חזקות רוב ושחיטה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

ל' תשרי ע"ז

דף מס' 1

**ט' א' - הטבח צריך שיבדוק בסימנים,** הראבי"ה בסימן אלף פ"א כתב דצריך לבדוק ג"כ שלא יהיו הסימנים עקורים, ואם לא בדק אסורה באכילה, וכ"כ הרמב"ן בשם י"א, וכ"כ הר"ן בשם הבה"ג.

אך הרמב"ן כתב דא"צ לבדוק שלא נתעקרו הסימנים, שהרי בחזקת חי' היתה עומדת, ואין אנו צריכין אלא לידע במה נשחטה שמא לא נשחטו אלא מיעוט סימנים או שמא הגרים, אבל לעיקור אין חוששין, וכתב דמ"מ לכתחילה שפיר דמי לבדוק כל ספיקותי', עכ"ד, ונתחדש בזה, דאף דכל שנעקרו הסימנים אין השחיטה מועלת לה והויא נבילה, וכמש"כ הרמב"ן בהמשך דבריו, מ"מ א"צ לבדוק מחשש עיקור, והרא"ש בסימן י"ד כתב, דהוא משום דסמכינן בזה על רוב, כמו בכל טריפות דסומכין על רוב.

והרא"ש בתשו' כלל כ' סימן י"ג הוסיף לפרש, דאף דבהמה בחיי' בחזקת שאינה זבוחה עומדת, היינו לענין הספק שמא לא שחט רוב הסימנים, דלענין זה הויא בחזקת שאינה זבוחה, דאף אם הוליך והביא במקום סימנים לא יצאה מחזקת שאינה זבוחה, עד שידע שנחתכו רוב הסימנים, אבל אם ברור לו שנחתכו הסימנים כראוי, נפקא מחזקת שאינה זבוחה וה"ה בחזקת היתר, - והר"ן כתב דהוא משום דבהמה בחיי' לאו בחזקת שנעקרו סימני' קיימא, וכ"כ הש"ך בסימן כ"ה סק"ב.

אך הב"ח בסימן כ"ה הק' ע"ד הרא"ש, דזה ניחא לדעת רש"י דעיקור סימנים מהלחי הוא מכלל טריפות ודינו כשאר י"ח טריפות, אך לדעת הבה"ג ודעימי' שהשמוטה היא ג"כ מהלכות שחיטה ואינה טריפה, אשר כ"ה דעת הרא"ש גופי' בסימן י"ג, א"כ א"כ עדיין היא בחזקת שאינה זבוחה כ"ז שלא נודע לנו ששחט בסימנין שאינן עקורין, ועיי"ש במשה"ק עוד בזה, וכעי"ז הק' הפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ה סק"ב דמ"ט סמכינן על רוב סימנים אינם עקורים, ולא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, ועיי"ש מש"כ בזה.

ובגל' הגרע"א יו"ד סימן א' ס"א כתב לפרש בזה, דרק אם הספק הוא נעשה מעשה השחיטה הויא בחזקת שאינה זבוחה, ומשא"כ בחשש עיקור, דודאי נעשה מעשה השחיטה, לא מיקרי איתחזק איסורא, דאדרבה היתה בחזקת שאינה שמוטה ושאם ישחטו בדיני שחיטות תהא מותרת, ועד"ז כתב החוו"ד בבית הספק סקכ"ז, ובזה מבו' טעם מש"כ הרמב"ן דצריך לבדוק מחשש הגרמה, ול"ד להא דא"צ לבדוק מחשש עיקור, אך בד' הט"ז בסימן כ"ה סק"ב משמע דהוא משום דלענין חשש הגרמה ליכא רוב דלא הגרים, ומשא"כ לענין עיקור איכא רוב סימנים דאינם עקורים.

**ר"א וכו' אמר טריפה ואסורה באכילה,** התוס' כתבו דמשום דרוב פעמים שוחט שפיר ושריא מדאורייתא לא החמירו לעשות נבילה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א,[[1]](#footnote-2) ומבו' דכל דליכא רוב, מודה ר"א דהיא מטמאה, וצ"ע שהרי בגמ' מפרשינן דר"א ס"ל דבחזקת טומאה לא אמרינן, וא"כ מ"ט אם ליכא רוב ה"ה מטמאה, - ומצינו בזה ב' דרכים, דהמהר"ם בדרך בתרא כתב דהיינו, דאף דל"ה בחזקת טומאה, מ"מ הי' בדין שתטמא מספק, ומבו' לפ"ז דלא אמרינן דכיון דמחיים אינה מטמאה, ה"ה עומדת בחזקת טהרה, ונת' להלן, - אך הראש יוסף והנחל"ד כתבו דהוא משום דכיון שהוכרע לגבי האיסור דהיא נבילה, ממילא דאף מטמאה היא במשא, וכ"נ בד' המהר"ם בדרך קמא, וכ"כ הש"ש בש"ד פ"ג.

אך המרדכי בסימן תקע"ח כתב דהא דהיא אסורה באכילה ולא אזלינן בתר רובא דרוב העולם שוחטין רוב הסימנים, הוא משום דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, ועוד, דאינו מבורר זה הרוב, ולטעמא בתרא נמצא דהא דהיא אסורה באכילה הוא מדאורייתא, דליכא רוב דשוחטין רוב הסימנים, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל כ' סימן י"ד דליכא רוב דהשוחטין שוחטין את רוב הסימנים, וכ"כ בשטמ"ק בדעת רש"י דהא דהיא אסורה באכילה הוא מדאורייתא, - ולפי דבריהם מבו' דדעת ר"א היא, דאף דמדאורייתא היא אסורה באכילה מכח החזקת איסור, מ"מ לענין טומאה דליכא חזקה, אינה מטמאה, - וצ"ע דמ"מ מ"ט אינה מטמאה מספק, וצ"ל דהוא משום דבהמה בחיי' הויא בחזקת טהרה, וכ"כ בעונג יו"ט סימן פ"א ד"ה ולכאו' יש, ועיי"ש שכתב בדעת התוס' והרשב"א דפליגי ע"ז, וס"ל דל"ש בזה חזקת טהרה, כיון דמחיים לא שייך בה טומאה כלל, וכ"כ בגל' הגרע"א יו"ד סימן כ"ה.[[2]](#footnote-3)

והרמב"ם בפ"א משחיטה הי"ב כתב דאם לא בדק וכו' ה"ז נבילה, ובתבו"ש סימן כ"ה סק"ג כתב לדקדק מדבריו דהא דהויא נבילה הוא מדאורייתא וכד' המרדכי, ואך דבדעת הרמב"ם י"ל דכ"ז הוא רק לפ"מ דקי"ל כמ"ד דמטמאה במשא, אך למ"ד דאינה מטמאה במשא, אף אינה אסורה באכילה אלא מדרבנן, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קס"ב, (והפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה השורש הד' ד"ה דע, נסתפק כן גם בד' התוס' דכל מש"כ דאין איסורו אלא מדרבנן הוא רק למ"ד דאינה מטמאה במשא).

**במתניתא תנא נבילה ומטמאה במשא וכו', בחזקת איסור קיימא והשתא מתה היא,** הרשב"א כתב דהוא משום דעד השתא באיסור חי' קיימא והשתא מתה וחי' שמתה נבלה היא, מספק אתה בא להוציא מידי טומאתה אל תוציאנה, ובגל' הגרע"א יו"ד סימן כ"ה כתב לפרש לדבריו, דגם לענין טומאה הוי קצת חזקת איסור, כיון דמתה לפניך, וכל חי' שמתה מטמאה, ומספק אתה בא להוציאה מידי טומאתה לא תוציאנה, ובסימן כ"ז הוסיף לפרש דהיינו, דכיון דכל שמתה בלא תיקון ה"ה מטמאה, הרי דכל דמספק"ל אם נעשה בה התיקון, אמרינן דלא תוציאנה מספק,[[3]](#footnote-4) וכ"נ להדיא בד' הרא"ה שהובאו בשטמ"ק, עיי"ש, אך עי' בשערי ישר ש"ב פ"ו ובאחיעזר ח"ב סימן ב' סק"ד שפקפקו בד' הגרע"א במכוון ד' הרשב"א, ועי' עוד באבי עזרי פ"א משחיטה הי"ג מש"כ בד' הרשב"א, ויתבאר בעזה"י עוד בזה להלן בד' הרשב"א ביבמות ל' ב'.

והגרע"א בסימן כ"ה שם כתב לפרש עוד, דטעמא דמ"ד דהיא מטמאה במשא, הוא משום דכיון דלענין איסור אכילה אנו דנין מכח החזקה דלא נשחטה. ממילא מטמאה כדין נבילה. דלאסרו באכילה ושלא לטמא הוי תרתי דסתרי, וכ"כ הש"ש ש"ד פ"ג, ובד' הש"ש שם מבו' דמעיקר הדין הוא כן דהחזקה שעל האיסור מהניא גם לגבי הטומאה, (ועיי"ש במש"כ לפרש דל"ד למש"כ הפר"ח בדין בהמה שפירשה מקצתה, דהמקצת שפירש מותר משום רוב והמקצת שלא פירש אסור, ועמש"כ בזה בשערי ישר ש"ב פ"ו, ובזכרון שמואל סימן ע"א, ועי' עוד בזה בברכ"ש כתובות סימן ל"ז), אך הגרע"א שם כתב בדעת הרמב"ם דהוא דין דרבנן, וכ"ה בתו"ד הפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ד סקכ"ז.

והגר"ז בסימן כ"ה סק"ב כתב בתו"ד דהא דהכא הויא נבילה הוא משום דמוקמינן הסימנים בחזקתם שלא נחתכו רובן, וכתב דמה"ט הוא דהוי הכא ודאי נבילה, ול"ד לכל ספק בשחיטה דדעת הרמב"ם דאינו אלא ספק נבילה, ועי' גם בביה"ל ח"ב סימן כ"א סק"ו ובאחיעזר ח"ב סימן ב' סוסק"ד שדנו לפרש כן, ועיי"ש באחיעזר שהק' דא"כ מ"ט דמ"ד דאינה מטמאה במשא, הרי איכא חזקה אף לענין טומאה, - אך הביה"ל שם בסימן כ"ב סק"ז כתב דאין להעמיד על חזקת הגוף שלא נשחטו הסימנים, דכבר אבד החזקת הגוף, כיון שהתחיל לשחוט ולחתוך הסימנים, ודמי לנפל גל על האדם דהוא בספק חי, דע"י נפילת הגל אבד חזקתו, וכעי"ז כתב בשערי ישר ש"ב פ"ו בתו"ד.

הרמב"ם בפ"א משחיטה הי"ב כתב דאם לא בדק וכו' ה"ז נבילה, והרדב"ז והכס"מ כתבו בדעתו שפסק כמ"ד דנבילה ומטמאה במשא, אך בתבו"ש סימן כ"ה סק"ג כתב דהרמב"ם לא הכריע בפלוגתא זו, ומש"כ דה"ז נבילה, הוא משום דאיסור האכילה הוא משום נבילה, והסכימו לזה הפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה השורש הד' ד"ה דע והגרע"א בגליון סימן כ"ה.

ובעיקר מש"כ התבו"ש דודאי דהאיסור הכא הוא משום נבילה, ומה שאמרו טריפה, הוא משום דאינה מטמאה במשא, צ"ע בזה במש"כ בשבה"ל הל' בהמה שנשחטה ולא נבדקה סימן כ"ז, להוכיח מד' ר"א דטריפה ואסורה באכילה, דמחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור טריפה, עיי"ש, וצ"ע.

באו"ז סימן תנ"ח הביא מש"כ הר"א מטו"ל בשם ר"י, דאם נתערב עוף שלא בדק בסימנים עם שאר עופות, ה"ז מותר משום ספק ספיקא, ועיי"ש שתמה טובא ע"ז, דאין כאן ספק ספיקא כלל, דכיון דלא בדק בסימנים נבילה גמורה היא וה"ה אסורה בודאי.

ובתבו"ש סימן כ"ה סק"ג כתב לדקדק מל' הרמב"ם בפ"א משחיטה הי"ב, דכל שלא בדק בסימנים ה"ה נבילה גמורה מדאורייתא, דלא ס"ל דרוב פעמים שוחט שפיר, אלא הוי ספק שקול, ומוקמינן לה בחזקת איסור והויא ודאי נבילה, וצ"ע במש"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן קס"ב בתו"ד דהרמב"ם כתב דהויא ספק נבילה דאורייתא, - והפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה ד"ה ובהיות כן הק', דמ"ש משאר ספיקות בשחיטה שכתב הרמב"ם בכ"ד דהוי ספק נבילה, ועמש"כ בזה בשפ"ד סימן י"ח סק"א, - והגר"ז בסימן כ"ה סק"ב כתב דהוא משום דהכא איכא חזקת הסימנים שלא נחתכו רובם, וכעי"ז כתב באחיעזר ח"ב סימן ב' סק"ח, - ועמש"כ עוד בזה בביה"ל ח"ב סימן כ"ב סק"ז ובאחיעזר שם סק"ב.

בתבו"ש שם כתב דנפ"מ בפלוגתת הרמב"ם והתוס' אם הא דהויא נבילה הוא מדאורייתא או מדרבנן, הוא לענין אותו ואת בנו, דלדעת הרמב"ם לי"ב משום אותו ואת בנו, ולדעת התוס' יש בזה משום אותו ואת בנו,[[4]](#footnote-5) וכן נפ"מ לענין כיסוי הדם, עכ"ד, והפמ"ג שם בשפ"ד סוסק"א הק', דלמש"כ התבו"ש שם דקי"ל דאינה מטמאה במשא, הוי שחיטה לענין אותו ואת בנו,[[5]](#footnote-6) ובאחיעזר ח"ב סימן ז' סוסק"ד כתב בדעת התבו"ש, דכיון דלענין איסור אנו דנים שהיא נבילה ודאית ונשחטה בפסול, ולצד זה גם היא מטמאה, הרי דהגם דלענין טומאה אינה מטמאה משום דכשאנו דנים לענין טומאה בחזקת טומאה לא אמרינן, ע"כ לי"ב משום אוא"ב.

ואמנם הנה התוס' לקמן פ"ו א' כתבו בדין חש"ו ששחטו, דאם מחצה מעשיהן מתוקנים ומחצה מעשיהן מקולקלין, סמוך פלגא דמקולקלין לחזקת איסור וכו' ומותר לשחוט אחריהן, וגם יתחייבו על שחיטתן משום נבילה, עכ"ד, ומבו' דמהני החזקת איסור גם לענין להתיר לשחוט אחריהם, וכמש"כ התבו"ש, - אך י"ל דהתוס' לטעמייהו אזלי, דס"ל דמדינא אם מהניא החזקה לאסרה, אף היא מטמאה במשא, לדעת רוב רבוותא דמכוון התוס' הוא דהכרעת החזקה מהניא אף לגבי טומאה, ורק משום דרוב שוחטין שפיר ומדינא אף אינה אסורה, הוא דאינה מטמאה במשא, וע"כ התם דהבהמה אסורה מדינא משום חזקת איסור, אף היא מטמאה במשא, וע"כ אף מותר לשחוט אחריהן, וע"כ גם לוקין על שחיטתן משום נבילה, אף דלענין זה ליכא להחזקת איסור, עכ"פ לדעת התוס' בביצה דהא דבחזקת איסור עומדת הוא איסור אינו זבוח, ונת' בדף מס' 2.

אך לכאו' גם מסוגיית הגמ' לקמן שם מוכח דמהני החזקת איסור גם לענין להתיר לשחוט אחריהם, וזה מהא דפריך דלר"מ דחייש למיעוטא, אף אם מיעוט מעשיהן מקולקלין יהא מותר לשחוט אחריהן, משום דסמוך מיעוטא לחזקה, והרי דהחזקה מהניא גם לענין לשחוט אחריהן,[[6]](#footnote-7) וצע"ג, - שו"ר בש"ש ש"ג פט"ו שהביא פלוגתת האחרונים בדין ספק בשחיטה אם חייב בכיסוי הדם, ועיי"ש מש"כ לדון מסוגיית הגמ' לקמן שם, וכן האריכו בזה עוד מן האחרונים, וצ"ע בדבריהם.

בגל' הגרע"א סימן כ"ה נסתפק בדין חלב של בהמה זו שלא בדק בסימנים, אם יש לאסרו משום חלב נבילה, ועיי"ש במש"כ בזה באורך.

ה' מרחשון ע"ז

דף מס' 2

**ט' ב' - בהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה,** בפירש"י כתב כתב דהוא בחזקת איסור אבר מן החי, וכ"כ הרי"ף, וכ"כ הרמב"ן וש"ר ביבמות ל' ב', וכ"ה מוכרח לדעת הריצב"א שהביאו התוס' בשבועות כ"ד א' דליכא איסור אינו זבוח, וכ"כ בגל' הגרע"א יו"ד סימן כ"ז לדעתו, - אך התוס' בביצה כ"ה א' נחלקו ע"ז, דהרי כיון שראינו שמתה לא שייך בה איסור אבמה"ח, וכבר ל"ה בחזקת איסור, וכתבו דהא דבחזקת איסור עומדת הוא איסור שאינו זבוח,[[7]](#footnote-8) ועמש"כ בזה הרשב"א בסוגיין, ובדבריו מבו' דגם בעוף איסור לאיסור אינו זבוח, ועי' פמ"ג בפתיחה להל' שחיטה סוף השורש הב', מש"כ לדון בזה, ונת' להלן, - ועמש"נ להלן אם לדעת רש"י ודעימי' אף מחזיקין מאיסור אבר מן החי לאיסור טריפה, ועי' בשטמ"ק בתו"ד דמשמע דאין מחזיקין אלא מאיסור אבמה"ח לאיסור נבילה, עיי"ש.

בתבו"ש סימן כ"ה סק"ג כתב נפ"מ בפלוגתת רש"י ותוס', אם לוקין ע"ז משום נבילה, דלדעת רש"י דמחזיקין מאיסור לאיסור, אף לוקין ע"ז משום נבילה, אך לדעת התוס' דאין מחזיקין מאיסור לאיסור, והא דהויא בחזקת איסור הוא בחזקת איסור שאינו זבוח, אין לוקין ע"ז, דלענין איסור נבילה, ל"ה בחזקת איסור, וכ"כ הפמ"ג בפתיחה שורש ד' ד"ה ודע.

אך בגל' הגרע"א לתבו"ש שנד' בתשו' חדשות יו"ד סימן ט"ו, והועתק בגל' הרמב"ם פ"א משחיטה הי"ב, נחלק ע"ז, וכתב דאף לדעת רש"י אין לוקין משום נבילה, דכל הא דמחזיקין מאיסור לאיסור, היינו רק לענין לאסור באכילה, אך לענין ללקות ביחוד משום לאו נבילה, לא הוחזקה, וזה מתפרש ע"ד מש"כ האחרונים דאף למ"ד דאיסורין מבטלין זא"ז, היינו רק לענין ללקות ע"ז, אך לענין איסורא אין מבטלין זא"ז, והיינו משום דללקות ע"ז בעינן לשם הלאו המסוים, ובזה מבטלין האיסורין זא"ז, ומשא"כ לענין איסורא,[[8]](#footnote-9) - וצ"ע שלא הביאו לד' התוס' המפורשים לקמן פ"ו א', דבחש"ו ששחטו, אם מחצה מעשיהן מקולקלים, כיון דהויא הבהמה בחזקת איסור, לוקין על שחיטתן משום נבילה, וי"ל דהתוס' לטעמייהו דמדינא מהני החזקה אף לגבי טומאת משא, ונת' בזה לעיל בדף מס' 1.

בש"ש ש"ה פ"ו כתב לחדש, דלעולם אף לדעת רש"י אין מחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור נבילה, והא דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת, היינו דכיון שהיא אסורה משום אבמה"ח, לי"ב חזקת היתר, וכמש"כ שם פ"ה דאף דאין מחזיקין מאיסור לאיסור, מ"מ ל"ה בחזקת היתר, ומשא"כ לענין ספק טריפה, דהויא בחזקת היתר משום חזקה דרבה, עיי"ש, וצ"ע.[[9]](#footnote-10)

**בטעם הסוברים דאין מחזיקין מאיסור לאיסור**

בש"ש ש"ה פ"ב נסתפק לדעת התוס' דאין מחזיקין מאיסור לאיסור, אם הוא אף כשב' האיסורים הם משם א', ועיי"ש שצידד דאף בכה"ג אין מחזיקין, דכל שאיסור הראשון חלף והלך לו, תו אין מחזיקין מאיסור לאיסור, וחזקת איסור לא אמרינן אלא היכא דמספקא מלתא אם יצא מאיסורא קמא או לא, וכ"ה מבו' גם מד' המהרי"ט שהביא שם, - ומבו', דכל הא דאין מחזיקין, הוא רק משום דהאיסור הראשון חלף והלך לו, אך כל דהספק אם נשתייר האיסור הראשון, הגם דמעיקרא הי' ראוי האיסור להיות ניתר, שפיר הו"ל בחזקת איסור, וכ"ה מבו' בדבריו שם פ"ו, דפשיטא לי' דבספק קידושין דערוה, הויא היבמה בחזקת איסור גמור ליבם, ולא תליא בדין מחזיקין מאיסור לאיסור.

אך בחזו"א סימן ד' סק"ה הוכיח מד' הריטב"א ביבמות ל' ב', דאף באיסור אחד, אם הי' עתיד לפקוע בשעת מיתה ומת, והספק הוא מחמת שינוי מצד אחר, תליא בדין מחזיקין מאיסור לאיסור, עייש"ה בדבריו, - והיינו דהא דאין מחזיקין מאיסור לאיסור, אי"ז משום דל"מ חזקת איסור אלא לומר שלא יצא מאיסורו, אלא הוא משום דל"מ חזקת איסור, אלא כשמעיקרא הי' האיסור לעולם, ומספק"ל אם נתחדש היתר, ומשא"כ כשמעיקרא הי' האיסור לזמן, ומספק"ל אם נתחדש סיבה הגורמת שלא יפקע האיסור, ל"מ ע"ז החזקת איסור.

**נשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה וכו' הא קמ"ל דאע"ג דאיתיליד בה ריעותא וכו',** בביאור הך דינא דמכשרינן בספק טרפה אף אם נולד ריעותא, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** בחי' הר"ן לקמן י"א א' כתב דהך דינא אינו משום חזקה, דמנלן שלא היתה טריפה מבטן, אלא הוא משום דאזלינן בתר רובא ורוב בהמות אינן טריפות, וכתב דאע"ג דאמר בחזקת היתר, משום רובא הוא דקאמר, ומשמעות דבריו דל"ב בזה לדינא דחזקה כלל, דאם כונתו לדין חזקה הבאה מכח רוב, מאי קשיא לי' על לישנא דבחזקת היתר, אלא הוא משום דינא דהלך אחר הרוב, - וכ"ה בשטמ"ק לקמן י' ב' בשם הרא"ה, דמהך דינא דרב הונא לא שמעינן כלל דאזלינן בתר חזקה, דמה שאמר רב הונא בחזקת היתר ל"ד הוא, אלא הוא משום רוב, דרוב בהמות כשרות, - ועי' בשאג"א בתשו' החדשות סימן ט' שהאריך בזה, וכתב לפרש כן גם בד' רש"י בסוגיין, שכתב דטעם ההכשר הוא משום דסתם בהמה אינה טריפה, וכתב השאג"א דהיינו דרוב בהמות אינם טריפות.

**ב** הרשב"א והר"ן לקמן י"א א' הביאו בשם רבינו יונה, שהוכיח מהכא דאזלינן בתר חזקה הבאה מכח הרוב, דמה"ט הוא דאזלינן הכא לקולא ותלינן בזאב, ומבו' דמפרשי דהא דמכשרינן הכא הוא מטעם חזקה,[[10]](#footnote-11) וכ"נ גם בד' הרמב"ן לקמן י"ב א', עיי"ש,[[11]](#footnote-12) וכ"ה פשטות ד' התוס' ביבמות ל' ב', ומכח זה כתבו דאף אם נולד ריעותא מחיים כגון ספק דרוסה יש להכשיר, אף דבכה"ג לא שייך להכשיר מכח רוב כלל, דהספק אם נדרסה הוי ספק שקול, וליכא ע"ז להכרעת הרוב כלל, ועי' תבו"ש סימן כ"ט בדין בהמה שנמצא בה מים במוח, דל"ש בזה הכרעת רוב, ועמש"כ בזה בקובה"ע סימן כ"ח סק"א.[[12]](#footnote-13)

ובטעם הא דס"ל דאין להכשיר בזה מטעם רוב בפנ"ע, כתב הגר"ז בסימן כ"ד סק"מ, דהוא משום דלא ילפינן מקרא למיזל בתר רובא, אלא היכא דליכא ריעותא כלל לפנינו, דאלמלי דאזלינן בתר רובא היינו חוששין אף לריעותא שלא ראינו כלל, כמו שמא במקום נקב בושט שחט וכיו"ב, אבל היכא דחזינן ריעותא לפנינו, ובאנו לדון אם נקב זה הוא נקב מחיים והיא טריפה, ל"מ בזה הכרעת הרוב כלל, עכ"ד, וכ"כ בשערי ישר ש"ב פט"ז דכיון דהספק שלפנינו הוא ע"י מה נעשה הנקב, אין הרוב מכריע ע"ז כלל.[[13]](#footnote-14)

**ג** בפירש"י בביצה כ"ה א' כתב דטעם ההכשר, הוא משום דכשנשחטה כראוי היא בחזקת היתר דסתם בהמות אינם טריפות, וע"כ כל שנמצא נקב ויש לתלותו לאחר שחיטה ולהכשיר ובקודם שחיטה ולפסול, העמידנה על חזקתה שהיתה בה "קודם שנמצא בה ספק זה" ומותרת, - ומבו' מדבריו דעיקר ההכשר הוא משום שהוחזקה אחר שחיטה בחזקת היתר, וע"כ אף אחר שנולד בה ספק, מוקמינן לה בחזקתה שהוחזקה בחזקת היתר קודם שנולד ספק זה, וזה ע"ד מש"כ בפירש"י בריש נדה בביאור מה שאמרו התם דאשה זו בחזקת טהרה עומדת, עיי"ש,[[14]](#footnote-15) ועי' בהגה' אמרי ברוך לחוו"ד סימן ק"י בבית הספק סקכ"ז שעמד ע"ד רש"י אלו.[[15]](#footnote-16)

ולפ"ד רש"י נמצא, דאין להתיר אלא היכא שנולד הספק אחר שחיטה, שכבר הוחזקה בהיתר, אך כל שנולד הספק קודם שחיטה דעדיין לא הוחזקה בהיתר, ה"ה אסורה,[[16]](#footnote-17) - והך דינא דכל שנולד הספק מחיים אסורה, מצינו כן בתשו' ופסקים לחכמי אשכנז וצרפת סימן א', (הובא בקוש"ק בסוגיין), עיי"ש, ועי' גם בחי' הרשב"א לקמן נ"ה ב' שנסתפק בזה, דשמא לא מכשרינן הכא אלא משום דלא נולד הריעותא מחיים,[[17]](#footnote-18) וית' עוד בזה בעזה"י בד' הרמ"א בדין בהמה שנמצא לה מים במח.

ובטעם הא דבעינן למה שהוחזקה לפנינו בהיתר, ולא מכשרינן לה בלא"ה משום חזקה שלא היתה טריפה בתחילתה, בפשוטו הוא משום דאפשר שהיתה טריפה בשעת לידתה, וע"כ כל הא דהויא בחזקת היתר, הוא משום שהוחזקה לפנינו בהיתר, - אך י"ל עוד, דהוא משום דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת דמחזיקין מאיסור לאיסור, וע"כ בחיי' הויא בחזקת איסור אף לענין טריפה, וע"כ כל הא דאחר שנשחטה היא בחזקת היתר, הוא משום דהוחזקה לפנינו בהיתר, וכ"ה מבו' להדיא בתשו' ר"י הלוי לרש"י שהובא בתשו' רש"י סימן ס"א, והובא בקוש"ק בסוגיין.[[18]](#footnote-19)

**נטלן והחזירן כשהן נקובין מהו מי חיישינן שמא במקום נקב נקב,** הרמב"ן לקמן י"ב א' הק', דכיון דאם נאבדו הבני מעים, כשרה, א"כ ה"נ יש להכשיר כשהם לפנינו וידוע לנו שהזאב נקבם, וכתב דלא איירי הכא כשידוע שהזאב נקבם, אלא משום דדרך הזאב לנקוב קאמר דמי חיישינן שמא הי' שם נקב מתחילה ובמקום הנקב הכניס צפרניו, וכעי"ז כתב בשטמ"ק בשם הרא"ה, ועי' גם בתבו"ש בסימן ל"ו סקי"ט שכתב כן, דהזאב אינו ודאי נוקב, אלא הוא עלול לנקוב, וע"כ הוא דמיבע"ל אם חוששין שמא הי' נקב תחילה באותו מקום,[[19]](#footnote-20)

ובשטמ"ק כתב לפרש לפמש"כ התוס' דאף אם יש שם נקבים הרבה שלא במקום שיניו תלינן כולהו בזאב, ובכה"ג הוא דמיבע"ל אם חוששין דהוו הנקבים שלא מחמת הזאב, וכתב דמה שאמרו חיישינן שמא במקום נקב נקב, היינו דמכח דיש לחוש דשאר הנקבים אינם מן הזאב, יש לחוש גם לנקב זה דבין שיניו, דבמקום נקב נקב, כיון דאיתיליד ריעותא, - ועיי"ש שדקדק מד' רש"י דאיירי כשידוע שהזאב נקב, וגם דלא איירי כשיש שם נקבים הרבה, וכתב לדעתו, דמ"מ כיון שיש נקב לפנינו הו"ל ריעותא, ועי' בקה"י סימן ו' סק"ד מש"כ לפרש בזה, וצ"ע, ועי' עוד בנחל"ד לקמן י' א' שנקט מכח סוגיא דהכא דאף כשידוע שהזאב נקב הו"ל ריעותא, וכתב דזה שלא כד' הרא"ה והרשב"א שנקטו התם דכל דידוע שהעצם פגם, אי"ז ריעותא כלל, - ועי' עוד בחוו"ד סימן ל"ו סק"ב במש"כ לפרש בע"א.

**ביסוד דין חזקה דרבה**

**יבמות ל' ב' - אשה זו בחזקת היתר לשוק עומדת ומספק אתה בא לאוסרה אל תאסרנה מספק,** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קס"ז כתב, דאין לפרש דמכוון ד' רבה הוא דאין מחזיקין מאיסור לאיסור, וע"כ כלפי איסורא דיבמה לשוק הויא בחזקת היתר, שהרי פרכינן עלה דבקידושין נמי נימא הכי, והתם הרי כשנולד הריעותא היתה אסורה ליבם גם משום אשת אח, ונימא אוקי אחזקת איסור אשת אח, ובע"כ דמכוון ד' רבה הוא דכיון שהיינו דנים דכשימות בעלה תהא מותרת ליבם, והרי מת לפנינו אלא דבאת לומר דנתחדש דבר שמיתתו לא יהא מתרת אותה, דהיינו קדושי ערוה, בזה אמרינן אוקי אחזקה דמיתת בעלה תהי' מתרת ליבם, וכן הוכיח הש"ש בש"ה פ"ו, ועיי"ש בפ"ה שדקדק כן מד' רש"י.

ובטעם הא דלא שרינן לה משום דכלפי איסורא דיבמה לשוק הויא בחזקת היתר, להסוברים דאין מחזיקין מאיסור לאיסור, כתב הש"ש שם דהוא משום דאף דאין מחזיקין מאיסור לאיסור ואינה בחזקת איסור, מ"מ גם ל"ה בחזקת היתר, כיון דמ"מ היא אסורה.[[20]](#footnote-21)

ביסוד דין חזקה דרבה, יש להסתפק אם היינו דכיון דמעיקרא היתה מוחזקת דאחר שימות בעלה תהא מותרת, ע"כ כלפי שעה זו דאחר מיתתו הויא בחזקת היתר,[[21]](#footnote-22) ויש לפרש עוד עד"ז, דאי"ז חזקה על להבא, אלא היינו דכיון דהאיסור שאסורה בו עכשיו עתיד להיות מותר לאחר זמן, ע"כ כבר עכשיו הויא בחזקת היתר על זמן זה, ודמי להיכא דיש בה איסור ליום אחד, די"ל דאף דהיום היא אסורה, מ"מ כיון דאין איסור זה אלא ליום א', ע"כ הויא בחזקת היתר על שאר הימים, או היינו דהחזקה הוא על דין מיתת הבעל, דכיון דמעיקרא היתה מוחזקת דמיתת הבעל מתירתה, ע"כ כל דמספק"ל אם מיתת הבעל התירתה, מוקמינן לה בחזקתה.

ובתו"י כתב דבבהמה בחיי' ליכא לחזקה דרבה, כיון דשמא תמות הבהמה ולא תשחט, ונראה מזה דדין חזקה דרבה הוא דהיא מוחזקת שתהא מותרת בזמן זה, וע"כ י"ל דכל שאין זמן זה עתיד לבא בה בודאי, ל"ה בחזקת היתר, אך אם דין חזקה דרבה הוא כלפי דין מיתת הבעל, שדינה שהיא מתירתה לשוק, אין לחלק בזה.

התוס' שם הקשו, דבסוגיא דחולין משמע דהא דנשחטה בחזקת היתר עומדת, הוא רק לגבי ריעותא שנולד הלאחר שחיטה, אבל אם נולד הספק מחיים כגון ספק דרוסה לא, משום דבשעה שנולד הספק היתה עדיין בחזקת איסור, וא"כ מ"ט התם מוקמינן לה בחזקת היתר אע"פ שבשעה שנולד הספק היתה עומדת בחזקת איסור שבעלה הי' חי.

ובד' תוס' הרא"ש מבו' דמכוון הקו' הוא, דמההיא דחולין חזינן דכיון שנולד הספק בשעה שהיתה אסורה, הו"ל בחזקת איסור, ולא אמרינן דכיון דהיתה עומדת להיות מותרת לאחר שחיטה הו"ל בחזקת היתר, וא"כ ה"נ התם כיון שנולד הספק כשהיתה אסורה משום אשת איש, הו"ל בחזקת איסור, והך מילתא דמכוון ד' התוס' הוא דמההיא דחולין חזינן דמחזיקין מאיסור לאיסור והויא בחזקת איסור, כ"ה מבו' גם בד' הש"ש ש"ה פ"א, והבינת אדם שער רוב וחזקה סימן כ"ה.

ומשמעות ד' הרא"ש, דלאו היינו דהגם דאיכא לחזקה דרבה, מ"מ כנגד זה איכא חזקת איסור, וכמש"כ בחזו"א סימן ד' סק"ד בביאור קו' הרמב"ן, אלא היינו דהא דחשבינן לה בחזקת איסור ודין חזקה דרבה סותרים זל"ז, דאם חשבינן לה בחזקת היתר מכח דין חזקה דרבה, אינה כלל בחזקת איסור, ומהא דחשבינן לה בחזקת איסור, יש ללמוד דלא אמרינן דכיון שהיא עומדת להיות מותרת הו"ל בחזקת היתר, ועי' כן בחזו"א שם סק"ו בתו"ד.[[22]](#footnote-23)

בעיקר ד' התוס' צ"ב, דאם כשנולד ריעותא מחיים אסרינן לה משום דמחזיקין מאיסור לאיסור, א"כ מ"ט אם נולד הריעותא לאחר מיתה מותרת, הרי כיון דמספק"ל אם היתה טריפה מחיים, הויא בחזקת איסור, - ובפשוטו הוא מתפרש ע"ד מש"נ לעיל מד' רש"י בביצה כ"ה ב' ועוד מקמאי, דכל שנשחטה והוחזקה לנו בהיתר, כבר הויא בחזקת היתר, וכ"כ האמרי ברוך בהגה' החוו"ד סימן ק"י בית הספק סקכ"ז, וי"ל עוד, דעכ"פ מהני זה לגבי דינא דמחזיקין מאיסור לאיסור, וכ"נ בחזו"א סימן ד' סק"ו.

הש"ש ש"ה פ"ז הק' בעיקר קו' התוס', שהרי כתבו התוס' לעיל מינה דהא דשרינן לה אף בגירש ואח"כ כנס, הוא משום דמוקמינן להערוה בחזקת שלא נתגרשה, וא"כ ל"ק כלל מספק דרוסה, שהרי הא דשרינן הכא אי"ז משום חזקת היתר, אלא משום חזקת הערוה, ועיי"ש שכתב דקו' התוס' היא על הא דמותיב אביי מנפל הבית עליו ועל בת אחיו, - ובחזו"א סימן ד' סק"ו כתב לישב, דאף דאיכא חזקת הערוה שלא נתגרשה, מ"מ אם מחזיקין מאיסור לאיסור, הו"ל חזקה נגד חזקה,[[23]](#footnote-24) - ועי' בשערי ישר ש"ב פי"ט מש"כ לישב לפי דרכו בביאור ד' התוס'.

**בקו' קמאי מהא דמחזיקין מאיסור לאיסור**

הרמב"ן והרשב"א הקשו דהיכי אמרינן דבחזקת היתר לשוק עומדת, והלא אסורה להם משום אשת איש, וכשמת נעמידנה בחזקת איסור, שהרי מחזיקין מאיסור לאיסור, כמו שמצינו בההיא דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת, והריטב"א בסו"ד כתב לישב, דלעולם אין מחזיקין מאיסור לאיסור, והא דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת, הוא משום איסור אינו זבוח.

וצ"ב, דהרי ממה שאמרו בסוגיין דגם בספק קידושין יש להתיר ליבם מכח חזקה דרבה, מבו' דמהני חזקה דרבה להתיר אף היכא דהויא בחזקת איסור גמור, שהרי התם אי"ז מאיסור לאיסור, אלא הוא חד איסורא דאשת אח, ובע"כ דכל דאיכא לחזקה דרבה, ל"ה כלל בחזקת איסור, או דחזקה דרבה עדיפא מהחזקת איסור, וא"כ מאי קשיא להו מהא דבבספק בשחיטה מחזיקין מאיסור לאיסור, והתם הרי לא שייך חזקה דרבה, כיון דהספק הוא אם נשחטה.

ובחזו"א סימן ד' סק"ה הוכיח מזה, דגם בספק קידושין דמי למחזיקין מאיסור לאיסור, כיון דאיסור אשת אח עומד להיות ניתר במיתת הבעל, וספק אם נשתנה הדבר, ועמש"נ לעיל דמד' הש"ש בש"ה פ"ב ופ"ו מבו' דלא ס"ל כן, וצ"ע על דבריו מד' הראשונים.

הרמב"ן כתב לישב, דשאני התם, דאפשר שתצא מאיסור לאיסור כגון שנתנבלה, אבל הכא א"א שתצא מתחת בעלה שלא תהא מותרת לשוק, הילכך בחזקת היתר לשוק עומדת, והרשב"א הק' ע"ז, דאף הכא אפשר שתצא מתחת בעלה ותאסר לשוק אם הי' הגט קרוב לערוה, וכיון שאפשר שהי' כן, מ"ט לא מוקמינן לה בחזקת איסור לשוק.

ובבינת אדם שער רוב וחזקה סו"ס כ"ב כתב לבאר ד' הרמב"ן, דאף דמחזיקין מאיסור לאיסור, מ"מ הכא דאיכא לחזקה דרבה, מהני זה להחזיקה בחזקת היתר, ומשא"כ בההיא דספק בשחיטה דליכא לחזקה דרבה, שהרי הספק הוא אם נשחטה או נתנבלה, וע"ז ליכא לחזקה דרבה, מחזיקין מאיסור לאיסור, וכ"כ בתשו' חמד"ש יו"ד סימן ג', - ועי' בית מאיר יו"ד סימן ק"י כח: שכתב לפרש ד' הרמב"ן בע"א, ועי' עוד בזה בחזו"א סימן ד' סק"ד וסק"ה.

הרשב"א כתב לישב, דלגבי בהמה כל שלא מתה או שמתה ממילא או שלא נשחטה כהלכתה אסירא עד שיתחדש בה ענין המכשירה, והלכך כיון שאתה בא להתירה ולומר דנעשה בה מעשה שהכשירה עליך הראי', וה"נ הכא כיון שזו מתחילתה צרה לערוה הויא ואלו מת בעל ממילא הותרה זו לשוק והרי מת וקברו מוכיח עליו, כשאתה בא לאוסרה ולומר דנעשה בא מעשה האוסרה עליך הראי', ובביאור דבריו מצינו כמה דרכים.

**א** בחוו"ד סימן ק"י בית הספק סקכ"ז כתב לפרש דהיינו דמדין חזקה אמרינן שלא נעשה בה מעשה חדש, וע"כ בספק בשחיטה אמרינן שלא נעשה בה מעשה שחיטה, ובספק גירושי הערוה, אמרינן שלא נתגרשה הערוה, - ולכאו' הוא ע"ד מש"כ הגרע"א בגליון יו"ד סימן כ"ה וסימן כ"ז בביאור ד' הרשב"א בחולין, דהא דבספק בשחיטה הויא בחזקת איסור, אי"ז כלל משום איסור אבמה"ח, אלא הוא משום דאמרינן שלא נעשה בה שחיטה, אך צ"ע, דלמ"ד דאינה מטמאה במשא, בע"כ דליכא חזקה שלא נעשה בה שחיטה, ותיקשי לדידי' דמ"ט הו"ל בחזקת איסור.

**ב** בד' הש"ש ש"ה פ"ט מבו' דמכוון ד' הרשב"א הוא, דדין חזקה דרבה הוא רק היכא שהיא ניתרת בלא מעשה, אך כל שאינה ניתרת אלא ע"י מעשה, לי"ב לחזקה דרבה, וע"כ הו"ל בחזקת איסור, וזה ע"ד מש"כ בתו"י בסוגיין בדין ספק דרוסה, דכיון דשמא תמות בלא שחיטה, ליכא בזה לחזקה דרבה, ועיי"ש שנקט לפ"ז, דמה"ט אף בספק טריפה הו"ל בחזקת איסור, אך לפשטות ד' הרשב"א, הרי אדרבה, כיון דודאי נשחטה, ומספק"ל אם נטרפה, הו"ל בחזקת היתר, וכ"כ בעונג יו"ט סימן ס"ט ד"ה ואפשר לישב.[[24]](#footnote-25)

**ג** באחיעזר ח"ב סימן ב' סק"ד כתב דמל' הרשב"א מבו' דכל הא דבספק בשחיטה הויא בחזקת איסור הוא משום דעכשיו אסורה היא, אך אילו לא היתה אסורה, היתה בחזקת היתר, אף דהנידון הוא אם נעשה בה מעשה שחיטה, ועיי"ש שפירש דמכוון ד' הרשב"א הוא, דכל הא דמחזיקין מאיסור לאיסור, הוא רק באבמה"ח ונבילה, דבלא מעשה שחיטה ה"ה יוצאת מאיסור אבמה"ח לאיסור נבילה, וע"כ הו"ל בחזקת איסור, ומשא"כ הכא דבלא מעשה ה"ה מותרת לשוק, הרי אדרבה הו"ל בחזקת היתר.

והנה אמנם מבו' בל' הרשב"א, דדמי דינא דמחזיקין מאיסור לאיסור בספק שחיטה, לדינא דחזקה דרבה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בחולין שכתב על פירש"י דמחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור נבילה, דיש כיו"ב ביבמות ושם כתבתי', והיינו דכי היכי דמחזיקין מאיסור לאיסור, משום שהיא עתידה לישאר באיסור בלא שיתחדש מעשה, ה"נ בדין חזקה דרבה, הויא בחזקת היתר, מכח הא דהיא עתידה להיות מותרת בלא שיתחדש מעשה.[[25]](#footnote-26)

**ד** בחזו"א סימן ד' סק"ד כתב לפרש דשאני בספק שחיטה, דכיון דשחיטה מתיחדת בדינים מיוחדים וסתמא דמיתה לאו שחיטה היא, הלכך מה דקמן אינו מורה לן היתר, ומשא"כ הכא כיון דקמן צרת ערוה ובעלה מת קמן שהיא מותרת והאיסור הוא ע"י חשש שמא נשתנה ממה דקמן, ועיי"ש שכתב דקרובים ד' הרמב"ן והרשב"א להיות שוין.

בחי' הרשב"א ב"ב קל"ה א' כתב בגונא דמספק"ל אם יש לבעל אחים, דל"ה האשה בחזקת איסור, דבעודה תחת בעלה בחזקת היתר לשוק עומדת כדאמרינן ביבמות, - ולכאו' אזיל לטעמי' ביבמות, דכל הא דמחזיקין מאיסור לאיסור, הוא רק היכא שאינה ניתרת אלא ע"י מעשה ומספק"ל אם נעשה המעשה, וע"כ התם ל"ה בחזקת איסור,[[26]](#footnote-27) אך לפ"ד הרמב"ן שפיר הויא התם בחזקת איסור, שהרי לד' הרמב"ן כל דליכא לחזקה דרבה, מחזיקין מאיסור לאיסור, והתם הרי ל"ש חזקה דרבה, שהרי הספק הוא שהיו לו אחין מעיקרא, ומעולם לא היתה עומדת להיות ניתרת במיתת הבעל.[[27]](#footnote-28)

**אם מצינו לדון חזקת היתר מכח מה שהיתה מותרת קודם הנישואין**

בתשו' מהרי"ט ח"א סימן פ"ב נסתפק בדין אשה שמת בעלה בלא בנים וספק אם יש לו אחים, אם אמרינן דהויא בחזקת היתר, כיון דמעיקרא קודם שנשאת היתה בחזקת היתר, ואח"כ שנשאת שהוחזק בה איסור אשת איש מכל מקום כשמת בעלה איסורא דאשת איש פקע ונשארה מותרת לשוק, ועיי"ש שהאריך דאדרבה כיון שנשאת ונאסרה משום אשת איש, מחזיקין מאיסור לאיסור, והו"ל בחזקת איסור, ועי' בש"ש ש"ה פ"ב מש"כ להשיב על ראיות המהרי"ט.

ובחי' הרמב"ן בסוגיין כתב בתו"ד בדין ספק קידושין, דאם קידש את הערוה תחילה, לא עמדה האשה מעולם בחזקת היתר ליבם, וכתב דאם תאמר קודם שנשאת לזה, אי"ז חזקת היתר ליבם אלא לשוק, - ומבו' שנקט ביסוד הדברים דמצינו להתירה מכח הא דהיתה בחזקת היתר קודם שנשאת, ואך שכתב דל"מ זה להתירה ליבם, כיון דמעיקרא היתה מותרת לו בתורת היתר לשוק, ועכשיו אנו באים להתירה לו מכח היתר יבום, וע"ז ליכא חזקת היתר.[[28]](#footnote-29)

אך בש"ש ש"ה פ"ה כתב להוכיח דאף אם אין מחזיקין מאיסור לאיסור, מ"מ לא חשבינן לה בחזקת היתר מכח מה שהיתה בחזקת היתר מתחילה קודם הנישואין, ממשה"ק התוס' בסוגיין דבגירש ואח"כ כנס ל"ה בחזקת היתר, והרי דלא אמרינן דהויא בחזקת היתר, מכח הא דקודם הנישואין היתה מותרת לשוק, ואיסורא דאשת איש פקע במיתת הבעל והדרא להתירא קמא, ובע"כ דאף אם אין מחזיקין מאיסור לאיסור, מ"מ לא חשיבא בחזקת היתר, כיון שנולד הספק בזמן שהיא אסורה,[[29]](#footnote-30) ועי' בית אפרים אהע"ז סימן קל"ב (ד"ה והנה מהרי"ט) מש"כ לדחות, ועיי"ש (בד"ה ובאמת) שכתב דאדרבה מד' התוס' אלו מוכח דמצינו להתירה מכח הא דמעיקרא היתה בחזקת היתר, ואכמ"ל.

