שמא יקח מן הקבוע
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / רוב וקבוע

חולין צה. שמא יקח מן הקבוע

א. מבואר זבחים עג: בבע"ח שנתערבו ניכבישנהו וניניידי גזירה שמא יקח מן הקבוע, והק' הראשונים מ"ש מט' חנויות דבנמצא הלך אחה"ר ולא גזרו שמא יקח מהקבוע.

ונחלקו הראשונים בזה ויש כמה שיטות עיקריות:

א. שיטת הר"י והרא"ש דכל תערובת שיש בה דבר חשוב ופירש חד מהם יש כאן גזירה שמא יקח מן הקבוע, ורק בחנויות התירו.

וטעם החילוק דבבע"ח האיסור אינו ניכר יש לחוש שיקח מן הקבוע, משא"כ בחנויות שהאיסור ניכר ל"ש לגזור שמא יקח דלאו ברשיעי עסקינן.

אמנם כתב הרא"ש דבלא נודע וודאי אין לאסור משום גזירה???כמו שמצאנו בנפל לים???, אבל הרשב"א בתוה"ב הביא בשם ר"י בר שמואל שאסר גם בלא נודע דכבר מאז חשיב קבוע ויש בו גזירה שמא יקח מן הקבוע.

ב. שיטת ר"ת שלא אסרו את הפורש משום שמא יקח מן הקבוע.

ומה דמבואר בזבחים שאסרו, יש שני דרכים בראשונים:

התוס' זבחים עא.,סנהדרין עט: נקטו דלדעת ר"ת דוקא בקדשים החמירו.

אמנם נתקשו מהא דטבעת של ע"ז, וברא"ש פגיה"נ כתב דצ"ל דאף בע"ז החמירו.

ובתוס' נקטו דע"כ בכל איסורין גזרינן אבל כתבו דסברת ר"ת דבבע"ח לא גזרו בשאר איסורין כיון שאפשר להתיר ע"י כבישה.

אבל הרשב"א תוה"ב ד-ב (ל.) כתב בשם השאילתות ור"ת שלא גזרו אלא בכובש בידים שמא יבוא ליקח מן הקבוע, אבל בפירש ממילא שרי, וכן דעת הרשב"א והר"ן כש"כ בב"י.

כתב הרשב"א בתוה"ב נפק"מ ביניהם בנודע טריפה במקולין בחה"ל שאינה בטלה, הרי לשיטת הר"י גם אם כבר קנה ופריש מן הרוב מ"מ יש לגזור שמא יקח מן הקבוע שהרי אינו ידוע היכן האיסור, אבל לשיטת ר"ת שרי שהרי אינו מפרישו בידים כדי לבטלו מן הקביעות כמו בבע"ח.

בטור-קי כתב דדבר חשוב שנתערב אינו בטל אף אם פרש אחד מהן אסור וזה כשיטת ר"י, ומאידך פסק שאם נמצא טריפה במקולין כל מה שלקח מקודם שרי, וזה לכאו' כשיטת ר"ת, וכבר תמה ע"ז בב"י, ובשו"ע קי-ו סתם דבע"ח ושאר דברים החשובים שפירשו ממילא מן התערובת מותרים ורק אם הפרישו במתכוין אסורין, משום דס"ל דתלי זב"ז ופסק כהרשב"א דמסיק כר"ת, ועי' ש"ך סקל"ה.

אבל כבר הביא הטור בהמשך מתשובת הרא"ש להתיר כל מה שלקחו קודם הספק, ובב"י תמה ע"ז שהרי הרא"ש פסק כהר"י, עיי"ש, וכתב הטור דס"ל להרא"ש דאף הר"י לא אסר אלא מה שפירש אחר שנודע הריעותא אבל אם קנה ואח"כ נודע הריעותא אין בו גזירה שמא יקח מן הקבוע דהא אכתי כולם בחזקת היתר הם, וכבר העירו כל הפוסקים על הב"י שאין מקום לתמיהתו על הטור שפסק כאביו הרא"ש בתשובה.

[עי' בב"ח שרצה לחלק בדעת הרשב"א בין בע"ח שאם פירשו ממילא שרי משא"כ בשאר דברים החשובים אסורים, עיי"ש ובש"ך סקל"ה].

ב. במש"כ השו"ע הדין בבע"ח ודברים החשובים שאם פירש ממילא שרי ואם במתכוין אסור, עי' בפמ"ג שפ"ד סקל"ב דקדק שלא הזכיר כאן השו"ע דשיל"מ בהדייהו [כמו בס"ז שהזכירו בנפרד], עיי"ש שצידד דבזה אף בפירש אסור דלא אזלינן בדשיל"מ בתר רובא, וע"ע שם.

