דקל לפירותיו
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

אור ליום ועש"ק שמיני - פרה י"ט אד"ב תשע"א

א] כתב הטור סימן ר"ט, ז"ל, כשם שאין אדם מקנה דשלב"ל כך אין אדם משייר דשלב"ל וכו', אבל אם שייר מהפירות לעצמו מהני משום דאמרינן לעצמו שייר בעין יפה ורואין כאילו שייר לו מקום הפירות והוי דבר שיש בו ממש, עכ"ל.

ובב"י שם כתב ע"ז, ז"ל, אינו מדוקדק דאנן כי אמרינן דשיור פירי ל"ה שיור, לאו משום דהוי דבר שאין בו ממש נחתינן לה, אלא משום דהוי דשלב"ל, והכי הו"ל למימר ורואין כאילו שייר מקום הפירות וקנה משום דהוי כמשייר גוף מקום הפירות לפירותיו, עכ"ל.

ובטור סימן רי"ב כתב, ז"ל, וכן המוכר רחל לגיזותי' ופרה לולדותי' ושפחה לעוברי' הוי מכר, עכ"ל, ובב"י שם כתב, ז"ל, ומ"מ תמיהני על רבינו שכתב דינים אלו בסימן זה בכלל דינא דמקנה דבר שאין בו ממש, שאם הקנה חורבה לאוירה קנה, ואינם מעניינו, ול"ה לי' לכתבם אלא בסימן ר"ט גבי דבר שלא בא לעולם אם איתא שהיה צריך לכתבם וכו', עכ"ל.

ב] ובביאור הגר"א שם סקכ"ז כתב בתו"ד בדינא דשייר פירות לעצמו שאם מת המוכר אין לבניו כלום, ז"ל, ול"נ כדברי הרמב"ן ולא מטעמי', אלא כמו שא"י למכור דבר שאין בו ממש אף בדבר שאין בו רק אותו דבר שא"ב ממש וכמש"ל סי' רי"ד ס"ה בהג"ה, כך א"י להוריש דבר שאין בו ממש וכמש"ש קמ"ח א' הואיל ויורש יורשה, עכ"ל, וקשיא ג"כ, דמה ענין זה לדבר שאין בו ממש, הרי פירות הוו דבר שיש בו ממש.

ג] ונ' לבאר בזה, דהנה בירושלמי ב"ב פ"ג ה"א ודמאי פ"ו ה"ג וקידושין פ"א ה"ד תניא, המוכר עוברי בהמתו לחבירו לא עשה כלום וולדי שפחתו לחבירו לא עשה כלום מעשרות שדה לחבירו לא עשה כלום אויר חורבתו לחבירו לא עשה כלום, אלא מוכר לו בהמה ומשייר לו עוברה מוכר לו שפחה ומשייר לו וולדה מוכר לו שדה ומשייר לו מעשרו' מוכר לו חורבה ומשייר לו אוירה, ע"כ.

ובעליות דרבינו יונה ב"ב דס"ג: כתב בזה, ז"ל, דכמו שאין אדם מקנה דשלב"ל, כך אין אדם מקנה לחבירו האויר וכו' אלא צריך שיקנה ויאמר לו הריני מקנה או משעבד לך חצרי להוצאת זיזין לכותלך, דודאי אדם מקנה לחבירו קרקע לאויר, כמו שאדם מקנה דקל לפירותיו, ואתיא הא דר"ל כהא דתניא בתוספתא ומייתינן לה בירושלמי המוכר עוברי בהמתו וכו', אלא מוכר בהמה ומשייר עוברי' וכו', דאמרינן בעין יפה משייר וחורבה לאוירה שייר שדה למעשרות שייר, עכ"ל.

וצ"ב מה שדימה רבינו יונה הא דאין אדם מקנה לחבירו האויר להא דאינו מקנה לחבירו דשלב"ל, הרי לכאו' ב' דינים חלוקים הם, שהרי האויר ישנו בעולם, והא שאינו מקנה לחבירו הוא משום דהוי דבר שאין בו ממש, וביותר צ"ב מש"כ רבינו יונה דודאי אדם מקנה לחבירו קרקע לאויר כמו שאדם מקנה דקל לפירותיו, ולכאו' הרי ב' ענינים הם, דהא דאדם מקנה דקל לפירותיו היינו דהוא מקנה עכשיו זכות בדקל לפירותיו, ואי"ז דשלב"ל, והא דמקנה חורבה לאוירה הוא משום דהגם דהאויר בפנ"ע הוי דבר שאין בו ממש, אך כל שמקנה את הקרקע לאוירה הוי זה דבר שיש בו ממש.