ובנובי"ק יו"ד סימן נ"ז נקט דבכה"ג חשיב שפיר כחזקת היתר, ועיי"ש שהק' ע"ז ממשה"ק התוס' בדינא דרבה מהא דאסרינן בספק דרוסה, ולהנ"ל הרי ל"ק כלל, דשאני בספק דרוסה דמעולם לא היתה בחזקת היתר, ומשא"כ בההיא דרבה דמעיקרא קודם שנשאת היתה בחזקת היתר לשוק, - ועיי"ש שכתב לישב, דבההיא דרבה לא מצינו להתירה מכח הא דמעיקרא היתה בחזקת היתר לשוק, שהרי מעיקרא היתה גם בחזקת היתר ליבם, וכיון שעכשיו היא אסורה לאחד מהם, ל"מ חזקה זו כלל, עיי"ש, ולפי דבריו ניחא גם משה"ק התוס' דבגירש ואח"כ כנס ל"ה בחזקת היתר.[[30]](#footnote-31)

ז' מרחשון ע"ז

דף מס' 3

**ספק טריפה**

**ט' א'** **- נשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה,** התוס' ביבמות ל' ב' כתבו, דספק טריפה מותר אף אם נולד ריעותא מחיים, והא דאסרינן בספק דרוסה, הוא משום דהוא שכיח ומוכחא מילתא לאיסור טפי מלהיתר, וכ"כ התוס' לקמן מ"ג ב', ופירשו דטעם ההכשר בספק טריפה, הוא משום דמעמידין אותה בחזקת מה שהיתה קודם שנולד בה הספק, - והאחרונים הקשו, ממש"כ התוס' לקמן י"א א' דאם נמצאת בהמה טריפה, אין להכשיר את הגבינות שעשו ממנה ולמימר דהשתא הוא דנטרפה, דכל חזקה שלא נתבררה בשעתה לא אזלינן בתרה, וא"כ מ"ט מכשרינן בכל ספק טריפה, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** התבו"ש בסימן כ"ט כתב, דמש"כ התוס' דספק טריפה מותר, הוא כגון ספק דרוסה או ספק קוץ בושט, דהו"ל חזקה מבוררת, דודאי לא נולדה דרוסה ולא בקוץ בושט, וכ"כ הפנ"י בכתובות ע"ו ב',[[31]](#footnote-32) והתבו"ש שם הוסיף, דדינא דרב הונא דנשחטה בחזקת היתר, (אף דבזה ליכא חזקה מבוררת), אינו מדין חזקה, אלא הוא מדין רוב, כיון דלא איתרע הרוב, עיי"ש.

אך החוו"ד בסימן נ' נחלק ע"ז, דאף דלא נולדה בקוץ, מ"מ אין לה חזקת כשרות מבוררת, שהרי אין הספק על הקוץ, אלא על הנקב, ושמא נולדה בנקב,[[32]](#footnote-33) ועי' גם בפליתי שם סק"א דמסיק דאף כה"ג לא חשיב כחזקה מבוררת, - ובחי' הגרע"א לקמן י"א א' ומ"ג ב' הביא מד' הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ג' ש"ו צא. דאף בטריפה דנקיבת המחט לא מוקמינן לה בחזקת היתר, ופירש דהוא או משום דאפשר דנולד כך, או כיון דשם טריפות אינו מבוררת לא מקרי חזקה מבוררת.

**ב** בחי' הגרע"א לקמן מ"ג ב' כתב, דכל הא דל"מ חזקה הבאה מכח רוב, הוא רק לגבי גבינות דעכשיו הריעותא לפנינו והיא ודאי טריפה והספק הוא אימתי נטרפה, ובזה לא מוקמינן לה בחזקת הגוף ואמרינן דהשתא הוא דנטרפה, כיון שלא הי' מבורר לפנינו חזקת הגוף שאינה טריפה, ומשא"כ היכא דהספק הוא שמא עדיין אינה טריפה, הרי דאף דליכא חזקת הגוף מבוררת, מ"מ כיון שהיינו מחזיקים אותה להיתר אכילה, דהתורה התירה לאכלה ולסמוך על הרוב, הויא כחזקה מבוררת דמותר לנו לאכלה, ובזה אמרינן דמכח הספק לא ישתנה ונימא דעדיין היא כמו קודם שתהא מותרת לאכילה, כמו בספק גירושין דליכא כלל חזקת הגוף, אלא דאמרינן דכיון שהיתה בחזקת היתר לעלמא, אין אוסרין מספק.[[33]](#footnote-34)

**ג** בבינת אדם שער רוב וחזקה סימן י"ד כתב, דכל הא דס"ל להתוס' דל"מ חזקה הבאה מכח הרוב, הוא רק כשעכשיו הבהמה טריפה, ויצאה מן הרוב, ומשא"כ בספק טריפה דלא יצאה הבהמה בודאי מן הרוב, שפיר מהניא החזקה,[[34]](#footnote-35) ובסו"ד מבו' דהוא משום דכשעכשיו הבהמה טריפה, ה"ה יוצאת למפרע מן הרוב, ובטלה כל החזקה, ומשא"כ בספק טריפה, אך צ"ע דא"כ מ"ט כשחיתה הבהמה י"ב חדש, לא מכשרינן לה, הרי בכה"ג ל"מ מה שעכשיו היא טרפה להוציאה למפרע מן הרוב, שהרי ודאי דלא היתה טריפה מבטן.

**בהמה שנמצא בה מים במח**

הרמ"א בדרכי משה סימן ל"א כתב בדין ראש בהמה שהי' בו מים, ולא נודע אם הי' המח מקיפן, דיש שהכשירו בזה מכח דינא דרב הונא דנשחטה הותרה עד שיודע לך במה נטרפה, וכתב הרמ"א דאין להכשיר משום זה, כיון שהי' כאן ריעותא ברורה מחיים, וכתב דכן משמע בד' התוס' בפ' ד' אחין, - ובתשו' מהר"ם מלובלין סימן ס"ו תמה ע"ז, דאף דהתוס' דנו לחלק דהיכא שנולד הריעותא מחיים לא מכשרינן, הרי מסקנת התוס' היא דאף בכה"ג מכשרינן, ולא אסרו בספק דרוסה, אלא משום דשכיח טפי לאיסור, - ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** הש"ך בסימן נ' סק"ג כתב, דכל מש"כ התוס' דספק טריפה מותר אף כשנולד הריעותא מחיים, הוא רק לדעת רבה דס"ל דאשה זו בחזקת היתר עומדת, אך לאביי ורבא דפליגי התם וס"ל דלא מוקמינן אשה זו בחזקת היתר לשוק, ה"נ לא מכשרינן בספק טריפה אם נולדה הריעותא מחיים,[[35]](#footnote-36) ועיי"ש שכתב לדון בזה, דגם אביי ורבא מודו דמדינא מוקמינן בחזקת היתר בכה"ג, ואלא דס"ל דלחומרא בעיא חליצה, - והפר"ח בסימן כ"ט סק"א הק' ע"ז, דא"כ מה הק' התוס' ביבמות מספק דרוסה, הרי י"ל דהא דספק דרוסה אסורה, הוא כאביי ורבא דקי"ל כוותייהו, ועמש"כ בזה הפליתי בסימן נ' סק"א, ועיי"ש שהק' ע"ז גם מד' התוס' לקמן מ"ג ב' ופסקי תוס' שם דמבו' דלדינא מתירין בספק טריפה אף שנולד הריעותא מחיים, - ועי' עוד בתשו' חמד"ש יו"ד סימן ב' ובעונג יו"ט סימן ס"ט שהאריכו להוכיח דאביי ורבא לא פליגי על עיקר החזקה דרבה, וכ"כ בחזו"א סימן ד' סק"ז, וכבר הביאו דכ"ה בד' הרמב"ן במלחמות בפ' האשה רבה (כט: בדפי הרי"ף) והנימו"י בפ' ארבעה אחין, דמעיקר הדין מוקמינן להאשה בחזקת היתר לשוק.

**ב** התבו"ש בסימן כ"ט כתב, דמכוון ד' הרמ"א הוא למש"כ התוס' להוכיח ממשמעות סוגיין דלא שרינן כשנולדה הריעותא מחיים, ובע"כ דכל הא דמכשרינן אף כשנולדה הריעותא מחיים, הוא רק בספק דרוסה ובספק נקובת הקוץ, דאיכא חזקה גמורה שנתבררה בשעתה, אך בשאר ספק טריפה דליכא חזקה מבוררת, לא מכשרינן אלא היכא שלא נולדה הריעותא מחיים, דבכה"ג יש להכשיר משום רוב, דכיון שלא נולדה בה ריעותא בודאי, לא יצאה מהרוב, - ועיי"ש שכתב דאף לדעת ש"ר דאזלינן בתר חזקה הבאה מכח הרוב, אשר כן קי"ל בסימן פ"א, הוא רק בגונא דהספק הוא אימתי נטרפה, דבזה אמרינן דהשתא הוא דאיתרע, ובשעת עשיית הגבינות ל"ה שום ריעותא, אבל בספק טריפה דאיתרע הרוב, איתרע גם החזקה הבאה מכח הרוב, ולא אזלינן בתרה, - ועי' בשערי ישר ש"ב פט"ז שכתב עד"ז לפי דרכו בביאור ד' התוס'.[[36]](#footnote-37)

**ג** החוו"ד בסימן נ' כתב, דמש"כ התוס' דבספק דרוסה ובישב לה קוץ בושט שכיח לאיסור טפי מלהיתר, לאו היינו דשכיח טפי דהוי טריפה, אלא היינו דשכיח שהתחיל בה המעשה הטורף, וכל שהתחיל בה המעשה הטורף הו"ל ריעותא בחזקה ולא אזלינן בתרה, ועיי"ש שהוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן מ"ג ב' דפרכינן למאן דמכשיר בספק דרוסה, מספק טומאה ברה"י דטמא, ואם גם מאן דאסר בספק דרוסה, מודה בספק השקול דמותר, תיקשי לכו"ע, וע"כ בבהמה שנמצא בה מים במח, דאיכא ריעותא, לא מוקמינן אחזקה, וכ"כ בהגה' אמרי ברוך לנובי"ק אהע"ז סימן ל"ג, ועיי"ש שהוכיח כן, דמאי פסקא להחזיק לשכיח שהקוץ נקב שני העורות,[[37]](#footnote-38) - ועי' גם בתשו' חמד"ש יו"ד סימן ב' שכתב לעיקר הדברים בדעת הרמ"א, דכל שהתחיל המעשה הטורף, ולא ידעינן אם נטרף, לא מוקמינן אחזקה, ול"ד לספק דרוסה, דאלמלי הא דשכיח טפי לאיסור, לא התחיל המעשה הטורף כלל.

**ספק נקובת הושט**

בעיקר מש"כ התוס' ביבמות ולקמן מ"ג ב' דבספק נקובת הושט נמי הי' לנו להכשיר אלמלי הא דשכיח טפי לאיסור, הק' האחרונים דכיון דנקובת הושט הויא נבילה, הו"ל כספק בשחיטה, דמוקמינן לה בחזקת איסור, - והפליתי בסימן ל"ג סקי"ד כתב דבאמת עיקר ד' התוס' לא קיימי אלא על ספק דרוסה, ובחי' הגרע"א לקמן מ"ג ב' הק' ע"ז, דגם בספק דרוסה יש לחוש שנדרסה בסימנים, והו"ל ספק בשחיטה,[[38]](#footnote-39) - והבית מאיר בסימן כ"ד סט"ז הוכיח מזה דדעת התוס' דנקובת הושט אינה נבילה, וכ"כ המהרש"א בבכורות כ' ב' דכל הא דבספק נקובת הושט מותרת, ולא אמרינן דבחזקת איסור עומדת, הוא משום דאינה נבילה ושחיטתה מטהרתה מידי נבילה.

אך בש"ש ש"ה פ"ו כתב, דכל הא דבספק בשחיטה מוקמינן לה בחזקת איסור, הוא רק בספק אם נעשה השחיטה, אך בנקובת הושט דנעשה מעשה השחיטה, אדרבה הויא בחזקת היתר משום חזקה דרבה, וכ"כ הגרע"א לקמן מ"ג ב' ובתשו' מהדו"ק סימן קס"ז, וכעי"ז כתב החוו"ד בבית הספק סקכ"ז ועי' בד' הגרע"א לקמן שם במש"כ בביאור הנידון בזה אם בכה"ג הויא בחזקת איסור או בחזקת היתר, - ועמש"כ עוד בזה בבית הלוי ח"ב סימן כ"א, ובקובה"ע סימן כ"ח סק"ה, ובחזו"א סימן ד' סוסק"ו.[[39]](#footnote-40)

ועי' עוד בהגה' אמרי ברוך לחו"ד סו"ס ק"י שהביא מד' התוס' בב"מ כ' ב' ד"ה איסורא, דבספק נקובת הושט הויא בחזקת איסור, וכן הוכיח הבית מאיר בסימן כ"ד סט"ז מד' הרשב"א במשמה"ב בית א' ש"א ז: שכתב להוכיח דלא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, מהא דלא חיישינן דילמא במקום נקב שחיט.

**בדעת רבינו יונה בדין ספק טריפה**

הרשב"א והר"ן לקמן י' ב' כתבו בשם רבינו יונה, דאם נשמטה גף העוף או נשברה רגלו מן הארכובה ולמעלה ואין ידוע אם קודם שחיטה או לאחר שחיטה, הוי ספק דאורייתא לחומרא, והוכיח כן מהא דתניא לקמן בשחט את הושט ונמצאת גרגרת שמוטה ואינו ידוע אם קודם שחיטה וכו' ואמרו דכל ספק בשחיטה פסולה,[[40]](#footnote-41) והוכיח כן עוד מסוגיית הגמ' לקמן נ"ג א', ומהא דחוששין לספק דרוסה, וכתב דהא דתלינן לקולא בזאב והיכא דמשמשא ידא דטבחא, הוא משום דהתם יש לפנינו דבר לתלות בו להיתר ואין דבר לפנינו לתלות בו לאיסור, עכ"ד, וצ"ע דמ"ט לא מוקמינן לה בחזקת היתר, וגם צ"ע ממש"כ הרשב"א לקמן י"א א' בשם רבינו יונה להכשיר הגבינות, משום חזקת היתר, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** בש"ש ש"ה פ"ט פירש דטעמא דרבינו יונה הוא משום דמחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור טריפה, ונקט הש"ש שם דלפ"ד הרשב"א ביבמות ל' ב', כיון דהבהמה אסורה אם לא יתחדש בה מעשה שחיטה, לי"ב לחזקה דרבה, אף כלפי ספק טריפות, ונת' לעיל בדף מס' 2, וע"כ בגבינות דהוו בחזקת היתר גמור, לא אסרינן מספק,[[41]](#footnote-42) - וצ"ל לפ"ז, דמש"כ רבינו יונה דהאיסור בזה הוא משום דספיקא דאורייתא לחומרא, הוא משום דכנגד החזקת איסור, איכא חזקה הבאה מכח הרוב דל"ה טריפה, וע"כ הו"ל ספיקא, ובזה מתפרש טעם הא דהיכא דההיתר שכיח טפי שרי, ומבו' בד' רבינו יונה שהביא הרשב"א לקמן י"א א' דהוא מדין חזקה, והיינו דבכה"ג אזלינן בתר החזקת הגוף, כנגד החזקת איסור, - אך צ"ע בזה מד' רבינו יונה בב"ב קל"ה א' שכתב דאין מחזיקין מאיסור אשת איש לאיסור יבמה לשוק, והוכיח כן מסוגיית הגמ' ביבמות.

ובעיקר הך מילתא דכמו דמחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור נבילה, ה"נ מחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור טריפה, כ"נ בד' הרמ"א בסימן ק"י ס"ט, ועמד ע"ז הכרתי שם, וכן נקט הטו"א חגיגה ד' א', ועיי"ש בהגה' אמרי ברוך שתמה ע"ז, דדוקא בספק בשחיטה י"ל דמחזיקין מאיסור לאיסור, דבשעה שמתה ופסק איסור אבמה"ח נאסרה משום נבילה, אך בספק טריפה דאיסורו הוא מחיים, אין לנו לומר מכח חזקת אבמה"ח שהיא גם טריפה, דחזקת איסור א' אינו מוליד לומר שיש עוד איסור נוסף עלי' דהא לא הוחזקה אלא באיסור א',[[42]](#footnote-43) ומה שהביא שם מד' הרשב"א במשמה"ב דמבו' דאף בספק טריפה הויא בחזקת איסור, צ"ע, דד' הרשב"א שם הם בספק נקובת הושט, ובכה"ג הוא דהויא בחזקת איסור, וכמש"כ הבית מאיר בסימן כ"ד סט"ז בדעתו (וכ"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ת סימן ק"ג), ונת' לעיל.

ומצאנו עוד בזה בשבה"ל הל' בהמה שנשחטה ולא נבדקה סימן כ"ז, ז"ל, ותמה על עצמך על מה סמכו שהתירו, שהרי ר"ת זצ"ל פסק, דחיישינן למעוטא היכא דחזקה מסייעתו, ובהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת, והו"ל למיחש למיעוט טרפות, וליכא למימר בחזקת איסור אבמה"ח עומדת בחזקת טריפה אינה עומדת, א"כ מאי טעמי' דר"א דאמר לעיל לא בדק טריפה ואסורה באכילה, לימא לנפשי' בחזקת אבמה"ח עומדת בחזקת טריפה אינה עומדת, מיהו לאו מילתא היא דסתם שחיטה צריכה להוציאה מחזקתה וכיון דאיתרע לה רובא בשחיטתה על כרחך טריפה היא, אבל בחיי' אינה בחזקת טריפה, עכ"ל, וצ"ב.

**ב** הבכור שור לקמן י' א' ובתבו"ש סימן כ"ט פירש דטעמא דרבינו יונה הוא משום דכל דנולד ריעותא לא מוקמינן על חזקה, וכ"כ הבינת אדם שער רוב וחזקה סימן ט"ז,[[43]](#footnote-44) והבכור שור מסיק דהוא דינא דאורייתא דבכה"ג לא מוקמינן אחזקה, אך הבינת אדם שם נסתפק דאי"ז אלא מדרבנן, ועי' בשערי ישר ש"ב פי"ז במה שהוסיף לפרש בזה.[[44]](#footnote-45)

והבכור שור שם כתב לפ"ז, דמה שהתיר רבינו יונה בגבינות, הוא משום דבהמה איתרעאי וגבינות לא איתרעאי, ובשערי ישר שם כתב לחלק בין ספק טריפה, לספק על הזמן שנטרפה, עיי"ש,[[45]](#footnote-46) ועיי"ש שכתב דאף דבספק שמוטה, הוי הספק אימתי נשמטה, מ"מ כיון דהספק הוא על מהות השבירה, לא מוקמינן בכה"ג אחזקה, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

**ג** באבנ"ז יו"ד סימן כ"ב סק"ה וסימן ס"ד סק"ח כתב, לפ"מ שאמרו לקמן פ"ה ב' דשחיטת טריפה הוי שחיטה שאינה ראוי' ואינה מתרת באכילה, וע"כ הוא דהשוחט טריפה ומצא בה בן ט' חי אין שחיטת אמו מועלת לו, וי"ל דמה"ט יש בה איסור אינו זבוח, וע"כ הויא בחזקת איסור, ופירש לפ"ז מה שלמד רבינו יונה לדין זה מספק שמוטה, אף דהתם הוי ספק בשחיטה, - ובס' שלום יהודה יבמות סימן ט"ו הביא שהגרי"ז אמר בשם הגר"ח לפרש ד' הרמ"א דכשנולד ריעותא מחיים אסורה, דהוא משום דבטריפה ליכא היתר שחיטה, וע"כ הויא בחזקת איסור.

**ד** בחזו"א סימן ד' סק"ז כתב דדעת רבינו יונה, דהא דמכשרינן בגבינות, אי"ז משום חזקה אלא משום רוב, וע"כ כ"ז הוא בכה"ג דאפשר לתלות דסמוך לשחיטה נטרפה, דעל הזמן הקודם אזלינן בתר רובא, כיון דבשעה זו ליכא ריעותא כלל, ומשא"כ כשנולדה הריעותא מחיים ויצאה מן הרוב, ה"ה אסורה מספק,[[46]](#footnote-47) - אך צ"ע דבד' הרשב"א לקמן י"א א' בשם רבינו יונה מבו' דהא דמכשרינן בגבינות, הוא משום חזקה הבאה מכח רוב, וכתב דגם הא דמכשרינן בבא זאב הוא משום חזקה הבאה מכח הרוב, אך עמש"נ לקמן י"א א', דיש לפרש דמכוון ד' רבינו יונה שם הוא דדמי לחזקה, דל"מ מה שחסר לפניך, לבטל למה שהוחזק לפנינו קודם לכן, וה"נ בהכרעת רוב, ל"מ מה שיצאה עכשיו מהרוב, להוציאה למפרע מן הרוב.

י"ב מרחשון ע"ז

דף מס' 4

**ט' א'** **- ראה צפור וכו' חוששין שמא במקום נקב נקב,** התוס' בע"ז ל' ב' הקשו ממה שאמרו שם דפי תאנה אין חוששין לו משום גילוי, וכתבו דשאני הכא דאיכא ריעותא דניקור, והתוס' הרא"ש שם כתב דשאני הכא דאתיליד בי' ריעותא דטעמם בריא, הילכך חיישינן שגם מתחלה טעמם הנחש.[[47]](#footnote-48)

**א"ל מי קמדמית איסורא לסכנתא סכנה שאני, א"ל רבא מ"ש ספק סכנתא לחומרא ספק איסורא נמי לחומרא,** בד' התוס' בד"ה התם בתו"ד מבו', דלס"ד דרבא שלא חילק בין איסורא לסכנתא, הרי דכי היכי דבסכנה לא אזלינן בתר חזקה, ה"נ באיסור לא אזלינן בתר חזקה, וכתבו דלס"ד זו, בעינן להילפותא מסוטה להא דספק טומאה ברה"ר טהור, אף היכא דאיכא חזקה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בנזיר נ"ז א' סוד"ה באומר.

אך התוס' הרא"ש בתו"ד כתב, דלענין חזקה פשיטא לי' דיש לחלק דבאיסור אזלינן בתר חזקה, ול"ד לסכנה דלא אזלינן בתר חזקה, וכל הא דפריך מספק טומאה ברה"ר, הוא רק מהא דמטהרינן התם אף בדליכא חזקה, וכן נקטו הפנ"י בסוגיין והחוו"ד בסימן ל"ו סק"ב והחמד"ש בתשו' יו"ד סימן ה' סק"ג, דודאי לא שייך כלל לילך אחר חזקה בסכנה, ועיי"ש בחמד"ש שפירש הטעם בזה, דל"מ חזקה אלא לענין איסור, דהתורה התירה לנו ספק זה היכא דשייך להעמידו על החזקה, אע"ג דל"ה בירור גמור, ואף אם באמת הוא אסור, אין בידו עוון דהתורה התירה לנו ספק זה, ומשא"כ במידי דסכנה, כיון דלפי הצד דיש בזה להסכנה, יבא האוכלו לידי סכנה, מהיכ"ת לא נחוש בזה לסכנה, ועד"ז כתב הש"ש ש"א פ"ד והחת"ס בסוגיין בטעמא דאביי דסכנה שאני.

אמנם בדעת התוס' צ"ל, דכלפי האיסור מדרבנן לאכול דבר שיש בו חשש סכנה, וכמש"כ הרמב"ם בפי"א מרוצח ה"ה דהרבה דברים אסרו חכמים מפני שיש בהן סכנת נפשות, ומכח זה הוא דאסרינן למים מגולין, ואסרינן לפירות הנקורים, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ו ובפי"ב ה"ב,[[48]](#footnote-49) שפיר הו"מ לילך אחר חזקה, והא דמסקינן דחמירא סכנתא מאיסורא, היינו דבאיסור שהוא מכח סכנה, החמירו חכמים שלא לילך אחר החזקה,[[49]](#footnote-50) - וביותר ניחא לפי המבו' בד' התוס' בע"ז ל"ה א' דגדר האיסור דמים מגולין, אינו על מים שיש בהן חשש סכנה, אלא דהוא איסור שאסרו מים מגולין, והטעם שאסרו לזה הוא מכח הא דיש בזה חשש סכנה, וע"כ דנו דאף במקום דלא שכיחי נחשים יהא אסור לשתות, משום דהו"ל דבר שבמנין, עיי"ש.[[50]](#footnote-51)

ויש להוסיף, דאף דנימא דעיקר האיסור להכניס עצמו לסכנה הוא איסור דאורייתא, מ"מ י"ל דאיסור זה תלוי במידת החשש, וי"ל דבמים מגולין אין לאסור משום זה, דאי"ז אלא חשש רחוק, וכל האיסור בזה הוא רק מכח האיסור שאסרו חכמים למים מגולין, ובזה שפיר מצינו לילך אחר חזקה, וצ"ע.

למש"כ התוס' הרא"ש דלענין חזקה פשיטא דיש לחלק בין איסור לסכנה, צ"ע דמאי ס"ד לדמויי איסורא לסכנתא, לענין אם חיישינן דבמקום נקב נקב, הרי התם יש להתיר משום חזקה, ועמדו בזה החוו"ד והחמד"ש שם, אך למש"כ הרא"ה והר"ן בחידושיו דהתם ההיתר משום רוב, (דל"ש בזה חזקה, כיון שלא ידענו שלא נולדה טריפה), ניחא, די"ל דהכרעת רוב שפיר שייכא אף בסכנה, ול"ד לחזקה דאינה מבררת כלל, אלא דדין התורה הוא להעמיד דבר על חזקתו, - ועיי"ש בחוו"ד שכתב דהוא משום דבספק אם ניקב מחיים אפשר לברר ע"י הקפה, כמבו' לקמן נ' א', ומכח הא דתלינן בזאב א"צ לברר ע"י הקפה, וזהו דפריך דמ"ש איסורא מסכנתא, שהרי אף באיסור לא אזלינן בתר חזקה במקום דאפשר לברורי,[[51]](#footnote-52) - ועי' בפנ"י ובחמד"ש שם ובחי' רמ"ש בסוגיין במש"כ לפרש לסוגיין בע"א.

בשטמ"ק הביא מתור"פ שהק', דהיכי ס"ד דרבא לדמות איסורא לסכנתא, דא"כ לא מצינו ידינו ורגלינו, דבסכנה אזלינן לחומרא אף היכא דליכא ריעותא כמו מים מגולין, ואם גם באיסור אסרינן אף היכא דליכא ריעותא, לא מצינו שום דבר מותר, ועיי"ש שכתב דודאי בדליכא ריעותא אין לדמות איסורא לסכנתא, אבל מדמה איסורא היכא דאיכא ריעותא לסכנתא היכא דליכא ריעותא,[[52]](#footnote-53) - ועד"ז צ"ל גם לדעת התוס' דס"ד דרבא דאף באיסור לא אזלינן בתר חזקה, דודאי לא פליג רבא על עיקר דינא דחזקה, אלא דס"ד דרבא דהיכא דאיכא ריעותא לא אזלינן בתר חזקה, וכ"כ בחמד"ש שם ובחי' רמ"ש בסוגיין.

**א"ל אביי וכו' והא אילו ספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור, ואילו ספק מים מגולין אסורין, א"ל רבא וכו',** בביאור פלוגתא דאביי ורבא מצינו כמה דרכים.

**א** בפירש"י בסוד"ה הלכתא, משמע דפלוגתת אביי ורבא היא אם ספק איסורא לחומרא, דאביי ס"ל דספק איסורא לקולא, ופירש דזהו טעמא דספק טומאה ברה"ר טהור, ולרבא ספק איסורא לחומרא שמא יעבור, - וכ"נ גם ממש"כ בתוס' הרא"ש, דלא מייתי אביי, אלא מהא דמטהרינן אף היכא דליכא חזקה, דבהא דמטהרינן משום חזקה, פשיטא לי' דיש לחלק דבאיסור אזלינן בתר חזקה ובסכנה לא אזלינן בתר חזקה, ובע"כ דהא דמטהרינן בזה, לפ"מ דס"ל לאביי דלא ילפינן לה מסוטה, הוא משום דספק איסורא לקולא.

ובש"ש ש"א פ"ד כתב לפרש כן בדעת הרמב"ם, שכתב בפט"ז משאה"ט ה"א דהא דטיהרו חכמים ספק טומאה ברה"ר, הוא משום דכל הספיקות מדבריהם, ואי"ז משום דהלכתא גמירי לה מסוטה, והרי דטעם הא דספק טומאה ברה"ר טהור, אי"ז משום דהלכתא גמירי לה מסוטה, וכדמשני רבא, אלא הוא משום דכל הספיקות מדבריהם, - ובע"כ דמפרש הרמב"ם כן בדעת אביי, דהא דספק טומאה ברה"ר טהור, הוא משום דכל הספיקות מדבריהם, וזהו הא דפריך דמהא דמטהרינן בספק חזינן דספק מותר מה"ת ולא חיישינן שמא יעבור, דאפי' אם יעבור ליכא איסור כיון דספק מותר מן התורה, אבל בסכנתא ספיקו להחמיר כיון דאם יעבור במקום סכנה אין לו מציל, ומוכח דחמירא סכנתא מאיסורא, עכ"ד.

אך צ"ע בזה, דאף דמהא דספק טומאה ברה"ר טהור, יש ללמוד דספק איסור לקולא, הרי כ"ז הוא מדאורייתא, אך מדרבנן הרי ספק איסור לחומרא, וא"כ מאי פריך מהא דספק מים מגולין אסורין, הרי י"ל דהוא מדרבנן, ושמא כיון דבמים מגולין ליכא ריעותא כלל לפנינו, אין לאסור בזה, אלא אם ספק אסור מדאורייתא, - ועי' בשערי ישר ש"א פ"ב מש"כ לפרש

**ב** בד' התוס' בד"ה התם מבו' דמייתי אביי מהא דמטהרינן בספק טומאה ברה"ר בדאיכא חזקה, דמזה חזינן דשאני איסורא מסכנתא, דבאיסורא אזלינן בתר חזקה ובסכנה לא אזלינן בתר חזקה, ורבא דפליג ס"ד דלא אזלינן באיסור בתר חזקה, ונת' לעיל דהיינו רק היכא דאיכא ריעותא, - וכ"כ הרשב"א בתחילת דבריו, דכל הא דלאביי ספיקו להקל, הוא רק בדבר שהוא בחזקת היתר, אבל בדבר שאין בו חזקה כלל, ודאי ספיקו אסור, כדחזינן בספק חלב וספק שומן דספיקו אסור ואיכא תנא דקאי עלי' באשם תלוי.

**ג** הרשב"א הק', דכי לית לי' לרבא זיל בתר חזקה, וא"כ ודאי דהא דספק טומאה ברה"ר טהור, הוא משום חזקה, ול"ב לההלכתא, וכתב בשם רבינו יונה, דמים מגולין בטלה חזקתן משנתגלו כיון דאיכא דוכתא דשכיחי נחשים, וכמו שאמרו בנדה ד' א' דאשה כיון דשכיחי בה דמים כשאינה מכוסה דמיא, ואפ"ה ס"ל לאביי דכל ספק איסור שהאיסור תלוי במקרה הבא לו מותר אע"פ שאין שם חזקת טהרה, ומה"ט מטהר ר"ש במקוה שנמדד וכו', אף דליכא חזקת טהרה, דכנגד חזקת המקוה איכא לחזקת הטמא, ושאני ספק חלב ספק שומן, דאין הספק תלוי במעשה, אלא מעולם היתה חתיכה זו חלב או שומן ולא ידענו לה היתר מעולם, ומשא"כ בספק טומאה ברה"ר דהספק הוא אם נתחדשה שם טומאה, וכן במקוה שנמצא חסר, דהספק הוא אם נתחדש החיסרון בשעה שעשה שם טהרות, ורבא דחי דהא דמטהרינן התם, הוא משום ההלכתא מסוטה.

ובש"ש ש"א פ"ד כתב לפרש בדבריו דפליגי בדין ספק איסורא אם הוא לחומרא מדאורייתא, ואך דכל הא דס"ל לאביי דספק איסורא לקולא, הוא רק בספק הבא מחמת מקרה,[[53]](#footnote-54) ולפ"ז אף לדעת אביי, אין ההיתר בזה אלא מדאורייתא, אך מדרבנן ה"ז אסור, וצ"ע וכנ"ל, דא"כ מאי מייתי מהא דספק מים מגולין אסורין, הרי י"ל דהאיסור בזה הוא מדרבנן, - אך בעונג יו"ט סימן פ"א ד"ה אלא שיש ליזהר נקט דגם לאביי הוי ההיתר בזה משום חזקה, ואך דלדידי' אף בכה"ג דאיכא לריעותא זו מוקמינן אחזקה, וצ"ע דאם כל ההיתר בזה הוא משום חזקה, מ"ט מטהר ר"ש במקוה שנמדד, דכנגד חזקת המקוה איכא לחזקת הטמא, - ועמש"כ לפרש בזה באבי עזרי בריש הל' שחיטה.

**י' א'** **- א"ר הונא אפי' שיבר בה עצמות כל היום פסולה חיישינן שמא בעור נפגמה,** הרמב"ן כתב דלדעת רב הונא כל שלא בדק את הסכין אחר שחיטה שלא נפגמה, שחיטתו פסולה, ואף שלא נמצאת הסכין פגומה, ומה"ט הוא דאף אם שיבר בה עצמות פסולה, אף דעצם ודאי פוגם, משום שלא בדק, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב בית א' ריש שער א', והר"ן בפי' הרי"ף.

ובחי' הגרע"א בסוגיין כתב דכל האיסור בזה הוא מדרבנן, כיון דברוב פעמים לא נפגם הסכין בעור ומסייע לי' חזקת הגוף של סכין, ודמי ללא בדק בסימנים דהוי האיסור בזה מדרבנן, וכמש"כ התוס' והרשב"א לעיל ט' א'.

ובד' הרמב"ן במלחמות ג' ב' מדפי הרי"ף משמע דטעמא דרב הונא הוא, משום דינא דנדה י"ח א' דלא אזלינן בתר רוב היכא דאיכא חזקה בהדי', והא דלרב חסדא אזלינן בתר הרוב אף דאיכא חזקה בהדי', הוא משום דבהמה לא איתרעאי, עיי"ש.

הרשב"א בחי' ובמשמה"ב שם האריך להוכיח דלא פסל רב הונא אלא היכא שנמצאת הסכין פגומה, אך כל שנאבדה הסכין בלא בדיקה כשרה, עיי"ש, ועי' בנחל"ד במה שהאריך לישב לד' הרמב"ן.[[54]](#footnote-55)

**חיישינן שמא בעור נפגמה,** הרמב"ם בפ"א משחיטה הכ"ד כתב דהויא ספק נבילה, והכס"מ כתב להוכיח כן מלישנא דחיישינן שמא בעור נפגמה, ועיי"ש שפירש דטעם הא דאינה אלא ספק נבילה, הוא משום דסכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי, - ובש"ש ש"ג פט"ו כתב דהרמב"ם לטעמי' אזיל דכל תרתי לריעותא אינו אלא ספק, וי"ל עוד, דכיון דאי"ז חסר ואתאי, ע"כ אי"ז אלא ספק, וית' בעזה"י לקמן, - אך בד' הרמב"ם שם פ"ג הי"ח מבו' דכל ספק שחיטה אינו אלא ספק נבילה, ועי' פמ"ג בפתיחה להל' שחיטה השורש הד', ובשפ"ד סימן י"ח סק"א מש"כ בענין זה.

**עצם ודאי פוגם עור ספק פוגם וכו' ואין ספק מוציא מידי ודאי,** התוס' כתבו דהך דינא דאין ספק מוציא מידי ודאי, דמיא לדין אין ספק מוציא מידי ודאי שמצינו בכ"ד, ואך שכתבו לחלק שאני הכא דלחומרא, ומאידך שאני התם דהוי ספק הרגיל.

אך הבעה"מ כתב דל"ד כלל להתם, דהכא הרי ספק פגימת העור אינו מוציא מידי ודאי פגימת העצם, שהרי אפשר ששניהם פגמו, אלא המכוון הכא הוא דמוטב שנתפוס את הודאי ונניח את הספק, וכ"כ הרשב"א, ועמש"כ בזה הרמב"ן.

אמנם בד' התוס' מבו', דמה שאמרו הכא דאין ספק מוציא מידי ודאי, אין המכוון להא דהעצם ודאי פוגם, אלא המכוון הוא להא דאיכא ודאי שחיטה, וכלישנא דגמ' לקמן דודאי טבל וספק הוה עלי', ואך דבעינן להא דעצם ודאי פוגם, דמכח זה הוא דחשיב כודאי שחט, וכאשר כן נראה בל' רש"י בסוד"ה בהמה לא אתרעאי, ובד' התוס' ד"ה והא הכא דודאי טבל, וע"כ שפיר דמי לדין אין ספק מוציא ודאי דעלמא.

בשלהי סוגיין מסקינן דרב חסדא מכשיר אף כשלא שיבר בה עצמות דדילמא בעצם דמפרקת איפגים, ולחד לישנא אף כששחט כמה בהמות מכשרינן להו, משום דדילמא בעצם המפרקת דבתרייתא אפגים, - ובד' התוס' בד"ה סכין בתי' הב' מבו' דגם לפ"ז הוי טעמא דרב חסדא משום דאין ספק מוציא מידי ודאי, משום דקרוב לודאי דבעצם המפרקת דבתרייתא אפגים, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בשלהי סוגיין, עיי"ש, - אך הר"ן כתב דלפ"מ שאמרו לקמן דטעמא דרב חסדא הוא משום דבהמה לא איתרעאי, אין טעמו משום דאין ספק מוציא מידי ודאי, ואך דמ"מ להך לישנא דלא מכשר רב חסדא כששחט כמה בהמות, בעינן גם להא דיש לתלות להריעותא טפי בעצם.

**מתיב רבא לסיועי' לרב הונא טבל ועלה ונמצא עליו דבר חוצץ וכו',** הרשב"א הק' לדעת הרמב"ן דרב הונא פסל אף כשנאבד הסכין, מה מסייעינן לי' מההיא דטבל ועלה וכו', הרי אף לדידי' לא ניחא, שהרי כל הא דלא עלתה לו טבילה הוא כשנמצא עליו דבר חוצץ, אך אם לא נמצא ולא בדק עלתה לו טבילה, אף כשלא חפף סמוך לטבילה, והכא פסל רב הונא אף כשלא נמצא הסכין פגום, וכן הק' הרשב"א במשמה"ב שם, ועיי"ש במשה"ק עוד מלישנא דגמ', ועיי"ש שכתב לדעת הרמב"ן, דשאני סכין דיש לחוש שנפגם בעור אף כשלא נמצא פגום, ומשא"כ בטבילה דאין לחוש לחציצה אלא היכא דנמצא עלי' דבר חוצץ, וכ"כ הרשב"א בסוגיין דמה"ט הוא דמסייעינן מינה לרב הונא, אף דהתם כל הא דלא עלתה לו טבילה הוא רק כשלא טבל סמוך לחפיפה, ועיי"ש משה"ק ע"ז.

**והא הכא דודאי טבל,** התוס' כתבו דהא דחשיב כודאי טבל, הוא משום שנתעסק באותו המין אח"כ, וזה לטעמייהו דגם מה שאמרו לעיל דאין ספק מוציא מידי ודאי, היינו דחשיב כודאי שחט, כיון דעצם ודאי פוגם, ונת' לעיל, - אך הרשב"א כתב דממה שלא הזכירו הכא להא דנתעסק באותו המין, משמע דלא מכח זה הוא דפרכינן,[[55]](#footnote-56) ועיי"ש שכתב לפרש דפירכת הגמ' הכא היא לפ"מ דמסקינן דרב חסדא מכשיר אף כשלא שיבר בה עצמות, דתלינן להקל דשמא נגע בעצם המפרקת, וה"נ הכא הי' לנו להכשיר אף כשלא נתעסק באותו המין, וצ"ל דהוא משום דמסתבר טפי שהחציצה באה עליו אחר הטבילה, שאינו נזהר ממנה, וע"כ דמי להתם דמסתבר טפי לתלות בעצם המפרקת, וכמש"כ הרשב"א בשלהי סוגיין דרק מה"ט הוא דמכשיר רב חסדא.

י"ד מרחשון ע"ז

דף מס' 5

**י' א'** **- ה"נ העמד בהמה על חזקתה ואימר לא נשחטה, הרי שחוטה לפניך וכו', סכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי,** הר"ן כתב דהיינו דהדרינן בן מהא דס"ל מעיקרא דטעמא דרב חסדא הוא משום דאין ספק מוציא מידי ודאי ואי"ז ריעותא, אלא אף דהוי זה ריעותא, מ"מ כיון דבהמה לא איתרעאי, לא מחזקינן ריעותא, ועיי"ש שכתב דמה שלא אמרו אלא, הוא משום דלחד לישנא לקמן בעינן נמי להא דיש לתלות את הריעותא בעצם טפי מבעור.

ולכאו' המכוון בזה, דעיקר הא דמכשיר רב חסדא, הוא משום דהרי שחוטה לפניך ואין הבהמה עומדת כלל בחזקת איסור, ומצינו כעי"ז בתוס' הרא"ש בנדה ב' ב', דכל דהרי טבל לפניך נסתלקה חזקת הטמא, ובזה הוא שחילקו, דבטבל ועלה כיון דאיתיליד בי' ריעותא, לא חזינן לי' כטבל לפניך, והו"ל בחזקת טומאה, ומשא"כ הכא דבהמה לא איתרעאי, אכתי חזינן להבהמה כשחוטה לפניך, ואינה בחזקת איסור, וכ"ה משמעות ל' הר"ן בפי' הרי"ף דפלוגתת ר"ה ור"ח הוא אם מהני הריעותא בסכין דמכח זה הויא הבהמה בחזקת איסור, או דכיון דבהמה לא אתרעאי, ל"ה הבהמה בחזקת איסור.

אך בל' הרשב"א בסוד"ה ה"נ הרי טבל לפניך, משמע דטעמא דרב חסדא, הוא משום דהבהמה קיימא בחזקת כשרות כיון דהרי שחוטה לפניך, ויותר משמע כן בדבריו בשלהי סוגיין (ד"ה א"ה תיבעי) שכתב דרב חסדא ס"ל דהעמד בהמות בחזקת כשרות, עם חזקת הסכין וכו' שהוא מסייע להן בהכשרן, - וכ"נ בד' המהרש"א בע"ב ע"ד התוס' בד"ה ודילמא, עיי"ש, אך בד' הראש יוסף מבו' שפירש לד' המהרש"א לחזקת הסכין, וצ"ע.[[56]](#footnote-57)

**סכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי,** התוס' וש"ר הק' דמ"ש ממקוה שנמדד ונמצא חסר דכל טהרות שנמצאו על גביו למפרע טמאות, ולא אמרינן מקוה איתרעאי ובהמה לא איתרעאי, - ובל' ש"ר נראה, דאין מכוון הקו' דמ"ט הכא לא פסל רב הונא מכח דינא דתרת"ל, דל"ש הכא דינא דתרת"ל לריעותא כלל, כיון דהרי שחוטה לפניך ואין הבהמה בחזקת איסור, אלא מכוון הקו' דכי היכי דהכא אמרינן דלא מוקמינן להבהמה בחזקת איסור משום דהרי שחוטה לפניך, ה"נ במקוה נימא דלא מוקמינן להטובל בחזקת טומאה, כיון דהרי טבל לפניך, ובזה יתבארו תי' הראשונים, וכדלהלן, - והתוס' כתבו בזה ג' דרכים.

**א** התוס' בתי' קמא כתבו, דשאני התם דאיכא למימר חסר ואתאי, ומשא"כ הכא דליכא למימר חסר ואתאי, - ובטעמא דרב הונא דפסל הכא, אף דאי"ז חסר ואתאי, כתב הבכור שור בע"ב, דהוא משום דס"ל דדינא דתרתי לריעותא הוא אף כשאי"ז חסר ואתאי, וי"ל עוד, דאף דדינא דתרת"ל דכל טהרות שנעשו על גביו טמאות בודאי, הוא רק היכא דאי"ז חסר ואתאי, מ"מ גם היכא דאי"ז חסר ואתאי הו"ל ספק, וכמש"כ הפר"ח בס' מים חיים בגיטין ל"א ב' והשעה"מ בפ"ה מתרומות הכ"ד,[[57]](#footnote-58) - אך צ"ע, דאם פלוגתייהו היא בדינא דתרת"ל, א"כ מאי מדמינן לה לקמן לספק שהה ספק דרס, הרי התם ליכא כלל תרתי לריעותא, ואי"ז ענין לפלוגתא דרב הונא ורב חסדא, גם צ"ע בד' תוס' הרא"ש בע"ב והתוס' בנדה ב' ב' שכתבו לישב לדין בית המנוגע, דליכא התם לדין תרת"ל משום דאי"ז חסר ואתאי, ותיקשי דלפ"מ דקי"ל כרב הונא ל"ב חסר ואתאי, ועמד ע"ז בחזו"א אהע"ז סימן פ' סק"כ.[[58]](#footnote-59)

ובחי' הגרע"א בכתובות ט' א' נקט דאידך תי' דהתוס' ס"ל דדינא דתרת"ל הוא אף כשאי"ז חסר ואתאי, אך בד' תוס' הרא"ש לקמן בע"ב מבו' דפסיקא לי' הך מילתא דדינא דתרת"ל הוא רק היכא דהוא חסר ואתאי, אף דהכא כתב ב' דרכים, וי"ל דלכו"ע דינא דתרת"ל הוא רק בחסר ואתאי, ואידך תי' דהתוס' שהוצרכו לישב בע"א, הוא משום דס"ל דאף סכין חשיב כחסר ואתאי, וכמו שדנו בזה השטמ"ק והפנ"י בסוגיין.[[59]](#footnote-60)

**ב** התוס' בתי' הב' כתבו דשאני הכא דעצם ודאי פגם, ומשא"כ התם דא"א לומר דודאי טבל, דהרי במקוה חסר טבל ואי"ז טבילה, וכתבו לפ"ז דלהך לישנא דמכשיר רב חסדא אף בבתרייתא, הוא משום דגם התם קרוב לודאי שבעצם של מפרקת של בתרייתא אפגים, - ויש להסתפק אם לתי' זה הוי טעמא דרב חסדא משום דאין ספק מוציא מידי ודאי, ואך דל"מ הא דאין ספק מוציא מידי ודאי היכא דאיתיליד בי' ריעותא, או דגם לתי' זה הוי טעמא דרב חסדא משום דהרי שחוטה לפניך ואין הבהמה בחזקת איסור, וע"כ בטבל ועלה וכו' דאיתיליד בי' ריעותא והוי בחזקת טומאה, לא עלתה לו טבילה, ואך דכ"ז הוא היכא דיש לתלות הפגימה בעצם, דבכה"ג חזינן לה כשחוטה לפניך, אך התם דליכא לה"ט, הוי הטובל בחזקת טומאה, דלא חשיב כטבל לפניך.

**ג** התוס' בתי' בתרא כתבו דליכא נפ"מ אם נולד ריעותא בסכין או בבהמה, והא דמכשר רב חסדא, הוא משום דאיכא ספיקי טובא, שמא בעצם נפגמה ואפי' בעור נפגמה שמא לא נשחטו הסימנים כנגד הפגימה והוי כספק ספיקא, והש"ך בכללי ספק ספיקא אות י"ד ואות כ"ז כתב, דאי"ז ספק ספיקא גמור, דודאי דהא דשמא לא שחט כנגד הפגימה ל"ה ספיקא כלל, דמסתמא שחט כדרך השוחטים והוליך והביא בכל הסכין, וגם אי"ז ס"ס המתהפך, אלא הוא כעין ספק ספיקא, - ולפ"ז אין מכוון תי' התוס' דמכשרינן משום ספק ספיקא, והרי בגמ' אמרו דטעמא דרב חסדא הוא משום דהרי שחוטה לפניך, אלא הוא משום דכיון דהו"ל כספק ספיקא והוא ספק רחוק, ל"מ זה להוציא את הבהמה מידי הא דהרי שחוטה לפניך, ועי' עוד בחזו"א אהע"ז סימן פ' סקכ"ג.[[60]](#footnote-61)

ובד' הרשב"א והר"ן מבו' דאין הטעם כלל משום דהו"ל כספק ספיקא, אלא היינו דהריעותא שנולדה בסכין אינה מועלת להוציא את הבהמה מידי הא דהרי שחוטה לפניך, כיון דאף אם הי' הסכין פגום, י"ל דלא שחט כנגד הפגימה, ומשא"כ במקוה שנמצא חסר, הרי דהריעותא שנמצא המקוה חסר, מוציאה את הטמא מידי הא דהרי טבל לפניך, כיון דאם הי' המקוה חסר בשעת טבילה, ודאי דלא עלתה לו טבילה, ועי' בתשו' הגרע"א מהד' המאור ח"ה עמ' ס"ב שפירש כן גם בד' התוס', ועי' באבי עזרי פי"ח מאיסו"ב ה"י.

ולתי' זה נמצא, דכל הא דמכשר רב חסדא, הוא רק בסכין גדול, דאפשר דלא שחט כנגד הפגימה, וכ"כ בחי' הרשב"א בשלהי סוגיין בשם רבינו יונה, וכתב לפ"ז דאף הא דקי"ל להכשיר כששיבר בה עצמות, הוא רק בסכין גדול, והרשב"א כתב דהמקור לזה הוא, משום דאף בשיבר בה עצמות קשיא דמ"ש מטבל ועלה וכו', ובעינן לה"ט דבהמה לא איתרעאי, אשר היינו משום דאפשר דשחט שלא כנגד הפגימה, - והרשב"א שם נחלק ע"ז וכתב דכיון שנחלקו בסכין סתם יש לנו לומר דרב חסדא מכשיר אף בסכין קטן, משום דיש לתלות טפי שנפגם בעצם המפרקת.