ובמקו"א [בדין ביטול יבש] הבאנו מש"כ בשער"י ד-י לצדד דדשיל"מ לא חשיב כקבוע כלל שאינו מחמת חשיבות ולכך אם נוטל אחד מן התערובת שרי אף במתכוין ואין כאן קבוע, ואכ"מ.

ג. במש"כ השו"ע לאסור במפרישו במתכוין משום גזירה שמא יקח מן הקבוע, צ"ע דבכה"ג תיפו"ל משום אין מבטלין איסור לכתחילה ונאסר בדיעבד מה"ט?

ובאמת הוא קו' בגמ' זבחים עג: דמקשי ניכבשינהו וניניידי ונימא כל דפריש ומשני גזירה שמא יקח, וצ"ע תיפו"ל משום אין מבטלין איסור לכתחילה?

ובבינ"א שער הקבוע-כג תי' דמתחילה כשמכניס עדיין אינם ניתרים ואח"כ הם נדים בגרמתו ובגרמא מותר לבטל איסור לכתחילה ולא נאסר אלא בידיים כדמשמע בר"ן ע"ז, עיי"ש, ועיין בדה"ש צט-ה בביאורים מה שדן מזה לענין אמירה לעכו"ם לבטל לכתחילה.

ובבדה"ש הביא מד' הב"ח-קי שנראה דאף בגרמא נאסר, וכ"מ ברדב"ז-תתקעח.

ובמקו"א [בדין אין מבטלין] נתבאר לדון לענין הלך אחה"ר אם יש בו משום ביטול לכתחילה, וע"ע בבדה"ש ביאורים קי-ג הביא מהדברי חיים יו"ד-נג שדן במזמין סחורה מעכו"ם אם חשיב כפריש, ומשמע שם דאף לכתחילה רשאי להכניס א"ע להלך אחר הרוב ואין בזה משום ביטול לכתחילה ונקט דפליג על הבינ"א הנ"ל.

השו"ע קי-ו פסק שלא נאסר אלא במפרישו במתכוין, ובש"ך סקל"ו וט"ז סק"ו אסרו גם בפירש ממילא.

ולהלכה, בשפ"ד סקל"ו חכמ"א סג-ה דהכי נהוג אם לא בהפמ"ר, אבל מנח"כ ג-ו ובפר"ח סקכ"ו כתבו להקל בזה לגמרי.

רמ"א קיד-י אם מקצת עכו"ם מערבין יין בכבשים אזלינן בתר רובא, ובט"ז סקי"ד הק' ניחוש שמא יקח מן הקבוע, ותי' דלענין סתם יינם הקילו בו חכמים טפי ובזה סמך הרמ"א על הרשב"א שלא גזרו אלא במפריש בידים.

בנקוה"כ כתב דבפירש מאליו או לקחו עכו"ם לא גזרו כלל, ודבריו צ"ב.

במעדני אשר הביא מכמ"פ דמבואר שהקילו בזה, עי' בחק יעקב תנג-טז מה שהביא מהצ"צ ושם נראה דעת הח"י דלא חשש לגזירה שמא יקח מן הקבוע, ע"ע במ"ב תקיג-יג בשם המג"א והגר"ז, וע"ע במג"א לב-סו.

חזו"א ערלה יב-ו.

בתוה"ב (ל.) הביא קו' הר"ש על ר"ת מהא דזבחים עד. טבעת של ע"ז שנפלה למאה פירשו ארבעים למקום אחר אינה אוסרת פירשו שישים אסורין דאיסורא ברובא איתא.

וכתב רש"י וכ"מ בלשון הגמ' [עי' ב"י ד'אוסרת' משמע לאסור אחרים] דדוקא אם נתערבו הפורשים בתערובת אחרת מותרים אבל בפנ"ע לא.

ועוד איתא התם כוס של ע"ז שנתערב בכוסות ופירש אחד לריבוא ומריבוא לריבוא אסורין.

ולשיטת ר"ת צ"ע בכ"ז למה לא נתי משום פריש ממילא?

א. ברשב"א תי' קו' הר"ש דאיירי בפירש בפנינו, וכ"כ בש"ך סקנ"א בביאור ד' השו"ע.

ב. הרא"ש תי' לפי שיטתו בדעת ר"ת דבקדשים החמירו וה"נ בע"ז החמירו כקדשים, אבל מסיק שהוא דוחק.

והטעם דלא ניח"ל בתי' הרשב"א כתב בפמ"ג שפ"ד סקל"ו דס"ל כהתוס' פסחים ט: דאף פירש בפנינו שרי בקבוע דרבנן, והרשב"א פליג ע"ז.

