר איצטריך לאשמועינן דמברך על רכה שהכל ואינו מברך במ"מ, וכן הק' הצל"ח, ועיי"ש במש"כ לפרש צריכותא דגמ' בע"א, ועמש"כ האו"ש בפ"ח מברכות הי"ד בע"א, והגר"א באמרי נועם כתב דצ"ל דלא איצטריך לאשמועינן דאינו מברך במ"מ דהוא מילתא דפשיטא דבשתי' אומר שהכל.

**כיון דלרפואה קא מכוין לא לברך עלי' כלל קמ"ל כיון דאית לי' הנאה מיני' בעי ברוכי,** בד' התוס' מבו' דהיינו דס"ד דכיון דעיקרו לרפואה לא לברך, והיינו דאף דכבר אשמועינן לעיל ל"ו א' בשותה שמן ע"י אניגרון לרפואה דמברך בפה"ע, אכתי ס"ד דבדבר שעיקרו לרפואה אינו מברך, וקמ"ל הכא דאף בכה"ג מברך אם אית לי' הנאה מיני'.

**מטבע ברכת המוציא**

**המוציא לחם מן הארץ,** הא"ר בסימן קס"ז סק"ד עמד בזה דמ"ט מברכין המוציא לחם מן הארץ, הרי הלחם אינו יוצא מן הארץ, והביא בזה כמה דרכים, **א** האבודרהם בהל' ברכת הלחם כתב דהלחם ר"ל מזון, כמו דכתיב עבד לחם רב, וכתב לדמותו להא דכתיב במן הנני ממטיר לכם לחם וידוע שלא ירד לחם. - **ב** בס' המנהגות להרא"ש מלוניל כתב דהוא משום דכאילו הוציא הלחם עצמו ואין בגרגיר החטה שום פסולת שאף הסובין ראוי עם הקמח שכן עני אוכל פתו בעיסה בלוסה. - **ג** בס' תולדות יצחק פר' בהר כתב דהוא משום דלע"ל יוציא לחם, כמו שאמרו בכתובות קי"א א' דעתידה א"י שתוציא גלוסקאות.

**כי פליגי בהמוציא רבנן סברי דאפיק משמע,** בפירש"י כתב דהא ודאי ברכה הגונה שהרי כבר הוציא הלחם הזה מן הארץ שהוא בא ליהנות הימנו, ומבו' דהברכה קיימא על לחם זה שהוא אוכל, וכבר עמדו מזה על מש"כ בתשו' חזו"א סימן ל"ג מכתב ג' דבברכה אינו מודה לד' על החתיכה שהוא אוכל אלא על המין שברא בעולמו, ועיי"ש במש"כ לפ"ז בדין ברכה על מי בישול פירות, וצ"ע.

הפסקי רי"ד כתב דמה שאמרו דאפיק משמע, לאו לשעבר הוא, כמו שפירש"י, וכ"כ הריא"ז (ה"ב דין א'), שהרי אין מברכין שהוציא, וכן בפה"ע ובפה"א דאין מברכין שברא, ועיקר הלשון בלשון הוה הוא נאה לברך, דמשמע על מה שעשה ועל מה שעושה תמיד, ומה אמרו דאפיק משמע היינו דגם העבר משמע בלשון הוה, לאפוקי בלשון עתיד כגון שיוציא או שיברא דאין מברכין, ועמש"כ החכמת מנוח בסוגיין באורך.[[511]](#footnote-512)

הב"י בסימן קס"ז גריס בד' הטור שם דמוציא כו"ע מודו להבא משמע וצריך לברך להבא, וצידד דט"ס הוא, - א כתב דאפשר דכ"ה גירסת הטור דבמוציא כו"ע לא פליגי דמפיק משמע וכו' כי פליגי בהמוציא וכו', והיינו במוציא כו"ע לא פליגי דמשמע להבא דכתיב קל מוציאם ממצרים ר"ל כשרצה להוציאם ממצרים כתועפות ראם הי' לו ולהבא מברכים, ונחלקו בהמוציא אם משמע להבא או משמע לשעבר, וכתב דכ"ה גירסת ספר מערכת אלהות שער הברכות דרך ו', וגריס כן גם בד' התוס' בסוגיין, (ודלא כהגירסא שלפנינו).

**והלכתא המוציא לחם מן הארץ,** הפסקי רי"ד בסוגיין ובס' המכריע סימן ס"א כתב דלא אתא לאפוקי דלא לימא מוציא, שהרי במוציא כו"ע לא פליגי, אלא אתא לאפוקי מדר' נחמי' דהמוציא דמפיק משמע, ולעולם שניהם יכול לומר, וכ"כ הריא"ז ה"ב דין א', וכ"כ הראבי"ה בסימן ק"ה, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בשם י"א.

אך התוס' פירשו דאתא למימר דמברכין המוציא ואין מברכין מוציא, ובטעם הא דמברכין המוציא אף דבמוציא כו"ע לא פליגי דאפיק משמע מצינו כמה דרכים, **א** התוס' הביאו מירושלמי דהוא כדי שלא לערב האותיות כגון העולם מוציא. - **ב** הרא"ש בפ"ק דפסחים סימן י' כתב דהוא משום דצריך להשמיענו חידוש בברכותיו,[[512]](#footnote-513) וכ"כ בס' המאורות בפי' קמא דהוא משום דמברכותיו של אדם ניכר אם ת"ח הוא, וכ"כ הרשב"ץ, ועד"ז כתב בפסקי ר"י בן פלט שבס' הפרדס לרש"י **דהוא משום דאם יברכו מוציא, שמא יברך המוציא ויחזור ויברך משום דסבור דהמוציא לאו דאפיק משמע אלא דמפיק, וע"כ תיקנו שיברך המוציא**.[[513]](#footnote-514) - **ג** בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דהוא משום דהמוציא עדיף משום דמשמע עבר והוה ועתיד והחטה ממיני זרעים שיוצאין תדיר. **ד** הב"ח בסימן קס"ז מסיק דהוא כדי שיכוין המברך על לשעבר ועל להבא, והיינו שיכוין שהוציא לחם זה מן הארץ לשעבר ויכוין ג"כ שיוציא עוד לחם מן הארץ לע"ל, כמו שאמרו דעתידה א"י שתוציא גלוסקאות וכלי מילת מן הארץ, ועד"ז ובע"א כתב החכמת מנוח בסוגיין.

התוס' הרא"ש הביא מירושלמי דה"נ פליגי ר' נחמי' ורבנן בברכת בפה"ג, דלר' נחמי' מברך בורא ולרבנן מברך הבורא, והק' לפ"ז דמ"ט נהגו לומר בפה"ג אע"ג שאומרים המוציא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש כתב דהוא לפ"מ שאמרו בירושלמי דהא דאומרים המוציא הוא כדי שלא לערב את האותיות, ובבפה"ג ליכא לה"ט וע"כ מברכין בורא, וכ"כ הרשב"א.[[514]](#footnote-515) - **ב** בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דהוא משום דהא דמברכין המוציא הוא משום דמשמע עברהוה ועתיד והחטה ממיני זרעים שיוצאין תדיר, משא"כ בפירות אילן שאין פירות יוצאין אלא מזמן לזמן ושייך לברך עליהן בורא ולא הבורא דאין צומחין תדיר, וכיון דבפירות האילן תיקנו בורא, תיקנו גם בפירות האדמה בורא, דלא לאיפלוגי בפרי. - **ג** הרשב"ץ כתב דהוא משום דעיקר הא דמברכין המוציא הוא משום דמברכותיו של אדם ניכר אם ת"ח הוא, ובבפה"ג א"צ לומר הבורא, דגם בבורא איכא הכירא דת"ח הוא לאפוקי ממ"ד לקמן נ"ב ב' דבורא משמע דעתיד למברא. - **ד** למש"כ הב"ח דהא דאומרים המוציא הוא כדי שיכוין ג"כ שיוציא עוד לחם מן הארץ לע"ל, הרי דמה"ט הוא דבבפה"ג דליכא לה"ט אומרים בפה"ג.

ז' מרחשון פ"ד

דף מס' 25

**יסוד דינא דשלקות לאו במילתייהו קיימי**

**ל"ח ב' - אף ירקות נמי שנשתנו ע"י האור וכו' זאת אומרת שלקות מברכין עליהן בפה"א,** בביאור הנידון אם מברכין על שלקות בפה"א מבו' לקמן בסוגיין דאי"ז נידון מסוים לענין ברכת בפה"א, אלא הוא אף לענין מצה ומרור, דלמ"ד דשלקות לאו במילתייהו קיימי אין יוצאין בהן ידי מצה ומרור, והיינו משום דהא דס"ל דשלקות לאו במילתייהו קיימי היינו דכל שנשלק ונשתנה עי"ז חשיב כדבר אחר וע"כ אין מברכין עליו בפה"א, וע"כ נמי אין יוצאין בו יד"ח מצה ומרור.

ונפ"מ רבתא בזה הוא למש"כ המג"א בסימן ר"ו סק"א דאותן דגדילין על האילן ומברך בפה"א משום דלא נגמר פרי או שאינן עיקר הפרי אם בירך בפה"ע יצא, ומסתברא מילתא דכ"ז הוא בדברים דחשיבי כפירות העץ ואך דכיון דלא חשיבי אין מברכין עליהן בפה"ע, וע"כ מ"מ אם בירך עליהן בפה"ע יצא, אך למ"ד דשלקות לאו במילתייהו קיימי, כיון דהא דאין מברכין עליהן בפה"א הוא משום דלא חשיבי כלל כפרי האדמה, ואף לענין מצה ומרור מהני הבישול לבטל להאפי' ולבטל לתורת מרור, מסתברא מילתא דאם בירך עליהן בפה"א לא יצא.

לקמן בסוגיין מבו' דלמ"ד דשלקות לאו במילתייהו קיימי הוא אף בדבר המשתנה לעילויא ע"י הבישול, ואף בתורמוס דעיקר אכילתו היא ע"י בישול, (כמו שאמרו בביצה כ"ה ב') אמרינן דלאו במילתי' קאי, - והנחל"ד עמד בזה דמ"ש משינוי תואר הפרי דכל שנשתנה לעילויא עי"ז מברכין עליו ברכה הראוי' לו, כיין ושמן דמברכין עליהן בפה"ג ובפה"א, וכתב דשאני התם דלא נשתנו בטעמם לגמרי דסחיטה אינה משנה טעם הפרי לגמרי, ומשא"כ בבישול דמשנה טעם הפרי לגמרי, וע"כ אין עליו שם פרי, ואף אם נשתנה לעילויא ל"מ לברך עליו בפה"א כיון שאין כאן טעם הפרי כלל, ועד"ז כתב הקר"א לקמן בסוגיין, - ועיי"ש שעמד ע"ז ממש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין כתב דהא דדין זית מליח תליא בדינא דשלקות הוא משום דמליח כרותח, וכ"כ התוס' והרא"ה שם, וכ"כ בתשו' ר"ח שהביא השיורי ברכה בסימן ר"ה, וכ"כ הראבי"ה בסימן ק"ו והאו"ז בסימן קס"ח, והרי דלא סגי במה שנשתנה טעמו, ולפ"ז מבו' דעיקר הא דשלקות לאו במילתייהו קיימי הוא משום דע"י שנתבשל ונשתנה מחי למבושל חשבינן לי' כדבר אחר, וע"כ כל הא דאמרינן בזית מליח דלאו במילתי' קאי הוא משום דמליח כרותח ונשתנה מחי למבושל.

**טעם הא דפרי שאין דרכו ליאכל חי מברכין עליו כשהוא חי שהכל**

**כל שתחילתו שהכל נהי' בדברו שלקו בפה"א,** בפירש"י כתב דהא דתחילתו שהכל הוא משום דאין דרכו לאכלו חי, והריטב"א בהל' ברכות פ"א הי"ב והל"ד כתב דהיינו משום דאין מברכין ברכה מיוחדת אלא כשאוכלן כדרך שהעולם אוכלין, אך כל שאין אוכלן כדרך אכילתן מברך עליהן שהכל, וכ"נ בד' המאירי, וכ"כ בסידור רש"י סימן קכ"א ובס' הפרדס סימן פ"ה ובמחזו"ו סימן ע"ג דהוא משום **דאוכל אותו שלא כדרכו וע"כ סגי לי' בברכת שהכל,** וכ"כ הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק עמ' 241 דהוא משום דאין מברכין את ברכת הפרי אלא כשאוכל אותם כפי שדרך מרבית האנשים לאכול.

אך הלבוש בסימן ר"ב סי"ב כתב דהוא משום דכל שאין דרך לאכלן חיין אין בישולן נגמר עד שיבשלו אותן דלהכי נטעו אותן מתחלה שיאכלום ע"י בישול וכשמבשלין אותן הוא מביאן לדרך אכילתו והוא עיקר הפרי, וע"כ אין מברכין עליהן בשם פרי אלא לאחר בישולן אבל האוכלן חיים מברכין שהכל שעדיין לא נגמרו פריים ולא פרי הם, וכ"כ הלבוש בסימן ר"ה ס"א והעמק ברכה בכלל ה' ס"י, וכ"נ בד' הגר"ז בסימן ר"ב סט"ז ובסימן ר"ה ס"ג ובד' המ"ב בסימן ר"ב סקס"ד, - והגר"ז בסימן ר"ד ס"ג כתב דהוא משום דלא נטעי להו ע"ד לאכלו כן, וכתב לדמותו לדינא דלא נטעי אדעתא דהכי, וכ"נ בד' הט"ז בסימן ר"ה סק"א.

**בירך בפה"א על פרי האדמה שאינו נאכל חי אם יצא**

בתשו' פנים מאירות ח"א סימן נ"ח כתב דאם בירך בפה"א על פרי האדמה שאין דרך לאכלו חי, תליא בפלוגתת רבוותא בבירך בפה"ע על פרי שאין מברכין עליו בפה"ע משום דאינו עיקר הפרי, והביאוהו הברכ"י בסימן ר"ו אות ג' והשע"ת שם סק"א והמ"ב שם סק"ג,[[515]](#footnote-516) וכ"כ בגל' הגרע"א למג"א סימן תע"ה סק"י.

**מהו דחשיב כאין נאכל חי דמברכין עליו שהכל**

בהך דינא דכל שאינו נאכל חי מברכין עליו שהכל נחלקו הראשונים, **א** התוס' כתבו דהיינו כשהן טובין יותר מבושלין מחיין, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ו, ומשמע דאף אם דרך לאכלו גם כשהוא חי, מ"מ כיון דהוא טוב יותר כשהוא מבושל מברכין עליו כשהוא חי שהכל,[[516]](#footnote-517) וכ"כ הסמ"ק בסימן קנ"א דכל המשתנה לעילויא ע"י בישול מברך עליו בתחילה שהכל, וכ"נ בד' הטור בסימן ר"ב ובסימן ר"ה,[[517]](#footnote-518) וכמש"כ כן הדרישה בסימן ר"ב סק"ה בדעתו.[[518]](#footnote-519) - **ב** בפירש"י משמע דהיינו כשאין דרכו לאכלו חי, אך כל שדרכו לאכלו חי, אף אם הוא טוב יותר כשהוא מבושל מברכין עליו בפה"א, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד והרא"ה בסוגיין ובד' הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ג והר"א בן הרמב"ם בס' המספיק עמ' 241 והריא"ז בפירקין והריטב"א בהל' ברכות פ"א הי"ב, וכ"כ הדרישה בסימן ר"ב סק"ה בדעת המהר"ם מר"ב, וכ"ה מבו' בד' הלבוש בסימן ר"ב סי"ב והעט"ז שם סק"ה, וכ"כ הא"ר בסימן ר"ה סק"א והגר"ז שם ס"א וס"ג והחיי אדם בכלל נ"א ס"ב ובנשמ"א שם סק"א והדה"ח בסימן רי"ח ס"ט והמ"ב בסימן ר"ב סקס"ג וסקס"ד ובסימן ר"ה סק"ג ובביאוה"ל שם ד"ה שטובים חיים. - **ג** התר"י כתב דהיינו כשאינו נאכל כמות שהוא חי ומשביח ע"י הבישול שנעשה ראוי לאכילה, והמג"א בסימן ר"ה סק"ג כתב דהיינו דרק אם אינו ראוי לאכילה כ"כ כשהוא חי, אך כל שהוא ראוי לאכילה כשהוא חי, אף שהוא טוב יותר כשהוא מבושל מברך עליו בפה"א,[[519]](#footnote-520) ובד' הא"ר שם סק"א מבו' שפירש בדעתו דהיינו אף אם אין דרך רוב בנ"א לאכלו חי,[[520]](#footnote-521) וכ"כ הנשמ"א בכלל נ"א סק"א בדעתו, וכ"כ המ"א שם סק"ט ובסימן תע"ג סק"ד, ובסימן תע"ג שם כתב דמה"ט מברכין על פעטערזיל"ן חי בפה"א, וכ"כ הדה"ח בקו"א להל' ברכות סימן כ"ג אות ט' דרק כשאינו נאכל חי אלא ע"י הדחק מברכין עליו שהכל.[[521]](#footnote-522)

למשמעות ד' רש"י ודעימי' דכל שאין דרכו לאכלו חי מברכין עליו כשהוא חי שהכל, האריך הנשמ"א בסימן נ"א סק"א דהיינו אף אם הוא טוב לאכילה כשהוא חי כמבושל, דמ"מ כיון שאין הדרך לאכלו חי מברכין עליו שהכל, - אך בד' הלבוש בסימן ר"ב סי"ב ובסימן ר"ה ס"א ובד' הגר"ז בסימן ר"ב סט"ז מבו' דהיינו רק כשאין דרך לאכלו חי משום דהוא טוב יותר כשהוא מבושל, וכ"כ הדה"ח בסימן רי"ח ס"ט והמ"ב בסימן ר"ה סק"ג ובביאוה"ל שם ד"ה שטובים מבושלים.[[522]](#footnote-523)

**פרי הנאכל כשהוא חי ע"י תערובת**

העמק ברכה בכלל ה' ס"י כתב דאותם הירקות שדרך כל אדם לאכלן חיין עם שמן זית וחומץ מברכין עליהן בפה"א אפי' כשהן חיין "כשהן מתוקנין בתיקון הנזכר" כיון שדרכן של בנ"א לאכלן חיין ואדעתא דהכי זרעו להו אינשי, והביאוהו הפוסקים בסימן ר"ה והמ"ב שם סק"ד, ומבו' דאף שדרך לאכלן חיין בתערובת שמן זית וחומץ, מ"מ כל שאכלן לבדן מברך עליהן שהכל משום דאין דרך לאכלן כן, וכ"נ ממש"כ המג"א בסימן תע"ה סק"י דאין לברך על חריי"ן בפה"א משום דאינו נאכל חי אף דהוא נאכל ע"י טיבול בחומץ, כמש"כ החק יעקב שם, - אך החק יעקב שם סקט"ז כתב דהא דמברכין על חריי"ן בפה"א הוא משום דהוא נאכל ע"י טיבול בחומץ וכה"ג, והביאו הביאוה"ל שם ס"ב, ועד"ז כתב הגר"ז בסימן ר"ה ס"א דאפי' מיני ירקות שאין דרך רוב בנ"א לאכלם חיין אלא ע"י פת או דבר אחר כגון בצלים וכיו"ב ובא לאכלם בפנ"ע,[[523]](#footnote-524) וכתב ללמוד לזה מד' החק יעקב,[[524]](#footnote-525) וכ"ה מבו' בד' השע"ת שם סק"ג, - ועמש"כ בזה השעה"צ שם סק"ז.[[525]](#footnote-526)

השע"ת שם כתב דבמקומות שאין אוכלין שומין ובצלים חיין אלא ע"י פת אין מברכין עליהן בפה"א כשאוכלן בפנ"ע, משום דבכה"ג שאוכלן ע"י פת הם טפלין לפת ואין חיוב ברכה עליהן,[[526]](#footnote-527) וכ"נ בד' הנשמ"א בכלל נ"א סוסק"א, וזה דלא כמש"כ הגר"ז דאף בכה"ג מברכין עליהן בפה"א.[[527]](#footnote-528)

**טעם הא דמברכין על הבוסר בפה"ע ובפה"א**

**דעת התוס' לעיל ל"ו ב' ודעימייהו דכל הפירות משהוציאו מברכין עליהן בפה"ע וקודם לכן מברכין עליהן בפה"א, והנחל"ד לעיל שם הק' שהרי אף פרי שדרך לאכלו מבושל ואוכלו חי מברך עליו שהכל, וכ"ש דפרי שלא נגמר בישולו דאין דרך לאכלו בכה"ג דמברך עליו שהכל, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר בדף מס' 14, עיי"ש.[[528]](#footnote-529)**

**הכוסס חטה חי' אם מברך בפה"א**

הרמב"ם בפ"ג מברכות ה"ב כתב דאכל דגן שלוק כמות שהוא מברך לפניו בפה"א, ובפי' רבינו מנוח שם כתב דהיינו דרק אם אכלו שלוק מברך עליו בפה"א אך אם אכלו חי מברך עליו שהכל, ככל דבר שאין דרכו לאכלו חי דמברכין עליו שהכל, וכ"ה להדיא בס' המספיק להר"א בן הרמב"ם עמ' 241, וכ"כ כמה מקמאי, ונתבאר בדף מס' 16.

אך בד' התוס' לעיל ל"ז א' ועוד מקמאי מבו' דאף הכוסס חטה חי' מברך בפה"א, וכמש"נ שם, וכ"כ הטוש"ע בסימן ר"ח ס"ד, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ה לעיל ל"ז א' כתב דהוא משום דאורחייהו דאינשי זימנין דאכלי הכי, ומשמע דהיינו דל"ד לדבר שאינו נאכל חי שכתב הרא"ה בסוגיין דהיינו דלאו אורחייהו דאינשי למיכלינהו בחיותייהו.[[529]](#footnote-530) - **ב** הפסקי רי"ד בסוגיין כתב דהוא משום דמיני זרעים חשיבי ואע"ג דאין דרכן בכך מברך בפה"א, ול"ד לירקות דלא חשיבי וע"כ כל שאין דרכן בכך מברך שהכל, ועד"ז כתב בס' הפרדס בשער פירות האדמה דשאני זרעונים שהוא דבר חשוב וראוי לברך עליהן בפה"א ואפי' בחיין ומשא"כ בירקות שאינן חשובין כ"כ. - **ג** הביאוה"ל בסימן ר"ב סי"ב ד"ה ואם אין דרך כתב דהוא משום דמיני דגן כיון שהוא מוכן למזון חשיב יותר.[[530]](#footnote-531) - **ד** האהעו"ז בסימן ר"ח ס"ז דהוא משום דבפירות האדמה דאחר בישולן ברכתן בפה"א, משו"ה בחיין נחתינן חד דרגא לברך שהכל, אך בחטה דאחר בישולה דהוא דרך אכילתה והנאתה ברכתה במ"מ, ע"כ כשאוכלה חי' מברך בפה"א. - **ה** הדה"ח בקו"א להל' ברכות אות ט' כתב דכל הא דכשאין דרכו לאכלו חי מברך עליו שהכל היינו רק כשאינו נאכל חי אלא ע"י הדחק, ועמש"נ בזה בדף מס' 25.

**ברכת פירות העץ שאין דרכן לאכלן חיין**

בד' התוס' מבו' דגם פירות העץ שאין דרך לאכלן חיים מברכין עליהן שהכל, וכ"כ הסמ"ג עשין כ"ז והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות ובהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קנ"א, וכ"כ הטוש"ע בסימן ר"ב סי"ב ובסימן ר"ה ס"א,[[531]](#footnote-532) - אך למש"כ הרי"ד והפרדס דהא דכוסס את החטה מברך בפה"א הוא משום דמיני זרעים חשיבי ודוקא בירקות דלא חשיבי כל שאין דרכן מברך שהכל, מסתברא מילתא דפירות העץ מברכין עליהן בפה"ע אף שאין דרך לאכלן חיין,[[532]](#footnote-533) וצ"ע.

ח' מרחשון פ"ד

דף מס' 26

**דעת רב חסדא בדין שלקות**

**ל"ח ב' - כל שתחילתו בפה"א שלקו שהכל נהי' בדברו וכל שתחילתו שהכל נהי' בדברו שלקו בפה"א וכו',** התוס' פירשו דהיינו דכל דבר שהוא טוב כ"כ מבושל כמו חי וחי כמו מבושל מברכין עליו בפה"א אף אם בישלו, ורק תומי וכרתי המתקלקלין בבישולן מברכין עליהן כשהן מבושלין שהכל, וכ"כ התרי והרא"ה והרשב"א והרא"ש בסימן ט"ו, - והרשב"א הוסיף לפרש דהא דאמר כל שתחילתו בפה"א שלקו שהכל ל"ד הוא דכל שמברכין עליו בתחילתו בפה"א אם שלקו מברכין עליו שהכל, דא"כ מאי קאמר היכי משכח"ל ומשני בתומי וכרתי, הרי אף שאר ירקות מלבד תומי וכרתי מברכין עליהן בפה"א, אלא הא דכל שתחילתו בפה"א היינו שאין דרכו ליאכל אלא בחיותו ואין דרכו לישלק ולפיכך עיקר ברכתו בתחילתו וע"כ כל דשליק לי' פגים לי' ולא מברכין עלי' אלא שהכל.

אך הרשב"א כתב בשם הראב"ד דלדעת רב חסדא אף אם לא נפגם בבישולו מ"מ כיון דאישתני מפרי האדמה מברך עלי' שהכל, ולפ"ז כל הא דמברך על שלקות בפה"א הוא רק בדבר שעיקר אכילתו היא ע"י בישול, דבתחילתו מברכין עליו שהכל,[[533]](#footnote-534) וכ"נ ממש"כ בפירש"י בהא דכל שתחילתו שהכל שלקו בפה"א דשלקו והביאו לדרך אכילתו הוא עיקר פריו, והרי דכל הא דמברכין עליו בפה"א הוא משום דדרך אכילתו הוא ע"י בישול והוא עיקר פריו,[[534]](#footnote-535) וכ"ה בסידור רש"י סימן קכ"א ובס' הפרדס סימן פ"ה ובמחזו"ו סימן ע"ג דהא דכל שדרכו לאכול מבושל מברך עליו כשהוא מבושל בפה"א הוא משום דעיקרו לכך נברא ליאכל דרך בישול, ומה"ט הוא דערמונים המבושלין במים מברכין עליהן בפה"א משום דלא נבראו אלא לצורך בישול, והאוכלן חיין מברך עליהן שהכל, וכ"כ האו"ז בסימן קס"ח בשם הרי"ף דלרב חסדא הא דמברכין על שלקות בפה"א הוא באישתני לעילויא ומשום דזה דרכו ונטיעתו לכך והוא עיקר פריו, ומבו' להדיא בדבריו שם דתומי וכרתי דלרב חסדא אם שלקן מברך עליהן שהכל נאכלין חיין ושלוקין, ואפ"ה כל ששלקן מברך עליהן שהכל.[[535]](#footnote-536)

**הכרעת ההלכה בדין שלקות**

התוס' כתבו בשם רבינו יהודה והוא בתוס' רי"ח דקי"ל כרב חסדא דכל שהוא טוב מבושל כמו חי מברכין עליו כשהוא מבושל בפה"א, וכל שהוא מתקלקל בבישולו מברכין עליו כשהוא מבושל שהכל, וכ"כ תר"י בשם רבני צרפת, כ"כ הטוש"ע בסימן ר"ה ס"א, - אך בתשו' ר"ח שהביא השיורי ברכה בסימן ר"ה כתב דלא קי"ל כרב חסדא, ואף בתומי וכרתי ששלקן מברך בפה"א, וכ"כ הראבי"ה בסימן ק"ו בשמו, וכ"כ הרי"ף בסוגיין,[[536]](#footnote-537) וכ"כ הרשב"א בשם הראב"ד, וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין והריא"ז בפירקין.

נחלקו הראשונים בדעת הרי"ף בזה, **א** התוס' כתבו בדעת הרי"ף דקי"ל דאף שלקות המשתנין לגריעותא בבישולן מברכין עליהן בפה"א, וזה לפ"מ שנקטו דתומי וכרתי משתנין לגריעותא בבישולן, וכ"כ תר"י, ומשמעות דבריהם דבכל ענין מברכין עליהן שהכל, ואף אם נשתנו לגריעותא הרבה בבישולן, וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין דסלקא שמעתתא דעל כל שלקות מברך בפה"א, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז. - **ב** הרא"ה כתב בדעת הרי"ף דדוקא בתומי וכרתי מברכין עליהן בפה"א, משום דאע"ג דמשובחין יותר כשהן חיין והשלק פוגם בהן קצת מ"מ כיון דאורחייהו בשלק במילתייהו קיימי לברוכי עלייהו בפה"א, וכ"כ הרשב"ץ דבשאר ירקות דמפגמי טובא בבישולן לכו"ע אין מברכין עליהן אלא שהכל, ועד"ז כתב המכתם דכל שאין דרכו לאכלו מבושל אם בישלם בטלה דעתו ואין מברך עליו אלא שהכל. - **ג** השיטת ריב"ב כתב דתומי וכרתי נאכלין בין חיין ובין מבושלין וע"כ הוא דאף אם בישלן מברך עליהן בפה"א, אך כל שדרכו לאכלו חי ולא מבושל אם בישלו מברך עליו שהכל,[[537]](#footnote-538) וכ"כ המאירי, (אך לא כתב כן בדעת הרי"ף), וכ"נ למש"כ האו"ז בסימן קס"ח בשם הרי"ף דתומי וכרתי נאכלין חיין ושלוקין.[[538]](#footnote-539)

הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ג כתב דפירות או ירקות שדרכן להאכל חיים אם בשלן או שלקן מברך עליהן בתחילה שהכל ולבסוף בורא נפשות, והכס"מ שם ובב"י בסימן ר"ה כתב בדעתו דפליג ע"ד הרי"ף וס"ל כדעת התוס' ודעמייהו דקי"ל כרב חסדא.

אך בפי' רבינו מנוח שם מבו' שפירש בדעתו דשומים דרך לאכלן חי ומבושל, וכדעת ר"ח ורש"י ודעימייהו, ולפ"ז הרי דאדרבה ממש"כ הרמב"ם דדברים שדרכן להאכל חיין ומבושלין אכלן בין חיין בין מבושלין מברך עליהן בתחילה ברכה הראוי' להן, הוא משום דלא קי"ל כרב חסדא,[[539]](#footnote-540) ואפ"ה כל שאין דרכן לאכלן מבושלין מברכין עליהן שהכל, דומיא דהא דפירות שאין דרכן לאכלן חיין מברכין עליהן כשהן חיין שהכל, וכ"כ בס' המכתם דדעת הרמב"ם היא כדעת הרי"ף.

**אלא כל שתחילתו בפה"א שלקו שהכל היכי משכח"ל,** הגר"א באמרי נועם עמד בזה דמאי פריך הרי יש כמה דברים דנגרעין ע"י הבישול, וכתב דפריך דכיון דהן נגרעין ע"י הבישול מי הוא שיעשה כן שיבשל אותו הדבר שיגרע ע"י בישולו, וע"ז משני דמשכח"ל בתומי וכרתי, דדרך לבשלן לצורך הבשר, ועמש"כ בחי' המיוחסים להריטב"א.

**דין דבר המשביח בבישול עם דבר אחר**

**משכח"ל בתומי וכרתי,** התוס' הק' דהרי נראה לעינים דהבישול משביחן,[[540]](#footnote-541) וכתבו דהיינו בשביל הבשר והמלח שבתוכן, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ו דאע"פ שאנו רגילין לאוכלן מבושלין זה לפי ששומן הבשר ממתיק טעמו, ועד"ז כתב תר"י דאע"פ שאנו רואים דתומי וכרתי חשובים יותר ע"י הבישול, זהו כשמבשלים אותם עם בשר או עם דברים אחרים אבל כשמבשלים אותן בפני עצמן אין בהן טעם כ"כ כמו מתחילה, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, - אך המהר"ם מר"ב בסדר ברכות כתב דהא דמברכין על תומי וכרתי שבישלן שהכל הוא כשבישלן בפנ"ע, אך כל שבישלן עם בשר ודאי אישתנו למעליותא כי עינינו הרואות שטובים יותר מבתחילה ששומן הבשר ממתיקן ומברכין עליהן בפה"א, וכ"כ הטור בסימן ר"ה בדעת הרי"ף והגאונים דחשבי לי' אישתני לעילויא,[[541]](#footnote-542) והדרישה שם האריך דהיינו במקום שדרך לבשלן עם בשר דהם משתנין לעילויא ע"י הבשר, עיי"ש.[[542]](#footnote-543)

התוס' בסו"ד כתבו דאגוז מטוגן בדבש מברכין עליו בפה"ע, והרא"ש בסימן ט"ו כתב די"א דכיון דאילו בישלוהו בלא דבש נשתנה לגריעותא והי' ראוי לברך עליו שהכל, נמצא מעליותא ע"י הדבש והדבש עיקר ומברך עליו שהכל, ונחלק ע"ז דמ"מ האגוז עיקר ומברכין עליו בפה"ע, והט"ז בסימן ר"ה סק"ג הק' דכיון דאם בישלו בפנ"ע נשתנה לגריעותא, א"כ מ"ט מברכין עליו בפה"ע כשטיגנו עם דבש, ומ"ש מתומי וכרתי דבישלום עם בשר דמברכין עליהן שהכל משום דאין השבח מחמת עצמן אלא מחמת הבשר, וכן הק' העו"ת שם סק"א.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בהגה' סמ"ע בסימן ר"ה כתב דשאני אגוז דנטעי לי' אדעתא לטגנו בדבש, וע"כ מברכין עליו בפה"ע. - **ב** הט"ז שם כתב דדוקא במיני ירקות שברכתן תחילה בפה"א הוא דכל שנשתנו לגריעותא אין מברכין עליהן את ברכתן אפי' אם נתקן ע"י הבשר, ומשא"כ באגוז שתחילתו בפה"א לא הפסיד ברכתו זאת כל זמן שנתקן אח"כ ע"י דבש, וצ"ב, והחמד משה שם סק"ב תמה ע"ז. - **ג** המג"א שם סק"ה כתב דשאני הכא דהאגוז עיקר והדבש בא לתקן האגוז ומה לי בישלו עם מים או עם דבש, ומשא"כ בתומי וכרתי דהבשר עיקר והשומין מקבלין טעם ממילא, וכ"נ בד' המעדיו"ט בסימן ט"ו, וכ"כ הא"ר בסימן ר"ה סק"ד והגר"ז שם ס"ג והמ"ב שם סק"ז.[[543]](#footnote-544) - **ד** החמד משה שם סק"ב כתב דבאגוז המטוגן בדבש, הרי דאף דאם הי' מבשלו במים הי' מתקלקל ומשתנה לגריעותא, מ"מ כל שטיגנו בדבש נשאר בו טעמו כמקודם, ונוסף עליו טעם הדבש לשבח, אך בתומי וכרתי אף כשבישלן עם הבשר ושומן נגרע טעם עצמן, אלא שטעם הבשר והשומן שנבלע בהן ממתקן, וכיון דהם עצמן אישתנו לגריעותא ע"כ מברכין עליהן שהכל, וכ"כ המו"ק שם והיד הקטנה בפ"ד מברכות סקי"ב.

**יסוד דינא דדבר הנאכל חי ונפגם בבישולו דמברכין עליו שהכל**

בל' הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ג משמע דהך דינא דדבר שדרכו לאכול חי דמברך עליו כשהוא מבושל שהכל, הוא חד דינא עם הא דדבר שדרך לאכלו מבושל שאם אכלו חי מברך עליו שהכל, ויסוד הדין בזה הוא דכל שאוכל שלא כדרך אכילתו מברך עליו שהכל, וע"כ בין אם אכלו מבושל כשאין דרכו בכך ובין אם אכלו חי כשאין דרכו בכך מברך שהכל,[[544]](#footnote-545) וכ"ה להדיא בד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק עמ' 241 ובד' הריטב"א בהל' ברכות פ"א הי"ב והל"ד, וכ"נ בד' המאירי בסוגיין.[[545]](#footnote-546)

אך למש"כ המג"א בסימן ר"ה סק"ג בדעת התר"י דכל הא דדבר שאינו נאכל חי מברכין עליו שהכל הוא רק היינו דרק אם אינו ראוי לאכילה כ"כ כשהוא חי, אך כל שהוא ראוי לאכילה כשהוא חי, אף שהוא טוב יותר כשהוא מבושל מברך עליו בפה"א, ונתבאר בדף מס' 25, בע"כ דהא דדבר שדרך לאכלו חי דמברך עליו כשהוא מבושל שהכל הוא דין בפנ"ע, שהרי דין זה הוא בדבר הראוי לאכלו מבושל, דמ"מ כיון שהוא טוב יותר כשהוא חי ונשתנה לגריעותא בבישולו מברך עליו שהכל,[[546]](#footnote-547) - וכן משמע קצת ממש"כ הרא"ש והרשב"א דהא דדבר שדרכו לאכלו חי דמברכין עליו כשהוא מבושל שהכל הוא משום דאישתני לגריעותא, והרא"ש כתב בסו"ד דסברא טובה היא דכיון דאישתני לגריעותא שנשתנית ברכתו, ומשמע ד"השינוי" לגריעותא מגרע את ברכתו, ובדבר שדרכו לאכלו מבושל דמברכין עליו כשהוא חי שהכל ליכא לה"ט, - וכ"ה מבו' ממש"כ הפוסקים לדון בדין אגוז המטוגן בדבש אם חשיב כנשתנה למעליותא או לגריעותא, ונתבאר להלן, ואם הא דדבר שדרכו לאכול חי מברכין עליו כשהוא מבושל שהכל הוא חד דינא עם הא דדבר שדרכו לאכול מבושל מברכין עליו כשהוא חי שהכל, הרי דאף אי נימא דנשתנה האגוז לגריעותא בבישולו, מ"מ הדין נותן שיברך עליו בפה"ע שהרי דרך לטגנו ולאכלו,[[547]](#footnote-548) ודמי למש"כ הפוסקים דכל שדרך לאכלו חי מברכין עליו בפה"א אף כשהוא טוב מבושל יותר מחי, (ודלא כמשמעות ד' התוס' ודעימייהו דכל שהוא טוב מבושל יותר מחי מברכין עליו כשהוא חי שהכל אף אם דרך לאכלו חי), ונתבאר בדף מס' 25, ובע"כ דהוא דין בפנ"ע דכל דנשתנה לגריעותא בבישולו מברך שהכל, וע"כ ל"מ הא דדרכו בכך.[[548]](#footnote-549)

וכ"ה להדיא בד' הגר"ז בסימן ר"ב סט"ז דהא דפירות שדרך לאכלם מבושלין מברכין עליהן כשהם חיים שהכל הוא משום דאין עליהן חשיבות פרי כיון דנטעי להו אדעתא לאכלן מבושלין, אך בפירות שדרך לאכלם חיים מברכין עליהן כשהן מבושלים שהכל ליכא לה"ט דכיון שהגיעו לכלל פרי כשהם חיים אין הבישול מבטל תורת פרי מהם,[[549]](#footnote-550) אלא דינא אחרינא הוא דכל שנשתנו לגריעותא ירדו ממעלתם ומברכין עליהן שהכל, והך דינא ל"ש בפירות שדרך לאכלן מבושלים אכלם חיים, שמתחילתן הם כן ולא נשתנו לגריעותא, ומבו' בדבריו דמה"ט חלוקין הם בדינם, דהא דפירות שדרכן לאכלם מבושלים מברכין עליהן כשהם חיים שהכל תליא במה שאין דרך לאכלם חיים (דכיון דלא נטעי להו אדעתא דהכי אין מברכין עליהן את ברכתן), אך הא דפירות שדרכן לאכלם חיים מברכין עליהן כשהן מבושלים שהכל לא תלי במה שאין דרך לבשלן, אלא תלי במה דנשתנו לגריעותא בבישולם.

למש"נ מד' תר"י ודעימי' דהא דכל דאישתני לגריעותא בבישולו מברך עליו שהכל הוא דין בפנ"ע, ואינו חד דינא עם הא דדבר שדרכו לאכלו מבושל דמברך עליו כשהוא חי שהכל, יש להסתפק אם היינו דלעולם בכל גווני שלקות במילתייהו קאי ולא חשבינן לי' כדבר אחר, דלענין הך מילתא אם במילתייהו קיימי אין לחלק בין נשתנו למעליותא לנשתנו לגריעותא, והוא דין מסוים לענין ברכה דכל דאישתני לגריעותא בבישולו אין מברכין עליו את ברכת הפרי, או היינו דכל דנשתנו לגריעותא בבישולן אמרינן דלאו במילתייהו קיימי וחשבינן להו כדבר אחר, וכמה נפ"מ בדבר ונתבארו לפנינו, ונתבאר מה שיש ללמוד מד' הראשונים בזה.

ובד' הרא"ש בסו"ד שכתבו דסברא טובה היא דכל דאישתני לגריעותא נשתנית ברכתו, משמע להדיא דאי"ז משום דלאו במילתי' קאי, אלא הוא דין מסוים לענין ברכה דכיון דאישתני לגריעותא נגרעה ברכתו, - וכ"ה מבו' ממש"כ ההג"א בסימן י"ב דכל דאישתני לגריעותא נחית חד דרגא, ובפרי האדמה מברכין עליו שהכל ובפרי העץ מברכין עליו בפה"א, ואם דינא דאישתני לגריעותא הוא דבכה"ג אמרינן דלאו במילתייהו קיימי וחשבינן להו כדבר אחר, הדין נותן דלא יברכו עליהן כלל ברכת פרי ואין לנו לומר דנחית חד דרגא, ובע"כ דדינא דאישתני לגריעותא הוא דין מסוים לענין ברכה דבכה"ג לא חשיב לברך עליו את ברכת הפרי, ובזה הוא די"ל דנחית חד דרגא.

אך הנה בפי' החרדים לירושלמי בפירקין בתו"ד נקט דכל דנשתנה לגריעותא אין יוצאין בו יד"ח מרור, אף בלא הא דבעינן טעם מרור, וכ"ה מבו' בתו"ד הקר"א בסוגיין, ומבו' דס"ל דכל דנשתנו לגריעותא לאו במילתייהו קיימי וע"כ אין אין יוצאין בו יד"ח מרור, דאם הא דבנשתנה לגריעותא אין מברכין עליו בפה"א הוא דין מסוים לענין ברכה, אי"ז טעם שלא יצאו בו יד"ח מרור.

**פרי העץ המשתנה לגריעותא ע"י בישולו**

נחלקו הראשונים בדין פרי העץ שנשתנה לגריעותא ע"י בישולו, דהרשב"א כתב דמברך עליהן שהכל, וכתב דכן נראה מן התוס', וכ"כ המהר"ם מר"ב בסדר ברכות, וכן הוכיח הט"ז בסימן ר"ה סק"ג מד' התוס', - אך בד' ההג"א בסימן י"ב מבו' דכל הא דמברכין על שלקות שהכל הוא משום דתחילתן בפה"א וכל שנשתנו לגריעותא נחית חד דרגא ומברכין עליהן שהכל, אך כל שברכתן בפה"ע ונשתנו לגריעותא בבישולן מברכין עליהן בפה"א, ועמש"נ בזה להלן.

**ברכת יין מבושל**

התוס' כתבו דיין מבושל מברכין עליו בפה"ג דכ"כ הוא טוב לאחר הבישול כמו קודם הבישול, וכ"כ התוס' בפסחים ק"ט ב' ד"ה ארבעה וב"ב צ"ז ד"ה אילימא, וכ"כ הרא"ש בב"ב שם סימן י' בשם ר"ת, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בב"ב שם, והטוש"ע בסימן ר"ב ס"א, - אך התוס' בב"ב שם כתבו בשם רש"י ור"ש דמברכין עליו שהכל, וכ"כ כמה מקמאי בכ"ד בשם הגאונים, וכ"כ בתשו' הרי"ף ח"א סימן רצ"ה.

בטעם הסוברים דמברכין על יין מבושל שהכל, כתבו התוס' בב"ב שם דהוא משום דאישתני לגריעותא,[[550]](#footnote-551) וכ"ה מבו' בד' הרא"ש שם, ומבו' בדבריו דהוא כדין שלקות דאישתנו לגריעותא דמברכין עליהן שהכל, ועיי"ש שנחלק ע"ז דבמתניתין דתרומות פי"א מ"א מבו' דהבישול משביחו, ואף רבנן לא אסרי לבשל יין של תרומה אלא מפני שממעיטו, - ובדעת הסוברים דיין מבושל אישתני לגריעותא, י"ל דס"ל כמש"כ הריבמ"צ והר"ש והרא"ש בתרומות פ"ב מ"ו ופי"א מ"א דיין שאינו מבושל יפה לשתי', והא דהתירו לבשלו מפני שמשביחו היינו משום שהוא מתקיים ע"י הבישול, וע"כ חשיב כאישתני לגריעותא,[[551]](#footnote-552) ולפ"ז פלוגתת הראשונים בזה תליא בפלוגתת קמאי בביאור שינויא דירושלמי בתרומות ספ"ב, ואכמ"ל.

מד' רש"י ודעימי' דמברכין על יין מבושל שהכל משום דאישתני לגריעותא, מבו' דאף דהבישול מועיל ליין שיתקיים, כמש"כ הראשונים בתרומות, מ"מ כיון שהוא פוגם את טעמו חשיב כאישתני לגריעותא, - וצ"ע לפ"ז דמ"ט מברכין על גרוגרות שמתיבשים בחמה בפה"ע, הרי נשתנו לגריעותא, וכמבו' בתרומות פ"ב מ"ד ובד' קמאי שם דתאנים לחים יפים מגרוגרות, אלא דגרוגרות מתקיימים יותר, ואין לומר דבישול בחמה לא חשיב כבישול לדינא דשלקות, דלהדיא מבו' בד' המג"א בסימן ר"ב סקכ"א והפמ"ג והלבו"ש שם דפירות שנשתנו לגריעותא ע"י בישול בחמה מברכין עליהן שהכל,[[552]](#footnote-553) - ושמא כיון דדרך לייבשם כדי שיתקיימו לא חזינן לה כגריעותא, ול"ד ליין דאין הדרך לבשלו, וכמש"כ הרא"ש בע"ז פ"ב סימן י"ג, וצ"ע.

**שאכל זית מליח ובירך עליו תחילה וסוף וכו',** הרשב"א כתב דזית אין דרכו לאכלו חי והוא משביח ע"י בישול, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א דהמליח משביחו, וכ"כ הרשב"ץ, - אך הר"ש בתרומות פ"ב מ"ו כתב דזית שאינו מבושל טוב לאכילה מן המבושל, וכ"נ בד' האו"ז בסו"ס קס"ח דזית מליח אישתני עי"ז לגריעותא, וזהו שכתב דמעשה רב דאף דאישתני לגריעותא מברכין עליו את ברכת הפרי, וכ"נ בגל' הגרע"א בסימן ר"ה, וכ"כ בגל' חת"ס להג"א סימן י"ב.[[553]](#footnote-554)

**אלא אי אמרת שלקות לאו במילתייהו קיימי וכו',** בגל' הגרע"א לט"ז סימן ר"ה סק"ג כתב להוכיח מהכא דהא דמברכין על שלקות שהכל הוא אף בשלקות דפרי העץ, ותמה ע"ד הט"ז שם שכתב לדון בדין זה, וכן הק' הצל"ח בסוגיין והדה"ח בקו"א להל' ברכות סימן כ"ג אות י"א, וקשיא כן גם ע"ד הרשב"א שהוכיח לדין זה מד' התוס', ולא הוכיח מדין זית מליח, ויותר קשיא מהכא ע"ד ההג"א בסימן י"ב דשלקות דפרי העץ מברכין עליהן בפה"א, וזה דלא כמו שאמרו הכא דבתחילה מברך עליו שהכל, והק' כן בגל' חת"ס להג"א שם והרש"ש בסוגיין.

אך לכאו' י"ל דאף דלמ"ד דשלקות לאו במילתייהו קיימי וחשיבי כדבר אחר, ואף אין יוצאין בזה ידי מצה ומרור, ודאי דשלקות דפרי העץ מברכין עליהן שהכל, אך לפ"מ דקי"ל דשלקות במילתייהו קיימי אלא דכל שנשתנו לגריעותא אין מברכין עליהן את ברכתן, והוא דין מסוים לענין ברכה, שפיר י"ל דהיינו רק בשלקות דפרי האדמה דלא חשיבי, וגם י"ל דאמרינן בזה דנחית חד דרגא ופרי האדמה שנגרע בבישולו מברך שהכל ובפרי העץ שנגרע בבישולו מברך בפה"א, ועד"ז כתב הישועות יעקב בסימן ר"ה סק"ג.

הנחל"ד בסוגיין הוכיח שלא כד' המג"א דס"ל דבפרי שלא נגמר בישולו אמרינן דנחית חד דרגא, ממה שאמרו דבזית מליח מברכין עליו שהכל, והרי דלא אמרינן דכיון שבתחילתו מברכין עליו בפה"ע גם כשנשתנה יברכו עליו בפה"א, אלא מברכין עליו שהכל,[[554]](#footnote-555) - ולהנ"ל ניחא ד' המג"א, דלהך מ"ד דשלקות מברכין עליהן שהכל הוא משום דלאו במילתייהו קיימי וחשיבי כדבר אחר, אין מקום לומר דנחית חד דרגא, וע"כ אף אם בתחילתו מברכין עליו בפה"ע מ"מ כשנשתנה מברכין עליו שהכל,[[555]](#footnote-556) ומשא"כ בדבר שלא נגמר בישולו דהא דאין מברכין עליו בפה"ע הוא משום דלא חשיב לברך עליו את ברכתו, שפיר י"ל דנחית חד דרגא.[[556]](#footnote-557)

**ברכת שלקות לאחריהן**

**אלא לבסוף מאי מברך וכו',** הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ג כתב דפירות או ירקות שדרכן ליאכל חיים אם בשלן או שלקן מברך עליהן בתחלה שהכל ולבסוף בורא נפשות, והשעה"צ בסימן ר"ב סקע"ו כתב ללמוד מדבריו דאף אי איתרמי בז' מינים כה"ג שדרכן ליאכל חיים ולא מבושלים ואכלם כשהם מבושלים, אין מברך לאחריהן מעין ג' אלא בנ"ר, ועיי"ש שכתב ללמוד לדין זה מהכא דאמרינן דבזית מליח מברך לאחריו בנ"ר.

ואמנם לכאו' אי נימא דהא דקי"ל דבדברים שנשתנו בבישולם לגריעותא מברכין עליהן שהכל, אי"ז משום דבכה"ג אמרינן דלאו במילתייהו קיימי, אלא הוא דין מסוים לענין ברכה דכל שנשתנו לגריעותא לא חשיבי ואין מברכין עליהן את ברכתם, יש מקום לומר דכ"ז הוא לגבי ברכה ראשונה אך ברכת מעין ג' מברכין עליהן אף בכה"ג, ואין ללמוד לזה ממה שאמרו הכא דבזית מליח מברך לאחריו בנ"ר, דכ"ז הוא למ"ד דשלקות לאו במילתייהו קיימי וחשיבי כדבר אחר, ואף אין יוצאין בהן ידי מצה ומרור, וע"כ ודאי דאף אין מברכין עליהן מעין ג', אך לפ"מ דקי"ל דשלקות במילתייהו קיימי ואך דכל שנשתנו לגריעותא אין מברכין עליהן את ברכתן, שפיר י"ל דמ"מ מברכין לאחריהן מעין ג',[[557]](#footnote-558) ומד' השעה"צ שהוכיח לדין זה מהכא משמע דס"ל דאף הא דקי"ל דכל שנשתנו לגריעותא מברכין עליהן שהכל הוא משום דבכה"ג אמרינן דלאו במילתייהו קאי, וע"כ שפיר יש ללמוד מהכא דמהני הא דלאו במילתייהו קאי אף לענין ברכה אחרונה.

בד' הרשב"א ועוד מקמאי לעיל ל"ו א' מבו' דלדעת הסוברים דהכוסס חטה מברך לאחרי' מעין ג', ה"נ האוכל קמחא דחיטי וקמחא דשערי מברך לאחריו מעין ג' אף דמברכין עליו שהכל, ונחלקו בזה רבוותא, ונתבאר בדף מס' 17, ובגל' הגרע"א בסימן ר"ח ס"ה הק' ע"ז ממה שאמרו הכא דלמ"ד דשלקות מברך עליהן שהכל אינו מברך לאחריו מעין ג', והרי דאף דזית הוי ממין ז' אינו מברך לאחריו מעין ג' כיון דתחילתו מברך שהכל, וא"כ ה"נ נימא בקמחא דחיטי דכיון דתחילתו מברך שהכל אין מברך לאחריו מעין ג', וכתב דצ"ל דשאני זית מליח דכיון דאישתני מחמת מליח בטל ממנו חשיבות דז' מינים, ומשא"כ בקמח דאף לאחר שנשתנה ראוי לעשות ממנו פת ולברך ברהמ"ז, וע"כ אף קודם שאפאוהו מברך מעין ג', ועיי"ש במש"כ עוד בזה, - וי"ל עוד כמש"נ דשאני שלקות למ"ד דלאו במילתייהו קיימי דחשיבי כדבר אחר, ואף אין יוצאין בהן ידי מצה ומרור, וע"כ אף אין מברכין עליהן מעין ג', ומשא"כ בקמחא דחיטי ודשערי דהא דמברכין עליהן בתחילה שהכל הוא דין מסוים לענין ברכה דלא חשיבי לברך עליהן את ברכתן, י"ל דהיינו רק בברכה שלפני', אך בברכה שלאחרי' מברכין עליהן מעין ג'.[[558]](#footnote-559)

בעיקר מש"נ לדון בהא דשלקות דאישתנו לגריעותא מברכין עליהן שהכל אם הוא דין מסוים לענין ברכה דלא חשיבי לברך עליהן את ברכת הפרי, או דהוא משום דבכה"ג לאו במילתי' קאי, לכאו' נפ"מ עוד בזה, במש"כ השע"ת בסימן ר"ו סק"ב דאותן שחיין טובים ממבושלין ובירך לאחר הבישול בפה"א יצא, וכתב לדמותו למש"כ הפנים מאירות דכל שטובים מבושלים יותר מחיים דאם בירך עליהן בעודם חיים בפה"א יצא, והביאו השעה"צ בסימן ר"ח סקמ"ג - ולכאו' כ"ז הוא אם הא דלאו במילתי' קאי הוא דין מסוים לענין ברכה דלא חשיבי לברך עליהן את ברכתן, אך אם הוא משום דבכה"ג לאו במילתייהו קיימי, מסתברא מילתא דאם בירך עליהן בפה"א לא יצא.

עוד נפ"מ בזה הוא במש"כ הגר"ז בסימן ר"ב סי"ח דאגוז המטוגן בדבש אף אם בישלו במים קודם הטיגון ונשתנה טעמו לגריעותא וברכתו אז שהכל אפ"ה כשחוזר ונתקן ע"י הטיגון חוזר לברכתו שהיא בפה"ע, ונתחדש בדבריו דאף דבשעה שנשתנה לגריעותא פקע מיני' דין ברכת בפה"ע, מ"מ כשחזר לתיקונו חוזר לברכתו, - ולכאו' כ"ז הוא אם דינא דאישתני לגריעותא הוא דין מסוים לענין ברכה דכל דנשתנה לגריעותא אין מברכין עליו את ברכתו, אך אי נימא דהוא משום דבכה"ג דאישתני לגריעותא לאו במילתייהו קיימי ואין תורת פרי עליו, מסתברא מילתא דלא יועיל מה שחזר ותיקנו.

ט' מרחשון פ"ד

דף מס' 27

**ביאור הא דמדמינן דין מצה ברקיק המבושל לדינא דשלקות**

**ל"ח ב' - ואני אומר במחלוקת שנוי' דתניא יוצאין ברקיק וכו' ובמבושל שלא נימוח דברי ר"מ וכו',** התוס' בפסחים מ"א א' ד"ה עולא אמר פירשו דהא דמדמינן דין שלקות לדין רקיק המבושל, הוא משום דלמ"ד דאין יוצאין ברקיק המבושל משום דבישול מבטל האפי',[[559]](#footnote-560) ה"נ בישול מבטל מהם שם ירק, ועיי"ש כתבו לפ"ז דמה שאמרו שם דדין פסח שצלאו ואח"כ בישלו תליא בפלוגתא דר"מ ור' יוסי ברקיק המבושל, הוא כס"ד דהכא דטעמא דר' יוסי הוא משום דבישול מבטל האפי'.

אך הנה בפירש"י בפסחים שם ד"ה ר' יוסי משמע דטעם הפלוגתא דר"מ ור' יוסי הוא אם בישול שאחר אפי' בישול הוא, דלר"מ לאו בישול הוא וע"כ יוצאין ברקיק המבושל, ולר' יוסי בישול הוא וע"כ אין יוצאין ברקיק המבושל, ולפ"ז צ"ב דמה מדמינן לה הכא לדין שלקות, הרי הא דלר"מ יוצאין ברקיק המבושל הוא משום דאין בישול אחר אפי' ואין על בישולו תורת בישול, אך בשלקות דיש על בישולן תורת בישול י"ל דמודה ר"מ דמברכין עליהן שהכל, והק' כן האג"ט אופה סקט"ו אות י"ז עיי"ש.

ועד"ז הק' הבית מאיר בסימן שי"ח ס"ה במה שנחלקו הראשונים אם יש בישול אחר אפי' בשבת, ונתבאר להלן, דמסוגיין מוכח דלכו"ע יש בישול אחר אפי', דאל"כ מה תלינן לדין שלקות בפלוגתא דר"מ ור"י ברקיק שבישלו, הרי אף לר"מ דיוצאין בו יד"ח מצה הוא משום דאין בישול אחר אפי' ואין בישולו חשיב בישול, אך בשלקות דבישולן חשיב בישול שפיר י"ל דמודה ר"מ דמברכין עליהן שהכל, ועמש"כ בזה האג"ט שם אות י"ט וכ', ואכמ"ל.

**טעמא דר' יוסי דאין יוצאין יד"ח מצה ברקיק המבושל**

**ועד כאן לא קאמר ר' יוסי התם אלא משום דבעינן טעם מצה וליכא,** התר"י עמד בזה דלא מצינו דבעינן טעם מצה אלא לחם עוני, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התר"י כתב בשם רבני צרפת דהיינו דבעינן טעם מצה עני' וזו כיון שהיא מבושלת הו"ל מצה עשירה, וכ"כ התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש.[[560]](#footnote-561) - **ב** בד' הרשב"א מבו' דדינא הוא דבעינן טעם מצה, והביא למה שאמרו בפסחים קט"ו א' דדילמא אתי מרור דרבנן ומבטל טעם מצה דאורייתא,[[561]](#footnote-562) וע"כ הוא דאינו יוצא ברקיק המבושל משום דלי"ב טעם מצה,[[562]](#footnote-563) וכ"ה מבו' בד' המאירי.[[563]](#footnote-564) - **ג** הרמב"ן לקמן ל"ט א' כתב בדעת ר"ה גאון והבה"ג דכ"ה דאין יוצאין ברקיק המבושל ה"נ אין מברכין עליו המוציא, ונתבאר בדף מס' 72, ועיי"ש שכתב דאף שאמרו הכא דעד כאן לא אמר ר' יוסי התם אלא משום דבעינן טעם מצה אבל הכא ר' יוסי מודה, ה"מ בירקות, אבל בפת כיון דליכא טעם מצה ליכא טעם לחם ולא מברכינן עלי' המוציא, ולכאו' היינו דליכא דין מסוים במצה דבעינן טעם מצה, אלא היינו דכיון דאין מצה אלא האפוי' בתנור מהני הבישול לבטל להאפי' ופקע תורת מצה מינה, וה"נ בפת שנתבשלה מבטל הבישול להאפי' ופקע מינה תורת לחם, ומשא"כ בירקות דאף דנתבשלו במילתייהו קיימי, (דאף דבישול מבטל להאפי', מ"מ אינו מבטל להירקות מתורת ירק).

השאילתות בסימן ע"ז כתב דהא דאין יוצאין ברקיק המבושל הוא משום דכשבישלו נפיק לי' מתורת לחם, וההעמ"ש שם סק"ט עמד בזה דהוא דלא כמו שאמרו הכא דהוא משום דבעינן טעם מצה וליכא, ולמש"כ הרמב"ן בדעת רה"ג והבה"ג ניחא, וכתב דכל מה שהוצרכו הכא לה"ט דבעינן טעם מצה הוא רק למ"ד דבכל ענין קיימי שלקות במילתייהו, אך לפ"מ דקי"ל דכל דאישתני לגריעותא לא קיימי במילתייהו, הרי דמה"ט הוא דאין יוצאין ברקיק המבושל דאישתני לגריעותא,[[564]](#footnote-565) וכתב כן גם בדעת הבה"ג, - ואמנם כ"ז ניחא אי נימא דדינא דאישתני לגריעותא היינו דבכה"ג אמרינן דלאו במילתייהו קיימי, אך אי נימא דהוא דין מסוים לענין ברכה דבכה"ג אין מברכין עליו את ברכת הפרי, עמש"נ בזה בדף מס' 26, אי"ז טעם לענין לצאת יד"ח מצה, ועמד ע"ז המרומי שדה בסוגיין, עיי"ש.

**אם יש ללמוד מהא דאין יוצאין ברקיק המבושל דיש בישול אחר אפי'**

היראים בסימן ער"ד הוכיח דיש בישול אחר אפי' וצלי' מהא דלר' יוסי אין יוצאין ברקיק המבושל, משום דאין לחם אלא אפוי ולא מבושל וכשבישלו אחר אפייתו נקרא מבושל דיש בישול אחר אפי', והסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן קפ"ב כתבו בשמו דהוא משום דהבישול מבטל האפי' ופקע מיני' שם לחם, והראבי"ה בסימן קצ"ז תמה ע"ז שהרי בסוגיין מסקינן דטעמא דר' יוסי הוא משום דבעינן טעם מצה, והב"י בסימן שי"ח ס"ה כתב ע"ז דהיא קו' חזקה שהרי קי"ל דשלקות מברכין עליהן בפה"א, ובע"כ דהא דקי"ל כר' יוסי דאין יוצאין ברקיק המבושל, הוא משום דבעינן טעם מצה,[[565]](#footnote-566) - ולמש"כ הרמב"ן בדעת ר"ה גאון והבה"ג ניחא דמכוון הגמ' דטעמא דר' יוסי הוא משום דהבישול מבטל מיני' תורת מצה, ועד"ז כתב הב"ח בסימן שי"ח דהא דקי"ל דשלקות מברך עליהן בפה"א היינו משום דהבישול אינו מבטל שם ירק וטעמו אך שפיר מהני לבטל אפי' וצלי', ועד"ז כתב המשכנות יעקב בסו"ס צ"ד, והוכיח כן מד' הרמב"ם, - ועמש"כ בזה הט"ז שם סק"ו, ומש"כ האג"ט אופה סקט"ו אות ב', ובחי' רא"ל ח"א סימן י"ד סק"ד, ואכמ"ל.

**אם יש ללמוד מהא דאין יוצאין ברקיק המבושל דאין מברכין המוציא על דבר שנתבשל במשקין**

הר"ש בחלה פ"א מ"ה הוכיח דאין מברכין המוציא על דבר שנתבשל במשקין, ממה שאמרו בפסחים שם דלר' יוסי אין יוצאין ברקיק המבושל משום דהבישול מבטלו מתורת לחם וקי"ל כר' יוסי וכו', ושמואל דאמר דשלקות מברכין עליו שהכל מוקי לה כר' יוסי, והביאו הרא"ש בהל' חלה סימן ב', - והגר"א בסימן קס"ח ס"י וסי"ג תמה ע"ז, שהרי אדרבה קי"ל דשלקות מברכין עליהן בפה"א, והא דאין יוצאין ברקיק המבושל הוא משום דבעינן טעם מצה וליכא.[[566]](#footnote-567)

וההעמ"ש בסימן ע"ז סק"ט כתב לישב לד' הר"ש למש"כ שם בדעת השאילתות דלפ"מ דקי"ל דשלקות דאישתני לגריעותא מברכין עליהן שהכל הרי דמה"ט אין יוצאין ברקיק המבושל, ונתבאר לעיל, וזהו שכתב הר"ש דקי"ל כר' יוסי דאין יוצאין ברקיק המבושל, דומיא דהא דקי"ל דשלקות מברכין עליהן שהכל.[[567]](#footnote-568)

בדעת ש"ר דקי"ל דמברכין המוציא על פת שנתבשלה במשקין, כל שהפרוסות קיימות, צ"ב דמ"מ כל שנשתנה לגריעותא ע"י הבישול מ"ט מברכין ע"ז המוציא, וכדמדמינן הכא דין מצה שנתבשלה לדינא דשלקות, - וי"ל למש"נ בדף מס' 25 דמשמעות ד' הראשונים בכ"ד דהא דשלקות שנשתנו לגריעותא מברכין עליהן שהכל אי"ז משום דבכה"ג לאו במילתייהו קיימי, אלא הוא דין מסוים לגבי ברכה דבכה"ג לא חשיבי לברך עליהן את ברכת הפרי, וע"כ הוא דבפת שבישלה מברכין עלי' המוציא אף כשנשתנית לגריעותא, דדינא דאישתני לגריעותא הוא רק בברכה שמברכין על הפרי, וכמש"כ הנחל"ד לעיל ל"ז א', ונתבאר בדף מס' 17.[[568]](#footnote-569)

**הביאו לפניו כרוב ודרוסמקין,** בפירש"י הביא די"מ דדרוסמקין הוא פרונ"ש, והק' דא"כ הרי ברכתו הוא בפה"ע והיאך קדם ובירך על הפרגיות שברכתן שהכל, והגרע"א בגהש"ס תמה דהרי לפ"מ דס"ל דמברכין על שלקות שהכל, הרי אף שלקות דפרי העץ מברכין עליהן שהכל, כמבו' לעיל בסוגיין לגבי זית מליח, וא"כ שפיר קדם ובירך על הפרגיות, - אך בד' התוס' הרא"ש נראה שפירש בד' רש"י דס"ל דאם איירי בפרונ"ש הרי אין דרך כלל לבשלן וסתמא דמילתא איירי כשאכלן חיים, והי' לו לברך ע"ז בפה"ע, ועיי"ש שכתב בשם ה"ר יוסף דצ"ל דמיירי כששלקו, ולכך ברכתו שהכל.

בד' התוס' רי"ח בשם רש"י מבו' דקשיא לי' ממה שאמרו דלמ"ד דשלקות במילתייהו קאי יש לו לברך על הכרוב שברכתו בפה"א, ומ"ט לא אמרינן דיברך על הדורמסקין שברכתו בפה"ע, ועיי"ש שכתב בשם ה"ר יוסף שתירץ דכשנשלקו הדורמסקין אישתני לגריעותא ומברך עליהן שהכל וכרוב חשוב שברכתו בפה"א, והיינו דאף דס"ל דשלקות במילתייהו קאי ומה"ט מברכין על הכרוב בפה"א, מ"מ הדורמסקין דאישתנו לגריעותא בבישולן מברכין עליהן בפה"ע.[[569]](#footnote-570)

י' מרחשון פ"ד

דף מס' 28

**ל"ח ב' - היכי מברך על זית מליח כיון דשקילא לגרעיני' וכו',** התוס' רי"ח כתב בשם ה"ר יצחק דהיינו דוקא משום דהסיר את הגרעין, דכשהוא מלוח דרך להסירו, אך כל שאכלו שלם עם הגרעין ונהנה גופו מגוף הזית שלם הוי גרעין כאוכל ומצטרף לכזית, והביאו האו"ז בסימן ק"ע, ונתחדש בזה דאף דהגרעין אינו ראוי לאכילה, מ"מ הוא מצטרף לכזית,[[570]](#footnote-571) ועמש"כ בזה בגל' הגרע"א בסימן ר"י ס"א בדעת הירושלמי, ונתבאר להלן.

**שיעור אכילה לחיוב ברכה לפני'**

**בצר לי' שיעורא,** בפירש"י כתב דהיינו משום דגבי ברכת פירות הארץ אכילה כתיבא ואכילה בכזית, והתוס' כתבו דהיינו דוקא בברכה שלאחריו דבעיא שיעור, אבל בברכה שלפניו אפי' בפחות מכשיעור דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה, וכ"כ הרי"ף דכל דליכא כזית בעי ברכה תחילה שאסור לאדם ליהנות מהעוה"ז בלא ברכה ולבסוף ל"ב ברכה, וכ"כ בפירש"י בסוכה כ"ו ב' ד"ה ולא בירך אחריו, וכ"כ הראשונים בכ"ד, ובתשו' בית אפרים אהע"ז סו"ס נ"ח פירש דהיינו דבברכה שלפני' דחיובה הוא מכח דאסור "ליהנות" בלא ברכה, הרי דכיון דאף בכ"ש איכא הנאת גרונו, ה"ז טעון ברכה, ומשא"כ בברכה לאחרי' שלא חייבתו תורה רק על אכילה כשיעור, וכ"נ להדיא בד' רבינו מנוח בפ"א מברכות ה"ב, (ועמש"נ בזה בדף מס' 3),[[571]](#footnote-572) - אך הארחות חיים בהל' סעודה סכ"א והכל בו בסימן כ"ד כתבו בשם רב אחא משבחא דעל פחות מכשיעור אין מברכין כלל.

הרמב"ם בפ"ג מברכות הי"ב כתב דכל שאוכל או שותה פחות מכשיעור מברך ברכה הראוי' לאותו המין, וכ"כ הרשב"א בסוגיין, וכ"כ הארחות חיים בהל' סעודה סכ"א, וכ"כ בס' הפרדס שער תיקון הברכות בדעת הרי"ף, וכ"כ הב"י בסימן ר"י בדעת התוס' והרא"ש, וכ"כ השו"ע שם ס"א, - אך התר"י כתב דהאוכל פחות מכשיעור אינו מברך לפניו אלא ברכת שהכל כדי שלא יהנה מן העוה"ז בלא ברכה, וכ"כ הארחות חיים שם סכ"א בשם י"א, והיינו דמשום הא דאסור ליהנות בלא ברכה סגי לכתחילה בברכת שהכל, וכל הא דמברך על כל מין את הברכה הוא הראוי' לו הוא משום חובת הברכה, והיינו רק באכילה כשיעור, (ועמש"נ בדף מס' 2 בדעת ש"ר דפליגי ע"ז).

**שיעור אכילה ושתי' לחיוב ברכה לאחרי'**

התוס' כתבו דאף ברכת בורא נפשות בעיא שיעור, דתיקנוה כנגד על הגפן, וכ"ה דעל הגפן בעיא שיעור ה"נ בורא נפשות בעיא שיעור, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ז דהצד דבורא נפשות ל"ב שיעור הוא משום דלא נתקנה בורא נפשות שהיא דרבנן אלא דומיא דברכה אחת מעין ג' שהיא דאורייתא, וכ"כ התר"י בסוגיין והרמב"ם בפ"א מברכות ה"ב ובפ"ג הי"ב דאין מברכין בורא נפשות אלא בכשיעור, וכ"כ הב"י בסימן ר"י דכ"ה משמעות ד' הרי"ף, וכ"כ השו"ע בסימן ר"י ס"א.

אך התוס' רי"ח כתב בשם ר"י שנסתפק בזה דשמא ברכת בורא נפשות ל"ב שיעור, וכ"כ הרא"ש והטור בסימן ר"י בשם תוס', אך התוס' כתבו בשם ר"י דל"ב שיעור, וכ"כ האגור בסימן רמ"ה בשם ה"ר אביגדור כהן, וכתב כן גם בדעת הרי"ף (והב"י שם תמה ע"ז), - ובטעם הנידון בזה כתב הרא"ש בסימן ט"ז דהוא משום די"ל דדוקא ברכת מעין ג' בעיא שיעור משום דכתיב בה ואכלת, אך ברכת בורא נפשות ל"ב שיעור, אך התוס' כתבו דהוא משום דלאו ברכה חשובה היא.

הרא"ש בסו"ס ט"ז כתב דמתוך דברי ר"י משמע שאם אכל מז' מינים פחות מכשיעור שיברך אחריו בורא נפשות, וכתב לתמוה ע"ז דמסתבר דעל מין שראוי לברך עליו מעין ג' בשביל חיסרון השיעור לא שייך בי' ברכה אחרת, - ובד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש ובסימן ר"י משמע להדיא דלא תלי בספיקא דהתוס' אם מברכין בנ"ר על פחות מכשיעור, אלא לדעת ר"י אף אם אין מברכין בורא נפשות בפחות מכשיעור מ"מ בז' המינים מברכין,[[572]](#footnote-573) ולדעת הרא"ש אף אם מברכין בנ"ר על פחות מכשיעור מ"מ בז' המינים אין מברכין, דכיון דאם אוכל ממנו כשיעור מברך מעין ג', בשביל חיסרון השיעור לא ישתנה הברכה.[[573]](#footnote-574)

נחלקו הראשונים בשיעור שתי' לחיוב ברכה לאחרי', **א** התוס' כתבו דהוא במלא לוגמיו. - **ב** התוס' ביומא ע"ח א' ד"ה לומר לך ובסוכה כ"ו א' ד"ה ולא בירך אחריו כתבו דאינו במלא לוגמיו, ונסתפקו אם הוא בכזית או בכביצה. [[574]](#footnote-575) - **ג** הרמב"ם בפ"א מברכות ה"ב ובפ"ג הי"ב כתב דהוא ברביעית.

הכס"מ בפ"ג שם כתב דלמדה מדאשכחן בעלמא לענין אכילת איסורין דחייב בשתיית משקין אסורין ברביעית דומיא דאוכלין בכזית,[[575]](#footnote-576) - ובד' התוס' דפשיט"ל דחייבין בברכה אחרונה אף בפחות מרביעית, לכאו' הוא משום דלא ס"ל כלל להך מילתא דשיעור שתי' בעלמא הוא ברביעית, וכמש"כ כן התוס' הרא"ש בנזיר ל"ח א' דאיסור שתיית יין של ערלה או כלאי הכרם הוא בכזית, ומבו' בדבריו שם דבכל איסורי תורה הוי שיעור השתי' בכזית, ורק באיסורי נזיר הוי שיעור השתי' ברביעית, וילפינן לה שכר שכר ממקדש.[[576]](#footnote-577)

הרא"ש לקמן פ"ז סימן כ"ד נסתפק בהכרעת ההלכה בזה אם מברכין על כזית או כביצה וכתב דטוב ליזהר שישתה פחות מכזית או רביעית להסתלק מן הספק, וכ"כ הטוש"ע בסימן ק"צ ס"ג ובסימן ר"י ס"א, - אך התוס' הרא"ש ביומא ע"ט ב' כתב דישתה פחות מכזית או מלא לוגמיו, ולא הצריך לשתות רביעית, והיינו משום דלא נסתפק שם כלל שיהא שיעורו רביעית.[[577]](#footnote-578)

המג"א בסימן ר"י סק"ה כתב דאם שתה כזית ואין לו רביעית לא ישתה עד כביצה משום די"א דעל כביצה מברך ברכה אחרונה, - ונתחדש בדבריו דא"צ לימנע מלשתות אלא עד כביצה, אך א"צ לימנע מלשתות עוד כזית, ולא אמרינן דאיכא תוספת איסור במה ששותה עוד כזית דהוא שיעור המחייב בברכה אחרונה, ועמש"נ בזה בדף מס' 2 בסופו בהערה.

**ברכה אחרונה על ברי' שאין בה כשיעור**

בירושלמי בפירקין אמרו דהא דבירך ע"ז ר' יוחנן ברכה לאחרי' הוא משום ברי', ולמדו מזה דאפי' אכל פרידה אחת של ענב או פרידה אחת של רימון טעון ברכה לפני' ולאחרי', והתוס' בתחילת דבריהם כתבו דהבבלי פליג ע"ז וס"ל דאף דהו"ל ברי' א"צ לברך כשאין בו כשיעור, וכתבו דהכי קי"ל, וכ"כ הרא"ה, וכן צידד ההשלמה לעיל ל"ז ב', וכ"כ המאירי שם, וכ"כ הב"י בסימן ר"י בדעת הרי"ף והרמב"ם שסתמו דכל דליכא כזית א"צ ברכה לאחרי' ולא חילקו בין דבר שהוא ברי' לדבר שאינו ברי', וכ"נ בד' המכתם בסוגיין שכתב כן בדעתם.

אך התוס' רי"ח כתב בשם ר"ת דהבבלי לא פליג על הירושלמי,[[578]](#footnote-579) וכתב דשמא היינו משום דד' הירושלמי קיימי באכל זית שלם עם הגרעין ובכה"ג הוי ברי' ומברכין עליו אף שאין בו כשיעור, אך הבבלי ס"ל דמיירי כשהוסר הגרעין ונמלח ול"ה כברייתו וע"כ בעי שיעור, וכ"כ המכתם והרא"ש בסימן ט"ז והרשב"א והרשב"ץ,[[579]](#footnote-580) ועד"ז כתב התר"י די"ל דבדבר שדרך לאכלו עם הגרעין כגון גרעין של רמון וכו' מברכין עליו אף כשאין בו כשיעור, אך בזית וכיו"ב שאין דרך לאכלו עם הגרעין, לעולם ל"ה ברי',[[580]](#footnote-581) שכשתוציא הגרעין כמו שדרך להוציאו לא ישאר שלם.[[581]](#footnote-582)

ואמנם נחלקו הראשונים בזה, דהרא"ש כתב דכל שהי' הזית שלם כשהובא לפניו, אע"ג שהשליך הגרעינים, מ"מ כיון שהובא לפניו שלם ונהנה מברי' שלימה מה שדרך לאכול ממנה יש כאן שיעור, - אך המכתם והרשב"א והרשב"ץ כתבו דהירושלמי ס"ל דאכל זית שלם ולא הסיר את הגרעין, וכ"כ התוס' ביומא ע"ט א' ובסוכה כ"ו ב' די"ל דד' הירושלמי קיימי כשאכלו עם הגרעין, - ובד' תר"י מבו' דאף אם אכל את הגרעין, מ"מ כיון דאין דרך לאכלו לא חשיב כברי'.

במש"כ הרא"ש דאם הי' הזית שלם כשהובא לפניו אע"פ שהשליך הגרעינים חשיב כברי', מבו' בד' הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ח סוס"ט דאי"ז רק כשהשליך את הגרעין, אלא ה"נ אם נחתך הפרי או נתרסק אחר שהובא לפניו חשיב כברי', וצ"ע.[[582]](#footnote-583)

במש"כ הרשב"א דד' הירושלמי קיימי כשאכל זית שלם ולא הסיר את הגרעין, תמה המור וקציעה בסימן ר"י דמי שמע כאלה שיאכל אדם זית עם גרעינו ואי"ז אף מאכל בהמה,[[583]](#footnote-584) ועד"ז הק' בתשו' רדב"ז ח"א סימן ת"ב דאיך הי' ר' יוחנן בולע גרעין הזית, הרי יש לחוש לסכנה שהעוקץ הדק ינקוב בני מעים, - ואמנם הנה הראש יוסף בסוגיין כתב לפרש לד' הרשב"א דהיינו שהכניס את הזית שלם לפיו, ואף שפלט אח"כ את הגרעין הוי ברי', וכ"כ החמד משה שם סק"ג,[[584]](#footnote-585) - אך בד' התוס' ביומא ובסוכה שם מבו' להדיא דלא חשיב כברי' אלא כשאכל ממש את הגרעין, וזהו שהוצרכו לפרש דאיירי בזית קטן, ונתבאר להלן, וכ"כ המ"ב שם סק"ז.

המור וקציעה שם הק' עוד ע"ד הרשב"א דלהדיא אמרו בירושלמי שם דליכא בזית שיעור משום דגלעינו ממעטו, והרי דלא איירי כשאכל את הגרעין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' ביומא ובסוכה שם כתבו דד' הירושלמי קיימי בזית קטן מזית בינוני דלי"ב כשיעור אף עם הגרעין, ובגל' הגרע"א בסימן ר"י ס"א תמה ע"ז דהרי להדיא אמרו בירושלמי דהא דלי"ב כשיעור הוא משום דגרעניתו ממעטו, ולא משום דאף עם הגרעין אין בו כשיעור.[[585]](#footnote-586) - **ב** למש"כ הראש יוסף והחמד משה דאיירי כשפלט את הגרעין אחר שהכניס את הזית לפיו, ניחא, דע"כ אין הגרעין מצטרף לשיעור כיון שלא אכלו. - **ג** בגל' הגרע"א בסימן ר"י ס"א כתב דהירושלמי ס"ל דאף דלענין ברי' מהני אכילת הגרעין משום דסו"ס לא חסרה כלום מברי', מ"מ אינו משלים לשיעור זית כיון דלאו מידי דהנאת אכילה הוא.

**דין ברי' בשאר מינים**

בד' תר"י מבו' דלדעת הסוברים דמברכין לאחרי' על ברי' אף כשאין בה כשיעור, אי"ז רק בז' המינים, אלא הוא אף בשאר מינים, וזהו שכתב דגודגיות וכיו"ב הוו ברי', וכ"כ הראבי"ה בסימן ק"ז דבקטניות אחת לאחריו, וכ"נ ממש"כ התרוה"ד בח"ב סימן רמ"ה ללמוד מהכא דיוצאין יד"ח מרור כשהוא שלם אף שאין בו כזית, וכ"כ בתשו' חוו"י סימן ק"ס דודאי דד' הירושלמי קיימי בכל הפירות ולא רק בז' המינים, עיי"ש, וכ"כ המג"א בסימן ר"י סק"ג והמ"ב שם סק"ה, - אך הדרישה שם סוסק"ב כתב דיש מקום לדון דהא דמברכין על ברי' פחות מכשיעור הוא רק בז' המינים, וכ"כ הפנ"י לעיל בסוגיין והמור וקציעה שם, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.

י"א מרחשון פ"ד

דף מס' 29

**דין ברי' לענין ברכה אם דמי לדין ברי' לענין איסור**

בס' המכתם בסוגיין כתב דהא דברי' חשיבא לענין ברכה הוא דומיא דהא דחשיבא בעלמא דאמרינן דברי' לא בטלה, ומבו' דדין ברי' לענין ברכה דמי לדין ברי' באיסור, וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א דלאחר שנפרך או שנחתך או שנימוח לא חשיב ברי' בשום מקום בכל איסורין שבתורה, ועד"ז כתב הראבי"ה בסימן ק"ז דכל שנתרסק בטל מחשיבות ברי' ודמי למה שאמרו דריסק ט' נמלים וכו' ולהא דתנן דנפלו ונתפצעו, ומבו' דדמי דין ברי' לענין ברכה לדין ברי' באיסור, ועמד ע"ז הפמ"ג בסוף שער התערובת.

אמנם הנה במכות י"ז א' אמרו דלרבנן האוכל חטה של טבל פטור ולי"ב לדין ברי', משום דדוקא בריית נשמה חשובה ובריית חטה לא חשובה, ובפירש"י בחולין ק"ב ב' כתב דהא דהאוכל נבילה שלימה שאין בה כזית פטור הוא משום דכשנבראת לא הי' עלי' שם נבילה, ועד"ז כתב הרמב"ן שם צ"ט א' ובתשו' חוו"י סימן ק"ס עמד בזה, דלפ"ז אין ללמוד מזה כלל לענין ברכה, דהרי דין ברי' באיסור הוא רק בבריית נשמה, ורק משום דאיסורו מעת בריאתו, - ועיי"ש שעמד עוד עד"ז למש"כ התוס' בזבחים ע"ב א' ובחולין צ"ו א' דדין ברי' לענין איסור הוא משום דכי אמר רחמנא לא תאכל גיד ולא תאכל עוף טמא וכן באבמה"ח כאילו פירש בין גדול ובין קטן דכולהו מיקרו גיד ועוף, ומשא"כ בנבילה וטבל דגם חתיכה ומקצת מהן מיקרו נבילה וטבל, ואם הוה כתיב אל תאכל חטה של טבל הי' ג"כ חטה ברי', וא"כ בברכה אחרונה דילפינן מדכתיב ואכלת ושבעת וברכת ולא נזכר דבר ברי', מהיכ"ת דמברכין על ברי' אף שאין בה כשיעור,[[586]](#footnote-587) ועיי"ש שכתב מכח זה דלא קי"ל לדינא דהירושלמי, והירושלמי פליג וס"ל דכל מילי חשיבי ברי' אף לענין איסור.[[587]](#footnote-588)

וכבר עמד ע"ז הראבי"ה שם וכתב דאפי' לרבנן דר"ש דפליגי בחטה לענין מלקות, לענין ברכה מודו דחשוב,[[588]](#footnote-589) ומבו' דבאמת דין ברי' לענין ברכה ל"ד לדין ברי' באיסור, וצ"ב דהרי איהו גופי' מדמי דין ברי' לברכה לדין ברי' באיסור להא דכל שנתרסק אין עליו תורת ברי'.

והפמ"ג באש"א סימן ר"י סק"ג ובשער התערובת בסופו כתב דאף דלענין איסור לא חשיב כברי' אלא בבריית נשמה, מ"מ לענין ברכה חשבינן לה כברי' מדרבנן,[[589]](#footnote-590) ולפ"ז ניחא מש"כ הראבי"ה והרשב"א ללמוד זמ"ז, דיסוד דין ברי' באיסור ובברכה חד הוא, אלא דבברכה חייבו חכמים אף בברי' שאינה בריית נשמה, וכל שנימוח ונתרסק דאין עליו תורת ברי' לענין איסור אף אין עליו תורת ברי' לענין ברכה, - ועד"ז כתב המאמ"ר שם סוסק"ג בדברי מרדכי דאף דדין ברי' לענין ברכה הוא בכל מילי ול"ד לדין ברי' לענין איסור, מ"מ שפיר יש ללמוד זמ"ז לגבי הא דכל שנימוח לא חשיב כברי', וכ"כ המגן גבורים שם סק"ג.

ואמנם לכאו' כ"ז הוא לדעת רש"י ודעימי' דדין ברי' לענין איסור הוא משום חשיבותו, דלפ"ז י"ל דדין ברי' לענין ברכה דמי לזה, ואך דבזה סגי אף בברי' שאינה בריית נשמה, אך לדעת התוס' והרא"ש דדין ברי' לענין איסור אינו משום חשיבותו אלא משום דהוי כמפרש אי"ז ענין כלל לדין ברי' לענין ברכה, וכ"כ בכתבי ר"ח הלוי, וכ"נ בד' הפמ"ג באש"א סימן תע"ה סק"ה, - אך המהרא"י בהגש"ד כלל נ' כתב בדין ברי' לענין איסור דכל שהוא שלם לגמרי רק שנפל ממנו קצת ע"י בישול כמו שרגילות הוא להתפרפר חשיב כברי', וכתב ללמוד לזה מד' הרא"ש הכא,[[590]](#footnote-591) ומבו' דגם לדעת הרא"ש דמי דין ברכה לענין ברכה לדין ברכה לענין איסור, וצ"ע.[[591]](#footnote-592)

בחי' הגרע"א בחולין ק"ב ב' הק' ע"ד תר"י דהאוכל זית אף עם הגרעין לי"ב דין ברי' כיון דהגרעין אינו ראוי לאכילה, דמ"ש ממה שאמרו התם דאכל צפור טמאה בכ"ש משום ברי', אף שיש בו עצמות שאין ראויין לאכילה,[[592]](#footnote-593) - ובתשו' תפארת צבי יו"ד סימן מ"ח סק"ח השיב להגרע"א דל"ד דין ברי' לענין ברכה לדין ברי' באיסורים, דלענין ברכה י"ל דחכמים לא הצריכו ברכה כשאין בו כשיעור כיון שאין כולו ראוי לאכול לי"ב חשיבות לענין ברכה, אך לענין איסור דהתורה צפור תאכלו בין גדול ובין קטן אף שתמיד יש עצמות, ועיי"ש שהוסיף דלדעת הרא"ש חזינן דבאיסורים אם ניטלו העצמות מצפור אינו ברי', ולענין ברכה הוי ברי' כל זמן שהוא שלם אף שאינו אוכל כולו, ובע"כ דשאני באיסורים דהתורה אחשבי לצפור רק כמו שהיא כברייתה עם העצמות, ולענין ברכה החשיבו חכמים כשאוכל מה שראוי לאכילה.

**דין ברי' לענין מרור**

התרוה"ד בח"ב סימן רמ"ה כתב לדון דיוצא אדם יד"ח מרור בקלח אחד עם העלין שלם אע"פ שאין בו כזית מטעם דברי' חשיבא ול"ב כזית, וכתב לדמותו לדינא דהירשלמי דאף אם אכל פרידה אחת של ענב או של רמון צריך לברך אחריו, וכתב דהדברים ק"ו דכיון דאפי' ברכה דכתיב בי' אכילה בהדיא באורייתא אפ"ה חשבינן ברי' פחות מכזית, כ"ש מרור למש"כ הרא"ש דכל הא דבעינן בי' כזית הוא משום דמברכין על אכילת מרור ואין אכילה פחות מכזית, ולא יהא לשון ברכה כמאי דכתיבא באורייתא,[[593]](#footnote-594) - ועמש"כ הפמ"ג באש"א תע"ה סק"ה לתמוה בזה, ומש"כ בזה בכתבי ר"ח הלוי.

התרוה"ד שם מסיק דל"מ בזה טעמא דברי', משום דאין כל הברי' ראוי' למצוה שהרי אין יוצאין בשרשים, ומשא"כ לגבי ברכה אף אם אין אוכל כל הברי דמשליך הגרעינין צריך לברך לאחרי' משום שאכל כל מה שראוי לאכול ואי בעי נמי אכיל כולי', ומשא"כ לענין מרור דהשרשים לא שייכי למצוה והרי הברי' חסירה בע"כ, וצ"ב, - ועמש"כ בזה בגל' הגרע"א בסימן תע"ה, ונתחדש בדבריו דכל דיש ע"ז חשיבות ברי', מצי לצאת יד"ח אף במקצת ממנו, וצ"ע.

י"ד מרחשון פ"ד

דף מס' 30

**בירך על הפרי ונפל מידו**

התוס' הביאו מירושלמי דהיכא דבריך אתורמוסא למיכלי' ונפל מידי' ושקל אחרינא בעי ברוכי זמנא אחריתי,[[594]](#footnote-595) וכ"כ הרא"ה בסוגיין והתר"י לקמן בדין פת הצנומה בקערה והרא"ש בסימן כ', וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מברכות ה"י דנטל אוכל ובירך עליו ונפל מידו ונשרף או שטפו נהר נוטל אחר וחוזר ומברך עליו אע"פ שהוא מאותו המין, וכ"כ השבה"ל בסימן קס"ו בשם מגילת סתרים לרבינו נסים דהמברך על הכוס ונשפך מידו אותו הכוס ובא לשתות כוס אחר חוזר ומברך פעם שני', וכ"כ הריא"ז לקמן פ"ז ה"א דין כ"ז והראבי"ה בסימן ק"ג ובסימן תכ"ג והריטב"א בהל' ברכות פ"ב ה"ח והטוש"ע בסימן ר"ו ס"ו.

אך בס' ההשלמה לקמן מ"א א' כתב בשם הראב"ד **דלא איפשיטא האיבעיא בירושלמי ואזלינן לקולא,[[595]](#footnote-596) וכ"כ האבודרהם בהל' ברכת הלחם בשמו, וכ"כ המאורות לקמן מ"ב א', וכ"כ** הב"י בסימן ר"ו בדעת ר"ת שהביאו ההגמי"י בהל' ברכות שם והארחות חיים בהל' ברכות סל"א והכל בו בסימן כ"ד דאם בירך על הכוס ונשפך קודם שישתה והביאו לו כוס אחר א"צ לחזור ולברך.

**הא דצריך לחזור ולברך אם הוא אף כשהי' דעתו לאכול משאר הפירות או שהיו לפניו**

נחלקו רבוותא בהך דינא דאם נפל הפרי שבירך עליו מידו צריך לחזור ולברך, **דהאחרונים בסימן ר"ו פירשו בד' הרא"ש דאיירי אף כשדעתו לאכול משאר הפירות, ומ"מ כיון שבירך על פרי זה נפל מידו צריך לחזור ולברך, והמאמ"ר שם סק"ז כתב כן גם בדעת תר"י, והביאוה"ל שם כתב דזהו גם דעת התוס', - אך** בס' המאורות לקמן מ"ב א' כתב דלפ"מ שאמרו בירושלמי דבאמת המים מהני ברכתו משום דכיון דעתו מתחילה, הרי ה"נ בבירך על הפרי ונפל אם נתכוין שיאכל אף **משאר הפירות א"צ לחזור ולברך, כמו שאמרו לקמן נ"א א' דכולה נבגא דברכתא היא, וכל הא דמיבע"ל הוא כשאין דעתו לאכול אלא אותו פרי שלקח בידו ובירך עליו ונפל ממנו ואח"כ רצה לאכול אחר במקומו,[[596]](#footnote-597) וכ"כ רבינו מנוח בפ"ד מברכות ה"י,[[597]](#footnote-598) וכ"נ בד' האהל מועד בשער הברכות דרך א', וכ"כ המעדיו"ט בסימן כ', ופירש כן גם בד' הרא"ש.[[598]](#footnote-599)**

**והשו"ע בסימן ר"ו ס"ו כתב דאם נטל בידו פרי לאוכלו ובירך עליו, ונפל מידו ונאבד או נמאס, צריך לחזור ולברך אע"פ מאותו מין לפניו יותר כשברך על הראשון, והרמ"א שם כתב דהיינו רק שלא הי' דעתו עליו לאכלו,[[599]](#footnote-600) והפרישה שם סק"ט כתב דלדעת הש"ע אף אם הי' דעתו עליו לאכלו צריך לחזור ולברך, וכ"כ המאמ"ר שם סק"ז, וכ"נ בד' הגר"א שם, וכ"כ הביאוה"ל שם,[[600]](#footnote-601) - ועיי"ש שכתב דגם לדעת הרמ"א כל הא דא"צ לחזור ולברך הוא כשהיתה דעתו להדיא לאכול משאר הפירות, אך כל שלא הי' דעתו להדיא, אף שהיו לפניו צריך לחזור ולברך, וכתב דלדינא קי"ל דאף בכה"ג א"צ לחזור ולברך כיון שהיו לפניו ובסתמא דעתו על הכל, דספק ברכות להקל.**

**טעם הסוברים דצריך לחזור ולברך אף שהי' דעתו לאכול משאר הפירות**

**לדעת הרא"ש ודעימי' דאף אם הי' דעתו מתחילה על שאר הפירות, מ"מ אם נפל הפרי שבירך עליו צריך לחזור ולברך, נתחדש דאף דכשהי' דעתו על כל הפירות מהני ברכתו לפטור גם לשאר הפירות, מ"מ כל שנפל פרי זה שבירך עליו ל"מ הברכה לפטור לשאר הפירות, והפמ"ג במש"ז סימן ר"ו סק"ח פירש דהיינו משום דכל שנטל פרי אחד בידו ובירך עליו הויא עיקר הברכה על פרי זה, וכ"כ הביאוה"ל שם דהברכה חלה על פרי זה ושאר הפירות נפטרין בגרירה, וע"כ הוא דכל שנפל ונאבד צריך לחזור ולברך,[[601]](#footnote-602) והך מילתא דעיקר הברכה היא על הפרי שבירך עליו ושאר הפירות נפטרין בגרירה, מצינו כן בכ"ד בפירקין, ועמש"נ בדף מס' 36 ובדף מס' 39.**

ובחי' רא"ל בח"א סימן ג' סק"ו כתב דגדר הך דינא דכל שנפל הפרי שבירך עליו צריך לחזור ולברך היינו משום דהברכה אינה על אכילתו והנאתו, אלא היא צריכה לחול על החפצא, וכל שבירך על התורמוס נקבע תורמוס זה לחפצא של הברכה והברכה חלה רק עליו, וע"כ הוא דכשנפל צריך לחזור ולברך, ועיי"ש שכתב דזהו שאמרו בירושלמי שם דמזה נלמד דאם בירך על הפרי שאינו לפניו ל"מ (לפי' הרמב"ם בפ"ד מברכות ה"י), משום דכל שאינו לפניו א"א שיחול עליו הברכה, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 60.

**בירך על הפרי ונמלך לאכול פרי אחר אם צריך לחזור ולברך**

**בתשו' מבי"ט ח"א סימן רכ"ד כתב בדין מי שעלה לתורה והראו לו מקום אחר באותה פרשה ובירך, דכיון שבידו לקרות במקום שהראו לו דכל הפרשה היא חובת היום א"צ לחזור ולברך, ול"ד לאותו שנפל מידו דצריך לחזור ולברך וכו', "דהתם מה שברך עליו ליתי'" וכו' והכא וכו' ואפי' לא יקרא אלא למעלה ולא מה שהראו לו אינו חייב לחזור ולברך דהכל חובת היום והוי כמי שהיו לפניו סל תפוחים ונתן עיניו באחת לאכלה ובירך ואח"כ נראה לו האחרת יותר טובה ולקחה דנראה דא"צ לחזור ולברך, ונתחדש בדבריו דדינא דתורמוס הוא רק בגונא דאין בידו לאכול את הפרי הראשון שבירך עליו,[[602]](#footnote-603) אך כל שבידו לאכול את הפרי שבירך עליו רשאי לאכול פרי אחר, ולי"ב לדינא דתורמוס,[[603]](#footnote-604) וכ"כ בס' תיקון יששכר שהביא המג"א בסימן ק"מ סק"ד.[[604]](#footnote-605)**

**אך הנה הב"ח בסימן ר"ו ס"ה הביא מהגהות דברכות מהר"ם דמי שבירך על מאכל ולאחר שבירך נמאס המאכל בעיניו יש לו לאכול הימנו מקצתו אע"פ שנרקב כדי שלא תהא ברכה לבטלה, והביאוהו העט"ז שם סק"ו והא"ר שם סק"ח והמ"ב שם סקכ"ד, ומבו' דלא סגי במה שיש בידו לאכול ממנו, אלא יש לו בפועל לאכול ממנו, וכל שאינו אוכל ממנו הוי ברכתו לבטלה, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ב ה"ה דל"מ הברכה אא"כ אכל מאותו שבירך עליו, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן ק"מ סק"ד והפר"ח שם והמאמ"ר שם סק"ד, וכ"ה בל' הגר"ז בסימן ר"ו סי"א.**

**טעם הא דמותרין השומעין לשתות כל אחד מכוסו ולי"ב לדינא דתורמוס**

**ההשלמה כתב בשם הראב"ד שהוכיח דקי"ל בדין תורמוס לקולא ואינו חוזר מברך, דהרי לא עדיף מכוס לכל אחד ואחד שכלן שותין בברכתו של מברך, - ובישוב דעת ש"ר דקי"ל בדין תורמוס דחוזר ומברך, מצינו כמה דרכים,** א **ההשלמה שם כתב דשאני התם שלכך נתכוין תחילה, והיינו שדעת כל אחד מן המסובין לשתות מכוסו, ומשמעות דבריו דמי למה שאמרו בירושלמי דבאמת המים מהני ברכתו משום שלכך נתכוין תחילה, וזה כדעת המאורות ודעימי' דכל שהי' דעתו לאכול גם מפירות אלו א"צ לחזור ולברך. -** ב **הגר"א בסימן ק"מ ס"ג כתב דאם נפל שאני, והדמש"א שם פירש לדבריו דהיינו דשאני התם דעכ"פ שתה המברך אותו כוס שבירך עליו וע"כ יוצאין האחרים בברכתו על כוסם ג"כ, ומשא"כ כשנשפך אותו הכוס שבירך עליו ובא לשתות כוס אחר דצריך לחזור ולברך. -** ג **לדעת המבי"ט ודעימי' דדין תורמוס הוא רק כשאבד הפרי הראשון ואין בידו לאכלו, ניחא, וי"ל דזהו מש"כ הגר"א דאם נפל שאני. -** ד **י"ל דכיון דיוצאין האחרים בברכת המקדש מדין שומע כעונה חשיב כמו שבירכו הם עצמם על הכוס שבידם, ועד"ז כתב התו"ש בסימן רע"א סקמ"ב לדחות להוכחת המג"א שם.**

**אם איכא לדינא דתורמוס בגוף אחד שהי' דעתו לאכול חלק מסוים ממנו**

**התוס' לקמן בע"ב ד"ה והלכתא כרבא הביאו מירושלמי דאין מברכין על הפת אלא בשעה שהוא פורס, משום דאם יפרוס קודם הברכה שמא תפול הפרוסה מידו ולא יוכל לאכול פרוסה אחרת שיבצע בלא ברכה אלא יצטרך לחזור ולברך ויש כאן ברכה לבטלה, אך אם מברך על כל הפת ואינו פורס קודם הברכה, אינו מברך על פרוסה אחרת ויפטר בברכה הראשונה, והצל"ח שם פירש דהיינו דכל שאינו פורס קודם הברכה דעתו לברך על כל הפת, וע"כ אף אם פרס פרוסה אחת ונפלה א"צ לחזור ולברך, ועיי"ש שכתב דאם רשם בסכין המקום שיבצע וגילה דעתו דמברך על המקום שעד הרושם, אם יפול אחר שיחתוך יצטרך לברך שנית, וכ"ה להדיא בד' הריא"ז לקמן פ"ז ה"א דין כ"ז דאם בירך על הפת לפרוס ממנו מצד אחד ולא עלה בידו והוצרך לפרוס ממנו מצד אחר ה"ז צריך לחזור ולברך.**

**אך המאמ"ר בסימן קס"ז סק"ד פירש לד' הירושלמי, דאף אם הי' דעתו לפרוס ממקום מסוים, מ"מ כיון דכל הפת בידו ומחובר עדיין והוא גוף אחד, חיילא הברכה על כל הפת, וע"כ אף אם הי' דעתו לפרוס מצד אחד ולא עלה בידו והוצרך לפרוס ממנו מצד אחר, א"צ לחזור ולברך, וכ"נ בד' הראש יוסף לקמן שם.[[605]](#footnote-606)**

**אמירת בשכמל"ו כשבירך ברכה לבטלה**

**התוס' הביאו מירושלמי דבכה"ג שבירך על הפרי ונפל מידו דהוי ברכתו לבטלה צריך לומר בשכמל"ו, וכתבו דכן נכון לומר על כל ברכה לבטלה בשכמל"ו, וכ"כ רבים מקמאי בביאור ד' הירושלמי דהא דאומר בשכמל"ו הוא משום שכל שבירך ברכה לבטלה צריך לומר בשכמל"ו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מברכות ה"י והטוש"ע בסימן ר"ו ס"ו, - אך בד' האו"ז בסימן קמ"ב ותשו' מהר"ח או"ז בסימן קכ"ט מבו' שפירשו לד' הירושלמי בע"א, עייש"ה, ולפ"ז לא מצינו דאיכא תקנה לברכה לבטלה לומר בשכמל"ו, אך בסו"ד כתב המהר"ח או"ז בשם המהר"ם מר"ב דהא דאומר בשכמל"ו הוא משם שבירך ברכה לבטלה, והאריך בזה הגרי"פ במילואים עשין סימן ב', וכתב כן בדעת עוד מקמאי, עיי"ש.**

**הרמב"ם בפי"ב משבועות הי"א כתב דאם טעה והוציא שם לבטלה ימהר מיד וישבח ויפאר ויהדר לו כדי שלא יזכר לבטלה, כיצד אמר ד' אומר ברוך הוא לעולם ועד או גדול הוא ומהולל מאוד וכיו"ב כדי שלא יהא לבטלה, ובד' ההגמי"י והרדב"ז שם משמע דמקורו הוא מד' הירושלמי אלו דאומר בשכמל"ו, וכ"כ הכס"מ שם, ומבו' לפ"ז דמה שאומר בשכמל"ו מועיל לתקן לאיסור הזכרת ש"ש לבטלה, והיינו משום דעי"ז נמצא דלא היתה הזכרת השם לבטלה אלא לשבח, וכ"כ בתשו' פנים מאירות ח"ג סו"ס ט' דאמירת בשכמל"ו הוא תיקון שלא עבר על לא תשא ולא חטא כלל בהוצאת ש"ש לבטלה.**

אך בד' התוס' משמע דאי"ז מועיל לתקן לאיסור הזכרת ש"ש לבטלה, וזהו שכתבו דנכון לומר על כל ברכה לבטלה בשכמל"ו, והרי דאי"ז חיוב גמור לומר כן, ואם מהני אמירתו דעי"ז אין הברכה לבטלה, חייב לומר כן, והערוה"ש בסימן ר"ו סט"ז כתב דשמא טעם הא דאומר בשכמל"ו הוא מפני שהוציא ש"ש לבטלה וע"כ צריך לקבל עליו עול מלכות שמים.

**החזו"א בסימן קל"ז סק"ו עמד בד' הרמב"ם דבשלמא במזכיר ש"ש לבטלה, שפיר מתקן במה שאומר בשכמל"ו, אבל המברך ברכה שא"צ הרי אף דאינו חייב בברכה זו הרי מ"מ יש בה הודאה שהרי מברך מודה לד' על הלחם שברא בעולם וכיו"ב ואפ"ה ה"ז אסור, וא"כ מה תיקן באמירת בשכמל"ו יותר ממה שאמר ברוך שמו בתחילתו, וכתב דצ"ל דכיון דמדרבנן אסרו ברכה שאינה צריכה תיקנו בזה להראות שזה אסור ולהחשיבו כמוציא ש"ש לבטלה, וכתב להוכיח לפ"ז דאיסור ברכה שא"צ אינו אלא מדרבנן, ודלא כמש"כ המג"א בסימן רט"ו סק"ו בדעת הרמב"ם דהוא מדאורייתא.**

**בתשו' מהר"ח או"ז סו"ס קכ"ט כתב בשם המהר"ם מר"ב דמה שאמרו בירושלמי דאומר בשכמל"ו הוא משום דבירך והזכיר ש"ש לבטלה, והק' ע"ז דכיון שברכה הראשונה היא לבטלה ולא שני' ויאמר אחר ברכה שני' בשכמל"ו וכבר שהה אחר הראשונה הרבה, וכתב דשמא מיד כשנפלה פוגלא מידי' יאמר כן, ומבו' בדבריו דל"מ אמירת בשכמל"ו אלא כשאומרה מיד אחר שבירך לבטלה בלא הפסק, וכ"כ החיי אדם בכלל ה' ס"א דיאמר תיכף ומיד בשכמל"ו, וכ"כ בתשו' מנחת יצחק ח"ז סימן ז' דלמש"כ הרדב"ז והכס"מ בדעת הרמב"ם דמהני אמירת בשכמל"ו לתקן שלא יהא ש"ש לבטלה, ל"מ אלא כשאומר בשכמל"ו מיד בלא הפסק.**

**אך עיי"ש שהביא דבס' קובץ בפי"ב מתפילה הי"ט בשם תשו' מקור ברוך ובתשו' מהר"י אסאד או"ח סימן מ"ה מבו' דאומר בשכמל"ו אף שכבר הפסיק, וכ"כ האשל אברהם מבושטאטש בסימן כ"ה ס"ה דהוא רק מידת חסידות שלא להפסיק קודם אמירת בשכמל"ו כדי שלא יבא לשכחה וכדי שיודע דקאי על זה, אך גם כשהפסיק הרבה ואומר אח"כ בשכמל"ו מהני לכו"ע, וכ"כ בס' דעת קדושים ביו"ד סימן רע"ט דאם נמצא פסול בס"ת יאמר בשכמל"ו כמנין הפעמים שבירך לבטלה.[[606]](#footnote-607)**

**התר"י לקמן כתב די"א דהא דאומר בשכמל"ו הוא לאחר שאמר אלקינו מלך העולם אבל אם לא הזכיר עדיין מלכות אלא ברוך אתה ד' בלבד, יש לו לסיים ולומר למדני חקיך כדי שיהי' כקורא פסוק ולא יהי' מזכיר שם שמים לבטלה, וכתב כן בשם גאון, וכ"כ הרא"ש בסימן כ' בשם י"א, וכ"כ המהר"ם מר"ב בסדר ברכות, וכ"כ הטוש"ע בסימן ר"ו ס"ו.**

**והצל"ח בסוגיין צידד דאף אם התחיל לומר אלקינו, מ"מ אם לא גמר כל המילה ואמר רק אלקי יאמר ישראל אבינו מעולם ועד עולם שהוא פסוק בדברי הימים,[[607]](#footnote-608) ועיי"ש שכתב דמ"מ יאמר ג"כ אח"ז בשכמל"ו דשמא ל"ד לברוך אתה ד' למדני חקיך שהוא פסול שלם, ומשא"כ ברוך אתה ד' אלקי ישראל דאי"ז התחלת הפסוק דהוא מתחיל ויברך דוד,[[608]](#footnote-609) וכ"כ המאמ"ר בסימן ר"ו סק"י והקיצוש"ע בסימן ו' ס"ד.[[609]](#footnote-610)**

ט"ו מרחשון פ"ד

דף מס' 31

**בירך שהכל על שאר מינים**

**מ' א'** **- ועל כולם אם אמר שהכל נהי' בדברו יצא,** בד' השע"ת בסימן ר"ו סק"א והמ"ב שם משמע דכל שבירך ברכה כללית על מין המחויב בברכה פרטית רשאי לאכול ממנו כרצונו,[[610]](#footnote-611) ורק במקום שנחלקו הפוסקים אם נפטר בברכה הוא דטוב להיות נמלך וכו', וכ"נ מסתימת הפוסקים,[[611]](#footnote-612) - והאהעו"ז בסימן ר"ח סי"ד כתב בדעת התוס' לעיל י"ב א' דאם בירך על היין שהכל דיצא, הרי דאף אם יכול עדיין לתקן ברכתו ויוכל לסיים תוכ"ד בפה"ג לא הצריכו אותו חכמים לכך כיון דיוצא בזה, והוה משמע להו כן מלישנא דמתניתין דאם אמר שהכל יצא, וא"צ להחמיר בכך.

המ"ב בסימן ר"ו סק"ה כתב דלכתחילה צריך לברך על כל דבר ברכתו המיוחדת לו, - והא"ר בסימן ר"ב סק"א כתב במה שאמרו דהאי מאן דבעי למיהוי חסידא לקיים מילי דברכות, דמשמע דמי שלא קיים אותן חסיד הוא דלא מיקרי אבל רשע נמי לא מיקרי, אף דכתיב חבר הוא לאיש משחית, היינו שלא יסמוך על הא דעל כולם אם אמר שהכל יצא אלא ילמוד מילי דברכות לברך על כל מין ברכה השייך לו, וכתב בשם האריז"ל דהפוטר עצמו בברכת שהכל ה"ז בכלל בור שקיללוהו חז"ל, ונתחדש בדבריו אף במקום שאפשר לו ללמוד ולברך את הברכה הראוי' לו ולא למד ובירך שהכל, לא עבר על איסור גמור, וצ"ע.

המלא הרועים לעיל י"ב א' כתב דכל הא דאם בירך על היין שהכל יצא, הינו כשיודע שהוא יין ורוצה לפטרו בברכת שהכל, אך כל שסבור שהוא שכר ובירך עליו שהכל לא יצא, וכ"כ בתשו' ר' עקיבה יוסף סימן ס"ו בשם הגרש"ס זצ"ל, וצ"ע.

**ברכת שהכל במקום ספק**

התוס' לקמן מ"ג א' ד"ה ועל כתבו דבדבר שהוא מסופק בברכתו מברך שהכל, כיון דעל כולם אם בירך שהכל יצא, וכ"כ הראבי"ה בסימן ק' בשם ר"ח, והתר"י לעיל ל"ו ב' ולקמן מ"ג א', והרא"ש בסימן ו' ובסימן ט', והטור בסימן ר"ב ובסימן ר"ח, והשו"ע בסימן ר"ד סי"ג והרמ"א בסימן ר"ב סי"ח.

ובטעם הא דמותר לאכול ולברך כן במקום ספק, אף דשמא אי"ז ברכתו הראוי', כתב ההגמי"י בפ"ח מברכות ה"י דאע"ג דתנן דוקא דיעבד, הא נמי כיון דמסתפק בי' כדיעבד דמי, ועד"ז כתב המהר"ם מר"ב בסדר ברכות, ובס' השלחן שער ד' כתב דהוא משום שאין ברכות אלו מה"ת כי אם מדרבנן והם תיקנו לברך כך, וע"כ אם נסתפק במיני אכילה מברך שהכל שכך תיקנו הם, ומשמע דהא דהוא רשאי לאכול ולברך כן, הוא משום דכך תיקנו חכמים דבמקום ספק יברך כך, והיינו דכל הא דצריך לברך על כל דבר את ברכתו הראוי', הוא כשיש בידו לברך כן, אך כל שאין בידו לברך את ברכתו הראוי' והו"ל כדיעבד, לא חייבוהו חכמים בכך והוא רשאי לברך שהכל, וכ"נ בד' הגר"ז בסימן ר"ב סכ"ד דהוא משום דכל שאי אפשר פוטרת ברכת שהכל את הכל לכתחילה.

אך הגר"א בסימן ר"ב ס"ו כתב בסו"ד בספיקא דצלף דהא דמברך בפה"א הוא משום דספק ברכות להקל,[[612]](#footnote-613) וכ"כ הב"י בסימן קס"ח ס"ז בספיקא דפהב"כ דהו"ל ספיקא דרבנן ולקולא,[[613]](#footnote-614) וצ"ע.

המג"א בסימן ר"ב סקל"ו כתב דהא דאם הוא מסופק אם הוא עיקר הפרי מברך בפה"א, ואם אינו יודע מה הוא מברך שהכל, דהיינו אחר שלמד, אבל מי שלא למד לא יאכל עד שילך אצל חכם ללמדו ברכות, והגר"ז שם סכ"ד כתב לפרש בזה דהוא משום דברכת שהכל אינה פוטרת הכל אלא בדיעבד ולא לכתחילה כשאפשר, וזה אפשר לו לילך אצל חכם שילמדנו הלכות ברכות.

**הא דבמקום ספק מברך שהכל אם הוא גם כשיכול לפטרו בתוך הסעודה**

המג"א בסימן ר"ד סקכ"ו דאף דכל שהוא מסופק בברכתו יברך שהכל מ"מ כל שיכול לפטרו בתוך הסעודה עדיף טפי, וכ"כ הגר"ז בסימן ר"ב סכ"ד והמ"ב בסימן ר"ד סק"ס, וכ"כ המאמ"ר בסימן ר"ח סקי"ג במש"כ התוס' לעיל ל"ו ב' בקמח שנותנין לתוך פולין וכו' דטוב להחמיר ולגמעו בתוך הסעודה, דאף דעל כולם אם אמר שהכל יצא, הרי מ"מ יותר טוב לומר ברכתו הראוי', וכשפוטר אותו תוך הסעודה אין כאן ספק כלל והוי כמברך ברכה הראוי', והביאו השעה"צ שם סק"ט, וכ"כ המ"ב שם סקל"ג בדין פת שעושין מטערקע"שי וויי"ץ, - אך הט"ז בסימן ר"ח סק"ה נקט דלכתחילה רשאי לאכלו שלא בתוך הסעודה ולברך שהכל, וא"צ לאכלו בתוך הסעודה, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' התוס' בקמח שנותנין לתוך פולין וכו', וכ"כ העו"ת שם סוסק"ג.

ממש"כ המג"א לדמותו לדינא דסימן קס"ח סי"ג, משמע דיש ליר"ש ליזהר בזה, וכן מצינו בד' הב"ח בסימן ר"ח בספיקא דאורז ודוחן דיר"ש לא יאכלנו אלא בתוך הסעודה, (והעו"ת שם סק"ו והט"ז סקי"א והפמ"ג במש"ז שם סק"ח תמהו ע"ז, ועיי"ש במאמ"ר סקי"ג), - אך היד אפרים שם עמד ע"ז ממש"כ הרא"ש בסימן ט' בספיקא דחטין קלויות דמשום ספק ברכה ראשונה א"צ לימנע מלאכול דעל כולם אם אמר שהכל יצא, ורק משום ספק ברכה אחרונה צריך לימנע, וכ"כ הטור בסימן רי"א, והעו"ת בסימן ר"ח סק"ג כתב עפי"ז דמשום ספיקא דברכה ראשונה א"צ להמתין ולאכלו בתוך הסעודה, - ובדעת המג"א צ"ל דאף דגם יר"ש א"צ לימנע מלאכלו, כיון דעל כולם אם אמר שהכל יצא, מ"מ כל שאפשר לו לאכלו בתוך הסעודה יש לו לעשות כן,[[614]](#footnote-615) ורק כשאין בידו לאכלו בתוך הסעודה הוא דמותר לכתחילה לברך עליו שהכל.[[615]](#footnote-616)

**בירך על פירות האילן בפה"א**

**מאן תנא דעיקר אילן ארעא הוא א"ר נחמן בר יצחק ר' יהודה היא וכו',** הצל"ח הק' דאף דרבנן ס"ל דהארץ אינה עיקר האילן, מ"מ ודאי דאפשר לקרוא לפירות האילן פרי האדמה כדכתיב בביכורים מראשית פרי האדמה אף דביכורים הם מז' המינים וה' מהם הם פירות האילן וקרינהו קרא פרי האדמה, אלא דלענין ביכורים כל שיבש האילן לא שייך קריאה שיאמר פרי האדמה אשר נתת לי שאין עיקר האדמה קיים שהאילן הוא עיקר והרי יבש, וא"כ מ"ט תלי רנב"י לדין ברכת בפה"א על פירות האילן בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, ועיי"ש במש"כ בזה, ועמש"כ בזה הרש"ש, ומש"כ בתשו' בית יצחק או"ח סימן ל"ג סק"ג.

**יבש המעין,** בפירש"י כתב דהיינו דהי' לו שדה בית השלחין ויבש המעין שהוא משקהו ממנו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בבכורים פ"א מ"ו, - אך הר"ש והרא"ש שם פירשו דהיינו שיבש המעין שהאילן חי ממנו, ועד"ז כתב המאירי, - וגירסת התוס' בב"ב פ"ב א' והראב"ד בפ"ב מטו"א ה"ד יבש האילן או נקצץ.

**מביא ואינו קורא,** בפירש"י כתב דהוא משום שאינו יכול לומר מן האדמה אשר נתת לי דכיון דיבש המעין ונקצץ האילן ממנה בטלה לה ארעא, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בביכורים פ"א מ"ו ובפ"ד מביכורים הי"ב, - אך התוס' כתבו די"מ דהוא מפני שאינו נראה כמשבח להקב"ה אלא כקובל על מה שנתן לו אדמה שאינה ראוי' לפירות, ועמש"כ בזה המהרש"א והצל"ח והנחל"ד.

במה שאמרו דטעמא דר' יהודה הוא משום דעיקר אילן ארעא, ומשמע דרבנן דפליגי הוא משום דס"ל דעיקר אילן לאו ארעא הוא, צ"ב, דהרי רבנן פליגי גם ביבש המעין דמביא ואינו קורא, אף דהמעין אינו העיקר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י משמע דביבש המעין כיון דאין הקרקע ראוי' לגדל בטלה לה ארעא, אך בנקצץ האילן הרי הקרקע עדיין ראוי' לגדל, ובזה בע"כ דטעמא דרבנן הוא משום דעיקר אילן לאו ארעא הוא. - **ב** הנחל"ד כתב דזהו שפירשו הי"מ דטעמא דרבנן הוא משום דנראה כקובל, דמה"ט הוא דביבש המעין אינו קורא, אך בנקצץ האילן לא שייך קובל ומכמה טעמים, ובזה טעמא דרבנן הוא משום דעיקר אילן לאו ארעא הוא. - **ג** לפ"מ שפירשו הר"ש והרא"ש דיבש המעין היינו דיבש המעין שהאילן חי ממנו, ניחא, דהו"ל כמו שנקצץ האילן וע"כ אינו קורא. - **ד** לגירסת התוס' והראב"ד איירי כשיבש האילן, וע"כ הוא דאינו קורא משום דעיקר אילן הוא האילן עצמו וכל שיבש האילן אינו קורא.

**הכרעת ההלכה בברכת בפה"א על פירות האילן**

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דהתוס' כתבו דהלכה כר' יהודה דסתם לן תנא כוותי' ואם בירך על פירות האילן בפה"א יצא,[[616]](#footnote-617) וכ"כ הרשב"א והרא"ש בסימן כ"ג והמאירי והחי' המיוחסים להריטב"א והרשב"ץ , וכ"כ רבינו מנוח בפ"ח מברכות ה"י וכ"כ הראשונים בכ"ד דאם בירך על פרי העץ בפה"א יצא, וכ"כ הרמב"ם בהל' ברכות שם לנוסחת הכת"י וכן גריס רבינו מנוח שם, וכ"כ הכס"מ דכ"ה הגירסא הנכונה, וכ"כ הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק עמ' 242.

אך השיטת ריב"ב כתב דכיון דמתניתין יחידאה היא לסתם יחידאה לא חיישינן ואם בירך על פירות האילן בפה"ע לא יצא, וכתב דכן דעת הרמב"ם, וכ"כ הרשב"א בשמו, וכן גירסת הרמ"ך שם, והסכים לדבריו משום דכסתם יחידאה לא אמר.

הרמב"ם בפ"ד מביכורים הי"ב כתב דאם יבש המעין או שנקצץ האילן מביא ואינו קורא לפי שזה כמי שאין לו קרקע שהרי אבדה, והמהר"י קורקוס שם כתב דהוא דלא כמש"כ התוס' ודעימייהו דקי"ל כר' יהודה דסתם תנא כוותי', וכ"כ הרשב"ץ בסוגיין דכיון דסתם לן תנא כר' יהודה קי"ל כוותי' בדין ביכורים, ותמה ע"ד הרמב"ם שלא כתב כן, וכן הק' המאירי, ועיי"ש שכתב לפ"ז דעיקר הגירסא בד' הרמב"ם בהל' ברכות הוא דאם בירך על פירות האילן בפה"א לא יצא, כיון דקי"ל כרבנן, - ובישוב הגירסא שלפנינו דאם בירך על פירות האילן בפה"א יצא אף דקי"ל כרבנן דיבש המעין ונקצץ האילן מביא ואינו קורא, עמש"כ הכס"מ בהל' ברכות שם, ומש"כ הראשל"צ והצל"ח בסוגיין והשאג"א בסימן כ"ג.

השאג"א שם כתב דא"א כלל להעמיד למשנתינו כר' יהודה, שהרי ר' יהודה גופי' לית לי' כלל לברכת בפה"א בשום מקום, כדתנן בריש פירקין דר"י אומר בורא מיני דשאים, ובכוסס את החטה אמרו לעיל ל"ז א' דלר' יהודה מברך בורא מיני דשאים, ומפרשינן לעיל דהוא משום דתן לכל מין מעין ברכותיו, וכיון דאפי' בגידולי האדמה ממש לית לי' לר' יהודה לברכת בפה"א, כ"ש דבאילן לית לי' לברכת בפה"א אף דעיקרו ארעא,[[617]](#footnote-618) ועיי"ש שכתב דאין לומר דהאי תנא ס"ל כר' יהודה בחדא ופליג עלי' בחדא, דכל כה"ג דרך הגמ' לפרש כן, - וקו' זו תליא בפלוגתת רבוותא אם אית לי' לר' יהודה לברכת בפה"א בפירות הארץ, ונתבאר בדף מס' 1.

**ברכת בפה"א במקום ספק**

התר"י לעיל ל"ו ב' כתב דבקפריסין דמספק"ל אם פרי העץ או פרי האדמה מברך בפה"ע, וכ"כ המהר"ם מר"ב בסדר ברכות והרא"ש בסימן ה' והטור בסימן ר"ב והרמ"א שם סי"ח, - אך הראשל"צ בסוגיין כתב דלמש"כ בדעת הרמב"ם דהא דקי"ל דאם בירך על פירות האילן בפה"א יצא הוא משום דבדיעבד סמכינן אדר' יהודה, הרי דבמקום ספק אין לברך בפה"א אלא שהכל, והביאו השע"ת בסימן ר"ו סק"א.[[618]](#footnote-619)

ט"ז מרחשון פ"ד

דף מס' 32

**טעם הא דבירך בפה"א על פרי האדמה לא פטר את פרי העץ כשלא נתכוין לפטרו**

בפירש"י לקמן מ"א א' ד"ה אבל כתב דאף דאם בירך על פירות האילן בפה"א יצא, ה"מ בחד מינא וטעה ובירך עליו בפה"א, אבל צנון וזית ובירך על הצנון לא נפטר זית,[[619]](#footnote-620) והתר"י שם כתב דהוא משום שבשעה שאמר בפה"א לא נתכוין לברך על פרי העץ, והב"י בסימן ר"ו ס"א ובסימן ר"ח סט"ו כתב בדעתו דאם בירך בפה"א על פרי האדמה ונתכוין לפטור את פרי העץ א"צ לחזור ולברך, ורק כשלא נתכוין לפטור את פרי העץ אינו נפטר,[[620]](#footnote-621) וכ"כ הרא"ה לקמן מ"א א' ובחי' המיוחסים להריטב"א שם,[[621]](#footnote-622) וכ"כ השו"ע בסימן ר"ו ס"ב,[[622]](#footnote-623) והפר"ח שם כתב דכ"ה העיקר לדינא, וכן האריכו הברכ"י שם סק"ה והמאמ"ר בסימן ר"ח סקל"א.

ובטעם הא דאם לא נתכוין להדיא לפטור את פרי העץ אינו נפטר, אף דאם נתכוין לפטרו נפטר, ול"ד לפרי האדמה אחר שנפטר בברכתו אף שלא נתכוין להדיא לפטרו, מצינו כמה דרכים, **א** הלבוש בסימן ר"ו ס"ב כתב דהוא משום דמסתמא ל"ה דעתו לפטור רק את פרי האדמה כדינו. - **ב** בד' הפמ"ג באש"א שם סק"ב משמע דהיינו דכיון דאין ברכה פוטרת אלא בדיעבד, ע"כ כל שלא נתכוין לכך ויש לברכה על מה לחול אין הברכה חלה ע"ז, והיינו דכיון דאין דין פרי העץ בברכה זו, מהיכ"ת שתתייחס אליו ברכה זו כל שלא נתכוין לפטרו.[[623]](#footnote-624) - **ג** בתשו' פנים מאירות ח"א סו"ס נ"ח כתב לדמותו לדינא דהרשב"א לקמן מ"א א' דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב דרך גרירה אלא דרך כונה, וה"נ כיון שאין ברכתו בפה"א, אינו בדין שיפטרנו בדרך גרירה, וכ"כ הברכ"י בסימן ר"ו סק"ה, וכ"נ בד' הפמ"ג באש"א סימן ר"ח סקי"א.

הפמ"ג בפתיחה להל' ברכות ד"ה עוד כלל ובמש"ז בסימן רי"א סק"א נסתפק בפרי שמספק מברכין עליו בפה"א ובירך בפה"א על פרי אחר, אם נפטר הפרי המסופק אף בלא כונה, - ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בטעם הא דאם בירך בפה"א על פרי האדמה לא פטר את פרי העץ כשלא נתכוין לפטרו, דלמש"כ הלבוש דהוא משום דמסתמא ל"ה דעתו לפטור אלא את פרי העץ כדינו, הרי דבכה"ג דדינו הוא לברך עליו בפה"א מספק ליכא לה"ט, ושפיר הוא נפטר אף בלא כונה, אך למשמעות ד' הפמ"ג דהוא משום דדינו שלא לפטרו בברכה זו וכן למש"כ הפנים מאירות ודעימי' דהוא משום דאינו בדין שיפטרנו דרך גרירה יש להסתפק אם ה"נ בפרי שמסופק בברכתו הרי להצד דברכתו היא בפה"ע אינו נפטר בברכת בפה"א בלא כונה, או דכיון דמכח הספק דינו הוא שמברכין עליו בפה"א, הוא נפטר בברכת בפה"א אף בלא כונה.[[624]](#footnote-625)

**בירך שהכל על דבר שברכתו שהכל אם פוטר דברים שאין ברכתן שהכל**

הט"ז בסימן רט"ז סוסקי"א נקט בפשיטות דכ"ה דאם בירך בפה"א על פרי האדמה לא פטר את פרי העץ אא"כ נתכוין לפטרו, ה"נ אם בירך שהכל על דבר שברכתו שהכל אינו פוטר דברים שאין ברכתן שהכל אא"כ נתכוין לפטרן, וכ"כ בתשו' פנים מאירות ח"א סו"ס נ"ח והפמ"ג באש"א סימן ר"ו סק"ב והמ"ב שם סק"ט, - אך היד הקטנה בפ"ז מברכות סק"כ צידד דדוקא בבירך בפה"א שהיא ברכה המבוררת לפירות האדמה, אינה פוטרת את פרי העץ אא"כ נתכוין לפטרם, ומשא"כ בברכת שהכל שאינה מבוררת לדברים שמברכין עליהן שהכל יותר משאר דברים, ע"כ היא פוטרת שאר דברים אף אם לא נתכוין להדיא לפטרם, וצ"ע.

**בירך בפה"א על פרי העץ אם פוטר לכל מין זה ולפרי העץ אחר**

בתשו' מהרש"ך ח"א סימן קע"ג נקט בפשיטות דאם בירך שהכל על היין פטר את כל היין שהי' דעתו לשתותו, ומשמע להדיא בדבריו דהיינו אף כשאינו לפניו, ואף אם לא נתכוין להדיא לפטרו, וכ"ה מבו' בד' השכנה"ג בהגה"ט סימן ר"ט, וכ"נ מסתימת הפוסקים,[[625]](#footnote-626) - אך הערוה"ש בסימן ר"ו ס"ג כתב דאם בירך בפה"א על התפוחים אינו פוטר את התפוחים שלא היו לפניו אם לא נתכוין להדיא לפטרם,[[626]](#footnote-627) ובס' ישועת דוד או"ח סימן ד' האריך לחלוק ע"ז, עיי"ש.

מד' הערוה"ש מבו' דהך דינא דאינו פוטר בברכת בפה"א את פירות העץ שלא נתכוין לפטרם, הוא אף בגונא דטעה ובירך בפה"א על פרי העץ, דאף בכה"ג אינו פוטר פרי העץ אחר שלא נתכוין לפטרו, ובס' ישועת דוד או"ח סימן א' סק"ד וסימן ד' נקט דבכה"ג נפטר אף פרי העץ אחר, ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בטעם הא דאם בירך בפה"א על פרי האדמה אינו פוטר את פרי העץ,[[627]](#footnote-628) ועמש"כ בזה בס' מגילת ספר סימן כ"ד סק"ח.[[628]](#footnote-629)

**בירך בפה"א על פרי האדמה אם פטר את פרי העץ כשנתכוין לפטרו**

בד' הב"י בסימן ר"ח סט"ו משמע שנקט דמש"כ רש"י דאם בירך בפה"א על הצנון לא נפטר זית, הוא אף כשנתכוין לפטרו, ופליג ע"ד תר"י דכל שנתכוין לפטרו נפטר, וכ"כ הפר"ח בסימן ר"ו ס"ב והשאג"א בסימן כ"ז, והאריך דכ"ה העיקר לדינא, וכ"כ הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"א ס"ו בשם י"א, והמ"ב בסימן ר"ו סק"י כתב דטוב לחוש לדעות אלו ולהיות נמלך שלא לאכול מיד הפרי העץ אלא לאחר זמן ויחזור ויברך עליהן, - אך הפרישה בסימן רי"א סק"ה כתב דד' רש"י קיימי כשלא נתכוין לפטור את פרי העץ, וכ"כ הגר"א בסימן ר"ו ס"ב והמאמ"ר בסימן ר"ח סקל"א, והמאמ"ר שם כתב כן גם בדעת הב"י.[[629]](#footnote-630)

בטעם הסוברים דאין פרי העץ נפטר כשבירך בפה"א על פרי אחר אף כשנתכוין לפטרו, מבו' בד' הב"ח בסימן רט"ז ס"ח בדין ברכת בורא מיני בשמים דהוא משום דכל הא דיצא כשבירך ברכה שאינה מבוררת, הוא כדי שלא תהא ברכה לבטלה, וע"כ כל שהיא פוטרת את מינה ואינה לבטלה אינה פוטרת את שאר מינים, וכ"נ בד' הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"א ס"ו, ובד' המ"ב בסימן ר"ו סק"י ובשעה"צ סימן קע"ו סק"ב, - אך החזו"א בסימן ל"ד סק"ז פירש דהוא משום דברכה ראשונה מתייחסת יותר לטעימה ראשונה וכל הסעודה נפטר לברכה, ולכן אין מין אחר נטפל לברכה.[[630]](#footnote-631)

**בירך במ"מ על מיני מזונות אם פטר את הפת כשנתכוין לפטרה**

בחי' המיוחסים להריטב"א לקמן מ"ב א' כתב דאף דאם בירך על הפת במ"מ יצא, מ"מ כל שבירך במ"מ על דבר אחר אע"פ שנתכוין לפטור את הפת לא נפטרה, וכ"כ המ"ב בסימן קע"ו סק"ב, - וצ"ב דמ"ש מבירך בפה"א על פרי האדמה ונתכוין לפטור את פרי העץ דנפטר, כמש"כ בחי' המיוחסים להריטב"א לקמן מ"א א' והשו"ע בסימן ר"ו ס"ב, ועמד ע"ז החזו"א בסימן ל"ז סק"ז ע"ד המ"ב, - ועמש"נ לישב בזה בדף מס' 34 בהערה.

י"ז מרחשון פ"ד

דף מס' 33

**מ' א' - סד"א הואיל וא"ר יהודה חטה מין אילן הוא ליברך עלי' בפה"ע,** המאירי פירש דהיינו אף דבכל פירות הארץ שבירך עליהן בפה"ע פשיטא דלא יצא, מ"מ בחטה ס"ד דאם בירך עלי' בפה"ע יצא, - אך בד' הלח"מ בפ"ח מברכות הי"א מבו' דלס"ד זו אף בכל פירות האדמה שבירך עליהן בפה"ע יצא, דכ"ה דחטה מין אילן, ה"נ כל פירות הארץ חשיבי כמין אילן, וצ"ע.

**קמ"ל וכו',** המאירי כתב דהיינו דאף אם בירך על חטה בפה"ע לא יצא, והיינו שהרי מתניתין קיימא בבירך על פירות הארץ בפה"ע דלא יצא, וע"ז אמרו דקמ"ל דאף דחטה מין אילן וכו', והרי דאף בדיעבד לא יצא, - אך הכס"מ בפ"ד מברכות ה"ו נסתפק דאם בירך על הפת בפה"ע יצא משום דחטה מין אילן, והאהעו"ז בסימן ר"ה תמה ע"ז מסוגיין, ועמש"כ בזה הנשמ"א בסימן נ"ח סק"ג ובקו"א לשאג"א סימן כ"ג ובנימוקי הגרי"ב בהל' ברכות שם, וצ"ע.

**גדרי אילן וירק**

**היכא דכי שקלת לי' לפירי איתי' לגווזא והדר מפיק וכו',**[[631]](#footnote-632) כן גירסת רש"י, וכן גירסת הערוך בע' גז, ובפירש"י כתב דגווזא הוא הענף של עץ, והערוך שם כתב דהיינו **שרף של גוף העץ של אילן,** - אך האו"ז בסימן קס"ו כתב די"ג דכי שקלת לפירי איתי' לאילנא וכו', וכן גירסת ההשלמה והמאורות והפסקי רי"ד והרא"ה והאבודרהם בהל' ברכת בפה"א,[[632]](#footnote-633) וי"ל דבזה תליא פלוגתת רבוותא אם בעינן שישתיירו הענפים משנה לשנה, ונתבאר להלן, (ועמש"כ בזה הדרישה בסימן ר"ג סוסק"א).

בביאור הך כללא נחלקו הראשונים, **א** הרא"ש בסימן כ"ג כתב דהיינו דכל דבר שעושה פירות משנה לשנה נקרא עץ, וכל דבר שצריך לזרעו בכל שנה נקרא פרי הארץ, וכ"נ בד' הריא"ז בפירקין ה"ב דין ב'. - **ב** הבה"ג בפירקין כתב דכל אילן דבאלי לגמרי טרפי' ועציו והדר פארי משרשין דילי' וכו' לאו אילן הוא ומברכין עליו בפה"א, וכ"כ בפי' ר"ח בסוגיין שהביאו ההשלמה והראבי"ה בסימן קי"ג והשבה"ל בסימן ק"ס בשם הגאונים, והאו"ז בסו"ס קס"ו כתב דכ"כ הרי"ף בשם הגאונים, וכ"כ המרדכי בסימן קל"א בשם תשו' הגאונים, וכ"כ הטור בסימן ר"ג בשם ה"ר יוסף. - **ג** בתשו' רדב"ז ח"ג סימן תקל"א כתב בשם ר"ה גאון דלא מיקרי אילן אלא אם הוא משיר את עליו בסתיו וחוזרין הבדין ופרין ומוציאין עלין, אך כל שיבש בסתיו וימותו בדין לגמרי מברכין עליו בפה"א, ועיי"ש שכתב דהיינו דאף אם הגזע נשאר קיים משנה לשנה, מ"מ אם אין הענפים מתקיימין משנה לשנה לא מיקרי אילן.[[633]](#footnote-634)

הטור בסימן ר"ג כתב דבפלוגתא זו תליא דין התותים הגדלים בסנה, דדעת ר"י דמברכין עליהן בפה"ע דמין אילן הן, ודעת ה"ר יוסף דיש לברך עליהן בפה"ע משום דהם מתייבשים וחוזר וצומח מן השרשים, והשו"ע שם ס"ב כתב דמברכין עליהן בפה"א, ובד' החיי אדם בכלל נ"א ס"ט ובנשמ"א שם סק"ז מבו' דקי"ל הכי בודאי, ואם בירך עליהן בפה"ע לא יצא, וכ"נ בד' המ"ב שם סק"ג דרק בפאזימקע"ס כתב דאם בירך עליהן בפה"ע יאכל מעט וכו', וכ"ה מבו' בדבריו בסימן ר"ו סק"ב, וכנראה מקור דבריהם הוא מהא דלגבי ערלה קי"ל דאין בהן משום ערלה, ולא חיישינן לדעת החולקים דהוו אילן ויש בהן משום ערלה, - אך בד' הב"ח שם סוס"א מבו' דהא דמברכין עליהן בפה"א הוא מספק, וכ"נ בד' הלבוש שם ס"ב וס"ג, וכ"כ המאמ"ר שם סק"ג, וכתב לפ"ז דאם בירך עליהן בפה"ע יצא, וכ"כ הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ו ס"ו.

החיי אדם שם כתב דמינים שהענף כלה לגמרי בימות החרף אך נשאר מן השורש למעלה בקרקע, פליגי רבוותא אם חשיב כפרי העץ, ובד' הנשמ"א שם סק"ז מבו' דהיינו דאף דקי"ל כד' הגאונים דלא סגי במה שמשתיירין השרשים, ובעינן שישתייר הגזע, מ"מ י"א דסגי לזה במה שמשתייר מן השורש למעלה בקרקע, ומברכין ע"ז בפה"א, ובדיעבד אם בירך בפה"ע יאכל אחד כדי שלא יברך בודאי ברכה לבטלה, אבל לא יאכל יותר עד שיברך על דבר אחר שברכתו בפה"א או דבר שברכתו שהכל,[[634]](#footnote-635) והביאו המ"ב בסימן ר"ג סק"ג, - וצ"ל דאף דבשאר מקומות דמספק"ל בברכתו ואם בירך בפה"ע יצא, לא מצינו שאין לאכול אלא מעט, עמש"כ המ"ב בסימן ר"ב סקכ"ג וסקל"ט וסקנ"ג וסקע"ו ובסימן ר"ו סק"י, מ"מ הכא קי"ל לעיקר שברכתן היא בפה"א, אלא דמשום דיהא זה ברכה לבטלה סומכין להתיר לאכול מעט, וע"כ אין לו לאכול יותר, וכ"ה מבו' להדיא בד' הנשמ"א שם סק"ז, עיי"ש.

**בהא דכל המוציא עליו מעיקרו הוי ירק**

בתוספתא דכלאים פ"ג תניא דכל המוציא עליו מעיקרו ה"ז ירק וכל שאין מוציא עליו מעיקרו ה"ז אילן, וגירסת רבים מקמאי בסוגיין דכל שמוציא עליו מעיקרו ירק וכל שמוציא עליו מעצו אילן הוא, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מכלאים ה"כ והשו"ע ביו"ד סימן רצ"ו ס"כ, - ובפי' ר"ח בסוגיין שהביאו ההשלמה והראבי"ה בסימן קי"ג והשבה"ל בסימן ק"ס כתב דהך כללא הוא לענין ברכה דכל שמוציא עליו מעיקרו מברכין עליו בפה"א וכל שמוציא עליו מעצו מברכין עליו בפה"ע, ובד' הב"י בסימן ר"ג בשם תשו' הגאונים מבו' דהוא חד כללא עם כללא דגמ' דהכא, וכ"כ הרא"ה בסוגיין בפי' בתרא דהיינו דכל שמתיבש בימות הגשמים וחוזר ומוציא עלין מעצו בימות החמה ה"ז אילן, ואם מתיבש בימות הגשמים ומוציא עליו משרשיו בימות החמה ה"ז ירק, וכ"כ המהר"י קורקוס בהל' כלאים שם בפי' בתרא, - אך בפי' קמא כתב הרא"ה דהוא כללא אחרינא מכללא דגמ' הכא, וכתב לחלק דהתם הוא לענין גופי' אי איכא לאחשובי ירק או לא, אבל לענין פרי אי לאחשובי פרי העץ או לא תליא בכללא דהכא,[[635]](#footnote-636) וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ה מכלאים הי"ט בפי' קמא.

למש"כ הגאונים ודעימייהו דכללא דהתוספתא הוא חד כללא עם כללא דגמ' דהכא, מבו' דהא דהיכא דכי שקלת לי' לפירי ליתא לגווזא דהדר מפיק מברכין עליו בפה"א, אי"ז משום דבכה"ג אין עליו חשיבות אילן משום דאינו מתקיים משנה לשנה, אלא היינו דבכה"ג חשבינן דאין הפירות גדלים מן האילן אלא מן השרשים, - ונפ"מ בזה הוא במה שדנו במיני צמחים המוציאים ענפים מהשורש ואחר שהענפים נותנים פירות הם מתיבשים ונושרים אך כבר קודם לכן צומחים ענפים אחרים, ונמצא דבכל הזמן יש לצמח זה ענפים המתקיימים מעל פני האדמה, ויש שכתבו דבכה"ג חשיב כעץ, כיון דצורת האילן מתקיימת, אך להנ"ל הדין נותן דלא חשיבי הפירות כפרי האילן אלא כפרי האדמה, ועמש"כ בזה בס' מגילת ספר סימן כ"א סק"ד, ומש"כ בס' דברי סופרים בבירור הלכה סימן ר"ג סק"ג אות י'.

הרא"ש בסימן כ"ג הביא לד' התוספתא, ולהרא"ש לטעמי' דלא חשיב כפרי האדמה אלא כל שצריך לזרעו משנה לשנה, בע"כ דכללא דתוספתא דכל שמוציא עליו מעיקרו מברכין עליו בפה"א מתפרש בע"א, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפי הרש"ס בכלאים ספ"ה כתב דהיינו דכל שהעלים יוצאין מן הגזע מברכין עליו בפה"ע וכל שהעלין יוצאין מן השרשים מברכין עליו בפה"א, וכ"כ הדרישה בסימן ר"ג סק"א. - **ב** הב"ח שם ס"א כתב דהיינו דכל דמוציא הפרי מעיקרו מתחת הקרקע חשיב כירק, וכל שאינו מוציא הפרי עצמו מתחת הקרקע אלא תחילה גדל הענף מן השורש שתחת הקרקע ואח"כ מוציא פרי מענפיו אילן הוא. - **ג** הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ו ה"ז כתב דהיינו דלא חשיב כאילן אלא כשצומחים ענפים מהעיקר והם מוציאין עלין ופירות, אך במיני עצים רכים שהעלין והפירות יוצאין מהעיקר עצמו, דהיינו שיוצאים העלין והפירות מהגזע עצמו ולא ע"י ענפים, לא חשיב כאילן,[[636]](#footnote-637) - ועמש"כ עוד בזה באורך בס' פרי האדמה פ"ח מברכות ה"א, ובתשו' הגאון בעל קרית מלך רב שם.

והכו"פ בפרק נ"ו כתב דמה"ט מברכין על אלמוז בננות בפה"א משום דהעלין עולין לו מעיקרו והוא גבוה מאד וכולו משרשו ולמעלה גלדי גלדי כגלדי בצלים וכו', ולכאו' הוא כד' הגר"ז.

בירושלמי במעשרות ספ"ד מייתינן להך כללא דאת שהוא עולה מגזעו מין אילן משרשיו מין ירק, ופרכינן עלה דהרי הכרוב עולה מגזעו, ומשני כאן בודאי כאן בספק, ובפי' הרשב"ץ לעיל ל"ו ב' פירש דהיינו דהך כללא הוא במינים שיש להסתפק אם הם אילן או ירק, אך כל שהוא ודאי ירק אף אם הוא עולה מגזעו הוי ירק, וכ"כ בפי' הגר"א לירושלמי שם, והחזו"א בערלה סימן י"ב סק"ג ד"ה שם זה הכלל כתב דצריך תלמוד מהו המכריע העושה ודאי ירק, וכתב דאפשר דממשו של ירק יש לו סוג מיוחד שאין כיו"ב בפרי האילן כגון כרוב ובצל וכיו"ב, ולא נאמרו הני כללי אלא בירקות הגדלים כעין פרי העץ ובהן צריך בירור אם חשיבי כאילן או כירק.

בחי' צ"צ בפירקין הק' למש"כ הגר"ז דלא חשיב כאילן היכא שהפירות והעלין יוצאין מהגזע עצמו, א"כ מ"ט הוצרכו בגמ' לפרש דהא דחטה הוי פרי האדמה הוא משום דכי שקלת לי' לפירי וכו', הרי אף אילו איתי' לגווזא והדר מפיק פירי אין מברכין עליו בפה"ע משום דהפירות יוצאין מהעיקר ולא מהענף, שהרי ליכא ענף כלל, - וצ"ל דודאי דמעיקרא קים לן דחטה מצ"ע הוי כפרי האדמה, שהרי כל הא דס"ד דאם בירך בפה"ע יצא הוא לר' יהודה דחטה מין אילן, והרי דמצד צורתה הויא פרי האדמה, אלא דס"ד דכיון דקריי' רחמנא עץ, יש עליו תורת פרי העץ לענין ברכה, ועכ"פ לענין דאם בירך בפה"ע יצא, וע"ז הוא שאמרו דכיון דכי שקלת לי' לפירי אין עליו תורת פרי העץ כלל לענין ברכה, אף דקריי' רחמנא עץ.[[637]](#footnote-638)

**ברכת החצילים**

הכו"פ בפרק נ"ו כתב דהפרי הנקרא בדאנגאן חצילים חשיב כאילן ולעולם הוא אסור משום ערלה, דאינו מתקיים יותר מג' שנים, וכ"כ בתשו' רדב"ז ח"ג סימן תקל"א בתחילת דבריו דכיון שהאילן מתקיים משנה לשנה, חשיבי החצילים כאילן.

אך הברכ"י בסימן ר"ג סק"א כתב בשם הר"א בן הרמב"ם דמברך על החצילים בפה"א, וביו"ד סימן רצ"ד סק"ד כתב דהאריז"ל והמהרח"ו היו אוכלין אותן ולא חששו בזה משום ערלה, וכן הורו הב"י והמהר"ם אלשיך, וכ"כ הרדב"ז שם בסו"ד דכשבא לא"י ראה שכולם נוהגין בו היתר, ובע"כ דהוי ודאי ירק, דאם הוי ספק אילן הרי ספק ערלה בא"י אסור, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים,[[638]](#footnote-639) **א** הב"י בסימן ר"ג הביא מתשו' הגאונים דכל שמוציא עלין מעיקרו עשב הוא וכל שמוציא עלין מעצו עץ הוא והני מוז"י כיון דכלו עציו לגמרי והדר פארי משרשיו מברכין עליו בפה"א וכתבו דמה"ט מברכין על ברנגאן בפה"א, וי"ל דהוא כמש"כ הרדב"ז שם בשם ר"ה גאון דלא סגי במה שהגזע מתקיים משנה לשנה, וכל שאין הענפים מתקיימין משנה לשנה חשיב כירק, וע"כ אף החצילים חשיבי כירק, והביא דכ"כ ר"ה גאון. - **ב** הברכ"י ביו"ד שם כתב בשם מהר"ם אלשיך דהוא משום דכל אילן שעושה פירות בכל שנה הולך ומשביח, וזה האילן של החצילים שנה ראשונה הוא טוב ומתוק ובשנה שנית גורע מעט והוא מר קצת ובשנה השלישית הוא מר הרבה שאינו ראוי לאכילה אלא ע"י הדחק, וזה מורה שהוא ירק. - **ג** הרדב"ז שם בסו"ד כתב דהוא משום דאין בכל מיני אילן שזורעין הגרעין ועושה אילן בתוך שנתו, וע"כ הוי ירק. - **ד** בתשו' הלק"ט ח"א סימן פ"ג כתב דהוא משום שמינו שפל ונראה כירק, וגם אינו דומה לעץ אילנות שהוא חלול מבפנים. - **ה** החזו"א בערלה סימן י"ב סק"ג ד"ה ונראה וד"ה בברכ"י כתב דאילן המתקיים שנתים או ג' שנים ואח"כ הגזע כלה והשורש קיים ומוציא גזע אחר, כיון שאינו מתקיים עד אחר ערלה ודאי לאו אילן הוא דאין סברא שיהא אילן שפירותיו לעולם אסורין, וכתב דמה"ט חשיבי החצילים כירק,[[639]](#footnote-640) ומבו' בדבריו שם דהוא בכלל כללא דהגאונים דכל שאין הגזע מתקיים הוי ירק, דלא סגי במה שהוא מתקיים שנה אחת, אלא כל שאינו מתקיים יותר מג' שנים הוי ירק.[[640]](#footnote-641)

בעיקר מש"כ החזו"א דכל שמוציא גזע אחר ה"ז אסור משום ערלה, צ"ע דא"כ לדעת הסוברים דכל שא"צ לזרעו משנה לשנה חשיב כאילן אף אם אין הגזע מתקיים, א"כ ה"ז אסור לעולם משום ערלה, - וצ"ל כמש"כ המנחת שלמה בח"א סימן ע"א אות ח' דאף דאילן שנקצץ כולו מעל הארץ וחזר וגדל חייב בערלה, כמש"כ השו"ע ביו"ד סימן רצ"ד סי"ח, מ"מ באילן שגזעו כלה בחורף ומשתיירין השרשים כיון דדרכו בכך אינו חייב בערלה, ואך דכ"ז הוא לדעת הסוברים דאף שכלה הגזע ואין משתיירין אלא השרשים חשיב כאילן, דלדידהו כשמוציא גזע אחר לא חשיב כאילן אחר, אך ד' החזו"א הם לפ"מ דקי"ל דלא חשיב כאילן אלא כשמשתייר הגזע משנה לשנה, דלפ"ז י"ל דכל שכלה הגזע ומוציא גזע אחר חשיב כאילן אחר.

**ברכת הבננות**

השו"ע בסימן ר"ב ס"ג כתב דעל המאוזי"ש בננות מברך בפה"א, והמ"ב שם סק"ד כתב דהוא דומיא דתותים הגדלים בסנה דמברכין עליהן בפה"א משום דהעץ כלה לגמרי בחורף וחוזר וגודל מן השרשים, - והכו"פ בפרק נ"ו כתב מטעמי אחריני דמברך עליו בפה"א, דהוא משום דהעלין עולין לו מעיקרו והוא גבוה מאד וכלו משרשו ולמעלה גלדי גלדי כגלדי בצלים, וגם קנה שלו אינו מתיבש אלא מתעפש, עיי"ש.

**פירות אטדין**

התוס' כתבו בשם ה"ר מנחם שהביא מירושלמי דמברכין על כל מיני דאטד בפה"א, אף דלענין כלאים מין אילן הן, והנשמ"א בכלל נ"א סוסק"ז כתב דהיינו דכיון דאטד הוא עץ שפל ולא יצלח לכל מלאכה, אע"ג דלענין כלאים נקרא אילן, מ"מ לא שייך לומר עליו פרי העץ שאינו חשוב לקרוא עצו עץ, ועיי"ש במש"כ בדעת הרמב"ם דלא קי"ל הכי, והחזו"א בערלה סימן י"ב סוסק"ג כתב דהוא משום דפירות האטדין לא חשיבי כל כך ליחד להו ברכה על עצן אלא מברך בפה"א.

והצל"ח כתב דאף דמברכין על פירות האטדין בפה"א, מ"מ אם בירך בפה"ע יצא, שהרי בודאי עץ הוא אלא שאינו חשוב שיוקבע לו ברכה חשובה וא"צ לברך עליו בפה"א, אך אם בירך עליו בפה"ע יצא, ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת האחרונים בדין פירות שמברכין עליהן בפה"א משום דאינם עיקר הפרי אם כשבירך עליהן בפה"ע יצא, ונתבאר בדף מס' 12.[[641]](#footnote-642)

המרדכי בסימן קל"א כתב בשם ה"ר יוסף דאותן תותים וכו' יש לברך בפה"א, וכתב בשם ה"ר מנוח שהביא כן מירושלמי דלענין ברכה מברכין על מיני אטד בפה"א, והחזו"א שם כתב דתרי טעמי נינהו, דלדעת ה"ר יוסף הוא משום דאין הגזע מתקיים, ואפי' פירות חשובין מברכין עליהן בפה"א, אך ה"ר מנוח איירי באטדין המתקיימין גזעיהן, וע"כ הוו אילן לענין כלאים, ומ"מ לא חשיבי כ"כ לייחד להן ברכה על עצן.

הבאה"ג בסימן ר"ב ס"ב נקט דלדינא קי"ל כד' ה"ר מנחם דפירות האטדין מברכין עליהן בפה"א, וכתב עפי"ז להגי' בד' הרמ"א שם, וכן צידד העו"ת שם סק"א לחוש לדעה זו, - ועיי"ש שכתב דבד' הרמ"א שם מבו' דלא קי"ל הכי, וכל הא דמברכין על תותים הגדלים בסנה בפה"א הוא משום דמוציא עליו משרשיו, - ועמש"כ המ"ב שם סוסק"ה.

**פירות אילן סרק**

השבה"ל בסימן ק"ס כתב דהאוכל ממה שמוציאין אילן סרק מברך שהכל דלא חשיבי פירות לברך עליהן בפה"ע, והביא כן מתשו' הגאונים דהאוכל ממה שמוציא אילן סרק כגון בנות אסא, אין מברכין עליו אלא שהכל,[[642]](#footnote-643) וכ"כ השו"ע בסימן ר"ג ס"ד,[[643]](#footnote-644) - והט"ז שם סק"א כתב דל"ד לתותים שבסנה שמברכין עליהן בפה"א או בפה"ע אף דהוא אילן סרק, דכל הא דאין מברכין על פירות דאילן סרק הוא במינים גרועים שאין ראויים לאכילה כשהם חיים, ובכה"ג הוא דאין מברכין עליהן אלא שהכל אפי' אם בישלם, אך בתותים שהם טובים לאכלם חיים מברכין עליהן בפה"א או בפה"ע, ועד"ז כתב המג"א שם סק"ב דדבר שטוב לאכילה הוי פרי גמור אע"פ שגדל על אילן סרק, וכ"כ המ"ב שם סק"ה ובביאוה"ל שם.

כ"א מרחשון פ"ד

דף מס' 34

**טעמא דרב הונא דאם בירך שהכל על פת ויין לא יצא**

**מ' ב' - ועל כולם אם אמר שהכל וכו' רב הונא אמר חוץ מן הפת ומן היין,** בפירש"י כתב דביין הוא משום דגורם ברכות הרבה לעצמו בקידוש ובהבדלה ובברכת חתנים,[[644]](#footnote-645) וזה כמו שאמרו לקמן מ"ב א' דיין גורם ברכה לעצמו, ופירש"י שם דהיינו דבכמה מקומות הוא בא ומברכין עליו אע"פ שלא היו צריכין לשתייתו.[[645]](#footnote-646)

ולא נתפרש בדבריו טעם הא דאם בירך שהכל על הפת לא יצא, ובפירש"י כת"י כתב דהוא משום דזיין, וכ"כ השיטת ריב"ב, ובד' האבודרהם בהל' ברכת שהכל מבו' דהוא משום שהוא מובחר המאכלים, ובפי' ריבב"ן כתב דטעמא דשאני פת ויין הוא משום חשיבותן, - אך בתשו' מהר"י לבית לוי כלל ה' סימן מ"ז פירש לדעתו דהוא משום דפת פוטרת כל המאכלים והמשקים בברכתה.[[646]](#footnote-647)

בסידור רס"ג עמ' פ"ב כתב דהברכות הן או סוגיות כברכת שהכל או מיניות כברכת בפה"ע או מיוחדות כברכת בפה"ג, ומבו' בדבריו דחלוק הוא מה שתיקנו על פירות העץ בפה"ע ממה שתיקנו על יין בפה"ג, דהא דתיקנו על פירות העץ בפה"ע אי"ז מחמת מעלתן, אלא משום דתיקנו על כל מין מעין ברכתו, אך מה שתיקנו על יין בפה"ג הוא משום מעלתו, וכמו שאמרו לעיל ל"ה ב', ולכאו' ה"נ הוא במה שתיקנו על הפת המוציא דהוא משום מעלתה.

ולכאו' לפ"ז מתפרש בע"א טעמא דרב הונא דאין נפטרין בברכת שהכל, דרק בשאר מינים דל"ב ברכה מיוחדת משום מעלתן, הרי דאף דלכתחילה מברכין על כל מין מעין ברכתו, מ"מ בדיעבד יצא בברכת שהכל, ומשא"כ בפת ויין דבעו ברכה מיוחדת משום מעלתן, אין נפטרין בברכת שהכל,[[647]](#footnote-648) - ועד"ז כתב הפנ"י דבפת ויין שתיקנו בהן ברכה מיוחדת ממש שצריך להזכיר שם הפת והגפן והיינו משום דהנאה דידהו חשיבא טובא, הוי כמשנה ממטבע שטבעו חכמים כשאמר שהכל שאינו מזכיר שם הפת והיין, ומשא"כ בשאר מינים דכל הא דמברכין עליהן את ברכתן הוא משום דבעינן ברכה מבוררת, וכ"ה מבו' בד' הישועו"י בסימן ר"ח סק"ט בטעם הסוברים דאם בירך על היין בפה"ע לא יצא.[[648]](#footnote-649)

הצל"ח לעיל בסוגיין כתב לפרש בטעמא דרב הונא, הוא משום דכל שבירך על הפת או על היין שהכל נחית תרי דרגי, שירד מהמוציא שיש תחתיו בפה"א או מזונות לשהכל, וירד מבפה"ג לבפה"ע ושוב לשהכל, וכתב דלפ"ז דאף אם בירך על מיני דגן שהכל לא יצא, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דאם בירך על פירות האילן שהכל יצא.

והרש"ש כתב לפרש טעמא דרב הונא דבפירות הארץ ופירות האילן דמתחילה לא טבעו חכמים עליהן רק ברכה כללית כבפה"ע דכולל כל פירות האילן ובפה"א דכולל כל פירות הארץ, ע"כ יוצא יד"ח בשהכל דל"ה שינוי כ"כ ממטבע דהוי מכלל לכלל, ומשא"כ בפת ויין דטבעו חכמים עליהם ברכות פרטיות הוי שינוי גמור דהוי מפרט לכלל.

בירושלמי בפירקין מסייעינן למ"ד דאם בירך שהכל על הפת ועל היין לא יצא מהא דתנן חוץ מן היין שעל היין הוא אומר בפה"א וחוץ מן הפת שעל הפת הוא אומר המוציא לחם מן הארץ, וצ"ב דהיכן נתפרש בהך מתניתין דאם בירך שהכל לא יצא, - ובחי' רא"ל ח"א סימן ג' סק"א כתב דהיינו דמשמעות מתניתין היא דפת ויין הוציאום חכמים מכלל שאר הברכות ותיקנו להם ברכה לעצמן, ואי"ז רק משום דזהו הברכה המבוררת דפת ויין, אלא היינו דמשום חשיבותם קבעו להן ברכה לעצמן, וע"כ הוא דאם בירך שהכל לא יצא, וזה ע"ד מש"נ עפי"ד הרס"ג בטעמא דרב הונא.

**משנה ממטבע שטבעו חכמים**

**ר' יוסי אומר כל המשנה ממטבע שטבעו חכמים בברכות לא יצא יד"ח,** ההשלמה כתב בפי' קמא דטעמא דר' יוסי הוא משום דלא הזכיר מלכות ובעינן הזכרת שם ומלכות, וכ"כ הכס"מ בפ"א מברכות ה"ה,[[649]](#footnote-650) - אך בפי' בתרא כתב ההשלמה דאיירי כשהזכיר בה מלכות, ואפ"ה הו"ל כמשנה ממטבע שטבעו חכמים ולא יצא יד"ח, וכ"ה מבו' בד' כמה מקמאי שכתבו דקי"ל כר"מ.

**טעם הא דאף לר' יוסי אם בירך שהכל על שאר דברים יצא**

**נימא רב הונא דאמר כר' יוסי,** התוס' הק' דהרי מודה רב הונא בשאר דברים חוץ מפת ויין דאם אמר שהכל יצא, והוא דלא כר' יוסי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו די"מ דמצי למימר דאפי' ר' יוסי לא אמר דלא יצא אלא בברוך המקום שאינה ברכה כלל אבל בשהכל מודה, ועמש"כ בזה המהרש"א. - **ב** התוס' הרא"ש כתב דל"ג בההיא דר' יוסי ראה את התאנה אלא ראה את הפת לחודי', וכל הא דלר' יוסי המשנה ממטבע לא יצא הוא בפת ויין, אך בשאר דברים יצא, ומה"ט הוא דבשאר דברים שבירך עליהן שהכל יצא.[[650]](#footnote-651) - **ג** הפנ"י כתב דהא דבשאר דברים אם אמר שהכל יצא, הוא משום דכך תיקנו חכמים, ולא הצריכו ברכה מבוררת אלא לכתחילה, אך בפת ויין שתיקנו בהן ברכה מיוחדת ממש שצריך להזכיר שם הפת והגפן, הרי דכל שאומר שהכל הוי משנה ממטבע שטבעו חכמים וע"כ תליא בפלוגתא דר"מ ור' יוסי, ועד"ז כתב בחי' רא"ל ח"א סימן ג' סק"ג דברכת שהכל הוי תיקון ברכה על בדיעבד ואי"ז כלל שינוי בברכות, ול"ד לברוך המקום שבראה דהוא שינוי ממטבע, אך בפת ויין לא תיקנו חכמים ברכת שהכל, ואך דמ"מ לא גרע ממשנה ממטבע, ואם אף המשנה ממטבע יצא, הדין נותן דיהני ברכת שהכל בפת ויין.[[651]](#footnote-652) - **ד** הרש"ש כתב דטעם הא דבשאר דברים אם אמר שהכל יצא, הוא משום דאי"ז שינוי כ"כ ממטבע שהוא מברכה כללית לברכה כללית, ומשא"כ בפת ויין דהוא שינוי גמור מברכה פרטית לברכה כללית, וע"כ דמי לההיא דר' יוסי דהוי שינוי גמור שאמר ברכה שלא תיקנוה חכמים כלל, וכתב דיש לפרש כן בתי' התוס'.

**עד כאן לא קאמר ר' יוסי וכו' אבל אמר שהכל נהי' בדברו דתקינו רבנן אפי' ר' יוסי מודה,** הנשמ"א בכלל ה' סק"ד כתב דהיינו דכיון דתיקנו רבנן ברכת שהכל בשום מקום, ע"כ אף כשבירך כן על הפת ועל היין יצא, - אך העוללות אפרים בדין ב' כתב דהיינו דכך תיקנו חכמים שיצא בברכת שהכל בדיעבד אף על פת ויין, וכ"כ בחי' רא"ל ח"א סימן ג' סק"ג סוד"ה והנה בגמ'.

**בירך על הפת במ"מ**

בפי' הרשב"ץ כתב דאם בירך על הפת במ"מ יצא, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א לקמן מ"ב א' והריטב"א בהל' ברכות פ"ב הט"ז, וכ"כ המאירי לעיל ל"ה א' בשם קצת מחכמי הדור, וכ"כ הדרישה בסימן קס"ח סק"ב והאהעו"ז שם ס"י וסי"ג והפוסקים שם והברכ"י בסימן קס"ז אות י' ובגל' הגרע"א ד"י שם ס"ב והביאוה"ל שם ס"י ד"ה במקום ברכת המוציא והשעה"צ בסימן קע"ז סק"ב, - אך המאירי שם נחלק ע"ז דאינו יוצא בברכת במ"מ,[[652]](#footnote-653) וכ"ה מבו' בפי' הר"א מלונדריש בפירקין, וכ"כ בתשו' בית יהודה או"ח סימן מ"א והגר"ז בסימן קס"ח סי"ב,[[653]](#footnote-654) וכן נסתפקו בזה המאמ"ר שם סקי"ח והחמד משה שם סק"ד,[[654]](#footnote-655) והחמד משה שם כתב דאף אי נימא דאינו יוצא, מ"מ י"ל דבפהב"כ שקבע עלי' אם בירך במ"מ יצא.

בגל' הגרע"א שם כתב דהסברא נותנת דאם בירך על הפת במ"מ יצא, שהרי ודאי דגם על הפת שייך לברך במ"מ דמ"מ מזון הוא ומה לי בישלו או אפאו, אלא שמשום חשיבות הפת קבעו לו ברכת המוציא, וכיון דבדיעבד אף בברכה כוללת שהכל יצא, כ"ש בברכה פרטית במ"מ דמבורר יותר דיצא, - ובדעת המאירי ודעימי' י"ל ע"ד מש"כ העוללות אפרים בסימן ב' בטעם הסוברים דאם בירך על היין בפה"ע לא יצא דבברכת שהכל מתחילה כך תיקנו שיצא בו ידי כל הברכות כולם, אך בברכת במ"מ דלא נתקן רק למילתי' אין יוצא בו על הפת כיון דהוציאו אותו מכלל ברכת מיני מזונות, ועד"ז כתב בתשו' הלק"ט ח"ב סימן קמ"ט, - וי"ל עוד דהוא משום דבפת משום חשיבותה תיקנו חכמים להודות על מעלת הפת, וע"כ לא יצא בברכת במ"מ דאין בה הודאה על מעלת הפת, והא דבברכת שהכל יצא הוא משום דבברכת שהכל נכלל הודאה על כל הדברים שנהיו בדברו ואף על מעלת הפת.

**בירך על הפת או על מיני מזונות בפה"א**

לדעת הסוברים דאם בירך על הפת במ"מ לא יצא, כ"ש דאם בירך עלי' בפה"א לא יצא,[[655]](#footnote-656) - אך לדעת הסוברים דאם בירך על הפת במ"מ יצא, כתב הרשב"ץ בסוגיין דה"נ אם בירך עלי' בפה"א יצא, וכ"כ הברכ"י בשיורי ברכה סימן ר"ז ס"א בשם הרמ"ע מפאנו, וכ"כ בתשו' הלק"ט ח"ב סימן קמ"ט והאהעו"ז בסו"ס ר"ח והנשמ"א בכלל נ"ח סק"ב, והביא שם מד' הכס"מ בפ"ד מברכות ה"ו שנסתפק בזה.[[656]](#footnote-657)

אך הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין כתבו דאם בירך על הפת בפה"א לא יצא, ומבו' בדבריהם דהוא מתרי טעמי, חדא, דכיון דהכתוב קבע לו שם בפנ"ע דכתיב אשר לא במסכנות תאכל בה לחם אינו יוצא כשמברך בפה"א, ועוד, דכיון דבברכה שקבעו חכמים הוציאוה מכלל פרי שאינו מזכיר לשון פרי, אינו יוצא בה בלשון פרי,[[657]](#footnote-658) וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ב הט"ז ובפ"ג הי"ב, ובפ"ב פירש לטעמא קמא ובפ"ג פירש לטעמא בתרא, - והרא"ה כתב דמכח טעמא בתרא אינו יוצא בברכת בפה"א בכל דבר שברכתו במ"מ, ועמש"נ בדף מס' 17 בסופו בהערה פלוגתת רבוותא בבירך על האורז בפה"א בגונא דברכתו היא במ"מ אם יצא.

**בירך על היין בפה"ע או בפה"א**

הרא"ה כתב דכ"ה דאם בירך על היין שהכל יצא, ה"נ אם בירך עליו בפה"ע או בפה"א, ול"ד להא דאם בירך על הפת בפה"א לא יצא, דהיינו משום דאין מזכיר בברכתו לשון פרי, ומשא"כ ביין דמזכיר בברכתו לשון פרי, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין ולעיל ל"ה א' והריטב"א בהל' ברכות פ"ב הי"ד ופ"ג הי"א והרשב"ץ בסוגיין, וכ"כ בתשו' פנים מאירות ח"א סימן נ"ח ובתשו' גו"ר או"ח כלל א' סימן י"ט והאהעו"ז בסימן ר"ח סי"ד ובגל' הגרע"א שם והנשמ"א בכלל נ' סק"א, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן ר"ד סקי"א בדעת הט"ז שם, - אך הפסקי רי"ד לעיל י"ב א' כתב דאם בירך על היין לאחריו על העץ ועל פרי העץ לא יצא, ולכאו' ה"ה אם בירך לפניו בפה"ע לא יצא, וכ"כ בתשו' ר"י לבית לוי כלל ה' סימן מ"ז,[[658]](#footnote-659) והביאו המג"א בסימן ר"ח סקכ"ב, וכ"כ הנזירות שמשון שם סי"ב ובתשו' הלק"ט ח"ב סימן קמ"ט והגר"ז בסימן ר"ב ס"י ובלוח ברכה"נ פ"א ס"ב והמגן גבורים בסימן ר"ח סק"ח, וכן צידד העוללות אפרים בדין ב', - והמ"ב בסימן ר"ח סק"ע הביא לב' הדעות בזה.

ובטעם הסוברים דאם בירך על היין בפה"ע לא יצא ול"ד להא דאם בירך שהכל יצא, כתב בתשו' ר"י לבית לוי שם כתב דהוא משום דכל מי פירות מברכין עליהן שהכל, ואף יין היו מברכין עליו שהכל אלמלי הא דאישתני למעליותא ומכח זה תיקנו לברך עליו בפה"ג, אך אם בירך עליו בפה"ע לא יצא ככל מי פירות,[[659]](#footnote-660) ובתשו' גו"ר שם תמה ע"ז דהא דמברכין על יין ושמן ברכת הפרי אי"ז משום דאישתנו למעליותא אלא משום דחשיבי משקה ול"ה זיעה בעלמא דב' משקין הללו יין ושמן אחשבינהו קרא כעיקרו של פרי וכדחזינן דחייבין עליהן משום ערלה ומביאין מהן ביכורים,[[660]](#footnote-661) - אך העוללות אפרים שם כתב דהוא ע"ד הא דלרב הונא אין יוצא בברכת שהכל, ואף דקי"ל כר' יוחנן דאם בירך שהכל יצא היינו משום דמעיקרא כך תיקנו דברכת שהכל תכלול כל הדברים אפי' פת ויין,[[661]](#footnote-662) אך בברכת בפה"ע דלא איתקן רק למילתי' אינו יוצא בו יד"ח על היין כיון שהוציאו אותו מכלל פרי העץ, ועד"ז כתב בחי' רא"ל ח"א סימן ג' סק"ד.[[662]](#footnote-663)

**בירך על היין במ"מ**

לדעת הסוברים דאם בירך על היין בפה"ע יצא, נחלקו בבירך עליו במ"מ,[[663]](#footnote-664) דבפי' הרשב"ץ כתב דאם בירך עליו במ"מ לא יצא, שהרי אמרו לעיל ל"ה ב' דאף אם קבע סעודתו עליו ל"ה קביעות דבטלה דעתו אצל כל אדם, וא"כ היאך יברך עליו במ"מ,[[664]](#footnote-665) וכ"כ העוללות אפרים בדין ב', - אך בתשו' הגרע"א ח"ה סימן י"ב נסתפק בזה דשמא כיון דיין סעיד אם בירך עליו במ"מ יצא, - ובס' פתח הדביר סימן ר"ב סקי"ב כתב בשם ס' בית עובד דיצא.

**הכרעת ההלכה בדין משנה ממטבע שטבעו חכמים**

בירושלמי בפירקין אמרו דהלכה כר"מ דהמשנה ממטבע שטבעו חכמים בברכות יצא, וכ"כ בפי' ר"ח בסוגיין, וכ"כ ההשלמה והתוס' רי"ח והרשב"א והרא"ה והרא"ש בסימן כ"ג והאו"ז בסימן קע"ג, וכ"כ האשכול בהל' סעודה בשם ר"ה גאון, ועיי"ש שכתב דמעיקרא הוה ס"ל דקי"ל כר' יוסי דנימוקו עמו ור"מ ור' יוסי הלכה כר' יוסי, וכ"כ הרמ"ך בפ"א מקר"ש ה"ז, ובס' הבתים הל' ברכות ש"א כתב דכן דעת רוב גדולי המפרשים והפוסקים.

והרמב"ם בפ"א מברכות ה"ה וה"ו דנוסח כל הברכות וכו' ואין ראוי לשנותם ולא להוסיף על אחת מהם ולא לגרוע ממנה, וכל המשנה ממטבע שטבעו חכמים בברכות אינו אלא טועה וכו' ואם שינה את המטבע הואיל והזכיר הזכרה ומלכות וענין הברכה אפי' בלשון חול יצא, ובפ"א מקר"ש ה"ז כתב דברכות אלו עם שאר כל הברכות וכו' ואין אדם רשאי לפחות מהן ולא להוסיף עליהן, מקום שהתקינו לחתום בברוך אינו רשאי שלא לחתום וכו' כללו של דבר כל המשנה ממטבע שטבעו חכמים בברכות ה"ז טועה וחוזר ומברך כמטבע, ובס' הבתים שם עמד בסתירת דבריו, וכן עמד בזה הרמ"ך בהל' ברכות שם, ועמש"כ בזה הכס"מ שם והגר"א בסימן ס"ח ס"א.

הכס"מ בהל' ברכות שם עמד במש"כ הרמב"ם דהמשנה ממטבע וכו' אינו אלא טועה, ולא כתב דלא יצא יד"ח, ועמד עוד במש"כ דאין ראוי לשנותם, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' הרמב"ם, ובמש"כ הנשמ"א בכלל ה' סק"ד.

הרשב"א כתב דאף דקי"ל כר"מ ואין נוסח הברכות מעכב, מ"מ היינו רק כשהוא שומר את המטבע שלא יעשה מן הקצר ארוך ומן הארוך קצר, וארוך היינו שפותח וחותם וקצר היינו שפותח ואינו חותם או שחותם ואינו פתוח, ואם שינה את המטבע לא יצא, וכתב לפ"ז דבברכה ראשונה של ברהמ"ז לא יצא כשאמר בריך רחמנא וכו' אלא אם סיים בריך רחמנא דזן כולא, - אך הרמב"ן במלחמות לעיל י"ב א' כתב דאף דמקום שאמרו להאריך אינו רשאי לקצר, מ"מ אם קיצר יצא, וכתב דכן מוכח בפירקין, - והשו"ע בסימן קפ"ז ס"א הביא לב' הדעות בזה.

**בירך בריך רחמנא מרי' דהאי פיתא**

**בריך מרי' דהאי פיתא וכו' יצא ידי ברכה ראשונה,** התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש כתבו דהיינו כר"מ דהמשנה ממטבע שטבעו חכמים יצא, וכ"נ בד' הרא"ש בסימן כ"ג, וכ"כ ההשלמה, והוכיח מזה דקי"ל כר"מ, וכ"כ האשכול בהל' סעודה בשם ר"ה גאון.

התוס' רי"ח בסוגיין נסתפק אם הא דקי"ל כר"מ דיצא הוא אף כשלא הזכיר פת, וכ"כ המרדכי בסימן קל"ג וההג"א בסימן כ"ג, והב"י בסימן קס"ז ס"י כתב דכיון דספיקא בדרבנן הוא יצא, והביאוה"ל שם ד"ה דהאי פיתא צידד דלדעת הרמב"ם לא יצא משום דבעינן שיזכיר עכ"פ מענין הברכה, והכא לא הזכיר כ"א ברמז בעלמא, והיכן מצינו ברכה כזו.

**הזכרת מלכות**

**ור' יוחנן אמר כל ברכה שאין בה מלכות אינה ברכה,** בירושלמי לקמן פ"ט ה"א מפרשינן דהוא משום דכתיב ארוממך אלקי המלך, והמאירי בסוגיין פירש דהיינו דכתיב ארוממך אלקי המלך ואברכה שמך, וכ"כ האשכול בהל' קר"ש, ועמש"כ בזה הרוקח בסימן שס"ג והאשכול בליקוטים להל' ברכות.

התוס' רי"ח נסתפק אם הלכה כרב משום דאמר אביי דכוותי' דרב מסתברא, וכתב דנפ"מ דאם דילג מלכות לא יחזור ויברך דהוי ברכה לבטלה, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ג והטור בסימן רי"ד בשם ר"י, - ועיי"ש שכתבו בשם ר"ה גאון דקי"ל כר' יוחנן דכל ברכה שאין בה מלכות אינה ברכה, וכ"כ התוס' בשם ר"י, וכ"כ הרי"ף והרמב"ם בפ"א מברכות ה"ה וש"ר, וכ"כ השו"ע בסימן רי"ד.

**דילג תיבת העולם**

התוס' כתבו דאף אם דילג תיבת העולם בלבד צריך לחזור ולברך דמלך לבד אינו מלכות, וכ"כ השו"ע בסימן רי"ד, והאהעו"ז שם תמה טובא ע"ז דמנ"ל להתוס' דמלך בלא העולם לא חשיב מלכות, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן מכ"ד, ועמש"כ בזה המגן גבורים שם סק"ב והביאוה"ל שם ד"ה ואפילו.

המגן גבורים שם כתב דטעם הא דמלך לבד אינו מלכות, הוא משום דבכל הברכות בעינן שיהי' הלשון מבורר, ואם לא אמר מלך העולם הוא נותן קצבה למלכותו ואינה מבוררת וכביכול יש כמה מלכות בו"ד, ולכך צריך לומר העולם דהוא שליט בעולמו, - אך הגר"ז שם ס"ב במוסגר כתב דהוא משום דכשאומר מלך לבד אין לו ביאור בלא תיבת העולם שהוא סמוך עלי', דאת"ל שהוא מוסב על תיבת אלקינו כלומר שאלקינו הוא מלך, אי"ז כוונת חכמים שתיקנו מלכות בברכות אלא שיהי' מוסב על ברוך שבתחלת הברכה כלומר ברוך מלך העולם שהרי מסיים שהכל וכו' או אשר וכו' שכל זה מוסב על ברוך, וכשאינו אומר העולם אינו מוסב על ברוך אלא תיבת ה' אלקינו אבל מלך נשאר לבדו אא"כ הי' אומר המלך,[[665]](#footnote-666) ואת"ל שמלך מוסב למטה מלך שעשה כו' או מלך שהכל כו' ג"ז אינה כוונת חכמים במטבע הברכות אלא ששאר הברכה יהא מוסב על השם שהוא עיקר הברכה ולא על מלך לבד, ולפ"ז לכאו' נתישב כל מש"כ האהעו"ז להוכיח דמלך לחודי' הוא מלכות, דהרי מש"כ התוס' דאינו מלכות הוא משום דאין לו ביאור וכו'.[[666]](#footnote-667)

השו"ע בסימן קס"ז ס"י כתב דאם אמר על הפת בריך רחמנא מלכא מארי' דהאי פיתא יצא, והמג"א שם סקכ"ב עמד בזה דלמש"כ השו"ע בסימן רי"ד דאם אמר מלך ולא אמר העולם לא יצא, בעי למימר מלכא דעלמא מארי' וכו', וכ"B המ"ב שם סקנ"ג ובסימן קפ"ז סק"ג, וכ"ה בל' השו"ע בסימן רי"ט ס"ד.

**טעם הא דבתפילת י"ח ליכא מלכות**

התוס' כתבו דהא דבברכות י"ח ליכא מלכות הוא משום דאינם באים בפתיחה וחתימה ואין שייך בהן מלכות, וזה כמו שאמרו לקמן מ"ט א' דבברכה הסמוכה לחברתה ל"ב מלכות, והריטב"א בהל' ברכות פ"ו הי"א פירש דהיינו משום שהמלכות שפותח בראשונה נמשך לכל הסמוכות לה,[[667]](#footnote-668) ועד"ז כתב הכס"מ בפ"א מברכות ה"ה דכיון שאינה פותחת בברוך אף אין בה מלכות דמלכות סמוך להזכרה ראשונה איתקן, וכיון שברכה זו סמוכה לחברתה בהזכרה ראשונה ה"ה במלכות.

והתוס' וש"ר עמדו בזה דהרי גם בברכה ראשונה ליכא מלכות, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דמה שאומרים אלקי אברהם הוי כמו מלכות דאברהם אביו המליך הקב"ה על כל העולם שהודיע מלכותו,[[668]](#footnote-669) וכ"כ הרא"ש בסו"ס כ"ג והטור בסימן קי"ג, ועד"ז כתב בס' המנהגות להרא"ש מלוניל, וכתב לדמותו למה שאמרו בר"ה ל"ב ב' דשמע ישראל ד' אלקינו ד' אחד הוי מלכות. - **ב** הרא"ש שם כתב לפרש עוד דהוא משום דהקל הגדול הוי כמו מלכות, והטור בסימן קי"ג הוסיף לפרש דהוא משום דל"ב דוקא לשון מלכות, כמו שאמרו דשמע ישראל הוי מלכות, וכ"כ האבודרהם בסדר תפילות חול ש"ג. - **ג** בס' המנהגות להרא"ש מלוניל והארחות חיים בהל' תפילה סי"ג כתבו בשם ר"ה גאון דמה שאומר בסוף הברכה מלך עוזר חשוב כאלו הוא בתחילה,[[669]](#footnote-670) וכ"כ בפי' ר"ח לקמן מ"ט א' וכ"כ בס' המאורות בסוגיין ובס' המכתם בשם י"א, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ג דין ד',[[670]](#footnote-671) וכ"כ האשכול בהל' סעודה ובליקוטים מהל' ברכות והמנהיג בדיני תפילה והריטב"א בהל' ברכות פ"ו סי"א והאהל מועד בשער הברכות דרך ב' נתיב א' והחי' המיוחסים להריטב"א לקמן מ"ט א'. - **ד** התוס' לקמן מ"ט א' ד"ה ברוך שנתן כתבו בפי' קמא דהוא משום דגם ברכה ראשונה סמוכה למלך קל חי וקיים,[[671]](#footnote-672) ועד"ז כתב הראבי"ה בסימן קי"ד בשם ה"ר שמעי' דכיון שביוצר בתחלתו ובמעריב בתחילה איכא מלכות תו לא צריך בכל השאר, וגם י"ח הוי ברכה הסמוכה לחברתה. - **ה** האשכול בליקוטים להל' ברכות כתב די"א דהוא משום שאין אומרים מלכות אלא על בריאת העולם ועל המצות, כמו מלך שגוזר כך וכך יהי' ונעשה מיד, ושגזר עלינו לקיים את המצות, אבל תפלה רחמים אנו מבקשים מלפני הקב"ה מה שצריך לנו, וכ"כ המאירי בסוגיין והאהל מועד בשער הברכות דרך ב' נתיב ב' והארחות חיים בהל' ברכות סי"ז והכל בו בסימן י"א, ועד"ז כתב הרוקח בסימן שס"ג. - **ו** הארחות חיים והכל בו שם כתבו לפרש עוד, דהוא משום דעדיין כשבא אברהם לא נודע מלכותו בעולם ולא הי' רק אלקי אברהם, וכ"כ המאירי בסוגיין בשם חכמי הראשונים, והרשב"ץ בסוגיין תמה ע"ז שהרי אחר שבא אברהם בארץ הי' ד' נקרא אלקי הארץ. - **ז** הראבי"ה בסימן קי"ד כתב בשם ה"ר שמעי' דהוא משום דתפילה רחמי נינהו ומלך משמע מידת הדין דכתיב מלך במשפט וגו'. - **ח** בס' הבתים הל' ברכות ש"א כתב בשם ה"ר משה דלכבוד האבות לא הזכירו בה מלכות על שאר האבות אלא שהוא אלקי האבות. - **ט** בס' הבתים שם כתב דהוא משום שאומרים קל עליון קונה הכל והו"ל כמלכות, וכמו שאמרו דוידעת היום והשבות אלא לבבך כי ד' הוא האלקים בשמים ממעל ועל הארץ מתחת אין עוד הוא מלכות, והוא משום דעיקר המלכות הוא הודעת יחודו. - י בתשו' הרשב"ש סימן ר"נ כתב דכיון דאנו צריכין לומר הקל הגדול הגבור והנורא דאמרינהו משה ואהדרינהו כנסת הגדולה, לא התקינו לומר מלך העולם, כדי שלא יהי' תוספת בשבחים ואטו סיימתינהו לכלהו שבחי דמרך.

**טעם הא דבברכת אלקי נשמה ליכא מלכות**

הב"י בסימן רי"ד הק' דבברכת אלקי נשמה אין בה מלכות, וכתב דלדעת האומרים שהיא סמוכה לברכת אשר יצר ניחא, ולדעת האומרים שאינה סמוכה לאשר יצר, כיון שמזכיר בה שהקב"ה בורא הנשמות ונופחן בגופות ואח"כ נוטלן מהם ואח"כ מחזירן להם אין לך הזכרת מלכות גדולה מזו, והאחרונים פירשו כן גם לדבריו בכס"מ פ"א מברכות ה"ה.[[672]](#footnote-673)

**לא עברתי ממצותיך ולא שכחתי לא עברתי מלברכך,** נחלקו הראשונים בביאורו, בפירש"י כתב דהייינו ברוך אקב"ו להפריש תרו"מ, וכ"כ הריבמ"צ והר"ש במע"ש פ"ה מי"א, אך המהר"י קורקוס בפט"ו מתרומות הכ"ב צידד דלא קאי על ברכת ההפרשה, אלא על ברכת אכילת מע"ש, וכמש"כ הרמב"ם שם דכל האוכל תרומה מברך אשר קדשנו בקדושתו של אהרן וצונו לאכול תרומה, וה"נ הוא באכילת מע"ש, ובפי' הרש"ס במע"ש שם הק' ע"ז דהרי ברכת המצוות אינה אלא מדרבנן, והמהרש"א בח"א בסוגיין והתוי"ט במע"ש שם כתבו דאף דאי"ז אלא מדרבנן, אסמכוה אהך קרא. - **ב** בד' הרמב"ן בסהמ"צ סוף שורש ח' מבו' דברכה זו חייבין בה מדאורייתא, עיי"ש, וזה כמש"כ הר"א מזרחי בפר' כי תבא כ"ו י"ג דאף דברכת המצוות אינה אלא מדרבנן, מ"מ מדאורייתא הוא מחויב לשבח ולברך בעת הפרשת המעשרות, וע"ז הוא מתודה דלא שכח מלשבח ולברך בעת הפרשה, ועד"ז כתב המהר"ל בגור ארי' שם,[[673]](#footnote-674) וכ"כ הצל"ח בסוגיין.[[674]](#footnote-675) - **ג** בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין כתב דקאי על ברכה אחרונה שהיא מדאורייתא, וזה לטעמי' לעיל ל"ה א' דברכת מעין ג' היא מדאורייתא, וכ"כ בפי' הרש"ס במע"ש שם. - **ד** הצ"פ בספ"ב מתרומות כתב בדעת הרמב"ם דקאי על הברכה שמברך ההולך למוד גורנו, עיי"ש.

\*בעיקר הא דמתודה שלא שכח מלברך ברכת המצוות על הפרשת תרו"מ, צ"ב דהרי גם כשלא בירך קיים את מצות הפרשה, אלא שעבר על איסור ולא בירך, ומה ענין זה לוידוי מעשר,[[675]](#footnote-676) ולד' הרמב"ן ודעימי' דהוא דין מדאורייתא לברך ולהודות על ההפרשה, יש מקום לדון דהוא מדיני ההפרשה, וע"כ הוי זה בכלל הוידוי,[[676]](#footnote-677) - ורבים פירשו בזה דהוא משום דחיוב ברכה אינו חיוב בפנ"ע, אלא הוא מכלל המצוה עצמה, שיש לעשותה בברכה, ומוכח כן מכ"ד, ואכמ"ל, וכל שלא בירך על ההפרשה, הוי זה גריעותא בקיום מצות ההפרשה.

כ"ב מרחשון פ"ד

דף מס' 35

**ברכת שהכל**

**מ' ב' - על דבר שאין גידולו מן הארץ אומר שהכל נהי' בדברו, בפי' התפילות לר"י ב"ר יקר כתב דהא דעל דבר שאין גידולו מן הארץ אומר שהכל, הוא לפי שאין חשיבותו יוצא ממש מן הארץ, והיא ברכה סתומה שאינו מזכיר דבר, ועיקר ברכה זו מדכתיב אני ד' עושה כל אלה, וכיון שהוא משבח עצמו על כל מה שנעשה בכלל, גם אנו נברך על כל מה שנהי' בדברו בכלל בלא שום פרט.**

האבודרהם בהל' ברכת שהכל כתב בשם הרא"ש מלוניל שהק' דמ"ט מברך שהכל נהי' ואינו מברך שהכל ברא, כשאר הברכות שמברכין בורא, ותירץ דכיון שתיקנו מטבע ברכה זו על דבר שאין גידולו מן הארץ כגון בע"ח וכיו"ב, אין לומר בהם בורא שעיקר בריאתם לא לכך היתה, וכדחזינן דאדם הראשון לא הותר לו בשר, וכ"כ הנימו"י בשלהי פירקין בשם הראשונים, ועוד, דכיון שתיקנו מטבע זה על יין שהחמיץ וחומץ ופת שעפשה ותבשיל שעברה צורתו ונובלות דאינם תיקון הבריאה אלא השחתה והפסדת הבריאה אין לומר בהם בורא ולפיכך תיקנו לומר נהי',[[677]](#footnote-678) ועמש"כ בזה הערוה"ש בסימן ר"ד ס"א.

**ברכת החומץ**

**על החומץ,** השבה"ל בסימן קמ"ה כתב דאף דאין אנו בקיאין בשיעור חוזק החומץ, וע"כ יש לאסור בו מגע נכרי, וכמש"כ הסה"ת בסימן קנ"ו, מ"מ לענין ברכה כיון שדרך בנ"א נמנעין שלא לשתות ממנו מחמת חמוצו אין מברכין עליו בפה"ג, וכ"כ השו"ע בסימן ר"ד ס"ד, והביאוה"ל שם כתב דהיינו משום דנשתנה לגריעותא וע"כ מברכין לפניו שהכל ולאחריו בנ"ר, ועיי"ש שכתב דהא דמברכין עליו שהכל הוא בודאי, ודלא כמש"כ המחה"ש שם, ועמש"כ הא"ר שם סק"ט.

התר"י הק' דהיאך מברך על החומץ הרי אינו בר אכילה, וכמו שאמרו ביומא דהשותה חומץ ביוהכ"פ פטור, ולעיל ל"ו ב' מדמינן דכ"ה דכס זנגבילא יבישתא וכס פלפלי ביוהכ"פ פטור ה"נ אין מברכין עליהן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התר"י כתב דכיון דקי"ל דאם שתה מן החומץ הרבה חייב מפני שנהנה ממנו בשתי' מרובה,[[678]](#footnote-679) לא יצא מתורת אוכל לענין ברכה, וע"כ אף אם שתה מעט מברך עליו,[[679]](#footnote-680) ועמש"נ לפרש בזה בדף מס' 13. - **ב** הרא"ש בסימן כ"ג כתב די"ל דמיירי במזוג קצת דבכה"ג הוא משיב הדעת, כמו שאמרו ביומא שם, וכ"כ הטוש"ע בסימן ר"ד ס"א וס"ב. - **ג** הרא"ש כתב לפרש עוד דמיירי בחושש בשיניו ונתן חומץ הרבה לתוך מרק ושותהו לרפואה וחומץ עיקר, ומ"מ אגב המרק אית לי' הנאה מיני' ובעי ברוכי, וע"ד שאמרו לעיל ל"ו א' בדין שמן זית שנתנו לתוך אניגרון, ועד"ז כתב בס' הבתים שער ז' בשם הראב"ד **דאיירי בחושש בגרונו ומטבל בו פתו שהחומץ עיקר ומברך עליו.** - **ד** המאירי לעיל ל"ו ב' כתב דהא דהשותה חומץ ביוהכ"פ פטור הוא משום שאינו משיב את הנפש, אך יש עליו תורת מאכל, וע"כ מברכין עליו, ול"ד לפלפלין וזנגביל דהא דהאוכלן ביוהכ"פ פטור הוא משום דלא מיקרי מאכל. - **ה** הראשל"צ לעיל ל"ה ב' כתב בדעת הרמב"ם דשאני יוהכ"פ דאמר רחמנא אשר לא תעונה ודרשינן ביומא פ"א א' פרט למזיק, וכל דמזיק אף דנהנה קצת פטור, אך בברכה דמברכין על כ"ש, הרי דאף אם הו"ל מזיק, מ"מ כל דאית בי' זיונא קצת בעי ברוכי,[[680]](#footnote-681) והא דמדמינן דין ברכה לדין יוהכ"פ לענין פלפלין וזנגביל, הוא משום דהא דהאוכלן ביוהכ"פ פטור אי"ז משום דאזוקי מזקי, אלא משום דלאו אוכל נינהו, ובזה שפיר יש לדמות דין ברכה לדין יוהכ"פ. - **ו** העוללות אפרים בדין ג' כתב בדעת הרמב"ם די"ל דאיירי בחומץ שאינו חזק כ"כ דמברכין עליו אף כששותהו חי, ונתבאר להלן.

הראשל"צ לעיל שם הוכיח דחלוק דין ברכה מדין יוהכ"פ, מהא דתניא בתוספתא פ"ד ה"ב דדבש תמרים ויין תפוחים מברכין עליהם כדרך שמברכין על המורייס, והביאה הרשב"א לעיל ל"ח א', והרי דאף דהשותה מורייס ביוהכ"פ פטור כדתנן ביומא פ"א א', מ"מ מברכין עליו, - ומצינו כן עוד במה שאמרו ביומא פ' ב' דאכל אומצא ומילחא מצטרף ואע"ג דלאו אכילה הוא כיון דאכלי אינשי מצטרף, ובפי' ר"ח שם כתב דמלח לבדו לאו מאכל הוא, וכ"כ המאירי דהמלח בפנ"ע אינו ראוי לאכילה והאוכל אוכלין שאין ראויין פטור, ורק כשאכלו עם הצלי חייב, וכ"כ בס' הבתים שערי יוהכ"פ ש"ב,[[681]](#footnote-682) והרי דל"ד לדין ברכה דתניא לקמן בסוגיין דעל המלח מברך שהכל, ומפרשינן לעיל ל"ו א' דהוא משום דעביד אינש דשדא לפומי', ועמד ע"ז השיח יצחק שם, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ע.

המג"א בסימן ר"ד סקי"ג כתב דהא דאין מברכין על החומץ בפנ"ע היינו דוקא בחומץ חזק שמבעבע כשמשליכין אותו על הארץ, אך בחומץ שאינו חזק כ"כ ודאי אית לי' הנאה מיני' ובעי ברוכי, ועיי"ש שכתב דזהו שכתב השו"ע שם ס"ד דכל שבנ"א נמנעין מלשתותו מחמת חמיצותו אין מברכין עליו בפה"ג, והרמ"א כתב דמברכין עליו שהכל, והיינו אף כששותהו בפנ"ע, וכתב דמשה"ק הרא"ש דמ"ט מברכין על החומץ ולא תירץ דאיירי בחומץ שאינו חזק כ"כ, הוא משום דמשמע לי' דמיירי מתניתין בסתם חומץ שהוא חזק, ועמש"כ בזה השעה"צ שם סקי"ח.

**ברכה במין קללה**

**ר' יהודה אומר כל שהוא מין קללה אין מברכין עליו,** נחלקו הראשונים בדעתו, **א** בפירש"י כתב דקאי על חומץ ונובלות וגובאי, וכ"כ תר"י בשם י"מ, ופירש דהיינו דאף גובאי שלא נפסד טעמו, מ"מ כיון שמזיק לעולם ואוכל התבואה אין מברכין עליו. - **ב** התר"י כתב בשם י"מ דלא קאי אלא על חומץ ונובלות שהיו טובים מתחילה ונפסדו, אך בגובאי כיון שעומד טעמו בו ל"ה מין קללה ומברכין עליו. - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דקאי על הגובאי ועל הנובלות, ומבו' דחומץ לא חשיב כמין קללה ומברכין עליו.

במש"כ רש"י ודעימי' דלר' יהודה אין מברכין על החומץ, העירו דלמש"כ הרא"ש דאיירי הכא בחומץ המזוג במים או שנתנו לתוך מרק, מ"ט דר' יהודה דאין מברכין עליו, הרי אף דאין מברכין על החומץ שהוא מין קללה, מ"ט א"צ לברך על המים ועל המרק, וזה תליא בהנידון אם בגונא דהעיקר פטור מברכה אף הטפל פטור, ונתבאר בדף מס' 41, - ושמא י"ל דכל שמזג החומץ במים או שנתנו לתוך מרק ונעשה גוף אחד, חשיב כולו כמין קללה, וע"כ אין מברכין אף על המים ועל המרק,[[682]](#footnote-683) וצ"ע.

בפי' התפילות לר"י ב"ר יקר כתב דטעמא דרבנן דמברכין על מין קללה, הוא לפי שאף **הקלקול נהי' בדברו לצורך העולם שלא יהי' חסר חומץ, כי יש כמה בנ"א צריכין חומץ לעורות ולשאר דברים ואין צריכין יין, ומשמע קצת דטעמא דר' יהודה** דאין מברכין עליו הוא משום דאין ראוי לברך ע"ז שהכל נהי' בדברו.

**על דבר שאין גידולו מן הארץ כגון בשר בהמות וכו' אומר שהכל,** הכה"ח בסימן ר"ד סק"ב כתב דלפ"מ שאמרו בעירובין כ"ז ב' דבע"ח חשיבי כגידו"ק, ואף דבש וביצים וחלב חשיבי כגידו"ק, כיון שהם גידולי גידולי הקרקע, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ז ממע"ש ה"ה, אם בירך עליהן בפה"א יצא, ודלא כמש"כ בתשו' הלק"ט ח"א סימן רל"ח דאם בירך על הגבינה בפה"א לא יצא, (והביאו הבאה"ט בסימן ר"ד סק"א), - וצע"ג דאף דהוו גידולי קרקע, הרי מ"מ אינם בכלל פרי האדמה, וודאי דאם בירך עליהן בפה"א לא יצא, והרי אף בבירך על פירות האילן בפה"א דעת רוב קמאי דלרבנן לא יצא משום דאינם בכלל פרי האדמה, וכ"כ הפתח הדביר בסימן ר"ד סק"ב בשם המהר"י אשכנזי דאם בירך עליהן בפה"א לא יצא משום דלא מיקרו פירות הארץ, כמבו' בנדרים נ"ה ב'.

**ברכת פת שעיפשה ותבשיל שעברה צורתו**

**על הפת שעיפשה,** בפי' רשב"ם בב"ב צ"ה ב' ד"ה אמר שהכל כתב דהא דאינו מברך על פת שעיפשה המוציא, הוא משום דלאו לחם הוא, וכ"כ רבינו מנוח בפ"ח מברכות ה"ח דכיון שעיפשה נפקא מתורת לחם,[[683]](#footnote-684) - אך הגר"ז בסימן ר"ד ס"ב כתב דהוא משום דנשתנית לגריעותא, וכ"ה מבו' בדבריו בסימן ר"ב ס"ו, והביאוה"ל שם ס"א כתב דהוא משום דלא חשיבא וע"כ אמרו שיברך רק שהכל.

הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ח כתב דעל הפת שעיפשה וכו' מברך תחילה שהכל וכל שמברכין לפניו שהכל מברכין לאחריו בנ"ר, והביאוה"ל בסימן ר"ד ס"א עמד בזה דכיון שהוא ראוי לאכילה קצת היאך יפטר מברהמ"ז דאורייתא, הרי ראוי לאכלו ע"י הדחק ואכילה ע"י הדק שמה אכילה, וכתב דאולי י"ל דמש"כ הרמב"ם דמברך בנ"ר הוא כשלא אכל כדי שביעה דברהמ"ז שלו הוא מדרבנן בעלמא אך כל שאכל כדי שביעה דברהמ"ז שלו הוא מדאורייתא חייב לברך ברהמ"ז כיון דע"י הדחק חזי לאכילה, והניח בצ"ע למעשה, - ולמש"כ הרשב"ם ורבינו מנוח דהא דמברכין על פת שעיפשה שהכל הוא משום דנפקא מתרת לחם, ניחא, וכ"כ בכ' הגרי"ז במנחות כ"ב ב' וכ"ג ב'.

**ועל התבשיל שעברה צורתו,** הפסקי רי"ד כתב דהיינו שעברה עליו הלילה, וכ"כ הריבב"ן, - אך הריא"ז כתב דהיינו שעברה צורתו ונתקלקל, וכ"כ הטוש"ע בסימן ר"ד ס"א כתב דנשתנה צורתו ונתקלקל, ועד"ז כתב בפי' רשב"ם בב"ב צ"ה ב', - ובפי' רבינו מנוח בפ"ח מברכות ה"ח כתב דהיינו שנשתהא כ"כ עד שעברה צורתו ונשתנית, - ועמש"כ בזה הרש"ש.

בפי' רשב"ם בב"ב שם כתב דקמ"ל דאם הוא מה' המינים כגון דייסא לא יברך במ"מ, ולכאו' לרבותא נקט דלא מיבעיא בתבשיל של פירות דכל שעברה צורתו הו"ל כנשתנה לגריעותא ומברכין עליו שהכל, אלא אף בתבשיל של ה' המינים דלי"ב לדינא דנשתנה לגריעותא, וכמש"נ בדף מס' 17, אין מברכין עליו במ"מ,[[684]](#footnote-685) וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן קע"ה בשם הרי"ף ורבינו מנוח בפ"ח מברכות ה"ח שכתבו לרבותא דדינא דתבשיל שעברה צורתו הוא אף כשהי' תבשיל של ה' המינים, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד.

**ברכת המלח והזמית**

**על המלח,** לעיל ל"ו א' אמרו דהא דעל המלח ועל הזמית אומר שהכל הוא משום דעביד אינש דשדי לפומי',[[685]](#footnote-686) והמ"ב בסימן ר"ד סק"ה כתב דהוא משום דיש לו קצת הנאה כשנותנו לתוך פיו, - ובס' הפרדס בשער דבר שאין גידולו מן הארץ כתב דהא דמברכין על המלח, הוא משום דאע"פ שאינו ראוי לאכילה, יש אנשים שאוכלים ממנו מעט כדי שישתה יותר.

בסדר רב עמרם גאון סימן ע"ג כתב דהאוכל מלח אחר אכילתו אינו מברך משום דהוי כאוכל לרפואה, והביאוהו כמה מקמאי, ונתבאר בדף מס' 6 ללמוד מדבריו דכ"ה דהשותה מים לרפואה אינו מברך ה"נ האוכל מלח לרפואה אינו מברך, ול"ד לאוכל שאר אוכלין לרפואה דמברך עליהן משום דנהנה בטעמם או משום דזייני, - אך בס' אור חדש הל' ברכת שהכל סקכ"א כתב דאף כשאוכל מלח לרפואה, מ"מ כיון שטעמו טוב להחיך ונהנה ממנו מברך שהכל, וצ"ע.

**ועל הזמית**, נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י לעיל ל"ו א' כתב דהוא שלמיר"א והיינו מי מלח, וכ""כ הערוך בע' זמית בפי' בתרא והמפרש והרא"ש והר"ן בנדרים נ"ה ב' והסמ"ג עשין כ"ז ור"פ בהגהת סמ"ק סימן קנ"א והטור בסימן ר"ד. - **ב** הערוך שם כתב בפי' קמא דהוא המרק,[[686]](#footnote-687) והביאו התר"י בסוגיין, וכ"כ הסמ"ג שם בשם ר"ח, וכ"כ הראבי"ה בסימן ק'. - **ג** הבה"ג בפירקין כתב דהוא מיא דכמכא, והיינו מי כותח. - **ד** הטור שם כתב בשם ר"ה גאון דהוא הקצף העולה על רתיחת הקדירה. - **ה** הריא"ז בפירקין כתב דהוא הציר.

**ברכת כמהין ופטריות**

**ועל כמהין ופטריות אומר שהכל וכו' מירבא רבו מארעא מינק לא ינקי,** בפירש"י כתב דהיינו דמלחלוחית הארץ הם גדלים על העצים ועל הכלים, והמאירי כתב דהיינו דאין עיקר יניקתם אלא מן האויר שהרי בעפר מועט הם גדלים על העצים ועל האבנים.

והפתח הדביר בסימן ר"ד סק"ד כתב בשם הבית עובד דאם בירך עליהן בפה"א לא יצא, וכ"נ ממה שאמרו בנדרים נ"ה ב' דהנודר מפירות הארץ מותר בכמהין ופטריות, והרי דל"ה בכלל פירות הארץ, אך הערוה"ש שם ס"ה כתב דבדיעבד אם בירך עליהן בפה"א יצא, וצ"ע.

**ברכת הנובלות**

**מאי נובלות בושלי כמרא,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו תמרים שבשלם ושרפם החמה ויבשו, וכ"כ המאורות והפסקי רי"ד והריא"ז והרא"ה והשו"ע בסימן ר"ב ס"ט ובסימן ר"ד ס"א, ובטעם הא דמברכין עליהן שהכל, משמע בפירש"י בד"ה פרי העץ דהוא משום דנשתנו לגריעותא,[[687]](#footnote-688) וכ"כ המג"א בסימן ר"ב סקכ"א בדעתו, ועיי"ש שכתב לדמותו לדינא דריש סימן ר"ה, והפמ"ג והלבו"ש שם כתבו דהיינו דהוי כפירות שדרך לאכלן חיים ונשתנו לגריעותא בבישול דמברכין עליהן שהכל, דבישול בחמה הוי כבישול באור.[[688]](#footnote-689) - **ב** הערוך בע' כמר כתב דהיינו **תמרים פגין שאין נכשרין לאכילה כלל וכומרין אותן בעפר להתבשל, וכ"כ התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש בשם ר"ח, ועד"ז כתב הר"י מלוניל שהם תמרים רעים שלעולם לא יתבשלו באילן אלא שאדם לוקט אותם וממלא מהן חביות וע"י שהם מתחממים הם ראוים קצת לאכילה, וכ"כ המכתם והנימו"י ובס' הבתים ש"ז, ובפירש"י בישעי' ל"ד ד', והר"ש והרא"ש בפ"ק דערלה מ"ח והרא"ש בהל' ערלה סימן ז' והטור בסימן ר"ד, ובטעם הא דמברכין עליהן שהכל, כתב בפי' ר"ח דהוא משום שאינם פרי גמור. -** ג **הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהם פירות הנובלים מן העץ כשהם פגים לפני שיתבשלו, וכ"כ התר"י, וכ"כ הארחות חיים בהל' ברכות סכ"ב והכל בו בסימן כ"ד ובס' הפרדס שער ד', והש"ך ביו"ד סימן רצ"ד סק"ה כתב דלדעתם היינו בשולי כמרא,[[689]](#footnote-690) אך הגר"א שם סק"ט פירש דהיינו תמרי דזיקא. -** ד **הר"ש והרא"ש בריש דמאי כתבו בפי' קמא דהיינו תמרים שמניחין אותן באילן להצטמק מלשון עורנו כתנור נכמרו.**

**הנחל"ד בסוגיין ולעיל ל"ו ב' כתב דפלוגתת קמאי אם נובלות היינו מין תמרים שאין מתבשלין על האילן או היינו פירות שנפלו קודם שנתבשלו, תליא בפלוגתת רבוותא בדין ברכת הבוסר, שנתבארה בדף מס' 14, דלדעת התוס' ודעימייהו לעיל ל"ו ב' דמברכין על הבוסר בפה"ע, בע"כ דהא דמברכין על הנובלות שכל הוא משום דהוא מין תמרים שאין מתבשלין על האילן, אך לדעת הרמב"ם ודעימי' דנובלות היינו פירות שנפלו קודם שנתבשלו, בע"כ דאין מברכין על הבוסר אלא שהכל, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין ובתשו' פנים מאירות ח"א סימן ס"ה והנשמ"א בכלל נ"א סק"ה והבית מאיר בסימן ר"ב סט"ו והביאוה"ל שם ס"ט.**

**הנחל"ד בסוגיין תמה ע"ד הסוברים דנובלות היינו מין תמרים שאין מתבשלין, אך שאר תמרים מברכין עליהן משיוציאו, דאדרבה איפכא מסתברא, דאם דרך כל המין כך מ"ט אינו מברך עליהן בפה"ע הרי עיקר נטיעתן הויא לכך וזהו גמר פריין, ומשא"כ בפירות שדרכן להתבשל ועדיין לא נתבשלו, י"ל דכיון דאין עיקר נטיעתן לכך אינו מברך עליהן בפה"ע, - אך בד' הגר"ז בסימן ר"ב ס"ו מבו' דהיינו משום דחשבינן להו כאישתני לגריעותא,[[690]](#footnote-691) ועד"ז כתב המ"ב שם סק"נדהוא משום דחשיבי מין מקולקל, - והנשמ"א שם כתב לפרש בע"א, דהא דמברכין על כל הפירות משיוציאו, היינו משום דעומדין עכ"פ להתבשל ודיינינן להו השתא כמו לבסוף, משא"כ באותם שאין מתבשלין לעולם,**

**בס' לח"מ בפירקין כתב דהא דמברכין על הנובלות שנפלו מן העץ כשהם פגים שהכל, היינו קודם שנתבשלו, אך אם הניחום במחצלת בעפר ונתבשלו והם טובים וראוים לאכול מברך בפה"ע, והביאו הא"ר בסימן ר"ב סוסקי"ג, - אך הפרישה בסימן ר"ד סק"ד כתב דכל שלא נגמר בישולן על האילן, אף דא"כ נגמר וראויין לאכלן אין מברכין עליהן אלא שהכל, והא"ר שם סק"א כתב דהוא שלא כד' הלח"מ, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן ר"ד ס"ט.**

אלא בנובלות סתמא כו"ע לא פליגי דבושלי דכמרא, **בפי' הר"י מלוניל במשנתינו כתב דנובלות הם תמרי דזיקא, וכ"כ הריבב"ן, וכן פירש הגר"א ביו"ד סימן רצ"ד סק"ט בדעת הרמב"ם, ועיי"ש שתמה ע"ז, והיינו שהרי מסקינן הכא דכו"ע לא פליגי דהוא תמרי דזיקא, ועמש"כ הט"ז בסימן ר"ד סק"ג, וצ"ע, ותמה ע"ז הא"ר בסימן ר"ב סק"ט, ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז בסימן ר"ד שם.**

בשלמא למ"ד בושלי כמרא וכו' אלא למ"ד תמרי דזיקא ודאן חייב הפקרא נינהו, **הנחל"ד עמד בזה דלדעת הרמב"ם דאף בושלי כמרא הם פירות הנובלים מן העץ, מ"ש דתמרי דזיקא הוו הפקר ובושלי כמרא ל"ה הפקר, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ הראשל"צ.**

כ"ג מרחשון פ"ד

דף מס' 36

**קדימה בברכות**

**מ"א א' - היו לפניו מינים הרבה וכו',** ביסוד דין קדימה בברכות כתב האהעו"ז בסימן קס"ח ס"א בסו"ד דהוא מפני בושת הדבר שראוי להקדימו, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ועד"ז כתב השל"ה בהגהתו לס' עמק ברכה כלל ה' אות ה', ונתבאר להלן, וכ"כ הנחל"ד בסוגיין ד"ה ולענין הלכה, - ובד' השל"ה שם מבו' דגם דין הקדימה דחביב הוא מה"ט, אף דהמין החביב עליו אינו מין החשוב מצ"ע, אך בס' הפרדס לרש"י סימן פ"ו ובתשו' רש"י סימן פ"ו ובמחזו"ו סימן ע"ג בשם רש"י משמע דדין הקדימה דחביב הוא משום מעלת הברכה, שראוי לשבח את הקב"ה במה שהוא אוהב, וכ"ה בארחות חיים בהל' ברכות ס"כ ובכל בו בסימן כ"ד והביאו הדרכ"מ בסימן קע"ז.

**האופנים שאין בהן לדין קדימה**

הרא"ה כתב דפלוגתת רבנן ור' יהודה הוא כשדעתו לאכול מכולם, אך כשאין דעתו כן אין אומרים לו לאדם לאכול מה שאין בדעתו כדי שיברך, וכ"כ התרוה"ד בסימן ל"ב דהא דהמוקדם בפסוק קודם וכן החשוב או החביב קודם, היינו כשרוצה לאכול משניהם, אבל אם אינו רוצה לאכול אלא מאידך, אינו חייב לאכול מן המוקדם או חשוב או חביב כדי להקדימו אפי' שהוא לפניו, וכ"כ הרמ"א בסימן קס"ח ס"א ובסימן רי"א ס"ה.

והמ"ב בסימן קס"ח סק"ה כתב דמסתברא דדוקא אם אינו רוצה לאכול אלא מאחד, אבל אם ברצונו שוה הוא לאכול מזה או מזה ושניהם מונחים לפניו אף שאינו רוצה לאכול משניהם יחד, מצוה מן המובחר לבצוע על המוקדם בפסוק ושארי המעלות, - וכ"נ להדיא בד' התרוה"ד שם דדוקא אם אין רצונו לאכול מן המוקדם או החשוב או החביב מפני שאינו חפץ בו, הוא דאינו חייב לברך עליו לאכול ממנו כדי להקדימו, אך בלא"ה יש לו לאכול ממנו ולברך עליו אף אם לא הי' דעתו כן,[[691]](#footnote-692) ומה"ט הוא דאם הי' על השולחן פת של נכרים אף שהוא נזהר מפת של נכרים מ"מ כיון דמצוה מוטלת עליו לבצוע יבצע מן היפה, עיי"ש.[[692]](#footnote-693)

בחי' המיוחסים להריטב"א לקמן בסוגיין הוסיף עוד, דדין קדימה הוא רק בב' מיני פירות דדעתו לאכול משניהם ושניהם חביבין לו אלא שאחד מהם חביב יותר ואע"פ שאוכל מן האחד תחלה אכתי אית לי' חביבותא באידך לאכול ממנו אח"כ, ובזה אמרו דחשוב יותר בברכה קודם, אבל כשאינו נהנה לאכול זה החשוב תחילה או שלא הי' נהנה לאכול אחרון זה שאינו חשוב ואינו נהנה באכילתו כלל אין ספק שאוכל אותו שרוצה בו ומברך עליו, שאין אומרים לו לאדם לאכול שלא בהנאתו,[[693]](#footnote-694) ועד"ז כתב הריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"ט דכל שיש סדר לאכילתו אוכל כדרך שהעולם אוכלין והקודם זכה לברך עליו תחילה,[[694]](#footnote-695) וכ"כ בתשו' הלק"ט ח"ב סימן קנ"ה דהא דחביב או מוקדם בפסוק קודם היינו כשאין קפידא לאכול זה קודם זה, אבל אם דרך אכילתם ע"פ הרפואה או ממנהג בנ"א להקדים זל"ז כגון לאכול פירות ולשתות אחריהם, ליכא דין קדימה.

אך הרשב"א לקמן בסוגיין כתב בהא דתניא לקמן מ"ג א' דהביאו לפניהן יין וכו' אף דחטה קודמת ליין, דהוא משום דשתיית היין של קודם סעודה צורך הפת הוא כ"ה דליגררי' לליבי' וניכול נהמא טפי לתאבון,[[695]](#footnote-696) וכתב דמה"ט מברך על הפרפרת קדם הפת, משום דהפרפרת לרבות בתאות אכילת הפת היא באה, וכ"כ המאירי במתניתין, ומשמע דלא הותר להקדים את היין לפת אלא משום דהוא צורך הפת, אך כל דאי"ז צורך המין החשוב להקדים לו את המין שאינו חשוב, אף דכן הוא הדרך שהעולם אוכלין, לא הותר להקדים את המין שאינו חשוב, וצ"ע.

המאירי כתב בתו"ד דדין קדימה הוא רק כשב' המינים לפניו, אך כל שעדיין לא בא המין המוקדם לפניו, רשאי לברך על המאוחר, וזהו דתניא לקמן מ"ג א' דהביאו להם יין כל אחד מברך לעצמו, אע"פ שיש שם לחם שהוא מוקדם במקרא, וכ"כ הב"י בסימן רי"א ס"ד דאפשר שאע"פ שבדעתו לאכול כמה מיני פירות, אם מביאין לפניו אחד אחד ראשון שמביאין לפניו מברך עליו אע"פ שהי' ראוי לאחר ברכתו למין השני הבא אחריו, ולא אמרו להקדים אלא כשכל המינים מונחים לפניו, ודקדק כן מלישנא דמתניתין היו לפניו מינים הרבה,[[696]](#footnote-697) וכ"כ המג"א שם סק"י והמ"ב שם סקל"א.[[697]](#footnote-698)

בחי' המיוחסים להריטב"א לקמן בסוגיין כתב דאכילה ושתי' ב' ענינים חלוקים הם לגמרי ואין לומר להקדים זל"ז כלל אלא כמו שירצה, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"ט דבפת ויין שהם ב' ענינים ליכא דין קדימה, ומשמע דמדמי לה להא דכל שיש סדר לאכילתו אוכל כדרך שהעולם אוכלין והקודם זכה לברך עליו תחילה, וצ"ב.

אך בד' הרשב"א לקמן בסוגיין והמאירי במשנתינו מבו' דאף באכילה ושתי' איכא דין קדימה, וזה שהק' בהא דתניא לקמן מ"ג א' דהביאו לפניהן יין וכו' דהיאך מקדים את היין לפת, וכ"ה מבו' ממש"כ הטור בסימן רי"א והרמ"א שם ס"ד דמעשה קדירה דה' מיני דגן קודם ליין, וכן נקטו הפוסקים בכ"ד.

**טעם הא דדין קדימה הוא רק בברכותיהן שוות**

**מחלוקת בשברכותיהן שוות וכו',** בפירש"י כתב דהיינו משום דבברכותיהן שוות בא לפטור את שתיהן בברכה אחת, ובאין ברכותיהן שוות אין ברכה אחת פוטרתן, ובטעם הא דדין קדימה הוא רק כשברכה אחת פוטרתן נחלקו הראשונים, דהרשב"א כתב דהוא משום דבברכותיהן שוות דברכה דחד פטר אידך לגמרי, הא מילתא חשיבא טפי ודינא הא דחשוב ליפטר שאינו חשוב, וכ"כ המאירי דהוא משום דבדין הוא שאותן שהתורה החשיבתן יהו פוטרות אותן של שאר מינין, והיינו דרק בברכותיהן שוות דברכת האחד פוטרת את חבירו איכא לדין הקדימה דראוי שהחשוב יפטור את שאינו חשוב, אך באין ברכותיהן שוות דאין ברכת האחד פוטרת את חבירו ליכא לדין קדימה זה.

אך הרא"ש בסימן כ"ה כתב דהוא משום דכשאין ברכותיהן שוות וצריך לברך על כל אחד ואחד "לא שייכי זל"ז כלל", כיון שצריך לברך על השני אחר אכילת הראשון, ומשמע דאין עיקר דין קדימה משום דדינא הוא דחשוב ליפטר שאינו חשוב, אלא הוא דינא בעלמא להקדים את החשוב, ואך דליכא לדין קדימה רק היכא שברכתן שוה דשייכי אהדדי ובכה"ג דינא הוא להקדים את החשוב, אך כשאין ברכותיהן שוות דלא שייכי זל"ז כלל א"צ להקדים את החשוב,[[698]](#footnote-699) וכ"כ השל"ה בהגהתו לס' עמק ברכה כלל ה' אות ה' לפרש בד' הרא"ש, והוסיף לפרש בזה דהיינו משום דכשיש לב' המינים שייכות להדדי בברכה מיחזי בושתו של המין החשוב אם נקדים לפניו המין השפל ממנו, אבל כשאין להם הצטרפות ושייכות להדדי בברכה אז כל אחד נפרד מחבירו ולית דין בר בושת,[[699]](#footnote-700) ובהמש"ד כתב לדמותו למש"כ' מדרש שמואל דאדם אינו מתכבד אלא במה שמכבדו אדם המכובד, וה"נ אין הזית מתכבד בהקדמתו לצנון, הואיל ואין לו שייכות עמו כלל, כבוד הקדמתו לא נחשב בעיניו למאומה.

בביאור מש"כ הרשב"א והמאירי דראוי הוא שהחשוב יפטור את שאינו חשוב, ומה"ט הוא דדין הקדימה הוא רק בברכותיהן שוות, בפשוטו הוא ע"ד מש"כ הרשב"א לקמן בסוגיין דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב, וע"כ הוא דיש להקדים את החשוב ושיפטור החשוב את שאינו חשוב, ולפ"ז דין הקדימה אינו משום כבוד המין החשוב אלא הוא משום לתא דהברכה דראוי שיפטור החשוב את שאינו חשוב, וכן משמע להדיא בד' הנימו"י, - אך בל' הרשב"א משמע קצת דלעולם דין הקדימה הוא משום כבוד המין החשוב, ואך דרק כשאחד פוטר את חבירו הוא דהוי הקדימה מעלה רבה, כיון דאותו המין שמקדים פוטר את השני, ובכה"ג יש להקדים את החשוב, אך כשאין ברכותיהן שוות דהקדימה מילתא זוטרתי היא, כיון דאין המין שמקדים פוטר את חבירו ואי"ז אלא דקדימה בעלמא, ראוי טפי להקדים את החביב.

**מהו דחשיב כחביב**

**ורבנן סברי מין חביב עדיף,** הרא"ש בסימן כ"ה כתב דהיינו דאם אחד מהמינים חביב תדיר עליו אפי' רוצה עתה לאכול מין אחר תחילה מברך על החביב ויאכל ממנו קצת ואח"כ יאכל מין אחר, וכתב דהוא משום דחביב לרבנן כמו מין ז' לר' יהודה, והמעדיו"ט כתב דהיינו דדמי למין ז' לר' יהודה דודאי איירי אף שאינו רוצה לאכול ממנו עכשיו, - אך הרמב"ם בפ"ח מברכות הי"ג כתב דאיזה מהם שירצה להקדים מקדים, והרבינו מנוח שם כתב דהיינו דמקדים את החביב,[[700]](#footnote-701) והכס"מ שם ובב"י בסימן רי"א ס"ב כתב בדעתו דחביב אינו אותו שחביב עליו ברוב פעמים, אלא אותו שהוא חפץ בו עתה יותר, וזהו שכתב איזה שירצה להקדים יקדים, דהיינו אותו המין שהוא רוצה בו עכשיו יותר מבחבירו ולכך הוא רוצה להקדימו דסתמא דמילתא מינא דחביב עלי' דאינש מקדים לי',[[701]](#footnote-702) וכ"כ הביאוה"ל שם ס"א בדעת האו"ז בסימן קע"ו שכתב דחביב הוא איזה שתאותו לאכלו, וכ"ה מבו' בד' החינוך במצוה ת"ל שכתב דהחביב לו היינו אותו שרצונו לאכלו תחילה,[[702]](#footnote-703) - והשו"ע ס"א וס"ב הביא לב' הדעות בזה, והט"ז שם סוסק"א כתב דדעביד כמר עביד ודעביד כמר עביד כיון שאין לפנינו הכרע הלכתא כמאן, וכ"כ הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"י הט"ו, - אך המ"ב שם סק"י וסקי"א כתב דלדינא יש לברך על אותו שחביב עליו תדיר, ומ"מ המברך על מה שחביב עתה בעיניו ג"כ יש לו על מי לסמוך.

התר"י כתב דהא דמברך על החביב הוא אע"פ שאינו רוצה בו אלא לאחרונה, אפ"ה כיון שהוא חביב לו יותר יש לו להקדימו כדי שיברך עליו תחילה, וכתב דבכה"ג יאכל ממנו מעט ואח"כ יאכל מן המין האחר ויברך עליו ואח"כ יחזור ויאכל מהפרי הראשון שהתחיל, והב"י בסימן רי"א כתב בדעתו דס"ל דחביב הוא אותו שחביב עליו ברוב הפעמים, וכ"כ הגר"א שם ס"א, - אך האבהא"ז בפ"ח מברכות הי"ג עמד בזה, דמשמעות ד' תר"י דגם עכשיו הוא חביב לו יותר, אלא שרצונו מאיזה טעם להניחו לאחרונה, ובכה"ג הוא דיש לו לברך עליו תחילה,[[703]](#footnote-704) אך כל שאינו חביב עליו עכשיו ל"מ מידי הא דהוא חביב עליו תדיר,[[704]](#footnote-705) ועיי"ש שצידד לפרש כן גם בד' הרא"ש,[[705]](#footnote-706) (ומש"כ דחביב עליו תדיר היינו דמזה מוכח דמה שרוצה להניחו לאחרונה הוא מטעם אחר ולא משום דאינו חביב עליו), וצ"ע.

הגר"א בסימן רי"א ס"א כתב בדעת הסוברים דתליא במה שהוא חביב עליו תדיר, דהוא כגירסא שלפנינו דמין חביב עדיף, ומשמע לפ"ז דטעם הפלוגתא אם תליא במה שהוא חביב תדיר או במה שהוא חביב עכשיו, היא בעיקר הקדימה דחביב, דלדעת הסוברים דתליא במה שחביב עליו תדיר היינו משום דקדימת החביב היא משום המין החביב עליו הוא חשוב טפי לדידי', וע"כ תליא במה שהוא חביב עליו תדיר דבזה הוא דהוי מין החשוב לדידי', אך לדעת הסוברים דתליא במה שחביב עליו עכשיו, אין קדימת החביב משום דחשיב כמין החשוב טפי לדידי', אלא הוא מעלה בברכה לברך על מה שחביב לו, וע"כ תליא במה שחביב לו עכשיו.

המאירי כתב בדין קדימה דחביב, דכל שהי' שם גדול ממנו ראוי שישאלנו איזה חביב אצלו ויברך על מה שחביב לגדול ולא שילך ע"ד עצמו, ופירש כן למה שאמרו לעיל ל"ט א' דכעס בר קפרא ואמר דעל המברך אני כועס דאם חכמה אין כאן זקנה יש כאן, דהיינו שלא הי' לו לאותו תלמיד לברך על הפרגיות מכח הא דהם חביבים, אלא הי' לו לשאול את בר קפרא מה חביב לו, ובד' הפוסקים לא מצינו לחידוש זה, וצ"ב בטעמא דמילתא,[[706]](#footnote-707) - ושמא הוא למש"כ המאירי בתו"ד דהא דמברך על החביב הוא משום שהוא כעין עיקר והאחר כעין טפילה, וע"כ י"ל דכל שאוכל יחד עם הגדול הוי עיקר האכילה בהדבר החביב לגדול, וע"כ יש לברך עליו, וצ"ע.

**דין הקדימה באין ברכותיהן שוות**

**אבל בשאין ברכותיהן שוות דברי הכל מברך על זה וחוזר ומברך על זה,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון שאין ברכה אחת פוטרתן אין כאן מחלוקת, וכן פירשו ש"ר, - אך הב"י בסימן רי"א כתב בדעת הרמב"ם דלא בא עולא להשמיענו דין קדימה כלל, אלא שאין האחד פוטר את חבירו, אך גם בכה"ג לרבנן חביב עדיף ולר' יהודה מין ז' עדיף.

לדעת רש"י ודעימי' דבאין ברכותיהן שוות לא פליגי ר' יהודה ורבנן נחלקו הראשונים בדינו, **א** התוס' כתבו דבכה"ג לכו"ע חביב קודם, ופירשו כן בדעת רש"י, וכ"כ התר"י, וכ"כ הרשב"א בשם ר"ה גאון והסכים לדבריו, וכ"כ המכתם והמאורות. - **ב** הרא"ש בסו"ס כ"ה כתב דמדלא קאמר מברך על זה וחוזר ומברך על זה וחביב עדיף משמע דאפי' אחד מהן חביב יכול לברך על השני, דכיון שצריך לברך על השני אחר אכילת הראשון אין עדיפות בראשון משום דלא שייכי זל"ז כלל, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, וכ"כ הראבי"ה בסימן קט"ז, ועיי"ש שפירש כן בדעת רש"י, (ועמש"כ הנחל"ד בסוגיין בדעתו). - **ג** הרא"ש כתב בדעת הבה"ג דבכה"ג קודם בפה"ע לבפה"א, וכ"כ כמה מקמאי, ונתבאר בדף מס' 37. - **ד** הראבי"ה בסימן קט"ז כתב בדעת ר"ח דבכה"ג אף לרבנן מקדים מין ז', וכ"כ הב"י בסימן רי"א בדעת המרדכי בסימן קל"א.

**טעם הסוברים דבברכותיהן שוות מין ז' קודם ובאין ברכותיהן שוות חביב קודם**

לדעת התוס' ודעימייהו דאף לר' יהודה דבברכותיהן שוות מין ז' קודם מ"מ באין ברכותיהן שוות חביב קודם, צ"ב, דכיון דאף באין ברכותיהן שוות איכא לדין קדימה, מ"ט בזה מודה ר' יהודה דחביב עדיף ממין ז', ול"ד לברכותיהן שוות דמין ז' עדיף מחביב.

ובד' הרשב"א משמע דהיינו דבברכותיהן שוות דאחד פוטר לחבירו והויא הקדימה מילתא רבתא הוא דיש להקדים את החשוב, אך באין ברכותיהן שוות דליכא אלא הקדמה בלחוד ומילתא זוטרתי היא, יש להקדים את החביב,[[707]](#footnote-708) ועמש"כ בזה הדרישה בסימן רי"א סק"א ד"ה ואין להקשות, - ולמש"נ לעיל מד' רש"י דקדימת החביב היא משום מעלת הברכה דראוי לשבח את הקב"ה במה שהוא אוהב, י"ל דמה"ט הוא דבאין ברכותיהן שוות חביב עדיף, דכל דאין ברכותיהן שוות ליכא לעיקר דין הקדימה משום חשיבות המין, והיינו משום דדין הקדימה משום חשיבות המין הוא רק כשאחד פוטר את חבירו, או משום דכל דאין אחד פוטר את חבירו לא שייכי אהדדי, אך אכתי איכא לדין הקדימה משום חשיבות הברכה, וע"ד הא דברכה מבוררת קודמת לברכה שאינה מבוררת, וע"כ הוא דיש להקדים את הברכה על החביב,[[708]](#footnote-709) ועד"ז כתב היד הקטנה בפ"ה מברכות סקכ"ב, - ועמש"כ עוד בזה בחי' רא"ל סימן א' סק"ב ד"ה וע"פ הדברים.

**טעם הסוברים דבברכותיהן שוות חביב קודם ובאין ברכותיהן שוות מין ז' קודם**

לדעת הסוברים דאף לרבנן דבברכותיהן שוות חביב קודם מ"מ באין ברכותיהן שוות מין ז' קודם, צ"ב דכיון דאף באין ברכותיהן שוות איכא לדין קדימה, מ"ט בזה מודו רבנן דמין ז' עדיף מחביב, ול"ד לברכותיהן שוות דחביב עדיף ממין ז', ובחי' רא"ל סימן א' סק"ב ד"ה ולפמש"כ כתב לפרש בזה דבברכותיהן שוות איכא דין קדימה משום החפצא שמברכין עליו, ובזה חביב קודם, אך באין ברכותיהן שוות ליכא דין קדימה משום החפצא שמברכין עליו, וזה כמש"נ לעיל דכיון דאין אחד פוטר את חבירו ליכא לדין קדימה משום חשיבות החפצא, אלא משום הברכה, ומקרא דכל המוקדם בפסוק מוקדם לברכה נלמד דברכה על מין ז' יש בה מעלה מצד הברכה עצמה, וע"כ הוא דהברכה על מין ז' קודמת.

**הכרעת ההלכה בדין קדימה**

**וחד אמר אף בשאין ברכותיהן שוות מחלוקת וכו',** נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, דהרשב"א כתב בשם ר"ה גאון דקי"ל כרבנן דחביב עדיף, וכ"כ הפסקי רי"ד והשבה"ל בסימן ק"ס בשם ר"ח, וכ"כ בס' הפרדס לרש"י סימן פ"ו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מברכות הי"ג והאשכול בהל' ברכת במ"מ ופירות והראבי"ה בסימן קט"ז והאו"ז בסימן קע"ז וכתב כן בשם הרי"ף וההשלמה והמכתם וכתבו כן גם בדעת הרי"ף והרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין והריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"ט והחינוך במצוה ת"ל.

אך הבה"ג בהל' ברכות כתב דקי"ל כר' יהודה דמין ז' עדיף, וכ"כ בסידור רס"ג, וכ"כ התוס' בסוגיין, וכ"כ הרשב"א בשם הראב"ד והסכים לדבריו, וכ"כ תר"י והרא"ש בסימן כ"ה והפסקי רי"ד והריא"ז והראב"ן בסימן קצ"ג והסמ"ג עשין כ"ז והסמ"ק בסימן קנ"א והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות והריקאנטי בסימן ע"ח והטור בסימן רי"א, וכן צידד המאירי.

והשו"ע בסימן רי"א ס"א ס"ב הביא לב' הדעות בזה, והט"ז שם סק"א כתב דדעביד כמר עביד ודעביד כמר עביד, וכ"כ הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"י ס"ח וס"ט, אך המ"ב שם סקי"ג כתב דמשמע מסתימת השו"ע שהעיקר היא כדעת הבה"ג ודעימי' דמין ז' עדיף, ועמש"כ בזה בשעה"צ שם סק"ח.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בדין אין ברכותיהן שוין, דדעת התר"י והרא"ש דקי"ל כעולא דבאין ברכותיהן שוות מברך על זה וחוזר ומברך על זה, וכ"כ הרשב"א בשם ר"ה גאון והסכים לדבריו, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז והרא"ה והראבי"ה בסימן קט"ז והריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"ט, ולדעת תר"י והרשב"א היינו דמברך על החביב, ולדעת הרא"ש והפסקי רי"ד והריא"ז והראבי"ה היינו דליכא דין קדימה כלל, ולדעת הרא"ה והריטב"א היינו דבפה"ע קדים, - אך בד' התוס' בסוד"ה אבל מבו' דס"ל דקי"ל דפליגי אף באין ברכותיהן שוות, וכ"כ הגר"א בסימן רי"א ס"ב בדעתם,[[709]](#footnote-710) וכ"כ הסמ"ק בסימן קנ"א, וכ"נ בד' המהר"ם מר"ב בסדר ברכות, וכ"כ המרדכי בסימן קל"ב בשמו, וכ"נ בד' הבה"ג בפירקין וכמש"כ האבהא"ז בפ"ח מברכות הי"ג.

**אם איכא קדימה למין ז' באין ברכותיהן שוות**

לדעת הסוברים דבאין ברכותיהן שוות חביב עדיף אף שהמין השני הוא מין ז', כתב המג"א בסימן רי"א סקי"ג דמ"מ היכא ששניהם חביבין בשוה מין ז' קודם, וכ"ה מבו' בדבריו שם סוסק"ח וכמש"כ המחה"ש שם והמ"ב שם סקכ"ז, וכ"כ הדה"ח בסימן רי"ח סכ"ז והמ"ב בסימן רי"א סק"ט וסקי"ח והביאוה"ל שם ס"ב,[[710]](#footnote-711) - אך בד' האהעו"ז שם ס"ו מבו' דבאין ברכותיהן שוות ליכא קדימה כלל למין ז' אף אם שניהם שוין בחביבות, וכ"נ בד' הגר"א שם ס"ה,[[711]](#footnote-712) וכמש"כ המ"ב שם סקכ"ז וסקל"ה,[[712]](#footnote-713) וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"י ס"ח.[[713]](#footnote-714)

כ"ה מרחשון פ"ד

דף מס' 37

**ביאור הס"ד דברכת הצנון פוטרת את הזית**

**מ"א א' - מיתיבי היו לפניו צנון וזית מברך על הצנון ופוטר את הזית וכו',** הרשב"א הק' דמאי ס"ד דצנון פוטר לגמרי את הזית אף כשאין הצנון עיקר, הרי ברכת הצנון היא בפה"א וברכת הזית היא בפה"ע, וכתב בפי' קמא דס"ל דכל החביב פוטר את השאר כאילו הוא עיקר והשאר טפילה,[[714]](#footnote-715) - אך בפי' בתרא כתב וכתב דהוא העיקר דהוא משום דאף אם בירך על הזית בפה"א יצא, ואף דהיינו רק בדיעבד, מ"מ כיון דכבר בירך בפה"א הו"ל כדיעבד,[[715]](#footnote-716)ובחי' המיוחסים להריטב"א הוסיף דכיון דאם בירך על הזית בפה"א יצא ע"כ ס"ד דיש לפטרו בברכת הצנון כדי שלא ירבה בברכות דריבוי ברכות שלא לצורך אסור דהו"ל כעין ברכה לבטלה.

**אימא סיפא ר' יהודה אומר מברך על הזית שהזית ממין ז' וכו',** הרשב"א כתב דלדעת המקשה ר' יהודה ורבנן פליגי בתרתי, חדא, דלרבנן חביב קודם ולר' יהודה מין ז' קודם, ועוד, דלרבנן כל שמברך על הצנון פוטר את הזית דברכת בפה"א פוטרת לפרי העץ, ולר' יהודה לעולם אין זה פוטר את זה, כדקתני מברך על הזית ובע"כ היינו דחוזר ומברך על הצנון, שהרי אין ברכת בפה"ע פוטרת את פרי האדמה, וה"ה באתרוג וצנון דאין ברכת צנון פוטרת את האתרוג, דכל הא דאם בירך על פירות האילן בפה"א יצא הוא במברך עליו ממש, ולא נתפרש בדבריו דמהיכן נלמד דפליג ר' יהודה על רבנן וס"ל דאין ברכת בפה"א פוטרת לפרי העץ כשלא בירך עליו ממש, - וצ"ל דהוא משום דאם הוה ס"ל דברכת בפה"א פוטרת לפרי העץ הי' לו להקדים ולברך על הצנון כדי שלא ירבה בברכות,[[716]](#footnote-717) שהרי כשמברך על הזית צריך לחזור ולברך על הצנון, ואם יברך על הצנון א"צ לברך על הזית ונמצא שהוא מרבה בברכות, ומהא דמברך על הזית יש ללמוד דאין ברכת בפה"א פוטרת לפרי העץ כשלא בירך עליו ממש, ונמצא דכשמברך על הזית אינו מרבה בברכות.[[717]](#footnote-718)

הרא"ה כתב דטעם הא דמסקינן דמברך על זה וחוזר ומברך על זה, ולדעתו היינו דמברך בפה"ע וחוזר ומברך בפה"א, וא"צ להקדים בפה"א כדי לפטור בזה את פרי העץ ושלא להרבות בברכות, ואף דבפה"ע עדיף ומשו"ה הוא מקדימו, מ"מ הי' בדין שיקדים את בפה"א כדי שלא להרבות בברכות, הוא משום דהא דאם בירך על פירות האילן בפה"א יצא היינו כשמתכוין לצאת באותה ברכה, אך ודאי דעיקר מצותו הוא לצאת בכל אחד בברכתו הראוי' לו, והיינו דמה"ט לא חשיב כמרבה בברכות כשמברך בפה"ע וחוזר ומברך בפה"א ואינו פוטר את פרי העץ בברכת בפה"א, כיון דעיקר מצותו הוא לברך על פרי העץ בפה"ע ושלא לפטרו בברכת בפה"א.

ממש"כ הרשב"א דהא דאם בירך על פירות האילן בפה"א יצא הוא במברך עליו ממש, משמע דס"ל דכל שבירך בפה"א על פרי האדמה אינו פוטר את פרי העץ אף אם נתכוין לפטרו, ורק אם בירך עליו בפה"א יצא,[[718]](#footnote-719) ועמש"נ בדף מס' 32 פלוגתת רבוותא בזה, - אך המאמ"ר בסימן ר"ח סוסקל"א פירש בד' הרשב"א דכל שנתכוין לפטור את פרי העץ יצא, והוכיח כן מד' הארחות חיים בהל' ברכות ס"כ שכתב כן בשם הרשב"א, וצ"ע.

**קדימת שאר הברכות לברכת שהכל**

לעיל ל"ט א' אמרו דלמ"ד דשלקות בפה"א מברך תחילה על השלקות ואח"כ מברך על הפרגיות, אף אם הפרגיות הוי חביב, ובפירש"י שם כתב דהיינו משום דברכת בפה"א היא ברכה חשובה לעצמה לדברים החשובים וע"כ יש להקדימה, וכ"כ התוס' שם ללמוד מהתם דבפה"א עדיפא משהכל דמבוררת טפי וחשובה לעצמה מקרית ויברך על אותו המין ששייך בו בפה"א אע"פ שאותו המין שיש לברך עליו שהכל חביב עליו, וכ"כ הרשב"א שם, ועיי"ש שכתב לדון בדעת הירושלמי דפליג ע"ז, וכ"כ התוס' וש"ר בסוגיין, וכ"כ הפוסקים בסימן רי"א ס"ג.

והתר"י בסוגיין עמד בד' הרי"ף שלא הפריש בזה בין שהברכה אחת מעולה מחברתה בין שאינה מעולה, ומשמעות דבריו דאף אם ברכה אחת מעולה מחברתה מברך תחילה על החביב, וכ"כ בס' הפרדס סימן פ"ו ובתשו' רש"י סימן פ"ו בשם רש"י דהי' מברך על החביב שהכל קודם שיבצע המוציא,[[719]](#footnote-720) ופירש דהוא משום דה"ז חביב בעיניו יותר מן הפת ונוח ליתן ברכותיו לשבח את קוני באשר אני אוהב, והביאו המחזו"ו בסימן ע"ג, וכ"כ הארחות חיים בהל' ברכות ס"כ והכל בו בסימן כ"ד והביאו הדרכ"מ בסימן קע"ז, וכ"כ המאירי בסוגיין בשם י"מ דההיא דלעיל לא הי' אלא כעס בעלמא ומ"מ אין מקפידין באלו על חשיבות ברכה, וכ"כ רבינו מנוח בפ"ח מברכות הי"ג בדעת הרמב"ם שם, וכ"כ הראשל"צ לעיל ל"ט א' בדעתו, ועיי"ש במש"כ בישוב סוגיית הגמ' שם.

**קדימת ברכת בפה"ע לברכת בפה"א**

נחלקו הראשונים בדין ברכת בפה"ע ובפה"א, **א** הבה"ג בפירקין כתב דכל שאין ברכותיהן שוות מברך תחילה בפה"ע ואח"כ בפה"א, ובס' הבתים שער ח' כתב בשמו דהיינו אף כשהבפה"א הוא ממין ז' ומוקדם בפסוק,[[720]](#footnote-721) וכ"כ השבה"ל בסו"ס ק"ס בשם ר"ש בן חפני גאון, וכ"כ בסידור רס"ג, וכ"כ הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין ולעיל ל"ט א' דחשוב בברכות עדיף וכל שמיוחד בברכתו הוא חשוב יותר, וע"כ בפה"ע קודם לבפה"א,[[721]](#footnote-722) וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"ט, וכ"כ הרוקח בסימן שכ"ט והסמ"ג עשין כ"ז והסמ"ק בסימן קנ"א והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות ובס' הפרדס שער תיקון הברכות והריקאנטי בסימן ע"ח. - **ב** התר"י כתב דאין ברכת בפה"ע קודמת לברכת בפה"א, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ה, וכתב דהיינו משום דהא דברכת בפה"א קודמת לברכת שהכל הוא משום ששהכל אינה מבוררת כלל לפי שכוללת כל דבר, אך ברכת בפה"ע אינה חשובה כ"כ כנגד ברכת בפה"א אף שהיא מבוררת טפי,[[722]](#footnote-723) וכתב כן בדעת ר"ה גאון והרי"ף ורש"י, וכ"כ השבה"ל שם בדעת ר"ח, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ח מברכות הי"ג, וכ"כ השו"ע בסימן רי"א ס"ג, אך כתב די"א שבפה"ע קודם, והמ"ב שם סקי"ח כתב דהסכימו האחרונים דנכון לנהוג כי"א הזה אם שניהם שוים בחביבות ואין הפרי האדמה ממין ז'.[[723]](#footnote-724) - **ג** בס' המכתם בסוגיין כתב דכל שאין ביניהם ממין ז' וגם אין שם חביב יותר, מברך על פירות האילן שחשובין יותר וחשובה ברכתן, אך כל שפרי האדמה חביב יותר או דהוא ממין ז' מברך עליו תחילה, ול"ד להא דברכת בפה"א קודמת לשהכל דהוא אף כשהוא חביב, משום דברכת שהכל לאו ברכה חשובה היא, והביאוהו הארחות חיים בהל' ברכות ס"כ והכל בו בסימן כ"ד, וכ"כ החינוך במצוה ת"ל והרשב"ץ בסוגיין.

לדעת הבה"ג ודעימי' דכל שאין ברכותיהן שוות מברך תחילה בפה"ע ואח"כ מברך בפה"א, נחלקו הראשונים, דהרא"ה כתב דהיינו כעולא דבאין ברכותיהן שוות מברך על זה וחוזר ומברך על זה והיינו דחשוב בברכות עדיף, דאם היינו דאיזה שירצה יקדים הול"ל מברך על איזה מהן שירצה,[[724]](#footnote-725) וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן כ"ה.

אך התוס' כתבו דלדעת עולא מברך על החביב, וכל מש"כ הבה"ג דברכת בפה"ע קודמת לברכת בפה"א הוא לפ"מ דמסקינן דפליגי באין ברכותיהן שוות וקי"ל כר' יהודה, וכ"נ בד' המהר"ם מר"ב בסדר ברכות, - וצ"ב, שהרי אדרבה להך לישנא נתפרש להדיא דאף באין ברכותיהן שוות אין בפה"ע קודם לבפה"א, אלא לרבנן חביב עדיף ולר' יהודה מין ז' עדיף, - והנחל"ד כתב לפרש לדבריהם דהיינו דאמנם לדעת עולא נתפרש להדיא דבאין ברכותיהן שוות חביב עדיף, והרי דמעלת חביב עדיפא ממעלת ברכה מבוררת, ודלא כמש"כ הבה"ג דבפה"ע קודם, אך לפ"מ דמסקנן דפליגי באין ברכותיהן שוות, הרי דאף דלרבנן דבאין ברכותיהן שוות חביב עדיף חזינן דמעלת חביב עדיפא ממעלת ברכה מבוררת, מ"מ לפ"מ דקי"ל כר' יהודה דבאין ברכותיהן שוות מין ז' עדיף, י"ל דכ"ה דמעלת מין ז' עדיפא מחביב, ה"נ מעלת ברכה מבוררת עדיפא מחביב, וע"כ כל שאין ביניהם ממין ז',[[725]](#footnote-726) מברך בפה"ע וחוזר ומברך בפה"א אף דפרי האדמה חביב.[[726]](#footnote-727)

כ"ח מרחשון פ"ד

דף מס' 38

**כל המוקדם בפסוק קודם לברכה**

**מ"א א' - כל המוקדם בפסוק קודם לברכה שנאמר ארץ חטה ושעורה וכו',** הצל"ח כתב דמהא דקאמר שנאמר ארץ חטה ושעורה וכו' משמע שהוא מביא ראי' לדבריו דאיכא דין קדימה, ועיי"ש שעמד בזה דמהיכא איכא ראי' לדין קדימה, והול"ל כל המוקדם בפסוק דארץ חטה ושעורה וגו' מוקדם לברכה, - וכתב לפרש דהיינו דאף דמהך קרא מוכח דהני דכתיבי משובחים יותר משאר פירות, מדלא חשיב בשבח ארץ ישראל רק הני, מ"מ מאן יימר דבהני ז' מינין יש באחד יותר שבח מבאחריני והרי הכתוב ל"ה יכול לכוללן בדיבור אחד ובע"כ הוצרך לחשבם זא"ז ושמא כולם שוים בשבחם,[[727]](#footnote-728) וזהו שהביא מהא דכתיב ארץ חטה וגו' ארץ זית וגו', ואם לא בא הכתוב אלא להורות חשיבתן נגד שאר מינין שלא הוזכרו כלל הי' די בפעם אחת ארץ ולחשוב לז' המינים זא"ז, ומהא דכתיב פעם שני ארץ ש"מ שבא ליתן גם במינין הללו חשיבות מי שהוא ראשון לארץ ולכן הוכרח להכפיל ב' פעמים ארץ, וכ"ה מבו' בד' הטו"א בחגיגה י"ב ב' ב' ובתשו' שאילת יעבץ ח"ב סימן קצ"ד.

**ופליגא דר' חנן דא"ר חנן וכו' ואידך הני שיעורין בהדיא מי כתיבי אלא הלכתא נינהו וקרא אסמכתא בעלמא,** הרשב"א בתו"ד כתב דר' חנן לא ס"ל לדין הקדימה דכל המוקדם בפסוק, וכתב דזהו ששאל רב חסדא לרב המנונא לא סבר לה מר וכו', וכ"כ הרא"ה והריטב"א בסוכה ו' א', - אך התוס' שם ד"ה אלא הלכתא כתבו דשמא לפ"מ דמסיק דשיעורין מי כתיבי וכו' לא פליגי, דאף ר' חנין מודה דקרא אסמכתא בעלמא הוא, וכמו שאמרו בסוכה שם.

בד' התוס' בסוכה שם מבו' דהא דיליף ר' יצחק מהך קרא לדין הקדימה הוא דרשא גמורה, אך הרא"ה והריטב"א שם כתבו דאסמכתא בעלמא היא.[[728]](#footnote-729)

והפנ"י בסוגיין עמד בזה דהיאך מצינו למימר דעיקר קרא אתי לדין קדימה, הרי ברכה שלפניו לכו"ע אינה אלא מדרבנן, וכתב דצ"ל דקרא אתי לשבח א"י ומנה את הפירות לפי סדר חשיבותן, וכאשר כ"ה משמעות פירש"י בד"ה פליגא, - אך החת"ס בסוכה שם כתב דילפינן מהך קרא דין קדימה במצוות הנוהגות במינים אלו כביכורים ותרו"מ, עיי"ש.

**הא דכל המוקדם קודם לברכה אם אתיא אף כרבנן**

בעיקר הך דינא דכל המוקדם בפסוק קודם לברכה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דאתיא כר' יהודה דמין ז' עדיף, וזה לפי גירסתו דגרסינן דאמר רב יוסף וכו', והיינו משום דלרבנן דחביב עדיף לית להו להא דר' יצחק במקום חביב, וכ"כ התוס' בשם ר"י, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ה.[[729]](#footnote-730) - **ב** התוס' כתבו בשם ה"ר שמעי' דאתיא אף כרבנן, וגרסינן אמר רב יוסף, ואיירי כשאין חביבין זמ"ז ובכה"ג מודו רבנן דכל המוקדם בפסוק קודם לברכה,[[730]](#footnote-731) וכ"כ הרשב"א בשם ר"ה גאון, וכ"כ הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"כ הרמ"ך בפ"ח מברכות הי"ג. - **ג** השיטת ריב"ב כתב דאתיא אף כרבנן דכל הא דחביב עדיף היינו כשבאו לפניו ממין ז' וממינים אחרים, אך אם באו לפניו מז' המינים כגון ענבים ותאנים או קליות של חטים וענבים המוקדם בפסוק קודם לברכה בין בברכותיהן שוות ובין כשאין ברכותיהן שוות.[[731]](#footnote-732)

**הא דכל המוקדם קודם לברכה אם הוא אף כשאין ברכותיהן שוות**

הרא"ש בסימן כ"ה עמד לדעת הבה"ג דברכת בפה"ע קודמת לברכת בפה"א, מהא דהא דכל המוקדם בפסוק מוקדם לברכה והרי דמברך על חטה ושעורה קודם גפן, וכתב די"ל דאיירי כשעשאו פת או דייסא דודאי דברכת המוציא או במ"מ חשיב מבפה"ע,[[732]](#footnote-733) וכתב די"ל עוד דלעולם איירי בכוסס את החטה ומה שאמרו דכל המוקדם בפסוק קודם לברכה היינו כל המוקדם בדברים שברכותיהן שוות כמו חטה לגבי שעורה וענבים לגבי תאנים ורמונים.[[733]](#footnote-734)

והתר"י כתב כן גם לפ"מ שנחלק על הבה"ג ואין ברכת בפה"ע קודמת לברכת בפה"א, שהרי מ"מ קי"ל דבאין ברכותיהן שוות חביב קודם וא"כ מ"ט אמרו דכל המוקדם בפסוק מוקדם לברכה וחטה ושעורה שברכתן בפה"א קודמים לפירות העץ האמורים בפסוק שברכתן בפה"ע אע"פ שיהיו חביבים לו פירות העץ יותר, וכתב די"מ דהא דכל המוקדם בפסוק קודם לברכה היינו דחטה קודמת לשעורה כיון שברכותיהן שוות וכן גפן קודם לתאנה, אך אם היו לפניו חטה וגפן כיון שאין ברכותיהן שוות א"צ להקדים את החטה אלא מקדים את החביב, וכתב די"ל עוד דהא דחטה קודמת איירי כשהוא אוכל דייסא וכיו"ב שברכתו במ"מ וה"ז קודם לענבים ותאנים כיון שהוא ברכה מעין מזון, וכל הא דבאין ברכותיהן שוות חביב קודם הוא בברכת בפה"ע ובפה"א, אבל בברכת במ"מ ובפה"ע יש להקדים ברכת במ"מ, (ועמש"נ בזה להלן).

ולדעת רה"ג ודעימי' דהא דכל המוקדם בפסוק קודם לברכה איירי כשאין חביבין זמ"ז, י"ל דלעולם איירי אף כשברכת החטה והשעורה היא בפה"א, ואפ"ה הן קודמין לגפן כשהם שוין בחביבות, דאף דכשאין ברכותיהן שוות חביב קודם, מ"מ כל שהן שוין בחביבות מין ז' קודם, וכמש"נ לעיל מד' המג"א, וכ"כ הבית מאיר בסימן רי"א.

בעיקר מש"כ תר"י להעמיד להא דכל המוקדם בפסוק קודם לברכה בהני גווני אף לפ"מ שנחלק ע"ד הבה"ג, הנה בד' הרא"ש לא משמע כן, ורק לדעת הבה"ג הוצרך להעמידה בהני גווני, אך לדעת החולקים על הבה"ג ניחא הא דחטה ושעורה קודמין לגפן אף בכוסס, והמג"א בסימן רי"א סוסק"ב הק' שהרי דעת הרא"ש גופי' דבאין ברכותיהן שוות ליכא דין קדימה כלל וא"כ מ"ט חטה ושעורה קודמין לגפן,[[734]](#footnote-735) - ועד"ז קשיא במש"כ הטור בסימן רי"א דזית קודם לשעורה, ובמש"כ הטור שם דלדעת הרא"ש אפשר דהא דחטה קודמת לזית הוא אף בכוסס את החטה, אף דהטור לעיל מינה כתב דבאין ברכותיהן שוות ליכא קדימה למין ז'.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הב"ח שם כתב דכל מש"כ הרא"ש והטור דבאין ברכותיהן שוות ליכא קדימה למין ז', הא רק היכא שהוא חפץ עתה במין האחר שאינו מין ז', דבכה"ג יכול לברך עליו אע"פ שהשני הוא מין ז' וגם חביב עלי ברוב הפעמים, דמאחר שאין ברכותיהן שוות ולא שייכי זל"ז כלל ליכא אלא הקדמה גרידא דדחינן לה במילתא בעלמא, וע"כ כיון שהוא חפץ עכשיו במין השני דחינן למין ז' אע"פ שהוא ג"כ חביב ויכול לברך על האחר תחילה, אך כל ששניהם שוין שאין חפץ עתה באחד יותר מבשני וגם הם שוין בחביבות מין ז' עדיף, ובכה"ג הוא דכל דחטה קודמת לגפן ולזית וזית קודם לשעורה, והמג"א בסק"ב כתב דאי"ז מתישב בד' הרא"ש שכתב להדיא דבאין ברכותיהן שוות מאחר שאין האחד נפטר בברכת חבירו אין עדיפות במין ז' ולא בחביב דאי"ז מעלה אם מברך על האחד קודם לחבירו אלא כשנפטר השני בברכתו. - **ב** השל"ה בהגהתו לס' עמק ברכה כלל ה' אות ה' כתב דאף דבאין ברכותיהן שוות ליכא קדימה למין ז', מ"מ דין הקדימה דהמוקדם בפסוק הוא אף כשאין ברכותיהן שוות, ועיי"ש שפירש דהוא משום דעיקר הא דליכא דין קדימה באין ברכותיהן שוות הוא משום דלא שייכי זל"ז כלל, וע"כ כ"ז הוא כשאחד מהן אינו ממין ז', אך כל ששניהם הם ממין ז', הרי דאע"ג דאין להן שייכות לענין ברכה שזה ברכתו בפה"ע וזה ברכתו בפה"א, מ"מ יש להם שייכות זל"ז במה ששניהם ממין ז' שנשתבחה בהן א"י, וע"כ יש בזה לדין קדימה, ועיי"ש במש"כ להוסיף לפרש בזה. - **ג** המג"א שם כתב כן מטעם אחר דאף דבאין ברכותיהן שוות ליכא דין קדימה כלל, מ"מ כל ששניהם ממין ז' אזלינן בתר המוקדם בפסוק, דמאחר שקרא הקדימו אנן נמי נקדימנו,[[735]](#footnote-736) ועד"ז כתב הט"ז שם סוסק"ג. - **ד** האהעו"ז שם ס"ו בסו"ד כתב בדעת הטור דדבריו לא קיימי בחשיבות הברכה אלא לענין חשיבות גוף הדברים, ונפ"מ כששניהם לפניו ובירך עליהם שהכל, דיאכל החטה קודם לזית ושעורה קודם לתמרים,[[736]](#footnote-737) ונתחדש בדבריו דאף דבשעת הברכה הי' דעתו על שניהם, מ"מ מכח דין הקדימה יש לו לאכול תחילה את המין המוקדם בפסוק, ואכמ"ל.

**הנפ"מ בין דין הקדימה דמין ז' לדין הקדימה דהמוקדם בפסוק**

בפירש"י ד"ה דאמר ר' יצחק כתב דאם המוקדם בפסוק קודם כ"ש היכא דחד לאו ממין ז' דמין ז' עדיף, וכ"כ כמה מקמאי, ומבו' דהקדימה דמין ז' עדיפא מהקדימה דהמוקדם בפסוק, ומצינו כן בכ"ד, **א** בד' המאירי בסוגיין דאף דקי"ל כר' יהודה דמין ז' עדיף מחביב, מ"מ כל שב' הפירות הם מז' המינים חביב קודם, ורק כשאין שם חביב מקדים את המוקדם בפסוק, וזה דלא כמו שנקטו ש"ר דלר' יהודה המוקדם בפסוק קודם לחביב. - **ב** הא"ר בסימן רי"א סק"ז כתב בדעת הבה"ג ודעימי' דאף דבפה"ע קודם לבפה"א אף כשהוא מוקדם בפסוק, מ"מ כל שפרי העץ אינו מז' המינים, קודם לו בפה"א דחטה, וכ"כ המהרש"ל בסוגיין בדעת התוס'. - **ג** המג"א בסימן קס"ח סק"ב כתב דאף שאמרו לעיל ל"ט ב' בפרוסה של חטין ושלמה של שעורין דמניח פרוסה תחת השלמה ובוצע, אף דמדינא מברך על פרוסה של חטין משום דאקדמי' קרא, מ"מ בשלמה של שיפון א"צ להניחה, משום דאינה ממין ז'.[[737]](#footnote-738)

אך מאידך נתבאר לעיל מש"כ השיטת ריב"ב דאף לרבנן דחביב עדיף ממין ז', מ"מ כל המוקדם בפסוק עדיף מחביב, ומש"כ המג"א דאף לדעת הרא"ש ודעימי' דבאין ברכותיהן שוות ליכא קדימה למין ז', מ"מ איכא קדימה להמוקדם בפסוק.

**כוסס חטה ושעורה אם איכא בהו למעלת מין ז'**

בד' תר"י והרא"ש מבו' דגם בכוסס חטה דברכתו בפה"א איכא לדין הקדימה דמין ז',[[738]](#footnote-739) ולא דנו אלא אם ה"ז קודם לפירות העץ האמורים בפסוק, וכנ"ל, וכן הוכיחו הדרישה בסימן רי"א והביא כן בשם מהרש"ל והב"ח שם,[[739]](#footnote-740) - אך הרשב"א כתב דהכוסס את החטה לי"ב לדין הקדימה דין ז', דחטה דכתיב בקרא לאו בכוסס הוא אלא בפת, כדחזינן דהכוסס את החטה אינו מברך לאחרי' מעין ג', וכ"כ הרשב"ץ.[[740]](#footnote-741)

הטור בסו"ס רי"א נסתפק לדעת הרא"ש אם הא דחטה ושעורה קודמין איירי אף בכוסס חטה, ובטעם הספק מצינו כמה דרכים, **א** הב"י שם כתב דנסתפק בטעם מש"כ הבה"ג דכוסס חטה אינו קודם לברכת בפה"ע, אם הוא לטעמי' דבפה"ע קודם לבפה"א, או דהוא משום דחטה כתיב בקרא לאו בכוסס הוא וכמש"כ הרשב"א. - **ב** הדרישה שם כתב דתליא בספיקא דהתוס' בכוסס את החטה אם מברכין לאחרי' מעין ג'. - **ג** הב"ח שם כתב דהוא משום די"ל דאף לדעת הרא"ש כל שאין חפץ בזה יותר מבזה ושניהם שוין ברכת בפה"ע קודמת לברכת בפה"א אף שהוא מאוחר בפסוק כיון שבפה"ע מבורר יותר. - **ד** הט"ז שם סק"ה כתב דהוא משום דלדעת הטור קי"ל דכל שאין ברכותיהן שוות ליכא לדין קדימה, ונסתפק הטור אם דין הקדימה דמוקדם בפסוק הוא אף באין ברכותיהן שוות, (ועמש"נ בזה לעיל).

השו"ע בסימן רי"א ס"ה כתב דהא דחטה ושעורה קודמים דוקא כשעשה מהם תבשיל או פת אבל כוסס חטה שברכתו בפה"א אינה קודמת לברכת בפה"ע, ולמש"כ בב"י שם להוכיח מד' תר"י והרא"ש כדעת הרשב"א דכוסס חטה לי"ב למעלת מין ז', ונתבאר לעיל בהערה, לכאו' מתפרשים כן גם דבריו בשו"ע דמה"ט הוא דבכוסס חטה לי"ב לדין הקדימה דמין ז', - אך המג"א שם סוסק"ח כתב בדעת הרמ"א דכל הא דליכא דין קדימה בכוסס חטה הוא משום דקי"ל דבאין ברכותיהן שוות ליכא לדין קדימה דמין ז', והפמ"ג והמחה"ש שם כתבו דלפ"ז תליא בפלוגתת רבוותא אם באין ברכותיהן שוות ליכא דין קדימה כלל דלפ"ז בכוסס חטה ליכא כלל לדין קדימה לשאר ז' המינים, או דבאין ברכותיהן שוות חביב עדיף, ולפ"ז כוסס חטה קודם לשאר ז' המינים כששניהם שוים בחביבות, - ועמש"כ בזה הגר"א בס"ה והמ"ב שם סקכ"ז.

**בגווני דמברכין על מין ז' שהכל אם יש בהן לדין הקדימה דמין ז'**

הב"ח בסימן רי"א ס"ג כתב דכל שהביאו לפניו ב' מינים אחד ברכתו בפה"ע והשני ברכתו שהכל, אפי' אם הי' השני מין ז' כגון קמח של חטים שמברכין עליו שהכל ואותו שמברכין עליו בפה"ע אינו מין ז', בפה"ע קודמת, ונתחדש בדבריו דאף בגונא שמברכין על מין ז' שהכל יש בו לדין הקדימה דמין ז', אלא דאי"ז מועיל להקדימו לברכת בפה"ע ובפה"א, וכ"נ בד' העו"ת שם סק"ד, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין,[[741]](#footnote-742) - אך הב"ח שם ס"ו כתב דאף דקמח חטין הוא גוף חמשת המינים, מ"מ לי"ב כלל לחשיבות מין ז' מדמברכין עליו שהכל,[[742]](#footnote-743) והביאו המג"א שם סק"ח, וצ"ע בסתירת ד' הב"ח בזה.

בד' הנחלת צבי בסימן רי"א סק"ד מבו' דאף כוסס את השעורה דברכתו שהכל, למש"כ הרמ"א בסימן ר"ח ס"ד, יש בו לדין הקדימה דמין ז', אלא דאינו קודם לתמרים שברכתן בפה"ע, וכ"נ בד' הא"ר שם סק"ח ובד' הצל"ח בסוגיין, - אך למש"כ המג"א דכוסס קמח חטים אינו מין ז', לכאו' ה"נ כוסס את השעורה אינו מין ז'.

בד' הב"י בסימן רי"א סוס"ה משמע דבדבש תמרים ליכא לעיקר דין הקדימה דמין ז', משום דאי"ז אלא זיעה בעלמא, עיי"ש, וכ"כ הב"ח שם ס"ו, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ו ובסדר המעלות אות ד' עפי"ד הלבוש שם ס"ה, - אך הראש יוסף בסוגיין כתב דדבש דמברכין עליו שהכל קודם לשאר שהכל, וכתב דהוא משום ששיבח קרא בהדיא הדבש, וכ"ה מבו' בדבריו בפמ"ג במש"ז שם סק"ב ובאש"א סק"ג, והביאו השעה"צ שם סק"ט, וצ"ע.

ובד' הב"ח בסימן קפ"ב ס"א והט"ז שם סק"א מבו' דבשכר שעורים איכא לדין הקדימה דמין ז' אף דמברכין עליו שהכל, והמג"א שם סק"ב נחלק ע"ז דשכר ל"ה בכלל ז' מינים שהרי מברכין עליו שהכל, וי"ל דאזיל לטעמי' דס"ל דאף בקמח חטים ליכא למעלת מין ז', והפמ"ג במש"ז בסימן רי"א סק"ו ובסדר המעלות אות ד' כתב דלמש"כ הלבוש דדבש תמרים לי"ב למעלת מין ז', ה"נ שכר שעורים לי"ב למעלת מין ז'.

**בוסר ממין ז' דמברכין עליו בפה"א אם יש בו לדין הקדימה דמין ז'**

הלבוש בסימן רי"א ס"ד כתב דמשכח"ל דזיתים ושעורים ברכתן שוה, וזיתים קודמין משום דהם סמוכין לארץ, בגונא שמברך על הזיתים בפה"א כגון קודם שינץ הנץ סביבם, כמש"כ הרמ"א בסימן ר"ב ס"ב דמברכין עליהן בפה"א, - אך המג"א שם סק"ח נחלק ע"ז דאין מקדימין מין ז' אלא כשנגמר פריו, דלא משתבח לן קרא במידי דלא חזי,[[743]](#footnote-744) וכתב לדמותו למש"כ בשם הב"ח דבכוסס קמח חטין ליכא לדין הקדימה דמין ז'.

**קדימת ברכת המוציא ובמ"מ לשאר ברכות**

בד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש מבו' דזיתים קודמין למעשה קדירה דשעורים, וכ"נ בד' ר"פ בהגה' סמ"ק סימן קנ"א, ומבו' דברכת במ"מ אינה קודמת לברכת בפה"ע, עכ"פ בגונא דהבפה"ע מוקדם בפסוק, וכ"כ החכם השואל שהביא הלבוש בסימן רי"א ס"ד והט"ז שם סק"ד והמג"א שם סק"ח וסקי"ג והגר"ז בסדר ברכה"נ פ"י סי"ב והחיי אדם בכלל נ"ז ס"ז.[[744]](#footnote-745)

אך הנה בד' תר"י מבו' דברכת במ"מ קודמת לברכת בפה"ע משום שהיא ברכה מעין מזון, וכ"נ בד' הרא"ש דברכת במ"מ חשיבא מברכת בפה"ע, ולפ"ז בפשוטו הדין נותן דמעשה קדירה דשעורים קודם לזיתים, אף דזיתים סמוכין לארץ, וכ"נ להדיא בסידור רס"ג דכל ברכת במ"מ קודמת לברכת בפה"ע, וכ"כ האגודה בפירקין בשם הסמ"ק, וכ"נ בד' הר"א מלונדריש בפירקין ובד' הרשב"ץ בסוגיין, וכ"כ הדברי חמודות בסו"ס כ"ה, וכן האריך הלבוש בסימן רי"א ס"ד דברכת במ"מ קודמת לשאר הברכות, אף כנגד מעלת מין ז', וכ"כ הב"ח שם ס"ז והא"ר שם סקי"ב, וכ"כ האהעו"ז שם ס"ו והמאמ"ר שם סק"ח, ופירשו כן גם בד' הטור ובד' הגהת סמ"ק, וכן צידד הבית מאיר שם סי"ב,[[745]](#footnote-746) וכ"כ הדה"ח בסימן רי"ח סכ"ז, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ה ובשעה"צ סקכ"ח.

המהר"ם מר"ב בסדר ברכות כתב דאם הי' לפניו תבשיל שיש בה קמח כוסמין או שיפון ושבולת שועל וגפן או תאנה ורמון, כיון דמברך על התבשיל במ"מ ברכתו קודמת, ואע"ג דהגפן והתאנה הם ממין ז' וכוסמין ושבולת שועל ושיפון אינם ממין ז', מ"מ כיון דחשיבי דעבדי מינייהו פת ומברך עליהם המוציא וברהמ"ז ברכתן קודמת אע"ג דלא עבדינהו פת,[[746]](#footnote-747) והביאו ההגמי"י בפ"ח מברכות הי"ג, וכ"כ השו"ע בסימן רי"א ס"ו, והאהעו"ז שם כתב ללמוד מזה כדעת הלבוש ודעימי' דברכת במ"מ קודמת לברכת בפה"ע דמין ז'.

אך בד' המג"א שם סקי"ג מבו' דכל הא דברכת במ"מ דכוסמין וכו' קודמת לברכת בפה"ע דענבים ותאנים, הוא משום דגם כוסמין וכו' הם בכלל חטה ושעורה דקרא, וכמש"כ הטור בסימן ר"ח דהם ג"כ חשובין שנשתבחה בהן א"י שכוסמין הן מין חטים ושבולת שועל ושיפון הן מיני שעורין, וע"כ ליכא לענבים ותאנים לדין הקדימה הגמור דמין ז',[[747]](#footnote-748) ועיי"ש שכתב לפ"ז דברכת בפה"ע דזית קודמת לברכת במ"מ דשבולת שועל ושיפון שהם מין שעורין.[[748]](#footnote-749)

לדעת הסוברים דבפה"ע דזית קודם לברכת במ"מ דמעשה קדירה דשעורין, לכאו' נותן דה"נ בפה"ע דשאר פרי העץ קודמת לבמ"מ דה' מיני דגן כשפרי העץ חביב, שהרי באין ברכותיהן שוות חביב קודם למין ז', - אך הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"י סי"ב במוסגר כתב דבמ"מ אף של שיפון קודם לכל בפה"ע אף שהם חביבים עליו ביותר, וצ"ע.[[749]](#footnote-750)

הרמ"א בסימן רי"א ס"ה כתב דברכת המוציא קודמת לברכת במ"מ וכ"ש לשאר ברכות ואע"פ שהדבר השני חשוב או חביבת עליו, - והגר"ז בסדר ברכה"נ פ"י סי"ד כתב דברכת הפת אפי' של כוסמין ושיפון קודמת לכל הברכות אפי' לזית ויין, והיינו דאף דס"ל דברכת בפה"ע דזית קודמת לשעורים ולכוסמין ושיפון, וכן ס"ל דברכת בפה"ג דיין קודמת לברכת במ"מ דכוסמין ושיפון, ונתבאר להלן, מ"מ ברכת הפת היא ברכה חשובה טפי וקודמת לכל הברכות.

**קדימת ברכת במ"מ דאורז לשאר ברכות**

בד' המהר"ם מר"ב והשו"ע מבו' דכל הא דברכת במ"מ דכוסמין וכו' קודמת למין ז', הוא משום דמינים אלו חשובין שעושין מהן פת, והאהעו"ז שם כתב דלפ"ז אם היו לפניו תבשיל דאורז ופרי מז' מינים, יש להקדים להפרי שהוא מז' מינים, דדוקא תבשיל דכוסמין וכו' קודם משום דחשיבי דעבדי מינייהו פת, אך באורז ליכא לה"ט, וכ"כ הפמ"ג באש"א בסדר המעלות אות ב', וכ"ה מבו' בד' הרשב"ץ בסוגיין דברכת במ"מ דאורז אינה קודמת אלא לשאר מינים.

אך הנה למש"כ תר"י דהא דברכת במ"מ קודמת לברכת בפה"ע הוא משום שהיא ברכה מענין מזון, הדין נותן דאף ברכת במ"מ דאורז קודמת לברכת בפה"ע דמין ז',[[750]](#footnote-751) וכ"כ הלבוש שם ס"ד דברכת במ"מ דאורז קודמת לשאר ברכות ואף למין ז' משום דמינה זיין ומשביע ועליו יחי' האדם וכו',[[751]](#footnote-752) וכ"כ האהעו"ז שם דד' המהר"ם הם לטעמי' דס"ל דאף באין ברכותיהן שוות מין ז' קודם, אך לפ"מ דקי"ל דבאין ברכותיהן שוות ליכא קדימה למין ז', ברכת במ"מ דאורז קודמת לבפה"ע דמין ז', משום דברכת במ"מ מבוררת טפי מברכת בפה"ע, כמבו' בד' הטור שם.[[752]](#footnote-753)

הפמ"ג באש"א שם סקי"ג נסתפק אם במ"מ דאורז קודם לבפה"ע דשאר פירות, או דכל הא דבמ"מ חשיב טפי הוא רק במינים שעושין מהן פת שמברכין עליו המוציא, ובראש יוסף בסוגיין בסדר המעלות אות ה' צידד דבמ"מ דאורז אינו קודם לבפה"ע,[[753]](#footnote-754) - אך לד' הלבוש והאהעו"ז ודאי דבמ"מ דאורז קודם, ואף לדעת המהר"ם כתב האהעו"ז דלא הוצרך להא דעושין ממנו פת וכו' אלא להקדימו למין ז', אך לשאר פירות ודאי דבמ"מ דאורז קודם, וכ"כ הפמ"ג גופי' באש"א שם סק"ז, וכ"כ הרשב"ץ בסוגיין.

**קדימת ברכת בפה"ג לשאר ברכות**

הר"פ בהגהת סמ"ק סימן קנ"א כתב דברכת היין קודמת לברכת תמרים, דאף דתמרים קודמים לענבים משום שזה שני לארץ וכו', היינו משום דברכת שניהם בפה"ע, אבל גבי יין שהברכה מבוררת שמזכיר הגפן ממש קדים לתמרים, והביאוהו האבודרהם בהל' ברכות ש"ה והאהל מועד בשער הברכות דרך א' והטור בסימן רי"א, וכ"כ הרמ"א שם ס"ד.

**ברכת במ"מ וברכת בפה"ג איזה מהן קודם**

הר"פ בהגהת סמ"ק שם כתב דמעשה קדירה דחטין ושעורין קודמין ליין לפי שברכתן במ"מ שהיא ג"כ חשובה שמבוררת וגם קודמים לו בפסוק, והביאו הטור בסימן רי"א, ומבו' דברכת במ"מ אינה חשובה טפי מברכת בפה"ג, וכל הא דבמ"מ דחטין ושעורין קודמת לבפה"ג דיין הוא משום דהם קודמים לו בפסוק, - אך הלבוש שם ס"ד כתב דברכת במ"מ קודמת לברכת בפה"ג דיין, משום דמינה זיין ומשביע ועליו יחי' האדם ועדיף וחשיב לאדם מיין דלא זיין ולא משביע ואין בה כ"כ הודאה על ההשגחה הגדולה ית' על ברואיו, וכתב דמה"ט אף ברכת במ"מ דאורז קודמת לבפה"ג דיין, וצ"ע.

הפמ"ג באש"א בסימן רי"א סק"ז וסק"ח כתב דלמש"כ ר"פ דהא דברכת במ"מ דחטין ושעורין קודמין ליין הוא משום שהם קודמין לו בפסוק, הדין נותן דברכת במ"מ דכוסמין ושבולת שועל ושיפון אינה קודמת ליין, וכ"נ בד' הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"י סי"ג דרק ברכת במ"מ של חטה ושעורה קודמת ליין, ול"ד להא דבמ"מ קודמת לבפה"ע שכתב הגר"ז שם סי"ב דהוא אף בבמ"מ של כוסמין וכו', וכ"ה מבו' בדבריו שם סי"ד, דרק ברכת הפת של כוסמין וכו' קודמת ליין, - אך הפמ"ג שם סוסק"ז כתב דממש"כ הרמ"א שם ס"ד דמעשה קדירה "מחמשת מיני דגן" היא חשובה יותר מברכת היין מבו' דאף ברכת במ"מ דכוסמין וכו' קודמת ליין, וכ"כ הפמ"ג בסדר המעלות אות ב', ופירש דהוא משום דכוסמין וכו' הוו בכלל חטה ושעורה דקרא, וע"כ יש בהן לקדימת הפסוק, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ד.[[754]](#footnote-755)

נתבאר לעיל פלוגתת רבוותא אם זיתים קודמין לתבשיל דשעורים, ולדעת הסוברים דזיתים קודמין משום שהם מוקדמין בפסוק, צ"ע דא"כ מ"ט תבשיל דשעורים קודם ליין, הרי בפה"ג דיין קודם לבפה"ע דזיתים ותמרים, וכ"ש דיקדום לתבשיל דשעורים, - והחכם השואל בלבוש סימן רי"א ס"ד כתב לפרש בזה, דהא דזית קודם לתבשיל דשעורים אף דברכתו היא במ"מ והיא חשובה, הוא משום דמעלת הקדימה בפסוק עדיפא ממעלת במ"מ, והא דתבשיל דשעורים קודם לבפה"ג דיין, היינו משום דגם ברכת במ"מ היא חשובה ומבוררת, ואף דברכת בפה"ג חשובה יותר מברכת במ"מ, אפ"ה תבשיל דשעורים קודם משום דאית בי' תרתי לטיבותא, חדא, דבמ"מ היא ברכה חשובה ומבוררת מצ"ע יותר משאר ברכות דעלמא וגם יש לה קדימה בפסוק, וע"כ הוא קודם לבפה"ג דיין, אף דברכת בפה"ג חשובה טפי מברכת במ"מ, והא דבפה"ג דיין קודם לזיתים, הוא משום דמעלת בפה"ג על בפה"ע עדיפא ממעלת קדימת הפסוק,[[755]](#footnote-756) והסכים לזה המג"א שם סק"ח.

**הדין כשהיו לפניו יין ותבשיל שעורים וזית**

המג"א בסימן רי"א סוסקי"ג נסתפק כשהיו לפניו יין ותבשיל שעורים וזית מה יעשה, שהרי יין קודם לזית ושעורים קודמין ליין וזית קודם לשעורים, וזה לטעמי' דזית קודם לתבשיל דשעורים, והשעה"צ שם סקל"ג כתב דהשמיט לספק זה משום דהעיקר לדינא דתבשיל דשעורים קודם לזית, ועמש"כ בזה בתשו' פנים מאירות ח"ג סימן ל"ח והחכמת שלמה בסימן רי"א.

בכמה מספרי הזמן כתבו לדון לדעת הסוברים דבברכותיהן שוות מין ז' קודם ובאין ברכותיהן שוות חביב קודם, היאך הוי הדין בגונא שהיו לפניו פרי העץ ממין ז' שאינו חביב כלל ופרי האדמה החביב יותר ממנו ופרי עץ אחר החביב יותר מהפרי האדמה, שהרי פרי העץ ממין ז' קודם לפרי העץ שאינו ממין ז' אף שהוא חביב ממנו, ופרי האדמה החביב קודם לפרי העץ ממין ז', ופרי העץ החביב קודם לפרי האדמה, וכתבו לדמותו לנידון המג"א ביין ותבשיל שעורים וזית, - אך כבר עמדו רבים דאין בזה נידון כלל, דהרי כשבאנו לדון על ברכת בפה"ע, ודאי דדינא הוא דיש לו לברך בפה"ע על המין ז', שהרי בברכותיהן שוות מין ז' עדיף,[[756]](#footnote-757) ונמצא דהנידון הוא אם להקדים את ברכת בפה"ע שמברך על המין ז' או להקדים את בפה"א שמברך על החביב, ובזה הרי קי"ל דבאין ברכותיהן שוות חביב עדיף.[[757]](#footnote-758)

א' כסליו פ"ד

דף מס' 39

**אינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב דרך גררה**

הרשב"א כתב דאף לדעת ר' יהודה דמין ז' קודם, מ"מ כל שהיו לפניו אתרוג וזית וקדם ובירך על האתרוג אע"פ שאינו רשאי מ"מ א"צ לחזור ולברך על הזית כיון שברכותיהן שוות, וכתב דהיינו רק כשנתכוין לפטור את הזית בברכת האתרוג, אך אם לא נתכוין לפטרו לא נפטר, דאינו בדין שיפטור מי שאינו חשוב את החשוב דרך גררה אלא דרך כונה, וכתב דלפ"ז אם בירך על התפוחים ואח"כ הביאו לפניו אגוזים לא מיפטרי אלא את התפוחים חביבים לו יותר, אך אם אינם חביבין אינם פוטרין את האגוזים אא"כ נתכוין להם מתחילה,[[758]](#footnote-759) והביאוהו הנימו"י והרשב"ץ, וכ"כ המאירי בשם י"א, וכ"כ הב"י בסימן ר"ו ס"א ובסו"ס רי"א והרמ"א שם ס"ה, - אך בס' על הכל סימן י"ג כתב בשם רבינו שמשון דאם הביאו לפניו תפוחים או אגוזים ובירך עליהם בפה"ע ואכל מהם ול"ה בדעתו שיביאו עוד פירות לפניו ושוב הביאו לו פירות "אפי' הם מז' המינים" וכו' א"צ לברך.

הפוסקים נקטו לדינא כד' הרשב"א, ולא מצינו בדבריהם דיש חולקים ע"ז, וכ"נ בד' הגר"ז בלוח ברכה"נ פ"ו ס"ו, אך בסדר ברכת הנהנין פ"ט ה"ז כתב דיש חולקים ע"ז, ולא נתפרש בדבריו מי נחלק ע"ז, (ולמש"נ להלן י"ל דהיינו משום דלדעת הרא"ש בגדר דין קדימה אין מקור לדין זה),[[759]](#footnote-760) והמרומי שדה לקמן מ"ב א' כתב דלא ראינו נוהגין כן, עיי"ש.[[760]](#footnote-761)

המ"ב שם סקל"ג כתב לפ"ז דבגונא דהיו לפניו אתרוג וזית והאתרוג חביב עליו יותר, דאף דקי"ל לעיקר דמברך על הזית שהוא מין ז', מ"מ טוב שיכוין להדיא לפטור גם את האתרוג, משום דלדעת הרמב"ם ודעימי' חביב קודם, ולדעתם אין האתרוג נפטר אם לא נתכוין להדיא לפטרו, וכתב דכ"ה בכל כה"ג דפליגי רבוותא בדין הקדימה, דיש ליזהר בשעת הברכה לכוין לפטור גם את המין השני, דבלא"ה יש לחוש שלא נפטר המין השני בברכתו.

בעיקר הך דינא דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב, מבו' בד' הנימו"י דהוא בתולדה מדין קדימה, דכיון דאילו היו שניהם לפניו הי' לו לברך על החשוב, ע"כ אינו נפטר כשלא נתכוין לפטרו, - וי"ל דאזיל הרשב"א לטעמי' דס"ל דעיקר דין קדימה בברכותיהן שוות הוא משום דדינא הוא דחשוב לפטור שאינו חשוב, ונתבאר בדף מס' 36, וע"כ הוא דס"ל דאף בדיעבד לא מיפטר אא"כ נתכוין לפטרו,[[761]](#footnote-762) אך לדעת הרא"ש דהוא דין קדימה בעלמא, ושייך הך קדימה גם באין ברכותיהן שוות, אלא דכל שאין ברכותיהן שוות לא שייכי אהדדי, הדין נותן דאף אם הקדים את השאינו חשוב פטר את החשוב, וצ"ע.

היד הקטנה בפ"ה מברכות סק"ז דקדק בד' הרשב"א דכשב' הפירות לפניו כל הא דאין הפרי נפטר כשלא נתכוין לפטרו הוא כשהוא חשוב טפי מן הראשון, אך כל שהביאו לו אח"כ פירות אחרים אינם נפטרין אלא כשהפרי הראשון חשוב טפי, וזהו שהצריך שיהיו התפוחים חביבים יותר, ולא סגי במה שאין האגוזים חביבים יותר, ועיי"ש במש"כ בזה באורך, - אך בד' הנימו"י מבו' להדיא דגם בסיפא שהביאו לפניו אח"כ אגוזים, כל הא דאינם נפטרים, הוא רק משום דאם היו שניהם לפניו הי' מברך על האגוזים, והיינו רק כשהאגוזים חביבים יותר, וכן נקטו הפוסקים, ועמש"נ בזה בדף מס' 60.

הפמ"ג באש"א סימן ח' סוסקט"ו כתב עפי"ד הרשב"א דאם רגיל ללבוש ב' טליתות אחד משי ואחד צמר ובירך על של משי ושניהם מונחים לפניו, אינו פוטר את של צמר אא"כ נתכוין להדיא לפטרו, דאינו ראוי דברכה על מצוה דרבנן תפטור ברכה על מצוה דאורייתא בדרך גררה.

**אם הא דאין נפטר החשוב כשלא נתכוין לפטרו הוא אף במין אחד**

בד' המג"א בסימן ר"ו סק"ח מבו' דהך דינא דאין שאינו חשוב פוטר את החשוב כשלא נתכוין לפטרו הוא אף בכמה פירות ממין אחד, וע"כ כל שבירך על הפירות ואח"כ הביאו לו פירות היפים יותר, לא נפטרו בברכתו אלא אם הי' דעתו לפטרם, - אך הא"ר שם סק"י כתב לדון בדעת המבי"ט דדוקא בב' מינים הוא דאינו פוטר החביב דרך גררה, אך במין אחד פוטר את החביב אף שלא הי' דעתו לפטרו,[[762]](#footnote-763) ועיי"ש שכתב לדון להוכיח מד' הס' חסידים והמטה משה דלא כן, והמ"ב שם סקכ"ו הביא להפלוגתא בזה.

**טעם הא דמהני כשנתכוין לפטור את החשוב**

בטעם הא דכל שנתכוין לפטור את החשוב ה"ז נפטר, ולא אמרינן דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב, בפשוטו י"ל דהיינו משום דבכה"ג שנתכוין לפטרו חיילא עיקר הברכה גם על המין החשוב, וע"כ ל"ש בזה כלל הא דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב, כיון דאין החשוב נפטר כלל מכח האינו חשוב אלא מכח דחיילא הברכה עליו, - אך אי"ז מתישב למש"כ הרשב"א דעיקר דין קדימה בברכותיהן שוות הוא משום דדינא הוא דחשוב ליפטר שאינו חשוב, והרי דאף בכה"ג שמתכוין לפטור גם את המין השני חיילא עיקר הברכה על המין הראשון והמין השני נפטר מכח המין הראשון,[[763]](#footnote-764) וע"כ הוא דיש בזה לדין קדימה, - ובע"כ דהא דכשנתכוין לפטור את המין החשוב ה"ז נפטר, הוא משום דכל הא דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב הוא בדרך גררה, אך בדרך כונה שפיר פוטר שאינו חשוב את החשוב,[[764]](#footnote-765) וכ"ה משמעות ל' הרשב"א.

**אם בעינן שיהא דעתו לפטור את החשוב או סגי במה שדעתו לאכלו**

בד' הרשב"א ודעימי' משמע להדיא דאין שאינו חשוב פוטר את החשוב אלא כשנתכוין להדיא לפטרו, אך כל שלא נתכוין להדיא לפטרו אף שהי' דעתו לאכלו, אינו נפטר, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג באש"א סימן ח' סוסקט"ו, וכ"כ הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ט ה"ה וה"ו דאף דכשהביאו לפניו פרי אחר סגי במה שהי' דעתו לאוכלו אע"פ שלא הי' דעתו בפירוש לפטרו בברכה זו, מ"מ כל שיש להשני דין קדימה על הראשון אינו נפטר בברכה שבירך על הראשון אלא אם נתכוין לפוטרו בפירוש בברכה זו.

אמנם הנה בתשו' מהר"י הלוי שבתשו' גו"ר כלל א' סימן ז' כתב בהא דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב, דכל שאוכל אצל בעה"ב, כיון דאתכא דבעה"ב סמיך הוי כאילו נתכוין בפירוש לפטור כל מה שיביאו לו, והביאוהו בגל' הגרע"א סו"ס רי"א ובביאוה"ל שם, וכ"כ היד הקטנה בפ"ה מברכות סק"ז, ולכאו' הא דאתכא דבעה"ב סמיך היינו שדעתו לאכול מה שיביא לו בעה"ב, אך אין דעתו להדיא לפטרו, דלא עדיף מה שדעתו לאכול מכח דאתכא דבעה"ב סמיך ממה שדעתו בעצמו לאכול, ואפ"ה סגי בזה שיהא החשוב נפטר בברכתו, - ושו"ר שכתב תמה ע"ז בתשו' שערי ישועה לבעל הפרח שושן שער ד' סימן ב' ע"ד חמיו מהר"י הלוי דאטו מי עדיף האורח מבעה"ב עצמו, ומאחר שאפי' הבעה"ב עצמו שהיו הפירות לפניו לא פטר הגרוע את החשוב אלא כשנתכוין עליו בפירוש, א"כ מה יועיל הא דדעת האורח הוא על כל מה שיביא לו הבעה"ב, הרי דיו לבא מן הדין להיות כנידון, וכשם שהבעה"ב בעצמו אף שיודע שעתיד לאכול אלו המינים מ"מ לא פטר כשלא נתכוין לפוטרו, ה"ה באורח, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ע.

למשמעות ד' מהר"י הלוי דסגי במה שדעתו לאכול את החשוב, צ"ל דאף דבל' הרשב"א מבו' להדיא דבעינן שיהא דעתו לפטרו, מ"מ כל שדעתו לאכלו חשיב כמו שדעתו לפטרו, דסתמא דמילתא דעת האדם היא לפטור כל מה שדעתו לאכול,[[765]](#footnote-766) - אך צ"ע היאך הוא מתישב במש"כ הרשב"א דאם היו לפניו אתרוג וזית וקדם ובירך על האתרוג אע"פ שאינו רשאי א"צ לחזור ולברך על הזית והוא שנתכוין לפטור את הזית בברכת האתרוג, והרי דאף שהי' דעתו לאכול את הזית, דמה"ט ל"ה רשאי להקדים את האתרוג, מ"מ אינו פוטר את הזית אלא אם נתכוין לפטרו.[[766]](#footnote-767)

**אם הא דאינו בדין וכו' תליא במה שהי' דעתו בברכתו על שאינו חשוב או במה שאכלו תחילה**

בתשו' מבי"ט ח"א סימן רכ"ד כתב דמי שהי' לפניו סל מלא תפוחים ונתן עיניו באחת לאוכלה ובירך ואח"כ נראה לו האחרת יותר טובה ולוקחה א"צ לחזור ולברך, והא"ר בסימן ר"ו סק"י עמד בזה דמ"ט הוא רשאי לאכול את הטובה, הרי כיון שלא נתכוין להדיא לפטרו אינו נפטר דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב דרך גרירה, וכתב בתי' קמא דאפשר דכיון שדעתו לאכול היפה קודם שאכל הראשון שאני, ובתי' בתרא כתב דבמין אחד פוטר את החביב אף שלא נתכוין לפטרו, ונתבאר לעיל, - ולכאו' הטעם בזה דעיקר הברכה לא חיילא על מה שהי' דעתו בשעת ברכתו, אלא על הפרי שאכל תחילה,[[767]](#footnote-768) וע"כ אף שהי' דעתו בברכתו על שאינו חשוב, מ"מ כל שבפועל אוכל תחילה את החשוב, חיילא הברכה ע"ז,[[768]](#footnote-769) וע"כ שפיר מהניא הברכה לפטור את החשוב.

**פת צנומה**

**ל"ט א'** **- פת צנומה בקערה מברכין עלי' המוציא ופליגא דר' חייא וכו',** התוס' וש"ר הק' דאם יש שלמה לפניו הרי לכו"ע שלמה עדיף, ואם ליכא שלמה לפניו מ"ט דר' חייא דפליג, הרי אמר לעיל דאף פירורין שאין בהן כזית מברכין עליהן המוציא,[[769]](#footnote-770) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' פירשו דאיירי כשיש שלמה לפניו, דלר"ח בר אשי בוצע מן הצנומה כיון דחביבה עליו,[[770]](#footnote-771) ולר' חייא בוצע מן השלמה משום דבעינן שתכלה ברכה עם הפת, וכ"כ המרדכי בסימן קכ"ו בשם ר"י. - **ב** התוס' רי"ח כתב דמיירי כשמביא ככר שלם או פתיתין גדולים וצונם בהן צנומות דקות בקערה ומתחילה דעתו לפררם כדי לברך ולאכול, ולר"ח בר אשי יכול לצנום קודם הברכה דכיון דמתחילה צנמה לאכילה יכול לברך אחר בציעה כמו קודם בציעה כיון שנעשית הצנימה לצורך ברכה, ולר' חייא מברך קודם הצנימה משום דצריך שתכלה וכו', וכ"כ הרא"ש בסימן י"ט, ועד"ז כתב התר"י, וכ"נ בד' הרמב"ן. - **ג** הרשב"א כתב בתחילת דבריו דאיירי בדאיכא פת צנומה ופת שלימה, ולר"ח בר אשי רשאי לברך על הצנומה, דס"ל דליכא דין קדימה לשלמה, ולר' חייא מברך על השלמה משום דצריך שתכלה וכו',[[771]](#footnote-772) וכ"כ בתשו' חת"ס ח"ז סימן י"ב בדעת רש"י, וכ"נ בד' הבעה"מ, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"כ בס' המכתם בשם הראב"ד, וכ"כ ההשלמה והמאורות לעיל ל"ז ב'.[[772]](#footnote-773) - **ד** הרא"ה **כתב דאיירי בדליכא שלמה, דבכה"ג מודה ר"ח בר אשי דשלמה מצוה מן המובחר, אלא איכא פתיתין אחרים שאפשר לבצוע מהן, ולר"ח בר אשי רשאי לברך על הפת הצנומה, דכיון דליכא שלמים ליכא נפ"מ בין פתיתין גדולים לקטנים, ולר' חייא מברך על הפתיתין הגדולים שאפשר לבצוע מהן משום דצריך שתכלה וכו',**[[773]](#footnote-774) **וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"נ בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ב ה"א.**

**אם יש לחתוך הפת קודם הברכה**

והלכתא כרבא דמברך ואח"כ בוצע, **התוס' כתבו דיש שנוהגין לברך ברכת המוציא קודם שיחתוך כדי שתהא הפת שלימה בשעת ברכה, וכתבו דאין לנהוג כן משום דמה ששוהה לחתוך הפת הוי היסה"ד בין ברכה לאכילה,[[774]](#footnote-775) וכ"כ המהר"ם מר"ב בסדר ברכות והרא"ש בסימן י"ט והטוש"ע בסימן קס"ז ס"א,[[775]](#footnote-776) - והגר"א באמרי נועם הק' ממה שאמרו לקמן מ' א' דטול ברוך ל"ה הפסק, וכ"ש דמה שחותך הפת ל"ה הפסק, וכבר עמד בזה הב"ח בסימן קס"ז ס"ב וכתב דהיינו משום דלכתחילה יש ליזהר שלא להפסיק אפי' בטול ברוך, וע"כ לכתחילה יש לחתוך קודם הברכה כדי ליזהר אף מהפסק מועט, וכתב דמה"ט הוא דבשבת דנכון לברך קדם שיחתוך, לי"ב משום הפסק, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ג, ועמש"כ בזה הט"ז שם ובגל' חת"ס שם.**

**התוס' כתבו דבשבת נכון שלא לחתוך קודם הברכה שלא תשמט ידו לבצוע קודם שתכלה הברכה ולא יהא לו לחם משנה,[[776]](#footnote-777) והמג"א בסימן קס"ז סק"ה כתב דבד' המרדכי בסימן קכ"ח משמע דרק אם תפול הפרוסה לגמרי אי"ז לחם משנה, אך הביא מכ"ד דאף אם כשאוחז בפרוסה אין הככר עולה עמו אי"ז לחם משנה, והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות כתב דהוא משום דכשחותך נופלים פירורין ממנו ואינו שלם.**

**בירושלמי בפירקין אמרו תני ר' חייא אין מברכין על הפת אלא בשעה שהוא פורס, א"ר חייא בר ווא הדא אמרה אהן דנסב פוגלא ומברך עילוי והוא לא אתי לידי' צריך למברכה עילוי זמן תניינות, ונחלקו הראשונים בביאורו,** א **התוס' פירשו דהיינו דהא דמברך על הפת קודם שפורס הוא משום דאם יפרוס קודם הברכה שמא תפול הפרוסה מידו ויצטרך לחזור ולברך על פרוסה אחרת והויא ברכתו הראשונה לבטלה, וכ"כ תר"י והרא"ש בסימן כ'. -** ב**הרמב"ם בפ"ד מברכות ה"י כתב דאין מברכין על אוכל כו' ולא על משקה וכו' עד שיבא לפניו ואם בירך ואח"כ הביאו לפניו צריך לחזור ולברך, ורבינו מנוח והכס"מ שם כתבו שפירש כן לדינא דהירושלמי דאם נסב פוגלא ובירך עלי' ועדיין לא אתא לידי' צריך לחזור ולברך עליו,[[777]](#footnote-778) ולא נתפרש בדבריהם היאך למדו לדין זה מהא דר' חייא, ועמש"כ בזה המאמ"ר בסימן ר"ח סק"ח והפמ"ג במש"ז שם סק"ו, ועמש"כ בזה באמרי נועם בשם הגר"א, ומש"כ בחי' רא"ל ח"א סימן ג' סק"ו. -** ג **בפסקי ר"י בן פלט שבס' הפרדס לרש"י כתב דהיינו דהא דאין מברכין על הפת אלא בשעת שהוא פורס היינו דלא יברך משעת אחיזה אלא בפריסה הסמוכה לאכילה משום הפסק, ואם בירך קודם פריסה אין ברכתו ברכה, ומזה נלמד דמי שנטל צנון וכסבור מקונח הוא ומוכן לאכילה ונמצא שאינו מוכן לאכילה חוזר ומברך, ועד"ז כתב בס' המאורות בשם הראב"ד דהירושלמי הוא כר' חייא דצריך שתכלה ברכה עם הפת והוא משום הפסק, וכ"כ האבודרהם בהל' ברכת הלחם,[[778]](#footnote-779) ועד"ז כתב השבה"ל בסימן קס"ו, וכתב דשיעור העיכוב דהוי הפסק הוא כדי שאילת תלמיד לרב.**

**התוס' כתבו דיש מביאין ראי' שצריך לסיים הברכה קודם שיבצע מד' הירושלמי, והמהרש"א עמד בזה דמה הוצרכו לראי' לזה הרי להדיא פסיק הכא הלכתא כרבא דמברך ואח"כ בוצע, - ובד' הצל"ח מבו' לפרש דהיינו דהביאו ראי' מד' הירושלמי להמנהג שלא לחתוך קודם שיברך, דאם יחתוך קודם יש לחוש שתפול אותה פרוסה ויהא צריך לחזור ולברך, ומשא"כ כשאינו פורס קודם הברכה דעתו לברך על כל הפת ואף אף אם אח"כ פרס פרוסה אחת ונפלה א"צ לחזור ולברך,[[779]](#footnote-780) וכ"כ הגר"א באמרי נועם והנחל"ד.[[780]](#footnote-781)**

**הביאו לפניו פתיתין ושלמים**

**הביאו לפניהן פתיתין ושלמין א"ר הונא מברך על הפתיתין ופוטר את השלמין ור' יוחנן אמר שלמה מצוה מן המובחר,** בביאור הפלוגתא נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י מבו' דאיירי כשהפתיתין שוין בגדלם לשלמין, ורב הונא ס"ל דליכא דין קדימה לשלם, וע"כ רשאי לברך על הפתיתין, ואם הם גדולין מן השלמים צריך לברך עליהן, ולר' יוחנן איכא דין קדימה לשלם וע"כ מברך על השלמין, ואף אם הפתיתין גדולים מן השלמין, וכ"נ בד' הבעה"מ.[[781]](#footnote-782) - **ב** התוס' כתבו בשם ר"ת והוא בתשו' ספה"י סימן ק"ג דמיירי בפתיתין גדולים ושלמין קטנים, דלר' הונא הם שוים זל"ז ורשאי לברך על הפתיתין, ולר' יוחנן שלם עדיף, וכ"כ תר"י והרא"ש בסימן כ"א. - **ג** הרמב"ן כתב בשם גאון והסכים לדבריו דאיירי בפתיתין פת נקי' ושלמין הדראה, דלרב הונא פת נקי' עדיף, ולר' יוחנן שלם עדיף, וכ"כ הרשב"ץ, ועד"ז כתב הריבב"ן. - **ד** הראב"ד בכתוב שם כתב דלר' הונא מברך דוקא על הפתיתין משום דמקרבא הנאתייהו, וכ"כ המכתם והרשב"א בשמו, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז והרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א והריטב"א בהל' ברכות פ"ב ה"ג והר"ן בפסחים קט"ו ב', ועד"ז כתב הר"י מלוניל.[[782]](#footnote-783)

**טעם הא דפרוסה של חטין קודמת לשלמה של שעורין**

**אבל פרוסה של חטין ושלמה מן השעורין דברי הכל מברך על הפרוסה של חטין וכו',** בטעם הא דפרוסה של חטין קודמת לשלם נחלקו הראשונים, **א** בתשו' ספה"י לר"ת סימן ק"ג כתב דהוא משום דחטין מוקדמין בפסוק, וכ"כ התוס', וכ"כ הבעה"מ בפי' בתרא והרשב"א, וכ"נ בד' הרא"ש בסימן כ"א. - **ב** הבעה"מ בפי' קמא כתב דהוא משום דחטין הוי חביב. - **ג** הרא"ה כתב דהוא משום דשל שעורין גריע טובא משל חטין, וע"כ יש לברך על של חטין,[[783]](#footnote-784) וכ"נ בד' תר"י והריטב"א בהל' ברכות פ"ב ה"ג.

בד' הבעה"מ משמע דטעם הא דפרוסה של חטין קודמת תליא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, דלרבנן דחביב עדיף, ה"נ חביב עדיף משלם, ומה"ט הוא דפרוסה של חטין קודמת לשלמה של שעורין, אך לר' יהודה דמין ז' עדיף מחביב, ה"נ שלם עדיף מחביב, ולדידי' הא דמברך על הפרוסה של חטין הוא משום דחטין מוקדמין בפסוק.

ועד"ז י"ל במש"כ התוס' ודעימייהו דהא דמברך על הפרוסה של חטין הוא משום דחטין מוקדמין בפסוק, ומבו' לפ"ז דדין הקדימה דמין ז' עדיף משלם, וי"ל דכ"ז הוא לטעמייהו דקי"ל כר' יהודה דמין ז' עדיף מחביב, וה"נ הוא עדיף משלם, אך לדעת הסוברים דקי"ל כרבנן דחביב עדיף ממין ז', ה"נ שלם עדיף ממין ז', ובזה מתפרש טעמא דהרא"ה והריטב"א שהוצרכו לפרש בע"א להא דפרוסה של חטין קודמת, דהוא לטעמייהו דס"ל דקי"ל כרבנן, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א לקמן מ"א א' שהוכיח מהכא דקי"ל כר' יהודה דמין ז' עדיף, עיי"ש.[[784]](#footnote-785)

אך בד' תר"י מבו' דאף דס"ל דקי"ל כר"י דמין ז' עדיף, מ"מ הא דפרוסה של חטין קודמת אי"ז משום דחטין מוקדמין בפסוק אלא משום דפת חטין חשיבא טפי, וכתב ללמוד מזה דפרוסה מסולת נקי' קודמת לשלימה שאינה מסולת נקי', וצ"ע.

**דיני הקדימה אם הוו דין גמור או מצוה מן המובחר**

בתשו' ספה"י לר"ת סימן ק"ג עמד דבהא דמברך על השלמה אמרו דהוא מצוה מן המובחר, ובהא דמברך על פרוסה של חטין לא אמרו דהוא מצוה מן המובחר, וכתב דהיינו משום דהקדימה דפרוסה של חטין חובה היא דאסמכתי' אקרא ארץ חטה ושעורה, אך בפתיתין ושלמין דתרוייהו חטין שייך לשון מצוה, ועד"ז כתב תר"י בסוגיין דבפתיתין ושלמין שהם מין אחד ליכא אלא מצוה מן המובחר, אך בפרוסה של חטין ושלמה של שעורין שהן ב' מינים והאחד גרוע מחבירו, צריך לברך על הפרוסה,[[785]](#footnote-786) - והפמ"ג במש"ז בסימן קס"ח סק"א כתב דנפ"מ בזה דבדין הקדימה דחטין אם עובר ע"ז מיקרי עבריינא ועובר על ד"ת ואפשר בר נידוי ומכת מרדות, ומשא"כ בדין הקדימה דשלמה דאינו אלא מצוה מן המובחר.[[786]](#footnote-787)

הפמ"ג שם ובראש יוסף בסוגיין נסתפק דאפשר דכל הא דא"ר יוחנן דשלמה אינו אלא מצוה מן המובחר, הוא בפתיתין גדולים ושלמין, אך בפתיתין קטנים ושלמין דינא הוא דבוצע על השלם, וכתב לדקדק כן מהא דאמר רבא דמברך ואח"כ בוצע, ומשמע דדינא הוא,[[787]](#footnote-788) ועיי"ש שכתב דבד' הרמב"ם בפ"ז מברכות ה"ד משמע דבכל גוונא אין דינא דשלמה אלא מצוה מן המובחר, וכתב דלדעתו צ"ל דהא דאמר רבא דמברך ואח"כ בוצע אי"ז משום דבעינן שלם, אלא הוא דין בפנ"ע דבעינן בציעה, ואף בפרוסה יברך ואח"כ יבצע.[[788]](#footnote-789)

הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"י ס"ו כתב דדין הקדימה דחביב הוא מצוה מן המובחר, ולכאו' היינו דרק דין הקדימה דחטין דהוא משום דשל שעורין גרוע משל חטין הוי דין גמור, אך קדימת חביב כשאין המין השני גרוע אינו אלא מצוה מן המובחר,[[789]](#footnote-790) וצ"ע.

ב' כסליו פ"ד

דף מס' 40

**ביאור הא דתלינן לדינא דהכא בפלוגתא דבצל קטן שלם וחצי בצל גדול**

**ל"ט ב'** **- כתנאי** תורמין בצל וכו', **בפירש"י כתב דהא דתלינן לה בתנאי קאי על דין פרוסה של חטין ושלמה של שעורין, וכ"כ התוס' ותר"י והרשב"א, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בכתוב שם, וכ"כ בתשו' ספה"י לר"ת סימן ק"ג, - אך התוס' רי"ח כתב בשם ה"ר יוסף דקאי על פלוגתא דרב הונא ור' יוחנן בדין פתיתין ושלמין, והיינו דטעם פלוגתייהו הוא משום דהפתיתין חשובין מן השלמין, ותליא בפלוגתא דת"ק ור' יהודה אם שלם עדיף או חשוב עדיף, וכ"כ האשכול בהל' סעודה, וכ"כ הראבי"ה בסימן קי"א בתחילת דבריו.[[790]](#footnote-791)**

מאי לאו בהא קמיפלגי דמר סבר חשוב עדיף ומר סבר שלם עדיף, **בפירש"י כתב דהא דחצי בצל גדול הוא חשוב היינו משום דיש בו יותר מקטן שלם,[[791]](#footnote-792) אך התוס' פירשו דהם שוין בגדלם אלא דהחצי בצל גדל טוב לאכילה יותר מן הקטן, ועד"ז כתב תר"י דהבצל הקטן השלם אינו מוטעם כ"כ כמו חצי מהגדול.**

**התוס' עמדו בהא דתלינן דין פרוסה של חטין ושלמה של שעורין בפלוגתייהו, הרי אף לת"ק דהתם שלם עדיף, מ"מ י"ל דמברך על פרוסה של חטין משום דאקדמי' קרא, וכתבו דהיינו משום דגם התם מסברא חשוב לכהן עדיף דכתיב בהרימכם את חלבו ממנו, ואפ"ה לת"ק שלם עדיף, וע"כ ה"נ הכא שלם עדיף מפרוסה של חטין אף דאקדמי' קרא, ועד"ז כתב הרשב"א דלמ"ד דשלם עדיף, הרי דכל הא דמקדים להו קרא הוא בדשוו שניהם או שלמין או פרוסין, - והוצרכו לזה לטעמייהו דטעם הא דפרוסה של חטין קודמת הוא משום דאקדמי' קרא, אך לדעת תר"י דהא דפרוסה של חטין קודמת הוא משום דהיא מוטעמת טפי, הרי דזה דתלינן לה בפלוגתייהו וכמש"כ תר"י, דלת"ק דתורמין בצל קטן שלם אע"פ שאינו מוטעם כ"כ כמו חצי מהגדול ומ"מ שלם עדיף ה"נ בפרוסה של חטין ושלמה של שעורין דאע"פ שהפרוסה יותר מוטעמת אפ"ה פורס ומברך על השלמה דבתר שלם אזלינן, ולר' יהודה דתורמין חצי בצל גדול משום דחשוב עדיף וכיון שהחצי הוא מוטעם יותר תורם ממנו ה"נ בפרוסה של חטין ושלמה של שעורין שמברך על הפרוסה של חטין שהיא מוטעמת יותר ופוטר את השלמה של שעורין.**

**בד' הרמב"ן מבו' דאף דטעמא דרב הונא דמברך על הפתיתין ופוטר את השלמין הוא משום דהפתיתין היא פת נקי', מ"מ לא תליא בפלוגתא דת"ק ור' יהודה אם שלם עדיף או חשוב עדיף, משום דכל הא דלר' יהודה תורמין מחצי בצל גדול הוא משום דחשוב עדיף משלם, אך בפתיתין ושלמין דהפתיתין אינו חשוב אלא יפה, י"ל דמודה ר' יהודה דשלם עדיף מיפה,[[792]](#footnote-793) ומה"ט הוא דבפתיתין ושלמין דעת ר' יוחנן דמברך על השלם, ובפרוסה של חטין ושלמה של שעורין מודה דמברך על הפרוסה של חטין, דהגם דיפה ושלם שלם עדיף, מ"מ חשוב ושלם חשוב עדיף.**

אך הנה בתשו' ספה"י לר"ת סימן ק"ג כתב דפתיתין גדולים ושלמין קטנים הוי חשוב ושלם, ולרב הונא מברך על הפתיתין אם ירצה או על השלמין דחשוב ושלם כי הדדי נינהו, ולר' יוחנן שלם עדיף, וצ"ע דא"כ מ"ט לא תליא בפלוגתא דת"ק ור' יהודה אם שלם עדיף או חשוב עדיף, - וצ"ל למש"כ התוס' דהא דתלינן לדין פרוסה של חטין וכו' בפלוגתייהו הוא משום דלענין תרומה מסברא חשוב לכהן עדיף דכתיב בהרימכם את חלבו ממנו ואפ"ה לת"ק שלם עדיף, וה"נ שלם עדיף מפתיתין של חטין אע"ג דאקדמי' קרא, ולפ"ז הרי דכל הא דלר' יהודה חשוב עדיף הוא משום דהוא חשוב לכהן וכתיב והרימכם את חלבו ממנו, וה"נ הוא בפרוסה של חטין דקודמת לברכה משום דאקדמי' קרא, אך בפתיתין גדולים ושלמין מודה ר' יהודה דשלם עדיף מחשוב, וכ"כ בחי' הגרע"א, ותמה ע"ד התוס' (בד"ה כל היכא) שנתחבטו לפ"מ דדחי דהיכא דאיכא כהן לכו"ע חשוב עדיף דמ"ש מפתיתין ושלמים, ועמש"כ בזה הרש"ש.

היכא דליכא כהן כו"ע לא פליגי דחשוב עדיף וכו', **התוס' רי"ח כתב דבע"כ דהא דתלינן מעיקרא בפלוגתא דת"ק ור' יהודה קאי על פרוסה של חטין ושלמה של שעורין, דאם קאי על פתיתין ושלמין הרי דלפ"מ דמסקינן דהיכא דליכא כהן לכו"ע חשוב עדיף הוא דלא כר' יוחנן דשלמה מצוה מן המובחר, וכ"כ הרשב"א.**

**אך לדעת ה"ר יוסף והאשכול דהא דתלינן מעיקרא בפלוגתת ת"ק ור' יהודה קאי על פתיתין ושלמין, משמע בד' האשכול שם דאה"נ דלא קי"ל כדחויא דגמ', אלא כר' ירמי' בר אבא דפלוגתא דת"ק ור' יהודה אם שלם עדיף או חשוב עדיף ואתיא דר' יוחנן כת"ק, - וי"ל עוד כמש"כ התוס' רי"ח די"ל דר' יוחנן ס"ל דאע"ג דלענין תרומה דבר חשוב עדיף מ"מ לענין ברכה דבר שלם נאה וטוב לברך עליו.[[793]](#footnote-794)**

**אם הפלוגתא בבצל קטן שלם וכו' איירי רק בדליכא כהן**

**כי פליגי דליכא כהן וכו',** בד' הבעה"מ והראב"ד בכתוב שם והרשב"א מבו' דמסקינן הכי דפלוגתייהו דת"ק ור' יהודה היא בדליכא כהן, אך כל דאיכא כהן לכו"ע חשוב עדיף, וכ"כ הריבמ"צ והר"ש והרא"ש בתרומות פ"ב מ"ה.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש שם ובפ"ה מתרומות ה"ב פירש דאיירי אף היכא דאיכא כהן, ואפ"ה קי"ל כת"ק דשלם עדיף,[[794]](#footnote-795) וכ"ה מבו' בד' האשכול בהל' סעודה, - והמהר"י קורקוס שם כתב דמקור ד' הרמב"ם הוא ממה שאמרו דיר"ש יצא ידי שניהם כו' ואמרו ששמת שלום בין התלמידים, והרי דקיימינן בהא דתלי דין זה בפלוגתא דת"ק ור' יהודה, ודלא כדיחויא דגמ'.[[795]](#footnote-796)

הרשב"א כתב בשם הראב"ד שהוכיח דקי"ל דפלוגתייהו היא בדליכא כהן, דאל"כ מ"ט לא מותבינן מהך מתניתין לרב הונא דס"ל בפתיתין ושלמין דמברך על הפתיתין, וזה דלא כרבנן ור' יהודה דהכא, דאף לר' יהודה דתורמין חצי בצל גדול הוא משום דחשוב עדיף, אבל היכא דתרוייהו חשיבי ודאי לכו"ע שלם עדיף, ובע"כ דפלוגתייהו היא בדליכא כהן, וע"כ אין ללמוד מהכא דשלם עדיף, דהא דלרבנן תורמין חצי בצל שלם הוא משום דה"ז מתקיים, - והמהר"י קורקוס שם כתב לישב לדעת הרמב"ם, דהא דלא מותבינן מינה לרב הונא, הוא משום דהו"מ רב הונא למידחי דפלוגתייהו הוא בדליכא כהן, אך אנן קי"ל כר' ירמי' דפלוגתייהו הוא אף בדאיכא כהן.[[796]](#footnote-797)

התר"י כתב דקי"ל כר' יהודה דתורמין חצי בצל גדול, שהרי קי"ל דמברך על פרוסה של חטין ופוטר שלמה של שעורין,[[797]](#footnote-798) - ובדעת הרמב"ם שפסק כרבנן דתורמין בצל קטן שלם אף במקום שיש כהן כתב המהר"י קורקוס שם דמ"ד דמברך על פרוסה של חטין ס"ל כהא דדחי דלא פליגי רבנן ור' יהודה אלא בדליכא כהן, אך לדעת ר' ירמי' דתלי לה בפלוגתייהו וקי"ל כרבנן הרי דבפרוסה של חטין ושלמה של שעורין מברך על השלמה.[[798]](#footnote-799)

**מניח פרוסה בתוך השלמה ובוצע**

**ויר"ש יוצא ידי שניהם וכו' מניח הפרוסה בתוך השלמה ובוצע,** בפירש"י כתב דקאי על פלוגתא דרב הונא ור' יוחנן בפתיתין ושלמין, וזה לטעמי' דלרב הונא בפתיתין גדולין צריך לברך עליהן, וכ"כ הר"י מלוניל והראב"ד בכתוב שם והפסקי רי"ד והריא"ז והרשב"א והרא"ה והמכתם והמאורות והחי' המיוחסים להריטב"א והאשכול בהל' סעודה והריטב"א בהל' ברכות פ"ב ה"ג והר"ן בפסחים קט"ו ב', - אך בתשו' ספה"י לר"ת סימן ק"ג כתב דקאי על פרוסה של חטין ושלמה של שעורין, וכ"כ הראבי"ה בסימן ק"ג בשם ר"ח, וכ"כ התוס' והבעה"מ ותר"י והרא"ש בסימן כ"א והמאירי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מברכות ה"ד והרוקח בסימן שכ"ט והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות והטוש"ע בסימן קס"ח ס"א.[[799]](#footnote-800)

המג"א בסימן קס"ח סק"ב דאף דבפרוסה של חטין ושלמה של שעורין מניח הפרוסה בתוך השלמה, מ"מ כל שהשלמה של שיפון א"צ להניחה כלל, כיון שאינה מין ז', ועמש"כ בזה הפמ"ג שם והשעה"צ שם סק"ו.