בתשו' משאת בנימין סימן ל"ח כתב, דהא דפסל רב הונא ואף דאיכא ספק ספיקא, הוא משום דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת, וע"כ כל ספק בשחיטה לא חשבינן לי' כספק איסור אלא כודאי איסור, ולי"ב להתירא דספק ספיקא, ועיי"ש שפירש כן בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן ת"א, - והש"ך בכללי ספק ספיקא אות כ"ז תמה ע"ז דלהדיא כתב הרשב"א בתשו' שם דמהני ספק ספיקא כנגד חזקת איסור,[[61]](#footnote-62) והכא שאני דלא חשיב כספק ספיקא, והיד יהודה שם סקס"ב תמה ע"ז דס"ס זה אם נפגמה בבתרייתא, או נפגמה בעצם המפרקת דקמייתא, הוי ספק ספיקא גמור, וכתב דט"ס נפלה בל' הרשב"א בתשו' שם במש"כ לפרש טעם הא דלא מכשרינן הכא משום ספק ספיקא, - והחוו"ד בבית הספק שם כתב לפרש לד' הרשב"א, דהכא דהספק הוא במעשה החדש המכשיר, אף רוב ל"מ, וע"כ אף ספק ספיקא ל"מ, עיי"ש בדבריו.

**והלכתא כוותי' דר"ה כשלא שיבר בה עצם והלכתא כוותי' דר"ח כששיבר בה עצם,** בפי' הר"ן כתב דהא דקי"ל כרב הונא כשלא שיבר בה עצמות הוא משום דכל דאיתיליד ריעותא בסכין ה"ה בחזקת איסור דכמאן דאיתיליד ריעותא בבבהמה דמי, והא דקי"ל כרב חסדא, כששיבר בה עצמות, הוא משום דבכה"ג מה שנמצאת פגומה אינו ריעותא כלל, דעצם ודאי פוגם, - ומשמעות דבריו דלא קי"ל כלל לה"ט דבהמה לא איתרעאי, והא דמכשרינן כששיבר עצמות הוא משום דאי"ז ריעותא כלל,[[62]](#footnote-63) וכ"ה מבו' גם בד' הגר"א בסימן י"ח סקי"ז, וצ"ע דתיקשי דמ"ש מטבל ועלה וכו' דאע"פ שנתעסק כל היום לא עלתה לו טבילה, והרי דשפיר חשבינן לה כריעותא, וממילא דאין להכשיר כשנמצא הסכין פגום אף כששיבר בה עצמות, אלא משום דבהמה לא איתרעאי, וכמו שאמרו לעיל בסוגיין, - וצ"ל דס"ל כמש"כ הרשב"א דהא דפריך מטבל ועלה, הוא לפ"מ דמסקינן דר"ח מכשיר אף כשלא שיבר בה עצמות, ולפ"ז י"ל דכששיבר בה עצמות ל"ה זה ריעותא כלל, ול"ד לטבל ועלה, דאף אם נתעסק כל היום וכו' אכתי הו"ל ריעותא.[[63]](#footnote-64)

אך למש"כ בחי' הר"ן דהא דפריך מטבל ועלה, הוא על הא דס"ד דכששיבר בה עצמות אי"ז ריעותא כלל, וע"ז משני דלעולם הו"ל ריעותא, ומ"מ מכשר רב חסדא משום דשחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי, בע"כ דהא דקי"ל כר"ח כששיבר בה עצמות, הוא משום דהרי שחוטה לפניך ובהמה לא אתרעאי ולא קיימא הבהמה בחזקת איסור, ואך דבהא דס"ל לרב חסדא דאף כשלא שיבר בה עצמות, ל"מ הריעותא להוציא את הבהמה מידי הרי שחוטה לפניך, לא קי"ל כוותי'.

האגודה בפירקין כתב, שוחט שבדקוהו ונמצא שאינו יודע, אין להטריף למפרע וגם א"צ להכשיר הכלים, דאדם איתרע בהמה לא איתרע, ונשחטה בחזקת היתר ואוקי שוחט בחזקתו ועד עתה ידע, והביאו הרמ"א בסימן א' סוס"א, - והט"ז שם תמה דהך גוונא דמי למקוה שנמדד וכו', ואף לתי' בתרא דהתוס' דמכשרינן משום ספק ספיקא, וה"נ התם איכא ספק ספיקא, דאף אם לא ידע, י"ל דשחט כדין, הרי לא קי"ל כרב חסדא, אלא בששיבר בה עצמות, ועמש"כ בנקוה"כ שם, ועי' בגל' הגרע"א לש"ך שם סק"ח מש"כ לתמוה על דבריו, ועמש"כ בזה בחוו"ד שם, ובש"ש ש"ג פ"ג, ואכמ"ל.

**אימא בעצם דמפרקת איפגים,** בפירש"י מבו' דאיירי כשידוע שנגע במפרקת, וע"כ מכשר רב חסדא, משום דעצם המפרקת פוגמת טפי מעור, - והרמב"ן הק' ע"ז, ממה שאמרו לקמן דמכדי מתלא תלינן וכו' דילמא בעצם דמפרקת דבתרייתא אפגים, אף דהתם ליכא למיתלי טפי במפרקת דבתרייתא, אך בד' רש"י מבו' דבזה עצמו נחלקו ב' הלשונות, ונת' להלן, והוכיח מזה דרב חסדא מכשיר אף כשאין ידוע שנגע בעצם המפרקת, וכ"כ הרשב"א, ועיי"ש במשה"ק עוד ע"ד רש"י, ועיי"ש שכתבו דמ"מ לפ"מ דלא קי"ל כרב חסדא, אין להכשיר אף אם ידוע שנגע בעצם המפרקת, - ונחלקו הראשונים בגונא דחתך את עצם המפרקת, אם דמי לשיבר בה עצמות, ובשו"ע סימן י"ח סט"ו כתב דאפי' אם שבר את עצם המפרקת דרך שבירה אין תולין בזה, והט"ז והש"ך שם נחלקו ע"ז, דבכה"ג לכו"ע תולין, ואכמ"ל.

**כרב חסדא ולבר מקמייתא, ואיבע"א וכו' דאי כרב חסדא וכו' דילמא בעצם דמפרקת דבתרייתא אפגים,** בביאור פלוגתא זו אם מכשר ר"ח אף בבתרייתא, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** בד' רש"י מבו' כמש"כ המהרש"א בע"א דפלוגתייהו היא בטעם הא דמכשר רב חסדא אף כשלא שיבר בה עצמות, דלל"ק הוא משום דעצם המפרקת פגמה טפי מעור, וע"כ אין להכשיר אלא לקמייתא, אך לל"ב מודה ר"ח דעצם המפרקת לא פגמה טפי מעור, ואפ"ה תלינן בה לקולא, וע"כ יש להכשיר אף לבתרייתא, - ועד"ז כתב הר"ן בע"א, דפלוגתייהו היא אם יש להכשיר אף היכא דהדבר שקול ואינו נוטה טפי להכשר, ואך דבדבריו מבו' דלא פליגא ל"ב בהך מילתא דעצם המפרקת פגמה טפי מעור, ואך דס"ל דמ"מ דכיון דהא דמכשר ר"ח הוא משום דבהמה לא אתרעאי, יש להכשיר אף כשהדבר שקול.

**ב** התוס' בע"א בתי' הב' כתבו דטעמא דהך לישנא דרב חסדא מכשר אף בבתרייתא, הוא משום דקרוב לודאי דבעצם המפרקת דבתרייתא אפגים, ולדעתם לכו"ע לא מכשר רב חסדא אלא היכא דיש לתלות טפי שנפגם אח"כ, ואך שנחלקו אם מכח זה יש לתלות ג"כ שנפגם בעצם המפרקת דבתרייתא, - ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ז כתב דצ"ל כן גם בד' הרשב"א, שנקט לעיקר דלא מכשר רב חסדא אלא משום דאיכא למיתלי, ומה"ט הוא דל"ד למקוה שנמדד ונמצא חסר, ובע"כ דגם לל"ב טעמא דר"ח הוא משום דיש לתלות טפי שנפגם בעצם המפרקת דבתרייתא.

**ג** בד' הראב"ד שהביאו הרמב"ן והרשב"א מבו', דהא דלל"ק פסל רב חסדא בבתרייתא, אי"ז משום שנמצא הסכין פגום, ודס"ל דאין לתלות טפי בעצם המפרקת דבתרייתא, אלא הוא משום דאחר ששחט את הבהמה הראשונה, יצא הסכין מחזקת בדוק, דשמא נפגם בעצם המפרקת, וע"כ הוא צריך בדיקה אף בדיעבד, ופירש דזהו מה שאמרו דרב כהנא מצריך בדיקותא בין כל חדא וחדא כרב חסדא ולאכשורי בתרייתא, ועי' בחי' הגרע"א מש"כ לתמוה בזה, (ועיי"ש במש"כ לתמוה עוד ע"ד הרשב"א שנקט דרב הונא פליג בהך מילתא על רב חסדא).[[64]](#footnote-65)

בתשו' הרא"ש כלל כ' סימן ט"ו נשאל בדין סכין שנאבד אחר שחיטה ואח"כ נמצא פגום, והביא בשם הראב"ן דמכשיר בכה"ג, דהואיל ויצא הדבר להיתר יצא, והאי דנמצאת פגומה אימור שברו בה עצמות ולא אדעתי', והרא"ש השיב להכשיר בזה, ומשמעות דבריו שם דעיקר ההכשר הוא משום דנוסף ספק אחר דשמא שבר בה עצמות, ובל' השו"ע בסימן י"ח סי"ג מבו' דטעם ההכשר הוא גם מכח הא דיצא הדבר בהיתר, וכן נקטו הט"ז שם סק"י והש"ך שם סקכ"ה, ועמש"כ הפר"ח שם סקכ"ב והתבו"ש שם סקכ"ט והיד יהודה סקי"ג, ועי' גם בחזו"א אהע"ז סימן פ' סקכ"ד שתמה מכ"ד על ה"ט דיצא הדבר בהיתר.[[65]](#footnote-66)

הרשב"א בתוה"ב בית א' ש"ב טז: כתב דאם נפלה הסכין על חודה יש לתלות בזה, אך אם לא נודע שנפלה על חודה לא, והב"ח בסימן י"ח כתב דהרשב"א פליג ע"ד הרא"ש שהכשיר כשנאבד הסכין ונמצא אח"כ פגום משום דשמא שברו בו עצמות, וכ"כ הפר"ח שם סקכ"ב, - אך השו"ע שם סי"ג וסט"ו הביא לב' הדינים, ועיי"ש בט"ז סק"י ובש"ך סקכ"ה כתבו דשאני בנאבד הסכין שכבר יצא הדבר בהיתר, והש"ך כתב עוד דשאני בספק נפלה על חודה, דאף אם נפלה אי"ז ודאי פוגם.

**מנה"מ דאמור רבנן אוקי מילתא אחזקי',** הרמב"ן כתב דקאי על הא דפסל רב הונא בשוחט בסכין ונמצא פגום משום דבהמה בחזקת איסור עומדת, או על הא דתניא לעיל דכל שלא בדק בסימנים הויא נבילה ומטמאה במשא, - ובשטמ"ק כתב בשם הרא"ה דקאי על על הא דמכשר רב חסדא בשוחט בסכין ונמצא פגום משום חזקת הסכין, והרי דאף לקולא אזלינן בתר חזקה, ומד' הרמב"ן שהוצרך לפרש דקאי על הא דפסל רב הונא, (וקשיא לי' דהתם הוא לחומרא, עיי"ש), נראה דהא דמכשר רב חסדא, אי"ז משום חזקת הסכין, ועמש"כ המהר"ם ע"ד התוס' ד"ה ודילמא.

**אמר קרא ויצא מן הבית וכו',** בתשו' חוט המשולש ח"ג סימן כ"ז עמד בתו"ד, דהכא הוי חזקת הגוף, והיאך ילפינן מהכא דאזלינן אף בתר חזקת הדין, הרי חזקת הגוף עדיפא משאר חזקות, וכתב דאפשר דהא דאזלינן בתר חזקת הדין אינו אלא מהלכה למשה מסיני, ועי' בשערי ישר ש"ב פ"א ובקוב"ש כתובות אות רס"ה מש"כ לישב בזה.

**דילמא אדנפיק ואתי בציר לי' שיעורא,** מבו' דאף דליכא לפנינו ריעותא כלל, מ"מ בעינן בזה לההכרעה דחזקה, ובלא"ה הי' לנו להסתפק שמא נחסר הנגע, ואמנם למש"כ התוס' דאיירי כשנמצא הנגע חסר בסוף ז', י"ל דרק מה"ט הוא דבעינן לההכרעה דחזקה, אך בד' התוס' מבו' שלא הוצרכו לזה רק לפרש מנ"ל דאזלינן בתר חזקה אף היכא דאיכא ריעותא, אך לעולם אף כשלא נמצא הנגע חסר אח"כ, בעינן לההכרעה דחזקה,[[66]](#footnote-67) וכ"ה מבו' גם מסוגיית הגמ' בגיטין כ"ח א', דכל הא דלא חיישינן שמא מת, אף באדם בריא, הוא מכח ההכרעה דחזקה,[[67]](#footnote-68) וכ"ה מבו' גם בד' התוס' וש"ר לקמן י"א א', דאף אם ידוע דלא היתה הבהמה טריפה כשנולדה, אין להכשירה אח"כ אלא משום רוב או חזקה, וכיון שלא נתבררה החזקה בשעתה, לא מהניא להכשיר.[[68]](#footnote-69)

**תוד"ה ודילמא, דלמא הכא טמא מספק דספק טומאה ברה"י טמא,** הפנ"י בתו"ד הק', דהבית הו"ל כאיבד"ל, דספיקו טהור, ובאחיעזר ח"א סימן א' סק"ה כתב לישב, דהבית עצמו הוי כספק שרץ, ולי"ב כלל לדיני ספק טומאה, ומכוון התוס' הוא דיהא דין ספק טומאה על הבאים אל הבית, וכ"כ החזו"א בסימן רי"ד בהערות לסוגיין.

בכ' הגר"ח החדש כתב לישב קו' התוס', דכיון דטומאת נגעים אינה אלא ע"י אמירת הכהן טמא, ומספק אינו יכול לטמאות את הבית, ול"ש בזה דינא דספק טומאה ברה"י, וכעי"ז כתב החזו"א בסימן רי"ד בהערות לסוגיין, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**ומיהו קשה דהך מילתא דמיא למקוה שנמדד ונמצא חסר,** התוס' הרא"ש כתב לישב דשאני התם דחסר ואתאי, אבל הכא רק שהי' קיים בשעת הסגר אפי' חסר מיד טמא הבית כל ז', וכ"כ התוס' בנדה ב' ב',[[69]](#footnote-70) וצ"ע דמה הוצרכו התוס' שם להא דאם הי' קיים בשעת הסגר ונחסר אח"כ טמא הבית כל ז', ועמש"כ בזה המהר"ם בנדה שם, ועי' במשנת ר"א סימן א' מש"כ לפרש בזה.

והבכור שור כתב דהתוס' הכא שלא כתבו כן, הוא משום דרק לרב חסדא הוא דבעינן חסר ואתאי, אך לרב הונא ל"ב חסר ואתאי, ועמש"נ לעיל לדון בדבריו.

בשטמ"ק כתב בשם הר"ש משאנץ לישב, דשאני במקוה דכשתאמר **העמד טמא על חזקתו והרי חסר לפניך א"כ בשעת העסק דהיינו בשעה שטבל לא הועילה לו טבילתו כלום, אבל הכא גם אם באת לומר הרי בצר שיעור הנגע לפניך והעמד אדם בחזקתו שבשעה שנכנס האדם לבית בצר הנגע, מ"מ טמא כיון שבשעת הסגר הי' בו כשיעור, ואין לומר דבשעת הסגר הוא דחסר הנגע דמנין לך זה אין החזקה מועלת אלא בשעת העסק אבל לגבי קודם שעת העסק אין החזקה מועלת כלל, עכ"ד, ולכאו' היינו דדינא דתרת"ל הוא דחזקת הטמא, הוי ריעותא בחזקת המקוה, וע"כ בבית המנוגע דחזקת הנכנס ל"מ להורות אלא על שעת כניסתו, אי"ז ריעותא בחזקת הנגע**.

בחמד"ש יו"ד סימן ד' סק"ו כתב לדון בקו' התוס', דכל הא דמהני תרת"ל, הוא רק במקוה דכל דינו הוא לטהר טמאים, ואין מקום לדון על המקוה עצמו רק שיהא כשר לטהר טמאים, וע"כ מצטרף חזקת טמא לעשות תרת"ל, - ובחזו"א אהע"ז סימן פ' סק"כ כתב די"ל, דדוקא במקוה וכו' שאין נפקותא במקוה בהעבר, ע"כ לא אמרינן כבר קם דינא בנידון המקוה דמוקמינן לה אחזקתה וממילא כשרה כל טבילה שטבלו בה, ומשא"כ בבית המנוגע שהדבר נוגע גם להבא, ע"כ דנים על הבית והוא בחזקת טמא, וממילא דהנכנס לתוכו טמא.[[70]](#footnote-71)

**תוד"ה אלא, ועוד דאף לקולא מוקמינן הכא אחזקי' וכו',** הראש יוסף הק', דמ"ט מטהרינן בכה"ג אף ברה"י, ולי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י דטמא אף במקום חזקה, - ובתשו' חמד"ש יו"ד סימן כ"ה כתב לישב, דחזקת הגוף מהני אף בספק טומאה ברה"י, - ובאחיעזר ח"א סימן א' סק"ה כתב לישב, דעל הבית עצמו ליכא לדינא דספק טומאה, וכמש"נ לעיל, ושפיר מהניא החזקה על דין הבית עצמו, ותו מטהרינן אף להנכנס בו,[[71]](#footnote-72) - ועי' בתוס' הרא"ש במה שיש ללמוד מדבריו לנידון זה, וצ"ע.

י"ט מרחשון ע"ז

דף מס' 6

**י"א א'** **- מנה"מ דאמור רבנן זיל בתר רובא,** בפירש"י כתב דאיידי דאיירי במנה"מ דחזקה, נקט נמי הא, אך הר"ן כתב דקאי על מילתא דרב הונא דנשחטה בחזקת היתר עומדת, דהוא משום דאזלינן בתר רובא, וכ"כ בשטמ"ק לעיל י' ב' בשם הרא"ה.[[72]](#footnote-73)

**תוד"ה מנה"מ, וא"ת וכו',** הרשב"א כתב דהא דרובא וחזקה רובא עדיף, הוא אחר דאיפשיט לן דאזלינן בתר רובא, אבל לא מצינו למילף לה מהא דאזלינן בתר חזקה, די"ל דבתר חזקה אזלינן ולא בתר רוב כלל, ובתוס' הרא"ש הק' ע"ז, דאף אחר דאיפשיט לן דאזלינן בתר רובא, מנ"ל דרובא עדיף ובע"כ דמסברא הוא כן, וא"כ אף בלא קרא יש ללמוד דאזלינן בתר רוב מהא דאזלינן בתר חזקה.

ובקובה"ע סימן ס"ז סק"ד וקוב"ש ב"ב אות ע"ח כתב לפרש ד' הרשב"א, דהא דרובא וחזקה רובא עדיף, היינו משום דחזקה הוא גזה"כ דבספק אין מוציאין הדבר מחזקתו, ובמקום רוב המברר את הספק אין מקום לחזקה, אבל אי לאו קרא דרובא, ל"ה ידעינן דסומכין על הרוב לברר הספק, וכעי"ז כתב בתשו' חמד"ש יו"ד סימן כ"ה סק"ח ואהע"ז סימן כ"ג סקכ"ב, אך לכאו' אי"ז מתישב היטב בל' הרשב"א, דלפ"ז הרי קו' מעיקרא ליתא, דדינא דחזקה ודינא דרוב הוו ב' גדרי דינים, וא"א כלל ללמוד דין רוב מדין חזקה, ואי"ז במשמעות ד' הרשב"א.[[73]](#footnote-74)

בחי' הגרע"א הק' על תי' התוס', דאכתי תיקשי מהא דקי"ל דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב, וכיון דילפינן מקרא דאזלינן בתר קרוב, כ"ש דאזלינן בתר רוב, ועיי"ש מש"כ לישב דבזה מודו התוס' לד' הרשב"א דרק אחר דילפינן מקרא דאזלינן בתר רוב, יותר יש לתלות ברוב מבקרוב, ועמש"כ בזה בחי' חת"ס.

**ולמאי דמפרש וכו' מפרה אדומה דאזלינן בתר רוב אע"ג דאיכא חזקה כנגד הרוב וכו',** נתחדש בד' התוס', דאף דמעיקרא דנים על הפרה להכשירה מכח הרוב, ומכח זה ממילא נטהר הטמא, מ"מ חשיב כרוב נגד חזקה, ועיי"ש בשטמ"ק שעמד ע"ז, - ועד"ז מבו' גם בד' התוס' לקמן בד"ה אתיא, דלא מצינו להכשיר את הפרה מכח חזקה, דאיכא חזקה אחרת כנגדה דהעמד טמא על חזקתו, - ומצינו עוד עד"ז בד' התוס' לעיל י' ב', במשה"ק דבבית המנוגע יהא לדינא דתרתי לריעותא, וכמש"נ לעיל שם בזה.[[74]](#footnote-75)

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קצ"ח כתב ע"ד התוס' הכא דלול"ד הי' נראה דכה"ג לא מיקרי חזקת טומאה, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דמטהרינן בטובל במקוה כל שלא נמצא המקוה אח"כ חסר, ולא אמרינן דכנגד חזקת השלימות דהמקוה איכא חזקת טמא, וכן הק' בחי' בית מאיר ע"ד התוס' לקמן,[[75]](#footnote-76) - עוד צ"ע בזה, דמ"ש מהא דס"ל לרב חסדא לעיל י' א' דלא מוקמינן להבהמה בחזקת איסור, משום דהרי שחוטה לפניך, ובפשוטו אף רב הונא לא נחלק ע"ז, אלא משום דאיכא ריעותא בשחיטה.[[76]](#footnote-77)

בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן קכ"ט כתב, דאף דאין הולכין בממון אחר הרוב, מ"מ כל שהוחזק לנו ע"פ הרוב לגבי שאר דינים, ה"ז מועיל אף להוציא ממון, והק' ע"ז מד' התוס' הכא, שלמדו מהא דאזלינן בתר רוב דהפרה אינה טריפה, כנגד חזקת טומאה, דה"ה היכא דהרוב בא מתחילה להוציא מהחזקה, עדיף הרוב מהחזקה, עיי"ש.

בתשו' הריב"ש סימן שע"ט כתב דרוב לא עדיף מב' חזקות, ובנובי"ק אהע"ז סימן מ"ג ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קצ"ח הקשו ע"ז, מהא דאזלינן בתר רוב בפרה אדומה, ולא חיישינן שמא במקום נקב קשחיט, אף דאיכא חזקת אינו זבוח וחזקת טומאה דגברא, למש"כ התוס' דדנים את חזקת הטומאה דהגברא כנגד הרוב.

ובנוב"י שם ובחי' הגרע"א בסוגיין, הקשו דמ"ט לא פירשו התוס' דילפינן להא דרובא וחזקה רובא עדיף, מכל שחיטה דניחוש שמא במקום נקב נקב, והו"ל בחזקת איסור דאינו זבוח, ולכאו' קו' זו היא אף למש"כ הגרע"א לקמן מ"ג ב' לצדד דבספק נקובת הושט ל"ה בחזקת איסור, דאדרבה יש בזה לחזקה דרבה, והיינו משום דכ"ז הוא לגבי ספק שניקב הושט אח"כ, אך לגבי הספק שהיתה נקובת הושט בלידתה, ל"ש בזה חזקה דרבה, ועיי"ש בחי' הגרע"א מש"כ בזה.[[77]](#footnote-78)

ובביה"ל ח"ב סימן כ"ב ס"ק ב' ג' כתב לישב, דל"מ חזקה לומר שנעשה בה מעשה, וע"כ כל שחייתה הבהמה י"ב חדש דידוע שלא נולדה נקובת הושט, ל"מ חזקה לומר שניקב הושט, ועי' גם בתשו' חמד"ש יו"ד סימן ג' ס"ק י"א י"ב שכתב לדון בזה.

?ברוב דדינים דן המרדכי דיהא קבוע, ויל"ד בזה עפמש"נ במק"א בגדרי קבוע.

**רובא דאיתא קמן וכו',** בתשו' הנתיה"מ שבחמד"ש אהע"ז סימן כ"ד סקי"ב מבו', דעיקר החילוק בין רובא דאיתא קמן לרובא דליתא קמן הוא, דברובא דאיתא קמן כט' חנויות יש לפנינו ט' צדדים להיתר וצד א' לאיסור, דכל חנות של שחוטה הוא צד נוסף להיתר, ומשא"כ ברובא דליתא קמן דליכא אלא צד א' להיתר וצד א' לאיסור, ועיי"ש שכתב לפ"ז דספק ספיקא דהוא מטעם רוב הו"ל כרובא דאיתא קמן.

אמנם הנה הר"ן בע"ז רפ"ג, כתב דבמקום שאין ידוע אם הצלמים נעבדים, ובאנו להתיר משום דברוב המקומות הידועים אינם נעבדים, הו"ל כרובא דאיתא קמן, דלא חייש בזה ר"מ למיעוטא, והתם הרי ליכא רוב צדדים להיתר, דאין הספק מהיכן בא צלם זה, שהרי מקומו ידוע הוא, אלא הספק אם במקום זה נעבדים הצלמים, ואפ"ה כיון דרוב המקומות שאינם נעבדים בהן ידוע לפנינו, הו"ל כרובא דאיתא קמן, ועי' באו"ש פ"ז מע"ז ה"ו שעמד ע"ד הר"ן בזה, ועיי"ש שהק' דמ"ש מרוב נשים אינם איילונית, דחייש בזה ר"מ למיעוטא, אף דרוב הנשים שלפנינו אינם איילונית,[[78]](#footnote-79) וצ"ע.

ובתשו' בית אפרים אהע"ז סימן י"א ד"ה אמנם מדברי כתב בדעת רש"י ותוס', דלא חשיב כרובא דאיתא קמן, אלא כשהרוב הוא לפנינו, אך כל שאינו לפנינו, אף דאי"ז רוב בטבע, אלא הוא רוב דמקומות, חשיב כרובא דליתא קמן, וצ"ע, - ועי' עוד בחי' חת"ס מהדו"ת בסוגיין ובקוב"ש ב"ב אות פ"ג ובקה"י במכילתין סימן ו' סק"ג ובשיעורי הגר"ש ב"ב כ"ד א' אות ס"ח במש"כ לפרש גדרי רובא דאיתא קמן ודליתא קמן.[[79]](#footnote-80)

בחי' הגרע"א כתובות י"ג ב' כתב דברובא דליתא קמן דטבע העולם כן, הוא סברא לומר שהוא כהרוב, אך ברובא דאיתא קמן, פשיטא דאין סברא לומר שהוא מהפסול יותר מהכשר, רק דהתורה אמרה לתלות ברוב, וכתב דמה"ט נאמן ע"א נגד רובא דאיתא קמן, דכל הדין לתלות ברוב, הוא רק במקום ספק, וכל שנסתלק הספק בעדותו, ליכא לדין זה, וכ"כ הש"ש ש"ב פט"ו דרובא דליתא קמן הוא מן הסברא, ורובא דליתא קמן אינו מסברא לומר דפריש יותר מרובא ויכול להיות דפריש מן המיעוט כמו מן הרוב, וכתב לפ"ז, דברובא דליתא קמן חשיב כעשירי ודאי וממזר ודאי, וברובא דאיתא קמן לא חשיב כעשירי ודאי וממזר ודאי, - ולכאו' מכוון הדברים הוא, דאף דגם ברובא דאיתא קמן קרוב הדבר טפי שהוא מהרוב, כיון שיש יותר צדדים שהוא מהרוב, מ"מ אם הוא מהמיעוט אי"ז נגד הסברא, דאף דרוב החנויות מוכרות בשר שחוטה, מ"מ אם ימצא בעיר בשר נבילה, אי"ז כנגד הסברא, דודאי כמו שיתכן שיהא הבשר מאחד מן החנויות דהשחוטה, יתכן דיהא מהחנות דהנבילה, - ועי' בשטמ"ק כתובות ט"ו א' בשם שיטה ישנה דמשמע כן מדבריו, - ועי' עוד בזה בשערי ישר ש"ג פ"א ופ"ד.

אך צ"ע בזה ממש"כ רש"י לקמן י"ב א' דלמסקנא ילפינן גם לדין רובא דליתא קמן מקרא דאחרי רבים להטות, משום דמאי שנא האי מהאי, ואם דינא דרובא דאיתא קמן ודרובא דליתא קמן הוו ב' דינים חלוקים ביסודם, היאך ילפינן מהא דאזלינן בתר רובא דאיתא קמן, דה"נ אזלינן בתר רובא דליתא קמן.

בכ"ד מצינו דרובא דאיתא קמן עדיף מרובא דליתא קמן, והם: **א** בהא דר"מ דחייש למיעוטא, כתבו התוס' ותוס' הרא"ש ביבמות ס"ז ב' דהיינו רק ברובא דליתא קמן, וכ"כ התוס' בבכורות י"ט ב', והר"ן בע"ז ר"פ כל הצלמים, והמרדכי בשלהי מכילתין סימן תשל"ז, וכ"נ גם בד' התוס' ביבמות קי"ט א', ובד' התוס' ביבמות ובבכורות שם מבו' דהוא משום דרובא דאיתא קמן ילפינן לי' מקרא דאחרי רבים להטות, וכ"כ הר"ן והמרדכי שם,[[80]](#footnote-81) - והר"ן שם פירש דהטעם בזה הוא משום דרובא דאיתא קמן שהוא רוב וידוע לפנינו חשוב לבטל המיעוט לגמרי ולעשותו כמי שאינו, וצ"ע דזה להיפך ממש"כ הש"ש ש"ב פט"ו דרובא דליתא קמן חשיב כודאי לדין עשירי ודאי וממזר ודאי, ורובא דאיתא קמן לא חשיב כודאי, והרי דרובא דליתא קמן מהני לבטל צד המיעוט ורובא דאיתא קמן ל"מ לבטל צד המיעוט.

**ב** בדינא דסמוך מיעוטא לחזקה, מבו' בפירש"י בקידושין פ' א' ד"ה אם רוב דהוא רק ברובא דליתא קמן, ואך דדבריו שם קיימי בדינא דסמל"ח לדעת רבנן,[[81]](#footnote-82) וכן הוכיח החוו"ד בסימן ס"ג סק"ב, - ועיי"ש בחוו"ד שפירש דהוא משום דברובא דאיתא קמן לא חייש ר"מ למיעוטא, וע"כ גם לי"ב לדינא דסמוך מיעוטא לחזקה, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ק"ו ד"ה גם הנני.

**ג** בפי' הר"ש מכת"י מכשירין פ"ב מ"ז כתב, דאף לשמואל דאין הולכין בממון אחר הרוב, ברוב דאיתא קמן מודה, ופירש דהוא משום דכתיב אחרי רבים להטות, ושמא כונתו דמהא דרוב דדיינים מועיל להוציא ממון, יש ללמוד דהולכין בממון אחר רובא דאיתא קמן, וכ"כ התרוה"ד בסימן שי"ד בהג"ה בשם גליון תוס', ודקדק כן גם מד' רשב"ם בב"ב צ"ג א' ד"ה דהוא גופי',[[82]](#footnote-83) - ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ג סק"ה כתב לפרש הטעם בזה, דהוא משום דהא דאין הולכין בממון אחר הרוב הוא משום דסמוך מיעוטא לחזקת ממון, וברובא דאיתא קמן לא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, אך אי"ז מתישב בד' הר"ש דס"ל בטהרות פ"ה מ"ז דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה אף ברובא דאיתא קמן.

**ד** השאג"א בתשו' דיני חדש סימן י"ח כתב די"ל, דדוקא רובא דאיתא קמן מהני לטהר בספק טומאה ברה"י, אך רובא דליתא קמן ל"מ, וכ"כ בתשו' ר"י מליסא סימן נ"ז, ובאו"ש פ"ח משחיטה הי"ב בסו"ד, ועי' בזה באחיעזר ח"ב סימן ב' סוסקי"ג.[[83]](#footnote-84)

ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ג סק"ה כתב, דלמש"כ רש"י בשלהי סוגיין דילפינן גם לרובא דליתא קמן מקרא דאחרי רבים להטות, משום דמאי שנא האי מהאי, בע"כ דרובא דאיתא קמן ורובא דליתא קמן שוין הם, והק' ע"ז מד' רש"י בקידושין דברובא דאיתא קמן לא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, והרי דרובא דאיתא קמן עדיף, ותיקשי דא"כ היאך מצינו למילף מהא דאזלינן בתר רובא דאיתא קמן, דה"נ אזלינן בתר רובא דליתא קמן, וכתב דצ"ל דמדאורייתא שוים הם זל"ז, ורק בדינא דרבנן דרוב נגד חזקה חילקו ביניהם, דהם אמרו והם אמרו.

**אתיא משבירת עצם וכו',** הרשב"א בקידושין ע"ג א' הק' מסוגיין ע"ד הרמב"ם דמה"ת הוי ספיקא דאורייתא לקולא, דא"כ היאך מצינו למילף מפסח ומעגלה ערופה ושעיר המשתלח ושחיטה דאזלינן בתר רובא, הרי כל ספק דאורייתא מותר, - והפמ"ג בשפ"ד בסימן ק"י כללי ספק ספיקא אות כ"ה כתב לישב, דהכא איכא חזקת איסור, דמחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור טריפה, ובפרה איכא חזקת טומאה, וכ"כ בתשו' שאג"א החדשות סימן ט', - והחוו"ד בבית הספק כתב, דכל הא דספיקא דאורייתא לקולא, הוא רק באיסורים, דנבילה ודאי אמר רחמנא ולא נבילה ספק, אך בפסח וכו' לא אמרינן דספיקא לקולא, דאדרבה פסח ודאי אמר רחמנא ולא פסח ספק, אך בזה לא נתישב הא דילפינן דאזלינן בתר רובא משחיטה.[[84]](#footnote-85)

כ"א מרחשון ע"ז

דף מס' 7

**חזקה שלא נתבררה בשעתה**

**י"א א'** **- תוד"ה אתיא מפרה, וא"ת וכו',** בסה"ת סימן ע"ג ובסמ"ג לאוין קמ"א בסופו, כתבו דדעת רשב"ם דחזקה שלא נתבררה בשעתה הויא חזקה, והא דמייתי מפרה וכו' דאזלינן בתר רוב, הוא כמ"ד דטריפה חי', דלדידי' יתכן דנולדה טריפה.

**וי"ל דכל חזקה שלא נתבררה ולא נודעה אפי' שעה אחת לא אזלינן בתרה,** בתשו' חמד"ש יו"ד סימן כ"ה סק"ח הק' דכיון דענין חזקה הוא סברא דאורייתא לסמוך ע"ז להעמיד על החזקה, הרי דכיון דאנו יודעים שלפני י"ב חדש היתה הבהמה כשרה, למה לא נעמידנה על החזקה, ועיי"ש שהוכיח מזה דענין חזקה לה מצד הסברא אלא שהוא גזה"כ כדי שלא להרבות בספיקות, וע"כ בחזקה שלא נתבררה בשעתה, דאין אנו מחדשים ספק, דלעולם הי' הדבר בספק, לא אזלינן בתר חזקה,[[85]](#footnote-86) אך לכאו' אי"ז מתישב בד' התוס' בסוגיין שהק' דנילף דאזלינן בתר רוב מהא דאזלינן בתר חזקה ורובא וחזקה ורובא עדיף, ואם הא דאזלינן בתר חזקה הוא גזה"כ שלא להרבות בספיקות, א"א ללמוד מזה דאזלינן בתר רוב, וכמו שעמד ע"ז החמד"ש שם, - ובחי' חת"ס מהדו"ת כתב בתו"ד, דהא דל"מ חזקה שלא נתבררה בשעתה, הוא משום דבקרא דבית המנוגע דילפינן מיני' חזקה, נתבררה החזקה בשעתה, ואין לך בו אלא חידושו, וכתב לפ"ז, דלמ"ד דילפינן לחזקה מהלמ"מ, מהני אף כשלא נתבררה בשעתה, דההלכה סתם נאמרה, ואין לחלק בין חזקה לחזקה.[[86]](#footnote-87)

בתשו' מהרי"ט ח"א סימן ל"ז, הוכיח דחזקה שלא נתבררה בשעתה אינה חזקה, מהא דמטמאינן בנגע באחד בלילה וכו' אם לא ראוהו מבערב, והרי דאף דגם אם לא ראוהו חי בע"כ שהי' חי, מ"מ ל"מ, משום דחזקה זו לא נתבררה באדם זה אלא למפרע ולאו חזקה היא.

אך בתשו' נובי"ק אהע"ז סימן ל"א ד"ה ולפי זה כתב דזה לא חשיב כחזקה שלא נתבררה בשעתה, שהרי באותה שעה שהי' חי, היתה חזקה שלו מבוררת, ומה בכך שאנחנו לא ראינוהו, אטו בראי' דידן תליא מילתא, ועיי"ש שהאריך להוכיח כן מכ"ד, ועי' גם בתשו' בית אפרים יו"ד ריש סימן כ"א שהאריך בזה.[[87]](#footnote-88)

בשערי ישר ש"ב ספ"ד הק', בהא דאזלינן בתר חזקה דהשתא, דהרי לעולם הו"ל כחזקה שלא נתבררה בשעתה, כיון דבשעת הספק ל"ה מוחזק לנו שום ענין, שהרי השתא נתגלה, והיינו דעיקר דינא דחזקה שלא נתבררה בשעתה, הוא דכל שלא הוחזק הדבר לפנינו, אלא אחר שנולד הספק, ל"מ זה להכריע, ובחזקה דהשתא הרי לעולם לא הוחזק לפנינו אלא אחר שנולד הספק, - ולכאו' מוכח מזה דדין חזקה דהשתא, אינו כלל ע"ד חזקה דמעיקרא, אלא הוא דין בפנ"ע, דיש לנו לדון כפי מה שלפנינו, וכאשר כן מוכח מסוגיית הגמ' ב"ב קנ"ג ב', בדין נכנס לבקעה, ואכמ"ל, וע"כ ל"ש בזה דינא דחזקה שלא נתבררה בשעתה.

אך בתשו' נובי"ק חו"מ סו"ס ד' ובש"ש ש"ב פי"ג נקטו, דהך דינא דחזקה שלא נתבררה בשעתה אינה חזקה, הוא אף בחזקה דהשתא, ומבו' לפ"ז, דכל חזקה דהשתא חשיב כחזקה שנתבררה בשעתה, והיינו משום דהזמן שמכחו אנו באים להחזיק, הוא מבורר בשעתו, וס"ל דדינא דלא נתבררה בשעתה, אי"ז משום דלא הוחזק הדבר לפנינו אלא אחר שנולד הספק, אלא הוא משום דאותו הזמן שאנו באים להחזיק מכחו, לא נתברר בשעתו, וצ"ע.

**חזקה הבאה מכח רוב**

**ויש ללמוד מתוך כך הלכה למעשה דאם עשה גבינות וכו',**[[88]](#footnote-89)התוס' לקמן מ"ג ב' כתבו דבספק טריפה יש להכשיר מטעם חזקה, והא דחוששין לספק דרוסה הוא משום דשכיח האיסור יותר מן ההיתר, והאחרונים הקשו דזה דלא כמש"כ התוס' הכא דאין להכשיר בטריפה משום חזקה כיון שלא נתבררה החזקה בשעתה, ומצינו בזה כמה דרכים, ונת' באורך לעיל ט' א' בדף מס' 3.

הרשב"א כתב בשם הר"ש ב"ר שמשון דאין לאסור הגבינות מטעם זה, דאף דאין הולכין אחר חזקה, יש להתיר מכח הרוב דרוב בהמות כשרות הן וזו עכשיו היא שנטרפה,[[89]](#footnote-90) והביא דרבינו יונה הוכיח כן ממה שאמרו לעיל ט' א' דנשחטה בחזקת היתר עומדת אף דאיתיליד בי' ריעותא, וש"מ דאזלינן בתר חזקה הבאה מכח הרוב,[[90]](#footnote-91) וכ"כ הרא"ש בסימן ג', דכיון דאזלינן בתר רובא, כל הבהמות בחזקת כשרות ואפי' בתוך שנתן משום דרוב בהמות כשרות הן ורובא עדיף מחזקה - ובביאור הא דאזלינן בתר חזקה הבאה מכח הרוב, מצינו ב' דרכים בד' הראשונים.

**א** הסמ"ג לאוין קמ"א בסופו כתב בשם הר"י איש ירושלים, דכיון שהולכין אחר הרוב "הרוב עושה חזקה מבוררת", וע"כ הגבינות מותרות, - ומשמע דבאמת לא מכשרינן להגבינות אלא בבהמה שחיתה י"ב חדש, דידוע שלא היתה טריפה בשעת לידתה, דבזה איירי הסמ"ג שם, וכמבו' ממש"כ לעיל מינה דאם ל"ב חזקה שנתבררה בשעתה יש להכשיר בזה, וכלפי הגריעותא דחזקה שלא נתבררה בשעתה, מהני מה שנתברר בשעתו ע"פ רוב, אך אם לא חיתה הבהמה י"ב חדש, אין להכשירה, דשמא היתה טריפה מלידתה, כיון שעכשיו טריפה היא ויצאה מן הרוב, - וכ"ה בשערי דורא סימן פ"ד, ז"ל, ואוקימנא לה על חזקת כשרות "כיון שחיתה כמה שנים", ואין לומר דחזקה שלא נתבררה וכו' אינה חזקה, לא היא דמ"מ משעה שנולדה עד עכשיו היתה בחזקת כשרות והולכין בתר רובא, אע"ג שבהמה זו גילתה עכשיו שהיא מן המיעוט, מ"מ "הרוב גורם לחזקה שנתברר", ואמרינן דאוקמינן לה אחזקת כשרות וכו' והשתא הוא דאיטריפא, עכ"ל.[[91]](#footnote-92)

ובדעת התוס' דס"ל דל"מ החזקה, ול"מ מה שנתבררה ע"פ הרוב, כתב בחזו"א סימן י"ב סק"א, דהוא משום דלא חשיב ידיעה ודאית לענין דין חזקה אלא בידיעה וראי' אבל לא ידיעה מכח דין רובא, ולא נאמר דין רובא אלא בהכרעת המעשה לאיסור או להיתר, לעשות או למנוע, אבל לא למחשב ידיעה למידן דין חזקה, - ובד' השערי ישר והקוב"ש שהבאנו לעיל הערה ל"ב מבו' שפירשו דהטעם דל"מ, הוא משום דעכשיו יצאה הבהמה מן הרוב, וע"כ ל"מ מה שנתבררה החזקה בשעתה ע"פ הרוב, כיון דעכשיו ליכא לבירור זה,ו[[92]](#footnote-93) (ועיי"ש מש"נ להעיר ע"ז דכל שנמצאת טריפה אחר י"ב חדש, לכאו' לא יצאה מן הרוב כלפי קודם י"ב חדש).

**ב** בד' רבינו יונה שהוכיח מהא דנשחטה בחזקת היתר עומדת אע"ג דאיתיליד ריעותא, מוכח דהא דמכשרינן בחזקה הבאה מכח הרוב, הוא אף כשלא חיתה הבהמה י"ב חדש ויתכן דהיתה טריפה בשעת לידתה, שהרי בההיא דזאב לא נתפרש דאיירי רק כשחיתה הבהמה י"ב חדש, - וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש דאין ההכשר מכח שחיתה י"ב חדש, ומהני הרוב דעי"ז נתבררה החזקה בשעתה, דא"כ אין לומר דרובא עדיף מחזקה, דחזקה שנתבררה בשעתה הרי נתבררה לנו בודאי, ועדיפא מחזקה זו שלא נתבררה אלא ע"פ הרוב, אלא עיקר ההכשר הוא מכח הרוב, וכ"כ הש"ך בסימן פ"א סוסק"ט דבד' הרא"ש מבו' דיש להכשיר אף כשנמצאת טריפה בתוך שנתה,[[93]](#footnote-94) והפליתי בסימן א' סק"ו בתו"ד כתב, דלדעת הרא"ש ל"ב בזה כלל לדין חזקה, אלא ההכשר בזה הוא משום רוב, אך לדעת הרשב"א וש"ר ההכשר הוא משום חזקה הבאה מכח הרוב.

ובתשו' הרא"ש סימן כ' סט"ו שאלו בנו, דמה מועיל רוב בכאן, הואיל ויש טריפה לפינו ואין כאן חזקה, רובא מאי מהני, והשיב הרא"ש, דכיון דאזלינן בתר רובא ורובא עדיף מחזקה, הלכך בכל שעתא ושעתא אזלינן בתר רובא וכשרה היא, ועדיף האי רובא מחזקה ואוקמה אחזקתה וסמוך למיתתה נטרפה, עכ"ד, וצ"ב, - ובאו"ה שער מ"ט ס"ב ובהגה' שערי דורא סימן פ"ד סק"ה כתבו בשם מהר"פ דהיינו דכי היכי דבחזקה מבוררת אמרינן דהשתא הוא שנהפכה החזקה, כך יש לנו לומר ג"כ על הרוב השתא היא דנעשית בהמה זאת מן המועט, אבל עד השתא היתה מן הרוב שאין טריפות דרובא וחזקה רובא עדיף, - ולכאו' היינו, דלעולם עיקר ההכשר בזה הוא משום רוב, ואך דבעינן בזה גם לדין חזקה, דמהתם נלמד דאף שנמצא עכשיו חסר לפנינו, אי"ז מבטל להחזקה, אלא אמרינן דהשתא הוא דאיתרע, וה"נ אף שנמצאת עכשיו טריפה לפנינו, אי"ז מוציאה למפרע מן הרוב, אלא אמרינן דהשתא הוא דנעשית טריפה.[[94]](#footnote-95)

אמנם לפ"ז אין להכשיר אלא דומיא דגבינות, שבאנו לאסור מכח הא דהרי טריפה לפניך, וע"ז אמרינן דל"מ זה להוציאה למפרע מן הרוב, אך בספק טריפה אין להכשיר מכח זה, וכ"כ בתבו"ש סימן כ"ט, וכ"כ בחזו"א סימן ד' סק"ז וסימן י"ב סק"א בדעת רבינו יונה, ומש"כ רבינו יונה דמכח זה הוא דמכשרינן בבא זאב וכו', היינו משום דהתם שלא נולדה הריעותא מחיים, ל"מ זה להוציאה מן הרוב למפרע, וצ"ע.[[95]](#footnote-96)

בס' הארוך להש"ך סימן פ"א כתב דחזקה הבאה מכח רוב עדיפא משאר חזקה, וכ"כ השעה"מ פ"ג מאישות הי"ד, וכ"נ גם בד' הש"ך בנקוה"כ סימן א', דמבו' בדבריו דחזקה הבאה מכח הרוב מהניא אף בתרתי לריעותא, וכמש"כ הגרע"א בתשו' שבסו"ס דו"ח (פט:) בביאור דבריו, - ולכאו' זה ניחא אי נימא דעיקר ההכשר בזה הוא משום רוב, אך אם עיקר ההכשר הוא משום חזקה, ול"מ הרוב אלא דמכח זה חשבינן לה כחזקה שנתבררה בשעתה, ודאי דלא עדיפא חזקה זו מחזקה גמורה, - ועי' בגל' הגרע"א לש"ך סימן א' סק"ח שצידד דחזקה דאתיא מכח רובא לא עדיפא מחזקה מבוררת ממש, ובדבריו שם משמע דהא דמהני חזקה הבאה מכח רוב, הוא דנתבררה החזקה בשעתה ע"י הרוב, ולפ"ז צ"ע מה מקום יש לדון דתהא עדיפא מחזקה מבוררת ממש.

**חסר לפניך היכא דא"א לומר דעכשיו ממש הוא דחסר**

הרשב"א כתב דכל הא דמכשרינן בגבינות, הוא רק בטריפות שאפשר לומר דהשתא סמוך לשחיטה ממש נולד בה, אבל בטריפות סירכא וכיו"ב שא"א לתלותם בשעת שחיטה, ה"ה אסורין, דא"א לומר בזה העמידנה על חזקתה, שהרי ודאי יצאה מחזקתה ואין אתה יודע מתי נטרפה ויצא מחזקתה, והוכיח לזה מהא דמטמאינן בכתם יבש משעת כיבוס, ולא אמרינן דהעמד אשה על חזקתה ולא נחזיקנה בטמאה למפרע אלא בכדי שיוכל הכתם להתיבש, והא דבמומין אמרינן העמד אשה על חזקתה וכו', הוא משום דנמצאו ברשות הבעל ואין לנו להחזיקם מרשות לרשות,[[96]](#footnote-97) וכ"כ בטוש"ע סימן פ"א ס"ב, - אך בתוס' הרא"ש נדה ב' ב', כתב דבהוגלד פי המכה, לא אסרינן אלא להגבינות שנחלבו בתוך ג' ימים, אך הגבינות שנחלבו קודם לכן מותרות,[[97]](#footnote-98) וכ"כ הסמ"ק בסימן ר"א, בדין הוגלד פי המכה ובדין סירכא, וכ"כ הרמ"א בסימן פ"א שם, והש"ך בס' הארוך שם כתב דכן נראה מד' רבים מקמאי.