**פירשו דרך חלוקה-**

ג. בקו' הר"ש מהא דפירשו רבעים מצאנו תי אחר בבד"ה להרא"ה (יג.) דפירשו ארבעים אין להתיר אפי' בפירש ממילא כיון שהוא דרך חלוקה לא מיקרי פרישה.

ומה"ט השיג על הרשב"א בתוה"ב שם שכתב דספק טריפה שנתערב ופירשו ארבעים מותר, ומשמע שהתיר אפי' בעינייהו, ותמה הרא"ה דא"א להתיר אלא אם נתערב באחרים.

ולכאו' היה נראה שיטת הרשב"א דלית ליה סברת הרא"ה דדרך חלוקה אין דין פריש ולשיטתו יש להתיר גם בלא נתערבו באחרים, ולכך גם בדף ל. לא רצה לתרץ כן קו' הר"ש.

אמנם במה"ב שם נראה שהרשב"א לא התיר אלא בספק טריפה בצירוף שיטת ר"ת דחשיב כס"ס.

וכבר נתחבטו האחרונים בסתירת ד' הרשב"א בכ"ד בזה, וכבר נסתפק זה בב"י ולא העלה הכרעה ברורה [ועי' בבינ"א-כח שהב"י לא היה לו ספר מה"ב].

ובט"ז סק"י נקט שלא התיר הרשב"א אלא בספק טריפה, והאריך לבאר שיטתו בפמ"ג [ויתכן דכה"ג שרי אף בפירש בפנינו כמו שמתירים בדרך חלוקה, פמ"ג], ועיי"ש מו"מ ארוך בכל לשונות הרשב"א.

וכ"נ בבינ"א-כח ובאר שהרשב"א ס"ל דלא כהרא"ה אלא דאיירי בפירש בפנינו, ובזה מחלק דהיכא דנפרשו כולם הוי קצת כנתפזרו ומהני פירש אפי' בפנינו לשיטת הרשב"א, אבל מ"מ מחמרינן מדרבנן ואין היתר אלא בתערובת אחרת ורק בספק טריפה היקל.

אבל כבר הביא בפמ"ג שם דבמה"ב (כד.) מבואר להדיא שפי' הגמ' להתיר גם בפירשו ארבעים בעודן בעין ולא נתערבו באחרים וע"כ לית ליה עיקר סברת הרא"ה דדרך חלוקה לא מיקרי פריש, וכ"נ בפר"ח סקכ"ו וכנה"ג הגב"י-ס לעיקר בדעת הרשב"א [ועי' בבינ"א מש"כ לדחות הראיה לפי דרכו].

ומה שהרשב"א נתקשה בקו' הר"ש ולא תי' דאה"נ התם מותרים גם בלא נתערבו, כתב בפר"ח דלטעמיה דר"ש קאמר שהבין שצריך עוד תערובת דוקא ע"ז כתב דאיירי בפירש בפנינו ולפי"ז אין היתר אלא בנתערבו בתערובת אחרת, אבל הרשב"א עצמו מפרש הגמ' דאה"נ מותר גם בלא תערובת נוספת מכח שיטת ר"ת ואיירי בפירש שלא בפנינו.

קי-ו, פירש ממילא מותר, ואם פירשו רובן בזא"ז הותר כ"א שיוצא.

אבל אם פירשו רוב בב"א אסור, עי' פר"ח סקכ"ח דאיסורא ברובא איתא ויסודו מסוגיא זבחים עד. דדוקא פירשו ארבעים מותרים אבל פירשו שישים אסורים.

בש"ך סקל"ד הביא לשון הרשב"א דכשיוצא מיעוט אמרינן כל דפריש מרובא פריש ואיסורא ברובא אישתאר, עפי"ז מסיק שאם פירשו מחציתן אסורין.

אבל בפרישה סקכ"ז חולק דדוקא היכא דאיסורא ברובא איתא אסור אבל במחציתם שרי.

כמו"כ בקונה אדם מחנות את רוב הבשר יחד, עי' בשפ"ד סקל"ז דאיסורא ברובא אשתאר, וכ"נ בחזו"א לז-ד, ולדעת הש"ך הנ"ל משמע דאף במחצית אסור [ועי' בדה"ש סקס"ו בקונה אדם אחד בכמה פעמים שהחזו"א היקל, ובביאורים הביא דעת ר"א חבר דדין הלך אחה"ר הוא כביטול ברוב דבעי ידיעה].

אבל בבינ"א-לב צידד להקל בזה בהפמ"ר ולית ליה האי כללא דאיסורא ברובא איתא.

כ"ז צ"ע מכללא של הרא"ה דדרך חלוקה לא אמרינן פריש, ומ"ש מכל הנך פוסקים, וכנראה לא קי"ל כהרא"ה.