**אם בוצע את השלמה או את הפרוסה או את שתיהן**

לדעת הסוברים דקאי על פתיתין ושלמין, כתב בפירש"י דהא דמניח פרוסה בתוך השלמה ובוצע היינו דבוצע או משתיהן או מן השלמה, והרא"ש בסימן כ"א כתב דהוא ב' לשונות בפירש"י, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, והראש יוסף כתב דהיינו משום דעיקר הדין הוא כר' יוחנן דשלמה מצוה מן המובחר, וע"כ יש לבצוע על השלמה, אלא דלצאת ידי רב הונא דפתיתין גדולים עדיפי מניח את הפרוסה בתוך השלמה.

אך הפסקי רי"ד כתב דבוצע על הפרוסה דמקרבא הנאתה ושלמה נקיט לכבוד בעלמא, וכ"כ המכתם והמאורות בשם הראב"ד, וכ"כ הריא"ז והרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א והריטב"א בהל' ברכות שם והר"ן בפסחים שם, ומבו' בדבריהם דהוא לטעמייהו דמעלת הפרוסה הוא משום דמקרבא הנאתה, ואם לא יבצע על הפרוסה ל"מ מידי מה שנוטלה בידו, ומשא"כ במעלת השלמה דהוא לכבוד ולהידור מצוה, סגי במה שנוטלה בידו אף שאינו בוצע עלי'.[[800]](#footnote-801)

לדעת הסוברים דקאי על פרוסה של חטין ושלמה של שעורין, כתב הרמב"ם שם דהא דמניח פרוסה בתוך השלמה ובוצע היינו דבוצע משתיהן כדי שיבצע מחטין ומשלמה, וכ"כ המהר"ם מר"ב הרא"ש והטוש"ע שם, - אך הבעה"מ והתר"י והמאירי והרוקח כתבו דבוצע על הפרוסה.[[801]](#footnote-802)

הרא"ה כתב דכיון דמניח פרוסה בתוך השלמה ובוצע מן הפרוסה, ע"כ יש לעשות כן אף כשאין דעתו לאכול מן השלמה, כיון דבלא"ה אינו בוצע ממנה אלא מניחה להידור מצוה, - אך הריטב"א בהל' ברכות שם כתב דאינו עושה כן אלא כשדעתו לאכול משניהם, ושמא הוא משום דכל שאין דעתו לאכול מן השלמה, ליכא הידור מצוה כלל במה שמניחה, כיון דהברכה לא קיימא עלי' כלל.

המג"א בסימן רי"א סק"א כתב דאם היו לפניו פירות הרבה דמקדים מין ז' היינו אפי' הוא חצי פרי והשני הוא שלם, ולמד לזה מהא דפרוסה של חטין קודמת לשלמה של שעורין, והמחה"ש שם עמד בזה דהרי הכא אמרו דיר"ש מניח פרוסה תוך שלמה ובוצע, וא"כ ה"נ בב' פירות יש לעשות כן, והשעה"צ שם סק"ג כתב בדעת המג"א דכיון דמן הדין מעלת מין ז' עדיף ממעלת השלם, ורק לענין סעודת פת דהוא עיקר קביעת סעודה אמרו דיר"ש יוצא גם מעלת השלם, משא"כ בפירות דאינו עיקר סעודה לא החמירו כיון דמדינא מעלת מין ז' עדיף.

**גדר דין הקדימה דשלם**

ממש"כ הפסקי רי"ד דדין שלמה הוא לכבוד הברכה, ומה"ט הוא דמניח פרוסה בתוך השלמה ובוצע על הפרוסה, וכ"נ בד' עוד מקמאי שם, משמע דדין הקדימה דשלם אינו דומיא דדין הקדימה דמין ז' דהוא משום דהוא דבר חשוב טפי, אלא הוא כבוד בעלמא,[[802]](#footnote-803) וכ"נ ממה שאמרו לעיל בסוגיין דמר סבר חשוב עדיף ומר סבר שלם עדיף, ומשמע דעדיפותא דשלם אינה משום דהוא חשוב טפי, ומה"ט הוא דמהני הא דמניח פרוסה בתוך השלמה אף שבוצע מן הפרוסה לבדה ולא חיילא עיקר הברכה על השלמה כלל, דמ"מ כיון שהוא מניחה יחד ונראה כמברך גם על השלמה מתקיים בזה דינא דשלמה,[[803]](#footnote-804) ולדעת הרא"ה מתקיים דינא דשלמה אף שאינו אוכל כלל מן השלמה, - וכ"נ ממש"כ כמה מקמאי בדעת ר"ח בר אשי בדין פת צנומה דכיון דמתחילה צנמה לאכילה יכול לברך אחר בציעה כמו קודם בציעה כיון שנעשית הצנימה לצורך ברכה, והתוס' כתבו דמכח זה הויא כמו שלמה, והרי דאף דהברכה חלה כשכבר אינה שלמה, מ"מ כיון שבצעה לצורך אכילה מתקיים בזה מעלת שלמה, ולכאו' הוא משום דמעלת שלמה הוא משום כבוד הברכה, וכל שהביאה שלמה ובצעה לצורך האכילה איכא בזה לכבוד הברכה,[[804]](#footnote-805) - וכ"נ גם ממש"כ השו"ע בסימן קס"ח ס"ג דב' גלוסקאות הדבוקים יחד שנאפו ונחתך מן האחת והשני' נשארה שלמה טוב להפריד החתיכה מהשלמה כדי שתהא נראית שלמה ממה שיניחנה דבוק בה אע"פ שנראית יותר גדולה, וממש"כ הרמ"א שם דלא יבצע ממנה במקום שהיתה דבוקה בחברתה ששם נראית כפרוסה אלא יבצע ממקום השלם שבה, והיינו דאף דמן הדין בהני גווני חשיבא כשלמה, מ"מ כיון דדין שלמה הוא משום כבוד הברכה, ע"כ כל שאינה נראית כשלמה ונראית כפרוסה לאו שפיר דמי,[[805]](#footnote-806) - וכ"נ ממש"כ הרוקח בסימן שכ"ט דאם יש לאדם ב' חצאי לחם יחברם יחד בעץ או בשום דבר שלא יהא נראה ודינו כמו שלם, והביאו השו"ע בסימן קס"ח ס"ב, והיינו כיון שהוא נראה כשלם יש בזה לכבוד הברכה.[[806]](#footnote-807)

**קדימת פת נקי' לפת קיבר**

התוס' כתבו דפת נקי ופת קיבר מברך על פת נקי משום דחביב לי' טפי, והב"י בסימן קס"ח ס"ד כתב דאף אם יאמר הבוצע דאותו שאינו לבן כ"כ חביב לי' לא צייתינן לי' דבטלה דעתו אצל כל אדם,[[807]](#footnote-808) והמג"א שם סק"ז עמד בזה דבסימן רי"א לא משמע כן אלא אזלינן בתר דעתו, וכתב דאפשר דנקי עדיף לברך עליו אפי' אינו חביב, והמחה"ש כתב דהיינו דהא דנקי עדיף אי"ז משום דחביב טפי אלא הוא מעלה מצ"ע כמו מעלת גדול, וע"כ ל"מ הא דהפת שאינה נקי' חביבה עליו יותר, אך זה דלא כמש"כ התוס' דקדימת נקי הוא משום דהנקי חביב לי' טפי.[[808]](#footnote-809)

**פרוסה של פת נקי' ושלמה של פת קודמת איזו מהן קודמת**

התוס' כתבו דבפתיתין ושלמין ממין אחד, אף אם הפתיתין מפת נקי' והשלמין מפת קיבר מברך על השלמין, ולמדו כן מהא דתניא בתוספתא דפרוסה דגלוסקאות ושלמין דבעה"ב מברך על שלמין דבעה"ב,[[809]](#footnote-810) וכ"כ הרא"ש בסימן כ"א והמרדכי בסימן קכ"ט והטוש"ע בסימן קס"ח ס"א, - אך התר"י כתב דמברך על הפרוסה של פת נקי', וכתב לדמותו להא דפרוסה של חטין קודמת לשלמה של שעורין,[[810]](#footnote-811) וכ"כ הארחות חיים בהל' סעודה סכ"ד והכל בו בסימן כ"ד.

לפ"ד התוס' ודעימייהו מבו' דאף דהמוקדם בפסוק עדיף משלם, ומה"ט פרוסה של חטין קודמת לשלמה של שעורין, מ"מ כל שיש לפניו שלם וחביב שלם עדיף, וע"כ שלמה של פת קיבר קודמת לפרוסה של פת נקי' אף דפת נקי' חביב לי' טפי.

ולכאו' כ"ז הוא להתוס' לטעמייהו דקי"ל כר' יהודה דמין ז' קודם לחביב, וע"כ י"ל דאף דמין ז' קודם לשלם מ"מ שלם קודם לחביב, אך לדעת הסוברים דקי"ל כרבנן דחביב עדיף ממין ז', הרי דאם מין ז' קודם לשלם, כ"ש דחביב קודם לשלם,[[811]](#footnote-812) וכ"כ הראש יוסף לקמן מ"א א' ובפמ"ג באש"א בסימן קס"ח סק"ו ובסימן רי"א סק"ד והתהל"ד בסימן קס"ח סק"א, - וכ"ה מבו' ממש"כ הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א דטעמא דר' הונא דמברך על הפתיתין הוא משום דחביב לי' לאכול מינייהו, ואף ר' יוחנן לא פליג אלא משום דליכא חביבותא אחרינא אלא קרובי הנאתה.[[812]](#footnote-813)

הפמ"ג בסימן רי"א והתהל"ד שם עמדו לפ"ז במש"כ השו"ע בסימן קס"ח ס"א דשלם דפת קיבר קודם לפרוסה דפת נקי', אך שלם דשעורין אינו קודם לפרוסה דחטין, ולהנ"ל אי"ז מתישב לדעת הסוברים דקי"ל כרבנן דחביב עדיף ממין ז', והשו"ע בסימן רי"א הביא לב' הדעות.[[813]](#footnote-814)

**אם פת שלם שאינו נקי קודם לפרוסה גדולה מפת נקי**

התוס' בד"ה כל היכא כתבו דהא דבפתיתין ושלמין מברך על השלמין אף שהפתיתין גדולים מן השלמים הוא משום דלמה יברך בגדול הואיל ואינו נקי מזה, והא"ר בסימן קס"ח סק"א כתב לדקדק מדבריהם דאף דשלם עדיף מגדול, מ"מ כל שהגדול נקי מברך על הגדול, משום דיש לו ב' מעלות, וכ"כ המג"א שם סק"א בדעת הטור, - אך השו"ע שם ס"א כתב דמברך על השלם אפי' הוא פת קיבר וקטן והחתיכות פת נקי' וגדולה, והמג"א שם כתב להוכיח כן מסוגיין, ועמש"כ המחה"ש שם לפרש לדבריו, וכ"כ הא"ר ללמוד מד' התוד"ה אבל, ועמד בסתירת ד' התוס' בזה, ועמש"כ בזה הראש יוסף.

**שלם וחביב איזה מהן קודם**

המג"א בסימן רי"א סק"א כתב דאם הביאו לפניו פירות הרבה והאחד שלם ואחד חביב שלם עדיף, ולמד לזה דשלמה של פת קיבר קודמת לפרוסה של פת נקי' אף דפת נקי' הויא חביב, - והפמ"ג באש"א שם סק"ד כתב דלדעת הרמב"ם ודעימי' דקי"ל כרבנן דחביב עדיף ממין ז', הרי דכיון דמין ז' עדיף משלם כ"ש דחביב עדיף משלם, וכ"כ בראש יוסף לקמן מ"א א' ובפמ"ג באש"א סימן קס"ח סק"ו והתהל"ד שם סק"א, ועמש"נ לעיל בהערה לדון בזה, - אך הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"י ס"ו כתב בדין ב' מיני פירות דשלם עדיף מחביב ושם ס"א וס"ח כתב דמין ז' עדיף משלם, אף דבדבריו שם ס"ה וס"ח וס"ט נקט דלא הוכרע הדין בפלוגתת רבוותא אם מין ז' עדיף או חביב עדיף וכתב דאיזה שירצה יקדים, וצ"ע.

**שלם וחביב או מין ז' באין ברכותיהן שוות**

השעה"צ בסימן רי"א סק"ה נסתפק בדין שלם וחביב או מין ז' באין ברכותיהן שוות, אם כ"ה דבברכותיהן שוות שלם עדיף מחביב, ה"נ באין ברכותיהן שוות שלם עדיף מחביב, וכיון דבאין ברכותיהן שוות חביב עדיף ממין ז', כ"ש דשלם עדיף ממין ז', או דאף באין ברכותיהן שוות מין ז' עדיף משלם, וכיון דבאין ברכותיהן שוות חביב עדיף ממין ז', כ"ש דהוא עדיף משלם,[[814]](#footnote-815) וכתב בשם הדה"ח בסימן קכ"ח סכ"ז דבאין ברכותיהן שוות שלם עדיף מחביב וממין ז', והניח לזה בצ"ע, - והיד הקטנה בפ"ה מברכות סי"א ובסקכ"ג כתב דחביב עדיף משלם, דכיון דעדיף חביב באין ברכותיהן שוות יותר ממין ז' כ"ש דעדיף משלם, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה, ובסקכ"ה נסתפק בשלם ומין ז' איזה מהן קודם.[[815]](#footnote-816)

**קדימת גדול**

ממש"כ בפירש"י דלרב הונא אם הפתיתין גדולים מן השלמין צריך לברך עליהן, מבו' דאיכא קדימה לגדול, וכ"ה מבו' גם למש"כ ר"ת ודעימי' דלרב הונא כיון דהפתיתין גדולים מברך על איזה שירצה, והרי דאיכא קדימה לגדול, וכ"כ המהר"ם מר"ב בסדר ברכות דאם יש ב' שלימות ממין אחד אחת גדולה מחברתה מברך על הגדולה, וכ"כ השו"ע בסימן קס"ח ס"ב, - אך בד' הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א לעיל בסוגיין בדין פת צנומה מבו' דליכא קדימה כלל לגדול, ומה"ט ס"ל לר"ח בר אשי דמברכין על פת צנומה אף דאיכא פתיתין גדולים, דלא שנא בין פתיתין גדולים לקטנים, (והא דלא קי"ל הכי הוא משום דצריך לבצוע), וכ"נ בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ב ה"ב.

**אם פת נקי קודם לפת גדול שאינו נקי**

המג"א בסימן קס"ח סק"ז כתב דהא דפת נקי קודם לפת קיבר הא אף כשהפת קיבר גדול מהנקי, דמעלה דנקיות הוזכרה בהדיא בירושלמי משא"כ מעלה דגדול, והפמ"ג שם כתב דאף דגם מעלת גדול נלמד מההיא דרב הונא דפתיתין (לפי' התוס' ודעימייהו), מ"מ לא הוזכרה בהדיא, ועמש"כ בזה המגן גבורים שם סק"ה, - אך בתשו' ספה"י לר"ת סו"ס ק"ג כתב דאף אם גדול עדיף משלם לרב הונא ומשום דחשוב עדיף, מ"מ לא מצינו שחילקו בין פת נקי' לסמידא וגושקרא והדראה, ופת שלם קודם לפרוסה אף היכא דהפרוסה נקי', עיי"ש, ומבו' מדבריו דמעלת גדול עדיפא ממעלת נקי, וצ"ע.

**פת של נכרי חביב ונקי ופת של ישראל אינו נקי**

התוס' הביאו מירושלמי דפת נקי טמא ופת קיבר טהור מברך לאיזה שירצה, וכתבו ללמוד מזה דפת של נכרי חביב ונקי ופת של ישראל אינו חביב מברך לאיזה שירצה, - והראבי"ה בסימן קי"א כתב דאף דהוא נזהר מפת של נכרים, מ"מ התירו לו לברך על פת של נכרי משום חביבות היפה להידור מצות ברכה,[[816]](#footnote-817) וכתב דה"נ הוא במה שאמרו בפת נקי טמא ופת קיבר טהור, דאף דהוא אוכל חולין בטהרה, מ"מ התירו לו לאכול פת טמא להידור מצות ברכה, והביאו המרדכי בע"ז סימן תת"ל, - אך המרדכי בפירקין בסימן קכ"ט כתב דיברך על איזה מהן שירצה אם אינו נזהר מפת של נכרים, והב"י בסימן קס"ח ס"ה כתב בדעתו דכל שהוא נזהר מפת של נכרים לא יבצע אלא מפת ישראל אע"פ שהיא קיבר, וכ"כ השו"ע שם, וכתב דבכה"ג יסלק הפת של נכרי מן השלחן, ונתבאר להלן, - והאגודה בפירקין הביא לב' הדעות בזה, ועמש"כ בזה הדרישה שם סק"א והט"ז סק"ה והמג"א סק"ט.

התוס' כתבו בשם רבינו שמשון שציוה לסלק הפת לבן של נכרי מן השלחן עד לאחר ברכת המוציא, ובטעמא דציוה לסלק מן השלחן מבו' בד' השו"ע בסימן קס"ח ס"ה דהיינו משום דס"ל דכל שנזהר מפת של נכרי לא הותר לברך עליו,[[817]](#footnote-818) וע"כ מסלקו מן השלחן, והמג"א שם סק"ט כתב עפי"ד האגודה דהיינו דבנזהר משל נכרים איכא פלוגתא אם רשאי לברך עליו וע"כ הי' מסלקו, והבית מאיר שם עמד בזה דמ"ט הוצרך לסלקו הרי לא אמרו בירושלמי אלא דרשאי לברך על הטמאה, אך רשאי גם לברך על הטהורה, והפמ"ג באש"א שם כתב דהא דהוצרך לסלק הוא כדי שלא יאמר הרואה דההלכה היא דבכה"ג מברך דוקא על של ישראל, ומשא"כ באינו נזהר דרשאי לברך על של ישראל וא"צ לסלק, דאין לחוש דהרואה יאמר דההלכה דמברך רק על של ישראל, שהרי נתפרש בירושלמי דמברך על איזה שירצה (עכ"פ באינו נזהר),[[818]](#footnote-819) וכ"כ הלבו"ש שם, - ועמש"כ בזה הט"ז שם סק"ה והפמ"ג והלבו"ש שם והמ"ב שם סקי"ט.

ז' כסליו פ"ד

דף מס' 41

**עיקר וטפל**

**מ"ד א'** **- הביאו לפניו מליח תחילה ופת עמו מברך על המליח ופוטר את הפת שהפת טפילה לו,** הרמב"ם בפ"ג מברכות כתב דהא דמברך על העיקר ופוטר את הטפילה הוא בין בטפילה המעורבת עם העיקר ובין בטפילה שאינה מערבת עם העיקר, דטפילה המעורבת היינו כגון תבשיל שעירבו בו דבר כדי לדבק או כדי ליתן ריח או כדי לצבוע את התבשיל, וטפילה שאינה מעורבת הוא כגון אוכל מליח ואוכל הפת עמו כדי שלא יזיק המלח גרונו ולשונו, - וכהך דינא דטפילה שאינה מעורבת דעיקר אכילתה היא לצורך העיקר, מצינו גם במה שאמרו לעיל מ"א א' דכל שהצנון עיקר מברך על הצנון ופוטר את הזית, ופירש"י דהיינו דהתחיל האכילה בשביל הצנון ולא אכל זית אלא להפיג חורפו של צנון, והרא"ש בסימן כ"ו כתב דאף שאכל את הזית אחר הצנון, מ"מ כיון שאוכלו לבטל מרירות הצנון הוא נפטר בברכת הצנון.

והנה בהני גווני עיקר אכילת הטפל היא לצורך העיקר ואין רצונו כלל באכילתו, אך מצינו דאף בגווני דאין אכילת הטפל לצורך העיקר מ"מ כל דחשבינן שהוא טפל באכילה זו מברך על עיקר האכילה ופוטר את הטפל, וזה במש"כ בפירש"י לעיל מ"א ב' ד"ה הביאו לפניהן דדברים הבאים בתוך הסעודה ללפת את הפת אין טעונין ברכה משום דהו"ל טפילה, והתוס' שם כתבו דהוא כדינא דהכא דמברך על העיקר ופוטר את הטפילה, והרי דאף שהוא רוצה באכילת דברים אלו, מ"מ כיון דמלפת בהן את הפת והוו טפל באכילה זו, ה"ה נפטרין בברכת העיקר,[[819]](#footnote-820) ועמד ע"ז הפנ"י שם.

וגדולה מזו מצינו בד' התוס' בסוגיין שפירשו דהא דפת פוטרת את כל הדברים הבאים מחמת הסעודה הוא משום דהם טפלים לפת, והק' דא"כ מאי קמ"ל מתניתין דהכא הרי כבר תנן דבירך על הפת פטר את הפרפרת, וכ"כ הריא"ז בפירקין דהוא משום דהפת הוא עיקר הסעודה וכל מיני מאכל טפלין הן אצלו, וכ"כ המג"א בסימן קע"ז סק"א, והרי דאף שהוא רוצה באכילתן ואינם משמשין כלל את הפת, מ"מ כיון דהפת היא עיקר הסעודה, חשבינן להו כטפל בסעודה זו והם נפטרין בברכת הפת, - ועד"ז מצינו בד' התוס' לעיל מ"א ב' ד"ה אי הכי ועוד מקמאי דהא דיין פוטר כל מיני משקין הא לפי שעיקר משקה הוא והוא ראש לכל מיני משקין ולכך הוא העיקר והן טפלין לו לענין ברכה, ונתבאר בדף מס' 49.

עוד מצינו דין עיקר וטפל בתערובת ב' מינים, דכל שהוא הרוב חשבינן לי' כעיקר והמיעוט חשיב כטפל, אף שלא ניתן כלל לצורך הרוב, וכמש"כ הטוש"ע בסימן ר"ח ס"ז והרמ"א בסימן ר"ב ס"א והמג"א בסימן רי"ב סק"א, וכ"ה דעת כמה מקמאי בתערובת שמן ואניגרון דכל שהוא הרוב חשבינן לי' כעיקר, ונתבאר בדף מס' 5, וגם בזה אף שדעתו גם לאכילת המיעוט, מ"מ כיון דהרוב הוא עיקר התערובת, ע"כ הוא מברך עליו ופוטר את המיעוט דחשיב כטפל.

**דין עיקר וטפל בברכת המצוות**

בסוכה ל"ז ב' אמרו דהא דמברכין על נטילת לולב הוא הואיל ובמינו גבוה בכולן, והמכתם שם כתב דהיינו משום דהוא עיקר ושאר המינין טפלין לו, ומברך על העיקר ופוטר את הטפילה, וכ"כ רבינו מנוח בפ"ז מלולב ה"ו והארחות חיים בהל' לולב סכ"א והכל בו בסימן ע"ב, והיינו דאף דאין שאר המינים לצורך הלולב, מ"מ כיון דהלולב גבוה מכולן חזינן לי' כעיקר, (וזה ע"ד דין עיקר וטפל בתערובת), - ומצאנו עוד עד"ז במש"כ המכתם בפסחים קט"ז א' דהא דאין מברכין על החרוסת אף למ"ד דהוא מצוה הוא משום דהוא טפל ומברך על העיקר ופוטר את הטפילה, וכ"כ רבינו מנוח בפ"ז מחו"מ הי"א דהוא לפי שאינו נאכל בפנ"ע והוא טפל למה שאדם טובל בו, וכתב לדמותו להא דאין מברכין אלא על הלולב, וכ"כ הארחות חיים בסדר ליל פסח סט"ז והכל בו בסימן נ' והאבודרהם בסדר ההגדה והטור בסימן תע"ה.[[820]](#footnote-821)

**גדר דינא דמברך על העיקר ופוטר את הטפילה**

**כל שהוא עיקר ועמו טפילה מברך על העיקר ופוטר את הטפילה,** האג"מ באו"ח ח"ד סימן מ"ב כתב דמשמעות לישנא דמתניתין דהא דאינו מברך על הטפל לאו היינו דאכילת טפל א"צ ברכה כלל, אלא היינו דהברכה שמברך על העיקר פוטרת את הטפל.[[821]](#footnote-822)

והחזו"א בסימן כ"ז סק"ט כתב ללמוד לזה ממש"כ התוס' דכל דבשעת אכילת העיקר לא הי' דעתו כלל על הטפל צריך לברך על הטפל, וכ"כ השו"ע בסימן קע"ז ס"ה דאם אחר שבירך על הפת שלחו לו מבית אחרים שאינו סמוך עליהם ולא הי' דעתו על הדורון אפי' מדברים שדרכן לבא ללפת את הפת צריך לברך עליהן כדין נמלך, ונתבאר בדף מס' 42, והרי דהא דעיקר פוטר את הטפל לא היינו דטפל א"צ ברכה דניטל חיוב ברכה ממנו כיון שהוא רק טפל, אלא היינו שהוא נפטר בברכת העיקר, וע"כ הוא דכל שלא הי' הטפל בשעת ברכה ולא הי' דעתו עליו לא נפטר,[[822]](#footnote-823) וכ"כ העמק ברכה בדיני ברכת הנהנין אות ה',[[823]](#footnote-824) - והאבנ"ז בסימן ל"ח סקי"ג הוסיף להוכיח כן מהא דכשאוכל הטפל קודם להעיקר מברך על הטפל, כמש"כ התרוה"ד בסימן ל"א והרמ"א בסימן רי"ב ס"א, ונתבאר בדף מס' 42, והרי דאף הטפל טעון ברכה אלא דהוא נפטר בברכת העיקר, וע"כ כל שעדיין לא בירך על העיקר צריך לברך על הטפל, וכ"כ היד הקטנה בפ"ג מברכות סקי"ט.

**דין עיקר וטפל בברכה לאחרי'**

המכתם לעיל מ"א א' נסתפק במה שאמרו שם בצנון וזית שאם הי' הצנון עיקר שברכת הצנון פוטר את הזית מברכה שלפני', אם ה"נ הוא פוטר אותו מברכה שלאחריו, וצידד דפוטר אותו גם מברכה שלאחרי', והביאוהו הארחות חיים בהל' ברכות סכ"א והכל בו בסימן כ"ד, - אך הרשב"א לעיל מ"א ב' כתב בתו"ד דהא דמברך על העיקר ופוטר את הטפילה הוא בין בתחילתה ובין בסופה, וכ"כ הב"י בסימן רי"ב ס"א דנראה דבר פשוט דכשם שפוטר מברכה שלפני' כך פוטר מברכה שלאחרי' וסוגיין דעלמא הכי הוא, וכתב להוכיח כן מהא דדברים הבאים בתוך הסעודה מחמת הסעודה אינם טעונין ברכה לא לפניהן ולא לאחריהן, והדרכי משה שם סק"א הוכיח מהא דיין פוטר כל מיני משקין גם מברכה לאחרי', כמש"כ הטור בסו"ס ר"ח, וכ"כ השו"ע שם ס"א.

**דין עיקר וטפל לפטור מברהמ"ז**

הראש יוסף בסוגיין כתב דספיקו של הכל בו הוא משום דלמ"ד דחיוב ברכה לאחרי' בכזית ובכביצה, או כשאכל מן הפת כדי שביעה כיון דחייב בברהמ"ז מה"ת היאך יפטר בברכת בנ"ר,[[824]](#footnote-825) דהא דעיקר פוטר את הטפל הוא משום דברכות דרבנן והם אמרו והם אמרו, (ואף אם ברכת מעין ג' היא דאורייתא, מ"מ היא נפטרת אף בג' ברכות, וע"כ הוא דפת פוטרת דייסא מברכה לאחרי'),[[825]](#footnote-826) אך ברכת בנ"ר אינה פוטרת לברהמ"ז.[[826]](#footnote-827)

אך לא נתישבו בזה ד' המכתם ודעימי' שהעמידו לספק זה באוכל זית אחר הצנון, ואף אי נימא דגם ברכת מעין ג' היא דאורייתא, הרי לכאו' התם לא אכל מן הזית כדי שביעה, ודעת המכתם גופי' לקמן מ"ח א' ובסוכה ל"ח א' דחיוב ברהמ"ז דאורייתא הוא רק בכדי שביעה, וכ"כ הארחות חיים בהל' ברהמ"ז סל"ו סמ"א והכל בו בסימן כ"ה,[[827]](#footnote-828) - וי"ל דספיקא דהמכתם ודעימי' הוא משום דברכת בנ"ר אינה חשובה כלל לגבי ברהמ"ז ומעין ג', וע"כ א"א שיפטר הזית בברכת בנ"ר שמברך על הצנון, וכמו שדן בזה האבנ"ז, ונתבאר להלן.

**טעם הא דפטורה הפת מברכה לאחרי' אף דא"א שתיפטר בברכת בנ"ר**

האבנ"ז בסימן ל"ח סקי"ג הק' בהא דמברך על המליח לאחריו בנ"ר ופוטר את הפת מברהמ"ז, דכיון דאף הטפל טעון ברכה אלא שהוא נפטר בברכת העיקר, א"כ היאך נפטר הפת מברהמ"ז בברכת בנ"ר שמברך על המליח, הרי ברכת בנ"ר אינה חשובה כלל לגבי ברהמ"ז,[[828]](#footnote-829) - ועיי"ש שכתב דהיינו משום דדין הטפל כדין העיקר וכל שאין העיקר טעון ברכה אף הטפל אינו טעון ברכה, וע"כ כיון שהעיקר פטור מברהמ"ז לאחריו, ואינו טעון אלא בנ"ר, אף הטפל פטור מברהמ"ז לאחריו,[[829]](#footnote-830) ומשא"כ בכל עיקר וטפל דהעיקר טעון ברכה, הרי דה"נ הטפל טעון ברכה אלא דהוא נפטר בברכת העיקר.

ומצינו עוד עד"ז במש"כ המאירי לעיל ל"ה ב' בדין שמן ואניגרון דכל שהוסיף בשמן עד שהי' השמן עיקר אינו מברך כלל שאף האניגרון בטל אצלו, וי"א דאף בכה"ג הוי האניגרון עיקר ומברך עליו, וכ"כ הגר"ז בסימן ר"ב ס"י, ומבו' דאף דהאניגרון ראוי לאכילה בכה"ג, וע"כ הוא מברך עליו לדעת הסוברים דחשיב כעיקר, מ"מ לדעת הסוברים דהשמן עיקר, הרי דכיון דאין השמן טעון ברכה אף האניגרון אינו טעון ברכה,[[830]](#footnote-831) ועמש"נ בזה בדף מס' 5 בע"א.

**דין הברכה לאחרי' כשאכל מן העיקר פחות מכשיעור**

האבנ"ז שם כתב לצדד דכל שאכל מן העיקר פחות מכשיעור אף שאכל מן הטפל כשיעור אינו מברך לאחריו כלל, דכיון דהעיקר אינו טעון ברכה אף הטפל אינו טעון ברכה, דדמי להא דכשהפת טפילה אינו מברך לאחרי' ברהמ"ז אף דבנ"ר אינה חשובה כלל לגבי ברהמ"ז,[[831]](#footnote-832) ועיי"ש שעמד לפ"ז במש"כ השו"ע בסימן ר"ח ס"ט בתבשיל שעירב בו מיני דגן ואין בהן כזית בכדא"פ שמברך לפניו במ"מ ולאחריו בנ"ר, וכיון דחשבינן להתבשיל כטפל למיני דגן, דמה"ט מברך לפניו במ"מ, מ"ט הוא מברך לאחריו בנ"ר,[[832]](#footnote-833) - אך בתשו' משיבת נפש סימן ה' האריך דאף בגונא דאכל מן העיקר פחות מכשיעור, מ"מ מברך על הטפל לאחריו, ועיי"ש שכתב דאף בפת או מיני דגן כה"ג אינו מברך לאחריו ברהמ"ז ומעין ג', אלא מברך בנ"ר, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וכ"כ האג"מ באו"ח ח"ד סימן מ"ב.

ט' כסליו פ"ד

דף מס' 42

**מ"ד א'** **- זה הכלל כל שהוא עיקר ועמו טפילה וכו',** בתוס' הגרע"א כתב דקמ"ל דלא נימא דדוקא בפת ומליח דמברך על המליח שהכל דשייך גם על הפת, ע"כ ה"ז פוטר את הפת,[[833]](#footnote-834) ואף למ"ד דאם בירך על הפת שהכל לא יצא היינו משום חשיבות הפת וכל שהוא טפל בטלה חשיבותו והו"ל כשאר דברים דנפטרין בברכת שהכל, וע"כ ה"ז נפטר בברכת שהכל שבירך על המליח, וזהו דקמ"ל דבכל עיקר שעמו טפילה מברך על העיקר ופוטר את הטפילה ואף היכא דברכת העיקר לא שייכא להטפל, כגון שהעיקר ברכתו בפה"ע והטפל ברכתו בפה"א,[[834]](#footnote-835) וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן רי"ב סק"ב, - ובתשו' משיבת נפש סימן ה' כתב די"ל דמרבינן דבב' מינים המעורבין זב"ז מברך על המין שהוא העיקר אף שכונתו לאכילת שניהם.

הא"ר בסימן רי"ב סק"ג כתב דדינא דעיקר וטפל הוא גם בברכותיהן שוות דצריך לברך על העיקר ולפטור את הטפל ואף כשהטפל חביב, והביאו המ"ב שם סק"ה, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"א ובראש יוסף בסוגיין, ועיי"ש שכתב דאם בירך על הטפל צריך שיתכוין בפירוש לפטור את העיקר דאל"ה אין העיקר נפטר בברכתו, וכדינא דהרשב"א דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב בדרך גררה.

**ביאור הא דפריך דמי איכא מידי דהוי מליח עיקר ופת טפילה**

**ומי איכא מידי דהוי מליח עיקר ופת טפילה,** בביאור פירכת הגמ' מצינו כמה דרכים, **א** בד' האו"ז בסימן קס"א מבו' דס"ד דכיון שהביאו לו את המליח בתחילה ואת הפת אחריו הוי המליח עיקר וזהו דפריך ד**אטו משום דהביאו לו את המליח תחילה הו"ל עיקר**. - **ב** הפר"ח בסימן רי"ב כתב דהיינו דאף שעיקר אכילתו היא המליח, מ"מ כיון שאוכלו עם פת הפת פוטרתו דחשיבא טפי ולא חזינן להפת כטפילה, ונתבאר להלן. - **ג** הצל"ח כתב עד"ז דכ"ה שאמרו לעיל מ"א ב' דהא דיין אינו נפטר בברכת הפת הוא משום דגורם ברכה לעצמו, והרי דאף דהוא טפל לפת מ"מ חשיבותו גורמת לו שאינו נפטר בברכת הפת, ה"נ בפת דג"כ קובע ברכה לעצמו דאינו נפטר בברכת המליח,[[835]](#footnote-836) ולפ"ז לכאו' אף דאינו נפטר בברכת המליח מ"מ גם אין המליח נפטר בברכת הפת.[[836]](#footnote-837) - **ד** הגר"א באמרי נועם כתב דהיינו דאף דמיתרמי לפעמים שנעשית הפת טפילה מ"מ כיון דאין הדרך לעשות כן בטלה דעתו אצל כל אדם, וזהו דפריך דהיאך משכח"ל שיהא רגיל להיות הפת טפילה. - **ה** בתשו' משיבת נפש סימן ה' כתב דהיינו משום דכל שאוכל מליח לחזק לבו למלא את נפשו, הוי הפת עיקר, משום דבכה"ג הוא תאב גם לאכילת הפת.

**באוכלי פירות גינוסר שנינו,** בד' התוס' מבו' דהיינו שאכל פירות גינוסר ונחלש לבו מחמת מתיקות הפירות והוצרך לאכול מליח והפת טפילה למליח, ועד"ז כתב הרמב"ם בפיהמ"ש, - אך התר"י כתב דהיינו דכיון דפירות גינוסר מתוקים ביותר אינם נאכלים אלא עם מלח הרבה כדי שהמתיקה לא יזיק להם ואוכלין אותם עם הפת והפת טפילה לפירות, וכ"כ הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"נ בדברי רי"ו בנתיב ט"ו ח"ב, וכ"כ הב"ח בסימן רי"ב והרש"ש בסוגיין בדעת רש"י,[[837]](#footnote-838) ועד"ז כתב הר"י מלוניל.[[838]](#footnote-839)

**פלוגתת רבוותא אימתי הויא הפת טפילה**

נחלקו הראשונים בכלל הדבר אימתי הויא הפת טפילה, **א** בפירש"י כתב דהא דבאוכלי פירות גינוסר הויא הפת טפילה הוא משום דהם חשובין מן הפת, וכ"כ הפסקי רי"ד, ובביאור מהרש"ל על הטור בסימן רי"ב כתב לפ"ז דרק בכה"ג הוא דהויא הפת טפילה משום דהפירות חשובין מן הפת, אך כל שאוכל מליח שאינו חשוב מן הפת ופת עמו ל"ה הפת טפילה, וכ"כ הב"ח והפר"ח שם,[[839]](#footnote-840) וכ"כ הצל"ח בסוגיין.[[840]](#footnote-841) - **ב** הרמב"ם בפ"ג מברכות ה"ז כתב דהרי שצרך לאכול דג מליח ואכל הפת עמו וכו', והב"ח בסימן רי"ב כתב בדעתו דל"ד נקט באוכלי פירות גינוסר דחשיבי, אלא ה"נ הוא במי שצריך לאכול דג מליח מפני איזה דבר כגון שאכל או שתה איזה משקה שהי' מחלישו אם ל"ה אוכל דבר מליח אלא דכיון דהמליח הי' מזיק לגרונו ולשונו אוכל פת עמו, דבכה"ג הוי המליח עיקר, כיון שאין עיקר כונתו לאכול לחם,[[841]](#footnote-842) וכ"כ הדברי חמודות בסו"ס מ"א, והפמ"ג במש"ז שם סק"ב, וכ"כ השעה"צ שם סק"ט לדינא. - **ג** הטור בסימן רי"ב כתב דאם הוא טפל כגון שאוכל דג מליח ואוכל פת עמו שלא יזיקנו בגרונו מברך על הדג ופוטר את הפת, והמהרש"ל שם כתב בדעתו דל"ד אמרו באוכלי פירות גינוסר וה"ה בדג מליח,[[842]](#footnote-843) ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא משני הגמ' הכא דאיירי באוכל דג מליח, וכ"כ הט"ז שם סק"ב והא"ר שם סק"ב, והט"ז שם כתב דהיינו רק בגונא שלא נתכוין כלל לאכילת הפת בשביל עצמו דאדרבה הי' חפץ יותר לאכול הדג בלא פת, אלא דאוכל הפת כדי שלא יזיקנו בגרונו, וכ"נ להדיא בד' המאירי, עיי"ש,[[843]](#footnote-844) וכ"נ בד' הרא"ה לעיל ל"ז ב', ועמש"כ בזה בתשו' משיבת נפש או"ח סימן ה'.

**אם הויא הפת טפילה בחושש בגרונו ואוכל שמן ע"י פת**

לעיל ל"ה ב' אמרו בדין שמן דאם אכיל לי' ע"י פת הו"ל פת עיקר והוא טפל, ומשני דאיירי בדשתי לי' ע"י אניגרון, ופרכינן דהוי אניגרון עיקר ושמן טפל, ומשני דאיירי בחושש בגרונו, והעו"ת בסימן ר"ב סק"ד כתב דלפ"מ דמוקי לה בחושש בגרונו הרי דאף כשאכל את השמן עם הפת, כיון דאינו אוכל את הפת אלא משום השמן, הוי הפת טפילה, ודמי לאוכל מליח עם הפת דהויא הפת טפילה, וכ"כ המג"א שם סק"ח והגר"ז שם ס"י.[[844]](#footnote-845)

אך הב"ח שם ס"ב כתב דמשמעות ד' הגמ' דכל שאוכל שמן ע"י הפת הויא הפת עיקר אף בחושש בגרונו, ועיי"ש שהק' דמ"ש מאוכל מליח ופת עמו דהוי המליח עיקר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המאירי בסוגיין כתב בשם הראב"ד דהוא משום דכל דבר שאינו דרכו לאכלו אלא בפת אע"פ שאינו אוכל לכוונת הפת מברך עליו,[[845]](#footnote-846) ושמא הוא לטעמי' דכל הא דהפת טפילה למליח הוא כשהביאו המליח תחילה, ונתבאר להלן. - **ב** הב"ח בסימן רי"ב ס"ב כתב דלפירש"י דלא חשבינן להפת כטפילה אלא בפירות גינוסר שהם חשובין מן הפת, הרי דבשמן דהפת חשוב ממנו הויא הפת עיקר, וכ"כ הפר"ח שם. - **ג**הנחלת צבי בסימן ר"ב סק"ד כתב דשאני במליח שיכל לאכלו בלא הפת ונהנה ממנו אלא דכדי שלא יזיק בגרונו אוכל פת, ובכה"ג הוי המליח עיקר ומברך עליו, ומשא"כ בשמן דלבדו בלא פת אזוקי מזיק לי' ואינו יכול לאכול ואף האוכל אינו נהנה שאין אוכלין אלא ע"י הפת, וע"כ הוי הפת עיקר.[[846]](#footnote-847) - **ד** הא"ר שם סק"ח כתב דכיון דאין דרך להתרפא באכילת שמן ופת, בטלה דעתו אצל כל אדם והוי פת עיקר.

המאירי כתב בשם הראב"ד דהא דהויא המליח עיקר והפת טפילה הוא רק כשהביאו המליח תחילה, אך כל שהפת בא עמו ביחד אפי' באה לתשמיש דבר אחר הפת עיקר ועליו מברכין, - אך בס' הבתים בהל' ברכות שער ח' נחלק ע"ז, וכ"ה מבו' מסתימת ש"ר והפוסקים.

הרשב"א לעיל מ"א ב' נסתפק בתו"ד בהא דהכא הויא הפת טפילה למליח, אם הוא משום דאינו מתכוין כלל להנאת אכילת הפת אלא להעביר את כח רתיחת המליח, או דאיירי באוכל את הפת ביחד עם המליח וחזר הפת להיות כלפתן למליח, ומשמע דלדרך בתרא כל שאינו אוכלו יחד עם המליח, ל"ה הפת טפילה,[[847]](#footnote-848) - והתוי"ט במשנתינו כתב דאף כשאינו אוכלם יחד הויא הפת טפילה, וכתב די"ל דזהו דתנן מליח "בתחילה" ופת עמו, והגר"א בסימן רי"ב ס"א כתב לדקדק כן מד' התוס' שכתבו דהפת שלאחריו טפל,[[848]](#footnote-849) - אך הגר"ז שם ס"ה כתב דאין הפת טפל אלא כשאוכלו עם המליח ולא כשאוכלו אח"כ, ועיי"ש שכתב דבגונא דגם באכילה זו הוא טפל א"צ לברך עליו אע"פ שאוכלו לבדו כגון שאוכל פת למתק השתי' ששתה כבר.

**אם נפטר הטפל אף כשאינו אוכלו באותו מעמד**

התוס' הק' דאם איירי באוכלי פירות גינוסר, הרי הוו הפירות עיקר ומליח טפל, והדין נותן שיברך על הפירות ויפטרו כולן, ולפי' תר"י ודעימי' דהא דמברך על המליח היינו על הפירות גינוסר, ניחא, וכמש"כ הב"ח בסימן רי"ב ס"ב, וכתבו דמיירי שלא אכל הפירות באותו מעמד, ובביאור דבריהם נחלקו האחרונים, **א** בד' הב"ח בסימן רי"ב ס"ב משמע כמש"כ המחה"ש שם סק"ב דהיינו דלא הובא המליח לפניו באותו מעמד שהיו הפירות לפניו אלא לאחר שגמר אכילתם, וע"כ אינם נפטרין בברכה שבירך על הפירות אף שהי' בדעתו לפטרם. - **ב** הנחלת צבי שם סק"א כתב דהוא משום שלא הי' המליח לפניו בשעה שבירך על הפירות, ובכה"ג אינו נפטר בברכה שבירך על הפירות. - **ג** המג"א שם סק"ב כתב דהיינו ששינה מקומו לאחר אכילת הפירות, וע"כ צריך לחזור ולברך על המליח, וכ"כ הגרע"א בסוגיין, והוסיף לפרש דהיינו משום דאף שהוא טפל מ"מ לא עדיף טפל יותר מהפירות עצמן דבשינה מקומו וחוזר ואוכל מפירות עצמן צריך לברך. - **ד** התוי"ט במשנתינו כתב דהיינו כשנמלך מלאכול המליח והפת והלך לו ואח"כ חזר ונמלך לאכלן מפני חלישת הלב, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן רי"ב סק"א בד' הט"ז שם.

**אם נפטר הטפל כשלא הי' דעתו עליו**

התוס' כתבו לישב עוד דבשעה שאכל שאכל הפירות ל"ה שם עדיין מליח ופת דל"ה יודע שיחלש לבו מחמת המתיקות, ובד' הפרישה בסימן רי"ב סק"א משמע שפירש בדבריהם דעיקר הא דבכה"ג אין נפטר המליח בברכת הפירות הוא משום שלא הי' המליח לפניו בשעת הברכה, - אך בד' הב"ח שם ס"ב מבו' שפירש לדבריהם דהוא משום דלא הי' יודע וכו' ולא הי' דעתו בשעת הברכה על המליח, וכ"כ הנחלת צבי שם סק"א והמג"א שם סק"ב, והמג"א כתב ללמוד לפ"ז מדבריהם דכל שהי' יודע שיחלש לבו אע"פ שלא הי' לפניו המליח נפטר בברכת הפירות.[[849]](#footnote-850)

והך מילתא דאין הטפל פטור אלא כשהי' דעתו עליו בשעת הברכה שבירך על העיקר, כ"כ המאירי לעיל מ"א ב', וכתב ללמוד כן מהא דתנן כל שהוא עיקר "ועמו" טפילה, והרי דאין הטפל פטור אלא כשבא עם העיקר, אך כל שלא הי' דעתו עליו מתחילת אכילה והוא בא אח"כ אינו בכלל זה.[[850]](#footnote-851)

הבעה"מ לעיל מ"א ב' הק' בהא דא"ר פפא התם דדברים הבאים מחמת הסעודה אין טעונין ברכה, שהרי מתניתין היא דמברך על העיקר ופוטר את הטפילה, וכתב דאי מהכא הו"ל דה"מ כשהי' דעתו בשעת ברכת הפת גם על הטפל, אך התם קמ"ל דאף דבשעה שבירך המוציא לא הי' דעתו עליהן מ"מ כיון דטפילה נינהו ל"ב ברכה,[[851]](#footnote-852) - והמג"א בסימן רי"ב סק"ב כתב דלאו היינו דכל טפל א"צ ברכה אף שלא הי' דעתו עליו, דא"כ הו"ל לרב פפא להעמיד לדין זה על משנתינו ולאשמועינן דאפי' אין דעתו עליו, אלא היינו דוקא בפת דיש קבע לסעודה ודעתו על כל מה שיביאו לו, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן קע"ז ס"ד בסו"ד שפירש כן בד' הבעה"מ דטעם הא דאין טעונין ברכה הוא משום דדעתו עליהן, ועמש"נ בזה בדף מס' 60 בסופו, וכ"ה להדיא בד' המאירי לעיל שם דכל טפל אינו נפטר מברכה כשלא הי' דעתו עליו, ורק דברים הבאים מחמת הסעודה אין טעונין ברכה אף כשלא הי' דעתו עליהן.[[852]](#footnote-853)

החזו"א בסימן כ"ז סק"ט כתב דהא דכשלא הי' דעתו על הטפל בשעת ברכת העיקר צריך לברך עליו, הוא משום דהא דעיקר פוטר את הטפל לא היינו דניטל חיוב ברכה מן הטפל כיון שאינו אלא טפל, אלא היינו שהוא נפטר בברכת העיקר, וע"כ הוא דכל שלא הי' דעתו עליו אינו נפטר, וכ"כ העמק ברכה בדיני ברכת הנהנין אות ה'.

אך הנה הגר"ז בסימן רי"ב ס"י כתב דכל שלא הי' הטפל לפניו בשעת ברכה ולא הי' דעתו עליו אין טפילתו מועלת כלום לפטרו בברכת העיקר לא מברכה ראשונה ולא מברכה אחרונה, ומבו' דבכה"ג שלא הי' דעתו עליו בשעת ברכת העיקר לא חזינן לי' כטפל כלל,[[853]](#footnote-854) וע"כ אף אינו נפטר בברכה אחרונה שמברך על העיקר, ולפ"ז אף אם דינא דטפל הוא דא"צ ברכה כלל, מ"מ כל שלא הי' דעתו עליו בשעת ברכת העיקר צריך לברך עליו כיון דבכה"ג לא חזינן לי' כטפל, וצ"ב.[[854]](#footnote-855)

**אם מהני דעתו בברכת העיקר שלא לפטור את הטפל**

בד' הפוסקים בכ"ד משמע דאף אם הי' דעתו בשעת ברכת העיקר שלא לפטור את הטפל והי' דעתו לאכלו ל"מ וא"צ לברך על הטפל,[[855]](#footnote-856) וזהו שדנו היאך יעשה בגונא דספק אם הוא טפל, ולא כתבו דבידו לכוין שלא לפטרו בברכת העיקר, - אך הפמ"ג במש"ז בסימן רי"ב סק"ג נסתפק בזה אם מהני דעתו שלא לפטור את הטפל בברכת העיקר, ועד"ז נסתפק הפמ"ג באש"א בסימן קע"ז סק"א בדין דברים הבאים מחמת הסעודה אם מהני להתכוין בברכת המוציא שלא לפטרם, והב"ח בסימן תע"ג ס"י כתב בדין מרור דכל שנתכוין בברכת המוציא שלא לפטור את המרור מברך עליו בפה"א, והחיי אדם בכלל נ"ה ס"ו כתב בהא דיין פוטר כל מיני משקין דמהני כונתו שלא לפטור בברכת היין את המשקין, אך מבו' בדבריו דלא פסיקא לי' ד"ז וע"כ כתב בכה"ג לברך שהכל על מעט צוקר ולפטור את שאר המשקין, וצ"ע.

**אם חשיב המליח כטפל לפירות בגונא שהוא תאב לאכילתו**

בעיקר משה"ק התוס' דמ"ט אין נפטר המליח בברכת הפירות, הנה הריא"ז בפירקין כתב דאוכלי פירות גינוסר **שהם מתוקין ביותר ואוהבין לאכל מליח מרוב מתיקות הפירות וכו' מברכין על המליח וכו' שהמליח חביב עליהן ביותר, והוא עיקר אכילתן וכו', ומשמע דמכח אכילת הפירות הם תאבים לאכילת המליח, ולכאו' בכה"ג לא חשיב המליח כלל כטפל לפירות, - ועד"ז כתב בתשו' משיבת נפש סימן ה'** דהא דבצנון וזית חשיב הזית כטפל הוא רק כשאין תאב כלל לאכול את הזית, אך אם תאב לאכול את הזית מכח שהצנון גרר לו תאות אכילת זית לא מיקרי הזית טפל, דאטו אם שתה יין הרבה עד שיגרור לו תאות אכילת פת נימא דהוי הפת טפל ליין, וה"נ הכא לא חשיב המליח כטפל לפירות מאחר שתאב לאכול המליח אחר הפירות ובכה"ג לא מיקרי טפל כלל.[[856]](#footnote-857)

**דין טפל לטפל**

במש"כ התוס' דברכת הפירות פוטרת גם את הפת, כתב המג"א בסימן קע"ד סוסק"ט דהיינו משום דהפת טפל למליח והמליח לפירות, וכתב ללמוד מזה דהאנוס"י שאוכלין למתק השתי' שבתוך הסעודה נפטר בברכת הפת, משום דהמשקה טפל לפת והאנוס"י למשקה, והביאו המ"ב בסימן רי"ב סק"ד, - ובתשו' חת"ס או"ח סימן מ"ז כתב לדון אם היינו משום דחשבינן להפת עצמו כטפל לפירות, דכיון דכל אוכל פירות גינוסר אוכל מליח ומליח אינו נאכל בלא פת הוי אף הפת טפל לפירות, וה"נ בנידון המג"'א חשיב אף האנוס"י כטפל לפת, או היינו משום דגם טפל לטפל נפטר בברכת העיקר, וכתב דנפ"מ בזה הוא בהא דיין פוטר כל מיני משקין שאין המשקין נצרכים ליין אלא שחשיבות קביעתו של יין פוטר כל המשקין, אם אף סוכר הטפל למשקין נפטר בברכת היין, דהסוכר אינו טפל כלל ליין, וה"נ הוא בדבר הטפל לדברים הבאים בתוך הסעודה, ועיי"ש שכתב להוכיח דגם בכה"ג הוא נפטר, וכ"כ הנשמ"א בכלל נ"ה סוסק"א והביאוה"ל בסימן קע"ד ס"ב, וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן קע"ז סק"ה.[[857]](#footnote-858)

**אכילת טפל קודם העיקר**

התרוה"ד בסימן ל"א כתב דאף דהא דמברך על העיקר ופוטר את הטפילה הוא אף כשאוכלם בזא"ז, וכמש"כ הרא"ש בסימן כ"ו, היינו רק כשהעיקר נאכל קודם ומברך עליו ובזה נפטר הטפל, אבל כל שאוכל את הטפל קודם העיקר א"א שיפטרנו העיקר אח"כ בברכתו למפרע וכבר הי' נהנה בלא ברכה, והגר"ז בסימן רי"ב ס"ז הוסיף לפרש דהיינו משום דאסר ליהנות מהעוה"ז בלא ברכה "תחילה", וע"כ צריך לברך על הטפל קודם אכילתו, וא"א לפטרו בברכת העיקר שמברך אח"כ, - והאבנ"ז בסימן ל"ח סקי"ג הוכיח מזה דאף הטפל טעון ברכה אלא שהוא נפטר בברכת העיקר, וע"כ הוא דכל שעדיין לא בירך על העיקר צריך לברך על הטפל, וכ"כ היד הקטנה בפ"ג מברכות סקי"ט.

אך בתשו' הרמ"א סימן א' מבו' דטעם הא דכשאוכל הטפל קודם העיקר מברך על הטפל, הוא משום דבכה"ג אינו בטל לגבי העיקר, ועיי"ש שכתב דה"נ לגבי נט"י אם אוכל את הפת הטפל אחר העיקר א"צ נט"י ואם אוכלו קודם העיקר צריך נט"י, וצ"ע.

**אכילת טפל קודם העיקר אחר שבירך על העיקר**

הרמ"א בסימן רי"ב ס"א כתב דכל שאוכל הטפל תחילה כגון שאוכל גרעיני גודגדניות למתק השתי' מברך על האוכל אע"פ דהוא טפל לשתי', והט"ז שם סק"ה כתב דהיינו אף כשאוכל מהן אחר ששתה, דאכתי מיקרי קודם השתי', כיון שאין באין למתק מה ששתה כבר רק מה שישתה אח"כ, וע"כ אין נפטרין בהברכה שבירך קודם השתי' הראשונה, שהרי אינם באים להיות טפל למה ששתה כבר אלא למה שעתיד לשתות, - והחמד משה שם סק"ג תמה ע"ז, שהרי עיקר הא דצרך לברך על הטפל כשאוכלו קודם העיקר הוא כדי שלא יהנה בלא ברכה והכא כבר בירך על העיקר,[[858]](#footnote-859) וכ"כ המאמ"ר שם סק"ג והפמ"ג שם, והביאם השעה"צ שם סקכ"ב.

ובדעת הט"ז צ"ל דאף שכבר בירך על שתייתו, אכתי לא חיילא הברכה על מה שעתיד לשתות עד שישתה, וכיון דאין אכילתו טפילה אלא לשתי' שעתיד לשתות, א"א שתיפטר בברכה שבירך על השתי', כיון דאכתי לא חיילא הברכה על השתי' שעתיד לשתות, וכ"ה מבו' בד' השבילי דוד שם סק"א, - ועד"ז מצינו במש"כ הנשמ"א בכלל נ"ה סוסק"א ביין דפוטר כל מיני משקין, דאף שכבר בירך על היין ואח"כ בא לשתות קפה ואוכל סוכר קודם שתיית הקפה צריך לברך עליו, דהו"ל כאוכל טפל קודם לעיקר, דאף שכבר בירך על היין, הרי אין הסוכר טפל ליין ואינו טפל אלא לקפה, והביאו הביאוה"ל בסימן קע"ד ס"ב, והרי דאף שכבר בירך על היין, מ"מ צריך לברך על הסוכר, ולכאו' הוא משום דכל זמן שלא שתה את הקפה לא חלה הברכה עליו וע"כ אי הסוכר נפטר בברכה זו.[[859]](#footnote-860)

הט"ז שם סק"ו הק' בהא דכשאוכל גרעיני הגודגדניות קודם שתיית היין מברך על הטפל, דמ"ט לא אמרינן דכיון שדעתו לשתות יין ואוכל תחילה למתק השתי' יברך על היין ויאכל הגרעין וישתה, וכתב דהוא משום דהאכילה הויא הפסק, והחמד משה שם סק"ג תמה ע"ז דדבריו סותרים למש"כ בסק"ה דאף שכבר בירך על היין אין הגרעינין נפטרין בברכתו משום דאינם טפלים לשתי' ששתה אלא לשתי' שעתיד לשתות, וא"כ מה יועיל שיברך על היין תחילה, וכן הק' הפמ"ג במש"ז שם סק"ה.[[860]](#footnote-861)

**ברכת הטפל כשאוכלו קודם העיקר**

התרוה"ד שם כתב דבכה"ג שאוכל את הטפל קדם העיקר אינו מברך עליו אלא שהכל, וכתב לדמותו למש"כ בתשו' מהר"ח או"ז סימן ל"ח דאותן שאוכלין גרעיני גודגדניות כדי למתק השתי' אינו מברך עליהן בפה"ע כמו שמברכין על כל גרעיני פירות האילן אלא מברך עליהן שהכל הואיל והן באין רק למתק השתי', וה"נ הכא דכותה.

והב"י בסימן רי"ב ס"א כתב דלמש"כ הרא"ש בסו"ס ט"ז בדין אוכל מז' מינים פחות מכשיעור דבשביל חיסרון השיעור לא שייך בי' ברכה אחרת, ה"נ הכא בשביל שבא למתק השתי' לא תשתנה ברכתו, וכן הכריעו לדינא הגר"א והבית מאיר שם, והגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ג סי"ג, - והדרכ"מ שם כתב דשאני הכא דכיון שהוא טפל לדבר אחר ואין עיקר ההנאה מאותו דבר שיברך עליו כברכתו הראוי' לו, אלא שצריך לברך שלא יהנה מן העולם בלא ברכה, וכשמברך עליו שהכל הרי בירך,[[861]](#footnote-862) ומשא"כ בפחות מכשיעור שהוא נהנה מהפרי שאוכל ראוי לברך עליו כברכתו, ועמש"כ הלבוש שם ס"א קצת בע"א, ומש"כ הט"ז שם סק"ז.

המג"א שם סק"ד כתב דכל מש"כ המהר"ח או"ז דבכה"ג מברך שהכל, הוא רק כשהוא טפל לשתיית שאר משקין והי' ראוי לברך על המשקה שהכל לפטרו, ורק משום שאוכל הטפל תחילה מברך עליו, וע"כ מברך עליו שהכל כברכת העיקר, אך כל שברכת העיקר היא ברכה אחרת אין מברך עליו שהכל, ונחלק ע"ד התרוה"ד דגם כשרוצה לשתות יין מברך על הטפל שהכל, - והמחה"ש שם כתב דהיינו דבכה"ג מברך עליו את ברכתו, וכ"כ הגר"ז שם ס"ז והמ"ב שם סק"י, - אך הפמ"ג שם כתב דאף דבכה"ג אין מברכין עליו שהכל, מ"מ גם א"א לברך עליו את ברכת המיוחדת, וע"כ יש לו לשתות תחילה מעט מן העיקר ולברך עליו.[[862]](#footnote-863)

**טעם הסוברים דכשאוכל הטפל קודם העיקר מברך עליו שהכל**

בד' המג"א מבו' דטעמא דהמהר"ח או"ז דכשאוכל הטפל קודם העיקר מברך עליו שהכל, הוא מכח דינא דטפל, וזהו שחילק אם ברכת העיקר היא שהכל או ברכה אחרת, - אך הנה בתשו' מהר"ח או"ז שם כתב לדמותו למש"כ האו"ז בפת המתובלת בתבלין הרבה ורגילין לאוכלו למיתוק דכל שאינו אוכלו לשם רעבון אלא לשם מיתוק מברך עליו לפניו במ"מ ולאחריו בנ"ר, ונתבאר בדף מס' 44, ומבו' דהא דאין מברכין עליו את ברכתו, אי"ז כלל מכח דינא דטפל, שהרי התם אי"ז טפל כלל, אלא הוא משום דכל שאין אוכלו לשם אכילה אלא לשם מיתוק אינו חשוב לברך עליו את ברכתו, וע"כ אינו מברך עליו אלא שהכל, ולפ"ז אין מקום לחלק אם ברכת העיקר היא שהכל או ברכה אחרת, - ועד"ז כתב הביאוה"ל בסימן רי"ב לדמות הך דינא לדעת הסוברים דמאכל המיוחד לרפואה מברכין עליו שהכל, והיינו משום דכיון שהוא מיוחד רק לרפואה ולא ליהנות ממנו לא שייך בו ברכה העצמית, ואינו מברך אלא שהכל דאף שאינו מכוין ליהנות הרי נהנה, וה"נ הכא דכוותה דכיון שאין כונתו ליהנות מהטפל רק להגן שלא יזיק לו העיקר לא שייך לברך עליו את ברכתו אלא שהכל.[[863]](#footnote-864)

**ברכת הטפל כשלא הי' דעתו עליו בשעת ברכת העיקר**

המג"א בסימן רי"ב סוסק"ב כתב דבגונא שאוכל מליח ופת עמו ולא הי' דעתו על הפת בשעת ברכת המליח מברך שהכל על הפת,[[864]](#footnote-865) וכתב לדמותו לדינא דהתרוה"ד דכשאוכל הטפל קודם העיקר מברך עליו שהכל,[[865]](#footnote-866) כן פירשו הנתיב חיים והפמ"ג שם לדבריו, (אך המחה"ש שם פירש לדבריו בע"א), וכ"כ הגר"ז שם ס"י והדה"ח בסימן רי"ח סי"ט והמ"ב שם ס"ד.[[866]](#footnote-867)

**טעם הסוברים דהאוכל טפל קודם העיקר מברך עליו את ברכתו**

בטעם הסוברים דהאוכל טפל קודם העיקר מברך עליו את ברכתו מצינו כמה דרכים, **א** הב"י בסימן רי"ב כתב דהוא משום דבשביל שבא למתק השתי' לא תשתנה ברכתו, וכמש"כ הרא"ש דבשביל חיסרון השיעור לא שייכא בי' ברכה אחרת, ונתבאר לעיל. - **ב** השעה"צ שם סקכ"ד כתב דהוא משום דכל שאוכל הטפל קודם העיקר אין עליו שם טפל כלל. - **ג** הביאוה"ל שם כתב דהוא משום דדמי למאכל העומד לרפואה ואוכלו לרפואה דקי"ל דכיון שנהנה מברך עליו ברכתו הראוי' לו, וכ"ש הכא דאף דאין מתכוין לאכילתו מברך עליו ברכתו הראוי' לו,[[867]](#footnote-868) - ונפ"מ בין הדרכים הוא כשאוכל הטפל אחר העיקר בגונא שלא נפטר בברכת העיקר, משום דלא הי' דעתו עליו וכיו"ב, דלמש"כ הב"י והביאוה"ל אף בכה"ג מברך עליו את ברכתו הראוי', אך למש"כ השעה"צ הרי דבכה"ג אינו מברך עליו אלא שהכל, כיון דיש עליו שם טפל.

**הא דמברכין על טפל שהכל אם הוא אף בשאר מיני טפל**

הט"ז בסימן ר"ב סק"ב כתב בתו"ד דבתערובת דשמן ואניגרון בענין שהאניגרון עיקר, מ"מ אם כבר בירך על אותו המין, ולא נתכוין לפטור את השמן, מברך על השמן בפה"ע, ומבו' דאף דהא דכשלא נפטר הטפל בברכת העיקר מברך עליו שהכל, הוא רק בטפל גמור, אך בטפל דתערובת מברך עליו את ברכתו, וכ"כ השבילי דוד שם סוסק"ד, - ועד"ז מצינו בד' הגר"ז בקו"א בסימן קע"ד סק"ח שצידד בדין דברים הבאים מחמת הסעודה דאם אוכלן קודם הפת צריך לברך עליהן את ברכתן, דל"ה טפל כ"כ.[[868]](#footnote-869)

ולמש"נ מד' המהר"ח או"ז דהא דמברך על הטפל שהכל הוא משום דאין אוכלו לשם אכילה, וכן למש"כ הביאוה"ל לדמותו לרפואה, ודאי דבהני גוני דאוכל את הטפל לשם אכילה גמורה דמברך עליו את ברכתו.

הגר"ז בסימן רי"ב ס"ח כתב דאיכא גווני דטפל דאין אכילתו טפילה אל העיקר אלא כשאוכל שניהם יחד או שאוכל הטפל אחר העיקר, אך כל שאוכלו קודם העיקר אין אכילתו טפילה אליו כלל, כגון שהביאו לו פת או מאכל אחר לאכול עם המליח שלא יזיקנו בגרונו או למתק השתי' אחר שישתה וכשבא לאכול ממנו לפני המליח או לפני השתי' אין אכילה זו טפילה אלי' כלל, ובכה"ג צריך לברך עלי' ברכה המיוחדת לה ולא ברכת המליח או המשקה, אף שברכתן היא שהכל.

י' כסליו פ"ד

דף מס' 43

**דין טפל החביב**

האגור בסימן רח"צ כתב בשם האו"ז דאם היו לפניו צנון וזית והצנון עיקר וחביב מברך על הצנון ופוטר את הזית, אבל אם הצנון עיקר ולא חביב מברך על הזית וחוזר ומברך על הצנון ואפושי בברכות עדיף דאין להפקיע הברכות כל כה"ג, והביאו הב"י בסימן רי"ב ס"א, וכ"כ הרמ"א שם,[[869]](#footnote-870) - אך כבר עמד השעה"צ שם סקט"ו דבד' האו"ז לפנינו בסימן קע"ו מפורש דרק כשהצנון אינו עיקר ולא חביב הוא דמברך על הזית ואח"כ מברך על הצנון, אך כל שהוא עיקר אף שאינו חביב מברך על הצנון ופוטר את הזית, וט"ס נפלה בד' האגור,[[870]](#footnote-871) וכן הכריעו המג"א שם סק"ג והא"ר סק"ג והגר"א שם, והא"ר שם הביא דכ"ה מבו' להדיא בד' הבה"ג בפירקין והכל בו בסימן כ"ד דאף כשהטפל חביב מברך על העיקר ופוטר את הטפל.

המג"א שם תמה על מש"כ האגור דאפושי בברכות עדיף כה"ג, שהרי קי"ל דאסור להרבות בברכות, - אך בד' הט"ז שם סק"ג מבו' דכל הא דאין להרבות בברכות הוא כשיכולין ליפטר בברכה אחת ומרבה ומברך ב' ברכות שוות, ומשא"כ הכא דהוו ב' ברכות שאין שוות,[[871]](#footnote-872) - והאהעו"ז שם כתב קצת בע"א דכל הא דאסור להרבות בברכות היינו כשיכול לפטור שניהם בברכה אחת, אך הכא שאין מברך על הטפל את ברכתו הראוי' לו מתקנ"ח, טוב יותר לברך עליו ברכה שתיקנו חכמים מלפטרו בברכת העיקר שלא תיקנו חכמים להטפל, וכתב לפ"ז דה"נ מותר להניח פירות לאחר הסעודה ולברך עליהן ולי"ב משום ברכה שא"צ, כיון דכשאוכלם בתוך הסעודה הם נפטרין בברכה שלא תיקנו חכמים, ודלא כמש"כ המג"א בסימן רט"ו סק"ו והמ"ב שם סקי"ח, ועד"ז כתב הגר"ז שם ס"ח.[[872]](#footnote-873)

המג"א שם תמה על מש"כ האגור דכל שאין הצנון חביב מברך על הזית ומשמע דהיינו אף כששניהם שוין, ובכה"ג שהם שוין מ"ט מברך על הזית, - והגר"ז שם ס"ח וס"ט האריך לפרש דהיינו דעיקר הא דמברך על הזית הוא משום דראוי להרבות בברכות בכה"ג, וכנ"ל, ואך דכל שהעיקר חביב יותר מן הטפל, הרי דמדין הקדימה דחביב יש להקדימו ולפטור בו את הטפל, דזהו עיקר מעלת חשיבותו כשפוטר דבר אחר מברכתו, אך כשאינו חביב מן הטפל ולי"ב דין קדימה יש להקדים ולברך על הטפל כדי להרבות בברכות,[[873]](#footnote-874) ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**ברכה אחרונה על הטפל כשאין בידו לברך על העיקר**

השעה"צ בסימן ר"ח סק"ע כתב לדון בדין יין פוטר כל מיני משקין דאם שתה יין פחות מרביעית אין בידו לברך על שאר המשקין בנ"ר, שהרי י"א דאף על רוב רביעית או אף על כזית מברך מעין ג', וממילא לא יוכל לברך בנ"ר על המשקין, דכי משום שאין אנו יודעין לברר ההלכה יחוייב עי"ז לברך בנ"ר.

אך הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"א סכ"א כתב דאם שתה מן היין פחות מרביעית מברך על המשקין לאחריהן בנ"ר, וכ"כ האג"מ באו"ח ח"א סימן ע"ד דכיון דאין הטפל פטור מברכה אלא דברכת העיקר פוטרתו, הרי דבכה"ג דאין בידו לברך על היין מעין ג', יש לו לברך בנ"ר על המשקין,[[874]](#footnote-875) וכ"כ העמק ברכה בהל' ברכת הנהנין אות ה', - ועד"ז כתב היד הקטנה בפ"ג מברכות סוסקס"ח דבספק אם הוא טפל למיני דגן ומצטרף לברכת מעין ג' או אינו טפל, מברכין עליו בנ"ר, דאף דמספק"ל שמא הוא טפל למיני דגן ומברכין עליו מעין ג', מ"מ כיון דעיקר דינא דטפל הוא דהוא נפטר בברכת העיקר, ע"כ כיון דמספק אינו מברך מעין ג' יש לו לברך בנ"ר.

ובדעת השעה"צ נראה דאף דהטפל חייב בברכה אלא שברכת העיקר פוטרתו, מ"מ כל שנתחיייב לברך על העיקר מעין ג' הוי דינו לברך על העיקר מעין ג' ולפטרו, ולא נתחייב כלל בברכת בנ"ר,[[875]](#footnote-876) וע"כ אף דמספק אינו מברך מעין ג', מ"מ א"א לו לברך בנ"ר.[[876]](#footnote-877)

**דין עיקר וטפל בתערובת**

בתשו' תשב"ץ ח"א סימן פ"ו כתב בדין יין שנתערב עם שכר, דכל שהיין הוא מיעוט והרוב הוא שכר מברכין עליו שהכל, משום דמברך על העיקר ואוכל את הטפילה,[[877]](#footnote-878) וכל שהוא רוב שכר היין טפילה לו ואין מברכין עליו בפה"ג, והביאו הרמ"א בסימן ר"ב ס"א, - וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסו"ס ח' בדין תבשיל אורז המעורב במינים אחרים דהולכין אחר הרוב, וכ"כ הטוש"ע בסימן ר"ח ס"ז, - וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לעיל ל"ז ב' דהא דריהטא דחקלאי דלא מפשי בה קמחא הוי הדבש עיקר אלמלי דינא דכל שיש בו וכו' הוא משום דרובו דבש ומיעוטו סולת, - וכ"כ המג"א בסימן רי"ב סק"א והמ"ב שם סק"א.[[878]](#footnote-879)

ופשוט דאין הטעם בזה משום דבפועל הוי עיקר דעתו משום הרוב, שהרי אף ברוב כ"ד שאינו ניכר מבו' בד' הדרישה בסימן ר"ח סק"א והפמ"ג במש"ז שם דהרוב חשיב כעיקר, אלא הוא משום דכל דהוי זה מאכל אחד חשבינן להמין שהוא רובו כעיקר המאכל, וצ"ע במש"כ בתשו' שבה"ל ח"ז סימן כ"ז אות ג' וח"י סימן מ"ז אות א'.[[879]](#footnote-880)

**תערובת דמחצה על מחצה**

בדין תערובת ב' מינים מחצה על מחצה נחלקו רבוותא,[[880]](#footnote-881) **א** התשב"ץ שם כתב בסו"ד דבתערובת יין ושכר מחצה על מחצה אזלינן לחומרא וכו' ומברכין עליו שהכל שהיא ברכה הכוללת היין והשכר. - **ב** הדרישה בסימן ר"ח סק"א כתב בדין תערובת אורז ושאר מינים דבמחצה על מחצה מברך במ"מ משום דחיישינן שמא הוא הרוב,[[881]](#footnote-882) וכתב דאפשר דבכה"ג אין מברכין עד שמוסיף עליו ממין אחר, והביאו הפמ"ג במש"ז שם סק"ז. - **ג** הא"ר שם סק"י בדין תערובת אורז ושאר מינים דבמחצה על מחצה מברך במ"מ, דרק כשרובו ממין אחר אין מברכין במ"מ דלא חשיב כה' מינים, אך במע"מ משמע דמברכין במ"מ.[[882]](#footnote-883) - **ד** בתשו' בית יהודה או"ח סימן כ' כתב בדין תערובת יין ושמן או יין ושכר דבמחצה על מחצה היין עיקר דהוא חשוב בכל מקום.[[883]](#footnote-884)

**מין התערובת שהולכין בה אחר הרוב**

נחלקו האחרונים באיזו תערובת הולכין אחר הרוב, **א** החיי אדם בכלל נ"א סי"ג דהא דבתערובת הולכין אחר הרוב, היינו בענין שאין המיעוט ניכר, אך אם כל אחד ניכר לעצמו אינו נעשה לטפל ומברך על כל אחד את ברכתו הראוי' לו, וכן צידד בכלל נ"ד ס"ט בדינא דכל שיש בו וכו' דכל ששאר המינים עומדין בפנ"ע ואינם מעורבין לי"ב לדינא דכל שיש בו כו', ועד"ז כתב הקיצוש"ע בסימן נ"ד ס"ה דב' מינים שנתבשלו יחד אם כל מין מובדל לעצמו מברך על כל מין בפנ"ע ברכה הראוי' לו, ורק אם נתמעכו ונתדבקו אזלינן בתר רובא, או אחר ה' מיני דגן. - **ב** הגר"ז בסימן ר"ד סי"ז כתב בדין תבשיל הנעשה מתערובת דבש ומינים אחרים דהולכין אחר הרוב, דהיינו אף אם אינם כתושים ומעורבים עמו אלא עומדים בעינם בתוכו כיון שנתבשלו יחד ונעשו תבשיל אחד, אך אם לא נתבשלו יחד ועירבן לאכלן יחד אין הולכין אחר הרב אלא צריך לברך על שניהם, וכ"כ הגר"ז בסימן ר"ב סי"ג וסכ"ג. - **ג** הדה"ח בסימן רי"ח סי"ח כתב דאם אוכל ב' מאכלים שהן מעורבין בקערה אחת ואין עיקר כונתו על האחד מה שהוא הרוב הוא העיקר, ואם יש בתערובת אפי' מעט מה' מינים שעירב בתוכו כדי לאכול מברך במ"מ ופוטר את השאר, והשעה"צ בסימן רי"ב סק"ב ובביאוה"ל שם כתב ללמוד מדבריו דאף היכא דכל מין ניכר בפנ"ע אזלינן בתר רוב, או אחר ה' מיני דגן, וכתב ללמוד כן גם מד' הפמ"ג בפתיחה אות י"א,[[884]](#footnote-885) והביא לד' החיי אדם שנחלק ע"ז וכתב דספק ברכות להקל.[[885]](#footnote-886)

השו"ע בסימן קס"ח ס"ח כתב דאותם רקיקין דקין שנותנים מרקחת עליהם הם טפלים לגבי המרקחת וברכת המרקחת פוטרתן, והמ"ב שם סקמ"ה כתב דהיינו משום דאין מתכונין לאכול הרקיקין ועושין אותם כדי שלא יטנפו הידים מהמרקחת וע"כ הו"ל טפל, וכתב דבמרקחת שנותנין על הדובשנין שטובים הדובשנין למאכל בעצמן, א"כ כונתם גם בשביל אכילת הדובשנין, וממילא הם העיקר ומברך עליהם במ"מ ופוטר המרקחת, ועיי"ש שכתב דפשוט דהיינו רק אם נאפו יחד, אך אם אפה הדובשנין לבד ואח"כ הניח עליהם מלמעלה המרקחת, לא נעשית המרקחת טפילה להן שכונתו לאכול שניהם ואין המרקחת באה ללפת הדובשנין וצריך לברך גם על המרקחת, - ורבים למדו מדבריו דב' מאכלים שאינם מעורבים יחד אלא הוו זה ע"ג זה אין נידונים כמאכל אחד אלא כשנאפו יחד, אך כל שלא נאפו יחד לא חשבינן להו כמאכל אחד ואין הולכין בזה אחר הרוב או אחר מיני דגן.

אך לכאו' הדבר פשוט דד' המ"ב קיימי בכגון מרקחת ודובשנין דאין עשויין כלל כדי לאכלן יחד כמאכל אחד ועיקר הא דנותנין את המרקחת ע"ג הדובשנין הוא כדי שלא יטנפו הידים, וע"כ כל שלא נאפו יחד לא חזינן להו כלל כמאכל אחד, אך בב' מינים העשויין לאכלן יחד כמאכל אחד, אף אם לא נאפו יחד חזינן להו כמאכל אחד, דלא גרע ב' מאכלים זעג"ז מב' מאכלים המעורבין זב"ז דאף דכל אחד ניכר בפנ"ע חזינן להו כמאכל אחד לדעת הפמ"ג והדה"ח.[[886]](#footnote-887)

י"ג כסליו פ"ד

דף מס' 44

**טעם הא דדברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה טעונין ברכה לפניהן ולא לאחריהן**

**מ"א ב' - א"ר הונא טעונין ברכה לפניהן ואין טעונין ברכה לאחריהן,** בטעם הא דחלוק דין ברכה לאחריהן מדין ברכה לפניהן נחלקו הראשונים, **א** הרשב"א כתב דהוא משום דאינם באים ללפת בהן את הפת ממש אלא לסייע קצת תאות המאכל כדי שיתאוה לאכול יותר כדרכן של בריות בפרפראות שבאמצע סעודה, וע"כ הן טעונין ברכה לפניהן, דכיון דאינן באין ללפת ממש אין ברכת הפת שהיא ברכה ברורה לפת פוטרת את אלו כיון שאינן טפילה לפת ממש, דאע"פ שהן באין באמצע סעודה כדי לסייע קצת באכילה מ"מ אינן באין לגמרי מחמת כך אלא מתכוין אף להנאת עצמו וע"כ ל"ה טפל ממש לפת, ומ"מ כיון שבאים לסייע תאות המאכל, ע"כ אין טעונין ברכה לאחריהן כיון שסייעו קצת באכילת המזון וגם אינהו גופייהו זייני, וכ"כ הנימו"י, והיינו דברכת המוציא שהיא במסוים על הפת אינה פוטרת אלא דברים הטפלים לגמרי לפת, אך ברהמ"ז דהיא על המזון, הרי דכל דמסייע לאכילת המזון וגם הוא מזון נפטר בברכה זו.[[887]](#footnote-888) - **ב** הראב"ד בכתוב שם כתב קצת בע"א דכיון שאין אדם נסמך עליהם ואינו אלא לטייל בהם או לקינוח הפה ע"כ הן טעונין ברכה לפניהן לפי שלא בירך המוציא אלא על דבר שהוא מחמת הסעודה, והא דאינם טעונין ברכה לאחריהן הוא משום דכשאכלם בתוך סעודה כבר עשאם צרכי סעודה, ואפשר שהם צריכים לו לנקות פיו שלא לערב טעם אכילה זו בטעם אכילה אחרת, וברהמ"ז חלה על כל צרכי הסעודה. - **ג** הרא"ש בסימן כ"ו כתב דהן טעונין ברכה לפניהן ואין ברכת המוציא פוטרתן כיון דלאו מעיקר סעודה הן, אך אין טעונין ברכה לאחריהן דברהמ"ז פוטר כל מה שאכלו בתוך הסעודה, ועד"ז כתב התוס' רי"ח, ומשמע דאינם באין כלל לסייע לתאות המאכל, וכ"ה בד' תוס' רי"ח דהם באין לקינוח סעודה,[[888]](#footnote-889) ואפ"ה ברהמ"ז פוטרתן משום דברהמ"ז פוטרת כל מה שאכלו בתוך הסעודה אף אם אינו מסייע לסעודה כלל, והיינו דברכת המוציא היא על הפת ודברים שאין באין מחמת הסעודה דאינם טפלין לפת אין נפטרין בברכה זו, אך ברהמ"ז היא על הסעודה, וכל שהוא מכלל הסעודה נפטר בברכהמ"ז, ועד"ז כתב הבעה"מ דהא דאין טעונין ברכה לאחריהן וברהמ"ז פוטרתן הוא משום דדעתי' דאינש על כל מה דאכל וכל מה שבא בתוך הסעודה הוא מכלל השביעה דכתיב בה ואכלת ושבעת וברכת. - **ד** בס' הבתים שער ד' כתב בשם הראב"ד דהא דטעונין ברכה לפניהן הוא משום שלא קבע סעודתו עליהן, והא דאין טעונין ברכה לאחריהן הוא משום דאחר שנקבעו נעשו כעיקר סעודה ונפטרו בברהמ"ז, וכ"כ המאירי דאף דאין נכללות בברכת הפת מ"מ כיון שנטמעו נטמעו וע"כ אין טעונין ברכה לאחריהן, וכ"ה משמעות ד' תר"י דאף דאין מצטרפין עם הפת וע"כ הן טעונין ברכה לפניהן דאינם נגררין אחר ברכת המוציא שאמר "מתחילה", מ"מ הן מצטרפין עם מה שאכל וע"כ ברהמ"ז שמברך לבסוף פוטרתן, והיינו דליפטר בברכת המוציא שמברך קודם האכילה בעינן דקודם אכילתן יהיו טפלים לפת, אך ליפטר בברהמ"ז סגי במה שאחר אכילתן הם טפלים לפת.[[889]](#footnote-890)

**טעם הא דדברים הבאים שלא מחמת הסעודה לאחר הסעודה טעונין ברכה אף לאחריהן**

ממה שאמרו דהביאו לפניו תאנים וענבים בתוך הסעודה אין טעונין ברכה לאחריהן, מבו' דכל שלא באו בתוך הסעודה אלא לאחר הסעודה טעונין ברכה אף לאחריהן, וכן אמר ר"פ לקמן בסוגיין דדברים הבאים שלא מחמת הסעודה בתוך הסעודה אין טעונין ברכה לאחריהן ואחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהן.

ובטעם הא דכשבאו לאחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהן נחלקו הראשונים, ותליא בפלוגתייהו בטעם הא דכשבאו בתוך הסעודה אין טעונין ברכה לאחריהן, דהרשב"א כתב דהוא משום דאינם מכלל הסעודה כבאים בתוך הסעודה שמסייעין קצת בסעודה שהן מרבין מעט תאות המאכל, ומשא"כ כשבאים לאחר הסעודה דאינם מסייעין לסעודה, - והראב"ד בכתוב שם כתב דהוא משום דכשבאין לאחר הסעודה אינן מצרכי הסעודה כלל, - והתוס' רי"ח והרא"ש בסימן כ"ו כתבו דהוא משום דברהמ"ז אינה פוטרת אלא מה שנאכל בתוך עיקר הסעודה, - והתר"י כתב דהוא משום דאחר שסיימו מלאכול אינו מטפל עם הפת המאכל כלל, - ונתבאר עוד בזה בדף מס' 46.

**פהב"כ הבאה עם הסעודה אם טעונה ברכה לפני'**

**שאין לך דבר שטעון ברכה לפניו ואין טעון ברכה לאחריו אלא פת הבאה בכיסנין,** נחלקו הראשונים בהא דפהב"כ טעון ברכה לפניו, **א** התר"י כתב בשם רבני צרפת דהיינו רק כשמביאין אותו לאחר סיום המאכל, ובכה"ג הוא טעון ברכה לפניו מפני שסיים מלאכול ואינו מצטרף עם מה שאכל, אך כל שבא בתוך הסעודה אין טעון ברכה לפניו, וכ"כ הרשב"א והרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א והריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"א, וכ"כ ההשלמה לקמן מ"ב ב' והמאורות בסוגיין בשם הראב"ד. - **ב** התר"י כתב בשם מורו דאף כשבאין בתוך הסעודה טעונין ברכה לפניהן, ופירש דהוא משום שאינו מזון אלא מיני מתיקות שיש בו וע"כ אינו מצטרף לענין ברכה ראשונה עם הפת שאכל מתחילה שהוא מזון, וכ"כ המהר"ם מר"ב בסדר ברכות, והביאו ההגמי"י בפ"ד מברכות הי"א, וכ"כ המג"א בסימן קס"ח סקכ"ב בדעת הרא"ש ורי"ו והטור. - **ג** ההשלמה לקמן שם כתב **בדעת רש"י והרי"ף והסכים לדבריהם דאף אם בא לאחר הסעודה אינו טעון ברכה לפניו, ומה שאמרו הכא דטעון ברכה לפניו היינו כשבא בפנ"ע שלא עם הסעודה, וכמש"כ בפירש"י הכא, (וכ"נ בד' הרי"ף לקמן מ"ב א'), והביאו המאורות בסוגיין.**

בטעם הסוברים דפהב"כ הבא בתוך הסעודה אין טעון ברכה לפניו משמע בד' תר"י דהוא משום דדמי לדברים הבאים מחמת הסעודה דאין טעונין ברכה לפניהן, ואף פהב"כ הוא דבר הבא להשביע, וע"כ אינו טעון ברכה לפניו, ועד"ז כתב הריטב"א בהל' ברכות שם דהוא משום דכל דברים המיוחדין למזון אין טעונין ברכה אף לפניהן, הגם דלא באו כדי להשביע אלא לתענוג, וכ"נ בד' החינוך במצוה ת"ל, - אך הרשב"א כתב דהוא משום דהוי פת ואם קבע עליו סעודה או אכל כשיעור שאחרים קובעין עליו סעודה מברך המוציא וג' ברכות וע"כ כל שבא בתוך הסעודה דין הוא שיפטור אותו בברכת הפת,[[890]](#footnote-891) וכ"כ הרא"ה דכיון דהוי בכלל פת ע"כ אינו טעון ברכה לפניו.[[891]](#footnote-892)

**טעם הא דפת הבאה בכיסנין אין טעון ברכה לאחריו**

בטעם הא דמודה רב ששת בפהב"כ דאינו טעון ברכה לאחריו, נחלקו הראשונים,[[892]](#footnote-893) **א** בפירש"י כתב דאיירי בפהב"כ הבאה לאחר אכילה וברהמ"ז, והא דאין טעון ברכה לאחריו הוא משום דמתוך שנותנים בה תבלין הרבה ואגוזים ושקדים ומאכלה מועט לא הטעינוה ברכה מעין ג', ונתבאר להלן. - **ב** התוס' כתבו דמיירי בבאין בתוך הסעודה קודם ברהמ"ז, ואף דתאנים וענבים טעונין ברכה לאחריהן, מ"מ פהב"כ אין טעונין ברכה לאחריו משום דהוי דבר מועט וע"כ פטר לי' ברהמ"ז, וכ"כ התוס' הרא"ש, והתוס' רי"ח הוסיף לפרש דמתוך שאינה באה אלא לקינוח סעודה והוי מועט לא רצו לקבוע ברכה לאחריו,[[893]](#footnote-894) אך הברכת ראש פירש דכיון דמאכלה מועט ואינו ראוי לקבוע עליו ה"ז בטל לגבי עיקר סעודה, ומשא"כ בפירות דדרך לאכול מהם הרבה והוי קביעותייהו חשיב בפנ"ע. - **ג** הרשב"א כתב דהוא משום דאינהו גופייהו מזון וע"כ הן נפטרין בברהמ"ז, וכ"כ הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בפ' ערבי פסחים. - **ד** התר"י כתב בשם רבני צרפת דאף דמיירי כשמביאין אותו לאחר סיום המאכל, מ"מ מאחר שעדיין יש לו לברך ברכת המזון על אכילתו מצטרף גם זה עם כל שאר האכילה וברהמ"ז פוטרת אותו, והתר"י כתב דמיירי אף כשהביאו אותו באמצע הסעודה, ואף דטעון ברכה לפניו משום דאנו מזון אלא מיני מתיקות שיש בו ואינו מצטרף לענין ברכה ראשונה עם הפת שאכל מתחילה שהוא מזון, מ"מ לאחריו אינו טעון ברכה שכבר נטפל עם שאר הדברים וברהמ"ז פוטרת אותו.

**טעם הסוברים דפהב"כ אינה טעונה מעין ג'**

בטעם מש"כ בפירש"י דפהב"כ אינה טעונה ברכת מעין ג' משום שנותנין בה תבלין הרבה ואגוזים ושקדים ומאכלה מועט, מצינו כמה דרכים, **א** התר"י כתב דהוא משום דאי"ז דרך אכילה כ"כ מרוב התבלין שבו, וע"כ אינו מברך עליו אלא בנ"ר. - **ב** בתשו' מהר"ח או"ז סימן ל"ח כתב דהוא משום דאינו אוכלו לשם רעבון אלא לשם מיתוק,[[894]](#footnote-895) וכ"נ בד' הגר"ז בקו"א סימן קס"ח סק"ב ופירש דמש"כ רש"י דמאכלה מועט היינו שעשוי לאכול ממנו מעט לקינוח סעודה או לתענוג בעלמא מחמת המלוי ולישה בתבלין.[[895]](#footnote-896) - **ג** הראש יוסף כתב דהוא משום דאף כשאוכל ממנה כמה זיתים אין בו כזית דגן, וע"כ אין מברך מעין ג', וכ"כ הגר"א בסימן ר"ח ס"ט והנשמ"א בכלל נ"א סק"ו.[[896]](#footnote-897) - **ד** הצל"ח כתב דהיינו משום דהפת טפל לתבלין וברכת בנ"ר שמברך בשביל התבלין פוטר גם את הפת שבתוכה, אך לענין ברכה שלפני' אין הפת טפל לתבלין.[[897]](#footnote-898)

י"ד כסליו פ"ד

דף מס' 45

**פת פוטרת כל מיני מאכל**

**מ"א ב' - דא"ר חייא פת פוטרת כל מיני מאכל,** הרשב"א כתב דהוא משום דס"ל שכיון שבאו בתוך הסעודה הפת פוטרתן בתחילתן והלכך מכלל סעודה הן וע"כ ברהמ"ז פוטרתן בסופן, ובפשוטו הוא כמש"כ הריא"ז בפירקין ה"ד דין ו' משום הפת הוא עיקר הסעודה וכל מיני מאכל טפלין הן אצלו, ואך דלדעתו לא קי"ל הכי אלא כשהי' דעתו ע"ז מתחילה, (ונתבאר להלן).

אך בד' המג"א בסימן קע"ז סק"א משמע כמש"כ הפמ"ג והמחה"ש והלבו"ש שם דטעמא דר' חייא אי"ז משום דלעולם חשבינן להפת כעיקר, אלא הוא דין בפנ"ע משום חשיבות הפת,[[898]](#footnote-899) - והפנ"י בתו"ד כתב דטעמא דר' חייא הוא משום דכל הסעודה נקראת על שם לחם, וע"כ ברכת הפת פוטרת לכל הסעודה.

**ויין פוטר כל מיני משקין,** בהך דינא דיין פוטר כל מיני משקין נתבאר באורך בדף מס' 49.

**דברים הבאים מחמת הסעודה בתוך הסעודה**

**א"ר פפא דברים הבאים מחמת הסעודה בתוך הסעודה אינם טעונין ברכה לא לפניהן ולא לאחריהן,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דברים שבאין ללפת בהן את הפת, וכיון דבאין ללפת את הפת הו"ל טפילה וע"כ אינם טעונין ברכה,[[899]](#footnote-900) וכ"כ הבעה"מ וההשלמה והתר"י והרשב"א והפסקי רי"ד והריא"ז.[[900]](#footnote-901) - **ב** התוס' פירשו דהיינו דברים הרגילין לבא מחמת הסעודה בפת שרגילין לאכלן עם הפת כבשר ודגים וכו', ואף אם אכלן בתוך הסעודה בפנ"ע בלא פת, מ"מ כיון דמשום פת הם באין הפת פוטרתן, וכ"כ התוס' רי"ח והרא"ש בסימן כ"ו, ופירש כן בד' הבה"ג בפירקין, ועד"ז כתב תר"י בשם ר"י דהוא כגון בשר וביצים וכו' שאין דרך לאכול אותם שלא בשעת הסעודה כמו שדרך לאכול הפירות, אלא דרכן לאכול בשעת סעודה להשביע, וה"נ הוא בדייסא וחביץ קדירה וכיו"ב שבנ"א אוכלין אותן להשביע, וכיון שדרך בנ"א לאכלן בתוך סעודותיהן הוו מעיקר סעודה, וכיון שמשביעין וכונתו מתחילה עליהם להשביע, אע"פ שאוכל אותם בלא פת אין טעונין ברכה כלל, שנכללים עם הפת עצמו וברכת המוציא שבירך מתחילה וברהמ"ז לבסוף פוטר אותם.[[901]](#footnote-902) - **ג** הרא"ה כתב דאיירי בפירות כתאנים וענבים וכיו"ב שדרך בנ"א לאכול מהן להשביע נפשו ולמלא בטנו כי ירעב, וכל שבאו בתוך הסעודה וכונתו באכילתן למלא רעבונו, אע"פ שאוכלן בלא פת אין טעונין ברכה לא לפניהן ולא לאחריהן, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"ב, וכ"נ בד' החינוך במצוה ת"ל.

**טעם הא דדברים הבאים מחמת הסעודה אין טעונין ברכה לפניהן**

לדעת רש"י ודעימי' דדברים הבאים מחמת הסעודה היינו שהן באין ללפת את הפת, הרי דהא דאין טעונין ברכה לפניהן הוא משום דהן טפלין לפת וע"כ ברכת הפת פוטרתן, וגם לדעת התוס' ודעימי' דהם דברים הרגילים לבא מחמת הסעודה וכו', מבו' בד' התוס' לקמן מ"ד א' דהא דאין טעונין ברכה לפניהן הוא משום דהם טפלין לפת, וכ"ה מבו' בד' תר"י ובד' הרא"ש, והיינו דאף דאינם משמשין את הפת, מ"מ חשבינן להפת כעיקר הסעודה, וע"כ הן נפטרין בברכתה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מברכות הי"א דהא דהם נפטרין בברכת המוציא ובברהמ"ז הוא משום שהכל טפילה לסעודה.[[902]](#footnote-903)

אך לדעת הרא"ה ודעימי' דאיירי באוכל פירות להשביע, כתב הרא"ה לקמן בסוגיין דהא דברכת הפת פוטרתן, אי"ז מדין טפילה דלא חשיב ולא מיקרי טפילה כלל אלא בשנאכל עמו כגון דברים הבאים ללפת הפת, אך כל שאינו נאכל עמו לא מיקרי טפילה, אלא הוא משום דפת עיקר סעודה ופת חשיב וכדאי לפטור את כולן כשבאין מחמת סעודה לפי שהוא עיקר סעודה לכל אדם לכל דברים הבאים אחריו מחמת סעודה,[[903]](#footnote-904) וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, וכתב דגדר הדין בזה הוא דמכח ה"ט עשאוהו כטפילה אע"ג דלאו טפילה הוא.

**האוכל מעט פת אם פוטר את שאר המאכלים**

המג"א בסימן קע"ז סק"א כתב דכיון דהא דדברים הבאים מחמת הסעודה אין טעונין ברכה לפניהן הוא משום דהן טפלין לפת, ע"כ כל שאינו חפץ לאכול פת ואוכל מעט פת ומברך עליו המוציא אין פוטר את המאכלים,[[904]](#footnote-905) וכ"ש כשאוכל פחות מכזית, ועיי"ש שכתב די"ל דמ"מ כיון דדרך לקבוע סעודה עליהן הפת פוטרתן, וכתב דמשום הספק יברך על המאכלים ולא יאכל פת אם לא בשבת ויו"ט, והלבו"ש שם כתב דהיינו דבשבת ויו"ט שחייב לאכול הפת בע"כ הוי הפת עיקר, ועמש"כ בזה הפמ"ג והלבו"ש שם, - והאהעו"ז בסימן קע"ד כתב דאף בכה"ג הפת פטר, דכיון דרוב פעמים בא הפת לקביעות סעודה לא פלוג רבנן,[[905]](#footnote-906) וכן צידד הא"ר בסימן קע"ז סק"א.

**בדעת רש"י דדברים הבאים מחמת הסעודה הם דברים שבאים ללפת את הפת**

התוס' הק' על פירש"י ודעימי' דדברים הבאים מחמת הסעודה הם דברים שבאים ללפת את הפת והו"ל טפילה, דא"כ מאי קמ"ל הרי מתניתין היא דמברך על העיקר ופוטר את הטפילה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבעה"מ כתב לישב דממתניתין לא למדנו לפטור אלא בדבר שבא עם הפת דכשבירך על הפת הי' דעתו עליו, וזהו דקמ"ל דאף בכה"ג דבשעה שבירך ברכת המוציא עדיין לא הביאו דברים אלו לפניו ולא הי' דעתו עליהן, מ"מ כיון דטפילה נינהו לא בעי ברכה, וכ"כ המאירי, ובד' הב"י בסו"ס קע"ז מבו' דהיינו משום דחשיב דדעתו עליהן, וכ"כ המג"א בסימן רי"ב סק"ב דהוא משום דיש קבע לסעודה ודעתו על כל מה שיביאו לו.[[906]](#footnote-907) - **ב** התר"י כתב דמיירי כגון שהיו עומדים באמצע הסעודה והתחלת קביעות סעודתן היתה בבשר וכיו"ב ולאחר שהתחילו לאכול הביאו לפניהן תאנים וענבים כדי ללפת בהם את הפת ואכלו מהם עם הפת ועכשיו אוכלין אותו בלא פת וכוונתם עדיין ג"כ לאכול ממנו עם הפת אח"כ, וקמ"ל דאף כשאוכל ממנו בלא פת אינו טעון ברכה לפניו ולאחריו, שמאחר שמתחילה הביאו אותו כדי ללפת בו את הפת ואכלו אותו תחלה וסוף עם הפת אע"פ שבנתים אוכל ממנו בלא פת אין בכך כלום שמצטרף עם שאר הסעודה כיון שהביאו אותו מתחילה לצורך הסעודה ומלפת בו את הפת תחילה וסוף. - **ג** הרשב"א כתב דאה"נ דלא איצטריך לאשמועינן להך בבא, והא דנקט לה הוא משום אינך דקא אזיל וכאיל, וכ"כ ההשלמה. - **ד** הרשב"א כתב לישב עוד דקמ"ל דאף פירות שהביאן ללפת בהן את הפת אין טעונין ברכה, דסד"א דכיון שאין דרכן לבא ללפתן ולטפילה אע"ג דהוא מלפת בהן את הפת בטלה דעתו ולא ליפטרי. - **ה** הפנ"י כתב דבהא דתנן דמברך על העיקר ופוטר את הטפילה י"ל דהיינו רק כגון פת ומליח שאינו רוצה בהנאת אכילת הפת כלל אלא להשיב הלב מחמת מתיקות הפירות, וזהו דקמ"ל דאף כשהביא דברים שהוא רוצה באכילתן, מ"מ כיון שמלפתן בהן את הפת הו"ל טפילה ונפטרין בברכת הפת.

**דין פירות שמלפת בהן את הפת**

במש"כ הרשב"א דאף פירות שהביאן ללפת בהן את הפת אין טעונין ברכה, ולא אמרינן דבטלה דעתו אצל כל אדם, כ"ה מבו' גם גם בפירש"י בד"ה אין טעונין ברכה ובד"ה דברים הרגילים ובד' התוס' ד"ה אייתו לקמי', וכ"ה מבו' בד' ההשלמה ותר"י ובד' הרא"ש בסו"ס כ"ח,[[907]](#footnote-908) וכ"כ הטוש"ע בסימן קע"ז ס"ג, - אך הרשב"א כתב בשם מקצת מפרשים דכל דברים שאין דרכן לבא מחמת לפתן טעונין ברכה לפניהן אע"פ שזה הביאן עכשיו ללפת בהן את הפת, וכ"כ בסידור רש"י סימן קי"ז **דאנו שמלפתין לחמינו באגוזים ותפוחים בטלה דעתינו אצל כל האדם שאין להם תורת לפתן כל עיקר ולא כל הימנו לפוטרן מברכה דלפניהן, וכ"כ שם סימן ק"ד ובס' הפרדס סימן ס"ט וסימן ע"ב וסימן ק"ד והמחזו"ו בסו"ס ע"א, וכ"כ הארחות חיים בהל' סעודה סל"ה והכל בו בסימן כ"ד בשם יש גאונים, וכ"כ בפי' הר"א מלונדריש בפירקין, - ועמש"כ בזה המג"א בסימן קע"ג סק"ג.**

**דין פירות שאוכלן כדי להשביע**

נחלקו רבוותא בדין פירות שאוכל בתוך הסעודה לשובע, דהרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א כתבו דאין טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"ב והחינוך במצוה ת"ל, וכ"כ הט"ז בסימן קס"ח סק"י לדינא, - אך הראבי"ה בסימן קי"ז כתב דלא תלי בדעת האוכל אלא ברגילות שאר בנ"א, ופירות שדרך להביאן לאחר הסעודה, אך אם שינה והביאן בתוך הסעודה, כיון שרגילות לאוכלם לאחר הסעודה אזלינן בתר רוב בנ"א, וכ"כ השל"ה בהגהתו לס' עמק ברכה כלל ב' דהאוכל פירות בתוך הסעודה צריך לברך לפניהן כשאוכלן בלא פת אף אם אומר שאוכלן לשם מזון,[[908]](#footnote-909) וכ"כ המאמ"ר בסימן קס"ח סקי"ז, - ועמש"כ המ"ב בסימן קע"ז סק"ד ובשעה"צ שם ובביאוה"ל שם ד"ה כגון תאנים, ומש"כ המ"ב בסימן ר"ח סקי"ג.

**דברים הבאים שלא מחמת הסעודה בתוך הסעודה**

**ושלא מחמת הסעודה בתוך הסעודה טעונין ברכה לפניהן ואין טעונין ברכה לאחריהן,** נחלקו הראשונים בביאורו ותליא בפלוגתייהו בביאור דינא דדברים הבאים מחמת הסעודה, **א** בפירש"י כתב דהיינו כגון דייסא או כרוב ותרדין שאינן לפתן אלא באין למזון ולשובע, וע"כ הן טעונין ברכה לפניהן דלאו טפילה נינהו ואינם בכלל לחם דליפטרו בברכת המוציא ולא לאחריהן דמיני מזון נינהו וברהמ"ז פוטרתן,[[909]](#footnote-910) וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז דהם דברים שאין דרכן ללפת בהן את הפת אלא דרכן לבא בתוך הסעודה להשביע את כריסו כגון דייסא ומעשה קדירה. - **ב** התוס' פירשו דהיינו דברים שאין דרכן לבא בתוך הסעודה כתמרים ורמונים וכיו"ב שאין רגילין ללפת בהן את הפת, וע"כ הן טעונין ברכה לפניהן כיון דלא באו משום לפתן, ואין טעונין ברכה לאחריהן, וכדינא דרב הונא דתמרים וענבים שבתוך הסעודה טעונין ברכה לפניהן ולא לאחריהן, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ו, ועד"ז כתבו הבעה"מ וההשלמה, ועד"ז כתב התר"י בשם ר"י דהיינו דברים שאף בלא סעודה אוכלין אותן כל היום כפירות וכיו"ב, וע"כ הן טעונין ברכה לפניהן שאין נגררין אחר ברכת המוציא שאמר מתחילה, ואין טעונין ברכה לאחריהן שכיון שעתיד לברך על כל מה שאכל גם זה נכלל עמו וברהמ"ז פוטר אותם. - **ג** הרא"ה כתב דהיינו כגון פירות שאוכל מהן בתוך הסעודה בלא פת ואוכל מהם לתענוג ואין כונתו באכילתן להשביעו כלל, ובכה"ג טעונין ברכה לפניהן ולא לאחריהן, דכל בתוך הסעודה לענין ברכה דלאחריהן טפלין הם לסעודה, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א והריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"ב, וכ"נ בד' החינוך במצוה ת"ל.

**בדעת רש"י ודעימי' בדין דברים הבאים למזון בתוך הסעודה**

במש"כ בפירש"י דדייסא וכרוב ותרדין הבאין למזון טעונין ברכה לפניהן כיון דאין מלפתין בהן את הפת, כ"כ הבה"ג בפירקין דחביצא ודייסא דאין דרך לאכול בהן את הפת טעונין ברכה לפניהן, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בפסחים ק' א', אך התוס' וש"ר נחלקו ע"ז דכל דברים הבאים לעיקר סעודה נפטרין בברכת הפת, והוכיחו כן מהא דתנן לקמן מ"ב א' דבירך על הפת פטר את הפרפרת ומפרשינן בגמ' דה"ה מעשה קדירה, וכ"כ הראב"ד גופי' בכתוב שם בסוגיין.

וההשלמה והמאורות והריבב"ן כתבו בדעת רש"י דכל הא דבירך על הפת פטר אף מעשה קדירה הוא כשבאו בשעת המוציא, והכא איירי כשבאו לאחר המוציא, ומשמעות דברי השלמה לעיל מינה דהיינו משום שלא הי' דעתו עליהן בשעה שבירך המוציא, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז דכל שהי' דעתו עליהן מתחילה בשעת המוציא נפטרין בברכת המוציא, וכל הא דטעונין ברכה לפניהן הוא כשלא היו לפניו ולא הי' דעתו עליהן, וכ"ה להדיא בס' הפרדס לרש"י סימן ל"א וסימן ע' וסימן פ"ג ובסידור רש"י סימן ק"ד וסימן קי"ז, וכ"כ המחזו"ו בסימן ס"ח ובסו"ס ע"א.

**דין דייסא שאוכל עם הפת לדעת רש"י ודעימי'**

לדעת רש"י ודעימי' דדייסא טעונה ברכה לפני' נחלקו הראשונים אם היינו אף כשאוכלה עם הפת, **א** בסידור רש"י סימן ס"ט **כתב דאף אם אכלה עם הפת בטלה דעתו אצל כל אדם, וכ"כ תוס' רי"ח** דכתוב במחזורים דאף אם אוכלה עם הפת טעונה ברכה לפני' משום דלאו לפתן הוא כמו שאמרו דהני בבלאי טפשאי דאכלי נהמא בנהמא, ועד"ז כתב המחזו"ו בסימן ע"א דמעשה קדירה של מיני מזונות אף אם אוכלן עם הפת בטלה דעתו דלאו מידי דמלפת הוא ולא כל הימנו לאפקועי ברכה דלפניהן דבכל מקום חשיבי מזון לעצמו, וכ"כ הארחות חיים בהל' סעודה סל"ה והכל בו בסימן כ"ד בשם יש גאונים. - **ב** האו"ז בסימן קנ"ד דמה שפירש"י דדייסא טעונה ברכה לפני' ואין הפת פוטרתה, היינו כשאינו אוכלה עם הפת, אבל אם אוכלה עם הפת נפטרת בברכת הפת. - **ג** בתשו' מהר"ח או"ז סימן ס"ח כתב דמשמעות ד' רש"י דאף אם אוכל דייסא או כרוב או תרדין עם הפת אין הפת פוטרתן, דכיון שהם באים למזון ולהשביע הוו עיקר כמו הפת ואינם טפילין לפת אלא כשאין באין אלא ללפת את הפת,[[910]](#footnote-911) וכתב דה"נ הוא בבשר וגבינה ודגים דידוע שהם באים למזון ולא ללפת את הפת דוקא.

**טעם הא דדברים הבאים למזון ולעיקר סעודה אין טעונין ברכה לפניהן לדעת התוס' ודעימייהו**

לדעת התוס' וש"ר דדברים הבאים למזון ולעיקר סעודה אין טעונין ברכה לפניהן, מבו' בד' התוס' רי"ח והרא"ש בסימן כ"ו דהם בכלל דינא דרב פפא דדברים הבאים מחמת סעודה אין טעונין ברכה לפניהן, דאין לך בא מחמת הסעודה יותר מזה דהוא עיקר סעודה, ובד' התוס' רי"ח והמרדכי בסימן קל"ה מבו' דהיינו איכא תרי גווני דבאין מחמת סעודה, חדא, דברים דדרך לאכלן עם הפת, ועוד, דברים שבאים להשביע, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בקו"א בסימן קע"ז סק"ב, וכ"כ המ"ב שם סק"א ובשעה"צ שם סק"ב ובביאוה"ל שם,[[911]](#footnote-912) - ולפ"ז בפשוטו הוא חד דינא עם הא דדברים שדרך לאכלן עם הפת אין טעונין ברכה לפניהן דהוא משום דהם טפלים לפת, וכ"ה להדיא בד' התוס' לקמן מ"ד א' דהא דבירך על הפת פטר את הפרפרת הוא מדינא דעיקר וטפל, וכ"כ תוס' רי"ח והרא"ש בסימן כ"ו דהא דדייסא אין טעונה ברכה לפני' הוא משום טפילה לפת, וכתבו לדמותו להא דהיכא דהצנון עיקר מברך על הצנון ופוטר את הזית, וכ"ה מבו' בד' תר"י בדין מרור דכיון דהוא בא בתוך הסעודה הו"ל טפל לפת.

אך בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן ר"ב משמע להדיא דהא דדברים הבאים למזון אין טעונין ברכה לפניהן, אי"ז חד דינא עם דינא דדברים הבאים מחמת הסעודה אין טעונין ברכה לפניהן,[[912]](#footnote-913) דהא דדברים הבאים מחמת סעודה ללפת בהן את הפת אין טעונין ברכה לפניהן הוא משום דהם טפלין לפת וכל שבירך על העיקר פטר את הטפל, והא דדברים המשביעין כפת אין טעונין ברכה לפניהן הוא משם דהוו בכלל ברכת הפת, עיי"ש, - וכ"ה להדיא בד' הגר"ז בקו"א בסימן קע"ז סק"ב דדברים הבאים למזון אין טעונין ברכה לפניהן משום דהם עצמן חשיבי סעודה והפת הוא ראש לכל מילי סעודה, ודברים שדרכן לבא ללפת אין טעונין ברכה לפניהן משום שהם טפלין לפת.[[913]](#footnote-914)

**דברים המיוחדים למזון שבאו בתוך הסעודה לתענוג**

הרא"ה בסוגיין דכל דברים המיוחדים למזון כגון פהב"כ ודייסא וחביץ קדירה וכן בשר וגבינה וביצים ודגים וכיו"ב אין טעונין ברכה לפניהן אף כשלא באו מחמת הסעודה, אלא באו לתענוג, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א והריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"א והחינוך במצוה ת"ל,[[914]](#footnote-915) - וזה לטעמייהו דפהב"כ שבא בתוך הסעודה אין טעון ברכה לפניו אף כשבא לתענוג, ונתבאר בדף מס' 44.

ולדעת הסוברים דפהב"כ שבא לתענוג בתוך הסעודה טעון ברכה לפניו, וכן לדעת הסוברים דאינו טעון ברכה לפניו משום דיש עליו תורת פת, כתב השל"ה בהגהתו לס' עמק ברכה כלל ב' דהיינו רק בפהב"כ, והיינו משום דדרך לאכלה גם לשבוע וגם לקינוח, אך דין בשר ודגים וירקות לא תלי בדעת האוכל, דאף אם אוכלן בלא פת ואומר שאכלן בתורת קינוח ותענוג בעלמא ולא לשבוע בטלה דעתו אצל כל אדם, - והאהעו"ז בסימן קע"ד כתב דהאוכל דייסא לקינוח סעודה אין טעון ברכה לפני', משום דרוב פעמים בא לשביעה ולא פלוג רבנן.

ט"ו כסליו פ"ד

דף מס' 46

**דברים הבאים לאחר הסעודה**

**מ"א ב' - לאחר הסעודה טעונין ברכה בין לפניהן בין לאחריהן,** בפירש"י כתב דהיינו דדברים הרגילים לבא לאחר הסעודה כגון פירות אף אם הביאן בתוך הסעודה טעונין ברכה בין לפניהן ובין לאחריהן, ואין ברהמ"ז פוטרתן משום דלאו מזון נינהו, וכ"כ הבה"ג בפירקין, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, וזה כדעת רב ששת דתאנים וענבים טעונין ברכה לאחריהן.

אך דעת התוס' וש"ר דרב פפא ס"ל כרב הונא ורב נחמן דפירות שבאו בתוך הסעודה אין טעונין ברכה לאחריהן, וזהו שאמר דדברים הבאים שלא מחמת הסעודה בתוך הסעודה אין טעונין ברכה לאחריהן, ואפ"ה כל שבאו לאחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהן, - ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים ותליא בפלוגתייהו בטעם הא דכשבאו בתוך הסעודה אין טעונין ברכה לאחריהן, ונתבאר בדף מס' 44, **א** התוס' רי"ח והרא"ש בסימן כ"ו כתבו דהוא משום דברהמ"ז אינה פוטרת אלא מה שנאכל בתוך עיקר הסעודה. - **ב** התר"י כתב דהוא משום דאחר שסיימו מלאכול אינו מטפל עם הפת המאכל כלל, ועד"ז משמע בד' הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א דהוא משום דדוקא בתוך הסעודה הם טפלים לסעודה אך לאחר הסעודה אינם טפלים לסעודה. - **ג** הראב"ד בכתוב שם כתב דכשהם באים לאחר הסעודה אינם מצרכי הסעודה כלל, ועד"ז כתב הרשב"א דכשבאין לאחר הסעודה אינם מסייעין לסעודה, ומשא"כ כשבאין בתוך הסעודה שמסייעין קצת בסעודה שמרבין תאות המאכל.

**אלו דברים הבאים לאחר סעודה טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן**

נחלקו הראשונים בהא דדברים שבאו לאחר הסעודה טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן, **א** התוס' כתבו דהיינו אף בדברים הרגילים לבא מחמת הסעודה, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ו, וכ"ה מבו' בד' תר"י דאף דייסא שאוכל לאחר הסעודה טעונה ברכה לאחרי', וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מברכות הי"א דדברים הבאים לאחר הסעודה בין מחמת הסעודה בין שלא מחמת הסעודה טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן, וכ"כ הטוש"ע בסימן קע"ז ס"ב. - **ב** הרשב"א כתב דכל הא דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן, הוא רק בתאנים וענבים, אך בשר ודגים שבאו לאחר הסעודה אין טעונין ברכה לא לפניהן ולא לאחריהן, דהן בעצמן מזון הן ואינן באין לקנוח סעודה אלא להשביע והן בעצמן מן הסעודה הן ופת פוטרת כל מה שבא למזון ולהשביע. - **ג** הרא"ה כתב דכל הא דטעונין ברכה לפניהן ולאחריהן הוא רק כשאינו אוכל מהן למלא רעבונו, אך כל שאוכל מהן למלא רעבונו אין טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן, והרא"ה לעיל בסוגיין כתב דדייסא וחביץ קדירה שבאו לאחר הסעודה טעונין ברכה לפניהן ולא לאחריהן, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"א דדייסא וחביץ קדירה ובשר וגבינה וכו' שבאו לאחר סעודה שכבר מילא בטנו להשביע ומה שאוכל אח"כ אינו אלא שלא מחמת סעודה טעונין ברכה לפניהן ולא לאחריהן שכיון שהן מזון נפטרין בברכת מזון. - **ד** התוס' בפסחים ק"ג ב' ד"ה אנא דעבדי כתבו דהיינו בכל דברים חוץ מיין דלעולם חשיב כבא מחמת הסעודה, והמהרש"א שם כתב בדעתם דכל הא דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהן הוא משם דאין באין מחמת הסעודה, אך יין לאחר הסעודה דחשיב כבא מחמת הסעודה אינו טעון ברכה לאחריו, וכתב דהוא דלא כמש"כ התוס' הכא דאף דברים הבאים מחמת הסעודה לאחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהן, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן קע"ז ס"ב ד"ה שאין ,[[915]](#footnote-916) והחזו"א בסימן כ"ז סק"ג.

בטעם פלוגתת התוס' ודעימייהו עם הרשב"א אם בשר ודגים שבאו לאחר הסעודה טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן, לכאו' הוא לטעמייהו בטעם הא דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן, דהרשב"א לטעמי' דהוא משום שכשבאו לאחר הסעודה אינם מסייעין לסעודה, ע"כ כ"ז הוא בפירות, אך בשר ודגים שבאו לאחר הסעודה שהם מכלל הסעודה אין טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן, שהרי לדעתו לא מצינו כלל דדברים הנאכלין לאחר הסעודה אינן מצטרפין לסעודה, וכל הא דפירות הנאכלין לאחר הסעודה טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן הוא משום דאין מסייעין לסעודה,[[916]](#footnote-917) - אך להתוס' ודעימייהו הא דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן הוא משום דאינם מכלל עיקר הסעודה או משום דהנאכל אחר הסעודה אינו טפל לפת, וע"כ י"ל דאף בשר ודגים ודייסא הנאכלין לאחר הסעודה אינם מכלל עיקר הסעודה ואינם טפלין לפת וטעונין ברכה לפניהן ולאחריהן.

**מהו דחשיב כלאחר הסעודה**

התוס' כתבו דלאחר הסעודה היינו לאחר שמשכו ידיהן מן הפת, וכ"כ התוס' רי"ח והרא"ש בסימן כ"ו, וכ"כ האו"ז בסימן קנ"ד בשם ר"ח והערוך בע' דבר והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות והטור בסימן קע"ז, - אך התר"י והרשב"א כתבו דהוא לאחר שעקרו השלחן,[[917]](#footnote-918) וכ"כ הארחות חיים בהל' סעודה סל"ה והכל בו בסימן כ"ד.

התוס' כתבו דעכשיו אין לנו דין זה דאין מנהג שלנו למשוך ידינו מן הפת עד לאחר ברהמ"ז, והטור בסימן קע"ז כתב דגם בזה"ז משכח"ל לדינא דלאחר הסעודה בסעודות גדולות שלאחר שמושכין ידיהן מן הפת מסירין אותו ועורכין השולחן בפירות ובמיני מגדים, וכ"כ הלבוש שם ס"ב, - אך הב"ח שם כתב דבד' התוס' משמע דאין חילוק בין סתם סעודות לסעודות גדולות ואף אם הסירו הפת מן השלחן כיון שדעתינו לאכול פת כל שעה א"צ לברך, - והמג"א שם סק"ז והא"ר סק"י כתב דלמש"כ תר"י ודעימי' דלא חשיב כלאחר הסעודה אלא לאחר שעקרו השלחן, הרי דאף בסעודת גדולות שמושכין ידיהן מן הפת, מ"מ כיון שאין עוקרין השלחן לא חשיב כלאחר הסעודה, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה שאין אנו.

המג"א בסימן ר"ח סוסקכ"ד כתב דכיון דדברים הבאים אחר שמשך ידיו מן הפת טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן, כ"ש דדברים הבאים אחר שאמר הב לן ונברך טעונין ברכה אף לאחריהן, וכ"כ הגר"ז בסימן קע"ז ס"ו, וכתב דה"נ הוא כשנטל מים אחרונים או שנטל כוס ברהמ"ז בידו, וכ"כ הפמ"ג באש"א בסימן קע"ד סק"ט והשעה"צ שם סוסקל"ב והביאוה"ל בסימן ר"ח סי"ז ד"ה אבל ביין, - אך המאמ"ר בסימן ר"ח סקל"ג כתב דאף בכה"ג אין טעון ברכה לאחריו, ועיי"ש במש"כ כמה טעמים בזה, ועמש"כ הא"ר בסימן קע"ט סוסק"ד לפרש בזה, והביאוה"ל בסימן קע"ז ס"ב ד"ה למשוך ידינו כתב לסמוך על דבריו בדברים הבאים מחמת הסעודה, דלדעת הרשב"א ודעימי' אף כשבאו לאחר הסעודה אין טעונין ברכה לאחריהן, אך החזו"א בסימן כ"ז סק"ג וסק"ד כתב דכשאמר הב לן ונברך אף לדעת הרשב"א טעונין ברכה לאחריהן, ועמש"כ בזה שם סק"ז.

התוס' רי"ח כתב דהא דפת פוטרת את הפסח מברכת שהכל אע"פ שאוכלין אותו בלא פת לרבנן דלית להו כריכה, והיינו שהרי אין מפטירין אחר הפסח אפיקומן, ונמצא דכשאוכל את הפסח משך ידו מן הפת, הוא משום דמה שנאכל בלא פת אינו אלא מחמת המצוה ולא מחמת שקצים בפת ומושכין ידיהן ממנה.[[918]](#footnote-919)

**טעם הא דהי' ליין ליפטר בברכת הפת**

**אי הכי יין נמי ניפטרי' פת,** בטעם הא דיש להיין ליפטר בברכת הפת נחלקו הראשונים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דודאי מחמת הסעודה הוא בא שהוא שותה כמה פעמים דאי לאו הסעודה לא ישתה, ובהמש"ד כתבו דהוא משום שבא לשרות את המאכל וגם א"א לאכילה בלא שתי', וכ"כ התוס' רי"ח, ועד"ז כתבו התר"י והרשב"א והרא"ה. - **ב** התוס' רי"ח כתב בשם ה**"ר יו"ט נכדו של רש"י דהוא משום דיין חשוב דזיין, ועד"ז כתב הפסקי רי"ד דהוא משום דחמרא מסעד סעיד והוא שותה את היין לסעוד את גופו כמו הפת. -** ג **התוס' רי"ח כתב בשם ה"ר יוסף דהוא משום שמחמת היין וטעמו אדם מתאוה לאכול וע"כ חשיב כבא מחמת הסעודה. -** ד **הראבי"ה בסימן קי"ח כתב בשם רבינו יואל דהיינו כשמלפת את הפת ביין.**

**יין גורם ברכה לעצמו**

**שאני יין דגורם ברכה לעצמו,** בביאור טעם זה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דבכמה מקומות הוא בא ומברכין עליו אע"פ שלא היו צריכין לשתייתו, והתוס' פירשו דהיינו כגון בקידוש ובברכת אירוסין, וכ"כ הר"י מלוניל דכיון דבכמה מקומות הוא בא **כגון קידוש והבדלה ע"כ הוא חשוב ולא פטר לי' פת.[[919]](#footnote-920)** - **ב** התוס' רי"ח כתב בשם ר"ח דהוא משום דפוטר שאר משקין, וכשיש יין ושאר משקין היין גורם ברכה לעצמו ופוטר את כולן. - **ג** התוס' כתבו בשם רשב"ם דהוא משום דמברכין עליו בפה"ג ובתחילה כשהוא בענבים בפה"ע, והתוס' רי"ח הוסיף לפרש דכיון דנשתנית ברכתו משום חשיבותו דאישתני לעילויא אין לנו לבטלה משום ברכת פת,[[920]](#footnote-921) וכ"כ הראבי"ה בסימן קי"ח בשם רבינו יואל. - **ד** הרשב"א כתב בשם י"מ דהיינו דשתי' גורמת ברכה לעצמה לפי שהאכילה והשתי' ב' ענינים וא"א לשתיהן להיות כאחת, וכ"כ ההשלמה בשם י"מ, וכ"כ הרא"ה בשם הרמב"ן, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"ד וה"ח, וכ"נ בד' רבינו דוד בפסחים ק"ט ב'. - **ה** האו"ז בסימן קנ"ה כתב דהוא משום דאין מברכין הטוב והמטיב אלא על יין, עמש"נ בזה בדף מס' 65.

**אם הא דיין גורם ברכה לעצמו הוא טעם גם שלא יפטר בברהמ"ז**

התוס' בפסחים ק"ג א' ד"ה אנא דאמרי כתבו דיין דבא מחמת הסעודה א"צ לברך לאחריו, דהא דיין גורם ברכה לעצמו אינו אלא לענין ברכה שלפניו, אך לענין ברכה שלאחריו לא אשכחן דחשיב,[[921]](#footnote-922) וכ"כ הרמב"ן במלחמות בפ' ערבי פסחים והרא"ש שם סו"ס כ"ד ובפירקין בסו"ס כ"ו, וכ"כ השבה"ל בסימן קמ"ח בשם אחיו ר' בנימין,[[922]](#footnote-923) - והרא"ה כתב דלמש"כ דהא דגורם ברכה לעצמו היינו משום דזה אכילה וזה שתי', היינו רק לענין ברכה שלפניו, אך לענין ברכה שלאחריו לא אלא כולן ענין אחד הם אכילה ושתי' שכולן משביעין.

אך התוס' בפסחים שם כתבו בשם תשו' רש"י דצריך לברך אחר יין שבתוך המזון, וכ"כ בסידור רש"י סימן קי"ט, וכ"כ התורי"ד שם, ומבו' דה"ט דיין גורם ברכה לעצמו הוא אף לענין ברכה שלאחריו, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בפ' ערבי פסחים דכ"ה דחשיבותו גרמה לו שטעון ברכה לפניו ה"נ הוא טעון ברכה לאחריו, וכ"ה מבו' גם ממש"כ בפי' רשב"ם בפסחים ק"ג ב' דא"צ לברך אחר יין שבתוך המזון משום דהשתא אחת מעין ג' סגי להו כ"ש ג' ברכות עצמן, ונתבאר בדף מס' 47, והרי דאלמלי ה"ט לא הי' נפטר בברהמ"ז, והיינו משום דהוא גורם ברכה לעצמו,[[923]](#footnote-924) - ועמש"כ בזה הפמ"ג באש"א סימן קע"ד סוסק"ט.

**דין שאר משקין שבסעודה**

בספה"י לר"ת סימן תכ"ה כתב דאין מברכין על המים שבסעודה משום שהפת פוטרתן, דאף יין הי' נפטר בברכת הפת אלמלי הא שגורם ברכה לעצמו, וכ"כ בתשו' ר"י הזקן שהביא השבה"ל בסימן קמ"ג,[[924]](#footnote-925) וכ"כ התוס' רי"ח בשם ר"ת ור"י, וכ"כ התוס' וההשלמה והתר"י והרשב"א והרא"ש בסימן כ"ט והפסקי ריא"ז והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות.

אך בד' הבה"ג לקמן פ"ז בתו"ד מבו' דמברכין על המים בתוך הסעודה, והביאוהו התוס' רי"ח והרא"ש, וכ"נ בס' הפרדס לרש"י סימן פ"ח, וכ"כ המחזו"ו בסימן ע"ג והרשב"א בשם הראב"ד והפסקי רי"ד והרא"ה והראבי"ה בסימן קי"ח ובתשו' מהר"ם מר"ב ד"ל סימן ק"ה בשם מהרי"ח, וכתב דכן נהגו העולם, וכ"כ שם סימן תק"ט בשם ריב"א הבחור, וכ"כ השבה"ל שם בשם אחיו ר' בנימין והריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"ח

התר"י כתב דהא דאין מברכין על המים בתוך הסעודה הוא משום דבסיבת הפת צריך לשתותן וע"כ הוי מעין המזון והפת פוטרת אותם, ואף אם הי' צמא מתחילה לא אמרינן דכיון דמתחילה הי' צמא ולא באו בסיבת הפת מברך עליהן, אלא כיון שלא רצה לשתות מתחילה כדי שלא יזיקו לו המים נמצא כי שתיית המים בסיבת הפת היא וא"צ לברך עליהם דפת פוטרתן, וכ"כ השו"ע בסימן קע"ד ס"ז.[[925]](#footnote-926)

בטעם הסוברים דמברכין על מים בתוך הסעודה מצינו כמה דרכים, **א** התוס' רי"ח כתב בשם ה"ר יו"ט דדוקא יין הי' ראוי ליפטר בברכת הפת משום דזיין, אך מים דלא זייני לא מיפטרי בברכת הפת,[[926]](#footnote-927) וכ"כ התוס' בדעת המחזו"ו. - **ב** הפסקי רי"ד כתב עד"ז דמים אין באין מחמת הסעודה לסעוד שאין אדם שותה מים בתוך סעודתו לסעוד את גופו אלא להסיר את צמאו, ול"ד ליין ששותה לסעוד את גופו כמו הפת. - **ג** התוס' רי"ח כתב בשם ה"ר יוסף **דדוקא יין חשיב כבא מחמת הסעודה שמחמת היין וטעמו אדם מתאוה לאכול, ומשא"כ במים,[[927]](#footnote-928) ועד"ז כתב ה**מרדכי בסימן קל"ו בשמו דשאני יין דחשיב כבא מחמת הסעודה משום דמיגרר גריר ומתאוה לאכול על ידו. - **ד** הראבי"ה שם כתב בשם רבינו יואל דכל הא דהי' יין ראוי ליפטר בברכת הפת הוא בשורה פתו ביין, אך שתיית מים אינה נפטרת בברכת הפת דאין פת הנאכל פוטר השתי', וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ל סימן תק"ט בשם ריב"א הבחור. - **ה** הרשב"א כתב בשם הראב"ד דהא דיין גורם ברכה לעצמו הוא משום דהאכילה והשתי' ב' ענינים, וע"כ אף מים טעונין ברכה, וכ"כ הרא"ה והריטב"א, וכ"כ השבה"ל בסימן קמ"ג בשם אחיו ר' בנימין דהוא משום דהאוכל אינו פוטר את המשקה, וכ"נ בד' רבינו דוד בפסחים ק"ט ב'.

**דין שורה פתו ביין**

התוס' כתבו בתו"ד דל"מ הא דיין גורם ברכה לעצמו, אלא כששותה יין, אך השורה פתו ביין אינו מברך על היין, וכ"כ התוס' רי"ח והרא"ש בסימן כ"ו דבכה"ג ודאי דאינו מברך על היין, וכ"כ השבה"ל בסימן קמ"ג בשם רש"י דכל יינו של אדם וכל משקהו יכול לאכול ע"י שריית הפת וא"צ לברך ע"ז דהו"ל פת עיקר ומשקה טפל, וכ"ה בס' הפרדס לרש"י סימן פ"ג,וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין י', וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ל סימן תק"ט דבכה"ג הוי הפת עיקר והיין טפל וא"צ ברכה, - אך הראבי"ה בסימן קי"ח כתב בשם רבינו יואל דנידון הגמ' הכא הוא על מלפת פת ביין וע"ז אמרו דמברכין עליו בפה"ג משום דגורם ברכה לעצמו, ונתבאר לעיל, וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב שם בשם ריב"א הבחור, וכ"כ במנהגי מהר"ש סימן קל"ח דפת שנשרה ביין תוך הסעודה מברך עליו בפה"ג, והביאו המהרי"ל בהל' נט"י אות ז', - ועמש"כ בזה המג"א בסימן קס"ח סק"ל והמגן גבורים בסימן רי"ב סוסק"א.

י"ז כסליו פ"ד

דף מס' 47

**דברים הנפטרין בברהמ"ז**

**מ"א ב' - לאחר הסעודה טעונין ברכה בין לפניהן בין לאחריהן,** מבו' דברהמ"ז אינה פוטרת לשאר מאכלים דלא שייכי לסעודה החייבין בברכה אחרונה, ובתשו' הרשב"א המיוחסות סימן ר"ב כתב דמהא דאמר סתמא דברים הבאים לאחר סעודה, משמע כל דברים בין ענבים בין אתרוג שאין ברכתו אלא בנ"ר, דאין ברכה פוטרת חברתה ואף ברכה החשובה אינה פוטרת ברכה שלמטה הימנה ואף לא לברכת בנ"ר שקורין אותה ולא כלום, וכ"כ המרדכי בסימן ק"נ בשם המהר"ם והמאירי לעיל י"ב א',[[928]](#footnote-929) וכ"ה מבו' מסתימת ד' ש"ר ובד' הפוסקים, וכ"כ המ"ב בסימן קצ"ז סקט"ז.

אך בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דכל מה שאמרו דטעונין ברכה לאחריהן היינו בפירות של ז' המינים, אבל שאר פירות דברכה דידהו לאחריהן בנ"ר דבכל דוכתא מיקרי ולא כלום, כיון שבירך ברהמ"ז ממילא מיפטר, וכ"ה מבו' בדבריו לקמן מ"ח א' בשם הרא"ה, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"ג וה"ה ופ"ז ה"ד.[[929]](#footnote-930)

**ברכת המזון אם פוטרת מעין ג'**

בפי' רשב"ם בפסחים ק"ג ב' ד"ה אסור לכו כתב דא"צ לברך על היין לאחריו קודם ברהמ"ז לפי שברהמ"ז פוטרתו, דהשתא אחת מעין ג' סגי להו כ"ש ג' ברכות עצמן, והתוס' שם ד"ה אנא דעבדי תמהו על ק"ו זה ממה שאמרו בסוגיין בדברים הבאים לאחר הסעודה ובתאנים וענבים לרב ששת דטעונין ברכה לאחריהן ולא מיפטרי בג' ברכות דברהמ"ז, ועד"ז הק' הראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות בפ' ערבי פסחים, וכ"כ כמה מקמאי בסוגיין ללמוד מהכא דברהמ"ז אינה פוטרת מעין ג'.

אך האו"ז בסימן קנ"ה כתב בשם הר"א מביה"ם דמש"כ רשב"ם דברהמ"ז פוטרת את היין, היינו דוקא יין משום דזיין אבל שאר משקין דלא זייני אין ברהמ"ז פוטרתן מברכה שלאחריהן, וכ"כ האו"ז שם סימן קנ"ו דאף דסברא היא דמעין ג' פוטרתו ג' עצמן לא כ"ש וכו', מ"מ אותם דברים דלא זייני אין נפטרין בברהמ"ז, והיינו דכל מש"כ רשב"ם דק"ו מעין ג' סגי להו כ"ש ג' ברכות עצמן, הוא רק משום דברהמ"ז הויא ברכה מעליא על היין דזיין, ואך שבאנו לדון דשמא מתקנ"ח הוא דבעינן ביין דוקא מעין ג', וע"ז הוא דאמרינן דק"ו דאם סגי לי' במעין ג' כ"ש דמהני ברהמ"ז, אך בשאר מילי דלא זייני דברהמ"ז ל"ה ברכה מעליא לדידהו, ל"מ הק"ו כלל.[[930]](#footnote-931)

**פהב"כ ודייסא ומעשה קדירה אם נפטרין בברהמ"ז**

הרשב"א בסוגיין כתב דפהב"כ דהוא מזון נפטר בברהמ"ז, וכ"כ הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בפ' ערבי פסחים ורבינו דוד והר"ן שם, - ובגל' הגרע"א בסימן ר"ח סי"ז כתב דאף למש"כ השו"ע שם דדייסא אינה נפטרת בברהמ"ז, מ"מ פהב"כ נפטרת בברהמ"ז, וכ"כ הנזירות שמשון שם והמ"ב שם סקע"ה והביאוה"ל בסימן קע"ו, - אך המאמ"ר שם סקל"ד פקפק בזה, עיי"ש.

הרא"ה בסוגיין כתב דדייסא ומעשה קדירה דהוו מזון נפטרין בברהמ"ז, וכ"כ רבינו דוד והר"ן בפ' ערבי פסחים הריטב"א בהל' ברכות פ"ז ה"ד, וכ"כ הפר"ח והאהעו"ז בסימן ר"ח סי"ז,[[931]](#footnote-932) והמ"ב שם סקע"ה ובשעה"צ סקע"ה כתב דכן הסכימו האחרונים, - אך השו"ע שם כתב דדייסא אין נפטרת בברהמ"ז, ועמש"כ המג"א שם סקכ"ה לפרש הטעם בזה.

**תמרים אם נפטרין בברהמ"ז**

לעיל י"ב א' אמרו דאם אכל תמרי וקסבר נהמא אכל ופתח בדנהמא וסיים בדתמרי יצא, דאפי' סיים בדנהמא נמי יצא מ"ט דתמרי נמי מיזן זייני, ונחלקו הראשונים בזה, **א** התר"י והרא"ש שם סימן י"ד כתבו ללמוד מזה דאם בירך על התמרים ברהמ"ז יצא יד"ח, וכ"כ הרמב"ן במלחמות וכמה מקמאי שם, וכ"כ הרשב"א לקמן מ"ח א' והראב"ד בכתוב שם בפ' ערבי פסחים והרמב"ן במלחמות ורבינו דוד והר"ן שם והריטב"א בהל' ברכות פ"ב הי"ז. - **ב** הבה"ג בפירקין כתב דתמרי וכו' כיון דלאו מין מזון לא מיפטרי בברהמ"ז, והרמב"ן במלחמות ורבינו דוד בפ' ערבי פסחים כתבו בדעתו דמה שאמרו דמיזן זייני ה"מ כשהם עיקר סעודתו אבל לאחר סעודתו טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן. - **ג** בד' התוס' רי"ח בסוגיין מבו' דדמי דין תמרים לדין תאנים וענבים דאינם נפטרין בברהמ"ז משום דלאו מזון נינהו, וכל מה שאמרו לעיל שם דיצא הוא כשהתחיל בברכת הזן וחתם בדתמרי ובכה"ג הוא דיצא יד"ח משום דכל מילי זייני ושייך בהו ברכת הזן, ואף דאם סיים בברכת הזן לא יצא משום דהזכיר מזון ותמרי לאו מזון נינהו, מ"מ כל שחתם בדתמרי יצא.[[932]](#footnote-933)

**שאר מיני מאכל אם נפטרין בברהמ"ז**

בד' התר"י ודעימי' מבו' דדוקא תמרים נפטרין בברהמ"ז משום דזייני וחשיבי כמזון, אך שאר מיני מאכל אין נפטרין בברהמ"ז, - אך המאורות לעיל י"ב א' תמה ע"ז דמי יוכל לומר דתאנים וענבים וגם רבים משאר פירות כגון אפרסקים וכו' ומיני קטנית ובשר ודגים ואורז ודוחן וכיו"ב לא זייני, וכתב דאה"נ דכל מידי מיקרי מזון כיון דזיין חוץ מיין ומלח, ומה שאמרו בגמ' שם דתמרי נמי מיזן זייני חדא מן הפירות נקט, וה"נ בשאר מינים דאם בירך עליהן ברהמ"ז יצא, וכ"כ בס' המנהיג בהל' סעודה דל"ד תמרי אלא ה"ה כל מיני מיזן זייני חוץ ממים ומלח ואם בירך עליהן ברהמ"ז יצא, וכ"כ המאירי לעיל שם בשם יש מי שאומר, וכתב דאין הדברים נראין, וכ"ה מבו' בד' רבינו מנוח בפ"ד מברכות הי"א בסו"ד ובד' השבה"ל בסו"ס קמ"ז והתניא רבתי בסו"ס כ"ה.[[933]](#footnote-934)

**אם סגי לתמרים בברכת הזן**

התר"י לעיל שם כתב בשם רבני צרפת דאף אם לא אמר על התמרים אלא ברכת הזן יצא, ואע"פ שאין בה אלא מעין הזן בלבד ובברכת על העץ יש בה מעין ג', מ"מ כיון דמה שאמרו שיצא הוא מטעם שהם מזון, ע"כ אף אם לא אמר אלא ברכת הזן בלבד יצא, וכ"כ הרא"ש שם סימן י"ד, וכ"כ תר"י לקמן מ"ד א' והוכיח מזה דברכת מעין ג' אינה אלא מדרבנן, וכ"כ השו"ע בסימן ר"ח סי"ז,[[934]](#footnote-935) - אך התוס' הרא"ש לקמן מ"ד א' כתב דמה שאמרו דאם בירך על התמרים ברכת הזן יצא היינו דא"צ לומר על העץ ועל פרי העץ שהוא כנגד ברכה ראשונה, אבל יאמר על ארץ טובה ורחבה ויגמור, וכ"כ המנהיג בהל' סעודה דרק אם בירך עליהן ג' ברכות יצא, וכ"כ הרשב"ץ לעיל י"ב א', וכ"נ בד' ההשלמה והמכתם והמאורות שם והריטב"א בהל' ברכות פ"ב הי"ז.[[935]](#footnote-936)

**יין אם נפטר בברהמ"ז**

התר"י לעיל י"ב א' כתב בשם רבני צרפת דאם טעה ובירך על היין ברהמ"ז יצא, ולמדו לזה ממה שאמרו לעיל ל"ה ב' דהי' בדין שיברכו על היין ג' ברכות משום דסעיד ומשמח אלא דכיון דלא קבעי עלה אין מברכין עלי' ברהמ"ז, וע"כ כיון דאם בירך ברהמ"ז על התמרים יצא כ"ש דאם בירך ברהמ"ז על היין יצא, דיין זיין טפי מתמרים, שהרי הקשו דיברכו עליו ג' ברכות ולא הקשו כן בתמרים, וכ"כ ההשלמה שם והרא"ש שם סימן י"ד, וכ"ה מבו' בד' תר"י והרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין, וכ"כ הרשב"א לקמן מ"ח א' בתי' בתרא והריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"א ופ"ז ה"ד, - אך הראב"ד בכתוב שם בפ' ערבי פסחים כתב דאף דתמרים נפטרין בברהמ"ז משום דהוו מזון, מ"מ יין אינו נפטר בברהמ"ז משום דלאו מזון הוא,[[936]](#footnote-937) וכ"כ הרמב"ן במלחמות ורבינו דוד והר"ן שם.[[937]](#footnote-938)

הרשב"א לקמן בסוגיין נקט דאם בירך על היין ברהמ"ז לא יצא דאין ברכת ג' פוטרת מעין ג',[[938]](#footnote-939) אך כתב לצדד דיין שאחר הסעודה נפטר בברהמ"ז, ונתבאר להלן.

**דברים הנפטרין בברהמ"ז אם כשמברך ברהמ"ז על הפת פוטרן לכתחילה**

הרמב"ן במלחמות בפ' ערבי פסחים נקט דאי נימא דתמרים נפטרן בברהמ"ז, הרי דכל שאכלן לאחר הסעודה אינו מברך לאחריהן אלא פוטרן לכתחילה בברהמ"ז,[[939]](#footnote-940) וכ"כ רבינו דוד והר"ן שם, וכ"נ בד' הראב"ד בכתוב שם שם, והרמב"ן שם פירש כן במה שאמרו בסוגיין דפהב"כ אין טעון ברכה לאחריו, וכ"כ הרשב"א והרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין, וכ"כ הרא"ה בסוגיין דכל מילי דזייני דאם בירך עליהן ברהמ"ז יצא, כל שהוא מחויב מצד אחר ג' ברכות מוציא אותן באותן ג' ברכות, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"א, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן מ"ח א' דתמרים שלאחר הסעודה א"צ לברך אחריהן אלא פוטרן בברהמ"ז,[[940]](#footnote-941) וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סו"ס ע"ב ובתשו' המיוחסות סו"ס ר"א, וכ"כ המג"א בסימן קע"ז סק"ו, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן ר"ח סקכ"ה.

אמנם הנה בד' הרא"ש בסו"ס כ"ז ובסימן כ"ח מבו' דיין ותמרים הבאים לאחר הסעודה צריכין ברכה לאחריהן, והרי דאף דאם בירך ברהמ"ז על היין והתמרים יצא, כמש"כ הרא"ש בפ"ק סימן י"ד, מ"מ לכתחילה יש לו לברך עליהן את ברכתן ולא לפטרן בברהמ"ז,[[941]](#footnote-942) וכ"כ ההשלמה לעיל י"ב א' דאף דברים הקרויין מזון אינם נפטרין בברהמ"ז אלא בדיעבד, אך לכתחילה מברך עליהן מעין ג' וחוזר ומברך ג' ברכות,[[942]](#footnote-943) וכ"כ המאורות שם בשם הראב"ד, וכ"כ המאירי שם דרק אם לא בירך עליהן קודם ברהמ"ז יצא בברהמ"ז אך לכתחילה יש לו לברך עליהן קודם ברהמ"ז, וכ"כ השבה"ל בסו"ס קמ"ז והתניא רבתי בסו"ס כ"ה, וכ"כ הב"י בסימן ר"ח סי"ז עפי"ד הירושלמי דאף דתמרים נפטרין בברהמ"ז, מ"מ לכתחילה יש לו לברך אחריהן את ברכתן, וכ"כ האהעו"ז שם בביאור מש"כ תר"י בסוגיין דאם אכל דייסא לאחר המזון אין ברהמ"ז פוטרת אותו, דמודה אם בירך על הדייסא ברהמ"ז יצא, אך לכתחילה אין לפטרה בברהמ"ז, ועיי"ש שהאריך בזה,[[943]](#footnote-944) וכ"כ הגר"א בסימן קע"ד ס"ו ובסימן ר"ח סי"ז והדה"ח בסימן רי"ח סי"א והביאוה"ל שם סי"ז ד"ה וה"ה אם בירך.

ולכאו' יסוד הפלוגתא בזה הוא בהא דאין מברכין על מינים אלו ברהמ"ז, דדעת הרא"ש ודעימי' דהוא משום דברהמ"ז ל"ה ברכה הראוי' להם, וע"כ אף אם מברך ברהמ"ז על הפת אין לו לפטרם לכתחילה, אך דעת הרמב"ן ודעימי' דלעולם ברהמ"ז הויא ברכה הראוי' להם, והא דאין מברכין עליהן לכתחילה ברהמ"ז הוא משום דלא חשיבי כ"כ לברך עליהן ברהמ"ז, וכ"כ המאורות לעיל י"ב א' דהא דאין לברך עליהן לכתחילה ברהמ"ז הוא משום דהוי ברכה שא"צ, וע"כ כל שמברך ברהמ"ז על הפת הוא פוטרן לכתחילה.

**דברים הנפטרין בברהמ"ז אם נפטרו כשבירך ברהמ"ז על הפת ולא נתכוין לפטרם**

המאירי לעיל י"ב א' כתב דאף דלכתחילה יש לברך על דברים אלו קודם ברהמ"ז, מ"מ אם בירך ברהמ"ז נפטרו, ומבו' דכל שבירך ברהמ"ז נפטרו אף שלא נתכוין לפטרם,[[944]](#footnote-945) וכ"כ המאורות שם בשם הראב"ד, וכ"נ בד' ההשלמה שם ובד' רבינו מנוח בפ"ד מברכות הי"א, וכ"כ השבה"ל בסו"ס קמ"ז והתניא רבתי בסו"ס כ"ה, וכ"כ הגר"ז בסימן קע"ד ס"ו ובסדר ברכה"נ פ"א סי"ז ופ"ד סי"ב, וכ"כ החיי אדם בכלל מ"א ס"ד ובנשמ"א סק"א ד"ה ומש"כ וד"ה ועוד נ"ל, וכ"נ בד' המג"א בסימן קצ"ז סק"ז והדה"ח בסימן רי"ט סוסי"א ובד' החזו"א בסימן כ"ז סק"א, וכ"כ החזו"א בסימן ל"ד סק"ז.

אך האהעו"ז בסימן ר"ח סי"ז כתב דכיון דלכתחילה יש לברך עליהן את ברכתן, אף אם בירך ברהמ"ז לא פטרן אלא כשנתכוין לפטרן, וכ"כ הגר"א בסימן קע"ד ס"ו, וכתב לדמותו להא דאם בירך בפה"א על פרי האדמה לא פטר את פרי העץ אלא כשנתכוין לפטרו,[[945]](#footnote-946) וכ"כ הביאוה"ל בסימן ר"ח סי"ז ד"ה אבל ביין,[[946]](#footnote-947) - וכן הוכיחו ממש"כ הטושו"ע בסימן רצ"ט ס"ח דאם בירך ברהמ"ז אחר הבדלה צריך אח"כ לברך ברכה אחרונה על כוס של הבדלה, והרי דאף דיין נפטר בברהמ"ז, כמש"כ השו"ע בסימן ר"ח סי"ז, מ"מ כל שבירך ברהמ"ז על הפת אינו פוטר את היין כשלא נתכוין לפטרו.[[947]](#footnote-948)

המאורות לעיל שם כתב דלדעת הסוברים דכל שאכל לאחר הסעודה דברים הנפטרין בברהמ"ז רשאי לכתחילה לפטרן בברהמ"ז, מה שאמרו הכא דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן, לאו למימרא שלא יוכל לפטרן בברהמ"ז אפי' לכתחילה,[[948]](#footnote-949) אלא אתא לאשמועינן שגם מעצמם הוא חייב לברך אחריהם, ונפ"מ שאם אין לו פנאי לברך ברהמ"ז ויש לו פנאי לברך מעין ג', שחייב לברך בשביל אלו מעין ג', - ונתחדש בדבריו דדברים הבאים בתוך הסעודה, אף אם אין לו פנאי לברך ברהמ"ז אינו מברך עליהן מעין ג', ורק בדברים אלו שחיובם הוא בברכת מעין ג' ואך שבידו לפטרם בברהמ"ז, הרי דכל שאינו מברך ברהמ"ז מברך עליהן ברכת מעין ג',[[949]](#footnote-950) ונפ"מ רבתא בזה, דלפ"ז הדין נותן דגם לדעת הסוברים בתמרים וכו' הבאים אחר הסעודה דהם נפטרין בברהמ"ז, מ"מ כל שבירך עליהן מעין ג' קודם ברהמ"ז אי"ז ברכה לבטלה.[[950]](#footnote-951)

**יין שאחר הסעודה אם נפטר בברהמ"ז**

נחלקו הראשונים בדין השותה יין לאחר הסעודה אם הוא טעון ברכה לאחריו, דהתוס' בפסחים ק"ג ב' ד"ה אנא דעבדי כתב דהוא נפטר בברהמ"ז ואינו טעון ברכה לאחריו, וכ"כ התר"י והרשב"א והרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין והריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"א, וכ"נ בד' החינוך במצוה ת"ל, - אך הרא"ש בסו"ס כ"ו כתב דהוא טעון ברכה לאחריו ואינו נפטר בברהמ"ז, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות ורבינו דוד והר"ן בפ' ערבי פסחים,[[951]](#footnote-952) והביאוה"ל בסימן ר"ח סי"ז (ד"ה אבל ביין) הביא להפלוגתא בזה.

ובטעם הסוברים דיין שלאחר הסעודה אין טעון ברכה לאחריו מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בפסחים שם כתבו דהיינו משום דלעולם חשוב מחמת הסעודה,[[952]](#footnote-953) והא דדברים הבאים אחר הסעודה צריכין ברכה לפניהן ולאחריהן היינו חוץ מיין, והמהרש"א שם כתב דהוא דלא כמש"כ התוס' בסוגיין דאף דברים הבאים מחמת הסעודה לאחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהן. - **ב** התר"י כתב דהוא משום דאלמלי הא דלא קבעי אינשי עלי' היו מברכין עליו ברהמ"ז, וכמו שאמרו לעיל ל"ה ב', וע"כ ברהמ"ז פוטרת אותו מברכת מעין ג'. - **ג** הרשב"א כתב דכיון דהא דאין מברכין עליו ברהמ"ז אף אם קבע עליו הוא משום דבטלה דעתו אצל כל אדם, וכמו שאמרו לעיל ל"ה ב', אך אם הי' זה קביעות היו מברכין עליו ג' ברכות, ע"כ כל ששותהו בתוך סעודה של קבע מתוך דהויא קביעות לאכילה הויא קביעות לשתי',[[953]](#footnote-954) וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ע"ב ותרכ"ה ובתשו' המיוחסות סימן ר"א ור"ב ובתשו' החדשות סימן ל"ה.[[954]](#footnote-955) - **ד** הרא"ה כתב דהוא משום דיין זיין וע"כ הוא נפטר בברהמ"ז,[[955]](#footnote-956) וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א והריטב"א בהל' ברכות שם, וכ"נ בד' החינוך שם.

הרשב"א העמיד לנידון זה בגונא ששתה לאחר שגמר מלאכול הרבה והפסיק בשיחה ומתוך שיחה צמא לשתות, ומבו' דרק בכה"ג הוא דחשיב כבא לאחר הסעודה, - ולכאו' דבריו הם לטעמי' דהא דתאנים וענבים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהן הוא משום שאינם מסייעין לסעודה, אך אם היו מסייעין לסעודה לא היו טעונין ברכה לאחריהן אף שבאו לאחר הסעודה, ונתבאר בדף מס' 46, וע"כ יין הבא אחר הסעודה שבא כדי לשרות המאכל ומסייע לסעודה ודאי דאינו טעון ברכה לאחריו, וע"כ אין לדון שיהא טעון ברכה לאחריו אלא כששתה לאחר שגמר מלאכול הרבה והפסיק בשיחה ומתוך שיחה צמא לשתות דבכה"ג אינו מסייע כלל לסעודה.

היד אפרים בסימן קע"ד כתב דמש"כ הרשב"א דיין שאחר המזון נפטר בברהמ"ז משום דהוי כקבע עליו, הוא רק כששתה פורתא דסעיד, אך כל דשתה טובא דגריר, כמו שאמרו לעיל ל"ה ב', אינו נפטר בברהמ"ז, - אך הפמ"ג באש"א שם סק"ט כתב בהא דיין נפטר בברהמ"ז דהוא אף בטובא דגריר, דלא פלוג רבנן, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן ר"ח סי"ז והחזו"א בסימן ל"ד סק"ו, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 4, ועמש"נ שם בהערה לדון עפי"ז בדין מיץ ענבים אם נפטר בברהמ"ז.

כ"א כסליו פ"ד

דף מס' 48

**דבר הבא לגרור תאות האכילה אם חשיב כדברים הבאים מחמת הסעודה**

התוס' בפסחים קט"ו א' ד"ה והדר אכיל כתבו דא"צ לברך בפה"א על המרור, דברכת המוציא פוטרתן דהו"ל דברים הבאים בתוך הסעודה מחמת הסעודה שהרי ירקות גוררין הלב, וכתבו דמה"ט הוא דבירך על הפת פטר את הפרפרת דהיינו דברים הממשיכין האכילה (ונתבאר להלן), וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' רי"ח והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות והמרדכי בסימן קל"ו בשם ה"ר יוסף דהא דפריך דיין נמי ליפטרי' פת הוא משום דחשיב כבא מחמת הסעודה שמחמת היין וטעמו **אדם מתאוה לאכול ומיגרר גריר,** וכ"כ הב"ח בסימן קע"ו דברכת המוציא פוטרת את הדברים הבאים לגרור האכילה, והמג"א בסימן קע"ד סקי"א כתב כן גם בדעת הרא"ש ודעימי' דיין שלפני המזון א"צ ברכה לאחריו וברהמ"ז פוטרתו משום דבא לגרור תאות האכילה, ונתבאר להלן, והרי דחשבינן לי' כבא מחמת הסעודה.

אך הרשב"א בסוגיין כתב דתאנים וענבים שבתוך הסעודה באין לסייע קצת תאות המאכל כדי שיתאוה לאכול יותר, ואפ"ה הם טעונין ברכה לפניהן דאינם טפלין לפת ממש, וכ"כ החינוך במצוה ת"ל דהאוכל זית מליח בתוך הסעודה לפתוח תאות המאכל הוי כאוכל לתענוג דמברך לפניו ולא לאחריו, וכ"כ הלבוש בסימן קע"ז סוס"ב דצריך לברך על יי"ש ששותה בתוך הסעודה ול"ד לשאר משקין הבאין לשרות המאכל ואף אם שותהו כדי לעורר תאות המאכל לא עדיף מפירות שצריך לברך לפניהן, וכ"כ המטה משה בסימן שס"ג בשם המהרש"ל דצריך לברך על יי"ש ששותה בתוך הסעודה,[[956]](#footnote-957) וכ"כ הדברי חמודות בסימן כ"ט והט"ז בסימן קע"ד סק"י והא"ר בסימן קע"ז סקי"א, - והשעה"צ בסימן קע"ד סקמ"ה כתב בטעמם דמש"כ הרא"ש ודעימי' דיין שלפני המזון נפטר בברהמ"ז, היינו דחשיב כדברים הבאים בתוך הסעודה דנפטרין בברהמ"ז, אך לא חשבינן לי' כדבר הבא מחמת הסעודה, אלא דמי לפירות הבאין בתוך הסעודה דטעונין ברכה לפניהן ולא לאחריהן,[[957]](#footnote-958) - ועיי"ש במש"כ בזה לדינא.

הרשב"א כתב דהא דתאנים וענבים הבאין לסייע תאות המאכל טעונין ברכה לפניהן, ול"ד פת הבא עם המליח באוכלי פירות גינוסר שמברך על המליח ופוטר את הפת, הוא משום דהתם אינו מתכוין כלל להנאת אכילת הפת אלא להעביר את כח רתיחת המליח, ומשא"כ בתאנים וענבים דאף שהן באין כדי לסייע קצת באכילה, מ"מ אינם באין לגמרי מחמת כך אלא שאף בהן מתכוין להנאת עצמו,[[958]](#footnote-959) ומבו' בדבריו דדבר שאינו בא אלא כדי לסייע לתאות האכילה הו"ל טפל גמור ואין טעון ברכה לפניו,[[959]](#footnote-960) - אך בד' החינוך משמע דאף שאינו אוכל את הזית מליח אלא כדי לפתוח תאות המאכל צריך ברכה לפניו, וכ"נ בד' הלבוש ודעימי', וצ"ע.

**דבר הבא לעכל המזון אם חשיב כדברים הבאים מחמת הסעודה**

המהר"ם מר"ב בסדר ברכות כתב דהא דדברים הבאים שלא מחמת הסעודה בתוך הסעודה טעונין ברכה לפניהן הוא כגון פירות שאין מלפתין בהן את הפת ואין באין להשביע אלא לעכל המאכל, וכ"כ המרדכי בסימן קל"ה וההגמי"י בפ"ד מברכות הי"א, והמג"א בסימן קע"ד סקי"א כתב דאף דהמרדכי גופי' בסימן קל"ו כתב דיין חשיב כבא מחמת הסעודה הוא משום דמיגרר גריר ומתאוה לאכול על ידו, וכ"כ המהר"ם מר"ב שם בשם ה"ר יוסף, צ"ל דשאני היכא דבא לעורר תאות המאכל דהוי צורך הסעודה שע"י כן אוכל יותר וע"כ א"צ ברכה, ומשא"כ כשבא לעכל אין בו צורך סעודה עתה וע"כ צריך לברך לפניו.[[960]](#footnote-961)

**מרור אם טעון ברכה לפניו ולאחריו**

בתשו' הרמב"ם סימן שי"ב כתב דבאכילת מרור בליל פסח מברכין לפניו בפה"א, וכ"נ בד' הארחות חיים בסדר ליל פסח סכ"ו בשם ר"ש.

אך דעת ש"ר דאין מברכין על המרור בפה"א, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ח מחו"מ ה"ח והי"ב, והמאמ"ר בסימן תע"ג סק"ג עמד בסתירת דבריו, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בפסחים קי"ד ב' ד"ה פשיטא כתב דהוא משום שנפטר בברכת בפה"א שבירך על הכרפס, וכ"כ בפי' רשב"ם שם, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ע"ב וסימן רמ"א ובתשו' המיוחסות סימן ר"א ור"ב,[[961]](#footnote-962) וכ"כ רבים מקמאי. - **ב** התוס' בסוגיין כתבו דכיון דרחמנא קבעי' חובה הוי כמו דברים הרגילין לבא מחמת הסעודה דפת פוטרתן, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א והרא"ש בפ' ערבי פסחים סימן כ"ו ובסדר ליל פסח והריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"ב ובהלכות סדר ההגדה, ועד"ז כתב תר"י דכיון דמתחילה היתה כונתו לאכלם שהי' יודע שמחויב הי' באכילתן דברים הבאים מחמת הסעודה הוו והו"ל טפילה לפת. - **ג** ההשלמה בפסחים ק"ט ב' כתב דחשיב כדברים הבאים מחמת הסעודה משום שאינו רשאי לאכול סעודתו אם לא אכל המרור אחר המצה, וכ"כ המאירי שם ק"י א' והארחות חיים בסדר ליל פסח סכ"ה והכל בו בסימן נ'. - **ד** התוס' בפסחים קט"ו א' ד"ה והדר אכיל כתבו דהוא משום דהו"ל דברים הבתוך הסעודה מחמת הסעודה שהרי ירקות גוררין הלב, ונתבאר לעיל, ועד"ז כתב השבה"ל בסימן רי"ח בשם ר"י דהוא משום דהוי דברים הרגילין לבא מחמת הסעודה והביאן בתוך הסעודה שאין טעונין ברכה לפניהן, ואע"פ שעכשיו הוא בא לשם מצוה מ"מ בשביל זה לא יצטרך ברכה לפניו, וכ"כ התוס' רי"ח בסוגיין בשמו, וכ"כ השבה"ל שם בשם אחיו ה"ר בנימין. - **ה** הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דפת פוטרת כל מיני פירות שהיו לפניו ודעתו לאכול מהן בתוך סעודתו, ונתבאר בדף מס' 45, וכ"כ הפסקי רי"ד בפסחים קי"ד א', וכ"כ האו"ז בהל' פסח סימן רנ"ו בשם רבינו משולם דהוא משום שהי' לפניו בשעת המוציא והי' דעתו עליו ואף פירות שהיו לפניו בשעת המוציא נפטרות. - **ו** האו"ז שם כתב בשם רבינו משולם שפירש עוד דהוא משום דעושה ממנו כריכה וע"כ הו"ל בא מחמת סעודה.

בתשו' הרמב"ם שם משמע דמרור טעון ברכה לאחריו ואינו נפטר בברהמ"ז, וכ"נ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ע"ב וסימן רמ"א, וכן פירשו בדעתו הדרכ"מ והב"ח בסימן תע"ג והפר"ח בסימן תע"ה,[[962]](#footnote-963) - אך בד' הרמב"ם בפ"ח מחו"מ משמע דאין טעון ברכה לאחריו, ועמד ע"ז המאמ"ר בסימן תע"ג סק"ג, וכ"נ בד' ש"ר, והיינו דאף לדעת הסוברים דלא חשיב המרור כדברים הבאים מחמת הסעודה וטעון ברכה לפניו, אלא שנפטר בברכת בפה"א שבירך על הכרפס, מ"מ הו"ל כדברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה דאין טעונין ברכה לאחריהן.[[963]](#footnote-964)

**דברים הבאים קודם הסעודה**

הרשב"א נסתפק בדין דברים הבאים קודם הסעודה שדעתו לאכול פת אחריהן, אם הם כדברים הבאים לאחר הסעודה דטעונין ברכה לפניהן ולאחריהן, או דדמי לדברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה דאין טעונין ברכה לאחריהן, דאף דברים הבאים קודם הסעודה מעוררין התאוה וגורמין בריבוי המזון,[[964]](#footnote-965) וכתב דפליגי בזה בירושלמי, והעיקר לדינא דכל שהוא קודם הסעודה אינו מכלל הסעודה כלל וטעון ברכה אף לאחריו.

הרא"ש בפ' ערבי פסחים סימן כ"ד כתב דיין שלפני המזון כיון שבא לפתוח בני מעיים ולהמשיך אדם לתאות אכילה ברהמ"ז פוטרתו וא"צ לברך אחריו, וכ"כ הטור בסימן ער"ב והשו"ע בסימן קע"ד ס"ו, - והגר"ז בקו"א בסימן קע"ד סק"ז הוכיח מד' רבים מקמאי דפליגי ע"ז וס"ל דצריך לברך אחר יין שלפני המזון, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה ואפילו לא.

המ"ב בסימן קע"ד סקכ"ד כתב דהא דיין שלפני המזון נפטר בברהמ"ז, היינו דוקא אם שותה סמוך למזון עכ"פ דהוי כאתחלתא דסעודה, אבל בלא"ה לא, והיינו דאף דגם כשאינו סמוך למזון הוא מועיל להאכילה, וכמבו' בד' הרא"ש דאף כוס ראשון דליל פסח מהני להאכילה, מ"מ כל הא דכשהוא מועיל לאכילה הוא נפטר בברהמ"ז הוא היכא דמצינו לחשבו כאתחלתא דסעודה, אך כל שהוא מופלג מן הסעודה ואינו מכלל הסעודה אינו נפטר בברהמ"ז.[[965]](#footnote-966)

הט"ז בסימן קע"ד סק"ט נקט דכ"ה דיין שלפני המזון נפטר בברהמ"ז משום דבא לפתוח בני מעיים וכו', ה"נ מים ושאר משקין שלפני המזון נפטרין בברהמ"ז, וכ"כ העו"ת שם סק"ה, והא"ר שם סקי"ג כתב דמים שלפני המזון אין נפטרין בברהמ"ז ושאר משקין שלפני המזון נפטרין בברהמ"ז, - אך המג"א שם סקי"ד כתב דדוקא יין שלפני המזון א"צ ברכה לאחריו שבא למשוך תאות המאכל, אך שאר משקין שלפני המזון צריכין ברכה לאחריהן ואין נפטרין בברהמ"ז, וכ"כ הברכ"י שם סק"ב והגר"ז שם סק"ו ובקו"א סק"ז,[[966]](#footnote-967) וכ"כ החיי אדם בכלל מ"א ס"ב,[[967]](#footnote-968) וכ"כ המ"ב שם סקכ"ה, ועיי"ש בביאוה"ל ס"ו ד"ה ואפילו במה שהוסיף בזה.

המג"א בסימן קע"ד סקי"א כתב דאף דיי"ש מועיל לפתוח תאות האכילה, מ"מ צריך לברך עליו כששותהו קודם האכילה, משום דאין כונת רוב בנ"א לעורר תאות המאכל שהרי רגילים לשתותו בכל בוקר אף בלא סעודה,[[968]](#footnote-969) ורק כששותהו בתוך הסעודה כונתו לפתוח וא"צ לברך עליו, - אך הט"ז בסימן קע"ז סק"ד כתב דגם יי"ש ששותין קודם הסעודה גורר תאות האכילה וא"צ לברך לאחריו, וכ"כ הגר"ז בסימן קע"ד ס"ו דהשותה יי"ש קודם הסעודה א"צ לברך לאחריו, לפי שבא להמשיך תאות האכילה, וכ"כ החיי אדם בכלל מ"א ס"ג ובנשמ"א סק"א, ובנשמ"א שם כתב דהכל תלוי בדעת האדם וטבעו, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ה, ועיי"ש בשעה"צ סקמ"ב.

המג"א בסימן רצ"ט סקי"א פירש בד' הרא"ש בפ' ערבי פסחים סו"ס ד' דיין הבדלה ששתה לפני המזון אינו נפטר בברהמ"ז אלא כששתה יין בתוך הסעודה, וכ"כ המהרש"א שם ק' ב' בדעתו, וכ"כ הטוש"ע שם ס"ח, ועיי"ש שהק' ממש"כ הרא"ש דיין שלפני המזון אין טעון ברכה לאחריו משום דבא לפתוח בני מעים ולהמשיך תאות האכילה, וכ"כ השו"ע בסימן קע"ד ס"ו, וכתב דצ"ל דשאני ביין הבדלה שאינו בא לצורך אכילה אלא לצורך מצוה, ועיי"ש שכתב דל"ד למש"כ השו"ע בסימן ער"ב ס"י דיין של קידוש א"צ ברכה לאחריו, דשאני יין קידוש דהוא צורך סעודה דאין קידוש אלא במקום סעודה.[[969]](#footnote-970)

אך הקרבן נתנאל בפסחים שם פירש בד' הרא"ש דיין הבדלה נפטר בברהמ"ז אף כשלא שתה יין בתוך הסעודה, ופירש כן בד' המהרש"ל שם ק' ב', ולפ"ז מבו' דאף שבא היין לצורך מצוה, מ"מ כיון שהוא מועיל לפתוח בני מעים וכו' הוא נפטר בברהמ"ז, והמ"ב בסימן רצ"ט סקכ"ט כתב דכ"ה מסקנת המג"א בדעת הרא"ש, ודכ"כ הגר"א שם.[[970]](#footnote-971)

לדעת הסוברים דיין הבא קודם הסעודה אינו טעון ברכה לאחריו משום דהוא בא לפתוח בני מעיים ולהמשיך אדם לתאות אכילה, צ"ב דמ"ש מדברים הבאים לאחר הסעודה דטעונין ברכה לאחריהן והרי דאין ברהמ"ז פוטרת אלא את מה שנאכל בתוך עיקר הסעודה,[[971]](#footnote-972) וכבר עמד ע"ז הרא"ש בפסחים שם וכתב דשאני דשאני דברים הבאים לאחר סעודה דסילק מלאכול ואותם דברים אינם בכלל סעודה כלל וע"כ אין ברהמ"ז פוטרתן, ומשא"כ דברים הבאים לפני הסעודה כגון פרפראות ויין שבא לגרר ולהמשיך לסעודה בכלל הסעודה הן ונפטרין בברהמ"ז, ועד"ז כתב הגר"ז בסימן קע"ד ס"ח דשאני דברים הבאים לאחר הסעודה לפי שכל מה שבא לאחר שכבר סילקו ידיהם מן הפת אינו נחשב טפל לפת להפטר עמה בברכותי', אבל דברים הבאים מחמת הסעודה בשעה שדעתם על הפת ואין ידיהם מסולקות הימנה אע"פ שעדיין לא התחילו בה הם טפלים אלי' להפטר בברכתה מברכה אחרונה.[[972]](#footnote-973)

**דברים הבאים קודם הסעודה ואוכל מהן גם בתוך הסעודה אם טעונין ברכה לאחריהן**

התוס' בפסחים ק' ב' ד"ה ידי יין כתבו דאם בירך על היין לפני המזון ודעתו לשתות בתוך המזון א"צ לברך אחריו מעין ג' ולא תוך המזון בפה"ג, אבל אם נמלך אינו פוטר וגם צריך לברך אחריו ברכה מעין ג', ונתחדש בדבריהם דאף דיין שלפני המזון טעון ברכה לאחריו, מ"מ כל שדעתו לשתות בתוך המזון דהיין שלפני המזון פוטר את היין שבתוך המזון, א"צ לברך לאחריו מעין ג' והוא נפטר בברהמ"ז, וכ"כ השו"ע בסימן רצ"ט ס"ח דאף דיין הבדלה שלפני המזון טעון ברכה לאחריו ואינו נפטר בברהמ"ז, מ"מ כל שפטר את היין שבתוך המזון שא"צ לברך עליו, גם א"צ לברך ברכה אחרונה על יין ההבדלה, - ועד"ז מצינו בד' הרא"ש בסדר ליל פסח ובתשו' כלל י"ד ס"ה דלדעת הסוברים דהא דאין מברכין על המרור בפה"א הוא משום דנפטר בברכת בפה"א שבירך על הכרפס א"צ לברך על הכרפס לאחריו בנ"ר, וכ"כ הטור בסימן תע"ג ובסימן תע"ה, וכ"ה מבו' בתוס' רי"ח בסוגיין.

ובטעם הא דבכה"ג א"צ לברך על היין ועל הכרפס דלפני המזון, משמע בד' התוס' רי"ח דהוא משום דבכה"ג מצטרף הכרפס עם המרור וחשיבי כאכילה אחת, וע"כ אף הכרפס נפטר בברהמ"ז, וכ"כ הגר"ז בסימן קע"ד ס"ו דהוא משום דהיין שלפני הסעודה ושבתוך הסעודה הוו שתי' אחת כיון שנפטרו בברכה ראשונה אחת, וע"כ נפטר היין שקודם הסעודה בברהמ"ז כמו היין שבתוך הסעודה, - אך החיי אדם בכלל מ"א ס"א כתב דהיינו דכיון דמה שאוכל קודם הסעודה מועיל לפטור את מה שאוכל בתוך הסעודה, הו"ל צורך הסעודה, וע"כ הוא נפטר בברהמ"ז, וכ"כ המ"ב בסימן קע"ו סק"ב.[[973]](#footnote-974)

הבעה"מ בפ' ערבי פסחים כתב במש"כ הרי"ף לברך ברכה אחרונה אחר ב' כוסות הראשונים, דבגונא דיש לו יין לשתות בתוך סעודתו כיון שיש לו לברך ברהמ"ז פטור, ומבו' בדבריו דאף דברכת בפה"ג שבירך על הכוס הראשון אינה מועלת לפטור את היין שבתוך המזון, שהרי דעת הרי"ף דמברכין בפה"ג על כוס שני דההגדה הויא הפסק, מ"מ כל ששתה יין בתוך המזון מהני ברהמ"ז לפטור את היין שלפני המזון, - והמג"א בסימן קע"ד סקי"ד פירש בדעתו דה"נ הוא בכל דברים הבאים בתוך הסעודה, דכל שאכל ושתה מהן גם קודם הסעודה, אף אם לא פטר בכך את הדברים שבתוך הסעודה, מ"מ אינם טעונין ברכה לאחריהן וברהמ"ז פוטרתן, ושלא כדעת הטור ודעימי' דכל שלא פטר בהן את הדברים שבתוך הסעודה אינם נפטרין בברהמ"ז, ועיי"ש שכתב דנפ"מ לדינא בזה הוא בשותה רביעית משקין קודם הסעודה לפטור בהן את המשקין שבתוך הסעודה, דלדעת הטור ודעימי' הרי דלדעת הסוברים דמשקין שבתוך הסעודה אין טעונין ברכה לפניהן, צריך לברך על המשקין שקודם הסעודה לאחריהן ואינם נפטרין בברהמ"ז, אך לדעת הבעה"מ הם נפטרין בברהמ"ז, וכ"כ המג"א בסימן רצ"ט סק"י.

אך הגר"ז בקו"א בסימן קע"ד סק"ז תמה ע"ז דבד' הבעה"מ שם מבו' דכל הא דבכה"ג א"צ לברך על היין שקודם הסעודה לאחריו, הוא משום דג' ברכות של ברהמ"ז פוטרת ברכה אחרונה של יין שהיא מעין ג' וכדעת רשב"ם ודעימי',[[974]](#footnote-975) וכ"כ הנשמ"א בכלל מ"א סק"א והשעה"צ בסימן קע"ו סק"ח, - ולפ"ז מתפרש מש"כ הבעה"מ דהיינו רק כשיש לו יין בתוך המזון, דהיינו דכל שאין לו יין בתוך המזון, כבר נתחייב לברך על היין ששתה קודם הסעודה ואין לו לפטרו בברהמ"ז, ורק כשיש לו יין לשתות בתוך המזון דלפני המזון עדיין לא סיים שתייתו ולא נתחייב לברך לאחריו,[[975]](#footnote-976) ע"כ כשסיים שתייתו דכבר הוא בתוך המזון והוא מחויב בברהמ"ז, הוי דינו לפטור את היין בברהמ"ז ולא לברך עליו בפנ"ע.[[976]](#footnote-977)

**בירך על הפת פטר את הפרפרת**

**מ"ב א' - בירך על הפרפרת שלפני המזון פטר את הפרפרת שלאחר המזון,** בד' התר"י לעיל מבו' דהא דהוצרך להשמיענו דפטר את הפרפרת שלאחר המזון בברכת הפרפרת שלפני המזון, הוא לאשמועינן דאין הפרפרת שלאחר המזון נפטרת בברכת הפת, ועמש"נ בזה להלן, - אך בד' הפסקי רי"ד לקמן בסוגיין והריא"ז בפירקין מבו' דאתא לאשמועינן דפטר את הפרפרת שלאחר המזון אף שלא היתה לפניו בשעת ברכתו ולא הי' דעתו עלי', ועמש"נ בזה להלן.

**בירך על הפת פטר את הפרפרת,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בסידור רש"י סימן ק"ד וסימן קי"ז ובס' הפרדס לרש"י סימן ל"א וסימן פ"ג כתב דפרפרת ל"ה כדברים הבאים מחמת הסעודה, והא דבירך על הפת פטר את הפרפרת הוא כשהיתה לפניו בשעת ברכת המוציא והי' דעתו ע"ז, וכ"כ המחזו"ו בסימן ס"ח ובסו"ס ע"א, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"כ עוד מקמאי בדעת רש"י, ונתבאר בדף מס' 45. - **ב** התוס' כתבו בשם ר"ח דפרפרת הוא פת הצנומה בקערה דאין עלי' תואר לחם שמברכין עלי' במ"מ, וכ"כ הערוך בע' פרפרת, וכ"כ הרא"ש בסימן ל"ב והטוש"ע בסימן קע"ו, והמ"ב שם סק"א כתב דהא דהיא נפטרת בברכת הפת הוא משום דהיא טפלה לגבי' וחשיבא כמעשה קדירה דפת פוטרתן. - **ג** התוס' בפסחים קט"ו א' ד"ה והדר אכיל כתבו דפרפרת הם דברים הממשיכים האכילה כדגים קטנים ותמרים וירקות, והיו רגילין לאכלם בתוך הסעודה בין מאכל למאכל, והא דנפטרת בברכת הפת הוא משום שבאה לצורך שע"י כך אוכל יותר. - **ד** הרשב"א לעיל מ"א ב' כתב דפרפרת הוא פהב"כ שבאה לקינוח סעודה ולהנאת עצמן ולא להשביע וכ"כ הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א והנימו"י והרשב"ץ, וכ"כ ההשלמה והמכתם והמאורות לקמן בסוגיין בשם רש"י, ונחלקו בטעם הא דהיא נפטרת בברכת הפת, ונתבאר בדף מס' 44.

התוס' כתבו דהא דבירך על הפת פטר את הפרפרת, הוא רק את הפרפרת שלפני המזון, אך פרפרת שלאחר המזון אינה נפטרת בברכת הפת, דהו"ל כדברים הבאים לאחר הסעודה דטעונין ברכה לפניהן ולאחריהן, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם, וכ"כ ההשלמה בשמו, וכ"כ התר"י והרשב"א לעיל מ"א ב', וכתבו דזהו דתנן דבירך על הפרפרת שלפני המזון פטר את הפרפרת שלאחר המזון, והרי דאין הפרפרת שלאחר המזון נפטרת בברכת הפת.

אך לדעת רש"י דהא דבירך על הפת פטר את הפרפרת הוא כשהיתה לפניו בשעת ברכת המוציא והי' דעתו עלי', הרי דבכה"ג אף פרפרת שלאחר המזון נפטרת בברכת הפת,[[977]](#footnote-978) וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין והריא"ז בפירקין ה"ד דין ה', וכ"כ ההשלמה והמכתם והמאורות לפ"מ שפירשו דפרפרת הוא פהב"כ ודעתם דאף כשבאה לאחר המזון היא נפטרת בברכת הפת.[[978]](#footnote-979)

**בירך על הפרפרת לא פטר את הפת**

**על הפרפרת לא פטר את הפת,** התוס' הק' דלמש"כ בפירש"י דהם מיני דגים ופרגיות מאי קמ"ל דבירך על הפרפרת לא פטר את הפת, והוכיחו מזה כפי' ר"ח דפרפרת היינו פת הצנומה בקערה וזהו דקמ"ל דבירך על הפרפרת לא פטר את הפת אע"ג דהוא מין פת, ובחי' המיוחסים להריטב"א כתב דאע"ג דאם בירך על הפת במ"מ יצא, היינו כשבירך עליו ונתכוין לפטרו בברכה זו, אך כשבירך במ"מ על דבר אחר אף שנתכוין לפטור את הפת לא פטר, ועמש"נ בזה בדף מס' 34 בהערה, - אך הפסקי רי"ד לקמן בסוגיין כתב דקמ"ל דאף דאם בירך שהכל על הפת פטרה, מ"מ כל שבירך שהכל על הפרפרת לא פטר את הפת,[[979]](#footnote-980) וכ"כ הפנ"י, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.[[980]](#footnote-981)

**מ"ב ב' - איבע"ל ב"ש ארישא פליגי או אסיפא פליגי וכו',** בפי' ר"ח שהביא האו"ז משמע דנפ"מ באיבעיא זו גם לפ"מ דקי"ל כת"ק, וזהו שכתב דאע"ג דעלתה בתיקו קי"ל וכו', וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בסוגיין והמאירי והרשב"ץ לעיל במתניתין, ומבו' בדבריהם דהיינו דאם ב"ש ארישא דפליגי, הרי דבסיפא מודה ת"ק דבירך על הפרפרת לא פטר אף מעשה קדירה, ואם ב"ש אסיפא פליגי הרי דלת"ק אם בירך על הפרפרת פטר מעשה קדירה.

**טעם הפלוגתא בבירך על הפרפרת אם פטר מעשה קדירה**

**בירך על הפרפרת וכו' אבל מעשה קדירה פטר ואתו ב"ש למימר אף מעשה קדירה לא פטר,** בטעם הפלוגתא בזה מצינו כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דפרפרת ומעשה קדירה ברכתן שוה דמברכין עליהן במ"מ וזה לפ"מ שפירש דפרפרת הוא פהב"כ, וטעמא דב"ש דלא פטר מעשה קדירה הוא משום דאיירי כשבירך על הפרפרת סתם ולא נתכוין לפטור בברכה זו מעשה קדירה, וע"כ ס"ל לב"ש דלא פטר מעשה קדירה,[[981]](#footnote-982) ועד"ז כתב התוס' הרא"ש דמתניתין, - ובטעמא דב"ה דפטר מעשה קדירה כתב הרשב"א דהוא משום דפרפרת חשיבא טפי טובא משום דאיהי פת ומעשה קדירה לא פת ע"כ היא פוטרתה בסתם, כ"ה דפת פוטרת פרפרת ומעשה קדירהה אף במברך סתם, וכ"כ הנימו"י והמאירי והרשב"ץ, - אך התוס' הרא"ש כתב דהוא משום דפרפרת חשיבא לדבר זה להמשיך תאות המאכל יותר ממעשה קדירה, וע"כ הוא פוטר את מעשה קדירה אע"פ שלא הובא לפניו עדיין, ודמי להא דפת פוטר את הפרפרת אע"פ שלא הובא לפניו בשעה שברך על הפת משום דפת הוא עיקר הסעודה. - **ב** בד' הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א מבו' דאיירי בין במעשה קדירה דברכתה במ"מ ובין בשאר דברים המיוחדים למזון שברכתן שהכל, ולב"ש אם בירך על הפרפרת לא פטר מעשה קדירה, ומשמע בד' המיוחס להריטב"א דהוא משום דלא נתכוין לפטרה וע"כ אף אם ברכתן שוה לא פטר, ולת"ק פטר מעשה קדירה אף שברכתן שהכל, משום דמעשה קדירה לגבי פרפרת כפרפרת לגבי פת וכל שהן באין בתוך סעודתו של פרפרת הם נפטרין בברכת הפרפרת, ולכאו' הוא משום דפרפרת היא פהב"כ, וע"כ חשיבא כפת לענין זה דהיא פוטרת בברכתה את המעשה קדירה הבא בסעודתה. - **ג** הפסקי רי"ד כתב דברכת הפרפרת היא שהכל וברכת מעשה קדירה היא במ"מ, ולפ"ז זהו טעמא דב"ש דלא פטר מעשה קדירה, ובטעמא דב"ה דפטר מעשה קדירה כתב דהוא מפני שבאו על צורך סעודה וע"כ פוטרת ברכת שהכל שבירך על הפרפרת את מעשה קדירה, אך אם לא באו על צורך סעודה מברך ע"ז וחוזר ומברך ע"ז, וצ"ב.

**בירך על מעשה קדירה אם פטר את הפרפרת**

הרשב"א כתב דמשמע דאם בירך על מעשה קדירה לא פטר את הפרפרת, אך התר"י כתב דאם בירך על מעשה קדירה פטר את הפרפרת, וכ"כ הרמ"א והב"ח בסימן קע"ו, אך י"ג בד' תר"י דלא פטר את הפרפרת.

ובטעם הסוברים דאם בירך על מעשה קדירה לא פטר את הפרפרת מצינו כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דהוא משום דלא נתכוין לפטרה, וכ"כ המאירי והנימו"י והרשב"ץ, והרשב"א לעיל מ"א א' פירש דהוא משום דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב דרך גרירה אלא דרך כונה,[[982]](#footnote-983) - **ב** לד' התוס' הרא"ש הוא משום דאינו פוטר בברכתו מין אחר בלא כונה, וכל הא דבירך על הפרפרת פטר מעשה קדירה הוא משום דפרפרת חשיבא לד"ז להמשיך תאות המאכל יותר ממעשה קדירה. - **ג** לד' הפסקי רי"ד הוא משום דפרפרת ברכתה שהכל, וע"כ אינה נפטרת בברכת במ"מ שבירך על המעשה קדירה.

הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ט ס"ז ובלוח ברכה"נ פ"ו ס"ז הביא לדינא לד' הרשב"א דאם בירך על מעשה קדירה לא פטר פהב"כ משום דקביעות סעודה מועלת לו ואינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב דרך גרירה, ומבו' לפ"ז דפהב"כ דמועלת לו קביעות סעודה קדים לשאר דברים שברכתן במ"מ, - אך בד' שאר הפוסקים לא מצינו לדין זה דפהב"כ קודמת לשאר דברים שברכתן במ"מ, וגם לא הביאו להך דינא דבירך על מעשה קדירה לא פטר את הפרפרת, והרמ"א בסימן קע"ו כתב דבירך על מעשה קדירה פטר את הפרפרת,[[983]](#footnote-984) וצ"ע.

כ"ב כסליו פ"ד

דף מס' 49

**יין פוטר כל מיני משקין**

**מ"א ב'** **- ויין פוטר כל מיני משקין,** בטעם הא דיין פוטר כל מיני משקין כתבו התוס' בד"ה אי הכי בתו"ד דהוא משום דהוי עיקר משקה והוא ראש לכל מיני משקין ולכך הוא העיקר והן טפלין לו לענין ברכה, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ט, וכ"כ בתשו' ר"י שהביא השבה"ל בסימן קמ"ג, ומשמע דהוא ע"ד דינא דעיקר וטפל דכיון דהיין הוא עיקר משקה ע"כ חשבינן להיין כעיקר שתיייתו, וזה ע"ד הא דבסעודה חשבינן דהפת היא העיקר וכל הדברים הבאים מחמת הסעודה טפלין לה, (וכמש"כ התוס' ודעימייהו לדמות זל"ז), וכ"נ בד' הדרכ"מ בסימן רי"ב שהוכיח מהא דיין פוטר כל מיני משקין מברכה אחרונה, דה"נ העיקר פוטר את הטפל אף מברכה אחרונה, וכן האריך בתשו' בתי כהונה ח"ג סימן א', וכ"נ בד' הלבוש בסימן קע"ד ס"ד והעו"ת שם סק"ב והגר"ז שם ס"ד והדה"ח בסימן ע"א ס"ט ובסימן רי"ח ס"כ והמ"ב שם סק"ב וסוסק"ג ובביאוה"ל שם ס"ב.[[984]](#footnote-985)

אך בד' המג"א בסימן קע"ז סק"א משמע כמש"כ המחה"ש שם דהא דיין פוטר כל מיני משקין אי"ז משום דכל המשקין טפלין לו, אלא משום חשיבות היין הוא פוטר את שאר המשקין בברכתו אף אם אינו עיקר, ומבו' בדבריו דמה"ט אף אי נימא דאם אוכל מעט פת כדי לפטור שאר מאכלים ל"מ, מ"מ ביין שפיר פוטר שאר משקין אף בכה"ג, והפמ"ג שם כתב דהיינו משום דברכת בפה"ג היא ברכה חשובה וע"כ היא פוטרת את שאר המשקין, ומשמעות דבריו שפירש בד' המג"א שנסתפק בזה אם הא דיין פוטר כל מיני משקין הוא מכח ה"ט, או דהוא משום דיין חשוב מאד וכל המשקין טפלין לו בערך.

בטעם הא דיין חשיב כעיקר לענין ברכה כתבו התוס' ודעימייהו דהוא משום דהוי עיקר משקה וראש לכל מיני משקין, והתניא רבתי בסימן כ"ד הוסיף דהיינו **לפי שהוא עיקר וחשוב וחביב מכל המשקין, - אך הלבוש** בסימן קע"ד כתב דהוא מכח הא דמתוך חשיבותו קבעו לו ברכה בפנ"ע, וע"כ הוו שאר משקין טפלין לו, וכ"כ הפמ"ג באש"א בסימן קע"ז סק"א בתו"ד.

הטור בסימן ר"ח כתב בשם אחיו ה"ר יחיאל בשם הרא"ש דהא דיין פוטר כל מיני משקין הוא אף בברכה לאחריו דא"צ לברך על המים בנ"ר דברכת היין פוטרתן אע"פ שאינה מעין ברכתן, מידי דהוי אברכה ראשנה דיין פוטר כל מיני משקה משום חשיבותו אע"פ שאינן בכלל פה"ג ה"ה בברכה אחרונה, וכ"כ התר"י בסוגיין והריטב"א בהל' ברכות שם והמרדכי בסימן ק"נ דיין פוטר כל מיני משקין אף מברכה לאחריהן, וכ"כ השו"ע שם סט"ז.

והרוקח בסימן שכ"ט כתב בשם ריב"ק ממגנצא דהי' מברך בפה"ג על היין וכששותה שכר או מים אח"כ הי' מברך שהכל, וכתב דהוא משום דס"ל דהא דיין פוטר כל מיני משקין הוא רק מברכה אחרונה ולא מברכה ראשונה, - אך בד' התר"י והריטב"א והמרדכי והטוש"ע שם מפורש דיין פוטר כל מיני משקין אף מברכה ראשונה, וכ"ה להדיא בתשו' ר"י שבשבה"ל שם ובד' הרא"ש בסימן כ"ט, וכתבו דה"ז פוטר את שאר המשקין אף דברכת בפה"ג לא שייכא בשאר מיני משקין, וכ"כ הריא"ז בפירקין, וכ"כ הב"י בסימן קע"ד דכ"ה משמעות ד' הפוסקים, ועיי"ש שכתב דכ"ה משמעות הגמ' דמדמי לי' לפת דכשם שפת פוטרת כל מיני מאכל כך יין פוטר כל מיני משקים, וכיון דפת פוטרת גם מברכה ראשונה ה"ה ליין,[[985]](#footnote-986) וכ"כ הרמ"א שם ס"ב.

התוס' כתבו דכיון דלא קי"ל כר' חייא דפת פוטרת כל מיני מאכל, אף לא קי"ל כוותי' בהא דיין פוטר כל מיני משקין, וכ"נ מד' הרמב"ם בהלכותיו שהשמיט לדין זה, ועמד ע"ז הערוה"ש בסימן קע"ד ס"ג, - אך בד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה אי הכי מבו' דקי"ל להא דיין פוטר כל מיני משקין, ועמד ע"ז המהרש"א, וכ"כ התר"י והרא"ש בסימן כ"ו והמכתם דאף דלא קי"ל כוותי' בהא דפת פוטר כל מיני מאכל, מ"מ בהא דיין פוטר כל מיני משקין לא נחלקו עליו וקי"ל כוותי', וכ"נ בד' הבה"ג בפירקין, וכ"כ בסידור רס"ג, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז והריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"ח, וכ"כ הטור בסו"ס קע"ד ובסו"ס ר"ח והשו"ע בסימן קע"ד ס"ב ובסימן ר"ח סט"ז.

**שיעור שתיית היין לפטור שאר משקין**

הרשב"א לקמן בסוגיין כתב דהא דאמרינן יין פוטר כל מיני משקין אי"ז במשקין הבאין בסעודה שהרי אינם טעונין ברכה כלל אלא בקובע עצמו לשתות קאמר שאז טעונין ברכה אלא שהיין פוטרתן, והנשמ"א בכלל נ"ה סק"א כתב ללמוד מדבריו דאין יין פוטר שאר משקין אלא בקובע עצמו לשתות,[[986]](#footnote-987) וכ"כ העו"ת בסימן קע"ד סק"ב דדוקא אם קבע לשתות על היין, אבל אם קבע לשתות שאר משקים ושותה מעט יין לאיזה צורך אין ברכת היין פוטר שאר משקים, ועיי"ש שדקדק כן מד' הלבוש, ועמש"כ ע"ז הא"ר שם סק"ח, וכן האריך הנשמ"א שם, - אך מסתימת ד' ש"ר משמע דהא דיין פוטר כל מיני משקין הוא אף כשלא קבע לשתות יין, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן קע"ד סוסקי"א ובסימן ער"ב סוסק"ט דכל שקידש על היין נפטרין שאר המשקין שבסעודה, וכ"כ הגר"ז בסימן קע"ד ס"ד, וכ"ה מבו' בד' רבים רבוותא וכמש"כ השעה"צ שם סק"ה.

בס' בתי כהונה ח"ג סימן א' האריך דכל ששתה כוס של ברכה אינו פוטר שאר משקין, דכל הא דיין פוטר שאר משקין הוא כשעיקר דעתו לשתי' מצ"ע, ובכה"ג אזלינן בתר חשיבותו וחשבינן לי' כעיקר לגבי שאר משקין, אך בכס של ברכה דאין כונתו כלל לשתיית היין אלא לשם מצוה אין לחשבו כעיקר שתי' ולחשוב את המשקין הבאין אחריו שעיקרן לשתי' ודרך הנאתו כטפילין לגבי', ועיי"ש במש"כ בדין יין של קידוש, והביאו בגל' הגרע"א בסימן קע"ד ס"ב.

בד' המג"א בסימן קע"ז סק"א מבו' דאף אם שתה מעט יין כדי לפטור שאר משקין פוטרן, וכמש"כ הפמ"ג שם, ועיי"ש במש"כ בטעמו, וכ"ה מבו' בד' הדה"ח בכלל ע"א ס"ט דאף אם טעם מעט מכוס של קידוש פוטר לשאר משקין, - אך הביאוה"ל בסימן קע"ד ס"ב כתב דאף דל"ב שיקבע עצמו לשתות יין, מ"מ אין להקל רק כששתה עכ"פ כמלא לוגמיו שהוא שיעור חשוב דמייתבא דעתי', ומשא"כ בטעימה כ"ש דאי"ז שיעור חשוב שיהיו כל המשקין ששותה אחריו טפלין לו, ועיי"ש שכתב דנכון לכתחילה שמי שירצה לפטור שאר המשקין ישתה עכ"פ מלא לוגמיו, ואם לא שתה מלא לוגמיו יבקש לאחד שלא טעם כלל מן הכוס שיפטרנו בברכה על המשקין או שיברך על מעט צוקע"ר לפטור המשקין.

**אם מהני כונתו בברכת היין שלא לפטור את שאר המשקין**

החיי אדם בכלל נ"ה ס"ו הביא להפלוגתא בגונא דמקדש על היין ודעתו לשתות שאר משקין, וכתב דלכן הנכון שיכוין שלא לפטור המשקין, ונתחדש בדבריו דכל שנתכוין בברכת היין שלא לפטור את שאר המשקין לא נפטרו, אך מבו' בדבריו דלא פסיקא לי' ד"ז, וע"כ כתב בכה"ג לברך שהכל על מעט צוקר ולפטור את שאר המשקין, - אך בד' הביאוה"ל בסימן קע"ד ס"ב בסו"ד משמע דל"מ כונתו שלא לפטור, וע"כ כל שאינו שותה מלא לוגמיו הוי בספק אם פטר שאר משקין, ולא כתב תקנה לדבר שיתכוין שלא לפטור, וזה כמש"נ בדף מס' 42 דמשמעות ד' הפוסקים דהא דהעיקר פוטר את הטפל הוא אף כשנתכוין שלא לפטרו.[[987]](#footnote-988)

**דין משקין שלא היו לפניו**

המרדכי בסימן ק"נ כתב דהא דיין פוטר כל מיני משקין הוא רק כשהיו המשקין לפניו בשעה שבירך על היין, אך כל שלא היו לפניו צריך לברך על המשקין, משום דבזה"ז ליכא קבע לשתות יין ולא שייך למימר בי' הסיבה לשתות וע"כ לא פטר להמשקין הבאין אחריו,[[988]](#footnote-989) והדרכ"מ בסימן קע"ד סק"ו כתב בשם מהר"א מפראג דלדעת הטור בסימן רי"ג דאף בזה"ז יש קבע ליין פטר את המשקין הבאין אחריו, והשעה"צ שם סק"ז כתב דכן הסכימו האחרונים,[[989]](#footnote-990) ושם סק"ח כתב דלכתחילה יש לחוש לדעת הסוברים דבזה"ז אין קביעות ליין, - והמ"ב שם סק"ג כתב דבגונא שלא קבע על היין אינו פוטר לשאר משקין אלא כשהיו לפניו, ויש מקילין דסגי במה שהי' דעתו עליו,[[990]](#footnote-991) וכ"כ השעה"צ בסימן ר"ח סקע"א.[[991]](#footnote-992)

המרדכי שם כתב דבכה"ג שלא היו המשקין לפניו דצריך לברך לפניהן, ה"נ צריך לברך לאחריהן, והביאו המג"א בסימן ר"ח סקכ"ד, וכ"כ המ"ב שם סקע"ב, - אך הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"א הכ"א כתב דאף בגונא שלא היו לפניו ולא הי' דעתו עליהן שצריך לברך לפניהן מ"מ א"צ לברך לאחריהן ונפטרין בברכת מעין ג' שמברך על היין, וצ"ע.[[992]](#footnote-993)

השל"ה בהגהתו לעמק ברכה כלל י"ב כתב דאם לא הי' דעתו בשעת ברכת היין לשתות אלא כוס אחד ואח"כ נמלך לשתות עוד כוס של מים או שאר משקין, אף דצריך לברך לפניו, מ"מ א"צ לברך לאחריו, וכתב לדמותו לדברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה דטעונין ברכה לפניהן ולא לאחריהן ה"נ במשקין אלו דאף דאין ברכת היין פוטרתן לפניהן משום היסח הדעת, מ"מ ברכה אחרונה דיין פוטרתן, מאחר שיש שייכות למשקין ביין דהם תוך סעודה דידי' לפ"מ דקי"ל דיש קבע ליין בזה"ז, וכתב דדמי להא דדברים הבאים קודם ברהמ"ז אחר שאמר הב לן ונבריך, דאף דצריך לברך לפניהן מ"מ א"צ לברך לאחריהן, ה"נ ברכה מעין ג' דיין יפטור המשקין הבאים בתוך שתיית יין דהוה סעודה דידי', ובד' המג"א בסימן ר"ח סקכ"ד מבו' דהיינו דמש"כ המרדכי דבכה"ג דצריך לברך על המשקין לפניהן צריך לברך אף לאחריהן הוא לטעמי' דאין קבע ליין, אך לפ"מ דקי"ל דיש קבע ליין א"צ לברך לאחריהן, - ועיי"ש שתמה על מש"כ השל"ה דאף אחר שאמר הב לן ונבריך א"צ לברך לאחריהן, שהרי אף דברים הבאים אחר שמשך ידו מן הפת טעונין ברכה לאחריהן, ועמש"נ בזה בדף מס' 46.

ובד' השעה"צ שם סקע"ב מבו' דהמג"א נחלק ע"ד השל"ה גם במשקין הבאו אחר שנמלך והסיח דעתו משתי', וכ"כ החזו"א בסימן כ"ז סק"ד, ועיי"ש שהכריע לדינא דא"צ לברך לאחריהן,[[993]](#footnote-994) - אך בס' שבילי דוד שם סקי"א פירש בד' המג"א שם בסו"ד דמודה דמשקין הבאו אחר שנמלך והסיח דעתו משתיית היין א"צ ברכה לאחריהן, משום דהא דיין פוטר כל מיני משקין הוא משום חשיבותו ולא משום טפל, וכמבו' בד' המג"א בסימן קע"ז סק"א, עיי"ש.

בד' הצל"ח בסוגיין משמע דאחר שנסתלק משתיית היין אף שלא נסתלק משתיית שאר משקין מ"מ אי"ז פוטר שאר משקין, ודמי להא דפת אינה פוטרת את הדברים הבאים לאחר שמשכו ידיהן מן הפת,[[994]](#footnote-995) - אך בד' המ"ב בסימן קע"ד סק"ג משמע דאף אחר שנסתלק משתיית היין פוטר שאר משקין, אם באו לפניו קודם גמר שתיית היין, וכ"ה מבו' להדיא בד' השעה"צ בסימן תע"ט סק"ד, וכ"ה מבו' ממש"כ המג"א והמ"ב בכ"ד דיין קידוש פוטר את המשקין שבתוך הסעודה, אף דדרך הי' שאין שותין יין בתוך הסעודה ונסתלק משתיית היין,[[995]](#footnote-996) וכ"כ הברכ"י בסימן קע"ה אות א',[[996]](#footnote-997) וצ"ע.

**אם יין פוטר מי שריית תאנים**

המג"א בסימן ר"ד סקי"ז כתב דלדעת הרא"ש דמברכין על מי שריית תאנים בפה"ע אין נפטרין בברכת היין, משום דפרי נינהו, - אך הפמ"ג באש"א בסימן ר"ב סקכ"ו כתב דאף אם מי שריית תאנים חשיבי כפרי העץ, מ"מ כיון ששותה אותם כדרך משקה נפטרין בברכת היין, דיין פוטר כל מיני משקין.

**בגונא דפטר את היין בברהמ"ז אם נפטרו שאר משקין**

הפמ"ג באש"א בסימן קע"ד סק"ט כתב דכל ששתה יין ושאר משקין לאחר הסעודה, אף דהיין נפטר בברהמ"ז משום דסעיד, מ"מ אי"ז פוטר שאר משקין וצריך לברך עליהן בנ"ר, דאף דברכה אחרונה של יין פוטר שאר משקין מחמת חשיבות, מ"מ ברהמ"ז דלא נתקן על יין אלא דפוטרו משום דסעיד, אינו פוטר לשאר משקין, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן ער"ב סי"ג דאף דא"צ לברך ברכה אחרונה על כוס של קידוש לפי שהוא מצרכי הסעודה וה"ז טפל לסעודה ונפטר בברהמ"ז, מ"מ אם שתה שאר משקין קודם הסעודה צריך לברך אחריהן ואינם נפטרין בברהמ"ז,[[997]](#footnote-998) - ולכאו' כ"ז הוא למש"כ הפמ"ג בסימן קע"ז דהא דיין פוטר כל מיני משקין הוא מכח ברכתו, אך אם הא דיין פוטר כל מיני משקין הוא משום דחשיב כעיקר השתי' הדין נותן דכל שפטר את היין בברהמ"ז נפטרו אף שאר המשקין,[[998]](#footnote-999) וצ"ע.

**שתה שאר משקין קודם היין אם נפטרין בברכה אחרונה דהיין**

בד' המג"א בסימן קע"ד סקי"ד מבו' לפ"מ שפירש הלבו"ש שם דאם שתה משקין קודם הסעודה ושתה אחר הסעודה כוס של ברהמ"ז א"צ לברך בנ"ר על המשקין, דנפטרין בברכת מעין ג' שמברך על כוס ברהמ"ז, וכ"כ הגר"ז שם ס"ז, וכ"נ בד' המג"א בסימן ר"ד סקי"ז דאף כששותה יין לאחר ששתה לשאר משקין א"צ לברך בנ"ר על המשקין.

אך המ"ב בסימן קע"ד סקל"ז העמיד לד' המג"א במברך ברהמ"ז על כוס של שכר דמברך עליו בנ"ר, ומבו' דכל שמברך ברהמ"ז על כוס של יין אין ברכת מעין ג' שמברך על היין פוטרת לשאר משקין ששתה תחילה, וכן צידד השה"ג בשלהי פירקין דאם שתה תחילה מים ואח"כ שתה יין צריך לברך על כל אחד ואחד לפני' ולאחרי', וכ"נ בד' המ"ב בסימן ר"ח סק"פ דכל ששתה היין אחר ששתה שאר משקין אין ברכת מעין ג' דהיין פוטרת לשאר משקין,[[999]](#footnote-1000) ולכאו' הוא משום דכל ששתה שאר המשקין קודם היין אינם טפלין כלל ליין, (ובד' השה"ג והמ"ב בסימן ר"ח נתחדש דהיינו אף כששותה במעמד אחד מים ואח"כ יין, וכ"ש כששתה משקין קודם הסעודה ושותה אחר הסעודה יין דלא שייכי כלל זל"ז).[[1000]](#footnote-1001)

**שתה יין פחות מרביעית אם מברך על שאר משקין בנ"ר**

השעה"צ בסימן ר"ח סק"ע כתב לדון בגונא דשתה יין פחות מרביעית דאין בידו לברך על שאר המשקין בנ"ר, שהרי י"א דאף על רוב רביעית או אף על כזית מברך מעין ג', וממילא לא יוכל לברך בנ"ר על המשקין, דכי משום שאין אנו יודעין לברר ההלכה יחוייב עי"ז לברך בנ"ר, - אך הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"א סכ"א כתב דאם שתה מן היין פחות מרביעית מברך על המשקין לאחריהן בנ"ר, וכ"כ האג"מ באו"ח ח"א סימן ע"ד דכיון דאין הטפל פטור מברכה אלא דברכת העיקר פוטרתו, הרי דבכה"ג דאין בידו לברך על היין מעין ג', יש לו לברך בנ"ר על המשקין, וכ"כ העמק ברכה בהל' ברכת הנהנין אות ה', ועמש"נ בזה בדף מס' 43.

כ"ד כסליו פ"ד

דף מס' 50

**שיחה בין ברכה לאכילה**

**מ' א'** **- טול ברוך וכו',** בטעם הא דכל שסח בין ברכה לאכילה צריך לחזור ולברך נחלקו הראשונים, דהתוס' כתבו דהוא משום דהוי היסח הדעת, וכ"כ הראבי"ה בסימן אלף פ"ח והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות והאגודה בפירקין, וכ"ה מבו' בד' המחזו"ו בסימן ס"ז ובספה"י לר"ת סימן רצ"ז, וכ"כ המג"א בסימן מ"ז סק"ז והמ"ב שם סקי"ט בדעת הב"י, ודמה"ט אם הפסיק אחר ברכת התורה א"צ לחזור ולברך משום דמצוה להגות יומם ולילה וליכא היסה"ד.[[1001]](#footnote-1002)

אך הרי"ד בס' המכריע סימן ס"ו כתב דאי"ז משום היסה"ד, שהרי לא הסיח דעתו מלאכול, אלא הוא מפני שברכה ראשונה בטלה כיון ששח קודם שיתחיל לאכול ונמצא אוכל בלא ברכה דהשיחה מבטלת הברכה, והיינו דכל ששח בין הברכה לאכילה הו"ל הפסק ואין הברכה חלה על האכילה, וכ"נ קצת ממש"כ בפירש"י דשיחה הויא הפסקה, ומשמע דאי"ז משום היסה"ד אלא משום הפסק, וכ"כ הנובי"ק או"ח סימן מ"א ד"ה ובאופן והגר"א בסימן מ"ז ס"ח דהא דשיחה מפסקת אי"ז משום היסה"ד אלא משום דאין לברכה על מה לחול, וכ"כ המ"ב בסימן מ"ז סקי"ט ובסימן ק"מ סק"ו, וכ"ה מבו' בד' הנשמ"א בכלל ה' סק"ט, ופירש דהוא משום דאתי דיבור ומבטל דיבור.[[1002]](#footnote-1003)

במש"כ התוס' ודעימייהו דדין הפסק הוא משום היסה"ד, צ"ב, דודאי דאף שהפסיק בדיבור לא הסיח דעתו מלאכול וכמש"כ הרי"ד, ועוד דאם הוי זה היסה"ד א"כ מ"ט באמצע הסעודה א"צ לחזור ולברך כשאר היסה"ד,[[1003]](#footnote-1004) - ובס' שבילי דוד בכללי הברכות ריש כלל ב' כתב לפרש דהיינו דודאי אי"ז היסה"ד אלא לשעתו, אך עדיין בדעתו לאכול לאחר כלות הדיבור, וע"כ אי"ז מזיק אלא בין ברכה לאכילה או למצוה, אך באמצע הסעודה א"צ לחזור ולברך אלא כשמסיח דעת מן האכילה לגמרי.

**שיחת השומעים בין ברכה לאכילה**

התוס' בפסחים ק"א א' ד"ה ור' יוחנן כתבו במה שאמרו שם באותם בנ"א שקידשו בביהכ"נ דלר' יוחנן אף ידי יין יצאו, דס"ל דשינוי מקום א"צ לברך, דהיינו כששתו מן היין בביהכ"נ, דאל"כ הו"ל הפסק, וכמו שאמרו הכא דאם הפסיק בין ברכה לאכילה צריך לחזור ולברך, ומבו' דאף שכבר שתה המברך מן הכוס, מ"מ כל שהפסיקו אח"כ השומעים קודם שתייתם צריכין לחזור ולברך, והוכיח כן המג"א בסימן קס"ח סקי"ט, וכ"כ הב"י בסימן קס"ז ס"ו דכיון דכל אחד ואחד חייב לברך כדי לאכול וכשאחד מברך לכולם הוי כאילו כל אחד בירך לעצמו, הרי דכל שהוא מפסיק בין ענייתו אמן לטעימתו הוי הפסק וצריך לחזור ולברך, וכ"כ הט"ז שם סק"ח והמג"א שם סקי"ט, וכ"כ המ"ב שם סקמ"ג ובשעה"צ סקמ"א דכן הסכימו רבים מהאחרונים, וכ"כ הביאוה"ל שם ד"ה אבל אח"כ.

אך הריטב"א בהל' ברכות פ"ג הי"ח כתב ללמוד מהתם דכל שאחד מברך לכולם אע"פ שזה שותה וזה אוכל ואח"כ נוטל חבירו כוס אחר ושותה ושח בינתים, שכיון שעשו צירוף ובירך זה להוציאם וטעם הוא מן הכוס הרי הוא כאילו שתו כולם ונפטרו, וע"כ הוא דהיו יוצאים ידי יין אלמלי דאיכא שינוי מקום,[[1004]](#footnote-1005) ועיי"ש שכתב ללמוד לזה גם מהא דבקידוש והבדלה אם טעם אחד מהם יצאו כולם, וכ"כ הריטב"א בפסחים ז' ב' דכל שהוא מוציא את הרבים בברכת הנהנין כיון שנהנה אחד מהם וסילק הברכה רשאין השאר לשוח, וכ"כ הרוקח בסימן שכ"ט דאם אכל הבוצע מעט והסיחו הא נפקי כולהו, וכתב ללמוד מזה ממה שאמרו בעירובין מ' ב' דאי יהבי לינוקא נפקי, וכ"כ הרמ"א בסימן קס"ז ס"ו.

בטעמא דהרוקח והריטב"א דכל שטעם המברך אין שיחת השומעין מפסקת בין הברכה לאכילתן, לכאו' הוא משום דס"ל דעיקר הא דשיחה מפסקת בין ברכה לאכילה אי"ז משום לתא דהאכילה דאינה נפטרת בהברכה כשסח, אלא הוא משום לתא דהברכה דאין עלי' תורת ברכה רק כשחלה על האכילה, וכל שהפסיק ולא חיילא ברכתו על אכילה אין עלי' תורת ברכה, אך כל שיש עלי' תורת ברכה פוטרת אף אם הפסיק בינה לאכילה, וע"כ כל שטעם המברך ויש על ברכתו תורת ברכה ה"ז מועיל לפטור את אכילת השומעין אף ששחו בין הברכה לאכילתן,[[1005]](#footnote-1006) אך לפ"ז הי' בדין דאף אם סחו קודם שטעם המברך ואח"כ טעם המברך תועיל הברכה לדידהו, ואי"ז במשמעות ד' הרוקח והריטב"א, וצ"ע.[[1006]](#footnote-1007)

**הפסיק המברך ולא הפסיקו השומעין**

הפמ"ג במש"ז בסימן קס"ז סוסק"ח כתב דאם המברך הפסיק בדיבור בין ברכה לאכילה והשומעין לא הפסיקו, י"ל דיצאו בברכתו, דאף דבברכת הנהנין ל"מ לברך לאחרים, מ"מ כיון דדעתו הי' לברך וליהנות ג"כ אלא שאח"כ הפסיק יצאו אחרים בברכתו, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין, והביאו בגל' הגרע"א בסימן רי"ג, וכ"כ המ"ב שם סקט"ו ובשעה"צ סקי"ח, - אך הביאוה"ל בסימן קס"ז ס"ו ד"ה אבל אח"כ האריך דכל שסח המברך ונתבטלה ברכתו והויא ברכה לבטלה, לא יצאו השומעים בברכתו, עיי"ש.

**אכילה אחרת בין הברכה לאכילה אם הויא הפסק**

הט"ז בסימן רי"ב סק"ו כתב דבאוכל גרעיני גודגדיות קודם השתי' כדי למתק השתי', ל"מ לברך תחילה בפה"ג ולאכול הגרעין ולשתות, משום דאכילת הגרעין הוי הפסק בין ברכה לשתי', ואף דאם אמר הביאו מלח וכו' ל"ה הפסק וה"נ אכילה זו הויא צורך השתי', מ"מ כיון דהוי הנאה אחרת מן השתי' ע"כ הוי הפסק, - אך המג"א בסימן ר"ט סק"ה הוכיח מד' המהרי"ל דטעימת מים ל"ה הפסק בין הברכה לשתיית יין, וכתב דאפשר דהוא משום דטעימה שהיא ג"כ אכילה ל"ה הפסק, והביאו המ"ב שם סק"ח.

**טעם הא דטול ברוך ל"ה הפסק**

**טול ברוך א"צ לברך,** בפירש"י כתב דהוא משום דשיחה זו הויא צורך הברכה וע"כ ל"ה הפסק, וכ"כ הר"י מלוניל והרא"ה והפסקי רי"ד והריא"ז והשבה"ל בסימן קמ"ב והתניא רבתי בסימן כ"ג והאבודהם בהל' ברכות ש"א, - אך התוס' כתבו דהוא משום דהויא מילתא דשייכא לסעודה, ומבו' דאי"ז משום דהויא השיחה צורך הברכה אלא הוא משום דהויא צורך הסעודה, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"א מברכות ה"ח, וכ"כ התר"י והאשכול בהל' סעודה והראב"ן בסימן קצ"א והרוקח בסימן שכ"ט והרי"ד בס' המכריע סימן ס"ו והסמ"ק בסימן קנ"א והכל בו בסימן כ"ד והריטב"א בה'ל ברכות פ"ב ה"י והטור בסימן קס"ז והאבודרהם בסדר תפילות חול ש"ג.

**אם הא דל"ה הפסק הוא רק כשהוא שייך לפרוסת המוציא**

בפירש"י כתב דהא דטול ברוך ל"ה הפסק הוא כשהושיט מפרוסת הברכה, והב"י בסימן קס"ז ס"ו כתב דמשמעות דבריו דאע"פ שסח מצרכי סעודה אם אינו דבר דשייך לפרוסת המוציא הוי הפסק,[[1007]](#footnote-1008) ודקדק כן גם מד' התוס' והמרדכי בסימן ק"ל והטור, - אך הרמב"ם בפ"א מברכות ה"ח כתב דאם הפסיק בדברים מענין דברים שמברכין עליו א"צ לברך שנית כיצד כגון שבירך על הפת וקודם שיאכל אמר וכו' תנו לפלוני לאכול, והב"י שם כתב דמשמעות דבריו דכל שהשיחה מענין אכילה ל"ה הפסק וא"צ שתהא מענין פרוסת המוציא בדוקא, דתנו לפלוני לאכול לא משמע שאומר להאכילו מפרוסת המוציא דוקא, וכתב דכיון דספק ברכות הוא נקטינן לקולא, וכ"כ המ"ב שם סקל"ז, ובסקל"ט הוסיף דאפי' לא אמר שיתנו לו מפרוסת המוציא אלא אמר לב"ב שיתנו לו ככר שיברך בעצמו מ"מ מעניני סעודה הוא ואי"ז הפסק.

**הבא מלח הבא לפתן**

**הבא מלח הבא לפתן צריך לברך ור' יוחנן אמר אפי' הבא מלח הבא לפתן א"צ לברך וכו',** בפירש"י כתב דטעמא דר' יוחנן הוא משום דאף הבא מלח הבא לפתן הוי צורך ברכה שתהא פרוסה של ברכה נאכלת בטעם, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריא"ז, ומבו' דאף לר' יוחנן רק שיחה שהיא לצורך הברכה ל"ה הפסק, ואך דס"ל דגם הבא מלח הבא לפתן חשיב כצורך הברכה, וע"ז הוא דפליג רב וס"ל דלא חשיב זה כצורך הברכה, - אך הרא"ה כתב דהא דטול ברוך ל"ה הפסק הוא משום דהוי צורך הברכה, והא דהבא מלח וכו' ל"ה הפסק הוא משום דהוי צורך האכילה, ומשמעות דבריו דבזה הוא שנחלקו רב ור' יוחנן, דלרב רק שיחה שהיא צורך הברכה ל"ה הפסק אך הבא מלח וכו' דאי"ז צורך הברכה הוי הפסק, ולר' יוחנן אף שיחה שהיא צורך האכילה ל"ה הפסק, וע"כ אף הבא מלח וכו' ל"ה הפסק,[[1008]](#footnote-1009) וכ"כ הערוך (בע' גבל) דהא דהבא מלח ל"ה הפסק הוא משום דהוי צורך הסעודה.

בתשו' הרשב"א ח"א סימן ר"ח כתב במי שיש לפניו פת נקי' ויפה שא"צ ללפתן ובירך עלי' המוציא ודעתו לאכלה עם לפתן ואחר שבצע אמר הביאו לפתן, דאם כשבצע נתכוין לאכול בלא לפתן צריך לחזור ולברך, אבל אם נתכוין לכך אי"ז הפסק ואפי' היתה פתו יפה שביפות דשמא אין אכילתו עריבה עליו בלא לפתן, וצידד דאף אם הי' לפניו מלח ולפתן ונתן דעתו על לפתן אחר ואמר הביאו לפתן פלוני אי"ז הפסק, שאין הדעות שוות במאכלן יש מי שערב לו ליפתן זה ויש בהפכו, - והב"י בסימן קס"ז סק"ו כתב במש"כ הרשב"א דאם כשבצע נתכוין לאכול בלא לפתן דצריך לחזור ולברך, דהוא כדעת הסוברים דבעינן שתהא השיחה צורך פרוסת המוציא, דלדעת הרמב"ם דסגי במה שהוא צורך סעודה, הרי דאע"פ שכשבצע נתכוין לאכול בלא ליפתן, מ"מ כל שנמלך ואמר הביאו לפתן א"צ לחזור ולברך דהו"ל צורך סעודה.

**גביל לתורי**

**ורב ששת אמר אפי' גביל לתורי נמי א"צ לברך,** הרמב"ם בפ"א מברכות פסק כדעת רב ששת דגביל לתורי ל"ה הפסק, וכ"כ רבים מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ז ס"ו, והכס"מ שם כתב בטעמו דקי"ל כרב ששת דבתרא הוא, - והצל"ח עמד בזה דהא דהלכה כבתראי הוא מאביי ורבא ואילך, אך באמוראי קדמאי אין הלכה כתלמיד במקום הרב, וא"כ היאך יכריע רב ששת את רב ור' יוחנן, ועיי"ש שכתב לישב דמודה רב דגביל לתורא א"צ לברך משום דאסור לאכול עד שיתן לבהמתו והוי זה צורך אכילת עצמו, ורבותא נקט דאף טול ברוך דהוא לצורך אכילת חבירו ל"ה הפסק, ור' יוחנן דס"ל דגביל לתורי צריך לברך הוא משום דלא ס"ל להא דאסור לאכול קודם שיאכיל לבהמתו, ולא קי"ל כוותי'.

**אם מותר להפסיק לכתחילה באמירת טול ברוך וכו'**

הבה"ג בפירקין כתב דהא דטול ברוך וכו' ל"ה הפסק היינו בדיעבד, וכ"כ בס' האורה סימן מ"ב והאשכול בהל' סעודה והארחות חיים בהל' סעודה סי"ד והכל בו בסימן כ"ד, וכ"כ בס' הבתים שערי הברכות ש"א דיש יש מן הגדולים שאמר שאע"פ שאין דברים אלו הפסק מ"מ צריך ליזהר שלא יפסיק בין הברכה והדבר שמברך עליו, וכ"כ הרמ"א בסימן קס"ז ס"ו, - אך בד' הריטב"א בחולין פ"ו ב' ובהל' ברכות פ"ב ה"י משמע להדיא דלכתחילה מותר לשוח בדברים שהם צרכי סעודה, וכ"נ בד' הר"א מלונריש בפירקין והראבי"ה בסו"ס תקל"ה והמרדכי בר"ה סימן תשכ"א, וכ"כ הא"ר בסימן תקצ"ב בדעת המרדכי.[[1009]](#footnote-1010)

בד' הבה"ג ודעימי' מבו' דאף הא דגביל לתורי ל"ה הפסק הוא בדיעבד, והביאוה"ל בסימן קס"ז ס"ו פירש דהיינו דלכתחילה אסור להפסיק אלא יאכל ואח"כ יתן לבהמתו משום דהאיסור לאכול קודם שיתן לבהמתו אינו איסור דאורייתא,[[1010]](#footnote-1011) ועיי"ש שכתב דלדעת הסוברים דהוא איסור דאורייתא ודאי דאף אם בירך המוציא צריך להפסיק.

**שכח ולא הבדיל אם מותר להבדיל בין ברכת המוציא לאכילה**

בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ש"ב כתב בשם ריצב"א דאם שכח ולא הבדיל ולאחר שבירך המוציא נזכר אם יבדיל יהא הפסק אלא יבדיל ויחזור ויברך, ול"ד לגביל לתורי דל"ה הפסק כיון שאסור לאכול קדם שיבדיל דהתם איכא איסורא דאורייתא, והביאו המג"א בסימן רע"א סקי"ב, והמחה"ש שם כתב דהיינו דאף דהבא מלח ל"ה הפסק, היינו משום דהוא צורך הסעודה, אך מה שאינו צורך הסעודה אלא להסיר האיסור לא מיקרי צורך סעודה אא"כ הוא איסור תורה, ועד"ז כתב הפמ"ג שם,[[1011]](#footnote-1012) - אך למש"כ הביאוה"ל להוכיח מד' הבה"ג ודעימי' דהא דאסור לאכול קודם לבהמתו ל"ה איסור דאורייתא, בע"כ דגם להסיר איסור שאינו מדאורייתא ל"ה הפסק, ולפ"ז הדין נותן דאם הבדיל קודם שאכל ל"ה הפסק.

אך הנה הדרכ"מ שם הביא מתשו' הגאונים דאם שכח ולא הבדיל ונזכר לאחר ברכת המוציא, יאכל כדי שלא יהיא ברכה לבטלה ומבדיל אח"כ, וכ"כ הרמ"א שם ס"ה,[[1012]](#footnote-1013) ותיקשי דמ"ט אינו מבדיל קודם אכילתו דומיא דגביל לתורי, דאף דאיסור האכילה קודם הבדלה אינו אלא מדרבנן, הרי גם איסור האכילה קודם שהאכיל לבהמתו אינו אלא מדרבנן ואפ"ה ל"ה הפסק, - וצ"ל דהוא משום דלכתחילה אסור להפסיק אף בגביל לתורי, וע"כ התירו לו לאכול קודם הבדלה, וע"ד שכתב הביאוה"ל דכיון דלכתחילה אסור להפסיק ע"כ מותר לאכול קודם שיאכיל לבהמתו, - אך אי"ז במשמעות ל' תשו' הגאונים דיאכל כדי שלא יהא ברכה לבטלה, ומשמע דאם ל"ה רשאי לאכול הי' זה ברכה לבטלה, וצ"ע.

המנחת שלמה בח"א סימן י"ח סק"ב בהערה עמד בד' הריצב"א דאף אם האיסור לאכול קדם שמאכיל לבהמתו הוא מדאורייתא, מ"מ מסתבר דטעימה בעלמא אינה אסורה אלא מדרבנן, וגם עמד בעיקר הדברים דמ"ש בזה איסור דאורייתא מאיסור דרבנן, - ועיי"ש שכתב דיש לדחוק דמש"כ הריצב"א דהתם אסור מדאורייתא, אין מכוון דבריו כלל לחלק בין דאורייתא ודרבנן, אלא מכוון דבריו הוא דהחיוב להאכיל לבהמתו שייך להיתר אכילת האדם כיון דלהדיא ילפינן לי' מקרא דלבהמתך והדר ואכלת ושבעת, וע"כ הו"ל כמלח ולפתן הבאים להכשיר את המאכל, ומשא"כ איסור אכילה לפני הבדלה שהוא רק מפני שאסרו חכמים לאכול לפני שקיים מצות הבדלה המוטלת עליו, אי"ז שייך ממש לאכילת האדם ול"ד למלח ולפתן.[[1013]](#footnote-1014)

**הפרשת תרו"מ בין ברכה לאכילה**

החזו"א בדמאי סימן ט"ו סק"ה ד"ה ואם ברך כתב דאם בירך המוציא ונזכר שלא הפריש מעשר יכול להפריש במחשבה תרומה גדולה ומעש"ר ותרומ"ע ומע"ש, וכתב דהיינו בדמאי אבל בטבל ודאי שצריך לברך על ההפרשה מותר להפסיק ולברך כדין הפסק לצורך הסעודה, וכתב דאפשר דצריך להלחיש בשפתיו שאין מברכין על מחשבה לחוד, וגם עיקר דין מעשר במחשבה לא מצינו בהדיא וראוי להחמיר וכיון דראוי להחמיר ראוי להפסיק, - וצ"ב דמ"ש מהיכא ששכח ובירך המוציא קודם הבדלה דאסור להבדיל והתירו לו לאכול קודם הבדלה, וא"כ ה"נ בדמאי הי' לנו להתיר לו לאכול בלא הפרשה, ואף אי נימא דאיסור דמאי חמיר טפי, מ"מ מ"ט התיר גם מכח הא דראוי להחמיר ולעשר בפה, ולמש"כ המנחת שלמה ניחא דשאני הפרשת תרו"מ דהוא תיקון המאכל, וע"כ חשיב כצורך האכילה, וצ"ע.

**הפסק לשם צורך כשלא נעשה עי"ז הצורך**

הריטב"א בר"ה ל"ד א' כתב דכ"ה דאם שח בין ברכה לתקיעה חוזר ומברך, ה"נ אם נתקלקל סימן הראשון בענין שלא עלה למנין כלל ויש לו להחזיר התקיעות כולם מתחלתן חוזר ומברך, - אך בס' הפרדס שער המעשה נחלק ע"ז דהרי כל שיחה שהיא מענין הברכה א"צ לחזור ולברך, וע"כ אף אם נתקלקלה התקיעה הראשונה א"צ לחזור ולברך, - ולכאו' יסוד הפלוגתא בזה הוא בדבר שעשה לצורך הברכה והמצוה ולא נעשה בזה הצורך, דהריטב"א ס"ל דאף דתקע לצורך מצות תקיעה, מ"מ כיון שלא עלתה בידו הוי הפסק, והפרדס ס"ל דכיון שעשה כן לצורך המצוה והוא עוסק בענין המצוה א"צ לחזור ולברך.

ועד"ז מצינו במש"כ המג"א בסימן תפ"ט סקי"ב במי שטעה בספירה דאם נזכר תוכ"ד יחזור ויספור וא"צ לחזור ולברך, והפמ"ג שם תמה ע"ז דספירתו שספר שלא כהוגן הויא הפסק בין ברכה למצוה, והגר"ז שם סכ"א כתב הספירה הראשונה אינה חשובה הפסק כיון שנתעסק בדבר שבירך עליו אלא שלא עלה בידו כהוגן, וכ"כ המנחת שלמה שם.[[1014]](#footnote-1015)

**אכילה קודם שיאכיל לבהמתו**

**אסור לאדם שיאכל קודם שיתן מאכל לבהמתו,** נחלקו רבוותא בזה, **א** בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ש"ב כתב בשם ריצב"א דהוא איסורא דאורייתא, ונתבאר לעיל. - **ב** בתשו' שבו"י ח"ג סו"ס י"ג כתב דאי"ז איסור דאורייתא אלא אסמכתא בעלמא, וכ"כ הביאוה"ל בסימן קס"ז ס"ו ד"ה ומ"מ לכתחילה בדעת הבה"ג ודעימי', ונתבאר לעיל. - **ג** הרמב"ם בפ"ט מעבדים ה"ח כתב דחכמים הראשונים היו וכו' ומקדימין מזון הבהמות והעבדים לסעודת עצמן, והנשמ"א בכלל ה' סקי"א כתב בדעתו דאי"ז אלא מדת חסידות, וכתב דשמא ל"ג למה שאמרו הכא דאסור לאדם וכו' אלא גריס לא יאכל עד שיתן לבהמתו.

הב"י בסימן קס"ז ס"ו כתב בדעת רש"י ודעימי' דהא דגביל לתורי חשיב כצורך פרוסת המוציא, הוא משום דאסור לטעום קודם שיאכיל לבהמתו, וכ"כ המג"א שם סקי"ח דאסור לטעום קודם שיתן לבהמתו, - אך הט"ז שם סק"ז כתב דליכא איסורא בטעימה בעלמא, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, - ועמש"כ בזה בתשו' שבו"י ח"ג סימן י"ג והנשמ"א בכלל ה' סקי"א.

הספר חסידים בסימן תקל"א כתב דהא דהבהמה קודמת הוא באכילה, אך בשתי' יתנו לאדם תחילה וא"כ לבהמה דכתיב ותאמר אליו גם אתה שתה ואח"כ וגם לגמליך אשקה ואשת וגם הגמלים השקתה, וכתיב והשקית את העדה ואת בעירם העדה תחילה ואח"כ את בעירם, והביאו המג"א בסימן קס"ז סקי"ח, - והמחה"ש שם כתב דלפ"ז אפשר דשתיית בהמה לא חשיב כצורך סעודה ואם שח ליתן לשתות לבהמה אפשר דצריך לחזור ולברך.

**אין הבוצע רשאי לבצוע עד שיביא מלח או לפתן לפני כל אחד ואחד,** בד' הבה"ג בפירקין מבו' דהיינו דאין לברך ברכת המוציא עד שיביאו מלח או לפתן לפני כל אחד ואחד כדי שלא ידבר בינתים, והמ"ב בסימן קס"ז סקכ"ו כתב דהא דצריך להמתין מלברך על שיביאו לפני כל אחד ואחד הוא לפי שמוציא אותם בברכתו וצריכין לטעום מיד אחר הברכה.

והפר"ח בסימן קס"ז כתב להוכיח מזה דאף אחר שטעם המברך אסורין השומעים להפסיק קודם אכילתן, והמג"א שם סקי"ט כתב דלדעת הרמ"א דאם הפסיקו השומעים אחר שטעם המברך ל"ה הפסק, צ"ל דמ"מ לכתחילה אסורין להפסיק, וע"כ צריך להמתין עד שיביאו מלח לפני כל אחד ואחד, - אך בד' הריטב"א בפסחים ז' ב' מפורש דלכתחילה מותרין לשוח אחר שטעם המברך, וכ"נ בדבריו בהל' ברכות פ"ג הי"ח, וצ"ע.

**לית דין צריך בשש,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דפת נקי' היא זו וא"צ לפתן, ועד"ז כתב הערוך בע' בשש בפי' בתרא דהוא לחם יפה וא"צ לא מלח ולא לפתן. - **ב** הערוך שם כתב בפי' הב' דהיינו דא"צ המברך להתבושש ולחזור על הלפתן אלא מברך לאלתר מפני שיש בו מלח, ועד"ז כתב האו"ז בסימן קנ"א בשם ר"ח דא"צ לחזור על לפתן משום דמתובל הוא בתבלין ומלח. - **ג** הרמב"ם בפ"ז מברכות ה"ג כתב דאם נתכונו לאכול פת חריבה מותר לבצוע בלא להביא מלח ולפתן, והכס"מ שם כתב שפירש דמה שאמרו דלית דין צריך בשש היינו דאין פת זו צריך לפתן וכיון דעתי לאכול עמו לפתן א"צ להמתין עד שיביאו לפתן, ופירש כן גם בד' הערוך שם בפי' קמא, - ועמש"כ בזה הט"ז בסימן קס"ז סק"ו והפמ"ג שם ובראש יוסף בסוגיין.

**אכל כל מאכל ולא אכל מלח שתה כל משקין ולא שתה מים ידאג וכו', בסדר רב עמרם גאון סימן ע"ג כתב דכיון שאמרו חכמים דאכל כל מאכל ולא אכל מלח שתה כל משקה ולא שתה מים ביום ידאג מפני ריח הפה ומפני אסכרה ואי לא אכיל ולא שתי הוה סכנה, הו"ל משום לרפואה וא"צ ברכה לא לפניו ולא לאחריו, ועד"ז כתב בתשו' רב עמרם שבאוצה"ג סימן ר"צ, והביאוהו בסידור רש"י סימן נ"ד ובס' הסדרים לרש"י סימן ס"א והמחזו"ו בסימן ע"ו והשבה"ל בסימן קמ"ט, וכ"כ הב"י בסו"ס קע"ט, ועמש"נ בזה בדף מס' 5.**

**ר' יהודה אומר בורא מיני דשאים וכו' אין הלכה כר' יהודה,** גירסת הרמב"ן הלכה כר' יהודה, ועמד ע"ד הגאונים והרי"ף שלא כתבו לפסק זה וכתבו בכל מיני האדמה דמברכין עליהן בפה"א, ועיי"ש במש"כ בזה באורך.

ובסו"ד עמד בזה ממה שנחלקו בסוכה מ"ו א' בהיו לפניו מצות הרבה דלת"ק אומר אקב"ו על המצות ולר' יהודה מברך על כל אחת ואחת בפני עצמה ומפרשינן טעמא דר' יהודה דהוא משום דכל דבר ודבר תן לו מעין ברכתו, ואמרו שם דהלכה כר' יהודה וכן פסקו הגאונים שם, וכתב די"ל דת"ק דהכא מודה להא דכל דבר ודבר תן לו מעין ברכתו, והא דס"ל דעל כל פרי האדמה מברך בפה"א הוא משום דכולהו פרי האדמה נינהו והוו מין אחד לברכה, וכ"כ המאירי בסוכה מ"ו א' דרבנן ס"ל דפירות הארץ וירקות כעין דבר אחד הם ודי להם בברכה אחת, - אך בפירש"י לעיל ל"ז א' ד"ה הא ר' יהודה כתב דטעמא דרבנן דפליגי וס"ל דמברך על הירקות בפה"א הוא משום דפליגי על עיקר דינא דכל מין ומין תן לו מעין ברכתו.

כ"ז כסליו פ"ד

דף מס' 51

**נקיט כסא דחמרא ופתח אדעתא דשיכרא**

**י"ב א'** **- היכא דקא נקיט כסא דחמרא בידי' וכו' ופתח ומברך אדעתא דשיכרא ומסיים בדחמרא יצא וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דתחילת הברכה אמר ע"מ לסיים שהכל וכיון שהגיע למלך העולם נזכר שהוא יין ואמר פרי הגפן, ובכה"ג פשיטא לן דיצא, כיון דאף אם סיים כל הברכה כדעת פתיחתה ואמר שהכל יצא, וכן פירשו התוס' והבעה"מ והתר"י והרשב"א וההשלמה והפסקי רי"ד והריא"ז והס' הבתים בהל' ברכות ש"ח,[[1015]](#footnote-1016) וכ"כ השבה"ל בסימן קס"ה בשם ר"ש בן חפני, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ח מברכות הי"א. - **ב** בפי' ר"ח מבו' דגריס פתח בדשיכרא ומסיים בדחמרא והיינו כשפתח ואמר שהכל נהי' בדברו וסיים בפה"ג, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בדעת הגאונים והרי"ף, וכ"כ הרשב"א בשם הראב"ד, וכ"כ המאורות והמכתם והרא"ש בסימן י"ד והמאירי בשמו. - **ג** הראב"ד בכתוב שם פירש דהיינו כגון שאמר בא"י אמ"ה שהכל בפה"ג, ומבו' בדבריו דלא איירי שאמר שהכל נהי' בדברו בפה"ג, דכבר סיים את ברכתו כשאמר שהכל נהי' בדברו, אלא איירי כשאמר שהכל בפה"ג דעדיין לא סיים את ברכתו.[[1016]](#footnote-1017)

למש"כ הר"ח ודעימי' נתחדש הכא דאף דכבר יצא יד"ח ברכה כשאמר שהכל נהי' בדברו, ול"ה צריך להוסיף בפה"ג, מ"מ אף שהוסיף ואמר בפה"ג יצא ואי"ז הפסק בין הברכה לאכילה, ולפ"מ שפירש לקמן בסוגיין מבו' דאף בנקיט כסא דשיכרא ואמר שהכל נהי' בדברו בפה"ג, לא מיבע"ל אלא אם בתר חתימה אזלינן אך אם בתר עיקר ברכה אזלינן יצא, ומה שהוסיף ואמר בפה"ג אי"ז הפסק, אף דאי"ז מענין ברכתו כלל, - ובפשוטו הוא מתפרש כמש"כ הרמב"ן במלחמות בתו"ד דמה שהוסיף בברכתו אינו פוסל אלא שאמר הקב"ה ברא זה וזה, וע"כ אף אי"ז הפסק, וכ"כ המאירי דלי"ב משום הפסק בין ברכה לאכילה שהרי כל שהוא מעין המעשה או צורך המעשה אינו הפסק, וה"נ הכא שהוא מעין הברכה ושבח של הקב"ה שמברכים לו אינו הפסק, וכ"כ המאירי במגן אבות סימן א'.

החיי אדם בכלל ה' סי"ג כתב דאם דיבר באמצע ברכה קצרה אף תיבה אחת הוי הפסק, משום דאין מקום לסוף הברכה להתחבר עם תחילתה, וכ"כ המ"ב בסימן נ"ד סק"ג, - וצ"ע לפ"ז לפי' הראב"ד דאיירי כשאמר בא"י אמ"ה שהכל בפה"ג, דא"כ מ"ט מה שאמר שהכל אינו הפסק באמצע ברכתו, דבכה"ג ליכא למימר דהוא מוסיף בברכתו, שהרי תיבת שהכל בפנ"ע אינה תוספת בברכה, - וצ"ל דכיון שאמר כן לשם ברכה והזכרת שבח אי"ז הפסק,[[1017]](#footnote-1018) וצ"ע.

**נקיט כסא דשיכרא ופתח בדחמרא וסיים בדשיכרא**

**אלא היכא דקא נקיט כסא דשיכרא בידי' וקסבר דחמרא הוא וכו',** בפי' ר"ח שהביא האו"ז (מכת"י) בסימן כ"ו גריס דבכה"ג אם פתח בדחמרא וסיים בדשיכרא שאמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו יצא, וכ"כ הרמב"ן במלחמות והרשב"א בשם הגאונים, - אך לפירש"י ודעימי' מיבע"ל בגונא דפתח אדעתא דחמרא וסיים בדשיכרא אם יצא, ונתבאר להלן, והרשב"א כתב לדעתו דאם אמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו ודאי דלא יצא אף אם בתר חתימה אזלינן, דכיון דמטבע קצר הוא כיון שאמר בפה"ג כבר סיים כל הברכה ומה שאמר לבסוף שהכל נהי' בדברו תוספת הוא לאחר הברכה ומה מעלה לברכה ומה מוריד והאיך קורא אותה חתימה,[[1018]](#footnote-1019) וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ל"ה בדעת רש"י, וכ"כ האו"ז בסימן כ"ו בדעתו,[[1019]](#footnote-1020) - ובדעת ר"ח ודעימי' כתב הרמב"ן במלחמות דהא דבכה"ג יצא הוא משום שחזר בו בתוכ"ד וסיים ברכתו כראוי ומפני שהוסיף בה לא פסל אלא שאמר הקב"ה ברא זה וזה, והמאירי הוסיף לפרש דמה שהוסיף באמצעה בפה"ג אי"ז הפסק שמתחיל הי' לפרוט בריותיו של הקב"ה וחזר וכלל לומר שהכל נהי' בדברו והוא הוא עיקר הדבר ויוצא בו, והערוה"ש בסימן ר"ט ס"ו כתב דהיינו דפליגי על מש"כ הרשב"א דכבר סיים את ברכתו, דכיון דהסיום הי' בטעות לא חשבינן לה כסיום אלא כהפסק בעלמא, והא דאין ההפסק מבטל הברכה הוא משום דהוא כאומר שהקב"ה ברא זה וזה,[[1020]](#footnote-1021) אך בתשו' הרשב"א שם מבו' דטעמא דהגאונים הוא משום דלא חשבינן לה כסיים את ברכתו, אלא ה"ז כמוסיף בשבח באמצע ומסיים בענין ברכתו ואין הכל הולך אלא אחר החיתום.

**טעם האיבעיא דפתח אדעתא דשיכרא לא יצא**

**נקיט כסא דשכרא בידי' וכו' פתח ובריך אדעתא דחמרא וסיים בדשיכרא מאי בתר עיקר ברכה אזלינן וכו',** כן גירסת רש"י ודעימי', ופירש"י דהיינו דפתח אדעתא דחמרא כדי לסיים בפה"ג וכשהגיע למלך העולם נזכר שהא שכר וסיים שהכל, ובזה הוא דמיבע"ל אם אזלינן בתר עיקר ברכה דאדעתא דיין נאמרה והוי כמו שסיים ביין ואין ברכת היין מוציאה ידי ברכת שכר שאין השכר מן הגפן, או דבתר חתימה אזלינן דסיים בשהכל, וכן פירשו התוס' והבעה"מ והתר"י והרשב"א וההשלמה והפסקי רי"ד והריא"ז והראבי"ה בסימן ל"ח, אך גירסת הגאונים ור"ח היא בע"א, ונתבאר בדף מס' 52.

והתוס' הק' דמאי מיבע"ל דלא יצא יד"ח, הרי קי"ל דמצוות א"צ כונה, והתר"י כתב דלדעת הרי"ף דקי"ל דמצוות צריכות כונה ניחא דזהו דמיבע"ל אם בתר פתיחה אזלינן שלא נתכוין לברך על שכר ולא יצא דמצוות צריכות כונה, אך לדעת ר"ה גאון ורבים מקמאי דמצוות א"צ כונה תיקשי דמאי מיבע"ל, - והתוס' כתבו לישב דהא דמצוות א"צ כונה היינו בשומע תפילה אחורי ביהכנ"ס ולא נתכוין לצאת, אבל היכא דנתכוין על היין ונמצא שכר ל"מ, והתור"פ הוסיף לפרש דהיינו דכל הא דיצא יד"ח הוא כשלא נתכוין שום דבר אלא ששמע סתם או בירך סתם, אך הכא שנתכוין לדבר אחר ל"מ, וכ"כ התר"י בשם רשב"ם דאף דמצוות א"צ כונה מ"מ כל שמתכוין בידיעה שלא לצאת אינו יוצא, וזהו דמיבע"ל הכא משום דפתח בדחמרא ונתכוין שלא לצאת מן השכר אלא מן היין.

ובפשוטו מבו' בדבריהם דעיקר האיבעיא הוא ע"ד דינא דמצוות צריכות כונה דכיון דנתכוין לברך על יין ולא על שכר ל"מ, וזהו שכתבו דהיינו או משום דמצוות צריכות כונה, או דאף דמצוות א"צ כונה מ"מ הכא גרע דהו"ל ככונה שלא לצאת, וצ"ל דאף דנתכוין לצאת יד"ח ברכה על מה שבידו, מ"מ כיון דהי' סבור שהוא יין ונתכוין לברך ברכת היין הו"ל ככונה שלא לצאת ידי ברכת השכר.[[1021]](#footnote-1022)

אך הנה הראב"ד בכתוב שם הק' ע"ד רש"י דלא מצינו פגם בברכה משום כונה אחרת ואף בקר"ש שהיא מה"ת אין כונה מעכבת בה חוץ מפסוק ראשון, והרא"ש בסימן י"ד כתב דהכא דעוקר הכונה לברכה אחרת גרע טפי מבלא כונה, ומשמע מדבריהם שפירשו דאי"ז ע"ד דינא דמצוות צריכות כונה,[[1022]](#footnote-1023) דכיון דנתכוין לשם ברכה חשיב ככונה לשם מצוה, אלא הוא ע"ד דינא דכונה בפסוק ראשון דקר"ש שצריך כונה לשום על לבו מה הוא אומר וכל שבירך אדעתא דחמרא מתפרשת ברכתו כפי כונתו וע"כ אינו יוצא בה יד"ח על שיכרא, וזהו שהק' הראב"ד דלא מצינו פגם משום כונתו, והרא"ש כתב דכיון שנתכוין לברכה אחרת גרע טפי.

התר"י כתב לישב עוד דאף למ"ד דמצוות א"צ כונה ה"מ בדבר שיש בו מעשה שהמעשה הוא במקום כוונה, אבל במצות שתלוי' באמירה בלבד ודאי צריכה כוונה שהאמירה היא בלב וכשאינו מכוין באמירה ואינו עושה מעשה נמצא כמי שלא עשה שום דבר מהמצות, והיום תרועה בר"ה כ"ח ב' תמה ע"ז ממה שאמרו שם ולקמן י"ג א' דגם דין כונה בקר"ש תליא בהפלוגתא אם מצוות צריכות כונה, וכן הק' הטו"א שם.[[1023]](#footnote-1024)

והאור גדול לקמן רפ"ב כתב לישב דמכון ד' תר"י הא דבמצוה שהיא במעשה א״כ עיקר המצוה הוא המעשה וכיון שעשה המעשה הרי עשה המצוה אף שלא כיון, אך במידי דאמירה כברכה, הרי עיקר המצוה היא כונת הלב שיכוין פירוש המלות שנותן הודאה להשי״ת על כל דבר שנהנה ואם אמר המלות בלא כונת הפירוש לאו כלום הוא דלא נתן הודאה כלל, וע"כ כל שפתח אדעתא דחמרא הרי היתה כונתו ליתן הודאה על חמרא ולא על שיכרא וזהו דמיבע"ל דלא יצא, אך כל שנתכוין למה שאומר אלא שלא נתכוין לשם מצוה, תליא בהפלוגתא אם מצוות צריכות כונה, והחזו"א בסימן כ"ט סק"ט כתב קצת בע"א דהכא כיון דבשעה שאמר ברוך הי' דעתו לסיים על חמרא לא חל כלל שם ברכה על דבריו, דאף דל"ב כונת הלב, מ"מ בעינן כונה לדיבור ובכלל זה שיהי' דעתו בתחלתו לסיים מה שסיים ואם כיון בתחלה לסיים בענין אחר ליכא כלל תורת ברכה על פתיחתו, - ולפ"ז הוא ע"ד מש"נ מד' הראב"ד והרא"ש דהא דמיבע"ל דלא יצא אי"ז ע"ד דינא דמצוות צריכות כונה, אלא הוא משום דכל דנתכוין אדעתא דחמרא מתפרשת ברכתו כפי כונתו ואי"ז ברכה דשיכרא.

החזו"א שם סק"י כתב גם במש"כ התוס' ורשב"ם דהא דמיבע"ל הוא משום דהוי ככונה שלא לצאת, דבע"כ דלאו היינו דהו"ל ככונה שלא לצאת ידי מצוה, דא"כ מאי מיבע"ל דשמא בתר חתימה אזלינן, ומ"ש מקר"ש שאם כיון שלא לצאת אף בתיבה אחת לא יצא, ובע"כ דכיון שמכוין לברך ולצאת יד"ח על כוס זה אין כאן משום כונה שלא לצאת,[[1024]](#footnote-1025) ובע"כ הא דמיבע"ל בזה הוא משום דליכא שם ברכה על הפתיחה, וע"כ אם אזלינן בתר חתימה שפיר דמי, וצ"ע היאך הוא מתישב במש"כ התר"י דלדעת הרי"ף דקי"ל דמצוות צריכות כונה ניחא, ובמש"כ הרשב"ם לדמותו לכונה שלא לצאת,[[1025]](#footnote-1026) ועיי"ש בחזו"א במש"כ לפרש לד' הרשב"ם, וצ"ב.

**טעם צד האיבעיא דאף דפתח אדעתא דחמרא יצא**

**או בתר חתימה אזלינן,** הפסקי רי"ד כתב דהיינו דבתר סיום ברכות אזלינן וכיון שהסיום הי' טוב יצא "שהפתיחה משמשת לכל הברכות", ומשמעות דבריו דטעם האיבעיא דבתר חתימה אזלינן הוא משום דהפתיחה משמשת לכל הברכות וע"כ אינה נקבעת כלל לפי כונתו אלא היא מתפרשת כפי מה שסיים, וכ"כ הרי"ד בהמש"ד דהוא משום דהפתיחה משמשת שוה לכל הברכות "אלא שהסיום הוא המברר על מה מברך", - אך בד' התר"י והרשב"א לקמן בסוגיין מבו' דאי"ז משום דלא אזלינן בפתיחה כלל בתר דעתו, אלא הוא משום דלא חיישינן לתחילת ברכתו אלא אזלינן בתר חתימה והחתימה מועלת לתקן את הברכה ולחשבה כברכה דשיכרא, ונתבאר להלן.

**פתח במעריב ערבים וסיים ביוצר אור**

**שחרית פתח ביוצר אור וסיים במעריב ערבים לא יצא פתח במעריב ערבים וסיים ביוצר אור יצא,** בפירש"י כתב דפתח ביוצר אור וסיים במעריב ערבים היינו דפתח ע"ד לומר יוצר אור וכשאמר מלך העולם נזכר ואמר אשר בדברו מעריב ערבים, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכתב דה"נ מתפרש הא דפתח במעריב ערבים וסיים ביוצר אור דהיינו דפתח לומר בא"י אמ"ה ע"ד לומר אשר בדברו מעריב ערבים ונזכר וסיים ביוצר אור ובורא חושך יצא, וכ"כ הריא"ז.

אך התר"י כתב דאיירי הכא כשפתח בברכת יוצר אור ובחתימת הברכה חתם מעריב ערבים, או שפתח בברכת מעריב ערבים ובחתימת הברכה חתם יוצר המאורות, והרשב"א פירש כן גם בד' רש"י, וכתב דמש"כ דפתח ע"ד לומר יוצר אור וכו' הוא בשיגרת לשון ול"ד הוא, ועיי"ש שכתב דהא דמדמינן להא לפתח אדעתא דחמרא, אף דהתם אמר את כל הברכה כתיקונה אלא שבתחילתה נתכוין אדעתא דחמרא, והכא לא אמר את תחילת הברכה כתיקונה, הוא משום דכ"ה דבפתח אדעתא דחמרא אזלינן בתר חתימה ולא חיישינן למה שנתכוין בטעות בשעה שהתחיל הברכה, ה"נ הכא אזלינן בתר חתימה ולא חיישינן למה שאמר ההתחלה בטעות, וכ"כ הרשב"א דכיון דברכת המאורות היא מטבע ארוך, ע"כ אף אם פתח ואמר בהדיא מעריב ערבים, מ"מ אם אזלינן בתר חתימה מהני החתימה לתקן את הברכה.

ולכאו' יסוד הפלוגתא בזה הוא דהרי"ד לטעמי' דטעם האיבעיא דבתר חתימה אזלינן הוא משום דהפתיחה משמשת לכל הברכות והיא שוה לכל הברכות וע"כ אינה נקבעת כלל לפי כונתו אלא היא מתפרשת כפי מה שסיים, וע"כ אי"ז טעם אלא כשאמר את כל הברכה כתיקונה אלא שפתח ע"ד לומר מעריב ערבים ונזכר וסיים ביוצר אור שאמר את הברכה כתיקונה, ואף דבשעה שאמר בא"י אמ"ה הי' דעתו לומר מעריב ערבים מ"מ יצא, כיון דהפתיחה משמשת לכל הברכות ושוה לכל הברכות ולא אזלינן בתר כונתו, - אך בד' תר"י והרשב"א מבו' דטעם האיבעיא דבתר חתימה אזלינן אי"ז משום דלא אזלינן כלל בתר דעתו, אלא היינו דאף דהפתיחה מתפרשת לפי דעתו, מ"מ י"ל דבתר חתימה אזלינן ומהני החתימה לתקן את הברכה, וע"כ ה"נ בפתח ואמר מעריב ערבים, דאף דתחילת ברכתו הויא ברכה דלילה, מ"מ כיון שסיים יוצר המאורות מועלת החתימה לתקן את ברכתו ולחשבה כברכת יום, ולא חיישינן למה שאמר את תחילת הברכה בטעות.

כ"ט כסליו פ"ד

דף מס' 52

**נקיט כסא דשיכרא ופתח בדחמרא וסיים בדשיכרא**

**י"ב א'** **- היכא דקא נקיט כסא דשיכרא וכו',** גירסת הרי"ף שלפנינו וכ"כ הרא"ש בסימן י"ד בשמו, וכ"נ בד' התוס', דמיבע"ל אם פתח בדחמרא וסיים בדשיכרא, והרא"ש כתב בשם הראב"ד דהיינו שאמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו, ובזה הוא דמיבע"ל אם בתר עיקר ברכה אזלינן ולא יצא או בתר חתימה אזלינן ויצא, וכ"כ תר"י בשם הרמב"ם, - והראב"ד בכתוב שם פירש לגירסא זו דהיינו כשאמר בורא פרי שהכל נהי' בדברו, ובזה הוא דמיבע"ל אם ההזכרה והמלכות קיימי רק על בורא פרי (הגפן) שהוא ברכת היין אבל לשהכל אין לו לא הזכרה ולא מלכות, או"ד אחתימה נמי קיימי.[[1026]](#footnote-1027)

**פתח בדשיכרא וסיים בדחמרא**

הבעה"מ והרמב"ן גרסי בד' הרי"ף דמיבע"ל היכא דפתח בדשיכרא וסיים בדחמרא, וכן גירסת ר"ח, ופירש דהיינו דאמר שהכל נהי' בדברו בפה"ג, ובכה"ג מיבע"ל אם בתר ברכה אזלינן ויצא או בתר חתימה אזלינן ולא יצא,[[1027]](#footnote-1028) וכ"כ הרמב"ן במלחמות בשם הגאונים, ועיי"ש שהוסיף לפרש דמיבע"ל אם בכה"ג אזלינן בתר עיקר ברכה ויצא שכבר השלים ברכתו כהלכה וחזרה בטעות שחזר וסיים שלא כראוי ל"ה חזרה לפסלה, או דאף בכה"ג אזלינן בתר חתימה ולא יצא.

והרשב"א הק' ע"ז דהוא דבר רחוק מאד שיהא הפסד בתוספת שהוסיף לאחר שסיים ברכתו ואפי' אמר לאחר מכן כמה דברים, ועוד דהוא דבר רחוק דבכה"ג שאמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו יצא אף שאמר את כל הברכה בטעות והוסיף אח"כ את ענין הברכה אע"פ שהברכה סמוכה לבפה"ג ונראה שהעיקר על חמרא הוא דמברך, ואילו בכה"ג שאמר שהכל נהי' בדברו בפה"ג שהברכה סמוכה למין שהוא מברך עליו לא יועיל מפני התוספת שהוסיף לבסוף שהוא מובדל מן הפתיחה.

**פתח אדעתא דשיכרא וסיים בדחמרא**

בד' הרמב"ם בפ"ח מברכות הי"א מבו' כמש"כ המאירי דגריס כגירסת ר"ח והגאונים, אך פירשה דלא איירי כשאמר שהכל נהי' בדברו בפה"ג, ולכאו' הוא משום דבכה"ג ודאי דיצא, דאין הפסד בתוספת שהוסיף אחר ברכתו, אלא איירי כשהתחיל הברכה ע"מ לומר שהכל וטעה ואמר בפה"ג ובזה הוא דמיבע"ל אם יצא משום דבתר עיקר ברכה אזלינן, ועיי"ש שכתב דה"נ הוא כשהתחיל לברך על פירות הארץ ע"מ לומר בפה"א וטעה ואמר בפה"ע, או שהתחיל לברך על תבשיל של דגן ע"מ לומר במ"מ וטעה ואמר המוציא, וכ"כ ההשלמה והפסקי רי"ד בדעת הרי"ף.[[1028]](#footnote-1029)

וההשלמה והפסקי רי"ד תמהו ע"ז דמ"ט מיבע"ל דיצא, הרי כיון שלא חתם כלל בברכת השכר היאך יצא יד"ח, ומה מהני ברכה בלא חתימה, וכ"כ הראב"ד בהשגות בהל' ברכות שם ובכתוב שם דבכה"ג ודאי דל"מ, וכ"כ הריא"ז, וההשלמה כתב די"ל דהוא משום דהזכרת השם הוא עיקר הברכה, וכיון דבהזכרת השם אינו טועה אע"פ שטועה בחתימה לא מהדרינן לי',[[1029]](#footnote-1030) וזהו דמיבע"ל אם בתר עיקר ברכה שהוא הזכרת השם אזלינן וכיון דלא טעי בהזכרת השם אע"ג דטעי בחתימה יצא, או"ד בתר חתימה אזלינן והא טעי בחתימה ולא יצא.

אך בתשו' הרמב"ם סימן רח"צ נשאל מחכמי לוניל דמ"ט יצא בכה"ג שסיים בפה"ג, הרי פירות שכר אין יוצאין מן הגפן והו"ל כפתח בערבית במעריב ערבים וסיים ביוצר אור דלא יצא, והשיב הרמב"ם דאיירי בשכר היוצא מן הגפן,[[1030]](#footnote-1031) ורי"ו בנתיב ט"ז ח"א פירש לדבריו דהיינו דבשכר של שעורים ודאי דלא יצא בכה"ג, והכס"מ בפ"א מקר"ש ה"ח תמה ע"ז דמ"ש ממש"כ הרמב"ם בהל' ברכות שם דאם התחיל לברך על פירות הארץ ע"מ לומר בפה"א וטעה ואמר בפה"ע דיצא, ועמש"כ בזה הלח"מ בהל' ברכות שם, והעטרת ראש בסוגיין האריך הרבה בזה.

השו"ע בסימן ר"ט ס"א כתב דלקח כוס של שכר או של מים ופתח ואמר בא"י אמ"ה ע"ד לומר שהכל וטעה ואמר בפה"ג אין מחזירין אותו מפני שבשעה שהזכיר שם ומלכות שהם עיקר הברכה לא נתכוין אלא לברכה הראוי' לאותו המין, והמג"א שם סק"א כתב דמש"כ השו"ע כן גם בכוס של מים הוא לטעמי' בכס"מ דנקט לדינא דלא כמש"כ בתשו' הרמב"ם, אך למש"כ בתשו' הרמב"ם היינו רק בכוס של שכר היוצא מן הגפן, - ועיי"ש שכתב דלדינא יש להורות כדעת רוב הפוסקים דפליגי ע"ד הרמב"ם דלא אזלינן כלל בתר דעתו בכה"ג שלא סיים כראוי, וכ"כ המ"ב שם סק"א.

**הכרעת ההלכה באיבעיא דגמ'**

בפי' ר"ח כתב דכיון דלא איפישטא האיבעיא יש מי שאומר דאזלינן לקולא, וכ"כ הרי"ף דלקולא עבדינן ולא מהדרינן לי' דספיקא דרבנן לקולא, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מברכות הי"א וש"ר והטוש"ע בסימן ר"ט ס"א וס"ב, - אך הר"ח כתב דמסתברא דלא יצא, וכ"כ התוס' רי"ח דכיון דלא איפשיט אזלינן לחומרא, והביאוהו התוס' והאו"ז בסימן כ"ו, וכ"כ המרדכי בסימן ל"ב, והמג"א בסימן ר"ט סק"ג הק' דהרי ספק ברכות להקל, ונתבאר באורך בדף מס' 3, ועמש"נ בהערה שם בטעם מש"כ התום' דגם בתפילת יו"ט כה"ג אזלינן לחומרא.

המג"א שם כתב לישב לפ"מ שפירש המחה"ש שם דהתוס' ס"ל דאיבעיא דגמ' הוא למ"ד דמצוות א"צ כונה, ובזה הוא דמיבע"ל אם בכה"ג שנתכוין למין אחר גרע ולא יצא, אך לפ"מ דקי"ל דמצוות צריכות כונה ודאי דלא יצא,[[1031]](#footnote-1032) - וצ"ב דהרי משמעות הגמ' דטעם האיבעיא אינו משום דל"ב כונה, אלא משום דבתר חתימה אזלינן, וא"כ הדין נותן דלהצד דבתר חתימה אזלינן יצא אף אם מצוות צריכות כונה, וכ"ה להדיא בד' תר"י.

**פתח ביוצר אור וסיים במעריב ערבים ופתח במעריב ערבים וסיים ביוצר אור**

**שחרית פתח ביוצר אור וסיים במעריב ערבים וכו' פתח במעריב ערבים וסיים ביוצר אור וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דברישא היינו דפתח ע"ד לומר יוצר אור וכשאמר מלך העולם טעה ואמר אשר בדברו מעריב ערבים, ובסיפא היינו דפתח ע"ד לומר מעריב ערבים וסיים ביוצר אור, וכ"כ ההשלמה והמאורות והפסקי רי"ד והריבב"ן, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ד בדעת רש"י. - **ב** הרמב"ן במלחמות כתב דברישא היינו דפתח בברכת יוצר אור ובחתימת הברכה חתם מעריב ערבים, ובסיפא היינו דפתח בברכת מעריב ערבים ובחתימת הברכה חתם יוצר המאורות, ועיי"ש שכתב בפי' בתרא דלר' יוחנן דבעינן מלכות מתפרשת הברייתא בע"א, ונתבאר להלן, וכ"כ התר"י והרשב"א, ופירשו כן גם בדעת רש"י, וכ"כ הרשב"ץ לדעת הרי"ף, וכ"כ הס' הבתים בהל' קר"ש ש"א. - **ג** הראב"ד בכתוב שם כתב דברישא היינו דאמר בא"י אמ"ה יוצר אור אשר בדברו מעריב ערבים, ובסיפא היינו דאמר בא"י אמ"ה אשר בדברו מעריב ערבים יוצר אור וכו', וכ"כ הרא"ש בסימן י"ד. - **ד** הרשב"ץ כתב לשיטת רש"י דברישא היינו דפתח את חתימת הברכה ע"מ לומר יוצר (אור) [המאורות] וסיים מעריב ערבים, ובסיפא היינו דפתח את החתימה ע"מ לומר מעריב ערבים וסיים יוצר המאורות.[[1032]](#footnote-1033)

נחלקו הראשונים בביאור הא דאתינן למיפשט מינה דבתר חתימה אזלינן, דלפירש"י ודעימי' דהאיבעיא היא בפתח אדעתא דחמרא וסיים בדשיכרא, הרי דהא דמייתינן מהכא דבתר חתימה אזלינן הוא מסיפא דפתח במעריב ערבים וסיים ביוצר אור יצא, - אך לדעת הר"ח ודעימי' דהאיבעיא היא בפתח אדעתא דשיכרא וסיים בדחמרא, כתב הר"ח דהא דמייתינן מינה דבתר חתימה אזלינן הוא מרישא דפתח ביוצר אור וסיים במעריב ערבים לא יצא, וכ"כ הרמב"ן במלחמות והרשב"א.[[1033]](#footnote-1034)

**שאני התם דקאמר ברוך יוצר המאורות,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו די"ל דלעולם הפתיחה אינה כלום והא דפתח במעריב ערבים וסיים ביוצר אור יצא הוא משום החתימה דברוך יוצר המאורות, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"נ בד' ההשלמה, וגריס שאני התם דהא בריך, והיינו דכיון שהזכיר את השם בחתימה בלא טעות יצא. - **ב** הרשב"א כתב דלאו היינו דסגי בחתימה לחוד, שהרי מטבע ארוך הוא ובעיא פתיחה וחתימה, אלא היינו דכיון דחתימתה יש לה תורת ברכה גמורה כפתיחתה דינא הוא שתגרור את פתיחתה,[[1034]](#footnote-1035) משום דאיכא תרתי לטיבותא דאף היא תורת ברכה גמורה יש לה ועוד דעדיפא דהיא חתימה. - **ג** בפי' ר"ח כתב דהיינו דהא דפתח ביוצר אור וסיים במעריב ערבים לא יצא הוא משם דמברך בחתימה בא"י יוצר המאורות ועלה סמכינן, אך בפתח בדשיכרא וסיים בדחמרא י"ל דאפתיחה סמכינן, והרמב"ן במלחמות הוסיף לפרש דהיינו דאף אם בפתח בדשיכרא וסיים בדחמרא יצא היינו לפי שכבר נשלמה ברכתו לגמרי ומה שהוסיף אח"כ הוי מילי דכדי וע"כ אף דטעי בהו לית לן בה, ומשא"כ בפתח ביוצר אור וסיים במעריב ערבים כיון שיש בה חתימה עדיין מתורף הברכות הוא וכל זמן ששינה לא יצא.[[1035]](#footnote-1036)

**אלא לר' יוחנן דאמר כל ברכה שאין בה מלכות אינה ברכה מאי איכא למימר,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דברכה שאין בה מלכות אינה ברכה אין לומר דהא דיוצא כשפתח במעריב ערבים וסיים ביוצר אור הוא משום החתימה, שהרי אין מלכות בחתימה, ובע"כ דהא דהוא יוצא הוא משום הפתיחה, ואף דפתח אדעתא דמעריב ערבים כיון דסיים ביוצר אור יצא, וכ"כ הפסקי רי"ד, ועד"ז פירש הרשב"א לפי דרכו דכיון דאין מלכות בחתימה לא עדיפא לגרור פתיחתה טפי מחתימה דשיכרא, וכ"נ בפי' ר"ח לפי דרכו דכיון דאין מלכות בחתימה ואפ"ה חזינן דכשפתח ביוצר אור וסיים במעריב ערבים לא יצא, הרי דה"נ בפתח בדשיכרא וסיים בדחמרא בתר חתימה אזלינן ולא יצא, ועד"ז כתב הרמב"ן במלחמות בפי' קמא.[[1036]](#footnote-1037)

אך הרמב"ן במלחמות בפי' בתרא פירש,[[1037]](#footnote-1038) דהיינו דלר' יוחנן דברכה שאין בה מלכות אינה ברכה, אין לפרש להברייתא דברישא היינו דפתח בברכת יוצר אור ובחתימת הברכה חתם מעריב ערבים ובסיפא היינו דפתח בברכת מעריב ערבים ובחתימת הברכה חתם יוצר המאורות,[[1038]](#footnote-1039) אלא מפרשינן להברייתא דברישא היינו דבפתח בחתימה בא"י יוצר המאורות וסיים מעריב ערבים ובסיפא היינו דפתח בחתימה בא"י המעריב ערבים וסיים יוצר המאורות, וא"כ מהא דברישא לא יצא יש ללמוד דה"נ בפתח בדשיכרא וסיים בדחמרא לא יצא.

**כיון דאמר וכו' כדי להזכיר מדת יום בלילה ומידת לילה ביום כי קאמר ברכה ומלכות מעיקרא אתרוייהו קאמר,** בפירש"י כתב דהיינו דמה"ט כשפתח אדעתא דמעריב ערבים וסיים ביוצר אור יצא דאף הפתיחה מעלייתא היא, שהרי הי' דעתו להזכיר בה מידת יום, ונמצא שהיתה פתיחתו גם על דעת יום, ועד"ז פירש הרשב"א לפי דרכו דכיון דמזכירין מידת יום בלילה ואף הפתיחה נאמרה גם משום יוצר נמצא שיש לה פתיחה וחתימה,[[1039]](#footnote-1040) - ועמש"כ לפרש בזה בפי' ר"ח לפי דרכו, וצ"ב, - ובד' הרמב"ן במלחמות משמע שפירש דהיינו דלעולם הא דברישא לא יצא הוא משום דאיכא ברכה בחתימה, ואף דליכא מלכות בחתימה עצמה והפתיחה אינה מעין חתימה, אמרינן דמה שהזכיר בפתיחה יוצר אור אינו אלא כמזכיר מידת יום בלילה וקאי המלכות על החתימה,[[1040]](#footnote-1041) וה"נ הא דבסיפא יצא אף דליכא מלכות בחתימה, הוא משום דקאי המלכות גם על החתימה, דמה שהזכיר בפתיחה מעריב ערבים, אינו אלא כמזכיר מידת לילה ביום וקאי המלכות על החתימה.[[1041]](#footnote-1042)

**טעם הסוברים דאם בירך בשחרית מעריב ערבים וחתם ביוצר אור יצא**

הרמב"ן במלחמות הק' לפ"מ שפירש דהא דתניא דבשחרית פתח במעריב ערבים וסיים ביוצר אור יצא היינו דפתח בברכת מעריב ערבים ובחתימת הברכה חתם בא"י יוצר המאורות, דא"כ מ"ט יצא, הרי אף דחתימת הברכה היא כראוי, מ"מ כיון דבפתיחה בירך ברכת מעריב ערבים ליכא אלא חתימה, ותנן מקום שאמרו להאריך אינו רשאי לקצר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב דאף דאינו רשאי לקצר מ"מ אם קיצר יצא. - **ב** הרמב"ן כתב לישב עוד דל"ד ההוא דמצלי וטעי לההיא דלא מצלי ולא טעי, ולכאו' מכוון דבריו דאף אם המקצר במקום שאמרו להאריך לא יצא, מ"מ הכא שהאריך ואך שטעה בפתיחתו, הרי דכל שתיקן בחתימתו חשיב זה כברכה ארוכה. - **ג** המאירי כתב דהיינו משום דאע"פ שלא נתגלגל אריכות המטבע בשל שחרית, מ"מ ברכות אלו הרי נזכרו בהן מדת לילה ביום ומדת יום בלילה,[[1042]](#footnote-1043) ומבו' דכל הא דאזלינן בכה"ג בתר החתימה וה"ז מועיל לתקן את הפתיחה הוא רק משום דגם בפתיחה נזכר מידת לילה ויום, ונפ"מ רבתא בזה הוא במי שבירך על פירות העץ על המחי' וחתם על הארץ ועל הפירות, ונתבאר בדף מס' 54.

**מקום שאמרו להאריך אם יצא כשקיצר**

בעיקר מש"כ הרמב"ן דאף דבמקום שאמרו להאריך אינו רשאי לקצר, מ"מ אם קיצר יצא, כ"כ הרא"ה לעיל י"א א' דאף במטבע ארוך שאמרו במטבע קצר או ששינה נוסח הברכה יצא, והוכיח כן מסוגיין ומסוגיית הגמ' לקמן מ' ב', וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א שם,[[1043]](#footnote-1044) - אך הרשב"א לקמן מ' ב' כתב דאם קיצר במקום שאמרו להאריך ולא פתח וחתם לא יצא, וכ"כ המאירי שם ולעיל י"א א', וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א לקמן שם, וכ"נ בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ב הכ"ב ופ"ו הי"ד,[[1044]](#footnote-1045) - והשו"ע בסימן קפ"ז ס"א הביא לב' הדעות בזה, ועמש"כ בזה המ"ב שם סק"ד, - ועמש"כ בזה החקרי לב באו"ח סימן נ"ד באורך.

**הכרעת ההלכה בפתח במעריב ערבים וסיים ביוצר אור**

הטור בסימן נ"ט כתב דאם טעה ביום ואמר בא"י אמ"ה אשר בדברו מעריב ערבים ונזכר מיד ואמר יוצר אור וגם חתם בא"י יוצר המאורות יצא, ומבו' דאם אמר את כל מטבע הברכה דמעריב ערבים וחתם בא"י יוצר המאורות לא יצא,[[1045]](#footnote-1046) וכ"כ השו"ע שם ס"ב, והמאמ"ר שם סק"ג האריך דכ"ה דעת הראב"ד והרא"ש, - ועיי"ש שכתב דלדעת הרמב"ן במלחמות ותר"י הרשב"א אף כשאמר את כל מטבע הברכה דמעריב ערבים וחתם בא"י יוצר המאורות יצא, שהרי לדעתם הא דתניא דפתח במעריב ערבים היינו דפתח בברכת מעריב ערבים ובחתימת הברכה חתם יוצר המאורות, וכ"כ בס' הבתים הל' קר"ש ש"א, - ובד' הריא"ז משמע להדיא דאם פתח ואמר בא"י אשר בדברו מעריב ערבים יוצר אור וכו' לא יצא, ורק כשפתח אדעתא דמעריב ערבים והוציא מפיו יוצר אור יצא, וכמו שפירשו רש"י ודעימי' להברייתא.

הגר"א בסימן נ"ט ס"ב הכריע לדינא דאף אם אמר את כל מטבע הברכה דמעריב ערבים וחתם בא"י יוצר המאורות יצא, ומבו' בדבריו דהיינו דאף לפ"מ שפירש הרא"ש להא דתניא דפתח במעריב ערבים וסיים ביוצר אור היינו דאמר בא"י אמ"ה אשר בדברו מעריב ערבים יוצר אור, מ"מ כיון דמפרשינן דהא דיצא הוא משום דמזכיר מידת לילה ביום וכו', הרי דמכח זה מהני אף כשאמר את כל מטבע הברכה דמעריב ערבים וחתם בא"י יוצר המאורות, - ועיי"ש שכתב בטעם הסוברים דבכה"ג לא יצא, דהוא משום דקי"ל באיבעיא דגמ' לקולא דאזלינן בתר חתימה, ולפ"ז הרי דהא דפתח במעריב ערבים וסיים ביוצר אור יצא אי"ז משום הא דמזכיר מידת לילה ביום, אלא משום דאזלינן בתר חתימה, וע"כ ל"מ אלא כשחזר ואמר יוצר אור, - ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

א' טבת פ"ד

דף מס' 53

**אכל נהמא ופתח אדעתא דתמרי וסיים בנהמא**

**י"ב א'** **- דאכל נהמא וקסבר דתמרי אכל פתח אדעתא דתמרי וסיים בנהמא היינו בעיין,** לגירסא זו איירי כשאמר בא"י אדעתא דתמרי ונזכר ואמר הזן את העולם וכו', ובכה"ג תליא בהאיבעיא אם אזלינן בתר דעתו בפתיחת הברכה או בתר החתימה, וכן פירשו ההשלמה והפסקי רי"ד.

אך לגירסת הר"ח ודעימי' דאם נקיט כסא דשיכרא ופתח בדחמרא וסיים בדשיכרא פשיטא לן דיצא, צ"ב דא"כ מ"ט היכא דאכל נהמא ופתח בדתמרי וסיים בדנהמא תליא באיבעיא דגמ' אם בתר עיקר ברכה אזלינן או בתר חתימה אזלינן,[[1046]](#footnote-1047) - ואמנם הנה בפי' ר"ח גריס דבכה"ג דבירך בעל העץ וחתם בהזן לא נפיק, ומבו' דפשיטא לן דבכה"ג לא יצא, וי"ל דהיינו משום דל"ד לפתח בדחמרא וסיים בדשיכרא דיצא, דהכא ודאי ל"מ החתימה משום דלי"ב מלכות, וזה כמש"נ להלן בהערה דלפ"ד הרמב"ן בפי' בתרא בכה"ג ודאי דלא יצא.

ההשלמה כתב לפרש למה שאמרו דאי פתח אדעתא דתמרי וסיים בדנהמא היינו בעיין לגירסת הרי"ף, לפ"מ שפירשה כד' הרמב"ם דמיבע"ל היכא דפתח אדעתא דשיכרא וסיים בדחמרא אם יצא, דהיינו דאם בפתח אדעתא דשיכרא וסיים בדחמרא יצא משום דבתר עיקר ברכה אזלינן, הרי דהכא דפתח אדעתא דתמרי וסיים בדנהמא לא יצא משום דעיקר הברכה היתה ע"ד תמרי,[[1047]](#footnote-1048) ואם בפתח אדעתא דשיכרא וסיים בדחמרא לא יצא משום דבתר חתימה אזלינן, הרי דהכא דפתח אדעתא דתמרי וסיים בדנהמא יצא משום דחתם בדנהמא.

הרמב"ן במלחמות כתב דאם אכל נהמא ובירך בדתמרי וחתם בדנהמא לפום מאי דס"ד היינו סיפא, ולפום דדחינן לא יצא והיינו נמי בעיין, - ולכאו' מכוון דבריו דלהס"ד דגמ' דמי להא דתניא דאם פתח בשחרית במעריב ערבים וסיים ביוצר אור יצא דלדעתו היינו שבירך כל ברכת מעריב ערבים וחתם ביוצר אור, וה"נ אם בירך בדתמרי וחתם בדנהמא,[[1048]](#footnote-1049) דכיון דחתם כראוי יצא,[[1049]](#footnote-1050) אך לפ"מ דדחי דלא אזלינן בתר חתימה והתם הוא משום דמזכיר מידת יום בלילה ומידת לילה ביום, הרי דהיכא דליכא לה"ט לא יצא משום דליכא מלכות בחתימה.[[1050]](#footnote-1051)

**אכל נהמא ופתח בדנהמא וחתם בדתמרי**

הרמב"ן במלחמות כתב דכיון דקי"ל כר' יוחנן דבעי מלכות, הרי דכל שאכל נהמא בין אם בירך בדנהמא וחתם בדתמרי ובין שפתח בדנהמא וחתם בדתמרי בחתימה גופה היינו בעיין דשיכרא, - ולכאו' מכוון דבריו דלדעת רב דל"ב מלכות, ודאי דאם בירך בדנהמא וחתם בדתמרי לא יצא, ודמי להא דתניא דאם פתח בשחרית ביוצר אור וסיים במעריב ערבים לא יצא דלדעתו היינו שבירך כל ברכת יוצר אור וחתם במעריב ערבים ומפרשינן לעיל דלדעת רב הוא משום דאיכא ברכה בחתימה, אך לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דבעי מלכות, והא דאם פתח ביוצר אור וסיים במעריב ערבים לא יצא הוא משום דמזכיר מידת לילה ביום, הרי דבפתח בדנהמא וחתם בדתמרי דליכא לה"ט תליא באיבעיא דגמ' אם בתר עיקר ברכה אזלינן ויצא או בתר חתימה אזלינן ולא יצא, אך בגוונא דפתח בדנהמא וחתם בדתמרי בחתימה גופה, לכאו' אף לדעת רב תליא באיבעיא דגמ' אם אזלינן בתר עיקר ברכה או בתר חתימה.

**אכל תמרי ופתח בדנהמא וסיים בדתמרי**

**דאכיל תמרי וכו' ופתח בדנהמא וסיים בדתמרי יצא דאפי' סיים בדנהמא נמי יצא דתמרי נמי מיזן זייני,** נחלקו הראשונים בביאורו, ונתבאר בדף מס' 47, **א** התר"י כתב דהיינו דאם בירך על התמרים ברהמ"ז יצא משום דמיזן זייני, וכ"כ רבים מקמאי. - **ב** הרמב"ן במלחמות בפ' ערבי פסחים כתב בדעת הבה"ג דמה שאמרו הכא דאם סיים בדנהמא יצא, הוא רק כשהתמרים הם עיקר סעודתו אבל לאחר סעודתו טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן. - **ג** בד' התוס' רי"ח לקמן מ"א ב' מבו' דתמרים דמו לתאנים וענבים דאינם נפטרין בברהמ"ז משום דלאו מזון הוא, ומה שאמרו הכא דיצא הוא כשהתחיל ברכת הזן על תמרים וחתם בדתמרי ובכה"ג הוא דיצא יד"ח משום דכל מילי זייני ושייך בהו ברכת הזן, ואף דאם סיים בברכת הזן לא יצא משום דהזכיר מזון ותמרי לאו מזון נינהו, מ"מ כל שחתם בדתמרי יצא.

בעיקר הא דמוקמינן לה באכל תמרי ופתח בדנהמא וסיים בדתמרי משום דאפי' סיים בדנהמא יצא, צ"ב, דא"כ מהו שאמרו דהכל הולך אחר החיתום, הרי הא דיצא בכה"ג אי"ז משום דאזלינן אחר החיתום שסיים בדתמרי, אלא הוא משום דאף אם סיים בדנהמא יצא, - ולפ"ד התוס' רי"ח ניחא, שהרי אם בירך כל ברכת הזן לא יצא,[[1051]](#footnote-1052) וכל הא דיצא בכה"ג דפתח בדנהמא וסיים בדתמרי הוא משום דאזלינן בתר החתימה.

**פתח בספירת העומר ע"ד ד' ימים וסיים בה' ימים**

הראבי"ה בסימן תקכ"ו כתב לדון בגונא דפתח לברך ברכת ספירת העומר וסבר דהיום ד' ימים וסיים בה' ימים, אם יצא בגונא דהיום הוא ה' ימים או בגונא דהיום הוא ד' ימים, אם אזלינן בתר פתיחה ובגונא דהיום הוא ה' ימים לא יצא ובגונא דהוא ד' ימים יצא, או דאזלינן בתר חתימה ובגונא דהיום הוא ה' ימים יצא ובגונא דהיום הוא ד' ימים יצא, וכתב דבשניהם לא יצא דבעינן פתיחה וסיום, משום דתליא באיבעיא דפתח אדעתא דחמרא וסיים בדשיכרא, וכיון דספירה דאורייתא אזלינן לחומרא וצריך לספור ולחזור ולברך, ואע"ג דהברכה לאו דאורייתא היא מ"מ כיון דספירה דאורייתא וצריך לספור לאו מילתא היא לספור בלא ברכה ולי"ב משום ברכה לבטלה, והב"י בסימן תפ"ט ס"ו כתב דלפ"מ דקי"ל דספירת העומר בזה"ז דרבנן אינו חוזר ומברך, וכ"כ השו"ע שם, והאחרונים שם תמהו טובא ע"ז, ואכמ"ל.[[1052]](#footnote-1053)

**בדינא דתורמוס אם סגי במה שסוף ברכתו היתה על דבר זה**

הט"ז בסימן תפ"ט סק"ט כתב לפרש לד' הראבי"ה דמש"כ דפתח ודסיים קאי על הברכה עצמה, דבתחילתה היתה דעתו על ד' ימים ובסופה הי' דעתו על ה' ימים, ועיי"ש שכתב דאם בכל הברכה היתה דעתו בטעות, אלא שנזכר אח"כ בשעת הספירה, צריך לחזור ולברך, ודמי לדינא דתורמוס דאם בירך על הפרי ונפל מידו צריך לחזור ולברך, ומשא"כ היכא דבתחילת הברכה הי' דעתו בטעות ובסופה הי' דעתו כראוי דמי לפתח אדעתא דחמרא וסיים בדשיכרא.

ונתחדש בדבריו דאף דאם בכל הברכה היתה דעתו בטעות דמי לדינא דתורמוס וצריך לחזור ולברך, מ"מ כל שנזכר באמצע ברכתו תלי באיבעיא דפתח אדעתא דחמרא וסיים בדשיכרא, ולפ"מ דקי"ל דיצא, ה"נ התם א"צ לחזור ולברך, וכ"ה מבו' בד' הארצות החיים בסימן ח' סקצ"ד והביאו המ"ב שם סקמ"א,[[1053]](#footnote-1054) וכ"נ בד' הביאוה"ל בסימן ק"מ ס"ג ד"ה וברך על התורה.

אך הנה התר"י לקמן מ' א' הביא לדינא דתורמוס, וכתב דכ"ז הוא כשנפל הדבר מידו לאחר שאמר אמ"ה, אבל אם לא הזכיר עדיין מלכות אלא אלא בא"י בלבד יש לו לסיים ולומר למדני חקיך, וכ"כ הרא"ש שם סימן כ' והטוש"ע בסימן ר"ו, ומבו' דאף שנפל הפרי מידו קודם שסיים ברכתו ל"מ לסיים את הברכה על פרי אחר, וע"כ אם כבר אמר אלקינו אומר בשכמל"ו ואם לא אמר אלא בא"י מסיים למדני חקיך, ול"ד לפתח אדעתא דחמרא וסיים בדשיכרא דיצא,[[1054]](#footnote-1055) ועמד ע"ז התהל"ד בסימן רפ"ב סקט"ז וסקי"ז, וצ"ע.

**התחיל בשבת בתיבת אתה דברכת אתה חונן**

התרוה"ד בסימן י"ד כתב בהא דהמתחיל תפילת חול בשבת גומר כל אותה ברכה, דאם התחיל בערבית או במנחה תיבת אתה ונזכר קדם שאמר חונן, תליא בכונת המתפלל, דאם יודע שהוא שבת ונכלל בלשונו לא חשיב כהתחיל תפילת חול, אך אם סבור שהוא חול והתחיל אדעתא דחול חשיב כהתחיל בשל חול וגומר אותה ברכה, וכתב לדמותו למש"כ בפירש"י ודעימי' הכא דכל שפתח ברוך אתה ד' אדעתא דשיכרא אזלינן בתר דעתו.

והפר"ח בסימן רס"ח תמה ע"ז דהרי באיבעיא דהכא קי"ל לקולא דלא אזלינן בתר דעתו, וא"כ מ"ט התם אזלינן לחומרא וגומר אותה ברכה, וכן פירשו הפמ"ג והמחה"ש בד' המג"א שם סק"ג, - אך בד' הא"ר שם סק"ד מבו' לפרש בזה דהיינו דהא דהכא מיבע"ל אם מהני בכה"ג, היינו משום די"ל דאזלינן בתר חתימה, אך התם ודאי דאזלינן בתר פתיחה, שהרי אם פתח באתה חונן גומר הברכה, וע"כ ודאי דאזלינן בתר דעתו, וכ"כ התו"ש שם סק"ד.

ולכאו' פלוגתא זו תליא במש"נ בדף מס' 51 פלוגתת קמאי בטעם האיבעיא דבתר חתימה אזלינן, דלדעת תר"י והרשב"א דאי"ז משום דאין הפתיחה מתפרשת לפי דעתו אלא לפי החתימה, אלא אף דהפתיחה מתפרשת לפי דעתו מ"מ מועלת החתימה לתקן את הברכה, הרי דהתם כל שאמר אתה על דעת תפילת חול חשיב כהתחיל תפילת חול, כיון דהפתיחה מתפרשת לפי דעתו, - אך לדעת הרי"ד דטעם האיבעיא דבתר חתימה אזלינן הוא משום דהפתיחה משמשת לכל הברכות ואינה נקבעת כלל לפי דעתו אלא לפי מה שסיים, הדין נותן דאף אם התחיל אתה על דעת תפילת חול, מ"מ לא אזלינן בתר דעתו, אלא יש לו לסיים בתפילת שבת ועי"ז נקבע דגם פתיחתו היתה תפילת שבת.

התרוה"ד שם כתב דאם ידע ששבת הוא ואיתקל מילולי' כפי הרגלו ופתח בתיבת אתה, לא חשיב כהתחיל בתפילה של חול, ואף דהרגל של חול גורם הטעות, מ"מ דמי למש"כ התוס' דאם ידע דיו"ט הוא ונתקל בלשונו וחתם בשל שבת א"צ לחזור לראש הברכה אלא חוזר בתוכ"ד וחותם בשל יו"ט, והרי דבכה"ג לא מיקרי טעות, ומבו' בדבריו דכ"ז הוא כשלא אמר אלא תיבת אתה, אך אם אמר אתה חונן מחמת שנכשל בלשונו חשיב כהתחיל בתפילה של חול, - והביאוה"ל בסימן רס"ח ס"ג עמד בזה דכיון שנכשל בלשונו הדין נותן דאף אם אמר אתה חונן לא חשיב כהתחיל בתפילת חול, וכמבו' בשבועות כ' א' דכל שנכשל בלשונו לא חשיב כדיבור כלל, וכתב די"ל דשאני התם דבעינן פיו ולבו שוין,[[1055]](#footnote-1056) ועוד דהתם לא רצה כלל לומר תיבות אלו וע"כ אי"ז דיבור כלל, ומשא"כ הכא דהי' בדעתו לומר אתה חונן מחמת הרגל לשונו, אלא דהי' זה בלא דעת שלימה ולא נתכוין בזה לשם תפילת חול, וע"כ חשיב כהתחיל בתפילת חול.

ב' טבת פ"ד

דף מס' 54

**טעה בדיבורו וחזר בו בתוכ"ד**

התוס' כתבו בשם הר"מ מאיברא דאף דקי"ל לחומרא בפתח בדחמרא וסיים בדשיכרא וצריך לברך פעם אחרת, מ"מ אם הי' יודע בבירור שהוא יין וטעה בדיבורו ואמר בפה"ע יכול לחזור בו בתוכ"ד, והיינו משום דכל הא דל"מ כשפתח בדחמרא הוא משום שהי' דעתו לברך ברכת היין, אך בכה"ג שהי' בדעתו לברך את הברכה הראוי', אף שטעה בדיבורו מהני חזרה בתוכ"ד, - ובד' המג"א בסימן תקפ"ב סק"ב מבו' דלמש"כ הרשב"א בדעת רש"י דכל האיבעיא היא בפתח "אדעתא" דחמרא וסיים בדשיכרא אך אם אמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו ודאי דלא יצא, דכיון שאמר בפה"ג כבר סיים כל הברכה ומה שאמר לבסוף שהכל נהי' בדברו תוספת הוא לאחר הברכה, הרי דאף בכה"ג שטעה בדיבורו מ"מ כיון שכבר סיים ברכתו ל"מ מה שחוזר בו בתוכ"ד, והמאמ"ר בסימן ר"ט סק"ב נחלק ע"ז, ונתבאר להלן בהערה.[[1056]](#footnote-1057)

התוס' כתבו דביו"ט אם טעה בחתימה ואמר מקדש השבת וחזר בו בתוכ"ד יצא אחרי שהוא יודע שהוא יו"ט, וכ"כ השו"ע בסימן תפ"ז ס"א,[[1057]](#footnote-1058) - והגר"א שם כתב דכ"ז לדעת התוס' דקי"ל לחומרא באיבעיא דפתח אדעתא דחמרא, וע"כ לא יצא אלא כשיודע שהוא יו"ט, אך לדעת ש"ר דקי"ל לקולא, הרי דאף אם ל"ה יודע שהוא יו"ט יצא, וכן הכריעו המג"א שם סק"ב והפר"ח שם, וכ"כ המ"ב שם סק"ה.[[1058]](#footnote-1059)

**אמר הקל הקדוש בעשי"ת וחזר בו בתוכ"ד**

בתשו' הרשב"א ח"א סימן ל"ה כתב בדין מי שאמר בעשי"ת הקל הקדוש וחזר בו בתוכ"ד ואמר המלך הקדוש, דלדעת רש"י ודעימי' דאם נקיט כסא דשיכרא ופתח בדחמרא וסיים בדשיכרא לא יצא, ה"נ בכה"ג לא יצא, ולדעת הגאונים דאם פתח בדחמרא וסיים בדשיכרא יצא ה"נ הכא יצא, וכתב דאף דדברי רש"י נוחין בפירוש אותה הלכה יותר, מ"מ אין בנו כח לעשות מעשה נגד הגאונים ולחייב לחזור ושוא"ת עדיף,[[1059]](#footnote-1060) וכ"כ השו"ע בסימן תקפ"ב ס"ב.

המג"א שם סק"ב כתב דלדעת התוס' דקי"ל באיבעיא דפתח אדעתא דחמרא לחומרא, הרי דכל הא דיצא כשאמר הקל הקדוש וחזר בו בתוכ"ד הוא כשידע שהם עשי"ת וטעה בדיבורו,[[1060]](#footnote-1061) אך אם לא נזכר שהם עשי"ת ונזכר אח"כ לא יצא, וכ"כ הגר"א שם, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם.

**פתח במלביש ערומים וסיים בפוקח עורים**

המג"א בסימן ר"ט סק"ה כתב דאם רצה לומר בא"י אמ"ה פוקח עורים וטעה בדיבורו ואמר מלביש ערומים וחזר ואמר תוכ"ד פוקח עורים צ"ע אם יצא ידי פוקח עורים, ובתשו' פנים מאירות ח"א סימן נ"ח עמד בזה דמה נסתפק בזה הרי דמי להיכא דנקיט כסא דשיכרא וטעה בדיבורו ובירך בפה"ג וחזר בו בתוכ"ד דיצא, ועיי"ש במש"כ להגי' בד' המג"א, ובמש"כ הנתיב חיים שם להגי' בע"א, - והדגמ"ר שם כתב לפרש לספיקא דהמג"א דהוא משום דשאני בנקיט כסא דשיכרא דהכוס בידו ומחשבתו ניכרת. - אך היד אפרים שם כתב דהוא משום דשאני בנקיט כסא דשיכרא דמה שאמר בפה"א אין לו שייכות כלל לכאן ודיינינן לי' כלא אמרו כלל, ומשא"כ הכא דהוא מחויב גם בברכת מלביש ערומים, ולא דיינינן לי' כמאן דליתא וכאילו לא אמרו כלל, וע"כ י"ל דלא יצא ידי פוקח עורים, ועד"ז ובע"א כתב המחה"ש שם, עיי"ש.

**פתח בבורא מאורי האש וסיים בבורא מיני בשמים**

המג"א שם כתב דמי שאמר בהבדלה אחר ברכת היין בורא מאורי האש ונזכר וסיים בורא מיני בשמים יצא ידי ברכת הבשמים וצריך לחזור ולברך בורא מאורי האש, - ולכאו' הוא משום דקי"ל דכל שבירך על השכר בפה"ג שהכל נהי' בדברו יצא,[[1061]](#footnote-1062) אך למש"כ הרשב"א בדעת רש"י דלא יצא משום דכבר סיים ברכתו, ה"נ הכא לא יצא בברכת בורא מיני בשמים.[[1062]](#footnote-1063)

המג"א שם כתב דכל הא דיצא בכה"ג ידי בורא מיני בשמים הוא כשנתכוין בשעת הברכה על הבשמים, אך אם נתכוין על האש יצא ידי בורא מאורי האש ומברך אח"כ על הבשמים,[[1063]](#footnote-1064) אך בתשו' משפט צדק ח"ב סימן ס"ב (שהביא המג"א שם) מבו' דגם אם נתכוין מתחילה לברך על האור מ"מ כל שחזר ואמר בורא מיני בשמים יצא ידי בשמים,[[1064]](#footnote-1065) - ובד' הפמ"ג שם מבו' דהא דיצא על האש ולא על הבשמים, אף דאם בירך על השכר בפה"ג שהכל נהי' בדברו יצא, וא"כ ה"נ נימא דיצא על הבשמים, היינו משום דכל הא דהתם יצא בברכת שהכל, הוא משום דאין לו לברך אלא שהכל, אך הכא דהוא מחויב בב' הברכות, וא"א שיצא בברכה אחת ידי שניהם, ה"ה יוצא בברכת מאורי האש שנתכוין לה.

**טעה בברכת מעין ג' וחתם כראוי**

הפסקי רי"ד כתב דמי שבירך על היין על העץ ועל פרי העץ וחתם בעל פרי הגפן לא יצא כיון שנעשית כל הפתיחה ע"ד פרי העץ, וכל הא דמיבע"ל דמהני בדסיים בדשיכרא הוא כשנזכר בסוף הפתיחה ובירך כראוי, ומשא"כ בכה"ג דכל הפתיחה ל"ה כראוי.

ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בהא דפתח במעריב ערבים וחתם ביוצר אור, שנתבארה בדף מס' 52, דלדעת רש"י והפסקי רי"ד ודעימייהו דהיינו דפתח ע"ד לומר מעריב ערבים וסיים ביוצר אור, וכן לדעת הראב"ד והרא"ש דהיינו דאמר בא"י אמ"ה אשר בדברו מעריב ערבים יוצר אור, הרי דרק בכה"ג אמרינן דמהני להצד דאזלינן בתר חתימה, אף אלמלי הא דמזכיר מידת יום בלילה, אך כל שבירך את כל הברכה שלא כראוי וחתם כראוי ל"מ, וכדקי"ל בסימן נ"ט ס"ב דאם בירך בשחרית מעריב ערבים וחתם ביוצר אור ל"מ, - אך לדעת הרמב"ן במלחמות והתר"י והרשב"א דהיינו שבירך ברכת מעריב ערבים וחתם ביוצר אור, ומהני משום דאזלינן בתר חתימה, והיינו משום דהחתימה מועלת לתקן את הפתיחה, הרי דה"נ כשבירך על היין על העץ וחתם בעל פרי הגפן יצא, וכ"כ בתשו' גו"ר כלל א' סימן כ"ז בתחילת דבריו דבגונא שבירך על התאנים על המחי' וחתם בעל הפירות, תליא בפלוגתא זו.

אך הגו"ר שם מסיק דגם לדעת התר"י והרשב"א לא יצא בכה"ג, דכל הא דס"ל דהחתימה מועלת לתקן את הברכה, אלא בברכות קר"ש דאף שטעה בהן מ"מ הוא שייך לענין הברכה דמזכירין מידת יום בלילה ומידת לילה ביום, ומשא"כ בכה"ג שבירך על המחי' וחתם בעל הפירות דברכת על המחי' לא שייכא כלל לחיוב ברכתו, ל"מ החתימה לתקן את כל הברכה, וזה כמש"נ בדף מס' 53 מד' המאירי דכל הא דפתח במעריב ערבים וחתם ביוצר אור יצא אף דבעינן ברכה ארוכה, הוא משום דמזכיר מידת יום בלילה ומידת לילה ביום, והיינו דאף לס"ד דגמ' דמדמינן דין פתח במעריב ערבים וסיים ביוצר המאורות להאיבעיא דפתח אדעתא דחמרא, והא דיצא כשסיים ביוצר המאורות הוא משום דהחתימה מועלת לתקן את הברכה ולחשבה כברכה דיום, מ"מ כל הא דיצא בזה יד"ח ברכה ארוכה, הוא רק משום דגם בפתיחה הזכיר למידת יום.[[1065]](#footnote-1066)

בעיקר הנידון בזה לדעת הרמב"ן במלחמות ודעימי' לכאו' דמי למש"כ הרמב"ן במלחמות בדין אכל נהמא ופתח בדנהמא וחתם בתמרי, דלפ"מ דס"ד היינו סיפא ולפום דדחינן לא יצא והיינו נמי בעיין, ועמש"נ לפרש בזה בדף מס' 53, ולכאו' לפי דבריו ה"נ הוא באכל תאנים ופתח בעל המחי' וסיים בעל הפירות, דלס"ד דגמ' יצא, ולפ"מ דדחינן לא יצא והיינו נמי בעיין,[[1066]](#footnote-1067) - אמנם הנה בד' הרשב"א משמע דאף דבההיא דיוצר אור איירי כשפתח במעריב ערבים וחתם ביוצר אור, מ"מ בההיא דאכל נהמא ל"מ אלא כשפתח אדעתא דתמרי וסיים בדנהמא, אך אם פתח בדתמרי וחתם בדנהמא לא יצא,[[1067]](#footnote-1068) וכמש"כ הגו"ר.

בטעם הסוברים דל"מ בכה"ג שבירך שלא כראוי וחתם כראוי מצינו כמה דרכים, **א** לדעת הרי"ד הוא משום דל"מ החתימה כלל לתקן את הפתיחה, וכל הא דמיבע"ל דמהני בדסיים בדשיכרא הוא משום דהפתיחה משמשת לכל הברכות ואינה נקבעת לפי דעתו אלא לפי מה שסיים, אך בכה"ג שבירך שלא כראוי, ל"מ מה שחתם כראוי לתקן את הפתיחה. - **ב** הגו"ר שם כתב דאף אם מהני החתימה לתקן את הפתיחה, כ"ז הוא בברכה קצרה, אך בברכה ארוכה שבירך שלא כראוי וחתם כראוי, כיון דכל הפתיחה היתה שלא כראוי, הוי כחתימה בלא פתיחה, והו"ל כמקצר במקום שאמרו להאריך דלא יצא, וזה תליא בפלוגתת רבוותא במקצר במקום שאמרו להאריך, ונתבאר בדף מס' 53. - **ג** הגו"ר שם כתב עוד דהוא משום דכל הא דמהני החתימה לתקן את הפתיחה הוא בברכה קצרה דכיון שהתיקון הוא סמוך לה מיד נשארה הברכה כתיקנה, אך בברכה ארוכה כיון דהתיקון הוא מופלג הרבה מראשית הברכה אין כדאי בתיקון זה לתקנה מראשיתה ועוד יש טעם לחלק מטעם שם ומלכות דברכה דבמטבע קצר כיון שהתיקון הוא סמוך לה מיד נשארה הברכה כתיקנה והוי כאילו אין בברכה זו שם ומלכות ול"ה ברכה.

**חיסר באחד מברכות י"ח דבר מעיקר הברכה והזכירו בחתימה**

הביאוה"ל בסימן קי"ז ס"ה ד"ה אם כתב לדון בגונא דחיסר באחד מברכות י"ח דבר שהוא מעיקר הברכה כגון שחיסר ענין קיבוץ גליות בברכת תקע בשופר אם יצא יד"ח, וכתב דד"ז תליא בפלוגתת קמאי בפתח במעריב ערבים וחתם ביוצר אור, דלדעת הסוברים דיצא יד"ח משום דהעיקר תלוי בחתימה ה"נ בכה"ג יצא יד"ח,[[1068]](#footnote-1069) ולדעת הסוברים דלא יצא יד"ח ה"נ בכה"ג לא יצא יד"ח,[[1069]](#footnote-1070) ומבו' דלדעת הסוברים דפתח במעריב ערבים וחתם ביוצר אור יצא, אי"ז רק משום דמזכיר מידת לילה ביום, אלא ה"נ הוא בשאר ברכות דכל שחתם כראוי יצא,[[1070]](#footnote-1071) ולכאו' לפ"ז ה"נ בבירך על התאנים על המחי' וחתם בעל הפירות דיצא, וצ"ע.

**ברכת מעין ג' דיין שחותם בה על הפירות אם פוטרת את התפוחים**

הרשב"א לקמן מ"ד א' כתב דכ"ה דאם אכל ענבים ותפוחים מברך מעין ג' ופוטר גם את התפוחים, ה"נ אם שתה יין אכל תפוחים ובירך על היין מעין ג' פטר את התפוחים לאותם שחותמין על היין על הארץ ועל הפירות, וכ"כ הרשב"ץ שם, - אך השיטת ריב"ב שם דקדק מד' הרמב"ם בפ"ח מברכות הט"ז דבכה"ג אינו פוטר את התפוחים,[[1071]](#footnote-1072) וכ"כ הב"י בסימן ר"ח סי"ג בדעתו, וכ"כ השו"ע שם סי"ג, והמג"א שם סקכ"א כתב דהיינו דאף דבחתימה מזכיר פירות, מ"מ כיון דבפתיחה אינו מזכיר פירות לא יצא.

והב"ח שם כתב בטעמא דהרשב"א דכל שחתם על היין על הפירות פוטר בכך את התפוחים אף דבפתיחה לא הזכיר פירות, דהוא משום דהכל הולך אחר חיתום הברכה וכמו שאמרו בסוגיין, והפתח הדביר שם סקי"ד ד"ה וההיא דכתב הרשב"א כתב דאף אי נימא דכל שבירך על התאנים על המחי' וחתם בעל הפירות לא יצא, היינו משום דהו"ל כחתימה בלא פתיחה והמקצר במקום שאמרו להאריך לא יצא, אך בתפוחים דסגי להו בברכת בנ"ר שהיא ברכה קצרה, וכמש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן קמ"ט דאין חותמין בברכת בנ"ר בשם, שפיר סגי בחתימה דעל הארץ ועל הפירות.

ובטעם החולקים דכיון דלא הזכיר בפתיחה פירות ל"מ, אף שמזכיר בחתימה פירות עמש"כ הפתח הדביר שם בד"ה באופן דהרא"ש ובד"ה שוב התבוננתי, - והביאור מרדכי בס"ק ק"ג כתב דהוא משם דליכא מלכות בחתימה, וע"כ לא סגי בהחתימה לחודה.[[1072]](#footnote-1073)

ו' טבת פ"ד

דף מס' 55

**בירך על היין שלפני המזון אם פטר את היין שלאחר המזון ושבתוך המזון**

**מ"ב ב' - לא שנו אלא בשבתות ויו"ט וכו' אבל בשאר ימות השנה מברך על כל כוס וכוס,** התוס' צידדו דל"ד נקט שבת ויו"ט וה"ה אם קבעו סעודה על היין בשאר ימות החול, - והבעה"מ כתב דכל מה שאמרו דבשאר ימות השנה מברך על כוס וכוס הוא רק במקומות שאין מצוי יין ולא היו רגילין בתוך סעודתן בחול אלא מים, אך במקומות שהיין מצוי אין הפרש בין שבתות לימות החול, והסכים לזה הראב"ד בכתוב שם,[[1073]](#footnote-1074) וכ"כ המכתם והרשב"א והרא"ש בסימן ל"ב.

והרא"ש שם כתב דאף בחול אם דעתו לשתות יין לאחר המזון א"צ לחזור ולברך, וכתב ללמוד לזה מההיא דאביי דבריך והדר בריך משם דהי' נמלך, והרי דתליא בדעת האדם, וע"כ אף בחול אזלינן בתר דעתו.[[1074]](#footnote-1075)

התוס' כתבו דאף אי נימא דדוקא נקט שבתות ויו"ט, אך בחול אינו פוטר אף אם קבע על היין, היינו רק לפטור יין שאחר המזון שהוא אחר שמשכו ידיהן מן הפת שאין רגילות לקבוע לשתות יין לאחר המזון בקביעות אלא בשבתות ויו"ט, אבל לענין לפטור יין שבתוך המזון שרגילות לשתות ודאי אפי' בשאר ימים פטר לי' יין שלפני המזון, וכ"כ הרא"ש בפ' ערבי פסחים סימן ד', - ובד' הגר"ז בקו"א בסימן קע"ד סק"ט מבו' דהיינו דאף בימיהם שלא הי' מצוי להם יין לא הי' צריך לברך על היין שבתוך המזון, ועיי"ש שכתב דהוא דלא כמש"כ הרשב"א בע"א דבימות החול במקום שאין היין מצוי צריך לברך על כל כוס וכוס אף ביין שבתוך המזון.

**לא שנו אלא וכו' ובשעה שאדם יוצא מבית המרחץ ובשעת הקזת דם,** הרא"ש בסימן ל"ב כתב דהוא דברי הגאונים וע"פ דבריהם הגיהו כן בגמ', - והתוס' רי"ח כתב בשם ר"י דהיינו רק בימיהם שהיו רגילין לקבוע עצמן לשתות יין לאחר המזון ביום הקזה קודם ברכה לאחר שסיימו סעודתן, אך בזה"ז אין אנו רגילין בכך והוי כשאר ימות השנה דאין יין שלפני המזון פוטר יין שלאחר המזון.[[1075]](#footnote-1076)

**טעם הא דיין שבתוך המזון אינו פוטר יין שלאחר המזון**

**בא להם יין בתוך המזון מהו שיפטור את היין שלאחר המזון וכו' דזה לשתות וזה לשרות,** בטעם הא דיין שבא לשרות אינו פוטר יין שבא לשתות נחלקו הראשונים, דהתוס' כתבו דהוא משום דיין שבא לשרות לא חשיב וע"כ אינו מוציא יין שבא לשתות חשיב טפי,[[1076]](#footnote-1077) וכ"כ הפסקי רי"ד והרשב"א, ועד"ז כתב המכתם דיין שבא לשרות אכילתו אינו להנאה כ"כ כשתי' שלאחר המזון, וע"כ אינו פוטרו, ועד"ז כתב הר"י מלוניל דהוא משום דיין שבתוך המזןו לשרות אכילה שבמעיו הוא בא ולא היו רגילין לשתות בתוך הסעודה אלא מעט לשרות וזה שלאחר המזון הוא לשתות והוא עיקר ואין הטפל פוטר את העיקר.

אך הרא"ה כתב דהוא משום דיין הבא לשרות הוא כאכילה ויין הבא לשתות הוא כשתי', ואינו בדין לאכילה לפטור שתי' דב' ענינים נינהו, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"ד.[[1077]](#footnote-1078)

הרשב"א לעיל מ"א ב' כתב לדון בדין פירות שבאו ללפת את הפת ולאחר גמר אכילתו אוכל מהן אם טעונין ברכה לפניהן, וכתב דקצת ראי' יש לחייב מהא דקי"ל דבירך על היין שבתוך המזון לא פטר את היין שלאחר המזון משום דזה לשתות וזה לשרות, והרי דאע"ג דבירך על יין בתוך הסעודה כיון שאין שתייתו שבתחילה חשובה כשתייתו שבסוף לא פטר לה וצריך לחזור ולברך, וכ"ש בכה"ג דלא בירך עליהן ממש אלא שנפטרו בגררא דפת ופת כבר גמר מלאכלו שהוא צריך לחזור ולברך, וזה לטעמי' דהא דיין שבתוך המזון אינו פוטר יין שלאחר המזון הוא משום דלא חשיב.

אך לדעת הרא"ה ודעימי' דהא דיין שבתוך המזון אינו פוטר יין שלאחר המזון הוא משום דאין אכילה פוטרת שתי', ל"ד להתם, וכמש"כ כן בחי' המיוחסים להריטב"א לעיל שם דאף דהפירות שבתוך הסעודה ולאחר הסעודה ב' ענינים חלוקין הן שאלו מחמת סעודה ואלו שלא מחמת סעודה אלא לתענוג, מ"מ כיון שנפטרו פירות אלו והורשה לאכול מהן אוכל מהן אף לאחר סעודתו דזו וזו אכילה היא וכיון שנפטרה א"א לה להתחייב, ול"ד להא דיין הבא לשרות אינו פוטר יין הבא לשתות דהוא משום דיין הבא לשרות ענינו כאכילה ויין הבא לשתות שתי' הוא ואינו בדין שאכילה יפטור שתי', וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"ד, ועיי"ש שכתב לפ"ז שהאוכל פתיתין ביין בלא ברכה מפני שהיין טפלה לפת וחזר ושתה מן היין צריך לברך, והיינו משום דאכילת פתיתין ביין היא אכילה ושתיית היין בפנ"ע אף דאינה שתי' גמורה (שהיא באה לשרות והיא צורך אכילה) מ"מ כלפי אכילה חשבינן לה כשתי', (דמה"ט אינה נפטרת בברכת הפת), ואין אכילה פוטרת שתי'.

בתשו' גו"ר כלל א' סימן ו' כתב דהא דברכת יין שבתוך המזון שבא לשרות אינו פוטר יין שלאחר המזון שבא לשתות, הוא מפני שהם מופלגים זמ"ז, דזה בא בתוך הסעודה וזה בא אחר הסעודה, אך אם סמוכין זל"ז ושניהם עומדין לפניו דהיינו שבגמר הסעודה שתה כוס יין לשרות ומיד היסב לשתות, פוטר היין שבא לשרות להיין שבא לשתות, וכתב דכיון דעיקר דין זה שנוי בפלוגתא דאמוראי ורב דקי"ל כותי' בעלמא ס"ל דיין הבא לשרות פוטר יין הבא לשתות, א"כ דיינו לפסוק דלא כותי' כששתיית יינות אלו מופלגין זמ"ז והבו דלא לוסיף עלה, - אך בתשו' מהר"י הלוי שם סימן ז' נחלק ע"ז וכתב דדמי למש"כ הרשב"א לעיל מ"א א' דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב בדרך גררה דהוא אף כשהם סמוכין זל"ז ושניהם עומדין לפניו.

**אם יין שבתוך המזון פוטר ליין שלאחר המזון כשנתכוין לפטרו או כשהוא ע"ד בעה"ב**

הריא"ז בפירקין ה"ד דין ח' כתב דהא דבירך על יין שבתוך המזון אינו פוטר יין שלאחר המזון היינו בסתמא, אך אם נתכוין לפטור בברכתו את היין שלאחר המזון הולכין אחר דעתו וא"צ לחזור ולברך על היין שלאחר המזון, והביאוהו הדרכ"מ בסימן קע"ד סק"א והגר"ז שם ס"ט, - ולכאו' הוא כדעת התוס' ודעימייהו דהא דיין שבא לשרות אינו פוטר יין שבא לשתות הוא משום דיין שבא לשרות לא חשיב ואינו פוטר את היין שבא לשתות דחשיב טפי, וע"כ י"ל דכל שנתכוין לפטרו נפטר, וע"ד מש"כ הרשב"א לעיל מ"א א' דשאינו חשוב אינו פוטר את החשוב דרך גררה אלא דרך כונה, וכמש"כ בתשו' מהר"י הלוי בגו"ר כלל א' סימן ז' לדמות זל"ז, וכ"נ בד' הגר"ז שם, אך לדעת הרא"ה ודעימי' דהא דיין שבא לשרות אינו פוטר יין שבא לשתות הוא משום דזה אכילה וזה שתי' וב' ענינים הם, מסתברא מילתא דאף אם נתכוין לפטרו אינו נפטר.[[1078]](#footnote-1079)

בתשו' מהר"י הלוי שבגו"ר כלל א' סימן ז' מבו' דלמש"כ הריא"ז דברכת היין שבא לשרות פוטרת את היין שבא לשתות כשנתכוין לפטרו, הרי דכל שאוכל אצל בעה"ב כיון דאתכא דבעה"ב סמיך הוי כאילו נתכוין בפירוש לפטרו, - ובתשו' שערי ישועה לבעל הפרח שושן חתנו של מהר"י הלוי תמה ע"ז דאטו מי עדיף האורח מבעה"ב עצמו, ומאחר שאפי' הבעה"ב עצמו לא פטר את החשוב אלא כשנתכוין א"כ מה יועיל הא דדעת האורח הוא על כל מה שיביא לו הבעה"ב, הרי דיו לבא מן הדין להיות כנידון, וכשם שהבעה"ב בעצמו אף שיודע שעתיד לשתות את היין שלאחר המזון לא פטר כשלא נתכוין לפוטרו, ה"ה באורח, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ע, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 39.

**יין שלפני המזון אם פוטר יין שבתוך המזון**

התוס' כתבו דיין שלפני המזון פוטר יין שבתוך המזון, משום דיין שלפני המזון דהוא לשתות חשיב טפי ופשיטא דהוא פוטר יין שבתוך המזון דהוא לשרות, וכ"כ המכתם בשם הראב"ד והפסקי רי"ד והתר"י והרשב"א והרא"ש בסימן ל"ב, וזה לטעמייהו דהא דיין שבא לשרות אינו פוטר יין שבא לשתות הוא משום דיין שבא לשרות לא חשיב ואינו פוטר את היין שבא לשתות דחשיב טפי, וע"כ ודאי דיין שבא לשתות פוטר יין שבא לשרות.

ולדעת הרא"ה ודעימי' דהא דיין שבא לשרות אינו פוטר יין שבא לשתות הוא משום דזה אכילה וזה שתי' וב' ענינים הם, הרי דמה"ט הי' בדין דיין שלפני המזון לא יפטור ליין שבתוך המזון דזה שתי' וזה אכילה וב' ענינים הם, - אך הרא"ה כתב דשפיר הוא פוטר ליין שבתוך המזון, והיינו משום דאף דיין שבתוך המזון הוי כאכילה, הרי בתורת אכילה הוא נפטר בברכת הפת, ככל דברים הבאים בתוך הסעודה מחמת הסעודה, וכל הא דאינו נפטר בברכת הפת הוא משום דדמי לשתי' קצת, וכמש"כ כן הרא"ה לעיל מ"א ב', ובתורת שתי' שפיר הוא נפטר בברכת היין שלפני המזון, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א והריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"ו.[[1079]](#footnote-1080)

**מהו דחשיב כיין שלאחר המזון**

הרשב"א כתב בשם הראב"ד דיין שלאחר המזון היינו כגון שהפסיק בשיחה ולאחר זמן מרובה צמא לשתות מחמת שיחה, אבל לאחר אכילה מיד או לזמן מרובה עדיין לשרות המאכל הוא בא ויין שבתוך המזון פוטרו,[[1080]](#footnote-1081) וכ"כ המאירי והנימו"י בסוגיין והמאירי בפסחים ק"ג ב', וכ"כ הארחות חיים בהל' סעודה סל"ד והאהל מועד בהל' ברכות דרך א' נתיב ו', והביאו הב"י בסימן קע"ד ס"ד, וכ"כ המ"ב שם סק"ז, - אך המאירי בפסחים שם כתב בשם י"מ דאף כששותה סמוך לאכילה אינו נפטר, וכ"כ בתשו' שערי ישועה שער ד' סימן ב' ד"ה ועוד מטעמא אחרינא דדין זה שנוי בפלוגתא, והגר"ז בקו"א בסימן קע"ד סק"ט כתב דש"ר חלוקין ע"ד הראב"ד ודעימי' וכל שבא היין אחר שמשכו ידיהן מן הפת הו"ל כיין שלאחר המזון,[[1081]](#footnote-1082) וכתב דכ"ה משמעות סתימת כל הפוסקים והכי קי"ל, וכ"כ החזו"א בסימן כ"ז סק"ו בדעת התוס' בסוגיין, ועיי"ש שכתב דאף למש"כ התוס' בפסחים ק"ג א' דגם יין שלאחר המזון בא מחמת הסעודה, מ"מ חשיב טפי לשתות מיין שבא בתוך הסעודה.[[1082]](#footnote-1083)

התוס' כתבו דבזה"ז ליכא נפ"מ בדין זה דיין שבתוך המזון אין פוטר יין שלאחר המזון דאין אנו מושכין ידינו מן הפת כלל, וכ"כ תר"י דבזה"ז שאין אנו מסלקין את השלחן קודם ברהמ"ז פוטר יין שבתוך המזון ליין שלאחר המזון וא"צ לחזור ולברך, וכ"כ המרדכי בסימן קל"ח, וכ"כ הב"י בסימן קע"ד ס"ד והמג"א שם סק"ג והמ"ב שם סק"ז, - אך בהגה' תפארת למשה על הרא"ש בסימן ל"ב כתב בדעת הרא"ש דפליג ע"ז, דאף דאינו מסלק ידו מן הפת, מ"מ כיון שאינו אוכל אין היין בא לשרות אלא לשתות.