הרא"ה בבדה"ב בית ג' ש"ו צא: תמה ע"ד הרשב"א, דכ"ה דבטריפות דסירכא לא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא כיון דודאי יצאה מחזקתה וכו', ה"נ אין להכשיר בטריפה שאפשר לומר שנטרפה סמוך לשחיטה, כיון דמ"מ יצאה מחזקתה מחיים, - והרשב"א במשמה"ב שם כתב דלא מכשרינן אלא בגונא דאפשר דלא נטרפה כלל מחיים, והט"ז בסימן פ"א סק"ג תמה ע"ז, דאי"ז מתישב בדבריו בתוה"ב, ועמש"כ בזה בחי' הגרשוני שם, ובפר"ח סק"ד, ופליתי סק"ב.

הפנ"י בגיטין י"ז א' נקט בדעת הרשב"א, דבכה"ג דא"א לתלות בשעת שחיטה, לא אזלינן כלל בתר חזקה דמעיקרא, אלא בתר חזקה דהשתא, וכ"נ בד' הפר"ח בסימן א' סק"ט, - אך הפמ"ג במש"ז סימן ק"ה סק"ג כתב דבכה"ג חזקה דהשתא שקולה כמו חזקה דמעיקרא, והו"ל ספיקא דאורייתא ולחומרא, וכ"כ הפליתי בסימן א' סק"ו, ותמה ע"ד הפר"ח.

**אתיא ממכה אביו וכו', אתיא מהורג את הנפש וכו',** בסנהדרין ס"ט א' פריך ר"ה ברי' דר' יהושע דבדיני נפשות אין לילך אחר הרוב, משום ושפטו העדה והצילו העדה, והר"ן שם הק' מסוגיא דהכא דילפינן מדיני נפשות דאזלינן בתר רובא, משום דלא חיישינן דילמא טריפה הרג, וכתב דשאני הכא דא"א לבדוק כלל אם נחוש דבמקום נקב נקב, ובכה"ג כיון דאמר רחמנא דנקטול רוצח, על כרחין ס"ל דאזלינן בתר רובא דאינשי דל"ה טריפות, אבל היכא שאפשר לקיים את הדין, במקום שיש לפטור אחד מפני חשש הי' ראוי לחוש בו, עכ"ד, וזה ע"ד הא דפריך לקמן דדילמא היכא דאפשר אפשר, למש"כ התוס' ודעימייהו דתלי אם איכא לאוקמי לקרא בענין אחר, - ועמש"כ בזה הגר"ש איגר בתשובתו שבתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ק"ז.

בתשו' הרשב"א ח"ג סימן שע"ח כתב לדון אם בדיני נפשות הולכין אחר הרוב, או דמשום והצילו העדה אין הולכין בהן אחר הרוב, ומסיק דהולכין בהן אחר הרוב, עיי"ש, ובתשו' חת"ס אהע"ז ח"ב סימן קמ"ז כתב דאף דבסנהדרין מסקינן דאזלינן בתר רובא בדיני נפשות, מ"מ נסתפק הרשב"א דשמא היינו ברובא דליתא קמן, דאין המיעוט לפנינו, אך ברובא דאיתא קמן דהמיעוט לפנינו, לא אזלינן בתר רובא, - ובשערי ישר ש"ג פ"א כתב בדעת הרמב"ם דל"מ רובא דאיתא קמן בדיני נפשות, עיי"ש.

בש"ש ש"ד פ"ח הק' בשם אחיו דהיאך אזלינן בדיני נפשות בתר רובא, הרי כמו דאין הולכין בדיני ממונות אחר הרוב, משום דמסייע לי' חזקת ממון, ה"נ בדיני נפשות מסייע לו חזקת גופו, ועמש"כ בקונט' הספיקות כלל ו' אות ג', ובקוב"ש בביאורים לש"ש אות כ"ד דאין לדון משום חזקת גופו, וכתב דבאמת ל"מ רוב בדיני נפשות, ורק אם הוקבע האיסור מתחילה ע"פ הרוב, ה"ז מועיל אף לחייבו מיתה, ודימה ד"ז לדינא דהאיסור עצמו בע"א יוחזק, ועמש"כ ע"ז בשערי ישר ש"ג פ"א ופ"ג.

**ודילמא לאו אביו הוא אלא משום דאזלינן בתר רובא,** ההפלאה בכתובות ט"ו ב' הק', דכיון דאין הולכין בממון אחר הרוב, א"כ היאך מחייבינן קנס באונס ומפתה, והיאך מחייבינן דמי ולדות, הרי דילמא לאו אבי' הוא,[[98]](#footnote-99) וכתב דכיון שדנים ע"פ הרוב שהוא אביו לשאר דינים, ה"ז מועיל אף לענין ממון, וכתב דמה"ט הוא דמכה בהמה חייב, ולא אמרינן דדילמא טריפה היא, ועד"ז כתב הגרע"א בתשו' מהדו"ת סימן קכ"ט.

אך בש"ש ש"ב פ"ד כתב דהא דלוקח בהמה ונאבדה, ל"מ לפטור עצמו מן הדמים מכח הא דשמא טריפה היא, ואין הולכין בממון אחר הרוב, הוא משום דכל היכא דליכא ריעותא לא נחתינן לספיקא, ובכה"ג מהני אף בממון, והיינו דאף דבלא דין רוב, הי' לנו להסתפק שמא טריפה היא, מ"מ מכח הרוב, נסתלק הספק לגמרי, וע"כ מהני אף בממון, ולפ"ז ניחא גם הא דמחייבינן קנס באונס ומפתה והא דמחייבינן דמי ולדות, כיון דליכא ריעותא כלל.

**ורוב בעילות אחר הבעל,** הרמב"ם בפ"א מאיסו"ב ה"כ כתב דראי' להא דסוקלין ושורפין על החזקות, הוא ממה שדנה תורה במכה אביו ומקלל אביו שיומת, ומנין לנו ראי' ברורה שהוא אביו אלא בחזקה, - ובתשו' חת"ס אהע"ז ח"א סימן ע"ו כתב, דאף דבסוגיין אמרו דהוא משום רוב, מ"מ בעינן גם לחזקה, דאל"כ מאן יימר שבא עלי' רוב בעילות, עיי"ש, אך בתשו' חוט המשולש להגר"ח סימן ה' מסיק דמכון ד' הרמב"ם הוא לדין רוב, דגם ההיא דסוקלין ושורפין על החזקות הוא מכח דין רוב, עיי"ש.

התוס' כתבו דהו"מ למידק דדילמא משום דאזלינן בתר חזקה דהעמד האם בחזקת צדקת, והמהרש"א כתב דלפ"מ דמסקינן דאין אפוטרופוס לעריות, גם אין לדחות דהוא משום חזקת צדקת, דשמא נאנסה האם, ועמש"כ בזה הגרע"א בדו"ח מכת"י, - ועי' תוס' הרא"ש שכתב לישב, דכנגד חזקת צדקת דהאם איכא חזקת צדיק דהבן שלא הכה את אביו, וצ"ב, דכיון דהכה את מי שסבור שהוא אביו, מה מועיל חזקת צדיק לומר שאינו אביו, ועי' בשטמ"ק שכנראה כונתו להקשות כן.

**ודילמא היכא דאפשר אפשר היכא דלא אפשר לא אפשר,** בפירש"י כתב דהיינו דשמא היכא דאפשר לעמוד על הבירור בודקין ולא סמכינן ארובא, ולא סמכינן ארובא אלא היכא דא"א לעמוד על הבירור.

אך בד' התוס' בד"ה ליחוש, מבו' שפירשו דהיינו דשמא לא אזלינן בתר רובא אלא היכא דא"א לאוקמי לקרא בע"א, וכ"נ בד' הר"ן בסנהדרין ס"ט א', - וכן נראה גם בד' הרמב"ן בסוגיין והרשב"א לעיל ט' א' שכתבו דאף לר"מ דחייש למיעוטא, א"צ לבדוק כל י"ח טריפות, כיון דבקדשים לא אפשר וסמכינן ארובא אף בחולין כן דלחצאין לא שרא לן רחמנא,[[99]](#footnote-100) והרי דהא דבלא אפשר מהני רוב, הוא משום דהיכא דא"א לקיים לקרא אלא ע"י רוב, סמכה תורה על הרוב, וע"כ כיון דא"א לברר שאינה נקובת הושט, א"צ לברר אף לשאר הטריפות, ואף בחולין,[[100]](#footnote-101) - אך לדעת רש"י צריך לברר לשאר הטריפות, כיון דאפשר לבררם, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' רש"י בד"ה היכא דאפשר, דלפ"מ דפריך דלא יועיל רוב היכא דאפשר, צריכין לבדוק בהמה מכל י"ח טריפות, וכ"נ גם בדבריו בד"ה פסח, דכל הא דאין אנו בודקין כל הטריפות, הוא משום דאזלינן בתר רובא אף היכא דאפשר.

ובחי' הגרע"א עמד ע"ד התוס' בזה, ועיי"ש במש"כ בפלוגתת הראשונים אם מכח הא דא"א לברר נקובת הושט, א"צ לברר גם את שאר הטריפות, (ולא תלה לזה להפלוגתא בגדר אפשר ואי אפשר), ועיי"ש שדן לפרש בדעת רש"י דפליג ע"ז, והק' ע"ז מכ"ד דחזינן דר"מ חייש למיעוטא אף היכא דא"א לברר, עיי"ש,[[101]](#footnote-102) ועי' גם בראש יוסף מש"כ בענין זה, - והעירו דלמש"כ החת"ס לעיל בע"א, דכל הא דבטריפות חשיב כאי אפשר, הוא משום דא"א לאסור אכילת בשר לכל העולם, עיי"ש, יש מקום לישב לקו' הגרע"א.

**דאלת"ה לר"מ דחייש למיעוטא וכו',** התוס' בד"ה פסח כתבו דלא חייש ר"מ למיעוטא אלא מדרבנן,[[102]](#footnote-103) אך בד' הרמב"ן והרשב"א שכתבו דאם ר"מ לא אכיל בישרא, מתפרש קרא דבשר תאוה, שהוא כנגד יצה"ר, מבו' דמדאורייתא חייש ר"מ למיעוטא, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ן דר"מ לא גמיר לההלכתא דאזלינן בתר רוב אף היכא דאפשר, וכ"כ המרדכי בשלהי מכילתין סימן תשל"ז, והוכיח כן מהא דפרכינן דלר"מ פסח וקדשים מה איכא למימר, ואם כל הא דחייש ר"מ למיעוטא הוא מדרבנן, י"ל דבקדשים העמידו על דין תורה.[[103]](#footnote-104)

ויש להוסיף, דגם לדעת התוס' דרק מדרבנן חייש ר"מ למיעוטא, מ"מ שורש הפלוגתא דר"מ ורבנן היא מדאורייתא, וכמבו' בסוגיית הגמ' לקמן פ"ו א' דבזה תליא מה שנחלקו אם אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, עיי"ש, - ובביה"ל ח"ב סימן כ"ג כתב לפרש בזה, דעיקר הפלוגתא דר"מ ורבנן הוא דלר"מ לא אמרינן דמיעוטא כמאן דליתא ואינו כלל, רק דהתורה גזרה שניזול להלכה כהרוב, וע"כ חוששין לו מדרבנן, וע"כ נמי מהני המיעוט להצטרף לחזקה, אך לרבנן אמרנן דמיעוטא כמאן דליתא, וע"כ אין חוששין לו אף מדרבנן, וע"כ נמי אינו מצטרף לחזקה, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין בתו"ד.

המרדכי שם הק', דעל רוב נחלק ר"מ וס"ל דחיישינן למיעוטא, ועל חזקה לא מצינו שנחלק וס"ל דאין מעמידין דבר על חזקתו,[[104]](#footnote-105) - והראש יוסף בסוגיין בתו"ד כתב, דאה"נ לר"מ דחייש למיעוטא, כ"ש דחייש לחזקה ואין הולכין אחר חזקה היכא דאפשר, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בההיא דבית המנוגע, וכ"כ גם בגינת ורדים כלל ס"א, וכ"נ גם בדבריו בשפ"ד סימן כ"ח סקכ"ז, ועיי"ש שהביא כן מד' המהרש"א לקמן פ"ו א', אך בד' תוס' הרא"ש לקמן שם מפורש דאף לר"מ אזלינן בתר חזקה,[[105]](#footnote-106) - והפנ"י בכתובות י"ב ב' הוכיח מסוגיית הגמ' בעירובין ל"ה ב' דר"מ אזיל בתר חזקה, וכתב דהוא משום דחזקה עדיפא מרוב, וכל הא דרובא וחזקה רובא עדיף, הוא היכא ששניהם בענין אחד דבכה"ג מבטל הרוב את החזקה כיון דהחזקה עשוי' להשתנות, ועיי"ש שרמז דזה נסתר מד' התוס' לעיל בסוגיין שהק' דנילף דאזלינן בתר רוב מהא דאזלינן בתר חזקה, דרובא וחזקה רובא עדיף.

כ"ו מרחשון ע"ז

דף מס' 8

**בדיקת הריאה**

**י"ב א'** **-** בפירש"י כתב דהא דאין בודקין כל י"ח טריפות, הוא משום דסומכין על הרוב אף היכא דאפשר, והא דבודקין את הריאה, הוא משום דשכיח בה ריעותא, אך אם נאבדה הריאה, מותרת הבהמה, דסומכין ע"ז דהולכין אחר הרוב אף היכא דאפשר, ועל הא דאמר ר"ה דנשחטה בחזקת היתר עומדת.

ובתשו' רש"י סימן ס' הוסיף, דלא חילקו חכמים בין ספק סירכא בריאה, לשאר ספק טריפות, והרי אף בשאר ספק טריפות אין ההכשר אלא משום דסומכין על הרוב, וכמבו' לעיל בסוגיין, ולא משום דאין לחוש כלל למידי דלא שכיח כ"ז שלא נולד ריעותא, וכיון דסומכין על הרוב בשאר טריפות, ה"ה בריאה היכא דלא אפשר, ומה שאמרו בביצה כ"ה ב' דנטיעה מקטע רגליהון דקצביא, ה"מ לכתחילה שעדיין לא הוציאו הריאה לחוץ ויכול להמתין ולברר אם יש בה טריפה, וכיון דסופו ליגלות ימתין מעט, שאם יאכל תחילה ואח"כ יוציא הריאה ונמצא טריפה נמצא שטריפה אכל, ונתחדש בדבריו, דהא דכשאפשר לברר צריך להמתין, אי"ז משום דאין סומכין על הרוב במקום מיעוט המצוי היכא דאפשר לברר, (וכאשר כ"נ בד' הרמב"ן בסוגיין, ועי' רשב"א לעיל ט' א' בשם רבינו יונה טעמים אחרים בזה),[[106]](#footnote-107) אלא הוא משום דחיישינן שיתברר אח"כ שאכל טריפה, ועיי"ש שהוכיח כן, שהרי קודם השחיטה אכלנו את חלבה ולא חששנו לספק סירכא, ועכשיו שנשחטה והוציא הריאה בלא בדיקה, נאסור אותה ונחזיק בה ספק איסור.

בטעם האוסרים מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' ר"י הלוי רבו של רש"י שנד' בתשו' רש"י סימן ס"א כתב, דאף דהולכין אחר רובא דליתא קמן, מ"מ בריאה שיכול לעשות כתיקון חכמים, אין הולכין אחר הרוב, - ועיי"ש שכתב דאף שאכלנו מחלבה, שאני חלב דחידוש הוא דאתי מן החי ושרי, ומשא"כ בבשר הבהמה דבחיי' בחזקת איסור עומדת, וע"כ אף אחר שנשחטה, כיון דהריאה צריכה בדיקה, הו"ל בחזקת איסור ואסורה מספק, וכעי"ז כתב הש"ש ש"ה פ"ט.[[107]](#footnote-108)

**ב** בתשו' ר"י ב"ר יהודה שם סימן ס"ב כתב בסו"ד בשם הל' בדיקה שסידרו הראשונים, דטריפות הריאה הוו מחצה, וע"כ יש לאסור מספק,[[108]](#footnote-109) - אך הרמב"ן בסוגיין והרשב"א לעיל ט' א' הוכיחו דרוב בהמות אין בהן טריפות הריאה, מהא דמכשרינן בעגלה ערופה ובפרה אדומה בלא שום בדיקה.[[109]](#footnote-110)

**ג** בתשו' ר"י ב"ר יהודה שם כתב עוד, דל"ד לט' חנויות דהולכין אחר הרוב, דדמי ללקח מאחד מהן דספיקו אסור, והלוקח י' בהמות מן השוק מילתא דשכיחא הוא דתרי או תלתא מינייהו טריפות הויין, והו"ל כלקח מן הקבוע דספיקו אסור, וכ"כ הפליתי בסימן ל"ט סוסק"ב, - אך בשבה"ל הל' בהמה שנשחטה ולא נבדקה סימן כ"ז תמה ע"ז, דלא שייך קבוע אלא היכא דאיסור ודאי קבוע בתוכו, דאלת"ה גבי קטן וקטנה נמי הול"ל קבוע, ולכאו' כונתו כמש"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ת סימן ק"ג סקי"ב בטעם הא דהולכין אחר רוב בהמות שאינם טריפות, ולא חשיב כקבוע, עיי"ש.

**ד** הראב"ן בסימן ר"ט כתב דכיון שנהגו לבדוק הריאה משום שהיא עלולה ליטרף, ע"כ אם נאבדה בלא בדיקה אין סומכין על הרוב, כדמסקינן הכא דאין סומכין על הרוב היכא דאפשר, והביאו הגר"א בסימן ל"ט סק"ז, ונתחדש בדבריו, דלמסקנת סוגיין אין הולכין אחר הרוב היכא דאפשר, וכ"כ האו"ז בהל' טריפות סימן תי"א, וצ"ע.[[110]](#footnote-111)

הרמ"א בסימן ל"ט ס"ב כתב לאסור היכא שנאבדה הריאה, ולא התיר אלא במקום הפסד מרובה, או בגדיים וטלאים וחיות שאין הסירכא מצוי' בהן, ועמש"כ בזה הש"ך שם סק"ח.

**רוב מצויים אצל שחיטה מומחין הן**

**לימא רוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן,** בביה"ל ח"ב סימן ד' נסתפק אם הוא משום חזקת כשרות של השוחט, דכיון דכל ישראל כשרים הם ואינם חשודים על איסור נבילה משו"ה מחזקינן לשחיטה זו דבודאי נשחטה בהכשר ואם זה השוחט לא הי' מומחה בודאי דהי' חושש לעצמו שמא ינבל ול"ה שוחטה, והו"ל כמו שהעיד השוחט בפנינו ששחט בהכשר, או דאי"ז משום עדות דהשוחט, אלא הוא כמו שאר חזקות שבש"ס דחזקה היא דמי שאינו יודע הל' שחיטה לא ישחוט כמעשה השחיטה רק יהרוג או יערוף, והמעשה מוכיח עליו דהוא מומחה.

ועיי"ש בסק"ג שהביא מד' התוס' בגיטין ב' ב' ד"ה ע"א ומד' ההג"א בפירקין סימן י"ד, דמבו' דבמקום דמכשרינן משום דרוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, ל"ב לנאמנות דע"א באיסורים, והוכיח כן גם ממש"כ הטור בסימן ב' בשם הרשב"א דגם במומר אוכל נבילות לתאבון אמרינן להא דרוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, אע"ג דאינו נאמן בעדותו על השחיטה, וכ"ה להדיא במשמה"ב בית א' ש"א (ח.), שנחלק ע"ד הרא"ה, וכתב דא"צ בזה לעדותו של השוחט, אלא חזקה הוא דשחט כראוי, ומה"ט הוא דמכשרינן במומר אוכל נבילות, עיי"ש, וכתב שם דדעת הרמב"ם ודעימי' דס"ל דבמומר לא אמרינן להא דרוב מצויין וכו', הוא משום דס"ל דל"מ הרוב אלא משום נאמנות השוחט,[[111]](#footnote-112) (אך בגל' הגרע"א לשו"ע סימן ב' ובתשו' מהדו"ק סימן קס"ג פירש טעמם בע"א, ואכמ"ל), - ועיי"ש במש"כ עוד בענין זה.

בשטמ"ק כתובות ט"ו א' הביא משיטה ישנה שהק' דכשמביאין הבהמה בביתו של שוחט, היאך מהני הא דרוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, הרי הו"ל קבוע, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בחי' הגרש"ש כתובות סימן כ"ד (ט"ז) ובאבהא"ז בסוף הל' שחיטה מש"כ בביאור דבריו, - והגרע"א בתשו' מהדו"ת סימן ק"ג ס"ק י"א י"ב כתב לישב דברובא דליתא קמן לא שייך דין קבוע, ועיי"ש שכתב ב' טעמים בזה, ועמש"נ לעיל שנחלקו בזה הר"י ב"ר יהודה והשבה"ל, ועי' בחי' הגרש"ש שם שכתב לדון דהשיטה ישנה מודה לזה, ואכמ"ל.

**אם סומכין על רוב זה אף כשהשוחט לפנינו ואפשר לבדקו**

הרי"ף כתב דאם שחט אחד ואזל לעלמא מותר לאכול משחיטתו דקי"ל רוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, ומשמעות דבריו דכל שהוא לפנינו צריך לבדוק אם הוא מומחה,[[112]](#footnote-113) וכ"כ השאילתות בשאילתא קכ"ד והבה"ג בהל' שחיטה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד משחיטה ה"ו, - אך הבעה"מ נחלק ע"ז וכתב דאפי' אם הוא לפנינו א"צ לבדוק,[[113]](#footnote-114) וכ"כ הרא"ה בבדה"ב בית א' ש"א ה:, וכן דקדק הב"י בסימן א' מד' רש"י לעיל ג' ב' ד"ה מומחין הן.[[114]](#footnote-115)

ובטעמא דהבה"ג והרי"ף ודעימייהו דצריך לבדוק מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן במלחמות בתחילת דבריו כתב, דהוא משום דרוב זה אינו כודאי, שהרי הוא כנגד חזקת איסור דהבהמה, ואף דסמכו על הרוב במקום דלא אפשר משום דאמרינן הרי שחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי, מ"מ כל שאפשר לעמוד על האמת צריך לבדוק, - ובדבריו בחידושיו לעיל ג' ב' מבו' דהיינו, לפ"מ שאמרו בנדה י"ח ב' דרוב דאיכא חזקה בהדי' אין הולכין אחריו, וע"כ מן הדין הי' דלא ניזיל בתר רוב דמומחין, כיון דהוי זה נגד חזקת איסור, וכל הא דסומכין על הרוב, הוא משום דהרי שחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי, ועמש"נ בזה להלן, אך מ"מ מהני החזקת איסור דיהא צריך לברר לכתחילה.[[115]](#footnote-116)

**ב** הרמב"ן שם כתב עוד, דהוא משום דחוששין לכתחילה ברוב שמיעוטו מצוי אף כשאין חזקה כנגדו, כמו שהצריכו לבדוק את הריאה, והוכיח כן עוד מכ"ד, ועיי"ש שכתב עוד, דלגבי יוחסין מצינו שלא הלכו חכמים אחר הרוב עד דאיכא תרי רוב משום דמיעוט פסולי כהונה שכיח,[[116]](#footnote-117) וכיון דלענין יוחסין אין סומכין על הרוב כלל, ה"נ לענין איסור אין סומכין על הרוב לעשותו כודאי לגמרי, שלא יהא צריך לשאול.

**ג** הרשב"א במשמה"ב בית א' ש"א ה: וז: כתב דהא דצריך לבדוק, הוא כדי שלא יהא כמעלים עין מן האיסור, ואזיל לטעמי' דס"ל דגם דין בדיקת הריאה הוא כדי שלא יהא כמעלים עין מן האיסור.[[117]](#footnote-118)

**מ"ט לא אסרו בזה משום סמוך מיעוטא לחזקה**

הרמב"ן ביבמות קי"ט א' כתב, בשם ר"ה גאון דאף לרבנן אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה והו"ל כפלגא ופלגא, ואי"ז כדעת ר"מ, דלר"מ מצטרף המיעוט בהדי החזקה לטהר, אך לרבנן אין המיעוט חשוב כ"כ לצרפו עם החזקה לטהר, אלא עדיין הרוב מכריע, אך מ"מ חוששין לו ואין עושין בו מעשה, ופירש כן גם במה שאמרו בנדה י"ח ב' דרובא דאיכא חזקה בהדי' ל"ה כודאי.

והתוס' בבכורות כ' ב' והרא"ש שם סימן ב' כתבו בשם ר"ת דקי"ל דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, ומשמעות דבריהם דהיינו, דהגם דלרבנן לא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה כלל, ודלא כמש"כ הרמב"ן דאף לרבנן אמרינן סמל"ח, מ"מ חיישינן בזה לדעת ר"מ, ועי' בביה"ל ח"ב סו"ס כ"ג שהוכיח כן.

התוס' בבכורות שם הק', דאם אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, א"כ היאך סומכין על רוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, הרי איכא מיעוט וחזקת איסור, וכן הק' הרא"ה בבדה"ב בית א' ש"א ו:, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** התוס' והרא"ש שם כתבו, דהוא משום דרוב זה מצוי ושכיח טובא והמיעוט לא שכיח, ולא חייש לי' ר"מ, וכ"כ הרא"ש בפירקין סימן ט"ז,[[118]](#footnote-119) - והרשב"א במשמה"ב בית א' ש"א ז: כתב בשם התוס', דהוא משום דאף מן המיעוט שאינם מומחין יש שלא קלקלו בשחיטתן, ונמצאו המקלקלין מיעוטא דמיעוטא, ואף ר"מ לא חייש לכך,[[119]](#footnote-120) ועד"ז כתב הריטב"א לעיל ג' ב', שלא חששו למיעוט וחזקה אלא למיעוט שהוא בודאי אסור, ומשא"כ הכא דאף המיעוט שאינו יודע הלכות שחיטה אינו איסור בודאי דדילמא שחיט שפיר.

**ב** הרא"ה שם הוכיח מזה, דמה שאמרו רוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, ל"ד רוב, אלא כל המצוין קאמרינן, שאין לך מצוי אצל שחיטה לעולם אלא מומחה, לפי שדבר מפורסם הוא בישראל ואפילו אצל עמי הארץ שהנבלה אסורה וכן אבר מן החי אסור ואין תקנה בזה אלא בשחיטה, הלכך אין אדם מישראל נזקק לשחוט לעולם אא"כ יודע הלכות שחיטה.

והרשב"א במשמה"ב שם הק' ע"ז, דלא מצינו שאמרו בגמ' לשון רוב והמכוון הוא כל, ועוד דאף את"ל דכל המצויין קאמר, הרי יש מיעוט המומחין ששוהין או דורסין או מגרימין, שאין ברית כרותה למומחין שלא ייעפו וכו', ונימא סמוך מיעוטא לחזקה, וצ"ע דזה לא נתישב במש"כ הרשב"א שם לעיל מינה דהוי מיעוטא דמיעוטא משום דאף מן המיעוט שאינם מומחין יש שלא קלקלו בשחיטתן, - ועמש"כ הביה"ל בח"ב סימן ד' סק"ב לישב ד' הרא"ה מקו' הרשב"א הראשונה, ולפי דבריו מתישב גם קו' הרשב"א השני'.

**ג** בד' הרמב"ן לעיל ג' ב' מבו' דהא דהולכין בזה אחר הרוב, אף דרובא דאיכא חזקה בהדי' לא עשאוהו כודאי, וכמו שאמרו בנדה י"ח ב', וזהו המקור להך מילתא דאף לרבנן אין סומכין על הרוב במקום חזקה, וכמש"כ הרמב"ן ביבמות שם, הוא משום דבהמה לא איתרעאי, - והיינו דכיון דודאי נשחטה הבהמה, ואיכא רוב שנשחטה בהכשר, וליכא ריעותא בבהמה, אמרינן דהרי שחוטה לפניך, ול"מ החזקת איסור כנגד הרוב.[[120]](#footnote-121)

**ד** הרשב"א במשמה"ב שם כתב, דאף אם גם לרבנן אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, היינו רק ברובא וחזקה דעלמא, ומשא"כ בחזקה המסתלקת ע"י המתעסקין לסלקה וכו', ועיי"ש שדימה ד"ז להא דבודאי נגע לא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, ועוד כתב הרשב"א, דלא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, אלא במיעוט שהוא מרע הרוב ומן הרוב אתה מסלקו, כמיעוט מפילות, דמתוך הרוב שמתעברות איכא מיעוט דמפילות, ואכמ"ל.[[121]](#footnote-122)

**י"ב ב'** **- מאן תנא דל"ב כונה לשחיטה,** התוס' הק' דהרי אף חש"ו הוו בני כונה לשחיטה כשגדול עומד ע"ג, וכמו שאמרו בגיטין כ"ב ב', והרשב"א כתב דפריך מרישא דקתני דהא דאינם שוחטין הוא משום שמא יקלקלו, והרי דאם לא קלקלו שחיטתן כשרה, אף דאין אחרים רואים אותן, וכתבו דל"מ גדול עומד ע"ג אלא כשהגדול מלמד אותם ומזהיר אותם לעשות לשמה, אבל הכא אחרים רואין אותם בעלמא קאמר, - אך הרשב"א כתב בשם רבינו יונה, דל"מ גדול עומד ע"ג, אלא בדבר שאפשר לעשותו ע"י שליח, דזה שעומד ע"ג הוי כשליח הממונה לכתוב ולכוין בכתיבתו, ומשא"כ בשחיטה דהכל תלוי בדעת השוחט, ול"מ דעת זה שעומד על גביו, והך מילתא דהא דמהני גדול עומד על גביו, הוא משום דמהני דעת העומד ע"ג, (ודלא כמש"כ התוס' דהוא משום דעי"ז עושין החש"ו עצמם לשמה), כ"ה מבו' גם בד' השטמ"ק בשם הראב"ד, אלא שנקט דגם לגבי שחיטה מהני, ודלא כמש"כ הרשב"א בשם רבינו יונה.[[122]](#footnote-123)

**קטן יש לו מחשבה או אין לו מחשבה,** בפירש"י כתב דהיינו כגון בשחיטת קדשים דבעינן כונה לשמה, אם מהני מחשבת הקטן, והתוס' הק' דהרי אף אם שחט סתמא כשר דסתמא לשמן קיימי, וכתבו דסתמא דקטן גרע דאין לו דעת להבין שהם קדשים וסבר שהם חולין והו"ל מתעסק ופסול,[[123]](#footnote-124) ובכ' הגר"ח בסוגיין כתב גם בדעת רש"י דהפסול הוא משום מתעסק, אלא דס"ל דאם ל"ה בעינן לשמה ל"ה שייך פסול מתעסק.

והקר"א בזבחים ב' ב' דקדק מד' הרמב"ם בפ"א מפסוה"מ ה"ו שפירש דהאיבעיא היא לגבי הא דבשחיטת קדשים בעינן כונה לשחיטה, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ג, וכ"כ התוס' לקמן י"ג א', וע"ז הוא דמיבע"ל אם קטן יש לו מחשבה, ועיי"ש שעמד ע"ד התוס' דמ"ט לא פירשו כן, ועי' גם בראש יוסף לקמן י"ג א' שעמד בזה.

בתשו' בית אפרים אהע"ז סימן פ"ט כתב, דכל הנידון אם קטן יש לו מחשבה, הוא רק בדברים דא"צ אלא כוונה, אך בקנינים ובקידושין דבעינן לרצונו, ודאי ל"מ דעת הקטן, ועיי"ש שכתב דמה"ט ל"מ קידושי קטן אף כשגדול עומד על גביו, ודלא כמש"כ הנוב"י בתשובתו שבס' אור הישר, והביא דכ"כ הבית מאיר באהע"ז סימן קכ"א ס"ו דל"מ קידושי קטן כשגדול עומד על גביו, ועי' גם בתשו' חת"ס אהע"ז ח"ב סימן ק"נ שכתב כן, ועי' בחי' הגר"ח פ"ד מיבום מש"כ לפרש בזה.

באחיעזר ח"ג סימן פ"א סקכ"ג הביא להקשות, במה שאמרו ביבמות קי"ד א' דלמ"ד דקטן אוכל נבילות בי"ד מצווין להפרישו הוא אף באיסורי שבת, וכיון דקטן אין לו מחשבה, הרי אי"ז מלאכת מחשבת, ואינו עושה עבירה כלל, ועיי"ש שכתב דאף דאין לו מחשבה וכונה, הרי מ"מ יש לו מחשבה במילי דעלמא שרצונו לכבות את הנר, וע"כ חשיב שפיר כמלאכת מחשבת, דרק אם טעה במעשה הוא דל"ה מלאכת מחשבת, ול"ד לטומאה דאין לו מחשבה, משום דבטומאה בעינן מחשבה לעשות את הכלי, ומשא"כ בשבת דל"ב מחשבה, אלא שלא תהא טעות בכונתו.

**י"ג א'** **- מנין למתעסק בקדשים שהוא פסול,** בפירש"י כתב דהיינו כשמתעסק בסכין להגביהו או לזרקו ולא נתכוין לשחיטה, והתוס' כתבו דבכה"ג פסול אף בחולין, אלא היינו כשנתכוין לחתיכת סימנים ולא נתכוין לשחיטה, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפ"א מפסוה"מ ה"ג, - ובראש יוסף כתב בדעת רש"י, דקאי כר' נתן דקי"ל כוותי' דבחולין ל"ב כוונת חתיכה, ובקדשים בעינן כונת חתיכה, אך לדעת רבנן דבחולין בעינן כונת חתיכה, בע"כ דבקדשים בעינן כונת זביחה, וכמו שאמרו לקמן ל"א ב'.

בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ס"ד הק', בהא דתנן בבכורות מ"ה דשוטה פסול לעבודה, שהרי יש לפסלו גם לשחיטה דכל הפסולין כשרים משום מתעסק, ולדעת רש"י דמעשה ומחשבה יש לקטן, ניחא, דבכה"ג בעינן לפסול שוטה לעבודה, ובמנחת ברוך סימן ג' ענף א' הוסיף להקשות, דבבכורות שם מבו' דחרש ושוטה לא מחללי עבודה, ומ"ט לא פסלינן להו משום מתעסק.

והמנחת ברוך שם כתב לישב, דפסול מתעסק הוא רק בשחיטה, ולא בשאר עבודות, וכ"כ באחיעזר ח"ב סימן ד', - אך בחזו"א זבחים סימן כ' סקי"א הביא מד' הרמב"ן במלחמות בפ"ג דר"ה דפסול מתעסק הוא גם בשאר עבודות, ועי' באחיעזר ח"ג סימן נ"ב מש"כ לדחות, ועיי"ש מש"כ לישב בזה, ועי' באחיעזר ח"ג שם מה שהשיג על דבריו, - ועי' עוד בכ' הגר"ח בסוגיין מש"כ לישב בזה.

**שחיטת נכרי נבילה ומטמאה במשא,** התוס' לעיל ג' ב' ד"ה קסבר כתבו דפסולא דשחיטת נכרי הוא משום דכתיב וזבחת מה שאתה זובח אתה אוכל, לאפוקי נכרי דאינו בר זביחה, וכ"כ הרא"ש בסימן ה'.

והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דפסולא דשחיטת נכרי הוא משום דסתם מחשבת נכרי לע"ז, ועיי"ש שכתב דמ"מ אי"ז אסור בהנאה כתקרובת ע"ז, משום דגוים שבחו"ל אינם עובדי ע"ז אלא מעשה אבותיהם בידיהם.

והרמב"ם בפ"ד משחיטה הי"א כתב דפסולא דנכרי הוא מדכתיב וקרא לך ואכלת מזבחו, מאחר שהזהיר שמא יאכל מזבחו אתה למד שזבחו אסור, ושם הי"ב כתב דגדר גדול גדרו בדבר שאפי' נכרי שאינו עובד ע"ז שחיטתו נבילה, ועיי"ש בכס"מ שכתב בדעתו, דכל שאינו עובד ע"ז, אין שחיטתו פסולה אלא מדרבנן,[[124]](#footnote-125) - ובתבו"ש סימן ב' סק"א פירש גם בדבריו בהלכותיו דעיקר הפסול הוא משום דמחשבתו לע"ז, אך הפר"ח שם סק"א והפמ"ג שם שפ"ד סק"ב כתבו דהוא פסול בפנ"ע דילפינן לה מקרא דואכלת מזבחו, ועמש"כ בזה היד יהודה שם סק"א.

הרמב"ם בפ"ב משאה"ט ה"י צידד דהא דשחיטת נכרי מטמאה במשא, אי"ז אלא מדרבנן, ואף דמדאורייתא היא אסורה באכילה, לא כל האסור באכילה מטמא שהרי הטריפה אסורה וטהורה, ובפר"ח סימן ב' סק"א הק' דבד' הרמב"ם בהל' שחיטה מבו' דלוקין על שחיטתו משום נבילה, וא"כ מ"ט אינה מטמאה, ועיי"ש מש"כ בזה, - ובחי' הגרי"ז במכתבים הביא בשם הגר"ח שלמד מד' הרמב"ם אלו דטריפה יש בה חיסרון היתר שחיטה לענין אכילה, וזהו שהביא הרמב"ם מזה דבדין שחיטה חלוק איסור האכילה מהטומאה.

בתוספתא פ"ה תניא, דשחיטת נכרי אין בה משום אותו ואת בנו, ובתבו"ש סימן ט"ז סט"ו כתב דלדעת הרמב"ם היינו רק בנכרי עובד ע"ז, אך כל שאינו עובד ע"ז דאין שחיטתו פסולה אלא מדרבנן, יש בה משום אוא"ב, ובחי' הגרע"א בסוגיין כתב דלדעת הרמב"ם דשחיטתו מטהרת מדאורייתא מידי נבילה וכשחיטת טריפה, יש בזה משום אותו ואת בנו, וכשחיטת טריפה, ועמש"כ במש"כ לישב ד' התוספתא.[[125]](#footnote-126)

והך מילתא דשחיטה המועלת לטהר מידי טומאת נבילה, יש בה משום אוא"ב, מצינו כן גם בד' הרמב"ן והר"ן לקמן י"ד א' בדין שחיטת מומר, עיי"ש שכתבו לדון דהיא מטהרת מידי נבילה, ויש בה משום אותו ואת בנו, - ובאחיעזר ח"ב סימן ז' הוכיח כן ממה שאמרו ביומא ס"ד א' דדחיית השעיר לצוק הויא כשחיטה לענין דינא דאוא"ב, וכ"כ התוס' לקמן פ"ב א' ד"ה עגלה ערופה, לענין עריפת העגלה, אף דודאי דאי"ז מועיל להתיר באכילה, וכאשר כ"ה מוכח ממה שאמרו ביבמות ל"ב ב' דאף במליקה איכא איסור נבילה לזרים, ומליקה לא גריעא מדחי' לצוק.

ז' כסליו ע"ז

דף מס' 9

**ט"ו ב'** **- והצפורן,** לקמן י"ח א' מפרשינן דטעם פסולה הוא משום דהיא מחוברת, ובפירש"י שם כתב דכל שהיא מחובר לבע"ח פסולה, וכרבי דאין שוחטין במחובר, ומבו' דפסולא דמחובר, הוא אף כשהוא מחובר לבע"ח, וכ"כ רש"י שם בפסולא דשן מחוברת, דהוא אף כשהיא מחוברת לבהמה, וכ"כ הרמב"ם בפ"א משחיטה ה"כ, והטוש"ע בסימן ו' ס"ב, - והגרע"א בגל' שו"ע שם ובתשו' מהדו"ק סימן נ"א הק', דלמש"כ הש"ך בחו"מ סו"ס צ"ה דאף בן חורין הוקש לקרקע, א"כ י"ל דכל הא דהשוחט בצפורן המחוברת פסול, הוא רק במחוברת לאדם, דהו"ל כמחובר לקרקע, אך במחוברת לבהמה כשר, דבהמה הויא כמטלטלין, ועיי"ש שכתב לדקדק כן מד' הר"ש במכשירין פ"ד מ"ג דכל הא דפסלינן הכא הוא רק באדם דחשיב כמחובר.

ובאו"ש פ"א מגירושין ה"ו כתב לישב, דכל מה שמצינו דעבדים או אף ב"ח הוו כקרקע, הוא רק לגבי דיני ממון, דבחשיבות הממון חשובים עבדים כמו קרקע, אבל במידי דלא תלי בממון כמו הכשר ושחיטה, ל"ה אדם כמו קרקע, וע"כ אין לחלק בין שן וצפורן המחוברות לאדם משן וצפורן המחוברות לבהמה.[[126]](#footnote-127)

והגרע"א שם כתב, דגם לדעת הסוברים דרק עבדים חשיבי כקרקע, י"ל דגזרו בצפורן של אדם, אטו צפורן של עבד, וכתב דגם לגבי הכשר י"ל, דבע"מ שיודחו ידיו של עבד לא הוכשר, ובשערי ישר ש"ג פכ"ה תמה ע"ז, דכל המקום לחלק בין עבד לב"ח, הוא רק לגבי דיני ממון, דהעבדים חשובין לבעליהם כמו קרקע, אך לגבי שחיטה והכשר דאין הנידון כלל כלפי הבעלים, אין לחלק בין עבד לב"ח, וכ"כ באו"ש שם בתו"ד.

בגדר פסול מחובר לאדם או לבע"ח, אף דל"ה כקרקע, כתב האו"ש שם דמקרא דמאכלת ילפינן שלא יהא הסכין מחובר לדבר שאינו מאכלת, וכל דעיקר גידולו מדבר שאינו מאכלת ה"ה פסול, ועיי"ש שכתב לפ"ז, לישב קו' הב"ח ביו"ד סימן ו' דמ"ט לא פסלינן גט על ידו של עבד משום מחובר, ולהנ"ל ניחא, דהתם כל העבד ראוי לכתוב עליו גט, ואין היד מחוברת לדבר שאינו ספר.

ומצינו כן בד' הכס"מ בפ"א משחיטה הכ"א והב"י בסימן ו', שפירש במש"כ הרמב"ם שם דשוחטין בשן המחוברת ללחי, וכ"נ בד' רש"י לקמן י"ח א', דהוא משום דלא מיקרי מחובר אלא כשהוא מחובר לגוף, אבל אם אינו מחובר לגוף אע"פ שהוא מחובר ללחי לא מיקרי מחובר, "דהו"ל לחי כבית יד", וכתב לפ"ז דה"נ בצפורן המחוברת ליד והיד תלושה מן הגוף לא מיקרי מחובר, ומבו' דכל מחובר לדבר שאינו מאכלת פסול, וכל הא דמחובר ללחי כשר, הוא רק משום דלחי הו"ל כבית יד,[[127]](#footnote-128) - וגדולה זו מבו' בד' הטור בסימן ו' שנחלק ע"ד הרמב"ם וכתב דאף מחובר ללחי ל"מ, והרי דאף שאינו מחובר לבע"ח, מ"מ כיון שהוא מחובר לדבר שאינו מאכלת ה"ז פסול, ולא ס"ל דהלחי הוי כבית יד לשן.[[128]](#footnote-129)

בס' צמח דוד על תשו' הגרע"א שם הק' בהא דפסלינן בצפורן משום מחובר, דמ"ט לא אמרינן דכל העומד ליגזז כגזוז דמי, וע"ד שאמרו בגיטין ל"ט א' דהמקדיש עבד מועלין בשערו, משום דהוא עומד ליקצץ, וע"כ לא חשיב כקרקע, ועיי"ש שכתב דכל הא דהעומד ליגזז כגזוז דמי, היינו דבכה"ג אין עליו תורת קרקע, דכבר אינו טפל לקרקע, אך מ"מ חשיב כמחובר, ומה"ט הוא דלענין שבת ולענין תרומה לא אמרינן דכתלוש דמי, וכמש"כ לפרש באחיעזר ח"ב סימן נ' סק"ב, - וי"ל עוד, למש"כ האו"ש דהכא אין הפסול משום מחובר, אלא משום שהוא מחובר לדבר שאינו מאכלת, וי"ל דע"ז ל"מ הא דעומד ליגזז, דאף דאין עליו חשיבות דמחובר, מ"מ כיון דבפועל הוא מחובר לדבר שאינו מאכלת, ה"ה פסול.

בפסקי רי"ד מהדו"ב לקמן י"ז א' כתב דפסול צפורן מחוברת הוא משום שהיא חונקת ואינה חותכת, וניחא לפ"ז הא דכייל לה מתניתין בהדי מגל קציר וכו' ומסיים מפני שהם חונקין, וניחא גם משה"ק התוס' לקמן ט"ז ב' ד"ה תלוש דהיכי ס"ד לאוקמי מתניתין כר' חייא, ועמד ע"ז השטמ"ק שם, - ולפי דבריו נראה, דפסול מחובר הוא רק במחובר לקרקע דהוא כקרקע, וליכא פסול כלל במחובר לאדם ולבע"ח, וכ"ה בשטמ"ק בסוגיין, עיי"ש.

**קנה עומד מאליו,** בפירש"י כתב דהיינו שלא נטעו אדם שם אלא מעצמו עלה, והתוס' נחלקו ע"ז דגם אם נטעו אדם חשיב כמחובר מעיקרו, דאף למ"ד דהמשתחוה לבית אסרו, מ"מ המשתחוה לאילן לא אסרו אלא תוספת דוקא, וכ"כ בפסקי רי"ד, וכתב דאף דלגבי אשירה הוי כתלוש, שאני אשירה דגלי בה רחמנא, אך לשאר מילי כל שהשריש בקרקע ה"ה כקרקע, - והר"ן בספ"ג דע"ז כ: מדפי הרי"ף כתב דרש"י אזיל לטעמי', דס"ל שם מ"ו א', דכל שנטעו אילן, לכו"ע הוא נאסר, כיון דהו"ל כתלוש ולבסוף חברו, ופלוגתת תנאי בדין אילן, הוא בנטעו גרעין.

**ט"ז א'** **- אמר רבא פשיטא לי' לענין ע"ז וכו',** הרמב"ן בע"ב כתב, דטעם החילוק בין ע"ז להכשר, הוא דבע"ז לא מיעט רחמנא אלא הרים דמחוברים מעיקרם ולא תלוש ולבסוף חיברו, אך לענין הכשר דעת ת"ק דתולב"ח הוי כמחובר, משום דלא אמר רחמנא אלא זרעים תלושים, ומחובר אינו בכלל אע"פ שהי' תלוש, ומיבע"ל לענין שחיטה, אם לע"ז מדמינן לה והוי כתלוש, או להכשר מדמינן לה והוי כמחובר, וכתב די"ל דמיבע"ל אם כטעמא דרבי דילפינן לה מקרא דמאכלת דהיינו תלוש גמור, אך תולב"ח פסול, דומיא דהכשר זרעים, והר"ן הוסיף לפרש דהטעם להכשיר בזה, הוא משום דפסול מחובר אינו נלמד מקרא דמאכלת, אלא גמרא גמיר לה, וע"כ תולב"ח כשר דומיא דע"ז,[[129]](#footnote-130) ועיי"ש שכתב לפ"ז, דלמ"ד דלענין הכשר תולב"ח הוי כתלוש, ודאי דאף לענין שחיטה הוי כתלוש,[[130]](#footnote-131) - והיינו דהא פשיטא לן דתולב"ח ל"ה כמחובר גמור ול"ה כתלוש גמור למ"ד דלענין הכשר הוי כמחובר, וע"כ בע"ז דמקרא ילפינן למעט הרים, לא נתמעט אלא מחובר גמור, ולא תולב"ח, דל"ה דומיא דהרים, ומאידך בהכשר דמקרא ילפינן דבעינן דומיא דזרעים, אין תולב"ח בכלל, וזהו דמיבע"ל לענין שחיטה, אם נתמעט רק מחובר גמור, או נתמעט אף תולב"ח.[[131]](#footnote-132)

אך בד' הרשב"א מבו' דפשיטא לי' דאיבעיא דרבא היא למ"ד דלענין הכשר הוי כתלוש, ומה"ט הק' דמ"ט קאמר דלענין הכשר תנאי היא, ולא קאמר דהוי כתלוש, עיי"ש, וכן נקט בתרוה"ד סימן פ"ט,[[132]](#footnote-133) וכ"ה מבו' בד' הר"ש במכשירין פ"ד מ"ג, ובדבריו שם משמע דלא תליא כלל בדין הכשר, דגם אם לענין הכשר הוי כתלוש י"ל דלענין שחיטה הוי כמחובר, וגם אם לענין שחיטה הוי כמחובר, י"ל דלענין הכשר הוי כתלוש, - ובדרישה יו"ד סימן קמ"ה כתב בתחילת דבריו דהוא משום דהכא ילפינן לה מדכתיב ויקח את המאכלת דבעינן דבר הניקח ביד, וכעי"ז כתב החת"ס.