ועד"ז צ"ב גם בד' הרשב"א כתובות דנ"ט: וגיטין דמ"ב:, שעמד בהא דמצי לשייר חורבה לאוירה, דמ"ש מהא דא"א למכור עבד לקנס ופרה לכפילא, משום דאי"ז פירות היוצאין מגופו, עיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב מה ענין חורבה לאוירה לעבד לקנס ופרה לכפילא, וכנ"ל.

אמנם באמת כד' רבינו יונה והרשב"א נראה מד' הירושלמי, דכייל להא דהמוכר עוברי בהמתו לחבירו לא עשה כלום והמוכר אויר חורבתו לחבירו לא עשה כלום בחדא, ומשמע דדמו זל"ז, וגם כייל להא דמשייר עוברי בהמתו ולהא דמשייר אויר חורבתו בחדא, ופירש רבינו יונה דהוא משום דמשייר בהמתו לעוברי' וחורבה לאוירה, ומ' דהוו חד דינא, וכ"ז צ"ב.

ד] ונ' לבאר בזה, דהנה ביסוד הדין דדקל לפירותיו, נקט הגרע"א ז"ל דהיינו שהוא קונה קנין פירות בדקל, וחשיב כגדלו הפירות בקרקע שלו, אך בחי' ר' ראובן ב"מ סימן ? הוכיח מכ"ד מד' הראשונים דאי"ז קנין פירות בדקל, אלא הוי זה קנין בדקל לענין הפירות, וגדר הדברים צ"ב.

ונ' בביאורו, דבאמת הגם דאין אדם מקנה דשלב"ל, ול"מ לקנות עתה את הפירות שיבואו אח"כ לעולם, כ"ז הוא כשמקנה את הפירות עצמן, אך אם מקנה לו זכות לזכות בפירות כשיבואו לעולם, לי"ב משום דשלב"ל, והיינו שהרי הבעלים יש לו עכשיו זכות לזכות במה שיצא מן הדקל שלו, וכל שהוא מקנה זכות זו, ל"ה זה דשלב"ל, והא דל"מ להקנות זכות זו, הוא משום דהוי זה כדבר שאין בו ממש, ולזה הוא דמהני הקנאת דקל לפירותיו, דחייל קנינו בדקל, שיהא לו זכות זו שיש לבעלים מכח הדקל, לזכות בפירות שיגדלו ממנו, ודמי לדינא דחורבה לאוירה, דהגם דהאויר בפנ"ע אין בו ממש, מ"מ מצי להקנות לו את החורבה שיזכה בה לענין שיהא האויר שלו, ועד"ז הוא בדקל לפירות.

וזהו מש"כ הרשב"א בכתובות שם, ז"ל, ואולי נאמר בזה דלקנות לשעה כדי לקנות דבר אחד כגון דקל לפירותיו וחצר לאוירה וידים למעשיהן, שאין עיקר דעת ההקנאה לקנות גוף הדבר שהוא בעולם אלא כדי לקנות על ידיהן דבר שאינו בעולם או האויר שאינו גוף, בכל דהוא סגי, ואע"פ שאינו יוצא מגופו לגמרי כפירות הדקל, עכ"ל, ועי' גם בל' הרשב"א ח"ב סימן ע"ב, ומ"מ לנדון שלפנינו לכשתמצא לומר שאין כאן קניית גופה קנין גמור אלא קנין כל דהו כדי שיוכל לקנות ע"י כן החלב שלא בא לעולם כענין דקל לפרותיו, עכ"ל, וצ"ב ענין קנין כל דהו זה, ויל"פ דהיינו שנתפס בהדקל ובהחצר קנינו על זכות הפירות ועל האויר, אך הדקל עצמו אינו קנוי לו, וגדר הדברים אכתי צ"ב.

ה] ולפ"ז ניחא מש"כ הטור דרואין כאילו שייר מקום הפירות והו"ל דבר שיש בו ממש, דהגם דעיקר הא דא"א לשייר פירות הוא משום דהו"ל דשלב"ל, אך הא דל"מ חייל השיור על זכותו לזכות בפירות, הוא משום דהו"ל דבר שאין בו ממש, וע"ז הוא דמהני דמשייר מקום הפירות, דעי"ז הו"ל כדבר שיש בו ממש.