ובטעמא דהתוס' ודעימייהו כתב הלבוש בסימן קע"ד ס"ב דאע"פ שהיין שלאחר המזון בא לשתות, דאף אין אנו מושכין ידינו מן הפת מ"מ בפועל בא יין זה לשתות, מ"מ חדא סעודה היא ואין אנו מושכין ידינו וכו', ועד"ז כתב הפנ"י דכיון דאין אנו מושכין ידינו מן הפת א"א לחלק מה"ט דלשרות או לשתות כיון דלא מינכרא מלתא והו"ל הכל כיין שבתוך הסעודה דלא מפלגינן בין אם שותה כוס אחד או הרבה כוסות ולא שני לן אם נתכוון בכולן לשרות או לשתות מקצתן,[[1083]](#footnote-1084) דאל"כ נתת דבריך לשיעורין, - אך הגר"ז שם ס"ט כתב דכיון שאין אנו רגילים למשוך ידינו מן הפת עד ברהמ"ז הרי גם היין שלאחר גמר הסעודה בא לשרות ונפטר בברכת יין שבתוך הסעודה, וכ"כ המ"ב שם סק"ז, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן כ"ז סק"ו.[[1084]](#footnote-1085)

הגר"ז בקו"א שם סק"ט כתב דאף לדעת הסוברים בדינא דדברים הבאים לאחר הסעודה דבזה"ז לא חשיב כלאחר הסעודה אף בסעודות גדולות שמושכין ידיהן מן הפת, משום דאין עוקרין את השלחן, ונתבאר בדף מס' 46, מ"מ לגבי דינא דהכא כל שמשכו ידיהן מן הפת אין היין נפטר בברכת היין שבתוך המזון, דאף דלא עקרו את השלחן ואי"ז סעודה אחרת, מ"מ כיון שמשכו ידיהן מן הפת הוי היין לשתות, ואינו נפטר בברכת היין דבתוך המזון שבא לשרות, וכתב דזהו מש"כ תר"י דאם סילק דעתו לגמרי צריך לחזור ולברך, - וזה לטעמי' דמש"כ התוס' דבזה"ז נפטר יין שלאחר המזון בברכת יין שבתוך המזון היינו משום דבזה"ז אף יין שלאחר המזון בא לשרות, אך למש"כ הלבוש והפנ"י דאף שהוא בא לשתות מ"מ כיון דחשיב כבתוך הסעודה הוא נפטר בברכת היין שבתוך המזון, הדין נותן דאף אם משכו ידיהן מן הפת, מ"מ אם חשבינן לי' כבתוך הסעודה משום דלא עקרו את השלחן, ה"ז נפטר בברכת היין שבתוך המזון, וצ"ע.

**ברכת שתי' אם פוטרת לאכילה**

בתשו' גו"ר כלל א' סימן ד' הביא דיש שנהגו לברך שהכל על משקה ולחזור ולברך שהכל על מאכל, דרק כשבירך על מאכל נפטר מאכל אחר ששוה לו בברכתו וכן כשבירך על משקה נפטר משקה אחר ששוה לו בברכתו, אך ברכה דמשקה אינה פוטרת מאכל דענינים חלוקין הן, ועיי"ש שתמה ע"ז דליכא מקור לד"ז, והסכים לזה מהר"י הלוי בתשו' שם סימן ז', ובסו"ד כתב להוכיח כן ממש"כ הטור בסו"ס ר"ח בשם אחיו ה"ר יחיאל דאם בירך על היין בפה"ג פוטר את הענבים, והרי דברכה שבירך על שתי' פוטרת את האכילה, והגו"ר שם סו"ס ו' כתב להוכיח כן ממש"כ ה הב"י בסימן ר"ח סט"ו דאם בירך על היין בפה"ג ונתכוין לפטור את הענבים יצא, וכ"כ המהריק"ש שם, והרי דברכה שבירך על המשקה פוטרת את המאכל.[[1085]](#footnote-1086)

אך לדעת הרא"ה ודעימי' לכאו' הדין כן דברכה דמשקה אינה פוטרת מאכל, שהרי אף יין שבא לשרות אינו פוטר יין שבא לשתות, משום דב' ענינים הם, וכ"ש דבב' מינים אין הברכה שבירך על אכילה פוטרת שתי' ואין ברכה שבירך על שתי' פוטרת אכילה.

ויש לדון ללמוד עוד לזה, ממש"כ כמה מקמאי דהא דיין שבתוך הסעודה אינו נפטר בברכת הפת הוא משום דאכילה ושתי' ב' ענינים, והרי דאין שתי' נפטרת בברכת האכילה, אך י"ל דהתם היינו דמה"ט לא חזינן לשתי' בכלל הסעודה, וע"כ אינה נפטרת בברכת הפת שמברך על הסעודה, ובד' השבה"ל בסו"ס קמ"ג מבו' דלדעות אלו אף בטפל גמור אין שתי' נפטרת בברכת האכילה, וכל הא דשורה פתו ביין אינו מברך על היין הוא משום דאינו בדרך שתי' אלא בדרך אכילה, וצ"ע.

בתשו' הר"מ ויטאל בגו"ר שם סימן ה' כתב לחלק בזה, דאם בירך על שתי' אינה פוטרת את האכילה, משם דשתי' הנאת מועטת מאכילה, ודמי להא דיין שבא לשרות אינו פוטר יין שבא לשתות, אך אם בירך על אכילה פוטר את השתי'.

והגו"ר שם סימן ו' בסו"ד נחלק ע"ז דשתי' לא גריעא מאכילה, עיי"ש,[[1086]](#footnote-1087) וכ"כ המהר"י הלוי שם סימן ז', ועיי"ש בדבריו לעיל מינה שכתב דאף אי נימא דשתי' גריעא מאכילה ואינו בדין שתפטור ברכת השתי' את האכילה, מ"מ כל שנתכוין לפטור בברכתו את האכילה או היכא דאיכא דעת בעה"ב פטר, וכמש"כ הריא"ז דברכת היין שבא לשרות פוטרת את היין שבא לשתות כשנתכוין לפטרו.

ז' טבת פ"ד

דף מס' 56

**ברכת היין שלפני המזון אם פוטרת יין שבתוך המזון בסתמא**

**מ"ב ב' -** התוס' כתבו דבכה"ג שהביא יין לפני הסעודה לשתות בתוך הסעודה ברכת היין שלפני הסעודה פוטרתו כיון שדעתו לשתות, והשעה"צ בסימן קע"ד סקי"ב כתב דמשמעות דבריהם דכל הא דברכת היין שלפני הסעודה פוטרת יין שבתוך הסעודה הוא כשהיתה דעתו לשתות יין בתוך הסעודה, וכ"ה משמעות ד' התוס' בפסחים ק' ב' סוד"ה ידי יין, ועיי"ש שעמד בזה ממש"כ התוס' דלענין לפטור יין שבתוך הסעודה שרגילות לשתות וכו' פטר לי' יין שלפני המזון, ומשמע דאף בסתמא הוי כמו שהיתה דעתו לשתות כיון דרגילות הוא לשתות בתוך הסעודה, ועיי"ש במ"ב סק"ו ובשעה"צ סקי"ג במש"כ בזה לדינא, ועמש"כ בזה התהל"ד שם סקי"ג.

**ברכת יין קידוש והבדלה אם פוטרת יין שבתוך המזון**

התוס' כתבו דיין של קידוש והבדלה פוטר יין שבתוך הסעודה, והוכיחו כן מהא דהכא יין שלפני המזון פוטר יין שלאחר המזון, וכ"כ התר"י והרשב"א והרא"ש בסימן ל"ב ובפ' ערבי פסחים סימן ד' והטוש"ע בסימן קע"ד ס"ד ובסימן רצ"ט ס"ז, - אך התוס' כתבו די"א דיין של הבדלה אינו פוטר יין שבתוך המזון,[[1087]](#footnote-1088) ובתשו' הסמ"ע שבס' הזכרון להגר"ב זולטי סימן ד' פירש דהוא משום דהוא בא לשם מצוה ואינו בא לצורך הסעודה, ול"ד ליין שלפני המזון דבא לתאות המאכל שאחריו, וגם ל"ד לקידוש שהוא מצרכי סעודה, ועד"ז כתבו הפמ"ג באש"א בסימן קע"ד סק"ו והיד אפרים שם למג"א סק"ה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א דזהו טעם הנידון בזה.

בתשו' הסמ"ע שם האריך דאף לדעת הסוברים דיין הבדלה אינו פוטר ליין שבתוך המזון, היינו כשלא הי' היין לפניו אלא שדעתו לשתות יין בתוך המזון, אך כל שהי' היין לפניו מודו דנפטר בברכת היין דהבדלה, עיי"ש.

**הא דברכת יין הבדלה שלפני המזון פוטרת יין שבתוך המזון אם הוא רק לאחר נטילה**

התוס' כתבו דאף דברכת יין הבדלה פוטרת ליין שבתוך המזון היינו רק אם הבדיל לאחר נטילה,[[1088]](#footnote-1089) אך אם הבדיל קודם נטילה צריך לברך אחריו מעין ג' ואינו פוטר את היין שבתוך המזון, וכ"כ התור"פ בפסחים ק' ב' והמרדכי בפירקין בסימן קמ"ד - אך הרא"ש בפ' ערבי פסחים סימן ד' כתב דאף אם הבדיל קודם נטילה פוטר יין שבתוך המזון, וכ"נ מסתימת ד' ש"ר, - והשו"ע בסימן קע"ד ס"ד ובסימן רצ"ט ס"ז הביא לב' הדעות בזה.

השו"ע בסימן קע"ד כתב דכיון שנחלקו בזה ע"כ המבדיל קודם נטילה יכוין שלא להוציא יין שבתוך הסעודה, וכתב דבדיעבד שלא כיון כך פוטר יין שבתוך הסעודה דספק ברכות דרבנן להקל, ומבו' דמהני כונתו שלא לפטור את היין שבתוך הסעודה אף שדעתו לשתותו, - ואמנם הנה נחלקו האחרונים במי שדעתו לאכול כמה פירות אם מהני כונתו בברכה שלא לפטור את כולם, ונתבאר בדף מס' 61, והתבו"ש בסימן י"ט סקי"ז כתב דאין ללמוד מהכא דמהני כונתו שלא לפטור, דשאני הכא דאין הכוסות מענין אחד שזה בא למצוה וזה בא לשתות ועוד שהמוציא מפסיקתן, וע"כ אף למ"ד שאינו הפסק כשאינו מכוין להפסיקן, מ"מ כשמכוין מודה שאינו מערבבן יחד, אך בדבר שאינו משונה כלל מחבירו לא מצינו שיפסיקן במחשבתו לברך על כל אחד כשאינו נמלך.

התו"ש בסימן רצ"ט סקי"ד עמד ע"ד השו"ע, שהרי לדעה קמייתא דס"ל דמדינא פוטר את היין שבתוך הסעודה אין נכון להתכוין שלא לפטור את היין שבתוך המזון, דהו"ל גורם לברכה שא"צ,[[1089]](#footnote-1090) והרי המחבר נקט לעיקר כדעה קמייתא שהביאה בסתם, וכתב דמה"ט השמיט הט"ז שם לתקנה זו, והביאו השעה"צ שם סקל"ט.

בטעמא דהתוס' ודעימייהו דברכת יין ההבדלה דקודם נטילה אינה פוטרת ליין שבתוך המזון, כתב הגר"ז בקו"א בסימן קע"ד סק"ה וסק"ו דהיינו משום דנתחייב בברכה אחרונה ואסור לו לקבוע סעודה עד שיברך,[[1090]](#footnote-1091) וכנראה היינו דמה"ט אף אם עבר וקבע סעודה אין נפטר היין שבתוך המזון כיון שדינו לברך תחילה ברכת מעין ג' וע"כ אין השתי' שבתוך המזון מצטרפת לשתי' שלפני המזון, ועיי"ש בסק"ה שכתב דהא דיין שאחר נטילה פוטר ליין שבתוך המזון, הוא משום דא"צ לברך אחריו דנט"י היא תחילת קביעות הסעודה, והו"ל כפירות שבתוך הסעודה דאין טעונין ברכה לאחריהן,[[1091]](#footnote-1092) ובדבריו בסוסק"ה משמע שדקדק כן ממש"כ התוס' דכשמבדיל קודם נט"י ודאי צריך לברך לאחריו מעין ג' ולא פטר יין שבתוך המזון, ומשמע דהא דבכה"ג אינו פוטר להיין שבתוך המזון הוא מכח הא דצריך לברך לאחריו מעין ג', (ועמד ע"ז הראש יוסף לקמן מ"ג א' ובפמ"ג באש"א בסימן קע"ד סק"ו).

אך כבר עמד הגר"ז שם סק"ו בזה מד' הט"ז בסימן רצ"ט סק"ו שכתב דמש"כ התוס' דכשהבדיל קודם נטילה צריך לברך אחריו ברכה מעין ג' הוא משום דאינו פוטר להיין שבתוך המזון, ומבו' דהא דאינו פוטר להיין שבתוך המזון אינו מכח הא דנתחייב בברכה אחרונה, אלא אדרבה הא דצריך לברך לאחריו הוא מכח הא דאינו פוטר להיין שבתוך המזון, וכ"ה מבו' גם בד' המג"א שם סק"י, דמבו' בדבריו דגם לדעת הבעה"מ דא"צ לברך על היין שקודם הנטילה לאחריו, מ"מ י"ל דאינו פוטר להיין שבתוך המזון, ולדעתם בע"כ דהא דיין דקודם נטילה אינו פוטר ליין שבתוך המזון הוא מטעמא אחרינא.

ובד' הלבוש שם ס"ג והמ"ב סקי"א מבו' דהטעם בזה הוא משום דיין דאינו שייך לסעודה אינו פוטר יין דמכלל הסעודה, וע"כ אינו פוטר רק כששתה לאחר נט"י דאתחלתא דסעודה היא ושייך היין לסעודה, ובד' הלבוש שם ס"ב והמ"ב סק"ח מבו' דמה"ט יין של רשות דקודם נטילה פוטר ליין שבתוך המזון, ונתבאר להלן, וצ"ב.[[1092]](#footnote-1093)

המ"ב בסק"י נקט דגם לדעת החולקים דגם יין הבדלה דקודם נטילה פוטר ליין שבתוך המזון היינו משום דכבר הכין עצמו לסעודה ושייך היין לסעודה, והיינו דבהא כו"ע מודו דיין דאינו שייך לסעודה אינו פוטר יין דמכלל הסעודה, וע"כ כל הא דס"ל דיין הבדלה דקודם נטילה פוטר ליין שבתוך המזון הוא משום דס"ל דאף קודם נטילה שייך היין לסעודה.

והביאוה"ל שם ד"ה לפני המזון כתב דהא דיין שלפני המזון פוטר ליין שבתוך המזון הוא כששתה סמוך להמזון, אך כל ששתה מופלג מן המזון אינו פוטר יין שבתוך המזון לכו"ע, וזה לטעמי' דכו"ע מודו דיין דאינו שייך לסעודה אינו פוטר יין שמכלל הסעודה, וע"כ כל הא דיין שלפני המזון פוטר ליין שבתוך המזון, הוא רק כששתה סמוך למזון דבכה"ג הוא שייך לסעודה, וזה ע"ד מש"כ המ"ב שם סקכ"ד דהא דיין שלפני המזון נפטר בברהמ"ז היינו רק כששותה סמוך למזון עכ"פ דהוי כאתחלתא דסעודה אבל בלא"ה לא (ונתבאר בדף מס' 48).

בעיקר מש"כ הגר"ז לפרש בד' התוס' דהא דיין דקודם נטילה אינו פוטר ליין שבתוך המזון הוא משום דהוא חייב בברכה אחרונה, ודקדק כן מל' התוס', לכאו' יש לפרש הטעם בזה בע"א, והוא למש"כ הרא"ש בפ' ערבי פסחים סו"ס כ"ד דאם יין שלפני המזון טעון ברכה לאחריו כשאין לו יין בתוך המזון, א"כ גם כשיש לו יין בתוך המזון צריך לברך אחר יין שלפני המזון קודם ברהמ"ז וכו' והיאך יתכן שיהיו נפטרין בברכה ראשונה אחת כיון שאין נזקקין ברכה אחת באחרונה הלא מיד אחר ששתה היין שלפני המזון נזקק לברך אחריו ברכה שאינה צריכה ליין שבתוך המזון הלכך אין מצטרפין כלל ליפטר בבפה"ג, ונתחדש בדבריו דשתי' שקודם הסעודה המחוייבת בברכה אחרונה ל"מ לפטור לשתי' שבתוך הסעודה שאינה מחויבת בברכה אחרונה,[[1093]](#footnote-1094) ולפ"ז י"ל דמה"ט נקטו התוס' דיין שלפני נטילה אינו פוטר את היין שבתוך המזון, דכיון דס"ל דיין שלפני המזון טעון ברכה לאחריו ודלא כמש"כ הרא"ש דאינו טעון ברכה לאחריו משום דגורר תאות המאכל, ע"כ אינו פוטר את היין שבתוך המזון דאינו טעון ברכה לאחריו, והא דיין שאחר נטילה פוטר ליין שבתוך המזון, הוא משום דאינו טעון ברכה לאחריו וכמש"כ הגר"ז שם סק"ה.

**לדעת הסוברים דיין שקודם נטילה אינו פוטר ליין שבתוך המזון אם הוא אף כשנתכוין לפטרו**

בד' המג"א בסימן קע"ד סק"ה וסקי"ד מבו' דהא דיין שקודם נטילה אינו פוטר ליין שבתוך המזון היינו אף כשנתכוין לפטרו, וכן צידד בתשו' גו"ר כלל א' סימן א', וכ"כ בהגהתו שם סימן ב',[[1094]](#footnote-1095) - אך הפמ"ג שם סק"ה נקט בפשיטות דכל הא דאינו פוטר הוא בסתמא אך כל שנתכוין לפטור מהני, והיינו דהוא ע"ד הא דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב דאם נתכוין לפטרו מהני, וכן צידד בתשו' מהר"מ הכהן בגו"ר שם סימן ב', עיי"ש.

**שתה יין הבדלה קודם נטילה אחר שקבע עצמו לסעודה אם פוטר יין שבתוך המזון**

המג"א בסימן קע"ד סק"ו כתב דמש"כ התוס' דרק אם שתה אחר נטילה פוטר ליין שבתוך המזון ל"ד דה"ה אם קבע עצמו לסעודה, ועיי"ש שהוכיח כן מד' התוס' לקמן מ"ג א', ונתבאר להלן, וכ"כ הבגדי ישע שם ס"ד והגר"ז שם ס"ה,[[1095]](#footnote-1096) - אך הא"ר שם סק"ז פקפק בזה דמשמעות ל' התוס' דכל שלא נטל אינו פוטר אף אם דעתו לאכול ולשתות, וכתב דאפשר דקובע סעודה עדיף מדעתו לאכול, ודקדק כן מל' השו"ע שם ומד' הב"ח שם, והמ"ב שם סקי"ג ובשעה"צ סקכ"א כתב דכן משמע מד' הגר"א, שפירש לד' התוס' לקמן מ"ג א' בע"א, ולפ"ז אין מקור לד' המג"א.

**שתה יין פחות מכשיעור קודם נטילה אם פוטר ליין שבתוך המזון**

הגר"ז שם סק"ו כתב לפי דבריו דכל מש"כ התוס' דיין דקודם נטילה אינו פוטר ליין שבתוך המזון, הוא רק כששתה יין כשיעור ונתחייב בברכה אחרונה, אך כל ששתה פחות מכשיעור ולא נתחייב בברכה אחרונה ה"ז פוטר להיין שבתוך המזון.

אך בד' המג"א שם סק"ה וסקי"ד מבו' דלדעת התוס' אין יין שקודם נטילה פוטר את היין שבתוך המזון אף כששתה פחות מכשיעור, וזהו שכתב דמש"כ השו"ע שם ס"ז דישתה מים קודם הסעודה לפטור מה שישתה בתוך הסעודה הוא שלא כד' התוס', אף שכתב שם סקי"ד דיש לשתות פחות מכשיעור, וזה לטעמי' דהא דיין שקודם נטילה אינו פוטר ליין שבתוך המזון איז מכח הא דנתחייב בברכה אחרונה, וע"כ היינו אף כששתה פחות מכשיעור.

**שתה יין קידוש קודם נטילה אם פוטר ליין שבתוך המזון**

בתשו' הסמ"ע שם הק' על מש"כ התוס' דברכת יין הבדלה אינה פוטרת ליין שבתוך המזון אלא כשהבדיל לאחר נטילה, שהרי לפ"מ שהוכיחו דברכת יין הבדלה פוטרת ליין שבתוך המזון ממה שאמרו בפסחים דידי יין יצאו, מוכח דאף כשקידש קודם נט"י פוטר את היין שבתוך המזון, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הפמ"ג באש"א סימן קע"ד סק"ה כתב דשאני קידוש דאינו אלא במקום סעודה ובזה מודו התוס' דפטר אף כשקידש קודם נט"י, והצל"ח בסוגיין הוסיף לפרש דאף דהתם אתיא כמ"ד דיש קידוש שלא במקום סעודה, היינו בדיעבד, אך לכתחילה מודה דבעינן קידוש במקום סעודה, וע"כ שייך היין לסעודה אף שהוא קודם נטילה ופוטר להיין שבתוך המזון, ועד"ז כתב הפנ"י.[[1096]](#footnote-1097) - **ב** המחה"ש שם סק"ו פירש בד' המג"א שם דהיינו משום דל"ב דוקא נט"י וה"ה כשקבע עצמו לסעודה, ונתחדש לפ"ז דמצינו לחשבם כמו שכבר קבעו עצמם לסעודה אף דהולכין אח"כ מביהכנ"ס לבתיהן. - **ג** המרומי שדה בסוגיין כתב דשאני התם דהוא חייב לאכול בליל שב"ק, ומשא"כ בשאר שתיית יין דאינו מוכח דיאכל אינו פוטר אלא כשכבר נטל ידיו, וכתב להוכיח מזה דדעת התוס' דסעודת מוצש"ק ל"ב פת. - **ד** למש"כ הגר"ז בקו"א בסימן קע"ד סק"ו דכל הא דכשהבדיל קודם נטילה אינו פוטר להיין שבתוך המזון הוא כששתה כשיעור ונתחייב בברכה אחרונה, ונתבאר לעיל, י"ל דהתם אותם בנ"א ששמעו קידוש בביהכנ"ס לא שתו אלא מעט ולא נתחייבו בברכה אחרונה, וע"כ ה"ז פוטר להיין שבתוך המזון.

המג"א בסימן קע"ד סק"ה דקדק מד' השו"ע דלא הביא לדעת הסוברים דיין דקודם נטילה אינו פוטר יין שבתוך המזון, אלא ביין דהבדלה, אך יין דקידוש דקודם נטילה פוטר ליין שבתוך המזון, והפמ"ג והמחה"ש שם פירשו דהוא משום דאין קידוש אלא במקום סעודה וע"כ הוי היין צורך סעודה, וכ"כ הלבוש שם ס"ג והעו"ת שם סק"ג והמאמ"ר שם סק"ה,[[1097]](#footnote-1098) - והביאוה"ל שם ד"ה יין הבדלה כתב דאף דדעת כמה פוסקים דלדעת התוס' אין יין קידוש פוטר ליין שבתוך המזון אלא לאחר נטילה, לא חשש לזה השו"ע משום דבהבדלה גופא לא החמיר רק לכתחילה.

**שתה יין של רשות קודם נטילה אם פוטר ליין בתוך המזון**

בד' התוס' מבו' בפשוטו דהא דיין דקודם נטילה אינו פוטר יין שבתוך המזון אי"ז רק ביין הבדלה, אלא ה"ה בשתיית יין של רשות, וזהו שכתבו דהא דיין שלפני המזון פוטר יין שבתוך המזון הוא כשכבר נטל ידיו,[[1098]](#footnote-1099) וכ"כ בתשו' הסמ"ע שם בדעתם, וכ"כ הב"ח בסימן קע"ד ס"ג והפמ"ג באש"א שם סק"ה והמחה"ש שם בדעתם.[[1099]](#footnote-1100)

אך בד' השו"ע בסימן קע"ד ס"ד מבו' דלא חשש לד' התוס' אלא ביין הבדלה, וכ"כ המג"א שם סק"ה וסקי"ד בדעת השו"ע דכל הא דיין דקודם נטילה אינו פוטר ליין שבתוך המזון היינו רק ביין הבדלה דהוא למצוה, אך כששותה לצמאו יין שלפני המזון פוטר יין שבתוך המזון, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** בד' הלבוש שם ס"ב וס"ג מבו' דהא דשאני יין שלפני המזון דהוי לצורך הסעודה זו לפתוח הבני מעיים להמשיכם לתאות האכילה, וכ"כ המ"ב שם סקי"ב, וזה לטעמייהו דהא דיין הבדלה דקודם נטילה אינו פוטר ליין שבתוך המזון הוא משום דאינו שייך לסעודה, אך יין של רשות דקודם נטילה דשייך לסעודה פוטר ליין שבתוך המזון. - **ב** המג"א שם כתב בדעת השו"ע דגם מים ששתה קודם נטילה פוטרין להמשקין שבתוך המזון, אף דדעתו שם סקי"ד דשאר משקין שלפני המזון אינם מועילין לתאות המאכל, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 48, וצ"ל לדעתו דהוא משום דכל ששותה את המשקין לצמאו סמוך לסעודה שייכי לסעודה, ול"ד ליין הבדלה שהוא לשם מצוה ולא שייך לסעודה, ועמש"נ בזה להלן. - **ד** הגר"ז בקו"א שם סק"ה כתב לפי דרכו דהא דיין דקודם נטילה אינו פוטר ליין שבתוך המזון הוא משום דנתחייב לברך עליו מעין ג', הרי דע"כ כ"ז הוא להתוס' לטעמייהו דס"ל דיין דלפני המזון טעון ברכה לאחריו, אך השו"ע לטעמי' שם ס"ו דאינו טעון ברכה לאחריו, וע"כ הוא פוטר להיין שבתוך המזון,[[1100]](#footnote-1101) ורק יין הבדלה שקודם נטילה אינו פוטר ליין שבתוך המזון, משום דיין הבדלה טעון ברכה לאחריו כמש"כ השו"ע בסימן רצ"ט ס"ח.

לקמן מ"ג א' תניא דכיצד סדר הסיבה וכו' בא להם יין כל אחד ואחד מברך לעצמו, עלו והסיבו ובא להם מים וכו' חוזר ונוטל ב' ידיו, בא להן יין וכו' אחד מברך לכולם, והתוס' שם עמדו דמ"ט הן צריכין לחזור ולברך על היין הרי יין שלפני המזון פוטר יין שלאחר המזון, וכתבו דהוא משום שינוי מקום, והמג"א בסימן קע"ד סק"ו עמד בזה דהוא דלא כמש"כ התוס' הכא דיין דקודם נטילה אינו פוטר ליין שבתוך המזון.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המג"א שם הוכיח מזה דאף אם לא נטל ידיו אלא קבע עצמו לסעודה סגי. - **ב** הא"ר שם סק"ז כתב לישב לדעת הפרישה שם סק"א דמודו התוס' דיין רשות דקודם נטילה פוטר ליין שבתוך המזון. - **ג** הא"ר שם כתב עוד דהתוס' שם לא כתבו אלא דפוטר ליין ששותה אחר נטילת ב' ידיו דהוא ג"כ לפני המזון,[[1101]](#footnote-1102) ואה"נ דלא יפטור ליין שבתוך המזון. - **ד** הגר"א שם ס"ד כתב דהתוס' לקמן פליגי ע"ד התוס' הכא וס"ל דאף יין דקודם נטילה פוטר ליין שבתוך המזון, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סק"ו בפי' קמא.[[1102]](#footnote-1103) - **ה** הראש יוסף לקמן שם כתב די"ל דד' התוס' שם קיימי בגונא דשתה קודם נטילה פחות מכשיעור, אי נימא דבכה"ג הוא פוטר להיין שבתוך המזון.

**שתה מים קודם נטילה אם פוטר למשקין ששותה בתוך המזון**

השו"ע בסימן קע"ד ס"ז הביא לפלוגתת רבוותא אם מברכין על מים ושאר משקין בתוך הסעודה וכתב דהרוצה להסתלק מן הספק ישב קודם נטילה במקום סעודתו ויברך ע"ד לשתות בתוך סעודתו, והמג"א שם סקי"ד עמד בזה דהרי השו"ע גופי' שם ס"ה חשש לדעת התוס' דיין הבדלה דקודם נטילה אינו פוטר ליין שבתוך המזון,[[1103]](#footnote-1104) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המג"א שם כתב דהוא משום דלא חשש השו"ע לדעת התוס' אלא ביין הבדלה שאינו בא אלא לצורך מצוה ואינו צורך סעודה, אך משקין ששותה לצמאו קודם נטילה פוטרין למשקין ששותה בתוך המזון, וכ"כ המג"א שם סק"ה, ועמש"נ בזה להלן. - **ב** המחה"ש שם סק"ה כתב למש"כ המג"א שם סק"ו דנטל ל"ד וה"ה אם קבע עצמו לסעודה, והתם שיושב קודם נטילה וכו' הו"ל כקבע. - **ג** הפמ"ג באש"א שם סק"ה כתב דכל הא דיין דקודם נטילה אינו פוטר ליין שבתוך המזון היינו בסתמא אך הכא שנתכוין לפטור מהני, ונתבאר לעיל. - **ד** המאמ"ר שם סק"י כתב דהוא משום דהכא א"א לברך בין נט"י להמוציא דאין להפסיק ביניהם, ול"ד להבדלה דהויא מצרכי סעודה דאסור לטעום עד שיבדיל,[[1104]](#footnote-1105) וע"כ לא חשש השו"ע בזה לד' התוס' ונקט כדעת הרא"ש ודעימי' דהוא העיקר לדינא, כמבו' בדבריו שם ס"ה דהעיקר הוא כדעת הרא"ש.[[1105]](#footnote-1106)

בעיקר מש"כ המג"א דלדעת השו"ע דיין של רשות שקודם נטילה פוטר יין שבתוך המזון ה"נ מים שקודם נטילה פוטרין למשקין שבתוך המזון, נחלק ע"ז המאמ"ר שם סק"י וכתב דכיון דאין דרך לקבוע על המים וגם אינם להמשיך תאות המאכל ודאי דלא מיקרי צורך סעודה ולא עדיפי מיין הבדלה, - ולכאו' כ"ה למש"כ המ"ב שם סקי"ב דהא דשאני יין הבדלה מיין שלפני המזון דעלמא הוא משום דיין שלפני המזון בא לצורך סעודה לפתוח המעיים, ולפ"ז הרי דשאר משקין דקודם נטילה דלא שייכי לסעודה, כמש"כ המ"ב בסקכ"ה, הוו כיין הבדלה דאינו פוטר את מה שבתוך המזון, וצ"ע.[[1106]](#footnote-1107)??

**אכל פירות קודם נטילה אם פוטר לפירות שבתוך הסעודה**

המ"ב בסימן קע"ו סק"ב כתב דאם אכל פירות קודם הסעודה פוטר בכך להפירות שאוכל בתוך הסעודה, ומבו' דלא תלי בהפלוגתא שהביא השו"ע ביין הבדלה שקודם נטילה אם פוטר ליין שבתוך המזון,[[1107]](#footnote-1108) - ובפשוטו י"ל דהוא משום דלא חשש השו"ע לד' התוס' אלא ביין הבדלה שהוא למצוה, אך יין של רשות שקודם נטילה פוטר ליין שבתוך המזון, וה"נ פירות דקודם נטילה פוטרין לפירות שבתוך המזון.

אך למש"כ המ"ב גופי' בסימן קע"ד סקי"ב דהא דיין של רשות דקודם נטילה פוטר ליין שבתוך המזון הוא משום דיין זה בא לצורך סעודה לפתוח המעיים, הרי דכ"ז הוא ביין, אך בפירות שאינם באים לצורך סעודה הי' בדין שלא יפטרו להפירות שבתוך הסעודה,[[1108]](#footnote-1109) ובעכצ"ל דכל עיקר הך דינא דאין יין שקודם נטילה פוטר ליין שבתוך המזון הוא רק בשתי', אך באכילה שפיר פוטר מה שקודם נטילה למה שבתוך הסעודה,[[1109]](#footnote-1110) וצ"ע הטעם בזה.

ט' טבת פ"ד

דף מס' 57

**מ"ב א' - בתר דגמר סעודתייהו אייתו לקמייהו מידי למיכל שקל רב פפא ואכל,** הרא"ה כתב דודאי אותם שאכלו בירכו לפניו, כיון שגמרו סעודתן והו"ל כדברים הבאים לאחר הסעודה שלא מחמת הסעודה דטעונין ברכה, ונידון הגמ' הכא אם מותר לאכול בלא לברך ברהמ"ז, וכ"כ המאירי והחי' המיוחסים להריטב"א.

אך לדעת הסוברים דנידון הגמ' הכא הוא בדין ברכה לפניו, ונתבאר להלן, צ"ב דמ"ט דרב פפא דאכל, הרי איהו גופי' קאמר דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לפניהן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** לדעת הסוברים דלא חשיב כלאחר הסעודה אלא לאחר עקירת השלחן, ונתבאר בדף מס' 46, הרי דהכא דגמרו סעודתייהו ועדיין לא סילקו את השלחן, א"צ ברכה אף לפניהן. - **ב** לדעת הרשב"א דבשר ודגים וכיו"ב שבאו לאחר הסעודה אין טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן משום דהן בעצמן מזון הן, י"ל דהכא איירי בכה"ג, וע"כ לא בירך ר"פ לפניו, וכ"כ החזו"א בסימן כ"ז סוסק"ב. - **ג** בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"ד והי"ג מבו' דאף דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לפניהן, מ"מ כל שאכל ממין זה בתוך הסעודה וחזר ואכל ממנו לאחר הסעודה א"צ לברך, ובזה הוא שאמרו דאף היכא דגמר מותר לאכול בלא ברכה. - **ד** י"ל דהכא איירי כשהביאו לפניהן פת, וכמש"כ כן התוס' לקמן בסוגיין בהא דר' זירא לא אכיל, וע"כ ליכא למיתי עלה מדינא דדברים הבאים לאחר הסעודה, דכל עיקר דינא דדברים הבאים לאחר הסעודה, הוא דבכה"ג אין שאר המאכלים נטפלין לסעודת הפת, וזה לא שייך היכא שאוכל פת לאחר הסעודה,[[1110]](#footnote-1111) וכ"כ החזו"א שם בסו"ד.

**הא דגמר אסור מלאכול אם היינו אף כשמברך לפניו**

**לא סבר לה מר גמר אסור מלאכול,** בפירש"י כתב דהיינו דאסור מלאכול עד שיברך ברהמ"ז ויחזור ויברך על הבא לפניו, וכ"כ הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א דאסור לאכול אף בברכה עד שיברך ברהמ"ז, וכ"כ רבינו דוד והמהר"ם חלאוה והר"ן בפסחים ק"ג ב', - אך התוס' בד"ה ר' זירא כתבו דלא נאסר לאכול אלא בלא ברכה שלפניו, אך מותר לאכול ולברך לפניו אף בלא ברהמ"ז, וכ"נ בד' תר"י.

בטעם הסוברים דכל שגמר אסור מלאכול עד שיברך ברהמ"ז, כתבו הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א דהוא לפי שהוקבע לבהמ"ז וחייב לברך ברהמ"ז תחילה, וכ"כ רבינו דוד והמהר"ם חלאוה והר"ן בפסחים שם, ובד' המהר"ם חלאוה מבו' דהיינו משום דהוי כמו שקיבל עליו לברך ברהמ"ז, - אך בפירש"י כתב דהוא משום דאסח דעתי' מברכה ראשונה ומסעודותי', ולכאו' היינו משום דע"י שהסיח דעתו מברכה ראשונה ומסעודותי' חשיב כסיים את סעודתו, וכל שסיים את סעודתו נתחייב בברהמ"ז ואסור לו להפסיק באכילה ושתי', וזה לטעמי' דבכל היסה"ד צריך לברך תחילה לאחריו, ונתבאר להלן.

**למ"ד דגמר מותר לאכול אם היינו אף בלא ברכה לפניו**

**אמר להו סילק איתמר,** בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה שמן מעכבו משמע דהיינו דאף אם גמר מלאכול מותר לאכול בלא ברכה לפני', וכ"כ הראב"ד בפ"ד מברכות ה"ז והרשב"א והר"ן בחולין פ"ו ב' והריטב"א בהל' ברכות פ"ג הי"ג, וכ"ה לדעת התוס' ודעימייהו דנידון סוגיין הוא על ברכה לפני', - אך הדרישה בסימן קע"ט והלח"מ בפ"ד מברכות ה"ז כתבו בדעת הרמב"ם שם דהיינו דמותר לאכול לברך ברהמ"ז, אך צריך לברך לפניו משום דהסיח דעתו, ונתבאר להלן.[[1111]](#footnote-1112)

נחלקו רבוותא בהא דגמר מותר לאכול אם היינו אף כשגמר בלבו שלא לאכול, או דהיינו רק כשגמר סעודתו אך לא גמר בלבו שלא לאכול, ונתבאר להלן.

**מאי קמ"ל רב פפא דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה הרי סילק אסור לאכול**

התר"י הק' לפי' ר"י דדינא דרב פפא דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן היינו לאחר סילוק שלחן, מאי קמ"ל דטעונין ברכה, הרי איהו גופי' אמר הכא דלאחר סילוק השלחן אסור לאכול פת, וכיון שאסור לאכול פת כ"ש שאר הדברים, ומאי קמ"ל דטעונין ברכה, וכתב דקמ"ל דטעונין ברכה אף לאחריהן.

אך בד' הגר"ז בסימן קע"ז ס"ו מבו' לפרש בזה בע"א, דאף דאם סילק אסור לאכול פת משום דהסיח דעתו מאכילת הפת, מ"מ ס"ד דמותר לאכול דברים אחרים שלא הסיח דעתו מהן, וזהו דקמ"ל דטעונין ברכה לפניהן ולאחריהן דאין המוציא וברהמ"ז פוטרין אלא מה שנאכל תוך עיקר הסעודה בעוד שלא סילקו ידיהן מהפת,[[1112]](#footnote-1113) וכ"כ הראש יוסף בסוגיין דהאי דסילק אינו ענין לההיא דדברים הבאים לאחר הסעודה, דהתם היינו כשגמר דעתו שלא לאכול פת אך לא גמר דעתו שלא לאכול כלל.

**הרגיל בשמן שמן מעכבו**

**הרגיל בשמן שמן מעכבו,** בפירש"י כתב דהיינו דאף אם גמר סילק לא משח ידיו עדיין סעודה קיימת ואוכל בלא ברכה, - והמהר"ם חלאוה בפסחים ק"ג ב' כתב בתחילת דבריו דהיינו דלא חשיב כקבלה לברך עליו ברהמ"ז ומותר לאכול בלא לברך ברהמ"ז תחילה, וכתב דהיינו אף כשנטל ידיו, - אך בסו"ד כתב בשם הראב"ד והרשב"א דאף דגמר מלאכול מותר ואפי' משחא מעכב, ה"מ בגמר בדעתו, אך כל שנטל ידיו קיבל עליו לברך ברהמ"ז ואסור לאכול ולשתות עד שיברך ברהמ"ז, וכ"כ המאירי בסוגיין, וזה תליא בפלוגתת רבוותא במה שאמרו לקמן בסוגיין דאחר נט"י אסור לאכול ולשתות אם היינו אף כשמברך לפניו, ונתבאר להלן.

**תיכף לנט"י ברכה**

**תיכף לנט"י ברכה,** בפירש"י כתב דקאי על נט"י דמים אחרונים, וכ"כ התוס' וש"ר והרמב"ם בפ"ו מברכות ה"י, וכ"כ התוס' בסוטה מ"ב א' ד"ה כל כהן, - אך הסמ"ג עשין כ"ז כתב די"מ דקאי על מים ראשונים, וכ"כ התשב"ץ קטן בסימן רפ"ח, וכ"כ הטור בסימן קס"ו דבד' הירושלמי משמע דקאי על מים ראשונים.

לדעת הסוברים דהא דתיכף לנטילה ברכה קאי על מים ראשונים, צ"ב, דא"כ מה מייתינן לה הכא, וכ"כ הרמ"ע מפאנו באלפסי זוטא בסוגיין ובתשו' מהר"י לבית לוי כלל ה' סימן ל"ט דמסוגיא דהכא מוכח דקאי על מים אחרונים, - והדרישה בסימן קס"ו כתב לפרש דמכוון הגמ' הוא דלית הלכתא ככל הני שמעתא משום דליכא אלא ג' תכיפות ולא יותר, ואף אחר מים אחרונים לא נאסר לאכול, וכ"ש דאם גמר וסילק דאינו אסור לאכול, - אך בד' הב"י בסימן קע"ד בתו"ד משמע דאף לדעת הסוברים דקאי על מים ראשונים, קאי גם על מים אחרונים, וכ"כ הברכ"י בסימן קס"ו סק"ב ובשיורי ברכה שם, והביא כן מד' הפסקי רי"ד בסוגיין ולקמן נ"ב ב', וכ"כ המאמ"ר שם סק"א דזהו דמייתינן לה הכא משום דקאי גם על מים אחרונים.

**אם מותר לאכול ולשתות אחר מים אחרונים בברכה לפניו**

בפירש"י כתב דהיינו דתיכף לנט"י דמים אחרונים ברהמ"ז ולא יאכל כלום עד שיברך על מזונו, ומבו' דאחר שנטל מים אחרונים אסור לאכול עד שיברך ברהמ"ז, ולא סגי במה שיברך לפניו, וכ"כ בסידור רש"י סימן ע"ח, וכ"כ התר"י דאחר שנטל ידיו אין לו לשתות ואפי' בברכה שכיון שנטל ידיו יש לו לברך דתיכף לנט"י ברכה, וכ"כ התוס' רי"ח וההשלמה והמאורות והמכתם והרשב"א והרא"ה והמאירי והחי' המיוחסים להריטב"א והריטב"א בהל' ברכות פ"ג הי"ג, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו מברכות ה"כ דתיכף לנט"י ברהמ"ז ולא יפסיק ביניהם בדבר אחר ואפי' לשתות מים אסור עד שיברך ברהמ"ז, וכ"כ האו"ז בסימן קע"ט, וכ"כ הב"י בסימן קע"ט ס"א בדעת הרא"ש בסימן ל"א, וכ"כ השו"ע שם ס"א.

אך הבה"ג לקמן פ"ז כתב דאי בעי למשתא מיא או למיטעם מידי בתר דמשי ידי' מברך ושתי והדר מברך ברהמ"ז, ומבו' דאף אחר שנטל ידיו מותר לאכול ולשתות בברכה קודם שיברך ברהמ"ז,[[1113]](#footnote-1114) וכ"כ הט"ז בסימן קע"ט סק"א להוכיח ממש"כ התוס' בד"ה תיכף לדמות דין הב לן ונבריך לדין נטל ידיו, והיינו שהרי בהב לן ונבריך כתבו בד"ה ר' זירא דמותר לאכול בברכה לפניו, ומשמע דה"נ הוא בנטל ידיו, וכ"כ הרא"ש בפ' ערבי פסחים סימן ז', וכן הוכיח המג"א בסימן קע"ט סק"ב מד' הרא"ש שם סימן י' ומתשו' הרא"ש כלל י"ד סימן ה', וכ"כ הטור בסימן קע"ט, ופירש דהוא משום דהיסה"ד אינו מזקיק ברכה אחרונה על מה שאכל, ולא נאסר אלא לאכול ולשתות בלא ברכה, דכיון שנטל ידיו כדי לברך הסיח דעתו מלאכול ולשתות ואין הברכה שבירך תחילה פוטרת מה שרוצה לאכול ולשתות עוד, וכן הוכיח הא"ר שם סק"א מד' השבה"ל בסו"ס קמ"ז והתניא רבתי בסו"ס כ"ה ובסימן כ"ז והמרדכי בפ' ערבי פסחים, וכן הכריעו הט"ז שם סק"א והמג"א סק"ב והא"ר שם, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם.

בטעם הסוברים דכל שנטל ידיו אסור לאכול עד שיברך ברהמ"ז מצינו כמה דרכים, ונפ"מ בזה אם ה"נ בהב לן ונבריך אסור לאכול עד שיברך ברהמ"ז, ונתבאר להלן, **א** בפירש"י בד"ה ולית הלכתא מבו' דהוא משום דהנטילה הויא הפסק סעודה, והגר"א בסימן קע"ט ס"א כתב דהוא לטעמי' דבכל הפסק סעודה אסור לאכול עד שיברך ברהמ"ז, ונתבאר להלן,[[1114]](#footnote-1115) וכ"כ האו"ז בסימן קע"ז, וכ"כ הפמ"ג באש"א בסימן קע"ט סק"א בדעת הרמב"ם, למש"כ הכס"מ בדעתו דדיבור מותר. - **ב** הרשב"א כתב דהוא משום דכל שנטל ידיו לברכה קיבל עלי' לברוכי, וכ"כ הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין והמהר"ם חלאוה בפסחים ק"ג ב'. - **ג** הב"י בסימן קע"ט ס"א כתב דהיינו דכיון דתיכף לנט"י ברכה, ע"כ כל שנטל ידיו כדי להיות מזומן לברכה הוי כאילו התחיל כבר בברכה ואסור להפסיק באכילה ושתי' כלל.[[1115]](#footnote-1116) - **ד** הט"ז בסימן קע"ט פירש בד' תר"י דהוא משום דדינא הוא דתיכף לנט"י ברכה וע"כ אין להפסיק בין נט"י לברכה כדי שתהא הברכה סמוכה לנט"י,[[1116]](#footnote-1117) וכ"כ הדמש"א שם סק"ב בדעת הרמב"ם.[[1117]](#footnote-1118)

הט"ז בסימן קע"ט סק"א כתב דאף אחר שנטל ידיו רשאי לאכול ולשתות ולחזור וליטול ידיו ויתקיים בזה תיכף לנט"י ברכה,[[1118]](#footnote-1119) וכ"כ הדמש"א שם סק"ב לדעת הרמב"ם, - והפמ"ג שם כתב דכ"ז הוא להט"ז לטעמי' דהא דאינו רשאי לאכול ולשתות הוא משום דבעינן שתהא הברכה סמוכה לנט"י, וע"כ י"ל דאם יחזור אח"כ ויטול ידיו יתקיים בזה דינא דתיכף לנט"י ברכה,[[1119]](#footnote-1120) אך לשאר הדרכים ל"מ מידי מה שיחזור ויטול ידיו אח"כ.

**הפסק בשהי' או בדיבור בין נט"י לברכה**

הרא"ה כתב דהא דתיכף לנט"י ברכה לאו דחייב לברך מיד, אלא היינו דאסור לאכול ולשתות קודם ברהמ"ז כיון שקיבל עליו לברך ברהמ"ז, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ג הי"ז דלא נאסר אלא לאכול ולשתות ולהתעסק בדברים אחרים אך רשאי הוא לשהות בינתים, והכס"מ בפ"ו מברכות ה"כ כתב דמשמע מד' רש"י והרמב"ם דמותר להפסיק בדיבור ולא נאסר אלא לאכול ולשתות.

אך הרשב"א לקמן מ"ו ב' כתב דאסור לשהות בין נט"י לברכה, והוכיח מסוגיא דהתם דבשיעור נטילה דד' בנ"א ליכא הפסק בין נטילה לברכה, ונסתפק דשמא היכא דבידו לסמוך ממש נטילה לברכה אין להפסיק כלל אף כשיעור זה, וכ"כ האהל מועד בשער הברכות דרך ו' דאסור להפסיק בשיחה, וכן אסור לשהות, וכתב דשיעור יש בדבר ול"ד תיכף, והב"י בסימן קע"ט ס"א כתב בתו"ד דאין להפסיק בין נט"י לברהמ"ז אף בדיבור, וכ"כ הב"ח שם ס"א והמג"א שם סק"א והא"ר שם סק"א, והב"ח והא"ר כתבו דה"נ אין לשהות ביניהם כשיעור הילוך כ"ב אמה, - ועמש"כ בזה המ"ב שם סק"א.

**טעם הסוברים דאף דאסור להפסיק בין נט"י לברכה מ"מ מותר לאכול ולשתות**

בד' הב"ח והא"ר שם מבו' דאף דאסור להפסיק בין נט"י לברהמ"ז אף בדיבור או בשהי' כדי הילוך כ"ב אמה, מ"מ כל שרוצה לאכול ולשתות ולברך לפניו רשאי, - והמ"ב שם סק"ב ובשעה"צ סק"ז פירש דהיינו דהא דמותר לאכול ולשתות אף דדינא הוא דתיכף לנט"י ברכה הוא משום דאחר אכילתו יטול ידיו שנית ויתקיים בזה דינא דתיכף לנט"י ברכה, ומשא"כ כשאינו מפסיק אלא בדיבור או בשהי' ה"ז אסור משום דבעינן תיכף לנט"י ברכה ול"מ שיטול ידיו שנית כיון שלא אכל עוד וידיו נקיות מזוהמת אכילה והנטילה לא מעלה ולא מוריד.

**גמר בלבו מלאכול אם מותר לאכול**

הרמב"ם בפ"ד מברכות ה"ז כתב דאם גמר בלבו מלאכול או מלשתות ואח"כ נמלך לאכול או לשתות חוזר ומברך, והראב"ד שם נחלק ע"ז דאף דגמר בלבו מלאכול ל"ה הפסק לענין אכילה, ועיי"ש שכתב דלענין שתי' הוי הפסק, והכס"מ שם פירש דמקור דברי הראב"ד הוא מסוגיין דאף דגמר מלאכול ל"ה הפסק אלא כשנטל ידיו, ועיי"ש במש"כ בישוב ד' הרמב"ם, - והלח"מ שם כתב בדעת הרמב"ם דכל מה שאמרו הכא דגמר מותר לאכול היינו דמותר לאכול קודם שמברך ברהמ"ז, אך צריך ברכה לפניו, וכ"כ הדרישה בסימן קע"ט בדעתו.

המגד"ע שם כתב בדעת הרמב"ם דמה שאמר הכא דגמר מותר לאכול היינו כשגמר סעודתו, אך כל שגמר בלבו שלא לאכול הו"ל היסה"ד גמור וע"כ חוזר ומברך, והביאו הביאוה"ל בסימן קע"ט ס"א (ד"ה ואפילו סילקו השלחן), וכ"כ הבית מאיר בסימן קע"ט בדעת הרא"ש, וכן נקט הגר"ז שם ס"ב דכל גמר בלבו מלאכול דמי להב לן ונבריך, - אך בד' הראב"ד מבו' דהא דגמר מותר לאכול, היינו אף כשגמר בלבו מלאכול, וכ"כ הרשב"א והר"ן בחולין פ"ו ב', ופירשו דהוא משום דיש קבע לאכילה ופעמים שאדם יושב בסעודה קטנה וממשיך לסעודה גדולה, והיינו דמה"ט אי"ז היסה"ד, וכ"ה מבו' בד' תר"י בסוגיין, ופירש דהוא משום דכל שלא נטל ידיו לברך לא נסתלק לגמרי מאכילת הפת, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ס"א ד"ה ואפי' סילקו השלחן.[[1120]](#footnote-1121)

**אמר הב לן ונבריך אם אסור לאכול ולשתות**

בפסחים ק"ג ב' ובחולין פ"ו ב' אמרו בתלמידי דרב דהוו יתבי בסעודתא ואמרו הב לן ונבריך ואח"כ אמרו הב לן ונישתי, ואמר להו רב ייבא סבא כיון דאמריתו הב לן ונבריך איתסרא לכו למישתי מ"ט דאסחיתו דעתייכו, והתר"י בסוגיין עמד בזה ממה שאמרו הכא דלית הלכתא ככל הני שמעתתא כו', והרי דלא נאסר מלאכול אלא כשנטל ידיו.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בד' התוס' מבו' דהב לן ונבריך דמי לנטילת מים אחרונים, וכ"ה דכשנטל מים אחרונים צריך לחזור ולברך ה"נ בהב לן ונבריך, וכ"כ המכתם בשם הראב"ד והרא"ש בסימן ל"ב והרשב"א והפסקי רי"ד והריא"ז. - **ב** הרא"ה כתב דמה שאמרו הכא דמותר לאכול כל זמן שלא נטל מים אחרונים, היינו דבכה"ג אין טעון לברך תחילה ברהמ"ז, אך מ"מ כיון דהוא נמלך טעון ברכה לפניו, ומה שאמרו התם דבהב לן ונבריך איתסר למישתי היינו בלא ברכה לפניו, וכ"כ המאירי והחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"כ רבינו דוד ומהר"ם חלאוה בפסחים שם. - **ג** התר"י כתב דלענין יין סגי במה שסילק דעתו מלאכול ואמר הב לן ונבריך דאסור לשתות עד שיברך, אך לענין הפת אינו כן וכל שלא נטל ידיו לברך לא נסתלק לגמרי מאכילת הפת ורשאי לאכול, והב"י בסימן קע"ט פירש כן גם בד' הרשב"א והר"ן בחולין פ"ו ב' בשם רבינו משולם, ונתבאר להלן. - **ד** הריטב"א בחולין פ"ו ב' כתב דהכא איירי כשאכל דבר מזוהם שחייב בנט"י לברכה וכל שלא נטל אינו ראוי לברך וע"כ לא מצי לקבוע עצמו לברכה עד שיטול ידיו, והתם איירי כשאל אכל דבר מזוהם ולא דבר שיש בו מלח סדומית דאין טעון נט"י לברכה, וע"כ כל שאמר הב לן ונבריך ה"ז עומד במקום נט"י, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ג הי"ג בשם י"א. - **ה** המאירי כתב די"ל דאתיא כמ"ד דבגמר לחוד איתסרו להו.

השו"ע בסימן קע"ט ס"א הביא לפלוגתת רבוותא בדין הב לן ונבריך אם נאסר אף לאכול או לא נאסר אלא לשתות, והא"ר שם סק""ד והאהעו"ז שם האריכו דדעת רוב קמאי דנאסר אף לאכול והכי קי"ל, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה א"צ לברך.

הט"ז שם סק"ב כתב דלדעת תר"י כל הא דכששותה צריך לחזור ולברך, היינו כשאינו בא אלא לשתות, אך אם בא לאכול ומחמת זה נגרר לשתות, א"צ לברך על השתי', דה"ז נגרר אחר האכילה,[[1121]](#footnote-1122) והמאמ"ר שם סק"ג כתב כן גם בדעת הב"י.

האהעו"ז בסימן קע"ט ס"א כתב דכל מש"כ תר"י דכל שאמר הב לן ונבריך אף דמותר לאכול מ"מ אסור לשתות בלא ברכה הוא דוקא בשתיית יין, דכיון שנמלך אזיל לי' ברכתו הראשונה שבירך על היין, אך בשתיית שאר משקין שהן טפלין לפת, כיון דמותר לאכול פת, ה"נ מותר לשתות את המשקין, ועיי"ש שעמד ע"ד השו"ע והאחרונים שסתמו בזה, - אך הגר"ז שם ס"ב כתב דאף דהשתי' טפילה לאכילה הראשונה, אי"ז מועיל לענין היסה"ד ונמלך, והיינו משום דכ"ה דאם מעיקרא לא הי' דעתו על הטפל אינו נפטר, ה"נ כשנמלך מן הטפל אינו נפטר.

**טעם הא דנמלך מברך על כל כוס וכוס ול"ד להא דגמר מותר לאכול**

לקמן בע"ב אמרו דאביי בירך על כל כוס וכוס ואמר דהוא משום דנמלך אנא, וכן אמרו בפסחים ק"ג ב' דאמימר בריך על כל כסא וכסא ואמר נמלך אנא, והרשב"א והר"ן בחולין פ"ו ב' עמדו בזה דמ"ש ממה שאמרו הכא דגמר מותר לאכול, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** לדעת הרמב"ם דכל שגמר בלבו שלא לאכול חוזר ומברך לפניו, הרי דמה"ט הוא דכל שנמלך מברך על כוס וכוס, וזה ניחא לכל הדרכים בדעת הרמב"ם, וכ"כ הבית מאיר בסימן קע"ט בדעת הרא"ש דרק כשגמר סעודתו אינו חוזר ומברך, אך כל שגמר בלבו שלא לאכול הו"ל כנמלך דחוזר ומברך. - **ב** הרשב"א והר"ן שם כתבו בשם רבינו משולם דהא דגמר מותר לאכול הוא משום דיש קבע לאכילה ופעמים שאדם יושב בסעודה קטנה וממשיך לסעודה גדולה, אבל אין קבע לשתי' ומשו"ה נמלך חוזר ומברך, ונתבאר להלן, וכ"נ בד' הראב"ד בפ"ד מברכות ה"ז. - **ג** המאמ"ר בסימן קע"ד סק"ז כתב דכל הא דגמר מותר לאכול היינו כשמתחילה בירך בסתם שפוטר כל מה שירצה לאכול אלא שהסיח דעתו באמצע או בסוף סעודתו ובזה הוא דאמרינן דאין היסה"ד מחייבו בברכה משום דאינו מסתלק מאכילה בסילוק כ"ד, אך כל שבשעה שבירך לא הי' דעתו לאכול אלא ככר אחד ולא חיילא הברכה על לחם אחר, צריך לחזור ולברך, ופירש בזה לד' הט"ז שם סק"ו, ולפ"ז ניחא מה שאמרו דבירך על כל כוס וכוס, דהתם מעיקרא לא הי' דעתו אלא על כוס זה, וכמשמעות פירש"י לקמן בע"ב, וכ"כ הרי"ף בפסחים ק"ג ב' והרא"ש שם סימן י"א והטור בסימן קע"ד.[[1122]](#footnote-1123)

**ביאור מש"כ הרשב"א והר"ן לחלק בין אכילה לשתי'**

בביאור מש"כ הרשב"א הר"ן דהא דגמר מותר לאכול הוא באכילה דיש קבע לאכילה אך בשתי' דאין קבע לשתי' כל שנמלך חוזר ומברך, מצינו כמה דרכים, **א** הב"י בסימן קע"ט ס"א כתב בתחילת דבריו דהיינו דכל הא דהב לן ונבריך חוזר ומברך הוא כשלא היתה עיקר קביעותו אלא לשתי', אך כל שהיתה קביעותו לאכילה אינו חוזר ומברך אף על השתי',[[1123]](#footnote-1124) וכ"כ האהעו"ז שם, ואך דלדעתו היינו רק בנמלך אך בהב לן ונבריך חוזר ומברך אף על האכילה, ונתבאר להלן. - **ב** הב"י שם כתב דיותר נראה דאף בקביעות דאכילה כל שאמר הב לן ונבריך הוי סילוק לשתי' ואסור לשתות בלא ברכה ול"ה סילוק מאכילה ומותר לאכול בלא ברכה. - **ג** השבילי דוד שם סק"א כתב דהיינו דאף בקביעות דאכילה כל שנמלך מן השתי' בפנ"ע חוזר ומברך, אך כל שנמלך מעיקר הסעודה, כיון דיש קבע לאכילה וכו' ע"כ אי"ז היסה"ד אף מן השתי',[[1124]](#footnote-1125) ושמא גם מכוון האהעו"ז לכך.[[1125]](#footnote-1126)

הב"י שם נקט דלדעת הרשב"א והר"ן גם כשאמר הב לן ונבריך אי"ז סילוק אלא בשתי' ולא באכילה, - אך הא"ר שם סק"ד נחלק ע"ד הב"י וכתב דכל מש"כ הרשב"א והר"ן דבאכילה יש קבע לאכילה וכו', הוא רק בגמר, אך כל שאמר הב לן ונבריך אסור אף לאכול, וכמש"כ כן הרשב"א בסוגיין,[[1126]](#footnote-1127) וכ"כ האהעו"ז שם,[[1127]](#footnote-1128) - וכ"נ גם בדעת הראב"ד, וכמש"כ המכתם והנימו"י בסוגיין בשמו דבהב לן ונבריך אסור לאכול, וכ"נ ממה שלא השיג על מש"כ הרמב"ם דבהב לן ונבריך אסור לשתות עד שיברך ברהמ"ז, וכ"כ הרשב"א בשמו, ולכאו' זה ניחא רק אם אסור גם לאכול, ועמש"נ בזה לעיל בהערה.[[1128]](#footnote-1129)

**אמר הב לן ונבריך אם אסור לשתות אף בברכה לפניו**

בעיקר מה שאמרו בפסחים ובחולין דכל שאמר הב לן ונבריך אסור לשתות נחלקו הראשונים, דבפירש"י בחולין שם כתב דהיינו כיון דאמר הב ליבריך גלי בדעתי' דגמרה סעודתא ואסור לשתות עד שיברך לפניו שאין מצטרפת לסעודה ראשונה, ומבו' דכל שמברך לפניו מותר לשתות, אף קודם שמברך לאחריו, וכ"כ המרדכי בסימן קס"ב ובפסחים שם בשם ר"ח, וכ"כ הרי"ף בפסחים שם, והתוס' בחולין שם ובפסחים ק"א ב' ד"ה כשהן יוצאין, והרמב"ן והרשב"א בחולין שם, והרמב"ן במלחמות בפסחים ק' א', והרא"ש בפסחים שם סימן ז' וסימן י' ובחולין שם סימן ו', וההשלמה ורבינו דוד בפסחים ק"ג ב', והרא"ה והריבב"ן והחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין, וכ"כ הטוש"ע בסימן קע"ט ס"א.

אך בפירש"י בפסחים שם כתב דכיון שאמרו הב וניבריך ברהמ"ז והסיחו דעתם משתי', אסורין לשתות עד לאחר ברהמ"ז, וזה כמש"כ בפירש"י בסוגיין דלמ"ד דגמר אסור מלאכול היינו עד שיברך ברהמ"ז, וכ"כ בסידור רש"י סימן קי"ט, וכ"כ בפי' רשב"ם בפסחים שם והתורי"ד שם ק"א ב', וכ"כ הרשב"א בסוגיין בשם הראב"ד, ומשמע שהסכים לדבריו, וכ"כ התוס' רי"ח בסוגייין והרמב"ם בפ"ד מברכות ה"ח והסמ"ג עשין כ"ז והאו"ז בסימן קע"ט והריטב"א בהל' ברכות פ"ג הי"ג בשם י"א.

בטעם הסוברים דכל שאמר הב לן ונבריך אסור לשתות עד לאחר ברהמ"ז, מצינו ב' דרכים, דבפירש"י ורשב"ם בפסחים שם ובסידור רש"י שם משמע דהוא משום דכשאמר הב לן ונבריך הוי היסה"ד, ודינא הוא דכל שהסיח דעתו צריך לברך תחילה לאחריו, ועמש"נ להלן בטעם דין זה, וכ"כ האו"ז שם דהוא משום דהוי סיום סעודה ואסור לאכול ולשתות עד שיברך ברהמ"ז, וכ"כ התוס' הרא"ש והמרדכי שם בדעת רש"י דס"ל דהיסה"ד גורם לברך ברהמ"ז, וכ"כ התוס' שם ק"א ב' והרא"ש בחולין שם בדעתו, וכ"כ התורי"ד שם ק"א ב' דכללא הוא דכל היכא דמיחייב ברכה לפניו מיחייב לברך על מה שאכל, - אך הרשב"א בסוגיין כתב דהוא משום דקיבל עליו לברך, וכ"כ המהר"ם חלאוה בפסחים שם בשם הראב"ד, וכ"כ רבינו דוד והר"ן שם והריטב"א בחולין שם.

ונפ"מ בזה הוא דלדעת רש"י ודעימי' כ"ה דכשאמר הב לן ונבריך אסור לשתות עד לאחר ברהמ"ז ה"נ הוא בכל היסה"ד דצריך לברך תחילה על מה שאכל,[[1129]](#footnote-1130) וכמש"כ כן התוס' והרא"ש שם,[[1130]](#footnote-1131) וכמש"כ כן התורי"ד דכללא הוא דכל דמיחייב ברכה לפניו מיחייב לברך על מה שאכל, - אך לדעת הרשב"א ודעימי' היינו רק בהב לן ונבריך דקיבל עליו לברך, אך בכל היסה"ד שלא קיבל עליו ולברך רשאי לחזור ולאכול בברכה לפניו, וא"צ לברך תחילה על מה שאכל.

הרשב"א כתב דכיון דכשנטל ידיו אסור לאכול עד שיברך ברהמ"ז משום דהוי כמו שקיבל עליו לברך, כ"ש דהיכא דאמר הב לן ונבריך דקיבל עליו להדיא לברך דאסור לאכול עד שיברך ברהמ"ז.

אך הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין נקטו דאף דהא דכשנטל ידיו אסור לאכול עד שיברך ברהמ"ז משום דקיבל עליו לברך, מ"מ כשאמר הב לן ונבריך מותר לאכול כשמברך לפניו, וצ"ב דאם נט"י הוי קבלה לברך כ"ש דהב לן ונבריך הוי קבלה, וכמש"כ הרשב"א, - ובד' הריטב"א בחולין פ"ו ב' מבו' דהיינו משום דכל שאמר הב לן ונבריך לא חשיב כקביעות לברכה משום דאכתי הוא מחוסר נט"י, וכתב לפ"ז דכל שאין טעון נט"י אסור לאכול אחר שאמר הב לן ונבריך, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ג הי"ג בשם י"א, ונתבאר להלן,[[1131]](#footnote-1132) - אך מבו' בדבריו דלא פסיקא לי' הך מילתא, ולפ"ז הדר צ"ב דמ"ש הב לן ונבריך דלא חשיב כקיבל עליו לברך מנט"י דחשיב דקיבל עליו לברך.[[1132]](#footnote-1133)

**טעם הסוברים דהיסה"ד מחייב לברך תחילה ברהמ"ז**

בטעמא דרש"י ודעימי' דהיסה"ד מצריך לברך ברכה אחרונה קודם שימשיך אכילתו, משמע בפירש"י בסוגיין ובד' האו"ז דהוא משום דכל שהסיח דעתו הוי זה סיום הסעודה, וע"כ הוא צריך לברך תחילה על סעודתו הראשונה, ולכאו' היינו דכיון דהוי סיום הסעודה כבר נתחייב בברכה אחרונה וע"כ צריך לברך תחילה,[[1133]](#footnote-1134) וכ"נ בד' הרא"ש בחולין שם שפירש כן, ועיי"ש שתמה ע"ז דמאי נ"מ בזה אם יאכל פעם אחרת ויברך ברכת המזון על ב' סעודות, דלא מצינו שיש חשש הפסק בין מעשה לברכה אחרונה,[[1134]](#footnote-1135) ולא חשש להפסק אלא בין ברכה ראשונה למעשה, אך אחר אכילה כל זמן שאינו רעב מאותה אכילה מצי לברך, - ובפי' רבינו מנוח בפ"ד מברכות ה"ח כתב בשם התוס' דהוא משום דאין מעבירין על המצוות וכיון דהגיע זמן ברהמ"ז אסור לו לעכב.

**אם סגי בברכה אחרונה אחת לב' אכילות**

בסידור רש"י סימן קי"ט כתב דכיון דכשאמר הב לן ונבריך הוי היסה"ד ומה"ט אין היין שלאחר הסעודה נפטר בברכה שבירך על היין שבתוך הסעודה, ע"כ אין היין שבתוך הסעודה נפטר בברכה שמברך על היין שלאחר הסעודה לאחריו, וע"כ הוא צריך לברך על היין שבתוך הסעודה בסוף שתייתו קודם שיטול, ומבו' דדינא הוא דכל דהסיח דעתו והוו ב' שתיות אין נפטרין בברכה אחרונה אחת,[[1135]](#footnote-1136) וכ"כ הבעה"מ בפסחים ק' א' דאי נימא דכל שפורס מפה ומקדש צריך לחזור ולברך המוציא, הי' טעון ברהמ"ז לסעודה ראשונה שלא מצינו ברהמ"ז אחת לשתי ברכות של המוציא.

אך הראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות שם נחלקו ע"ז דשפיר ברהמ"ז אחת עולה לב' ברכות של המוציא,[[1136]](#footnote-1137) וכ"כ הרא"ש שם סימן ב' והר"ן שם, וכ"כ הרא"ש בחולין פ"ו סימן ה' דשפיר מצי לברך ברהמ"ז אחת על ב' סעודות.

הארחות חיים בהל' נט"י סי"ב כתב דההשלמה כתב בשם גאון דאדם שהטיל מים והסיח דעתו מלהטיל מים ואח"כ נמלך והטיל מים פעם אחרת שצריך לברך ב' פעמים אשר יצר, וכתב לדמותו להא דטעה ולא התפלל שחרית מתפלל מנחה שתים, וכ"כ השו"ע בסימן ז' ס"ג, - והב"ח שם נחלק ע"ז דבברכת אשר יצר שהיא הודאה על העבר יוצא יד"ח בברכת הודאה אחת על כל מה שעבר, ודמי להיכא שהסיח דעתו באמצע האכילה דמברך ברכה אחרונה אחת על מה שאכל,[[1137]](#footnote-1138) וכ"כ המג"א שם סק"א והגר"א שם.[[1138]](#footnote-1139)

י"ג טבת פ"ד

דף מס' 58

## דעת בעה"ב

**מ"ב א' - אתכא דריש גלותא סמכינן,** המאירי כתב דכ"ה בכל מי שנגרר אחר סעודת גדול ממנו כגון בן אצל אביו שהדבר מצוי להיות מנות משתלחות לו משם תמיד וכן עבד אצל רבו וכיו"ב דאע"פ שסילק אם באה לו ארוחה משם רשאי לאכלה, שאף מתוך שלחנו הוא סמוך על אותו שלחן ואין סילוקו נקרא סילוק לענין זה,[[1139]](#footnote-1140) - והתוס' כתבו דה"נ הוא באורח שאמר הב לן ונבריך יכול לחזור ולאכול ולשתות עם הבעה"ב, וכ"כ הטוש"ע בסימן קע"ט ס"ב.

ובטעם הדין בזה כתב בפירש"י דהיינו דאין סילוקינו סילוק דדעתינו דאם ישא משאות מאת פניו אלינו יאכל, וכ"כ הנימו"י והאו"ז בסימן קע"ז, ולכאו' היינו דאין דעתו כלל להסתלק מאכילה לגמרי דעדיין דעתו שאם ישלח לו לאכול יאכל, וכ"כ המג"א בסימן קע"ט סק"ג דהא דכשאמר האורח הב לן ונבריך ל"ה היסה"ד הוא משום דודאי דעתו דאם ירצה בעה"ב לאכול ולשתות עמו יאכל וישתה עמו, וכ"כ המ"ב שם סק"י, ועד"ז כתב הגר"ז שם ס"ו דאינו עושה היסה"ד באמירתו מפני שיודע שאין הדבר תלוי בו אלא בבעה"ב, וכיון שבעה"ב לא עשה היסה"ד אף הוא דעתו סומכת על בעה"ב לשתות עמו, וכ"כ בתשו' פרח שושן כלל א' סימן א'.

והא"ר שם סק"ז כתב דממש"כ רש"י דהוא משום דדעתו דאם ישא משאות מאת פניו אלינו יאכל, נלמד דכל דבשעת אמירתו הסיח דעתו בבירור שאף שיאכל וישתה בעה"ב לא יאכל וישתה עמו ונמלך אח"כ צריך לברך, וכ"כ המג"א והמ"ב שם.[[1140]](#footnote-1141)

## אם מותר האורח לחזור ולאכול אף כשהוא אוכל לבדו ואף אם לא ביקש ממנו בעה"ב שיחזור ויאכל

השעה"צ שם סקי"ג כתב דנראה דאף אם אין בעה"ב אוכל עם האורח אלא שקראו לאורח שיאכל אצלו, אפ"ה אמרינן דאף שאמר הב לן ונברך מ"מ מסתמא דעתו אם יבקשנו בעה"ב שיאכל עוד שלא יסרב על דבריו, - ובביאוה"ל שם דאף כשאין בעה"ב אוכל ושותה עוד והאורח נמלך ממחשבתו הראשונה ורוצה לאכול ולשתות מותר, דכל זמן שלא אמר בעה"ב הב לן ונבריך לא חשיב היסה"ד של האורח כלל דבודאי לא הסיח דעתו עדין בבירור,[[1141]](#footnote-1142) והביא דכ"כ בס' מנחת שמואל בסוגיין, עיי"ש שכתב דכיון דאתכא דריש גלותא סמכינן ע"כ מותר לאכול אף אם לא נשלח מריש גלותא, וכ"ה בכל האורחים.

## הא דאתכא דבעה"ב סמכינן אם הוא רק בבעה"ב

הצידה לדרך במאמר א' כלל ג' פכ"ב כתב דהסילוק תלוי בבעה"ב או בגדול השלחן, והביאו הא"ר בסימן קע"ט סק"ו, ומשמע דהיינו אף לענין דאם אמר הב לן ונבריך ולא אמר גדול השלחן ל"ה סילוק,[[1142]](#footnote-1143) - אך הפמ"ג באש"א שם סק"ג דהא דדעת האורח דאם ירצה בעה"ב שיאכל וישתה עמו יאכל וישתה עמו, הוא משום דכל מה שיאמר לך בעה"ב עשה, וע"כ הוא מוכרח לאכול עמו ואינו מסיח דעתו,[[1143]](#footnote-1144) וכתב דבב' אורחים במלון ואחד מזמין לחבירו אפשר דלא אמרינן הכי דלאו בעה"ב הוא, והביאוה"ל שם ד"ה עד שיאמר כתב דמשמעות דבריו דאינו מבטל דעתו אלא מפני דעת בעה"ב ולא מפני דעת גדול השלחן, וכתב דכ"ה משמעות ל' השו"ע שם, והניח בצ"ע למעשה.

## אמר הב לן ונבריך קודם שאכל אפיקומן אם הוי היסה"ד

התוס' כתבו דמי ששכח לאכול אפיקומן ואמר הב לן ונבריך אינו היסה"ד דאנן אתכא דרחמנא סמכינן, וכ"כ הנימו"י בשם ר"י, וכ"כ ר"פ בהגהת סמ"ק סימן רי"ט, והביאו הטור בסימן תע"ז, וכ"כ השו"ע שם ס"ב.

אך בתשו' הרא"ש כלל י"ד ס"ה כתב דאם שכח לאכול מהמצה עד שנטל ידיו כדי לברך או שאמר הב לן ונבריך יטול ידיו ויברך המוציא ויאכל ממנה, ומבו' דל"מ הא דאתכא דרחמנא סמכינן, וכ"כ הטור שם בשמו, ולכאו' הוא משום דכל הא דאתכא דריש גלותא סמכינן היינו דמה"ט אינו מסיח דעתו כלל ודעתו דאם ישלח לו יאכל, אך כל שהסיח דעתו חוזר ומברך, וע"כ כל ששכח לאכול אפיקומן והסיח דעתו מסעודתו, ל"מ הא דאתכא דרחמנא סמכינן.[[1144]](#footnote-1145)

ובדעת התוס' ודעימייהו דאף שהסיח דעתו מ"מ אי"ז היסה"ד משום דאתכא דרחמנא סמכינן, כתב בתשו' פרח שושן שם ובתשו' שערי ישועה שער ד' סימן א' דצ"ל דשאני לגבי אורח דאף דסמוך על שלחן אחרים מ"מ אין ביד בעה"ב לכופו שיאכל בע"כ, וע"כ כל שהסיח דעתו מלאכול אסור לאכול עד שיברך, ומשא"כ לגבי אפיקומן שהוא מחויב לאכול בע"כ ואין בידו ליפטר הימנה, ע"כ אין היסה"ד שלו מעלה ומוריד,[[1145]](#footnote-1146) וכתב דהוא ע"ד שאמרו כופין אותו עד שיאמר רוצה אני, וכ"כ הגר"ז בסימן תע"ז ס"ז דכיון דאין האפיקומן תלוי בדעתו כלל שבע"כ חייב לאכלו, ע"כ אף אם הסיח דעתו מהאכילה אין בכך כלום כיון שאין הדבר תלוי בדעתו,[[1146]](#footnote-1147) וצ"ע.

## אורח שנטל ידיו אם הוי היסה"ד

המג"א שם כתב דאם הסיח האורח דעתו בבירור צריך לחזור ולברך וכ"ש אם נטל ידיו, והפמ"ג שם כתב דהיינו דכל שנטל ידיו אמרינן בסתמא דהסיח דעתו ואסור לחזור ולאכול, וכ"כ בתשו' פרח שושן שם, והביאו בגל' הגרע"א שם,[[1147]](#footnote-1148) וכ"כ המחה"ש בסימן תע"ז סק"ב, וכ"כ המאירי בסוגיין דיש חולקין דל"מ הא דאתכא דריש גלותא סמכינן כשנטל ידיו, - אך המטה יהודה בסימן קע"ט סק"ב כתב דאף כשנטל ידיו יכול לחזור ולאכול, וכ"כ בס' מנחת שמואל בסוגיין, והביאם הביאוה"ל שם.

המטה יהודה שם הוכיח דאף כשנטל ידיו יכול לחזור ולאכול, ממש"כ השו"ע בסימן תע"ז ס"ב דאם שכח ולא אכל אפיקומן ולא נזכר עד שנטל ידיו אוכל אפיקומן משום דאתכא דרחמנא סמכינן, והרי דמהני הא דאתכא דרחמנא סמכינן אף כשנטל ידיו, - אך המחה"ש בסימן תע"ז סק"ב כתב דכל הא דאורח שנטל ידיו אסור לחזור ולאכול הוא משום דהו"ל כמו שהסיח דעתו בבירור, אך התם דאתכא דרחמנא סמכינן בכל ענין ל"ה היסה"ד, דאין תלוי בדעתו דהא צריך לקיים מצות ד' ובודאי השכחה גרמה לו ליטול ידיו ולא הסיח דעתו לגמרי,[[1148]](#footnote-1149) ועד"ז כתב הפמ"ג באש"א שם סק"ב, והניח בצע"ק, - ובתשו' פרח שושן שם כתב דהתם כיון דהוא מחוייב לאכול בע"כ ואין בידו להפטר ממנה, ע"כ אין היסה"ד שלו מעלה ומוריד, וע"כ אף שנטל ידיו יכול לחזור ולאכול.

## טעם הא דאם שכח ולא אכל אפיקומן ובירך ברהמ"ז צריך לחזור ולברך

השו"ע בסימן תע"ז ס"ב כתב דאף דאם שכח ולא אכל אפיקומן ולא נזכר עד שנטל ידיו או שאמר הב לן ונברך אוכל אפיקומן בלא ברכה, מ"מ אם לא נזכר עד שבירך ברהמ"ז צריך לחזור ולברך המוציא, והגר"א שם כתב דהוא משום דבזה ליכא למימר דאתכא דרחמנא סמיך שהרי כל שבירך ברהמ"ז צריך לחזור ולברך אף אם לא הסיח דעתו כמו שאמרו בסוגיין דצריך לחזור ולברך על כוס של ברהמ"ז אף דמנח כסא קמן ודעתן עילוי', וכ"כ התוס' לעיל ק"ב ב' ד"ה יקנ"ה דמה"ט הוא דבכוס של ברהמ"ז אין מברכין ברכת היין תחילה משום דברהמ"ז הויא הפסק, וכ"ש דל"מ בזה הא דאתכא דרחמנא סמיך.[[1149]](#footnote-1150)

## היסח הדעת בטעות

החיי אדם בכלל נ"ט ס"ח כתב דאם הי' סובר שנצרך לצאת ומחמת זה גמר בדעתו שלא לאכול עוד ואמרו לו שא"צ לצאת, צריך לחזור ולברך, אע"ג דלא הסיח דעתו מרצונו אלא מחמת טעות, שהרי הי' רצונו לאכול עוד אלא שהי' סבור שצריך לצאת, אפ"ה מיקרי היסה"ד, וכתב להוכיח כן ממש"כ התוס' דאם שכח לאכול אפיקומן ואמר הב לן ונבריך אי"ז היסה"ד משום דאתכא דרחמנא סמכינן, והרי דאלמלי הא דאתכא דרחמנא סמכינן הו"ל היסה"ד אף שהוא בטעות, וכ"כ החיי אדם בכלל מ"ט סי"ד, - אך הערוה"ש בסימן קע"ט ס"ו כתב דאם דימה הבעה"ב שאין עוד מה לאכול ואמרו לו שיש עוד מה לאכול ועדיין לא נגמרה הסעודה הוי היסה"ד בטעות ואי"ז היסה"ד, וה"נ הוא באורח באכסניא שמשלם מעות ואמר הב לן ונבריך והודיעוהו שיש עוד מה לאכול דהוי היסה"ד בטעות, ורק כשגמר הבעה"ב בדעתו לבלי לאכול עוד אף שיש עוד מה לאכול הוי היסה"ד, וצ"ע.[[1150]](#footnote-1151)

התוס' דנו בגונא דרגילים לאכול מיני פירות מביאין להן בזאח"ז אם צריך לברך על כל אחד ואחד, וד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בדין הביאו לפניו פירות אחרים, ונתבאר בדף מס' 61.

## טעם הא דברכה אחרונה מפסקת

**פסחים ק"ג א' - דבריך בפה"ג אכסא קמא והדר בריך אכסא דברכתא ואישתי א"ל למה לך כולי האי וכו',** התורי"ד כתב להוכיח מהכא דאין היין שבתוך המזון נפטר מברכה שלאחריו בברהמ"ז אלא צריך ברכה לעצמו, דאם הוא נפטר בברהמ"ז מאי ס"ד דרב יעקב דא"צ לחזור ולברך על כוס של ברהמ"ז, הרי כ"ה דאם רוצה לאכול פת אחר ברהמ"ז צריך לחזור ולברך, ה"נ אם רוצה לשתות יין צריך לחזור ולברך.

ובדעת ש"ר דיין שבתוך המזון נפטר בברהמ"ז כתב התוס' רי"ח בברכות מ"א ב' דטעמא דמ"ד דא"צ לחזור ולברך על כוס של ברהמ"ז ואין ברהמ"ז מפסקת, הוא משום דמתכוין לברך ברהמ"ז על המזון דוקא ולא על היין שהרי הכוס בידו שרוצה לשתות, וע"כ אין ברהמ"ז עולה על היין ואינה מפסקת,[[1151]](#footnote-1152) - אך השבה"ל בסימן קמ"ח כתב דאף דברהמ"ז פוטרת את היין מ"מ כל כמה דלא אסח דעתי' ממשתיא לא צריך לברוכי ואפי' בברהמ"ז לא חשיב לי' הפסקה.

ויסוד הפלוגתא בזה הוא בהא דברכה אחרונה מפסקת אף שדעתו לאכול ולשתות אח"כ, דדעת השבה"ל דהוא רק מכח הא דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר, וכ"כ הגר"ז בסימן ק"צ ס"ו דאם בירך ברכה אחרונה במתכוין אע"פ שדעתו לשתות עוד צריך לברך ברכה ראשונה שכל ברכה אחרונה היא סילוק והיסה"ד למה שלפני' ומפסקת "הואיל וא"א לשתות בעודו מברך", וכ"נ בד' הגר"א בסימן תע"ז ס"ב, וע"כ לס"ד דרב יעקב דלא ס"ל לה"ט דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר, ל"ה ברכה אחרונה מפסקת כלל, - אך דעת התורי"ד והתוס' רי"ח דברכה אחרונה הו"ל גמר וסילוק אכילתו, ול"ב לה"ט דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר אלא בדבר שאינו נפטר בברהמ"ז, וע"כ כל שנפטר היין בברהמ"ז לכו"ע צריך לחזור ולברך עליו.[[1152]](#footnote-1153)

הרשב"א בברכות מ"ב א' כתב בשם תוס' שהוכיחו דיין שבתוך המזון אינו טעון ברכה לאחריו דברהמ"ז פוטרת כל מה שבא בתוך המזון, ממה שאמרו בחולין פ"ז א' דטעמא דמאן דבריך אכסא קמא ואכסא דברכתא הוא משום דברהמ"ז הויא הפסקה דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר, ובע"כ דלא בירך על הכוס לאחריו קודם ברהמ"ז, דאם בירך עליו א"כ מ"ט בעינן להפסק ברכה, תיפו"ל דכיון שבירך עליו לבסוף הו"ל גמר שתי' ואידך בעי ברוכי, ועד"ז הוכיחו התוס' רי"ח שם והרא"ש שם סימן כ"ו,[[1153]](#footnote-1154) ומבו' בדבריו דכל שבירך על היין עצמו לאחריו ל"ב לה"ט דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר, אלא צריך לחזור ולברך משום דהו"ל גמר שתי', וזה כדעת התורי"ד והתוס' רי"ח.

## אם ברכה אחרונה בטעות מפסקת

המג"א בסימן ק"צ סק"ג כתב דכל שדעתו לשתות עוד אחר כוס של ברהמ"ז לא יברך לאחריו ברכה מעין ג' אלא לבסוף, ואם טעה ובירך אחרי' א"צ לברך בתחילה כיון שהי' דעתו לשתות עוד,[[1154]](#footnote-1155) - והמאמ"ר שם סק"ה עמד בזה ממש"כ השו"ע בסימן תע"ז ס"ב דאף דאם שכח לאכול אפיקומן ולא נזכר עד שנטל ידיו או שאמר הב לן ונבריך אוכל אפיקומן בלא ברכה משום דאתכא דרחמנא סמכינן, מ"מ אם לא נזכר עד שבירך ברהמ"ז צריך לחזור ולברך, והיינו משום דברכה אחרונה הוי סילוק גמור, והרי דאף דמצוה מוטלת עליו לאכול אפיקומן וגם מסתמא מעיקרא הי' דעתו לאכלו אלא ששכח ובירך ברהמ"ז בטעות צריך לחזור ולברך המוציא משום דכל שבירך ברכה אחרונה הוי גמר וסילוק, וה"נ הכא דכוותה.[[1155]](#footnote-1156)

ובדעת המג"א מצינו כמה דרכים, **א** הגר"ז שם ס"ז כתב דד' המג"א קיימי כשהי' בדעתו לשתות עוד ובירך בטעות מתוך הרגלו, אך כל שבירך במתכוין אף אם דעתו לשתות עוד צריך לחזור ולברך, וכ"כ הברכ"י בסימן קל"ז סק"ג דרק כשהי' בדעתו לשתות עוד ונזרקה הברכה מפיו בלא דעת הוא דא"צ לחזור ולברך,[[1156]](#footnote-1157) ולפ"ז ניחא דכל ששכח לאכול אפיקומן ובירך ברהמ"ז במתכוין צריך לחזור ולברך, דרק כשלא הי' דעתו כלל לברך ולהתסלק משתייתו אלא שבירך מתוך הרגלו הוא דא"צ לחזור ולברך. - **ב** בגל' הגרע"א שם הביא מתשו' קרית מלך רב סימן ט' דד' המג"א קיימי כשדעתו לאכול עוד אלא שטעה בדין שחשב שצריך לברך ברכה אחרת, אך כל ששכח לאכול אפיקומן ובירך ברהמ"ז צריך לחזור ולברך. - **ג** החיי אדם בכלל מ"ט סי"ד כתב דשאני ברהמ"ז דהוי הפסק וע"כ אף אם בירך בטעות צריך לחזור ולברך, ומשא"כ בשאר ברכה אחרונה דס"ל להמג"א דל"ה הפסק מצ"ע.

## קרא ב' פסוקים ובירך לאחרי' אם צריך לחזור ולברך

הט"ז בסימן קל"ז סק"ד כתב דאם קרא ב' פסוקים ובירך לאחרי' א"צ לברך שנית על שחוזר וקורא עוד פסוק אחד, הרי כבר בירך לפני' והברכה אחרונה שבירך הוא כאלו לא נאמרה כיון שבטעות היתה, והמאמ"ר שם סק"ג כתב דהוא כדינא דהמג"א דאם טעה ובירך ברכה אחרונה א"צ לחזור ולברך, וכ"כ החיי אדם בכלל ל"א סכ"ז, ועיי"ש שנחלק ע"ז וכנ"ל דדמי להיכא דשכח ולא אכל אפיקומן ובירך ברהמ"ז דצריך לחזור ולברך,[[1157]](#footnote-1158) - ובדעת הט"ז י"ל כמש"כ החיי אדם דשאני ברהמ"ז משאר ברכה לאחרי', - וי"ל עוד דעיקר הא דכשבירך ברהמ"ז בטעות צריך לחזור ולברך, הוא משום דברהמ"ז הוי מצ"ע גמר וסילוק האכילה, כדעת התורי"ד ודעימי', ומשא"כ התם שבירך ברכה לאחרי' אחר ב' פסוקים דהו"ל ברכה לבטלה, אי"ז גמר הקריאה,[[1158]](#footnote-1159) וליכא למיתי עלה אלא משום היסה"ד, ובזה שפיר אמרינן דכל דהוא בטעות אי"ז היסה"ד דאתכא דרחמנא סמיך.[[1159]](#footnote-1160)

## יין שבתוך הסעודה אם נפטר בברהמ"ז

**אנא עבדי כתלמידי דרב וכו',** בפי' רשב"ם כתב דאע"ג דברהמ"ז הויא הפסק הסעודה, מ"מ א"צ לברך על היין לאחרי קודם ברהמ"ז לפי שברהמ"ז פוטרתו דהשתא אחת מעין ג' סגי להו כ"ש ג' ברכות עצמן, והתוס' נחלקו ע"ז דאי"ז ק"ו דהרי דברים הבאים שלא מחמת הסעודה לאחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהן ואין ברהמ"ז פוטרתן, ועמש"נ בדף מס' 47 בדעת רשב"ם.

בד' רשב"ם מבו' דמן הדין טעון היין שבתוך הסעודה ברכה לאחריו ול"ה ככל דברים הבאים מחמת הסעודה אלא שברהמ"ז פוטרתו בק"ו, וכ"כ התוס' בשם תשו' רש"י, והיינו משום דיין גורם ברכה לעצמו, והתוס' נחלקו ע"ז דכל הא דיין גורם ברכה לעצמו הוא בברכה שלפניו אך בברכה שלאחריו לא אשכחן דחשיב וע"כ הוא נפטר בברהמ"ז, ונחלקו בזה עוד מרבוותא, ונתבאר בדף מס' 46.[[1160]](#footnote-1161)

**כיון דאמריתו הב לן ונבריך איתסר לכו למישתי,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון שהסיחו דעתם משתי' אסורין לשתות עד לאחר ברהמ"ז וכ"כ בפי' רשב"ם, - אך בפירש"י בחולין פ"ו כתב דהיינו דגלי בדעתי' דגמרה סעודתא ואסור לשתות עד שיברך לפניו שאין מצטרפת לסעודה ראשונה, ומבו' דכל שמברך לפניו מותר לשתות אף קודם שמברך לאחריו, ונחלקו בזה רבים מרבוותא, ונתבאר בדף מס' 57.

**מ"ט דאסחיתו דעתייכו,** מבו' דהא דאחר שאמרו הב לן ונבריך נאסרו לשתות הוא משום היסה"ד, ולכאו' הוא שלא כדעת הסוברים דהא דנאסרו לשתות הוא משום דקיבלו עליהן לברך ברהמ"ז, - אך באמת בד' הראשונים מבו' דל"ג לה, וגם בכת"י ליתא כמש"כ הדק"ס.

בטעם הא דכשאמרו הב לן ונבריך הו"ל סילוק אמרו בחולין פ"ז א' דהוא משום דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר, ונתבאר בדף מס' 59, - וצ"ב דהא דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר אי"ז טעם אלא להא דצריך לחזור ולברך על כוס של ברהמ"ז אחר ברהמ"ז, דהברהמ"ז הויא הפסק כיון דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר, אך מ"ט מכח זה אסור לשתות קודם ברהמ"ז, - ובפירש"י שם משמע דהיינו דכיון דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר ומכח צריך לברך אחר ברהמ"ז, תו הו"ל היסה"ד גמור משתי', ואף אם בא לשתות קודם ברהמ"ז צריך לברך,[[1161]](#footnote-1162) וכ"נ בד' רבינו דוד בסוגיין ובד' הר"ן בשם אחרים.

התוס' לעיל ק"א ב' ד"ה כשהן יוצאין כתבו להוכיח דהא דכשאמר הב לן ונבריך נאסר לשתות הוא עד שיברך בפה"ג, מהא דמייתינן הכא מינה דצריך לברך על כוס של ברהמ"ז, וזה ניחא אם הא דנאסר לשתות הוא עד שיברך בפה"ג, אך אם הא דנאסר לשתות הוא עד שיברך ברהמ"ז מנ"ל דאחר ברהמ"ז צריך לברך בפה"ג על כוס של ברהמ"ז, וכן הוכיחו ההשלמה בסוגיין והרמב"ן במלחמות לעיל בפירקין והרא"ש בחולין פ"ו סימן ה'.

ובדעת רש"י בסוגיין ודעימי' מצינו כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דהא דמייתי מינה דאחר ברהמ"ז צריך לברך בפה"ג הוא משום דאם א"צ לברך בפה"ג דל"ה הפסק בהב ונבריך אמאי איתסר למישתי.[[1162]](#footnote-1163) - **ב** הר"ן כתב דלעולם עיקר הא דאחר ברהמ"ז צריך לברך בפה"ג הוא משום דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר, כמו שאמרו בחולין פ"ז א', והא דמייתינן לה מהא דכשאמר הב לן ונבריך נאסר לשתות היינו משום דאם ל"ה נאסר לשתות לא עקר דעתי' משתי' ואף לאחר ברהמ"ז ל"ה צריך לברך דאף דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר אינו זקוק לברכה אלא היכא דעקר דעתי',[[1163]](#footnote-1164) וכ"מ בד' מהר"ם חלאוה, וצ"ב. - **ג** המאירי כתב דמייתי מהא דהכנת הברכה אוסרת השתי' וכ"ש הברכה עצמה ומאחר שנאסרה הדין נותן שלא תחזור להתירה בלא בפה"ג, וצ"ב.

י"ד טבת פ"ד

דף מס' 59

## טעם הא דמברכין יקנ"ה ואי"ז הפסק

**פסחים ק"ג ב' - לית הלכתא כתלמידי דרב וכו',** לדעת הרשב"א בברכות ודעימי' דהא דבהב לן ונבריך אסור לשתות קודם ברהמ"ז אי"ז כלל משום ההיסה"ד, הוא משום שקיבל עליו לברך ברהמ"ז, וע"כ אסור לשתות קודם ברהמ"ז אף אם יחזור ויברך לפניו, ונתבאר בדף מס' 57, צ"ב דא"כ הרי אין הטעם כלל משום דברהמ"ז הויא הפסק, וא"כ מאי פרכינן עלה מהא דיקנ"ה ל"ה הפסק,[[1164]](#footnote-1165) ועד"ז צ"ע גם בהא דפרכינן בחולין פ"ו ב' דמ"ט כיסוי ל"ה הפסק בין שחיטה לשחיטה דומיא דדינא דתלמידי דרב, (והק' כן התוס' והרא"ש שם).

**דהא יו"ט שחל לאחר השבת ואמר רב יקנ"ה,** בפירש"י כתב דמייתי מהא דל"ב לברך ברכת היין ב' פעמים חדא אקידוש וחדא אהבדלה, וכ"כ בפי' רשב"ם, - אך התוס' הק' דאיך יברך פעמים בפה"ג על כוס אחד וזה לא מצינו,[[1165]](#footnote-1166) ועד"ז הק' התוס' הרא"ש דאם חשיב קידוש הפסק היאך יברך ב' פעמים על כוס אחד הרי הוי אברכה ראשונה בלא טעימה וקי"ל דהמברך צריך שיטעום, וכתבו דמדייק ממה שלא תיקנו שיברך על היין לבסוף, ובע"כ דל"ה הפסק.

הרמב"ן במלחמות לקמן ק"ט ב' עמד בזה דמ"ט לא מקשינן מכל קידוש והבדלה דמברך על היין ואח"כ מברך על היום ואי"ז הפסק, וכתב דהוא משום דעיקר הא דברהמ"ז הויא הפסק הוא משום דנאסרה עליו שתי' מחמת מצוה אחרת שנקבעה לו, וזהו דפריך דה"נ ביקנ"ה כיון שנאסרה עליו שתי' לאחר ברכת היין מחמת מצוה אחרת דהבדלה יהא צריך לחזור ולברך,[[1166]](#footnote-1167) ועד"ז כתבו רבינו דוד ומהר"ם חלאוה והר"ן, ועד"ז כתב הבעה"ע בהל' שחיטה מו:.

**ולא היא התם עקר דעתי' ממשתיא הכא לא עקר דעתי' ממשתיא,** בפי' רשב"ם כתב דהיינו דביקנ"ה לא עקר דעתו משתי' שעדיין לא שתה וכל דעתו לשתות, ועד"ז כתבו התוס' לעיל ק"ב ב' ד"ה יקנ"ה דשאני ברהמ"ז שבא לשם גמר סעודה ומפסיק לכל מה שלפניו, וזה לטעמייהו דל"ה הפסק מכח הא דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר אלא בברהמ"ז שהוא גמר סעודה, ונתבאר להלן, וכ"כ בפי' הר"ן.[[1167]](#footnote-1168)

אך הרמב"ן במלחמות לקמן ק"ט ב' כתב דהיינו דבברהמ"ז עקר דעתי' ממשתיא עד שיברך שהרי נתן דעתו לברך ומשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר, ומשא"כ הכא דלא עקר דעתי' ממשתיא עד שיעשה מצוה אחרת דכולהו כחדא ברכתא נינהו ויין גורם לברכות הללו שיסדרם עליו, וזה לטעמי' דבכל דבר הקבוע עליו חובה הוי הפסק משום דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר אף אם הוא דבר שאינו גמר וסילוק, ונתבאר להלן, וכ"כ רבינו דוד ומהר"ם חלאוה.

הרא"ש בחולין פ"ו סו"ס ד' כתב דהא דברכות של יקנה"ז ל"ה הפסק אחר בפה"ג הוא משום דברכה ל"ה הפסק כל שלא סח שיחת חולין, - ולכאו' מכוון דבריו דנידון סוגיין הוא דמ"ט אי"ז הפסק דומיא דברהמ"ז דהוי הפסק אף באמצע שתייתו, וע"ז אמרינן דהוא משום דלא עקר דעתי' ממשתיא, אך אכתי יש לדון דמ"ט אי"ז הפסק בין הברכה לשתייתו ככל שיחה דמפסקת, וע"ז הוא שכתב דרק שיחת חולין מפסקת אך ברכה ל"ה הפסק,[[1168]](#footnote-1169) - אך בד' התוס' במנחות ל"ו א' ד"ה סח מבו' דהא דברכות של יקנה"ז ל"ה הפסק הוא משום דהוי כטול ברוך דל"ה הפסק, עיי"ש.

## מ"ט לא מצי למשתא וברוכי בהדי הדדי

**חולין פ''ז א' - התם משתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר,** בד' הבעה"מ בפסחים ק"ט ב' מבו' דהא דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר הוא משום דאסור לשתות באמצע ברהמ"ז, וכתב לפ"ז דבהגדה ליכא למימר דמקרי ומשתי בהדי הדדי לא אפשר, דאם רצה לשתות בתוך ההגדה הרשות בידו, כדתנן בין הכוסות הללו אם רצה לשתות ישתה ואין הפרש בין שותה לפני ההגדה לשותה בתוך ההגדה.

אך הרי"ף בפסחים שם כתב דצריך לברך בפה"ג על כוס שני ואינו נפטר בברכת בפה"ג שבירך על כוס ראשון, משום דלא אפשר למיקרי ולמישתי בהדי הדדי וע"כ צריך לחזור ולברך אחר שקרא את ההגדה,[[1169]](#footnote-1170) ובחי' רבינו דוד שם כתב דהיינו דהא דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר אי"ז מפני שאסור לו לשתות בתוך הברכה מפני ההפסקה, אלא משם דבפועל א"א לשתות בעוד שהוא מברך, וע"כ ה"נ כיון דעליו לקרוא ההגדה וא"א לקרוא ולשתות כאחד הוי הפסק,[[1170]](#footnote-1171) וכ"כ הר"ן שם והמאירי שם ק"י א', וכ"נ בד' הראב"ד בכתוב שם שם ק' א'.

## אימתי הוי הפסק מכח הא דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר

התוס' כתבו דהא דברהמ"ז הויא הפסק משום דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר היינו משום דברהמ"ז הוי גמר דבר והוי הפסק, וכן בכיסוי דהוי גמר לשחיטה וע"כ אם ל"ה אפשר לשחוט ולכסות יחד הו"ל הפסק, אך המתפלל באמצע סעודתו א"צ לחזור ולברך אף דמיכל וצלויי בהדי הדדי לא אפשר, וכ"כ התוס' בפסחים ק"ב א' ד"ה ועקרו רגליהן והבעה"מ שם ק"ט ב' והרא"ש שם סימן כ"ד ובפירקין סימן ו' ובתשו' כלל י"ד סימן ה' והבעה"ע בהל' שחיטה מז. ובסדר פסח לרבינו יונה והרשב"א והריטב"א בסוגיין ובתשו' הרשב"א ח"א סימן ע"ב ומיוחסות סימן ר"ב ובתשו' החדשות סימן ל"ה.

אך בסידור ר"ע גאון בסדר פסח כתב דבני מסיבה שהיו יושבין וקבועין על היין ושותין ועמדו להתפלל והתפללו וחזרו וישבו לשתות צריכין לברך בפה"ג, דכיון שעמדו להתפלל ואין יכולין לשתות בתוך התפילה נעשה כמי שהפסיקו וחייבין לברך, וכ"כ התוס' בשם ה"ר יו"ט דהמתפלל באמצע סעודתו הוי הפסק, וכ"כ הריא"ז בפ' ערבי פסחים ה"א דין י"ד, ומבו' מדבריהם דה"ט דה"ט דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר הוא אף בדבר שאינו גמר וסילוק, וכ"ה מבו' ממש"כ הרי"ף בפסחים ק"ט ב' דצריך לברך על כל כוס דד' כוסות בפה"ג, דכ"ה דלענין ברהמ"ז כיון דמשתא וברוכי בהדדי הדדי לא אפשר הוי הפסק, ה"נ בד' כוסות כיון דא"א לקרות ולשתות בהדדי צריך לחזור ולברך בפה"ג לאחר שגמר את ההגדה ולאחר שגמר את ההלל,[[1171]](#footnote-1172) ותמהו ע"ז הבעה"מ והרא"ש והבעה"ע והרשב"א שם, וכ"כ הרמב"ן במלחמות ורבינו דוד ומהר"ם חלאוה שם.

הרמ"א בסימן תע"ד ס"א כתב דמברכין בפה"ג על כל כוס וכוס, והגר"א שם ובסימן קע"ח ס"ז כתב דהוא מכח הא דמשתא וברוכי בהדי הדדי אי אפשר, - אך המג"א שם סק"א כתבו דקי"ל דבכה"ג דאי"ז גמר דבר לא אמרינן משתא וברוכי בהדי הדדי אי אפשר,[[1172]](#footnote-1173) והא דמברכין בפה"ג על כל כוס וכוס הוא מכח טעמא קמא דהרי"ף שם דכל כוס וכוס מצוה בפנ"ע,[[1173]](#footnote-1174) ועד"ז כתב הט"ז שם סק"א, וכ"כ המ"ב שם סק"ד.

## הא דברכה הוי הפסק אם הוא אף בדבר שאינו קבוע עליו חובה

התוס' הוכיחו דבדבר שאינו גמר דבר אי"ז הפסק אף דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר, מהא דתניא בפסחים ק"ב א' דאם עקרו רגליהן לילך לביהכ"נ א"צ לחזור ולברך, והבעה"ע שם הוכיח עוד מהא דתנן בברכות מ"ב א' דבירך על היין שלפני המזון פטר את היין שלאחר המזון בשבתות וביו"ט שאדם קובע סעודתו על היין אף דמשתא וברוכי המוציא בהדי הדדי לא אפשר.

והרמב"ן במלחמות שם כתב בדעת הרי"ף דהא דהמתפלל באמצע סעודתו אי"ז הפסק, הוא משום דאין הדבר קבוע עליו חובה בתוך הסעודה, ומה"ט הוא דבירך על היין שלפני המזון פטר את היין שלאחר המזון ואין ברכת המוציא מפסקת משום דאין הפסקה זו קבועה חובה עליו בתוך השתי', ומשא"כ בד' כוסות דהדבר קבוע עליו חובה לאחר שבירך על הראשון שיפסיק מלשתות ויתחיל במצוה אחרת, ובכה"ג הוא דאמרינן דמשעה שנאסרה עליו שתי' הוי הפסק וצריך לחזור לברך, וכתב דה"נ הוא במה שדנו בסוגיין דיהא הכיסוי הפסק, דהוא משום דמצוה להפסיק בכיסוי ונאסר עליו שחיטה עד שיכסה,[[1174]](#footnote-1175) וכ"כ רבינו דוד והמהר"ם חלאוה והר"ן שם והר"ן בסוגיין, ובחי' רבינו דוד שם הוסיף לפרש דהיינו דכיון דאותו ההפסק בא לו בתוך השתי' חובה והוא מפסיקו הפסק גמור שא"א לעשותו בענין שלא יפסיק, נמצא דאין הכוסות סמוכין זל"ז מאחר שהוקבע ביניהם ענין המפסיקו.

אך המאירי בפסחים ק"א ב' וק"י א' נקט דהא דהמברך באמצע סעודתו הוי הפסק מכח הא דמישתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר הוא אף בדבר שאינו קבוע עליו חובה, עיי"ש, וכ"נ מסתימת ד' רב עמרם וה"ר יו"ט דמשמעות דבריהם דהמתפלל באמצע סעודתו הוי הפסק אף אם יש לו שהות.

לדעת המאירי דהמברך באמצע סעודתו הוי הפסק אף בדבר שאינו קבוע עליו חובה, קשיא מהא דבירך על היין שלפני המזון פטר את היין שלאחר המזון ואין ברכת המוציא מפסקת, והמאירי בפסחים ק"י א' כתב לישב דהוא משום שברכת היין לשתי' והמוציא לאכילה ואי"ז נכנסת בתחומה של חברתה כלל להיות לה הפסק, וכתב דאף בליל פסח א"צ לברך על היין שבתוך המזון דנפטר בברכת כוס שני ואין ברכת מצה ומרור מפסיקין שמברכות אכילה הן ואין הפסק מברכת אכילה לשתי', - וצ"ב דאף ברכה דלא שייכא לסעודתו כלל מפסקת, ומה"ט המתפלל בתוך סעודתו הוי הפסק, מ"ט גרע ברכת אכילה דאינה הפסק לברכת שתי'.

## טעם הא דבהב לן ונבריך חשיב כהפסק הקבוע עליו חובה

בתשו' הרשב"א ח"א ומיוחסות שם הק' ע"ד הרמב"ן דמ"ט הב לן ונבריך הוי הפסק, הרי ג"ז אינו קבוע עליו חובה, - אך בחי' רבינו דוד שם כתב דגם ברהמ"ז הוא הפסק הקבוע עליו חובה, ולכאו' מכוון דבריו דבע"כ הוא צריך להפסיק בברהמ"ז קודם שתיית כוס של ברהמ"ז.[[1175]](#footnote-1176)

## טעם הא דיין שלפני המזון פוטר יין שלאחר המזון אף בשבתות ויו"ט שצריך לברך המוציא

בתשו' הרשב"א שם הק' עוד מהא דבירך על היין שלפני המזון פטר את היין שלאחר המזון בשבתות ויו"ט, אף דבע"כ הוא צריך לאכול פת והתחלתו והפסקו מוכרחין, - אך בד' הרמב"ן במלחמות שם משמע דהוא משום דאין הברכה קבועה עליו חובה "בתוך השתי'", וזה מתפרש כמש"כ בחי' רבינו דוד שם דאף בליל פסח א"צ לברך על יין שבתוך הסעודה שהברכה שבירך בכוס שני פוטרתו, ואע"פ שהוא מברך בינתים ברכת המוציא ולאכול מצה ולאכול מרור, אין ברכות אלו הברכות קבועות עליו בתוך השתי' שאפשר לו לברך את כולן אחר שישתה כל צרכו, וכ"כ המאירי בברכות מ"ב א'.

## תפילה באמצע הסעודה אם הוי הפסק

נחלקו הראשונים בדין תפילה באמצע הסעודה אם הויא הפסק, **א** התוס' ודעימייהו כתבו דל"ה הפסק אף דמיכל וצלויי בהדי הדדי לא אפשר, משום דאי"ז גמר דבר, וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות שם דלעולם ל"ה תפילה באמצע הסעודה הפסק, משום דאי"ז קבוע עליו חובה בתוך הסעודה,[[1176]](#footnote-1177) וכ"כ המהר"ם חלאוה שם דכיון דהי' אפשר לו להתפלל קודם הסעודה אי"ז הפסק, וכ"כ השו"ע בסימן קע"ח ס"ו. - **ב** הר"ן בסוגיין כתב דאף דהמתפלל באמצע סעודתו ל"ה הפסק משום דהפסקה דרשות היא, מ"מ כל שהגיע זמן תפילה בתוך סעודתו ושעה עוברת דהתפילה עליו חובה הוי זה הפסק,[[1177]](#footnote-1178) וצ"ע דאטו אם בירך על הרעמים באמצע סעודתו הוי הפסק משום דעכשיו הוי זה חובה.[[1178]](#footnote-1179) - **ג** הרמב"ן במלחמות שם כתב בשם ר"ה גאון דתפילה באמצע הסעודה הויא הפסק,[[1179]](#footnote-1180) וכ"כ המאירי שם ק"א ב' דהוי הפסק אף דאי"ז חובה להתפלל עכשיו ויכול להתפלל אח"כ, וכ"נ מסתימת ד' רב עמרם וה"ר יו"ט,[[1180]](#footnote-1181) ועמש"כ המאמ"ר בסימן קע"ח סקט"ז בדעת ה"ר יו"ט.

התוס' הוכיחו דהמתפלל באמצע סעודתו ל"ה הפסק מהא מהא דתניא בפסחים ק"ב א' דאם עקרו רגליהן לילך לביהכ"נ א"צ לחזור ולברך, - אך המאירי שם ק"א ב' כתב דהתם איירי כשעקרו רגליהם לצאת לביהכ"נ לשמוע קדיש או קדושה וע"כ אי"ז הפסק,[[1181]](#footnote-1182) ועד"ז כתב המאמ"ר בסימן קע"ח סקט"ז די"ל דאיירי כשהלכו לשמוע ולא להתפלל.

## הנפנה באמצע סעודתו אם הוי הפסק

הבה"ג בהל' ברכות פ"ז כתב דהנפנה באמצע סעודתו חוזר ומברך המוציא, והרמב"ן במלחמות שם כתב דהוא משום דגברא דחיא הוא, - אך הרמב"ן שם נקט דאי"ז הפסק, אף דאין בידו לאכול באותה שעה, משום דאי"ז הפסקה הקבועה עליו חובה באמצע סעודתו, והביא דכ"כ ר"ה גאון, וכ"כ רבינו דוד ומהר"ם חלאוה שם, וכ"כ הרמ"א בסימן קע"ח ס"ז.

## שינה באמצע סעודתו אם הוי הפסק

הראב"ד בפ"ד מברכות ה"ז ובפ"ח מחו"מ הי"ד כתב דשינה הויא הפסק אף מאכילה,[[1182]](#footnote-1183) וכ"כ הרא"ש בפ"ק דתענית סימן י"ד בשמו דכל שישן בתוך הסעודה הו"ל כמי שגמר סעודתו וסילק משום דאסח דעתי' למיכלי' וטעון ברכה למפרע וברכה לכתחלה, - אך הרא"ש שם כתב דשינת עראי שאדם ישן בתוך סעודתו ל"ה הפסק, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וכ"כ השו"ע בסימן קע"ח ס"ז.[[1183]](#footnote-1184)

## טעם הא דבכוס של ברהמ"ז אין מברכין בפה"ג קודם ברהמ"ז

התוס' בברכות נ"ב א' ד"ה ור' יהושע ובפסחים ק"ב ב' ד"ה יקנ"ה הק' דמ"ט בכוס של ברהמ"ז אין מברכין בפה"ג קודם ברהמ"ז, דומיא דקידוש והבדלה דמברכין תחילה ברכת היין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דהוא משם דאם יברך קודם ברהמ"ז יהא צריך לברך אח"כ שנית משום דברהמ"ז הויא הפסק, וכ"כ הרא"ש בפסחים שם סימן י'. - **ב** האו"ז בסימן ר"ח הביא מירושלמי דהוא משום דחיישינן שמא ישכח וישתה, ופירש דהיינו דמתוך שיושבים על השלחן וכבר אכלו חיישינן שמא ישכח וישתה, אך בקידוש דעדיין לא אכלו ליכא למיחש להכי. - **ג** התוס' רי"ח בברכות שם כתב דהא דבקידוש מברכין על היין תחילה הוא משום דהוא גורם לקידוש שיבא, ומשא"כ בכוס של ברהמ"ז, דמברכין ברהמ"ז אף כשאין כוס, וכ"כ הראבי"ה בסו"ס תק"ח. - **ד** התוס' רי"ח שם כתב עוד דהוא משום דמחויב מדאורייתא בברהמ"ז וגם תדירה מברכת היין, וכ"כ הראבי"ה בסימן תק"י דברהמ"ז תדירה מברכת היין שפעמים היין אינו בנמצא בעיר כלחם.

בד' התוס' והרא"ש נתחדש דהא דברהמ"ז הויא הפסק מכח הא דמישתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר הוא אף כלפי יין שאינו כלל בתוך הסעודה, וע"כ הו"ל הפסק כלפי ברכת היין של כוס ברהמ"ז שאינו כלל מכלל הסעודה, ונתחדש בזה דאף דלדעתם כל הא דברהמ"ז הויא הפסק הוא משום דהיא גמר וסילוק, לא אמרינן דאי"ז סילוק אלא כלפי סעודה זו שבירך עלי' ברהמ"ז, אלא הוי סילוק אף כלפי יין שאינו מכלל הסעודה,[[1184]](#footnote-1185) - ועד"ז מבו' גם מהא דיין שלפני המזון אינו פוטר יין שלאחר ברהמ"ז, וכמש"כ הרי"ף בברכות מ"ב ב', אף דיין שלפני המזון אינו כלל מכלל הסעודה, ולדעת הרי"ף ודעימי' אינו נפטר בברהמ"ז, וצ"ע.[[1185]](#footnote-1186)

ט"ו טבת פ"ד

השלמה לדף מס' 59

## אם סגי בברכה אחת לב' שחיטות

**חולין פ''ו ב' - מודה הי' ר' יהודה לענין ברכה שאינו מברך אלא ברכה אחת,** בפירש"י כתב דקאי על ברכת השחיטה דא"צ לחזור ולברך לאחר הכיסוי, וכן פירשו התוס' וש"ר, ומבו' לפ"ז דסגי לב' שחיטות בברכה אחת.

אך הראבי"ה בסימן אלף פ"ח כתב בשם הר"ש בן חפני בשערי שחיטה ורבינו קלונימוס מרומא דהא דאינו מברך אלא ברכה אחת קאי על ברכת הכיסוי, אך על השחיטה מברך על כל אחת ואחת אפי' לא סח בינתים, וכ"כ הראב"ן בסימן רפ"ז, - ובטעם הא דצריך לברך על כל שחיטה ושחיטה ולא סגי להו בברכה אחת, מצינו כמה דרכים, **א** הראבי"ה שם כתב בשם תשו' הגאונים דהוא שמא ישכח וידבר ביניהם דבר שאינו מענין השחיטה,[[1186]](#footnote-1187) ועיי"ש שתמה ע"ז דכי משום שמא ישכח יברך ברכה שא"צ, וסגי שיברך כשישכח. - **ב** הראבי"ה כתב דהוא משום דהוו גופין מוחלקין,[[1187]](#footnote-1188) ול"ד לכיסוי דבגומא אחת מוטל הכל והוי כגוף אחד, וכתב לדמותו למה שאמרו ביומא ס"ח ב' ובסוטה מ' ב' דעל ב' ס"ת מברך ב' ברכות אע"פ שב' הקריאות מענין אחד.[[1188]](#footnote-1189) - **ג** האו"ז בהל' כיסוי הדם סימן שפ"ז כתב דיש לקיים לדבריהם בב' מינין כחי' ועוף דבכה"ג צריך לברך על כל שחיטה ושחיטה, אך בחיות הרבה י"ל דברכה אחת לכולן, ועיי"ש שכתב דאף בכה"ג סגי להו בברכה אחת, ונתבאר להלן.

## טעם הא דסגי בברכה אחת לב' שחיטות

לדעת רש"י ודעימי' דסגי בברכה אחת לב' שחיטות, נחלקו הראשונים בטעמו, דהרי"ד בס' המכריע סימן ס"ו כתב דל"ד להא דבברכת הנהנין סגי לכמה כוסות בברכה אחת, דהתם אין כל כוס וכוס צריכה ברכה לעצמה, אך המצוה כל אחת היא חשובה לעצמה ודין הי' לברך על כל מצוה, אלא שפטרוהו חכמים לעשות שתיהן בברכה אחת, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך ול"ד לסח באמצע שתייתו דאינו חוזר ומברך, ונתבאר להלן והיינו דבברכת הנהנין אין כל אכילתו וכל שתייתו טעונין אלא ברכה אחת, אך בברכת המצוות טעונה כל שחיטה ברכה בפנ"ע, אלא דברכה אחת עולה לזה ועולה לזה,[[1189]](#footnote-1190) וכ"נ מד' עוד מקמאי, ונתבאר להלן.

אך התוס' ד"ה ומכסי כתבו לדון דסח בין שחיטה לשחיטה אינו חוזר ומברך דומיא דהא דסח באמצע הסעודה אינו חוזר ומברך, ומבו' דכ"ה דבברכת הנהנין אין כל אכילתו טעונה אלא ברכה אחת, ומה"ט הוא דסח באמצע הסעודה אינו חוזר ומברך, ה"נ בברכת המצוות אין כל השחיטות טעונות אלא ברכה אחת, וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' ועוד מקמאי דאי נימא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, צריך לכסות תחילה את השחיטה הראשונה, ונתבאר להלן.

האו"ז בהל' כיסוי הדם סימן שפ"ז כתב לדון דבב' מינין כגון חי' ועוף דצריך לברך על כל שחיטה, ומסיק דברכה אחת לכולן הואיל וברכותיהן שוין שעל כולן מברכין על השחיטה, וכתב לדמותו להא דתניא בסוכה מ"ו א' היו לפניו מצוות הרבה מברך אקב"ו על המצוות ר"י אומר על כל אחת ואחת בפנ"ע, ולא פליג ר' יהודה אלא קא כשאין ברכותיהן שוות אבל כשברכותיהן שוות אפי' ר"י מודה דברכה אחת לכולן, וע"כ בשוחט חי' ועוף דברכותיהן שוות כו"ע מודו דברכה אחת לכולן, - והיינו דאם הא דמהני ברכה אחת לב' שחיטות הוא משום דחשבינן להו כהמשך אחד וכל השחיטות אין טעונות אלא ברכה אחת, י"ל דהיינו רק במין אחד, אך בב' מינים לא מצינו לחשבן כהמשך אחד וע"כ צריך לברך על כל שחיטה בפנ"ע, אך כיון דמצינו דאף מצוות חלוקות סגי להו בברכה אחת, אף דכל מצוה ומצוה מחייבת ברכה בפנ"ע, ה"נ אף אי נימא דבשחיטת ב' מינים טעונה כל שחיטה ברכה בפנ"ע, מ"מ סגי להו בברכה אחת שתחול על ב' השחיטות, ועד"ז מצינו בד' הרא"ש בסימן ד' בדין ב' כיסויין ונתבאר להלן.

## אם סגי בברכה אחת לב' כיסויין

הרשב"א כתב דממש"כ בפירש"י דהא דמודה ר"י לענין ברכה הוא לענין ברכת השחיטה, משמע דברכת כיסוי צריך לחזור ולברך בכיסוי שני, וכ"כ הר"ן והאו"ז בסימן שפ"ז בדעתו,[[1190]](#footnote-1191) וכ"כ הפסקי רי"ד, - אך הרמב"ן והרשב"א כתב בשם ר"ת והסכימו לדבריו דסגי לב' הכיסויין בברכה אחת, וכ"כ הרא"ש בסימן ד' והריא"ז, וכ"כ הראבי"ה בסימן אלף פ"ח והאו"ז שם בשם ר"ש בן חפני ור"ח, וכ"כ הטוש"ע ביו"ד סימן י"ט ס"ה.

בטעם הסוברים דצריך לחזור ולברך על הכיסוי השני ולא סגי בברכה אחת לב' הכיסויין כ"ה דסגי בברכה אחת לב' השחיטות, מצינו כמה דרכים, **א** הרשב"א והר"ן כתבו דהיינו משום דהא דא"צ לחזור ולברך על השחיטה הוא משום דכיסוי וברכת כיסוי ל"ה הפסק לשחיטה דהו"ל כטול כרוך או גביל לתורי דאי"ז הפסק משום דצורך המצוה הוא, אך השחיטה השני' אינה צורך הכיסוי הראשון והו"ל הפסק בין כיסוי ראשון לכיסוי שני,[[1191]](#footnote-1192) וכתבו בשם ר"ת שנחלק ע"ז דהשחיטה אינה מפסקת משום דאפשר דשחיט בחד ידא ומכסי בחד ידא, וכ"כ הרמב"ן. - **ב** הפסקי רי"ד כתב דשאני בברכת השחיטה דכשבירך ברכה ראשונה היו כולן לפניו ואותה הברכה פוטרת את כולן, ומשא"כ בברכת הכיסוי דל"ה הברכה אלא על הדם שלפניו ולא על הדם שעתיד לבוא, וכ"כ הריטב"א והאו"ז שם. - **ג** הרא"ש כתב דהוא משום דהא דאין הכיסוי מפסיק בין ב' השחיטות הוא לפי שאין כאן היסה"ד שהרי דעתו לשחוט העוף אלא שגזה"כ שצריך כיסוי לחי' בפנ"ע ולעוף בפנ"ע, והו"ל כאדם המדבר באמצע סעודה שא"צ לברך ברכת המוציא, אך הכיסוי כל אחד מהן הוא מצוה בפנ"ע וסילוק וגמר למעשה השחיטה ואין נפטרין בברכה אחת.

הרא"ש שם מסיק דאע"פ דהי' לנו לומר דבכיסוי דכל אחת מצוה בפנ"ע וסילוק וגמר למעשה השחיטה לא יפטרו בברכה אחת, מ"מ כיון דבשעת כיסוי הראשון דעתו לשחוט ולכסות מברך ע"ד ב' הכיסויין, וכתב לדמותו להא דתניא בתוספתא די' בנ"א שעושין מצוה אחת אחד מברך לכולן וכ"ש דיחיד העושה מצוה אחת ב' פעמים בלא היסה"ד שאינו מברך אלא פעם אחת, ואף שמברך על השחיטה ביניהן ל"ה הברכה הפסק כל שלא סח שיחת חולין כדאשכחן בברכות של יקנה"ז דל"ה הפסק אחר בפה"ג, - ומבו' בדבריו דחלוק הוא הא דמהני ברכה אחת לב' כיסויין מהא דמהני ברכה אחת לב' שחיטות, דהא דמהני ברכה אחת לב' שחיטות היינו משום דהוו כולהו המשך אחד ואין טעונין אלא ברכה אחת, ודמי לסעודה אחת שאין טעונה אלא ברכה אחת, אך בב' כיסויין דכל כיסוי הוי מצוה בפנ"ע וסילוק וגמר למעשה השחיטה, לא מצינו לחשוב כל הכיסויין להמשך אחד וכל כיסוי וכיסוי טעון ברכה לעצמו, אך מ"מ סגי להן בברכה אחת כשבירך תחילה ע"ד ב' הכיסויין דומיא די' בנ"א שעושין מצוה אחת דסגי בברכה אחת.[[1192]](#footnote-1193)

וכמה נפ"מ בדבר **א** הרא"ש כתב דהא דסגי לב' כיסויין בברכה אחת הוא כשלא סח שיחת חולין, והרי דל"ד לב' שחיטות שכתב הרא"ש בסימן ו' לדון דאם סח אינו חוזר ומברך דומיא דסח באמצע סעודתו, והיינו משום דבב' שחיטות דהוו כולהו המשך אחד ואין טעונין אלא ברכה אחת, י"ל דהוי כסעודה אחת שאין השיחה מפסקת, אך בב' כיסויין דכל כיסוי טעון ברכה בפנ"ע אלא דהברכה חלה גם על הכיסוי השני, הרי דכל שסח בין הברכה לכיסוי השני הו"ל כסח בין ברכה למצוה דחוזר ומברך,[[1193]](#footnote-1194) ועד"ז כתב היד יהודה בסימן י"ט סק"ח. - **ב** הרא"ש כתב דהא דסגי לב' כיסויין בברכה אחת הוא משום דבשעת כיסוי הראשון דעתו לשחוט ולכסות ומברך ע"ד ב' הכיסויין, והרי דכל שלא בירך ע"ד ב' הכיסוין צריך לחזור ולברך, ול"ד לב' שחיטות שכתב הב"י ביו"ד סימן י"ט בדעת הרא"ש דאם הי' בדעתו לשחוט עוף אחד ובירך עליו והביאו לו אחר קודם ששחט את הראשון א"צ לברך, ונתבאר בדף מס' 60, והיינו משום דבב' כיסויין דכל כיסוי טעון ברכה בפנ"ע אלא דהברכה חלה גם על הכיסוי השני, היינו רק כשהי' דעתו ע"ז בשעת ברכתו, ול"מ מידי הא דהביאו לו את השני קודם שכיסה את הראשון, וכ"כ היד יהודה שם סק"ה.[[1194]](#footnote-1195) - **ג** התבו"ש בסימן י"ט סקי"ז כתב דאם דעתו לשחוט כמה בהמות אף אם דעתו שלא לפטור את כולם בברכתו הראשונה ל"מ, ודמי למי שדעתו לאכול כמה פירות ורוצה לברך על כל אחד ברכה בפנ"ע דהו"ל ברכה לבטלה, ונחלקו בזה רבוותא, ונתבאר בדף מס' 61, ולמש"כ הרא"ש הרי כ"ז הוא בשחיטה, אך בכיסוי דכל כיסוי טעון ברכה בפנ"ע אלא שבידו לברך ברכה אחת על ב' הכיסויין ודאי דהיינו רק כשדעתו לפטור גם את הכיסוי השני,[[1195]](#footnote-1196) וכ"ה מבו' בד' היד יהודה שם סק"י.[[1196]](#footnote-1197)

## טעם הא דאין ברכת הכיסוי מפסקת בין שחיטה לשחיטה

**הכא אפשר דשחיט בחד ידא ומכסי בחד ידא,** הרמב"ן הק' דכשכיסה ואח"כ שחט הרי סח והפסיק, ולכאו' היינו דבירך על השחיטה, ומ"ט א"צ לחזור ולברך על השחיטה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן צידד אין שיחה מפסקת בין שחיטה לשחיטה, ונתבאר להלן. - **ב** הרמב"ן כתב דכיון שהיא מן הענין אינה מפסקת, ועד"ז כתבו הרשב"א והר"ן דכיון דהיא מצרכי השחיטה הו"ל כטול ברוך דל"ה הפסק, וכ"כ התוס' במנחות ל"ו א' ד"ה סח והבעה"ע בהל' שחיטה מו:. - **ג** הבעה"ע שם די"מ דהוא משום דאפשר דשחט מיעוט כ"ש מן העוף וביד אחרת מכסה דם החי' ומברך על הכיסוי, וכיון שהתחיל בשחיטה אע"ג דסח באמצע השחיטה אי"ז הפסק, והבעה"ע נחלק ע"ז דקתני דשחט חי' יכסה ואח"כ ישחוט את העוף, והרי דאין מתחיל לשחוט את העוף עד לאחר הכיסוי. - **ד** הבעה"ע כתב לפרש עוד, דהוא משום דלא מצינו דברכה הוי הפסק, ודמי ליקנה"ז דברכת קנה"ז ל"ה הפסק לברכת היין,[[1197]](#footnote-1198) ול"ה הפסק אלא ברכה שאינה סמוכה לחברתה כלל או ברהמ"ז.

## סח בין שחיטה לשחיטה

התוס' נסתפקו בסח בין שחיטה לשחיטה אם חוזר ומברך, או דדמי לסח באמצע הסעודה דאינו חוזר ומברך, ונחלקו בזה הראשונים, ובטעם הסוברים דחוזר ומברך ול"ד לסח באמצע הסעודה מצינו ב' דרכים, דהרי"ד בס' המכריע סימן ס"ו כתב דהוא משום דבברכת הנהנין אין כל כוס וכוס צריכה ברכה לעצמה, ומשא"כ במצוות דכל מצוה היא חשובה לעצמה ודין הי' לברך על כל מצוה, אלא שפטרוהו חכמים לעשות שתיהן בברכה אחת, וכל שסח בין שחיטה לשחיטה הו"ל כסח בין ברכה למצוה דחוזר ומברך, והיינו משום דבעינן שתחול הברכה גם על השחיטה השני', וכל שסח הו"ל כסח בין ברכה למצוה, וכ"נ בד' הריא"ז בפירקין דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך הוא משום דהו"ל כסח בין ברכה לשחיטה דחוזר ומברך.

אך בספה"י לר"ת סימן תס"ח כתב דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך הוא משום דכיון דאי בעי שחיט ואי בעי לא שחיט איכא גמר מצוה וכיון שהפסיק בשיחה צריך לברך, וכ"כ הרא"ש בסימן ו' בשמו, ומבו' דהא דחוזר ומברך הוא משום דהשיחה מחלקת ב' השחיטות זמ"ז וכשסח גמר המצוה, וע"כ הוא צריך לחזור ולברך.[[1198]](#footnote-1199)

התוס' במנחות ל"ו א' ד"ה סח כתבו דאי נימא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, צריך לכסות תחילה את מה ששחט, וכתבו לדמותו לדינא דר' יהודה דשחט חי' יכסנה ואח"כ יכסה את העוף, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והרא"ש בסוגיין, וכ"כ התוס' בסוגיין בדין היסה"ד, - אך הרא"ה כתב דא"צ לכסות ול"ד לדינא דר' יהודה, וכ"כ הריטב"א, והוסיף לפרש דההיא דר' יהודה שניא לפי שהן ב' מצוות כדנפקי לן מקראי, משא"כ בזו לרבנן שהכל מצוה אחת אלא שהמלכה קובעת ברכה.

ובדעת התוס' ודעימייהו י"ל דס"ל כדעת ר"ת דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך הוא משום דהשיחה מחלקת השחיטות זמ"ז, וע"כ כל שחיטה מחייבת ברכה לעצמה, וזהו שלמדו מהא דמצריך ר' יהודה כיסוי לחי' בפנ"ע ולעוף בפנ"ע אף דהוו כשחיטה אחת לענין ברכה, וכ"ש דהיכא דחלוקין הן אף לענין ברכה דבעי כיסוי לכל אחד ואחד.[[1199]](#footnote-1200)

בתשו' הרשב"א ח"ה סימן י"ג כתב דסח בין תפילה לתפילה אף לדבר מצוה חוזר ומברך דמ"מ הרי הפסיק בין הברכה לעשיית המצוה דתפילין ש"ר מצוה בפנ"ע היא, אך אם סח בין שחיטה לשחיטה לא מסתבר לחזור ולברך אחר שהתחיל בשחיטה שהרי אין הפסק בין הברכה למעשה, ומשמעות דבריו שם דהא דבשחיטה אין חוזר ומברך הוא רק משום דהוי השיחה לדבר מצוה, אך בשיחה לדבר הרשות חוזר ומברך, וכ"כ התבו"ש בסי' י"ט סק"כ בדעתו, - וזה מתפרש למש"נ מד' ר"ת דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך הוא משום דהשיחה מחלקת השחיטות זמ"ז, והיינו רק בשיחת חולין אך שיחה לדבר מצוה אינה מחלקת השחיטות זמ"ז, וע"כ א"צ לחזור ולברך כיון שלא הפסיק בין הברכה למעשה, ומשא"כ בסח בין תפילה לתפילה דתפילין ש"ר מצוה בפנ"ע היא ובעינן שתחול הברכה עלי', והו"ל כסח בין ברכה למצוה, אף שיחה לדבר מצוה מפסקת,[[1200]](#footnote-1201) אך לדעת הרי"ד ודעימי' דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך הוא משום דהוי כסח בין ברכה למצוה, דמי לסח בין תפילה לתפילה דאף שיחה לדבר מצוה מפסקת.

ט"ז טבת פ"ד

דף מס' 60

## בירך על הפרי קודם שהביאוהו לפניו

**הרמב"ם בפ"ד מברכות ה"י כתב דאין מברכין על אוכל כו' ולא על משקה וכו' עד שיבא לפניו ואם בירך ואח"כ הביאו לפניו צריך לחזור ולברך, וכ"כ הטוש"ע בסימן ר"ו ס"ה, - אך הריא"ז בברכות פ"ז ה"א דין כ"ז כתב דאם בירך על האוכל קודם שיבא לפניו ואח"כ בא לפניו א"צ לחזור ולברך שהרי לכך הי' דעתו מתחילה, וכ"כ הגר"ז בקו"א בסימן רע"א סק"ח בדעת ר"ת,[[1201]](#footnote-1202) וכ"כ הט"ז בסימן ר"ו סק"ט לפקפק לדינא בדין זה, עיי"ש.**

**המג"א שם ריש סק"ז כתב דהא דל"מ כשבירך ואח"כ הביאוהו לפניו הוא אף כשהי' דעתו ע"ז מתחילה, והוכיח כן מקו' הב"י שם מאמת המים, וכ"כ הלבוש שם ס"ה, ועמש"כ בזה הט"ז שם סק"ח וסק"ט, ומש"כ המאמ"ר שם סק"ח להשיג על דבריו.**

**בטעם הא דל"מ הברכה קודם שהביאו לפניו כתב הלבוש שם ס"ה דהוא משום דברכתו הראשונה ספק הוי דשמא לא יביאו לפניו, דהא אפשר הוא שיארע אונס ולא יביאו, וכ"נ בד' הפמ"ג באש"א שם סק"ח,[[1202]](#footnote-1203) - אך החמד משה שם סק"ה בתו"ד נחלק ע"ז דא"כ הי' בדין דבדיעבד אין חוזר ומברך, ובע"כ דדינא אחרינא הוא, והיד הקטנה בפ"ה מברכות סק"ה** פירש דהוא משום דכשמברך על הדבר בעינן שיהא עכ"פ מונח לפניו שיחול ענין הברכה עליו, דכל שאין לפניו כלום על מה יחול ענין הברכה, ועד"ז כתב בחי' רא"ל ח"א סימן ג' סק"ו דהוא משום דהברכה חלה על החפצא שמברכין עלי', ואינה ברכה על אכילת והנאתו אלא היא צריכה לחול על החפצא, וע"כ בעינן שתהא לפניו בשעת הברכה, ואם אינה לפניו א"א שיחול עלי' הברכה.[[1203]](#footnote-1204)

בפי' רבינו מנוח בהל' ברכות שם כתב דמקור הך דינא דל"מ לברך על דבר שאינו לפניו הוא ממה שאמרו בירושלמי בפ' כיצד מברכין **אהן דנסב פוגלא ומברך עילוי והוא לא אתי לידי' צריך למברכה עילוי זמן תניינות, וכ"כ הכס"מ שם ובב"י בסימן ר"ו, - אך הנה התוס' בברכות ל"ט ב' וש"ר פירשו לד' הירושלמי באנפי אחריני, ונתבאר בדף מס' 39, ולפ"ז אין מקור לדין זה, וצ"ע, ועמדו ע"ז הדרישה שם סק"ב והפמ"ג במש"ז שם סק"ו.[[1204]](#footnote-1205)**

## טעם הא דמהני הברכה באמת המים אף שהלכו המים שלפניו ובאו מים אחרים

**הריא"ז שם כתב ללמוד דמהני הברכה קודם שהביאו לפניו ממה שאמרו בירושלמי בפ' כיצד מברכין דהעומד על אמת המים ומברך על המים אע"פ שהמים שבירך עליהן הלכו להן ושותה מן המים הבאים א"צ לחזור ולברך משום דלכך היתה דעתו מתחילה, - ובדעת הרמב"ם ודעימי' דאם בירך ואח"כ הביאוהו לפניו חוזר ומברך ול"ד לאמת המים, מצינו כמה דרכים,** א **הב"י בסימן ר"ו ס"ה כתב דאפשר דהא דחוזר ומברך הוא משום דאפשר דלא יביאו לו ומשא"כ באמת המים דסוף המים לבא, וכ"כ הלבוש שם ס"ו, והוסיף לפרש דהא דל"מ כשאין הדבר לפניו הוא משום דברכתו ברכת ספק שמא לא יביאו לו, ומשא"כ במים דודאי יבואו, ולא חיישינן לדבר שאינו מצוי שמא יפסק הנהר וכה"ג. -** ב **החמד משה שם סק"ה כתב בתו"ד דהוא משום דבאמת המים הוו כל המים לפניו.[[1205]](#footnote-1206) -** ג **הגר"ז שם סי"א כתב דהוא דהמים מעורבים ומחוברים וגוף אחד הם וע"כ הויא הברכה על כולם אף על מה שלא הי' לפניו בשעת הברכה.**

## אם מהני הברכה על דבריו שאינו לפניו כשאי"ז תלוי בדעת אחרים

**בס' אור חדש כלל ב' ס"ג הביא מס' זכרון שכתב ללמוד מד' הב"י דכל הא דאם בירך ואח"כ הביאו לפניו חוזר ומברך היינו בדבר שאפשר שלא יביאוהו לו ותלוי בדעת אחרים, אך כל שאינו תלוי בדעת אחרים מצי לברך עליו אף שאינו לפניו, ועיי"ש שכתב דכן הדעת נותנת דאטו מי שהניח פרי בתיבה וסגר אותה ל"מ לברך עליו, והביאו הא"ר בסימן ר"ו סק"ז וכתב דכן משמע מד' הט"ז שם סק"ט, וכ"כ המ"ב שם סקי"ט, וכתב בשם הפמ"ג דה"נ הוא בכל כה"ג שהוא ודאי שיובא אצלו כגון שהוא בחדר הסמוך לו, דא"צ לחזור ולברך, אך כתב דלכתחילה יש ליזהר בזה מטעם הפסק וגם משום דלכתחילה המצוה לאחוז בידו בשעת הברכה.**

**אך האור חדש שם נחלק ע"ז וכתב דאף בכה"ג ל"מ, ול"ד לאמת המים דאזלא ממילא אך בדבר דלא אזלא ממילא ל"מ מה שהוא בביתו במקום אחר ועתיד לבא, - ועד"ז כתב בחי' רא"ל סימן ג' סק"ו דלמש"כ שם דהא דל"מ הברכה כשאינו לפניו הוא משום דא"א שתחול הברכה על החפצא כשאינו לפניו ל"מ מידי הא דהוא ודאי שיביאו לו, ול"ד לאמת המים דחשיב כמו שהוא לפניו משום דסופן לבא מצד המציאות של המים שכן דרכם, וע"כ מיקרי כל המים כמו שהם לפניו.**

## בירך על הפרי ונפל והי' דעתו על פרי אחר שאינו לפניו

**הרמ"א בסימן ר"ו ס"ו כתב בהא דאם בירך על הפרי ונפל מידו ונאבד או נמאס צריך לחזור ולברך אע"פ שהי' מאותו מין לפניו, דהיינו רק כשלא הי' דעתו לאוכלו, והגר"ז שם סי"א כתב דל"מ הא דהיתה דעתו לאוכלו אלא אם הוא לפניו בשעת הברכה, אך אם אח"כ הביאוהו לפניו צריך לחזור לברך כשנפל מה שבידו, וכ"נ בד' הדה"ח בסימן רי"ח סכ"ג, והיינו משום דהרי אף אם בירך על הפרי שאינו לפניו ל"מ, וכ"ש דלא יועיל מה שהיתה דעתו עליו.**

**אך המאמ"ר שם סוסק"ח נסתפק דשמא מהני אף כשאינו לפניו, דהא דכשבירך על הפרי ואח"כ הביאוהו לפניו ל"מ הוא משום דאין לפניו שום דבר שתחול עליו הברכה, ומשא"כ בכה"ג שבירך על הפרי שלפניו וחלה הברכה עליו ואגבו חלה על כל מה שהי' בדעתו לאכול, וע"כ אף שנמאס אותו הדבר שנטל בידו ובירך עליו, מ"מ חלה הברכה על האחרים שהי' דעתו עליהן,[[1206]](#footnote-1207) וכ"ה מבו' בד' הנהר שלום שם סק"ו, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ו דבכה"ג שהי' בדעתו א"צ לחזור ולברך אף כשלא הי' מונח לפניו אז על השלחן, ובשעה"צ שם כתב דהוא פשוט,[[1207]](#footnote-1208) ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן ר"ט סוסק"ב.**

## הביאו לפניו אוכלין אחרים מאותו המין או ממין אחר

בס' הפרדס לרש"י סימן ע' כתב דכל דברים שהביאום בתוך הסעודה ללפת בהן את הפת כיון דלצורך סעודה הביאום לפניו אינם טעונין ברכה, ודוקא שהי' דעתו עליהן בשעת הברכה, אך אם נזדמנו לו אח"כ טעונין ברכה לפניהן, ואזיל רש"י לטעמי' בברכות מ"א ב' בביאור דינא דרב פפא, ונתבאר בדף מס' 45, ועיי"ש שכתב דהוא משום דאפי' דברים שברכותיהן שוות ופוטרות זא"ז דוקא כשהיו לפניו בבית אחד, אבל אם הי' לפניו מין אחד ובירך עליו ואח"כ נזדמן לו דבר אחר שלא הי' דעתו עליו אע"פ ששניהם ברכה אחת חוזר ומברך על השני, - וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ס"ז דאם בירך בפה"ע על פירות ושוב הביאו לו מין אחר שברכתו בפה"ע כיון דבשעה שבירך ל"ה לפניו ול"ה דעתו עליו נמלך הוא וצריך לחזור ולברך, וכל הא דמברך על החביב ופוטר את השאר הוא כשהיו שניהם לפניו כדתנן היו לפניו מינים הרבה.

ועד"ז כתב הפסקי רי"ד בברכות מ"א ב' דברכת הפת פוטרת כל מיני פירות שהיו לפניו ודעתו לאכול מהן בתוך סעודתו, ורק אם הביאו לפניו בתוך הסעודה לא נפטרו ברכת הפת, ומשא"כ בדברים הבאים מחמת הסעודה שאין נאכלין אלא עם הפת, אע"פ שבאו בתוך הסעודה וכשבירך על הפת לא היתה דעתו עליהן, אפ"ה פת פוטרתן, דכל דבר שמלפתין בו את הפת כפת דמי, וכ"ה דאם בא לו פת בתוך סעודתו אינו מברך עליה, ה"נ במיני לפתן אינו מברך עליהן,[[1208]](#footnote-1209) ושם מ"ב ב' כתב דהא דבירך על הפרפרת שלפני המזון פטר את הפרפרת שלאחר המזון הוא אע"פ שבאה לו בתוך הסעודה ול"ה דעתו עלי', שכשם שאם אכל תאנים ובירך עליהן בפה"ע ובאו לו תאנים אחרים א"צ לברך עליהן אלא סומך על ברכה ראשונה, כך אם בירך על הפרפרת שלפני המזון פטר את הפרפרת שלאחר המזון אע"פ שבאה לו לאחר מכאן.

ומבו' בדבריהם דאם בירך והביאו לפניו אחר הברכה פירות אחרים שלא הי' דעתו עליהן, אף אם הביאום לפניו כשעוד המין הראשון קיים, אם הם מאותו המין א"צ לחזור ולברך ואם הם ממין אחר צריך לחזור ולברך.[[1209]](#footnote-1210)

ומצינו כן עוד בד' הראשונים בברכות מ"ב ב' בהא דמפרשינן התם דנחלקו ב"ש וב"ה בבירך על הפרפרת אם פטר מעשה קדירה, ונחלקו הראשונים בביאור פלוגתייהו, ונתבאר בדף מס' 48, ובד' הרשב"א והתוס' הרא"ש והחי' המיוחסים להריטב"א שם מבו' דאף דברכתן שוה מ"מ לב"ש לא פטר מעשה קדירה משום דלא היתה לפניו בשעה שבירך ולא נתכוין לפטרה, והא דלב"ה פטר מעשה קדירה אף שלא נתכוין לפטרה הוא דין מסוים בפרפרת ומעשה קדירה,[[1210]](#footnote-1211) וכ"נ בד' הרא"ה שם, ומבו' לפ"ז דכל שבירך על מין אחד והביאו לפניו אח"כ מין אחר שברכתו שוה, ולא היתה דעתו עליו מתחילה, צריך לחזור ולברך.[[1211]](#footnote-1212)

עוד מצינו כן בד' הרא"ש בברכות פ"ט סימן ט"ו דאם שתה יין חדש תחילה ואח"כ יין ישן צריך לברך בפה"ג על הישן ולא מיפטר בבפה"ג שבירך על החדש, דחשוב כמין אחר לגבי חדש לפי דאישתני טפי לעילויא,[[1212]](#footnote-1213) וכ"כ הבעה"ע בהל' מצה (קלא:), וכ"כ האו"ז בסימן קנ"ז בחד פירושא, והרי דכל שהביאו לפניו מין אחר שלא הי' דעתו עליו צריך לחזור ולברך,[[1213]](#footnote-1214) אך י"ל דהיינו רק כשהביאוהו לו אחר שכלה המין הראשון, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 66.

הרשב"א בברכות מ"א א' כתב דאם הי' אוכל תפוחים ובירך עליהן ואח"כ הביאו לפניו אגוזים אם התפוחים חביבים לו יותר פוטר את האגוזים בגררת ברכת התפוחים, אבל אם אינן חביבים אינן פוטרין את האגוזים אא"כ נתכוין להם מתחילה, והדרכ"מ הארוך בסימן ר"ו רמז להוכיח מדבריו דאף כשהביאו לפניו אחר הברכה פירות ממין אחר א"צ לחזור ולברך, - אך היד הקטנה בפ"ה מברכות סק"ז כתב דבד' הרשב"א מבו' דכל שלא הי' המין השני לפניו אינו נפטר בברכה שבירך על המין הראשון אלא כשהמין הראשון חשוב טפי,[[1214]](#footnote-1215) וזהו שהצריך שיהיו התפוחים חביבים טפי, ולא סגי במה שאין האגוזים חביבים טפי, עיי"ש,[[1215]](#footnote-1216) וצ"ע.

התשב"ץ קטן בסימן ש"י כתב דאם אוכל ב' או ג' מיני פירות או אפי' מין אחד אם אינו כולו לפניו בשעה אחת מברך על כל אחד ואחד ברכה ראשונה לבדו מפני היסה"ד, והביאו הכל בו בסימן כ"ד, ומבו' דאף במין אחד שהביאו לפניו אח"כ צריך לחזור ולברך, - אך י"ל דדבריו קיימי כשהביאו לפניו אחר שגמר לאכול את הפירות שלפניו, וזהו שכתב דאין כולו לפניו בשעה אחת, ובכה"ג איכא היסה"ד כשסיים לאכול את הפירות שלפניו, וע"כ הוא חוזר ומברך, וכ"כ הנהר שלום בסימן ר"ו סק"ד, ונחלק על מש"כ המג"א שם דלדעתו אך אם הביאו לפניו קודם שכילה לאכול את הפירות שבירך עליהן צריך לחזור ולברך.

## בירך על השחיטה ואח"כ הביאו לו בע"ח אחר לשחוט

בדין שחיטה נחלקו בזה הראשונים, **א** העיטור בהל' שחיטה מו: כתב דכל ששחט ואח"כ הביאו לפניו בהמה אחרת שלא היתה בשעה שבירך על השחיטה א"צ לחזור ולברך עלי', וכתב דהוא משום דכולה שחיטה חדא מילתא היא ודעתו על כל בהמה דכוותי', אבל אם הביא לו עוף או חי' שלא הי' מתחילה י"ל דצריך לחזור ולברך משם דב' מינים הם עוף וחי' בעו כיסוי ול"ה דעתו עליהן מעיקרא. - **ב** העיטור שם כתב די"א דאף כשהביאו לפניו בהמה אחרת צריך לחזור ולברך, וכ"כ הרא"ש בחולין פ"ו סימן ו', והטור ביו"ד סימן י"ט כתב דהיינו אף אם הביאו לפניו קודם שסיים את שחיטת העופות שלפניו, דכיון שלא הי' לפניו בשעה שבירך ולא הי' דעתו עליו אינו נפטר בברכתו,[[1216]](#footnote-1217) וכ"ה מבו' בד' רי"ו בנתיב ט"ו ח"ד. - **ג** הריא"ז בחולין שם כתב דצריך לחזור ולברך, ודוקא כשבא לפניו אחר כיסוי הראשון, אך אם בא לפניו קודם כיסוי הראשון אע"פ שלא הי' דעתו עליו מתחילה פוטרו בברכת הראשון,[[1217]](#footnote-1218) ועד"ז כתב הסמ"ק בסימן קנ"ו דכששוחט הרבה עופות ומביאין לו עוד עופות, אם כשמביאים יש לפניו עוד עופות שלא נשחטו נפטר בברכה אחת, אך אם גמר לשחוט כל שהיו לפניו והביאו לו אחרים חייב לברך, והב"י שם כתב כן גם בדעת הרא"ש בחולין שם, וכ"כ השו"ע שם ס"ז.[[1218]](#footnote-1219)

## טעם הסוברים דכל שהביאו לפניו אחרים קודם שסיים את שחיטת הראשונים אין חוזר ומברך

בטעם הסוברים דכל שהביאו לו קודם שסיים את שחיטת אלו שלפניו אינו חוזר ומברך, כתב הב"י שם דהוא משום דכל שיש לפניו עדיין מאותם שהיו לפניו כשבירך נראה שעדיין הוא קבוע לשחוט,[[1219]](#footnote-1220) וכשגמר כל מה שלפניו הוי סילוק ודמי למה שאמרו בברכות מ"ב א' דגמר מלאכול אסור לאכול עד שיברך, וכתב דאף דקי"ל דאף דגמר מותר לאכול, סעודה שאני דיש קבע לסעודה שלפעמים אדם יושב בסעודה קטנה ונמשך לסעודה גדולה אבל לענין ברכת שחיטה גמר הוי סילוק, - אך הלבוש שם ס"ז כתב דהוא משום דכל שהראשונות עדיין לפניו משכה הברכה הראשונה עד עכשיו והוי כאילו בירך עכשיו על אלו שהם לפניו מן הראשונות ובאותו פעם גם האחרונות הם לפניו והוי כאילו נתפשטה הברכה גם על אלו שהביאו לו, ורק כשגמר לשחוט לאותם שהיו לפניו בשעת ברכה ראשונה כבר נגמרה הברכה הראשונה וע"כ אם הביאו לו אחרות צריך לחזור ולברך, - ועמש"כ בזה התבו"ש שם סקל"א והיד יהודה שם סק"ט.

## הכרעת ההלכה בהביאו לפניו פירות אחרים מאותו המין או ממין אחר

הטור בסימן ר"ו כתב דבירך על פירות שלפניו ואח"כ הביאו לו יותר מאותו המין א"צ לברך אע"פ שלא היו לפניו כשבירך, והב"י שם כתב דל"ב שיהא מאותו המין ממש אלא היינו לומר שיהי' ממין ברכת הראשון, ובד' הרמ"א בדרכ"מ הארוך שם משמע שהסכים לדבריו, וכ"כ הב"י בסו"ס קע"ז, וכ"כ השו"ע בסימן ר"ו ס"ה והלבוש שם, וכ"כ הדרישה ביו"ד סימן י"ט סק"ב, וכ"כ החיי אדם בכלל ס' ס"א דאין חילוק בין מין הראשון למין אחר שברכתו שוה, - אך בד' הדרכ"מ ביו"ד שם סק"ד משמע קצת שפירש דהיינו רק כשהביאו לפניו מאותו המין, אך כל שהביאו לפניו מין אחר צריך לחזור ולברך, וכ"כ הדרישה באו"ח שם סק"ג והב"ח ס"ד וביו"ד שם ס"ז והט"ז שם סק"ז וביו"ד שם סקי"א, ובד' הדרישה והב"ח שם מבו' דהיינו משום דבסתמא דעתו על מין זה ולא על מינים אחרים, - ועמש"כ בזה המ"ב שם סקכ"ב ובשעה"צ סקכ"ג.

הב"י שם כתב להוכיח דאף כשהביאו לפניו מין אחר שברכתו שוה א"צ לברך, ממש"כ הבעה"מ והרשב"א דאם הביאו לפניו פירות ללפת את הפת אע"פ שלא היו לפניו בשעה שבירך על הפת מ"מ כיון דללפת את הפת הם באים אינם טעונין ברכה כלל, - אך הדרישה שם כתב דשאני פירות הבאים בתוך הסעודה ללפת הפת דכיון שקבע נפשו לאכול פת ודבר ידוע שכל דבר שייך ללפת הפת א"כ שייך לומר שדעתו על כל דבר שיביאו ללפת אף שלא היו לפניו בשעת ברכה, ומשא"כ באכילת פירות דאין דעתו מסתמא על פירות אחרים אא"כ דעתו עליו, וזה ע"ד מש"כ רש"י בס' הפרדס סימן ע' דכשבירך מעיקרא הוא ע"ד שיביאו לפתן, ועד"ז כתב הב"ח באו"ח שם, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובמש"כ הט"ז שם.

## אם דמי דין הביאו לפניו פירות אחרים לדין הביאו לפניו בהמה אחרת לשחוט

הדרכ"מ ביו"ד סימן י"ט סק"ד עמד בזה במש"כ הטור דאם הביאו לו פירות אחרים א"צ לחזור ולברך, דהוא דלא כמש"כ הטור ביו"ד שם דאם הביאו לפניו בהמה אחרת צריך לחזור ולברך, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הדרכ"מ שם כתב דהטור באו"ח אזיל בדעת הבעה"ע דאף בשחיטה א"צ לחזור ולברך כשהביאו לפניו בהמה אחרת, וכ"נ בד' הרמ"א שם ס"ו ובד' הלבוש שם. - **ב** הדרישה ביו"ד שם סק"ב כתב דשאני אכילה דיש לו קבע משחיטה דאין לו קבע, וע"כ אף דבשחיטה אם הביאו לו בהמה אחרת צריך לחזור ולברך, מ"מ באכילה דיש לה קבע א"צ לחזור ולברך, ואף דמיירי בפירות דאין להן קבע מ"מ שם אכילה עליהן ושייך בהן יותר קבע ממה ששיך לגבי שחיטה, ועד"ז כתב הדברי חמודות בחולין פ"ו סקי"ט והב"ח באו"ח וביו"ד שם והט"ז ביו"ד שם סקי"א והש"ך שם סק"ט. - **ג** המג"א בסימן ר"ו סק"ז כתב דמש"כ הטור דאם הביאו לפניו פירות אחרים א"צ לחזור ולברך הוא כשהי' דעתו עליהן, וקמ"ל דנפטרו בברכתו אף שלא היו לפניו, ופירש כן גם בד' השו"ע שם, וכ"כ הפר"ח ביו"ד שם סק"ט.

המג"א שם הוכיח דמש"כ השו"ע דאם הביאו לפניו פירות אחרים נפטרו הוא כשהי' דעתו עליהן ממש"כ הב"י בסו"ס קע"ז להכריע כדעת הבעה"מ והרשב"א דכל שהביאו לפניו אחר ברכת המוציא פירות ללפת את הפת אין טעונין ברכה לפניהן, דכיון דדעתו עליהן כי אינם בשלחן בשעת ברכה מאי הוי, והרי דלא נפטרו אלא כשהי' דעתו עליהן, - אך הנהר שלום בסימן ר"ו סק"ד כתב דודאי דהתם ל"ה דעתו עליהן, כאשר כ"ה להדיא בל' הבעה"מ שם, ומש"כ הב"י דדעתו עליהן היינו דדעתו מן הסתם על כל מה שיביאו לו, וכ"כ הא"ר שם סק"ט, והביאם השעה"צ שם סק"כ, וכן הסכימו האחרונים בדעת השו"ע, וכמש"כ המ"ב שם סק"כ ובשעה"צ שם סק"כ.

י"ט טבת פ"ד

דף מס' 61

## אם שאני כשהביאו לו פירות אחרים קודם שכלו הראשונים או אחר שכלו הראשונים

הס' חסידים בסימן תתמ"ו כתב דאם יבא לו פרי אחר שבירך על הראשון וכבר אכל הראשון שכבר בירך עליו כיון שלא הי' דעתו על זה יברך גם על האחרון, והביאו המטה משה בסימן שנ"ג, והמג"א בסימן ר"ו סק"ז כתב ללמוד מדבריו דאם הביאו לפניו פרי אחר קודם שאכל את הראשון אין חוזר ומברך, ורק אם הביאוהו אחר שאכל את הראשון חוזר ומברך, וכדעת הסמ"ק ודעימי' לענין שחיטה, (ונתבאר בדף מס' 60), וכתב כן לדינא.

הלבוש בסימן ר"ו ס"ה כתב דמש"כ הטושו"ע שם דאם דאם הביאו לו אחר שבירך פירות אחרים א"צ לחזור ולברך, היינו אף כשהביאום לו אחר שכלו הראשונים, וכ"כ הב"ח שם, והא"ר שם סק"ט הביא כן מד' רבים מהאחרונים, ועיי"ש במש"כ בזה, וכ"כ המ"ב שם סק"כ וסקכ"ב, - אך הנחלת צבי שם סק"ב כתב דהיינו דוקא כשהביאו בעוד שהי' ממין הראשון שבירך עליהם, אבל אם הביאו לפניו כשלא הי' לפניו מאותן שבירך עליהם צריך לחזור ולברך, וכ"כ הנהר שלום שם סק"ד, וכ"כ המג"א שם בסו"ד בדעת הרמ"א.[[1220]](#footnote-1221)

הגר"ז שם ס"ט כתב דאף דאם הביאו לפניו מין אחר שברכתו כברכת הראשון צריך לחזור ולברך, וכמשמעות ד' הטור, ונתבאר בדף מס' 60, היינו כשהביאוהו אחר שאכל את המין הראשון, אך כל שיש עדיין לפניו ממין הראשון כשהביאו לפניו את המין השני א"צ לחזור ולברך עליו, משום דכ"ז שעוסק באכילת או שתיית הראשון אינו עושה היסה"ד מן הסתם אא"כ נמלך ממש, לפי שכן דרכו של אדם כשעוסק באכילה או בשתי' להמשך בה ולגרור מאכילה לאכילה ומשתי' לשתי', וכ"כ המ"ב שם סקכ"ב.[[1221]](#footnote-1222)

המג"א שם הק' לפ"מ שפירש בדעת השו"ע דכל הא דא"צ לחזור ולברך כשהביאו לפניו פירות אחרים הוא כשהי' דעתו עליהן בשעה שבירך, דמ"ט לא חילק השו"ע דאם הביאו לפניו קודם שכלו הפירות שבירך עליהן א"צ לחזור ולברך אף שלא הי' דעתו עליהן בשעה שבירך, וכמש"כ כן השו"ע ביו"ד סימן י"ט לענין שחיטה, וכתב דצ"ל דס"ל דלגבי שחיטה מסתמא יש קבע לשחיטה, ומשא"כ באכילה דמסתמא אין קבע, ועיי"ש במש"כ בדין קבע על פירות.

## הביאו לפניו מין אחר שאינו דומה למין הראשון

המג"א שם כתב דהא דאם הביאו לפניו מין אחר שקדם שכלה המין הראשון א"צ לחזור ולברך, היינו דוקא במיני פירות, אבל שתה שכר והביאו לו דגים אע"ג שהוא ברכה אחת צריך לברך אא"כ הי' דעתו עליהם אע"פ שבאין למתק השתי', ועיי"ש שרמז להוכיח כן מהא דאם בירך על העיקר לא פטר את הטפל אלא כשהי' דעתו עליו,[[1222]](#footnote-1223) ומבו' לפ"ז דל"ד באוכל ומשקה, אלא אף אם הביאו לו מין אוכל אחר שאינו דומה למין הראשון צריך לחזור ולברך, וכ"נ בד' הגר"ז שם ס"ט,[[1223]](#footnote-1224) ובדף מס' 60 בהערה נתבאר ללמוד כן ממש"כ הראשונים בדין פרפרת ומעשה קדירה, עיי"ש.

## אורח שהביאו לפניו פירות אחרים

התוס' בברכות מ"ב א' כתבו דכשרגיל לאכול מיני פירות ומביאין להם בזאח"ז י"א שצריך לברך על כל אחד ואחד לפי שאין יודעין אם יתן להם בעה"ב יותר, והתוס' נחלקו ע"ז לגירסת המהרש"ל וכתבו דא"צ לברך לפי שסומכין על שלחן בעה"ב ודמי לדינא דבי ריש גלותא, וכ"כ בהגה' ר"פ לתשב"ץ קטן סימן ש"י.

והב"י בסימן קע"ט ס"ה עמד על מש"כ התוס' דא"צ לחזור ולברך לפי שסומכין על שלחן בעה"ב, דמ"ש ממה שאמרו בחולין ק"ז ב' דהשמש מברך על כל כוס וכוס ואם ליכא אדם חשוב מברך גם על כל פרוסה ופרוסה, וכתב דשאני שמש שאינו עשוי לאכול ולשתות בעודו עומד עליהם ולכך הוי נמלך על כל כוס וכוס ובדליכא אדם חשוב הוי נמלך גם על כל פרוסה ופרוסה, ומשא"כ באורח שיודע שיביאו לו לאכול ולשתות כל צרכו ויותר ומאכלים ופירות מינים ממינים שונים ולכך כשמברך תחילה דעתו על כל מה שיביאו לפניו.[[1224]](#footnote-1225)

הט"ז שם סק"ד תמה ע"ד הב"י דמה מהני הא דאורח יודע שיביאו לו מינים אחרים, הרי אכתי אין דעתו ע"ז בדאי דשמא אין לו לבעה"ב פירות יותר מזה המין או ב' מינין והיאך יהא פטור אפי' מעשרה מינים, ועמש"כ בזה המאמ"ר שם סק"ו והנהר שלום סק"ד והגר"ז בסימן קע"ד ס"י.

הט"ז שם נקט בדעת התוס' לפי גירסתו בדבריהם דל"מ הא דסומך על שלחן בעה"ב, וכיון דהדבר ספק אם יביא לו בעה"ב אי"ז נפטר בברכתו, והמאמ"ר שם סק"ו והנהר שלום שם סק"ד תמהו ע"ז דא"כ מ"ט אמרו בברכות שם דאף אם גמר וסילק ל"מ משום דאתכא דריש גלותא סמכינן, אף שלא ידע בבירור שיביאו לו, והפמ"ג שם כתב דצ"ל דבההיא דבי ריש גלותא הי' קרוב הדבר שיביאו להם מבי ריש גלותא, וגם מש"כ השו"ע שם ס"ב דמי שסומך על שלחן אחרים ל"ה היסה"ד אף אם אמר הב לן ונבריך עד שיאמר בעה"ב היינו כשיודע ודאי שיש עוד.

אמנם הנה הט"ז בסימן קע"ד סק"ו כתב דכ"ה דאם כשבירך ל"ה דעתו לשתות אלא אותו הכוס ונמלך לשתות אחר צריך לחזור ולברך ה"נ לענין אכילה כגון שקנה לעצמו לחם א' לאכלו כולו וע"ד זה בירך ואח"כ נתאוה לאכול עוד ושולח לקנות עוד צריך לברך שנית, והאהעו"ז בסימן קע"ט ס"א תמה ע"ז ממש"כ השו"ע שם דדעת תר"י והר"ן דאינו מסתלק מאכילה כ"ז שלא נטל ידיו,[[1225]](#footnote-1226) ואף אם אמר הב לן ונבריך ל"ה סילוק אלא משתי', והמאמ"ר בסימן קע"ד סק"ז פירש לד' הט"ז דכל הא דליכא סילוק מאכילה היינו כשבירך מתחילה בסתם דפוטר כל מה שירצה לאכול אלא דאח"כ הסיח דעתו ובזה הוא דאמרינן דאינו מסתלק מאכילה בסילוק כ"ד משום דדרך להגרר מאכילה לאכילה, אך כל שבשעת ברכתו ל"ה דעתו לאכול אלא ככר זה ולא חיילא הברכה על ככר אחר צריך לברך עליו, - ולכאו' לפ"ז מתפרשים כן גם ד' הט"ז הכא דאף דמהני הא דסמוך על שלחן בעה"ב דליכא היסה"ד גמור, אף כשאינו יודע אם יביאו לו, מ"מ מעיקרא לא חיילא ברכתו אלא על דבר שיודע שיביאו לו, וכל שאינו יודע שיביאו לו אי"ז נפטר בברכתו.

בדעת הי"א שהביאו התוס' דאורח צריך לברך על כל אחד ואחד, קשיא דמ"ש ממה שאמרו דאתכא דריש גלותא סמכינן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המאמ"ר בסימן קע"ט סוסק"ז כתב דס"ל דדוקא בתוך הסעודה אמרינן דאתכא דריש גלותא סמיך, ומשא"כ במיני פירות שאין שם קביעות ונמלכים כי אינם יודעים מה יביאו להם. - **ב** י"ל דבההיא דריש גלותא הי' קרוב הדבר שיביאו להם, וכמש"כ הפמ"ג. - **ג** למש"נ בדעת הט"ז הוא משום דל"מ הא דאתכא דריש גלותא סמכינן אלא דמה"ט אי"ז היסה"ד אחר אכילתו, אך לא סגי בזה דמכח זה תחול ברכתו מעיקרא גם על דבר שאינו יודע שיביאו לו.

בפסחים ק"ג א' אמרו דכשהיו בבי ריש גלותא היו חוזרין ומברכין על הכוס משום דספק מייתי לן ספק לא מייתי לן, ובפי' רשב"ם שם כתב דהיינו דכיון דלא ידעו אם יתנו להם לשתות אחר הכוס הראשון וכשבירכו על הכוס הראשון ל"ה דעתם על כוס אחר הו"ל כל חד כתחילת סעודתו וע"כ היו צריכין לחזור ולברך, וכן משמע בפירש"י שם, אך התוס' שם כתבו דקאי רק על כוס של ברהמ"ז, - והמאמ"ר בסימן קע"ט סק"ז הק' דמ"ש ממה שאמרו בברכות דכל דאתכא דריש גלותא סמכינן א"צ לברך, וכתב דלמש"כ התוס' שם דקאי רק על כל כוס של ברהמ"ז, דלא היו נותנין כוס כי אם לפני המברך והי' ספק אם יספיק הכוס לכולם, ניחא, - ולכאו' מד' רש"י ורשב"ם משמע כדעת הי"א דצריך האורח לברך על כל אחד אחד כשאינו יודע שיתנו לו יותר, וצ"ע.

## אם יש לחלק בין היסה"ד אחר אכילתו להיכא דמעיקרא לא הי' דעתו ע"ז

מד' האהעו"ז שתמה ע"ד הט"ז מבו' דס"ל דאין לחלק בין היסה"ד אחר אכילתו להיכא דמתחילה לא הי' דעתו ע"ז, וכ"נ בד' הב"י ביו"ד סימן י"ט ס"ז שהק' על מש"כ הסמ"ק דאם הביאו לפניו בע"ח אחרים אחר שגמר לשחוט צריך לחזור ולברך דמ"ש מהא דקי"ל דאף אם גמר מותר לאכול, וכתב דסעודה שאני דיש קבע לסעודה ומשא"כ לענין שחיטה דאם גמר הוי סילוק, והרי דס"ל דאין לחלק בין היכא דלא הי' דעתו ע"ז מעיקרא להיכא שהסיח דעתו אח"כ, והיינו דכל דאמרינן דאי"ז היסה"ד משום דדרך ליגרר מאכילה לאכילה וכיו"ב, ה"נ חשיב שהי' דעתו ע"ז מעיקרא.

המאמ"ר שם הוכיח דיש לחלק בין היסה"ד אחר אכילתו להיכא דמעיקרא לא הי' דעתו ע"ז ממש"כ השו"ע בסימן קע"ז ס"ה דאם לאחר שבירך על הפת שלחו לו מבית אחרים שאינו סומך עליהם ולא הי' דעתו על הדורון אפי' מדברים שדרכן לבוא ללפת את הפת צריך לברך עליהן כדין נמלך, והרי דאף במידי דאכילה ואף כשאוכלם עם הפת שהי' מתחילה דעתו עליו אפ"ה צריך לחזור לברך, ובע"כ דהוא משום דמעיקרא לא הי' דעתו ע"ז ולא חיילא הברכה ע"ז.[[1226]](#footnote-1227)

ולדעת האהעו"ז ודעימי' שלא חילקו בזה צ"ב דמ"ט צריך לברך על דורון ששלחו לו, - ומצינו בזה ב' דרכים, דבד' הגר"ז בסימן קע"ט ס"א מבו' דהיינו משום דאף דבאכילה ליכא היסה"ד משום דדרך ליגרר מאכילה לאכילה, מ"מ כל שלא הי' דעתו כלל ע"ז, דלא הי' יודע שישלחו לו דורון, הוי נמלך, וכ"כ התהל"ד בסימן קע"ז סק"ד, - אך בד' הגר"ז בסימן קע"ד ס"ה במוסגר משמע דהיינו דהתם לא איירי כששלחו לו פת אלא ששלחו לו דברים הנפטרין בסעודת פת, ואינם נפטרין אלא משום דדעתו עליהן,[[1227]](#footnote-1228) והיינו דדמי לכל טפל שאינו נפטר בברכת העיקר אלא כשהי' דעתו עליו, (ואף דדברים הבאים בתוך הסעודה נפטרים בסתמא, היינו משום דבסתמא הוי דעתו עליהן, ומשא"כ בכה"ג דדורון דלא הי' דעתו עליהן.

הרשב"א והר"ן בחולין פ"ו ב' הק' בשם ה"ר משולם במה שאמרו בברכות מ"ב ב' ובפסחים ק"ג ב' דנמלך מברך על כל כוס וכוס דמ"ש ממה שאמרו דגמר מותר לאכול, וכתבו לחלק בין אכילה לשתי', ונתבאר בדף מס' 57, ולמש"כ המאמ"ר דהא דגמר מותר לאכול הוא רק כשמתחילה בירך בסתם דפטר את כל מה שירצה לאכול ובכה"ג אמרינן דאינו מסתלק מאכילה בסילוק כ"ד, אך כל שבשעה שבירך ל"ה דעתו לאכול אלא ככר אחד לא חיילא הברכה על ככר אחר, הרי דמה"ט הוא דנמלך מברך על כל כוס וכוס, ובזה ניחא משה"ק הבית מאיר בסימן קע"ט דלדעת הרא"ש בברכות דס"ל דאין לחלק בין אכילה לשתי' תיקשי קו' הרשב"א והר"ן, ועמש"נ בזה בדף מס' 57 ובהערה שם.

ואמנם כ"ז הוא למשמעות פירש"י בברכות מ"ב ב' דההיא דנמלך היינו דמעיקרא לא הי' דעתו ע"ז, וכ"כ הרי"ף בפסחים ק"ג ב' והרא"ש שם סימן י"א והטור בסימן קע"ד, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בפ' כיצד מברכין סימן ל"ד, - אך הנה האו"ז בסימן קנ"ו כתב בשם ר"ח דנמלך היינו דכיון ששתה כוס אחד הסכים בדעתו שלא לשתות יותר והפצירו בו ונמלך לשתות כוס אחר, ועד"ז כתב בפי' רשב"ם בפסחים שם, ולפ"ז לא א"ש, וי"ל דזהו שהק' הרשב"א והר"ן, דמודו דהיכא דמעיקרא לא הי' דעתו ע"ז גרע, אלא שפירשו לההיא דנמלך כפי' ר"ח ורשב"ם, (וכן משמע קצת בד' הרשב"א שם שכתב בדין נמלך בשחיטה דכיון שסילק דעתו מלשחוט צריך לחזור ולברך, ומשמע דאיירי כשהסיח דעתו אחר השחיטה).

## אם מהני כונתו שלא לפטור בהמות שדעתו לשחטם ופירות שדעתו לאכלם

הפר"ח ביו"ד סימן י"ט סק"ח נקט דבגונא שהי' דעתו לשחוט כמה בהמות ובירך על השחיטה ונתכוין שלא לפטור את שאר הבהמות צריך לחזור ולברך, וכ"נ בתשו' רמ"ע מפאנו סימן נ"ט גם בדין ברכת הנהנין, וכ"נ בד' הא"ר בסימן ר"ו סק"ח, וכ"כ הפמ"ג בפתיחה להל' ברכות אות י' ובמש"ז בסימן רי"א סק"ב, וכ"כ היד יהודה בסימן י"ט סק"י דכל שנתכוין שלא לפטור האחרים ודאי דלא נפטרו, וכ"ה מבו' בד' השעה"צ בסימן רט"ו סקי"ח,[[1228]](#footnote-1229) - אך התבו"ש שם סקי"ז וסקל"ג כתב דאף שהי' דעתו שלא לפטרם ואף אם הי' סבור דדינא הוא דיש לברך על כל אחד ואחד נפטרו כולן, והביאו בגל' הגרע"א בסימן ר"ו ס"ה, והניח לדין זה בצ"ע.

השו"ע בסימן קע"ד ס"ד כתב דהמבדיל קודם נטילה יכוין שלא לפטור יין שבתוך הסעודה, ומבו' דמהני כונתו שלא לפטור אף שדעתו לשתות יין בתוך הסעודה, והתבו"ש שם סקי"ז כתב לחלק דשאני התם דאין הכוסות מענין אחד שזה בא למצוה וזה בא לשתות ועוד שהמוציא מפסיקתן, וע"כ אף למ"ד שאינו הפסק כשאינו מכוין להפסיקן, מ"מ כשמכוין מודה שאינו מערבבן יחד, אך בדבר שאינו משונה כלל מחבירו לא מצינו שיפסיקן במחשבתו לברך על כל אחד כשאינו נמלך.

למש"כ התבו"ש דכל שהי' דעתו לאכלו נפטר אף שהי' דעתו שלא לפטרו, מבו' דהא דבעינן שיהא דעתו לאכלו אי"ז משום דעי"ז חשיב שדעתו לפטרו, אלא היינו דכל שלא הי' דעתו לאכלו לא חשבינן לה כאכילה אחת, וע"ז מהני הא דדעתו לאכלו דעי"ז חשבינן לה כאכילה אחת, וכל דחשיב כאכילה אחת חלה הברכה על כולה ואין בידו להגביל שלא תחול אלא על מקצתה.

בעיקר הנידון בזה מצינו בד' האחרונים בכ"ד שנחלקו בזה, ויש מקום לחלק בזה בין האופנים, ואכמ"ל, **א** המג"א בסימן תרל"ט סקי"ז כתב בשם הב"ח דמהני כונה בשעה שמברך לישב בסוכה שלא לפטור רק עד שיחזור ויאכל, ותמה ע"ז דאטו מי שיש ציצית בבגדו ומכוין שלא יפטרנו בברכתו אלא עד חצות וכי יחזור ויברך בחצות. - **ב** המג"א בר"ס תצ"ד כתב דהא דהניעור בליל שבועות מברך בבוקר ברכת התורה הוא משום דמעיקרא לא הי' עתו לפטור רק ליום ולילה, ולכן צריך לברך ברכת התורה כשיאיר היום, והחת"ס בגל' המג"א בסימן תרל"ט שם עמד בסתירת דבריו, ועיי"ש במש"כ בזה.[[1229]](#footnote-1230) - **ג** השע"ת בסימן ח' סקט"ז כתב דיש להתכוין בשעת לבישת הטלית שלא תפטור ברכה זו רק לבישה הראשונה לבד ואז אינה פוטרת מפשיטה ואילך, ועיי"ש שכתב דאף לדעת התבו"ש דל"מ כונתו שלא לפטור היינו כשמוכנים לפניו לשחוט, אך בזו שפיר י"ל שאין מברך רק על מעשה לבישה זה ואם יפשוט ויחזור וילבוש פנים חדשות באו לכאן, וכ"כ הביאוה"ל שם סי"ד סוד"ה וי"א. - **ד** הפמ"ג במש"ז סימן נ"ב סק"א כתב דאם נתכוין שלא לצאת בברכת אהבה רבה ידי ברכת התורה שפיר דמי, והביאוה"ל שם ד"ה ומ"מ יאמר תמה ע"ז דהרי אהבה רבה גופה ברכת התורה היא והיאך יוכל לחלוק הכונה לשניהם דהיינו לענין ק"ש יכוין שהברכה זו תהי' לשם ברכה עלי' ולענין שאר ת"ת יכוין שקוראה ע"מ שלא לצאת בה ידי ברכת התורה. - **ה** בתשו' הרמ"ע מפאנו סימן נ"ט וסימן ק"ז כתב בדין תפילין שאם נתכוין בברכת להניח שלא לפטור תפילין של ראש לא נפטרו, וכ"כ העו"ת בסימן כ"ה סק"ח וסק"י ובגל' הגרע"א שם ס"ה והביאוה"ל שם.

כ' טבת פ"ד

דף מס' 62

## יסוד דין שינוי מקום

**פסחים ק' ב'** **- ידי יין לא יצאו,**[[1230]](#footnote-1231)לקמן בסוגיין מבו' דהא דידי יין לא יצאו הוא משום שינוי מקום, ובטעם הא דבשינוי מקום צריך לחזור ולברך נחלקו רבוותא, דבפי' רשב"ם הכא כתב דהוא משום דהו"ל היסה"ד, וכ"כ בס' המכתם לקמן ק"א ב' והרא"ש בחולין פ"ו סימן ו' ור"פ בהגהת סמ"ק סימן קנ"א, וכ"כ הנשמ"א בכלל י"ב סק"א והביאה"ל בסימן רע"ג ס"ג ד"ה לאלתר.

אך הרמב"ם בפ"ד מברכות ה"ה כתב דהוא משום דכל המשנה מקומו הרי פסק אכילתו, ומשמע דאי"ז מדין היסה"ד אלא הוא דין בפנ"ע דכל שעקר ממקום אכילתו פסק אכילתו, ומה"ט דעת הרמב"ם שם דבשינוי מקום צריך לברך למפרע על מה שאכל, ול"ד לכל היסה"ד דא"צ לברך למפרע, ויתבאר בעה"י במקומו, וכ"נ בל' הריא"ז בפירקין ה"א דין י', וכ"נ ממש"כ בתשו' הר"ש משאנץ באגרות הרמ"ה סו"ס נ"ט ורבינו דוד והמהר"ם חלאוה והר"ן והמאירי לקמן ק"א ב' בדינא דדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, ונתבאר בדף מס' 64.

בעיקר מש"כ רשב"ם ודעימי' דשינוי מקום הוי כהיסה"ד צ"ב שהרי דעתו לאכול במקום השני או לחזור למקומו ולאכול, ומ"ט הו"ל היסה"ד,[[1231]](#footnote-1232) והנשמ"א שם כתב דהיינו משום דזימנין דמימלך ולא אכל, ואפי' כשאינו מסיח דעתו לא פלוג רבנן, - אך בד' המכתם ור"פ שם משמע דהיינו דבשינוי מקום הוא מסיח דעתו מן האכילה הראשונה, והמכתם שם כתב דמה"ט כשחוזר ואוכל הו"ל אכילה אחרת, והיינו דלדין היסה"ד ל"ב שיסיח דעתו מלאכול עוד, אלא כל שמסיח דעת מהאכילה שאכל הוי זה גמר וסילוק מאכילה זו ומה שחוזר ואוכל הוא אכילה אחרת,[[1232]](#footnote-1233) וע"כ צריך לחזור ולברך, ואך דבעלמא כל שעדיין דעתו לאכול לא הסיח דעתו מאכילה הראשונה, אך בשינוי מקום כיון דעקר ממקום אכילתו הסיח דעתו מאכילה הראשונה, וע"כ הוא צריך לחזור ולברך.

## שינוי מקום לזמן מועט

הריטב"א בסוכה מ"ה ב' כתב דכל שעמד בתוך הסעודה ע"מ לחזור לאלתר אינו טעון ברכה ולקיבעי' הדר, ובתשו' ר"י מסלוצק סו"ס ז' פירש דהיינו דשינוי מקום לזמן מועט ל"ה הפסק, ועמד על שלא הביאו הפוסקים לדבריו, וכ"כ המו"ק בסימן קע"ח דשינוי מקום ל"ה כהיסה"ד אלא כשיש בו כדי היסה"ד שעקר והניח מקומו זה, אבל אם הלך ממקום למקום ולא נתעכב כלל כדי שיסיח דעת אלא חזר מיד ודאי לא מיקרי שינוי מקום כלל, ותמה ע"ד האומר דאף אם לא הלך אלא ב' וג' פסיעות ממקום אכילתו ועמד על פתח החדר שישב בו וחזר למקומו לאכילתו בלא שום שיהוי צריך לחזור ולברך, וכ"כ הגר"ז שם ס"ח דבסעודה ל"ה שינוי מקום הפסק אלא כששהה חוץ למקומו, אך בדבריו מבו' דהיינו רק בסעודה דיש בה קביעות, אך באכילה שלא בסעודה בדברים שאין בהן קביעות הוי שינוי מקום הפסק אף כשלא שהה, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ בזבחים כ' ב'.

אך משמעות ד' הרמב"ם בפ"ד מברכות ה"ג דבכל ענין שיצא מפתח ביתו וחזר צריך לחזור ולברך אף שלא שהה,[[1233]](#footnote-1234) וכ"ה מבו' בד' הכס"מ שם ובב"י בסימן קע"ח שפירש כן בדבריו, עיי"ש, וכ"נ מסתימת ד' הפוסקים בסימן קע"ח, וכ"ה להדיא בד' הדרישה בסימן רי"ז סק"ב והמג"א בסימן ח' סקי"ז ובסימן רי"ז סק"ב וסק"ג והמאמ"ר שם סק"א,[[1234]](#footnote-1235) וכ"כ המ"ב בסימן קע"ח סק"ב וסק"ד והחזו"א בסימן קכ"ד ע"ד התוס' לקמן ק"ב א'.

## שינוי מקום בשוגג

המג"א בסימן קפ"ד סק"ג כתב לדון דכל שיצא בשוגג ל"ה היסה"ד וא"צ לחזור ולברך,[[1235]](#footnote-1236) ועמש"כ המחה"ש שם ובסו"ס קצ"ג אם נקט כן המג"א לדינא, ולכאו' כ"ז הוא לדעת הסוברים דדין שינוי מקום הוא משום היסה"ד, ובזה יש מקום לומר דכל שיצא בשוגג לא הסיח דעתו, אך אם הוא דין בפנ"ע דכל שעקר ממקומו פסק אכילתו מסתברא מילתא דאף אם יצא בשוגג צריך לחזור ולברך, וצ"ע.

## קידוש במקום סעודה

**ושמואל אמר אף ידי קידוש לא יצאו וכו' אין קידוש אלא במקום סעודה,** בפי' רשב"ם כתב בפי' קמא דהא מדכתיב וקראת לשבת עונג במקום שאתה קורא לשבת קריאה דקידוש שם תהא עונג, וכ"כ הבה"ג והרי"צ גאות בהל' קידוש והעתים בסימן קמ"ד ובסידור רש"י סימן תפ"ח, וכ"כ התוס' וש"ר בסוגיין, - אך בפי' בתרא כתב רשב"ם דסברא הוא מדאיקבע קידוש על היין מסתמא על היין שבשעת סעודה הוקבע דחשיב.[[1236]](#footnote-1237)

האג"מ באו"ח ח"ד סימן ס"ג האריך לדון אם דינא דקידוש במקום סעודה הוא דין בקידוש דבעינן שיהא במקום הסעודה, או הוא דין בסעודה דבעינן שתהא במקום הקידוש, - ועיי"ש שכתב דלפי' בתרא דרשב"ם דהא דבעינן קידוש במקום סעודה הוא משום דהוקבע קידוש על היין שבשעת סעודה ודאי דהוא דין בקידוש, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

## אם לדין קידוש במקום סעודה בעינן שלא יצא ממקומו ויחזור

השכנה"ג בהגב"י סימן רע"ג אות ט' כתב דכל שקידש ע"ד לאכול במקומו ואכל במקומו אף אם בין הקידוש לאכילה יצא ממקומו יצא יד"ח קידוש, - אך בתשו' ר"י מסלוצק סו"ס ז' כתב בשם הגר"ח מוולאזין דכל שיצא ממקומו אחר הקידוש וחזר אינו יוצא יד"ח קידוש, ופירש כן בד' המג"א בסימן רע"ג סוסק"ה, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ג ד"ה לאלתר בשם קונט' פותח דברים שנד' בסו"ס אהל משה (ווארשא תרמ"ט) שהאריך בזה, עיי"ש.[[1237]](#footnote-1238)

בטעמא דהשכנה"ג דכל שיצא חוץ למקומו וחזר ואכל יצא יד"ח קידוש, לכאו' הוא משום דהא דאין קידוש אלא במקום סעודה אינו ענין לדין שינוי מקום אלא הוא דין בפנ"ע דבעינן שיהא הקידוש במקום הסעודה וכל שקידש במקום אחד ואכל במקום אחר לא יצא יד"ח, וע"כ כל הא דל"מ הוא כשאכל במקום אחר, אך כל שיצא וחזר למקומו ואכל שפיר יצא יד"ח קידוש, דהרי הוי הקידוש במקום הסעודה ומה לי שיצא באמצע חוץ למקומו.

ובדעת החולקים מבו' בד' הפותח דברים שם דהוא משום דעיקר דינא דקידוש במקום סעודה הוא דלא יהא שינוי מקום בין הקידוש לסעודה, דבעינן שלא יפסיק בין הקידוש לסעודה, וע"כ אף כשיצא חוץ למקומו וחזר ל"מ,[[1238]](#footnote-1239) - אך בד' הביאוה"ל שם מבו' דלא כן,[[1239]](#footnote-1240) אלא אף דעיקר דינא דקידוש במקום סעודה הוא דין בפנ"ע דבעינן שיהא הקידוש במקום הסעודה, מ"מ מכח זה בעינן שלא יפסיק ביניהם בשינוי מקום, והיינו משום דעיקר הא דבעינן שיהא הקידוש במקום סעודה הוא דבעינן שיהיו בקביעות אחת,[[1240]](#footnote-1241) וכל שהפסיק ביניהם בשינוי מקום אין מתקיים דין קידוש במקום סעודה.

## אם לדין קידוש במקום סעודה בעינן שלא יפסיק בין הקידוש לסעודה

התוס' לקמן ק"ג ב' ד"ה רב אשי כתב דאף דהגדה והלילא הוי הפסק מ"מ חשיב קידוש במקום סעודה דלענין זה לא חשיבא הגדה הפסק, ונתחדש בדבריהם דכל שהפסיק בהפסק גמור בין הקידוש לסעודה לא יצא יד"ח, ואף דהגדה ל"ה הפסק לענין זה, וכ"נ בד' הר"ן בשבת קי"ט ב' ד"ה נר דלוקוכ"כ בתשו' מהרי"ל החדשות סימן ל"ב דכל שאינו אוכל אלא לאחר שעה ועביד היסה"ד גמור לא חשיב כקידוש במקום סעודה, וכתב ללמוד לזה מד' הסמ"ג עשין כ"ט, וכ"כ הרמ"א בסימן רע"ג ס"ג דצריך לאכול במקום קידוש לאלתר או שיהא בדעתו לאכול שם מיד, אבל בלא"ה אפילו אכל במקום קידוש אינו יוצא,[[1241]](#footnote-1242) - וזה מתפרש כנ"ל דעיקר הא דבעינן שיהא הקידוש במקום סעודה הוא דבעינן שיהיו בקביעות אחת, וכל שהפסיק ביניהם אין מתקיים דין קידוש במקום סעודה.

## קידש שלא במקום סעודה אם הוא ברכה לבטלה

התוס' לעיל בסוגיין ד"ה ידי יין כתבו דכל דמקדש שלא במקום סעודה הוי ברכה לבטלה, וכ"כ הרא"ש בסימן ה', וכן נתבאר להלן מד' עוד מקמאי, - אך הרא"ש שם כתב בשם רבינו יונה דאי"ז ברכה לבטלה, דהא דאין קידוש אלא במקום סעודה הוא מדרבנן ואסמכוה רבנן אקראי דוקראת לשבת עונג ועיקר הקידוש מה"ת הוא כדכתיב זכרהו על היין בכניסה, ופירש דמה"ט הוא דמקדשין בזה"ז בביהכנ"ס אף דליכא אורחין, דכיון שיש בבנ"א שאינם יודעים לקדש נהגו לקדש בביהכנ"ס כדי שיצאו ידי קידוש מה"ת.[[1242]](#footnote-1243)

הרא"ש נחלק ע"ד רבינו יונה דמהא דקאמר אין קידוש אלא במקום סעודה ומהא דקאמר בקידושא דהכא לא נפקיתו משמע שאינו קידוש כלל, ועמש"כ המנ"ח בסוף מצוה ל"א בדעת רבינו יונה.

ובטעמא דהרא"ש דקידוש שלא במקום סעודה אינו קידוש כלל מצינו כמה דרכים, **א** בגל' הגרע"א למג"א סימן רס"ג סק"ד ובסימן רע"א ס"א ורע"ג ס"ה כתב דהוא משום דמדאורייתא אין קידוש אלא במקום סעודה, וכ"כ הביאוה"ל בסימן רע"א שם. - **ב** הפמ"ג במש"ז סימן רס"ט סק"א כתב דאף דהא אין קידוש אלא במקום סעודה אינו אלא מדרבנן, מ"מ כל שלא קידש במקום סעודה תיקנו חכמים דלא קיים כלל מ"ע דזכרהו, וכתב לדמותו למש"כ התוס' בסוכה ג' א' דכל שישב ראשו ורובו בסוכה ושלחנו בתוך הבית לא קיים מצות סוכה דאורייתא, ואכמ"ל. - **ג** המג"א בסימן רע"א סק"א כתב דמדאורייתא יוצא בקידוש שאמר בתפילה,[[1243]](#footnote-1244) דבקרא כתיב זכור את יום השבת והרי זכר אותו וקידוש במקום סעודה רבנן תיקנוהו, ומבו' דשפיר יוצא יד"ח קידוש דאורייתא אף שלא במקום סעודה, ולא תיקנו חכמים דלא יצא, וי"ל דמפרש לד' הרא"ש דאף דהא דאין קידוש אלא במקום סעודה אינו אלא מדרבנן, מ"מ כיון דהמטבע דברכת הקידוש הוא מדרבנן, א"א לברך ברכת הקידוש שלא במקום סעודה והו"ל ברכה לבטלה.

**ולשמואל למה לי לקדושי בבי כנישתא לאפוקי אורחים ידי חובתן,** התוס' לעיל בסוגיין ד"ה ידי יין כתבו דהיכא דליכא אורחין אין לקדש דהוי ברכה לבטלה, וכ"כ הרא"ש בסימן ה' ורי"ו בנתיב י"ב ח"א והמנהיג בהל' שבת, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ל"ז בשם ר"ה גאון והרי"צ גיאת, וכ"כ הטור בסימן רס"ט דקרוב הדבר להיות ברכה לבטלה, וכ"כ השו"ע שם דטוב להנהיג שלא לקדש בביהכנ"ס.

אך דעת ש"ר דאף היכא דליכא אורחין מקדשין בביהכנ"ס, ובתשו' הרמב"ם סימן רכ"א כתב לדמותו לחזרת הש"ץ דכיון שתיקנוהו חכמים כדי להוציא מי שאינו בקי, מתפלל הש"ץ אף כשאין בקהל מי שלא יצא ואי"ז ברכה לבטלה, וה"נ כיון דתיקנו קידוש בביהכנ"ס מפני האורחים, יש לקדש בכל ביהכנ"ס אף אם אין שם אורחים, וכ"כ רבינו דוד והמהר"ם חלאוה והר"ן בסוגיין ובתשו' הרשב"א שם ובסימן שכ"ג, - ועמש"כ בסידור ר"ע גאון בסדר שבת ובס' העתים סימן ק"מ והאו"ז בתשו' סו"ס תשנ"ב ובהל' ער"ש סימן כ' והמאורות בסוגיין והרא"ש בסימן ה' בשם רבינו יונה ובתשו' הרשב"א שם טעמים אחרים בזה, ואכמ"ל.

\***דאכלו ושתו וגנו בבי כנישתא,** התוס' עמדו בזה דהרי בתי כנסיות אין אוכלין ושותין וישנים בהן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דל"ד בי כנישתא אלא היינו בחדרים הסמוכין לביהכנ"ס והיו שומעין משם הקידוש, או דאף ששמעו הקידוש בביהכנ"ס חשיב כקידוש במקום סעודה כיון דממקום למקום בחד בית כשדעתו לאכול במקום אחר חשיב כקידוש במקום סעודה, וכ"כ האו"ז בהל' ער"ש סימן כ"ג בשם ר"נ גאון, וכ"כ ההשלמה והמכתם והמהר"ם חלאוה והר"ן. - **ב** ההשלמה כתב די"ל דאף שהיו האורחים בביהכנ"ס בשעת הקידוש ואחר הקידוש הלכו לבית הסמוך לבית הכנסת לאכול, יוצאין ידי קידוש, כיון שאילו היו על שולחנם היו יכולין לשמוע הקידוש,[[1244]](#footnote-1245) והביאוהו המחזיק ברכה והשע"ת בסימן רע"ג. - **ג** המהר"ם חלאוה והר"ן כתבו לפרש עוד דהוא משום דקי"ל דלצורך רבים מותר וג"ז הוא צורך רבים דעניי העיר מוטלין על בני העיר, ועד"ז כתב רבינו דוד, וכ"כ הרשב"א במגילה כ"ח ב' ובתשו' ח"ד סימן רע"ח. - **ד** הפסקי רי"ד כתב דאף דבני העיר אסורין לאכול ולשתות בביהכנ"ס, מ"מ האורחים מותרין הן דכל עיקר עשייתן ע"ד שיחנו שם האורחין העוברין ממקום למקום ואזלינן בתר עיקר עשייתן מתחילה. - **ה** הראבי"ה בסימן תק"ט כתב דהיינו באורחים כגון חכמים ותלמידיהם דמותרין לאכול בביהכנ"ס, וכ"כ האו"ז בהל' ער"ש סמן כ"ג. - **ו** הראבי"ה כתב עוד דאיירי בבתי כנסיות שבבבל שעל תנאי הן עשויין, וכ"כ בס' המנהגות להרא"ש מלוניל בשם רבינו נסים.[[1245]](#footnote-1246) - **ז** בס' המנהגות שם כתב דאיירי בביהכנ"ס של כפרים דמותרין האורחים לאכול שם. - **ח** המנהיג בהל' שבת כתב דסעודת שבת שהיא מצוה מותר לאכול בהן, וכ"כ האו"ז בהל' ער"ש סו"ס כ"ג בשם י"מ.

כ"א טבת פ"ד

דף מס' 63

## אם דמי דין המקום דבעינן לקידוש במקום סעודה לדין המקום לענין שינוי מקום

**ק"א א'** **- סבור מינה ה"מ מבית לבית אבל ממקום למקום לא אמר להו וכו',** כן גירסת רש"י ורשב"ם ותוס', אך גירסת הבה"ג בהל' קידוש והר"ח והרי"ף ועוד מקמאי אבל מפינה לפינה לא, ולפ"ז לפ"מ דמסקינן דל"ה קידוש במקום סעודה היינו אף מפינה לפינה, - ולקמן בע"ב אמרו בדין שינוי מקום דצריך לברך דלא שנו אלא מבית לבית אבל ממקום למקום א"צ לברך, וכן גירסת רש"י שם, אך גירסת הר"ח והרי"ף וש"ר שם דמפינה לפינה א"צ לברך, וכן גירסת רשב"ם לקמן ק"ב א' ד"ה תניא כוותי'.

הראשונים עמדו בהא דמסקינן הכא דממקום למקום או אף מפינה לפינה ל"ה קידוש, דמ"ש ממה שאמרו בדין שינוי מקום דממקום למקום או מפינה לפינה א"צ לברך, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דמה שאמרו לענין קידוש דאף ממקום למקום ל"מ היינו ממקום למקום בחד ביתא כגון מחדר לבית או מבית לעלי', וה"נ הו"ל שינוי מקום בסעודה, אבל מפינה לפינה חשיב כקידוש במקום סעודה כ"ה דלא חשיב שינוי מקום, וזה ניחא לפ"מ דגרסי הכא ממקום למקום ולקמן גרסי מפינה לפינה, וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד והריא"ז, וכ"כ הרא"ש בסימן ה' והראבי"ה בסימן תק"ט והטוש"ע בסימן קע"ח ס"א ורע"ג ס"א. - **ב** לגירסת רש"י וכן לגירסת הבה"ג ודעימי' מבו' בפשוטו דשאני דין קידוש במקום סעודה מדין שינוי מקום בסעודה, דלענין קידוש במקום סעודה ל"מ אף אם שינה מקומו באותו הבית, ולענין שינוי מקום בסעודה ל"ה שינוי מקום אלא מבית לבית, ועמש"נ להלן בדין מחדר לחדר ומבית לעלי', וכ"כ הרי"צ גאות בהל' קידוש דאף דלענין ברכה ל"ה שינוי מקום מפינה לפינה, מ"מ לענין קידוש אפי' מפינה לפינה חוזר ומקדש, וכ"כ רבינו דוד והמהר"ם חלאוה והר"ן והמאירי ובתשו' הרשב"א ח"ד סימן רע"ח, ועמש"נ להלן בטעמא דמילתא. - **ג** הריבב"ן בסוגיין כתב דהא דל"מ בקידוש מפינה לפינה היינו כשעומד בפינה זו ואינו רואה פינה אחרת דהוי כאילו הן ב' בתים, אך אם רואה פינה זו את פינה זו א"צ לברך דכחד דוכתא חשיב, ולקמן בסוגיין כתב דהא דמפינה לפינה ל"ה שינוי מקום היינו כשרואה פינה זו את פינה זו. - **ד** הארחות חיים בהל' ברכות סי"ח כתב בדין שינוי מקום דה"מ מבית לבית אבל מפינה לפינה באותו בית לא אם הי' דעתו בראשונה לשנות את מקומו, ולכאו' הוא משום דס"ל דדמי דין שינוי מקום לדין קידוש דמפינה לפינה ל"ה קידוש במקום סעודה, וע"כ כל מה שאמרו דמפינה לפינה ל"ה שינוי מקום הוא כשהי' דעתו מתחילה לשנות את מקומו.[[1246]](#footnote-1247) - **ה** בתשו' הרשב"א שם כתב בדעת הרמב"ם דלפ"מ שאמרו בדין שינוי מקום דמפינה לפינה א"צ לברך, ה"ה לענין קידוש דל"ה שינוי מקום, ולא קי"ל כשמואל דנחית מאיגרא לארעא והדר מקדש, אך המ"מ בפכ"ט משבת ה"ח פירש לד' הרמב"ם בע"א, ונתבאר להלן.

## טעם הסוברים דשאני דין קידוש במקום סעודה מדין קידוש במקום סעודה

בטעם הא דשאני דין קידוש במקום סעודה מדין שינוי מקום בסעודה לדעת הרשב"א ודעימי' כתב בתשו' הרשב"א שם דהיינו משום דאף דלענין ברכה מפינה לפינה אינו שינוי, מ"מ לענין קידוש דבעינן דוקא במקום סעודה אינו קרוי מקום סעודה עד שיהא במקום שרואה אותו מקום שקידש שם, ועד"ז כתב המהר"ם חלאוה לקמן בסוגיין דבקידוש בעינן מקום סעודה ממש ומקום פיתא גרים, ומשא"כ בדין שינוי מקום בסעודה דבעקירה גמורה תליא מילתא ומפינה לפינה ל"ה עקירה, וכן משמע קצת בד' הרי"צ גאות שם, - והיינו דבדין שינוי מקום דהוא משום שעקר ממקום סעודתו לא חשיב כעקירה גמורה ממקום סעודתו אלא מבית לבית, אך לענין קידוש דבעינן שיהא במקום הסעודה בעינן שיהיו במקום אחד ממש, ואף מפינה לפינה לא חשיב כמקום אחד ממש ול"מ.

אך בחי' רבינו דוד לקמן בסוגין כתב דהוא משום דשאני לענין קידוש במקום סעודה דקביעות הסעודה היא ממש במקום הסעודה שאין דרך בנ"א לקבוע מקום הסעודה בכל הבית, וע"כ ל"מ אף מפינה לפינה, ומשא"כ בדין שינוי מקום בשתיית יין דאדם קובע מקום שתי' בכל הבית, וע"כ ל"ה שינוי מקום אלא מבית לבית, וכ"כ הר"ן והמאירי שם.

## שינוי מקום מחדר לחדר ומפינה לפינה

לדעת התוס' ודעימייהו כל מה שאמרו בדין שינוי מקום דמפינה לפינה א"צ לברך, היינו מפינה לפינה, אך מחדר לחדר או מבית לעלי' צריך לברך, דומיא דהא דלענין קידוש ל"ה קידוש במקום סעודה, וכ"כ הטור בסימן קע"ח, וכן נקט הב"י שם גם בדעת ש"ר, וכ"ה מבו' בד' הרמ"א שם ס"א, וכן נקטו הפוסקים שם.

אך בפירש"י לקמן פירש דהא דממקום למקום א"צ לברך היינו מבית לעלי', ומבו' דאף בכה"ג א"צ לברך, וכ"כ האו"ז בסו"ס קנ"ח, וכ"ה בתשו' הרשב"א ח"א סו"ס צ"ו וח"ד סימן רע"ח דמפינה לפינה שאמרו דא"צ לברך היינו אף מבית לעלי', וכ"כ בפי' ר"י אלמדארי, וכ"כ הביאוה"ל בסימן קע"ח ס"ב בדעת הבה"ג והר"ח והרי"ף ודעימייהו,[[1247]](#footnote-1248) וכתב כן גם לפ"מ שפירש המ"מ בדעת הרמב"ם,[[1248]](#footnote-1249) ועיי"ש במש"כ בזה לדינא.

בחי' רבינו דוד לקמן בסוגיין כתב דכל הא דמפינה לפינה ל"ה שינוי מקום הוא ביין, אך בפת ומיני דגן שאדם קובע בהן סעודה אף אם שינה מקומו מפינה לפינה צריך לחזור ולברך, וכ"כ הר"ן,[[1249]](#footnote-1250) - וזה לטעמייהו דבקידוש ל"מ מפינה לפינה ומשום שאין דרך בנ"א לקבוע סעודה בכל הבית, וע"כ ה"נ בדין שינוי מקום בפת ומיני דגן הוא אף מפינה לפינה, אך לדעת התוס' ודעימייהו דאף בקידוש מהני מפינה לפינה, וכן לדעת הרשב"א ודעימי' דהא דבקידוש ל"מ מפינה לפינה הוא משום דבעינן מקום סעודה ממש, אך לענין שינוי מקום ל"ה עקירה גמורה ממקומו אלא מבית לבית, הרי דאף בפת ומיני דגן ל"ה שינוי מקום אלא מבית לבית.

## שינוי מקום מחדר לחדר כשהי' דעתו לכך

התוס' לעיל בסוגיין כתבו דאם קידש באיגרא כדי לאכול בארעא חשיב קידוש במקום סעודה, אך מבית לבית ל"מ אף אם קידש ע"מ לאכול בבית אחר, וכ"כ הרא"ש בסימן ה' והטוש"ע בסימן רע"ג ס"א, ולכאו' הוא משום דבכה"ג הוי קביעותו מעיקרא בכל הבית, וע"כ חשבינן דהוו הקידוש והסעודה בקביעות אחת, - והרמ"א בסימן קע"ח ס"א כתב דה"נ לענין שינוי מקום בסעודה אם הי' דעתו לאכול במקום אחר לא מיקרי שנוי מקום, והוא שיהיו ב' המקומות בבית אחד.[[1250]](#footnote-1251)

הר"ן נחלק ע"ד התוס' וכתב דלדעת הבבלי אף מחדר לחדר ל"מ אף כשהי' דעתו מתחילה לכך, וכ"כ המרדכי בסוגיין והוא מתור"פ לענין קידוש דמחדר לעלי' או מחדר לחדר שיש חילוק מחיצות ל"מ אף אם הי' דעתו מתחילה לכך, וכתב דמפינה לפינה מהני שפיר כיון דדעתו לאכול במקום אחר,[[1251]](#footnote-1252) ולדעתם לכאו' אף לענין שינוי מקום כל ששינה מקומו מחדר לחדר צריך לברך אף שהי' דעתו מתחילה לכך, וכ"כ האהעו"ז בסימן קע"ח ס"א בדעת רב שר שלום, עיי"ש.

## דין קידוש כששינה מקומו מחדר לחדר ומפינה לפינה

לדעת התוס' ודעימייהו כל מה שאמרו דבקידוש ל"מ כששינה מקומו ממקום למקום, היינו מחדר לחדר או מבית לעלי', אך מפינה לפינה באותו חדר חשיב כקידוש במקום סעודה,[[1252]](#footnote-1253) וכ"כ הטוש"ע בסימן רע"ג ס"א, - אך בד' רבינו דוד והר"ן מבו' דאף מפינה לפינה באותו חדר הוי שינוי מקום, ועיי"ש במש"כ לפרש הא דמייתינן לה משמואל דנחית מאיגרא לארעא והדר מקדש, והמג"א בסימן רע"ג סק"א כתב לחוש לדבריהם לכתחילה.

הרמב"ם בפכ"ט משבת ה"ח כתב דלא יקדש בבית זה ויאכל בבית אחר, אבל אם קידש בזוית זו אוכל בזוית שני', ובתשו' הרשב"א ח"ד סימן רע"ח עמד בזה דהוא דלא כמו שאמרו הכא דאף מפינה לפינה ל"מ, וכתב בדעתו דלפ"מ שאמרו בדין שינוי מקום דמפינה לפינה א"צ לברך, ה"ה לענין קידוש דל"ה שינוי מקום, ולא קי"ל כשמואל דנחית מאיגרא לארעא והדר מקדש, - אך המ"מ שם כתב דבד' הגאונים משמע דמה שאמרו דמפינה לפינה ל"מ היינו מחדר לחדר בבית אחד, אך מזוית לזוית בחדר אחד שפיר דמי, ולפ"ז קי"ל כשמואל דמאיגרא לארעא ל"ה קידוש.[[1253]](#footnote-1254)

## רואה מקומו הראשון

הרי"צ גאות בהל' קידוש כתב בשם רב שר שלום דלקדש בבית ולצאת לחצר ולסעוד שם אם רואה מקומו הראשון מותר, דכ"ה דלענין זימון כל שמקצתן רואין אלו את אלו מצטרפין דכיון שרואין זא"ז נעשו כמקום אחד וכמסיבה אחת, אף כאן כיון שהיושב בחצר רואה את מקומו נעשה כמקום אחד ואינו דומה כמפינה לפינה, ורק כשאינו רואה את מקומו נעשה כמפינה לפינה ואסור,[[1254]](#footnote-1255) וכ"כ הס' העתים סימן קמ"ז והשבה"ל סו"ס ע' בשמו,[[1255]](#footnote-1256) וכ"כ הבעה"ע בהל' מצה קלא. ובתשו' הרשב"א ח"ד סו"ס רע"ח, וכ"כ תלמיד הרשב"א בסוגיין בשם רב עמרם והמהר"ם חלאוה והר"ן, והמ"מ בפכ"ט משבת ה"ח בשם הגאונים, וכ"כ הטור בסימן רע"ג בשם רב שר שלום והשו"ע שם ס"א בשם י"א, ועמש"כ בזה המ"ב שם סק"ז ובשעה"צ סק"ח.

בתשו' הרשב"א שם בתחילת דבריו מבו' דמהני הא דרואה מקומו הראשון אף מבית לבית,[[1256]](#footnote-1257) וכ"כ בס' השלחן הל' סעודה ש"ז, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן רע"ג סק"ג והגר"ז שם ס"ב והמ"ב שם סק"ז,[[1257]](#footnote-1258) וכתב דהיינו כשאין שביל היחיד קבוע בימות החמה ובימות הגשמים מפסיק ביניהם, - אך המהר"ם חלאוה כתב דל"מ הא דרואה מקומו הראשון אלא כשהוא בבית אחד מפינה לפינה, וכן משמע קצת בד' הר"ן, וכ"נ בד' הארחות חיים בהל' קידוש ס"י והס' הבתים בשערי הקידוש שער א', עיי"ש, ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בדין זימון אם מהני הא דרואין אלו את אלו אף בב' בתים, ואכמ"ל.

הראב"ד בפ"ד מברכות ה"ג כתב בדין שינוי במקום בסעודה, דכל שרואה מקומו אינה עקירה כלל, וכ"כ המג"א בסימן קע"ח סק"ב, וכן הסכימו האחרונים שם, וכמש"כ השעה"צ שם סק"ח, - אך האהעו"ז שם האריך דלא קי"ל הכי ול"מ הא דרואה את מקומו, עיי"ש.

הפמ"ג שם נקט דהא דכשרואה את מקומו ל"ה שינוי מקום הוא אף מבית לבית, אך הלבו"ש שם נסתפק בזה,[[1258]](#footnote-1259) ועמש"כ בזה השעה"צ שם סק"ט.[[1259]](#footnote-1260)

**דין הסעודה דבעינן לקיום דין קידוש במקום סעודה**

**טעימו מידי,** נחלקו הראשונים בדין הסעודה דבעינן לקיום דין קידוש במקום סעודה, **א** התוס' כתבו דטעימו מידי היינו טעימת לחם, דאף אם מועיל מיני תרגימא להשלימה ג' סעודות שבת היינו דוקא בסעודה שלישית ולא בסעודת ערבית ושחרית שהם עיקר סעודת שבת, וכ"כ הרא"ש בסימן ה', וכ"נ בד' התורי"ד,[[1260]](#footnote-1261) וכ"כ הרי"צ גיאת בהל' קידוש וס' העתים בסימן קמ"ה בשם ר"ה גאון דסעודה זו עריכת שלחן לפת ולא דבר אחר, וכ"כ באוצה"ג בסוגיין בשם ר"נ גאון דבעינן דוקא נהמא דכל סעודה נהמא היא, וכ"נ ממש"כ הארחות חיים בהל' קידוש סי"ב בשם ר' שלום דדוקא לחם אבל פירות לא, ומשמע דבעינן דוקא פת,[[1261]](#footnote-1262) וכ"כ תר"י בברכות מ"ט ב' דבב' הסעודות שחייב לקדש צריך שיאכל פת כדי שיהי' הקידוש במקום סעודה, ורק בסעודה שלישית שא"צ לקדש מצי לפטור עצמו בפירות, וכן הוכיח התו"ש בסימן רע"ג סקי"א מד' הרשב"א בברכות נ"א ב', וכ"כ במעשה רב אות קכ"ב דהגר"א ל"ה מקדש אף בקידוש היום אלא במקום סעודה גמורה ולא מיני תרגימא או יין. - **ב** הטור בסימן רע"ג כתב בשם הגאונים דאפי' אכל דבר מועט או שתה כוס יין שחייב עליו ברכה יצא ידי קידוש, ודוקא לחם או יין אבל פירות לא, והמג"א שם סקי"א כתב דלדעתם כ"ש דבאוכל מיני תרגימא מה' מינים יצא, שהרי חשיבי לסעודה שבת טפי מיין, ולמש"כ שם ללמוד לדין זה מדינא דסו"ס רצ"א מבו' דל"ב דוקא פהב"כ דמהני בה קביעות סעודה אלא ה"ה בתבשיל מה' מיני דגן,[[1262]](#footnote-1263) וכ"כ הא"ר שם סק"ז, וכ"כ הברכ"י שם סק"ו והגר"ז שם ס"ז,[[1263]](#footnote-1264) וכן צידד בתשו' גו"ר כלל ג' סימן י"ב,[[1264]](#footnote-1265) והפמ"ג באש"א שם סקי"א צידד דה"נ יוצא יד"ח קידוש במקום סעודה בתמרים דסעדי, כמש"כ המג"א בסימן ר"ח סקכ"ה.[[1265]](#footnote-1266) - **ג** הריא"ז בפירקין כתב דאם הי' רוצה לאכול מיני מגדים בבית אחד ולאכול עיקר סעודתו בבית אחר מקדש במקום שאוכל סעודה הראשונה וא"צ לקדש במקום סעודה השני' לפי שכל סעודת השבת חשובה היא ואפי' סעודת עראי סעודת קבע היא נחשבת בשבת ויצא בקידוש הראשון, והמג"א בסימן רע"ג סקי"א כתב בדעתו דסגי אף באכילת פירות.

**טעם הסוברים דבעינן סעודת פת**

בד' התוס' והרא"ש מבו' דהא דבעינן סעודת פת הוא משום דלקיום דין סעודת שבת בעינן סעודת פת, ורק בסעודה שלישית שאינה עיקר כבוד שבת י"ל דסגי במיני תרגימא, וע"כ אף אין מתקיים דין קידוש במקום סעודה אלא בסעודת פת, דדין קידוש במקום סעודה הוא במקום סעודה שעולה לסעודת שבת, (וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' לעיל ק' א' ד"ה ר' יוסי, עיי"ש), - אך בד' תר"י מבו' דמשום דין סעודת שבת סגי בפירות, אלא דמשום דין קידוש במקום סעודה בעינן סעודת פת.

הב"י שם כתב די"ל דהתוס' והרא"ש מודו דסגי אף בשתיית יין, ומש"כ דטעימו היינו טעימת לחם הוא לצאת יד"ח סעודה, אך לדין קידוש במקום סעודה סגי בשתיית כוס יין, - אך בד' התורי"ד בשם ר"י מבו' דדבריו קיימי לענין קידוש במקום סעודה, וכ"כ החוו"י בס' מקו"ח בסימן רע"ג בדעת התוס' והרא"ש.[[1266]](#footnote-1267)

לדעת הגאונים דסגי בשתיית יין מבו' בד' הב"י בסימן רע"ג ובד' הרמ"א שם ס"ה בדין מילה דסגי ששותה רביעית מכוס הקידוש, וכ"ה להדיא בד' הב"י בסימן רס"ט, - אך הלבוש בסימן רע"ג ס"ה נחלק ע"ז דבעינן שישתה כוס אחר מלבד כוס הקידוש, והאחרונים נחלקו בזה לדינא, ואכמ"ל.

הדרישה בסימן רס"ט סק"ג כתב דמש"כ הגאונים דסגי בשתיית יין לקיום דין קידוש במקום סעודה, הוא משום דס"ל כדעת רשב"ם דיין הוא מדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, אך לדעת הסוברים דיין אינו מהדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן אינו יוצא בזה ידי קידוש במקום סעודה, והביאו בגל' הגרע"א בסימן רע"ג ס"ה, ועיי"ש בפרישה סק"ד במש"כ להוסיף לפרש בזה,[[1267]](#footnote-1268) ועיי"ש בתו"ד שהוכיח דלא כן מד' הב"י והרמ"א.

כ"ג טבת פ"ד

דף מס' 64

**טעמא דמ"ד דשינוי מקום א"צ לברך**

**ק"א א'** **- ר' יוחנן אמר אף ידי יין נמי יצאו,** בחי' רבינו דוד כתב דטעמא דר' יוחנן הוא משום דאין דרך יין לעשות לו קביעות מקום, וע"כ אין שינוי המקום קובע לו ברכה,[[1268]](#footnote-1269) וטעמא דמ"ד דשינוי מקום צריך לברך הוא לפי שיש עושין קביעות מקום לשתות יין, ומבו' לפ"ז דלכו"ע ליכא לדין שינוי מקום בדבר שאין קובעין לו מקום, אלא דפליגי אם יין חשיב כדבר שעושין לו קביעות מקום, וכ"כ בחי' הר"ן דטעם הא דיש שינוי מקום ביין הוא משום דאדם קובע מקום לשתות יין,[[1269]](#footnote-1270) וזה כמש"כ הפוסקים בסימן קע"ח ס"ד דבהולכי דרכים ליכא לדין שינוי מקום משום דאין קובעין מקום לאכילתן.

התוס' כתבו דהא דידי יין יצאו הוא כששתו בביהכנ"ס, דאל"כ הוי הפסק,[[1270]](#footnote-1271) והמג"א בסימן קס"ו סק"ג כתב ללמוד מדבריהם דשינוי מקום בין ברכה לאכילה הוי הפסק, ועיי"ש שכתב בדעתם דאף שינוי מקום מפינה לפינה הוי הפסק, ועמש"כ המחה"ש במקור דבריו, - ובסימן קס"ח סקי"ט כתב ללמוד מדבריהם דאף שכבר שתה המברך מן הכוס מ"מ כל שהפסיקו אח"כ השומעים קודם שתייתם צריכין לחזור ולברך, ועמש"נ בדף מס' 50 פלוגתת רבוותא בזה.

**שינוי יין א"צ לברך,** הרי"ף הביא למה שאמרו בברכות נ"ט ב' דאע"פ שאמרו שינוי יין א"צ לברך אבל מברך הטוב והמטיב, וכ"כ בפי' רשב"ם, והאריכו בזה הראשונים בסוגיין ובברכות שם, ונתבאר באורך בדף מס' 66 ומס' 67.

**אלו דברים טעונין ברכה לאחריהן במקומן**

**לא אמרן אלא בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן,** נחלקו הראשונים אלו דברים טעונין ברכה לאחריהן במקומן, **א** הרשב"ם כתב דהיינו ז' המינים דטעונין ברכה חשובה בפנ"ע, וכ"כ הריא"ז, וכן צידד ההשלמה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מברכות ה"א, וההגמי"י שם כתב דכ"כ רבינו שמחה, וכ"כ הבעה"ע בהל' ד' כוסות והראבי"ה בסימן תקי"א. - **ב** התוס' כתבו דיין וז' המינים אין טעונין ברכה לאחריהן במקומן, ונתספקו דמיני דגן טעונין ברכה לאחריהן במקומן, וכ"נ בפי' ר"ח לקמן בסוגיין,[[1271]](#footnote-1272) וכ"כ הרי"ף והרא"ש בסימן ו', וכ"כ התורי"ד בשם ר"י והסכים לדבריו, וכן הסכימו הבעה"מ והראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות, וכ"כ רבינו דוד והר"ן, וכ"כ בס' האורה לרש"י סימן מ"ד והאשכול בהל' סעודה והראב"ן בפירקין. - **ג** התוס' ותוס' הרא"ש נסתפקו דשמא רק פת טעונה ברכה לאחרי' במקומה,[[1272]](#footnote-1273) וכן משמע בתוס' רי"ח בברכות נ"ג ב' דרק פת דטעונה ברהמ"ז טעונה ברכה לאחרי' במקומה,[[1273]](#footnote-1274) וכן צידד הרשב"א שם, וכ"כ תלמיד הרשב"א בסוגיין בשם תוס', וכ"כ הרא"ה בברכות מ"ב א' והריטב"א בר"ה כ"ט א' ובהל' ברכות פ"ה ה"ז, - והשו"ע והרמ"א בסימן קע"ח ס"ה הביאו לג' הדעות בזה.

**טעם הא דדברים אלו טעונין ברכה לאחריהן במקומן**

בד' המהר"ם חלאוה מבו' דטעם החילוק בין הדברים הטעונין ברכה אחריהן במקומן לדברים שאין טעונין ברכה אחריהן במקומן, הוא דדברים שיש להן קבע וקובעין להן מקום צריך לברך אחריהן במקומן ודברים שאין להן קבע ואין קובעין להן מקום א"צ לברך אחריהן במקומן, וכ"ה מבו' בד' רבינו דוד והר"ן דהא דמיני דגן טעונין ברכה לאחריהן במקומן הוא משום דאדם קובע סעודתו עליהן, וכ"נ בד' הב"י בסימן קע"ח בתו"ד דדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן הוא דברים דיש להן קבע, וכ"ה מבו' בד' הפרישה בסימן רס"ט סק"ד.

ואמנם לדעת רשב"ם ודעימי' דכל ז' המינים טעונין ברכה לאחריהן במקומן, מבו' להדיא בדבריו דהוא משום דברכתן חשובה היא ומברכין עליהן כעין ברהמ"ז ברכה ארוכה וחשובה מעין ג' ובברכה חשובה הצריכו חכמים לברך אחרי' במקום האכילה, וכ"ה מבו' בד' המהר"ם חלאוה שפירש כן, ונחלק ע"ז, דאף דברכתן חשובה הרי אין אדם קובע סעודתו עליהן ואין הכל תלוי בנוסח הברכה אלא בקביעות, - אך בד' הפרישה שם מבו' דגם לדעת הסוברים דיין טעון ברכה לאחריו במקומו הוא משום דיש לו קבע,[[1274]](#footnote-1275) וכ"נ בד' הב"י שם דלכו"ע דינא דדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן הוא משום דיש להן קבע, וכ"ה מוכח בגל' הגרע"א למג"א שם סק"ג בסו"ד.

**מקום הברכה בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן שהמשיך לאכול במקום אחר**

בד' רשב"ם מבו' דכל שאכל דברים הטעונין וכו' והמשיך לאכול מהן במקום השני, מברך עליהן במקום השני,[[1275]](#footnote-1276) וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן ו', וכ"כ ר"פ בהגה' סמ"ק סימן קנ"א, וכ"כ הטוש"ע בסימן קפ"ד ס"ב והשו"ע בסימן קע"ח ס"ד, - אך הסמ"ק שם כתב דאם אכל פת במקום אחד וחזר ואכל פת במקום אחר צריך לחזור ולברך במקומו הראשון ברהמ"ז,[[1276]](#footnote-1277) וכ"כ בפי' הר"י אלמדארי בסוגיין בשם בעל הלכות, וכ"כ האו"ז בסו"ס קנ"ח והריטב"א בהל' ברכות פ"ה ה"ז ופ"ח ה"ז.[[1277]](#footnote-1278)

**טעם הא דבדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן א"צ לברך**

**אבל בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן א"צ לברך מ"ט לקיבעא קמא הדר,** בטעם הא דבדברים הטעונין וכו' ליכא לדין שינוי מקום וא"צ לברך מצינו כמה דרכים,[[1278]](#footnote-1279) **א** בפי' רשב"ם כתב דהיינו דהואיל ולא בירך אחריהן והלך במקום אחר לסעוד ע"ד קביעות הראשונה הלך לברך ברכה אחת על שתיהן וע"כ א"צ לברך לפניהן, וזהו שאמרו לקיבעא קמא הדר דע"ד סעודה הראשונה הוא אוכל עכשיו לסיים סעודתו, ולכאו' היינו דכיון דהא דמברך במקום השני הוא משום דממשיך סעודתו שם, ע"כ לא עקר מקביעות סעודתו הראשונה.[[1279]](#footnote-1280) - **ב** בהג' ר"פ לסמ"ק סימן קנ"א כתב דהיינו דכיון דהי' צריך לחזור למקומו הראשון כדי לברך אם לא הי' חוזר ואוכל כאן לא הסיח דעתו מאכילה הראשונה,[[1280]](#footnote-1281) ועד"ז הוא לדעת הסמ"ק שם דלעולם צריך לחזור למקומו הראשון כדי לברך, דמה"ט לא הסיח דעתו מאכילתו הראשונה כיון דצריך לחזור למקומו הראשון ולברך, ועד"ז כתב רבינו דוד דלקיבעי' הדר מפני שסופו לחזור לכאן מפני שהוא צריך לחזור ולמקומו ולברך, וכ"כ המאירי. - **ג** הרא"ש בסימן ו' כתב דהיינו דכיון שאם ל"ה אוכל כאן הי' צריך לחזור למקומו ולברך הוי כאילו הוא עדיין במקומו, ובד' הב"י בסימן קע"ח ס"א משמע דאי"ז כפי' רשב"ם, וכ"ה מבו' בד' האהעו"ז שם ס"ב דהיינו דחשבינן לי' כמו שהוא במקום קביעותו וע"כ לי"ב משום שינוי מקום.[[1281]](#footnote-1282) - **ד** המהר"ם חלאוה כתב דהוא משום דיש קבע לאכילתן ויש להן מקום קביעות, וע"כ כל שחוזר למקום אכילתו אמרינן דלקיבעי' הדר, וזה לטעמי' דהא דדברים אלו טעונין ברכה לאחריהן במקומן הוא משום דיש להן קבע, ועד"ז כתב בס' הפרדס שער י' דכיון שדרך העולם לקבוע סעודתן עליהם, גם כשעקר ממקום זה לילך לסעוד בבית אחר ע"ד ראשונה הולך שם. - **ה** בתשו' הר"ש משאנץ באגרות הרמ"ה סימן נ"ט כתב דהיינו משום דב' סעודות אלו חשיבי כסעודה אחת טפי מדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן דלפי חשיבות הדבר חשיב קביעותו ואין חלוקתם חלוקה.

**הא דבדברים הטעונין וכו' א"צ לברך אם הוא אף כשאוכל במקום השני**

בד' רש"י ורשב"ם מבו' דהא דבדברים הטעונין וכו' א"צ לברך אי"ז רק כשחוזר למקום קביעותו, אלא הוא אף כשאוכל במקום השני, וכ"ה גם בפירשב"ם לקמן בסוגיין ד"ה קשיא ובד' התוס'??, וכ"כ הר"י אלמדארי בשם בעל הלכות והרא"ש בסימן ו' והר"ש משאנץ באגרות הרמ"ה סו"ס נ"ט והסמ"ק בסימן קנ"א והפרדס בשער י' ובהגה' ר"פ שם והטור בסימן קע"ח והרמ"א שם ס"ב.

אך בחי' רבינו דוד כתב דכל הא דבדברים הטעונין וכו' א"צ לברך הוא כשחוזר למקום קביעותו, אך כל שאוכל במקום השני צריך לברך, וכ"כ המהר"ם חלאוה וחי' הר"ן והמאירי,[[1282]](#footnote-1283) - ובד' רבינו דוד והר"ן והמאירי מבו' דהיינו משום דעיקר הא דבדברים הטעונין וכו' א"צ לברך הוא משום דצריך לחזור למקומו ולברך, וע"כ כשחוזר למקומו אמרינן דלקיבעי' קמא הדר, אך כל שאוכל במקום אחר אי"ז המשך סעודתו, ודעת רבינו דוד והר"ן דאדרבה בדברים אלו כשאוכל במקום אחר הוא עקירה מקביעותו טפי ואף מפינה לפינה צריך לברך, - אך בד' המהר"ם חלאוה מבו' דהוא לטעמי' דעיקר הא דבדברים הטעונין וכו' א"צ לברך הוא משום דיש קבע לאכילתן וקובעין להן מקום וע"כ כשחוזר למקומו אמרינן דלקיבעי' הדר, אך כל שנעתק ממקום הרי יש כאן עקירה גמורה.

בטעם הסוברים דאף כשאוכל במקום אחר א"צ לברך תליא בפלוגתייהו בעיקר הא דבדברים הטעונין וכו' א"צ לברך, דלפי' רשב"ם הוא משום דאף כשאוכל במקום השני לא עקר מקביעות סעודתו הראשונה אלא דעתו להמשיך את סעודתו במקום השני כדי לברך שם גם על אכילתו הראשונה, - ולד' הסמ"ק היינו משום דהוא צריך לחזור למקום אכילתו ולברך, וע"כ לא הסיח דעתו מאכילה הראשונה, ועד"ז הוא לד' ר"פ שם דכיון דאם לא הי' אוכל במקום השני הי' צריך לחזור למקום הראשון ולברך לא הסיח דעתו מאכילה הראשונה, - ולד' הרא"ש הוא משום דחשבינן לי' כאילו הוא במקומו כיון שאם ל"ה אוכל כאן הי' צריך לחזור למקומו ולברך, - ולד' הר"ש משאנץ היינו משום דב' הסעודות חשיבי כסעודה אחת משום דלפי חשיבות הדבר חשיב קביעותו ואין חלוקתם חלוקה.

בדעת הסוברים דא"צ לברך אף כשאוכל במקום השני מכח הא דצריך לחזור למקום אכילתו ולברך, צ"ב, דאמנם לדעת הסמ"ק דאף כשאוכל במקום השני צריך לחזור למקומו הראשון ולברך, הרי דמה"ט אף כשאוכל במקום השני לא עקר דעתו ממקומו הראשון, וכ"כ הר"י אלמדארי בשם בעל הלכות, אך לדעת ר"פ דכשאוכל במקום השני א"צ לחזור למקום הראשון, נמצא דעכשיו הוא מסיח דעתו מאכילה הראשונה ומ"ט א"צ לחזור ולברך, ועד"ז צ"ע גם במש"כ הרא"ש דחשבינן לי' כאילו עדיין הוא במקומו כיון שאם ל"ה אוכל כאן הי' צריך לחזור למקומו, וצ"ב דמ"מ עכשיו שהוא אוכל כאן מ"ט חשיב כאילו עדיין הוא במקומו, - ולכאו' צ"ל דכל הא דשינוי מקום הוי היסה"ד הוא רק כשאינו עוסק באכילה, אך בדברים הטעונין וכו' דקודם שאוכל במקום השני עדיין מוטל עליו לחזור למקום הראשון ואינו מסיח דעתו מאכילתו, הרי דאף דכשאוכל במקום השני א"צ לחזור למקומו הראשון ולברך, מ"מ כיון שכבר הוא עוסק באכילה אינו מסיח דעתו מאכילתו הראשונה, ועמש"כ בתשו' מהרי"ם להגרי"מ פאדווא סימן נ"ו בע"א.[[1283]](#footnote-1284)

מד' רבינו דוד ודעימי' משמע דדינא דשינוי מקום אינו משום היסה"ד, דאם הוא משום היסה"ד, הרי דכיון דבדברים הטעונין וכו' אינו מסיח דעתו ומה"ט הוא דכל שחזר למקומו א"צ לברך, א"כ מ"ט כשאוכל במקום אחר צריך לברך,[[1284]](#footnote-1285) ובע"כ דדינא דשינוי מקום הוא משום דכל שעוקר ממקום אכילתו הוי אכילה אחרת, ובזה י"ל דאף דבדברים הטעונין וכו' כשחוזר למקומו אמרינן דלקיבעא קמא הדר, מ"מ כל שאוכל במקום השני הויא אכילה אחרת,[[1285]](#footnote-1286) - וכ"ה מבו' מעיקר מש"כ המהר"ם חלאוה בטעם הא דבדברים הטעונין וכו' א"צ לברך דהוא משום דיש קבע לאכילתן ויש להן מקום קביעות וע"כ אמרינן דלקיבעא קמא הדר, וממש"כ הר"ש משאנץ דהוא משום דאין חלוקתם חלוקה וחשבינן לה כסעודה אחת.

**שינוי מקום בדברים הטעונין וכו' שאכל מהן פחות מכשיעור**

בעיקר הפלוגתא בטעם הא דבדברים הטעונין וכו' א"צ לברך מצינו כמה נפ"מ, **א** המג"א בסימן ר"י סק"א כתב דהא דבדברים הטעונין וכו' ליכא לדין שינוי מקום היינו כשאכל כשיעור אך כל שאכל פחות מכשיעור איכא לדין שינוי מקום, שהרי שהרי בכה"ג אינו טעון ברכה אחרונה ודינו כשאר דברים,[[1286]](#footnote-1287) וכ"ה מבו' בד' הפרישה בסימן רס"ט והאהעו"ז בסימן רע"ג, וכ"כ הא"ר בסימן קע"ח סוסק"ד והפמ"ג באש"א שם סק"ג והגר"ז שם ס"ג ובגל' הגרע"א למג"א שם סק"ג והמ"ב שם סקכ"ח, - ודבריהם הם לדעת הסוברים דהא דבדברים הטעונין וכו' ליכא לדין שינוי מקום הוא מכח הא דצריך לברך במקום אכילתו, אך לדעת המהר"ם חלאוה והר"ש משאנץ דהוא משום דיש קבע לאכילתן, י"ל דהוא אף בשאכל פחות מכשיעור,וכ"כ הרש"ש.

**דין המשנה מקומו בשוגג בדברים הטעונין וכו'**

**ב** השו"ע בסימן קפ"ד ס"א כתב דמי שאכל במקום אחד ויצא ממקומו בשוגג ולא בירך לדעת הרמב"ם יברך במקום שנזכר, אך לדעת רבינו יונה והרא"ש יחזור למקומו ויברך, ונחלקו בהכרעת ההלכה בפלוגתא דב"ש וב"ה בברכות נ"א ב', ולפ"ז לכאו' הדין נותן דכל הא דבדברים הטעונין וכו' א"צ לברך הוא כשיצא במזיד, אך כל שיצא בשוגג, כיון דא"צ לחזור למקומו צריך לברך, וצ"ע שלא נתפרש ד"ז בד' הפוסקים, - ואמנם כ"ז הוא לדעת הסוברים דהא דבדברים הטעונין וכו' ליכא לדין שינוי מקום הוא מכח הא דצריך לברך במקום אכילתו, אך לדעת המהר"ם חלאוה והר"ש משאנץ דהוא משום דיש קבע לאכילתן ליכא נפ"מ אם יצא במזיד או בשוגג.

**דין המשנה מקומו בדבר שספק אם טעון ברכה לאחריו במקומו**

**ג** המג"א בסימן קע"ח סקי"ב כתב דכיון שנחלקו הראשונים אלו דברים טעונין ברכה לאחריהן במקומן, ע"כ לכתחילה יחמיר לברך במקומו אף על ז' המינים, וכן לענין שינוי מקום א"צ לברך על כל ז' המינים דספק ברכות להקל,[[1287]](#footnote-1288) וכ"כ הב"ח שם בסו"ד, וכ"כ המ"ב שם סקמ"ה ובשעה"צ סקל"ט כתב שכן הסכימו האחרונים, - ובגל' הגרע"א שם עמד בזה דאף דלדעת הסוברים דז' מינים טעונין ברכה לאחריהן במקומן א"צ לברך בשינוי מקום, מ"מ דלדידן דמכח הא דספק דרבנן לקולא א"צ לברך אחריהן במקומן, הרי ממילא דנעקר מקביעותו כיון דאינו עומד לחזור למקומו וליכא למימר דלקיבעא קמא הדר, וממילא הו"ל שינוי מקום וצריך לברך ולא שייך בזה ספק ברכות להקל, והפמ"ג במש"ז שם סק"ט בתו"ד כתב להיפך דכיון דמחמירין מספק לברך במקומן ממילא לקיבעא קמא הדר, אף לדעת הסוברים דמן הדין אין טעונין ברכה לאחריהן במקומן. - ודבריהם הם לדעת הסוברים דהא דבדברים הטעונין וכו' ליכא לדין שינוי מקום הוא מכח הא דצריך לברך במקום אכילתו, אך לדעת המהר"ם חלאוה והר"ש משאנץ דהוא משום דיש קבע לאכילתן, הרי ודאי דלדעת הסוברים דהן טעונין וכו' ויש קבע לאכילתן לי"ב לדין שינוי מקום, אף דמכח דין ספק דרבנן לקולא א"צ לברך אחריהן במקומן, ולדעת הסוברים דאין טעונין וכו' ואין קבע לאכילתן יש בהן לדין שינוי מקום, אף דלכתחילה חוזר למקומו ומברך.

**המשנה מקומו באמצע סעודת פת אם רשאי לשתות יין ולאכול פירות**

התוס' בסוד"ה אלא כתבו דאם הלך באמצע סעודה למקום אחר יכול לשתות יין או מים בלא ברכה דכיון דהוא בתוך הסעודה לקיבעא קמא הדר, והגר"ז בסימן קע"ח ס"ד כתב דהיינו משום דאף דאינם טפלים לסעודה לענין ברכה ראשונה והוצרך לברך עליהם בבית הראשון, מ"מ כיון שהם טפלים לענין ברכה אחרונה ונפטרים בברהמ"ז, ע"ד סעודתו הראשונה הוא אוכל ושותה וא"צ לברך עליהם שם, וכתב דהיינו אף כשאינו אוכל במקום השני פת, ומשמעות דבריו דהיינו דכיון שהן טפלים לענין ברכה אחרונה והוו מכלל סעודת הפת, הרי דכיון שהפת טעונה ברכה אחרי' במקומה וכשהולך למקום אחר ואוכל ע"ד סעודתו הראשונה הוא אוכל, ע"כ אף שאר הדברים שאוכל ושותה שם שהם בכלל סעודתו הוו ע"ד סעודתו הראשונה,[[1288]](#footnote-1289) - אך בד' הביאוה"ל שם ס"ג ד"ה ואכל דברים משמע דהוא משום דכיון דבע"כ הוא צריך לחזור למקום קביעותו כדי לברך על הפת, ע"כ ל"ה השינוי מקום היסה"ד גם לגבי שתיית היין והמים.

ונפ"מ רבתא בזה הוא במי שאכל מיני דגן ושתה יין להסוברים דאינו טעון ברכה לאחריו במקומו או מים והלך למקום אחר אם צריך לחזור ולברך על שתייתו שם, דלד' הגר"ז הרי דכיון דהיין והמים אינם טפלים לאכילת המיני דגן, צריך לחזור ולברך, ולמשמעות ד' הביאוה"ל א"צ לחזור לברך כיון דבע"כ צריך לחזור למקומו ולא הסיח דעתו, ועמש"כ בזה האש"א מבושטאטש שם ס"ח ובתשו' מהרי"ם סימן נ"ו.[[1289]](#footnote-1290)

## בהא דפרכינן לר' יוחנן מברייתא ולא משני דר' יוחנן איירי בדברים הטעונין וכו'

בפי' רשב"ם עמד בהא דפרכינן לר' יוחנן מברייתא דשינוי מקום צריך לברך, דהרי י"ל דהא דקאמר ר' יוחנן דשינוי מקום א"צ לברך הוא בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, והתוס' הוסיפו שהרי לדעת רשב"ם ודעימי' יין טעון ברכה לאחריו במקומו, וא"כ י"ל דמה"ט הוא דקאמר ר' יוחנן דאף ידי יין נמי יצאו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפי' רשב"ם כתב דהוא משום דר' יוחנן סתמא קאמר שינוי מקום א"צ לברך בכל דבר הנאכל, מדלא פירש דהוא רק בדברים הטעונין וכו' שהאמורא יש לו לפרש דבריו יותר מן הברייתא, ועוד דיודעים היו האמוראים שהשיבו מהך ברייתא לר' יוחנן דס"ל דשינוי מקום א"צ לברך אף בדברים שאין טעונין וכו'. - **ב** בחי' רבינו דוד כתב לפי דבריו דכל הא דבדברים הטעונין וכו' א"צ לברך הוא כשחוזר למקומו, וכיון דר' יוחנן אמר באותם בנ"א שקידשו בביהכ"נ דידי יין יצאו אף שבאין לשתות במקום אחר, ליכא נפ"מ בזה בין דברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן לדברים שאינם טעונין, וכ"כ הר"ן. - **ג** הראבי"ה בסו"ס תקי"א כתב בשם אביו דהוא משום דמסתמא אותו שקידש בביהכ"נ נתן לאחד מהן לשתות ולא לכולם, ולאותם שלא שתו הו"ל כדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן, דאע"פ שיצאו יד"ח מ"מ מאחר שלא שתו א"צ ברכה לאחריהן, ואפ"ה קאמר ר' יוחנן דידי יין יצאו, וזה דלא כמש"כ התוס' לעיל בסוגיין דהא דידי יין יצאו הוא רק באותם ששתו בביהכ"נ, ונתבאר בדף מס' 64 בהערה. - **ד** האהעו"ז בסימן רע"ג כתב די"ל לדעת הסוברים דכל ששתה רביעית יין מתקיים בזה דין קידוש במקום סעודה, ומהא דאמר שמואל דידי קידוש לא יצאו בע"כ דאיירי כשלא שתו רביעית בביהכ"נ, ובכה"ג הרי אין היין טעון ברכה לאחריו במקומו, ועד"ז כתב הצל"ח בסוגיין, ורבים מן האחרונים כתבו לישב עד"ז דהא דא"ר יוחנן סתמא דאותם בנ"א שקידשו בביהכ"נ ידי יין יצאו משמע דאיירי אף באותם שלא שתו כשיעור, ובכה"ג הו"ל כדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן.[[1290]](#footnote-1291)

**הניחו מקצת חברים**

**בד"א שהניחו שם זקן או חולה,** לקמן בסוגיין מפלגינן בברייתא בין הניח מקצת חברים ללא הניח מקצת חברים, והב"י בסימן קע"ח כתב דממה שלא הזכירו התם זקן או חולה, בע"כ דהא דקתני הכא הניחו שם זקן או חולה ל"ד הוא אלא אורחא דמילתא נקט, ואה"נ דאף אם כולם בחורים ובריאים ונעקרו קצתם ונשארו קצתם אינם טעונין ברכה כשיוצאין וכשחוזרין, וכ"ה משמעות ד' הראשונים בסוגיין ובכ"ד, ובד' הריא"ז בפירקין משמע דהא דנקט זקן או חולה הוא לרבותא, דאף אם לא הניחו שם אלא זקן או חולה אמרינן דדעתם לחזור למקום סעודתן, - אך בד' הרא"ה בברכות מ"ה ב' והריטב"א בהל' ברכות פ"ה הכ"ג משמע להדיא דדוקא אם הניחו זקן או חולה א"צ לברך, עיי"ש.[[1291]](#footnote-1292)

בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דמהני הניח זקן או חולה הוא משום דגלי דעתייהו דעתייהו שדעתם לחזור שם, וכ"כ הריא"ז דכל שהניחו שם מקצת חברים ואפי' זקן או חולה הרי דעתם לחזור למקום סעודתן, וכ"כ הדרישה בסימן רי"ז סק"ב, וכ"נ בד' המהר"ם חלאוה בשם תוס' דכל שהניחו מקצת חברים לא חיישינן שלא יחזרו, (וע"כ א"צ ברכה למפרע מעצה טובה).

אך הב"י בסימן קע"ח ס"ב כתב בתו"ד דהוא משום דכל שנשארו מקצתן לא בטל קביעותן, וכ"כ הלבוש שם ס"ב והגר"ז שם ס"ב, ומשמע דהוא משום דיסוד דינא דשינוי מקום הוא דהוי זה עקירה מסעודתו, וע"כ כל שקביעות הסעודה קיימת ליכא לדין שינוי מקום, וכ"כ המ"ב שם סקט"ו דכיון שנשאר מקצתן במקומן לא פסקה סעודתן בהיציאה,[[1292]](#footnote-1293) וכ"נ בד' המאמ"ר בסימן רי"ז סוסק"א.

לד' הר"י מלוניל ודעימי' ודאי דל"מ הא דהניח מקצת חברים אלא כשדעתם לחזור לשם, וכ"כ בפי' ר"ח דהניחו זקן או חולה ודעתם לחזור אליהם, והרי דל"מ הא דהניח מקצת חברים אלא כשדעתו לחזור,[[1293]](#footnote-1294) וכ"נ בפי' רשב"ם בד"ה כשהן יוצאין, וכמש"כ הנתיב חיים בסימן קע"ח.

והמג"א בסימן קע"ח סק"ז כתב ל"מ אלא כשחזר למקומו, אך כל שאוכל במקום אחר צריך לברך דשם הו"ל כיחיד,[[1294]](#footnote-1295) אף כשדעתו לחזור למקומו, וכ"כ הא"ר סק"ד והנהר שלום סק"ג והנתיב חיים שם והגר"ז ס"ב והמ"ב סקל"ג, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ד מברכות ה"ד דרק כשחוזרין למקומן וגומרין סעודתן הוא דא"צ לברך, - אך האו"ז בסו"ס קע"ח כתב דאם הניח מקצת חבורה גומר סעודתו בבית אחר וחוזר ומברך בבית ראשון שאכל בו, ומבו' דמהני הא דהניח מקצת חברים אף כשאוכל במקום אחר,[[1295]](#footnote-1296) וכן צידדו המאמ"ר שם סק"ד והברכת יהונתן שם ובסו"ס קצ"ג, וכ"כ המגן גבורים בסימן קע"ח סק"ד.

המאמ"ר שם סוסק"ד נסתפק אם בעינן שאותם חברים שנשארו במקום הראשון יאכלו עדיין כשחוזרין אלו ואוכלין, וצידד דכל שבירכו אותם חברים אף שעדיין הם יושבים במקום קביעותן הראשון מ"מ כיון שבירכו נתבטל הקביעות, אך אם עדיין לא בירכו ברהמ"ז, אע"פ שאינם אוכלין, עדיין קביעותן קיימת וא"צ לחזור ולברך.

**אם מהני הניח מקצת חברים אף בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן**

המהר"ם חלאוה לקמן ק"ב א' כתב דבדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן אפי' הניחו שם זקן או חולה כשהן יוצאין טעונין ברכה למפרע וכשהן חוזרין טעונין ברכה לכתחילה, והיינו דל"מ הא דהניח מקצת חברים רק בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן,[[1296]](#footnote-1297) וכ"כ הב"י בסימן קע"ח בתו"ד דבדברים שאינם טעונין וכו' אף אם הניח מקצת חברים צריך לברך דכיון דדבר שאין לו קבע הוא כי הניח מקצת חברים מאי הוי, וכ"כ הב"ח ס"ב וס"ג והט"ז סק"א וסק"ו,[[1297]](#footnote-1298) - אך הא"ר שם סק"ד הוכיח מד' כמה מקמאי דאף בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן מהני הא דהניח מקצת חברים, וכ"כ הרמ"א שם ס"ב והמג"א סק"ג והגר"א שם,[[1298]](#footnote-1299) והשעה"צ שם כתב ללמוד כן מד' הרא"ש בסימן כ"ו.

בגל' הגרע"א למג"א סימן קע"ח סק"ג נסתפק לדעת הסוברים דל"מ הניח מקצת חברים בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן, אם הסיבו על הפת ויצאו ממקומם קודם שאכלו כזית אם מהני הא דהניח מקצת חברים, דאף דדינא דדברים הטעונין וכו' הוא רק כשאכלו כשיעור, ונתבאר לעיל, היינו משום דעדיין לא נתחייב בברכה לאחריו ואין עליו חיוב לחזור למקומו והוי עמידתו סילוק גמור, אך בהא דל"מ הניח מקצת חברים בפירות משום דאין קובעים עליו ול"ה הסיבתן הסיבה, י"ל דכל שהסיבו על דברים הטעונין כו' אף דעדיין לא אכלו כשיעור מהני הא דהניח מקצת חברים.

**יצא ממקומו בין הקידוש לסעודה והניח מקצת חברים**

בתשו' ר"י מסלוצק סו"ס ז' כתב בשם הגר"ח מוולאזין דאף דאם יצא ממקומו אחר הקידוש וחזר אינו יוצא יד"ח קידוש, ונתבאר בדף מס' 62, מ"מ אם הניח מקצת חברים שנתחברו יחד כדי לצאת בקידוש זה יצא יד"ח קידוש,[[1299]](#footnote-1300) - אך בד' המ"ב בסימן רע"ג סקי"ב משמע להדיא דל"מ בזה הא דהניח מקצת חברים, וכ"כ בקונט' פותח דברים וסקי"א, ועיי"ש בסק"י שכתב דהוא משום דחשיב כהפסק בין הברכה לתחילת האכילה או המצוה דהוי הפסק אף בהפסק כ"ד.[[1300]](#footnote-1301)

כ"ז טבת פ"ד

דף מס' 65

**טעם הא דבשינוי מקום כשהן יוצאין טעונין ברכה למפרע**

**ק"א ב'** **- אבל לא הניחו שם זקן או חולה כשהן יוצאין טעונין ברכה למפרע,** בטעם הא דטעונין ברכה למפרע מצינו כמה דרכים, **א** התורי"ד כתב דהוא משום דכל היכא דחייב ברכה לפניו חייב לברך על מה שאכל, וכ"כ התור"פ בשם פ"ה דהוא משום דאיכא היסה"ד, וכ"כ הבעה"מ לעיל ק' א' דהוא משום דלא מצינו ברהמ"ז אחת לב' ברכות של המוציא, וזה כדעת הסוברים דאף בהיסה"ד צריך לברך תחילה ברהמ"ז על האכילה הראשונה ונתבאר דף מס' 57. - **ב** הרמב"ם בפ"ד מברכות ה"ה כתב דהוא משום דכל המשנה מקומו הרי פסק אכילתו, ומבו' בדבריו דאף דבהיסה"ד א"צ לברך תחילה ברהמ"ז, וכמבו' בדבריו שם ה"ז, מ"מ בשינוי מקום צריך לברך תחילה ברהמ"ז, וזה כמש"כ מהר"ם חלאוה לעיל דשאני בשינוי מקום דכאכילה אחרת דמיא, וכ"כ בפי' הר"ן בחולין פ"ו ב' דשינוי מקום הוי הפסק טפי מנמלך דבנמלך א"צ לברך אלא לפניו ובשינוי מקום מברך לפניו ולאחריו, וכ"כ הלבוש בסימן קע"ח ס"ב והמ"ב שם סקי"ט בדעת השו"ע שם. - **ג** התוס' כתבו דהוא משום דשמא ישהו מלחזור עד שירעבו ולא יוכלו לברך ברהמ"ז, וכ"כ התור"פ דעצה טובה קמ"ל, וכ"כ התוס' בחולין פ"ו ב' והרא"ש שם סימן ה'. - **ד** הרמב"ן במלחמות כתב דהוא משום דהם דברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, וע"כ אסור לצאת עד שיברך ברהמ"ז דחיישינן שמא ימשך ולא יחזור לברך במקומו, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לעיל ק' א' ולקמן ק"ט ב' וכ"כ רבינו דוד לקמן בסוגיין והמהר"ם חלאוה והריא"ז ה"א דין י"ד ורבינו מנוח בפ"ד מברכות ה"ד. - **ה** רבינו דוד שם כתב לפרש עוד דהוא משום דהם דברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן וע"כ יש לו לברך תחילה ברהמ"ז משום דבמה שמברך אחר שיחזור אינו מקיים יפה מצות ברכה במקומה שהרי עקר את מקומו הואיל והוא טעון ברכה לכתחילה כשהוא חוזר, וכ"כ המאירי בשם י"מ דהוא משום דכשם שאתה קורא שינוי מקום למי שהוא הולך למקום אחר ואוכל לשם, ה"נ כשהולך למקום אחר וחוזר, ואי אתה קורהו במקומו אא"כ מברך קודם שיעקור ממקומו, וכ"ה מבו' בתשו' הרמ"א סימן א' והמג"א בסימן קע"ח סק"ח שפירשו כן בד' הר"ן.[[1301]](#footnote-1302)

**טעם הא דכל דליכא משום שינוי מקום אין טעונין ברכה למפרע**

בטעם הא דאין טעונין ברכה למפרע אלא כשלא הניחו זקן או חולה אך כל שהניח זקן או חולה אין טעונין ברכה למפרע מצינו כמה דרכים, ותליא בהפלוגתא בטעם הא דכשלא הניחו זקן או חולה טעונין ברכה למפרע, **א** לדעת התורי"ד ודעימי' הוא משום דכל הא דטעונין ברכה למפרע הוא רק היכא משום דכשחוזרין טעונין ברכה לכתחילה וע"כ אף טעונין ברכה למפרע, אך כל שאין בזה משום שינוי מקום וכשחוזרין אין טעונין ברכה לכתחילה אף אין טעונין ברכה למפרע, ועד"ז הוא לדעת הרמב"ם ודעימי' דכל הא דטעונין ברכה למפרע הוא רק היכא דיש בזה משום שינוי מקום והוי כאכילה אחרת. - **ב** לדעת התוס' ודעימייהו דעצה טובה קמ"ל כתב הביאוה"ל בסימן קע"ח ס"ב דהא דכשהניחו זקן או חולה אין טעונין ברכה למפרע, הוא משום דרק אם כשעקר ממקומו הוי גמר סעודה וצריך אח"כ ברכה לכתחילה ע"כ אמרינן דיברך ברהמ"ז קודם יציאתו שמא ישהא עד שירעב כיון דבלא"ה הסיח דעתו מאכילתו, אך כל דא"צ ברכה לכתחילה דלא חשיב כהיסה"ד א"צ לברך ברהמ"ז כשיוצא דלא שייך לברך באמצע סעודה,[[1302]](#footnote-1303) ומשמעות דבריו שם לעיל מינה דהוא משום דהו"ל כברכה שא"צ,[[1303]](#footnote-1304) וכ"כ בתשו' אגודת אזוב או"ח סימן ב' סק"ג, ועד"ז י"ל גם לדעת הרמב"ן ודעימי' דכל הא דחייבוהו לברך ברהמ"ז שמא לא יחזור למקומו הא רק היכא דצריך אח"כ ברכה לכתחילה. - **ג** בפי' רבינו מנוח בפ"ד מברכות ה"ד כתב דהוא משום דרק כשהפסיקו הפסק גמור אין רשאין לצאת בלא ברהמ"ז, וכ"נ בגל' הגרע"א בסימן קע"ח ס"ב דלדעת הרמב"ן ודעימי' היינו משום דדוקא אם גמר סעודתו ומה שיאכל אח"כ הוי סעודה אחרת צריך לברך תחילה ברהמ"ז שמא ימשך ולא יחזור, אך כל דלי"ב משום שינוי מקום ועדיין לא גמר סעודתו א"צ לברך ברהמ"ז משום שמא ימשך ולא יחזור, ולכאו' הוא משום דרק כשגמר סעודתו וכבר נתחייב בברהמ"ז הוא דחייב לברך קודם שיצא שמא ימשך ולא יחזור למקומו, אך כל שלא גמר סעודתו ועדיין לא נתחייב בברהמ"ז אין לחייבו לברך מכח הא דשמא ימשך ולא יחזור.[[1304]](#footnote-1305) - **ד** בחי' רבינו דוד כתב דכל הא דכשמברך אחר שחזר אינו מקיים יפה מצות ברכה במקומה הוא כשעקר את מקומו וטעון ברכה לכתחלה כשהוא חוזר, וכ"כ המאירי דכל שאתה קורא שינוי מקום כשהולך למקום אחר ואוכל, ה"נ כשחוזר אין אתה קורהו במקומן אא"כ מברך קודם שיעקור ממקומו, והיינו דכל הא דכשמברך אחר שחוזר אינו מקיים יפה מצות ברכה במקומה משום דעקר את מקומו הוא רק משום דיש בזה משום שינוי מקום והוי עקירה ממקומו, אך כל דאין זה משום שינוי מקום ולא עקר ממקומו, הרי דאף כשמברך אחר שחזר מתקיים מצות ברכה במקומה.

**הא דטעונין ברכה למפרע אם הוא אף בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן**

לדעת התורי"ד והרמב"ם ודעימייהו דהא דטעונין ברכה למפרע הוא מכח הא דבשינוי מקום טעון ברכה לכתחילה ודהוי הפסק סעודתו, הרי ודאי דגם דברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן טעונין ברכה למפרע, וכמש"כ כן הרמב"ם בפ"ד מברכות ה"ה,[[1305]](#footnote-1306) - ולדעת התוס' דהא דלכתחילה טעונין ברכה למפרע הוא משום דשמא ישהו מלחזור עד שירעבו, הרי דגם בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן טעונין לכתחילה ברכה למפרע, וכמש"כ כן הפמ"ג באש"א סימן קע"ח סק"ג והבית מאיר שם, - אך לדעת הרמב"ן ורבינו דוד ודעימייהו דהא דטעונין ברכה למפרע הוא מכח הא דטעונין ברכה לאחריהן במקומן, דחיישינן שמא ימשך ולא יחזור לברך במקומו, או משם דלכתחילה יש לברך קודם שעוקר ממקומו, הרי דכ"ז הוא בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, אך בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן א"צ ברכה למפרע, וכמש"כ כן הבית מאיר שם.

המ"ב בסימן קע"ח סקל"ו כתב דאף כשלא אכל פת אלא פירות ושארי דברים משמע מכמה אחרונים דנכון ליזהר לכתחילה שלא לצאת ממקומו עד שיברך ברכה אחרונה, ובשעה"צ שם סקכ"ו כתב דהוא למש"כ התוס' דעצה טובה הוא שלא יצא עד שיברך שמא ישהה עד שירעב ויפסיד ברכתו, ועמש"כ בביאוה"ל שם ד"ה דחיישינן.

**יצאו ולא בירכו ברכה למפרע אם טעונין ברכה למפרע כשחוזרין**

התוס' כתבו דאם יצאו ולא בירכו למפרע כשיחזרו לא יברכו רק ברכת המוציא, וזה לטעמייהו דהא דכשיוצאין טעונין ברכה למפרע הוא עצה טובה, וע"כ כל שיצאו ולא בירכו א"צ לברך ברכה למפרע כשחזרו, אך לדעת הרמב"ן דהא דכשיוצאין טעונין ברכה למפרע דינא הוא משום דשמא ימשך לא יחזור לברך במקומו, משמע בלשונוו דאף אם יצא ולא בירך וחזר, טעון תחילה ברכה למפרע, וכ"כ בפי' הר"ן דכן דעת הרמב"ן והרא"ה.[[1306]](#footnote-1307)

אך צ"ב דכיון דכל הא דכשיוצאין טעונין ברכה למפרע הוא משום דחיישינן שמא לא יחזור לברך במקומו, אין להצריך מכח זה ברכה למפרע אלא קודם שיצא, ומ"ט אף אם יצא ולא בירך וחזר צריך לברך תחילה ברכה למפרע, - ובגל' הגרע"א בסימן קע"ח ס"ב כתב לפרש דהיינו דכיון דכשיוצא צריך לברך תחילה ברהמ"ז שמא ישכח, ע"כ אף כשיצא וחזר צריך לברך ברהמ"ז תחילה שכבר נתחייב בברהמ"ז.[[1307]](#footnote-1308)

**ביאור הא דמדייקינן מדקתני עקרו רגליהן דמיירי בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן**

**מדקתני עקרו רגליהן מכלל דבדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן עסקינן,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דעקירות משמע דמשום מהירות חתן וכלה נעקרין ואלמלי כן היו צריכין לעמוד ולברך ברכה שלאחריהן, וכ"כ הרשב"ם, ועמש"כ בזה הפמ"ג באש"א סימן קע"ח סק"א ובמש"ז סק"א, ועד"ז כתב הבעה"מ דמהא דקתני עקרו לצאת לקראת חתן ולקראת כלה, משמע דדוקא כשעקרו לדבר מצוה אך לדבר הרשות ל"ה להם לעקור אע"פ שהניחו זקן או חולה דחיישינן שמא ימשך ולא יחזור לברך במקומו, והרי דמיירי בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, ועד"ז כתב התוס' הרא"ש. - **ב** המהר"ם חלאוה כתב בשם הראשונים דלשון עקירות משמע בדבר שיש לו קבע, וזה לטעמי' דדברים הטעונין ברכה אחריהן במקומן הוא משום דיש קבע לאכילתן, וכ"כ תלמיד הרשב"א, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד. - **ג** הרמב"ן במלחמות כתב דמדייק מהא דקתני עקרו לצאת כשהן יוצאין טעונין ברכה למפרע, והרי במקומן הן מברכין, דאל"כ הו"ל למיתני ויצאו לקראת חתן טעונין ברכה למפרע וכו', דא"צ לברך קודם שיעקרו. - **ד** הרמב"ן שם מסיק דהוא משום דכל הא דכשיצאו טעונין ברכה למפרע הוא בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, דחיישנן שמא ימשך ולא יחזור לברך במקומו, וע"כ מהא דתני דכשיצאו טעונין ברכה למפרע ש"מ דאיירי בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, וכ"כ רבינו דוד והר"ן.

**אם הותר לעקור מסעודתו שלא לצורך מצוה היכא דלי"ב משום שינוי מקום**

לד' הבעה"מ והתוס' הרא"ש נלמד מהכא דאף היכא דהניח זקן או חולה לא הותר לעקור מסעודתו אלא לצורך מצוה, אך שלא לצורך מצוה אסור לעקור שמא ימשך ולא יחזור לברך במקומו, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בשם הר"י קרקושא.

והאבודרהם בסדר ההגדה כתב דאף לצורך מצוה לא התירו אלא לצורך מצוה עוברת כמצות חתן וכלה, אך למצוה שאינה עוברת אסור לעקור, וכ"כ הב"י בסימן קע"ח בשם הכל בו בהל' פסח,[[1308]](#footnote-1309) - והב"י שם נחלק ע"ז דמההיא דעקרו רגליהן לילך לביהכ"נ או לביהמ"ד מבו' דמותר לעקור אף לצורך מצוה שאינה עוברת, וכתב דאע"פ שאפשר לדחוק דביהכ"נ כגון שעובר זמן תפילת ציבור וביהמ"ד כגון שעובר זמן לימוד החברים יחד, פשטא דמילתא לא משמע הכי,[[1309]](#footnote-1310) - אך הרמ"א שם ס"ב כתב לדינא דלא הותר לעקור אלא לצורך מצוה עוברת, והביאוה"ל שם (ד"ה עוברת) כתב דבד' הבעה"מ לא נזכר דבעינן דוקא מצוה עוברת,[[1310]](#footnote-1311) וגם לד' התוס' ודעימייהו דלא נאסר מדינא לעקור קודם שיברך אלא עצה טובה הוא, הרי דאף לצורך מצוה שאינה עוברת אין לחוש לכך.[[1311]](#footnote-1312)

הרמ"א בסימן קע"ח ס"ב כתב דאף דבדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן א"צ לברך בשינוי מקום, מ"מ לכתחילה לא יעקור ממקומו בלא ברכה דחיישינן שמא ישכח מלחזור ולאכול, והמציין ציין דמקורו הוא מד' רבינו מנוח והר"ן, ובגל' הגרע"א שם תמה ע"ז דכל מש"כ רבינו מנוח והר"ן דלא יעקור ממקומו הוא רק למ"ד דבשינוי מקום צריך לברך, אך לפ"מ דקי"ל דבשינוי מקום א"צ לברך א"צ לברך ברהמ"ז כשעוקר, כדתניא דחברים שהיו מסובין ועקרו לצאת לביהכ"נ כשהן יוצאין אין טעונין ברכה למפרע, והרי דכל הא דצריך לברך ברהמ"ז קודם שיעקור הוא רק למ"ד דהוי שינוי מקום,[[1312]](#footnote-1313) וכאשר כ"ה להדיא בד' רבינו מנוח דהא דצריך לברך קודם שיעקור הוא משום דהוי הפסק.[[1313]](#footnote-1314)

והביאוה"ל שם ד"ה בלא ברכה כתב דמד' הבעה"מ והכל בו סמך לד' הרמ"א שהרי מבו' בדבריהם דאף בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן ואף היכא שהניח מקצת חברים אין לעקור ממקומו אלא לדבר מצוה, - ועיי"ש שעמד בזה דאף דלדעתם אסור לעקור שלא לדבר מצוה, היינו דיש לו תחילה לגמור סעודתו ולברך, אך לא מצינו שהתירו לברך ברהמ"ז באמצע סעודתו ולצאת ואח"כ כשיבא לגמור סעודת יחזור ויברך המוציא ויברך ברכה שאינה צריכה,[[1314]](#footnote-1315) וכתב דשמא גם מכוון הרמ"א הוא כן דאין לו לצאת קודם שיגמור סעודתו ויברך, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**אם הותר לעקור מסעודתו כשאין לחוש שישכח ולא יברך**

בתשו' הרמ"א סימן א' כתב דאף דמי שאכל במקום אחד דברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן והלך למקום אחר ואכל מברך במקום השני, מ"מ לכתחילה יש לו לברך קודם שיעקור ממקומו, וכתב ללמוד כן ממש"כ הר"ן דאף דכששכח ולא בירך יחזור למקומו ויברך מ"מ לכתחילה יש לו לברך קודם שיעקור ממקומו, ומד' הכל בו דלא הותר לעקור ממקומו אף כשהניח מקצת חברים אלא לצורך מצוה עוברת, וכ"כ הב"ח בסימן קע"ח דבד' הכל בו מבו' דלא הותר לעקור ממקומו ולאכול במקום אחר כשלא הי' דעתו כן מתחילה, וכ"כ המג"א שם סק"ח ללמוד כן מד' הר"ן דאף דבכה"ג שהולך לאכול במקום אחר ליכא למיחש שמא ישכח, כיון דכל שממשיך אכילתו במקום אחר דינו הוא לברך במקום השני, מ"מ אסור לעקור דלכתחילה צריך לברך במקומו,[[1315]](#footnote-1316) ורק אם הי' דעתו מתחילה לאכול גם במקום השני שרי, וכ"כ המ"ב בסקל"ג לדינא.

וצ"ב ועד"ז הק' הבית מאיר שם שהרי להדיא מבו' בד' הר"ן דכל הא דלכתחילה אסור לעקור ממקומו הוא למ"ד דחשיב כשינוי מקום, דכיון דחשיב כעקירה ממקומו אין מתקיים בזה דין ברכה במקומו כדינו, אך למ"ד דלא חשיב כשינוי מקום מותר לעקור ממקומו, כדתניא דכל שהניחו זקן או חולה מותרין לעקור, וכדתניא באידך ברייתא דלת"ק מותרין לעקור והיינו משום דלדידי' בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן לא חשיב כשינוי מקום,[[1316]](#footnote-1317) וגם מש"כ הכל בו דלא הותר לעקור ממקומו אלא לצורך מצוה עוברת לכאו' הוא משום דחיישינן שימשך ולא יחזור למקומו, כמש"כ כן הבעה"מ והתוס' הרא"ש, ולפ"ז הרי דבגונא דהולך לאכול במקום אחר דדינו לברך במקום השני וליכא למיחש למידי אין לאסור לעקור, וצע"ג.

הגר"ז בסימן קע"ח ס"ד - ס"ו כתב לחלק בזה, דכל שעוקר מסעודתו ע"מ לאכול במקום אחר אף דאין לחוש שמא ישכח ולא יחזור למקומו, כיון שדינו לברך במקום השני, מ"מ לכתחילה אין לו לעקור ממקומו הראשון דמצותו היא לברך במקום הראשון קודם שיעקור למקום אחר, ומ"מ כל שעקר א"צ לחזור למקום הראשון ולברך דלא יועיל לתקן בזה מה שעיות בעקירתו, אלא אוכל מעט במקום השני ומברך שם, ומ"מ אם הי' דעתו מתחילה לגמור סעודתו בבית השני מותר, משום דמתחילה לא קבע במקום זה כל סעודתו, - אך כל שעוקר מסעודתו ע"מ לחזור למקומו, אין לאסור מכח זה, דכיון דדעתו לחזור למקומו לגמור סעודתו אי"ז עקירה בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן,[[1317]](#footnote-1318) אלא דבזה יש לאסור שמא ישכח מלחזור למקומו לברך, וע"כ כ"ז הוא כשאין דעתו לאכול גם במקום השני, אך כל שדעתו לאכול גם במקום השני ליכא למיחש למידי, ואף כשאין דעתו לאכול במקום השני הותר לעקור לצורך מצוה עוברת, דבמקום מצוה עוברת לא גזרו לחוש שמא ישכח, אך בגונא שאין דעתו לחזור למקומו דה"ז אסור מדינא, נסתפק הגר"ז שם אם יש להתיר לצורך מצוה עוברת.[[1318]](#footnote-1319)

**אבל דברים שאין טעונין וכו' אפי' לרבנן כשהן יוצאין טעונין ברכה למפרע וכו',** הבית מאיר בסימן קע"ח הק' דלדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דתניא לעיל דכשהן יוצאין טעונין ברכה למפרע הוא משום שהם טעונין ברכה לאחריהן במקומן, ויש לחוש שמא ימשך ולא יחזור או משום דלכתחילה יש לברך קודם שעוקר ממקומו, מ"ט אמרו דבדברים שאין טעונין וכו' טעונין ברכה למפרע כשיוצאין, וכן הק' הביאוה"ל שם ד"ה דחיישינן,[[1319]](#footnote-1320) - וכבר עמד בזה המאירי וכתב דל"ג לה,[[1320]](#footnote-1321) עיי"ש, וכ"ה מבו' ממש"כ רשב"ם בד"ה להודיעך כחו דבדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן אין טעונין ברכה למפרע כשיוצאין.[[1321]](#footnote-1322)

**תניא כוותי' דרב חסדא חברים שהיו מסובין לשתות יין וכו',** בפירש"י כתב דהא דמסייעינן מינה לר' חסדא הוא משום דקתני בהך ברייתא לשתות יין, וכ"כ הרשב"ם, וזה לטעמי' דיין טעון ברכה לאחריו במקומו, - אך לדעת הסוברים דיין אינו טעון ברכה לאחריו במקומו כתבו התוס' לעיל בסוגיין ד"ה אלא דל"ג הכא יין, והא דמסייעינן מינה לרב חסדא הוא משום דמדקתני עקרו ש"מ דמיירי בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, ונתבאר להלן, וכ"כ המאירי.

גירסת הבה"ג בהל' קידוש תניא כוותי' דר' יוחנן, וכן גירסת רבים מקמאי, והוכיחו מזה דיין אינו טעון ברכה לאחריו במקומו, והא דאם עקרו רגליהן וחזרו א"צ לברך הוא כר' יוחנן דשינוי מקום א"צ לברך.

והבעה"מ עמד בזה שהרי לעיל בסוגיין אמרינן דתיובתא דר' יוחנן ואי"ז דרך התלמוד דמעיקרא אמר תיובתא דר' יוחנן והדר אמר דתניא כוותי', וכתב דשמא חיצונה היתה שהגיעה ליד רבנן סבוראי אחר חתימת התלמוד וקבעוה בגמ', ועד"ז כתב התורי"ד דכי אותבינן לי' מההיא ברייתא לא ידעו בני הישיבה לזו הברייתא דלוקמוה לר' יוחנן כוותי' ותלמודא הוא דאשכחה לבתר הכי וכתבה. - אך הראב"ד בכתוב שם כתב דהא דמותבינן לר' יוחנן הוא בהא דאמר דשינוי מקום א"צ לברך אף כשבא לשתות במקום אחר, והא דתניא הכא דא"צ לברך הוא כשחזרו למקומן, ועד"ז כתבו הרמב"ן במלחמות והמהר"ם חלאוה והראבי"ה בסימן תקי"א, וכבר כתב כן בשערי ברכות להר"ש בן חפני סוף שער י'.

**ועקרו רגליהן וחזרו,** התוס' לעיל בסוגיין ד"ה אלא כתבו דמהא דקתני עקרו ש"מ דאיירי בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, וזהו דמסייעינן מינה לרב חסדא, וכ"כ המאירי.

אך לגירסת הבה"ג ודעימי' דתניא כוותי' דר' יוחנן בע"כ דמיירי בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן, והבעה"מ הק' דהרי מהא דתני עקרו ש"מ דמיירי בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, וכמו שאמרו לעיל בסוגיין, ומצינו בזה כמה דרכים, ותליא בביאור הא דמדייק לעיל מדקתני עקרו דמיירי בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, ונתבאר לעיל, **א** הבעה"מ כתב דלעיל דהא דמדייק לעיל דמיירי בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן הוא מהא דקתני עקרו לצאת לקראת חתן ולקראת כלה, ומשמע דלדבר הרשות ל"ה להם לעקור, אך הכא דלא תני דעקרו לדבר מצוה מיירי בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן. - **ב** הרמב"ן במלחמות כתב דהא דמדייק לעיל דמיירי בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן הוא מהא דקתני עקרו לצאת כשהן יוצאין טעונין ברכה למפרע דצריכין לברך במקומן קודם שיעקרו, או מעיקר הא דטעונין ברכה למפרע, דהוא רק בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן דחיישינן שמא ימשך ולא יחזור לברך במקומו, אך הכא דלא תני דטעונין ברכה למפרע מיירי בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן. - **ג** המהר"ם חלאוה לעיל בסוגיין כתב דהא דמדייק לעיל הא מדקתני עקר סתמא ולא פירש ממאי סתם עקירה לא שייך אלא בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, אך הכא דמפרש שהיו מסובין לשתות יין נתפרש להדיא דמיירי בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן.

**הכרעת ההלכה בדין שינוי מקום**

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בדין שינוי מקום, דדעת רוב קמאי דקי"ל דשינוי מקום צריך לברך ודלא כר' יוחנן, אך הראב"ד בכתוב שם כתב דאף דקי"ל דלא כר' יוחנן דכל שבא לשתות במקום אחר צריך לברך, מ"מ כל שחזר למקומו קי"ל כר' יוחנן דא"צ לברך וכדתניא בברייתא דחברים שהיו מסובין לשתות יין,[[1322]](#footnote-1323) וזה לפ"מ שפירש להא דתניא כוותי' דר' יוחנן.[[1323]](#footnote-1324)

בפי' ר"ח כתב דכיון דפרכינן לרב חסדא מברייתא, אע"ג דמוקמינן לה כר' יהודה אשינויא לא סמכינן ועבדינן כרב ששת דמחמיר,[[1324]](#footnote-1325) וכ"כ הרי"ף והבעה"מ והפסקי רי"ד והריא"ז והרמב"ם בפ"ד מברכות ה"ג, וכ"כ השו"ע בסימן קע"ח ס"א וס"ב, - אך הרשב"ם כתב דקי"ל כוותי' דרב חסדא דתניא כוותי',[[1325]](#footnote-1326) וכ"כ התוס' והרא"ש בסימן ו' וההשלמה, וכ"כ הרמ"א בסימן קע"ח ס"ב, - ועמש"כ בזה הרמב"ן במלחמות ורבינו דוד.

**אכל במזרחה של תאנה ובא לאכול במערבה**

התוס' לעיל בסוגיין הביאו מירושלמי דאכל במזרחה של תאנה ובא לאכול במערבה חוזר ומברך, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מברכות ה"ה, - והב"י בסימן קע"ח עמד בזה שהרי מזוית לזוית ל"ה שינוי מקום וכתב בתי' קמא דשאני התם שכתלי הבית מקיפים לב' הזויות וע"כ חשיבי כמקום אחד משא"כ באכל במזרחה של תאנה ובא למערבה שהתאנה במקום שאין בה מחיצות היא, - אך בתי' בתרא כתב דאף במקום שאין בו מחיצות כל שרואה מקומו הראשון ל"ה שינוי מקום, ומזרח תאנה ומערבה שאני דכיון דתאנה מפסקת הו"ל ב' מקומות, וכתב דזה נראה יותר, והמג"א שם סק"ח פירש לדבריו דהיינו דמשום דהתאנה מפסקת אינו רואה מקומו הראשון, אך הא"ר שם סק"ג כתב דמשמעות ד' הב"י דאף דרואה מקומו הראשון ל"מ משום דהתאנה מפסקת.

כ"ח טבת פ"ד

דף מס' 66

## ברכת בפה"ג בשינוי יין

**ברכות נ"ט ב'** **- שינוי יין א"צ לברך,** בפירש"י כתב דהיינו דאם שתה יין בסעודה והביאו לו יין אחר טוב מן הראשון א"צ לברך בפה"ג, וכ"כ הפסקי רי"ד, ועד"ז כתב הרשב"ם בפסחים ק"א א' דהוא כשהביאו לו יין מחבית אחרת, ומשמע דכל הס"ד דצריך לברך בשינוי יין הוא כשלא הי' דעתו על היין השני בשעת ברכתו אלא הביאוהו לו אחר ברכתו, וזהו דקמ"ל דאפ"ה א"צ לברך, אך כשהי' היין לפניו בשעת ברכתו והיתה דעתו עליו פשיטא דא"צ לברך עליו בפה"ג.[[1326]](#footnote-1327)

הרשב"א פירש דמש"כ רש"י דאיירי כשהביאו יין אחר טוב מן הראשון הוא משום דאין מברכין הטוב והמטיב אלא כשהיין השני טוב מן הראשון, וכ"כ המכתם בפסחים ק"א ב' והרמ"ך בפ"ד מברכות ה"ט והשבה"ל בסימן קמ"ד והס' השלחן הל' סעודה שער ג' והס' הפרדס שער תיקון הברכות ורי"ו בנתיב ט"ז ח"א והב"י בסימן קע"ה בדעתו, - אך האו"ז בסימן קנ"ז נסתפק בדעתו אם מה שפירשה כשהיין האחר טוב מן הראשון הוא משום דאין מברכין הטוב והמטיב כשאין השני משובח מן הראשון, או דאתא לאשמועינן דאף שהיין השני טוב מן הראשון אין מברכין עליו בפה"ג,[[1327]](#footnote-1328) או דתרוייהו קמ"ל, וכ"כ השכנה"ג בהגב"י סימן קע"ה סק"ב לדון בזה.

## ברכת בפה"ג בשינוי יין חדש וישן

בירושלמי בס"פ כיצד מברכין אמרו ד(יין ישן יין חדש) [יין חדש יין ישן] צריך לברך שינוי יין א"צ לברך שינוי מקום צריך לברך,[[1328]](#footnote-1329) והתוס' בסוגיין ועוד מקמאי פירשו דהא דיין חדש יין ישן צריך לברך היינו ברכת הטוב והמטיב, וכתבו ללמוד מזה דאין מברכין הטוב והמטיב אלא כשהיין השני משובח מן הראשון, ונתבאר להלן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מברכות ה"ט, וכ"כ הב"י בסימן קע"ה בדעת הטור שם, וכתב דכן נהגו העולם.

אך הבעה"ע בהל' מצה קלא: כתב דהא דיין חדש יין ישן צריך לברך היינו בפה"ג, דומיא דמה שאמרו דשינוי מקום צריך לברך, וכ"כ התוס' בסוגיין והרא"ש בסימן ט"ו בשם י"מ והמאירי, והתוס' כתבו דלא מצינו כן בש"ס שלנו, וכ"כ הראבי"ה בסימן תק"י והאו"ז בסימן קנ"ז והשבה"ל בסימן קמ"ד והתשב"ץ קטן בסימן רצ"ז וההגמי"י בפ"ד מברכות ה"ט והתור"פ והמרדכי והמאירי בפסחים ק"א א' והארחות חיים בהל' סעודה סל"ד והכל בו בסימן כ"ד.

והאו"ז שם כתב דאין ללמוד מזה דאם בירך על יין בפה"ג והביאו לו יין טוב ממנו דצריך לברך בפה"ג, דאדרבה מהא דקתני שינוי יין א"צ לברך משמע דהיינו אף כשהוא טוב מן הראשון דומיא דישן שטוב מן החדש, אלא שאני חדש וישן שאני שהם כמו ב' מינים, וכ"כ בהגה' לסדר ברכות למהר"ם מר"ב בשם הראבי"ה דחשיבי כב' מינים ואין האחד פוטר את חבירו, ועד"ז כתב הרא"ש דהא דאין הישן נפטר בבפה"ג שבירך על החדש הוא משום דחשוב כמין אחר לגבי חדש לפי דאישתני טפי לעילויא.

מד' הבעה"ע ודעימי' מבו' כדעת הסוברים דכל שבירך על מין אחד והביאו לפניו מין אחר שברכתו כברכת הראשון ולא הי' דעתו עליו צריך לברך, ונתבאר בדף מס' 60 וע"כ הוא דאם בירך על יין חדש והביאו לפניו יין ישן דחשיב כמין אחר צריך לברך,[[1329]](#footnote-1330) וצ"ע.

בתשו' מהר"ח או"ז סימן ס"ח נסתפק במש"כ האו"ז דביין חדש ויין ישן צריך לברך בפה"ג משום דהוו כב' מינים, אם היינו דתרתי בעינן שהישן טוב מן החדש וגם הוו כמו ב' מינים, ולפ"ז אם בירך על הישן ואח"כ הביאו לפניו חדש א"צ לברך בפה"ג, או שמא אינו תלוי בחשיבות אלא משום דהוו כב' מינים ואף אם בירך על הישן והביאו לפניו חדש צריך לברך בפה"ג,[[1330]](#footnote-1331) ועיי"ש במש"כ עוד בזה, וצ"ב, - ובס' תשב"ץ קטן שם כתב דאף אם בירך על הישן צריך לברך על החדש בפה"ג, וכן משמע בד' הראבי"ה, - אך בד' הרא"ש משמע דרק כשבירך על החדש צריך לברך על הישן דהישן חשוב כמין אחר לגבי חדש לפי דאישתני טפי לעילויא.[[1331]](#footnote-1332)

ממש"כ התוס' בסוגיין ודעימייהו דאם בירך על יין חדש א"צ לברך על יין ישן בפה"ג אלא הטוב והמטיב מבו' דאף דהיין הישן משובח מן החדש וסתמא דמילתא הוא חביב טפי מ"מ הוא נפטר בברכתו אף שלא נתכוין לפטרו, והרי לדעת הסוברים דצריך לחזור ולברך על הישן בפה"ג, לכאו' הוא רק כשלא הי' דעתו לפטרו, (דאם הי' דעתו לפטרו ודאי דא"צ לברך בפה"ג כיון שברכותיהן שוות), וע"ז הוא דפליגי התוס' ודעימייהו וס"ל דאף בכה"ג א"צ לברך עליו בפה"ג, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ד הי"ד דשינוי יין א"צ לחזור ולברך כשאינו נמלך לשתות אע"פ שנמלך ביין זה ואע"פ שהאחרון משובח מן הראשון, - ולכאו' יש ללמוד מזה כמש"כ הא"ר בסימן קע"ד סק"י דבמין אחד פוטר שאינו חביב את החביב אף שלא הי' דעתו לפטרו,[[1332]](#footnote-1333) ונתבאר בדף מס' 39, וצ"ע.[[1333]](#footnote-1334)

## טעם הא דמברכין הטוב והמטיב בשינוי יין

**אע"פ שאמרו שינוי יין א"צ לברך אבל אומר ברוך הטוב והמטיב,** ההשלמה בפסחים ק"א א' כתב בשם הראב"ד בפ' כיצד מברכין בהא דבירך על הפת פטר את הפרפרת דהדעת נוטה דמברך עליהן הטוב והמטיב, וכ"כ בפי' הר"ן שם בשמו דעל שינוי פת מברכין הטוב והמטיב, וכ"כ המכתם לעיל מ"ב א' בשמו דאם בירך על היין מברך על שאר משקין הטוב והמטיב, וה"נ כשבירך על הפת מברך על הפרפרת הטוב והמטיב, וכתב דבשינוי פת לא ביאר שיברך הטוב והמטיב, וכ"כ הארחות חיים בהל' סעודה סל"ד והכל בו בסימן כ"ד בשמו דעל כל שינוי שיבא לו יברך הטוב והמטיב, וכ"כ בס' הבתים שערי הברכות שער ט' בשמו דעל כל שינוי מברכין הטוב והמטיב בין בסעודה ובין שלא בסעודה, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין בשמו דעל פת יפה מן הראשונה ועל כל משקה טוב מן הראשון מברך הטוב והמטיב וה"נ כשבירך על היין והביאו לו משקין אחרים.

אך ההשלמה שם נחלק ע"ז דלא מצינו בכולי' תלמודא הטוב והמטיב אלא ביין, וכן דעת ש"ר, ובטעם הא דאין מברכין ברכת הטוב והמטיב אלא בשינוי יין ולא בשינוי פת ושאר מילי מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' רש"י סימן ס"ז כתב בשם ר"י סגן לוי' דהוא משום דיין דבר חידוש ושמחה הוא במזון משא"כ בלחם ובשר,[[1334]](#footnote-1335) והביאו התוס' רי"ח בסוגיין והוסיף לפרש כשבא להם יין בתוך הסעודה נתדשה להם השמחה ומברכין הטוב והמטיב, ומשא"כ בלחם ובשר שבאו בתוך הסעודה דלא נתחדש להם כי אינו דבר חידוש ושמחה, ועד"ז כתב השבה"ל בסימן קמ"ד דהוא משום דהיין הוא דבר של שמחה כדכתיב המשמח אלהים ואנשים ודעת האדם נוחה בו מידי וע"כ דמי לבונה בית חדש וקנה כלים חדשים שצריך לברך על כל פעם שקונה אף אם יש לו כיו"ב, ומשא"כ בפת. - **ב** בתשו' רש"י שם כתב עוד דהוא משום שאין אומרים שירה אלא על היין,[[1335]](#footnote-1336) והביאוהו התוס' רי"ח והרא"ש בסימן ט"ו, ועד"ז כתב הראבי"ה בסימן תק"ט. - **ג** בתשו' רש"י שם כתב עוד דהוא משום דאין קבע לשתי' אבל לפת יש קבע וכחד ריפתא דמי, והביאו התוס' רי"ח. - **ד** בס' השלחן הל' סעודה ש"ג כתב עד"ז דהוא משום דדרך בנ"א לאכול מב' מיני פת וכשבירך תחילה דעתו הי' על שניהם, ומשא"כ ביין שאין דרך בנ"א לשתות ב' מינין ביחד, וכ"כ בפי' הר"ן בפסחים שם ובס' הפרדס שער י' בשם רבותינו הצרפתים. - **ה** בתשו' רש"י שם כתב עוד דהוא משום דלגבי יין איכא תרתי סעיד ומשמח משא"כ בפת דליכא תרתי, והביאו התוס' רי"ח, וכ"כ התוס' בסוגיין והרא"ש שם והראבי"ה בסימן צ"ח וסימן קנ"ב. - **ו** התוס' רי"ח כתב די"מ דדוקא יין דקובע ברכה לעצמו מברך על שינויו הטוב והמטיב, וכתב דאינו נראה, וכ"כ הרא"ש שם.[[1336]](#footnote-1337) - **ז** התוס' בפסחים ק"א א' כתבו דהא דמברכין דוקא ביין הוא לפי שזיבלו כרמיהן בדמיהן של ישראל והטוב שלא הסריחו והמטיב שניתנו לקבורה, והרא"ש שם הוסיף לפרש דע"כ תיקנו לומר על היין שהוא כמו הדם, והשבה"ל בסימן קמ"ד כתב בשם הר"ש ב"ר יהודה דבשעה זו שתיקנו הטוב והמטיב בברהמ"ז תיקנו לברך הטוב והמטיב על שינוי יין.[[1337]](#footnote-1338) - **ח** ההשלמה בפסחים שם כתב דהוא משום דביין מזלי' דמרי' גרים שאף היין שיצא מכרם אחד ומגת אחת האחד מבושם והאחד מחמיץ, ולכך יש לו לכל אחד ואחד לתת הודאה לד' על היין הטוב שבא לפניו, ומשא"כ בפת חטים ופת שעורים או מיני פרפראות שהן תולדות שלהן שיהי' האחד משובח מחבירו אינו מברך הטוב והמטיב, וכ"כ רבינו מנוח בפ"ד מברכות ה"ט, ועד"ז כתב המכתם לעיל מ"ב א' דשינוי הפת תלוי במעשה האדם וע"כ אין מברכין עליו ומשא"כ בשינוי יין שתלוי בידי שמים, וכ"כ השבה"ל שם בשם הגאונים. - **ט** השבה"ל שם כתב בשם אחיו ר' בנימין דהוא לפי שהיינות משונין בטעמן ובמראיהן יש מהם אדום ויש מהן לבן ויש מהן מכמה גוונין משא"כ בפת, ועד"ז כתב המכתם לעיל שם דהוא מפני שיש הפרש גדול בין טעם יין ובין האחר וע"כ הוא חידוש טוב אצלו וצריך לברך, משא"כ בפת דליכא הפרש כ"כ בין טעם פת זה לטעם האחר, ועד"ז כתב האו"ז בסימן קנ"ה בשם י"מ. - **י** בחי' תלמיד הרשב"א בפסחים שם כתב דהוא משום דלא תיקנו אלא ביין שאינו מצוי להיות לו ב' מינין והוי ריבוי טובה אבל פת מצוי הוא בכך כל היום.

## גדר חיוב ברכת הטוב והמטיב בשינוי יין

התור"פ והמרדכי בפסחים שם כתבו בשם ר"נ גאון דהא דאין מברכין הטוב והמטיב על שינוי בשר שבתוך הסעודה ניחא, כיון דעל הראשונה נמי ליכא ברכה, והק' דמ"ט אין מברכין הטוב והמטיב על שינוי פת, שהרי מברכין על הראשונה ברכת המוציא, ומ"ט אין מברך על השני' הטוב והמטיב, ולכאו' יש ללמוד מדבריו דיסוד דינא דברכת הטוב והמטיב הוא חיוב ברכה על היין דומיא דברכת הנהנין, דכיון דלא בירך על יין זה עצמו בפה"ג, הרי אף דהוא נפטר בברכה שבירך על היין הראשון דשינוי יין א"צ לברך, מ"מ מברך על השני הטוב והמטיב, וע"כ הוא דבשינוי בשר דאף הבשר הראשון אין טעון ברכה, אין מברכין על הבשר השני הטוב והמטיב.[[1338]](#footnote-1339)

והך מילתא דעיקר ברכת הטוב והמטיב הוא משום דלא בירך על יין זה עצמו בפה"ג, יש ללמוד כן גם ממש"כ הר"ן ודעימי' דהא דאין מברכין הטוב והמטיב על שינוי פת הוא משום דכשבירך תחילה דעתו הי' על שניהם,[[1339]](#footnote-1340) - וכ"ה מבו' ממש"כ הלבוש בסימן קע"ה ס"א דאם היו ב' היינות לפניו על השולחן בשעה שבירך בפה"ג יצא ידי שניהם וא"צ לברך עוד כשישתה השני שהרי כבר בירך גם עליו בפה"ג, והרי דאין מברכין על שינוי יין הטוב והמטיב אלא משום דלא בירך עליו עצמו בפה"ג, ועמד ע"ז הפמ"ג במש"ז שם סוסק"א, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ונתבאר בדף מס' 67.

אך בד' הפוסקים בסימן קע"ה מבו' דמברכין בפה"ג אף כשהיו ב' היינות לפניו והי' דעתו על שניהם, ונתבאר בדף מס' 67, וכן מצינו בד' הפוסקים בכ"ד דמשכח"ל דמברכין על שינוי יין בפה"ג והטוב והמטיב, וכ"כ המאירי בפסחים שם בשם הגאונים, ונתבאר להלן, ובע"כ לפ"ז דברכת הטוב והמטיב הוא חיוב ברכה בפנ"ע ואינו משום לתא דברכת הנהנין.[[1340]](#footnote-1341)

## אם מברכין הטוב והמטיב על שינוי יין אף במקום שמברכין עליו בפה"ג

המאירי בסוגיין ובפסחים שם כתב דאם הי' היין הראשון יין חדש והשני יין ישן מברך עליו בפה"ג והטוב והמטיב, ובפסחים שם כתב עוד בשם הגאונים דאם הי' שותה שכר תחילה ובא לו יין מברך הטוב והמטיב ובפה"ג, ומבו' דכל דחשיב כשינוי יין מברך הטוב והמטיב אף אם מברך עליו בפה"ג, - אך הראבי"ה בסימן תק"י כתב דביין חדש וישן מברכין בפה"ג ואין מברכין הטוב והמטיב, וכ"כ התשב"ץ קטן בסימן רצ"ז והשבה"ל בסימן קמ"ד וההגמי"י בפ"ד מברכות ה"ט והארחות חיים בהל' סעודה סל"ד והכל בו בסימן כ"ד, וכ"כ בס' הבתים בשערי הברכות שער ט' בשם יש מן הגדולים דאף לדעת הראב"ד דאם היו שותין יין ובא להם שכר מברכין הטוב והמטיב על השכר שאין לו ברכה אחרת, מ"מ אם היו שותין שכר ובא להם יין אין מברכין על היין הטוב והמטיב מפני שצריך לברך עליו ברכת היין.

ולכאו' יסוד הפלוגתא בזה הוא אם מברכין הטוב והמטיב בשינוי יין אף כשמברך עליו בפה"ג, או דכל עיקר חיובא דברכת הטוב והמטיב הוא כשלא בירך עליו בפה"ג, וכ"ה להדיא בד' ס' הבתים דכל הא דכשבירך על היין בפה"ג מברך על השכר הטוב והמטיב הוא משום דאין לו ברכה אחרת.[[1341]](#footnote-1342)

ובד' האחרונים בכ"ד מצינו דמברכין ברכת הטוב והמטיב אף כשמברכין בפה"ג, **א** המג"א בר"ס קע"ה כתב דכשמברך ברהמ"ז על יין אחר א"צ לברך עליו הטוב והמטיב שכבר אמר הטוב והמטיב בברהמ"ז, ומבו' דאף שמברכין על כוס של ברהמ"ז בפה"ג, מ"מ כל דהוא יין אחר יש לברך עליו גם הטוב והמטיב, אלא שנפטר בברכת הטוב והמטיב שבברהמ"ז, ועמד ע"ז בגל' הגרע"א שם.[[1342]](#footnote-1343) - **ב** הב"ח בסימן קע"ה ס"א כתב דאם הביאו לו יין אחר לאחר שבירכו על הראשון בפה"ג דלא נפטר השני בברכת בפה"ג שבירך על הראשון מברך עליו גם ברכת הטוב והמטיב, ועד"ז כתב בתשו' ר"י הלוי בתשו' גו"ר כלל א' סימן מ"ה דבנמלך מברך על היין השני בפה"ג והטוב והמטיב, וכ"כ הגר"ז בסדר ברכה"נ פי"ב סי"ג והקיצוש"ע בסימן מ"ט ס"ט,[[1343]](#footnote-1344) ועמש"נ להלן בדעת החולקים. - **ג** הפמ"ג באש"א בר"ס קע"ה כתב דכל שלקח לכוס שני בליל פסח מין אחר מברכין עליו בפה"ג והטוב והמטיב, והביאו השעה"צ שם סק"ג.

## אם נמלך מברך על היין השני הטוב והמטיב

במש"כ הר"י הלוי ודעימי' דנמלך מברך על היין השני בפה"ג והטוב והמטיב, הנה בד' הארחות חיים בהל' סעודה סל"ד מבו' דכל שהוא נמלך אין מקום להטוב והמטיב, וכ"כ בתשו' בית יהודה או"ח סימן מ"ט ובתשו' גו"ר כלל א' סימן מ"ד והבגדי ישע בסימן קע"ה, ובד' הבית יהודה שם מבו' דאי"ז משום דכל שמברכין בפה"ג אין מברכין הטוב והמטיב, אלא הוא משום דכל שהוא נמלך הוי כשתי' חדשה ואזדא לה שתי' ראשונה, וכ"כ השעה"צ בסימן קע"ה סק"ב בשמו,[[1344]](#footnote-1345) אך בד' הבגדי ישע שם משמע דהוא משום שלא תיקנו הטוב והמטיב אלא כשאין מברכין בפה"ג.

## אם צריך לברך הטוב והמטיב קודם השתי'

הב"י בסימן קע"ה כתב בשם מצאתי כתוב דהטוב והמטיב הואיל ואינו בא כמו שאר ברכות שאומר אקב"ו אלא לשבח בעלמא א"צ לברך עובר לעשייתו ואפילו אחר שתייתו מברך הטוב והמטיב, וכתב כן בשם רבינו קלונימוס הזקן, והב"י נחלק ע"ז שהרי כל ברכות ההנאה בענין זה הם ואפ"ה אינו מברך עליהן אלא קודם שנהנה מהן ולא אחר שגמר סעודתו, והדרישה שם סק"א כתב בדעת רבינו קלונימוס דאין ברכה זו דומה לשאר ברכת הנהנין שמברך על הנאת אכילתו ושתייתו וכאן מברך ברכת השבח לד' יתברך ומזכיר בה חסדו בהרוגי ביתר לכן אין צריך להקדימו,[[1345]](#footnote-1346) ואדרבה אחר שכבר שתה ריבוי היין נותן עליו השבח,[[1346]](#footnote-1347) וכ"כ הא"ר שם סק"ט דל"ד לברכת הנהנין במברך על הנאתו ומשא"כ בזה שהוא לשבח בעלמא ולשמחה, ובדעת הב"י שמא י"ל דס"ל כמש"נ לעיל בדעת ר"נ גאון ודעימי' דברכת הטוב והמטיב היא משום לתא דברכת הנהנין, - ועמש"כ בזה המ"ב שם סקט"ו לדינא.

## באיזה שינוי יין מברכין הטוב והמטיב

נחלקו הראשונים בדין שינוי יין דמברכין עליו הטוב והמטיב, **א** הבה"ג בהל' קידוש והבדלה כתב דהיינו מחמרא בישא לחמרא טבא, והביאו בס' העתים סימן קמ"ז, וכ"כ בפי' רשב"ם בפסחים שם דמברך הטוב והמטיב כשהיין השני משובח מן הראשון, וכ"כ הר"י מלוניל בפסחים שם, וכ"כ המאירי בסוגיין ובפסחים שם, וכ"כ ההשלמה שם דאין מברכין הטוב והמטיב אלא כשהיין האחרון מבושם מן הראשון, וכ"נ בד' הראבי"ה בסימן קנ"ב ובסימן תק"ט, וכ"כ הרמ"ך בפ"ד מברכות ה"ט בשם רבינו אפרים, והרמ"ך שם והשב"א בסוגיין ועוד מרבווותא כתבו דכ"ה גם דעת רש"י בסוגיין, אך האו"ז בסימן קנ"ז נסתפק בזה בדעתו, ונתבאר לעיל. - **ב** התוס' כתבו בשם ר"ת דאף אם אין האחרון חשוב מברכין עליו בפה"ג אם אינו גרוע יותר מדאי,[[1347]](#footnote-1348) וכ"כ התוס' בפסחים ק"א א' דאף אם השני גרוע מברך דעל ריבוי יינות הוא מברך ובלבד שלא יהא רע יותר מדאי שאין יכולין לשתותו אלא מדוחק,[[1348]](#footnote-1349) וכ"כ הבעה"ע בהל' מצה קלא: והרשב"א בסוגיין ור"פ בהגהתו לתשב"ץ קטן סימן רצ"ז, וכ"נ בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ד הי"ד, וכ"כ בס' הבתים שערי הברכות שער ט' שכן נתפשט המנהג. - **ג** בס' הבתים שם כתב דיש מי שאומר דאף אם אין השני חשוב מן הראשון מברכין עליו בפה"ג והוא שלא יהי' גרוע ממנו, וכ"נ בד' הרמ"ך שם, וכ"כ האבודרהם בהל' ברכות בשם תוס', וכ"נ בד' הרא"ש בסימן ט"ו ובד' הטוש"ע בסימן קע"ה ס"ב. - **ד** הרמב"ם בפ"ד מברכות ה"ט כתב דאם בא להן מין יין אחר כגון שהיו שותין אדום והביאו שחור או ישן והביאו חדש מברכין הטוב והמטיב, ובס' הבתים שם כתב בדעתו דרק כשיש בו שינוי במראה או בישן וחדש מברכין הטוב והמטיב, וכ"כ הארחות חיים בהל' סעודה סל"ד והכל בו בסימן כ"ד בדעתו, ועד"ז כתב בפי' הר"ן בפסחים שם בדעתו דרק כשהשני ממין אחר מברכין עליו הטוב והמטיב, וכ"כ הס' השלחן בהל' סעודה שער ג' והס' הפרדס בשער תיקון הברכות והב"י בסימן קע"ה והב"י שם כתב דבכה"ג מברכין עליו הטוב והמטיב אף כשהוא גרוע מן הראשון, וכמש"כ ההגמי"י בהל' ברכות שם בדעתו, וכ"כ הארחות חיים והכל בו והפרדס שם.

התוס' הוכיחו דמברכין הטוב והמטיב אף כשהיין השני אינו משובח מן הראשון ממה שאמרו בירושלמי דעל כל חבית וחבית שהי' פותח הי' מברך הטוב והמטיב ולא הקפיד אם השני משובח מן הראשון, ובישוב ד' הבה"ג ודעימי' מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהא דמברך על כל חבית שפותח הא כשהוא מסופק אם האחרון טוב ומספק הי' מברך על כל אחד שמא משובח הוא, ועד"ז כתבו התוס' בפסחים שם די"ל דהי' מברך לפי שלא הי' מכירו אבל אם ידוע שהשני גרוע לא, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ו והאו"ז בסימן קנ"ז ורבינו מנוח בפ"ד מברכות ה"ט. - **ב** המאירי בסוגיין ובפסחים שם כתב דהא דהי' מברך על כל חבית וחבית היינו על כל חבית שהיא מעולה מחברתה, ורוב פעמים התחלת החבית שפותחין עכשיו חשובה משולי אותה שעברה, ועד"ז כתב האו"ז שם שהי' מברך ע"י קפילא. - **ג** ההשלמה בפסחים שם כתב דהי' מברך בשעת פתיחת החבית שהי' נותן שבח והודאה לד' שלא החמיץ יינו,[[1349]](#footnote-1350) והביאוהו המכתם והמאורות שם.

משמעות ד' התוס' דמש"כ שכל שמסופק אם האחרון טוב מברך עליו שמא משובח הוא, הוא לדעת רשב"ם, דאף דאין מברכין אלא על יין משובח, מ"מ סגי בספק אם הוא משובח, וכ"ה מבו' בד' האו"ז ורבינו מנוח שם, וכ"כ הב"י בסימן קע"ה, - אך הטור שם כתב דלדעת רשב"ם אין מברכין אלא כשיודע שהוא משובח מן הראשון, והתוס' נחלקו ע"ד רשב"ם וס"ל דאף בסתמא מברכין, ורק אם יודע שהוא גרוע ממנו אין מברכין, וכ"ה להדיא בתוס' רי"ח, ופירש דהא דמברכין אף שהוא מסופק הוא משום דעל ריבויו מברכין רק שלא ישתנה לגירעון כ"כ.

התוס' כתבו לסייע לדעת הסוברים דאין מברכין הטוב והמטיב אלא כשהיין השני משובח מן הראשון ממה שאמרו בירושלמי דיין חדש וישן צריך לברך שינוי יין א"צ לברך ומשמע דאין מברכין הטוב והמטיב אלא כשהאחרון ישן דעדיף טפי, ובישוב דעת ר"ת ודעימי' דמברכין הטוב והמטיב אף כשהשני גרוע מן הראשון מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בשם ר"ת דלא קי"ל כהך מ"ד אלא כרבי דהי' מברך על כל חבית וחבית שהי' פותח ולא הקפיד אם השני משובח מן הראשון. - **ב** התוס' כתבו די"מ דההיא דחדש וישן לא מיירי בברכת הטוב והמטיב אלא בברכת בפה"ג, וכן נתבאר לעיל מד' רבים מקמאי. - **ג** בד' הרמב"ם בפ"ד מברכות ה"ט מבו' שפירש לד' הירושלמי דהיינו דאין מברכין הטוב והמטיב אלא כשבא להם מין יין אחר כישן וחדש, ואה"נ דבכה"ג שהוא מין אחר מברכין עליו הטוב והמטיב אף כשהוא גרוע מן הראשון.[[1350]](#footnote-1351) - **ד** בתשו' מהר"ח או"ז סימן ס"ח כתב די"ל דמכוון הירושלמי הוא דביין חדש ויין ישן צריך לברך הטוב והמטיב אפי' אם אינו שותה אלא הוא לבדו מחמת שהושפעה טובה לעולם ביין חדש והו"ל שפיר הטוב לי והמטיב לחבירי,[[1351]](#footnote-1352) אך בשינוי יין שרוב העולם אין להן שינוי יין לא יברך אא"כ יש שותה עמו.

הבעה"ע שם הוכיח דברכת הטוב והמטיב היא על ריבוי היין ולא משום חשיבות, דאטו כי גרוע מברך דיין האמת, וכמו שאמרו בסנהדרין מ"ב א' דהא דאין מברכין על מילוי הלבנה הטוב והמטיב, הוא משום דאטו כי חסר מברך דיין האמת, וכ"כ רבינו מנוח בפ"ד מברכות ה"ט, - אך המאירי בפסחים שם כתב דדוקא בלבנה אמרו דאם מברכין על עילויו הטוב והמטיב ראוי לברך על קלקולו דיין האמת, אך בזו שהם ב' יינות, אף דעל עילויו של זה מברך על מה שהטיב לו, א"צ לברך על גריעותא דיין האמת, שהרי זה שלו לא נתקלקל ואף השני לא נתקלקל בידו.[[1352]](#footnote-1353)

## אם מברכין הטוב והמטיב כששתה מיין זה בתוך ל' יום

השבה"ל בסימן קמ"ד כתב בשם ר"ח דשינוי יין דצריך לברך היינו כשלא שתה ממנו ל' יום, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וכתב לסייע לזה ממה שאמרו בירושלמי דעל כל חבית שהי' פותח הי' מברך ומשמע דבשעת פתיחת החבית דוקא הי' מברך דומיא דקנה כלים חדשים, אך כל ששותה ממנו תמיד א"צ לברך, ובתשו' מהר"ח או"ז סימן ס"ח כתב בשם המהר"ם מר"ב בשם תלמיד רבינו שמחה דכ"ה בירושלמי בפירקין, וכתב דלא נמצא בירושלמי לפנינו, והתרוה"ד בסימן ל"ד כתב דכן נהגו באושטריי"ך, - אך המהר"ח או"ז שם נחלק ע"ז דגם בתוך ל' יום מברך הטוב והמטיב, וכ"ה מבו' מסתימת ד' ש"ר, וכ"כ הרמ"א בסימן קע"ה ס"ב, ובטעמא דמילתא כתב המהר"ח או"ז שם בשם ה"ר אהרן דהוא משום דדמי ברכת הטוב והמטיב לברכת בפה"ג, וכ"ה דמברך בפה"ג בכל שעה שבא לשתות יין ה"נ מברך הטוב והמטיב בכל שעה שבא לשתות, והגר"א בסימן קע"ה שם כתב דהוא משום דלא אמרו ל' יום אלא בברכת הראי', ואף בברכות הראי' מברך על ברקים ורעמים בכל פעם.

התרוה"ד בסימן ל"ד כתב דבאושטריי"ך היו נוהגים שלא לברך אלא על היינות שהיו מופלגים לשבח, ואף ביינות אלו אם שתה מהן תוך ל' יום לא היו מברכין, וכתב דמה שנהגו שלא לברך אלא על היינות המופלגים לשבח, הוא לטעמייהו שנהגו כדעת ר"ח דאם שתה תוך ל' יום אין מברכין, והרי דבחידוש תליא מילתא כההיא דהרואה את חבירו לאחר ל' יום דמברך שהחיינו, וכ"ה דהתם אינו מברך רק בחבירו שהוא חביב עליו ושמח בראייתו, ה"נ אין לברך הטוב והמטיב אלא ביין מופלג שהכל מודים בו שהוא משובח מן הראשון דחשיב שמחה לשותה לפי שברור לו שהוא משובח לכל אדם, דכל שאינו מופלג, הרי דכיון דהי' להם רוב מיני יינות לכמה בע"ב יש שהיו בוחרים בחזקים ויש בקלים ויש בדקים וצלולים ויש במתוקים, ל"ה הסכמה ברורה להם כלל שהאחרון משובח מן הראשון, וכתב דאע"פ שאינו טעם מספיק לגמרי, מ"מ בא לישב המנהג, והב"י בסימן קע"ה כתב דעכשיו לית דחש להני מנהגים.

## שינוי מקום לענין ברכת הטוב והמטיב

בתשו' מהר"ח או"ז שם כתב לפרש למה שאמרו בירושלמי דשינוי מקום צריך לברך, דקאי על ברכת הטוב והמטיב,[[1353]](#footnote-1354) דאם שתה כאן ב' מיני יינות ושינה מקומו ושותה גם שם אותן ב' מיני יינות ששתה במקומו הראשון, צריך גם במקום השני לברך הטוב והמטיב אע"פ שכבר בירך במקום הראשון, דכ"ה דשינוי מקום מחייבו בברכת בפה"ג ה"נ מחייבו בברכת הטוב והמטיב,[[1354]](#footnote-1355) וכתב דלפ"ז נתפרש דמברכין הטוב והמטיב אף שכבר שתה מיין זה בתוך ל' יום.

א' שבט פ"ד

דף מס' 67

## שינוי יין בשותה לבדו

**נ"ט ב'** **- התם נמי דאיכא בני חבורה דשתו בהדי',** התוס' כתבו דה"ה אם אשתו ובניו עמו, וכ"כ הרשב"א והנימו"י ובחי' המיוחסים להריטב"א והשבה"ל בסימן קמ"ד, - והרי"ף השמיט לדין זה, והב"י בסימן קע"ה כתב דלא חש לכתבו לפי שסמך על מש"כ בהא דעל הגשמים ועל בשורות טובות אומר ברוך הטוב והמטיב דה"מ דאיכא שותפות בהדי' וכו', וכתב דהרמב"ם רמז לדין זה במש"כ בפ"ד מברכות ה"ט היו מסובין לשתות יין ובא להם מין יין אחר וכו' אבל מברכים הטוב והמטיב, ומשמע דמיירי בבני חבורה ולא ביחיד.

והתשב"ץ קטן בסימן רצ"ט כתב בשם רבינו יחיאל דאף כשרוצה לשתות לבדו מברך הטוב והמטיב, דהטוב לדידי' ומטיב לאחריני היינו שיהנו אחרים, וכתב לדמותו להא דכשאמרו לו ילדה אשתך זכר מברך הטוב והמטיב אף אם אינו בעיר שאשתו שם, והיינו דהואיל שנהנה מדבר שהיא נהנית מברך הטוב והמטיב, וכתב ע"ז דלא נהירא כלל, וכ"כ האבודרהם בהל' ברכות בשם י"א, והב"י בסימן קע"ה כתב דלדעתם צ"ל דמה שאמרו דאיכא בני חבורה דשתו בהדי' היינו דיש אחרים השותים מאותו יין אע"פ שאינם ביחד עמו, אך עיי"ש שצידד דלא נתכונו לכך, אלא מכוון דבריהם דכל אחד מברך לעצמו, וא"צ שיוציא את חבירו בברכתו,[[1355]](#footnote-1356) (ועמש"נ בזה להלן), ועמש"כ בזה המאמ"ר שם סק"ה.

המג"א בסימן קע"ה סוסק"ד כתב דאין מברכין הטוב והמטיב אלא כששותין כאחד, אך אם שותה כל אחד בחדר אחד אין מברכין, ול"ד לילדה אשתו זכר דמברך הטוב והמטיב אע"פ שאין אשתו עמו, דהתם הוא משום שהם שותפין בדבר אחד דהיינו הבן, ומשא"כ הכא דיין ששתה האי לא שתה האי, וע"כ בעינן שישתו בחבורה אחת, והיינו דבכה"ג חשיב דאיכא טובה אחת לשניהם, וכ"כ המ"ב שם סקט"ו.

בתשו' רדב"ז ח"א סימן רכ"ח נקט בפשיטות דכל שהביאו לשניהם יין וכל אחד שותה משלו מברכין שניהם הטוב והמטיב, והיינו דאף דכל אחד שותה משלו ואין שותין שניהם מיין אחד, דמ"מ כיון דלשניהם איכא להטובה דריבוי יין מברכין הטוב והמטיב, וכ"נ להדיא בתשו' מהר"ח או"ז ר"ס קכ"ט,[[1356]](#footnote-1357) וצ"ע.

גירסת ראבי"ה בסימן קמ"ו ובסימן תק"ט דהתם בדאיכא שותפא בהדי', ובסימן תק"ט פירש דהיינו דכל שיש אחר שותף בחביות מברך אפי' שתי חד גברא, ועיי"ש שכתב די"ג דאיכא שותפא דשתי בהדי', ולפ"ז כל שאחר שותה עמו מברך אף דאין החבית של שניהם, ובסימן קמ"ו כתב דאם שתי אחרינא בהדי' או דיש לו שותף בחביות מברך הטוב והמטיב, וצ"ע, ומבו' לפ"ז דאין הברכה על הטובה שבשתיית היין, אלא על היין עצמו, וע"כ כל שיש לו שותף ביין חשיב כטובה לדידי' ולאחריני.[[1357]](#footnote-1358)

## אם בשינוי יין בשותה לבדו מברך שהחיינו

התוס' כתבו דכל ששותה לבדו אינו מברך כלל, דלא מצינו דמברכין שהחיינו אלא אקרא חדתא וכל פרי חדש ולא על שינוי יין, וכ"כ הנימו"י והחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"כ האו"ז בסימן קנ"ז ובס' הבתים שערי הברכות שער ט', והב"י בסימן קע"ה כתב דכן דעת כל הפוסקים, - אך הראבי"ה בסימן קמ"ו כתב דכל ששותה לבדו ואין לו שותף בחביות מברך שהחיינו, וכ"כ הרוקח בסימן שמ"א והריטב"א בהל' ברכות פ"ד הי"ד ובפי' הר"ן בפסחים שם ובס' השלחן הל' סעודה שער ג', וכן צידד הרמ"ך בפ"ד מברכות ה"ט.

הגר"ז בסדר ברכה"נ פי"ב סי"ט כתב דהא דהשותה יחידי אינו מברך שהחיינו הוא משום דלא תיקנו הברכה אלא משום ריבוי השמחה ובשותה יחידי אין ריבוי שמחה כ"כ, - וצ"ב, שהרי משמע בסוגיין דאם היו מברכין הטוב והמטיב אף כשאי"ז טובה לדידי' ולאחריני, היו מברכין על שינוי יין אף כששותה לבדו, וכל הא דבעינן שיהיו בני חבורה דשתו בהדי' הוא משום דבעינן הטוב לדידי' ומטיב לאחריני, ומהיכ"ת נימא דכל דשותה יחיד אין ריבוי שמחה ואין מברכין,[[1358]](#footnote-1359) והא דהשותה יחידי אינו מברך שהחיינו משמע בד' התוס' דהוא משום דאין מברכין שהחיינו אלא על דבר חדש כפרי חדש.

## אם מברכין הטוב והמטיב כשאין לשניהם שותפות ביין

בס' הפרדס שער תיקון הברכות כתב בשם רבינו ברוך אשכנזי דאכסנאי לא יברך הטוב והמטיב כי אינו שלו, וכ"כ בס' על הכל סימן כ"ב דכ"כ רבינו ברוך בשם הרי"ף, וכ"כ המרדכי בסימן רט"ז בשם הרי"ף דאכסנאי והאורח לא יברך הטוב והמטיב,[[1359]](#footnote-1360) והב"י בסימן קע"ה תמה ע"ז דאע"פ שאינו שלו מ"ט לא יברך על מה שהזמין לו הקב"ה מיני יינות לשתות, וכתב דאין לחוש לכך, ולא נמצא כן בד' הרי"ף וגם במרדכי ישן אינו, - והב"ח שם כתב דמכוון הדברים הוא דלא יברך האורח אלא בעה"ב מברך והאורח עונה אמן ויוצא בברכתו, דאין האורח יכול לברך הטוב לדידי' כיון שאין היין שלו ולא הטיב הקב"ה אלא לבעה"ב שהיין שלו.[[1360]](#footnote-1361)

אך המג"א שם סק"ד פירש בד' המרדכי דבכה"ג דבעה"ב והאורח מסובין יחד אף בעה"ב אינו מברך משום דבעינן שיהיו שותפין ביין, ומשא"כ באורח שאין לו חלק בו אין בעה"ב מברך דהיאך יאמר המטיב לאחריני דליכא הטבה לאחריני שאינו שלו,[[1361]](#footnote-1362) וכתב דזהו שאמרו בגמ' דאיכא בני חבורה דשתו בהדי', ומש"כ התוס' וש"ר דה"נ באשתו ובניו, היינו דכיון שחייב במזונותיהן הוי כאלו יש להם חלק בו,[[1362]](#footnote-1363) וכתב דמ"מ אם הבעה"ב נותן הקנקן על השלחן א"כ כולן שוין לטובה והוי כיש להן חלק בו ומברכין הטוב והמטיב, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובתשו' פרח שושן כלל א' סו"ס י"ב האריך לתמוה ע"ז, דודאי דבעה"ב מברך אף שאין לשאר המסובין שותפות ביין, עיי"ש, והשעה"צ שם סקי"ד כתב דספק ברכות להקל.

## אם בעינן שישתו שניהם מב' היינות

בתשו' מהר"ח או"ז סימן קכ"ט נסתפק כשהיו ראובן ושמעון שותין כל אחד מיינו ונתן ראובן לשמעון לשתות מיינו אם מברך שמעון הטוב והמטיב כיון שגם ראובן נהנה מזה המין, או דכיון דליכא שינוי יין אלא לדידי' לא קרינן בי' הטוב לי והמטיב לחברו, והביאו המג"א בסימן קע"ה סק"ד, - ובתשו' גו"ר כלל א' סימן מ' כתב דמילתא דפשיטא דבכה"ג אין מברכין הטוב המטיב, דאע"פ ששמעון נהנה מריבוי יינות נידון כיחידי מאחר שאין ראובן נהנה מיינו של שמעון, ורק היכא דיש לראובן שותפות בהנאתו של שמעון מברכין הטוב והמטיב, אך בתשו' פרח שושן כלל א' סימן י"ב כתב דיש להסתפק בזה, עיי"ש, ונתבאר להלן, ועמש"כ בזה המאמ"ר בסימן קע"ה סק"ו.

הגו"ר שם כתב דאם ישתה כל אחד מיינו של חבירו מברכין הטוב והמטיב, אך המחה"ש בסימן קע"ה סק"ד כתב דאפשר דיש להסתפק אף בגונא דנותן גם שמעון לראובן לשתות מיינו ויש שינוי יין לשניהם, דמ"מ אותו יין שהוא שינוי לדידי' אינו שינוי לחבירו, ועמש"נ להלן בטעם הפלוגתא בזה, ועמש"כ בזה המאמ"ר שם סוסק"ו.

הגו"ר שם כתב דאף דכל ששתה אחד מן המסובין מן היין הראשון ובא להם יין אחר ושותין ממנו כל המסובין, אין מברכין הטוב והמטיב משום דליכא ריבוי יינות לדידי' ולאחריני, מ"מ אם דעת המסובין לשתות מב' היינות יכול ראובן לברך הטוב והמטיב מיד כשבא היין השני לפניו אף דשמעון לא שתה עדיין אף מן היין הראשון, דכיון שב' היינות מוכנים ועומדים לפניהם ומקרבא הנייתהו הו"ל כאילו כבר נהנו מרבוי יינות, ושפיר יש לברך הטוב לי והמטיב לאחרים, - ובתשו' פרח שושן שם נחלק ע"ז, דכל שלא שתו בני חבורה אף מן היין הראשון אין יכול ראובן לברך הטוב והמטיב, דאע"ג דב' היינות מזומנים לפניהם, הזמנה לאו מילתא היא, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

## אם ברכת הטוב והמטיב היא על ב' היינות או על היין השני

בעיקר ברכת הטוב והמטיב יש להסתפק אם עיקר הברכה היא על ב' היינות דע"י שניהם איכא ריבוי יין, או עיקר הברכה היא על היין השני דהוא ריבוי היין, ובתשו' פרח שושן שם כתב דטעם ספיקא דהמהר"ח או"ז דסגי במה ששתו שניהם מן היין השני, אף שמן היין הראשון שתה רק אחד, הוא משום דעיקר הברכה תלוי' ביין השני, וע"כ בעינן שיהא משובח מן הראשון או עכ"פ לא יהי' גרוע, וע"כ י"ל דכל שנהנו שניהם יחד מן היין השני מברך הטוב והמטיב, אף דלגבי חבירו אין בזה ריבוי יין, אך בד' הגו"ר שכתב דפשיטא דאין לברך בכה"ג י"ל דס"ל דעיקר הברכה היא על ב' היינות, ומה"ט ודאי דבעינן שישתו שניהם גם מן היין הראשון, דבעינן שהטובה דב' היינות תהא גם לחבירו.[[1363]](#footnote-1364)

ומצינו עוד כמה נפ"מ בדבר, **א** נתבאר לעיל מש"כ הגו"ר שם דכל ששותה כל אחד מיינו של חבירו מברכין הטוב והמטיב, והמחה"ש כתב דגם בכה"ג יש להסתפק אם מברכין משום דמ"מ אותו יין שהוא שינוי לדידי' אינו שינוי לחבירו, ולכאו' תליא בהנ"ל, דהגו"ר לטעמי' דעיקר הברכה היא על ב' היינות, דע"י ב' היינות איכא ריבוי יין, וע"כ ליכא נפ"מ אם אותו היין שהוא השני לדידי' הוא הראשון לחבירו, דמ"מ כיון דע"י ב' היינות יש לשניהם ריבוי יין מברכין הטוב והמטיב, אך דעת המחה"ש דעיקר הברכה היא על היין השני, וע"כ לפ"מ שנסתפק המהר"ח או"ז דלא סגי במה שנהנה חבירו מיין זה, דבעינן דגם לחבירו יהא ביין זה להטובה דריבוי יינות, י"ל דאף שגם חבירו שותה מיין זה, מ"מ כיון דלחבירו הוי זה היין הראשון ואין לו ביין זה להטובה דריבוי יינות, אין מברכין עליו הטוב והמטיב. - **ב** בד' השעה"צ בסוסקט"ו משמע דבעינן שיהא לשניהם שותפות גם ביין הראשון, ולכאו' כ"ז הוא אי נימא דעיקר הברכה היא על ב' היינות דע"י שניהם איכא ריבוי יין, וע"כ י"ל דבעינן שיהא לחבירו שותפות גם ביין הראשון, אך אם עיקר הברכה היא על היין השני, הרי דאף דבעינן שישתו שניהם גם מן היין הראשון, כדי שיהא היין השני ריבוי יין לשניהם, מ"מ אין להצריך שיהא להם שותפות ביין הראשון. - **ג** לכאו' נפ"מ בזה בגונא דאת היין הראשון לא שתו שניהם יחד אלא שתה כל אחד בחדר אחר, ובאים לשתות את היין השני יחד, דאי נימא דעיקר הברכה היא על ב' היינות אין מברכין הטוב והמטיב, דהטובה דב' היינות אינה לשניהם יחד, אך אם עיקר הברכה היא על היין השני מברכין הטוב והמטיב.