ובחי' הגרע"א בע"ב כתב בדעת הרי"ף דמדאורייתא אין לחלק בין הדינים, וכל איבעיא דרבא הוא דשמא מדרבנן הם חלוקין זמ"ז, עיי"ש בדבריו, ועי' גם בדרישה שם שכתב דמשמע הכא דהטעם לומר דלענין שחיטה הוי כמחובר אף דלענין ע"ז הוי כתלוש, הוא משום דשאני ע"ז דהחמירו בה, וכ"כ הדרישה בסימן ו', - ועי' עוד בשערי חיים גיטין סימן מ"ג במש"כ לבאר חילוקי הדינים בזה בע"א, עיי"ש.

ויש לעיין עוד בד' התוס' בב"ב ס"ו ב' ד"ה בעי רב יוסף, במה שיש ללמוד מדבריהם לביאור סוגיין, וצ"ע.

**ט"ז ב'** **- שבתחילה נאסר להם בשר תאוה,** בפירש"י כתב דילפינן לה מדכתיב ואל פתח אהל מועד לא הביאו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד משחיטה הט"ז, והתוס' הק' ע"ז דא"כ מאי ס"ד לקמן דאף צבי ואייל אסירי, וע"כ פירשו דילפינן לה מדאיצטריך קרא להתיר להם בשר תאוה, מכלל דמעיקרא אסור.

ובביאור ד' רש"י נחלקו הראשונים, דהרשב"א פירש דגם לדעתו הוי עיקר האיסור מקרא דכי ירחיב לך, דמכלל דמעיקרא אסור, ואך דאחר שנאסר בשר תאוה ואסרה תורה לאכול אפי' חולין אא"כ הקדישן, אף הן בכלל קדשים, וע"כ יש בזה לאיסורא דשחוטי חוץ, והיינו דכל הא דבחולין ליכא לאיסור שחוטי חוץ, הוא משום שאין דינם לשחטם בפנים, אך במדבר דלא הותרו אף חולין אלא ע"י שמקדישם ושוחטן בפנים, יש בזה לאיסורא דשחוטי חוץ.

אך הר"ן פירש דעיקר האיסור נלמד מקרא דואל פתח אהל מועד, דממה שחייבה תורה בשוחט בחוץ אע"פ שלא הקדישן, ש"מ דבשר תאוה נאסר, וע"כ כל השוחט סתם הוי כמקדישן בפירוש, דאל"כ למה הוא שוחט, וכיון דילפינן מינה דנאסר בשר תאוה, ס"ד דאף צבי ואיל אסירי.

ועי' עוד בפי' הרמב"ן בפר' אחרי י"ז ב' שנקט דעיקר האיסור נלמד מקרא דואל פתח אהל מועד, אך בדבריו משמע דאין איסור השחיטה משום דהוי כמקדישן, אלא דאף חולין נאסרו לשחטם בחוץ, כדי שיקדישום לד' ויזרוק הדם על מזבח ד' ויקטיר החלב.[[133]](#footnote-134)

הרמב"ם בהל' שחיטה שם כתב דאיסורא דבשר תאוה, הוא כשרוצה לשחוט, דלא ישחוט אלא שלמים, אבל הרוצה לנחור ולאכול במדבר הי' נוחר, והחת"ס בסוגיין והאו"ש בהל' שחיטה שם כתבו בדעתו דס"ל דר' ישמעאל ור"ע לא פליגי, עיי"ש, ועיי"ש במש"כ לפרש דאף דלקמן בסוגיין מבו' דפליגי, מ"מ למסקנת סוגיין לא פליגי, ועי' בעונג יו"ט סימן נ"ג מש"כ בביאור ד' הרמב"ם.

אך הכס"מ והלח"מ שם כתבו דהרמב"ם פסק כר"ע, ומבו' שפירשו בדעתו דר' ישמעאל ור"ע פליגי, - וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן שפירש לדעה זו, דלעולם פליגי ר' ישמעאל ור"ע אם הותר בשר נחירה, ולר' ישמעאל דלא הותר בשר נחירה, וגם נאסר לשחוט בחוץ, נמצא דנאסר להן בשר תאוה, אך לר"ע דהותר בשר נחירה, ולא נאסר אלא לשחוט בחוץ, נמצא דבשר תאוה לא נאסר להן, וזהו מש"א בסוגיין דלר"ע בשר תאוה לא איתסר כלל, דאף דנאסר לשחוט, אך לא נאסר בשר תאוה.

ולדרך זו י"ל בדעת הרמב"ם, דפליגי ר' ישמעאל ור"ע בטעם האיסור לשחוט בחוץ, דלר' ישמעאל הוא משום דנאסר להן בשר תאוה, ולא הותר אלא לשחוט קדשים, וע"כ כל ששוחט חולין בחוץ יש בזה לחיובא דשחוטי חוץ, וכמש"כ הרשב"א, דכיון דדינם הוא להקדישם ולשחטן, הו"ל בכלל שחוטי חוץ, או כמש"כ הר"ן דכיון שנאסר בשר חולין, ע"כ כל השוחט חולין הו"ל כמקדישם בפירוש, אך לדעת ר"ע בשר תאוה לא נאסר כלל, והא דנאסר לשחוט חולין בחוץ, הוא איסור על השחיטה,[[134]](#footnote-135) ובאו"ש שם כתב דהוא כדי שלא יקריבו לע"ז, דעבודת ע"ז היתה בזביחה, והביא דכ"ה בויק"ר כ"ב ח', וכ"כ החת"ס.[[135]](#footnote-136)

**מתקיף לה רב יוסף האי לעולם שוחטין לעולם שוחטין ואוכלין מיבע"ל,** בפירש"י כתב דכיון דלאו להלכות שחיטה אתי לאורויי אלא להתיר אכילת בשר חו"ל, ליתני לעולם שוחטין ואוכלין והיכי שבק לעיקר מילתא ונקט שחיטה לחודה, והחת"ס כתב דהאריך רש"י בזה, שהרי לדעתו במדבר הי' בשחיטה משום שחוטי חוץ, וא"כ הוצרך לאשמועינן דשוחטין ואינו חייב כרת, ואך דפריך דכיון דעיקר מכילתין היא בהכשר אכילה ודיני שחיטה וכו', א"כ היאך שביק עיקר אכילה דמכילתין מיירי בה ונקיט שחיטה.

ואמנם מעיקר הא דפריך רב יוסף, מבו' דעיקר איסור בשר תאוה אינו משום השחיטה, ובתולדה מזה אף אסור לאכול, אלא הוא משום האכילה, וזה כמש"כ הרשב"א והר"ן דאיסור השחיטה הוא מכח הא דבשר תאוה, ולדעת הרשב"א היינו דכיון דנאסר בשר תאוה, הרי דכל ששוחט חולין בחוץ, הו"ל כשחיטת קדשים בחוץ, ולדעת הר"ן הוא משום דאחר שנאסר בשר תאוה, ע"כ כל ששוחט חולין בחוץ הו"ל כמקדישן,[[136]](#footnote-137) - אך לדעת הרמב"ם דנחירה הותרה בחוץ, ולא נאסר אלא שחיטה, והוי עיקר האיסור על השחיטה, תיקשי דמאי פריך דהכל שוחטין ואוכלין מיבע"ל, ועמש"נ לעיל בהערה לישב בזה, דלדעת ר' ישמעאל באמת הוי עיקר האיסור על האכילה, ורק לפ"מ דקי"ל כר"ע הוי האיסור על השחיטה.[[137]](#footnote-138)

**י"ז א'** **- שבתחילה הותר להן בשר נחירה,** הצל"ח כתב דודאי דנבילה היתה אסורה להן גם במדבר, וכדכתיב לא תאכלו כל נבילה, אלא דהותר להן בשר נחירה ונחירתו היתה שחיטתו להוציאו מידי נבילה, ודמי לעוף למ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת, דבעי נחירה בסימנים, וכ"כ הגרע"א בסוגיין ובגל' יו"ד סימן י"ג ס"א דלא הותר להן אלא נחירה בסימנים, וכ"כ בתשו' פנים מאירות ח"א סימן ע"ה, ובתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ג בשם זקינו מהר"א מרגליות, ובעונג יו"ט סימן נ"ג בהג"ה, והגרי"פ במילואים סימן ח' ד"ה וראיתי להרמב"ם.[[138]](#footnote-139)

אך בהגה' מלא הרועים בשבת ע"ה א' נחלק ע"ז וכתב דל"ד לעוף דבעינן נחירה בסימנים, משום דהוקש עוף לבהמה, אך הכא דכתיב כי ירחק וזבחת ומשמע דעד עכשיו לא נצטוו על הזביחה, הי' מותר אף בחניקה, וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ד משחיטה הי"ז דלא נצטוו בשחיטת החולין אלא היו נוחרים וכו' כשאר הגויים.[[139]](#footnote-140)

ונראה דאף לפ"ז נאסר להן בשר נבילה, וכמו שהוכיח הצל"ח, ואך דל"ה חשיב כנבילה אלא כשמתה מאלי', אך כל שהרגה אדם אינה בכלל נבילה, ורק אחר שנצטוו על השחיטה, הוא דכל שלא נשחטה כהלכתה הויא בכלל נבילה, וזהו שכתב הרמב"ם דהיו נוחרים וכו' כשאר הגויים, דאף דלישראל נאסר נבילה ולגויים לא נאסר נבילה, מ"מ אף לישראל לא נאמר כלל דין שחיטה,[[140]](#footnote-141) ומצאנו הדברים מפורשים באבודרהם הל' ברכת המצוות בשם הרב אב"ד, ז"ל, או"ד בנחירה בעלמא הי' נצול מן הנבלה "מאחר שלא מתה בעצמה" וכו' באותה שעה שהיתה בשר נחירה מותרת, עכ"ל.

וזה מתפרש היטב לפי משמעות ד' הרמב"ם בפ"ד ממאכ"א ה"א והחינוך בסוף מצוה תנ"א ובמצוה תע"ב, דעיקר נבילה הוא מתה מאלי', והא דכל שהרגה אדם שלא כדין שחיטה הויא נבילה, הוא מכח מה שנאמר בקרא וזבחת, וכ"ה מבו' בתשו' מעשה ניסים להר"א בן הרמב"ם סימן י', עיי"ש,[[141]](#footnote-142) וע"כ במדבר שלא נאמר קרא וזבחת, ל"ה בכלל נבילה, אלא כשמתה מאלי', ועי' בכלי חמדה פר' ראה (עמ' פ"ג) שכתב כן בדעת הרמב"ם, דבמדבר לא נאסר להן אלא מתה מאלי'.

ולדרך זו נמצא, דל"ד היתר נחירה במדבר, להיתר נחירה בעוף, דבעוף דין שחיטתו הוא ע"י נחירה, וע"כ בעינן נחירה בסימנים, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן לקמן כ"ז ב' דבעוף הי' על הנחירה דין שחיטה, והרשב"א לקמן כ"ח א' כתב דהיינו, דבעוף לא נאמרו הלכות שחיטה, וע"כ אף נחירה בסימנים הויא בכלל שחיטה, אך במדבר לא הי' דין שחיטה כלל, ואך מתה מאלי' היתה אסורה, משום דהויא נבילה, - ונפ"מ בזה, דאף אם נחירה בעוף מתרת את המפרכסת, וכמש"כ בתפא"י טהרות פ"ג בשם הגרע"א, מ"מ נחירה במדבר לא היתה מתרת את המפרכסת, וכ"כ בס' משנת יעב"ץ יו"ד סו"ס ג', וזה דלא כמש"כ בתשו' בית יצחק יו"ד ח"א סימן ל"ז סק"ז דנחירה במדבר היתה מתרת את המפרכסת, - ועוד, דאף אם בעוף קדשים חייבין על נחירה בחוץ משום שחוטי חוץ, וכמש"כ המקנה בקידושין נ"ז ב' והקר"א בזבחים ס"ט א', מ"מ במדבר לא היו חייבין על נחירת קדשים בחוץ, וכ"נ מד' הרמב"ם דמכח איסור שחוטי חוץ נאסר במדבר אף שחיטת חולין בחוץ ונחירת חולין בחוץ מותרת, אך החשק שלמה בתו"ד נסתפק דשמא חייבין על נחירת קדשים בחוץ, (אך כתב לדון בזה מטעם אחר, דאינו ראוי לפתח אהל מועד ע"י נחירה).[[142]](#footnote-143)

**היינו דתנן השוחט ונתנבלה בידו פטור מלכסות וכו',** בפירש"י כתב דהא דהנוחר במדבר הי' חייב לכסות לדעת ר"ע, הוא משום דנחירתן היתה שחיטתן, - ובקה"י סו"ס ט' כתב, דאף אי נימא דבמדבר לא נאסר להן כלל בשר נבילה, ואין הנחירה מתרת כלום, מ"מ הי' בזה חיוב כיסוי, דכיון דאבמה"ח הי' אסור וכשהיו רוצים לאכול בשר היו צריכים להמיתו, ונמצא דע"י שפיכת דמו הותר להן איסור אבמה"ח קרינן בו אשר יאכל ושפך דמו וכיסה, - ובס' משנת יעב"ץ יו"ד סו"ס ג' הוסיף מש"כ התוס' לקמן פ"ג ב', דהא דס"ד דיהא חיוב כיסוי הדם במליקת קדשים, הוא משום דבכיסוי הדם לא כתיב שחיטה אלא שפיכה, והא דנוחר ומעקר פטור מלכסות הוא משום דאסור באכילה, וע"כ במדבר שהותר להן נחירה, הי' בזה חיוב כיסוי,[[143]](#footnote-144) אך בל' רש"י בד"ה פטור מלכסות, לא משמע כן, וצ"ע.

**בעי רב ירמי' אברי בשר נחירה שהכניסו ישראל עמהן לארץ,** בפירש"י כתב דדרוש וקבל שכר הוא שצריכין אנו לעמוד על האמת אע"פ שכבר עבר, אך הרא"ש כתב דנפ"מ בבעיא זו לאדם שאסר עצמו באחד מן המינין מזמן ידוע ואילך וכשהגיע הזמן הי' לו מאותו המין שהי' אוכל והולך עד שהגיע הזמן אם מותר לאכול מה שנתותר בידו,[[144]](#footnote-145) א"נ כגון שרצו בי"ד לאסור דבר אחד, אם אסור מה שיש לו ממנו מאותו המין ביד ישראל, עכ"ד.

ובתשו' נובי"ת יו"ד סימן ס"ד הק' דמ"ט האריך הרא"ש בלשונו שנדר מזמן ידוע, הרי כל האוסר עצמו באיזה דבר אינו אוסר למפרע, והול"ל דנפ"מ באדם שאסר עצמו באחד מן המינים והי' לו מאותו המין אם מותר לאכול ממנו, ועיי"ש שכתב דבכה"ג ודאי הוא אסור, דאל"כ מ"ט נזיר אסור ביין שכבר הי' בעת שנזר, וגם מ"ט לא מיבע"ל לר' ירמי' בכל איסורי תורה שנאסרו בשעת מ"ת, אם נאסר להן מה שכבר הי' בידם,[[145]](#footnote-146) ובע"כ דכל האיבעיא היא רק באיברי בשר נחירה שאחר שנצטוו בהן קבע להן זמן שלא יהא איסור זה עד שיבואו לארץ, ובזה מיבע"ל דשמא בכלל זה הוא שלא יחול איסור זה רק על מה שינחרו לאחר זמן ההוא, - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דגם מש"כ הרא"ש דבזה תליא דין בי"ד שרצו לאסור דבר אחד, הוא רק כשרצו לאסרו מזמן ידוע ואילך, ובתשו' בית אפרים יו"ד סימן ל"ט תמה ע"ז מד' התרוה"ד בסימן רפ"א והפוסקים ביו"ד סימן רי"ח ס"ב דמבו' בדבריהם שלא חילקו בזה.

והבית אפרים שם כתב לפרש בזה, דאם הי' הצווי כמו בשאר איסורין כי תבואו אל הארץ לא תאכלו בשר מבהמה נחירה, ודאי דגם מה שנחרו במדבר הי' אסור, ומה"ט לא מיבע"ל בכל איסורי תורה אם נאסר להם מה שהי' בידם קודם מ"ת, ומה"ט נמי באיסור חמץ בפסח אסור אף חמץ שהי' בידו קודם הפסח, והא דמיבע"ל הוא משום דאין הצווי על איסור בשר נחירה, אלא על הכשר הבשר דכשיבואו לארץ יעשו ההכשר בזביחה ולא בנחירה, וזהו דמיבע"ל אם הקפידא הוא על הנחירה דמשעה שיבואו לארץ לא תועיל הנחירה להכשיר הבשר לאכילה, ומ"מ מה שנחרו במדבר שפיר מותר, דדמי להיכא שהחרימו הקהל דכל מה שישחוט ראובן מר"ח ניסן ואילך יהא אסור, דודאי דשפיר מותר לאכול מבשר שחיטתו ששחט קודם הזמן ההיא, או דהקפידה היא על האכילה, דמשעה שיבואו לארץ אסור לאכול בשר שננחרו הסימנים, וממילא דאף מה שנחרו במדבר אסור, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בביאור ד' הרא"ש, וצ"ע.

הצל"ח בסוגיין כתב לפרש, דכל הא דמיבע"ל לר' ירמי', הוא רק משום דאף קודם שבאו לארץ היתה נבילה אסורה להן, והנחירה הועילה להוציא מידי נבילה, וע"כ אף עכשיו שנצטוו על הזביחה, א"א שיחול איסור נבילה על מה שכבר הותר, ולא נסתפק אלא אם יש בזה לאיסור אינו זבוח, ועפי"ז תמה ע"ד הרא"ש דמדמי שאר גווני להכא, ועי' גם בחי' הגרע"א שצידד כן, וכ"כ בהגה' אמרי ברוך לנובי"ת יו"ד סימן ס"ד,[[146]](#footnote-147) וכתב דלענין טומאת נבילה לא מיבע"ל, דודאי דאף אחר שבאו לארץ ל"ה על מה שנחרו קודם לכן טומאת נבילה, וכ"כ הצל"ח ובחי' רמ"ש, והוכיחו כן מהא דפריך דאילימא בז' שכבשו וכו'.

**אילימא בז' שכבשו, השתא דבר טמא אשתרי להו,** הרמב"ם ברפ"ח ממלכים כתב דהא דהותר להן לאכול דבר האסור, הוא רק אם ירעב ולא מצא מה יאכל אלא מאכלות אלו האסורים, והרמב"ן בפר' ואתחנן (ו' י') נחלק ע"ז, ובגל' הגרע"א שם הק' ע"ז מסוגיין, וכתב לישב דד' הרמב"ם הם כל"ב דלא הותר רק שלל הגויים, עיי"ש, ובתשו' הרדב"ז סימן ב' אלפים ר"ה כתב לישב, דבשלל הכנענים מודה הרמב"ם דהותר אף בלא רעב, וד' הרמב"ם הם בשאר מלחמות, עיי"ש.

**אלא לאחר מכאן,** בחי' הגרע"א כתב, דמשמע דלא מיבע"ל אלא במה שנחרו קודם ביאתם לארץ, אבל מה שנחרו בז' שכבשו ודאי דאסור להן לאכול לאחר שכבשו, והוכיח כן ממתניתין דפ"ק דערלה, ופירש הטעם בזה, דהוא משום דמיד שבאו לארץ חל עליהן המצוות ובכללם שחיטה, אלא דמחמת כיבוש מלחמה הותר להם כל האיסורים, ולא הותר להם רק עד הכיבוש, ובזה א"א לומר שכבר הותר להם, דמעיקרא לא הותר אלא עד אותו זמן, ולא מיבע"ל אלא בדבר שלא הי' בו עדיין שם איסור,[[147]](#footnote-148) וכ"כ הראש יוסף, - והגרע"א כתב עוד, דכל הא דמיבע"ל הוא רק בנחירה דגם במדבר היו מצווין על הנבילה והועילה הנחירה להוציא מידי נבילה, וכ"כ בהגה' אמרי ברוך לנובי"ת יו"ד סימן ס"ד, ונת' לעיל.

**י"ז ב'** **- ושאין בה אלא פגימה אחת אוגרת פסולה,** הרמב"ן הק' דבשוחט עוף בסכין שיש בה פגימה אחת בקנה, מ"ט הוא פוסל, והרי א"א שיקרע מן הסימן ע"י פגימה קטנה אלא משהו, ולא גרע מנקיבת הקוץ בעלמא דאינו פוסל, ועיי"ש שכתב דכשהפגימה באמצע הסכין י"ל דפסלינן שמא שחט חציו בחדודה וקרע משהו המשלים לרוב בפגימה, אך הק' דמ"ט פסלינן היכא דקיימא הפגימה בראש הסכין, וכתב דגזירה הוא שגזרו חכמים ולא הכשירו סכין אלא בראוי לשחוט בו עוף שחצי קנה שלו פגום ושראוי נמי לשחיטות כולן.

**רב יימר אמר וכו' אתלת רוחתא** **לא צריכא מי לא א"ר זירא וכו',** הבעה"מ לעיל ח' א' כתב לפ"ז, דכיון דקי"ל דצריך בדיקה אתלת רוחתא, לא קי"ל כדינא דר' זירא, וכתב דמה"ט השמיט הרי"ף לדין זה, ועמש"כ בזה הרמב"ן וש"ר לעיל שם, והרא"ש בסימן ח', ובמש"כ בזה הפוסקים בסימן ט'.

**וכולן פגימתן כדי פגימת המזבח וכמה פגימת המזבח כדי שתחגור בה צפורן,** הרמב"ן הק' דאם פגימת סכין הוא כדי שתחגור בה צפורן, א"כ מ"ט היא צריכה בדיקה אבישרא ובמיא ובחוט השערה, וכתב דהני דס"ל דצריכה בדיקה אבישרא וכו' פליגי וס"ל דאף פגימה קטנה שבקטנות שאין הצפורן חוגר בה פוסלת בשחיטה, וכתב דכן דעת הבה"ג והרי"ף שהשמיטו לדינא דרב חסדא דשיעור הפגימה היא כדי חגירת הצפורן, וכ"כ הרשב"א והר"ן, וכתבו דמ"מ בעינן שתהא אוגרת שום דבר ואפי' חוט השערה, אבל אם אינה אוגרת כלל, כשרה, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית א' ש"ב יב:, ועמש"כ בזה בבדה"ב ובמשמה"ב שם.[[148]](#footnote-149)

והרא"ש בסימן י"ח כתב דמה שהשמיט הרי"ף לדינא דרב חסדא, הוא משום שפסק דבעינן לבדוק אבשרא ואטופרא והיינו כדי שתחגור בה צפורן, דכל פגימה שהוא מרגיש בצפורן היינו שתחגור בה הצפורן, וע"כ לא הוצרך לה'כיר לההיא דרב חסדא, - ובד' הטור בסימן י"ח מבו' דהרא"ש פליג ע"ד ש"ר וס"ל דפגימה כ"ש אינה פוסלת, אך הפר"ח שם סק"ה כתב דדעת הרא"ש דכל פגימה שהצפורן מרגשת בה, היא בכלל שתחגור בה צפורן, וכמש"כ כן הרא"ה בבדה"ב שם, וע"כ אף פגימה כ"ש פוסלת, והתבו"ש שם סק"ה והיד יהודה שם סק"ג הוכיחו דודאי מכוון הרא"ש הוא דאינו פוסל אלא אם הצפורן נאסף שם, ועיי"ש ביד יהודה בסו"ד ובפי' הקצר סק"ג במש"כ בטעם הא דבזה"ז אין בודקין בבשר אלא בצפורן.

**י"ח א'** **- ושייר בה מלא החוט על פני כולה שחיטתו כשרה, ריבר"י אומר מלא החוט על פני רובה,** בד' רש"י בד"ה הלכה, ולקמן י"ט א' בד"ה רובו של אחד, מבו' דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דבעינן לשחוט את כל הסימנים ולא סגי בשחיטת רובם, וע"כ הוא דאם הגרים קודם שגמר את כל השחיטה, שחיטתו פסולה,[[149]](#footnote-150) וכ"כ הרשב"א לקמן מ"ב א' בתו"ד, דרבנן כולהו סימנים בעו בשחיטה, וכ"נ גם בדבריו לקמן ל' ב', - אך הריטב"א לקמן י"ט א' כתב דאף לדעת רבנן סגי בשחיטת רוב סימנים, ואך דס"ל דכל ששחט את כל הסימנים בעינן שתהא כל השחיטה במקום שחיטה, ועיי"ש שנסתפק דשמא אי"ז אלא מדרבנן, וכ"כ בשטמ"ק לקמן שם בשם הרא"ה, - ובעזה"י יתבאר עוד בזה לקמן י"ט א'.

י"א כסליו ע"ז

דף מס' 10

**י"ח א'** **- ריבר"י אומר מלא החוט על פני רובה,** בפירש"י כתב דאית דמפרשי דבכל הטבעות חשיב הגרמה, דכיון דהתחיל לשחוט בתוך הטבעת צריך שיגמור השחיטה לתוכה, ועיי"ש שדחה לזה, אך בפירש"י בב"ק צ"ט ב' פירש כן, ועי' בחי' חת"ס בע"ב ובפליתי סימן כ' סק"א שעמדו בסתירת דבריו, ועיי"ש מש"כ לישב, - ובשטמ"ק לקמן י"ט ב' פירש בדעתם, דכיון שהתחיל בתוך הטבעת צריך שיגמור השחיטה בתוכה, משום דמשונה הטבעות עצמן ממה שביניהן וע"כ אינם מצטרפין בשחיטתם,[[150]](#footnote-151) ומה"ט משמע קצת בד' רש"י בסוגיין, (ויותר משמע כן בדבריו בב"ק צ"ט ב'), דכל הא דס"ל דהוי כהגרמה, הוא רק אם שחט בתוך הטבעת וגמר שחיטתו בין טבעת לטבעת, אך אם שחט בתוך טבעת אחת וגמר שחיטתו בתוך טבעת אחרת, שפיר דמי.

ואמנם משמעות הדברים דפסול זה הוא חד פסולא עם פסול הגרמה למעלה מטבעת הגדולה, דתרוייהו נכללו בההלכתא דהגרמה, וצ"ב בגדר הדברים, ויש להוסיף, דחזינן כן גם מהא דמבו' לקמן י"ט א' דלדעת ר"ח בן אטניגנוס דאין הגרמה אלא משיפוי כובע ולמעלה, אף ליכא לפסול זה דהתחיל בתוך הטבעת וגמר בין הטבעות, (ולמש"כ הרמב"ן במלחמות בס"פ הזרוע דלרחב"א ליכא לההלכתא דהגרמה אלא כל הצואר ראוי לשחיטה, ניחא).

**ואף ריבר"י לא אמר אלא בטבעת הגדולה וכו' אבל בשאר טבעות לא,** בביאור דין זה נחלקו הראשונים וד' דרכים בדבר, **א** בפירש"י כתב דהיינו דבשאר טבעות אין שחיטתו כשרה בתוכן אלא בין טבעת לטבעת, דכיון דאין מקיפין את כל הקנה, לאו קנה נינהו, ואף דהן מקיפין את רוב הקנה, לא אמרינן בזה רובו ככולו, ובשטמ"ק הוסיף לפרש דהיינו, דדוקא בטבעת הגדולה שהיא מקפת את כל הקרום דהקנה, הו"ל כגוף אחד וחשיבא קנה הטבעת כמו הקרום שתחתיו, אבל בשאר הטבעות שאין מקיפות את כל הקרום, לא חשיבא הטבעת כגוף אחד עם הקנה, ועיי"ש שכתב דהא דל"מ בשאר הטבעות מכח מה ששוחט את הקרום שתחת הטבעת, הוא משום דהקרום קליש טובא ובטל לגבי הטבעות.[[151]](#footnote-152)

והרמב"ן וש"ר נקטו דלפי' זה קי"ל כרב ושמואל דל"מ השחיטה בשאר הטבעות, ועיי"ש שתמהו ע"ז, והריטב"א כתב דלא קי"ל הכי, משום דקי"ל כר' זירא דלא אמרו כן רב ושמואל מעולם, - אך בפירש"י בע"ב בסוד"ה הכי קאמרי, כתב דלא קי"ל כרב ושמואל אלא כר"ח בן אנטיגנוס, וכ"כ התוס' בד"ה אבל, וצ"ע היאך שמעינן מדר"ח בן אנטיגנוס דלית לי' להך דינא דל"מ לשחוט בשאר הטבעות, ובתוס' הרא"ש כתב, דכיון דמכשיר לשחוט למעלה מטבעת הגדולה, כ"ש בשאר טבעות, וצ"ב, ועמש"כ בזה הראש יוסף והפליתי בסימן כ' סק"א.

והתוס' הק' לפי' זה מהא דתניא בתוספתא דשייר בה כחוט סמוך לראש מוקף את כולה כשרה, ומשמע דלצד מטה לא שייך הגרמה, ועיי"ש מש"כ בזה, אך בשטמ"ק כתב לישב, דאף דשאר הטבעות אינם ראויין לשחיטה, מ"מ כל ששחט רוב השחיטה במקום הראוי וגמר שחיטתו בשאר הטבעות ה"ז כשר, דאף שאר הטבעות מיקרי מקום שחיטה במקצת מחמת הקרום שתחת הטבעת, וצ"ב.[[152]](#footnote-153)

**ב** הבעה"מ כתב דהיינו דאין רוב הטבעת עולה לו לרוב הקנה, אלא בעינן שיהא רוב הקנה שחוט, וכ"כ הרא"ש, וכן פירש המהרש"א בד' התוס', וכ"כ רש"י לפרש לדעת האית דמפרשי,[[153]](#footnote-154) - ובחי' הר"ן תמה ע"ז, דמ"ט דריבר"י דסגי בשחיטת רוב הטבעת, וכי משום דאית לי' רובו ככולו לימא דרוב טבעת כרוב קנה עד שאפי' לא שחט אלא רוב של אותו רוב שתהא שחיטתו כשרה, ועוד דא"כ נמצא דאי שיעור שחיטה שוה, שבשאר טבעות שחט רוב טבעת אע"פ שלא השלים רובו של קנה שחיטתו כשרה, ובין טבעת לטבעת כל שלא שחט רוב הקנה פסול, - אך בד' הריטב"א מבו', דהצד להכשיר בשחיטת רוב הטבעת, הוא משום די"ל דמקום הטבעת הוא שיעור הקנה לבד לענין שחיטה, ואידך מחברת שר בעלמא הוא לחברן בסופן.

**ג** הרמב"ן במלחמות ובחי' כתב דהיינו, דלא סגי בשחיטת רוב עובי הקנה במקום הטבעת, אלא בעינן לשחוט את רוב חללו, ובדבריו במלחמות מבו' דטעם הפלוגתא אם סגי ברוב עביו, הוא אם חשבינן לעובי הטבעת מכלל הקנה,[[154]](#footnote-155) וכ"כ הרשב"א והר"ן, וכ"כ המהר"ם בדעת התוס', והרמב"ן כתב דכיון דקי"ל לקמן מ"ד ב' דל"ה טריפה אלא ברוב חללה, ה"נ להכשר שחיטה בעינן לשחוט את רוב חללה,[[155]](#footnote-156) וכתב דמה"ט השמיט הרי"ף הכא לדין זה.

ובתבו"ש סימן כ"א סק"ג כתב דכיון דקי"ל דלענין טריפות תליא ברוב חללו, הדין נותן דה"נ לענין שחיטה סגי ברוב חללו, ואם נתהפך הסימן ושחטו מצד המפרקת לצד העור, ה"ז כשר ברוב חלל אע"ג דליכא רוב עובי, אך עיי"ש שהביא מד' הרשב"א בתוה"ב ומד' רבינו ירוחם דלא סגי ברוב חללו ובעינן גם רוב עביו, וכתב בדעתם דאע"ג דלענין טריפות מיטרף ברוב חלל לחודי', היינו לחומרא, אבל לשחיטה בעינן תרוייהו, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם בשפ"ד סק"א ובסימן ל"ד שפ"ד סק"א.

**ד** בפירש"י בע"ב כתב בל' שלישי, דבשאר טבעות אף אם שחט רוב חלל הקנה והגרים ה"ה פסולה, גזירה אטו רוב הטבעות שאינם רוב הקנה, ועיי"ש שדחה לזה.

בשטמ"ק הביא פלוגתת תוס' הרא"ש עם תוס' חיצונות ותוס' שאנץ ותור"פ, אם הא דפסלי רב ושמואל בשחיטת רוב הטבעת, והיינו לפ"מ שפירשו דפסלי בשחיטת רוב הטבעת משום דאי"ז רוב הקנה, הוא אף אם לא הגרים לבסוף, או דכל הא דפסלי בזה הוא רק כשהגרים לבסוף, ועי' מהרש"א שכתב לדון בזה, ובד' הרמב"ן מבו' להדיא דרב ושמואל פסלי אף אם לא הגרים לבסוף, וכמו שכתב ללמוד מהא דל"ה טריפה אלא ברוב חללו.[[156]](#footnote-157)

**י"ח ב'** **- העיד ר"ח בן אנטיגנוס על מוגרמת שהיא כשרה,** בפירש"י כתב דהיינו דאף אם כולה למעלה מן הטבעת הגדולה, דכי אגמרי' רחמנא למשה הגברמה הלמ"מ, הוא משיפוע כובע ולמעלה, ולפ"ז נמצא דגם רחב"א אית לי' לדינא דהגרמה, ואך שנחלק במקום ההגרמה, ומה שאמרו דהעיד על מוגרמת שהיא כשרה, היינו דמה דחשיב מוגרמת לשאר תנאי, כשרה.

אך הרמב"ן במלחמות בס"פ הזרוע והלחיים מו: בדפי הרי"ף כתב, דלדעת רחב"א כל הצואר כשר לשחיטה, והא דמשיפוי כובע ולמעלה פסול, הוא משום דלא מיקרי צואר אלא לחי, אך לרבנן דפסלי מטבעת הגדולה ולמעלה, אף דהוי זה בכלל הצואר, אין כל הצואר כשר לשחיטה, דמקום השחיטה הלכתא גמירי לה, עכ"ד, ומשמעות דבריו, דלרחב"א כלל לא נאמרה הלמ"מ דהגרמה, והא דמשיפוי כובע ולמעלה פסול הוא משום דאי"ז בכלל הצואר, ורק דינא דרבנן דאין כל הצואר כשר לשחיטה, הוי מהלמ"מ, ולפ"ז מתפרש טפי מה שאמרו דהעיד רחב"א על מוגרמת שהיא כשרה, דלדידי' כל הצואר כשר לשחיטה, וליכא פסול דהגרמה.[[157]](#footnote-158)

**ר' זירא אכל מוגרמת דרב ושמואל,** בפירש"י כתב דהיינו שאכל שחיטה בתוך הטבעות, - אך לדעת ש"ר דדינא דרב ושמואל הוא דלא סגי בשחיטת רוב הטבעת ובעינן לשחוט את רוב חלל הקנה, מתפרש הא דאכל ר' זירא מוגרמת דרב ושמואל, דלאו היינו שאכל משחיטת רוב הטבעת, שהרי קי"ל כרב ושמואל דלא סגי לשחוט את רוב חלל הקנה, וגם דא"כ אין הנידון בזה משום "מוגרמת", אלא היינו דאכל מוגרמת למעלה מן הטבעת העליונה, וכ"כ בתוס' הרא"ש ובפסקי רי"ד.[[158]](#footnote-159)

**י"ט א'** **- מחלוקת בששחט ב' שליש והגרים שליש וכו',** הריטב"א כתב דאף רבנן מודו דסגי בשחיטת רוב, ואך דס"ל דה"מ כשלא שחט יותר, אך כל ששחט את כולו, בעינן שתהא כל שחיטתו במקום שחיטה, וכתב דאפשר דהוא מדרבנן בעלמא, וכ"כ בשטמ"ק בשם הרא"ה.[[159]](#footnote-160)

אך בחי' הרשב"א לקמן ל' ב' ומ"ב א' פירש דטעמא דרבנן הוא דלא סגי בשחיטת רוב, וכ"ה משמעות ד' רש"י בד"ה רובו של אחד, ולעיל י"ח א' ד"ה הלכה.

ואמנם בפירש"י לקמן ל' ב' פירש בהא דמיבע"ל התם בהחליד במיעוט סימנים דהיינו במיעוט בתרא, וכתב דה"נ בהגרמה מספק"ל דילמא כרבנן טרופאי דמטרפי בכל חדא מינייהו ועבדינן לחומרא, ומבו' דטעמא דרבנן דמטרפי בשחט ב' שליש והגרים שליש, אי"ז משום דלא סגי ברוב, אלא משום דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, גם צ"ע, דבסוגיין אמרו דמאן דפסל הוא דלא כמתניתין דרובו של א' כמוהו, ולכאו' ודאי דקי"ל כהך מתניתין, וא"כ מאי מיבע"ל דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, - ובמשנת ר"א סימן ג' סק"א כתב לפרש, דסוגיין ס"ל דאין פסולי שחיטה פוסלין אחר שנשחטה כשיעור שחיטה, ובע"כ דטעמא דרבנן דפסלי בהגרמה במיעוט בתרא, הוא משום דפליגי על עיקר הך דינא דסגי בשחיטת רוב, אך לפ"מ דמיבע"ל לקמן דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, מתפרש כן טעמא דרבנן, וכתב לישב בזה למשה"ק התוס' וש"ר שם ע"ד רש"י דלא קי"ל כרבנן, ואף לרבנן פליגי אמוראי אם פסלינן בשחט ב' שליש והגרים שליש.

**דהא תנן רובו של אחד כמוהו וכו', דילמא ריבר"י הוא,** התוס' הק' דמ"ט לא משני דרובו של אחד היינו וושט, וכתבו דשמא רבנן פליגי אף בוושט, ובחי' הגרע"א תמה דלהדיא תנן שם דרוב ב' בבהמה, והרי דגם בקנה אמרינן רובו ככולו, והחת"ס כתב לישב, דהטעם שדנו התוס' דבושט סגי ברוב ול"ד לקנה, הוא משום דבושט דחיותו עיקר ונטרף בכ"ש נגמר שחיטה ברובו, ומשא"כ בקנה, וע"כ כ"ז הוא כששחט הקנה לחוד, אך כל שכבר שחט את הושט, תו סגי גם ברובו של קנה.[[160]](#footnote-161)

**מחלוקת שהגרים שליש ושחט ב' שליש דריבר"י סבר מידי דהוי אחצי קנה פגום,** בפירש"י כתב דאף דבחצי קנה פגום סגי במה שהוסיף עליו כ"ש וגמרו, הכא לא סגי בהכי, ובעינן שישחט ב' שליש, דאין ההגרמה מצטרפת להכשיר השחיטה הואיל ולאו מקום שחיטה הוא,[[161]](#footnote-162) ולא מייתינן מהתם, אלא דל"ב שתהא כל הוצאת החיות ע"י מעשה שחיטה.

אך הרמב"ן והר"ן נחלקו ע"ז, וכתבו דכיון דמדמה לה לחצי קנה פגום, אף הגרים שליש ושחט שליש כשר, והוכיחו כן מהא דאמר רב הונא לקמן דהגרים שליש ושחט שליש והגרים שליש כשר, והר"ן הוסיף לפרש דטעם ההכשר בזה, הוא משום דס"ל דהגרמה הוי כמקום שחיטה, וכ"כ הרמב"ן לקמן, וכן נקט הרא"ה בבדה"ב בית ב' שער א' כד..

ואמנם בפירש"י בע"ב ד"ה הכא נמי, כתב דהא דמכשר רב הונא בהגרים שליש ושחט שליש, אף דלל"ק דהכא פסל אף בהגרים שליש ושחט ב' שליש, הוא משום דלא קי"ל כרבנן וריבר"י, אלא קי"ל כרחב"א, - ובתוס' הרא"ש תמה ע"ז דבהך דינא לא מצינו דפליג רחב"א, והביא דכן הק' הריצב"א, ועיי"ש בסו"ד שכתב, דס"ל לרב הונא, דכי היכי דמיקל ר"ח במקום ההגרמה, ה"נ מיקל בהגרמה גופה ומכשר אע"ג דליכא רובא במקום שחיטה רק דנפיק חיותא בשחיטה, וצ"ב, ועמש"כ בזה בשטמ"ק ובחי' חת"ס.[[162]](#footnote-163)

**ורבנן התם מקום שחיטה הכא לאו מקום שחיטה,** הדרישה בסימן כ"ד סק"ב כתב דאין לפסול בחלדה במיעו"ק דקנה, דמ"ש מחצי קנה פגום, והב"ח שם הביא ממהרש"ל שכתב דשפיר יש לפסול בזה, והוכיח כן מהא דפסלינן הכא בהגרים שליש ושחט ב' שליש, ועיי"ש שכתב דאף למאן דמכשר בהגרים שליש ושחט ב' שליש, היינו משום שאינו מקום שחיטה, אך שאר פסולי שחיטה פוסלין אף במיעו"ק דקנה.

והש"ך שם סקי"ג כתב דודאי דפסולי שחיטה אינם פוסלין במיעו"ק דקנה, והא דפסלינן בהגרים שליש ושחט ב' שליש, הוא משום דבעידנא דנפקא חיותא ליכא רובא במקום שחיטה, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בל' רש"י בד"ה ורבנן, וכ"ה גם בל' רש"י לעיל בד"ה פסולה ובד"ה בעינן רובא בשחיטה.

י"ג כסליו ע"ז

דף מס' 11

**י"ט א'** **- הגרים שליש ושחט שליש והגרים שליש וכו',** לקמן בסוגיין אמרו דבפלוגתא זו תליא גם דין שחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, דלרב הונא דמכשר בהגרים ושחט והגרים, יש לפסול בשחט והגרים ושחט, ולרב יהודה דפסל בהגרים ושחט והגרים, מכשרינן בשחט והגרים ושחט.

ובביאור הפלוגתא בזה, מצאנו ג' דרכים בד' הראשונים, **א** הרמב"ן והר"ן כתבו, דלרב הונא חשבינן לההגרמה כמקום הראוי לשחיטה, וע"כ תליא בהשלמת רוב הקנה, דאם נעשה השלמת הרוב ע"י שחיטה כשר, דומיא דחצי קנה פגום והוסיף עליו כ"ש וגמרו דשחיטתו כשרה, ואם נעשה השלמת הרוב ע"י הגרמה פסול, ולרב יהודה חשבינן לההגרמה כמקום שאינו ראוי לשחיטה, וע"כ בהגרים ושחט והגרים אין ההגרמה מצטרפת לשחיטה, ול"ד לחצי קנה פגום, ומאידך אם שחט והגרים ושחט כשר, דאיכא רוב קנה בשחיטה, וההגרמה אינה פוסלת, דהגרמה אינה אלא במקום טריפות, וכל שלא נגרם רוב אינה אסורה מחמת אותה חתיכה.

ולכאו' מכוון הדברים דפליגי בעיקר פסול הגרמה, אם הוי זה פסול בעלמא במעשה השחיטה, וככל פסולי שחיטה, וע"כ תליא בהשלמת הרוב, וכמש"כ הדרישה בסימן כ"ד סק"ב והש"ך שם סקי"ג דשאר פסולי שחיטה אין פוסלין במיעו"ק דקנה, או דאי"ז מקום שחיטה כלל, וע"כ אינו מצטרף לשחיטה לא להכשירה ולא לפסלה.

ואמנם בחי' ר' שלמה ח"ב סימן י"ב ביאר בדבריהם, דלרב הונא נפיק חיותי' אף ע"י שחיטה במקום הגרמה, וע"כ ה"ז מצטרף לרוב, וע"כ נמי בשחט שליש והגרים שליש ל"מ מה שהוסיף ושחט דכבר הוי הסימן כמנח בדיקולא, אך לרב יהודה לא נפיק חיותי' ע"י שחיטה במקום הגרמה, וע"כ אי"ז מצטרף לרוב, וע"כ נמי בשחט שליש והגרים שליש אכתי ל"ה הסימן כמנח בדיקולא, ומהני מה שהוסיף ושחט, עיי"ש, ועי' גם בחזו"א סימן ג' סקי"ב שפירש כן מדעתו, - אך לכאו' אי"ז מתישב במש"כ הרמב"ן והרשב"א לקמן כ"ז ב' דלמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת, אף דבעינן שתהא הנחירה בסימנים, אין פוסל בו הגרמה, ואם לדעת רב יהודה לא נפיק חיותי' ע"י שחיטה במקום הגרמה, מ"ט ה"ז כשר בעוף, ובע"כ דלעולם נפיק חיותי' ע"י שחיטה במקום הגרמה, וע"כ אף דס"ל לרב יהודה דאי"ז מקום שחיטה, מ"מ ג"ז הוא מכח הל' שחיטה, ובעוף דליכא להל' שחיטה, אף ליכא להך דינא, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ן בטעמא דרבנן דאף הגרים שליש ושחט ב' שליש פסולה, דהוא משום דכי נפיק חיותי' ליכא רובא בשחיטה, ונת' להלן.

**ב** התוס' לקמן ל' ב' כתבו דאף אם פסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, מ"מ הגרמה אינה פוסלת במיעוט בתרא, משום דאי"ז במקום שחיטה, והוי כאילו שוחט ברגלה לאחר שחיטת הסימן, וכ"כ הרא"ש בסו"ס כ"ד, ומבו' לפ"ז דאף לדעת רב הונא אין ההגרמה מקום שחיטה כלל, ואפ"ה ה"ז מצטרף להכשיר, וכ"נ גם בד' הריטב"א לעיל בד"ה ורבנן, עיי"ש.

ולכאו' לפ"ז מתפרש פלוגתא דרב הונא ורב יהודה, כמשמעות לישנא דגמ', דלרב הונא עיקר דין שחיטה הוא בהשלמת הרוב המוציא את החיות, וסגי במה דהשלמת הרוב נעשה במקום שחיטה, ומאידך כל שנעשית השלמת הרוב ע"י הגרמה, ה"ז פסול, ולרב יהודה דין שחיטה הוא בשחיטת כל הרוב,[[163]](#footnote-164) וע"כ בעינן שתהא שחיטת הרוב במקום שחיטה, ומאידך כל שנעשית שחיטת הרוב במקום שחיטה, אף דהשלמת הרוב נעשית ע"י הגרמה ה"ז כשר, וכ"ה משמעות ד' רש"י בד"ה ה"ג, וכ"נ גם בדבריו בע"ב ד"ה הכא נמי, וכ"נ בד' הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער א' כד:, ועי' באמרי משה סימן ב' סק"ה ובסימן ג' סקי"ז שפירש כן.[[164]](#footnote-165)

**ג** בפירש"י כתב דל"ג בטעמא דר' יהודה דהוא משום דכי נפיק חיותא בעינן רובא בשחיטה, דא"כ מ"ט מכשר ר' יהודה בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, אף בתוס' הרא"ש כתב לקיים הגירסא, דבשחט שליש והגרים שליש במיפק חיותא איכא רובא בשחיטה, ובגל' שם פירש דהיינו דלר' יהודה בעינן דבשעת הוצאת החיות יהא הרוב ע"י שחיטה, ובשחט שליש והגרים שליש, בשעת הוצאת החיות שנשחט רוב הסימן, הוי רובו ע"י שחיטה, וכ"כ בתורת חיים, ועיי"ש שכתב לפ"ז דבהגרים שליש ושחט ב' שלישים פסל רב יהודה, ובשחט שליש והגרים ב' שלישים מכשר רב יהודה, וצ"ע.

בחזו"א סימן ג' סקי"א הוכיח דלדעת רב יהודה לא נפיק חיותא ע"י הגרמה, דאל"כ היאך מכשר בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, הרי כיון דנפסק רובו של קנה קודם ששחט שליש האחרון כמאן דמנחא בדיקולא דמי, וכמו שאמרו לקמן ל"ב ב', דמה"ט ל"מ אף אם שחט שלא במקום חתך,[[165]](#footnote-166) - אך למשמעות ד' הראשונים דמודה רב יהודה דנפיק חיותא ע"י הגרמה, צ"ל כמש"כ באמר"מ סימן ב' סק"ג דלא אמרינן דכמנחא בדיקולא, אלא לענין דל"מ לשחוט כנגד החתך, אך שפיר מצי להשלים השחיטה ע"י המיעו"ב שלא נחתך כנגדו, עיי"ש,[[166]](#footnote-167) ועי' בזה במשנת ר' אהרן סימן ג' סק"ד.