וניחא נמי ד' הטור בסימן רי"ב, שכלל לדינא דרחל לגיזותי' וכו', עם דינא דחורבה לאוירה דלי"ב משום דבר שאין בו ממש, שהרי באמת הא דמהני הקנאת רחל לגיזותי' וכו', היינו דהוא מקנה זכות זו לזכות בגיזות, והא דלי"ב משום דבר שאין בו ממש, הוא משום שהקנה לזכות זו ברחל, וע"כ חשיב כדבר שיש בו ממש.

ולפ"ז אולי יש להבין ל' הטור שהקנה לו מקום הפירות, ומ' דלאו היינו שהקנה לו את הדקל לפירותיו, אלא שהקנה לו את מקום הפירות, וכ"נ ממש"כ הטור בסוף הסימן דהענפים הוו שלו, ולכאו' מהיכ"ת הקנה לו את הענפים, ונ' מזה דעי"ז הוא דקני לפירות, ע"י שהקנה לו את הענפים, וזה צ"ב, ועי' קצוה"ח סימן ר"ט סוסק"ב בזה, ולהנ"ל י"ל, דכיון דכל הא דל"מ להקנות לו זכות לזכות בפירות הוא משום דהו"ל דבר שאין בו ממש, ע"כ כל שהקנה לו את הענפים ובכלל הקנאה זו הקנה לו זכות לזכות בפירות, הו"ל הכל יחד כדבר שיש בו ממש, ואכתי צ"ב רב בזה.

ו] ובזה מתבאר גם מש"כ הגר"א דא"א להוריש זכות הפירות, דהו"ל דבר שאין בו ממש, אך צ"ב, שהרי הוא זכה לזכות זו בדקל, וחשיב כדבר שאין בו ממש, ועי' אולם המשפט שעמד ע"ז.

ומת' נמי מה שדימה רבינו יונה הא דא"א להקנות אויר להא דא"א להקנות דשלב"ל, והיינו להא דל"מ להקנות לו היום זכות זו לזכות בפירות, וזהו גם מה שדימו רבינו יונה והרשב"א הא דמהני הקנאת חורבה לאוירה להא דמהני הקנאת דקל לפירותיו, וצ"ע עוד בזה.

ז] ובזה יבואר הא דמצי להקנות בהמה לעוברה, אשר צ"ע דכיון שכבר העובר קיים, א"כ היאך יזכה בעובר ע"י שיקנה קנין פירות בבהמה, הרי חלק העובר שכבר קיים, אינו כלל כפירות דהבהמה.

ולהנ"ל ניחא, דבהמה לעוברה אי"ז הקנאת קנין פירות בבהמה, אלא הוא הקנאת העובר עצמו, דכיון דהעובר הוי מכלל הבהמה, ע"כ מצי להקנות הבהמה שיזכה בה זכות זו לזכות בעובר.

וי"ל עוד, דכ"ה דמצי להקנות חורבה לאוירה, והתם אי"ז כקנין פירות, אלא היינו דהגם דהאויר בפנ"ע הוי דבר שאין בו ממש, אך החורבה כולה הויא דבר שיש בו ממש, וע"כ מצי להקנות החורבה לענין שיזכה באוירה, ה"נ הגם שהעובר בפנ"ע הוי דשלב"ל, אך הבהמה בכללותה הויא דבר שבא לעולם, וע"כ מצי להקנות הבהמה לענין שיזכה בעובר, ודו"ק.

ח] והנה כתב הרמב"ם דהמקנה לחבירו אכילת פירות דקל זה לא קנה משום דהוי דבר שאין בו ממש, וכתבו האחרונים דאיירי בשהפירות בעולם דלי"ב משום דשלב"ל, ומ"מ כל שהקנה לו אכילתם הוי זה דבר שאין בו ממש, ועיי"ש בד' הרמב"ם שכתב, דלא קנה עד שיקנה גוף אילן לאכול פירותיו, ולכאו' צ"ע, דכיון שהפירות בעולם הם, הרי לכאו' ל"מ שיקנה גוף האילן לפירותיו, אלא צריך שיקנה הפירות עצמן.

ונ' מזה, דגם כשהפירות קיימין שייך להקנות אילן לפירותיו, וזה כמש"נ בבהמה לעוברה דמהני אף שהעובר כבר קיים, אך הכא הוא מחודש טפי.

והראוני עוד בד' רשב"ם ב"ב דע"ט: דבמקדיש אילן שיש בו פירות איכא תרתי גידולי הקדש וכו', עיי"ש, והרי דגם כשהפירות כבר קיימים מצי למיתי עלה מדין גידולי הקדש, אך באמת עיי"ש בד' רבינו יונה והרשב"א שנראה דהמכוון הוא משום שה"ז יונק וגדל מן השדה אחר ההקדש, עיי"ש.