## אם כל אחד מברך לעצמו הטוב והמטיב

הרא"ש בסימן ט"ו כתב די"א דכיון דאין מברכין הטוב והמטיב ביחיד, ע"כ אף דקי"ל דביין שבתוך הסעודה כל אחד מברך לעצמו, מ"מ ברכת הטוב והמטיב אחד מברך לכולן, דאם הי' כל אחד מברך לעצמו הו"ל כל חד וחד יחיד, והרא"ש נחלק ע"ז דכ"ה דכל אחד מברך לעצמו בפה"ג משום דאין בית הבליעה בפנוי, ה"נ מברך כל אחד לעצמו הטוב והמטיב, ואפ"ה כיון דחבירו שותה ונהנה גם הוא מיין זה קרינן בי' הטוב לדידי' והמטיב לאחריני, ודמי לילדה אשתו זכר דמברך הטוב והמטיב משום דאיכא טובה גם לאשתו ומיירי אף כשהי' הבעל בעיר אחרת בשעה ששמע, וכ"כ התוס' לעיל מ"ג א' ד"ה הואיל, וכ"כ ר"פ בהגה' סמ"ק סימן קנ"א, אך הסמ"ק שם כתב דרבותינו מאיבר"א היו נוהגין דאחד פוטר את כולן בברכת הטוב והמטיב שאינו בא רק לשמחה ובשביל האחרים.

## הביאו לפניו את ב' היינות יחד אם מברך הטוב והמטיב

הראבי"ה בסימן קנ"ב כתב דאם הביאו לו יין רע ויין טוב כאחת מברך על היין הטוב בפה"ג ופוטר את הרע, ולא אמרינן דיברך על הרע בפה"ג ועל היין המובחר הטוב והמטיב כדי להרבות בברכות, וכל הא דשינוי יין מברך הטוב והמטיב הוא כשלא הביאו לו ביחד, - אך כתב בשם אביו דיש לברך על היין הרע בפה"ג ועל היין המובחר הטוב והמטיב כדי להרבות בברכות, וכ"כ הראבי"ה גופי' בסו"ס תק"ט, והט"ז בסימן קע"ה סק"ד האריך לפרש דהיינו דאף דחביב קודם היינו כשאין שם שבח להקב"ה אלא פעם אחד ראוי לסדר אותו על החביב, אך הכא שיש כאן ב' שבחי להקב"ה אחד על בריאת היין ואחד ברכת הטוב והמטיב עדיף ליתן ב' שבחים, ודמי להא דכשהביאו לפניו דבר שברכתו בפה"ע ודבר שברכתו שהכל, לא אמרינן דיברך שהכל ויפטור גם את פרי העץ כדי למעט בברכות.

הטור בסימן קע"ה כתב דהא דמברכין הטוב והמטיב אינו רק כשהביאו להם עתה מחדש יין אחר אלא ה"ה אם הי' לו תחילה ב' מיני יינות מברך על השני הטוב והמטיב, והב"י שם כתב דהוא דלא כמש"כ הראבי"ה דבכה"ג שב' היינות לפניו מברך על היין הטוב בפה"ג ופוטר את הרע ואינו מברך הטוב והמטיב, וכ"כ הט"ז שם סק"ד דהטור פליג ע"ז, ועיי"ש במש"כ בטעמו, ונתבאר לעיל.

אך האחרונים כתבו דהטור לא פליג ע"ד הראבי"ה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הדרכ"מ שם כתב דד' הטור קיימי כשלא היו ב' היינות לפניו כשבירך בפה"ג, ובכה"ג מברך על היין השני הטוב והמטיב, וכ"כ הרמ"א שם ס"א והדרישה שם סק"ב, והב"ח שם סוס"א תמה ע"ז. - **ב** הדרישה שם כתב די"ל עוד דד' הטור הם כשאין ידוע שיין אחד גרוע מחבירו, דבכה"ג מברך על השני הטוב והמטיב, אך כל שידוע שיין אחד רע ויין אחד טוב מודה דיש לברך בפה"ג על היין הטוב ופוטר את הרע, וכ"כ הט"ז שם סק"ד דבכה"ג ודאי דמברך על אחד בפה"ג ועל השני הטוב והמטיב, וכ"כ השכנה"ג בהגב"י שם סק"ט והמ"ב שם סקי"ד. - **ג** הב"ח שם ס"א כתב דאף דלכתחילה יש לברך בכה"ג בפה"ג על הטוב ולפטור את הגרוע, מ"מ אם בירך בפה"ג על הגרוע מברך על השני הטוב והמטיב, ומכוון ד' הטור הוא להשמעינו דלא נימא דבברכת בפה"ג שבירך על הראשון נפטר גם המשובח מלברך עליו כלום שהרי היו שניהם לפניו בשעת בפה"ג.

במש"כ הרמ"א דכל שאין ב' היינות לפניו מברך על היין שלפניו בפה"ג ואח"כ מברך על היין השני הטוב והמטיב, כתב הלבוש שם ס"א דהיינו שלא היו לפניו יחד על השלחן, - אך הדברי חמודות בסימן ט"ו כתב דכל שהיו לו היינות מוכנים לשתות עכשיו אפי' אינם על השלחן לפניו יש לברך על הטוב ולפטור את הגרוע כדי למעט בברכות.

הלבוש שם ס"א כתב דכל שהיו לפניו שניהם יחד על השולחן בשעה שבירך בפה"ג יצא ידי שניהם וא"צ לברך עוד כשישתה השני שהרי כבר בירך גם עליו בפה"ג, ומבו' בדבריו דבכה"ג שהיו שניהם על השולחן אף אם בירך בפה"ג על הגרוע, אינו מברך הטוב והמטיב על המשובח, כיון דכבר בירך גם עליו בפה"ג, ונתחדש בדבריו דאין מברכין על היין השני הטוב והמטיב, אלא משום דלא בירך עליו עצמו בפה"ג, וע"כ כל שהי' לפניו על השלחן ובירך גם עליו בפה"ג, אינו מברך עליו הטוב והמטיב, ועמש"כ בזה בס' מכתם לדוד בפ"ד מברכות ה"ט (ד"ה ודע) בדעת הרמב"ם.

והפמ"ג במש"ז שם סק"א עמד ע"ד הלבוש, ממש"כ הלבוש גופי' שם ס"ג כשהביאו לפניו יין רע ויין טוב, דלא יברך בפה"ג על הרע תחילה כדי לברך אחריו הטוב והמטיב על הטוב כדי להרבות בברכות חינם, והרי דאם יברך בפה"ג על הרע יחזור ויברך הטוב והמטיב על הטוב, אף שהי' על השלחן בשעה שבירך בפה"ג, וכ"כ הט"ז בסק"ד והמג"א בסק"ב דכל שבירך בפה"ג על הגרוע מברך הטוב והמטיב על הטוב אף שהי' על השלחן, ועיי"ש במש"כ בזה.

בד' המ"ב שם סק"ד ובשעה"צ סק"ו משמע דלמש"כ הדברי חמודות דכל שהם בביתו בשעה שבירך בפה"ג ודעתו לשתותם הוי כמונח לפניו על השלחן, היינו דבכה"ג אינו מברך הטוב והמטיב דלא חשיב כשינוי יין כיון דהוי כמונח לפניו בשעת הברכה,[[1364]](#footnote-1365) וזה כיסוד ד' הלבוש דכל דהי' היין השני לפניו בשעת ברכת בפה"ג, אינו מברך עליו הטוב והמטיב,[[1365]](#footnote-1366) - וצע"ג ממש"כ המ"ב שם סק"ה דאם עבר ובירך על הגרוע תחילה צריך לברך ברכת הטוב והמטיב על היין השני, ושם סקי"ד כתב דכל שמסופק לו איזהו טוב ואיזהו רע מותר לכתחילה לברך בפה"ג על האחת וברכת הטוב והמטיב על השני אף שהובאו לפניו לכתחילה שניהן כאחת, והרי דמברכין הטוב והמטיב אף כשהיו שניהם לפניו על השלחן כשבירך בפה"ג.

## שיעור היין דמברכין עליו הטוב והמטיב

האש"א מבושטאטש בסימן קע"ה נסתפק דאין מברכין הטוב והמטיב אלא כששתה מן היין רביעית כשיעור שתי', וכתב דשמא סגי במלא לוגמיו, והדע"ת שם כתב בשמו דבעינן שישתה רביעית בין מן היין הראשון ובין מן היין השני, - אך בתשו' חסד לאברהם סימן י"ז האריך להוכיח דאף כששותה כ"ש מברכין הטוב והמטיב, וכן הוכיח הקצוה"ש בסימן ס"א סק"ד מד' הפוסקים, - ועמש"כ בזה בס' בר אלמוגים סו"ס מ"ב.

## אם מברכין הטוב והמטיב כשנגמר היין הראשון והביאו יין אחר

בתשו' רדב"ז סימן אלף קצ"ה כתב בשם הראב"ד דאם בא להם יין אחר מפני שנשלם להם היין שהיו שותין ממנו ואין להם מה לשתות אין מברכין הטוב והמטיב, וכ"כ רי"ו בנתיב ט"ז ח"א בשם הגהה דבכה"ג אין מברכין הטוב המטיב שאין כאן ריבוי טובה, ועיי"ש שהניח לזה בצ"ע, וכ"כ הרדב"ז בשם בעל מתיבות שנסתפק בזה, - והב"י בסימן קע"ה הכריע דאף בכה"ג מברכין הטוב והמטיב שהרי מ"מ ריבוי יין הוא וצריך לברך עליו, וכ"כ הרמ"א שם ס"א, - אך הרדב"ז שם כתב לחלק בזה דאם יש להם מאותו היין שהיו שותין בתחלה ולא רצו להביאו והביאו זה המשונה ודאי משום שינוי יין הביאו אותו ומברך עליו הטוב והמטיב, אך אם ל"ה להם יין מאותו הראשון והביאו יין אחר הרי לא הביאוהו מחמת שינויו אלא מפני שלא הי' להם אחר והם צריכין לשתות ובכה"ג אין מברכין עליו הטוב והמטיב, והביאו המג"א שם סק"א, והשעה"צ שם סק"ד כתב דכן הכריעו האחרונים.[[1366]](#footnote-1367)

ה' שבט פ"ד

דף מס' 68

## חביצא

**ל"ז ב'** **- א"ר יוסף האי חביצא וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, דבפירש"י כתב דהיינו כגון שלנקו"ק שמפררין בתוך האילפס לחם, וכ"כ בפירש"י מכת"י במנחות ע"ה ב' דהוא תבשיל שקורין שלנקו"ק שמפררין בו פת, והאו"ז בסו"ס קמ"ז הוסיף לפרש לדעת רש"י דהיינו שמבשלין את פירורי הפת באילפס דזהו דרך שלנקו"ק שמבשלין פירורי הפת בתוך המחבת, וכ"כ הראבי"ה בסימן ק"ג לדעתו,[[1367]](#footnote-1368) וכ"כ המאורות והמכתם דהוא תבשיל מלחם פתות ומפורר, וכ"כ הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א דהן פתיתין של פת שנתבשלו בקדירה וע"י הבישול נדבקין קצת, וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ והרמב"ן לקמן ל"ט א', - אך התוס' כתבו דהם פירורין הנדבקין יחד ע"י מרק או ע"י חלב, וכ"כ הערוך בע' חביץ דהיינו שפירר הפת בקערה ושפך המרק עליהן, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם לקמן ל"ט א' ותר"י והרא"ש בסימן י', וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ח ס"י.

## אם דינא דחביצא הוא רק בפירורין שנתבשלו ושנדבקו

לדעת רש"י ודעימי' דדינא דחביצא הוא בפירורין שנתבשלו נחלקו הראשונים, דהתוס' פירשו דכל הא דכשאין בהן כזית אין מברכין עליהן המוציא הוא מכח הא דנתבשלו והבישול מבטלן מתורת לחם, וכ"כ תר"י והרא"ש והאו"ז שם, וכ"ה מבו' להדיא בד' הבעה"מ לקמן שם, - אך בד' הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א מבו' דהא דכשאין בהן כזית אין מברכין עליהן המוציא אי"ז מכח הא דהבישול מבטלן מתורת לחם אלא משום דפירורין פחות מכזית לא חשיבי לענין ברכה, וכ"כ הנחל"ד בדעת רש"י,[[1368]](#footnote-1369) וכ"כ הנשמ"א בכלל נ"ד סק"ד בדעתו.

לדעת התוס' ודעימייהו דדינא דחביצא הוא בפירורין המדובקין ע"י מרק וכיו"ב נחלקו הראשונים, דהגר"א בסימן קס"ח ס"י דהא דכשאין בהן כזית אין מברכין עליהן המוציא אי"ז מכח הא דנדבקו, אלא אף פירורין בעין אין מברכין עליהן המוציא כשאין בהן כזית, וכ"כ הגר"ז בקו"א שם סק"ט והנחל"ד, - אך הפנ"י והראש יוסף והגרע"א בסוגיין נקטו דכל הא דכשאין בהן כזית אין מברכין עליהן המוציא הוא כשנדבקו, אך כל שהם בעין מברכין עליהן המוציא אף כשאין בהן כזית.

בד' התוס' רי"ח לקמן ל"ט א' סוד"ה צריך שתכלה מבו' דטעמא דרב יוסף דכל שאין בפירורין כזית אין מברכין עליהן המוציא הוא משום דחשיב דאין עליהן תוריתא דנהמא, עיי"ש.

## ברכת שהחיינו בהקרבת מנחה

\***הי' עומד ומקריב מנחות בירושלים אומר ברוך שהחיינו וכו',** נחלקו הראשונים אימתי מברכין שהחיינו על הקרבת המנחה, **א** בפירש"י בסוגיין כתב דהיינו דהבעלים הישראל מברך שהחיינו אם לא הקריב ימים רבים,[[1369]](#footnote-1370) והמאירי כתב דהיינו כשלא הקריב ל' יום,[[1370]](#footnote-1371) ובתשו' הרמב"ם סימן קמ"א משמע דעל כל הקרבת מנחה מברך שהחיינו משום דאינה תדירה ואין האדם מתמיד בעשייתה בכל עת, וע"כ דמיא למצוה הבאה מזמן לזמן. - **ב** בפירש"י מכת"י במנחות כתב בפי' בתרא דהבעלים מברך שהחיינו אם לא הביא מנחה מימיו. - **ג** בפירש"י מכת"י שם כתב בפי' קמא דהיינו דכהן שלא הביא מנחה בשנה זו מברך שהחיינו, והתוס' שם פירשו דמכוון דבריו הוא לכהן שלא הקריב מנחת ישראל בשנה זו, דאין לפרש דהוא במנחה דהכהן שהרי מנחת כהן אינה נאכלת. - **ד** בפירש"י הנד' שם כתב לפרש דהיינו בכהן שלא הקריב מנחה מימיו, וכ"כ התוס' בסוגיין משמו, ועד"ז כתב היחוסי תנו"א בע' רב ייבא סבא דהוא כשנתחנך תחילה בעבודה,[[1371]](#footnote-1372) והמאירי כתב דכן פירשו רבים דאיירי במנחה שמקריב כהן שמתחנך.[[1372]](#footnote-1373) - **ה** בפירש"י הנד' שם כתב לפרש עוד דאיירי בכהן המקריב מנחה חדשה כגון מנחת העומר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מתמידין הי"ח דכל המקריב מנחה מן החדש מברך שהחיינו, וכ"כ הפסקי רי"ד במנחות שם. - **ו** התוס' בסוגיין כתבו דהיינו בכהן העומד להקריב ראשון במשמרתו, וכיון דכל משמר יש לה זמן קבוע והוא ב' פעמים בשנה מברך שהחיינו,[[1373]](#footnote-1374) וכ"כ התוס' במנחות והרשב"א והמאירי.[[1374]](#footnote-1375) - **ז** התוס' שם כתבו בשם ה"ר שמעי' דמברכין שהחיינו על הקרבת מנחות משום דאין רגילין להתנדב מנחות, וכ"כ הרשב"א בסוגיין בשם י"מ, ותמה ע"ז דמנחות שייכי טובא, ועד"ז הק' התוס' רי"ח.

\*בתוספתא במכילתין פ"ה הכ"ג תניא דהי' מקריב זבחים בירושלים אומר ברוך שהגיענו לזמן הזה, ומבו' דגם בהקרבת זבח מברכין שהחיינו, ובתשו' הרמב"ם סימן קמ"א כתב דהוא משום דכל מצוה שאינה תדירה ואין האדם מתמיד בעשייתה בכל עת דמיא למצוה שהיא מזמן לזמן דמברכין עלי' שהחיינו, והתוס' במנחות הק' מזה על פי' ה"ר שמעי' דרק במנחות מברכין שהחיינו, וקשיא מזה גם על מש"כ הרמב"ם ודעימי' דמברכין שהחיינו על הקרבת שהחיינו מן החדש, וצ"ע.

\*המהר"י קורקוס בפ"ז מתמידין הי"ח תמה על מש"כ התוס' דמברך שהחיינו משום דכל משמר יש לה זמן קבוע, דאין מברכין שהחיינו אלא על דבר שמתחדש כל שנה ולא על דבר שהוא ב"פ בשנה, וכ"כ הפנ"י בסוגיין בדעת רש"י והרמב"ם, - אך הנה הב"י בסימן רכ"ה צידד דמברכין שהחיינו על פרי המתחדש ב' פעמים בשנה, וכ"כ הרמ"א שם ס"ו, והמג"א שם סקי"ג והגר"א שם כתבו ללמוד כן מד' התוס' הכא, וכ"כ הברה"ז במנחות שם, ועמש"כ בזה המגן גבורים שם סק"ג באורך.

## ברכת שהחיינו במצוה שאינה מוטלת עליו

\*הראבי"ה בסימן רפ"ט כתב בדין מילה דכל שמל אחר אין מברכין שהחיינו וכשמל האב עצמו מברך שהחיינו דאין מברכין שהחיינו אלא כשעושה את המצוה המוטלת עליו, וע"כ רק כשמל האב דהמצוה מוטלת עליו מברך שהחיינו, וכתב דהא דכהן שעומד ומקריב מנחות בירושלים מברך שהחיינו, הוא משום דא"א אלא בכהנים דעליהן הטילה התורה להקריב.

## ברכת שהחיינו כשמתחנך תחילה במצוה

\*הרוקח בסימן שע"א כתב בשם ריב"ק משפירא בעל היחוסי תנו"א דכל מצוה שעל האדם לעשות ולא עשאה ומתחנך לכתחילה מברך שהחיינו, ובתו"ד הביא להא דהי' עומד ומקריב מנחות בירושלים אומר שהחיינו שנתחנך לעבודת הזמן, והש"ך בסימן כ"ח סק"ב כתב דמזה מקור למש"כ הרמ"א שם דמי ששחט בפעם הראשון מברך שהחיינו על הכיסוי, וכתב דלמש"כ התוס' דהמקריב מנחות מברך שהחיינו הוא משום דיש להן זמן קבוע, אין מברכין שהחיינו על הכיסוי, וכ"כ הפר"ח שם סק"ה, - ועמש"כ בזה התבו"ש שם סק"ד והתפארת למשה והגליון מהרש"א והצבי לצדיק שם והמג"א בסימן כ"ב סק"א, ואכמ"ל.

**נטלן לאכלן מברך המוציא לחם מן הארץ ותני עלה וכולן פותתן כזית,** התוס' כתבו דלפירש"י דחביצא הוא תבשיל צ"ל דהא דמייתי לה מפתיתי המנחות הוא משום דנטגנין בשמן וכנתבשלו דמי, וכ"נ ממש"כ בפירש"י דאיירי במנחת מחבת ומרחשת ולא פירשה בכל המנחות ואף במנחת מאפה תנור, - אך בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דאיירי במנחת מאפה תנור, וכ"נ בסתימת ד' רש"י מכת"י במנחות, וזה לטעמי' דאף דחביצא הוא תבשיל מ"מ הא דמפלגינן בין כזית לפחות מכזית הוא אף כשלא נתבשלו.

בעיקר מש"כ התוס' דבמנחת מחבת ומרחשת דנטגנין בשמן הוי כבישול, כ"כ גם התוס' בפסחים ל"ז ב' והרא"ש בהל' חלה סימן ב' וכ"כ הר"ש והרא"ש בחלה פ"א מ"ה בפי' קמא, - אך הר"ש והרא"ש שם כתבו בפי' בתרא דאף מנחת מחבת ומרחשת הי' שמנן מועט ולא חשיב כטיגון המבטל מתורת לחם, ונתבאר בדף מס' 74, - והפמ"ג במש"ז סימן קס"ח סקי"ט כתב דלדעת הרמב"ם בפי"ג ממעה"ק ה"ו ל"ה במנחת מחבת ומרחשת טיגון בשמן כלל, וכ"כ הנשמ"א בכלל נ"ד סק"ד והבית אפרים באו"ח סימן י"א, עיי"ש.

הר"ש והרא"ש בחלה שם כתבו דלמש"כ שם דאף עיסה שבלילתה עבה שבישלה אין עלי' תורת לחם, ונתבאר בדף מס' 71 ומס' 72, בע"כ דהא דתניא הכא דמברך על מנחות המוציא לא איירי במנחת מחבת ומרחשת אלא במנחת סולת ומאפה תנור,[[1375]](#footnote-1376) או דאף מנחת מחבת ומרחשת שמנן מועט ואין בו כדי לבטלו.[[1376]](#footnote-1377)

## דין פירורים פחות מכזית כשפיררן לאחר הבישול

לפירש"י דדינא דחביצא הוא בפירורין שנתבשלו, הרי דמהא דמייתי רב יוסף מהא דמברכין על מנחות המוציא אף שפותתין אותן לכזית, מבו' דאף דפתיתת המנחות היא לאחר טיגונם, מ"מ כל שאין בהן כזית אין מברכין עליהן המוציא,[[1377]](#footnote-1378) אך אי נימא דלרב יוסף אין מברכין על פירורין פחות מכזית המוציא אף כשלא נתבשלו אין להביא מזה, ובתשו' בית אפרים או"ח סימן י"א ד"ה ולמ"ש א"ש כתב דהיינו משום דאם ע"י בישול נתבטל חשיבות לחם מפירורין, גם אם פתתן אחר הבישול אין חשיבות לחם עליו, - והחזו"א בסימן כ"ו סק"ה כתב בתו"ד דמ"מ כשפותת ואוכל מיד אינה בטילה, דאל"כ לא משכח"ל פרוסה קיימת דמברכין עלי' המוציא אלא כשלועס כזית שלם.

הפמ"ג באש"א סימן קס"ח סקכ"ח צידד דאף דפת שבישלה ואין בה כזית אין מברכין עלי' המוציא, מ"מ כל שבשעת הבישול הי' בה כזית אף שפירר אחר הבישול לפירורין דקין מברכין עליהן המוציא, דכיון שהבישול לא הוציאה מתורת לחם, תו ל"מ מה שמפרר דק דק לבטלה מתורת לחם, והביאו הביאוה"ל שם ס"י (ד"ה אם),[[1378]](#footnote-1379) ועיי"ש שעמד בזה במש"כ התוס' דמנחות היו מטוגנין בשמן דמה מהני הא דהיו מטוגנין קודם הפתיתה, - והבית אפרים שם ד"ה ונלענ"ד דוחק כתב דאף דלפירש"י מוכח דליכא נפ"מ אם פתתן קודם הבישול או אחר הבישול, מ"מ לפ"מ דקי"ל כדעת התוס' י"ל דכל הא דבישול מבטל האפי' הוא רק כשבשעת הבישול אין בהן כזית, אך כל שיש בהן כזית בשעת הבישול ולא הועיל הבישול לבטל להאפי', ל"מ הא דפתתן אח"כ לבטל מהן תורת לחם,[[1379]](#footnote-1380) וכ"כ החזו"א בסימן כ"ו סוסק"ו, ועמש"נ בדף מס' 72 בדעת ר"ת בזה.

**אלא מעתה לתנא דבי ר"י דאמר פורכן עד שמחזירן לסלתן ה"נ דל"ב ברוכי המוציא,** התוס' הרא"ש הק' דלפירש"י דחביצא היינו תבשיל והא דמייתי ממנחות הוא משום דטיגון בשמן כבישול דמי, א"כ היאך בעי אביי למימר דאף אם מחזירן לסלתן מברך המוציא, הרי להדיא תניא לעיל בע"א בפת שבישלה דכל דאין הפרוסות קיימות מברך במ"מ, וכן הק' התוס' במנחות,[[1380]](#footnote-1381) וכתב דאביי ס"ל דאין לדמות מנחה שנטגנה בשמן לפרוסות שנתבשלו,[[1381]](#footnote-1382) ופריך לרב יוסף לפ"מ דמייתי ממנחות ומדמה נתבשלו למנחה שנטגנה, וכ"כ התוס' רי"ח.

**והתניא ליקט מכולן כזית ואכלן וכו' ואם מצה הוא אדם יוצא בו יד"ח בפסח,** בפירש"י כתב דהא דליקט מכולן היינו מפתיתי המנחות, ולכאו' הוצרך לזה לטעמי' דדינא דחביצא הוא בתבשיל, ומהא דפרכינן עלה מהכא בע"כ דמפרשינן לה במנחות שהן מטוגנות בשמן והו"ל כתבשיל, וכ"כ התוס' ותר"י בדעתו, ותמהו ע"ז דלא מצינו לאוקמה במנחות דאין באות אלא מצה והיכי קאמר אם חמץ הוא וכו', ותר"י הק' עוד דגם לא מצי למימר דאם מצה הוא וכו' דאין אדם יוצא יד"ח במצה דאינה נאכלת בכל מושבות, וכן הק' התוס' רי"ח וההרשב"א,[[1382]](#footnote-1383) - אך בפירש"י מכת"י במנחות כתב דלא איירי במנחות דאין באין אלא מצה, וצ"ל לדעתו דאף דחביצא הוא תבשיל מ"מ הא דמפלגינן בין כזית לפחות מכזית הוא אף כשלא נתבשלו, וזהו דפרכינן עלה מהכא אף דלא איירי בתבשיל.[[1383]](#footnote-1384)

הפנ"י עמד במשה"ק התוס' על פירש"י מהא דפריך מהכא אף דלא איירי בתבשיל, דלדידהו נמי תיקשי, שהרי דינא דחביצא הוא בפירורים הנדבקין יחד ע"י מרק, וא"כ מאי פרכינן עלה מהכא דאיירי בפירורין בעין, וכן הק' הראש יוסף בסוגיין ובפמ"ג באש"א סימן קס"ח סקכ"ח.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הפנ"י כתב בתו"ד די"ל דבע"כ איירי כשהן שרויין במים דסתמא דמילתא הכי הא שאין דרך לאכול פירורין קטנים הבאים מכמה מינין כשהן בעין אלא ע"י שרי' במים, וכה"ג דמי לחביצא, ובחי' הגרע"א כתב קצת בע"א די"ל דהוא משם דבע"כ הא דליקט מכולן איירי בפירורים שדיבקן, דאל"כ מאי קמ"ל,[[1384]](#footnote-1385) ועד"ז כתב הקר"א במנחות. - **ב** המעדיו"ט בסימן י' כתב דלדעת רב יוסף ליכא נפ"מ בין פירורים שדיבקן לפירורין בעין,[[1385]](#footnote-1386) וכ"כ הגר"א בסימן קס"ח ס"י והמאמ"ר שם סקכ"ב והגר"ז בקו"א שם סק"ט והנשמ"א בכלל נ"א סק"ד והבית אפרים באו"ח ריש סימן י"א והנחל"ד בסוגיין, וכ"כ החזו"א בסימן כ"ו סק"ו בדעת הר"ש. - **ג** בכ' הגרי"ז במנחות כתב דלעולם יסוד דינא דרב יוסף הוא דליכא שם לחם על פחות מכזית, והא דבפירורים בעין יש עליהן תורת לחם אף כשאין בהן כזית הוא משום דכבר חל עליהן מעיקרא שם לחם ולא פקע ע"י שפיררו, ומשא"כ בפירורין שדיבקן דע"י השינוי אבד חשיבותן הראשונה וכיון שאין בהן כזית אין עליהן תורת לחם, וזהו דמייתי מהא דליקט מכולן כזית דס"ד דאיירי כשאפה מכל אחד פחות מכזית, והרי דחייל שם לחם אף על פחות מכזית, ועד"ז כתב החזו"א בסימן כ"ו סק"ד.

ו' שבט פ"ד

דף מס' 69

## עירסן

**ל"ז ב'** **- הכא במאי עסקינן בשעירסן,** בפירש"י כתב דהיינו כשחזר וגבלן יחד וחזר ואפאן, ונתחדש בזה דאף דכבר בטל מהן תורת לחם, מ"מ כל שחזר וגבלן יש עליהן תורת לחם, והמג"א בסימן קס"ח סקכ"ח כתב ללמוד מזה לדינא דפירורין שאין עליהן תורת לחם שגיבלן ויש בהן כזית מברכין עליהן המוציא, והאחרונים נחלקו ע"ז מכמה טעמים, ונתבאר בדף מס' 70, ויתבאר בזה גם טעם מה שאמרו הכא דכל שעירסן מברכין עליהן המוציא.

## בא מלחם גדול

**בבא מלחם גדול,** בביאור המעליותא בבא מלחם גדול מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו כשבא מלחם גדול ונשאר מן הלחם שלא נפרס כולו, ובכה"ג אף פירורין פחות מכזית חשיבי, וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש.[[1386]](#footnote-1387) **- ב** המאירי כתב בשם הראב"ד דהיינו כשמברך על פת גדולה ובוצע ממנו פירורים פחות מכזית, וכ"נ בד' החי' המיוחסים להריטב"א.[[1387]](#footnote-1388) - **ג** הנחל"ד כתב די"ל דהיינו דכל הא דפירורים פחות מכזית אין מברכין עליהן המוציא הוא כשהיו מתחילתן פחות מכזית, אך כל שהי' לחם גדול וכבר חל עליו תורת לחם אף אם נפרס לפירורים פחות מכזית מברכין עליהן המוציא, ועד"ז כתב בכ' הגרי"ז במנחות, עיי"ש.

בס' נזירות שמשון בסימן קס"ח עמד בד' הפוסקים שלא הביאו להך דינא דכל שבאו מלחם גדול מברכין עליהן המוציא אף כשאין בהן כזית, וכתב דהוא משום דכל מה שאמרו דמהני הא דבא מלחם גדול דאף פירורין פחות מכזית חשיבי, הוא כדי לישב הברייתא לדעת רב יוסף, אך לדידן אין מקור לזה, והא דפירורין פחות מכזית לא חשיבי הוא אף בבאין מלחם גדול, - והבית אפרים באו"ח סימן י"א ד"ה אך אפילו כתב לפרש בזה דדוקא לדעת רב יוסף דעיקר הא דכשאין בהן כזית אין מברכין עליהן המוציא הוא משום דפירורין פחות מכזית לא חשיבי, הרי דע"ז מהני הא דבאין מלחם גדול דבכה"ג חשיבי,[[1388]](#footnote-1389) אך לפ"מ דקי"ל דפירורין פחות מכזית מברכין עליהן המוציא ורק כשאין בהן תואר לחם או שנתבשלו בטל מהן תורת לחם, הרי דעיקר הא דאין מברכין עליהן המוציא הוא מכח הא דבטל מהן תואר לחם ול"מ הא דבאין מלחם גדול, והיינו דאף דאם יש בהן כזית ל"מ הא דבטל מהן תואר לחם, מ"מ כיון דעיקר ביטול תורת לחם הוא מכח הא דאין בהן תואר לחם, ע"כ כל הא דאינם בטלין מתורת לחם הוא רק כשיש בהן עצמן כזית ול"מ הא דבאין מלחם גדול.

## פירורין שאין עליהן תואר לחם

**האי חביצא אע"ג דלי"ב פירורין כזית מברך עליו המוציא וכו' והוא דאיכא עלייהו תוריתא דנהמא,** הבעה"מ לקמן ל"ט א' כתב דכל הא דבעינן שיהא עליהן תואר לחם הוא בפירורים שנתבשלו דעי"ז יצאו מתורת לחם, אך פירורים שלא נתבשלו מברכין עליהן המוציא אף כשאין עליהן תואר לחם, ובחי' הרמב"ן שם כתב דכ"כ רבים, - וזה לדעת רש"י ודעימי' דחביצא הוא תבשיל, אך לדעת התוס' ודעימייהו דחביצא הם פירורים שנדבקו, מבו' דאף פירורים שלא נתבשלו בעינן שיהא עליהן תואר לחם, וכל דאין עליהן תואר לחם אין מברכין עליהן המוציא, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם והרמב"ן לקמן שם, וכ"כ התר"י והרא"ש בסימן י' והטוש"ע בסימן קס"ח ס"י, והמרדכי בסימן קי"ט נקט כן גם לדעת רש"י.

## פירורין בעין שאין עליהן תואר לחם

התר"י כתב דגם פירורים שלא נתבשלו אין מברכין עליהן המוציא אלא כשיש עליהן תואר לחם, היינו כשהם מחוברין יחד, אך כל שהם פירורין לבדם אע"פ שאין בהן כזית ואין בהן תואר לחם שהם דקין ביותר מברך עליהן המוציא, דכיון דהוא פת בפנ"ע אינו יוצא מתורת פת לעולם, וכ"כ הרא"ש בסימן י', וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ח ס"י, - אך בפי' ר"ח לקמן ל"ט א' כתב דהא דפת צנומה בקערה מברכין עלי' המוציא הוא כשיש עלי' תוריתא דנהמא, וכ"נ בד' התוס' שם, וכ"כ התוס' לקמן מ"ב א' ד"ה ברך על הפת, והתר"י בסוגיין ולקמן ל"ט א' והרא"ש בסימן י' כתבו בדעת ר"ח דאף פירורין בעין אין מברכין עליהן המוציא כשאין עליהן תואר לחם.

בטעם הא דפירורין בעין מברכין עליהן המוציא אף כשאין עליהן תואר לחם מצינו ב' דרכים, דבס' הפרדס שער הדגן כתב דהוא משום דכל שלחם גמור הוא מה לנו בתואר לחם, והיינו דכל הא דבעינן תואר לחם הוא בלחם שנשתנה, דכל שאבד עי"ז תואר לחם בטל תורת לחם מיני', אך בלחם גמור ל"ב שיהא עליו תואר לחם, וכ"ה מבו' בד' הפנ"י, וכ"נ בד' הגרע"א,[[1389]](#footnote-1390) - אך בד' הגר"א בסימן קס"ח שם מבו' דהיינו משום דחשבינן דעדיין יש עליהן תואר לחם,[[1390]](#footnote-1391) וכ"כ המאמ"ר שם סקכ"ב דמכוון ד' תר"י והרא"ש דאף שנראה שאין בהן תואר לחם שמחמת שנתפרר דק דק אינו ניכר שהוא לחם, מ"מ לפי האמת אמרינן דצורתן עליהן וכאילו צורתו עומדת מאחר שלא נשתנה מכח דבר המעורב בו, ועיי"ש שכתב דכ"נ ממש"כ תר"י לקמן ל"ט א' בדין פת הצנומה דאפי' ליכא עלי' תוריתא דנהמא מברכין עלי' המוציא דכיון שאינו מבושל ולא מחובר עם שאר דברים "מראהו עמד בה ולא נתבטל מתורת לחם, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א לקמן שם דהא דמברכין על פירורין בעין המוציא הוא משום דיש עליהן תואר לחם.

הרשב"א לקמן ל"ט א' רמז להוכיח דפירורין בעין מברכין עליהן המוציא אף כשפיררן דק דק, מהא דפריך אביי בסוגיין לרב יוסף מהיכא דהחזירן לסלתן, ומשמע דלדעת רב ששת ורבא דפליגי מברכין המוציא על פירורין אף כשהחזירן לסלתן,[[1391]](#footnote-1392) - אך בד' הרמב"ן לקמן שם משמע דלכו"ע בעינן לאוקמי להא דליקט מכולן כזית כשעירסן, משום דכל שלא עירסן אין מברכין עליהן המוציא משום דאין עליהן תוריתא דנהמא, ומשמעות דבריו דהוא משום דס"ל דגם בפירורין בעין בעינן שיהא עליהן תואר לחם (וכדעת הר"ח) וע"כ כל שהחזירן לסלתן ואין עליהן תואר לחם אין מברכין עליהן המוציא.

## פירורין ששראן במים ואין עליהן תואר לחם

התוס' כתבו דכל ששרה פירורים במים ונתלבנו המים מחמת הפירורים אזל לי' תוריתא דנהמא ואין מברכין עליהן המוציא, וכ"כ המרדכי בסימן קי"ט, וכ"כ השו"ע בסימן קס"ח סי"א, והפר"ח שם ס"י עמד בזה דהוא דלא כמש"כ השו"ע שם ס"י דפירורין בעין מברכין עליהן המוציא אף כשאין עליהן תואר לחם, וכ"כ המשכנו"י בסימן צ"ד,[[1392]](#footnote-1393) - אך המאמ"ר שם סקכ"ב כתב דזה ניחא למש"כ שם דהא דפירורין בעין מברכין עליהן המוציא אי"ז משום דכל שלא נדבקו יחד ל"ב שיהא עליהן תואר לחם, אלא הוא משום דחשבינן דיש עליהן תואר לחם, אך כל שנשרו במים עד שנתלבנו המים דבטל מהן תואר לחם אין מברכין עליהן המוציא,[[1393]](#footnote-1394) וכ"כ המ"ב שם סקס"ג.

## פת שבישלה

לעיל בע"א תניא בפת שאפאה ובישלה דבזמן שהפרוסות קיימות מברך המוציא וג' ברכות ובזמן שאין הפרוסות קיימות מברך מזונות ומעין ג', ונחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י שם כתב דפרוסות קיימות היינו שלא נימוחו בבישולן,[[1394]](#footnote-1395) וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בכתוב שם לקמן ל"ט א', וכ"כ הרא"ה בסוגיין והראבי"ה בסימן ק"ג. - **ב** התוס' שם כתבו אם דפרוסות קיימות היינו כשהלחם אינו שרוי במים כ"כ שאם יקח הפרוסה שלא ישבר, וכ"נ בד' התוס' במנחות. - **ג** התוס' בסוגיין כתבו ע"פ הירושלמי דפרוסות קיימות הוא כשיש בהן כזית ואין הפרוסות קיימות הוא כשאין בהן כזית, וכ"כ התר"י והרא"ש בסימן י', וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ח ס"י.

התוס' וש"ר כתבו דקי"ל כהך ברייתא דפת שנתבשלה והפרוסות קיימות מברך עלי' המוציא וג' ברכות, וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ח ס"י, - אך הר"ש והרא"ש בחלה פ"א מ"ה כתבו דלפ"מ דקי"ל כר' יוסי דאין יוצאין יד"ח מצה ברקיק המבושל אע"פ שלא נימוח משום דהבישול מבטלו מתורת לחם, אף אין מברכין עליו המוציא וג' ברכות, והא דתניא דבזמן שהפרוסות קיימות מברך המוציא וג' ברכות הוא כר"מ דבישול אינו מבטל לאפי', וכ"כ הרמב"ן לקמן ל"ט א' בדעת הבה"ג ור"ה גאון, ונתבאר בדף מס 72.

לדעת הסוברים דחביצא הוא פירורים שנדבקו, כתב התר"י דכל הא דלרב ששת ורבא מברכין עליהן המוציא הוא משום דלא נתבשלו, אך כל שנתבשלו אין מברכין עליהן המוציא כשאין בהן כזית, ופירש דזהו הא דתניא דכל שאין הפרוסות קיימות מברך במ"מ, ועיי"ש שהוסיף לפרש בזה דהיינו משום דכל שאין בו כזית אע"ג דמיחזי דאיכא עלי' תוריתא דנהמא, מ"מ כיון שהוא מבושל לא תואר לחם לו,[[1395]](#footnote-1396) וכ"כ הרא"ש בסימן י' והטוש"ע בסימן קס"ח ס"י.

אך לדעת רש"י ודעימי' דחביצא הוא פירורים שנתבשלו, הרי דלפ"מ דקי"ל כרב ששת מברכין עליהן המוציא אף כשאין בהן כזית כשיש עליהן תואר לחם, והא דתניא דכשאין הפרוסות קיימות מברך במ"מ הוא כמש"כ בפירש"י שם דהיינו כשנימוחו הפרוסות בבישול, וכ"כ הראבי"ה בסימן ק"ג, וכ"כ הרא"ה בסוגיין דכיון שנימוחו ע"י הבישול מסתמא עברה צורתן וע"כ אין מברכין עליהן המוציא,[[1396]](#footnote-1397) וכ"כ הראב"ד בכתוב שם לקמן ל"ט א' דאף אם נתבשלו הפירורין מברכין עליהן המוציא כשלא נימוחו,[[1397]](#footnote-1398) ועד"ז כתב הסמ"ג עשין כ"ז דאין הפרוסות קיימות היינו כשאין בהן כזית וגם אין בהן תואר לחם, וכ"כ היראים בסימן קמ"ח דשיעור מחייתן דלא חשיב כפרוסות קיימות הוא מה שאמרו הכא דאף כשאין בהן כזית מברך עליהן המוציא והוא דאית בהו תוריתא דנהמא.

בד' תר"י מבו' כל שיש בפרוסות כזית מברכין עליהן המוציא אף כשאין עליהן תואר לחם, וכ"ה מבו' בד' הסמ"ג עשין כ"ז, וכ"כ הרא"ש בסימן י' והרשב"ץ והטוש"ע בסימן קס"ח ס"י, - אך הביאור מרדכי בסקכ"ז האריך דלדעת רש"י כל שאין עליהן תואר לחם אין מברכין עליהן המוציא אף כשיש בהן כזית, ועיי"ש שכתב די"ל כן גם בדעת תר"י, וכ"כ בס' הבתים בהל' ברכות שער ג', - ועמש"נ להלן בדעת הרמב"ם בזה.

## דעת הרמב"ם בדין פת שבישלה

הרמב"ם בפ"ג מברכות ה"ח כתב דפת שפתת אותה פתים ובישלה בקדירה או לשה במרק, אם יש בפתיתין כזית או שניכר שהן פת ולא נשתנה צורתה מברך עלי' בתחילה המוציא, ואם אין בהן כזית או שעברה צורת הפת בבישול מברך עלי' בתחילה במ"מ, ובפי' רבינו מנוח שם עמד בסתירת דבריו דבתחילת דבריו משמע דסגי במה דאיכא חדא לטיבותא ואף אם אין בפתיתין כזית מ"מ כל שניכר שהן פת ולא נשתנה צורתה מברך המוציא ובסוף דבריו משמע דבעינן תרתי לטיבותא וכל שאין בהן כזית אין מברכין עליהן המוציא אף שלא עברה צורת הפת, ואף כשיש בהן כזית אין מברכין עליהן המוציא אלא כשלא עברה צורת הפת.[[1398]](#footnote-1399)

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הכס"מ שם כתב בשם הר"י הנגיד דמש"כ הרמב"ם או שעברה צורת הפת היינו אם עברה צורת הפת, כמו או נודע כי שור נגח הוא שפירושו אם נודע, ולפ"ז כל הא דאין מברכין המוציא הוא היכא דאיכא תרתי לריעותא דליכא כזית וגם עברה צורת הפת, וכ"כ הכס"מ שם בשם גדולי ספרד. - **ב** הס' הבתים בהל' ברכות שער ג' גריס בתחילת ד' הרמב"ם אם יש בפתיתין כזית שניכר שהן פת, ומבו' בדבריו דהיינו דבעינן תרתי לטיבותא שיהא בהן כזית ושלא תעבור צורת הפת,[[1399]](#footnote-1400) וכ"כ בתשו' אהלי תם סימן כ"ח. - **ג** הכס"מ שם כתב בשם הר"י בן שושן דכל שאין בפירורין כזית אין מברכין עליהן המוציא אם נשתנה צורת הפת, אך כל שיש בהן כזית מברכין עליהן המוציא אף אם נשתנה צורת הפת, ורק אם עברה צורת הפת שהוא איבוד יותר מנשתנה אין מברכין עליהן המוציא, וכתב דכן פירשו הר"י פאסי והמהר"י בירב.[[1400]](#footnote-1401) - **ד** הכס"מ שם כתב דתחילת דברי הרמב"ם קיימי בפת שפיררה ולשה, ובכה"ג הוא דכל דאיכא חדא לטיבותא דיש בה כזית או שניכר שהן פת מברך המוציא, וזה דינא דחביצא דאף אם אין בפירורין כזית מברכין המוציא כשיש עליהן תואר לחם, וסוף דברי הרמב"ם קיימי בפת שפיררה ובישלה, ובכה"ג הא דאין מברכין המוציא אלא אם איכא כזית ואיכא תוריתא דנהמא, וזהו דינא דפת שאפאה ובישלה דאין מברכין המוציא אלא כשהפרוסות קיימות ופירשו בירושלמי דהיינו כשיש בהן כזית, (ועיי"ש במש"כ במקור ד' הרמב"ם דבעינן שיהא בהן תואר לחם), - ועמש"כ הב"ח בסימן קס"ח ס"ז והט"ז שם סקי"ב לפרש עוד בד' הרמב"ם.

## פת שטיגנה

בד' המג"א בסימן קס"ח סקכ"ז משמע דאף דפת שבישלה ואין בה כזית אין מברכין עלי' המוציא, מ"מ כל שלא בישלה בקדירה אלא טיגנה במחבת מברכין עלי' המוציא, וכ"ה מבו' בדבריו שם סקל"ו,[[1401]](#footnote-1402) - והמ"ב שם סקנ"ו כתב דלדעת שאר האחרונים אין הכרח לדבריו,[[1402]](#footnote-1403) והנכון שבטיגון לא יאכל בשיש בו תואר לחם אלא בתוך הסעודה, - והחזו"א בסימן כ"ו סק"ט נקט לדינא דטיגון אינו מבטל מתורת לחם.

הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ב סי"ב וסט"ו נקט דאף למש"כ המג"א דלדעת ר"ת אין דין טיגון כדין בישול, מ"מ לדעת החולקים על ר"ת הוי דין טיגון כדין בישול, ולכאו' היינו דלדעת ר"ת דעיסה שנטגנה יש עלי' תורת לחם אין טיגון סותר לתורת לחם, אך לדעת ש"ר דעיסה שנטגנה אין עלי' תורת לחם, אף טיגון סותר לתורת אפי', - אך בד' המ"ב מבו' שפירש דד' המג"א הם לכו"ע.

השעה"צ שם סקנ"ב כתב להוכיח מד' תר"י דטיגון ובישול חדא היא, והוא ממש"כ תר"י דלפירש"י חביצא הוא פירורין מפת שמטגנין עם הדבש או עם השמן ע"י אילפס, ונקט תר"י דבכה"ג דינו כבישול, ובסו"ד מבו' דלפ"מ שהכריע שלא כדעת רש"י, כל הא דמברכין על חביצא המוציא אף שאין בפירורין כזית הוא רק בדיבוק בעלמא, אך בגונא דרש"י אין מברכין ע"ז המוציא אף שיש עליהן תואר לחם.[[1403]](#footnote-1404)

השעה"צ שם כתב להוכיח דטיגון ל"ה כבישול מהא דפריך אביי לרב יוסף ממנחות שהחזירן לסלתן, והרי דלדידי' מברכין ע"ז המוציא אף שאין בפירורין כזית, והתוס' הרא"ש כתב דהיינו משום דס"ל דטיגון לא חשיב כבישול, ומשמע בגמ' דרב ששת ורבא ס"ל כאביי דבמנחות מברכין המוציא אף בפחות מכזית משום דאיכא תוריתא דנהמא, - אך לכאו' כ"ז הוא לדעת רש"י ודעימי' דהא דחביצא הוא בבישול, אך לדעת התוס' ודעימייהו דהא דחביצא לא איירי בבישול, י"ל דהא דמייתינן ממנחות אי"ז ממנחות דמטוגנות, וכמש"כ כן הר"ש והרא"ש בפ"ק דחלה מ"ה דאיירי התם במנחת מאפה תנור או דאף מנחת מחבת ומרחשת לא חשיבא כטיגון, ולדעת הרמב"ם כל המנחות ל"ה מטוגנות, (ונתבאר בדף מס' 68), ולפ"ז שפיר י"ל דטיגון דינו כבישול,[[1404]](#footnote-1405) אך התוס' לקמן בסוגיין (ד"ה לחם) ובפסחים ל"ז ב' (ד"ה דכו"ע) פירשו דאיירי במנחות המטוגנות בשמן.

ז' שבט פ"ד

דף מס' 70

## דין פירורין פחות מכזית שעירסן

מהא דמשני הגמ' לההיא דליקט מכולן דאיירי בעירסן, כתב בס' הבתים בהל' ברכות שער ג' ללמוד דאף בפתיתין שאין מברכין עליהן המוציא מ"מ כל שעירסן מברך עליהן המוציא, וכ"כ המג"א בסימן קס"ח סקכ"ח דכל שפירר את הלחם עד שמחזירו כסולת ואח"כ חזר וגיבלם יחד וחזר ואפאם צריך לברך המוציא אף אם לי"ב תוריתא דנהמא, דחשיבי כפירורין שיש בהן כזית דל"ב בהו תואר לחם, וכתב לפ"ז דתבשיל שעושין מלחם מפורר או מלחם שרוי במים מברכין עליו המוציא, ובסו"ד כתב לפ"ז דסופגנין שעושין ממצה כתושה מעורבין בביצים מטוגנים בשמן מברכין עליהן המוציא.

## דין פירורין שנדבקו ע"י בישול או ע"י מרק

הלבוש שם ס"י כתב דפירורי לחם שנתבשלו במרק ולא הי' בכל פירור כזית קודם שנתבשלו אלא שנתחברו ע"י הבישול אין מברכין עליהן המוציא, ועד"ז כתב המג"א שם סקכ"ד וסקכ"ו דאף אם נדבקו הפירורין יחד ע"י המרק וע"י הבישול חשיבי כפירורין שאין בהן כזית ואין מברכין עליהן המוציא, - והא"ר שם סקכ"ב עמד בזה דמ"ש מהיכא דעירסן ועי"ז יש בהן כזית דחשיבי כפירורין שיש בהן כזית ומברכין עליהן המוציא, וכמש"כ המג"א בסקכ"ח, וכתב די"ל שאני גיבלן ואפאן, - והמחה"ש שם סקכ"ח כתב לפרש דהיינו דכל שנדבקו מצד עצמן ע"י מרק או בישול לא חשיב דיבוק זה לחשבן כפירורין כזית, ומשא"כ בכה"ג שגיבלן בידים וחיברן קודם הבישול דכיון דבידים חיברן ואחשבי' חשיב דיבוק זה ומהני לחשבן כפירורין כזית,[[1405]](#footnote-1406) - והפמ"ג שם כתב דהוא משום דגיבול הוי דיבוק טפי מבישול, ועד"ז כתב הגר"ז בקו"א שם סק"י דבחביצא כל פירור הוא בפנ"ע ואינם נבללין זב"ז, ומשא"כ כשגיבלן כעיסה דנעשה כדבר אחד.[[1406]](#footnote-1407)

## דעת החולקים דפירורין שעירסן אין מברכין עליהן המוציא

האחרונים נחלקו ע"ד המג"א מתרי טעמי, דהאהעו"ז בסימן קס"ח כתב דכיון דבשעה שלא הי' בהן כזית בטל מהן תורת לחם, ל"מ הא דאח"כ עירסן לכזית שיחזור עליהן תורת לחם, וכ"כ הנשמ"א בכלל נ"ד סק"ד והבית אפרים באו"ח סימן י"א, - אך בתחילת דברי האהעו"ז משמע שנחלק ע"ד המג"א מטעם אחר, דלא חשיב כפרוסות כזית אלא בכזית הנשאר קיים משעת אפי', אך כל שנתפרר לפחות מכזית וחזר ונתחבר לא חשיב כפירורין כזית, וכ"כ הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ב הט"ו והחזו"א בסימן כ"ו סק"ט.

הגר"ז בסימן קס"ח ס"כ ובקו"א סק"י כתב לחלק בזה, דכל שפירר הלחם לפירורין דקין ושראן במים עד שהלך תואר הלחם מהם וחזר וגיבלן יחד, כיון דעכשיו יש בהן כזית מברכין עליהן המוציא דבכזית א"צ תואר לחם, ואף אם בישלן אח"כ ל"מ לבטל מהן תורת לחם כיון דכבר יש בהן כזית, אך כל שבישלן כשלא הי' בהן כזית וחזר וגיבלן יחד, הרי דכיון דיצאו מתורת לחם בשעה שבישלן ולא הי' בהן כזית, ע"כ אף אם חזר וגיבלן אין עליהן תורת לחם, והיינו דבפירורין שלא נתבשלו הוי עיקר ביטול תורת לחם מכח הא דאין בהן כזית, וע"כ כל שחזר וגיבלן לכזית הדר עלייהו תורת לחם, ומשא"כ בפירורין שנתבשלו דעיקר ביטול תורת לחם הוא מכח הבישול, (אלא דאי"ז מועיל אלא כשאין בהן כזית), וע"כ כל שכבר בטל תורת לחם מכח הבישול ל"מ הא דחזר גיבלן לכזית.[[1407]](#footnote-1408)

במש"כ המג"א ללמוד לדין זה ממה שאמרו הכא דכל שעירסן מברך עליהן המוציא כתבו האחרונים לדחות בכמה אנפי, **א** הנזירות שמשון בסימן קס"ח כתב די"ל דכל מה שאמרו דמהני הא דעירסן לחשבן כפירורין שיש בהן כזית הוא כדי לישב הברייתא לדעת רב יוסף, אך לדידן אין מקור לזה, ואף שעירסן אכתי חשיבי כפירורין שאין בהן כזית, וכ"כ הבית מאיר שם. - **ב** האהעו"ז שם כתב דכל הא דמהני כשעירסן הוא כשחזר ואפאן וכמש"כ כן בפירש"י בסוגיין, וכ"כ הנזירות שמשון שם והדה"ח בקו"א להל' ברכות ובתשו' משיבת נפש סימן ד', ונתבאר להלן. - **ג** הנשמ"א בכלל נ"ד סק"ד כתב דכל הא דמהני כשעירסן הוא רק לדעת רב יוסף דעיקר הא דאין מברכין עליהן המוציא הוא משום דאין בהן כזית, אף שיש עליהן תואר לחם, ובזה מהני הא דעירסן דעי"ז הוו כפירורין שיש בהן כזית, ומשא"כ בהא דקי"ל דאין מברכין המוציא על פירורין שאין בהן כזית כשאין בהן תואר לחם, דמכח הא דאין בהן תואר לחם בטל מהן תורת לחם, ל"מ הא דעירסן שיחזור עליהן תורת לחם, וכ"כ הבית אפרים באו"ח סימן י"א ד"ה ולמ"ש א"ש וד"ה ומעתה חל.[[1408]](#footnote-1409) - **ד** הבית אפרים שם ד"ה ולמ"ש א"ש כתב דלמש"כ בפירש"י דהא דליקט מכולן איירי במנחות שהי' פותת אותם אחר הטיגון, ובכה"ג הוא דמהני הא דעירסן, דכיון דבשעת הבישול הי' בהן כזית, הרי דאע"פ שפתת אותן אח"כ מ"מ הרי חזר ועירסן יחד וביטל בזה למעשה הפתיתה וכיון דבשעת הבישול ועכשיו יש בהן כזית לא איכפת לן במה שפתתן בינתים, ומשא"כ היכא שפתת לפחות מכזית ובישלן, הרי דכיון דבשעת הבישול ל"ה בהן כזית ובטל מהן תורת לחם ל"מ הא דחזר ועירסן.

## דינא דעירסן אם הוא רק כשחזר ואפאן

בפירש"י בסוגיין פירש להא דעירסן דהיינו כשחזר וגיבלן יחד וחזר ואפאן, והדה"ח בקו"א להל' ברכות דהיינו משום דרק בכה"ג יש עליהן תורת לחם כיון שחזר ואפאן בתנור, דמה לי אפה פת מקמח או מפירורין, אך כל שחזר וטיגנן ל"מ הטיגון ליתן ע"ז דין פת, שהרי נהגו דלא כר"ת דעיסה שבלילתה עבה שטיגנה אין מברכין עלי' המוציא,[[1409]](#footnote-1410) וכ"ש בכה"ג שנילוש במי פירות דאף אם חזר ואפאן לא חייל ע"ז תורת לחם דהו"ל כפת הבאה בכיסנין, - והיינו דלעולם ל"מ הא דעירסן לחשבן כפירורין כזית לגבי תורת לחם שהי' עליהן מעיקרא, דכיון שכבר פיררן לפחות מכזית ובטל מהן תורת לחם לא הדר עלייהו תורת לחם ע"י שעירסן, אלא דכיון שחזר ואפאן הו"ל כפת חדשה, ומכח זה יש עליהן תורת לחם, וע"כ כל שנילוש במי פירות הו"ל פהב"כ, וגם כל שבישלו או טיגנו ל"ה פת,[[1410]](#footnote-1411) ועד"ז כתבו היד הקטנה בפ"ב מברכות סקכ"ח ובתשו' משיבת נפש סימן ד', וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ב סט"ו, ואך דלדעתו הא דל"מ כשלא חזר ואפאן הוא משום דכל הא דפירורין כזית לא בטלי מתורת לחם הוא כשנשתייר בהן כזית משעת אפי'.

אך בפירש"י מכת"י במנחות פירש דהיינו כשלשן וצירפן יחד לכזית שלם, ולא פירש דהיינו כשחזר ואפאן, ועמדו ע"ז הנשמ"א בכלל נ"ד ריש סק"ד והבית אפרים באו"ח סימן י"א (ד"ה ומעתה חל),[[1411]](#footnote-1412) וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין דעירסן היינו שדיבק הפירורין זע"ז עד שנעשו כעין עיסה ונפקי להו מדין פירורין, וכ"כ המאירי, והמחה"ש בסימן קס"ח סקכ"ח כתב דבע"כ דל"ב דוקא שחזר ואפאן, דא"כ העיקר חסר מן הספר, וכ"כ הבית אפרים שם, (ועיי"ש במש"כ בטעם הא דפירש"י דחזר ואפאן).

## אם מהני הא דעירסן אף כשאין בהן כזית

בפירש"י במנחות מבו' דל"מ הא דעירסן הוא כשעי"ז יש בהן כזית, אך בפירש"י בסוגיין לא הזכיר דע"י שחזר וגיבלן יש בהן כזית, והתהל"ד בסימן קס"ח סקכ"ה כתב לדון בזה דכיון שפירשה בחזר ואפאן ל"ב שיהא בהן כזית, והיינו משום דלדעתו עיקר הא דאין עליהן תורת לחם הוא משום שטיגנן מתחילה, וע"כ כל שחזר ואפאן דמהני האפי' לחשבן כלחם יש עליהן תורת לחם אף כשאין בהן כזית, ככל עיסה פחות מכזית שאפאה דיש עלי' תורת לחם לרש"י לטעמי' דכל הא דאין על חביצא תורת לחם הוא משום דהיא תבשיל,[[1412]](#footnote-1413) ועיי"ש דמסיק דל"מ אלא כשיש בהן כזית, דל"מ האפי' השני' ליתן עליהן תורת לחם דאין אפי' אחר אפי',[[1413]](#footnote-1414) - ולכאו' הוא מוכח כן דל"מ אלא כשיש בהן כזית, דאי נימא דמהני האפי' השני' ליתן עליהן תורת לחם אף כשאין בהן כזית, א"כ מ"ט בעינן כלל להא דחזר ועירסן, וסגי במה שחזר ואפאן.[[1414]](#footnote-1415)

## פירורין שגיבלן בשומן ואפאן

בד' הדה"ח מבו' דכל שפיררן לפחות מכזית וחזר וגיבלן בשומן ואפאן יש עליהן תורת לחם, ורק בגונא דע"י הגיבול הוו כפהב"כ הוא דאין מברכין עליהן המוציא, והיינו משום דחשבינן לה כאפיית לחם חדש, וע"כ תליא אם הוי השתא פת גמורה או פהב"כ, - אך הבית אפרים שם ד"ה ודאתאן וד"ה סיומא דפסקא נקט דכל הא דיש עליהן תורת לחם הוא רק אם ע"י האפי' חזר עליהן תואר לחם, אך כל דגם אחר האפי' אין עליהן תואר לחם, ל"מ האפי' לחשבן כלחם, ולכאו' היינו משום דלא חשבינן לה כאפיית לחם חדש, אלא דע"י האפי' הדרא עלי' תורת לחם שהי' עלי' מתחילה, - ובד' המ"ב בסימן קס"ח סקנ"ט מבו' שנסתפק בזה וזהו שכתב דבכה"ג שלא נילוש ברוב שומן או דבש נכון שלא יאכלם אלא בתוך הסעודה, וכ"ה מבו' בדבריו בסימן תע"א סק"כ ובשעה"צ סקי"ז.

## מצה שנתפוררה ונילושה ביין ושמן

הרמ"א בסימן תע"א ס"ב כתב דמצה שנאפה כתקנה ואח"כ נתפררה ונילושה ביין ושמן אינה נקראת מצה עשירה ואסורה לאכלה בערב פסח, ובתשו' משיבת נפש סו"ס ד' עמד בזה כיון שנתפוררה ונילושה ביין ושמן בטל מינה תורת לחם ומ"ט אסור לאכלה בערב פסח,[[1415]](#footnote-1416) ואף אם חזר ואפאה, מ"מ כיון דנילושה ביין ושמן הו"ל מצה עשירה, שהרי בטל ממנה תורת לחם שהי' עלי' מעיקרא, ואף אם חוזרת ונעשית לחם באפי' השני', הרי באפי' זו הויא מצה עשירה, וכתב דהרמ"א כתב כן לחומרא בעלמא, - אך השעה"צ שם סקט"ז כתב דד' הרמ"א קיימי בגונא שיש עליהן תואר לחם, וע"כ אסור לאכלן בערב פסח.[[1416]](#footnote-1417)

## דין פירורין שעירסן וחזר וחילקן

האהעו"ז בסו"ס קס"ח כתב דאף דמדינא מברכין על תבשיל שעושין ממצה מפוררת במ"מ, אף שנעשה ע"י הבישל והטיגון גוש אחד שיש בו כזית, מ"מ הרוצה להחמיר יפרר עד שאין בכל אחד כזית, ועד"ז כתב בהגה' חת"ס שם דכל שנילוש במים יפרר שיהא פחות מכזית, ולכאו' מבו' מדבריהם דאף דבשעת הבישול הי' בו כזית, מ"מ אם אח"כ פיררו לפחות מכזית בטל מיני' תורת לחם, וזה כמו שאמרו בסוגיין לדעת רב יוסף דמנחות שפתתן ואין בהן כזית אין מברכין עליהן המוציא אף שפתתן לאחר טיגונן, ועמש"נ בזה בדף מס' 68 במש"כ הפמ"ג ודעימי' דכל שפתתן לאחר הבישול מברכין עליהן המוציא, - אך י"ל דהכא גרע משום דמעיקרא ל"ה בהן כזית ובטל מהן תורת לחם, ואף אם כשבישלן ונעשו כזית הדר עלייהו תורת לחם, מ"מ כל שחזר אח"כ ופיררן חזרו למה שהיו קודם שנעשו כזית, וצ"ע.

## ברכת המוציא בפחות מכזית

הרשב"א בסוגיין כתב בשם הראב"ד דאין מברכין המוציא אלא באוכל כזית, אך האוכל פחות מברך במ"מ, דאע"ג דפחות מכזית ליכא מזון מ"מ הוא מין מזון, ומה שאמרו בירושלמי דפחות מכזית אומרים עליו המוציא אף שאין אומרים עליו ג' ברכות, היינו באוכל הרבה אלא שלא ליקט מן הפירורין אלא פחות מכזית,[[1417]](#footnote-1418) - והרשב"א נחלק ע"ז דאף פחות מכזית מברכין עליו המוציא שאין הברכה משתנית בין כשיעור לפחות מכשיעור, וכ"כ ההשלמה והמכתם בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ג מברכות הי"ב, וכמש"כ בס' הבתים בהל' ברכות שער ג' בדעתו, וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ח ס"ט.

בס' המכתם בסוגיין כתב בשם הראב"ד דכל הא דאין מברכין המוציא אלא בפחות מכזית, הוא כשאוכל פת שאין בה כזית, אך כל שבוצע פחות מכזית מלחם גדול מברך עליו המוציא, ופירש כן לד' הירושלמי דפחות מכזית אומרים עליו המוציא, וכ"כ בס' הבתים הל' ברכות שער ג' בשמו, וכ"ה להדיא בד' הראב"ד בכתוב שם לקמן ל"ט א',[[1418]](#footnote-1419) ועיי"ש שכתב דהא דמברכין עליו המוציא אף דאין מברכין עליו ג' ברכות הוא משום דמ"מ הרי אוכל כל שבעו, וצ"ב.

י"א שבט פ"ד

דף מס' 71

## בלילה עבה

**ל"ז ב'** **-** בספה"י לר"ת סימן שד"מ כתב דעיסה שבלילתה עבה חייבת בחלה אף שעשאה ע"ד לבשלה או לאפותה בחמה, ופירש כן בהא דתנן בפ"ק דחלה מ"ה דתחילתה עיסה וסופה סופגנין חייבת בחלה, והביאוהו התוס' בסוגיין, וכ"כ היראים בסימן קמ"ח וההשלמה בפסחים ל"ז א', וכ"כ ר"פ בהגה' סמ"ק סימן קנ"א בשם רבינו יחיאל.

אך הריבמ"צ בחלה שם פירש דהא דתחילה עיסה וסופה סופגנין חייבת בחלה הוא כשעשאה ע"ד לאפותה בתנור ואח"כ נמלך לעשותה סופגנין, ומבו' דכל שעשאה תחילה ע"ד לבשלה פטורה מן החלה, וכן האריך הר"ש שם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם מ"ו, וכ"כ הרמב"ן בהל' חלה והרי"ד בס' המכריע סימן ס"ג והראבי"ה בסו"ס תכ"א והרשב"א בפסקי חלה שער א' ורבינו דוד והמהר"ם חלאוה והמאירי והר"ן בפסחים שם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ו מביכורים הי"ג.

## לדעת ר"ת אם מברכין על בלילה עבה שבישלה המוציא

התוס' כתבו דמעיקרא ס"ל לר"ת דאף דתחילתה עיסה וסופה סופגנין חייבת בחלה, מ"מ אין מברכין עלי' המוציא, דהא דחייבת בחלה הוא משום דמצות חלה בעודן עיסה דכתיב עריסותיכם, אך כיון דעכשיו היא סופגנין אין תורת לחם עלי' ואין מברכין עלי' המוציא, וחזר בו ר"ת דאף מברכין עלי' המוציא, והוכיח כן מהא דתניא לעיל דמנחות דנטלן לאכלן מברך עליהן המוציא אע"פ דעכשיו הם סופגנין שהמנחות מטוגנין בשמן,[[1419]](#footnote-1420) - ובד' ר"ת בספה"י שם מבו' דאף יש ע"ז תורת לחם לענין מצה, וזהו שפירש דהא דמצה העשוי' באילפס היינו דבלילתה רכה שאינה יכולה ליעשות אלא באילפס, וכ"כ התוס' בפסחים ל"ו ב' ד"ה פרט לחלוט ומ"א א' ד"ה אבל לא והר"ש והרמב"ן שם.[[1420]](#footnote-1421)

## טעמא דר"ת דעיסה שבלילתה עבה שעשאה ע"ד לבשלה חייבת בחלה

לדעת ר"ת מעיקרא דכל שתחילתה עיסה וסופה סופגנין אין מברכין עלי' המוציא, ואפ"ה היא חייבת בחלה משום דנתחייבה בשעת גלגול, מבו' דאף שעשה העיסה ע"מ לבטלה מתורת לחם חייבת בחלה, והראשונים תמהו ע"ז, ונתבאר להלן, - אך לפ"מ שחזר בו דאף מברכין עלי' המוציא ויש עלי' תורת לחם אף לענין מצה, לכאו' אין ללמוד מדבריו דאף עיסה שעשאה ע"ד פטור חייבת בחלה, שהרי אף כשיבשלנה לבסוף יש עלי' תורת לחם, ונמצא שלא עשאה כלל ע"ד פטור, וע"כ היא חייבת בחלה, וכ"כ החזו"א ביו"ד סימן קצ"ט סק"ה ובזרעים ליקוטים סימן ה' סק"ב ובגליונות לחי' הגר"ח פ"ו מחו"מ, וביו"ד ובזרעים שם פירש כן בדעת תר"י בסוגיין דגם לדעת ר"ת אף עיסה שבלילתה עבה שעשאוה ע"מ שלא לעשות ממנה דרך פת כלל פטורה מן החלה, ונתבאר להלן.

אך הנה הר"ש שם הק' ע"ד ר"ת מהא דהעושה עיסה ע"מ לחלקה בצק פטורה מן החלה, וכ"ש העושה עיסה ע"מ לעשותה סופגנין, והוכיח כן עוד מהא דהעושה עיסה ע"מ להקדישה לחלות תודה פטורה מן החלה, והרמב"ן שם הק' ע"ד ר"ת מהא דפטרינן בעיסת הכלבים אף אם עשאה מסולת נקי' משום דעשאה אדעתא דכלבים, וה"נ יש לפטור בעיסה שגלגלה כדרכה ע"ד לעשותה סופגנין, ועיי"ש בהמש"ד שהוכיח כן גם מדינא דקנובקאות ומדינא דע"מ לחלק, ומבו' דטעמא דר"ת הוא משום דלא אזלינן בתר דעתו ואף שעושה את העיסה ע"ד פטור אפ"ה היא חייבת בחלה, וצ"ע.[[1421]](#footnote-1422)

## עיסה שעשאה ע"ד פטור אם פטורה מן החלה לדעת ר"ת

בעיקר הך מילתא אם לדעת ר"ת אזלינן בתר דעתו, נחלקו בזה הראשונים, דהתוס' כתבו דורימשיי"ש אטריות אע"ג דחייבין בחלה שהיו עיסה מתחילה מברכין עליהם במ"מ דלית להו תוריתא דנהמא, וכ"כ רבים מקמאי בשם ר"ת, וכ"נ להדיא בד' ר"ת בספה"י שם בסו"ד דלא פטרן אלא מהמוציא אך חייבין בחלה, - אך התר"י כתב דפטורין מן החלה אע"פ שבלילתן עבה כיון שלא לשו אותה מתחילה אלא לבשל אותן ולא לעשות מהן דרך פת כלל, וכ"כ תלמיד הרשב"א בפסחים ל"ז א' דכיון דאין עליהן תוריתא דנהמא אף פטורין מן החלה כשגלגל העיסה ע"ד כן, וכתב דר"ת גופי' לא ס"ל כן.

## טעם הא דעיסת הכלבים פטורה מן החלה

בספה"י לר"ת שם כתב דכל גלגול עיסה חייב בחלה בר מהנהו דממעט במסכת חלה כגון עיסת כלבים, והביאו המכריע שם, ומבו' בדבריו דאף דעיסה שבלילתה עבה שנעשית ע"ד פטור חייבת בחלה, דמה"ט הוא דאטריות חייבות בחלה, וכנ"ל, מ"מ עיסת כלבים פטורה מן החלה, ולכאו' הוא משום דכל הא דלא אזלינן בתר מחשבתו הוא היכא דבשעת הגלגול היא עיסה גמורה אלא שדעתו לבטלה אח"כ מתורת לחם, אך בעיסת הכלבים דפטורה הוא משום שלא נעשית ע"ד אכילה, הרי דהך פטורא קיים בה גם בעודה עיסה שאין היא עומדת לאכילה, דלא שייך כלל לומר דפטורא דעיסת הכלבים הוא משום שמחשבתו ע"ד פטור, שהרי גם אחר אפייתה הויא בצורת פת גמורה, וכל פטורה הוא משום שאינה עומדת לאכילת אדם, והך פטורא קיים בה גם בעודה עיסה, - אך הרמב"ן בהל' חלה שם הק' ע"ד ר"ת מהא דעיסת הכלבים פטורה מן החלה, וצ"ב, וביתור צ"ע במש"כ הרמב"ן בתו"ד דלדעת ר"ת אין לפטור בעיסת הכלבים אלא היכא דבלילתה רכה ולי"ב גלגול, וזה צ"ב דאם כשבלילתה עבה ל"מ הא דדעתו להאכילה לכלבים, מ"ט כשבלילתה רכה ואפאה מהני הא דדעתו להאכילה לכלבים.[[1422]](#footnote-1423)

## טעמא דר"ת דעיסה שבלילתה עבה שבישלה יש עלי' תורת לחם

בטעמא דר"ת דעיסה שבלילתה עבה שבישלה יש עלי' תורת לחם כתב בחי' הגר"ח בפ"ו מחו"מ דהוא משום דמשעה שנעשית עיסה כבר יש בה דין לחם, וכ"כ החזו"א בסימן כ"ו סק"א דלדעת ר"ת הוי לחם בשעת עיסה, אלא שאין לחם עד שיהא ראוי לאכילה, וכל שנגמרה לאכילה ואפי' ע"י בישול הוי לחם, וכ"נ להדיא בד' הריב"ש בסימן כ"ח ובד' האהעו"ז בסימן קס"ח סי"ג בתו"ד והגר"ז שם סט"ו, וכ"ה מבו' בד' הביאוה"ל שם סי"ג ד"ה וכ"ז, - אך החזו"א בגליונות לחי' הגר"ח שם כתב דאין עלי' תורת לחם כל זמן שלא בישלו ולא אפאו, וטעם הא דחייבת בחלה ומברכין עלי' המוציא הוא משום דכל שבלילתה עבה ובישלה וקיים עלי' תוריתא דנהמא זהו אפייתו.

## טעמא דר"ת דמברכין על בלילה עבה שבישלה המוציא ול"ד לפת שבישלה דאין מברכין עלי' המוציא

המג"א בסימן קס"ח סקל"ו הק' ע"ד ר"ת דמברכין על בלילה עבה שבישלה המוציא, שהרי אף פת גמורה שבישלה אין עלי' תואר לחם ואין מברכין עלי' המוציא, כמש"כ השו"ע שם ס"י, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המג"א שם כתב דכל מש"כ ר"ת דמברכין עלי' המוציא הוא בטיגון במחבת, אך בבישול בקדירה מודה ר"ת דאין מברכין עלי' המוציא משום דאין עלי' תואר לחם, וכ"כ הגר"ז שם סי"ז,[[1423]](#footnote-1424) ועיי"ש בקו"א סק"ז. - **ב** האהעו"ז שם סי"ג הוכיח מד' הראשונים דלדעת ר"ת מברכין המוציא אף על עיסה שבישלה בקדירה, וכן הביא הגר"א שם מד' הרא"ש בפסחים פ"ב סימן ט"ז, וכתב דהיינו כשיש בה כזית ובכה"ג אף דנשתנה ע"י הבישול שינוי כ"ד מצורת פת מברכין עלי' המוציא, דומיא דפת שבישלה דכל שהפרוסות קיימות דיש בהן כזית מברכין עליהן המוציא, וכ"כ הבית מאיר שם סי"ג והחיי אדם בכלל נ"ד ס"ו ובנשמ"א שם סק"ב, וכ"כ המ"ב שם סקע"ח,[[1424]](#footnote-1425) וכ"כ החזו"א בסימן כ"ו סק"ה.[[1425]](#footnote-1426) - **ג** הבית אפרים באו"ח סימן י"א ד"ה ובאמת וד"ה ולפ"ז צריך לומר כתב דבד' ר"ת משמע דמברכין על עיסה שבישלה המוציא אף כשאין בה כזית, והחזו"א בסימן כ"ו סוסק"א כתב דהיינו משום דל"ד לפת שבישלה דאין עלי' תואר לחם, דפת שבישלה נשתנה צורתו הקודמת, אך עיסה שבישלה יתכן שיהא לה תואר לחם כל דהו,[[1426]](#footnote-1427) ועמש"כ בזה המגן גבורים בסימן קס"ח סוסקכ"א בע"א.

## טעם הא דאין על אטריות תואר לחם

בספה"י לר"ת בסו"ד שם כתב דורימשיי"ש אטריות לית להו תוריתא דנהמא וע"כ אין מברכין עליהן המוציא, וכ"כ התוס' בסוגיין ורבים מקמאי בשמו, וכ"כ הרמ"א בסימן קס"ח סי"ג, ובטעם הא דלי"ב תוריתא דנהמא מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' גו"ר כלל א' סימן כ"ד כתב דהוא כמש"כ תר"י אף דמתחילה בלילתה עבה, מ"מ אח"כ מרככין אותן והוי בלילה רכה וע"כ אין עליהן תואר לחם, וכתב לפ"ז דאטריות שלנו יש עליהן תוריתא דנהמא,[[1427]](#footnote-1428) ועמד על סתימת ד' הב"י בזה, (וגם בד' הרמ"א והפוסקים בסימן קס"ח סי"ג מבו' דאטריות שלנו אין עליהן תוריתא דנהמא. - **ב** בתשו' פרח שושן כלל א' סימן ה' כתב דהיינו דכל הא דלדעת ר"ת מברכין על עיסה שבישלה המוציא, הוא כשבישלה במעט מים והיו אותם המים נבלעים בעיסה עד שאחר גמר בשולה הי' נשאר בה מראה לחם, וכ"נ ממש"כ הנימו"י דהא דאין באטריות תוריתא דנהמא הוא משום דמבשלין אותן בקדירה, וכ"כ המהר"ם חלאוה בפסחים ל"ז א' דהוא משום שהם דרך בישול, וכ"כ המג"א בסימן קס"ח סקל"ו דכל עיסה שבישלה בקדירה אין עלי' תואר לחם, ונתבאר לעיל. - **ג** הפמ"ג במש"ז סימן קס"ח סקי"ט כתב דהא דאין על אטריות תוריתא דנהמא הוא אף ע"י טיגון, וכ"כ הגר"ז בקו"א שם סק"ז די"ל דהא דאין על אטריות תוריתא דנהמא הוא משום דהם דקין ביותר, וכ"כ הנשמ"א בכלל נ"ד סק"ב.

## אם הא דאין מברכין על אטריות המוציא הוא אף כשיש בהן כזית

הב"ח בסימן קס"ח ס"ח הק' בהא דאין מברכין על אטריות המוציא משום דלי"ב תוריתא דנהמא, דהרי קי"ל בדין חביצא דכל שיש בפירורין כזית מברכין עליהן המוציא אף אם לי"ב תוריתא דנהמא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הסמ"ג עשין קמ"א כתב דהא דאין מברכין על אטריות המוציא הוא משום דאין בהן שיעור לברך עליהן המוציא דאף דגם פירורין שאין בהן כזית מברכין עליהן המוציא היינו רק היכא דאיכא עלייהו תוריתא דנהמא, והבית אפרים באו"ח סימן י"א ד"ה ולפ"ז צריך לומר כתב לפרש לדבריו דכל הא דאין מברכין על אטריות המוציא הוא משום דאין בהן כזית וע"כ הוא דכל דלי"ב תוריתא דנהמא אין מברכין עליהן המוציא, אך אם יש בהן כזית מברכין עליהן המוציא אף אם לי"ב תוריתא דנהמא, אך כתב דבד' התוס' וש"ר משמע דבכל גוונא אין מברכין על אטריות המוציא ואף כשיש בהן כזית. - **ב** הב"ח שם כתב דשאני בחביצא דהי' לחם גמור מתחילה קודם שעשאה חביצא, ומשא"כ הכא דמעולם ל"ה לחם ודאי דלא מיקרי לחם מתחילה כשנתבשל במים אלא כשיש בו תואר לחם, וכ"כ הפרישה שם סק"ו והט"ז שם סקי"ח והמ"ב שם סקע"ט. - **ג** למש"כ האהעו"ז שם סי"ג דבבישול יש עליו תואר לחם אלא דמשתנה כ"ד מתואר לחם, יש מקום לומר דמה"ט הוא דכל שיש בו כזית יש עליו תורת לחם, ומשא"כ באטריות דאין עליהן צורת פת כלל, אין עליהן תורת לחם אף כשיש בהן כזית.[[1428]](#footnote-1429)

י"ג שבט פ"ד

דף מס' 72

## בטעמא דר"ת דשאני דין בלילה עבה מדין בלילה רכה

לדעת ר"ת שאני דין עיסה שבלילתה עבה מדין עיסה שבלילתה רכה, דעיסה שבלילתה עבה חייבת אף שבישלה, ועיסה שבלילתה רכה אינה חייבת אלא כשאפאה, ובטעם הא דשאני עיסה שבלילתה רכה שאינה חייבת אא"כ אפאה, כתב ר"ת בספה"י סימן שד"מ דהא משם דלי"ב גלגול וטמטום, וכ"כ הרמב"ן בהל' חלה דהוא משום דלי"ב גלגול, והיינו דמה"ט ל"ה בכלל עריסותיכם, אך בד' המאירי בפסחים ל"ז א' מבו' דהוא משום דאינה ראוי' לאפותה בתנור, ונתבאר בדף מס' 73.

ובטעם הא דאם אפה עיסה שבלילתה רכה חייבת אף דלי"ב גלגול,[[1429]](#footnote-1430) כתב המאירי בפסחים ל"ז א' דהיינו משום דחיוב חלה הוא בין ע"י גלגול ובין ע"י אפי', וע"כ כל שבלילתה עבה חייבת משום הגלגול אף שדעתו לבשלה, וכל שאפאה בתנור חייבת אף אם בלילתה רכה ולי"ב גלגול, והפמ"ג במש"ז סימן קס"ח סקט"ז הוסיף לפרש דהוא משום דכתיב בחלה עריסותיכם וכתיב מלחם הארץ, וע"כ כל שבלילתה עבה אף אם דעתו לבשלה חייב משום דהויא בכלל עריסותיכם וכל שבלילתה רכה ואפאה חייבת בחלה אף דאינה בכלל עריסותיכם משום דהויא בכלל לחם, וצ"ע היאך הוא מתישב לפ"מ דמסיק ר"ת דאף לענין מצה וברכת המוציא שאני בלילה עבה מבלילה רכה, אף דבזה תלי רק בשם לחם.[[1430]](#footnote-1431)

## דין עיסה שבלילתה רכה לדעת החולקים ע"ד ר"ת

לדעת ש"ר דאף עיסה שבלילתה עבה פטורה כשעשאה ע"ד סופגנין, לא נתפרש להדיא במתניתין דין עיסה שבלילתה רכה, ונחלקו בזה הראשונים, דהמאירי בפסחים ל"ז א' כתב דכל שנעשית שלא כדרך לישה וגלגול אלא בבלילה רכה אין שום אפי' מחייבתן ואפי' אפי' בתנור, ובהמש"ד מבו' דהוא משום דאין עלי' תורת לחם, וע"כ אף אין יוצאין בה יד"ח מצה ואין מברכין עלי' המוציא, וכ"כ בס' המאורות שם דכל שבלילתה רכה אינה חייבת בחלה משום דלאו עיסה היא דלי"ב גלגול עיסה, וכ"כ התשב"ץ בח"ב סימן רצ"א דיש מי שאומר דכל שבלילתה רכה הרבה פטורה אף לאחר אפי' לפי שאינה קרוי' עיסה.[[1431]](#footnote-1432)

אך בד' ש"ר מבו' דמודו לדעת ר"ת דאף עיסה שבלילתה רכה חייבת, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן י"א ובהל' חלה סימן ג' בדין טרוקנין, וכ"כ המהר"ם חלאוה בפסחים ל"ז ב' והריטב"א בב"מ פ"ט א' ורי"ו בנתיב כ"א ח"ג והטוש"ע בסימן שכ"ט ס"ב.

בחי' רבינו דוד בפסחים ל"ז א' כתב בשם הרמב"ן שהק' ע"ד ר"ת דכל שבלילתה רכה אף אם אפאה בתנור פטורה מן החלה, וכן הק' המהר"ם חלאוה שם דלענין חלה בגלגול תליא רחמנא ואפי' אפאו פת בתנור לבסוף פטור מן החלה, וצ"ע דהמהר"ם חלאוה גופי' שם בהמש"ד כתב דאף בלילה רכה חייבת כשדעתו לאפותה, - וצ"ל דמש"כ דבלילה רכה פטורה אף כשאפאה הוא לר"ת לטעמי' דבלילה רכה לאו גלגול הוא וליכא עלי' תורת עיסה, וא"כ הי' בדין דלא תתחייב אף כשאפאה דלענין חלה בגלגול תליא רחמנא, אך לפ"מ שנחלק ע"ד ר"ת ס"ל דאף בלילה רכה יש עלי' תורת עיסה, וע"כ היא חייבת בחלה, ונפ"מ רבתא בזה הוא במה שנחלקו רבוותא בדין עיסה שבלילתה רכה שדעתו לאפותה אם היא חייבת אף קודם האפי',[[1432]](#footnote-1433) ואכמ"ל.

## אם בישול מבטל מתורת לחם

הר"ש והרא"ש בפ"ק דחלה מ"ה בסו"ד כתבו להוכיח דאין מברכין המוציא על עיסה שבלילתה עבה שנתבשלה במשקין, מהא דתניא בפסחים מ"א א' דאין יוצאין ברקיק המבושל אע"פ שלא נימוח שהבישול מבטלו מתורת לחם, ואף דר"מ פליג עלי' קי"ל כר' יוסי, וכיון דלאו לחם הוא אין מברכין עליו המוציא, ועיי"ש שכתב לפ"ז דחביצא דמברכין עלי' המוציא היינו כשלא נתבשל, (ודלא כפירש"י דאיירי בתבשיל), והא דתניא לעיל דטחנה אפאה ובישלה בזמן שהפרוסות קיימות מברך המוציא וג' ברכות הוא כר"מ ולא קי"ל כוותי', ושמואל דקאמר דשלקות מברכין עליהן שהכל מוקי לה כר' יוסי,[[1433]](#footnote-1434) - והיינו דהוא טעם אחר לחלוק ע"ד ר"ת, דאף אם עיסה שבלילתה עבה יש עלי' תורת לחם וה"ז מועיל גם לענין ברכת המוציא, מ"מ כל שבישלה מהני הבישול לבטלה מתורת לחם, דאף פת גמורה שבישלה ה"ז מבטלה מתורת לחם.

ובדעת ר"ת ודעימי' בפשוטו צ"ל דס"ל כדעת ש"ר דהא דאין יוצאין ברקיק המבושל אי"ז משום דהבישול מבטלו מתורת לחם, אלא משום דבעינן טעם מצה וליכא, ונתבאר להלן, וע"כ שפיר מברכין המוציא על עיסה שבלילתה עבה שבישלה ואין הבישול מבטלה מתורת לחם, - אך בד' התוס' בפסחים מ"א א' ד"ה אבל לא במבושל מבו' לישב עוד בזה דאף אם הא דאין יוצאין ברקיק המבושל הוא משום דבישול מבטלו מתורת לחם, היינו בבלילתו רכה, אך בלילתו עבה לא נפיק מתורת לחם,[[1434]](#footnote-1435) ובחי' בית מאיר שם פירש דהיינו משום דהבישול מבטל לכח האפי', וע"כ אי"ז מועיל אלא בבלילה רכה דאינה נעשית לחם אלא ע"י האפי'.[[1435]](#footnote-1436)

בעיקר מש"כ הר"ש והרא"ש דהא דאין יוצאין ברקיק המבושל הוא משום דהבישול מבטלו מתורת לחם, כ"כ הרמב"ן לקמן ל"ט א' בדעת הבה"ג ור"ה גאון, וכתב דלפ"ז הא דטחנה ואפאה ובישלה בזמן שהפרוסות קיימות מברך המוציא הוא כר"מ אך לר' יוסי אינו מברך המוציא, עיי"ש,[[1436]](#footnote-1437) - אך הרמב"ן שם נחלק ע"ז, וכן דעת ש"ר דקי"ל כהך ברייתא דפת שנתבשלה והפרוסות קיימות מברך עלי' המוציא וג' ברכות, וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ח ס"י, והיינו משום דהא דאין יוצאין ברקיק המבושל אי"ז משום דבישול מבטל מתורת לחם, אלא משום דבעינן טעם מצה וליכא, וכמו שאמרו לקמן ל"ח ב'.[[1437]](#footnote-1438)

החזו"א בסימן כ"ו סק"ב כתב לדון דאף למש"כ הר"ש דבישול מבטל מתורת לחם היינו בבישול גמור, אך טיגון אינו מבטל מתורת לחם, והא דעיסה שבלילתה עבה שטיגנה אין מברכין עלי' המוציא, כמש"כ הר"ש שם דהא דמברכין על מנחות המוציא לא מיירי במנחת מחבת ומרחשת, היינו משום דלא נחית עלי' תורת לחם ע"י טיגון,[[1438]](#footnote-1439) - אך למש"כ המג"א בסימן קס"ח סקל"ו דגם לדעת ר"ת אין מברכין המוציא על עיסה שבישלה משום דאין עלי' תורת לחם, ונתבאר בדף מס' 71, הרי דממשה"ק הר"ש מההיא דאין יוצאין ברקיק המבושל דבישול מבטל מתורת לחם מבו' דאף טיגון מבטל מתורת לחם,[[1439]](#footnote-1440) וכמש"כ המחה"ש שם, וכ"ה מבו' גם בד' המג"א שם סקל"ב.

## עיסה שנעשית ע"מ לאפותה ובישלה אם מברכין עלי' המוציא

הסמ"ק בסימן קנ"א כתב דכל דבר שתחילתו עיסה ואח"כ נמלך לעשותו סופגנין מברכין עליו המוציא וחייב בחלה וטעון נט"י דג' דינים אלו תלויין זב"ז, ומבו' בדבריו דאף לדעת החולקים ע"ד ר"ת וכל שעשה ע"ד סופגנין אינו חייב בחלה, מ"מ בכה"ג שעשאו ע"מ לאפותו דחייב בחלה, הרי דאף אם נמלך לעשותו סופגנין יש תורת לחם עליו ומברכין עליו המוציא וטעון נט"י, וכ"כ הב"ח בסימן קס"ח ס"ח, ופירש כן בד' הטור שם, וכ"כ הדרישה שם סק"ב בדעת הטור, וכ"כ הנתיב חיים והבגדי ישע שם, - אך בד' המכריע בסימן ס"ג מבו' דעיסה שעשאה ע"ד לאפותה ונמלך עלי' ובישלה אין עלי' תורת לחם, ואפ"ה היא חייבת בחלה כיון שכבר נתחייבה משעת לישתה, ולפ"ז אין מברכין עלי' המוציא, וכ"כ רי"ו בנתיב ט"ז ח"ה דעיסה שבלילתה עבה שבישלה או טיגנה אין מברכין עלי' המוציא אף אם נתחייבה העיסה בחלה, דל"ד ברכת המוציא לחלה דחלה בתר גלגול העיסה אזלינן אבל ברכת המוציא הכל הולך אחר שעת אפי', ומבו' דאף אם עשה את העיסה ע"ד לאפותה שנתחייבה בחלה, מ"מ כל שבישלה אין מברכין עלי' המוציא משום דברכת המוציא תליא בשעת אפי', וכ"כ הט"ז שם סקט"ז בד' השו"ע שם, וכ"כ הדרישה שם סק"ב והמג"א שם סקל"ב,[[1440]](#footnote-1441) - ועמש"כ בזה המאמ"ר שם סקכ"ה והביאוה"ל שם ד"ה ונהגו להקל והחזו"א בסימן כ"ו סק"ג.

המג"א שם תמה על מש"כ הב"ח דכל שהי' דעתו לאפותה ונמלך לבשלה מברכין עלי' המוציא, שהרי לפ"מ שהוכיח הר"ש מההיא דרקיק המבושל דאף שהי' לחם גמור מ"מ הבישול מבטל מתורת לחם ואין מברכין עליו המוציא, כ"ש דהיכא שנמלך קודם האפי' לבשלה דאף שמתחילה הי' בדעתו לאפותה אין מברכין עלי' המוציא, ועד"ז כתב הדרישה שם סק"ב, ותמה ע"ד הטור בזה, - והמאמ"ר שם סקכ"ה כתב דאף דלדעת הר"ש ודאי דבכה"ג אין מברכין המוציא משום דהבישול מבטל מתורת לחם, מ"מ לפ"מ דקי"ל בפת שבישלה דכל שהפרוסות קיימות מברך המוציא ואין הבישול מבטל מתורת לחם, שפיר י"ל דאף בעיסה שהי' דעתו לאפותה ונמלך לבשלה מברכין עלי' המוציא, וכ"כ החזו"א בסימן כ"ו סק"ג.

## הכרעת ההלכה בדין עיסה שבלילתה עבה

השו"ע ביו"ד סימן שכ"ט ס"ג כתב לדינא דעיסה שבלילתה עבה שגלגלה ע"מ לבשלה וכו' פטורה מן החלה, וכ"כ הרמ"א בסימן קס"ח סי"ג שנהגו להקל כדעת הסוברים דכל שבישלה אין מברכין עלי' המוציא,[[1441]](#footnote-1442) - והשו"ע שם כתב דיר"ש יצא ידי שניהם ולא יאכל אלא ע"י שיברך על פת אחרת תחילה,[[1442]](#footnote-1443) וכ"כ הט"ז ביו"ד שם סק"ב והש"ך שם סק"ד דיש לחוש לדעת ר"ת,[[1443]](#footnote-1444) וכמש"כ הרא"ש בפסחים פ"ב סו"ס ט"ז ובהל' חלה סו"ס ב' בשם המהר"ם שהי' נוהג כשלשין עיסה בביתו כדי לבשלה במים או לטגנה בשמן הי' מצוה לאפות מעט וע"י כך נתחייבה העיסה כולה בחלה קודם שיקח ממנה מעט דחיישינן שמא תימלך,[[1444]](#footnote-1445) וכ"כ הטור ביו"ד שם.

המג"א בסימן קס"ח סקל"ד כתב דאף שנהגו להקל דאין מברכין עלי' המוציא וברהמ"ז, מ"מ כל שהוא שבע ממנו הוי ספק דאורייתא וצריך לברך ברהמ"ז מספק,[[1445]](#footnote-1446) וכ"כ הגר"א שם דהא דנהגו להקל הוא משום דהוי ספק דרבנן משום שלא אכל כדי שביעה, - אך הפמ"ג והבית מאיר שם כתבו דהעיקר לדינא הוא כדעת החולקים ע"ד ר"ת דאין עלי' תורת לחם, וכמש"כ כן הב"י שם, וכ"נ בד' השו"ע שם, וע"כ אף אכל ממנה כדי שביעה אין מברך ברהמ"ז, - והמ"ב שם סקע"ה הביא לדינא לד' המג"א בגונא שהי' דעתו מתחילה לאפותה ונמלך עלי' לבשלה, ועמש"כ בזה בביאוה"ל שם ד"ה ונהגו להקל.

## אם מהני לפרר את העיסה שנתבשלה שלא יהא בפירורים כזית

האהעו"ז בסימן קס"ח סי"ג כתב דאף ליר"ש איכא תקנה לפרר שלא יהא בכל אחד מן הפירורים כזית, דבכה"ג אף לחם גמור שנתבשל ברכתו במ"מ, וזה למש"כ שם דכל הא דלדעת ר"ת מברכין על עיסה שבישלה המוציא הוא רק כשיש בה כזית, ונתבאר בדף מס' 71, ובדבריו בדינים העולים אות ו' משמע דהוא אף בעיסה שנטגנה, - וצ"ע דלמש"כ התוס' ועוד מקמאי להוכיח כד' ר"ת דעיסה שבלילתה עבה שנתבשלה מברכין עלי' המוציא מהא דמברכין על מנחות המוציא אף שהן מטוגנות בשמן, הרי מבו' לעיל בסוגיין דמברכין עליהן המוציא אף כשהחזירן לסלתן, ובע"כ דטיגון ל"ה כבישול לבטל מתורת לחם, או דכל שבשעת הטיגון הי' בו כזית ל"מ מה שמפרר אח"כ.[[1446]](#footnote-1447)

י"ד שבט פ"ד

דף מס' 73

## סופגנין ודובשנין ואיסקריטין

**פסחים ל"ז א' - הסופגנין והדובשנין והאיסקריטין וכו' פטורין מן החלה,** בפירש"י כתב דכל הני דפטורין מן החלה הוא משום דכתיב באכלכם מלחם הארץ והני לאו לחם נינהו, וכ"כ התוס' לעיל ל"ו ב' ד"ה פרט לחלוט, - אך הר"ש בפ"ק דחלה מ"ד הביא מספרי זוטא דממעטינן לה מדכתיב מלחם ולא כל לחם פרט למבושל וסופגנין ודובשנין ואסקריטין וחלת המשרת,[[1447]](#footnote-1448) - והגר"א ביו"ד סימן שכ"ט סק"א עמד בפלוגתא זו.

בפירש"י כתב דהאיסקריטין לשין עיסתן רכה מאד, ומבו' דאיירי בבלילה רכה, ולדעת ר"ת ודעימי' בע"כ דגם סופגנין ודובשנין בלילתן רכה, דאם היתה בלילתן עבה היו חייבין בחלה אף שדעתו לבשלן באילפס או בחמה, - אך הריטב"א והמאירי כתבו בשם רש"י דכל הני בלילתן עבה, ואפ"ה הן פטורין מן החלה משום דדעתו לבשלן באילפס או בחמה, וזה כדעת ש"ר דאף עיסה שבלילתה עבה שדעתו לבשלה פטורה מן החלה.

המאירי הק' ע"ד ר"ת ודעימי' דחלת המסרת אין בלילתה רכה ושמה מעיד עלי' שבלילתה עבה,[[1448]](#footnote-1449) וכן הק' הראבי"ה בסימן תכ"א, וכתב דצ"ל לדעתם דבלילה רכה היא אלא שנתעבית בקמח ומ"מ דינה כבלילה רכה אחר שאינה עומדת בעצמה אלא שמתפזרת אילך ואילך כשמניחין אותה באילפס או בקרקע שהרי מ"מ אינה ראוי' לתנור, משום דבתנוריהם היו טחין את הלחם בדפנות וזו אינה יכולה לעמוד, ונתחדש בדבריו דלדעת ר"ת הא דבלילה רכה לא חשיבא כעיסה הוא משום דאינה ראוי' לאפי' בתנור, וע"כ הוא דכל שאינה עומדת בעצמה וכו' חשיבא כבלילה רכה,[[1449]](#footnote-1450) אך בד' ר"ת בספה"י סימן שד"מ מבו' דהוא משום דלי"ב גלגול וטמטום,[[1450]](#footnote-1451) וכ"כ הרמב"ן בהל' חלה, ונתבאר בדף מס' 72.

הראש יוסף עמד בזה דלדעת הר"ש ודעימי' דאף עיסה שבלילתה עבה שעשאה ע"ד לבשלה פטורה מן החלה, מ"ט נקט תנא להך דינא בסופגנין וכו', הרי בכל עיסה הוא כן, וכתב דהוא משום דבעיסה שבלילתה עבה כל שעשאה ע"מ לאפותה חייבת בחלה אף אם נמלך אח"כ ובישלה, אך בעיסות אלו שבלילתן רכה אינו חייב כשאפאן בחמה וכו' אף אם הי' דעתו מתחילה לאפותן בתנור,[[1451]](#footnote-1452) וכ"כ החלת לחם בסימן ח' סקי"א והחדרי דעה בסימן שכ"ט ס"א, - והחלת לחם שם סק"ה כתב לישב עוד דנפ"מ בזה הוא בסתמא, דבשאר עיסות שדרכן לאפותן כל שלא חישב להדיא שלא לאפותן חייבות בחלה, ורק אם חישב להדיא שלא לאפותן מיפטרי, ועיסות אלו שאין דרך לאפותן לא מיחייבי בסתמא אלא כשדעתו לאפותן, עיי"ש.[[1452]](#footnote-1453)

## חלת המסרת

**וחלת המסרת וכו' זה חלוט של בעה"ב,** בפירש"י כתב דאינו עשוי כתיקון לחם, והר"ש בפ"ק דחלה מ"ד הוסיף לפרש דהיינו דאינו עשוי כתיקון לחם של שאר בנ"א שמתוך עושרן חולטין אותן במחבת.

והפסקי רי"ד כתב דלא פליגי ר' יוחנן ור"ל אלא בסופגנין ודובשנין ואיסקריטין, אך בחלת המסרת מודו דבכל ענין פטרה מן החלה משום דהוא חלוט ברותחין ולאו לחם הוא, וכ"כ המאירי והראבי"ה בסימן תכ"א והאו"ז בהל' חלה סימן רי"ז.[[1453]](#footnote-1454)

אך בד' הריבמ"צ והר"ש והרא"ש בחלה שם משמע להדיא דפלוגתייהו דר' יוחנן ור"ל היא גם בחלת המסרת, ובד' הריבב"ן בסוגיין מבו' דהיינו בחלוט שחזר ואפאו, דלר' יוחנן אם חזר ועשאו בחמה פטור ואם חזר ועשאו באילפס חייב, ולר"ל אף אם חזר ועשאו באילפס פטור, וכ"נ בד' הבעה"ע בהל' מצה, ועמש"נ להלן פלוגתת רבוותא בזה בדין חלוט שחזר ואפאו בתנור, - והמאירי כתב בשם י"מ דאף חלת המסרת אינה דרך בישול אלא דרך טיגון, ומה שאמרו דזהו חלוט של בעה"ב היינו שבדמותה נעשית אותה העשוי' חלוטה ברותחין, ובזה נחלקו ר' יוחנן ור"ל.

## מעשה אילפס

**אמר ר"ל הללו מעשה אילפס הן,** בפירש"י כתב דהא דס"ל דמעשה אילפס פטורין הוא משום דאין לחם אלא האפוי בתנור כדכתיב לחמכם בתנור אחד, וכ"כ הר"ח והפסקי רי"ד והמאירי והר"ש והרא"ש בפ"ק דחלה מ"ד, וכ"נ בד' השאילתות בסימן ע"ד, - אך בד' הרי"ף והראב"ד בכתוב שם לקמן בסוגין מבו' דמודה ר"ל דהוי לחם אף שאינו אפוי בתנור, ומה"ט הוא דכל שהרתיח ולבסוף הדביק הוי לחם, ואפ"ה ס"ל דמעשה אילפס לא חשיב כאפי' ואין עליו תורת לחם, ובחי' בית מאיר לקמן בסוגיין כתב בדעתם דלר' יוחנן ור"ל ל"ב אפי' בתנור, אלא דלא מיקרי לחם אלא כדרך הארץ ע"י אפי', ובזה הוא שנחלקו בדין מעשה אילפס, - ועמש"נ בזה בדף מס' 74.

**ור' יוחנן אמר מעשה אילפס חייבין והללו שעשאן בחמה,** היראים בסימן קמ"ח כתב דמודה ר' יוחנן דאין לחם אלא האפוי בתנור, אלא דס"ל דלא נתמעט מזה אא"כ עשאה בחמה או חלטן במים, אך כל שעשאן באילפס חשיב כעין תנור, וכ"כ המאירי,[[1454]](#footnote-1455) וכ"ה מבו' בד' הבעה"ע בהל' מצה דגם לר' יוחנן בעינן כעין תנור, וע"כ הוא דע"י משקה ל"ה לחם, ונתבאר בדף מס' 74, - אך בד' השאילתות בסימן ע"ד משמע דטעמא דר' יוחנן הוא משום דל"ב כלל אפי' בתנור, ודוקא כשבישלו או שאפאו בחמה אין עליו תורת לחם, וכ"נ בפי' ר"ח לקמן ל"ח א', וכ"נ ממש"כ בסידור רש"י סימן שצ"ה דלא קי"ל כר' יוחנן משום דמסמכינן אקרא דאין לחם אלא האפוי בתנור.

**הסופגנין הדובשנין והאיסקריטין עשאן באילפס חייבין בחמה פטורין,** בפירשב"ם לקמן קי"ט ב' פירש דהא דאין יוצאין בסופגנין יד"ח מצה הוא משום דמתוך שעיסתן רכה אין תורת לחם עליהן, והא דאין יוצאין בדובשנין יד"ח מצה הוא משום דמטוגנין בשמן ודבש ואינו לחם עוני אלא לחם עשיר, ומבו' דאף היכא שאפאן דבכה"ג יש על דובשנין תורת לחם, וכל הא דאין יוצאין בהן יד"ח מצה הוא משום דאי"ז לחם עוני, מ"מ אין על סופגנין תורת לחם משום שעיסתן רכה, וצע"ג דהוא דלא כדתניא הכא דכל הא דסופגנין פטורין מן החלה הוא רק כשעשאן בחמה.

הטוש"ע ביו"ד סימן שכ"ט ס"א כתבו דאין חיוב חלה אלא בלחם לפיכך הסופגנין דהיינו רכים העשויים כספוג והדובשנין והאיסקריטים והם מטוגנים בדבש פטורים מן החלה, וצע"ג, דהרי לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן לא מיפטרי מחלה אלא כשעשאן בחמה, ואי"ז כלל במשמעות סתימת ד' הטוש"ע דאיירי כשעשאן בחמה, וכ"ה להדיא בד' הלבוש שם דפטורן הוא משום דאין לחם אלא העשוי מקמח ומים וכו', ותמהו בזה הגדה"ק שם סק"א והחדרי דעה שם, ועמש"כ בזה האבנ"ז ביו"ד סימן תי"ג.

**שהרתיח ולבסוף הדביק,** בפירש"י כתב דהיינו משום דבכה"ג הו"ל כעין מעשה תנור,[[1455]](#footnote-1456) והיראים בסימן קמ"ח כתב דהוא משום דכל הא דס"ל לר"ל דמעשה אילפס ל"ה לחם הוא בדאיכא תרתי לריעותא דהדביק מבפנים והרתיח מבחוץ אחר הדביקה, אך כל דליכא אלא חדא לריעותא דהרתיח מבחוץ ואח"כ הדביק דמי לאפיית תנור קצת, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דהיכא דהדביק והרתיח מבפנים חייבת, (ונתבאר להלן), משום דליכא אלא חדא לריעותא ודמי לאפיית תנור קצת.

## מעיסה וחליטה

**המעיסה וכו',** בטעמא דמ"ד דהמעיסה והחליטה פטורין מן החלה מצינו כמה דרכים, **א** בד' התוס' בסוגיין ובזבחים צ"ה ב' מבו' דאיירי כשחזר ואפאה בתנור והא דפטורה הוא משום דכבר נתבשלה תחילה, וכ"כ ההשלמה לעיל בסוגיין דהוא משום דקודם לישתן הן מבושלין ברותחין כל צרכן, וכ"כ הפסקי רי"ד דכיון דחלטי' לקמח הו"ל אפוי ואע"ג דהדר ואפיי' בתנור לא אהני לי' מידי ולאו לחם איקרי. וכ"כ הר"ן דהוא משום דאין אפי' אחר בישול. - **ב** הרמב"ן בע"ז ע"ד ב' כתב דאין פטורן משום בישול, אלא כיון שנעשו כעין גובלא והוכשרו לאכילה בכך שהרבה עושין ואוכלין כן נפטרה, וכתב דלא גרע מעיסת כלבים או ממעשה אילפס, וצ"ב, והביאו הרשב"א ופי' הר"ן שם. - **ג** התר"י בברכות ל"ז ב' ד"ה טריתא כתב דהוא משום דלי"ב גלגול, והיינו שהיו נותנין קמח ע"ג מוגלשין ואופין בלא גלגול. - **ד** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בעדיות פ"ה מ"ב והמאירי שם משמע דאיירי כשחלטן ברותחין ובישלן ולא חזר ואפאן, וע"כ הן פטורין מן החלה,[[1456]](#footnote-1457) ועיי"ש שכתבו לפ"ז דקי"ל כב"ש דפטורין מן החלה, וכן משמע קצת בד' הבעה"מ בסוגיין ובד' הרשב"א בפסקי חלה שער א'.

**ריבר"י אומר משום אביו זה וזה לפטור ואמרי לה זה וזה לחיוב,** התוס' בד"ה אמר לך כתבו דלמ"ד דזה וזה לחיוב היינו אף כשחזר ואפאו באילפס, דאל"כ חכמים היינו ריבר"י, והמהרש"א שם כתב לפ"ז דלמ"ד דזה וזה לפטור הוא אף כשחזר ואפאו בתנור, - אך בד' הפסקי רי"ד ורבינו דוד מבו' דהא דאמרי לה זה וזה לחיוב היינו דס"ל כמ"ד דמעיסה וחליטה שחזר ואפאן חייבין, ולא איירי כלל אם סגי באפי' באילפס או בעינן אפי' בתנור, וחכמים דאמרי דעשאן באילפס פטורין בתנור חייבין ס"ל כהך תנא דזה וזה לחיוב, וס"ל דלא חשיב כאפי' אלא באפי' בתנור.

הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ק דחלה מ"ו ובפ"ו מביכורים הי"ב כתב דמעיסה וחליטה שחזר ואפאן חייבין בחלה, והוא כמ"ד דזה וזה לחיוב, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לקמן בסוגיין ובהל' חלה והרשב"א בפסקי חלה שער א' והרא"ש בהל' חלה סימן ג' והטוש"ע בסימן שכ"ט ס"ח, - אך ההשלמה לעיל בסוגיין כתב דקי"ל דמעיסה וחליטה פטורין מפני שקודם לישתן הן מבושלין ברותחין כל צרכן, וכ"כ התר"י בברכות ל"ז ב' דקי"ל כמ"ד דזה וזה לפטור, ואך דלדעתו פטורן הוא משום דליכא גלגול.

## חזר ואפאו בתנור

**כגון שחזר ואפאו בתנור קמיפלגי וכו',** בפירש"י כתב דהיינו שחזר ואפה בתנור למעשה אילפס, וכ"כ המהר"ם חלאוה וכ"ה מבו' בד' ר"ת בספה"י סימן שד"מ,[[1457]](#footnote-1458) וכ"כ ההשלמה לעיל בסוגיין והבעה"ע בהל' מצה, - אך בחי' רבינו דוד תמה ע"ז דאין אופין על האפוי, וכתב דאיירי במעיסה וחליטה שחזר ואפאן, דבזה ליכא להא דאין אופין על האפוי, ונתבאר להלן, וכ"כ התורי"ד, וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ.

לדעת רש"י ודעימי' דאיירי במעשה אילפס שחזר ואפאו בתנור, מבו' בפשוטו דיש אפי' אחר אפי' ואף שכבר נאפה באילפס מהני מה שחזר ואפאו בתנור לחשבו כלחם, וכ"כ החזו"א בסימן כ"ו סק"ט בתו"ד, - אך המהר"ם חלאוה כתב דאיירי הכא כשלא נגמר בישולו וחזר ואפאו בתנור, אך אם נגמר בישולו וחזר ואפאו בתנור ל"מ האפי' לאשוויי לי' ללחם, וזה לטעמי' דכל שהוכשר לאכילה ע"י בישול וחזר ואפאו ל"ה לחם, ונתבאר להלן.

## אפי' אחר בישול

נחלקו הראשונים בדין עיסה שבישלה וחזר ואפאה, לפ"מ דקי"ל כרבנן דמעיסה וחליטה שחזר ואפאן חייבין בחלה, דהתוס' לעיל ל"ו ב' ד"ה פרט לחלוט וביבמות מ' א' ד"ה כיון דהדר כתבו דהא דחלוט של בעה"ב ל"ה לחם היינו כשלא חזר ואפאו בתנור, וכ"כ הריבב"ן לעיל בסוגיין, ומסתימת דבריהם משמע דהיינו אף כשנתבשל לגמרי ע"י החליטה, דמ"מ כל שחזר ואפאו חייב, וכ"כ תלמיד הרשב"א לעיל בסוגיין דחלת המשרת שחזר ואפאה בתנור חייבת, וכ"כ הבעה"ע בהל' מצה, וכ"כ המאירי לעיל בסוגיין דכל שנתבשל וחזר ואפאו חייב, וכ"נ בד' המהר"ם חלאוה לעיל ל"ו ב' בדעת הבעה"מ, וכ"נ בד' היראים בסימן ער"ד דאף כשנחלטה העיסה לגמרי וחזר ואפאה יש עלי' תורת לחם, ולמד מזה דיש אפי' אחר בישול,[[1458]](#footnote-1459) וכ"כ רי"ו בנתיב ט"ז ח"ה דמעשה חמה דפטורין מן החלה אם חזר ואפאן בתנור חייבין, וכ"נ מסתימת הפוסקים בסימן קס"ח סקי"ד דכל חלוט שחזר ואפאו בתנור הוי לחם, וכ"נ להדיא בד' הפמ"ג שם באש"א סק"ט ובד' הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ב סי"ב,[[1459]](#footnote-1460) וכ"כ החזו"א בסימן כ"ו סק"ט.

אך הערוך בע' חלט כתב בפי' קמא דחלוט של בעה"ב היינו שחולטין ברותחין ואח"כ אופין בתנור, ומבו' דאף שחוזרין ואופין אותו בתנור לאו לחם הוא, וכ"כ הרמב"ן במלחמות דחלוט של בע"ב שנותנין אותה לתוך המים ומתבשלת שם כל צרכה וא"נ חולטין אותה במים עד שאין חוטין נמשכין ממנה, ובכה"ג אף אם אופין אותה שוב אין לה חיוב כלל שהרי נאכל מתוך בישולה,[[1460]](#footnote-1461) וכ"כ המהר"ם חלאוה לעיל ל"ו ב', וכ"כ רבינו דוד בסוגיין דכל שנגמר בישולו בחליטה אף אם חזר ואפאו אין האפי' עושה אותו לחם, דכל שבישלו ואח"כ אפאו דין בישול יש בו שאין אופין על האפוי ואין מבשלין על המבושל.

הרמב"ן במלחמות כתב דהא דמעיסה וחליטה חייבין בחלה כשחזר ואפאן, הוא משום דחולטין את הקמח וחוזרין ועושין אותו בצק ואופין אותו בתנור, וע"כ הו"ל לחם, וכ"כ רבינו דוד,[[1461]](#footnote-1462) והיינו דאף אם חלטו את הקמח כל צרכו והוכשר עי"ז לאכילה, מ"מ כיון שאח"כ עשו ממנו עיסה ואפאוה יש על אפי' זו תורת אפי', דתיקונה אחר שנעשית עיסה הוא ע"י האפי'.

הרי"ד בס' המכריע סימן ס"ג הק' ברבוכה של מילואים ושל תודה שהיתה חלוטה ברותחין, מ"ט קרי לה קרא לחם, וכתב דאחר חליטתה הי' אופה אותה בתנור וע"כ חשיבא לחם, - והמהרי"ט אלאגזי בהל' חלה סק"ד הק' דאכתי תיקשי לר' יהודה דאין לחם אלא האפוי בתנור אחד, דא"כ מ"ט היתה הרבוכה קרוי' לחם, ועד"ז קשיא למ"ד דהמעיסה והחליטה פטורין אף כשחזר ואפאן בתנור, וכתב לישב לדעת ר"ת דלא ממעטינן מלחם האפוי בתנור אחד אלא בלילה רכה, וצ"ע.

ט"ו שבט פ"ד

דף מס' 74

**הדביק מבפנים והרתיח מבחוץ**

**פסחים ל"ז ב' - הדביק מבפנים והרתיח מבחוץ וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו **א** בפירש"י כתב דמיירי באילפס ומיבע"ל אם בכה"ג הוי לחם ופשיט דזהו מעשה אילפס דפליגי בי' ר' יוחנן ור"ל, וכן פירשו התורי"ד והיראים בסימן קמ"ח. -  **ב** התוס' פירשו דאיירי בהדביק בתנור מבפנים והרתיח מבחוץ דדמי למעשה אילפס ומיבע"ל אם כיון דתנור הוא לא חשיב כמעשה אילפס, ולפ"ז הויא האיבעיא לדעת ר"ל, ופשיט דחשיב כמעשה אילפס, וכ"כ הרמב"ן במלחמות ורבינו דוד והמאירי. - **ג** הר"ן פירש דאיירי בהדביק בתנור מבפנים והרתיח מבחוץ ומיבע"ל אם גרע מאילפס דהאור מהלך תחתיו ונאפה מה שבתוכו יפה דדרכו בכך, ומשא"כ בתנור שדרך הסיקו מבפנים כל שהוא מרתיח אותו מבחוץ לאו אורחי' בהכי ואינו נאפה כהוגן שיהא נקרא לחם, ולפ"ז הויא האיבעיא לדעת ר' יוחנן, ופשיט דלא גרע ממעשה אילפס דמחייב ר' יוחנן.

**הדביק מבפנים ואבוקה כנגדו**

**הדביק מבפנים ואבוקה כנגדו וכו' רוב עניים עושין כן,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דמיבע"ל בהדביק באילפס ואבוקה כנגדו מלמעלה וחום האש לוהט באילפס וממהר אפייתו אם הוי כעין תנור, ופשיט דאף בכה"ג הוי כמעשה אילפס דכל מעשה אילפס כן הוא וכו'. - **ב** התורי"ד פירש דמיבע"ל בהדביק באילפס ואבוקה כנגדו, ופשיט דרוב עניים עושין כן בתנור דמשימין הפת בתנור לצד אחד ובצד אחד מסיקין את העצים ובעוד שהן דולקין הפת נאפית, וכיון דבתנור עבדי הכי, ע"כ אף כשעושה כן באילפס חשיב לחם, דדמי להרתיח ולבסוף הדביק דחשיב לחם משום דדמי למעשה תנור, ועד"ז כתב היראים בסימן קמ"ח דכל שהדביק מבפנים והרתיח מבפנים חשיב לחם משום דדמי לאפיית תנור קצת דליכא אלא חדא לריעותא. - **ג** התוס' פירשו דמיבע"ל בהדביק בתנור ולא הסיקו אלא מתבשל מהיסק שכנגדו אם כה"ג חשיב כתנור או כאילפס, ופשיט דחשיב כתנור, דכן עושין רוב עניים בתנור, וכ"כ הרמב"ן במלחמות ורבינו דוד והמאירי. - **ד** הר"ן פירש דמיבע"ל בהדביק בתנור ואבוקה כנגדו שאין האש נדבק לתנור כלל אי גרע ממעשה אילפס, ופשיט דכיון דרוב עניים עושין כן לא גרע ממעשה אילפס.

**הכרעת ההלכה בדין מעשה אילפס**

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בדין מעשה אילפס, דבפי' ר"ח לקמן בסוגיין כתב דסוגיא דשמעתין סלקא דאין קרוי לחם אלא האפוי בתנור אבל מעשה אילפס פטור מן החלה, וכ"כ הרי"ף בשם הרב כהן צדק, וכ"כ בס' האורה לרש"י סימן מ"ד ובסידור רש"י סימן שצ"ה, וכ"נ בפי' הריבמ"צ בפ"ק דחלה מ"ד, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק שם מ"ו, וכן צידדו היראים בסימן קמ"ח והאו"ז בהל' חלה סימן רי"ז, וכ"כ בתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סימן תכ"א, - אך השאילתות בסימן ע"ז כתב דקי"ל כר' יוחנן דמעשה אילפס חשיב לחם, וכ"כ הבה"ג בפ' כיצד מברכין והרי"צ גאות בהל' פסחים, וכ"נ בד' הרי"ף בסוגיין, וכ"כ התוס' והבעה"מ והרמב"ן במלחמות וההשלמה ורבינו דוד והמהר"ם חלאוה והמאירי ותלמיד הרשב"א והר"ן והפסקי רי"ד והריא"ז והרא"ש בסימן ט"ו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב בחלה שם ובפ"ו מחו"מ ה"ו ובפ"ו מביכורים הי"ב והאשכול בהל' סעודה והרמב"ן בהל' חלה והרוקח בסימן שנ"ט והרשב"א בפסקי חלה ש"א, וכ"כ הטור באו"ח סימן תס"א והטוש"ע ביו"ד סימן שכ"ט ס"א, - והבעה"מ כתב בשם רבינו אפרים דלא הוכרעה ההלכה ולענין חלה נקטינן לחומרא כר' יוחנן דמעשה אילפס חייבין ולענין מצה נקטינן לחומרא כר"ל דאין יוצא במעשה אילפס יד"ח מצה, וכ"כ הריטב"א.[[1462]](#footnote-1463)

**דין הדביק ולבסוף הרתיח לדעת ר' יהודה**

הרי"ף כתב דאיכא דפסק כר' יהודה דאמר אין לחם אלא האפוי בתנור בלבד, אבל מעשה אילפס לא שנא הרתיח ולבסוף הדביק ולא שנא הדביק ולבסוף הרתיח אין קרוי לחם, והרי"ף הוכיח דלא כן ממה שאמרו ביבמות מ' א' דחלוט שחזר ואפאו לחם הוא ואדם יוצא בה יד"ח בפסח,[[1463]](#footnote-1464) ועמש"כ בזה הבעה"מ והראב"ד והרמב"ן במלחמות, ונתחדש בדבריו דלדעת ר' יהודה דאין לחם אלא האפוי בתנור לא חשיב מעשה אילפס כלחם אף בהרתיח ולבסוף הדביק, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בסו"ד והריב"ש בסימן שכ"ח, - אך הבעה"ע בהל' מצה כתב דמסתברא דאף ר' יהודה לא פטר אלא בהדביק ולבסוף הרתיח דאין לחם אלא האפוי בתנור, אך כשהרתיח ולבסוף הדביק חשיב לחם אף לר' יהודה.[[1464]](#footnote-1465)

ויסוד הפלוגתא בזה הוא בטעמא דר"ל דמעשה אילפס פטורין, דבפירש"י לעיל בסוגיין כתב דהוא משום דאין לחם אלא האפוי בתנור, וכ"כ רבים מקמאי, ונתבאר בדף מס' 73, ולפ"ז מבו' דאף דאין לחם אלא האפוי בתנור מ"מ כל שהדביק ולבסוף הרתיח דמי למעשה תנור וחשיב כלחם האפוי בתנור ואף לר' יהודה יש עליו תורת לחם, - אך בד' הרי"ף ודעימי' כתב בחי' בית מאיר בסוגיין דאף לר"ל ל"ב אפי' בתנור, והא דמעשה אילפס פטורין הוא משום דאי"ז כדרך עשיית לחם, ובזה הוא דמהני הרתיח ולבסוף הדביק דהוי כדרך עשיית לחם, אך לר' יהודה דאין לחם אלא האפוי בתנור לא חשיב מעשה אילפס כלחם אף בהרתיח ולבסוף הדביק, כיון דאי"ז אפוי בתנור.

**מעשה אילפס ע"י משקה**

התוס' וש"ר כתבו דאף דמעשה אילפס חשיב לחם, מ"מ כל שעשאו ע"י משקה לא חשיב כלחם, - ובטעמא דמילתא כתב הבעה"ע בהל' מצה דהוא משום דל"ה כעין תנור, וכ"כ היראים בסימן קמ"ח דמהא דבעינן כעין תנור מפיק ר' יוחנן עשאן בחמה או חלטן במים, - אך בחי' רבינו דוד כתב דהוא משום דהוי דרך בישול ולא דרך אפי', והיינו דאי"ז משום דאי"ז דרך אפי' בתנור, אלא הוא משום דאי"ז אפי' כלל אלא בישול, וכ"כ המהר"ם חלאוה, וכ"ה מבו' בד' המאירי, וכן צ"ל לדעת הסוברים דלר' יוחנן ל"ב כלל כעין תנור, (ונתבאר בדף מס' 73).

הריטב"א כתב בשם תוס' דכל הא דל"מ עשי' ע"י משקה הוא לענין חלה, אך לענין המוציא לא מפלגינן בינייהו, ואף ע"י משקה מברכין המוציא היכא דאיכא תוריתא דנהמא, ועיי"ש שנחלק ע"ז, וכ"כ התוס' וש"ר דכל שנעשה ע"י משקה אין מברכין עליו המוציא, וצ"ב.

**שיעור המשקין דחשיב כעשי' ע"י משקה**

נחלקו הראשונים בשיעור המשקין דחשיב כעשי' ע"י משקין, **א** המהר"ם חלאוה כתב דכל שאין מתבשלין בשמן הרבה אלא מעט להטעים ושלא ישרף חשיב כלחם,[[1465]](#footnote-1466) וכ"כ בס' המאורות בברכות מ"ב א' דאף אם נותנין בהן שמן מועט כדי להטעימן ולמהר אפייתן שלא ישרפו מחום המחבת חשיבי כלחם, והביאו רבינו מנוח בפ"ג מברכות ה"ט וכ"כ ר"פ בהגה' סמ"ק סימן קנ"א והתשב"ץ בח"ב סימן רצ"א דכשסכין בשמן משהו כדי שלא תשרף העיסה חשיב כלחם, וכ"כ הריב"ש בסימן כ"ח דכל שאין בו שמן כדי טיגון רק שמושחין מעט הכלי כדי שלא תדבק בו העיסה מתוך שבלילתה רכה ושתהי' נוחה להסתלק מן הכלי לא חשיב כע"י משקה, וכ"כ הרמ"א בסימן קס"ח סי"ד דמעט משקה שמושחין בו האלפס שלא ישרוף העיסה לא מיקרי משקה, ומשמעות בדבריהם דבשמן כדי טיגון מיקרי כעשי' ע"י משקין, ורק בשמן מועט כדי שלא ישרף וכו' לא חשיב כע"י משקין, וכ"ה להדיא בד' הריב"ש,[[1466]](#footnote-1467) ואמנם דבד' ר"פ והתשב"ץ והרמ"א לא מצינו אלא דבמשקה שנותנין כדי שלא ישרף לא חשיב כבישול במשקין, ובד' הריב"ש מצינו שמשקה שנותנין כדי שלא ידבק ואין בו כדי טיגון לא חשיב כבישול משקין, אך בד' המהר"ם חלאוה והמאורות נתחדש דאף במשקה שנותנין כדי להטעימו (ולמהר אפייתו) לא חשיב כבישול במשקין.[[1467]](#footnote-1468) - **ב** המאירי כתב דשמן מועט כדי צורך טיגון חשיב כלחם, ומשמעות דבריו דאף אם ניתן השמן לצורך טיגון לא חשיב כע"י משקין, דרק בשמן רב כדי בישול הוא דחשיב כע"י משקין, וכ"ה מבו' בדבריו בדין סופגנין וכו' דהיו נותנין שמן באילפס ומטגנין אותם לשם ואפ"ה חשיבי כלחם, ורק בדרך בישול לא חשיבי כלחם אך בדרך טיגון חשיבי כלחם, וכ"נ ממש"כ המאירי דבמנחת מרחשת אע"פ שמעשי' רוחשין ל"ה שם שמן כ"כ שיפקיע ממנו תורת אפי' ויכללהו בדין בשול, והוסיף דהוא משום דכמה פעמים אתה רואה בטיגון שכשאדם מעדיף בשמן הוא מרחיש את המטוגן ואעפ"כ אינו יוצא מכלל טיגון. - **ג** בס' המאורות לעיל בסוגיין כתב דאותן שקורין פופילש שמתבשלות באילפס ע"י שמן כדי שלא ישרפו מחימום האילפס אין מברכין עליהן המוציא, וזה דלא כמש"כ בברכות דמברכין על פופילש המוציא.[[1468]](#footnote-1469)

בפירש"י לעיל בסוגיין כתב דדובשנין הן מטוגנין בדבש,[[1469]](#footnote-1470) וכ"כ הר"י מלוניל בסוגיין והר"ש והרא"ש בפ"ק דחלה מ"ה והטוש"ע ביו"ד סימן שכ"ט ס"א ומבו' דאף שהן מטוגנין בדבש יש עליהן תורת לחם, וכ"ה מבו' בפירשב"ם לקמן קי"ט ב' דאף דהן מטוגנין בשמן יש עליהן תורת לחם, אלא דל"ה לחם עוני, - אך הרשב"א בפסקי חלה שער א' כתב דסופגנין ודובשנין המטוגנין באילפס ע"י שמן ודבש אין תורת לחם עליהן, וכ"כ בתשו' מהר"ח או"ז סימן רי"ח כל שהן מטוגנין בדבש אין תורת לחם עליהן, ותמה על פירש"י.[[1470]](#footnote-1471)

**אם מנחת מחבת ומרחשת חשיבי כעשי' ע"י משקין**

התוס' נקטו דמנחת מחבת ומרחשת חשיב כעשי' ע"י משקין, וכתבו דאין סברא לחלק בין מים לשמן, וכ"ה מבו' בד' ש"ר שלא חילקו בזה,[[1471]](#footnote-1472) והוכיחו לפ"ז דעיסה שבלילתה עבה מברכין עלי' המוציא אף כשנעשית ע"י משקה מהא דתניא דהי' מברך המוציא על מנחות וקפסיק ותני כל המנחות אפי' מנחת מחבת ומרחשת אע"פ שמטוגנות בשמן, - אך הר"ש והרא"ש בפ"ק דחלה מ"ה כתבו בתי' בתרא די"ל דאיירי בכל המנחות ושמנן מועט ואין בהן כדי לבטלו,[[1472]](#footnote-1473) וכ"כ המהר"ם חלאוה דשמן מועט שבה אין חשוב משקה אא"כ יש בו הרבה שמתבשל בתוכו, ועד"ז כתב המאירי, ונתבאר לעיל, - והשבה"ל בסימן קנ"ט כתב בשם הר"א כהן צדק דבמנחות לא חשיב כמשקה שהשמן מעט ונבלל כולו במנחה והו"ל כאילפס יבש.

הר"ש והרא"ש שם כתבו בתי' קמא דהא דתניא דמברכין על מנחות המוציא איירי במנחת סולת ומאפה תנור,[[1473]](#footnote-1474) וכ"כ הרי"ד בס' המכריע סימן ס"ג והשבה"ל בסימן קנ"ט בשם אחיו ה"ר בנימין, - אך הסמ"ג עשין כ"ו כתב דהוא דוחק גדול, וכ"כ ר"פ בהגה' סמ"ק סימן קנ"א דהוא דוחק דמשמע דאכולהו מנחות קאי דומיא דשהחיינו דקאמר התם.

הרמב"ם בפי"ג ממעה"ק ה"ו כתב דבמנחת מחבת ומרחשת הי' נותן השמן בכלי ונותן עליו הסולת ונותן על הסולת שמן אחר ובולל הסולת ואח"כ לשה בפושרין ואופה אותה במחבת, ומבו' דלא הי' במנחות טיגון כלל, וזה לטעמי' שם ה"ז ובפיהמ"ש במנחות ס"ג א' דעיקר החילוק בין מחבת למרחשת דהוא דמחבת מעשי' קשין ומרחשת מעשי' רכין, ועמדו ע"ז הפמ"ג במש"ז סימן קס"ח סקי"ט והנשמ"א בכלל נ"ד סק"ד והבית אפרים באו"ח סימן י"א.

**אם יש לחלק בין טיגון לבישול**

בכ"ד מצינו דחלוק דין טיגון מדין בישול, **א** המאירי בסוגיין כתב דכל הא דע"י משקין לא חשיב כלחם הוא רק בבישול, אך בטיגון חשיב כלחם, ונתבאר לעיל. - **ב** המהר"ם חלאוה בסוגיין כתב דאף לדעת ר"ת דכל שבלילתו עבה מברכין עליו המוציא, היינו דוקא בטיגון בשמן, אך בדרך בישול אין עליהן תורת לחם ואין מברכין עליהן המוציא, וכ"כ הנימו"י בברכות ל"ז ב', ונתבאר בדף מס' 71, ועד"ז כתב המג"א בסימן קס"ח סקל"ו.[[1474]](#footnote-1475) - **ג** בד' המג"א שם ובסקכ"ז מבו' דגם דינא דפת שבישלה דכל שאין הפרוסות קיימות אין מברכין המוציא הוא רק בבישול ולא בטיגון,[[1475]](#footnote-1476) ונתבאר בדף מס' 69 פלוגתת רבוותא בזה. - **ד** החזו"א בסימן כ"ו סק"ב צידד דגם לדעת הר"ש בפ"ק דחלה מ"ה דבישול מבטל מתורת לחם, מ"מ טיגון אינו מבטל מתורת לחם, ונתבאר בדף מס' 72.

ובד' המאירי מבו' דאין החילוק בין בישול במים לטיגון בשמן, אלא בין מעט שמן כדרך טיגון לשמן רב כדרך בישול, וכ"ה מבו' בד' המג"א שם דעיקר החילוק הוא בין טיגון במחבת במשקה או במים לבישול בקדירה, והיינו בין מים מועטין כדרך טיגון למים מרובין כדרך בישול,[[1476]](#footnote-1477) וכ"נ בד' המ"ב שם סקנ"ו, וכ"ה להדיא בד' הגר"ז בסימן קס"ח סי"ז ובסדר ברה"נ פ"ב סי"ב.[[1477]](#footnote-1478)

**אם חלוק דין בישול ע"י משקין מדין אפי' בחמה ומעשה אילפס לר"ל**

בד' האו"ז בסימן קמ"ח ובהל' חלה סימן רי"ז מבו' דאף דבלילה עבה מברכין עלי' המוציא אף כשעושה אותה ע"י משקין, כ"ז הוא כשהאור הולך תחתיהן לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דמעשה אילפס חייב בחלה, אך לדעת ר"ל דמעשה אילפס פטור מן החלה וכן כשעשאה בחמה, אין מברכין עלי' המוציא,[[1478]](#footnote-1479) אף דגם בכה"ג היא חייבת בחלה,[[1479]](#footnote-1480) - והשבה"ל בסימן קנ"ט כתב בשם אחיו ה"ר בנימין להיפך דאף אם נימא דכ"ה דעיסה שבלילתה עבה חייבת בחלה ה"נ מברכין עלי' המוציא, אף דיש לחלק דהא דחייבת בחלה הוא משום דאזלינן בתר עיסה, אך אין מברכין עלי' המוציא דלברך המוציא בעינן דליקרי לחם, היינו דוקא באילפס יבש דדמי קצת לאפיית תנור, אך ע"י משקין לא מיקרי לחם כלל ואין מברכין עליהן המוציא.[[1480]](#footnote-1481)

החזו"א בסימן כ"ו סק"ב כתב דאף למש"כ הר"ש דבישול מבטל מתורת לחם, ונתבאר בדף מס' 72, מ"מ אפי' באילפס לר"ל אינה מבטלת מתורת לחם,[[1481]](#footnote-1482) ועיי"ש שהוכיח כן שהרי בהרתיח ולבסוף הדביק מודה ר"ל דנחית עלה תורת לחם ע"י אילפס, וכש"כ דלחם גמור שרככו באילפס דלא בטל אפי' בהדביק ולבסוף הרתיח.

**טרוקנין**

**ברכות ל"ז ב'** **- טרוקנין חייבין בחלה מאי טרוקנין אמר אביי כובא דארעא,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דעושין מקום חלל בכירה ונותנין בתוכו מים וקמח כמו שעושין באילפס, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והרא"ש בסימן י"א. - **ב** הרשב"א לקמן בסוגיין כתב בדעת ר"ה גאון והתוס' דהוא עיסה רכה מאד ואופין אותה ע"ג קרקע.[[1482]](#footnote-1483) - **ג** המהר"ם חלאוה בפסחים ל"ו ב' כתב בשם ר"ת דהוא עיסה שבלילתה עבה, ונתבאר להלן.

**חיוב חלה בטרוקנין**

**כי אתא רבין א"ר יוחנן טרוקנין פטורין מן החלה,** התוס' רי"ח כתב דגרסינן טרוקנין חייבין בחלה, והביא כן מירושלמי, וכ"כ הרא"ש בסימן י"א ובהל' חלה סימן ג', וכ"כ הרשב"א לקמן בסוגיין בשם ר"ה גאון, וכ"כ הערוך בע' טרוקנין, וכ"כ בהגה' הגר"א, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בפסחים ל"ז ב', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ו מביכורים הי"ב, - אך האו"ז בהל' חלה סימן רט"ו כתב בשם ר"ח דטרוקנין פטורה מן החלה, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בשם הגאונים דגרסי דפטורין מן החלה, וכ"כ הראבי"ה בסימן ק"ד.

האו"ז שם כתב בשם ר"ח דהא דטרוקנין פטורה מן החלה הוא משום דחיוב חלה מעריסה כדכתיב ראשית עריסותיכם חלה תרימו תרומה, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בדעת הגאונים דהא דפטורה מן החלה הוא משום ליכא גלגול כלל.[[1483]](#footnote-1484)

ובדעת ש"ר דחייבת בחלה כתב הרא"ש שם דאע"ג דבלילתו רכה וגובלא בעלמא, הוי כמו תחלתו סופגנין וסופו עיסה שחייב בחלה,[[1484]](#footnote-1485) וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א דטעם המחייבים הוא משום אף דליכא גלגול מ"מ כל שהוא פת חייבת בחלה, וזה כדעת רבים מקמאי דבלילה רכה שאפאה חייבת בחלה, ונתבאר בדף מס' 72, - אך המאירי בפסחים ל"ז א' כתב דבלילה רכה פטורה מן החלה אף כשאפאה, והוא דטרוקנין חייבת בחלה הוא משום דאע"פ שבלילתה רכה קמח הרבה הי' שם וה"ז כעין לישה ויש שם קצת גלגול, והא דקרי לה גובלא בעלמא הוא משום שאינה מגולגלת בגלגול גמור אלא בגלגול רך וכשמניחין אותה בקרקע מתפשטת אילך ואילך, וזהו דקרי לה גובלא דהיינו גיבול ואין גיבול אלא בעירוב ולישה וגלגול מועט, אבל בלילה רכה לגמרי כעין מים עכורים אין אפי' ביבש מחייבתו.[[1485]](#footnote-1486)

**כובא דארעא,** בפירש"י כתב דהיינו דעושה מקום חלל בכירה ונותן בתוכו מים וקמח כדרך שעושין באילפס, ונחלקו הראשונים בטעם הא דחשבינן לה כאפי' לחייב בחלה ולענין ברכת המוציא ולצאת בו יד"ח מצה, **א** הראב"ד בכתוב שם בפסחים ל"ז ב' כתב דהוא דלא כר' יהודה דאין לחם אלא האפוי בתנור, אך אתיא אף כר"ל דמעשה אילפס פטור מן החלה, משום דהכא הוי הרתיח ולבסוף הדביק.[[1486]](#footnote-1487) - **ב** הרמב"ן במלחמות שם הביא מירושלמי דפליגי בה ר' יוחנן ור"ל, וכתב דהוא משום דהו"ל כמעשה אילפס דלר"ל פטור מן החלה.[[1487]](#footnote-1488) - **ג** הרמב"ן שם כתב די"ל דכובא דארעא כיון שהסיקו מבפנים הוי כעין תנור ואף לר"ל חייב בחלה, וכ"כ המהר"ם חלאוה שם והבעה"ע בהל' מצה. - **ד** המהר"ם חלאוה שם כתב בשם ר"ת דכובא דארעא גרע ממעשה אילפס והא דחייב בחלה הוא משום שבלילתו עבה.

**טריתא**

**טריתא פטורה מן החלה וכו' גביל מרתח,** נחלקו הראשונים בביאורו, דבפירש"י כתב דהיינו דנותנין קמח ומים בכלי ובוחשין בכף ונותנין על הכירה כשהיא ניסוקת, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והמאורות, - אך הערוך בע' טרת כתב דהוא קמח שנותנין אותו לתוך מים רותחין, וכ"כ תר"י בשם ר"ה גאון, ועד"ז כתב הרשב"א בשמו דהוא כגון קמח שנותנין עליו מים ומרתיחין אותו ולאו עיסה הוא.

הרשב"א לקמן בסוגיין הק' דלפירש"י מאי איכא בין כובא דארעא למרתח גביל, דבתרוייהו הוא נותן קמח ומים וכו', - אך הרא"ש בסימן י"א כתב דשאני טרוקנין דאע"פ שבלילתה רכה אופין אותה בגומא שבכירה ונעשה לחם, ומשא"כ במירתח גביל דשופכין אותו על הכירה ומתפשט ואין תורת לחם עליו,[[1488]](#footnote-1489) וכ"כ הטוש"ע ביו"ד סימן שכ"ט ס"ה.[[1489]](#footnote-1490)

התר"י כתב דלפירש"י גרסינן דטריתא חייבת בחלה, כיון דהוא עשוי דרך גיבול, וזה לפ"מ דגריס בפירש"י דנותנין שם קמח ומים ומגבלין אותו, וכתב די"ל דגרסינן פטורה, והוא משום דאי"ז דרך גלגול ואין דרך לעשותו לאכילת קבע, וע"כ הוא פטור מן החלה, והרא"ש בסימן י"א כתב דהא דפטור מן החלה הוא משום דשופכין אותו על הכירה ומתפשט ואין תורת לחם עליו.

התר"י כתב דלדעת ר"ה גאון הא דטריתא פטורה מן החלה הוא משום דאין בזה גלגול כלל,[[1490]](#footnote-1491) וכתב דתליא בפלוגתא דתנאי בפסחים ל"ז ב' בחליטה ומעיסה, ונתבאר בדף מס' 73, - אך המאירי כתב דלדעתם איירי כשלא אפאה כלל אלא נתבשל הקמח במים, וע"כ היא פטורה מן החלה.

**נהמא דהנדקא**

**נהמא דהנדקא,** בפירש"י כתב דהיינו בצק שאופין בשפוד ומושחין אותו תמיד בשמן או במי ביצים ושמן, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז והמאורות, וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ח סט"ז והטור והרמ"א ביו"ד סימן שכ"ט ס"ה, - אך תר"י כתב די"מ דהוא בצק ידוע שעושין ממנו תיקוני הנשים, וכ"כ המאירי והחי' המיוחסים להריטב"א בשם י"מ.

התר"י כתב דאם גרסינן דחייבת בחלה, היינו משום דנהמא דהנדקא בלילתה עבה ונילושה כשאר עיסות, ואם גרסינן דפטורה מן החלה, וכ"ה גירסת ש"ר, וכ"כ הטוש"ע שם, היינו לפירש"י משום דאי"ז דרך אכילת קבע, ולהמפרשים דעושין ממנו תיקוני הנשים הוא משום דמתחילה לא נילושה לאכילה, ודמי לעיסת הכלבים דפטורה.[[1491]](#footnote-1492)

המג"א בסימן קס"ח סקמ"ב כתב דדינא דנהמא דהנדקא הוא רק בבצק שאופין בשפוד, דלחם שאופין בשפוד לחם גמור הוא,[[1492]](#footnote-1493) וכ"כ המ"ב שם סקצ"א.

**לחם העשוי לכותח**

**לחם העשוי לכותח,** בפירש"י כתב דאין אופין אותו בתנור אלא בחמה, וכ"כ תר"י בתחילת דבריו, וכ"כ הר"ש והרא"ש בחלה פ"א מ"ה והרשב"א בפסקי חלה ש"א והטוש"ע בסימן קס"ח סט"ז והטור ביו"ד סימן שכ"ט, - אך הפסקי רי"ד כתב דאופין אותו בתנור אלא דלא עשאו לאוכלו אלא לכותשו ולפררו בכותח, וכ"כ הריא"ז והמאירי, וכ"נ בד' הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"כ הרדב"ז בפ"ו מביכורים הי"ב והי"ד בדעת הרמב"ם שם, וכן נסתפק המהר"י קורקוס שם.

התוס' הק' דלדעת ר"ת דכל שבלילתו עבה חייב בחלה אף אם סופו סופגנין, א"כ מ"ט לחם העשוי לכותח פטור מן החלה, והמהרש"א כתב דלדעת ר"ת צ"ל דלחם זה תחילתו סופגנין, וכ"כ הפנ"י והגר"א ביו"ד סימן שכ"ט סק"ט דלדעת ר"ת איירי בבלילה רכה,[[1493]](#footnote-1494) - אך התר"י כתב דלדעת ר"ת טעם פטורו הוא משום דאין עושין אותו ע"ד אכילה דרך פת אלא ע"ד ליתנו בכותח, וזה לטעמי' דגם לדעת ר"ת אין עיסה שבלילתה עבה חייבת כשנעשית ע"ד שלא לאכלה בדרך פת, ונתבאר בדף מס' 71.

**טעם הא דעשאה כעבין חייבת**

**עשאה כעבין חייבת למודין פטורה,** הפסקי רי"ד כתב דמהא דכעבין חייבת בע"כ דאופין אותו בתנור, דאם אופין אותו בחמה מ"ט היא חייבת כשעשאה כעבין, הרי אין לחם אלא האפוי בתנור, - ובדעת רש"י ודעימי' דלחם העשוי לכותח שעשאה כעבין חייבת אף שהוא אפוי בחמה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דגלי דעתי' דלחם עשאה, והמאירי בסוגיין ובפסחים ל"ז א' פירש דהיינו משום דאמרינן דגלגלה ע"ד לאפותה בחיוב, ואף אם נמלך א"כ ואפאה בחמה חייבת בחלה. - **ב** התר"י כתב בתחילת דבריו דהא דמעשה חמה פטור הוא כשנאפה בחמה ועשאו כמו שדרך לעשות מה שאופין לחמה, אבל כשעשאו כעבין כשאר פת דעלמא הנאפה בתנור לא דיינינן לי' כמעשה חמה וחייב, וצ"ב. - **ג** הר"ש והרא"ש בפ"ק דחלה מ"ה כתבו דהוא משום דכעבין מיחלפא בשאר עיסה שאינה עשוי' לכותח, וכ"כ הסמ"ג עשין קמ"א והתוס' הרא"ש בסוגיין והרא"ש בפ' כל שעה סימן ט"ז והמהר"ם חלאוה בפסחים ל"ז א'. - **ד** הר"ש והרא"ש שם כתבו לפרש עוד דהוא משום דעשאה כעבין יש לגזור שמא ימלך לאפותה.[[1494]](#footnote-1495)

לדעת הרי"ד ודעימי' דפטורא דלחם העשוי לכותח הוא משום דלא נעשה ע"ד אכילת פת נחלקו הראשונים בטעם הא דעשאה כעבין חייבת, **א** התר"י כתב דכיון שעשאה כשאר פת דעלמא יש לחוש מפני מראית העין שהרואה יחשוב שלאכילה נעשית ויבא להתיר ג"כ שאר פת הנעשה לאכילה בלא חלה. - **ב** הרא"ה כתב דהוא משום דצורתה מוכחת עלי' דע"ד אכילה נמי עשאה מתחילה, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א. - **ג** הריא"ז כתב דהוא משום דחוששין שמא ימלך עליו לאכילה הואיל והוא עשוי כתיקון לחם.

**דין הברכה דלחם העשוי לכותח**

הטור בסימן קס"ח כתב דלחם העשוי בכותח הנאפה בחמה אין מברכין עליו המוציא, ואם עשאה כעבין חייבת בחלה ומברך עלי' המוציא, וכ"כ רי"ו בנתיב ט"ז ח"ה, - אך השו"ע סט"ז סתם דמברכין עליו במ"מ, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** המג"א שם סקל"ב כתב דלדעת הסוברים דאינה חייבת בחלה אלא כשאפה ממנה מקצת משום דגזרינן שמא ימלך על כולה, הרי דלענין המוציא לא שייכא הגזירה,[[1495]](#footnote-1496) ובדבריו שם סקמ"ג מבו' דלדעת הסוברים דחייבת אף כשלא אפה ממנה כלל, אף מברכין עלי' המוציא,[[1496]](#footnote-1497) ואף דהשו"ע ביו"ד חשש לדעה זו, מ"מ הכא פסק להקל,[[1497]](#footnote-1498) ועמש"כ בזה המחה"ש שם. - **ב** הנחלת צבי שם סקט"ז כתב דהוא כדעת הסוברים דאף עיסה שעשאה ע"מ לאפותה דחייבת בחלה מ"מ אין מברכין עלי' המוציא, וכ"כ הא"ר שם סקל"ב דד' הטור הם כדעת הסוברים דהמוציא וחלה שוין ולא קי"ל הכי.[[1498]](#footnote-1499) - **ג** הגר"א שם כתב דרק בחלה יש לחיב משום דמיחלפא בשאר לחם או גזירה שמא תמלך, משא"כ לענין המוציא,[[1499]](#footnote-1500) וכ"כ הביאור מרדכי בסקל"ג.

לדעת הרי"ד ודעימי' דפטורא דלחם העשוי לכותח הוא משום דלא נעשה ע"ד אכילת פת כתב המאירי דאם נמלך לאכלו מברך המוציא וג' ברכות, - אך הריטב"א בהל' ברכות פ"א הל"ב כתב דלענין ברכה הפסיד ברכתו כיון שלא נעשה מתחילה לאכילת אדם, ולכאו' הוא ע"ד שמצינו בחלה פ"א מ"ח דעיסת הכלבים אין מברכין עלי', ואכמ"ל.

י"ח שבט פ"ד

דף מס' 75

## ברכת כובא דארעא

**ל"ח א' - האי כובא דארעא כו' גובלא בעלמא הוא ומברכין עילוי' במ"מ,** בטעם הא דמברכין עלי' במ"מ מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בפסחים ל"ז ב' ד"ה דכו"ע כתבו דהא דאין מברכין עלי' המוציא אף דחייבת בחלה הוא משום דגובלא בעלמא ואינו סועד הלב. - **ב** הרמב"ם בפ"ג מברכות ה"ט כתב דהא דאין מברכין עלי' המוציא משום דאין עלי' צורת פת, וע"כ אין מברכין עלי' במ"מ אף דמשמעות דבריו בפ"ו מביכורים הי"ב דהיא חייבת בחלה, - והלבוש בסימן קס"ח סט"ו כתב דהוא משום דאי"ז דרך לישה ולא דרך אפיית לחם, והביאוה"ל שם פירש דהיינו דאין דרך ללוש ולאפות בכובא דארעא. - **ג** בד' התר"י מבו' דהא דאין מברכין עלי' המוציא הוא משום דאף אינה חייבת בחלה, וגריס הכא האי טריתא דארעא ופירש דהיינו משום דע"י דאופין אותה בקרקע אין עושין אותה עבה וא"א שתהי' בלילתה כמו שאר עיסות, וכ"נ בד' הרא"ה והריבב"ן, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן ק"ד, ועיי"ש דגריס הכא טריתא, ולעיל מינה כתב דטריתא פטורה מן החלה.[[1500]](#footnote-1501)

המג"א בסימן קס"ח סק"מ כתב דטרוקנין בלילתן רכה מאד, והמ"ב שם סקפ"ח כתב דהיינו דמה"ט מברך עלי' במ"מ, דאם ל"ה בלילתה רכה כ"כ הי' מברך עלי' המוציא, כמש"כ הרמ"א שם סי"ד דדבר שבלילתו רכה שאפאו בתנור מברך המוציא, ועיי"ש שכתב דלמש"כ הרמב"ם דהא דאין מברכין עלי' המוציא הוא משם דאין עלי' צורת פת, וכן למש"כ הלבוש דהוא משם דאי"ז דרך לישה ודרך אפיית לחם, הרי דאף אם אין בלילתה רכה כ"כ מברך במ"מ,[[1501]](#footnote-1502) והניח בצ"ע לדינא.

הגר"ז בסימן קס"ח ס"ט וסוסי"ג כתב דהא דמברכין על טרוקנין במ"מ כשלא קבע סעודתו עליהן הוא משום דאין דרך לקבוע סעודה עליהן, משום דבלילתן רכה מאד, ולפ"ז הוא דומיא דפהב"כ דמברכין עלי' במ"מ משום דאין דרך לקבוע עלי' סעודה, ונתבאר בדף מס' 76, - אך בד' הראשונים לא מצינו להך מילתא דהא דמברכין עליהן במ"מ הוא משום דאין דרך לקבוע סעודה עליהן, ומשמע דהוא משום דאי"ז לחם גמור, ולדעת התוס' הוא משום דאינו סועד הלב ולדעת הרמב"ם הוא משום דאין ע"ז צורת פת, וכ"נ למש"כ הר"י מלוניל והב"י דכל הא דיוצאין בו יד"ח מצה הוא משום דסגי בלחם עוני, ונתבאר להלן, והרי דאי"ז לחם גמור.[[1502]](#footnote-1503)

**מר זוטרא קבע סעודתי' עלוי' ובירך עלוי' המוציא וכו' וג' ברכות,** הבה"ג בפירקין כתב דהיינו דאף דמברכין עלי' במ"מ, מ"מ כל שקבע סעודתו עלי' מברך המוציא וג' ברכות, וכ"כ האו"ז בסימן קמ"ח בשם ר"ח, וכ"כ הרי"ף והרמב"ם בפ"ג מברכות ה"ט והרא"ש בסימן י"א ורבים מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ח סט"ו, - אך הרא"ה כתב דכיון דפת גמור הוא אף אם לא קבע עליו סעודה מברך המוציא, ומה שאמרו דמר זוטרא קבע סעודתי' וכו' אי"ז לעיכובא דגם בלא"ה מברך המוציא וג' ברכות, אלא דאגב אורחי' קאמר דכ"ה דרכו של מר זוטרא ולמימר דשפיר חשיב דאורחייהו דאינשי למיקבע סעודתיהו עלי', ולפ"ז פליג מר זוטרא על רב יוסף דס"ל דגובלא בעלמא הוא ואין מברכין עליו המוציא,[[1503]](#footnote-1504) וכ"כ המאירי בפסחים ל"ז א', והמאירי לעיל בסוגיין הביא פלוגתא בזה.

הטור בסימן קס"ח כתב דטרוקנין חייב בחלה ומברך עליו המוציא ואדם יוצא בו יד"ח בפסח דכיון שהוא בגומא ומתקבצין יחדיו נעשה כמו פת גמור, אבל טריתא שבלילתו רכה וכו' והוא נתפשט ונאפה אין עליו תורת לחם ומברכין עליו במ"מ ואם קובע סעודתו עליו מברך המוציא וג' ברכות, ובפשוטו מבו' בדבריו דמברכין על טרוקנין המוציא אף כשלא קבע סעודתו עליו, והב"י שם תמה ע"ז דהוא דלא כמו שאמרו הכא דאין מברכין על כובא דארעא המוציא אלא כשקבע סעודתו עליו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הב"י שם כתב לדחוק דמש"כ הטור דאם קבע סעודתו עליו מברך המוציא וג' ברכות קאי על טרוקנין. - **ב** הב"י בתחילת דבריו כתב די"ל בדעת הטור דמרבר"א דאמר דאדם יוצא בו יד"ח בפסח פליג על מה שאמרו דדוקא בדקבע עלי' מברך המוציא וס"ל דאף אם לא קבע מברך המוציא דלחם גמור הוא דאדם יוצא בו יד"ח בפסח משום דקרינן בי' לחם עוני, ועיי"ש שכתב דאי"ז פשט הגמ'. - **ג** הב"ח שם כתב דהטור הכריע כגירסת הרי"ף דסוגיין קיימא בטריתא דארעא, אך בטרוקנין מברך המוציא אף כשלא קבע סעודתו עליו, עיי"ש, וכ"ה להדיא בד' הראבי"ה בסימן ק"ד, ונתבאר להלן.

## טעם הא דיוצאין בכובא דארעא יד"ח מצה

**ואדם יוצא בהן יד"ח בפסח מ"ט לחם עוני קרינן בי',** בהא דבעינן לה"ט דלחם עוני קרינן בי', מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ה כתב דהיינו דאף דחשיב כלחם, ולדעתו מברכין ע"ז המוציא אף בלא קביעות סעודה, מ"מ ס"ד דלמצוה לחם מעליא בעינן, וזהו דקמ"ל דאדם יוצא בו יד"ח בפסח משום דסגי בלחם עוני ול"ב לחם מעליא. - **ב** בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דלחם עוני קרינא בי' היינו משום דכן מנהג העניים לעשות לפי שאין להם עצים מרובים, ומשמע דהיינו דאף דלענין ברכה אין מברכין ע"ז המוציא וג' ברכות אלא כשקבע סעודתו ע"ז דאי"ז לחם גמור, מ"מ אדם יוצא בו יד"ח בפסח משום דחשיב כלחם עוני, וכ"כ הב"י בסימן קס"ח סט"ו דקמ"ל דאף דאין עליו צורת פת ומה"ט אין מברכין עליו המוציא כשלא קבע סעודתו עליו מ"מ שפיר יוצא בו יד"ח דלחם עוני הכי הוי שאין לעני תנור ואופהו בקרקע, ועד"ז כתב הפר"ח בסימן תנ"ד ס"א דאיצטריך לה"ט למ"ד דכובא דארעא פטור מן החלה ולא מיקרי לחם, ואפ"ה אדם יוצא בו יד"ח בפסח משום דהוי לחם עוני.[[1504]](#footnote-1505) - **ג** הב"י שם כתב לפרש עוד דס"ד דכיון שדרך לאכול לפעמים כובא דארעא לתענוג הו"ל כמצה עשירה ואין יוצא בו יד"ח בפסח וקמ"ל דשפיר מיקרי לחם עוני.

## אם יוצאין יד"ח מצה בכובא דארעא אף כשלא קבע סעודתו ע"ז

מסתימת ד' הרמב"ם בפ"ו ממצה ה"ו והטור בסימן תס"א משמע דהא דאדם יוצא בה יד"ח בפסח הוא אף כשלא קבע סעודתו ע"ז, אף דאין מברכין ע"ז המוציא וג' ברכות אלא כשקבע ע"ז, כמש"כ הרמב"ם בפ"ג מברכות ה"ט,[[1505]](#footnote-1506) וכ"ה מבו' בד' הריא"ז, וכ"נ להדיא בד' הב"י בסימן קס"ח סט"ו, וכן נקטו הלח"מ מפ"ג מברכות ה"ט והחמד משה בסימן קס"ח סק"ה והנהר שלום שם סק"ד והפמ"ג באש"א שם סקט"ז ובראש יוסף בסוגיין, - אך בד' ר"ח שהביא האו"ז בסימן קמ"ח משמע להדיא דאין יוצא בה יד"ח בפסח אלא כשקבע סעודתו עלי' ושויי' נהמא, וכ"נ בד' הריבב"ן, וכ"ה מבו' בד' הב"ח בסימן קס"ח ס"ט,[[1506]](#footnote-1507) וכ"כ המאמ"ר שם סקכ"ט, וכן האריך בתשו' יוסף אומץ סימן מ"ח דרק כשקבע סעודתו עלי' יוצא יד"ח בפסח, ופירש כן גם בד' הרמב"ם והטור, וכ"כ הביאור מרדכי בסק"ל בדעת המג"א.[[1507]](#footnote-1508)

## טעם הסוברים דיוצא יד"ח מצה אף כשלא קבע סעודתו עליו

למשמעות ד' הרמב"ם דאדם יוצא בו יד"ח בפסח אף כשאוכל ממנו כזית, צ"ב דכיון דאין מברכין עליו המוציא וג' ברכות אלא כשקבע סעודתו עליו, מ"ט אדם יוצא בו יד"ח בפסח, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** החמד משה בסימן קס"ח סק"ה כתב דהיינו דכיון דאם קבע סעודתו עליו מברך המוציא וג' ברכות בע"כ דתורת לחם עליו, והא דאם לא קבע אינו מברך המוציא וג' ברכות הוא מדרבנן דכיון דאין עשוי לקביעות סעודה אין מברכין עליו המוציא וג' ברכות כשלא קבע,[[1508]](#footnote-1509) וע"כ לענין מצה יוצאין בו יד"ח אף כשלא קבע עליו, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סקט"ז ובראש יוסף בסוגיין, וכ"נ בד' הלח"מ בהל' ברכות שם, וכן האריך הקה"י בסימן כ"ה, וכ"ה למש"כ התוס' בפסחים דהא דאין מברכין עליו המוציא וג' ברכות בדלא קבע הוא משום דאינו סועד הלב, וזה אינו טעם אלא לענין ברכה. - **ב** הנהר שלום בסימן קס"ח סק"ד כתב דהוא משום דלענין מצה כיון דחייב לאכול הו"ל כקביעות סעודה, וכ"כ הראשל"צ לעיל בסוגיין והמער"ק בהל' ברכות שם והמנ"ח במצוה י' סק"ה.[[1509]](#footnote-1510) - **ג** למש"כ הפר"ח דאף דאינו חייב בחלה ולא קרינן בי' לחם מ"מ אדם יוצא בו יד"ח מצה משום דלחם עוני קרינן בי', הרי דמה"ט אף דאין מברכין עליו המוציא וג' ברכות אלא כשקבע סעודתו עליו משום דל"ה לחם גמור, מ"מ אדם יוצא בו יד"ח מצה.

## אם דינא דקביעות סעודה הוא רק בפת שיש עלי' תורת לחם לשאר מילי

בעיקר דינא דקביעות סעודה נחלקו רבוותא,[[1510]](#footnote-1511) דבס' המאורות בסוגיין כתב דכל דאם קבע סעודתו מברך המוציא וג' ברכות בע"כ דהוי לחם וחייב בחלה, וכ"כ הריב"ש בסימן כ"ח דהא דמהני קביעות סעודה הוא במידי דלחם נינהו, אלא דאין מברכין עליהן המוציא משום דאין דרך לקבוע סעודתו עליהן אלא אוכלין מעט מהן בקינוח סעודה, וע"כ הוא דכל שקבע סעודתו עליהן מברך המוציא וג' ברכות, וכ"נ ממש"כ הרשב"א לקמן מ"ב א' דבניבלי"ש ודאי דל"מ קביעות סעודה כיון דבלילתן רכה היא, והיינו דכיון דבלילתן רכה דמו לטריתא דפטורה מן החלה, וע"כ ודאי דל"מ בהו קביעות סעודה, וכ"נ בד' הב"י בסימן קס"ח סט"ו, וכ"כ הגר"א שם סט"ו דכל דמברכין המוציא כשקבע סעודתו ע"ז אף חייבת בחלה, וכל שאינה חייבת בחלה אין מברכין המוציא אף כשקבע סעודתו ע"ז, משום דחלה ויוצא יד"ח בפסח והמוציא דין אחד להם כמו שאמרו בירושלמי, וכ"ה מבו' בגל' הגרע"א למג"א שם סקי"ד ובגל' הגרע"א שבד"י שם סי"ג, וכ"כ החזו"א בסימן כ"ו סק"ח.

אך הנה התר"י בסוגיין פירש דטריתא דארעא אינה חייבת בחלה ומה"ט הוא דאם לא קבע סעודתו עלי' אינו מברך המוציא, ואפ"ה אם קבע סעודתו עלי' מברך המוציא, עיי"ש, ומבו' דאף עיסה שאינה חייבת בחלה מהני בה קביעות סעודה,[[1511]](#footnote-1512) ועמש"נ להלן בד' הראבי"ה והטור בזה, וכ"ה מבו' בד' התוס' רי"ח בסוגיין שנסתפק דאף דנילי"ש אינו חייב בחלה מ"מ שמא מהני בהו קביעות סעודה, וכתב דאף אם מהני בהו קביעות סעודה מ"מ אינו חייב בחלה, וכן נסתפקו בזה התוס' הרא"ש בסוגיין והסמ"ג עשין כ"ז, והתור"פ בסוגיין ובפסחים ל"ז ב' כתב דאף דאין חייבין בחלה דל"ה אלא גובלא בעלמא מ"מ אם קבע סעודתו עליהן מברך המוציא, וכן צידד בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קנ"א, וכ"כ הרשב"ץ בסוגיין, וכ"ה מבו' ממש"כ הארחות חיים בהל' סעודה סכ"ז והכל בו בסימן כ"ד דמהני קביעות סעודה בנהמא דהנדקא, וכן נקטו בתשו' גו"ר כלל א' סימן כ"ד ובתשו' פרח שושן כלל א' סימן ה', ונתבאר להלן.

## קביעות סעודה בדבר שאין עליו תואר לחם

לדעת המאורות ודעימי' דכל שאין עליו תורת לחם ל"מ בו קביעות סעודה, הרי דבדבר שאין עליו תואר לחם דאין תורת לחם עליו אין מברכין עליו המוציא אף אם קבע סעודתו עליו, וכ"כ המחנ"א בתשו' פרח שושן כלל א' סימן ד', - אך הרשב"ץ בסוגיין כתב דבאממי"ש ואיל"ש אע"פ שאין מברכין עליהן במ"מ משום דאין עליהן תוריתא דנהמא, מ"מ אם קבע סעודתו עליהן מברך המוציא, דלא גרע מניבלי"ש דבלילתן רכה ואין עליהן תוריתא דנהמא ואפ"ה אם קבע סעודתו עליהן מברך המוציא, וזה לטעמי' דמהני קביעות סעודה אף בדבר שאין עליו תורת לחם, וכ"נ להדיא בד' הנימו"י בסוגיין דמהני קביעות סעודה אף באטריות דאין עליהן תוריתא דנהמא, וכ"כ בתשו' פרח שושן כלל א' סימן ה'.

## קביעות סעודה בעיסה שסופה סופגנין

בד' הראב"ד בכתוב שם בפסחים ל"ז ב' מבו' דלמ"ד דאין לחם אלא האפוי בתנור אין מברכין המוציא על מעשה אילפס אף אם קבע סעודתו עלי',[[1512]](#footnote-1513) וכ"כ הט"ז בסימן קס"ח סקי"ט והמג"א שם סקל"ח דלדעת הר"ש והרמב"ן דכל דתחילתה עיסה וסופה סופגנין אין מברכין עלי' המוציא היינו אף כשקבע סעודתו עלי', וכ"כ המחנ"א בתשו' פרח שושן כלל א' סימן ד', וכ"כ בתשו' נחפה בכסף או"ח סימן ב' ובגל' הגרע"א ד"י בסימן קס"ח סי"ג, וכ"נ בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ב הי"ח דל"מ קביעות סעודה אלא בפהב"כ, - אך הרשב"ץ בסוגיין נסתפק דאף עיסה שבלילתה רכה שמטגנין אותה בשמן שאינה חייבת בחלה מ"מ אם קבע סעודתו עלי' מברך המוציא דלא גרע מניבלי"ש,[[1513]](#footnote-1514) וכ"כ בפי' הרש"ס בפ"ק דחלה דאף מעשה אילפס לר"ל אם קבע סעודתו עליו מברך המוציא, וכתב שם עוד דאף עיסה שתחילתה עיסה וסופה סופגנין דפטורה מן החלה אם קבע סעודתו עלי' מברך המוציא,[[1514]](#footnote-1515) וכ"כ ההלכה ברורה בסימן קס"ח סקי"ט ובתשו' גו"ר כלל א' סימן כ"ד ובתשו' פרח שושן כלל א' סימן ה'.

## קביעות סעודה בטריתא

בד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש סימן י"א משמע להדיא דטריתא אין מברכין עלי' המוציא אף כשקבע סעודתו עלי', וכ"כ רי"ו בנתיב ט"ז ח"ה, וכ"כ הב"י בסימן קס"ח סט"ו ובשו"ע שם, וכ"כ הגר"א שם, - אך הראבי"ה בסימן ק"ד כתב דטריתא פטורה מן החלה ומברכין עלי' במ"מ ואם קבע סעודתו עלי' מברך המוציא וג' ברכות ואדם יוצא בה יד"ח בפסח משום דלחם עוני קרינן בי', ועיי"ש שכתב דאע"ג דבמצה וחלה גמרינן לחם לחם מהדדי, מ"מ כיון ע"י קביעות נקרא לחם יוצא בה נמי בפסח, וכ"כ הטור בסימן קס"ח דטריתא שבלילתו רכה אין לו תורת לחם ומברכין עליו במ"מ ואם קובע סעודתו עליו מברך המוציא וג' ברכות,[[1515]](#footnote-1516) והב"ח שם כתב דהוא כגירסת הרי"ף דגריס הכא טריתא דארעא, ועמש"כ בזה המג"א שם סקמ"א.

## אם מהני קביעות סעודה אף לענין חלה

בפי' ריבב"ן כתב דכל שעשאו מתחילה לקבוע סעודתו עליו חייב בחלה, דכל מידי דחייב בחלה יוצא בו יד"ח בפסח דילפינן מהדדי, ולכאו' הוא משום דס"ל דהא דאדם יוצא בו יד"ח בפסח הוא כשקבע סעודתו עליו דע"י שקבע סעודתו עליו שויי' לחם, וכמש"כ הר"ח, וע"כ אם עשאו מתחילה ע"ד כן חייב בחלה כיון שעשאו ע"ד לחם,[[1516]](#footnote-1517) והא דאם לא עשאו ע"ד כן אינו חייב בחלה אף דעכשיו קבע סעודתו עליו, יש להסתפק אם הוא משום דעכשיו אין בו כשיעור עיסה יחד, או דהוא משום דינא דבשעת חובתה היתה פטורה, וצ"ע.

י"ט שבט פ"ד

דף מס' 76

## פת הבאה בכיסנין אם טעון ברכה לאחריו

**מ"ב א' - רב הונא אכל וכו' ולא בריך,** בפירש"י כתב דהיינו דאכל תליסר ריפתי מפהב"כ ולא בירך לאחריו, וזה כמש"כ בפירש"י לעיל מ"א ב' ד"ה פת הבאה בכיסנין דפהב"כ אין טעון לאחריו ברכת מעין ג', וכ"כ הרי"ף דהיכא דאכיל לפהב"כ בתורת כיסנין מברך בתחילה במ"מ ולבסוף ולא כלום,[[1517]](#footnote-1518) וכ"כ הריבב"ן, - אך הרשב"א כתב דמה שאמרו דלא בריך היינו שלא בירך אחריו ג' ברכות אלא מעין ג', אך ודאי לא גרע מתאנים וענבים דמברכין לאחריהן מעין ג', ותמה ע"ד הרי"ף שכתב דלאחריהן ולא כלום, וכ"כ הרא"ה, וכתב דט"ס נפלה בד' הרי"ף, וכ"כ היראים בסימן רנ"ג, וכ"כ התוס' והפסקי רי"ד לעיל מ"א ב' והרא"ש בסימן ל' דפהב"כ טעון לאחריו מעין ג', וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מברכות הי"א והטוש"ע בסימן קס"ח ס"ו.

הפסקי רי"ד לעיל שם תמה ע"ד רש"י דמ"ט תהא פהב"כ גרועה מדייסא ומעשה קדירה שמברכין אחרי' מעין ג', - אך בסידור רש"י סימן קכ"ו פירש דהא דאין מברכין אחר פהב"כ מעין ג' הוא משום דלא מצי למימר על המחי' ועל הכלכלה דלא מין מזון ומין מחי' נינהו ולא סעיד ליבא, אלא על השובע אכיל להו, וסגי בבנ"ר כמו מיא וירוקא בעלמא, והיינו דכיון דאין דרך לאכול פהב"כ לסעוד אלא אוכלין אותה על השובע לא חשיבא כמין מזון ומין מחי' וע"כ אין מברכין עלי' מעין ג', ולפ"ז ניחא דע"כ ל"ד לדייסא ומעשה קדירה העשויין למחי' ומזון, וע"כ מברכין עליהן מעין ג',[[1518]](#footnote-1519) ועמש"נ בדף מס' 44 בסופו כמה דרכים בטעמא דרש"י בזה.

## טעם הא דאין מברכין על פהב"כ המוציא וג' ברכות בלא קביעות סעודה

**אין הלכה כר' מונא וכו' התם דקבע סעודתי' עלייהו אבל לא קבע סעודתי' עליהו לא,** הב"י בסימן קס"ח ס"ז כתב בתו"ד דהא דאין מברכין על פהב"כ המוציא וג' ברכות אי"ז משום דלא מיקרי לחם, אלא הוא משום דלא קבעו חכמים לברך המוציא וג' ברכות אפי' בכזית אלא בלחם שדרך בנ"א לקבוע עליו, אך בפהב"כ דאין דרך בנ"א לקבוע סעודתן עליו לא חייבוהו לברך המוציא וג' ברכות, ומשמעות דבריו דעיקר הא דאין מברכין על פהב"כ המוציא וג' ברכות הוא דינא דרבנן דלא תיקנו חכמים לברך המוציא וג' ברכות בפת שאין דרך בנ"א לקבוע עליו, וכ"כ בגל' הגרע"א לאהעו"ז שם סי"ג דפהב"כ דהוי לחם מה"ת טעון ברהמ"ז מה"ת, אלא דכיון דאין דרך לקבוע עליו לא תיקנו בזה לחיוב ברהמ"ז דרבנן, וכ"כ הפמ"ג בכ"ד.[[1519]](#footnote-1520)

אך המנחת ברוך בסימן ה' ענף ב' הוכיח מד' הרי"ף דהיינו משום דאע"ג אף דפהב"כ הוי לחם גמור מה"ת, מ"מ חיוב ברהמ"ז מה"ת הוא רק בלחם שדרך לקבוע עליו וכדכתיב ואכלת ושבעת ובעינן לחם שדרך לאכלו לשובע, אבל פהב"כ אע"ג דהוי לחם לחלה מ"מ אינו חייב לברך עליו מה"ת,[[1520]](#footnote-1521) ונתבאר להלן, וכ"ה להדיא בד' הראבי"ה בסימן קכ"ט דאף דלחם גמור טעון ברהמ"ז מדאורייתא בכזית או בכביצה, מ"מ פהב"כ אינו טעון ברכה לאחריו בכזית ובכביצה אלא מדרבנן, ועד"ז משמע בד' היראים בסימן רנ"ג דאף דשביעת גרון דאורייתא, מ"מ פהב"כ דאינה ראוי' לשביעה אין טעונה ברהמ"ז.[[1521]](#footnote-1522)

## טעם הא דאין מברכין על פהב"כ ג' ברכות אף דברהמ"ז הוי מדאורייתא

בגל' הגרע"א לאהעו"ז סימן קס"ח נקט דכל הא דאין מברכין על פהב"כ ברהמ"ז כשלא קבע עלי' הוא דינא דרבנן דלא תיקנו בהן חכמים לברך ג' ברכות, וכמשמעות ד' הב"י, ועיי"ש שעמד בזה דהרי ברהמ"ז הוי מדאורייתא וא"כ מ"ט פהב"כ ל"ב ברהמ"ז כשלא קבע עליו, וכתב דהוא או משום דגם לחם גמור אינו חייב בברהמ"ז מה"ת אלא כשאכל כשיעור שאחרים רגילין לשבוע,[[1522]](#footnote-1523) או דהוא משום דמה"ת יוצאין בברכה מעין ג' דאין מנין הברכות דאורייתא,[[1523]](#footnote-1524) ולא חייבו חכמים בג' ברכות כשלא אכל שיעור קביעות סעודה אלא בלחם שדרך בנ"א לקבוע עליו ולא בפהב"כ.

והמנחת ברוך בסימן ה' ענף ב' עמד בזה דאי"ז מתישב בדעת הרי"ף דס"ל דחיוב ברהמ"ז דאורייתא הוא בכזית, וכמש"כ הרמב"ן לעיל כ' ב' בדעתו, וגם ס"ל דפהב"כ אינה טעונה ברכה לאחרי' כלל, ותיקשי דכיון דפהב"כ הוי לחם גמור מה"ת מ"ט אין מברכין לאחריו אלא כשאכל ממנו כשיעור קביעות סעודה, והוכיח מזה בדעתו דאף דפהב"כ הוי לחם גמור מה"ת, מ"מ חיוב ברהמ"ז מה"ת הוא רק בלחם שדרך לקבוע עליו, - וכ"ה מוכח גם בד' תר"י שהסכים בסוגיין לד' הרי"ף דפהב"כ אינו טעון ברכה לאחריו ולעיל כ' ב' כתב דחיוב ברהמ"ז דאורייתא הוא בכביצה, - וכ"ה מוכח גם בד' הרשב"א שצידד לעיל כ' ב' ול"ח ב' ולקמן מ"ח א' דחיוב ברהמ"ז דאורייתא הוא בכזית, ומשמעות דבריו לקמן מ"ד א' דמנין ברכות הוא דאורייתא, ואפ"ה אין פהב"כ טעון ג' ברכות לאחריו כשלא אכל ממנו כשיעור קביעות סעודה.[[1524]](#footnote-1525)

## ספיקא דפהב"כ אם הוי ספק דאורייתא

האהעו"ז בסימן קס"ח סי"ג כתב דכיון דמספק"ל מהו פהב"כ, ונתבאר להלן, ע"כ אף אם לא אכל שיעור שרגילין לקבוע עליו, מ"מ אם הוא קבע עליו ושבע ממנו הו"ל ספק דאורייתא שמא לחם הוא, ובכה"ג צריך לברך ברהמ"ז מספק,[[1525]](#footnote-1526) ובגל' הגרע"א שם תמה ע"ז דהרי אף פהב"כ הוי לחם גמור, וכלפי דין ברהמ"ז דאורייתא ליכא נפ"מ בין פת גמורה לפהב"כ, והא דפהב"כ אינו טעון ג' ברכות לאחריו הוא משום דחיוב ברהמ"ז כשלא אכל כשיעור שאחרים קובעין הוא מדרבנן או משום דמנין ברכות לאו דאורייתא, ומ"ט הוי זה ספק דאורייתא, - אך מד' האהעו"ז מבו' דאף דפהב"כ הוי לחם גמור, מ"מ לי"ב לחיוב ברהמ"ז מה"ת משום דאין דרך לקבוע עליו, וע"כ הוא דספיקא דפהב"כ הוי ספק דאורייתא.

## טעם הא דכשאכל כשיעור קביעות סעודה מברך המוציא וג' ברכות

הרשב"א לעיל ל"ח ב' כתב דאין הברכות משתנות בשינוי השיעורין, והק' ע"ז מפהב"כ דאם אכל כשיעור קביעות סעודה מברך המוציא וג' ברכות ואם אכל פחות מכך מברך במ"מ והרי דהברכות משתנות בשינוי השיעורין, וכתב לישב דהא דאין מברכין על פהב"כ המוציא כשאכל פחות מכדי קביעות סעודה הוא משום דחשבינן לה כמשתנה ממינו, שהרי בפת דעלמא מברכין עלי' המוציא בכזית ובפהב"כ לא מברכין אלא במ"מ, אלא דכל שקבע עלי סעודה או שאכל כדי קביעות אחרים עשאו כפת דעלמא והו"ל לדידי' כמו שלא נשתנה ממינו, - ועד"ז כתב הרא"ה שם דהא דפהב"כ שקבע עלי' מברך המוציא וג' ברכות אי"ז משום דבריבוי השיעור משתנית הברכה, אלא הוא משום דפהב"כ אין דינו כפת אלא כמאכל הבא מה' המינים, שהכיסנין שבו וענינו מוציאין אותו מתורת פת שאין דרך בנ"א בפת כזה, וכשאדם קובע סעודתו עליו הא אחשבי' ושויי' פיתא, ועד"ז כתב בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין דפהב"כ תורת דייסא עליו ותורת פת תורת דייסא עליו כשאין קובע סעודתו עליו ותורת פת כשהוא קובע סעודתו עליו, - ומשמעות דבריהם דפהב"כ מדאורייתא ל"ה כפת לברך עלי' ברהמ"ז, וכמש"נ לעיל בדעת הרשב"א, ורק ע"י דקבע סעודתו עליו עשאו והחשיבו כפת ומכח זה הוא טעון ברהמ"ז.

בד' הרשב"א משמע דהא דפהב"כ שלא קבע עלי' אינה טעונה המוציא וברהמ"ז הוא משום דלא חשיבא כפת "דעלמא", והיינו דאף דחשיבא כפת, מ"מ חיוב המוציא וג' ברכות הוא רק בפת שדרך לקבוע עליו ופהב"כ שאין דרך לקבוע עלי' אין מברכין עלי' המוציא וג' ברכות, ורק כשקבע עלי' עשאה כפת דעלמא שדרך לקבוע עלי' וע"כ מברך המוציא וג' ברכות, - אך בד' הרא"ה משמע דהא דפהב"כ שלא קבע עלי' אינה טעונה המוציא וברהמ"ז, הוא משום דאין עלי' כלל תורת פת אלא תורת פירות משום דהכיסנין שבו וענינו מוציאין אותו מתורת פת,[[1526]](#footnote-1527) והא דמהני קביעות סעודה הוא משום דעי"ז אחשבי' ושויי' פיתא, וכ"נ ממש"כ החי' המיוחסים להריטב"א דכשלא קבע עלי' יש עלי' תורת דייסא.[[1527]](#footnote-1528)

## נט"י לפהב"כ

הרשב"א לקמן מ"ג א' כתב ללמוד מד' הירושלמי דפהב"כ א"צ נטילת ב' ידיו אלא די בנטילת ידו אחת שלא תיקנו נטילת ב' ידיו אלא לפת בלבד, וכ"כ הרשב"ץ שם, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ו' סוף ש"א דפהב"כ שלא קבע סעודתו עליו טעון נטילת ידו אחת, וכ"כ הר"ן בחולין ק"ו א' ובס' השלחן הל' סעודה שער א', והרא"ה בבדה"ב שם תמה ע"ז דכל שלא קבע סעודתו לא חשיב אלא כפירות ול"ב נטילה כלל שהרי לאו פת נינהו, והרשב"א במשמה"ב השיב דאדרבה תמה על עצמך למה א"צ נט"י כפת שהרי פת הוא ואי קבע סעודה עלייהו נוטל ב' ידיו ומברך המוציא וג' ברכות דפת גמורה היא, וכתב דהא דא"צ אלא נטילת ידו אחת הוא משום דכל דלא קבע סעודה עלייהו עראי בעלמא הוא שאוכלין תחילה מהן מעט כדי לפתח בהן בני מעים ואין מתעסקין בהן בב' ידים אלא כל אחד נוטל אחת בידו אחת ולפיכך לא הצריכוהו אלא נטילת יד אחד, ואפי' בא לאכול מהן הרבה ונוגע ומתעסק בב' ידים לא חלקו כל שאינו קובע עליהן לפי שרוב אוכליהן אינן אוכלין אלא מעט בעראי ובידו אחת.[[1528]](#footnote-1529)

הב"י בסימן קנ"ח כתב דמש"כ הרשב"א דפהב"כ טעון נטילת ידו אחת הוא לטעמי' דס"ל דיש דברים שנוטל להם ידו אחת, אך לדידן שאין אנו נוטלין יד אחת לשום דבר, הרי דכיון שלמדנו מד' הירושלמי דפהב"כ א"צ ליטול ב' ידיו, אף א"צ ליטול ידו אחת, וכתב ללמוד כן ממש"כ הסמ"ק בסימן קנ"א דכל דבר שתחילתו עיסה ונמלך לעשותו סופגנין מברכין עליו המוציא וחייב בחלה וטעון נט"י דג' דינים אלו תלויים זב"ז, ולא הזכיר נטילת ידו אחת בפהב"כ, ומשמע דפהב"כ כיון דאם לא קבע סעודתו עליו אינו מברך המוציא אינו טעון נטילה כלל אפי' לידו אחת, וכתב דכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ו מברכות ה"א דכל האוכל הפת שמברכין עליו המוציא טעון נט"י, והרי דכשאין מברכין עליו המוציא אין טעון נט"י.

הב"י שם ס"א כתב דממש"כ הרמב"ם דכל האוכל הפת שמברכין עליו המוציא צריך נט"י תחילה וסוף משמע דנט"י תלוי בברכת המוציא ופהב"כ דאין מברכין עליו המוציא אין טעון נט"י, וכתב דלפ"ז כל שקבע סעודתו על פהב"כ דמברך המוציא אף טעון נט"י, ועיי"ש שכתב דקשה בעיני שעל לחם אחד בעצמו פעם יצטרך לו נט"י ופעם לא יצטרך,[[1529]](#footnote-1530) וכתב דאפשר דלא מיקרי פת מברכין עליו המוציא אלא פת שמברכין עליו לעולם המוציא אפי' כשאינו קובע עליו אבל פת דכשאינו קובע עליו אינו מברך המוציא אף כשקובע עליו א"צ נט"י,[[1530]](#footnote-1531) ובסו"ד הביא דמשמעות ד' הרשב"א בתוה"ב דכל שקבע סעודתו עליו צריך נט"י, והמג"א שם סק"ב כתב דהכי קי"ל וכמש"כ כן הרא"ה בבדה"ב והרשב"א במשמה"ב להדיא, וכ"כ הר"ן בחולין שם, וכ"כ בס' המכתם לעיל מ"א ב' בשם הראב"ד, וכ"כ הט"ז שם סק"ב והגר"א שם והמ"ב שם סק"ח, אך הלבוש שם ס"א והעמק ברכה בכלל ב' ס"א כתבו דיטול בלא ברכה.

## אם לדינא דפהב"כ בעינן שיהא בה שינוי מצורת פת

בס' המאורות בסוגיין כתב דהא דאין מברכין על לחמניות המוציא אלא כשקבע סעודתו עליהן הוא משום דמתוך שיש בהן מיני תבלין אין דרך לקבוע סעודתו עליהן, וכתב דכ"ה בכל דבר שאין דרך סעודתו לקבוע עליו דאין מברכין עליו המוציא אא"כ קבע, וכ"כ רבינו מנוח בפ"ג מברכות ה"ט דכל מידי דלאו אורח ארעא לאקבועי סעודתא עילוי' לא מברכינן עלי' המוציא אא"כ קבע, ומשמע דכללא הוא דכל פת שאין דרך לקבוע עלי' אין מברכין עלי' המוציא אא"כ קבע, ולא תלי בצורת הפת כלל, וכ"כ הדה"ח בקו"א להל' ברכות דעיקר טעם הפטור בפהב"כ הוא משום דאין רגילין לקבוע עליו סעודה, וכתב דלפ"ז הכל תלוי בראות עיני המורה וכל שהוא פת שאינו מדרך העולם לקבוע עליו סעודה לפי ראות עיניו יש לו דין פהב"כ, וכתב דלפ"ז לא נחלקו קמאי מהו דחשיב כפהב"כ, וכל שאין דרך לקבוע עליו הוי בכלל פהב"כ, ונתבאר להלן, - אך הרא"ה לעיל ל"ח א' כתב דדין פהב"כ הוא רק משום דלאו פת הוא כיון דאישתני בכיסנין ושניי' שנויא, וכתב לפ"ז דטרוקנין חשיב כפת גמור ומברך עליו המוציא וג' ברכות אף כשלא קבע סעודתו עליו, ומבו' דלא חשיב כפהב"כ אלא כשיש בו שינוי המוציאו מתורת פת,[[1531]](#footnote-1532) וכ"כ בס' הפרדס שער א' דאותה עיסה שמבשלין בתוכה בשר או גבינה מברכין עליהן המוציא וג' ברכות משום דיש להן תורת לחם גמור ול"ד לפהב"כ דאין להן תואר לחם גמור,[[1532]](#footnote-1533) וכ"ה מבו' בד' הב"י ודעימי' שנקטו דנחלקו רבוותא בדין פהב"כ, ונתבאר להלן.[[1533]](#footnote-1534)

## מהו פת הבאה בכיסנין

נחלקו הראשונים מהו פהב"כ, **א** הערוך בע' כסן כתב בשם ר"ח דהוא פת העשוי' כמין כיסין מלאים סוכר ושקדים ואגוזים וכיו"ב שעושין אותו כמין כעכין ולועסין אותן בבתי משתאות, וכ"כ התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש ותר"י והרשב"א והחי' המיוחסים להריטב"א לעיל מ"א ב' והרא"ה בסוגיין והסמ"ג עשין כ"ז והטור בסימן קס"ח. - **ב** הערוך שם כתב בשם ר"ה גאון דהם כעכין והיא פת בין מתובלת ובין שאינה מתובלת שעושין אותה כעכין יבשין וכוססין אותה בבית המשתה ושלא בבית המשתה ומנהג בנ"א שאוכלין ממנו קימעא. - **ג** בפירש"י לעיל מ"א ב' ד"ה פת הבאה בכיסנין כתב דהוא פת שנילושה עם תבלין ונותנין בה אגוזים ושקדים,[[1534]](#footnote-1535) וכ"כ התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש שם. - **ד** הרמב"ם בפ"ג מברכות ה"ט כתב דהיא עיסה שלשה בדבש או בשמן או בחלב או שעירב בה מיני תבלין ואפאה,[[1535]](#footnote-1536) ועד"ז כתב הריא"ז בפירקין דהוא פת העשוי בדבש או במיני תבלין, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ז סימן תקל"ג בשם ר"י הזקן.

## אם נחלקו הדעות זע"ז

הב"י בסימן קס"ח ס"ז כתב דלענין הלכה כיון דספיקא במידי דרבנן הוא נקטינן כדברי כולם להקל, וכל מינים אלו יש להן דין פהב"כ ואינו מברך עליהם המוציא וג' ברכות בלא קביעות סעודה, ומבו' בדבריו דס"ל דנחלקו הדעות זע"ז מהו דהוי בכלל פהב"כ, ואך דכיון דספיקא הוא נקטינן לקולא, וזה כדעת הסוברים דלא סגי במה שאין הדרך לקבוע עליו ובעינן שיהא בו שינוי מצורת פת, ונחלקו איזה שינוי מוציאו מתורת פת, וכ"כ הגר"א שם סי"ג והדגמ"ר שם ס"ז והגר"ז שם סי"ב והגרע"א שם ס"ז וס"ח,[[1536]](#footnote-1537) - אך הדה"ח בקו"א להל' ברכות כתב דלא פליגי הדעות זע"ז, דכל שאין דרך לקבוע עליו הוי בכלל פהב"כ, עיי"ש.

בגל' הגרע"א שם ס"ז הק' במש"כ השו"ע דהלכה כדברי כולם וכו', דמ"ט לא כתב דיר"ש יאכלם בתוך הסעודה כמש"כ שם סי"ג בדין עיסה שבלילתה עבה שבישלה, - והמאמ"ר שם סקי"ד כתב דהוא משום דאף שנחלקו רבוותא מהו פהב"כ, מ"מ אפשר דלא פליגי לענין דינא דכל אחד יודה לחבירו דכל שהוא משונה בטעם ובתואר פת דעלמא שדרך העולם לקבוע סעודתם עליו יצא מתורת לחם ואין מברכין עליו המוציא,[[1537]](#footnote-1538) וע"כ לא שבקינן פשיטותייהו משום ספיקא דאחריני דהיינו שאנו מסופקים אם הם חלוקים ע"ז או לא, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ועד"ז כתב הבית אפרים באו"ח סימן י"א ד"ה ובזה י"ל.[[1538]](#footnote-1539)

## מ"ט מספק מברכין במ"מ ומעין ג'

הב"ח בסימן קס"ח ס"ג הק' ע"ד הב"י דמ"ט הוי זה קולא לברך במ"מ ומעין ג', הרי אם אינו מברך ברכה הראוי' בין כך ובין כך הוא חומרא שעובר משום לא תשא, וכתב דע"כ אין לאכלם אלא בתוך הסעודה, והביאו המג"א שם סקי"ח.

והדרישה שם סק"ב כתב דאפשר דהא משום שהדין שברכת במ"מ היא ברכה כוללת כמו ברכת שהכל,[[1539]](#footnote-1540) ולכן יש לברך על כולם במ"מ, ועד"ז כתב הט"ז שם סק"ו דוודאי במ"מ פוטר הכל אפי' עיסה דהא זיין, אלא שמפני חשיבות הפת קבעו עליו המוציא וברהמ"ז, וע"כ כל שאין ברור לנו שיש שם חשיבות ואינו בכלל פהב"כ יש להקל שלא להצריך המוציא, ובפשוטו מכוון דבריו הוא דמה"ט אם בירך במ"מ על הפת יצא, וכ"כ האהעו"ז שם סי"ג,[[1540]](#footnote-1541) - אך הגר"ז שם סי"ב כתב דאף דאם בירך במ"מ על הפת לא יצא,[[1541]](#footnote-1542) מ"מ כיון דברכת במ"מ כוללת ג"כ לחם גמור אלא שמפני חשיבותו הוציאוהו מכלל שאר מזון וקבעו לו ברכה בפנ"ע, ע"כ כל שאין ברור לנו שיש בו חשיבות לחם גור אין להוציאו מחזקתו שהוא בכלל מזון בודאי, וע"כ אע"פ שהמברך במ"מ על לחם גמור לא יצא יד"ח דהואיל ונשתנה לעילוי וחשיבות נשתנית ברכתו, מ"מ בספק לחם גמור יצא, שספק ברכות של דבריהם להקל ואפי' לכתחילה אין כאן חשש ברכה לבטלה, שכיון שהקילו חכמים בדבריהם לצאת בספק ברכה אי"ז ברכה שא"צ ואינה לבטלה בודאי כיון שיוצא בה יד"ח ורשאי לאכול על ידה, ועיי"ש במה שהוסיף בזה.

הריטב"א בהל' ברכות פ"ב הכ"א כתב דאם בירך על הפת מעין ג' לא יצא, וכן נקטו הפוסקים בכ"ד, והיינו משום דמנין ברכות מעכב (אף אם אינו אלא מדרבנן), וגם משום דלי"ב הזכרת ברית ותורה, וקשיא לפ"ז דמ"ט בספיקא דפהב"כ מברכין מעין ג', הרי להצד דהוא פת גמור אינו יוצא בברכת מעין ג', וזה בכלל קו' הב"ח, - והדרישה שם כתב דבברכה אחרונה מקילים ומקצרים ומברכין מעין ג' ואע"פ שברכת מעין ג' אינה עומדת במקום ג' ברכות, וצ"ב, ושמא מכוון דבריו הוא דאף דאינו יוצא במעין ג' יד"ח ברהמ"ז, מ"מ כל שאין בידו לברך ברהמ"ז יש לו לברך עכ"פ מעין ג',[[1542]](#footnote-1543) ובתשו' בית אפרים או"ח סימן י"ג כתב דאפשר דהכי תיקנו רבנן דיברך בהמ"ז ואם לאו יברך מעין ג', ועמש"כ בזה המאמ"ר שם סקי"ד.

## אם מברכין על כל מיני פהב"כ בתוך הסעודה

המג"א בסימן קס"ח סקל"ב כתב דכל מיני פהב"כ שכתב השו"ע שם ס"ז דמברכין עליהן במ"מ אם באו בתוך הסעודה טעונין ברכה ואין ברכת הפת פוטרתן, וזה לפ"מ דקי"ל דפהב"כ הבאה בתוך הסעודה טעונה ברכה לפני', (ופליגי בזה קמאי, ונתבאר בדף מס' 44), - אך הדגמ"ר שם כתב דאין לברך עליהן בתוך הסעודה, שהרי נחלקו רבוותא אם הוו בכלל פהב"כ, אלא דמשום ספק ברכות מברכין עליהן במ"מ מעין ג', אך בתוך הסעודה אזלינן להיפך לקולא דלא מיקרי פהב"כ אלא פת גמור ויוצא בברכת המוציא שבירך על הפת, ואין לברך בתוך הסעודה אלא על דבר דחשיב פהב"כ לכו"ע, וכ"כ האהעו"ז שם סי"ג והגר"ז שם סי"ד ובגל' הגרע"א למג"א שם והחיי אדם בכלל מ"ג ס"ט,[[1543]](#footnote-1544) - ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ס"ח.

כ"א שבט פ"ד

דף מס' 77

## לחמניות

**מ"ב א' - לחמניות וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהוא אובליא"ש, וכ"כ הר"י מלוניל והרשב"א, ובס' המאורות הוסיף דהם מתובלות בתבלין שמערבין בהן, וכ"כ בס' הבתים בהל' ברכות שער ג' בשם י"מ דיש בהן עירוב תבלין או דבר אחר, וכ"נ ממש"כ בפירש"י לעיל מ"א ב' דפהב"כ הוא פת שנילושה עם תבלין כעין אובליא"ש שלנו ונותנין בה תבלין הרבה ואגוזים ושקדים, (ועמש"נ בזה להלן). - **ב** התוס' פירשו דהוא נילי"ש, וכ"כ התר"י והרא"ש בסימן ל' והטוש"ע בסימן קס"ח ס"ח. - **ג** בפי' ריבב"ן כתב הם עשויין מביצים,[[1544]](#footnote-1545) וכ"כ האהעו"ז בסימן קס"ח סי"ג בשם השבה"ל, והוא בשבה"ל דפו"ר סימן מ"א. - **ד** בס' הבתים שם כתב בפי' קמא דעושין כעין מגדלים ומציירין בו צורות, ואף שאין מערבין בו דבר אחר, מ"מ כיון דאינו נאכל בתורת קבע אלא מעין פהב"כ מברך במ"מ.

הערוך בע' לחמניות כתב דלחמניות הם פהב"כ, וכ"כ הרא"ה והמאירי בסוגיין, - אך לפי' התוס' ודעימייהו ולפי' הריבב"ן לחמניות אינם פהב"כ, אלא דהגמ' מדמי דכ"ה דבלחמניות מברכין המוציא ה"נ בפהב"כ מברכין המוציא.[[1545]](#footnote-1546)

## ברכת אובליא"ש

התוס' הק' על פירש"י דלחמניות הוא אובליא"ש דא"כ מ"ט אין מברכין ע"ז המוציא כשלא קבע עליהן שהרי סופו עיסה,[[1546]](#footnote-1547) והאהעו"ז בסימן קס"ח סי"ג פירש לדבריהם דהוא משום דס"ל דפת הנילושה בתבלין וכו' לא חשיבא כפהב"כ, וע"כ הוא דס"ל דמברכין על אובליא"ש המוציא אף כשלא קבע עליו, וכ"כ הגר"ז בקו"א שם סק"ג, וצ"ל לפ"ז דמשה"ק התוס' מכח הא דסופו עיסה, היינו דאם אין סופו עיסה הרי דמה"ט אינו לחם גמור, אך כיון דסופו עיסה והוי לחם גמור וגם אינו בכלל פהב"כ מ"ט אין מברכין עליו המוציא,[[1547]](#footnote-1548) והאהעו"ז שם תמה לפ"ז על מש"כ השו"ע שם ס"ח דאובליא"ש הוי לחם גמור, אף שכתב שם ס"ז דעיסה שעירב בה מיני תבלין ואפאה הויא פהב"כ, - אך בתשו' בית אפרים או"ח סימן י"א ד"ה עוד ראיתי כתב דאובליא"ש היינו שלשין עיסה כעין סולמות וע"ש תבניתו נקרא אובליא"ש ולא איירי כלל בנילוש בתבלין, ומש"כ רש"י לעיל מ"א ב' דפהב"כ הוא כעין אובליא"ש היינו דרגילין היו לעשות פהב"כ כצורה זו, וע"ז הק' התוס' דא"כ מ"ט אין מברכין ע"ז המוציא, דאף דאי"ז עיסה עבה כשאר עיסות, מ"מ הוי לחם גמור, וכ"כ המגן גבורים שם סקכ"ג, אך הוא דלא כמש"כ המאורות דאובליא"ש הם מתובלות בתבלין שמערבין בהן.

התר"י הק' על פירש"י דא"כ מ"ט איצטריך למימר דמברך עליהם המוציא היכא דקבע עלייהו, שהרי פשוט הוא כיון שהוא פת שלשו אותו מתחלה ככל שאר עיסות, ופירש דהוא רקיקין דקין שבלילתן מתחילה רכה וקמ"ל דמ"מ כל שקבע עליהן מברך המוציא, - ולכאו' מכוון דבריו דלדעת רש"י דלחמניות בלילתן עבה והוו לחם גמור, הרי דאף דנימא דאין מברכין עליהן המוציא משום דהן נאכלין באכילת עראי, מ"מ פשיטא דאם קבע עליהן מברך המוציא, דכל דקבע עליהן ואינו אוכלן באכילת עראי ליכא טעם כלל שלא יברכו עליהן המוציא, וא"כ לא הול"ל דמברך עליהן המוציא כשקבע עליהן אלא אדרבה הול"ל דהיכא דלא קבע עליהן אינו מברך עליהן המוציא, וע"כ בע"כ דלחמניות הם רקיקין דקין שבלילתן רכה ואין עליהן תורת לחם וקמ"ל דמ"מ אם קבע עליהן מברך המוציא.

ומשמע לפ"ז מד' תר"י דאיכא ב' מיני קביעות סעודה, דבדבר דהוי לחם גמור דינא דקביעות סעודה הוא דבכה"ג דאי"ז אכילת עראי ליכא לעיקר הפוטרו מברכת המוציא וג' ברכות, אך בדבר שאינו לחם גמור היינו דע"י הקביעות סעודה חשבינן לי' כלחם, ומצאנו עד"ז בד' הפמ"ג באש"א סימן קס"ח סקי"ג בדעת הרמב"ם דבכובא דארעא בעינן שיקבע כל הסעודה מפת זה משום דאין בו תואר לחם כלל, ובפהב"כ סגי במה שקובע סעודתו ע"ז עם בשר ודגים משום דכל הא דאין מברכין ע"ז המוציא הוא משום דאין רגילין לקבוע ע"ז, עיי"ש,[[1548]](#footnote-1549) וזה מתפרש ע"ד הנ"ל.

## קביעות סעודה בפת שבלילתה רכה

הרשב"א הק' על מש"כ התוס' דלחמניות הוא נילי"ש שהרי בלילתן רכה היא, ולכאו' מכוון דבריו דכיון דבלילתן רכה דמו לטריתא דפטורה מן החלה, וע"כ ודאי דל"מ בהו קביעות סעודה, וזה כמשמעות דבריו לעיל ל"ח ב' דהא דמהני קביעות סעודה הוא משום דיש ע"ז תורת לחם, וכ"כ התוס' בשם ר"ש דאין לברך עליו המוציא דהוי כמו דייסא, והיינו דכיון דבלילתו רכה אין עליו תורת לחם ודמי לדייסא דל"מ בה קביעות סעודה, - אך בד' התוס' ודעימייהו מבו' דאף דאין על נילי"ש תורת לחם וע"כ אינו חייב בחלה, וכמש"כ כן התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש לעיל ל"ח א', מ"מ מהני בהו קביעות סעודה, ונתבאר בדף מס' 75.

התוס' הרא"ש לעיל ל"ח א' כתב בשם ר"י שנסתפק באותן ניל"ש שאופין בב' ברזלים שיש להם שינים דשמא הוו גובלא בעלמא ואף אם קבע סעודתו מברך במ"מ, ול"ד לכובא דארעא דאף דגובלא בעלמא הוא מ"מ כל שקבע סעודתו מברך המוציא, דשמא הוא לפי שאין העיסה רכה כ"כ כמו עיסת ניל"ש,[[1549]](#footnote-1550) ובפשוטו היינו דבניל"ש דהעיסה רכה טפי אין עלי' תורת לחם כלל ואף ע"י קביעות לא חשבינן לה כלחם, - אך בד' התר"י שם משמע דטעמא דר"י הזקן דל"מ בזה קביעות אי"ז משום דאין ע"ז תורת לחם כלל, אלא משום דלעולם אין קביעות באכילה זו,[[1550]](#footnote-1551) וכ"נ קצת בל' התוס' לעיל שם שכתבו בשם הר"מ שנסתפק אי הוה קביעותייהו קביעות או לא, וכ"ה להדיא בד' הארחות חיים בהל' סעודה סכ"ז והכל בו בסימן כ"ד דאף דמהני קביעות סעודה אף בנהמא דהנדקא, היינו משום שהן דברים הראויין למזון, אך באלו הרקיקין הדקין ביותר שעושין בין ב' ברזלים וכו' ואין קביעותן קבע אין מברכין עליהן רק במ"מ שאין בהן קביעות אכילה כלל.[[1551]](#footnote-1552)

בהגה' בעמק ברכה כלל ב' ס"ג עמד בד' המרדכי בסימן קל"ז שפירש דלחמניות הם ניל"ש ומהני בהו קביעת סעודה, ובסימן ק"כ נסתפק בניל"ש אם קביעותו קביעות, וכתב דצ"ל דתרי גווני ניל"ש נינהו ומין אחד הוא דק יותר מהמין השני ובזה נסתפק המרדכי אם מהני קביעות די"ל דכיון דהם דקין כ"כ יצאו מתורת לחם, ועיי"ש שכתב כן גם בד' תר"י, ועמש"כ בזה הט"ז בסימן קס"ח סק"ט והחמד משה שם סק"ז.

העמק ברכה שם כתב לפ"ז שאלו רקיקי וואפלטקי"ס הנעשין בב' ברזלים אף אם קבע סעודתו עליהן מברך במ"מ משום דאין להן תורת לחם כלל הואיל ונתפשטו כ"כ דק, ודמי לטריתא דל"מ בה קביעות סעודה, (עמש"נ בזה בדף מס' 75), וכ"כ הב"ח בסימן קס"ח ס"ה והמג"א שם סק"מ והמ"ב שם סקל"ח.[[1552]](#footnote-1553)

ובתשו' מנחת יצחק ח"א סימן ע"א סק"ו כתב דהך דינא הוא גם בעיסה שבלילתה עבה ואח"כ נתפשט דק דק ע"י מכונה, עיי"ש, - אך הנה בד' העמק ברכה שם מבו' להדיא בדינא דלחמניות דקים מאד דהוא רק משום שבלילתן רכה, אך כל שבלילתן עבה אף שמגלגלין אותן הדק היטב ועושין רקיקין דקין הוי לחם גמור, ולכאו' ה"נ הוא בדינא דטריתא, וצ"ע.

## שיעור הלישה בדבש וכיו"ב דחשיב עי"ז כפהב"כ

לדעת הרמב"ם ודעימי' דעיסה שנילושה בדבש וכו' היא פהב"כ, נחלקו האחרונים בשיעור הדבש דמכחו חשבינן לה כפהב"כ, **א** הב"י בסימן קס"ח ס"ז מסיק דהיינו כל שיש בה שום תערובת ממי פירות או מתבלין והוא שיהי' טעם התערובת ניכר בעיסה דומיא דעירב בה מיני תבלין שטעמם ניכר בעיסה, וכ"כ השו"ע שם. - **ב** הרמ"א בדרכ"מ שם סק"ב כתב דלא יצא מכלל לחם במה שעירב בו תבלין או שאר משקין מעט אא"כ עיקר העיסה נילוש באותן דברים, וכ"כ הרמ"א שם ס"ז דהיינו רק כשיש בהן הרבה תבלין או דבש שכמעט הדבש והתבלין הם עיקר.[[1553]](#footnote-1554) - **ג** בס' הפרדס שער א' כתב דהיינו רק כשלא נתן בתוכה מים כלל, אך כל שנתן בתוכה מעט מים מברכין עלי' המוציא, וכ"כ המג"א סוסקט"ז די"ל כן, ונתבאר להלן. - **ד** הב"ח שם ס"ג כתב די"א דלא חשיב כפהב"כ אלא כשהתבלין מרובין מן הקמח, אך כל שהקמח מרובה מן התבלין קימחא עיקר, וכתב דלפ"ז אף אם נילושה העיסה בדבש בלא מים כיון דהקמח עיקר מברך המוציא וג' ברכות.[[1554]](#footnote-1555)

הב"י צידד בתחילת דבריו דלא חשיב כפהב"כ רק כשנתן בה מעט מים דאם נתן בה מים הרבה אע"ג שנתן בה גם שאר משקין כיון דמיעוטא נינהו בטלים הם לגבי המים, - ומסיק דאי"ז כן, דהרי אף עיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה, ואפ"ה אינו מברך עלי' המוציא, והרי דלא תלי אי מיקרי לחם, אלא אם הדרך לקבוע עליו, וע"כ כל שיש בה שום תערובת ממי פירות או מתבלין דבכה"ג אין דרך בנ"א לקבוע עליו לא חייבוהו לברך המוציא וג' ברכות, והיינו דאם הוה בעינן דהדבש וכו' יפקיעו ממנו תורת לחם, הרי דכל שבטלו במיעוטן אינם מפקיעין תורת לחם, אך כיון דל"ב אלא שלא יהא דרך לקבוע ע"ז ליכא נפ"מ במה שבטלו במיעוטן.[[1555]](#footnote-1556)

בד' הב"ח שם מבו' דכל דהתבלין מרובין מן הקמח חשיב כפהב"כ לכו"ע, וע"כ בזה מותר לאכלן אף שלא בתוך הסעודה כיון דלי"ב ספיקא, והביאו המג"א שם סקי"ח.

## טעם הא דמברכין על מנחות המוציא אף שנילושות בשמן

האהעו"ז בסימן קס"ח סי"ג כתב להוכיח דמברכין המוציא על עיסה שנילושה במיעוט שמן, מהא דתניא לעיל ל"ז ב' דנטלן לאוכלן מברך המוציא, והרי דאף דנילושו המנחות בשמן, והי' בהן לוג שמן לעישרון, מ"מ מברך המוציא, ובע"כ הוא משום דהי' בהן רוב מים, ועיי"ש לעיל מינה שכתב דבע"כ דאיירי אף כשלא קבע עליהן, - ולמש"כ בפי' הרש"ס בפ"ק דחלה דחשבינן לאכילת המנחות כאכילת קבע והו"ל כקביעות סעודה, ונתבאר בדף מס' 75 בהערה, ניחא.

## בהא דעיסה שנילושה בדבש וכו' הוי פהב"כ אף דיוצאין בה יד"ח מצה

המג"א בסימן קס"ח סקט"ז הק' במש"כ הרמב"ם דעיסה שלשה בדבש או בשמן או בחלב הויא פהב"כ, ממש"כ הרמב"ם בפ"ו מחו"מ ה"ה דמצה שלשה במי פירות יוצא בה יד"ח בפסח, ובגמ' משמע קצת דכל דמיקרי לחם לענין מצה ה"ה לענין המוציא, וכתב די"ל דהא דחשיב כפהב"כ הוא רק כשלשה בדבש ושמן וחלב דבכה"ג אינו יוצא יד"ח בפסח דמיקרי מצה עשירה,[[1556]](#footnote-1557) אך בשאר מי פירות אה"נ דמברך המוציא וג' ברכות, או דהכא מיירי כשאין בה מים כלל, והא דיוצאין בה בפסח הוא כשיש בה מעט מים, - והאהעו"ז שם סי"ג תמה ע"ז דאכתי תיקשי מהא דקי"ל ביו"ד סימן שכ"ט ס"ט דעיסה שנילושה ביין ושמן חייבת בחלה והרי דחשיב כלחם לענין חלה וה"ה לענין מצה, דילפינן זמ"ז בגז"ש, ואפ"ה אין מברכין ע"ז המוציא, ועיי"ש שכתב לישב דאף דעיסה שנילושה בדבש וכו' חשיבא כלחם גמור, מ"מ אין מברכין ע"ז המוציא משום דאין דרך לקבוע סעודתו ע"ז, וכמש"כ הב"י שם ס"ז, וכ"כ בגל' הגרע"א שם ס"ז והבית מאיר שם.

## שיעור המילוי דחשיב עי"ז כפהב"כ

הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ב ס"ז כתב דהא דפת העשוי כמין כיסין וממולא וכו' חשיב כפהב"כ היינו רק היכא דהמילוי הוא העיקר כי עיקר עשייתה אינה למזון ולהשביע אלא לעידון ותענוג ומזון העיסה הוא טפל והי' ראוי לברך על המילוי ולפטור העיסה, אלא דמדינא דכל שיש בו וכו' אינה נעשית טפילה, וע"כ סגי לברך עלי' במ"מ ומעין ג', וכ"נ בד' העמק ברכה בכלל ב' ס"ו והחמד משה בסימן קס"ח סקי"ב, עיי"ש, וכ"כ הערוה"ש שם ס"כ, - אך בד' הגר"ז בסימן קס"ח ס"ט משמע דמיירי אף כשאין המילוי רב מאד,[[1557]](#footnote-1558) והמ"ב שם סקל"ג כתב דלדעת השו"ע סגי במילוי מעט, ולדעת הרמ"א בעינן שיהא המילוי הרבה כ"כ עד שעי"ז יהי' נרגש הטעם הרבה מאד, ועמש"כ בביאוה"ל שם (ד"ה שכמעט).

## לדעת הסוברים דממולא הוי פהב"כ אם ה"נ נילוש הוי פהב"כ

בתשו' בית אפרים או"ח סימן י"א ד"ה ולפענ"ד כתב דגם לדעת הסוברים דפהב"כ הוא פת פת העשוי' כמין כיסין מלאים סוכר ושקדים ואגוזים, מ"מ גם במעורב בדבש או בתבלין דינו כפהב"כ, דכיון דכשיש בו כעין כיסים ממולאים בסוכר ושקדים ומיני בשמים חשיב כפהב"כ, כ"ש דאם עירב בתוך העיסה עצמה סוכר ושקדים ומיני בשמים דמיקרי פהב"כ, וכ"נ בד' הגר"ז בסימן קס"ח סט"ז, - אך בד' האהעו"ז בסימן קס"ח סי"ג מבו' לדעת הסוברים דפת הממולאת חשיבא כפהב"כ מ"מ י"ל דפת שנילושה בשמן ודבש לא חשיבא כפהב"כ, וכ"ה מבו' בד' הביאוה"ל שם ס"ח.[[1558]](#footnote-1559)

## פת הממולאת בבשר או בגבינה

הפסקי רי"ד לעיל ל"ז ב' כתב דמלייתות הנאפות בתנור מבשר או מדגים או מגבינה אע"ג דבשר ודגים וגבינה עיקר מברך עליהן המוציא מדינא דכל שיש בו וכו', והריא"ז בפירקין כתב דמברכין עליהן המוציא אף כשלא קבע עליהן סעדה, משום שהן עשויין פת ולפתן כאחד ולקביעות סעודה הן עשויין, וכ"כ העמק ברכה בכלל ב' ס"ו, - אך הריבב"ן לעיל שם כתב דאין מברכין עליהן המוציא אלא כשקבע סעודתו עליהן, וכ"כ התניא רבתי בסימן כ"ח ע"ד הרי"ד דמסתברא דוקא אם קבע סעודתו עליהן אבל אם לא קבע סעודתו עליהן מברכים עליהן במ"מ, וכ"כ הט"ז שם סק"כ.

בטעם הסוברים דכה"ג לא חשיב כפהב"כ, משמע בד' הריא"ז דהוא משום דלא חשיב כפהב"כ אלא כשהוא עשוי לתענוג ולקינוח, ומשא"כ במולייתות אלו העשויות לקביעות סעודה, ועד"ז כתב הגר"ז בסימן קס"ח ס"י והמ"ב שם סקצ"ג, - אך העמק ברכה שם כתב דהיינו משום דהבשר או הדגים או הגבינה וכיו"ב מלפתין את הפת והם עצמן מזון, וע"כ אינם מבטלין את הלחם מתורת לחם גמור דעיקרם הוא שמלפתין עמהן הפת ובכלל לחם הם, כדחזינן דכשבאין בתוך הסעודה הם נפטרין בברכת המוציא, ומשא"כ בסוכר ושקדים ואגוזים ובפירות דאין מלפתין בהן את הפת וכשבאו בתוך הסעודה מברכין עליהן והרי דאין להן שייכות לפת, וע"כ כל שהן ממולאין בהן בטלו מתורת לחם גמור, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן קס"ח סקמ"ד.[[1559]](#footnote-1560)

המ"ב שם סקצ"ד כתב דאם עשויין רקיקין קטנים ומעורב בהם פתיתין של בשר וניכר שאין עשוים אלא לקינוח אחר הסעודה, הוי כפת שמעורב בפירות ובשאר מיני מתיקה דכל שלא קבע עליהן מברך במ"מ ומעין ג', ובביאוה"ל שם כתב די"ל דד' התניא הם בכה"ג, ולכאו' למש"כ העמק ברכה והמג"א דהא דבמילוי דבשר וכו' לא חשיב כפהב"כ הוא משום דהוא עצמו מזון הדין נותן דגם בכה"ג דרקיקין קטנים וכו' לא חשיב כפהב"כ, וצ"ע.

## עיסה הנילושה במי ביצים

התוס' בביצה ט"ז ב' ד"ה קמחא עיקר כתבו דמותר ליקח מן הנכרי פת הנילוש במי ביצים ככל פת דנחתום דשריא, והמג"א בסימן קס"ח סקמ"ד כתב ללמוד מדבריהם דעיסה שנילושה במי ביצים בלא שומן ונאפית הויא לחם גמור, ופירש דהוא משום דביצים הוו מזון ולא מבטלי להו מתורת פת, וזה לטעמי' דהא דמילוי דבשר וכו' אינו מבטל מתורת פת הוא משום דהוי מזון, - אך האהעו"ז שם סי"ג כתב דהתוס' לטעמייהו דס"ל דפת שנילושה בתבלין לא חשיבא כפהב"כ, ונתבאר לעיל, וע"כ ה"נ כשנילושה במי ביצים לא חשיבא כפהב"כ, אך לפ"מ דקי"ל דפת שנילושה בתבלין חשיבא כפהב"כ, ה"נ הוא בפת שנילושה במי ביצים, וכ"כ הדגמ"ר שם והגר"ז בקו"א שם סק"ג.

בגל' הגרע"א שם כתב די"ל דמש"כ התוס' דליכא בפת הנילושה בביצים משום בישולי נכרים הוא משום דכשקבע עליו מברך המוציא ובהמ"ז הוי לחם גמור והוי בכלל פת ואין בו משום בישול נכרים,[[1560]](#footnote-1561) וצ"ע דהתוס' שם בסו"ד דנו בדין נילי"ש אם יש בהן משום בישולי נכרים, אף שדעתם דמהני בהו קביעות סעודה,[[1561]](#footnote-1562) אך בתשו' הריב"ש סימן כ"ח נקט בפשיטות דכל דבר דמהני בי' קביעות סעודה הוי בכלל התירא דפת ולי"ב משום בישולי נכרים.[[1562]](#footnote-1563)

## פהב"כ העשוי' לקביעות סעודה

בד' הריא"ז מבו' דדינא דפהב"כ הוא רק בפת שאינה עשוי' לקביעות סעודה, אך פת העשוי' לקביעות סעודה, אין עלי' תורת פהב"כ, וכ"כ הביאוה"ל בסימן קס"ח ס"ז דהעיסה שעושין בפורים וממלאין אותה בשומשמין מברכין עלי' המוציא, משום דלחם ההוא אין עשוי בזמנינו לקינוח ולתענוג כמו שזכרו הראשונים בפהב"כ רק לשבוע ולחם גמור הוא,[[1563]](#footnote-1564) - אך הנה הדרכ"מ שם סק"ב כתב דאין המנהג כד' הב"י דאף עיסה שנילושה במעט דבש דינה כפהב"כ, שהרי בשבת ויו"ט ונישואין מברכין המוציא על מיני לחם המתובלין הרבה וניכר בהם במראה ובטעם, ולכאו' מיני לחם אלו היו עשויין לסעודה, ואפ"ה נקט הדרכ"מ דלפ"ד הב"י אין מברכין עליהן המוציא,[[1564]](#footnote-1565) וצ"ע.

כ"ב שבט פ"ד

דף מס' 78

## שיעור שביעה לחיוב ברהמ"ז מה"ת

**מ"ב א' - רב הונא אכל תליסר ריפתא וכו' ולא בריך,** בפירש"י כתב בשם רבותיו והבה"ג דאכל רב הונא תליסר ריפתי מפת שלנו ולא בירך אחריו מפני שלא שבע וקרא כתיב ואכלת ושבעת, וכ"כ הערוך בע' כעך בפי' קמא, והצל"ח כתב דלפ"ז הא דקאמר רב נחמן דכל שאחרים קובעין עליו סעודה צריך לברך היינו דהא דכתיב ואכלת ושבעת היינו מה שדרך רוב בנ"א לשבוע ממנו, וע"כ כל שאכל כדרך שאחרים קובעין סעודה מתחייב מה"ת, - אך החינוך במצוה ת"ל כתב דזאת השביעה אין לה שיעור שוה בכל אדם אלא כל אדם יודע שביעתו, ושיעור שביעת הצדיק היא באוכלו לשובע נפשו, - ועמש"כ בזה המ"ב בסימן קפ"ד סקכ"ב ובשעה"צ סקכ"ה.

האהעו"ז בסימן קס"ח סי"ג נקט בפשיטות דחיוב ברהמ"ז מה"ת הוא כשהוא שבע ממנו אף שאחרים אינם קובעים סעודה עליו, וכתב לפ"ז דבספיקא דפהב"כ כל שקבע עליו ושבע ממנו צריך לברך ברהמ"ז אף כשלא אכל שיעור שאחרים קובעין עליו, דהוי ספק דאורייתא שמא לחם הוא,[[1565]](#footnote-1566) - ובגל' הגרע"א שם נחלק ע"ז דעיקר הא דמברכין על פהב"כ מעין ג' אף דהוי לחם גמור מה"ת בע"כ דהוא או משום דגם בלחם גמור אין חייב בברהמ"ז מה"ת אלא כשיעור שאחרים רגילין לשבוע או משום דמה"ת יוצאין בברכת מעין ג', וא"כ בספק פהב"כ אי"ז אלא ספק דרבנן,[[1566]](#footnote-1567) ועמש"נ בזה בדף מס' 76, ונתבאר שם בהערה דמד' הגר"א שם סי"ג משמע דחיוב ברהמ"ז דאורייתא הוא בשיעור שאחרים קובעין עליו.

**א"ל רב נחמן עדי כפנא,** בפירש"י כתב דהיינו דאמר לו דאלו לרעבון נאכלו ואכילה מרובה כזו לא נפטרה מברכה, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד, ועד"ז כתב האו"ז בסימן קמ"ט בשם ר"ח דהיינו דזה האיש רעב הוא וסעודתו קבע בהם וצריך לברך אחריהן,[[1567]](#footnote-1568) - אך גירסת הרא"ה עדיין כפין הוא ופירש דהיינו דכיון שלא בירך אחריהן ג' ברכות גלי אדעתי' שלא לקביעות אכילה אכלן דאכתי כפין הוא, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א.

## שיעור קביעות סעודה

**כל שאחרים קובעין עליו סעודה צריך לברך**, נחלקו הראשונים בזה, **א** התר"י כתב דכל שאחרים קובעין עליו סעודה בזה השיעור אע"פ שהוא לא קבע צריך לברך עליו, ואם אחרים אינם קובעין אע"פ שהוא קובע אינו מברך דאחר הרוב אזלינן וכל שקבע במה שאין אחרים קובעין בטלה דעתו אצל כל אדם, וכ"כ הרא"ש בשם הרמב"ם והסכים לדבריו,[[1568]](#footnote-1569) וכ"נ בד' הראבי"ה בסימן קמ"ט, וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ח ס"ו.[[1569]](#footnote-1570) - **ב** הרא"ש שם כתב בשם הראב"ד דכל שקבע עליו אפי' משהו מברך עליו המוציא וג' ברכות, וכ"כ בס' המכתם לעיל מ"א ב' בשמו, ומבו' בדבריו דה"נ אם לא קבע ואכל כשיעור שאחרים קובעין עליו סעודה מברך, וכ"כ בס' המאורות לעיל שם, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לעיל ל"ח ב' ומ"א ב' דבין אם קבע עליו סעודה ובין אם אכל כשיעור שאחרים קובעין סעודה מברך, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"נ בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ב הי"ח וה"כ. - **ג** המאירי כתב בשם גאוני ספרד דבתר דידי' אזלינן דאם לא קבע אע"פ שאחרים קובעין בכך אינו מברך, ואם קבע אע"פ שאין אחרים קובעין בכך מברך,[[1570]](#footnote-1571) וכ"כ הראשל"צ בדעת הבה"ג והרי"ף והרמב"ם דאינו מברך אלא אם קבע עליו סעודה,[[1571]](#footnote-1572) ועיי"ש במש"כ בגונא דקבע סעודה ואחרים אין קובעין בכך. - **ד** הראבי"ה בסימן קי"ז כתב דכל שאמר שהוא קובע סעודה מהני אם ראוי לקביעות לשום אדם, אך אם אינו ראוי לקביעות לשום אדם ובדיבורו משנהו לקביעות בטלה דעתו אצל כל אדם, ואף כשלא אמר שקובע סעודה מ"מ אם אכל כשיעור שאחרים קובעין סעודה אפי' בסתמא מהני למיהוי קביעות ואם שינה בטלה דעתו, ועד"ז כתב גם בסימן קי"ח.

נחלקו האחרונים בשיעורא דאחרים קובעין עליו סעודה,[[1572]](#footnote-1573) **א** החיי אדם בכלל נ"ד ס"ד כתב דהיינו כשיעור שדרך בנ"א לקבוע עליו סעודה קבועה דהיינו סעודת ערב וצהרים, ובנשמ"א שם סק"א כתב כן בשם הגר"א, וכ"כ הברכת ראש בסוגיין בשם הגר"ח מוולאזין, וכ"כ המ"ב בסימן קס"ח סקכ"ד ובשעה"צ סקי"ט בדעת המג"א. - **ב** הרמ"ע מפאנו באלפסי זוטא בפירקין אות ט' כתב דהוא שיעור פרס, וכ"כ התויוהכ"פ ביומא ע"ט ב' דהוא שיעור ג' או ד' ביצים, כמבו' בעירובין פ"ב ב' דזהו שיעור סעודה,[[1573]](#footnote-1574) וכ"כ האור חדש בהל' ברכת המוציא בהגה"ה, והביאוהו הא"ר בסימן קס"ח סקי"ז והפמ"ג במש"ז שם סק"ו, וכ"כ בתשו' פרח שושן כלל א' סימן ד' בשם הפר"ח והסכים לדבריו, וכ"כ בתשו' המחנ"א שם, וכ"כ הדה"ח בסימן רי"ט ס"ג. - **ג** הגן המלך בסימן ל"ו כתב דבכל דבר ודבר משערין בו לפי ענינו, וכתב דבדבר המתובל והמשובח רווחא לבסומי אכיל איניש טובא וצריך לו שיעור גדול לקבוע עליו סעודה כדי להשקיט לו מתאותו באכילה. - **ד** הגר"ז בסימן קס"ח ס"ח ובלוח ברכה"נ פ"ח ס"א כתב דהוא כשיעור העומר שהוא מ"ג ביצים וחומש לב' סעודות,[[1574]](#footnote-1575) ולכאו' הוא לפ"מ שאמרו בעירובין פ"ג ב' דהאוכל כמדה זו ה"ז בריא ומבורך, וכ"כ הערוה"ש שם סט"ז.[[1575]](#footnote-1576)

מד' התויוהכ"פ ודעימי' מבו' דשיעור קביעות סעודה אינו שיעור דשבעים ממנו אלא שיעור פת שרגילין לקבוע עליו סעודה, וזהו דס"ל דהוא בג' וד' ביצים דזהו שיעור פת שרגילין לקבוע עליו סעודה, וכ"נ בד' המאמ"ר בסימן קס"ח סוסקי"ד, ונתבאר לעיל בהערה, - אך בד' הגר"ז בסימן קס"ח ס"ח ובסדר ברכה"נ פ"ב ס"א מבו' דשיעור קביעות סעודה הוא שיעור דשבעים ממנו ולזה לא סגי בג' וד' ביצים, דהא דג' וד' ביצים הוו סעודה לבנ"א הבריאים הוא כשאוכלין עמו לפתן ודברים אחרים, וכ"כ הברכת ראש בסוגיין,[[1576]](#footnote-1577) - ועמש"כ בזה השעה"צ בסימן קס"ח סקי"ח וסק"כ.

בס' המכתם לעיל מ"א ב' כתב בשם הראב"ד דכל שמביאין עמו יין לשתות עליו או לשרות בו כגון אלו הניכלש שמביאין עמהן יין מבושם לשרותן הוי אכילת קבע וצריך נט"י והמוציא וג' ברכות, והמאירי בסוגיין נחלק ע"ז דכל אכילה שאינה אלא מדרך שמחה ולא מצד רעב ובקשת שובע אינה קבע, - ומד' הראב"ד מבו' דלקביעות סעודה סגי באכילה דרך קבע, ול"ב שיעור שביעה, וע"כ כל שמביאין עמו יין וכו' דהוי אכילה דרך קבע חשיב כקביעות סעודה, וגם בד' המאירי נראה דלא פליג ביסוד הדברים, אלא דס"ל דכל שאינו אוכל מצד רעב ובקשת שובע אלא דרך שמחה לא חשיב כאכילת קבע, אך כל שאוכל בדרך קבע מצד רעב ובקשת שובע אף דלי"ב שיעור שביעה חשיב כקביעות סעודה.

## קביעות סעודה בשבת

בתשו' מהר"ח או"ז סימן ע"א כתב דכ"ה דשבת קובעת דאפי' אכילת עראי חשיבא קבע למעשר, ה"נ הוא בדין פהב"כ דכל אכילת שבת חשיבא קבע ומברך המוציא וג' ברכות, והביאו הברכ"י בסימן קס"ח סק"ה בשם זקנו מהר"א אזולאי, וכ"כ בפי' הרש"ס בפ"ק דחלה בתו"ד,[[1577]](#footnote-1578) וכן נסתפק המהר"י חאגיז בס' עץ חיים במעשרות פ"ד.

אך הברכ"י שם כתב דעמא דבר דאין חילוק בין חול לשבת, וכ"כ בתשו' קול גדול למהר"ם בן חביב סימן ע"א ובתשו' יוסף אומץ סו"ס מ"ח לדינא, וכ"כ המגן גיבורים שם סק"ח דכ"ה מבו' מד' כל הפוסקים, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' גו"ר כלל ג' סימן י"א תמה ע"ד המהר"י חאגיז דלענין מעשר תלי באיכות האכילה וכל שאוכל בדרך קבע חייב במעשר, אך לענין פהב"כ לא תלי באיכות האכילה, דאף אם קבע עצמו כדרך שהמלכים עושים וכו' א"צ לברך המוציא, אלא תליא הקביעת בכמות שאכל ממנו שיעור שהעולם מספיק להם אכילה זו לסעודה, ע"ז ל"מ מידי הא דאכילת שבת הויא אכילת קבע, וכן הסכים הברכ"י שם.[[1578]](#footnote-1579) - **ב** בתשו' בנין עולם או"ח סימן ח' כתב דלענין ברהמ"ז בעינן דבר שדרך העולם לקבוע סעודה עליו מטעם חשיבות המאכל שאוכלים אותו בתורת לחם לשבוע ול"מ קביעות הנעשית משום חשיבות סעודת שבת, ועד"ז כתב הפמ"ג באש"א סימן קפ"ח סק"ט דהוא משום דבעינן שיעור שאחרים קובעין עליו. - **ג** לדעת הסוברים דקביעות סעודה הוא שיעור דשבעים ממנו, ולא סגי בשיעור פת שרגילין לקבוע עליו סעודה, ודאי דל"מ מידי הא דאכילת שבת הויא אכילת קבע, וכ"כ הקה"י בסימן כ"ה, עיי"ש.

## קביעות סעודה כשאוכל פהב"כ עם דברים אחרים

המג"א בסימן קס"ח סקי"ג כתב דכל שקבע סעודתו עליו אע"פ שאכל עמו בשר ודברים אחרים ואלו אכלו לבדו ל"ה שבע ממנו, אפ"ה מברך המוציא וג' ברכות,[[1579]](#footnote-1580) וכתב לדקדק כן מלישנא דגמ' דכל שאחרים קובעין עליו,[[1580]](#footnote-1581) וכ"כ הגר"ז שם ס"ח ובסדר ברכה"נ פ"ב ס"ג והדה"ח בסימן רי"ט ס"ג והמ"ב שם סקכ"ד, והגר"ז בסדר ברכה"נ שם הוסיף לפרש דהא דה"ז מצטרף לקביעות הוא משום דה"ז טפל לפת, - אך החמד משה שם סק"ג נחלק ע"ז וכתב דבעינן שיקבע כל סעודתו על הפהב"כ לבדו, ועמש"כ בזה הברכ"י שם סק"ו והמגן גבורים שם סק"ז.

הדה"ח שם כתב דהא דשאר מאכלים מצטרפין לקביעות היינו בדברים המלפתין כבשר וכיו"ב, אך דבר שאוכל בפנ"ע ולא ללפת אינו מצטרף, וכ"נ בד' הגר"ז בסדר ברכה"נ שם והמ"ב שם,[[1581]](#footnote-1582) ובקו"א כתב להוכיח כן ממש"כ המג"א בסקכ"ב דפהב"כ טעונה ברכה בתוך הסעודה כשאוכלה לקינוח, והרי דאף שאוכלה בתוך הסעודה לא אמרינן דהו"ל כקביעות סעודה,[[1582]](#footnote-1583) משום דבעינן שיהא שיעור שביעה בפהב"כ ובדברים המלפתין אותו ולא בשאר דברים שאוכלין אותן בפנ"ע.

הדה"ח שם נקט דאף דשיעור קביעות סעודה הוא ד' ביצים, מ"מ גם לזה מצטרף שאר מאכלים המלפתין את הפת, וכ"ה מבו' בד' המחה"ש שם סקי"ג, - אך הגר"ז שם ס"ח תמה ע"ז, דהרי שיעור סעודה בג' או ד' ביצים הוא אף כשאוכלו עם לפתן, דאל"כ מ"ט לא סגי לעירוב אף בפחות מב' סעודות של ג' ביצים, כיון דהוא ראוי לב' סעודות ע"י לפתן, וא"כ אם שיעור קביעות סעודה הוא ג' וד' ביצים לא היו שאר האוכלין מצטרפין לזה, וכ"כ השעה"צ שם סקי"ט.

הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ב ס"ג נקט דכ"ה דכשהוא שבע מן הפת לבדו אינו מברך המוציא וברהמ"ז אלא כשאוכל ד' ביצים, אך בפחות מכך יברך המוציא על לחם אחר, וכמש"כ שם ס"ב, ה"נ כשהוא שבע מן הפת בצירוף הלפתן אינו מברך המוציא וברהמ"ז אלא כשיש בפת עצמה ד' ביצים, דהלפתן אינו משלים לשיעור הפת,[[1583]](#footnote-1584) - ובתשו' אג"מ או"ח ח"ג סימן ל"ב כתב דסגי שיהא בפת כשיעור פת שדרך לאכלה בסעודה, וכתב דתליא בכל מקום כפי הדרך.

המג"א שם סוסקי"ג כתב דאף דקי"ל דא"צ לברך המוציא אלא כשאכל כשיעור שאחרים קובעין עליו סעודה, מ"מ כל שהוא שבע ממנו וגם אחרים רגילין לשבוע ממנו כשמלפתין עמו דבר, אפי' אכלו לבדו מברך המוציא, כיון ששבע ממנו, - ועמש"כ המחה"ש והלבו"ש שם לפרש בזה.

## אכל פהב"כ ונמלך לאכול כשיעור קביעות סעודה

בס' המכתם לעיל מ"א ב' כתב בשם הראב"ד דאם אכל פהב"כ כשיעור שאחרים קובעים עליו, אע"פ שלא קבע עליו תחילה ובירך במ"מ, מברך לאחריו ג' ברכות, וכ"כ הרא"ש בסימן ל' ובחי' המיוחסים להריטב"א והריטב"א בהל' ברכות פ"ב ס"כ, וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ח ס"ו, - ובטעם הא דא"צ לחזור ולברך המוציא כתב בתשו' מהרש"ך ח"א סימן קע"ג דהוא משום דאין במה שחוזר ואוכל כשיעור קביעות סעודה, וכ"כ המג"א בסימן קס"ח סקי"ד, וכתבו לפ"ז דבגונא דאחר שנמלך יש במה שחוזר ואוכל כשיעור קביעות סעודה מברך המוציא, ועמש"כ בזה החמד משה שם סק"ד ובגל' הגרע"א בד"י שם והשעה"צ שם סקכ"א וסקכ"ג.

כ"ה שבט פ"ד

דף מס' 79

## ברהמ"ז אחר ז' המינים לדעת ר"ג

**מ"ד א' - אכל ענבים תאנים ורימונים מברך אחריהן ג' ברכות,** הצל"ח לעיל ל"ז ב' כתב דהיינו דמברך אחריהן ג' ברכות כמטבע דברהמ"ז, ועיי"ש שכתב דאף שבברכת הזן מזכיר לחם, הרי מזכיר ג"כ מזון, והא דמזכיר לחם אינו על ד"ז שהוא אוכל עתה אלא מזכיר מחסדי המקום שנותן לחם לכל בשר, וכ"נ להדיא בד' המאירי והגר"א בשנו"א במשנתינו.

אך הנה בד' הראשונים בכ"ד מבו' דכל מילי לא חשיבי כלל כמזון, ונתבאר בדף מס' 16 ובדף מס' 47, ולפ"ז לכאו' א"א לומר דמברך על ז' המינים ג' ברכות כמטבע דברהמ"ז, שהרי ענבים תאנים ורימונים לא חשיבי כלל כמזון,[[1584]](#footnote-1585) ומה"ט כתבו הראשונים בכ"ד דשאר מילי אין נפטרין בברהמ"ז משום דלא מיקרי מזון, ובע"כ כמש"כ הקר"א בריש פירקין דהא דלר"ג מברך על תאנים ענבים ורימונים ג' ברכת אי"ז כמטבע ברהמ"ז דפת, וכ"כ החזו"א בסימן ל"ד סק"א דאינו מברך כנוסח ברהמ"ז של הפת אלא כנוסח השייך להן כמו נוסח מעין ג' לדידן אלא שמסדרן בג' ברכות.[[1585]](#footnote-1586)

בד' התוס' לעיל ל"ז א' ד"ה נתן ר"ג ובפסחים ק"ה ב' ד"ה ש"מ ברכה מבו' דלדעת ר"ג אף על שתיית יין מברך ג' ברכות, וכ"כ השבה"ל בסימן קנ"ח בשם ר"י הזקן וה"ר אביגדור כהן צדק, - וזה דלא כמש"כ הפנ"י הכא דמודה ר"ג דעל יין אין מברכין ג' ברכת משום דבקרא ואכלת ושבעת כתיב, עיי"ש, וצ"ע.

התוס' לעיל ל"ז א' ד"ה נתן ר"ג כתבו דכל הא דלר"ג מברך ג' ברכות רק כששותה בקביעות, אך כל שאינו שותה אלא מלא לוגמיו מברך מעין ג',[[1586]](#footnote-1587) - אך התוס' בפסחים ק"ה ב' ד"ה ש"מ ברכה נקטו דאף כששותה מלא לוגמיו מן היין מברך לר"ג ג' ברכות, - והתוס' רי"ח והתוס' הרא"ש לעיל שם כתבו ב' דרכים בזה.

התר"י בסוגיין כתב בתו"ד דלדעת ר"ג מברכין על כוסס חטה מעין ג', ובהגה' מגיד תעלומה תמה דלא מצינו דפליג ר"ג על רבנן גם בשאר מינים דלדידי' מברכין מעין ג' ולרבנן מברכין בנ"ר, - אך הנה להדיא תניא הכי בתוספתא פ"ד הי"ג דכל שאינו מז' המינין ולא ממין דגן כגון פת אורז ופת דוחן ר"ג אומר ברכה אחת מעין ג' וחכ"א אין מברכין כלום.[[1587]](#footnote-1588)

## ברהמ"ז אחר אכילת שלק לדעת ר"ע

**ר"ע אומר אפי' אכל שלק והוא מזונו מברך אחריו ג' ברכות,** בביאור הא דאמר ר"ע והוא מזונו נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו שסומך עליו למזון, וכ"כ הרא"ה, ועד"ז כתבו התוס' דהיינו כשקבע מזונו עליו, וכ"כ הר"י מלוניל דהיינו שקובע סעודתו עליו ואינו רוצה לאכול דבר אחר, וכ"כ הרשב"ץ. - **ב** התוס' רי"ח לעיל ל"ז א' כתב בשם ר"י דהיינו כשאכל ממנו כדי שבעו, וכ"כ התוס' הרא"ש והרשב"א שם.[[1588]](#footnote-1589) - **ג** הראבי"ה בסימן קמ"ט כתב דהיינו דהוא מין שהוא מזון של כל אדם, וכמו שאמרו בסוגיין דאיירי בקלח של כרוב.[[1589]](#footnote-1590) - **ד** בס' המכתם כתב בשם הראב"ד דר"ע אליבא דר"ג קאמר ואיירי כשיש בו מה' המינים, ובזה הוא דקאמר דאע"פ שהשלק עיקר מזונו כגון קלח של כרוב ונתן בו קמח מברך עליו ג' ברכות, וקמ"ל דלדעת ר"ג כ"ה דמברכין על ז' המינים ג' ברכות כשהן בעין ה"נ הוא מברך ג' ברכות בתערובת דה' המינין.

לעיל ל"ז א' תניא דמעשה בר"ג והזקנים וכו' והביאו לפניהם כותבות ואכלו ונתן ר"ג רשות לר"ע לברך קפץ ובירך ר"ע ברכה אחת מעין ג', והתוס' בסוגיין הק' דהרי ר"ע גופי' ס"ל דאכל שלק והוא מזונו מברך אחריו ג' ברכות ומ"ט בירך ר"ע מעין ג', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דכל הא דלר"ע מברך אחריו ג' ברכות הוא כשקבע מזונו עליו והתם לא קבע מזונו עליו, ועד"ז כתבו התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש לעיל שם דהתם לא אכל תמרים כדי שובעו, וכ"כ הרשב"א שם. - **ב** הרשב"א שם כתב די"ל דר"ע לא עביד עובדא כדידי' אלא כחכמים משום דאחרי רבים להטות, וכ"כ הרשב"ץ בסוגיין. - **ג** הרשב"ץ בסוגיין כתב דלדעת הראב"ד הוא משום דהא דקאמר ר"ע דמברך אחריו ג' ברכות הוא לדעת ר"ג, אך איהו גופי' ס"ל כרבנן דאינו מברך אחריו ג' ברכות. - **ד** הראבי"ה בסימן קנ"ו כתב דכל הא דס"ל לר"ג דמברך ג' ברכות הוא בשלק והוא מזונו דהיינו כרוב דזיין, וכמו שאמרו בגמ' דבקלח של כרוב שנו, אך בשאר מילי אינו מברך ג' ברכות ואף בז' המינים,[[1590]](#footnote-1591) והא דקאמר אפילו לא קאי על פלוגתא דר"ג ורבנן.[[1591]](#footnote-1592)

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר"ע, וכ"ה מבו' בד' ש"ר, ובס' המכתם כתב בשם הראב"ד שעמד בזה דמ"ט לא קי"ל כוותי' אף דלא מצינו במתניתין דפליגי רבנן עלי', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הראב"ד הוכיח מזה דר"ע אליבא דר"ג קאמר, ונתבאר לעיל. - **ב** ההשלמה כתב דהא דאמר ר"ע אפילו אכל שלק קאי על פלוגתא דר"ג ורבנן וכר"ג ס"ל, וכיון דלא קי"ל כר"ג לא קי"ל כר"ע. - **ג** ההשלמה כתב עוד דלא עדיף שלק מפת חטים שאין הפרוסות קיימות דאינו מברך ג' ברכות.

## אם ברכת מעין ג' דאורייתא

**ורבנן ארץ הפסיק הענין,** נחלקו הראשונים בדין ברכת מעין ג', **א** הסמ"ג עשין כ"ז כתב דכיון דהא דכתיב וברכת לא קאי אלא על לחם, אין ברכת מעין ג' על ז' המינים אלא מדרבנן, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ח מברכות הי"ב,[[1592]](#footnote-1593) וכ"כ בס' הבתים בריש הל' ברכות, וכ"כ השו"ע בסימן ר"ט ס"ג. - **ב** הבה"ג לעיל פ"ג ולקמן פ"ז כתב דברכת ז' המינים היא מדאורייתא, וכ"כ ההשלמה והתוס' הרא"ש והרשב"א והרא"ה והריטב"א בסוגיין, וכ"כ המאירי בשם הגאונים, וכ"כ התוס' רי"ח לעיל ל"ה א' והרמב"ן לקמן מ"ט ב' והרא"ש בסימן ט"ז ובפ"ז סו"ס כ"א והריא"ז בפירקין ה"ו דין ג' והטור בסימן ר"ט. - **ג** החינוך במצוה ת"ל צידד דעל רמונים וענבים ותאנים לחים וזיתים דלא זייני אין מברך מה"ת, ועל תמרים ויין ודבילת תאנים דזייני מברך מה"ת, דעיקר החיוב מה"ת הוא על אכילת שביעת מזון.

הסמ"ג שם הק' ע"ד הבה"ג דברכת מעין ג' דאורייתא דא"כ יברכו עליהן ג' ברכות, ובע"כ דוברכת לא קאי אלא על לחם, וא"כ מנ"ל חיוב ברכה דאורייתא בז' המינים, - והרשב"א כתב לישב דמהא דאדכר רחמנא לז' המינים וכתב בתרייהו ואכלת ושבעת וברכת ש"מ דאף הם טעונין ברכה, אלא דמהא דאתא ארץ ואפסקי' נלמד דאין מברכין ברכה גמורה אלא על לחם ועל שאר המינים מברכין מעין ג', ועד"ז כתבו הרא"ה והתוס' הרא"ש והחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין והרמב"ן לקמן מ"ט ב', - אך הפרישה בסימן ר"ט סק"ב כתב בדעת הטור דהא דברכת מעין ג' היא מדאורייתא אי"ז מהך קרא אלא מקרא אחרינא או מהלמ"מ, וקרא דואכלת ושבעת וברכת נקטו לאסמכתא בעלמא, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן ר"ח סק"א.

התר"י לעיל ל"ה א' כתב דז' המינים טעונין ברכה לאחריהן מה"ת, אך בסוגיין כתב בשם מורו דברכת מעין ג' אינה אלא מדרבנן, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן ונתבאר להלן, והראש יוסף לעיל שם כתב בדעתו דאף דעיקר חיוב הברכה על ז' המינים הוא מדאורייתא, מ"מ מדאורייתא ל"ב מעין ג' וסגי כשהזכיר זן לחודי',[[1593]](#footnote-1594) וכ"כ הגליון אלפס בסוגיין, וכן נקט הפמ"ג במש"ז בסימן ר"ח סק"א דמה"ת סגי לז' המינים בברכת בנ"ר והא דבעינן מעין ג' הוא מדרבנן, אך בד' הרשב"א וש"ר מבו' דהא דבעינן מעין ג' הוא מה"ת.

התר"י הוכיח דברכת מעין ג' אינה אלא מדרבנן ממה שאמרו לעיל י"ב א' דאם בירך על התמרים ברכת הזן יצא דתמרי נמי מיזן זייני, ואם ברכת מעין ג' היא מה"ת מ"ט הא יצא בברכת זן לחודי', - והתוס' הרא"ש בסוגיין כתב דברכת מעין ג' דאורייתא ומה שאמרו דאם בירך על התמרים ברכת הזן יצא היינו דא"צ לומר על העץ ועל פרי העץ שהוא כנגד ברכה ראשונה אבל יאמר על ארץ טובה ורחבה ויגמור,[[1594]](#footnote-1595) וכ"כ המנהיג בהל' סעודה דרק אם בירך עליהן ג' ברכות יצא, וכ"כ הרשב"ץ לעיל י"ב א', וכ"נ בד' ההשלמה והמכתם והמאורות לעיל שם והריטב"א בהל' ברכות פ"ב הי"ז.

אך הרא"ש בפ"ק סימן י"ד כתב דאף אם לא אמר על התמרים אלא ברכת הזן יצא, והמעדיו"ט שם תמה דאי"ז מתישב למש"כ הרא"ש בכ"ד דברכת מעין ג' היא מה"ת, וכתב דצ"ל דאף דעיקר חיוב הברכה הוא מדאורייתא, מ"מ מדאורייתא סגי בברכה אחת, וכ"כ החזו"א בסימן ל"ד סק"ג.

## שיעור האכילה שחייבין עלי' בברהמ"ז מה"ת

בפירש"י לעיל מ"ב א' ד"ה עדי כתב דחיוב ברהמ"ז דאורייתא הוא בכדי שביעה כדכתיב ואכלת ושבעת, והא דחייבין בכזית או בכביצה הוא מדרבנן, וכ"כ בפירש"י לעיל כ' ב' ד"ה שיעורא ולקמן מ"ח א' ד"ה עד, וכ"כ הבה"ג בפירקין ולקמן פ"ז, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מברכות ה"א והתוס' לקמן מ"ט ב' ד"ה ר"מ ובפסחים מ"ט ב' ד"ה ואכלת והבעה"מ לעיל כ' ב' והרא"ש לקמן פ"ז סימן כ"ד, וכ"כ הטוש"ע בסימן קפ"ו ס"ב וקצ"ז ס"ד, - אך הראב"ד בהשגות בפ"ה מברכות הט"ו כתב דחיוב ברהמ"ז בכזית או בכביצה הוא מה"ת, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות לעיל כ' ב' והרשב"א לקמן מ"ט ב' והיראים בסימן רנ"ג והראבי"ה בסימן קכ"ט, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן קפ"ד ס"ו.

## שיעור האכילה שחייבין עלי' בברכת מעין ג' מה"ת

הפמ"ג במש"ז בסימן ר"ח סק"א כתב דאף לדעת הסוברים דמעין ג' בז' המינים הוא מה"ת היינו רק כשאכל מהן כדי שביעה, לפ"מ דקי"ל דחיוב ברהמ"ז דאורייתא הוא כשאכל כדי שביעה, וכ"כ המ"ב בסימן ר"ט סק"י, - אך החזו"א בסימן ל"ד סק"ה כתב דאף דבפת אינו חייב בברהמ"ז אלא בכדי שביעה, מ"מ בפירות מז' מינים ל"ב שיעור שביעה כיון שאין אוכלין אותן לשביעה וכל שאוכלן כדרך האוכלין מיקרי שביעה,[[1595]](#footnote-1596) וכתב דביין שיעורו כדי שביעה מצמאו והוא ברביעית, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**נוסח ברכת מעין ג'**

**ועל תנובת השדה,** נחלקו הראשונים במה מזכירין על תנובת השדה,[[1596]](#footnote-1597) **א** בד' הראב"ן בפירקין מבו' דבין בברכת מעין ג' דמיני דגן ובין בברכת מעין ג' דפירות העץ אומר על תנובת השדה, וכ"כ הריא"ז בפירקין והשבה"ל בסימן קס"א והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות, וכ"כ הפוסקים בסימן ר"ח ס"י. - **ב** בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קנ"א כתב דבברכת מעין ג' דפירות אומר על תנובת השדה, ובברכת מעין ג' דמיני דגן אינו אומר על תנובת השדה,[[1597]](#footnote-1598) וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ג מברכות הי"ג ובפי"ח הי"ד, ועמד ע"ז השכנה"ג בהגב"י סימן ר"ח סק"ט. - **ג** התר"י כתב דבברכת מעין ג' דה' מיני דגן אומר על תנובת השדה כענין שנא' ויאכל תנובת שדי, אך בפירות ויין אין אומר על תנובת השדה,[[1598]](#footnote-1599) והביאו הטור בסימן ר"ח.

**והעלנו לתוכה וכו' כי אתה טוב ומטיב לכל,** גירסת הרי"ף ובנה ירושלים וכו' ונאכל מפרי' ונשבע מטובה ונברכך עלי' בקדושה ובטהרה, וכן גירסת הבה"ג בפירקין והרמב"ם בפיהמ"ש ורבים מקמאי, - אך הרמב"ם בפ"ג מברכות הי"ג לא הזכיר לזה, וכ"כ הסמ"ג עשין כ"ז דאין לומר כן וכמו שאמרו בסוטה י"ד א' לגבי משה רבינו דוכי משה רבינו תאב הי' לאכול מפירותי', וכ"כ הסמ"ק בסימן קנ"א דאין לאמרו דאין לנו לחמוד ביאת הארץ ולהתפלל עלי' רק כדי לקיים המצות התלויות בה, וכ"כ הטור בסימן ר"ח בשמו, - והב"י שם כתב בדעת ש"ר דמה שאומרים ונאכל מפרי' ונשבע מטובה אין התכלית בשביל האכילה, אלא התכלית הוא מה שאומר אח"כ ונברכך עלי' בקדושה ובטהרה, אלא דמשום דברכה אתיא מפני האכילה הוא אומר ונאכל מפרי' ונשבע מטובה, ועמש"כ בזה הב"ח שם, ומש"כ השעה"צ שם סקנ"א.

**כי אתה טוב ומטיב וכו',** כן גירסת הרי"ף והרמב"ם בפיהמ"ש ורבים מקמאי, - אך בד' הבה"ג בפירקין וסידור רס"ג ליתא, וכן האריך בתשו' ר"ה גאון שבתשו' הגאונים החדשות סימן קמ"ה דממה שאמרו מעין ג' ולא אמרו מעין ד' משמע דאין בה הטוב והמטיב, וכתב דיש לדחות דכ"ה שאמרו בכ"ד דמברך ג' ברכות והיינו ג' דאורייתא ורביעית דרבנן, ה"נ כשאמרו מעין ג' היינו מעין ג' דאורייתא ורביעית דרבנן, - והרמב"ם בפ"ח מברכות הי"ד הביא להפלוגתא בזה.

הסמ"ק בסימן קנ"א כתב דאומר כי אתה טוב ומטיב לכל ונודה לך על הארץ ועל המחי', וכ"כ המהר"ם מר"ב בסדר ברכות והריקאנטי בסימן ע"ח, והטור בסימן ר"ח כתב דהוא משום דבעינן מעין החתימה סמוך לחתימה, ועיי"ש שכתב דהרא"ש לא הי' אומר כן, ועמש"כ בזה הב"י והב"ח שם והט"ז שם סקי"ג.

**חתימת ברכת מעין ג'**

**וחותם על הארץ ועל המחי',** לגירסא שלפנינו מבו' דחתימת ברכת מעין ג' דמיני דגן היא על הארץ ועל המחי', וכ"כ רבים מקמאי, - אך בתשו' הרי"ד סימן מ"א האריך דחותם בה על הארץ ועל הפירות, עיי"ש.

הרא"ה כתב דחותם על המחי' ועל הכלכלה, וכ"כ בפי' התפילות להר"י ב"ר יקר והתניא רבתי בסימן כ"ט והצרור החיים והטור בסימן ר"ח והאבודרהם בהל' ברכת במ"מ, והצידה לדרך מאמר א' כלל ג' פכ"ד,[[1599]](#footnote-1600) - אך הסמ"ג עשין כ"ז כתב דאין לחתום על המחי' על הכלכלה אלא על המחי', וכמש"כ הבה"ג בפירקין והרמב"ם בפ"ג מברכות הי"ג, והשעה"צ בסימן ר"ח סקנ"ב האריך דכן דעת רבים מקמאי.

נחלקו הראשונים בחתימת ברכת מעין ג' דיין, **א** הבה"ג בפירקין כתב דחותם על הארץ ועל פרי הגפן, וכ"כ בסידור רס"ג ובסדר ר"ע גאון בסדר פסח, וכ"כ הרי"ף והתר"י והרא"ה בסוגיין והרא"ש בסימן מ"ב ורבים מקמאי. - **ב** התוס' כתבו דחותם על הארץ ועל הפירות, וכ"כ השיטת ריב"ב,[[1600]](#footnote-1601) וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ד, וכ"כ הסמ"ג עשין כ"ז בשם ר"י, וכן הכריע הגר"א בסימן ר"ח סי"ב. - **ג** התוס' כתבו דיש שחותמין על הגפן ועל פרי הגפן,[[1601]](#footnote-1602) וכ"כ הרוקח בסימן שמ"א.[[1602]](#footnote-1603)

השו"ע בסימן ר"ח סי"א כתב דבברכת מעין ג' דיין אינו חותם על הגפן ועל פרי הגפן אלא על הארץ ועל פרי הגפן או על הארץ ועל הפירות, והמ"ב שם סקנ"ו כתב דהמנהג לחתום על הארץ ועל פרי הגפן,[[1603]](#footnote-1604) ומ"מ בדיעבד אם סיים על הארץ ועל הפירות יצא, ובשעה"צ שם סקנ"ז כתב דכ"כ החיי אדם, - ולכאו' מכוון דבריו הוא למש"כ החיי אדם בכלל נ' ס"ד דאם בירך על היין ברכת על העץ ועל פרי העץ בדיעבד יצא, וכ"ש דאם חתם על הארץ ועל הפירות יצא.[[1604]](#footnote-1605)

**ברכת מעין ג' כשאכל מיני מזונות ותאנים ושתה יין**

התוס' כתבו בשם ר"ח דכל שאכל מיני מזונות ותאנים ושתה יין כוללם בברכת אחת על המחי' ועל הכלכלה ועל הגפן ועל פרי הגפן ועל העץ על פרי העץ ועל תנובת השדה וכו' וחותם בא"י אמ"ה על הארץ ועל המחי' ועל הפירות, וכ"כ רבים מקמאי,[[1605]](#footnote-1606) - אך בתשו' הגאונים החדשות סימן קע"ט כתב דבכה"ג צריך לברך ג' ברכות משום דצריך לחתום לכל אחד ואחד חתימה בפנ"ע, ול"מ לברך ברכה אחת ולחתום בשלשתן דאין חותמין בשתים, והביאו השבה"ל בסימן קס"א, וכתב דכן נהג ה"ר מאיר ב"ר משה, - והריא"ז בפירקין כתב דצריך לברך על כל דבר ודבר בפני עצמו משום דאין עושין מצוות חבילות חבילות, ובדעת ש"ר דס"ל דלי"ב משום עשיית מצוות חבילות חבילות לכאו' הוא משום דס"ל דאי"ז מצוות חלוקות אלא הוי זה חדא מצוה דברכת מעין ג' על כל דבר שהוא מז' המינים,[[1606]](#footnote-1607) ובס' בר אלמוגים סימן קכ"א סק"א הביא פלוגתת רבוותא בגונא שאכל מיני דגן ושתה יין ובירך על כל אחד מעין ג' בפנ"ע אם חשיב כברכה שא"צ, עיי"ש, ולכאו' תליא בהנ"ל.

התר"י כתב דבכה"ג שאכל מיני מזונות ותאנים ושתה יין חותם על הארץ ועל המחי' ועל הגפן ועל פרי העץ, וכ"כ האו"ז בסימן קפ"א והשבה"ל בסימן קס"א בשם ר"ח, והמאמ"ר בסימן ר"ח סקי"ט עמד בזה שהרי אמרו בגמ' דעל פירות מז' המינים חותם על הארץ ועל הפירות, ומ"ט כתב דחותם על פרי העץ,[[1607]](#footnote-1608) ולכאו' י"ל דהוא משום דבכה"ג שאכל גם פירות וגם שתה יין, הרי דאם יחתום על הארץ ועל הפירות יש בכלל זה גם פרי הגפן, וכיון שהוא חותם על פרי הגפן יש לו לפרש גם למה שחותם על הפירות דהוא פרי העץ,[[1608]](#footnote-1609) וצ"ע.

**טעם הא דבברכה ראשונה אינו כולל ב' ברכות יחד**

החזו"א בסימן ל"ד סק"ז עמד בטעם הא דבברכת מעין ג' כשאכל מיני דגן ופירות מז' המינים ושתה יין כוללן בברכה אחת, ובברכה ראשונה אין כולל ב' ברכות יחד דאינו אומר בפה"ע ובפה"א וכיו"ב, וכתב דהוא משום דבברכה ראשונה דאינו חותם בה דינה כברכת החתימה שאין חותמין בשתים,[[1609]](#footnote-1610) וכתב לפרש עוד דהוא משום דבברכה ראשונה אין להפסיק עד שיטעום וע"כ א"א לברך על ב' בברכה אחת, ואף דיכול לטעום משתיהן כאחת מ"מ תקנ"ח שיתחלקו בברכה.

כ"ז שבט פ"ד

דף מס' 80

**חתימת הברכה בא"י ובחו"ל במעין ג' דפירות**

**מ"ד א' - על הארץ ועל פירותי' וכו' על הארץ ועל הפירות וכו' הא לן והא להו,** נחלקו הראשונים אימתי מברכין על פירותי' ואימתי מברכין על הפירות, **א** הרשב"א כתב דאף אם אכל בחו"ל מפירות א"י מברך על הארץ על פירותי', שהרי לא פרכינן על הא דא"ר חסדא דעל הארץ ועל פירותי' אלא דאינהו אכלי ואנן מברכין, והרי דכל שאוכלין בחו"ל מפירות א"י מברכין על פירותי', וכ"כ הרא"ה והמאירי, ובד' החי' המיוחסים להריטב"א מבו' דגם הא דבא"י מברך על פירותי' הוא כשאוכל מפירות א"י אך כל שאוכל מפירות חו"ל מברך על הפירות, וכן נקטו הפוסקים בסימן ר"ח ס"י.[[1610]](#footnote-1611) - **ב הארחות חיים בהל' ברכות ס"ט והכל בו בסימן כ"ד כתבו בשם רבינו יונה דכל שאוכל בחו"ל מפירות א"י א"צ לשנות מטבע חו"ל ומברך על הארץ ועל הפירות, ועמש"נ להלן בד' תר"י בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' התוס' בקידושין כ"ט ב' סוד"ה הא לן בשם ר"י דלא תלי כלל בהפירות שאוכל אלא תלי במקום האכילה, וכל שאוכל בא"י מברך על פירותי' אף כשאוכל מפירות חו"ל, וכל שאוכל בחו"ל מברך על הפירות אף כשאוכל מפירות א"י. -** ג **בד' התוס' הרא"ש מבו' דבן א"י מברך על פירותי' אף כשהוא בחו"ל ובן חו"ל מברך על הפירות אף כשהוא בא"י,[[1611]](#footnote-1612) וכ"ה מבו' בד' התוס' בקידושין שם בפי' קמא.[[1612]](#footnote-1613)**

**התר"י כתב דכשמביאים פירות א"י לחו"ל על הספק א"צ לשנות המטבע של חו"ל אבל מספק יש לעשרם, והב"י בסימן ר"ח ס"י פירש לדבריו דהיינו דאף שאוכל פירות של א"י, מ"מ כיון שהוא בחו"ל מברך על הפירות, וכ"כ הארחות חיים והכל בו בשמו, ונתבאר לעיל, - א**ך הפרישה שם סקט"ו פירש דד' תר"י קיימי כשאין ידוע אם הוא פרי מא"י או מחו"ל, ובכה"ג א"צ לשנות המטבע מספק, וזהו שכתב תר"י ד"על הספק" א"צ לשנות המטבע אבל "מספק" יש לעשרם, והרי דאיירי בספק אם הובאו מא"י,[[1613]](#footnote-1614) וכ"כ הב"ח שם ס"י.[[1614]](#footnote-1615)

הברכ"י בסימן ר"ח סקי"א כתב בשם זקינו מהר"א אזולאי דבפירות שממקום שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל אף דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל מ"מ חותם על פירותי'.

**לקמן מ"ט א' אמרו דהא דחותמין על הארץ ועל הפירות אף דאין חותמין בשנים, הוא משום דהיינו ארץ דמפקא פירות, והלבוש בסימן ר"ח ס"י הק' דבחו"ל שחותמין על הארץ ועל הפירות הו"ל חתימה בשנים דהארץ היינו א"י והפירות היינו פירות חו"ל, וכתב דעל הפירות כולל גם פירות א"י והוי נמי חדא מילתא הארץ המוציאה פירותי' ואגבה מברך על כל הפירות שבעולם, ועוד, די"ל דאף דעיקר מה שנתקן הארץ הוא על א"י, מ"מ ה"ז כולל גם לשאר העולם, וכשאומר על הארץ ועל הפירות כוונתו על ארץ ישראל ואגבה ארץ דחו"ל המוציאה פירות.**

**הערוה"ש בסימן ר"ח ס"ו דאף דבפירות א"י חותמין על הארץ ועל פירותי', מ"מ כשאומר סמוך לחתימה ונודה וכו' אומר על הארץ ועל הפירות דדי בגמר חתימה לומר פירותי', וצ"ע.**

מד' תר"י משמע דאף אם חתם על פירותי' כשאכל פירות חו"ל בחו"ל יצא, וע"כ הי' מקום לומר דמספק יחתום על פירותי', אלא דא"צ לשנות המטבע מספק, דאי נימא דאם חתם על פירותי' כשאכל פירות חו"ל לא יצא, ודאי דבמקום ספק יש לחתום על הפירות, וכ"ה מבו' ממש"כ העו"ת בסימן ר"ח סק"ח דכשאוכל פירות בא"י ומספק"ל אם באו מחו"ל חותם על פירותי', אך הא"ר שם סקי"ח מסיק דבכה"ג חותם על הפירות, וכ"כ המ"ב שם סקנ"ד.

**בס' אפיקי מגינים בסימן ר"ח סקט"ז כתב דכל שאכל מפירות א"י ומפירות חו"ל חותם על הפירות, ובס' בר אלמוגים סימן קל"ט כתב בשם הקה"י דחותם על פירותי', דכל הא דבאכל פירות חו"ל אינו חותם על פירותי' הוא משום דאינהו אכלי ואנן מברכין, וכל שאכל גם מפירות א"י ליכא לה"ט.**

**חתימת הברכה בא"י בברהמ"ז ובמעין ג' דמיני דגן**

**התוס' רי"ח כתב דכ"ה דבני א"י חותמין על הארץ ועל פירותי', ה"נ בברהמ"ז חותמין על הארץ ועל מזונותי' במקום על הארץ ועל המזון, וכ"כ הנימו"י, וכ"כ האגודה בפירקין בשם ר"י והכו"פ בפ"י, - אך בד' ש"ר לא מצינו לזה, ועמש"כ בתשו' הלק"ט ח"ב סימן נ"ה בטעמא דמילתא, ומש"כ בזה ההעמ"ש בסימן נ"א סקט"ו בהשמטות והאו"ש בפ"ח מברכות הי"ג ובתשו' ציץ אליעזר חי"א סימן י"ב בשם המהריל"ד זצ"ל.**

**למש"כ התוס' רי"ח דבני א"י מברכין בברהמ"ז על הארץ ועל מזונותי', הרי דה"נ בברכת מעין ג' דמיני דגן חותמין על הארץ ועל מחיתה, וכ"כ הכו"פ שם, וכ"כ החכמת אדם בשערי צדק פי"א סט"ו והפאה"ש בסימן ב' סי"ב, וכ"כ ההלק"ט שם והברכ"י בסימן ר"ח סק"י דכן נהגו, - אך בד' ש"ר לא מצינו לזה,[[1615]](#footnote-1616) ועמש"כ בזה ההעמק שאלה והאו"ש והציץ אליעזר שם.**

**הזכרת מעין המאורע בברכת מעין ג'**

**בירושלמי בפירקין סוף ה"א אמרו דר' זעירא הי' מזכיר בבברכת מעין ג' מעין המאורע, וא"ר ירמי' הואיל וחש לה ר' זעירא צריכין אנו מיחוש, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מברכות הי"ג והתר"י והרא"ש בסימן מ"ב והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות והטוש"ע בסימן ר"ח סי"ב, - אך התוס' כתבו דלא נהגו כן, וכ"כ רבים מקמאי,[[1616]](#footnote-1617) ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים,** א **התוס' כתבו דהא דמזכירין מעין המאורע היינו רק בימיהם שהיו רגילין לקבוע על יין ומיני פירות אך בזה"ז אין קובעין עליהן.[[1617]](#footnote-1618) -** ב **בס' המאורות כתב בשם ההשלמה דהוא משום דלא הביאו לזה בגמ' דילן וע"כ קי"ל באיבעיא דירושלמי לקולא. -** ג **בס' המכתם כתב די"א דדברי הירושלמי קיימי במי שלא אכל פת באותן הימים ולא בירך ג' ברכות ולא הזכיר מעין המאורע.**

**הרא"ה כתב דאף לד' הירושלמי אם עבר ולא הזכיר יצא, וכ"כ המג"א בסימן ר"ח סקי"ח דאם לא הזכיר יצא, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים,** א **הרא"ה כתב דדוקא בברהמ"ז לא יצא משום דלא סגי דלא אכיל פת, ומשא"כ בשאר מילי.[[1618]](#footnote-1619) -** ב **השעה"צ שם סק"ס כתב דהוא משום דבד' הירושלמי משמע דהוא רק לכתחילה דאמרינן דהואיל ור"ז חש לה אנן צריכין למיחש לה. -** ג **השעה"צ שם כתב עוד דלדינא א"צ לחזור משום דכמה מקמאי ס"ל דא"צ להזכיר כלל.**

התר"י והרא"ש והטור כתבו דמזכיר מעין המאורע קודם כי אתה ד' טוב ומטיב, והא"ר שם סק"כ תמה ע"ז דמ"ט אינו מזכיר קודם ובנה ירושלים כמו בברהמ"ז, ועמש"כ בזה המאמ"ר שם סקכ"ג, - ובכ' הגר"ח בסוגיין כתב דהוא משם דבברכה הכוללת מעין שאר ברכות לא כללינן בה אלא מה שקובע ברכה לעצמו, והא דמזכירין שבת ויו"ט בברכת מעין ג' הוא משום דהם קובעין ברכה לעצמן כששכח ולא הזכיר שבת ויו"ט דאומר ברוך אתה ד' וכו', וכיון דכשהם ברכה בפנ"ע הוו קודם ברכת הטוב והמטיב, ע"כ גם במעין ג' מזכירין אותם קודם כי אתה טוב ומטיב, ועיי"ש שכתב לפרש בזה טעם מש"כ הטור דביו"ט אומר ושמחנו וכו', אף דביעלה ויבא אינו אומר ל' שמחה.

בתשו' מהר"ם מרוטנבורג ד"פ סימן ע' כתב דאין מזכירין חנוכה בברכת מעין ג', ומצינו בזה כמה טעמים, **א** המהר"ם מר"ב שם כתב דהוא משום דאין מזכירין חנוכה אלא היכא דאיכא הודאה ובברכת מעין ג' ליכא הודאה, וכ"כ הלבוש בסימן ר"ח סי"ב, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה. - **ב** הדברי חמודות בפ' כיצד מברכין סוס"ק קל"ה כתב דהוא משום דלא חייבו להזכיר בברכת מעין ג', אלא מה שהוא כתוב בתורה, ומשא"כ בחנוכה שאינו אלא תקנת חכמים. - **ג** הגר"א בסימן ר"ח סי"ב כתב דהוא משום דאף בבהמ"ז א"צ להזכיר מצד הדין אלא מצד המנהג, ובמעין ג' ליכא מנהג כלל, וכ"כ המ"ב שם סקנ"ט. - **ד** בכ' הגר"ח בסוגיין כתב למש"כ שם דבברכת מעין ג' אין כוללין אלא מה שקובע ברכה לעצמו, והא דמזכירין בה שבת ויו"ט, הוא משום דאם טעה בברהמ"ז ולא הזכיר שבת ויו"ט מברך בא"י אשר נתן וכו', ומשא"כ בחנוכה דלי"ב ברכה בפנ"ע, דאם שכח ולא אמר על הנסים בברהמ"ז, אינו מברך ברכה בפנ"ע, וע"כ אין מזכירין אותה בברכת מעין ג', ועיי"ש במש"כ לפרש בזה משמעות ד' הרמב"ם דאין מזכירין מעין המאורע אלא בשבת ויו"ט ולא בר"ח, (אך הרא"ש והטור וכמה מקמאי כתבו דמזכירין מעין המאורע אף בר"ח), ואכמ"ל. - **ה** רבים פירשו בזה דשאני דין ההזכרה בשבת ויו"ט דהוא דין הזכרה בעלמא ואינה מכלל הברכה, ומשא"כ בהזכרת חנוכה דאי"ז הזכרה בעלמא אלא הוא תוספת הודאה והיא מכלל ברכת ההודאה דבחנוכה מוסיפין בההודאה, וע"כ אף דמזכירין שבת ויו"ט בברכת מעין ג', מ"מ אין מזכירין חנוכה, דכיון דבברכת מעין ג' אין אומרים אלא חלק מכל ברכה ואין אומרים לכל ההודאה שבברכת הארץ, ע"כ אף אין אומרים על הנסים.

**אם שאר פירות נפטרין בברכת מעין ג'**

הרמב"ם בפ"ח מברכות הט"ז כתב דאם אכל תאנים או ענבים ותפוחים ואגסים וכיו"ב מברך בסוף מעין ג' והיא כוללת הכל מפני שכולן פירות העץ, וכ"כ הרשב"א בסוגיין והרא"ש בסימן מ"ב והטוש"ע בסימן ר"ח סי"ג, - ולכאו' הוא משום דברכת מעין ג' הויא ברכה מעליא גם לשאר פירות העץ, אלא דלא חשיבי לברך עליהן מעין ג', וע"כ הוא דכל שמברך מעין ג' על פירות מז' המינים פוטר לכתחילה בברכה זו את שאר הפירות, ולא אמרינן דלכתחילה יש לברך עליהן את ברכתן הראוי', כיון דגם ברכת מעין ג' הויא ברכה הראוי'.[[1619]](#footnote-1620)

הרשב"א כתב דאם שתה יין ואכל תפוחים, הרי דלאותם החותמין בברכת מעין ג' דיין על הארץ ועל הפירות ה"ז פוטר את התפוחים, ולאותם שחותמין על הארץ ועל פרי הגפן אי"ז פוטר את התפוחים, וכ"כ הנימו"י והרשב"ץ, - אך הרא"ש והטור שם כתבו דברכת מעין ג' דיין אינה פוטרת את התפוחים, וי"ל דהוא לטעמייהו דחותמין על הארץ ועל פרי הגפן.

אך השיטת ריב"ב בסוגיין והב"י שם דקדקו מד' הרמב"ם דברכת מעין ג' דיין אינה פוטרת את התפוחים,[[1620]](#footnote-1621) אף דלדעתו חותמין בברכת מעין ג' דיין על הארץ ועל הפירות, וכ"נ בד' השו"ע שם, - והשיטת ריב"ב כתב דהוא משום דפותח בברכת מעין ג' על הגפן ועל פרי הגפן וע"כ אינו פוטר בכך את התפוחים, וכ"כ הב"ח בסימן ר"ח סי"א והמג"א שם סקכ"א, - ועמש"כ הפתה"ד שם באורך בטעם הפלוגתא בזה, ואכמ"ל.

בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קנ"א כתב דתפוחים נפטרין בברכת מעין ג' דפירות מז' המינים או דיין משום שאומר על תנובת השדה וכל פירות הם בכלל תנובת השדה, ועיי"ש שכתב דאינם נפטרין בברכת מעין ג' דמעשה קדירה שאינו אומר בה על תנובת השדה,[[1621]](#footnote-1622) - אך בד' ש"ר מבו' דל"מ הא דאומר על תנובת השדה שיהיו הפירות נכללין בברכתו, ומה"ט ס"ל דפירות האדמה אינם נפטרין בברכת מעין ג', ונתבאר להלן, ולכאו' הוא משום דעיקר ברכתו היא על העץ ועל פרי העץ, ואף שמוסיף ואומר ועל תנובת השדה אי"ז מועיל לכלול בברכתו לפירות האדמה.

הרשב"ץ בסוגיין צידד דגם כשאכל קישואין ותאנים נפטרין הקישואין בברכת מעין ג', משום דחותם על הארץ ועל הפירות ואף פרי האדמה בכלל, - אך הטוש"ע שם כתבו דאם אכל פרי האדמה ואכל מז' המינים צריך לברך על כל אחד ואחד, ומבו' דאין פירות האדמה נפטרין בברכת מעין ג' דפירות מז' המינים, וכ"כ השעה"צ שם סקס"ד לדקדק מל' הרמב"ם שם, וכ"נ גם בל' הרא"ש שם, וכ"כ בתשו' הרשב"א המיוחסות סו"ס ר"ב.

ולכאו' אזלי לטעמייהו, דהרמב"ם לטעמי' דאין תפוחים נפטרין בברכת מעין ג' דיין אף שחותם בה על הארץ ועל הפירות, משום דאינם בכלל הברכה עצמה שאומר בה על הגפן ועל פרי הגפן, וע"כ ה"נ אין פירות האדמה נפטרין בברכת מעין ג' דפירות משום דבברכה עצמה אומר על העץ ועל פרי העץ ואין פרי האדמה בכלל,[[1622]](#footnote-1623) והרשב"ץ לטעמי' דס"ל דלאותם החותמין בברכת מעין ג' דיין על הארץ ועל הפירות פוטר את שאר פירות, אף דבברכה עצמה אומר על הגפן ועל פרי הגפן, וע"כ ה"נ נפטרין פירות האדמה בברכת מעין ג' דפירות אף שבברכה עצמה אומר על העץ ועל פרי העץ, - אך המאמ"ר בסימן ר"ח סקכ"ט כתב דאף לדעת הסוברים דתפוחים נפטרין בברכת מעין ג' דיין משום שהן נכללין בחתימה, מ"מ אין פירות האדמה נפטרין בברכת מעין ג' דפירות, דדוקא בתפוחים ויין שכולם פרי עץ הן נכללים במה שחותם על הארץ ועל הפירות אבל לא בפרי העץ ופרי האדמה,[[1623]](#footnote-1624) וכ"ה מבו' בד' השעה"צ שם שנקט לדינא דאין פירות האדמה נפטרין בברכת מעין ג' דפירות, אף שהביא שם פלוגתת רבוותא אם תפוחים נפטרין בברכת מעין ג' דיין.

**אם ברכת על הגפן פוטרת את הענבים**

הרשב"ץ בסוגין כתב דאם אכל ענבים ושתה יין ברכת על הגפן דיין פוטרת את הענבים משום דהוו פרי הגפן, וכ"כ המאירי לעיל י"ב א' בשם גדולי הגאונים, וכ"כ הטור בסימן ר"ח בשם אחיו ה"ר יחיאל דהי' נ"ל דבכה"ג א"צ להזכיר על העץ בברכה אחרונה שגם הענבים הם פרי הגפן, ודמי להא דבענבים ותפוחים א"צ לברך בנ"ר על התפוחים, וה"נ בברכה ראשונה פוטר את הענבים בברכת בפה"ג, וכתב דאין כן דעת הרא"ש, אף שהסכים שאם בירך על הענבים בפה"ג יצא, דדמי להא דאם בירך על פירות האילן בפה"א יצא, וכ"כ המאירי לעיל שם דיש מי שחולק בדבר, - ולכאו' יסוד הפלוגתא בזה הוא דה"ר יחיאל ודעימי' ס"ל דברכת בפה"ג ועל הגפן הוו ברכה מעליא אף על הענבים דגם הם פרי הגפן, אלא כיון דלא חשיבי לא תיקנו לברך עליהן ברכה מבוררת, וע"כ כל שמברך בפה"ג ועל הגפן על היין פוטר לכתחילה את הענבים, ודמי להא דברכת מעין ג' דפירות פוטרת לכתחילה את התפוחים אף דלא תיקנו לברך עליהן מעין ג', אך הרא"ש ודעימי' ס"ל דברכת בפה"ג ועל הגפן על הענבים הויא שינוי מן המטבע שתיקנו חכמים לברך על ענבים בפה"ע ועל העץ ולא לברך במסוים על פרי הגפן, וע"כ לכתחילה אין לו לפטור את הענבים בברכת בפה"ג ובברכת על הגפן,[[1624]](#footnote-1625) ורק אם בירך עליהן כן יצא, דומיא דהמברך על פרי העץ בפה"א דיצא אף דאי"ז מטבע הברכה הראוי', אך אם בירך על היין ולא נתכוין לפטור את הענבים לא נפטרו,[[1625]](#footnote-1626) - וזה ע"ד מש"נ בדף מס' 47 בפלוגתת רבוותא בדברים הנפטרין בדיעבד בברהמ"ז אם כשמברך ברהמ"ז על הפת פוטרן לכתחילה, עיי"ש.[[1626]](#footnote-1627)

**אם ברכת על המחי' פוטרת מיני לפתן**

הטור בסימן ר"ח כתב דהי' רוצה לומר דאם אכל מיני לפתן ואכל עמו מה' מינין א"צ לברך על הלפתן שברכת על המחי' פוטרתו דאף הוא זיין, והרא"ש לא הודה לדבריו, - והב"י שם כתב דטעמא דהרא"ש הוא משום דמיני לפתן אע"ג דמיזן זייני לא סעדי ומיני דגן מיסעד סעדי וע"כ לא שייכי אהדדי,[[1627]](#footnote-1628) - ועמש"כ בזה הב"ח שם סי"א והט"ז שם סקט"ז והמאמ"ר שם סקל"ו.

בעיקר מש"כ הטור דברכת על המחי' פוטרת מיני לפתן דזייני צ"ב, שהרי אף ברהמ"ז אינה פוטרת לפתן שאכל לאחר הסעודה, וכמש"כ הטור בסימן קע"ז, וא"כ מ"ט ברכת על המחי' פוטרתו, - וצ"ל דהא דברהמ"ז אינה פוטרתו עכ"פ לכתחילה הוא משום דמזכיר בברהמ"ז לחם, ומשא"כ ברכת על המחי' שאינו מזכיר בה לחם פוטרתו לכתחילה.[[1628]](#footnote-1629)

**ברכת מעין ג' על שאר פירות העץ**

הברכ"י בשיו"ב בסימן ר"ז סק"א כתב דאם בירך על תפוחים ברכת על העץ יצא, דכ"ה דכשאכל פירות מז' מינים ותפוחים פוטר את התפוחים בברכת על העץ, ה"נ בדיעבד אם בירך עליהן ברכת על העץ יצא, וכתב לדמותו למש"כ ההלק"ט והר"י מולכו דבדיעבד אם בירך על האורז על המחי' יצא משום דאורז מסעד סעיד וגידולו מן הארץ, והביאוהו השע"ת שם סק"א והמ"ב שם סק"א, וכ"כ המאמ"ר בסימן ר"ז סק"א ובסימן ר"ח סקכ"ח, וכ"נ בד' המג"א בסימן ר"ח סקכ"ו ונתבאר להלן.

אך המחזיק ברכה בסימן ר"ז סק"א כתב בשם מהר"י מטריל דלא יצא משום דברכת על העץ לא נתקנה אלא על פירות שנשתבחה בהן א"י, והמחזיק ברכה שם מסיק לדינא דיצא, וכ"נ בד' הא"ר בסימן ר"ח סוסקכ"ז ונתבאר להלן, - והמחזיק ברכה שם הוסיף לפרש דהיינו דאף דאם בירך על העץ על פירות מז' מינים פוטר את התפוחים,, היינו משום דנאמרה ברכת על העץ כתקנה וע"כ חיילא בכולל גם על התפוחים, ומשא"כ בכה"ג דאכל רק פירות שאינם מז' מינים דלא נתקנה עליהן כלל ברכת על העץ, וע"כ לא יצא.

המאמ"ר בסימן ר"ז בדברי מרדכי האריך לתמוה ע"ד הסוברים דאם בירך על תפוחים ברכת על העץ לא יצא, שהרי אפי' ענבים שאינו פוטרן לכתחילה בברכת על הגפן שמברך על היין, מ"מ אם בירך עליהן על הגפן יד"ח, וכ"ש דפירות העץ שפוטרן לכתחילה בברכת מעין ג' שמברך על פירות מז' מינים, דאם בירך עליהן מעין ג' יצא, עיי"ש, - אך בדעת החולקים י"ל דשאני ענבים שדינם לברך עליהן ברכת מעין ג', והא דאין פוטרן לכתחילה בברכת על הגפן הוא משום דהוא שינוי מן המטבע, וע"כ בדיעבד אם בירך עליהן על הגפן יצא, ומשא"כ בפירות העץ שדינם לברך עליהן ברכת בנ"ר ולא להוסיף ולברך ברכת מעין ג', שפיר י"ל דאם בירך עליהן מעין ג' לא יצא, כיון דהוי זה ברכה שאינה ראוי' להם ואין להוסיף בשבח במקום שא"צ לו, וכמש"כ הלבוש בסימן ר"ח סי"ז.[[1629]](#footnote-1630)

**אכל פרי ואינו יודע אם הוא מז' המינים אם מברך מספק מעין ג'**

המג"א בסימן ר"ח סקכ"ו כתב דאם אכל פרי ואינו יודע אם הוא מז' המינים יברך על העץ דיוצא ממ"נ, והא"ר שם סוסקכ"ז פירש לדבריו דהיינו אף כשאין לו דבר אחר לאכול, דמצי לברך על העץ מספק, דאף להצד דאינו מז' המינים הוא נפטר בדיעבד בברכת על העץ, וכן פירשו הפמ"ג והמחה"ש שם והנהר שלום שם סקט"ז והגר"ז בלוח ברכה"נ פ"א ס"כ,[[1630]](#footnote-1631) - אך הא"ר שם כתב דאינו מברך ברכת על העץ בכה"ג, דאף דפוטר את התפוחים בברכת על העץ, היינו כשבירך בו על אכילה שברכתו כך, ולכאו' פליגי בפלוגתת רבוותא באכל תפוחים לבדם ובירך עליהן ברכת על העץ אם יצא, וכ"נ בד' המחזיק ברכה בסימן ר"ז סק"א שפירש כן.[[1631]](#footnote-1632)

הפמ"ג שם פירש בטעמא דהמג"א דמברך מספק ברכת על העץ, אף דשמא אינו מז' מינים ואין דינו לברך עליו ברכת על העץ, דהוא משום דאף דלכתחילה אין לברך ברכת מעין ג' על פירות שאינם מז' המינים, דאין לברך ברכה חשובה על דבר הגרוע, ממ"מ כל דמספק"ל שמא הוא מז' המינים מברך מעין ג' מספק, ולא מיבעיא לדעת הסוברים דמעין ג' דאורייתא, אלא אף לדעת הסוברים דמעין ג' דרבנן מ"מ כל עיקר הא דספק ברכות להקל הוא משום לא תשא, והכא ליכא משום לא תשא, שהרי בדיעבד אם בירך על שאר פירות ברכת על העץ יצא, וע"כ בכה"ג הוי ספק ברכות לחומרא, דהיכא דמצי לתקן בקל לא אמרינן ספק דרבנן להקל,[[1632]](#footnote-1633) - והך מילתא דמספק מצי לברך ברכה שלא נתחייב בה, אם אי"ז ברכה לבטלה, מצינו כן גם בד' הגר"א בסימן ר"ב סי"ח שפירש להא דתניא לעיל ל"ז א' דאמר ר"ג לר"ע עקיבא עד מתי אתה מכניס ראשך בין המחלוקת, דהיינו דאף אם ספק הוא אם יש לברך על התמרים מעין ג' או ברהמ"ז יש לברך מספק ברהמ"ז משום דאם בירך על התמרים ברהמ"ז יצא,[[1633]](#footnote-1634) וכ"כ הגר"א בשנו"א במשנתינו, אך השעה"צ בסימן קס"ח סקע"א פירש לההיא דר"ג ור"ע בע"א,[[1634]](#footnote-1635) עיי"ש.

בעיקר מש"כ הגר"א דהי' לר"ג לברך על התמרים מספק ברהמ"ז משום דאם בירך על התמרים ברהמ"ז יצא, צע"ג מהא דבספיקא דפהב"כ מברכין מעין ג', אף דאם בירך על פהב"כ ג' ברכות יצא,[[1635]](#footnote-1636) ושמא אין מכוון הגר"א דמספק הוא חייב לברך ברהמ"ז, אלא דרשאי לברך כן, וע"כ ל"ה לו לעשות בפני ר"ג שלא כדעתו, וצ"ע.

**אם מותר להוסיף בברכת מעין ג' במקום ספק**

התרוה"ד בסימן ל' כתב דביין דמספק"ל אם ברכתו מעין ג', לא מצי לברך ברכת מעין ג' על דבר אחר ולכלול בברכתו את היין, דמספק אינו רשאי להוסיף בברכת מעין ג' אע"פ שאינו מוסיף שם ומלכות, והוכיח כן ממש"כ התוס' ועוד מקמאי דר' ירמי' לא אכל חטים קלויות משום הספק אם ברכתן מעין ג' או בנ"ר, ותיקשי דמ"ט לא אכלם עם ביצים ותאנים והי' פוטרם ממ"נ, ובע"כ דאף אם מברך מעין ג' על התאנים, לא הותר להוסיף בזה מספק על האדמה ועל פרי האדמה,[[1636]](#footnote-1637) וכ"כ השו"ע בסימן ר"ח סי"ח.[[1637]](#footnote-1638)

ובד' הלבוש והמג"א שם מבו' דגם אם כבר אכל דבר שספק אם ברכתו על הגפן אין לברך מעין ג' על פירות ולכלול עמו על הגפן, וכ"נ להדיא בד' הלקט יושר בח"א עמ' מ', עיי"ש, - אך הט"ז שם סקי"ט כתב דבדיעבד שאין לו תקנה אחרת רשאי להוסיף בברכתו כיון דלי"ב משום ברכה לבטלה, אלא דלכתחילה אין לו לשתות ע"מ להוסיף בברכתו דאינו מן הראוי להכניס עצמו בספק לכתחילה, וכ"כ הא"ר שם סקכ"ז והמאמ"ר שם סקל"ז, והביאם המ"ב שם סקפ"ב ובשעה"צ סקע"ח.

**אם רשאי לכלול פחות מכשיעור בברכתו**

הלקט יושר בח"א עמ' מ' כתב דכיון דאין לכלול במעין ג' דבר שהוא מסופק בו ע"כ היכא דמספק"ל אם השיעור כזית או כביצה וכו' אין לכללו בברכתו, וכן אם נסתפק אם שתה יין כשיעור אין לכללו בברכת מעין ג' שעל מיני דגן, - והחיי אדם בכלל נ' ס"כ כתב דלמש"כ הט"ז ודעימי' דאף דלכתחילה אינו רשאי להוסיף בברכתו, מ"מ כל שכבר אכל ואין בידו לתקן בע"א רשאי להוסיף בברכתו, הרי דאם שתה כזית יין דהוי ספק אם חייב בברכת מעין ג', מותר לאכול כזית ממיני דגן ולכלול בברכתו על הגפן, ומבו' מדבריהם דכל שודאי שתה פחות מכשיעור אינו רשאי לכללו בברכתו, ולדעת הלקט יושר אף בספק אם שתה כשיעור אין לכללו בברכתו, - אך בתשו' אג"מ או"ח ח"ב סימן ק"ט כתב בפשיטות דכל ששתה מעט מן היין יכול להזכירו בברכתו וטוב לעשות כן, עיי"ש,[[1638]](#footnote-1639) ויש לסייע לזה ממש"כ הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ח ס"ז והדה"ח בסימן רי"ח סכ"ו דאם אכל חצי זית פת וחצי זית מז' המינים מברך לאחריהם מעין ג', ובכה"ג ודאי שמזכיר בברכתו על המחי' ועל הכלכלה ועל העץ ועל פרי העץ אף שלא אכל מכל אחד מהם אלא חצי זית, וה"נ כשאכל חצי זית מה' מיני דגן וחצי זית פירות מז' המינים מברך מעין ג' ומזכיר על המחי' ועל הכלכלה ועל העץ ועל פרי העץ, ולפ"ז לכאו' ה"נ כשאכל זית שלם מה' מיני דגן וחצי זית מז' המינים דרשאי להזכיר בברכתו גם על העץ ועל פרי העץ.[[1639]](#footnote-1640)

כ"ח שבט פ"ד

דף מס' 81

**ברכת בנ"ר**

**מ"ד ב' - על הביעא ועל מיני קופרא וכו' ולבסוף בנ"ר אבל ירקא לא,** בטעם הא דס"ל דאין מברכין בנ"ר אלא על ביצה ומיני בשר ולא על ירק מצינו כמה דרכים, **א** התוס' רי"ח כתב דהוא משום דבירק ליכא כ"כ טעם לאחר אכילתו, וכ"כ האו"ז בסימן קפ"ב. - **ב** בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דהוא משום דירק לא חשיב לברך אחריו, ועד"ז כתב הפנ"י, עיי"ש. - **ג** הגר"א בסימן ר"ח ס"ז כתב ע"פ הירושלמי דהוא משום שדייקו לשון נפשות מיני נפשות, וכ"כ באמרי נועם לעיל ל"ז א', - ועמש"כ הצל"ח וההפלאה לפרש עוד בזה.[[1640]](#footnote-1641)

**א"ר אשי אנא זימנא דכי מדכרנא עבידנא ככולהו,** התוס' וש"ר כתבו דכן אנו נוהגין דמברכין אחר מיא ואחר ירקא בנ"ר, וכ"כ הבה"ג בפירקין והרמב"ם בפ"א מברכות ה"ב ופ"ח ה"א והטוש"ע בסימן ר"ד ס"ז ובסימן ר"ז, - והגר"א בסימן ר"ח ס"ז כתב דמנהג הראשונים לא הי' לברך אלא על ביעא וקופרא לבד, וזהו דתניא לעיל ל"ז א' ולאחריו ולא כלום דלא היו מברכין אחר פת אורז ודוחן כלל כמנהגם, אלא דאנן נהגינן כרב אשי לברך על כל מילי.

בד' הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א לעיל ל"ה א' משמע שהוכיחו מהכא דברכת בנ"ר היא רשות, ונתבאר להלן, וזהו דא"ר אשי דזימנא דכי מדכרנא עבידנא ככולהו, והרי דל"ה מברך אלא כשהי' נזכר, משום דאי"ז חובה,[[1641]](#footnote-1642) ועד"ז הוא למש"נ להלן דדעת רש"י והמחזו"ו והרוקח דברכת בנ"ר על ירקא ועל מים הויא רשות, ועד"ז הוא למש"כ הדמש"א בסימן ר"ח בד' הגר"א שם, ונתבאר להלן בהערה, אך לדעת ש"ר דברכת בנ"ר היא חובה, ואף על מים הויא חובה, צ"ב דמ"ט ל"ה מברך רב אשי אלא כשהי' נזכר, ועמש"כ בזה ההפלאה, וצ"ע.

**תנן וכו' ויש שטעון ברכה לפניו ואין טעון ברכה לאחריו וכו' אלא לרב פפא לאפוקי מאי,** לדעת הרא"ה ודעימי' דברכת בנ"ר הויא רשות, ונתבאר להלן, צ"ב דמאי פריך מהא דיש שטעון ברכה לפניו ואין טעון ברכה לאחריו, הרי אה"נ דמינים אלו אינם טעונין ברכה לאחריהן ואי"ז אלא רשות, - ועד"ז צ"ב למש"כ הגר"א דמנהג הראשונים לא הי' לברך אלא על ביעא וקופרא, וזהו דתניא ולאחריו ולא כלום, דא"כ מאי פריך מהא דיש שטעון ברכה לפניו ואין טעון ברכה לאחריו, הרי בזמן המשנה לא היו מברכין בנ"ר רק על ביעא וקופרא.[[1642]](#footnote-1643)

**אם ברכת בנ"ר היא חובה**

נחלקו הראשונים בעיקר ברכת בנ"ר, **א** בד' הרמב"ם בפ"א מברכות ה"ב מבו' להדיא דהוא חיוב גמור מדברי סופרים לברך אחר כל מה שיאכל או ישתה, וכ"נ בד' המאירי בסוגיין, וזהו שכתב דהא דבספק אינו חוזר ומברך הוא משום דאינה אלא מדברי סופרים, וכ"נ בד' הבה"ג בפירקין, וכ"נ בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"א ה"ו ופ"ג הי"ג ופ"ז ה"ד, וכ"נ מסתימת דברי רבים מקמאי,[[1643]](#footnote-1644) וכן נקטו הפוסקים. - **ב** הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א בריש פירקין כתבו דברכת בנ"ר הויא רשות,[[1644]](#footnote-1645) וכ"כ בפי' הרש"ס לעיל בה"א בשם רש"י. - **ג** בד' המחזו"ו בסימן ע"א מבו' דברכת בנ"ר על בשר וביצה וחלב הויא חובה, וברכת בנ"ר על ירקות ובכוסס את החיטה הויא רשות, ולכאו' כן מתפרשים גם דבריו בסימן ע' וד' רש"י בס' הפרדס סימן ע"ח ובסידורו סימן קי"ב והרוקח בסימן שנ"ב.[[1645]](#footnote-1646)

**אם בברכת בנ"ר חותמין בשם**

בירושלמי בפירקין ה"א אמרו דבברכת בנ"ר חותם בא"י חי העולמים, והביאוהו התוס' לעיל ל"ז א' ד"ה בורא נפשות ובפסחים ק"ד ב' ד"ה כל הברכות והרא"ש בסימן ח', וכ"כ בסידור רס"ג ובסידור רש"י סימן ע"ה והמחזו"ו בסימן נ"ד ובסימן ע"א, וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין והריא"ז והר"א מלונדריש בפירקין והסמ"ג עשין כ"ו והרוקח בסימן שנ"א והראבי"ה בסימן צ"ח והאו"ז בסימן קפ"ג והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות ובהגה' ר"פ לסמ"ג סימן קנ"א, וכ"כ הטור בסימן ר"ז דכן הי' הרא"ש נוהג, וכן הכריע הגר"א שם, - אך השאילתות בסימן נ"א כתב דאומר בורא נפשות רבות וחסרונן על כל מה שברא ברוך חי העולמים,[[1646]](#footnote-1647) וכ"כ ההלכות פסוקות בהל' ברכות, ומבו' דאינו חותם בשם, וכ"ה בסדר ר"ע גאון, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש הכא ובפ"ח מברכות ה"ח לנוסחת הכת"י, וכ"כ בתשו' הרמב"ם סימן קפ"ד דברכת בנ"ר אין בה חתימה, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן קנ"א דלא שמע ולא ראה מי שחותם בה,[[1647]](#footnote-1648) וכ"כ רי"ו בנתיב ט"ז ח"ג דלא נהגו לחתום בשם.

והתר"י כתב דאף דבירושלמי אמרו שחותם בה בשם, מ"מ כיון דהוא מטבע קצר ולא הוזכר בתלמוד שלנו לא נחתום בשם מספק,[[1648]](#footnote-1649) ונכון לומר חתימת הברכה בלא שם, ואומר בנ"ר וחסרונן על כל מה שבראת ברוך חי העולמים, והביאוהו הארחות חיים בהל' ברכות ס"ג והכל בו בסימן כ"ד, והב"י בסו"ס ר"ז כתב דכן ראוי לנהוג, וכ"כ השו"ע שם.

**ולבני מערבא דבתר דמסלקי תפילייהו מברכי אקב"ו וציונו לשמור חקיו,** התוס' והרשב"א כתבו דלא בירכו אלא על תפילין דכתיב בהו חקה ולא בשאר מצוות, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן תכ"ז, וכ"כ התוס' בנדה נ"א ב' בשמו, - אך הרמב"ן בנדה שם האריך דבני מערבא בירכו על כל מצוה שנגמר זמנה, אלא דעל תפילין בירכו לשמור חקיו ועל שאר מצוות לשמור מצוותיו, ועמש"כ בזה הרשב"א והריטב"א והר"ן שם.

הרמב"ן והרשב"א שם כתבו בשם ר"ה גאון דאף דלא נהגו כבני מערבא מ"מ אם רוצה לעשת כן הרשות בידו,[[1649]](#footnote-1650) - אך הריטב"א שם כתב בשם הרא"ה דלא קי"ל כבני מערבא ואין לו לברך אף על מצוה שנגמר זמנה.

**דעת ר' טרפון דמברכין על המים בנ"ר**

**ר' טרפון אומר בנ"ר וחסרונן,** בביאור דעת ר' טרפון נחלקו הראשונים, **א** התוס' רי"ח כתב דר"ט ס"ל דאינו מברך על המים לאחריהם, וע"כ הי' מברך לפניהם בנ"ר, וכ"כ התר"י והרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א. - **ב** הרשב"א כתב די"ל דלר' טרפון הי' מברך בין בתחילה ובין בסוף בנ"ר, וכ"כ הנימו"י. - **ג** בס' הפרדס לרש"י סימן ע"ח ובסידור רש"י סימן קי"ב כתב דר' טרפון קאי על ברכה לאחריו דמברך בנ"ר, וכ"כ המחזו"ו בסימן ע' והרוקח בסימן שנ"ב, וכ"כ הריטב"א בעירובין י"ד ב' בשם רש"י,[[1650]](#footnote-1651) וכ"כ המאירי בסוגיין בשם י"מ.

המכתם כתב דהא דלר"ט מברך על המים לפניהם בנ"ר הוא משום דמים צריכי לחיי הנפשות ולכל שאר צרכי הבריאות יותר משאר מינין, וע"כ הי' קובע עליהן ברכה זו, - אך הרא"ה כתב דהוא משום דמיא לא זייני אלא שהם מועילין לשבר צמאו וע"כ אין לברך עליהן אפי' שהכל אלא בורא תשלום חיסרון הבריות, וכ"כ החי' המיוחסים להריטב"א.[[1651]](#footnote-1652)

**בירך על המים לפניהם בנ"ר**

הרמ"ע מפאנו בס' אלפסי זוטא לעיל בפירקין כתב דאם בירך על המים לפניהם בנ"ר לא יצא, וכתב דמה"ט קרי להו ולא כלום, וכן האריך המאמ"ר בסימן ר"ד סק"ז, - אך הברכ"י בסימן ר"ד סק"ג צידד דכיון דלר"ט מברכין על המים לפניהם בנ"ר הרי דאף דלא קי"ל הכי, מ"מ בדיעבד אם בירך בנ"ר יצא, וכתב דבכה"ג אינו מברך לאחריו בנ"ר, ועמש"כ בזה המחזיק ברכה שם סק"ב.

**ברכת בנ"ר אם פוטרת לברכת מעין ג'**

הרמ"ע מפאנו בס' אלפסי זוטא בריש פירקין כתב דדבר שברכתו מעין ג' שבירך עליו בנ"ר לא יצא, וכ"כ הלבוש בסימן ר"ח סי"ז, וכ"ה מבו' בד' הט"ז שם סוסקי"ט והמג"א שם סקכ"ו, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם ובמש"ז בסימן ר"ב סק"ד והמאמ"ר שם סקל"ז, וכ"כ הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"א סי"ח והדה"ח בסימן רי"ט סי"ב והמ"ב בסימן ר"ב סקנ"ה ור"ח סקס"ב, וכן הוכיח בתשו' גו"ר כלל א' סימן ט"ו ממש"כ כמה מקמאי דאין לאכול חטים חיים או שלוקים משום ספק ברכה אחרונה דאין לברך אלא כמו שנתקנה, ול"ד לברכה שלפני' דעל כולם אם בירך שהכל יצא, - ועיי"ש שהוכיח מד' הרי"ף דפליג ע"ז ואם בירך בנ"ר על דבר שברכתו מעין ג' יצא, והמאמ"ר שם נחלק ע"ז, וכן נקט הפתה"ד בסימן ר"ח סק"י.

**דבר שספק אם ברכתו מעין ג' או בנ"ר**

הלבוש בסימן ר"ח סי"ח כתב דאם אכל פרי ואינו יודע אם הוא מז' המינים טוב יותר שיברך בנ"ר, ועד"ז כתב הכנה"ג בהגה"ט בסימן ר"ח סק"ד וסימן ר"י סק"ב דאף שכתבו התוס' דאין לאכול חטין חיין או שלוקין אלא בתוך הסעודה משום דמספק"ל אם מברכין אחריהן מעין ג' או בנ"ר, מ"מ בדיעבד אם אכל מברך בנ"ר דשייכא אכל מילי, וכ"כ הפמ"ג בפתיחה להל' ברכות אות י' ד"ה מריש, - אך המג"א בסימן ר"ח סקכ"ו נחלק ע"ז דמספק לא מצי לברך בנ"ר, דיותר יש לחוש לברכה לבטלה מלאכול בלא ברכה דכל הברכות דרבנן,[[1652]](#footnote-1653) וכ"כ הט"ז שם סקי"ט והא"ר שם סקכ"ז, ועיי"ש במש"כ לדחוק בד' הלבוש, וכ"כ המאמ"ר שם סקל"ז והגר"ז בלוח ברכה"נ פ"א ס"כ והדה"ח בסימן רי"ט סי"ב והמ"ב בסימן ר"ח סק"פ וסק"ב ובביאוה"ל סימן ר"ב סי"א ד"ה ובורא נפשות, וכ"ה מבו' גם בד' המ"ב בסימן ר"ד סקל"ט ור"ח סקי"ח.

בתשו' גו"ר כלל א' סימן ט"ו פירש בטעמא דהכנה"ג דהוא משום דאם בירך בנ"ר על דבר שברכתו מעין ג' יצא, ועיי"ש שעמד ע"ז מדברי כמה מקמאי בדין האוכל חטים חיות או שלוקות, ונתבאר לעיל, - אך אי"ז מתישב בד' הלבוש שכתב דבמקום ספק מברך בנ"ר אף שכתב לעיל מינה דאם בירך בנ"ר על דבר שברכתו מעין ג' לא יצא, ובע"כ דהא דבמקום ספק מברך בנ"ר היינו דאף דלהצד דברכתו מעין ג' אינו נפטר בברכה זו, מ"מ כיון דא"א לו לברך מעין ג', יש לו לברך מעין ג', דלא גריעי ז' המינים משאר מינים שמברכין עליהן בנ"ר, אלא דבז' המינים לא סגי בכך ונתחייב לברך מעין ג', אך כל שאין בידו לברך מעין ג' יש לו לברך עכ"פ בנ"ר,[[1653]](#footnote-1654) - ובד' הט"ז משמע שנחלק ע"ז משום דבז' המינים שברכתן מעין ג' לא תיקנו כלל לברכת בנ"ר,[[1654]](#footnote-1655) אך בד' המג"א מבו' דשפיר שייכא ברכת בנ"ר אף בז' המינים, וע"כ מצטרפין חצי זית מז' המינים לחצי זית אחר לחיוב ברכת בנ"ר, והא דס"ל דבמקום ספק אינו מברך בנ"ר לכאו' הוא משום דס"ל דכל שנתחייב לברך מעין ג' אין דינו כלל בברכת בנ"ר ואם בירך הוי ברכה לבטלה,[[1655]](#footnote-1656) וע"כ כל דמספק"ל אם ברכתו מעין ג' או בנ"ר אינו מברך כלל.[[1656]](#footnote-1657)

**אכל חצי זית מז' המינים וחצי זית משאר המינים**

המג"א בסימן ר"י סק"א כתב בשם הכנה"ג דאם אכל חצי זית מז' המינים וחצי זית אחר מברך אחריהן בנ"ר, ובגל' הגרע"א שם ובסימן ר"ו רמז להעיר בזה דלמש"כ המג"א בסימן ר"ח סקכ"ו דבספק אם ברכתו מעין ג' או בנ"ר אינו מברך כלל והרי דברכת בנ"ר לא נתקנה כלל על ז' מינים, מ"ט מצטרף חצי זית מז' המינים לחייב בברכת בנ"ר,[[1657]](#footnote-1658) ועד"ז הק' הבית מאיר שם דכיון דאין ברכותיהן שוות הדין נותן דלא יצטרפו, - ובדעת המג"א צ"ל דודאי דלא גריעי ז' המינים משאר מינים שראוי לברך עליהן בנ"ר, וכיסוד ד' הלבוש והכנה"ג, ואך דכל שנתחייב לברך עליהן מעין ג' הוי דינם בברכת מעין ג' ואין דינם כלל בברכת בנ"ר, אך כל שאכל פחות מכשיעור ולא נתחייב בברכת מעין ג', שפיר הן מצטרפין לחייב בברכת בנ"ר,[[1658]](#footnote-1659) אך יש לדון בזה ממש"כ הרא"ש בסו"ס ט"ז דמסתבר דעל מין שראוי לברך עליו מעין ג' בשביל חסרון השיעור לא שייך בי' ברכה אחרת, ואכמ"ל.

**אכילה ושתי' אם מצטרפין לחייב בברכה**

המג"א בסימן ר"י סק"א כתב דהאוכל והשותה אין מצטרפין לחייב בברכה אחרונה, והפמ"ג שם והחמד משה שם סק"א פירשו דהוא משום דדינא הוא דאין אכילה ושתי' מצטרפין, ועי"ש במה שפקפקו בזה, והביאם השעה"צ שם סק"ה, ­- אך הגן המלך בסימן כ"א כתב דהא דאין מצטרפין הוא משום דלא שוו בשיעורייהו, וכן האריך בתשו' אג"מ או"ח ח"א סימן ע"ה.[[1659]](#footnote-1660)

**ברכה אחרונה אם פוטרת דבר שלא נתכוין לפטרו**

בס' הבתים הל' ברכות שער ט' כתב בשם הראב"ד דמי שאכל ב' מינים ובירך ברכת מעין ג' על אחד מהם ולא נתכוין לברך אלא על אותו דבר לבד, אינו פוטר המין האחר וצריך לברך על השני ברכת מעין ג' ואע"פ שברכה אחת לשניהם, ונתחדש בדבריו דכ"ה דבברכה ראשונה אינו פוטר את המין שלא נתכוין לפטרו ה"נ הוא בברכה אחרונה, - וכ"נ ממש"כ התוס' רי"ח לעיל מ"א ב' דטעמא דמ"ד דא"צ לחזור ולברך בפה"ג על כוס של ברהמ"ז ואין ברהמ"ז מפסקת, הוא משום דמתכוין לברך ברהמ"ז על המזון דוקא ולא על היין שהרי הכוס בידו שרוצה לשתות, וע"כ אין ברהמ"ז עולה על היין ואינה מפסקת,[[1660]](#footnote-1661) ונתבאר בדף מס' 58.[[1661]](#footnote-1662)

אך הפמ"ג בפתיחה להל' ברכות אות י' ד"ה מריש כתב דאף דבברכה ראשונה אם נתכוין שלא לפטור פרי מסוים לא נפטר, מ"מ ברכה אחרונה לאו בכונה תליא מילתא דכל שמחויב ברכה אחת על הרבה מינים וברכותיהן שוות נפטר בברכה אחת אף אם לא כיון רק למין אחד,[[1662]](#footnote-1663) וכ"כ באש"א סימן ר"ז סק"א, וכן הוכיח בתשו' רב פעלים או"ח סימן ל"ב מד' המג"א בסימן ר"ב סקכ"ו, וכ"ה מוכח בד' המ"ב בסימן ר"ח סוסקס"ד.[[1663]](#footnote-1664)

ובטעם הא דשאני בזה ברכה אחרונה מברכה ראשונה כתב הרב פעלים שם דהוא משום דשאני בברכה ראשונה דעדיין לא נתחייב בה שלא אכל עדיין, וע"כ כל שאינו מתכוין לפטור את המין השני לא נפטר, ומשא"כ בברכה אחרונה שכבר אכל ונתחייב, ע"כ כל שבירך ברכה הראוי' גם לזה יוצא יד"ח, - וי"ל עוד למש"כ החזו"א בסימן ל"ד סק"ז דשאני ברכה ראשונה דמתייחסת יותר לטעימה ראשונה וכל הסעודה נטפל לברכה, ומשא"כ בברכה אחרונה דקיימא על כל אכילתו, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, ונתבאר להלן, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דשאני ברכה אחרונה מברכה ראשונה דבברכה ראשונה אינו פוטר דבר שלא נתכוין לפטרו ובברכה אחרונה פוטר אף דבר שלא נתכוין לפטרו.[[1664]](#footnote-1665)

הרב פעלים שם צידד לדינא דאף בברכה אחרונה אינה פוטרת אלא את המין שנתכוין עליו משום דמצוות צריכות כונה וכיון שלא נתכוין לפטור את המין השני אינו נפטר, וזה כדעת הסוברים דאף מצוות דרבנן צריכות כונה, - ובדעת הסוברים דברכה אחרונה פוטרת אף אם נתכוין שלא לפטור מין זה, י"ל דהוא משום דנתכוין לברך ברכה זו ולצאת יד"ח ברכה וסגי בהכי לדינא דמצוות צריכות כונה, דאף שאכל כמה מינים אין עליו אלא מצוה אחת דברכה אחרונה וכל שנתכוין לקיים מצוה זו סגי בהכי.

**אם יש בברכה אחרונה לדינא דהרשב"א דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב**

ההפלאה לעיל בסוגיין כתב דדינא דהרשב"א דאם בירך על שאינו חשוב לא פטר את החשוב בלא כונה, הוא גם בברכה ראשונה, ופירש בזה להא דא"ר אשי דזימנא דכי מדכרנא עבידנא ככולהו, וכ"כ בתשו' רב פעלים שם בסו"ד בשם ס' שער אשר ח"א או"ח סימן ד', - אך לדעת הסוברים דבברכה אחרונה לא תלי בדעתו, לכאו' אף לי"ב לדינא דהרשב"א.[[1665]](#footnote-1666)

**אם ברכה אחרונה פוטרת דבר דלכתחילה דינו שלא לפטרו בברכה זו**

נחלקו קמאי בדברים הנפטרין בברהמ"ז בדיעבד אם כשמברך ברהמ"ז על הפת הוא פוטרם לכתחילה בברהמ"ז, ולדעת הסוברים דאין פוטרן לכתחילה בברהמ"ז ויש לו לברך עליהן בפנ"ע נחלקו אם כשקדם ובירך ברהמ"ז נפטרו, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 47, והגר"א בסימן קע"ד ס"ו כתב דלא נפטרו, וכתב לדמותו להא דאם בירך בפה"א על פרי האדמה לא פטר את פרי העץ אלא כשנתכוין לפטרו, - ובדעת החולקים צ"ל דשאני בזה ברכה אחרונה מברכה ראשונה, וזה כדעת הסוברים דברכה אחרונה לא תליא כלל בדעתו אלא כל שבירך ברכה אחרונה לאחר אכילתו נתקיים חיובו,[[1666]](#footnote-1667) וע"כ י"ל דיצא בזה יד"ח אף על דבר שאינו נפטר בברהמ"ז אלא בדיעבד.

והחזו"א בסימן ל"ד סק"ז עמד בזה לדעת הסוברים דאם בירך בפה"א על פרי האדמה לא פטר את פרי העץ אף שדעתו לפטרו, דא"כ מ"ט אם בירך ברהמ"ז פטר אף את הדברים שדינם לברך עליהן בפנ"ע, וכתב דהוא משום דשאני שברכה ראשונה דמתיחסת יותר לטעימה ראשונה וכל הסעודה נטפל לברכה וע"כ אין מין אחר נטפל לברכה כשאין דינו בברכה זו, ומשא"כ בברכה אחרונה דהיא על כל הסעודה.[[1667]](#footnote-1668)

ב' אד"א פ"ד

דף מס' 82

## ברכת הריח

**מ"ג א'** **- מאימתי מברכין על הריח וכו'**,לקמן בסוגיין ילפינן להא דמברכין על הריח מדכתיב כל הנשמה תהלל קה איזהו דבר שהנשמה נהנית ממנו ואין הגוף נהנה ממנו הוי אומר זה הריח,[[1668]](#footnote-1669) והצל"ח שם עמד בזה דמ"ט בעינן לאסמוכי לה אקרא ול"ה ככל ברכות הנהנין שאמרו בריש פירקין דסברא הוא דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בתשו' הרשב"א החדשות סו"ס י"ט כתב דהוא משום דאין גופן של בשמים נכנס בגוף המריחן.[[1669]](#footnote-1670) - **ב** בד' התוס' הרא"ש בפסחים נ"ג ב' מבו' דהוא משום דחיוב ברכת הנהנין הוא רק בדבר שהגוף נהנה ממנו, וע"כ הוא דאין מברכין על האור ברכת הנהנין, ונתבאר להלן, וזהו דקמ"ל אסמכתא מקרא דמברכין על הריח משום דהנשמה נהנית ממנו, וכ"נ בדבריו שם כ"ו א', ועד"ז כתב הב"ח בסימן רט"ז ס"א דס"ד דליכא חיוב ברכה אלא בדבר שיש בו הנאה לגוף וקמ"ל דכיון דהנשמה נהנית ממנו חייב לברך, ועמש"כ האבנ"ז בסימן ל"ז סק"ז. - **ג** הצל"ח שם כתב לפ"מ שאמרו בריש פירקין דהנהנה מן העוה"ז בלא ברכה מעל, וקי"ל דקול ומראה וריח אין בהן משום מעילה,[[1670]](#footnote-1671) וע"כ הי' מקום לומר דכיון דאפי' בקדשי שמים אין בריח מעילה מה"ת אלא איסור דרבנן, לא תיקו ברכה ע"ז, וקמ"ל אסמכתא מקרא דגם בריח תיקנו ברכה. - **ד** בהגה' הגרא"מ הורוויץ שם כתב הוא משום דחיוב ברכה הוא מדכתיב לד' הארץ ומלואה וס"ד דהיינו רק כשפוגם, וכ"ש בדבר שיש בו פגם דס"ד דצריך פגם.

הרמב"ם בפ"ט מברכות ה"א כתב דכשם שאסור לאדם ליהנות במאכל או במשקה קודם ברכה כך אסור לו ליהנות בריח טוב קודם ברכה, וכ"כ הבה"ג בפירקין דאסור ליהנות מן הריח בלא ברכה, וכ"כ בפי' ר"ח ותר"י בסוגיין ובפירש"י והמאירי בר"ה כ"ט א' ורבינו יונה בס' היראה והרמ"ך בפ"ט מברכות ה"ח ור"פ בהג' סמ"ק סימן קצ"ג והטוש"ע בסימן רט"ז ס"א, ומבו' דחיוב ברכת הריח הוא מדין ברכת הנהנין וע"כ יש בזה לדינא דאסור ליהנות בלא ברכה, ובס' המספיק להר"א בן הרמב"ם כתב דאף יש בזה לדינא דהנהנה מן העוה"ז בלא ברכה מעל, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן רי"ז סוסק"ב, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן לקמן נ"א ב' והתוס' הרא"ש ורבינו דוד בפסחים נ"ג ב' והריטב"א בהל' ברכות פ"ד ה"א.