בחזו"א שם סוסקי"א הק' בהא דמכשר רב יהודה בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, דמ"ט אין מצטרף השליש השחוט לשליש המוגרם לטריפות, וכתב דכיון דהשליש השחוט יש עליו שם שחיטה, אינו גורם טריפות, והיינו דכיון דהשליש המוגרם בפנ"ע אינו מטריף, אלא בצירוף השליש השחוט, אין השליש השחוט מצטרף להטריף, דדמי לכל שחיטה שאין הבהמה נטרפת במה שניקב הושט בתחילת השחיטה, וכ"כ באמר"מ סימן ב' סקי"ג, ועי' גם באו"ש פ"ג משחיטה הי"ג בתחילת דבריו שכתב כן.[[167]](#footnote-168)

בטעמא דרבנן דס"ל לל"ב דרב הונא דאף הגרים שליש ושחט ב' שליש פסולה, ולל"ק דרב הונא אף לריבר"י פסולה, מבו' מתו"ד הרמב"ן דהוא משום דס"ל דהגרמה לאו כמקום שחיטה הוא, וגם ס"ל דבעינן דבשעת הוצאת החיות יהא רובא בשחיטה, - ולכאו' המכוון בזה הוא, דכיון דהגרמה לאו כמקום שחיטה הוא, ע"כ אי"ז מצטרף להכשר שחיטה, וע"כ ל"ד לחצי קנה פגום, ומ"מ לא מכשרינן משום שחיטת הב' שלישים, כיון דבשעה שהשלים הרוב ונפיק חיותי', ל"ה רובא בשחיטה, ומבו' לפ"ז דהא דהגרמה לאו מקום שחיטה הוא, לאו היינו דלא נפיק חיותי' עי"ז, אלא היינו דאף דנפיק חיותי' עי"ז, מ"מ כיון דאי"ז מקום שחיטה אי"ז מצטרף לדידן לא להכשיר ולא לפסול, ובזה הוא דפליגי רבנן וס"ל דל"מ השחיטה אחר דנפיק חיותי'.

אך הנה הרמב"ן והרשב"א לקמן ל' ב' כתבו, דמהא דהגרמה אינה פוסלת במיעוט בתרא, כ"ש דשאר פסולין שחיטה אין פוסלין במיעוט בתרא, דהגרמה חמירא טפי דאינה במקום שחיטה, וכדחזינן ממ"ד דהגרים שליש פסולה ול"ד לחצי קנה פגום, ומבו' לפ"ז דהא דפסלינן בהגרים שליש, לאו היינו משום דהגרמה אינה שחיטה כלל, וע"כ אינה מצטרפת להכשיר, דא"כ לגבי מיעוט בתרא אין להחמיר בהגרמה טפי מפסולי שחיטה, ואדרבה יש להחמיר טפי בפסולי שחיטה, דהגרמה כיון דאינה שחיטה כלל, אינה מצטרפת לשחיטתו ואינה פוסלת, וכמש"כ כן התוס' לקמן שם,[[168]](#footnote-169) ובע"כ דהא דפסלינן בהגרים שליש הוא משום דפסולא דהגרמה דאינו במקום שחיטה חמיר, ופוסל אף במיעו"ק, וצ"ע.

ובשטמ"ק כתב בשם הרא"ה דאם הגרים שליש ושחט רוב במקום אחר במקום שחיטה, אפי' רבנן מודו דכשרה, שאין ההגרמה נקב הפוסל, והרי יש כאן רוב בשחיטה ראוי' במקום אחד, וכ"כ התבו"ש בסימן כ"ד סקי"ב והגרע"א בסוגיין, והיינו משום דבכה"ג הוי רובא בשחיטה, ול"ב לצירוף ההגרמה, - אך לכאו' למשמעות ד' הרמב"ן והרשב"א לקמן דהא דפסלי רבנן בהגרים שליש הוא משום דפסול הגרמה פוסל במיעו"ק, יש לפסול אף בכה"ג, וכמש"כ כן התבו"ש שם דלדעת מהרש"ל דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ק דקנה, אף בכה"ג פסול, וצ"ע.

**אמר רב הונא שפיר קא מיקפד וכו', א"ל רב חסדא לא תהדר בך דא"כ מפסדת לה לקמייתא וכו',** הריטב"א כתב דטעם הא דס"ד דרב הונא להכשיר בב' האופנים, הוא משום דמהני בין אם איכא רובא בשחיטה, אף אם השלמת הרוב אינה בשחיטה, ובין אם השלמת הרוב היא בשחיטה, אף אם ליכא רובא בשחיטה,[[169]](#footnote-170) ורב חסדא פריך דהא דתנן במתניתין על פני רובה מתפרש או רובא ממש או השלמת רובא, ואין לנו להכשיר בתרוייהו, ועי' ביד יהודה סימן כ"ד סקט"ז ובחזו"א סימן ג' סקי"ב מש"כ לפרש בפלוגתייהו.[[170]](#footnote-171)

בהכרעת ההלכה בזה מצינו ה' דעות, **א** הרמב"ם בפ"ג משחיטה הי"ג פסק כדעת רב יהודה דהגרים שליש ושחט שליש והגרים שליש פסולה, ושחט שליש והגרים שליש ושחט שליש כשרה, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ד בשם רוב הפוסקים, וכ"כ השו"ע בסימן כ"ד סי"ב, והרמב"ן כתב בשם הראב"ד שפסק כן מטעם אחר, דלפ"מ דקי"ל כרחב"א דמכשר משיפוי כובע ולמטה, אין הגרמה כל עיקר בקנה, דלמעלה משיפוי כובע הוי מחתך בבשר בעלמא דלא מיקרי קנה אלא פיקה של גרגרת, וליכא בזה פסול הגרמה בשליש, דבהגרמה זו לא נפקא חיותא דכבשרא בעלמא דמי, וע"כ כל דאיכא רובא בשחיטה ה"ה כשרה, **ב** הבעה"מ כתב דמספק"ל אם הלכתא כרב הונא או כרב יהודה ונקטינן בתרוייהו לחומרא, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א והר"ן, **ג** הרא"ה בבדה"ב שם כתב דקי"ל כרב הונא דהגרים שליש ושחט שליש והגרים שליש כשרה, ושחט שליש והגרים שליש ושחט שליש פסולה, **ד** הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ב' שער א' כד: כתב לפסול אף בהגרים שליש ושחט ב' שליש, עיי"ש, **ה** בפירש"י לקמן ל' ב' כתב דקי"ל לפסול מספק כרבנן דמתניתין בכל ענין, בין בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, בין הגרים שליש ושחט שליש והגרים שליש, בין שחט ב' שליש והגרים שליש, וכ"כ הרמ"א בסימן כ"ד סי"ב.

הכס"מ בפ"ג משחיטה הי"ג פירש בד' הרמב"ם שם, דאף דשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש כשר, מ"מ שחט שליש ודרס שליש ושחט שליש פסול, דדוקא בהגרמה מכשרינן בכה"ג, משום דאינה במקום שחיטה, וכ"כ גם בתשו' הר"י ן' שושאן שהביא הכס"מ שם, - וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והר"ן שפירשו דטעמא דרב יהודה הוא משום דהגרמה לאו במקום שחיטה היא, - וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בע"ב ד"ה שחט ופגע, וכמו שפירשו המהרש"א והמהר"ם שם.[[171]](#footnote-172)

הרמב"ם בפ"ג משחיטה הכ"ג כתב דגרגרת שנפסק רוב חללה במקום הראוי לשחיטה ה"ז נבילה, וכ"כ הרמב"ם שם הי"ט, והכס"מ שם דקדק מדבריו דאם נפסקה שלא במקום שחיטה הויא טריפה, והק' ע"ז דא"כ מ"ט לא מנה הרמב"ם בכלל הטריפות נפסק הקנה למעלה ממקום שחיטה, וכ"כ הפר"ח בסימן כ' סק"ה, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן לעיל ט' א', אך בד' הרמב"ן לקמן כ' א' נראה שנסתפק בזה, עיי"ש.

והפליתי שם סק"ג תמה ע"ז מהא דמכשר רב הונא בהגרים שליש ושחט שליש, ואי נימא דפסוקת הגרגרת שלא במקום שחיטה הויא טריפה, הרי לא נפק חיותא כלל ע"י שחיטה,[[172]](#footnote-173) והיד יהודה שם סק"ד כתב לישב, דאף דפסוקת הגרגרת שלא במקום שחיטה הויא טריפה, מ"מ כל דהשלמת הרוב הוי במקום שחיטה, הויא נבילה, וצ"ע.

ואמנם הנה בד' הכס"מ שם מבו', דהא דהויא טריפה, הוא משום דאי"ז מקום שחיטה, ורק כשנפסלה במקום שחיטה הויא נבילה, ולפ"ז הרי דלדעת רב הונא דחשבינן לההגרמה כמקום שחיטה, אף אם נפסק הגרגרת למעלה הויא נבילה, ומש"כ הרמב"ם דאינה נבילה, הוא לטעמי' שם הי"ג דקי"ל כרב יהודה, - אך הפליתי אזיל לטעמי' בסימן ל"ג סק"ב דהא דפסוקת הגרגרת הויא נבילה, הוא משום דהיא חלושה בתכלית, וע"כ ס"ל דאין לתלות דין פסוקת הגרגרת למעלה בפלוגתא דרב הונא ורב יהודה.[[173]](#footnote-174)

**שחט ופגע בו נקב מהו א"ל שחיטתו פסולה וכו',** הריטב"א תמה דמ"ט דהני דפסלי, הרי ודאי ל"ד לשחט ישראל וגמר גוי, וכתב דאולי נאמר דאינהו מדרבנן בעלמא הוו פסלי משום דלא ליטעו בשחט ישראל וגמר גוי דדמי לי', ור' יוחנן דפליג ומכשר, הוא משום דס"ל דליכא למיגזר, דליכא מאן דטעי בהא כלל.

ובחזו"א סימן ג' סקי"ד הק' דמ"ט דמאן דפסל, הרי אף בשחט ופגע בו נקב, הוי הנקב המתחיל והשוחט הוא הגומר, שהרי אף אם לא יפגע בנקב כשר כל שיש רוב, וכתב דס"ל כדעת שמואל לקמן ל' א' דבעינן שחיטה מפורעת, ונמצא דההכשר בשחט ופגע בו נקב, הוא ע"י שפוגע בנקב דעי"ז הויא השחיטה מפורעת, ובצירוף זה חסר כח אדם, דממילא מתכשר ע"י נקב הקודם,[[174]](#footnote-175) אך לפ"ד הריטב"א, לכאו' ליכא הכרח לזה.

**אמר רבא וכו' בשלמא,** בשטמ"ק כתב בשם הרא"ה דפירכת רבא היא, דאף בשחט ופגע בו נקב, כיון דהי' הנקב מתחילה, נמצא דהשלמת הרוב נעשית ע"י השחיטה, וע"כ דמי לשחט גוי וגמר ישראל, - אך בד' רש"י נראה דפירכת רבא מיוסדת ע"ז דחצי קנה פגום הו"ל כשלם, וע"כ בשחט ישראל וגמר גוי, נעשית כל השחיטה ע"י הגוי, ובשחט ופגע בו נקב נעשה הכל ע"י השחיטה, וצ"ע.[[175]](#footnote-176)

י"ח כסליו ע"ז

דף מס' 12

**פסולי שחיטה במיעוט בתרא**

**ל' ב' - בעי רב פפא החליד במיעוט סימנים מהו,** בפירש"י כתב דמיבע"ל כשהחליד במיעוט בתרא אחר ששחט רובו בהכשר, אם אמרינן דכבר אישתחיט שפיר ברוב סימנים, או"ד כולה חדא שחיטה היא ואית בה חלדה, וכן פירש"י לקמן ל"ב א' בהא דמיבע"ל בשהה במיעוט סימנים.

ובביאור צד האיבעיא דתיפסל השחיטה אחר שכבר הוכשרה, משמע בל' רש"י דהוא דינא דאורייתא דכיון דכולה חדא שחיטה ואית בה חלדה ה"ה פסולה, וכ"נ בד' רי"ו נתיב ט"ו ח"ג (קיט:) שפירש הטעם לפסול, דהוא משום דכיון שחזר לשחוט אותו המיעוט כבר גילה בדעתו שעשה עיקר מן המיעוט הנשאר כמו מן הרוב ששחט "ונעשית השהי' בעיקר השחיטה ופסולה", ועד"ז כתב הכל בו בסימן ק"ז, דכיון דלכתחלה צריך לכוין ולשחוט כל הסימנין, באמת דעתו מתחילה לגמור שניהם וכששהה באמצע שהי' מיקרי ומיפסלא השחיטה בהכי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בתחילת דבריו, וכ"נ גם בד' הרי"ד בפסקיו בסוגיין ובס' המכריע סימן ה', שהק' ע"ד רש"י דכיון דכבשרא בדיקולא דמי מ"ט יפסל באותו מיעוט, וכ"כ התבו"ש בסימן כ"ג סק"ט לדקדק מד' רש"י ומד' רי"ו, עיי"ש.[[176]](#footnote-177)

אך הרשב"א בסוגיין כתב דהוא דינא דרבנן שלא יראה כשוחט בפסול שחיטה, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער א' כג:, ולעיל מינה כג. כתב באיבעיא דשהה במיעוט סימנים דהוא גזירה אטו קודם ששחט רוב הסימנים, וכעי"ז כתב הרמב"ן בשם הראב"ד,[[177]](#footnote-178) וכ"ה מבו' בדבריו בהשגות בפ"ג משחיטה ה"ד, ומה"ט כתב דדין איבעיות אלו הוא לקולא, וכ"כ היש"ש בסימן ט', וכתב לישב בזה למשה"ק התוס' ע"ד רש"י מהא דתניא בתוספתא דשחט רוב הגרגרת בעוף אפי' אם גמרו לזמן מרובה שחיטתו כשרה, דהתוספתא דינא דאורייתא קתני.[[178]](#footnote-179)

הדרישה בסימן כ"ג סק"ד כתב דכל הא דפסלינן במיעו"ב, הוא רק כשגמר השוחט עצמו ושחט את המיעו"ב, דבכה"ג נעשה הכל שחיטה אחת, אך כשבא אחר ושחט את המיעו"ב אי"ז בכלל השחיטה, ולי"ב לפסולי שחיטה, ועי' בתבו"ש שם סקי"א מש"כ לפרש בזה, אך בד' הסמ"ג עשין ס"ג מבו' דס"ל דלדעת רש"י אף בכה"ג פסול, (וע"כ הק' ע"ז מהא דתניא בתוספתא דשחיטת גוי אינה פוסלת במיעו"ב), וכ"כ הב"ח בסו"ס ב' והש"ך שם סקכ"ג, ועי' ביד יהודה שם סקט"ו שהאריך בזה.

ובתשו' שבו"י ח"ב סימן נ"ד כתב דכל הא דפסלינן, הוא רק כ"ז שלא הניח מלשחוט, אך אם הניח מלשחוט ואח"כ חזר ושחט את המיעו"ב, אי"ז פוסל,[[179]](#footnote-180) ודקדק כן ממש"כ רש"י לקמן ל"ב א' ד"מוטב" שיכה על הצואר וכו', והרי דאי"ז לעיכובא, והיד יהודה בסימן כ"ג סקי"ב הביא מד' קמאי דאף בכה"ג ה"ז פוסל, - ועיי"ש שכתב דמ"מ כ"ז הוא כשבא לחתוך המיעוט בתורת שחיטה, וכל' רש"י, אך אם בא לחתוך את הראש ונחתך עי"ז מיעו"ב דהסימן, אין לפסול בזה, ועד"ז כתב בחלקת יואב יו"ד סימן ה', ועיי"ש שעמד בזה מד' הסמ"ק בסימן קצ"ז דמבו' דאף בכה"ג פסול, ועיי"ש מש"כ בזה.

**בטעם הפוסלים בפסולי שחיטה במיעו"ב**

בביאור דעת רש"י דמיבע"ל דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, למשמעות דבריו דהוא מדאורייתא, נחלקו האחרונים, דבתבו"ש סימן כ"ג סק"ט כתב, דאף דכבר הוכשר בשחיטת הרוב, מ"מ כל שגמר שחיטתו בפסול ה"ז פוסלו, ודימה למה שאמרו בזבחים כ"ט א' דמצינו דאחר שהוכשר יחזור ויפסל, - אך בחמד"ש יו"ד סימן ז' סק"ו צידד דהוא רק משום דכל ששחט את כל הסימן, לא חייל היתר השחיטה עד שחיטת כולו, וע"כ כל דגמר שחיטתו בפסול ה"ז פסול, וכ"כ בתשו' משיב דבר ח"ב סימן י"ד, ועד"ז כתב בחלקת יואב יו"ד סימן ה', ועמש"כ ע"ז באבנ"ז יו"ד סימן י'.[[180]](#footnote-181)

וממש"כ רש"י דטעם הפסול הוא משום דכולה חדא שחיטה היא ואית בה חלדה, משמע דטעם הא דפסלינן, הוא משום דכל דיש בכלל השחיטה חלדה ה"ז פוסל לכל השחיטה, וכ"כ באמר"מ סימן ג' סק"ב, וזה ניחא לפ"ד התבו"ש, דלפ"ד החמד"ש ודעימי' לכאו' א"צ לזה, דאף אם הפסול הוא רק במיעוט זה, מ"מ כיון דגמר שחיטתו והכשר השחיטה הוא רק ע"י שחיטת כולו, יש לפסול בזה, וי"ל.

הביה"ל בח"ב סימן י"א סק"ה כתב, דהא דס"ל לרש"י דפסולי שחיטה פוסלין מדאורייתא במיעוט בתרא, הוא משום דס"ל דמדאורייתא צריך לשחוט לכתחילה את כל הסימן, ורק בדיעבד סגי לי' ברובא, ועיי"ש בסק"ו במש"כ לפרש טעם הא דמדאורייתא צריך לכתחילה לשחוט את כולו, הגם דעיקר מצות שחיטה היא כדי להתיר את האיסור, ולכאו' ל"ש בזה לכתחילה ובדיעבד, ועמש"כ בזה בזכר יצחק ח"א סימן מ', וע"כ כל ששחט את כל הסימן, הוי כולו מכלל השחיטה, וע"כ י"ל דיפסלו בו פסולי שחיטה,[[181]](#footnote-182) וכ"כ בתשו' משיב דבר שם.

בש"ש ש"א פכ"ב כתב דבספק אם נפסלה השחיטה במיעו"ב לא קיימא בחזקת איסור, אלא בחזקת היתר, אף דאם נפסלה השחיטה במיעו"ב ה"ז פסול למפרע, וכן צידד הביה"ל שם סק"י, וכ"כ היד יהודה בסימן כ"ג סקי"ב, אך לא כתב דקיימא בחזקת היתר, אלא דלא קיימא בחזקת איסור, - אך לפ"ד החמד"ש ודעימי' לכאו' קיימא בחזקת איסור.[[182]](#footnote-183)

**בטעם המכשירים פסולי שחיטה במיעוט בתרא**

הרשב"א בתשו' ח"א סימן שס"ז כתב דהטעם להכשיר בפסולי שחיטה במיעו"ב, הוא משום דכיון דנשחט רובו של סימן מיעוטו כמאן דנשחט דמי,[[183]](#footnote-184) וכתב דלא מיבעיא לדעת ר"ל לקמן ל"ב דשחט את הקנה ואח"כ ניקבה הריאה כשרה דכמאן דמנחא בדיקולא דמיא, אלא אף למאן דפליג, מודה דלגבי סימן גופי' אמרינן דכל דנשחט רובו מיעוטא כמאן דנשחט דמי, והרי"ד בפסקיו בסוגיין ובס' המכריע סימן ה' כתב דהטעם להכשיר בפסולי שחיטה במיעו"ב, הוא משום דכבר הותר הבשר בשחיטת הרוב, והיאך יחזור ויאסר.[[184]](#footnote-185)

ובפשוטו יל"פ כן גם בטעם האיבעיא לדעת רש"י, דהצד דאין פסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב הוא משום דכבר הוי כל הסימן כשחוט ואין ע"ז תורת שחיטה, או משום שכבר הוכשר הבשר ואינו חוזר ונאסר, - אך ממש"כ רש"י דכמו דמיבע"ל לפסול בהחליד במיעו"ב, ה"נ מיבע"ל בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, מבו' דטעם האיבעיא אינו משום שכבר נשחט הרוב תחילה, אלא הוא משום דמיעוט זה אינו נצרך להשחיטה, וע"כ אינו פוסל, והיינו משום דפסולי שחיטה אינם פוסלין את כל השחיטה אלא את החלק שנעשה בפסול, או משום דכל שנעשה בפסול לא חזינן לי' כחלק מן השחיטה, (וכדרך בתרא נראה ממש"כ רש"י דבמיעו"ק פשיטא לן דנבילה, אי נימא דקאי גם על מיעו"ק דקנה, ודו"ק), ומכח זה יש להכשיר גם בשחט והגרים ושחט, דהכשר השחיטה הוא ע"י השליש הראשון והשלישי, והשליש האמצעי אינו נצרך לשחיטה, ויל"פ כן גם בטעמא דש"ר דמכשרי בפסולי שחיטה במיעו"ב.[[185]](#footnote-186)

**אלו מפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב לדעת רש"י**

בפירש"י כתב דה"נ מספק"ל בהגרמה אם פסלינן במיעוט בתרא, - והתוס' וש"ר הקשו דהרי בהגרמה קי"ל כריבר"י דמכשיר בשחט ב' שליש והגרים שליש, ולל"ב דרב הונא אף רבנן מכשרי בזה, והרמב"ן והרשב"א הק' עוד, דלעיל י"ט א' אמרינן דטעמא דרבנן לל"ק דשחט ב' שליש והגרים שליש פסולה, הוא משום דלית להו דרובו של אחד כמוהו,[[186]](#footnote-187)

ובמשנת ר"א סימן ג' סק"א כתב לפרש דסוגיא דהתם ס"ל דאין פסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב, וע"כ הוצרכו לפרש טעמא דרבנן בע"א, וגם לא קי"ל כוותייהו, דהוא דלא כמתניתין דריש פירקין דרובו של א' כמוהו, אך לפ"מ דמיבע"ל בסוגיין דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב, מתפרש כן טעמא דרבנן, וי"ל דקי"ל כוותייהו.

והתוס' כתבו דאף להצד דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, מ"מ הגרמה אינה פוסלת, משום דהוי שלא במקום שחיטה והוי כמו ששוחט ברגלה לאחר שחיטת הסימן, אך מד' רש"י דאף הגרמה פוסלת במיעו"ב, מבו' דאף הגרמה יש עלי' תורת שחיטה, והוי זה פסול בשחיטה.[[187]](#footnote-188)

בס' הפרדס לרש"י סימן רי"ח משמע דכל פסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב, והביאו היד יהודה סימן כ"ג סקי"ב, - אך התוס' כתבו דעיקור אינו פוסל במיעו"ב, כיון דאינו דרך שחיטה, וכ"כ בסה"ת הל' שחיטה סימן ה'.

ובתשו' הרשב"א ח"א סימן שס"ז נסתפק הרא"ש לדעת רש"י, אם אף דרסה ועיקור וסכין פגום פוסלין במיעו"ב, והרשב"א השיב דדרסה פוסל במיעו"ב, אך עיקור סימנים ביד אינו פוסל במיעו"ב, שהרי אינו מתעסק בו בדרך שחיטה וה"ה כמכה על ראשה כדי שתמות, וכ"כ הרא"ש בפ"ק בסו"ס כ"ד, דדרסה פוסל במיעו"ב, ועיקור אינו פוסל במיעו"ב, ובאו"ז סימן שע"ח הביא פלוגתת רבוותא אם דרסה ועיקור פוסלין במיעו"ב, עיי"ש, והרמ"א בסימן כ"ד סט"ו כתב דעיקור פוסל במיעו"ב, אך דבריו שם לא קיימי על עקירת הסימנים, אלא קיימי על שחיטה בסימנים שנשחטו.

והב"ח בסימן כ"ד כתב דאף סכין פגום פוסל במיעו"ב, וכ"כ הש"ך בסימן כ"ג סקי"ג, אך הפליתי שם סקי"א כתב דאי"ז פוסל, וכ"נ מד' הסמ"ק שהביא הש"ך שם, וע"כ לא הזהיר שלא לחתוך את הסימן השני בקרדום, רק אחר ששהה, (וצ"ע במש"כ היד יהודה שם בתו"ד לצדד בדעת הסמ"ק דפוסל אף בעוקר המיעו"ב ביד או ע"י קוץ).

והיד יהודה בסימן כ"ג סקי"ב כתב לדון בדין דרסה במיעו"ב, די"ל דדוקא בשאר הל' שחיטה שהם מהלמ"מ, והוו בכלל שחיטה, כיון שעשה הפסול במיעו"ב אמרינן דכולה חדא שחיטה היא, אך בדרסה דאי"ז מהלמ"מ, אלא דאי"ז דרך שחיטה, וכמש"כ רש"י לעיל כ"ז א' דאין ושחט אלא לשון ומשך, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב ריש בית ב', ע"כ כל שדרס המיעוט האחרון, לאו בכלל תורת שחיטה הוא, ועיי"ש שנקט בדעת הרשב"א דס"ל דלדעת רש"י יש לפסול אף בסכין פגום במיעו"ב, וכן נקט הפר"ח בסימן כ"ג בדעת הרשב"א, (אף שלא נתפרש כן להדיא בדבריו), ותמה ע"ז דמ"ש דאם קרע בסכין פסול, ואם קרע ביד או בקוץ כשר, וכתב דהרשב"א לטעמי' דהפסול במיעו"ב הוא מדרבנן, וכיון דדרך לשחוט בסכין, ע"כ גזרו בסכין פגום במיעו"ב, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.[[188]](#footnote-189)

בפסול שחיטה במחובר, לא נתפרש אם ה"ז פוסל במיעו"ב, ולכאו' פסול זה דמי לשאר פסולי שחיטה דהן פוסלין במיעו"ב, דשחיטה במחובר יש תורת שחיטה עלי' והוא פסול בעלמא, וצ"ע.

הסמ"ג עשין ס"ג הוכיח דפסולי שחיטה אין פוסלין במיעו"ב, מהא דתניא בתוספתא בריש מכילתין דאם שחט הישראל רוב שנים כשרה אף אם גמר הגוי, והדרישה בסימן כ"ג סק"ד כתב לישב, דכל פסולי שחיטה אינם פוסלין במיעו"ב, אלא כשגמר השוחט עצמו ושחט את המיעו"ב, אך כשגמר אחר אי"ז פוסל, ונת' לעיל, והב"ח בסו"ס ב' כתב דשאני גוי דכיון דאינו בר זביחה הוא כל מה ששוחט לאחר ששחט ישראל הכשר שחיטה אינו מצטרף עם הישראל בשחיטה אלא עוסק במלאכתו בלחוד הוא, ולפ"ז דאף אם שהה אחר שחיטתו וגמר הגוי ושחט את המיעו"ב ה"ז כשר, וכ"כ הפמ"ג בשפ"ד שם סקכ"ז והיד יהודה שם סקט"ו, והש"ך שם כתב דפסולא דגוי הוא רק כשעשה מעשה טריפה, וכ"נ בד' היש"ש בפ"ב סימן ו', והיד יהודה שם תמה ע"ז, וכן תמה בזה התבו"ש בסימן כ"ג סקי"א, (ועיי"ש גם במה שתמה עמש"כ הש"ך לתמוה ע"ד הב"ח), ועי' באג"מ יו"ד ח"א סימן ז' ענף ז' במש"כ לפרש בד' הש"ך.

בתוספתא קרבנות פ"א ה"ד ופסחים פ"ד תניא דשחטו לשמו ומירק שלא לשמו כשר, ובאחיעזר ח"ג סימן נ"א סק"ג כתב לדון דהתוספתא לטעמי' אזיל דס"ל דפסולי שחיטה אין פוסלין במיעו"ב, וכמו שהביאו התוס' מהא דתניא בתוספתא דשהי' במיעו"ב אינה פוסלת, אך לדעת רש"י דתלמודין פליג ע"ז וס"ל דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב, י"ל דאף מחשבת של"ש ואף מחשבת פיגול פוסלת במיעו"ב, ועיי"ש בסק"ד שכתב לדון, דאף אם של"ש אינו פוסל, מ"מ מחשבת פיגול פוסלת, ואכמ"ל, ועי' בדבריו בח"ב סימן כ"ו סקי"ב נקט לעיקר דאין מחשבת פיגול פוסלת במיעו"ב, אך לפ"ד החמד"ש בדעת רש"י דכל ששחט כולו לא חייל היתר השחיטה אלא ע"י שחיטת כולו, לכאו' הדין נותן דמחשבת של"ש ופיגול פוסלין בזה.[[189]](#footnote-190)

הש"ך בסימן כ"ו סק"א כתב דאם ניקב הושט אחר ששחט רובו, כשרה,[[190]](#footnote-191) ול"ד להא דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב, דהתם היינו במיעוט הנשאר עצמו, אבל מה שנשחט כבר נשחט, ועוד דשאני הכא דלא אירע הפסול דרך שחיטה כלל, ועי' בפמ"ג שם מש"כ נפ"מ בב' הטעמים, ועי' ביד יהודה שם סק"א דב' הטעמים אמת, ועיי"ש במש"ז סוסק"א במש"כ בדעת הדרישה בזה.

**פסולי שחיטה בסימן שני בעוף**

הראבי"ה בסימן אלף פ"ו כתב בשם הרשב"ט, דלדעת רש"י אם החליד בסימן שני בעוף שחיטתו פסולה, ואע"ג דלחד לישנא לעיל כ"ז א' א"צ לשחוט את הסימן השני אפי' לכתחילה, מ"מ כיון דאפשר לשחוט או זה או זה שייכי בסדר השחיטה, וכ"כ הסמ"ק בסימן קצ"ז דלדעת רש"י פוסלת שהי' בין סימן לסימן בעוף, וכ"נ בסה"ת הל' שחיטה סו"ס ה' ובשבה"ל הל' שחיטה סימן ד', וכן משמע בל' השו"ע בסימן כ"ג ס"ה, ומבו' בדבריהם דלדעת החולקים ע"ד רש"י, אין פסולי שחיטה פוסלין בסימן שני בעוף.

אך הצל"ח בסוגיין כתב דכל הצד דשהי' במיעו"ב פוסל, הוא משום דמדאורייתא מצוה לשחוט כל הסימן, וע"כ בשהה בין סימן לסימן אין שהי' פוסלת, כיון דאף לכתחילה סגי לשחוט סימן א', וכ"כ הביה"ל בח"ב סימן י"א סק"ט, וכתב לדקדק כן מל' הרשב"א בתוה"ב, ועי' ביד יהודה סימן כ"ג סוסקי"ב במש"כ לדון בזה,[[191]](#footnote-192) והביה"ל שם כתב דכ"ז הוא אם הא דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב הוא מדאורייתא, אך אם הם פוסלין מדרבנן משום גזירה, שפיר י"ל דהם פוסלין אף בסימן ב' בעוף.

ובתשו' נובי"ת יו"ד סימן ב' כתב דאף לדעת החולקים ע"ד רש"י, פוסלין פסולי שחיטה בסימן שני בעוף, וזה לפמש"כ הרשב"א דהא דאין פסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב, הוא משום דכל שנשחט רובו הוי כמו שנשחט כולו וכמאן דמנח בדיקולא, ולפ"ז הרי דבסימן שני בעוף שפיר פוסלין פסולי שחיטה, אך למש"כ הרי"ד דהא דאין פסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב, הוא משום דכבר הוכשר הבשר, (וכן אי נימא דהוא משום דפסולי שחיטה אין פוסלין אלא את החלק שנעשה בפסול, או הוא משום דלא חזינן למה שנעשה בפסול כחלק מן השחיטה), ה"נ אין פסולי שחיטה פוסלין בסימן שני בעוף.

הצל"ח שם הוכיח להכשיר בזה, ממה שאמרו בזבחים ס"ה ב' דלרבנן אין פוסלת שהי' במליקת עוף בין סימן לסימן, וקשיא מזה על מש"כ הראשונים בדעת רש"י דשהי' פוסלת בין סימן לסימן בעוף קשיא מהתם, - והיד יהודה סימן כ"ג סקי"ב כתב לישב, דהצד דשהי' פוסלת במיעו"ב הוא משום דשהי' הוא דבר הפוסל, וכ"ז הוא בשחיטה, אך במליקה ליכא להך פסולא, כמו דלי"ב לשאר הלכות שחיטה, והא דפוסלת שהי' במליקה, הוא משום שהיא מפסקת המליקה, וכמש"כ כן בשטמ"ק לעיל כ' א' בשם הרא"ה, וע"כ בזה אין מקום לפסול בשהי' במיעו"ב או בשהי' בין סימן לסימן, וכ"כ הדבר אברהם ח"א סימן ב' והנאות יעקב בסימן י"ז.[[192]](#footnote-193)

**פסולי שחיטה במיעוט בתרא דסימן קמא**

בתשו' הריב"ש סימן קפ"ז כתב לדון לפרש בד' הרמב"ם, דהא דמיבע"ל בהחליד במיעוט סימנים, היינו במיעוט בתרא של סימן קמא, ומיבע"ל אם אמרינן דכיון שכבר התחיל בשחיטה, אין לו להפסיק באמצע שחיטה בשחיטה פסולה, וכתב דהוא משום דלכתחילה צריך לשחוט את כל הסימן, והיינו דמשום זה הוא דחשבינן לה כחלק מן השחיטה, או"ד כיון שאם הי' רוצה להניח המיעוט הוא מלשחוט כשרה בדיעבד, לא איכפת לן אם שחטו בפסול,[[193]](#footnote-194) וכן פירש בפסקי הריא"ז, עיי"ש, והמאירי לקמן ל' ב' צידד להכשיר בכה"ג, וכתב דאין הכל מודים בה.

ולמש"כ הרשב"א דהא דפסולי שחיטה אין פוסלין במיעו"ב, הוא משום דהוי הסימן כשחוט כולו, וכן אי נימא דהא דאינם פוסלין הוא משום דאין הפסול אלא באותו החלק שנעשה בפסול ושאר השחיטה כשרה היא, או משום דכל שנעשה בפסול לא חזינן לי' כחלק מן השחיטה, הדין נותן דאף במיעו"ב דסימן קמא אין פסולי שחיטה פוסלין, וכ"ה בל' המאירי שם דטעם ההכשר בזה הוא משום דאין אותו מעשה נקרא שחיטה כלל, וכ"כ היד יהודה בסימן כ"ד סק"ח דמד' שאר פוסקים נראה דמכשרי בזה, אך למש"כ הרי"ד דהא דאין פסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב הוא משום דכבר הותר הבשר בשחיטת הרוב, הדין נותן דבמיעו"ב דסימן קמא דעדיין לא הותר הבשר, יפסלו פסולי שחיטה.[[194]](#footnote-195)

?והעירוני דמוכח להכשיר בזה, ממה שלמדו הראשונים להכשיר בפסולי שחיטה במיעו"ב, מהא דמכשרינן בשחט ב' שליש והגרים שליש, והתם הרי איירי אף כששחט תחילה את הקנה, ומבו' דאין פסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב דסימן קמא, וכ"ה מבו' בד' רש"י שכתב דלפ"מ דקי"ל לפסול בפסולי שחיטה במיעו"ב יש לפסול בזה, ומבו' דהא דמכשרינן בזה לעיל, הוא משום דס"ל דאין פסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב, והרי דאין פוסלין אף במיעו"ב דסימן קמא.

**פסולי שחיטה במיעוט קמא דקנה**

בפירש"י כתב דבמיעוט קמא פשיטא לן דנבילה ודאי, והביה"ל בח"ג סימן כ"ו סוסק"א דקדק מדבריו דאף במיעו"ק דקנה פסול, דרק בפסול שהי' חילק הכא ולקמן ל"ב א' בין מיעו"ק דקנה למיעו"ק דושט, וכן פירש הרי"ד בפסקיו בסוגיין ובס' המכריע סימן ה' בדעתו,[[195]](#footnote-196) וכן משמע קצת בסה"ת הל' שחיטה סו"ס ה',[[196]](#footnote-197) אך בד' התבו"ש בסימן כ"ג סק"ט נראה שפירש דד' רש"י קיימי על מיעו"ק דושט, וכ"כ היד יהודה שם סקי"ב.[[197]](#footnote-198)

ולפ"ז צ"ל, דהא דשהי' במיעו"ק דקנה אינה פוסלת, הוא משום דכל ששהה והפסיק במעשה השחיטה, אין המיעו"ק דקנה בכלל השחיטה, ולא חשיב דנעשה חלק ממעשה השחיטה בפסול, והא דהגרמה אינה פוסלת במיעו"ק,[[198]](#footnote-199) צ"ל דהוא משום שאינה במקום שחיטה, (אך צ"ב לפ"ז מהיכא פשיט"ל לרש"י דבדין מיעו"ב דמי הגרמה לחלדה), - וכ"כ הבית יוסף בסימן כ"ט בשם שחיטות אשכנזיות, דאף דשהי' כשרה במיעו"ק דקנה, אפ"ה דרסה אסורה לפי שנעשה הפסול בשעת שחיטה ובמעשה שחיטה, אבל שהי' כיון דשהה אזל לי' מעשה קמא והוי כמו מצא חצי קנה פגום.

ובתשו' הר"י מיגש סימן מ"א פירש לאיבעיא דשהה במיעוט סימנים דהוא במיעו"ק דקנה,[[199]](#footnote-200) וגם באיבעיא דהחליד במיעוט סימנים פירש דהוא אף במיעו"ק דקנה, וכתב דאף דאם הי' חצי קנה פגום והוסיף עליו כ"ש וגמרו שחיטתו כשרה, היינו משום דאותו החלק ששחט לא שהה בו כלום, אך כל ששהה בשחיטה והפסיק בין המיעוט הראשון למיעוט השני, י"ל דהוא פסול,[[200]](#footnote-201) וכ"כ הב"ח בסימן כ"ד בשם המהרש"ל, - והש"ך שם סקי"ג תמה ע"ז מהא דתניא לעיל כ"ח א' דשחט חצי גרגרת ושהה כדי שחיטה וגמר שחיטתו כשרה, ועמש"כ בזה בחי' רמ"ש לקמן ל' א' בסו"ד, ובמשנת ר"א סו"ס ג'.

?הרשב"א בתשו' ח"א סימן שס"ז כתב דבמיעו"ק דקנה אין פוסל, וכ"כ המכריע, ועמש"כ הרשב"א בסו"ד.

?ומעיקר ד' הראשונים לכאו' מבו' דבושט צריך לשחוט את כל הרוב, וע"כ הוא דהתם איכא לפסולי שחיטה והו"ל נבילה, ומשא"כ במיעו"ק דקנה דלאו כלום הוא ולא חזינן לי' מכלל השחיטה, וע"כ גרע מיעו"ק דקנה ממיעו"ב דקנה, אך מד' רש"י אין מקור לזה, אי נימא דס"ל דפסולי שחיטה פוסלין אף במיעו"ק דקנה, - אך העירו דלכאו' מהא דמכשר רב יהודה בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, מבו' דאף מיעו"ק דקנה הוי בכלל השחיטה, דאל"כ מ"ט אינה נעשית טריפה, מדין פסוקת הגרגרת, ובע"כ דמיעו"ק הוי מכלל השחיטה, וע"כ אינה נעשית טריפה בזה, וכמש"כ החזו"א, - אך יש לדחות למש"כ ר"ת בספה"י דאף דבר שאינו מכלל השחיטה, אם הוא דרך שחיטה, ל"ה טריפה, וצ"ע.

כ' כסליו ע"ז

דף מס' 13

**י"ט ב' - השוחט מן הצדדים שחיטתו כשרה,** בפירש"י כתב דהיינו אף לכתחילה, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער א' כה., אך הרמב"ם בפ"א משחיטה ה"ט כתב דרק בדיעבד שחיטתו כשרה, וכ"כ התוס' ועוד מקמאי.

ובטעם הא דלכתחילה אין לשחוט מן הצדדים נחלקו הראשונים, דהתוס' כתבו דלכתחילה לא ישחוט מן הצדדים אף אם החזיר סימנים גזירה אטו לא החזיר, והב"י בסימן כ' כתב בדעתם, דאם לא החזיר הסימנים ה"ז פסול אף דיעבד, וע"כ גזרו אטו זה שלא לשחוט לכתחילה אף כשהוא מחזיר הסימנים, אך המהרש"א הק' ע"ז דא"כ מאי איכא בין מן הצדדים למן העורף, ובע"כ דאף אם לא החזיר שחיטתו כשרה, ועי' בפמ"ג בשפ"ד סימן כ' סק"ח במש"כ לפרש לפ"ז טעם הא דגזרו שלא לשחוט לכתחילה אף כשמחזיר סימנים, ול"ה כגזירה לגזירה, ועמש"כ בזה הש"ך שם סק"ח.

ובתוס' הרא"ש כתב דלכתחילה אין לשחוט מן הצדדים שמא יחתוך המפרקת תחילה, וכ"כ בפסקי רי"ד, וכ"כ הר"ן, ובשטמ"ק כתב ע"ד הרי"ד, דהוא משום דמפרש דמן הצדדים הוא מצד הראש בין הצואר לעורף וע"כ אי"ז אלא בדיעבד, ועיי"ש שכתב בדעת רש"י דפליג ע"ז וס"ל דמן הצדדים הוא מצדדי הסימנים, וע"כ ה"ז כשר לכתחילה.

והרא"ש בסימן כ"ה כתב, דהא דהשוחט מן הצדדים שחיטתו כשרה הוא כשיודע שחתך הסימנים קודם שחתך המפרקת, ועמש"כ בזה הב"י בסימן כ' והט"ז שם סק"ז, - ועי' עוד בתבו"ש סימן כ' סקט"ו וביד יהודה שם סק"ז מש"כ בענין זה, והיד יהודה בסו"ד הק', דהיאך שרי לכתחילה לשחוט מן הצדדים, הרי קודם גמר השחיטה הוא נוגע במפרקת, ויש לחוש שנפגם הסכין, עיי"ש, ובאמת המאירי בתו"ד כתב דלכתחילה אין לשחוט מן הצדדים שמא יפגם הסכין ע"י המפרקת.

**המולק מן העורף שחיטתו כשרה,** בפירש"י כתב דהא דמליקתו כשרה ול"ה טריפה בשבירת המפרקת, דומיא דשוחט מן העורף דשחיטתו פסולה, הוא משום הוא משום דכולה מן המליקה והוי כשאר שוחט שנוקב מן הושט, ועד"ז כתב הר"ן.

והנה בעיקר דין מליקה דנו האחרונים אם היא מתרת מידי נבילה כשחיטה, ואף דלגבי זר הו"ל נבילה, וכמו שאמרו ביבמות ל"ב ב', מ"מ לגבי כהן שהותר לו מליקה, מהני המליקה להתיר מידי נבילה, או דלעולם כל מליקה נבילה היא אלא שהתורה התירתה, ועמש"כ בזה באתוו"ד כלל א', ובאחיעזר ח"ב סימן ז, ובנאו"י סימן ט"ז סק"ג, ובקה"י סימן י'.

ומד' רש"י הכא נראה דמליקה מתרת מידי נבילה כשחיטה, דאי נימא דאינה מתרת אלא הוי גזה"כ דשרא בה רחמנא נבילה וטריפה, א"כ הרי מעיקרא ל"ק משה"ק רש"י מ"ש שחיטה ממליקה, דשאני מליקה דשרא בה רחמנא טריפות, וגם מש"כ רש"י לדמות שבירת המפרקת במליקה לשאר שוחט שנוקב את הושט וכו', הרי אי נימא דמליקה כלל ל"ה מתיר כשחיטה, ל"ד לשוחט שנוקב מן הושט, דשאני התם דהוי מעשה המתיר, וע"כ לא מיטרפא בהכי.[[201]](#footnote-202)

ובאתוו"ד ואחיעזר שם כתבו להוכיח דמליקה אינה מתרת לאיסור נבילה, ממה שאמרו במנחות מ"ה א' דס"ד דכיון שהותרה מליקה לכהנים יותר להם גם נבילה, וזהו שאמר יחזקאל נבילה וטריפה וגו' לא יאכלו הכהנים, ואם מליקה מתרת כשחיטה הרי לא הותר כלל נבילה לכהנים, - אך בפירש"י שבת י"ג ב' ד"ה דרשן, מבו' דהס"ד שיותר נבילה לכהנים, הוא במליקה, אך שאר נבילות ודאי לא אישתרי לגבייהו,[[202]](#footnote-203) ועד"ז כתבו הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת קפ"א והחינוך מצוה ע"ג דס"ד שיותר להן אכילת המלוקה או שחיטה נפסדת, ועי' ביד יהודה סימן כ"ז סק"ב שעמד על דבריהם[[203]](#footnote-204) ולפ"ז הרי אף אם מליקה מתרת כשחיטה, מ"מ שפיר ס"ד דתהא מותרת מליקה לכהנים אף בחולין, ואדרבה מהא דלא ס"ד להתיר נבילה לכהנים אלא במליקה, משמע דמליקה הוי מעשה המתיר כשחיטה, ויש לדחות.

הרמב"ן לעיל ט' א' כתב לפרש למה שאמרו לקמן כ' א' דבמליקה אין עיקור, דהיינו אף אחר שהתחיל במליקה נחתך מפרקת שנעשית טריפה והי' מולק בסימנים, אם נעקרו הסימנים אי"ז אוסר משום טריפה, דכבר נעשית טריפה כבר בחתיכת המפרקת, "והכשירה הכתוב לגבי מזבח", - ולכאו' מבו' מדבריו דהא דחותך מפרקת תחילה ולא אמרינן דנטרפה בחתיכת המפרקת, אי"ז דומיא דכל שוחט שלא נטרפה בנקיבת הושט, דא"כ הרי לא הכשיר רחמנא כלל טריפה לגבי מזבח, וגם דא"כ אי"ז טעם שלא יפסול בה עיקור סימנים, ודמי לכל שחיטה דאף אם אחר שהתחיל לשחוט את הושט ניקב הושט במקום אחר הוי טריפה, וכמבו' לעיל ח' א', אלא לעולם הו"ל טריפה, והכשירה הכתוב לגבי מזבח, וע"כ אף אין אוסר בה טריפות אחר בסימנים, כיון דכבר בלא"ה הויא טריפה.

ובטעם הא דפליג הרמב"ן ע"ד רש"י דהא דאינה נטרפת בשבירת המפרקת, הוא דומיא דכל שוחט שלא נטרפה בנקובת הושט, י"ל דהוא משום דס"ל דמליקה אינה מתרת לאיסור נבילה כשחיטה, וע"כ אף היא נעשית טריפה בשבירת המפרקת, ואך שהכשיר הכתוב טריפה זו לגבי מזבח, וי"ל עוד, למש"נ להלן לדון דחתיכת המפרקת ל"ה מכלל המתיר דהמליקה, וע"כ היא נעשית טריפה בזה, ול"ד לשוחט שנוקב הושט דהו"ל מכלל המתיר דהשחיטה.

**אמרי בני ר"ח מצות מליקה מחזיר סימנים לאחורי העורף ומולק,** בפירש"י כתב דחותך הסימנים לבדם, וכ"כ הריטב"א, והמהרש"א כתב דהוא משום דבחטאת העוף כתיב לא יבדיל, והצל"ח הק' ע"ז דטעם זה הוא רק בחטה"ע דכתיב בה לא יבדיל, אך לכאו' מכוון ד' המהרש"א הוא, דמהא דכתיב לא יבדיל נלמד דל"ב במליקה לחתיכת המפרקת, וע"כ אף בעולת העוף ל"ב לזה, ועיי"ש משה"ק עוד ע"ז, ועיי"ש מש"כ בטעמא דרש"י, ועמש"כ בזה בנאות יעקב סו"ס ו'.[[204]](#footnote-205)

והרמב"ן לקמן כ"ז ב' והרשב"א לקמן כ"א א' כתבו דאף למ"ד דמחזיר סימנים צריך לחתוך אח"כ את השדרה ומפרקת, ועי' בשטמ"ק שהאריך בזה.

מד' רש"י מבו' דחתיכת המפרקת אינה כלל מכלל המליקה, וע"כ כל שמחזיר הסימנים, א"צ לחתוך המפרקת, ובד' הגרע"א לקמן כ"א א' נראה שפירש בדעתו דהיינו אף למ"ד דל"מ מחזיר סימנים, והיינו משום דאף דלדעתו לעולם צריך לחתוך המפרקת, מ"מ אי"ז משום הכשר המליקה, (וכדחזינן דלמ"ד דמחזיר, א"צ לחתוך המפרקת), אלא הוא משום דא"א לו לבא לסימנים בלא לחתוך המפרקת, ועיי"ש שנסתפק לפ"ז אם מהני לחתוך המפרקת בסכין, או דבעינן שתהא חתיכת המפרקת בעצמו של כהן, ולכאו' הוא משום דכל דאי"ז בעצמו של כהן אי"ז מצורף להמליקה, והיא נטרפת בכך.[[205]](#footnote-206)

ולדעת הרמב"ן והרשב"א דלכו"ע צריך לחתוך המפרקת, בפשוטו הוי חתיכת המפרקת מכלל המליקה, אך בנאו"י סימן ו' האריך לדון בזה, עיי"ש, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א לקמן מ"ב א' שכתב דשבירת מפרקת ובשר במליקה כחתיכת סימנים בשחיטה, ומבו' דשבירת המפרקת הויא מעיקר המליקה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בזבחים ל' א' ד"ה והרי, שכתבו דבחטאת העוף איכא ב' מתירין כגון מפרקת וסימן א', ואמנם דבדבריהם לא נתפרש דהוא מכלל השחיטה שבמליקה, וי"ל דהוא רק מכלל עבודת המליקה,[[206]](#footnote-207) (והכי מסתברא טפי, דהיתר השחיטה לעולם הוא ע"י הסימנים, דומאי דשחיטה ודומיא דנחירה בעוף), אך בד' הרשב"א משמע דהוא מכלל השחיטה שבמליקה, דומיא דחתיכת סימנים.

