המשך שני של המראי מקומות בענין כפל ודוה כשעת העמדה בדין בעזהשית
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / שלהי ב_ק - הרב אלימלך וינברג

בעזהשי"ת

**בביאור שיטות הראשונים בביאור המסקנא
'טלאים כדמעיקרא דמים כשל עכשיו'**

**שיטת התוס' בשם ר"י והרשב"א ורבינו פרץ**

**[א]: בתוס' ס"ו. ד"ה טלאים כדמעיקרא בשם ר"י** דהחילוק הוא דדינא דרב נאמר רק לגבי יוקר וזול בדמים דאזלינן בהו לגבי כפל ודו"ה כשעת העמב"ד, אבל כשנעשה שבח או כחש בגוף הפרה אזלינן אף לגבי כפל ודו"ה כשעת הגניבה, 'וטעמא דטלאים משום דא"ל תורא גנבי מינך, וה"ה כחושה והשמינה דא"ל שמינה גנבי מינך, אבל לגבי דמים אין שייך לומר יוקרא גנבי מינך', ועוד מקור כתבו 'ובלישנא דקרא נמי גוף צאן ובקר נזכרים בפסוק ודרשי' מינה שאם גנב שור לא ישלם תחתיו ה' נגידים דכתיב תחתיו משמע גוף השור, ומשום דגוף השור נזכר בפסוק להכי אמרינן טלאים כדמעיקרא', ובהמשך הדברים כתבו 'ואעפ"י שעל שעת טביחה בא דו"ה מ"מ כמו"כ שעת גניבה גרמה לו שאם אין גניבה אין טביחה ומכירה' [לכאו' בדברים הללו באו להסביר רק לגבי חיוב הנוסף של דו"ה בטביחה ומכירה, דלגבי חיוב 'כפל' של הגניבה סגי במה שביארו לעיל דא"ל 'תורא גנבי מינך' שמינה גנבי מינך' דכיון שמעשה הגניבה לא היה ביותר משיעור הפרה הכחושה אין לחייבו בכפל כשיעור ההשמנה שנעשה אחר הגניבה, אלא דבחיוב דו"ה הנוסף בטביחה ומכירה שע"ז מעשה הטו"מ הוא המחייבו ואז כבר שמינה היתה, וע"ז הוצרכו להוסיף ביאור דמ"מ אף מעשה הגניבה הוא הגורם לחיוב זה שאם אין גניבה אין טו"מ ולהכי א"א לחייבו בחיוב דו"ה על יותר ממה שהיה בשעת הגניבה].

ועי' **ברמב"ן במלחמות ה' פ' הגוזל עצים דף ל"ד. מדפי הרי"ף** שפירש ג"כ דהסברא דקאמר רבי חנינא **בדף ס"ה:** אטו תורא גנבי מינך דיכרא גנבי מינך הוא סברא למעטו מחיוב כפל ודו"ה שלא יחול בזה דינא דרב דאזלינן בהו כשעת העמב"ד 'כיון שנשתנה שנוי במקצת, אעפ"י שאין אותו שנוי קונה והדרא בעיניה, מ"מ תשלום כפל ג' וד' לא משלם אההוא שבחא כיון שנשתנה ולא הוי התם בשעת גניבה, וכיון דלא מחייב עליה אגניבה לא משלם אטביחה', והוא כד' התוס' הנ"ל בשם ר"י, דאין לחייב על התוספת בכפל משום שלא היה תוספת זו בשעת גניבה, וממילא גם אין לחייב אטביחה 'דכל דלא מחייב עליה אגניבה לא משלם אטביחה', [אלא שלדינא סובר הרמב"ן שם דר' אלעאי פליג אר' חנינא וסובר דבנתפטמה באופן שאין הפיטום נחשב 'שנוי' לקנות על ידו למ"ד שנוי קונה ג"כ אינו ממעט משיעור התשלומין של כפל ודו"ה כשעת העמב"ד].