אך בד' הרב אב"ד שהביא האבודרהם בהל' ברכת הראי' השבח וההודאה והרדב"ז בסימן רצ"ו משמע דחיוב ברכת הריח הוא משום ברכת השבח וההודאה, וע"כ הי' בדין שלא יברך אלא מל' יום לל' יום, והא דמברך בכל הפסקה שהפסיק הוא משום שהריח מוסיף והולך, אך אין הדבר מוכרע, די"ל דגם אם ברכת הריח היא ברכת הנהנין, מ"מ עיקר הברכה הוא על החפצא, וע"כ הי' בדין דכל שכבר בירך על חפצא זו א"צ לחזור ולברך, ול"ד לכל ברכת הנהנין שכל שהסיח דעתו חוזר ומברך משום דהוי חפצא אחר,[[1671]](#footnote-1672) וכן האריך בס' ציונים לתורה כלל ז', עיי"ש.

## טעם הא דאין מברכין על קול ומראה

הרמב"ן לקמן נ"א ב' כתב דברכת האור אינה ברכת הנהנין, דלא תיקנו ברכה אלא בדברים הנכנסין לגוף והגוף נהנה מהן כגון אכילה ושתי' וריח נמי דבר הנכנס לגוף וסועד הוא וכאכילה ושתי' דמי, אך בהנאות שאינם נכנסות לגוף כגון רחיצת מים קרים וחמין וכגון נשבה הרוח ונהנה לא תיקנו ברכה, וכ"ש באור שאינו נוגע בגוף כלל, אלא הוי ברכת השבח, וכ"כ רבינו דוד בפסחים נ"ג ב' דברכת האור אינה ברכת הנהנין שלא מצינו ברכת הנהנין אלא בהנאה שנכנסת לגוף כגון אכילה ושתי' וריח ולא בשאר הנאות שהן חוץ לגוף, ועד"ז כתבו התוס' שם בשם ה"ר יוסף דהוא משום דאין מברכין אלא בדבר שגופו נהנה, והתוס' הרא"ש שם הוסיף דהא דמברכין על הריח הוא משום דהנשמה נהנית.[[1672]](#footnote-1673)

והדרכ"מ בסימן רט"ז סק"א כתב דמה"ט אין מברכין על קול, - אך המטה משה בסימן שנ"א כתב דקול כינור ועוגב הנשמה נהנית ממנו, כדכתיב השמיעני את קולך כי קולך ערב, והא דאין מברכין עליו הוא משום דאין בו ממשות, ול"ד לריח היוצא מגוף הפרי שיש בו ממש, ומשא"כ בקול שאינו אלא מן האויר הפוגע בהבל היוצא מן הפה והגרון, והביאו המג"א בסימן רט"ז סק"א, וכבר כתבו עד"ז בפי' התפילות להר"י ב"ר יקר ורבינו בחיי בס' שלחן של ארבע שער א', - ועמש"כ הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק פרק ל' לפרש בע"א להא דלא נקבעה ברכה על חוש המישוש והשמיעה והראי', ומש"כ בתשו' הלק"ט ח"א סימן קל"ז בטעם הא דאין מברכין על חוש המישוש, ולפ"ד הרמב"ן ודעימי' הא דאין מברכין על חוש המישוש הוא משום דאי"ז הנאה הנכנסת לגוף.

## טעם הא דאין מברכין על הריח לאחריו

לקמן מ"ד ב' אמרו דאין מברכין על הריח לאחריו, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בנדה נ"ב א' כתב דהוא משום דהנאה מועטת היא, והב"ח בסימן רט"ז ס"א כתב דהינו דמיד לאחר שהריח נפסקה הנאתו והו"ל כאוכל ונתעכל המזון במעיו שאינו מברך,[[1673]](#footnote-1674) וכן פירשו הט"ז שם סק"א והגו"ר בכלל ג' סימן כ', וכ"כ הארחות חיים בהל' ברכות סמ"ב והכל בו בסימן כ"ד והלבוש בסימן רט"ז ס"א. - **ב** בד' הדברי חמודות בסימן ל"ח והמג"א בסימן רט"ז סק"א מבו' שפירשו בד' רש"י דכיון דהוא הנאה מועטת אינה חשובה לברך עלי' ברכה אחרונה, וכתבו דמה"ט אף אין מברכין עלי' שהחיינו,[[1674]](#footnote-1675) וכ"כ החזו"א בסימן כ"ח סוסק"ד. - **ג** המער"ק בפ"ט מברכות ה"א פירש לד' רש"י דהיינו דהו"ל כאוכל פחות מכשיעור דאינו מברך לאחריו, וכ"כ האו"ש בפ"א מברכות ה"ב דמה"ט הוא דאין מברכין על הריח לאחריו, וכן דנו בזה הפמ"ג בפתיחה להל' ברכות אות ח' ובתשו' כת"ס או"ח סימן כ"ד, עיי"ש. - **ד** בס' הפרדס שער ז' כתב דהא באכילה מברכין לפני' ולאחרי' היינו דמברכין לפני' משום הנאת החיך ולאחרי' משם הנאת שאר אברים, שחולק הכבד מן הדם לשאר אברים, אך בריח דאין לכל הגוף שום הנאה אלא לנפש בלבד די לו בברכה אחת. - **ה** העו"ת בסימן רט"ז סק"א כתב די"ל דכיון דלא כלה דבר המריח מחמת שמריחין בו אין שייך ברכה אחרונה. - **ו** לדעת הסוברים דברכת הריח אינה ברכת הנהנין אלא ברכת השבח וההודאה, הרי דמה"ט אין מברכין עליו לאחריו ול"ד לברכת הנהנין דמברכין אף לאחריו.

## ברכת הריח במי שאינו נהנה מן הריח

בתשו' גו"ר כלל א' סימן מ"א האריך דאין מברכין על הריח אלא כשהוא נהנה מן הריח, ואף ריח שאחרים נהנין בו, אם הוא אינו נהנה ממנו ואינו ערב עליו ואינו מתקבל לו אינו מברך עליו, וכ"כ בתשו' פרח שושן כלל א' סימן י"ג, ואך שנחלק על הגו"ר דמברכין על הנענע, וכנראה נחלקו במידת ההנאה דבעינן שיהנה בו, וצ"ע, - אך הלקט יושר בח"א עמ' מ' כתב בשם ה"ר מנליפא דאף מי שאינו נהנה מן הריח מברך משום דבטלה דעתו, וכתב לדמותו להא דאותן שאוכלין שומין ובצים מבושלין ברצון יותר מחיין דבטלה דעתם.[[1675]](#footnote-1676)

## ברכת הריח במי שאין לו חוש הריח

בתשו' רבינו אפרים ב"ר יצחק שבתשו' בעלי התוס' סימן ל"ב כתב דמי שאין לו חוש הריח אינו מברך על הבשמים, והביאוהו המרדכי בסימן קפ"ח והטור בסימן רצ"ז, וכ"כ הא"ר שם סק"ט בשם פסקי תוס', - אך הארחות חיים בהל' הבדלה ס"ח כתב די"א דמברך, דאע"ג דאינו מרגיש בריח הנאה יש לו שמחזק גופו וראשו, והביאו הב"י בסימן רצ"ז ס"ה, וכן צידד לדינא בתשו' שבו"י ח"ג סימן כ',[[1676]](#footnote-1677) ועמש"כ בזה בתשו' הלק"ט ח"ב סימן קפ"ג, - ובהגה' מנהגים להר"א טירנא מוצ"ש אות ז' כתב דמברך על הריח משום דגם הוא נהנה מן הריח שהרי אחרים מצילין אותו משריפה ע"י ריח,[[1677]](#footnote-1678) ועמש"כ ע"ז המג"א בסימן רצ"ז סק"ה.

בד' המג"א בסימן רצ"ז סק"ה מבו' שנקט לדינא דבריח חזק ביותר מברך אף שאין לו חוש הריח, משום דבכה"ג הוא נהנה שמתחזק ראשו וגופו, וכ"כ בגל' הגרע"א שם, - אך בד' רבינו אפרים משמע דבכל ענין אינו מברך, וכ"נ בד' הא"ר שם סק"ט דאף אם מתחזק ראשו וגופו אינו מברך ע"ז, וכ"נ בד' המ"ב שם סקי"א שסתם בזה.

## ברכת הריח כשאינו מתכוין להריח

הרא"ה לקמן בסוגין כתב דבדבר העומד לריח מברכין עליו כשהוא מריח ונהנה אף שאינו מתכוין להריח, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א שם, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ד ה"ג, וכ"נ בד' המהר"ם חלאוה בפסחים כ"ה ב', וכ"כ השעה"צ בסימן רי"ז סק"ד בשם רבים מהאחרונים,[[1678]](#footnote-1679) - אך הט"ז בסימן רי"ז סק"א וסק"ד ובסימן רט"ז סקי"א כתב דכל שאינו מתכוין להריח אינו מברך, וכן צידד העו"ת בסימן רי"ז סק"א, וכ"כ המער"ק בפ"ט מברכות ה"ה והחיי אדם בכלל ס"א סי"א והיד הקטנה בפ"ו מברכות סקט"ו, וכ"נ בד' החזו"א בסימן ל"ד סק"א וסוסק"ד.

לדעת הסוברים דמברכין על הריח אף כשאינו מתכוין להריח, צ"ע דמ"ש ממטעמת דלדעת הרמב"ם אינה טעונה ברכה אף בטועם ובולע, - ובדף מס' 8 נתבאר לפרש בה למשמעות ד' המג"א בסימן ר"י סק"ו דהא דמטעמת אינה טעונה ברכה אף אי"ז משום דאין כונתו לתועלת והנאת אכילה, אלא היינו רק משום דהוא לצורך תיקון התבשיל, אך בריח שאין כונתו לדבר אחר מברך אף כשאינו מתכוין להריח, - וי"ל עוד דהוא משום דרק לגבי ברכת אכילה שלא נתחייב בברכה אלא ע"י מעשה אכילה הוא דאמרינן דכל שאינו מתכוין לאכילה לא חשיב כמעשה אכילה לחייב בברכה, ומשא"כ בריח דהויא הנאה דממילא.

## טעם הא דאין מברכין על המוגמר קודם שתעלה תמרתו

**משתעלה תמרתו,** בטעם הא דאין מברכין קודם שתעלה תמרתו, מצינו כמה דרכים, **א** בס' המאורות כתב דהוא משום דשמא לא יאחוז בו האור ונמצאת ברכה לבטלה. - **ב** הריטב"א בהל' ברכות פ"ד ה"ט כתב דהוא משום דקודם לכן אינו ראוי להריח, והלבוש בסימן רט"ז סי"ב כתב דהוא משום דהריח עדיין אינו בעולם ועל מה יברך. - **ג** הרשב"ץ בסוגיין כתב דהוא משום דאין ראוי לברך על הדבר עד שיהא מזומן לפניו, ועד"ז כתב המעדני יו"ט בסימן ל"ה דהוא משום דכל הברכות צריך שיהא עובר לעשייתן ולא עובר לעובר, ויש מקום לפרש כן גם בד' הריטב"א, וכ"כ המג"א בסימן רט"ז סק"כ דהוא משום דבעינן סמוך לעשייתן, וכ"כ המ"ב שם סקמ"ה.[[1679]](#footnote-1680)

## אם מברכין על הריח קודם שמריח

**א"ל ר' זירא וכו' והא לא קא ארח א"ל ולטעמיך המוציא וכו' ולא לא אכל וכו',** בביאור הא דס"ד דר' זירא דאין מברכין על הריח קודם שמריח ול"ד לברכת הנהנין דמברך קודם אכילה, כתב הב"ח בסימן רט"ז ס"א דהוא משום דהא דבברכת הנהנין צריך לברך קודם אכילה הוא כדי שיהא עובר לעשייתן, ולא נתמעט בזה אלא שלא לברך לאחר עשייתן, ומשא"כ בברכת הריח דשפיר מצי לברך בשעה שמריח וע"כ מוטב שימתין עד שיריח, ועיי"ש שכתב דזהו שהשיב רבא בר ירמי' דכיון דבברכת המוציא צריך לברך קודם אכילה כדי שיהא עובר לעשייתן, ע"כ כדי שלא לחלק תיקנו גם בריח שיברך קודם שיהנה,[[1680]](#footnote-1681) - ועמש"כ בזה המעדיו"ט בסימן ל"ה, ומש"כ בתשו' הלק"ט ח"ב סימן קס"ה והצל"ח והמרומי שדה.

בפי' ר"ח כתב הא דמברכין על הריח קודם שמריח הוא משום דאין לאדם ליהנות בעוה"ז בלא ברכה לקב"ה וכל המצוות מברך עליהן עובר לעשייתן, - וצ"ב דבתחילת דבריו משמע דהא דמברך קודם שמריח הוא משום דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא שיברך תחילה, וכמש"כ כן הרמב"ן בפסחים ז' ב' ורבינו דוד והריטב"א והמאירי שם בטעם הא דמברכין ברכת הנהנין קודם האכילה, ובסו"ד משמע דהוא מדינא דעובר לעשייתן דומיא דברכת המצוות, וכמש"כ כן התר"י לקמן נ"א א' דהא דמברכין ברכת הנהנין קודם האכילה הוא דומיא דכל המצוות דמברך עליהן עובר לעשייתן, וכ"נ בד' הרא"ש שם סימן ל"ג.

התר"י לעיל בסוגיין כתב דהא דבמוגמר אחד מברך לכולן, הוא משום דמיד שמביאין אותו מריחין אותו ונהנין ממנו ואם הי' כל אד ואחד מברך היו שוהין הרבה אחר שהריחו אותו ונמצא שהיו נהנים מן העולם בלא ברכה, וע"כ יותר טוב שיברך האחד ויפטור לאחרים וכו' משיהנה מן העוה"ז בלא ברכה שעה גדולה כ"כ, ונתחדש בדבריו דבמה שנהנה מעט קודם הברכה ליכא איסורא, וכל הא דאחד מברך לכולן הוא משום דאל"ה היו שוהין הרבה אחר שהריחו אותו והיו נהנין מן העוה"ז בלא ברכה שעה גדולה כ"כ, וי"ל דהוא משום דאין לברך על הריח קודם שהביאוהו לפניו, וע"כ מביאין אותו לפניו קודם הברכה אף שבע"כ הוא נהנה מעט קודם הברכה,[[1681]](#footnote-1682) וכ"נ גם מהא דהכנס לחנותו של בשם אינו מברך אלא לאחר שנכנס, אף דמיד שנכנס הוא נהנה מן הריח ונמצא שנהנה מעט קודם הברכה.[[1682]](#footnote-1683)

ג' אד"א פ"ד

דף מס' 83

**ברכת המוגמרות**

**מ"ג א'** **- כל המוגמרות מברכין עליהן בורא עצי בשמים,** בפירש"י כתב דקמ"ל דאע"פ שנשרף ואינו בעין אלא שהתימור עולה מברכין בורא עצי בשמים, והיינו דס"ד דכיון דאין העץ קיים אין מברכין בורא עצי בשמים אלא בורא מיני בשמים, וקמ"ל דמברכין בורא עצי בשמים, וכ"כ התוס' והר"י מלוניל, וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד והריא"ז והמאירי, - אך הרא"ה כתב דאין מברכין עליו אלא בעוד שעיקרו קיים, אך אחר שעיקרו כלה אין מברכין עליו דהו"ל כריח שאין לו עיקר, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ד ה"ח.[[1683]](#footnote-1684)

ובדעת רש"י ודעימי' דמברכין על המוגמר אף אחר שנשרף, כתב הביאוה"ל בסימן רט"ז סי"ב ד"ה משיעלה דהיינו משום דלא חשיב כריח שאין לו עיקר, דאדרבה הריח בא מן גופן וכן דרך הבשמים שכשנשרפין מריחין, ועיי"ש שכתב דהכי קי"ל,

ובסימן רי"ז ס"ג הוסיף לפרש דהיינו משום דגחלת הבשמים קיים וע"כ חשיב כריח שיש לו עיקר.[[1684]](#footnote-1685)

**אם מושק מותר באכילה**

**חוץ ממושק שמן חי' וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהוא מן הרעי של חי', וכ"כ הערוך בע' מושק בשם י"א, וכ"כ הסמ"ק בסימן קנ"א. - **ב** התר"י כתב די"מ דהוא זיעת חי'. - **ג** התר"י כתב דחי' ידועה היא ויש לה חטוטרת בצואר ולשם מתקבצין בתחלה כעין דם ואח"כ חוזר ונעשה מושק, וכ"כ הרא"ש בסימן ל"ה.

התר"י כתב בשם הרמ"ה דהי' אוסר את המושק באכילה מפני חשש דם, ונחלק ע"ז דשרי באכילה משום דפרש בעלמא הוא ואע"פ שמתחילה הוא דם לא חיישינן להכי דבתר השתא אזלינן, וכתב להוכיח כן מהא דדבש שנפל בו חתיכה של איסור אינו נאסר אע"פ שהאיסור נימוח בתוך הדבש, אלא כיון דדרך הדבש להחזיר הדבר שנופל לתוכו דבש כמו דבש דיינינן לי' ומותר, וה"נ הכא דכוותה דאע"פ שמתחילה הי' דם, כיון שעכשיו יצא מתורת דם בתר השתא אזלינן, והרא"ש בסו"ס ל"ה כתב דאפי' ראייתו צריכה ראי',[[1685]](#footnote-1686) והביאו הטור בסימן רט"ז, - ועמש"כ בזה הט"ז שם סק"ב והמג"א שם סק"ג והגר"א שם ס"ב והחת"ס שם והחק יעקב בסימן תס"ז סקט"ז והמקו"ח שם סק"ד ובתשו' חת"ס ח"ו סימן כ"ב והיד יהודה בסימן פ"ז סקי"ט, ואכמ"ל.

הביאוה"ל בסימן רט"ז ס"ב ד"ה המוס"ק כתב דמהא דמותר להריח במוס"ק אף לדעת הסוברים דהוא אסור באכילה, יש ללמוד דמותר להריח בדבר האסור באכילה ולא חיישינן שיבא לאכלו, ועיי"ש שצידד דכ"ז הוא במוס"ק שעיקרו עומד להריח ולא לאכילה וע"כ לא חיישינן כשמריח שמא יבא לאוכלו, אך בדבר שעיקרו עומד לאכילה ומחמת טוב טעמו מריח בזה מסתבר דלכתחילה אין להריח בו, דכיון דגם ריחו הוא רק טעם התבשיל שמריח מחמת טובו ושמנו וכיו"ב יש לחוש שמא יבוא לאוכלו, וכתב לדמותו למה שאמרו דאמרינן לנזירא סחור סחור לכרמא לא תקרב משום שמא יבא לאוכלו, וכ"ש להריח בו להדיא לעורר בו תאוה לאותו דבר.

**מיתיבי אין מברכין בורא עצי בשמים אלא על אפרסמון של בית רבי וכו' ועל ההדס שבכל מקום,** בביאור הא דמייתינן מינה דאין מברכין על המוגמר בורא עצי בשמים מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאין מברכין בורא עצי בשמים אלא כשהעץ עצמו בא לפנינו, אך במוגמר דאין העץ בא לפנינו מברכין בורא מיני בשמים. - **ב** הרא"ה כתב דגם אפרסמון והדס היו מגמרין אותן והא דפרכינן מינה הוא משום דמשמע דאין מברכין אלא על מוגמר של אפרסמון וכו' ושל הדס שעולה תמרתו וריחו עד שעיקרו קיים, אבל של אחרים כבר כלה עיקרו עד שלא תעלה תמרתו והו"ל ריח שאין לו עיקר ואין מברכין עליו. - **ג** ההשלמה כתב בפי' קמא דהיינו דאין מברכין בורא עצי בשמים אלא על אפרסמון והדס ולא על שאר עצי בשמים אף כשהם בעין, וכ"ה מבו' בד' ר"ה גאון שהביאו הרשב"א בסוגיין והאשכול בהל' ברכות, וכתב כן בשם מר רב שמואל רבו של השאילתות, והמאירי פירש לדעתם דהיינו דדוקא אפרסמון של בית רבי וכו' שהם חשובין מברכין עליהן בורא עצי בשמים.

**תיובתא,** כן גירסת רש"י והפסקי רי"ד, וכ"כ ההשלמה בפי' בתרא, וכ"כ הרשב"א בסוגיין והאשכול בהל' ברכות בשם מר רב שמואל, וכ"כ המאירי בשם קצת גאונים, ולפ"ז קי"ל דאין מברכין על כל המוגמרות בורא עצי בשמים,[[1686]](#footnote-1687) - אך התוס' כתבו בשם הבה"ג בפירקין דגריס דמשני תני הדס וכל דדמי לי',[[1687]](#footnote-1688) וכ"כ הרשב"א והאשכול שם בשם ר"ה גאון, וכ"כ בפי' ר"ח, ולפ"ז קי"ל דמברכין על כל המוגמרות בורא עצי בשמים, וכ"כ הרי"ף והרא"ש בסימן ל"ה והרשב"ץ בסוגיין והריא"ז בפירקין והרמב"ם בפ"ט מברכות ה"ב והטוש"ע בסימן רט"ז סי"ב.

**בירך על הבשמים שהכל**

התוס' כתבו בשם י"מ דאם בירך על הבשמים שהכל נהי' בדברו יצא, וכ"כ התוס' רי"ח לעיל ל"ו א' בשם ר"י ופירש דהוא משום ברכת שהכל על הכל נתקנה, וכ"כ הארחות חיים בהל' ברכות סמ"ב והס' השלחן בהל' סעודה שער ד', והעו"ת בסימן רט"ז סק"ב כתב כן לדינא, וכתב דק"ו הוא דהשתא על אכילה דהנאתו מרובה יוצא כ"ש בהנאת ריח דהוא הנאה מועטת דיצא, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ג ובאש"א שם סקי"ט,[[1688]](#footnote-1689) וכ"כ המ"ב שם סקי"ג בשם איזה אחרונים, - אך בד' כמה מקמאי שכתבו דברכת בורא מיני בשמים היא ברכה כוללת לריח כמו ברכת שהכל על אכילה ושתי', משמע קצת דברכת שהכל אינה ברכה כוללת לריח ואם בירך על הריח שהכל לא יצא, וכן נסתפק בזה הא"ר בסימן רט"ז סוסק"ח, וכ"כ בתשו' בית יהודה או"ח סימן מ"ב, ופירש דהוא משום דלא נתקנה ברכה זו אלא על אכילה ושתי', וכן צידד הברכ"י בסימן רט"ז סק"ד, וכ"כ המגן גיבורים שם סק"ז והביאו המ"ב שם סקי"ג.

**בירך על כל הבשמים בורא מיני בשמים**

הרמב"ם בפ"ט מברכות ה"א כתב דעל כל הבשמים שבירך בורא מיני בשמים יצא, וכ"כ הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק והריטב"א בהל' ברכות פ"ד הי"א, וכ"כ הטוש"ע בסימן רט"ז ס"ב, וכ"ה מבו' מד' הר"מ מקוצי ועוד מקמאי שכתבו דבמקום ספק מברך בורא מיני בשמים, - ובד' הרמב"ם והטור שם משמע כמו שדקדק כן הב"י שם דגם פירות שמברכין עליהן הנותן ריח טוב בפירות אם בירך עליהן בורא מיני בשמים יצא, וכ"ה להדיא בד' הר"א בן הרמב"ם שם.

**ברכת הבשמים במקום ספק**

התוס' כתבו דכשהולך בבית שיש שם בשמים ומריח ומסופק אם הוא ממין עץ או ממין עשב י"מ שמברך שהכל, וכ"כ המהר"ם מר"ב בסדר ברכות, והר"מ מקוצי בסמ"ג עשין כ"ז הי' אומר שמברך בורא מיני בשמים, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, וכ"כ בס' השלחן הל' סעדה שער ד' בשם ר"ה גאון והמהר"ם מר"ב,[[1689]](#footnote-1690) וכ"כ הרמב"ם בפ"ט מברכות ה"ה והשה"ל בסימן קס"ד והטוש"ע בסימן רט"ז ס"ב, - ובד' העו"ת בסימן רט"ז סק"ב מבו' שפירש דמודו הר"מ מקוצי ודעימי' דאם בירך על הבשמים שהכל יצא, אלא דעדיף טפי לברך בורא מיני בשמים, והיינו משום שהיא ברכה מבוררת טפי לבשמים, וכן הוכיח הברכ"י בסימן רט"ז סק"ד מד' הארחות חיים בהל' ברכות סל"ח וסמ"ב, וכ"ה מבו' גם בד' הס' השלחן שם, - אך בתשו' בית יהודה שם פירש דטעמא דהר"מ מקוצי ודעימי' הוא משום דאם בירך על הבשמים שהכל לא יצא, וכן צידד הברכ"י שם, וכ"כ המגן גיבורים שם.

בד' התוס' משמע דהא דמברך בכה"ג ברכה כוללת הוא אף כשיש בידו לברר מאיזה מין הם, דאל"כ ל"ה להו להעמידה במי שהולך בבית שיש שם בשמים אלא במי שלוקח בשמים להריח בהן, ומ"מ אין לו להמתין מלברך עליהן עד שיבדוק מאיזה מין הם משום שכבר הוא מריח ונהנה מהן, וזה ע"ד מש"כ תר"י לעיל בסוגיין בטעם הא דבמוגמר אחד מברך לכולן, עיי"ש.[[1690]](#footnote-1691)

**ברכת שמן אפרסמון**

**האי שמן אפרסמון,** הערוך בע' אפרסמון כתב דשמן אפרסמון הוא צרי ואילן שלו קטף שמו והשמן הוא מן השרף של עץ זה, וכ"כ הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין והאו"ז בסימן קע"ט והריטב"א בנדה ח' ב', וכ"נ בסוגיית הגמ' בשבת כ"ו א', - אך הר"י מלוניל פירש דהיינו שלוקחין עץ האפרסמון ומטילין אותו לתוך זכוכית מלאה שמן וקולט השמן את הריח ומביאין השמן בלא העץ להריח בו, וכ"ה מבו' בד' הר"י ב"ר יקר בפי' התפילות והס' השלחן בהל' סעודה שער ד', ופירשו לפ"ז להא דאין מברכין עליו בורא עצי בשמים.

**הכי א"ר יהודה בורא שמן ארצנו א"ל בר מינה דרב יהודה דחביבא לי' א"י לכו"ע מאי,** היחוסי תנו"א בע' רב ייבא סבא כתב דהא דבירך רב יהודה בורא שמן ארצנו ואינה לבטלה הוא משום דלפי הנאת האדם צריך לברך, וע"כ שינה רב יהודה מטבע הברכה לפי חשיבות הנאה עליו וכיון דחביבא לי' א"י בירך בורא שמן ארצנו אף שהי' רב יהודה בבבל ולא עלה כלל לא"י, כמבו' לעיל כ"ד ב', ועיי"ש שכתב לדמותו להא דמברך על קרא חדתא שהיא חשובה עליו שהחיינו (לפ"מ שאמרו בעירובין מ' ב' דהוא רשות), ולמה שאמרו לקמן נ"ח א' דבן זומא ראה אוכלוסא בהר הבית ובירך ברוך שברא כל אלו לשמשני, ומנין לו ברכה זו, אלא לפי הנאת האדם צריך לברך, והביאו הרוקח בסימן שע"א, ועמש"כ בזה הגליוני הש"ס בסוגיין.

**בורא שמן ערב,** בטעם הא דמברכין על שמן אפרסמון בורא שמן ערב ואין מברכין עליו בורא עצי בשמים, מצינו כמה דרכים, **א** הבה"ג בפירקין כתב דהוא משום דל"ד לשאר שמנים דהנך מעצר עצרי לה וריחא דהאי מאילנא נפיק, והרשב"ץ בסוגיין פירש לדבריו דהיינו דל"ד לשאר שמנים שקולטים ריח מהעצים הנתונים בהם וזה אינו כן שהשמן עצמו יוצא מן העץ,[[1691]](#footnote-1692) - ועד"ז כתב הרא"ה דהוא משום דאפי' בפירות אין היוצא מהן כמותן וכ"ש בעץ, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א והריטב"א בהל' ברכות פ"ד ה"י. - **ב** התר"י כתב דמפני שהוא נמצא בא"י והוא חשוב קבעו לו ברכה בפנ"ע,[[1692]](#footnote-1693) וכ"כ בס' הפרדס הל' ברכות שער ז'. - **ג** בפי' רבינו מנוח בפ"ט מברכות ה"ג כתב דהיינו משום שהוא מופלג בריחו ומעלתו שמעצמו וע"כ קבעו לו ברכה אחרת, וכ"כ האבודרהם בהל' ברכת הריח שמתוך חשיבותו קבעו לו ברכה בפנ"ע, וכן מצינו בפירש"י במלכים ב' (כ' י"ג) ובישעי' (ל"ט ב') דשמן אפרסמון נקרא שמן הטוב, והרי דהוא שמן חשוב. - **ד** הר"י מלוניל כתב דהוא משום דמביאין השמן בלא העץ להריח בו וע"כ אין ראוי לברך עליו בורא עצי בשמים, וזה לטעמי' בפי' שמן אפרסמון, וכ"כ המאירי והר"י ב"ר יקר בפי' התפילות בפי' קמא והס' השלחן בהל' סעודה ש"ד, וכ"כ ההשלמה לקמן נ"ג א' בשם י"מ, וכ"כ הב"ח בסימן רט"ז ס"ו והגר"א שם בדעת הטור.[[1693]](#footnote-1694) - **ה** הר"י ב"ר יקר שם בפי' קמא כתב דהוא משום דיותר הוא עומד לסיכה ולא לריח, וע"כ מברך בורא שמן ערב על שם שמשבח הכתוב דבר ערב לסיכה. - **ו** ההשלמה לקמן שם כתב בפי' קמא דהוא משום דאינו עשוי לריח ומביאין אותו להעביר את הזוהמא, וע"כ אין מברכין עליו ברכת הבשמים, ומשמע שפירש כן בד' רש"י שם, ונתבאר בדף מס' 85. - **ז** הטור בסימן רט"ז כתב די"א שמברכין על הלבונה בורא מיני בשמים שאינו עץ אלא קטף של אילן, ולדעתם לכאו' מה"ט אין מברכין בורא עצי בשמים על שמן אפרסמון שהוא מן השרף כמש"כ הערוך.

**בירך על שמן אפרסמון בורא עצי בשמים או בורא מיני בשמים**

הב"ח בסימן רט"ז ס"ה כתב דאם בירך על שמן אפרסמון בורא עצי בשמים תליא בהפלוגתא בטעם הא דמברכין עליו בורא שמן ערב, דלדעת תר"י דהוא משום חשיבותו, אם בירך עליו בורא עצי בשמים יצא,[[1694]](#footnote-1695) אך לדעת הסוברים דהוא משום דאינו עץ האפרסמון עצמו, אם בירך עליו בורא עצי בשמים לא יצא, וזה כמבו' בד' השעה"צ בסימן ר"ב סקנ"ד וסימן ר"ה סקכ"א דאם בירך על מי פירות את ברכת הפרי לא יצא, - והעו"ת שם סק"ד כתב לדינא דיצא, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ו ובאש"א סק"י.[[1695]](#footnote-1696)

היד הקטנה בפ"ו מברכות ה"א כתב דאם בירך על שמן אפרסמון בורא מיני בשמים יצא, ולכאו' הוא אף לדעת הסוברים דאם בירך עליו בורא עצי בשמים לא יצא, דאף דלא חשיב כעצי בשמים, מ"מ הוי בכלל מיני בשמים, וכ"נ בד' המ"ב בסימן רט"ז סקל"ב,[[1696]](#footnote-1697) אך בל' הרמב"ם בפ"ט מברכות ה"א וה"ג משמע קצת דאם בירך עליו בורא מיני בשמים לא יצא, וכמש"כ במקו"צ שם ה"ג, וצ"ע.

**ברכת הריח בשאר שמנים**

בסידור רס"ג כתב דכל השמנים החמים והקרים כשמן היסמין והסגל ושמן השושנה ברכתן בורא שמן ערב, ומבו' דגם שאר שמנים שיש בהן ריח מברכין עליהן בורא שמן ערב, וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ט מברכות ה"ג דשמן של אפרסמון "וכיו"ב" מברך עליו בורא שמן ערב,[[1697]](#footnote-1698) וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ד ה"י, וכ"ה מבו' ממשכ הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א לקמן בסוגיין והטור בסימן רט"ז לדון דמשחא כבישא שסיננו את הבשמים מתוכו מברכין עליו בורא שמן ערב.

ובד' הב"ח בסימן רט"ז ס"ו משמע דכ"ז הוא לדעת הסוברים דהא דמברכין על שמן אפרסמון בורא שמן ערב הוא משום גריעותו דלא חשיב כעצי בשמים, וע"כ ה"נ הוא בשאר שמנים, אך לדעת הסוברים דהא דמברכין עליו בורא שמן ערב הוא משום חשיבותו, הרי דשאר שמנים אין מברכין עליהן בורא שמן ערב, וכ"נ בד' הגר"א שם ס"ו והשעה"צ שם סקכ"ה,[[1698]](#footnote-1699) וכ"נ בפירש"י לקמן נ"ג א' ד"ה אין מברכין דרק שמן אפרסמון מברכין עליו בורא עצי בשמים, וכמש"כ המחה"ש בסימן רי"ז סק"ה.[[1699]](#footnote-1700)

**ברכת הריח ביוצא מן הפירות**

ממש"כ ש"ר לפרש להא דאין מברכין על שמן אפרסמון בורא עצי בשמים בכמה אנפי, ולא פירשו כמש"כ הרא"ה ודעימי' דהוא משום דהיוצא מן הפרי אינו כמותו, מבו' דס"ל דהיוצא מן הפרי הוא כמותו ומברכין עליו את ברכת העיקר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט מברכות ה"ו דמי הורד מברכין עליהן בורא עצי בשמים, וכ"כ הרא"ש בסימן ל"ז, וכ"כ רבינו מנוח בהל' ברכות שם בשם הראב"ד דמי הורד כמותו,[[1700]](#footnote-1701) אלא שדעתו דמברכין עליהן הנותן ריח טוב בפירות, וכ"כ הרשב"א והמאירי לקמן בסוגיין.

ובטעם הא דמברכין עליהן את ברכת העיקר כתב בפי' רבינו מנוח שם בשם הראב"ד דהוא משום דמיא דכולהו שלקי כשלקי, ועד"ז מבו' בד' המג"א בסימן רט"ז סק"ז דלדעת הרא"ש דמי שלקות מברכין עליהן את ברכת הפרי משום דיש להן טעם הפרי, הרי דמה"ט מברכין על מי ורד את ברכת העיקר, - אך הרשב"א והמאירי כתבו דהיינו משום דאף דלגבי אכילה אין היוצא מן הפרי כפרי, מ"מ לגבי ריחו הוי כפרי עצמו, ועד"ז כתב המג"א שם דאף דבאכילה אין מברכין על מי פירות את ברכת הפרי היינו משום דאין להם טעם כהפירות עצמן, ומשא"כ הכא דמי הורד מריחין כמו הורד עצמו,[[1701]](#footnote-1702) והשעה"צ שם סקי"ז כתב משום דטבע הריח להיות נקלט וכשנותנו במים נקלט כל הריח, ומשא"כ במאכל שאין כל הטעם נקלט במים אלא נותן טעם קלוש.[[1702]](#footnote-1703)

ולכאו' אזלי לטעמייהו, דהראב"ד לטעמי' דהא דשאני מי שלקות ממי פירות דהוו זיעה בעלמא, הוא משום דכל הא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא כשיצאו מאליהן אך כל שכתשן ועשאן משקין ל"ה זיעה בעלמא, ונתבאר בדף מס' 19, וע"כ ה"נ מי ורד ל"ה זיעה בעלמא, וכ"ה גם לדעת הרא"ש בדין מי שלקות,[[1703]](#footnote-1704) - אך הרשב"א והמאירי לטעמייהו דאף פירות שכתשן ועשאן משקין הוו זיעה בעלמא ואף מי שלקות הוו זיעה בעלמא עכ"פ כשאין עיקר דרכן בכך, וע"כ כל הא דמי ורד הוו כמותו הוא משום דשאני לענין ריח מלענין אכילה.[[1704]](#footnote-1705)

בד' הרא"ה והריטב"א מבו' דבכל מי פירות ומי שלקות אין מברכין עליהן את ברכת העיקר, ואזלי לטעמייהו לעיל ל"ט א' ובהל' ברכות פ"א הל"ד דלא ס"ל כלל לדינא דמי שלקות דמברכין עליהן את ברכת העיקר, ואף מי שלקות חשיבי כזיעה בעלמא, ונתבאר בדף מס' 18, וע"כ אף לענין ברכת הריח אין מברכין עליהן את ברכת העיקר.

השעה"צ בסימן רט"ז סקכ"ה כתב דאף לדעת הרא"ה ודעימי' דאין מברכין על מים היוצאין בורא עצי בשמים, מ"מ בשמן זית שכתשו או טחנו י"ל דמברכין בורא עצי בשמים, כמש"כ השו"ע שם ס"ה, משום דמשקה היוצא מן הזיתים הוי כמותו ומברכין עליו בפה"א, וע"כ שפיר מברכינן על ריחו בורא עצי בשמים.

**ברכת הריח בכשרתא**

**האי כשרתא מברכין עלוי' בורא עצי בשמים,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו קושט כשהוא בעין, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד, ולפ"ז פשיטא דמברכין עליו בורא עצי בשמים ולא קאמר לה אלא משום הא דבמשחא כבישא אין מברכין בורא עצי בשמים. - **ב** הערוך בע' כשר כתב דעיקרו שמן ומערבין בו כמה מינין מעצי בשמים שמכשירין אותו מעשה רוקח מפוטם, ועד"ז כתב בפי' ר"ח, והביאוהו תר"י והרא"ש בסימן ל"ו, וכ"כ האשכול בהל' ברכות, וכ"כ המאורות בדעת הרמב"ם בפ"ט מברכות ה"ג.[[1705]](#footnote-1706) - **ג** הרא"ה כתב דהוא עץ בושם שנותנין אותו בשמן ולאחר זמן ריחו נודף, והא דמברכין עלי' בורא עצי בשמים הוא משום שעיקרו קיים שהעץ בתוכו, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ד ה"ז.[[1706]](#footnote-1707)

**ברכת הריח במשחא כבישא**

**אבל משחא כבישא לא,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהוא שמן שבו טמון הקושט והשמן מריח מן הבושם שבתוכו, וטעמא דרב אדא בר אהבה דאין מברכין עליו הוא משום שאין נראה לעינינו אלא השמן, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז, ומשמעות הדברים דמה"ט דאין העץ נראה לעינינו אין מברכין עליו בורא עצי בשמים אלא בורא מיני בשמים, וכ"ה מבו' ממש"כ הריא"ז דאם ל"ה ממשו של בושם כל עיקר מברך בורא מיני בשמים. - **ב** בפי' ר"ח כתב דהיינו שכובשין שומשמין וורד ועצי בושם זמן מרובה וקולטין השומשמין הריח של בשמים וטוחנין אותו ויש בו ריח של בשמים, והביאוהו התוס' ותר"י, וכ"כ הערוך בע' כשר והאשכול בהל' ברכות, וכ"כ הרשב"א לקמן בסוגיין בשם ר"ה גאון, ועד"ז כתב בפי' רבינו מנוח בפ"ט מברכות ה"ג בדעת הרמב"ם דהיינו שכבש שמן זית עם בשמים ששרו בתוכו זמן מרובה עד שקלט את ריח הבשמים,[[1707]](#footnote-1708) ולפ"ז מתפרש טעמא דרב אדא בר אהבה דאין מברכין עליו, דהוא משום דאף שקלטו השומשמין ריח מעצי בשמים, מ"מ כיון דאינו מריח את העצים עצמן אינו מברך בורא עצי בשמים. - **ג** הרא"ה כתב דהיינו שחותכין עצי בשמים חתיכות קטנות ועומדות בשמן וריחן נודף מתוכו, ומבו' בדבריו דטעמא דרב אדא בר אהבה דאין מברכין עליו הוא משום דלא חשבינן לה כמו שעיקרו קיים,[[1708]](#footnote-1709) וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א. - **ד** הכס"מ בפ"ט מברכות ה"ג ובב"י בסימן רט"ז ס"ו פירש בד' הרמב"ם דהיינו דכובשין את השמן זית בפנ"ע בלא שום בושם עד שיהא ריחו נודף, ולכאו' לפ"ז טעמא דרב אדא בר אהבה דאין מברכין עליו בורא עצי בשמים הוא משום דהשמן מצ"ע אין בו ריח, (וכמש"כ הלבוש בסימן רט"ז ס"ה דמה"ט אין מברכין עליו הנותן ריח טוב בפירות).

**ברכת הריח במשחא טחינא**

**ורב כהנא אמר וכו' אבל משחא טחינא לא,** נחלקו הראשונים בביאורו ובטעם הא דלרב כהנא שאני ממשחא כבישא, **א** בפירש"י כתב דהיינו שטחנו בו כשרתא, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז, והנחלת צבי בסימן רט"ז סק"ה כתב דהא דלרב כהנא שאני ממשחא כבישא הוא משום דבמשחא כבישא הבושם שלם בתוך השמן אלא שאינו נראה ומשא"כ במשחא טחינא שהבושם נטחן ואינו שלם וגם אינו נראה. - **ב** בפי' ר"ח כתב דהיינו דקרוב לטחינתו נתן עליו עצי בושם, והביאוהו התוס' ותר"י, וכ"כ הערוך בע' כשר והאשכול בהל' ברכות, ועד"ז כתב בפי' רבינו מנוח בפ"ט מברכות ה"ג בדעת הרמב"ם דהיינו שלא כבש הבשמים בתוכו כלל אלא טחן אותן עם השמן עד שלקט ריח הסמים,[[1709]](#footnote-1710) ומבו' בדבריו דטעם הא דלרב כהנא שאני ממשחא כבישא הוא משום דנתנו עליו את עצי הבשמים קרוב לטחינתו ולא קלט כ"כ את הריח. - **ג** הרא"ה כתב דהיינו שנשחקו עצי בשמים לגמרי והם בתוך השמן, ובכולן מברכין בורא עצי בשמים דעקרו קיים חשבינן ליה, ומבו' בדבריו דטעמא דרב כהנא דשאני ממשחא כבישא הוא משום דנשחקו העצי בשמים לגמרי וע"כ לא חשיב כעיקרו קיים, וכ"כ החי' המיוחסים להריטב"א. - **ד** הכס"מ בפ"ט מברכות ה"ג ובב"י בסימן רט"ז ס"ו כתב בדעת הרמב"ם דהיינו דטוחנן את השמן לבדו בלא שום בושם עד שריחו נודף, והנחלת צבי שם סק"ה תמה ע"ז דלפ"ז מ"ט דרב כהנא דשאני משחא טחינא ממשחא כבישא.

**ברכת הריח בשמן שסיננו את הבשמים מתוכו**

**נהרדעי אמרי אפי' משחא טחינא,** נחלקו הראשונים בברכת השמן כשסיננו את הבשמים מתוכו, **א** הרא"ה בשלהי סוגיין מסיק דאין מברכין עליו כלל דהו"ל כריח שאין לו עיקר, וכן צידד בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ד ה"ז, וכ"כ הטור בסימן רט"ז בשם י"א דכיון שאין עריבות זו ממינו אלא שקולט אותו מדבר אחר הו"ל כריח שאין לו עיקר ואין מברכין עליו כיון שאינו מגופו של שמן, וכ"כ הב"י שם ובכס"מ בפ"ט מברכות ה"ג בדעת הרמב"ם, וכ"כ בס' המאורות בסוגיין בדעתו. - **ב** הרא"ה בסוגיין כתב דכיון דאין מן הבשמים בתוכו מברכין עליו בורא שמן ערב,[[1710]](#footnote-1711) וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בפי' קמא, וכ"כ הטור שם בשם י"א.[[1711]](#footnote-1712) - **ג** התר"י כתב בשם הראב"ד דכל שהוציאו את העצים מן השמן אין מברכין עליו אלא בורא מיני בשמים, וכ"כ הרא"ש בסימן ל"ו והטור בסימן רט"ז בשמו,[[1712]](#footnote-1713) וכ"כ הריא"ז בפירקין. - **ד** הב"י והכס"מ שם כתב בדעת הר"ח והרשב"א דאף אם סיננו את הבשמים מתוכו ואין בו מעיקר הבושם כלל אלא הריח שקלטו השומשמין או השמן ממנו מברך בורא עצי בשמים, וכ"כ הב"ח שם ס"ו והשעה"צ שם סקכ"ח.

בעיקר מש"כ האחרונים דהר"ח ודעימי' פליגי על מש"כ הראשונים בשם הראב"ד דכל שהוציאו את העצים מן השמן אין מברכין עליו אלא בורא מיני בשמים, צע"ג דהתר"י והתוס' הרא"ש הביאו לד' הראב"ד דכל שהוציאו את העצים מן השמן אין מברכין אלא בורא מיני בשמים, והביאו לפי' ר"ח במשחא כבישא ומשחא טחינא, וכ"כ בס' הפרדס בהל' ברכות שער ז', והרי דלא סתרי זל"ז, - וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש בסימן ל"ז שכתב ללמוד ממשחא כבישא דמברכין על מי הורד בורא עצי בשמים, אף דבסימן ל"ו הביא למש"כ הראב"ד בדין כשרתא דכל שהוציא את העצים מתוכו אין מברכין אלא בורא מיני בשמים, ואם גם במשחא כבישא אין מברכין בורא עצי בשמים אלא כשהבשמים בתוכו, אין ללמוד מזה למי ורד דמברכין עליהן בורא עצי בשמים, - ולכאו' בע"כ מזה דשאני כשרתא דכל שהוציאו את העצים מתוכו מברכין בורא מיני בשמים ממשחא כבישא ומשחא טחינא דאף שהוציאו את הבשמים מתוכו מברכין בורא עצי בשמים, אך לא נתפרש הטעם בזה.[[1713]](#footnote-1714)

ה' אד"א פ"ד

דף מס' 84

**מהו דחשיב כעץ לברכת בורא עצי בשמים**

**מ"ג ב' - האי סמלק מברכין עלי' בורא עצי בשמים,** בפירש"י כתב דהוא מין עשב, ובטעם הא דמברכין עליו בורא עצי בשמים כתב הרא"ה דאף דאי"ז אילן, ואם הי' פרי היו מברכין עליו בפה"א ולא בפה"ע, מ"מ כיון דהוא קשה מיקרי בלישנא דעלמא עץ ומברכין עליו בורא עצי בשמים,[[1714]](#footnote-1715) וכ"כ המאירי בשם י"מ, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א והריא"ז בפירקין והריטב"א בהל' ברכות פ"ד ה"ה, וכ"נ בס' המאורות והמכתם בסוגיין בשם הראב"ד בדין נרקום דגנוניתא, וכ"נ בד' הרשב"ץ בשם הראב"ד בדין חילפי דימא, וכ"כ החפץ ה' בסוגיין, - אך בפי' ר"ח כתב דפירשו הראשונים דהני חילפי דימא לא בריר לן ודאי מאי נינהו וקיי"ל כי הא מתניתא דכל שתחילת ברייתו מוציא עץ אילן הוא וכל שהוא כענין הזה מברכין עליו בורא עצי בשמים, והביאו הערוך בע' חלף, ומבו' דדמי דין עץ לענין ברכת עצי בשמים לדין עץ לשאר מילי,[[1715]](#footnote-1716) וכ"כ הבה"ג בפירקין ובסידור רס"ג והאשכול בהל' ברכות והרשב"א והמאירי בסוגיין והרא"ש מלוניל בס' המנהגות והאו"ז בסימן קע"ט והס' הפרדס בשער הריח, וכ"כ הארחות חיים בהל' ברכות סל"ח והאבודרהם בהל' ברכת הריח בשם הירושלמי ואינו לפנינו, וכ"ה מבו' בד' הר"ש בכלאים פ"ה מ"ח, וכן הכריע המאמ"ר בסימן רט"ז סק"ג, ועמש"כ בזה הפמ"ג באש"א שם סק"ט והמחה"ש שם, - והביאוה"ל שם ס"ג כתב דלדינא קשה להכריע, דאף דפשטי' דגמ' הוא כהרא"ה והריא"ז מ"מ רבים הם החולקים, וע"כ מספק יברך בורא מיני בשמים כל שאין בו סימני אילן.

**מאי קראה היא העלתם הגגה ותטמנם בפשתי העץ,** הרא"ה כתב דמייתינן מינה דאף מידי דלאו אילן הוא משום דקשי מיקרי עץ, שהרי פשתן לאו אילן הוא ואיקרי עץ, וכ"כ המאירי בשם י"מ, וכ"כ החי' המיוחסים להריטב"א והריטב"א בהל' ברכות פ"ד ה"ה, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז, - אך בפי' ר"ח כתב דמייתינן מינה דאע"ג דרכיכי מיקרו עץ, שהרי פשתי עץ דרכיכי ומיקרי עץ, והביאוהו הערוך בע' חלף, וכ"כ האשכול בהל' ברכות והרשב"א בסוגיין והאו"ז בסימן קע"ט, וכ"ה מבו' בד' תר"י.

**האי נרקום דגינוניתא מברכין עלוי' בורא עצי בשמים דדברא בורא עשבי בשמים,** נחלקו הראשונים בטעמו, ותליא בפלוגתייהו מהו דחשיב כעץ לברכת בורא עצי בשמים, דהרא"ה כתב דהוא משום דנרקום דגינוניתא הם עשבים קשין ונרקום דדברא הם עשבים רכין, וכ"כ החי' המיוחסים להריטב"א והריא"ז בפירקין, ועד"ז כתב בס' המאורות והמכתם בשם הראב"ד דהא דמברכין על נרקום דגינוניתא בורא עצי בשמים הוא מפני שהקנים שלהם מתקשין ומתיבשין ונעשין כעצים, ודמי לפשתן שהנעורת שלו נקראת עץ,[[1716]](#footnote-1717) - אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן שצ"ט כתב דהוא משום דנרקום דגנוניתא נעבד ומשקין אותו וגדל ומתקיים אע"פ שעצו מתייבש, ונרקום דדברא מתייבש כעשב והולך לו, ועמש"כ בזה הפמ"ג באש"א סימן רט"ז סקט"ו והמחה"ש שם והשעה"צ שם סקל"ג.

**ברכת שנתן ריח טוב בפירות**

**האי מאן דמורח באתרוגא או בחבושא אומר ברוך שנתן ריח טוב בפירות,** כן גירסת הרי"ף וש"ר, והא"ר בסימן רט"ז סק"ח הביא דכ"כ רבים מקמאי,[[1717]](#footnote-1718) - אך הטוש"ע בסימן רט"ז ס"ב כתבו דאומר הנותן ריח טוב בפירות, וכ"כ הריקאנטי סימן ע"ח, וכ"כ רבים מהאחרונים, - והא"ר שם סק"ט כתב דאחר שרבים מקמאי כתבו לומר אשר נתן מי יקל ראש כנגדם, וכ"כ הגר"ז בסדר ברכה"נ פי"א ס"ג והחיי אדם כלל ס"א ס"ב והמ"ב שם סק"ט.[[1718]](#footnote-1719)

בתשו' הרשב"א ח"א סימן רנ"א כתב דהא דהמריח באתרוג ותפוח מברך שנתן ריח טוב בפירות, ול"ד לשאר ברכות הבשמים שמברך בורא מיני בשמים או עצי בשמים או עשבי בשמים, והיינו דה"נ הי' לו לברך בורא פירות בשמים, הוא משום שהאתרוג והתפוח עשויין עיקרן לאכילה ולפיכך מברך על תוספת ההנאה שנתן השי"ת בהן והוא הריח, אבל הבשמים עיקרן לריחן ולפיכך מברך על עיקרן.

התוס' כתבו דהא דמברכין עליהן היינו דוקא כשמריח בהם אך אם בא לאכול מהם אינו מברך ברכת הריח, וכ"כ הרא"ש לקמן פ"ח סימן ג' דכל שלא נטלו כדי להריח בו הו"ל כבשמים של בית הכסא ושמן העשוי להעביר את הזוהמא דאין מברכין עליהן משום דלא עבידי לריחא, ונתבאר בדף מס' 85.

**ברכת הריח בפירות שאינם עיקר הפרי**

המהר"ם מר"ב בסדר ברכות כתב דעל ריח קנה וקינמון ונעגלי"ך צפורן וכיו"ב מברך בורא עצי בשמים, ועל ריח אגוז מושקט מברך שנתן ריח טוב בפירות כיון דפרי העץ הוא, והביאו המרדכי בסימן קמ"ז, - אך הרא"ש בסימן ו' כתב דהמריח בקנה מברך אשר נתן ריח טוב בפרי האדמה כיון שעיקרו עומד לאכילה,[[1719]](#footnote-1720) - והב"י בסימן רט"ז ס"ג כתב דטעמא דהמהר"ם דשאני אגוז מקנה וקינמון משום דאגוז הוא עיקר פרי וקנה וקינמון אינם עיקר פרי.

**ברכת הריח בורד**

הרא"ש בסימן ל"ז כתב בשם ר"ה גאון דמברכין על הורד שנתן ריח טוב בפירות, וכ"כ הרשב"א והמכתם והמאורות בשם הראב"ד, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן שצ"ז והריטב"א בהל' ברכות פ"ד ה"ד,[[1720]](#footnote-1721) - אך הבה"ג בפירקין כתב דמברכין על הורד בורא עצי בשמים, וכ"כ בסידור רס"ג, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט מברכות ה"ו, וכן הסכים הרא"ש שם, וכ"כ הטוש"ע בסימן רט"ז ס"ג.

בתשו' הרשב"א שם כתב דהא דמברכין על הורד שנתן ריח טוב בפירות הוא משום שנאכל במרקחת והרי הם כאתרוגים וחבושים, - ובטעם הסוברים דאין מברכין עליו שנתן ריח טוב בפירות כתב הרא"ש דהוא משום דלאו פרי הוא שאין עיקרו לאכילה,[[1721]](#footnote-1722) - ובתשו' הרדב"ז ח"א סימן מ"ד מבו' דטעם הסוברים דמברך עליו שנתן ריח טוב בפירות אי"ז משום דל"ב שיהא עיקרו לאכילה, אלא הוא משום דעיקר נטיעתו היא להריח בו, וע"ז נחלקו הרא"ש ודעימי' דס"ל דעיקר נטיעתן היא לעשות ממנו מרקחת, ובח"ב סימן תש"מ כתב דלפ"ז בארצות אלו שעיקר נטיעתן להוציא מימיהן להריח בו לכו"ע מברכין בורא עצי בשמים.

השו"ע בסימן ר"ד סי"א כתב דעל ורדים מברכין בפה"א משום דאינם עיקר הפרי, והמג"א בסימן רט"ז סק"ו הק' דא"כ מ"ט מברך על הורד בורא עצי בשמים,[[1722]](#footnote-1723) וכתב דהוא משום דא"א לברך בורא עשבי בשמים, והמחה"ש שם כתב דהיינו דלענין אכילה כיון דאינו עיקר הפרי נחית חד דרגא ומברך בפה"א, אך לענין ריח דא"א לברך עליו בורא עשבי בשמים דורד אינו עשב לא נחתינן תרי דרגי לברך עליו בורא מיני בשמים,[[1723]](#footnote-1724) ועיי"ש במה שהוסיף בזה, - ובדף מס' 11 בהערה נתבאר דלדעת השאילתות ודעימי' דהא דאין מברכין בפה"ע על פירות שאינם עיקר הפרי הוא משום דלא חשיבי כפרי העץ אלא כעץ עצמו, הרי דאי"ז טעם אלא דלא לברך עליהן בפה"ע, אך שפיר מברכין עליהן בורא עצי בשמים, שהרי עיקר ברכת בורא עצי בשמים היא על העץ עצמו.[[1724]](#footnote-1725)

**ברכת הריח בצפורן**

השו"ע בסימן רט"ז ס"ב כתב דעל קלאו"ו צפורן מברך שנתן ריח טוב בפירות, והט"ז שם סק"ד כתב דאף דאינו עיקר הפרי, מ"מ עיקרו עומד לאכילה, וע"כ שם פרי עליו לריחו, והפמ"ג שם הוסיף לפרש דאף שאם אוכלו בפנ"ע אין מברך עליו כלל, כמש"כ השו"ע בסימן ר"ב סט"ז, מ"מ כיון שהוא עומד לאכלו ע"י תערובת שם פרי עליו, ופירש כן בד' המג"א שם סק"ד, - אך הא"ר שם סק"ט כתב בדעת הלבוש דאין מברכין עליו שנתן ריח טוב בפירות כיון שאינו ראוי לאכילה בפנ"ע, וכ"כ הנחלת צבי שם סק"ב, (וכתב דגם ד' השו"ע קיימי במין אחר שראוי לאכילה בפנ"ע), וכתב דמספק יש לברך בורא מיני בשמים, וכ"כ המ"ב שם סקט"ז.

**ברכת הריח בשמן זית**

הרמב"ם בפ"ט מברכות ה"ג כתב דשמן זית שכבשו או שטחנו עד שחזר ריחו נודף מברך עליו בורא עצי בשמים, והלבוש בסימן רט"ז ס"ה כתב דהא דאינו מברך עליו הנותן ריח טוב בפירות, אף דכשאוכל אותו מברך בפה"ע, הוא משום דאין הריח גדל עמו אלא בא לו ע"י הכתישה והטחינה שנעשה בידי אדם ואין שייך לברך עליו שנתן ריח טוב בפירות שלא ניתן בו הריח מתחילתו, והפמ"ג באש"א שם סקי"א הק' דא"כ מ"ט שייך בו ברכת בורא עצי בשמים, והמ"ב שם סקכ"ה כתב דאף דכיון שלא ניתן בו הריח מתחילתו אין שייך לברך עליו שנתן ריח טוב בפירות, מ"מ שייך לברך עלי בורא עצי בשמים על שהוטבע בו כח הבושם בפנימיותו.

**בירך על פירות בורא עצי בשמים אם יצא**

הפמ"ג במש"ז בסימן רט"ז סק"ד עמד על מש"כ הא"ר דבצפורן מברך מספק בורא מיני בשמים, דמ"ט לא יברך בורא עצי בשמים, ומבו' בדבריו דאם בירך על פירות בורא עצי בשמים יצא, וכ"כ הקיצוש"ע סימן נ"ח ס"ז, וכתב לפ"ז לברך על צפורן ועל קליפות מארנצי"ן בורא עצי בשמים,[[1725]](#footnote-1726) - אך מד' הא"ר נראה דס"ל דאם בירך על הפירות בורא עצי בשמים לא יצא,[[1726]](#footnote-1727) וכ"נ בד' הב"י שם ס"ב דמשמעות דבריו דרק אם בירך עליהן בורא מיני בשמים יצא, וכ"נ להדיא בד' הגר"ז בסדר ברכה"נ פי"א ס"ד, וצ"ע.

**האי מאן דנפיק ביומי דניסן וחזא אילני דקא מלבלבי אומר ברוך וכו',** בד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק משמע להדיא דברכת האילנות היא ברכת הנהנין,[[1727]](#footnote-1728) וכ"כ בתשו' הרשב"א החדשות סו"ס י"ט דהוא משום דמברכין על הנאה שהיא דרך כלל.[[1728]](#footnote-1729)

**הביאו לפניו שמן והדס**

**הביאו לפניו שמן והדס וכו',** לגירסא דילן דמברך על השמן ואח"כ מברך על ההדס מבו' דמיירי בשמן והדס שאין ברכותיהן שוות, וכן נקטו האו"ז בסו"ס ק"פ והרא"ש בסימן ל"ט, ובפירש"י כתב דברכת השמן היא בורא שמן ערב, וכ"כ הרא"ה דמיירי בשמן אפרסמון שברכתו בורא שמן ערב, וכ"כ הטור בסימן רט"ז, - אך גירסת הבה"ג והרי"ף דמברך על השמן ופוטר את ההדס ומיירי בהדס ושמן שברכותיהן שוות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט מברכות ה"ג שברכה אחת לשתיהן והיא עצי בשמים, והבה"ג כתב דאיירי במשחא כבישא בו משחא טחינא שברכתן בורא עצי בשמים, וכ"כ הרא"ה והטור שם.

בפירש"י כתב דמיירי כשהביאו שמן להעביר את הזוהמא, וכ"כ האו"ז בסימן ק"פ, - אך התוס' כתבו דאיירי כשהביאוהו להריח דאם הביאוהו להעביר את הזוהמא אין מברכין עליו, כמו שאמרו לקמן נ"ג א', וכ"כ הפסקי רי"ד והרשב"ץ, וכ"נ בד' הטוש"ע בסימן רט"ז סי"א, - והמג"א בסימן רי"ז סק"ה כתב בדעת רש"י דאזיל לטעמי' לקמן שם דאף שמן שהביאו להעביר את הזוהמא מברכין עליו בורא שמן ערב,[[1729]](#footnote-1730) ועיי"ש שעמד בסתירת דברי התוס' בזה.

הרא"ה כתב דאיירי כשאין אחד מהן חביב וע"כ חשוב עדיף, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ד הי"ב, - וצ"ע במש"כ כן גם כשאין ברכותיהן שוות שהרי דעתם דקי"ל דבאין ברכותיהן שוות ליכא קדימה לחביב,[[1730]](#footnote-1731) וכ"כ הרא"ה לקמן בסוגיין בדין שמן ויין, ורמז לזה הביאוה"ל בסימן רט"ז סי"א.[[1731]](#footnote-1732)

**ב"ש אומרים מברך על השמן וחוזר ומברך על ההדס,** הרא"ה כתב דהוא משום דשמן עדיף שהוא חשוב בגופו טפי מהדס, ושמא הוא כדמפרש ר"ג דשמן זכינו לסיכתו וזכינו לריחו, וכ"כ הבה"ג בפירקין דזהו טעמא דב"ש, ולהגירסא דאיירי כשאין ברכותיהן שוות כתב הרא"ה דהוא משום דשמן חשוב בגופו וחשוב בברכתו שמזכיר ומייחד שמן.

**וב"ה אומרים מברך על ההדס וחוזר ומברך על השמן,** בטעמא דב"ה מצינו כמה דרכים, **א** הבה"ג בפירקין כתב דהדס עדיף משום דאיתי' לבושם בעיני' לאפוקי משחא דליתי' בעיני', וכ"כ המכתם והחי' המיוחסים להריטב"א, והא"ר בסימן רט"ז סקי"ט כתב דזה ניחא להבה"ג לטעמי' דמיירי במשחא כבישא או משחא טחינא דליתי' להבושם בעיני', אך למש"כ הרא"ה והטור בדעת רש"י דמיירי בשמן אפרסמון, הרי ריחו הוא מעצמו. - **ב** הרא"ה כתב דהוא משום דהדס שהוא כבריתו וקיים בגופו עדיף, וע"כ הוא עדיף אף משמן אפרסמון.[[1732]](#footnote-1733) - **ג** בתשו' הרמ"ע מפאנו סימן ה' כתב דהוא משום דהדס עיקר ברייתו להריח משא"כ בשמן. - **ד** המעדיו"ט בסימן ל"ט כתב דהוא משום שהכתוב החשיבו להצריכו בד' המינים, וע"כ נחשיבהו ג"כ לענין קדימה בברכה,[[1733]](#footnote-1734) וכ"נ בד' הגר"ז בסדר ברכה"נ פי"א ס"ז, וזהו שכתב דהדס קודם בברכה לשאר בשמים. - **ה** הפרישה בסימן רט"ז סקכ"ו כתב דהוא משום דברכת ההדס היא בורא עצי בשמים והיא יותר חשובה ומבוררת מברכת שמן שהיא בורא מיני בשמים.[[1734]](#footnote-1735) - **ו** המרומי שדה כתב בדעת רש"י דהוא משום דהדס שהוא להריח חשוב יותר משמן שבא להעביר הזוהמא.[[1735]](#footnote-1736)

המג"א בסימן רט"ז סקי"ט הק' דלדעת הסוברים דבאין ברכותיהן שוות ליכא דיני קדימה כלל, מ"ט הכא איכא דין קדימה להדס, וכתב דצ"ל דהדס חשיב טפי וע"כ אית לי' דין קדימה,[[1736]](#footnote-1737) וצ"ע.

**אמר ר"ג אני אכריע שמן זכינו לסיכתו וזכינו לריחו וכו',** התוס' בפסחים כ"א א' ד"ה אין הכרעת שלישית כתבו דאינו מכריע גמור אלא מפרש ונותן טעם לדבריו, והוכיחו כן, דאם מכריע הוא מ"ט הוצרך ר' יוחנן לפסוק הלכה כמותו הרי כבר א"ר יוחנן בפ' כירה דהלכה כדברי המכריע, וכ"כ התוס' בב"ק קט"ז א' ד"ה הכרעה שלישית, וכתבו דהא דקרי לי' מכריע הוא משום שהכריע דברי ב"ש על דברי ב"ה, וכ"כ התוס' רי"ח בסוגין, וכ"כ הרא"ש בסימן ל"ט, וכתב דמה"ט מסתבר דקי"ל כב"ה, משום דהכרעה דר"ג לאו הכרעה היא, - ועמש"כ הצל"ח בדעת רש"י.

**אמר רבא הלכה כדברי ב"ה ולא היא לאשתמוטי נפשי' הוא דעביד,** כן גירסת רש"י, והתוס' כתבו דלגירסא זו קי"ל כב"ש, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, - אך הבה"ג בפירקין כתב דקי"ל כב"ה, והוא משום דל"ג להא דולא היא וכו' וכמש"כ התוס' וההשלמה והרא"ש בסימן ל"ט, וכ"כ הר"ח והרי"ף והרא"ש והרמב"ם בפ"ט מברכות ה"ג והטוש"ע בסימן רט"ז סי"א.

**דיני קדימה בברכת הריח**

הרא"ה כתב דכשבאו לפניו ב' מיני בשמים מקדים את החביב, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ד הי"ב, וכ"ה מבו' בד' המכתם לקמן בסוגיין ובד' הס' הבתים בהל' ברכות שער י' בשם הראב"ד, וכן נקטו הפוסקים בסימן רט"ז, - אך בסידור רס"ג משמע להדיא דבברכת הריח ליכא קדימה לחביב,[[1737]](#footnote-1738) וצ"ע.

בסידור רס"ג כתב דברכת בורא עצי בשמים קודמת לברכת בורא שמן ערב,[[1738]](#footnote-1739) - אך בד' הרא"ה בסוגיין מבו' דברכת בורא שמן ערב עדיפא משום דהוא חשוב בברכתו שמזכיר ומייחד שמן,[[1739]](#footnote-1740) ואך דמ"מ לדעת ב"ה הדס עדיף שהוא כברייתו וקיים בגופו, אך כל דליכא לה"ט לכאו' מודו ב"ה דבורא שמן ערב עדיף,[[1740]](#footnote-1741) וכ"כ המג"א בסימן רט"ז סקי"ט דכיון דברכתו מיוחדת לשמן אפרסמון הו"ל ברכה פרטית וקודמת לברכת בורא עצי בשמים, וכ"כ הא"ר שם סקי"ט והפמ"ג בפתיחה להל' ברכות סוף אות י' ובאש"א סימן רט"ז סקי"ט, וכ"כ השעה"צ שם סק"מ.[[1741]](#footnote-1742)

בסידור רס"ג שם כתב דכל שאין ברכתן שוה יקדים בורא עצי בשמים ואחרי' בורא שמן ערב וחוץ מאלה הדבר ניתן בידי המברך, ומבו' דברכת בורא עצי בשמים קודמת לברכת בורא עשבי בשמים,[[1742]](#footnote-1743) וכ"כ בשערי הברכות להר"ש בן חפני, וכ"כ בפי' הר"א מלונריש בפירקין והרוקח בסימן שכ"ט דמברך בורא עצי בשמים ואח"כ בורא עשבי בשמים, - ובד' הב"י בסימן רט"ז ס"י מבו' דהוא כדעת הבה"ג ודעימי' דברכת בפה"ע קודמת לברכת בפה"א, אשר כ"ה דעת הר"ש בן חפני והר"א מלונדריש, אך לדעת הסוברים דאינה קודמת, אף אין ברכת בורא עצי בשמים קודמת לברכת בורא עשבי בשמים, וכ"כ הדרכ"מ שם סק"ג והרמ"א שם ס"י והדרישה שם סק"ב,[[1743]](#footnote-1744) אך הגן המלך בסימן צ"ט כתב דהא דבורא עצי בשמים קודמת לבורא עשבי בשמים, הוא לפי שהעץ חשוב טפי ולפיכך פירותיו חשובים טפי מעשב הארץ, ועוד העץ חשוב שמתקיים טפי שגזעו מחליף ומוסיף פירות בכל שנה ושנה.[[1744]](#footnote-1745)

והדרישה שם דאף דלפ"מ קי"ל דאין ברכת בפה"ע קודמת לברכת בפה"א ה"נ אין ברכת בורא עצי בשמים קודמת לברכת בורא עשבי בשמים, מ"מ היא קודמת לברכת בורא מיני בשמים שהיא כוללת יותר, ודמי להא דברכת בפה"ע קודמת לברכת שהכל, וכ"כ הגר"ז בסדר ברכה"נ פי"א ס"ז דברכת בורא עשבי בשמים קודמת לברכת בורא מיני בשמים אף לדעת הסוברים דברכת בורא עצי בשמים אינה קודמת לברכת בורא עשבי בשמים, וכ"כ החיי אדם בכלל ס"א ס"ח והמ"ב בסימן רט"ז סקל"ט.

המג"א שם סקט"ז עמד במש"כ הב"י והרמ"א דלדעת הבה"ג דברכת בפה"ע קודמת לברכת בפה"א ה"נ ברכת בורא עצי בשמים קודמת לברכת בורא עשבי בשמים, שהרי ברכת בורא עשבי בשמים אינה פוטרת לעצי בשמים,[[1745]](#footnote-1746) וא"כ אין ברכת בורא עצי בשמים מבוררת טפי מברכת בורא עשבי בשמים, ומ"ט היא קודמת לה, וכן תמה בזה הגן המלך שם, וכתב דצ"ל דהוא משום דעכ"פ שם עשב כולל לכל הגדל באדמה ועצי אינו כולל אלא הגדל באילן,[[1746]](#footnote-1747) והמחה"ש שם כתב דהיינו משום דהעשבים מרובים יותר מעצים.

בד' הרס"ג מבו' להדיא דברכת בורא עצי בשמים קודמת לברכת שנתן ריח טוב בפירות, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן רט"ז סקי"ט וכתב דהוא משום דברכת שנתן ריח טוב בפירות כוללת יותר דגם פרי האדמה יש בו ריח טוב,[[1747]](#footnote-1748) - אך הפמ"ג בפתיחה להל' ברכות סוף אות י' כתב דברכת שנתן ריח טוב בפירות קודמת לברכת בורא עצי בשמים, וכ"כ החיי אדם בכלל ס"א ס"ח.

בד' הביאוה"ל בסימן רט"ז סי"א ובשעה"צ שם סקל"ה מבו' דשמן זית שמברכין עליו בורא עצי בשמים אינו קודם לשאר דברים שמברכין עליהן בורא עצי בשמים, וצ"ל דהא דלי"ב להקדימה דמין ז' הוא משום דלא נשתבחו ז' המינים אלא באכילתן ולא בריחן.

**הביאו לפניו שמן ויין**

**הביאו לפניו שמן ויין וכו',** הרא"ה כתב דאיירי כשאין אחד מהם חביב עליו יותר דאם אחד חביב מברך תחילה על החביב, וכתב דלפ"מ דקי"ל דבאין ברכותיהן שות ליכא קדימה לחביב, איירי אף כשאחד מהם חביב יותר, - אך המכתם כתב דהא דליכא בזה לדין הקדימה דחביב, הוא משום דדין הקדימה דחביב הוא כשהנאת כולם שוה, אך הכא דחד הנאת שתי' וחד הנאת הריח פליגי איזה מהם יקדים, ועד"ז כתב בס' הבתים הל' ברכות שער י' בשם הראב"ד.[[1748]](#footnote-1749)

**ב"ש אומרים וכו' מברך על השמן וחוזר ומברך על היין ובה"א וכו' מברך על היין וחוזר ומברך על השמן,** הרא"ה כתב בטעם הפלוגתא דלכו"ע בתר חשוב אזלינן ונחלקו איזהו החשוב, דלב"ש ריח חשוב דמקרבא הנאתו לאלתר, ולב"ה שתי' חשובה דהנאה מרובה, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, - והרשב"א לעיל מ"א א' הוסיף דאף דבאין ברכותיהן שוות ליכא דין קדימה, מ"מ הכא ס"ל לב"ה דכיון דיין לשתי' ושמן להריח יין חביב ועדיף נמי טובא וקפדינן אפי' בהקדמתו, וב"ש סברי איפכא דכיון דשמן אין מחוסר מעשה דכיון שהוא מקריבו כנגד חוטמו מיד מריחו ונהנה ממנו ויין מחוסר מעשה שאינו נהנה ממנו עד שישתהו ע"כ שמן חביב ועדיף ואיהו קודם לברכה, וכ"כ בס' הבתים הל' ברכות שער י' בשם הראב"ד בטעמא דב"ה, - ועד"ז כתב המכתם דטעמא דב"ש דמברך תחילה על השמן הוא משום שבא מיד הריח בחוטמו ומתחיל ליהנות ממנו, וטעמא דב"ה דמברך תחילה על היין הוא משום דמ"מ הנאת היין חשיבא דנכנס בגוף ונהנה ממנו, וכ"כ הרשב"ץ, וכ"כ הארחות חיים בהל' ברכות סמ"ג והכל בו בסימן כ"ד בטעמא דמברך תחילה על היין, והא"ר בסימן רי"ב סק"ח כתב די"ל טעם אחר דבאכילה ושתי' הגוף ונשמה נהנה ממנו משא"כ בריח.[[1749]](#footnote-1750)

**טעם הא דאוחז את היין בימינו ואת השמן בשמאלו**

**אוחז היין בימינו ואת השמן בשמאלו וכו',** הראבי"ה בסימן ק"כ כתב ללמוד מזה דכל דבר של ברכה ושל מצוה ראוי לו שיאחז בימין, וכ"כ הטור בסימן ר"ו דכל דבר שמברך עליו לאכלו או להריח בו צריך לאחזו בימינו כשהוא מברך, והב"י שם כתב דמקורו הוא מהכא, והמ"ב שם סקי"ז וסקי"ח כתב דטעם האחיזה היא כדי שיכוין לבו על מה שמברך,[[1750]](#footnote-1751) וטעם הא דאוחז בימינו הוא משום חשיבות, וכתב דבד' הגרע"א שם והמג"א בסימן קפ"ג סק"ט משמע דבאיטר יד אזלינן בתר ימין ושמאל דידי' ולא בתר דעלמא, - ועמש"כ הפמ"ג באש"א שם סק"ו.

הראבי"ה שם כתב לפ"ז דבהבדלה אוחז היין בימין ומברך בפה"ג ונוטל את ההדס בימין והיין בשמאל ומברך על ההדס ומחזיר היין בימינו ומבדיל, וכתב ע"פ הירושלמי שאין ליטול שניהם ביד אחת שאי"ז הידור מצוה, והביאוהו המרדכי בסימן קמ"ט והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות, וכ"כ המכתם בסוגיין, וכ"כ השו"ע בסימן רצ"ו ס"ו, - והב"י בסימן רי"ב כתב לפ"ז דהא דקתני דמברך על היין וחוזר ומברך על השמן, היינו דכשחוזר ומברך על השמן אוחז את השמן בימינו, כשם שהיין בימינו בשעת ברכת היין, וכמש"כ כן הטור שם.[[1751]](#footnote-1752)

אך המאירי כתב דהכא אוחז את היין בימינו ואת השמן בשמאלו ומברך על היין ואח"כ על השמן וא"צ להחליף את השמן ביד ימין בשעה שמברך עליו, וכתב דלפ"ז ה"נ בהבדלה כשמברך על הבשמים א"צ להחליף את הכוס ביד שמאל, וכ"כ הרשב"ץ, ועד"ז כתב רבינו מנוח בפ"ז מברכות הי"ד.[[1752]](#footnote-1753)

הרמב"ם בפ"ז מברכות הי"ד הביא לדינא דהכא בכוס של ברהמ"ז דמביאין בשמים ואוחז את היין בימינו ואת הבשמים בשמאלו ומברך ברהמ"ז וכו',[[1753]](#footnote-1754) והראב"ד שם תמה ע"ז דאם איירי בכוס של ברכה מ"ט הוא אוחז את הבושם בשמאלו ומה צורך שיהא טרוד לשמור הבושם עד שיגמור הברכה, וכתב דאיירי ביין של רשות דומיא דבושם שהוא של רשות, ועמש"כ בזה המרכה"מ שם.

הפרישה בסימן רי"ב סק"ה כתב דהמהרש"ל הי' נוהג לאחוז את הבשמים בשמאלו בשעת הבדלה כשבירך על היין ואח"כ החליף, ובדרישה שם סק"ב כתב דאין לזה ראי' מוחלטת מהא דאמרי ב"ה דאוחז את היין בימינו ואת השמן בשמאלו, די"ל דמיירי שהביאו שניהם לפניו ול"ה לו מקום להניחן ובא לאשמועינן כשירצה לאחוז בשניהן צריך לאחוז היין בימין תחלה, אך כתב דמשמעות הלשון היא כמנהג המהרש"ל.[[1754]](#footnote-1755)

ט' אד"א פ"ד

דף מס' 85

## לא עביד לריחא

**נ"ג א' - ושמן העשוי להעביר את הזוהמא אין מברכין עליו,** בפירש"י כתב דאף דאין מברכין עליו בורא עצי בשמים מ"מ מברכין עליו בורא שמן ערב אם שמן אפרסמון הוא, וכ"כ התוס', - אך הפסקי רי"ד כתב דאף אם שמן אפרסמון הוא אין מברכין עליו כלל כשסכו להעביר בו את הזוהמא ולא עביד לריחא.

ההשלמה פירש בד' רש"י דכל עיקר הא דמברכין על שמן אפרסמון בורא שמן ערב הוא כשבא להעביר את הזוהמא, אך כשבא להריח בו מברכין עליו בורא עצי בשמים, וזהו דתניא דאין מברכין עליו ופירש"י דאין מברכין בורא עצי בשמים אלא בורא שמן ערב, והרי דרק כשבא להעביר את הזוהמא אין מברכין עליו בורא עצי בשמים, אך כל שבא להריח מברכין עליו בורא עצי בשמים,[[1755]](#footnote-1756) אך דעת ש"ר דמברכין על שמן אפרסמון בורא שמן ערב אף כשבא להריח, ועמש"נ בדף מס' 83 כמה טעמים בהא דאין מברכין עליו בורא עצי בשמים.

**דכל היכא דלאו לריחא עבידא לא מברכינן עילוי',** בס' המאורות הק' דמ"ט אין מברכין עליו כלל הרי אסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה וכיון שנהנה מן הריח מ"ט אינו מברך,[[1756]](#footnote-1757) וכתב די"ל דהוא משום דלא מחמרינן כולי האי אלא במידי דאכילה ושתי' שהוא צורך גדול והגוף נהנה בעיקרו של דבר, אבל בריח שאינו דבר שיש בו ממש ואינו צורך גדול לא הצריכוהו לברך אם לא נעשה עיקרו ליהנות מן הריח, וכ"כ רבינו מנוח בפ"ט מברכות ה"ח.

## הא דאין מברכין על מידי דלא עביד לריחא אם הוא אף כשנתכוין להריח ואף כשנטלו כדי להריח

בעיקר הא דאין מברכין על מידי דלא עביד לריחא נחלקו הראשונים, דמסתימת ד' הרמב"ם בפ"ט מברכות ה"ז וה"ח והשו"ע בסימן רי"ז ס"ב וס"ג מבו' דהא דלא מברכינן על מידי דלא עביד לריחא הוא אף כשנתכוין להריח, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בפי' קמא, וכ"ה מבו' ממש"כ הטוש"ע בסימן רצ"ז ס"ב דאין מברכין עליהן ברכת הבשמים במוצ"ש, והרי דאף דהוא מתכוין להריח בהן אינו מברך עליהן, וכ"כ המג"א בסימן רי"ז סק"א והפמ"ג במש"ז שם סק"א והבית מאיר שם והמ"ב שם סק"י, ועמש"נ להלן אם אין מברכין עליהן אף כשנטלן כדי להריח, - אך בחי' המיוחסים להריטב"א בפי' בתרא כתב דכל שנתכוין להריח מברך עליהן, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ד ה"ג,[[1757]](#footnote-1758) ולפ"ז צ"ל דהא דתניא דאין מברכין עליהן לא איירי בברכת הבשמים במוצ"ש, אלא לגבי דין ברכת הריח דעלמא.

## טעם הא דמברכין על הפירות אף דלא קיימי לריחא

התוס' רי"ח עמד במה שאמרו לעיל מ"ג ב' דהמריח באתרוג או בחבושים מברך ברוך שנתן ריח טוב בפירות אף שאינם עומדין לריח, וכתב דהתם מיירי כגון שלקחו להריח בו או לאוכלו ולהריח בו, אך אם אכלן והעלו ריח כיון שלא נתכוין להריח אין לו לברך, וכ"כ הרא"ש בסימן ג' והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות והרא"ה לעיל מ"ג ב' והחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין ולעיל שם והריטב"א בהל' ברכות פ"ד ה"ג והטוש"ע בסימן רט"ז ס"ב.

בד' הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א לעיל שם והריטב"א בהל' ברכות שם מבו' דכל שמתכוין להריח בפרי מברכין עליו אף כשלא נטלו ע"מ להריח, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין בפי' בתרא, - אך בפי' קמא כתב דאין מברכין עליו אלא כשנטלו ע"מ להריח בו, אך כל שנטלו לאוכלו אף אם אח"כ נתכוין להריח בו אינו מברך, וכ"כ הביאוה"ל בסימן רט"ז ס"ב ד"ה או לאוכלו בדעת הגר"א, וכן צידד הביאוה"ל שם ד"ה ולא נתכוין להריח גם בדעת הרא"ש, וכ"כ הבית מאיר בסימן רי"ז ס"א, - ועמש"כ החזו"א בסימן ל"ה באורך בזה.

הביאוה"ל שם ד"ה או לאוכלו כתב דטעם הא דאם נטל הפרי ע"מ להריח בו מברכין עליו, הוא משום דעי"ז נעשה כעביד לריחא,[[1758]](#footnote-1759) ועיי"ש שכתב לפרש לפ"ז טעם הסוברים דבאתרוג של מצוה ובפת אין מברכין אף כשנטלו ע"מ להריח.

התוס' לעיל מ"ג ב' ד"ה האי מאן דמורח כתבו דהא דהמריח באתרוג וחבושים מברך שנתן ריח טוב בפירות היינו דוקא כשמריח בהן אבל אם בא לאכול מהן אין לברך ברכת ריח אלא ברכת אכילה, והב"י בסימן רט"ז ס"ב פירש לדבריהם שהוא כד' הרא"ש ודעימי' דכל שבא לאכול מהן אין מברכין עליהן משום דלא קיימי לריחא, וכ"כ הב"ח והגר"א והאחרונים שם, - אך בס' הפרדס בהל' ברכות שער ז' תמה ע"ד התוס' דמנ"ל הך מילתא, וכתב דהוא משום דריחא לאו מילתא, ואך דבדברים שעיקרן לריח הוי ריחא מילתא אף כשלא נתכוין להריח, אך בדברים שאין עיקרן לריח בעינן שיקח אותם להריח דאל"כ אין מברך משום דריחא לאו מילתא,[[1759]](#footnote-1760) וכ"כ המהר"ם חלאוה בפסחים כ"ה ב' דהא דמברכין על ריח אתרוג וחבושים אף דבדבר שאין עיקרו לריח ריחא לאו מילתא הוא משום דכל שמתכוין להנאת הריח ריחא מילתא היא שהרי נהנה ואסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה, ורק כשאינו מתכוין לריח אלא למלאכתו הוא דריחא לאו מילתא היא אלא במידי דעביד לריחא.[[1760]](#footnote-1761)

הרי"ד בס' המכריע סימן ל"ה כתב דאף דמברכין על ריח הבשמים והפירות, מ"מ אין מברכין על ריח היין, וכתב דמה"ט שרי רבא להריח בבת תיהא, דכ"ה דלענין ברכה לא חשיב ריחא ה"נ לענין איסורא לא חשיב, ומבו' בדבריו דפירות חשיבי כמידי דעביד לריחא וע"כ מברכין על ריחם, וכ"כ הריטב"א בע"ז י"ב ב' דאתרוג של ערלה אסור להריח בו משם דעביד נמי לריחא ובכה"ג הוי ריחא מילתא, עיי"ש.

## בשמים של בית הכסא שנטלן להריח בהן

הפמ"ג במש"ז בסימן רי"ז סק"א נסתפק בבשמים של בית הכסא שנתכוין להריח בהן דאף בכה"ג אינו מברך עליהן, והשעה"צ שם סקט"ז הוכיח דאינו מברך עליהן ממש"כ הטוש"ע בסימן רצ"ז ס"ב דאין מברכין ברכת הבשמים במוצ"ש על בשמים של ביהכ"ס ומשמע דאף כשנטלן ע"מ להריח בהן אינו מברך, שהרי בברכת הבשמים במוצ"ש הוא נוטלן בידו כדי להריח כמש"כ השו"ע בסימן רט"ז ס"ו.

ובטעם הא דאינו מברך עליהן, ול"ד לפירות דכל שנטלן כדי להריח מברך עליהן אף דלא קיימי לריחא, כתב הפמ"ג שם דהוא משום דבשמים אלו נעשו בפירוש רק להעביר הזוהמא ולא להריח בהם, והביאוה"ל שם ס"ב ד"ה של בה"כ הוסיף לפרש דהיינו דהא דמברכין על פירות כשנטלן להריח הוא משום דכל שנוטלו להריח קאי שפיר לריח וכו', ומשא"כ בבשמים של ביהכ"ס דאף שנוטלו להריח ומריח אפ"ה אינו עומד גם כעת לריח אלא להעביר הסירחון, וזה מתפרש למש"כ הביאוה"ל בסימן רט"ז דהא דכשנטלו להריח מברך עליו הוא משום דהוי זה כיחדו לריח.[[1761]](#footnote-1762)

## אם מברכין על אתרוג של מצוה

הראבי"ה בסימן תרפ"א כתב דאתרוג של מצוה שמותר להריח בו מברכין עליו שנתן ריח טוב בפירות, וכ"כ בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קצ"ג, והביאוהו הארחות חיים בהל' לולב סכ"ו והכל בו בסימן ע"ב, - אך המרדכי בסימן קמ"ז כתב בשם רבינו שמחה דאין מברכין עליו משום דלאו לריחא עבידא, - והטוש"ע בסימן רט"ז סי"ד הביאו להפלוגתא בזה, והשו"ע שם כתב דמה"ט נכון שלא להריח בו.[[1762]](#footnote-1763)

המג"א בסימן רט"ז סקכ"א כתב בשם המהרש"ל דהא דאין מברכין עליו הוא בשעת נטילתו לשם מצוה, אבל קודם לכן ואח"כ מברך, וכ"כ המג"א בר"ס תרנ"ג דכשנוטלו באמצע היום הו"ל ככל פרי העומד לאכילה שנטלו להריח בו דמברך, והביאוה"ל בסימן רט"ז סי"ד הוסיף לפרש דהיינו דהא דכשנוטלו למצותו אינו מברך הוא משום דעיקר נטילתו היא בשביל המצוה והריח הוא טפל, וע"כ ל"ד לפרי שנטלו לאוכלו ולהריח בו דמברך, דהתם הויא האכילה הרשות, וע"כ כל שנטלו לאוכלו ולהריח בו מאן מפיס שעיקר לקיחתו בשביל אכילה והריח בא ממילא ולא איפכא או דהוא בשביל ב' ההנאות בשוה, אך שלא בשעת מצוה דמי לכל פרי העומד לאכילה שכל שנוטלו כדי להריח בו מברך.

בד' הלבוש בסימן רט"ז סי"ד משמע דלדעת הסוברים דאין מברכין על אתרוג של מצוה היינו אף כשנוטלו שלא למצותו, וכ"נ בד' הט"ז שם סקי"ד, וכ"כ להדיא בדבריו בסימן תרנ"ג סק"א ותרנ"ח סק"ד, וכ"כ הא"ר בסימן רט"ז סקכ"ב ותרנ"ג סק"ב והנהר שלום בסימן תרנ"ג סק"א והמאמ"ר שם סק"ג והבגדי ישע שם והגר"ז בסדר ברכה"נ פי"א ס"ח והדה"ח בכלל ק"ד ס"א והחיי אדם בכלל ס"א ס"י,[[1763]](#footnote-1764) וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן רט"ז סי"ד.

ובטעם הא דאין מברכין עליו אף כשנוטלו שלא למצותו כתב הלבוש שם דהוא משום דהוקצה למצותו ואינו עומד לריח, והגר"ז שם כתב דהיינו דל"ד לאתרוג של כל השנה ושאר פירות העומדין לאכילה דמברכין עליהן כשנטלן כדי להריח, דהיינו משום דרגילות הוא ג"כ להריח מהם בשעת אכילה והם עומדין אף לריח, אך אתרוג של מצוה אינו עומד להריח בו אלא ליטלו לשם מצוה, וע"כ אין מברכין עליו,[[1764]](#footnote-1765) וכ"כ הנהר שלום שם, - אך המאמ"ר והבגדי ישע שם כתבו דהוא משום דהוא מוקצה מאכילה וא"א לברך עליו שנתן ריח טוב בפירות, והביאוה"ל שם פירש לדבריהם דהיינו דכיון דאין עיקרו לריח אין לברך עליו בורא עצי או מיני בשמים אלא נותן ריח טוב בפירות, כמש"כ התוס' לעיל מ"ג א', וכיון שאסור באכילה לא מיקרי פרי, ועיי"ש שתמה ע"ז דאף שהקצה עצמו מאכילה מ"מ לא נתבטל ממנו שם פרי, וגם אי"ז מתישב בד' רבינו שמחה שפירש דהוא משום דלא עביד לריחא, - ועמש"כ החזו"א בסימן ל"ה סק"ג לפרש בזה בע"א.

## דברים שאין עיקרן לריח אלא לאכול אם מברכין עליהן עצי בשמים או מיני בשמים

בד' הביאוה"ל מבו' דמש"כ התוס' לעיל מ"ג א' דהא דתני הדס וכל דדמי לי' היינו שעיקרו לריח לאפוקי תפוחים וחבושים שאין עיקרן לריח אלא לאכול, וכ"כ התוס' רי"ח והרשב"א שם, היינו דמה"ט לא מיקרו בשמים כלל, וע"כ אין מברכין עליהן בורא עצי בשמים ובורא מיני בשמים אלא הנותן ריח טוב בפירות,[[1765]](#footnote-1766) - אך בפי' הרשב"ץ לעיל שם כתב דהיינו דלא מיקרו עצי בשמים משום דאין עיקר נטיעתן לריח,[[1766]](#footnote-1767) ומברכין עליהן בורא מיני בשמים,[[1767]](#footnote-1768) ומבו' מדבריו ודלא נתמעטו אותם שאין עיקרן לריח אלא מברכת בורא עצי בשמים ולא מברכת בורא מיני בשמים,[[1768]](#footnote-1769) - וכ"כ המאירי לעיל מ"ג ב' דכל שאינו נעשה לריח כגון אתרוג וכיו"ב אם הוא פרי מברכים עליו שנתן ריח טוב בפירות ואם אינו פרי מברך מיני בשמים, ואין מברכין עליו בורא עצי בשמים,[[1769]](#footnote-1770) - וכ"ה מבו' ממש"כ הארחות חיים בהל' ברכות סל"ח והס' השלחן בשער הל' סעודה שער ד' דבעצי אתרוג ותפוחים שאין עיקר נטיעתן לריח י"א דמברכין בורא עשבי בשמים, והרי דאף דבר שאין עיקר נטיעתו לריח חשיב כבשמים ולא נתמעטו אלא מברכת עצי בשמים.[[1770]](#footnote-1771)

הרשב"ץ שם כתב לפ"ז דקנה וקינמון וכיו"ב שהן מין עץ ולא נטעי להו אינשי אדעתא דהכי אין מברכין עליהן בורא עצי בשמים משום שאין נטיעתן לריח, וכ"נ בד' התוס' הרא"ש לעיל ל"ו ב' דאם ל"ה מברכין על הקנה שנתן ריח טוב בפרי האדמה, היו מברכין עליו בורא מיני בשמים, וכ"כ האגור בסימן ש"ה בשם הר"מ מקוצי,[[1771]](#footnote-1772) - אך ממש"כ המהר"ם מר"ב בסדר ברכות דעל קנה וקינמון מברכין בורא עצי בשמים, וכן נקטו הפוסקים בסימן רט"ז דאם אי"ז בכלל הפירות מברכין בורא עצי בשמים, מבו' דס"ל דאף עצים שאין עיקר נטיעתן לריח מברכין עליהן בורא עצי בשמים, - וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בפ"ט מברכות ה"ג והשו"ע בסימן רט"ז ס"ה דשמן זית שכבשו או שטחנו עד שחזר ריחו נודף מברך עליו בורא עצי בשמים, והרי דאף דאין נטיעת עץ הזית לריח, מ"מ מברכין על הגדל בו בורא עצי בשמים.[[1772]](#footnote-1773)

## ברכת הריח בחנות של בשם

**הנכנס לחנותו של בשם וכו',** הרמב"ם בפ"ט מברכות ה"ה כתב דהנכנס לחנותו של בושם שיש בה מינין הרבה מברך עליו בורא מיני בשמים, ובס' הפרדס שער ז' כתב דהיינו דכיון דאינו רואה בשמים מברך בורא מיני בשמים שהיא ברכה כללית לכל דבר של ריח, וכתב דה"נ כשהי' מהלך חוץ לכרך והריח ריח מברך בורא מיני בשמים, ומשמעות דבריו שם דהיינו משום שאינו יודע אלו בשמים יש שם, וע"כ הוא מברך מספק בורא מיני בשמים.[[1773]](#footnote-1774)

אך הגר"א בסימן רי"ז ס"א ובסימן רט"ז ס"ו כתב לדמותו למש"כ הרא"ש לעיל פ"ו סו"ס ל"ו דמשחא כבישא וטחינא דהיו מעורבים בתוכו עצי בשמים ועשבי בשמים מברך בורא מיני בשמים שברכת מיני בשמים כוללת הכל, וכ"כ הטוש"ע בסימן רט"ז שם, והמ"ב בסימן רי"ז סק"ג פירש דהיינו משום דיש שם עצי ועשבי בשמים וע"כ מברך בורא מיני בשמים, ואף דכשהיו לפניו עצי ועשבי מברך על כל אחד ברכה הראוי' לו, היינו כשמביאין לפניו ב' או ג' מינים ונוטל בידו מכל מין בפנ"ע להריחו וע"כ מברך על כל מין בפנ"ע, ומשא"כ הכא שאינו נוטל בידו שום בושם אלא כשנכנס עולה לו ריח מן כמה מיני בשמים כאחת וע"כ מברך ברכה כוללת.

## ברכת הריח כשהיו לפניו כמה מיני בשמים

הרמב"ם בפ"ט מברכות ה"ד כתב דאם היו לפניו בושם שהוא עץ ובושם שהוא עשב אין ברכה אחת מהן פוטרת את חבירו אלא מברך על זה לעצמו ועל זה לעצמו, וכ"כ הטוש"ע בסימן רט"ז ס"י, - אך הארחות חיים בהל' ברכות ס"מ כתב בשם הראב"ד דמברך עליהן בורא מיני בשמים שכוללת הכל,[[1774]](#footnote-1775) והביאו המאמ"ר בסימן רט"ז סק"ט, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

הטור בסימן רט"ז כתב דממש"כ הרמב"ם לדין זה כשהיו לפני עצי בשמים ועשבי בשמים ולא הזכיר שהי' לפניו אף מיני בשמים, משמע דכל שהיו לפניו עצי בשמים ועשבי בשמים ומיני בשמים ובירך בורא מיני בשמים פטר הכל שהכל מיני בשמים, והסכים לדבריו, אך כתב בשם רב עמרם דאף כשהיו לפניו עצי בשמים ועשבי בשמים ומיני בשמים מברך על כל אחד בפנ"ע, וכ"כ הבה"ג לעיל פ"ו דאם הביאו לפניו ג' מינים עצי בשמים ומיני בשמים ועשבי בשמים צריך לברך על כל אחד ואחד דכיון שאין ברכותיהן שוות אין פוטרין זא"ז, וכתב לדמותו להא דבברכת הפירות כה"ג מברך על כל אחד ואחד בפנ"ע.

והב"י שם תמה ע"ד הטור דמ"ט בכה"ג הוא מברך לכתחילה על מיני בשמים ופוטר את השאר, ומ"ש מברכת הפירות דאף שבדיעבד נפטרת האחת בברכת חברתה, מ"מ לכתחילה צריך לברך על כל אחת ברכה הראוי' לה, ועפי"ז כתב השו"ע שם ס"י דאם היו לפניו עצי בשמים ועשבי בשמים ומיני בשמים מברך על כל אחד ברכה הראוי' לו,[[1775]](#footnote-1776) - והט"ז שם סקי"א כתב בדעת הטור דהוא משום דהריח בא לו שלא בבחירה שלו והוא נכנס מאליו ואף אם יבחר לכתחילה להריח בזה אפשר שיבא לו תחילה הריח מהשני, וע"כ יש לו לברך בדבר שהוא כולל כולם כיון שיש עכ"פ אחד ביניהם שברכתו כך, ועיי"ש שכתב דטעמא דרב עמרם דפליג הוא משום דס"ל דא"צ לברך על הריח אלא כשמתכוין להריח בו, וע"כ שפיר יש בידו לברך תחילה על מה שרוצה להריח תחילה ואח"כ לברך על השני והשלישי, - והנחלת צבי שם סק"י כתב דטעמא דהטור הוא משום דכולם מיני בשמים הם, שהרי מברך על כל אחת ואחת לשון בושם על מין עץ עצי בשמים ועל מין עשב עשבי בשמים והוא משום שהכל מיני בשמים הם, ואע"פ שכל אחד ואחד מין בפנ"ע זה בושם עץ וזה בושם עשב מ"מ מיני בשמים הם, וע"כ אף לכתחילה יכול לפטר בברכת בורא מיני בשמים לעצי ועשבי בשמים.

הפרישה שם סקכ"ג כתב דמודה הטור דלכתחילה מברך על כל מין את ברכתו, אלא דבדיעבד אם בירך בורא מיני בשמים פטר את כולן אע"פ שלא נתכוין לפטרם, ואף דבברכת הפירות אם בירך בפה"א על פרי האדמה לא פטר את פרי העץ כשלא נתכוין לפטרו, שאני התם דהוא מחוסר לקיחה ואכילה דכל חד מינייהו, ומשא"כ הכא דבחדא זימנא מריח משלשתן, (וכתב דאפשר דמיירי כשכבר מריח משלשתן בשעת ברכה),[[1776]](#footnote-1777) וגם בכה"ג נחלק רב עמרם וס"ל דלא פטר את כלן, דכ"נ מסתימת דבריו דמברך על כל אחד ואחד בפנ"ע ולא חילק דאם עבר ובירך בורא מיני בשמים תחילה נפטרו העצי ועשבי בשמים, והיינו משום דדמי לברכת האכילה דאם בירך בפה"א על פרי האדמה לא פטר את פרי העץ כשלא נתכוין לפטרו.

והב"ח שם כתב דדברי הטור קיימי כשנתכוין לפטור בברכת בורא מיני בשמים את העצי והעשבי בשמים, ולדעת רב עמרם אף בכה"ג חוזר ומברך על העצי ועשבי בשמים ולא נפטרו בברכת בורא מיני בשמים, דלא אמרו דעל כולם אם בירך בורא מיני בשמים יצא אלא כשבירך כן על עצי או עשבי בשמים דבכה"ג הוא דאמרינן דיצא כדי שלא תהא ברכתו לבטלה, אך כל שהיו שלשתן לפניו ובירך על מיני בשמים בורא מיני בשמים, כיון דל"ה ברכתו לבטלה לא פטר את העצי ועשבים בשמים אף אם נתכוין לפטרם.[[1777]](#footnote-1778)

## יצא מחנות של בשם ונכנס אם חוזר ומברך

**נכנס ויצא נכנס ויצא מברך על כל פעם ופעם,** הראבי"ה בסימן קמ"א כתב דהיינו כשיצא ולא הי' דעתו לחזור וליכנס מיד ושוב אירע שחזר ונכנס, וכ"כ המהר"ם מר"ב בסדר ברכות דכל שדעתו לחזור מיד לא אסח דעתי' ואינו חוזר ומברך, והביאו הטור בסימן רי"ז, וכ"כ השו"ע שם ס"א.

והדרישה שם סק"ב הק' דמ"ט א"צ לברך ומ"ש מדברים שא"צ ברכה לאחריהן במקומן דכל ששינה מקומו ויצא וחזרצ צריך לחזור ולברך, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הדרישה שם כתב דהכא דמי להניח מקצת חברים דא"צ לחזור ולברך משום דודאי יחזור למקומו, וה"נ כיון שדעתו לחזור חשיב כהניח מקצת חברים, דלא שייך לומר שיסיח דעתו מכאן ויריח במקום אחר שריח כזה אינו נמצא במקום אחר, וצ"ב.[[1778]](#footnote-1779) - **ב** המג"א שם סק"ג כתב דשאני באכילה שהוא בא לאכול דבר אחר, ומשא"כ הכא דהוא מריח לבסוף את אותם הבשמים שהריח מקודם, ודמי ליצא מסוכתו ע"ד לחזור דא"צ לחזור ולברך. - **ג** המג"א שם כתב די"ל עוד דשאני הכא דאינו מחוסר מעשה אלא כשנכנס מריח ממילא ולכן מהני דעתו.[[1779]](#footnote-1780) - **ד** המאמ"ר שם סק"א כתב דמיירי הכא כשיוצא לפתח החנות ורואה מקומו הראשון, וע"כ לי"ב משום שינוי מקום. - **ה** לדעת הסוברים דבשינוי מקום לזמן מועט א"צ לחזור ולברך, ונתבאר בדף מס' 62, ניחא, דע"כ אף הכא לי"ב משום שינוי מקום כשדעתו לחזור לאלתר.[[1780]](#footnote-1781)

בד' הראבי"ה והמהר"ם מר"ב מבו' דרק כשדעתו לחזור לאלתר א"צ לחזור ולברך, וכ"כ המג"א בסימן רי"ז סק"ב והא"ר שם סק"ג והנהר שלום בסימן תרל"ט סק"ה, - אך הט"ז בסימן תרל"ט סק"ה כתב דלא קפדינן הכא אם יוצא לשעה או לא אלא אפי' לזמן מרובה כל שדעתו לחזור באותו יום א"צ לברך.

המאירי כתב דיש שלמדו מהכא דמי שהניח טליתו וחוזר ונוטלו דחוזר ומברך כדין נכנס ויוצא, וכתב לחלק דשאני בטלית שדעתו עליו לחזור וליטלו ואינו קרוי סילוק, ומשא"כ לענין הנאה דכל שנסתלק ממנה סילוק גמור הוא, ולכאו' אין מכוון דבריו דהכא אין דעתו לחזור, אלא דשאני לענין לבישת טלית דמצוה דכל שדעתו עלי' לא חשיב כסילוק, ומשא"כ לענין הנאה דאף בכה"ג חשיב כסילוק, ומבו' לפ"ז דהא דהכא חוזר ומברך הוא אף כשדעתו לחזור מיד, וצ"ע.

י' אד"א פ"ד

דף מס' 86

## בשמים של ע"ז

**נ"ג א' - אם רוב נכרים אינו מברך,** התר"י כתב דהוא משום דאין מברכין על בשמים של ע"ז, ואע"פ שעכשיו אין עומדין הבשמים במסיבה של ע"ז, מ"מ הבשמים שלהם סתמן למכרן למסיבת ע"ז אסורה, וזה כמו שאמרו לעיל נ"ב ב' דאין מברכין על הבשמים שבמסיבת נכרים מפני שסתם מסיבת נכרים לע"ז ואין מברכין על בשמים של ע"ז.

ובטעם הא דאין מברכין על בשמים של ע"ז מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דבשמים אלו אסורין משום לא ידבק בידך מאומה מן החרם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט מברכות ה"ח דהא דאין מברכין עליהן הוא משום דאסור להריח בהן, ובד' הלח"מ שם פ"ט הי"ט מבו' דהוא כמש"כ הרמב"ם שם דאין מברכין על אכילת דבר איסור, וה"נ אין מברכין על ריח האסור, והפמ"ג במש"ז בסימן קצ"ו סק"א כתב דגם לדעת הראב"ד בהל' ברכות שם דמברכין על אכילת דבר איסור, י"ל דהיינו באיסור דרבנן, אך הכא דהוא איסור דאורייתא אין מברכין, או דאין מברכין אלא במקום סכנה והכא שאינו במקום סכנה אין מברכין, ונתבאר בפ' שלשה שאכלו דף מס' 1. - **ב** הריטב"א בהל' ברכות פ"ח הכ"ד כתב דבשמים אלו אינם אסורין בהנאה, ואפ"ה כיון דיש בו חשש משום ריח ע"ז אין מברכין עליו ואין עושין בו מצוה. - **ג** הבית אפרים בתשו' ראש אפרים סימן ב' ד"ה ומ"מ צ"ע כתב דהוא גם משום דבשמים אלו עומדין להקטירן לע"ז ולא לריח. - **ד** בס' באר יהודה בפ"ט מברכות ה"ח כתב די"ל דהוא משום דמכח האיסור חשבינן להו כדבר שאינו עומד לריח, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

הרוקח בסימן שמ"ב כתב דאם הי' מהלך חוץ לכרך ומחצה ישראל ומחצה נכרים מברך, והמאירי בסוגיין הביא פלוגתא בזה והכריע כדעת האומרים דמברך, והביאוה"ל בסימן רי"ז ס"ז הק' דכיון דהוא מחצה על מחצה הו"ל ספיקא דאורייתא ולחומרא, וכיון שאסור להריח מספק היאך אפשר לברך עליו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הביאוה"ל שם כתב דשמא כל עיקרו של ריח אינו אלא מדרבנן. - **ב** בתשו' ראש אפרים סימן ב' ד"ה אלא שלכאורה כתב דאף דמסיבת נכרים סתמא לע"ז אי"ז אלא מחמת רוב אף פעמים דלריחא עביד וה"ז מצטרף עם מחצה ישראל, ועיי"ש במש"כ לדון בזה. - **ג** למש"כ הריטב"א דריח זה אינו אסור כלל ואפ"ה אין מברכין עליו, י"ל דע"כ היינו רק בודאי ולא בספק.

**הו"ל מיעוטא לכשפים ומיעוטא נמי לגמר את הכלים אשתכח רובא דלאו לריחא עביד,** החוו"ד בסימן ס"ג סק"ב עמד בזה דמ"ט הוצרכו לצרף למיעוטא דכשפים ולא מצרפינן מיעוטא דנכרים, ותיקשי נמי דאף לת"ק דלא חייש לכשפים, מ"ט לא מצרפינן מיעוטא דנכרים למיעוטא דלגמר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** החוו"ד שם כתב להוכיח מהכא דאין מצרפין מיעוט רק ברובא דליתא קמן, אך מיעוט נכרים דהוא נגד רובא דאיתא קמן לא מצרפינן לי'. - **ב** הא"ר בסימן רי"ז סק"ט כתב דאין מצרפין ב' מיעוטין אלא כשהם מטעם אחד, דאם כל אחד הוא מטעם אחר בטל כל אחד ברוב, ולפ"ז הכא דהא דאין מברכין על בשמים של ע"ז הוא משום האיסור והא דאין מברכין על בשמים דלגמר את הכלים הוא משום דלא עבידי לריחא אין מצטרפין זל"ז.[[1781]](#footnote-1782) - **ג** הראש אפרים בסימן ב' ד"ה אלא שלכאורה כתב דמיעוטא דנכרים אינו מיעוט גמור דכיון דאיכא מינייהו דעביד לריחא, ועיי"ש (ובד"ה מ"מ צ"ע) במש"כ עוד בזה. - **ד** בהגה' הגרא"מ הורוויץ כתב דהוא משום דכל הא דאין מברכין על בשמים של ע"ז הוא משום דאסור להריח הן, והכא דמכח הרוב מותר להריח בהן מברכין עליהן,[[1782]](#footnote-1783) אך אם הא דאין מברכין על בשמים של ע"ז הוא גם משום דלא עבידי לריחא, לא א"ש.

## בשמים של ערוה

הרמב"ם בפ"ט מברכות ה"ח כתב דבשמים של ערוה מן העריות אין מברכין עליהן לפי שאסור להריח בהן,[[1783]](#footnote-1784) וזה כמש"כ הרמב"ם בפי"ט מאיסו"ב ה"ב דאסור להריח בשמים שעל ערוה, והאבודרהם בהל' ברכת הריח כתב בשם ה"ר גרשון ב"ר שלמה דהיינו בקופה של בשמים תלוי' בצוארה או שאוחזת בידה או בפי' אחד מן הבשמים, והא דאסור להריח בהן הוא משום דשמא יבא לידי הרגל נשיקה או קירוב בשר כי האף קרוב לפה,[[1784]](#footnote-1785) - ובתשו' הרשב"א ח"א סימן קס"ח עמד בד' הרמב"ם דמ"ט אין מברכין עליהן, וכתב דשמא היינו בבשמים של ערוה ממש ומפני שעשויין להעביר הזוהמא,[[1785]](#footnote-1786) או דהוא משום שהן עשויין לעבירה להטיל ארס של יצר, והיינו דמה"ט אסור להריח בהן.

המג"א בסימן רי"ז סק"ו כתב דאפשר דהא דאין מברכין הוא דוקא בערוה, אך בפנוי' מברכין, והפמ"ג שם כתב דהיינו כשאינה נדה, דכל שהיא נדה הויא בכלל העריות, והברכ"י שם סק"ג כתב דאף באשתו נדה אסור, והביאו המ"ב שם סקט"ז,[[1786]](#footnote-1787) - אך הא"ר שם סק"ז כתב דממש"כ הסמ"ג עשין כ"ז והסמ"ק בסימן קנ"א דאין מברכין על בשמים של נשים האסורות משמע דהיינו אף כשאינם ערוה ואולי היינו אף בפנויות,[[1787]](#footnote-1788) וכתב לסייע לזה ממש"כ האבודרהם שם לדמותו לההיא דסנהדרין ע"ה א' דימות ואל יספר עמה מאחורי הגדר, והתם מיירי בפנוי', והמ"ב שם סקט"ז כתב דכן דעת כמה אחרונים.

הט"ז בסימן רי"ז סק"ג כתב דמש"כ השו"ע דהאיסור הוא בקופה של בשמים תלוי' בצוארה וכו', רגילות הוא דנקט, אך אף אם הסירה משם ומונח אסור לברך עליהן דהא עשוי' לדבר ערוה ותו דעי"ז יבוא לידי הרהור ביודעה ומכירה, ועמש"כ בזה המאמ"ר שם סק"ג והשעה"צ שם סקכ"ז.

## טעם הא דאין מברכין על ריח העשוי לגמר את הכלים

**ומיעוטא נמי לגמר את הכלים וכו' דלאו לריחא עביד,** בטעם הא דחשבינן לריח העשוי לגמר את הכלים דלא עביד לריחא, כתב הרמב"ם בפ"ט מברכות ה"ח דהוא משום דאינו עשוי להריח בעצמו של מוגמר, ולכאו' הוא משום דאף שהוא עומד להריח בו בתוך הכלים, מ"מ כיון שקודם שנכנס בכלים אינו עומד להריח בו חשיב דלא עביד לריחא, ודמי לבשמים שבחנותו של בשם דאלמלי הא דהם עומדין להריח בהן בעודן בחנות לא היו מברכין עליהן.

אך בד' הגר"א בסימן רי"ז ס"ג משמע שפירש בד' הרמב"ם דהוא משום דהריח שבכלים הוי ריח שאין לו עיקר ואין מברכין עליו, והבשמים המוגמרים שיש להן עיקר אין עומדין כלל להריח בהן,[[1788]](#footnote-1789) וזהו שהביא מהכא מקור לד' הרמב"ם דאין מברכין על ריח שבכלים המוגמרים,[[1789]](#footnote-1790) וכ"נ ממש"כ הכס"מ שם ה"ז דכיון על ריח מוגמר העשוי לגמר בו את הכלים כ"ש דאין מברכין על ריח הבגדים עצמן.[[1790]](#footnote-1791)

## ריח שאין לו עיקר

הרמב"ם בפ"ט מברכות ה"ח כתב דהמריח בבגדים שהן מוגמרים אינו מברך לפי שאין שם עיקר בושם אלא ריח בלא עיקר, וכ"כ הרא"ה לעיל מ"ג ב' והריטב"א בהל' ברכות פ"ד ה"ז דאין מברכין על הריח אא"כ יש לו עיקר, וכ"כ השו"ע בסימן רי"ז ס"ג, - אך הרמ"ך בהל' ברכות שם הק' ע"ד הרמב"ם דמ"ט אינו מברך הרי יש לו הנאה ממנו ואסור ליהנות מהעוה"ז בלא ברכה, וכן הק' הטור בסימן רי"ז,[[1791]](#footnote-1792) וכ"כ הריא"ז בפירקין דמברכין על ריח כלים המוגמרין, וכתב דהוא משום דגימור הכלי להריח הכלים, והיינו דהוא עביד לריחא, - והכס"מ ובב"י שם כתב דטעמא דהרמב"ם הוא משום משום שסובר דריח כיון שאינו צורך הגוף כל כך כשאין לו עיקר אע"פ שנהנה אין לו לברך עליו, והמ"ב בסימן רט"ז סקל"א כתב דהוא משום דכל שאין לו עיקר אינו אלא ריח קלוש, וע"כ אין מברכין עליו.[[1792]](#footnote-1793)

לדעת הטור ודעימי' דמברכין על כלים המוגמרין, לא נתפרש אם מברכין עליהן בורא עצי בשמים כשהם מוגמרין מעצי בשמים או בורא מיני בשמים, - ולכאו' תליא בפלוגתת רבוותא בדין שמן שסיננו את הבשמים מתוכו, שנתבארה בדף מס' 83, דלדעת הסוברים דמברכין עליו בורא מיני בשמים, וכן דעת הריא"ז גופי' לעיל פ"ו, ה"נ בכלים המוגמרין מברכין עליהן בורא מיני בשמים, אך לדעת הסוברים דמברכין עליו בורא מיני בשמים, ה"נ בכלים המוגמרין מעצי בשמים מברכין עליהן בורא עצי בשמים,[[1793]](#footnote-1794) אך למש"כ האחרונים לחלק בין כלים המוגמרין לשמן שסיננו, (ונתבאר להלן), י"ל דאף אם בשמן שסיננו מברכין בורא מיני בשמים, מ"מ בכלים המוגמרין מברכין בורא עצי בשמים, וצ"ע.

הביאוה"ל בסימן רי"ז ס"ג כתב דכיון דאין מברכין על ריח שאין לו עיקר, ע"כ גם בבית הבושם אין מברכין אא"כ הבשמים גלויין ומריחין, אך כל שהם מונחין בצלוחיות סתמות שאין הריח בוקע מהן אלא שמריח בבית מחמת שפותחין אותן בכל שעה והריח בוקע ועולה ועי"ז מתמלא הבית ריח, אין מברכין עליהן, דהו"ל כריח שאין לו עיקר, ול"ד להא דמברכין על המוגמר אף שכלה עיקרו, דהיינו משום דגחלת הבשמים קיים וע"כ חשיב כריח שיש לו עיקר, ומשא"כ בכה"ג שהצלוחיות סתומות ואין הריח בהן מהן כלל אלא ממה שנקלט מתחילה באויר ריח בעלמא.

## אם דמי דין בגדים המוגמרים לדין שמן שסיננו

הב"י בסימן רי"ז הק' ע"ד הטור ממש"כ בסימן רט"ז בדין משחא כבישא וטחינא דכל שסיננו אותו ואין בו כלום מהבשמים י"א שאין מברכין עליו כלל כיון דהו"ל כריח שאין לו עיקר, והתם לא תמה הטור ע"ז, וכן הק' הדרכ"מ שם בשם מהר"א מפראג, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הדרכ"מ שם כתב דעיקר משה"ק הטור הוא משום דהבשמים נשרפו ונתהפכו ונעשו ריח והוי ריח זה כעיקר הבושם, אך בשמן שסיננו אותו והוציאו ממנו את הבושם ולא נשאר בו רק קליטת הריח מודה הטור דריח שאין לו עיקר כה"ג אין מברכין עליו, וצ"ב. - **ב** בביאור מהרש"ל שם כתב דשאני במשחא כבישא וטחינא שאינו עשוי לריח אלא לטעם, וע"כ כל שהריח אין לו עיקר הוא בטל לגבי השמן, ומשא"כ הכא דנעשה כדי שיבשמו הכלים, ועמש"כ הב"ח שם להוסיף בזה, ומש"כ בזה הט"ז שם סק"ב והפמ"ג שם. - **ג** הפרישה שם סק"ב כתב דשאני הכא דתחילת תיקונו הוא עשוי לכך שלא יהא בו עיקר, ואי לא יברך לעולם יהנה בהנאה זו ולא יברך, ומשא"כ במשחא כבישא וטחינא דתחילת בשמו ועיקרו נעשים להיות העצים בתוכו ואי מיקרי לפעמים שהוציא לא יקרה לעולם, וצ"ב. - **ד** הב"ח שם כתב דגם התם נחלק הטור ע"ז וכמש"כ שם בשם הרא"ש דעל כולם מברך בורא עצי בשמים ולא חילק, ועמש"כ ע"ז הט"ז שם סק"ב.

הכס"מ בפ"ט מברכות ה"ג ובב"י בסימן רט"ז ס"ו כתב דלדעת הרמב"ם דאין מברכין על ריח בגדים המוגמרין, ה"נ אין מברכין על משחא כבישא וטחינא שסיננו ואין בו כלום מהבשמים, וכ"ה מבו' בס' המאורות בסוגיין.

אך הב"ח שם הוכיח מד' הרמב"ם דמברכין על שמן שבשמו והוציאו ממנו את הבשמים ול"ד לבגדים המוגמרים דאין מברכין עליהן, ועיי"ש שכתב דהוא משום דבבגדים המוגמרים מעולם לא נכנס בהן עיקר הבושם אלא הריח של תמרות עשן מבושם הנשרף בגחלים וע"כ הו"ל ריח שאין לו עיקר דאין מברכין עליו, ומשא"כ בשמן שבשמו שהכניסו בו עיקר הבושם וקלט השמן הריח מעיקר הבושם אע"פ שסיננו חשיב כאילו נשאר לשם העיקר,[[1794]](#footnote-1795) - והעו"ת שם סק"ו כתב לחלק דכלי שקלט ריח נקרא ריח שאין לו עיקר, ומשא"כ במין פרי שקלט ריח דנקרא דיש לו עיקר, וכ"כ הא"ר שם סקי"ב.[[1795]](#footnote-1796)

השו"ע בסימן רט"ז ס"ו כתב דבשמן שסיננו י"א שמברך בורא שמן ערב וי"א שאינו מברך כלל דהוי ריח שאין לו עיקר, וכתב דכיון שספק הוא נכון ליזהר שלא להריח בו, והב"ח שם עמד בזה דלפ"מ שדימה הב"י דין שמן שסיננו לדין כלים המוגמרין, מ"ט בשמן שסיננו כתב דנכון ליזהר שלא להריח בו ובכלים המוגמרין כתב בסימן רי"ז ס"ג דאין מברך ולא כתב דנכון ליזהר שלא להריח בו, והמג"א שם סקי"ג כתב דמד' השו"ע מוכח כמש"כ הב"ח דאף דכלים המוגמרין אין מברכין עליהן מ"מ י"ל דשמן שסיננו חשיב כיש לו עיקר ומברכין עליו, - אך הט"ז בסימן רי"ז סק"ב כתב דמדינא מותר להריח בלא ברכה דספק ברכות להקל, אלא דבשמן שסיננו דאפשר ליזהר שלא יריח באותו שמן במתכוין נכון לעשות כן, ומשא"כ בכלים המוגמרים דדרך לעשות כן ואין שייך לומר בזה לבטל צורך העולם שרגילים בכך, ע"כ אין לבטלו ויסמכו על דעת הרמב"ם ולא יברך.

## ברכת הריח בפת חמה

נחלקו הראשונים בדין המריח בפת חמה, **א** הארחות חיים בהל' ברכות סמ"ב כתב דהמריח בפת ונהנה מברך בורא מיני בשמים, וכ"כ הכל בו בסימן כ"ד, וכ"כ המאירי לעיל מ"ג ב' דכן נהגו רבים,[[1796]](#footnote-1797) וכ"כ בס' הפרדס הל' ברכות שער ט' בשם המהר"ם מר"ב ובשם מורו. - **ב** הארחות חיים שם כתב די"א דאינו נקרא בושם והמברך עליו בורא מיני בשמים טועה, וכ"כ הארחות חיים בהל' הבדלה ס"ז בשם הר"י מפרי"ש. - **ג** הארחות חיים בהל' הבדלה שם כתב די"א דמברך עליו שנתן ריח טוב בפת שהרי יש לו ריח טוב וערב ועוד בהיותו חם, וכ"כ האבודרהם בסדר מוצ"ש בשם הר"ש ב"ר גרשום.

בס' המכתם לעיל מ' א' כתב דיש שנהגו לברך על הפת בורא עצי בשמים, ותמה ע"ז דחטה לא מיקרי עץ לענין ברכה כמו שאמרו לעיל שם, וכ"כ המאירי לעיל מ"ג ב', ובדעת הנוהגים לברך בורא עצי בשמים, י"ל דהוא כדעת הסוברים דלגבי ברכת עצי בשמים ל"ב עץ ממש, (ונתבאר בדף מס' 84), ועיי"ש שכתבו עוד דאף אם מיקרי עץ מ"מ אינו מעצי בשמים, ולכאו' היינו משום דלא חשיב כעצי בשמים אלא עץ שנטיעתו לריח, וכמש"כ התוס' לעיל מ"ג א' (ונתבאר לעיל).

בד' הר"י מפרי"ש משמע דאף דכל הבשמים שבירך עליהן בורא מיני בשמים יצא, מ"מ אם בירך על הפת בורא מיני בשמים לא יצא, וע"כ הוא דהמברך עליו בורא מיני בשמים טועה, - ובתשו' פרח שושן כלל א' סימן י"ג כתב דהיינו דאף דגם פירות שבירך עליהן בורא מיני בשמים יצא, היינו משום דפירות הוו בכלל בשמים דכיון שריחם טוב לוקחים אותם לפעמים להריח בהן, וע"כ אם בירך עליהן בורא מיני בשמים יצא, ומשא"כ בפת דלא מיקרי כלל בשמים.[[1797]](#footnote-1798)

הב"י בסו"ס רצ"ז כתב דאפי' על פת חמה לבו נוקפו מלברך עליו כלל, דאל"כ לא לישתמיט תנא או אמורא להזכירו בכלל הדברים שיש להם ריח טוב, והרמ"א בסימן רט"ז סי"ד הביא להפלוגתא בזה, והגר"א שם כתב דטעם הסוברים דאין מברכין עליו הוא משום שאינו עומד להריח, וכ"כ הגר"ז בסדר ברכה"נ פי"א ס"ט, - אך המ"ב שם סקנ"ה כתב דהוא משום דאי"ז ריח חשוב לברך עליו,[[1798]](#footnote-1799) ובשעה"צ שם סקמ"ז כתב דנפ"מ בזה דאף אם נוטל הפת כדי להריח לבד ואינו מתכוין לאכול אינו מברך.[[1799]](#footnote-1800)

## ברכת הריח בפלפלין

הט"ז ביו"ד סימן ק"ח סק"י כתב דפלפלין הוו בכלל בשמים ומברכין עליהן בורא מיני בשמים, וכ"כ העולת שבת בסימן רצ"ז סק"א, - אך הנקוה"כ ביו"ד שם נחלק ע"ז דפלפלין לאו בכלל בשמים נינהו, עיי"ש, ועמש"כ בזה הא"ר בסימן רצ"ז סק"א.

המג"א בר"ס רצ"ז כתב דאף אם פלפלין אינם בכלל בשמים, מ"מ לא גרע מפת חמה די"א דמברכין עליו, והא"ר שם כתב די"ל דפלפל גרע משום דריחו קשה, ועיי"ש שכתב דאף שנהגו במוצ"ש לברך על כל המינים בורא מיני בשמים, הרי גם על שאר מינים אין ראוי לברך בורא מיני בשמים, אלא כיון דאין הכל בקיאין בברכות תיקנו לומר בורא מיני בשמים דיוצא על כל המינים, וא"כ יכול לברך גם על פלפלין, - והמחה"ש שם עמד בזה דאף דעל שאר מינים אם בירך בורא מיני בשמים יצא משום דהיא ברכה כוללת, מ"מ בפלפלין הרי דאי נימא דלא מיקרו בשמים אם בירך בורא מיני בשמים לא יצא, וזה כמש"נ לעיל מד' הר"י מפרי"ש דאם בירך על פת חמה בורא מיני בשמים לא יצא, - והפמ"ג והלבו"ש שם פירשו דמכוון ד' המג"א דיברך על הפלפלין הנותן ריח טוב בפירות,[[1800]](#footnote-1801) שהרי לא הוקבע לברך דוקא על הבשמים, אלא שנהגו לברך בורא מיני בשמים משום חשש טעות.

י"א אד"א פ"ד

דף מס' 87

## שכח והכניס אוכלין או משקין לתוך פיו בלא ברכה

**נ' ב'** **- שכח והכניס אוכלין לתוך פיו בלא ברכה,** הריטב"א בהל' ברכות פ"א ה"ג כתב דהיינו דוקא כששכח והכניסן בלא ברכה, אך אם הזיד והכניס אוכלין או משקין לתוך פיו בלא ברכה חייב להוציאן מפיו ושלא יהנה מהן עד שיברך.[[1801]](#footnote-1802)

**מסלקן לצד אחר ומברך,** היחוסי תנו"א ע' ר' יצחק קסקסאה נסתפק בגונא ששכח והכניס פת לתוך פיו אם כשנזכר מברך עלי' ברכת המוציא, או דכיון שביטלו מתורת לחם בכסיסתו ובתוך פיו ליכא עלי' תוריתא דנהמא אינו מברך עליו המוציא, ועיי"ש דמסיק דעל כל האוכלין דמאיסי מברך שהכל כמאכל שעברה צורתו ופת שעיפשה, ובאוכלין דלא מאיסי פולטן ומברך עליהן ברכה הקבועה לאותו המין,[[1802]](#footnote-1803) וכתב דביין אינו מברך עליו לא בפה"ג ולא שהכל דאינה ברכתו, וצ"ב.

## שכח והכניס משקין לתוך פיו אם בולען בלא ברכה

**תניא חדא בולען וכו' במשקין**, בפירש"י כתב דהיינו דבולען בלא ברכה משום דא"א לסלקן לאחד מלוגמיו ולברך ולא לפולטן שמפסידן, וכ"כ הרשב"א והרא"ש בסימן ל"ג בשם ר"ח, וכ"כ הר"י מלוניל והרא"ה והריבב"ן והפסקי רי"ד והריא"ז, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בפ"ח מברכות הי"ב, - אך הרשב"א כתב בשם הראב"ד דהא דבמשקין בולען היינו דבולען ומברך עליהן ברכה שלפני' אחר שבלען, וכ"כ הרא"ש שם, וכ"כ היחוסי תנו"א ע' ר' יצחק קסקסאה בשם ר"ח.

והרמב"ם בפ"ח מברכות הי"ב כתב דאם היו משקין בולען ומברך עליהן לבסוף, והראב"ד שם פירש בדעתו דהיינו דמברך עליהן ברכה שלפני' לאחר הבליעה, וכ"כ ההשלמה בסוגיין בדעתו, וכ"כ הדרכ"מ בסימן קע"ב סק"א, - אך המכתם והמאורות והמאירי כתבו דמש"כ הרמב"ם דמברך עליהן לבסוף היינו ברכה אחרונה, וכ"כ רבינו מנוח בהל' ברכות שם ובס' הבתים הל' ברכות שער ח' בדעתו, וכן מסיק הכס"מ בהל' ברכות שם ובב"י בסימן קע"ב, וכ"כ הגר"א שם.

## טעם הסוברים דבולען בלא ברכה

לדעת רש"י ודעימי' דבולען בלא ברכה, הק' הפסקי רי"ד דמ"ט כדי שלא יאבד מלא לוגמיו מים התירו לו ליהנות בלא ברכה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הפסקי רי"ד כתב לישב דמשעה ששם אותם בתוך פיו בטלו ונמאסו ברוק פיו ואין בהן משום איסור ליהנות בלא ברכה כיון שבטלו מהוייתן.[[1803]](#footnote-1804) - **ב** התוס' רי"ח והרשב"א והרא"ש בסימן ל"ג כתבו בשם ר"ח דהוא משום דכשהכניסן לפיו אידחו מתורת משקין הראויין לכל אדם וע"כ אין להקפיד בברכתן, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בשם הגאונים, ולפ"ז לכאו' אי"ז משום דלי"ב להאיסור ליהנות בלא ברכה, אלא משום דהוא חפצא דאין ראוי לברך עליו.[[1804]](#footnote-1805) - **ג** הרא"ה כתב דהוא משום דלא חייבוהו לפלטן ולהפסידן, ועד"ז כתב הריא"ז דכיון דברכה שלפני' היא מדרבנן ע"כ במקום שא"א בולען בלא ברכה ואל ישליכם מתוך פיו להפסידן, והראב"ד בפ"ח מברכות הי"ב כתב דהיינו רק כשאין לו משקין אחרים, ונתבאר להלן.

## אם הא דבולען בלא ברכה הוא אף כשיכול לברך ע"י הדחק

בפירש"י כתב דהא דבולען הוא משום דא"א לסלקן לאחד מלוגמיו ולברך, והלבו"ש בסימן קע"ב כתב ללמוד מדבריו דכל דיש מעט משקין בפיו ויכול לברך ע"י הדחק צריך לברך, וזה כדעת הרא"ה ודעימי' דהא דבולען בלא ברכה הוא משום דלא חייבוהו להפסידן, וע"כ כל שיכול לברך ע"י הדחק ולי"ב פסידא צריך לברך, אך לדעת הר"ח דהא דבולען בלא ברכה הוא משום דאידחו מתורת משקין, כתבו התורי"ח והרא"ש דאף אם יכול לברך ע"י הדחק אינו מברך.[[1805]](#footnote-1806)

## מ"ט באוכלין לא הותר לבלוע בלא ברכה

המשכנו"י בסו"ס צ"ג הק' ע"ד הר"ח דאם הא דבולען בלא ברכה הוא משום דממאסו, א"כ מ"ט באוכלין במידי דממאיס צריך לסלק, ואין לומר דאוכלין לא ממאסי לכל אדם, דא"כ הרי דעכ"פ בגונא שלעסן עד שאין ראויין לכל אדם א"צ לסלק, ולא מצינו שחילקו בזה, - אך החכמת שלמה בסימן קע"ב כתב דכל הא דאידחו מברכה הוא רק משום דגם האדם השותה עצמו אינו יכול לברך עליהן, דבעודן בפיו אינו יכול לברך, וגם אם יפלטם לא יהא בידו לשתותם ולברך, וע"כ נדחו מברכה, אך כל שהם ראויים לאדם עצמו צריך לברך עליהן, עיי"ש,[[1806]](#footnote-1807) ולפ"ז הרי דבאוכלין דבידו לסלקן לצדדים ולברך עליהן, אסור לבלען בלא ברכה.

ושו"ר ביחוסי תנו"א ע' ר' יצחק קסקסאה שכתב בשם ר"ח דהא דבמשקין בולען ובאוכלין מסלקן, הוא משום דמשקין לאחר שגומען תו לא צריכי כסיסה וע"כ דיעבד הוא בולען ומברך עליהן, אך באוכלין דצריכין כסיסה, הרי דאם יכססם בלא ברכה מזיד הוא, וצ"ע אם הוא מתישב עם מש"כ התוס' רי"ח ודעימי' בשמו דהא דבולען בלא ברכה הוא משום דאידחו מתורת משקין.

## טעם הסוברים דמברך עליהן אחר שבולען

בטעם הסוברים דמברך עליהן אחר שבולען כתבו הרשב"א והמאורות בשם הראב"ד דהוא משום דקי"ל כרבינא לקמן בסוגיין דאפי' גמר סעודתו יחזור ויברך, ונתבאר להלן, - אך הרא"ש כתב דאף דקי"ל דאם גמר סעודתו לא יחזור ויברך, שאני הכא דנזכר שלא בירך בעוד המשקין בפיו ודומה קצת לעובר לעשייתן במה שנזכר קודם הבליעה אלא שלא הי' יכול לברך, ועד"ז כתב ההשלמה, ועמש"כ האבהא"ז בפ"א מברכות הי"ט ד"ה והנה בגמ' לפרש בזה.

הראב"ד בהשגות כתב ע"ד הרמב"ם דאיירי כשדעתו לאכול יותר דאל"כ הו"ל גמר, ובד' המכתם מבו' דהיינו דלעולם אינו מברך לאחר גמר השתי' ורק בגונא שיש לו לשתות עוד הוא דמצי לברך אחר בליעתו כיון דעדיין לא גמר שתייתו, ולכאו' היינו דכל שהוא באמצע השתי' מהני ברכתו גם על מה שכבר שתה, ועמש"נ בזה להלן.

## אם הותר לבלוע המשקין אף כשיש לו משקין אחרים

הראב"ד בפ"ח מברכות הי"ב כתב דאם יש לפניו עוד משקין לא הותר לבלוע מה שבפיו אלא פולט דמה חיסרון יש במלא פיו משקין אם יאבדו ולא יהנה מהם בלא ברכה, וכל הא דהותר לבולען הוא רק כשאין לו יותר והוא דחוק לאותם שבפיו, ובכה"ג התירו לבולען ולא יאבדו ותאבד ג"כ הברכה, שהרי גם אם יפלוט תאבד הברכה שהרי אין לו יותר, וכ"כ הרשב"א והמאורות והמכתם בשם הראב"ד,[[1807]](#footnote-1808) - אך בס' הבתים בהל' ברכות שער ח' כתב דמד' הרמב"ם משמע דאף אם יש לו משקין אחרים מותר לבולען, וכ"כ בס' השלחן שער ג' בשם הגאונים, וכ"נ מסתימת דברי ש"ר, וכ"כ הביאוה"ל בסימן קע"ב ס"א דשאר הראשונים לא הזכירו לזה.[[1808]](#footnote-1809)

בטעמא דהראב"ד דכל שאין לו משקין אחרים התירו לו לבלוע, משמע בתחילת דבריו דהוא משום דהוא דחוק לבלוע ובכה"ג לא הצריכוהו לפלוט ושלא יהא לו מה לשתות, - אך המאירי כתב משום דבכה"ג מוטב שיבלעם ויברך ברכה אחרונה ולא שיפלטם ולא יברך כלל, ם ולא שיפסיד אותן ויפסיד גם את הברכה שלאחריהן,[[1809]](#footnote-1810) ומשא"כ כשיש לו משקין אחרים דעדיף שישתה אותם ויברך לפניהם משיבלע משקין אלו בלא ברכה לפניהן, וכ"כ הארחות חיים בהל' ברכות סל"ד והכל בו בסימן כ"ד.[[1810]](#footnote-1811)

## ימלא פי תהלתך

**משום שנאמר ימלא פי תהלתך,** האשכול בהל' ברכות כתב דמהכא שמעינן דהמברך ברכה צריך לברך במלא פיו ולא לגמגם, והביאו המ"ב בסימן קע"ב סק"ז, ומבו' דלאו דינא הוא דבעינן שיהא פיו ריקן, ולא נתמעט אלא כשעי"ז אין הברכה במלא פיו והוא מגמגם, וכ"ה מבו' להדיא בד' תר"י לעיל מ"ב ב' דהוא משום דכל שמברך בעוד שאוכל אין אומר את הברכה כראוי, ונפ"מ דאין לחוש לפירורים שבתוך פיו.[[1811]](#footnote-1812)

התר"י שם כתב די"א דאין לומר אמן בעודו אוכל משום שנא' ימלא פי תהלתך ואם אומר אותו בעודו אוכל אין אומר אותו כראוי, ונחלק ע"ז דמילה אחת יכול לאמרה כראוי אם ירצה ואע"פ שהמאכל בפיו, - ומבו' מדבריו דדינא דימלא פי תהלתך אינו דין מסוים בברכה, אלא ה"ה בעניית אמן, אלמלי הא דהוא מילה אחת ויכול לאמרה כראוי אע"פ שהמאכל בפיו, ולפ"ז לכאו' גם בעניית איש"ר וכיו"ב יש ליזהר שלא יהא דבר בפיו.[[1812]](#footnote-1813)

## אכל ושתה ולא בירך

**מי שאכל ושתה ולא בירך מהו שיחזור ויברך,** בד' הרי"ף וש"ר מבו' דהיינו כשעדיין הוא באמצע אכילתו, וכן גרסי המהרש"א והגר"א בהגהותיו גם בד' רש"י, ועמש"כ בזה הפרי תואר בסימן י"ט סק"ב, וצ"ב דא"כ מאי מיבע"ל ומ"ט לא יהא צריך לברך על מה שאוכל אח"כ, - ובד' הפרי תואר בסימן י"ט סק"ב מבו' דהיינו משום די"ל דלאחר שכבר מילא כריסו מקדשי שמים בלא ברכה אינו חוזר ומברך, ודמי למה שאמרו בפסחים קט"ו א' דאין לברך על אכילת מרור אחר שמילא כריסו ממנו, עיי"ש, - אך בד' המעדני יו"ט בסימן ל"ג מבו' דמיבע"ל אם חוזר ומברך על מה שכבר אכל, כיון דעדיין הוא באמצע אכילתו, וכ"כ הבגדי ישע בסימן קס"ז למג"א סק"כ.

## כשחוזר ומברך קודם גמר אכילתו אם ה"ז חל אף על מה שכבר אכל

**א"ל מי שאכל שום וכו',** הלבוש בסימן קס"ז ס"ח כתב דהיינו שחוזר ומברך על מה שיאכל עוד, אך מה שכבר אכל ללא ברכה מעוות לא יאכל לתקון הוא, וכ"נ בד' המג"א בסימן קס"ז סק"כ, וכן הוכיח הא"ר בסימן קס"ח סקכ"א מד' הכס"מ בפ"ג מברכות הי"ב, וכן צידד הפמ"ג באש"א סימן קס"ז סק"כ, - אך המעדני יו"ט בסימן ל"ג כתב דכיון שלא גמר סעודתו ה"ז מועיל לתקן את אשר עיות ולא בירך על מה שאכל, וכתב דהוא משום שכל שהוא עדיין מתעסק בדבר מיקרי שפיר עובר וקודם לעשייתו, וע"כ ה"ז מועיל לפטור גם את מה שכבר אכל, וכ"כ הבגדי ישע בסימן קס"ז למג"א סק"כ, וכ"ה מבו' להדיא בד' הראב"ד בפ"ח מברכות הי"ב, ונתבאר לעיל.

ולכאו' פלוגתא זו תליא בעיקר הא דצריך לברך קודם האכילה, דלמש"כ תר"י בסוגיין דהא דצריך לברך קודם האכילה הוא כדאמרינן דכל המצוות מברך עליהן עובר לעשייתן, וכ"נ בד' הרא"ש בסימן ל"ג, י"ל דכל שהוא עדיין באמצע האכילה חשיב כעובר לעשייתן, וכמו שמצינו כן בברכת המצוות דכל שהוא באמצע המצוה מהניא ברכתו אף על תחילתה,[[1813]](#footnote-1814) וכמש"כ הבגדי ישע שם לדמות זל"ז, - אך למש"כ הרמב"ן בפסחים ז' ב' דהא דצריך לברך קודם האכילה הוא משום דצריך לברך קודם שיהנה דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה, וכ"כ רבינו דוד והריטב"א והמאירי שם והארחות חיים בהל' נט"י סימן כ"ז, (ונתבאר בדף מס' 2), הדין נותן דאף שעדיין הוא באמצע אכילתו ל"מ הברכה לתקן את אשר עיות,[[1814]](#footnote-1815) וכ"נ בד' הפמ"ג שם בסו"ד דמה"ט הוא דל"מ.

## גמר סעודתו אם חוזר ומברך

**אמר רבינא הלכך אפי' גמר סעודתו יחזור ויברך,** המעדיו"ט בסימן ל"ג הוכיח מהכא דכל שמברך באמצע אכילתו מהני ברכתו אף על מה שכבר אכל, דאם ל"מ ברכתו אלא על מה שיאכל עוד, מה מייתי מינה רבינא דה"נ אף כשגמר סעודתו יחזור ויברך על מה שכבר אכל, ועמש"כ בזה הפרי תואר בסימן י"ט סק"ב.

העמק ברכה בדיני ברכת הנהנין אות א' עמד בזה דהרי עיקר חיוב הברכה הוא לברך קודם האכילה משום דאסור ליהנות בלא ברכה, ומה מקום יש לברך לאחר האכילה,[[1815]](#footnote-1816) והוכיח מזה דמלבד הא דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה, איכא חובת ברכה שתיקנו מצות ברכה לפני' כמו ברהמ"ז לאחרי', וכדתניא לעיל מ"ח ב', וכן האריך בס' אשר לשלמה סימן י"ד.[[1816]](#footnote-1817)

**ולא היא וכו',** הבה"ג בפירקין כתב דלית הלכתא כרבינא, וכ"כ האו"ז בהל' קר"ש סימן כ"ה בשם הר"ח, וכ"כ הרי"ף והרמב"ם בפ"ד מברכות ה"ב וש"ר והטוש"ע בסימן קס"ז ס"ח, - אך הרשב"א והמאורות לעיל בסוגיין כתבו בשם הראב"ד דקי"ל כרבינא.

הבה"ג בפירקין כתב דאם גמר סעודתו ולא יכיל למיכל אינו מברך, וכ"כ בסידור רש"י סימן ע"א והכל בו בסימן כ"ד, והב"י בסימן קס"ז ס"ח כתב דמשמע דאם יכול לאכול יותר יחזור ויאכל ויברך עליו תחילה, וכתב דהוא כדעת הראב"ד בדין שכח והכניס משקין לתוך פיו, וכיון דלא קי"ל כותי' ע"כ אף אם יכול לחזור ולאכול אין צריך, והא"ר שם סקט"ו נתחבט במש"כ לתלות דין זה בד' הראב"ד,[[1817]](#footnote-1818) ועיי"ש במש"כ בדין זה, - והמג"א שם סקכ"א כתב דטוב לעשות כן ולאכול, משום דלדעת הראב"ד קי"ל כרבינא דצריך לברך אע"פ שגמר סעודתו, ועמש"כ המחה"ש שם.

1. הגר"א באמרי נועם כתב דיש בפירות הארץ ב' מינים דשאים וזרעים, ודשאים היינו ירקות דעיקרן לאכילה קיימי רק הזרע הגדל בהן קיימי לזריעה, וזרעים היינו חטים, דהזרע ג"כ עומד לאכילה, ולכאו' לפי דבריו הא דתנן ברישא פירות הארץ היינו זרעים דהזרע ג"כ עומד לאכילה. [↑](#footnote-ref-2)
2. הראשל"צ לקמן מ' א' כתב דאף לפ"מ דקי"ל כרבנן דמברך על הירקות בפה"א, מ"מ אם טעה ובירך בורא מיני דשאים יצא, ודמי למה שאמרו לקמן מ' ב' דאם בירך על הפת בריך רחמנא מלכא מרי' דהאי פיתא יצא, והברכ"י בסימן ר"ה סק"ד כתב דה"נ אם בירך על הקטניות בורא מיני זרעים יצא, ונסתפק אם בירך על הירקות בורא מיני זרעים אם יצא, עיי"ש, והביאו בתוס' הגרע"א. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך בסידור רס"ג עמ' פ"ב כתב דכל הברכות הן או סוגיות כברכת שהכל או מיניות כברכת בפה"ע או מיוחדות כברכת בפה"ג, ומשמע מדברו דמה שתיקנו על פירות העץ בפה"ע אי"ז מחמת מעלתן, אלא הוא משום שתיקנו על כל מין מעין ברכתו, ורק הא דתיקנו על יין בפה"ג הוא משום מעלתו, וכמו שאמרו בגמ' לקמן בע"ב, אך ממש"כ לדמות ברכת בפה"ע לתפילת ר"ח, משמע לפרש בע"א, וצ"ע, וכ"ה להדיא בד' הלבוש בסימן ר"ב ס"ב ובד' העמק ברכה בכלל ה' אות ט', ועמש"כ הברכ"י בשיורי ברכה בסימן ר"ו סק"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש שהביא מתוספתא דעל הזרעים אומר בורא זרעים על הדשאים אומר בורא מיני דשאים ועל הירקות אומר בפה"א, ופירש דכולה ר' יהודה היא, וצ"ל דירקות דתוספתא הוא פירות הארץ דמתניתין, - אך לפנינו בתוספתא בפ"ד ה"ד תניא דעל הזרעים אומר בורא מיני זרעים ועל הדשאים אומר בורא מיני דשאים ועל ירקות אומר בפה"א ר' יהודה אומר ברוך מצמיח אדמה בדברו, ועמש"כ בזה החס"ד והמנחת ביכורים שם. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך בפי' הר"א מלונדריש בפירקין כתב דלדעת ר' יהודה מברך על מיני קטניות בפה"א ועל מיני דשאים בורא מיני דשאים ועל זרעים בורא מיני זרעים. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיי"ש שכתב דהא דילפינן מינה לברכה לפני' ולא ילפינן מינה לברכה לאחרי', לחייב ברכה לאחרי' אף בשאר המינים, הוא משום דברכה לפני' עדיפא. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובדעת רש"י ודעימי' י"ל דהא דילפינן מהך קרא לברכה לאחריהם היינו לברכת בנ"ר וס"ל דהיא חובה, וי"ל עוד דילפינן מהך קרא לברכה לאחריהם בז' מינים וס"ל דברכת מעין ג' לאו דאורייתא, וי"ל עוד דאף דילפינן מקרא אחרינא לחיוב ברכה לאחרי', מ"מ ה"ז נכלל גם בהך קרא דקדש הלולים, ובד' רבינו בחיי בס' שלחן של ארבע ש"א מבו' דמהך קרא ילפינן דבלא ברכה לפני' ולאחרי' ה"ז אסור כהקדש, ולפ"ז נתחדש בהך קרא דאי"ז חיוב ברכה בעלמא, אלא כל שאינו מברך הו"ל כהקדש, ועמש"נ בדף מס' 2. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיי"ש שכתב לפרש בזה מש"כ השאילתות שם דמאן דאית לי' פרדיסא שוה מאה זוזי פריק לי' בשוה פרוטה, וכ"כ התוס' ותר"י והרא"ש והמיוחס להריטב"א בסוגיין דבזה"ז מחללין על שו"פ, והגרע"א בגהש"ס תמה ע"ז דכיון דילפינן ממע"ש ניבעי כסף צורה, ועמש"כ בזה הרש"ש, ועמש"כ הראב"ד בפ"י ממאכ"א הי"ז ובהשגות הרמ"ך שם הט"ו, ולהנ"ל י"ל דאמנם בא"י דאיסורו הוא דומיא דמע"ש בעי פדיון בכסף צורה, אך בחו"ל דאיסורו אינו אלא משום איסור ערלה דהוא אף בחו"ל ל"ב פדיון בכסף צורה, ועיי"ש שכתב עוד בדעת השאילתות דאיסור רבעי בא"י הוא אף בהנאה ואיסור רבעי בחו"ל הוא רק באכילה, וכ"כ בקצרה במרומי שדה בסוגיין. [↑](#footnote-ref-9)
9. יש להעיר בזה, דבעיקר מש"כ התוס' הרא"ש ותוס' רי"ח הלל בלילי פסחים, צ"ע שהרי הלל זה נאמר על היין דהוא נאמר על כוס שני' ורביעית, ומצינו במחזו"ו בהל' פסח והראבי"ה בסימן תקכ"ה ועוד מקמאי דהא דאומרים הלל בליל פסח על הכוס הוא משום דאין שירה אלא על היין, והזהב שבא בפסחים ס"ד א' כתב דכונתם הוא להלל שאומרים בביהכנ"ס, ולכאו' אמירת הלל זה אינה מדין שירה אלא מדין קריאה, וי"ל דמה"ט לא הביאו התוס' והרשב"א והמאירי להלל דליל פסח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. והמיוחס להריטב"א כתב דאף למאן דיליף לה מהלולים דדבר הטעון שירה טעון חילול לאו כללא הוא ואינו נוהג בגפן יחידית אלא בכרם, וזה דלא כמש"כ השאילתות שם וההשלמה בסוגיין דלמאן דיליף לה מהלולים נוהג רבעי אף בגפן יחידית. [↑](#footnote-ref-11)
11. בפירש"י שם מבו' בפשוטו דאף ערלה אינה נוהגת בנטיעה אחת אלא בכרם שלם, והרמב"ן בר"ה שם תמה טובא ע"ז, וכן תמה ע"ז הבעה"מ בסוגיין, והגרע"א בגהש"ס בסוגיין ובתשו' מהדו"ק סימן קע"ו, - וההשלמה בסוגיין כתב דמכוון ד' רש"י הוא לרבעי, דאין חייב בערלה **דליהוי טעון חלול בשנה רביעית פחות מה' גפנים, וכ"כ המאירי,** וכן האריך בתשו' חת"ס יו"ד סימן רפ"ה, ומבו' לפ"ז דאיסור רבעי הוא מכלל איסור ערלה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. המנחת ברוך בסימן ה' ענף ב' תמה ע"ז, שהרי הא דאין מביאין אלא מז' המינים ילפינן לה בגז"ש מקרא דארץ דכתיב בז' המינים, והרי מביאין ביכורים מענבים, ואדרבה בעינן קרא בחולין ק"כ ב' להא דמביאין ביכורים מיין, והרי דקרא דגפן קאי על ענבים, ועיי"ש במש"כ לתמוה על מש"כ הרשב"א בשם רש"י דמקרא דגפן ליכא למילף אלא לענבים ולא ליין, - ובדעת הרשב"א צ"ל דכיון דענבים ראויים לעשות מהן יין ע"כ הן חייבין בביכורים, ומשא"כ בחיוב ברכה דהוא רק כשנהנה מהן כשהן יין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועמש"כ בחי' המיוחסים להריטב"א לקמן מ"ט ב' במקור חיוב ברכה לאחרי' ביין ושמן אף אם לא ילפינן לה מקרא דקדש הלולים. [↑](#footnote-ref-14)
14. והרשב"א לקמן מ"ח ב' פירש בהא דילפינן התם בברייתא ברכה לפני' בק"ו מברכה לאחרי', דס"ל דברכה לפני' הוא מדאורייתא, וה"נ הוא לשאר תנאי דהתם דילפי לה מקרא, עיי"ש, ומבו' בדבריו דלדעתם בע"ק מברך לפני', - אך בחי' המיוחסים להריטב"א שם כתב דאף לתנאי דהתם אי"ז אלא מדרבנן, וקראי אסמכתא בעלמא נינהו. [↑](#footnote-ref-15)
15. ואמנם התם לא פרכינן הכי אק"ו זה דכשהוא שבע מברך וכו', אלא על הא דבעי למילף בק"ו מברכת התורה דמה תורה שאין טעונה לאחרי' טעונה לפני' מזון שהוא טעון לאחריו אינו דין שיהא טעון לפניו, - אך לכאו' מכוון דבריהם דבע"כ דמה שאמרו דמה למזון שכן נהנה היינו דמה"ט ראוי טפי לברך לאחר שנהנה, דאל"כ הי' לנו לומר כל זה אכניס בק"ו, וכמש"כ הפנ"י לעיל שם. [↑](#footnote-ref-16)
16. בד' הרשב"א והמיוחס להריטב"א והרשב"ץ מבו' דהיינו דעיקר חיוב ברכה לפני' הוא מסברא דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה, ולא ילפינן לה כלל מק"ו, ובד' התוס' ביומא ע"ט א' ובסוכה כ"ו א' ובחולין ק"ז א' מבו' דהק"ו הוי גילוי מילתא בעלמא, - אך בפי' ר"ח מבו' להדיא דקיימינן בהא דחיוב ברכה לפני' הוא מק"ו, ול"ב להא דסברא הוא דאסור ליהנות מן העולם בלא ברכה אלא בשאר מינים, וצ"ל לדעתו דמ"מ אי"ז ק"ו גמור לחייב מדאורייתא, אלא הוא טעם לחייב מדרבנן, וכ"ה משמעות דבריו לקמן בסוגיין דאין החיוב בזה מדאורייתא אלא מק"ו, וע"כ הוא דבע"ק אינו מברך לפני', וכ"ה בפי' ר"ח לעיל כ"א א' דברכת המוציא אינה אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-17)
17. ועיי"ש שכתב דמקור ד' הרמב"ם לכך הוא מהא שהוצרך מתחילה לדחוק ללמוד מקמה וכרם ובברייתא יליף מקדש הלולים, והרי דליכא ברכה בז' מינין מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-18)
18. ומתישב בזה משה"ק הלח"מ בפ"ב מברכות הי"ד דלפ"מ דקי"ל דנטע רבעי הי' בדין דכל ברכה דנטיעה תהא מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-19)
19. צ"ב, שהרי בגמ' אמרו דאין ללמוד מיין וממידי דבר נטיעה לשאר דברים, וע"כ הוא שהוצרכו לשנויי דסברא הוא דאסור לאדם שיהנה מן העוה"ז בלא ברכה, וצ"ל דאף דאם עיקר חיוב הברכה נלמד מקרא דקדש הלולים אין ללמוד מזה אלא לכרם או לנטע, מ"מ אחר דסברא הוא דאסור ליהנות בלא ברכה שפיר מסמכינן אף לשאר המינים אהך קרא דקדש הלולים, - ועמש"כ בחי' רא"ל סימן ב' ד"ה אכן עיקר. [↑](#footnote-ref-20)
20. התוס' הוכיחו כן מהא דבעל קרי אינו מברך לפניו, והפמ"ג במש"ז סימן קס"ז סק"י כתב די"ל דברכת המוציא דאורייתא מק"ו דברכה לאחריו, והא דבעל קרי אינו מברך לפניו הוא משום דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת בשוא"ת, ואף שאוכל בלא ברכה הו"ל כעקירה בשוא"ת, ודמי להא דלבישת בגד בלא ציצית הויא כשוא"ת, עיי"ש, אך לכאו' הוא דלא כמש"כ התוס' ביבמות צ' ב' דכל הא דלבישת בגד בלא ציצית הויא כשוא"ת הוא משום דלא מיחייב בציצית עד לאחר עיטוף, ואכמ"ל, - ויש להוסיף, דאף דמצות ברכה אי"ז מצוה גרידא אלא אסור ליהנות בלא ברכה, וכמש"כ הביאוה"ל בסימן ס"ב ס"ד, ונתבאר להלן, היינו מדרבנן, אך מצות הברכה מדאורייתא מק"ו מברהמ"ז לאחריו אי"ז אלא מצות ברכה, וכל שאוכל בלא ברכה הו"ל עקירה בשוא"ת. [↑](#footnote-ref-21)
21. ועיי"ש שכתב דאף אי נימא דסברא זו היא מדאורייתא, מ"מ ניחא הא דקי"ל דספק ברכות להקל, משום דלא שייך להחמיר דכיון דאסור לברך ברכה שאינה צריכה משו"ה ממילא אזלה לה הך סברא, וצ"ל דל"ד להא דספק בירך ברהמ"ז חוזר ומברך משום שהיא מה"ת אף דאסור לברך ברכה שאינה צריכה, דשאני הכא דכל עיקר חיוב הברכה הוא מסברא, ובכה"ג דהוא נמנע מלברך משום חשש ברכה שאינה צריכה ליכא להסברא, ועד"ז כתב הפנ"י בטעם הא דבעל קרי אינו מברך לפניו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-22)
22. וכ"נ ממש"כ הר"ש בדמאי פ"א מ"ד דאונן מברך ברכת המוציא וברהמ"ז, ונתבאר להלן דהיינו משום דאסור ליהנות בלא ברכה, והרי דהא דאסור ליהנות בלא ברכה הוא אף בברכה לאחרי'. [↑](#footnote-ref-23)
23. ואמנם בס' קול בן לוי בהל' ברכות שם כתב לדחוק בד' הכס"מ שם דאין כונתו לכך, אך בס' בן ידיד שם תמה ע"ז דאי"ז מתישב בד' הכס"מ, והביא לד' הרשב"א בסוגיין דהסברא דאסור ליהנות בלא ברכה הוא אף בברכה שלאחרי'. [↑](#footnote-ref-24)
24. צ"ב דא"כ מ"ט הוצרכו לפרש דטעם חיוב ברכה לפני' הוא משום דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה, הרי כ"ה דמדרבנן מברכין לאחרי', ה"נ מברכין לפני' דק"ו כשהוא שבע מברך כשהוא רעב לא כ"ש, שהרי מעיקרא מפרשינן דלפ"מ דילפינן מקרא לברכה לאחרי' ה"נ הוא חייב בברכה לפני' דק"ו כשהוא שבע מברך כשהוא רעב לא כ"ש, אלא דפרכינן ע"ז דלא מצינו חיוב ברכה לאחרי' בשאר מינים, אך אם ניחא לן דבשאר מינים חייב בברכה מדרבנן, א"כ הרי דמה"ט הוא חייב בברכה לפני' מק"ו, - וצ"ל דכיון דהק"ו דכשהוא שבע מברך כשהוא רעב לא כ"ש אינו ק"ו גמור וכמש"כ התוס' וש"ר, ע"כ רק אם חיוב ברכה לאחרי' הוא מה"ת הוא דחייבו חכמים בברכה לפני' מכח הק"ו, אך בשאר מינים דאין חייבין בברכה לאחרי' אלא מדרבנן ל"ה לנו לחייבם בברכה לפני', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
25. אמנם הנה למשמעות ד' תר"י והרא"ש דכל הא דצריך לברך קודם האכילה הוא מכח דינא דעובר לעשייתן, ניחא, - וגם למש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דאסור ליהנות בלא ברכה מחייב לברך קודם האכילה, יש מקום לומר דאף דיש לו לברך וליטול רשות קודם האכילה, מ"מ כל שלא בירך קודם האכילה, יש לו לכה"פ לברך וליטול רשות אח"כ, ועד"ז מצינו בד' הפנ"י בסוגיין בסו"ד דגם כשמברך לאחרי' כבר לא חשיב כנהנה מן העוה"ז בלא ברכה, וכ"כ בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן כ"ט בתו"ד. [↑](#footnote-ref-26)
26. לפ"ז אין ללמוד מד' תר"י והרא"ש דכל עיקר הא דצריך לברך קודם האכילה הוא מדינא דעובר לעשייתן, וי"ל דמודו דמשום הא דאסור ליהנות בלא ברכה צריך לברך קודם האכילה, וכל מש"כ דהוא מדינא דעובר לעשייתן הוא בחובת הברכה, דע"ז קיימי דבריהם שם. [↑](#footnote-ref-27)
27. המנורת המאור בנר שלישי סימן קכ"א הוסיף לפרש **דהיינו משום דקודם ברכה הוא קודש ומועל בו כמו בקודש ולאחר ברכה זכה בו מאת שלחן השם שנתנו לו ונעשה שלו, וכל שנהנה בלא ברכה הוי כאוכל קודם בלא פדיון דמעל,**  - ועיי"ש שכתב די"ל עוד דהא דמעל הוא משום **שכל שאוכל בלא ברכה לשם נראה שהוא חושב שבאה לו בחריצותו ואינו כן כי הכל בא מאת ד' יתברך ובזה מעל.** [↑](#footnote-ref-28)
28. לפי דבריו לכאו' בע"כ דאין המעילה באכילתו, שהרי אחר שבירך שהכל הוא מותר לאכול, דעל כולם אם בירך שהכל יצא, אלא המעילה היא במה שמחסר את הברכה, וע"ד מש"כ בפירש"י דהוי כגוזל להקב"ה את ברכתו, ונתבאר להלן, - אך לכאו' לפ"ז הדין נותן דאף דאם בירך שהכל יצא מ"מ אין לו לאכול אלא מעט שלא תהא ברכתו לבטלה, דכל שהוא מוסיף לאכול הוא מוסיף באיסורו, ולא מצינו כן, וי"ל. [↑](#footnote-ref-29)
29. האלי' רבה בסימן ר"ב סק"א כתב במה שאמרו דהאי מאן דבעי למיהוי חסידא לקיים מילי דברכות, דמשמע דמי שלא קיים אותן חסיד הוא דלא מיקרי אבל רשע נמי לא מיקרי, אף דכתיב חבר הוא לאיש משחית, היינו שלא יסמוך על הא דעל כולם אם אמר שהכל יצא אלא ילמוד מילי דברכות לברך על כל מין ברכה השייך לו, וכתב בשם האריז"ל דהפוטר עצמו בברכת שהכל ה"ז בכלל בור שקיללוהו חז"ל, ונתחדש בדבריו דאף במקום שאפשר לו ללמוד ולברך את הברכה הראוי' לו ולא למד ובירך שהכל, לא עבר על איסור גמור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
30. בחי' רא"ל סימן ב' ד"ה ועפ"ז נראה וסימן ג' סוסק"ד כתב דהא דעל כולן אם בירך שהכל יצא הוא משום דסגי בברכת שהכל לסלק להאיסור ליהנות, וכל שנסתלק האיסור ליהנות לא שייך כבר חיוב ברכה על החפצא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-31)
31. אך בד' ש"ר דפליגי ע"ז, אף שכתבו רבים מקמאי דהא דמברכין ברכה לפני' אף בפחות מכשיעור הוא משום דאסור ליהנות בלא ברכה, מבו' בפשוטו דס"ל דגם משום הא דאסור ליהנות בלא ברכה צריך לברך על כל מין את הברכה הראוי' לו, וכ"ה מבו' ממש"כ הרא"ש בסימן ג' בתו"ד דהא דעלי צלף חשיבי לענין דמברכין עליהן בפה"א, היינו משום דאסור ליהנות מעוה"ז בלא ברכה, ועמד ע"ז המעדיו"ט שם סק"ה. [↑](#footnote-ref-32)
32. וצ"ל דאף דכל עיקר הא דמסמכינן לחיוב ברכה אקרא דקדש הלולים הוא מכח הא דאסור ליהנות בלא ברכה, דע"כ הוצרכו בגמ' לשנויי דסברא הוא, מ"מ אחר דמסברא אסור ליהנות בלא ברכה, תו תיקנו חכמים שיברך על כל מין את הברכה הראוי' לו כשאוכל כשיעור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-33)
33. ולכאו' נפ"מ כשאוכל בלא ברכה לאחרי' אם חשיב כגוזל להקב"ה, דלפירש"י דהוא גוזל את ברכתו היינו אף בברכה לאחרי', אך לד' המהרש"א ודעימי' לכאו' הוא רק בברכה לפני', - והעירו דמצינו דברים מפורשים בזה בזו"ח רות מה: דכל האוכל ואינו מברך ברהמ"ז נקרא משחית וגזלן והכי הוא כל הנהנה מן העוה"ז בלא ברכה כאלו גוזל להקב"ה וכנסת ישראל שנא' גוזל אביו ואמו. [↑](#footnote-ref-34)
34. בס' לב בנים סוף פ"כ עמ' רצ"ז כתב בשם הגר"א גניחובסקי זצ"ל דנפ"מ בזה דאם אי"ז אלא מצוה א"צ להוציא אלא חומש ממונו, ואם הוא איסור לאכול בלא ברכה צריך להוציא כל ממונו. [↑](#footnote-ref-35)
35. החפץ ה' בסוגיין כתב בהא דתניא דאסור ליהנות וכו' והנהנה מעל, דאם משום הא דאסור ליהנות הי' מקום לומר דהיינו רק למי שיודע לברך דאסור לו ליהנות עד שיברך אך כל שאינו יודע לבר פטור, וע"כ אמרו דכל הנהנה בלא ברכה מעל ואין לו ליהנות עד שיברך, ולכאו' מכוון דבריו דאם משום הא דאסור ליהנות הי' מקום לפרש דאי"ז אלא חובת ברכה, והא דאסור ליהנות הוא משום שמבטל את חובת הברכה, וכל שאינו יודע לברך והו"ל כאנוס פטור, וזהו דקמ"ל דכל הנהנה בלא ברכה מעל, דהוא איסור שאסור ליהנות בלא ברכה, ול"מ מידי הא דאינו יודע לברך, דמ"מ לא הותר לו לאכול. [↑](#footnote-ref-36)
36. לכאו' יש לדון בזה, דבד' התוס' הרא"ש ביבמות צ' ב' מבו' דכל הא דמותר ללבוש בגד כשאין בידו להטיל בו ציצית הוא רק משום דמצות ציצית היא לאחר העיטוף, אף אם היתה המצוה בשעת העיטוף הי' אסור ללבוש בגד כשאין בידו להטיל בו ציצית, והיינו משום דחשיב כמבטל את המצוה בידים במה שלובש בגד בלא ציצית, ולפ"ז לכאו' ה"נ אין להתיר לאכול כשהוא אנוס על הברכה, אך בד' הגרע"א בגנזי רע"א סימן ב' מבו' דגם לענין סוכה איכא לדינא דהמרדכי, וכ"ה מבו' בד' השאג"א בסימן ל"ב דדינא דהמרדכי הוא אף מצות ציצית היא בשעת העיטוף, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-37)
37. אך המרומי שדה בסוגיין כתב דכל שאינו יודע לברך מותר לאכול בלא ברכה, וכתב לדמותו למי שאין לו מזוזה דמותר לדור בבית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-38)
38. היד אפרים בסימן קצ"ט ס"ה הביא לדבריו, ועמד ע"ז שלא נזכר דעה זו בפוסקים. [↑](#footnote-ref-39)
39. אך בד' הר"ש שם מבו' דמברך אף ברהמ"ז, ולכאו' הוא כמש"נ לעיל מד' הרשב"א ודעימי' דאף בברכה לאחרי' אמרינן דאסור ליהנות בלא ברכה, וע"כ אין האונן פטור אף מברכה לאחרי'. [↑](#footnote-ref-40)
40. ועיי"ש שכתב לפ"ז דה"נ הוא מותר לאכול בלא נט"י, אף דהוא איסור לאכול בלא נט"י, והאחרונים נחלקו בזה, עמש"כ בזה הפת"ש שם סק"ד, וד"ז תליא בגדר חיוב נט"י, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-41)
41. וכן הוכיחו מהא דמותר ליתן לקטן לאכול בלא ברכה ולי"ב לאיסור ספי', ובע"כ דכיון דאינו מחויב בברכה לי"ב להאיסור ליהנות בלא ברכה. [↑](#footnote-ref-42)
42. ויש להוסיף מש"כ הט"ז בסימן ק"ח סק"א דהעוסק במצוה דפטור מן התפילה חייב בתפילת תשלומין, דאי"ז אלא כמי שנאנס מלהתפלל, וכתב דל"ד לאונן דא"צ להתפלל תפילת תשלומין, דהתם אפשר לו להתפלל דהא יושב בטל אלא שחכמים פטרוהו וע"כ אין שייך שם תשלומין "דאי"ז מיקרי אונס אלא פטור", משא"כ הכא דאין בו פטור אלא דהו"ל כאונס, והמ"ב בסימן צ"ג סק"ח הביא דהסכמת האחרונים דכל עוסק במצוה א"צ להתפלל תפילת תשלומין כיון דבשעת חובתו הי' פטור ממנה מן הדין, ומבו' דשאני אונן ועוסק במצוה דפטורין מן המצוה וע"כ אין חייבין בתשלומין ומשא"כ באונס דאינו פטור מן המצוה וע"כ הוא חייב בתשלומין, וה"נ הכא דכוותה דאונן דפטור מן הברכה לי"ב להאיסור לאכול בלא ברכה, ואונס דאינו פטור מן הברכה אית בי' להאיסור לאכול בלא ברכה. [↑](#footnote-ref-43)
43. ויש להוסיף דכ"נ ממש"כ הביאוה"ל שם לדמותו לד' המג"א בסימן י"ג, ולכאו' כונתו למש"כ המג"א שם סק"ח לענין ציצית דאף דמדאורייתא מותר ללבוש בגד כשא"א להטיל בו ציצית מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, וכנראה שפירש דהיינו דמדרבנן אסרו לבישת בגד בלא ציצית, וע"כ אף אם אנוס אסור ללבשו, ובציצית הרי ודאי דעיקר האיסור הוא מכח חיוב ציצית שעליו, וה"נ הכא דכוותה, וכ"נ ממה שהוצרך הביאוה"ל לדמותו לד' המג"א, והיינו משום דהי' מקום לומר דכיון דכל האיסור הוא מכח המצוה, ע"כ כל שהוא אנוס על המצוה ליכא להאיסור, וזהו שדימה הביאוה"ל לד' המג"א דכיון דמדרבנן אסרו לבישת בגד בלא ציצית, אסור ללבוש בגד כשאין בידו להטיל בו ציצית, אף דכל האיסור הוא מכח המצוה. [↑](#footnote-ref-44)
44. ואין לומר דהא דמותר לאכול בלא ברכה הוא משום דליכא כלל איסור לאכול בלא ברכה, ואי"ז אלא ביטול מצוה, דא"כ היאך כתב ללמוד מזה דה"נ הוא מותר לאכול בלא הבדלה אף דאסור לאכול קודם הבדלה. [↑](#footnote-ref-45)
45. והך מילתא דבע"ק שאסור לברך לא רמי חיובא עלי', ולא אמרינן דאי"ז אלא כאונס, העירו דיש לסייע לזה ממש"כ בפירש"י לעיל כ' ב' דהא דבע"ק אינו מברך אף בהרהור הוא משום דברכות דרבנן ולא אצרכוה רבנן, ואם אינו פטור מן הברכה אלא דהו"ל כאנוס, מ"ט א"צ עכ"פ להרהר, למ"ד התם דהרהור כדיבור. [↑](#footnote-ref-46)
46. ואמנם הנה גירסת הרי"ף והרא"ש והרשב"א והמאירי שם דמברכין לפני', וכ"כ הטור בסימן קצ"א והגר"א שם ס"א, - אך בד' המאירי והמיוחס להריטב"א שם מבו' דהיינו רק משום דאין בזה ביטול מלאכה. [↑](#footnote-ref-47)
47. וי"ל דלעולם עיקר הא דאסור ליהנות בלא ברכה אי"ז בתולדה מחיוב הברכה, אך מ"מ כיון דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, לא אסרו חכמים כשאין בידו לברך, וע"כ הוא דבע"ק דאין בידו לברך מותר לאכול בלא ברכה, וה"נ הוא בפועלים דכיון שהן עוסקין במלאכת בעה"ב ואין להן לברך, מותרין לאכול בלא ברכה, ובזה ניחא הא דמותר ליתן לקטן לאכול בלא ברכה ולי"ב לאיסור ספי', דבקטן שאין בר חינוך ברכה לא אסרו חכמים לאכול בלא ברכה, - והעירו די"ל עוד, דכל עיקר האיסור הוא במי שבידו לברך ואינו מברך, דכיון שבידו לברך אינו מן הראוי שיטול מן העולם בלא ברכה, וע"כ הוא אסור ליהנות בלא ברכה, אך כל שאין בידו לברך ליכא לעיקר האיסור, ולב' הדרכים נמצא דלדעת הר"ש ודעימי' יש להתיר למי שאנוס מלברך לאכול בלא ברכה, ומש"כ הביאוה"ל לאסור בזה הוא לדעת ש"ר. [↑](#footnote-ref-48)
48. והביאוה"ל דלא אתי עלה מה"ט הוא לטעמי' דמבו' בדבריו שם דטעמא דהמג"א אינו משום דמדרבנן אסור להכניס עצמו למצות עשה שאין בידו לקיימה, אלא הוא משום דאסרו חכמים לבישת טלית בלא ציצית, וכ"ה מבו' בד' המחה"ש בסימן י"ט סק"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-49)
49. וכ"ה מבו' ממש"כ המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן ב' להוכיח דאונן שאינו מבדיל מותר לאכול, מהא דהוא מותר לאכול אף שאינו מברך ואינו מזמן, ומבו' דהי' מקום לדון לאסור עליו לאכול גם מכח הא שאין בידו לברך לאחרי'. [↑](#footnote-ref-50)
50. ואמנם י"ל דהיינו משום דיש בידו לאכול עוד כשיעור ולברך עליו ואינו אנוס על הברכה, אך משמעות הדברים דאיירי גם כשאין בידו מאכל אחר ואין בידו לברך לאחרי', וגם אי"ז מתישב בספיקא דכוסס את החטה, שאין בידו לברך לאחרי' על האדמה ועל פרי האדמה, ואפ"ה נכון להחמיר שלא לאכלו אלא בתוך הסעודה, - ושמא י"ל דשאני במקום ספק דיש בידו לברך אלא דמחמת הספק הוא נמנע מכך, וע"כ חשבינן דלהצד דהוא חייב בברכה יש בידו לברך, ול"ד להיכא שאין בידו כלל לברך, אך לכאו' אין לחלק כן, דסו"ס כיון דמחמת הספק אין בידו לברך, הו"ל כאנוס על הברכה. [↑](#footnote-ref-51)
51. ולכאו' נפ"מ בין הטעמים, דהנה בד' המג"א בסימן ר"י סק"ה מבו' דמי שכבר שתה כזית דאינו מברך ע"ז לאחריו, א"צ לימנע מלשתות עוד כזית, ולכאו' זה ניחא אם הא דאין נכון לשתות מכח הספק ברכה הוא משום דאין להכניס עצמו לביטול מצות ברכה, ובזה י"ל דכל שכבר שתה כזית ליכא תוספת איסור במה ששותה עוד כזית, והיינו או דנימא דהוי הכל שתי' אחת וליכא אלא חד חיובא דברכה אחרונה, או דאף אם כל כזית הוא מחייב בפנ"ע בברכה אחרונה, מ"מ כיון דאינו חייב מכח זה אלא בברכה אחת, ליכא תוספת איסור במה שאינו מברך כשיש לו ב' מחייבים בברכה, יותר ממי שאינו מברך כשיש לו מחייב אחד בברכה, אך אם הוא משום דאסור ליהנות בלא ברכה הרי דכל שמוסיף לאכול בלא ברכה לאחרי' עובר באיסור נוסף, - אך אין הדבר מוכרע, דאי נימא דהאיסור ליהנות בלא ברכה הוא במה שגוזל את ברכתו, וכמש"נ לעיל בדעת רש"י, י"ל דליכא תוספת איסור במה שמוסיף לאכול בלא ברכה לאחרי', ועד"ז כתב בס' בר אלמוגים שם בהשלמות. [↑](#footnote-ref-52)
52. משמעות הדברים דכל שנסתפק אם בירך כיון דספק ברכות להקל מותר לכתחילה לאכול, וצ"ע ממש"כ השו"ע בסימן רט"ז ס"ו סי"ד והרמ"א שם סי"ד בדבר שספק אם מברכין עליו ברכת הריח דנכון ליזהר שלא להריח בו, וכ"כ הביאוה"ל בסימן קע"ט ס"א סוד"ה אין צריך דנכון ליזהר שלא לאכול אחר שאמר הב לן ונברך דהוי ספק ברכה, וכ"נ גם בדבריו בסימן ר"ב סקנ"ד, ועד"ז מצינו גם לענין ברכה אחרונה במש"כ השו"ע בסימן ר"י ס"א דנכון ליזהר שלא לאכול ברי' פחות מכזית, ושלא לשתות אלא פחות מכזית או רביעית, משום הספק אם מברכין לאחריו, - וצ"ל דשאני בזה ספק בירך מספיקא דדינא אם צריך לברך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-53)
53. הדמשק אליעזר שם כתב להוכיח כן ממש"כ התוס' דגם בטעות בחתימה דתפילה דיו"ט אזלינן לחומרא, והתם ליכא להטעם שכתבו האהעו"ז ודעימי' בספק דברכת הנהנין, - אך י"ל דהתם הוא למש"כ הקה"י בסימן י"ז דבספק היכן אוחז בתפילתו חוזר למקום שודאי לו שאמר, ולא אמרינן בזה ספק ברכות להקל, משום דאם החסיר ברכה אחת הוו שאר הברכות לבטלה, ובתשו' יבי"א ח"ב או"ח סימן ט' הביא כן מד' כמה מקמאי, וה"נ הכא דכוותה, ומש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ל"ה והשו"ע בסימן תקפ"ב ס"ב כשאמר הקל הקדוש וחזר בתוכ"ד ואמר המלך הקדוש דמספק אינו חוזר, י"ל דהוא משום דהתם הו"ל הזכרה בעלמא, ול"ה ברכותיו לבטלה, (אך בד' המג"א בסימן תקפ"ב סק"ב והגר"א שם מבו' דגם התם אזלינן לחומרא לדעת התוס', וזה מתישב להגר"א לטעמי' דטעמא דהתוס' הוא משום דלואי שיתפלל אדם כל היום). [↑](#footnote-ref-54)
54. ולא נתפרש בדבריו דאף דיש בזה איסור לאכול בלא ברכה וע"כ ל"ד לספק אם בירך ברכת המצוות דאינו חוזר ומברך, מ"מ כיון דאיסור זה איו אלא מדרבנן מ"ט לא נימא דספיקו לקולא, - ושמא הוא משום דאיסור זה חמיר וספיקו לחומרא וכמש"כ המכתם ודעימי', - והנשמ"א בכלל ה' סק"א כתב די"ל דדעת התוס' כדעת הסוברים דתיקו דרבנן לחומרא, ולפ"ז הרי דבספק אם בירך אינו חוזר ומברך, - ועמש"כ בזה הקה"י בסימן ו' בע"א. [↑](#footnote-ref-55)
55. ועיי"ש שכתב דהא דלי"ב משום ספק ברכה לבטלה, והיינו דאף דאסור לאכול בלא ברכה מספק, מ"מ גם יש לאסור עליו לברך מספק, היינו משום דאם לא יברך יהא אסור לו לשתות, וע"כ בתורת ודאי אי"ז ברכה לבטלה, אך בגל' המג"א בסימן ר"ט סק"ג כתב הגרע"א בע"א, (ועמש"כ הקה"י בסימן ו' לתמוה ע"ז), ולפי דבריו רק בגונא דהתוס' לעיל הוא דחוזר ומברך מספק, עיי"ש, ועמש"כ בזה הנשמ"א בכלל ה' סק"א בע"א. [↑](#footnote-ref-56)
56. במש"כ בתחילת דבריו דהוא משום דאסמכוה אקרא דהלולים י"ל דהוא כמש"כ הפמ"ג בפתיחה כוללת פ"א אות כ' דכל דאיכא אסמכתא חשובה לא מקילינן בספיקו, וכ"כ הפר"ח בסימן תרי"ג ס"ז והא"ר שם סוסק"ט דאף דרחיצה ביוהכ"פ אינה אסורה אלא מדרבנן, לא מקילינן בספיקו משום דאסמכוה אקרא, אך משמעות ד' המכתם דהוא בצירוף הא דחשבינן לי' כנהנה מקדשי שמים, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-57)
57. ועד"ז מצינו בד' הריטב"א בשבת כ"ג א' שכתב דבספק אם בירך ברכת הנהנין אינו חוזר ומברך, ותמה ע"ז דהיאך חוזר ואוכל בלא ברכה מפני ספק, והרי מכניס עצמו בקום עשה לאכול במה שהוא כנהנה מקדשי קדשים והי' ראוי שיחזור ויברך על הספק או שלא יאכל יותר. [↑](#footnote-ref-58)
58. וי"ל עוד דמכוון דבריו הוא למש"כ בגל' המג"א בסימן ר"ט סק"ג בטעמא דהתוס' לעיל י"ב א' דחוזר ומברך ולא אסרינן לה משום ברכה לבטלה, ובד' התוס' לקמן ליכא לה"ט, וגם י"ל למש"כ הגרע"א בגהש"ס לעיל י"ב א' דטעם הא דלא אסרינן לה משום ברכה לבטלה הוא משום דאם לא יברך יהא אסור לאכול ואי"ז לבטלה, וי"ל דבברכה לאחרי' ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-59)
59. והא דאינו אסור לברך משום ספק ברכה לבטלה, י"ל דהוא משום דספק ברכה לבטלה לקולא כמש"כ הנשמ"א בסימן ה' סק"א, - וי"ל עוד דהוא משום דכל שאינו יכול לברך לאחרי' אסור לאכול, עמש"נ בזה לעיל, וע"כ אי"ז חשוב כברכה לבטלה, וע"ד מש"כ הגרע"א בגהש"ס לעיל י"ב א'. [↑](#footnote-ref-60)
60. בהגה' תפארת יעקב בסנהדרין פ"ח עמד דהיאך משכח"ל שיהא נעשה בסו"מ, הרי בעינן שיגנוב משל אביו, וא"כ ממ"נ אם אכל בלא ברכה הרי עשה עבירה באכילתו, וכל שאכל איסור אינו נעשה בסו"מ, ואם בירך הרי בוצע ברך, ועיי"ש שצידד דאף שאכל בלא ברכה נעשה בסו"מ דאין האיסור באכילה עצמה, (וזה דלא כמש"כ הגרש"ק דחשבינן לה כאכילת איסור), - וצ"ב דכיון דהו"ל בוצע ברך וא"צ לברך, ליכא איסור במה שאוכל בלא ברכה. [↑](#footnote-ref-61)
61. ולכאו' יש להוכיח כן ממש"כ הראשונים לקמן נ"א א' ובכ"ד דמי ששכח ולא בירך לפני' וגמר אכילתו מברך לאחרי', והרי דלא חשבינן לה כאוכל דבר איסור דלדעת רבים מקמאי אינו מברך לאחרי', - שו"ר בס' מנחת פתים החדש בסימן קצ"ו ס"א שכתב דכיון דבידו לברך לא מיקרי אכילת איסור וע"כ מברך לאחרי'. [↑](#footnote-ref-62)
62. ויש להוסיף, דלמש"כ הגרש"ק דכיון דאסור לאכול בלא ברכה הו"ל כמצוה הבאה בעבירה, הרי לכאו' לדעת הסוברים דהא דאסור ליהנות בלא ברכה הוא אף בברכה לאחרי', הי' בדין דכל שאכל מצה ולא בירך לאחרי' לא יצא יד"ח, וזה ודאי לא מצינו, - אך לכאו' היינו משום דלדעת הסוברים דהאיסור הוא גם בברכה לאחרי' היינו משום דאין האיסור בהאכילה עצמה אלא במה שגוזל את ברכתו, וע"כ ודאי דהאכילה עצמה ל"ה מצהב"ע ויוצא בה יד"ח. [↑](#footnote-ref-63)
63. וכ"ה מבו' ממש"כ תר"י שם דאף לפני' אינו מברך אלא שהכל כדי שלא יהנה מהעוה"ז בלא ברכה, ונתבאר בדף מס' 2. [↑](#footnote-ref-64)
64. ומבו' בדבריו דעיקר מש"כ התוס' והרא"ש דהא דמברכין לפני' בכ"ש הוא משום דאסור ליהנות בלא ברכה, היינו לפרש דלא ילפינן לברכה לפני' בק"ו מלאחרי', אך אין מכוון דבריהם דמה"ט הוא דמברכין בכ"ש משום דגם בכ"ש איכא הנאה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-65)
65. ושמא י"ל בזה, דהא דאסור ליהנות בלא ברכה לפני' ולאחרי', ולא סגי בברכה אחת, אי"ז משום דסברא הוא שצריך להודות לפני' ולאחרי', והרי חזינן דלדעת רבינא לקמן נ"א א' אם שכח ולא בירך קודם האכילה מברך ב' ברכות לאחר האכילה, וי"ל, אלא הוא למש"כ בפירש"י לקמן מ"ח ב' דכשהוא שבע מברך ומודה על שבעו וכשהוא רעב מברך על מה שמפיק רעבו ע"י ברייתו של הקב"ה, ותרוייהו נכללו בכלל הא דאסור ליהנות בלא ברכה, וע"כ אף דהא דאסור ליהנות בלא ברכה לפני' הוא בכל הנאה ואף בכ"ש, מ"מ הא דאסור ליהנות בלא ברכה לאחרי' דהוי הברכה על שבעו, היינו רק באכילה כשיעור, - ועד"ז י"ל למש"כ בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן כ"ט דהא דתיקנו חכמים ב' ברכות משום דאסור ליהנות בלא ברכה, הוא משום דנהנה הנאת גרונו והנאת מעיו, וכבר כתב כן בס' הפרדס בסוף שער ז' דברכה שלפני' היא ברכת הטעם וברכה שלאחרי' הוא משום שנהנה לאר אכילה שחולק הכבד מן הדם לשאר אברים, (וכתב דמה"ט אין מברכין על הריח לאחריו), ולפ"ז י"ל דהנאת גרונו הוא בכ"ש, אך הנאת מעיו הוא רק בכשיעור. [↑](#footnote-ref-66)
66. צ"ב דמ"ט הוצרך לזה, הרי בברכה אחרונה כל שמחויב בברכת מעין ג' ובירך בנ"ר לא יצא, וע"כ גם במקום ספק לא מצי לברך בנ"ר, ומשא"כ בברכה לפני' דעל כולם אם אמר שהכל יצא, - ושמא מכוון דבריו הוא לפרש טעם הא דשאני ברכה לפני' דאם בירך שהכל יצא מברכה לאחרי' דאם בירך בנ"ר לא יצא, וע"ז הוא שכתב דבברכה שלפני' דאין לה עיקר מה"ת ואינה אלא משום שאסור ליהנות בלא ברכה, ע"כ בדיעבד אם בירך שהכל יצא דכבר אינו נהנה בלא ברכה, אך בברכה לאחרי' שיש לה עיקר מה"ת, צריך לברך על כל מין את הברכה המיוחדת לו, וכל שצריך לברך מעין ג' ובירך בנ"ר לא יצא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-67)
67. בס' לב מבין בפ"א מת"ת ה"ח הביא דכ"ה מבו' בילקוט ריש תהלים רמז תרי"ד דאמרו שם דשאלו את ר' יהושע דמהו שילמד אדם חכמת יונית, א"ל אם בשעה שאינה לא מן היום ולא מן הלילה מותר שנאמר והגית בו יומם ולילה, אמרו לו לא ילמד אדם אומנות שלא יבטל מד"ת, א"ל ובחרת בחיים, והרי להדיא דצורך מזונות שאני. [↑](#footnote-ref-68)
68. י"ל דהיינו דאף לפ"מ דאמר ר' ישמעאל דוהגית בו יומם ולילה הוא כל היום והלילה, הרי ודאי א"א לו ללמוד כל המעל"ע בלא הפסק, אלא היינו דמתקיים לא ימוש ספר התורה הזה מפיך והגית בו יומם ולילה, במה שלומד כל היום והלילה כפי כחו, דבזה חשיב דכל היום והלילה לא משה התורה מפיו כיון דכל זמן שאפשר לו ללמוד הוא לומד, וע"כ כל שהוא טרוד בפרנסתו וא"א לו ללמוד, מתקיים והגית בו יומם ולילה בקר"ש שחרית וערבית, דאלמלי קר"ש שחרית וערבית, הרי אף דהוא טרוד בפרנסתו, ואם הי' אפשר לו ללמוד הי' לומד, מ"מ כיון שלא למד כלל, לא קיים והגית, דבפועל לא עסק בתורה ביום זה, ורק כשלמד מעט הוא דאמרינן דאם זהו כל הזמן שהי' בידו ללמוד קיים והגית בו יומם ולילה. [↑](#footnote-ref-69)
69. הליקוטי הלכות במנחות שם כתב בפשיטות דמודה רשב"י דמשום מצות ת"ת חייב ללמוד בכל עת שבידו, ולא פליג אלא בקרא דלא ימוש והגית בו יומם ולילה, עיי"ש, - אך בד' התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש הכא מבו' דלא כן, ולרשב"י אינו חייב ללמוד בכל עת שבידו, וכ"ה מבו' בד' התוס' במנחות ס"ד ב' ד"ה ארור אדם שכתבו דלדידי' מותר ללמוד חכמת יונית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-70)
70. ועיי"ש שהקשו דמ"ט חשבינן לי' כאישתני לעילויא כיון ששותהו נקרא מזיק ופטור מן החומש, וכתבו דכיון דאישתני לעילויא ע"י אניגרון ומי שחש בגרונו נהנה ממנו לרפואה, אישתני לעלויא קרינן בי'. [↑](#footnote-ref-71)
71. אמנם הנה התר"י לעיל י"ב א' עמד דמ"ט הקשו לגבי יין דנברך עלי' ג' ברכות ולא הקשו כן בתמרים, והביאו הרא"ש שם סי"ד, וצ"ע דהרי שאני יין דאישתני לעילויא, והמרומי שדה בסוגיין הוכיח מזה בדעתם דס"ל דלפ"מ דמשני דטעמא דיין קובע ברכה לעצמו הוא משום דסעיד, לא תלי בהא דאישתני לעילויא, אך זה דלא כמש"כ תר"י בריש פירקין, - וצ"ל דלענין חיוב ברהמ"ז ל"מ מידי הא דאישתני לעילויא, ועיקרו הוא משום דהוי מזון, אך בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין מבו' דגם הא דפריך דנברך עלי' ג' ברכות הוא משום דאישתני לעילויא, ומשום דקבעו לו ברכה לעצמה לפניו, ולפ"ז ניחא קו' התר"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-72)
72. ועיי"ש שהוכיח כן מלישנא דחמרא זיין משחא לא זיין וחמרא סעיד משחא לא סעיד, ומ"ט הזכיר כלל למשחא, הול"ל דהיינו טעמא דיין קובע ברכה לעצמו משום דזיין או משום דסעיד, ובע"כ דאכתי קיימינן דעיקר הא דיין קובע ברכה לעצמו הוא משום דאישתני לעילויא, אלא דפרכינן ע"ז דא"כ שמן נמי, וע"ז משני דאינו דומה יין לשמן. [↑](#footnote-ref-73)
73. המ"ב שם סק"ו כתב דפחות מכוס או מרוב כוס לא סעיד ושרי, ושם סק"ז כתב דב' כוסות או רובן יש לחשוב להרבה ושרי, ועמש"כ בשעה"צ שם סק"ז. [↑](#footnote-ref-74)
74. ואמנם י"ל דאף דלקושטא דמילתא הא דקבעו ליין ברכה בפנ"ע הוא גם מכח מעלתו שמשמח, מ"מ גם בלא"ה הי' לנו לקבוע לו ברכה בפנ"ע מכח הא דסעיד, דומיא דפת, וכ"ה מבו' ממה שהוצרכו תר"י בריש פירקין לפרש דהא דלא קבעו ברכה בפנ"ע על התמרים דזייני הוא משום דלא נשתנו כמו שמשתנים הענבים כשנעשו יין. [↑](#footnote-ref-75)
75. ובד' הר"י מלוניל ודעימי' שהזכירו גם להא דמשמח, נראה דמודו לה"ט דהשמחה לא שייכא לברכה ואין הברכה על הא דמשמח, אלא הוא מתפרש למש"נ לעיל דגם לשינויא דגמ' עיקר הא דיין קובע ברכה לעצמו הוא משום דאישתני לעילויא, וע"ז הוא שאמרו דהא דחשבינן לי' כאישתני לעילויא הוא משום דסעיד ומשמח. [↑](#footnote-ref-76)
76. מש"כ בפירש"י דהוי מזון הוא מתפרש למש"כ בפירש"י לקמן מ"ד א' ד"ה מזונא ובעירובין ל' א' ד"ה באומר כל הזן דמזון הוא דבר הסועד, - אך בד' הראב"ד ודעימי' דס"ל דיין לאו מזון הוא, וע"כ אינו נפטר בברהמ"ז, צ"ל דס"ל דמזון הוא דבר שעומד לזון בו, וע"כ אף דיין סעיד, מ"מ כיון דאינו עומד לזון בו לא חשיב כמזון. [↑](#footnote-ref-77)
77. י"ל דהוצרך לזה משום דס"ל כד' הראבי"ה דיין לא סעיד אלא פורתא ול"ד לפת, ובע"כ דהא דפריך דנברך עלי' ג' ברכות הוא מכח מעלתו דמשמח, - וי"ל עוד דהוצרך לזה מכח קו' המיוחס להריטב"א דמי עדיף ממזון דכל דאין הפרוסות קיימות מברך מעין ג', או מכח קו' הצל"ח דמ"ט לא פריך על כל ה' המינים דמיקרו מזון ואין מברכין עליהן ג' ברכות, או מכח קו' התר"י דמ"ט לא פריך על תמרים דמיקרו מזון ואין מברכין עליהן ג' ברכות. [↑](#footnote-ref-78)
78. גם יש להעיר ממש"כ בפירש"י דהא דפריך דניבריך עלי' ג' ברכות היינו משום דזיין וסעיד ומזון הוא, ולא משום דעדיף ממזון, וכבר עמד ע"ז הראש יוסף. [↑](#footnote-ref-79)
79. ועד"ז מצינו בד' החינוך במצוה ת"ל דאף דכל ז' מינים אין חייבין ברכה לאחריהן מה"ת, מ"מ תמרים ויין דזייני ודמו לפת חייבין בברכה לאחריהן מה"ת, ופירש כן גם בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-80)
80. אך ב' דרכים אלו אינם מתישבים בד' התר"י לעיל י"ב א' והרא"ש שם סימן י"ד שעמדו דמ"ט לא פריך דיברכו על תמרים מעין ג', ולדרכים אלו הרי שאני תמרים שנתמעטו להדיא בקרא דאין מברכין עליהן ג' ברכות. [↑](#footnote-ref-81)
81. למש"כ הראבי"ה דכל יין סעיד פורתא, ניחא, - וי"ל עוד בזה, דכיון דיין פורתא סעיד ע"כ יש על יין שם מזון, וע"כ אף אם שתה יין הרבה ובירך עליו ברהמ"ז יצא, כיון דהוא מידי דמזון. [↑](#footnote-ref-82)
82. ונפ"מ בזה הוא בדין מיץ ענבים אם נפטר בברהמ"ז, דבפשוטו נראה דמיץ ענבים לא סעיד כלל, דדמי לענבים דלא סעדי דמה יועיל מה שסחטו את הענבים דעי"ז יסעוד, והדין נותן דלא יפטר בברהמ"ז, אך לד' הפמ"ג יש מקום לומר דלא פלוג בכל מיני היין ואף מיץ ענבים דלא סעיד נפטר בברהמ"ז, אך אי"ז מוכרע די"ל דרק ביין דפורתא סעיד לא פלוג בין פורתא לטובא, וגם למש"נ לעיל בהערה די"ל דכיון דיין פורתא סעיד יש על יין שם מזון ואף אם שתה יין הרבה נפטר בברהמ"ז, יש מקום לומר דמה"ט יש גם על מיץ ענבים שם מזון, - ומהגרח"ק זצ"ל שמעתי דמיץ ענבים נמי נפטר בברהמ"ז, ואמר דדינו כיין לכל דבר, וצ"ע, ושוב העירו דבד' הפמ"ג באש"א סימן ר"ח סקט"ו בתו"ד מבו' דתירוש זיין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-83)
83. מבו' מדבריו דהא דיין קובע ברכה לעצמו הוא משום דאישתני לעילויא, ומה שאמרו הכא דהוא משום דסעיד ומשמח היינו דמכח זה הוא דחשבינן לי' כאישתני לעילויא, וזהו דס"ל לר"א דכל שאינו ראוי כ"כ לשתי' א"א לחשבו כאישתני לעילויא ואין מברכין עליו בפה"ג. [↑](#footnote-ref-84)
84. לכאו' יש מקום לדחות דכיון דיין מגיתו מצ"ע לא חשיב כאישתני לעילויא דלא סעיד ומשמח, ע"כ אף דלדידן דסתם יין חשיב כאישתני לעילויא והוא מין חשוב ומברכין עליו בפה"ג אף יין מגיתו דתורת יין עליו מברכין עליו בפה"ג, מ"מ לר"א דס"ל דסתם יין לא חשיב כאישתני לעילויא, ע"כ אף יין מגיתו אין מברכין עליו בפה"ג, - וי"ל עוד דלר"א דיין חי לא חשיב כאישתני לעילויא משום דלא חזי לשתי', ע"כ גם יין מגיתו לא חשיב כאישתני לעילויא כיון דהוא עומד להיות יין גמור דלא חזי לשתי'. [↑](#footnote-ref-85)
85. העוללות אפרים דין ג' עמד בזה, דהרי קרא דואכלת כתיב לגבי ברכה אחרונה, אך לגבי ברכה לפני' מנ"ל דכל דמזיק לגופי' ולא מיקרי אכילה אינו מברך, הרי הוא נהנה מעוה"ז שאוכל לשבר הרעבון, וגם י"ל החיך נהנה ממנו, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-86)
86. אך יש לפרש בזה כמש"כ המאירי דטעם הפטור בשמן הוא משום שאין כאן שום הנאה ואדרבה לענין הזנה מיהא מזיק הוא לגוף, והרי דעיקר הא דאין מברכין עליו הוא משום דלי"ב הנאה, אלא דס"ד דמ"מ מברכין עליו משום דהוא זן את הגוף, וע"ז הוא שאמרו דאדרבה לענין הזנה מזיק הוא לגוף. [↑](#footnote-ref-87)
87. האג"ט טוחן סקס"ב כתב לישב דאף דאינו נהנה מטעם השמן ולי"ב הנאת גרונו, מ"מ הוא ניזון ממנו ואית בי' הנאת מעיו, וע"כ הוא מברך ע"ז שהכל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-88)
88. צ"ע שהרי להדיא כתב הרמב"ם שם דאינו נהנה בטעם השמן, והיאך נימא דהא דהוא מברך עליו שהכל הוא משום דיש לו הנאה ממנו, ומש"כ הנחל"ד דאם אין לו הנאה מ"ט הוא שותה אותו, צ"ע, שהרי איירי בחושש בגרונו, וע"כ הוא שותה אותו אף שאינו נהנה כלל בטעמו, ועמש"נ להלן בהערה לישב בזה להכס"מ לטעמי', - והאבהא"ז בהל' ברכות שם כתב דצ"ל דמש"כ הרמב"ם דלא נהנה היינו דלא נהנה כדמתהני אינשי, אך מ"מ יש לו תועלת בשתייתו וע"כ הוא מברך עליו.

    וי"ל עוד בזה, דמש"כ הרמב"ם דמברך עליו שהכל הוא משום ששותהו לרפואה, וע"כ אף שאינו נהנה בטעם השמן, מ"מ יש לו הנאה ממנו דהוא מוצא מרגוע ותענוג בשתייתו, וכמש"נ להלן מד' הר"א בן הרמב"ם, אך כל ששותהו שלא לרפואה אינו מברך עליו כלל, והך מילתא דכל הא דמברך עליו שהכל הוא כששותהו לרפואה, כ"כ החמד משה בסימן ר"ב סוסק"ד, וכן נסתפק הפמ"ג באש"א שם סוסקי"ב, וכן צידד העוללות אפרים דין ג', (ועיי"ש בחמד משה ובעוללות אפרים במש"כ לפרש הטעם בזה), אך בד' המאירי בסוגיין מבו' להדיא דלדעת הרמב"ם מברך שהכל אף כששותהו שלא לרפואה. [↑](#footnote-ref-89)
89. לפי דבריו י"ל דהא דמברך עליו שהכל, הוא משום דאין ע"ז תורת אכילה, וכל הא דמברכין עליו הוא משום דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה, ולזה סגי בברכת שהכל, וכמש"נ בדף מס' 2 בדעת התר"י. [↑](#footnote-ref-90)
90. מבו' לפ"ז מדבריו דאף דבשמן זית אין הנאה ותועלת כלל משתייתו, מ"מ כל הא דאין מברכין עליו הוא משום דאזוקי מזיק לי', אך אם ל"ה מזיק לגופו היו מברכין עליו, - אך י"ל דמש"כ דאין תועלת בשתייתו אך דלכאו' הוא זיין, כמש"כ כן האג"ט טוחן סקס"ב הוא משום דאזוקי מזיק לי', וההיזק רב על התועלת. [↑](#footnote-ref-91)
91. אך הראבי"ה בסימן צ"ט כתב דקמחא דשערי כיון דקשה לקוקיאני לא אכלי אינשי מיני', והא דמברכין עליו הוא משום דאית לי' הנאה מיני', ומבו' בדבריו שם דסגי במה שנהנה ממנו קצת, וכ"כ הרשב"א לקמן ל"ו א' כיון דקשה לקוקיאני לא שכיח למיכל מיני', וכ"כ הר"י מלוניל שם דאין דרך בנ"א לאכלם. [↑](#footnote-ref-92)
92. והתם אף דהוא מזיק את גופו, מ"מ לא חשיב כמזיק את הקמח, שהרי הקמח עומד גם לכך, וכמש"כ בס' הפרדס שדרך בנ"א ליהנות ממנו. [↑](#footnote-ref-93)
93. ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דמברכין על קמחא דשערי אף דקשה לקוקיאני, די"ל דאינו מזיק אלא לאחר זמן. [↑](#footnote-ref-94)
94. ועד"ז כתב הלבוש בסימן ר"ב ס"ד דהא דכששותה שמן לבדו אין מברכין עליו הוא משום דהיאך יברך והוא מזיקו טוב הי' לו שלא לשתותו. [↑](#footnote-ref-95)
95. האמרי בינה בדיני ברכות סימן י"ז הק' דגם למש"כ הגרע"א דלא מייתי מהתם אלא דשתיית שמן מזיק, תיקשי דמנ"ל דשתיית שמן מזיק, הרי י"ל דהא דפטור מחומש הוא משום דהו"ל שלא כדרך אכילתו, אך לעולם אינו מזיק בשתייתו ומברכין ע"ז. [↑](#footnote-ref-96)
96. ועיי"ש שתמה עד"ז במש"כ הגרש"ק בס' שנות חיים סימן ל"ח לענין שתי' ביוהכ"פ שאם המחה את האוכל ועשה ממנו משקה אין חייבין עליו מה"ת, משום דבדבר שאין עומד לשתי' לא אמרינן שתי' בכלל אכילה וכמש"כ התוס' בחולין ק"כ א', וזה צ"ע, דד' התוס' הם בחלב וחמץ ונבלת עוף טהור, דכיון דאין דרכן בשתי' אין שתייתן חשובה כאכילת דברים אלו, אך ודאי לא גרע שתיית משקין אלו שעומדין עכשיו לשתי' משתיית מים דחייבין עלי' ביוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-97)
97. והך מילתא דחלוק טעם הפטור בחומש בכוסס מבשתיית שמן, כ"נ בד' הרמב"ם שכתב שם ה"ח דהא דבאכילה גסה ובכוסס את השעורים פטור הוא משום דמזיק את עצמו, ושם הי"א כתב דהשותה שמן אינו משלם חומש, ולא כתב דהוא משום דמזיק את עצמו, וממה שכללו שם עם אוכל ושותה פחות מכזית ועם סך את היין משמע דטעם פטורו הוא משום דאי"ז מעשה אכילה כלל. [↑](#footnote-ref-98)
98. וי"ל עוד דכל הא דמדמינן דין ברכה לדין תרומה, הוא בשמן דאין הנאה בשתייתו, ובזה הוא דאמרינן דכל שהוא מזיק אין מברכין ע"ז, וכמש"כ הר"י מלוניל דהא דאין מברכין על שתיית השמן הוא משום דהוא מזיק בלא שום תועלת, אך בכוסס את השעורים י"ל דיש בזה הנאה, וע"כ מברכין ע"ז. [↑](#footnote-ref-99)
99. בד' הט"ז בסימן ר"ב סוסק"ב מבו' דלאו היינו דהשמן מרובה מן האניגרון, אלא היינו דהשמן מרובה יותר מן הרגילות, והביאו הא"ר שם סוסק"ט, וכ"נ בד' הב"ח שם ס"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-100)
100. משמעות דבריהם דלדעת ה"ר יוסף ליכא נפ"מ בין חושש בגרונו לאינו חושש בגרונו, ולפ"ז כ"ה דבאינו חושש בגרונו לא חשיב השמן כעיקר אלא כשנותן שמן הרבה לתוך האניגרון, ה"נ הוא בחושש בגרונו, וכ"כ הרא"ה, וכ"כ הגר"א בסימן ר"ב ס"ד בדעתו, - אך הב"ח שם ס"ג כתב דאף לדעת ה"ר יוסף בחושש בגרונו דשמן הוא העיקר לרפואת גרונו אפי' לא נתן באניגרון אלא שמן מועט כמו שהוא הרגילות הוי השמן העיקר, וצ"ע שלא הביא לד' רש"י המפורשים דהא דבחושש בגרונו הוי שמן עיקר הוא משום דצריך ליתן בו שמן הרבה, ועמד ע"ז הא"ר שם סק"ט, ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז שם סק"ב. [↑](#footnote-ref-101)
101. ויותר נראה במכוון קו' הטור דהוא למשמעות ד' הרמב"ם דהא דכשאינו חושש בגרונו מברך עליו שהכל אי"ז משום דבכה"ג הוי האניגרון עיקר אלא היינו דכה"ג מברך על השמן עצמו שהכל, וכמש"נ להלן מד' רבינו מנוח והמאירי, ונתבאר דכ"נ ממש"כ הרמב"ם דהטעם הוא משום שאינו נהנה מטעם השמן, וכ"נ גם מהא דמברך עליו שהכל ואינו מברך עליו בפה"א, וע"ז שפיר הק' הטור דכיון דכששותה השמן ע"י אניגרון לרפואה מברך עליו בפה"ע, כ"ש דכששותה אותו שלא לרפואה יברך בפה"ע. [↑](#footnote-ref-102)
102. וכ"ה מבו' בד' התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש והמהר"ם מר"ב דכל שאינו חושש בגרונו אף כשנותן שמן הרבה הוי האניגרון עיקר, - אך למש"כ הב"ח בסימן ר"ב ס"ב והט"ז שם סק"ג דמש"כ הראשונים שמן הרבה היינו הרבה יותר מהרגילות, אך אכתי הוי האניגרון רוב, אין ללמוד מדבריהם דאף היכא דהוי השמן רוב הוי האניגרון עיקר, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סק"י בד' הב"ח. [↑](#footnote-ref-103)
103. ויש לפרש עוד בזה, דאף דהשמן אזוקי מזיק, מ"מ האניגרון המעורב בו ראוי מצ"ע לשתי', וע"כ אם השמן עיקר ובטל האניגרון אצלו חשיב אף האניגרון כדבר שאינו ראוי ואין מברכין עליו, אך אם האניגרון עיקר, הרי דכיון דהאניגרון עצמו ראוי לשתי' מברכין עליו, אך בד' הגר"ז שם לא משמע כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-104)
104. השעה"צ שם סקל"ג כתב דלאו היינו דבעינן שיהא השמן מרובה מן האניגרון, אלא שיהא השמן הרבה, ולא כפי הרגילות שנותנין באניגרון, ועיי"ש שכתב להכריע דתלוי הדבר אם נותן שיעור כפי מה שמועיל לרפואה אז הוא נחשב לעיקר, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הא"ר שלמד לזה מד' רש"י, ובד' רש"י מבו' להדיא דכל עיקר הא דחשיב השמן כעיקר הוא משום דבחושש בגרונו צריך ליתן בו שמן הרבה, ומבו' דאם ל"ה צריך ליתן בו אלא שמן מעט ל"ה חשבינן לי' כעיקר, וכ"נ בד' החי' המיוחסים להריטב"א. [↑](#footnote-ref-105)
105. אך בהמשך דבריו כתב דבע"כ דד' ר"פ שם מתפרשים כשהשמן מרובה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-106)
106. ומשמעות ד' הגר"א שם שפירש דדעת רש"י בסוגיין היא כדעת ה"ר יוסף, וזה לטעמי' דלדעת הבה"ג ודעימי' כל שחושש בגרונו הוי השמן עיקר אף כשהשמן מועט, וע"כ הוא דממש"כ רש"י דבחושש בגרונו צריך לתת בו שמן הרבה דהוי השמן עיקר מבו' שדעתו כדעת ה"ר יוסף. [↑](#footnote-ref-107)
107. לפ"ז יש להוכיח מד' הרמב"ם דכל הא דבחושש בגרונו הוי השמן עיקר הוא רק כשהשמן מרובה, וזהו שכתב דשתה מן השמן עם מי השלקות, דמשמע דעיקר השתי' היא בהשמן, דאם הוא אף כשהשמן מועט, הרי בכה"ג כשאינו חושש בגרונו הוי האניגרון עיקר, וכמו שאמרו בסוגיין דאי שתי לי' ע"י אניגרון הוי אניגרון עיקר, ומ"ט כתב הרמב"ם דבכה"ג דאינו חושש בגרונו מברך עליו שהכל, - ובע"כ דכל ד' הרמב"ם קיימי כשהשמן מרובה, ובזה הוא שכתב דאם הוא חושש בגרונו מברך עליו בפה"ע ואם אינו חושש בגרונו מברך עליו שהכל. [↑](#footnote-ref-108)
108. וכ"נ ממה שכלל הרמב"ם להא דשותה השמן לבדו דמברך עליו שהכל עם הא דכשלא הי' חושש בגרונו ושתה ע"י אניגרון מברך עליו שהכל, ומשמע דהוי דין אחד דבהני גווני ברכת השמן היא שהכל, דלד' הב"י הרי הא דכששותהו לבדו מברך עליו שהכל הוא משום דברכת השמן היא שהכל, והא דכשלא הי' חושש בגרונו ושותהו ע"י אניגרון מברך עליו שהכל הוא משום דהאניגרון עיקר. [↑](#footnote-ref-109)
109. וכ"ה מבו' גם בס' הבתים הל' ברכות שער ז', ועיי"ש שכתב **דרבים מגדולי המפרשים והפוסקים כתבו דבכה"ג שאינו חושש בגרונו מי השלקות עיקר ומברך על השלקות.** [↑](#footnote-ref-110)
110. ולד' הב"י צ"ל דמש"כ הרמב"ם דאינו נהנה בטעם השמן קאי על הא דכששותה השמן לבדו מברך שהכל אף כשהוא חושש בגרונו, - וי"ל עוד דקאי על הא דכשאינו חושש בגרונו הוי האניגרון עיקר, דהיינו משום דאינו נהנה בטעם השמן והנאת האכילה הויא מהאניגרון וע"כ חשיב האניגרון כעיקר, ובס' עדות ביעקב סימן צ"ה כתב לישב לפ"ז למש"כ הכס"מ טעמא דהרמב"ם דמברך על השמן שהכל הוא משום דנהנה מטעם השמן, אשר צ"ע דלהדיא כתב הרמב"ם דאינו נהנה מטעם השמן, אך להנ"ל הרי להכס"מ לטעמי' עיקר מש"כ הרמב"ם דאינו נהנה מטעם השמן, היינו דמה"ט הוי האניגרון עיקר, אך לעולם י"ל דיש הנאה כ"ד בשתיית השמן, וע"כ הוא מברך עליו. [↑](#footnote-ref-111)
111. וכ"ה להדיא בד' הבה"ג בפירקין דכל דהאניגרון עיקר מברך על האניגרון בפה"א ופוטר את השמן, וכ"ה בפירש"י שהובא בליקוטי ר"ב אשכנזי בסוגיין, וכ"כ הריא"ז והמאירי, וכ"כ האבודרהם בהל' ברכת בפה"ע ובס' השלחן שער ג', - אך בחי' הרא"ה כתב דמברך על המיא דסילקא שהכל, וזה לטעמי' לקמן ל"ט א' לקמן דמברכין על מי שלקות שהכל, ונתבאר בדף מס' 18, והריטב"א בהל' ברכות פ"א הכ"ב שכתב דמברך בפה"א ופוטר את השמן, אף שדעתו דמברכין על מי שלקות שהכל, הוא משום דהעמיד לדינא דהכא כשנותן שמן בירקות. [↑](#footnote-ref-112)
112. האבהא"ז בהל' ברכות שם עמד בזה דאי"ז מתישב בד' הרמב"ם שם פ"ח ה"ד שכתב דכששלקן לשתות מימיהן מברך עליהן בפה"א. [↑](#footnote-ref-113)
113. אך לא נתישבו בזה ד' הרמ"א שם שכתב כן דבכה"ג שמתכוין לאכילה אינו מברך אלא על האניגרון שהכל, והרי דאף דס"ל דהאניגרון הוי עיקר ומברך עליו, מ"מ הוא מברך שהכל, וכ"ה גם לפ"מ שפירש הב"י בד' הרמב"ם, ועמד ע"ז הפמ"ג שם. [↑](#footnote-ref-114)
114. בד' המאירי משמע דהיינו משום דכל שכל ששותהו ע"י אניגרון יש בו הנאת טעם מעט, והא דכשאינו חושש בגרונו אינו מברך עליו הוא משום דאזוקי מזיק לי' ואין דרך שתייתו בכך, ועז מהני הא דהוא חושש בגרונו בכה"ג הוי דרך שתייתו בכך וע"כ הוא מברך עליו את ברכתו, ועד"ז כתבו האבהא"ז בהל' ברכות שם ובחי' הגר"מ פיינשטיין לפירקין, שנד' בס' נתיב ברכה. [↑](#footnote-ref-115)
115. ועיי"ש שכתב כן בשם הרשב"א, ולא נמצא כן בד' הרשב"א לפנינו, ואדרבה ממש"כ הרשב"א דאע"ג דבאפי נפשי' אזוקי מזיק כיון דע"י אניגרון מעלי לרפואה ומעלי לאכילה משתני לעלויא קרינן בי', מבו' לכאו' דאינו מברך עליו בפה"ע אלא כששותהו ע"י אניגרון. [↑](#footnote-ref-116)
116. משמעות דבריו דכל שאינו חושש בגרונו ל"ב לטעם זה אלא הא דאינו מברך עליו הוא משום דהוא מזיקו, אך כל שחושש בגרונו דשתייתו מועלת לו לא חשיב כמזיק וכל הא דאינו מברך ע"ז הוא משום דאינו נהנה ממנו, וצ"ל דאף דבגמ' אמרו דהא דאין מברכין על השמן הוא משום דאזוקי מזיק לי', מ"מ ממשמעות הגמ' דאף כששותהו לרפואה אינו מברך עליו אלא כששותהו ע"י אניגרון, ואף דבכה"ג לא חשיב כמזיק, ובע"כ דהא דאין מברכין עליו הוא גם משום דאינו נהנה ממנו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-117)
117. לדעת הסוברים דכל ששותה שמן ע"י אניגרון שלא לשם רפואה הוי האניגרון עיקר וכל שהוא לרפואה הוי השמן עיקר, יש להעיר, דמ"ט מותר לשתות שמן ע"י אניגרון לרפואה, הרי ממה שמברך עליו בפה"ע מוכחא מילתא דהוא לרפואה, ועד"ז הק' הראש יוסף לקמן ל"ח א' בדין שתיתא, ועמש"נ בזה בדף 24. [↑](#footnote-ref-118)
118. הראש יוסף כתב דהיינו דצריך לכתחילה ליקח לפיו כאילו הוא רוצה לבלוע, ואף אם מעכב אח"כ בגרונו אין נראה לעין כ"כ וליכא חשש הרואים. [↑](#footnote-ref-119)
119. מבו' בדבריהם דכשהא בעינו דאסור להשהותו, היינו אף אם בולעו לבסוף, ונחלקו בזה רבוותא, ונתבאר במ"מ לעניני פיקו"נ ורפואה בשבת דף מס' 22. [↑](#footnote-ref-120)
120. הא"ר שם סקל"ה כתב דשפיר יש להתיר בזה, שהרי גם למש"כ התוס' בדעת רש"י שרי, וכן דעת רשב"ם, - ועיי"ש שכתב דמ"מ במש"כ רש"י ורשב"ם דע"י אניגרון שרי אף כשמשהה, לא קי"ל הכי, כמבו' בד' הב"י ובד' המג"א בסקל"ז, ודלא כמש"כ העולת שבת שם סקל"ה להתיר בזה. [↑](#footnote-ref-121)
121. ובטעם הא דלא מחייבינן משום הנאת האכילה, הוא מתפרש היטב לדעת הרמב"ם דכל שאינו חושש בגרונו אינו מברך על השמן אלא שהכל משום שאינו נהנה בטעם השמן, וע"כ כל הא דהחושש בגרונו מברך הוא משום הנאת הרפואה, וכמש"נ כן לעיל, - וי"ל עוד, דכיון דאין כונתו לשתי' אלא לרפואה, אין לחייב כלל משום הנאת האכילה שאין כונתו לכך, וי"ל דהיינו עד רביעית, דדמי למטעמת דא"צ ברכה, וכמש"נ להלן, וכל הא דמברך הוא משום דברפואה עצמה איכא הנאה, ונפ"מ רבתא בזה, דלפ"ז נמצא דהאוכל או השותה לרפואה אינו מברך אף כשהוא נהנה בטעם האוכלין והמשקין, (ודלא כמש"כ התוס' וש"ר), וכ"נ להדיא בסתימת ד' סדר רב עמרם גאון סימן ע"ג דכל האוכל דבר לרפואה אינו מברך, וכ"כ בס' הבתים שער ז' בשמו **שכל דבר הנאכל לרפואה אע"פ שיש ממנו הנאה לחיך אינו מברך עליו כלל,** וצ"ע. [↑](#footnote-ref-122)
122. אך צ"ע דא"כ מ"ט אינו מברך אלא כששותה את השמן ע"י אניגרון, הרי אף כששותה את השמן בעיני' יש בזה להנאת הרפואה, - וי"ל דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דאין דרך לבלוע את השמן בעיני' לרפואה, וכמש"כ הגר"א בסימן שכ"ח סל"ב בדעתו, ונתבאר לעיל, (וזה דלא כמש"כ הרשב"א בסוגיין דבחול הדרך הוא לערער את השמן לבדו), וע"כ אינו מברך ע"ז אלא שהכל. [↑](#footnote-ref-123)
123. ואמנם דהבתי כהונה והקול בן לוי נקטו דהא דאית לי' הנאה מיני' היינו הנאת הרפואה, וה"נ הוא בכל סממנין המועילין לרפואה דמברכין עליהן, אך בד' הר"א בן הרמב"ם משמע להדיא דכל הא דמברך ע"ז הוא משום דהוא נהנה בגרונו, הוא מוצא בשתייתו מרגוע ותענוג לגרונו, אך בשותה סממנים שהם מועילין לו לרפואה דכונתו היא לשם תועלת הרפואה ולא להנאת גרונו, א"צ ברכה, - וכ"ה להדיא בדבריו שם לעיל מינה עמ' 238 דמה שאמרו נהנה מן העולם אין כונתם לתועלת הרפואית אלא לתענוג שבחושים, וע"כ הוא שבעל המזג הרגזני מברך על אכילת הדבש אע"פ שע"פ רוב הוא מזיק לו, הואיל והוא מתענג ממנו, ומאידך אם ישתה את מיץ החלבלוב אף שהוא מועיל לו ע"י סילוק הרוגז מגופו או מי צמח העלש אשר מועיל לו ע"י תיקון תכונת ההתנשאות שבו והשתקת נוהג הבלבול שלו, אינו מברך עליהן משום שהם אינם מענגין, וכתב שלמד כן מד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-124)
124. ויש להוסיף, שהרי חזינן דס"ד דכיון דלרפואה קא מכוין לא לברך עלי' כלל אף דאית לי' הנאה מיני', ובע"כ היינו משום דאין כונתו לשתי', וע"ז הוא שאמרו דמ"מ כיון דאית לי' הנאה מיני' בעי ברוכי, אך כל שכונתו לאכילה דבזה פשיטא דאם יש לו הנאה צריך לברך, י"ל דה"נ כשאין לו הנאה צריך לברך. [↑](#footnote-ref-125)
125. ואמנם יש מקום לדון דהיינו רק כשיש תועלת במה דזייני, אך כל שכבר אכל כל צרכו ואין תועלת במה דזייני אינו מברך אלא כשנהנה בטעמם. [↑](#footnote-ref-126)
126. וכן משמע בד' המכתם דהא דביין מברך אף בחנקתי' אומצא הוא גם משום שיש בו הנאת מעיו, וכ"נ בד' הר"י מלוניל לעיל ל"ו א' דהא דמברכין על קמחא דשערי הוא משום דאית לי' הנאה מיני' בשעת בליעה וסעיד לי', ולכאו' היינו דסגי או במה דאית לי' הנאה בשעת בליעה או במה דסעיד עלי', וכ"נ בד' המאירי לעיל ל"ה ב' דכל הא דאין מברכין על השמן הוא משום דאין בו תועלת לענין הזנה ואדרבה מזיק הוא לגוף, אך בד' הר"י מלוניל והמאירי י"ל דהיינו רק בכה"ג שאוכל ושותה לשם אכילה ושתי', ובכה"ג סגי במה דאיכא תועלת דמזון, וגם בד' החינוך י"ל כן. [↑](#footnote-ref-127)
127. אך בהמשך דבריו כתב דחיוב הברכות רבנן והם לברך קודם אכילה ושתי' בכל דבר שיש בו טעם כלל לחיך, ומשמע דאין מברכין אלא בדבר שיש בו טעם לחיך, ושמא יש לדחות דמכוון דבריו הוא דדבר שאין בו טעם לחיך אין עליו תורת אוכל לענין ברכה, אך כל שיש עליו תורת אוכל איכא חיוב ברכה אף מכח הא דזיין. [↑](#footnote-ref-128)
128. ואמנם למש"נ להלן י"ל דשאני התם דכונתו היא לשם אכילה, אך כל שאין כונתו לשם אכילה אינו מברך אלא כשנהנה החיך, אך יש להעיר ממש"כ הרשב"ץ לעיל ל"ה ב' ללמוד דאין מברכין על שתיית שמן שאינו נהנה ממנו מהא דשותה מים בחנקתי' אומצא אינו מברך, ולהנ"ל הרי ל"ד זל"ז. [↑](#footnote-ref-129)
129. אך החוו"י בס' מקו"ח שם ס"ח כתב דגמיעת ביצה להנעים הקול אע"פ דשרי בשבת אין מברכין עליו. [↑](#footnote-ref-130)
130. וכ"כ המור וקציעה בסו"ס קצ"ז דאף תחב לו חברו אוכלין לתוך פיו בעומק הגרון או שבלע מאכלים שלמים בלי טעימת החיך והגרון, דבעי ברכה, כיון דאיכא הנאת מעיו, אך בדבריו לא מצינו דהיינו אף כשאינו אוכל לשם אכילה אלא לרפואה או בחנקתי' אומצא. [↑](#footnote-ref-131)
131. אך צ"ע ממש"כ הביאוה"ל שם סוד"ה השותה מים דכל ששותה מים לשרות האכילה שבמעיו מיקרי שותה לצמאו, אף דאין החיך נהנה בשתייתו, - ושמא כל שמכוין לשם כך עדיף טפי, וכל הא דבעינן הנאת חיך הוא כשאינו מתכוין לשם כך, אך לכאו' אי"ז מתישב למש"כ המ"ב דכל ששותה המים כשאינו צמא אינו מברך אף שכונתו לשם שתי', (ונתבאר להלן), והרי דס"ל דאין לחלק בין חנקתי' אומצא שאינו מתכוין כלל לשם שתי', להיכא דמתכוין לשם שתי'. [↑](#footnote-ref-132)
132. ואמנם למש"נ להלן הרי דכל מש"כ הני קמאי דאין מברכין בשאר משקין אלא משום שנהנה בטעמם, הוא רק בחנקתי' אומצא דאין כונתו לשתי', אך כל שכונתו לאכילה ושתי' מברך אף בלא הנאת החיך, ולפ"ז הרי דהא דהשותה מים שלא לצמאו אינו מברך, הוא רק משום דמים לא זייני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-133)
133. בס' בר אלמוגים סימן ק"ד ענף א' סק"ב הוכיח מד' ההפלאה לעיל ל"ו א' ד"ה ובזה דכשותה מים ממותקים שלא לצמאו אין חיוב הברכה אלא על הממתיק, ולפ"ז הדין נותן דאין מברכין ע"ז ברכה אחרונה דהמים אינם מצטרפין לשיעור, ולא נהגו כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-134)
134. התוס' כתבו בתו"ד דהנאה דחנקתי' אומצא אי"ז נחשב הנאה, ומשמע קצת מדבריהם דזהו בכלל הא דקמ"ל הכא, דאף דחנקתי' אומצא לא חשבינן לה הנאה, ולפ"ז מתפרש הא דפריך לאפוקי מאי, דהיינו דפשיטא דכל ששותה שלא לצמאו אינו מברך כיון דאין לו הנאה כלל ומאי קמ"ל, וע"ז משני דקמ"ל דאף כשחנקתי' אומצא אינו מברך ולא חשבינן לה כהנאה. [↑](#footnote-ref-135)
135. והיינו שהרי חזינן לעיל ל"ו א' דס"ד דכיון דלרפואה קא מכוין לא לברך עלי' כלל אף דאית לי' הנאה מיני', וכן הוצרכו התוס' וש"ר בסוגיין לפרש דהשותה שאר משקין שיש לו הנאה מהן מברך אף בחנקתי' אומצא, והיינו משום דאין כונתו לשתי', וע"כ אף דקמ"ל דמברכין ע"ז היינו רק כשיש לו הנאה מכך, אך כל שכונתו לשתי' דפשיטא דאם יש לו הנאה צריך לברך, י"ל דה"נ כשאין לו הנאה צריך לברך, ולפ"ז הרי דאף כששותה כדי להצטרף לזימון או כדי לפטור דבר אחר או משום חוסר נעימות מברך אף כשאין לו הנאה, שהרי ודאי דגם אם הי' הדין דהשותה לרפואה אינו מברך אף כשיש לו הנאה, מ"מ בהני גווני הי' מברך, דחשיב ככונתו לשתי', וע"כ אף אם אין לו הנאה צריך לברך. [↑](#footnote-ref-136)
136. ולפ"ז צ"ל דמה שהוכיח המכתם שם מהכא שלא כד' הרמב"ם דמברכין על שמן בעין שהכל, הוא בחושש בגרונו ששותהו לשם רפואה. [↑](#footnote-ref-137)
137. וכ"נ ממש"כ בפי' הרשב"ץ לעיל ל"ו א' ללמוד מהכא דכל היכא דליכא הנאה כלל אינו מברך, וכתב לפ"ז דכל ששותה שמן בעין אינו מברך, והרי דדינא דהכא הוא גם כששותה לשם שתי', שהרי דבריו שם קיימי כשאינו חושש בגרונו ושותה השמן לשם שתי', (דבחושש בגרונו דעתו שם דמברך אף כששותה שמן בעין). [↑](#footnote-ref-138)
138. ועיי"ש שכתבו בשם הגר"א דכששותין מים יש ליזהר בברכה אחרונה שמא די לו בפחות מרביעית ומה ששותה אח"כ אינו לצמאו ואין לו הנאה ואיך יבך ברכה אחרונה, וכן אם שותה טיי בלא צוקער כדי שלא לצאת אליבא ריקנא ואינו צמא ואין לו הנאה בלא צוקער אינו מברך עליו. [↑](#footnote-ref-139)
139. אך יש לדחות, דמה שהוצרך רב עמרם להוסיף להא דאיכא סכנה בלא אכילתו ושתייתו, הוא דלא נימא דהא דאחר כל אכילתך אכול מלח ואחר כל שתייתך שתה מים הוא משום תועלת דאכילה ושתי', דלפ"ז היו מברכין ע"ז, דאף דאיירי בדליכא הנאת החיך, מ"מ אם יש בזה תועלת דאכילה ושתי' מברכין ע"ז, (וע"ד מש"כ הרא"ה ודעימי' דבדברים דזייני מברכין עליהן אף כשאינו נהנה בטעמם), וע"ז הוא שכתב דאין בזה תועלת דאכילה ושתי' אלא הוא משום סכנה, וע"כ חשבינן לה כאכילה ושתי' לרפואה דאין מברכין ע"ז. [↑](#footnote-ref-140)
140. ואדרבה משמעות הדברים דלא חשבינן לה כהנאה, דאי נימא דחשבינן לה כהנאה נמצא דהא דהשותה מים לצמאו מברך הוא מתרי טעמי, חדא, משום שכונתו לשתי', ועוד משום שנהנה בשתייתן ובכה"ג אף אם אינו מתכוין לשתי' מברך, ואי"ז במשמעות הדברים. [↑](#footnote-ref-141)
141. ועמש"כ אא"ז הגרא"ד רוזנטל זצ"ל בדין חולה שע"פ פקודת הרופאים צריך לשתות הרבה מים כדי למלאות גופו מים אם מברך ע"ז, ומה שהביא שם מס' מי באר מים חיים דהשותה מים לאחר אכילתו כדי שלא תהא אכילתו דם, (כמו שאמרו בשבת מ"א א' דאכל ולא שתה אכילתו דם), מברך ע"ז, צ"ע דלכאו' כה"ג דמי למש"כ רב עמרם ודעימי' דהאוכל מלח אחר אכילתו ושותה מים אחר שתייתו אינו מברך ע"ז. [↑](#footnote-ref-142)
142. וי"ל עוד בדעת רב עמרם למשמעות סתימת דבריו שם לעיל מינה דהאוכל לרפואה אינו מברך אף בדבר דאיכא הנאה בטעמו, וכ"כ בס' הבתים ש"ז בשמו, והיינו דכל מה שאמרו לעיל ל"ו א' בשותה שמן ע"י אניגרון לרפואה דמברך עליו, הוא שמוצא בשתייתו מרגוע ותענוג לגרונו, וכמש"כ הר"א בן הרמב"ם, (ונתבאר בדף מס' 5), אך כל דליכא הנאה ברפואה עצמה, ל"מ מידי הא דאיכא הנאה בטעמו, וע"כ הוא דהאוכל מלח לרפואה אינו מברך אף דנהנה בטעמו, אך אי"ז מתישב בד' הב"י שהביא לדבריו. [↑](#footnote-ref-143)
143. וי"ל עוד, דכל הא דמברכין על אכילת מלח הוא כשיש לו הנאה מאכילת המלח ואוכלו לשם כך, דבכה"ג דמי לשתיית מים לצמאו, אך כל שאוכלו שלא לשם ההנאה, הו"ל כשותה מים שלא לצמאו דאינו מברך ע"ז, ולא תיקשי דמ"ט לא נתפרש דין זה דאין מברכין על אכילת מלח אלא כשאוכלו לשם ההנאה, די"ל דהוא משום דסתמא דמילתא אין אדם אוכל מלח שלא לשם הנאה, (והרי אף בהא דתנן השותה מים לצמאו אמרו בגמ' דהוא לאפוקי מאן דחנקתי' אומצא, וכתב הרא"ה דהוא משום דאין אדם שותה מים שלא לצמאו), - ונפ"מ רבתא בזה הוא בגונא דיש לו דבר שספק אם ברכתו שהכל, אם מצי לאכול מעט מלח ולברך עליו שהכל ולפטרו. [↑](#footnote-ref-144)
144. ואף דלענין שאר דינים שבתורה חשבינן לה כאכילה אף כשלא נהנה החיך, כדקי"ל דבלע מצה יצא, ומשמע דהיינו אף כשלא נהנה אף הנאה כ"ד בטעמה, מ"מ לענין חיוב ברכה י"ל דהיינו רק כשנהנה החיך, וחזינן לעיל ל"ו א' דס"ד דהאוכל ושותה לרפואה אינו מברך, ולענין שאר דינים שבתורה ודאי דהאוכל ושותה דבר האסור לרפואה חייב. [↑](#footnote-ref-145)
145. אך בס' הפרדס שער ב' כתב **בשם רבני צרפת דהאוכל אכילה גסה שאינה לתאבון אין מברכין עלי' כלל לא בתחילה ולא בסוף דברכה לא נתקנה אא"כ נהנה בדבר, וכתב דהוא דלא כמנהג כמה מגדולי הדור שכשהיו מסיימין לאכול בשבת בבקר אחר ברהמ"ז היו מכסין השולחן ומביאין לפניהם לחם ויין ומיני קליות ומברכין המוציא ואח"כ חוזרין ומברכין ברכת המזון כדי לקיים מצות ג' סעודות, ומשמע דאף שאינו קץ במזונו דבכה"ג יש עלי' תורת אכילה בכל התורה מ"מ כל שאין האכילה לתאבון אין מברכין עלי' משום דחיוב ברכה הוא רק כשנהנה בדבר.** [↑](#footnote-ref-146)
146. ושמא י"ל דכל אוכלין ומשקין שהחיך נהנה בהן מברכין עליהן אף כשבפועל לא נהנה מהן החיך, וע"כ כל הא דאין מברכין על אכילה גסה הוא משום דלא חשיבא כלל כאכילה, ול"ד למים שהם דבר שאין החיך נהנה ממנו ואין ההנאה מהם אלא כששותה לצמאו, ובזה הוא דאמרינן דכל שאין שותה לצמאו אינו מברך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-147)
147. אך צ"ע דא"כ מנ"ל דהשותה מים שלא לצמאו **אינו מברך אף כשלא חנקתי' אומצא, הרי לא מצינו דאינו מברך אלא בחנקתי' אומצא שאין כונתו לשתי', ולכאו' בע"כ דאין לחלק בין היכא דכונתו לשתי' להיכא דאין כונתו לשתי', וי"ל.** [↑](#footnote-ref-148)
148. ויש לדון עוד דכל שהוא חש ברעבונו ואוכל להשקיט רעבונו, לא גרע מהשותה מים לצמאו דמברך. [↑](#footnote-ref-149)
149. **לכאו' יש ללמוד לזה ממש"כ הארחות חיים בהל' הבדלה ס"ח דמי שאינו נהנה מריח שאין לו חוש הריח י"א דמברך דאע"ג דאינו מרגיש בריח הנאה יש לו שמחזק גופו וראשו, והביאוהו הב"י בסימן רצ"ז והמג"א שם סק"ה ובגל' הגרע"א שם, ולכאו' כ"ש בנידו"ד דמברך משום שהנאה יש לו שזן את גופו, ואף דהתם נחלקו בזה רבוותא, היינו משום די"ל דחיוב ברכת הריח הוא רק על הנאת הרגשת הריח עצמה, אך הכא י"ל דלכו"ע צריך לברך, אך בתשו' הלכות קטנות ח"ב סימן קפ"ג נראה דהוא דין מסוים בברכת הריח דמברכין ע"ז ואין ללמוד מזה לשאר ברכות, עיי"ש, וצ"ע.** [↑](#footnote-ref-150)
150. בפשוטו לדעתם טעם ההיתר בזה הוא משום דאין כונתו לאכילה ולא חשבינן לה כאכילה לענין תענית, - אך הנה הרא"ה כתב דמסתברא דדוקא לצורך כעין מטעמת ולאו במתכוין לאכול, ומבו' דעיקר ההיתר אינו משום דאין כונתו לאכילה, אלא הוא משום דהתירו בתענית שתי' פחות מכשיעור, וזה לטעמי' דהא דעד רביעית הוא משום דזהו שיעור שתי' המפסקת התענית, ונתבאר להלן, (והא דאי"ז אסור משום ח"ש, י"ל דהיינו משום דלא קיבל עליו אלא תענית וכל שתי' שאינה מפסקת התענית לא קיבל עליו כלל, ואך שלא התירו לו לכתחילה אלא לצורך, ולפ"ז כל דאי"ז לצורך יהא אסור אף כשטועם ואין כונתו לאכול, ומצינו כן גם בס' העתים בסו"ס קמ"א שכתב דאין ללמוד מהכא דמלא לוגמיו ביוהכ"פ עד כדי רביעית, שהרי הכא מיירי בטעימה בלא בליעה, ומבו' דאם איירי בבולע הוי עיקר ההיתר משום דהוא שתי' פחות מכשיעור, וכן האריך המו"ק בסימן ר"י בדעת השאילתות דעיקר הא דמטעמת אינה טעונה ברכה הוא משום דליכא חיוב ברכה בפחות מכשיעור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-151)
151. הראבי"ה בסימן מ"ח כתב דיש מחמירים בתענית ציבור ואומרים דמדנקט או"ד הנאה קיבל עלוי' דבתענית יחיד מיירי, ונחלק ע"ז, ויש להסתפק אם פליג ע"ד התוס' וס"ל דאף בתענית הכתוב שרי, או דלא התיר אלא בתענית שקיבלו הציבור על עצמם, דגם בזה י"ל דלא קיבלו הציבור על עצמם אלא אכילה ושתי', וזה כמשמעות ד' התוס' דלא אסרו אלא בתענית הכתוב, ולא בשאר תענית ציבור, והב"י בסימן תקס"ז ס"א נסתפק בד' התרוה"ד בסימן קנ"ח אם נחלק ע"ז ואסר אף בשאר תענית ציבור. [↑](#footnote-ref-152)
152. וכ"כ הצ"פ במהדו"ת פ"ז מע"ז הי"ב בהשמטה דבתענית הכתוב דעיקר הדבר הוא התענית ולכך אסור באכילה ודאי דטעימה מותרת, ורק בתענית יחיד י"ל דנאסר גם הנאה מן המאכל ולא מן האכילה וע"כ י"ל דטעימה אסור. [↑](#footnote-ref-153)
153. והתוס' כתבו דמשו"ה הפולט א"צ ברכה משום שאינו נהנה, ומשמעות דבריהם הוא דכל הא דמטעמת א"צ ברכה הוא משום דלא חשבינן לה כהנאה, אך אם הוה חשבינן לה כהנאה היתה צריכה ברכה, וכן נקט בתשו' שער יהושע או"ח סימן ח', ופירש דהוא משום דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה. [↑](#footnote-ref-154)
154. השכנה"ג בהגב"י סימן תקס"ז אות ג' נחלק ע"ד אחיו דודאי דהא דשרי לטעום הוא משום דהנאה לא קביל עלי', ועיי"ש שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-155)
155. החוו"י שם כתב דמקור ד' הר"ח לפרש אין כן הוא מלישנא דגמ' דטועם ואין בכך כלום דמה שאמר ואין בכך כלום הוא לישנא יתירא, וגם לא הול"ל טועם אלא הול"ל מותר, ובע"כ דהיינו דטועם בלא הבחנה משום דאף אם הנאה קיבל עליו אין בכך כלום ואפי' הנאה. [↑](#footnote-ref-156)
156. ועיי"ש שכתב דכל שבולע ודאי דטעון ברכה שהרי אסור ליהנות מן העולם בלא ברכה ואפי' פחות מכשיעור צריך ברכה לפניו, ול"ד למאן דחנקתי' אומצא דא"צ לברך, דהתם הוא משום דדמי לשותה לרפואה דלא ניח"ל בשתי' זו אלא על כרחו שתי לי' ולא קא מיתהני, אבל הכא א"א דלא יהנה פורתא במאי דבלע. [↑](#footnote-ref-157)
157. הנהר שלום בסימן ר"י סק"ג הוכיח כן ממש"כ הרמב"ם שם לעיל מינה דאפי' נתכוין לאכול או לשתות כ"ש מברך ואח"כ יהנה וכו', ומש"כ "נתכוין" לאכול או לשתות, הוא לאפוקי מטעמת, ויש להוסיף דמה"ט הוא שכתב הרמב"ם לזה בהא דאפי' על כ"ש צריך לברך שהרי כל הא דמטעמת אינה טעונה ברכה הוא רק עד רביעית, והרי דאף בטועם ובולע א"צ ברכה אלא אם נתכוין לאכול או לשתות, וכ"כ היד הקטנה בפ"א סקי"ז, - אך העירו דיש לפרש דמש"כ הרמב"ם אפי' נתכוין וכו' היינו דאף דכבר השמיענו דכשבא לאכול ולשתות כשיעור צריך לברך קודם תחילת האכילה והשתי', וודאי לא הותר לאכול ולשתות תחילה פחות מכשיעור ולברך קודם שישלים את השיעור, מ"מ ס"ד דאם כונתו לאכול ולשתות פחות מכשיעור א"צ לברך, וזהו שהשמיענו הרמב"ם דאף בכה"ג הוא צריך לברך, ומצינו עד"ז בל' הריטב"א בהל' ברכות פ"א ה"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-158)
158. וכ"כ הכס"מ שם דטעם הא דא"צ ברכה אף בבולע הוא משום דכתיב ואכלת וברכת שיהא לו כונת אכילה משמע, ואע"ג דהאי קרא לענין ברכה אחרונה מיירי, מ"מ יש לסמוך למקרא זה ברכה ראשונה. [↑](#footnote-ref-159)
159. ושמעתי לפרש בזה בע"א, דלעולם הא דמטעמת אינה טעונה ברכה והא דהשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום הוא חד דינא, דכל שאין כונתו לאכילה אי"ז אכילה המחייבת ברכה ואי"ז אכילה הנאסרת בתענית, והא דבתענית לא שרי אלא כשטועם ופולט הוא דין בפנ"ע, דבתענית שעיקרה הוא עינוי הגוף אסור לבלוע אף אם לי"ב איסורא משום עיקר איסור אכילה ושתי', וכאשר מצינו עד"ז בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן רס"ז שכתב דודאי לא הותר לטעום ולבלוע, דתמה על עצמך הוא יושב בתענית וישתה רביעתא רוטב ועוד דלא פעם אחת בלבד אמרו אלא אפי' לטעום כמה קדרות ואם לטעום ולבלוע פעמים יבלע כדי שביעה, ומשא"כ בחיוב ברכה, אף אם הוא טועם ובולע, כיון דאין כונתו לאכילה, אי"ז אכילה המחייבת ברכה. [↑](#footnote-ref-160)
160. ועיי"ש שכתב לפ"ז בדעת הרמב"ם דהא דמטעמת א"צ ברכה עד רביעית, היינו משום דכל הא דבעינן להא דאסור ליהנות בלא ברכה הוא בפחות מרביעית, אך ברביעית חייב בברכה אף בלא הנאה דומיא דברכה שלאחרי', וע"כ בזה ל"מ הא דאין כונתו להנאת השתי', ודמי לתענית דאסור לבלוע משום איסורא דאכילה ושתי', וכתב לפרש בזה משמעות ד' הרמב"ם דאף כשטועם רביעית צריך ברכה ובהל' תענית כתב דמותר לטעום אפי' בכדי רביעית, והיינו דכל עיקר הך דינא דעד רביעית הוא לענין ברכה דאיירי בטועם ובולע והא דא"צ ברכה הוא משום דאין כונתו להנאת האכילה, וזה ל"מ אלא בפחות מכשיעור, וכנ"ל, אך לענין תענית דאיירי בטועם ופולט ליכא נפ"מ בין פחות מרביעית לרביעית, ולפ"ז שרי לענין תענית אף ביותר מרביעית, ושלא כדעת ש"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-161)
161. צע"ג דלהדיא מבו' ביומא פ' א' דשיעור שתי' ביוהכ"פ שהוא מלא לוגמיו הוא פחות מרביעית, וע"כ הו"ל מקולי ב"ש ומחומרי ב"ה, ועמש"נ במ"מ ביומא שם דף מס' 12, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-162)
162. הצל"ח בסו"ד כתב בדעתו, דכל הא דאסרינן ביותר מרביעית משום דחשיבא הנאה, הוא רק להצד דהנאה קביל עלי', אלא דטעימה לא חשיבא כהנאה, וכמש"נ לעיל בדעת הר"ח ודעימי', וביותר מרביעית חשיבא הנאה, אך להצד דאכילה ושתי' קביל עלי' אין לאסור אף ביותר מרביעית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-163)
163. המ"ב בסימן ר"י סקי"ד כתב דהוא משום דיותר מרביעית כיון שהוא הנאה יתירה חשיב כמו שמתכוין לאכילה, ושמא פירש כן לד' רבינו מנוח והכס"מ. [↑](#footnote-ref-164)
164. והזכר יצחק בח"ב סימן כ"א כתב בדעת הרמב"ם דהוא משום דהתירא דמטעמת הוא רק בפחות מכשיעור דחיוב הברכה הוא משום דאסור ליהנות בלא ברכה, וכל שאינו מתכוין להנאה א"צ ברכה, ומשא"כ ברביעית דחיוב הברכה הוא משום השתי' עצמה דומיא דברכה לאחרי', ובזה ל"מ הא דאינו מתכוין לשתי', ונתבאר לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-165)
165. ואמנם דמש"כ האהל מועד שם דברביעית מברך, לכאו' הוא לטעמי' דטעם הא דלא הותר אלא עד רביעית הוא משום דברביעית א"א שלא יבלע, אך למש"כ הרשב"א והשבה"ל דהוא משום דברביעית חיישינן שמא יבלע ממנו ולאו אדעתי', הרי דאף דנימא דאסור לטעום בלא לברך דשמא יבלע, מ"מ גם אין בידו לברך ע"ז דשמא לא יבלע והוי ברכה לבטלה, וי"ל לדעתם דמותר לטעום בלא ברכה, דאף דיש לחוש שמא יבלע, לא החמירו לענין ברכה, כיון דאין בידו לברך ע"ז. [↑](#footnote-ref-166)
166. וכ"נ ממש"כ הרמב"ם דמטעמת א"צ ברכה לא לפני' "ולא לאחרי'" עד רביעית, ואם רביעית עצמה צריכה ברכה, וכל הא דא"צ ברכה הוא בפחות מרביעית, הרי גם אם כונתו לאכילה א"צ ברכה לאחרי' בפחות מרביעית, אך אי נימא דגם באכילה אין מטעמת צריכה ברכה אלא ברביעית, (ונתבאר להלן הפלוגתא בזה), ניחא, דכל שכונתו לאכילה צריכה ברכה לאחרי' בכזית. [↑](#footnote-ref-167)
167. וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין דאין מקום לאסור ביותר מרביעית אלא בטועם ובולע, והוכיח מזה דהא דהשרוי בתענית טועם הוא אף כשבולע. [↑](#footnote-ref-168)
168. הגר"א בסימן תקס"ז ס"ב הוכיח כד' הרשב"א מהא דמדמי הכא לברכה ובברכה ודאי כל היום אינו מצטרף, ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן ר"י ס"ב ע"ד המג"א שם, - ובדעת הר"ח והערוך י"ל דס"ל כדעת הסוברים דמה שאמרו דעד רביעית היינו רק לענין תענית אך לענין אכילה שרי אף ביותר מרביעית. [↑](#footnote-ref-169)
169. הרוקח וההגמי"י שם כתבו בשם ר"ח דגם עד רביעית לא הותר לטעום בפעם אחת אלא מעט מעט ולרוקקו, וכ"כ האשכול בהל' תענית בשם ר"ה גאון די"א דלא הותר לטעום רביעית בפעם אחת, ופירשו דהוא משום שהוא הרבה ואינו מאמין בעצמו שלא יבלע כלום, - ועיי"ש שכתב בשם ר"ה גאון שנחלק ע"ז דאם יודע בעצמו שיכול לשמור מה שיכנס לתוך פיו שלא יבלע כלום, אפי' רביעית מכניס לפיו, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובתשו' שם בשמו, וכ"ה בתשו' ר"ש גאון בתשו' הגאונים שערי תשובה סימן שכ"ד, - והשו"ע בסימן תקס"ז ס"ב הביא לב' הדעות בזה. [↑](#footnote-ref-170)
170. בס' הפרדס שער י' כתב ששמע שהכוסס שום אוכל לצורך העופות או לצורך רפואה אין טעון ברכה כיון שאינו בולעו ואע"פ שנהנה ממנו ואפי' ביותר מרביעית, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה, ושמא הוא משום דבאכילה יכול להעמיד עצמו שלא יבלע וע"כ שרי אף ביותר מרביעית, אך יותר נראה בדבריו דלא אסרו אלא כשטועם לצורך אכילה, ולא כשטועם לצורך העופות או לצורך רפואה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-171)
171. אמנם הנה הפמ"ג באש"א בסימן ר"י סק"ו כתב דהא דבאכילה לא הותר אלא עד כזית הוא משום דה"ז שוה לרביעית דכשיקרוש יעמוד על כזית, ולטעם זה יש לדון דאף לשאר הדרכים לא הותר באכילה אלא עד כזית. [↑](#footnote-ref-172)
172. אך לא נתפרש בד' השו"ע אם הטעם שהתיר בזה הוא משום דכל שמתכוין לרחוץ פיו אינו נהנה אף ביותר מרביעית, או דהוא משום במים אף ביותר מרביעית לא חשיב כנהנה, ונפ"מ בזה הוא אם יש להתיר אף בשאר משקין, והמ"ב שם סקי"ב כתב דבשאר משקין אפשר דיש להחמיר ביותר מרביעית. [↑](#footnote-ref-173)
173. ולפ"ז אין מכוון הרא"ש דבעינן שיגיע המאכל למעים ממש, אלא שיצא מגרונו לבית מקום בליעתו דזהו דמיקרי מעיו, וכמש"כ כן האחיעזר בח"ג סו"ס ס"א בשם החת"ס. [↑](#footnote-ref-174)
174. וזה מתפרש היטב אי נימא בדעת הרא"ש דהא דפשיט דטועם ואין בכך כלום הוא משום דלא חשיבא הטעימה הנאה, וכמשמעות ל' הרא"ש, וע"כ הוא דאסרינן ביותר מרביעית דחשיבא הנאה, אף דלא חשבינן לה כאכילה ושתי', וע"כ אינה טעונה ברכה, אך אי נימא דהא דפשיט דטועם ואין בכך כלום הוא משום דאכילה ושתי' קביל עלי', הרי בע"כ דחשבינן להטעימה כאכילה, ותיקשי דא"כ מ"ט אינה טעונה ברכה, - וי"ל דלענין תענית ל"ב מעשה אכילה ושתי', אלא דלא קביל עלי' אלא הנאה מעליא דאכילה ושתי', וע"כ הוא דבטעימה יותר מרביעית דהוי הנאה חשובה הו"ל כהנאה דאכילה ושתי', אך לענין ברכה בעינן מעשה אכילה ושתי', וע"כ אף בטעימה יותר מרביעית דהויא הנאה חשובה כהנאה דאכילה ושתי', מ"מ כיון שאינו נהנה בתוך מעיו ואי"ז מעשה אכילה ושתי' אינו טעון ברכה. [↑](#footnote-ref-175)
175. וכ"נ בתשו' פנים מאירות ח"ב סימן כ"ז ובחי' חת"ס בחולין ק"ג ב' ובמחה"ש בסימן תע"ה סוסק"ד ובברוך טעם במכות כ"א ב' ובברכת ראש בסוגיין ובאו"ש בפ"ד ממאכ"א ה"ג. [↑](#footnote-ref-176)
176. בס' שרשי הים שם הוסיף דהוא משום דעיקר חיוב ברכה לפני' הוא משום דאסור ליהנות מהעוה"ז בלא ברכה, והנאת מעים בעינן דחשיבא הנאת גמורה ולא סגי בהנאת גרונו דהיא הנאה כ"ד. [↑](#footnote-ref-177)
177. אך י"ל בזה בע"א, דהוא משום דרק לגבי ברכת אכילה שלא נתחייב בברכה אלא ע"י מעשה אכילה, הוא דאמרינן דכל שאינו מתכוין לאכילה לא חשיב כמעשה אכילה לחייב בברכה, ומשא"כ בריח דהויא הנאה דממילא. [↑](#footnote-ref-178)
178. וצ"ע לפ"ז במה שהכריע המג"א שם סק"י דכל שטועם ובולע צריך ברכה, שהרי בד' המדרש שהביא הרוקח מבו' להדיא דאף הטועם ובולע א"צ ברכה, ועמדו ע"ז הא"ר שם סק"ג והנזירות שמשון שם. [↑](#footnote-ref-179)
179. וכ"נ גם בד' הרוקח שם שהביא שם לד' הר"ח דהא דהשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום הוא כשטועם ופולט, ואפ"ה הביא לד' המדרש דמה שפדו את יהונתן הוא משום דמטעמת אינה טעונה ברכה, - אך שמא יש לדחות דס"ל כדעת הרמב"ם דאף דבתענית לא הותר אלא כשטועם ופולט, מ"מ הא דמטעמת אינה טעונה ברכה הוא אף כשטועם ובולע, וצ"ל לפ"ז דבההיא דיהונתן ל"ד לתענית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-180)
180. י"ל דהראבי"ה לטעמי' אזיל דס"ל דהא דהשרוי בתענית מותר לטעום הוא משום דהנאה לא קביל עלי', וע"כ שרי אף בשמתכוין להנאת עצמו, אך למש"כ ר"ח דהא דשרי לטעום הוא משום דלא חשיבא הטעימה כהנאה, ונתבאר בדף מס' 7, י"ל דלא שרי אלא בשאינו מתכוין להנאת עצמו דבכה"ג הוא דלא חשבינן לה כהנאה, אך כל שהוא מתכוין להנאת עצמו ה"ז חשוב כהנאה ואסור. [↑](#footnote-ref-181)
181. אך מד' המג"א ודעימי' שלא הביאו מהתם משמע שפירשו דבכוסס עצי קינמון אין כונתו כלל להנאת הטעם אלא ה"ז מועיל לגרונו, ואין ללמוד מהתם להתיר אף כשכונתו להנאת הטעם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-182)
182. ואף למש"נ דלדעת הרמב"ם י"ל דלא הותר לטעום בתענית אלא כשאין כונתו להנאת הטעימה, מ"מ י"ל דהא דהטועם ופולט א"צ ברכה הוא אף כשכונתו להנאת הטעימה, - והיינו משום די"ל דכל שטועם ופולט אי"ז כלל אכילה הטעונה ברכה, וכמש"כ הרא"ש דבעינן הנאה בתוך מעיו, ול"ב בזה להתירא דמטעמת, וכאשר כ"ה מבו' ממה שנקטו הכס"מ ודעימי' בדעתו דכל שטועם ופולט א"צ ברכה אף ביותר מרביעית. [↑](#footnote-ref-183)
183. וכ"ה גם בד' השל"ה קדושת האכילה בהג"ה שהביא המג"א שם שכתב דאין להשיח קודם הבליעה משום דמטעמת א"צ ברכה ואף ביותר מרביעית כמש"כ הרא"ש, והיינו דמזה חזינן דלעולם ליכא חיוב ברכה בלא שנהנה במעיו, וע"כ ודאי דאף שכונתו לאכילה אין הטעימה טעונה ברכה, אך כתב דבדיעבד לא יחזור ויברך, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-184)
184. וכ"כ המרומי שדה לקמן מ"ג ב' דאף כשטועם ופולט וכונתו להנאה טעון ברכה, וכתב דלפ"ז אין לפטור בשאיבת עשן הטבק מכח הא דהוי כטועם ופולט. [↑](#footnote-ref-185)
185. ועיי"ש שכתב דלדעת הרמב"ם דהא דמטעמת איירי בטועם ובולע י"ל דבלא בליעה רק בלעיסה בעלמא אף כשמתכוין לאכילה בשם טעימה בעלמא מיקרי, - וכנראה מכוון דבריו דעיקר הך מילתא דהתירא דמטעמת הוא רק כשכונתו לטעימה בעלמא, הוא נלמד כן מלישנא דמטעמת דמשמע דהיינו רק כשמתכוין לטעימה, אך לדעת הרמב"ם דאיירי בטועם ובולע י"ל דרק בכה"ג הוא שלא התירו אלא כשכונתו לטעימה בעלמא, אך בלעיסה בעלמא א"צ ברכה אף כשמתכוין לאכילה. [↑](#footnote-ref-186)
186. וכ"נ גם בתשו' הלק"ט ח"ב סימן ל"ג ובד' התו"ש בס' פלאים בסימן קס"ז, ועמש"כ המו"ק שם קצת בע"א. [↑](#footnote-ref-187)
187. אך אכתי צ"ע היאך הוא מתישב למש"כ הרא"ש דליכא חיוב ברכה אלא כשנהנה בתוך מעיו, - ולמש"נ בדף מס' 7 בדעת הב"י דהיינו משום דכל שלא בלע אי"ז אכילה, י"ל דכל שכונתו לבלוע הויא הלעיסה תחילת האכילה ומברכין עלי'. [↑](#footnote-ref-188)
188. וכ"ה מבו' ממש"כ המג"א שם בהמש"ד להוכיח מד' הרוקח דבכה"ג דטועם את התבשיל אחר בישולו א"צ ברכה, וכתב דמ"מ סברא שני' נ"ל עיקר, ופירשו המחה"ש שם והפמ"ג שם סק"י דהיינו דלפ"ז ליכא נפ"מ בפלוגתא זו, וכ"כ הנזירות שמשון ובהג' ר"ב פרענקיל שם, אך הביאוה"ל שם הביא מיד אפרים ומגן גיבורים שפירשו בע"א, והרי דכל הנידון בזה הוא בטועם ובולע. [↑](#footnote-ref-189)
189. אך יש להעיר בזה, דלמש"כ המג"א שם סוסק"ו דלדעת הרמב"ם הא דביותר מרביעית טעון ברכה הוא אף בטועם ופולט, עמש"נ בזה בדף מס' 7, לכאו' לדעת הרמב"ם דמי דין טועם ופולט לדין טועם ובולע, וכיון דבטועם ובולע כל שנתכוין לאכילה צריך ברכה, ה"נ בטועם ופולט צריך ברכה בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-190)
190. אך הנה הביאוה"ל בסימן קס"ז ס"ו כתב לדון בדעת המג"א דאף אם סח אחר שבלע את הטעם צריך לחזור ולברך, ושמעתי לפרש לדעתו דל"ד למוצץ קנים מתוקים, והיינו משום דכל שמוצץ ממשות ממש ודאי דצריך לברך, שהרי ממשות זו עצמה הויא אוכל הטעון ברכה, ומשא"כ במטעמת דליכא אלא טעם גרידא, ואינו בולע את טעם זה דאין בו ממשות אלא דטעם זה נבלע ברוקו והוא בולע את רוקו, וי"ל דע"ז ליכא חיוב ברכה, ועפי"ז יש מקום לדון בדין גומי לעיסה דאינו טעון ברכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-191)
191. לכאו' הי' מקום לחלק דשאני בשותה לצורך רפואה דכונתו לשתות ואך דאין כונתו להנאה, ובזה הוא דמהני הא דיש לו הנאה לחייבו לברך, ומשא"כ במטעמת דאין כונתו כלל לאכילה, - אך אי"ז מתישב, דלפ"ז נמצא דכל הא דמטעמת א"צ ברכה הוא רק היכא דלצורך הטעימה א"צ לבלוע, אך כל דלצורך הטעימה הוא צריך לבלוע, כמו שמצינו בד' הפוסקים ביו"ד סימן צ"ח, יהא טעון ברכה, ומאידך כל הא דשותה שמן כשחושש בגרונו טעון ברכה הוא רק כשצריך לשתותו לצורך הרפואה, אך כל שמערער בגרונו ואגב זה בולעו אין טעון ברכה, ולא משמע כן מסתימת הדברים. [↑](#footnote-ref-192)
192. אך לא נתישבו בזה ד' השו"ע והפוסקים שכתבו בסימן ר"ד ס"ח דכל אוכלין ומשקין שאדם אוכל ושותה לרפואה אם טעמם טוב והחיך נהנה מהם מברך עליהן תחילה וסוף, ובסימן ר"ד ס"ז כתבו הפוסקים דהשותה שאר משקין בחנקתי' אומצא מברך, ובסימן ר"י ס"ב הביאו לדעת הרמב"ם דהטועם את התבשיל א"צ לברך אף אם הוא בולעו, ובדבריהם גם אין מקום כלל לומר דכל הא דמברכין על אוכלין ומשקין שאוכל ושותה לרפואה כשטעמם טוב הוא כששותה יותר מרביעית, דודאי דאי"ז מתישב כלל בסתימת דבריהם, וגם להדיא משמע בדבריהם דהיינו אף כשאינו מתכוין כלל להנאה. [↑](#footnote-ref-193)
193. ובזה מתפרש מה שנסתפק בפי' רבינו מנוח בפ"ח מברכות ה"א **בשותה יין היכא דחנקתי' אומצא כיון דחמרא סעיד ובשתייתו איכא הנאה מברך או לא, וצ"ב דמ"ש משותה שמן לרפואה דכיון דאית לי' הנאה מיני' בעי ברוכי, וי"ל דס"ל דהתם הוא משום הנאת הרפואה ובחנקתי' אומצא בע"כ דליכא לה"ט, ונתבאר בדף מס' 6, ולהנ"ל י"ל דשאני בחנקתי' אומצא דאין המשקה מועיל כלל לגופו אלא כהיכ"ת להורדת האומצא, ובזה י"ל דדמי למטעמת דאינה טעונה ברכה.** [↑](#footnote-ref-194)
194. וסמך לזה ממש"כ המג"א בתחילת דבריו דכל שטועם אחר הבישול מיקרי אכילה, ונתבאר לעיל, והרי דהא דמטעמת לא מיקרי אכילה אי"ז משום דאין כונתו לאכילה, אלא משום דכונתו לצורך התבשיל וד"ז מפקיע ממנו תורת אכילה, וע"כ שפיר י"ל דכ"ז הוא במטעמת דהנאת החיך עצמה נעשית לשם טעימה, - ויש להוסיף מה שנסתפק השעה"צ בסימן ר"י סק"ל דשמא הא דמטעמת אינה טעונה ברכה הוא אף כשכונתו לטעימה וגם ליהנות מזה, ובכה"ג ודאי דכל המקום לפטרו הוא משום דכונתו לטעימה מפקעת מזה תורת אכילה. [↑](#footnote-ref-195)
195. צ"ב דהרי הכא איירי בקמחא דחיטי והיאך מצינו להעמידה בקמח העושין משבולת שועל, ועמש"כ הצל"ח, והעוללות אפרים דין ד' והפני שלמה כתבו להגי' בדבריהם, - אך לכאו' מכוון ד' התוס' הוא כמש"כ בתוס' רי"ח דמיירי בקמח הנטחן משל קליות ויש שנוהגין לעשות כן מקמח של שבולת שועל קלי שלנו, וזהו מכוון ד' התוס' דאיירי בקמח דומיא דקמח שבולת שועל שלנו. [↑](#footnote-ref-196)
196. בתשו' מהרי"ק סימן מ"ג כתב בתו"ד דמטעם אחר לא איירי אלא כשלא נטחן לגמרי, והיינו משום דכל שנטחן לגמרי ואין ניכר הפרי כלל אין מברכין עליו ברכת הפרי, - אך בד' התוס' וש"ר מבו' דלא אתו עלה מה"ט, ולדעת הגאונים והרי"ף ודעימי' איירי בקמח דעלמא, וגם לדעת התוס' איירי גם בקמח קלי שנטחן לגמרי, - ועמש"נ בענין זה בדף מס' 22. [↑](#footnote-ref-197)
197. אך בד' האו"ז שם משמע שהוכיח דקמח ראוי לכוס גם מהא דמברכין עליו שהכל, דאם ל"ה ראוי הקמח לכוס ל"ה מברכין עליו כלל. [↑](#footnote-ref-198)
198. אך בד' המהר"ם חלאוה שם מבו' דרק אכילת חלב חי הויא שלא כדרך אכילה אך אכילת בשר חי הויא כדרך אכילה, וי"ל דתליא בפלוגתת רבוותא בשבת קכ"ח א' אם בשר בהמה חי ראוי לאכלו באומצא. [↑](#footnote-ref-199)
199. אך יש מקום לדון בזה דהא דאכילת חלב חי חשיבא כאכילה שלא כדרך, וה"נ אכילת קמח, היינו משום דאי"ז דרך אכילת החפצא, וע"ד הא דסך חלב ע"ג מכתו חשיב שלא כדרך הנאה אף דמי שיש לו מכה דרכו לסוך חלב, והיינו משום דחלב אינו עומד לזה, אך לעולם כיון דהוא ראוי לאכול ע"י הדחק חשיבא האכילה עצמה כדרך, ודבר שלא יהא ראוי אלא לאכילה כעין אכילת חלב חי, י"ל דחשיב כדרך אכילה, שזהו אכילתו, ולפ"ז י"ל דאף אי נימא דליכא חיוב ברכה באכילה שלא כדרך, היינו היכא דהאכילה עצמה היא שלא כדרך אכילה ככרכו בסיב, אך ודאי דל"ב שתהא האכילה כדרך החפצא, דכל הא דבעינן שתהא האכילה כדרך החפצא הוא רק באיסור שחל על החפצא דלא נאסר אלא לאכלו כדרך שהוא עומד לו, וע"כ הוא דמברכין על אכילת קמח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-200)
200. והפסקי רי"ד כתב דכיון דיצא מכלל פרי ולכלל דרך אכילתו לא בא הלכך אשתני לגריעותא, ולכאו' מכוון דבריו דעיקר הך מילתא דכל שנשתנה מצורת הפרי אין תורת פרי עליו, הוא משום דכל שנשתנה מצורתו לדבר דאי"ז דרך אכילתו, הוי זה שינוי לגריעותא, [↑](#footnote-ref-201)
201. וכ"נ ממש"כ הרשב"א דבקמח דעלמא מסתבר טעמא דרב נחמן ובקמח קלי מסתבר טעמי' דרב יהודה, והיינו דבקמח דעלמא דאין ראוי כ"כ מסתבר טעמא דרב נחמן דחשיב כאישתני לגריעותא, ובקמח קלי דראוי טפי מסתבר טעמי' דרב יהודה דלא חשיב כאישתני לגריעותא. [↑](#footnote-ref-202)
202. התר"י כתב לפרש לדעת הרי"ף דמכוון הגמ' דל"ד קמח לשמן דבשמן ליכא עילויא אחרינא ובקמח איכא עילויא אחרינא בפת ויצא מכלל הדין הראשון שקובע ברכה חשובה יותר, ואפ"ה כ"ז שלא הגיע לאותו העילוי הואיל והוא גרוע עכשיו ע"י זה השינוי שאינו ראוי לאכילה מברכין עליו שהכל, וצ"ב, דבתחילת דבריהם מבו' דעיקר הגריעותא הוא משום דיצא מכלל הדין הראשון שקובע ברכה חשובה יותר, ובסו"ד מבו' דהוא משום דנגרע ע"י השינוי. [↑](#footnote-ref-203)
203. והיינו דלדעת רש"י או לדעת הרמב"ן ודעימי' ל"ב כלל שבפועל יהא לו עכשיו עילויא אחרינא, דאף אם עכשיו אין לו עילויא אחרינא מ"מ אין מברכין עליו בפה"א, משום דאי"ז עיקר דרך אכילתו או משום דאישתני לגריעותא, ולדעת הרמב"ן ודעימי' מה שאמרו דאית לי' עילויא אחרינא בפת היינו דלא נימא דכיון דמכח השינוי הוא ראוי לעשות ממנו פת חשיב כאישתני לעילויא, וע"ז אמרינן דאכתי חשיב כאישתני לגריעותא, וכ"ש דאם א"א לעשות ממנו פת דחשיב כאישתני לגריעותא, אך בד' התוס' הרשב"א מבו' דהא דאין מברכין עליו בפה"א הוא מכח הא דאית לי' עילויא אחרינא בפת, וע"כ היינו רק כשבפועל אית לי' עילויא אחרינא, ואך די"ל דלדעתו היינו רק היכא דאישתני, ודלא כמו שנקט הפרדס דהיינו אף בדלא אישתני, - וכ"ה משמעות ד' הרא"ה בסוגיין דהא דאין מברכין עליו בפה"א הוא משום דאישתני ואית לי' עילויא אחרינא שעומד לכך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-204)
204. וזה ממש"כ דלמש"כ הרשב"א דקמח קלי אין עושין ממנו פת ולי"ל עילויא אחרינא בפת, מברכין עליו בפה"א, ונתבאר להלן בהערה, והרי דעיקר הא דאין מברכין על קמח בפה"א הוא מכח הא דאית לי' עילויא אחרינא בפת. [↑](#footnote-ref-205)
205. בחי' הגרע"א פירש דמכוון דבריו הוא דבקמח קלי דלי"ל עילויא אחרינא בפת מודה רב נחמן דמברך בפה"א, ועיי"ש שהק' לפ"ז דמאי פריך מההיא דשמואל דקמחא דשערי מברכין עליו שהכל, הרי י"ל דאיירי בקמח קלי, וכן הק' הראש יוסף, וכ"כ העוללות אפרים דין ד', - וצ"ע דלמשמעות ד' הרשב"א דטעמא דרב נחמן הוא משום דאישתני לגריעותא, וכמש"נ לעיל בהערה, הרי אין עיקר הגריעותא משום דאית לי' עילויא אחרינא, ולא אמרו דאית לי' עילויא אחרינא אלא דלא נימא חשיב כאישתני למעליותא מכח הא דעושין ממנו פת, אך בקמח קלי דאין עושין ממנו פת א"צ לזה, ולא הק' הרשב"א אלא דלישנא דגמ' דאית לי' עילויא אחרינא בפת אינו מתישב בקמח קלי, וכ"ה משמעות ד' הרשב"א דכל הטעם לחלק בין קמחא דעלמא לקמח קלי הוא משום דקמחא דעלמא אין דרך לאכלו וקמח קלי דרך לאכלו, ולא משום דקמח קלי לית לי' עילויא אחרינא, - וכ"נ ממש"כ הרשב"א לקמן ל"ח א' בשתיתא רכה דתליא בפלוגתא דרב יהודה ורב נחמן, אף דאחר שנעשית שתיתא אין לה עילויא אחרינא בפת. [↑](#footnote-ref-206)
206. ומצאנו בד' התוס' הרשב"א בפסחים ב' א' שכתב בדין שכר של שעורים דל"ד לקמח דמברכין עליו שהכל, דשאני קמח דאית לי' עילויא אחרינא שיעשו ממנו עדיין פת, ומשא"כ בשכר דכיון שעשו מנו שכר לי"ל עילויא אחרינא דשוב אינו ראוי לפת, ועיי"ש שכתב בשם ר"י די"ל דלאו היינו עילויא שיעשו ממנו שכר אלא היינו גריעותא דמעיקרא היתה ראוי' לפת ועכשיו אינה ראוי', ונתבאר בדף מס' 19, אך התוס' לקמן ל"ח א' ד"ה האי דובשא והרא"ש בסימן י"ב כתבו דשכר יש לו עילויא אחרינא בפת, - והעוללות אפרים בדין ד' הביא מס' אור לו בציון שכתב דה"נ הכא גם קמח קלי חשיב דאית לי' עילויא אחרינא, ועיי"ש שנחלק ע"ז וכתב דל"ד להתם, דהתם כשעשה מהם שכר הי' להם עילויא אחרינא לעשות מהן פת והוא עשה מהן שכר, ומשא"כ הכא דכבר קלו את החטים והיו מברכין עליהן בפה"א אף דכבר א"א לעשות מהן פת, ומ"ט ישתנה ברכת הקמח הנעשה מהן, דעילוי זה שהי' להן בעודם קליות קיים גם עכשיו. [↑](#footnote-ref-207)
207. ובזה ניחא גם משה"ק האו"ש בפ"ג מברכות ה"ב הק' דמ"ט מברכין על יין חי בפה"ג ולר"א מברכין עליו בפה"ע, אף דאית לי' עילויא אחרינא ביין מזוג, ועיי"ש באו"ש במש"כ בזה בע"א, ומש"כ האבי עזרי שם בסו"ד קצת בע"א, וכ"כ הזכרון שמואל בסו"ס ו', וכדבריהם מבו' בד' הרא"ה בסוגיין דכל הא דמברכין על קמח שהכל הוא משום דמחסר מעשה אש כגון אפי' ודכוותה. [↑](#footnote-ref-208)
208. אך לדעת התוס' ודעימייהו דאיירי הכא בקמח קלי, מבו' דגם קמח קלי דשעורים מברכין עליו שהכל לכו"ע, וכמש"כ הגר"א בסימן ר"ח ס"ד, ועיי"ש שכתב דזהו שכתב הרמ"א שם דהאוכל שעורים שלמים אפי' קלויים באש אין ראויין לאכול רק ע"י הדחק ואין מברך לפניהם רק שהכל, דכ"ה דקמח קלי דשעורים מברך עליו שהכל לכו"ע, אף לרב יהודה דקמח קלי דחטים מברך עליו בפה"א, ה"ה בשעורים קלויים. [↑](#footnote-ref-209)
209. ועיי"ש שכתב עוד דגם אם הא דמברכין עליו שהכל הוא משום דקשה לקוקיאני, י"ל דהיינו רק בצירוף הא דאין דרך אכילה בכך, אך בקמח קלי דשעורים מברכין בפה"א. [↑](#footnote-ref-210)
210. וכ"נ ממה שאמרו דשאני מלח וזמית דעביד אינש דשדי לפומי', ואם הס"ד דאין מברכין על קמחא דשערי הוא משום דמזיק, הול"ל דשאני מלח וזמית דאין מזיקין, ובע"כ דהס"ד דאין מברכין על קמחא דשערי הוא משום דלא עביד אינש דשדי לפומי' משום דמזיק, - והעירו דיש להוכיח כן עוד, שהרי אמרו בשבת ק"ט ב' דהא דקמחא דשערי קשי לקוקיאני הוא בדחליף עלי' מ' יומין ובפירש"י שם כתב דהיינו כשעברו עליו מ' יום משנטחן, וא"כ מאי ס"ד דכל קמחא דשערי אין מברכין עליו אף כשלא עברו עליו מ' יום ולא קשי לקוקיאני, ועמד ע"ז הברכת ראש, עיי"ש, ובע"כ דהס"ד דאין מברכין עליו הוא משום דאין דרך בנ"א לאכלו, וכיון דלאחר מ' יום הוא קשה לקוקיאני, ע"כ אין דרך בנ"א לאכלו כלל. [↑](#footnote-ref-211)
211. בד' הרשב"א והרשב"ץ מבו' דאף אם מברכין לפניו שהכל י"ל דמברכין לאחריו מעין ג', וכ"נ בד' התוס' רי"ח והרא"ה, - אך בס' הפרדס שער הדגן מבו' להדיא דבקמח דעלמא שמברכין עליו שהכל מברכין לאחריו בנ"ר, וכל הפלוגתא בזה היא בקמח קלי שמברכין עליו בפה"א, וכ"נ בד' התר"י והמכתם, וכ"נ בד' השו"ע בסימן ר"ח ס"ד וס"ה וכמש"כ בגל' הגרע"א שם, וי"ל דד"ז תליא בפלוגתת קמאי בטעם הא דמברכין על קמח שהכל, ודו"ק, ונתבאר בדף מס' 17. [↑](#footnote-ref-212)
212. גירסת הבה"ג והרא"ה אוכלא הוא, וכ"ה בעירובין כ"ח ב', ובד' הרא"ה מבו' דהיינו דלעולם לאו פירא הוא, שהוא העץ עצמו וע"כ אין מברכין עליו בפה"ע, אלא דכיון דאוכלא הוא דהוא ראוי לאכילה מברכין עליו בפה"א, אך הפסקי רי"ד גריס פירא הוא, ואפ"ה פירש דהא דאין מברכין עליו בפה"ע הוא משום דגוף האילן הוא אוכל. [↑](#footnote-ref-213)
213. לכאו' יש לפרש בזה לפ"מ שמצינו לקמן בסוגיין דדינא הוא דאין מברכין בפה"ע על פירות שאינם עיקר הפרי, ומה"ט הוא דאין מברכין בפה"ע על הקורא דאינו עיקר הפרי דהדקל. [↑](#footnote-ref-214)
214. והך מילתא דעל העץ עצמו מברכין בפה"א, כתב כן הרמב"ן לקמן בע"ב בדין פלפלין, וכן מצינו בד' הראשונים בכ"ד, אך בד' כמה מקמאי מצינו דפליגי ע"ז וס"ל דמברכין על העץ עצמו בפה"ע, ונתבאר בדף מס' 14, ואמנם י"ל דגם לדעתם כל הא דחשבינן להעץ עצמו כפרי העץ לברך עליו בפה"ע היינו רק כשזה כל פריו דהעץ, אך בעץ המגדל פירות לא חשבינן להעץ עצמו כפרי העץ אף שהוא ראוי לאכילה, וע"כ הוא דאין מברכין על הקורא בפה"ע. [↑](#footnote-ref-215)
215. אך יש לפרש לדבריו כמש"כ הפסקי רי"ד ודעימי' דהוא משום דאין מברכין בפה"ע אלא על הפירות ולא על גוף האילן, ואך דהא דחשבינן לי' כגוף האילן הוא משום דסופו להקשות, וכ"נ להדיא בד' הפסקי רי"ד במנחות שם, וכ"נ גם בד' הרשב"ץ בסוגיין, וזה למש"נ להלן בדעתו דדבר שראוי לברך עליו בפה"א ולא נטעי לי' אדעתא דהכי מברכין עליו שהכל אף אם אין סופו להקשות, ובע"כ דהא דבקורא בעינן להא דסופו להקשות הוא משום דאל"כ הי' ראוי לברך עליו בפה"ע. [↑](#footnote-ref-216)
216. ולדעתם צ"ל דהא דמפרשינן מעיקרא דטעמא דשמואל הוא משום דסופו להקשות, הוא כמש"כ המגן גבורים בסימן ר"ד סק"א דעל שם סופו שיתקשה נטעו להו. [↑](#footnote-ref-217)
217. וכ"ה מבו' ממה שעמד בתשו' הרשב"א ח"א סימן תכ"ח בטעם הא דמברכין על כל האילנות משיוציאו ועל הבוסר בפה"ע ול"ד לשקדים המתוקים דמברכין עליהן שהכל משום דלא נטעי להו אדעתא דהכי, והרי דכל דלא נטעי אדעתא דהכי מברכין עליו שהכל אף אם אין סופו להקשות, - וכ"ה מבו' בפשוטו ממש"כ הרשב"א לקמן בע"ב דעל גרעיני גודגדיות ואפרסקין מברכין שהכל משום דלא נטעי אדעתא דהכי, והתוס' ועוד מקמאי נחלקו ע"ז, ונתבאר בדף מס' 13, - וכן נקטו הפוסקים בכ"ד בפשיטות דכל דלא נטעי אדעתא דהכי מברכין עליו שהכל אף אם אין סופו להקשות, וכ"כ העוללות אפרים בדין ט' בתו"ד דכן מוכח בדוכתי טובי. [↑](#footnote-ref-218)
218. אך יש לפרש לדבריו כמש"כ הרשב"ץ לקמן בע"ב ד"ה ולענין פירות דכיון דהי' ראוי לברך על ענבי ההדס בפה"א, ע"כ מהני בזה הא דלא נטעי להו אדעתא דהכי לגרע את ברכתו לשהכל. [↑](#footnote-ref-219)
219. וכ"ה מבו' גם ממש"כ היראים בסו"ס ע' דתולעים שבקליפה החיצונה אסורין, דקי"ל כשמואל דאמר הכא דכל שסופו להקשות לאו פרי הוא, והוי כתולעים שבעיקר האילן, והביאוהו הרוקח בסימן תס"א וראבי"ה בסימן תתקמ"ב והאו"ז בהל' טריפות סימן תל"ז והמרדכי בחולין סימן תרמ"ג, והרי דעיקר טעמא דשמואל הוא משום דסופו להקשות וע"כ לאו פירא הוא. [↑](#footnote-ref-220)
220. וכ"נ בד' המרדכי בסימן קי"ד, אך הביאור מרדכי בסוסק"ה כתב לפרש לדבריו בע"א, וכ"ה מבו' בדבריו בחולין סימן תרמ"ג, ועמד ע"ז העוללות אפרים דין ה' בהערה, וכ"כ האבודרהם בהל' ברכת שהכל והספר הבתים בהל' ברכות ש"ז והס' השלחן בהל' סעודה ש"ג. [↑](#footnote-ref-221)
221. ודעת הרא"ה בזה לא נתבררה, דמחד גיסא ממש"כ דטעמא דשמואל דאמר שהכל מפרשינן דהואיל וסופו להקשות לאו פירא, והאריך לפרש בזה במה מהני הא דסופו להקשות, מבו' דאי"ז ס"ד בעלמא, וגם למסקנא דגמ' הוא מה"ט דסופו להקשות, שהרי חיבורו של הרא"ה הוא פי' להלכות הרי"ף, אך מאידך ממה שהוצרך בסו"ד לפרש דבפרי ל"ב שיהיו נטעי אדעתא דהכי, אף שכבר פירש לעיל מינה דבפרי ל"מ הא דסופו להקשות, משמע דהא דלא נטעי אדעתא דהכי הוא טעם בפנ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-222)
222. האג"מ באו"ח ח"א סימן נ"ט פירש כן מדעתו, וכתב לפ"ז דאף בזה"ז מברכין על העלין והתמרות בפה"א, ודלא כמש"כ הברכ"י בסימן ר"ב סק"ה בשם תשו' מהר"י פראג"י דבזה"ז דאין דרך כלל לאכול את העלים והתמרות ולא נטעי אדעתא דהכי מברכין עליהן שהכל, והביאו השעה"צ שם סקמ"א, אך מד' הברכ"י והשעה"צ מבו' דפשיטא להו דאף כשאין מקפיד שלא לאכול מהן חשיב כלא נטעי אדעתא דהכי. [↑](#footnote-ref-223)
223. וזה ניחא לטעמי' דהא דסופו להקשות ולא נטעי אדעתא דהכי הוא משום דאיכא תרתי לריעותא, וזהו דמשני דהתם ליכא אפי' חדא לריעותא, אך למש"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד דלא נטעי אדעתא דהכי אינו כלל גריעותא בפנ"ע, ואינו אלא טעם דניזל בתר בסוף, הרי דאם צלף אין סופו להקשות ליכא גריעותא כלל בהא דלא נטעי אדעתא דהכי. [↑](#footnote-ref-224)
224. ובדעת התוס' ודעימייהו דמברכין עליהן שהכל אף דאוכל גם הפרי שהוא מבפנים, משמע בד' תר"י דהוא משום דעיקר אכילתם הוא הקליפה, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תכ"ח דשקדים המתוקים בקוטנן אינו נהנה מגוף הפרי אלא מקליפתו החמוצה. [↑](#footnote-ref-225)
225. אך הנה הריטב"א בהל' ברכות פ"א ה"י כתב דכל שומר פרי הראוי לאכילה דינו כפרי עצמו לענין ברכה, וכתב דמה"ט מברכין על הקפריסין בפה"ע, ושם הט"ו כתב דשקדים מתוקים שאוכלין אותם כשהם רכים מברך עליהן שהכל, וצ"ב דמ"ט אינו מברך על קליפתן בפה"ע משום דהוי שומר לפרי, וכמש"כ הרשב"ץ, ושמא הוא משום דכשהם רכים אף על הפרי עצמו מברכין שהכל, ולא עדיף השומר מהפרי עצמו. [↑](#footnote-ref-226)
226. החזו"א בסימן ל"ג סק"ד כתב כן מדעתו, דלא מצינו דבעינן נטעי אדעתא דהכי אלא בדבר שאינו עיקר הפרי ואין ראוי לברך עליו בפה"ע אף אם נטעי אדעתא דידי' ואין הנידון רק אם לברך בפה"א או שהכל ובזה מכריע הא דלא נטעי אדעתא דהכי, אך כל שהוא עיקר הפרי לא מצינו שיהא נזקק שיטעו אדעתא דידי'. [↑](#footnote-ref-227)
227. וצ"ל דמש"כ הריטב"א שם הט"ו בשקדים מתוקים שאוכלים אותם כשהם רכים דמברך עליהן שהכל, ובעירובין כ"ח ב' פירש דהוא משום דלא נטעי אדעתא דהכי, היינו משום דעיקר אכילתם היא הקליפה, והקליפה אינה חשובה כפרי גמור. [↑](#footnote-ref-228)
228. בס' הפרדס שער פירות העץ כתב לישב דכיון שהוא מאכל מעולה ודרך בנ"א לאוכלו תדיר אימא דאדעתא דהכי נטעי לי' אינשי. [↑](#footnote-ref-229)
229. האהעו"ז בסימן ר"ד הוכיח כן מהא דמברכין על ענבים וזיתים בפה"ע אף במקום שנוטעין שדות שלמות כדי לעשות מהן יין ושמן, והשעה"צ שם סק"ז כתב להוכיח כן מהא דהכוסס חטה מברך בפה"א אף דלא נטעי ע"ד לאכלה חי', - אך לכאו' גם למש"כ השואל בתשו' הרשב"א דהדין נותן דיברכו על האילנות משיוציאו ועל הבוסר שהכל משום דלא נטעי אדעתא דהכי, י"ל דכ"ז הוא משום דלא נטעי כלל ע"ד לאכול את הפירות משיוציאו ובעודן בוסר עד שיגדילו, ועדיין לא נגמר גידולם דנטעי להו אדעתא דהכי, ומשא"כ בענבים וזיתים דנטעי ע"ד לאכלם, לא איכפת לן במה שאוכלן קודם שעושה מהן יין ושמן, ועמש"נ להלן בד' הט"ז בזה. [↑](#footnote-ref-230)
230. אך החזו"א בסימן ל"ג סק"ד נסתפק במכוון ד' הרשב"א דשמא היינו דבעיקר הפרי ל"מ הא דלא נטעי אדעתא דהכי, וכד' הרא"ה, - ומצינו עוד ביד אפרים בסימן ר"ב למג"א סק"ז ובעוללות אפרים דין ו' בסופו שכתב לפ"ד הרשב"א דאם גרעינין חשיבי מכלל עיקר הפרי לא איכפת לן דלא נטעי אדעתא דהכי, ופירש בזה לד' המג"א שם, ולכאו' הוא כדרך זו, ועיי"ש בעוללות אפרים שם שדן בזה דיש לחלק דשאני בבוסר שאוכל גוף הפרי שנטעו מחמתו, - אך משמעות דבריו דאף דמכוון ד' הרשב"א דהוא משום דאוכל את אותו הפרי שנטעו מחמתו, ואך דכיון דהגרעינין חשיבי כגוף הפרי חשיב כאוכל אותו הפרי שנטעו מחמתו. [↑](#footnote-ref-231)
231. האהעו"ז בסימן ר"ד כתב דל"ד לבוסר דמברכין עליו בפה"ע, דהוא משום דנטעי לי' ע"ד לאכול פרי זה עצמו בברכתו הראוי' לו, ומשא"כ בפלפלין דלא נטעי להו אדעתא למיכל בברכתן אלא ע"י תערובת אחר שמתייבש ואז בטלין לשאר המאכלים. [↑](#footnote-ref-232)
232. ומצינו כן בד' הרשב"ץ לקמן בע"ב ד"ה וראיתי בספר המצוות, ואך דבדבריו יש לפרש דלא אתי עלה מדינא דהכא דלא נטעי אדעתא דהכי, אלא מכח מש"כ שם לעיל מינה בדין פלפלין דאף דנטעי להו אדעתא דהאי פירא, מ"מ כיון דלא נטעי לי' אדעתא למיכל רטיבא א"א לברוכי עלי' בפה"ע, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-233)
233. ובזה מתפרש מש"כ הט"ז בסימן ר"ד סק"ד בדין קטניות דזורעים אותם ע"מ להניחן עד שיתייבשו ויבשלו אותם דאם עוקרים מהם כשעודם רטובים ולחים אין מברכין עליהן בפה"ע משום דלא נטעי להו אדעתא דהכי, והאהעו"ז שם הק' דמ"ש מבוסר דמברכין עליו את ברכתו אף דלא נטעי לי' אדעתא לאכלו בעודו בוסר, כיון דהוא אוכל את הפרי דנטעי מחמתו, ועמש"כ בזה היד אפרים שם ובעוללות אפרים דין ה', ולהנ"ל י"ל דהט"ז לטעמי' אזיל דהא דלא נטעי אדעתא דהכי היינו דלא נטעי ע"מ לאכלו באופן זה, וע"כ כיון דאחר שיתייבשו אין אוכלין אותן אלא מבושלין, ע"כ אף קודם שנתייבשו אין מברכין עליהן בפה"א כשאוכלין אותן חיים, דלא נטעי להו ע"ד לאכלם חיים, וכ"ה משמעות ד' הגר"ז בסימן ר"ה ס"ד. [↑](#footnote-ref-234)
234. המרדכי בחולין סימן תרמ"ג כתב דתולעים שנמצאו בתוך השומר של מיני קטניות אסורין, דכיון שסופו להקשות הוי כמו אילן, וכמו שאמרו הכא דכל שסופו להקשות לאו פרי הוא, ומבו' דאי"ז דין מסוים לגבי ברכות, אלא אף לשאר דיני התורה אין תורת פרי ע"ז, - ואך די"ל דהמרדכי לטעמי' אזיל דעיקר טעמא דשמואל הוא משום דסופו להקשות וע"כ אין עליו תורת פרי, אך אם עיקר טעמא דשמואל הוא משום דלא נטעי אדעתא דהכי י"ל דהוא דין מסוים לענין ברכה, - ועד"ז נראה גם במש"כ התוס' והריטב"א בעירובין כ"ח ב' דהא דקור אינו מטמא טומאת אוכלין הוא משום דסופו להקשות ולא נטעי אדעתא דהכי, והרשב"א שם פירש בע"א דהוא משום דאינו אוכל גמור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-235)
235. והיינו דלא גרע ממש"כ המג"א בסימן ר"ו סק"א דאם בירך בפה"א על פירות דמברכין עליהן בפה"א משום דאינם עיקר הפרי יצא, והאחרונים נחלקו בזה, ונתבאר בדף מס' 12, וממש"כ הפוסקים דאם בירך בפה"ע ובפה"א על פירות חיים שדרך לאכלם מבושלים או על פירות מבושלים שדרך לאכלם חיים יצא, - ולמשמעות ד' הט"ז דדינא דפירות דדרך לאכלם מבושלין דאין מברכין עליהן את ברכתן כשאכלן חיים הוא כדינא דלא נטעי אדעתא דהכי, הרי דכיון דהתם אם בירך עליהן את ברכתן יצא, ה"נ הוא בכל לא נטעי אדעתא דהכי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-236)
236. והעירו דכ"נ ממש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ת' לדון דמ"ט מברכין פלפלין בפה"א אף דלא נטעי להו אדעתא דהכי, והרי אף דנתרבו פלפלין לענין ערלה ויש עליהן תורת פרי, מ"מ הי' מקום לדון דיברכו עליהן שהכל משום דלא נטעי להו אדעתא דהכי, ולכאו' הוא משום דהא לא נטעי אדעתא דהכי הוא דין מסוים לענין ברכה. [↑](#footnote-ref-237)
237. העוללות אפרים דין ו' כתב דלמש"כ הר"ש ודעימי' דתמרות הם לולבין והן עיקר העץ שגדל בו הפרי ע"כ מברכין עליהן בפה"א. [↑](#footnote-ref-238)
238. הנחל"ד בסוגיין כתב בפשיטות בדעת תר"י דאין ערלה נוהגת בתמרות, וכתב להגי' בד' הטור בזה, ותמה ע"ד השו"ע, עיי"ש באורך, וצ"ע שלא הביא לד' תר"י המפורשים דערלה נוהגת בתמרות. [↑](#footnote-ref-239)
239. והמ"ב לטעמי' אזיל שכתב שם סקל"ח דהא דעל העלין ועל התמרות מברך בפה"א הוא משום שאינן חשובין להקרא פרי העץ, ושם סקל"ט כתב דהא דעל הקפריסין מברך בפה"א הוא משום דאינו עיקר הפרי, והרי דהקפריסין חשיב כפרי העץ אלא שאינו עיקר הפרי, והתמרות לא חשיבי כלל כפרי העץ, - אך צ"ע וכנ"ל דהיאך הוא מתישב עם מש"כ הטוש"ע דערלה נוהגת בתמרות. [↑](#footnote-ref-240)
240. ויש להוסיף, דהבה"ג בפירקין כתב דהא דמברכין על הסוכר בפה"א הוא משום דכיון דכיון דלאו פירא קא מפיק ולא פירי' קא אכלינן "לא מתאמר בי' פרי העץ" אלא פרי האדמה, ומשמע להדיא דלא שייכא בי' כלל ברכת בפה"ע, ולפ"ז הדין נותן דאם בירך עליו בפה"ע לא יצא, וכיון דהבה"ג כתב לדמות הא דמברכין על הסוכר בפה"א להא דמברכין על התמרות בפה"א, הדין נותן דאם בירך על התמרות בפה"ע לא יצא. [↑](#footnote-ref-241)
241. והך מילתא דהוא דין בפנ"ע דאין מברכין בפה"ע אלא על עיקר הפרי, מצינו כן גם בד' האהעו"ז בסימן ר"ד שנקט בפשיטות דפרי האדמה שאינו עיקר הפרי מברכין עליו שהכל, דכ"ה דפרי העץ שאינו עיקר הפרי נחית חד דרגא ומברכין עליו בפה"א, ה"נ פרי האדמה שאינו עיקר הפרי נחית חד דרגא ומברכין עליו שהכל, וכ"כ הנשמ"א בכלל נ"א סק"ג, והיינו דאי נימא דהא דאין מברכין בפה"ע על דבר שאינו עיקר הפרי הוא משום דאין עליו תורת פרי העץ, אי"ז טעם כלל דלא יברך על פרי האדמה שאינו עיקר הפרי שהכל, וכמו שעמד ע"ז הברכת ראש בסוגיין, - ומצינו סמך לדבריהם בד' המג"א בסימן ר"ד סק"ז בדין שחת, ונתבאר בדף מס' 14 ובהערה שם, וכן מצינו סמך לזה בד' המג"א בסימן רט"ז סק"ו לפ"מ שפירש המחה"ש שם, ונתבאר בדף מס' 84 בהערה. [↑](#footnote-ref-242)
242. ועיי"ש שכתב דמה"ט בספק אם הוא עיקר הפרי מברך בפה"א אף דגם אם בירך בפה"ע יצא, ונתבאר בדף מס' 12, אך לד' הגר"ז צ"ל דהא דבספק מברך בפה"א הוא כמש"נ שם מד' הנשמ"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-243)
243. ויש להוסיף, דהנה המג"א בסימן רט"ז סק"ו עמד בהא דמברכין על הורד בורא עצי בשמים, דכיון שאינם עיקר הפרי לא לברך עליהן עצי בשמים, ועיי"ש במש"כ בזה, ולמש"נ בדעת השאילתות ודעימי' דכל הני דאין מברכין עליהן בפה"ע הוא משום דלא חשיבי כפרי העץ אלא כעץ עצמו, הרי אי"ז טעם אלא דלא לברך עליהן בורא "פרי" העץ, אך שפיר מברכין עליהן בורא עצי בשמים, אך המג"א לטעמי' דס"ל דהא דאין מברכין עליהן בפה"ע, הוא משום דלא תיקנו ברכת בפה"ע אלא על עיקר הפרי, ומה"ט כתב דאם בירך עליהן בפה"ע יצא, וזהו שהק' דה"נ נימא בברכת בורא עצי בשמים שלא תיקנוה אלא על עיקר הפרי. [↑](#footnote-ref-244)
244. והך מילתא דהא דצלף מתעשר תמרות הוא מדין ירק, כ"נ גם ממש"כ הרא"ש בסימן ג' והרשב"א דהא דהעלין פטורין ממעשר הוא משום דלא חשיבי אפי' כירק, ומשמע דהא דהתמרות חייבין במעשר הוא מדין ירק. [↑](#footnote-ref-245)
245. **ומצינו כן גם בדין תלתן, דתנן בתרומות פ"י מ"ה דאין עצו חייב במעשרות, ובפירש"י בביצה י"ג א' כתב דאע"ג דטעם עצו ופריו שוה לא חייבוהו חכמים במעשרות, וכ"כ הר"ש והרא"ש שם מ"ו, והעוללות אפרים בסימן ו' כתב דהוא משום דרק פרי העץ חייב בתרו"מ אך העץ עצמו אינו חייב בתרו"מ, וכ"כ בקונט' הגרי"ז סוכה עמ' 62 דהעץ אינו בכלל פרי וע"כ אף דחזי לאכילה אינו חייב בתרו"מ דדין תרו"מ הוא רק בפרי.** [↑](#footnote-ref-246)
246. **וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ן לדון דמ"ט לר"א אין העלים מתעשרין, והרי דלר"ע ניחא, דכיון דס"ל דצלף הוי אילן, והעלים אינם פרי העץ, לא מיחייבי במעשר, ורק לר"א דס"ל דצלף תורת ירק עליו, הוא דקשיא לי' דמ"ט אין העלין מתעשרין במעשר ירק, - וזהו גם מה שהביא מהא דאתרוג אינו מתעשר עלין אפי' לדברי העושה אותו כירק למעשר, והרי דלדברי העושה אותו כאילן, פשיטא דאין העלין מתעשרין, משום שאינם פרי העץ, ורק לדברי העושה אותו כירק הוא דס"ד שיהיו העלין מתעשרין.** [↑](#footnote-ref-247)
247. **החזו"א במעשרות סימן א' סקכ"א כתב דלא מצינו ד****בר שאינו אוכל לענין מעשר אף בחשב לאדם והוא אוכל לענין טומאת אוכלין וכו', וכן אמרו נדה נ' א' לאתויי בשר ודגים וביצים ואילו הי' מן הצמחים שמטמא טו"א ופטור מן המעשר הוי רבותא טפי, ולכאו' הוא דלא כמש"נ מד' הרמב"ן והמאירי דאף דברים שהם אוכל, ואם היו ירק היו חייבין במעשר, אינם חייבין במעשר משום שאינם פרי.** [↑](#footnote-ref-248)
248. ועיי"ש שכתב **דר"א דמחייב גם את התמרות במעשר אף דאינם עיקר הפרי, כדחזינן דמברכין עליהן בפה"א, הוא משום דפליג על הך כללא וס"ל דל"ב עיקר הפרי, ומה"ט הוא דס"ל במעשרות פ"ד מ"ה דהשבת מתעשר ירק וזרע וזירין.** [↑](#footnote-ref-249)
249. אך האבנ"ז באהע"ז סימן י"ז סקי"ז כתב די"ל דהא דכל המיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל הוא משום דהלמ"מ דינו כדרבנן לילך בו אחר המיקל, וכתב לפרש כן במש"כ רש"י דכיון דאינה מה"ת הלך אחר המיקל. [↑](#footnote-ref-250)
250. ועיי"ש שתמה מהכא על מש"כ הרדב"ז בח"ג סימן תקל"א דלא אמרו ספק ערלה להקל אלא בספק הנולד מעצמו אבל הספק הנולד מחסרון ידיעתנו דלא ידעינן כמאן לא הוי בכלל ספיקו להקל, וכ"כ השעה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ו בתו"ד דבספיקא דדינא אם הולכין אחר הרוב או אחר הקרוב לא חשיב כספק ערלה דמותר כיון דלהצד דהולכין אחר הקרוב הוי ודאי ערלה, וכתב דלדעתם צ"ל דמה שאמרו הכא דהמיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל ודהוי כספק ערלה הוא כמ"ד דערלה בחו"ל אסורה מדרבנן, אך לפ"מ דקי"ל דאסורה מהלמ"מ והא דספיקה מותר הוא משום דכך נאמרה ההלכה ודאה אסור ספיקה מותר היינו רק בספק במציאות, ואכמ"ל, - והאבנ"ז באהע"ז סימן י"ז סקט"ז וסקי"ז כתב לחלק בין האופנים בזה, דהכא ידעינן דהתורה אסרה בערלה פרי האילן ומספק"ל אם צלף הוא אילן ואם הקפריסין הם פרי, וכה"ג חשיב כספק ערלה, ומשא"כ בספק מה אסרה התורה, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-251)
251. ואמנם נחלקו בזה, דבד' התוס' והרא"ש מבו' דקי"ל לעיקר כר"א דקפריסין הוו פרי, והרא"ש כתב דהוא משום דהך ברייתא דמברך על הקפריסין בפה"ע היא עיקר, אלא דבחו"ל קפריסין מותרין משום דהמיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל, - אך הרמב"ן והתר"י כתבו דספיקא הוא. [↑](#footnote-ref-252)
252. התר"י כתב כן בתחילת דבריו בדעת הרי"ף שהביא להא דזורק את האביונות ואוכל את הקפריסין ולא כתב דהיינו רק בחו"ל דהוא משום דס"ל דקי"ל כר"ע ואין נוהג ערלה בקפריסין אף בא"י, אך מסקי דמודה הרי"ף דכל הא דאוכל את הקפריסין הוא בחו"ל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-253)
253. אך בס' הבתים הל' ברכות ש"ז כתב בשם הראב"ד דמברכין על הקפריסין שהכל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-254)
254. ובדעת התוס' והרא"ש דס"ל דמברכין על הקפריסין בפה"ע ולא אמרינן דמספק מברכין עליו בפה"א, משמע מדבריהם דהוא משום דס"ל דקי"ל לעיקר כדעת ר"א דקפריסין הוו פרי, אלא דבחו"ל מקילינן משום דכל המיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל. [↑](#footnote-ref-255)
255. הגר"א בסימן ר"ב ס"ו כתב דהא דמברך בפה"א הוא משום דלענין ברכה קי"ל כדברי המיקל דספק ברכות להקל, ונתחדש בדבריו דאלמלי הא דספק ברכות להקל ל"ה מצי לברך בפה"א מספק, אף דאם בירך בפה"א על פרי העץ יצא, ויש להסתפק אם היינו דאלמלי הא דספק ברכות להקל הי' לו לברך בפה"ע, (כיון דאף למ"ד דמברכין על הקפריסין בפה"א אם בירך בפה"ע יצא), או דהי' אסור לאכול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-256)
256. הרמב"ן והרשב"א תמהו ע"ד הראב"ד דאם שאני דין ערלה מדין ברכה א"כ מאי פרכינן מעיקרא לרב דאוכל את הקפריסין מהא דתניא דעל האביונות ועל הקפריסין אומר בפה"ע, ולפ"ד הריטב"א י"ל דאף דמעיקרא ס"ד דאם אין על הקפריסין תורת פרי לענין ערלה אף אין מברכין עליו בפה"ע, מ"מ אחר דפרכינן דתיפו"ל דשומר הוא ומשני דלי"ב דין שומר לענין ערלה, הרי דכ"ז הוא לענין ערלה, אך לענין ברכה כיון דהוי שומר לפרי מברכין עליו בפה"ע, - ועמש"כ בהערות וביאורים להגרי"ג אדלשטיין זצ"ל בהל' ברכות לישב בע"א. [↑](#footnote-ref-257)
257. אך יש מקום לפרש לד' הערוך בע"א, דס"ל כמש"נ בדף מס' 11 בדעת תר"י והטור דערלה נוהגת בתמרות והא דאין מברכין עליהן בפה"ע הוא משום דאינם עיקר הפרי ודינא הוא דאין מברכין בפה"ע אלא על עיקר הפרי, וזהו שכתב הערוך שם דהא דמברכין על האביונות בפה"ע הוא משום דהן עיקר הפרי, וע"כ ה"נ הי' לנו לומר דעל הקפריסין אין מברכין בפה"ע משום דאינם עיקר הפרי, אלא דכיון דהם שומר דהפרי חשבינן להו מכלל עיקר הפרי, וי"ל עוד דאף דאינם עיקר הפרי, מ"מ כיון דהם שומר דהפרי אין מתחלק דינם מן הפרי עצמו ומברכין עליהן בפה"ע. [↑](#footnote-ref-258)
258. ובזה מתפרש גם עיקר הא דמברכין על הקפריסין בפה"ע אף דהוי תרתי דסתרי, וזה כמש"כ הצל"ח לעיל בסוגיין דהתירא דספק ערלה הוא אפי' בתרתי דסתרי, וכ"כ בתשו' מהרי"ט יו"ד סימן א' בדין ספק ממזר, והיינו משום דהו"ל היתר ודאי שהתירה תורה במקום ספק, ולא חשיב כלל כתרתי דסתרי. [↑](#footnote-ref-259)
259. ונתחדש בדבריו דאף לר"ע דאין ערלה נוהגת בקפריסין, מ"מ לענין ברכה חשבינן להו כפרי העץ, וכל הא דאין מברכין עליהן בפה"ע הוא משום דאינם עיקר הפרי ואין מברכין בפה"ע אלא על עיקר הפרי, וכ"כ המ"ב בסימן ר"ב סקל"ט, וע"כ אם בירך עליהן בפה"ע יצא. [↑](#footnote-ref-260)
260. ואמנם הנה לב' הטעמים הרי כ"ז הוא הכא, אך במינים שנחלקו בהן רבוותא אם הם חשובין כעץ וקי"ל לעיקר דאינם חשובין כעץ וע"כ הן מותרין אף בא"י ולי"ב משום ערלה, הרי דאם בירך עליהן בפה"ע בתוך ג' שנים בא"י ודאי דצריך לחזור ולברך עליהן בפה"א, וליכא למימר דלענין ספק ברכות חיישינן לדעת הסוברים דהם חשובין כעץ, שהרי אם הן חשובין כעץ אסור כלל לאכלן, וזה דלא כמש"כ בכמה מספרי הזמן. [↑](#footnote-ref-261)
261. ונפ"מ רבתא בזה הוא במש"כ השע"ת שם דבספק אם פרי זו טובה חי' ממבושלת או איפכא יש לברך בפה"א בין קודם הבישול או אח"כ, כיון דבדיעבד יצא, ואע"ג דגם בשהכל בדיעבד יצא מ"מ בפה"א מבוררת טפי, וזה לטעמי' דהא דבספק אם הוא עיקר הפרי מברך בפה"א ואינו מברך בפה"ע, הוא משום דאי"ז מטבע ברכה הראוי' דבפה"ע משמע דהוא עיקר הפרי, אך בחי ומבושל דליכא לה"ט הרי אדרבה ראוי מספק לברך את ברכת הפרי, אך למש"כ החיי אדם נראה דאף בספק דחי ומבושל יברך שהכל ולא יברך בפה"א, דלהצד דברכתו שהכל הו"ל כמשנה ממטבע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-262)
262. התר"י בסוגיין כתב דבשקדים המרים קטנים אוכלין הקליפה שלהן, והשו"ע בסימן ר"ב ס"ה כתב דהיינו דהא דשקדים המרים קטנים ראויים לאכילה וגדולים אינם ראויים לאכילה, הוא משום דכשהם קטנים אוכלין הקליפה שלהן והיא אינה מרה, וכשהם גדולים עיקר אכילתם מה שבפנים והוא מר, - אך בפירש"י בעירובין שם ד"ה קטנים ובחולין שם ד"ה קטנים ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש בחולין שם מבו' דהיינו משום דאינם נעשין מרים אלא כשהם גדלים ונגמרים, וכ"נ להדיא גם בד' תר"י שכתב בסו"ד שהמרים יותר ראוים לאכילה בעודם קטנים מכשהם גדולים "שעדיין אין המרירות ניכר בהם", והרי דהא דשאני קטנים מגדולים אי"ז משום דבקטנים אוכל את הקליפה ובגדולים אוכל את הפנים, אלא משום דבקטנים עדיין אין המרירות ניכר בהם, ועמד ע"ז הביאוה"ל שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-263)
263. אך האג"מ באו"ח ח"א סימן נ"ז כתב דמש"כ הרמב"ם בפ"א ממעשר דפטורם הוא לפי שאינם אוכל, הוא בגדולים, אך הא דקטנים שראויים לאכילה פטורין הוא משום דאין זורע ומצמיח, ודקדק כן מדבריו בפ"ב ה"ה, אך זה דלא כמפורש בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דטעם פטור שקדים המרים קטנים הוא מפני שאינם אוכל. [↑](#footnote-ref-264)
264. הא"ר בסימן ר"ב סק"י כתב מכח זה לפרש דמכוון ד' הרא"ש הוא דמברכין על שקדים המרים קטנים בפה"א, ודלא כמש"כ הטור וכל האחרונים בדעתו, ושפיר מדמי לה לעלי הצלף, וכ"כ החזו"א בסימן ל"ג סוסק"ג, - ועמש"כ ע"ז העוללות אפרים בדין ז' בסופו. [↑](#footnote-ref-265)
265. ויש להעיר עוד, דהיאך מייתי הרא"ש מהא דמברכין על העלים בפה"א אף דפטורין מן המעשר דה"נ שקדים המרים מברכין עליהן בפה"ע אף דפטורין מן המעשר, הרי אדרבה בעלים גופייהו חזינן דאין מברכין עליהן בפה"ע אלא בפה"א והרי דכיון דאין עליהן תורת פרי לענין מעשר אף אין מברכין עליהן בפה"ע אלא בפה"א, וא"כ ה"נ הדין נותן דשקדים המרים דאין תורת פרי עליהן לענין מעשר אין מברכין עליהן בפה"ע אלא בפה"א, וי"ל למש"כ הרמב"ן בדעת ר"א דצלף חשיב גם כירק, (וכ"נ גם בל' הרא"ש וכמש"נ בדף מס' 11 בהערה), וע"כ הוא דמברכין על העלים בפה"א. [↑](#footnote-ref-266)
266. וכ"ה מבו' בד' המהר"ם מר"ב בסדר ברכות דהא דמברכין על הקפריסין בפה"א הוא משום דאינם עיקר הפרי, וכתב לדמות לזה דה"נ אין מברכין על הבוסר שהוא פחות מכפול הלבן בפה"א, ונתבאר בדף מס' 14. [↑](#footnote-ref-267)
267. ובזה מתפרש מש"כ הרא"ש ללמוד מהא דמברכין על העלים בפה"א אף שהן פטורין מן המעשר דה"נ מברכין על שקדים המרים בפה"ע אף שהן פטורין מן המעשר, אשר צ"ב שהרי בעלים גופייהו חזינן דאין מברכין עליהן בפה"ע אלא בפה"א, ולהנ"ל ניחא, דשאני עלי הצלף דאינם עיקר הפרי, וכ"ה להדיא בד' הטור בסימן ר"ב דהא דאין מברכין על העלים בפה"ע הוא משום דאינם עיקר הפרי, ובזה מתפרש מה שהוצרך הטור לה"ט דאינם עיקר הפרי, ותיפו"ל דאין תורת פרי עליהן וכחזינן דאינם חייבין בערלה ובמעשר, ולהנ"ל ניחא, דאף דלא חשיבי כפרי לענין ערלה ומעשר, הרי מ"מ לענין ברכה חשבינן להו כפרי, וכמש"כ הרא"ש, (ומה"ט מברכין עליהן בפה"א), וכל הא דאין מברכין עליהן בפה"ע הוא משום דאינם עיקר הפרי. [↑](#footnote-ref-268)
268. בביאור הא דחשבינן להו כטפל לפרי, כתב הביאור מרדכי בסק"ח דהוא כדעת הרמב"ם והרא"ש בעוקצין פ"ב מ"ב דגרעינין הוו שומר לפרי שאם ינטל הגרעין ימס הרוטב ויפסד, וכתב דהתוס' והרא"ש הכא דפליגי ע"ז הוא משום דס"ל כדעת הר"ש שם דגרעינין ל"ה שומר לפרי, - אך בתשו' פנים מאירות ח"א סימן ס"ה כתב דאף דגרעינין לאו שומר נינהו, מ"מ אטו שומר כתיב בקרא, אלא דילפינן מאת פריו הטפל לפריו, וא"כ בכלל זה מרבינן גם את הגרעינין שגם הם טפלים לפריו. [↑](#footnote-ref-269)
269. אך הגר"ז בקו"א שם סק"ד כתב **דהא דגרעינין אין מצטרפין, הוא בגרעינין שאין ראויין לאכילה, ושם סק"ד נחלק ע"ד האהעו"ז וכתב דהרמב"ם בפיהמ"ש לא איירי בגרעינןי הראויין לאכילה, וצ"ב דהרמב"ם שם פירשה גם בגרעיני אגסים, ובירושלמי בתרומות פי"א אמרו שהם ראויים לאכילה.** [↑](#footnote-ref-270)
270. החזו"א בסו"ס קנ"ה תמה ע"ז **דאדרבה לענין תרומה גרעיני זיתים תמרים וחרובים אסורין לזרים אף שלא כינסן, וכדתניא בתוספתא ופסקה הרמב"ם בפי"א מתרומות הי"א, אך אין הדבר ברור עמש"כ הרדב"ז שם והדרך אמונה בביאוה"ל שם, ואכמ"ל, וגם בשאר גרעינין מהני כינוס, ורק בגרעינים יבשים שאין להן מיץ ל"מ כינוס, וא"כ הרי הדין נותן דכל גרעינין המתוקין דמהני בהו כינוס מברכין עליהן בפה"ע, ועכ"פ אותם הגרעינין דאסורין בלא כינוס מברכין עליהן בפה"ע, ועד"ז כתב הגר"ז בקו"א בסימן ר"ב סק"ה** דהגרעינין הראויין לאכילה כיון דהן אסורין בתרומה ומטמאין טומאת אוכלין אם כנסן לאוכלין, מברכין עליהן בפה"ע, **ועיי"ש שכתב דלדעת הרשב"א צ"ל דהא דאסרינן לגרעינין, אינו אלא מדרבנן, וי"ל עוד בדעת הרשב"א דשאני לענין תרומה דל"ב שיהא ע"ז תורת פרי אלא כל הגדל בארץ ויש עליו תורת אוכל חייב בתרו"מ, ומשא"כ לענין ערלה דאין איסור ערלה אלא על הפרי אין הגרעינין חייבין בערלה אלא מרבויא דאת הטפל לפריו, וגם לענין ברכה אין עליהן תורת פרי לברך עליהן בפה"ע, (אך זה דלא כמש"נ בדף מס' 11 מד' הרמב"ן והמאירי דליכא חיוב תרו"מ בדבר שאין עליו תורת פרי).** [↑](#footnote-ref-271)
271. הביאור מרדכי בסק"ח כתב בתו"ד דלדעת התוס' צ"ל דהא דגרעינין המרים אסורין בערלה אינו אלא מדרבנן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-272)
272. אך לא נתפרש בדבריו דאכתי היאך הוכיחו התוס' והרא"ש מהא דהגרעינין חייבין בערלה דיש עליהן תורת פרי, הרי י"ל דאין עליהן תורת פרי ואפ"ה הן חייבין בערלה מרבויא דטפל לפריו, דומיא דגרעינין שאין ראויין לאכילה דאף דאין עליהן תורת פרי מ"מ הן חייבין בערלה, ושמא י"ל דעיקר הא דגרעינין שאין ראויין לאכילה חשיבי כטפל לפרי אף שאינם שומר דהפרי, הוא משום דהם מכלל הפרי עצמו, וע"כ כל שהגרעינין ראויין לאכילה חשיבי כפרי. [↑](#footnote-ref-273)
273. **ודבריו מתפרשים למש"נ בדף מס' 10 בדעתו דדבר שראוי לברך עליו בפה"ע ולא נטעי לי' אדעתא דהכי מברכין עליו בפה"א ודבר שראוי לברך עליו בפה"א ולא נטעי לי' אדעתא דהכי מברכין עליו שהכל, וע"כ כיון דגרעינין ל"ה בכלל הפרי ואין ראוי לברך עליהן בפה"ע אלא בפה"א, ע"כ מהני הא דלא נטעי אדעתא דהכי דמברכין עליהן שהכל.** [↑](#footnote-ref-274)
274. וכ"נ להדיא בס' השלחן הל' סעודה ש"ג ובס' הפרדס ש"ה דדין גרעינין המרים שמיתקן תליא בפלוגתת התוס' והרשב"א, וכ"נ ממש"כ התוס' שיש לברך על הגרעינין של גודגדניות וגרעיני אפרסקין בפה"ע, וכבר העיד בנו הרשב"א דגרעינין אלו מרים הן, ובע"כ דמכוון ד' התוס' דאם מיתקן מברך עליהן בפה"ע, וכ"נ גם ממש"כ הרא"ש דכל גרעיני פירות מברכין עליהם בפה"ע ובלבד שלא יהיו מרים שיהא נהנה מהן, ומשמע דאף גרעינין המרים חשיבי כפרי העץ, וכל הא דאין מברכין עליהן בפה"ע הוא משום דאינו נהנה מהן. [↑](#footnote-ref-275)
275. צ"ע דהרי בערלה ודאי דאף גרעינין המרים אסורין, ואם לאו פרי נינהו מ"ט הן אסורין, הרי לדעת התוס' ודעימייהו לא חשבינן להגרעינין כטפל לפרי, - אך המג"א לטעמי' אזיל שם סקי"ז דס"ל דגם לדעת התוס' ודעימייהו מרבינן לגרעינין משום טפל לפרי, וי"ל עוד, דכל הא דהגרעינין המרים לא חשיבי כפרי הוא לענין ברכה, וכאשר כ"נ בד' הלבוש. [↑](#footnote-ref-276)
276. ועד"ז כתב הלבוש שם ס"ה דשאני בגרעינין דהפרי שעליהן הוא עיקר פרי אותו העץ ואין הגרעינין עיקר הפרי, וע"כ כל שאין הגרעין ראוי לאכילה בלא אור לא חשיב כפרי אף אחר שמיתקו, ומשא"כ בשקדים המרים דעיקר הפרי הוא הגרעין ותחלת נטיעתן להכי נטעי להו, שאחר שיתבשלו באילן ויתלשם ימתיק אותן באור, ע"כ כשממתק אותן באור מברך עליהן בפה"ע, - ועד"ז כתב האהעו"ז שם למש"כ הרשב"א בתו"ד דגרעינין המרים לאו אדעתא דהכי נטעי להו, ובע"כ דדבריו קיימי לפרש טעם הא דאם מיתקן מברך עליהן שהכל ואינו מברך בפה"א, וע"ז הוא שכתב דהוא משום דלא נטעי אדעתא דידהו, ול"ד לגרעינין המתוקין דהם נאכלין עם הפרי ונטעי גם אדעתא דידהו, וע"כ אף לדידן דגרעינין הוו פרי גמור, מ"מ כל שהם מרים ולא נטעי להו אדעתא דידהו מברכין עליהן שהכל, אך בד' הרשב"ץ מבו' דמש"כ הרשב"א דלא נטעי אדעתא דידהו קאי על שקדים המתוקין דמה"ט מברכין עליהן שהכל ואין מברכין עליהן בפה"א. [↑](#footnote-ref-277)
277. ויש לפרש עוד בזה אי נימא דבעיקר הפרי ל"מ הא דלא נטעי אדעתא דהכי, ולפ"ז י"ל דמש"כ הרשב"א דגרעינין המרים מברך עליהן שהכל הוא משום דלא נטעי אדעתא דהכי, וכאשר כ"ה משמעות ד' הרשב"א וכמש"כ האהעו"ז, וע"כ כ"ז הוא להרשב"א לטעמי' דגרעינין ל"ה מכלל עיקר הפרי, ואף גרעינין מתוקין אין מברכין עליהן בפה"ע אלא בפה"א, אך לדעת התוס' ודעימייהו דהגרעינין הוו מכלל עיקר הפרי, ל"מ הא דלא נטעי אדעתא דידהו ומברכין עליהן בפה"ע. [↑](#footnote-ref-278)
278. ועד"ז י"ל למש"כ בתשו' הרשב"א בדין בוסר דמברכין עליו בפה"ע אף דלא נטעי אדעתא דהכי, משום דאוכל גוף הפרי שנטעו מחמתו, ולפ"ז י"ל דכיון דהגרעינין חשיבי מכלל גוף הפרי, חשיב כאוכל גוף הפרי שנטעו מחמתו, וכ"ה מבו' בד' היד אפרים בסימן ר"ב למג"א סק"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-279)
279. ועיי"ש שהק' על דעת התוס' ודעימייהו דמברכין על הקפריסין בפה"ע, שהרי חזינן דלענין ערלה בעינן קרא לרבות קליפין, ולענין ברכה ליכא ריבוי, ובתשו' פנים מאירות ח"א סימן ס"ה תמה ע"ז דכל הא דבעינן קרא לרבויי קליפין לערלה הוא בקליפין שאינם ראויין לאכילה ומצ"ע לאו פרי נינהו, אך בקפריסין דראוי לאכילה ולר"א חשיב כפרי, ל"ב קרא לרבויי דנוהג בו ערלה, ועיי"ש שהוסיף דכ"ה מבו' בסוגיין דלא מייתינן מהא דנץ חייב בערלה דחשיב כשומר, אלא משום דלאו אוכלא הוא, והיינו משום דאם אוכלא הוא ל"ב למיתי עלי' מדין שומר, וכ"כ הדה"ח בקו"א להל' ברכות סימן כ"ג אות ו' והעוללות אפרים דין ו' והנחל"ד בסוגיין, ועד"ז כתב הנהר שלום בסימן ר"ד סק"ז. [↑](#footnote-ref-280)
280. י"ל דמכוון דבריו הוא דכיון דאיירי בגרעינין ובקליפין הראויין לאכילה, וכל הא דבאנו לדון שלא יברכו עליהן בפה"ע הוא משום דאינם עיקר הפרי, הרי דע"ז הוא דמהני הא דהוו טפל לפרי דמכח זה חשבינן להו מכלל עיקר הפרי, ומברכין עליהן בפה"ע. [↑](#footnote-ref-281)
281. ומש"כ המחה"ש שם דכ"ה דנתרבה שומר לענין ערלה ה"נ הוא חייב במעשר, ולכאו' מכוון דבריו הוא בשומר הראוי לאכילה, דשומר שאינו ראוי לאכילה ודאי דפטור מן המעשר, אף שנתרבה לענין ערלה, צ"ע דבהדיא מבו' בפירש"י בסוגיין ד"ה ותיפוק לי' דאף אם הוה חשבינן להקפריסין כשומר והי' אסור בערלה, מ"מ הי' פטור מן המעשר. [↑](#footnote-ref-282)
282. א**ך למש"כ הרמב"ן דפליגי ר"א ור"ע בתרתי, דפליגי דבקפריסין פליגי אם הוי פרי, ובתמרות פליגי אם נוהג בצלף מעשר ירק, שפיר י"ל דפלוגתייהו בקפריסין הוא מכח הא דהוי קליפת הפרי.** [↑](#footnote-ref-283)
283. ולכאו' צ"ל דעיקר הפלוגתא דר"א ור"ע היא אם דברים הגדלים באילן שאין ראויין כ"כ יש עליהן תורת פרי, ולר"א דיש עליהן תורת פרי, הרי דאף דמברכין על התמרות בפה"א משום שאינם עיקר הפרי, מ"מ קפריסין דהוו כשומר לפרי, אף דאי"ז שומר גמור, חשיבי כעיקר הפרי ומברכין עליהן בפה"ע, וה"נ הוא בשאר קליפי הפירות, דלדעת ר"א דכל הגדל באילן יש עליו תורת פרי, מלבד עלים שאינם בצורת פרי כלל, יש אף על הקליפין תורת פרי, וכיון דהן קליפי הפרי והוו מכלל הפרי מברכין עליהן בפה"ע. [↑](#footnote-ref-284)
284. והרשב"ץ שכתב דמברכין עלי' בפה"א, הוא לטעמי' דס"ל דדבר שהי' ראוי לברך עליו בפה"ע ולא נטעי לי' אדעתא דהכי מברכין עליו בפה"א, ונתבאר בדף מס' 9. [↑](#footnote-ref-285)
285. אך הדה"ח בקו"א להל' ברכות סימן כ"ג אות ז' כתב דהא דאין הפירות חייבין במעשר קודם שהגיעו לעונת המעשרות אי"ז משום דל"ה אוכל מעליא, אלא הוא משום דבעינן שכשיזרענו יחזור ויצמח, ועמד לפ"ז במש"כ הרא"ש לדון לדמות דין שקדים המרים לברכה לדינם לענין מעשר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-286)
286. אך יש מקום לפרש לדבריו דהיינו דכיון דאינו עיקר הפרי דעץ זה ע"כ אין עליו תורת פרי, וזה כמש"כ הרשב"א לעיל בסוגיין דהא דלר"ע אין מברך על קפריסין בפה"ע הוא משום דאינו עיקר הפרי, וכ"נ בתשו' הרשב"א ח"ז סימן שנ"ז דלא נאסר בערלה אלא עיקר הפרי, והיינו משום דכל שאינו עיקר הפרי אין עליו תורת פרי, ובזה מתפרש מה שדנו בנדה ח' ב' דאף לרבנן דקטף אינו פרי לענין ערלה ושביעית, מ"מ באילן שאינו עושה פירות קטפו זהו פריו. [↑](#footnote-ref-287)
287. ומתפרש בזה מש"כ הרא"ש דמהא דקודם שהגיע לפול הלבן לא חשיב כפרי לענין ערלה ושביעית נלמד דאין מברכין עליו בפה"ע, אף דהרא"ש גופי' בסימן ג' כתב דאף דשקדים המרים לא חשיבי כפרי לענין מעשר מ"מ לענין ברכה חשיבי כיון דראוין לאכילה קצת ונהנין מהם מברכין עליהן בפה"ע, והיינו משום דכיון דבוסר לא חשיב כפרי לענין ערלה ושביעית, ודאי דלא חשיב כ"עיקר הפרי" דהגפן, וע"כ אין מברכין עליו בפה"ע, דאין מברכין בפה"ע אלא על עיקר הפרי, וי"ל עוד למש"כ הנחל"ד לעיל בסוגיין והעוללות אפרים בדין ז' בסופו דאף למש"כ הרא"ש דל"ד דין ברכה לדין מעשר, מ"מ דמי דין ברכה לדין ערלה, וע"כ מהא דליכא דין ערלה קודם שהגיע לפול הלבן נלמד דה"נ לא חשיב כפרי העץ לענין ברכה. [↑](#footnote-ref-288)
288. ובדעת התוס' ודעימייהו דמברכין על פירות שלא נגמר בישולן בפה"ע, כתב הנחל"ד דס"ל דנובלות דמברך עליהן שהכל היינו מין תמרים שאין מתבשלין על האילן, וכמש"כ הרא"ש בפ"ק דערלה מ"ח ובהל' ערלה סימן ו' והטור בסימן ר"ד, אך שאר פירות שסופן להתבשל חשיבי כפרי משיוציאו, וכ"כ בתשו' פנים מאירות ח"א סימן ס"ה והראש יוסף לקמן מ' ב' והנשמ"א בכלל נ"א סק"ה והבית מאיר בסימן ר"ב סט"ו והביאוה"ל שם ס"ט, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 35. [↑](#footnote-ref-289)
289. ועיי"ש שנסתפק אם מברכין עליהן שהכל או בפה"א, והביאוה"ל בסימן ר"ב ס"ב נקט דלדעת הגר"א והפנ"מ מברכין עליהן בפה"א, ועמש"כ בזה האג"מ באו"ח ח"א סימן נ"ז, וצ"ע דלמש"כ שם לסייע לדבריהם מד' הרמב"ם בפ"ח מברכות מבו' דמברכין עליהן שהכל, וכמש"כ כן כמה מקמאי. [↑](#footnote-ref-290)
290. הנחל"ד בסוגיין כתב דלא הק' המג"א מהא דכל הפירות משיוציאו מברך עליהן בפה"ע, די"ל דשיעורא דמשיוציאו לא אמרינן רק בפירות האילן אך תבואה לא מקריא פרי עד שתביא שליש, אך קשיא דמ"מ לא גרע מפירות שלא הגיעו לפול הלבן דמברך עליהן בפה"א, ועד"ז כתב הפמ"ג שם דרק פירות האילן חשיבי משיוציאו אך פירות האדמה לא חשיבי. [↑](#footnote-ref-291)
291. נתחדש בדבריו דהא דמברכין על פירות שלא הגיעו לפול הלבן בפה"א, אי"ז משום דאף דאין תורת פרי העץ עליהן מ"מ כל דבר הגדל הוי בכלל פרי האדמה, ודמי להא דהעץ עצמו מברכין עליו בפה"א, אלא הוא משום דנחית חד דרגא, וזה כמש"נ בדף מס' 11 בהערה מד' האהעו"ז והנשמ"א דפרי העץ שאינו עיקר הפרי מברכין עליו בפה"א ופרי האדמה שאינו עיקר הפרי מברכין עליו שהכל דנחית חד דרגא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-292)
292. ועיי"ש שכתב דלפניו מברך בכ"ש שלא יהנה בלא ברכה ולאחריו אינו מברך אלא ביותר מרביעית דחשיב שתי' ביוהכ"פ, ומבו' דלחיוב ברכה לפניו ל"ב מעשה שתי', דמה"ט הוא דחיוב ברכה לפני' הוא אף בכ"ש, וכל שנהנה מהעוה"ז חייב לברך, אך לחיוב ברכה לאחריו בעינן מעשה שתי', ומה"ט הוא דחיוב ברכה לאחרי' הוא רק בכשיעור, וכיון דשתיית חומץ לא חשיבא כמעשה שתי' אין מברך עליו. [↑](#footnote-ref-293)
293. אך העוללות אפרים בדין ג' והביאור מרדכי בסק"ג פירשו לדבריו בע"א, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-294)
294. ואמנם בד' הרמב"ם משמע דהא דלא חשבינן לה כאוכל, אי"ז משום דאי"ז ראוי לאכילה, אלא הוא משום דהוי תבלין ואינו אוכל, וכ"ה מבו' להדיא בד' הב"ח שהביא המג"א בסימן ר"ד סקי"א, והמג"א שם תמה עליו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-295)
295. וכ"כ **הגר"ז בסימן קצ"ז ס"ט דהאוכל אכילה גסה ונפשו קצה עליו ואין גרונו נהנה מאכילתו אינו מברך כלל לפי שזו אינה חשובה אכילה כלל לכל מצות שבתורה, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ח, - אך** הראשל"צ לעיל ל"ה ב' כתב לדון דמברכין על אכילה גסה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-296)
296. בגל' הגרע"א שם כתב דחריי"ן ל"ד לפלפלין יבשים דלאו אוכל הוא כלל, ולא נתפרש בדבריו טעם הא דחריי"ן חשיב כאוכל ול"ד לפלפלין, אם הוא משום דהוא ראוי לאכילה טפי מפלפלין, או דהוא משום דהוא ראוי ע"י טיבול בחומץ וכמש"כ החק יעקב. [↑](#footnote-ref-297)
297. מבו' להדיא בדבריהם דכל הא דאין מברכין על דבר שאינו ראוי לאכילה הוא משום דאין עליו תורת אוכל, וע"כ הוא דסגי במה שהוא ראוי ע"י טיבול בחומץ או שמטבלין בו פתו דמכח זה יש עליו תורת אוכל, אך אם הא דאין מברכין עליו הוא משום דאי"ז מעשה אכילה, ל"ה מהני מידי הא דהוא ראוי ע"י טיבול בחומץ ושמטבלין בו פתו, שהרי מ"מ כשהוא אוכלו לבדו אי"ז מעשה אכילה, - ועמש"נ בדף מס' 25 בהערה בד' הגר"ז דפליג ע"ז וס"ל דאף דמהני הא דראוי ליאכל ע"י טיבול בחומץ דמה"ט מברכין עליו בפה"א אף שאין דרך לאכלו חי בפנ"ע, מ"מ דבר שאין ראוי לאכילה כלל בלא טיבול, אין מברכין עליו. [↑](#footnote-ref-298)
298. אך העירו בזה מד' הרמב"ם בפיהמ"ש בערלה פ"ב מ"י דמפורש בדבריו דערלה נוהגת בפלפלין. [↑](#footnote-ref-299)
299. ועיי"ש שכתב דהתוס' דפליגי ע"ז, אף דבשאר איסורין ודאי דלא פקע איסורן בכה"ג, מ"מ איסור טבל שאני, דכיון דדבר שאינו מאכל בעין אלא לתיקון קדירה אינו חייב במעשר, ע"כ גם כשהי' מתחילה מאכל אדם ונפסל פקע טבלו אע"ג דעומד עדיין לתיקון קדירה. [↑](#footnote-ref-300)
300. האהעו"ז בסימן ר"ד כתב דאף דבוסר מברכין עליו בפה"ע ולא אמרינן דלא נטעי לי' אדעתא דהכי, וכמש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תכ"ח, היינו משום דבוסר נטעי לי' ע"ד לאכול פרי זה עצמו בברכתו הראוי' לו, ומשא"כ בפלפלין דלא נטעי להו אדעתא למיכל בברכתן אלא ע"י תערובת אחר שמתייבש ואז בטלין לשאר המאכלים. [↑](#footnote-ref-301)
301. לכאו' מכוון דבריו הוא דאף דאין ערלה נוהגת אלא בפרי העץ ולא בעץ עצמו, וכדילפינן בתו"כ קדושים פר' ג' ה"ג מדכתיב פריו פרט לעלין ולולבין, וכ"כ הראשונים בפ"ק דערלה דמה"ט הוא דהעלים והלולבין מותרין בערלה, וכ"כ הרמב"ן בתחילת דבריו דבעינן את פריו, (ומה"ט הוא דאין בקני הסוכר משום ערלה, וכמש"נ להלן), מ"מ בפלפלין גזה"כ הוא דערלה נוהגת בהן מדכתיב כל עץ מאכל, וי"ל דהוא משום דטעם עצו ופריו שוה, וכ"כ הריטב"א בסוכה ל"ה א', - ויש להוסיף, דהרמב"ן כתב בשם מקצת הגאונים ובשם ר"ה גאון שכתבו דפלפלי רטיבתא בפה"א מדקא מותבינן עץ מאכל זה פלפלין, ולמש"כ הרמב"ן מתפרשים דבריהם דהיינו דמהא דבעינן קרא לרבויי ש"מ דמדינא ל"ה ערלה נוהגת בהן כיון דחשיבי כגופו של אילן, אלא דגזה"כ הוא דערלה נוהגת בהן. [↑](#footnote-ref-302)
302. הרמ"ך שם כתב דאין לומר כן, שהרי אתרוג טעם עצו ופריו שוה ומברכין עליו בפה"ע, - אך רבינו מנוח שם כתב דשאני אתרוג דניכר הפרי באילן יותר מן הפלפלין והעץ ג"כ אינו ראוי לתבל בו, ומשא"כ בפלפלין דהעץ ראוי לתבל בו הקדירה, ועוד דאתרוג נאכל בפנ"ע ומשא"כ בפלפלין שאין דרך להיותם נאכלין בפנ"ע, ועוד דאתרוג קריי' רחמנא פרי העץ. [↑](#footnote-ref-303)
303. ויש להעיר דלמשמעות ד' הרשב"ץ בכ"ד דבדבר שהי' ראוי לברך עליו בפה"ע ל"מ הא דלא נטעי אדעתא דהכי אלא לגרע את ברכתו לבפה"א, ונתבאר להלן בהערה ובדף מס' 9, הרי לכאו' מה"ט הוא דמברכין על פלפלי רטיבתא בפה"א אף אם לא נטעי כלל אדעתא דהכי, ומ"ט הוצרך הרשב"ץ לפרש דל"ד לקורא דלא נטעי כלל אדעתא דקורא. [↑](#footnote-ref-304)
304. אך בד' הכס"מ בפ"ח מברכות ה"ז מבו' דלא גריס כן בד' הרשב"א, וכמו שעמד ע"ז העוללות אפרים שם, והוא כהגירסא שלפנינו, וצ"ב לגירסא זו דמה מייתי הרשב"א מערלה, - ושמא מכוון דבריו דכיון דחייב הכתוב בערלה וחשבינן להו כפרי העץ, ע"כ מכח הא דלא נטעי כ"כ אדעתא דהכי נחית חד דרגא ומברכין עליהן בפה"א, אך אלמלי הא דרבי רחמנא בערלה דחשבינן להו כפרי העץ, ל"ה מברכין עליהן בפה"א אלא שהכל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-305)
305. וצ"ל כן למש"כ הבה"ג בפירקין דהא דהימלתא דאתיא מבי הינדואי שריא, היינו **דלא חיישינן דפסיק בסכין של גוים משום שמנונית דקים להו לרבנן דנטל"פ הוא ושרי, ולא דנו בזה כלל משום בישולי נכרים, ולפ"ז בע"כ דהא דפריך מינה הוא מהא דאמר דמברכין עלי' בפה"א.** [↑](#footnote-ref-306)
306. הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ה הביא להפלוגתא בזה, וכתב דאין מברכין עליו אלא שהכל, וכתב לדמותו לדבש תמרים שמברכין עליו שהכל, ונתבאר בדף מס' 21. [↑](#footnote-ref-307)
307. בס' האורה סימן מ"ה ובס' האשכול הל' ברכת מיני מזונות ופירות משמע דמדמו לה להא דמברכין על הקפריסין בפה"א, ומבו' דגם הא דלר"ע אין מברכין על הקפריסין בפה"ע הוא משום דאין עליהן תורת פרי וחשבינן להו כגוף העץ. [↑](#footnote-ref-308)
308. הרא"ש בסימן ו' והרשב"ץ והטור בסימן ר"ב כתבו בשם הבה"ג דמברכין על הסוכר בפה"ע, וכ"כ האו"ז בהל' סעודה סימן קס"ד בשמו, וכ"כ הסמ"ג עשין כ"ו והסמ"ק בסימן קנ"א בשמו ובשם ר"ח, - אך הרמב"ן בסוגיין כתב בשמו דמברכין על הסוכר בפה"א, וכ"כ הארחות חיים בהל' ברכות סכ"ה והכל בו בסימן כ"ד בשמו, וכנראה נחלקו במסקנת ד' הבה"ג. [↑](#footnote-ref-309)
309. ולדעתם צ"ל דקני הסוכר מתקיימין יותר מג' שנים, ובזה הוא שנחלקו בברכתו, דאם אינם מתקיימין יותר מג' שנים הרי לדעת הסוברים דמברכין עליו בפה"ע אסור לאכלן, - אך הרדב"ז שם כתב דאינם מתקיימין יותר מג' שנים, ואם הי' נוהג בהן ערלה הו"ל ודאי ערלה בחו"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-310)
310. וי"ל דזהו שהביא הרמב"ן לד' הבה"ג בדין סוכר כהמשך לדבריו בדין פלפלין, והיינו דמד' הבה"ג למדנו על העץ עצמו מברכין בפה"א, וזה מקור ליסוד דבריו דעל פלפלין מברכין בפה"א משום דהוו מכלל העץ. [↑](#footnote-ref-311)
311. אך לדעת הסוברים דמברכין על העץ עצמו בפה"ע, צ"ל דהא דאין מברכין על התמרות והעלים בפה"ע ולר"ע אין מברכין על הקפריסין בפה"ע, והא דמודה רב יהודה דאין מברכין על הקורא בפה"ע, הוא משום דאינם עיקר הפרי ואין מברכין בפה"ע אלא על עיקר הפרי, וכמש"כ כן הטור בסימן ר"ב בדין תמרות ועלים, וממה שהוצרך הטור לטעם זה אף לגבי עלים, הגם דלא חשיבי כלל כפרי, (כאשר כ"ה מבו' מהא דאין ערלה נוהגת בהן), מבו' דס"ל דעל כל הגדל בעץ והוא עיקר פריו מברכין בפה"ע אף אם אין עליו תורת פרי, וע"כ כל הא דאין מברכין על העלים בפה"ע הוא משום דאינם עיקר הפרי, ואזיל לטעמי' דס"ל דאף על העץ עצמו מברכין בפה"ע, וכמש"נ להלן, - וי"ל עוד, דכל הא דס"ל דחשבינן להעץ עצמו כפרי העץ לברך עליו בפה"ע, היינו כשזה הוא כל פריו דהעץ, אך בעץ המגדל פירות לא חשבינן להעץ עצמו כפרי העץ, וזה ע"ד מה שאמרו בנדה ח' ב' די"ל דבאילן שאיו עושה פירות מודו רבנן דקטפו זהו פירו. [↑](#footnote-ref-312)
312. ולמש"נ נמצא דהתוס' והטור דס"ל דמברכין על העץ עצמו בפה"ע, הוא לטעמייהו דס"ל דמברכין על הסוכר בפה"ע אף דאי"ז פרי העץ אלא הוא העץ עצמו. [↑](#footnote-ref-313)
313. ועיי"ש שכתב דה"נ מברכין לאחריו מעין ג' דטעמא דרב ושמואל משום דאינהו חשיבי עיקר, ולכאו' מכוון דבריו דלא נימא דטעמא דרב ושמואל הוא דבכה"ג דיש בו מחמשת המינין הויא ברכת כל המאכל במ"מ, עמש"נ בזה להלן בהערה, ולפ"ז אי"ז טעם אלא לגבי ברכת במ"מ, וע"ז הוא שכתב דטעמייהו הוא משום דאינהו חשיבי עיקר וע"כ אף מברכין עליו מעין ג'. [↑](#footnote-ref-314)
314. אך בתחילת דבריו כתב **דמה שאמרו דנקוט דרב כהנא בידך וכו' היינו כוותי' דרב כהנא ולא מטעמי', דרב כהנא אמר דסמידא עיקר, אך לדידן אע"ג דדובשא עיקר מברכין עליו במ"מ, ועד"ז כתב הגר"א באמרי נועם, ולפ"ז דינא דכל שיש בו מה' מיני דגן אינו משום דחשבינן לה' מיני דגן כעיקר, אלא אף דאינם עיקר מברך עליהן משום חשיבותן, ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דהביאו לפניו מליח ופת עמו מברך על המליח ופוטר את הפת.** [↑](#footnote-ref-315)
315. עיי"ש בה"ה שכתב **דכל שהדגן טפילה אינו מברך אלא על העיקר ופוטר את הטפילה דזה כלל בברכות כל שהוא עיקר ועמו טפילה מברך על העיקר ופוטר את הטפילה, ומשמע דדינא דה"ד אינו מכח הך דינא דעיקר וטפילה, ועוד, דאם עיקר דינא דכל שיש בו וכו' הוא משום דהדגן חשיב כעיקר, הרי ממילא דכל שהדגן הוא טפל לא שייך כלל הך דינא, ובד' הרמב"ם משמע דהא דכשהדגן טפל ליכא לדינא דכל שיש בו וכו', הוא משום דכל שהוא עיקר ועמו טפילה מברך על העיקר ופוטר את הטפילה, וכ"נ בד' המכתם בסוגיין, - אך המעדיו"ט בסימן ז' הביא מד' הרמב"ם דדינא דכל שיש בו וכו' הוא משום דמברך על העיקר ופוטר את הטפילה, וצ"ע.** [↑](#footnote-ref-316)
316. רבים פירשו בד' הרמב"ם דהיינו דברכת במ"מ אינה על מין מסוים אלא על מאכל דמזון, ובזה הוא דאמרינן דכל דיש בו מה' מיני דגן חשיב כל המאכל כמאכל דמזון וברכת כולו היא במ"מ, ולפ"ז לכאו' ליכא לדינא דכל שיש בו וכו' לגבי ברכת המוציא, ודלא כמש"כ כמה מקמאי והשו"ע בסימן ר" ס"ט דמברכין עליו המוציא.