**ואיכא דאמרי מחזיר דוקא,** הרמב"ן לקמן כ' א' כתב דהוא כדי שלא תעשה בה מעשה טריפה קודם עיקר מליקה שהוא חתיכת הסימנים, וכ"כ הר"ן, וכתב דטעמא דמ"ד דאף מחזיר, הוא משום דכיון דאמר רחמנא ממול ערפו, משמע דהתורה נתנה לו רשות לחתוך הסימנין מאחרי העורף באיזה צד שירצה, ול"ה טריפה, דומיא דהא דכל שחיטה ל"ה טריפה בנקיבת הושט, ועי' בשטמ"ק מש"כ בזה בע"א, ולכאו' לפ"ז אם חתך המפרקת תחילה, ה"ה פסולה, וכמש"כ רש"י בד"ה ואיכא דאמרי,[[207]](#footnote-208) - אך התוס' כתבו דבדיעבד כשרה אף כשלא החזיר ורק לכתחילה יש לו להחזיר הסימנים, ואמנם שמא י"ל דגם לדעתם הא דמחזיר הוא כדי שלא תעשה בה מעשה טריפה תחילה, ואך דס"ל דאי"ז אלא דינא לכתחילה, אך בשטמ"ק פירש לדעתם, דעיקר המליקה היא בסימנים, וע"כ צריך לכתחילה לחתוך הסימנים תחילה.

בשטמ"ק הק', דאי נימא דגם בגונא דמחזיר הסימנים צריך לחתוך אח"כ את המפרקת, א"כ מאי נפ"מ אם חותך תחילה את המפרקת או חותך תחילה את הסימנים, והרי כמו דאמרינן שלא יחתוך תחילה את המפרקת, שלא תהא טריפה קודם חתיכת הסימנים, ה"נ אם חותך תחילת את הסימנים, הוי טריפה ונבילה קודם חתיכת המפרקת, עיי"ש.

ולכאו' אי נימא דחתיכת המפרקת אינה מכלל המתיר דהמליקה, ניחא, דע"כ לא איכפת לן דהויא טריפה ונבילה קודם חתיכת המפרקת, דהיתר שחיטה שבמליקה חייל קודם חתיכת המפרקת, ומה"ט נמי אין לחתוך המפרקת תחילה שלא תהא טריפה, ול"ד להא דבכל שחיטה ל"ה טריפה בנקיבת הושט, דשאני התם דהוי מכלל המתיר דהשחיטה, (וגם דהתם דבכל שחיטה הוא מנקב הושט תחילה, בע"כ דאינה נטרפת בכך, ומשא"כ במליקה דיכול לחתוך הסימנים תחילה, ולא גלי קרא דאינה נטרפת בחתיכת המפרקת).

**כ' א' - ואי ס"ד מחזיר דוקא מאי איריא מולק אפי' שוחט נמי,** הרשב"א כתב דהא דשחיטה מן העורף כשרה כשהחזיר סימנים, הוא משום דלא הקפידה תורה שתהי' שחיטה מן הצואר כמו שהקפידה במליקה שתהא ממול העורף, דשחיטה בסימנים תליא מילתא, ומה"ט שוחט מן הצדדין שחיטתו כשרה ומולק מן הצדדין שחיטתו פסולה.

והרמב"ם בפ"א משחיטה ה"ט כתב דאם שחט מן הצדדים שחיטתו כשרה, ועיי"ש במ"מ במש"כ בטעם הא דלא הביא הרמב"ם להא דאף מן העורף שחיטתו כשרה כשהחזיר את הסימנים, אך באבהא"ז שם כתב בדעת הרמב"ם דשחיטה מן העורף פסולה, ועיי"ש במש"כ בזה באורך.

**מאי לאו למעוטי מחזיר סימנים לאחורי העורף דלא,** הרמב"ן לקמן בסוגיין כתב דטעמא דמ"ד דמחזיר סימנים לא, הוא משום דרחמנא אמר ממול ערפו, ואם החזיר הסימנין לא ממול עורף הוא דסימנין מיקרו צואר, ועוד כדרכו בעינן, והרשב"א שם כתב דטעמא דמ"ד דאף מחזיר, הוא משום דכל שאתה יכול לעשות מליקה כשחיטה אתה עושה, אך הרמב"ן שם והר"ן לעיל הקשו, דהרי בני ר' חייא ס"ל דמוליך ומביא במליקה כשר, וכמש"א לקמן בסוגיין, והרי שדעתם דל"ד מליקה לשחיטה.

**למעוטי שן וצפורן,** בפירש"י כתב דאין לפרש דקאי על שן וצפורן תלושים דפסולין במליקה, דבזה ליכא למימר דכשר בשחיטה ופסול במליקה, דהא בתלוש לא מיקריא מליקה ואפי' מליקה פסולה לא מיקריא דהא פירש לן קרא דמליקה בעצמו של כהן היתה ובכלי לא מקריא מליקה,[[208]](#footnote-209) - ובחי' הגרי"ז הל' פסוהמ"ק מז. כתב ללמוד מדבריו, דהא דבעינן שתהא המליקה בעצמו של כהן, אי"ז משום תורת הכשר עבודתה, רק דהוא דין בעצם השם של מליקה דכל בתלוש לא מקריא מליקה,[[209]](#footnote-210) ועיי"ש שכתב לפ"ז דגם למ"ד בזבחים ע' ב' דמליקת אווזים ותרנגולים של חולין מטהרתם מידי נבילה לדעת ר"מ, מ"מ אם מלק בכלי אי"ז מטהר מידי נבילה, והוכיח כן מד' התוס' לקמן כ"ח א'.[[210]](#footnote-211)

בחי' הגרע"א הק' ע"ד רש"י, דאכתי מ"ט לא קאמר למעוטי שמאל דכשר בשחיטה ופסול במליקה, ובשמאל והרי בשמאל שפיר שייך מליקתו פסולה דנקראת מליקה דאם עלו לא ירדו דמה"ט אינה מטמאה בבית הבליעה, ועיי"ש מש"כ בזה.

ולכאו' יש מקום לדון, דבמשנתינו איירי רק בחילוקי דינים שבין שחיטה למליקה בהדין שחיטה שבמליקה, ולא איירי כלל בדין עבודה שבמליקה, וע"כ ל"מ למימר דאתי לאתויי שמאל דפסול במליקה, שהרי שמאל כשר גם במליקה מדין השחיטה שבה, ורק מדין עבודת המליקה הוא דבעינן ימין, ולמ"ד דאף מליקת אווזים ותרנגולים מטהרת, פשיטא דא"צ ימין,[[211]](#footnote-212) ומשא"כ בהא דמליקה בתלוש פסולה דהוא גם בדין השחיטה שבמליקה, וכמש"כ רש"י דמליקה בתלוש לאו מליקה היא כלל, ע"כ שפיר הומ"ל דמתני' לאתויי תלוש.[[212]](#footnote-213)

בפירש"י כתב דמה שאמרו לאתויי שן וצפורן, היינו דצפורן כשרה במליקה ופסולה בשחיטה משום מחובר, כויון דאשמועינן צפורן ה"ה לשן דפסול משום מחובר, ומבו' דבמליקה לא מכשרינן אלא בצפורן ולא בשן, והיינו משום דבעינן מליקה בימין, וכ"כ התוס' בפי' קמא,[[213]](#footnote-214) אך בפי' בתרא כתבו, דשן כשרה במליקה ול"ד לשמאל דפסול, דשמאל גרע משן, ובחי' הגרע"א הביא מד' התוס' ביבמות ק"ב א' ד"ה ואע"ג, והרא"ש שם סימן ד', דלא ס"ל להך מילתא דשמאל גרע משן, עיי"ש.

כ"ב כסליו ע"ז

דף מס' 14

**כ' א' - א"ל ר' ירמי' כ"ש דמוליך ומביא כשר במליקה,** בפירש"י כתב דהוא משום דכל כמה דלא ממעט קרא בהדיא כי עביד מליקה כשחיטה עדיף טפי, והרשב"א כתב דהא דעדיף מוליך ומביא, הוא כדי שלא תחנק קודם גמר מליקה.

והרמב"ן כתב דטעמא דמ"ד דמוליך ומביא במליקה פסול, הוא כדי שלא תהא מליקה כשחיטה, וכ"כ הרשב"א, - והרמב"ן הק' דבני ר"ח גופייהו דמוליך ומביא במליקה פסול, ס"ל דמחזיר סימנים לאחורי העורף, אף דהו"ל כשחיטה, וכתב דהתם אי"ז כשחיטה אלא בדיעבד, וצ"ב דלכאו' מדאורייתא הו"ל שחיטה מעליא לכתחילה.[[214]](#footnote-215)

**אילימא למעוטי עיקור סימנים,** בעיקר פסולא דעיקור נחלקו הראשונים, דהנה לעיל ט' א' אמרינן דכל טבח שאינו יודע הלכות שחיטה אסור לאכול משחיטתו וחד מהלכות שחיטה הוא עיקור, ונחלקו הראשונים בביאור דינא דעיקור דהוא מהלכות שחיטה וד' דעות בדבר.

**א** בפירש"י שם כתב דפסק הגרגרת היינו עיקור, וכ"כ רש"י לקמן ל"ב א' ד"ה ופסק,[[215]](#footnote-216) והתוס' לעיל שם הקשו דאי"ז שייך להלכות שחיטה דזה פסול מפני שלא שחטו, וע"כ פירשו דמכוון רש"י הוא לשחיטה בסכין פגום, וזה הוי מהלכות שחיטה,[[216]](#footnote-217) אך בדעת הבה"ג כתבו דגם סכין פגום ל"ה מהלכות שחיטה, דאין כאן שחיטה אלא חונק, (וי"ל דבזה תליא דין סכין פגום במיעו"ב), ועי' בשטמ"ק שם מש"כ דגם לדעת רש"י י"ל דלא בכל גוונא דשוחט בסכין פגום בעינן להלכות שחיטה.

והתוס' שם כתבו דלדעת רש"י אם נשמט הסימן הו"ל טריפה, וע"כ א"צ להזכירו, וכ"ה להדיא בפירש"י לעיל י' א' ד"ה נשמטה, והב"ח בסימן כ"ד כתב לדעתו, דגם אחר שחיטה הו"ל טריפה ואינו נבילה, אך המגיני שלמה בסוגיין כתב דהוי נבילה, דומיא דנקובת הושט דהויא נבילה, משום דאיתרע מקום שחיטה דידהו, וכמש"כ רש"י לקמן ל"ב ב',[[217]](#footnote-218) וכ"כ הגר"ז בסימן כ"ד סקל"ה בתחילת דבריו ובד"ה והנה בפ"ק, ועי' בביה"ל ח"ב סימן י"ז סק"ז במש"כ בזה, ועיי"ש שכתב להוכיח לזה ממה שאמרו לעיל י' א' דבספק אימתי נשמטה הגרגרת הו"ל ספק בשחיטה, וכתב דזה תליא בפלוגתת רבוותא אם גם בספק טריפה אסרינן, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.[[218]](#footnote-219)

והריטב"א בסוגיין כתב בדעת רש"י דמודה גם להך דינא דכל שנשמט הסימן אין שחיטה מועלת לו, וכדעת הבה"ג ותרי עיקור סימנים הם, וכ"כ השטמ"ק, וכ"כ הפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה השורש הג'.[[219]](#footnote-220)

**ב** התוס' לעיל שם כתבו בשם הבה"ג דעיקור היינו שנעקר הסימן ממקומו ואח"כ שחטו, וכתבו דאי"ז טריפה, אלא דהלמ"מ דאין שחיטה מועלת בסימן שמוט, וכתבו עוד דאפי' עוף שהכשרו בסימן א' אם נשמט האחד אין שחיטה מועלת לשני,[[220]](#footnote-221) והרשב"א בתוה"ב בית ב' סוף שער א' הוסיף לפרש בזה, דהוא משום דבעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, ובמשמה"ב שם ריש שער א' הוסיף דהוא משום דלכתחילה כל שאפשר צריך לשחוט שנים.[[221]](#footnote-222)

והביה"ל בח"ב סימן כ' כתב ללמוד מד' הרשב"א דההלכתא דעיקור הוא דל"מ שחיטה בסימן שנשמט, וכ"ה ל' הרשב"א בתוה"ב שם דההלמ"מ הוא דלא תשחוט בסימנים עקורים, וכ"כ החינוך במצוה תנ"א, דסימנים עקורים אינם בני שחיטה, כלומר שמצות השחיטה לא היתה בסימנים שהן עקורים ולפיכך השוחט בסימנים עקורים ה"ה כאילו לא שחט, וע"כ הי' בדין דתועיל השחיטה בסימן השני, ואך דדינא הוא דבעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, ועיי"ש שכתב דבד' התוס' הי' מקום לפרש, דעיקר ההלכתא דעיקור היא, דכל שנשמט אחד מן הסימנים חוץ ממקומו שוב אין בהמה או עוף אלו בני שחיטה ואין מועיל בהן השחיטה, ואי"ז דין בשחיטה דל"מ שחיטה בסימן שנשחט, אלא הוי דין בבהמה, דבהמה שנשמט בה סימן א' אינה בת שחיטה.[[222]](#footnote-223)

והגרע"א בע"ב בד"ה ונלע"ד כתב, דלדעת רש"י דשמוטה הויא טריפה, הרי דאם נשמט הסימן השחוט בין סימן לסימן הוי כנטרפה בין סימן לסימן דאסור, אך לדעת התוס' דשמוטה ל"ה טריפה אלא דאינו ראוי לשחיטה, הרי דבכה"ג היא כשרה, דכיון דשחטו לא שייך בו ראוי לשחיטה דהא נפקא חיותא מהאי סימן, עכ"ד, ועי' ביד יהודה סימן כ"ו סוסק"ב שנסתפק דשמא אף אחר שנשחט בהכשר, בעינן שיהא ראוי לשחיטה אם ל"ה נשחט, ועיי"ש גם במש"כ לדון דגם לדעת רש"י יש להכשיר בכה"ג, ומבו' שנקט כמש"כ הרשב"א דפסולא דעיקור הוא דסימן שמוט אינו ראוי לשחיטה, וע"כ ל"ש לפסול כשנשמט אחר שכבר נשחט הסימן, אך אי נימא דפסולא דעיקור הוא דבהמה שנעקר בה סימן א' אינה בת שחיטה, לכאו' יש לפסול גם בכה"ג שנשמט סימן א' אחר שנשחט.

הרא"ה בבדה"ב בית ב' ריש שער א' כתב דלדעת הבה"ג חלבה וביצי' של בהמה שנשמטו סימני' אסורין, כיון שאין לה היתר בשחיטה, עיי"ש, ובתשו' הרשב"א ח"ג סימן שס"ג תמה על דבריו וכתב דל"ד לחלב טריפה דאסור, דשאני טריפה דיש בגופה פסול הטורף ולא הדרא בריא, ומשא"כ בזו שאין לה פסול הטורף אלא שצריכה שחיטה ואין לה כל שיהיו סימני' עקורים, ולא התירה תורה בהמה בלא שחוטה, ואם עלתה לה ארוכה ושבו סימנים להתחבר הותרה בשחיטה, עכ"ד,[[223]](#footnote-224) ואזיל לטעמי' דהא דל"מ לה שחיטה, אי"ז משום פגם שבגופה, אלא דאין שחיטה בסימנים עקורים, וע"כ אי"ז טעם כלל לאסור את חלבה וביצי'.

**ג** הרמב"ן לעיל שם כתב דעיקור הוא סימנים שנדלדלו כולם או רובם בדבר שעושה אותם טריפה,[[224]](#footnote-225) והלמ"מ שאם אירע לו כן בשעת שחיטה משהתחיל בסימנים שתהא נבילה, וכתב דאפשר דהטעם בזה הוא לפי שא"א לשמוטה באותה שעה שתשחט בהכשר דמחמת העקור מתנדנדין הסימנין, ובחי' הר"ן לקמן מ"ד א' כתב לפ"ז, דהא דכשנעקרו שלא בשעת שחיטה ל"ה נבילה, היינו משום דבכה"ג אפשר לאחזם בידו בשעת שחיטה ולשחוט כראוי.[[225]](#footnote-226)

ובגל' הגרע"א סימן כ"ד סט"ו ונד' בהשמטות להל' טריפות כתב דלדעת הרמב"ן אם שחט סימן א' בעוף והסימן השני נעקר בשעת שחיטה מהני השחיטה לטהר מידי נבילה, שהרי הסימן ששחט שחטו בטוב, ואף דהסימן הב' שנעקר אין ראוי לשחיטה מכח הנדנוד, מ"מ י"ל דל"ב שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, עיי"ש בדבריו, וצ"ע דאף אם בעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, לכאו' אף הסימן שנעקר חשיב כראוי לשחיטה, שהרי אם אוחזו אח"כ ושוחטו שפיר דמי, (דרק כשנעקר בשעת השחיטה ל"מ, וכמש"כ הרמב"ן והר"ן).[[226]](#footnote-227)

**ד** הרמב"ן בסוגיין כתב בסו"ד, דעיקור סימנים הוא דינא דסימנים שנעקרו דהוי נבילה,[[227]](#footnote-228) ומה שאמרו דהם הלכות שחיטה, לישנא בעלמא נקט, משום שהטבח צריך לידע לדין זה, וכעי"ז כתב הרא"ה בבדה"ב ריש בית ב', ועיי"ש במש"כ בטעם הא דמני לה מהלכות שחיטה.

לקמן מ"ד א' אמרו דדינא דעיקור סימנים הוא כשנעקרו כולם, ואף בנעקרו רובם, אם אפרוק אפרוקי הויא טריפה, וכל הא דתורבץ הלחי שניטל מלחי כשר, הוא כשניטל רובו ואקפול אקפולי, - ופירש"י דאפרוק אפרוקי היינו כדבר הנעקר בכח שנעקר כאן מעט וכאן מעט עד רובו דאותו מיעוט המחובר אינו מחובר ביחד וע"כ ל"ה חיבור דלא הדר בריא.

והתוס' שם כתבו דלמש"כ בדעת הבה"ג דעיקור סימנים ל"ה טריפה, צ"ל דהיינו היכא שנעקר הסימן שלא בכח, דבכה"ג ל"ה טריפה, אף כשנעקר כולו, ומ"מ אין שחיטה מועלת בו, כיון שנעקר כולו,[[228]](#footnote-229) וכתבו עוד דדעת ר"ח דהא דהוי טריפה הוא כשנפרדו הסימנים זמ"ז, אך בעיקור הסימנים ל"ה טריפה כלל, ואך דאין שחיטה מועלת בו, - ונמצא לפי דבריהם, דהך דינא דעיקור סימנים דל"מ לו שחיטה, הוא רק בנעקרו כולם, אך בנעקרו רובם ליכא להך דינא, ואך דמ"מ כל דאפרוק אפרוקי הו"ל טריפה, ואך דשמא אחר דהויא טריפה, אין שחיטה מועלת לו, וזה תליא במש"כ הרמב"ן בסוגיין לדון אם בעיקור סימנים העושה אותה טריפה, הויא נבילה דומיא דנקובת הושט.

אך הרשב"א בתוה"ב בית ב' סוף שער א' כתב דמה שאמרו התם דסימנים שנדלדלו ברובם טריפה, ל"ד הוא, אלא היינו דאין שחיטה מועלת בה, ולפ"ז נמצא דדינא דאין השחיטה מועלת לסימנים שנעקרו, הוא אף בסימנים שנעקרו רובם באפרוק אפרוקי, - ולכאו' כ"ה גם לדעת רש"י, דאי נימא דמודה לדינא דהבה"ג דל"מ שחיטה כשנשמטו הסימנים, היינו אף כשנעקרו רובם באפרוק אפרוקי, ורק התוס' לטעמייהו דעיקור ל"ה טריפה, הוצרכו לפרש דדינא דסימנים שנדלדלו רובם טריפה הוא דין אחר.

**והא תני רמי בר יחזקאל אין עיקור סימנים פוסל בעוף וכו',** הרמב"ן לעיל ט' א' הק', לדעת רש"י דעיקור היינו פסוקת הגרגרת, מאי ס"ד דהוא כשר בעוף, וזה לפ"מ שפירש שם בדעת רש"י דאין המכוון להא דפסיקת הגרגרת ל"ה שחיטה, אלא להא דאם נפסקה הגרגרת ל"מ לה שחיטה, אך בד' רש"י בע"ב בד"ה ההוא, מבו' דמפרש דהכא איירי בסימנים שנשמטו, וכ"ה מבו' בד' התוס' שפירשו כן בדעתו, וכ"כ הריטב"א.

והתוס' הק' דלדעת רש"י דכל שנשמט הסימן הוי טריפה מ"ט יהא כשר במליקה, ומ"ט יהא כשר בעוף למ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת, - והמגיני שלמה כתב לפרש, לפמש"כ בדעת רש"י דכל שנשמט הסימן דמי לנקובת הושט דהוי נבילה משום דאיתרע מקום שחיטה דידהו, ובזה הוא שדנו בסוגיין אם איכא להך דינא במליקה,[[229]](#footnote-230) וזה כמש"כ הרמב"ן בסוגיין בחד פירושא, דנידון הגמ' הוא אם בעיקור בעוף הוי נבילה, אך לכו"ע הוי טריפה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ועי' עוד בחי' הרמב"ן לעיל ט' ובסוגיין ובבדק הבית ריש בית ב' ובשטמ"ק לעיל ט' א' בשם הרא"ה במה שכתבו לפרש לסוגיין בכמה אנפי, ואכמ"ל.

כ"ה כסליו ע"ז

דף מס' 15

**פסולי שחיטה במליקה**

**כ' א' - כגון דנקט משיפוי ראשו והגרים וכו',** הרשב"א כתב דהא דבמליקה פסול בכה"ג, אי"ז דומיא דשחיטה, דהרי שאר פסולי שחיטה לא נאמרו במליקה, אלא הוא דמול ערפו אמר רחמנא, והא דמדמינן לה לשחיטה, הוא דכ"ה דבשחיטה אם הגרים שליש ושחט ב' שליש פסול, משום דהתחיל השחיטה במקום שאינו ראוי אע"ג לבסוף רובא בשחיטה ה"נ במליקה דפסול, וכ"ה בשטמ"ק בשם הרא"ה ובבדה"ב בית ב' שער א',[[230]](#footnote-231) וכ"נ בד' התוס' הרא"ש, ומבו' בדבריהם דעיקר חידושי' דשמואל הוא דל"מ כשהתחיל המליקה למעלה אף שמלק הרוב במקום המליקה, ובד"ז מדמינן מליקה לשחיטה, ועמש"נ להלן פלוגתת הרשב"א והרא"ה בזה, וכ"ה מבו' בד' רש"י בד"ה והגרים.

אך בשטמ"ק כתב בשם תור"פ דהא דבמליקה פסול בכה"ג, הוא משום דכ"ה דאגמרי' רחמנא למשה הגרמה פסולה בשחיטה אגמרי' במליקה, וכ"כ בתשו' הרדב"ז ח"א סימן רנ"ד בשם הרא"ש, ומשמע דעיקר חידושי' דשמואל הוא דהגרמה פסולה אף במליקה דומיא דשחיטה, וכ"נ בד' הרגמ"ה והרמב"ן.

בתור"פ שם כתב דה"ה נמי דמצי למימר מתתאי ואגרים עד דמטי לעילאי וכדרב יהודה, ובשטמ"ק תמה ע"ז דבהך גוונא ליכא למימר דכל הפסול בשחיטה פסול במליקה, דאדרבה במליקה יש לפסול לכו"ע, דאף לרב הונא דמכשיר בזה בשחיטה, מ"מ במליקה ה"ז פסול משום שלא נתקיים ממול עורף ברובו, אך התור"פ לטעמי' דפסול הגרמה במליקה הוא דומיא דפסול הגרמה בשחיטה, וע"כ תליא זה בפלוגתא דרב הונא ורב יהודה בשחיטה, - והמאירי צידד, דאף בהגרים שליש ומלק ב' שליש יש לפסול במליקה לכו"ע, כיון דהקפידה תורה על מול עורף.[[231]](#footnote-232)

?והרמב"ם פ"ו ממע"ק הכ"ג דלא מנה פסול הגרמה גבי מליקה, **ועי'** ליקוטי הלכות זבחים ס"ה דהרמב"ם לשיטתו דלא קיי"ל כר"ה, אולם תמה דעדיין איכא נפק"מ אף לדידן בהגרים מלק והגרים. ?

**וכדרב הונא וכו' דאמר וכו' הגרים שליש ושחט ב' שליש פסולה,** הרשב"א לעיל י"ט ב' ובתוה"ב בית ב' שער א' כד: הוכיח מזה דקי"ל כמ"ד דהגרים שליש ושחט ב' שליש פסולה.[[232]](#footnote-233)

אך בשטמ"ק בשם הרא"ה ובבדה"ב שם נחלק ע"ז וכתב דמכוון הגמ' דאף ריבר"י דמכשיר בהגרים שליש ושחט ב' שליש מודה דאם שחט למעלה מן הסימן והגרים עד שנגע בסימן ושחט בו מיעוט, אין חתך הבשר מצטרף לרוב הסימן, וה"נ הכא כל שמלק המפרקת למעלה ממול עורף והשלימה למטה, אין מה שמלק למעלה מצטרף להכשר, ונמצא דבמיעוט מליקה נשברה המפרקת ושוב אינה ראוי', וכ"כ הריטב"א, ועיי"ש במשמה"ב שתמה טובא ע"ז.[[233]](#footnote-234)

בד' הרא"ה שם מבו' דהא דפסלינן הכא כשמלק למעלה, קאי על חתיכת המפרקת, וכ"כ בפי' רגמ"ה, - והרש"ש בסוגיין נסתפק אם איירי רק כשחתך מיעוט מן הסימנים למעלה, או איירי אף כשחתך את המפרקת למעלה, ובנאו"י סימן ו' סקי"ג כתב דבחתיכת המפרקת אין לפסול, משום דאינה מכלל המליקה, - ומד' הרא"ה שפסל בזה, אין להוכיח דחתיכת המפרקת היא מכלל עיקר המליקה, די"ל דכיון דלא אתינן עלה משום פסול הגרמה, אלא משום דכתיב ממול עורף, בעינן לזה גם בחתיכת המפרקת, ורק לפ"מ שנסתפק הגרע"א לדעת רש"י להכשיר חתיכת המפרקת בסכין, לא ניבעי בזה ממול עורף, אך בד' הרגמ"ה משמע דהפסול בזה הוא משום הגרמה, ומבו' לפ"ז דחתיכת המפרקת היא מכלל המליקה.

הרשב"א כתב דשאר הלכות שחיטה כגון שהי' דרסה וחלדה אינם נוהגות במליקה, אך בשטמ"ק כתב בשם הרא"ה דשהי' פוסל במליקה, משום דליכא למימר שחותך שדרה ומפרקת או מיעוט ושט ונטרפה בכך ושהה ואי"ז מצטרף למליקה, ודאי ל"מ למלוק עכשיו, וכ"כ הר"ן בשם הרא"ה, ובתשו' הרדב"ז ח"א סימן רנ"ד למד לזה גם מד' רש"י בע"ב ד"ה הא קשיא לי,[[234]](#footnote-235) ועי' בדבר אברהם ח"א סימן ב' סקי"ג ובנאות יעקב סימן י"ז סק"ד ואילך מש"כ בדעתו, ומה שנחלקו הדבר אברהם והנאו"י שם במכוון ד' הרא"ה, בד' הרא"ה שבשטמ"ק מפורש כד' הדב"א.

ובחי' הגרע"א בסוגיין תמה ע"ד הרשב"א מסוגיית הגמ' בזבחים ס"ה ב' דמבו' דשהי' פוסלת במליקה, ולא נחלקו אלא בשהי' בין סימן לסימן,[[235]](#footnote-236) - וביד יהודה סימן כ"ג סוסקי"ב כתב דשמא פירש הרשב"א דהפלוגתא התם הוא אם שהי' פוסלת במליקה, ומה שאמרו שהי' בין סימן לסימן, הוא משום דהתם איירי בשהי' כה"ג, - ובדבר אברהם שם סקי"ב כתב דמכוון הרשב"א הוא דליכא לפסולא דשהי' במליקה, אך יש לפסול בזה משום שנתחלקה המליקה.

במנ"ח מצוה קט"ו כתב דאם שהה בין חתיכת המפרקת לסימנים ה"ז פסול, והוא מבו' כן בפירש"י בע"ב ד"ה הא קשיא לי, למש"כ הרדב"ז דכונתו לדין שהי', וכ"ה בשטמ"ק בשם הרא"ה, ועי' בנאות יעקב סימן ו' סקי"ג מש"כ לדון בדין זה.

**כ' ב' - אמר זעירי נשברה מפרקת ורוב בשר עמה נבילה, א"ר חסדא אף אנן נמי תנינא,** התוס' הרא"ש דקדק מד' רש"י בד"ה תהני לה דהוא קו' ע"ד זעירי דמאי קמ"ל מתניתין היא, וכתב לפרש לפ"ז להא דקאמר רבא אי קשיא לי הא קשיא לי, וכ"כ המהרש"א, אך בד' הרשב"א מבו' דרב חסדא אתי לסייע לזעירי, ועמד על לישנא דרבא דאי קשיא וכו'.

ובשטמ"ק הק' ע"ד רש"י, דמאי מקשינן דמאי קמ"ל, הרי ממתניתין לא שמעינן דהוי כמתה מיד ומטמא במשא, די"ל דאף דאכתי ל"ה כמתה מ"מ ל"מ לה שחיטתה לטהרה מידי נבילה, כיון שכבר נעשה בה מעשה הממית, וזהו דקמ"ל דזעירי דהוי כמתה מעכשיו, וכן הק' הרא"ש יוסף, ועיי"ש שכתב בדעת רש"י, דכל דאינה מתה מעכשיו, מהני לה שחיטתה לטהרה מידי נבילה, וליכא גוונא דעדיין אינה מתה, ומ"מ כיון שנעשה בה מעשה הממית ל"מ שחיטתה לטהרה, וכתב לדקדק כן ממשמעות ד' רש"י בד"ה נבילה, דכל הא דכשנשברה מפרקת ורוב בשר ל"מ שחיטתה לטהרה, הוא רק משום דכבר הוי מתה ומטמאה מיד.[[236]](#footnote-237)

**וכי מתה עומד ומולק,** בפירש"י ד"ה הא קשיא לי וד"ה וכי מתה מבו' דפירכת רבא היא דכיון דהיא מתה, אין לנו להצריך בה למליקה זו, דלאו כלום היא, ועי' בדבר אברהם ח"א סימן ב' סקי"א מה שהוסיף בביאור ד' רש"י, - אך בד' הרשב"א מבו' דמפרש דפירכת רבא היא דכיון דהיא מתה ומטמאה, היאך מהני המליקה שמולק אח"כ לטהרה.[[237]](#footnote-238)

ובדעת רש"י שלא פירש כד' הרשב"א, נראה דס"ל דכמו דמהני השחיטה להתיר אף דבתחילת השחיטה הו"ל טריפה, כיון דהוי זה דרך שחיטה, וכמש"כ רש"י דמה"ט הוא דמהני השחיטה אף דנעשית טריפה בנקיבת הושט, ה"נ מהני להתיר אף אם בתחילת השחיטה הו"ל נבילה, וי"ל עוד דס"ל דגם אחר דחייל עלי' טומאת נבילה שייך שתועיל שחיטה לטהר, ועי' בזה בפירש"י בזבחים ס"ט ב' ד"ה אלא ובפירש"י מכת"י שם, ובס' פנים מאירות ובכ' הגרי"ז שם, ואכמ"ל, - ובדעת הרשב"א שלא פירש כד' רש"י, נראה דס"ל דהגם דחשיבא כמתה, מ"מ כיון שהיא מפרכסת, חשיב זה כמעשה מליקה, דאחר שמתה לגמרי, לכאו' ודאי דאין ע"ז תורת מליקה כלל, דעיקר החפצא דמליקה הוא פסיקת החיות.

בעיקר פי' הרשב"א צ"ע, דבזבחים ס"ו ב' מבו' דמליקת סימן א' בעולת העוף מועלת לטהר מידי נבילה, וא"כ מאי פריך אביי דבעולת העוף מתה אינו עומד ומולק, הרי אחר מליקת הסימן הראשון נטהרה מידי נבילה, ול"ב כלל למליקת הסימן השני כדי לטהרה.

וצ"ל דסוגיית הגמ' דהתם היא כדעת רבא דהסימן הב' הוא כדי לקיים מצות הבדלה, וע"כ מהני מליקת סימן א' לטהר, אך אביי פליג וס"ל דהסימן הב' הוי מכלל המליקה, ול"מ מליקת סימן א' לטהר,[[238]](#footnote-239) וכ"כ השפ"א בזבחים שם דד"ז דמהני מליקת סימן א' בעולת העוף לטהר מידי נבילה, תליא בפלוגתת אביי ורבא, ועמש"נ להלן דמד' רש"י מוכח דגם לאביי מהני מליקת סימן א' לטהר מידי נבילה, ולפ"ז י"ל דזהו מקורו של רש"י שלא לפרש כד' הרשב"א דהא דפריך דמתה אינו עומד ומולק, הוא משום דכבר היא מתה ומטמאה ולא תועיל המליקה לטהרה.

בפירש"י כתב דאם אמרת טריפה בעלמא הואי אבל חיותא אית בה, משו"ה הויא מליקת סימנים מליקה וטריפה ליכא למימר וכו', והרשב"א כתב דלשון שפירש"י צ"ע, ומכוון דבריו נתפרש בדבריו לקמן מ"ב א', דהרי אף בכל שחיטה כבר נעשה בה מעשה הממית בנקיבת הושט, ואפ"ה מהני בה השחיטה, ובע"כ דכל פירכת רבא הוא רק משום דכבר הויא מתה מעכשיו, ומ"ט כתב רש"י דרק אם אינה אלא טריפה הוא דליכא למיפרך דמתה עומד ומולק, אך בשטמ"ק מבו' שפירש דמש"כ הרשב"א דלשון שפירש"י צ"ע, קאי ע"ד רש"י בד"ה נבילה, וצ"ע, וכ"ה בחי' הר"ן בתו"ד, דגם אם נעשה בה מעשה המנבל מהני בה המליקה, והוכיח כן מנקובת הושט.

אך פשוט דרש"י לטעמי' אזיל דס"ל לקמן ל"ב ב' דהא דנקובת הושט הויא נבילה הוא משום דאיתרע מקום שחיטה דידהו, ואי"ז משום שנעשה בה מעשה הממית, ולדעתו ליכא כלל גוונא דל"מ בה השחיטה משום שנעשה בה מעשה הממית אף דעדיין אינה מתה, וכמש"נ לעיל בהערה בדעתו, וע"כ בכל שוחט אין לדון שתהא נבילה משום נקיבת הושט, דכל שעשה השחיטה בושט, אין מקום לדון כלל משום דאיתרע מקום השחיטה, ואין לדון בזה אלא משום שנעשית טריפה, - ומד' הרשב"א והר"ן שנחלקו ע"ד רש"י, מבו' דס"ל דהא דנקובת הושט הויא נבילה הוא משום שנעשה בה מעשה הממית, וית' בעזה"י במקומו.

**א"ל אביי ותיקשי לך עולת העוף וכו',** בפירש"י כתב דהיינו משום דעוף בחד סימן מת, והרשב"א והריטב"א והר"ן תמהו טובא ע"ז, עיי"ש,[[239]](#footnote-240) ועיי"ש שכתבו לפרש דהא דהו"ל מתה, היינו משום שחתך מפרקת ורוב בשר וסימן א', וכעי"ז כתב המהרש"א בדעת רש"י.[[240]](#footnote-241)

והחת"ס כתב לפרש בד' רש"י, למש"כ התוס' לקמן פ"ד א' בשם ה"ר שמעי' דבשחיטה כשרה לא אמרינן מפרכסת ה"ה כחי', וע"כ בסימן א' הויא כמתה,[[241]](#footnote-242) והדבר אברהם ח"א סימן ב' סקי"ד כתב בשם האור גדול להוסיף, דהיינו משום דאף בעולת העוף מהני מליקת סימן א' לטהרה מידי נבילה, וכמבו' בזבחים ס"ו ב', וע"כ חשבינן לה כמתה.[[242]](#footnote-243)

והדבר אברהם שם בתו"ד הק' ע"ד הרשב"א והר"ן שנחלקו ע"ד רש"י, אף דבדבריהם במק"א נראה דס"ל כדעת ה"ר שמעי', ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' גם בנאו"י סימן ו' סק"ג וסק"ו מש"כ לדון דל"ש הכא הך דינא דבשחיטה כשרה הו"ל כמתה, (ומש"כ שם סק"ג דכיון דעולת העוף לי"ב היתר אכילה לא חשיבא כמתה, כ"ה להדיא בשטמ"ק בזבחים ס"ה ב' בהשמטות בסו"ד),[[243]](#footnote-244) - אך לכאו' פשוט דלהרשב"א לטעמי' דמפרש דהא דפריך דכי מתה עומד ומולק, הוא משום דכבר היא מתה ומטמאה, היינו רק היכא שהיא מתה במציאות, אך מה דהויא מתה מכח הכשר מליקתה, הרי אינו טעם כלל לאשוויי לה נבילה, וע"כ ליכא למיפרך דמתה אינו עומד ומולק, ורק לרש"י לטעמי' דהא דמתה אינו עומד ומולק, היינו משום דאין תורת מליקה על מתה, שפיר י"ל כן אף בגוונא דחשיבא כמתה מחמת הכשר מליקתה.

לעיל נת' בדעת הרשב"א, דלאביי ל"מ מליקת סימן א' בעוף לטהר מידי נבילה, אך למש"כ החת"ס בדעת רש"י מוכח דפליג ע"ז וס"ל דגם לאביי מהני מליקת סימן א' לטהר מידי נבילה, דאל"כ ל"ה חשיבא כמתה במליקת סימן א', ולפ"ז נמצא טעם נוסף במה שנחלק הרשב"א הכא ע"ד רש"י, אף דמודה דבשחיטה כשרה לא אמרינן דמפרכסת כחי'.

ולכאו' שורש הפלוגתא בזה הוא בטעמא דאביי דפריך ולא ס"ל לשנויא דרבא דהוא כדי לקיים בה מצות הבדלה, דהרשב"א ס"ל דהוא משום דס"ל דאף הסימן הב' הוי מכלל עיקר המליקה, ול"ה להבדלה בעלמא, וע"כ ס"ל דל"מ מליקת סימן א' לטהר מידי נבילה, אך רש"י ס"ל דמודה אביי דהסימן הב' הוי משום הבדלה,[[244]](#footnote-245) ואף דס"ל דגם על דין הבדלה איכא למיפרך דמתה אינו עומד ומולק, והיינו משום דס"ל דדין ההבדלה הוא להמשיך המליקה,[[245]](#footnote-246) וע"ז משני רבא כדי לקיים מצות הבדלה, והיינו דדין הבדלה הוי אף אם אי"ז המשך דהמליקה, (וזהו דפרכינן לרבא דאי הכי עור נמי, והיינו דכיון דלרבא איכא דין הבדלה אף בדבר שאין עליו שם מליקה, א"כ מ"ט ל"ב משום דין הבדלה להבדיל העור, אך לאביי ניחא, דלדידי' הרי ל"ה דין הבדלה, רק בדבר שהוא המשך המליקה).

**א"ל התם כדי לקיים בה מצות הבדלה,** התוס' לקמן כ"א ב' ובזבחים כ"א ב' כתבו דדעת אביי דמתה אינו עומד ומבדיל, ובשטמ"ק בהשמטות בזבחים שם הק' דאדרבה דעת אביי דמתה עומד ומולק, ועיי"ש שכתב לפרש דמכוון ד' אביי הוא, דתיקשי לך עולת עוף, ובע"כ דחותך רוב בשר לבסוף, ומה"ט ניחא גם בחטאת העוף.

אך לפשטות ד' רש"י דעוף חשיב כמת בסימן א' לבדו, בע"כ דאביי ס"ל דמתה עומד ומולק, ולכאו' הוא רק משום שהיא מפרכסת ויש בה חיות כ"ד, וע"כ ס"ל דיש ע"ז תורת מעשה מליקה, אך אם מתה לגמרי, ודאי דלאו כלום הוא, ובדבר אברהם ח"א סימן ב' סק"י הוכיח כן מד' רש"י בזבחים ס"ה ב' ד"ה רוב בשר, דלאביי אף מתה עומד ומולק, עיי"ש.

בעיקר מה שאמרו הכא דהסימן הב' הוי לקיום מצות הבדלה, יש להעיר בזה מכ"ד, **א** בזבחים ס"ה ב' מפרש רבא לפלוגתת רבנן וראב"ש שם, דרבנן ס"ל דשהי' בין סימן לסימן בעולת העוף אינה פוסלת, וראב"ש ס"ל דהיא פוסלת, ופירש"י שם דטעמא דרבנן הוא משום דהסימן הב' אין עליו שם מליקה אלא הוא למצות הבדלה בעלמא, ונמצא דאזיל רבא לטעמי' דהסימן הב' אינו אלא לקיום מצות הבדלה.

ובטעמא דראב"ש דפליג וס"ל דשהי' בין סימן לסימן פוסלת, בפשוטו הוא משום דס"ל דאף הסימן הב' הוי מכלל המליקה, אך י"ל דס"ל דאף דאי"ז אלא להבדלה בעלמא מ"מ שהי' פוסלת בזה, ועמש"כ בזה בדבר אברהם ח"א סימן ב' סק"ט ובנאות יעקב סימן ו' סקי"ט ואילך, וצ"ע דא"כ מאי משני רבא הכא דבעולת העוף ניחא דמולק הסימן הב' כדי לקיים מצות הבדלה, הרי אכתי לדעת ראב"ש דבעינן להסימן הב' לעיקר המליקה, תיקשי דוכי מתה עומד ומולק,[[246]](#footnote-247) - ובנאות יעקב סימן ו' סוסק"ג כתב לישב לפמש"כ החת"ס בדעת רש"י דהא דאחר סימן א' הויא מתה הוא משום דבשחיטה כשרה לא אמרינן דמפרכסת כחי', ולפ"ז כ"ש הוא לרבנן דעיקר המליקה הויא בסימן א', והסימן הב' אינו אלא למצות הבדלה, אך לדעת ראב"ש דבעינן להסימן הב' לעיקר המליקה, ל"ה כמתה עד אחר מליקת הסימן הב'.

**ב** לקמן כ"ט ב' אמר רבא, דבעולת העוף היכא דמלק סימן א' למטה וסימן למעלה פסולה שהרי עשה בה מעשה חטה"ע למטה, ובאחיעזר ח"ב סו"ס ז' הק', דלרבא לטעמי' דסימן הב' הוא רק כדי לקיים מצות הבדלה, הרי נמצא דכשמלק סימן א' למטה עשה כל המליקה למטה, ומה הוצרך רבא לה"ט דעשה בה מעשה חטה"ע למטה,[[247]](#footnote-248) ועיי"ש שכתב לדון דהוצרך רבא לטעם זה, לדעת ראב"ש דס"ל דהסימן הב' הוי מכל המליקה, וכ"כ הדבר אברהם ח"א סימן ב' סקי"ד והנאות יעקב בסו"ס ו', והדבר אברהם שם לעיל מינה הביא מהאור גדול שכתב לישב, דכל הא דסימן א' הוי עיקר המליקה, הוא משום דהוי מעשה חטה"ע, וזהו דאמר רבא לטעם זה, ועי' בנאות יעקב שם מש"כ לישב עוד בזה.

אך אכתי קשיא בד' רש"י לקמן שם ד"ה מר שנקט דאין חייבין על שחיטת עוף קדשים בחוץ אלא בב' סימנים, והתוס' שם ד"ה כגון נחלקו ע"ז, דכיון דבחוץ לא מיחייב במליקה אלא בשחיטה, הרי עשה הכשר שחיטה בחוץ, ולכאו' בדעת רש"י צ"ל, דהגם דחיובא דחוץ הוי בשחיטה, מ"מ בעולת העוף דנתחדש שבפנים הוי מליקתה בב' סימנים, ה"נ אין לחייב בה על שחיטת חוץ רק על שחיטה דב' סימנים, וזה צ"ע, דהניחא אם במליקת עולת העוף הוו ב' הסימנים מכלל עיקר המליקה, ונתחדש בזה, בעולת העוף היתר השחיטה שבמליקה הוי בב' סימנים, הרי דשפיר י"ל דאף שחיטת חוץ ל"ה בה שחיטה רק בב' סימנים, אך כיון דסימן ב' ל"ה אלא משום הבדלה בעלמא, וכמש"כ רש"י דאין שם מליקה חל ע"ז, א"כ מ"ש למימר דאף בשחיטת חוץ ניבעי ב' סימנים, וכבר עמד ע"ז הצל"ח שם, וכתב דצ"ל דרבא מוקי לפלוגתייהו כראב"ש דס"ל דאף הסימן הב' הוי מכלל עיקר המליקה.

**ג** הרשב"א בתוה"ב בית ב' סוף שער א' כתב בפסול עיקור דהא דפסלינן כשנשמט סימן א' אף בעוף שהכשרו בסימן א', הוא משום דבעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, ואפי' לר"א בר אהבה דאמר דאין שחיטת העוף אלא במיוחד שבסימנים דהיינו ושט, מ"מ כיון דבעלמא בר אכשורי בעוף הוא דהיינו בעולת העוף דבעיא שנים, בעי' שיהיו שניהם ראויין לשחיטה, דהכי אגמרי' רחמנא למשה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דמליקת סימן ב' בעוף הויא מכלל המליקה, והויא אף מכלל השחיטה שבמליקה,[[248]](#footnote-249) וצ"ע היאך זה מתישב עם מה שאמרו הכא דהוא לקיום מצות הבדלה.[[249]](#footnote-250)

**ד** התוס' בזבחים ל' א' ד"ה והרי כתבו דבעולת העוף דבעינן ב' סימנים, הוו ב' מתירים, וכל סימן הוי חצי מתיר, ויש להסתפק אם היינו רק לדעת אביי, דד' התוס' שם קיימי בדעתו, ואיהו פליג הכא ע"ד רבא וס"ל דהסימן הב' הוי מכלל עיקר המליקה, וזה אי נימא דאביי פליג בהך מילתא על רבא ונת' לעיל, או דאף לדעת רבא דהסימן הב' הוי לקיום מצות הבדלה, היינו רק דאינו מכלל השחיטה שבמליקה, אך ודאי הוי מכלל עבודת המליקה, וע"כ שפיר הוי מן המתיר.

**חתיכת רוב בשר אם הוי מעיקר המליקה, ואם מהניא אף אחר שהיא מתה**

המהרש"א כתב להוכיח דמש"כ רש"י דעוף בחד סימן מתה הוא רק בצירוף חתיכת הרוב בשר, דאל"כ תיקשי בהא דתניא לקמן דחותך סימן א' ואח"כ חותך רוב בשר, דהיאך הוא חותך רוב בשר אחר שחתך סימן א', וכי מתה עומד ומולק.[[250]](#footnote-251)

ומבו' מדבריו, דאף לפ"מ דמשני רבא דבסימן שני אף מתה עומד ומולק כדי לקיים מצות הבדלה, מ"מ בחתיכת רוב בשר אמרינן דמתה אינו עומד ומולק, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לעיל י"ט ב', וכ"ה בשטמ"ק זבחים ס"ה ב' בהשמטות בסו"ד, - ולכאו' הטעם בזה, דרק סימן שני דבחטאת העוף ל"ב לי', ורק בעולת העוף הוא דבעי' לי', ע"כ אמרי' דל"ה אלא הבדלה בעלמא, אך חתיכת רוב בשר דהוי אף בחטאת העוף, ודאי הויא מכלל המליקה, וע"כ יש לומר בזה דמתה אינו עומד ומולק.[[251]](#footnote-252)

ואמנם בד' הרשב"א לקמן כ"א א' מבו' דבחתיכת רוב בשר לא אמרינן דמתה אינו עומד ומולק, וזה ממש"כ הרשב"א שם לדון לפרש בדעת ר"ל ור' אסי דע"י שבירת המפרקת וחתיכת הסימנים הויא מתה, אף בלא חתיכת רוב בשר, ותיקשי דא"כ היאך הוא חותך רוב בשר לבסוף וכי מתה עומד ומולק, ובע"כ דבחתיכת הרוב בשר לא אמרינן דמתה אינו עומד ומולק.