וכשיטת התוס' בשם ר"י כן הוא שיטת **הרשב"א בדף ס"ו. בד"ה טלאים כדמעיקרא והתוס' רי"ד שם בד"ה אמר רבא ותוס' רבינו פרץ שם ד"ה טלאים כדמעיקרא ובשטמ"ק שם בשם תלמידי ר"פ**

**[ב]:** עוד כתבו התוס' בהמשך דבריהם 'אבל דמים שכל עיקרם תלוי בשומת ב"ד וגם אין נזכרים בפסוק סברא הוא דמוקמינן בהו אחייה לקרן דוקא כעין שגנב ולא כפל ודו"ה אלא כשעת העמב"ד שב"ד שמין באותה שעה', ולכאורה הוא סברא נוספת לחלק בין שנוי בגוף הבהמה לשנוי בשווי הדמים, דדינא דרב דכשעת העמדה בדין שייך רק לגבי דבר התלוי בשומת ב"ד שנעשית בשעת העמב"ד, וזה שייך רק לגבי שווי הדמים עצמם שהוא תלוי בשומת ב"ד ולא בשנוי בגוף הבהמה שאינו תלוי בשומת ב"ד, ועי' **בתוס' רבינו פרץ בד"ה טלאים כדמעיקרא ובשיטמ"ק בשם תלמידי הר"פ בד"ה טלאים**  מה שביארו מתחילה לפי שיטת רש"י ומה שביארו אח"כ לפי שיטת ר"י, ומתחילה לפי שיטת רש"י כתבו דשני הסברות שכתבו א. דשעת הגניבה היא ג"כ שעת החיוב על הטו"מ, ב. דהדמים תלויים בשומת ב"ד 'תרי טעמי נינהו' - מלבד הדיוק מהפסוק -, אך בהמשך דבריהם כשביארו דעת ר"י ציינו לדבריהם לעיל בדעת רש"י וכתבו עוד 'מיהו חילוק זה לא הוי רק היכא דנשתנית גוף הבהמה דהתם שייך למימר דמשלם כדמעיקרא כדפירשתי, אבל לענין יוקרא וזולא אין לחלק דלעולם משלם כשעת העמב"ד, דהא לעולם תלוי בשומת ב"ד' גם כשמשלם בהמות, וטעמא אחרינא נמי דנזכרים בפסוק ל"ש גבי בהמות', ומשמע מסוף דבריו דיש 'סברא אחת' לחלק מלבד הדיוק מהפסוק, דלא כמ"ש מתחילה ד'תרי טעמי נינהו' מלבד הדיוק מהפסוק.

**[ג]:** והנה לכאו' לפי סברא האחרונה שכ' התוס' דבדמים שתלויים ב'שומת ב"ד' אזלינן בתר שעת העמב"ד שהוא שעת השומא, מתבאר לפי"ז דהוא הדין אם נעשה שנוי במחיר אחר שכבר אין הבהמה בעולם ג"כ אזלינן בתר השווי בשעת העמדה בדין, שהרי שומת ב"ד שנעשית בשעת העמב"ד אינה תלויה אם הבהמה אז בעולם או לא, וכ"כ **בחזון איש חו"מ ב"ק סימן ז' סק"ג בד"ה בבהגר"א ובד"ה כ' ביש"ש,** וביאר דגדר דינא ד'כשעת העמדה בדין' ענינו הוא דלענין כפל ודו"ה קבעה התורה ד'לפי מידה משלם' ולא לפי דמים כדין הקרן, [וכמו לגבי תשלומי תורה **בפסחים ל"ב.** דאי אזלינן בהו 'לפי מדה' הדבר תלוי כפי השווי בשעת התשלומין אעפ"י שהתרומה כבר נאכלה ואינה יותר בעולם], וכד' החזו"א משמע בהדיא **בתוס' רי"ד בדף ס"ו. בד"ה אמר רבא** שהעלה כשיטת ר"י לחלק בין שנוי בגוף הבהמה ובין יוקר וזול בדמים, וכ' בתוך דבריו 'ורב נמי דאמר תשלומי כפל ותשלומי דו,ה כהשתא לא אמרו כגון שהוקרה הגניבה בדמים, **'שהרי איל גנב ואם הוקיר ברשות בעלים הוקיר הילכך משלם לו ד' אילים או דמי ד' אילים כהשתא',** ומשמעות דבריו כהחזו"א, דלענין כפל ודו"ה חיובו הוא כפי החפצא והמדה של מה שגנב ולא כפי הדמים, ודו"ק היטיב.