     אך לכאו' אי"ז מתישב במש"כ הרמב"ם שם הי"א דכל שמברכין עליו בתחלה במ"מ מברכין בסוף לאחריו ברכה אחת מעין ג', ואי נימא דבכל שיש בו וכו' הוי ברכת כל המאכל במ"מ, הרי דה"נ בברכה אחרונה הוי ברכת כל המאכל מעין ג' ואף אם אין במיני דגן כשיעור, ובזה ל"מ הא דהוי כל המאכל מאכל דמזון, שהרי אין מברכין מעין ג' אלא על ז' המינים, ועמש"נ בזה בדף מס' 17, - ועוד דא"כ הא דכשבא לדבק אינו מברך במ"מ אינו מכח הא דמברך על העיקר ופוטר את הטפילה, שהרי אדרבה באנו לדון דתהא ברכת כל המאכל במ"מ, אלא עיקר דינא דלדבק הוא דכה"ג אין ברכת כל המאכל במ"מ, ואם באנו לדון דמ"מ יברך על המיני דגן עצמם במ"מ ע"ז אמרינן דכל שהוא עיקר ועמו טפילה וכו', ואי"ז במשמעות ד' הרמב"ם שם. [↑](#footnote-ref-317)
317. הראש יוסף בתו"ד בסוגיין נקט דהא דמיני דגן חשיבי כעיקר אי"ז משום דעליהן יחי' האדם, אלא משום דהם זייני ויש בהן לשבח א"י, ומשא"כ באורז דאף דזיין מ"מ לי"ב לשבח א"י. [↑](#footnote-ref-318)
318. האהעו"ז שם ייסד לדבריו על מש"כ הטור דדינא דכל שיש בו וכו' הוא מכח הא דנשתבחה בהן א"י ועושין מהן פת שעליו יחי' האדם, ומשא"כ בשאר ז' מינים דהם בטלים בתבשיל, דאין בהן למעלת מיני דגן שעושין מהן פת, אך מ"מ יש בהן להמעלה שמברכין עליהן מעין ג' וגם יש בהן קדימה לשאר מינים, ולפ"ז הרי דבגרעינין שלמים דקי"ל לעיקר דאין מברכין עליהן מעין ג', וגם אין להן קדימה לשאר דברים, והרי שאין בהן אף להמעלות שיש לכל ז' מינים, כ"ש שלא יהא להמעלה שלא יתבטלו בתבשיל, - אך בד' המג"א צ"ל דס"ל דעיקר הא דכל שיש בו וכו', אי"ז כלל מכח הא דנשתבחה בהן א"י, אלא מכח דזייני ועושין מהן פת שעליו יחי' האדם, וע"כ ס"ל דהיינו אף בגרעינין שלמים, אף דחזינן דלי"ב להמעלה דהמינים שנשתבחה בהן א"י ואין מברכין עליהן מעין ג' ולי"ב דין קדימה לשאר דברים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-319)
319. אך שמא יש מקום לדון דשאני כשנותנו למתק את הטעם, דאינו נותנו לשם טעם הדגן, אלא כדי למתק את טעם התבשיל. [↑](#footnote-ref-320)
320. וכ"נ ממש"כ בס' מצוות זמניות הל' ברכות ש"ג דדינא דכל שיש בו וכו' הוא רק שנתכוין בזה שיזון בו, אבל אם עיקר בו קמח לתיקן התבשיל בלבד מברך עליו **הברכה הראוי' לדבר זה שמעורב בו הקמח כי הוא העיקר.** [↑](#footnote-ref-321)
321. ויש לפרש כן גם בד' התוס' לקמן ל"ח א' ד"ה והא תנן, אך יש לפרש לדבריהם שם בע"א, וגם בדבריהם בד"ה האי דובשא יש מקום לפרש בע"א, ונתבאר בדף מס' 24. [↑](#footnote-ref-322)
322. העירו לד' המג"א בסימן ר"ד סקכ"ה והגר"א שם פירשו לד' הרמב"ם בדבר שבא ליתן טעם, דהיינו במיני דגן אך בשאר מינים הולכין אחר הרוב, ומשמע לפ"ז דדינא דכל שיש בו וכו' הוא בגונא דבשאר מינים דכוותה היו הולכין אחר הרוב, וס"ל דאף בדבר הבא כדי ליתן טעם הולכין אחר הרוב, ודלא כמש"כ הרשב"א דחשבינן לי' כטפל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-323)
323. ומש"כ הביאוה"ל ללמוד כן מד' המג"א בסימן ר"ד סקכ"ה, צ"ב, דד' המג"א קיימי כשלא ניתנו המיני דגן כדי לסעוד, ובכה"ג ליכא לדינא דכל שיש בו וכו' אלא כשניתנו כדי ליתן טעם, ולא סגי במה דאיכא טעם, אלא בעינן שינתנו כדי ליתן טעם, אך כל שניתנו כדי לסעוד דיש בזה לדינא דכל שיש בו וכו' אף שלא ניתנו כדי ליתן טעם, שפיר י"ל דל"ב כלל שיהא טעם דגן. [↑](#footnote-ref-324)
324. ונפ"מ רבתא בזה דלפ"ז כל הא דבעינן שיהא בה טעם דגן הוא רק בכה"ג דאיירי האבודרהם והשו"ע שעירב קמח דוחן עם קמח דגן, אך כל שהדגן ניכר בתערובת ל"ב שיהא באכילת התערובת טעם דגן. [↑](#footnote-ref-325)
325. אך העירו די"ל דמכוון ד' המג"א דלמש"כ הב"י והרמ"א דכל שעירבוהו כדי ליתן טעם הוי עיקר, הדין נותן דאף בצלים וחומץ בתבשיל הוי עיקר, אך לפ"מ דקי"ל דדין זה הוא רק בה' מיני דגן ומדינא כל שיש בו וכו', היינו רק כשהוא מעיקר התבשיל. [↑](#footnote-ref-326)
326. הפתח הדביר שם הוסיף עוד דהוא משום דהדגים איתניהו בעינייהו והקמח לתשמיש הדגים הוא בא, - אך מבו' בדבריו שם דהיינו רק משום דאין נתינת הקמח לשם טעם אלא דבפועל הוא מוסיף קצת טעם, אך כל שנתינתו לשם טעם, כדי שיהא מין אחר משונה בטעמו, יש בזה לדינא דכל שיש בו וכו', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-327)
327. צ"ב לפ"ז במש"כ רש"י שם לדמותו לפת אורז ודוחן דמברך בתחילה במ"מ ולבסוף ולא כלום, דהרי בפהב"כ הא דאין מברכין לפני' במ"מ ולאחרי' אין מברכין מעין ג' הוא משום דחיוב ברכה לפני' הוא בכ"ש וחיוב ברכה לאחרי' הוא רק בכזית, ואי"ז ענין לפת אורז ודוחן, - אך הנה התר"י שם כתב בתו"ד בביאור דברי רש"י דהיינו משום שאי"ז דרך אכילה כ"כ מרוב התבלין שבו, ומבו' דאין הטעם משום דאינו אוכל כזית מן הדגן, אלא משום דאין אכילתו חשובה לברך עליו מעין ג', וכ"נ גם מד' התוס' והתוס' הרא"ש שם שפירשו כן לדבריו, וכ"נ ממשה"ק הפסקי רי"ד שם ע"ד רש"י דלא תהא פהב"כ גרועה מדייסא וממעשה קדירה שמברכין אחרי' מעין ג', ואם טעמא דרש"י הוא משום דאין אוכל כזית מן הדגן, אי"ז ענין לדייסא ומעשה קדירה, וכ"נ ממש"כ המאורות לקמן שם וההשלמה לקמן מ"א ב' והאו"ז בסימן קמ"ט דאף לפירש"י אם קבע עלי' סעודה מברך לאחרי' ברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-328)
328. המ"ב שם סוסקמ"ז כתב לפ"ז דה"נ כשהי' בדגן כזית בכדא"פ, אלא שלא אכל רק מקצת מהפת שלא הי' שיעור כזית דגן בכל הזיתים שאכל אינו מברך ברהמ"ז, - אך הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ח ס"ג כתב דכל דיש בדגן כזית בכדא"פ מברך ברהמ"ז על כזית מהתערובת, וכתב די"א דאינו מברך ברהמ"ז עד שיאכל כל הפרס ויש לחוש לדבריהם להקל בספק ברכות, ולכאו' הוא כדעת ר"ח כהן דכל שיש בתערובת כזית בכדא"פ יוצא יד"ח מצה באכילת כזית מן התערובת, וה"נ מברך ברהמ"ז על כזית מן התערובת. [↑](#footnote-ref-329)
329. הגר"ז בלוח ברכה"נ פ"ב ס"ה כתב טעם אחר בזה דשאני תערובת קמח בקמח שהם נבללין זב"ז ואין קמח הדגן ניכר כלל, ומשא"כ בתערובת קמח דגן או דגן עצמו במינים ארים דממשות הדגן ניכר, וע"כ אף אם אין בו כזית בכדא"פ מברך מעין ג', - וצ"ב דאמנם אם הא דבדליכא כזית בכדא"פ אינו מברך מעין ג' הוא משום דהדגן בטל, הרי דע"ז מהני הא דממשות הדגן ניכר דאינו בטל, אך כיון דאף היכא דליכא כזית בכדא"פ אין ממשות הדגן בטל, וכדחזינן דמברך המוציא ובמ"מ, והא דאינו מברך ברהמ"ז ומעין ג' הוא משום דאינו אוכל מן הדגן כזית, מה מהני הא דממשות הדגן ניכר דמכח זה מברך מעין ג' על כזית מן התערובת. [↑](#footnote-ref-330)
330. הגרע"א בגהש"ס כתב דלישנא קייטא נקטו דא"צ לברך, שהרי אף אינו רשאי לברך דהוי ברכה לבטלה, ומבו' בדבריו דפשיטא לי' דאם בירך במ"מ על שאר מינים הוי ברכה לבטלה, ועמש"נ בזה להלן בהערה, - אך העירו דמ"ט הוי ברכה לבטלה, הרי אף אם ניתן הקמח לדבק הוא טעון ברכה, אלא דהו"ל טפל והוא נפטר בברכת השקדים, אך מ"מ כל שבירך עליו במ"מ אי"ז ברכה לבטלה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-331)
331. המרומי שדה כתב לפרש לד' התוס', דמש"כ דטוב להחמיר אי"ז משום דשמא לא חשיב כלדבק, אלא אף דחשיב כלדבק ומברך על השקדים בפה"ע, מ"מ נסתפקו שמא צריך לברך גם במ"מ, משום דאפשר לקלוף הקמח ואינו טפל כ"כ, שאינו טפל באכילה, אלא הוא טפל בעשייתו כדי שיתדבק, ובזה צידדו התוס' דא"צ לברך במ"מ דסגי בברכת בפה"ע, וזהו שנקטו לישנא ד"אין צריך" לברך במ"מ, וע"ז הוא שכתבו דטוב לגמעו בתוך הסעודה ופטור ממ"נ אחר שיברך העץ, דאם הקמח טפל הוא נפטר בברכת השקדים ואם אינו טפל הוא נפטר בברכת הלחם, וזהו שכתבו ופטור ממ"נ. [↑](#footnote-ref-332)
332. והמ"ב בסימן ר"ח סקל"ג נסתפק בפת שעושין מטערקע"שי וויי"ץ אם ברכתו שהכל או דהו"ל בכלל אורז דברכתו במ"מ, וכתב דהנכון לכתחילה שלא יאכלם אלא בתוך הסעודה, ובשעה"צ שם סקל"ו כתב דאם א"א לו לעשות כן יברך שהכל. [↑](#footnote-ref-333)
333. ואמנם י"ל דהכא גרע טפי משום דודאי אין ברכתו שהכל, ואך מספק במ"מ או בפה"ע מברכין שהכל, ובכה"ג טוב להחמיר ולאכלו בתוך הסעודה. [↑](#footnote-ref-334)
334. למש"כ השיטת ריב"ב לעיל ל"ו ב' בתחילת דבריו והגר"א באמרי נועם שם דרב כהנא לית לי' לדינא דכל שיש בו וכו', ואינו מברך במ"מ אלא כשהקמח הוא עיקר, ניחא. [↑](#footnote-ref-335)
335. וכ"נ להדיא בד' הרשב"ץ דגם הא דבדלא מפשו קמחא מברך בפה"א הוא משום דניתן הקמח לדבק. [↑](#footnote-ref-336)
336. ועיי"ש שנקט לדינא דכל שהקמח הוא רוב מברכין במ"מ אף אם הוא לדבק, וכ"כ המטה יהודה שם סק"א, והביאם השעה"צ שם סקי"ג, וכתב עוד אינו מצוי שיתן בו כ"כ קמח ולא יהי' רק לדבק ולא למאכל גופא. [↑](#footnote-ref-337)
337. מבו' מדבריו, דאף דהוא אסור גם באורז ודוחן, ולא אמרינן דבל' בנ"א אין קרוי מזון אלא חמשת המינים, מ"מ הוא מותר בשאר המינים, ונלמד מזה דשאר המינים לא מיקרו כלל מזון, ולפ"ז אם בירך על שאר מינים במ"מ לא יצא, וכמש"נ לעיל בהערה, וכ"ה מבו' גם מד' המחנ"א ודעימי' שעמדו ע"ד הטור דמ"ט הנודר מן המזון אינו אסור באורז, ולא אמדו דמ"ט אינו אסור בשאר מילי דזייני. [↑](#footnote-ref-338)
338. ועד"ז כתב תר"י לקמן מ"ד א' למש"כ שם דאומר על כל מה שבראת ברוך חי העולמים, והיינו דמברך בורא נפשות רבות וכל מה שצריך, וחסרונן מלשון רק כל מחסורך, ועל כל מה שבראת ברוך חי העולמים, ועל כל מה שבראת דבוק עם סוף הברכה. [↑](#footnote-ref-339)
339. וכתב לפרש עוד דהוא משום דמי שטעה ובירך על העץ או על הגפן וכיו"ב קודם אכילתו א"צ לחזור ולברך ברכה אחרת לפניו אלא מברך כראוי לו אחר אכילתו, אך אם בירך בורא נפשות אפי' על המים לפניהם לא עלתה לו ברכה וצריך לברך לפניהם שהכל, וע"כ קרו לי' ולא כלום. [↑](#footnote-ref-340)
340. ההשלמה והמאורות כתבו בשם בה"ג **דחטים דשלקי להו בעינייהו מברך עלייהו בפה"א משום דבעינייהו קיימי,** וכ"כ הערוך בע' זריד, ומשמעות דבריהם דהא דהכוסס את החטה מברך בפה"א הוא משום דלא נשתנית החטה מברייתה, ומה"ט הוא דגם אם בישל את החטים שלימות ולא נשתנו אין מברכין עליהן בפה"א. [↑](#footnote-ref-341)
341. ולקמן מ"ד א' כתב הרא"ה דהא דהכוסס את החטה מברך בפה"א הוא משום דלא מיקרי ביטול דעת מאן דעביד הכי ולהכי לא נפקא מכלל בפה"א, ומשמע דהיינו דהא דדבר שאין דרך לאכלו חי מברכין עליו שהכל, הוא משום דהאוכלו בטלה דעתו, וכמש"כ השבה"ל בסימן קס"ב, ובכוסס את החטה לא בטלה דעתו, וע"כ מברך בפה"א. [↑](#footnote-ref-342)
342. הא"ר שם סק"ו דהיינו רק בשעורה חי' או בקלוי', אך במבושלת מברכין עלי' בפה"א, והביאו המ"ב שם סקט"ז, - אך בד' הלח"מ בפ"ג מברכות ה"ב מבו' דאף במבושלת אין מברכין עלי' בפה"א, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן רי"א ס"ה בסו"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-343)
343. וזהו שכתב די"ל דהא דכל המוקדם בפסוק מוקדם לברכה איירי אף בכוסס את החטה ואיירי בדברים שברכותיהן שוות כמו חטה לגבי שעורה, והרי דגם כוסס את השעורה מברך בפה"א, שהרי להדיא כתב הרא"ש דברכותיהן שוות, (ועוד דאם הכוסס את השעורה מברך שהכל פשיטא דחטה קודמת דברכת בפה"א קודמת לברכת שהכל. [↑](#footnote-ref-344)
344. המג"א שם סק"ב כתב בדעת הרמב"ם דכל שהסיר קליפתן מברך במ"מ, והמחה"ש שם כתב דהיינו כשנדבקו זל"ז, אך הביאוה"ל שם ס"ז כתב דהיינו אף כשלא נדבקו ע"י הבישול, - ועמש"כ בדין זה הא"ר שם סק"ה והפמ"ג באש"א שם סק"ז וסק"י והעוללות אפרים בדין י"א. [↑](#footnote-ref-345)
345. אך לדעת ש"ר דאין מברכין על אורז במ"מ כשבישלו כשהוא שלם, ונתבאר להלן, מבו' דאף דהדרך לאכלו כן, מ"מ לא חשיב כמעשה קדירה ואין מברכין עליו במ"מ, ולפ"ז הדין נותן דגם בשעורים שהוסרה קליפתם ומקצת מהן גופא, לא יועיל הא דדרך אכילתם כן. [↑](#footnote-ref-346)
346. וכ"ה מבו' ממה שאמרו לקמן ל"ח א' דמברכין על שתיתא עבה במ"מ, אף דאינה נעשית ע"י בישול אלא ע"י קלי', ונתבאר בדף מס' 24, - וזה דלא כמש"כ כמה מחכמי הדור דדינא הוא דלא חשיב כמעשה קדירה אלא ע"י בישול ולא ע"י קלי', ונחלקו לפ"ז בדין פריכיות אורז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-347)
347. וכ"נ בד' המאירי בסוגיין דל"ב כלל שידבקו זל"ז וכל שנתחלקו או שנתבקעו ע"י הבישול מברכין עליהן במ"מ, ובתו"ד כתב דאף חטין דשלקינהו בעינייהו אם נתבקעו ע"י הבישול מברך עליהן במ"מ. [↑](#footnote-ref-348)
348. מבו' בדבריו דלפ"ז לא נחלק תר"י על הרא"ש, וצ"ב, דבד' הרא"ש שכתב דבעינן דבישלו ועשאו כעין דייסא מבו' דשוה דין אורז לדין ה' המינין, ולדעת תר"י חלוקין הן זמ"ז משום דאורז דרכו לאכלו כשהוא שלם. [↑](#footnote-ref-349)
349. הא"ר שם סק"ט כתב דממש"כ הארחות חיים בהל' ברכות ס"ה והכל בו בסימן כ"ד בשם רבינו יונה דאפי' אכלו שלם כמות שהוא מברכין עליו במ"מ, מבו' דאף אם לא נתמעך כלל מברכין עליו במ"מ. [↑](#footnote-ref-350)
350. לכאו' מכוון דבריו דס"ל כד' הריא"ז דאם מברכין על אורז במ"מ משום דזיין, הדין נותן דאף יש בו לדינא דכל שיש בו וכו', דאף שאמרו דאי שמועינן כל שיש בו הו"א וכו' אבל איתי' בעיני' אפי' אורז ודוחן נמי מברכין עליו במ"מ, מ"מ לפ"מ דאשמועינן דלרב ושמואל אף אורז בעיני' אין מברכין עליו במ"מ, הרי דמה"ט הוא דלי"ב לדינא דכל שיש בו וכו', וממילא דלמ"ד דמברכין עליו במ"מ אף יש בו לדינא דכל שיש בו וכו', וכיון דמשמעות הגמ' דקי"ל כרב ושמואל דכל שיש בו מה' המינין וכו', והרי דכל שיש בו אורז אין מברכין עליו במ"מ, בע"כ דקי"ל כרב ושמואל דאין מברכין במ"מ על אורז. [↑](#footnote-ref-351)
351. הבה"ג בפירקין כתב בתחילת דבריו דאורז בין בשלי' בשולי ובין אפיי' לחם מברך בתחילה בפה"א משום דלאו מין דגן הוא, וכתב די"א דאם בשלי' או אפיי' לחמא מברך במ"מ. [↑](#footnote-ref-352)
352. לכאו' כ"ז הוא כשגם המין השני הוא מעיקר התבשיל, ואי"ז תבשיל דאורז אלא תבשיל דאורז ומין אחר, ובכה"ג אין מברכין עליו במ"מ, אך כל שאין המין השני מעיקר התבשיל והוא טפל לאורז, הו"ל תבשיל דאורז ומברכין עליו במ"מ. [↑](#footnote-ref-353)
353. המאירי בסוגיין כתב דבאורז ודוחן ע"י תערובת מברך שהכל, וצ"ב דמאי כללא הוא דמברך שהכל, הרי תליא במין התבשיל שהוא מעורב בו, - ולכאו' מוכח מדבריו כמש"כ הב"י דכל שנתערב אף במיעוט דמין אחר אין מברכין עליו במ"מ, ובכה"ג הויא ברכת האורז עצמו שהכל, וכמש"כ כן הרשב"ץ, אך צ"ב דמ"ט ברכתו שהכל ואין ברכתו בפה"א. [↑](#footnote-ref-354)
354. לכאו' המכוון בזה הוא דהא דמברכין על האורז במ"מ הוא מכח הא דאית לי' חשיבות דמזון, ובזה הוא דאמרינן דכל שהוא מעורב בדבר אחר כבר אין לכל התבשיל חשיבות דמזון, וע"כ אין מברכין עליו במ"מ, - וזה מתפרש טפי אי נימא בדעת הרמב"ם דיסוד דינא דכל שיש בו וכו' הוא דברכת במ"מ אינה על מין מסוים אלא על מאכל דמזון, ובזה הוא דאמרינן דכל דיש בו מה' מיני דגן חשיב כל המאכל כמאכל דמזון וברכת כולו היא במ"מ, ונתבאר בדף מס' 15 בהערה, והרי שדנים על התבשיל כולו כדבר אחד וכל שיש בו מה' מיני דגן חשיב כולו כמאכל דמזון, ובאורז הוא להיפך דכל שאין כולו מן האורז אין לכולו חשיבות דמזון. [↑](#footnote-ref-355)
355. אך הב"ח שם סוס"ז כתב בדין אורז ודוחן שבישלו אותם ע"י תערובת בדבר אחר דמברך עליו כברכת אותו תבשיל בין שהתערובת הוא ברובו בין שהוא במיעוטו, - ומבו' מדבריו דהא דאין מברכין על האורז בתערובת במ"מ, אי"ז דין מסוים בברכת במ"מ, אלא הוא משום דלעולם חשיב המין השני לעיקר, וע"כ מברכין על התערובת את ברכת אותו המין ואין מברכין עליו את ברכת האורז והדוחן, וע"כ היינו אף למ"ד דמברכין על דוחן בפה"א, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-356)
356. המאירי כתב בתו"ד דשאר מיני קטניות כל עניניהם בשהכל בלבד ובבורא נפשות, ומבו' דלעולם אין מברכין על הקטניות בפה"א אלא שהכל, וצ"ב הטעם בזה, - והרשב"ץ בסוגיין כתב דלמש"כ הרי"ף דבפת דוחן מברכין שהכל, ה"ה במעשה קדירה דדוחן ובכוסס דוחן, ומבו' דהא דמברכין שהכל אי"ז מטעמי דהתר"י, אלא מטעמא אחרינא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-357)
357. בד' הגר"ז בסימן ר"ב סי"ז מבו' דלתי' זה הוא חד דינא עם הא דפירות שנימוחו לגמרי ואין דרכן בכך דמברכין עליהן שהכל לדעת רש"י ודעימי' לקמן ל"ח א', וכ"נ בתשו' חת"ס או"ח סימן נ', ונתבאר בזה בדף מס' 22, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-358)
358. וכ"ה מבו' ממש"כ תר"י דהא דמברכין ע"ז שהכל הוא משום שכוללת הכל ואפי' הפת כדתנן ועל כולם אם אמר שהכל יצא, ומבו' דלמ"ד לקמן מ' ב' דאם בירך על הפת שהכל לא יצא, אין מברכין ע"ז שהכל, והרי דעיקר הא דמברכין ע"ז שהכל ואין מברכין בפה"א הוא משום דיש בזה למעלת הפת. [↑](#footnote-ref-359)
359. ולב' דרכים אלו ניחא גם משה"ק בתשו' חת"ס או"ח סימן נ' על טעם זה מהא דבשמים כתושים מברכין עליהן את ברכתן אע"ג שאין הפרי ניכר. [↑](#footnote-ref-360)
360. והיינו דעיקר הא דאין מברכין עליו בפה"א משום דאישתני לעילויא, היינו דכיון דאישתני לעילויא ונעשה פת ראוי לברך על מעלה זו, וע"כ לא סגי בברכת בפה"א דאין בה הודאה על מעלת הפת, אלא מברך שהכל, דבברכת שהכל נכלל הודאה על כל הדברים שנהיו בדברו, ועמש"כ היד הקטנה בפ"ג סקס"ה לפרש קצת בע"א. [↑](#footnote-ref-361)
361. ועד"ז כתב בתשו' חת"ס או"ח סו"ס נ' בדין קמח טירקשען ווייץ תירס די"ל דהוי בכלל אורז ומברכין עליו במ"מ, ואע"ג דלא נטעי לי' אדעתא דהכי ועיקרו למאכל עופות, אי"ז טעם אלא לענין שלא לברך בפה"א שאי"ז עיקר הפרי, אך לענין במ"מ אין לחלק בזה, והוכיח כן משבולת שועל. [↑](#footnote-ref-362)
362. התוס' ודעימייהו הביאו כן מירושלמי שאמרו הדין דאכיל סולת מאי מברך בסופה ר' ירמי' אמר לא אכלית סלת מן יומא, אך בס' הפרדס שער הדגן תמה ע"ז וכתב לפרש לד' הירושלמי בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-363)
363. המג"א שם סק"ז כתב דבד' השו"ע משמע שנקט לעיקר כדעת הבה"ג ודעימי' דמברך לאחריו בורא נפשות, וע"כ אם אירע שאכל שלא בתוך הסעודה יברך בורא נפשות, וכ"כ המ"ב שם סקי"ח. [↑](#footnote-ref-364)
364. והעירו דבד' הרשב"א לעיל שם משמע דהצד דמברכין ע"ז מעין ג', אי"ז משום דהוי משבעת המינים, אלא משום דכל דאילו אפו לי' מברך ג' ברכות כי לא אפו לי' מברך מעין ג', ומה"ט הוא די"ל דאף קמח שמברכין עליו שהכל מברכין לאחריו מעין ג'. [↑](#footnote-ref-365)
365. אך ההעמ"ש בסימן נ"ג סק"ח כתב דכוסמין ושבולת שועל ושיפון אינם מז' המינים כלל, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, והא דמברכין עליהן ברהמ"ז הוא משום דברהמ"ז לא תלי בז' המינים אלא בשם לחם, והא דמברכין עליהן מעין ג' אינו אלא מדרבנן, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-366)
366. יש שפירשו בזה בע"א, דמלבד הא דמברכין מעין ג' על מיני דגן מכח הא דהוו מז' המינים, דומיא דגפן וכו', גם מברכין עליהן מעין ג' מכח הא דהוו מזון, וכאשר כ"ה למש"כ ההעמ"ש בסימן נ"ג סק"ח, ונתבאר לעיל בהערה, וע"כ הוא דלריה"ג דאורז מין דגן הוא והוי מזון גמור מברכין עליו מעין ג', והא דלדידן אין מברכין מעין ג' על אורז הוא משום דאינו מזון גמור כמיני דגן וגם אינו מז' המינים, - וסמך לדבר ממש"כ בפירש"י לקמן מ"א ב' דבפת הבאה בכיסנין מתוך שנותנים בה תבלין הרבה וכו' ומאכלה מועט לא הטעינוה ברכה מעין ג' מידי דהוי אפת אורז ודוחן, והרי דהא דאין מברכין מעין ג' על פת אורז ודוחן הוא משום משום דלא חשיבי כ"כ, וזהו דמדמי לה דה"נ אין מברכין מעין ג' על פהב"כ שמאכלה מועט, דאם הא דאין מברכין מעין ג' על אורז ודוחן הוא משום דל"ה מז' המינים, מה ענין זה לפהב"כ שמאכלה מועט. [↑](#footnote-ref-367)
367. ולפ"ז נמצא דכל הא דמהני בזה דין גרירה הוא רק לענין ברהמ"ז ולא לענין מעין ג', אך שמא יש לפרש לדבריהם בע"א, דמכח דין גרירה נטפל האורז לחיטים וחשיבא כל העיסה כז' המינים, ולפ"ז אף יברכו ע"ז מעין ג', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-368)
368. וצ"ב דמ"ש ממש"כ בסק"ט דבספיקא דאורז ודוחן מברך שהכל, ועמש"כ בזה התורת חיים שם סק"כ. [↑](#footnote-ref-369)
369. וכמש"כ כן הרא"ה לקמן מ' ב' דכל שברכתו במ"מ אינו יוצא בברכה שיש בה לשון פרי, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ג הי"ב, וכ"כ הנהר שלום בסימן ר"ח סק"ז והמטה יהודה שם סק"ב, וכן צידד המאמ"ר שם סקי"ג, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ח בדעת המג"א, וכ"נ בד' המ"ב שם סוסקכ"ו, - אך בד' האהעו"ז מבו' דאם בירך בפה"א יצא, וכ"ה מבו' בד' הט"ז בסימן ר"ח סק"ח, אך בד' הנהר שלום שם סק"ז משמע שפירש בדבריו דהיינו רק במקום ספק משום דמוקמינן לי' על ברכתו הראשונה, וכ"כ היד הקטנה בפ"ג סקס"ה, וכ"ה למש"כ הרשב"ץ לקמן מ' ב' דאף אם בירך על הפת בפה"א יצא, וכ"כ הרמ"ע מפאנו באלפסי זוטא והנשמ"א בכלל נ"ח סק"ב. [↑](#footnote-ref-370)
370. ויש לפרש עוד על דרכו דברכת שהכל היא ברכה כללית הראוי' לכל מילי, וברכת בפה"א על מיני מזונות הוי שינוי מן המטבע, וע"כ עדיף לברך שהכל, אף דודאי אי"ז ברכתו, וזה ע"ד מש"כ החיי אדם בכלל נ"א סי"ב בטעם הא דבספק אם הוא עיקר הפרי מברך בפה"א ואינו מברך בפה"ע, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-371)
371. והרא"ה בסוגיין כתב דהיינו דלענין ברכה שלפני' מיקרי שפיר פרי, כיון דאירבי לענין ביכורים וערלה דכתיב בהו פרי, ולענין ברכה שלאחרי', כיון דבההוא קרא דכתיבי שבעת המינים כתיב עליהו ואכלת ושבעת ומינה ילפינן לברכת מעין ג', ובהך קרא כתיב זית שמן, נלמד מזה דמברכין על שמן מעין ג', ויין כשמן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-372)
372. צ"ע, שהרי להדיא אמרו בפסחים שם דגם הא דתנן דאין סופגין את הארבעים אלא על היוצא מן הזיתים ומן הענבים הוא משום דשאר מי פירות זיעה בעלמא הוא. [↑](#footnote-ref-373)
373. ועיי"ש בדין י"ח שכתב דמה"ט מברכין על הסוכר בפה"א דל"ד לדבש תמרים ומי פירות שאין דרכן בכך, אלא למי שלקות שדרכן בכך, ואין נוטעין הקנים אלא בעבור הדבש שלהם כמו שנוטעין הזיתים בעבור השמן שלהם והרי שמן זית כזית וכן הדבש והסוכר של קנים הרי הוא כקנים עצמן. [↑](#footnote-ref-374)
374. כן פירשו הרשב"א וש"ר בנדרים שם, אך בד' הר"א ממיץ שהביא השטמ"ק שם מבו' דחומץ סתוניות אין דרכו לאכול כמו סתוניות עצמן, וכ"כ בפי' הריבמ"צ בתרומות פי"א מ"ב דסתוניות אין עומדין ליין אלא לאוכל. [↑](#footnote-ref-375)
375. לכאו' כ"ז ניחא אם דינא דזיעה בעלמא הוא דהמשקין שבפירות אינם מגוף האיסור, ובזה י"ל דאף דפרי דעיקרו למשקין הוו אף המשקין מגוף האיסור, מ"מ בסתוניות דגריעי טובא אין המשקין שבהן מגוף האיסור, אך למש"נ להלן בדעת התוס' ועוד מקמאי דדינא דזיעה בעלמא הוא משום דנשתנו מברייתן, הרי דכיון דכל שנשתנו למעליותא לא בטל מהן תורת פרי מכח הא דנשתנו, הדין נותן דאף בסתוניות דגריעי טובא, מ"מ ל"מ מה שנשתנו לבטל מהן תורת פרי כיון דהו"ל שינוי למעליותא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-376)
376. עיי"ש במש"כ דהא דאין חייבין על מי פירות אי"ז משום דבטל אוכל אלא משום דזיעה בעלמא הוא, וכתב לדמותו למה שאמרו שם צ"ט ב' בציר דגים דזיעה בעלמא הוא, וכתב עוד דאם שחק את התמרים וגמען מברך בפה"ע, ול"ד לדבש תמרים דהוי זיעה בעלמא, והרשב"ץ בסוגיין הוסיף לפרש דהיינו דבהמחה את התמרים וגמען לגופן הוא גומע ומשא"כ בדבש תמרים שאינו שותה אלא היוצא מהן דזיעה בעלמא הוא, ועמש"נ עוד בזה בדף מס' 19. [↑](#footnote-ref-377)
377. וכ"נ ממש"כ הרא"ה דהי' מקום לומר דבדבש דנשאר הפרי קיים אמרינן דהאי דפריש מיני' ליהוי כמקצתו של פרי ולברך בפה"ע, והיינ משום דהי' מקום לומר דלא חשבינן לה כנשתנה מברייתו. [↑](#footnote-ref-378)
378. ומשמעות דבריו דלאו היינו דמי שלקות כיון דאישתנו לעילויא ל"ה זיעה בעלמא, וכדעת הסוברים דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא משום דלא אישתנו לעילויא, אלא היינו דכל הא מברכין על מי פירות שהכל מכח הא דהוו זיעה בעלמא, הוא רק בצירוף הא דאישתנו לגריעותא וע"כ נגרעה ברכתן, ומשא"כ במי שלקות דלעילויא אישתנו מברכין עליהן את ברכתן אף דהוו זיעה בעלמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-379)
379. ובדבריו בסימן ק"ד מבו' דלא הוצרך לחלק כן אלא לד' המפרשים שהביא בסימן צ"ח ובסימן ק"ח דמי שלקות היינו שעוצרים אותם ויוצאין מהן משקין, אך לד' המפרשים דהיינו שבישלם במים, ניחא דל"ד למי פירות דמברכין עליהן שהכל, ולכאו' הוא ע"ד מש"כ הרא"ש לחלק בין מי סחיטת הפירות למים שבישלו בהן הירקות. [↑](#footnote-ref-380)
380. לכאו' הוא משום דס"ל כדעת הרא"ה ודעימי' דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא משום דנשתנו מברייתן, ואך דס"ל דלא סגי במה שנשתנו מצורתן, אלא הוא משום שנשתנו מאוכל למשקה, וע"כ כל שהוא בא לאוכל וכאוכל דמי, לא חשיב כנשתנה, ויש תורת פרי עליו. [↑](#footnote-ref-381)
381. המנחת ברוך שם כתב דלדעת הסוברים דאין לוקין על טכ"ע ניחא, ועמש"כ עוד בזה בתשו' חכם צבי סימן כ' והחוו"ד בסימן ק"ה סק"ב ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-382)
382. אך המנחת ברוך שם פירש בד' התוס' דכונתם דאף דהמשקין שבפרי אינם מכלל הפרי והוו זיעה בעלמא, מ"מ ודאי דגם קיבלו טעם מן הפרי, וזהו שהק' דמ"ט לא אסרינן בזה משום טכ"ע, וכתב דלד' הרא"ש ניחא, דהמשקין שבפרי לא קיבלו כלל טעם מן הפרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-383)
383. צ"ע דלא אישתמיט בשום דוכתא לחלק בזה דדינא דטכ"ע הוא רק בדברים שדרכן בכך, ובתשו' חזו"א סימן ל"ג הק' כן השואל, ועמש"כ החזו"א שם מכתב ב' ד"ה והעיקר להשיב ע"ז. [↑](#footnote-ref-384)
384. ועיי"ש במכתב ב' ד"ה והרשב"א שהוכיח כן ממש"כ הרשב"א בתו"ד דהא דקא כייל הכא ושאר כל מי פירות, לאו פירות שדרכן לישלק קאמר אלא כעין תפוחים ותמרים וכו', והרי דפלוגתא דר"א ור' יהושע בדין תרומה איירי אף במי שלקות, ולר' יהושע לא מחייבינן בזה מדין טכ"ע, - אך כמדומה דדבריו הם לטעמי' בסימן ל"ג סק"ה שפירש בד' הרשב"א דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא אף בפירות שדרכן לישלק, ול"מ הא דדרכן לישלק שיהיו אף משקין היוצאין מהן כמותן, אך למש"כ התהל"ד בסימן ר"ב סק"ד ללמוד מד' הרשב"א כל שדרכן לישלק אף משקין היוצאין מהן כמותן, עיי"ש, שפיר י"ל דלא פליגי ר"א ור' יהושע בדין מי שלקות בתרומה, דבזה אף לר' יהושע חייב מדין טכ"ע. [↑](#footnote-ref-385)
385. בתשו' חזו"א סימן ל"ג מכתב א' סק"ד ומכתב ג' ד"ה הרא"ש כתב דמכוון דבריו הוא דמהא דאין מביאין ביכורים משקין יש ללמוד דהיוצא מזיתים וענבים ג"כ הוי זיעה בעלמא, והא דאיתרבי בהביא ענבים ודרכן היינו דנתרבה אף זיעה. [↑](#footnote-ref-386)
386. צ"ב דמה מייתי מהא דפטר ר' יהושע בדבש תמרים מתרומה, שהרי אדרבה חזינן דמחייב ר' יהושע ביוצא מזיתים וענבים, והרי דיוצא מזיתים וענבים מיקרי פרי, ול"ד לדבש תמרים דלא מיקרי פרי, - ובתשו' חזו"א סימן ל"ג במכתב א' סק"ד מבו' לפרש דאין המכוון להביא מהא דפטר ר' יהושע דבש תמרים מתרומה, אלא להא דמייתינן מהא דפטר דבש תמרים מתרומה דה"נ אין מברכין עליו בפה"ע, והרי דכל דל"ה אוכל במקום דכתיב פרי אינו אוכל לענין ברכה, אע"ג שהוא אוכל בשאר איסורין, וא"כ ה"נ הי' בדין שלא יברכו בפה"ג על היין כיון דלא מיקרי פרי לענין ביכורים. [↑](#footnote-ref-387)
387. וכ"כ בס' הפרדס בשער המשקין ובס' שלחן של ארבע שער א' בשם התוס'. [↑](#footnote-ref-388)
388. אך בד' התוס' בחולין ק"כ ב' ד"ה הביא מבו' דהא דבעינן קרא בביכורים בהביא ענבים ודרכן, הוא משום דכתיב בהו פרי, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, ועמד ע"ז בתשו' חזו"א סימן ל"ג ריש מכתב ב'. [↑](#footnote-ref-389)
389. ובזה מתפרש עיקר מש"כ הבה"ג דהא דהוי זיעה בעלמא הוא כשנתן בו מים, אשר צ"ב דהיאך מהני מה שנתן בו מים לחשבו כזיעה בעלמא ודאינו מגוף הפרי, - ולהנ"ל ניחא, דדינא דזיעה בעלמא הוא אי"ז משום דהמי פירות אינם מכל עיקר הפרי, אלא הוא משום דנשתנה הפרי מברייתו ולא אישתני לעילויא, וע"כ אף דדבש הזב מן התמרים חשיב כאישתני לעילויא ויש תורת פרי עליו, מ"מ כל שנתן בו מים ואישתני לגריעותא הוי זיעה בעלמא. [↑](#footnote-ref-390)
390. מבו' בדבריו דלמש"כ הבה"ג דדבש הזב מעצמו מברכין עליו בפה"ע, ה"נ לענין ערלה חייבין עליו משום ערלה, וזהו שהוצרך לחלק בין דבש ליוצא מן התאנים וכו' דאין סופג את הארבעים. [↑](#footnote-ref-391)
391. ?הט"ז בסימן ר"ב סק"ה כתב בדעת הב"י שפירש לד' הרא"ש היינו דגם בתמרים חלוק אם יוצא ע"י עצמו ליוצא ע"י כתישה וסחיטה, וזה מתפרש למש"נ בדעת הבה"ג דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא משום דנשתנו מברייתם, ולפ"ז י"ל דכל שזב מעצמו לא חשיב כנשתנה מברייתו, דכיון דהוא עומד מעצמו לזוב, חשיב דזהו עיקר צורתו, ומשא"כ ביוצא ע"י סחיטה וכתישה דהו"ל כנשתנה מברייתו, ועיי"ש שתמה ע"ז דודאי יוצא טפי ע"י סחיטה וכתישה ממה שיצא ע"י זיבה מאליו, דבזיבה מאליו הוי זיעה בעלמא משא"כ בכתישה וסחיטה שיוצא גוף הפרי ממנו, ועייי"ש במש"כ לפרש לד' הרא"ש בע"א, ובמש"כ הפמ"ג שם. [↑](#footnote-ref-392)
392. שמא מכוון דבריו הוא, דאף דמי פירות הוו זיעה בעלמא ואין תורת פרי עליהן, מ"מ לא גריעי מכל דברים הגדלים באילן ואין תורת פרי עליהן דמברכין עליהן בפה"א, ומש"כ דאין סברא להוריד אותו מב' מעלות, הוא כמש"נ בדף מס' 11 בדעת הטור ודעימי' דהא דכל דברים דאין עליהן תורת פרי אין מברכין עליהן בפה"ע הוא משום דדינא הוא דאין מברכין בפה"ע אלא על עיקר הפרי, ונתבאר שם בהערה מד' האהעו"ז והנשמ"א דהיינו דע"כ נחית חד דרגא מבפה"ע לבפה"א, וכ"נ בד' המג"א בסימן ר"ד סק"ז, וה"נ הכא דכוותה, ואמנם אי נימא דהא דזיעה בעלמא היינו משום דנשתנה מברייתו, ניחא דאף אין מברכין עליו בפה"א, ול"ד לדברים שאין עליהן תורת פרי דמברכין עליהן בפה"א, - אך בדבריו משמע טפי בע"א, דמכח הא דהו"ל זיעה בעלמא חשיב דאישתני לגריעותא, והא דאישתני לגריעותא ל"מ אלא דמכח זה נחית חד דרגא. [↑](#footnote-ref-393)
393. וכ"ה מוכח ממש"כ התוס' והתוס' הרא"ש בחולין שם בשם ה"ר שמואל דבמי פירות בעינן קרא לרבויי אף באיסורים דלא כתיב בהו אכילה משום דאי"ז גוף הפרי, והוא נידון אחד עם דינא דהמחהו וגמעו, ונתבאר להלן בהערה, וצ"ע לפ"ז מה שעמדו התוס' והתוס' הרא"ש שם בהא דבעינן קרא לרבויי מיחוי חלב אף דשתי' בכלל אכילה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-394)
394. ואמנם הנה התוס' שם ד"ה היכא דלאו עמדו דמ"ט בעינן קרא לרבות בכלאים משקין היוצאין הרי לא כתיב בהו אכילה, וכתבו בשם ה"ר שמואל דרק בחלב ובחמץ שהמחהו הוא דהוה מחייבינן אלמלי הא דכתיב בי' אכילה כיון שהוא גוף החלב והחמץ אלא שנימוח, אבל משקה היוצא מכלאים אפי' לא כתיב בהו אכילה כמאן דכתיב בהו דמי שאי"ז גוף הפרי, ולכאו' לפ"ז הוא נידון בפנ"ע במשקין היוצאין, ואי"ז חד דינא עם דין מיחוי, וצ"ב לפ"ז במה שאמרו דמצינו לחייב על משקין היוצאין מהא דרבי קרא מיחוי, ועמש"כ בזה המהרש"א שם, - אך הנה התוס' הרא"ש שם פירש לד' ה"ר שמואל דהיינו דשאני מיחוי דעדיין שמו עליו ונקרא מיחוי חלב ונבילה, ומשא"כ בענבים שעשאן יין אין שמו עליו וע"כ אף דלא כתיב בכלאים אכילה בעי ריבוי, ומבו' דאין מכוון הדברים דבמשקין היוצאין הוא נידון בפנ"ע דהמשקין אינם מגוף האיסור והוו זיעה בעלמא, דלעולם הוא חד דינא עם דין מיחוי דנשתנה ואין זה הדבר שנאסר, אלא דבמיחוי כל הא דחשבינן דאי"ז הדבר שנאסר אף דעדין שמו עליו הוא משום דכתיב אכילה, ובמשקין היוצאין גם אם לא כתיב אכילה אי"ז הדבר שנאסר משום דאין שמו עליו, ולפ"ז שפיר ילפינן לאסור במשקין היוצאין מהא דרבי קרא מיחוי, דמזה נלמד דהאיסור קיים אף כשנשתנה, וה"נ הוא במשקין היוצאין. [↑](#footnote-ref-395)
395. והיינו דבדין מי פירות יש לדון משום תרי מילי, חדא, דכיון דנשתנו מאוכל למשקה אינם אסורין, ועוד, דהמשקין שבפרי אינם מכלל עיקר הפרי אלא הם זיעה בעלמא, וזהו שכתב הרמב"ן דמדינא אף דנשתנה מאוכל למשקה אסור, והא דילפינן מקרא בחולין שם הוא אסמכתא בעלמא, וכל הא דאין חייבין על מי פירות, הוא משום דהם זיעה בעלמא ואינם מכלל עיקר הפרי. [↑](#footnote-ref-396)
396. ועיי"ש שהביא כן מתשו' פנ"י ותשו' חת"ס דאיכא נפ"מ בין היכא שנמחה גוף האיסור דאסור למשקה הנסחט דהוי זיעה בעלמא, ועיי"ש במש"כ לישב למה שהוכיח החכם צבי בסימן כ' דאין לחלק בין משקה הנסחט מפרי לבין גוף האיסור שנמחה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-397)
397. ובדבריו שם מבו' דאף שמן היוצא מעצמו ל"ה משקה אלא זיעה בעלמא, ועמש"כ בזה החזו"א בטבו"י סימן ד' סק"ט, וזה דלא כמו שנקט הראש יוסף בסוגיין בדעתו דהיוצא מזיתים וענבים הוי משקה אף כשיצא מעצמו, ונחלק בזה ע"ד החמד משה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-398)
398. וכ"כ המאירי בסוגיין בפי' קמא, וכ"כ המאירי לעיל ל"ו א' דפירות האילן או פירות הארץ שנכתשו או נטחנו אין כתישתן מפקעת ברכתן מהם אף על משקה היוצא מהן. [↑](#footnote-ref-399)
399. בל' הרשב"ץ משמע דהיינו דלענין איסור גזה"כ הוא דפטור, אך לענין ברכה דליכא להגזה"כ מברך עליהן בפה"ע, ורק ביוצא מאליו אינו מברך עליו בפה"ע דהוי זיעה בעלמא, - וי"ל דאי"ז גזה"כ בעלמא, אלא היינו דלענין איסור חייל האיסור על הפרי בצורתו וכל דאישתני והוי כדבר אחר ליכא עלי' איסורא, ודמי להמחהו וגמעו דבעינן קרא לרבויי, אך לענין ברכה ליכא נפ"מ במה דאישתני ואף דאישתני מברכין עליו את ברכתו, וכל הא דאין מברכין עליו את ברכתו הוא רק במשקה הזב מאליו דלא חשיב כגוף הפרי שנשתנה אלא כזיעה בעלמא. [↑](#footnote-ref-400)
400. למש"נ לעיל בטעם מש"כ הרשב"ץ בדעת הראב"ד דחלוק דין ברכה מדין איסור, י"ל דהא דתלינן להא דמר ב"ר אשי בהא דר' יהושע, היינו משום דכל הא דחשבינן למי פירות כפרי שהמחהו ונשתנה, הוא רק משום דהמי פירות בפנ"ע אין עליהן תורת פרי וכל תורת פרי שעליהן היא בתורת חלק מן הפרי, וע"כ כל שיצאו מן הפרי והוו משקה חשיבי כפרי שהמחהו, אך אילו הי' על המי פירות בפנ"ע תורת פרי, היו חייבין עליהן אף בשיצאו מן הפרי דלא חשיב כהמחהו, שהרי המי פירות גם מעיקרא הוו בצורת משקה אלא שהן בלועין בפרי ולא נשתנו כלל, ומהא דפטר ר' יהושע בשאר מי פירות ש"מ דס"ל דהמי פירות בפנ"ע הוו זיעה בעלמא וכל תורת פרי שעליהן הוא בתורת חלק מן הפרי וע"כ כל שיצאו מן הפרי הוו כפרי שהמחהו דפקע איסורי' מיני', ומש"כ הראב"ד די"ל דר"א נמי מודה דמשקין שזבו הוו זיעה בעלמא, היינו משום די"ל דהא דמחייב ר"א בשאר משקין אי"ז משום דאף בפנ"ע יש עליהן תורת פרי וע"כ לא חשיבי כפרי שהמחהו, דלעולם מודה ר"א דהמי פירות בפנ"ע הוו זיעה בעלמא, והא דילפינן מקרא דהן אסורין בערלה הוא משום דהוו המי פירות חלק מן הפרי, ואף דכשיצאו מן הפרי הו"ל כהמחהו ילפינן מקרא דחייבין עליהן, (וזהו דילפינן מינה דה"נ אם המחה אותם חייבין עליהן, וכאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בחולין ק"כ ב' דמההיא דמי פירות ילפי' להמחהו דחייב עליו), אך מודה ר"א דאם זבו מאליהן דלא חשיבי כגוף הפרי שנשתנה אין חייבין עליהן דהו"ל זיעה בעלמא. [↑](#footnote-ref-401)
401. מבו' בדבריו דדינא דכל שיש בו וכו' אינו משום דחשבינן להמין דגן כעיקר, אלא הוא משום דתיקנו במ"מ על מידי דזיין, וכיון דיש במאכל זה מיני דגן והוי מאכל דזיין הויא ברכתו במ"מ, וע"כ ה"נ אף אם השכר הו"ל זיעה בעלמא ולי"ב מחמשת המינים מ"מ כיון דהוי מידי דזיין הי' בדין שיברכו עליו במ"מ. [↑](#footnote-ref-402)
402. אך צ"ע דמ"ש ממי שלקות שמברכין עליהן בפה"א, ועמד ע"ז בתשו' הרא"ש כלל ד' סימן ט"ו, ועיי"ש במש"כ בזה, ונתבאר בדף מס' 20. [↑](#footnote-ref-403)
403. בד' התוס' שם משמע להדיא דהיינו דמה"ט לא חשיב כאישתני לעילויא, והדר דינא דחשבינן לה כזיעה בעלמא, אך בד' התוס' רי"ח והרא"ש שדימוהו לההיא דלעיל ל"ו א' לא משמע כן, וי"ל דהוא משום דהר"י חסיד והרא"ש דנו שיברך על השכר בפה"א, וע"ז הוא שכתבו דדמי לקמחא דחיטי דמברכין עליו שהכל, אך התוס' שדנו דיברכו עליו במ"מ, אין לדמותו לדינא דקמחא דחיטי, (דלגבי ברכת במ"מ ליכא לה"ט, ונתבאר בדף מס' 9), אלא דכיון דאית לי' עילויא אחרינא לא חשיב כאישתני לעילויא והו"ל זיעה בעלמא. [↑](#footnote-ref-404)
404. אך התוס' הרשב"א שם כתב דלא חשיב דאית לי' עילויא אחרינא בפת, משום דכיון שעשו ממנה שכר לית לי' עילויא אחרינא דשוב אינה ראוי' לפת. [↑](#footnote-ref-405)
405. לכאו' אי"ז טעם אלא להא דאין מברכין ע"ז בפה"א דדמי לשלקות דאין מברכין עליהן בפה"א משום דאישתני לגריעותא, אך אכתי תיקשי דמ"ט אין מברכין ע"ז במ"מ, דע"ז בפשוטו ל"מ הא דאישתני לגריעותא, - אך ד' התוס' הרשב"א הם לטעמי' שלא הק' אלא שיברכו ע"ז בפה"א, וי"ל דהוא משום דברכת במ"מ הוא רק בדרך אכילה שהוא לסעוד ולא בדרך שתי' שאינו לסעוד, או משום דל"ה כמעשה קדירה, וע"ז שפיר כתב דחשיב כאישתני לגריעותא וע"כ אין מברכין ע"ז בפה"א. [↑](#footnote-ref-406)
406. לכאו' יש לפרש בזה בע"א, דהא דאין מברכין ע"ז בפה"א הוא משום דהמים עיקר, והא דל"ד למי שלקות דמברכין עליהן בפה"א ולא אמרינן דהמים עיקר, הוא כמש"נ בדף מס' 20 מד' תשו' הרא"ש דדין מי שלקות הוא רק כשהירקות עומדין לעצמן ורק כשבישל לצורך הירקות, וכל עיקר נידון התוס' הי' שיהא בזה לדינא דכל שיש בו וכו' דהמיני דגן עיקר, וע"ז הוא שכתבו דבשתי' אומר שהכל וע"כ לי"ב לדינא דכל שיש בו וכו'. [↑](#footnote-ref-407)
407. לכאו' כ"ה מבו' גם ממה שהוצרכו התוס' בזה לדינא דכל שיש בו וכו', ומי שלקות הוו כשלקות אף דלי"ב לדינא דכל שיש בו וכו', וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' בתי' קמא דליכא אלא טעם בעלמא, וזה אינו טעם לחלק ממי שלקות דנמי לי"ב אלא טעמא בעלמא, - אך י"ל דאף דעיקר הא דטעם השעורים הוי כשעורים הוא דומיא דמי שלקות, מ"מ בהא דאף המים נמשכין אחריהן ל"ד שכר למי שלקות, וכמש"נ בדף מס' 20 מד' תשו' הרא"ש דדינא דמי שלקות הוא רק כשהירקות עומדין לעצמן ורק כשבישל לצורך הירקות, וע"כ הוצרכו התוס' לדינא דכל שיש בו וכו', וע"ז שפיר כתבו דכיון דליכא אלא טעם בעלמא לי"ב לדינא דכל שיש בו וכו'. [↑](#footnote-ref-408)
408. ואכתי יש להעיר בזה, דאף אם מכוון ד' התוס' הוא דבשתי' חשיבי המים כעיקר, מ"מ היאך מצינו ללמוד מזה דדינא דמי שלקות הוא רק כשהן עומדין לאכילה ע"י טיבול, הרי למש"כ התוס' בתי' קמא דהא דאין מברכין על השכר במ"מ הוא משום דליכא אלא טעמא בעלמא, בע"כ דדינא דמי שלקות הוא דינא אחרינא, וכמש"נ בדף מס' 20 מד' תשו' הרא"ש, שהרי מברכין עליהן בפה"א אף דליכא אלא טעמא בעלמא, וכ"ה מבו' גם ממה שהוצרכו התוס' מעיקרא לדינא דכל שיש בו וכו', והרי דל"ד למי שלקות דהוו כשלקות אף דלי"ב לדינא דכל שיש בו וכו', וא"כ גם למש"כ בטעמא בתרא דבשתי' חשיבי המים כעיקר ואומר שהכל, אכתי י"ל דמי שלקות מברכין עליהן בפה"א אף כשהן עומדין לשתי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-409)
409. ועיי"ש שכתב לחדש דגם לדעת הרשב"א דמי בישול פירות לי"ב לדינא דמי שלקות מ"מ אין עליהן שם משקה אלא כרוטב הפירות, וע"כ הוו כפירות בתוך הסעודה לענין ברכה, והא דמברכין עליהן שהכל הוא משום דדרכן לאכול רק חיים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-410)
410. אך הפמ"ג בפתיחה להל' נט"י ד"ה וראיתי להפרישה תמה ע"ז דאף דמברכין ע"ז בפה"ע מ"מ ודאי דיש ע"ז שם משקין לענין טומאה, וכדתנן בטהרות רפ"ג דהרוטב והגריסין חשיבי משקין אע"ג דקלטו טעם הפרי, ואף דנשתנה הברכה דבטעמא תליא מילתא, מ"מ הוי משקה לענין טומאה, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן תע"ג סק"ו. [↑](#footnote-ref-411)
411. אך הפמ"ג באש"א סימן ר"ב סקכ"ו כתב דאף אם מברכין על מי בישול פירות בפה"ע, מ"מ כל ששתה אותם דרך משקה הוי משקה ויין פוטר כל מיני משקין. [↑](#footnote-ref-412)
412. הגר"ז בסימן ר"ב סי"ב פירש דגדר הדברים הוא דכל שבישלן לצורך הירקות יש על המים שם מרק, והם בטלין לגבי התבשיל, ומשא"כ כשבישלן לצורך המים דאין על המים שם מרק אלא שם משקה, ובכה"ג אינם בטלין לגבי התבשיל. [↑](#footnote-ref-413)
413. וכ"ה משמעות ד' הרא"ש שם דמש"כ דל"ד למי שלקות משום דאין עיקר הבישול לצורך השעורים, אי"ז טעם בפנ"ע דמברכין שהכל, אלא עיקר הא דמברכין שהכל הוא משום דעיקרו על שם המים, וע"ז הוא שפירש דהא דאמרינן דעיקרו על שם המים ול"ד למי שלקות דמברכין עליהן בפה"א, הוא משום דשאני מי שלקות דעיקר הבישול הוא לצורך הירקות. [↑](#footnote-ref-414)
414. ויש להוסיף, דבהך דינא דנמשכין המים אחר הירקות נתחדש דמה"ט הויא אף ברכת המים עצמן בפה"א, ולאו היינו דמברך על הטעם בפה"א ונפטרין המים מדינא דעיקר וטפל, - וכ"ה מבו' ממשמעות ד' השו"ע בסימן ר"ב סי"א בדין מי שריית תאנים וצימוקים דלדעת הרא"ש מברך לאחריהן מעין ג', ומשמע דהיינו אף כשאין בהן שיעור אלא בצירוף המים, והיינו משום דהמים נמשכין אחר התאנים והצימוקים והמים עצמן טעונין ברכת מעין ג'. [↑](#footnote-ref-415)
415. בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן קנ"ד כתב בדין שכר דמיא עיקר, ול"ד למי שלקות דמיירי כשהמים עבים ביותר ויש בהן ממשות מחמת השלקות, והביאו המג"א בסימן ר"ד סק"ט, וי"ל כן גם בד' הרא"ש והתוס' הרשב"א, וי"ל דזהו שכתב התוס' הרשב"א דבשכר אין ממשות הקמח ומשא"כ במי שלקות דיש בהן ממשות מחמת השלקות, - אך הנה השעה"צ שם סקי"ד כתב לדון דד' המהר"ם אינם כמש"כ התוס' לעיל ל"ח א' דהא דמברכין על השכר שהכל הוא אף כשיש בו כזית בכדא"פ, ולפ"ז אי"ז מתישב גם בד' התוס' הרשב"א שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-416)
416. ויש להוסיף, דגם למש"נ להלן דהוא משום דדין מי שלקות הוא רק כשהשלקות עצמן קיימין, אכתי תיקשי במה שעמד הרא"ש דמ"ש מי פירות ממי שלקות, דמ"ט לא חילק דשאני מי שלקות דהשלקות עצמן קיימין, ובע"כ ע"ד הנ"ל דכל הא דיש לחלק אם השלקות עצמן קיימין הוא רק דבכה"ג דאינם קיימין הוו המים עיקר, ואי"ז טעם כלל לגבי מי פירות. [↑](#footnote-ref-417)
417. אך שמא י"ל דכל מה שהוצרך הרא"ש להא דהשעורים עצמן נעשין דייסא הוא לגבי ברכת במ"מ, והיינו משום דאף דמי השעורים יש בהן טעם שעורים, מ"מ אין עליהן תורת מעשה קדירה, ומה"ט בשכר לא דן הרא"ש אלא דמ"ט אין מברכין בפה"א, וניח"ל הא דאין מברכין במ"מ, והיינו משום דאין ע"ז תורת מעשה קדירה, וכל הא דיש לדון דיברכו עליהן במ"מ הוא משום דהשעורים עצמן נעשין דייסא ומברכין עליהן במ"מ, וע"כ חשבינן גם לטעם השעורים שבתוך המים כטעם דמעשה קדירה דברכתו היא במ"מ, אך מי שלקות דמברכין עליהן בפה"א י"ל דהיינו אף כשנפסדו הירקות ע"י הבישול, אלמלי מש"כ הרא"ש דדינא דמי שלקות הוא רק כשעיקר הבישול הוא לצורך הירקות. [↑](#footnote-ref-418)
418. ואמנם בד' המג"א משמע קצת דכל הא דבעינן לזה הוא במי לביבות דדינא הוא דעל שתי' מברך שהכל ובמי קטניות דעל הקטניות עצמן שנימוחו מברך שהכל, ובזה הוא דמהני הא דהרוטב דינו כמאכל עצמו, אך במי שלקות א"צ לה"ט, ולפ"ז אין יסוד דינא דמי שלקות דהמים דינם כירקות עצמן, אלא הוא דין בפנ"ע דמברכין עליהן בפה"א, ול"מ הא דהרוטב דינו כמאכל עצמו אלא דלא נימא דאף דהרוטב דינו כעיקר הדבר מ"מ לא עדיף מהיכא שנימוח הדבר עצמו דמברכין עליו שהכל, - אך אכתי בעינן לה"ט לדעת הסוברים דכל פרי שנימוח ואין צורתו ניכרת כלל מברך שהכל, ונתבאר בדף מס' 22, ותיקשי דמ"ש ממי שלקות דמברכין עליהן בפה"א, ולדעת הרא"ש היינו אף בפירות שאין עיקר דרכן בבישול, ועמד ע"ז הט"ז בסימן ר"ב סק"ד בתו"ד, ובע"כ דשאני מי שלקות דכיון דמברכין על הירקות עצמן בפה"א נמשכין מימיהן אחריהן, ומשא"כ בפרי שנימוח דהפרי עצמו נשתנה, וכ"כ הברכת יהונתן בסימן ר"ב ס"ז והתהל"ד שם סק"ז. [↑](#footnote-ref-419)
419. המג"א שם סק"ו כתב דהוא דלא כמש"כ הכס"מ, והמחה"ש שם פירש דהיינו דלד' הכס"מ לא נתמעט אלא כשכונתו להעביר הזוהמא מהירקות ואח"כ לשפוך המים, אך אם דעתו לאכילת הירקות וגם למים מודה הרמב"ם דמברך בפה"א, וזה לא כמשמעות ד' הדרכ"מ דלדעת הרמב"ם גם בכה"ג מברך שהכל, ורק אם עיקר הבישול הוא לצורך המים מברך בפה"א, - וצ"ע דלכאו' מש"כ הכס"מ למעט כשכונתו להעביר הזוהמא לאו היינו להעביר הזוהמא מהירקות, אלא להעביר הזוהמא מהמים, ובכה"ג אין מברכין על המים בפה"א, כמו שאמרו בסוגיין בדין מיא דשיבתא, ולפ"ז הרי דלדעתו לא נתפרש כלל דבעינן שיבשלן לצורך המים, וזהו שכתב המג"א דהוא דלא כמש"כ הדרכ"מ בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-420)
420. ומה"ט לא כתב תר"י לפרש בזה טעם הא דשאני מי שלקות ממי פירות, דאי"ז טעם אלא כלפי שכר שעיקרו על שם המים, אך מי פירות שאינם מעורבין בדבר אחד, ל"מ מידי הא דאין עומדין לטבל בהן. [↑](#footnote-ref-421)
421. יש להוסיף דקו' התר"י לא נתישבה בד' התוס' לעיל ל"ח א' והרא"ש בסימן י"ב, דדבריהם שם לא קיימי בטעם הא דליכא בשכר לדינא דמי שלקות, דע"ז ל"מ מש"כ דליכא אלא טעמא בעלמא דגם במי שלקות ליכא אלא טעמא בעלמא, - וגם מש"כ דאית לי' עילויא אחרינא בפת לכאו' אינו טעם כלפי דינא דמי שלקות, למש"כ הרא"ש דדינא דמי שלקות הוא בכל הירקות והפירות ומשום דע"י הבישול נכנס במים טעם הפרי, וכ"ה מבו' בד' הב"ח בסימן ר"ד ס"ה ובד' הט"ז שם סק"ז והעו"ת שם סק"ב, וי"ל. [↑](#footnote-ref-422)
422. השעה"צ שם סקי"ד כתב לדון דאי"ז כמש"כ התוס' לעיל ל"ח א' דהא דמברכין על השכר שהכל הוא אף כשיש בו כזית בכדא"פ. [↑](#footnote-ref-423)
423. העו"ת שם סק"ב כתב כן מטעם אחר דשאני מי בישול פירות דהפירות מונחים במרק וניכרים דמהם יצא הטעם וע"כ מברכין עליהן בפה"ע ומשא"כ בשכר דאין השעורים מונחים בשכר ואין ניכר כלל שמהם יצא הטעם, ועיי"ש כתב עוד די"ל דכיון דיש במים יותר מו' חלקים נגד השעורים, ע"כ מברכין על המים, והמג"א שם סק"ט תמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-424)
424. לכאו' אי"ז מתישב למש"כ הזרע אמת דהא דדינא דמי שלקות הוא רק כשהבישול הוא לצורך הירקות הוא משום דאל"כ הוו המים עיקר, ולפ"ז הדין נותן דהיינו אף היכא דאישתני למעליותא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-425)
425. אך המו"ק שם כתב דבע"כ דמש"כ הראב"ד דמברכין על השבת שהכל הוא כשאוכלו חי, אך כל שנתבשל מברכין עליו בפה"א, וע"כ מברכין על מימיו בפה"א, וצ"ל דהיינו כשלא נתבשל לגמרי, שהרי כשנתבשל לגמרי אמרו בסוגיין דהוא כעץ בעלמא, - והברכת ראש בסוגיין כתב דמש"כ הראב"ד דמברכין עליו שהכל הוא בזה"ז דאינו עומד אלא לטעם, אך בימיהם הי' השבת עומד לאכילה, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן. [↑](#footnote-ref-426)
426. אך הראש יוסף בסוגיין נסתפק בזה, דשמא אף דהירק נשתנה לגריעותא ואין מברכין עליו בפה"א, מ"מ אם המים שלו טובים מאד, דלגבי המים אי"ז כשינוי לגריעותא, מברכין עליהן בפה"א. [↑](#footnote-ref-427)
427. וכ"ה גם למש"כ הרשב"א בשם הראב"ד דכל הא דמי פירות הוו זיעה בעלמא היינו כשיצאו מאליהן, ומה"ט הוא דמי שלקות ל"ה זיעה בעלמא. [↑](#footnote-ref-428)
428. וכ"ה גם למש"כ הראבי"ה והמרדכי דהא דמברכין בפה"א על מי שלקות הוא משום דעומדין לאכילה ע"י טיבול, ולפ"ז במי בישול פירות דאין עומדין לאכילה ע"י טיבול מברכין עליהן שהכל, אך לדעתם אם איכא גוונא דהם עומדין לאכילה ע"י טיבול מברכין עליהן בפה"ע. [↑](#footnote-ref-429)
429. אך אכתי יש להעיר בזה במש"כ המ"ב שם סקנ"ז די"א דאף בכה"ג שלא שראן אדעתא לאכול הצימוקים רק למשוך ולשתות המים אין על המים תורת יין, ומשמע להדיא דלפ"ז קיימי ד' השו"ע קיימי גם בכה"ג ואף בכה"ג תליא בפלוגתא דהרשב"א והרא"ש אם מברכין על המים שהכל או בפה"ע, ובזה קשיא קו' הנשמ"א דבכה"ג ששראן לצורך המים לי"ב לדין מי שלקות לדעת הרא"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-430)
430. ועיי"ש שכתב במש"כ המג"א שם דהא דאין על מי שריית הצימוקים תורת יין הוא משום דשראן ע"ד לאכלן עם מימיהן, דהיינו משום דבכה"ג דשראן לאכלן עם מימיהן יש על המים תורת מרק ולא תורת יין, אך כל ששראן שלא ע"ד לאכלן אלא לשתות מימיהן לבד יש על המים תורת יין, וכתב לדמותו להא דבשאר פירות אם שראם או בישלם לשתות מימיהן לבד לכו"ע מברך על המים שהכל משום דאין שם מרק עליהן אלא שם משקה. [↑](#footnote-ref-431)
431. הא"ר שם סק"ו פקפק בדין זה, והמ"ב שם סקי"ב הכריע לדינא כד' הט"ז, ועמש"כ בזה בשעה"צ שם סקי"ט וסק"כ, - ובמש"כ השעה"צ דכל שהי' עליו תורת מי שלקות לא פקע מיני' דין מי שלקות ע"י שקיבל טעם אחר, לכאו' יש ללמוד כן ממש"כ המג"א בסימן ר"ב סקי"א בשמן שעירבו עם אניגרון דברכת האניגרון היא בפה"א מדין מי שלקות, וכ"כ כמה מקמאי, ונתבאר בדף מס' 5, והרי דאף שעירב את האניגרון עם שמן וכבר יש לו טעם אחר, לא פקע תורת מי שלקות מיני', - אך הברכת יהונתן בסימן ר"ב שם כתב לישב כן לקו' המג"א דכשעירב מי שלקות עם שמן פקע תורת מי שלקות מינייהו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-432)
432. וזה למש"כ הטוש"ע בסימן ר"ד ס"א דמברכין על השבת שהכל ואפ"ה מברכין על מי השבת בפה"א, ונתבאר בדף מס' 20, - אך למש"כ הברכת ראש בסוגיין דהא דמברכין על השבת שהכל הוא בזה"ז, אך בימיהם הי' השבת עומד לאכילה והיו מברכין עליו בפה"א, וכן למש"כ המו"ק בסימן ר"ד דאחר הבישול ראוי השבת עצמו לאכילה ומברכין עליו בפה"א, לא מצינו דמברכין בפה"א על מי שלקות כשברכת הירק עצמו היא שהכל, ולפ"ז י"ל דכיון דתה וקפה אין עומדין אלא לטעם ומברכין עליהן שהכל, אף על מימיהן מברכין שהכל. [↑](#footnote-ref-433)
433. ועיי"ש שכתב דבזה מתפרש גם הא דמברכין על מי פירות שהכל ול"ד למי שלקות, וזה דלא כמש"נ בדף מס' 20 דד' תר"י הם משום דבכה"ג דיצא מתורת אוכל חשיבי המים כעיקר, דלפ"ז במי פירות שאינם מעורבים במים ליכא לה"ט כלל. [↑](#footnote-ref-434)
434. הפנים מאירות בח"ב נחלק ע"ז, דד' התר"י הם בדבר הראוי לאכילה קודם בישולו, וע"י בישולו נשתנה מאוכל למשקה, אך בתה וקפה דאין עומדין לאכילה אלא ע"י בישולם ליכא לה"ט, ובתו"ד רמז להוכיח כן מהא דמברכין על מי שיבתא בפה"א. [↑](#footnote-ref-435)
435. יש להעיר דטעמא דהמרדכי הוא משום דכל שעומדין למשקה הו"ל כמי פירות דהוו זיעה בעלמא, ולכאו' זה אינו טעם אלא בתה דליכא אלא טעם בעלמא וחשיב כזיעה, אך בקפה שהוא מעורב בתוך המשקה ליכא לה"ט, - אך למש"נ בדף מס' 18 בהערה דלדעת המרדכי הא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא משום דנשתנו מברייתן מאוכל למשקה, שפיר שייך ה"ט גם בקפה. [↑](#footnote-ref-436)
436. הבית מאיר בסימן ר"ה תמה ע"ז דמ"ש ממיא דשיבתא דמברכין עליהן בפה"א אף דאין מבשלין אותן כדי לאכול את השבת אלא לצורך המים, ועמש"נ בדף מס' 20 לפרש הטעם בזה, - ועמש"כ הפנים מאירות בח"ב לדחות לטעם זה. [↑](#footnote-ref-437)
437. י"ל כן מטעם אחר, למש"כ הכס"מ בפ"ח מברכות ה"ה בדעת הרמב"ם דקני הסוכר לא חשיבי כפרי, ונתבאר להלן דהיינו משום דאין ראויין כלל לאכילה אלא לטעם שבתוכו, ולפ"ז הרי דה"נ עלי התה לא חשיבי כלל כפרי, אך בקפה ליכא לה"ט, שהרי שותין את הקפה עצמו ע"י תערובת. [↑](#footnote-ref-438)
438. צ"ע דלכאו' טעם זה הוא רק בתה דליכא אלא טעם בעלמא והוי זיעה בעלמא, ומשא"כ בקפה שהוא מעורב בתוך המשקה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-439)
439. אך הנשמ"א בכלל נ"א סק"י כתב דבד' הטור משמע שפירש דהרמב"ם לא נחלק אלא כשאוכל את הסוכר, אך במוצץ את הקנים מודה דמברך בפה"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-440)
440. הנשמ"א בכלל נ"א סק"י תמה ע"ז דהיאך מצינו למימר דקני הסוכר לא מיקרי פרי, ואטו גרע מן הקטף שהוא שרף היוצא מן האילן שאמרו בנדה ח' ב' דבאילן שאינו עושה פירות יש עליו תורת פרי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז משמו"י הי"ט, ובד' הרשב"א והמאירי בנדה שם ובתשו' הרשב"א ח"ה סימן מ"א מבו' דחשיב כפרי אף לענין ערלה, - אך בתשו' משכנות יעקב סו"ס צ"ז כתב בדעת הרמב"ם דמה שאמרו דיש עליו תורת פרי הוא רק לענין שביעית דנוהגת אף במאכל בהמה ואף בעצים אי לאו דאין הנאתו וביעורו שוה, עיי"ש, וכ"כ החת"ס בנדה שם, וזה כמו שהוכיח התוי"ט בערלה פ"א מ"ז מד' הרמב"ם בפט"ז ממאכ"א הכ"ו, ועמש"כ בזה הביאור מרדכי בסקי"ח והמגן גיבורים בסימן ר"ב סקי"ג והאמרי בינה באו"ח סימן ט"ז. [↑](#footnote-ref-441)
441. בד' הריא"ז מבו' דהוא משום דס"ל דהא דשאני יוצא מזיתים וענבים דחשיב כפרי משאר מי פירות דחשיבי כזיעה בעלמא, הוא משום דהיוצא מזיתים וענבים עיקר דרכו בכך, וס"ל דמה"ט הוא דמברכין על מי שלקות בפה"א משום דעיקר דרכן בכך, וכמש"כ הרשב"א, וע"כ ה"נ הוא בסוכר דלא חשיב כזיעה בעלמא, - אך בדעת הטור נראה דאף למש"כ הרא"ש דהא דמברכין על מי שלקות בפה"א הוא מטעמא אחרינא, ובפשוטו ס"ל דאף דדרכן בכך מ"מ הוי היוצא מהן זיעה בעלמא, היינו רק בירקות שעומדין גם לאכילת עצמן, אך בסוכר שאינו עומד כלל לאכילת עצמו אלא לאכילת היוצא ממנו, ודאי דהוי היוצא ממנו עיקר הפרי ול"ה זיעה בעלמא. [↑](#footnote-ref-442)
442. לכאו' יש מקום לפרש בד' הרמב"ם בע"א, דס"ל דהא דמברכין על מי פירות שהכל אי"ז משום דהמי פירות ל"ה מכלל עיקר הפרי, אלא הוא משום דנשתנו מברייתן וע"כ אין תורת פרי עליהן, וכ"ש בסוכר שנשתנה ע"י האור דאין תורת פרי עליו, ולפ"ז יש מקום לומר דאף אם כל שדרכן בכך מברכין עליהן בפה"א, דמה"ט מברכין על מי שלקות בפה"א, היינו משום דכה"ג לא חזינן לה כשינוי, אך בסוכר שנשתנה ע"י האור שהוא שינוי גמור, ל"מ הא דה"ז עומד לכך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-443)
443. המים חיים שם כתב דהוא משום דחשבינן למציצת הפרי כאכילה ולא כשתי', ושיעורו הוא בכזית, ועיי"ש שכתב דאף דממעטינן בב"מ פ"ז ב' מדכתיב ואכלת ולא מוצץ, היינו מיתורא דקרא, ונתחדש בדבריו דמכח הא דחשבינן לה כאכילה, אף לא חשבינן לה כזיעה בעלמא, כיון דחשיב כאכילת הפרי עצמו. [↑](#footnote-ref-444)
444. הנשמ"א בכלל נ"א סק"י פירש בד' המג"א בסימן ר"ג סק"א דהא דהמוצץ קני סוכר מברך שהכל, הוא משום דהסוכר הוי זיעה בעלמא וע"כ אף כשמוצץ את קני הסוכר מברך שהכל, ותמה ע"ז דבד' הרמב"ם מבו' דטעם הא דמברך שהכל הוא משום דלא מיקרי פרי, וכמש"כ הכס"מ, ועיי"ש במש"כ לדון עוד בזה. [↑](#footnote-ref-445)
445. אך הנהר שלום שם סוסקט"ז והחמד משה שם סקי"א והמאמ"ר סקכ"ג והדמשק אליעזר שם סקכ"ח והמגן גיבורים סקי"ג פירשו לד' הט"ז בע"א, ומכח זה תמהו על דבריו, והביאם הביאוה"ל שם סט"ו. [↑](#footnote-ref-446)
446. ועיי"ש שכתב דטעם הא דמסקינן התם דאף בפרימי זוטרי מברכין בפה"א הוא משום דאי"ז העברת צורתו כיון שזה תיקון בישולו והכשרו, ונתבאר בדף מס' 23, [↑](#footnote-ref-447)
447. אך הט"ז בסימן ר"ב סק"ד כתב דאין לדקדק כן מד' רש"י, דמש"כ דשם טרימא כל דבר הכתוש קצת ואינו מרוסק, הוא לפרש לתיבת טרימא, אך אה"נ דגם אם ריסקן לגמרי הוי הדין כן, והא דנקט הגמ' לדין זה בטרימא, הוא משום דהיו רגילין לעשות מאכל באופן זה מן התמרים, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן עוד. [↑](#footnote-ref-448)
448. ועיי"ש שכתב די"מ בשם ר"ה גאון די"מ דטרימא הוא תמרים מבושלות וטרופות כגון שטורפין אותן בלובן ביצה עד שתהא עבה ולשין אותה בקונבס או בדברים אחרים, ונחלק ע"ז, דזה כשכר הוא נחשב גם זיעה בעלמא הוא, ולכאו' מבו' מדבריו דכל שאין צורת הפרי קיימת כלל חשיב כזיעה בעלמא ואין מברכין עליו את ברכת הפרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-449)
449. הדרישה שם סק"ד כתב דד' רש"י והטור הם רק כשנתרסקו התמרים עד שנימוחו ונעשו משקה, ובזה הוא דס"ל דכל שנימוחו לגמרי ליכא שם אוכל עלי' ונשתנה לגמרי ומברכין עליו שהכל, וכתב דלפ"ז דהרמב"ם לא פליג ע"ד רש"י, דד' הרמב"ם קיימי כשלא כתשן עד שנימוחו אלא שבלבל מראיתו ועדיין תורת אוכל עליו ועשה מהן עיסה, ובכה"ג מודה רש"י דמיקרי בעיני' ומברכין עליו בפה"ע, והביאוהו הא"ר שם ובגל' הגרע"א על המג"א שם, - אך בד' הלבוש ודעימי' משמע דאף אם לא נימוחו ויש תורת אוכל עליהן, מ"מ כל שעברה צורתן לגמרי מברכין עליהן שהכל, וכאשר כ"ה מבו' בפירש"י לעיל ל"ו א' דגם הא דקמח מברכין עליו שהכל הוא משום דעברה צורתו (ונתבאר להלן), והפמ"ג באש"א שם סקי"ח כתב דגם לדעת הדרישה לא תלי דוקא במה שנעשו משקה, וה"נ הוא בבשמים שחוקים שנשתנה טעמו ושחוקים ביותר, וכמש"כ התרוה"ד בסימן כ"ט דהי' בדין שיברכו עליהן שהכל, אלמלי הא דדרכן בכך. [↑](#footnote-ref-450)
450. וכ"כ המרומי שדה בסוגיין ולעיל ל"ו א' דמש"כ בפירש"י הכא דטרימא היינו כשלא נתרסק לגמרי, הוא משום דכל שנתרסק לגמרי דמי לקמחא דחיטי דקי"ל כרב נחמן דמברכין עליו שהכל, וכ"כ המשכנות יעקב בסימן צ"ז, ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז למה שאמרו הכא דהלכתא דתמרי ועבדינהו טרימא מברך בפה"ע מ"ט במילתייהו קיימי, ונתבאר בדף מס' 23. [↑](#footnote-ref-451)
451. אך אף דבד' רש"י מבו' כן, מ"מ בדעת ש"ר לא מצינו כן, וי"ל לדעתם דאף אם פרי שנתרסק ועברה צורתו אין מברכין עליו את ברכת הפרי, מ"מ בקמח ליכא למיתי עלה מכח ה"ט משום שדרכו בכך, והא דלרב נחמן מברכין עליו שהכל הוא מטעמא אחרינא, - ולכאו' מה"ט הוא דלדעת רב יהודה מברכין עליו בפה"א, ודעת כמה מקמאי דהכי קי"ל, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן ר"ב סק"ד, עיי"ש, אך המהרי"ק בסימן מ"ג כתב דטעמא דרב יהודה הוא משום דס"ל דעדיין ניכר הפרי, כמש"כ התוס' לעיל שם דאיירי שאין נטחן הדק ויש בו עדיין טעם חטה, אך כל שאין בו מראית הפרי וטעם הפרי אין מברכין עליו את ברכת הפרי. [↑](#footnote-ref-452)
452. ועיי"ש בסדר ברכה"נ שכתב דנפ"מ בזה, דלדעות אלו הרי דמיני קטניות שדרך לעשות מהן פת לפעמים, הרי שנויים מברייתם בטחינתם מוציאם מתורת פרי ואפילו ע"י קצת טחינה או כתישה במכתשת, וזה לטעמי' שם דהא דלדעתם אין מברכין על תבשיל דקטניות בפה"א, הוא משום דאית לי' עילויא אחרינא בפת, ונתבאר להלן בהערה, אך לדעת הסוברים דהא דמברכין על קמח שהכל הוא משום שעברה צורתו, אפשר דבכתישה או טחינה מועטת דקטניות לא נשתנית ברכתן, ועד"ז כתב הגר"ז בסימן ר"ב שם. [↑](#footnote-ref-453)
453. ועיי"ש שכתב דד"ז תליא בב' תירוצי התוס' בחולין ק"כ ב' ד"ה היכא אם הא דבעינן קרא לרבות מיחוי הוא אף היכא דלא כתיב לשון אכילה, או הוא רק היכא דכתיב לשון אכילה, דלדעת ה"ר שמואל דהוא רק היכא דכתיב לשון אכילה והיכא דלא כתיב לשון אכילה חייב על מיחוי הפירות ה"נ מברכין עליהן בפה"ע. [↑](#footnote-ref-454)
454. ואין לדחוק דמש"כ הרא"ה דכל שנתרסקו עד שעברה צורתן מברכין שהכל היינו כשנעשו משקה, שהרי להדיא כתב הרא"ה לקמן ל"ט א' דמה"ט הוא דבגרגלידי דליפתא דפרמינהו פירמי זוטרי שהכל משום שעברה צורתו, והרי דאף דאף שלא נעשה משקה מ"מ אם עברה צורתו אין דינו עליו. [↑](#footnote-ref-455)
455. ושמא י"ל בזה למש"כ התוס' בחולין ק"כ ב' ד"ה היכא בתי' קמא דהא דבעינן קרא לרבות במיחוי, הוא אף אלמלי הא דכתיב אכילה, דסברא היא דלא אסרה תורה אלא כשהאיסור בעין, ולפ"ז י"ל דה"נ בעינן קרא לרבות כשנתרסק עד שעברה צורתו, ושמא י"ל עוד דשאני לענין ברכה דבעינן "פרי", וכל שעברה צורת הפרי לגמרי אין תורת פרי עליו, ומשא"כ באיסור חלב וכיו"ב לא חשיב דעברה צורתו לגמרי אלא כשנשתנה למשקה. [↑](#footnote-ref-456)
456. אך לפי המבו' בפשוטו בד' הרא"ה דפרי שנתרסק ואבדה צורתו פקע איסורו ממנו, צ"ל דהא דבקמח לא פקע איסורו ממנו הוא משום דהחטים עומדין לכך לעשות מהן קמח. [↑](#footnote-ref-457)
457. ונפ"מ הוא במה שנחלקו חכמי הדור בפרי שריסקו עד שעברה צורתו ואח"כ תיקנוהו בענין שניכר צורת הפרי, וכגון בפירה, הנעשה מאבקת תפו"א, וכל מקום הנידון בזה הוא אם הוא דין מסוים לענין ברכה דבכה"ג אין מברכין עליו את ברכת הפרי, אך אם הוא משום דחשבינן לי' כזיעה בעלמא, ודאי דל"מ מידי מה שתיקנוהו בענין שניכר צורת הפרי, - ועד"ז נפ"מ במה שנחלקו חכמי הדור בדין פרי שריסקוהו עד שעברה צורתו ונשתיירו בו חתיכות מן הפרי, די"א דה"ז מועיל לחשבו כלא עברה צורתו, וזה צ"ב, וכל המקום לכך הוא אם הוא דין מסוים לענין ברכה דבכה"ג אין מברכין עליו את ברכת הפרי, אך אם הוא משום דחשבינן להרסק כזיעה בעלמא, ודאי דל"מ מה דנשתיירו מעט חתיכות מן הפרי, כשאין הרסק בטל לחתיכות אלו. [↑](#footnote-ref-458)
458. ועד"ז מצינו בד' הב"ח בסימן רט"ז ס"ו דלדעת הסוברים דהא דמברכין על שמן אפרסמון בורא שמן ערב ואין מברכין עליו בורא עצי בשמים הוא משום דאינו עץ האפרסמון עצמו, אם בירך עליו בורא עצי בשמים לא יצא. [↑](#footnote-ref-459)
459. אך המנחת שלמה בח"א סימן צ"א אות ג' כתב דיותר נראה דהרמ"א נקט את האמת שהעיקר לדינא דמברכין בפה"ע ובדיעבד חשיב כמו שלא טעה כלל ובירך כדין, אך אה"נ דגם לדעת החולקים אם בירך בפה"ע יצא, ול"ד למי פירות דהוו זיעה בעלמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-460)
460. והיינו דאף שהביא שם לדינא דהחיי אדם, מ"מ כתב דהוא כמש"כ הרמ"א בסימן ר"ב ס"ז, והרי דטעם הא דבדיעבד יצא הוא משום די"א דמברכין עליהן את ברכת הפרי, וכ"נ להדיא ממה שנסתפק שם בדברים שאין דרך בנ"א כלל בכך אם יצא בדיעבד, והיינו משום דטעם הא דבדיעבד יצא הוא משום די"א דמברכין עליהן את ברכת הפרי, וזהו שנסתפק דשמא בדברים שאין דרך בנ"א כלל בכך מודו כו"ע דברכתן שהכל, ואם בירך עליהן את ברכת הפרי לא יצא, אך החיי אדם שנקט דאף בדברים אלו יצא הוא לטעמי' דאף דמברכין עליהן שהכל מ"מ דמי לדברים שאינם עיקר הפרי דאם בירך עליהן בפה"ע יצא. [↑](#footnote-ref-461)
461. וגם לפ"ז יש לפקפק בזה, דיש לחוש לדעת הסוברים דאם בירך בפה"א על דבר אחד, אינו פוטר בכך דבר אחר דאינו נפטר בברכת בפה"א אלא בדיעבד, ונתבאר בדף מס' 32, וה"נ הכא דכוותה, והכא גרע טפי, דברכת הפרי אינה כלל הברכה הראוי' לו, ובכה"ג י"ל דאינו פוטר אלא כשבירך כן על ד"ז עצמו, וכמו שמצינו עד"ז בד' המ"ב בסימן קס"ח דאם בירך במ"מ על מיני מזונות ונתכוין לפטור את הפת ל"מ, עמש"נ בזה בדף מס' 32 בסופו ובדף מס' 34 בהערה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-462)
462. יש שפירשו דטעם הנוהגין כן אינו משום דגם להצד דברכתו שהכל אם בירך עליו את ברכת הפרי יצא, אלא הוא משום דכיון דהעיקר לדינא הוא דמברכין עליו את ברכת הפרי, לא החמיר הרמ"א לחוש לדעת החולקים ולברך שהכל אלא משום חשש ברכה לבטלה ולא משום חשש אכילה בלא ברכה, ועד"ז מצינו בד' הט"ז בסימן ר"ב סוסקי"ג בדין סוכר, דאף דחשש לדעת הסוברים דברכתו שהכל, מ"מ כתב דאם יש לפניו פרי אחר יברך עליו ויצא גם על הסוכר, ולכאו' הוא משום דלא חשש לדעת הסוברים דברכתו שהכל אלא משום חשש ברכה לבטלה, - אך העירו דג"ז אינו מתישב בד' הפמ"ג שהביא המ"ב שם סקמ"ב דלענין ברכה אחרונה אין לו תקנה אלא שיאכל גם פרי מז' המינים וגם דבר שברכתו בנ"ר לפטור את זה ממ"נ, ולא סגי לי' במה שיאכל פרי מז' המינים ויפטרנו בברכת מעין ג', והרי דחששו להצד דאין מברכין עליו את ברכת הפרי גם לענין חיוב ברכה. [↑](#footnote-ref-463)
463. אך י"ל דכל הא דאין חייבין על מיחוי הפירות הוא רק באיסורים דכתיב בהו אכילה, אך באיסורים דלא כתיב בהו אכילה חייבין על מיחוי הפירות, וה"נ מברכין עליהן בפה"ע, וזה תליא בב' תירוצי התוס' בחולין שם ד"ה היכא, וכמש"כ כן החזו"א בסימן ל"ג סק"ה ד"ה אמנם נראה. [↑](#footnote-ref-464)
464. אך בד' הפוסקים לא מצינו שדנו מכח ה"ט, וע"כ לא חילקו בין פרי שנימוח לפרי שנתרסק ועברה צורתו לגמרי בלא שנימוח, ואף למש"כ הדרישה דרק כשנימוח אין מברכין עליו את ברכת הפרי, מבו' בד' הפמ"ג באש"א שם סקי"ח דה"ה בבשמים שחוקים שנשתנה טעמו ושחוקים ביותר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-465)
465. ועמש"נ בדף מס' 23 במש"כ הרא"ה לקמן ל"ט א' בטעם הא דקי"ל בגרגלידי דליפתא דאף אם פרמינהו פרימא זוטא מברכין בפה"א. [↑](#footnote-ref-466)
466. אך יש להעיר לפ"ז במש"כ המג"א דכל הא דקטניות שנתמעכו מברכין עליהן שהכל הוא רק כשאין ממשן קיים, וכתב לדמותו למש"כ בסימן ר"ב סקי"ח דכל שממשות הפרי קיימת מברכין עליו את ברכת הפרי, ומשמעות דבריו דלטעם זה מברכין עליהן בפה"ע אף אם אין דרך אכילתן בכך, ואי נימא דשאני קטניות שנתמעכו משום דאין דרכו כלל בכך, הרי י"ל דהיינו אף כשממשן קיים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-467)
467. וכ"ה מבו' בד' השעה"צ בסימן ר"ח סוסקמ"ח, ועיי"ש שנסתפק לפ"ז דאף דאם בירך את ברכת הפרי על פרי שנתרסק ועברה צורתו יצא, מ"מ בקמח קטנית שאין דרך בנ"א כלל לעשות ממנו תבשיל י"ל דאם בירך בפה"א לא יצא. [↑](#footnote-ref-468)
468. ובאמת הגר"ז גופי' בסימן ר"ב סי"ז ובסדר ברכה"נ ספ"ז כתב דלדעת הסוברים דפרי שנתרסק ועברה צורתו מברכין עליו את ברכת הפרי הא דאין מברכין על תבשיל קטניות בפה"א הוא משום דאית לי' עילויא אחרינא בפת, וכתב דלפ"ז היינו אף כשלא עברה צורתן לגמרי, אלא דנשתנו ע"י קצת טחינה או כתישה במכתשת. [↑](#footnote-ref-469)
469. למש"כ המשכנות יעקב בסימן צ"ז דדין פרי שנתרסק ועברה צורתו תליא בפלוגתת אמוראי בדין קמחא דחיטי, ונתבאר לעיל בהערה, יש מקום לומר דהא דאמר מר ב"ר אשי דהא דדבש תמרים מברכין עליו שהכל הוא משום דהוי זיעה בעלמא הוא משום דס"ל כרב יהודה דמברכין על קמחא דחיטי בפה"א, אך לפ"מ דקי"ל דמברכין על קמחא דחיטי שהכל, וה"נ הוא בכל פרי שנתרסק עד שעברה צורתו, ל"ב בדבש להא דהוי זיעה בעלמא, - אך לכאו' אי"ז מתישב, דאי נימא דקי"ל כרב נחמן דמברכין על קמחא דחיטי שהכל ומה"ט הוא דמברכין על תמרי שריסקן לגמרי שהכל, רחוק הדבר לומר דסוגיית הגמ' בדבש תמרים אזלא דלא כהלכתא. [↑](#footnote-ref-470)
470. אך העירו ע"ז ממה שדנו לעיל ל"ו א' לדמות דין קמחא דחיטי לדין שמן דאע"ג דאישתני מברכין עליו בפה"ע, ואם מהני הא דמשקין מיפקד פקידי דמכח חשיב דלא נשתנה מברייתו, א"כ אין לדמות דין קמח דנשתנה מברייתו לדין שמן, - ועוד יש להעיר דעיקר הדברים אינם מתישבים במש"כ רש"י לעיל ל"ו א' דכל הא דמברכין על השמן בפה"ע הוא משום דזהו דרך אכילתו ועיקר הפרי לכך נטעוהו, והרי דאף בשמן כל הא דמברכין עליו בפה"ע הוא משום דעיקרו לכך נטעוהו, וא"כ הדין נותן דבדבש תמרים דאין עיקרו לכך הרי דכיון דנשתנה ואבדה צורתו אין מברכין עליו את ברכת הפרי, - ואמנם שמא י"ל דשאני דבש תמרים דאיירי בדבש הזב מאליו, וכמש"כ הראשונים, וי"ל דדבש הזב מאליו אינו חלק מעיקר הפרי וע"כ אף שיצא מן התמרים לא חשיב שנשתנה צורתו כלל, וע"כ כל הא דמברכין עליו שהכל הוא משום דהוי זיעה בעלמא, ול"ד לשמן היוצא ע"י סחיטה שהוא גוף אחד ממש עם הפרי וכל שנסחט ממנו נשתנית צורתו וע"כ אין מברכין עליו בפה"ע אלא משום דעיקר נטיעתו לכך. [↑](#footnote-ref-471)
471. וזה ע"ד מש"נ להלן מד' המג"א ודעימי' דהא דמברכין על מי שלקות בפה"א ול"ד לפרי שנימוח ועברה צורתו דמברכין עליו שהכל הוא משום דבמי שלקות הפרי עצמו קיים ודין המים כדין הפרי, ואך דהתם עדיף טפי דהרוטב בטל למאכל, וכמש"כ המג"א. [↑](#footnote-ref-472)
472. אך בד' הפוסקים משמע דבכל גווני שנימוח הפרי ועברה צורתו מברכין עליו שהכל אף כשטעמו ניכר, וכ"נ ממש"כ התרוה"ד ללמוד כדבריו מד' רש"י דטרימא היינו שלא נתרסק לגמרי, ומבו' דכל שנתרסק לגמרי מברכין עליו שהכל אף דטעמו ניכר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-473)
473. אך המג"א שם סק"ט הביא מד' האבודרהם דטחנן מברך שהכל, וכתב דהיינו משום דאין צורתן עליהן כלל, וכתב לדמותו לדינא דסימן ר"ח ס"ח, והמחה"ש שם כתב דדמי לדינא דסימן ר"ב ס"ז דכל שריסקן עד שעברה צורתן מברך שהכל, אך מד' המג"א שציין לסימן ר"ח ס"ח משמע דאף לדעת הסוברים בסימן ר"ב דפירות שריסקן עד שעברה צורתן מברכין עליהן את ברכת הפרי, מ"מ שומשמין שטחנן דמי לדינא דסימן ר"ח ס"ח דכל שנתמעכו ואין דרכן כלל בכך מברך שהכל, ונתבאר בדף מס' 22. [↑](#footnote-ref-474)
474. **וכ"ה מבו' בד' המאירי בסוגיין דמה"ט הוא דתמרים של תרומה אין עושין מהן שכר ואין עושין מהן דבש משום דהוי זיעה בעלמא,** וכ"כ הקרית ספר בפי"א מתרומות דאותם פירות שאין המשקין היוצאין מהן כמותן אסור לעשותן משקה **דהא מפקיעו מידי תרומה וקרא כתיב משמרת תרומתי.** [↑](#footnote-ref-475)
475. אך לדעת הרא"ה דהא דכשריסקן לגמרי לאו במילתייהו קיימי הוא משום דחשיבי כזיעה בעלמא, שמא י"ל דגם נידון הגמ' בטרימא הוא דשמא אף שלא עברה צורתן לגמרי חשיבי כזיעה בעלמא, וזהו דמייתינן דמהא דמותר לעשות תמרים טרימא ש"מ דבמילתייהו קיימי ולא חשיבי כזיעה בעלמא. [↑](#footnote-ref-476)
476. אך לדעת הרמב"ם ודעימי' כל **הא דאין עושין מתמרים של תרומה דבש, הוא רק לדעת ר' יהושע דאין חייבין קרן וחומש על מי פירות, דאין עליהן תורת תרומה, אך לדעת ר"א דחייבין עליהן קרן וחומש ויש עליהן תורת תרומה, מותר לעשות מתמרים של תרומה דבש, וכ"כ התוי"ט בתרומות שם בשם פי' הר"א מלונדריש דאתיא מתניתין דהתם כר' יהושע.** [↑](#footnote-ref-477)
477. והא דזיתים וענבים משנין אותן מברייתן הוא משום דלא חשבינן לה כהפסד**, ולכאו' הוא משום דדרכן בכך, או משום דהו"ל שינוי לעילויא.** [↑](#footnote-ref-478)
478. ושמא י"ל עוד, דלדעת הרמב"ם ודעימי' אין מכוון ד' רבא כלל דמהא דמותר לעשות מהן טרימא יש ללמוד דאף מברכין על טרימא בפה"ע, אלא קאמר רבא דאדרכתן מילתא בדין טרימא, ולא פשיט מינה כלל דמברכין עלייהו בפה"ע, - ובזה ניחא מה שאמרו דהלכתא תמרי ועבדינהו טרימא מברכין עלייהו בפה"ע, ואם כבר פשיט רבא דמברכין עלייהו בפה"ע מ"ט הוצרך לקבוע הלכתא בזה, ועמש"כ בזה המשכנות יעקב בסימן צ"ז, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-479)
479. ו**צ"ל דהא דמייתינן הכא מהא דמותר לעשותן טרימא דאף מברכין עליהן בפה"ע, היינו משום דהצד דאין מברכין על טרימא בפה"ע אף דלא עברה צורתן הוא משום דהו"ל כשינוי לגריעותא, וזהו שאמרו דמהא דמותר לעשות מתמרים של תרומה טרימא ולא אסרינן לה משום הפסד ש"מ שלא חשבינן לה כשינוי לגריעותא, אך הא דכשעברה צורתן אין מברכין עליהן בפה"ע הוא משום דדינא הוא לענין ברכות דבעינן פרי כברייתו, וזה אינו טעם לאסור לעשות כן בתרומה** [↑](#footnote-ref-480)
480. הדה"ח בקו"א להל' ברכות סימן כ"ג אות ט' כתב לישב בע"א, דהא דמדמי הגמ' דין תרומה לדין ברכה הוא היכא שהטעם משום שינוי ברי', דבתרומה לא נאסר אלא בשינוי ברי', אך הא דכשנתרסק לגמרי עד שעברה צורתו אין מברכין עליו את ברכת הפרי הוא משום שינוי הטעם, וזה לטעמי' דדינא דפרי שנתרסק הוא משום שינוי טעמו, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-481)
481. בתשו' בית אפרים או"ח סימן מ"ג האריך דגם מכוון ד' רש"י הוא משום שנחתך לחתיכות דקות ועברה צורתו וכמש"כ הרא"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-482)
482. וכ"ה מוכח למש"כ הטור בסו"ס ר"ה בשם ר"ה גאון ובה"ג דגרגלידי דליפתא חיין מברכין עליהן שהכל, משום דהלפת טוב יותר מבושל מחי, ובע"כ דאיירי הכא במבושלים, ועמד ע"ז בתשו' בית אפרים או"ח ר"ס מ"ג, - וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין ט"ו דהלפתות בין שחתכן לחתיכות גדולות בין שחתכן לחתיכות קטנות אם אכלן שלוקין ומבושלין מברך עליהן בפה"א ואע"פ שנימוחו, ואם אכלן חיין מברך עליהן שהכל. [↑](#footnote-ref-483)
483. בד' הבית אפרים או"ח סימן מ"ג משמע בע"א דכיון דאי"ז שינוי לגריעותא לא איכפת לן שעברה צורתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-484)
484. ויש להוסיף, דהנה הרא"ה לעיל ל"ח א' נתחבט בטעם הא דמברכין על יין ושמן את ברכת הפרי, והרי דאף דדרכן בכך הי' מקום לדון דלא יברכו עליהן את ברכת הפרי, וא"כ ה"נ בפרימי זוטא ל"מ הא דדרכו בכך, ואינו במשמע דדינא דפרימא זוטא הוא משום דדמי למש"כ הרא"ה לישב בדין יין ושמן, ובע"כ דביין ושמן שנשתנה מאוכל למשקה, ל"מ הא דדרכן בכך, ומשא"כ בפרימי זוטרי מהני הא דהוא תיקונו והכשרו דמה"ט לא חזינן לה כלל כעברה צורתו, ועפי"ז יש לדון במש"כ החזו"א בסו"ס ל"ג ללמוד דמי פירות שדרכן לסחטן מברכין עליהן בפה"ע, מהא דפרי שריסקו ודרכו בכך מברכין עליו את ברכתו, (ועיקר ד' החזו"א שם הם לטעמי' דדינא דפרי שריסקו ועברה צורתו אינו דין מסוים לענין ברכה, אלא הוא אף באיסורין, ונתבאר בדף מס' 22). [↑](#footnote-ref-485)
485. ועיי"ש שכתב עוד דאף אי נימא דכל שנשתנה טעמו ע"י החיתוך נשתנית ברכתו, מ"מ אי"ז טעם שלא יצא בו יד"ח מרור, ועיי"ש במה שהאריך לפרש לסוגיית הגמ' לעיל ל"ח ב' דמדמינן דין מרור לדין ברכה, ועמש"כ בזה הנשמ"א שם. [↑](#footnote-ref-486)
486. הרמב"ם בפ"ג מברכות ה"ג כתב דקמח של אחד מה' המינים ששלקוהו ועירבו במים, ובפי' רבינו מנוח שם כתב דהיינו שלא בישלו כראוי אלא ששלקו מעט עם המים, - אך עיי"ש שכתב דיש נוסחאות שכתוב בהם שקלהו, וברמב"ם הנדמ"ח הביאו דכ"ה ברוב כת"י, ולפ"ז הוא כפירש"י ודעימי'. [↑](#footnote-ref-487)
487. וכבר עמד בס' המאורות ע"ד הרמב"ם שלא הזכיר לטעמא דרפואה, - אך המאירי כתב דאפשר דמכוון ד' הרמב"ם הוא דכל שהוא רך עד שהוא עשוי לשתי' לרפואה הוא עשוי, ומה"ט הוא דמברכין ע"ז שהכל. [↑](#footnote-ref-488)
488. ובזה מתפרש לדעת התוס' מה שאמרו בגמ' דרכה לרפואה עבדי לה, משום דלאו כללא הוא דבדרך שתי' אין מברכין במ"מ, וכל הא דאין מברכין על שתיתא רכה במ"מ הוא משום דאי"ז נעשה לסעוד אלא לרפואה. [↑](#footnote-ref-489)
489. וכתב דאי הוה קי"ל כרב נחמן דקמחא דחיטי שהכל ניחא, ועיקר הקו' הוא אי קי"ל כרב יהודה דקמחא דחיטי בפה"א, והרשב"ץ הוסיף דגם לרב נחמן קשיא למש"כ לעיל ל"ו א' דבקמח קליות מודה דמברכין בפה"א, - ומבו' בדבריו דאף דשתיתא כבר אין ראוי לעשות ממנה פת, מ"מ לרב נחמן ניחא הא דאין מברכין עלי' בפה"א, וזה מתישב למש"נ בדף מס' 9 בהערה בד' הרשב"א דעיקר הא דלרב יהודה מברכין על קמח שהכל הוא משום דאישתני לגריעותא, וצ"ל דאף אחר שעשו ממנו שתיתא אכתי חשבינן לי' כאישתני לגריעותא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-490)
490. שהרי מברכין על שמן בפה"ע, ולדעת ר"א מברכין בפה"ע גם על שאר מי פירות, וגם עיקר הך דינא דבעינן שיהא עשוי לסעוד הוא רק לגבי ברכת במ"מ שהיא על מזון, ולא לגבי ברכת בפה"ע ובפה"א. [↑](#footnote-ref-491)
491. ולפ"ז יתחדש דהיכא דהוי עיקרו מחמשת המינים אף אם אינו עשוי לסעוד כי אם לשתות מברכין עליו במ"מ, - אך בתשו' גו"ר שם פירש לד' התוס' דהוא משום שלא נתנו חכמים שבח ומעלה לברכת ה' המינין רק כשאוכלן דרך הנאה לסעוד את הלב, אבל כל שאוכלן דרך רפואה בטלה חשיבותם, ולפ"ז אף אם עיקרו מחמשת המינים אין מברכין עליו במ"מ, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן ר"ב סי"ג. [↑](#footnote-ref-492)
492. ועיי"ש שפירש כן במש"כ המג"א בסימן קס"ח סק"ל דאם מפרר מעט לחם דק דק לתוך השכר חם כדי שיתן בו טעם אינו מברך רק שהכל ודימהו לדינא דשתיתא, והיינו דהתם הרי הלחם עצמו דינו לברך עליו במ"מ, ואפ"ה לי"ב לדינא דכל שיש בו וכו' משום דהוא דרך שתי', - ואמנם בד' הגר"ז בסימן ר"ב סי"ג מבו' דאי"ז הגבלה בדינא דכל שיש בו וכו', אלא היינו דכיון דאף מין דגן שנעשה רך וראוי לשתי' כמרק אין מברכין עליו במ"מ, ע"כ אף לי"ב לדינא דכל שיש בו וכו', והיינו דכיון דבדרך שתי' לא חזינן לה כמזון, ע"כ כלפי דרך שתי' לא חזינן להמין דגן כעיקר. [↑](#footnote-ref-493)
493. והיינו דאמנם בל' התוס' הרא"ש לעיל ובפסקיו הי' משמע טפי דהא דבשתיתא ליכא לדינא דכל שיש בו וכו' הוא משום שאין בה אלא טעם בעלמא, והיינו דאף דבשתיתא איכא ממשות דהקמח, מ"מ כיון דאינו ניכר לעצמו אי"ז אלא כטעמא בעלמא, אך אחר דהתוס' הרא"ש הכא כתב דהוא משום דאי"ז עשוי לסעוד אלא לשתות, בע"כ דגם דבריו לעיל מתפרשים כן דאין הדגן עשוי אלא ליתן טעם ולא לסעוד, וע"כ לי"ב לדינא דכל שיש בו וכו'. [↑](#footnote-ref-494)
494. והיינו דהא דבדרך שתי' הוו המים עיקר, אי"ז רק דלי"ב דלינא דכל שיש בו וכו', אלא הוא אף כלפי דינא דמי שלקות, דבשתי' חשבינן להמים עיקר כנגד טעם השלקות, - ועד"ז מצינו בד' הנשמ"א בכלל נ"א סק"ח שכתב לדמות לדינא דהכא דין קטניות שנתמעכו ומעורבין עם מים הרבה, דכיון דהוא בדרך שתי' הוו המים עיקר, וע"כ צידד דאם בירך ע"ז בפה"א לא יצא. [↑](#footnote-ref-495)
495. ועיי"ש שנתבאר מד' תשו' הרא"ש שם דהוא גם משום דדינא דמי שלקות הוא רק כשהשלקות עומדין לעצמן ומברכין עליהן בפה"א ובכה"ג נמשכין מימיהן אחריהן, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן ר"ה סק"ו בדין מי לביבות, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-496)
496. ובד' המג"א בסימן ר"ח והמ"ב שם סקכ"ג מבו' דהיינו אף בתערובת דגרויפ"ן במים, דאף דעל הגרויפ"ן עצמן מברך במ"מ, מ"מ לי"ב לדינא דכל שיש בו וכו', משום דהוא בדרך שתי'. [↑](#footnote-ref-497)
497. והוצרך לזה לטעמי' לעיל שם דהא דמפלגינן בין חושש בגרונו לאינו חושש בגרונו, הוא משום דבחושש בגרונו נותן שמן מרובה וכשאינו חושש בגרונו אינו נותן שמן מרובה, וזהו שהוצרך לפרש דאף דבחושש בגרונו נותן שמן מרובה, אכתי הו"ל דרך הנאתו, - אך הרשב"א דלא הוצרך לזה הוא לטעמי' שפירש לעיל שם דהא דמפלגינן בין חושש בגרונו לאינו חושש בגרונו, אי"ז משום דבחושש בגרונו נותן שמן מרובה טפי מבאינו חושש בגרונו, (אלא הוא משום דבחושש בגרונו הוי השמן עיקר ובאינו חושש בגרונו הוי האניגרון עיקר), וע"כ ודאי דהוי זה דרך הנאתו. [↑](#footnote-ref-498)
498. ולטעמי' הוא מוכח כן, שהרי דעתו דאף שתיתא רכה ראוי' לאכילה, וכל שהוא מתכוין לאכילה מברך במ"מ, ואפ"ה אם הוא מתכוין לרפואה מברך שהכל. [↑](#footnote-ref-499)
499. צ"ע לפ"ז דאף דכששותה שתיתא רכה לרפואה אין מברך במ"מ, מ"מ מ"ט הוא מברך ע"ז שהכל ואינו מברך בפה"א, - וי"ל למש"כ הרא"ה לקמן מ' ב' דכל שברכתו במ"מ אינו יוצא יד"ח בברכת בפה"א דיש בה לשון פרי, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ג הי"ב, ונחלקו בזה רבוותא, ונתבאר בדף מס' 34, ולפ"ז י"ל דע"כ אף כששותה מיני מזונות לרפואה דאינו מברך במ"מ משום דאי"ז אכילת מזון, מ"מ כיון דהמין עצמו הוא מין מזון, אינו מברך ע"ז בפה"א, - ולכאו' י"ל עוד למש"כ הרשב"א בסוגיין דלפ"מ דקי"ל כרב נחמן דבקמחא דחיטי מברך שהכל, א"א לברך על שתיתא רכה בפה"א, (ונתבאר לעיל בהערה?), אך יש לפקפק בזה, די"ל דד' הרשב"א הוא לפ"מ שפירש דשתיתא רכה העשוי' לרפואה לי"ב חשיבות דמיני מזון, וע"כ דמיא לקמח, אך להשיטת ריב"ב דיש עלי' חשיבות דמיני מזון, ל"ד לקמח, - וי"ל עוד דהוא משום דהמים עיקר, ורק כשראוי לברך ע"ז במ"מ הוא דיש בזה לדינא דכל שיש בו וכו', וע"ד מש"נ לעיל בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-500)
500. אך אין הדבר מוכרע, שהרי בפירש"י כתב דעבה לאכילה עבידא ובמילתי' קיימא, והרי דגם ברכת במ"מ תליא אם במילתי' קיימא או לא, וא"כ שפיר י"ל דמש"כ הרשב"א דהא דמברכין ע"ז שהכל הוא משום דלאו במילתי' קאי הוא גם טעם להא דאין מברכין ע"ז במ"מ. [↑](#footnote-ref-501)
501. לכאו' עיקר הקו' היא לפ"מ שנקט הראש יוסף שם דכל הא דמותר לשתותו בשבת הוא משום דלפעמים הבריא אוכלו ואינו ניכר שהוא לרפואה, וע"ז קשיא דה"ז ניכר בברכתו, אך למש"כ הרא"ה ודעימי' דהא דמותר לשתותו בשבת הוא משום דכל שתורת אוכל עליו מותר לאכלו בשבת אף אם אינו עשוי ליאכל כלל שלא לרפואה, ונתבאר להלן, הרי לא איכפת לן כלל במה שניכר בברכתו שהוא לרפואה, שהרי בלא"ה ניכר שהוא לרפואה, ואפ"ה שרי לשתותו בשבת. [↑](#footnote-ref-502)
502. יש מקום לדמותו למש"כ המג"א בסימן שכ"ג סי"ג במש"כ הרמ"א שם בדין טבילת כלים בשבת דאם הוא כלי שראוי למלאות בו מים ימלאנו מים מן המקוה ועלתה לו טבילה, דבכה"ג לא יברך, דאם יברך הרי מוכחא מילתא שעושה לשם טבילה, - אך הביאוה"ל שם ד"ה ימלאנו מים כתב לפקפק בזה, די"ל דכיון דבעצם הטבילה לא מינכר מילתא כלל, לא גזרו רבנן על טבילה זו וממילא מותר לברך ג"כ, ולפי דבריו י"ל דה"נ הכא דכוותה שרי אף אם מברך שהכל, והכא עדיף טפי, שהרי על כולם אם בירך שהכל יצא. [↑](#footnote-ref-503)
503. נתחדש בדבריו דכל ששותהו בתוך הסעודה א"צ לברך ע"ז אף ששותהו לשם רפואה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-504)
504. המג"א שם כתב דאפשר דמיירי שאין טובים לאכול, והמחה"ש שם כתב דהיינו שאין טובים אבל אין רעים, דאם רעים אין מברך עליהן כלל, וצ"ל דמ"מ כיון דאינם טובים לאכול, אי"ז דרך הנאתו כלל, ואין מברכין ע"ז אלא שהכל, והשעה"צ שם סקל"ז כתב ללמוד מזה דהא דהיכא דאית לי' הנאה מיני' בעי ברוכי הוא אף אם אין טעמם טוב כ"כ, כיון שעכ"פ אינם רעים והחיך נהנה מהן, והשעה"צ בסקמ"ה כתב במש"כ המג"א לפרש כן בד' הרמ"א דהוא דחוק שהרי העתיק הרמ"א כל לשון הרא"ה. [↑](#footnote-ref-505)
505. מבו' בדבריו דהא דהותר לשתות משקין לרפואה לדעת רב יוסף הוא גם משום דלא מוכחא מילתא דהוא לרפואה וגם משום דלא פלוג רבנן בין שותה להנאה לשותה לרפואה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-506)
506. אך לדעת התוס' ניחא למש"כ הגו"ר בדעתם דכל הא דמברכין על שתיתא רכה שהכל הוא רק משום דה"ז עומד לרפואה ואין אוכלין אותה לסעוד הלב. [↑](#footnote-ref-507)
507. בד' הרשב"א מבו' דמכח הא דיש עליו תורת אוכל שרי אף שאין בנ"א אוכלין אותו אלא לרפואה, וכ"כ הרא"ה והריטב"א, - אך בד' התוס' לא נתפרש כן, וי"ל לדעתם דלא הותר אלא משום דאף דאין דרך לעשות שתיתא רכא אלא לרפואה, מ"מ אחר שעושין שתיתא רכה, ה"ז ראוי ועומד גם לאכילה, כאשר כ"נ בל' התוס' להגהת הב"ח, וכ"ה בל' תוס' רי"ח, וכן נקט הראש יוסף, - וניחא לפ"ז לדעת התוס' מה שאמרו דהא דשרי הוא משום דגברא לאכילה קא מכוין, והיינו משום דמצינו לתלות דעכשיו כונתו לאכילה. [↑](#footnote-ref-508)
508. בס' דעת תורה סימן שכ"ח סל"ז כתב לדון לפ"ז להתיר ליקח תרופה בשבת ע"י שמערבה בדבר אחר, משום דהו"ל בכלל כל האוכלין אוכל אדם לרפואה כיון דמערבה בדבר שהוא אוכל, וכתב לדחות דל"ד, דהכא כל דבר לבדו הוי מאכל בריאין אלא שאין דרך לערבן יחד, ומשא"כ היכא דאחד מהן אינו מאכל בריאין אינו ניתר ע"י שעירבוהו במאכל בריאין, - ויש לחלק עוד עד"ז, דהכא עיקר הרפואה היא באכילת השתיתא עצמה, וכיון דהשתיתא היא מאכל בריאין, ע"כ אף כשאוכל אותה כשהיא רכה שרי, כיון דאין שינוי מזון בין שתיתא זו לשתיתה עבה אלא בריבוי מים, ומשא"כ כשמערב תרופה בדבר אחר, הרי כיון דהרפואה היא באכילת התרופה והיא אינה מאכל בריאין, ל"מ מידי מה שעירבה בדבר אחר, - ולכאו' כ"ה מוכרח ממה שלא התירו בשבת ק"ח ב' בקילור ששראו במים אלא משום דאינו ניכר להרואה וגם לדידי' איכא הכירא, והרי דאלמלי הני טעמי הי' אסור ליתנו ע"ג העין אף דהוא מעורב במים או ביין שדרך לרחוץ בהן. [↑](#footnote-ref-509)
509. ובזה ניחא מש"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הכ"ב דהא דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה היינו דאף שאוכלן כדי להתרפאות בהן מותר, וכ"כ הפסקי רי"ד בשבת ק"ט ב' והריא"ז שם, ולא תיקשי ממה שאמרו הכא דהא דשרי הוא משום דלאכילה קא מכוין, והק' כן התורת שבת בסימן שכ"ח סקמ"ז והערוה"ש שם סמ"ז, דמכוון הגמ' דהא דשרי הוא משום דאיכא למימר דלאכילה קא מכוין ולא מוכחא מילתא, - והגר"א באמרי נועם הק' כן לפ"מ שפירש ללישנא בתרא דהכא דלא הותר אלא כשמתכוין לאכילה, דזה דלא כמשמעות מתניתין בשבת ק"ט ב' דכל האוכלין אוכל אדם לרפואה, ומשמע דאף שכונתו לרפואה שרי, והמגי' שם כתב לישב דשתיתא שנעשה לרפואה חמור ואסור כשעושה כן לרפואה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-510)
510. לפ"ז הי' מקום לומר דכל דאין עליו תורת אוכל כלל, א"צ לברך עליו אף אם אית לי' הנאה מיני', דהרי הא דמברכין על שתיתא רכה י"ל דהוא משום דיש עלי' תורת אוכל, ולא מצינו דאף דבר שאין עליו תורת אוכל מברכין עליו, - אך אי"ז במשמעות ד' התוס' לעיל ל"ו א' שכתבו דכל משקין ששותה לרפואה ויש לו הנאה בשתייתן מברך עליהן, וכ"כ השו"ע בסימן ר"ד ס"ח, ומשמע דהיינו אף כשאין ע"ז תורת משקה ואסור לשתותו בשבת, ולי"ב להתירא דכל המשקין שותה אדם לרפואה. [↑](#footnote-ref-511)
511. החכמת מנוח בסו"ד כתב לפ"ז דבברכת שהכל נהי' בדברו יש לומר נהי' בסגול שהוא לשון בינוני, ואין לומר נהי' בקמץ, - והמג"א בסימן קס"ז סק"ח נחלק ע"ז, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-512)
512. הרא"ש לא פירש כן בהדיא בטעם הא דקי"ל דמברכין המוציא, אלא הביא כן ממה שאמרו זהו שאומרים עליו גדול הוא בשלמא אי אמר לן המוציא אמר לן טעמא ואשמעינן הלכתא וכו', אך למש"כ הרא"ש שם דמה"ט הוא דנהגו לברך על ביעור חמץ, לכאו' ה"נ מה"ט הוא דמברכין המוציא. [↑](#footnote-ref-513)
513. ועיי"ש שכתב **דהואיל ונזרקה מפי חבורה המוציא לחם, אם יברך מוציא לחם לכתחילה לא יצא דתניא כל המשנה מטבע שטבעו חכמים בברכות לא יצא.** [↑](#footnote-ref-514)
514. הארחות חיים בהל' סעודה ס"ט הק' דמ"ט אומרים הגומל לחייבים טובות ואין אומרים גומל, אף דאין לחוש בזה לעירוב האותיות. [↑](#footnote-ref-515)
515. השע"ת שם כתב בספק אם פרי זו טובה מבושלת מחי' יש לברך אף קודם הבישול בפה"א, כיון דבדיעבד יצא, ואע"ג דגם בשהכל בדיעבד יצא מ"מ בפה"א מבוררת טפי, ועמש"נ לדון בזה בסוף דף מס' 12 בהערה. [↑](#footnote-ref-516)
516. אך הנהר שלום בסימן ר"ה סק"ב צידד דד' התוס' הם בגונא דמכח הא דאין ראויין כ"כ כשהם חיים לא אכלי להו אינשי רוב אכילתם אלא במבושלין, ועד"ז כתב החמד משה שם סק"ב, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל דאין משביחין ע"י הבישול אלא כשמבשלן עם בשר ושומן וכיו"ב, הרי דלאו כו"ע רוצים להוציא הוצאות להשביחו, והו"ל דבר שדרך לאכלו חי ומברכין עליו את ברכת הפרי. [↑](#footnote-ref-517)
517. וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ הטור בסימן ר"ה בדעת הרי"ף דתומי וכרתי כשהן חיין שהכל ולאחר בישולם בפה"א וכתב דאפשר דחשיבי להו אישתנו למעליותא, והרי דאף שדרך לאכלן חיין, מ"מ אם חשבינן להו כאישתני למעליותא ע"י הבישול מברכין עליהן כשהן חיין שהכל. [↑](#footnote-ref-518)
518. אך לכאו' היינו רק כשאנו רואים אותו כשהוא חי שעדיין אינו מתוקן כ"כ לאכילה, אך כל שאין בנ"א מקפידין כלל לבשלו ואוכלין אותו חי, והוי זה צורתו הראוי', הרי דאף דהוא טוב יותר כשהוא מבושל, מברכין עליו את ברכתו. [↑](#footnote-ref-519)
519. אך הנהר שלום שם סק"ב כתב דיש לפרש לד' תר"י דהיינו דכל שהם ראויים לאכילה חיים דרך לאכלן אף כשהם חיים וע"כ מברכין עליהן בפה"א, ועד"ז כתב הנשמ"א בכלל נ"א סק"א בדעתו. [↑](#footnote-ref-520)
520. אך השעה"צ שם סק"ב כתב דבד' הגר"ז משמע דגם לדעת המג"א אין מברכין בפה"א כשהוא חי אלא אם רוב בנ"א אוכלין אותו גם חי. [↑](#footnote-ref-521)
521. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דהכוסס את השעורה מברך שהכל, כמש"כ הרמ"א בסימן ר"ח ס"ד, ועמש"נ בדף מס' 16 פלוגתת רבוותא בזה, משום דשעורה אינה נאכלת חי' אלא ע"י הדחק. [↑](#footnote-ref-522)
522. ובזה ניחא מה שעמד הנשמ"א שם בסתירת ד' השו"ע דבסימן ר"ב סי"ב דאם אין דרך לאכלם חיים אלא מבושלים אכלן כשהם חיים מברך שהכל, והרי דתלי בדרך אכילתן ובסימן ר"ה ס"א כתב דכל שטובים מבושלים יותר מחיים כשהם חיים מברך שהכל, והרי דתלי במה שטובים מבושלים יותר, ולהנ"ל ניחא דתלי במה דמכח הא דהם טובים מבושלים יותר מחיים אין דרך לאכלם חיים. [↑](#footnote-ref-523)
523. וזה מתפרש להגר"ז לטעמי' דהא דדרך שאינו נאכל חי אין מברכין עליו בפה"א הוא משום דלא חשיב כפרי ודלא נטעי להו אדעתא דהכי, וע"כ י"ל דכל שהוא נאכל חי ע"י טיבול או ע"י פת יש עליו תורת פרי וע"כ מברכין עליו בפה"א. [↑](#footnote-ref-524)
524. המנחת פתים בהשמטות לסימן ר"ב הק' ע"ז ממש"כ הגר"ז גופי' בסימן תע"ה סכ"ג כד' המג"א, - ולכאו' י"ל בפשיטות דאף דליחשב כנאכל חי סגי במה שהוא נאכל חי ע"י טיבול, מ"מ התם שכתב הגר"ז דאין מברכין עליו כלל משום דאינו ראוי לאכילה, ס"ל דל"מ מידי הא דראוי לאכילה ע"י טיבול, דמ"מ כיון דבלא טיבול אינו ראוי לאכילה אין מברכין ע"ז, וזה מתפרש טפי אם הא דאין מברכין על אוכל שאין ראוי לאכילה הוא משום דאי"ז מעשה אכילה, (עמש"נ בזה בדף מס' 14). [↑](#footnote-ref-525)
525. וממש"כ המ"ב שם סק"ד דשלאטי"ן מעורב עם שמן וחומץ בפה"א אף בחיין, ומבו' דאם אוכלן בפנ"ע אין מברך בפה"א, ולא תלה לזה בפלוגתא זו, משמע דס"ל דהתם חשבינן להו כמחוסרין תיקון, ול"ד לירק הנאכל חי ע"י טיבול בחומץ או ע"י פת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-526)
526. וזה ע"ד מש"כ האהעו"ז בסימן ר"ד במש"כ הרשב"א דהא דאין מברכין על הפלפלין בפה"א הוא משום דלא נטעי אדעתא דהכי, דל"ד לבוסר דמברכין עליו בפה"ע, דשאני בוסר דנטעי לי' ע"ד לאכול פרי זה עצמו בברכתו הראוי' לו, ומשא"כ בפלפלין דלא נטעי להו אדעתא למיכל בברכתן אלא ע"י תערובת אחר שמתייבש ואז בטלין לשאר המאכלים. [↑](#footnote-ref-527)
527. המ"ב בסימן ר"ג סקי"ד ובשעה"צ בסימן ר"ה סק"ז כתב דמד' החק יעקב מבו' שלא כד' הנשמ"א והשע"ת, וצ"ב, שהרי אדרבה בד' השע"ת והנשמ"א מבו' דמודו ליסוד ד' החק יעקב דכל שדרך לאכלו חי ע"י דבר אחר חשיב כדרך לאכלו חי ואף אם אוכלו בפנ"ע מברך עליו בפה"א, אלא דס"ל דכל דאין דרך לאכלו אלא כשהוא טפל לדבר אחר דבכה"ג אין מברכין עליו, אי"ז מועיל שיברכו עליו כשאוכלו בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-528)
528. ועיי"ש שנתבאר מש"כ הביאוה"ל בסימן ר"ב סי"ב **ד"ה מברך דשאני פירות קודם גמר בישולן דבגדלותן יהיו ראויין לאכול לכל אדם וע"כ אף בקטנותן שאין ראויין לאכול אלא ע"י הדחק שם פרי עליהן, ומשא"כ בפירות שאף בגדלותן אין ראויין לרוב בנ"א לאכלן חי דאין עליהן שם עיקר פרי כלל, ועד"ז הוא משמעות ד' הגר"ז בסימן ר"ד ס"ג, ולכאו' זה ניחא למשמעות דבריו במ"ב דהא דדבר שאין דרכו לאכלו חי מברכין עליו שהכל הוא משום דאי"ז עיקר פריו, וכן למש"כ הגר"ז שם דהוא משום דלא נטעי אדעתא דהכי, אך למש"כ הריטב"א ודעימי' דהוא משום דאין מברכין על הפרי ברכה מיוחדת אלא כשאוכלו כדרך אכילתו, אין לישב כן, - ומאידך מש"נ שם מד' האג"מ באו"ח ח"א סימן נ"ז דהוא משום דשאני פירות שלא נגמרו דאחר שנתלשו אין ראויין אלא לאכילה דשעת הדחק, ול"ד לפירות שראויין לאכילה מעליא טפי דבטלה דעת האוכלן בלא תיקון, הוא מתישב למש"כ הריטב"א ודעימי' דהא דדבר שאין דרכו לאכלו חי מברכין עליו שהכל הוא משום דאינו אוכלו כדרך אכילתו, אך אם הוא משום דלא נטעי אדעתא דהכי ואי"ז עיקר פרי אין לישב כן.** [↑](#footnote-ref-529)
529. ולקמן מ"ד א' כתב הרא"ה דהא דהכוסס את החטה מברך בפה"א הוא משום דלא מיקרי ביטול דעת מאן דעביד הכי ולהכי לא נפקא מכלל בפה"א, ומשמע דהיינו דהא דדבר שאין דרך לאכלו חי מברכין עליו שהכל, הוא משום דהאוכלו בטלה דעתו, וכמש"כ השבה"ל בסימן קס"ב, ובכוסס את החטה לא בטלה דעתו, וע"כ מברך בפה"א. [↑](#footnote-ref-530)
530. השעה"צ בסימן ר"ד סק"ז כתב לדמות לזה, דה"נ אף אי נימא דהא דבדלא נטעי אדעתא הכי אין מברכין עליו את ברכת הפרי הוא אף בעיקר הפרי מ"מ הכוסס את החטה מברך עלי' בפה"א אף דלא נטעי לה אדעתא לאכל חי', משום דמין דגן דהוא למזון חשיב טפי, ונתבאר בדף מס' 10 בסופו, וזה לטעמי' דגם הא דדבר שאינו נאכל חי מברכין עליו שהכל הוא משום דלא מיקרי עיקר פרי, ואפ"ה חזינן דבמין דגן דהוא למזון וחשיב טפי מברכין עליו בפה"א אף בכה"ג, וה"נ י"ל דמברכין עליו בפה"א אף דלא נטעי אדעתא דהכי. [↑](#footnote-ref-531)
531. וקשיא מזה על מש"כ האהעו"ז בסימן ר"ח ס"ז דכל שאין דרך לאכלו חי נחית חד דרגא, וכתב לדמותו לפרי שלא נגמר, דבפרי העץ מברכין עליו בפה"א ובפרי האדמה מברכין עליו שהכל, ולפ"ז הי' בדין דפירות העץ שאין דרך לאכלן חיין מברכין עליהן בפה"א, ושו"ר שעמד ע"ז התהל"ד בסימן ר"ח סק"כ. [↑](#footnote-ref-532)
532. בל' הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ג משמע להדיא דהך דינא דכל שאין נאכלין חיין מברך שהכל הוא רק בירקות ולא בפירות, ומבו' דאף בדברים שמברכין עליהן בפה"א אינו נוהג אלא בירקות ולא בפירות האדמה, והנהר שלום בסימן ר"ה סק"ב כתב דהוא משום דס"ל דהפירות כולם ראויים לאכלן כשהם חיין, ועד"ז כתב בס' בן ידיד בהל' ברכות שם, אך המער"ק שם כתב בדעת הרמב"ם דה"נ הוא בפירות דכל שדרך לאכלן שלוקין מברך עליהן כשהן חיין שהכל. [↑](#footnote-ref-533)
533. וזהו דכייל רב חסדא דכל שתחילתו בפה"א שלקו שהכל, ורק דבר שתחילתו שהכל הוא דאם שלקו מברך עליו בפה"א, ולדעת התוס' ודעימייהו צ"ל דרב חסדא ל"ד קאמר, וכמש"כ הרשב"א. [↑](#footnote-ref-534)
534. ומש"כ בפירש"י דכל שתחילתו בפה"א שלקו אפקי' ממילתי' לגריעותא ומברך שהכל, י"ל דאין מכוון דבריו דאיירי כשמשתנה לגריעותא ע"י הבישול, אלא דינא קאמר דכיון דשלקו ולאו במילתי' קאי נגרע עי"ז ואין מברכין עליו את ברכת הפרי, אך הנהר שלום בסימן ר"ה סק"א פירש לד' רש"י דהוא משום דנשתנה לגריעותא ע"י הבישול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-535)
535. וכ"כ השיטת ריב"ב דתומי וכרתי דרכן לאכלן חי ושלוק, וכ"כ המאירי, ועיי"ש שכתבו דמה"ט הוא דקי"ל דמברכין עליהן בפה"א אף כשהן מבושלין, ונתבאר להלן, וכ"כ האו"ז בסימן קס"ח בשם הרי"ף. [↑](#footnote-ref-536)
536. כ"כ התוס' ורבים מקמאי בדעתו, - אך המאורות בסוגיין **כתב דמודה הרי"ף דקי"ל כרב חסדא דתומי וכרתי דדרכן לאכלן חיין אם שלקן מברך עליהן שהכל, ואך דס"ל דהיינו רק ברכין הרבה דאישתנו לגריעותא ע"י שליקה, אבל כשאינן רכין הרבה דרכן לאכלן בין חיין בין שלוקין ומברך עליהן בפה"א בין חיין בין שלוקין.** [↑](#footnote-ref-537)
537. בזה מתפרש מש"כ בתשו' ר"ח להוכיח דלא קי"ל כרב חסדא ממה שאמרו בזית מליח דמברכין עליו בתחילה בפה"ע ולבסוף מעין ג', דאל"כ מאי אסהדתי' דר"ח בר אבא, וכ"כ האו"ז בסימן קס"ח בשם הרי"ף, ואי"ז משום דס"ל דזית מליח אישתני לגריעותא, אלא הוא משום דס"ל דלרב חסדא אף בשלקות דלא אישתנו לגריעותא בבישולן מברכין עליהן שהכל, ורק כשעיקר אכילתו הוא ע"י בישול מברכין עליו בפה"א, - ומש"כ הר"ח שם דלרב חסדא תומי וכרתי כיון דשלקן אישתני לגריעותא, אין מכוון דבריו דנשתנו לגריעותא ע"י הבישול, אלא מכוון דבריו הוא דאישתני לגריעותא בברכתו, כאשר כ"ה מבו' להדיא ממש"כ דמההיא דזית מליח ש"מ דשלקות לא אישתני לגריעותא, והרי דהנידון דאישתני לגריעותא הוא בברכתו. [↑](#footnote-ref-538)
538. וכ"ה גם למש"כ הטור בסימן ר"ה בדעת הרי"ף דתומי וכרתי מברכין עליהן כשהן חיין שהכל, והב"י שם תמה ע"ז, עיי"ש, והרי דס"ל דכל הא דקי"ל דמברכין עליהן כשהם מבושלין בפה"א הוא משום דחשיב שהן משתנין לעלויא ע"י בישולם, ולפ"ז ודאי דמודה הרי"ף דכל שמשתנה לגריעותא בבישולו מברכין עליו שהכל. [↑](#footnote-ref-539)
539. ובזה מתפרש מה שהשמיט הרמב"ם למה שאמרו בגמ' ע"ד רב חסדא דמשכח"ל בתומי וכרתי, אף דבגמ' בעי היכי משכח"ל ומשני בתומי וכרתי, ומ"ט לא הביאו הרמב"ם, (כ"ה שהביא למה שאמרו בגמ' ברישא דמשכח"ל בכרובא וסלקא), והיינו משום דלא קי"ל כרב חסדא דתומי וכרתי ששלקן מברכין עליהן שהכל. [↑](#footnote-ref-540)
540. הגר"א בשנו"א כתב דתומי וכרתי אין הבישול משביחן כלל, וע"כ הוא דמברכין עליהן שהכל, והביאו הנחל"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-541)
541. וכ"ה גם לדעת הראב"ד ודעימי' דלרב חסדא אף דבר שאינו נפגם בבישולו מברכין עליו שהכל, ולפ"ז אף תומי וכרתי נאכלין חיין ומבושלין, ואפ"ה לרב חסדא מברכין עליהן כשהן שלוקין שהכל, וכן נתבאר לעיל מד' רבינו מנוח, וכן נתבאר לעיל בהערה מד' השיטת ריב"ב והמאירי ומד' האו"ז בשם הרי"ף. [↑](#footnote-ref-542)
542. וי"ל דד"ז תליא במש"נ להלן פלוגתת רבוותא ביסוד דינא דדבר הנאכל חי דמברכין עליו כשהוא מבושל שהכל, דלמש"כ הרמב"ם ודעימי' דהוא משום דאין דרך לאכלו מבושל, הרי דכיון דתומי וכרתי דרך לאכלן מבושלין מברכין עליהן בפה"א, ואף דהדרך לבשלם בשביל הבשר, מ"מ כיון שדרך לאכלן כ, (וגם הם משביחין עי"ז) מברכין עליהן בפה"א, אך התוס' ודעימייהו לטעמייהו דהוא משום דהוא טוב חי ממבושל או משום דאישתני לגריעותא בבישול, וע"כ שפיר י"ל דאף דדרך לאכול תומי וכרתי מבושלין, מ"מ כיון שהן עצמן מתגרעין בבישול, אלא דהן משביחין מכח טעם הבשר, מברכין עליהן שהכל, אך בל' המהר"ם מר"ב משמע דס"ל דתליא במה שהוא טוב חי ממבושל, ואפ"ה ס"ל דכיון דשומן הבשר ממתקן חשיב דהוא טוב כשהוא מבושל. [↑](#footnote-ref-543)
543. החמד משה שם סק"ב תמה ע"ז דמאי נפ"מ אם הבישול הוא לצורך האגוז או לצורך הבשר, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם ובראש יוסף בסוגיין, ובשעה"צ שם סק"ט כתב דלא משמע כן מד' האחרונים, והגר"ז שם כתב לפרש בזה דהיינו דכל שדרך לבשלו עם דבר אחר כדי שיתן טעם בו, הרי דרך אכילתו זו מחשיבתו לברך עליו את ברכת הפרי, ומשא"כ כשאין הבישול לצורך עצמן אלא לצורך הבשר, אין דרך אכילתו זו מחשיבתו יותר מחשיבותו בפנ"ע, ועד"ז כתב הבגדי ישע שם דבתומי וכרתי דאין כונתו שישביחו התומי אלא שיתנו טעם בבשר והשבח בתומי נעשה מעצמו בלא כונתו, ע"כ לא חשיב דהשבח הוא בתומי מצ"ע, ומשא"כ באגוז דעיקר הכונה היא לאכול האגוז נקרא השבח על שם עצמו של האגוז, אך הנה לפ"ז הדין נותן דגם אם בישלו את התומי וכרתי עם דבר אחר שברכתו בפה"א, תהא ברכתן שהכל, אך בל' המ"ב שם משמע דרק משום דברכת הבשר היא שהכל הוא דמברכין על התומי וכרתי שהכל, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-544)
544. וכ"ה מוכרח למש"נ לעיל עפי"ד רבינו מנוח בדעת הרמב"ם דלא קי"ל כרב חסדא, ולפ"ז אין לומר דהא דכל שאין דרך לאכלו מבושל מברכין עליו כשהוא מבושל שהכל, הוא דין בפנ"ע, שהרי לא נתפרש דין זה כלל בגמ', ובע"כ דהוא נלמד מהא דדבר שאין דרך לאכלו חי דמברכין עליו כשהוא חי שהכל. [↑](#footnote-ref-545)
545. וכ"ה גם משמעות ד' התוס' דהוא חד דינא דלברך את ברכתו כשהוא חי בעינן שיהא טוב חי כמו מבושל ולברך את ברכתו כשהוא מבושל בעינן שיהא טוב מבושל כמו חי, וכל שטובין מבושלין יותר מחיין מברכין עליהן כשהן חיין שהכל, וכל שטובין חיין יותר ממבושלין מברכין עליהן כשהן מבושלין שהכל, וכ"נ בד' התוס' רי"ח ובד' הסמ"ק סימן קנ"א, - ואך דלדעתם לא תלי במה שאין דרך אכילתו כשהוא מבושל, אלא במה שהוא טוב חי ממבושל. [↑](#footnote-ref-546)
546. וכ"ה משמעות ד' תר"י דדינא דדבר הנאכל מבושל דמברך עליו כשהוא חי שהכל הוא רק כשאינו נאכל כמות שהוא חי ונעשה ראוי לאכילה ע"י הבישול, אך דינא דדבר הנאכל חי דמברך עליו כשהוא מבושל שהכל הוא כל היכא שנגרע ע"י הבישול, ורק כשהוא משובח ג"כ אחר הבישול הוא דמברך עליו בפה"ע. [↑](#footnote-ref-547)
547. והנה אמנם במש"כ התוס' ודעימייהו בתומי וכרתי דחשיב כנשתנו לגריעותא אף שדרך לבשלן, י"ל דהוא משום דלא חשיב כדרך לבשלן כיון שאין מבשלין אותן לצורך אכילתן אלא לצורך הבשר, אך באגוז המטוגן בדבש דמבשלין אותו לצורך אכילתו, ודאי דחשיב דהדרך לבשלו. [↑](#footnote-ref-548)
548. אך הנה המ"ב בסימן ר"ב סקס"ה כתב דה"ה אם הי' להיפך שדרך אכילת בנ"א אותן הפירות הוא רק כשהם חיין כגון אגוזים וכה"ג אינו מברך ברכת פה"ע כ"א כשהם חיים וכשהם מבושלים שהכל, ובשעה"צ שם הראה מקורו מד' הרמב"ם, ומבו' דדינא דנאכל חי דמברכין עליו כשהוא מבושל שהכל, הוא רק כשאין הדרך לאכלו מבושל, וממש"כ וה"ה אם הי' להיפך משמע דדינא דנאכל חי דמברכין עליו כשהוא מבושל שהכל הוא חד דינא עם הא דבנאכל מבושל מברכין עליו כשהוא חי שהכל, וצ"ע היאך זה מתישב עם ד' הפוסקים בדין אגוז שטיגנו בדבש, וגם המ"ב בסימן ר"ה לא הזכיר כלל להך מילתא דהא דדבר הנאכל חי מברכין עליו כשהוא מבושל שהכל הוא רק כשאין דרך לבשלו. [↑](#footnote-ref-549)
549. וצ"ל כן גם בדעת הסוברים דקי"ל דלעולם מברכין על שלקות בפה"א ואף כשנגרעו בבישולם ואין דרך לאכלם כן, ותיקשי דמ"ש מדבר שאין דרך לאכלו חי דמברכין עליו שהכל, ובע"כ דשאני דבר שאין דרך לאכלו חי דאין עליו חשיבות פרי, ומשא"כ בפרי שאין דרך לאכלו מבושל כיון שהגיע לכלל פרי כשהוא חי אין הבישול מבטל תורת פרי ממנו, - אך י"ל בזה בע"א, דהיינו משום דדבר שאין דרך לאכלו חי אין עומד עכשיו לאכילה זו אלא הוא עומד לבשלו ולאכלו, ומשא"כ בדבר שאין דרכו לאכלו מבושל, דאף שאין דרך לבשלו ולאכלו, מ"מ אחר שבישלו הוא עומד לאכילה זו. [↑](#footnote-ref-550)
550. וצ"ע מזה ע"ד הסוברים דלדעת הרי"ף מברכין על שלקות את ברכת הפרי אף בדאישתנו לגריעותא, דא"כ מ"ט ס"ל דמברכין על יין מבושל שהכל, - אך י"ל דהוא דין מסוים לגבי יין, דכל שנשתנה לגריעותא אין עליו חשיבות יין לברך עליו בפה"ג. [↑](#footnote-ref-551)
551. ויש לדון עוד בזה, דאף דאין היין מתגרע בבישולו, הרי לא הי' הדרך לבשל יין, וכמש"כ הרא"ש בע"ז פ"ב סימן י"ג דהוי מילתא דלא שכיחא, וע"כ חשיב כדבר שאין דרך לאכלו מבושל דלדעת הרמב"ם ודעימי' מברכין עליו שהכל, דלדעתם לא תלי בהא דטוב חי ממבושל כמש"כ התוס' ודעימייהו, אלא בהא דאין דרך לאכלו מבושל, וכמש"נ לעיל בהערה, - אך מסתברא מילתא דבכה"ג חשיב כדרך לשתותו מבושל, דאף דאין דרך לבשלו משום דאין בזה תועלת, מ"מ כיון שאין מקפידין לשתותו חי ולא מבושל, הו"ל כדרך לשתותו מבושל, ומה"ט הוא דדעת רוב קמאי דמברכין עליו בפה"ג, ואף הני ס"ל דכל שאין דרך לאכלו מבושל מברכין עליו שהכל. [↑](#footnote-ref-552)
552. ואמנם למ"ד דשלקות לאו במילתייהו קאי, בע"כ דבישול בחמה לא חשיב כלל כשלקות, דאל"כ תיקשי לדידי' דמ"ט מברכין על גרוגרות וצימוקים בפה"ע, ולא מצינו דלדידי' אין מברכין עליהן בפה"ע, - אך י"ל דאף דבבישול בחמה לא אמרינן דלאו במילתי' קאי, מ"מ דינא דאישתני לגריעותא אי"ז משום דלאו במילתי' קאי אלא הוא דין מסוים לענין ברכה, עמש"נ בזה לעיל, והוי אף בבישול בחמה. [↑](#footnote-ref-553)
553. התוס' רי"ח לקמן בסוגיין כתב דלפ"מ דקי"ל דשלקות במילתייהו קאי בירך ר' יוחנן על זית מליח לאחריו מעין ג', וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ז, ולכאו' מוכח מדבריהם דזית מליח לא אישתני לגריעותא, דאם חשיב כאישתני לגריעותא הרי קי"ל דאין מברכין עליו את ברכת הפרי, אך למש"נ להלן די"ל דלפ"מ דקי"ל דשלקות במילתייהו קאי הרי דאף דבאישתני לגריעותא אין מברכין לפניו את ברכת הפרי מ"מ מברכין לאחריו מעין ג', אין להביא מזה. [↑](#footnote-ref-554)
554. והיינו דאף די"ל דשינוי דשלקות גרע, מ"מ מהא דפשיטא להגמ' דכ"ה דשלקות מברכין עליהן שהכל ה"נ בפרי העץ שנמלח מברכין שהכל, מבו' דאין מקום לומר דנחית חד דרגא. [↑](#footnote-ref-555)
555. אך מד' הרשב"א ודעימי' שנחלקו ע"ד ההג"א וס"ל דאף פרי העץ שנשתנה לגריעותא מברכין עליו שהכל ולמדו לזה מהא דפרי האדמה שנשתנה מברכין עליו שהכל, משמע שלא כד' המג"א, דאם יש מקום לומר דנחית חד דרגא, הרי דאף דבפרי האדמה שנשתנה לגריעותא מברכין שהכל, מ"מ י"ל דבפרי העץ מברכין בפה"א, וכמש"כ כן ההג"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-556)
556. וכאשר כ"ה בדין שלקות גופייהו לפ"ד ההג"א דכל שתחילתן בפה"א ונשתנו לגריעותא מברכין עליהן שהכל, וכל שתחילתן בפה"ע ונשתנו לגריעותא מברכין עליהן בפה"א, משום דנחית חד דרגא. [↑](#footnote-ref-557)
557. והעירו דיש לדמות ד"ז למשה"ק הביאוה"ל בסימן ר"ד ס"א במש"כ הרמב"ם דפת שעיפשה מברכין לאחרי' בנ"ר, דכיון דחזי לאכילה קצת איך יפטר מברכת המזון, דבשלמא לענין ברכת המוציא שהיא דרבנן כיון דלא חשיבי אמרו שיברך רק שהכל, אבל לענין בההמ"ז שהיא דאורייתא איך נפקע חיובו והלא עכ"פ ע"י הדחק חזי למיכלי' וכו', וה"נ יש לדון גם בדין דבר שנשתנה לגריעותא בבישולו, דהגם דלענין ברכה ראשונה שהיא דרבנן כיון דלא חשיב אמרו שיברך רק שהכל, אך לענין ברכת מעין ג' להסוברים דהיא דאורייתא, איך נפקע חיובו הרי ה"ז ראוי לאכילה, - ובדעת הרמב"ם שכתב דמברכין על פרי שאין דרכו לאכלו מבושל לאחריו בנ"ר י"ל דאזיל לטעמי' דבפשוטו ס"ל דברכת מעין ג' דרבנן, ונתבאר בדף מס' 79, וי"ל עוד דאזיל לטעמי' דפת שעיפשה מברכין לאחרי' בנ"ר, והרי דכל דלא חשיב לברך לפניו את הברכה המבוררת אף לא חשיב לברך לאחריו ואין מברכין לאחריו אלא בנ"ר. [↑](#footnote-ref-558)
558. והטעם לחלק ביניהם הוא לדעת הרשב"א ודעימי' לטעמייהו דברכת מעין ג' בז' המינים דאורייתא, וע"כ שפיר י"ל דאף דלא תיקנו לברך על קמח בפה"א, מ"מ מברכין לאחריו מעין ג', וע"ד מש"כ הביאוה"ל לדון בדין פת שעיפשה, וכמש"נ לעיל בהערה, - וי"ל עוד, דגם אם ברכת מעין ג' היא מדרבנן, חלוק הוא חילוק הברכות בברכה ראשונה מחילוק הברכות בברכה אחרונה, דבברכה ראשונה הרי לא נשתנו כל המינים זמ"ז אלא במטבע הברכה, ובזה אמרינן דלא תיקנו חכמים המטבע המבורר אלא בדבר החשוב טפי, אך בברכה אחרונה הרי נשתנו המינים זמ"ז בעיקר הברכה, דבה' מיני דגן וז' המינים לא סגי בברכה בעלמא אלא צריך לברך מעין ג' ברכות, ובפשוטו מה"ט הוא דאם בירך עליהן בנ"ר לא יצא אפי' בדיעבד ול"ד לברכה ראשונה דעל כולן אם אמר שהכל יצא, וי"ל דבזה לא חילקו חכמים, וכל שהוא מז' המינים תיקנו לברך בו מעין ג'. [↑](#footnote-ref-559)
559. מבו' בדבריהם דהא דלמ"ד דשלקות לאו במילתייהו קאי אין יוצאין ברקיק המבושל יד"ח מצה, אי"ז משום דע"י הבישול לא חשבינן לה כמין דגן, והרי כל מצה אפוי' היא וחשיבא כמין דגן, אלא הוא משום דבישול מבטל האפי', ואך דכ"ה דבישול מבטל האפי' ה"נ הוא מבטל לשם ירק. [↑](#footnote-ref-560)
560. אמנם בד' התוס' בפסחים מ"א א' ד"ה אבל לא במבושל בשם ר"י מבו' דגם לס"ד דגמ' טעם הא דאין יוצאין ברקיק המבושל הוא משום דהו"ל מצה עשירה, ואך דגם הא דחשבינן לה כמצה עשירה הוא רק משום דהבישול מבטל את האפי', וזה כמש"כ הרמ"א בסימן תע"א ס"ב דמצה שנאפית כתיקנה ואח"כ נתפררה ונילושה ביין ושמן אינה נקראת מצה עשירה, והיינו משום דמצה עשירה חייל בהלחם שאינו לחם עוני, וכל דבשעת האפי' שחל עלי' תורת לחם ל"ה מצה עשירה וחייל ע"ז תורת "לחם עוני", תו אף שנילושה ביין ושמן אכתי תורת לחם עוני עלי', ובע"כ דהא דפסל ר' יוסי ברקיק שבישלו משום מצה עשירה אף דבשעת אפייתו חייל עליו תורת לחם עוני הוא משום דהבישול מפקיע להאפי' ופקע שם לחם שהי' עליו מכח האפי', וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן תע"א שהביא מד' התוס' אלו מקור לד' הרמ"א, ולפ"ז לכאו' בע"כ דהא דדחינן דטעמא דר' יוסי הוא משום דבעינן טעם מצה, אי"ז משום לתא דמצה עשירה, - אך התוס' הרשב"א שם כתב להדיא דהא דדחי דבעינן טעם מצה הוא משום דבעינן לחם עוני, ואף שפירש כד' התוס' שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-561)
561. ובדעת תר"י כתב דל"ב טעם מצה, נראה דמפרש למה שאמרו דאתי טעם מרור ומבטל לטעם מצה בע"א, עמש"כ בזה בחי' רבינו דוד ומהר"ם חלאוה בפסחים שם, ובמש"כ הרמב"ן בשבת כ"א א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-562)
562. ועיי"ש שכתב דר"מ דס"ל דיוצאין ברקיק המבושל אי"ז משום דס"ל דל"ב טעם מצה, אלא הוא משום דס"ל דלא בטל טעם המצה ע"י הבישול, ומה"ט מודה ר"מ בירקות שאין יוצאין בהן ידי מרור בכבושין ושלוקין ומבושלין משום דבטל להו טעמייהו בבישול. [↑](#footnote-ref-563)
563. ועיי"ש שכתב דאף דבלע מצה יצא, מ"מ בעינן שיהא ראוי לטעם מצה, וכתב דהוא משום דכל הראוי לבילה אין בילה מעכבת בו, וכ"כ הט"ז בסימן תס"א סק"ב, ועיי"ש בפמ"ג. [↑](#footnote-ref-564)
564. י"ל דהא דחשבינן לרקיק המבשול כאישתני לגריעותא, לאו היינו דבכל גוונא רקיק שאינו מבושל טוב מן המבושל, והרי אדרבה מצינו דרקיק המבושל חשיב כמצה עשירה והרי דהבישול משביחו, וגם הבה"ג כתב ללמוד מזה דפת שבישלה אין מברכין עלי' המוציא, ולכאו' לאו כללא הוא דכל פת נפגמת בבישולה, אלא היינו דכלפי תורת "לחם" שברקיק הוי הבישול לגריעותא דע"י הבישול מתגרע תורת לחם שבו, וע"כ כ"ה דבירק שנשתנה לגריעותא בבישולו מבטל ממנו הבישול תורת ירק, ה"נ בלחם שנשתנה לגריעותא בבישולו מבטל ממנו הבישול תורת לחם. [↑](#footnote-ref-565)
565. למש"כ ההעמ"ש בדעת השאילתות דלפ"מ דקי"ל דשלקות דאישתנו לגריעותא מברכין עליהן שהכל הרי דזהו טעמא דר' יוסי דאין יוצאין ברקיק המבושל, ניחא, דזהו שהביא מזה היראים דיש בישול אחר אפי'. [↑](#footnote-ref-566)
566. ואין לישב למש"כ הרמב"ן בדעת רה"ג והבה"ג דכ"ה דליכא טעם מצה ליכא טעם לחם ואין מברכין עליו המוציא, שהרי הר"ש כתב דקי"ל כר' יוסי מכח הא דשמואל ס"ל כוותי' בדין שלקות, וזה צע"ג שהרי אדרבה קי"ל דשלקות מברכין עליהן בפה"א, ואף אי נימא דמ"מ מהני הבישול להפקיע מתורת לחם, מ"מ אי"ז ענין להא דשמואל ס"ל דשלקות מברכין עליהן שהכל. [↑](#footnote-ref-567)
567. וי"ל עוד עד"ז בדעת הר"ש דס"ל כמש"נ בדף מס' 26 בדעת רש"י ודעימי' דס"ל דלרב חסדא שלקות לאו במילתייהו קאי, ורק בדבר שאין דרכו לאכלו חי הוא דמברכין עליו כשהוא מבושל בפה"א, ובסידור רש"י סימן קכ"א ובס' הפרדס סימן פ"ה ובמחזו"ו סימן ע"ג מבו' דהכי קי"ל, ולפ"ז הרי דלפ"מ דקי"ל כרב חסדא הא דאין יוצאין ברקיק המבושל הוא משום דהבישול מבטלו מתורת לחם, שהרי קי"ל דשלקות לאו במילתייהו קאי אלא היכא דזהו עיקר פריו. [↑](#footnote-ref-568)
568. ואמנם לפ"מ דמפרשינן מעיקרא דטעמא דר' יוסי הוא כדינא דשלקות, בפשוטו הדין נותן דה"נ אין מברכין על פת שבישלה המוציא, וההיא דבזמן שהפרוסות קיימות מברך המוציא אתיא כר"מ, וכ"ה להדיא בד' הגר"א בסימן קס"ח ס"י וסי"ג, - אך הראש יוסף כתב דלס"ד זו ל"ד דין ברכת המוציא לדין מצה, ואף דאין יוצאין ידי מצה, מ"מ מברכין עלי' המוציא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-569)
569. בזה מתפרש מש"כ הרשב"א לעיל בסוגיין להוכיח דפרי העץ שבישלו ונשתנה לגריעותא מברכין עליו שהכל, ממש"כ התוס' בשם אחד מן הגדולים דדורמסקין הוא פרונ"ש והא דלא בריך עלייהו תחילה דהא פרי עץ חשוב טפי משום דמיירי בשנתבשלו הדורמסקין ואין מברכין עליהן אלא שהכל, דאם כונתו כפשטי' ממה שאמרו בגמ' דלמ"ד דשלקות לאו במילתייהו קאי מברכין עליהן שהכל, עדיפא מינה הו"ל לאתויי ממה שאמרו בזית מליח דמברכין עליו שהכל, ובע"כ דאף דלמ"ד דשלקות לאו במילתייהו קאי הוא אף בפרי העץ, מ"מ הוצרך הרשב"א להוכיח דאף לדידן דשלקות במילתייהו קאי ורק באישתני לגריעותא מברכין שהכל הוא גם בפרי העץ, (וכמש"נ בדף מס' 26), וא"כ מהו שהוכיח לזה מההיא דדורמסקין, ובע"כ דמכוון דבריו הוא למש"כ התוס' רי"ח בשם ה"ר יוסף דגם למ"ד דשלקות במילתייהו קאי מ"מ דורמסקין ששלקן מברך עליהן שהכל משום דאישתנו לגריעותא. [↑](#footnote-ref-570)
570. וכ"ה מבו' גם בד' התוס' ביומא ע"ט א' ובסוכה כ"ו ב' שפירשו בד' הירושלמי דכל הא דכשאוכל זית עם הגרעין לי"ב שיעור, ובעינן לדין ברי', הוא בזית קטן, והרי דבזית בינוני מצטרף הגרעין לשיעור, אך למש"כ הרש"ש ביומא שם לדחוק בדבריהם, (ונתבאר להלן בהערה), מבו' בדבריהם להיפך. [↑](#footnote-ref-571)
571. אך הכס"מ בפ"ג מברכות הי"ב כתב דהא דהחמירו חכמים בזה בברכה שלפניו שהיא מדרבנן יותר מברכה אחרונה שהיא מדאורייתא הוא משום דבברכה שלפני' הצריכו לברך אף על כ"ש שמא ימלך ויאכל כשיעור ונמצא שהי' צריך ברכה לפניו ואין בידו לתקן, אבל לאחריו אוקמוה אדינא שאם אכל כשיעור יברך ואם לאו לא יברך, - ומבו' בדבריו דעיקר מש"כ התוס' והרא"ש דהא דמברכין לפני' בכ"ש הוא משום דאסור ליהנות בלא ברכה, היינו לפרש דלא ילפינן לברכה לפני' בק"ו מלאחרי', אך אין מכוון דבריהם דמה"ט הוא דמברכין בכ"ש משום דגם בכ"ש איכא הנאה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-572)
572. וזה כמש"כ הפרישה שם סק"ח בתו"ד דשאני ז' המינים דכיון דאם אכל מינייהו כשיעור הי' צריך לברך ברכה חשובה מעין ג', משו"ה גם בפחות משיעורו צריך לברך בנ"ר. [↑](#footnote-ref-573)
573. אך הפרישה שם סק"י כתב דאף שהרא"ש והמרדכי הביאו לד' הר"י לגבי ז' מינים, ה"ה דבמינים אחרים מברך בנ"ר אף בפחות מכשיעור, ושם סק"ח האריך להיפך דכל מה שנחלק הרא"ש ע"ד ר"י, הוא רק אי נימא דעל שאר מינים אין מברכין בפחות מכשיעור, ומ"מ על ז' מינים מברכין, וע"ז הוא שנחלק דאם בשאר מינים אין מברכין בנ"ר בפחות מכשיעור גם בז' מינים לא ישתנו הברכות בשביל חיסרון השיעור, אך אם אף בשאר מינים מברכין בנ"ר בפחות מכשיעור, ה"ה בז' מינים מברכין בנ"ר, והמאמ"ר שם סוסק"ה עמד בסתירת דבריו, - אך בד' הב"י בסימן רי"ב והדרכי משה שם סק"ב מבו' להדיא שפירשו בד' הרא"ש דאף אם בכל המינים מברכין בנ"ר בפחות מכשיעור, מ"מ בז' המינים אין מברכין, וכ"ה מבו' בד' הט"ז בסימן ר"ח סוסקי"ט, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-574)
574. התוס' לקמן מ"ט ב' סוד"ה ר"מ כתבו בשם ר"י דיש להחמיר ולברך אפי' בפחות מכמלא לוגמיו, דלא ילפינן מיוהכ"פ לענין ברכה, והגרע"א בגהש"ס שם תמה דהיאך שייך להחמיר לברך הרי ספק ברכות להקל, ועמש"נ בזה בדף מס' 3. [↑](#footnote-ref-575)
575. אך אין הדבר ברור בד' הרמב"ם דשיעור משקין האסורין הוא ברביעית, דבכ"ד כתב דהוא ברביעית ובכ"ד כתב דהוא בכזית, והארונים האריכו בזה בדעתו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-576)
576. אך התוס' בנזיר שם כתבו דאיסור שתיית יין של ערלה או כלאי הכרם הוא ברביעית, וכ"כ התוס' בזבחים ק"ט א' סוד"ה עולה באיסור אכילת פיגול דבמשקין הוא ברביעית, וכ"כ בחי' הריטב"א עירובין ד' א' דכל איסורי משקין דעלמא הם ברביעית, ולכאו' הוא משום דס"ל דכ"ה דאין אכילה פחותה מכזית ה"נ אין שתי' פחותה מרביעית, - והך מילתא דדינא הוא דאין שתי' פחותה מרביעית מצינו כן בפי' רשב"ם בפסחים ק"ח ב' ד"ה אחד חי ובפי' הראב"ד לתו"כ שמיני פר' א' וכתב דהוא בכלל השיעורין מהלמ"מ ובמחז"ו הל' פסח סימן נ"ז ובתשו' הרשב"א ח"א סימן שס"ג ובשבה"ל ברכות סימן קנ"ח, אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קנ"ד נקט בפשיטות דליכא דינא דאין שתי' פחותה מרביעית, עיי"ש, ומ"מ נקט שם בריש דבריו דמשקין האסורין שיעורם ברביעית, (ומבו' מתו"ד שם דהוא משום דחשיבות החפצא דמשקה הוא ברביעית). [↑](#footnote-ref-577)
577. העו"ת בסימן ר"י סק"ד תמה כן ע"ד הרא"ש בפסקיו דהצריך לשתות רביעית, אף שלא כתב לעיל מינה לדון דבעי רביעית, ועמש"כ בזה המאמ"ר שם סק"ו, - ומש"כ שם דמש"כ הרא"ש לדון דשמא יש לחלק בין שביעה דאכילה לשביעה דשתי' היינו דשביעה דשתי' הויא יותר מכביצה והיא ברביעית, הוא דלא כמש"כ התוס' הרא"ש בסוכה כ"ו ב' לחלק דדילמא שביעה דשתי' הוי בפחות מכביצה, (וכ"כ התוס' ביומא ובסוכה שם). [↑](#footnote-ref-578)
578. הצל"ח כתב לפרש דד' הבבלי קיימי להצד דשלקות לאו במילתייהו קאי ואינו מברך לאחריו אלא בנ"ר, וע"ז הוא דפרכינן דכיון דשלקות לאו במילתייהו קאי לענין בפה"ע ק"ו דלא מיקרי ברי', ועד"ז כתב הפנ"י למש"כ שם דדין ברי' הוא רק בז' המינים, וכ"כ הביאור מרדכי בסוסקל"ט, - והמור וקציעה בסימן ר"י כתב דכיון דהוי הזית מליח ויצא ממנו כל הדרו אבד כחו והפסיד מעלת ברי' ושבחו, וכ"כ הברכת ראש בסוגיין. [↑](#footnote-ref-579)
579. הראבי"ה בסימן ק"ז כתב בע"א דלהבבלי דאיירי בזית מליח הרי דמתוך מולחו הי' מרוסק ובטל מחשיבות ברי', אך להירושלמי לא איירי בזית מליח ולא הי' מרוסק וע"כ הי' בו חשיבות ברי'. [↑](#footnote-ref-580)
580. הדרכי משה בסימן ר"י סק"א נסתפק אם מודה תר"י דאם אכל את הזית עם הגרעין הוי ברי' אע"פ שאין דרך לאכלו עם הגרעין, ומש"כ דלעולם ל"ה ברי' הוא משום דאין דרכו בכך, או דס"ל דכיון דאין דרך לאכלו עם הגרעין אף אם אכלו עמו בטלה דעתו אצל כל אדם ולא חשיב כברי', והעו"ת שם סק"א והמג"א שם סק"ד נקטו דלדעת תר"י אף אם אכל הגרעין לא מיקרי ברי', וכ"כ האחרונים שם והנחל"ד בסוגיין, - אך החמד משה שם סק"ג כתב דמודה תר"י דכל שאכלו עם הגרעין חשיב כברי', וכ"כ הביאור מרדכי בסקל"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-581)
581. המג"א בסימן ר"י סק"ד פירש לד' תר"י דד' הירושלמי לא קיימי כשאכל זית, דזית לא חשיב כברי' כיון שאין דרך לאכלו עם הגרעין, אלא בברי' אחרת שגדולה כזית, ועמש"כ בזה המחה"ש שם, - אך הברכת יהונתן והבית מאיר שם פירשו דמכוון ד' תר"י דאף דהבבלי מודה לעיקר הא דמברכין על ברי' אף כשאין בה כשיעור, מ"מ נחלקו הבבלי והירושלמי בדין זית, דהירושלמי ס"ל דחשיב כברי' אף דאין הגרעין ראוי לאכילה, והבבלי ס"ל דלא חשיב כברי', אך צ"ע, דאם בלא"ה פליגי הבבלי והירושלמי, א"כ מהיכ"ת נימא דמודה הבבלי לעיקר דינא דברי' דמברכין עלי' אף שאין בה כזית, (שלא הוזכר דין זה בבבלי), ועד"ז כתב הרא"ה בסוגיין דאם בע"כ פליגי הירושלמי והבבלי מסתבר טפי דפליגי בעיקר דין ברי', וכ"כ והראש יוסף והנחל"ד בסוגיין, - ועמש"כ החמד משה שם סק"ג לפרש בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-582)
582. המור וקציעה בסימן ר"י תמה על עיקר ד' הרא"ש דכיון דלא חשיב לי' ברי' רק מחמת הגרעין, מה לי אם הוסר בתחלה או בסוף, מאחר שהשליכו ולא נהנה מן הגרעין כלום, ומה מהני שהובא לפניו שלם, הרי אין הברכה על ראייתו אלא על אכילתו, - והחמד משה שם סק"ג כתב לדחוק בד' הרא"ש דלא תלי בהבאה אלא תלי בהכנסה לפיו. [↑](#footnote-ref-583)
583. היד אפרים בסימן ר"י למג"א סק"ד כתב לפרש בד' המג"א שם דאין מכוון ד' הרשב"א שאכל את הגרעין עצמו, אלא שאכל את תוכו וקליפתו זרק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-584)
584. ומבו' בדבריו דהטעם בזה הוא, דעיקר מש"כ הרשב"א דלא חשיב כברי' אלא כשאכל את הגרעין, אי"ז משום דצריך לאכול את כל הברי', דבזה מודה הרשב"א דכיון שהגרעין אינו מכלל האוכל שבזית סגי במה שאוכל את שאר הזית, והא דכשהוציא את הגרעין לא חשיב כברי' הוא משום דכל שאין הזית בשלימותו בטל תורת ברי' משאר הזית, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א לדמותו להא דכשנפרך או נחתך או נימוח לא חשיב כברי', וע"כ כל שהכניסו לפיו בעודו ברי' סגי במה שאוכל את כל האוכל שבו וא"צ לאכול את הגרעין, והיינו משום דבפשוטו אף אם ריסק את הברי' בפיו יש עלי' תורת ברי' לגבי אכילה זו כיון דבשעה שהכניסה לפיו היתה שלימה, וע"כ כיון שהכניס את הזית שלם לפיו אף שהוציא אח"כ את הגרעין, יש עליו תורת ברי'. [↑](#footnote-ref-585)
585. הרש"ש ביומא שם כתב לדחוק בד' התוס' דמש"כ דקטן מזית בינוני הי', היינו דלדעת הבבלי הי' זית גדול, ולדעת הירושלמי הי' קטן ממנו והי' זית בינוני. [↑](#footnote-ref-586)
586. ועיי"ש שכתב לדון דשמא הואיל דנקט קרא ז' מינין ארץ חטה ושעורה וגו' ואכלת וגו' הוי כאלו אמר ואכלת חטה ואכלת גפן, ולפ"ז דוקא בז' המינים איכא לדין ברי' ולא בשאר הפירות, ודחה לזה מכמה טעמים, וכתב דלדעת הירושלמי אף בשאר הפירות איכא לדין ברי', והראש יוסף בסוגיין ובפמ"ג במש"ז סימן ר"י סק"ב דן לומר דעיקר דין ברי' בברכות הוא דכתיב ארץ חטה וגו' ואכלת והוא מתפרש בין גדול ובין קטן, עיי"ש, וכן דן בזה הקר"א בדיני ברכת הנהנין, - ועמש"כ הפנ"י בסוגיין עוד בע"א. [↑](#footnote-ref-587)
587. וכ"כ המשכנות יעקב בסימן צ"ח דלפ"מ דקי"ל דלא חשיב כברי' אלא בבריית נשמה ה"ה לענין ברכה דלא חשיב כברי', והירושלמי לטעמי' בנזיר פ"ו ה"א דמבו' דנזיר שאכל ענבה אחת לוקה משום ברי', וכ"ה דחשיב כברי' לענין איסור ה"נ חשיב כברי' לענין ברכה, ולא קי"ל הכי, אך הקר"א בנזיר ל"ה א' כתב דמה שאמרו בירושלמי דבענבה אחת לוקה משום ברי', הוא משום דכתיב בקרא ענבים, והוי כמפרש בין גדול ובין קטן, (ובתור"פ הכהן בנזיר ל"ח ב' עמד בזה דמ"ט אין לוקין על זג ועל חרצן לבדו משום ברי', וכתב דהוא משום דאם יחלק שמו עליו). [↑](#footnote-ref-588)
588. בתשו' רדב"ז ח"א סימן ת"ב עמד ע"ד הירושלמי דאם פרידה של רמון חשיבא ברי', א"כ הדין נותן דמי שאכל פרידה אחת של ערלה ילקה כמי שאכל ברי' אחת של איסור שלוקה בכ"ש וזה לא שמענו, וגם היאך חשבינן גבי דברים דחשיב ולא בטילי רמוני בדן ומאי איריא רמוני בדן אפילו שאר רמונים אית בהו כמה בריות וקי"ל דברי' אינה בטלה, - וצ"ב דהרי להדיא אמרו במכות דחטה לא חשיבא כברי' לענין איסור, ובע"כ דחלוק דין ברי' לענין ברכה מדין ברי' לענין איסור, וכמש"כ הראבי"ה. [↑](#footnote-ref-589)
589. אך ממש"כ התרוה"ד בסימן רמ"ה דאפי' ברכה דכתיב בי' אכילה בהדיא באורייתא אפ"ה חשבינן ברי' פחות מכזית, עיי"ש, משמע דדין ברי' לענין ברכה הוא מדאורייתא, וצ"ע., [↑](#footnote-ref-590)
590. בביאור דבריו נחלקו האחרונים, דהמחה"ש בסימן ר"י סק"ד והמגן גבורים שם סק"ג כתבו דהיינו כיון דהי' מליח ודאי דנחסר ממנו קצת ואפ"ה חשבינן לי' כברי', - אך המנחת יעקב בכלל מ' סקי"א פירש דהיינו דלמש"כ הרא"ש דסגי שאכל ממנו מה שראוי לאכול ה"נ כשנחסר ממנו מה שדרך להתחסר בבישול חשיב כברי', וכ"ה מבו' בד' השעה"צ בסימן ר"י סקכ"ג שפירש כן לדבריו, אך זה צע"ג, שהרי ודאי דדינא דהרא"ש דאף אם לא אכל את הגרעין חשיב כברי' הוא רק לענין ברכה, אך לענין איסור לא חשיב ברי' בכה"ג, וא"כ היאך למד המהרא"י מדבריו דכל שנפל ממנו מעט ע"י בישול חשיב כברי' לענין איסור, ועוד, שהרי כל הא דחשיב כברי' אף שלא אכל את הגרעין הוא רק כשבא לפניו שלם, ותמה כן המנחת יעקב שם. [↑](#footnote-ref-591)
591. לכאו' צ"ל בזה דגם לדעת התוס' והרא"ש עיקר דין ברי' הוא משום חשיבותו, אלא דאין חייבין ע"ז אלא במקום שפירשה תורה לחייב על חשיבות זו, וכאשר כ"נ בד' תור"פ הכהן בנזיר ל"ח ב' ובד' הטור ביו"ד סימן ק' וסימן ק"א, וע"כ שפיר דמי דין ברי' לענין ברכה לדין ברי' לענין איסור. [↑](#footnote-ref-592)
592. לכאו' יש מקום לדון בזה, דלענין ברכה כיון דהגרעין ל"ה בר ברכה והחפצא דאוכל ל"ה רק הפרי גופי' ולא הגרעין, ע"כ ליכא להפרי חשיבות ברי' לענין ברכה, אך לענין איסור טמאה י"ל דאף דהעצמות לא אסירי באכילה, הרי מ"מ על כל הבהמה איכא שם בהמה טמאה, אלא דהעצמות שאין ראויין לאכילה לא חייל עלייהו איסור נבילה וטמאה, ובחי' הגר"ח בפ"ד ממאכ"א כתב דשם נבילה לא חייל רק על כל הבהמה, והרי דאף דליכא איסור אכילה על העצמות, מ"מ חלות שם נבילה הוא מכח כל הבהמה כברייתה בצירוף העצמות, אך לענין תורת ברי' י"ל דכל הבהמה טמאה חשיבא ברי' כיון דיש על כולה שם בהמה טמאה, - וי"ל עוד למש"כ בחי' הגר"ח בפ"ד ממאכ"א בדעת הרמב"ם דכל שאוכל את האיסור כברייתו מצטרפין אף העצמות והגידין לאיסור, ודמי להא דבאבמה"ח מצטרפין הגידין והעצמות לכזית, וכ"כ בכתבי ר"ח הלוי. [↑](#footnote-ref-593)
593. אך בתשו' מהרי"ל החדשות סימן נ"ב השיב להתרוה"ד דהוא כשגגה יצאת מלפני השליט דרחוק זמ"ז כמזרח ומערב, דלענין ברכה תלי בחשיבות ואיכא למימר דברי חשובי' הי' וראוי לברך ולהודות עלי', אבל מאי דהקפיד תורה אאכילה וסתם אכילה בכזית היכא ניפוק בציר מכזית, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דל"ד להא דאוכל נמלה בכ"ש ואוכל חטה לר"ש שהיא כברייתה. [↑](#footnote-ref-594)
594. האו"ז בסימן קמ"ב פירש בד' הירושלמי דר' תנחום ס"ל דבכה"ג א"צ לחזור ולברך, וכתב דהכי קי"ל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-595)
595. ובדעת התוס' ודעימייהו שכתבו דצריך לחזור ולברך ולא אמרינן דספיקא לקולא, כתב השבה"ל שם דשמא הוא משום דהו"ל כתיקו דאיסורא ולחומרא, - ולפ"מ שפירשו התוס' לקמן בע"ב לד' הירושלמי שם וכן פירשו התר"י והרא"ש, הרי דהירושלמי פשיט דצריך לחזור ולברך מהא דאין מברכין על הפת אלא בשעה שהוא פורס. [↑](#footnote-ref-596)
596. ועיי"ש שכתב דאף בכה"ג לקולא אזלינן ואינו חוזר ומברך, חדא דברכה שלפניו דרבנן והיינו דע"כ הוי ספיקו לקולא, ועוד די"ל דסתמא דעתי' דאינש דאי נפיל מיני' חדא דלנסיב אחרינא והלכך הוי כאילו נתכוין תחילה לכך. [↑](#footnote-ref-597)
597. אך בדעת החולקים י"ל דל"ד לאמת המים דעיקר ברכתו היתה על המים שיבואו לפניו, אך כשבירך על פרי זה והי' דעתו לאכול ממנו ונפל, הרי דאף שהי' דעתו לאכול גם מן הפירות האחרים, צריך לחזור ולברך, וכ"כ הא"ר בסימן ר"ו סק"י. [↑](#footnote-ref-598)
598. וכן צידד בתשו' מהר"ח או"ז סימן קכ"ט דד' הירושלמי קיימי בגונא דכשנטל פרי זה לא הי' דעת לאכול אלא את מה שבידו בכה"ג הוא דמיבע"ל אם כשנאבד יכול לאכול פרי אחר בלא ברכה, ונסתפק אם ה"נ תליא באיבעיא זו גם הדין כשלא נאבד הפרי שבירך עליו, אם יכול לאכל יותר בלא ברכה, או דבכה"ג פשיטא דצריך לחזור ולברך, כיון שאכל מה שבירך ולא נתכוין לפטור מבברכתו יותר, ולא מיבע"ל אלא כשנפל משם דהי' דעתו לאכול והרי לא אכל כלום, (והיינו דמה"ט חשיב שהי' דעתו דאם יפול פרי זה יאכל פרי אחר), ועיי"ש במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-599)
599. אך אין טעמו של הרמ"א כמש"כ המאורות ורבינו מנוח דכל האיבעיא דהירושלמי הוא כשלא הי' דעתו ע"ז, אלא טעמו משום דעת הסוברים דקי"ל באיבעיא דירושלמי לקולא, וכמש"כ הגר"א שם. [↑](#footnote-ref-600)
600. אך הנהר שלום שם סק"ו כתב דגם לדעת השו"ע כל הא דצריך לחזור ולברך הוא כשלא הי' דעתו להדיא לאכול משאר הפירות, אף שהיו לפניו, אך כל שהי' דעתו להדיא לאכול משאר הפירות, א"צ לחזור ולברך, וכמש"כ הרמ"א, ולא קי"ל כד' הרא"ש דאף אם הי' דעתו לאכלם צריך לחזור ולברך. [↑](#footnote-ref-601)
601. והביאוה"ל שם כתב עד"ז גם לדעת הרמ"א דאם הי' דעתו לאכול משאר הפירות א"צ לחזור ולברך, שהרי מ"מ כל שלא הי' דעתו בהדיא על כולם אלא בסתם צריך לחזור ולברך, אף דבעלמא מותר לאכול הכל בברכה זו אף שבירך בסתמא, היינו רק כשלא נפל הראשון דאז נמשך הכל אליו בברכתו, אבל כשנפל הראשון ונמצא דקאי הברכה רק על אלו ל"מ אא"כ הי' דעתו בהדיא עליהן דאז שוין הן בברכה זו, אך בסתמא ל"מ אף שהיו לפניו כשבירך על הראשון. [↑](#footnote-ref-602)
602. ו**העירו דכ"נ בפי' רבינו מנוח בפ"ד מברכות ה"י כתב בהא דאם נפל מיד ונשרף צריך לחזור ולברך, דל"ד נפל מידו ונאבד אלא ה"ה אם נפל ונמאס לאכילה, והביאו הב"י בסימן ר"ו, וצ"ב דמאי קמ"ל, ומאי נפ"מ אם נאבד או נמאס, הרי בכל ענין שאינו אוכל את הפרי שבירך עליו ובא לאכול פרי אחר צריך לחזור ולברך, ובע"כ דכל שהפרי שבירך עליו קיים אף אם בא לאכול פרי אחר א"צ לחזור ולברך, וזהו דקמ"ל דכל שנמאס הפרי שבירך עליו הו"ל כמו שאינו קיים וצריך לחזור ולברך.** [↑](#footnote-ref-603)
603. כ"כ הא"ר בסימן ר"ו סק"ח בביאור ד' המבי"ט, וכ"כ היד אפרים בסימן ק"מ והתהל"ד בסימן ר"ו סק"ה, - אך בד' המג"א בסימן ק"מ סק"ד ובסימן ר"ו סק"ח מבו' שפירש לדבריו בע"א, והביאו הביאוה"ל בסימן ר"ו בסו"ד, והיד אפרים והתהל"ד שם תמהו ע"ז. [↑](#footnote-ref-604)
604. ועיי"ש שפירש הטעם בזה, דדוקא כשנפל ונשרף או שטפו נהר שנאבד לגמרי ושוב אינו לפניו כלל הוא דצריך לברך שנית על האחר, שהעיקר שנאמרה עליו הברכה לפטור השאר נאבד, אך כל שעדין הוא בידו ועומד לפניו כגון שאחר שבירך עליו קודם שיאכלנו תלה עיניו באחר מאותו מין שהיו לפניו שיאכלנו תחלה קודם לזה שבירך עליו ואח"כ את זה שבירך עליו אע"פ שלכתחילה אין לו לעשות כן נראה שאין צריך לברך שנית ודי לו בברכה ראשונה, אך בדבריו משמע דהיינו רק אם יאכל לבסוף גם את זה שבירך עליו, אך אם נמלך ואין דעתו לאכלו בטלה הברכה ממנו וצריך לחזור ולברך. [↑](#footnote-ref-605)
605. וזהו שכתב דאף אם התחיל לחתוך קודם הברכה, מ"מ כל שלא פירש לגמרי ל"ד לתורמוס, ורק אם שכח וחתך כל הפרוסה ונטלה בידו ובירך ונפל הוי כתורמוס, והרי דאף דבכה"ג לכאו' הוי דעתו על פרוסה זו, מ"מ כיון שלא פירש לגמרי והוי עדיין גוף אחד חיילא ברכתו על כל הפת. [↑](#footnote-ref-606)
606. לכאו' לדעתם ודאי דאי"ז תיקון גמור לאיסור ברכה לבטלה, דמה יועיל מה שאומר לאחר זמן בשכמל"ו דעי"ז אין ברכתו הראשונה לבטלה, אלא הוא ע"ד מש"כ הערוה"ש דכיון שהוציא ש"ש לבטלה צריך לקבל עליו עול מלכות שמים, אך בד' המנחת יצחק שם מבו' שפירש לדעתם דגם כשהפסיק מהני אמירת בשכמל"ו לתקן לחשש ברכה לבטלה, וזה צ"ב. [↑](#footnote-ref-607)
607. החיי אדם בכלל ה' ס"א כתב דאם אמר כבר אמר אלקינו יסיים אלקי ישראל מן העולם ועד העולם שהוא מקרא בדברי הימים, וצ"ע דבדברי הימים כתיב ברוך ד' אלקי ישראל מן העולם ועל העולם, וכיון שאמר ברוך "אתה" ד' היאך מצי לסיים בהך קרא, וגם מש"כ החיי אדם דאף דאמר אלקינו יסיים אלקי ישראל וכו' לכאו' ט"ס הוא וצ"ל דאם כבר אמר אלקי יסיים ישראל מן העולם ועד העולם, (דבקרא דדה"י לא כתיב ברוך ד' אלקינו אלקי ישראל, אלא כתיב ברוך ד' אלקי ישראל). [↑](#footnote-ref-608)
608. התוס' לעיל י"א ב' ד"ה ה"ג כתבו דברוך אתה ד' למדני חקיך אי"ז ברכה אלא בקשה שאמר דוד, ובס' סמיכת חכמים שם כתב דזהו שכתב תר"י דאם טעה ואמר ברוך אתה ד' יסיים למדני חקיך דהוי כמו אומר הפסוק ול"ה ברכה לבטלה משום דאי"ז ברכה אלא בקשה, אך אם הי' מתכוין דוד לשם ברכה, ל"ה מהני שיסיים למדני חקיך, שהרי זה עצמו הוא ברכה, ובקובץ צהר י' כתב הגרמ"ל סג"ל ליטש ראזנבוים תלמיד הכת"ס דלפ"ז ליכא תקנה במה שיסיים אלקי ישראל מן העולם ועד העולם, כיון דהוא ג"כ בדרך ברכה, וכך היו כל ברכות שבמקדש. [↑](#footnote-ref-609)
609. יש שכתבו דה"נ אם אמר ברוך אתה ד' אלקינו יסיים דבר אלינו בחורב לאמר רב לכם שבת בהר הזה, או יסיים אתה עניתם קל נושא היית להם ונוקם על עלילותם, - אך בד' הטוש"ע מפורש דאם אמר אלקינו אין לו תקנה, וכ"נ מד' הראשונים והפוסקים, והטעם בזה הוא משום דכל הא דמהני כשמסיים למדני חקיך הוא משום דגם מה שאמר תחילה ברוך אתה הוא מכלל הפסוק, וע"כ לא חזינן לה כלל כברכה אלא כקריאת פסוק, אך כשמסיים דבר אלינו בחורב וכו', כיון דמה שאמר תחילה ברוך אתה אינו מכלל הפסוק, מתפרש גם מה שאמר ד' אלקינו דהוא בכלל ברכתו, ולא חזינן לה כקריאת פסוק. [↑](#footnote-ref-610)
610. וכבר נתבאר בדף מס' 2 בהערה להעיר בזה, דלמש"כ האבודרהם בהל' ברכות דכל הנהנה מן העוה"ז בלא ברכה המיוחדת לאותו דבר מעל, ודלא כמש"כ תר"י בריש פירקין דאפי' אם לא ידע אלא ברכת שהכל יצא בה מידי מעילה, לכאו' הדין נותן דאף דאם בירך שהכל יצא מ"מ אין לו לאכול אלא מעט שלא תהא ברכתו לבטלה, דכל שהוא מוסיף לאכול הוא מוסיף באיסורו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-611)
611. ומש"כ בתשו' אג"מ או"ח ח"ד סימן מ' אות א' דאם בירך מזונות על דבר שברכתו שהכל אף דנפטר בכך, מ"מ לא יאכל אלא חתיכה קטנה שהדרך להניחה בפעם אחת לפיו ולא יותר, דמאחר שהוא רק בדיעבד שיצא וכל פעם הרי הוא חיוב אחר בהברכה ואין לו לאכול על מה שיצא רק בדיעבד, ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז, י"ל דהוא רק בבירך מזונות על דבר שברכתו שהכל, דאף דנפטר בכך, מ"מ הו"ל משנה ממטבע שטבעו חכמים, וע"כ אי"ז אלא בדיעבד, ומשא"כ בהא דעל כולם אם אמר שהכל יצא דהוא ברכה כללית ואי"ז משנה ממטבע שטבעו חכמים. [↑](#footnote-ref-612)
612. ולכאו' לפ"ז גם הא דבספק מברך שהכל הוא משום דספק ברכות להקל ושמא ברכתו שהכל, אך לכאו' אי"ז מתישב במה שמצינו בכ"ד דבספק אם ברכתו במ"מ או בפה"א מברך שהכל, אף דודאי אי"ז ברכתו, - וגם אי"ז מתישב במש"כ הרמ"א בסימן ר"ב ס"ז בדין פווידל"א דטוב לחוש לכתחילה ולברך שהכל, אף דהתם עיקר הדין הוא לברך בפה"ע, וכמש"כ המ"ב שם סקמ"ב דאם אין לו תקנה אחרת מברך לאחריו על העץ, ולא שייך בזה ספיקא דרבנן לקולא, - וגם אי"ז מתישב במש"כ הנשמ"א בכלל ה' סק"ו דאף היכא דאיכא ספק ספיקא לברך במ"מ, מברך שהכל ואינו מברך במ"מ, ולא שייך בזה ספיקא דרבנן לקולא כיון דאיכא ספק ספיקא להחמיר, וכמש"כ הנשמ"א שם בסו"ד דהמל"מ נטה להחמיר דלא מקילינן בספיקא דרבנן היכא דאיכא ספק ספיקא להחמיר, - וגם אי"ז מתישב במש"כ הפוסקים בר"ס רצ"ז דבמוצ"ש מברכין על כל הבשמים בורא מיני בשמים, דכיון דאין הכל בקיאין בברכות תיקנו לומר במ"ב דיוצא על כל מינים, אף דיודע שברכתו היא בורא עצי בשמים, ואפ"ה משום חשש מכשול הנהיגו שלא לברך את ברכתו הראוי', - ועמש"נ לישב בדף מס' 81 בהערה. [↑](#footnote-ref-613)
613. אך למש"כ הגר"ז שם סי"ב דברכת במ"מ אינה פוטרת את הפת וכל הא דבספיקא דפהב"כ מברך במ"מ הוא מכח דינא דספק ברכות להקל, עיי"ש, ניחא מה שהוצרך הב"י התם לה"ט דספיקא דרבנן לקולא. [↑](#footnote-ref-614)
614. ומצינו כן בד' המ"ב בסימן ר"ח סקל"ג שכתב בפת שעושין מטערקע"שי וויי"ץ דמספקנכון לכתחילה שלא יאכלם אלא בתוך הסעודה, ובשעה"צ שם סקל"ו כתב דאם א"א לו לעשות כן יברך שהכל. [↑](#footnote-ref-615)
615. וי"ל בגדר הדברים דהא דבמקום ספק מברך שהכל הוא דין לכתחילה, דכל שאין בידו לברך את הברכה הראוי' סגי בברכת שהכל, וע"כ א"צ לימנע מכך, אך כל שבידו לאכלו בתוך הסעודה, נמצא שיש בידו לפטרו בברכה הראוי' לו, וע"כ בכה"ג אין ראוי לאכלו שלא בתוך הסעודה ולברך עליו שהכל, ומשא"כ כשאין בידו לאכלו בתוך הסעודה ואין בידו לפטרו בברכה הראוי' לו, דבכה"ג מותר לכת [↑](#footnote-ref-616)
616. בד' התוס' ועוד מקמאי משמע דקי"ל הכי בודאי, וכ"ה מבו' ממש"כ הראשונים בכ"ד דפרי שספק אם ברכתו בפה"ע או בפה"א מברך בפה"א, והרי דבתורת ודאי הוא יוצא בברכת בפה"א, - אך הראבי"ה בסימן קי"ג כתב דכיון דמוקמינן למתניתין כר' יהודה דילמא סתם ואח"כ מחלוקת היא ואין הלכה כסתם, ומ"מ כיון דלא ברירא לן ודילמא מחלוקת ואח"כ סתם הוא, הו"ל כספיקא דרבנן בברכתו, ודמי לספק קרא קר"ש דאינו חוזר ומברך. [↑](#footnote-ref-617)
617. צ"ב דאף דר' יהודה ס"ל דמברך על כל מין מעין ברכתו, מ"מ לכאו' אם בירך על כל המינים דפירות הארץ בפה"א יצא, וא"כ שפיר י"ל דה"נ אם בירך על פירות האילן בפה"א יצא. [↑](#footnote-ref-618)
618. ולמש"כ הראבי"ה דהא דקי"ל דבירך על פירות האילן בפה"א יצא הוא מספיקא, ודאי דבספק פרי העץ או פרי האדמה אין לברך בפה"א דשמא לא יצא והו"ל ברכה לבטלה אלא שהכל. [↑](#footnote-ref-619)
619. אך בד' הראבי"ה בסו"ס קט"ז משמע דרק אם נתכוין להדיא שלא לפטור הוא דאין נפטר פרי העץ בברכת בפה"א, אך בסתמא ה"ז נפטר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-620)
620. וכ"כ בשמו בס' הפרדס שער תיקון הברכות והארחות חיים בהל' ברכות ס"כ והכל בו בסימן כ"ד, - ואך דבד' הארחות חיים והכל בו משמע דכל הא דאין פרי העץ נפטר הוא רק כשלא הי' יודע ומתכוין שיביאו לו פרי זה, אך כל שהי' יודע ומתכוין שיביאו לו מין זה נפטר בברכת בפה"א אף אם לא נתכוין לפטרו, וצ"ע, והברכ"י בסימן ר"ו סק"ה פירש לד' הארחות חיים והכל בו דהיינו רק כשנתכוין לפטרו, וכ"נ בד' המאמ"ר בסימן ר"ח סקל"א. [↑](#footnote-ref-621)
621. המאירי לעיל ל"ה א' כתב דאם בירך שהכל ונתכוין לפטור דברים הראויים לשאר ברכות נפטרו, ומשמע להדיא מדבריו שם דבבירך בפה"א לא נפטר פרי העץ אף אם נתכוין לפטרו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-622)
622. השו"ע שם כתב דאם היו לפניו פרי העץ ופרי האדמה וכו' יצא, והט"ז שם סק"ב פירש בדעתו דכל הא דכשבירך בפה"א על פרי האדמה פטר את פרי העץ כשנתכוין לפטרו הוא רק כשהי' לפניו, ומעיי"ש שתמה ע"ז, - והא"ר שם סק"ב כתב דמודה השו"ע דאף אם לא הי' לפניו נפטר, ולרבותא נקט היו לפניו דאף בכה"ג אינו פוטר את פרי העץ כשלא נתכוין לפטרו, וכ"כ הברכ"י שם סק"ה, - אך השאג"א בסו"ס כ"ז כתב דלדעת השו"ע אין פרי העץ נפטר אלא כשהי' לפניו, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ובמש"כ בזה בחי' רא"ל סימן ג'. [↑](#footnote-ref-623)
623. ויש מקום לפרש כן גם בד' הלבוש, דעיקר הא דאין פרי העץ נפטר בברכת בפה"א שבירך על פרי האדמה הוא משום דאין דין פרי העץ בברכה זו, ומהיכ"ת שתתייחס אליו ברכת בפה"א, ואך דהוסיף לפרש דאף שדעתו לפטור את כל מה שלפניו, מ"מ אין בכלל דעתו לפטור את פרי העץ, והדר דינא דכיון שלא נתכוין לפטרו אינו נפטר. [↑](#footnote-ref-624)
624. ויש להוסיף מש"כ הגר"ז בסימן קס"ח סי"ב דאע"פ שהמברך במ"מ על לחם גמור לא יצא יד"ח, מ"מ בספק לחם גמור יצא, כיון דמדין ספק ברכות דינו לברך במ"מ, ועיי"ש במה שהאריך לפרש בזה, והרי דמכח דין ספק ברכות חשבינן דזהו דין ברכתו, וע"כ מסתברא מילתא דנפטר בברכת בפה"א שבירך על פרי אחר אף שלא נתכוין לפטרו. [↑](#footnote-ref-625)
625. ויש להוסיף, שהרי לדעת הסוברים דאם בירך בפה"א על פרי האדמה אינו פוטר את פרי העץ אף אם נתכוין לפטרו, ונתבאר להלן, הרי מ"מ אם בירך כן על פרי העץ ונתכוין לפטור גם את מה שיביאו לפניו ממין זה, ודאי דנפטר, והרי דחלוק הוא היכא דבירך בפה"א על מין זה עצמו מהיכא דבירך בפה"א על פרי האדמה, וא"כ מסתברא מילתא דגם הא דאין פרי העץ נפטר בברכת בפה"א אא"כ נתכוין לפטרו הוא רק כשבירך בפה"א על פרי האדמה, ולא כשבירך בפה"א על מין זה עצמו. [↑](#footnote-ref-626)
626. למש"כ הלבוש דהא דברכת בפה"א אינה פוטרת את פרי העץ כשלא נתכוין לפטרו הוא משום דסתמא דמילתא אין דעתו לפטרו, ודאי דהדין נותן דאם בירך בפה"א על התפוחים פטר אף את התפוחים שלא הי' דעתו לפטרם [↑](#footnote-ref-627)
627. ועד"ז יש לדון גם לדעת הסוברים דאם בירך בפה"א על פרי האדמה אינו פוטר את פרי העץ אף אם נתכוין לפטרו, ונתבאר להלן, אם ה"נ כשבירך בפה"א על פרי העץ אינו פוטר מין אחר דפרי העץ אף אם נתכוין לפטרו. [↑](#footnote-ref-628)
628. ומש"כ שם להוכיח לזה ממש"כ הא"ר בסימן ר"ב סק"כ דאם מקדים ומברך על הסוכר שהכל אינו פוטר את פרי העץ, י"ל דשאני התם דכיון דמספק דינו דמברך עליו שהכל חשיב לענין זה כדבר שברכתו שהכל, וע"ד שנסתפק הפמ"ג אם הוא נפטר כשבירך שהכל על דבר אחר, ונתבאר לעיל, ועוד, דכיון דעושה כן כדי לצאת מספק ברכות ודאי דסתמא דמילתא דעתו היא שלא לפטור את הפרי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-629)
629. וכ"נ בל' הבה"ג בפירקין, וכ"נ בל' הרשב"א לקמן מ"א א', ונתבאר בדף מס' 37 ובהערה שם. [↑](#footnote-ref-630)
630. החזו"א שם כתב לפ"ז דבברכה אחרונה ליכא להך דינא, עיי"ש, - אך המאמ"ר בסימן ר"ז בדברי מרדכי נקט דגם בברכה אחרונה איכא להך דינא, ונתבאר בדף מס' 81. [↑](#footnote-ref-631)
631. הרמב"ם בהלכותיו לא הביא להך כללא, והנשמ"א בכלל נ"א סק"ז כתב דסמך על מש"כ בפ"ה מכלאים ה"כ, - אך הצל"ח לעיל בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם דלא קי"ל להך כללא, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ועמש"כ בזה בחי' רא"ל ח"א סימן ג'. [↑](#footnote-ref-632)
632. הדק"ס כתב די"ג דכי שקלת לי' לפירי וקאים גזעא דהדר מפיק פירא אחרינא וכו', ולגירסא זו משמע כדעת הגאונים דבעינן שישתייר הגזע משנה לשנה. [↑](#footnote-ref-633)
633. ועיי"ש שנסתפק כן גם בדעת רש"י שכתב דגווזא הוא הענף של עץ, ומשמע דבעינן שיתקיים הענף משנה לשנה, ונסתפק כן גם בדעת הגאונים. [↑](#footnote-ref-634)
634. נתחדש בדבריו דאף דלכתחילה אין לברך שהכל על דבר שברכתו בפה"א, וגם הרי י"א דאם בירך שהכל על דבר ברכתו שהכל ל"מ לפטור בכך לפרי האדמה, (ונתבאר בדף מס' 32), מ"מ הכא די"א דנפטר בברכת בפה"ע, אף דאין לסמוך ע"ז ולאכול בלא ברכה אחרת, מ"מ רשאי לפטרו בברכת שהכל, ונפ"מ רבתא בזה בכמה גווני שראוי לחוש ולצאת מספק ברכות, דסגי שיפטרנו בברכת שהכל, וכ"כ החיי אדם בכלל ס' ס"א במקום שיש ספק ברכה יש לתקן שיברך על מעט צוקר שהכל ויפטור גם אותו הדבר. [↑](#footnote-ref-635)
635. י"ל דהיינו דאף דכל שאין מוציא עליו מעיקרו יש עליו תורת אילן, מ"מ אכתי כל דאי שקלת לי' לפירי וכו' חשיב דאין הפרי גודל מן האילן אלא גודל מן האדמה, ואין עליו תורת פרי העץ, - אך לפ"ז הדין נותן דכל שמוציא עליו מעיקרו דחשיב כירק לענין כלאים, כ"ש דאין מברכין עליו בפה"ע, ואי"ז במשמעות ד' הרא"ה דמשמע דכללא דהתם אינו כלל לענין ברכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-636)
636. ועיי"ש במוסגר שכתב דאף שנקרא אילן לענין ברכת בורא עצי בשמים, וכמו שנקרא אילן לענין כלאי הכרם, והתהל"ד בסימן ר"ג סק"ב כתב דט"ס הוא וצ"ל וכמו שאינו נקרא אילן לענין כלאי הכרם שהרי עיקר כללא דהתוספתא הוא לענין כלאים. [↑](#footnote-ref-637)
637. והעירו דבלא"ה צ"ל כן, שהרי בלא"ה איכא בחטה לכל הטעמים שכתבו האחרונים בחצילים דלא חשיבי כאילן, וגם דמי לכרוב דמצד ממשו הוי כירק, וע"כ הוא דחטה מצ"ע חשיבא כירק, אלא דמ"מ כיון דקריי' רחמנא עץ ס"ד דחשיב כפרי העץ, וע"ז הוא שאמרו דמ"מ כיון דכי שקלת וכו' לא חשיב כפרי העץ, - ובגדר הדברים י"ל דהיינו דשאר התנאים דבעינן ליחשב עץ היינו דבלא"ה חשיב דאין לו תכונת עץ כלל, וע"ז הוא דמהני הא דקריי' רחמנא עץ, אך הא דבעינן דכי שקלת וכו' היינו דאף דיש לו תכונת עץ, מ"מ דינא הוא דאף עץ דכי שקלת לי' לפירא ליתי' לגווזא דהדר מפיק, אין עליו להחשיבות דפרי העץ, וע"ז ל"מ הא דקריי' רחמנא עץ. [↑](#footnote-ref-638)
638. ונפ"מ רבתא בזה לדינא בעץ הפפאי' אם יש בו משום ערלה, דהוא מתקיים יותר מג' שנים, אך הוא נותן פירות בשנה הראשונה וגם גזעו חלול, וכן יש בזה למש"כ הגר"ז דכל שהעלים והפירות יוצאין מן הגזע לא חשיב כעץ. [↑](#footnote-ref-639)
639. ועיי"ש בד"ה ונראה לדינא שלא סמך ע"ז אלא בצירוף הא דהוא מוציא פירות בשנה ראשונה, וכ"כ החזו"א בדיני ערלה אות ל"ח. [↑](#footnote-ref-640)
640. בכמה מספרי הזמן כתבו דאם בירך על החצילים בפה"ע אינו חוזר ומברך, משום דשמא הם פרי העץ, - אך הוא שגגת הוראה, דמלבד דממה שנהגו לאכלם אף בא"י בע"כ דלא חשבינן לה כספק כלל, והוכרע הדין בודאי שאינם פרי העץ, גם אף אי נימא דמ"מ לענין חשש ברכה לבטלה יש לחוש לדעת הסוברים דהוו פרי העץ, מ"מ ודאי דאם בירך עליהן בפה"ע אסור לאכלם, שהרי ממ"נ אכילתם אסורה, דאם אינו פרי הרי לא בירך עליו את ברכתו ואם הוא פרי הרי הו"ל ערלה, אך בחו"ל י"ל דליכא לה"ט, משום דהא דספק ערלה מותר הוא בתורת ודאי, ואף אם פרי הוא אכילתו מותרת, וכמש"נ כן בדף מס' 12 בטעם הסוברים דמברכין על הקפריסין בפה"ע, ולא אמרינן דממ"נ אכילתן אסורה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-641)
641. הצל"ח כתב להוכיח דאם בירך עליהן בפה"ע יצא, דאל"כ מאי פריך בגמ' פשיטא ומוקי למתניתין כר' יהודה, נוקי כדברי הכל ועל פירות האטד קאמר שאם בירך בפה"ע לא יצא, - ולכאו' יש מקום לדחות דפירות האטד ל"ה בכלל כללא דמתניתין דבירך על "פירות הארץ" בפה"ע, שהרי הוו פרי העץ, אלא דכיון דלא חשיבי מברכין עליהן בפה"א, ול"ד לחטה דאף דלר' יהודה מין אילן היא, הרי ודאי דלדין ערלה וכלאים הויא כפירות הארץ, וע"כ הויא בכלל כללא דמתניתין, - ועפי"ז יש לדון במש"כ הנימוקי הגרי"ב בפ"ד מברכות ה"ו להוכיח מהכא כדעת המג"א דאם בירך בפה"א על פירות דמברכין עליהן בפה"א שאינם עיקר הפרי יצא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-642)
642. אמנם הנה הפסקי רי"ד במנחות כ"ז א' כתב בשם הגאונים דהא דמברכין על בנות הדס שהכל הוא משום דלא נטעי אדעתא דהכי, וכ"כ הבה"ג בפירקין, והפסקי רי"ד שם נחלק ע"ז דל"מ הא דלא נטעי אדעתא דהכי אלא היכא דסופו להקשות, ונתבאר בדף מס' 10, ויש מקום לפרש דגם מש"כ השבה"ל דאין מברכין על פירות אילן סרק, הוא משום דלא נטעי אדעתא דהכי, ולפ"ז מתישב מה שעמדו הפוסקים בסימן ר"ג בזה מכמה גווני דמברכין על פירות אילן סרק, ושו"ר מש"כ המגן גבורים בסימן ר"ג סוסק"א, ומש"כ בתשו' נאות דשא סימן י"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-643)
643. הגר"א שם הביא ע"ז לד' הירושלמי שהביאו התוס' בדין אטדין, וצ"ב, שהרי התוס' כתבו דעל אטדין מברכין בפה"א, והכא כתב השו"ע דמברכין שהכל, ועוד, שהרי לד' התוס' גם על תותים הגדלים בסנה מברכין בפה"א משום דהם מיני אטדין, והרמ"א שם ס"ב כתב דהא דמברכין עליהן בפה"א הוא מטעמא אחרינא, אך הגר"א שם ס"ב ציין ע"ד השו"ע שם לד' התוס'. [↑](#footnote-ref-644)
644. בתשו' מהר"י לבית לוי כלל ה' סימן מ"ז כתב לפרש דהא דמכח הא דגורם ברכה לעצמו אינו נפטר בברכת שהכל, הוא משום דדוקא בשאר פירות דברכתם הויא ככל ברכת הנהנין, ע"כ יוצא בדיעבד בברכתם הכוללת, אך ברכת היין אינה בעד ברכת הנאת שתייתו, רק הברכה עצמה היא הנדרשת, וכדחזינן שלפעמים מברכין עליו אפי' שא"צ לשתייתו, והרי דהעיקר והכונה הוא ברכתו המיוחדת, וע"כ אינו נפטר בברכת שהכל. [↑](#footnote-ref-645)
645. ולכאו' הוא מתפרש לרש"י לטעמי' בעירובין מ' ב' ד"ה ליתבי' לינוקא דהא דהמברך צריך שיטעום הוא משום דגנאי הוא לכוס של ברכה שלא יהנה אדם ממנו לאלתר שתהא ברכת היין דבפה"ג שלא לצורך, והרי דהא דצריך לברך בפה"ג אינו מכח הא דצריך שיטעום וא"א לטעום בלא שיברך בפה"ג, וכמש"כ כן בפירש"י בר"ה כ"ט ב' (ד"ה מהו), אלא הוא משום דמדיני כוס של ברכה הוא שצריך לברך עליו בפה"ג, דאם כל הא דמברכין בפה"ג הוא משום דצריך שיטעום, הרי נמצא דהא דמברכין עליו הוא משום דצריכין לשתייתו, ואך דא"צ לשתותו אלא מכח דינא דהמברך צריך שיטעום. [↑](#footnote-ref-646)
646. התר"י לעיל ל"ז א' כתב דהא דמברכין על פת קטנית שהכל ואין מברכין עליו בפה"א, הוא מפני מעלתו, דכיון שנשתנה ויצא מתורת פרי אין אנו יכולין לומר עליו בפה"א, וברכת הפת אין אנו יכולין לומר ג"כ אלא בה' המינין, ע"כ אנו מברכין עליו הברכה שכוללת הכל ואפי' הפת כדתנן ועל כולם אם אמר שהכל יצא וכו', ועמש"נ לפרש בזה בדף מס' 17, ומבו' בדבריו דלמ"ד דאם בירך שהכל על הפת לא יצא, אין מברכין על פת קטנית שהכל, והיינו דכל הא דאינו מברך בפה"א, הוא משום דאי"ז ברכה על מעלת הפת, אך למ"ד דגם שהכל ל"ה ברכה על מעלת הפת, הדר דינא דיש לו לברך בפה"א, ומבו' דהא דס"ל לרב הונא דל"מ ברכת שהכל בפת, אי"ז רק בפת מה' מיני דגן, אלא אף בפת קטנית ל"מ ברכת שהכל על מעלת הפת, ולכאו' ד"ז תלוי בהטעמים שנתבארו בטעמא דרב הונא דאם בירך על הפת שהכל לא יצא. [↑](#footnote-ref-647)
647. הראש יוסף עמד בטעם הא דלא פירש"י דטעם הא דאינו יוצא בברכת שהכל הוא משום דחשיבי וקבעו ברכה לעצמן והוציאו מכלל ברכת העץ והאדמה, וכתב דשמא הוא משום דמעשה קדירה יוכיח דג"כ קובע ברכה לעצמו ואפ"ה יוצא בברכת שהכל, אך הצל"ח לעיל ל"ה ב' כתב דבמ"מ לא חשיבא כברכה פרטית דכולל כל חמשת המינים, ולפ"ז י"ל דהא דמברכין על מיני דגן במ"מ אי"ז משום דחשיבי, אלא משום דזהו ברכת המין דמיני מזונות. [↑](#footnote-ref-648)
648. בדף מס' 32 בסופו נתבאר לתמוה בד' החי' המיוחסים להריטב"א דמ"ש דאם בירך במ"מ על דבר אחר לא פטר את הפת אף שנתכוין לפטרה, ול"ד להא דאם בירך בפה"א על פרי האדמה ונתכוין לפטור את פרי העץ דנפטר, - ולהנ"ל י"ל דשאני פירות האילן דא"צ בהן ברכה מיוחדת וכל שבא לפטרם בברכת בפה"א לא מחסר מידי, אלא דאי"ז מטבע הברכה הראוי' להם, ומשא"כ בפת דבעיא ברכה מיוחדת, וכל שבא לפטרה בברכת במ"מ מחסר להברכה המיוחדת, ומה"ט הוא דלרב הונא אינה נפטרת בברכת שהכל, ע"כ אף לפ"מ דקי"ל דהיא נפטרת בברכת שהכל וה"נ היא נפטרת בברכת במ"מ, היינו רק כדי שלא תהא ברכתו לבטלה, אך כל שבירך במ"מ על דבר אחר ל"מ לפטור בזה את הפת. [↑](#footnote-ref-649)
649. בפי' הגרי"פ עשין א' תמה ע"ז שהרי להדיא מבו' בסוגיין דטעמא דר' יוסי הוא משום דאמר ברכה דלא תקינו רבנן, ול"ד שם ומלכות אלא גם כל נוסח הברכה מעכב ובכל מה ששינה הו"ל בכלל המשנה ממטבע שטבעו חכמים ולא יצא יד"ח, והישועות יעקב בסימן רט"ו סוסק"ב הק' קצת בע"א, דאם טעמא דר' יוסי הוא משום דלא הזכיר מלכות, מה מדמינן לה לבירך שהכל על פת ויין, - אך בדעת ההשלמה והכס"מ צ"ל דהא דבעינן שם ומלכות היינו דזהו המטבע דברכה, ואף כשלא הזכיר מלכות הו"ל ברכה, אלא דהוא משנה ממטבע, ומשא"כ כשהזכיר שם ומלכות ושינה במטבע הברכה דאי"ז שינוי גמור ממטבע, והא דמדמינן לה דין בירך שהכל, הוא משום דג"ז הוי שינוי גמור ממטבע כיון דלא הזכיר פת כלל. [↑](#footnote-ref-650)
650. נתחדש לפ"ז דטעמא דרב הונא דבשאר דברים יוצא בברכת שהכל ובפת ויין אינו יוצא בברכת שהכל, הוא משום דבשאר דברים אף המשנה ממטבע יצא ובפת ויין המשנה ממטבע לא יצא, וזה מתישב למש"כ רש"י דהא דשאני פת ויין הוא משום דפת זיין ויין קובע ברכה לעצמו, וע"כ מחמרינן בהו דהמשנה ממטבע לא יצא, אך אי"ז למש"כ הפנ"י והצל"ח בטעם הא דשאני פת ויין. [↑](#footnote-ref-651)
651. לפ"ז מתפרש בע"א טעמא דהחי' המיוחסים להריטב"א דאם בירך במ"מ על דבר אחר לא פטר את הפת אף שנתכוין לפטרה, ול"ד להא דאם בירך בפה"א על פרי האדמה ונתכוין לפטור את פרי העץ דנפטר, והיינו משום דכשמברך במ"מ על הפת הו"ל משנה ממטבע, וכל הא דמהני הוא משום דהמשנה ממטבע שטבעו חכמים בברכות יצא, וד"ז הוא רק כשבירך על הפת, אך כל שבירך על דבר אחר, אי"ז פוטר את הפת, ומשא"כ בברכת בפה"א על פרי העץ דלא חשיבא כמשנה ממטבע, שהרי לא תלינן לה בפלוגתא דר"מ ור' יוסי, ע"כ אף כשבירך על פרי האדמה ונתכוין לפטור את פרי העץ מהני. [↑](#footnote-ref-652)
652. וכ"נ בד' הב"ח בסימן קס"ח ס"ג שכתב בספיקא דפהב"כ דאם אינו מברך ברכה הראוי' עובר משום לא תשא, והביאו המג"א שם סקי"ח, - אך הברכ"י בסימן קס"ח כתב לדון דשמא ד' הב"ח קיימי על ברכה אחרונה. [↑](#footnote-ref-653)
653. אך בסדר ברכה"נ פ"א ס"א כתב דאם בירך על הפת במ"מ יצא ויש חולקים וספק ברכות להקל. [↑](#footnote-ref-654)
654. בד' המאמ"ר שם בסו"ד ובסימן ר"ח סוסקל"ב מבו' דד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בבירך על היין בפה"ע אם יצא, - וזה מתפרש אם הא דלא יצא הוא משום דהצריכוהו ברכה מיוחדת, אך למש"כ המהר"י לבית לוי דהא דלא יצא הוא דומיא דכל מי פירות דאין מברכין עליהן בפה"ע, ונתבאר להלן, אי"ז ענין לבירך על הפת במ"מ. [↑](#footnote-ref-655)
655. וכ"נ ממש"כ תר"י לעיל ל"ז א' דהא דמברכין על פת קטנית שהכל, הוא משום דכיון שנשתנה ויצא מתורת פרי אין אנו יכולין לומר עליו בפה"א וברכת הפת אין אנו יכולין לומר ג"כ אלא בחמשת המינין, וע"כ מברכין עליו ברכת שהכל שכוללת הכל, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג במש"ז בסימן ר"ח סק"ח, ועיי"ש שכתב לפ"ז דדין זה תליא בפלוגתתת הט"ז והמג"א, עיי"ש, - אך היד הקטנה בפ"ג סקס"ה נקט דד' תר"י מתישבים אף אם פת נפטרת בברכת בפה"א, וצ"ב דאם אכן פת נפטרת בברכת בפה"א מ"ט אין מברכין בפה"א על פת קטנית שלא יצאה לברכה אחרת. [↑](#footnote-ref-656)
656. ועיי"ש שנסתפק דאף אם בירך עלי' בפה"ע יצא משום דחטה מין אילן, וצע"ג מסוגיית הגמ' לעיל דאף דחטה מין אילן מ"מ אם בירך עלי' בפה"ע לא יצא, ונתבאר בדף מס' 33. [↑](#footnote-ref-657)
657. י"ל דהיינו דכל שאינו מזכיר בברכתו לשון פרי, בע"כ דהוא משום דמכח מעלתו כבר לא חזינן לי' כפרי, וע"כ אם בירך עליו בפה"א לא יצא דאין תורת פרי פרי עליו, - וי"ל עוד, דכיון שאינו מזכיר בברכתו ל' פרי, אין חיוב הודאתו על ה"פרי" אלא על המזון, וע"כ כשבירך על הפרי לא יצא שלא הודה כלל על המזון, ודוקא אם בירך שהכל יצא משום דבברכת שהכל נכלל הודאה על כל הדברים שנהיו בדברו. [↑](#footnote-ref-658)
658. ועיי"ש שהוכיח כן מד' התוס' לעיל י"ב א' ד"ה לא, וכן הוכיחו הנזירות שמשון בסימן ר"ח סי"ד והמאמ"ר שם סקל"ב, ועמש"כ בזה האהעו"ז שם והעוללות אפרים בדין ב'. [↑](#footnote-ref-659)
659. בתשו' גו"ר שם הק' ע"ז מהא דס"ל לר"א לקמן נ' ב' דיין חי מברכין עליו בפה"ע, וכן הק' האהעו"ז שם, - ובתשו' ר"י מסלוצק סימן ו' כתב די"ל דר"א לטעמי' דס"ל דעל כל המשקין היוצאין מהפירות חייב קרן וחומש, ולדידי' מברכין על דובשא דתמרי ועל כל מי פירות בפה"ע וכו', ומה"ט הוא דס"ל דמברכין על יין שלא נשתנה לעילוי' בורא פרי העץ ככל המשקין, אך לפ"מ דקי"ל כר' יהושע דעל כל מי פירות מברכין שהכל, שפיר י"ל דאף ביין הי' לנו לברך שהכל, ומשום דאישתני לעילויא תיקנו לברך עליו בפה"ג, וע"כ אם בירך עליו בפה"ע לא יצא. [↑](#footnote-ref-660)
660. ובדעת הר"י לבית לוי צ"ל דס"ל דאף היוצא מזיתים וענבים הוי זיעה בעלמא, אלא דרבינהו קרא לענין תרומה, והא דמברכין עליהן את ברכת הפרי הוא מכח הא דאישתנו לעילויא וע"כ תיקנו עליהן ברכה חשובה, וכיון דביין תיקנו לברך עליו בפה"ג ע"כ אם בירך עליו בפה"ע לא יצא, שהרי מן הדין אין תורת פרי עליו, אלא דתיקנו לברך עליו ברכה חשובה משום מעלתו, וכל שאינו מברך את הברכה שתיקנו לברך, הדר דינא דל"מ כשבירך עליו ברכת פרי. [↑](#footnote-ref-661)
661. צ"ע היאך הוא מתישב עם מה שאמרו מעיקרא בסוגיין דטעמא דר' יוחנן הוא משום דהמשנה ממטבע וכו', ובד' הרא"ש בסימן כ"ג מבו' דגם לפי האמת מפרשינן הכי בטעמא דר' יוחנן, ואם מעיקרא תיקנו דברכת שהכל תכלול אף פת ויין אי"ז משנה ממטבע. [↑](#footnote-ref-662)
662. וי"ל עוד, דהוא משום דביין משום חשיבותו תיקנו חכמים להודות על מעלת היין, וע"כ לא יצא בברכת בפה"ע דאין בה הודאה על מעלת היין, וכ"כ הישועו"י בסימן ר"ח סק"ט, והא דבברכת שהכל יצא הוא משום דבברכת שהכל נכלל הודאה על כל הדברים שנהיו בדברו ואף על מעלת היין, וזה ע"ד מש"נ לעיל בטעם הסוברים דאם בירך על הפת במ"מ לא יצא. [↑](#footnote-ref-663)
663. ולדעת הסוברים דאם בירך עליו בפה"ע לא יצא, הרי דאי נימא דהוא משום דהצריכוהו ברכה מיוחדת, כ"ש דאם בירך עליו במ"מ לא יצא, אף אם ברכת במ"מ פוטרת כל מידי דזיין (עמש"נ בזה בדף מס' 16), - אך למש"כ המהר"י לבית לוי דהא דלא יצא בברכת בפה"ע הוא ככל מי פירות דמברכין עליהן שהכל, אי"ז טעם שלא יצא בברכת במ"מ. [↑](#footnote-ref-664)
664. אך למש"כ הנשמ"א בכלל נ"ח סק"ו והביאוה"ל בסימן קס"ז ס"י ובסימן ר"ח ס"ז ובשעה"צ שם סקל"א דאם בירך במ"מ על כל המינים יצא, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 16, הרי דה"נ אם בירך על היין במ"מ יצא, לדעת הסוברים דאם בירך עליו בפה"ע יצא. [↑](#footnote-ref-665)
665. מבו' בדבריו דאם אמר המלך ודילג תיבת העולם יצא, וכ"כ הביאוה"ל שם ד"ה ואפילו עפי"ד הירושלמי, ואך דאי"ז מחד טעמא. [↑](#footnote-ref-666)
666. בס' המנהגות להרא"ש מלוניל כתב בשם ר"ה גאון דבברכה ראשונה די"ח איכא מלכות שאומר בסוף הברכה מלך עוזר, וכ"כ רבים מקמאי, ונתבאר להלן, ולכאו' מבו' בדבריהם דחשיב מלכות אף דלא אמר העולם, וכ"נ גם ממש"כ התוס' לקמן מ"ט א' דמלך קל חי וקיים חשיב מלכות, אך לפ"ד הגר"ז יש לדחות. [↑](#footnote-ref-667)
667. אך בד' התוס' משמע להדיא דהוא משום דדין מלכות הוא בפתיחה אך בחתימה לא שייך מלכות, וע"כ הוא דכל שהיא סמוכה לחברתה ואינה פותחת בברוך לא שייך בה מלכות, - אך בד' התוס' לקמן מ"ט א' מצינו ע"ד ד' הריטב"א דמה"ט הוא דליכא מלכות בברכה ראשונה משום דהיא סמוכה למלך קל חי וקיים, והרי דאף דברכה ראשונה פותחת בברוך מ"מ מהני הא דהיא סמוכה למלכות דמכח זה ל"ב מלכות, וכנראה דהתוס' הכא והתוס' התם לא מרועה אחד ניתנו, (והתוס' הכא הרי לא כתבו לפרש טעם הא דבברכה ראשונה ליכא מלכות כד' התוס' שם), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-668)
668. ועד"ז כתב האשכול בליקוטים להל' ברכות בשם י"א דהוא משום שאומרים בה אלקי אברהם יצחק ויעקב שהם המליכו להב"ה והקנוהו שמים וארץ, וזהו מלכותו של הקב"ה שאברהם אמר ד' אלקי השמים ואלקי הארץ וקל עליון קונה שמים וארץ, ובס' המכתם בסוגיין כתב ד**אלקי אברהם אלקי יצחק הוי מלכותו ואחדותו וממשלתו בכל, ועד"ז כתב בס' המאורות, - והרשב"ץ בסוגיין כתב כיון שאמרנו אלקי אברהם א"צ להזכיר מלך העולם שהרי אברהם הוא אב המון גוים ואלקי אברהם הוא מלך העולם.** [↑](#footnote-ref-669)
669. ובדעת ש"ר שעמדו בהא דליכא מלכות בברכה ראשונה, אף שאומרים בסוף הברכה מלך עוזר ומושיע ומגן, לכאו' הוא משום דבעינן שתהא המלכות בפתיחה, וכמש"כ התוס' בסוגיין דבחתימה לא שייך מלכות, - וי"ל עוד דהוא כמש"כ התוס' בסוגיין דמלך לחודי' לאו מלכות הוא. [↑](#footnote-ref-670)
670. ועיי"ש שכתב דבעשי"ת שתיקנו לומר זכרנו לחיים מלך חפץ בחיים אינו אומר מלך גואל עוד, שאין אומרין בה ב' מלכויות, - והאבודרהם בסדר תפילת ר"ה כתב דוהמון העם אומרים קל חי ומגן ואינם אומרים מלך עוזר ומושיע, והם טועים שאין לשנות מטבע התפלה שתקנו חכמים וכו', וכתב דבסדר רב עמרם ורבינו סעדי' ישנו. [↑](#footnote-ref-671)
671. צ"ב, דאף דבתפילת שחרית וערבית איכא לה"ט, הרי בתפילת מנחה ליכא לה"ט, ועמד ע"ז הראבי"ה שם, וכתב דמה"ט הוא דפותחין בתפילת י"ח בברוך משום דתפילת מנחה אינו סמוך לשום ברכה, וכתב דמיהו לא מצינן למימר בההוא שעתא מלכות ואומר מלך עוזר ומושיע, וצ"ב, - ובתשו' הרשב"ש סימן ר"נ כתב בשם הר"י ב"ר יקר דלפי שפעמים היא סמוכה לגאולה ופעמים אינה סמוכה לגאולה, ע"כ התקינו שתהא פותחת בברוך מצד שלפעמים אינה סמוכה כתפילת המנחה, ולא התקינו בה מלכות מצד שלפעמים היא סמוכה לגאולה וברכה הסמוכה לחברתה אינה פותחת בברוך. [↑](#footnote-ref-672)
672. למש"כ התוס' בסוגיין דכל ברכה שאינה פותחת בברוך ל"ב מלכות, דבחתימה לא שייך מלכות, ונתבאר לעיל בהערה, ניחא, דע"כ כיון דברכת אלקי נשמה אינה פותחת בברוך לי"ב מלכות. [↑](#footnote-ref-673)
673. ועד"ז כתב המלבי"ם שם, דאף דברכת המצוות אינה אלא מדרבנן, מ"מ מדאורייתא הוא מחוייב להזכיר שם שמים על הפרשת המעשרות, ועתה כשתקנו לברך יוצא יד"ח הזכרת השם ע"י הברכה. [↑](#footnote-ref-674)
674. ועיי"ש במש"כ בישוב משה"ק ע"ז המהרש"א בח"א והתוי"ט במע"ש שם מהא דמייתינן לה בסוגיין על הא דבעינן הזכרת שם ומלכות. [↑](#footnote-ref-675)
675. וביותר קשיא כן במש"כ בחי' המיוחסים להריטב"א דקאי על ברכה אחרונה שאחר אכילת המע"ש, וזה צע"ג דמה ענין זה לוידוי מעשר, - והדרך אמונה בביאוה"ל בפי"א ממע"ש הט"ו כתב דשמא כיון דהברכה אחרונה הוא על אכילת מצוה, הויא ברכה זו הודאה גם על המצוה, וע"כ ה"ז מעכב בוידוי, או שמא בכלל מצוות שבפרשה הוא כל מה ששיך למצוות שעל התרו"מ, וע"כ נכלל בזה גם הברכה אחרונה שעל אכילת התרו"מ. [↑](#footnote-ref-676)
676. ויש להוסיף, דבד' הרמב"ן שם מבו' דאם הא דכתיב ולא שכחתי הי' חשוב כלאו, היו לוקין ע"ז, והרי דחשבינן לה כלאו שיש בה מעשה, והיינו משום דאין האיסור במה שחיסר מצות ברכה, אלא במה שהפריש הפרשה שלא כתקנה, וזהו דהו"ל בכלל הוידוי, עוד יש להוסיף, דמד' הרמב"ן אלו נראה דבשאר מצוות אינו חייב מדאורייתא לברך ולהודות, ורק בהפרשת מע"ש ילפינן מקרא דולא שכחתי דחייבין מה"ת לברך ולהודות ע"ז, וע"כ הוא דכל שלא בירך הו"ל כהפרשה שלא כתקנה, וזה דלא כמו שנקט הדרך אמונה בביאוה"ל בפי"א ממע"ש הט"ו בד' הר"א מזרחי והצל"ח דבכל המצוות חייב מדאורייתא לברך ולהודות עליהן. [↑](#footnote-ref-677)
677. ועיי"ש שכתב דמה"ט תיקנו לומר נהי' ולא תיקנו לומר הי', וכ"כ הנימו"י בשלהי פירקין דמה שתיקנו לשון נהי' ולא לשון הי' או הוא, הוא משם דברכה זו **היא גם על החומץ ועל הנובלות ועל הפת שעיפשה ועל היין שהקרים ועל תבשיל שעברה צורתו שאינו עומד במעמדו, ואילו הי' או הוא משמע בענין שעומד על עמדו.** [↑](#footnote-ref-678)
678. הרי"ו בנתיב ז' ח"ב כתב דכל הפטורים בין באכילה בין בשתי' דוקא מעט אבל הרבה לא, ומבו' דאי"ז דין מסוים בחומץ דכל ששותה הרבה חייב, אלא ה"ה בכל הפטורים בין באכילה ובין בשתי', וזה כמש"כ הגר"א בסימן תרי"ב ס"ט והמ"ב שם סקכ"ט דהוא משום דשובר רעבונו והתורה אמרה אשר לא תעונה, - וכמדומה דהוא דלא כמש"כ תר"י דמה"ט הוא דמברכין על חומץ, ומתרי טעמי, חדא, דלפ"ז הרי אף באוכלין שאין ראויין אם אכל הרבה חייב, ואפ"ה אמרו לעיל דאין מברכין עליהן, ומדמינן לה להא דאין חייבין עליהן ביוהכ"פ, ועוד, דכיון דהא דחייב בשתי' מרובה הוא משום דשובר רעבונו והתורה אמרה אשר לא תעונה, אי"ז טעם שיברכו ע"ז אף כששותה מעט, - ובע"כ מד' תר"י דהא דכששותה הרבה מן החומץ חייב הוא במסוים בחומץ, וכמו שפירש תר"י דהוא משום שנהנה ממנו בשתי' מרובה, וכ"ה להדיא בד' הריא"ז ביומא פ"ח סוף ה"א דבציר ומורייס פטור אף בשתי' מרובה ורק בחומץ חייב, וע"כ יש עליו תורת אוכל ומברכין עליו. [↑](#footnote-ref-679)
679. ועיי"ש שכתב דדוקא ברכה ראשונה מברך עליו שלא יהנה מן העולם בלא ברכה, אך אינו מברך לאחריו כיון שאינו חשוב שתי' ביוהכ"פ, ורק כששתה יותר מרביעית דחשיב שתי' ביוהכ"פ מברך עליו תחילה וסוף, ועמש"נ בזה בדף מס' 3. [↑](#footnote-ref-680)
680. ועיי"ש שהוסיף שהרי דעת רבי ביומא פ"א ב' דהשותה חומץ ביוהכ"פ חייב משום דזיין, ורבנן לא פליגי עלי' במציאות, אלא ס"ל דאף דזיין מ"מ כיון דהוא מזיק אינו חייב. [↑](#footnote-ref-681)
681. ומצינו עוד בפירש"י בב"ב כ' א' ד"ה המלח דהא דמלח אינו מקב"ט הוא משום דלאו אוכל הוא באפי נפשי'. [↑](#footnote-ref-682)
682. וי"ל עוד דעיקר דינא דר' יהודה הוא דאין מברכין על החומץ, ואה"נ דלדעתו יש לברך על המים ועל המרק, והנפ"מ בהא דאין מברכין על החומץ, הוא בשכבר בירך תחילה על מים ומרק ולא נתכוין לפטור את החומץ, ובחומץ המזוג במים י"ל דנפ"מ עוד בזה כששותהו שלא לצמאו, די"ל דכה"ג א"צ לברך על המים, דהגם דמכח החומץ יש לו הנאה בשתיית המים, מ"מ אינו מברך ע"ז משום דהחומץ הוא מין קללה. [↑](#footnote-ref-683)
683. בפי' הר"א מלונדריש כתב דאם שרה פת שעיפשה במים עד שנראית לאכילה מברך המוציא, ולכאו' למש"כ רשב"ם ורבינו מנוח דהא דמברך על פת שעיפשה שהכל הוא משום דנפקא מתורת לחם, ל"מ מה שאח"כ שראה במים שיברכו עלי' המוציא, דכבר יצאה מתורת לחם, אך מד' הר"א מלונדריש משמע דהא דאין מברכין עלי' המוציא הוא משום דלא חזיא כ"כ, וע"כ הוא דכל ששראה במים עד שנראית לאכילה מברכין עלי' המוציא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-684)
684. בד' הגר"ז בסימן ר"ב ס"ו ור"ד ס"ב מבו' דדינא דתבשיל שעברה צורתו הוא משום דנשתנה לגריעותא, ובדבריו בסימן ר"ב ס"ו מבו' דאף דאם הי' כן מעיקרא היו מברכין עליו את ברכתו הראוי', מ"מ כל שהי' ראוי טפי ונשתנה לקלקול מברכין עליו שהכל. [↑](#footnote-ref-685)
685. ואמנם הי' מקום לפרש דהיינו רק לס"ד דאין מברכין על קמחא דשערי, דהיינו משום דלא עבידי אינשי דשדו לפומייהו משום דקשה לקוקיאני, וכמש"כ כמה מקמאי, ונתבאר בדף מס' 9, אך לפ"מ שאמרו דמברכין על קמחא דשערי אף דאין דרך בנ"א לאכלו משום דקשה לקוקיאני, ה"נ מברכין על מלח וזמית אף בלא הא דעביד אינש דשדא לפומי', - אך הפרישה בסימן ר"ד סק"ו כתב דהא דמברכין עליהן הוא משום דעביד אינש דשדי לפומי'. [↑](#footnote-ref-686)
686. המעדיו"ט בסימן כ"ד עמד ע"ז דמ"ט מברכין עליו שהכל, הרי מי שלקות מברכין עליהן בפה"א, ובדברי חמודות בסימן י"ח כתב לישב דאיירי במרק של בשר דמברכין עליו שהכל, והביאו המג"א בסימן ר"ד סק"ג, - ומבו' שפירשו לד' הערוך דאיירי במרק מעליא, וצ"ע ממה שאמרו לעיל ל"ו א' דמלח וזמית עביד אינש דשדי לפומי', והרי דזמית אינו ראוי כ"כ לאכילה, אלא דעביד אינש דשדי לפומי'. [↑](#footnote-ref-687)
687. אך בד' המאורות והריא"ז משמע קצת דהוא משום דנתבשלו קודם זמנם, וע"כ הוא דמברכין עליהן שהכל, ושמא הא דחשבינן לה כנשתנו לגריעותא הוא משום דנתבשלו קודם זמנם. [↑](#footnote-ref-688)
688. ועמש"נ בדף 26 להעיר בזה בהא דמברכין על גרוגרות שנתיבשו בחמה בפה"ע, אף דנשתנו לגריעותא בבישולן, ועיי"ש במש"נ בזה. [↑](#footnote-ref-689)
689. ועיי"ש שכתב לדעתם דהא דשאני תמרי דזיקי מבושלי כמרי, היינו דתמרי דזיקי היינו שנתבשלו אלא שנפלו מחמת הרוח שהשירן, וכ"כ הא"ר בסימן ר"ב סקי"ג והגר"ז בקו"א שם סק"ג והנחל"ד בסוגיין, ועיי"ש במה שהוסיף בזה, - והראשל"צ בסוגיין כתב דבושלי כמרי היינו דנשרו מחמת שהאש שורפתן ואין להם עוד אחיזה באילן לינק ממנו, ובתמרי דזיקי היינו שלא נפלו לצד הורעתם באחיזה באילן אלא מצד הרוח לבד. [↑](#footnote-ref-690)
690. ובקו"א שם סק"ג כתב דמה"ט הוא דנובלות חייבין בערלה אף דאין מברכין עליהן אלא שהכל, אף דלעיל ל"ו א' מדמינן דין ברכה לדין ערלה, - אך הש"ך ביו"ד סימן רצ"ד סק"ה כתב בזה בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-691)
691. ומשמעות דבריו דבכה"ג דינא הוא לברך על החשוב, ואי"ז מצוה מן המובחר בעלמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-692)
692. לכאו' יש להעיר, דלדעת הסוברים דכל שאין ברכותיהן שוות ליכא לדין קדימה כלל, ונתבאר להלן, הדין נותן דל"ש כלל דין קדימה כשאין רצונו לאכול משניהם, שהרי עיקר דין הקדימה הוא משום דדינא הוא דליפטר חשוב שאינו חשוב, או משום דשייכי אהדדי, וזה שייך רק כשרוצה לאכול משניהם, ומש"כ התרוה"ד והמ"ב דיש בזה לדין קדימה הוא משום דקי"ל דגם באין ברכותיהן שוות איכא לדין קדימה, וזה ניחא טפי אי נימא דדין הקדימה באין ברכותיהן שוות הוא משום מעלת הברכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-693)
693. הא"ר בסימן רי"א סק"ו כתב במה שתמה השל"ה על מנהג העולם לברך על יי"ש קודם שמברכין על המרקחת, וכתב ללמד עליהם זכות שאין טוב ומועיל המרקחת אם אינו שותה תחילה יי"ש, ודמי קצת כמי שאינו רוצה לאכול משניהם, והביאוה"ל שם ס"ג הוסיף לפרש דהיינו משום דמתחילה אינם מתאוים לאכול כלל המיני מרקחת, וע"כ הו"ל כמי שאינו רוצה לאכול עכשיו. [↑](#footnote-ref-694)
694. התר"י בסוגיין כתב דהקדימה דחביב הוא אע"פ שאינו רוצה לאכלו אלא אחר שיאכל האחר ואפ"ה יש לו להקדימו כדי שיברך עליו תחילה ויאכל ממנו מעט ואח"כ יאכל מן המין האחר ויברך עליו ואח"כ יחזור ויאכל מהפרי הראשון שהתחיל, ובפשוטו היינו שרוצה לאכלו אח"כ משום סדר סעודתו ואפ"ה צריך להקדימו, ועמש"נ להלן בהערה דזה שכתב דיאכל ממנו מעט וכו' דאי"ז עצה טובה בעלמא, אלא היינו דאלמלי כן לא הי' בזה לדין קדימה, דא"צ לשנות את כל סדר סעודתו, - אך למש"כ הב"י בסימן רי"א בדעתו דאיירי כשעכשיו אינו חביב לו ונתבאר להלן י"ל דמה"ט הוא שרוצה לאכלו אח"כ משום דהמין השני חביב לו עתה, ואין ללמוד מזה דגם כשרוצה לאכלו אח"כ משום סדר סעודתו צריך להקדימו. [↑](#footnote-ref-695)
695. המרומי שדה לקמן מ"ב א' הק' ע"ז ממש"כ הראשונים בשם הירושלמי דלכך מכסין את הפת בשעת קידוש כדי שלא יראה הפת בושתו, ופירשו דהיינו משום שהפת מוקדם בפסוק ומן הדין הי' שיקדם בברכה ומקדימין ברכת היין, ולפ"ד הרשב"א הרי לא גרע קידוש שאסור לאכול לפניו מבא לגרר שמקדימין את היין, וכתב דלדעת הסוברים דמקדשין על הפת ניחא, וקשיא מזה גם על מש"כ הריטב"א דכל שיש סדר לאכילתו אוכל כדרך שהעולם אוכלין, וגם על מש"כ הריטב"א דבפת ויין שהם ב' ענינים ליכא דין קדימה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-696)
696. ולפ"מ שדקדק כן מלישנא דמתניתין מבו' דאף בברכותיהן שוות רשאי להקדים את המין שלפניו ולפטור את המין החשוב שאינו לפניו, וכ"ה מבו' בד' המג"א והמ"ב. [↑](#footnote-ref-697)
697. בד' המג"א והמ"ב משמע דהיינו משום דלא הצריכוהו להמתין כדי להקדים, - אך למש"כ האהעו"ז דעיקר דין קדימה הוא מפני בושתו של המין החשוב, הרי דמה"ט הוא דכל שאין המין החשוב לפניו ליכא לדין קדימה, וכאשר כ"נ בד' האהעו"ז שם דמה"ט מהני לסלק את המין החשוב מן השולחן, אף דבזה ליכא לה"ט דלא הצריכוהו להמתין. [↑](#footnote-ref-698)
698. וכדרך זו מבו' ממש"כ הב"י בסימן רי"א ס"ה לדון בדעת ר"פ והטור דבפה"ג ובפה"ע כיון דתרווייהו אילנות הם חשיב להו ברכותיהן שוות, זה ניחא רק אם הא דליכא לדין קדימה כשאין ברכותיהן שוות הוא משום דלא שייכי זל"ז, ובזה י"ל דכיון דתרוייהו אילנות חשיב להו ברכותיהן שוות ושייכי זל"ז, וג"ז הוא חידוש רב, דבפשוטו הא דבאין ברכותיהן שוות לא שייכי אהדדי הוא משום דאין האחד נפטר בברכת חבירו, ולא משום דב' מיני ברכות הם, וכאשר כ"נ להדיא בל' הרא"ש, אך למש"כ הרשב"א דהא דליכא דין קדימה כשאין ברכותיהן שוות הוא משום דלא שייך דין קדימה רק כשפוטר את חבירו משום דאינו בדין וכו', הרי דאף דתרוייהו אילנות וחשיב כברכותיהן שוות, מ"מ כיון דאין האחד פוטר את חבירו לא שייך בזה דין קדימה. [↑](#footnote-ref-699)
699. ועיי"ש שכתב לפרש לפ"ז טעם הסוברים דכל ששניהם ממין ז' המוקדם בפסוק קודם אף כשאין ברכותיהן שוות, והיינו משום דאע"ג דאין להם שייכות להדדי בענין הברכה, מ"מ יש להם שייכות להדדי מצד אחר ששניהם ממין ז' שנשתבחה בהן א"י, והואיל ויש להם דיבוק מצד אחד ואין ביניהם פרידה לגמרי, ראוי מפני זה שיהי' חשוב קודם וכו', ול"ד לצנון וזית שהם דברים נפרדים הן מצד ברכה הן מצד החשיבות וכו', והואיל והן פרודים לגמרי אין שייך בהן דין קדימה, דלא שייך כאן טעם כדי שלא יראה בושתו, דזה אינו בר בושת כיון שהם נפרדים זמ"ז הן בברכה הן בחשיבות. [↑](#footnote-ref-700)
700. אך הראשל"צ בסוגיין כתב בדעתו דס"ל דחביב דקאמרי אמוראי לאו חביב במין, אלא החביב אצלו לאכול בתחילה מאיזה טעם שיהי' או מטעם דבעי לאקדומי' כפי הרפואה, כמש"כ הרמב"ם בפ"ד מדעות ה"ז דאם היו לו ביצים ובשר עוף אוכל בתחילה ביצים, ואף אם אין הביצים חביבין לו באכילתן כבשר עוף, מ"מ יש לו להקדים דבר שהוא נכון לו להקדימ, או שרוצה להקדים את הדבר שאינו חביב לו כדי לאכול באחרונה דברים החביבים לו יותר, ועיי"ש שכתב דהוכרח הרמב"ם לדדחוק כן דחביב היינו החביב לו להקדים, משום דהכי משמע פשטא דמתניתין דקתני על איזה מהן שירצה, ומוטב לדחוק חביב דאימוראי מלדחוק שירצה דקתני מתניתין, וכ"כ האבהא"ז בהל' ברכות שם בדעתו, ועיי"ש שכתב לדון לפרש כן גם בד' רש"י ותוס'. [↑](#footnote-ref-701)
701. הראשל"צ בסוגיין תמה ע"ז דמשכח"ל להיפך לפ"מ שאנו רואים ויודעים דאדם אוכל בסוף מאכל היותר חביב וערב עליו, - עוד יש להעיר דמד' הב"י אלו מבו' דחביב אינו מה שערב לחיכו טפי, אלא מה שהוא רוצה יותר באכילתו, וכל שהביאו לפניו בשר וסוכר חשיב הבשר כחביב טפי אף דהסוכר מתוק לפיו יותר, וסמך לדבר נראה ממש"כ הפוסקים דלהצד דפהב"כ הויא פת ה"ה נפטרת בברכת הפת, אף דסתמא דמילתא הפהב"כ עריבה לחיכו טפי מן הפת, ולי"ב לדינא דהרשב"א דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב דרך גרירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-702)
702. בדף מס' 37 בתחילתו בהערה נתבאר ללמוד כן גם מד' הרשב"א בסוגיין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-703)
703. וי"ל דזהו שכתב תר"י דבכה"ג יאכל ממנו מעט ואח"כ יאכל מן המין האחר ואח"כ יחזור ויאכל מהפרי הראשון שהתחיל, דאי"ז עצה טובה בעלמא, אלא היינו דכל הא דאיכא דין קדימה בכה"ג, הוא רק משום דסגי לי' לאכול מעט מן החשוב, וע"כ יש לו להקדימו, אך אם הי' צריך לשנות את כל סדר אכילתו לא הי' בזה דין קדימה, שאין אומרים לאדם לאכול שלא כהנאתו, וכמש"כ בחי' המיוחסים להריטב"א. [↑](#footnote-ref-704)
704. בטעמא דהב"י דלא ניח"ל לפרש כן, י"ל דהוא משום דס"ל דאם רוצה להניחו לאחרונה משום דכ"ה סדר סעודתו, ליכא בזה לדין קדימה, וכמש"נ לעיל מד' הריטב"א, וע"כ בע"כ דמכוון דבריו הוא דרוצה להניחו לאחרונה משום דהמין השני חביב עליו עכשיו טפי, ואפ"ה כיון דמין זה חביב עליו תדיר יש להקדימו. [↑](#footnote-ref-705)
705. ועיי"ש שסייע לזה משום דלישנא דמתניתין דמברך על איזה מהן שירצה משמע להדיא דתליא במה שחביב עליו עכשיו, וכמש"כ הגר"א בסימן רי"א ס"ב, וגם מסתברא מילתא דלא תלי במה שחביב עליו תדיר אלא במה שחביב עליו עכשיו, ועמש"נ להלן לפרש בטעם הסוברים דתליא במה שחביב עליו תדיר, - ויש להוסיף דממש"כ הרא"ש לדמותו למין ז' וכתב המעדיו"ט דהיינו דדמי למין ז' לר' יהודה דודאי איירי אף שאינו רוצה לאכול ממנו עכשיו, מבו' דנידון דבריו אינו דשמא לא מיקרי חביב כשאינו רוצה לאכלו עכשיו, אלא הוא משום דשמא דין הקדימה הוא רק משום דרוצה להקדימו ולאכלו, וע"ז הוא דמדמי למין ז' דקודם אף כשאינו רוצה לאכלו עכשיו. [↑](#footnote-ref-706)
706. והי' מקום לפרש דאיירי בגונא שהוא מוציא בברכתו את כל המסובין, די"ל דההיא דבר קפרא איירי בכה"ג, וכמו שאמרו שנתן בר קפרא רשות לאחד מהן לברך, וכיון שהוא מוציא בכך גם את הגדול, יש לו לברך על החביב אצל הגדול, אך לא משמע כן בסתימת ד' המאירי, וגם אין נראה כן ממש"כ המאירי לעיל מינה עד"ז בההיא דרב המנונא ורב חסדא דאם הא דקדים רב המנונא ובריך אתמרי הוא משום דהיו תמרים חביבים לו, הי' שואל לרב חסדא איזה מהן חביב לו שחביבותו של רב חסדא הי' שקול בעיניו יותר משלו, והתם לא משמע דאיירי בכה"ג שהוציא רב המנונא בברכתו את רב חסדא. [↑](#footnote-ref-707)
707. ועד"ז כתב הנחל"ד בסוגיין דבברכותיהן שוות דהאחד נפטר בברכת חבירו ס"ל לר' יהודה דמברך על מין ז' דווקא, דגנאי הוא למין ז' שיהי' נפטר בברכה אחרת שהוא שלא מין ז', אבל באין ברכותיהן שוות כיון דצריך לברך על שניהם ואין כאן גנאי למין ז' כלל, ממילא הסברא נותנת דמקדים את החביב, ואך דמשמעות דבריו דבאין ברכותיהן שוות ליכא גנאי למין ז' כלל וא"צ להקדימו, אך בד' הרשב"א משמע דאף בזה איכא מילתא זוטרתי להקדים את החשוב, ואך דכיון דאי"ז אלא מילתא זוטרתי ע"כ חביב עדיף. [↑](#footnote-ref-708)
708. וי"ל דעד"ז מתפרשים גם ד' הרשב"א, דבברכותיהן שוות דהקדימה מילתא רבתא היא, הרי דאף דמשום כבוד ומעלת הברכה הי' ראוי להקדים את החביב, מ"מ מקדים את מין ז' דחשוב מפני בושתו, אך באין ברכותיהן שוות דהקדימה מילתא זוטרתא היא ואין בכך כ"כ בושת למין החשוב, ראוי להקדים את החביב מפני כבוד ומעלת הברכה. [↑](#footnote-ref-709)
709. ובד' הגר"א בסימן רי"א ס"א מבו' דפלוגתא זו תליא בגירסת הגמ', דהתוס' לטעמייהו דגרסי א"ר ירמי' להקדים דאמר רב יוסף וכו', ולגירסא זו כיון דמסייעינן מדר' יוסף למ"ד דפליגי אף באין ברכותיהן שוות, הכי קי"ל, אך הרא"ש ודעימי' גרסי א"ר יוסף ולא מסייעינן מיני' למ"ד דפליגי אף בשאין ברכותיהן שוות, אלא איירי רב יוסף בברכותיהן שוות, וע"כ הדין נותן דקי"ל דלא פליגי אלא בברכותיהן שוות דמ"ד דפליגי אף באין ברכותיהן שוות הו"ל חד לגבי תרי. [↑](#footnote-ref-710)
710. והעירו דלכאו' כ"ה מוכרח ממש"כ הגר"א שם ס"ב בתחילת דבריו די"ל בדעת הרמב"ם דקי"ל כעולא דבאין ברכותיהן שוות לא פליגי ולכו"ע מברך על החביב, והרי בד' הרמב"ם שם מפורש דגם באין ברכותיהן שוות איכא לדין הקדימה דמין ז' כשהם שוין בחביבות. [↑](#footnote-ref-711)
711. וזה ממש"כ שם דבכוסס את החטה ליכא דין קדימה לשאר מין ז', משום דקי"ל דבאין ברכותיהן שוות אין דין קדימה כמ"ש בס"א, והרי דאף דבס"א נקט הגר"א לעיקר כדעת הסוברים דבאין ברכותיהן שוות איכא קדימה דחביב, מ"מ לי"ב כלל לדין הקדימה דמין ז', וכ"נ גם ממה שהביא שם מד' תר"י, והרי דעת תר"י דבאין ברכותיהן שוות חביב עדיף, - אך העירו בזה ממש"כ הגר"א שם ס"א דהתוס' שהעמידו להא דכל המוקדם בפסוק בשניהם חביבין הוא לשיטתם משא"כ לשיטת הרא"ש, והיינו דלדעת התוס' דבאין ברכותיהן שוות חביב עדיף, הרי דכל דשניהם חביבין מין ז' עדיף, ועמש"נ לעיל בהערה דכ"ה מבו' גם ממש"כ הגר"א שם ס"ב בתחילת דבריו בדעת הרמב"ם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-712)
712. ויש להעיר בזה בד' המ"ב דבסק"ט כתב לדינא כד' המג"א דכל ששניהם שוין בחביבות מין ז' קודם, ובסקכ"ז ובשעה"צ סקי"ז משמע שנקט לעיקר לדינא כד' הגר"א דאף אם שניהם שוין בחביבות ליכא קדימה למין ז' או למוקדם בפסוק, ובשעה"צ שם פירש גם לד' המג"א שם בע"א, ובסק"ט שם רמז המ"ב לזה דד' הגר"א אינם כד' המג"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-713)
713. ואמנם מבו' בדבריו שם סי"ב דדין הקדימה דמוקדם בפסוק הוא אף באין ברכותיהן שוות, וזה כדעת הסוברים דאף אם באין ברכותיהן שוות ליכא לדין הקדימה דמין ז', מ"מ יש בזה לדין הקדימה דהמוקדם בפסוק, ונתבאר בדף מס' 38. [↑](#footnote-ref-714)
714. לכאו' יש ללמוד מדבריו דחביב הוא המין החביב לו עכשיו, וזהו דס"ד דהחביב חשיב כעיקר והשאר טפל לו, דאי נימא דחביב הוא המין החביב לו תדיר אף שאינו חביב לו עכשיו, מאי ס"ד דהמין החביב תדיר חשיב כעיקר, וכיון דלהך ס"ד מתפרש דחביב הוא החביב לו עכשיו, לכאו' גם לפי האמת הוא כן, דלא מצינו דנשתנה פירוש ענין חביב. [↑](#footnote-ref-715)
715. בפשוטו גם לפי' זה עיקר הא דמברך על הצנון תחילה הוא משום דהוי חביב, ואך דאחר שמברך על הצנון בפה"א ממילא נפטר הזית בברכתו, ונלמד מזה דאיכא לדין הקדימה דחביב אף אם עי"ז יפטר המין השני בברכה שלא כעיקר דינו, - אך עמש"נ להלן בהערה להוכיח מד' הרשב"א דלא כן. [↑](#footnote-ref-716)
716. לפ"ז נמצא דהא דלרבנן מברך על הצנון ופוטר את הזית, אי"ז משום דהצנון חביב, אלא אף כשאינו חביב מברך עליו כדי שלא להרבות בברכות, ולפ"ז צ"ל דמש"כ הרשב"א דרבנן פליגי על ר' יהודה וס"ל דחביב קודם אי"ז נלמד מהך ברייתא, אלא הוא נלמד ממשנתינו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-717)
717. למש"כ המאמ"ר בדעתו דכל שנתכוין לפטור את פרי העץ יצא, ונתבאר להלן, יש להעיר דא"כ מ"ט לא אמרינן דיש לו לברך על הצנון ולהתכוין לפטור את הזית כדי שלא להרבות בברכות, - וצ"ל דכיון שאינו פוטר את הזית אלא כשנתכוין לפטרו, הדין נותן דאין לו להתכוין לפטור את הזית, שהרי דינו לברך עליו בפה"ע, ורק אם נפטר הזית בברכת בפה"א ממילא אף כשאינו מתכוין לפטרו, הוא דיש לו לברך על הצנון כדי שלא להרבות בברכות, - וכ"ה להדיא בד' החי' המיוחסים להריטב"א דכל הא דס"ד דמברך על הצנון ופוטר את הזית כדי שלא להרבות בברכות, הוא רק משום דכשמברך על הצנון נפטר הזית ממילא, ובדבריו לקמן בסוגיין משמע דמה"ט הוא דמסקינן דמברך על זה וחוזר ומברך על זה, משום דאין פרי העץ נפטר בברכת בפה"א אלא כשמתכוין לצאת בה ואין לו להתכוין לכתחילה. [↑](#footnote-ref-718)
718. ואמנם יש מקום לדחות דכל שנתכוין לפטור את פרי העץ חלה עיקר הברכה עליו וחשיב כמברך עליו ממש, אך בד' הרשב"א לקמן בסוגיין משמע דגם כשנתכוין להדיא לפטרו לא חיילא עיקר הברכה אלא על המין שאוכל תחילה, ונתבאר בדף מס' 39, ולפ"ז אי"ז בכלל מש"כ הרשב"א דמברך עליו ממש. [↑](#footnote-ref-719)
719. אך העירו דיש לדחות דשאני התם דאם יברך תחילה המוציא שוב לא יברך על החביב דברכת הפת פוטרתו, ואף לרש"י לטעמי' לקמן בע"ב דדברים הבאים למזון בתוך הסעודה טעונין ברכה לפניהן, הרי היינו רק כשלא היו לפניו בשעת ברכת המוציא, וכמש"נ בדף מס' 45, ובכה"ג הוא דיש לברך תחילה על החביב כדי להודות לקב"ה על החביב, ומשא"כ בההיא דלעיל ל"ט א' דמברך את ב' הברכות והנידון הוא בדין קדימה, הרי דבזה ברכה מבוררת קודמת לחביב. [↑](#footnote-ref-720)
720. הנחל"ד בסוגיין כתב ללמוד כן ממש"כ הבה"ג דמה שאמרו דכל הקודם בפסוק קודם לברכה אלמא חטה עדיפא ועלי' מברכין ברישא, ה"מ דווקא דעבידא חביצא וכו' דשויי' מיני מזונות דאשבחא ועלייהו מברכין ברישא, אבל אייתי כיסאני ועינבי על עינבי מברך ברישא דאחשבינהו קרא ובתר כן על כיסאני בפה"א, והביאו הטור בסימן רי"א ופירש דהוא לטעמי' דבפה"ע חשיבא מבפה"א, וכ"כ בס' הבתים שער ח' ובס' הפרדס שער י' בדעתו, והרי דקדימת בפה"ע לבפה"א הוא אף כשהבפה"א הוא מוקדם בפסוק, - אך לכאו' מד' הבה"ג שלפנינו שכתב דהא דבקליות וענבים מברך על ענבים תחילה הוא משום דאחשבינהו קרא, מבו' דאי"ז משום דבפה"ע קודמת לבפה"א, אלא משום דחטה ושעורה דכתיבי בקרא הוא היכא דשויי' מיני מזונות, ולא קאי קרא על קליות דלא חשיבי, וי"ל דמה"ט דעת הבה"ג שם דהכוסס את החטה מברך לאחרי' בנ"ר ואין מברכין עלי' מעין ג', וע"כ הוא דענבים קודמים דאחשבינהו קרא, והראש יוסף בסוגיין בתו"ד דן לפרש כן, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-721)
721. הרא"ה בריש פירקין כתב דהא דנקט תנא מעיקרא בפה"ע מקמי בפה"א הוא מפני שהיא ברכה מיוחדת שאין במשמע אלא פרי העץ בלבד, וכל שהיא מיוחדת יותר חשובה יותר, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א שם. [↑](#footnote-ref-722)
722. ההשלמה לעיל ל"ט א' כתב קצת בע"א **דברכת בפה"ע ובפה"א שתיהן חשובות, משא"כ בברכת שהכל דלאו ברכה חשובה היא שלא נתקנה על דברים חשובים,** וכ"כ המאורות בסוגיין ורבינו מנוח בפ"ח מברכות הי"ג, וכ"נ בד' המכתם בסוגיין. [↑](#footnote-ref-723)
723. ובהא דכשבפה"א חביב מקדימו לבפה"ע מבו' בד' הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"י ס"ח וסט"ו דהיינו בין כשהוא חביב עליו ברוב הפעמים ובין כשהוא חביב לו עתה, - והביאוה"ל בסימן רי"א ס"א בסו"ד צידד דכל דהפרי העץ חביב עליו עתה יברך עליו אף שתמיד חביב עליו הפרי האדמה, משום דנצטרף בזה דעת הבה"ג דבפה"ע קודם ודעת הרמב"ם דאזלינן בתר החביב עתה ודעת הרא"ש דליכא קדימה כלל באין ברכותיהן שוות. [↑](#footnote-ref-724)
724. בדעת הרי"ף ודעימי' צ"ל דהא דאמר מברך על זה וחוזר ומברך על זה ולא אמר דאיזה שירצה יקדים, הוא להשמיענו דאין ברכת בפה"א פוטרת את פרי העץ. [↑](#footnote-ref-725)
725. ועיי"ש בנחל"ד שתמה ע"ז ממש"כ הבה"ג גופי' דבכיסאני ועינבי מברך על עינבי ברישא, והרי דמעלת ברכה מבוררת עדיפא ממעלת מן ז', ולפ"ז אי"ז מתישב כהך לישנא דפליגי באין ברכותיהן שוות ולר' יהודה מברך על מין ז', - אך למש"נ לעיל בהערה דמשמעות ד' הבה"ג דהא דבכה"ג מברך על עינבי ברישא, אי"ז משום דבפה"ע קודמת לבפה"א, אלא משום דחטה ושעורה דכתיבי בקרא הוא היכא דשויי' מיני מזונות, ולא קאי קרא על קליות דלא חשיבי, ניחא, ומה שאמרו דלר' יהודה באין ברכותיהן שוות מין ז' עדיף היינו במעשה קדירה ופרי העץ. [↑](#footnote-ref-726)
726. ועיי"ש שכתב דלפ"ז לדעת הבה"ג דמי קדימת בפה"ע לבפה"א לקדימת בפה"א לשהכל, ולדעת עולא דבאין ברכותיהן שוות חביב עדיף, וה"נ לפ"מ דמסקינן דפליגי באין ברכותיהן שוות ולרבנן חביב עדיף, ה"נ בבפה"א ושהכל חביב עדיף, ומה שאמרו לעיל ל"ט א' דבפה"א קודם אף דהשהכל חביב, הוא לפ"מ דקי"ל כר' יהודה דבאין ברכותיהן שוות מין ז' עדיף מחביב, ולדעתו ה"נ מעלת ברכה מבוררת עדיפא מחביב. [↑](#footnote-ref-727)
727. בס' משמר הלויים סימן מ"ב כתב בשם ג"א שהק' כן להגרי"ז דמה מייתינן מהא דהוא מוקדם בפסוק דהוא חשוב טפי וע"כ הוא מוקדם לברכה, הרי י"ל דליכא חשיבות לאחד על חבירו והא דכתבינהו קרא בסדר זה הוא משום דבע"כ הוא לכתבם זאח"ז דא"א לכתוב לכולם בב"א, והשיב הגרי"ז דבתורה אין מוכרח, ועיי"ש במה שהאריך הרבה בזה. [↑](#footnote-ref-728)
728. ועיי"ש שכתבו דזהו שאמרו הכא דפליגא דר' חנן, דאף דשיעורין הלכתא נינהו וקרא אסמכתא בעלמא, הרי גם הא דילפינן מינה לדין קדימה הוא אסמכתא בעלמא, וע"כ אמרו דפליגא דר' חנן דמוקי להך קרא לאסמכתא אחריתי, ולכאו' הוא להריטב"א לטעמי' בר"ה ט"ז א' דענין אסמכתא אינו כדרך סימן שנתנו חכמים (שזו דעת מינות היא) אלא היינו דהעיר הקב"ה שראוי לעשות כן אלא שלא קבעו חובה ומסר חיוב הדבר לקבעו לחכמים אם ירצו, וע"כ הוא דגם באסמכתא אמרינן דאתי קרא לאסמכתא אחריתי, וצ"ב שהרי להדיא מסקינן הכא דמודה ר' יצחק דהך קרא הוא אסמכתא בעלמא לשיעורין, ואפ"ה שמעינן מינה גם לדין קדימה, - וצ"ל דהרא"ה והריטב"א גרסי כגירסא שהביא הדק"ס מכתי"פ ואידך הני שיעורין מי כתיבי אלא הלכתא נינהו [אה"נ] וקרא אסמכתא בעלמא, ולגירסא זו הרי מה שאמרו דקרא אסמכתא בעלמא לשיעורין הוא לדעת ר' חנין. [↑](#footnote-ref-729)
729. מבו' בדבריהם דלר' יהודה דמין ז' עדיף מחביב, ה"נ המוקדם בפסוק עדיף מחביב, וכ"כ ש"ר, - אך בד' המאירי מבו' דאף דקי"ל כר' יהודה דמין ז' עדיף מחביב, מ"מ כל שב' הפירות הם מז' המינים חביב קודם, ורק כשאין שם חביב מקדים את המוקדם בפסוק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-730)
730. התוס' והרא"ש הק' ע"ז ממה שאמרו לקמן בסוגיין דא"ל רב חסדא לא ס"ל לה מר להא דרב יוסף דאמר כל המוקדם וכו', ומאי קשיא לי', הרי שמא תמרים חביבין עליו יותר, וע"כ הקדימם אף שהם מאוחרין בפסוק, - והרשב"א כתב לישב דרב חסדא אמר כן בדרך שאלה דשמא מה שהקדים את התמרים הוא משום דלא ס"ל להא דר' יצחק וכדעת ר' חנן דלא ס"ל לזה ולא משום חביבותא דתמרי. [↑](#footnote-ref-731)
731. לכאו' הוא מתפרש ע"ד מש"כ המג"א בסימן רי"א סק"ב דדין הקדימה דמוקדם בפסוק הוא דמאחר שקרא הקדימו אף אנו נקדימנו, ודין קדימה זה עדיף משאר דיני קדימה. [↑](#footnote-ref-732)
732. ואמנם לפ"ז הרי דבהא דחטה ושעורה קודמין לענבים ל"ב להא דכל המוקדם בפסוק קודם לברכה, אלא אף בלא"ה הם קודמין משום דברכת המוציא ובמ"מ קודמת לברכת בפה"ע, אך מ"מ שפיר אמרו דכל המוקדם בפסוק קודם לברכה, כיון דכנים הדברים אף בחטה ושעורה. [↑](#footnote-ref-733)
733. לכאו' ד' הרא"ש הם לטעמי' דל"ג "דאמר" רב יוסף, אלא גריס "אמר רב יוסף", כמש"כ הגר"א בסימן רי"א ס"א בדעתו, (דמה"ט פליג ע"ד התוס' וס"ל דקי"ל כעולא דמחלוקת כשברכותיהן שוות), וע"כ שפיר י"ל דאיירי רב יוסף רק בברכותיהן שוות, אך לגירסא דילן דאמר רב יוסף הרי נתפרש להדיא דהא דכל המוקדם קודם לברכה הוא אף באין ברכותיהן שוות. [↑](#footnote-ref-734)
734. הבית מאיר שם כתב לישב דד' הרא"ש אלו אזלי לדעת ש"ר דס"ל דאף באין ברכותיהן שוות איכא לדין קדימה, ואה"נ דלהרא"ש לטעמי' דבאין ברכותיהן שוות ליכא דין קדימה כלל צ"ל דהא דכל המוקדם בפסוק קודם לברכה הוא כשעשאו פת או דייסא או דהיינו כשברכותיהן שוות. [↑](#footnote-ref-735)
735. הגר"א בסימן רי"א ס"ה רמז להעיר ע"ז ממש"כ בפירש"י בסוגיין ד"ה דאמר ר' יצחק, דמהא דכל המוקדם בפסוק קודם לברכה אף ששניהם מז' המינים, כ"ש דאם אחד אינו מז' המינים דמין ז' קודם, וכן הק' האהעו"ז שם בסו"ד, - ובדעת המג"א י"ל דכל ה"ט דכיון שקרא הקדימו אנן נמי נקדימנו הוא רק היכא דליכא דין קדימה אחר, וע"כ שפיר יש ללמוד מהא דכל המוקדם בפסוק קודם לברכה דמין ז' עדיף מחביב, דאל"כ ל"ה המוקדם בפסוק קודם לברכה כשהמין המאוחר חביב, ובזה מתישב גם משה"ק האהעו"ז ע"ד מד' תר"י. [↑](#footnote-ref-736)
736. צ"ע דא"כ מ"ט כתב הטור דלדעת הבה"ג אי"ז כן, והא דחטה ושעורה קודמין הוא רק כשעשה מהן תבשיל או פת, אך כוסס את החטה שברכתו בפה"א אינה קודמת לברכת בפה"ע, הרי דבריו קיימי כשבירך עליהן שהכל, ובכה"ג שפיר י"ל דחטה ושעורה קודמין אף לדעת הבה"ג, וקשיא כן גם בד' הרא"ש דלדעת הבה"ג הוצרך להעמידה כשעשה תבשיל וכו', ולדעת החולקים לא הוצרך להעמידה בכה"ג, ולפ"ד האהעו"ז היינו דדין הקדימה הוא כשבירך עליהן שהכל, ותיקשי דבכה"ג שפיר איכא דין קדימה גם לדעת הבה"ג, - ושמא י"ל דהא דלדעת הבה"ג בפה"ע קודם לבפה"א, לאו היינו דברכת בפה"ע קודמת לברכת בפה"א, אלא היינו דמין שמברכין עליו בפה"ע חשיב ממין שמברכין עליו בפה"א, וע"כ אף כשבירך עליהן שהכל יש להקדים להמין שדינו שמברכין עליו בפה"ע, אך לכאו' אי"ז מתישב להרא"ש לטעמי' דבאין ברכותיהן שוות ליכא דין קדימה כלל, ובע"כ דהא דבפה"ע קודמת לבפה"א הוא קדימה דהברכה, דאם הוא משום דהמין שמברכין עליו בפה"ע חשיב טפי, הרי כל שאין ברכותיהן שוות ליכא לדין קדימה דמין חשוב. [↑](#footnote-ref-737)
737. ונתחדש בדבריו דאף דגם שיפון חשיב ממין ז', וכמש"כ שם סק"ו ובסימן רי"א סקי"ב, מ"מ כיון דחטים ושעורים קודמין לו משום דאינו מפורש בקרא, דמי לדין הקדימה דמין ז' על דבר שאינו מין ז', ובכה"ג א"צ להניח את השלמה, ­- ולכאו' כ"ה גם במש"כ המאירי והא"ר לחלק בין דין הקדימה דמין ז' לדין הקדימה דמוקדם בפסוק, הרי דהא דחטין ושעורין קודמין לכוסמין ולשיפון דמי לדין הקדימה דמין ז'. [↑](#footnote-ref-738)
738. ולפ"מ שנסתפקו התוס' לעיל ל"ז א' ודעימייהו דהכוסס את החטה מברך לאחרי' מעין ג', ונתבאר בדף מס' 17, ודאי דיש בזה לדין הקדימה דמין ז'. [↑](#footnote-ref-739)
739. אך הב"י שם כתב דמד' תר"י והרא"ש מבו' דבכוסס חטה ליכא לדין הקדימה דמין ז', והדרישה שם והמאמ"ר שם תמהו ע"ז דאדרבה מד' הרא"ש מוכח להיפך, דלא כתב להא דלא איירי קרא בכוסס חטה, אלא לדעת הבה"ג דבפה"ע קודם לבפה"א. [↑](#footnote-ref-740)
740. הדמשק אליעזר בסימן רי"א סוסקט"ו הוכיח מד' הגר"א שם דכל הא דכוסס חטה לי"ב למעלת מין ז', היינו לדין הקדימה דהמוקדם בפסוק, אך לענין שאר מינים ודאי עדיף חטה אף בכוסס, שהרי מין חטה נאמר בקרא, ולא גרע מכוסמין דלא נתפרשו כלל בקרא ומ"מ כיון שהם מין חטין יש בהן לדין הקדימה דמין ז', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-741)
741. ולכאו' לפ"ז ה"נ הוא בדבר שדרך לאכלו מבושל ואכלו חי או בדבר שדרך לאכלו חי ואכלו מבושל, דאף דמברכין עליו שהכל אית בי' לדין הקדימה דמין ז', אך למ"ד דשלקות לאו במילתייהו קיימי, י"ל דלי"ב לדין הקדימה דמין ז', כיון דלאו במילתי' קאי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-742)
742. והעירו די"ל בסתירת ד' הב"ח, דאף דקמחא דחיטי יש בו למעלת מין ז', מ"מ לי"ב לדין הקדימה דכל המוקדם בפסוק, וזה ע"ד מש"כ הדמשק אליעזר בדין כוסס חטה, ונתבאר לעיל בהערה, אך אי"ז במשמעות ל' הב"ח שם דמשמע דלי"ב כלל למעלת מין ז'. [↑](#footnote-ref-743)
743. ועיי"ש שהוכיח כן ממשה"ק הרא"ש ע"ד הבה"ג דבפה"ע קודם לבפה"א מהא דחטה ושעורה קודמין לגפן, ואי נימא דדין הקדימה דמין ז' הוא אף בבוסר, הרי י"ל דמיירי בבוסר דענבים דמברכין עליהן בפה"א, ובכה"ג חטה ושעורה קודמין, ועמש"כ בזה הא"ר שם סק"ט, ומש"כ בגל' הגרע"א בד"י. [↑](#footnote-ref-744)
744. המג"א שם כתב ללמוד כן ממש"כ הרמ"א שם ס"ד דכל הנאמר סמוך לארץ קמא קודם למה שנאמר סמוך לארץ בתרא לאחר ששוה לו בסמיכה לארץ, והוא מד' הטור שם, וקשיא דלמש"כ השו"ע שם ס"ה דהא דחטה ושעורה קודמים הוא כשעשה מהם תבשיל או פת, אך כוסס חטה שברכתו בפה"א אינה קודמת לברכת בפה"ע, א"כ ל"ב להך דינא דהסמוך לארץ קמא קודם להסמוך לארץ בתרא, שהרי מעשה קדירה קודם לכל הפירות, ובע"כ דברכת זית קודמת לברכת במ"מ מפני שקודמת בפסוק, דקדימת הפסוק עדיפא מחשיבות ברכת במ"מ, וכל הא דחטה קודמת לזית ושעורה קודמת לתמרים הוא משום דהם סמוכין לארץ קמא, וצ"ב דאכתי מ"ט הוצרך הרמ"א להא דהסמוך לארץ קמא קודם להסמוך לארץ בתרא, הרי אף אם הם שוין זל"ז, ברכת במ"מ קודמת לברכת בפה"ע, - ובסו"ד כתב המג"א לישב בזה בע"א דאיירי בכוסס חטה, ועמש"כ הפמ"ג והמחה"ש שם לפרש לדבריו. [↑](#footnote-ref-745)
745. האהעו"ז והבית מאיר שם הוכיחו כן ממש"כ הרמב"ם בפ"ח מברכות הט"ו והשו"ע בסימן ר"ח סי"ב דבברכה אחרונה מקדים על המחי' שמברך על ה' מיני דגן קודם על העץ שמברך על מין ז', ובד' הב"י בסו"ס רי"א מבו' דהוא חד דינא עם מש"כ ההגמי"י דתבשיל של כוסמין וכו' קודם לגפן ותאנה ורמון, ואי נימא דזית קודם לשעורה, הי' בדין דכל שמברך ברכה אחרונה על שעורה ושבולת שועל ושיפון ועל זית יקדים על העץ. [↑](#footnote-ref-746)
746. אך בד' הרשב"ץ בסוגיין מבו' דברכת במ"מ דכוסמין שאינם ממין ז' אינה קודמת אלא לפירות שהם משאר מינים, אך פירות שהם ממין ז' קודמין לבמ"מ דכוסמין. [↑](#footnote-ref-747)
747. אך צע"ג, דלפ"ז נמצא דכוסמין שהן מין חטין עדיפי משעורין, שהרי זיתים קודמין לתבשיל דשעורין ואינם קודמין לתבשיל דכוסמין, וזה נסתר מהא דתניא בתוספתא דפת שעורין ופת כוסמין מברך על של שעורין אף דכוסמין יפין מן השעורין משום דהשעורין ממין ז', וכ"כ השו"ע בסימן קס"ח ס"ד, והמג"א שם סק"ו כתב בשם האגודה דאע"ג דכוסמין חשיבי כמין ז' דבכלל חטין הן, מ"מ שעורין עדיפי דכתיבי בקרא בהדיא, ושמא אף דשעורין עדיפי מכוסמין דהמפורש בקרא עדיף מקדימת הפסוק, מ"מ זיתים קודמין לתבשיל דשעורין ואין קודמין לתבשיל של כוסמין, משום דכנגד תבשיל של שעורין איכא לזיתים מעלה גמורה דקדימת הפסוק וכנגד כוסמין אין להן מעלה גמורה דקדימת הפסוק. [↑](#footnote-ref-748)
748. מבו' בדבריו דבפה"ע דזית אינה קודמת לבמ"מ דכוסמין ובפה"ע דתמרים אינה קודמת לבמ"מ דשבולת שועל ושיפון, - אך הא"ר שם סקט"ו כתב דממה שלא הזכיר המהר"ם מר"ב גם זיתים ותמרים, משמע דס"ל דזיתים קודמין לכוסמין ותמרים קודמין לשבולת שועל ושיפון, דאף דכוסמין מין חטין ושבולת שועל ושיפון מין שעורין וחטין ושעורין סמוכין לארץ קמא, מ"מ כיון דלא הוזכרו להדיא בקרא לא קדמי, ואדרבה זיתים ותמרים קודמין להן. [↑](#footnote-ref-749)
749. ושמא אזיל הגר"ז לטעמי' דס"ל שם ס"ח וסי"ב דבאין ברכותיהן שוות ליכא כלל לדין הקדימה דמין ז' ואיכא לדין הקדימה דהמוקדם בפסוק, ולפ"ז שמא יש מקום לומר דבאין ברכותיהן שוות עדיף דין הקדימה דהמוקדם בפסוק מדין הקדימה דחביב, וע"כ אף דזית קודם למעש"ק דשעורים משום דהוא מוקדם בפסוק, מ"מ שאר בפה"ע אינו קודם למעשה קדירה אף כשהוא חביב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-750)
750. ואמנם אין ללמוד כן ממה שסתם בסידור רס"ג דברכת במ"מ קודמת לברכת בפה"ע, די"ל דהרס"ג לטעמי' אזיל דס"ל דמברכין על תבשיל דאורז בפה"א. [↑](#footnote-ref-751)
751. הפמ"ג בסדר המעלות שם כתב גם בדעת הלבוש דבמ"מ דאורז אינו קודם לבפה"ע דמין ז', וזהו שכתב הלבוש שם סי"ד דתבשיל של קמח אורז וכו' מעורב עם קמח כוסמין קודם למין ז', אך תבשיל של אורז לחודי' אינו קודם למין ז', וצ"ע דלהדיא כתב הלבוש בס"ד דבמ"מ דאורז קודם אף לבפה"ג דיין. [↑](#footnote-ref-752)
752. מבו' בדבריו שנקט דקי"ל דבאין ברכותיהן שוות ליכא קדימה כלל למין ז', וכמש"כ בתו"ד דמין ז' לאו מעלה היא כלל לענין קדימה בדבר שאין ברכותיהן שוות, וע"כ ברכת במ"מ דאורז קודת לברכת בפה"ע דמין ז' כיון דהיא מבוררת טפי, - אך למש"כ המג"א שם סוסקי"ג דאף באין ברכותיהן שוות מין ז' קודם כשהם שוין בחביבות, שפיר י"ל דאף דברכת במ"מ מבוררת טפי מברכת בפה"ע, מ"מ בפה"ע דמין ז' קודם לבמ"מ דאורז, וכמבו' בד' המהר"ם. [↑](#footnote-ref-753)
753. ועיי"ש שכתב דמסתברא דהוא מבורר יותר מבפה"א, ולכאו' הטעם בזה דכיון דמיני מזונות הם פרי האדמה ובתחילתן מברכין עליהן בפה"א ואח"כ שעשו מהן מעשה קדירה נתייחדו שמברכין עליהן במ"מ, ע"כ הויא במ"מ ברכה מבוררת כלפי בפה"א, אך כלפי בפה"ע ל"ה במ"מ ברכה מבוררת טפי, שהרי אינם פרי העץ, ומצינו עד"ז בד' הנהר שלום בסימן רי"א סק"ד בתחילת דבריו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-754)
754. לא נתפרש לן, שהרי בד' השו"ע שם ס"ו מבו' דאדרבה משום דין הקדימה דמין ז' קודמין גפן ותאנה ורמון למעשה קדירה דכוסמין וכו', וע"כ כל הא דמעשה קדירה דכוסמין וכו' קודם הוא משם דעושין מהן פת, אך אלמלי כן היו גפן וכו' קודמין להן, וא"כ היאך נימא דבמ"מ דכוסמין וכו' קודם לבפה"ג דיין משום קדימת הפסוק, הרי אדרבה משום קדימה דמין ז' יש להקדים יין לבמ"מ דכוסמין וכו', וצע"ג. [↑](#footnote-ref-755)
755. ועיי"ש שכתב דכללא דמילתא הוא דג' מעלות הן, אחת ברכת במ"מ, מעלה השני' קדימת הפסוק, מעלה השלישית ברכת בפה"ג, ומעלה השני' חשובה יותר ממעלה הראשונה ומעלה השלישית חשובה יותר ממעלה השני', וע"כ דוחה בפה"ג את ברכת הזיתים אף שיש לברכת הזיתים קדימת הפסוק, ואפ"ה אין דוחה בפה"ג את במ"מ דשעורה, כיון דיש לה תרתי לטיבותא מעלה הראשונה ומעלה השני'. [↑](#footnote-ref-756)
756. ואין מקום כלל לומר דמכח הא דיש לפניו פרי האדמה החביב יותר מהמין ז', יהא דינו לברך בפה"ע על פרי העץ החביב יותר, דהנידון על מה לברך בפה"ע אינו שייך כלל להפרי האדמה שלפניו. [↑](#footnote-ref-757)
757. אך בס' שיעורי שלמי תודה כתב בשם הקה"י דיש להקדים את ברכת בפה"ע, דכיון דברכת בפה"ע זו פוטרת גם את פרי העץ השני החביב יותר מהפרי האדמה, ה"ה קודמת לברכת בפה"א, וכ"כ הגרח"ק זצ"ל בס' שיח השדה בסוגיין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-758)
758. בהגהות הסמ"ע בסימן ר"ו ס"ה כתב דכל שהי' דעתו על כל מה שיביאו לו הרי דאף אם אותו שהובא אח"כ הוא חביב יותר א"צ לברך, ולכאו' מכוון דבריו הוא להשמיענו דאף שלא הי' דעתו להדיא לפטור את החשוב, אלא הי' דעתו לפטור כל מה שיביאו לו, מ"מ הוא פוטר גם את החשוב, אף שלא הי' דעתו להדיא לפטרו, ול"ד להא דבירך בפה"א על פרי האדמה דלא פטר את פרי העץ אלא כשנתכין לפטרו, דהיינו רק כשנתכוין להדיא לפטור את פרי העץ, ולא סגי במה שהי' דעתו על כל מה שיביאו לו. [↑](#footnote-ref-759)
759. ויש להוסיף, דגם מש"כ הרשב"א לפרש כן בהא דמעשה קדירה אינו פוטר את הפרפרת, הנה בד' כמה מקמאי מצינו טעם אחר בזה, וגם הרמ"א בסימן קע"ו כתב דאם בירך על מעשה קדירה פטר את הפרפרת, ונתבאר בדף מס' 48. [↑](#footnote-ref-760)
760. ומש"כ שם בדעת הרמ"א דס"ל דלא קי"ל כדינא דהרשב"א, צ"ע, שהרי הרמ"א בסימן רי"א ס"ה הביא לדינא דהרשב"א, ובד' המרומי שדה שם משמע דבד' הרמ"א אלו ליכא מקור לדינא דהרשב"א אלא בד' המג"א שם סקי"א, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-761)
761. אך זה תליא במש"נ בדף מס' 36 לדון במכוון ד' הרשב"א, דאי נימא דמכוון דבריו הוא כמשמעות ד' הנימו"י דעיקר דין הקדימה אינו משום כבוד המין החשוב, אלא משום לתא דהברכה דראוי שיפטור החשוב את שאינו חשוב, ע"כ מכח זה אף בדיעבד לא נפטר החשוב אם לא נתכוין לפטרו, אך אי נימא דגם לד' הרשב"א דין הקדימה הוא משום כבוד המין החשוב, ואך דרק כשאחד פוטר את חבירו הוא דהוי הקדימה מעלה רבה, כיון דאותו המין שמקדים פוטר את השני, ובכה"ג יש להקדים את החשוב, הרי דאי"ז טעם שלא יהא נפטר החשוב אם לא נתכוין לפטרו, ובע"כ דהוא דין בפנ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-762)
762. וכ"נ ממש"כ בפירש"י לקמן נ"ט ב' דהא דשינוי יין א"צ לברך הוא בשתה יין בסעודה והביאו לו יין אחר טוב מן הראשון, והרי דאף שהביאו לפניו את היין הטוב אחר שבירך על הראשון ולא הי' דעתו עליו בשעת ברכתו, מ"מ א"צ לברך עליו, וכ"נ ממש"כ כמה מקמאי דאם בירך על יין חדש והביאו לו יין ישן א"צ לברך בפה"ג אף דיין ישן משובח מן החדש, ונתבאר בדף מס' 66 ובהערה שם. [↑](#footnote-ref-763)
763. וכ"נ מדעת הסוברים דכל שבירך על הפרי ונפל צריך לחזור ולברך אף שהי' דעתו לפטור את שאר הפירות, והרי דאף בכה"ג שדעתו לפטור את כל הפירות מ"מ חיילא עיקר הברכה על הפרי הראשון והפרי השני נפטר מכחו. [↑](#footnote-ref-764)
764. ונפ"מ רבתא בזה הוא בגונא שבירך על שאינו חשוב ונתכוין להדיא לפטור את החשוב ואח"כ הביאו לפניו עוד מאכלים אחרים חשובים שלא נתכוין לפטרם, דאי נימא דהא דכשנתכוין להדיא לפטור את החשוב מהני הוא משום דבכה"ג חלה עיקר הברכה גם על המין החשוב, הרי ממילא דשפיר תועיל הברכה לפטור גם מאכלים אחרים חשובים, שהרי ל"ב שיפטור האינו חשוב אותם אלא הם נפטרים מכח המאכל החשוב שנתכוין לפטרו, אך אי נימא דאף בכה"ג שנתכוין לפטור את החשוב חיילא עיקר הברכה על המאכל הראשון, ואך דבדרך כונה פוטר שאינו חשוב את החשוב, הדין נותן דאין נפטר אלא אותו המאכל שנתכוין לפטרו, אך שאר המאכלים החשובים שלא נתכוין לפטרם אינם נפטרים, דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב דרך גררה, אא"כ נימא דיש גרירה לגרירה. [↑](#footnote-ref-765)
765. ובזה ניחא מש"כ מהר"י הלוי שם לדמות לדינא דהרשב"א להא דבירך בפה"א על פרי האדמה לא פטר את פרי העץ אלא כשנתכוין לפטרו, והתם ודאי לא סגי במה שדעתו לאכלו ובעינן שיהא דעתו לפטרו, וודאי דלא יועיל בזה הא דסמיך אתכא דבעה"ב, והיינו משום דבפה"א אינו ברכתו הראוי', וע"כ אף שדעתו לאכלו אין בכלל דעתו לפטרו בברכתו, ואינו נפטר אלא כשחשב להדיא לפטרו. [↑](#footnote-ref-766)
766. אך שוב נתבוננתי דבד' מהר"י הלוי שם מבו' דגם בהא דיין שבא לשרות אינו פוטר יין שבא לשתות מהני דעת בעה"ב, ונתבאר בדף מס' 55, אף דודאי דהא דאינו פוטר הוא אף שדעתו לשתות יין לאחר המזון, דכן הי' הדרך, ובע"כ דדעת בעה"ב עדיפא וחשיב כמו שדעתו לפטור, משום דהוא תולה דעתו בדעת בעה"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-767)
767. וכ"נ ממש"כ האהעו"ז בסימן רי"א ס"ו דכל שהיו לפניו ב' מינים ובירך עליהן שהכל, יש לו לאכול תחילה את החשוב, והרי דהברכה חיילא על המין שאוכל ראשון, וע"כ אף דבשעת הברכה הי' דעתו על שניהם, מ"מ ע"י שיאכל את החשוב תחילה יתקיים בזה דין קדימה. [↑](#footnote-ref-768)
768. ויש לסייע לזה מדעת הסוברים דאם בירך על הפרי ונפל מידו א"צ לחזור ולברך כשהי' דעתו לאכול פרי אחר אף שלא הי' דעתו לפטרו, וי"א דסגי במה שהי' הפרי האחר על השלחן, וכתב הביאוה"ל בסימן ר"ו ס"ו דהוא משום דהברכה קאי על כל מה שמונח לפניו על השלחן, ותיקשי דא"כ מ"ט כשבירך על החשוב אינו פוטר את שאינו חשוב אלא כשנתכוין לפטרו, ובע"כ דאף דעיקר הברכה הויא על כל הפירות, מ"מ הפרי שאוכל ראשון חיילא עליו הברכה ושאר הפירות אין נפטרין אלא בדרך גררה. [↑](#footnote-ref-769)
769. הראבי"ה בסימן ק"ג פירש בתחילת דבריו שנחלקו לענין ברכת המוציא, דלר' חייא אין מברך על פת צנומה המוציא, ואף שאמרו דאפי' פירורין שאין בהן כזית מברכין עליהן המוציא, היינו בפירורין שגסין קצת ויכול לבצוע מהן, אך בפת צנומה שהוא דק מאד אינו מברך המוציא וג' ברכות, - ובפי' ר"ח משמע דלפ"מ דמסיק רבא קי"ל כר"ח בר אשי, וכ"כ בפי' הרשב"ץ בדעת הרי"ף, וכ"כ הפנ"י בדעתו, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-770)
770. בחי' מהר"ם בנעט כתב לפרש לדבריהם כד' התוס' רי"ח ודעימי' דטעמא דר"ח בר אשי הוא משום דכל שבצע לצורך הברכה יש בזה למעלת שלם, ומש"כ דהוא משום שהיא חביבה, היינו דהא דמברך על הצנומה ואינו מברך על השלימה הוא משום דהיא חביבה, אך אלמלי הא דהי' בהפת הצנומה למעלת שלם, לא הי' מברך עלי' אף שהיא חביבה, דשלם עדיף מחביב, וכמש"כ התוס' לקמן בסוגיין, ובזה ניחא מה שאמרו דפליגי דר' חייא, אף דבד' ר' חייא לא נתפרש דשלם עדיף מחביב, והיינו משום דבהא כו"ע מודו דשלם עדיף מחביב, אלא דר"ח בר אשי ס"ל דיש בהפת הצנומה למעלת שלם, וע"ז הוא דפליג ר' חייא, ועד"ז כתב בתשו' חת"ס ח"ז סימן י"ב בדעתם, וכתב במש"כ התוס' דבצע מן הצנומה דט"ס נפלה בדבריהם וצ"ל דבצע ממנה צנומות. [↑](#footnote-ref-771)
771. ובד' הרשב"ץ משמע שפירש דאיירי כשאין דעתו כלל לאכול מן השלימה, וע"כ הוא דס"ל לר"ח בר אשי דא"צ לבצוע על שלמים או על פתיתין כיון דאין דעתו לאכול אלא מהצנומה, ור' חייא פליג דכיון דיכול לבוע מצבעלבצוע. [↑](#footnote-ref-772)
772. ואך דהראב"ד וההשלמה והמאורות כתבו דהא דר' חייא דצריך שתכלה וכו', אי"ז טעם רק לברך על שלימה, אלא אף אם אין לו שלימה יש לו לברך על פתיתין גדולים שאפשר לבצוע מהן ולא לברך על פתיתין קטנים. [↑](#footnote-ref-773)
773. הראבי"ה בסימן ק"ג כתב עד"ז בשם רבותיו דלר"ח בר אשי א"צ לחזר אחר פת גדול כדי לבצוע, ולר' חייא צריך לברך על פת גדול כדי לבצוע, - ואך דמשמע קצת מדבריו דלא פליג ר"ח בר אשי אלא כשאין פת גדולה לפניו דבכה"ג ס"ל דא"צ לחזר אחרי'. [↑](#footnote-ref-774)
774. אך בפי' הרשב"ץ כתב דכיון שהככר בידו בשעת הברכה מברך ואח"כ בוצע ול"ה הפסק כלל. [↑](#footnote-ref-775)
775. **התוס' רי"ח כתב בשם ר"י דיש לחתוך קודם הברכה ולא להפריד הפרוסה מן הפת עד לאחר הברכה, - והרא"ש בסימן י"ט כתב דצריך לחתוך מעט בשיעור שאם יאחז בפרוסה יעלה הככר עמו, דאל"כ חשיב כפרוסה.** [↑](#footnote-ref-776)
776. **והנחל"ד הק' דמנ"ל דלחם משנה חמור מברכה על השלימה, דלכאו' הם שוים דזהו דינא דגמ' וזהו דינא דגמ', - אך בפשוטו י"ל דבחול אף אם יבצע לגמרי, הרי כיון דעכשיו אין לו שלם לא עבר על דין דרבנן, ומשא"כ בשבת דאם לא יהא לו שלם ביטל לדינא דלחם משנה ועבר על דין דרבנן.** [↑](#footnote-ref-777)
777. לפ"ז נמצא דלדעת ש"ר שפירשו לד' הירושלמי בע"א ליכא מקור להך דינא דאין מברכין על אוכל ומשקה עד שיביאו לפניו ודאם בירך קודם שהביאו לפניו חוזר ומברך, וכ"ה להדיא בד' הריא"ז לקמן פ"ז ה"א דין כ"ז דבירך על האוכל קודם שיבא לפניו ואח"כ בא לפניו א"צ לחזור ולברך שהרי לכך הי' דעתו מתחילה, ולמד לזה מדין אמת המים, - אך הטוש"ע בסימן ר"ו ס"ה פסקו לדין זה, והפוסקים שם לא הביאו חולק בזה, אך המאמ"ר שם סק"ח בתו"ד כתבו לדון בדעת ר"ת דפליג על דין זה ומפרש לד' הירושלמי בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-778)
778. המאורות כתב בשם הראב"ד דלא קי"ל הכי, דהרי קי"ל כרבא דמברך ואח"כ בוצע, וכתב דהני מילי שלא ישהה יותר מדאי בין ברכה לטעימה, וכ"כ האבודרהם שם, ובהמש"ד כתב בשם ה"ר גרשון ב"ר שלמה די"א דמי שבירך בר"ח טבת על ס"ת של חנוכה וגללוהו לפרשת ר"ח, הוי הפסק וצריך לחזור ולברך, כיון שהפסיק זמן גדול בשתיקה הו"ל הפסקה, ונחלק ע"ד דלא קי"ל הכי, אך בד' השבה"ל מבו' דקי"ל הכי דכל שלא עלתה בידו ונתעכב כדי שאילת תלמיד לרב צריך לחזור ולברך, והמג"א בסימן ר"ו סק"ד והשעה"צ שם סקי"ג הביאו להפלוגתא בזה, - והא"ר בסימן ר"ו סק"ד כתב לדון דכל הא דהפסק בשתיקה יותר מכדי דיבור הוי הפסק הוא כשהי' ההפסק בענין שלא חשב בשעת ההפסק שיאכל או שישתה מיד והוי דומיא דהיסה"ד, ויש לדון עוד כמשמעות ד' השבה"ל דהוא משום דלא עלתה בידו לפי שעה עד אחר כ"ד, אך כל שעלתה בידו אלא שהפסיק מדעתו, אי"ז הפסק. [↑](#footnote-ref-779)
779. הגר"א באמרי נועם והנחל"ד כתבו דלפ"ז מסקנת התוס' דאין לחתוך קודם הברכה, - אך הצל"ח פירש בד' התוס' דלא קי"ל כהירושלמי ויש לחתוך קודם הברכה משום חשש היסה"ד, ועיי"ש שכתב דמ"מ בשבת דאין חותכין קודם הברכה, יש לחוש לד' הירושלמי ואין נכון לרשום בסכין בסכין המקום ששם יבצע, דא"כ הוא מגלה דעתו שעל המקום שעד הרושם הוא מברך ואם יפול אחר שיחתוך אכתי יצטרך לברך שנית, ודלא כמש"כ הפוסקים דאף בשבת יש לרשום בסכין מקום הבציעה. [↑](#footnote-ref-780)
780. **מבו' לפ"ז דאף דכשבירך היתה הפרוסה מחוברת בפת, מ"מ כיון שהי' דעתו על הפרוסה, ע"כ כל כשנפלה צריך לחזור ולברך, וכ"כ הריא"ז לקמן פ"ז ה"א דין כ"ז, - אך המאמ"ר בסימן קס"ז סק"ד נחלק ע"ז ופירש לד' הירושלמי בע"א, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין, - ונתבאר עוד בזה בדף מס' 30.** [↑](#footnote-ref-781)
781. בד' הראבי"ה בסימן קי"א בתחילת דבריו משמע שפירש דאיירי הכא בפתיתין גדולים ומה"ט ס"ל לרב הונא דצריך לברך על הפתיתין, ולר' יוחנן מברך על השלמה אף דהפתיתין גדולים, וכ"כ הנחל"ד מדעתו. [↑](#footnote-ref-782)
782. הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א כתבו דהיינו דחביב לי' לאכול מן הפתיתין משום דמקרבא הנאתייהו, והוסיפו לפרש דר' יוחנן דס"ל דמברך על השלמין הוא משום דתרויהו מין אחד וליכא חביבותא אחריתי אלא קרובי הנאתה, ובכה"ג עדיפא חשיבותא דשלמה כיון דליכא טרחא כולי האי בבציעה, - ובס' המכתם כתב בשם הראב"ד **שבשלמין הויא הפת קשה ויבשה מכל צדדי' ואין יכול לאכול ממנה אלא ע"י שרי' ביין או בתבשיל, וכ"נ בד' הרשב"א והרשב"ץ,** - והר"י מלוניל כתב דפתיתין הם הם מוכנות יותר לאכילה מן השלמות שאין דרך העולם להתחיל לאכול השלם עד שיכלה הפרוסות והמה חביבות יותר לבעה"ב. [↑](#footnote-ref-783)
783. ומשמעות דבריו דהיינו אף היכא דשל שעורים חביב טפי, וכתב דאע"ג דבב' מיני פירות נחלקו אם חביב עדיף או חשוב עדיף, מ"מ הכא לכו"ע חשוב עדיף משום דחד ענינא נינהו דתרוייהו פת וגריע של שעורים טובא. [↑](#footnote-ref-784)
784. צ"ע דמנ"ל דהא דפרוסה של חטין קודמת הוא משום דמין ז' עדיף, הרי י"ל דהוא משום דהוי חביב טפי וע"כ אף לרבנן היא קודמת לשלם, - וי"ל דהוא משום דמסתימת הדברים דפרוסה של חטין קודמת משמע דהוא בכל ענין, דלא התנו דהיינו רק כשהחטין חביב עליו יותר. [↑](#footnote-ref-785)
785. לכאו' אין עיקר החילוק בין מין אחד לב' מינים, אלא בין דין הקדימה דשלם דאין אחד גרוע מחבירו, לדין הקדימה כשהמין השני גרוע ממנו כל' תר"י, ונפ"מ דבב' מינים השוין זל"ז ואחד מהן שלם, ג"כ אי"ז אלא מצוה מן המובחר. [↑](#footnote-ref-786)
786. ועיי"ש שעמד בזה בד' הטוש"ע שם שהשמיטו להך מילתא דדין הקדימה דשלם הוא מצוה מן המובחר, אך הרמב"ם בפ"ז מברכות ה"ד כתב כן. [↑](#footnote-ref-787)
787. אמנם הנה הריטב"א בהל' ברכות פ"ב ה"ב כתב דהי' לו פת אחר שדעתו לאכול ממנו וכו' מצוה לכתחילה לבצוע ולברך המוציא על הפתיתין כדי שיברך ואחר כך יבצע שכן מצותו מן המובחר כל מה שאפשר להיות מברך המוציא ואח"כ בוצע, ומבו' דהא דמברך ואח"כ בוצע הוא למצוה מן המובחר. [↑](#footnote-ref-788)
788. אך כתב דבפירש"י לעיל בסוגיין פירש דהא דמברך ואח"כ בוצע הוא כדי שתכלה הברכה על פת שלם, וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ז ס"א, ולפ"ז משמע דדינא הוא דצריך לברך על השלם, וכתב דגם לדעתם הא דמברך ואח"כ בוצע הוא גם בפרוסה, כדי שתכלה הברכה על פת גדולה. [↑](#footnote-ref-789)
789. אך לכאו' לפ"מ שדקדקו ר"ת ותר"י כן מהא דאמר מברך על הפרוסה של חטין וכו' ומשמע דדינא הוא, הרי דה"נ יש לדקדק מהא דתנן דחכ"א מברך על איזה מהן שירצה דדינא הוא לברך על החביב, ואי"ז מצוה מן המובחר בעלמא, ושמא לא דקדקו ר"ת ותר"י כן אלא משינוי לישנא דר' יוחנן דבשלמה אמר דמצוה מן המובחר, ובפרוסה של חטין ושלמה של שעורין אמרו דמברך על הפרוסה של חטין, אך בהא דתנן דמברך על איזה מהן שירצה שפיר י"ל דאי"ז אלא מצוה מן המובחר, (ועפי"ז יש לדון במש"כ הפמ"ג לדקדק מלישנא דמברך ואח"כ בוצע דדינא הוא), - ומאידך למש"כ ר"ת דהא דקדימת חטין לשעורין הוי דינא הוא משום דאסמכתי' אקרא, הדין נותן דקדימת חביב אי"ז אלא מצוה מן המובחר. [↑](#footnote-ref-790)
790. ודבריו מתפרשים למשמעות דבריו שם דההיא דפתיתין ושלמין איירי בפתיתין גדולים וס"ל לרב הונא דצריך לברך על הפתיתין משום דגדול עדיף משלם, וע"כ תליא בהפלוגתא אם בצל קטן שלם עדיף או חצי בצל גדול עדיף, וכ"כ הנחל"ד מדעתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-791)
791. המהר"י קורקוס בפ"ה מתרומות ה"ב עמד על דבריו דאם מכוון דבריו דבמקום השלם הקטן נותן החצי גדול ומוסיף בשיעור התרומה, הרי לא משמע כן, אלא דלעולם כמו שהוא למוד לתרום תורם או עין יפה או רעה או בינונית, אלא שתורם או בבצל קטן שלם או בחצי גדול אבל הכל לשיעור אחד עולה, ועוד דלא מפני שיוסיף בתרומה יקרא חלבו, דאינו מוסיף ביופי בשביל כך, ואם מכוון דבריו הוא שהכל הוא לפי חשבון אלא שכיון שהחצי הוא יותר בכמות וחשוב יותר מהקטן, ג"כ לא משמע כן, דכיון שהכל הוא לפי חשבון מה תועלת הוא לכהן במה שהגדול יותר בכמות, והרי לגבי ברכה א"ר יוחנן דמברך על השלמין אף דהפתיתין גדולים מהן, והכא מסקינן דלכו"ע חשוב עדיף, ואם החשיבות הוא מפני הכמות מ"ש מברכה כיון שהוא לפי חשבון ואין בו תועלת יותר לכהן אין לחלק בין תרומה לברכה, - ועמש"כ הפנ"י בביאור ד' רש"י, ומש"כ המרומי שדה. [↑](#footnote-ref-792)
792. ו**עד"ז הוא לדעת הסוברים דטעמא דרב הונא דמברך על הפתיתין הוא משום דמקרבא הנאתייהו, דלא תליא בפלוגתא דת"ק ור' יהודה אם שלם עדיף או חשוב עדיף, דאף לר' יהודה דחשוב עדיף משלם, מ"מ בפתיתין דאינם חשוב שלם עדיף.** [↑](#footnote-ref-793)
793. אך צ"ב, דהרי מעיקרא תלינן לפלוגתא דרב הונא ור' יוחנן בפלוגתא דת"ק ור' יהודה ומוקמינן לדר' יוחנן כת"ק, והרי דלר' יהודה דחשוב עדיף ה"נ לענין ברכה חשוב עדיף ולא מפלגינן בינייהו, - וצ"ל דרק לפ"מ דמפרשינן דהא דחצי בצל גדול עדיף הוא משום דאיכא כהן, הוא די"ל דשאני לענין תרומה דחשוב עדיף כדי שיהא להכהן דבר חשוב טפי, אך מעיקרא ס"ד דלא איירי דוקא היכא דאיכא כהן והא דלר' יהודה חשוב עדיף הוא משום כבוד התרומה לתרום מן החשוב, ולפ"ז ה"נ לענין תרומה חשוב עדיף. [↑](#footnote-ref-794)
794. הרמב"ם בפיהמ"ש שם כתב דטעמא דת"ק הוא משום דבצל שלם הוא יותר יפה וחשוב וע"כ תורמין ממנו אף במקום שיש כהן שהוא אצלו יפה, ור' יהודה פליג וס"ל שהבצל הגדל חשוב יותר, והוכיח כן ר' יהודה מהא דהוא מאכל פוליטקין והם בנ"א העשירים המתנהגים כמלכים המפונקים במאכליהם, וצ"ב דהוא דלא כמו שאמרו הכא דטעמא דת"ק הוא משם דשלם עדיף מחשוב, - והמהר"י קורקוס בהל' תרומות שם כתב דצ"ל דמש"כ הרמב"ם דלת"ק בצל קטן שלם הוא יפה יותר לאו היינו שהוא יותר טוב לאכילה דודאי מודה ת"ק שהגדול הוא מוטעם יותר אלא כיון שהוא שלם נקרא יפה וחשוב כיון דחשיב לי' לאינשי טפי מן החתוך, כדמדמינן לה הכא לדין ברכה אם חשוב עדיף או שלם עדיף אף דאין השלם טוב לאכילה יותר מן הפרוסה, וקרינן בי' בהרימכם את חלבו, וצ"ע היאך הוא מתישב במש"כ הרמב"ם דר' יהודה הוכיח שהבצלים הגדולים חשובין מהא דהוא מאכל פוליטקין, ומשמע דרבנן פליגי עלי' וס"ל דבצל קטן שלם יפה יותר לאכילה. [↑](#footnote-ref-795)
795. הרשב"א כתב בשם הראב"ד דמכח זה פירש דהא דיר"ש יצא ידי שתיהן קאי על פתיתין ושלמין דבזה פליגי רב הונא ור' יוחנן, וכ"ה מבו' בדבריו בכתוב שם, - והראבי"ה בסימן קי"א כתב דאע"ג דלעיל אמר דדברי הכל מברך על הפרוסה של חטין וכו', מ"מ כבר הי' ידוע בימיו מחלוקת גם בדבר זה, וע"כ אמר דיר"ש יצא ידי שתיהן. [↑](#footnote-ref-796)
796. ועיי"ש שכתב לישב עוד דאף דפלוגתייהו היא גם בדאיכא כהן, מ"מ לא מותבינן מינה לרב הונא דמצי אמר אנא דאמרי כר' יהודה ובפתיתין נמי איכא חשיבותא דמקרבא הנאתייהו ודמי לחצי בצל גדול. [↑](#footnote-ref-797)
797. ומכוון דבריו הוא דלר' ירמי' דמפרש לפלוגתייהו במקום שיש כהן ופליגי אם שלם עדיף או חשוב עדיף קי"ל כר' יהודה דחשוב עדיף, וכדקי"ל דמברך על פרוסה של חטין ופוטר שלמה של שעורין, והוכיח כן עוד מהא דדחי דבמקום שיש כהן כו"ע לא פליגי דחשוב עדיף, אך לפ"מ דדחינן דפלוגתייהו היא במקום שאין כהן אם תורם מבצל קטן שלם דהוא מתקיים או מחצי בצל גדול שהוא חשוב, ודאי דקי"ל כרבנן דבמקום שאין כהן תורם מן המתקיים, ולפלא מש"כ הדרך אמונה בפ"ה מתרומות סק"ז דדעת תר"י דקי"ל כר' יהודה דאף במקום שאין כהן תורם מן היפה. [↑](#footnote-ref-798)
798. ולפ"ז נמצא לדעת הרמב"ם דעיקר הדין הוא דמברך על שלמה של שעורין ופוטר פרוסה של חטין, והא דמניח פרוסה בתוך שלמה הוא לצאת ידי שניהם, ושלא כדעת ש"ר דעיקר הדין הוא דמברך על פרוסה של חטין ופוטר שלמה של שעורין. [↑](#footnote-ref-799)
799. הרמב"ן בתחילת דבריו כתב דקאי על פתיתין ושלמין דיר"ש יוצא ידי כיבוד דשלם וידי כיבוד דיפה, ושוב נסתפק דאפשר דאפי' בחשוב ושלם מניח פרוסה לתוך שלמה ובוצע. [↑](#footnote-ref-800)
800. הפסקי רי"ד תמה ע"ד רש"י דאם בוצע על השלמה מ"ט הוא נוטל גם את הפרוסה, - ואמנם לרש"י לטעמי' דמעלת הפתיתין הוא משום דהם גדולין, הרי דג"ז הוא משום כבוד והידור מצוה, וע"כ שפיר סגי במה שנוטלו בידו, ובד' התוס' מבו' דאי"ז משום דסגי במה שנוטלו בידו אלא הוא משום דנראה כבוצע נמי אפרוסה, והרא"ש בסימן כ"א כתב דכיון שמניח שניהם יחד הוי כאילו בוצע משתיהם, אך בד' הר"י מלוניל מבו' דאף דמעלת הפתיתין הוא משום דהם חביבות יותר לבעה"ב וחביב עדיף, מ"מ סגי לזה במה שנוטלו בידו, וכ"ה מבו' בד' תר"י דגם מעלת החטין מתקיימת בהנחה בעלמא, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-801)
801. י"ל דהוא משום דעיקר הדין הוא דמברך על הפרוסה של חטין ופוטר את השלמה של שעורין, וע"כ בוצע על הפרוסה, ולצאת ידי שניהם מניח גם את השלמה, - וי"ל עוד דהוא משום דמעלת הברכה על חטין אינה מתקיימת אלא כשבוצע עלי', ומשא"כ במעלת הברכה על שלם דהוא משום כבוד הברכה מתקיימת גם כשאינו בוצע עלי'. [↑](#footnote-ref-802)
802. ועפי"ז הי' מקום לדון במה שנקט המג"א בסימן רי"א סק"א והפוסקים שם דדין הקדימה דשלם הוא אף בפירות, ובד' הראשונים לא מצינו לזה, ולהנ"ל לכאו' י"ל דהוא דין מסוים בפת משום כבוד הברכה, וכאשר מצינו שנתייחדה ברכת הפת דיש בזה דין בציעה, וכמש"כ הראשונים דזהו הגריעותא דפת צנומה דלא שייך בה בציעה, ובשאר מילי לא מצינו דאיכא דין בציעה, - אך כנראה מקור ד' המג"א דדין שלם הוא גם בשאר מילי הוא מהא דס"ד לדמויי להפלוגתא בבצל שלם קטן וחצי בצל גדול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-803)
803. לכאו' מוכח כן גם לדעת הסוברים דבוצע משניהם, שהרי לא מצינו שצריך לאכול משניהם בב"א, והיינו משום דלגבי דינא דשלמה סגי במה שבוצע ממנה שנראה כמברך עלי' ויש בזה לכבוד הברכה, ומה"ט לא מצינו להא דמניח וכו' רק בשלמה ופרוסה ולא בשאר מילי, - אך יש להעיר בזה, דלפ"ז הדין נותן דגם לדעת הרמב"ם ודעימי' דמניח פרוסה של חטין בתוך שלמה של שעורין ובוצע משתיהן, מ"מ יש לו לאכול תחילה מן הפרוסה של חטין, דאם יאכל תחילה מן השלמה של שעורין לא יתקיים בזה דין הקדימה דחטין, דרק לגבי דינא דשלם מהני הא דבוצע ממנו אף שאינו אוכל ממנו תחילה, והפוסקים סתמו בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-804)
804. אך אין הדבר מוכרע, די"ל דדמי למש"כ הרא"ש בדין ברי' דכל שהובא לפניו שלם אף שהשליך ממנו הגרעינים קודם האכילה חשיב כברי', וי"ל דה"נ הוא לגבי מעלת שלם [↑](#footnote-ref-805)
805. ולפ"ז מסתברא מילתא דדינא דהרשב"א דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב בדרך גררה, הוא רק במין ז' או בחביב, אך בשלם ליכא להך דינא, כיון דהשלם אינו חשוב טפי, אלא משום כבוד הברכה יש לברך על השלם, וכן הביאו בשם הגרי"ש זצ"ל. [↑](#footnote-ref-806)
806. ומתישב בזה מה שעמדו הפנים מאירות בזבחים ק"ה ב' ובתשו' חת"ס או"ח סימן מ"ו ע"ד הרוקח מהא דחיבורי אדם אינם חיבור. [↑](#footnote-ref-807)
807. השעה"צ שם סקי"ב כתב דמש"כ המג"א בשם הב"י דבטלה דעתו היינו רק בפת קיבר, אך לא מפת לבנה לפת לבנה יותר, וצ"ע דבד' הב"י מפורש דדבריו קיימי כששתיהם נקיות אלא שזה לבן מזה וע"ז כתב דאם יאמר הבוצע שאותו שאינו לבן כ"כ חביב לי' לא צייתינן לי'. [↑](#footnote-ref-808)
808. ויש להעיר עוד בזה, דאף אם מעלת הנקי היא מעלה מצ"ע ולא משום דחביב טפי, אכתי מנ"ל דמעלה זו עדיפא ממעלת חביב, ודאף אם הפת שאינה נקי' חביבה טפי, מ"מ מברך על הפת הנקי', ושמא הוא משום דמעלת נקי היא מעלה בעצם הפת שהיא פת חשובה טפי, וע"כ עדיפא ממעלת חביב. [↑](#footnote-ref-809)
809. הראבי"ה בסימן קי"א כתב עפי"ד התוספתא אלו דאם שניהם מין אחד והאחד סולת או יפה מחבירו במקצת והסולת פרוסה ושאינו יפה שלם, דהוי בכל חד וחד חדא לטיבותא וחדא לגריעותא, מברך על איזה מהם שירצה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-810)
810. ואזיל לטעמי' דקדימת פרוסה של חטין לשלמה של שעורין אי"ז משום קדימת הפסוק, אלא משום דשל חטין מוטעם יותר, וע"כ שפיר יש ללמוד מזה דה"נ פרוסה של פת נקי' קודמת לשלמה של פת קיבר, - אך התוס' לטעמייהו דהא דפרוסה של חטין קודמת הוא משום קדימת הפסוק, אך קדימת פת נקי' שאינה מן הפסוק לא עדיפא משלם, וזהו שכתבו התוס' (בסוד"ה כתנאי) דאין לפרש דהא דפרוסה של חטין קודמת הוא משום דפת של חטין חשוב משל שעורין, שהרי חזינן דפת קיבר שלם עדיף מפרוסה של פת נקי'. [↑](#footnote-ref-811)
811. ואמנם דלדעתם י"ל דהא דפרוסה של חטין קודמת לשלמה של שעורין, אי"ז משום דהוא מוקדם בפסוק, וגם אי"ז משום דהוי חביב, אלא הוא משום דחטין חשיבי טפי, וכמש"כ הרא"ה ודעימי', ולפ"ז אין ללמוד מהכא דחביב קודם לשלם, - ועוד יש להעיר דלדעת הרמב"ם הרי אדרבה עיקר הדין הוא דשלם של שעורין קודם לפרוסה של חטין, וכמש"נ לעיל בהערה בדעתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-812)
812. אך קשיא ע"ז מהא דתניא בתוספתא דשלמין דבעה"ב קודמין לפרוסה דגלוסקאות, וצ"ל דהתוספתא אתיא כר' יהודה, כדתניא התם דפת שעורין ופת כוסמין מברך על של שעורין אף דכוסמין יפין מן השעורין משום דהשעורין ממין ז', ואמרו בירושלמי בפירקין דהוא כר' יהודה, ולדידי' שלם עדיף מחביב, אך לפ"מ דקי"ל כרבנן דחביב עדיף ממין ז', ה"נ חביב עדיף משלם. [↑](#footnote-ref-813)
813. ואמנם הנה בלא"ה כתב המג"א שם סק"ו דהשו"ע שם אזיל שלא כדעת הרמב"ם, וזהו שכתב דפת שעורין קודמת לפת כוסמין, ולהרמב"ם חביב עדיף, וה"נ י"ל דהשו"ע בס"א הוא שלא כדעת הרמב"ם, - אך אכתי יש להעיר בד' המג"א שעמד על דינא דהשו"ע בס"ד דהוא שלא כדעת הרמב"ם, ולא עמד כן ע"ד השו"ע בס"א. [↑](#footnote-ref-814)
814. לכאו' טעם הספק הוא בהא דבאין ברכותיהן שוות חביב עדיף, אם היינו דבאין ברכותיהן שוות נגרע מעלת מין ז', אך אכתי קיימינן בהא דשלם עדיף מחביב וכ"ש דעדיף ממין ז', או היינו דבאין ברכותיהן שוות אלימא מעלת החביב, אך אכתי קיימינן בהא דמין ז' עדיף משלם וכ"ש דחביב עדיף משלם, - אך י"ל דטעם הספק הוא למש"כ הרשב"א דהא דשאני דין אין ברכותיהן שוות מדין ברכותיהן שוות הוא משם דבברכותיהן שוות דפוטר זא"ז דינא הוא דחשוב ליפטר שאינו חשוב, אך באין ברכותיהן שוות דאין פוטר זא"ז א"צ להקדים את המין החשוב, אלא את הברכה החשובה, ובזה אמרינן דברכה על החביב היא חשובה טפי, ולפ"ז יש להסתפק בדין שלם, אם כיון דהוא מעלה בחפצא ע"ד המעלה דמין ז', הרי דבאין ברכותיהן שוות חביב עדיף, או דכיון דעיקר מעלת השלם היא משום כבוד הברכה, הרי דברכה על השלם היא מעולה טפי, וע"כ יש להקדים את השלם גם באין ברכותיהן שוות. [↑](#footnote-ref-815)
815. לכאו' יש לנהוג כן, שהרי לדעת הרמב"ם ודעימי' דאף בברכותיהן שוות חביב עדיף ממין ז', וכתב הפמ"ג דה"נ חביב עדיף משלם, הרי אף באין ברכותיהן שוות חביב עדיף משלם, שהרי לדעתם ליכא נפ"מ בין ברכותיהן שוות לאין ברכותיהן שוות, ואף דקי"ל לעיקר כדעת ש"ר דבברכותיהן שוות מין ז' עדיף מחביב, מ"מ כיון דגם לדעתם לא נתברר אם באין ברכותיהן שוות שלם עדיף או חביב עדיף, ולדעת הרמב"ם ודעימי' ודאי דחביב עדיף, יש לנהוג כן. [↑](#footnote-ref-816)
816. וכתב דכיון שהותר לו לבצוע הותר לו בכל הסעודה הזאת, וכתב דזכר לדבר הוא מה שאמרו ביבמות ז' ב' דמתוך שהותר לצרעתו הותר לקריו, ומה שאמרו בעירובין מ"א ב' דאי פקח הוא עייל לתחומין וכיון דעל על ומשמע דאפי' רחוק קצת לצד תחומין דלא החמירו באיסורי דרבנן, וכתב כן עוד מטעם אחר דאינו כבוד שמים ששוב יחדל משום איסור והוא כבר בצע ובירך ואי"ז מברך אלא מנאץ. [↑](#footnote-ref-817)
817. הב"ח בסימן קס"ח ובתשו' החדשות סימן כ"ז עמד בזה דבד' המרדכי משמע להדיא דמנהג השר מקוצי הוא במי שאינו נזהר מפת של נכרים, ואדרבה כל שהוא נזהר מפת של נכרים א"צ לסלק, ועמש"כ בזה המג"א שם סק"ט והמחה"ש שם. [↑](#footnote-ref-818)
818. אך הא"ר שם סק"ט כתב בתו"ד דגם באינו נזהר דרשאי לברך על של נכרי, אם רוצה לברך על הפת הכשר יסלק את הפת של נכרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-819)
819. המ"ב בסימן רי"ב סק"ו כתב דאם אוכל פת כיסנין עם גבינה או שאר דבר ללפת בו אף שהם ג"כ חביבים עליו והוא תאב לאכול אותם מ"מ מברך רק על הכיסנין לבד דמסתברא שהוא העיקר אצלו, וה"ה בכל דבר כשאוכל עם מין אחר ללפת בו דמה שאוכל ללפת נחשב רק כטפל, ובשעה"צ שם סקכ"א כתב דל"ד למש"כ במ"ב שם סק"ה דכל שכונתו בשביל הטפל ג"כ כגון ששותה יי"ש ואוכל לעקי"ך או מרקחת צריך לברך גם על הלעקי"ך, דהתם אין אוכלן ביחד ללפת, אבל כשאוכל ביחד מסתברא דמה שאוכל ללפת בודאי הוא טפל אצלו אף דהוא תאב לו, והיינו דכשאוכלן בזאח"ז הרי דכל הא דחשבינן לי' כטפל הוא רק אם כל אכילתו היא להפיג חריפות השתי', אך כל שכונתו גם לאכילת הטפל לא חזינן לי' כטפל כלל, ומשא"כ כשאוכלן יחד, הרי דאף שכונתו גם לאכילת הטפל, מ"מ כל שהוא מלפת בו את העיקר חזינן לי' כטפל באכילה זו. [↑](#footnote-ref-820)
820. ואמנם הנה בד' רבינו מנוח משמע דמה"ט אין מברכין גם על טיבול הכרפס בחרוסת, אף דאין מברכין ברכת המצוות על הכרפס, וכ"ה להדיא בד' הארחות חיים והכל בו שם, וצ"ב דהרי ליכא ברכה על הכרפס שתפטור את החרוסת, ולכאו' צ"ל דהיינו משום דכל דאין העיקר טעון ברכה אף הטפל אין טעון ברכה, וכמש"נ להלן, אך הארחות חיים והכל בו שם כתבו דכיון דהכרפס עיקר מברך על העיקר ופוטר את הטפל, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-821)
821. לכאו' יש להוכיח כן ממש"כ התוס' ודעימייהו דהא דדברים הבאים בתוך הסעודה אין טעונין ברכה הוא מדינא דטפל וגם הא דיין פוטר כל מיני משקין הוא מדינא דטפל, ובזה לכאו' אין מקום כלל לומר דשאר המאכלים שאוכל בסעודה ושאר המשקין ששותה אין טעונין ברכה, דאף אי נימא דטפל אין טעון ברכה היינו משום דאינו אוכלו כלל לצורך עצמו, אך בדברים אלו שאוכל ושתה לצורך עצמן ודאי דהן טעונין ברכה, ובע"כ דהא דאינו מברך עליהן הוא משום דהן נפטרין בברכת העיקר, וה"נ הוא בכל עיקר וטפל, שהרי התוס' בסוגיין כתבו דיש ללמוד להא דמברך על העיקר ופוטר את הטפילה מדינא דבירך על הפת פטר את הפרפרת, והרי דחד דינא נינהו. [↑](#footnote-ref-822)
822. החזו"א שם כתב דגדר דינא דעיקר וטפל הוא דהטפל א"צ ברכה דידי' אלא שצריך עתה ברכת העיקר "והוי עתה העיקר והטפל ברכותיהן שוות" וברכת העיקר הוא גם ברכת הטפל, - וצ"ב דהרי כל שמברך על הטפל בפנ"ע משום דבשעת אכילת העיקר ל"ה דעתו עליו מברך עליו את ברכתו ואינו מברך עליו את ברכת העיקר, - ובע"כ דגדר דינא דעיקר וטפל הוא דכשמברך על עיקר האכילה ה"ז פוטר אף את הטפל. [↑](#footnote-ref-823)
823. אך הנה הגר"ז בסימן ר"ב ס"י כתב דבכה"ג שלא הי' דעתו על הטפל בשעה שבירך על העיקר אין טפילתו מועלת לו לפטרו בברכת העיקר אף בברכה אחרונה, ובע"כ מדבריו דהא דהוא טעון ברכה בכה"ג הוא משום דלא חזינן לי' כלל כטפל לענין ברכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-824)
824. בתשו' הלק"ט ח"ב סימן קנ"ו כתב דהאוכל מליח ופת עמו ושבע מן הפת מברך עליו ברהמ"ז, ולכאו' הוא משום דבכה"ג הוא חייב בברהמ"ז מה"ת, ואינו נפטר בברכת בנ"ר שמברך על המליח, - ובתשו' משיבת נפש סימן ה' כתב דלא משכח"ל כה"ג, דכל שאוכל הפת להשביע נפשו אף שאוכלו אחר מליח הוי הפת עיקר במה שמשביע נפשו, וכל הא דחשבינן להפת כטפל הוא כשאינו רעב לאכול פת וכבר הוא שבע ואחר המליח אוכל הפת על השובע להפיג חריפות המליח, ובכה"ג אינו חייב בברהמ"ז מה"ת ושפיר הוא נפטר בברכת הטפל. [↑](#footnote-ref-825)
825. אך בפמ"ג באש"א בסימן קע"ז סק"א עמד בזה באכל פת כזית אכל תאנים וענבים הרבה למ"ד דמעין ג' מה"ת, היאך יברך ברהמ"ז על פת דרבנן ויוציא תאנים וענבים דחייב עלייהו מה"ת. [↑](#footnote-ref-826)
826. הפמ"ג במש"ז סימן ר"ב סק"א עמד כן בהא דבתערובת יין ושכר הולכין אחר הרוב, דלמ"ד דמעין ג' מה"ת, היאך יפטור בנ"ר דרבנן של שכר למעין ג' דיין, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-827)
827. אך י"ל בזה למש"כ החזו"א בסימן ל"ד סק"ה דאף דבפת אינו חייב בברהמ"ז אלא בכדי שביעה, מ"מ בפירות מז' מינים לדעת הסוברים שטעונין ברכה מה"ת ל"ב שיעור שביעה, וכל שאוכלן כדרך האוכלין מיקרי שביעה, וכתב דהוא דלא כמש"כ האחרונים בסו"ס ר"ט דגם בפירות אינו חייב בברכה מה"ת אלא בכדי שביעה. [↑](#footnote-ref-828)
828. ועיי"ש במה שהוכיח כן דברכת בנ"ר אינה חשובה כלל לגבי ברהמ"ז, ומה"ט אף כלפי דין ברהמ"ז דרבנן לא מצינו למימר דע"י ברכת בנ"ר שבירך על המליח נפטרה הפת מברהמ"ז, ובע"כ דהפת אינה טעונה כלל ברהמ"ז משום שהיא טפילה למליח שאינו טעון ברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-829)
829. ויש להוכיח כן טפי לדעת הסוברים דחיוב ברהמ"ז דאורייתא הוא אף באכילת כזית או כביצה, ולדעתם הרי כיון דמדאורייתא אינו מברך על המליח לאחריו כלל, ודאי דלא מצינו למימר דברכת בנ"ר שמברך על המליח פוטרת את הפת מברהמ"ז, והאג"מ באו"ח ח"ד סימן מ"ב הוסיף דאף אם מדאורייתא בעינן כדי שביעה, מ"מ כשחייבו חכמים בברהמ"ז על כזית כעין דאורייתא תקון, ולא מצינו למימר שיפטר מחיובו בברכת בנ"ר, - אך בתשו' משיבת נפש סימן ה' כתב דאה"נ דלדעת הסוברים דברכת מעין ג' דאורייתא א"א שתפטור ברכת בנ"ר שמברך על הצנון לאחריו את הזית שחייב ברכה לאחריו מה"ת, ולכאו' הוא משום שנקט דחייב בברכה לאחריו אף כשאינו אוכל ממנו כדי שביעה, וכמש"כ החזו"א, ונתבאר לעיל בהערה, וכל הא דא"צ לברך על הזית לאחריו הוא כשאינו תאב לאכול זית רק להפיג חורפו של צנון, ובכה"ג שאינו אוכלו בשביל שתאב לאותו מין אינו מחויב בברכה לאחריו מה"ת, ושפיר הוא נפטר בברכת בנ"ר של הצנון. [↑](#footnote-ref-830)
830. בדף מס' 35 נתבאר להוכיח כן עוד מהא דלר' יהודה אין מברכין על חומץ שהוא מין קללה אף שהוא מזוג במים או שנתנו לתוך מרק, והרי דכיון דהחומץ אינו טעון ברכה אף המים והמרק אין טעונין ברכה, ועיי"ש במש"נ לדחות. [↑](#footnote-ref-831)
831. לכאו' י"ל דאף דדין הטפל כדין העיקר, וכיון דעל אכילת מליח אין מברכין ברהמ"ז, אף אכילת הפת דינה כדין אכילת מליח ואין מברכין עלי' ברהמ"ז, מ"מ באכל מן העיקר פחות מכשיעור, הרי אף דין העיקר הוא דמברכין עליו לאחריו כשאוכלין ממנו כשיעור, וע"כ הגם שאכל ממנו פחות מכשיעור ואין מברכין עליו, מ"מ על הטפל שאכל ממנו כשיעור מברכין לאחריו, דזהו דין האכילה דהעיקר דכל שאוכלין ממנו כשיעור מברכין לאחריו. [↑](#footnote-ref-832)
832. ואמנם יש מקום לחלק בין עיקר וטפל דמליח ופת דכיון דהפת בא לצורך המליח אינו טעון ברכה לאחריו לעיקר וטפל דתערובת דאין שאר המינים באין לצורך המין דגן, וע"כ שפיר טעון הטפל ברכה לאחריו, - אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי דין עיקר וטפל בתערובת נלמד מדין עיקר וטפל דהכא, והרי דחד דינא הוא. [↑](#footnote-ref-833)
833. וי"ל עוד עד"ז, דלדעת הסוברים דכל שאוכל את הטפל קודם העיקר מברך עליו שהכל, ונתבאר בדף מס' 42, הרי הי' מקום לומר דזהו כל עיקר דינא דמתניתין דמברך על המליח ופוטר את הפת, דכיון דהפת הויא טפילה, הוי ברכתה שהכל, וע"כ היא נפטרת בברכת המליח. [↑](#footnote-ref-834)
834. ואמנם הנה הר"י מלוניל כתב דמליח הוא כגון זיתים מלוחין וכ"כ המאירי והנימו"י והרשב"ץ, ולדעתם הרי בפשוטו ברכתו הוא בפה"ע, כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל ל"ח ב', עמש"נ בדף מס' 26, ואפ"ה נפטר הפת בברכת המליח, וכ"ה למש"כ תר"י והרא"ה דמליח הוא פירות גינוסר שאוכלין אותם עם הרבה מלח, ונתבאר להלן, - אך האו"ז בסימן קס"א כתב בשם ר"ח דמליח הוא ספלי טרית, וכ"כ התוס' רי"ח, והערוך בע' מלח כתב דמליח הוא דג או ציר, והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמליח הוא ציר, ובפ"ג מברכות ה"ז כתב דהוא דג מליח, וכ"כ הטוש"ע בסימן רי"ב ס"א, ולפ"ז הוי ברכתו שהכל וכמש"כ הגרע"א. [↑](#footnote-ref-835)
835. ובדעת החולקים צ"ל דרק בדינא דדברים הבאים בתוך הסעודה הוא דמהני הא דיין גורם ברכה לעצמו דמכח זה אינו נפטר בברכת הפת, אך כל דהוא טפל גמור אין מברכין עליו, וכמש"כ התוס' לעיל מ"א ב' ד"ה הלכתא דהשורה פת ביין נפטר היין בברכת הפת, אך הראבי"ה בסימן קי"ח כתב דאף בכה"ג אינו נפטר בברכת הפת, ונתבאר בדף מס' 46 בסופו. [↑](#footnote-ref-836)
836. והיינו דלד' הפר"ח דמשום חשיבות הפת חזינן להפת כעיקר, הרי דבכה"ג ברך על הפת ופוטר את המליח, אך לד' הצל"ח הרי אף בכה"ג הויא הפת טפילה, אלא דמשום דגורמת ברכה לעצמה אינה נפטרת בברכת המליח, אך מ"מ גם המליח אינו נפטר בברכת הפת. [↑](#footnote-ref-837)
837. לקמן בסגייין אמרו דעיר אחת וכו' שהיו מוציאים ממנה ס' רבוא ספלי טרית לקוצצי תאנים, והאו"ז בסימן קס"א הביא מפי' ר"ח והערוך ותוס' רי"ח דספלי טרית הם המליח אחר שאוכלין מפירות גינוסר, ועמד על פירש"י שם שפירש בע"א דהיו קוצצי תאנים מרובין והיו כל אל צריכין להן למאכל דא"כ מה ענין זה להכא, - ואי נימא בדעת רש"י דאין אוכלין מליח אחר פירות גינוסר אלא אוכלין פירות גינוסר עם מלח הרבה, וכמש"כ תר"י, הרי דמה"ט ל"ה מצי רש"י לפרש התם כפי' ר"ח ודעימי'. [↑](#footnote-ref-838)
838. ואך דמשמעות דבריו דהא דאוכלין עמהן פת, אי"ז כלל משום המליחות, אלא הוא כדי שלא ישבעו מהן ולא תגעל נפשן אותם מרוב מתיקותם, וכ"כ הרשב"ץ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-839)
839. הפר"ח שם הוסיף לפרש בזה דהיינו דכיון דפת חשיב טפי כל מאי דאכיל בי' אע"ג דהשתא לא ניח"ל בפת מיקרי פת עיקר, וכתב דיש לדמותו קצת להא דכל שיש בו מחמשת המינים מברכין עליו במ"מ. [↑](#footnote-ref-840)
840. הב"ח שם נקט דזה ניחא רק אי נימא דהכא הויא הפת טפילה לפירות, אך לפי' התוס' דהפת טפילה למליח בע"כ דהפת טפילה אף לדבר שאינו חשוב, וכ"כ הצל"ח בתחילת דבריו, - אך עיי"ש שכתב לדון בזה די"ל גם לפי' התוס', מ"מ כיון שעיקר אכילתו הוא מחמת פירות גינוסר, אף שאין ברכת הפירות פוטרתן כמש"כ התוס', מ"מ כבר הועיל חשיבות הפירות שחשובים יותר מן הפת ובטל מעלת הפת נגד חשיבות הפירות, וכיון שבטלה מעלה זו ממילא נפטר בברכת המליח שהוא עיקר והפת טפילה לו. [↑](#footnote-ref-841)
841. ובפי' ר"ח בסוגיין משמע להדיא דכל הא דהוי המליח עיקר הוא רק משום דא"א לאוכלי פירות גינוסר בלא הם, אך אם הי' אפשר בלא אכילת המליח, ל"ה חשבינן להמליח כעיקר. [↑](#footnote-ref-842)
842. אך הב"ח שם כתב בדעתו דמיירי במי שצריך לאכול דג מליח מפני איזה אוכל או משקה שמחלישו והפת לא בא אלא שלא יזיקנו המלח בגרונו. [↑](#footnote-ref-843)
843. ועיי"ש שכתב דהורו רבים באלו המצות שעושין לשים עליהן הנוגא"ט שאין מברכין על הפת, וכתב דמנהג אבותינו ורבותינו לברך על המצה, ופירש דהטעם בזה הוא משום שאף היא חשיבותו גדול כערך אותו הנוגא"ט וע"כ אף שהוא בא בשבילו כדי להניחו עליו לאכילתו הוי גם הפת עיקר, וכל הא דהכא הוי הפת טפל הוא משום דהוא טפל לו מצד אכילתו שהוא צריך לו מצד אכילה, ומשא"כ במצה זו שאינה טפילה לו אלא מצד ההנחה, וכ"ש שאינו חשוב כ"כ במינו שאינו מז' המינים, וכתב דה"נ נהגו לברך על לחם אותם הטפלות הנקראות פאנאדאש אף על פי שעשויות למה שבתוכם, וכתב לדינא דכל שיש שם לחם אחר לפטרם אין לברך עליהן, כיון דיש לדונם כטפל אצל מה שבתוכן לדעת הראשונים שלא להכניס אדם עצמו בספיקות. [↑](#footnote-ref-844)
844. העוללות אפרים בדין ג' כתב דלדעת הסוברים דכל שאין דרך לאכלו אלא לרפואה מברכין עליו שהכל, הרי דבאוכל שמן ע"י פת כיון דאין דרך הנאתו בכך אלא לרפואה, הרי דאף אי נימא דהפת טפל לשמן, מ"מ אין מברכין עליו בפה"ע אלא שהכל, ועיי"ש שכתב דמה"ט לא מוקי הגמ' התם להא דמברכין על שמן בפה"ע בכה"ג שאוכלו ע"י הפת לרפואה. [↑](#footnote-ref-845)
845. והמאירי כתב דכ"כ הראב"ד בתשו' במי ששרה פתו ביין דאינו מברך אלא על הפת אף אם עיקר אכילתו הוא להשקיט צמאו והא דשורה ב את הפת הוא משום שמתיירא משתיית היין. [↑](#footnote-ref-846)
846. וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש בסוגיין בשם ר"ח דאותו מליח אפשר לאוכלו בלא פת וע"כ הוי מליח עיקר ופת טפילה, ולהדיא דאם ל"ה אפשר לאכול המליח בלא פת הויא הפת עיקר, אך שמא ט"ס נפלה בדבריו וצ"ל דאותו מליח א"א לאוכלו בלא פת. [↑](#footnote-ref-847)
847. ואמנם קרוב טפי לפרש לדבריו דב' הדרכים לא פליגי, אלא היינו דאם אינו מתכוין כלל להנאת אכילת הפת אלא להעביר את כח רתיחת המליח, הו"ל כטפל אף כשאוכלו אחר המליח, אך אם מתכוין גם להנאת אכילת הפת, ל"ה כטפל אלא כשאוכלו עם המליח יחד דהוי כליפתן למליח, עיי"ש, ונתבאר כן בדף מס' 48 בהערה, אך זה דלא כמש"כ המ"ב בסימן רי"ב סק"ג דכל שהוא תאב גם לאכילת הפת מברך על הפת ופוטר את המליח. [↑](#footnote-ref-848)
848. ועיי"ש שכתב דתר"י כתב ואוכלין אותה עם הפת וכ"כ הטוש"ע ואוכל פת עמו כדי כו', והדמש"א שם פירש לדבריו דלדעתם ל"ה הפת טפל אלא כשאוכלה יחד עם המליח, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא בפת, אך בשאר דברים חשיב כטפל אף כשאוכלו אח"כ, וזה כמש"כ הרא"ש בסימן כ"ו בתו"ד דבההיא דצנון וזית משמע דאף שאכל זא"ז לבטל מרירת הצנון נפטר הזית בברכת הצנון, וכ"כ הרמ"א שם דהא דמברך על העיקר ופוטר את הטפילה הוא אף כשאוכל את העיקר תחילה. [↑](#footnote-ref-849)
849. המחה"ש שם כתב דהיינו דאף שכתבו התוס' דבשעה שאכל כו' ל"ה שם עדיין מליח ופת, מ"מ ממש"כ דלא הי' יודע שיחלש לבו וכו' משמע דאם הי' יודע ונתכוין גם להם נפטרו בברכת הפירות אף שלא היו שם, ובע"כ דלא תלי אם היו שם אלא אם נתכוין להם, ומש"כ התוס' דל"ה שם עדיין מליח ופת אורחא דמילתא נקטו כיון שלא הי יודע שיצטרך להם מסתמא אינו מכינם לשם, - אך בד' העמק ברכה בכללים שבסופו כלל ז' מבו' דכל שהי' הטפל לפניו נפטר אף כשלא הי' דעתו עליו, ורק כשלא הי' לפניו הוא דאינו נפטר כשלא הי' דעתו עליו, עיי"ש, וכ"כ הגר"ז שם ס"י. [↑](#footnote-ref-850)
850. הפמ"ג באש"א בסימן רי"ב סק"ב כתב לפרש כן בהא דתנן הביאו לפניו מליח ופת "עמו", דדוקא כשהביאו הפת עמו והי' דעתו עליו א"צ לברך עליו. [↑](#footnote-ref-851)
851. ואמנם הנה התוס' ועוד מקמאי פירשו לחידושא דר"פ בע"א, אך בד' התוס' שם ד"ה אייתו לקמייהו וד"ה הביאו לפניהם מוכח דפשיטא להו דכל שבאו ללפת את הפת נפטרין בברכת הפת אף שלא הי' דעתו עליהן בשעת ברכה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-852)
852. אך בד' המאירי מבו' דאי"ז משום דחשיב כמו שהי' דעתו עליהן, אלא הוא דין בפנ"ע דדברים הבאים בתוך הסעודה נפטרין בברכת הפת אף שלא הי' דעתו עליהן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-853)
853. וכ"נ ממש"כ העמק ברכה בכלל ז' דהואיל והוא נמלך "אין לו שייכות לדין טפל ועיקר כלל", ועמש"נ להלן בהערה דמה"ט כתב העמק ברכה שם דמברך עליו המוציא, ול"ה כאוכל טפל קודם לעיקר שמברך עליו שהכל. [↑](#footnote-ref-854)
854. גם צ"ע ממש"כ הגר"ז שם דבכה"ג מברך על הפת שהכל כברכת המשקה שהוא טפל אליו, והרי דחשבינן לי' כטפל, שהרי למש"כ הגר"ז דהא דמברך על הטפל שהכל הוא רק כשברכת העיקר היא שהכל, לכאו' הוא מכח דינא דעיקר וטפל, והרי דגם כשלא הי' דעתו עליו חשבינן לי' כטפל. [↑](#footnote-ref-855)
855. והטעם בזה הוא דאף לדעת הסוברים דכל שאוכל כמה פירות בידו להתכוין שלא לפטור את כולם, ונתבאר בדף מס' 61, מ"מ בטפל כיון שהוא טפל לעיקר ודינו ליפטר בברכת העיקר, ל"מ כונה שלא לפטרו, - ויש להוסיף, שהרי בד' השעה"צ בסימן ר"ח סק"ע מבו' דכל שדינו לפטור את הטפל בברכה אחרונה דהעיקר א"א לברך עליו את ברכתו, אף שאינו עומד לברך על העיקר, ונתבאר בדף מס' 43, וכ"ש דא"א שלא לפטרו בברכת העיקר. [↑](#footnote-ref-856)
856. ועיי"ש לעיל מינה שכתב לישב עוד לקו' התוס', דכל הא דעיקר פוטר את הטפל היינו רק כשדרך לאכול את הטפל אחר העיקר ובכה"ג ברכת העיקר פוטרת את הטפל, אך הכא י"ל דאין כל אוכל פירות גינוסר צריך למליח רק כשאכל הרבה ונחלש לבו, וא"כ אי"ז אלא במקרה, ובכה"ג י"ל דאין המליח טפל כלל לפירות גינוסר. [↑](#footnote-ref-857)
857. הנשמ"א שם כתב דכל שאוכל את הסוכר קודם שתיית הקפה צריך לברך עליו, דהוי ככל אוכל טפל קודם לעיקר דמברך עליו, ונתבאר להלן, ואף שכבר בירך על היין, הרי אין הסוכר טפל ליין ואינו טפל אלא לקפה, והביאו הביאוה"ל שם, ועיי"ש שנקט דה"נ הוא בנידון המג"א, ואמנם לד' החת"ס י"ל דבנידון המג"א חשיב אף האנוס"י כטפל לפת, וע"כ הוא נפטר בברכת הפת אף קודם ששתה את המשקה, (אך לכאו' אחר שהוכיח החת"ס דגם טפל לטפל נפטר, אין מקור דחשבינן להאנוס"י כטפל לפת). [↑](#footnote-ref-858)
858. אך למשמעות ד' תשו' הרמ"א דהא דכשאוכל הטפל קודם העיקר צריך לברך הוא משום דבכה"ג אינו בטל לגבי העיקר, ונתבאר בדף מס' 42, שפיר י"ל דאף בכה"ג שכבר שתה מן העיקר, מ"מ כיון דהאוכל אינו טפל לשתי' זו ששתה אלא לשתי' שעתיד לשתות אינו בטל לגבי שתי' זו וצריך לברך עליו. [↑](#footnote-ref-859)
859. אך יש לפרש לדבריהם למשמעות תשו' הרמ"א דכל שאוכל הטפל קודם העיקר אינו בטל לגבי העיקר, וע"כ כל זמן שלא שתה את הקפה אין הסוכר בטל לקפה. [↑](#footnote-ref-860)
860. שמא י"ל דכל הא דאין הגרעינין נפטרין אף שהן טפלין לשתי' שעתיד לשתות, הוא משום דעיקר הברכה חיילא על שתייתו הראשונה ושאר השתי' אינה נפטרת אלא בתורת גרירה, וכל זמן שלא שתה אכתי לא חיילא הברכה על שתי' זו, וע"כ אינה פוטרת את הטפל, ומשא"כ כשמברך קודם עיקר שתייתו דחלה הברכה על שתייתו הראשונה, וע"כ שפיר היא מועלת לפטור את הגרעינין, ועד"ז כתב השבילי דוד שם סק"א. [↑](#footnote-ref-861)
861. בס' אשר לשלמה סימן י"ד כתב לפרש דהיינו דבטפל ליכא חובת ברכה, וכל הא דצריך לברך הוא משום דאסור ליהנות מן העולם בלא ברכה, ובזה סגי לכתחילה בברכת שהכל, עיי"ש, וי"ל דגם אם בטפל איכא חובת ברכה, מ"מ לזה סגי בהברכה שיברך אח"כ על העיקר, וכל הא דצריך לברך על הטפל כשאוכלו קודם העיקר, הוא משום דאסור ליהנות מן העולם בלא ברכה, ולא סגי בברכת שהכל, - אך זה ניחא אי נימא דמלבד הא דאסור ליהנות מן העולם בלא ברכה, איכא חובת ברכה, ועמש"נ בזה בדף מס' 2. [↑](#footnote-ref-862)
862. ולכאו' הטעם בזה הוא דדינא דטפל הוא דדין הטפל הוא כדין העיקר, וע"כ כל שברכת העיקר היא שהכל, אך ברכת הטפל היא שהכל, וע"כ אף כשאוכלו קודם העיקר מברך עליו שהכל, - אך כל שברכת העיקר היא בפה"ג, הרי מחד גיסא דין הטפל הוא כדין העיקר שדינו שיברכו עליו בפה"ג, וא"א לברך עליו את ברכתו, אך מאידך גיסא גם א"א לברך עליו בפנ"ע בפה"ג, שהרי אינו פרי הגפן, וע"כ אין לו תקנה אלא שישתה תחילה מן העיקר ויברך עליו., [↑](#footnote-ref-863)
863. ועיי"ש שכתב לחלק דשאני התם דאין הבריאים רגילין בו כלל וע"כ הפסיד את ברכתו, ומשא"כ הכא דהוא מאכל בריאים אלא שהוא לקח אותו עכשיו לטפל, - וכתב עוד דלפ"מ שהסכימו רב הפוסקים דאף מאכל העומד לרפואה ומתכוין לרפואה מברכין עליו את ברכתו הראוי' לו, כ"ש דהכא אף שאין כונתו לאכילת הטפל עצמו מברכין עליו את ברכתו הראוי' לו. [↑](#footnote-ref-864)
864. אך העמק ברכה בכלל ז' כתב דבכה"ג מברך על הפת המוציא, אף שהביא לעיל מינה למש"כ הרמ"א דכשאוכל טפל קודם העיקר מברך עליו שהכל, וזה מתפרש למש"כ שם דכל שהוא נמלך אין לו שייכות לדין עיקר וטפל כלל, והרי דבכה"ג לא חזינן לי' כלל כטפל, וע"כ הוא מברך עליו את ברכתו. [↑](#footnote-ref-865)
865. בתשו' משיבת נפש סימן ה' הק' ע"ז מהא דתנן הכא דמברך על המליח ופוטר את הפת, ומשמע דמברך עליו את ברכתו הראוי' לו, ויש בכלל זה אף זית מליח שמברך עליו בפה"ע, ולמש"כ התוס' דהא דמברך על המליח אף דהוא טפל לפירות הוא משום שלא הי' דעתו עליו בשעת ברכת הפירות, משמע דבכה"ג מברך על הטפל את ברכתו הראוי' לו. [↑](#footnote-ref-866)
866. בד' הגר"ז שם משמע דהיינו רק כשברכת העיקר היא שהכל, וזה לטעמי' שנקט כד' המג"א דהא דהאוכל הטפל קודם העיקר מברך שהכל הוא רק כשברכת העיקר שהכל, - אך בד' הדה"ח והמ"ב שם משמע דבכל ענין מברך עליו שהכל, אף דבאוכל את הטפל קודם העיקר הביאו להפלוגתא אם מברך עליו שהכל כשאין ברכת העיקר שהכל, - וי"ל דטעם פלוגתייהו הוא דהגר"ז לטעמי' שהכריע לדינא דכשאין ברכת העיקר שהכל מברך על הטפל את ברכתו הראוי', וע"כ ה"נ כשאוכלו אחר העיקר מברך עליו את ברכתו הראוי', אך הדה"ח והמ"ב לטעמייהו שלא הכריעו בזה, וע"כ כשאוכל את הטפל אחר העיקר הו"ל ככל ספק דמברך שהכל, ומשא"כ באכילת טפל קודם העיקר דמספק אמרינן דיאכל תחילה את העיקר. [↑](#footnote-ref-867)
867. ולכאו' ד' השעה"צ והביאוה"ל תליין בטעמא דהתרוה"ד דמברך עליו שהכל, דאם הוא משום דינא דטפל, הרי דהטעם לחלוק ע"ז הוא משום דכל שאוכלו קודם העיקר אין שם טפל עליו, ואם הוא משום דאין אוכלו לשם אכילה, וכאשר כ"נ בד' המהר"ח או"ז, הרי דהטעם לחלוק ע"ז הוא משום דלא גרע ממאכל העומד לרפואה ואוכלו לרפואה דמברך עליו את ברכתו. [↑](#footnote-ref-868)
868. אך הצל"ח לעיל מ"ב א' נקט דלדעת התרוה"ד גם בדברים הבאים מחמת הסעודה אין מברכין עליהן אלא שהכל, ועיי"ש שהק' לפ"ז במה שאמרו לעיל מ"א ב' דהא דמברכין על יין בתוך הסעודה הוא משום דהוא גורם ברכה לעצמו, דמ"מ מ"ט מברכין עליו בפה"ג ואין מברכין עליו שהכל, וכן הק' הישועו"י בסימן קע"ד סק"ג, ועיי"ש בדבריהם במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-869)
869. הט"ז שם סוסק"ז כתב דאף למש"כ הרמ"א דכשאוכל טפל קודם העיקר מברך עליו שהכל, מ"מ בטפל החביב מברך עליו את ברכתו, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-870)
870. ומש"כ האו"ז דאפושי בברכות עדיף דאין להפקיע ברכה בכה"ג, מבו' בדבריו דהיינו דאף דבידו לברך על הצנון ולפטור את הזית דאם בירך בפה"א על פירות האילן יצא, מ"מ אין להפקיע בכה"ג את ברכתו הראוי' לו. [↑](#footnote-ref-871)
871. ומצאנו מקור נאמן לזה ממש"כ בס' הפרדס לרש"י סימן ע' דדברים הבאים מחמת הסעודה והביאום בתוך הסעודה כגון בשר ודגים וכו' כיון דלצורך סעודה הביאום לפניו אינם טעונין ברכה וכו', ואם רוצה להרבות ברכות יברך קודם ברכת המוציא, והרי דבכה"ג ראוי להרבות בברכות. [↑](#footnote-ref-872)
872. בדבריו שם משמע דכ"ז הוא במין טפל דכשאוכלו קודם העיקר אינו טפל כלל, ובכה"ג הוא דאמרינן דיש לו לאכלו קודם העיקר שלא בתורת טפל ולברך עליו את ברכתו, אך במין טפל דגם כשאוכלו קודם העיקר הוא טפל, אין לאכלו קודם העיקר ולברך עליו, כיון דאדרבה דינו הוא ליפטר בברכת העיקר, אך שמא מה שהעמידה בכה"ג, הוא משום דבמין טפל דגם כשאוכלו קודם העיקר הוא טפל, הרי דכשברכת העיקר הוא שהכל אינו מברך על הטפל אלא שהכל, וממילא דאין טעם להקדימו. [↑](#footnote-ref-873)
873. ועיי"ש שכתב דאף כשברכת העיקר היא בפה"א או בפה"ע וברכת הטפל היא שהכל דיש להעיקר קדימה מצד ברכתו, מ"מ כיון דאם יברך על העיקר תחילה בפה"ע או בפה"א לא יברך כלל על הטפל, לא שייך כלל בזה דין קדימה, - והיינו דדין קדימה דברכה מבוררת היינו דכשמברך ב' ברכות יש לו להקדים את הברכה המבוררת, אך כל שאם יקדים את הברכה המבוררת לא יהא בידו לברך את הברכה שאינה מבוררת לי"ב לדין קדימה. [↑](#footnote-ref-874)
874. ועיי"ש שכתב דאין לומר דדעת המ"ב דטפל אינו חייב כלל בברכה, דא"כ הרי הי' בדין דגם אם ידוע ששתה מן היין פחות מכשיעור לא יברך בנ"ר על המשקין, ובד' המ"ב מבו' להדיא דלא כן. [↑](#footnote-ref-875)
875. ולפ"ז מסתברא מילתא דא"א להתכוין בברכת העיקר שלא לפטור את הטפל, עמש"נ בזה בדף מס' 42, שהרי דינא דטפל הוא שלא לברך עליו בפנ"ע אלא לפוטרו בברכת העיקר, ומה"ט הוא דאף כשאין בידו לברך על העיקר לאחריו, מ"מ אין דין הטפל לברך לאחריו בנ"ר. [↑](#footnote-ref-876)
876. ומצינו מקור נאמן לזה בס' המאורות לעיל י"ב א' דמבו' להדיא בדבריו דבדברים הבאים בתוך הסעודה דנפטרין בברהמ"ז אף אם אין לו פנאי לברך ברהמ"ז אינו מברך עליהן מעין ג', עיי"ש, אך אם הא דדברים הבאים בתוך הסעודה נפטרין בברהמ"ז אי"ז מדין עיקר וטפל אלא משום דברהמ"ז קיימא על כל הסעודה, י"ל דרק בזה הוא דל"מ לברך עליהן מעין ג', משום דהוו בכלל הסעודה דדינה הוא בברהמ"ז, ונתבאר בדף מס' 47. [↑](#footnote-ref-877)
877. הגר"א בסימן ר"ב ס"א נחלק ע"ז שהרי קי"ל דכל חמרא דלא דארי עלי' תלת מיא לאו חמרא הוא, והרי הוא רוב מים ואפ"ה מברכין בפה"ג, והרי דלא אזלינן בזה בתר רוב, וממתניתין דמברך על העיקר ופוטר את הטפילה אין ראי', דהתם לא איירי כלל בנתערב אלא שאוכל כל אחד בפ"ע ואינו אוכל הטפל אלא בשביל העיקר, - והדמש"א שם כתב דודאי מודה הגר"א דבתערובת אזלינן רוב, וכאשר כ"ה להדיא בדבריו בסימן ר"ד סי"ב, וכ"נ גם בדבריו בסימן ר"ב ס"ד, וכ"ה מבו' בדבריו בסימן ר"ח סוס"ז, ורק בתערובת דיין ס"ל דלא אזלינן בתר הרוב, עיי"ש, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם בד"ה מברך שהכל. [↑](#footnote-ref-878)
878. ובתערובת שמן ואניגרון נחלקו רבוותא אימתי חשבינן להאניגרון כעיקר ואימתי חשבינן להשמן כעיקר, ונתבאר באורך בדף מס' 5. [↑](#footnote-ref-879)
879. ונחלקו חכמי הדור בתערובת דג' מינים דברכת ב' מהן בפה"ע וברכת המין הג' בפה"א וב' המינים דבפה"ע יחד הוו רוב כנגד המין דבפה"א, ובשם הגרש"ז זצ"ל הביאו דבכה"ג חשבינן לב' המינים דבפה"ע כעיקר, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל דלאו היינו דבפועל הוי עיקר דעתו משום הרוב, דא"כ אין טעם כלל לומר דעיקר דעתו היא משום ב' מינים אלו, אלא דינא הוא דהרוב חשיב כעיקר המאכל, ובזה י"ל דמצינו לדון על ב' המינים דבפה"ע יחד שהם רוב כנגד המין דבפה"א, ויש שהורו דאם המין דבפה"א מרובה מכל אחד מן המינים דבפה"ע חשיב הוא כעיקר ומברכין בפה"א, וצ"ע דאטו אם יהיו ק' מינים דבפה"ע ומין אחד דבפה"א שהוא מרובה מכל אחד מן המינים דבפה"ע נימא דחשיב הוא כעיקר אף שאינו אלא אחד מק' מן התערובת. [↑](#footnote-ref-880)
880. ואמנם לא מצינו מי שיאמר דצריך לברך ע"ז ב' ברכות, אלא פשיטא להו דאין מברכין ע"ז אלא ברכה אחת, אלא שדנו איזו ברכה מברכין, - ומצאנו בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ד הי"א שכתב דמים או שמן שיש בהם בשמים ממינים חלוקים וריחם מתערב וכולם שוין בענינם שאין אחד מהם טפל יותר מחבירו מברך על אותו שהוא חשוב בברכה יותר ופוטר את השאר, וכתב די"א דמברך על כולם ברכה כללית בורא מיני בשמים, ולכאו' הוא משום דדינא הוא דעל תערובת אחת אין מברכין אלא ברכה אחת, וכל שאין אחד עיקר מברכין את הברכה החשובה ופוטרין את השאר, וי"ל דכל עיקר הא דבתערובת הולכין אחר הרוב הוא רק משום דדינא הוא דבמאכל אחד מברכין ברכה אחת וע"כ יש לנו לדון בתורת מאכל אחד מה הוי העיקר, אך אם הי' ראוי לברך על מאכל אחד ב' ברכות, לא הי' לנו לדון בזה כלל דין עיקר וטפל, - ועפי"ז יש לדון בתערובת דג' מינים דבפה"ע ובפה"א ושהכל, דאף דאין אחד מהן עיקר, מ"מ אין מברכין אלא ברכה אחת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-881)
881. צ"ע דמה טעם יש בזה שיברכו עליו במ"מ, הרי שמא אדרבה הוו שאר התבשיל הוי הרוב ויש לברך עליו כברכת התבשיל. [↑](#footnote-ref-882)
882. יש להעיר בזה, שהרי הרי"ף לעיל ל"ז א' כתב דאין מברכין על האורז במ"מ אלא בדאיתי' לאורז בעיני' אבל ע"י תערובת לא, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מברכות ה"י דבלבד שלא יהא מעורב עם דבר אחר אלא אורז לבדו, והשעה"צ בסימן ר"ח סקל"ד כתב די"ל דמודו דכל שהרוב אורז מברכין במ"מ, ומש"כ דאין מברכין במ"מ אלא כשהאורז לבדו הוא משום דרובו ככולו וכל שהרוב מן האורז חשיב כאילו הוא לבדו, ולפ"ז עכ"פ יש ללמוד מד' הרי"ף והרמב"ם דבמחצה על מחצה אין מברכין עליו במ"מ, דבכה"ג א"א לומר דחשיב דהאורז הוא לבדו. [↑](#footnote-ref-883)
883. ועיי"ש שכתב לדקדק כן מל' הב"י בסימן ר"ב בשם התשב"ץ, ולא היו לפניו ד' התשב"ץ המפורשים דבמחצה על מחצה מברך שהכל. [↑](#footnote-ref-884)
884. הערוה"ש שם ס"ב נקט ג"כ דגם כשניכרים כל אחד בפנ"ע חשיב כתערובת, אך כתב דכ"ז הוא כשאוכלם ביחד כמו שמבשלין גרויפי"ן עם קטניות או עם תפו"א שלוקחין בכף אחת זה וזה, ובכה"ג אף אם לא נלקח בכף רק מין אחד ג"כ הוי טפל, אך בתבשיל שמבשלין עם בשר, דאוכלין את הבשר בפנ"ע או קודם התבשיל או אח"כ, אי"ז עיקר וטפל, אך כל שחתך את הבשר לחתיכות קטנות ואוכלן ביחד עם התבשיל נעשין בטלין וטפלין לתבשיל. [↑](#footnote-ref-885)
885. וכתב בביאוה"ל שם דהרוצה לחוש לדעת הח"א ימעך את המיעוט ויערבו עם הרוב, או ימעך את שאר המינים ויערבם עם המיני דגן, ובכה"ג יברך כברכת הרוב, ובתערובת דמיני דגן יברך במ"מ. [↑](#footnote-ref-886)
886. אך יש להעיר ע"ז ממש"כ המ"ב בתו"ד דהוא משום דאין המרקחת באה ללפת הדובשנין, ומשמע דאם היתה המרקחת באה ללפת הדובשנין הוה חשבינן לה כטפל מכח הא דהיא מלפתת את הדובשנין, ולהנ"ל הרי בלא"ה כל שהיא באה ללפת את הדובשנין והן נאכלין כמאכל אחד, הו"ל ככל תערובת דהוי המין דגן עיקר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-887)
887. בד' הרשב"א מבו' דבעינן בזה לתרתי דסייעו קצת באכילת המזון וגם אינהו גופייהו זייני, ואין לפרש דהוא ב' טעמים חלוקין, דאי"ז במשמעות ד' הרשב"א, וכ"ה להדיא בד' הנימו"י דבעינן לתרוייהו, (וכ"ה מוכח גם ממש"כ הרשב"א בטעם הא דבבאין לאחר הסעודה טעונין ברכה אף לאחריהן, ונתבאר להלן), והיינו דכיון דסייעו באכילת המזון הוו מכלל הסעודה, ומכח זה הם נכללין בברהמ"ז כיון דשייכא בהו ברהמ"ז דאינהו גופייהו זייני, ובזה מתפרש טעם הא דאין נפטרין בברכת המוציא שהיא ברכה על לחם ואינהו לאו לחם נינהו, ומשא"כ בברהמ"ז דהיא על מזון והם הוו בכלל מזון. [↑](#footnote-ref-888)
888. וכ"כ התוס' בד"ה הביאו לפניהם שהם באים לקינוח סעודה, וכ"ה להדיא בד' התוס' בפסחים קט"ו א' ד"ה והדר אכיל דתאנים וענבים אינם באים להמשיך תאות המאכל אלא לתענוג, והוא מוכח כן למש"כ התוס' שם דדבר הבא להמשיך תאות המאכל חשיב כדבר הבא מחמת הסעודה ואינו טעון ברכה לפניו, ומבו' בדבריהם דהיינו אף כשלא היתה עיקר הבאתו לשם כך, וכ"כ המג"א בסימן קע"ד סקי"א בדעת הרא"ש, ונתבאר בדף מס' 48, ובע"כ דתאנים וענבים דטעונין ברכה לפניהן אינם באין להמשיך תאות המאכל, - וכבר עמד בזה השעה"צ בסימן קע"ד סקמ"ה דהרשב"א הכא פליג ע"ד התוס'. [↑](#footnote-ref-889)
889. וכ"ה מוכח ממש"כ הב"י והגר"א בסימן רי"ב ס"א להוכיח דהא דהעיקר פוטר את הטפל הוא אף מברכה לאחרי', מהא דדברים הבאים בתוך הסעודה מחמת הסעודה אין טעונין ברכה לא לפניהן ולא לאחריהן, וצ"ע שהרי אף דברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה אינן טעונין ברכה לאחריהן, אף דאינם טפלים לפת, דמה"ט הם טעונין ברכה לפניהן, והרי דאיכא דין בפנ"ע דברהמ"ז פוטרת דברים הבאים בתוך הסעודה, ומנ"ל דהא דדברים הבאים מחמת הסעודה אין טעונין ברכה לאחריהן הוא מדין טפל, ובע"כ דגם הא דדברים הבאים שלא מחמת הסעודה אין טעונין ברכה לאחריהן, הוא משום שאחר אכילתן הם טפלים לפת, וע"כ שפיר יש ללמוד מזה דהעיקר פוטר את הטפל אף מברכה אחרונה. [↑](#footnote-ref-890)
890. ובטעם הא דכשבא לאחר הסעודה טעון ברכה לפניו משמע בד' הרשב"א דהוא משום דכשבא לאחר הסעודה אינו בא למזון אלא לקינוח, ומשא"כ כשבא בתוך המזון דהוא בא למזון, וזה לטעמי' דביסוד הדין ליכא נפ"מ בין בא בתוך הסעודה לבא לאחר הסעודה, (וגם הא דתאנים וענבים לאחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהן הוא משום דבכה"ג אינם באים לסייע לתאות המאכל), ונתבאר בדף מס' 46. [↑](#footnote-ref-891)
891. אך לקמן בסוגיין כתב הרא"ה דכל דברים המיוחדים למזון כגון פהב"כ ודייסא וכו' וכן בשר וגבינה כו' הבאין בתוך הסעודה אף שלא מחמת הסעודה אין טעונין ברכה לפניהן, ומבו' דהא דפהב"כ אין טעון ברכה לפניו אף כשבא שלא מחמת הסעודה הוא משום דהוא מיוחד למזון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-892)
892. לכאו יסוד פלוגתייהו הוא בטעמא דרב נחמן דתאנים וענבים אין טעונין ברכה לאחריהן, שהרי רב ששת אתי לאיפלוגי דדוקא פהב"כ אינו טעון ברכה לאחריו אך תאנים וענבים טעונין ברכה לאחריהן, ומשמע לפ"ז דהא דלרב נחמן תאנים וענבים אין טעונין ברכה לאחריהן הוא ע"ד הא דפהב"כ אין טעון ברכה לאחריו, ובזה הוא דפליג רב ששת דדוקא פהב"כ אין טעון ברכה לאחריו אך תאנים וענבים טעונין ברכה לאחריהן, - והדברים מתאימים, דהתוס' רי"ח והרא"ש לטעמייהו דהא דתאנים וענבים אין טעונין ברכה לאחריהן הוא משום דברהמ"ז פוטרת לכל הסעודה, וע"ז פליג רב ששת דאינה פוטרת אלא לפהב"כ דמאכלה מועט, והרשב"א לטעמי' דהא דתאנים וענבים אין טעונין ברכה לאחריהן הוא משום דזייני, וע"ז פליג רב ששת דאינה פוטרת אלא לפהב"כ דהוי מזון, והתר"י לטעמי' דהא דתאנים וענבים אין טעונין ברכה לאחריהן הוא משום דהן טפלין לפת, וע"ז פליג רב ששת דאינה פוטרת אלא לפהב"כ דהוא נטפל עם שאר הדברים. [↑](#footnote-ref-893)
893. אך לקמן בסוגיין כתבו התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש דהא דפהב"כ אין טעון ברכה לאחריו ול"ד לתאנים וענבים דטעונין ברכה לאחריהן הוא משום דהוי מזון, וכד' הרשב"א ודעימי', והתוס' רי"ח כתב לפרש עוד דהוא משום שבאים להמשיך ולהקל וע"כ חשיב טפי כבאים מחמת הסעודה מתאנים וענבים, וצ"ע היאך הוא מתישב עם מש"כ הכא דהוא משום דאינו בא אלא לקינוח סעודה ומאכלה מועט. [↑](#footnote-ref-894)
894. ועיי"ש שכתב ללמוד מזה דהאוכל גרעיני גודגדניות שלא לשם אכילה אלא לשם מיתוק אינו מברך עליהן בפה"ע אלא שהכל, והתרוה"ד בסימן ל"א כתב ללמוד מזה דהאוכל את הטפל קודם העיקר מברך שהכל, ונתבאר באורך בדף מס' 42, - ויש להעיר בזה דלמש"כ המהר"ח או"ז ללמוד לדין זה מהא דבפת המתובלת בתבלין דרגילין לאכלו למיתוק מברך לאחריו בנ"ר, הי' בדין דכיון דקי"ל שלא כדעת רש"י ואף שאוכלו למיתוק מברך לאחריו מעין ג', ה"נ בשאר דברים שאוכלן למיתוק מברך עליהן את ברכתן, והיאך יש ללמוד מזה לדינא דהאוכל את הטפל קודם העיקר מברך שהכל. [↑](#footnote-ref-895)
895. וכ"נ להדיא בסידור רש"י סימן קכ"ו שפירש דהא דאין מברך לאחריהן מעין ג' הוא משום דלא מצי למימר על המחי' ועל הכלכלה דלא מין מזון ומין מחי' נינהו ולא סעיד ליבא, אלא על השובע אכיל להו, וסגי בבנ"ר כמו מיא וירוקא בעלמא, והיינו דכיון דאין דרך לאכול פהב"כ לסעוד אלא אוכלין אותה על השובע לא חשיבא כמין מזון ומין מחי', וע"כ אין מברכין עלי' מעין ג', וניחא בזה משה"ק הפסקי רי"ד דלא תהא פהב"כ גרועה מדייסא ומעשה קדירה שמברכין אחרי' מעין ג'. [↑](#footnote-ref-896)
896. אך הנה ממשה"ק הפסקי רי"ד ע"ד רש"י דלא תהא פהב"כ גרועה מדייסא וממעשה קדירה שמברכין אחרי' מעין ג', מבו' שלא פירש כן בטעמו, וכ"ה מבו' ממש"כ ההשלמה לקמן מ"ב ב' והמאורות בסוגיין והאו"ז בסימן קמ"ט דאף לפירש"י אם קבע עלי' סעודה מברך לאחרי' ברהמ"ז, - וגם יש להעיר בעיקר דרך זו, דא"כ מהו שכתב רש"י לדמותו לפת אורז ודוחן דמברך בתחילה במ"מ ולבסוף ולא כלום, הרי הא דבפהב"כ מברכין לפני' במ"מ ולאחרי' אין מברכין מעין ג' הוא משום דחיוב ברכה לפני' הוא בכ"ש וחיוב ברכה לאחרי' הוא רק בכזית, ואי"ז ענין לפת אורז ודוחן, ואי נימא דדינא דכל שיש בו וכו' הוא משום חשיב כל המאכל כמאכל דמזון וברכת כולו היא במ"מ, (עמש"נ בדף מס' 15 בהערה), ניחא דזהו דקמ"ל דאף דברכת כולו הוא במ"מ מ"מ אין מברכין עליו מעין ג', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-897)
897. ועיי"ש שכתב דמש"כ רש"י דהוא משום דמאכלה מועט, היינו דאם הי' מאכלה הרבה עד שהי' אפשר שאכל מן הפת שבתוכה כדי שביעה והי' חייב בברהמ"ז מה"ת ל"ה טפל לגבי ברכת תבלין שהיא מדרבנן, ועיי"ש במש"כ לפרש מש"כ רש"י לדמותו לפת אורז ודוחן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-898)
898. אך יש מקום לפרש לדבריו דלעולם הא דלר' חייא פת פוטרת כל מיני מאכל הוא משום דחשבינן להו כטפלין לפת, ואך דכיון דלדידי' אף דברים הבאים שלא מחמת הסעודה הוו טפלים לפת, ודאי דגם כשאוכל מעט פת ה"ז פוטר את כל המאכלים, דאף דבכה"ג שאוכל מעט פת אין שאר המאכלים באין מחמת הפת, הרי לדידי' אף דברים הבאים שלא מחמת הסעודה הוו טפלים לפת, ורק לפ"מ דקי"ל דרק דברים הבאים מחמת הסעודה הוו טפלים לפת, הוא די"ל דכשאוכל פת מועטת א"א לחשוב שבאו המאכלים מחמת הפת ואינם טפלים לפת. [↑](#footnote-ref-899)
899. בתשו' מהר"ח או"ז סימן ס"ח כתב כן בשם ר"ח דהיינו דברים הבאים מחמת הסעודה לאכול בהן פת כגון מיני תבשילין וכיו"ב דעבידי למילפת בהו, - ועיי"ש שנסתפק אם מכוון דבריו הוא כפירש"י דכל הא דאין טעונין ברכה לפניהן הוא כשהביאן ללפת בהן את הפת, או דאף כשאכלן למזון ולשובע ג"ז קרוי ללפת כיון שאין דרכן לאוכלן בלא פת כלל אלא עם הפת. [↑](#footnote-ref-900)
900. ואך דבפירש"י פירש דאיירי אף במיני מזון שהביאו ללפת בהן את הפת, - אך ההשלמה והתר"י והרשב"א כתבו דאיירי בפירות שבאו ללפת בהן את הפת, ומשום דלדעתם מיני מזון אין טעונין ברכה לפניהן אף כשלא באו ללפת בהן את הפת, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-901)
901. ואך דבד' תר"י מבו' דהא דבשר ודגים חשיבי כבאים מחמת הסעודה, אי"ז משום דדרך ללפת בהן את הפת, אלא הוא משום דדרך לאכלן בשעת הסעודה להשביע, אך בדייסא שבנ"א אוכלין אותן להשביע ל"ב לזה, אלא מצ"ע חשיבא כעיקר סעודה גם אם הדרך לאכלה שלא בסעודת פת, וכ"נ בד' הרא"ש, שלא הזכיר כלל להא דבשר וכו' דרך ללפת בהן את הפת, ויל"פ כן גם בד' תוס' רי"ח, וכ"כ הרשב"א דבשר ודגים הם עצמם מזון והם באים להשביע והוו מכלל הסעודה, וכ"כ הרא"ה והריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"א, - אך בד' התוס' בסו"ד מבו' דהא דבשר וכו' חשיבי כבאין מחמת סעודה הוא משום דדרך ללפת בהן את הפת ואתו משום לפתן, וכ"כ השו"ע בסימן קע"ז ס"א, ושמא יש לפרש לדבריהם כמש"כ בתשו' מהר"ח או"ז סימן ס"ח די"ל דדברים שאין דרכן לאוכלן בלא פת כלל אלא עם הפת קרויין ללפת. [↑](#footnote-ref-902)
902. ואך דבדבריו משמע טפי דאי"ז משום שהם טפלין לפת, אלא משום שהם טפלין לסעודה, וברכת המוציא וברהמ"ז הוו ברכה על הסעודה. [↑](#footnote-ref-903)
903. הרא"ה הכא כתב דהא דהאוכל פירות להשביע אין טעונין ברכה לפניהן הוא כדינא דר' חייא דפת פוטרת כל מיני מאכל, אלא דלר' חייא הוא אף במיני מאכל שאוכל שלא מחמת סעודה, ולא קי"ל כוותי' אלא בדברים הבאים מחמת סעודה, ומבו' לפ"ז דדינא דר' חייא אינו מדינא דעיקר וטפל אלא משום דהפת היא עיקר הסעודה וכו' וע"כ היא פוטרת כל מיני מאכל. [↑](#footnote-ref-904)
904. ועיי"ש שכתב דהוא משום דלא קי"ל כר' חייא דפת פוטר כל מיני מאכל, ורק בקובע סעודתו על הפת אמרינן דכל המאכלים מחמת הפת הן באים אבל כשאין חפץ לאכול פת אינו פוטר, והפמ"ג והמחה"ש והלבו"ש שם פירשו דהיינו דלר' חייא הא דפת פוטר כל מיני מאכל הוא משום חשיבותו, וע"כ אף בכה"ג שאינו חפץ לאכול פת ה"ז פוטר, ועמש"נ לעיל בהערה לדון לפרש לדבריו בע"א, - ובעיקר מש"כ המג"א דלר' חייא פת פוטרת כל מיני מאכל אף כשאינו אוכל אלא מעט פת, נחלק ע"ז הנשמ"א בכלל נ"ה סק"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-905)
905. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ התוס' לעיל ל"ח א' ד"ה מר בדין ניל"ש דהי' הר"מ מסופק אי קביעותייהו קביעות וע"כ ציוה לברך המוציא בפת תחילה, והרי דאף דלא אכל מן הלחם רק בירך המוציא עליו וקבע סעודה על הניל"ש, אפ"ה ברכת הפת פוטרת, ועמש"כ בזה הגר"ז בקו"א בסימן קע"ז סק"ב ונתבאר להלן בהערה, ומש"כ המגן גבורים שם סק"א. [↑](#footnote-ref-906)
906. ועיי"ש שכתב דאין לומר דקמ"ל דכל טפל א"צ ברכה אף שלא הי' דעתו עליו, דא"כ הו"ל לרב פפא להעמיד לדין זה על מתניתין דמברך על העיקר ופוטר את הטפילה ולאשמועינן דאפי' אין דעתו עליו, וכ"ה להדיא בד' המאירי דבכל עיקר וטפל אינו נפטר בכה"ג שלא הי' דעתו עליו, רק הכא הוא דנפטר, ואך דמשמעות דבריו דאי"ז משום דחשיב דדעתו עליהן, אלא הוא משום דהכא הוא דין בפנ"ע דדברים הבאים מחמת הסעודה נפטרין בברכת הפת אף שלא הי' דעתו עליהן, - וההשלמה בסוגיין דאף אם באו לאחר המוציא ולא הי' דעתו עליהן אפ"ה הפת פוטרתן שהוא עיקר והם טפילה לו ובזה לא אשמועינן רב פפא מידי, ומשמע להדיא בדבריו דבכל עיקר וטפל הוא כן דאף שבא הטפל לאחר שבירך על העיקר ולא הי' דעתו עליו מ"מ הוא נפטר בברכת העיקר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-907)
907. ועיי"ש שפירש כן למה שאמרו בירושלמי דרב הונא אכל תמרי עם פיתא וכו', וכ"כ הרשב"א בסוגיין דמד' הירושלמי נלמד דאף פירות שמלפת בהן את הפת אין טעונין ברכה כלל שהפת פוטרתן [↑](#footnote-ref-908)
908. אמנם הנה בד' הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א מבו' דדרך לאכול פירות אלו כדי להשביע נפשו ולמלא בטנו כי ירעב, וי"ל דמה"ט הוא דס"ל דכל שאוכלן בתוך הסעודה לשבוע אין טעונין ברכה לפניהן ולא אמרינן דבטלה דעתו. [↑](#footnote-ref-909)
909. ולדעתו אתיא כרב ששת דתמרים וענבים טעונין ברכה לאחריהן, ושאני דייסא וכו' דמיני מזון נינהו וע"כ הן נפטרין בברהמ"ז, וכן פירש"י בהא דדברים הבאים לאחר הסעודה דהיינו דברים הרגילים לבא לאחר הסעודה דאף אם בא בתוך הסעודה טעונין ברכה לאחריהן, והיינו כרב ששת, - אך התר"י כתב לפרש ע"ד פירש"י דאיירי בדברים שלא באו ללפת כלל ואוכל אותם בפנ"ע, וע"כ הן טעונין ברכה לפניהן, ומ"מ אין טעונין ברכה לאחריהן שמצטרפים עם מה שאכל וברהמ"ז פוטרת את הכל, וזה כדעת רב הונא, והא דדברים הבאים לאחר הסעודה, היינו כשהביאם לאחר הסעודה דבכה"ג אינם נטפלין עם הפת. [↑](#footnote-ref-910)
910. בהמש"ד שם כתב דהיינו דרק היכא דדעתו לאכול פת אלא שאינו יכול לאכול פת חריבה ומביאן ללפת ואם הי' ערב לו לאכול פת חריבה לא הי' מביאן, אין טעונין ברכה שהפת פוטרתן, אך אם הוא יודע בעצמו שאפי' אם הי' ערב לו לאכול פת חריבה הי' מביאם לפי שרוצה לאכול בישרא וכוורי ולהשביע עצמו מהם ולא מן הפת לבד אין הפת פוטרתן אף כשאכלן עם הפת. [↑](#footnote-ref-911)
911. ואך דבד' הגר"ז והמ"ב מבו' דהיינו דבשר וכו' חשיבי כבאין מחמת סעודה כיון דדרך ללפת בהן את הפת, ודייסא וכו' חשיבי כבאין מחמת סעודה משום דהם באין לעיקר סעודה, וזה למש"כ השו"ע שם דהא דבשר וכו' חשיבי כבאין מחמת סעודה הוא משום דדרך ללפת בהן את הפת, וכ"ה משמעות ד' התוס' בסו"ד, וכמש"נ לעיל בהערה, - אך למש"כ תר"י ודעימי' הרי דגם הא דבשר וכו' חשיבי כבאין מחמת סעודה הוא משום שדרך לאכלן בתוך הסעודה להשביע, ואך דבבשר וכו' לא חשבינן להו מכלל עיקר הסעודה אלא משום דאין דרך לאכלן אלא בתוך הסעודה להשביע, ובדייסא וכו' שהם ממיני מזון חשיבי מכלל עיקר הסעודה אף אם הדרך לאכלן שלא בשעת הסעודה. [↑](#footnote-ref-912)
912. וזה לטעמי' דדברים הבאים מחמת הסעודה איירי כשהן באין ללפת את הפת דהוו טפל גמור לפת, וזהו דקשיא לי' דמאי קמ"ל, ולפ"ז לא נתחדש בדברי ר"פ דין טפילות בפנ"ע לפת דכל דהוי מכלל הסעודה חשיב כטפל לפת כיון דהפת הויא עיקר הסעודה, ולפ"ז הרי דהא דדברים הבאים להשביע אין טעונין ברכה לפניהן, אי"ז נכלל בדינא דר"פ אלא הוא דין בפנ"ע, ומשמע בד' הרשב"א דהוא נלמד מהא דבירך על הפת פטר את הפרפרת וכ"ש מעשה קדירה, ולפ"ז י"ל דאי"ז משום דחשבינן לי' כטפל לפת, שהרי לא מצינו אלא דדבר שמלפתין בו בפועל את הפת חשיב כטפל לפת, ולא מצינו דכל הסעודה טפילה לפת, אלא הוא דין בפנ"ע דברכת הפת פוטרת את כל הסעודה. [↑](#footnote-ref-913)
913. ועיי"ש שכתב לפ"ז לחלק לדינא ביניהם בגונא שאינו חפץ לאכול פת ואוכל מעט פת ומברך עלי' המוציא לפטור המאכלים, דדברים הבאים למזון מיפטרי בברכת הפת אף כשאוכל מעט פת ומתכוין לפטרם, כמש"כ התוס' לעיל ל"ח א' (ד"ה מר), ורק בדברים הבאים ללפת נסתפק המג"א שם סק"א אם הם נפטרין בכה"ג בברכת הפת, די"ל דבכה"ג שאינו אוכל אלא מעט פת כדי לפטרן אינם טפלין לפת, אך המחה"ש בסימן קס"ח סקי"ח וסקכ"ה נקט דספיקא דהמג"א הוא גם בדברים הבאים למזון, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-914)
914. החינוך שם כתב דה"נ הוא בתמרים דאע"פ שהן פירות מ"מ דין מזון יש להן ונפטרין בברכת הפת לפניהן ולאחריהן. [↑](#footnote-ref-915)
915. ובסו"ד כתב לחלק בזה בין בשר ודגים לדייסא, ודבריו הם לפי משמעות ד' התוס' והשו"ע דהא דבשר ודגים הבאים בתוך הסעודה אין טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן הוא משום דדרך ללפת בהן את הפת, והא דדייסא וכיו"ב אין טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן הוא משום שהם באין למזון ולשובע והם מעיקר סעודה, וע"כ יש לחלק ביניהם כשבאו לאחר הסעודה, דבשר ודגים דפטורן הוא משום דדרך ללפת בהן את הפת, הרי דאחר שמשכו ידיהן מן הפת לא מיפטרי, אך דייסא וכיו"ב דפטורן הוא משום שהן באין למזון ולשובע והם מעיקר סעודה, היינו אף לאחר שמשכו ידיהן מן הפת. [↑](#footnote-ref-916)
916. וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א בתו"ד דתאנים וענבים הבאים בתוך הסעודה באים לסייע תאות המאכל להרבותו, שאל"כ מ"ט א"צ ברכה לאחריהן כבאין לאחר הסעודה, והרי דפשיטא לי' דאין לחלק בעיקר הדין בין באים לאחר הסעודה לבאים בתוך הסעודה, וע"כ כ"ה דתאנים וענבים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהן, ה"נ אף כשבאו בתוך הסעודה יש לנו להטעינן ברכה לאחריהם אלמלי הא דהן מסייעין לגרור תאות המאכל. [↑](#footnote-ref-917)
917. אך נחלקו בטעמא דמילתא, דהתר"י כתב דהוא משום דכשעקרו את השלחן אינו מצורף עם מה שאכל שנראה כסעודה בפנ"ע וצריך לברך עליו תחילה וסוף, - אך הרשב"א כתב דהוא משום דאע"ג דגמר מלאכול מ"מ כל זמן שמונח השלחן לפניו אינו מסלק דעתו מאכילה ומשתי'. [↑](#footnote-ref-918)
918. ונפ"מ רבתא בזה לדינא בער"פ שחל בשבת והתחיל סעודתו קודם זמן איסור חמץ וכשהגיע זמן איסור חמץ אוכל משאר מיני מאכל, דלפ"ד התוס' רי"ח י"ל דאין טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן ולא חשיב כלאחר הסעודה, ודנו בזה חכמי הדור. [↑](#footnote-ref-919)
919. התר"י עמד בזה שהרי גם על הפת מקדשין, וכתב דה"ק דיין נמי גורם ברכה לעצמו שמקדשין עליו כמו שמקדשין על הפת, ועוד שעל היין מבדילין ואין מבדילין על הפת. [↑](#footnote-ref-920)
920. התר"י כתב בשמו קצת בע"א דהוא משום שעל כל שאר הדברים אין מזכירין בברכה שם האילן עצמו אלא בפה"ע סתם, ויין יש לו חשיבות זו שאומרים בו ברכה פרטית ומזכירין הגפן בפירוש. [↑](#footnote-ref-921)
921. הגר"ז בסימן קע"ד ס"א הוסיף לפרש דהיינו דבקידוש וכו' אינו גורם לעצמו ברכה אחרונה אלא ברכה ראשונה לבדה שבשבילה הוא עיקר הבאת כוס בכל דבר הטעון כוס, ועיי"ש בקו"א סק"א במש"כ להוסיף בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-922)
922. הריא"ז בפירקין ה"ד דין ז' כתב דלא אמרו דאין הפת פוטרת את היין אלא מברכה שלפניו אבל ברכה שלאחריו ברכה אחרונה של פת פוטרתו, - אך לא נתפרש בדבריו אם הוא משום דל"מ הא דגורם ברכה לעצמו לגבי ברכה אחרונה, או הוא משום דיין מצ"ע נפטר בברהמ"ז וכמש"כ כמה מקמאי. [↑](#footnote-ref-923)
923. הרשב"א כתב דיין שבתוך המזון א"צ ברכה לאחרי משום דברהמ"ז פוטרת כל מה שבא בתוך המזון כדרך שהיא פוטרת ברכה אחרונה של דברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה אע"פ שהם טעונין ברכה לפניהם והא נמי דכותיהו הוא, ומבו' דס"ל כדעת רש"י ודעימי' דמכח ה"ט דגורם ברכה לעצמו לי"ב לדינא דדברים הבאים מחמת הסעודה, ואך דמ"מ לא גרע מדברים הבאים שלא מחמת הסעודה דאין טעונין ברכה לאחריהן, וכ"כ רבינו דוד בפסחים ק"ג ב', ועד"ז מבו' בתשו' רש"י שהביאו התוס' שם דכל הא דצריך לברך אחר יין שבתוך המזון הוא משום דדמי לתאנים וענבים דטעונין ברכה לאחריהן, והרי דלמ"ד דאין טעונין ברכה לאחריהן, ה"נ יין שבתוך המזון אין טעון ברכה לאחריו אף דגורם ברכה לעצמו, - אך בד' הראב"ד בכתוב שם מבו' דאף דס"ל דקי"ל דתאנים וענבים הבאים בתוך הסעודה אין טעונין ברכה לאחריהן, וכמש"כ בכתוב שם בסוגיין, מ"מ יין טעון ברכה לאחריו משום דגורם ברכה לעצמו. [↑](#footnote-ref-924)
924. ועיי"ש שכתב לדון דאף דשאר משקין נפטרין בברכת הפת מ"מ שאני מים דאין אדם שותה אלא לצמאו ולא חשיבי כבאין מחמת הסעודה, וכתב דגם מים חשובים באין מחמת הסעודה, שהרי אמרו דכולן פת במלח וקיתון מים שחרית מבטלתן, וכ"כ התוס' רי"ח והרא"ש. [↑](#footnote-ref-925)
925. הגר"ז שם ס"ב כתב דהא דבכה"ג חשבינן להו כבאין מחמת הסעודה אע"פ שהפת היא סיבה רחוקה להם, ול"ד לפירות שאוכלין בגמר הסעודה לעכל המזון שהפת היא סיבה קרובה להם ואפ"ה טעונין ברכה לפניהן, הוא משום דהפירות הם דברים הבאים שלא מחמת הסעודה שדרך לאכלם כל היום, וע"כ כל שאוכלן בשעת הסעודה אינם טפלין לפת אא"כ באו לצורך האכילה שיאכל עדיין ולא לעכל המאכל שכבר אכל כי מה שהי' כבר הי', אבל מים ושאר משקין ששתייתן כל היום היא מחמת סעודה שרוב הצימאון הוא מחמת אכילה, ואפי' משקין ששותין אותם אפי' שלא לצמאון כשכר ומי דבש אין דרך לשתותן קודם אכילה אלא אחרי', נמצא שבאים מחמת אכילה, וע"כ כשבאים בתוך הסעודה אפי' ע"י סיבה רחוקה הם טפלים לסעודה וברכת הפת שהוא עיקר הסעודה פוטרתן. [↑](#footnote-ref-926)
926. המהר"ם מר"ב בסדר ברכות הק' ע"ז דאין הטעם תלוי בכך, שהרי יין פוטר כל מיני משקין אע"ג דברכתו בפה"ג ולא דמי להו, אלא משום חשיבותו פטר להו, וה"נ פת דחשיב טפי פטר לכל המשקין, וכן הק' הרא"ש בסימן כ"ט, וכ"כ השבה"ל בסימן קמ"ג בשם תשו' ר"י, וכן מתפרשים גם ד' התוס'. [↑](#footnote-ref-927)
927. ועיי"ש שכתב דלפ"ז הי' בדין דא"צ לברך בתוך הסעודה אלא על מים, אך שאר משקין דמי ליין דחשיב כבא מחמת הסעודה, וכ"ה גם לדעת הסוברים דהא דמברכין על מים שבתוך הסעודה הוא משום דלא זייני, וכמש"כ כן התוס' רי"ח והמרדכי בסימן קל"ו דלפ"ז שאר משקין דזייני אין מברכין עליהן, ועמש"כ הט"ז בסימן קע"ד סק"ח והמאמ"ר שם סק"ח והגר"ז בקו"א שם סק"ג, וצ"ע, וכתב דה"ר יוסף גופי' כתב דצריך לברך גם על שאר משקין. [↑](#footnote-ref-928)
928. ועיי"ש שכתב בשם י"מ דהיינו רק בדברים שאינם מז' המינים, אך בדברים שהם מז' המינים אף דאם בירך עליהן ברהמ"ז לא יצא, ורק בתמרים דזייני יצא, מ"מ כל שבירך ברהמ"ז על הפת נפטרו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-929)
929. בדבריו בפ"ג הי' מקום לומר דכ"ז הוא כשבירך ברהמ"ז על הפת אך כשבירך ברהמ"ז על דברים אלו בפנ"ע הוי ברכה לבטלה ולא יצא יד"ח, אך בדבריו בפ"ז מבו' לכאו' דאף בכה"ג יצא, אך יש לדחות דהיינו רק כשנפטר בברהמ"ז שמברך חבירו על הפת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-930)
930. וי"ל עוד עד"ז דלא הוצרך רשב"ם לק"ו זה לעיקר הא דיין נפטר בברהמ"ז, דס"ל כדעת תר"י ודעימי' דכיון דיין זיין דמי לתמרי דנפטרין בברהמ"ז, ונתבאר להלן, וכל מה שהוצרך לק"ו זה הוא דמכח זה הוי דינו לכתחילה לפטור את היין בברהמ"ז, דכיון דסגי ליין בברכת מעין ג' כ"ש דמצי לברך עליו ברכת ג' שהוא נפטר בה, אם אך הוא מחויב בברהמ"ז על הפת ואין מוסיף בברכה שלא כדינו, ומשא"כ בשאר מילי דלא זייני דאינם נפטרין כלל בברהמ"ז, ל"ש ע"ז הק"ו כלל. [↑](#footnote-ref-931)
931. הפר"ח שם כתב דה"נ קלח של כרוב דמיזן זיין כמו שאמרו לעיל ל"ט א' נפטר בברהמ"ז, ולפ"ז כ"ש דאורז שהוא מזון ומברכין עליו במ"מ נפטר בברהמ"ז, אך בס' פתח הדביר שם סקי"א כתב בשם בית עובד דרק דברים שהם מז' מינים נפטרין בברהמ"ז היכא דזייני, וכ"נ ממש"כ המאירי לעיל י"ב א' דאף אם גם שאר מינים נפטרין בברהמ"ז, היינו רק בדברים שהם מז' המינים, ונתבאר לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-932)
932. ומה שאמרו לעיל שם דאפי' סיים בדנהמא נמי יצא, צ"ל דלאו היינו דפתח בדנהמא וסיים בדנהמא, אלא היינו דאפי' אם פתח בתמרי וסיים בדנהמא יצא משום דתמרי מיזן זייני ושפיר שייכא בהו חתימת הברכה דהזן את הכל, וע"כ אף שאם בירך כל ברכת הזן על התמרים לא יצא משום דל"ה מזון, מ"מ כיון דסיום הברכה דהזן את הכל שייך שפיר על תמרים, ע"כ אף אם פתח בדנהמא וסיים בתמרי יצא כיון דברכת הזן שייכת נמי על תמרים, ועיקר מה שאמרו שם דאפי' סיים נמי בדנהמא יצא, הוא לפרש דאין ללמוד מזה דאזלינן בתר חתימה, שהרי גם באופן ההפוך שפתח בתמרי וסיים בנהמא יצא. [↑](#footnote-ref-933)
933. בד' הב"ח בסימן ר"ח סי"א בסו"ד מבו' לכאו' דכל מילי דזייני דומיא דבשר ודגים שהם גידו"ק נפטרין בדיעבד בברהמ"ז, ובד' הט"ז שם סקט"ז מבו' לכאו' דהוא אף בדברים שאינם גידו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-934)
934. אך ממש"כ השו"ע שם דאם בירך על התמרים ברהמ"ז יצא, משמע דאף דסגי להו בברכת הזן, מ"מ אם בירך עליהן ג' ברכות הם נפטרין בכל הג' ברכות ואי"ז ברכה לבטלה, - וכ"ה מבו' ממש"כ הגר"א בסימן ר"ב סי"ח דבספק אם מברכין על תמרים ברהמ"ז או מעין ג' יש לברך ברהמ"ז כיון שהיא פוטרת בדיעבד לתמרים, והרי דשפיר מצי לברך ג' ברכות ואי"ז ברכה לבטלה. [↑](#footnote-ref-935)
935. וכ"נ למש"כ רשב"ם דהא דיין נפטר בברהמ"ז הוא משום דהשתא אחת מעין ג' סגי להו כ"ש ג' ברכות עצמן, ולפ"ז הדין נותן דאינו נפטר אלא אם בירך עליו ג' ברכות, אך למש"נ לעיל בהערה דד' רשב"ם קיימי בהא דפוטרין אותו לכתחילה בברהמ"ז, אין להוכיח כן מדבריו. [↑](#footnote-ref-936)
936. בדף מס' 4 בהערה נתבאר שנלקו בביאור ענין מזון, דתר"י ודעימי' ס"ל כמש"כ בפירש"י לקמן מ"ד א' ד"ה מזונא ובעירובין ל' א' ד"ה באומר כל הזן דמזון הוא דבר הסועד, וע"כ כיון שאמרו בגמ' דיין סעיד חשיב כמזון, - אך הראב"ד ודעימי' ס"ל דמזון הוא דבר שעומד לזון בו, וע"כ אף דיין סעיד, מ"מ כיון דאינו עומד לזון בו לא חשיב כמזון. [↑](#footnote-ref-937)
937. וצ"ל לדעתם דהא דפריך לעיל ל"ה ב' דליבריך עלי' ג' ברכות אינם אותן ג' ברכות שמברך על הפת, אלא יברך ברכה ראשונה על הגפן ועל פרי הגפן וכו', וכן נקט הצל"ח לעיל י"ב א', - ובדעת תר"י ודעימי' שלמדו מהתם דאם בירך על היין ברהמ"ז יצא, כתב החזו"א בסימן ל"ד סק"ב דס"ל דהא דפריך דנברך עלי' ג' ברכות היינו בנוסחת ברהמ"ז, דכיון דסועד שייך שפיר גבי' נוסחת ברהמ"ז כמו על הפת, ונתבאר בדף מס' 4. [↑](#footnote-ref-938)
938. הפר"ח בסימן ר"ח סי"ז עמד בסתירת דבריו למש"כ לקמן מ"ח א' בתי' בתרא דאם בירך על היין ברהמ"ז יצא. [↑](#footnote-ref-939)
939. למש"נ לעיל מד' האו"ז מתפרשים כן גם ד' רשב"ם בפסחים ק"ג ב'. [↑](#footnote-ref-940)
940. הרשב"א בסוגיין בתחילת דבריו כתב כן דאף לרב ששת דענבים ורמונים טעונין ברכה לאחריהן, מ"מ תמרים אין טעונין ברכה לאחריהן משום דזייני ומיפטרי בברהמ"ז, ודמי לפהב"כ דאין טעון ברכה לאחריו, אך כתב לדון להוכיח מד' הירושלמי דלא כן, עיי"ש, - ולא נתפרש להדיא בדבריו אם הוא משום די"ל דאינם נפטרין בברהמ"ז, וכמש"כ הרמב"ן בדעת הבה"ג, או דאף דהם נפטרין בברהמ"ז מ"מ לכתחילה יש לברך עליהן את ברכתן, וממה שהביא שם לד' הבה"ג דלא מיפטרי בברהמ"ז, משמע דמכוון דבריו הוא דלא מיפטרי כלל בברהמ"ז, שהרי הבה"ג שם כתב דהא דלא מיפטרי הוא משום דלאו מין מזון נינהו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-941)
941. וכ"נ ממש"כ התוס' וכמה מקמאי בסוגיין כמה דרכים בהא דפהב"כ שבתוך הסעודה אינה טעונה ברכה לאחרי', ולא פירשו כמש"כ הרשב"א ודעימי' דהוא משום דהויא מזון וברהמ"ז פוטרתה, אף דלכו"ע פהב"כ נפטרת בברהמ"ז, כמש"כ הגרע"א ודעימי', ונתבאר לעיל, והיינו משום דאף דאם בירך ברהמ"ז על פהב"כ יצא, מ"מ לכתחילה יש לו לברך לאחרי' ואין לו לפטרה בברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-942)
942. המאורות שם כתב דאח"כ הגי' ההשלמה דנפטרין בברהמ"ז לכתחילה, דכיון שיש לו לברך ברהמ"ז דיו בה, ורק כשא"צ לברך ברהמ"ז אינם נפטרין בברהמ"ז אלא בדיעבד. [↑](#footnote-ref-943)
943. ועיי"ש שכתב דדוקא ביין שאחר הסעודה כתב תר"י דנפטר לכתחילה בברהמ"ז הואיל ואי הוה קבעי על היין הי' ראוי לברך עליו ברהמ"ז, ובס' עדות ביעקב כתב לסייע לזה ממש"כ תר"י להוכיח להא דיין נפטר בברהמ"ז מסוגיית הגמ' לעיל ל"ה ב' ולא הזכיר כלל למה שאמרו לעיל י"ב א' דתמרים נפטרין בברהמ"ז, ואילו לעיל י"ב א' כתב ללמוד להא דיין נפטר בברהמ"ז מהא דתמרים נפטרין בברהמ"ז, והיינו משום דתר"י בסוגיין שבא להוכיח דיין נפטר לכתחילה בברהמ"ז שמברך על הפת, ל"מ להביא מהא דתמרים נפטרין בברהמ"ז, שהרי אי"ז אלא בדיעבד, ואף אם הוא מחויב בברהמ"ז על הפת יש לו לברך על התמרים את ברכתן, אך תר"י לעיל שבא להוכיח דאף אם אינו מחויב בברהמ"ז כלל ובירך ברהמ"ז על היין יצא, ל"ה מצי לאתויי לההיא דלעיל ל"ה ב', שהרי אף שהי' ראוי לתקן ברהמ"ז על היין, מ"מ י"ל דאחר שלא תיקנו לברך עליו ברהמ"ז אף אם עבר ובירך הוי זה ברכה לבטלה ולא יצא, אלא שלמד לזה מהא דאם בירך על התמרים ברהמ"ז יצא וכ"ש יין. [↑](#footnote-ref-944)
944. ומצינו כן בסדר ר"ע גאון בסדר שבתות דאף דס"ל דיש לברך מעין ג' על כוס של קידוש קודם ברהמ"ז, מ"מ אם קדם ובירך ברהמ"ז יצא ואינו יכול לחזור ולברך מעין ג', וכ"ה בתשו' גאוני מזרח ומערב סימן קכ"ז ובתשו' רב עמרם שבתשו' הגאונים מוסאפי' סימן נ"ו ובתשו' הגאונים החדשות אופק סימן כ"ו, והרמב"ן במלחמות בפ' ערבי פסחים הביא לדבריו, - אך הטור בסימן ער"ב תמה ע"ד רב עמרם, עיי"ש, והוא לטעמי' בסימן רצ"ט דס"ל דכל דאין נפטר לכתחילה בברהמ"ז אף אם בירך ברהמ"ז לא נפטר אם לא נתכוין לפטרו, ונתבאר להלן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-945)
945. ולדעת החולקים צ"ל דאף דבברכה ראשונה אינו פוטר דברים שאין דינם לכתחילה בברכה זו כשלא נתכוין לפטרם, מ"מ בברכה אחרונה פוטרם אף אם לא נתכוין לפטרם, ונתבאר בדף מס' 81. [↑](#footnote-ref-946)
946. וכ"ה מבו' גם בדבריו במ"ב סימן קע"ו סק"ב ובביאוה"ל שם ובביאוה"ל סימן קע"ד ס"ו וסימן קע"ז ס"ב ובשעה"צ סימן קע"ו סק"ה וסימן קצ"ז סקי"ג. [↑](#footnote-ref-947)
947. הגר"ז בסימן קע"ד ס"ו כתב לדינא שלא כד' השו"ע בסימן רצ"ט אלא אם לא נזכר עד לאחר ברהמ"ז א"צ לברך מעין ג' על יין ההבדלה שברהמ"ז פוטרת מעין ג' על היין בדיעבד, - וזה לטעמי' דכל שבירך ברהמ"ז הוא פוטר בכך את הדברים הנפטרים בדיעבד בברהמ"ז אף אם לא נתכוין לפטרם. [↑](#footnote-ref-948)
948. אמנם הנה ש"ר פירשו דמה שאמרו דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהן לא איירי בתמרים, - ובד' המאורות דלא ניח"ל בזה י"ל דהוא למש"כ שם בהמש"ד דל"ד אמרו דתמרים נפטרין בברהמ"ז וה"ה דשאר דברים נפטרין בברהמ"ז, וזהו דקשיא לי' דא"כ מ"ט אמרו דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהן, הרי הם נפטרין בברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-949)
949. בדף מס' 43 בהערה נתבאר לסייע מזה למש"כ השעה"צ בסימן ר"ח סק"ע דכל ששתה יין ושאר משקין דדינו לברך על היין מעין ג' ולפטור את שאר המשקין, הרי דאף אם בפועל אין בידו לברך מעין ג' ל"מ לברך על שאר המשקין בנ"ר, - אך יש לדחות דהמאורות ס"ל דהא דדברים הבאים בתוך הסעודה אין טעונין ברכה לאחריהן אי"ז מדין עיקר וטפל, אלא הוא משום דברהמ"ז פוטרת לכל הסעודה, ולפ"ז י"ל דלא מצי לברך עליהן מעין ג', כיון דהוו בכלל כל הסעודה דברכתה היא ברהמ"ז, ומשא"כ בעיקר וטפל י"ל דשפיר מצי לברך על הטפל את ברכתו. [↑](#footnote-ref-950)
950. ובזה מתפרש הכרעת המ"ב דבביאוה"ל בסימן ר"ח סי"ז ד"ה וה"ה אם בירך נקט לדינא דתמרים הבאים לאחר המזון טעונין ברכה לאחריהן ואין לפטרן בברהמ"ז, אך בשעה"צ שם סקע"ה חשש לדעת הסוברים דדייסא שאכל קודם הסעודה או אחר הסעודה נפטרת בברהמ"ז, - אך להנ"ל היינו משום דאף לדעת הסוברים דתמרים ודייסא הבאים לאחר המזון נפטרין בברהמ"ז, מ"מ אם בירך עליהן מעין ג' אי"ז ברכה לבטלה, וע"כ לדינא יש לברך עליהן, דאף דלהסוברים דהם נפטרין בברהמ"ז הו"ל ברכה שא"צ, מ"מ כיון דעיקר ההלכה היא שאינם נפטרין בברהמ"ז, לי"ב משום ברכה שא"צ, אך אחר שבירך ברהמ"ז יש לחוש לדעתם ואין לברך מעין ג'. [↑](#footnote-ref-951)
951. ודעת כמה מרבוותא דאף יין הבא בתוך הסעודה טעון ברכה לאחריו משום דהוא גורם ברכה לעצמו, ונתבאר בדף מס' 47, ולדעתם כ"ש דיין הבא לאחר הסעודה טעון ברכה לאחריו. [↑](#footnote-ref-952)
952. לכאו' לפ"ז הרי דבגונא ששתה לאחר שגמר מלאכול הרבה והפסיק בשיחה ומתוך שיחה צמא לשתות שאין שתייתו כלל מחמת הסעודה, כמש"כ הרשב"א בסוגיין, ונתבאר להלן, יהא טעון ברכה לאחריו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-953)
953. בד' המג"א בסימן קע"ד סק"ט משמע שפירש כן גם בד' תר"י בסוגיין דמה"ט הוא דכל ששתה יין לאחר הסעודה נפטר בברהמ"ז לכתחילה, אף דלכתחילה אין מברכין ברהמ"ז על היין, והיינו משום דחשיב כקביעות ליין ובכה"ג דינו לברך עליו ג' ברכות, וכ"נ בד' השעה"צ שם סקל"ב, - וצ"ע דלא נזכר ד"ז בד' תר"י, ומשמעות דבריו דהיינו דכיון דהי' ראוי לברך על היין ברהמ"ז ואלא שלא תיקנו לברך עליו משום דלא קבע עלי', ע"כ כל שהוא מברך ברהמ"ז על הפת פוטר לכתחילה על היין, שהרי ברהמ"ז הויא ברכה הראוי' על היין. [↑](#footnote-ref-954)
954. בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרכ"ה מבו' דביין של קידוש ליכא לה"ט ואינו נפטר בברהמ"ז, אך שם סימן ע"ב ובתשו' המיוחסות והחדשות שם כתב דמכח ה"ט א"צ לברך לאחר ב' כוסות ראשונים של ליל פסח, ועמד ע"ז התהל"ד בסימן קע"ד סק"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-955)
955. וזה לטעמי' דכל דבר הנפטר בדיעבד בברהמ"ז כל שהוא מחויב מצד אחר ג' ברכות מוציא אותן באותן ג' ברכות, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-956)
956. ועיי"ש שכתב דאף דא"צ לברך על שתיית שאר משקין שבתוך הסעודה היינו משום דחשיבי כבאים מחמת הסעודה לפי שאין דרך לאכול בלא שתייה, משא"כ ביי"ש, ואף מי שרגיל לשתות יי"ש בתוך הסעדה בטלה דעתו אצל כל אדם, וכתב לדמותו למש"כ המהר"ם מר"ב דאף מי שאוכל שומין ובצלים ברצון יותר מבושלים מחיים בטלה דעתו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-957)
957. וכ"ה מבו' ממש"כ הב"ח בסימן תע"ג ס"י בדעת הרא"ש דירקות שאוכל סמוך לסעודה אין טעונין ברכה לאחריהן משום דבאין להמשיך תאות המאכל, ודמי ליין דלפני המזון דנפטר בברהמ"ז, ועיי"ש במש"כ לפ"ז בדין כרפס אם טעון ברכה לאחריו, והרי הרא"ש גופי' בפ' ערבי פסחים סימן כ"ו ובסדר ליל פסח כתב טעמים אחרים בהא דאין מברכין על המרור לפניו, ולא כתב כמש"כ התוס' דהוא משום דמועיל להמשיך תאות האכילה, והרי דדבר המועיל להמשיך תאות האכילה טעון ברכה לפניו ואין טעון ברכה לאחריו. [↑](#footnote-ref-958)
958. הרשב"א כתב לחלק עוד, דהתם הוא באוכל את הפת ביחד עם המליח וחזר הפת להיות כלפתן למליח ומשא"כ הכא שאוכל ענבים ותאנים לעצמם בלא פת, ולכאו' גם לפ"ז כל הא דתאנים וענבים טעונין ברכה לפניהן הוא משום דמתכוין בהן גם להנאת עצמו, כאשר כ"נ בהמש"ד הרשב"א דפשיט"ל כן דמתכוין בהן גם להנאת עצמו, ומה שהוצרך לחלק מפת ומליח הוא משום די"ל דגם התם כונתו גם להנאת הפת, ואפ"ה כיון שאוכל את הפת עם המליח חזר הפת להיות כלפתן למליח, אך זה דלא כמש"כ המ"ב בסימן רי"ב סק"ג דכל שהוא תאב גם לאכילת הפת מברך על הפת ופוטר את המליח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-959)
959. ואמנם הוא שלא כד' התוס' וה"ר יוסף, שהרי התוס' כתבו דאף מרור אין טעון ברכה לפניו משום דגורר הלב, אף דאין הבאתו כלל לשם כך אלא משום מצות מרור, וגם בד' ה"ר יוסף משמע דאלמלי הא דיין גורם ברכה לעצמו ל"ה צריך לברך על שתיית יין בתוך הסעודה משום דהא מועיל לגרור תאות האכילה, אף שאין עיקר שתייתו רק לשם כך. [↑](#footnote-ref-960)
960. יש להעיר דלמש"כ הגר"ז שם ס"ב דשאני משקין דאין מברכין עליהן אף כשהפת היא סיבה רחוקה להם, ול"ד לפירות דאף אם הפת היא סיבה קרובה להם טעונין ברכה לפניהן, ונתבאר בדף מס' 46 בהערה, הרי י"ל דמה"ט הוא דשאני פירות הבאים לעכל המאכל דטעונין ברכה לפניהן ול"ד ליין הבא לגרור תאות המאכל דאין טעון ברכה, ומנ"ל דחלוק דין דבר הבא לגרור תאות האכילה מדבר הבא לעכל המאכל, ואמנם התוס' בפסחים כתבו דירקות הגוררין הלב אין טעונין ברכה לפניהן, אך בד' ש"ר לא מצינו כן. [↑](#footnote-ref-961)
961. ועיי"ש שכתב שאינו נפטר מכח הא דהוי כפרפרת הפת ובירך על הפת פטר את הפרפרת, דהיינו רק בפרפרת הבאה ללפת את הפת או בפרפרת הבאה להשביע כפת, ומשא"כ במרור שאינו בא ללפת או להשביע. [↑](#footnote-ref-962)
962. אך הנהר שלום בסימן תע"ה סק"ה והמאמ"ר בסימן תע"ג סק"ג פירשו לדבריו בע"א, ועיי"ש שהוכיחו כן ממש"כ הרשב"א שם סימן ע"ב לדמות דין מרור לדין דברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה, - אך בדעת הדרכ"מ ודעימי' י"ל דמכוון ד' הרשב"א הוא להוכיח דלא נימא דכל הבא בתוך הסעודה הוי מכלל הסעודה וברכת הפת פוטרתו, אך אה"נ דמרור לא חשיב אף כבא בתוך הסעודה כיון שאינו בא למשוך תאות המאכל. [↑](#footnote-ref-963)
963. ובדעת הרשב"א דמרור טעון ברכה לאחריו י"ל דאזיל לטעמי' לכאו' אזיל לטעמי' דכל הא דדברים הבאים בתוך הסעודה אין טעונין ברכה לאחריהן הוא משום דהובאו לסייע קצת תאות המאכל, אך מרור שבא למצוה טעון ברכה אף לאחריו, וזהו שכתב הרשב"א בסימן ע"ב לדמותו לדברים הבאים לאחר הסעודה, והוא לטעמי' דהא דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהן הוא משום דאינם מסייעין לסעודה. [↑](#footnote-ref-964)
964. לכאו' הוא לטעמי' דס"ל דכל הא דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה אף לאחריהן, הוא משום דאינם מסייעין לסעודה, וע"כ ל"ד להיכא שבאין בתוך הסעודה שמסייעין קצת בסעודה שמרבין תאות המאכל, ונתבאר בדף מס 46, וזהו שנסתפק דשמא דברים הבאים קודם הסעודה דמעוררין התאוה וגורמין בריבוי המזון אין טעונין ברכה לאחריהן. [↑](#footnote-ref-965)
965. וצ"ל דל"ד למש"כ הרא"ש דב' כוסות הראשונים דליל פסח נפטרין בברהמ"ז אף שכוס ראשון הוא מופלג מן הסעודה, דשאני התם שקבע עצמו מתחילה לכ"ז והוי הכל קביעות אחת. [↑](#footnote-ref-966)
966. הגר"ז בקו"א שם כתב ללמוד כן ממש"כ המרדכי בסימן קל"ו בשם ה"ר יוסף דשאר משקין פשיטא לי' דאין פת פוטרתן ולא פריך רק מיין דחשיב לי' הבא מחמת הסעודה משום דמיגרר גריר ומתאוה לאכול על ידו, וכ"כ המהר"ם מר"ב בסדר ברכות, והרי דרק יין גורר תאות האכילה, - ויש להעיר דהתוס' רי"ח בסוגיין כתב דלמש"כ ה"ר יוסף דהא דפריך דיין ליפטרי' פת הוא משום דמחמת כח היין וטעמו מתאוה האדם לאכול, הי' משמע דא"צ לברך אלא על מים שבתוך הסעודה אך שאר משקין חשיבי כבאין מחמת הסעודה כמו יין, וכתב דה"ר יוסף גופי' לא כתב כן, ומבו' דגם שאר משקין מועיל לגרור תאות האכילה, ורק מים אין מועילין לכך. [↑](#footnote-ref-967)
967. ושם ס"ג כתב דמ"מ אם הי' צמא מאד עד שאין לו תאוה לאכול מחמת הצמאון דינו כמו יין ונפטר בברהמ"ז, וכ"כ בנשמ"א שם סק"א, והביאו הביאוה"ל שם ס"ו. [↑](#footnote-ref-968)
968. לכאו' הוא לטעמי' בסימן רצ"ט סקי"א דלא סגי במה שמועיל לגרור תאות האכילה, אלא בעינן שתהא שתייתו לצורך כך, ונתבאר להלן, וע"כ אף דיי"ש מועיל לגרור תאות האכילה, מ"מ כיון דאין כונת רוב בנ"א לכך צריך לברך עליו, - ולמש"כ המ"ב בסימן רצ"ט סקכ"ט דמסקנת המג"א שם בדעת הרא"ש דל"ב דסגי במה שמועיל לגרור תאות האכילה אף שאין שתייתו לצורך כך, צ"ל דהיינו משום דהדרך לשתות יין לפני המזון כדי לגרור, וע"כ לא איכפת לן דלא היתה שתייתו לצורך כך, ומשא"כ בשתיית יי"ש דאין כונת רוב בנ"א לשתותו כדי לגרור. [↑](#footnote-ref-969)
969. צ"ע, שהרי ד' הרא"ש בסימן כ"ד קיימי בב' כוסות ראשונות של פסח דג"כ אין באין לצורך אכילה אלא לצורך מצוה, ואפ"ה כתב דכיון דהן מועילין לפתוח בני מעים וכו' נפטרין בברהמ"ז, והמחה"ש שם בסו"ד כתב דהתם דהוא ב' כוסות הן באין להמשיך תאות המאכל, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-970)
970. הגר"ז בסימן קע"ד ס"ו כתב לדינא דיברך על יין הבדלה מעין ג', ורק אם לא בירך קודם ברהמ"ז לא יברך אח"כ משום דברהמ"ז פוטרת מעין ג', אך המ"ב שם סקכ"ז ובסימן רצ"ט סקכ"ט כתב לדינא דאם לא בירך קודם הסעודה לא יברך עוד, וצ"ע דכיון שחשש לדעת הפוטרים א"כ מ"ט קודם הסעודה יברך ורק אם לא בירך קודם הסעודה לא יברך עוד, - וי"ל דהוא משום דכל הא דחשבינן להיין מכלל הסעודה ודינו ליפטר בברהמ"ז, הוא רק אחר שהתחיל בסעודה, אך כל זמן שלא התחיל בסעודה עדיין ל"ה היין מכלל הסעודה ואין דינו ליפטר בברהמ"ז, וע"כ שפיר מצי לברך עליו מעין ג', - וי"ל עוד, דכ"ז שלא התחיל בסעודה ולא נתחייב בברהמ"ז, עדיין אין דין היין ליפטר בברהמ"ז, ורק אחר שנתחייב בברהמ"ז הוא דדין היין ליפטר בברהמ"ז, ונפ"מ בטעם זה דאף אם התחיל בסעודה ולא אכל כזית יברך עליו מעין ג'. [↑](#footnote-ref-971)
971. ואמנם הנה התוס' בפסחים ק"ג ב' ד"ה אנא דעבדי כתבו דיין הבא לאחר הסעודה אין טעון ברכה לאחריו דלעולם חשיב כבא מחמת הסעודה, והמהרש"א שם כתב בדעתם דכל הא דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהן הוא משום דאין באין מחמת הסעודה, ודלא כמש"כ התוס' בסוגיין דגם דברים הבאים מחמת הסעודה לאחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהן, ולפ"ז הרי דיין הבא קודם הסעודה שהוא בא מחמת הסעודה נפטר בברהמ"ז אף שלא בא בתוך עיקר הסעודה, - אך בד' התוס' בסוגיין מבו' דאף דברים הבאים מחמת הסעודה לאחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהן, וכמש"כ המהרש"א בפסחים שם בדעתם, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסו"ס כ"ו, ומה"ט כתב דיין שלאחר הסעודה טעון ברכה לאחריו, ולפ"ז בע"כ ללק בין קודם הסעודה לאחר הסעודה וכמש"כ הרא"ש בפסחים. [↑](#footnote-ref-972)
972. ואך דד' הגר"ז הם כדעת תר"י ודעימי' דהא דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהן הוא משום דאינם טפלין לפת, וזה לטעמי' שפירש שם ובסימן קע"ח ס"ד דהא דדברים הבאים בתוך הסעודה נפטרין בברהמ"ז, הוא משום שהן טפלים לפת לגבי ברכה לאחרי', וזהו שפירש דשאני דברים הבאים קודם הסעודה דהם טפלין לפת, אך הרא"ש לטעמי' בסימן כ"ו דהא דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהן הוא משום דברהמ"ז אינה פוטרת אלא מה שנאכל בתוך עיקר הסעודה, והוא לטעמי' דהא דדברים הבאים בתוך הסעודה אינם טעונין ברכה לאחריהן הוא משום דברהמ"ז פוטרת כל מה שאכלו בתוך הסעודה, וע"כ פירש דהא דשאני דברים הבאים קודם הסעודה הוא משום דהוו בכלל הסעודה. [↑](#footnote-ref-973)
973. צ"ב, שהרי אף דברים אלו שאוכל בתוך הסעודה אינם באים מחמת הסעודה ואינם צורך הסעודה, וא"כ אף שהם עצמן נפטרין בברהמ"ז משום שהם מכלל הסעודה, מ"מ מ"ט נימא דמכח זה תיחשב גם האכילה שאכל קודם הסעודה שהיא נצרכת לפטרם בכלל הסעודה, - ועוד, שהרי כדי לפטור את הדברים שבתוך הסעודה ל"ב להאכילה שאכל קודם הסעודה, אלא למה שבירך קודם הסעודה, וע"כ אף שאין בידו לברך קודם הסעודה אם לא שיאכל מעט, מ"מ מ"ט מהני זה לחשוב דכל האכילה היא צורך הסעודה. [↑](#footnote-ref-974)
974. בדעת המג"א צ"ל דס"ל דהבעה"מ תרתי קאמר, חדא, דאם יש לו יין לשתות בתוך המזון א"צ לברך ברהמ"ז על היין שלפני המזון, ועוד דאף כשאין לו יין בתוך המזון מ"מ ברהמ"ז פוטרת למעין ג' דיין, וכ"נ בד' המאירי בפסחים ק"י א', - אך צ"ע, דלפ"ז נמצא דלטעמא בתרא א"צ לברך על ב' הכוסות לאחריהן אף כשאין לו יין בתוך המזון, וזה דלא כמש"כ הבעה"מ לעיל מינה להסכים בכה"ג לד' הרי"ף. [↑](#footnote-ref-975)
975. השעה"צ בסימן קע"ו סק"ה כתב די"ל דדברי הבעה"מ הם רק לענין יין שבא לפטור את היין שבתוך הסעודה וממילא אינו יכול לברך ברכה אחרונה מקודם, ומשא"כ במיני מזון דא"צ ברכה קודם הסעודה, וצע"ג שהרי ד' הבעה"מ הם לדעת הרי"ף דהכוס הראשון אינו מועיל לפטור את היין שבתוך המזון דההגדה וההלל הוו הפסק, ואפ"ה א"צ לברך לאחריו, - אך ד' השעה"צ מתפרשים ע"פ הנ"ל, דמש"כ הבעה"מ דבכה"ג דיש לו יין בתוך המזון א"צ לברך על היין שלפני המזון, הוא משום דקודם הסעודה עדיין לא סיים את שתייתו ולא נתחייב לברך לאחריו, ובזה הוא שכתב די"ל דכ"ז הוא במקום שהיין שלפני המזון פוטר את היין שלאחר המזון, דבכה"ג אין לו לברך עליו מעין ג' לפני המזון כיון שהוא פוטר את היין שבתוך המזון, וכיון דאין לו לברך עליו מעין ג' עד שישתה את היין שבתוך המזון ובשעה זו כבר הוא מחויב בברהמ"ז, ע"כ דינו הוא לפטור את היין בברהמ"ז, ומשא"כ במקום שאינו פוטר את מה שאוכל בתוך המזון, הוי דינו לברך לאחריו לפני המזון ברכת מעין ג', וע"כ אין לו לפטרו בברהמ"ז, וע"כ אף דהכוס הראשון אינו פוטר את היין שבתוך המזון, מ"מ כיון שא"צ לברך לאחריו עד אחר שתיית כוס שני, (וכמש"כ הרי"ף), ע"כ כל שברכת הכוס השני פוטרת את היין שבתוך המזון, א"צ לברך מעין ג' אחר שתיית הכוס השני, (כיון דאם יברך לאחריו מעין ג' לא יפטור את היין שבתוך המזון), וע"כ הוא נפטר בברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-976)
976. ובזה מתפרש מש"כ הביאוה"ל בסימן ר"ח סי"ז ד"ה אבל ביין לדעת הבעה"מ דכל ששתה יין לפני המזון אינו נפטר בברהמ"ז, כשלא שתה גם בתוך המזון, וכששתה יין לאחר המזון נפטר בברהמ"ז, והיינו משום דכששתה יין לפני המזון שעדיין אינו מחויב בברהמ"ז, דינו הוא לברך עליו מעין ג' ושלא לפטרו בברהמ"ז, ומשא"כ כששתה יין לאחר המזון דכבר הוא מחויב בברהמ"ז, הוי דינו לפטרו בברהמ"ז וא"צ לברך מעין ג'. [↑](#footnote-ref-977)
977. והיינו שהרי לדעתו לעיל מ"א ב' דברים הנפטרין בברכת המוציא הוא אף כשבאו לאחר הסעודה, והא דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לפניהן ולאחריהן היינו דברים שדרכן לבא לאחר הסעודה, והיינו רק כשלא נתכוין לפטרם בברכת המוציא. [↑](#footnote-ref-978)
978. ההשלמה והמאורות והמכתם כתבו לפ"ז דהא דתנן דבירך על הפרפרת שלפני המזון פטר את הפרפרת שלאחר המזון ואין פרפרת זו נפטרת בברכת הפת, הוא כשלא אכל פת אלא מעשה קדירה, - והפסקי רי"ד כתב דהא דאין פרפרת זו נפטרת בברכת הפת הוא משום דאין הפת פוטרת את הפרפרת אלא כשהיא לפניו ודעתו עלי' אך אם באה לו בתוך סעודתו אין הפת פוטרתה כיון שלא הי' דעתו עלי' בעת שבירך המוציא, אך הפרפרת שלפני המזון פוטרת את הפרפרת שלאחר המזון אע"פ שבאה לו בתוך הסעודה ולא הי דעתו עלי', דדמי להיכא דאכל תאנים ובירך עליהן בפה"ע ובאו לו תאנים אחרים דא"צ לברך עליהן, וכ"כ הריא"ז ה"ד דין י"א. [↑](#footnote-ref-979)
979. יש להעיר דלדעת רב הונא לעיל מ' ב' דאם בירך שהכל על הפת לא יצא, א"כ מאי קמ"ל דבירך על הפרפרת לא פטר את הפת, - ושמא לדעתו הא דלא פטר את הפת ול"ד למעשה קדירה דפטר הוא משום דאין הפת נפטרת בברכת שהכל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-980)
980. בד' הר"י מלוניל משמע דקמ"ל דאם בירך על הטפל לא פטר את העיקר, והיינו דהי' מקום לומר דכיון דהפרפרת הם מכלל הסעודה, סגי במה שמברך על הפרפרת לפטור את כל הסעודה, וזהו דקמ"ל דאין הטפל פוטר את העיקר. [↑](#footnote-ref-981)
981. אך בד' הרשב"א לעיל מ"א א' מבו' דהי' מקום לומר דלב"ש לא פטר אף כשנתכוין לפטור, וכתב דשמא היכא דנתכוין לפטור מודו ב"ש דפטר, ומשמע דיש מקום לפרש לדינא דב"ש בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-982)
982. לפ"ז לכאו' כל הא דלא פטר הוא רק משום דפרפרת חשיב טפי, אך כל שאין זה חשוב מזה נפטר אף בלא כונה, וכ"ה מבו' בד' הנימו"י לעיל מ"א א', וכן נקטו הפוסקים, ונתבאר בדף מס' 60, - אך ממש"כ הרשב"א ודעימי' הכא דהא דבירך על הפרפרת פטר מעשה קדירה הוא משום דפרפרת חשיבא טפי טובא, משמע דכל שאין זה חשוב מזה אינו נפטר בלא כונה, וזה כמשמעות ד' הרשב"א לעיל שם בסו"ד דכל הא דכשבירך על התפוחים והביאו לפניו אגוזים נפטרו הוא רק כשהתפוחים חביבים יותר, והיד הקטנה בפ"ה מברכות סק"ז חילק בין היכא ששניהם לפניו אלא שלא נתכוין לפטרו להיכא שאין שניהם לפניו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-983)
983. אך למש"כ השו"ע שם דפרפרת הוא פירורי פת דק דק וכו' וכתב המ"ב בסק"א דאין להן תואר לחם, הרי דל"מ בהו קביעות סעודה, וע"כ לא עדיפי ממעשה קדירה, וי"ל דמה"ט הוא דאם בירך על מעשה קדירה פטר את הפרפרת, ואין ללמוד מזה דאם בירך על מעשה קדירה פטר אף לפהב"כ, וזהו שכתב הגר"ז לדינא דלא פטר, ולא תיקשי ע"ז ממש"כ הרמ"א דבירך על מעשה קדירה פטר את הפרפרת. [↑](#footnote-ref-984)
984. הדה"ח בסימן ע"ב שם כתב דמה"ט הוא דאם קידש על היין ולא טעם ממנו צריך לברך על המשקין, דהא דיין פוטר הוא משום שכל המשקין טפילין לו וכשאינו שותה לא שייך טעם זה, והביאו המ"ב בסימן קע"ד סוסק"ג, - ונתחדש בדבריהם דאם הא דיין פוטר כל מיני משקין ל"ה משום דהמשקין טפילין לו, אלא משום דברכת היין דחשובה פוטרת שאר משקין, הי' פוטר לשאר משקין אף אם לא טעם מן היין, והערוה"ש בסימן קע"ד סוס"ג נסתפק לדינא דנפטרין השומעין אף אם לא שתו מן היין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-985)
985. יש שפירשו בדעת הריב"ק דודאי דלר' חייא דפת פוטרת כל מיני מאכל מברכה ראשונה אף יין פוטר כל מיני משקין מברכה ראשונה, ומש"כ שאינו פוטר אלא מברכה אחרונה הוא משום דלא קי"ל כר' חייא בהא דפת פוטרת כל מיני מאכל, וה"נ לא קי"ל כותי' בהא דיין פוטר כל מיני משקין, אך בברכה אחרונה כ"ה דפת פוטרת כל מיני מאכל ה"נ יין פוטר כל מיני משקה, ומצינו עד"ז בד' המרדכי בסימן ק"נ דראוי טפי שיפטור יין לשאר משקין בברכה אחרונה מברכה ראשונה, כ"ה דחזינן בפת דאינה פוטרת דברים הבאים שלא מחמת הסעודה מברכה ראשונה ופוטרתן מברכה אחרונה. [↑](#footnote-ref-986)
986. השעה"צ בסימן קע"ד סוסק"ה כתב דיש לדחות דמש"כ הרשב"א דקבע לשתות היינו דבכה"ג פוטר אף שלא היו המשקין לפניו, אך כל שהיו לפניו מודה דא"צ קבע. [↑](#footnote-ref-987)
987. ויש להוסיף דלפ"ד השעה"צ בסימן ר"ח סק"ע דאף כשאין בידו לברך על היין לאחריו אינו מברך בנ"ר על המשקין, ונתבאר להלן, והיינו משום דאף דהמשקין חייבין בברכה, מ"מ כל שנתחיייב לברך על היין מעין ג' הוי דינו לברך על היין מעין ג' ולפטור את המשקין ולא נתחייב כלל בברכת בנ"ר, ודאי מסתברא מילתא דא"א להתכוין בברכת היין שלא לפטור את שאר משקין, שהרי דין המשקין הוא שלא לברך עליהן בפנ"ע אלא לפטרן בברכת העיקר. [↑](#footnote-ref-988)
988. הביאור מרדכי בס"ק ק"ד כתב דהיינו בקובע על היין לחוד, אך בקובע על הפת ושותה גם יין מיגו דהוי קביעות לפת הוי קביעות גם ליין ופוטר את המשקין הבאין אח"כ. [↑](#footnote-ref-989)
989. אך הגר"ז שם ס"ד נקט דכל שלא היו המשקין לפניו בשעה שבירך על היין ולא הי' דעתו עליהן לא נפטרו, - וצ"ע ממש"כ בסימן רי"ב ס"י ובסימן רי"ג ס"א דיש קבע ליין בזה"ז, ובסימן רי"ב שם כתב לפ"ז דכשקבע עצמו על היין פוטרת ברכת היין את הטפל אף כשלא הי' הטפל לפניו ולא הי' דעתו עליו בשעה שבירך על היין. [↑](#footnote-ref-990)
990. הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"א הכ"א כתב דכל שהי' עליהן לשתותן נפטרין בברכת היין אף שלא הי' דעתו לפוטרן. [↑](#footnote-ref-991)
991. מבו' דאף דבהביאו לו פירות ממין אחר לכו"ע א"צ לברך עליהן כשהי' דעתו עליהן, וגם כשלא הי' דעתו עליהן נחלקו הפוסקים בסימן ר"ו ס"ה, והמ"ב שם סקכ"ב הכריע דאם הביאום לפניו בעוד שלא כלה המין הראשון א"צ לברך, מ"מ הכא שאין ברכותיהן שוות אין נפטרין שאר משקין כשלא היו לפניו, וגם כשדעתו עליהן נחלקו אם נפטרין, ועמד בזה הביאור מרדכי בס"ק ק"ד, וזה מתפרש למש"כ המרדכי שם דבכה"ג אף צריכין ברכה לאחריהן, ונתבאר להלן, והרי דבכה"ג לא חזינן להו כלל כטפילין, - אך צ"ע דמ"ש דבעיקר וטפל לכו"ע מהני כשהי' דעתו על הטפל אף שלא הי' לפניו בשעת ברכתו, כמש"כ המ"ב בסימן רי"ב סק"ד, והכא נחלקו בזה, ועוד יש להעיר ממש"כ המג"א בסימן ר"ו סק"ז לדמות הדינים זל"ז, וכתב ללמוד מד' המרדכי דכשהביאו לפניו פירות אחרים אינו פוטר בסתמא, אך בהמש"ד כתב דאף למש"כ המרדכי דל"מ קביעות ביין, מ"מ בפירות שברכותיהן שוות מהני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-992)
992. גם צ"ע בסתירת דבריו למש"כ בסימן רי"ב ס"י בדין עיקר וטפל דכל שלא הי' הטפל לפניו ולא הי' דעתו עליו אין טפילתו מועלת לו לפטרו בברכת העיקר לא מברכה ראשונה ולא מברכה אחרונה. [↑](#footnote-ref-993)
993. אך בדברים הבאים בסעודה אחר שאמר הב לן ונבריך הכריע הביאוה"ל שם סי"ז ד"ה אבל ביין ובשעה"צ בסימן קע"ד סוסקל"ב כד' המג"א, ועי' בדבריו בביאוה"ל בסימן קע"ז ס"ב (ד"ה למשוך ידינו), - וצ"ל דדין יין פוטר כל מיני משקין שאני, וכאשר כ"ה מבו' מהא דהוא פוטר את המשקין אף כשנסתלק משתיית היין, אף דפת אינה פוטרת בכה"ג, ונתבאר להלן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-994)
994. וכ"נ בד' החזו"א בסימן כ"ז סק"ד וסק"ז דדמי זל"ז, ואך שלדעתו שם גם בפת א"צ לברך על שאר מאכלים כשהסיח דעתו מן הפת ודעתו לאכול שאר דברים הבאים מחמת סעודה, וה"נ ביין ושאר משקין דכוותה. [↑](#footnote-ref-995)
995. וצ"ע היאך הוא מתישב עם מש"כ המ"ב בדעת המג"א דמשקין הבאים לאחר שהסיח דעתו משתיית היין צריכין ברכה אף לאחריהן משום דהוי כדברים הבאים לאחר הסעודה, וא"כ הדין נותן דאף אם לא הסיח דעתו כלל משתיית שאר משקין, מ"מ כיון דהסיח דעתו מן היין אינם נפטרין בברכת היין. [↑](#footnote-ref-996)
996. ועיי"ש שנסתפק דבכה"ג א"צ לברך על היין שבתוך הסעודה ול"ה כנמלך, כיון שהי' דעתו שיפטור יין הקידוש את המשקין שבתוך הסעודה. [↑](#footnote-ref-997)
997. יש שפירשו בדבריו דאי"ז משום דאין יין פוטר שאר משקין אלא כשבירך עליו את ברכתו, אלא הוא משום דהא דיין הקידוש נפטר בברהמ"ז הוא משום דהוא טפל לפת, כמש"כ הגר"ז שם, וי"ל דס"ל דטפל לטפל אינו נפטר בברכת העיקר, וכמו שנסתפק בתשו' חת"ס או"ח סימן מ"ז, ונתבאר בדף מס' 42, - ויש לדון בזה, שהרי דעת הגר"ז בסימן קע"ד ס"ו דאף יין שאין דינו ליפטר בברהמ"ז, מ"מ אם לא בירך עליו קודם ברהמ"ז הוא נפטר בברהמ"ז, ונמצא דהא דנפטר יין הקידוש בברהמ"ז, אי"ז רק משום דהוא טפל, אלא הוא גם משום דברהמ"ז פוטרת אף את היין, ואפ"ה אינו פוטר את שאר משקין, אך שמא כיון דיין הקידוש הוי טפל לפת ודינו ליפטר בברכת הפת, ע"כ לא חייל עלי' ברהמ"ז אלא בתורת טפל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-998)
998. הגן המלך בסימן צ"ח דאף אם כשבירך מעין ג' על היין לא חתם בשבח היין אלא חתם על הארץ ועל הפירות פוטר ג"כ את המים, כיון שהמים נגררים וטפלין ליין נפטרת הן בברכת היין על כל אופן שיברכוה, ולכאו' לדבריו הדין נותן דה"נ כשפטר את היין בברהמ"ז נפטרו אף שאר משקין, וכן נקט בס' שבילי דוד סימן ר"ח סוסקי"א. [↑](#footnote-ref-999)
999. אך בד' הביאוה"ל בסימן ר"ב ס"א ד"ה מברך שהכל משמע קצת דאם שתה משקה שהוא ספק יין ואח"כ שותה יין רביעית פוטרו בברכה אחרונה, וא"צ לאכול גם דבר אחר שברכתו בנ"ר ולפוטרו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1000)
1000. ולפשטות ד' המג"א דאף במברך ברהמ"ז על כוס של יין פוטר בברכה שמברך לאחריו את שאר המשקין, י"ל דאזיל לטעמי' בסימן קע"ז סק"א דהא דיין פוטר כל מיני משקין אי"ז משום דהם נטפלין אליו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1001)
1001. אך לכאו' אי"ז מתישב היטב במש"כ הב"י שם דשאני באכילה ועשיית המצוות דכיון שאם רצה שלא לעשותן עד אחר שעה הרשות בידו כשמפסיק בין ברכה לאכילה או לעשיית המצוה נראה שאותה ברכה אינה חוזרת על אותה אכילה או אותה עשי', אבל ת"ת שחייב לעסוק בה תמיד כשמפסיק בין ברכה ללימוד ל"ה הפסק מאחר שבאותו זמן שהפסיק הי' מחויב ללמוד, ומשמע דלעולם דין הפסק אינו משום היסה"ד, אלא משום דע"י ההפסק לא שייכא הברכה לאכילה ולעשיית המצוה, ובת"ת שחייב לעסוק בה תמיד ובאותו זמן שהפסיק הי' מחויב ללמוד אי"ז הפסק ואכתי שייכא הברכה להלימוד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1002)
1002. בס' בר אלמוגים סימן י"ח סק"א כתב בשם הגרד"ל שליט"א דנפ"מ בזה כשקרא לחבירו בין ברכה לאכילה ונזכר שאסור להפסיק וע"כ אמר לו שיביא מלח וכיו"ב, דהיתה כונתו שלא לצורך ולבסוף נמצא דהוא לצורך, דאי נימא דההפסק הוא משום הדיבור עצמו, הרי דכיון דלבסוף הי' הדיבור לצורך אינו מפסיק, אך אם ההפסק הוא משום היסה"ד, הרי דכיון דכונתו היתה שלא לצורך הו"ל היסה"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1003)
1003. בדף מס' 62 בהערה נתבאר דיש מקום לפרש דהא דשיחה הו"ל היסה"ד אף שדעתו לאכול, אי"ז היסה"ד מן האכילה אלא היסה"ד מן הברכה, וכל שהסיח דעת מן הברכה קודם שהתחיל לאכול וחלה הברכה צריך לחזור ולברך, וע"כ הוא דבשיחה באמצע הסעודה א"צ לחזור ולברך כיון דלא הסיח דעת כלל מן הסעודה. [↑](#footnote-ref-1004)
1004. בפסקי הר"א מלונדריש שהובאו בקובץ מורי' קס"ט עמ' ט"ז נסתפק בזה אם כששחו השומעין קודם שאכלו צריכין לחזור ולברך, וכתב בשם הר"ש מאורלייניש שהוכיח ממה שאמרו דידי יין יצאו, וכתב דשמא יש לחלק בין יין שא"צ לטעום כל אחד ובין המוציא שצריכין כולם לטעום, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-1005)
1005. במש"כ הרוקח להוכיח כן ממה שאמרו בעירובין דאי יהבי לינוקא נפקי, וכן הוכיח הריטב"א מהא דבקידוש והבדלה סגי בטעימת אחד מהם, תמה הב"י שם דהתם הוא מברך ע"ד שישתה התינוק וכיון ששתה ל"ה ברכה לבטלה, אבל הכא כל אחד ואחד חייב לברך כדי לאכול וכשאחד מברך לכולם הוי כאילו כל אחד בירך לעצמו וכשהוא מפסיק בין ענייתו אמן לטעימתו הוי הפסק וצריך לחזור ולברך, - ובדעת הרוקח והריטב"א י"ל דפשיטא להו דדין הפסק בין ברכה לאכילה הוא משום לתא דהברכה, ונידון דבריהם הי' דשמא אף דיש ע"ז תורת ברכה לגבי המברך, מ"מ אין ע"ז תורת ברכה לגבי השומעים, וע"ז הביאו מהא דמהני טעימת אחד לכולם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1006)
1006. אך בד' הראש יוסף בסוגיין משמע שפירש בד' הרוקח דאף כשסחו השומעים קודם שטעם המברך ל"ה הפסק, ועיי"ש שכתב דמש"כ הארחות חיים בהל' סעודה סט"ו דראובן שנטל ידיו ובירך יעקב המוציא ואח"כ ניגב ראובן ידיו ובירך על נטילת ידים ל"ה הפסק כמו טול ברוך וא"צ ראובן לחזור ולברך המוציא, והביאו השו"ע בסימן קס"ז ס"ז, הוא דלא כהרוקח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1007)
1007. ולכאו' לרש"י לטעמי' ודאי דהוא כן, שהרי לדעתו כל הא דטול ברוך ל"ה הפסק הוא משום דהוא צורך הברכה, וע"כ ודאי דהיינו רק רק כשאמר לאחר טול מפרוסת הברכה, וכמש"כ האבודרהם בהל' ברכות שם דכיון שהוא מחוייב להוציא בניו ובני ביתו צורך ברכה הוא, והפנ"י הוסיף לפרש בזה, דאע"ג דאי"ז צורך ברכה של עצמו, דאדרבה אם יאכל מיד טפי עדיף, אפ"ה מיקרי צורך ברכה לגבי הך דשמא ישכח אח"כ ליתן לחבירו פרוסת המוציא ויהי' הפסק ויצטרך לברך שנית, וכיון שחבירו יוצא בברכתו הוי שפיר צורך ברכה, ורק לדעת הסוברים דהא דאי"ז הפסק הוא משום דהוי זה צורך האכילה, הוא די"ל דא"צ שיהא זה צורך פרוסת המוציא אלא כל שהוא צורך הסעודה אי"ז הפסק, ואף דאי"ז צורך סעודת אלא צורך סעודת האחרים, מ"מ כיון דהוי זה סעודה אחת שאוכל עם אחרים ע"כ גם צורך סעודת האחרים הוי צורך הסעודה. [↑](#footnote-ref-1008)
1008. ועפי"ז נחלקו גם בטעמא דרב ששת דאפי' גביל לתורי א"צ לברך, דהריא"ז כתב דג"ז הוא צורך הברכה, והיינו דכיון דאסור לטעום כלום עד שיתן לבהמתו, הוי זה צורך הברכה שיהא בידו לאכול את פרוסת הברכה, אך הרא"ה כתב דהוא משום דהוי זה צורך אכילה. [↑](#footnote-ref-1009)
1009. השו"ע שם ס"ג כתב דלא ישיחו בין ברכה לתקיעות אם לא בענין התקיעות, והמג"א שם סק"ה כתב דאף דבסימן קס"ז קי"ל דלכתחילה לא יפסיק כלל, י"ל דמייר כשצריך לשוח כגון שאומר להביא שופר וכיו"ב, והמחה"ש שם כתב דהיינו דכיון דא"א לתקוע בלא שופר ע"כ מותר לומר להביאו, משא"כ הכא דאפשר לברך המוציא בלא מלח, וכ"כ המ"ב שם סקי"ד, - אך הא"ר שם כתב דבד' המרדכי שהוא מקור ד' השו"ע מוכח דגם בברכת המוציא מותר להפסיק לכתחילה, ופליג ע"ד הכל בו ודעימי'. [↑](#footnote-ref-1010)
1010. לכאו' יש מקום לפרש דמש"כ הבה"ג ודעימי' דהיינו בדיעבד, היינו דלכתחילה צריך לומר להאכיל לבהמה קודם שמברך כדי שלא יהא צריך להפסיק, וי"ל עוד דאף אם כבר בירך אין לו להפסיק בדיבור אלא לרמוז שיתנו לבהמה, אך כל שבירך ולא האכיל לבהמתו ואין בידו לרמוז לא הותר לו לאכול קודם שמאכיל לבהמתו, דאף דאי"ז איסור דאורייתא, מ"מ לא הותר לעבור על איסור דרבנן, כיון שבידו לומר גביל לתורי ובדיעבד אי"ז הפסק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1011)
1011. ולפ"ז י"ל דר' יוחנן דס"ל דגביל לתורי צריך לברך מודה דאסור לאכול עד שיתן לבהמתו, ואפ"ה ס"ל דכיון דאי"ז צורך סעודה אלא להסיר האיסור אף דהוא איסור תורה, מ"מ לא מיקרי צורך סעודה, ולדעת הסוברים דהא דאסור לאכול עד שיאכיל לבהמתו אי"ז איסור דאורייתא, י"ל דמה"ט הוא דס"ל לר' יוחנן דצריך לברך. [↑](#footnote-ref-1012)
1012. ואמנם דהריצב"א שם כתב דיבדיל ואח"כ יחזור ויברך, וזה דלא כמש"כ בתשו' הגאונים דיאכל כדי שלא יהא ברכה לבטלה ויבדיל אח"כ, והיינו שנחלקו אם הותר איסור אכילה קודם הבדלה כדי שלא תהא ברכתו לבטלה, ולמש"נ להלן בדעת הרמ"א דאף אם יבדיל אי"ז ברכה לבטלה ואפ"ה התירו לו לאכול משום דלכתחילה אסור להפסיק, נמצא דהריצב"א ס"ל דלא הותר לאכול קודם הבדלה אף כדי למנוע ברכה לבטלה, והרמ"א ס"ל דהותר לאכול קודם הבדלה כדי שלא להפסיק בהפסק האסור לכתחילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1013)
1013. ועיי"ש שהביא מש"כ הברכ"י בשיורי ברכה בסימן רע"א בשם ס' הבתים דמי ששכח ובירך המוציא קודם שיקדש ונזכר קודם שטעם יש מי שכתב שמקדש קודם שיאכל ואין הקדוש מפסיק בין ברכת המוציא ואכילה דכיון שאסור לטעום כלום קודם שיקדש הקידוש ג"כ צורך אכילה הוא, וכתב די"ל דשאני קידוש דכתיב וקראת לשבת עונג וצריך להיות דוקא במקום סעודה וגם מקדשין אף על פת ולכן חשיב נמי כצורך סעודה, משא"כ בהבדלה, וצ"ע, - ועיי"ש לעיל מינה שכתב דאם קיבל על עצמו שלא לאכול פת עד שיאמר תחילה פסוק מסוים ושכח ובירך ולא נזכר אלא בין ברכה לטעימה, ודאי דאם יאמר את הפסוק דהוי ודאי ברכה לבטלה, אע"פ שאמירה זו מתרת אותו לאכול, דמ"מ כיון שהפסוק מצד עצמו אין לו שום קשר עם האכילה רק צריך הוא לאמרו מפני שנשבע וצריך לקיים שבועתו, הו"ל הפסק, וה"נ כשבירך המוציא ונזכר שעדיין לא התפלל הוי תפילתו הפסק ולא אמרינן דחשיב כצורך אכילה משום האי טעמא דאסור לאכול קודם שיתפלל. [↑](#footnote-ref-1014)
1014. המג"א בסו"ס רע"א כתב בקידש על מים וסבור שהוא יין דחוזר ומקדש, דאם הי' דעתו לשתות יין יותר א"צ לברך שנית בפה"ג, ובגל' הגרע"א שם כתב דנוסח הקידוש שאמר על הכוס של מים הוי הפסק בין ברכת בפה"ג לשתיית יין אחר, והמנחת שלמה שם כתב בדעת המג"א דדמי להבא מלח דל"ה הפסק והיינו משום דל"ה היסה"ד, ואף אם שכח שכבר הביא מלח ואמר הביאו מלח אע"ג דנתברר שהאמירה היתה לבטלה מ"מ הדין נותן דאין אמירה זו חשובה כלל הפסק, וה"נ בקידוש כיון דאסור לטעום קודם הקידוש חשיב הקידוש כמילי סעודה, וע"כ אם בירך על היין ונזכר שכבר קידש, מ"מ לפי מה שטעה וסבר שעדיין לא קידש הי' מוכרח לאמירה זו, ודמי להיכא שאמר גביל לתורי ונתברר אח"כ שכבר האכילם מקודם, וה"נ בגונא דהמג"א דאע"ג דבשעה שאוחז בידו כוס של מים אין מקום לאמירת קידוש, מ"מ כיון שעצם הקדוש ל"ה הפסק לברכת בפה"ג, ואדרבה מחוייב הוא בדבר, נמצא דאע"ג שאמירה זו היתה לשוא מ"מ הו"ל כאילו אמר גביל לתורי ונתברר אח"כ שהאמירה היתה לבטלה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-1015)
1015. ואך דבדברי ס' הבתים מבו' דלא איירי כשנזכר שהוא יין וע"כ חתם ואמר בפה"ג, אלא אף בחתימה הי' סבור שהוא שכר, אלא דטעה ואמר בפה"ג, ומקור דבריו הוא מד' הרמב"ם בפ"ח מברכות הי"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1016)
1016. וכבר עמד ע"ז המאירי דד' הראב"ד בכתוב שם אינם כדבריו בפירושו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1017)
1017. וזה כמש"כ הנשמ"א שם סקי"ד לדון דאם הפסיק באמצע ברכה קצרה לקדיש או קדושה אי"ז הפסק, והרי דאף דלא מצינו לראות לענית אמן קדושה מכלל הברכה, מ"מ כיון שהוא הזכרת שבח י"ל דל"ה הפסק, וי"ל דה"נ הוא כשאמר שהכל לשם הזכרת שבח, אף שלא סיים את אמירתו אלא סיים בפה"ג. [↑](#footnote-ref-1018)
1018. וי"ל דמה"ט פירש הראב"ד בכתוב שם לאיבעיא דגמ' כשאמר בורא פרי שהכל נהי' בדברו, ולא פירשה כשאמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו, משום דבכה"ג ודאי ל"מ כיון שכבר סיים ברכתו, ורק כשאמר בורא פרי שהכל נהי' בדברו הוא די"ל בתר חתימה אזלינן כיון דעדיין לא סיים ברכתו, - ובדעת הרשב"א דלא ניח"ל להעמידה בכה"ג י"ל דהוא משום דס"ל דבכה"ג מה שאמר בורא פרי הוי הפסק באמצע ברכתו, ורק כשאומר בפה"ג שהכל נהי' בדברו אי"ז הפסק, משום דהוא מוסיף בברכתו וכמש"כ הרמב"ן והמאירי, אך כשאומר בורא פרי שהכל נהי' בדברו, הרי דמה שאומר בורא פרי אי"ז מטבע ברכה והוי זה הפסק באמצע ברכתו. [↑](#footnote-ref-1019)
1019. אך בד' התר"י מבו' שנקט דגם לדעת רש"י מהני בכה"ג שאמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו, וזהו שכתב דאע"פ שההלכה מתפרשת בדוחק לפי' ר"מ ז"ל אפ"ה לענין הדין נראין דבריו ואם אמר על השכר לדעת יין בא"י אמ"ה בפה"ג שהכל נהי' בדברו יצא, וכן משמע בד' התוס' בד"ה לא דכל הא דל"מ בכה"ג הוא רק משום דאזלינן לחומרא בספיקא דגמ', וזהו שדנו לפמש"כ דאזלינן לחומרא בגונא דטעה בדיבורו ואמר בפה"ע תחת בפה"ג, ומשמע דאם אזלינן לקולא באיבעיא דגמ' ודאי דמהני בכה"ג, וכ"נ בד' הגר"א בסימן ר"ט ס"ב ותפ"ז ס"א והמחה"ש בסימן ר"ט סק"ג שנקטו כן בדעתם, ועמש"נ בדף מס' 54 להוכיח כן מדבריהם. [↑](#footnote-ref-1020)
1020. הנשמ"א בכלל ה' סקי"ד כתב דבגונא דהפסיק באמצע ברכה קצרה לקדיש או לקדושה תליא בפלוגתא זו, דלמש"כ הרשב"א בדעת רש"י דאם אמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו לא יצא, ה"נ כשהפסיק לקדיש או לקדושה לא יצא, ולדעת הגאונים יצא, - וצ"ב דמש"כ הרשב"א בדעת רש"י דאם אמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו לא יצא מבו' להדיא בדבריו דהוא משום שסיים את ברכתו, וכ"ה מבו' גם בהמש"ד הרשב"א דהא דל"מ בכה"ג הא משום כל שפתח בהדיא בדחמרא הויא כולה ברכה בדחמרא דפתיחתה וחתימתה באין כאחד, וזה לא שייך כלל כשענה קדיש או קדושה באמצע ברכתו דאי"ז מכלל ברכתו ולא סיים את ברכתו, וכ"נ בד' הרשב"א בסו"ד כשהשיג על פי' הגאונים דהטעם לומר דל"מ בכה"ג הוא משום דהברכה סמוכה לבפה"ג ונראה שהעיקר על חמרא הוא מברך, וזה ל"ש בכה"ג שענה אמן או קדושה, - ומאידך גם לדעת הגאונים כתבו הרמב"ן והמאירי דהא דאי"ז הפסק הוא משום דהוא מוסיף על ברכתו, וזה לא שייך כשענה אמן או איש"ר דאי"ז מעין ברכתו, וא"א לראותו כמוסיף על ברכתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1021)
1021. ויש להסתפק אם הוא משום דכל ברכה הוי כמצוה לעצמה, וע"כ כל שנתכוין לברך על היין, חשיב ככונה שלא לצאת בברכה זו יד"ח ברכת השכר, או דהיינו דכיון שנתכוין לברך בענין שאינו יוצא בה יד"ח חשיב ככונה שלא לצאת, ובל' תר"י משמע טפי כדרך קמא, - ונפ"מ הוא בגונא שהי' יודע שהוא שכר וטעה וסבר שמברכין על השכר בפה"ג ופתח אדעתא דבפה"ג וסיים בשהכל, דלדרך קמא הרי דבכה"ג כיון שנתכוין לברך על השכר חשיב ככונה לצאת יד"ח, אך לדרך בתרא גם בכה"ג חשיב ככונה שלא לצאת כיון דנתכוין לברך בענין שאינה יוצא בה יד"ח. [↑](#footnote-ref-1022)
1022. דא"כ מאי קשיא לי' להראב"ד בפשיטות הרי פליגי אמוראי אם מצוות צריכות כונה, וביותר תיקשי בד' הרא"ש שדעתו בר"ה פ"ג סימן י"א דמצוות צריכות כונה, ועמד ע"ז המעדיו"ט שם סק"ו, ועמש"כ בזה התפארת שמואל בסקל"ו. [↑](#footnote-ref-1023)
1023. היום תרועה שם כתב לישב דהמקשן דהתם לא ס"ל לחלק בזה אך לקושטא דמילתא אף דמצוות התלויות במעשה א"צ כונה מ"מ מצוות התלויות באמירה בעו כונה, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן כ"ט סק"ט וסק"י. [↑](#footnote-ref-1024)
1024. ועיי"ש שהוכיח כן עוד מהא דבנקיט כסא דחמרא ופתח אדעתא דשיכרא וסיים בדחמרא יצא אף שלא כיון לצאת יד"ח על חמרא, ובע"כ דל"ב אלא כונה לברכה. [↑](#footnote-ref-1025)
1025. יש לפרש בזה לפ"מ שמצינו בכ"ד דיסוד דינא דמצוות צריכות כונה, אי"ז דינא בעלמא דאין יוצא ידי מצוה בלא כונה, אלא היינו דבלא כונה אין ע"ז תורת מעשה מצוה, וזהו שכתבו התוס' ותר"י לדמויי דה"נ הכא דכוותה בלא כונה לברכת השכר אין ע"ז תורת ברכה דשכר, והתוס' ורשב"ם כתבו דאף אם מצוות א"צ כונה ואף בלא כונה יש ע"ז תורת מעשה מצוה מ"מ כל שנתכוין לדבר אחר גרע וה"ז מועיל לעקור מזה תורת מעשה מצוה, וה"נ הכא דכוותה כל שנתכוין לברכת היין אין ע"ז תורת ברכה דשכר. [↑](#footnote-ref-1026)
1026. ועיי"ש שכתב דבכה"ג דפתח בדשיכרא וסיים בדחמרא שאמר שהכל בפה"ג ודאי דלא יצא דחתימה בעינן וליכא, - והיינו משום דלא אמר את כל מטבע הברכה הראוי', שלא אמר אלא שהכל ולא סיים נהי' בדברו, וע"כ ודאי דל"מ. [↑](#footnote-ref-1027)
1027. מבו' דאם בתר ברכה אזלינן יצא במה שבירך תחילה שהכל נהי' בדברו, ולא אמרינן דמה שאמר בפה"ג הוי הפסק בין הברכה לשתייתו, ונתבאר בדף מס' 51. [↑](#footnote-ref-1028)
1028. אך הכס"מ בפ"א מקר"ש ה"ח והגר"א בסימן ר"ט ס"א פירשו בד' הרמב"ם דגריס כגירסת רש"י ומפרש לה כפירש"י, ואך שלמד מזה דה"ה להיפך, והגר"א שם תמה ע"ז דמ"ט השמיט לעיקר דינא דגמ', וגם הרי ל"ד זל"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1029)
1029. ובסו"ד כתב דהוא רחוק מן הדעת לומר שמי שברך בא"י אמ"ה ולא גמר שיצא ידי ברכה. [↑](#footnote-ref-1030)
1030. ועיי"ש שכתב דודאי דאיירי בכה"ג שאינו ניכר אם הוא יין או שכר ובכה"ג הוא שבא לידי טעות ופתח ע"מ שהוא שכר וסיים בבפה"ג, אך בשכר של שעורים שהוא ניכר וכו' אטו בשופטני עסקינן ומה מקום לשגגה זו. [↑](#footnote-ref-1031)
1031. אך לכאו' אין הדברים מתישבים בד' תוס' רי"ח שכתב דהשתא דלא איפישטא למסקנא אזלינן לחומרא, והרי דהא דאזלינן לחומרא הוא מספיקא משום דלא איפשיטא האיבעיא. [↑](#footnote-ref-1032)
1032. לא נתפרש בדבריו לפ"ז ביאור הא דדחינן דשאני התם דקאמר ברוך יוצר המאורות, שהרי בהחתימה עצמה פתח אדעתא דמעריב ערבים וסיים ביוצר המאורות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1033)
1033. צ"ב דמאי מייתינן מינה דה"נ אם פתח בדשיכרא וסיים בדחמרא לא יצא, הרי שאני בפתח ביוצר אור וחתם במעריב ערבים דמחסרא החתימה והוי כפתיחה בלא חתימה דל"מ, - ואמנם למש"כ הרמב"ן בהמש"ד בדרך קמא דהמקצר במקום שאמרו להאריך יצא, ניחא, אך למש"כ בדרך בתרא דלא יצא ורק היכא דמצלי וטעי יצא, וכ"ה גם לדעת הרשב"א לקמן מ' ב' דהמקצר במקום שאמרו להאריך לא יצא, לכאו' כ"ז הוא משום דאזלינן בתר החתימה ומהני החתימה לתקן את ברכתו, אך כל שפתח כראוי וחתם שלא כראוי לכאו' ל"מ זה לתקן את החתימה ונמצא דהו"ל כברכה בלא חתימה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1034)
1034. וזה לטעמי' דטעם האיבעיא דבתר חתימה אזלינן היינו דהחתימה מועלת לתקן את הפתיחה, ונתבאר בדף מס' 51, וע"כ י"ל דבכה"ג דיש על החתימה תורת ברכה ודאי דמהניא לתקן את הפתיחה, אך להרי"ד לטעמי' דטעם האיבעיא דבתר חתימה אזלינן הוא משום דהפתיחה משמשת לכל הברכות ואינה נקבעת לפי דעתו אלא לפי מה שסיים, הרי דלצד האיבעיא דבתר עיקר ברכה אזלינן ונקבעת הברכה לפי דעתו, ל"מ הא דחתם ברוך יוצר המאורות לתקן את הפתיחה, שהרי לא מצינו כלל דיש מקום לדון דיש בכח חתימת הברכה לתקן את פתיחתה, ובע"כ דהא דיצא בכה"ג הוא משום דסגי בהחתימה עצמה אף בלא הפתיחה. [↑](#footnote-ref-1035)
1035. וכתב די"ג בשינויא דגמ' שאני התם דהא בריך, וגם לגירסא זו הוא מתפרש כן דשאני בההיא דפתח בדשיכרא וסיים בדחמרא שכבר נשלמה ברכתו, וכ"כ הרשב"א. [↑](#footnote-ref-1036)
1036. ומבו' בדבריו דהיינו דאם נדון את החתימה כברכה בפנ"ע, ל"ה לנו לילך אחר החיתום אלא לילך אחר הפתיחה שיש בה מלכות, ובע"כ דהחתימה אינה כברכה בפנ"ע אלא כשאר טופסי ברכות, והו"ל כאומר בא"י אמ"ה יוצר אור ומעריב ערבים, ודמי לפתח בדשיכרא וסיים בדחמרא, - וצ"ב דלמש"כ הרמב"ן לפרש לדחויא דגמ' די"ל דבפתח בדשיכרא וסיים בדחמרא יצא משום שכבר נשלמה ברכתו לגמרי ומה שהוסיף אח"כ הוי מילי דכדי, ומשא"כ בפתח ביוצר אור וסיים במעריב ערבים דכיון שיש בה חתימה עדיין מתורף הברכות הוא, א"כ מה לי דהחתימה היא כשאר טופסי ברכות, הרי מ"מ עדיין לא נשלמה ברכתו ואי"ז מילי דכדי. [↑](#footnote-ref-1037)
1037. כ"ה הגירסא במלחמות דפו"ר "אי נמי", וכ"ה במהד' עוז והדר, ודלא כמו שנשתבש בדפו"א "א"כ". [↑](#footnote-ref-1038)
1038. לכאו' הוא מתפרש לפי דבריו לעיל מינה, והיינו דהחתימה היא כברכה בפנ"ע, וכיון דאין בה מלכות, הדין נותן דכל שפתח ביוצר אור וחתם במעריב ערבים יצא וכל שפתח במעריב ערבים וחתם ביוצר אור לא יצא דהכל הולך אחר הפותח שיש בו מלכות, - והיינו דל"ד לפתח בדחמרא וסיים בדשיכרא יצא ולהא דמיבע"ל בפתח בדשיכרא וסיים בדחמרא, דהתם הוא משום דמה שסיים בדשיכרא או בדחמרא קאי על מה שאמר תחילה בא"י אמ"ה וע"כ נמצא דהשם ומלכות קאי על מה שסיים, אך בפתח ביוצר אור וסיים במעריב ערבים או פתח במעריב ערבים וחתם ביוצר המאורות, הרי דמה שחתם לא קאי כלל על מה שאמר תחילה בא"י אמ"ה, אלא קאי על מה שחזר ואמר בא"י דהוא כברכה בפנ"ע, וע"כ ודאי דבכה"ג ליכא למיזל בתר החתימה. [↑](#footnote-ref-1039)
1039. ומבו' בדבריו דלפ"ז הא דיוצא בכה"ג אי"ז כלל משום דאזלנן בתר חתימה, אלא משום דאף הפתיחה הוי כתיקונה, וזהו שהק' דא"כ מאי קאמר דהכל הולך אחר החיתום, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1040)
1040. וזהו שנחלקו הרמב"ן והרשב"א, דהרשב"א כתב דגרסינן אלא, דשינויא אחרינא הוא, אך בד' הרמב"ן מבו' דל"ג אלא אלא הוא לעולם כדשנינן דעיקר ברכה בחתימה, וזהו גם מש"כ הרמב"ן בהמש"ד דהא דמהני הוא משום דאיכא מלכות בחתימה. [↑](#footnote-ref-1041)
1041. ונפ"מ רבתא בזה, דלפירש"י והרשב"א הא דמהני כשפתח בשחרית במעריב ערבים וסיים ביוצר אור, הוא מכח הא דמזכירין מידת יום בלילה, וע"כ אף פתיחתו הוי על דעת יום, - אך לד' הרמב"ן הא דמהני בכה"ג הוא מכח הא דמזכירין מידת לילה ביום, וע"כ הוא אף שפתח במעריב ערבים אינו אלא כמזכיר מידת לילה ביום וקאי המלכות על החתימה. [↑](#footnote-ref-1042)
1042. וכ"כ המאירי בהמש"ד דהא דיצא בכה"ג הוא משום דחתם ביוצר אור ומידת לילה ויום נזכרים בשתיהן, וכתב עוד דבמטבע ארוך לא יצא כשחתם כראוי, אלא אם יש באריכות מטבעו ענין שעליו תהא חתימה סובבת כעין מידת לילה ויום, אך אם ל"ה באריכות מטבעו דבר שעליו חתימה זו נופלת כראוי כעין מדת לילה ויום, לא יצא. [↑](#footnote-ref-1043)
1043. לכאו' כ"ה מבו' ממש"כ בפירש"י והפסקי רי"ד לעיל בסוגיין לפרש להא דדחינן דשאני התם דקאמר ברוך יוצר המאורות דהיינו דלעולם הפתיחה אינה כלום והא דפתח במעריב ערבים וסיים ביוצר אור יצא הוא משום החתימה דברוך יוצר המאורות, וכ"נ בד' ההשלמה, והרי דסגי בחתימה לחוד אף דהפתיחה אינה כלום, והיינו משום דאף במקום שאמרו להאריך אם קיצר יצא, - אך הרשב"א לטעמי' דבמטבע ארוך דבעי פתיחה וחתימה אם קיצר לא יצא, פירש דהא דדחינן דשאני התם דקאמר ברוך יוצר המאורות היינו דכיון דחתימתה יש לה תורת ברכה גמורה כפתיחתה דינא הוא שתגרור את פתיחתה. [↑](#footnote-ref-1044)
1044. הריטב"א בפ"ו שם כתב דאם קיצר נוסח הברכה אלא שחתם כראוי יצא, אף דלדעתו הא דתנן דמקום שאמרו להאריך אינו רשאי לקצר היינו דאינו רשאי לקצר את נוסח הברכה אף שפותח וחותם, ומבו' בדבריו דאף דהא דתנן לעיל י"א דמקום שאמרו להאריך אינו רשאי לקצר ולקצר אינו רשאי להאריך אי"ז לעיכובא, מ"מ הא דתנן התם דלחתום אינו רשאי שלא לחתום הוא לעיכובא. [↑](#footnote-ref-1045)
1045. בטעם הא דל"מ בכה"ג משמע בד' הדרישה שם סוסק"א דהוא משום דליכא פתיחה, ועמש"כ הא"ר שם סק"ב, וכ"נ בד' המג"א שם סק"א, וכמש"כ הלבו"ש שם, וכ"כ בגל' הגרע"א ד"י בסימן תפ"ז, - אך לכאו' אי"ז מתישב לפשטות ד' הטור בסימן קפ"ז דהמקצר במקום שאמרו להאריך יצא, - ולפ"ז צ"ל כמש"כ הב"ח בסימן נ"ט דהא דל"מ כשבירך מעריב ערבים וחתם ביוצר המאורות הוא משום דליכא מלכות בחתימה, וכתב לפ"ז דאם סיים בא"י אמ"ה יוצר המאורות יצא יד"ח. [↑](#footnote-ref-1046)
1046. והנה אמנם הרמב"ן במלחמות כתב דיש דל"ג לה, וי"ג דאם בירך בדנהמא וסיים בדתמרי היינו בעיין, ולפ"ז ניחא, אך עיי"ש שכתב דגם גירסת רש"י עולה לנו, וזה צ"ב דמ"ט בכה"ג דפתח בדתמרי וסיים בדנהמא תליא באיבעיא דגמ', ועמש"נ בזה להלן ובהערה. [↑](#footnote-ref-1047)
1047. צ"ע שהרי לגירסת הרי"ף אמרו להדיא דאם פתח אדעתא דחמרא וסיים בדשיכרא יצא, והרי דאף להצד דאם פתח אדעתא דשיכרא וסיים בדחמרא יצא משום דבתר עיקר ברכה אזלינן, מ"מ גם בפתח אדעתא דחמרא וסיים בדשיכרא יצא, וא"כ מ"ט אם פתח אדעתא דתמרי וסיים בדנהמא יצא, - אך נתפרשו הדברים בד' ההשלמה לעיל מינה, דהא דאם פתח אדעתא דחמרא וסיים בדשיכרא יצא אף להצד דבתר עיקר ברכה אזלינן, הוא משום דאפי' למאי דסבר דחמרא הוא אי פתח בדשיכרא יצא, וצ"ב, ואכתי צ"ע, דלכאו' גם הכא איכא לה"ט, שהרי אף לפ"מ דסבר דתמרי הוא אם פתח בדנהמא יצא. [↑](#footnote-ref-1048)
1048. נתחדש בדבריו דאף דבחתימת הברכה שאומר הזן את הכל אינו מזכיר כלל פת, ול"ד לפתח במעריב ערבים וחתם ביוצר המאורות שהזכיר בחתימתו את המאורות, מ"מ כיון דחתימת ברכת הפת היא הזן את הכל, ע"כ אף אם פתח בדתמרי וחתם בחתימה זו יצא. [↑](#footnote-ref-1049)
1049. אך לכאו' כ"ז הוא לפי' קמא דהרמב"ן לעיל, אך לפי' בתרא הרי דלפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דבעי מלכות ודאי דלא יצא בכה"ג שבירך בתמרי וחתם בדנהמא, משם דליכא מלכות בחתימה, ומה שחתם בדנהמרא לא קאי כלל על מה שאמר תחילה בא"י אמ"ה, אלא קאי על מה שחזר ואמר בא"י דהא כברכה בפנ"ע, ול"ד להא דפתח בדחמרא וחתם בדשיכרא דיצא, דהתם הוא משום דמה שסיים בדשיכרא קאי על מה שאמר תחילה בא"י אמ"ה וע"כ נמצא דהשם ומלכות קאי על מה שסיים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1050)
1050. וזהו שכתב הרמב"ן דהיינו נמי בעיין, והיינו דדין זה תליא באיבעיא דגמ' אם אזלינן בתר חתימה, שהרי כל הא דדחי דהתם הוא משום דמזכיר מידת לילה ביום, הוא רק להצד דלא אזלינן בתר חתימה, אך להצד דאזלינן בתר חתימה הרי דזהו טעם הא דברישא לא יצא, ול"ב לה"ט דמזכיר מידת יום בלילה ומידת לילה ביום, וממילא דאף הא דבסיפא יצא אי"ז מכח ה"ט, ויש לדמות לזה דה"נ אם בירך בדתמרי וחתם בדנהמא יצא, ובזה מתפרש לדעת הרמב"ן גירסת רש"י דאם פתח בדתמרי וסיים בדנהמא היינו בעיין, - ויש לפרש עוד למש"כ דהיינו בעיין, דהיינו דלהצד דאזלינן בתר חתימה וכל שחתם שלא כראוי ה"ז מבטל את ברכתו, ה"נ מועלת החתימה לתקן את ברכתו ואם פתח בדתמרי וסיים בדנהמא יצא, ולהצד דלא אזלינן בתר חתימה, ל"מ החתימה לתקן את ברכתו ולא יצא, ול"ד לפתח בדחמרא וסיים בדשיכרא דיצא, דשאני התם דקאי מה שסיים בדשיכרא על מה שאמר תחילה בא"י אמ"ה, ומשא"כ בפתח בדתמרי וחתם בדנהמא, דלא קאי מה שסיים בדנהמא כלל על מה שאמר תחילה בא"י אמ"ה אלא על מה שחזר ואמר בא"י, ה"ז תלוי בהאיבעיא אם אזלינן בתר חתימה ומהני החתימה לתקן את ברכתו. [↑](#footnote-ref-1051)
1051. ומה שאמרו דאפי' סיים בדנהמא נמי יצא, צ"ל דלאו היינו דפתח בדנהמא וסיים בדנהמא, אלא היינו דאפי' אם פתח בדתמרי וסיים בדנהמא יצא משום דתמרי מיזן זייני ושפיר שייכא בהו חתימת הברכה דהזן את הכל, וע"כ אף שאם בירך כל ברכת הזן על התמרים לא יצא משום דל"ה מזון, מ"מ כיון דסיום הברכה דהזן את הכל שייך שפיר על תמרים, ע"כ אף אם פתח בדנהמא וסיים בדתמרי יצא כיון דברכת הזן שייכת נמי על תמרים, ועיקר מה שאמרו דאפי' סיים בדנהמא יצא, הוא לפרש דאין ללמוד מזה דאזלינן בתר חתימה, שהרי גם באופן ההפוך שפתח בדתמרי וסיים בדנהמא יצא. [↑](#footnote-ref-1052)
1052. הגר"א שם כתב לפרש לד' הראבי"ה דהוא לטעמי' דס"ל דמברכין אקב"ו על ספירת העומר "שהיום" יום אחד וכו', ומשמע דהספירה היא סיום הברכה, וזהו שכתב הראבי"ה שפתח בד' וסיים בה', ולא כתב דסיים אדעתא דה', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1053)
1053. ואך דבד' הארצוה"ח שם דל"ד לפתח "אדעתא" דחמרא וסיים בדשיכרא אלא לפתח "בדחמרא" וסיים בדשיכרא, וזהו שכתב דלדעת המג"א בסימן ר"ט לא יצא יד"ח כיון שטעה במחשבתו, והיינו דכל הא דבפתח אדעתא דחמרא וסיים בדשיכרא יצא, הוא משום דבאמירת בא"י ליכא חילוק בין חמרא לשיכרא וכל החיסרון הוא משום דעתו על סיום הברכה, ומשא"כ התם דבירך על ציצית ולקחוה ממנו, הרי אין החיסרון משום דעתו על סיום הברכה, אלא משום דחלק זה דהברכה נאמר על ציצית, והרי בדין תורמוס בבירך על הפרי ונפל מידו, שוה מטבע הברכה דהפרי הראשון והפרי השני, ועיקר החיסרון הוא משום דהברכה נאמרה על הפרי הראשון ולא על הפרי השני, וע"כ דמי לפתח בדחמרא וסיים בדשיכרא. [↑](#footnote-ref-1054)
1054. והיינו דהא דבפתח אדעתא דחמרא וסיים בדשיכרא יצא הוא משום דהיתה כל ברכתו על כוס זה, ואך שבתחילת ברכתו הי' סבור שהוא כוס יין והי' דעתו לברך עליו בפה"ג, ואח"כ נזכר שהוא שכר וסיים שהכל נהי' בדברו, ובכה"ג הוא דאמרינן דאזלינן בתר החיתום, אך כל שהיתה תחילת הברכה על פרי אחד ל"מ לסיימה על פרי אחר, ולא אמרינן בזה דהכל הולך אחר החיתום, ולכאו' הוא משום דכל הא דהכל הולך אחר החיתום הוא במקום דהנידון הוא לקבוע על הברכה עצמה איזו ברכה היא, דבזה הוא דאמרינן דהברכה נקבעת לפי חתימתה, אך בדינא דתורמוס דנתחדש דהברכה חלה על אותו הפרי שנתכוין לברך עליו, הרי דבעינן שתהא כל הברכה על פרי זה, וכל שבירך את תחילת הברכה על פרי אחר, ל"מ ברכה זו לפטור לפרי זה. [↑](#footnote-ref-1055)
1055. ומצינו כן בד' הרשב"א בקידושין נ' א' בהא דהמתכוין לומר עולה ואמר שלמים לא חייל מה שאמר בפיו דהוא משום דאין דיבורו דיבור דלישני' הוא דאיתקיל לי' ודמי לנדרי שגגות, והריטב"א והנימו"י שם כתבו דהוא מדינא דהאדם בשבועה פרט לאנוס, והרי דאף דאיתקיל מילולי' מ"מ חשיב כדיבור, וכל הא דל"מ הוא דומיא דנדרי שגגות ומדינא דהאדם בשבועה, וכ"ה מבו' בד' התורי"ד בב"ב קמ"ו ב' דבכה"ג חשיב כדיבור ומה"ט הוא דלא חייל מה שבלבו, וכ"נ בד' הר"ש והרא"ש בתרומות פ"ג מ"ח ובד' השטמ"ק בערכין ה' א' בשם הרא"ש, וכן הוכיח מו"ח שליט"א ממה שאמרו בתמורה י"ז א' דכסבור לומר תמורת עולה ואמר תמורת שלמים ה"ז תמורת שלמים, והרי דאף דאיתקיל מילולי' יש ע"ז תורת דיבור, וכל הא דל"מ הוא משום דהו"ל כטעות, וע"כ בתמורה דחיילא בטעות ה"ז חל. [↑](#footnote-ref-1056)
1056. ולפ"ז הרי דממש"כ התוס' דגם בכה"ג מהני, מוכח דפליגי ע"ד הרשב"א וס"ל דאף דהאיבעיא היא בפתח אדעתא דחמרא וסיים בדשיכרא, מ"מ בכלל האיבעיא הוא גם היכא דפתח בדחמרא וסיים בדשיכרא, וכאשר כ"ה משמעות דבריהם דכל מה שדנו בכה"ג שטעה ואמר בפה"ע וחזר בו הוא משום דקי"ל לחומרא באיבעיא דגמ', וכ"נ בד' הגר"א בסימן ר"ט ס"ב ותפ"ז ס"א והמחה"ש בסימן ר"ט סק"ג שנקטו כן בדעתם, וע"כ כל הא דל"מ בכה"ג הוא כשהי' דעתו לברך ברכת היין, אך בגונא שהי' דעתו לברך את הברכה הראוי' וטעה בדיבורו שפיר מהני חזרה בתוכ"ד. [↑](#footnote-ref-1057)
1057. המג"א שם כתב דמשמע דאם לא נזכר וחתם בשל שבת לא יצא, ועיי"ש שכתב דהיינו רק כשלא הזכיר של יו"ט באמצע, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובמש"כ המחה"ש שם באורך, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1058)
1058. העירו דלמש"כ כמה מקמאי דבספק היכן הוא אוחז בתפילתו חוזר לברכה שודאי אמרה, ונתבאר בדף מס' 3 בהערה דהא דלי"ב משום ספק ברכות להקל הוא משום דלהצד שלא הזכירה הוו שאר ברכותיו לבטלה, הדין נותן דה"נ בספק אם חתימתו היא כדין צריך לחזור, וכמש"נ כן בדף מס' 3 דיש לפרש כן בטעמא דהתוס' שפסקו בזה לחומרא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1059)
1059. ועמש"נ בדף מס' 3 בהערה דאף למש"כ כמה מקמאי דבספק היכן הוא אוחז בתפילתו חוזר לברכה שודאי אמרה, ולי"ב משום ספק ברכות להקל, מ"מ י"ל דבספק דהמלך הקדוש שאני דאי"ז אלא הזכרה בעלמא, ונתבאר שם לדון לפ"ז במש"כ המג"א והגר"א דלדעת התוס' אם לא ידע שהוא עשי"ת צריך לחזור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1060)
1060. מבו' בדבריו שפירש דד' הרשב"א קיימי גם בכה"ג שטעה בדיבורו ואמר הקל הקדוש, וכ"נ מסתימת ד' הרשב"א, ולפ"ז הרי דממש"כ הרשב"א דלדעת רש"י לא יצא בכה"ג, מבו' דהא דלדעת רש"י אם אמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו לא יצא הוא אף כשטעה בדיבורו, ודלא כמש"כ התוס' דאם טעה בדיבורו יכול לחזור בו בתוכ"ד, - אך המאמ"ר בסימן ר"ט סק"ב כתב דבע"כ דד' הרשב"א שם קיימי בגונא דטעה וסבור שלא הי' עומד בעשי"ת, דאל"כ מ"ט תלה לדין זה בפלוגתת רש"י והגאונים, ומבו' דס"ל דכל מש"כ הרשב"א דלדעת רש"י אם אמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו לא יצא הוא רק כשלא טעה בדיבורו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1061)
1061. הדגמ"ר כתב דהיינו כשאחז הבשמים בידו, והביאו המ"ב בסק"ו, וזה לטעמי' דמה שנסתפק המג"א באמר מלביש ערומים פוקח עורים אם יצא ידי פוקח עורים, הוא משום דאין מחשבתו ניכרת, וע"כ כל הא דהכא פשיטא לי' להמג"א דיצא ידי בורא מיני בשמים הוא משום דאוחז הבשמים בידו, - אך למש"כ היד אפרים דמה שנסתפק המג"א במלביש ערומים פוקח עורים הוא משום דהוא מחויב גם בברכת מלביש ערומים צ"ב דא"כ מ"ט הכא פשיטא לי' דיצא ידי בורא מיני בשמים, ואי נימא דא"א שיצא ידי בורא מאורי האש כיון שלא נתכוין ע"ז וכדינא דתורמוס, ניחא, והמחה"ש שם כתב דספיקא דהמג"א במלביש ערומים פוקח עורים הוא כשלא הי' לו כונה כלל לא על פוקח עורים ולא על מלביש ערומים, ומשא"כ הכא דנתכוין לבורא מיני בשמים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1062)
1062. ולכאו' גם לא יצא בברכת מאורי האש, וזה למשמעות ד' המג"א בסימן רי"ג סק"א דברכת מאורי האש הויא כברכת הנהנין, ולפ"ז הרי דכל שלא נתכוין לברך על האש יש בזה לדינא דתורמוס, וגם בלא"ה יש לדון דכיון דלא נתכוין לברך על האש א"א שיצא ידי ברכת מאורי האש מכח דינא דמצוות צריכות כונה או משום דהו"ל ככונה שלא לצאת. [↑](#footnote-ref-1063)
1063. לכאו' הוא משום דקי"ל דאם נקיט כסא דשיכרא ואמר שהכל נהי' בדברו בפה"ג יצא, אך לדעת הגאונים והר"ח דהאיבעיא דגמ' הוא בכה"ג אם אזלינן בתר עיקר ברכה או בתר חתימה, הרי לכאו' בכה"ג שאמר בורא מאורי האש בורא מיני בשמים מיבע"ל אם יצא ידי בורא מאורי האש, ואי נימא דליכא בזה לדינא דתורמוס הרי מיבע"ל בכה"ג אם יצא ידי בורא מאורי האש או ידי בורא מיני בשמים, - ועד"ז הוא במש"כ המג"א לעיל מינה דאם נתכוין למלביש ערומים ואמר מלביש ערומים פוקח עורים יצא ידי מלביש ערומים, ולכאו' ג"ז הוא משום דקי"ל דאם נקיט כסא דשיכרא ואמר שהכל נהי' בדברו בפה"ג יצא, אך לדעת הגאונים והר"ח הרי דבכה"ג מיבע"ל אם יצא ידי מלביש ערומים או ידי פוקח עורים. [↑](#footnote-ref-1064)
1064. צ"ע דהיאך יצא ידי בורא מיני בשמים, הרי כיון דבתחילת ברכתו לא נתכוין על הבשמים, יש בזה לדינא דתורמוס דלא יצא, - ולכאו' מבו' מדבריו דבדינא דתורמוס סגי במה שסוף ברכתו היתה על דבר זה, ועמש"נ בזה בדף מס' 53. [↑](#footnote-ref-1065)
1065. ויש לפרש הטעם בזה בתרי גווני, חדא, דאלמלי הא דמזכיר בפתיחה מידת היום, הרי דהגם דמהניא החתימה לתקן את הברכה ולחשוב לברכתו כברכה דיום, מ"מ כיון שלא בירך על המאורות בפתיחה אלא בחתימה לא יצא יד"ח, וכל הא דיצא יד"ח משום שהזכיר בפתיחה מידת יום ונתקיים בזה הדין לברך על בריאת המאורות בפתיחה ובחתימה, - וי"ל עוד, וכ"נ טפי בד' המאירי ובד' הגו"ר דהיינו משום דכל הא דמהני החתימה לתקן את הפתיחה ולחשבה כברכה דיום, הוא רק משום דגם בפתיחה הזכיר מידת יום, אך אם לא הזכיר בפתיחה כלל מענין הברכה, א"א לחשבה כברכה דיום, והרי ודאי דמי שבירך אשר יצר וחתם בהמחזיר נפשות לפגרים מתים אין מקום כלל דתועיל החתימה לתקן את הפתיחה, דא"א לחשוב את הפתיחה כברכת אלקי נשמה, וכל הא דבפתח במעריב ערבים וחתם ביוצר המאורות מהניא החתימה לתקן את הפתיחה ולחשבה כברכה דיום, הוא רק משום דגם בפתיחה הזכיר מידת יום. [↑](#footnote-ref-1066)
1066. ושמא י"ל דבפתח במעריב ערבים וסיים ביוצר אור ל"מ אלא משום דהזכיר בפתיחה מידת יום, וכמש"כ המאירי, דאל"כ ל"ה מצינו לחשבה כלל כברכה דיום, וכמש"נ לעיל בהערה לדמותו למי שבירך אשר יצר וחתם בהמחזיר נפשות לפגרים מתים, ומשא"כ בפתח בתמרי וסיים בדנהמא, הרי דאף שהזכיר בפתיחה תמרי, מ"מ עיקר הברכה דמעין ג' שייכא גם בפת, וע"כ בכה"ג מהני החתימה לתקן את הפתיחה ולחשבה כברכה דפת. [↑](#footnote-ref-1067)
1067. שהרי הרשב"א כתב לסייע לדבריו ממקצת ספרים דגרסי בההיא דשיכרא וחמרא אדעתא ובהא דיוצר אור ודמעריב ערבים גרסינן פתח במעריב ערבים פתח ביוצר אור, והנה גירסא זו היא כגירסת ספרים שלנו, ובההיא דנהמא ותמרי גרסינן בספרים שלנו דאכל נהמא וקסבר דתמרי אכל ופתח אדעתא דתמרי וסיים בדנהמא, ומשמע דבזה ל"מ אלא בדפתח אדעתא דתמרי וסיים בדנהמא, אך אם פתח בדתמרי וחתם בדנהמא ל"מ, ול"ד לפתח במעריב ערבים וחתם ביוצר אור, דשאני התם דגם בפתיחה הזכיר מידת יום. [↑](#footnote-ref-1068)
1068. מבו' בדבריו דבברכת קיבוץ גלויות סגי בהזכרת קיבוץ גלויות, ול"ב בקשה על קיבוץ גלויות, דאם הוה בעינן בקשה על קיבוץ גלויות ודאי דל"ה סגי בחתימה, ודמי להיכא דלא שאל מטר בברכת השנים, דודאי דגם אם בחתימה הי' נזכר דהקב"ה מוריד מטר ל"ה יוצא יד"ח, משום דלא שאל מטר, וי"ל דכ"ז הוא משום שביקש בברכה זו תקע בשופר גדול, אך אם לא כלל בברכתו בקשה כלל י"ל דאינו יוצא יד"ח דכל ברכות האמצעיות הוו בקשה, ונפ"מ הוא במי שאמר אתה חונן לאדם דעת ומלמד לאנוש בינה בא"י חונן הדעת, די"ל דלא יצא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1069)
1069. מבו' בדבריו דכיון דקיבוץ גלויות הוי מעיקר הברכה בעינן להזכירו אף בפתיחה, ולא סגי במה שהזכירו בחתימה, אלא אם מהני החתימה לתקן את כל הברכה, - וצ"ל דל"ד להזכרת ברית ותורה שכתב השעה"צ בסימן קפ"ז סק"ח דסגי להזכיר אחר שסיים ברכתו קודם שהתחיל ברכת רחם, וצ"ע דלא מצינו דמהני להזכיר מיד אחר הברכה אלא ביעלה ויבא דאי"ז אלא הזכרה בעלמא, וכ"ש דאם הי' מזכיר בחתימה עצמה הי' יוצא, דשאני קיבוץ גלויות דהוא עיקר הברכה, וע"כ בעינן דגם הפתיחה תהא ברכה דקיבוץ גלויות. [↑](#footnote-ref-1070)
1070. ואמנם י"ל דבפתח במעריב ערבים וסיים ביוצר אור ל"מ אלא משום דהזכיר בפתיחה מידת יום, דאל"כ ל"ה מצינו לחשבה כברכה דיום, וכמש"נ לעיל בהערה לדמותו למי שבירך אשר יצר וחתם בהמחזיר נפשות לפגרים מתים, ומשא"כ היכא שפתח בברכה הראוי' ואך שחיסר בה דבר שהוא מעיקר הברכה, י"ל דכל שחתם כראוי יצא יד"ח כיון דאזלינן בתר חתימה. [↑](#footnote-ref-1071)
1071. הרא"ש לקמן שם סימן מ"ב כתב דאם אכל תפוחים ושתה יין צריך לברך בנ"ר על התפוחים, וכ"כ הטור בסימן ר"ח, והב"י שם כתב דהוא כדעת הרמב"ם, והמאמ"ר שם סקכ"ט עמד בזה דלהרא"ש והטור לטעמייהו דחותמין על היין על פרי הגפן ודאי דלא יצא בכה"ג, דכל מש"כ הרשב"א דיצא הוא רק למי שחותם על היין על הפירות, - אך הב"ח שם כתב דמכוון ד' הרא"ש הוא לאשמועינן דאף להסוברים דחותמין על היין על הפירות, מ"מ צריך לברך בנ"ר על התפוחים, ועמש"כ ע"ז המאמ"ר שם. [↑](#footnote-ref-1072)
1072. ובטעם הא דל"מ החתימה לתקן את הפתיחה, בפשוטו הוא כדעת הסוברים דכל שבירך שלא כראוי וחתם כראוי ל"מ, ואף אם הא דל"מ הוא משום דהוי כמקצר במקום שאמרו להאריך, י"ל להרא"ש לטעמי' דחותמין ברכת בנ"ר בשם, וי"ל עוד דאף אם בדיעבד מהני בכה"ג, מ"מ לכתחילה אין לו לפטור את התפוחים בברכה זו, - אך לכאו' א"צ לזה, דכל הא דהכל הולך אחר החיתום ומהני החתימה לתקן את הפתיחה, הוא רק כשפתח בדחמרא וסיים בדשיכרא או בפתח במעריב ערבים וסיים ביוצר המאורות שהפתיחה והחתימה סותרים זל"ז ובזה הוא דאמרינן שהברכה נקבעת כפי החתימה, אך בפתח בעל הגפן וסיים בעל הארץ ועל הפירות כיון דחתימה זו הוי חתימה כדין גם לגפן אין החתימה קובעת את עיקר הברכה שהיא ברכה גם על שאר הפירות, וע"כ אינו יוצא בה יד"ח על שאר פירות, ולפ"ז י"ל דאף לרב דל"ב מלכות מ"מ לא פטר את התפוחים, דכיון דאין החתימה סותרת לפתיחה, מתפרשת החתימה כפי הפתיחה דאי"ז ברכה אלא על פרי הגפן, וע"כ לא פטר בזה את התפוחים.. [↑](#footnote-ref-1073)
1073. הראב"ד שם כתב להוכיח דמקומות מקומות יש מהא דמיבעיא לן ביין שבתוך המזון אם פוטר יין שלאחר המזון, ובע"כ דמיירי בחול, דבשבת ויו"ט הרי בלא"ה איכא להיין שלפני המזון, והרי דאף בחול יש מקומות דנפטר חד בחברי', - והרשב"א כתב דיש לדחות דשמא איירי בשבת וכשקידש על הפת, או דאיירי בחול בשעת הקזה ובשעת יציאה מבית המרחץ, וכתב דמ"מ לדינא מסתברא כן, דכיון דבקביעות שתי' תליא מילתא, ה"נ הוא בימות החול כשהיין מצוי. [↑](#footnote-ref-1074)
1074. והיינו דהי' מקום לומר דלא חילקו חכמים בדבר ובשבת ויו"ט לעולם א"צ לברך ובחול לעולם צריך לברך, אך כיון דחזינן דאף בשבתות ויו"ט תלוי הדבר בדעתו, הרי דה"נ בחול תלוי הדבר בדעתו. [↑](#footnote-ref-1075)
1075. אך האו"ז בסימן קנ"ו כתב דבשעה שיוצא מבית המרחץ הוא רק בדורות הראשונים, אך בשעת הקזת דם הוא אפי' לדידן. [↑](#footnote-ref-1076)
1076. בתשו' מהר"י הלוי בגו"ר כלל א' סימן ז' כתב לדמותו למש"כ הרשב"א לעיל מ"א א' דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב דרך גררה, וכתב דהרשב"א למד לדין זה מדינא דהכא דברכת יין שבא לשרות אינה פוטרת ליין שבא לשתות, משום דיין שבא לשרות הוא גרוע ואין ברכתו פוטרת את היין שבא לשתות דחשיב טפי. [↑](#footnote-ref-1077)
1077. הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א לעיל מ"א ב' פירשו דהא דיין שבתוך הסעודה אינו נפטר בברכת הפת הוא משום דהוא חלוק לעצמו דזו אכילה וזו שתי', וכתבו אף שאמרו הכא דשתי' שבתוך המזון חשיבא כאכילה, וע"כ אין יין שבתוך המזון פוטר יין דלאחר המזון, היינו לגבי שתי' דעלמא, לפי דיין שבתוך המזון בא לשרות וצורך אכילה הוא, אך מ"מ לגבי אכילה גופה ודאי שתי' הוא, וע"כ הוא קובע ברכה לעצמו, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות שם. [↑](#footnote-ref-1078)
1078. ודמי להא דיין שבתוך הסעודה אינו נפטר בברכת הפת משום דזו אכילה וזו שתי' ואף אם נתכוין לפטור את היין אינו נפטר. [↑](#footnote-ref-1079)
1079. הריטב"א שם כתב טעם נוסף בזה דהיין שלפני סעודה חשוב שהוא לשתות ופוטר יין שבתוך המזון שהוא לשרות, אבל יין שבתוך המזון אינו פוטר של אחר אכילה שזה אכילה וזה שתי', וזה ע"ד מש"כ התוס' וש"ר, וצ"ל דאף דלדעתו הא דאין יין שבתוך המזון פוטר יין שלאחר המזון הוא משום דזה אכילה וזה שתי' וב' ענינים הם, מ"מ כל דהשתי' חשיבא טפי היא פוטרת את האכילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1080)
1080. האו"ז בסימן קנ"ו כתב בשם ר"ח דהא דתנן במתניתין יין שלאחר המזון היינו לאחר שהשלים סעודתו ונטל ידיו לברך, וכ"כ הערוך בע' ברך, וצ"ע אם לדעתם גם הא דיין שבתוך המזון לא פטר יין שלאחר המזון הוא רק לאחר שנטל ידיו לברך. [↑](#footnote-ref-1081)
1081. ועיי"ש שכתב להוכיח דש"ר פליגי ע"ד הראב"ד שהרי בהא דתנן במתניתין דפטר את היין שלאחר המזון אין לפרש דג"כ הוא בכה"ג שהפסיק בשיחה וכו', שהרי מפרשינן דהוא משום דאדם קובע סעודתו על היין והרי דהאכילה גורמת ולא השיחה, וגם לא שייך כלל לומר דבשבת ויו"ט קובעין לשוח הרבה ונותנין יין אח"כ, וא"כ אי נימא דיין הבא לאחר המזון כשלא הפסיק בשיחה חשיב כיין שבתוך המזון שבא לשרות, א"כ מ"ט בחול אינו נפטר בברכת היין שלפני המזון, ומ"ש מיין שבתוך המזון שנפטר בברכת היין שלפני המזון אף בחול, כמש"כ התוס' בסוגיין ודעימייהו, ועיי"ש שכתב דהרשב"א לטעמי' אזיל דס"ל דבחול אף יין שבתוך המזון אינו נפטר בברכת היין שלפני המזון, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-1082)
1082. ועיי"ש שכתב לדון דלדעת התוס' בפסחים אף בזה"ז אין יין שבתוך המזון פוטר יין שלאחר המזון, שהרי לדעתם אף יין שלאחר המזון בא מחמת סעודה ואפ"ה חשיב לי' לשתות, וה"נ הוא לדידן דאף שאין אנו מושכין ידינו מן הפת ולא הסיח דעת מן הפת ועדיין דעתו עליו, מ"מ הרי יתכן שלא יאכל פת אח"כ, וע"כ חשיב יין זה כיין שלאחר המזון דאינו נפטר בברכת יין שתוך המזון, וכתב דיש לדחות דלדידן חשיב גם לאחר המזון לשרות יותר מימיהם, אע"ג דגם בימיהם הי' בא מחמת סעודה. [↑](#footnote-ref-1083)
1083. והיינו דאף שכתב בפירש"י דהא דשתי' בתוך המזון הוא לשרות הוא משום דלא היו רגילין לשתות בתוך הסעודה אלא מעט לשרות, מ"מ לא חילקו חכמים בדבר ואף אם שותה הרבה דינו כשתי' לשרות, וכ"נ בד' הנימו"י שהביא לד' רש"י, ואח"כ הביא למש"כ הראב"ד דהא דיין שבתוך המזון אינו פוטר שלאחר המזון הוא כשהפסיק בשיחה ולאחר זמן מרובה צמא לשתות מחמת שיחה אבל לאחר אכילה מיד או לאחר זמן מועט עדין לשרות המאכל הוא בא ויין שבתוך המזון פוטרו, והרי דאף אם שותה הרבה הוי בכלל לשרות.

      אך בתשו' מהר"ח או"ז סימן ס"ח כתב דמשמע מד' רש"י דאם שותה תוך הסעודה הרבה יותר מכדי לשרות לשתות קרינן בי' ופוטר יין שלאחר המזון, ועיי"ש שכתב לפ"ז גם בהא דאין מברכין על משקין בתוך הסעודה, דשמא היינו רק כששותה מעט כדי לשרות דהוא צורך הפת, אך כל ששותה יותר מכדי לשרות אין הפת פוטרתן, וכתב דלפ"ז לפי מנהגינו לשתות תוך הסעודה הרבה יותר מכדי לשרות. צריך לברך על כל משקה בתוך המזון, - והעירו למש"כ בדרשות מהר"ח או"ז סימן ל"ז דאף יין ששותה מיד אחר ברכת המוציא חשיב לשתות ואי"ז קרוי לשרות כיון כיון שלא אכל רק בציע קטנה, וזה לטעמי' דלא אמרינן דלא פלוג ותליא אם בפועל הוא לשתות או לשרות. [↑](#footnote-ref-1084)
1084. ועיי"ש בסו"ד שכתב דמד' הב"י משמע דבזה"ז אף אם נשתהה הרבה לאחר המזון ושותה יין לצמאו מיקרי מחמת סעודה ונפטר בברכת היין שבתוך המזון, והיינו שהרי הב"י הביא לד' הרשב"א ודעימי' דלא חשיב כלאחר המזון אלא כגון שהפסיק בשיחה וכו', ולעיל הביא למש"כ התוס' ודעימייהו דבזה"ז ליכא לדינא דלאחר המזון, ומשמע דב' הדינים מתישבים יחד. [↑](#footnote-ref-1085)
1085. ועיי"ש שכתב דאף דהתם אין ברכת היין פוטרת אלא כשנתכוין לפטרם הוא משום דברכת הענבים היא בפה"ע וע"כ אין נפטרין בברכת בפה"ג אלא כשנתכוין לפטרם, ומשא"כ היכא שברכותיהן שוות דברכת שתי' פוטרת אכילה אף כשלא נתכוין לפטור. [↑](#footnote-ref-1086)
1086. ובתחילת דבריו כתב לחלוק ע"ז עוד, דכל הא דיין שבא לשרות אינו פוטר יין שבא לשתות הוא משום דכפי האמת לא הי' ראוי לברך עליו כיון שהוא בא מחמת הסעודה, אלא מפני חשיבותו של יין תיקנו לו ברכה לעצמו שלא מן הדין, וע"כ אין ברכה זו חשובה שלא קבעוה מפני החיוב אלא מפני חשיבותו של יין, וע"כ דמיא כמאן דליתא ואינו בדין שתפטור את יין ששותין לאחר המזון שאותו יין חייב ברכה ברורה מן הדין, אך בד' הראשונים לא מצינו שהזכירו בהא דיין שבא לשרות אינו פוטר יין שבא לשתות דהוא מכח הא דמן הדין ל"ה יין שבתוך הסעודה טעון ברכה, ועוד, דכל הא דאין יין שבתוך המזון פוטר יין שלאחר המזון היינו כשהן מופלגין זמ"ז, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-1087)
1087. התוס' כתבו בדעתם דהא דיין קידוש פוטר יין שבתוך המזון הוא משום דאין קידוש אלא במקום סעודה, והק' ע"ז מהא דא"ר יוחנן בפסחים ק"א א' דאותם בנ"א שקידשו בביהכנ"ס דידי יין יצאו, אף דאיכא שינוי מקום ולא קידשו במקום סעודה, והתוס' בפסחים ק' ב' ד"ה ידי יין כתבו דיש לדחות דהא דידי יין יצאו היינו אם רוצה לשתות לפני המזון, אבל תוך המזון לא פטר. [↑](#footnote-ref-1088)
1088. התור"פ בפסחים ק"ו ב' כתב דהא דמותר להבדיל בין נט"י להמוציא ול"ה הפסק, הוא משום דדעתו לאכול, והביאו המג"א בסימן קע"ד סק"ו, - והמאמ"ר שם סק"י הוסיף דכיון דאסור לאכול עד שיבדיל הויא הבדלה מצרכי סעודה ול"ה הפסק, וכ"כ המ"ב שם סקי"ד, וכ"כ הקרב"נ בפ' ערבי פסחים סימן ד' דכיון דאסור לאכול עד שהבדיל הוי צורך אכילה כמו גביל לתורי, - ועמש"כ בזה הא"ר שם סק"ו. [↑](#footnote-ref-1089)
1089. לכאו' אף מד' השו"ע מבו' דחשש בזה לברכה שא"צ, דאל"כ מ"ט הצריך להתכוין שלא לפטור, הול"ל שיברך על יין ההבדלה לאחריו, וממילא דיהא צריך לחזור ולברך על היין שבתוך המזון, והרי גם כשמתכוין שלא לפטור צריך לברך על יין ההבדלה לאחריו קודם הסעודה, כמש"כ המ"ב שם סקט"ו, ובע"כ דאין לעשות כן משום ברכה שא"צ, וכ"נ בד' המ"ב בסימן רצ"ט סקכ"ו דאין לו לברך ברכה אחרונה קודם הסעודה, (ול"ד להיכא דאין דעתו לשתות יין בתוך הסעודה, דבכה"ג מבו' בד' המ"ב שם סקכ"ט דלכתחילה יש לו לברך מעין ג' קודם הסעודה, (ונתבאר בדף מס' 48 בהערה), ומ"מ יש לו להתכוין שלא לפטור, - ושמא הוא משום דכל שכבר פטר בברכתו ומברך ברכה אחרונה חמיר טפי מהיכא שמתכוין מעיקרא שלא לפטור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1090)
1090. צ"ב, שהרי כ"ז שלא סיים את שתייתו אין מוטל עליו לברך ברכה אחרונה, וא"כ מה מקום יש לאסור עליו לקבוע סעודה קודם ברכה אחרונה, הרי עדיין לא נתחייב בה, וצ"ל דכיון דעל היין ששותה בתוך הסעודה א"צ לברך לאחריו, נמצא שסיים את השתי' המחייבת בברכה אחרונה, וע"כ שפיר י"ל דכבר נתחייב בברכה אחרונה.

      ובעיקר מש"כ הגר"ז דכיון שנתחייב בברכה אחרונה אין רשאי לקבוע סעודה, עמד בזה התהל"ד שם סק"ח דבד' הרמב"ן במלחמות והר"ן בפ' ערבי פסחים והרא"ש שם סימן כ"ד מבו' דאף ששתה יין לפני המזון רשאי להמתין מלברך מעין ג' עד קודם ברהמ"ז, עיי"ש, - אך לכאו' ודאי דלפ"מ דס"ל דהיין שלפני המזון פוטר להיין שבתוך המזון א"צ לברך מעין ג' עד קודם ברהמ"ז, וד' הגר"ז הם בדעת התוס' דס"ל דאינו פוטר להיין שבתוך המזון והוא משום דס"ל דאין לו לקבוע סעודה עד שיברך מעין ג', [↑](#footnote-ref-1091)
1091. ועיי"ש שכתב דאי"ז כדעת הרשב"א דהא דפירות שבתוך הסעודה אין טעונין ברכה לאחריהן הוא משום דבאין לגרור, דלדידי' אף דאחר נט"י הוי תחילת קביעות הסעודה, הרי מ"מ יין ההבדלה לא בא כלל לצורך הסעודה וצריך לברך לאחריו. [↑](#footnote-ref-1092)
1092. בד' הפנ"י והצל"ח בסוגיין משמע דהא דיין דקודם נטילה אינו פוטר ליין שבתוך המזון הוא משום דהנט"י הויא הפסק, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-1093)
1093. בד' הגר"א בסימן רצ"ט ס"ח מבו' דגם התוס' בפסחים ק' ב' מודו לזה, וזהו שפירשו דבכה"ג שפוטר את היין שבתוך המזון אף היין שלפני המזון נפטר בברהמ"ז וע"כ שפיר הוא פוטר את היין שבתוך המזון. [↑](#footnote-ref-1094)
1094. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ התוס' דאם הבדיל קודם נטילה אז ודאי צריך לברך אחריו ברכה מעין ג', ואי נימא דכונה מהניא מ"ט צריך לברך, הרי בידו לכוין בברכתו לפטור מה שישתה אח"כ ולא יברך עלי, והכיח כן עוד ממש"כ הב"י והב"ח דהרוצה להסתלק מן הספק יתכוין שלא לפטור ואם כשנתכוין לפטור מהני לכו"ע הול"ל שיתכוין לפטור ויסתלק בזה מן הספק. [↑](#footnote-ref-1095)
1095. הגר"ז בקו"א שם סק"ו כתב דלמש"כ שם דטעם הא דיין דקודם נטילה אינו פוטר ליין שבתוך המזון הוא משום דנתחייב לברך עליו מעין ג', והא דיין דאחר נטילה פוטר הוא משום דהוא נפטר בברהמ"ז, י"ל דמש"כ המג"א דכל ששתה יין אחר שקבע עצמו לסעודה הוי כלאחר נטילה, הוא משום דכל שקבע עצמו לסעודה הו"ל כבתוך הסעודה וא"צ ברכה לאחריו, וזה חידוש רב דדברים הבאים לאחר שקבע עצמו לסעודה אין טעונין ברכה לאחריהן. [↑](#footnote-ref-1096)
1096. הפמ"ג שם סק"ו כתב דמש"כ התוס' דאין לחלק בין קידוש להבדלה אע"ג דיש חילוק בין קודם נט"י דהוי הפסק משא"כ לאחר נט"י אין לחלק, ושמא הוא מתפרש כד' הצל"ח והפנ"י דלענין קודם נט"י סגי בהא דלכתחילה בעינן שיהא הקידוש במקום סעודה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1097)
1097. אך למש"כ הגר"ז דהא דיין דקודם נטילה אינו פוטר יין שבתוך הסעודה הוא משום דנתחייב לברך עליו מעין ג', לכאו' מה"ט הוא דיין קידוש דקודם נטילה פוטר ליין שבתוך הסעודה כיון דא"צ לברך לאחריו, וכמש"כ השו"ע בסימן ער"ב ס"י. [↑](#footnote-ref-1098)
1098. הפרישה בסימן קע"ד סק"א עמד בזה דהיאך מותר לשתות בין נט"י להמוציא אף לדעת הסוברים דא"צ לסמוך ברכה ונטילה לברכת המוציא היינו דוקא להפסיק בדברים ולא להפסיק במעשה השתי', וכתב דמש"כ התוס' נט"י ל"ד אלא ר"ל גם אחר בציעת המוציא, וצ"ל לפ"ז דאף דכבר אכל מפרוסת המוציא אכתי חשבינן לי' כיין שקודם הסעודה, - ועמש"כ בזה הא"ר שם סק"ו. [↑](#footnote-ref-1099)
1099. אך הפרישה שם סק"א כתב דמודו התוס' דיין שקודם נטילה פוטר ליין שבתוך המזון, ורק יין הבדלה שהוא למצוה אינו פוטר, ועיי"ש במש"כ לפרש לל' התוס', ועמש"כ בזה הא"ר שם סק"ו והמגן גבורים סק"ד. [↑](#footnote-ref-1100)
1100. ואמנם הנה לפ"ז כל מה שהכריע השו"ע דיין שקודם נטילה פוטר ליין שבתוך המזון, הוא ביין דאינו טעון ברכה לאחריו, אך השותה שאר משקין קודם נטילה דטעונין ברכה לאחריהן, כמש"כ הגר"ז שם ס"ו, יש לחוש לדעת התוס' דאין פוטרין למשקין שבתוך המזון, - ומש"כ השו"ע שם ס"ז דישתה מים קודם נטילה כדי לפטור את המשקין ששותה בתוך הסעודה, הוא משום דהתם דשותה מים פחות מכשיעור דלא נתחייב לברך עליהן ברכה אחרונה, שפיר הם פוטרין את המשקין שבתוך המזון. [↑](#footnote-ref-1101)
1101. המגן גבורים שם סק"ה תמה ע"ז דכיון דיין דקודם נטילה אינו פוטר ליין שבתוך המזון, משום שאינו נמשך לסעודה והו"ל ככוס בפנ"ע, א"כ מ"ט יפטור ליין שלפני המזון לאחר הנטילה, - ובדעת הא"ר צ"ל דהא דיין דקודם נטילה אינו פוטר יין שבתוך המזון הוא משום דיין דקודם נטילה אינו שייך לסעודה ואינו פוטר ליין שהוא מכלל הסעודה, וע"כ היינו רק דאינו פוטר ליין שבתוך המזון דהוא מעיקר הסעודה, אך שפיר הוא פוטר ליין שקודם המזון דאינו מעיקר הסעודה, ואף דהיין שקודם המזון שייך לסעודה, מ"מ כיון שאינו מעיקר הסעודה הוא נפטר בברכת היין דקודם נטילה. [↑](#footnote-ref-1102)
1102. הפמ"ג שם הוכיח כן ממש"כ התוס' דיין שלפני המזון פוטר יין שבתוך המזון דכבר נטל ידיו והכי משמע בסמוך מתוך הברייתא דכיצד סדר הסיבה, ופירש לדבריהם דהיינו דהא דהתם חוזר ומברך על היין דאחר נט"י ואינו נפטר בברכה שבירך על היין קודם נט"י, הוא משום דיין דקודם נטילה אינו פוטר ליין שאחר נטילה, וזה דלא כמש"כ התוס' לקמן דהא דחוזר ומברך הוא משום שינוי מקום, - ועיי"ש שכתב דלדעת המג"א דהתוס' התם לא פליגי ע"ד התוס' הכא צ"ל דמש"כ התוס' הכא דכן משמע מברייתא היינו דהתם מצינו שהי' דרכם לשתות יין לפני המזון לאחר נטילה, וע"כ מתפרש כן מתניתין דבא להן יין לפני המזון. [↑](#footnote-ref-1103)
1103. לו"ד המג"א הי' מקום לומר דכל עיקר הא דיין שקודם נטילה אינו פוטר ליין שבתוך המזון, הוא משום דיין שבתוך המזון בא מחמת הסעודה, וכל הא דטעון ברכה הוא משום דיין גורם ברכה לעצמו, ומשא"כ במשקין שבתוך הסעודה דלדעת הרא"ש ודעימי' טעם הסוברים דמברכין עליהן משום דאינם באים מחמת הסעודה, וכ"כ המ"ב בסימן קע"ד סקל"ג, וע"כ שפיר הם נפטרין בברכה שבירך על המים קודם נטילה [↑](#footnote-ref-1104)
1104. הפמ"ג באש"א שם סקי"ד כתב בדעת המג"א דלא ניח"ל בזה דהוא משום דהשו"ע בסימן קס"ו ס"א כתב דטוב ליזהר שלא להפסיק בין נט"י להמוציא, והרי דקי"ל דעיקר דמותר להפסיק, וא"כ הול"ל שיברך על המים קודם המוציא כדי לצאת ידי דעת התוס'. [↑](#footnote-ref-1105)
1105. ועיי"ש שהוסיף שהרי לדעת רוב הפוסקים והתוס' מכללם א"צ לברך על המשקין שבתוך הסעודה, וע"כ אף דחיישינן לדעת החולקים, מ"מ אין לחוש לד' התוס' דשתי' דקודם נטילה אינה פוטרת לשתי' שבתוך המזון, שהרי להתוס' גופייהו א"צ לברך כלל על המשקין בסעודה, וממ"נ אנו יוצאין בזה ידי כל הדעות. [↑](#footnote-ref-1106)
1106. אך אין נראה כן בד' המ"ב שהביא להך דינא דיין שלפני המזון דעלמא פוטר אף קודם נטילה ליין שבתוך המזון בשם המג"א, ולכאו' הטעם שכתב בזה אינו כד' המג"א גופי' שכתב עפי"ז דגם שאר משקין שקודם נטילה פוטרין, - ושמא י"ל לדעתו דמש"כ המג"א דגם שאר משקין שקודם נטילה פוטרין, היינו דכיון דשותה את המים כדי לפטור את המשקין שבתוך הסעודה שייכי המים לסעודה, וזה ע"ד מש"כ המ"ב בסימן קע"ו סק"ב מצינו דכל שפוטר בפירות דקודם הסעודה לפירות שבתוך הסעודה הוו אף הפירות שקודם סעודה צורך סעודה וא"צ לברך לאחריהן, אך צ"ל דל"ד לגמרי להתם, דהתם הוא אף כשלא הי' מטרת אכילתן כדי לפטור את הפירות שבתוך הסעודה, והכא הוא רק כששתייתו היא לשם כך, דאל"כ הרי אף יין הבדלה הי' שייך לסעודה והי' מועיל לפטור את היין שבתוך המזון. [↑](#footnote-ref-1107)
1107. וזה למש"נ לעיל בהערה להוכיח מד' המג"א דהא דיין שקודם נטילה אינו פוטר ליין שבתוך המזון, אי"ז משום דיין שבתוך המזון בא מחמת הסעודה, וכל הא דטעון ברכה הוא משום דיין גורם ברכה לעצמו, אלא אף שאר משקין שאינם באין מחמת הסעודה אינם נפטרין במה שבירך קודם נטילה, ולפ"ז הדין נותן דאף דפירות שבתוך הסעודה אינם באין מחמת הסעודה, מ"מ אין נפטרין במה שבירך על הפירות קודם נטילה. [↑](#footnote-ref-1108)
1108. ואף למש"נ לעיל בהערה דלדעת המ"ב צ"ל דאף בשאר משקין שאינם באים לגרור תאות האכילה, מ"מ כל ששותה כדי לפטור את המשקין שבתוך הסעודה שייכי לסעודה, הרי מ"מ כ"ז הוא כשעיקר שתייתו היא לצורך כך, וכדחזינן דיין הבדלה דקודם נטילה אינו פוטר ליין שבתוך המזון, ולא אמרינן דאדרבה יפטור ליין שבתוך המזון ועי"ז יהא יין ההבדלה שייך לסעודה. [↑](#footnote-ref-1109)
1109. ונפ"מ רבתא בזה הוא למש"כ הביאוה"ל בסימן קע"ד ס"ד דאף למש"כ השו"ע דיין שקודם המזון פוטר ליין שבתוך המזון היינו כששתה סמוך להמזון, אך כל ששתה מופלג מן המזון אינו פוטר יין שבתוך המזון לכו"ע, ונתבאר לעיל, ולכאו' ה"נ אם אכל פירות מופלג מן המזון אינו פוטר לפירות שבתוך הסעודה, - אך אי נימא דכל נידון התוס' הוא רק בשתי' ובאכילה ליכא להך דינא, הרי דה"נ בהא דמודו כו"ע דאם שתה מופלג מן הסעודה אינו פוטר ליין שבתוך המזון היינו רק בשתי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1110)
1110. וגדולה מזו כתב הגר"ז בסימן קע"ז ס"ו דלדעת הסוברים דאף כשנטל מים אחרונים או שאמר הב לן ונבריך כל שחוזר ונמלך לאכול פת מותר לאכול בלא ברכה, אף יכול לאכול לכל הדברים שנפטרו בברכתה, ורק כשאינו חוזר לאכול פת וידיו מסולקות ממנה הוא דאין שאר דברים נפטרין בברכתה אע"פ שלא סילק דעתו מהן, וכ"כ החזו"א בסימן כ"ז סק"ב. [↑](#footnote-ref-1111)
1111. ולד' הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א בכה"ג צריך לברך לפניו מדינא דדברים הבאים לאחר הסעודה דטעונין ברכה לפניהן, וכמש"נ לעיל, אך כל שחוזר ואוכל פת ליכא לה"ט, ובכה"ג י"ל דא"צ ברכה אף לפניו. [↑](#footnote-ref-1112)
1112. ועד"ז כתב תר"י בהא דתנן דבירך על הפרפרת שלפני המזון פטר את הפרפרת שלאחר המזון ואתא לאשמועינן שהפת של סעודה אינו פוטר אותו, דהא דאיצטריך לאשמועינן דאין הפת פוטרת אותו אף דגם אם הי' אוכל פת הי' צריך לברך, היינו משום שמנהגם הי' לאכול את הפרפרת אחר סילוק השולחן, וע"כ ס"ד דברכת המוציא פוטרתו שאין סילוק לפרפראות כמו שיש לפת מפני שהפת אין דרך לאכול אחר סילוק השולחן אבל הפרפראות דרך לאוכלם אח"כ וכמאן דאכיל להו בתוך הסעודה דמי וברכת הפת תפטור אותם. [↑](#footnote-ref-1113)
1113. כ"כ הא"ר בסימן קע"ט סק"א בדעתו, - אך השעה"צ שם סק"ה עמד בזה ממש"כ הבה"ג שם לעיל מינה דהיכא דאכלו וגמרו סעודתיהו וסליקו תכא ומשו להו מים אחרונים אסיר להו למיכל מידי עד דמברכין ברהמ"ז, וכתב דשמא מכוון הבה"ג הוא בשעת הדחק דבכה"ג אם רוצה לאכול ולשתות צריך ברכה. [↑](#footnote-ref-1114)
1114. הגר"א שם כתב לפ"ז, דלפ"מ שחזר בו רש"י בחולין פ"ו ב' וס"ל דהיסה"ד אינו מזקיק ברכה לאחריו, י"ל דאף כשנטל ידיו מותר לאכול בברכה לפניו. [↑](#footnote-ref-1115)
1115. הט"ז שם סוסק"א תמה ע"ז דאף דהכין עצמו מ"ט אין יכול לחזור בו שהרי אין כאן הזכרת ש"ש לבטלה. [↑](#footnote-ref-1116)
1116. אך לכאו' יש מקום לפרש לד' תר"י כמש"כ הרשב"א ודעימי' דהא דאחר נט"י אסור לאכול הוא משום דקיבל עליו לברך, וזה עצמו דינא דתיכף לנטילה ברכה דכיון שקיבל עליו לברך צריך לברך מיד ואסור להפסיק, ונפ"מ דלא יועיל שיפסיק ויחזור ויטול ידיו. [↑](#footnote-ref-1117)
1117. ובדרכים אלו תליא ביאור הא דמייתינן הכא דאחר נט"י אסור לאכול מהא דתיכף לנט"י ברכה, דלדעת הסוברים דאף אחר נט"י מותר לאכול ולשתות כשמברך לפניו, צ"ל דהא דמייתינן מהא דתיכף לנט"י ברכה דאחר נט"י צריך לברך לפניו, היינו דעיקר הא דנט"י הוי היסה"ד מסעודתו הוא משום דתיכף לנט"י ברכה, וכל שנטל ידיו דעתו לברך ברהמ"ז מיד, וע"כ הו"ל היסה"ד מסעודתו, - אך לדעת הסוברים דאף לאחר נט"י אסור לאכול ולשתות עד שמברך ברהמ"ז, משמע בד' רש"י דהא דתיכף לנט"י ברכה אי"ז הגורם להא דנט"י הוי הפסק סעודה, אלא אדרבה מכח הא דכשנוטל ידיו כדי לברך הוי הפסק סעודה, ע"כ הוא דבעינן שיהא תיכף לנט"י ברכה ואסור לאכול עד שיברך, ולדעת הרשב"א היינו דכיון דכשנטל ידיו ע"ד לברך קיבל עליו לברך, ע"כ הוא צריך לברך מיד ואסור להפסיק, ולדעת הב"י היינו דכיון דדינא הוא דתיכף לנט"י ברכה, ע"כ הו"ל כמו שהתחיל בברכה ואסור להפסיק, ולדעת הט"ז היינו דאסור להפסיק כדי שתהא הברכה סמוכה לנט"י. [↑](#footnote-ref-1118)
1118. ועיי"ש שכתב דגם מש"כ הטור דמותר לאכול ולשתות כשמברך עליו תחילה, היינו משום דיטול ידיו שנית אח"כ ויתקיים בזה דינא דתיכף לנט"י ברכה. [↑](#footnote-ref-1119)
1119. הביאוה"ל שם ד"ה עד שיברך ברהמ"ז כתב דבד' הגר"א מבו' דגם לדעת תר"י אסור לאכול ולשתות אף אם יחזור ויטול ידיו אח"כ, וצ"ע אם הוא משום דס"ל דגם לדעתו הא דאסור לאכול ולשתות הוא משום דקיבל עליו לברך וכו', או דאף דהטעם הוא משום דבעינן תיכף לנטילה ברכה, מ"מ כיון שנטל כבר לשם מים אחרונים דינא הוא דצריך לסמוך הברכה לנטילה זו ול"מ שיחזור ויטול ידיו אח"כ. [↑](#footnote-ref-1120)
1120. צ"ע במה שנקט הביאוה"ל כן לעיקר, שהרי דעת הראב"ד ותר"י והרשב"א והר"ן דאף אם גמר בלבו מלאכול א"צ לברך, וגם הב"י והדרישה והלח"מ נקטו דמה שאמרו בסוגיין דגמר מותר לאכול היינו אף כשגמר בלבו שלא לאכול, וזהו דקשיא להו ע"ד הרמב"ם מהכא, וכ"כ השבילי דוד שם סוסק"א דרוב הפוסקים פליגי ע"ד הרמב"ם, אך שמא טעמא דהביאוה"ל הוא משום דלדעת הרא"ש מוכח מהא דבנמלך מברך על כל כוס כס דכל דגמר בלבו מלאכול צריך לברך, וכמש"כ הבית מאיר שם, (ונתבאר להלן). [↑](#footnote-ref-1121)
1121. המ"ב שם סק"ח כתב דהיינו דכל הא דכשחוזר ושותה צריך לחזור ולברך היינו רק כשלא חזר גם לאכילה, אך כל שחזר גם לאכילה א"צ לברך גם על השתי', וכ"כ המאמ"ר שם סק"ג בדעת הב"י, - אך הגר"ז שם ס"ב ובסדר ברכה"נ פ"ה ה"ג כתב דכל הא דכשחזר לאכילה א"צ לברך על השתי', הוא כשמחמת אכילה זו נגרר לשתות, אך אם צמא לשתות מחמת אכילתו הראשונה צריך לברך. [↑](#footnote-ref-1122)
1122. ובדעת הרשב"א והר"ן י"ל דמודו דכל דמעיקרא לא הי' בדעתו אלא על ככר זה צריך לברך על ככר אחר, אלא שפירשו למה שאמרו דנמלך אנא כמש"כ האו"ז בסימן קנ"ו בשם ר"ח דהיינו דכיון ששתה כוס אחד הסכים בדעתו שלא לשתות יותר והפצירו בו ונמלך לשתות כוס אחר, ועד"ז כתב בפי' רשב"ם בפסחים שם, והרי דמעיקרא בירך בסתם ואחר ששתה נמלך, וזהו דקשיא להו מהא דגמר מותר לאכול, וכן משמע קצת בד' הרשב"א שם שכתב בדין נמלך בשחיטה דכיון שסילק דעתו מלשחוט צריך לחזור ולברך, ומשמע דאיירי כשהסיח דעתו אחר השחיטה, - אך מד' האהעו"ז בסימן קע"ט ס"א שתמה ע"ד הט"ז מבו' דס"ל דאין לחלק בזה, וכ"נ בד' הב"י ביו"ד סימן י"ט ס"ז שלא חילק בזה, ונתבאר בדף מס' 61. [↑](#footnote-ref-1123)
1123. ועיי"ש שכתב דאף שאמרו התם דהוו יתבי בסעודתא וגם מדאמרו לי' הב לן ונבריך משמע שהיתה שם אכילה, היינו דאכלו קצת כדי למתק השתי', אך עיקר קביעותם היתה לשתי'. [↑](#footnote-ref-1124)
1124. ועיי"ש שכתב דבזה ניחא מש"כ הרא"ש בסו"ס ל"א בדין הב לן ונבריך דיש מחלקין בין שתי' לאכילה ולא מסתבר, ותיקשי מהא דנמלך מברך על כל כוס וכוס, והרי דחלוק שתי' מאכילה, ועמד ע"ז הבית מאיר שם, עיי"ש, ולהנ"ל ניחא דרק בהב לן ונבריך דהוא נמלך מעיקר הסעודה ואינו נמלך משתי' בפנ"ע אין לחלק בין שתי' לאכילה, דאם אי"ז היסה"ד מאכילה, אף ליכא היסה"ד משתי', שהרי לא הסיח דעת משתי' בפנ"ע אלא שהסיח דעת מעיקר סעודתו, ואם אי"ז היסה"ד ועדיין הוא בסעודתו, ליכא היסה"ד כלל משתי', אך בהא דנמלך מברך על כל כוס וכוס דהוא נמלך משתי' בפנ"ע שפיר יש לחלק בין שתי' לאכילה. [↑](#footnote-ref-1125)
1125. ולכאו' כ"ה מוכרח, שהרי בפסחים שם אמרו דהוו יתבי בסעודתא, אך י"ל כמש"כ הב"י שאכלו קצת כדי למתק השתי' ועיקר קביעותם הי' לשתי', וגם בההיא דאביי לקמן בע"ב משמע דאיירי בתוך הסעודה, ובע"כ דגם בתוך הסעודה אם נמלך מן השתי' בפנ"ע הו"ל היסה"ד. [↑](#footnote-ref-1126)
1126. וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בחולין בהמש"ד דכל שאמר הב לן ונבריך עקר דעתי' ממשתיא וממיכלא ואסור לאכול, וע"כ א"א להצטרף עמהם לזימון אחר שאמרו הב לן ונבריך, כיון דאי מייתו להו מידי לא מצו אכלי מיני', - ולכאו' כ"ה מוכרח ממש"כ הרשב"א והר"ן שם לדון אם בהב לן ונבריך מותר לשתות בלא לברך ברהמ"ז, ואם לא עקר דעתו מאכילה והוא רשאי לאכול, היאך מצינו לחייבו לברך ברהמ"ז, וכמש"כ כן הבית מאיר בסימן קע"ט, אך בד' הב"י שם מבו' דאף אם אינו נאסר אלא בשתי' י"ל דצריך לברך ברהמ"ז, וזהו שכתב לדון בדעת הרמב"ם אם בהב לן ונבריך נאסר אף בשתי', אך דכתב הרמב"ם דאסור לשתות עד שיברך ברהמ"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1127)
1127. ואך דהא"ר כתב דהרשב"א והר"ן לא חילקו כלל בין אכילה לשתי', וט"ס נפלה בד' הרשב"א, - אך האהעו"ז כתב דחילקו בין אכילה לשתי' משום דקשיא דמ"ש דנמלך מברך על כל כוס וכוס מהא דגמר מותר לאכול, אך בהב לן ונבריך הוי סילוק אף מאכילה, דלא מצינו לדעתם לחלק בין אכילה לשתי' בתוך הסעודה. [↑](#footnote-ref-1128)
1128. שו"ר בס' המכתם בפסחים ק"ג ב' שפירש בד' הראב"ד בהשגות דאף באמר הב לן ונבריך אי"ז הפסק אלא לענין שתי' ולא לענין אכילה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1129)
1129. וזהו שפירש"י בסוגיין דלמ"ד דגמר אסור מלאכול היינו עד שיברך ברהמ"ז, ופירש דהוא משום דהסיח דעת מברכה ראשונה ומסעודתי', והרי דבכל היסה"ד צריך לברך תחילה ברכה אחרונה על מה שאכל, - אך הדרכ"מ בסימן קע"ט סק"א כתב די"ל בדעת רש"י ורשב"ם דרק בהב לן ונבריך צריך ברכה אחרונה, אך בהיסה"ד מודו דא"צ ברכה אחרונה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1130)
1130. וזהו שהק' ממה שאמרו בחולין ק"ז ב' דהשמש מברך על כל פרוסה ופרוסה לפי שמסיח דעתו ולא משמע שיצטרך בכל פעם לברך ברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-1131)
1131. וכ"כ המאירי בסוגיין דמי שאין רגיל ליטול ידיו קודם ברכה הולך אחר מה שהוא אצלו סילוק הדעת שלא לאכול, וצ"ע ממש"כ לעיל מינה דהא דנט"י הוי סילוק יותר מהב לן ונבריך הוא משום דעשה מעשה, וא"כ אף כשאין רגיל ליטול ידיו הי' בדין שלא יועיל סילוק הדעת בלא מעשה, - ואך דבדבריו משמע דהא דכשנטל ידיו אסור לאכול אי"ז משום שקיבל עליו לברך, אלא הוא משום דהוא סילוק גמור מאכילתו, והב לן ונבריך אי"ז סילוק גמור. [↑](#footnote-ref-1132)
1132. ושמא י"ל דהוא משום דהב לן ונבריך הוי דיבור בעלמא, וע"כ לא חשיב כקבלה גמורה לברך, ומשא"כ בנט"י דהוא ע"י מעשה, וכ"כ המאירי בתו"ד דהא דאחר נט"י אסור לאכול אף בברכה הוא משום דהוא ע"י מעשה, ואך דבדבריו מבו' דמה"ט הו"ל סילוק הדעת טפי. [↑](#footnote-ref-1133)
1133. ויש להוסיף, דהרא"ש בחולין פ"ו סימן ו' כתב דכל ששחט והסיח דעתו צריך תחילה לכסות את השחיטה הראשונה, וכתב דל"ד דבהיסה"ד א"צ לברך תחילה ברהמ"ז, דהתם ברהמ"ז אינו גמר מעשה אלא שנותן הודאה ושבח להקב"ה על הנאתו וסגי בהודאה אחת על ב' אכילות, אבל מעשה הכיסוי היא גמר מעשה השחיטה וכיון שנסתלקה שחיטה ראשונה צריך לגומרה קודם שיתחיל שחיטה אחרת, - וי"ל דבזה הוא שנחלקו רש"י ודעימי' וס"ל דבעינן שתהא ברהמ"ז בגמר האכילה, ואין להפסיק בין האכילה לברהמ"ז באכילה אחרת, ואף דלא חששו להפסק בין האכילה לברהמ"ז, הרי גם לא חששו להפסק בין השחיטה לכיסוי, ומ"מ אסור להפסיק בשחיטה אחרת, דבעינן שיהא הכיסוי גמר שחיטה זו, וה"נ אסור להפסיק בין האכילה לברהמ"ז באכילה אחרת. [↑](#footnote-ref-1134)
1134. בהך מילתא אם איכא חשש הפסק בין אכילתו לברכה אחרונה, מצינו שנחלקו הראשונים בדין ברכה אחרונה בד' כוסות בליל פסח, והטור בסימן תע"ד הביא הדעות בזה, - ובסידור רש"י סימן קי"ט כתב דכל ששתה יין בתוך סעודתו מברך עליו מעין ג' קודם ברהמ"ז, וכ"כ התורי"ד בפסחים ק"א ב' בשמו, וכ"ה מבו' בפי' רשב"ם בפסחים ק"ג ב' דאם הי' צריך לברך על היין לאחריו הי' מברך עליו קודם ברהמ"ז, וצ"ב דמ"ט מברך עליו קודם ברהמ"ז ולא אחר ברהמ"ז, ואדרבה מדיני קדימה הי' בדין דברהמ"ז קודם למעין ג', ולכאו' הוא משום הפסק, ועמש"נ בדף מס' 58 בהערה בד' התוס' רי"ח והרשב"א והרא"ש בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1135)
1135. לכאו' מכוון דבריו, דאף דעיקר הא דהיסה"ד מחייב בברכה לאחריו אי"ז מכח הא דא"א לפטור ב' אכילות בברכה אחת, דזה אינו טעם כלל היכא שבא לאכול מין אחר דבלא"ה אין ברכתו שוה, אלא הוא משום דכבר נתחייב בברכה לאחריו, מ"מ כ"ז הוא משום דאין ב' אכילות נפטרות בברכה אחת, דאם היו ב' אכילות נפטרות בברכה אחת, הרי דדינו הוא לברך לאחר אכילתו השני' ועדיין לא נתחייב בברכה אחרונה, ורק משום דאין ב' אכילות נפטרות בברכה אחת הוא דנתחייב כבר בברכה אחרונה. [↑](#footnote-ref-1136)
1136. הראב"ד שם הוכיח כן ממה שמצינו ברהמ"ז אחד עולה לאכילת הפת שצריכה המוציא ולאכילת דייסא הבאה בתוך הסעודה שטעונה במ"מ, וכן לתאנים וענבים הבאים בתוך הסעודה שטעונין ברכה לפניהן וברהמ"ז אחת פוטרתן, - אך בד' הבעה"מ י"ל דלאו כללא הוא דכל שבירך ב' ברכות לפניו צריך לברך ב' ברכות לאחריו, דמה שבירך עליו ב' ברכות מחלקו גם לענין ברכה אחרונה, אלא היינו דכל שצריך ב' ברכות המוציא לפניו משום דהוי ב' סעודות אינו נפטר בברהמ"ז אחת, אך כל דהוי סעודה אחת, אלא דכיון דהוא מינים חלוקין מברך על כל אחד ברכה לעצמו, שפיר סגי להו בברהמ"ז אחת, וי"ל דהראב"ד מודה לזה, אלא דאזיל לטעמי' דהא דטעונין ברכה לפניהן הוא משום שלא קבע סעודתו עליהן, והא דאין טעונין ברכה לאחריהן הוא משום דאחר שנקבעו נעשו כעיקר סעודה ונפטרו בברהמ"ז, (וכמש"כ בס' הבתים הל' ברכות ש"ד בשמו), ומזה נלמד דאף דלענין ברכה שלפניהם לא חשיבי מכלל הסעודה מ"מ לענין ברכה שלאחריהן חשיבי מכלל הסעודה, וה"נ י"ל בהפסק בסעודה. [↑](#footnote-ref-1137)
1137. ועיי"ש שכתב דאף לדעת רש"י דהיסה"ד מזקיק לברך ברכה אחרונה על מה שאכל, היינו לכתחילה, אבל בדיעבד אם אכל ב' אכילות מודה דאינו מברך אלא אחת לאחריהם, - אך בסידור רש"י שהבאנו לעיל משמע להדיא דאף בדיעבד אין יין שבתוך הסעודה נפטר בברכה שמברך אחר היין שלאחר הסעודה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1138)
1138. הט"ז שם סק"ב כתב בדעת הגאון דהא דסגי בברהמ"ז אחת הוא משום דבשעה שמתחיל לאכול שנית הו"ל כאילו אכל הכל בפעם אחת כיון שהשביעה הראשונה קיימת, ומשא"כ באשר יצר דלאו בדידי' תליא מילתא לומר אטיל מים עוד, א"כ כל הטלת מים נחשב למעשה בפנ"ע ולא שייך לומר דהכל יהי' נחשב לפעם אחת, ונתחדש בדבריו דהא דסגי בברהמ"ז אחת אף כשהסיח דעתו, אי"ז משום דאף ב' אכילות חלוקות סגי להו בברהמ"ז אחת, או דהוא משום דלענין זה חשבינן להו כאכילה אחת. [↑](#footnote-ref-1139)
1139. משמע דרק אם באה לו ארוחה משם רשאי לאכלה דאין סילוקו נקרא סילוק "לענין זה", אך כל שלא באה לו ארוחה משם אינו רשאי לחזור ולאכול, דסילק עצמו משולחנו, - וזה דלא כמש"כ בס' מנחת שמואל בסוגיין דכיון דאתכא דריש גלותא סמכינן ע"כ מותר לאכול אף אם לא נשלח מריש גלותא, והביאוה"ל בסימן קע"ט ס"ב ציין לדבריו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1140)
1140. הערוה"ש שם ס"ה כתב דלא משמע כן מל' הפוסקים, וצ"ע דמה מקום י"ל דאף בכה"ג ל"ה היסה"ד. [↑](#footnote-ref-1141)
1141. והנה אמנם ל' התוס' הא דיכול לחזור ולאכול "עם בעה"ב", וכ"כ המג"א שם דודאי דעתו אם ירצה בעה"ב לאכול ולשתות עמו יאכל וישתה עמו, וכ"כ הפמ"ג שם, והביאוה"ל שם כתב דמשמעות ל' המג"א דאינו רשאי לחזור ולאכול אלא כשבעה"ב אוכל ושותה עוד, - אך משמע דלא פסיקא לי' ד"ז, והיינו משום די"ל דאף דעיקר הא דלא הסיח דעתו הוא מכח דאם ירצה בעה"ב לאכול ולשתות עמו יאכל וישתה עמו, מ"מ מכח זה כבר אי"ז היסה"ד כלל מאכילה, וע"כ אף אם רוצה לאכול ולשתות לבדו רשאי. [↑](#footnote-ref-1142)
1142. אך שמא יש מקום לפרש דדבריו קיימי על מש"כ התוס' דדאם אמר בעה"ב הב לן ונבריך כולן אסורין, וע"ז כתב דה"נ אם אמר גדול השלחן, וכ"נ בד' הא"ר שם דע"ז הוא דקיימי דבריו. [↑](#footnote-ref-1143)
1143. ואמנם בהא דאתכא דריש גלותא סמכינן לכאו' אי"ז משום דהוא מוכרח לאכול ממה שישלח לו, והיינו משום דהתם דיודע דשמא ישלחו לו מאכלים אחרים אינו מסיח דעת כלל, אך באורח כל הא דאינו מסיח דעתו הוא רק משום דאם ירצה בעה"ב לאכול ולשתות עמו כל מה שיאמר לך בעה"ב עשה, וכל דליכא לה"ט הוא מסיח דעתו, - אך בגונא דאין יודע האורח אם יביא בעה"ב מאכלים אחרים, לכאו' דמי להא דאתכא דריש גלותא סמכינן, ול"ב להא דהוא מוכרח לאכול, ונפ"מ בזה הוא במה שדנו חכמי הדור אם אמרינן דאתכא דאשתו סמיך, ולהנ"ל יש מקום לחלק בזה בין האופנים. [↑](#footnote-ref-1144)
1144. ואמנם ל"ד למש"כ המג"א דכל שהסיח דעתו בבירור שאף שיאכל וישתה בעה"ב לא יאכל וישתה עמו ונמלך אח"כ צריך לברך, דהכא ל"ה דעתו דאף אם יהא צריך לאכול אפיקומן לא יאכל, אך מ"מ כיון דעיקר הא דמהני הא דאתכא דריש גלותא סמכינן הוא דעדיין דעתו לאכול ואינו מסיח דעת כלל, הרי דכל ששכח שלא אכל אפיקומן ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-1145)
1145. צ"ע דלפ"ז נמצא דמש"כ התוס' דאם שכח לאכול אפיקומן ואמר הב לן ונבריך אי"ז היסה"ד משם דאתכא דרחמנא סמכינן, אי"ז חד דינא עם מה שאמרו דאתכא דריש גלותא סמכינן, ואי"ז במשמעות ד' התוס', וכ"ה להדיא בד' ר"פ בהגהת סמ"ק שכתב ללמוד להך דינא דאתכא דרחמנא סמכינן ממה שאמרו הכא דאתכא דריש גלותא סמכינן, וכ"כ הנימו"י בסוגיין. [↑](#footnote-ref-1146)
1146. לכאו' י"ל בזה בע"א, דעיקר הא דאורח שאמר הב לן ונבריך ל"ה סילוק, אי"ז משום דבפועל הי' דעתו שאם ירצה בעה"ב לאכול ולשתות עמו יאכל וישתה עמו, אלא הוא משום דסתמא דמילתא הוא תולה דעתו בדעת בעה"ב, וכ"כ הביאוה"ל בסימן קע"ט ס"ב (ד"ה עד שיאמר בעה"ב) דהוא מבטל דעתו לדעת בעה"ב, וה"נ הוא בליל פסח דכיון שאכילתו בלילה זה הוא לקיום מצוות הלילה,ע"כ סתמא דמילתא הוא תולה דעתו בדעתא דרחמנא, וע"כ אף ששכח לאכול אפיקומן, מ"מ כיון דדעתא דרחמנא דיאכל אפיקומן, אי"ז סילוק, ול"ד לאורח הסיח דעתו בבירור שאף שיאכל וישתה בעה"ב לא יאכל וישתה עמו דלהדיא לא תלה דעתו בדעת בעה"ב, אך צ"ע אם הוא מתישב גם בהא דאתכא דריש גלותא סמכינן. [↑](#footnote-ref-1147)
1147. בתשו' שערי ישועה לבעל הפרח שושן שער ד' סימן א' דקדק כן מל' השו"ע, וכתב דהשו"ע לטעמי' שם ס"א דאחר שנטל ידיו אינו יכול לאכול ולשתות עד שיברך ברהמ"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1148)
1148. ויש להוסיף, דהתם הרי בלא"ה הסיח דעתו לגמרי כיון דשכח שלא אכל אפיקומן ואין דעתו לאכול עוד, ואפ"ה אמרינן דכיון דאתכא דרחמנא סמכינן אי"ז היסה"ד, וע"כ ה"נ הוא כשנטל ידיו, ומשא"כ באורח דכל הא דאי"ז היסה"ד הוא משום דדעתו דאם ירצה בעה"ב לאכול ולשתות עמו יאכל וישתה עמו, ע"כ כל שנטל ידיו ואין דעתו לחזור ולאכול עם בעה"ב הו"ל היסה"ד, - ועד"ז י"ל קצת בע"א, דבאורח כל שנטל ידיו דעתו דאף אם ירצה בעה"ב לאכול ולשתות עמו לא יאכל וישתה עמו, ומשא"כ בליל פסח דאף שנטל ידיו מ"מ ודאי דאם יזכור שלא אכל אפיקומן יאכלנו. [↑](#footnote-ref-1149)
1149. למש"נ להלן מד' התורי"ד ודעימי' דברכה אחרונה מצ"ע הויא גמר וסילוק אכילתו, י"ל דמה"ט הוא דכל שבירך ברהמ"ז על אכילתו ל"מ הא דאתכא דרחמנא סמכינן, ועמש"נ בזה להלן בד' הט"ז בסימן קל"ז. [↑](#footnote-ref-1150)
1150. הערוה"ש שם כתב ללמוד לזה מהא דכשאמר האורח הב לן ונבריך אי"ז היסה"ד משום דאינו יודע אם נגמרה הסעודה, וצ"ע דבפירש"י מבו' דהא דבאורח אי"ז היסה"ד הוא משום דאין דעתו להסתלק מאכילה לגמרי, ולא משום דהוי היסה"ד בטעות, וכ"ה מבו' בד' המג"א ודעימי', וכמש"נ לעיל. [↑](#footnote-ref-1151)
1151. נתחדש בדבריו דמהני כונתו שלא לפטור את היין בברהמ"ז, וצ"ע אם הוא אף בגונא שאין בדעתו לשתות עוד, או היינו רק בכה"ג דהכא דדעתו לשתות עוד, דבכה"ג י"ל דעדיין אי"ז זמן חיובו לברך על היין לאחריו וע"כ בידו הוא שלא לפטור את היין בברהמ"ז, ועמש"נ בזה בדף מס' 81, - ובד' התוס' הרא"ש בברכות שם משמע דל"ב כלל להא דדעתו שלא לפטור את היין בברהמ"ז, אלא אף בלא"ה כיון דהכוס בידו ודעתו לשתות לא קאי ברהמ"ז על היין ששתה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1152)
1152. בס' הפרדס שער ב' כתב דהשותה מים ובירך לאחריו ובא לשתות מים אחרים צריך לחזור ולברך דכיון שבירך לאחריו כבר סילק דעתו מזה, דהא דשינוי יין א"צ הוא רק כשלא בירך לאחריו, וכתב דהגע עצמך הרי שהי' בסעודה ובירך ברהמ"ז ונמלך ורוצה לאכול יותר וכי יעלה בדעתך שאינו חייב לחזור ולברך המוציא, ומשמע דהא דברכה אחרונה מפסקת הוא רק משום סילוק דעתו, - אך צ"ע בעיקר מש"כ לדון בזה, הרי גמ' ערוכה היא דכל שבירך ברהמ"ז צריך לחזור לברך אף אם דעתו לשתות אח"כ משום דמישתא וברוכי בהדי הדדי א"א. [↑](#footnote-ref-1153)
1153. לא נתפרש בדבריהם דמ"ט אם אין היין נפטר בברהמ"ז בע"כ שבירך עליו קודם ברהמ"ז, הרי אדרבה כיון שדעתו לשתות יין לאחר ברהמ"ז א"צ לברך על היין לאחריו אלא לאחר גמר שתייתו, וגם בלא"ה צ"ע, דמ"ט צריך לברך עליו קודם ברהמ"ז ולא מצי לברך אחר ברהמ"ז, והרי אדרבה מדיני קדימה יש לברך תחילה ברהמ"ז, ואין לומר דהוא משום דאם לא יברך עליו קודם ברהמ"ז תועיל ברהמ"ז לפטרו, (עמש"נ בזה בדף מס' 47), שהרי בלא"ה כתב התוס' רי"ח דמתכוין שלא לפטור בברהמ"ז את היין ואינה עולה על היין, ושמא הוא משום דברהמ"ז הוי הפסק, וכמש"נ כן בדף מס 57 בהערה בדעת רש"י, - אך אכתי צ"ע, דא"כ מאי ניח"ל אם יין נפטר בברהמ"ז, הרי אף דהוא נפטר בברהמ"ז הרי הכא דעתו שלא לפטרו בברהמ"ז וכמש"כ התוס' רי"ח וא"כ הוי ברהמ"ז הפסק, ושמא כיון דיין נפטר בברהמ"ז, אין מוטל עליו לברך על היין קודם ברהמ"ז שהרי אדרבה דינו ליפטר בברהמ"ז, ורק אחר שבירך ברהמ"ז ונתכוין שלא לפטור את היין צריך לברך על היין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1154)
1154. לכאו' דבריו הם כדעת השבה"ל דכל הא דברכה אחרונה מפסקת הוא משום דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר וס"ל דהיינו רק בדבר שהוא גמר וסילוק, וכדעת התוס' ודעימייהו, ונתבאר בדף מס' 59, והיינו משום דהו"ל כהיסה"ד משתייתו, וס"ל דכל שטעה אי"ז כהיסה"ד, אך לדעת התורי"ד ודעימי' דברכה אחרונה מצ"ע הויא גמר האכילה, מסתברא מילתא דהיינו אף כשבירך בטעות, ורמז לזה המגן גבורים באלף המגן סימן ק"צ סק"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1155)
1155. וכ"כ הבגדי ישע שם דכיון דברהמ"ז הוי סילוק אף שדעתו לשתות את הכוס של ברהמ"ז, כ"ש דהוי סילוק אף כשבירך בטעות, והיינו דכיון דהוי סילוק אף כשדעתו לשתות את הכוס של ברהמ"ז אף שלא הסיח דעתו משתי', ה"נ הוי סילוק אף כשהי' דעתו לשתות עוד ובירך בטעות ול"מ הא דלא הסיח דעתו משתי'. [↑](#footnote-ref-1156)
1156. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ המג"א שם סק"ח דאם קרא ב' פסוקים ובירך לאחרי' דצריך לחזור ולקרות, צריך לברך לפני' ולאחרי', והרי דאף דמעיקרא הי' דעתו לקרוא כתקנת חז"ל ובירך לאחרי' מכח טעות, מ"מ כיון דבירך בדעת שלימה לגומרה של תורה הוי היסה"ד לגמרי ובעי ברוכי. [↑](#footnote-ref-1157)
1157. ועיי"ש בסק"ה שצידד דכל שלא בירך לאחרי' אלא שגללו את הס"ת א"צ לחזור ולברך, דדמי להיכא דשכח לאכול אפיקומן ונטל ידיו דא"צ לחזור ולברך משום דאתכא דרחמנא סמכינן. [↑](#footnote-ref-1158)
1158. וכ"כ השכנה"ג בהגב"י סימן רפ"ב סק"ז דהא דכה"ג א"צ לחזור ולברך הוא משום דהברכה שבירך אחר שקרא ב' פסוקים ל"ה חייב בה כיון שלא קרא כשיעור וכמאן דליתי' דמי. [↑](#footnote-ref-1159)
1159. וי"ל עוד דאף לדעת השבה"ל ודעימי' דהא דכשבירך לאחרי' צריך לחזור ולברך הוא משום דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר, ג"כ ליכא להך דינא כשבירך לאחרי' על ב' פסוקים דהוי ברכה לבטלה ואין תורת ברכה עלי', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1160)
1160. ועיי"ש בהערה שנתבאר עוד דבתשו' רש"י מבו' דאף דמהני הא דגורם ברכה לעצמו אף לגבי ברכה אחרונה, אכתי דמי לתאנים וענבים, ולמ"ד דאינם טעונין ברכה לאחריהן ה"נ יין אינו טעון ברכה לאחריו, וכ"כ רבינו דוד לקמן בסוגיין והרשב"א בברכות מ"ב א' דיין אינו טעון ברכה לאחריו משום דדמי לדברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה דאין טעונין ברכה לאחריהן, ונתבאר שם דבד' הרשב"א בכתוב שם בפירקין מבו' דלא כן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1161)
1161. והיינו שהרי כשאומר הב לן ונבריך אין דעתו לשתות קודם ברהמ"ז, וכל מה שדנו דאי"ז היסה"ד הוא משום דמנח כסא קמן ודעתן עילוי' לשתותו לאחר ברהמ"ז, אך כיון דכששותה לאחר ברהמ"ז צריך לחזור ולברך, נמצא שהסיח דעתו לגמרי משתי' הראשונה, וע"כ אף אם נמלך לשתות צריך לברך. [↑](#footnote-ref-1162)
1162. לכאו' מכוון דבריהם דהרי לדעת רש"י ודעימי' עיקר הא דאסור לשתות עד שיברך ברהמ"ז הוא משום דהסיח דעתו והיסה"ד מחייב לברך לאחריו, ונתבאר בדף מס' 57, וע"כ שפיר יש ללמוד מזה דצריך לברך על כוס של ברהמ"ז בפה"ג משום דהסיח דעתו, דאי נימא דא"צ לברך עליו לפניו דלא הסיח דעתו, ל"ה אסור לשתות עד שיברך ברהמ"ז, וצ"ב דמעיקרא מה הקשו התוס' ע"ד רש"י, הרי בד' התוס' שם מבו' דלהסוברים דצריך לברך לאחריו אי"ז דין מסוים בהב לן ונבריך אלא הוא בכל היסה"ד, וא"כ שפיר מייתינן מינה דצריך לברך בפה"ג על כוס של ברהמ"ז, (וביותר צ"ע בד' הרא"ש בחולין שהוכיח כן מהכא דמותר לשתות בלא שיברך ברהמ"ז, אף שפירש דהנידון הוא בכל היסה"ד, וכתב לדמותו לשמש שמברך על כל פרוסה ופרוסה). [↑](#footnote-ref-1163)
1163. צ"ב היאך הוא מתישב במה שאמרו בחולין שם דהא דכשאמרו הב לן ונבריך נאסרו לשתות הוא משום דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר, ולדרך זו הרי הא דנאסרו לשתות אינו כלל מכח הא דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר אלא משום שקיבלו עליהן לברך ברהמ"ז, ואך דאחר שנאסרו לשתות תו אף אחר ברהמ"ז אסורין לשתות בלא ברכה משום דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר. [↑](#footnote-ref-1164)
1164. והי' מקום לפרש דכל הא דנתחייב לברך מכח שקיבל עליו לברך, הוא רק משום שגמר את סעודתו, דאם עדיין לא גמר את סעודתו, א"א לקבל עליו לברך, ומזה הוא דמייתינן דהו"ל היסה"ד מסעודתו, - אך לפ"ז מתפרש גם הא דמייתינן מינה לעיל בסוגיין דצריך לברך בפה"ג על כוס של ברהמ"ז, והראשונים עמדו בזה ופירשו בע"א, ונתבאר בדף מס' 58, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1165)
1165. בדעת רש"י צ"ל דאזיל לטעמי' בעירובין מ' ב' ד"ה ליתבי' לינוקא דס"ל דמדין כוס של ברכה הוא שיברכו עליו בפה"ג, ואי"ז כדי שיהא בידו לשתותו, ואדרבה הא דהמברך צריך שיטעום הוא משום דאל"כ הוא גנאי וכו', וע"כ שפיר מצינו לברך על כוס אחד ב' פעמים בפה"ג אחד מדין קידוש ואחד מדין הבדלה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1166)
1166. צ"ב, דאמנם אם הי' הנידון דתהא ברכת ההבדלה הפסק בין ברכת הקידוש לשתייתו, שפיר מהני בזה הא דהיא מצוה אחרת מן הקידוש, אך כיון דהנידון הוא דתהא ברכת ההבדלה הפסק בין ברכת בפה"ג לשתייתו, מה לי דהיא מצוה אחרת מן הקידוש, ומ"ט תהא הפסק מברכת בפה"ג, והרי אף אם ל"ה מקדש על כוס זה אלא מבדיל הי' מברך בפה"ג ול"ה ברכת ההבדלה הפסק, - וצ"ל דכיון דהוצרך לברכת בפה"ג משום הקידוש, דמדין כוס של ברכה הוא שיברכו עליו בפה"ג, ע"כ כלפי ברכת בפה"ג זה הויא ההבדלה הפסק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1167)
1167. בחי' הר"ן משמע דמפרש בע"א דכל הא דברהמ"ז הוי הפסק מכח הא דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר, הוא רק מכח שנאסר לשתות גם קודם ברהמ"ז, ומשא"כ הכא דלא נאסר קודם ברכתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1168)
1168. מש"כ הרא"ש דרק שיחת חולין מפסקת וברכה אינה מפסקת, לכאו' הוא רק בברכה שדינה הוא לברכה בין זל"ז, שהרי להדיא כתב הרא"ש בהל' תפילין סימן ט"ו דהא דסח בין תפילה לתפילה חוזר ומברך הוא אף כשאמר קדושה או איש"ר, ושלא כדעת המרדכי בהל' תפילין בשם ר"ת (שהביא הב"י בסימן כ"ה ס"י) דאם ענה קדיש וברכו בין תפילה לתפילה אי"ז הפסק אחר שאין יכול להניחה עד שיענה עם הציבור, - ושו"ר עד"ז בד' הבעה"ע בהל' שחיטה מו: דדלא אשכחן ברכה דהוי הפסקה דהא קנה"ז לאו הפסקה דיין היא וכו' ול"ה הפסק אלא ברכה שאינה סמוכה לחברתה כלל. [↑](#footnote-ref-1169)
1169. הרמב"ן במלחמות שם כתב דהיינו משום דאסור לשתות באמצע ההגדה, שלא התירו לשתות אלא בין כוס לכוס אבל משמזגו לו כוס שני והתחיל במצותו לשאול עליו ולדרוש אינו רשאי להפסיק בשתי', וכ"כ רבינו דוד והר"ן, וכ"ה מבו' בד' השו"ע בסימן תע"ג ס"א, כמש"כ המ"ב שם סק"ד, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ג לדינא, - והרמב"ן שם כתב עוד דאף אי נימא דמותר לשתות באמצע ההגדה, מ"מ בתוך ההלל אינו רשאי להפסיק וכ"ש באמצע ברכה של גאולה, ועד"ז כתב רבינו דוד והר"ן, אך בד' המאירי שם ק"י א' מבו' דמותר לשתות באמצע ההלל. [↑](#footnote-ref-1170)
1170. ואמנם לטעם זה לכאו' כל שאינו קורא את ההגדה בעצמו אלא יוצא בשמיעתו מאחר ליכא לה"ט דמיקרי ומישתי בהדי הדדי לא אפשר, וא"צ לברך בפה"ג על כוס שני, וצ"ע בד' רבינו דוד דמשמעות דבריו דגם מה שאמרו הכא דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר הוא משום דבפועל אין בידו לברך ולשתות כאחד, ואטו כשיוצא בברהמ"ז בשמיעה מאחר ל"ה הפסק. [↑](#footnote-ref-1171)
1171. הרמב"ן לעיל בסוגיין כתב דלדעת הסוברים דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, ה"נ לענין ד' כוסות שיחה ודאי מפסקת, ומה שהוצרך הרי"ף לה"ט דא"א לשתות ולקרוא יחד הוא לקריאת ההלל שהיא מן הענין, וע"כ אינה מפסקת משום שיחה, וצ"ב דלענין ברכת בפה"ג דמברך על הכוסֻות מ"ט תהא שיחה מפסקת, ומ"ש מכל אכילה ושתי' דאין שיחה מפסקת אחר שהתחיל לאכול ולשתות, - עוד יש להעיר דהרמב"ן במלחמות בפסחים ק"ט ב' כתב דב' מצות בקביעות אחת כגון ד' כוסות אין דמיונן יפה להפסיק בשיחה קלה כתפילין, אך גם בדבריו התם מבו' דכיון דהוו ב' מצות שייך בזה טפי הפסק, אלא דמ"מ אין שיחה קלה מפסקת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1172)
1172. המג"א שם הוכיח כן מהא דקי"ל בסימן קע"ח ס"ו דתפילה באמצע סעודתו ל"ה הפסק, וכנראה מכוון דבריו מהא דל"ה הפסק אף כשהשעה עוברת דה"ז קבוע עליו חובה, אך הגר"א בסימן קע"ח שם כתב דתפילה לא חשיב כדבר הקבוע עליו חובה, ונתבאר להלן בהערה, - עוד מוכח כן מהא דקי"ל בסימן תע"ג ס"ו דאף אם אכל כרפס כזית אינו מברך אחריו משום דהוא פוטר בכך את המרור, והרי דקי"ל דהגדה והלילא ל"ה הפסק, ואכן הגר"א שם כתב דלדעת הרמ"א בסימן תע"ד צריך לברך אחר הכרפס, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-1173)
1173. אך צ"ע בזה, דהרי בעיקר טעם זה תמהו הרא"ש שם סימן כ"ד ובתשו' הרשב"א המיוחסות סימן ר"ב, והרמב"ן במלחמות ורבינו דוד שם כתבו דעיקר הטעם הוא מכח הא דמשתא וברוכי בהדי הדדי אי אפשר, עיי"ש, וא"כ כיון דלא קי"ל דאיכא בכה"ג לה"ט דמשתא וברוכי בהדי הדדי אי אפשר מ"ט מברכין על כל כוס וכוס, - ובעיקר טעם זה דכל כוס וכוס מצוה בפנ"ע, צ"ב דמ"ש ממה שאמרו בירושלמי דבפורס מפה ומקדש אינו מברך בפה"ג, והרי דאף דכוס הקידוש הוא מצוה בפנ"ע מ"מ הוא נפטר בברכת בפה"ג שבירך תחילה, ועד"ז מצינו לדעת רב אשי בפסחים ק"ג א' דא"צ לברך בפה"ג על כוס של ברהמ"ז, וצ"ל דכל ה"ט דכל כוס וכוס מצוה בפנ"ע אינו אלא דאין הכוס הב' נפטר בברכה שבירך על הכוס הא', כיון דהכוס הא' והכוס הב' הם ב' מצוות חלוקות, וכ"נ ממש"כ הביאוה"ל בסימן תע"ג ס"ו בסו"ד לדון אם גם בכרפס ומרור אמרינן דב' מצוות נינהו וע"כ אין אחת פוטרת חברתה, (ועמש"כ בזה בתשו' הראב"ד סימן קי"ג), - אך זה נסתר ממש"כ הגר"ז בסימן תע"א סי"ד והמ"ב שם סקכ"א דבפורס מפה ומקדש בליל פסח מברך בפה"ג משום דכל כוס מצוה בפנ"ע ותיקנו חכמים ברכה, ומשמע מדבריהם דכיון דכל כוס מצוה בפנ"ע ע"כ תיקנו חכמים לברך על כל כוס בפה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1174)
1174. אך בתשו' הרשב"א המיוחסות שם עמד בזה ע"ד הרמב"ן דמ"ט בשחיטה וכיסוי חשיב כהפסק הקבוע עליו חובה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-1175)
1175. אך קשיא טובא שהרי להדיא כתב הרי"ף בברכות מ"ב ב' דבירך על היין שלפני המזון לא פטר את היין שלאחר ברהמ"ז משום דברהמ"ז הויא הפסק, והרי דהא דברהמ"ז הויא הפסק אי"ז רק לגבי כוס של ברהמ"ז אלא הוא אף לענין שתיית יין אחר ששותה לאחר ברהמ"ז, ותיקשי דמ"ט הוי ברהמ"ז הפסק כשדעתו לשתות יין לאחר ברהמ"ז, הרי אי"ז הפסק הקבוע עליו חובה, שהרי בידו לברך ברהמ"ז אחר שתיית כל היין, ושמא כיון דחיוב ברהמ"ז הוי מכח הסעודה עצמה, ע"כ חשבינן לה כהפסק הקבוע עליו חובה, אף שבידו לברך אחר שתיית כל היין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1176)
1176. וכ"כ הגר"א בסו"ס קע"ח דאף אם דבר הקבוע עליו חובה הוי הפסק, מ"מ תפילה ל"ה הפסק אף כשאין שהות, דאף דהויא חובה מ"מ אין קבוע לה. [↑](#footnote-ref-1177)
1177. וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש בפסחים ובתשו' שם דיש מקום לחלק בזה, וכתב דאף בכה"ג שהגיע זמן המנחה ואין שהות לו לגמור סעודתו ולהתפלל שחייב להפסיק וא"א לו לאכול עד שיתפלל ל"ה הפסק, והוכיח כן מההיא דעקרו רגליהם לילך לביהכ"נ דמיירי בכל ענין אפי' אין שהות ביום דחייב להפסיק. [↑](#footnote-ref-1178)
1178. לכאו' צ"ל דשאני בתפילה שכל שקבע סעודתו קודם שהתפלל הוא מחויב להפסיק קודם שיעבור הזמן, וע"כ חשיב דהוא הפסק הקבוע עליו חובה, ומשא"כ בברכת רעמים דאפשר שלא ישמע רעמים בתוך סעודתו ואי"ז הפסק הקבוע עליו חובה. [↑](#footnote-ref-1179)
1179. הרמב"ן שם עמד בזה ממש"כ ר"ה גאון גופי' דהנפנה באמצע הסעודה ל"ה הפסק, וא"כ מ"ט תפילה מפסקת, וכתב דשמא הוא מפני שהיא דבר גדול וצריכה כונה יתירה והרי כעוקר מסעודתו לגמרי, וכתב דאין טעמו מחוור. [↑](#footnote-ref-1180)
1180. אך ממש"כ רב עמרם להך דינא רק בבני חבורה שהיו מסובין לשתות יין, משמע קצת דרק בכה"ג הויא התפילה הפסק, אך המתפלל באמצע סעודתו ל"ה הפסק, וניחא לפ"ז הא דחברים שעקרו רגליהן לילך לביהכ"נ א"צ לחזור ולברך, וי"ל דהוא משום דלא מצינו דהוי הפסק מכח הא דמישתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר רק לגבי קביעות דשתי', ולא לגבי קביעות דאכילה דעדיפא, שהרי בסוגיין ודאי דהברהמ"ז הוא גמר האכילה, ולא דנו אלא אם הוא הפסק מן השתי', וע"ז מהני הא דמישתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר, - וי"ל עוד למש"כ רבינו דוד בפסחים שם דהא דמישתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר אי"ז משום דאסור לשתות, אלא משום דבפועל א"א לו לשתות, ולפ"ז י"ל דלגבי אכילה ליכא לה"ט, דבידו לאכול בשעה שמברך, וכמש"כ המאירי בפסחים ק"י א'. [↑](#footnote-ref-1181)
1181. בד' הרמב"ן במלחמות שם מבו' דאף כשעקרו לשמוע קדיש איכא לה"ט דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר דקדיש ואיש"ר ומשתי בהדי הדדי לא אפשר, וכ"כ רבינו דוד שם דאף כשאמרו קדיש או קדושה איכא לה"ט, - ובדעת המאירי י"ל למש"כ שם ק"י א' דאף דא"א לשתות ולקרוא יחד, מ"מ אפשר לאכול ולקרוא יחד, וע"כ לענין אכילה אי"ז הפסק אלא כשאסור לו לאכול, וכתב שם דמה"ט אין ברכת מרור מפסקת בין ברכת המוציא לסעודה דאפשר לו לאכול ולברך, ונתחדש בדבריו דמותר לאכול בשעה שמברך, ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בקדיש וקדושה דבידו לאכול בשעת עניית קדיש וקדושה וע"כ אי"ז הפסק, וי"ל דאי"ז הפסק אף משתי', דכיון דאי"ז הפסק מעיקר קביעות הסעודה, אף אי"ז הפסק משתייתו. [↑](#footnote-ref-1182)
1182. בהל' חו"מ שם כתב דרק שינה הויא הפסק אך נמנום ל"ה הפסק, וכ"ה גירסת רוב הכת"י בדבריו בהל' ברכות, וכ"נ בד' כמה מקמאי שהביאו לדבריו, וכ"נ בד' הרא"ש בתענית שם, - אך בס' הבתים שערי ברכות שער ט' כתב בשמו דשינה או נמנום הוי הפסק והסכים לדבריו. [↑](#footnote-ref-1183)
1183. הגר"ז שם ס"ח כתב דשינת קבע הוי סילוק והיסה"ד יותר מדאי ולכו"ע הוי הפסק לדברי הכל אף על פי שישן במקום סעודתו, וכ"כ החיי אדם בכלל מ"ד ס"ה, ועיי"ש בנשמ"א סק"א במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-1184)
1184. ואמנם י"ל דגם יין דכוס ברהמ"ז חשיב מכלל הסעודה, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ הבה"ג דא"צ לברך לאחריו דברהמ"ז פוטרתו, ואף לדעת ש"ר דמברכין לאחריו י"ל דהוא משום דא"א לו ליפטר בברהמ"ז שבירך קודם שתייתו, אך אכתי צ"ב דמ"ט הוי ברהמ"ז גמר וסילוק כלפי יין זה. [↑](#footnote-ref-1185)
1185. ולפ"ז מבו' דשאני ברהמ"ז משאר ברכה אחרונה, דברהמ"ז הויא סילוק אף כלפי דברים שאין נפטרין בברהמ"ז ואף כלפי יין שאינו מכלל הסעודה, אך שאר ברכה אחרונה אינו סילוק אלא כלפי דבר הנפטר בה, וזה ע"ד שמצינו בד' החיי אדם בכלל מ"ט סי"ד לחלק בדין ברכה אחרונה בטעות בין ברהמ"ז לשאר ברכה אחרונה, ונתבאר בדף מס' 58. [↑](#footnote-ref-1186)
1186. לכאו' לטעם זה כ"ה דצריך לברך על כל שחיטה ושחיטה ה"נ צריך לברך על כל כיסוי וכיסוי, ואי"ז כפי' ר"ש בן חפני ורבינו קלונימוס שחילקו דעל הכיסוי מברך ברכה אחת ועל השחיטה מברך על כל אחת ואחת, - אך שמא י"ל דבכיסוי ס"ל דמצינו לחשוב את כל הכיסויין כחדא והוי כאמצע הסעודה דאין שיחה מפסקת, אך בשחיטה ס"ל דגופין מחלקין וא"א לחשוב את כל השחיטות כחדא, אלא דמ"מ מצי לברך ברכה אחת על כמה מצוות, ובזה הוא דשיחה מפסקת, ובזה מתפרש גם טעם מש"כ לברך על כל שחיטה משום החשש דשמא ישכח וידבר ביניהם ולי"ב משום ברכה שא"צ, ונתבאר להלן, (ולפ"ז גם אי נימא דשיחה מפסקת בין כיסוי לכיסוי, מ"מ י"ל דאין לברך על כל כיסוי וכיסוי משום ברכה שא"צ). [↑](#footnote-ref-1187)
1187. עד"ז כתב הבעה"ע בהל' מילה נג: דבמילת ב' תינוקות צריך לברך על כל אחד דכיון דלא אפשר למימלינהו כחדא גופין מחולקין נינהו, אך עיי"ש שכתב דבשחיטה א"צ לברך על כל אחד משום דאפשר למישחט תרווייהו כחדא. [↑](#footnote-ref-1188)
1188. אך הבעה"ע בהל' שחיטה מו: כתב דהא דכשמביאין לו ס"ת אחר חוזר ומברך הוא משום דב' פרשיות נינהו, ומשא"כ בשחיטה דכולה שחיטה חדא מילתא היא ודעתו על כל בהמה דכוותי', ובד' רבינו אליקים ותור"פ ביומא שם מצינו טעמים אחרים בהא דכשקורא בס"ת אחר צריך לחזור ולברך, ונתבאר במ"מ שם דף מס' 2. [↑](#footnote-ref-1189)
1189. ובזה מתפרש מש"כ בתשו' הגאונים דמברך על כל שחיטה שמא ישכח וידבר ביניהם, ולי"ב משום ברכה שא"צ, והיינו משום דכל שחיטה טעונה ברכה לעצמה, ואף דמצי לפטור תרוייהו בברכה אחת, מ"מ כל שמברך ברכה לכל אחת אחת כעיקר דינן, אי"ז ברכה שא"צ, ודמי להא דתניא בסוכה מ"ו א' דהיו לפניו מצות הרבה אומר ברוך אקב"ו על המצות די"ל דאף דמצי לברך ברכה אחת על כל המצות, מ"מ אם מברך על כל אחת ואחת לי"ב משום ברכה שא"צ, ול"ד לקריאה דיוהכ"פ, דהתם הוי הכל קריאה אחת שאין טעונה אלא ברכה אחת, וכשמוציא ס"ת אחר מצריך ברכה שא"צ, וכ"כ בס' שלום יהודה מועד סימן פ"ז. [↑](#footnote-ref-1190)
1190. אך הריטב"א מסיק בדעת רש"י דסגי בברכה אחת לב' הכיסויין, והא דפירשה בברכת השחיטה הוא משום דר' יהודה לא איירי במתניתין אלא בשחיטת האחרון ולא בכיסויו. [↑](#footnote-ref-1191)
1191. נתחדש בדבריהם דאף דהשחיטה השני' היא צורך הכיסוי השני, מ"מ כיון דאינה צורך הכיסוי הראשון הויא הפסק. [↑](#footnote-ref-1192)
1192. נתחדש בד' הרא"ש דהא די' שעושין מצוה אחת אחד מברך לכולן, לאו היינו דמדינא דשומע כעונה הוי כמו שבירך כל אחד לעצמו, דא"כ אין ללמוד מזה דסגי בברכה אחת לכמה מצוות, אלא היינו דכולן נפטרין בברכתו, וכאשר כ"ה מבו' גם מדעת הסוברים דכל ששחו השומעים אחר שטעם המברך א"צ לחזור ולברך, ומזה נלמד דסגי בברכה אחת לכמה מצוות. [↑](#footnote-ref-1193)
1193. ונפ"מ עוד בזה גם לפ"מ שצידד הרא"ש דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, והוא למש"נ להלן בהערה בדעת הרא"ש דאף דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, מ"מ כל שסח באמצע השחיטה הראשונה אינו חוזר ומברך על השחיטה השני', אך בכיסוי כה"ג אם סח באמצע הכיסוי הראשון חוזר ומברך על הכיסוי השני, כיון דבעינן שתחול הברכה על הכיסוי השני, וכל שסח באמצע הכיסוי הראשון הו"ל כסח בין ברכה למצוה דחוזר ומברך. [↑](#footnote-ref-1194)
1194. ועיי"ש שדקדק כן מל' הב"י והשו"ע והיש"ש והלבוש, ותמה ע"ד התבו"ש שם סקל"א והפמ"ג במש"ז שם סקי"ב שדימו דין כיסוי לדין שחיטה, וכן נקט גם בגל' הגרע"א שם ס"ו, (ועמד מכח זה על ל' השו"ע שם). [↑](#footnote-ref-1195)
1195. ונפ"מ עוד בזה, דבב' כיסויין לא סגי במה שדעתו לכסות עוד כיסוי אחר, אלא בעינן שיהא דעתו לפטור את ב' הכיסויין, ול"ד לב' שחיטות דסגי במה שדעתו לשחוט עוד בהמה, ואך די"ל דסתמא דמילתא כל שדעתו לכסות עוד כיסוי אחר הוי בכלל דעתו לפטרו בברכתו. [↑](#footnote-ref-1196)
1196. אך התבו"ש שם סקל"ג לא חילק בזה בין ב' שחיטות לב' כיסויין, וזה לטעמי' שם סקל"א שדימה דין כיסוי לדין שחיטה וכמש"נ לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-1197)
1197. ועד"ז כתב הרא"ש בסו"ס ד' דברכה ל"ה הפסק כל שלא סח שיחת חולין כדאשכחן בברכות של יקנה"ז דל"ה הפסק אחר בפה"ג, ונתבאר בדף מס' 59, - אך בד' התוס' במנחות שם מבו' דהא דברכות של יקנה"ז ל"ה הפסק הוא דומיא דטול ברוך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1198)
1198. ולכאו' נפ"מ בזה למש"כ הבעה"ע בהל' שחיטה מו: דאם סח באמצע שחיטתו א"צ לחזור ולברך, ולדעת הרי"ד ודעימי' הדין נותן דאף בכה"ג צריך לחזור ולברך על השני', כיון שהפסיק בין הברכה לשחיטה זו, אך לדעת ר"ת ודעימי' מסתברא מילתא דא"צ לחזור ולברך, דכיון שלא סח בין השחיטות לא נתחלקו השחיטות זמ"ז, - אמנם יש מקום לדון דגם לדעת ר"ת ודעימי' כיון דסח בין תחילת השחיטה הראשונה לשחיטה השני' נתחלקה השחיטה השני' מן הראשונה, אף דהשחיטה הראשונה מצורפת כולה זל"ז, והעירו דיש ללמוד כן ממש"כ הפוסקים לדון דבבירך על ב' טליתות דאם סח בין זל"ז חוזר ומברך, אף דעדיין הוא לובש את הטלית הראשונה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1199)
1199. וטעם הדברים הוא למש"כ הראשונים בסוגיין דהכיסוי הוא גמר דהשחיטה, וע"כ כל דנתחלקו השחיטות זמ"ז, צריך לכסות תחילה את דם השחיטה הראשונה ולגמרה ואח"כ לשחוט את השני. [↑](#footnote-ref-1200)
1200. אך יש להעיר בזה ממש"כ הרשב"א בסוגיין דטעם הסוברים דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך הוא דומיא דסח בין תפילה לתפילה. [↑](#footnote-ref-1201)
1201. הגר"ז שם כתב לדון בדעת המג"א שם סקל"א והא"ר שם סקל"ד שנקט לדינא כן, ומש"כ בסימן ר"ו סק"ז לדין זה הוא לדעת הטור, וצ"ע, ועמד ע"ז התהל"ד בסימן ר"ו סק"א. [↑](#footnote-ref-1202)
1202. ועיי"ש שכתב דמ"מ מי שבירך על מאכל בשעה שהוא אסור עליו והמתין זמן מה עד שיהא מותר לו מהני, ול"ד לבירך על מאכל שאינו לפניו דשמא יארע אונס, ומשא"כ כה"ג דאינו אלא מחוסר זמן, - והעמק ברכה בהל' ברכת הנהנין אות ד' צידד דאם בירך על טבל ותיקנו בין הברכה לאכילה אף דאין מברכין על דבר האסור בשעה שבירך ל"ה כאן עדיין אוכל הראוי לברכה, מ"מ ל"ד לבירך על אוכל שאינו לפניו, דשאני הכא דבידו לתקנו, ודמי לשותה מאמת המים דמהני משום דסופו לבא. [↑](#footnote-ref-1203)
1203. ועיי"ש שכתב לפרש בזה למה שאמרו בירושלמי שם דהך דינא נלמד מהא דתני ר' חייא דאין מברכין על הפת אלא בשעה שהוא פורס, וצ"ב דמה ענין זל"ז, ועמדו ע"ז המאמ"ר בסימן ר"ו סק"ח והפמ"ג במש"ז שם סק"ו, ולהנ"ל י"ל דהיינו דמדינא דתורמוס נלמד דהברכה חלה על החפצא, ועכ כל שבירך על תורמוס נקבע תורמוס זה לחפצא של הברכה והברכה חלה רק עליו וע"כ הוא דכל שנפל נתבטלה הברכה וצריך לחזור ולברך, ומזה נלמד דבעינן שיהא הפרי לפניו, ועד"ז כתב המאמ"ר שם דהשתא דכיון דאף כשבירך על הדבר שבידו ונפל אותו שבירך עליו ונאבד צריך לברך שנית ואפי' הי' בדעתו לאכול מאותן שלפניו והיינו משום דאותו הפרי שבירך עליו נאבד, כ"ש כשלא בירך על שום דבר שלפניו, ועד"ז כתב הנהר שלום שם סוסק"ו. [↑](#footnote-ref-1204)
1204. המאמ"ר שם סק"ח כתב בתו"ד לדון בדעת ר"ת דלא ס"ל להך דינא ומפרש לד' הירושלמי בע"א, וכ"כ הגר"ז בקו"א בסימן רע"א סק"ח בדעתו. [↑](#footnote-ref-1205)
1205. היד הקטנה בפ"ה מברכות סק"ה כתב עד"ז דשאני לגבי אמת המים **דהמים העוברים וכן הבאים הכל הן לפניו והרי יש מקום להברכה לחול עליהן.** [↑](#footnote-ref-1206)
1206. וכ"כ השערי אפרים **בשער ה' פת"ש סק"א בדין בירך על ס"ת ונמצא פסול והביאו לו ס"ת אחר, דכיון דס"ת פסולה היא ולא התחילו לקרות בה כלל הוי כאילו לא הביאו לפניו ס"ת כלל ובירך ואח"כ הביאו לפניו ס"ת שצריך לברך, ודמי לדינא דסימן ר"ו, וכתב דאע"ג דיש לחלק בין ס"ת פסולה לספר אחר דפסולה אם קרא בדיעבד א"צ לחזור ולקרות, מ"מ כיון דלכתחילה ודאי אין קורין בה ואפי' אין שם אחרת ע"כ דמיא להא, והרי דכל הא דכשהביאו לפניו ס"ת שלא הי' לפניו צריך לחזור ולברך מדינא דבירך ואח"כ הביאו לפניו, הוא רק משום שהס"ת שהי' לפניו אינו ראוי לקרות בו, אך אם הי' ראוי לקרות בו א"צ לחזור ולברך.** [↑](#footnote-ref-1207)
1207. אך צ"ע במש"כ המ"ב בסימן ר"ט סק"ח דאם בירך בפה"ג ונמצא שבכוסו מים או שכר והי' דעתו לשתות שאר יין א"צ לחזור ולברך אף אם ל"ה אותו היין לפניו והביאו לו אח"כ, ובשעה"צ שם כתב דהוא פשוט, ולכאו' התם דבשעת ברכתו ל"ה כלל יין לפניו הרי ל"מ הברכה כלל לחול, ומה מהני הא דהי' דעתו על יין אחר שאינו לפניו, - ולכאו' מבו' מד' המ"ב דעיקר הא דל"מ ברכה על דבר שאינו לפניו הוא כשהי' דעתו לברך על דבר שאינו לפניו, אך כל שהי' דעתו לברך על דבר שלפניו, אף דל"ה ראוי לברך עליו, מ"מ שפיר יש ע"ז תורת ברכה, ושמא הוא מתפרש למש"כ הלבוש דהא דל"מ הברכה כשאינו לפניו הוא משום דברכתו ספק, וי"ל דזה תליא בדעתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1208)
1208. מבו' בדבריו דהא דבמיני לפתן א"צ לברך אף שלא הי' דעתו ע"ז, הוא משום דחשיב כפת עצמה דנפטרת בברכת המוציא אף שלא הי' דעתו ע"ז, - אך בס' הפרדס לרש"י שם כתב דהוא משום דכשבירך מעיקרא הוא ע"ד שיביאו לפתן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1209)
1209. ואמנם בד' הרי"ד שם מ"ב ב' מבו' דהא דבירך על הפרפרת שלפני המזון פטר את הפרפרת שלאחר המזון הוא אף כשהם ב' מינים, וכ"כ הריא"ז שם ה"ד דין י"א, והרי"ד שם כתב דהוא משום שבאו על צורך סעודה, וי"ל דהוא גם משום דכולם מיני פרפרת הן. [↑](#footnote-ref-1210)
1210. הרשב"א כתב דהוא משום דפרפרת חשיבא טפי טובא משום דאיהו פת ומעשה קדרה לאו פת, ובדין הוא דפטרי לי' בסתם, כפת שפוטרת את הפרפרת ומעשה קדרה אפי' במברך סתם, והתוס' הרא"ש כתב דהוא משום דפרפרת חשיבא לדבר זה להמשיך תאות המאכל יותר ממעשה קדירה, וע"כ הוא פוטר את מעשה קדירה אע"פ שלא הובא לפניו עדיין, ודמי להא דפת פוטר את הפרפרת אע"פ שלא הובא לפניו בשעה שברך על הפת משום דפת הוא עיקר הסעודה, והרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א כתבו דהוא משום דמעשה קדירה לגבי פרפרת כפרפרת לגבי פת וכל שהן באין בתוך סעודתו של פרפרת הם נפטרין בברכת הפרפרת. [↑](#footnote-ref-1211)
1211. אך י"ל דהוא משום דפרפרת ומעשה קדירה אינם מינים הדומים זל"ז, וע"כ הוא דאין ברכת זה פוטרת את זה, וזה כמש"כ המג"א בסימן ר"ו סק"ז דרק בב' מיני פירות ברכת זה פוטרת את זה אף שלא הי' דעתו ע"ז, והגר"ז שם ס"ט כתב דבעינן שיהא מין אחר הדומה לראשון. [↑](#footnote-ref-1212)
1212. צ"ב דאם יין ישן ויין חדש חשיבי כב' מינים, א"כ מ"ט אם בירך על הישן ואח"כ הביאו לפניו חדש א"צ לחזור ולברך, ואם טעמא דהרא"ש הוא משום דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב דרך גררה, ניחא, וי"ל דהוא משום דאף דהישן כלפי החדש חשיב כמין אחר כיון שהוא מעולה ממנו, מ"מ החדש כלפי הישן לא חשיב כמין אחר, שיש בכלל מאתים מנה, וי"ל עוד למש"כ התוס' הרא"ש דפרפרת פוטרת מעשה קדירה אף דהוא מין אחר משום דהיא חשובה לדבר זה וכו', וי"ל דה"נ יין ישן דחשוב פוטר את החדש. [↑](#footnote-ref-1213)
1213. ואמנם י"ל דכיון דיין ישן חשוב טפי, יש בזה לדינא דהרשב"א דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב דרך גררה, אך אי"ז במשמעות ד' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-1214)
1214. וכ"נ ממש"כ הרשב"א שם מ"ב ב' דהא דבירך על הפרפרת פטר את מעשה קדירה הוא משום דפרפרת חשיבא טפי טובא משום דאיהו פת ומעשה קדרה לאו פת ובדין הוא דפטרי לי' בסתם, כפת שפוטרת את הפרפרת ומעשה קדרה אפי' במברך סתם, והרי דאלמלי ה"ט לא היתה ברכת הפרפרת פוטרת את מעשה קדירה, ואין לומר דשאני פרפרת ומעשה קדירה דאינם מינים הדומים זל"ז ול"ד לתפוחים ואגוזים, שהרי הרשב"א כתב ללמוד לדינא דתפוחים ואגוזים מההיא דפרפרת ומעשה קדירה. [↑](#footnote-ref-1215)
1215. אך הנימו"י לעיל שם הביא לד' הרשב"א ופירש דהא דאם אין התפוחים חביבים עליו יותר לא פטר את האגוזים הוא משום דאילו היו שתיהן לפניו הי' מברך על האגוזים, ומבו' שפירש דמכוון ד' הרשב"א הוא דהאגוזים חביבים יותר, וכ"נ בד' הרשב"ץ שם דהא דלא פטר בכה"ג הוא משום דאינו בדין שיפטר שאינו חשוב את החשוב דרך גררה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1216)
1216. היד יהודה שם סק"ה כתב דד' הטור הם לטעמי' דאם סח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך ול"ד לקביעות דסעודה, וע"כ ס"ל דאף אם הביאו לפניו אחרים קודם שסיים שחיטתו חוזר ומברך ול"ד לסעודה, אך לדעת הסוברים דאם סח בין שחיטה לשחיטה אין חוזר ומברך דדמי לקביעות דסעודה, הרי דכל שהביאו לו קודם ששחט אין חוזר ומברך, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-1217)
1217. נתחדש בדבריו דאף דבא אחר שחיטת הראשון, מ"מ כל שבא קודם הכיסוי אין חוזר ומברך, וזה מתפרש למש"כ הראשונים בחולין שם דהכיסוי הוא גמר השחיטה, - והמאירי בחולין שם כתב דאם גמר בדעתו שלא לשחוט עוד "וכיסה" ונמלך או שבאו עוד לפניו וחזר ושחט חוזר ומברך, וכתב די"א כן אף בלא כיסה ונחלק ע"ז. [↑](#footnote-ref-1218)
1218. אך בד' השו"ע שם ס"ו מוכח דהיינו רק כשהביאו לו קודם שסיים השחיטה אך אם הביאו לו אחר השחיטה קודם הכיסוי חוזר ומברך, ולמש"כ הב"י שם לפרש בד' הרא"ש שדעתו כדעת הסמ"ק, יש ללמוד כן מד' הרא"ש שם, דלהדיא בדבריו דאיירי כשהביאו לפניו עוף אחר קודםש שכיסה את הראשון. [↑](#footnote-ref-1219)
1219. ועד"ז כתב הגר"ז בסימן ר"ו ס"ט לענין ברכת הנהנין דהוא משום דכל זמן שהוא עוסק באכילת או שתיית הראשון אינו עושה היסה"ד מן הסתם אא"כ נמלך ממש, לפי שכן דרכו של אדם כשהוא עוסק באכילה או בשתי' להמשך בה ולגרור מאכילה לאכילה ומשתי' לשתי' [↑](#footnote-ref-1220)
1220. המג"א שם והחיי אדם בכלל ס' ס"א נקטו לדינא דהא דאם הביאו לפניו פירות אחרים א"צ לחזור ולברך היינו כשהי' דעתו עליהן, אך כל שלא הי' דעתו עליהן אינם נפטרין אלא כשהביאום לפניו קודם שכלו הפירות הראשונים. [↑](#footnote-ref-1221)
1221. ועיי"ש בשעה"צ סקכ"ד שכתב דכ"כ המג"א והגר"ז והחיי אדם, - ואמנם חלוקין הם לדינא, דהגר"ז שם נקט דבמין אחד א"צ לחזור ולברך אף כשהביאוהו לפניו אחר שכלו הפירות שבירך עליהן ובב' מינים א"צ לחזור ולברך כשהביאו את המין השני לפניו קודם שכלה הראשון, אך המג"א והחיי אדם לא חילקו בזה בין מין א' לב' מינים, ודעתם דאף במין אחד אינו נפטר כשלא הי' דעתו עליו אלא כשהביאוהו לפניו קודם שכלו הפירות שבירך עליהן. [↑](#footnote-ref-1222)
1222. הפסקי רי"ד בברכות מ"א ב' והריא"ז שם כתבו דדבר שמלפתין בו את הפת נפטר בברכת הפת אך שלא הי' דעתו עליו בשעת ברכה ושאר מיני מאכל אין נפטרין אלא כשהי' דעתו עליהן, ומבו' לפ"ז דכל שמלפתין בו חשיב כאותו המין ונפטר בברכה אף כשלא הי' דעתו ע"ז, וכמש"כ הרי"ד שם דחשיב כפת וע"כ הוא נפטר בברכת המוציא אף שלא הי' דעתו עליו בשעת ברכה, אך הפוסקים לא חילקו בזה, ובס' הפרדס לרש"י סימן ע' כתב דהא דדברים שמלפתין בהן את הפת נפטרין בברכת המוציא אף כשלא היו לפניו בשעת ברכה, הוא משום דבירך מעיקרא ע"ד שיביאו מיני לפתן. [↑](#footnote-ref-1223)
1223. אך בד' המחה"ש שם משמע דכל ששניהם מין אוכל א"צ לחזור ולברך, ורק באוכל ומשקה הוא דצריך לחזור ולברך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1224)
1224. הט"ז שם סק"ד הק' ע"ז דהרי אין מברכין על אוכל או משקה עד שיביאוהו לפניו ורק באמת המים מהני ברכתו משום דסוף המים לבא, וא"כ ה"נ הכא אפשר שלא יהא לו לבעה"ב אותן המינין כולן שמביאין לו באמת, ואנן בעינן שלא יברך אלא על מה שנראה לו ודאי שיהי' לו, והמאמ"ר שם סק"ו תמה ע"ז דכל הא דל"מ הוא כשעיקר ברכתו היא על דבר שאינו לפניו, אך כל שבירך על דבר שלפניו שפיר מהני ברכתו לפטור אף דברים שאינם לפניו, וכמש"כ הטוש"ע בסימן ר"ו ס"ה, וכ"כ הנהר שלום שם סק"ד. [↑](#footnote-ref-1225)
1225. בד' הגר"ז בסימן קע"ט ס"א מבו' שחילק בזה דשאני היכא דמעיקרא לא הי' לו אלא מעט לחם ול"ה יודע שיהא לו יותר אח"כ, ומשא"כ בהיסה"ד דיודע שיש לו עוד אלא שמסיח דעתו ובזה הוא דאמרינן דבאכילה ליכא היסה"ד, משום דדרך ליגרר מאכילה לאכילה, וכ"כ התהל"ד בסימן קע"ד סק"ד בדעת הט"ז, - אך אי"ז במשמעות ד' הט"ז שם שכתב דאם יש לו בבית לחם וחותך לו חתיכה לאכול אותה ואח"כ רוצה לחתוך עוד אי"ז נמלך דדרך הוא כן, ומשמע דרק בכה"ג אי"ז נמלך, והתהל"ד שם כתב דצ"ל דל"ד נקט הט"ז כן. [↑](#footnote-ref-1226)
1226. ועיי"ש שכתב דאף דהרמ"א שם כתב דאין נזהרין בזה משום דמסתמא דעת האדם על כל מה שמביאין לו בסעודה, מ"מ בגונא דהט"ז דודאי ל"ה דעתו ע"ז, דאם הי' דעתו ע"ז הי' קונה מתחילה יותר, צריך לחזור ולברך. [↑](#footnote-ref-1227)
1227. אך יש מקום לפרש לדבריו כד' המאמ"ר דמהני הא דל"ה דעתו עליו דמה"ט לא נפטר מעיקרא בברכת הפת, אך כל שהי' דעתו עליו בשעת ברכת המוציא ונפטר בברכת הפת ל"מ הא דהסיח דעתו, - ועמש"כ התהל"ד שם סק"ד לפרש לדבריו בע"א. [↑](#footnote-ref-1228)
1228. ואך דבד' הא"ר והפמ"ג והשעה"צ לא מצינו כן רק בב' מינים שברכתן שוה, וי"ל דבמין אחד מודו דל"מ כונתו שלא לפטרו. [↑](#footnote-ref-1229)
1229. יש שפירשו בזה דהוא משום דכל יום מילתא אחרינא היא וע"כ מהני בזה כונה שלא לפטור, ודמי למש"כ השע"ת בסימן ח' סקט"ז בדין טלית שפושטו וחוזר ולובשו, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-1230)
1230. התוס' כתבו דמשמע דאם קידש בביתו על שלחנו שוב א"צ לברך על היין תוך הסעודה, וכתבו ללמוד מזה דאם הבדיל על שלחנו פטר את היין שבתוך הסעודה והאריכו בזה, וכ"כ התוס' בברכות מ"ב ב', ונתבאר בזה באורך בדף מס' 56, - ובמש"כ התוס' בסו"ד דאם בירך על היין לפני המזון ודעתו לשתות לאחר המזון א"צ לברך אחריו על הגפן ואם נמלך צריך לברך אחריו מעין ג' נתבאר בדף מס' 48. [↑](#footnote-ref-1231)
1231. ואמנם מצינו דאף שיחה בין ברכה לאכילה הויא היסה"ד, אף שדעתו לאכול, ונתבאר בדף מס' 50 דהיינו דאף דדעתו לאכול לאחר כלות הדיבור מ"מ הו"ל היסה"ד לשעתו, אך אין לפרש דה"נ הוא בשינוי מקום, שהרי היסה"ד דשיחה אינו מזיק אלא בין ברכה לאכילה אך באמצע הסעודה א"צ לחזור ולברך אלא בהיסה"ד גמור, ועוד, דבשינוי מקום לכאו' גם בשעה שהולך דעתו על האכילה, שהרי הא דשינוי מקום הוי היסה"ד אי"ז משום דא"א לו לאכול בשעת הליכתו, (דנימא דבשעה שהולך הוא מסיח דעתו), אלא משום דכשעוקר ממקומו מסיח דעתו מאכילתו, וזה צ"ב. [↑](#footnote-ref-1232)
1232. ויש מקום לפרש עד"ז במש"כ הראשונים דשיחה בין ברכה לאכילה היא היסה"ד אף שדעתו לאכול, דאי"ז היסה"ד מן האכילה, אלא הוי זה היסה"ד מן הברכה שבירך, וכל שהסיח דעת מן הברכה קודם שהתחיל לאכול וחלה הברכה צריך לחזור ולברך, ובזה מתפרש דעת הסוברים דכל הא דטול ברוך וכו' א"צ לחזור ולברך הוא משום דהוי זה צורך הברכה, ול"מ הא דהוא צורך האכילה, (ונתבאר בדף מס' 50), ובזה מתפרש הא דבשיחה באמצע הסעודה א"צ לחזור ולברך ול"ד לכל היסה"ד, דבאמצע הסעודה א"צ לחזור ולברך אלא כשהסיח דעת מן הסעודה, ובשיחה לא הסיח דעת כלל מן הסעודה, ומה שהסיח דעת מן הברכה אינו מצריך לחזור ולברך אחר שכבר חלה ברכתו. [↑](#footnote-ref-1233)
1233. וי"ל דהרמב"ם לטעמי' אזיל דדין שינוי מקום אינו משום היסה"ד אלא הוא דין בפנ"ע דכל שעקר ממקום אכילתו גמר סעודתו, וע"כ הוא אף כשעקר ממקומו לזמן מועט. [↑](#footnote-ref-1234)
1234. ואך דבד' המג"א והמאמ"ר י"ל כמש"כ הגר"ז דהיינו רק בדברים שאין בהן קביעות. [↑](#footnote-ref-1235)
1235. החמד משה שם סק"ב תמה ע"ז דהרי דין שינוי מקום הוא אף כשלא הסיח דעתו, וכמש"כ הב"י בסימן קע"ח בתו"ד דכל שהסיח דעתו אף לרב חסדא צריך לחזור ולברך, והביא למש"כ הרשב"ם לקמן ק"א ב' דר' יוחנן דאמר שינוי מקום א"צ לברך היינו דוקא כשלא הי' לו היסה"ד בינתים, ועמש"כ בזה המחה"ש שם, - וצ"ב, שהרי להדיא כתבו רשב"ם ודעימי' דדין שינוי מקום הוא משום היסה"ד, אלא דבזה נחלקו אמוראי אם הו"ל כהיסח הדעת, ובזה הוא שכתב הב"י דכל שהסיח דעתו היסה"ד גמור ודאי דצריך לחזור ולברך. [↑](#footnote-ref-1236)
1236. מבו' בדבריו דאיכא דין מסוים בקידוש שיהא על היין, ואי"ז חד דינא עם כל כוס של ברכה, ונחלקו בזה קמאי, ואכמ"ל, וע"כ י"ל דבעינן שיהא הקידוש על היין שבשעת סעודה דחשיב, אך אם הא דבעינן קידוש על היין הוא חד דינא עם כל כוס של ברכה ליכא טעם להצריך שיהא הקידוש על יין שבשעת סעודה. [↑](#footnote-ref-1237)
1237. המ"ב שם סקי"ב כתב דבדיעבד ובפרט כשהי צריך לעשות צרכיו אין להחמיר לקדש שנית דהרי זה כדברים שהם צרכי סעודה, וכ"ה מבו' בד' הטור בסימן תע"ג דכל שיצא להסך רגליו בין קידוש לסעודה א"צ לקדש שנית, (אך יש מקום לדחוק דאיירי בהניח מקצת חברים למש"כ בתשו' ר"י מסלוצק סו"ס ז' בשם הגר"ח מוולאזין דבכה"ג א"צ לחזור ולקדש, ונתבאר בדף מס' 4 בסופו), - וצ"ב דמה מהני הא דהוי צרכי סעודה, הרי הא דשינוי מקום הוי הפסק והיסה"ד הוא אף כששינה מקומו לצורך הסעודה. [↑](#footnote-ref-1238)
1238. וכ"נ בד' הגר"א בסימן רע"ג ס"ג דעיקר דינא דקידוש במקום סעודה הוא מדין שינוי מקום, וזהו שכתב דכ"ה דמדמינן דין קידוש במקום סעודה לדין שינוי מקום לענין מפינה לפינה, ה"נ יש לדמותם לענין הפליג והסיח דעת, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1239)
1239. וזה ממש"כ הביאוה"ל שם לצדד דא"צ לחזור ולקדש משום דדמי לדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן דאם יצא וחזר א"צ לחזור ולברך מטעם דלקיבעי' קמא הדר דכיון דלכתחלה המצוה לחזור למקומו אמרינן דלא הסיח דעתו ממקומו הראשון וא"צ לחזור ולברך, וכ"ש בזה דאינו יוצא ידי קידוש אא"כ יחזור ויסעוד במקום הקידוש וכו' דפשיטא דלא הסיח דעתו ממקום הראשון, ואי נימא דכל עיקר הא דאין קידוש אלא במקום סעודה הוא משום דינא דשינוי מקום דכשיצא חוץ למקומו הוי הפסק והיסה"ד, הרי ל"ד כלל לדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, כיון דליכא כלל דין בפנ"ע דבעינן לאכול במקום הקידוש. [↑](#footnote-ref-1240)
1240. וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' בברכות מ"ב ב' די"א דדוקא יין דקידוש פוטר יין שבתוך המזון משום דאין קידוש אלא במקום סעודה, וגם בד' התוס' בסוגיין מבו' דיש מקום לחלק בזה, והיינו משום דדין קידוש במקום סעודה הוא דהקידוש והסעודה הוו קביעות אחת, וי"ל דזהו מש"כ הטור בסו"ס ער"ב דכוס של קידוש נפטר בברהמ"ז משום דאין קידוש אלא במקום סעודה וע"כ חשיב כצרכי הסעודה. [↑](#footnote-ref-1241)
1241. אך בתשו' גו"ר כלל ג' סימן כ' האריך לחלוק ע"ז דאף אם הפסיק הרבה בין הקידוש לסעודה יצא יד"ח קידוש, עיי"ש, והביאו השע"ת בסימן רע"ג. [↑](#footnote-ref-1242)
1242. בס' הבתים שערי הקידוש והשביתה שער א' כתב די"א דמי שאין דעתו לאכול בליל שבת מקדש על היין אע"פ שאין שם סעודה שאין מבטלין קידוש מפני הסעודה, וי"א שאין מקדש אא"כ יטעום כזית, והסכים לדבריהם, ולכאו' תליא בפלוגתא זו. [↑](#footnote-ref-1243)
1243. אך מד' רבינו יונה והרא"ש מבו' דלא יצא ידי קידוש דאורייתא בקידוש שאמר בתפילה, וזהו שפירש רבינו יונה דמקדשין בביכהנ"ס להוציא את מי שאינו יודע לקדש ידי קידוש דאורייתא, וגם בד' הרא"ש מבו' דמודה לזה, ועמד בכעי"ז בגל' הגרע"א שם, ועמש"כ הביאוה"ל שם כמה טעמים דאין יוצאין ידי קידוש דאורייתא בקידוש שבתפילה. [↑](#footnote-ref-1244)
1244. והיינו דכיון דבמקום הסעודה היו יכולין לשמוע הקידוש חשיב דהי' הקידוש במקום הסעודה, - ולכאו' מוכח מזה כדעת השכנה"ג דאין לדון בקידוש מדין שינוי מקום, דאם יש לדון מדין שינוי מקום ל"מ ע"ז הא דהיו יכולין לשמוע הקידוש במקום הסעודה. [↑](#footnote-ref-1245)
1245. ונקטו דמהני התנאי להתיר לאכול בהן אף בישובם, וכ"כ האו"ז בהל' ביהכנ"ס סימן שפ"ח, ודלא כמש"כ התוס דל"מ התנאי אלא לאחר שיחרבו. [↑](#footnote-ref-1246)
1246. בפשוטו לפ"ז כל שלא הי' דעתו מתחילה לכך צריך לברך אף מפינה לפינה באותו חדר, - אך הנה המאמ"ר בסימן קע"ח סוסק"י צידד דמש"כ הארחות חיים דבעינן שיהא דעתו מתחילה לכך היינו בב' מקומות בבית אחד כגון מחדר לחדר, אך מפינה לפינה בחדר אחד מודה דל"ב שיהא דעתו לכך, וכ"כ הנשמ"א בכלל נ"ט סק"א בתו"ד דודאי דאיירי מחדר לחדר, שהרי מפינה לפינה באותו חדר לכו"ע ל"ה שינוי מקום, - וצ"ב שהרי ממה שנקט הארחות חיים ללישנא דמפינה לפינה מבו' דהוא חד דינא עם מה שאמרו בגמ' דמפינה לפינה א"צ לברך, דודאי דאין מקום לומר דמה שאמרו בגמ' מפינה לפינה הוא באותו חדר ובזה בכל ענין א"צ לברך, ומש"כ הארחות חיים מפינה לפינה הוא בחדר אחר, ובזה צריך לברך כשלא הי' דעתו מתחילה לכך, וכיון שפירש דמה שאמרו דא"צ לברך הוא כשהי' דעתו מתחילה לכך, מהיכ"ת נימא דמפינה לפינה באותו חדר בכל ענין צריך לברך, - ויש להעיר עוד דבד' הארחות חיים בהל' קידוש ס"י מבו' דלענין קידוש ל"מ אף מפינה לפינה באותו חדר כשאינו רואה מקומו הראשון, ולכאו' ה"ה לענין ברכה, וביותר, דכיון דהתם פשיטא לי' דמפינה לפינה היינו אף באותו חדר, (ומכח זה עמד דד' הרי"ף אינם כד' הרמב"ם), ה"נ מתפרשים דבריו בהל' ברכות. [↑](#footnote-ref-1247)
1247. והיינו דלדעתם הרי מה שנחלקו אם מפינה לפינה הוי קידוש נכלל בזה גם מבית לעלי', דאל"כ מה מייתינן דל"ה קידוש משמואל דנחית מאיגרא לארעא והדר מקדש, וא"כ ה"נ מה שאמרו בדין שינוי מקום דמפינה לפינה א"צ לברך נכלל בזה גם מבית לעלי'. [↑](#footnote-ref-1248)
1248. ולמש"כ הרשב"א בדעת הרמב"ם דאף לענין קידוש קי"ל דל"ה שינוי מקום מבית לעלי', הרי דה"נ לענין ברכה ל"ה שינוי מקום, והרי עיקר הא דלענין קידוש ל"ה שינוי מקום נלמד מהא דלענין ברכה ל"ה שינוי מקום, וכ"ה להדיא בתשו' הרמב"ם סימן קפ"ד, ונתבאר להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-1249)
1249. הב"י בסימן קע"ח כתב דכ"ז הוא לדעת הסוברים דדין שינוי מקום הוא אף בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, אך לדעת הסוברים דבדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן א"צ לברך, הרי דבפת ומיני דגן אף אם שינה מקומו מבית לבית א"צ לברך, - אך רבינו דוד והר"ן לקמן בסוגיין כתבו דנפ"מ בזה אף למ"ד דבדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן א"צ לברך, דכ"ז הוא כשחזר למקומו הראשון אך כל שלא חזר למקומו הראשון צריך לברך, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 64. [↑](#footnote-ref-1250)
1250. המ"ב בהקדמתו לסימן קע"ח ושם סקי"ב כתב דהא דמחדר לחדר מהני כשהי' דעתו לכך הוא משום דהוא תחת גג אחד, וכ"כ המ"ב בסימן רע"ג סק"ח וסקי"ג, וכ"נ בדבריו בביאוה"ל בסימן קע"ח ס"ב ד"ה בבית, וכ"כ הדה"ח בסימן ע"ב ס"א ובסימן ר"ז ס"ו, ומבו' דכל הא דחשבינן להו כמקום אחד דמהני בזה דעתו, הוא כשהם גג אחד, ואף שכתב שם סקכ"ה בדין אכל במזרחה של תאנה ובא לאכול במערבה די"א דאם הי' דעתו בשעת ברכה לאכול גם במערבה של תאנה מהני, אף שאינם תחת גג, היינו משום דאין מחיצות מפסיקות ביניהם, אך מחדר לחדר דמחיצות מפסיקות ביניהם ל"מ מה שהי' דעתו מתחילה לכך אלא כשהם תחת גג אחד, ומה שאמרו דמאיגרא לארעא הוי כמחדר לחדר ומהני דעתו, הוא משום דאיגרא אי"ז גג אלא הוא עלי', כאשר כ"ה משמעות ד' רש"י ורשב"ם וש"ר בסוגיין, (ומצינו כן בפירש"י בתענית כ"ג ב' ובקידושין מ"ה ב' דאיגרא היינו עלי'), ולפ"ז הדין נותן דמבית למרפסת שאינה מקורה הוי שינוי מקום אף אם הי' דעתו מתחילה לכך, ונחלקו בזה חכמי הדור, אך שמא יש מקום לומר דמרפסת שהיא מכלל הבית וטפילה לו עדיפא. [↑](#footnote-ref-1251)
1251. נתחדש בדבריו דאף דמה שאמרו הכא דממקום למקום ל"ה קידוש היינו מחדר לחדר, ובכה"ג ל"מ אף אם הי' דעתו מתחילה לכך, מ"מ גם מפינה לפינה ל"מ אלא כשהי' דעתו מתחילה לכך, - והמאמ"ר בסימן קע"ח סק"י כתב בתו"ד דלדעתו אף לענין ברכה הוי שינוי מקום מפינה לפינה כשלא הי' דעתו מתחילה לכך, וזה כמש"נ לעיל בהערה בדעת הארחות חיים. [↑](#footnote-ref-1252)
1252. הב"י בסימן רע"ג ס"א כתב דגם לגירסת הבה"ג ודעימי' דנידון הגמ' הוא מפינה לפינה ומסקינן דל"ה קידוש, היינו דוקא מחדר לחדר, וכמש"כ המ"מ בפכ"ט ה"ח לפרש כן לדעת הרמב"ם שם, וכ"נ להדיא בתשו' הרשב"א ח"ד סימן רע"ח דמפינה לפינה אינו זוית אחרת באותו חדר, עיי"ש, וכ"נ בדבריו בח"א סו"ס צ"ו, וכ"נ בד' תלמיד הרשב"א בסוגיין ובד' הר"י אלמדארי לקמן בסוגיין. [↑](#footnote-ref-1253)
1253. אך בתשו' הרמב"ם סימן קפ"ד כתב דדין שינוי מקום הוא מבית לבית כמו בקידוש היום, ואומרו מפינה לפינה באותו הבית דוקא, ומבו' להדיא בדבריו דדמי דין קידוש במקום סעודה לדין שינוי מקום, ומשמעות דבריו הוא דגם לענין קידוש כל הא דל"מ הוא כששינה מקומו מבית לבית, וזה כמש"כ הרשב"א בדעתו דלא קי"ל כשמואל, - ויש לסייע עוד לזה ממש"כ הרמב"ם בהל' שבת שם דלא יקדש בבית זה ויאכל בבית אחר, ואם קי"ל כשמואל מ"ט לא אשמועינן רבותא טפי דאף מפינה לפינה ל"ה קידוש. [↑](#footnote-ref-1254)
1254. מבו' בדבריו דאף כשאינו רואה את מקומו לא חשיב כמבית לבית אלא כמפינה לפינה אף שאינם תחת גג אחד, וכ"כ הלבו"ש בסימן קע"ח ס"א דמבית לחצר הוי כמו מחדר לחדר, ולפ"ז לכאו' ה"נ הוא בהא דקי"ל דמפינה לפינה מהני כשהי' דעתו מתחילה לכך, דהיינו אף בכה"ג דמבית לחצר ואף שאינם תחת גג אחד, ודלא כמשמעות ד' הדה"ח והמ"ב בכ"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1255)
1255. אך הם כתבו בשמו דכל שרואה את מקומו הראשון נעשה כמפינה לפינה ומותר ואם לאו נעשה כמקום אחר ואסור, ולכאו' גירסא זו מתישבת רק לדעת התוס' ודעימייהו דמפינה לפינה חשיב כקידוש במקום סעודה, אך הס' העתים בסימן קמ"ד והשבה"ל בריש סימן ע' גרסי דמפינה לפינה ל"ה קידוש במקום סעודה, ולפ"ז בע"כ דכל שרואה מקומו הראשון חשיב כמקום אחד ממש, ולא חשיב כמפינה לפינה, וכאשר כ"ה הגירסא בהל' הרי"צ גאות ובד' המ"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1256)
1256. וכ"נ ממש"כ רב שר שלום ודעימי' לדין זה ביוצא מבית לחצר, - אך י"ל דהיינו רק בבית וחצר, ולא בב' בתים, וי"ל דהוא משום דדיורי בית בחצר ואינם מקומות חלוקין לגמרי, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ן בפסחים פ"ה ב' ובד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן ס"ג, וכ"כ הלבו"ש בסימן קע"ח ס"א דמבית לחצר הוי כמו מחדר לחדר ואין ללמוד מזה דמהני רואה מקומו הראשון אף מבית לבית. [↑](#footnote-ref-1257)
1257. ובשעה"צ שם סק"ח הביא מש"כ הדה"ח בכלל ע"ב ס"א דל"מ הא דרואה מקומו הראשון מבית לבית, אלא אם הי' דעתו מתחילה לכך, והיינ משום דמצרף לדעת הסוברים דמהני דעתו מתחילה אף מבית לבית, ובד' הדה"ח שם מבו' דמחדר לחדר מהני הא דרואה מקומו הראשון אף אם לא היתה דעתו מתחילה לכך. [↑](#footnote-ref-1258)
1258. בס' שנו"ס בהל' ברכות פ"ד ה"ג הביאו מכת"י אחד דהא דמהני רואה מקומו הראשון הוא מפינה לפינה בבית אחד, ומשמע דמבית לבית ל"מ רואה מקומו הראשון. [↑](#footnote-ref-1259)
1259. ועמש"כ בזה המ"ב שם סקל"ח וסקל"ט ובשעה"צ סקל"א אם מהני רואה מקומו הראשון מגן לגן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1260)
1260. ובדבריו נתחדש עוד דאף אם אוכל פת מעט ל"מ דאין לקדש אלא במקום סעודה חשובה דבעינן וקראת לשבת עונג במקום עונג שם תהא הקריאה. [↑](#footnote-ref-1261)
1261. אך שמא לא אתא למעוטי אלא פירות, אך מיני מזונות דמו לפת וסגי בהו לדין קידוש במקום סעודה. [↑](#footnote-ref-1262)
1262. וכ"כ הגר"ז שם דסגי בכזית מה' מיני דגן שמברכין עליו במ"מ ומשום דה' מיני דגן קרויים מזון, - אך בתשו' אג"מ או"ח ח"ב סימן כ"ו פירש בד' השע"ת בסימן רפ"ט דבעינן דוקא פהב"כ, ולכאו' אין הדבר מוכרח בדבריו. [↑](#footnote-ref-1263)
1263. המ"ב שם סקכ"ה כתב דהגרע"א והתו"ש הוכיחו דלכמה ראשונים אינו יוצא ידי קידוש במקום סעודה ע"י כוס יין וע"כ אין להקל בזה אלא במקום הדחק, ומבו' בדבריו דבמיני מזונות יש להקל אף שלא במקום הדחק, - וצע"ג דלפ"מ שהוכיחו הגרע"א והתו"ש מד' הראשונים אינו יוצא אף במיני מזונות, וגם המג"א ודעימי' שכתבו דיוצא במיני מזונות, הוא בק"ו מהא דיוצא ביין, אך אם אינו יוצא ביין, מהיכ"ת דיוצא במיני מזונות. [↑](#footnote-ref-1264)
1264. אך בתשו' בנין עולם או"ח סימן ח' פקפק בזה די"ל דדוקא יין מהני משום דסעיד, ומשא"כ במיני מזונות, - והך מילתא דהא דסגי ביין הוא משום דסעיד, כ"כ הגר"א בסימן רע"ג ס"ה דמהא דקאמר במקום סעודה משמע דבר שסועד וה"ה יין, והגר"ז שם ס"ח כתב דיין מהני משום דסעיד וה' המינים קרויין מזון וע"כ ראוי ליקרא עליהן שם סעודה, - ואמנם בעיקר מש"כ דמיני מזונות לא סעדי, הנה למש"כ בפירש"י בברכות מ"ד א' ד"ה מזונא ובעירובין ל' א' ד"ה באומר כל הזן דמזון הוא דבר הסועד, בע"כ דמיני מזונות סעדי, ועמש"כ הצל"ח בברכות ל"ה ב'. [↑](#footnote-ref-1265)
1265. אך התו"ש שם סקט"ו כתב דאין יוצא בהן יד"ח קידוש במקום סעודה דלא סעדי אלא זייני, וכתב דמש"כ המג"א דתמרי סעדי הוא ט"ס דלא מצינו זה בשום מקום, וצ"ל דל"ד למיני מזונות דיוצאין בהן יד"ח קידוש במקום סעודה, אף דלמש"כ התו"ש דתמרי לא סעדי אלא זייני לכאו' ה"נ מיני מזונות לא סעדי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1266)
1266. התו"ש שם סקי"א למש"כ התוד"ה ובקידושא דהכא דלא הי' מקפיד על סעודת שבת דיוכלו לעשות למחר, ובע"כ דמש"כ דטעימו היינו לחם הוא משום דין קידוש במקום סעודה, וכן הוכיחו בתשו' בנין עולם או"ח סימן ח' ובתשו' עין יצחק או"ח סימן י"ב סק"ז, ועיי"ש במש"כ לדחות. [↑](#footnote-ref-1267)
1267. ונתחדש בדבריו דכל הא דמהני כששותה רביעית יין במקום שקידש הוא בצירוף עם מה שסועד אח"כ במקום אחר, ואך דכיון דיין טעון ברכה לאחריו במקומו ול"ה השינוי מקום עקירה מסעודתו, ע"כ מצטרף מה ששותה כאן עם מה שסועד במקום אחר וחשיב כסעודה אחת ומתקיים בזה דין קידוש במקום סעודה, ולפ"ז נמצא דאם שתה יין ולא סעד אח"כ לא יצא ידי קידוש, (וגם לכאו' אם בירך על היין לאחריו ואח"כ הלך למקום אחר וסעד שם לא יצא יד"ח), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1268)
1268. משמעות דבריו דבפת ומיני דגן דאדם קובע לו מקום, וכמש"כ רבינו דוד לקמן בסוגיין דבפת ומיני דגן איכא קביעות מקום טפי, מודה ר' יוחנן דשינוי מקום צריך לברך, וצ"ע דא"כ מה מותבינן לקמן בסוגיין לר' יוחנן מברייתא דחברים שהיו מסובין וכו', הרי י"ל דאדרבה כל עיקר דין שינוי מקום הוא בפת ומיני דגן ולא ביין. [↑](#footnote-ref-1269)
1269. והעירו דלמש"כ מהר"ם חלאוה לקמן בסוגיין דבדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן אין קובעין להן מקום ואין להן מקום קביעות כלל, ונתבאר להלן, מוכח דאיכא לדין שינוי מקום אף היכא דליכא קביעות מקום כלל. [↑](#footnote-ref-1270)
1270. אך בד' הראבי"ה בסו"ס תקי"א מבו' להדיא דהוא אף באותם שלא שתו בביהכנ"ס, ויש להסתפק אם טעמו הוא משום דס"ל דלמ"ד דשינוי מקום ל"ה הפסק אף אי"ז הפסק בין ברכה לאכילה, או משום דס"ל דכיון שכבר שתה המברך מן הכוס אף שהפסיקו השומעים אח"כ א"צ לחזור ולברך. [↑](#footnote-ref-1271)
1271. וכ"כ הריטב"א ותלמיד הרשב"א והבעה"ע בהל' ד' כוסות בשמו. [↑](#footnote-ref-1272)
1272. התוס' כתבו דהיינו פת וכל מיני פת שמברכין עליו המוציא, והגר"א בסימן קע"ח ס"ה כתב דבאו לפרש להא דנקט דברים בלשון וע"ז כתבו דהוא כל מיני פת, ועיי"ש שעמד ע"ז דאכתי לא הול"ל דברים דהכל בכלל פת הוא, - והתוס' הרא"ש כתב דהא דנקט דברים הוא משום דאיכא בענין לחם גמור ופהב"כ היכא דקבע סעודתי' עילוי' דצריך לברך המוציא, והביאו הריטב"א. [↑](#footnote-ref-1273)
1273. וכ"כ הרשב"א שם דכ"נ בד' התוס', - אך הב"י בסימן קע"ח ס"ה כתב במש"כ בהגהמי"י בפ"ד מברכות ה"א דאין טעון ברכה לאחריו במקומו אלא פת שצריך לברך אחריו ברהמ"ז, דל"ד נקט פת וה"ה מיני דגן וכן ברהמ"ז ל"ד ג' ברכות דה"ה ברכה מעין ג', ולפ"ז יש לפרש כן גם בד' תוס' רי"ח. [↑](#footnote-ref-1274)
1274. וצ"ל דאף דודאי דליכא נפ"מ בדעת האדם בין ז' המינים לשאר פירות, וליכא למימר דבז' המינים דעת האדם לקבוע טפי מקום לאכילתן, מ"מ שאני ז' המינים דחשיבי וע"כ חשיבא אכילתן קביעות טפי. [↑](#footnote-ref-1275)
1275. לגירסא שלפנינו בפי' רשב"ם דע"ד קביעות הראשונה הלך לברך ברכה אחת על שתיהן נתפרש להדיא בדבריו דמברך במקום השני על שתיהן, אך לגירסת ר"פ בהגה' סמ"ק סימן קנ"א לא נתפרש כן להדיא בדבריו, ועיי"ש שכתב לדון בזה בדעת רשב"ם, וכתב דמשמעות דבריו דמברך במקום השני. [↑](#footnote-ref-1276)
1276. בהגה' ר"פ שם כתב דשמא היינו רק כשאוכל בקביעות במקום ראשון, אך בהולכי דרכים מודה דמברכין במקום שגמרו אכילתן. [↑](#footnote-ref-1277)
1277. בהגה' ר"פ לסמ"ק שם כתב בשם תוס' רבינו יחיאל שנסתפק דשמא בכה"ג מברך ב' פעמים במקום שני ובמקום ראשון. [↑](#footnote-ref-1278)
1278. בפירש"י כתב דדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן הוא כגון מים או פירות שאין טעונין ברכה חשובה בפנ"ע וכו', ודברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן היינו ברכה חשובה בפנ"ע כגון ז' המינין הואיל ולא בירך אחריהן ועמד לילך למקום אחר לסעוד על קביעות הראשון הלך לברך אחריהן ברכה אחת על שתיהן ולפניהם נמי א"צ לחזור ולברך, והתורי"ד פירש בדעתו דמה שאמרו דברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, לאו היינו דצריך לברך במקום אכילתו, אלא היינו דצריך לברך עליהן ברכה חשובה בפנ"ע דז' המינין, וכ"כ המכתם בדעתו, וכתב דלא גריס במקומן, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעם הדין בזה, - אך בד' המאורות והריא"ז מבו' שפירשו בד' רש"י דקאי על דינא דברכה במקומו, ולפ"ז מתפרשים דבריו כד' רשב"ם. [↑](#footnote-ref-1279)
1279. אך כ"ז הוא לגירסא שלפנינו בפי' רשב"ם, וכן העתיק הריטב"א, - אך הר"פ בהגה' סמ"ק סימן קנ"א גריס בד' רשב"ם דע"ד קביעות ראשונה הלך, "וצריך" לברך אחריהן ברכה אחת על שתיהם ולפניהם נמי א"צ לחזור ולברך, ולגירסא זו לא נתפרש בד' רשב"ם טעם הא דאמרינן דע"ד קביעות הראשונה הלך. [↑](#footnote-ref-1280)
1280. ועיי"ש שנסתפק במה שאמרו דלקיבעא קמא הדר אם קאי על המקום השני דכיון שלא הסיח דעתו מאכילה הראשונה נמצא דהוא חוזר וגומר במקום השני קביעות סעודתו שהתחיל במקום הראשון, או קאי על המקום הראשון דכיון שאם ל"ה חוזר ואוכל במקומו השני הי' צריך לחזור למקומו הראשון לא הסיח דעתו מאכילה הראשונה. [↑](#footnote-ref-1281)
1281. ולפ"ז הא דלקיבעא קמא הדר קאי על המקום הראשון דצריך לחזור למקומו הראשון וע"כ הוי כאילו הוא עדיין במקומו. [↑](#footnote-ref-1282)
1282. אך בפי' הר"ן על הרי"ף משמע להדיא דאף כשאוכל במקום השני א"צ לברך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1283)
1283. בתשו' מהרי"ם שם כתב דאם אכל תמרים במקום אחד ואח"כ הלך למקום אחר לאכול פת ובתוך הסעודה רצה לאכול תמרים צריך לברך, דהו"ל כדברים שאין טעונין וכו' כיון דכשאכל פת יכול לברך ברהמ"ז ופוטר בזה את התמרים, וזה לדעת הסוברים דלכתחילה הוא פוטר את התמרים בברהמ"ז (ונתבאר בדף מס' 47), וכשרוצה לאכול תמרים ליכא למימר דלקיבעא קמא הדר שהרי א"צ לחזור למקומו הראשון אף אם ל"ה אוכל תמרים, וזה לפי דבריו שם בטעם הא דבדברים הטעונין וכו' א"צ לברך אף דאחר שאוכל א"צ לחזור למקומו, אך למש"נ די"ל דהוא משום דכשכבר עוסק באכילה אינו מסיח דעתו מאכילתו, ליכא לה"ט בהך גוונא דכבר קודם שבא לאכול תמרים א"צ לחזור למקומו הראשון מכח מה שאכל פת. [↑](#footnote-ref-1284)
1284. והרי דבריהם קיימי אף כשאוכל במקום אחר רק דברים הבאים מחמת הסעודה ואינו אוכל שם פת, דעדיין הוא צריך לחזור למקומו הראשון ולברך. [↑](#footnote-ref-1285)
1285. ועד"ז יש להוכיח ממש"כ האחרונים בדין הניח מקצת חברים דל"מ אלא כשחזר למקומו, ונתבאר להלן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1286)
1286. וכ"כ הראבי"ה בסו"ס תקי"א כתב בדין קידוש בביהכנ"ס דלאותם שלא שתו הו"ל כדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן, דאע"פ שיצאו יד"ח מאחר שלא שתו א"צ ברכה לאחריהן, - ואך דבדבריו משמע קצת דהיינו רק באותן שלא שתו כלל, אך אם שתו פחות מכשיעור הו"ל כדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-1287)
1287. הפמ"ג שם כתב דאף דהוה ספק ספיקא דשמא דוקא מיני דגן ושמא כדעת השו"ע שם ס"א דקי"ל דאף בדברים הטעונין וכו' צריך לברף, אין אחר הכרעת הרמ"א כלום ולא חשיב כספק ספיקא, - אך הנשמ"א בכלל ה' סק"ו הוכיח מזה דל"מ ספק ספיקא להצריך ברכה. [↑](#footnote-ref-1288)
1288. העמק ברכה בדיני ברהמ"ז אות ה' פירש קצת בע"א, דכיון דהיין והמים נפטרין בברהמ"ז נמצא דהוא צריך לחזור למקומו לצורך ברהמ"ז שמברך גם על היין והמים, וע"כ א"צ לחזור ולברך עליהן, - ונפ"מ בזה הוא כשאכל תמרים לאחר המזון לדעת הסוברים דהם נפטרין לכתחילה בברהמ"ז והלך למקום אחר, דלד' הגר"ז צריך לחזור ולברך עליהן כיון שאינם כלל בכלל קביעות הסעודה, אך לד' העמק ברכה י"ל דא"צ לחזור לברך עליהן, אך יש מקום לדון בזה, משום דאף דהם נפטרין לכתחילה בברהמ"ז הרי אין עיקר דינם לברך עליהן ברהמ"ז, אלא דהם נפטרין בברהמ"ז, (ומה"ט כתב המאורות בברכות י"ב א' דכל שאין לו פנאי לברך ברהמ"ז מברך עליהן את ברכתן, ונתבאר בדף מס' 47). [↑](#footnote-ref-1289)
1289. ועיי"ש שכתב לתלות לד"ז בפלוגתת רשב"ם והרא"ש בטעם הא דבדברים הטעונין וכו' א"צ לברך. [↑](#footnote-ref-1290)
1290. הרש"ש כתב דמד' רש"י שלא כתב לישב כן יש ללמוד דס"ל דהא דבדברים הטעונין וכו' א"צ לברך הוא אף כשאכל מהן פחות מכשיעור, עמש"נ בזה לעיל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1291)
1291. וזהו שכתב הרא"ה שם לדון היאך יצא בלא ברכה, וכתב די"ל דאיירי כשהניחו שם זקן או חולה, והרי דאף דאיירי התם כשנשארו שם ב' מבני החבורה, מ"מ אם אינם זקן או חולה אסור לצאת בלא ברכה, - וזהו שכתב הריטב"א שם דרק אם השאיר זקן או חולה או אדם נכבד לא בטל הצירוף. [↑](#footnote-ref-1292)
1292. וכ"ה מוכח בד' המג"א שם סק"ז דמבו' בדבריו דאף היכא שאין דעתם לחזור כלל למקומם יש מקום לדון בזה משום הניח מקצת חברים, ומהא דל"מ בכה"ג הניח מקצת חברים הוכיח דלעולם ל"מ הניח מקצת חברים לגבי אכילה במקום אחר. [↑](#footnote-ref-1293)
1293. אך זה מתישב גם אי נימא דהא דמהני הניח מקצת חברים הוא משום דלא נעקרה קביעותם, די"ל דהיינו רק כשדעתם לחזור לקביעות זו, אך כל שעקרו לגמרי מקביעות זו ל"מ הא דעיקר הקביעות נשארה קיימת. [↑](#footnote-ref-1294)
1294. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו לעיל דאותם בנ"א שקידשו בביהכנ"ס ידי יין לא יצאו משום שינוי מקום אף שהניחו אורחים האוכלין בביהכנ"ס, - אך הפמ"ג שם כתב דמהתם אין להוכיח אלא דכשאין דעתו לחזור למקומו הראשון ל"מ הא דהניח מקצת חברים לאכול במקום השני, אך כל שדעתו לחזור למקומו הראשון י"ל דמהני הא דהניח מקצת חברים דלא נעקר מקביעותו ואף כשאוכל במקום אחר א"צ לברך, ובד' המג"א מבו' דאין לחלק בזה, ועמש"נ בזה לעיל בהערה, - והנתיב חיים כתב לדחות דהתם לא קבע כלל יחד עם האורחים ול"ה כהניח מקצת חברים, וכ"כ המאמ"ר שם סק"ד, - והמגן גבורים שם סק"ד כתב לדחות למש"כ התוס' דהאורחים היו אוכלין בחדרים הסמוכין לביהכנ"ס ונמצא דלא הניח מקצת חברים בביהכנ"ס. [↑](#footnote-ref-1295)
1295. לכאו' מבו' מדבריו דמהני הא דהניח מקצת חברים אף כשאין עתיד כלל לחזור למקומו, דמה שעתיד לחזור למקומו אחר שסיים סעודתו כדי לברך לכאו' ל"מ מידי, וזה כמש"נ לעיל בהערה בדעת המג"א דהא דמהני הניח מקצת חברים הוא משום דעדיין הקביעות קיימת ולי"ב להעקירה דשינוי מקום, וע"כ ה"ז מועיל אף כשאין דעתו לחזור למקומו, אך שמא י"ל דלעולם בעינן שיהא עתיד לחזור למקומו, ואף כשעתיד לחזור למקומו כדי לברך חשיב דעדיין הוא בקביעותו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1296)
1296. י"ל דהוא לטעמי' דיסוד דינא דדברים הטעונין וכו' הוא דיש קבע לאכילתן וקובעין להן מקום וע"כ כל שיצא וחזר למקומו אמרינן דלקיבעא קמא הדר והוי זה המשך סעודתו, וע"כ ס"ל דגם למ"ד דגם בדברים הטעונין וכו' הוי שינוי מקום ורק כשהניח מקצת חברים ל"ה שינוי מקום, אי"ז דין בפנ"ע, אלא הוא הגבלה בדינא דדברים הטעונין וכו' דכל הא דאמרינן דלקיבעא קמא הדר הוא כשהניח מקצת חברים ולא נעקרה הקביעות לגמרי, אך בדברים שאין טעונין וכו' דאין קבע לאכילתן וא"א שיחזור לקביעותו, ל"מ הא דהניח מקצת חברים, והרי בברייתא לא נתפרש דינא דהניח מקצת חברים אלא בדברים הטעונין וכו', וכיון דלדעתו דינא דדברים הטעונין וכו' ודינא דהניח מקצת חברים בני חדא ביקתא נינהו דעי"ז מצי לחזור לקביעותו, אין לנו מקור דיועיל הניח מקצת חברים גם בדברים שאינם טעונין וכו'. [↑](#footnote-ref-1297)
1297. השה"ג בפירקין כתב דנחלקו בזה הרמב"ם והטור, דדעת הרמב"ם דמהני הניח מקצת חברים אף בדברים שאין טעונין וכו', ודעת הטור דל"מ, וע"כ לדעתו לפ"מ דקי"ל דבדברים הטעונין א"צ לברך, ליכא נפ"מ בין הניח מקצת חברים ללא הניח, עיי"ש, והמאמ"ר שם סק"ה כתב כן גם בדעת השו"ע, וכתב לישב בזה למשמעות ל' השו"ע שם ס"ב דמהני הניח גם בפירות, שעמד הדרישה שם סק"ב דהוא שלא כדבריו בב"י, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-1298)
1298. המג"א והגר"א שם הוכיחו דמהני הניח מקצת חברים אף בדברים שאין טעונין וכו' מהא דמדייק הכא מדקתני עקרו רגליהן מכלל דבדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן עסקינן, ואם ל"מ הניח מקצת חברים אלא בדברים הטעונין וכו', מ"ט לא דקדקו מזה דאיירי בדברים הטעונין וכו', - ובדעת החולקים צ"ל דכל הא דל"מ הניח מקצת חברים בדברים שאין טעונין וכו' הוא רק אחר דמפרשינן להברייתא בדברים הטעונין וכו' ולא מצינו דמהני הניח מקצת חברים אף בדברים שאין טעונין, ומש"כ המג"א להוכיח מזה מבו' בדבריו דהוא רק כנגד ד' הב"ח שנקט מסברא דל"מ הניח מקצת חברים בדברים שאין טעונין וכו'. [↑](#footnote-ref-1299)
1299. והיינו דאף דלגבי עיקר דינא דקידוש במקום סעודה דבעינן שיהא הקידוש במקום הסעודה ודאי דל"מ מידי הא דההניח מקצת חברים במקום הקידוש, דאכתי אין הקידוש במקום הסעודה, מ"מ כל שחזר למקומו דהוי הקידוש במקום הסעודה ואתינן עלה משום דין שינוי מקום, הרי דזה דמי לדין שינוי מקום בסעודה דכל שהניח מקצת חברים ל"ב משום שינוי מקום. [↑](#footnote-ref-1300)
1300. ויש מקום לדון עוד בזה דרק בסעודה הוא דהוי קביעות אחת דכל המסובין ומהני בזה הא דהניח מקצת חברים, אך בקידוש אי"ז קביעות אחת דכולן, ולא מיבעיא כשלא שתו כולן מיין הקידוש, אלא אף כששתו מיין הקידוש וכלפי השתי' הוו קביעות אחת, מ"מ כלפי הקידוש עצמו אי"ז קביעות אחת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1301)
1301. אך בגל' הגרע"א בסימן קע"ח ס"א פירש בד' הר"ן כד' הרמב"ן דהא דצריך לברך ברכה למפרע קודם שיצא הוא משום דחיישינן שמא ימשך ולא יחזור לברך במקומו. [↑](#footnote-ref-1302)
1302. הבית מאיר שם כתב בע"א דכל הא דיש לחוש שמא ישהה עד שירעב הוא אם השינוי מקום חשיב כהיסה"ד, וע"כ אף יש לחוש שמא ישהה, אך כל דהשינוי מקום ל"ה היסה"ד מסעודתו לא חיישינן שמא ישהה כיון דדעתו לגמור סעודתו. [↑](#footnote-ref-1303)
1303. ועיי"ש שכתב דיש מקום לפרש עוד דהוא משום דכל שהניח שם זקן או חולה לא ישהה כ"כ וע"כ א"צ לברך משום עצה טובה, וכ"נ בד' המהר"ם חלאוה בשם תוס', עיי"ש, אך כתב דאי"ז מתישב בהא דתניא לקמן דלת"ק כשהן יוצאין אין טעונין למפרע אף כשלא הניחו זקן או חולה, והרי דכל דכשחוזר א"צ לברך ברכה לכתחילה, א"צ לברך ברכה למפרע כשיוצא. [↑](#footnote-ref-1304)
1304. אך לפ"ז הדין נותן דגם היכא דלי"ב משום שינוי מקום, מ"מ אם גמר סעודתו כגון שאמר הב לן ונבריך וכיו"ב, אסור לצאת ממקומו קודם ברהמ"ז שמא ימשך ולא יחזור למקומו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1305)
1305. ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ם שם דוכן אם היו מסובין בשתי' או לאכול פירות שכל המשנה מקומו הרי פסק אכילתו ולפיכך מברך למפרע על מה שאכל וחוזר ומברך שני' לכתחילה על מה שהוא צריך לאכול, והכס"מ שם ה"ד עמד בזה דמאי וכן, הרי בזה פשיטא טפי דצריך לברך כיון שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ המג"א בסימן קע"ח סק"ג, אך להנ"ל י"ל דקמ"ל דאף בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן טעונין ברכה למפרע כשיוצאין, וזהו שפירש הרמב"ם דהא דטעונין ברכה למפרע הוא משום דכל המשנה מקומו הרי פסק סעודתו, וע"כ אף בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן צריך לברך תחילה למפרע על מה שאכל, וכ"כ בגל' הגרע"א למג"א שם, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא ניח"ל להמג"א בזה. [↑](#footnote-ref-1306)
1306. אך בגל' הגרע"א למג"א סימן קע"ח סק"ג כתב דלדעת הר"ן דטעונין ברכה למפרע כי לשטת הר"ן דמצד ברכה במקומו צריך ברכה למפרע זהו רק קודם שיוצאים. אבל אם יצאו וחזרו ורוצים עוד לאכול אין מברכים למפרע. ומה הפרש אם יברכו קודם אכילה או אח"כ, - וכ"נ קצת בד' המהר"ם חלאוה דגם לדעת הרמב"ן אם יצאו ולא בירכו וחזרו א"צ ברכה למפרע וכמש"כ התוס', דבתחילת דבריו הביא לד' הרמב"ן והסכים לדבריו ואח"כ הביא לד' התוס' והסכים לדבריהם, - והמאירי כתב דמקצת גדולי הדור כתבו דאם יצא ושכח ולא בירך וחזר מברך למפרע קודם שיחזור לאכול וכתב דאין נראה לו כן. [↑](#footnote-ref-1307)
1307. י"ל דהיינו משום דכל שנתחייב בברהמ"ז אסור להפסיק קודם ברהמ"ז באכילה אחרת, ודלא כמש"כ הרא"ש בחולין פ"ו סימן ה', ואך דבעלמא לא נתחייב לברך קודם שגמר אכילתו, אך כל שכבר נתחייב לברך ברהמ"ז אסור לו לאכול קודם שיברך, אך לכאו' אי"ז מתישב עם מש"נ לעיל דהא דלא חששו שמא ישכח אלא היכא דיש בזה משום שינוי מקום, הוא משום דרק כשגמר סעודתו וכבר נתחייב בברהמ"ז חייב לברך קודם שיצא שמא ישכח ולא יחזור למקומו, והרי דמכח השינוי מקום עצמו כבר נתחייב בברהמ"ז ואפ"ה ל"ה צריך לברך תחילה למפרע אלא שמא ישכח. [↑](#footnote-ref-1308)
1308. לכאו' ט"ס נפלה בדבריו, דלא נמצא כן בד' הכל בו לפנינו, ואדרבה כתב שם להתיר לעקור מסעודתו כדי לברך בבית אחר, והב"י גופי' בסימן תפ"ד כתב דהאבודרהם פליג בזה ע"ד הכל בו, - אך הפר"ח בסימן תפ"ד כתב דצ"ל דמה שהתיר הכל בו לעקור מסעודתו כדי לברך בבית אחר הוא משום דס"ל דחשיב כמצוה עוברת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1309)
1309. יש להוסיף, דהר"ן בחולין פ"ו ב' כתב דאיירי הכא כשאין השעה עוברת, דכל דהשעה עוברת דהתפילה עליו חובה הו"ל הפסק, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן כ"ד ובתשו' כלל י"ד סימן ה' דאיירי אף בכה"ג דאין השעה עוברת. [↑](#footnote-ref-1310)
1310. ועיי"ש שכתב להוכיח כן, דאם מיירי כשהמצוה עוברת כשיברך ברהמ"ז מקודם, מ"ט מחמיר ר' יהודה כשלא הניח מקצת חברים לברך ברהמ"ז קודם שיעקור, - וצ"ב דלכאו' מש"כ האבודרהם דלא הותר לעקור אלא לצורך מצוה עוברת, לאו היינו דהיא עוברת כשיברך ברהמ"ז מקודם, אלא היינו דהיא עוברת כשיגמור סעודתו מקודם, וכיון דהמצוה עוברת אם יגמור סעודתו מקודם, לא אמרינן דיברך ברהמ"ז קודם שיוצא, דכיון דעדיין לא גמר סעודתו אין לו לברך ברהמ"ז, וע"כ ניחא הא דא"ר יהודה דיברך ברהמ"ז קודם שיעקור דכיון דלדידי' יש בזה משום שינוי מקום ע"כ יש לו לברך ברהמ"ז, דאין המצוה עוברת אם יברך ברהמ"ז קודם, - ושמא מכוון ד' הביאוה"ל הוא דלמש"כ הרמ"א דיש לו לברך ברהמ"ז קודם שיצא אף שעדיין לא גמר סעודתו, ונתבאר לעיל, הרי דאי נימא דלא הותר אלא לצורך מצוה עוברת היינו דהיא עוברת כשיברך ברהמ"ז קודם שיעקור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1311)
1311. צ"ב שהרי לד' התוס' ודעימייהו הא דתניא הכא דכשהן יוצאין טעונין ברכה למפרע הוא משום עצה טובה, והרי דאף שיוצאין לקראת חתן וכלה מ"מ הן טעונין ברכה למפרע משום עצה טובה, והיאך נימא דלדעתם כל שיוצאין לדבר מצוה אין טעונין ברכה למפרע. [↑](#footnote-ref-1312)
1312. ועיי"ש שכתב דאין לדחות דהך ברייתא איירי במצוה עוברת וע"כ א"צ לברך ברהמ"ז קודם שיצא, דא"כ מ"ט בברייתא קמייתא תני דכשיצאו לקראת חתן טעונין ברכה למפרע, ובע"כ דכל דחשיב כשינוי מקום צריך לברך ברהמ"ז אף כשיוצא למצוה עוברת, והא דלאידך ברייתא א"צ לברך ברהמ"ז הוא משום דס"ל דלא חשיב כשינוי מקום. [↑](#footnote-ref-1313)
1313. הביאוה"ל שם כתב לדון דמקור ד' הרמ"א הם מד' התוס' והרא"ש דאף דלדעתם מדינא א"צ לברך כשיוצא ברכה למפרע, מ"מ משום עצה טובה צריך לברך ברכה למפרע, ולדעתם י"ל דהיינו אף לפ"מ דקי"ל דלא חשיב כשינוי מקום, - ועיי"ש שדחה לזה דודאי דכל הא דעצה טובה היא לברך ברכה למפרע הוא רק למ"ד דחשיב כשינוי מקום אך למ"ד דלא חשיב כשינוי מקום אין לו לברך ברכה למפרע כשיוצא בדתניא באידך ברייתא דכשיוצאין אין טעונין ברכה למפרע והיינו משום דס"ל דלא חשיב כשינוי מקום ועדיין הוא עומד באמצע סעודתו. [↑](#footnote-ref-1314)
1314. אמנם הנה המהר"ם חלאוה כתב לדעת הבעה"מ דכל שיוצאין לדבר הרשות אפי' הניחו שם מקצת חברים "צריכין ברכה", וכן משמע בד' הר"י קרקושא דמכח הא דאסור לצאת שלא לדבר מצוה יש לו לברך קודם שיוצא, וכ"נ גם בפירש"י ורשב"ם דאלמלי המהירות היו מברכין ברהמ"ז קודם שיצאו, וזה כמשמעות ד' הרמ"א. [↑](#footnote-ref-1315)
1315. והיינו דלמש"כ הרמב"ן דהא דאסור לעקור הוא משום דשמא ימשך ולא יחזור, הרי דכל שדעתו לאכול במקום השני דבכה"ג דינא הוא דמברך במקום השני ליכא למיחש למידי, אך למשמעות ד' הר"ן דהא דאסור לעקור הוא משום דלקיום מצות ברכה במקומה יש לברך קודם שיעקור, הרי דאף אם דעתו לאכול במקום השני אין לו לעקור ממקומו קודם שיברך. [↑](#footnote-ref-1316)
1316. ואף דאין להוכיח מזה אלא דמותר לעקור לדבר מצוה, אך לדבר הרשות י"ל דאסור לעקור אף אם לא חשיב כשינוי מקום, אך לא מצינו לזה בד' הר"ן, דדינא דהר"ן דלכתחילה צריך לברך קודם שיעקור ממקומו הוא רק בעקירה דחשיבא כשינוי מקום. [↑](#footnote-ref-1317)
1317. ובזה נתישבו ד' הרמ"א והמג"א דאף דמבו' בד' הר"ן דכל דלי"ב משום שינוי מקום מותר לעקור ממקומו קודם שיברך, היינו רק כשדעתו לחזור למקומו ולגמור סעודתו דאי"ז עקירה ממקומו, אך כל שאין דעתו לחזור למקומו אלא לגמור סעודתו במקום השני אסור לעקור ממקומו אף אם לי"ב משום שינוי מקום, - אך אכתי צ"ב היאך למדו לדין זה מד' הר"ן. [↑](#footnote-ref-1318)
1318. המ"ב שם סקל"ד כתב דבד' התוס' והרא"ש משמע דכל הא דאסור לעקור ממקומו הוא רק כשיוצא ע"מ להפליג דיש לחוש שמא ישכח, אך כשיוצא ע"מ לחזור לאלתר מותר, וצ"ב דלמש"כ בסקל"ג דאף כשדעתו לאכול במקום השני דאין לחוש שמא ישכח מ"מ לכתחילה אסור לצאת, דמצותו לברך במקום שאכל קודם שיצא, א"כ מ"ט אם יוצא ע"מ לחזור לאלתר מותר, דרק אם האיסור הוא שמא ישכח יש לחלק בין יוצא ע"מ להפליג ליוצא ע"מ לחזור לאלתר, אך אם האיסור הוא משום דיש לברך במקומו קודם שיעקור אין מקום לחלק בזה, - ולמש"כ הגר"ז ניחא, דאף דאסור לצאת ע"מ לגמור סעודתו במקום השני אף דאין לחוש שמא ישכח, מ"מ כל שדעתו לחזור למקומו הראשון ולגמור סעודתו אין לאסור בזה אלא משום דחיישינן שמא ישכח, וע"כ כל שיוצא לזמן מועט שרי. [↑](#footnote-ref-1319)
1319. ועיי"ש שכתב די"ל דמכוון הגמ' הוא דרשאי לברך למפרע, ומשא"כ בדברים הטעונין ברכה במקומן דאינו רשאי לברך כשיוצא, דכיון דכשיחזור א"צ ברכה לכתחילה נמצא דכשמברך למפרע גורם ברכה שאינה צריכה. [↑](#footnote-ref-1320)
1320. וכ"נ בד' הר"ן לעיל בסוגיין דגריס טעמא וכו' אבל בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן צריך לברך, ול"ג כשהן יוצאין טעונין ברכה למפרע. [↑](#footnote-ref-1321)
1321. והנה אמנם לרשב"ם לטעמי' דאף בהיסה"ד צריך לברך תחילה ברכה אחרונה על מה שאכל, ה"נ בשינוי מקום צריך לברך תחילה ברכה אחרונה על מה שאכל אף בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן, ומש"כ רשב"ם דל"ה מצי למימר דכשהן יוצאין טעונין ברכה למפרע היינו משום דאין טעונין ברכה למפרע קודם שיוצאין ויכולין לברך אחר שיוצאין, וכמש"כ כן הרמב"ן במלחמות לעיל בסוגיין. [↑](#footnote-ref-1322)
1322. ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן, אך בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן כיון שאין רשאים לצאת אפי' למצוה עד שיברכו שמא ישכחו מלחזור אם חזרו נמי טעונין ברכה בתחילה שהרי הפסיקו הפסק גמור, וצ"ב אם מכוון דבריו דכל שבירך כשיצא טעון ברכה בתחילה כשחזר, או דאף אם שכח ולא בירך מ"מ כיון שהי' צריך לברך חשיב כהפסק גמור, - ונתחדש בדבריו דאף דשינוי מקום אינו גמר סעודתו, מ"מ בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן אסור לצאת קודם שיברך שמא ישכח מלחזור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1323)
1323. אך בד' הרמב"ן במלחמות מבו' דאף דאמרו בזה דתניא כוותי' כר' יוחנן לא קי"ל הכי, וכ"כ רבינו דוד שם דאע"ג דהך ברייתא היא כר' יוחנן, הרי באידך ברייתא תניא דלא כר' יוחנן והכי קי"ל. [↑](#footnote-ref-1324)
1324. הראבי"ה בסימן תקי"א כתב בשם אביו שכתב כן מטעם אחר, משום דרב ושמואל שאמרו דידי יין לא יצאו ס"ל כרב ששת דשינוי מקום צריך לברך אף בדברים הטעונין וכו', וזה לפ"מ דס"ל כדעת רשב"ם ודעימי' דיין הוא מדברים הטעונין וכו', וס"ל כדעת רשב"ם ודעימי' דלרב חסדא דבדברים הטעונין וכו' א"צ לברך הוא אף כשבא לאכול במקום אחר. [↑](#footnote-ref-1325)
1325. והרי"ף ודעימי' דס"ל דלא קי"ל כר' חסדא, הוא משום דל"ג בגמ' תניא כוותי' דרב חסדא, אלא תניא כוותי' דר' יוחנן, ונמצא דליכא ברייתא כרב חסדא, ואדרבה קשיא לרב חסדא מאידך ברייתא, ואע"ג דמשני לה אשינויא לא סמכינן. [↑](#footnote-ref-1326)
1326. אך יש מקום לפרש דמה שפירשה רש"י כשהביאו לו יין אחר, הוא משום דאם היו ב' היינות לפניו בשעת ברכתו הי' לו לברך על היין הטוב, ולא ניח"ל להעמידה כשעבר על דין קדימה. [↑](#footnote-ref-1327)
1327. ויש להוסיף, די"ל דכל הס"ד דשינוי יין צריך לברך הוא כשהיין השני טוב מן הראשון, וזהו דס"ד דכיון דל"ה דעתו עליו אינו נפטר בברכתו, דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב דרך גררה, וזהו דקמ"ל דא"צ לברך עליו בפה"ג, - ומזה סמך למש"כ הא"ר בסימן ר"ו סק"י דבמין אחד פוטר שאינו חביב את החביב אף שלא הי' דעתו לפטרו, ונתבאר בדף מס' 39. [↑](#footnote-ref-1328)
1328. גירסת התוס' בסוגיין ורבים מקמאי בד' הירושלמי יין חדש יין ישן צריך לברך, ודלא כהגירסא בירושלמי שלפנינו יין ישן יין חדש צריך לברך, ועפי"ז פירשו דדוקא כשבירך על היין חדש והביאו אח"כ יין ישן צריך לברך, ונחלקו אם היינו ברכת הטוב והמטיב או ברכת בפה"ג, ונתבאר להלן, - ועמש"נ להלן בהערה דבד' הרמב"ם י"ל דגריס כגירסא שלפנינו. [↑](#footnote-ref-1329)
1329. ואמנם י"ל דכיון דיין ישן חשוב טפי, יש בזה לדינא דהרשב"א דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב דרך גררה, אך אי"ז במשמעות ד' האו"ז והרא"ש, ועמש"נ להלן בהערה בד' מהר"ח או"ז בזה. [↑](#footnote-ref-1330)
1330. לכאו' טעם הספק בזה אם הא דצריך לחזור ולברך על הישן הוא משום דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב דרך גררה, ואך דהיינו רק בב' מינים, וכמו שצידד הא"ר דבמין אחד פוטר שאינו חשוב את החשוב אף שלא הי' דעתו עליו, וע"כ אם בירך על הישן פטר את החדש, או דהא דצריך לחזור ולברך על הישן הוא משום דבב' מינים בעינן שיהא דעתו לפטור את השני, וע"כ אף אם בירך על הישן לא פטר את החדש. [↑](#footnote-ref-1331)
1331. וצ"ב בד' הרא"ש דכיון דיין ישן וחדש חשיבי כב' מינים, מ"ט אם בירך על הישן ואח"כ הביאו לפניו חדש א"צ לחזור ולברך, ואם טעמא דהרא"ש הוא משום דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב דרך גררה, ניחא, וי"ל דהוא משום דאף דהישן כלפי החדש חשיב כמין אחר כיון שהוא מעולה ממנו, מ"מ החדש כלפי הישן לא חשיב כמין אחר, שיש בכלל מאתים מנה, וי"ל עוד למש"כ התוס' הרא"ש לעיל מ"ב א דפרפרת פוטרת מעשה קדירה אף דהוא מין אחר משום דהיא חשובה לדבר זה וכו', וי"ל דה"נ יין ישן דחשוב פוטר את החדש. [↑](#footnote-ref-1332)
1332. ואמנם יש מקום לדון דהתוס' ודעימייהו פליגי על עיקר דינא דהרשב"א דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב דרך גררה, אך הפוסקים לא הביאו כן מדבריהם, ובד' הפוסקים לא מצינו דיש חולקים על דינא דהרשב"א, (אך הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ט ה"ז כתב דיש חולקים ע"ז), וגם הב"י בסימן קע"ה כתב כן לדינא דביין חדש ויין ישן א"צ לברך בפה"ג, אף דבסימן ר"ו ובסימן רי"א הביא לדינא לד' הרשב"א. [↑](#footnote-ref-1333)
1333. אך בד' הרמב"ם בפ"ד מברכות ה"ט מבו' דיין ישן ויין חדש חשיבי כב' מינים, ואפ"ה א"צ לברך על השני בפה"ג, והנה אמנם בד' הרמב"ם שם לא נתפרש דא"צ לברך בפה"ג אלא כשבירך על הישן והביאו לפניו חדש, אך לא מצינו דגם אם בירך על החדש והביאו לפניו ישן א"צ לברך, אך הכס"מ שם נקט בדעתו דגם בכה"ג א"צ לברך, - וצ"ל דאף דיין ישן וחדש חשיבי כב' מינים לענין ברכת הטוב והמטיב, מ"מ כיון שאינם ב' מינים חלוקים לגמרי לי"ב לדינא דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1334)
1334. בס' כד הקמח ע' שמחה לרבינו בחיי כתב כן מטעם אחר דעיקר מה שתיקנו לברך הטוב והמטיב הוא מפני שחייב אדם למעט בשמחת העוה"ז, ובמקום שמשנים היינות איכא ריבוי שמחה, וכדי למעט השמחה ההיא תיקנו ברכת הטוב והמטיב שהיא ברכת האבל, והביאוהו בגל' הגרע"א בסימן קע"ה ס"א והמ"ב שם סק"ב, ועד"ז כתב רבינו בחיי בס' שלחן של ארבע שער א', ועיי"ש במש"כ לפרש עוד בזה. [↑](#footnote-ref-1335)
1335. ועיי"ש שהוסיף דאבל פת פוטרת כל מיני מזון, והתוס' רי"ח בסוגיין כתב בשמו דאם הביאו לפניהם לחם ובשר בתוך הסעודה אין מברכין עליהן שכבר נפטרו בברכת המוציא דפטרה כל דברים הבאים מחמת הפת, - וצ"ב דכיון שפירש דלא תיקנו הטוב והמטיב אלא ביין דאין אומרים שירה אלא על היין מה הוצרך להוסיף דלחם ובשר נפטרין בברכת המוציא. [↑](#footnote-ref-1336)
1336. המעדיו"ט שם כתב דמכוון דבריו הוא להא דיין גורם ברכה לעצמו דבכמה מקומות הוא בא אע"פ שא"צ לשתייתו, והיינו דאין לפרש דמכוון דבריו הוא להא דקובע ברכה לעצמו שמברכין עליו בפה"ג, שהרי אף פת קובעת ברכה לעצמה. [↑](#footnote-ref-1337)
1337. אך האו"ז בסימן קנ"ה כתב בע"א דבשביל שהיו מונחים בכרם וגם סנהדרין היו בכרם כשתיקנו ברכה זו תיקנו לברך הטוב ומטיב על היין דעל שמועות טובות מברך הטוב והמטיב וזהו כמו שמועה טובה שכל שעה יבוא ע"י יין לזכור אותו נס שנעשה להרוגי ביתר ע"י כרם טוב. [↑](#footnote-ref-1338)
1338. ואמנם הנה התוס' בסוגיין ובתשו' רש"י שם הק' גם בהא דאין מברכין על שינוי בשר הטוב והמטיב, - אך י"ל דדבריהם לא קיימי בבשר שבתוך הסעודה דאין מברכין עליו. [↑](#footnote-ref-1339)
1339. אך יש לדחות דמכוון דבריהם דבפת לא חשבינן לה כשינוי פת כיון דמתחילה הי' דעתו על שתיהן, ולא תליא בברכת היין אלא בתחילת קביעותו, ולפ"ז הוא ע"ד מש"כ בתשו' רש"י דלפת יש קבע וכחד ריפתא דמי, ומצינו עד"ז בתשו' ר"י הלוי בתשו' גו"ר כלל א' סימן מ"ה דכל שהיו היו לפניו ב' היינות ומתחילה כשבירך הי' דעתו על שניהם גם יחד א"צ לברך הטוב והמטיב דתו ליכא תוספת שמחה. [↑](#footnote-ref-1340)
1340. התהל"ד בסימן קע"ה סק"ה נסתפק אם צריך שלא להפסיק בין ברכת הטוב והמטיב לשתי', ואי נימא דאין להפסיק היאך הדין בדיעבד אם הפסיק, והקיצוש"ע בסימן מ"ט סט"ו כתב דאין להפסיק בין הברכה לשתי', - ולכאו' אי נימא דברכת הטוב והמטיב דמי לברכת הנהנין, אין להפסיק בין הברכה לשתי' ואם הפסיק חוזר ומברך, אך אם הוא חיוב ברכה בפנ"ע, יש לדון אם צריך שלא להפסיק בין הברכה לשתי'. [↑](#footnote-ref-1341)
1341. אך יש מקום לפרש דטעם הסוברים דאין מברכין הטוב והמטיב ביין חדש וישן הוא משום דכל שאינו נפטר בברכת הראשון חזינן לה כשתי' בפנ"ע וע"כ אין מברכין ע"ז הטוב והמטיב, - ועד"ז מצינו בד' המאירי בסוגיין שכתב דאם הי' שותה שכר והביאו לו יין אין מברכין ע"ז הטוב והמטיב הואיל ואין ברכת שכר פוטרת את של יין, וצ"ל דאף דס"ל דמברכין הטוב והמטיב אף כשמברכין עליו בפה"ג, ומה"ט הוא דביין חדש ויין ישן מברכין עליו בפה"ג והטוב והמטיב, מ"מ בשכר ויין הואיל ואין ברכת השכר פוטרת את היין משום דאין ברכותיהן שוות חזינן לה כשתי' בפנ"ע ואין מברכין ע"ז הטוב והמטיב. [↑](#footnote-ref-1342)
1342. אך בס' הבתים שערי הברכות שער ט' כתב בשם יש מן הגדולים דאין מברכין על כוס של ברהמ"ז הטוב והמטיב הואיל ומברכין עליו ברהמ"ז ובפה"ג, וכתב דהוא דבר של טעם, וי"ל דהוא משום דס"ל דכל דמברכין עליו בפה"ג אין מברכין הטוב והמטיב, וזה כמש"נ לעיל בדעתו, אך צ"ב במה שהזכירו גם להא דמברכין עליו ברהמ"ז, - וכ"כ בתשו' בית יהודה או"ח סו"ס נ"ג דאין לברך על כוס ברהמ"ז הטוב והמטיב משום דאין מברכין הטוב והמטיב במקום בפה"ג, אך בדבריו שם סימן מ"ט מבו' דהוא משום דכל שמברכין עליו בפה"ג הו"ל כתחילת שתי' וע"כ אין מברכין בכה"ג הטוב והמטיב, ונתבאר להלן, וכ"כ הנזירות שמשון והשיירי לקט בסימן קע"ה, ועמש"כ בזה בהגה' הגר"ח צאנזער שם. [↑](#footnote-ref-1343)
1343. הגר"ז והקיצוש"ע שם כתבו דמברך תחילה הטוב והמטיב ואח"כ בפה"ג, אך האפיקי מגינים בסימן קע"ה סק"א כתב דמברך תחילה בפה"ג ואח"כ הטוב והמטיב, עיי"ש, ועמש"כ בזה התהל"ד שם סק"ב. [↑](#footnote-ref-1344)
1344. ובזה מתפרש מש"כ השעה"צ שם סק"ג דבכוס ב' דליל פסח מברך בפה"ג והטוב והמטיב, ולא כתב דהוא דלא כד' הבית יהודה שהביא שם סק"ב, והיינו משום דדוקא בנמלך הו"ל כתחילת שתי', אך בכוס ב' דמברכין עליו בפה"ג משום דההגדה הויא הפסק, אף דאינה גמר וסילוק, או משום דכל כוס מצוה בפנ"ע, וכמש"כ המ"ב בסימן תע"ד סק"ד, אי"ז תחילת שתי', ומברכין עליו הטוב והמטיב, וכ"כ האפיקי מגינים בסימן קע"ה סק"א, ועמש"כ בס' בר אלמוגים סימן מ"ב להוסיף בזה. [↑](#footnote-ref-1345)
1345. ועיי"ש שהוסיף דמש"כ המצאתי כתוב דל"ד לברכת המצוות, היינו דאף דגם ברכת המצוות אינם ברכות הנהנין אלא ברכות השבח ואפ"ה צריך לברך עובר לעשייתן, היינו משום דאומר אקב"ו וע"כ צריך להקדימו דהנוסח נופל לברך להש"י עובר לעשייתן, משא"כ בברכת השבח דהטוב והמטיב דליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-1346)
1346. ועד"ז כתב הדרכ"מ שם סק"ב דיכול לברך אחר השתי', דהואיל ותיקנו הטוב והמטיב בשביל הרוגי ביתר אין חילוק קודם לעשי' או לאחרי' דזיכרון עולה לכאן ולכאן. [↑](#footnote-ref-1347)
1347. ועד"ז כתב הריא"ז בפירקין הריא"ז בפירקין דאין מברכין אלא על יין טוב משובח אע"פ שאינו מעולה מן הראשון אך אם הי' יין גרוע אין מברכין עליו, ואך דבדבריו משמע דכל שהוא גרוע אף שאינו גרוע יותר מדאי אין מברכין עליו. [↑](#footnote-ref-1348)
1348. אך בד' התור"פ והמרדכי בפסחים שם משמע דהא דאין מברכין כשהיין השני גרוע הרבה מן הראשון אי"ז משום דאינו ראוי אלא ע"י הדחק, אלא הוא משום ד"ז עצמו שהוא גרוע הרבה מן הראשון, וזהו שכתבו דעל יין לבן מברך הטוב והמטיב אפי' גרוע הרבה יותר מן הראשון לפי שהוא בריא לגוף יותר מן האדום, וכ"נ ממש"כ הבגדי ישע שם בשם המהרש"ל דלפ"ז ה"ה ביין ישן וחדש מברכין על החדש הטוב והמטיב משום דיש בו מעלה שמתוק הוא, - אך בד' הפוסקים בסימן קע"ה לא משמע שפירשו כן לד' המרדכי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1349)
1349. והיינו דעל שתיית היין אין מברכין הטוב והמטיב אלא ביין המשובח מן הראשון, והתם דין אחר הוא דמברכין הטוב והמטיב בשעת פתיחת החבית להודות על שלא החמיץ היין. [↑](#footnote-ref-1350)
1350. ויש להוסיף, דממש"כ הרמב"ם שם דבירך על הישן והביאו חדש, משמע דגריס בד' הירושלמי כגירסא שלפנינו דיין ישן יין חדש צריך לברך, ודלא כגירסת ש"ר דיין חדש יין ישן צריך לברך, ולפ"ז הרי אין לפרש לד' הירושלמי דהוא משום דאין מברכין הטוב והמטיב אלא כשהשני טוב מן הראשון, שהרי ד' הירושלמי קיימי כשבירך על הישן והביאו לפניו חדש והרי דאף דהחדש גרוע מן הישן מברכין עליו הטוב והמטיב, ובע"כ דמה שאמרו דאין מברכין אלא בישן וחדש הוא משום דאין מברכין אלא על מין אחר, אך הכס"מ שם נקט דהרמב"ם גריס כגירסת ש"ר יין חדש וישן צריך לברך אלא דס"ל דל"ד חדש תחילה ואח"כ ישן שאין הדבר תלוי אלא כשיהיו ב' מינים. [↑](#footnote-ref-1351)
1351. ועיי"ש שכתב דאע"פ ששותה החדש תחילה, מ"מ ברכת הטוב והמטיב באה על שניהם על החדש ועל הישן, שהרי אם ל"ה שותה אלא אחד מהם ל"ה מברך דעל ריבוי יינות נתקנה והרי נתרבה יין לכל העולם. [↑](#footnote-ref-1352)
1352. הר"ן בסנהדרין שם כתב קצת בע"א דאף דלאו כללא הוא דכל דמברכין הטוב והמטיב מברכין על ההיפך דיין האמת, וע"כ מברכין על ריבוי היין הטוב והמטיב ועל מיעוטו אין מברכין דיין האמת, מ"מ בלבנה אם תוספתה נחשב טובה לעולם עד שמברכין בו הטוב והמטיב א"כ כשמתחסרת נחשב לרעה ונברך בה דיין האמת, אלא דאין התוספת טובה ואין החסרון רעה משום דהיינו אורחא ולפיכך אין מברכין לא על התוספת ולא על החיסרון. [↑](#footnote-ref-1353)
1353. והוצרך לזה לפ"מ שפירש דמה שאמרו בירושלמי שם דיין חדש וישן צריך לברך היינו ברכת הטוב והמטיב, וה"נ הא דשינוי מקום צריך לברך היינו ברכת הטוב והמטיב. [↑](#footnote-ref-1354)
1354. וכתב לפרש עוד דהא דהא דשינוי מקום צריך לברך, היינו דאם בירך הטוב והמטיב על יין חדש שגדל במדינה פלונית או נהר פלוני, ושוב שותה יין חדש שבמדינה אחרת או שגדל בהר אחר וטעמו משתנה לטיבותא בכל שנה, יחזור ויברך הטוב והמטיב. [↑](#footnote-ref-1355)
1355. ויש להביא סמך לזה ממש"כ התוס' לעיל מ"ג א' ר"פ בהגה' סמ"ק סימן קנ"א כן בשם רבינו יחיאל דכל אחד מברך הטוב המטיב לעצמו ודימהו לילדה אשתו זכר וכו', עיי"ש, וע"כ קרוב הדבר דכן מתפרשים גם ד' התשב"ץ קטן בשם רבינו יחיאל. [↑](#footnote-ref-1356)
1356. ועיי"ש שכתב דבכה"ג אין אחד יכול להוציא את חבירו בברכת הטוב והמטיב, דאע"פ שמוציאו בברכת היין, היינו משום דאם בא המברך לשתות מיין חברו ל"ה צריך לברך בפה"ג שכבר בירך על שלו, אך הכא שאם הי' המברך בא לשתות מיין חברו הי' צריך לברך הטוב והמטיב דהו"ל שינוי יין, היאך יוציא את חבירו כשבעצמו אינו יוצא, וצ"ב.. [↑](#footnote-ref-1357)
1357. וכ"נ ממש"כ בחי' המיוחסים להריטב"א דכל שבא לו ריבוי יין בסעודה ע"ד לשתות מברך הטוב והמטיב אע"פ שאינו שותה עכשו לאלתר, והרי דאין הברכה על הטובה שבשתיית היין, אלא על ריבוי היין עצמו, [↑](#footnote-ref-1358)
1358. הגר"ז שם כתב דהא דכשחבירו שותה מיין זה בחדר אחר אינו מצטרף הוא משום דבכה"ג ליכא ריבוי שמחה כ"כ, וזה לטעמי' דכששותה ביחידי ליכא ריבוי שמחה, - אך הנה בד' המג"א מבו' דהא דאין מברכין כששותה חבירו מיין זה בחדר אחר הוא משום דבכה"ג לא חשיב דאיכא טובה אחת לשניהם, וכ"כ הגר"ז גופי' בלוח ברכה"נ פי"א סי"ג. [↑](#footnote-ref-1359)
1359. האור חדש בהל' ברכת הטוב והמטיב ס"ח כתב דהמנהג שהאורח מברך הטוב והמטיב, וכתב לישב המנהג דכל שנותן הבעה"ב לאחר לברך הטוב והמטיב הוי כאילו נותן לו היין המובא כולו במתנה וכדידי' דמי וע"כ הוא מברך, וכתב דגם מש"כ הרי"ף דאורח אינו מברך הוא כשרוצה האורח לברך מעצמו אך אם הבעה"ב מכבדו לברך שפיר דמי, ועוד די"ל דכל הא דאין אורח מברך הוא באורח הנוטה ללון, אך כל כל שסמוך תמיד על שלחנו הוי כמו שיש לו חלק ביין ושפיר מברך, וכתב דלצאת מידי ברכה לבטלה יש לבעה"ב להקנות את כל היין לאורח, ועמש"כ בזה בתשו' פרח שושן כלל א' סימן י"ב. [↑](#footnote-ref-1360)
1360. צ"ב, דאם אין האורח יכול לברך משום דלא הטיב הקב"ה לדידי', א"כ מ"ט הוא צריך לצאת בברכתו של בעה"ב. [↑](#footnote-ref-1361)
1361. הגר"ז בלוח ברכה"נ פי"ב סי"ב כתב דבגונא שבעה"ב שמח במה שמהנה לאורח ביין זה, הויא שתיית האורח טובה גם לבעה"ב והוא שותף עמו בטובה זו ומברך האורח הטוב והמטיב. [↑](#footnote-ref-1362)
1362. הגר"ז בלוח ברכה"נ פי"א סי"ב כתב דהא דמברך כשאשתו ובניו שותין עמו הוא משום דיש להם רשות למזוג בעצמן מן הקנקן וע"כ ה"ז כאילו יש להם חלק בו, וכתב דמה"ט הוא דכל שבעה"ב נותן הקנקן על השולחן לפני האורחים הקרואים שימזוג לעצמו מי שירצה ה"ז כאילו יש להם חלק בו ומברכין הטוב והמטיב, ועמש"כ האפיקי מגינים בסימן קע"ה לפרש בזה בע"א, עיי"ש שהאריך הרבה בזה, ועמש"כ בזה המחה"ש בסימן רכ"א סק"א. [↑](#footnote-ref-1363)
1363. ויש להעיר בזה ממש"כ המהר"ח או"ז גופי' בסימן ס"ח די"ל דביין חדש ויין ישן צריך לברך הטוב והמטיב אפי' אם אינו שותה אלא הוא לבדו מחמת שהושפעה טובה לעולם ביין חדש והו"ל שפיר הטוב לי והמטיב לחבירי, ואע"פ ששותה החדש תחילה מ"מ ברכת הטוב והמטיב באה על שניהם על החדש ועל הישן, שהרי אם ל"ה שותה אלא אחד מהם ל"ה מברך דעל ריבוי יינות נתקנה והרי נתרבה יין לכל העולם, והרי דהברכה היא על ב' היינות, ואפ"ה נסתפק דסגי ששניהם שותין מן היין השני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1364)
1364. וזהו שכתב דלדעת הל"ח א"צ לברך הטוב והמטיב וספק ברכות להקל, והרי דלדעת הדברי חמודות דינא הוא דאין מברכין בכה"ג הטוב והמטיב וע"כ יש בזה משום ספק ברכות, וזהו שכתב בשעה"צ שם דלא חשיב כשינוי יין אלא כשהביאו את היין השני אחר הברכה לבית. [↑](#footnote-ref-1365)
1365. ואמנם כל שלא הי' היין השני בביתו מברך עליו הטוב והמטיב אף שהי' דעתו עליו בשעת ברכת בפה"ג, והדברי חמודות שם כתב דאף למש"כ הר"ן בפ' ערבי פסחים דהא דבשינוי פת אין מברכין הטוב והמטיב הוא משום דמעיקרא הי' דעתו על ב' המינים, משא"כ ביין שאין דרך לשתות ב' מינין יחד, ונתבאר בדף מס' 66, מ"מ לא פלוג רבנן ומברכין הטוב והמטיב בשינוי יין אף כשהי' דעתו מתחילה על ב' היינות. [↑](#footnote-ref-1366)
1366. הנזירות שמשון שם כתב לפ"ז דבגונא שקונים יין מן החנוני בשעת השתי' ונגמר היין הראשון וקנו יין אחר משובח ממנו מברכין הטוב והמטיב, ולכאו' מכוון דבריו הוא דכיון שהי' בידם לקנות עוד מן היין הראשון וקנו יין אחר, הרי דהא דקנו יין אחר הוא משום שחפצים בשינוי יין, וע"כ מברכין הטוב והמטיב, וכ"כ התהל"ד שם סק"א. [↑](#footnote-ref-1367)
1367. התר"י כתב דלפירש"י איירי בפירורין מפת שמטגנין עם הדבש או עם השמן ע"י אילפס, ומבו' דלא איירי בבישול אלא בטיגון, - אך בד' התוס' והתוס' הרא"ש מפורש דלפירש"י איירי בבישול גמור, אלא דמדמה רב יוסף טיגון לבישול. [↑](#footnote-ref-1368)
1368. ועיי"ש שכתב דהא דנקט רב יוסף להך דינא בחביצא דהוא ע"י בישול, הוא משום דאורחא דמילתא לעשות המאכל כן, אך לעולם עיקר דינו של רב יוסף הוא אף בלא בישול, - וי"ל דהא דנקט להך דינא בחביצא הוא לאשמועינן דאף בחביצא אם יש בפירורין כזית מברכין עליהן המוציא ואין הבישול מבטלן מתורת לחם, אך אחר דבפירורין כזית אין הבישול מבטלן מתורת לחם, הרי דה"נ בפירורין פחות מכזית אין הבישול מבטלן מתורת לחם, אלא דפירורין פחות מכזית מצ"ע לא חשיבי כלחם, וכ"נ בד' הנשמ"א שם. [↑](#footnote-ref-1369)
1369. התוס' בסוגיין ובמנחות הק' דלישנא דנטלן לאכלן משמע דאכהן קאי דישראל אינו אוכל מן המנחה, והמהר"י קורקוס בפ"ז מתמידין הי"ח כתב לישב דאף דרישא דמברך שהחיינו קאי על הבעלים מ"מ סיפא דנטלן לאכלן קאי על הכהן. [↑](#footnote-ref-1370)
1370. וכתב דהיינו משום דמנחה זו באה על נדבה ולא על חטא, ולכאו' מכוון דבריו דעל מנחה שבאה על חטא אין להישראל המביאה לברך שהחיינו. [↑](#footnote-ref-1371)
1371. ועיי"ש שהוסיף לפרש דהוא משום דיש כאן זמן מתי ראוי לעבודה משהביא ב' שערות או מבן כ' וע"כ הוא דוכשנתחנך תחילה בעבודה צריך לברך, ואע"פ דקטן אוכל בקדשים, מ"מ אינו חולק, וכיון שמחונך לעבודה וחולק יש כאן הנאה גדולה, וכתב דל"ד לכל קטן דעלמא כשמגיע לכלל חיוב מצוות בשערות ושנים דא"צ, דהתם הוא משום שאין כאן הנאה ולא שמחה ניכרת כיון שהגיע לכלל עונשין. [↑](#footnote-ref-1372)
1372. ועיי"ש שתמה ע"ז דהרי מנחה זו כולה כליל, והיאך תני דנטלן לאכלן, והמהר"י קורקוס בפ"ז מתמידין הי"ח כתב די"ל דאף דרישא איירי במנחת כהן, מ"מ סיפא דנטלן לאכלן לא איירי במנחת כהן. [↑](#footnote-ref-1373)
1373. בכ' הגרי"ז שם הק' דדין משמרות הוא בזכות העבודה, אך בכל השנה הוא בר עבודה, וא"כ מ"ט חשבינן לה כמצוה שקבוע לה זמן דמברכין עלי' שהחיינו. [↑](#footnote-ref-1374)
1374. ואך דהתוס' בסוגיין כתבו דכשמקריב ראשון במשמרתו מברך שהחיינו, אך בד' הרשב"א משמע דכיון דעבודתו באה מזמן לזמן ע"כ מברך על כל זבח ומנחה שמקריב, וכ"נ להדיא בד' התוס' רי"ח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1375)
1375. נתחדש בדבריו דאף במנחת סולת היתה פתיתה, וזה כדעת השטמ"ק במנחות י"ח א' וע"ה א', ודלא כמש"כ בפירש"י בפר' ויקרא ב' ו' ובמנחות י"ח א' דל"ה פתיתה אלא במנחות הנאפות קודם קמיצה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"ג ממעה"ק ה"י והי"ב.