אכן **בים של שלמה בפירקין סוף סימן ג'** העלה דכיון דהדבר תלוי 'בשומת ב"ד' לא שייכא שומא אלא כשהבהמה קיימת בעולם, ואפילו אם כבר קנה אותה הגזלן בשנוי שייכא בה 'שומת ב"ד' לענין הכפל לדעת כמה ישלם הגנב, 'אבל אם נאבדה או נכלה מן העולם קודם העמב"ד, אף שנתייקרו כל הבהמות או כל הכלים אין שמין אלא כמו שהיתה שוה בסוף הכליון, דאחר שנאבדה מהעולם אין נופל עליו יוקרא וזולא כיון דליתיה קמן', **ובחזון איש שם השיג על דבריו וכתב** וחידושו של המהרש"ל ז"ל משנה כל צורת ההלכה של שעת העמב"ד, וברוב המקרים יהיה הדין להיפוך, ואיך לא הזכירוהו בגמרא'.

והנה לכאו' כשיטת היש"ש כתב גם **בחידושי רבינו חיים הלוי פ"א מגניבה הט"ו** בדעת **הרמב"ם שם בהלכה י"ד** 'דהא דתשלומי כפל ותשלומי דו"ה כשעת העמב"ד היינו דוקא כשהגניבה בעין, משום דדין זולא הרי צריכין אנו לדון בגוף הגניבה ולא שייך זאת אלא כשהגניבה בעין דאז אמרינן דכיון שהוזלה ע"כ לא מתחייב רק כפי שווי הגניבה בשעת העמב"ד, משא"כ כשאין הגניבה בעין ל"ש לדון ביה דין הוזלה כיון דאין כאן דבר שתחול ביה זולא כלל, וממילא דקיימא כדינה שמקודם ודיינינן בה כשוויה דמקודם', והוא לכאורה ממש כד' היש"ש הנ"ל, ועיי"ש בהמשך דבריו שייחס סברא זו לדברי **הרא"ש בפ' מרובה סימן ב'** [כוונתו למה שחילק הרא"ש שם דלגבי כפל שעת העמב"ד הוא כפשוטו ולגבי דו"ה אזלינן בתר שעת טביחה, ומפרש הגר"ח את דבריו דבין לגבי כפל ובין לגבי דו"ה אין ליליך אלא בתר השעה שהיא בעולם והיא של נגנב, ובד' הרא"ש יש לדון הרבה בכוונת דבריו וביאור הגר"ח בדבריו הוא מחודש וית' להלן בעזהשי"ת בהרחבה בשי' הרא"ש].

אמנם באמת יש חילוק יסודי בין שיטת היש"ש לבין דברי הגר"ח, דבד' היש"ש שם מפורש דכל שהגניבה בעולם אזלינן בתר זולא דידה אף כשכבר קנאה הגנב בשנוי, דכיון שמ"מ היא בעולם שייכא בה שומא למיזל בתר שומתה דשעת העמב"ד, ואילו בד' הגר"ח שם דהיכא שקנאה הגנב בשנוי הוי כליתא לגניבה בעין דלא אזלינן בתר זולא דידה עיישה"ט, ולכאו' הוא גם שנוי יסודי בעיקר הגדר והסברא ודו"ק היטיב.