      עוד יש להעיר דאם איירי במנחת מאפה תנור ומנחת סולת, א"כ מה מייתי מינה רב יוסף דפתיתין כזית מברכין עליהן המוציא, הרי עיקר הא דקמ"ל רב יוסף דמברכין עליהן המוציא הוא בפירורין שנדבקו, אך במנחת מאפה תנור ומנחת סולת דאין בהן יציקת שמן לאחר אפייתן הוו הפתיתין בעין, - ובע"כ מזה כמש"כ המעדיו"ט והגר"א ודעימייהו דלדעת רב יוסף ליכא נפ"מ בין פירורין שנדבקו לפירורין בעין, ונתבאר להלן, וכ"כ הנשמ"א בכלל נ"ד סק"ד והחזו"א בסימן כ"ו סק"ו. [↑](#footnote-ref-1376)
1376. אך למש"כ התוס' בדעת רש"י דאיירי במנחות שנטגנו בשמן וכנתבשלו דמי, בע"כ כדעת ר"ת דעיסה שבלילתה עבה שנתבשלה יש עלי' תורת לחם, ועמש"נ בדף מס' 68. [↑](#footnote-ref-1377)
1377. וכן נקט האהעו"ז בסימן קס"ח סי"ג בתו"ד דאף אם פירר לאחר הבישול לפחות מכזית אין מברכין עליהן המוציא, וכתב לפ"ז דאף לדעת הסוברים דעיסה שבלילתה עבה שבישלה מברכין עלי' המוציא מ"מ יש תקנה לפרר שלא יהא בכל אחד מן הפירורים כזית דבכה"ג אף לחם גמור שנתבשל ברכתו במ"מ. [↑](#footnote-ref-1378)
1378. ועיי"ש שכתב דהפמ"ג נסתפק בזה, וכנראה מכוון דבריו דאף דהפמ"ג מעיקרא צידד כן, מ"מ בסו"ד נסתפק בזה מכח משה"ק ע"ז מד' התוס'. [↑](#footnote-ref-1379)
1379. וי"ל עוד כמש"כ הבית אפרים שם לעיל מינה ד"ה ולמ"ש א"ש די"ל דאביי דס"ל דגם אם החזירן לסלתן מברך עליהן המוציא, הוא משום דפליג בהך מילתא על רב יוסף וס"ל דכל שבשעת הבישול הי' בהן כזית ל"מ הא דאחר הבישול פתתן לפחות מכזית. [↑](#footnote-ref-1380)
1380. למש"כ לפירש"י לעיל בע"א דאין הפרוסות קיימות היינו שנימוח, ונתבאר בדף מס' 69, ניחא, דלדעת אביי מברכין על פת שנתבשלה אף כשאין בפירורין כזית ואף במחזירן לסלתן, ורק כשנימוחה הפת הוא דאין מברכין עלי' המוציא. [↑](#footnote-ref-1381)
1381. וזה ניחא לטעמי' דלפירש"י איירי הא דחביצא בבישול גמור, - אך למש"כ התר"י דאיירי בפירורין מפת שמטגנין עם הדבש או עם השמן ע"י אילפס, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-1382)
1382. הבעה"מ כתב לפרש דהא דתנן אם חמץ הוא ענוש כרת ואם מצה הוא אדם יוצא בה יד"ח בפסח, דהיינו דבשל חולין כה"ג אם חמץ הוא ענוש כרת ואם מצה הוא אדם יצא בה יד"ח בפסח, וכ"כ המאירי, וכ"כ המעדיו"ט בסימן י' בדעת רש"י, - ועמש"כ הפנ"י והצל"ח והמרומי שדה בע"א. [↑](#footnote-ref-1383)
1383. וזה מתישב עם משמעות פירש"י שם דגם בהא דמייתינן מנטלן לאכלן לא פירש דאיירי במנחת מחבת ומרחשת, והיינו משום דעיקר דינא דרב יוסף הוא אף כשלא נתבשלו, וחזר בו רש"י ממה שפירש הכא להא דנטלן לאכלן דהוא במנחת מחבת ומרחשת ולהא דליקט מכולן דהוא במנחות, ומשום דס"ל דדינא דרב יוסף הוא רק בבישול. [↑](#footnote-ref-1384)
1384. ועיי"ש שעמד בזה דא"כ מאי קשיא להו להתוס' על פירש"י, הרי גם לדעת רש"י י"ל דס"ל להגמ' לסברא פשוטה דדיבוק אינו מגרע כלל, ובע"כ דהא דליקט מכולן איירי בבישול דאל"כ מאי קמ"ל. [↑](#footnote-ref-1385)
1385. ועיי"ש שכתב דאף דלפ"מ דקי"ל כרב ששת כתבו תר"י והרא"ש דכל הא דבעינן שיהא בהן תוריתא דנהמא הוא רק בפירורין שדיבקן, אך פירורין בעין בכל ענין יש עליהן תורת לחם, מ"מ לדעת רב יוסף ליכא נפ"מ בזה, ונתבאר בדף מס' 69 בהערה הטעם לחלק בזה. [↑](#footnote-ref-1386)
1386. ועיי"ש שהק' לפ"ז במש"כ בפירש"י דהא דלקט מכולן הוא במנחות דא"כ היאך מוקמינן לה בבא מלחם גדול הרי במנחות הי' פותתה כולה לפתיתין, וי"ל למש"כ הבעה"מ דסיפא לא איירי במנחות, והצל"ח כתב דאתיא כמ"ד דכולן פותתן כזית, וע"כ אף אם אח"כ פתתן לפתיתין פחותין מכזית, מ"מ כל שנשתיירו פתיתים שיש בהן כזית הו"ל כבא מלחם גדול. [↑](#footnote-ref-1387)
1387. ולכאו' הוא כמש"כ החזו"א בסימן כ"ו סק"ה דכשפותת ואוכל מיד אינה בטלה, דכשפותת ואוכל מיד לא חשבינן לה כלל כפחות מכזית, ועיי"ש בסק"ו שכתב דיש לפרש כן להא דבא מלחם גדול. [↑](#footnote-ref-1388)
1388. וזה כדעת הסוברים דלדעת רב יוסף הא דפירורין פחות מכזית אין מברכין עליהן המוציא הוא אף כשהן בעין, דלפ"ז עיקר הא דבטלי מתורת לחם הוא מכח קטנותם, וע"ז הוא דמהני הא דבאין מלחם גדול. [↑](#footnote-ref-1389)
1389. וזהו שנקט דגם לדעת רב יוסף דפירורין פחות מכזית אין מברכין עליהן המוציא היינו רק בפירורים שנדבקו, אך פירורין בעין מברכין עליהן המוציא, - וכ"נ גם בד' הפר"ח והמשכנו"י שנקטו דלפ"ז גם בפירורין ששראן במים ונתלבנו המים מברכין עליהן המוציא, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-1390)
1390. ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל הא דמפלגינן בין פירורין שנבדקו לפירורין בעין הוא רק בדינא דרב ששת, אך בדינא דרב יוסף דפירורין פחות מכזית אין מברכין עליהן המוציא ליכא נפ"מ בין פירורין שנדבקו לפירורין בעין, וכ"כ כמה מרבוותא, ונתבאר בדף מס' 68 [↑](#footnote-ref-1391)
1391. אך הב"י בסימן קס"ח כתב דמש"כ תר"י דכל שהפירורין בעין אין יוצאין מתורת לחם הוא מסברא, והב"ח שם כתב דזה נלמד מהא דנקט להך דינא בחביצא ולא בפירורין בלא חביצא, ועמש"כ הפמ"ג במש"ז שם סקי"ג לדחות. [↑](#footnote-ref-1392)
1392. ועיי"ש שכתב דהתוס' שכתבו דפירורין ששראן במים עד שנתלבנו אין מברכין עליהן המוציא, הוא לטעמייהו לקמן שכתבו דהא דפת הצנומה מברכין עלי' המוציא הוא כשיש עלי' תוריתא דנהמא, והרי דאף פירורין בעין שאין עליהן תואר לחם אין מברכין עליהן המוציא. [↑](#footnote-ref-1393)
1393. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ התוס' דהי' רגיל הר"ד ממיץ לשרות פירורים במים בלילה כדי לאכלן בשחר בלא ברכת המוציא ובלא ברהמ"ז, ומ"ט הוצרך לזה והו"ל לפרר הפת דק דק עד שאין בפירורים צורת לחם, ובע"כ דס"ל כמש"כ תר"י דפירורין בעין מברכין עליהן המוציא דחשיב דיש עליהן תואר לחם, וע"כ הוצרך לשרות הפירורים במים דעי"ז בטל מהן תואר לחם. [↑](#footnote-ref-1394)
1394. התוס' בסוגיין כתבו בדעת רש"י דלדעת רב יוסף דמפליג בחביצא בין היכא דאיכא כזית להיכא דליכא כזית הרי דהא דתניא דבזמן שהפרוסות קיימות מברך המוציא היינו כשיש בהן כזית ואין הפרוסות קיימות היינו שאין בהן כזית, - אך הנחל"ד האריך בדעת רש"י דגם לדעת רב יוסף מתפרש הא דאין הפרוסות קיימות דהוא כשנימוחו ובכה"ג אין מברכין עליהן המוציא אף כשיש בהן כזית, וקמ"ל רב יוסף דאף כשלא נימוחו אין מברכין עליהן המוציא אלא כשיש בהן כזית, וכתב לפרש כן גם בד' הירושלמי, ועיי"ש שכתב דדינא דרב יוסף דכל שאין בהן כזית אין מברכין עליהן המוציא הוא אף כשלא נתבשלו, ונתבאר בדף מס' 68, ועד"ז מצינו בס' הבתים הל' ברכות שער ג' בשם יש מן הגדולים דכל שבישל בקדירה אין מברכין המוציא אלא כשיש בהן כזית ויש בהן תואר לחם, ומשא"כ בקערה דכל שיש בו תואר לחם מברכין עליהן המוציא אף שאין בהן כזית. [↑](#footnote-ref-1395)
1395. ובדבריו לעיל מינה מבו' דהוא חד דינא עם דינא דרבא דפירורין שאין בהן כזית בעינן שיהא בהן תואר לחם, וקמ"ל רבא דלא רק בדבר שהוא מבושל צריך שיהא בו תואר לחם, אלא אף בחביצא שאין הפירורין מבושלין מ"מ אין מברכין עליהן המוציא אלא כשיש בהן תואר לחם. [↑](#footnote-ref-1396)
1396. התר"י כתב דלדעת רש"י מתפרש הא דתניא דבזמן שהפרוסות קיימות מברך המוציא וכאין הפרוסות קיימות מברך במ"מ דלא כמו שאמרו בירושלמי דפרוסות קיימות הוא כשיש בהן כזית ואין הפרוסות קיימות הוא כשאין בהן כזית, אלא פרוסות קיימות היינו אף כשאין בהן כזית ואין הפרוסות קיימות היינו כשאין בהן כזית ואינם קיימות, - אך התוס' בסוגיין כתבו די"ל לדעת רש"י דמה שאמרו בירושלמי דפרוסות קיימות הן בכזית הוא משום דכן הדרך להיות תוריתא דנהמא בכזית, אך כל דאיכא תוריתא דנהמא בפחות מכזית מברכין עליהן המוציא, ועד"ז כתב הרא"ה לעיל דאין הפרוסות קיימות היינו שאין בהן כזית שנימוחו בשביל ריבוי בישול שנתבשלו וכיון שכן ודאי עברה צורתו של לחם. [↑](#footnote-ref-1397)
1397. ומבו' בדבריו דאף שפירש דחביצא אינו תבשיל אלא קמח ושמן ודבש, מ"מ ס"ל דגם פירורין שנתבשלו ויש עליהן תואר לחם מברכין עליהן המוציא אף כשאין בהן כזית. [↑](#footnote-ref-1398)
1398. בס' המאורות לקמן ל"ט א' כתב בדעת הרמב"ם דליכא נפ"מ אם יש בפירורין כזית, וכל שיש עליהן תואר לחם מברכין עליהן המוציא אף כשאין בהן כזית, וכל שאין עליהן תואר לחם אין מברכין עליהן המוציא אף כשיש בהן כזית, - וצ"ע היאך הוא מתישב בל' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-1399)
1399. לכאו' לפ"ז נמצא שפסק הרמב"ם כדעת רב יוסף דכל שאין בפירורין כזית אין מברכין עליהן המוציא אף שיש בהן תואר לחם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1400)
1400. הכס"מ כתב דאף דפי' זה מתישב בל' הרמב"ם, מ"מ אין לו מקור בגמ', - אך יש שפירשו דמש"כ הרמב"ם דכל שאין בהן כזית ונשתנה צורת הפת אין מברכין המוציא הוא ממה שאמרו בסוגיין דבפירורין שאין בהן כזית בעינן שיהא עליהן תוריתא דנהמא, ומש"כ הרמב"ם דכל שיש בהן כזית ועברה צורת הפת אין מברכין המוציא הוא מהא דתניא בפת שבישלה דכל שאין הפרוסות קיימות מברך במ"מ, וזה מתישב היטב למש"כ הר"י פאסי לדקדק מל' הרמב"ם דאין צורת הפת עוברת לגמרי אלא ע"י בישול. [↑](#footnote-ref-1401)
1401. לכאו' הטעם בזה דאף דטיגון באילפס דינו כבישול, מ"מ הא דפת שנתבשלה ואין בה כזית אין מברכין עלי' המוציא אי"ז משום דהבישול מבטל מתורת לחם, אלא משום דכל שהוא מבושל לא חשיב כתואר לחם, וכמש"כ המג"א שם, היינו רק בבישול ולא בטיגון. [↑](#footnote-ref-1402)
1402. והיינו דמקור ד' המג"א הוא מהא דלדעת ר"ת עיסה שבלילתה עבה מברכין עלי' המוציא אף כשטיגנה, והאחרונים נחלקו ע"ז דבד' הראשונים מבו' דלדעת ר"ת מברכין עלי' המוציא אף כשבישלה בקדירה, ובע"כ דהוא משום דיש בה כזית ובכה"ג ל"מ הבישול לבטל תואר לחם, או דהוא משום דעיסה שבישלה יש עלי' תואר לחם טפי מפת שבישלה, ונתבאר בדף מס' 71, ואין ללמוד מזה דטיגון אין דינו כבישול. [↑](#footnote-ref-1403)
1403. אך ממש"כ התוס' לישב לפירש"י דמנחות שנטגנו בשמן כנתבשלו דמי, משמע דמסברא נקטו דמנחות שנטגנו בשמן לא חשיבי כנתבשלו ומשום דטיגון אין דינו כבישול, אך י"ל דאי"ז משום דטיגון אין דינו כבישול, אלא משום דהמנחות שמנם מועט, וכמו שדנו הר"ש והרא"ש בחלה פ"א מ"ה. [↑](#footnote-ref-1404)
1404. וגם לדעת רש"י ודעימי' יש לדחות בכמה אנפי, **א** דד' השעה"צ הם לפ"מ שפירשו התוס' בדעתו דדינא דחביצא הוא רק בבישול, אך למש"כ הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א דאף דחביצא הוא תבשיל מ"מ ה"נ הוא כשלא נתבשל, שפיר י"ל דהא דמנחות לא איירי במטוגנות, וכמש"כ כן החי' המיוחסים להריטב"א. - **ב** לדעת רש"י גופי' דאין הפרוסות קיימות היינו כשנימוחו, שפיר י"ל דאף לאביי טיגון דינו כבישול, ומ"מ כל שהפרוסות קיימות שלא נימוחו מברכין עליהן המוציא אף כשאין בהן כזית ומה"ט הוא דלאביי מברכין המוציא על מנחות אף כשהחזירן לסלתן. - **ג** י"ל דטעמא דאביי דמברכין המוציא על מנחות שהחזירן לסלתן הוא משום דכל שבשעת הבישול הי' בהן כזית ל"מ הא דאחר הבישול פתתן לפחות מכזית, וכמש"כ כן הפמ"ג באש"א סימן קס"ח סקכ"ח, (ונתבאר בדף מס' 68), ובזה עצמו הוא שנחלק אביי על רב יוסף, וכ"כ הבית אפרים באו"ח סימן י"א (ד"ה ולמ"ש א"ש) די"ל דהא דפריך אביי לרב יוסף הוא לטעמי' שלא חילק בין היכא שפתתן קודם הבישול להיכא שפתתן אחר הבישול. [↑](#footnote-ref-1405)
1405. אך האהעו"ז שם פירש בד' המג"א דע"י הבישול הוא דחשיבי כפירורין כזית, ועיי"ש במש"כ לתמוה לפ"ז, והמחה"ש שם תמה על דבריו דודאי דע"י הגיבול עצמו חשיב כפירורין כזית, וכ"כ המגן גבורים שם סוסקט"ו. [↑](#footnote-ref-1406)
1406. הנשמ"א בכלל נ"ד סק"ג כתב לישב בע"א דמש"כ המג"א בסקכ"ד דל"מ הוא כשנתחברו ע"י הבישול, דהבישול הוא סותר לתורת לחם, וא"א דע"י הבישול יהא עליהן דין לחם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1407)
1407. צ"ע דלמש"כ הגר"ז שם סי"ח דהא דפרוסה פחות מכזית שנתבשלה יצאה מתורת לחם אף אם נראה שיש בהן תואר לחם, הוא משם דכל שנתבשל אינו חשוב תואר לחם, נמצא דביסוד הדין דמי דין פירורין שנתבשלו לדין פירורין שלא נתבשלו דכל שאין בהן כזית ואין עליהן תורת לחם יצאו מתורת לחם, ואך דפירורין שנתבשלו לעולם אין עליהן תורת לחם, וכ"ה מבו' להדיא בד' תר"י דחד דינא הוא, (אלא דרבא קמ"ל דהא דבעינן תואר לחם אי"ז רק בדבר מבושל אלא אף בפירורין שלא נתבשלו), וא"כ מ"ט חלוקין הן בדין חזר וגיבלן. [↑](#footnote-ref-1408)
1408. אך אי"ז מתישב לפירש"י בסוגיין ודעימי' דגם לדעת רב יוסף הא דאין מברכין המוציא על חביצא כשאין בפירורין כזית הוא משום שבישלן, ואפ"ה מהני הא דעירסן שיהא עליהן תורת לחם, והבית אפרים שם כתב דלדעת רש"י בסוגיין הא דמהני עירסן הוא משום דבשעת הבישול הי' בהן כזית ואח"כ פתתן, ועמש"נ להלן בהערה די"ל עוד דלדעת רש"י הא דמהני עירסן הוא רק כשחזר ואפאן. [↑](#footnote-ref-1409)
1409. מבו' בדבריו דלדעת ר"ת דעיסה שבלילתה עבה שטיגנה מברכין עלי' המוציא, ה"נ הוא בפירורי פת שגיבלן וחזר וטיגנן מברכין עליהן המוציא, וכ"כ הגר"ז בסדר ברכה"נ סט"ו, והגר"ז שם כתב דכל שבישלן אין מברכין עליהן המוציא אף לדעת ר"ת, וזה לפ"מ שנקט כדעת המג"א דמודה ר"ת דעיסה שבלילתה עבה שבישלה אין מברכין עלי' המוציא, ונתבאר בדף מס' 71, וכ"כ החזו"א בסימן כ"ו סוסק"ט, - וצ"ע לפ"ז במש"כ המ"ב בסימן קס"ח סקנ"ט לדינא דכל שבישלן בקדירה או טיגנן במחבת במשקה דחשיב כבישול מברך במ"מ, ולא הזכיר דלדעת ר"ת מברך המוציא, וכ"ה דאם חזזר ואפאן הכריע דיש להן דין פת גמור, ה"נ בדין דאם חזר ובישלן או טיגנן יש להן דין פת לדעת ר"ת, - וי"ל למש"נ להלן בדעת המ"ב די"ל דהא דכשאפאן יש עליהן תורת לחם אי"ז בתורת אפי' לחם חדש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1410)
1410. וכ"כ המ"ב בסימן קס"ח סקנ"ט לדינא דכל שפירר לחם עד שהחזירו לסולת וחזר וגיבלן בשומן ובישלן בקדירה או טיגנן במחבת במשקה, מברך עליהן במ"מ, ואם אפאן נכון שלא יאכלם אלא בתוך הסעודה אא"כ נילוש ברוב שומן או דבש, ואם גיבלן במים לבד ואפאן יש עליהן דין פת גמור, ועמש"נ להלן בטעם הא דכשלא נילוש ברוב שומן או דבש נכון שלא יאכלם אלא בתוך הסעודה. [↑](#footnote-ref-1411)
1411. ועמש"כ הבית אפרים שם בטעם הא דפירש"י הכא דאיירי כשחזר ואפאן והתם לא פירש כן, - ולכאו' י"ל עוד בזה למש"נ בדף מס' 68 ובהערה שם שחזר בו רש"י במנחות מפירושו בסוגיין, דבדבריו בסוגיין מבו' דעיקר דינא דרב יוסף הוא דהא דאין על החביצא תורת לחם הוא מכח הבישול, ואך דהיינו רק בפירורין שאין בהן כזית, אך בדבריו במנחות מבו' דעיקר הא דאין על החביצא תורת לחם הוא משום דהוו פירורין פחות מכזית, ואף פירורין פחות מכזית שלא נתבשלו אין עליהן תורת פת, - ולפ"ז מתפרש היטב הא דבסוגיין פירש דעירסן היינו כשחזר ואפאן ובמנחות פירש דהיינו אף כשלא חזר ואפאן, דלפ"מ שפירש בסוגיין דהא דאין על פירורין תורת לחם הוא משום שנתבשלו הרי דכיון דכבר בטל מהן תורת לחם ל"מ הא שעירסן שיהא עליהן תורת לחם, ורק אם חזר ואפאן מהני האפי' ליתן עליהן תורת לחם, אך לפ"מ שפירש במנחות דהא דאין על חביצא תורת לחם הוא משום דהוו פירורין פחות מכזית, וכ"כ החי' המיוחסים להריטב"א הרי דכל שעירסן ויש בהן כזית יש עליהן תורת לחם, וכמש"כ כן הנשמ"א והבית אפרים דאם כל הא דבטל מהן תורת לחם הוא משום דמחמת קטנן לא חשיבי מהני הא דעירסן שיחזרו לחשיבותן, ועד"ז כתב הגר"ז בקו"א בסימן קס"ח סק"י לפי דרכו. [↑](#footnote-ref-1412)
1412. ומש"כ בפירש"י במנחות דצירפן יחד לכזית שלם הוא לטעמי' דלא איירי כשחזר ואפאן, ובכה"ג ודאי דל"מ אלא כשצירפן לכזית, ועוד, דלדעתו שם דכל פירורין פחות מכזית אין עליהן תורת לחם, הרי דאף אם חזר ואפאן ל"מ כשאין בהן כזית. [↑](#footnote-ref-1413)
1413. וי"ל כן מטעם אחר דאף שחזר ואפאן, מ"מ לא בטל עי"ז הבישול שנתבשלו מתחילה, וקיים בהן הבישול והאפי', וע"כ כ"ה דבפת שאפאה וחזר ובישלה בעינן שיהא בה כזית, ה"נ כשבישלה וחזר ואפאה בעינן שיהא בה כזית, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1414)
1414. אך שמא י"ל דכל הא דמהני האפי' השני' ליתן עליהן תורת לחם הוא רק כשעירסן ועשה פת אחרת, ובכה"ג הוא דהם נעשין לחם ע"י האפי', אך אם לא עירסן אלא חזר ואפה כל פירור בפנ"ע לאו מידי הוא דאין אפי' אחר אפי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1415)
1415. למש"כ המג"א דפירורין שאין בהן כזית ואין בהן תואר לחם שחזר וגיבלן לכזית יש עליהן תורת לחם, ניחא דע"כ כל שלש את פירורי המצה ביין ושמן ויש בה כזית יש עלי' תורת לחם, והתם עדיף טפי, דבד' המג"א כבר בטל מן הפירורין מתחילה תורת לחם ואפ"ה מהני הא דגיבלן לכזית שיחזור עליהן תורת לחם, אך התם הרי כל הא דאין עליהן תואר לחם הוא ע"י שלשן ביין ושמן, וכיון דע"י הלישה יש בהן כזית לא בטלו כלל מתורת לחם. [↑](#footnote-ref-1416)
1416. אך מבו' בדבריו במ"ב סק"כ ובשעה"צ סקי"ז דכל מה שהוצרך להעמידה כשיש עליהן תואר לחם, הוא כשלא חזר ואפאן, אך כל שחזר ואפאן אסור לאכלן בערב פסח אף כשאין עליהן תואר לחם, וזהו שכתב שם דלמש"כ בסימן קס"ח סקנ"ט דנכון שלא לאכלן אלא בתוך הסעודה אין לצאת בהן יד"ח מצה, ובגונא דיש עליהן תואר לחם ודאי דיוצא בהן יד"ח מצה, והיינו משום דאף דכשלשן ביין ושמן בטל מהן תורת לחם, מ"מ כיון שאפאן יש עליהן תורת לחם מכח האפי' השני', וזה תליא בספיקו בסימן קס"ח אם מהני האפי' השני' לחשבן כלחם אף כשאין עליהן תואר לחם, - אך צ"ע דלכאו' אם כל תורת לחם שעליהן היא מכח האפי' השני' יש לחשבן כמצה עשירה, וכמש"כ כן המשיבת נפש, וצ"ל דמהני האפי' להחזיר עליהן תורת לחם שהי' עליהן בתחילה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-1417)
1417. צ"ב דבכה"ג מ"ט אינו מברך לאחריו ג' ברכות כיון שאכל מכל הפירורין יחד כזית, - ובס' המכתם כתב בשם הראב"ד דבפחות מכזית אע"פ שדעתו לאכול הרבה לכתחילה אינו מברך עליו המוציא מיהו אם בירך יצא, ובס' הבתים הל' ברכות שער ג' כתב בשמו דכל שדעתו לאכול כזית מברך המוציא על הפירורין שאין בהן כזית. [↑](#footnote-ref-1418)
1418. וי"ל דאזיל לטעמי' שפירש למה שאמרו בסוגיין בבא מלחם גדול דהיינו כשמברך על פת גדולה ובוצע ממנו פירורים פחות מכזית, וכמש"כ המאירי בשמו, ונתבאר בדף מס' 69, והרי דבכה"ג אית להו חשיבות דכזית, וע"כ מברכין עליהן המוציא. [↑](#footnote-ref-1419)
1419. התוס' הרשב"א בפסחים ל"ז א' כתב דר"ת נקט כן מסברא דכ"ה דעיסה שבלילתה עבה חייבת בחלה ה"נ מברכין עלי' המוציא, ותמה ע"ז דכיון דאין עליהן תורת לחם בשעה שנאפו מ"ט יברך עליהן המוציא, ודמי לאטריות דאין מברכין עליהן המוציא משום דלי"ב תוריתא דנהמא אף שנתחייבה העיסה בחלה, וכתב בשם ר"י שהוכיח כד' ר"ת מהא דמברכין על מנחות המוציא, וכ"כ התור"פ בסוגיין, - והשבה"ל בסימן קנ"ט כתב בשם אחיו ר' בנימין שנחלק ע"ד ר"ת דל"ד דין המוציא לדין חלה דבחלה אזלינן בתר עיסה כדכתיב ראשית עריסותיכם ולברך המוציא בעינן דמיקרי לחם דהא המוציא לחם מברכינן. [↑](#footnote-ref-1420)
1420. וזה דלא כמש"כ הפנ"י בסוגיין דמודה ר"ת דכל שסופה סופגנין אין עלי' עכשיו תורת לחם, והא דמברכין עלי' המוציא הוא משום דהשוו חכמים מידותיהם לתלות ברכת המוציא במה דחייב בחלה, ולפ"ז הדין נותן דאין יוצאין בה יד"ח מצה. [↑](#footnote-ref-1421)
1421. לכאו' צ"ל למש"נ להלן דטעמא דר"ת דעיסה שבלילתה עבה שבישלה יש עלי' תורת לחם משום דכבר בעודה עיסה יש עלי' תורת לחם, וזהו שהק' הראשונים דא"כ אין לפטור בעושה עיסה ע"מ לחלק, דכל הא דפטרינן בעושה עיסה ע"מ לחלק הוא משום דהא דעיסה חייבת בחלה הוא מכח שהיא עומדת להיות לחם באפייתה, ובזה הוא דאמרינן דכל שבשעת האפי' תהא פטורה היא פטורה עכשיו מן החלה, וכמש"כ כן בחי' הגר"ח בפ"ו מביכורים, אך לדעת ר"ת דחיוב עיסה בחלה הוא משום דכבר בעודה עיסה יש עלי' תורת לחם, אין לפטור כלל מכח מה שתהא פטורה בשעת אפי', ודמי להיכא דדעתו לחלק לאחר אפי' דלדעת רוב קמאי חייבת בחלה, - אך אכתי צ"ב במש"כ הר"ש להוכיח שלא כד' ר"ת מהא דחלות תודה, אף דבדבריו שם מ"ו מבו' דהעושה עיסה ע"מ להקדישה פטורה אף בשדעתו להקדישה לאחר האפי', והרי דאף דדעתו להקדישה לאחר שיחול עלי' תורת לחם מ"מ כיון שאינה עומדת לאכילת הדיוט אלא לאכילה דהקדש פטורה מן החלה, וא"כ הדין נותן דאף לדעת ר"ת דחייל עלי' תורת לחם בעודה עיסה מ"מ כיון שדעתו להקדישה ואינה עומדת לאכילה דהדיוט לא מיחייבא בחלה, וה"נ צ"ב במש"כ הרמב"ן להוכיח שלא כד' ר"ת מההיא דעיסת הכלבים, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-1422)
1422. לכאו' צ"ל בדעת הרמב"ן דס"ל דכל הא דיש לפטור מחלה משום שהעיסה עומדת לאכילת כלבים, הוא רק משום דכל חיוב עיסה בחלה הוא משום שהיא עומדת להיות לחם באפייתה ותורת לחם שחל ע"י האפי' הוא משום דבזה היא מוכשרת לאכילה, ובזה הוא דאמרינן דכל שעומדת לאכילת כלבים אינה חייבת בחלה, אך לדעת ר"ת דיש על עיסה תורת לחם מצ"ע אף דלא קיימא לאכילה, אין לפטור מכח הא דדעתו לאכילת כלבים, משום דתורת לחם שעל העיסה אינו כלל מכח מה שהיא עומדת לאכילה שהרי יש עלי' תורת לחם בעודה עיסה אף שאינה ראוי' לאכילה, ובזה מתפרש גם מש"כ הר"ש להוכיח שלא כד' ר"ת מההיא דחלות תודה, דאף דהעושה עיסה ע"ד אכילת הקדש פטורה, (ואף אם דעתו להקדישה לאחר אפי'), מ"מ לדעת ר"ת דיש על עיסה תורת לחם מצ"ע אף דלא קיימא לאכילה, אין לפטור מכח הא דדעתו לאכילת הקדש, וע"כ כ"ז הוא בבלילה עבה דחייל עלי' תורת לחם בעודה עיסה ואין תורת לחם שעלי' כלל מכח הא דקיימא לאכילה, אך בבלילה רכה שאינה נעשית כמעשה עיסה, ולא חייל עלי' תורת לחם אלא באפייתה, הרי דכל הא דיש עלי' תורת לחם הוא רק מכח שנתקנה לאכילה באפייתה, וע"כ כל שעומדת לאכילת כלבים אין עלי' תורת לחם ופטורה מן החלה. [↑](#footnote-ref-1423)
1423. בדבריו בסדר ברכה"נ פ"ב סי"ב וסט"ו מבו' דכל עיקר הך מילתא דטיגון אינו מבטל מתורת לחם הוא רק לדעת ר"ת, אך לדעת החולקים אף טיגון מבטל מתורת לחם, ונתבאר בדף מס' 69, - ועוד נתחדש בדבריו שם סי"ב דאף דעיסה שבישלה אין מברכין עלי' המוציא גם לדעת ר"ת, מ"מ אם חזר ואפאה או טיגנה מברכין עלי' המוציא, ועמש"נ בזה בדף מס' 73. [↑](#footnote-ref-1424)
1424. המ"ב שם כתב דאף כשטיגן את העיסה במחבת ואין בה כזית בטל מינה תורת לחם, וצ"ל דאף דשם סקנ"ו הביא פלוגתת רבוותא בדין פירורים פחות מכזית שטיגנם אם ה"ז מבטל מהם תורת לחם דומיא דבישול, מ"מ הכא דלדעת רבים מקמאי אין על עיסה שטיגנה תורת לחם, הרי דאף דחיישינן לדעת ר"ת דיש עלי' תורת לחם, מ"מ כל שאין בה כזית יש לצרף לדעת הסוברים דגם טיגון מהני לבטל תורת לחם מפירורים שאין בהן כזית. [↑](#footnote-ref-1425)
1425. ועיי"ש שהוסיף לפרש דאף דבעיסה שבישלה בעינן שיהא עלי' תואר לחם גם כשיש בה כזית, דמה"ט הוא דאין מברכין על אטריות המוציא, היינו דבעינן שיהא בהן תואר צורת לחם, וכל שאין בה תוריתא דנהמא גם בצורתה אין מברכין עלי' המוציא אף כשיש בה כזית, אך הא דפת שבישלה אין בה תואר לחם לאו היינו דאין בה תואר צורת לחם, אלא היינו דאין בה בעצמותה תואר לחם כיון שעצמותה מבושל, אך מ"מ יש תואר לחם בצורתה, וע"כ הוא דעיסה שבישלה מברכין עלי' המוציא כשיש בה כזית. [↑](#footnote-ref-1426)
1426. יש להעיר בזה דבד' התוס' במנחות ע"ה ב' והתוס' רי"ח ותוס' הרא"ש לעיל בסוגיין שהק' בהא דאמר אביי דאפי' החזירן לסלתן מברך המוציא דהרי אין לך פרוסות קיימות גדול מזה, מבו' דפשיט"ל דאין לחלק בין בישול שאחר אפי' לבין מנחות שעיקר עשייתן בטיגון. [↑](#footnote-ref-1427)
1427. ועיי"ש שכתב דאין לומר דהא דאין עליהן תוריתא דנהמא הוא משום דבעינן שיהא בתואר ובצורת לחם, שהרי לחם הפנים עשוי כעין תיבה פרוצה ואין לו דמיון לצורת לחם דידן ואפ"ה יש עליו תורת לחם, ולא חשיב דליכא תואר לחם אלא כשהושחת תוארה ומיחלפא לרואים שהוא דבר אחר ואינו ניכר שהוא מעשה עיסה. [↑](#footnote-ref-1428)
1428. אך החזו"א בסימן כ"ו סק"ה נקט דאף דבבישול איכא תואר לחם בצורתו, וע"כ הוא דמברכין על עיסה שבישלה המוציא כשיש בה כזית, ורק באטריות דאין בהן תואר לחם בצורתו אין מברכין עליהן המוציא, מ"מ גם בגונא דנשתנה עצמותו וצורתו ואין עליו תואר לחם כלל מברכין עליו המוציא כשיש בו כזית, ורק בעיסה שבישלה הוא דלא חייל עלי' תורת לחם כשאין עלי' תוריתא דנהמא בצורתה, עיי"ש, וגם בד' האהעו"ז לא מצינו שפירש דמה"ט הוא דבפת שנתבשלה ויש בזה כזית מברכין עלי' המוציא, וסתימת הדברים משמע דאף אם אבד ממנה תואר לחם לגמרי מברכין עלי' המוציא. [↑](#footnote-ref-1429)
1429. יש שפירשו דהוא משום דע"י האפי' חשבינן לה כבלילה עבה כיון דה"ז מתקשה ע"י האפי' וחשיבא האפי' כגלגול, ועמש"כ האבנ"ז ביו"ד סימן תי"ג סק"ד, אך זה נסתר מהא דפטר ר"ל בפסחים ל"ז א' במעשה אילפס ומהא דפטרינן במעשה חמה, - וגם אי"ז מתישב במש"כ הסה"ת בסימן פ"ה דבלילה רכה אינה חייבת עד שעת קרימה בתנור, והרי דלא סגי באפי' שמתקשה העיסה עי"ז אלא בעינן קרימה בתנור דעי"ז יש עלי' תורת לחם, והרי דחיובא דבלילה רכה הוא משום האפי', - וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' בפסחים מ"א א' ד"ה אבל דהא דבישול שאחר האפי' מבטל מתורת לחם היינו רק בבלילתו רכה דבלילתו עבה לא נפיק מתורת לחם, ובחי' בית מאיר שם פירש דהיינו משום דהבישול מבטל לכח האפי', וע"כ אי"ז מועיל אלא בבלילה רכה דאינה נעשית לחם אלא ע"י האפי', ואי נימא דאף עיסה שבלילתה רכה הויא ע"י האפי' כבלילתו עבה, הי' בדין דגם בבלילה רכה לא יועיל הבישול שאחר האפי' לבטל לתורת לחם, דהגם דהבישול מבטל לכח האפי', אך הרי אינו מבטל למה שנעשית העיסה ע"י האפי' כבלילתה עבה, ובע"כ דכל שבלילתה רכה ל"מ האפי' לחשבה כבלילתה עבה, אלא דיש עלי' תורת לחם מכח האפי', וכל דמבטל הבישול להאפי' בטל תורת לחם מינה, - וגם אי"ז מתישב במש"כ הרמב"ן לדעת ר"ת דפטורא דעיסת הכלבים הוא רק בעיסה שבלילתה רכה, ונתבאר בדף מס' 71. [↑](#footnote-ref-1430)
1430. ולכאו' צ"ל דלעולם אף לענין חלה ליכא אלא חד חיובא דלחם, והא דשאני בלילתה עבה מבלילתה רכה הוא משום דבבלילה עבה שיש בה גלגול היא נעשית לחם משעת הגלגול, וכמש"כ בחי' הגר"ח בפ"ו מחו"מ, ונתבאר בדף מס' 71, ובבלילה רכה דלי"ב גלגול אינה נעשית לחם אלא ע"י האפי', - וכ"נ בד' הפמ"ג גופי' בראש יוסף בפסחים ל"ו ב', אף שהזכיר שם גם להא דכתיב עריסותיכם וכתיב לחם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1431)
1431. ואמנם הנה משמעות ד' המאורות והתשב"ץ דטעם פטורה אי"ז משום דאין עלי' תורת לחם, אלא משום דאינה קרוי' עיסה וחיוב חלה הוא רק כשיש עלי' תורת עיסה, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח בסוגיין דכל דאין תורת עיסה עלי' אף שנעשית לחם ע"י האפי' לענין המוציא ולצאת יד"ח מצה, מ"מ אינה חייבת בחלה, וכ"כ המג"א בסימן קס"ח סקמ"א, ונתבאר בדף מס' 74, - אך בהמש"ד המאורות שם מבו' דאף אין מברכין עלי' המוציא, והרי דאין עלי' תורת לחם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1432)
1432. בד' המהר"ם חלאוה שם מבו' דחייבת אף קודם האפי', והוא לטעמי' דלדידן יש תורת עיסה אף על עיסה שבלילתה רכה, וכ"נ בד' רי"ו בנתיב כ"א ח"ג דליכא נפ"מ בין בלילה עבה לבלילה רכה, וכ"כ הראש יוסף בפסחים שם בדעת הרמב"ם, - אך בד' הרא"ש בסימן י"א ובהל' חלה סימן ג' מבו' דאינה מתחייבת אלא ע"י האפי', והיינו דבזה מודה לד' ר"ת דבלילה רכה לא חשיב כגלגול ואין עלי' תורת עיסה, וכ"כ הריטב"א בב"מ פ"ט א', וכ"נ בפי' הר"ן בפסחים שם דלא נחלק ע"ד ר"ת בהא דבלילה רכה לא מיקרי עיסה, וכ"ה מבו' בד' הטוש"ע ביו"ד סימן שכ"ט ס"ב ובד' הש"ך שם סק"ב, והראש יוסף בפסחים שם עמד ע"ד הטוש"ע בזה, וכ"כ האבנ"ז ביו"ד סימן תי"ג סקי"ג והחדרי דעה בסימן שכ"ט ס"א והתורת הארץ בפ"ד אות צ"ד, - ועמש"כ בזה החלת לחם בסימן ח' סקי"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1433)
1433. הגר"א בסימן קס"ח ס"י וסי"ג תמה ע"ז דהרי אדרבה קי"ל דשלקות מברכין עליהן בפה"א, והא דאין יוצאין ברקיק המבושל מסקינן דהוא משום דבעינן טעם מצה וליכא וכמו שאמרו לקמן ל"ח ב', ועמש"נ בזה בדף מס' 27. [↑](#footnote-ref-1434)
1434. וכ"ה מבו' בד' היראים, דבסימן ער"ד פירש דטעמא דר' יוסי דאין יוצאין ברקיק המבושל הוא משום דמכח הבישול בטל מתורת לחם, ובסימן קמ"ח כתב דפת שאפאה ובישלה בזמן שהפרוסות קיימות שלא נימוחו מברך המוציא וג' ברכות, ומבו' בדבריו שם דהיינו משום דהתם איירי כשעשאה כעין לחם בתחילתה ובסופה והיינו בעיסה שבלילתה עבה ובכה"ג ל"מ הבישול לבטל מתורת לחם, דהא דהבישול מבטל מתורת לחם כתב היראים דהוא משום דאינו נקרא לחם אלא אפוי ולא מבושל, אך בעיסה שבלילתה עבה דדעת היראים שם דאף אם לא אפאה בתנור מברכין עלי' המוציא אין מקום כלל להך דינא. [↑](#footnote-ref-1435)
1435. והיינו דלדעת הר"ש דינא דר' יוסי הוא דהבישול מבטל מתורת לחם, וע"כ אף עיסה שבלילתה עבה דהויא לחם אף בלא אפי' בתנור, מ"מ כל שבישלה מבטל הבישול מתורת לחם, אך לדעת התוס' דינא דר' יוסי הוא דהבישול מבטל להאפי', וע"כ היינו רק בבלילה רכה דבעיא אפי' בתנור. [↑](#footnote-ref-1436)
1436. ואך דלדעת הר"ש הוא דומיא דהא דשלקות מברכין עליהן שהכל, אך לדעת הרמב"ן אף דשלקות מברכין עליהן בפה"א, מ"מ כ"ה דאין יוצאין ברקיק המבושל משום דליכא טעם מצה, ה"נ ליכא טעם לחם ואין מברכין המוציא, ולפי דבריו אתיין דבריהם כדחויא דגמ' לקמן ל"ח ב' דהא דאין יוצאין ברקיק המבושל הוא משום דבעינן טעם מצה. [↑](#footnote-ref-1437)
1437. הרא"ש בסימן ז' ובסימן י' הביא לדינא דבזמן שהפרוסות קיימות מברך המוציא, ובסימן ט"ו כתב דהא דאין יוצאין ברקיק המבושל הוא משום דבעינן טעם מצה, וזה דלא כמש"כ הרא"ש בפ' כל שעה סימן ט"ז ובהל' חלה סימן ב' דהא דאין יוצאין ברקיק המבושל הוא משום דהבישול מבטל מתורת לחם ולא קי"ל להא דבזמן שהפרוסות קיימות מברך המוציא, ועמד ע"ז המעדיו"ט בהל' חלה, - והמאמ"ר בסימן קס"ח סוסקכ"ה כתב דד' הרא"ש בפסחים ובהל' חלה הם ד' הר"ש, אך הרא"ש גופי' לא ס"ל הכי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1438)
1438. והיינו דהר"ש נחלק ע"ד ר"ת מב' טעמים, חדא דאף עיסה דבלילתה עבה אין עלי' תורת לחם ע"י בישול, ועוד דאף אם עיסה שבלילתה עבה יש עלי' תורת לחם אף קודם אפייתה, מ"מ כל שבישלה ה"ז מבטלה מתורת לחם, וע"כ אף דבטיגון ליכא לטעמא בתרא דטיגון אינו מבטל מתורת לחם, אכתי איכא בזה לטעמא קמא. [↑](#footnote-ref-1439)
1439. ואף דהמג"א גופי' שם נקט דטיגון ל"ה כבישול, היינו לענין הא דבישול מבטל תואר לחם, דבזה הוא דס"ל דטיגון אינו מבטל תואר לחם, אך דינא דר' יוסי דהבישול מבטל להאפי' הוא אף בטיגון. [↑](#footnote-ref-1440)
1440. לכאו' טעם הפלוגתא בזה הוא בעיקר הא דעיסה שבלילתה עבה אינה חייבת בחלה אלא כשדעתו לאפותה, ושלא כדעת ר"ת דחייבת בחלה משום דיש על עיסה תורת לחם, דלדעת רי"ו ודעימי' היינו משום דליכא על עיסה מצ"ע תורת לחם, וכל הא דחייבת בחלה הוא מכח הא דסופה להיות לחם, וע"כ אף בגונא שהי' דעתו לאפותה ונתחייבה בחלה מכח הא דסופה להיות לחם, מ"מ כל שבישלה אין עלי' תורת לחם, - אך דעת הסמ"ק ודעימי' דלעולם יש על עיסה תורת לחם, וכדעת ר"ת, ואך דכל הא דיש עלי' תורת לחם הוא מכח מה שעתיד לאפותה כדרך לחם, וע"כ כל שדעתו לבשלה ואינה עתיד לתקנה כדרך לחם אין עלי' תורת לחם, וע"כ כל שהי' דעתו מתחילה לאפותה וחייל עלי' תורת לחם בעודה עיסה, תו אף אם נמלך ובישלה עדיין יש עלי' תורת לחם ומברכין עלי' המוציא, דבהך מילתא לא נחלקו ע"ד ר"ת דכל שיש עלי' תורת לחם לענין חלה אף יש עלי' תורת לחם לענין המוציא. [↑](#footnote-ref-1441)
1441. אך הטור שם כתב דכל דבר שבלילתו עבה אפי' בישלו במים או טיגנו בשמן לחם גמור הוא וחייב בחלה ומברכין עליו המוציא, והב"י שם תמה ע"ז דמ"ט סתם כדעת ר"ת, והדרישה והב"ח שם כתבו דד' הטור קיימי בגונא שהי' דעתו לאפותה ונמלך עלי' לבשלה, ובכה"ג אף לדעת החולקים ע"ד ר"ת מברכין עלי' המוציא, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-1442)
1442. המג"א שם סקל"ה עמד בזה דלהצד דאין עליהן תורת פת מ"ט הן נפטרין בברכת המוציא, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ הביאוה"ל שם ד"ה וירא שמים. [↑](#footnote-ref-1443)
1443. אך השו"ע ביו"ד שם לא הזכיר לדעת ר"ת, והנהר שלום בסימן קס"ח סק"ז כתב דהא דהתם הביא השו"ע לדעת ר"ת הוא משום מה שסיים דיר"ש יוצא ידי שניהם, וצ"ע דמ"ט בהל' חלה לא כתב דיר"ש יצא ידי שניהם, ועוד דנפ"מ דאם בדיעבד בירך המוציא אינו חוזר ומברך דהו"ל ספק ברכות, ועמש"כ בזה באורך בס' אשר לשלמה סימן י'. [↑](#footnote-ref-1444)
1444. בביאור מהרש"ל על הטור ביו"ד שם עמד בזה דמ"ט הוצרך לאפות מעט ממנה הרי בלא"ה הי' בידו להפריש, וכתב דהוא משום בל תשחית, והפרישה שם סק"ז כתב דהוא כדי שלא יטעה הרואה שמפרישין חלה ויאמר שמחוייבים להפריש ויברך על הפרשתה וגם יתן ממנה חלה על עיסה גמורה, וכשיראה שאופין ממנו מעט יתן לבו שמן הספק מפרישין חלה, והב"ח שם ס"ז כתב דהוא משום שלא רצה להפריש בלא ברכה, וע"כ אפה ממנה מעט דבכה"ג חייב להפריש מתקנ"ח ומברכין ע"ז, וכ"כ הט"ז שם סק"ה והש"ך שם סק"ו. ה [↑](#footnote-ref-1445)
1445. הדגמ"ר שם תמה ע"ז דהמג"א גופי' בסימן קצ"א סק"א כתב דאין מנין הברכות דאורייתא וגם בברכה מעין ג' יוצא ידי דאורייתא, וא"כ אי"ז ספק דאורייתא, והשעה"צ שם סקע"א כתב בדעת המג"א דכיון דבמקום ספק חייב לברך מדאורייתא, חייב מכח זה לברך כל הברכות כתיקונם, ודמי להא דבספק קרא קר"ש חוזר וקורא עם ברכותי', ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה. [↑](#footnote-ref-1446)
1446. אך יש מקום לדון למש"כ התוס' הרשב"א דהא דס"ל לר"ת דמברכין עלי' המוציא לא הי' מכח ההיא דמנחות, אלא נקט כן מסברא, ולפ"ז שפיר י"ל דלדעת ר"ת גופי' יועיל מה שמפרר אחר הטיגון לפחות מכזית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1447)
1447. צ"ב דאם יש על מבושל תורת לחם, ולא מיפטר מחלה אלא מדכתיב מלחם ולא כל לחם, מ"ט אין יוצאין בזה יד"ח מצה ואין מברכין עליו המוציא, - ובד' המהר"ח או"ז בסימן רי"ח משמע דמהא דמלחם ולא כל לחם ילפינן דאין תורת לחם כלל על המבושל וכו', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1448)
1448. בספה"י לר"ת סימן שד"מ כתב דחלת המסרת משמע דרכה במחבת והיינו שבלילתה רכה. [↑](#footnote-ref-1449)
1449. המאירי לעיל מינה כתב דבלילה רכה לא חשיבא כלחם אף כשאפאה, וכתב דהא דטרוקנין חייבת בחלה אע"פ שבלילתה רכה, הוא משום דקמח הרבה הי' שם וה"ה כעין לישה ויש שם קצת גלגול, ולא קראוה גובלא בעלמא אלא מצד שאינה מגולגלת בגלגול גמור אלא בגלגול רך וכשמניחין אותה בקרקע מתפשטת אילך ואילך, ולכאו' הוא דלא כמש"כ הכא דכל שאינה עומדת בעצמה חשיב כבלילה רכה, - אך הדבר פשוט דהכא לא כתב כן אלא בישוב ד' ר"ת, אך איהו גופי' ס"ל דאף כשאינה עומדת בעצמה, מ"מ כל שיש שם קצת גלגול לא חשיבא כבלילה רכה. [↑](#footnote-ref-1450)
1450. ואמנם ר"ת שם כתב דבלילה רכה היינו דלא אפשר תחילתו ע"י תנור אלא ע"י אילפס כדי שיקרוש ואח"כ נותנו בתנור, ופירש כן במיעוטא דלחם האפוי בתנור אחד, וכ"כ שם דמצה העשוי' באילפס היינו דא"א אלא ע"י אילפס דהיינו שבלילתה רכה. [↑](#footnote-ref-1451)
1451. וזה כדעת הסוברים דעיסה שבלילתה רכה אינה חייבת בחלה קודם אפי' אף כשדעתו לאפותה, ונתבאר בדף מס' 72 בהערה, ואי"ז מתישב לדעת הסוברים דאף בבלילה רכה אזלינן בתר דעתו, וגם אי"ז מתישב למש"כ הריטב"א והמאירי בשם רש"י דעיסות אלו בלילתן עבה. [↑](#footnote-ref-1452)
1452. יש להעיר דלדעת ר' יוחנן דאינם פטורין אלא כשעשאן בחמה רחוק הדבר לומר דהי' עיקר דרכן שלא לעשותן באילפס אלא בחמה, אך שמא מהא דתנן סתמא דהן פטורין מן החלה, בע"כ דהי' דרכן לעשותן בחמה, - וי"ל דל"ב שיהא עיקר דרכן שלא לאפותן, אלא כל שפעמים שעושין אותן בחמה סגי דבסתמא אינם עומדין ליאפות, ורק בשאר עיסות דעומדות ליאפות בסתמא, הוא דמיחייבי בחלה כל שלא חישב להדיא שלא לאפותן. [↑](#footnote-ref-1453)
1453. וכ"נ בסידור רש"י סימן שצ"ה דפטורא דחלת המסרת הוא משום דהיא מטוגנת, וכל שנעשה ע"י משקין מודה ר"י דפטור. [↑](#footnote-ref-1454)
1454. בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה ת"ק כתב דטעם הא דמעשה אילפס חייבין הוא משום דכיון שנאפו על האור קרובין הן למעשה תנור ולחם נינהו, וכ"כ ההשלמה. [↑](#footnote-ref-1455)
1455. בד' המהר"ם חלאוה משמע דהא דהרתיח ולבסוף הדביק הוי כעין תנור הוא בגונא דלאחר הרתיחה א"צ להלך האור תחתיו, אך כל דעדיין צריך להלך האור תחתיו ל"ה כעין תנור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1456)
1456. אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ק דחלה מ"ו ובפ"ו מביכורים הי"ב מבו' דאיירי כשחזר ואפאן, עיי"ש, אך במהדו"ק בחלה שם משמע דאיירי כשלא חזר ואפאן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1457)
1457. ועיי"ש שפירש דהא דממעט ר' יהודה דלחם האפוי בתנור אחד קרוי לחם, היינו באותן סופגנין ודובשנין שבלילתן רכה דא"א תחילתו ע"י תנור אלא ע"י אילפס כדי שיקרוש ואח"כ נותנו בתנור, אך לא ממעט עיסה שבלילתה עבה, והביאוהו התוס', - ומשמעות הדברים דהא דממעט ר' יהודה מעשה אילפס שחזר ואפאו בתנור, אי"ז משום דל"מ אפי' בתנור אחר שעשאו באילפס, אלא הוא משום דס"ל דבלילה רכה שאינה ראוי' ליעשות בתנור אחד אין עלי' תורת לחם אף כשאפאה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1458)
1458. אך הנה בהך דינא דאפי' אחר בישול בשבת לא הוכרעה ההלכה בסימן שי"ח ס"ד, ואפ"ה הכא קי"ל דיש אפי' אחר בישול, - ולכאו' הוא משום דאף דאפי' אחר בישול יש עלי' תורת אפי' ומהניא לשוויי פת, מ"מ י"ל דאין חייבין עלי' בשבת כיון דכבר הי' הדבר מבושל, והרי חזינן דמהני אפי' בתנור אחר אפי' באילפס, אך דלענין שבת ודאי דפטור בכה"ג, ועמש"כ האג"ט אופה סקט"ו אות ה', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1459)
1459. בד' הגר"ז שם מבו' דלדעת ר"ת דבלילה עבה מברכין עלי' המוציא אף כשטיגנה במחבת, הרי דה"נ כשבישלה תחילה בקדירה וחזר וטיגנה במחבת מברכין עלי' המוציא, אך בדבריו בסימן קס"ח סי"ז מבו' דלא כן, ועמד ע"ז התהל"ד שם סקכ"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1460)
1460. יש להסתפק במש"כ הרמב"ן דנתבשלה כל צרכה, אם הוא בדוקא, דלא סגי במה שנתבשלה כמאב"ד, ואף דלענין שבת דעת הרמב"ן דכל שנתבשל כמאב"ד אין חייבין על בישולו, מ"מ סגי בהכי לאשוויי לי' ללחם, או דסגי במה שנתבשלה כמאב"ד, ושמא זהו מכוון מש"כ הרמב"ן דמתבשלת שם כל צרכה וא"נ חולטין אותה במים עד שאין חוטין נמשכין ממנה, דנסתפק בהך מילתא אם הוא דוקא כשנתבשלה כל צרכה, או דסגי כשאין חוטין נמשכין הימנה דלכאו' הוא שיעורא דמאב"ד, (וכמש"כ התוס' במנחות ע"ח ב' דהוא חד שיעורא עם קרימת פנים, וקרימת פנים הוא כמאב"ד וכמו שאמרו בשבת ל"ז ב'). [↑](#footnote-ref-1461)
1461. וכן משמע קצת בד' הפסקי רי"ד דכל הא דמעיסה וחליטה חייבין הוא משום דאח"כ עשאו עיסה ואפאו בתנור. [↑](#footnote-ref-1462)
1462. ועיי"ש שהוסיף דה"נ לענין ברכה אין מברכין אלא במ"מ ומעין ג', והמחוור שיאכל עמהם כזית לחם כדי שיברך ג' ברכות ויפטור ממעשה אילפס זה. [↑](#footnote-ref-1463)
1463. ההשלמה לעיל בסוגיין נחלק ע"ד הרי"ף דשאני מעשה אילפס שחזר ואפאו מחלוט שחזר ואפאו, ושמא מכוון דבריו הוא משום דבחלוט איירי בעיסה שבלילתה עבה, עייש"ה, וצ"ע, - והחזו"א בסימן כ"ו סק"ט כתב בתו"ד דכל הא דלר' יהודה אין לחם אלא האפוי בתנור אחד, היינו רק דל"מ אפיית תנור אחר אפיית אילפס, אך מודה בעיסה שבישלה וחזר ואפאה דהויא לחם, וצע"ג שלא עמד דהוא דלא כמש"כ הרי"ף ודעימי' דמההיא דיבמות ש"מ דלא קי"ל דאין לחם אלא האפוי בתנור אחד, ואמנם שמא פירש הרי"ף כדעת רבינו דוד ודעימי' דדינא דר' יהודה איירי במעיסה וחליטה שחזר ואפאו, וזהו שכתב דהוא דלא כההיא דיבמות, (אך המהר"ם חלאוה הביא לד' הרי"ף, אף שפירש דדינא דר' יהודה הוא במעשה אילפס שחזר ואפאו). [↑](#footnote-ref-1464)
1464. המהר"ם חלאוה כתב דד"ז תליא בפלוגתא דר' יוחנן ור"ל, דלר' יוחנן דלא מפליג בין הדביק ולבסוף הרתיח להרתיח ולבסוף הדביק הא דפטר ר' יהודה הוא אף בהרתיח ולבסוף הדביק, אך לדעת ר"ל מודה ר' יהודה בהרתיח ולבסוף הדביק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1465)
1465. הריטב"א לעיל בסוגיין כתב דכל הא דמעשה אילפס ע"י משקה לא חשיב כלחם הוא רק כשהי' משקה צף בהן, וצ"ע אם מכוון דבריו למעט שמן מועט כדי שלא ישרף, או דמכוון דבריו דרק כשהשמן מרובה חשיב כבישול ולא בשמן מועט, וע"ד מש"נ בד' המאירי. [↑](#footnote-ref-1466)
1466. ואמנם ממש"כ המהר"ם חלאוה בדין מנחות דשמן מועט שבה אין חשוב משקה אא"כ "יש בו הרבה שמתבשל בתוכו", משמע קצת כד' המאירי דרק בשמן רב כעין בישול חשיב כע"י משקין, - אך הנה בדבריו לעיל מינה להדיא מבו' בדבריו דטיגון בשמן לא חשיב כאפי' אף כשאינו דרך בישול, ועיי"ש שכתב לחלק ביניהם לדעת ר"ת דעיסה שבלילתה עבה מברכין עלי' המוציא אף במטוגנין בשמן אך בדרך בישול אין מברכין המוציא. [↑](#footnote-ref-1467)
1467. ונפ"מ רבתא לדינא בזה הוא בדין חתיכות מצה מטוגנות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1468)
1468. לכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בטעם הא דע"י משקה אין עליו תורת לחם, דלדעת רבינו דוד ודעימי' דהוא משום דאי"ז אפי' אלא בישול ודאי דבמעט שמן כדי שלא ישרף אכתי חשיב כאפי', - אך לדעת הבעה"ע והיראים דהוא משום דאי"ז כעין תנור יש מקום לומר דאף במעט שמן כדי שלא ישרף כבר אי"ז כעין תנור. [↑](#footnote-ref-1469)
1469. אך הפסקי רי"ד והמאירי כתבו דהן נילושין בדבש, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ק דחלה מ"ד. [↑](#footnote-ref-1470)
1470. בדעת רש"י ודעימי' י"ל בכמה דרכים, **א** המקדש מעט בסימן שכ"ט סק"ב כתב דאיירי בדבש מועט דלא חשיב כע"י משקין, וזה מתישב טפי למש"כ המהר"ם חלאוה ודעימי' דאף במשקה שנותנין כדי להטעימו לא חשיב כע"י משקין. - **ב** י"ל דס"ל כד' המאירי דלא חשיב כע"י משקין אלא בדרך בישול ולא בדרך טיגון. - **ג** י"ל עוד דאיירי בסופגנין שבלילתן עבה וכדעת ר"ת דכל שבלילתו עבה חשיב כלחם אף כשנעשה ע"י משקה, אך אי"ז מתישב בד' הר"ש והרא"ש. [↑](#footnote-ref-1471)
1471. וזה דלא כמש"כ בכמה מספרי הזמן דשאני מים שנכנסים לתוך התבשיל משמן שאינו נכנס לתוך התבשיל. [↑](#footnote-ref-1472)
1472. הריב"ש בסימן כ"ח תמה ע"ז דהרי במנחת מרחשת מעשי' רוחשין מתוך שהכלי הי' עמוק ואין מנחה חסרה מלוג שמן לעשרון בין בלילה ואפי', ואם זה הוא שמן מועט יודיענו מהו מרובה. [↑](#footnote-ref-1473)
1473. הר"ש שם כתב דבע"כ צ"ל כתי' זה, דלתי' בתרא דהוא משום דשמנן מועט אכתי תיקשי מינה לר"ל דס"ל דמעשה אילפס פטור מן החלה. [↑](#footnote-ref-1474)
1474. ומד' המאירי סמך ליסוד ד' המג"א, שהרי לדבריו טיגון אף מהני להוריד לתורת לחם ואינו סותר כלל ללחם, וע"כ ודאי דאינו מבטל מתורת לחם, ואף דקי"ל שלא כד' המאירי וטיגון ל"מ להוריד לתורת לחם י"ל דהיינו משום דאי"ז כדרך אפי' בתנור, וכמש"כ הבעה"ע והיראים, אך אי"ז סותר לתורת לחם, - ואף אם הא דטיגון ל"מ להוריד לתורת לחם הוא משום דאי"ז אפי' אלא בישול, מ"מ י"ל דהיינו רק דאין תורת אפי' ע"ז, אך אי"ז בישול הסותר לתורת לחם, וכ"ה מבו' בד' המהר"ם חלאוה דהא דל"מ טיגון הוא משום דאי"ז אפי' אלא בישול, ואפ"ה חלוק דין טיגון מדין בישול בעיסה שבלילתה עבה לדעת ר"ת. [↑](#footnote-ref-1475)
1475. הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ב סי"ב וסט"ו נקט דכל מש"כ המג"א דטיגון אין דינו כבישול, היינו לדעת ר"ת, אך לדעת החולקים הוי דינו כדין בישול. [↑](#footnote-ref-1476)
1476. ובזה מתפרש עיקר מש"כ המג"א לחלק בין טיגון לבישול, ולא תיקשי דא"כ היאך למדו הראשונים מד' הירושלמי דמודה ר' יוחנן בטיגון דלא חשיב כלחם, - והיינו משום דד' הירושלמי קיימי באילפס דדרכו במשקין מועטין, ובזה כתבו התוס' דאין לחלק בין מים לשמן. [↑](#footnote-ref-1477)
1477. ולפ"ז ודאי דטיגון בשמן עמוק דינו כבישול, - ונפ"מ רבתא לדינא בזה הוא בדין סופגניות המטוגנות בשמן עמוק, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1478)
1478. וזה דלא כמש"כ ר"ת גופי' בספה"י סימן שד"מ דמה שאמרו דאין לחם אלא האפוי בתנור היינו הראוי ליאפות בתנור, וכן פירש דמצה העשוי' באילפס היינו מצה שאינה יכולה ליעשות אלא ע"י אילפס שבלילתה רכה, והרי דכל דבלילתה עבה חשיבא כלחם לענין מצה אף שאפאה באילפס לר"ל. [↑](#footnote-ref-1479)
1479. צע"ג, דא"כ תיקשי לר"ל מהך ברייתא דמברכין על מנחות המוציא, ואין לומר דאיירי במנחת סולת ומאפה תנור, דא"כ היאך הוכיח האו"ז שם מינה דלדעת ר' יוחנן מברכין המוציא על בלילה עבה שטיגנה במשקין, ומ"ט לא מייתינן לה בסוגיין דתניא כוותי' דר' יוחנן, ושמא י"ל דאיירי כשהדביק ולבסוף הרתיח וע"כ מודה ר"ל דמברכין ע"ז המוציא. [↑](#footnote-ref-1480)
1480. לכאו' טעמא דתרוייהו הוא משום דחלוק הא דמעשה אילפס לר"ל ומעשה חמה לא חשיבי כלחם דהוא משום דאי"ז דרך עשיית לחם, או משום דדינא הוא דאין לחם אלא האפוי בתנור, מהא דע"י משקין לא חשיב כלחם דהוא משום דאי"ז אפי' אלא בישול או משום דבישול הוא סותר לתורת לחם, אך למש"נ לעיל מד' הבעה"ע והיראים דהא דע"י משקין לא חשיב כלחם הוא משום דל"ד לתנור, לכאו' אין לחלק ביניהם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1481)
1481. והטעם בזה הוא משום דעשי' באילפס אינה סותרת כלל לתורת לחם, אלא דדינא הוא דאין לחם אלא האפוי בתנור וע"כ לא חייל תורת לחם ע"י עשי' באילפס, אך כל שנאפה בתנור אין העשי' באילפס מבטלתו מתורת לחם, ומה"ט פשוט דדינא דפת שנתבשלה דכל שאין הפרוסות קיימות אינו מברך המוציא, הוא רק בבישול ולא בעשי' באילפס או בחמה. [↑](#footnote-ref-1482)
1482. ועיי"ש שכתב ללמוד כן ממש"כ ר"ה גאון דכובא דארעא הוא מאפה ולא בתנור אלא על הארץ, ויש להעיר דהערוך בע' טרקנין כתב כד' ר"ה גאן דכובא דארעא הוא גובלא שאופין על הארץ ולא בתנור, ובע' ככא כתב כפירש"י דהיינו דעושה גומא בכירה ומערב קמח ומים בתוכה ומשליך באותה גומא. [↑](#footnote-ref-1483)
1483. ואמנם לקמן בסוגיין אמרו דאם קבע ע"ז מברך המוציא ואף יוצא בו יד"ח בפסח, ומבו' לפ"ז דאף דכל דליכא גלגול אינו חייב בחלה, מ"מ יש עליו תורת לחם לשאר מילי, וזה כמש"כ הר"ח דהא דפטורה הוא משום דחיוב חלה הוא מעריסה, ואי"ז טעם אלא שלא יהא ע"ז חיוב חלה, ועמש"נ בזה בדף מס' 72 בהערה. [↑](#footnote-ref-1484)
1484. הרשב"א בפסקי חלה שער א' כתב דהעושה עיסה ע"מ לבשלה ונמלך לאפותה נמצאת חייבת למפרע, וכ"כ המאירי בפסחים ל"ז א', - אך מד' הרא"ש שכתב לדמות דין בלילה רכה שאפאה לדינא דתחילתה סופגנין וסופה עיסה, אף שנחלק ע"ד ר"ת ופירשה בתחילתה ע"ד סופגנין ונמלך ואפאה, מבו' דלא נתחייבה למפרע, וכ"ה מבו' ממשה"ק הרמב"ן בהל' חלה דמ"ט לא מיפטרא משום דבשעת חובתה היתה פטורה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1485)
1485. וכ"נ ממש"כ הרשב"א בשם ר"ה גאון דהא דטרוקנין חייב בחלה הוא משום דאע"ג דגובלא הוא ראשית עריסותיכם קרינן בי', ומשמע דכל הא דחייב בחלה הוא משום דחשבינן לה כעיסה והוי בכלל ראשית עריסותיכם. [↑](#footnote-ref-1486)
1486. אך הרמב"ן במלחמות שם כתב דאין להעמידה בהרתיח ולבסוף הדביק דמודה בה ר"ל, דהרתיח ולבסוף הדביק היינו שעשה חלה והדביק באילפס רותח כעין פת בתנור, והכא הרי הו"ל גובלא. [↑](#footnote-ref-1487)
1487. וכתב דלפ"ז הרי דממה שאמרו הכא דטרוקנין חייבין בחלה יש ללמוד דקי"ל כר' יוחנן דמעשה אילפס חייבין. [↑](#footnote-ref-1488)
1488. וכ"כ התר"י לקמן בסוגיין לפי גירסתו דטריתא העשוי' בקרקע אינה חייבת בחלה מפני שע"י שאופין אותה בקרקע אין עושין אותה עבה וא"א שתהי' בלילתה כמו שאר עיסות, וטריתא העשי' בכירה עצמה חייבת בחלה. [↑](#footnote-ref-1489)
1489. הפמ"ג באש"א סימן קס"ח סק"מ כתב בדעת הלבוש שם סט"ו דהא דשאני טריתא מטרוקנין הוא משום דבטריתא הבלילה רכה מאד ובטרוקנין אין הבלילה רכה מאד. [↑](#footnote-ref-1490)
1490. וצ"ל דאף דס"ל דעיסה שבלילתה רכה שאפאה בתנור חייב, והרי דאף דבלילה רכה לא חשיבא כגלגול, דמה"ט הוא דכל שאפאה בחמה פטורה, ול"ד לבלילה עבה דחייבת אף כשאפאה בחמה, מ"מ כל שאפאה בתנור חייב, מ"מ הכא גרע דאי"ז גלגול כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1491)
1491. החלת לחם בסימן ח' סקכ"ג הק' דלדעת ר"ת דעיסה שבלילתה עבה חייבת בחלה אף אם עשאה ע"ד לאפותה בחמה, מ"ט נהמא דהנדקא פטורה מן החלה, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-1492)
1492. צ"ב מהו בצק שאופין בשפוד ומהו לחם שאופין בשפוד, ושמא מכוון הדברים דכל שכבר נעשה לחם ואח"כ חוזרין ואופין אותו בשפוד אינו בטל עי"ז מתורת לחם. [↑](#footnote-ref-1493)
1493. אך לפירש"י בהא דעשאה כעבין משמע דבלילתו עבה, ולפ"ז בע"כ דפליג ע"ד ר"ת ואף עיסה שבלילתה עבה שעשאה ע"ד לאפותה בחמה פטורה מן החלה, וכ"ה מבו' למש"כ הריטב"א והמאירי בפסחים ל"ז א' בשם רש"י דהסופגנין וכו' בלילתן עבה, וצ"ע דלפ"מ שפירשו התוס' לעיל בסוגיין לדעת רש"י דהא דמייתינן ממנחות הוא ממנחות המטוגנות דהוי כבישול, וכ"נ ממה שהעמידה בפירש"י שם במנחת מחבת ומרחשת, וממש"כ דהא דליקט מכולן אמנחות קאי, בע"כ דס"ל כדעת ר"ת דעיסה שבלילתה עבה שבישלה יש עלי' תורת לחם, ועמד ע"ז בס' ברכת ראש לעיל שם, וכתב דבעכצ"ל דהכא איירי בבלילה רכה, - ולמש"כ האו"ז בדין בלילה עבה דשאני היכא שעשאה בחמה מהיכא דבישלה באילפס במשקין, ונתבאר לעיל, ניחא, ואף דהאו"ז שם לא חילק ביניהם אלא לענין ברכת המוציא, אך בדעת רש"י י"ל דחלוקין הן אף לענין חלה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1494)
1494. הר"ש והרא"ש בחלה שם כתבו ע"פ הירושלמי דהיינו רק כשנטל ממנה קצת לאפותה, דבכה"ג חיישינן שמא תמלך, והרשב"א בפסקי חלה הוסיף לפרש דבלמודים אף אם נטל קצת לאפותה לא חיישינן להכי משום דאין דרכו לימלך, - אך בד' הרא"ש בפסחים שם משמע דהיינו אף כשלא נטל ממנה קצת לאפותה, ואף בלמודין חייבת אם נטל ממנה קצת לאפותה, וכ"כ הט"ז ביו"ד סימן שכ"ט סוסק"ד בדעתו, וכ"כ הרשב"א בפסקי חלה שם בשם י"א, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ו מביכורים הי"ד בדעת הרמב"ם שם, והגר"א בסימן קס"ח סי"ג פירש כן גם בד' הר"ש, וכאשר כ"ה להדיא בהמש"ד הר"ש שם, (ועמש"כ המהר"י קורקוס שם בדעת הר"ש). [↑](#footnote-ref-1495)
1495. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הרא"ש ורי"ו בדין עיסה שבלילתה עבה דיש לאפות ממנה מעט כדי שתתחייב כולה בחלה דחיישינן שמא ימלך ולאכלה בתוך הסעודה, והרי דאף דנתחייבה בחלה באפיית מקצת מחשש שמא ימלך מ"מ אין מברכין עלי' המוציא. [↑](#footnote-ref-1496)
1496. הביאור מרדכי בסקל"ג תמה ע"ז דבד' הר"ש מב' דגם להצד דחייב גם שלא נטל ממנה לאפותה הוא מגזירה שמא ימלך לאפותה, וא"כ מ"ט לפ"ז אף מברכין עלי' המוציא. [↑](#footnote-ref-1497)
1497. ועיי"ש שהק' דהרי בכדי שביעה הוי דאורייתא ומ"ט פסק להקל, והמ"ב שם סקצ"ב כתב דבכדי שביעה יש ליזהר לאכלו בתוך הסעודה, ומבו' בדבריו דלדעת הסוברים דאף אם לא אפה מקצת חייב הוי החיוב מדאורייתא, - וצע"ג דכיון דאפאה בחמה היאך אפשר שיהא עלי' תורת לחם מדאורייתא, ואף לדעת רש"י דהא דעשאה כעבין חייבת הוא משום דגלגלה ע"ד לאפותה, הרי לדעת המג"א שם סקל"ב אי"ז מועיל לענין ברכת המוציא, - ושמא הוא כמש"כ תר"י דכל שעשאו כעבין כשאר פת דעלמא הנאפה בתנור לא דיינינן לי' כמעשה חמה וחייב, ובכה"ג חשיב כלחם מדאורייתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1498)
1498. לכאו' מכוון הדברים הוא דהטור לטעמי' דעיסה שעשאה ע"מ לאפותה ובישלה מברכין עלי' המוציא, וכמש"כ הדרישה והב"ח בדעתו, וע"כ ה"נ הכא כיון דמכח הגזירה חשבינן לה כעיסה דלחם, מברכין עלי' המוציא אף שאפאה בחמה, - אך לדעת השו"ע דאף עיסה שעשאה ע"מ לאפותה ובישלה אין מברכין עלי' המוציא, ל"מ הא דמכח הגזירה חשבינן לה כעיסה דלחם, דמ"מ כיון שאפאה בחמה אין מברכין עלי' המוציא, וכ"ה מבו' בד' המג"א שם סקל"ב לדמות זל"ז, וצ"ע לפ"ז בד' רי"ו שכתב הכא כד' הטור, אף שדעתו דעיסה שעשאה ע"מ לאפותה ובישלה אין מברכין עלי' המוציא. [↑](#footnote-ref-1499)
1499. הדמש"א פירש לדבריו דכיון דאי"ז אלא משום איחלופי או משום חשש שתימלך ע"כ לא חשיבא כלחם גמור לענין ברכה, - ויש לפרש עוד לדבריו ע"ד מש"כ לעיל בהערה בד' הנחלת צבי והא"ר. [↑](#footnote-ref-1500)
1500. אך בד' התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש מבו' דאף דכובא דארעא חייבת בחלה, וכמו שאמרו לעיל דטרוקנין חייבת בחלה ומפרשינן דהיינו כובא דארעא, מ"מ אין מברכין ע"ז המוציא אלא במ"מ, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, וכ"כ הרמב"ן בהל' חלה, והוא כד' התוס' בפסחים או כד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-1501)
1501. אך לכאו' ד' המג"א מיוסדים על מש"כ התוס' בפסחים דהא דמברכין על כובא דארעא במ"מ הוא משום דאינו סועד הלב, והיינו משום שבלילתן רכה מאד. [↑](#footnote-ref-1502)
1502. וכ"נ בד' המאורות לקמן מ"ב א' דרק בדברים שבלילתן עבה ונילושו בתבלין וכיו"ב הוא דבעינן לה"ט דאין דרך לקבוע עליהן, אך בטרוקנין שבלילתן רכה מאד א"צ לטעם זה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1503)
1503. ועיי"ש בדבריו שנקט דה"נ פליגי לענין חלה, דלמ"ד לעיל דמרתח גביל פטור מן החלה משום דלא חשיב לחם ה"נ אין מברכין עליו המוציא ואין יוצאין בו יד"ח מצה, ולמר זוטא ומרבר"א דמברכין עליו המוציא ויוצאין בו יד"ח מצה אף חייב בחלה. [↑](#footnote-ref-1504)
1504. הפסקי רי"ד בסוגיין גריס בדברי מרבר"א "הואיל" ואדם יוצא בה יד"ח בפסח, וכן גירסת המאורות בסוגיין והרמב"ן בהל' חלה ורי"ו בנתיב ה' ח"ג, וכ"ה הגירסא ברי"ף דפו"ר, ולגירסא זו משמע דמרבר"א טעמא קאמר דאף דאי"ז לחם מעליא, מ"מ כיון דהוי לחם עוני אדם יוצא בה יד"ח בפסח, וכיון דאדם יוצא בה יד"ח בפסח אף הויא לחם לענין דאם קבע סעודתו עליו מברך המוציא וג' ברכות, והרמב"ן שם הוסיף דמה"ט אף היא חייבת בחלה. [↑](#footnote-ref-1505)
1505. אך בד' הטור י"ל למשמעות דבריו בסימן קס"ח דמברכין המוציא על טרוקנין אף כשלא קבע סעודתו עליו, וע"כ אף יוצאין בו יד"ח מצה אף כשלא קבע סעודתו עליו. [↑](#footnote-ref-1506)
1506. עיי"ש שפירש בד' הטור דסוגיין לא קיימא בטרוקנין אלא בטריתא דלאו לחם הוא ואינו מברך אלא במ"מ אא"כ קבע סעודתו עלי' דכיון דקבע הו"ל לחם אף לצאת יד"ח בפסח, ובהמש"ד כתב דבטרוקנין אדם יוצא יד"ח בפסח אף כשלא קבע עליו כיון דלחם הוא שמברכין עליו המוציא, ובטריתא יוצא יד"ח היכא דקבע סעודתו עליו כיון דבכה"ג מברכין עליו המוציא, ואמנם י"ל דהיינו רק בטריתא דאין עלי' תורת לחם לענין חלה, וע"כ אף אינו יוצא בזה יד"ח מצה אלא כשקבע סעודתו ע"ז דעי"ז חשבינן לה כלחם. [↑](#footnote-ref-1507)
1507. ולכאו' כ"נ גם בד' השעה"צ בסימן תס"א סקי"ג, - אך קרוב הדבר דמכוון ד' השעה"צ הוא למשמעות ד' הב"י בסימן קס"ח דאף בפסח דאדם יוצא בו יד"ח מ"מ אין מברכין עליו המוציא אלא כשקבע סעודתו עליו, ולעולם הא דאדם יוצא בו יד"ח בפסח הוא אף כשלא קבע סעודתו עליו, וכמשמעות ד' הב"י שם, וכ"נ ממה שציין לד' השע"ת בסימן קס"ח ס"ו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1508)
1508. והך מילתא דבכל הני דאין מברכין המוציא וברהמ"ז אלא כשקבע סעודתו עליהן היינו משום דלא תיקנו חכמים לברך בהן ברהמ"ז כשלא קבע, נחלקו בזה רבוותא, וי"א דאף דמדאורייתא מברכין ברהמ"ז בכזית או בכביצה, מ"מ בדברים אלו אין מברכין ברהמ"ז מדאורייתא אלא כשקבע עליהן, ונתבאר בדף מס' 76. [↑](#footnote-ref-1509)
1509. המער"ק שם נסתפק דשמא אה"נ דאינו יוצא יד"ח מצה אלא כשקבע ע"ז וצריך לאכול מזה כל סעודתו כדי שיראה קביעות, ולא נחית הרמב"ם לאשמועינן אלא לעיקר הא דאדם יוצא בה יד"ח בפסח. [↑](#footnote-ref-1510)
1510. ונתבארו עיקר הדברים בס' עדות ביעקב סימן י"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1511)
1511. ואין לומר דהא דהיא פטורה מן החלה הוא דין בפנ"ע דאף דיש ע"ז תורת לחם מ"מ כיון דליכא גלגול ל"ה בכלל עריסותיכם, שהרי בד' תר"י מבו' להדיא דהא דמברכין ע"ז במ"מ בדלא קבע הוא מכח הא דאינה חייבת בחלה, והרי דהא דאינה חייבת בחלה הוא משום דאין ע"ז תורת לחם, ואפ"ה מהני בזה קביעות סעודה, ואף אדם יוצא בה יד"ח בפסח, וכ"ה מבו' בד' הריבב"ן דאף דטריתא דארעא אינה חייבת בחלה מ"מ מהני בה קביעות סעודה וכל שקבע סעודתו יוצא בה יד"ח מצה, ואך שדעתו דה"נ היא חייבת בחלה כשעשאה מתחילה ע"ד לקבוע סעודתו עלי', (ונתבאר להלן). [↑](#footnote-ref-1512)
1512. ועיי"ש שהוכיח ממה שאמרו הכא בכובא דארעא דמר זוטרא קבע סעודתי' עלוי' ומברך עלי' המוציא וג' ברכות, דהוי לחם אף שאינו אפוי בתנור, אך הרמב"ן במלחמות שם לא הוכיח כן אלא ממה שאמרו דאדם יוצא בה יד"ח בפסח, ומשמע דבהא דמהני קביעות סעודה יש מקום לומר דהוא אף כשאין עליו תורת לחם. [↑](#footnote-ref-1513)
1513. ועיי"ש עוד שנסתפק דאף במעשה קדירה יועיל קביעות סעודה לברך עליהן ג' ברכות, וכתב דכל הספק הוא לגבי ג' ברכות די"ל דלא גרע מיין דאמרינן דאי קבע עלי' סעודתא הי' מתחייב בג' ברכות אלמלי הא דבטלה דעתו, אך ברכת המוציא לא שייכא בזה כיון דאינו לחם כלל וליכא עלי' תוריתא נהמא ול"ה עלייהו לעולם. [↑](#footnote-ref-1514)
1514. ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז להא דמברכין על מנחות המוציא אף שהן מטוגנות בשמן, דחשבינן לאכילת המנחות כאכילת קבע, עיי"ש [↑](#footnote-ref-1515)
1515. אך הב"י שם מסיק דמש"כ הטור דמהני קביעות סעודה הוא בטרוקנין, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-1516)
1516. אך בד' התר"י והראבי"ה שפירשו ג"כ לסוגיין בטריתא דפטורה מן החלה, לא מצינו להך מילתא דכל שעשאה ע"ד קביעות סעודה אף היא חייבת בחלה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1517)
1517. התר"י כתב דמד' הרי"ף נראה דלא בירך לבסוף כלל מפני שלא הי' אכילה קבועה, וכתב די"מ שלא בירך אלא בנ"ר בלבד, - וצ"ב היאך הוא מתישב עם דבריו לעיל מ"א ב' דמשמעות דבריו שלא הסכים לפירש"י ופהב"כ טעון ברכת מעין ג' לאחריו, ורק כשאכלו בתוך הסעודה הוא דאינו טעון ברכה לאחריו. [↑](#footnote-ref-1518)
1518. הרשב"א בסוגיין כתב דמברכין על פהב"כ מעין ג' דלא גרע מתאנים וענבים, - ובדעת רש"י י"ל דבמיני דגן מה שחשבתם תורה לברך לאחריהן הוא משום דהוו מין מזון ומחי', וע"כ כל שאינם בכלל זה אין מברכין עליהן מעין ג', ומשא"כ בפירות מז' המינים מה שחשבתם תורה לברך עליהן מעין ג' אי"ז משום דהוו מין מחי' ומזון אלא משום חשיבות הפירות עצמן, ויש לדמותו למש"כ הראשונים בטעם הא דהכוסס חטה אינו מברך מעין ג'. [↑](#footnote-ref-1519)
1519. ואך דבמש"ז בסימן קס"ח סק"ו נקט דפת הנילושה במי פירות לדעת הסוברים דאינה חייבת בחלה אין עלי' תורת לחם ואף אינה חייבת בברהמ"ז מדאורייתא, וכ"כ גם בראש יוסף בסוגיין ובפמ"ג ביו"ד בשער התערובות, ואך דצ"ב במש"כ שם דילפינן לה נמי ממצה דהנילוש במי פירות אינו קרוי לחם, שהרי אדרבה לענין מצה אף הנילוש במי פירות הוי לחם אלא די"א דל"ה לחם עוני, (וכבר עמד עד"ז הפמ"ג גופי' באש"א סימן קס"ח סקט"ז ע"ד המג"א שם), וכ"נ גם בדבריו במש"ז בסימן קפ"ו, - אך באש"א בסימן קס"ח סקט"ז כתב דאף דהנילוש במי פירות אינו חייב בחלה היינו משום דאי"ז חיבור כ"כ, אך שפיר מיקרי לחם, וע"כ ודאי דהוא חייב בברהמ"ז דאורייתא, ובסו"ד פקפק בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1520)
1520. ויש מקום לדמותו למה שאמרו לעיל ל"ה ב' דהא דאין מברכין ג' ברכות על יין הוא משום דלא קבעי אינשי סעודתייהו עלייהו, והרי דאין מברכין ג' ברכות אלא על מין שדרך לקבוע סעודה עליו, וע"כ ה"נ אין מברכין ג' ברכות על פהב"כ שאין דרך לקבוע סעודה עליו, אך י"ל דכל נידון הגמ' שם הוא לגבי ברהמ"ז דרבנן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1521)
1521. ועיי"ש שפירש דזהו שאמר רב הונא עדיין כפנינא דדין הוא שלא יקרא לחם שהרי אני אכלתי הרבה ועדיין אני רעב ובלחם כתיב ואכלת ושבעת ואני שביעת גרון לא מצאתי בהם, ומשמעות דבריו דהיינו דכיון דאי"ז ראוי לשביעה אי"ז בכלל לחם, וצ"ע אם היינו אף דאי"ז בכלל לחם לענין מצה וחלה, או היינו דאי"ז בכלל לחם לברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-1522)
1522. והך מילתא דהא דאין מברכין ברהמ"ז על פהב"כ כשלא אכל כשיעור קביעות סעודה אף דהוי לחם גמור מה"ת הוא משום דחיוב ברהמ"ז דאורייתא הוא רק כשאכל כשיעור קביעות סעודה, כ"כ גם הראש יוסף בסוגיין והגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ב ס"א והקר"א בפירקין בדיני ברכת הנהנין. [↑](#footnote-ref-1523)
1523. וכ"כ הגר"ז שם ס"ח דד' ברכות של ברהמ"ז לא קבעו עליו אלא מפני חשיבותו שמה"ת סגי בברכה אחת מעין ג' אלא שחכמים תיקנו לברך ג' ברכות ולא תיקנו אלא בלחם שרגילים לקבוע סעודה עליו, אך לחם שאין רגילין לקבוע עליו אף אם אכל ושבע מהם שנתחייב לברך אחריהם מה"ת דיו בברכה אחת מעין ג' של תורה. [↑](#footnote-ref-1524)
1524. ואף אם נימא בדעת הרשב"א דמנין ברכות לאו דאורייתא, וכמשמעות דבריו לקמן מ"ו א', אכתי תיקשי במש"כ הרשב"א בסוגיין דהא דמברכין על פהב"כ מעין ג' הוא משום דלא גרע מתאנים וענבים, ולהדיא דחיוב מעין ג' בפהב"כ אי"ז מדין ברהמ"ז דפת אלא מדין ברכה אחרונה דז' המינים. [↑](#footnote-ref-1525)
1525. אך הגר"א שם סי"ג כתב בתו"ד דהא דבספיקא דפהב"כ אינו מברך אלא מעין ג' הוא משום דלא משכח"ל שיהא זה ספק דאורייתא, ומשמעות דבריו דהיינו משום דס"ל דשיעור כדי שביעה דאורייתא היינו כשיעור שאחרים קובעין עליו, וע"כ ממ"נ אם לא אכל כשיעור קביעות סעודה הרי אף אם הוי פת גמורה לי"ב חיוב ברהמ"ז דאורייתא, ואם אכל כשיעור קביעות סעודה הרי אף בפהב"כ צריך לברך ג' ברכות, ואמנם משמעות דבריו הוא כמש"כ המנחת ברוך דבפהב"כ ליכא חיוב ברהמ"ז דאורייתא, ונמצא דעיקר ספיקא דפהב"כ הוא בדאורייתא, ואך דבפועל לא משכח"ל נפ"מ בזה מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-1526)
1526. וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ה לעיל ל"ח א' שנחלק על מש"כ הרי"ף דאין מברך המוציא וג' ברכות על טרוקנין אלא כשקבע עליו, וכתב דל"ד לפהב"כ דלאו פת הוא משום דאישתני בכיסנין ושניי' שנויא וע"כ בעינן שיקבע סעודתו עליו, ומשא"כ בטרוקנין דפת גמור הוא וע"כ אף אם לא קבע סעודתו עליו מברך המוציא וג' ברכות. [↑](#footnote-ref-1527)
1527. ובזה מתפרש פלוגתת הרשב"א והרא"ה לעיל מ"א ב' בטעם הא דפהב"כ הבאה בתוך הסעודה אינה טעונה ברכה לפני', דהרשב"א כתב דהוא משום דהויא פת ואילו קבע עלי' סעודה וכו' מברך עלי' המוציא וג' ברכות וע"כ היא נפטרת בברכת הפת, אך הרא"ה כתב דהוא משום דהיא מיוחדת למזון, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ג ה"א, והיינו משום דלהרשב"א אף כשלא קבע עלי' חשיבא כפת אלא שאין מברכין עלי' המוציא וג' ברכות משום שאין דרך לקבוע עלי', וע"כ היא נפטרת בברכת הפת, אך לדעת הרא"ה והריטב"א כל שלא קבע סעודתו עלי' לא חשיבא כפת אלא כפירות וכדייסא, וע"כ אינה נפטרת בברכת הפת אלא משום דהיא מיוחדת למזון, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1528)
1528. לכאו' אזלי לטעמייהו, דהרשב"א לטעמי' דפהב"כ הויא פת גמור גם כשאינו קובע עלי' וע"כ הוא טעון נט"י, והי' בדין להצריכו נטילת ב' ידים, וזהו שכתב הרשב"א דפת גמורה היא, אלא דכיון שאוכלין מהן דרך עראי ואין מתעסקין בהן בב' ידים סגי בנטילת יד אחת, וזה ע"ד הא דאין מברכין עלי' המוציא דלדעת הרשב"א הוא משום דאין דרך לקבוע ממנה אלא לאכול ממנה עראי ול"ה כפת דעלמא, ומה"ט נמי אין טעונה נטילת ב' ידים, אך הרא"ה לטעמי' דפהב"כ שלא קבע עלי' אין תורת פת עלי' אלא תורת פירות עלי', וע"כ הויא כפירות דל"ב נטילה כלל, ואף דאם קבע סעודתו נוטל ב' ידיו ומברך המוציא וג' ברכות היינו משום דכל דקבע סעודתו אחשבי' ושויי' פיתא, אך כל שלא קבע סעודתו אין עלי' תורת פת אלא תורת פירות. [↑](#footnote-ref-1529)
1529. לכאו' דבריו הם לטעמי' דס"ל דהקביעות סעודה ל"מ לחשבו כפת, וכל הא דבלא קביעות סעודה אין מברכין המוציא וג' ברכות הוא דינא דרבנן דלא תיקנו המוציא וג' ברכות בכה"ג, וזהו דקשיא לי' דעל לחם אחד בלא קביעות סעודה אין טעון נט"י ובקביעות סעודה טעון נט"י, אך למש"כ הרא"ה דבלא קביעות סעודה חשיב כפירות ובקביעות סעודה אחשבי' ושויי' פת, הרי דמה"ט הוא דבלא קביעות סעודה אין טעון נט"י ובקביעות סעודה טעון נט"י, - וגם למש"כ הרשב"א דע"י קביעות סעודה חשיב כפת דעלמא, ניחא, דבלא קביעות סעודה דלא חשיב כפת שדרך לקבוע עלי' סגי בנטילת ידו אחת, וע"י קביעות סעודה דחשיב כפת שדרך לקבוע עלי' טעון נטילת ב' ידיו, וכ"ה להדיא בד' הר"ן בחולין ק"ו א' דהא דאם קבע סעודתו טעון נט"י הוא משום דמברך המוציא וג' ברכות "אלמא פת גמור הוא", והרי דע"י קביעות סעודה חשבינן לי' כפת גמור. [↑](#footnote-ref-1530)
1530. בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קנ"א כתב דהני נילו"ש אע"ג דסופן עיסה באילפס מכל מקום פטורות מהחלה ומברכת המוציא ומנט"י וכו', ומיהו אי קבע סעודתייהו עלייהו וכו' אין לאוכלן בלא ברכת המוציא, וממה שפתח גם בנט"י וסיים דבקביעות סעודה אין לאוכלן בלא ברכת המוציא משמע דאף כשקבע סעודתו עליהן אינם טעונין נט"י, וי"ל דהוא לטעמי' דמהני קביעות סעודה בנילו"ש אף דאין תורת לחם עליהן ואין חייבין בחלה, וע"כ י"ל דאף דתיקנו חכמים דכל שקבע עליהן ודמו לפת מברך המוציא וג' ברכות מ"מ אין טעון נט"י. [↑](#footnote-ref-1531)
1531. ואזיל הרא"ה לטעמי' דהא דאין מברכין המוציא וג' ברכות על פהב"כ הוא משום דאין עליו תורת פת אלא תורת פירות, ולפ"ז ודאי דהיינו רק כשיש בו שינוי המוציאו מתורת פת. [↑](#footnote-ref-1532)
1532. בס' הבתים הל' ברכות שער ג' כתב דהלחמניות והוא שעושין כעין מגדלים ומציירין בו צורות הואיל ואינו נאכל בתורת קבע אלא מעין פהב"כ אם לא קבע סעודתו עליהן מברך במ"מ, ויש מי שכתב שאם הוא נעשה מעיסה גמורה בלא עירוב דבר אחר אע"פ שלא קבע סעודתו עליו מברך המוציא שלא יצא מתורת לחם מפני הצורות, ומה שאמרו בלחמניות הוא שיש בו עירוב תבלין או דבר אחר והוא כעין פהב"כ, והרי דלדעה בתרייתא אף שאינו נאכל בתורת קבע, מ"מ כיון שאין בו שינוי מצורת לחם יש תורת לחם עליו ומברכין עליו המוציא וג' ברכות אף בלא קביעות סעודה, - ובדעת דעה קמייתא דמברכין עליו במ"מ יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דכל פת שאינה נאכלת בתורת קבע אין מברכין עלי' המוציא וג' ברכות, או דהוא משום דס"ל דסגי גם בשינוי הצורות להוציאו מתורת לחם, וממש"כ בהמש"ד דהסכימו רבים מגדולי הדור "שכל שאין עליו צורת פת" ואינו עשוי לקבוע סעודה עליו אין מברכין עליו המוציא אע"פ שהוא לחם לענין חלה, משמע דכל שיש עליו צורת פת גמורה מברכין עליו המויא אף אם אינו עשוי לקבוע סעודה עליו. [↑](#footnote-ref-1533)
1533. וכ"ה מבו' ממש"כ המג"א בסימן קס"ח סקמ"ד דעיסה הממולאת ממינים העשויין למזון לא חשיבא כפהב"כ, והיינו משום דמילוי שהוא מזון אינו מבטלה מתורת לחם, ונתבאר בדף מס' 77 בהערה, - וכ"ה מבו' ממש"כ הביאוה"ל שם ס"ז בעוגות שמבשלין מקודם מים עם מעט שיבולת שועל ולשין אותם במים אלו, דאף אם נרגש טעם השיבולת שועל הרבה ל"מ להוציאו מתורת לחם דאטו אם מתערב לכתחלה כמה מיני דגן ביחד לאו לחם הוא ושמן ודבש שאני דמינים אחרים הם, והרי דכל הא דאין מברכין על פת שנילושה בשמן ודבש המוציא הוא רק משום שהשמן והדבש מוציאין אותה מתורת פת, וע"כ כ"ז הוא בשמן ודבש דמינים אחרים הם, אך שיבולת שועל שהיא ממיני דגן, אי"ז כלל דבר הסותר ללחם, שהרי השיבולת שועל עצמה היא מכלל הלחם, וע"כ ל"מ להוציא את הפת מתורת לחם. [↑](#footnote-ref-1534)
1534. בד' הט"ז בסימן קס"ח סק"ו מבו' שפירש לדעת רש"י כד' הר"ח דדין פהב"כ הוא משום המילוי, - אך בד' הב"ח שם ס"ג מבו' שפירש לד' רש"י דדין פהב"כ הוא משום שנילוש בתבלין הרבה, וכ"כ האהעו"ז שם סי"ג והגר"א שם ס"ז. [↑](#footnote-ref-1535)
1535. האהעו"ז בסימן קס"ח סי"ג האריך דמד' התוס' בסוגיין בדין לחמניות מבו' דפליגי ע"ז ועיסה שנילושה בתבלין מברכין עלי' המוציא אף בלא קביעות סעודה, ונתבאר בדף מס' 77. [↑](#footnote-ref-1536)
1536. הביאוה"ל בסימן קע"ו כתב לפ"ז דאף דאם אכל פהב"כ קודם הסעודה מברך מעין ג' קודם הסעודה, מ"מ במינים אלו דנותנין עליהן דין פהב"כ מספק אין לברך עליהן מעין ג' קודם הסעודה ויסמוך על ברהמ"ז שיברך לבסוף, וכתב דטוב שיכוין בעת ברהמ"ז לפטור אותם. [↑](#footnote-ref-1537)
1537. וכ"נ ממש"כ הרשב"א לעיל מ"א ב' דפהב"כ היינו כגון אובלי"יש ואותן העשוין כמין כיסין שממלאין אותן בדבש ושקדים ומיני בשמים, והרי דגם אובליי"ש דהיא פת הנילושה בתבלין וגם פת הממולאת בדבש ושקדים ומיני בשמים הוו בכלל פהב"כ, וי"ל דאזיל לטעמי' דס"ל דפהב"כ הויא פת גמורה אלא דכיון דאין דרך לקבוע עלי' אין מברכין עלי' המוציא וג' ברכות, וע"כ ליכא נפ"מ בצורתה, וכל שאין דרך לקבוע עלי' הויא בכלל פהב"כ דאין מברכין עלי' המוציא וג' ברכות. [↑](#footnote-ref-1538)
1538. בד' הבית אפרים שם משמע קצת דהוא משום דכל פת שאין דרך לקבוע עלי' אין מברכין עלי' המוציא וג' ברכות, וכד' הדה"ח, - אך בד' המאמ"ר מבו' דלא חשיב כפהב"כ אלא כשיש בו שינוי בטעם ובתואר פת דעלמא, ואך די"ל דכ"ה דשינוי דפהב"כ מועיל להוציא מתורת פת ה"נ מיני השינוי האחרים מועילין להוציא מתורת פת, ואף דלכאו' אין לנו לומר מנפשינו על מין שינוי מסוים שהוא מועיל להוציא מתורת פת, מ"מ בג' מיני שינוי אלו דמצינו דיש מקמאי דס"ל דזהו פהב"כ, והרי דס"ל דשינוי זה הוא שינוי גמור הראוי להוציא מתורת פת, י"ל דגם החולקים ע"ז ומפרשים לפהב"כ בע"א לא פליגי ע"ז דמין שינוי זה ראוי להוציא מתורת פת. [↑](#footnote-ref-1539)
1539. הנשמ"א בכלל נ"ח סק"ב והביאוה"ל בסימן קס"ז ס"י פירשו לדבריו דכל מילי נפטרין בברכת במ"מ, ונחלקו בזה רבוותא ונתבאר בדף מס' 16 בהערה, - אך לכאו' יש מקום לפרש לדבריו דהיינו דברכת במ"מ כוללת כל דברים הנעשים מה' מיני דגן, דומיא דברכת שהכל שכוללת כל מילי, וכ"נ בד' הא"ר בסימן קס"ח סקט"ז והפמ"ג במש"ז שם סק"ו שדימו ד' הדרישה לד' הט"ז. [↑](#footnote-ref-1540)
1540. האהעו"ז שם כתב דאף דגם אם בירך על פהב"כ המוציא יצא, משום דלחם גמור הוא אלא שלא תיקנו עליו ברכת המוציא, ועוד, שהרי כשקבע עליו מברך המוציא, מ"מ כיון דבברכה לאחריו אזלינן לקולא שלא לברך מעין ג', ע"כ גם בתחילה מברך במ"מ, ובעיקר מש"כ דאם בירך על פהב"כ המוציא יצא, כ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ב הי"ח, וכן משמע קצת בד' הרמב"ם בפ"ח מברכות הי"א דרק תבשיל דגן אינו נפטר בברכת המוציא, אך הא"ר בסימן קס"ח סק"כ והמאמ"ר שם סקי"ח נקטו דלא יצא, והעו"ת שם סק"ח נסתפק בזה.

      ? וכ"נ בד' הב"ח סימן קס"ח שכתב בספיקא דפהב"כ, דאם אינו מברך ברכה הראוי' עובר משום לא תשא, אך לד' הברכ"י שהבאנו לעיל הערה י"א אין להוכיח מזה, ובעולת תמיד שם סק"ח נסתפק בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1541)
1541. בעיקר הך מילתא אם כשבירך במ"מ על הפת יצא, נחלקו עוד מרבוותא, ונתבאר בדף מס' 34. [↑](#footnote-ref-1542)
1542. וזה ע"ד מש"כ הלבוש סימן ר"ח סי"ח והכנה"ג בהגה"ט בסימן ר"ח סק"ד ובסימן ר"י סק"ב דבספק אם ברכתו מעין ג' או בנ"ר מברך בנ"ר, והיינו דאף דבנ"ר אינו פוטר מעין ג', מ"מ כל שאין בידו לברך מעין ג' יש לו לברך עכ"פ בנ"ר, דברכת בנ"ר שייכא בכל מילי ואך דבז' המינים נתחייב לברך טפי וכל שא"א לו לברך טפי יש לו לברך בנ"ר, - ואף דהט"ז והמג"א ועוד מרבוותא בכ"ד נחלקו ע"ז, ונתבאר בדף מס' 81, מ"מ במעין ג' דהוא קיצור דברהמ"ז י"ל דכל שא"א לו לברך ברהמ"ז יש לו לברך עכ"פ מעין ג'. [↑](#footnote-ref-1543)
1543. בדעת המג"א י"ל דדמי למש"כ הפמ"ג בפתיחה להל' ברכות ד"ה מריש די"ל דמי שיש לפניו פרי העץ ופרי אחר שספק אם ברכתו בפה"ע או בפה"א דמספק מברכין עליו בפה"א ובירך בפה"ע על פרי העץ, חוזר ומברך בפה"א על הפרי השני משום דמסתמא לא מחית אינש נפשי' מספק, והאחרונים נחלקו בזה, ואכמ"ל, וה"נ הכא דכוותה כיון דמספק מברכין על כל מיני פהב"כ במ"מ, ע"כ הו"ל ככונה שלא לפטרם, ועד"ז כתב המגן גבורים שם סקכ"ט. [↑](#footnote-ref-1544)
1544. אך שמא הוא כפירש"י דלחמניות הם אובליא"ש, וזה כמבו' בד' התוס' בביצה ט"ז ב' דאובליא"ש הוא נילוש בביצים. [↑](#footnote-ref-1545)
1545. יש שהוכיחו מזה דכל פת שאין דרך לקבוע עלי' דינה כדין פהב"כ, וזהו דפריך דאם מברכינן על לחמניות המוציא אף שאין דרך לקבוע עליהן, ה"נ בפהב"כ יש לברך עלי' המוציא, דלפי המבו' בד' הב"י ודעימי' דהא דאין מברכין על פהב"כ המוציא הוא משום דיש שינוי בגופה המוציאה מתורת פת, מאי פרכינן עלה מלחמניות דמברכין עליהן המוציא, הרי שפיר י"ל דאף דהשינוי דלחמניות אין מוציאן מתורת פת מ"מ השינוי דפהב"כ מוציאה מתורת פת, ורמז לזה בתשו' בית אפרים או"ח סימן י"א ד"ה ובזה י"ל, - אך בדעת החולקים י"ל דהא הוה פשיטא להגמ' דלחמניות יש שינוי גמור בגופן הראוי להוציאן מתורת פת, וגם אין דרך לקבוע עליהן, ומהא דמברכין עליהן המוציא בע"כ דאף פת שאינה גמורה מברכין עלי' המוציא, וא"כ ה"נ מברכין המוציא על פהב"כ, והיינו דאין מכוון הגמ' דכ"ה דשינוי דלחמניות ל"מ להוציא מתורת פת ה"נ שינוי דפהב"כ ל"מ להוציא מתורת פת דמהיכ"ת דמו ב' מיני השינוי זל"ז, אלא מכוון הגמ' דמהא דמברכין על לחמניות המוציא ש"מ דליכא דין כלל דפת שיש שינוי בגופה אין מברכין עלי' המוציא, ולדעת התוס' ודעימייהו דלחמניות הם ניל"ש הרי אדרבה גריעי לחמניות מפהב"כ דלחמניות ל"ה לחם כלל ופהב"כ הוי לחם, ואם בלחמניות מברכין המוציא כ"ש בפהב"כ. [↑](#footnote-ref-1546)
1546. הרא"ש בסימן ל' כתב דתחילתן וסופן עיסה, וכ"כ התוס' רי"ח, וכ"כ בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קנ"א, והמהרש"א פירש כן גם בד' התוס', - אך ממש"כ התוס' רי"ח דלחם גמור הם למאי דמפרש ר"ת שמברכין עליהן המוציא, משמע דתחילתן סופגנין וסופן עיסה, דאם תחילתן וסופן עיסה אי"ז ענין לפי' ר"ת, וכ"כ התור"פ בפסחים ל"ז ב' והמרדכי שם סימן תקצ"ב, וכ"כ הגר"ז בקו"א סימן קס"ח סק"ה גם בד' התוס'. [↑](#footnote-ref-1547)
1547. אך יש להעיר בזה, דהרי טעמא דרש"י דאין מברכין עליהן המוציא אי"ז משום דאין סופו עיסה אלא משום דנילושו בתבלין והוי בכלל פהב"כ, וא"כ מ"ט העמידו התוס' בקושייתם להא דסופו עיסה, והול"ל דפת הנילושה בתבלין ל"ה בכלל פהב"כ, ועמד ע"ז בתשו' בית אפרים או"ח סימן י"א (ד"ה עוד ראיתי), - ומשמע מד' התוס' דפליגי ביסוד הדברים ע"ד רש"י וס"ל דאף אם יש שינוי בגופה שאין דרך לקבוע עלי', מ"מ כל דהוי לחם גמור מברכין עליו המוציא, ול"ד לפהב"כ שהיא טפלה למילוי שבתוכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1548)
1548. ועיי"ש שכתב לדקדק כן בל' הרמב"ם בפ"ג מברכות ה"ט דבכובא דארעא כתב דקבע מזונו עלי' ובפהב"כ כתב דקבע סעודתו עלי', אך בכת"י הגירסא גם בכובא דארעא דקבע סעודתו עלי'. [↑](#footnote-ref-1549)
1549. וכתב לחלק ביניהם עוד דכובא דארעא חייבת בחלה וניל"ש אין חייבת בחלה, - אך בד' התוס' רי"ח שם מבו' דאף דס"ל דניל"ש אין חייבת בחלה, מ"מ לא כתב לחלק מה"ט בין כובא דארעא לניל"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1550)
1550. וכ"נ ממש"כ בס' הפרדס שער א' ד"אע"פ שיש להן תואר לחם" אין מברכין עליהן אלא במ"מ ואין קביעות מועלת להן, - אך שו"ר בד' העמק ברכה בכלל ב' ס"ג ובהגה"ה שם שפירש דטעמא דתר"י הוא משום דאין ע"ז תורת לחם כלל וע"כ הוא דל"מ בזה קביעות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1551)
1551. ועיי"ש לעיל מינה שכתבו דדעת הגאונים דמהני קביעות בכל מיני מאכל שעושין מעיסה בין שבלילתה עבה בין רכה אע"פ שאין דרך קביעות בכך, וע"ז נחלק ר"י הזקן דאין הקביעות מועיל בכל דבר אלא בדברים שראויים להיות מזון. [↑](#footnote-ref-1552)
1552. יש להעיר בזה, דהעמק ברכה כתב דהא דבכה"ג ל"מ קביעות סעודה הוא משום דדמי לטריתא דל"מ בה קביעות סעודה, אך הנה המג"א גופי' שם סקמ"א כתב דבטריתא מהני קביעות סעודה, ואפ"ה כתב בסק"מ דבוואפלטקי"ס ל"מ קביעות סעודה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1553)
1553. בד' העמק ברכה בכלל ב' ס"ב נראה דלדעת הרמ"א אף אם נילוש רק בשאר משקין לא חשיב כפהב"כ אלא כשטעמם ניכר יפה, אך בהגה' שם כתב דלדעת הרמ"א תליא בהרוב, דאם המים הם הרוב בטלים הדבש וכו' במיעוטם, וכל דהדבש הוא הרוב הוי פהב"כ, - והט"ז שם סק"ז כתב דמש"כ הרמ"א דכמעט הדבש והתבלין הם העיקר היינו מצד הטעם שיותר נרגש טעם הדבש והתבלין מטעם העיסה, וכ"כ החמד משה שם סוסק"ה דהיינו שמרגישין טעמן הרבה מאד, ועד"ז כתב המ"ב בסקל"ג כתב דלדעת הרמ"א דלא חשיבי כפהב"כ רק אם מעורב בהן כ"כ תבלין דעי"ז מינכר התבלין בטעם יותר מהקמח, וכן בדבש ושמן וחלב בעינן שיהי' הרוב מהן ומיעוט מים שעי"ז נרגש מהן הטעם הרבה מאד ועי"ז הם העיקר וטעם העיסה טפל, ועד"ז כתב בביאוה"ל שם ד"ה הרבה וד"ה שכמעט. [↑](#footnote-ref-1554)
1554. הט"ז שם סק"ז כתב דלא חיישינן לזה דדברי יחיד הם, ובתשו' בית אפרים או"ח סימן י"א ד"ה ובזה י"ל כתב דגם הני רבוותא לא נתכונו לכך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1555)
1555. הדע"ת שם כתב דמש"כ השו"ע דבעינן שיהא טעמם ניכר בעיסה היינו ברוב מים, אך ברוב מי פירות א"צ שיורגש טעמם בעיסה, וכתב ללמוד לזה ממש"כ הב"י בתחילת דבריו דלא חשיב כפהב"כ אלא כשלא נתן בה מים אלא מעט, עיי"ש, - וצ"ב דלכאו' לפ"מ דמסיק הב"י דהוי לחם גמור והא דאין מברכין ע"ז המוציא הוא משום דאין הדרך לקבוע עליו אין מקום לחלק בין רוב מים למעט מים, והדע"ת שם כתב עוד דאם נילוש במי פירות דהוי זיעה בעלמא, וצ"ב דמה נפ"מ בהא דהוי זיעה בעלמא דמכח זה נימא דלא חשיב כפהב"כ. [↑](#footnote-ref-1556)
1556. הפמ"ג שם הק' דהרי כל הא דכשנילושה ביין ושמן אין יוצא בה יד"ח מצה הוא משום דהויא מצה עשירה, והרי דתורת לחם עלי', וכן הק' הדה"ח בקו"א להל' ברכת הנהנין, - והביאור מרדכי בסק"ל כתב לישב דהא דבעינן בהו להא דהוו מצה עשירה הוא כשקבע סעודתו עליהן, אך כל שלא קבע בלא"ה אינו יוצא יד"ח משום דלא חשיבי כלחם אלא כשקבע עליהן, ועיקר קו' המג"א היא משום דממש"כ הרמב"ם בסתמא דיוצאין במצה הנילושה במי פירות משמע דיוצאין בה אף כשלא קבע עלי', - ועיי"ש שכתב לישב משה"ק האחרונים ע"ד המג"א מטרוקנין דאין מברכין עליו המוציא אלא כשקבע עליו אף דיוצאין בו יד"ח מצה, דאה"נ דאין יוצאין בו יד"ח מצה אלא כשקבע עליו, ונחלקו בזה רבוותא, ונתבאר בדף מס' 75. [↑](#footnote-ref-1557)
1557. וכ"נ בתשו' מים חיים להפר"ח סימן ח' דאיירי הכא כשהפת הוא מוטעם מצ"ע ומרובה על המילוי וחשיב הפת מצ"ע כעיקר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1558)
1558. לכאו' הוא משום דבפת שנילושה בשמן ודבש דהוו השמן והדבש מכלל עיקר הלחם וטפלים לו לגמרי, ול"ד לפת הממולאת דאין המילוי מכלל עיקר הלחם וכיון שנעשית הפת יחד עם דבר אחר ה"ז מגרע מתורת לחם דילה, - ולפ"ד הגר"ז בסדר ברכה"נ דהא דפת הממולאת חשיבא כפהב"כ הוא כשהפת טפילה למילוי, הרי דמה"ט הוא די"ל דפת שנילושה בשמן ודבש ל"ה כפהב"כ, אך בגונא דהתבלין מרובין מן הקמח הדין נותן דחשיבא כפהב"כ, ובלא"ה כתב הב"ח דבכה"ג לכו"ע חשיבא כפהב"כ, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-1559)
1559. מבו' מדבריהם דלדינא דפהב"כ לא סגי במה שאין הדרך לקבוע עלי', דא"כ מאי נפ"מ אם יש על המילוי תורת מזון, ולא תלי אלא אם דרך לקבוע עליו, אלא הוא משום דהשינוי שבה מבטלה מתורת לחם, ובזה י"ל דכל שהמילוי עצמו הא מזון אינו מבטלה מתורת לחם, ולהמג"א לטעמי' שם סקט"ז דס"ל דאם פת שנילושה במי פירות חשיבא כפהב"כ אף אין יוצאין בה יד"ח מצה, ודאי דהוא כן דלתורת פהב"כ לא סגי במה שאין קובעין עלי' אלא בעינן שיהא שינוי בגופה המבטלה מתורת לחם. [↑](#footnote-ref-1560)
1560. ואזלי לטעמייהו, דהמג"א לטעמי' שם סקט"ז דלדעת הסוברים דפת שנילושה בדבש הויא פהב"כ אף אין עלי' תורת לחם לענין מצה, והגרע"א לטעמי' שם דפליג ע"ז, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-1561)
1561. ואמנם הנה הדה"ח בקו"א להל' ברכת הנהנין כתב דספיקא דהתוס' בניל"ש הי' אם מהני בהו קביעות סעודה, אך בתשו' בית אפרים או"ח סימן י"א וסימן י"ב עמד בזה דאי"ז במשמעות ד' התוס', עיי"ש, - ויש לדון בע"א למש"נ בדף מס' 76 מד' תר"י דאיכא תרי גווני דקביעות סעודה, וי"ל דבפת הנילושה בביצים דחייבת בחלה, אף אם אין מברכין עלי' המוציא אלא בקביעות סעודה, מ"מ חשיבא כפת דלי"ב משום בישולי נכרים, ומשא"כ בנילי"ש דאינו חייב בחלה, ורק ע"י קביעות סעודה חשבינן לה כפת. [↑](#footnote-ref-1562)
1562. י"ל דהתוס' לטעמייהו דס"ל דמהני קביעות סעודה בנילי"ש אף שאינם חייבין בחלה, והרי דקביעות סעודה מהני לחשוב לפת אף דבר שאינו פת גמור, וע"כ י"ל דיש בזה לאיסורא דבישולי נכרים, והריב"ש לטעמי' שם דפהב"כ פת גמורה היא והא דאין מברכין עלי' המוציא הוא משום שאין דרך לקבוע סעודתו עלי' אלא אוכלין ממנה מעט בקינוח סעודה. [↑](#footnote-ref-1563)
1563. ממש"כ הביאוה"ל דאינו עשוי "בזמנינו", משמע דאף פת דהויא בכלל פהב"כ בזמן חכמים, מ"מ אם בזמנינו דרך העולם לקבוע עלי' חשיבא כלחם גמור. [↑](#footnote-ref-1564)
1564. בזה תליא גם מה שנחלקו האחרונים בדין ברכת המצות אם חשיב ככעכים יבשים שכוססין אותן שברכתן במ"מ, עמש"כ בזה השכנה"ג בהגב"י סימן קנ"ח סק"א והמחזיק ברכה שם סק"ה. [↑](#footnote-ref-1565)
1565. המאמ"ר שם סוסקי"ד כתב דשיעור שדרך בנ"א לקבוע עליו לעולם הוא פחות משיעור כדי שביעה, וע"כ אי"ז אלא ספק דרבנן, והיינו דשיעור שאחרים קובעין עליו הוא שיעור הפת שדרך לקבוע עליו סעודה אף שאין שבעים ממנו, ונתבאר להלן פלוגתת רבוותא בזה, ולעולם הוא פחות משיעור כדי שביעה, - אך מד' האהעו"ז משמע דס"ל דשיעור שאחרים קובעין עליו הוא שיעור שרגילים בנ"א לשבוע ממנו, וע"כ שפיר משכח"ל דאכל כדי שביעה ואין אחרים קובעין עליו. [↑](#footnote-ref-1566)
1566. ועיי"ש שכתב דל"ד לספק אם בירך ברהמ"ז דצריך לברך ברהמ"ז ולא אמרינן דיברך מעין ג' דיצא מדאורייתא והוי ספק דרבנן, דהתם כיון דמכח הספק הוא חייב לברך יש לו לברך כדינו, ומשא"כ הכא דאף להצד דהוא פהב"כ הוא חייב בברכת מעין ג' מה"ת, וכל עיקר הספק הוא אם הוא חייב בג' ברכות וספק זה הוא ספק דרבנן. [↑](#footnote-ref-1567)
1567. הנימו"י כתב דרב נחמן אמר כן בתמי' וכי עדיין כפין הוא, דאטו אכילה זו מועטת היא ולא מיקרי קביעות. [↑](#footnote-ref-1568)
1568. הראשל"צ בסוגיין עמד בזה דבל' הרמב"ם בפ"ג מברכות ה"ט משמע דאזלינן בתר קביעות דידי', וכן עמדו בזה המער"ק בהל' ברכות שם והפמ"ג באש"א סימן קס"ח סקי"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1569)
1569. הביאוה"ל שם כתב דמ"מ אם הוא זקן או נער שאכילתן מועט בטבע חייבין בהמוציא וברהמ"ז אם אכלו שיעור שדרכן תמיד לקבוע ע"ז, כיון דכל בני מינם מסתפקין בשיעור אכילה כזו. [↑](#footnote-ref-1570)
1570. וכ"נ ממש"כ הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק עמ' 221 דאם אכל אכילת עראי כפי שאוכלין מיני מתיקה או על דרך דחיקת הרעב עד לזמן הארוחה שעלי' הוא סומך מברך עליו ברכה אחת מעין ג' וכו' ואם יאכל כדרך ארוחה שסומך עלי' וכו' מברך עלי' ברהמ"ז, ומשמע דתליא בקביעות סעודה דידי'. [↑](#footnote-ref-1571)
1571. ועיי"ש דאף דרב נחמן ס"ל דכל שאחרים קובעין עליו סעודה צריך לבר, לא קי"ל כוותי' אלא כרב הונא דמעשה עדיף, ועוד דרב הונא ורב נחמן הלכה כרב נחמן. [↑](#footnote-ref-1572)
1572. בס' האשכול בהל' סעודה פירש להא דא"ר נחמן דעדי כפנא דהיינו דמנהג בנ"א לאכול ממנו קימעא וכיון שזה אכל ממנו כל כך לרעבו אכל כל זה הפת לשבוע ממנו ולא בתורת כיסנין וצריך לברך אחרי', ומשמע דשיעור קביעות סעודה הוא כשיעור שאין דרך בנ"א לאכול ממנו לתענוג בתורת כיסנין אלא לרעבון. [↑](#footnote-ref-1573)
1573. השיורי ברכה בסימן קס"ח סק"א עמד בזה ממש"כ הפסקי רי"ד בכתובות ס"ד ב' בשם רב שלום גאון דמבו' דג' ביצים לכל סעודה הוא סעודה כדי קיום נשמה, וכתב דבד' הרמב"ם בפי"ב מאישות ה"י מבו' דהוא סעודה בינונית, - ועי' עוד בד' תר"י שהביא השטמ"ק בכתובות שם דמבו' דשיעור סעודה זו דג' ביצים הוא כשאוכל הפת עם לפתן, אך כשאוכל פת לבד שיעורו הוא כעיסת מדבר. [↑](#footnote-ref-1574)
1574. ובסדר ברכה"נ פ"ב ס"ב כתב דכל שאכל חצי עשרון אף שאינו שבע ממנו בטלה דעתו ומברך המוציא וברהמ"ז, וכן אם אכל מד' ביצים ולמעלה והוא שבע ממנו מברך המוציא וברהמ"ז, אך כל שאינו שבע ממנו אינו מברך המוציא וברהמ"ז, ואם אכל ו' ביצים ולמעלה עד חצי עשרון ואינו שבע ממנו או אם אכל פחות מד' ביצים והוא שבע ממנו הוי ספיקא דדינא ויברך המוציא על כזית לחם אחר תחילה ויברך ברהמ"ז לצאת ידי הכל. [↑](#footnote-ref-1575)
1575. בתשו' אג"מ או"ח ח"ג סימן ל"ב תמה ע"ז דשום אדם אינו לחם כשיעור זה בסעודה. [↑](#footnote-ref-1576)
1576. ועיי"ש שכתב דשיעור זה הוא כשיעור העומר דמ"ג ביצים וחומש הוא ב' סעודות, וכמו שאמרו בעירובין פ"ג ב', ואך דאזלינן בזה בתר מזגי הדורות. [↑](#footnote-ref-1577)
1577. ועיי"ש שכתב עוד עד"ז דמנחות דחייב לאכלן אף אם לא קבע סעודתייהו עלייהו כקבע דמי ומברך המוציא, - ועד"ז כתבו הנהר שלום בסימן קס"ח סק"ד והראשל"צ לעיל ל"ח א' והמער"ק בפ"ג מברכות ה"ט והמנ"ח במצוה י' סק"ה דלענין מצה כיון דחייב לאכול הוי כקביעות סעודה, ונתבאר בדף מס' 75. [↑](#footnote-ref-1578)
1578. והביא שם מד' הריטב"א והר"ן דאף לענין חיוב אכילה בסוכה לא חשבינן לאכילת שבת ויו"ט כקבע, ודלא כמש"כ השבה"ל בסימן שד"מ ושמ"ז בשם ה"ר אביגדור כהן צדק, וע"ד דברי הר"א כ"ץ כתב הריא"ז בפ' ערבי פסחים בדין קידוש במקום סעודה דאם הי' רוצה לאכול מיני מגדים בבית אחד ולאכול עיקר סעודתו בבית אחר, מקדש במקום שאוכל סעודה הראשונה וא"צ לקדש במקום סעודה השני' לפי שכל סעודת השבת חשובה היא ואפי' סעודת עראי סעודת קבע היא נחשבת בשבת ויצא בקידוש הראשון, והביא הברכ"י שם. [↑](#footnote-ref-1579)
1579. בד' הפמ"ג שם במש"כ לישב לד' הב"י מבו' דאין שאר המאכלים מצטרפין רק כשקבע הוא עצמו, ולא סגי בכה"ג במה שאחרים קובעין, וכ"כ הגר"ז שם ס"ח, - אך המחה"ש שם כתב בתחילת דבריו דל"ב שיקבע הוא עצמו, ותליא במה שאחרים קובעין עליו, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ד, וכ"ה מוכח למש"כ המג"א ללמוד לדין זה מלישנא דכל שאחרים קובעין עליו. [↑](#footnote-ref-1580)
1580. המחה"ש שם כתב דהיינו דהרי קובעין עליו היינו שיעור שביעה, וא"כ מ"ט נקט לשון קובעין והול"ל כל שאחרים רגילים לשבוע ממנו, ובע"כ דאתא לאשמועינן דא"צ שיהיו שבעים מן הפהב"כ בפנ"ע, אלא אף אם שבעים ע"י צירוף מה שמלפתים אלא דעיקר הקביעות היא הפהב"כ, - והלבו"ש שם כתב דאחרים קובעין עליו משמע כעין שקובעין סעודה על פת ואוכלין בסעודה גם בשר ודברים אחרים, וכ"כ הפמ"ג. [↑](#footnote-ref-1581)
1581. ומצאנו עד"ז בד' הביאוה"ל בסימן קפ"ד ס"ו בדין כדי שביעה לחיוב ברהמ"ז מה"ת, דמש"כ הפמ"ג דבעינן שביעה מפת לבד, לא בא למעט כשאוכל דבר ללפת את הפת, דזה פשיטא דמצטרף דכ"ה דרך אכילה, אלא איירי כשאכל שאר דברים בפנ"ע, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ל"ד סוסק"ד. [↑](#footnote-ref-1582)
1582. המגן גבורים בסימן קס"ח סק"ז הק' כן, וכתב דהתם עיקר הקביעות הוא בשביל שאר דברים שקדמו לפהב"כ, וע"כ כיון דבפהב"כ בפנ"ע ליכא שיעור קביעות אינה נפטרת בברכת הפת. [↑](#footnote-ref-1583)
1583. החזו"א בסימן כ"ו סוסק"ח נסתפק באוכל כיסין ממולאין ואכל כזית מהכיסין והמולייתא השלימה לשיעור קביעות סעודה אם מברך המוציא וברהמ"ז, וצ"ב דלמש"כ המג"א דאף שאר מאכלים מצטרפין לשיעור קביעות סעודה, כ"ש דהמולייתא משלמת לשיעור קביעות סעודה, וי"ל דהוא כמש"כ הגר"ז דאף דשאר מאכלים מצטרפין מ"מ בעינן שיהא שיעור ד' ביצים בפת עצמה. [↑](#footnote-ref-1584)
1584. השבה"ל בסימן קנ"ח כתב בשם ה"ר אביגדור כהן צדק דהא דאמר ר"ג דמברך ג' ברכות לא כל ג' ברכות ממש אלא ג' ברכות קצרות, משום דאע"ג דחמרא זיין ופורתא סעיד ומשמח מ"מ לא מיקרי מזון, וכ"ש שאר המינים לבד מחיטה ושעורה, - ולכאו' מכוון דבריו דכיון דלא מיקרי מזון בע"כ דאינו מברך ג' ברכות כברהמ"ז דפת, אלא מברך ג' ברכות קצרות ואינו מזכיר בברכתו מזון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1585)
1585. ועמש"נ בדף מס' 4 פלוגתת רבוותא בהא דפריך לעיל ל"ה ב' ביין דנברך עלי' ג' ברכות אם היינו דיברך בברכה ראשונה על הגפן או היינו דיברך ג' ברכות במטבע דברהמ"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1586)
1586. התוס' שם כתבו כן לישב למשה"ק לדעת ר"ג דמברכין על ז' המינים ג' ברכות, דא"כ אם ס"ל דברכה טעונה כוס אין לדבר סוף, - אך התוס' בפסחים שם כתבו לישב דלא תיקנו כוס אלא אחר סעודת לחם, וכתבו לישב עוד לדעת הבה"ג דא"צ לברך לאחריו על כוס של ברהמ"ז, - והשבה"ל בסימן קנ"ח כתב בשם ר"י הזקן דאין ז' המינים טעונין ג' ברכות אלא כשאוכל מרצונו, ומשא"כ בכוס של ברהמ"ז דאינו עושה אותו מרצונו אלא חכמים הצריכוהו, ובשם ה"ר אביגדור כהן צדק כתב דהא דלר"ג מברך ג' ברכות היינו ג' ברכות קצרות ונתבאר לעיל בהערה וע"כ אין ברכה זו טעונה כוס. [↑](#footnote-ref-1587)
1587. אך בד' התוס' לעיל ל"ז א' ד"ה נתן ר"ג מבו' דמודה ר"ג דאין מברכין על שאר המינין אלא בנ"ר, וזהו שכתבו דאי נימא דאף כששותה מלא לוגמיו בלא קביעות מברך לר"ג ג' ברכות נמצא דלי"ל לר"ג ברכה אחת מעין ג' בשום מקום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1588)
1588. בד' המאירי לעיל שם משמע שנסתפק בהך מילתא אם לר"ע אינו מברך על שלק ברהמ"ז אלא כשאכל ממנו כדי שבעו. [↑](#footnote-ref-1589)
1589. אך משמעות דבריו דהיינו רק כשקבע מזונו עליו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1590)
1590. בדעת ש"ר שנקטו בפשיטות דלר"ע מברכין על כותבות ג' ברכות לכאו' הוא משום דתמרי זייני, כמו שאמרו לעיל י"ב א', וע"כ דמי לקלח של כרוב דמברך עליו ג' ברכות, והראבי"ה לטעמי' אזיל בסימן קי"ז דתמרי לאו מין מזון נינהו, (וזה כמש"כ הבה"ג בפירקין, ועמש"נ בזה בדף מס' 47), - אך הנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דאמר ר"ע שלק הוא מכל מין שיהי', וכ"כ הרע"ב, וכ"נ בד' הערוך בע' שלק, ומבו' דס"ל דבכל שלק של ירק מברך ג' ברכות ולא רק בקל של כרוב, וצ"ע, ותמה ע"ז התוס' חדשים. [↑](#footnote-ref-1591)
1591. והך מילתא דר"ע לא מודה לר"ג כ"ה מבו' גם בד' התוס' בסוגיין ודעימייהו שפירשו דהא דלא בירך ר"ע ברהמ"ז הוא משום דלדידי' אין מברכין על שלק אלא כשהוא מזונו, והרי דלא ס"ל לר"ע כר"ג דעל כל ז' המינים מברכין ג' ברכות, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הערוך בע' שלק דשלק היינו ירקות שלוקין או זיתים שלוקין, - אך ההשלמה בסוגיין כתב דמהא דאמר ר"ע אפי' אכל שלק ש"מ דכר"ג ס"ל. [↑](#footnote-ref-1592)
1592. כ"כ בס' הבתים הל' ברכות שער ט' בדעתו, וכ"כ הכס"מ בהל' ברכות שם ובב"י סימן ר"ט בדעתו, [↑](#footnote-ref-1593)
1593. אך הנה התר"י לעיל ל"ו א' כתב בדין אוכל שבלים שחרכן או קמח שלהן די"א דמברך לאחריהן על האדמה ועל פרי האדמה, ונחלק ע"ז, אך תמה דאי נימא דאינו מברך לא יתכן שהחטה מז' המינים היא וז' המינים צריכים ברכה לאחריהם מה"ת והיאך יפטור עצמו מחיוב התורה, ולכא' מבו' מדבריו דס"ל דז' המינים טעונין ברכת מעין ג' מה"ת, דאל"כ מאי קשיא לי' דהיאך יפטור עצמו מחיוב התורה, הרי ודאי דמברך לאחריהן ברכת בנ"ר ויוצא בזה ידי חיוב התורה, - וצ"ל דאף דמה"ת ל"ב ברכת מעין ג', מ"מ בעינן ברכת מזון ולא סגי בברכת בנ"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1594)
1594. התר"י כתב כן בשם יש שהיו דוחין, וכתב דאי"ז מתקבל דלשון יצא לגמרי משמע. [↑](#footnote-ref-1595)
1595. המרומי שדה בסוגיין נקט דבז' המינים ל"ב כדי שביעה, וכתב לפ"ז דגם בפת חייב מה"ת בברכה אחת, וכל הא דבעינן כדי שביעה הוא לחיוב ג' ברכות, ועד"ז כתב הקר"א בריש פירקין דלדעת ר"ג דמברך על ז' המינים ברהמ"ז היינו אף בכזית כיון דלא שייך בהו שביעה, וכתב דלדידי' אף בפת חייב לברך ברהמ"ז מה"ת בכזית דלא גרע מפירות, - אך בד' החזו"א מבו' דרק בשאר מינים שאין עומדין לשביעה הוא דסגי בכזית, אך במיני דגן דחשיבותם הוא במה שה מזון אינו חייב מה"ת בברכה כלל אלא כשאכל כדי שביעה, וזה ע"ד מש"כ הרא"ה לעיל ל"ז א' דבכוסס את החטה ליכא חיוב ברכה מה"ת משום דאי"ז כדרך מזון, אך דבשאר ז' המינים איכא חיוב ברכה מה"ת אף שאינם מזון, ומבו' בדבריו דהיינו משום דה' מיני דגן הוו מזון וכשהטעינן הכתוב ברכה לאחריהן הוא כשאכלן למזון. [↑](#footnote-ref-1596)
1596. בס' הפרדס לרש"י סימן ע"ט וסימן פ"ז ובסידור רש"י סימן קי"ד נראה דס"ל דבין במיני דגן ובין בפירות אין אומרים על תנובת השדה, ורק בכוסס את החטה וכיו"ב אומרים על תנובת השדה משום דהם תנובה בעינייהו דלא אישתנו מברייתן, ובדבריו בסימן ע"ט ובסידור מבו' שפירש דסוגיין קיימא בכוסס את החטה, (וגם הא דחותמין על הארץ ועל הפירות הוא רק בכוסס את החיטה, ונתבאר להלן בהערה). [↑](#footnote-ref-1597)
1597. אך גירסת הרי"ף והרא"ש בסוגיין דאומר על המחי' ועל הכלכלה ועל תנובת השדה, וכ"כ רבים מקמאי. [↑](#footnote-ref-1598)
1598. הברכ"י בסימן ר"ח סק"ט הביא להקשות דמקרא מלא בשופטים ט' י"א ותאמר התאנה החדלתי את מתקי ואת תנובתי הטובה, הרי דתנובה כתיב בפירות, ובתשו' יוסף אומץ סימן ע"ג כתב לישב דאף דשייך תנובה בפירות, מ"מ לשון תנובת השדה לא נאמרה אלא על דגן דהוא פרי השדה דייקא. [↑](#footnote-ref-1599)
1599. הרשב"א כתב דבה' מיני דגן חותם על הארץ ועל המחי' ועל הכלכלה, אך בהמש"ד משמע להדיא דאינו חותם אלא על המחי', וגם במי שאכל מיני דגן ושתה יין או אכל תאנים וענבים כתב דחותם על הארץ ועל המחי' ועל פרי העץ, וכ"כ השעה"צ בסימן ר"ח סקנ"ב בדעתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1600)
1600. התוס' והשיטת ריב"ב פירשו דהיינו משום דבמקום שאומרים פרי העץ אומרים ביין פרי הגפן, אך בחתימה שאומרים על הפירות ואין אומרין פרי העץ, ה"נ אומרים ביין על הפירות ואינו מזכיר גפן. [↑](#footnote-ref-1601)
1601. התר"י תמה ע"ז דכ"ה דבחתימת ברכת ה' מינים ופירות מז' המינים מזכיר על הארץ ה"נ ביין צריך להזכיר את הארץ, שאין ביניהם שינוי אלא שביין כשמזכיר שם פרי צ"ל שם פרטי שצ"ל העץ שנברא בו ולומר פה"ג ובכל שאר המינים די שיאמר פרי העץ שהוא שם כולל אבל הארץ לעולם עומדת ובכולם יש לו להזכיר בחתימה על הארץ, וכ"כ הרשב"א. [↑](#footnote-ref-1602)
1602. התוס' נחלקו ע"ז, והמג"א בסימן ר"ח סקי"ז כתב לדקדק מדבריהם דאם חתם על הגפן ועל פרי הגפן יצא, ועמש"כ בזה המחה"ש שם. [↑](#footnote-ref-1603)
1603. הט"ז שם סקי"ד כתב דיש לנהוג כן משום דלדעת הסוברים דחותם על הפירות מודו דגם אם חותם על פרי הגפן אין כאן פקפוק, אלא דס"ל דא"צ לחתום כן, ולדעת הסוברים דחותם על פרי הגפן לא סגי בעל הפירות, ולא נתפרש בדבריו אם היינו דלדעתם אם חתם על הפירות לא יצא, או דאף דיצא (וכדעת הסוברים דאם בירך על היין בפה"ע יצא) מ"מ לא בירך את הברכה כתיקונה. [↑](#footnote-ref-1604)
1604. אך עיקר ד' החיי אדם תליין כמש"כ הנשמ"א שם סק"א בפלוגתת רבוותא בבירך על היין בפה"ע אם יצא, ונתבאר בדף מס' 34. [↑](#footnote-ref-1605)
1605. התוס' ורבים מקמאי כתבו דאומר על תנובת השדה אחר שאומר על העץ ועל פרי העץ, אך תר"י כתב דאומר על המחי' ועל הכלכלה ועל תנובת השדה ועל הגפן ועל פה"ג ועל העץ ועל פה"ע, וכ"כ הארחות חיים בהל' ברכות סימן י' ובכל בו סימן כ"ד, ועמד ע"ז המעדיו"ט בסימן מ"ב, - ולכאו' הדבר פשוט דתר"י אזיל לטעמי' דס"ל דאין אומרין על תנובת השדה אלא במעשה קדירה, וע"כ כשמברך על מעשה קדירה ועל פירות ויין יש לו לומר על תנובת השדה כהמשך לעל המחי' ועל הכלכלה, אך ש"ר לטעמייהו דס"ל דגם על פירות ויין אומרין על תנובת השדה וע"כ לדידהו יש לומר על תנובת השדה לבסוף דקאי על כל מילי, ולפ"ז יש להעיר בד' הטור בסימן ר"ח שהביא לד' תר"י דעל פירות ויין אין אומרים על תנובת השדה, ואפ"ה כתב דכשמברך על מעשה קדירה ועל פירות יין אומר על תנובת השדה לבסוף, וי"ל. [↑](#footnote-ref-1606)
1606. הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ח ס"ז כתב דאם אכל כחצי זית פת וכחצי זית מז' המינים מברך לאחריהם מעין ג', וכ"כ הדה"ח בסימן רי"ח סכ"ו, וכ"נ בד' החיי אדם בכלל נ' סי"ד, אך הקיצוש"ע בסימן נ"א ס"ד כתב דבכה"ג מברך בנ"ר, וכ"כ הבא"ח בפר' מסעי, (ובד' המ"ב בסימן ר"י סק"א מבו' דבכה"ג אינו מברך בנ"ר, ולא נתפרש בדבריו אם מברך מעין ג' או אינו מברך כלל), וזה מתפרש ע"פ הנ"ל דחיוב ברכת מעין ג' על אכילת ה' מיני דגן ועל אכילת פירות מז' המינים הוא חיוב אחד, אלא שנשתנו זמ"ז במטבע הברכה, וע"כ הם מצטרפין זל"ז לחייב בברכת מעין ג'. [↑](#footnote-ref-1607)
1607. אך הנה בסידור רש"י סימן ק"י כתב דעל פירות מז' המינים חותם על הארץ ועל פרי העץ, וכ"כ בס' המנהגות להרא"ש מלוניל בהל' ברכות והשבה"ל בסימן קס"א והכל בו בסימן כ"ד, וכ"כ בתשו' הרי"ד סימן מ"א בשם הבה"ג ורש"י, ובסידור רש"י סימן קי"ד ובס' הפרדס לרש"י סימן ע"ט פירש דהיינו דמה שאמרו הכא דחותמין על הארץ ועל הפירות הוא רק בכוסס את החיטה, עיי"ש, וכ"כ המחזו"ו בסימן ע"א, (ובס' הפרדס שם כתב בשם רבותיו דבכל הפירות חותמין על הפירות), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1608)
1608. ואמנם הרשב"א כתב דבכה"ג חותם על הארץ ועל המחי' ועל פרי העץ, אך לכאו' ט"ס נפלה בדבריו וצ"ל על הארץ ועל המחי' ועל פרי הגפן ועל פרי העץ, שהרי הרשב"א הכריע דעל יין חותם על פרי הגפן, וא"כ גם בכה"ג שאכל תמרים ושתה יין חותם על פרי הגפן ועל פרי העץ, וכ"נ גם ממש"כ הרשב"א דל"ה חתימה בשתים כיון שהארץ היא המוציאה פירות והיא המוציאה מחי' "וגפן", - והנה אמנם המג"א בסימן ר"ח סק"כ כתב דחותם על הארץ ועל המחי' ועל הפירות, והמחה"ש שם כתב דאף דהמנהג לחתום על יין על פרי הגפן, מ"מ בכה"ג שמזכיר פירות יוצא בזה גם על היין, והמ"ב סקס"א כתב בשם האחרונים שנחלקו ע"ז, אך למש"כ הרשב"א דחותם על פרי העץ, ודאי דעכ"פ לכתחילה אין לפטור בזה את היין. [↑](#footnote-ref-1609)
1609. אך הנה במפריש תרומה ומעשרות זא"ז כתב הרמב"ם בפ"א ממעשר הט"ז דמברך להפריש תרומות ומעשרות ולא חשבינן לה כחותם בשתים, וי"ל. [↑](#footnote-ref-1610)
1610. אך המו"ק שם כתב דבכה"ג מברכין על פירותי' משום דפירות חו"ל שבאו לארץ חייבין במעשר, ועמש"כ בזה בתשו' אדמת קודש ח"א סימן ג', והברכ"י בסימן ר"ח סקי"א הביא פלוגתת האחרונים בזה. [↑](#footnote-ref-1611)
1611. וזהו שכתב **דהא דלא משני דרב חסדא דיבר לבני א"י ור' יוחנן דיבר לבני חו"ל הוא משום דלענין ברכות דבר שנוהג תדיר הי' צ"ל כמנהג אותה הארץ שלא יטעו תלמידי אותה הארץ, ואם גם בני א"י אין מברכין על פירותי' אלא כשיחזרו לארץ ויאכלו מפירות הארץ ובני חו"ל אין מברכין על הפירות אלא כשיחזרו לחו"ל ויאכלו מפירות חו"ל, הרי נמצא דיש לחוש לטעות גם להתלמידים שמארץ אחרת, וממש"כ הרא"ש דאין לחוש אלא לטעות דתלמידי אותה הארץ מבו' דהתלמידים שמא"י מברכין על פירותי' אף בעודם בחו"ל, והתלמידים שמחו"ל מברכין על הפירות אף בעודן בא"י.** [↑](#footnote-ref-1612)
1612. וזהו שכתבו בשם ר"י שנחלק ע"ז דלענין אכילה וברכות דין הוא לכל אדם שיברך לפי המנהג של מקום שהוא שם אפי' ל"ה מאותו מקום, והרי דלפי' קמא אינו מברך לפי מנהג המקום שהוא שם אלא לפי מנהג מקומו. [↑](#footnote-ref-1613)
1613. ועיי"ש שכתב לדעת הב"י דמש"כ תר"י דעל הספק א"צ לשנות המטבע היינו שנסתפק בדינו היאך ראוי לברך ומספיקא דדינא א"צ לשנות המטבע. [↑](#footnote-ref-1614)
1614. ממש"כ תר"י **דבני א"י "כיון שיושבין בארץ" מפני שבח הארץ יש להם להזכיר פירות הארץ בפירוש ולומר על הארץ ועל פירותי', משמע דהיושב בא"י חותם על פירותי' אף כשאוכל מפירות חו"ל, וזה מתישב טפי למש"כ הב"י בדעתו דלא אזלינן בתר מקום הפירות אלא בתר מקום האכילה, וי"ל.** [↑](#footnote-ref-1615)
1615. ובד' ש"ר לא מצינו גם דעל יין חותמין בא"י על פרי גפנה, אך בד' הרוקח בסימן שמ"א משמע כן, - ואמנם הנה לדעת הסוברים דעל יין חותמין על הפירות ודאי דבא"י חותמין על פירותי', וכ"כ הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק, ולפ"ז מסתברא מילתא דה"נ הוא לדעת הסוברים דעל יין חותמין על פרי הגפן דבא"י חותמין על פרי גפנה, וכ"ה גם למש"כ ההעמ"ש שם בטעם הא דאין חותמין בא"י על מחיתה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1616)
1616. בפי' רבינו מנוח בהל' ברכות שם תמה ע"ז דכיון דלי"ב חשש משום ברכה לבטלה מ"ט לא יזכיר, וכתב דמה"ט טוב לכל מדקדק בברכות למר בה מעין המאורע. [↑](#footnote-ref-1617)
1617. בס' הבתים הל' ברכות שער ט' מבו' דטעם זה הוא רק בברכת מעין ג' דפירות ויין, אך בברכת מעין ג' דמיני דגן שדרך לקבוע סעודתו ע"ז מזכירין מעין המאורע, וכ"כ השה"ג בפירקין, - אך בד' התוס' וש"ר לא משמע כן, וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' דהוא שלא כד' הרמב"ם, וד' הרמב"ם קיימי על מעין ג' דמיני דגן. [↑](#footnote-ref-1618)
1618. לכאו' מוכח מדבריו דאין יוצאין יד"ח סעודת שבת בפהב"כ כשלא קבע עלי' דאם יוצאין בה יד"ח סעודת שבת הרי י"ל ע"ז דלא סגי דלא אכיל, ועוד, דמ"ט כשאכל פת ולא הזכיר חוזר משום דלא סגי דלא אכיל, הרי בידו לאכול פהב"כ דאין ההזכרה מעכבת, ועמש"כ בזה הקה"י בסימן כ"ה. [↑](#footnote-ref-1619)
1619. אך לכאו' ודאי דאכתי עיקר חיובו הוא לברך עליהן בנ"ר, אלא שבידו לפטור עצמו בברכת מעין ג', ואם בירך עליהן בנ"ר אי"ז ברכה לבטלה אלא ברכה שא"צ, וכ"נ להדיא בל' הרשב"א בתשו' המיוחסות סימן ר"ב, עיי"ש, ויש לדמות ד"ז למש"כ בס' המאורות לעיל י"ב א' בדברים הנפטרין בברהמ"ז דכל שאין לו פנאי לברך ברהמ"ז ויש לו פנאי לברך מעין ג' חייב לברך מעין ג', ונתבאר בדף מס' 47. [↑](#footnote-ref-1620)
1620. הב"ח שם והמאמ"ר שם סקכ"ט והלח"מ והמרכה"מ בפ"ח מברכות הט"ז והראש יוסף בסוגיין והנשמ"א בכלל נ' סק"ג כתבו דאדרבה יש לדקדק מתחילת דברי הרמב"ם איפכא, עיי"ש, - אך י"ל דמכון הריב"ב והב"י הוא לדקדק ממש"כ הרמב"ם דטעם הא דנפטרין הוא משום שכולן פירות "העץ", ומשמע דרק ברכת על העץ ועל פרי העץ פוטרת שאר פירות וע"כ הוא דבעינן להא דכולן פירות העץ דמכח זה נכללין אף שאר פירות העץ בברכת על פרי העץ, דאם הוה סגי בחתימה דעל הפירות לפטור שאר מינים ל"ה בעינן להא דכולן פירות העץ. [↑](#footnote-ref-1621)
1621. מבו' בדבריו דאם היו אומרים בה על תנובת השדה היו התפוחים נפטרין אף שאינם בכלל החתימה שחותם על הארץ ועל המחי', ועמש"כ בזה בתשו' דברי מלכיאל ח"ג סימן ג'. [↑](#footnote-ref-1622)
1622. אך למש"כ ר"פ בהגה' סמ"ק דהא דפירות נפטרין בברכת מעין ג' הוא משום דהוו בכלל תנובת השדה, הדין נותן דאף פירות האדמה נפטרין בברכת מעין ג', וכ"כ הנשמ"א בכלל נ' סק"ג ובתשו' דברי מלכיאל ח"ג סימן ג' וח"ה סימן כ"א, והדברי מלכיאל שם כתב דהשו"ע שכתב דאין פירות האדמה נפטרין בברכת מעין ג' דפירות הוא משום דס"ל כדעת רבינו יונה דאין אומרין על תנובת השדה על פירות ועל יין, (ועיי"ש שכתב לפ"ז דברכת על המחי' פוטרת אף לפרי האדמה ודקדק כן מל' השו"ע), אך אי"ז מתישב בד' הפוסקים שנקטו דבברכת מעין ג' דפירות ויין אומרים על תנובת שדה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1623)
1623. ויש לסייע לזה ממש"כ בתשו' הרשב"א המיוחסות דאין ירקות נפטרין בברכת מעין ג' דפירות, אף דבסוגיין נקט דלאותם החותמין במעין ג' דיין על הארץ ועל הפירות נפטרין תפוחים בברכת מעין ג' דיין, - אך בד' הרשב"א שם משמע קצת דס"ל דהא דאין תפוחים נפטרין בברכת מעין ג' דיין הוא משום דבברכה עצמה אומר על הגפן ועל פרי הגפן, עיי"ש, ומה"ט לא תלה לדין זה בהפלוגתא אם חותמין על יין על פרי הגפן או חותמין על הפירות, וי"ל דמה"ט הוא דס"ל דאין ירקות נפטרין בברכת מעין ג' דענבים. [↑](#footnote-ref-1624)
1624. הב"י שם כתב בטעמא דהרא"ש דדוקא בתפוחים שברכתן הראשונה היא בפה"ע אמרינן דברכת על העץ פוטרתן, ומשא"כ בענבים דברכה ראשונה שלהם אינה בפה"ג אלא בפה"ע לא אמרינן דברכת על הגפן תפטרם, ועד"ז כתב הלבוש שם, וכבר כתב עד"ז בתשו' ופסקים למהר"ם מר"ב ח"א סימן ק"ע, - אך לכאו' אין מכוון דבריהם דברכה אחרונה תלוי' בברכה ראשונה, אלא היינו דבענבים דמברך לפניהם בפה"ע ולא בפה"ג, ע"כ גם לאחריהן אין לו לפטרם לכתחילה בעל הגפן, שהרי המטבע דגפן אינו המטבע הראוי להם, ומשא"כ בתפוחים דמברכין עליהן בפה"ע והרי דהמטבע דפרי העץ הוי מטבע הראוי להם, הרי דאף דלא חשיבי לברך עליהן מעין ג', מ"מ כל שמברך מעין ג' על הפירות פוטרן לכתחילה בברכת על העץ ועל פרי העץ. [↑](#footnote-ref-1625)
1625. ולפ"ז הדין נותן דאף לדעת הסוברים דמי ששתה יין וטעה ובירך על המחי' יצא, משום דיין נמי מיסעד סעיד, מ"מ אם אכל מעשה קדירה ושתה יין ובירך על המחי' לא פטר את היין, שהרי ברכת על המחי' אינה פוטרת את היין אלא בדיעבד, וע"כ ודאי דכשלא נתכוין לפטור בה את היין לא נפטר, וכ"כ בתשו' מנחת שלמה ח"א סימן צ"א אות ו'. [↑](#footnote-ref-1626)
1626. וי"ל דאף לדעת הסוברים דכל שמברך ברהמ"ז על הפת פוטר לכתחילה לדברים הנפטרין בברהמ"ז, היינו רק בברהמ"ז שהיא ברכה מעולה טפי מברכת מעין ג', וע"כ י"ל דכל הא דאין מברכין על שאר מילי ברהמ"ז הוא משום דלא חשיבי כ"כ לברך עליהן ברהמ"ז, אך כל שמברך ברהמ"ז על הפת פוטרן לכתחילה, אך בברכת על הגפן י"ל דאינה מטבע הראוי לענבים, וע"כ אף כשמברך על הגפן על הענבים אינו פוטר לכתחילה בכך את הענבים. [↑](#footnote-ref-1627)
1627. המאמ"ר שם סק"ל עמד ע"ד הב"י דמ"ט הוצרך לטעם זה דלפתן לא סעיד, הרי אף אי נימא דלפתן דמי לתמרים ובדיעבד אם בירך ע"ז על המחי' יצא, מ"מ לכתחילה צריך לברך על כל מין ברכתו הראוי', - וכתב דהב"י דקדק כן ממש"כ הטור סתם שלא הודה לו הרא"ש, ולא כתב שהסכים מיהא דבדיעבד יצא, כמש"כ כן בברכת בפה"ג על ענבים, וע"כ הוצרך לפרש דהוא משום דלא שייכי אהדדי כלל וע"כ אף בדיעבד אינו יוצא בברכת על המחי', - וראיתי לפרש עוד בזה דהוא משום דבלפתן שמברכין עליו בנ"ר ואין מזכירין בברכתו את המין, הרי דאם אך הוא נפטר בברכת על המחי' שפיר יש לפטרו בזה לכתחילה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1628)
1628. ושמא י"ל עוד דמש"כ הטור דברכת על המחי' פוטרת לפתן לכתחילה, הוא רק משום שאכל את הלפתן יחד עם הה' מינים וכל' הטור ובכה"ג תיקנו חכמים לברך על כל אכילה זו ברכת על המחי', אך באוכל לפתן אחר הסעודה דאינו שייך כלל לאכילת הפת, אין ברהמ"ז פוטרתו לכתחילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1629)
1629. והיינו דהא דכשמברך מעין ג' על פירות מז' מינים פוטר את התפוחים לכתחילה, היינו משום דכל שמברך ברכת מעין ג' כדינה ואי"ז תוספת שבח שא"צ לו שפיר פוטר לשאר פירות העץ, ובזה עדיפי שאר פירות העץ דפוטרן לכתחילה בברכת מעין ג' מענבים דאינו פוטרן לכתחילה בברכת על הגפן, והיינו משום דבענבים הוי זה שינוי מן המטבע וע"כ אי"ז פוטרן אלא בדיעבד, ומשא"כ בפירות העץ דהוי זה מטבע הראוי להם וכל הא דאין מברכין עליהן בפנ"ע כן הוא משום דהוא תוספת שבח שא"צ לו, ע"כ כל שהוא מברך על פירות מז' מינים פוטרן לכתחילה. [↑](#footnote-ref-1630)
1630. אך המ"ב שם סקפ"א פירש לד' המג"א דיקח יין וה"ה אחד מה' מיני דגן שברכתו ג"כ מעין ג' ויוסיף לכלול בהברכה על העץ ועל פרי העץ ויצא ממ"נ, דאף אם הפרי זו אינה מז' המינים שייך לומר עליו פרי העץ, ומבו' דרק כשמברך מעין ג' על דבר אחר הוא דמצי להוסיף בברכתו על העץ ועל פרי העץ ולפטור לפרי זה, אך אינו רשאי לברך על פרי זה בפנ"ע ברכת על העץ, וכ"נ בד' הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"א ס"כ שהשמיט לתקנה זו. [↑](#footnote-ref-1631)
1631. ואמנם הנה יש מקום לפרש לד' הא"ר דאף דאם בירך על תפוחים ברכת על העץ יצא, מ"מ מספק אינו רשאי לברך על פירות מעין ג', כיון דלהצד דאינם מז' מינים אין לברך עליהן ברכת מעין ג', אף דבדיעבד אם בירך עליהן ברכת מעין ג' יצא, וכן תמה בהגה' הגר"ח צאנזער ע"ד המג"א דמנין לו לברך ברכה שלא תיקנו חכמים מספק ואין רשאי לברך כלל, ושו"ר שכ"כ האפיקי מגינים שם סק"כ בדעת הא"ר, אך בד' הא"ר משמע טפי דאף אם בירך עליהן ברכת על העץ לא יצא. [↑](#footnote-ref-1632)
1632. משמע בד' הפמ"ג שפירש לד' המג"א דחייב לעשות כן מכח הספק, וצ"ע דהמג"א כתב דטוב לעשות כן ומשמע דלאו חיובא הוא, - ועוד יש להעיר במש"כ הפמ"ג דהא דיש לעשות כן הוא מכח ספק ברכות, ולכאו' י"ל דאף אם בכל ספק ברכות א"צ לעשות כן, מ"מ שאני הכא דודאי הוא מחויב בברכה וא"א לו לברך, וע"כ יש לו לברך מעין ג' כדי לקיים את חיובו, וסמך לזה הוא מהא דבספיקא דפהב"כ מברך מעין ג', אך דדעת רבים מרבוותא דכל שמחויב בברהמ"ז אינו נפטר בברכת מעין ג', ותיקשי דא"כ מ"ט אינו מברך מספק ברהמ"ז דפוטרת לפהב"כ, ובע"כ דבספק ברכות א"צ לברך מספק, (אף אם לי"ב משום חשש ברכה לבטלה), וכל מש"כ המג"א דיש לברך ברכת על העץ הוא רק משום דהוא מחויב בודאי בברכה וא"א לו לברך. [↑](#footnote-ref-1633)
1633. ועיי"ש שהביא מזה מקור למש"כ הרמ"א שם דבספק אם הוא עיקר הפרי מברך בפה"א, ומשמע דלמש"כ הרמ"א שם דבספק מברך שהכל, וכ"כ השו"ע שם סי"א, א"צ למקור זה, - ולכאו' הוא משום דבברכת שהכל י"ל דכן תיקנו חכמים לברך שהכל במקום ספק, וכמש"כ בס' השלחן שער ד', אך ברכת בפה"א לא תיקנוה כברכה על פרי העץ, וכל הא דמספק מברך בפה"א הוא משום דרשאי לברך ברכה זו כיון דבדיעבד אם בירך יצא, וע"ז הביא הגר"א מהא דבספק מעין ג' או ברהמ"ז רשאי לברך ברהמ"ז, ובזה ניחא מש"כ הגר"א בסימן ר"ב ס"ו דהא דבספיקא דצלף מברך בפה"א הוא משום דספק ברכות להקל, (וכ"כ הב"י בסימן קס"ו בספיקא דפהב"כ), ולא תיקשי ממה שמצינו בכ"ד דבמקום ספק מברך שהכל אף בגונא דליכא למיתי עלה משום דספק ברכות להקל, (וכמש"נ להעיר בזה בדף מס' 31 בהערה). [↑](#footnote-ref-1634)
1634. וי"ל דהוא לטעמי' בסימן ר"ח סקפ"א שפירש לד' המג"א בע"א, והרי דס"ל דאף דאם בירך על שאר פירות ברכת על העץ יצא, מ"מ מספק אינו רשאי לברך כן, וע"כ ל"ה מצי לפרש לההיא דר"ג ור"ע כפי' הגר"א. [↑](#footnote-ref-1635)
1635. וכמש"כ הרשב"א והרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א לעיל מ"א ב' וכ"כ הרמב"ן ורבינו דוד והר"ן בפ' ערבי פסחים והריטב"א בהל' ברכות פ"ב הי"ח, וכ"כ המ"ב בסימן ר"ח סקע"ה דפהב"כ לכו"ע נפטרת בברהמ"ז, [↑](#footnote-ref-1636)
1636. ועיי"ש שכתב דאין לחלק בין על האדמה ועל פרי האדמה דלא תיקנו כלל למטבע זה מעל הגפן ועל פרי הגפן שמצינו למטבע זה בעלמא, דמ"ט נחלק במילתא בלא טעמא, עיי"ש, - אך בגל' הגרע"א מכת"י בסימן ר"ח סי"ח כתב דמצינו דכוותה לדעת השו"ע בסימן ק"ח סי"ב דהמזכיר מאורע שאר ימים בתפילה שלא בזמנה ל"ה הפסק ול"ד לשיחה בעלמא דהויא הפסק, והיינו משום דכל דיש לנוסחא זו עיקר באיזה זמן ל"ה הפסק אף שלא בזמנה, וה"נ הכא דכוותה, ואמנם בד' התרוה"ד משמע דלא דן בזה משם הפסק, אלא משום דאסור להוסיף בברכתו, (ויש בזה סרך ברכה לבטלה), וזהו דס"ל דאין מקום לחלק בזה. [↑](#footnote-ref-1637)
1637. הלבוש שם כתב דה"נ אם אכל פרי שספק אם הוא מז' המינים אין לו להוסיף על העץ ועל פרי העץ בברכת מעין ג' דיין או דמיני דגן, והביאו המג"א שם סקכ"ו, ונתחדש בדבריו דאף דגם על שאר פירות שייך המטבע דעל העץ, דמה"ט הם נפטרין כשבירך על העץ על פרי מז' מינים, מ"מ יש בזה לדינא דהתרוה"ד דאין להוסיף בברכתו, והמ"ב שם סקפ"ב פירש בד' המג"א שנחלק ע"ז, אך משמעות הדברים דהיינו רק בדיעבד, אך לכתחילה אין לעשות כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1638)
1638. והיינו משום דאף דבפחות מכשיעור אינו חייב בברכה, מ"מ כל שמברך על דבר אחר שפיר מצי חיילא הברכה אף על פחות מכשיעור, עמש"כ בזה בס' בר אלמוגים בכ"ד. [↑](#footnote-ref-1639)
1639. אך הנה בד' החיי אדם גופי' בכלל נ' סט"ז משמע כד' הגר"ז והדה"ח, ואפ"ה נקט הכא דאין לכלול בברכתו כששתה פחות מכשיעור, - וצ"ל דרק כשאכל חצי זית פת וחצי זית מז' המינים דחייל עלי' חיוב ברכה מכח אכילת ב' חצאי זיתים אלו, ע"כ הוא מזכירם בברכתו, אך בגונא שאכל כזית מה' מיני דגן וחצי זית מז' מינים לא חייל עלי' חיוב הברכה אלא מכח אכילת הכזית דמיני דגן, דכיון שהוא בפנ"ע מחייב בברכה אחרונה אין מצטרף החצי זית מז' מינים לחיובו, - וי"ל עוד, דשאני התם דהם מצטרפין זל"ז וע"כ הוא מזכיר את שניהם אף שאכל מכל אחד פחות מכזית, ומשא"כ הכא דשתיית היין אינה מצטרפת דאכילה ושתי' אין מצטרפין, ונתבאר להלן, וע"כ אין לו להזכירו בברכתו, וזה ניחא אי נימא דגם לדעת הסוברים דשיעור שתי' לחיוב ברכה הוא בכזית אין אכילה ושתי' מצטרפין, ונתבאר להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-1640)
1640. וההפלאה כתב לפרש טעמא דמ"ד דמיא לא דהוא משום דלא זיין ולא שייך בו שום שביעה, - והפנ"י כתב דהוא משום דמים לא חשיבי כלל ואינו מין אוכל, - והצל"ח כתב דהוא משום דהמים נבראו בו' ימי בראשית ואינן מתחדשים שוב כלל וכלל, - ולמש"כ התוס' רי"ח והאו"ז דטעמא דמ"ד דירקא לא הוא משום דליכא כ"כ טעם לאחר אכילתו, י"ל דעד"ז מתפרש טעמא דמ"ד דמיא לא דהוא משום דליכא טעם כלל לאחר שתייתו, ועד"ז כתב הברכת ראש. [↑](#footnote-ref-1641)
1641. ובשם החזו"א הביאו דאף דכל ברכת בנ"ר היא חובה מ"מ ברכת בנ"ר על מים היא רשות, ולמד כן מהכא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1642)
1642. אמנם הנה הדמש"א בסימן ר"ח פירש לד' הגר"א דרב פפא ס"ל דמדינא מברכין בנ"ר על מים, אלא דרב אשי דאמר דזימנא דכי מדכרנא עבידנא ככולהו ס"ל דמדינא אין מברכין אלא על ביצה ובשר אלא החמיר על עצמו כי מדכר לברך בנ"ר, ולפ"ז ניחא, אך בד' האמרי נועם לעיל ל"ז א' לא משמע כן, וגם בד' ההשלמה בסוגיין והאו"ז בסימן קפ"ב מבו' דקי"ל כרב פפא, וכ"נ בד' הבה"ג בפירקין. [↑](#footnote-ref-1643)
1643. וכ"נ ממש"כ הרשב"א בריש פירקין דמה שאמרו דסברא הוא דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה קאי גם על ברכה לאחריו, והרי דברכת בנ"ר היא חובה, שהרי ברכת מעין ג' היא מדאורייתא לדעת הרשב"א, וכ"נ גם מדבריו בשלהי פירקין בפלוגתא דר"ט ורבנן, עיי"ש, - וכ"נ ממש"כ בפירש"י והפסקי רי"ד לעיל ל"ז א' דהא דקרי לברכת בנ"ר ולא כלום היינו דאין טעון כלום מברכת פירות א"י, ובתשו' הרשב"א ח"א סימן תתכ"ג כתב דהוא משום דבברכת בנ"ר אינו מברך על הדבר שנהנה ממנו, עיי"ש, ואי נימא דברכת בנ"ר הוא רשות, הרי דזהו שאמרו ולא כלום דאינו חייב בברכה, וכ"נ להדיא בד' הרא"ה בריש פירקין שפירש כן. [↑](#footnote-ref-1644)
1644. ועיי"ש שכתבו דכן מוכח בגמ' לקמן, וי"ל דהוא מהא דא"ר אשי דזימנא דכי מדכרנא עבידנא ככולהו, ומשמע דאי"ז אלא רשות, וע"כ ל"ה אלא מברך אלא כי מדכר, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-1645)
1645. וכ"נ קצת בל' רש"י בעירובין י"ד ב' ד"ה ר' טרפון דאם ר"ט קאי על ברכה לאחריו הוי זה חובה לברך בנ"ר, אך לרב פפא אי"ז חובה אלא רשות. [↑](#footnote-ref-1646)
1646. מבו' בדבריו דאינו אומר להחיות בהם נפש כל חי, וכ"ה בד' ההלכות פסוקות שם ובסדר ר"ע גאון ובסידור רס"ג ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ח מברכות ה"ח, וכ"ה בד' תר"י בסוגיין, - אך בסידור רש"י סימן ע"ה כתב דאומר להחיות בהם נפש כל חי, וכ"כ התוס' לעיל ל"ז א' ורבים מקמאי. [↑](#footnote-ref-1647)
1647. ואמנם נחלקו בזה דהשאילתות וההלכות פסוקות כתבו דמסיים ברוך חי העולמים, וכ"נ בד' התוס' רי"ח והתוס' לעיל ל"ז א' דגירסתם היתה שאומר ברוך חי העולמים, וע"ז כתבו דבירושלמי אמרו דחותם בשם, - אך בסדר ר"ע גאון כתב דאומר על כל מה שברא חי העולמים, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובהל' ברכות שם, והרא"ש מלוניל בס' המנהגות כתב דאומר על כל מה שבראת חי העולמים, ועיי"ש במש"כ לפרש לנוסח זה, - ובד' התוס' הרא"ש לעיל ל"ז א' ובפסקיו סימן ח' משמע דאלמלי ד' הירושלמי הוי סיום הברכה על כל מה שברא להחיות בהם נפש כל חי, ואינו אומר כלל חי העולמים, וכ"נ בד' תר"י בסוגיין, - והאג"מ באו"ח ח"ו סימן י"ח אות כ"ח כתב דנפ"מ בזה דלהתוס' ודעימייהו יש לענות אמן אחר ברוך חי העולמים, וכן המנהג, ולהתר"י והרא"ש יש לענות אמן אחר נפש כל חי, עיי"ש, - ועמש"כ בזה בתשו' התעוררות תשובה ח"א סימן קכ"ב. [↑](#footnote-ref-1648)
1648. בתשו' התעוררות תשובה ח"א סימן קכ"ב עמד בזה דמ"ט מספק אינו חותם, הרי להצד דצריך לחתום בשם אם אינו חותם הו"ל ברכה לבטלה, עיי"ש, - וי"ל דדעת תר"י הם כדעת הסוברים דאף דבמקום שאמרו לחתום אינו רשאי שלא לחתום, מ"מ אם לא חתם יצא, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 52, - אך לא נתישב בזה ד' השו"ע שהכריע כן אף דבסימן קפ"ז ס"א לא הכריע בדין מקום שאמרו לחתום ולא חתם אם יצא, וי"ל דהכא סמך ע"ז בצירוף דעת הסוברים דבברכת בנ"ר אין חותמין בשם, וצ"ע, ושמא י"ל דאף אם לא יצא יד"ח כשלא חתם, היינו משום דמוטל עליו לברך בפתיחה וחתימה, ולא סגי בפתיחה לחוד, אך מ"מ אי"ז ברכה לבטלה, וכל שאין בידו לחתום יש לו לברך עכ"פ בלא חתימה. [↑](#footnote-ref-1649)
1649. הטור בסימן כ"ט תמה ע"ד רה"ג דכיון שאינו חייב לברך אם יברך הוי ברכה לבטלה, ועמש"כ בזה הב"י והב"ח שם, - ועמש"כ המג"א שם סק"א והאחרונים באורך בטעם הא דאין מברכין אף כשחולצין אותן בער"ש ועריו"ט, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1650)
1650. אך בפירש"י שלפנינו שם כתב דאין לפרש כן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1651)
1651. ומתישב בזה משה"ק הצל"ח דמ"ט לא פליג ר' טרפון אלא במים ולא בשאר דברים שאין גידולם מן הארץ, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-1652)
1652. המג"א בסימן ר"ב סקכ"ו כתב דבגונא ששתה מי שריית צימוקים לבדם לד' הכנה"ג בסימן ר"י יברך בנ"ר, והניח לזה בצ"ע, והמחה"ש שם פירש דהוא משום דלהרא"ש אינו יוצא בברכת בנ"ר ואיך יכניס עצמו בספק ברכה לבטלה, ואזיל המג"א לטעמי' בסימן ר"ח, אך הפמ"ג והלבו"ש שם פירשו לד' המג"א בע"א, וצ"ב מ"ט הוצרכו לזה, - והנהר שלום שם סקי"ג פירש דטעמא דהכנה"ג הוא משום דהרא"ש גופי' מספק"ל ולא שבקינן פשיטותי' דהרשב"א משום ספיקי' דהרא"ש, אך ל"ה לפניו ד' הכנה"ג במקורם שכתב דבכל ספק מעין ג' או בנ"ר מברך בנ"ר. [↑](#footnote-ref-1653)
1653. ומצאנו עד"ז שם במש"כ הדרישה בסימן קס"ח סק"ב דהא דבספיקא דפהב"כ מברכין מעין ג' הוא משום דבברכה אחרונה מקילים ומקצרים ומברכין מעין ג' ואע"פ שברכת מעין ג' אינה עומדת במקום ג' ברכות, ונתבאר בדף מס' 76 די"ל דהיינו דאף דאינו יוצא במעין ג' יד"ח ברהמ"ז, מ"מ כל שאין בידו לברך ברהמ"ז יש לו לברך עכ"פ מעין ג', ועיי"ש בהערה שנתבאר די"ל כן גם לדעת הט"ז והמג"א ודעימייהו דפליגי הכא ע"ד הלבוש והכנה"ג. [↑](#footnote-ref-1654)
1654. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הרא"ש בסימן ט"ז, ודבריו מתפרשים למשמעות ד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש ובסימן ר"י דלדעת הרא"ש אף אם מברכין בנ"ר על פחות מכשיעור מ"מ בז' המינים אין מברכין, דכיון דאם אוכל ממנו כשיעור מברך מעין ג', בשביל חיסרון השיעור לא ישתנה הברכה, וכן פירשו הב"י בסימן רי"ב ס"א והדרכ"מ שם סק"ב בדבריו, (אך הפרישה בסימן ר"י סק"ח פירש לד' הרא"ש בע"א, ונתבאר בדף מס' 28 בהערה), והיינו דמזה נלמד דאף במקום שלא נתחייב בברכת מעין ג', אפ"ה אינו מברך בנ"ר על ז' המינים. [↑](#footnote-ref-1655)
1655. השעה"צ בסימן ר"ח סק"ע כתב לדון בדין יין פוטר כל מיני משקין דאם שתה יין פחות מרביעית אין בידו לברך על שאר המשקין בנ"ר, שהרי י"א דאף על רוב רביעית או אף על כזית מברך מעין ג', וממילא לא יוכל לברך בנ"ר על המשקין, דכי משום שאין אנו יודעין לברר ההלכה יחוייב עי"ז לברך בנ"ר, ונתבאר בדף מס' 43 פלוגתת רבוותא בזה, - וזה לפ"מ דקי"ל כד' הט"ז והמג"א דכל שדינו לברך מעין ג' אין דינו כלל בברכת בנ"ר ואם בירך הוי ברכה לבטלה, אך לדעת הלבוש והכנה"ג מברך בכה"ג בנ"ר. [↑](#footnote-ref-1656)
1656. האג"מ באו"ח ח"א סימן ע"ד כתב עד"ז מדעתו דאם אינו יודע לברך ברכת מעין ג' ולא יהא בידו לברך עד שיעבור הזמן יש לו לברך בנ"ר, משום דבנ"ר שייך גם על דבר שברכתו מעין ג', עיי"ש, - וצע"ג שלא עמד דאף דכ"ה דעת הלבוש והכנה"ג, הרי מד' הט"ז והמג"א והאחרונים שהכריעו דבספק מעין ג' או בנ"ר אינו מברך כלל מוכח דלא כן. [↑](#footnote-ref-1657)
1657. ויש להוסיף, דמקור דברי המג"א שם הוא מהכנה"ג בהגה"ט שם סק"א, וי"ל דהכנה"ג לטעמי' דבספק אם ברכתו מעין ג' או בנ"ר מברך בנ"ר והרי דברכת בנ"ר שייכא אף בז' המינים וע"כ שפיר מצטרף חצי זית מז' המינים עם חצי זית משאר מינים לחייב בברכת בנ"ר, וכמש"כ הכנה"ג שם בסו"ד דטעם הא דחייב בכה"ג הוא משום דברכת בנ"ר אכל מילי שייכא, ושם סק"ב כתב לדמות לזה דמה"ט במקום ספק אם ברכתו מעין ג' או בנ"ר מברך בנ"ר. [↑](#footnote-ref-1658)
1658. וזה ע"ד שמצינו בד' השעה"צ בסימן ר"ח סק"ע דבשתה יין ושאר משקין ומספק אין בידו לברך על היין מעין ג' אינו מברך על שאר המשקין בנ"ר, והרי דאף דגם הטפל חייב בברכה והברכה הראוי' לטפל מצ"ע היא בנ"ר, מ"מ כל שנתחיייב לברך על העיקר מעין ג' הוי דינו לברך על העיקר מעין ג' ולפטרו, ולא נתחייב כלל בברכת בנ"ר, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-1659)
1659. אך ממש"כ המג"א בסתמא דאין מצטרפין, אף דהשו"ע שם חשש לדעת הסוברים דשיעור שתי' לחיוב ברכה הוא בכזית, משמע דהא דאין מצטרפין אי"ז משום דלא שוו בשיעורייהו, אלא משום דאכילה ושתי' אין מצטרפין, ואך דמלבד זה הרי דלדעת הסוברים דשיעור שתי' לחיוב ברכה הוא ברביעית אין מצטרפין משום דלא שוו בשיעורייהו, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג שם, (אך בד' החמד משה שם מבו' דאף דלא שוו בשיעורייהו מצטרפין, וכ"ה מבו' בד' השעה"צ שם דדבריו קיימי על אוכל פחות מכזית ושותה פחות מרביעית, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-1660)
1660. אך התורי"ד בפסחים ק"ג א' הוכיח דיין אינו נפטר בברהמ"ז, דאם הוא נפטר בברהמ"ז מ"ט דמ"ד דא"צ לברך על כוס של ברהמ"ז, ומשמע מדבריו דאף אם נתכוין שלא לפטור את היין בברהמ"ז ל"מ, אך י"ל דהוא משום דהיין הוא טפל לסעודה, וע"כ ל"מ בזה דעתו שלא לפטור, וכמש"נ בדף מס' 42 די"ל דגם בברכה שלפני' ל"מ דעתו שלא לפטור את הטפל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1661)
1661. ועיי"ש בהערה שנתבאר לדון דשאני התם דדעתו לשתות עוד דבכה"ג י"ל דעדיין אי"ז זמן חיובו לברך על היין לאחריו וע"כ בידו הוא שלא לפטור את היין בברהמ"ז, ועיי"ש במש"נ מד' התוס' הרא"ש לעיל שם בזה. [↑](#footnote-ref-1662)
1662. ואמנם כ"ז הוא משום שדינם בברכה זו, אך כל שאין נפטרין בברכה זו אלא בדיעבד שפיר י"ל דאין נפטרין אלא כשדעתו לפטרן, וכמש"כ כן המג"א בסימן ר"ח סקכ"ו דאם בירך על הגפן על יין ונתכוין לפטור הענבים נפטרו אך בסתמא לא נפטרו, וכן מצינו לדעת כמה מקמאי דדברים הנפטרין בברהמ"ז בדיעבד, אף אם בירך ברהמ"ז על הפת לא נפטרו אלא כשנתכוין לפטרם, ונתבאר בדף מס' 47, וכן מצינו עוד בכ"ד. [↑](#footnote-ref-1663)
1663. ועמש"נ להלן בהערה ללמוד כן מד' כמה מקמאי דאף דברים שדינו לברך עליהן קודם ברהמ"ז, מ"מ אם קדם ובירך ברהמ"ז נפטרו. [↑](#footnote-ref-1664)
1664. וי"ל עוד דשאני ברכה ראשונה שהיא חלה על המאכלים והיא מתרת אותם באכילה, וכל הנהנה בלא ברכה מעל, וע"כ כל שלא נתכוין לברך על מאכלים אלו לא נפטרו, ומשא"כ בברכה אחרונה דהוי זה חיוב ברכה בעלמא אין הדבר תלוי כלל בכונתו, וזה ניחא טפי לדעת הסוברים דבברכה אחרונה לא אמרינן דהנהנה בלא ברכה מעל, (עמש"נ בזה בדף מס' 2). [↑](#footnote-ref-1665)
1665. ויש לדון עוד דדינא דהרשב"א הוא רק בברכה ראשונה שאינה חלה אלא על אכילתו הראשונה והשאר נפטר בדרך גררה, ומשא"כ בברכה אחרונה שהיא על כל אכילתו, ולא חשיב כלל דאינו חשוב פוטר את החשוב. [↑](#footnote-ref-1666)
1666. וכ"ה מבו' מעיקר הא דס"ל דאף דלכתחילה יש לברך עליהן קודם ברהמ"ז מ"מ אם קדם ובירך ברהמ"ז נפטרו, דאף די"ל דהוא משום דבסתמא לא חשיב כדעתו שלא לפטור, ונימא דאף דלכתחילה אין לו לפטרם, אי"ז מועיל דנימא דמה"ט אין דעתו ע"ז, הרי משמעות דבריהם דמה"ט יש לו לברך עליהן קודם ברהמ"ז, ול"מ שיתכוין שלא לפטרם בברהמ"ז, ובע"כ דאין מועיל מה שדעתו שלא לפטור בברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-1667)
1667. אך המאמ"ר בסימן ר"ז בדברי מרדכי נקט בתו"ד דלדעת הסוברים דאם בירך בפה"א על פרי האדמה לא פטר את פרי העץ אלא כשנתכוין לפטרו, ה"נ בברכה אחרונה כה"ג לא נפטר, וע"כ אם בירך על הגפן על היין לא נפטרו הענבים אף אם נתכוין לפטרם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1668)
1668. המהרש"א בח"א שם הק' שהרי ריח הוא אחד מה' החושים המורגשים ונמצא בכל בע"ח אף שאין להם נשמה, וכתב דמה אמרו דהנשמה נהנית ממנו היינו דחוש הריח קרוב יותר לרוחני מכל שאר הד' חושים והוא בא ע"י נשימת הרוח שמחוץ לתוך הגוף מקום שהנשמה נהנה ממנו ולא הגוף, וכתב דאפשר שהבהמה שאין לה נשמה רק רוח חיים אף שיש לה חוש הריח אינה נהנית ממנו. [↑](#footnote-ref-1669)
1669. מבו' בדבריו שם דהא דקמ"ל קרא דמברכין עליהן היינו משום דאף דגוף הבשמים אינו נכנס לגוף, מ"מ הריח נכנס לגוף, וסגי בהכי לברך ע"ז, וזה כמש"כ הרמב"ן לקמן נ"א ב' בטעם הא דמברכין על הריח, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-1670)
1670. האבנ"ז בסימן ל"ז סק"ה תמה ע"ז דהרי מסקינן בפסחים כ"ו א' דריח יש בו משום מעילה ורק לאחר שנעשה מצותו לי"ב מעילה, ולמש"כ בחי' רא"ל ח"ב סימן נ"ט, ניחא. [↑](#footnote-ref-1671)
1671. וכ"נ ממש"כ הרמב"ן לקמן נ"א ב' לדמות הא דמברכין על האור בכל מוצ"ש משום דבשבת נפסקה ממנו עיקר הנאתו ותשמישו להא דהנכנס והיוצא מחנותו של בשם מברך על כל פעם ופעם, וכ"כ הרמב"ן שם דהא דאין מברכין על האור בכל לילה הוא דומיא דהנכנס לחנותו של בשם והריח ריח אפי' יושב כל היום כולו אינו מברך אלא אחת, והרי דאף דברכת האור היא ברכת השבח וברכת הריח היא ברכת הנהנין מ"מ דמו זל"ז בזמן הברכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1672)
1672. למש"כ הצל"ח דליכא לעיקר חיוב ברכת הנהנין אלא דומיא דמעילה, י"ל דמה"ט אין מברכין על קול ומראה דאין בהן מעילה, ול"ד לריח שיש בו מעילה קודם שנעשה מצותו, (וגם ילפינן מקרא דמברכין עליו). [↑](#footnote-ref-1673)
1673. החזו"א בסימן כ"ח סק"ד כתב דזה ניחא אי נימא דהא דאין מברכין לאחר שיעור עיכול הוא משום דכבר כלתה טובתו ואינו ראוי לברכה, אך כתב להוכיח דלא כן ממה שאמרו לקמן מ"ח ב' דמשה תיקן לישראל ברהמ"ז בשעה שירד להם מן והרי שהיו מברכין על המן ברהמ"ז אף שהי' המן משקה ומרוה את האברים בלי ענין עיכול, כמו שאמרו ביומא ע"ה ב', ובע"כ דהא דאין מברכין לאחר שיעור עיכול הוא משום דמן הדין צריך לברך סמוך לאכילה תיכף בלא הפסק כמו בכל ברכות הראשונות וכברכות אחרונות של הקורא בתורה ובנביאים, אלא דקודם שיעור עיכול שעדיין המזון בתוך מעיו אין שהי' מפסקת ועדיין שם האכילה עליו, וע"כ כל שמברך תיכף לאחר אכילה לא איכפת לן בנתעכל והיו צריכין לברך על המן מיד לאחר האכילה, ולפ"ז הי' בדין שיהיו מברכין על הריח מיד לאחר שמריח, - אך כבר נתבאר ביומא שם דלמש"כ הרוח חיים באבות פ"ג מ"ג דהא דהי' המן נבלע באברים הוא משום דל"ה בו פסולת, הרי דאף במן הי' עיכול ושפיר היו מברכין ע"ז ברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-1674)
1674. הדברי חמודות שם כתב בשם הר"מ דיין דהא דאין מברכין על הריח שהחיינו הוא משום שברכת הריח סמכו על כל הנשמה תהלל והנשמה נצחית לא שייך לומר שהחיינו וקיימנו וכו' שהרי קיימת ונצחית בעצמו, והמג"א שם כתב דהא דאין מברכין ע"ז שהחיינו הוא משום שהן קיימין כל השנה, והא"ר שם סק"ב תמה ע"ז דהחוש מכחיש זה, - אך בפי' רבינו מנוח בפ"י מברכות ה"ב כתב דבשמים המתחדשין משנה לשנה מברכין עליהן שהחיינו, וכ"כ בתשו' רדב"ז סימן רצ"ז והביאו המג"א בסימן רכ"ה סקי"ב, וכ"כ בתשו' שבו"י ח"ב סימן ל"ז והמו"ק בסימן רט"ז, - והברכ"י בסימן רט"ז סק"א מסיק דאין לברך שהחיינו דבמחלוקת שנוי' וכו', וכ"כ המ"ב בסימן רכ"ה סקט"ז דנהגו שלא לברך. [↑](#footnote-ref-1675)
1675. לכאו' מבו' מדבריו דמש"כ לדון דאינו מברך אינו משום דברכתו היא על ההנאה וכל שאינו נהנה אינו מברך, וי"ל דדמי לברכת האכילה דלכאו' גם מי שאין המאכל ערב לחיכו מברך עליו, אלא משום די"ל דלגבי דידי' חשיב כדבר שאין לו ריח טוב דאין מברכין עליו, וע"ז הוא שכתב דבטלה דעתו וחשיב כדבר שיש לו ריח טוב. [↑](#footnote-ref-1676)
1676. ועיי"ש שכתב דכיון שאמרו בסוגיין דאיזהו דבר שהנשמה נהנה ממנו ואין הגוף נהנה ממנו הוי אומר זה הריח, ע"כ ליכא נפ"מ במה שאין הגוף נהנה ממנו, ואף דגופו אין לו חוש הריח, מ"מ הנשמה נהנית ממנו אלא שמהגוף חסר אחד מה' חושים, וכתב דזהו שאמרו דאין הגוף נהנה ממנו אף דיש כמה בנ"א שיש להם הנאה מריח טוב כמו מאכילה, אלא דקמ"ל דאף מי שאין לו חוש הריח יברך כיון שהשנמה נהנה ממנו, ואף שבספרי הרפואות כתבו דמי שאין לו חוש הריח אין לו הנאה של כלום, כיון שעיקר ספריהם הוא מחכמת אוה"ע אין לסמוך על דבריהם לדינא. [↑](#footnote-ref-1677)
1677. לכאו' מבו' בדבריו דברכת הריח אינה ברכת הנהנין דאסור ליהנות מן הריח בלא ברכה, דא"כ ל"ה לנו לחייב בברכה מכח מה שיש לו תועלת בריח שאילו היתה שריפה היו מצילין אותו ע"י הריח, ובע"כ דס"ל דברכת הריח הויא מכלל ברכות השבח וההודאה, וכל שנכנס הריח לגופו יש לו להודות על הריח, ולזה סגי במה שיש לו הנאה מבריאת הריח שמצילין אותו משריפה עי"ז, ודמי להא דסומא מברך יוצר המאורות וי"א דאף מברך בורא מאורי האש משום דאית לי' הנאה מיני', ואמנם הנה בתשו' הרשב"א החדשות סו"ס י"ט מבו' דגם ברכת המאורות הוי בכלל ברכת הנהנין ואפ"ה גם סומא מברך משום שנהנה במה שאחרים רואים אותו ומצילין מן החפירות, ולפ"ז יש מקום לדון דה"נ הוא בברכת הריח, (אך לכאו' כ"ז הוא בברכת המאורות שתיקנו לברך בכל יום על הנאת המאורות, אך בברכת הבשמים דמברך כשנכנס הריח לגופו לכאו' אין לומר כן), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1678)
1678. יש מקום לדון דמיני בשמים שריחם מועט ואין בהן הנאה כ"כ אין מברכין עליהן אלא כשנתכוין להריחן וליהנות מהן דאחשבינהו להנאתן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1679)
1679. ועיי"ש שכתב דבדיעבד יצא אף אם בירך קודם שתעלה תמרתו אם לא הפסיק בינתים, - אך למש"כ הלבוש דהא דאין מברכין קודם שתעלה תמרתו הוא משום דהריח עדיין אינו בעולם ועל מה יברך, י"ל דגם בדיעבד לא יצא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1680)
1680. ועיי"ש שכתב דזהו מש"כ הרמב"ם בפ"ט מברכות ה"א דכשם שאסור לאדם ליהנות במאכל או במשקה קודם ברכה כך אסור לו ליהנות בריח טוב קודם ברכה, דאע"פ שראוי הי' לברך ברכת הריח בשעה שמריח, אפ"ה כדי שלא לחלק תיקנו חכמים דצריך לברך קודם שנהנה דומיא דאכילה ושתי' דאסור ליהנות עד שיברך קודם שנהנה. [↑](#footnote-ref-1681)
1681. ואמנם הנה בברכת הנהנין דאכילה לא מצינו כן, וי"ל דהוא משום דלא משכח"ל כה"ג, - וי"ל עוד למש"כ הב"ח דהס"ד דאין מברכין על הריח קודם שהריח הוא משום דהוא הנאה הנמשכת ואי"ז לאחר עשייתן, וי"ל דאף דמסקינן דמברך קודם שמריח מ"מ היכא דא"א בע"א שרי אף כשמריח מעט קודם הברכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1682)
1682. אך לדעת הט"ז ודעימי' דאין מברכין על הריח אלא כשמתכוין להריח, י"ל דלא הותר להריח מעט קודם הברכה, אלא הוא משום דאינו מתכוין להריח עד לאחר הברכה, וכ"נ בד' הט"ז בסימן רי"ז סק"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1683)
1683. בד' הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א מבו' דאף במין שמעלה ריח בעוד עיקרו קיים, מ"מ אחר שכלה עיקרו הו"ל כריח שאין לו עיקר ואין מברכין עליו, - אך בד' הריטב"א בהל' ברכות שם ה"ט משמע דאף דבמין שאינו מעלה ריח כלל עד שיכלה גופו באש לגמרי אין מברכין עליו דהו"ל ריח שאין לו עיקר, מ"מ במין שמעלה ריח בעוד עיקרו קיים מברכין עליו כל זמן שתמרתו קיימת, ורק כשנסתלקה תמרתו הוא דחשבינן לי' כריח שאין לו עיקר, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-1684)
1684. הטור בסימן רי"ז כתב דמברכין על ריח כלים המוגמרין ולא חשיב כריח שאין לו עיקר, והדרכ"מ שם כתב בדעתו דהוא משום דהבשמים נשרפו ונתהפכו ונעשו ריח ואותו ריח הוא כעיקר הבושם, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דמברכין על המוגמרות ולא חשיב כריח שאין לו עיקר, משום דהריח עצמו חשיב כעיקר הבושם, - אך לדעת הרמב"ם בפ"ט מברכות ה"ח והשו"ע בסימן רי"ז ס"ג דאין מברכין על ריח בגדים המוגמרין וחשיב כריח שאין לו עיקר, ונתבאר בדף מס' 86, בע"כ דהא דמברכין על המוגמרות, אי"ז משום דהריח הוי כעיקר הבושם, אלא משום דגחלת הבשמים קיים וע"כ הוא דחשיב כריח שיש לו עיקר. [↑](#footnote-ref-1685)
1685. ומצאנו שנחלקו הראשונים בזה בטעם הא דדדבש מותר אף שרגלי הדבורים מעורבין בו, דלדעת תר"י הוא משום דבתר השתא אזלינן ודיינינן להו כמו דבש, - אך התוס' בע"ז ס"ט א' ד"ה ההוא כתבו דהוא משום דרגלי הדבורים הם כמו עצמות בעלמא, וכ"כ הרא"ש שם סימן י"א והר"ן שם, - והיראים בסימן ס"ט כתב דהוא משום דהו"ל כנטל"פ, ואף למ"ד דנטל"פ אסור הו"ל כנבילה הסרוחה מעיקרא דשריא, וכ"כ הסמ"ג לאוין קל"ב בסופו והטוש"ע ביו"ד סימן פ"א סק"ח. [↑](#footnote-ref-1686)
1686. ונחלקו בדין הברכה לפ"ז, ותליא בפלוגתייהו בביאור הנידון בסוגיין, דדעת רש"י והרי"ד דהיינו דאין מברכין עליהן בורא עצי בשמים אלא בורא מיני בשמים, - ולדעת מר רב שמואל היינו דאף כשהעץ קיים אין מברכין בורא עצי בשמים אלא על אפרסמון של בית רבי ושל בית קיסר ועל הדס, וכ"כ הבה"ג בפירקין בשמו, וכ"כ המאירי בשם קצת גאונים, - ולדעת הרא"ה היינו דאין מברכין כלל על שאר המוגמרות משום דכבר כלה עיקרו והו"ל ריח שאין לו עיקר. [↑](#footnote-ref-1687)
1687. התוס' כתבו דהוא למעוטי תפוחים וחבושים שאין עיקרן לריח אלא לאכול, וכ"כ הרשב"א, ונתבאר בדף מס' 86, - אך לדעת הרא"ה לכאו' אתי למעוטי מינים שאין תמרתן עולה עד שיכלה עיקרן דאין מברכין עליהן. [↑](#footnote-ref-1688)
1688. וכ"כ הפמ"ג באגרת ב' בשם הכנסת יחזקאל שהי' נוטל סוכר ומברך שהכל ושותה טוטין, ועי"ז הי' פוטר את הטוטין מברכת הריח. [↑](#footnote-ref-1689)
1689. ועיי"ש שפירש דהא דרשאי מספק לברך בורא מיני בשמים הוא מפני שאין ברכות אלו מן התורה כי אם מדרבנן והם תיקנו לברך כך, וכתב דה"נ הוא בהא דבמקום ספק בברכת אכילה מברכין שהכל, ונתבאר בדף מס' 31. [↑](#footnote-ref-1690)
1690. ועד"ז כתב הט"ז בסימן רט"ז סקי"א בטעם מש"כ הטור שם דאם היו לפניו עצי בשמים ועשבי בשמים ומיני בשמים מברך מיני בשמים ופוטר את הכל, אך הט"ז שם נחלק ע"ז לפי דעתו דחיוב ברכת הריח הוא רק כשמתכוין להריח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1691)
1691. ועיי"ש שכתב לפ"ז דשאר שמנים שקולטין ריח אף אם אין שם גוף העץ מברכין עליהן בורא עצי בשמים, - ונתחדש בדבריו דמעלת שאר שמנים הקולטין ריח מן העצים הוא אף כשאין העצים בתוכן דאפ"ה עדיפי משמן היוצא מגוף העץ, וזה ע"ד מש"כ הרא"ש בסימן י"ח לחלק בין מי פירות למי שלקות. [↑](#footnote-ref-1692)
1692. הא"ר בסימן רט"ז סקי"ג כתב בשם האור חדש דלפ"ז אין מברכין על שמן אפרסמון בורא שמן ערב אלא כשגדל בא"י, והא"ר נחלק ע"ז דמשום דחשוב וגדל בא"י קבעו עליו ברכת בורא שמן ערב אף אם גדל בחו"ל, כמו ז' המינים שנשתבחה בהן א"י שקבעו ברכה מעין ג' אף שגדלו בחו"ל. [↑](#footnote-ref-1693)
1693. והנה אמנם יש מקום לפרש לד' ההשלמה והב"ח והגר"א כד' הרא"ה ודעימי' דהוא משום דהיוצא מן העץ אינו כמותו, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג באש"א שם סק"י שפירש כן לד' הב"ח, (וזהו שכתב דלפ"מ דקי"ל דעל מי ורד מברך בורא עצי בשמים, ה"נ בשמן אפרסמון אם בירך בורא עצי בשמים יצא), - אך בד' ההשלמה והגר"א משמע טפי דאי"ז משום דבושם זה לא חשיב כעץ אלא הוא משום דאין הבושם בתוכו כלל וכד' הר"י מלוניל ודעימי'. [↑](#footnote-ref-1694)
1694. לכאו' יש לדון בזה לדעת הסוברים דאם בירך על היין בפה"ע לא יצא משום דהוציאו אותו מכלל פרי העץ, ונתבאר בדף מס' 35, ולפ"ז י"ל דאף אם הא דמברכין על שמן אפרסמון בורא שמן ערב הוא משום חשיבותו, מ"מ אם בירך עליו בורא עצי בשמים לא יצא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1695)
1695. בדבריו באש"א שם מבו' דהיינו משום דלפ"מ דקי"ל שם ס"ג דעל מי ורד מברכין בורא עצי בשמים, בע"כ דהא דאין מברכין על שמן אפרסמון בורא עצי בשמים הוא משום מעלתו, אך לכאו' אכתי י"ל דהא דאין מברכין עליו בורא עצי בשמים הוא כמש"כ הר"י מלוניל ודעימי' משום דאין גוף הבושם בתוכו, (וכמש"כ השו"ע שם ס"ו בדין שמן שבישמו וסיננו והוציאו ממנו את הבשמים), ולפ"ז לכאו' אם בירך עליו בורא עצי בשמים לא יצא, וכמש"כ הב"ח. [↑](#footnote-ref-1696)
1696. ואמנם הנה השעה"צ שם סקל"ב כתב דיש לצרף דעת האחרונים דסברי דאף על שמן אפרסמון אם בירך בורא מיני בשמים יצא, ומבו' דאיכא פלוגתא בזה, - אך כמדומה דט"ס נפלה בדבריו וצ"ל אם בירך בורא עצי בשמים יצא, וכאשר כ"ה במקור הדברים בא"ר שם סקי"ג. [↑](#footnote-ref-1697)
1697. וכ"נ ממש"כ הרמב"ם שם אבל שמן זית שכבשו או טחנו עד שחזר ריחו נודף מברך עליו בורא עצי בשמים, והרי דס"ד דיברכו עליו בורא שמן ערב משום דברכת בורא שמן ערב אינה מיוחדת לשמן אפרסמון, והא דאין מברכין עליו בורא שמן ערב י"ל למש"כ רבינו מנוח שם דכבשו או טחנו עם הבשמים, וכיון דאין הערבות מגופו אין מברכין עליו בורא שמן ערב, (אך למש"כ הכס"מ שם דכבשו או טחנו לבדו, צ"ב דמ"ט אין מברכין עליו בורא שמן ערב). [↑](#footnote-ref-1698)
1698. אך הפמ"ג באש"א שם סק"ה כתב בתו"ד דברכת בורא שמן ערב לפעמים היא ברכה חשובה באפרסמון ולפעמים הויא כמיני בשמים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1699)
1699. אך י"ל דלא בא למעט אלא כגון משחא כבישא וטחינא שאין ריחו מעצמו אלא מן הבשמים שנתנו בתוכו, - וגם י"ל דרק הך דינא שנתחדש בדבריו שם דאף שמן אפרסמון הבא להעביר את הזוהמא מברכין עליו בורא שמן ערב הוא רק בשמן אפרסמון, וזה ניחא למש"כ הפמ"ג באש"א סימן רט"ז סק"ה דברכת בורא שמן ערב לפעמים היא ברכה חשובה באפרסמון ולפעמים הויא כמיני בשמים. [↑](#footnote-ref-1700)
1700. וכ"כ הארחות חיים בהל' ברכות ס"מ והס' השלחן בהל' סעודה שער ד' בשמו, - אך תר"י בסוגיין כתב בשמו דעל מי הורד והלבונה והמצטכא מברכין בורא מיני בשמים, וכ"כ הכל בו בסימן כ"ד והפרדס בהל' ברכות שער ז' בשמו, וצ"ב דהטעם שכתב תר"י בדעתו אינו טעם אלא על מי ורד ולא נתפרש בדבריו טעם הא דעל לבונה ומצטכא מברכין בורא מיני בשמים, (ולכאו' בע"כ דנשמטו דברים בד' תר"י שלפנינו, כאשר כ"ה להדיא בד' הארחות חיים שם בשמו. [↑](#footnote-ref-1701)
1701. אך בד' הרשב"א והמאירי יש מקום לפרש בע"א דשאני באכילה דהא דמברכין על פרי העץ בפה"ע הוא משום תוספת מעלתו, וע"כ הוא דבמי פירות דהוו זיעה בעלמא ולי"ב למעלת פרי העץ אין מברכין עליו בפה"ע, אך בברכת הריח הא דמברכין על העץ בורא עצי בשמים אינו משום מעלתו, אלא כל דהוי מין דעץ מברכין עליו בורא עצי בשמים, וכאשר כ"נ מכ"ד, ונתבאר בדף מס' 84 בהערה, וע"כ אף דמי פירות הוו זיעה בעלמא, מ"מ כיון שהם באין מן העץ הוו בכלל מין העץ ומברכין עליהן בורא עצי בשמים. [↑](#footnote-ref-1702)
1702. והך מילתא דהא דמברכין על מי הורד הוא רק משום שקלטו את כל הריח דהורד, כ"ה להדיא בד' הב"ח שהביא המג"א שם, ובדבריו שם מבו' דהיינו רק במי ורד ולא בשאר מים היוצאין, - אך צ"ע ממש"כ הר"ח וכמה מקמאי דמשחא טחינא דמברכין עליו בורא עצי בשמים אינו קולט כ"כ הריח ואפ"ה מברכין עליו את ברכת העיקר, ונתבאר להלן, - ולכאו' י"ל דהא דשאני ריח מאכילה אי"ז משום דבריח נקלט כל הריח, אלא אף אם נחלש הריח מן הריח שהי' בעיקר, מ"מ הוא אותו הריח, ומשא"כ לענין אכילה דטעם המי פירות הוא טעם אחר לגמרי מטעם הפרי עצמו. [↑](#footnote-ref-1703)
1703. ואך דלדעת הראב"ד ה"נ הוא במי פירות, אך לדעת הרא"ש היינו רק במי ורד שכובשין את הורד בתוכן ודמי למי שלקות, אך בד' הרשב"א בסוגיין משמע דמי ורד הוו משקין היוצאין מן הורד עצמו ואינו מים שכובשין את הורד בתוכן, ועמש"כ המ"ב בסימן רט"ז סקי"ט ובשעה"צ סקט"ו וסקט"ז. [↑](#footnote-ref-1704)
1704. ואמנם הנה דעת הרשב"א לעיל ל"ח א' דכל שעיקר דרכו בכך ל"ה זיעה בעלמא, אך צ"ל דורדים אין עיקר דרכן בכך, וע"כ לענין אכילה הו"ל כזיעה בעלמא, אך הפמ"ג באש"א בסימן רט"ז סק"ז כתב די"ל דלדעת הרשב"א דרכן לעשות מי הורד וע"כ הו"ל כמי שלקות דל"ה זיעה בעלמא. [↑](#footnote-ref-1705)
1705. וזה לפ"מ דגריס בד' הרמב"ם שם דשמן שבשמו כעין שמן המשחה מברך עליו בורא עצי בשמים, אך הגירסא לפנינו דמברך עליו בורא מיני בשמים, ובפי' רבינו מנוח שם כתב דהרמב"ם גריס הכא דכשרתא מברכין עליו בורא עצי בשמים, וכתב דהכי מסתבר לפי שיש בו ריח מהרבה מיני בשמים, והביאו הכס"מ שם, - והגר"א בסימן רט"ז ס"ו כתב דמודה הרמב"ם דכל שבישמו בעצי בשמים מברכין עליו בורא עצי בשמים, ודבריו קיימי כשבישמו אף בעשבים וע"כ מברך עליו בורא מיני בשמים. [↑](#footnote-ref-1706)
1706. ועיי"ש שכתב דהא דמברכין עליו הוא אע"פ שאין הבשמים ההם מריחין, כיון שהיו מריחין קודם שנתנן שם, וע"כ מברך עליו אותה ברכה שהי' מברך על הבשמים עצמן אם הריח אותן, - וי"ל לפ"ז דכל עיקר מה שהוצרכו להשמיענו בכשרתא דמברכין עליו, וכן מה שנחלקו במשחא כבישא ובמשחא טחינא הוא בכה"ג שעכשיו אין הבשמים עצמן מריחין, וזהו דקמ"ל דאפ"ה חשיב כעיקרו קיים, ובמשחא כבישא ומשחא טחינא נחלקו אם חשיב כעיקרו קיים, אך כל שהבשמים עצמן מריחין י"ל דפשיטא דמברכין עליהן בורא עצי בשמים. [↑](#footnote-ref-1707)
1707. ואך דלדעתו י"ל דאיירי שעדיין הבשמים בתוכו, וע"כ הוא דמברכין עליו בורא עצי בשמים, וע"ד מש"כ הרא"ה ודעימי'. [↑](#footnote-ref-1708)
1708. ועיי"ש שכתב דכל דאין עיקרו קיים מברכין עליו בורא שמן ערב, אך בשלהי סוגיין מסיק דאין מברכין עליו כלל משום דהו"ל כריח שאין לו עיקר. [↑](#footnote-ref-1709)
1709. ואך דלפ"ז איירי כשעדיין הבשמים בתוכו וי"ל דרק מה"ט הוא דמברכין עליו בורא עצי בשמים, - אך לפי' ר"ח ודעימי' בפשוטו טוחנין את השומשמין לבדן ואין הבשמים בתוכו, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' הכס"מ בהל' ברכות שם שפירש כן, וכן האריך בב"י בסימן רט"ז ס"ה, אך בד' רבינו מנוח שם מבו' דגם לפי' ר"ח טוחנין את הבשמים יחד עם הזיתים, ולפ"ז עדיין מעורבין הבשמים בתוכו. [↑](#footnote-ref-1710)
1710. וזה לטעמי' דטעם הפלוגתא במשחא כבישא ובמשחא טחינא הוא אם חשיב שעיקרו קיים, ומזה נלמד דכל שאין עיקרו קיים בתוכו אין מברכין עליו בורא עצי בשמים, וע"כ הו"ל כשמן אפרסמון דכיון דאין היוצא מן העץ כמותו מברכין עליו בורא שמן ערב. [↑](#footnote-ref-1711)
1711. ובגונא דאינו שמן לכאו' מברכין עליו בורא מיני בשמים, שהרי בשמן אפרסמון הוי הריח מגופו לדעת הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א, ואפ"ה נקטו די"ל דה"נ בשמן שקלט ריח הבשמים מברכין עליו בורא שמן ערב, אף דלא מצינו להדיא דמברכין על שמן אף כשאין הריח מגופו, וא"כ ה"נ בדברים אחרים שקלטו ריח הבשמים שמברכין עליהן בורא מיני בשמים. [↑](#footnote-ref-1712)
1712. הטור כתב ע"ז דלכו"ע בעינן שיהא עיקרן קיים קצת הלכך אם סיננו אותו ואין בו כלום מהבשמים י"א דמברכין בורא שמן ערב וי"א דאין מברכין כלל, ובד' הב"ח שם והגר"א שם ס"ו מבו' דהוא שלא כד' הראב"ד דאף כשהוציא את העצים מתוכו מברך בורא מיני בשמים, וכ"כ השעה"צ שם סקכ"ח, ולפ"ז לכאו' ט"ס נפלה בד' הטור וצ"ל "ויש אומרים" דלכו"ע בעינן שיהא עיקרן קיים קצת, ומש"כ דלכו"ע בעינן שיהא עיקרן קיים קצת אין המכוון דכ"ה לכל הראשונים, אלא המכוון הוא דלכולהו אמוראי הוא כן, וכמש"כ כן הרא"ה, (וד' הטור מיוסדים ע"ד הרא"ה, וכמש"כ השעה"צ שם סקכ"ה), - אך הפרישה שם סקי"ט פירש בד' הטור שחילק בין היכא שהוציאו את העצים מתוכו ונשתייר בו מעיקר הבושם קצת, להיכא שסיננו את הבשמים מתוכו ולא נשתייר מהם כלל, וכ"כ הא"ר שם סקי"ב בדעתו, ותמה ע"ז דאי"ז במשמעות ד' הראשונים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1713)
1713. וי"ל עוד בזה, כמש"כ רבינו מנוח בפ"ט מברכות ה"ג דגם לפי' ר"ח איירי הא דמשחא טחינא כשטחנו אותו יחד עם הבשמים, אך אכתי לא נתישב בזה מש"כ הרא"ש בסימן ל"ז ללמוד ממשחא כבישא דמברכין על מי הורד בורא עצי בשמים. [↑](#footnote-ref-1714)
1714. מבו' לפ"ז דהא דמברכין על העץ בורא עצי בשמים אי"ז משום מעלתו, כ"ה דמברכין עליו בפה"ע, אלא כל דחשיב כמין דעץ מברכין עליו בורא עצי בשמים, וכ"נ גם לדעת ש"ר, שהרי העץ עצמו לי"ב למעלת פרי העץ ומברכין עליו בפה"א, ובברכת הריח מברכין עליו בורא עצי בשמים, ועמש"נ להלן בהערה די"ל דמה"ט מברכין בורא עצי בשמים אף על דברים שאינם עיקר הפרי, ובדף מס' 83 בהערה נתבאר די"ל דמה"ט הוא דמברכין בורא עצי בשמים אף על מי פירות. [↑](#footnote-ref-1715)
1715. וכ"נ ממש"כ תר"י דסמלק וחילפי דימא העץ שלו הוא רך ביותר ואפ"ה מברכין עליו בורא עצי בשמים, וזה כפי' ר"ח ודעימי' דלעולם הוא עץ גמור, והא דקמ"ל דמברכין עליו בורא עצי בשמים היינו דאף שהוא רך ביותר חשיב כעץ. [↑](#footnote-ref-1716)
1716. וכ"כ גם בפי' הרשב"ץ, וצ"ב היאך הוא מתישב עם מה שהביא בהמש"ד לד' רה"ג דכל שתחילת ברייתו מוציא עלין מין עשב הוא וכל שתחילת ברייתו מוציא עץ מין עץ הוא. [↑](#footnote-ref-1717)
1717. וגירסת רוב קמאי שנתן וי"ג אשר נתן, והא"ר שם כתב דלשון שנתן ולשון אשר נתן חד הוא. [↑](#footnote-ref-1718)
1718. ויש להוסיף, דהא"ר שם עמד בזה דהטוש"ע גופייהו בהמשך דבריהם והרמ"א שם סי"ד כתבו שנתן ריח טוב בפירות, וכ"כ הריקאנטי שם, וכתב דבע"כ דאין קפידא בזה, וכ"נ גם בד' האהל מועד מוכן מצינו גם באהל מועד שכתב בהל' ברכות דרך א' דמברך הנותן ובדרך ג' כתב דמברך שנתן, וכיון דאף לדעת הטוש"ע ודעימי' מצי לברך שנתן ריח טוב בפירות, ודאי דיש לנהוג כן. [↑](#footnote-ref-1719)
1719. העו"ת בסימן רט"ז סק"ב כתב ללמוד מדבריו דיש לברך בפירוש על מין האדמה ועל מין העץ, וע"כ אומר שנתן ריח טוב בפירות האדמה, ומשמעות דבריו דלפ"ז ה"נ בפרי העץ אומר שנתן ריח טוב בפירות העץ, ורק כשאינו יודע אם הוא פרי העץ או פרי האדמה אומר שנתן ריח טוב בפירות, והא"ר שם סק"ט והמאמ"ר שם סק"ו תמהו ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1720)
1720. ועיי"ש שכתב עוד דגם על ריח שומר של פרי מברך שנתן ריח טוב בפירות, דכשם ששומר פרי כפרי לברכת אכילה כך הוא כמותו לברכת הריח, וזה לטעמי' שם פ"א ה"י דדינא הוא דשומר פרי כמותו לענין ברכה, ונתבאר בדף מס' 12 ומס' 13, - והפמ"ג באגרת ב' אות ק' כתב בדין קליפת מארנצי"ן וכיו"ב המריחין דתליא בהפלוגתא לענין ברכתם, ולכאו' היינו דעיקר הפלוגתא היא אם שומר הפרי הוי כמותו לענין ברכה, וע"כ ה"נ תליא בזה אם מברכין עליהן שנתן ריח טוב בפירות, וכתב דמספק יש לברך עליהן בורא מיני בשמים, והביאו בגל' הגרע"א בסימן רט"ז, וכ"כ המחזיק ברכה שם סק"ב, אך הביא דעת המהר"י אלפנדרי דמברכין עליהן שנתן ריח טוב בפירות, ועמש"כ בזה היד אפרים שם (על המג"א סק"ד). [↑](#footnote-ref-1721)
1721. בתשו' רדב"ז ח"א סימן מ"ד וח"ב סימן תש"מ נקט דהיינו דאין עליו תורת פרי כלל, וכתב דלפ"ז לי"ב משום ערלה, וכ"כ בתשו' מהרי"ט ח"ב יו"ד סימן מ"ד, - אך המגן גבורים בסימן רט"ז סק"ג כתב דאף לדעת הרמב"ם והרא"ש יש עליו תורת פרי כיון דראוי ועומד לאכילה במרקחת, ורק דכיון שאין עיקרו עומד לאכילה אין לברך עליו הברכה המבוררת יותר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1722)
1722. הב"ח שם ס"ד הק' עד"ז במש"כ המהר"ם מר"ב דמברכין על קנה וקינמון בורא עצי בשמים שהרי המהר"ם גופי' כתב דמברכין על אכילתן בפה"א, וכתב דלעולם עץ הוא וע"כ מברכין על ריחו בורא עצי בשמים, אלא דלענין אכילתן כיון שאין זה עיקר הפרי מברכין עליו בפה"א, ומשמעות דבריו דדינא דעיקר הפרי הוא דין מסוים לגבי ברכת האכילה, ומשא"כ לגבי ברכת הריח דכל שהוא מין עץ מברכין עליו בורא עצי בשמים, - וי"ל דהיינו משום דהא דמברכין על העץ בורא עצי בשמים אי"ז משום מעלתו אלא משום דהוי מין עץ, וע"כ אף דבר שאינו עיקר הפרי מ"מ כיון דהוי מין עץ מברכין עליו בורא עצי בשמים. [↑](#footnote-ref-1723)
1723. וזה מתישב היטב למש"כ האהעו"ז בסימן ר"ד והנשמ"א בכלל נ"א סק"ג דפרי האדמה שאינו עיקר הפרי מברכין עליו שהכל, והיינו דהא דפרי העץ שאינו עיקר הפרי מברכין עליו בפה"א הוא משום דנחית חד דרגא, ונתבאר בדף מס' 11 בהערה, ועד"ז מצינו בד' המג"א גופי' בסימן ר"ד סק"ז בדין פירות שלא נגמרו, ונתבאר בדף מס' 14 ובהערה שם. [↑](#footnote-ref-1724)
1724. ונתבאר שם דהמג"א שעמד בזה הוא לטעמי' דס"ל דהא דאין מברכין עליהן בפה"ע הוא משום דלא תיקנו ברכת בפה"ע אלא על עיקר הפרי, ומה"ט כתב דאם בירך עליהן בפה"ע יצא, וזהו שהק' דה"נ נימא בברכת בורא עצי בשמים שלא תיקנוה אלא על עיקר הפרי. [↑](#footnote-ref-1725)
1725. אך הפמ"ג גופי' באגרת ב' אות ק' כתב דעל קליפות מארנצי"ן יש לברך מספק בורא מיני בשמים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1726)
1726. התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש לעיל בסוגיין כתבו דתפוחים וחבושים שריחן טוב ואין עיקרן עשוי לריח כמו הדס לא מיקרו עצי בשמים, וכן פירש הביאוה"ל בסימן רט"ז ס"ב (ד"ה או לאוכלו) גם בד' התוס' שם, ולפי דבריהם הדין נותן דאם בירך עליהן בורא עצי בשמים לא יצא, ונתבאר עוד בדבריהם בדף מס' 85. [↑](#footnote-ref-1727)
1727. וזהו שכתב דתענוג חוש הראי' נסתר ונקבעה ברכה על מקצתו והיא ראיית העצים הפורחים בימות האביב וכו', וכן נקבעו ברכות על מראות מרובים על דרך הגידול והשבח כברכת הרואה את הירח וכו' ואי"ז משום שאותם המראות ממה שמתענגים בראייתם תענוג שבחושים אלא מקצתם אף ההיפך מתענוג, והרי דברכת האילנות הוא על תענוג חוש הראי', ושאר ברכות הראי' אי"ז מכח שמתענגים בראייתם אלא הם ברכות השבח. [↑](#footnote-ref-1728)
1728. וכ"נ בד' הראבי"ה סימן ק"כ דמשמעות דבריו דמברך ברכת האילנות בכל פעם שרואה, ול"ה כברכות הראי' שאינו מברך אלא אחר ל' יום. [↑](#footnote-ref-1729)
1729. ובד' ההשלמה לקמן נ"ג א' מבו' דמה"ט העמידה רש"י כשהביאו את השמן להעביר את הזוהמא, משום דגריס מברך ע"ז וחוזר ומברך ע"ז, והרי דאין ברכותיהן שוות, ובע"כ דאיירי כשהביאוהו להעביר את הזוהמא, דאם הביאוהו להריח מברך עליו בורא עצי בשמים, ונתבאר בדף מס' 85. [↑](#footnote-ref-1730)
1730. וי"ל דזהו מש"כ הפסקי רי"ד דפלוגתא דב"ש וב"ה הוא משום דאין ברכותיהן שוות ואין האחד יוצא בברכתו של חבירו, והיינו משום דאם היו ברכותיהן שוות הי' מברך על החביב. [↑](#footnote-ref-1731)
1731. ועיי"ש שכתב דלפ"מ דקי"ל דגם באין ברכותיהן שוות איכא להקדימה דחביב לכאו' כל הא דמברך על ההדס ואח"כ מברך על השמן הוא כששניהם חביבין לו בשוה, וכתב די"ל דכיון דמעלת ההדס דהוא קיים בגופו דוחה אפי' מעלת ברכת שמן ערב דהוא ברכה המבוררת, כ"ש שדוחה מעלת חביב שהוא למטה מזה, והניח לזה בצ"ע, - ועמש"כ בזה בתשו' הרמ"ע מפאנו סימן ה'. [↑](#footnote-ref-1732)
1732. בד' הביאוה"ל בסימן רט"ז סי"א ובשעה"צ שם סקל"ה וסקל"ט משמע שפירש דד' הבה"ג וד' הרא"ה הם דבר אחד, וגם בשמן אפרסמון חשיב דליתי' לבושם בעיני' משום שאינו כברייתו, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמה"ט הדס קודם לשמן זית שריחו מעצמו, וכ"כ המאמ"ר שם סקי"ג, ולכאו' יש מקום לדון דהרא"ה שכתב דבשמן אפרסמון חשיב דליתי' בעיני' הוא לטעמי' דהא דאין מברכין ע"ז בורא עצי בשמים הוא משום דהוי יוצא, וע"כ חשיב דאינו כברייתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1733)
1733. הא"ר בסימן רט"ז סקי"ט תמה ע"ז דא"כ יקדום אתרוג לשאר מינים, ובד' הב"י והפוסקים בסימן רי"א מבו' דאין לו קדימה כלל. [↑](#footnote-ref-1734)
1734. הא"ר שם סקי"ט תמה טובא ע"ז שהרי להדיא כתב הטור דמיירי בשמן אפרסמון שברכתו בורא שמן ערב, ועמש"נ להלן בהערה בדעת הרס"ג בזה. [↑](#footnote-ref-1735)
1735. ועד"ז כתב המחה"ש בסימן רי"ז סק"ה ופירש כן בד' המג"א שם דכיון דהשמן בא להעביר את הזוהמא דלולי חשיבות אפרסמון לא היינו מברכים עליו כלל, הרי דאף דמצד חשיבותו מברכין עליו את ברכתו, מ"מ הדס הבא להריח ברכתו חשובה יותר להקדים. [↑](#footnote-ref-1736)
1736. ועיי"ש שכתב די"ל דמה"ט הוא קודם גם לשמן אפרסמון אף שברכתו מבוררת, אך כתב דבד' הרא"ש י"ל דלא איירי הכא בשמן אפרסמון, ועי' עוד בדבריו בסימן רי"ז סק"ה ובד' המחה"ש שם. [↑](#footnote-ref-1737)
1737. וזהו שכתב דכל שברכתן שוה יכול המברך להתחיל באיזה מהם שהוא רוצה, ולעיל מינה כתב דבברכת הנהנין דאכילה מקדים מה שחביב עליו, וע"כ רחוק לפרש דמש"כ דיכול להתחיל באיזה מהם שהוא רוצה היינו החביב. [↑](#footnote-ref-1738)
1738. לכאו' הוא משום דס"ל בההיא דהדס ושמן דאיירי בשמן שברכתו בורא שמן ערב וקי"ל כב"ה דמברך על ההדס וחוזר ומברך על השמן, וזהו מקור דבריו דבורא עצי בשמים קודמת לבורא שמן ערב, וזהו גם מקור דבריו דבורא שמן ערב קודמת לשאר הברכות, שהרי לדעת ב"ש אף היא קודמת לבורא עצי בשמים, ואף ב"ה לא פליגי אלא דברכת בורא עצי בשמים קודמת אך מודו דהיא קודמת לשאר הברכות. [↑](#footnote-ref-1739)
1739. ונתחדש בדבריו דאף דלדעתו הא דמברכין על שמן בורא שמן ערב הוא משום גריעותו שאינו בכלל עץ, מ"מ כיון בפועל הויא ברכה מבוררת טפי היא קודמת לשאר ברכות. [↑](#footnote-ref-1740)
1740. אך צ"ע אם אכן לדעת הרא"ה איכא דין קדימה מכח מעלת הברכה בפנ"ע, שהרי פירש דטעמא דב"ש הוא משום דהוא חשוב בגופו וחשוב בברכתו, וי"ל דלא סגי בהא דחשוב בברכתו לחוד, וכ"נ מהא דמפרש ר"ג טעמא דב"ש משום דזכינו לסיכתו וזכינו לריחו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1741)
1741. ואך דבדבריו משמע דלא פסיקא לי' הך מילתא, אלא דטוב יותר להקדים ברכת בורא שמן ערב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1742)
1742. אך נתחדש בדבריו דברכת שנתן ריח טוב בפירות ובורא עשבי בשמים אינם קודמות לברכת בורא מיני בשמים, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-1743)
1743. החיי אדם בכלל ס"א ס"ח כתב לפ"ז לדינא דאם העשבי בשמים חביב יקדימנו, ואם הם שוין בחביבות יקדים בורא עצי בשמים, וכ"כ המ"ב בסימן רט"ז סק"מ. [↑](#footnote-ref-1744)
1744. צ"ב, דא"כ מ"ט אין ברכת בפה"ע קודמת לברכת בפה"א משום דהעץ חשוב טפי וכו'. [↑](#footnote-ref-1745)
1745. והך מילתא דברכת עשבי בשמים אינה פוטרת לעצי בשמים, כ"כ גם הלבוש שם ס"י והב"ח שם והא"ר שם סקט"ז והנהר שלום שם סק"ד והברכ"י בשיורי ברכה שם סק"ב והמאמ"ר שם סק"י והמ"ב שם סקל"ט, והא"ר ועוד מרבוותא הוכיחו כן ממש"כ הראשונים דבספק אם הוא עץ או עשב מברך בורא מיני בשמים, ואם ברכת עשבי בשמים פוטרת לעצי בשמים הי' בדין שיברך בורא עשבי בשמים, - אך בתשו' דבר שמואל סימן ב' כתב דמד' הרוקח מוכח דברכת עשבי בשמים פוטרת לברכת עצי בשמים, ולכאו' כ"ה מוכח ממש"כ הארחות חיים בהל' ברכות סל"ח די"א דעל עצי אתרוג ותפוחים שאין עיקר נטיעתן לריח מברך בורא עשבי בשמים, וכ"כ בס' השלחן הל' סעודה שער ד', והרי דעצים הוו בכלל עשבים, ועמש"כ בזה הברכ"י והמאמ"ר שם, ומש"כ בתשו' ר' עקיבה יוסף סימן ע' וסימן ע"א. [↑](#footnote-ref-1746)
1746. אך המאמ"ר שם סק"י כתב דמד' הרוקח ודעימי' מוכח דברכת עשבי בשמים פוטרת לברכת עצי בשמים, וכ"כ בתשו' דבר שמואל סימן ב', ותמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1747)
1747. ועיי"ש שכתב דהיא קודמת לבורא עשבי בשמים, וצ"ע לדעת הסוברים דבורא עצי בשמים אינה קודמת לבורא עשבי בשמים, אם מ"מ שנתן ריח טוב בפירות קודמת לבורא עשבי בשמים, ואך דלפ"ז צ"ע דכיון דבורא עצי בשמים ובורא עשבי בשמים שוו זל"ז, היאך נימא דשנתן ריח טוב בפירות קודמת לבורא עשבי בשמים ואינה קודמת לבורא עצי בשמים, וי"ל. [↑](#footnote-ref-1748)
1748. אך מבו' בדבריו דלאו היינו דליכא בזה כלל לדין הקדימה דחביב, אלא היינו משום דהשתי' חשובה מן הריח והוא החביב. [↑](#footnote-ref-1749)
1749. המעדני יו"ט בסימן ל"ט כתב בטעמא דב"ה דיין חשוב משום גורם ברכה לעצמו וע"כ הוא קודם לשמן, והדרישה בסימן רי"ב סק"ב כתב דהוא משום שברכת היין מבוררת טפי דאין מברכין בפה"ג אלא על היין וע"כ הוא חשוב טפי, וכתב לדמותו למש"כ הטור בסימן רי"א בשם רבינו פרץ דמקדימין בפה"ג אפי' לזיתים, וכ"כ הפרישה בסימן רט"ז סקכ"ו, - והא"ר בסימן רי"ב סק"ח עמד בזה דלפ"ז נמצא דלאו כללא הוא דברכת אכילה ושתי' קודמת לברכת הריח, ובד' הב"י שם והעו"ת בסימן רט"ז סק"ב מבו' דכל ברכת אכילה ושתי' קודמת לברכת הריח, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א, עיי"ש, וכ"כ המג"א בסימן רי"א סקי"ג ור"ס רט"ז דכל ברכת אכילה ושתי' קודמת לריח, - אך הפמ"ג בפתיחה להל' ברכות אות ח' כתב דבד' הראב"ד בפ"ז מברכות הי"ד משמע כד' הדרישה דהוא משום דיין חשוב טפי, וכתב דלפ"ז י"ל דשמן שמברכין עליו בורא שמן ערב שהוא ברכה מבוררת קודם ליין. [↑](#footnote-ref-1750)
1750. המג"א בסימן קס"ז סק"ט כתב דטעם הא דאין לברך קודם שיתפוס הלחם, הוא משום דבעינן סמוך לעשייתן, והוא מד' הרוקח בסימן שכ"ט שהביא הב"י שם, והפמ"ג שם עמד בזה דמ"ט הוצרך לטעם זה, הרי בלא"ה צריך שיאחז בימינו, כאשר כ"ה מבו' מהא דאף בברכת הריח צריך שיאחז בימינו אע"ג דמריח כשהוא מונח בשלחן. [↑](#footnote-ref-1751)
1751. אך המכתם כתב דהא דהכא לא הצריכו ליתן את הכוס לשמאלו אחר שמברך עליו ולאחוז את השמן בימינו, הוא משום דהכא אוחז את שניהם בב"א וא"א להחליפם מיד ליד שמא יפול אחד מהם לארץ או שמא מן השמן יצקו על כפו השמאלית. [↑](#footnote-ref-1752)
1752. ומשמעות דבריו דבהבדלה דינא הוא לאחוז את היין בימינו אף כשמברך על הבשמים, ולכאו' הוא משום דכל הברכות שבהבדלה הוו על הכוס, וכמש"כ כן המ"ב בסימן רצ"ו סק"ל, וע"כ יש לאחוז הכוס בימינו. [↑](#footnote-ref-1753)
1753. הפמ"ג בפתיחה להל' ברכות אות ח' כתב דלדעתו י"ל דטעם הא דמברך על היין תחילה הוא משום דהוא כוס של ברהמ"ז וע"כ ראוי להקדימו, וכתב דלפ"ז צ"ל דגם מש"כ הרמב"ם שם פ"ט ה"ד להך דינא הוא בכוס של ברהמ"ז ודלא כמש"כ הלח"מ שם, וכ"כ המרכה"מ בפ"ז שם דגם ד' הרמב"ם בפ"ט קיימי בכוס של ברהמ"ז ומה"ט הוא אוחז את ההדס בשמאלו. [↑](#footnote-ref-1754)
1754. וזה דלא כמש"כ הערוה"ש בסימן רצ"ו סי"ז דהאחיזה בשמאל אינה חובה כלל, וע"כ לא נהגו להחזיק הבשמים בשעת ברכת היין, - וגם מש"כ הערוה"ש שם דגם בשעת ברכת הבשמים מניחין הכוס על השלחן ונוטל הכוס בימינו, הוא דלא כמש"כ המ"ב שם סק"ל דיש לאחוז הכוס בשמאלו בשעת ברכת הבשמים משום דכל הברכות של הבדלה מצוה להיות על הכוס, ועמש"נ לעיל בהערה בדעת רבינו מנוח. [↑](#footnote-ref-1755)
1755. ועיי"ש שפירש כן גם במש"כ בפירש"י לעיל מ"ג ב' בהא דהביאו לפניו שמן והדס דהיינו שהביאו לפניו שמן לסוך ידיו להעביר זוהמת האוכלין, דזה לפ"מ דגריס התם דמברך ע"ז וחוזר ומברך ע"ז דאין ברכותיהן שוות, דהיינו משום שהביאו לפניו את השמן להעביר את הזוהמא ואין מברכין עליו בורא עצי בשמים אלא בורא שמן ערב. [↑](#footnote-ref-1756)
1756. ועיי"ש שהעמיד הקו' לדעת הרי"ף והרמב"ם דאינו מברך כלל, אך לדעת רש"י דמברך בורא שמן ערב ניחא, וכ"כ רבינו מנוח בפ"ט מברכות ה"ח, וצ"ב, שהרי אף לדעת רש"י אין מברכין בורא שמן ערב אלא בשמן אפרסמון, ולא בשאר בשמים דלא עבידי לריחא, ותיקשי דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה. [↑](#footnote-ref-1757)
1757. הפמ"ג שם הוכיח דאין מברכין עליהן אף כשנתכוין להריח, דאל"כ מאי פריך מההיא דחנותו של בשם הרי י"ל דהתם איירי במתכוין להריח, ובדעת הריטב"א צ"ל דמלישנא דברייתא דנכנס לחנותו של בשם "והריח ריח" משמע דאיירי באינו מתכוין להריח ואפ"ה צריך לברך. [↑](#footnote-ref-1758)
1758. בד' הבית מאיר בסימן רי"ז ס"א מבו' דלעולם אתרוג עומד גם לריח, ומה שעמדו הראשונים בהא דמברכין עליו הוא משום דלא סגי במה שהדבר עומד גם לריח, ובעינן שיהא מונח במקום זה לשם ריח, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסדר ברכה"נ פי"א ס"י. [↑](#footnote-ref-1759)
1759. ומבו' לפ"ז דאי"ז חד דינא עם דינא דהכא דכל דלא עבידי לריחא אין מברכין ברכת הריח, דלכאו' בבשמים של בית הכסא שהם עומדין לריחן אלא שאינם עומדין להנאת הריח ליכא למימר דריחא לאו מילתא, וגם דאם הוא חד דינא עם דינא דהתם, א"כ מ"ט לא הזכיר הפרדס לזה, וגם מעיקרא מאי קשיא לי' להפרדס ע"ד התוס' דמנ"ל הך מילתא, הרי נתפרש כן בגמ' דאין מברכין ברכת הריח על מידי דלא עביד לריחא, ובע"כ דהתם הוא דין בפנ"ע דכל דלא עביד כלל לריחא אין מברכין עליו, ומשא"כ בפירות דאף דאין עיקרם לריח מ"מ הם עומדין גם לריח וע"כ לי"ב להך דינא, וכמו שמצינו כן בד' המכריע והריטב"א בע"ז דאתרוג עביד לריחא, (ואף דלדעת הפרדס אתרוג ל"ד לדברים שעיקרן לריח, מ"מ הוא עשוי נמי לריח, ול"ד לבשמים של בית הכסא), והא דאין מברכין עליהן כשנטלן לאוכלן הוא משום דריחא לאו מילתא. [↑](#footnote-ref-1760)
1760. לכאו' מכוון דבריהם הוא דעיקר ברכת הבשמים אינה על הריח אלא על הבושם שהוא נהנה ממנו מריחו, וע"כ כל דריחא לאו מילתא לא חשבינן לה כהנאה מגוף החפצא ואין מברכין ע"ז, אך במידי דעביד לריחא הוי ריחא מילתא וחשבינן לה כהנאה מגוף החפצא, וע"כ הוא מברך ע"ז, והך מילתא דבמידי דעביד לריחא הוי ריחא מילתא וחשיב כהנאה מגוף החפצא הוא מבו' כן בד' המהר"ם מר"ב בתשו' ופסקים ח"ב סימן ל', והביאו הרמ"א ביו"ד סימן ק"ח ס"א, (וניחא בזה משה"ק היד יהודה שם סקי"ב), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1761)
1761. בד' הגר"ז בסדר ברכה"נ פי"א ס"ח וס"י מבו' שפירש בזה דהוא משום דשאני בשמים שאין עומדין כלל לריח דאין מברכין עליהן אף כשנטלן להריח בהן, מבשמים העשויין להריח אלא שבמקום זה לא הונחו כדי להריח בהן דבזה מהני שנטלן כדי להריח דכשנטלן שינה מקומם כדי להריח, - וצ"ב דאם אכן חלוקין הן זמ"ז א"כ מאי פרכינן הכא על דינא דרב הונא דבשמים של ביהכ"ס וכו' מההיא דחנותו של בשם, הרי שאני בשמים של ביהכ"ס דאין עומדין כלל לריח, וי"ל. [↑](#footnote-ref-1762)
1762. והך מילתא דבספק אם צריך לברך נכון ליזהר שלא להריח בו, כ"כ הרמ"א שם גם בדין המריח בפת חם, וכ"כ השו"ע שם ס"ו בדין שמן שסיננו את הבשמים מתוכו, והט"ז בסימן רי"ז סק"ב כתב בדין שמן שסיננו דמדינא מותר להריח בלא ברכה דספק ברכות להקל, אלא דכיון דאפשר ליזהר שלא יריח באותו שמן במתכוין נכון לעשות כן, ועיי"ש במש"כ לפ"ז, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-1763)
1763. אך בח"ב כלל ס"ו סי"ג כתב החיי אדם דבשאר היום מותר להריח בו ולברך עליו. [↑](#footnote-ref-1764)
1764. ועיי"ש שכתב דטעם החולקים הוא משום דכיון דמותר להריח בו ע"כ אף בימי החג חשיב כעומד לריח. [↑](#footnote-ref-1765)
1765. בד' הגר"א בסימן רט"ז ס"ב מבו' שפירש בד' התוס' דאתא לאפוקי תפוחים וחבושים דאין מברכין עליהן כלל ודלא כמש"כ הרא"ש דכל שנטל הפרי לאכלו ולהריח בו מברך, וכ"כ החזו"א בסימן ל"ה סק"ג, והביאוה"ל שם ד"ה או לאוכלו עמד בזה דבתוס' רי"ח לעיל שם מבו' להדיא דמכוון דבריהם דמה"ט אין מברכין עליהן עצי בשמים משום דלא מיקרו עצי בשמים, ולא קאי כלל בברכת שנתן ריח טוב בפירות. [↑](#footnote-ref-1766)
1766. מבו' בדבריו דלא תלי במה שעכשיו אין עיקרן עומד לריח, אלא להא דאין עיקר נטיעתן לריח, והוא מוכרח כן לטעמי' דלא איירי כלל בהפירות עצמן, אלא בדברים הגדלים באילן שאין עליהן תורת פרי, (וכמש"נ להלן בהערה), והם עומדין לריח, אלא שאין עיקר נטיעת האילן לריח, וכ"ה בל' הרשב"א לעיל שם והארחות חיים בהל' ברכות סל"ח והס' השלחן בשער ד' והפרדס בשער ז', אך לד' הביאוה"ל תליא במה שעכשיו אין עיקרן לריח. [↑](#footnote-ref-1767)
1767. לכאו' דבריו קיימי על דברים הגדלים באילן שיש בהן ריח ואין תורת פרי עליהן, וכיון דאין עיקר נטיעת האילן לריח אין מברכין עליהן בורא עצי בשמים, וכיון דאינם פרי אין מברכין עליהן שנתן ריח טוב בפירות, וע"כ מברכין עליהן בורא מיני בשמים. [↑](#footnote-ref-1768)
1768. וכ"נ מהא דתני דאין מברכין בורא עצי בשמים אלא על ההדס, ואתי למעוטי דברים שאין עיקרן לריח, ומהא דתני לה בדין ברכת עצי בשמים, משמע דלא נתמעטו אלא מברכת עצי בשמים, וכ"נ בל' התוס' רי"ח שם. [↑](#footnote-ref-1769)
1769. וכ"כ המאירי שם בדין פת חמה דאף אם חטה חשיבא כעץ מ"מ אינה מעצי בשמים ואין מברכין ע"ז בורא עצי בשמים אלא בורא מיני בשמים, וכ"נ בד' המכתם לעיל מ' א', ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-1770)
1770. וס"ל דכל עץ הוי נמי בכלל עשבי וכל שאין עליו מעלת עצי בשמים מברכין עליו בורא עשבי בשמים, ובדף מס' 84 בהערה נתבאר ללמוד מדבריהם דברכת בורא עשבי בשמים פוטרת לעצי בשמים. [↑](#footnote-ref-1771)
1771. אך במקור דבריו בד' המרדכי בסימן קמ"ז משמע דד' הר"מ מקוצי לא קיימי ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1772)
1772. וי"ל דזהו שכתב הרשב"ץ דמד' הרמב"ם נראה דמברכין על הקנה והקינמון בורא עצי בשמים, והיינו משום דלדעת הרמב"ם דמברכין על שמן זית שכתשו בורא עצי בשמים אף שאין עיקר נטיעתו לריח, ה"נ מברכין על קנה וקינמון בורא עצי בשמים. [↑](#footnote-ref-1773)
1773. וזה כמש"כ התוס' לעיל מ"ג א' בשם הר"מ מקוצי דמי שהולך בבית שיש שם מיני בשמים שמריח בהן מספק"ל אם ממין עץ או ממין אדמה מברך בורא מיני בשמים, ונתבאר בדף מס' 83 דאין לו להמתין מלברך עליהן עד שיבדוק מאיזה מין הם משום שכבר הוא מריח ונהנה מהן. [↑](#footnote-ref-1774)
1774. אך הנה הכל בו בסימן כ"ד כתב בשם הראב"ד שאם היו עצי הבשמים ועשבי בשמים מעורבין זב"ז שמברכין עליהן בורא מיני בשמים שהיא ברכה כוללת הכל, וקרוב הדבר דט"ס נפלה בדברי הארחות חיים ואיירי בכה"ג שהן מעורבין זב"ז. [↑](#footnote-ref-1775)
1775. אך הלקט יושר בעמ' מ' כתב דנוהגים דכל שיש לפניו ג' מינים של בשמים כיון שבירך מיני בשמים פוטר הכל ושלא כדעת רב עמרם דמברך על כל אחת ואחת בפנ"ע., [↑](#footnote-ref-1776)
1776. י"ל דהוא משום דבברכת האכילה חלה הברכה על הדבר שאוכל ממנו תחילה ושאר אכילתו אינה נפטרת אלא מדין גרירה, וע"כ בסתמא אין פרי העץ נגרר ליפטר בברכת בפה"א, ומשא"כ הכא דהוא מריח משלשתן יחד חלה עיקר הברכה על שלשתן. [↑](#footnote-ref-1777)
1777. לכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בבירך בפה"א על פרי האדמה אם פטר את פרי העץ כשנתכוין לפטרו, ונתבאר בדף מס' 32, וכ"כ המגן גבורים שם סק"ד, וכ"נ בד' החזו"א בסימן ל"ה סוסק"ז, - אך המ"ב שם סקל"ט כתב דאם נתכוין להדיא להוציא את כל המינים נפטרו בברכת בורא מיני בשמים, ולא תלה לזה בהפלוגתא שהביא בסימן ר"ו סק"י בבירך בפה"א על פרי האדמה אם פטר את פרי העץ כשנתכוין לפטרו, וחשש שם לדעת הסוברים דלא נפטר וכתב דיותר טוב להיות נמלך שלא לאכול מיד הפרי העץ אלא לאחר זמן ויחזור ויברך עליהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1778)
1778. המאמ"ר שם סק"א תמה ע"ז דשאני בהניח מקצת חברים שהם יושבים במסיבה אחת ובשלחן אחד וכיוצ"ב וכיון שהניח שם מקצת חברים עדיין הקביעות קיימת, ומשא"כ הכא דאף אם הניח שם בנ"א ל"מ כיון דאין שם שום קביעות כל עיקר, ועיקר מה שנקט דדינא דהניח מקצת חברים הוא משום דעדיין הקביעות קיימת ולא משום דדעתו לחזור, הוא פלוגתת רבוותא, ונתבאר בדף מס' 64. [↑](#footnote-ref-1779)
1779. המחה"ש שם כתב דנפ"מ בזה דלטעם זה אף אם מריח בבשמים אחרים שברכתם שוה לבשמים ראשונים א"צ לברך, אך לתי' קמא הרי דבכה"ג צריך לחזור ולברך, וכ"כ השעה"צ שם סקי"ב, - ועיי"ש שכתב דמ"מ אפשר דאם נטלן בידו כדי להריח בהם ומתחלה ל"ה מינכר לו הריח, צריך לחזור ולברך, דהנטילה נחשב כמעשה. [↑](#footnote-ref-1780)
1780. הדרישה שם כתב דאין לומר כן דדין שינוי מקום הוא רק כשאין דעתו לחזור, שהרי אמרו דשינוי מקום הוי כהיסה"ד ומשמע דהיינו דאע"ג דלא הסיח דעתו אלא דעתו לחזור אפ"ה צריך לחזור ולברך, לכאו' מכוון דבריו דמשמעות הדברים דבשינוי מקום ליכא בפועל היסה"ד אלא דדינו כהיסה"ד, וע"כ אם דעתו לחזור ולא הסיח דעתו צריך לחזור ולברך, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן עוד, - וכ"כ המאמ"ר שם סק"א דבד' השו"ע בסימן קע"ח ס"א מבו' דדאפי' לא יצא אלא לפתח ביתו והי' דעתו לחזור מיד אפ"ה צריך לחזור ולברך. [↑](#footnote-ref-1781)
1781. בתשו' ראש אפרים סימן ב' ד"ה ומ"מ צ"ע נחלק ע"ז דמלבד הא דבשמים של ע"ז אסורין גם חשיבי כבשמים דלא עבידי לריחא, והוו ב' המיעוטים מטעם אחד. [↑](#footnote-ref-1782)
1782. נתחדש בדבריו דכל דמכח רוב מותר להריח יכול לברך אף להצד שהוא של ע"ז, וכ"ה מבו' בד' הביאוה"ל בסימן רי"ז ס"ז דכל שמכח הספק מותר להריח בו מברך עליו, ורק אם מכח הספק אסור להריח א"א לברך עליו, ועמש"כ בזה בס' בר אלמוגים סימן קס"ג. [↑](#footnote-ref-1783)
1783. המאירי לעיל מ"ג ב' כתב דמקור דברי הרמב"ם הוא מהא דתניא בתוספתא שבשמים של מרחץ אין מברכין עליהם, והיינו בשמים שנשים מתקשטות בבית המרחץ, וכתב דהיינו כשכונתם לדבר עבירה, - אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן קס"ח כתב דטעמא דהתוספתא הוא משום שעשויין להעביר הזוהמא ולא להריח בהן. [↑](#footnote-ref-1784)
1784. הפמ"ג במש"ז בסימן קצ"ו סק"א כתב דאזיל הרמב"ם לטעמי' בפ"א מברכות הי"ט דאין מברכין אף על דבר האסור מדרבנן, ועיי"ש במש"כ לדון בדעת הראב"ד בזה, - ובעיקר מה שנקט דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, נחלקו בזה האחרונים, והביאם הברכ"י בסימן רי"ז סק"א. [↑](#footnote-ref-1785)
1785. הדברי חמודות בסימן ג' והפרישה בסימן רי"ז סק"ג עמדו בזה דאי"ז מתישב בד' הרמב"ם שלפנינו שפירש דטעם הא דאין מברכין עליהן הוא משום דאסור להריח בהן, ועמש"כ בזה הנהר שלום שם סק"ד. [↑](#footnote-ref-1786)
1786. לכאו' היינו רק בבשמים שאוחזת בידה כדי שיהא לה ריח טוב, דומיא דבשמים שבצוארה, אך כל שאוחזת בשמים להבדלה וכיו"ב לי"ב איסורא דהיא מעשה איצטבא בעלמא קעבדא ואין לחוש שיבא עי"ז להרהור ולקירוב בשר, ודמי למסתכל בספר שבידה וכיו"ב דלא חיישינן להכי. [↑](#footnote-ref-1787)
1787. מש"כ הא"ר דהיינו אף בשאר נשים האסורות שאינם עריות, לכאו' הוא מבו' כן להדיא בד' הרמב"ם בפכ"א מאיסו"ב ה"ג דהאיסור להריח בבשמים שעלי' הוא אף בחייבי לאוין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1788)
1788. וצ"ל דל"ד לחנותו של בשם דאלמלי הא דעומדין להריח בהן בעודן בחנות אין מברכין עליהן, דשאני התם דהן עומדין עכשיו לסחורה ולא לריח, ומשא"כ במוגמר דחשיב דכבר עכשיו הוא עומד לריח ע"י שיקלטו הכלים את ריחו. [↑](#footnote-ref-1789)
1789. אך הדמשק אליעזר שם פירש לד' הגר"א בע"א דהיינו דאף לדעת הסוברים דמברכין על ריח שאין לו עיקר מ"מ אין מברכין על כלים המוגמרים כין דעל המוגמר עצמו אין מברכין, עיי"ש, ולכאו' אי"ז מתישב בל' הגר"א שכתב ד"למד" מדין המוגמר. [↑](#footnote-ref-1790)
1790. אך בס' המאורות לעיל מ"ג א' כתב דמקור ד' הרמב"ם הוא מהא דאין מברכין בורא עצי בשמים אלא על אפרסמון של בית רבי, ולא על המוגמרות משום דאין גוף הבושם בתוכו, - וצ"ל דאף דלדעת הרמב"ם קי"ל דמברכין על המוגמרות היינו משום דחשיב כריח שיש לו עיקר, וכמש"כ הביאוה"ל בסימן רט"ז סי"ב ורי"ז ס"ג לפרש בזה, אך בבגדים המוגמרין דהוי ריח שאין לו עיקר אין מברכין עליהן, ולפ"ז נמצא דמקור ד' הרמב"ם הוא ממה שדנו ואם מברכין על המוגמר, והרי דבעינן ריח שיש לו עיקר, ואף לפ"מ דקי"ל דמברכין הוא משום דחשבינן לה כריח שיש לו עיקר. [↑](#footnote-ref-1791)
1791. ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דמדמי לה לריח רע דלא חשבינן לי' ריח לענין הרחקת תפילה כשאין לו עיקר, ונחלק ע"ז דהכא בהנאה תליא מילתא והרי נהנה וראוי לברך עליו, והוסיף דגם בתפילה צריך להרחיק עד מקום שכלה הריח, והיינו דחזינן דגם ריח שאין לו עיקר מילתא הוא. [↑](#footnote-ref-1792)
1792. לכאו' יש מקום לפרש עוד בזה דהוא משום דעיקר ברכת הבשמים אינה על הריח בפנ"ע דאין בו ממש, אלא על הבושם שהוא נהנה ממנו מריחו, וכמש"נ בדף מס' 85 בדעת כמה מקמאי דמה"ט הוא דכל דריחא לאו מילתא אין מברכין עליו, וכ"נ ממש"כ בתשו' הרשב"א החדשות סו"ס י"ט דהא דבעינן קרא דמברכין על הריח הוא משום דאין גופן של בשמים נכנס בגוף המריחן, וע"כ הוא דאין מברכין על הריח כשאין לו עיקר דבכה"ג כבר אינו נהנה מגוף הבושם, ועל מה שנהנה מן הריח עצמו ליכא חובת ברכה, וגם דין ריח שאין לו עיקר לגבי הרחקה מתפרש כן, דדין ההרחקה אינו מן הריח עצמו אלא מן הצואה, ובמקום דאיכא לריח הצואה חשיב שהוא במקום אחד עם הצואה, וע"כ הוא דכל שאין לו עיקר א"צ להרחיק, ועד"ז כתב המגן גבורים בסימן רט"ז סק"א. [↑](#footnote-ref-1793)
1793. בד' הרמ"ך שם משמע דאין מברכין עליהן בורא עצי בשמים, וזהו שכתב דההיא דמשחא כבישא מפרשי רבותי דאין מברכין עלי ובורא עצי בשמים אבל מברך ברוך שנתן ריח טוב בבשמו. [↑](#footnote-ref-1794)
1794. וי"ל עוד עד"ז דבשמן שבשמו יוצא לתוך השמן ע"י הבישול והכבישה מעט מן הבשמים, וע"כ חשיב שפיר כריח שיש לו עיקר, ול"ד לבגדים המוגמרים שאינם קולטים כלל מגוף הבשמים אלא מן הריח. [↑](#footnote-ref-1795)
1795. לכאו' מכוון הדברים דבבגדים המוגמרים א"א לדון את הבגדים עצמן כבושם, אלא באנו לדון שיברך על ריח הבושם שנבלע בהן, וכיון דאין לו עיקר אין מברכין עליו, אך בשמן שקלט ריח חשיב השמן עצמו כבושם, וע"כ מברכין עליו, - ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ם דשמן שבשמו מברכין עליו בורא מיני בשמים ואין מברכין עליו בורא עצי בשמים, והיינו משום דהרי הא דמברכין על ריח זה אי"ז על ריח העצים שהרי אין לו עיקר, אלא מברכין על ריח השמן דחשיב כבושם, וע"כ מברכין עליו בורא מיני בשמים, אך רבינו מנוח והכס"מ שם והגר"א בסימן רט"ז ס"ו פירשו לד' הרמב"ם בע"א. [↑](#footnote-ref-1796)
1796. משמעות דבריו שנהגו לברך גם על פת צוננת, ועמד ע"ז המחזיק ברכה בסימן רט"ז סקי"א, ובברכ"י שם סקט"ו כתב לדקדק כן גם מל' הארחות חיים והב"י, ונחלק על מש"כ בתשו' פרח שושן כלל א' סימן י"ג דלכו"ע אין מברכין על פת צוננת. [↑](#footnote-ref-1797)
1797. אך בתשו' גו"ר כלל א' סימן מ"א כתב דכ"ה דאם בירך על הפירות בורא מיני בשמים יצא, ה"נ אם בירך על פת חמה בורא מיני בשמים יצא, ומבו' בדבריו דמש"כ הר"י מפרי"ש דהמברך עליו בורא מיני בשמים טועה, הוא משם דס"ל דאין מברכין כלל על הפת. [↑](#footnote-ref-1798)
1798. לכאו' יש מקום לפרש עוד בזה שהרי פת לא מיקרי בושם וע"כ אין מברכין עליו בורא מיני בשמים, וכמש"כ הר"י מפרי"ש, ונידון הב"י הוא שיברכו עליו הנותן ריח טוב בפת, דברכה זו היא אף בפירות שאינם בושם, וי"ל דהיינו רק בפירות שיש ריח בגופן וחשיבי לברך עליהן אף כשאינם בושם, ומשא"כ בפת שאין בו ריח אלא כשהוא חם לא חשיב לברך עליו, וגם יש מקום לדמותו לשמן זית שכתשו וכו' דאין מברכין עליו שנתן ריח טוב בפירות משום שלא גדל עם הריח אלא בא ע"י כתישה וטחינה שנעשה בידי אדם, וכמש"כ המ"ב בסימן רט"ז סקכ"ה. [↑](#footnote-ref-1799)
1799. אך בד' הגר"ז שם מבו' דלדעת הסוברים דאין מברכין עליו הו"ל כדבר שאין עומד כלל לריח דאף אם נטלו כדי להריח בו אין מברך עליו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1800)
1800. אך התו"ש שם סק"א פירש לד' המג"א דמברך על הפלפלין במוצ"ש בורא מיני בשמים, וצ"ל דאף דלכתחילה אי"ז ברכתו משום דלא מיקרי בשמים, מ"מ בדיעבד הוא נפטר בברכה זו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1801)
1801. והיינו דכל מה שהתירו לו לבלוע משקין משום שא"א לפלטן וכן מה שהתירו באוכלין הנמאסין לסלקן לצדדין אף דבעינן ימלא פי תהלתך הוא רק כששכח, דבכה"ג לא הצריכוהו להפסידן, אך כל שהזיד והכניסן צריך להוציאן מפיו אף שמפסידן, אך לדעת הר"ח דהא דבמשקין בולען הוא משום דאידחו מתורת משקין וכו', לכאו' אף כשהזיד והכניסן לפיו בולען, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1802)
1802. וכתב דבבלע שזיפין והקיאן אם רוצה לחזור ולאכלן מברך עליהן בפה"ע דלדידי' לא מאיסי, אך אחר שבא לאוכלן מברך עליהן שהכל נהי' בדברו כיון דמאיסי לדידי', - ונתחדש בדבריו דהא דהיכא דמאיסי מברך עליהן שהכל, לא תליא בהחפצא עצמה, אלא הדין מתחלק דאותו דמאיסי לדידי' מברך שהכל ואותו דלא מאיסי לדידי' מברך את ברכתו הראוי'. [↑](#footnote-ref-1803)
1803. צ"ב, דמ"מ אם לא יבלע נמצא שלא עשה איסור במה שהכניסם לפיו בלא ברכה, כמבו' בד' הפסקי רי"ד לעיל י"ד א' דליכא חיוב ברכה כשאינו בולע, וע"י שבולע נמצא שעשה איסור במה שהכניסם לפיו בלא ברכה, וא"כ מ"ט התירו לו לבלוע, וי"ל. [↑](#footnote-ref-1804)
1804. הפמ"ג במש"ז סימן קע"ב סק"ב הק' לדעת הסוברים דהרהור כדיבור באונס יצא, דא"כ הכא דהו"ל אונס יהרהר ויברך בעוד המשקין בפיו, ובאש"א שם סק"א כתב דלדעת הר"ח ניחא, והיינו משום דלדידי' כבר אי"ז חפצא הראוי לברך עליו, - והדה"ח בסימן ר"ה ס"ב כתב דאה"נ דכשהמשקים בפיו עדיין יהרהר בברכה ראשונה משום דהרהור כדיבור דמי במקום הדחק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1805)
1805. ולמש"כ הפסקי רי"ד דהא דאינו מברך הוא משום דלי"ב להאיסור ליהנות בלא ברכה, ומשמע דהוי חפצא שראוי לברך עליו, י"ל דכל שיכול לברך ע"י הדחק צריך לברך דעי"ז לא עשה איסור במה שהכניסם לפיו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1806)
1806. והעירו דאי"ז מתישב במש"כ התוס' רי"ח והרא"ש דלדעת הר"ח הא דבולען הוא אף כשיכול לברך ע"י הדחק, ובכה"ג שיכול לברך ע"י הדחק הרי שפיר יש בידו לברך עליהן, ואפ"ה אמרינן דאידחו מברכה. [↑](#footnote-ref-1807)
1807. ומבו' דאף לפ"מ שנקט הראב"ד הכא דיכול לברך לאחר שתייתו, מ"מ לא התירו לזה אלא כשאין לו משקין אחרים, אך כל שיש משקין אחרים פולט למשקין אלו כדי שיברך על המשקין לפניהם. [↑](#footnote-ref-1808)
1808. המג"א בסימן קע"ב סק"א כתב דלדינא יש לנהוג כד' הראב"ד דאם יש לו עוד משקין יפלוט, ובד' הביאוה"ל שם משמע דהוא משום דלכתחילה יש לחוש לד' הראב"ד, וכתב דהמיקל בזה אין למחות בידו, - אך בד' המג"א שם מבו' דהוא כדי שלא להכניס עצמו למחלוקת, והמחה"ש שם פירש דהוא משום פלוגתת רבוותא אם צריך לברך ברכה ראשונה אח"כ, וגם משום מה שנסתפק המג"א שם סק"ג אם מברך ברכה אחרונה, ולכאו' לפ"ז כל הא דיש לו לפלוט, הוא רק כשדעתו שלא לשתות עוד משקין אחרים, אך כל שדעתו לשתות עוד משקין אחרים כשיעור ליכא ספיקא כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1809)
1809. אך טעם זה הוא רק כשיש במשקין ששותה כשיעור שמברכין עליו ברכה אחרונה, - ויש להעיר עוד דלכאו' גם ליכא לטעם זה בגונא שכבר שתה תחילה משקין כשיעור וגם אם יפלוט משקין אלו יברך ברכה אחרונה, אך י"ל דגם בכה"ג התירו לו לבלוע משום דהברכה אחרונה שיברך קיימא גם על משקין אלו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1810)
1810. ולמש"כ הרשב"א ודעימי' בשם הראב"ד דמברך ברכה שלפני' לאחר שבלע, י"ל דמה"ט אמרינן דמוטב שיבלע ויברך עליהן אחר שבלע, משיפלוט ולא יברך עליהן כלל, וכ"נ בד' המאורות והמכתם בשם הראב"ד. [↑](#footnote-ref-1811)
1811. ומש"כ השל"ה במס' תמיד פ' נר מצוה דאסור להניח רוק תלוש בפיו בשעה שמברך, וכ"כ החיי אדם בכלל ה' סכ"ה והקיצוש"ע בסימן ו' ס"ב, י"ל דאי"ז ברוק מעט מן המעט, אלא ברוק המפריע לדיבורו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1812)
1812. אך יש מקום לדון דד' תר"י הם רק בעניית אמן שיוצא בו יד"ח דהוי כמברך, ובזה איכא לדינא דימלא פי תהלתך, אך בעני' בעלמא ליכא לדין זה, אך מסתברא מילתא דהך דינא הוא בכל דבר שהוא שבח ותהילה להקב"ה, וכדילפינן לה מדכתיב ימלא פי תהלתך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1813)
1813. ומצינו כן בד' התוס' בסוכה ל"ט א' והרא"ש שם סימן ל"ג דכל שמברך קודם גמר המצוה מהניא הברכה אף על עיקר המצוה, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א שם מ"ב א' ובפסחים ז' ב' בדין נטילת לולב, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א לעיל י"ד ב' בדין תפילין וסוכה, וכ"נ בד' הרא"ש בשבת פי"ט סימן י', וכ"כ הלבוש בסימן ח' סי"א, וכן האריך בחי' הגר"ש פסחים סימן ז', עיי"ש, ואמנם הנה ד' התוס' בסוכה ודעימייהו קיימי במצוה אחת שמברך קודם שגמרה, אך בד' החי' המיוחסים להריטב"א מבו' דאף בתפילין וסוכה מהני ברכתו גם על העבר, וכן הוכיח בחי' הגר"ש שם מד' הראב"ד בפי"א מברכות הט"ו, ולפ"ז הדין נותן דה"נ הוא בברכת הנהנין. [↑](#footnote-ref-1814)
1814. אך למש"כ העמק ברכה דמלבד הא דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה, איכא חובת ברכה, ונתבאר להלן, י"ל דכל שמברך באמצע אכילתו אף דאי"ז מועיל לתקן את אשר עיות ונהנה מן העוה"ז בלא ברכה, מ"מ ה"ז מועיל לקיים לחובת הברכה, - וי"ל עוד ע"ד מש"נ להלן בהערה דאף לד' הרמב"ן ודעימי' דהא דאסור ליהנות בלא ברכה מחייב לברך קודם האכילה, י"ל דאף דיש לו לברך וליטול רשות קודם האכילה, מ"מ כל שלא בירך קודם האכילה מהני מה שבירך ונטל רשות קודם גמר האכילה. [↑](#footnote-ref-1815)
1815. אמנם הנה למשמעות ד' תר"י והרא"ש דכל הא דצריך לברך קודם האכילה הוא מכח דינא דעובר לעשייתן, ניחא, - וגם למש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דאסור ליהנות בלא ברכה מחייב לברך קודם האכילה, יש מקום לומר דאף דיש לו לברך וליטול רשות קודם האכילה, מ"מ כל שלא בירך קודם האכילה, יש לו לכה"פ לברך וליטול רשות אח"כ, ועד"ז מצינו בד' הפנ"י בסוגיין בסו"ד דגם כשמברך לאחרי' כבר לא חשיב כנהנה מן העוה"ז בלא ברכה, וכ"כ בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן כ"ט בתו"ד. [↑](#footnote-ref-1816)
1816. לפ"ז אין ללמוד מד' תר"י והרא"ש דכל עיקר הא דצריך לברך קודם האכילה הוא מדינא דעובר לעשייתן, וי"ל דמודו דמשום הא דאסור ליהנות בלא ברכה צריך לברך קודם האכילה, וכל מש"כ דהוא מדינא דעובר לעשייתן הוא בחובת הברכה, דע"ז קיימי דבריהם שם. [↑](#footnote-ref-1817)
1817. לכאו' יש מקום לפרש לד' הב"י דבד' הראב"ד מבו' דכל שלא גמר מלשתות חיילא הברכה גם על מה ששתה מעיקרא, וע"כ כל שיש בידו לאכול יש לו לאכול ולברך כדי לתקן את מה שאכל מעיקרא, ואך דלפ"ז צ"ב במש"כ הב"י דאין הפוסקים מודים לו, דהיכן מצינו בד' הפוסקים שנחלקו ע"ד הראב"ד דמהני הברכה גם על מה שאכל ושתה מעיקרא. [↑](#footnote-ref-1818)