ולסיכום יש ג' דרכיםבביאור דינא דרב דכפל ודו"ה כשעת העמב"ד לשיטת התוס' בשם ר"י דנאמר כן דוקא לגבי יוקרא וזולא דאז הוא שומת ב"ד, א. דעת **החזו"א הנ"ל** דהביאור דנתחדש דלגבי כפל ודו"ה 'בתר מדה אזלינן' ולא 'בתר דמים' כמו הקרן, וכדבריו מבואר בד' **התוס' רי"ד הנ"ל,** ב. דעת **היש"ש הנ"ל** דאזלינן בתר השעה האחרונה שהגניבה בעולם כפי שומתה בדמים אז בב"ד, ואם היא בעולם אעפ"י שכבר קנאה הגנב בשנוי מ"מ אזלינן בתר שומתה בשעת העמב"ד, אבל אחר שכבר אינה בעולם ולא שייך יותר לשומה בעינה לא אזלינן בתר היוקרא וזולא הנעשה כשכבר אינה בעין, ג. דעת הגר"ח דאזלינן דוקא בתר יוקרא וזולא הנעשית בעוד שהיא בעינה וגם היא שייכת לנגנב, דאז שייך שיחול בה הזולא להפקיע חיוב הגנב שיהיה רק כשעת העמב"ד, אבל כשכבר אינה בעולם או אפילו היא בעולם אבל כבר קנאה הגנב בשנוי לא אזלינן בתר היוקרא וזולא שנעשו כשכבר אינה של נגנב.

**[ד]:** והנה בעיקר שיטת התוס' בשם ר"י והראשונים ההולכים בשיטתו, דלגבי פיטום הנעשה אחר הגניבה אין לחייבו כדהשתא משום דקא"ל 'שמינה גנבי מינך כחושה גנבי מינך', חולק על דבריהם **הרמב"ן במלחמות הנ"ל** וכתב דאמנם כן סבר ר' חנינא **בדף ס"ה:** לגבי טלה ונעשה איל, דאע"ג דלשיטתו אינו נחשב שנוי לקנות על ידו, מ"מ אינו משלם כפל ודו"ה אלא כעין שגנב, משום דא"ל 'תורא גנבי מינך דיכרא גנבי מינך', אבל ר' אילעא הרי חולק עליו והקשה על דבריו דאי ס"ד לא קני בכה"ג בשנוי א"כ לישלם כי השתא, ועל טענת ר' חנינא הנ"ל השיבו ר' אילעא 'רחמנא ניצלן מהאי דעתא', וכיון דאנן קיי"ל כר' אילעא לענין טלה ונעשה איל דהוי שנוי לקנות על ידו, לכאו' קיי"ל נמי כוותיה לדחות הטענה של ר' חנינא דאף היכא שלא קנה בשנוי אינו משלם כפל ודו"ה על השבח והפיטום, ועי' **ביש"ש בפירקין סימן ד'** שהק' כן על התוס' דמנ"ל דלא קיי"ל כר' אילעא אף בהא דלא אמרינן הסברא דאטו תורא גנבי מינך בשנוי שאינו קונה, [ועי' **בפלפולא חריפתא על הרא"ש בפירקין סימן ב' [אות ו']** שכ' דר' אילעא לא פליג אדר"ח בהך סברא דאטו תורא גנבי מינך, ודבריו תמוהים מאוד דהרי על סברא זו אמר ר' אילעא 'רחמנא ניצלן מהאי דעתא'], ועי' **בחידושי הגרעק"א בדף ס"ו.** [מש"כ שני מהלכים בביאור השנוי של הקו' בדף ס"ה: על רבי חנינא מהקו' בדף ס"ו. אדרב] שלכאו' לפי דבריו עולה ישוב לקו' זו.

והנה **בתוס' רבינו פרץ בדף ס"ה. בד"ה מה לי קטלא כולה וכן בשיטמ"ק שם בשם תלמידי הר"פ** מבארים דהא דמשנינן על הברייתא דכחושה והשמינה משלם כעין שגנב ולא כשעת העמב"ד דהוא מחמת הסברא דמ"ל קטלה כולה הוא אף בשנוי דממילא ואף בשנוי כזה שאינו מועיל לקנות בו אמרינן הסברא דאטו כחושה גנבי מינך שמינה גנבי מינך, ודימו לסברת ר' חנינא שאמר כן בטלה ונעשה איל, ואף על דבריהם ק' כנ"ל דהא ר' אילעא נחלק על ר"ח בענין זה, וכבר עמדו ע"ז **בתוס' רבינו פרץ בדף ס"ה: בד"ה משום דא"ל תורא גנבי מינך וכן בשיטמ"ק שם בשם תלמידי הר"פ** ותירצו 'ושמא ההיא דלעיל חשיב ליה טפי שנוי גבי הך סברא דמבעי ליה לשלומי כעין שגנב מהך שנוי דהכא לפ"ד המקשה דלא חשיב ליה שנוי לקנותו', והדברים צריכים ביאור.

**[ה]:** והנה **בתוס' ס"ו. הנ"ל בשם ר"י** כתבו בבי' התירוץ דטלאים כדמעיקרא, דבכחושה והשמינה 'או איפכא' משלם כפל ודו"ה כעין שגנב ולא כשעת העמב"ד משום דא"ל 'שמינה גנבי מינך כחושה גנבי מינך', ומבואר בד' התוס', דאף לגבי 'שמינה והכחישה' נמי אמרינן דמשלם כפל ודו"ה כעין שגנב ולא כשעת העמב"ד מכוח הך סברא דאטו כחושה גנבי מינך שמינה גנבי מינך, ועי' **בקובץ שיעורים ב"ק אות כ"ג** שהק' ע"ד התוס', דבכה"ג דבשעת טביחה הכחישה ממה שהיתה בשעת גניבה אמאי נחייבו על החלק שכחשה עבור הטביחה, דנהי דבעינן גם גניבה כדי לחייבו על הטביחה אבל טביחה הרי ודאי בעינן כדי לחייב על הטביחה ועל החלק שכחשה הרי לא היה מעשה טביחה, ואפשר לדחוק דמש"כ התוס' 'וכן איפכא' קאי רק על 'תשלומי כפל' התלויים בגניבה לחודה, אבל על תשלומי דו"ה התלויים גם בטביחה באמת לא ישלם על החלק שהוכחש בטביחה, וכן נראה שהבין בדבריהם **בחזו"א חו"מ ב"ק סימן ז' סק"ג בד"ה ונראה,** אכן בלשון התוס' הוא דוחק גדול, שהרי מיניה וביה שכ' התוס' 'או איפכא' כתבו 'לשלם כפל נמי וכן דו"ה כדמעיקרא', ומבואר בהדיא דמש"כ 'וכן דו"ה' קאי נמי על 'וכן איפכא' דהיינו שמינה והכחישה, ובאמת מפורשים הדברים **בתוס' רבינו פרץ בדף ס"ה. בד"ה מה לי קטלא כולה ובשיטמ"ק שם בשם תלמידי הר"פ** שכתבו בביאור הברייתא דבשמינה והכחישה משלם תשלומי כפל 'ותשלומי דו"ה' כעין שגנב דהוא מכוח הסברא דאטו כחושה גנבי מינך שמינה גנבי מינך, והרי בהדיא דאף לגבי תשלומי דו"ה אזלינן בתר פיטומה דשעת הגניבה ולא בתר כחשה דשעת הטביחה, והדברים צע"ג מסברא כנ"ל.

ועיין **בחידושי תלמיד הרשב"א בדף ס"ה:** שכתב 'והיכא דהיתה כחושה והשמינה משלם כדמעיקרא משום דא"ל כחושה גנביממינך שמינה לא גנבי מינך, ואם כחשה משלם קרן כדמעיקרא ודו"ה כדהשתא', הנה מפורש בדבריו שחולק על התוס' ורבינו פרץ וסובר דבשמינה והכחישה לא אזלינן כדמעיקרא אלא כדהשתא, אבל בדבריו מפורש דאף לגבי 'כפל' לא אזלינן כדמעיקרא כיון שהכחישה עכשיו, ולכאורה לפירוש ר"י בהא דטלאים כדמעיקרא 'לגבי הכפל' ודאי ראוי לדון כפי שעת הגניבה גם בשמינה והכחישה ודו"ק.

**שיטת הרי"ף [לביאור הרמב"ן במלחמות והרא"ש]**

**שיטת רבינו תם**

**שיטת רש"י [ורבינו יהונתן בדעת הרי"ף]**

**שיטת הראב"ד**

**שיטת הרא"ש**

**שיטת הרמב"ם**

**שיטת הטור**