וצ"ע דלמש"כ הרשב"א דהא דמתה אינו עומד ומולק הוא משום דכבר היא מתה ומטמאה והיאך מהני המליקה לטהרה, לכאו' יש לנו לומר כן גם בחתיכת הרוב בשר, דהרי קודם חתיכת רוב בשר אין המליקה מטהרת מידי נבילה, כיון דאין לה הכשר במקום אחר, וצ"ל דאף דבלא חתיכת הרוב בשר אין המליקה מטהרת מידי נבילה כיון דהויא מליקה פסולה, אך אחר שחתך רוב בשר והויא מליקה כשרה, מהניא מליקת הסימנים בפנ"ע לטהר מידי נבילה, וע"כ ל"ש בזה הא דמתה אינו עומד ומולק, אך אי"ז מתישב עם משמעות ד' הרשב"א לקמן מ"ב דחתיכת הרוב בשר הויא מכלל השחיטה שבמליקה, וצ"ע.

ובנאות יעקב סימן ו' סקי"ב הוכיח דחתיכת הרוב בשר אינו מכלל עיקר המליקה, ממה שאמרו בזבחים ס"ה ב' לפירש"י שם דחתיכת הרוב בשר הויא שהי' בין סימן לסימן, ואם הויא מכלל המליקה, מ"ט הוי זה שהי',[[252]](#footnote-253) ואמנם אין להוכיח מזה אלא דל"ה החתיכת רוב בשר מכלל השחיטה שבמליקה, ובסו"ד כתב דגם בד' הרשב"א לקמן מ"ב א' בעכצ"ל דאין מכוון דבריו דחתיכת הרוב בשר הויא מכלל עיקר המליקה, וצ"ע.

**כל המעכב בשחיטה מעכב בהבדלה,** בפירש"י כתב דהא דאיכא דין הבדלה בסימנים, הוא משום דשחיטה תלה בהו רחמנא ולכתחילה כולהו בעי, ובחי' הגרע"א כתב דבע"כ אי"ז עיקר הטעם, שהרי מדאורייתא אף לכתחילה א"צ לשחוט אלא סימן א', וכאשר כ"ה מבו' בפירש"י לקמן כ"א ב' ד"ה ואינו מבדיל וכ"ז א' ד"ה אאחד בעוף, אלא עיקר מכוון רש"י הוא לתחילת דבריו, דעור אינו מעכב דאף אם קודם שחיטה ניטל כל העור כשירה, אבל הסימנים בעי' שניהם קיימים בשעת שחיטה דנשמט סי' א' אף בעוף פסול לשחוט בשני, וכתב לפ"ז, דהא דפריך דמיעוט סימנים לא מעכבי, היינו מיעוט סימן דקנה, אך מיעוט ושט מעכב, שהרי אם ניטל המיעוט קודם שחיטה פסולה, - אךבזכר יצחק ח"א סימן מ' כתב דמכוון ד' רש"י הכא הוא דמדאורייתא צריך לשחוט לכתחילה ב' סימנים, ועיי"ש שכתב דד"ז תליא בפלוגתא דתנאי

**כ"א א' - הותזו ראשיהן אע"פ שמפרכסין טמאין כזנב הלטאה וכו' כהבדלת עולת העוף,** בפירש"י כתב דאיריי בח' שרצים, והרשב"א כתב בדעתו, דמה"ט הוא דבעינן שיותזו כהבדלת עולת העוף, אך בבהמה וחי' סגי בנשברה מפרקת ורוב בשר, וכמו שאמרו לעיל, וכ"כ הפליתי בסו"ס כ"ז בדעת הרמב"ם, - אך התוס' כתבו דר"ל ורב אסי פליגי על זעירי דס"ל דנשברה מפרקת ורוב בשר נבילה, וכ"כ הרמב"ן, וכן מסיק הרשב"א, - והבעה"מ כתב דבעולת העוף לא הי' חותך רוב בשר, דמליקת ב' סימנים הוא במקום רוב בשר, ואיירי הכא שהותז הראש בלא רוב בשר, והרשב"א בתחילה כתב לדון דאיירי הכא כשלא חתך הרוב בשר, עיי"ש.

**כ"א ב' - ואינו מבדיל בסימן א',** בפירש"י כתב דהיינו דאסור למלוק הסימן הב' דכל דעביד טפי מהכשרו הבדלה היא, אך סימן א' מולקו כולו ואי"ז הבדלה, כיון דכל הסימן הוי מצות שחיטה לכתחילה, והצל"ח לקמן ל' ב' כתב ללמוד מדבריו, דהא דבעינן לכתחילה לשחוט את כל הסימן הוא מדאורייתא, ורק הא דבעינן לכתחילה לשחוט ב' סימנים הוא מדרבנן, וכ"ה משמעות ד' רש"י לקמן כ"ז א'.

והתוס' כתבו דבמיעוט הנשאר בסימן ראשון לא חיישינן כיון דבעי שחיטת רוב הסימן, ובשטמ"ק זבחים ס"ד ב' אות כ"א כתב לפרש בזה, דהיינו דמסתמא לא הצריך הכתוב לומר דלא יבדיל להפסיק בתוך הסימן אלא לאחר שיסיים סימן שלם דמסברא לא איירי קרא לחצאין, עכ"ד, ועמש"כ עוד בזה בדבר אברהם ח"א סימן ב' ס"ק ה' ו'.

בד' הרמב"ם בפ"ז ממעה"ק ה"ו מבו' דאיסורא דלא יבדיל הוא שלא להבדיל הראש מן הגוף לגמרי, ועי' בסמ"ג לאוין שכ"ז שכתב כן בדעתו, ועי' בקרית ספר ובכס"מ ולח"מ שם, ואכמ"ל.

התוס' האריכו בביאור סוגיית הגמ' בזבחים ס"ה ב', וכתבו דלכולהו אמוראי דהתם מודה ראב"ש דאסור להבדיל, וכל הא דלראב"ש מבדילין בחטאת העוף הוא אחר הזאה, ורק דעת ר"ש בן אליקים הוא דמותר להבדיל, ודעת ר"ת דאף לר"ש בן אליקים אסור להבדיל והוכיחו כן מסוגיא דהכא, - אך בפירש"י בזבחים שם פירש לסוגיא דהתם בהבדלה דקודם הזאה, והתוס' שם הק' ע"ז מסוגיין, ובדעת רש"י צ"ל כמש"כ הרשב"א בסוגיין די"ל דהא דידי' הא דרבי', וי"ל עוד, דמשמעות ד' רש"י שם ד"ה שמבדילין, דמודה ראב"ש דאסור להבדיל, ואך דאם הבדיל לא פסל, ולפ"ז ל"ק כלל מסוגיין, ואכמ"ל.

אך צ"ע בזה, דאי מודה אביי דסימן שני ל"ה אלא הבדלה בעלמא, א"כ מ"ט דאביי דס"ל לפי פירש"י בזבחים דס"ה: דשהי' בין סימן לסימן פסלה לכו"ע, ובסי' א' סק"ו נת' דאביי לטעמי', דס"ל דסימן שני הוי מכלל המליקה, וע"כ פסלה שהי' בין סימן לסימן, אך אי נימא דמודה אביי דסימן שני הוי הבדלה בעלמא, א"כ מ"ט פסלה שהי' בין סימן לסימן, וי"ל בפשיטות, דס"ל לאביי דהגם דל"ה אלא למצות הבדלה, אך הרי מ"מ הוי מכלל המליקה, וכמבו' בחולין דכ"ט:, ועמש"נ בזה בסקי"ב, וע"כ פסלה בי' שהי'.

אמנם נ', דאף דמודה אביי דסימן שני הוי משום הבדלה, מ"מ לטעמי' שפיר יש לפסול שהי' בין סימן לסימן, שהרי נת' דמה דפליג אביי וס"ל דאף בהבדלה הי' לנו לומר דמתה אינו עומד ומולק, הוא משום דס"ל דדין ההבדלה הוי להמשיך המליקה, ולפ"ז הרי נ' דמה"ט פסלה בי' שהי', שהרי כבר כ' האחרונים, יד"י סי' כ"ג סקי"ב ודב"א ח"א סי' ב', דמה דשהי' פסלה במליקה היינו רק מכח שה"ה מפסקת ומחלקת המליקה, ומבו' כן בד' הרא"ה שהעתיק בשטמ"ק חולין ד"כ. והובא שם בחי' הר"ן, ועמש"נ בסי' א' סק"י, ונ' לפ"ז דמה דס"ל לרבא דשהי' לא פסלה בין סימן לסימן, היינו משום דס"ל דההבדלה הוי דבר בפנ"ע, וע"כ לא איכפ"ל דהשהי' מפסקת בין המליקה להבדלה, אך אביי לטעמי' דס"ל דההבדלה הויא להמשיך המליקה, ע"כ ודאי דיש לפסול אם שהה והפסיק בין המליקה להבדלה, דעי"ז נתחלקה ההבדלה מהמליקה, ולא הויא ההבדלה המשך המליקה, וזה ל"מ לדעת אביי וכמש"נ, ודו"ק.

כ"ז כסליו ע"ז

דף מס' 16

**כ"ז א' - איבע"א אאחד בעוף ואיבע"א ארובו של אחד כמוהו,** בפירש"י כתב דלכתחילה אצרכוה רבנן תרוייהו משום הרחקה לעבירה דילמא לא אתי למעכד רובא דחד, וכן נוטה הרמב"ן, וכ"כ הרשב"א הר"ן בסוגיין, וכ"נ גם בד' הרשב"א בתוה"ב בית ב' ריש שער ב', ואך די"ל דדבריו שם קיימי רק על הא דצריך לשחוט כל הסימנים ולא סגי ברובם, ושמא הא דצריך לשחוט את ב' הסימנים הוא מדאורייתא, (ועי' בפמ"ג במש"ז סימן כ"א סק"א שכתב בתו"ד דאין הכרע בד' הרשב"א).[[253]](#footnote-254)

אך בתחילת דבריו כתב הרמב"ן דמדאורייתא בעינן לכתחילה לשחוט את כל ב' הסימנים, משום דמצות שחיטה על ב' שלמים אף בעוף דהכי אגמרי' רחמנא למשה למשחט ב', ורובו של א' בעוף ושל ב' בבהמה ככולן, והיינו דעיקר דין השחיטה הוא על כל ב' הסימנים, ואך דבעוף סגי בשחיטת רוב א' מהם ובבהמה סגי בשחיטה רוב ב' הסימנים וחשיב ככולם, וע"כ לכתחילה בעינן לשחוט את כל ב' הסימנים, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"א משחיטה ה"ט, וכ"ה מבו' בד' הכס"מ שם ה"א שפירש כן בדעתו, עיי"ש, אך המ"מ שם ה"ט פירש דאי"ז אלא מדרבנן.[[254]](#footnote-255)

הרמב"ן כתב דהני תרי לישני איתנייהו דבעינן לכתחילה לשחוט את כל הסימנים אף בעוף, וכ"כ הרשב"א והר"ן, וכ"כ הרמב"ם בפ"א משחיטה ה"ט והרא"ש בסימן ב',[[255]](#footnote-256) אך הרי"ף הביא לאיבע"א בתרא דלכתחילה צריך לשחוט כל הסימנים ולא סגי ברוב, והרא"ש בסימן ב' כתב בדעתו דהוא משום דהני תרי לישני פליגי ואזלינן לקולא בדרבנן,[[256]](#footnote-257) והרא"ש נחלק ע"ז וכתב דקי"ל דצריך לשחוט את ב' הסימנים בעוף.

ובפירש"י לעיל כ"א ב' כתב דכיון דעוף הכשרו בסימן א' כל מה דעביד טפי מהכשר הבדלה היא, אך כשמולק כל הסימן אי"ז הבדלה כיון דכל הסימן הוי מצות שחיטה לכתחילה, והתוס' שם הק' ע"ז דהרי לכתחילה בעינן לשחוט ב' הסימנים, והמרדכי בסימן ת"ר כתב בדעתו דס"ל כדעת הרי"ף דקי"ל כלישנא בתרא דסגי בסימן א' בעוף אף לכתחילה, וכתב דכן דעת רבינו ברוך, וכ"כ היש"ש בסימן ב',[[257]](#footnote-258) ועי' בחי' הגרע"א שהוכיח עוד בדעת רש"י דקי"ל כלישנא בתרא - אך הצל"ח לקמן ל' ב' כתב בדעתו, דס"ל דהא דצריך לשחוט לכתחילה את כל הסימן הוא מדאורייתא, אך הא דצריך לשחוט את ב' הסימנים בעוף אינו אלא מדרבנן, וע"כ אי"ז מועיל שלא לחשוב לזה כהבדלה, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן כ"א סק"א והביה"ל בח"ב סימן י"א סק"ה, וכ"נ בד' הפליתי בסימן כ"א סק"א.

בחי' הגרע"א כתב, דלמש"כ רש"י דהא דצריך לשחוט ב' הסימנים הוא שמא לא יבא לשחוט רוב אחד, בע"כ דתרי לישני פליגי ול"ק ס"ל דא"צ לשחוט אלא את רוב הסימן, וע"כ יש לחוש שמא לא יעשה רוב אחד, אבל לל"ב דלכתחילה שוחט את כל הסימן, א"צ לשחוט ב' הסימנים דליכא למיחש למידי, - אך בד' הרמב"ן מבו' דהא דצריך לשחוט את כל ב' הסימנים הוא משום גזירה שמא לא ישחוט כשיעור, ומבו' דשפיר יש להצריך מכח זה גם לשחוט את ב' הסימנים וגם לשחוט את כל הסימן, וצ"ע.

הרמב"ן הוכיח דהא דצריך לשחוט את כל ב' הסימנים אי"ז אלא מדרבנן, דבדאורייתא לא מצינו שחילקו בין לכתחילה לדיעבד, ובדעת הני קמאי דמדאורייתא צריך לשחוט את כל הסימן, כתב הביה"ל בח"ב סימן י"א סק"ו דהוא משום דהא דסגי בשחיטת הרוב, אין הטעם דהמיעוט אינו בתורת שחיטה כלל, אלא הוא משום דחשבינן דגם המיעוט כאילו הוא נשחט דרובו ככולו והמיעוט נגרר בתר רובו, וע"כ לכתחילה צריך לשחוט את כוללו, דהרי הא דכשר אינו רק משום דחשבינן לי' כאילו הוא שחוט, עכ"ד, ולפ"ז י"ל דמה"ט גם צריך לשחוט לכתחילה את ב' הסימנים בעוף, דגם הא דמדאורייתא סגי בסימן א' הוא משום דחשיב כשחט את ב' הסימנים וכמש"כ הרמב"ן, - ובזכר יצחק ח"א סימן מ' כתב דכיון דשחיטה היא מצוה כשירצה לאכול בשר שישחוט, הוי המצוה שישחוט את כולו, אף דאי"ז מעכב בהכשר השחיטה.

הרמב"ן הק' עוד, דהא דסגי בסימן א' ילפינן לה בע"ב ממה שהטילו הכתוב לעוף בין בהמה לדגים, שאינו חייב כלל אלא בסימן א', ומזה יש ללמוד דליכא מצוה כלל הסימן השני, והכס"מ בפ"א משחיטה ה"א כתב דמה"ט כתב הרמב"ם שם דדין שחיטה מעוף נלמד מחי' ושלא כדעת בר קפרא, דלבר קפרא סגי בסימן א' לכתחילה, ואנן קי"ל דלכתחילה צריך לשחוט ב' הסימנים, ובע"כ דהוא משום דילפינן עוף חי', ועי' מה שהוסיפו בזה הנצי"ב בסוגיין והזכר יצחק ח"א סימן מ'.

**ותו שהי' דרסה וכו' מנלן אלא גמרא,** בפירש"י כתב דפסול דרסה אינו מהלמ"מ, אלא ילפינן לה מדכתיב ושחט דאין ושחט אלא ומשך, וכדתדבר"י לקמן ל' ב', וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער א' כב., אך הרמב"ן וש"ר כתבו דאף פסול דרסה הוא מהלמ"מ, וקרא אסמכתא בעלמא הוא, וביד יהודה סימן כ"ג סקי"ב כתב לדון דתליא בזה דין דרסה במיעו"ב, דאם ילפינן לפסול דרסה מקרא אי"ז שחיטה כלל, ואי"ז פוסל במיעו"ב, ועיי"ש מש"כ בזה.

**וקרא למאי אתי דלא לשויי' גיסטרא,** בפירש"י כתב דהיינו שלא יחתוך כל המפרקת לשנים, ובד' התוס' מבו' שפירשו בדעתו דהיינו דקמ"ל דא"צ לחתוך המפרקת, והק' ע"ז דמאי ס"ד שיחתוך המפרקת,[[258]](#footnote-259) אך הרשב"א כתב דאיסורא הוא לשויי' גיסטרא, וכ"כ המרדכי בסימן תר"ב בשם הראבי"ה שדקדק כן מפירש"י, והביא בשם המהר"ם שנחלק ע"ז ופירש לד' רש"י דהיינו דא"צ לחתוך המפרקת, וכ"כ הרמ"א בסימן כ"ד ס"ה דיש להטריף בכה"ג, ועמש"כ בזה הפוסקים שם.

ובטעם האיסור לשויי' גיסטרא, כתב הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ב' שער א' כב.. דהוא כדי שלא יבלע הדם באברים, והרא"ה בבדה"ב שם האריך לתמוה ע"ז, ועמש"כ בזה הרשב"א במשמה"ב שם,[[259]](#footnote-260) - והט"ז בסימן כ"ד סק"ב פירש דלפ"ז ה"ז אסור אף ע"י מליחה, ותמה בסתירת ד' הרשב"א למש"כ לקמן קי"ג א' ובתוה"ב בבית ג' שער ג' עא. דאף בשובר את המפרקת מותר לאכול ע"י מליחה, אך הנקוה"כ שם כתב דשפיר מהני בזה מליחה, ורק בקדשים ל"מ אף ע"י מליחה, משום דלדם הוא צריך, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם, - ועי' עוד בזה בד' הט"ז בסימן ס"ז סק"ב ובפמ"ג שם.

ומצינו עוד דרכים בזה, דהפרישה בסימן א' סק"א פירש דטעם האיסור הוא משום שלא נתכוין למצות שחיטה התלוי' בסימנים ושוה בעיניו חתיכת המפרקת לחתיכת הסימנים, - והב"ח בסימן כ"ד כתב דאם שבר המפרקת ה"ה פסולה מגזה"כ מאחר שחותך המפרקת בשעת שחיטה, ועיי"ש שכתב דהוא דומיא דמה שמצינו בשהי' במיעוט בתרא דפסול, - והט"ז שם סק"ב כתב לפרש דיסוד הדין הוא שלא ימית את הבהמה אלא ע"י הסימנים ולא בדבר אחר, ועיי"ש שכתב לפ"ז דלא קפיד אלא על החוט שהחיות תלוי בו, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם.

המרדכי שם הביא מתוספתא דחתך כל הראש בב"א אם נתכוין לכך שחיטתו פסולה ואם לאו שחיטתו כשרה, ופירש דהא דהא דאם נתכוין לכך שחיטתו פסולה, הוא משום הא דשויי' גיסטרא, וכדעת רש"י, אך הגר"א בסימן כ"ד סק"ה נחלק ע"ז וכתב דהוא משום דרסה, וכ"ה בד' הרמב"ן לקמן ל' ב', - ובטעם הא דאם לא נתכוין לכך שחיטתו כשרה, פירש הפרישה שם לפי דבריו דבכה"ג כונתו למצות שחיטה התלוי' בסימנים, וכתב לפ"ז, דמה"ט הוא דבשוחט מן העורף לא פסלינן אלא משום דנעשית טריפה בחתיכת המפרקת,[[260]](#footnote-261) ועמש"כ בזה הגר"ז בסימן כ"ד סק"ט.

בעיקר האיסור בחתיכת המפרקת, עי' בתשו' שרידי אש ח"ב סימן ו' בתשו' הרבה מחכמי דורו במש"כ לדון בדין זה, ואכמ"ל.

**כ"ז ב' - דגים דלאו בני שחיטה נינהו וכו' באסיפה בעלמא,** בחי' הרא"ה לקמן ס"ז ב' כתב דמה שאמרו התם דדגים באסיפה בעלמא משתרו, לאו היינו דבעו אסיפה, אלא כלומר דלא בעו שחיטה.

אך הרמב"ם בפ"א משחיטה ה"ג כתב דדגים וחגבים א"צ שחיטה אלא אסיפתן היא המתרת אותם וכו', אסיפת דגים כשחיטת בקר וצאן וכו', לפיכך אם מתו מאליהן בתוך המים מותרים, עכ"ל, ומבו' דאף דגים אינם ניתרים אלא ע"י אסיפה, ואסיפתן היא כשחיטת בקר וצאן,[[261]](#footnote-262) והא דאם מתו מאליהן בתוך המים מותרים, הוא משום דהתירא דאסיפה מצי חייל אף אחר מיתה, ועי' בפי' הגרי"פ לרס"ג ח"ג מילואים סימן ח' רנו: שהאריך הרבה בזה, אך בד' הכס"מ בהל' שחיטה שם בסו"ד משמע שלא פירש כן בד' הרמב"ם.

ג' טבת ע"ז

דף מס' 17

**כ"ט ב' - אינה לשחיטה אלא לבסוף,** ביסוד הפלוגתא אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף או אינה לשחיטה אלא לבסוף נחלקו הראשונים, דהנה לקמן ל"ו א' אמרו בדין דם שחיטה דמכשיר, דאף דאם נתקנח בין סימן לסימן אינו מכשיר אלא למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, מ"מ אם לא נתקנח הדם ה"ה מכשיר לכו"ע,[[262]](#footnote-263) ובתוס' הרא"ש שם כתב דהוא משום דאע"ג דאינה לשחיטה אלא לבסוף לא אמרינן דתחילת שחיטה לאו דם שחיטה אלא דם מכה ולא מכשר, דכל שנגמרה השחיטה הכל מודים ששמה שחיטה מתחילה ועד סוף, וכ"כ בחו"ש הגרב"ד ח"ג ענינים סימן ב' בשם הגר"ח (והובא בכ' הגר"ח החדש) דמסוגיא דהתם מוכח דאף למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף מ"מ כל שנגמרה השחיטה מקרי למפרע שחיטה.

אך הר"ן שם כתב דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף אף כשנגמרה השחיטה אינה אלא בסוף, ודוקא לענין הכשר ה"ז מכשיר, עיי"ש, ועי' באבנ"ז יו"ד סימן שנ"ח ס"ק ט"ז - כ' במש"כ לפרש ד' הר"ן בע"א, ובשטמ"ק שם בשם הרא"ה צידד דבאמת למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף אינו מכשיר אלא כשניתז דם גם בסוף השחיטה.

ובספר הישר לר"ת סימן קנ"ג דימה הפלוגתא אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף או אינה לשחיטה אלא לבסוף, להפלוגתא אם ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף או אינה אלא לבסוף, ולהאיבעיא אם תחילת ביאה קונה או סוף ביאה קונה, עיי"ש, ומבו' דודאי דהיתר השחיטה חייל מכח כל השחיטה, ואך שנחלקו אם היתר השחיטה חייל מכח כל כ"ש ששוחט, או דהיתר השחיטה הוא מכח כל השחיטה יחד,[[263]](#footnote-264) ועי' באבנ"ז או"ח סימן רמ"ד ס"ק ד' ה' ויו"ד סימן שנ"ח ס"ק י"ד ט"ו שפירש כן, ועי' עוד בזה בדבר אברהם ח"ג סימן ב'.

ומד' רש"י שכתב דהא דכששחט נכרי מיעוט סימנים פסולה, הוא משום דהוי כקוץ בעלמא ואטריפא לה, משמע דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף חייל היתר השחיטה מכח סוף השחיטה לבדו, וכ"ה משמעות דבריו בד"ה אינה לשחיטה ובד"ה ישנה לשחיטה, וע"כ כל הא דפסלינן כששחט נכרי מיעוט סימנים הוא רק משום דשחיטתו היא כקוץ והיא נעשית טריפה, ועי' בחי' הגרש"ש ליקוטים סימן ב' בהג"ה שלמד כן מד' רש"י דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף רק גמר השחיטה הוא המתיר את הבהמה, והתחלתה הוא תנאי בעלמא, שלא נחשוב מה שנחתך בסימן כאילו נעשה נקב ע"י קוץ.

**הכל מודים היכא ששחט סימן אחד נכרי וכו' שהרי נעשה בה מעשה טריפה ביד נכרי,** בתפארת יעקב הק' דמאי קמ"ל, ומ"ש משאר פסולי שחיטה דודאי פוסלין אף בסימן קמא, ועיי"ש מש"כ בזה, ובפשוטו י"ל דשאני שחיטת נכרי דעיקר דינה הוא דל"מ חייל היתר שחיטה ע"י הנכרי, וע"כ הי' מקום להכשיר כששחט הנכרי סימן א' וישראל סימן א', דהיתר השחיטה חייל ע"י סופה, וכ"כ באג"מ יו"ד ח"א סימן ז' ענף ז',[[264]](#footnote-265) ועיי"ש שכתב דהא דלפי האמת ה"ז פסול, הוא משום דבעינן שיהא ההיתר גם מכח הסימן הראשון, אך לכאו' י"ל דהא גופא קמ"ל דשחיטת נכרי לא חשיבא שחיטה כלל והו"ל כקוץ בעלמא, וכאשר כן נראה מד' רש"י.

בפירש"י כתב דהא דפסולה אפי' למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף ולא מיקרי שחיטת נכרי, הוא משום דשחיטת ישראל נמי ל"ה והו"ל כקוץ בעלמא ואיטריפא לה, ובאו"ז סימן שס"ז כתב דממש"כ רש"י דמה"ט היא פסולה אפי' למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, משמע דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ל"ב לזה, ואף אם שחט הנכרי מיעו"ק דקנה פסולה, וכתב דהא דתניא בתוספתא בפ"ק ומייתינן לה לקמן קכ"א ב' דאם שחט נכרי במקום שאין עושה אותה טריפה ובא ישראל וגמרה כשרה, אתיא כמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, - ובגל' יד אברהם סימן ב' ס"י תמה ע"ז, דר' יוחנן גופי' דס"ל הכא דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, ס"ל לעיל י"ט ב' דשחט נכרי וגמר ישראל כשרה.

בעיקר ד' האו"ז נתחדש, דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, אף מיעו"ק דקנה יש עליו תורת שחיטה, ולכאו' כ"ה מבו' מדעת הסוברים דהחליד במיעו"ק דקנה פסולה, ונת' לעיל במקומו, אך בחי' רמ"ש לקמן בסוגיין כתב דאף אם פוסל בו חלדה, מ"מ לא מיקרי שחיטה,[[265]](#footnote-266) ועי' בגל' יד אברהם סימן ה' שהוכיח כן ממה שאמרו לקמן דבשחט מיעוט סימנים בחוץ חייב, ומשמע דהוא אף במיעו"ק דקנה, וכתב דהא דשחיטת נכרי אינה פוסלת במיעו"ק דקנה, הוא משום דהוי כקוץ בעלמא.[[266]](#footnote-267)

אך הבעה"ע בהל' שחיטה כב. הוכיח מההיא דלקמן להיפך, דמדקאמר מיעוט סימנים ולא קאמר מיעוט סימן, ש"מ דלא סגי במיעוט קנה, וכנראה היינו, דנקט מיעוט סימנים, משום שבזה נכלל מיעוט הושט, וכתב לפ"ז דאם שחט גוי מיעו"ק דקנה כשרה, עיי"ש,[[267]](#footnote-268) - וכן נקט החוו"ד בסימן ב' סק"ב בפשיטות דמיעו"ק דקנה אינו התחלת השחיטה כלל, וכ"כ הרש"ש בסוגיין,[[268]](#footnote-269)

הרמב"ם בפ"ד משחיטה הי"ג כתב דאם התחיל הנכרי לשחוט מיעוט סימנים וגמרו ישראל פסול משום דישנו לשחיטה מתחילה ועד סוף, והלח"מ שם הק' ממה שאמרו הכא דלכו"ע פסול, ועיי"ש שכתב דכל הא דפסלינן לכו"ע הוא רק כששחט הנכרי סימן אחד, אך כל ששחט מיעוט ושט וגמרו הישראל כשרה, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, ועי' באחיעזר ח"ג סו"ס ס"ז במש"כ לפרש בדבריו, אך הרשב"א בתוה"ב בית א' שער א' כתב דאין לחלק בזה, שהרי גם במיעו"ק דושט שייך ה"ט דנעשה בה מעשה טריפה ביד הנכרי.

ובקר"א זבחים ל' א' כתב די"ל דהרמב"ם לטעמי' שם פ"ד הי"א דס"ל דפסולא דשחיטת נכרי הוא מקרא דואכלת מזבחו, ול"ה נבילה גמורה, וע"כ צידד בפ"ב משאה"ט ה"י דמדאורייתא אינה מטמאה במשא, והרי דשחיטת נכרי ל"ה כקוץ בעלמא, אלא הוי דבר הפוסל, וע"כ אי"ז פוסל בתחילת שחיטה אלא למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף,[[269]](#footnote-270) וכ"כ האו"ש בהל' שחיטה שם והאחיעזר שם, ועי' בקה"י סימן י"ג במש"כ לישב דלא תיקשי מסוגיא דהכא דאמרינן דפסול לכו"ע.

ובחו"ש הגרב"ד ח"ג ענינים סימן ב' הביא בשם הגר"ח דאין מכוון הרמב"ם דתליא בהפלוגתא אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, אלא מכוון ד' הרמב"ם הוא דלכו"ע כל שנגמרה השחיטה יש אף על תחילתה תורת שחיטה, והובא בכ' הגר"ח החדש בסוגיין.

הבה"ג בסימן ס' כתב דשחט סימן א' גוי וסימן א' ישראל טריפה, שהרי עשה בה מעשה טריפה ביד גוי וכו', והיכא דאתחיל גוי לחודי' בשחיטה פורתא ורובה דשחיטה גמרה ישראל אסיר, דקי"ל דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, עכ"ל, ומבו' דשאני כששחט גוי סימן א' דפסול לכו"ע, מהיכא דאתחיל גוי בשחיטה פורתא דלא מיפסלא אלא למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, ויש להסתפק אם אתחיל גוי בשחיטה הוא במיעו"ק דושט וכד' הלח"מ דבכה"ג לא מיפסלא אלא למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, או הוא במיעו"ק דקנה וכד' האו"ז דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף מיפסלא אף בכה"ג, ושו"ר בב"ח סימן ב' שנקט בדעת הבה"ג דאף במיעו"ק דקנה מיפסלא.

ה' טבת ע"ז

דף מס' 18

**כ"ט ב' - בעולת העוף נמי היכא דמלק סימן א' למטה וסימן א' למעלה פסולה שהרי עשה בה מעשה חטה"ע למטה,** באחיעזר ח"ב סו"ס ז' הק', דלרבא לטעמי' דס"ל לעיל כ' ב' דהסימן הב' הוא רק כדי לקיים מצות הבדלה, הרי נמצא דכשמלק סימן א' למטה עשה כל המליקה למטה, ומה הוצרך רבא לה"ט דעשה בה מעשה חטה"ע למטה, ועמש"נ בזה לעיל שם.[[270]](#footnote-271)

הרשב"א כתב דכיון דכל הא דפסלינן בזה הוא משום שעשה בה מעשה חטה"ע למטה, הרי דאם לא מלק למטה אלא מיעוטו של ושט לכו"ע אינה פסולה, שהרי אינו מעשה בעלמא,[[271]](#footnote-272) וצ"ע אם מכוון דבריו הוא דגם למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, היינו רק בסימן א', אך במיעוט סימן לכו"ע אין ע"ז תורת שחיטה, וכמש"כ כן הרש"ש, עיי"ש, או דאף דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף אף מיעוט סימן יש עליו תורת שחיטה, מ"מ לענין עבודה, ליכא חשיבות עבודה על מיעוט סימן, וע"כ אי"ז פוסל כשמלק מיעוט סימן למטה, וכן נראה טפי, דלישנא דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, משמע דמתחילתה ממש יש עלי' תורת שחיטה.

אמנם לקמן בסוגיין כתב הרשב"א בד' רב יוסף דלא נחלקו אלא כגון ששחט מיעוט סימנים בחוץ וגמרו בפנים, דל"ב מעשה גמור, וה"ה במולק מיעוט סימנים למטה וגמרה למליקה למעלה דפסול, וכתב הראש יוסף דהיינו דרב יוסף פליג בזה על רבא, וס"ל דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף יש לפסול אף במקצת סימן.

ועיי"ש שהק' בד' הרמב"ם בפ"ז מפסוהמ"ק ה"ו שכתב דאם מלק סימן א' למטה פסולה, ומשמע דאם מלק מקצת סימן למטה כשרה, וכן עמד בזה בפמ"ג בפתיחה להל' שבת ד"ה והנה יש לומר, (והביאו בגל' הגרע"א בהל' פסוהמ"ק שם), וכן הק' הקר"א בזבחים ל' א'.

ובס' הליכות אליהו בהל' פסוהמ"ק שם כתב בדעת הרמב"ם, די"ל דבמליקה לא אמרינן דישנה מתחילה ועד סוף, וע"כ אין לפסול כשמלק מיעוט סימן למטה, וצ"ל לפ"ז דמה שאמר רבא דלא נחלקו וכו', היינו דלא נימא דבזה הוא דפליגי ודגם במליקה אמרינן דישנה מתחילה ועד סוף, - ובתשו' דובב מישרים ח"ג סימן ע"ו סק"ג כתב בדעת הרמב"ם, דעיקר הפסול בעולת העוף שעשאה למטה, הוא משום שעשה בה מעשה חטאת,[[272]](#footnote-273) וע"כ לכו"ע אין לפסול כשמלק מיעוט סימן למטה.

**לא נחלקו אלא כגון ששחט סימן א' בחוץ,** בפירש"י מבו' דאיירי בעוף קדשים, והתוס' תמהו ע"ז דמ"ט דמאן דפטר, הרי החיוב בחוץ אינו במליקה אלא בשחיטה, והרי עשה הכשר שחיטה בחוץ, והרשב"א הק', דכיון דהחיוב הוא בשחיטה, יש לחייב בסימן א', כיון שנעשה בה מעשה שחיטת חולין בחוץ, ועיי"ש שכתב לדון דחולין מקדשים לא גרינן, וכתב דמ"מ יש לחייב משום שנעשה בה מעשה חטה"ע בחוץ,[[273]](#footnote-274) אך הר"ן הסכים לד' רש"י, וכתב דס"ל לרבא דאין לחייב בזה משום דעשה בה מעשה חטה"ע בחוץ, דומיא דהא דפסלינן במלק סימן א' למטה, דבמלק סימן א' למטה עשה בה מעשה המכשיר בחטה"ע, אך כששחט סימן א' בחוץ, לאו מעשה מכשיר הוא, שהרי הכשר חטה"ע הוא רק במליקה ורק בפנים.

והצל"ח הק' ע"ד רש"י, דלרבא לטעמי' בזבחים ס"ה ב' דס"ל דהסימן הב' אינו מכלל המליקה אלא הוא לקיים מצות הבדלה, וע"כ אין שהי' פוסלת בין סימן לסימן, ודאי דיש לחייב בשחיטת סימן א' בחוץ אף בעולת העוף, וכתב דצ"ל דרבא מוקי לפלוגתייהו כראב"ש דס"ל שם דשהי' פוסלת בין סימן לסימן, ומשום דהסימן השני הוא מכלל עיקר המליקה.

**היכא ששחט סימן א' בחוץ וסימן א' בפנים נמי פסול שהרי עשה בה מעשה חטה"ע בחוץ,** לגיר' זו שלפנינו אשר כ"ה גיר' התוס' בד"ה כגון מבו' דבלא הא דעשה בה מעשה חטה"ע בחוץ היתה כשרה למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, ולפ"ז נמצא דהיכא דשחט מיעוט סימנים בחוץ וגמרם בפנים, ה"ה כשרה למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הי"ח,[[274]](#footnote-275) ועי' באג"מ או"ח ח"א סימן י"ז ד"ה אבל אולי מש"כ ללמוד מזה.

אך בתו"ד הרשב"א בסוגיין ובב"ק ע"ב א' מבו' דגריס דהיכא ששחט סימן א' בחוץ וכו' חייב, וכ"נ בד' רש"י בד"ה מר,[[275]](#footnote-276) וכ"ה הגיר' בכת"י שהובא בקובץ זכרון לאברהם תשנ"ו י"א - י"ז, ולפ"ז י"ל דלכו"ע אין שחיטה בחוץ מצטרפת להכשר הקרבן, ולא דנו הכא אלא לענין חיובא, - וכ"נ גם לפי משמעות ד' הרשב"א לעיל, דכל הנידון במלק סימן א' למטה וסימן א' למעלה, הוא רק משום שנעשית המליקה ע"י הכשר למליקה, ומשמע דאם מלק זר מיעוט ושט וגמר הכהן, לכו"ע היא פסולה, וה"נ בשחט סימן א' בחוץ וסימן א' בפנים,[[276]](#footnote-277) וכ"נ גם לדעת הסוברים דאף למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, הוי ההכשר מכח כל השחיטה יחד, ולפ"ז ודאי הדין נותן דשחיטת חוץ אינה מצטרפת להכשר.

בפסחים ס"ג א' ובזבחים ל' א' מבו' לענין פסול מחשבה, דאם חשב בסימן ראשון, תליא בהפלוגתא אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף,[[277]](#footnote-278) והקר"א בזבחים שם הק' ממה שאמרו בסוגיין דלכו"ע חייב בסימן א' בחוץ משום דהוא מעשה חטה"ע, ועיי"ש מש"כ בזה, - ובחזו"א סימן ג' סקט"ז כתב דכל הא דמהני מה שעשה בה מעשה חטה"ע בחוץ, היינו רק לענין חיובא דשחוטי חוץ, דכל שעשה מעשה חטה"ע בחוץ ג"ז בכלל עבודת חוץ, אך לשאר מילי ל"מ מה שהוא מעשה חטה"ע,[[278]](#footnote-279) וי"ל עוד עד"ז, דפסול מחשבה לא תלי במה שיש ע"ז תורת מעשה שחיטה, אלא בעינן שיהא זה מכלל המתיר, (דפסול מחשבה חייל ע"י המתיר, כמבו' בכ"ד), וע"כ אף שהוא מעשה חטה"ע, מ"מ המתיר הוא רק בסוף השחיטה, וע"כ לא חייל בזה פסול מחשבה.

והרשב"א בב"ק ע"ב א' דלענין איסורא דחולין בעזרה סגי לדעת רב יוסף בשחיטת סימן א' בפנים, וזה ניחא גם לפ"ד החזו"א, והיינו דכ"ה דכל שעשה מעשה חטה"ע בחוץ הוי בכלל עבודת חוץ, ה"נ כל שעשה מעשה חטה"ע בפנים הוי בכלל עבודת פנים האוסרת בחולין בעזרה.[[279]](#footnote-280)

**לא נחלקו אלא כששחט מיעוט סימנים בחוץ,** הרש"ש כתב דהיינו מיעוט ושט, דמיעוט קנה לאו כלום הוא, אך ביד אברהם סימן ה' כתב דסגי אף במיעוט קנה, ולכאו' כ"ה לפ"ד האו"ז בסימן שס"ז דהא דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף הוא אף במיעו"ק דקנה, ונת' בדף מס' 17.

**בהזאתה קודם פסולה מטמאה בגדים,** בפירש"י כתב דהוא משום דמתעסק בפרה הוא וכבר נעשית שחיטתה בהכשר, ומשמע דבא לפרש דטעם החילוק בין אירע בה פסול בשחיטתה לאירע בה פסול בהזאתה, הוא משום דכשאירע בה פסול בשחיטתה, עדיין לא נעשית שחיטתה בהכשר, וכשאירע בה פסול בהזאתה כבר נעשית שחיטתה בהכשר, וצ"ע מה הוצרך לזה, הרי באירע פסול בשחיטתה שבאנו לדון דהשחיטה עצמה תהא התעסקות, הרי דכל שנפסלה השחיטה אי"ז התעסקות המטמאת, ולדעת רש"י בפשוטו היינו רק כשנתנבלה בשחיטה, ולא כשנפסלה הפרה באמצע השחיטה, ונת' להלן, ומשא"כ כשאירע פסול בהזאתה, כיון דקודם הפסול היתה ההזאה בהכשר, ע"כ היא מטמאה בגדים, והגם דאם לא נעשית השחיטה בהכשר, אין המתעסק בהזאתה מטמא בגדים, דדמי לכל מתעסק בפרה לאחר פסולה, אך מ"ט הוצרך רש"י לפרש לזה הכא.

ולכאו' מכוון ד' רש"י, דמשמעות הדברים הוא דאף אם אירע פסול באמצע הזאתה, נטמא המתעסק בהזאות הראשונות, אף דההזאות מעכבות זא"ז, והי' לנו לדמותו להיכא דנתקלקלה שחיטה, ובחזו"א פרה סו"ס ח' כתב דשאני שחיטה בזה, עיי"ש, וע"ז כתב רש"י דכל הא דכשנתקלקלה שחיטה אינו מטמא בגדים, אף דהתחיל לשחוט לשם התעסקות בפרה, הוא משום דעדיין אין תורת פרה עלי' שעדיין לא נשחטה, אך בהזאתה שכבר נעשית שחיטתה בהכשר ויש עלי' תורת פרה, לא איכפת לן במה דנתקלקלה ההזאה, דמ"מ כיון דהתחיל להזות לשם התעסקות בפרה, ובשעת התעסקותו היתה הזאה זו ראוי' להכשיר, ה"ה נטמא.[[280]](#footnote-281)

**נתקלקלה שחיטה קאמרת שאני התם דאיגלאי מילתא למפרע דלאו שחיטה היא כלל,** בפירש"י כתב דאיירי הכא כשנתנבלה, והתוס' וש"ר נקטו בדעתו דכל מה שאמרו דאיגלאי מילתא למפרע דלאו שחיטה היא כלל, הוא רק משום שנתנבלה ואי"ז שחיטה כלל, ונחלקו ע"ז והוכיחו דאף בשאר פסולים חשיב כנתקלקלה שחיטה.

ועי' בחי' הגרע"א לקמן מ' א' במש"כ לתמוה ע"ד רש"י מסוגיית הגמ' שם דמבו' דאינו חייב בשחט בחוץ לע"ז, משום דכששחט סימן א' נאסרה, ומבו' דאף בכה"ג חשיב כנתקלקלה שחיטה, אף דיש ע"ז תורת שחיטה, כמבו' בסוגיית הגמ' בב"ק ע"א ב', וכמש"כ התוס' שם, ועיי"ש שהאריך הרבה בזה, ועמש"כ בזה בחזו"א סימן ג' סקכ"ז ובקה"י סימן י"ג.

בטעמא דש"ר דאף אם אירע פסול אחר, אינה מטמאה בגדים לכו"ע, כתב הרמב"ן דהוא משום דכל שלא נגמרה שחיטתה כדין פרה איגלאי מילתא דלאו פרה הות, שאין דין פרה עלי' עד שתישחט, ורק אם נשחטה כדין פרה, איגלאי מילתא שהיא פרה ומטמאה מתחילת שחיטתה למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף.

אמנם התוס' בב"ק ע"ב א' ד"ה כי קא מחייב כתבו, דבגנב וטבח ובסוף השחיטה לאו דמרי' קטבח, אין לחייב אף למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, אף בלא הא דבעינן וטבחו כולו באיסורא, משום דהוי כנתקלקלה שחיטה, ובחי' רמ"ש שם תמה ע"ז, דמה שאמרו הכא דכיון שנתקלקלה שחיטה אינו מטמא בגדים, היינו משום דהכא רק שחיטה המועלת להכשר הפרה מטמאה בגדים, וכל שנפסלה השחיטה בסופה ואינה מועלת להכשר הפרה אינה מטמאה בגדים, אך התם דהויא שחיטה מעליא, ואך דבסופה אינה של הבעלים, מ"ט לא יתחייב, וכעי"ז הק' בחי' בית מאיר שם ובזכר יצחק ח"א סימן ל"ט, ועי' במשנת ר"א ב"ק סימן י"ט סק"ה מש"כ בדעת התוס', ועי' עוד בקוב"ש שם אות ל"ט, ולפי דבריו מבוארים ד' התוס'.

**לפלוג בהכשרא דפרה דגברא קמא לא מטמאה,** הר"ן לקמן ל"ו א' הוכיח מזה, דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, אף אם נגמרה השחיטה אין על תחילתה תורת שחיטה, וע"כ אין הראשון מטמא בגדים,[[281]](#footnote-282) - אך בתוס' הרא"ש שם כתב דאף דגם למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף יש על כולה תורת שחיטה, וע"כ אם לא נתקנח הדם שיצא בתחילת שחיטה, ה"ה מכשיר, מ"מ אין הראשון מטמא בגדים, משום דכל שנשתנה הדבר בתוך השחיטה, אינה קרוי' שחיטה מתחילתה, ונתחדש בזה, דאף שינוי העוסקים חשיב כנשתנית השחיטה.

ולמש"כ הרמב"ן דאין דין פרה עלי' לטמא בגדים עד שתשחט, ניחא, דע"כ למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף לא חייל עלי' תורת פרה רק בגמר השחיטה, וע"כ אין הראשון מטמא בגדים, אך בד' הרא"ש והר"ן נראה, דהא דהראשון אינו מטמא בגדים, הוא משום דלא חשיב ששחט, וזהו שדנו דנימא דאחר שנגמרה השחיטה, יש תורת שחיטה אף על תחילתה.

**ל' א'** **- אי אמרת בשלמא ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף אידחי לה מתחילת שחיטה,** בפירש"י כתב דכיון דישנה לשחיטה מתחילת ועד סוף, ע"כ מיפסלא בתחילת שחיטה משום שחיטת פסח שלא בזמנו, ובמשנת ר"א ב"ק סימן י"ט סק"ז הק' לדעת התוס' דכל דלא שייך קיום הדין בסוף השחיטה, ל"ה שחיטה לענין זה אף בתחילתה, וע"כ ס"ל דאם בסוף השחיטה לאו דמרי' קטבח אין לחייבו על תחילתה, א"כ כיון דבסוף השחיטה הוי שלמים, ל"מ חייל בזה פסולא דפסח שלא בזמנו דהוא רק בפסח, - ועיי"ש שכתב בדעתם, דמכוון הגמ' הוא דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף בעינן דעבודת השחיטה דקדשים תהא כולה בהכשר העבודה ולא סגי בסופה, וכיון דבתחילתה היתה פסח, ל"מ סוף השחיטה לבדו להכשירה.

**מדמי פסח מי אידחי,** היראים בסימן רפ"א הק' למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, א"כ היאך חייבין על שחוטי חוץ, הרי כיון דשחט חצי סימן הו"ל מום קבוע ואינו ראוי לפתח אהל מועד, וכתב דכיון דדרך הכשר קעביד אינו נקרא מום, דכל מומי קדשים מפסח ועור גמרינן שאינם דרך הכשר, ובאחיעזר ח"ב סימן ל"ה סק"ג הק' ע"ז ממה שאמרו הכא דמדמי פסח לא אידחי, והרי דחשיב כמום, וכמש"כ רש"י, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' במשנת ר"א ב"ק סימן י"ט שהאריך הרבה בד' היראים.

?הרשב"א בתוה"ב בית ב' סוף שער ג' כתב בדינא דלקמן ל"ב ב' דכל ששחט את הקנה הויא הריאה כמנחא בדיקולא, דהוא משום דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, עיי"ש, וצ"ב.

ו' טבת ע"ז

דף מס' 19

**ל' א' - השוחט בב' וג' מקומות שחיטתו כשרה, כי אמריתה קמי' דשמואל א"ל בעינן שחיטה מפורעת וליכא,** בפירש"י כתב דהיינו שחתך כאן וחזר לשחוט למעלה או למטה, והמאירי פירש בדעתו דהיינו אף כשהיו כל השחיטות בצד אחד של הסימן, ועיי"ש שנחלק ע"ז דבכה"ג ודאי ל"מ דאין כאן לא רוב חלל ולא רוב היקף, וכ"כ התוס' וש"ר דבכה"ג ודאי פסולה.

והתוס' פירשו בד' רש"י, דאיירי בגונא שחתך כאן ואח"כ שחט למעלה או למטה רוב הסימן, ואפ"ה ל"מ משום דאין השחיטה מגולה, כיון שנחתך הסימן במקום אחר ולא מירווח ואין השחיטה מגולה, והרא"ש הוסיף דאיירי ששחט מתחילה מיעוט הסימן, ובחת"ס כתב לדקדק כן מל' רש"י ד"חתך" וחזר "לשחוט", והיש"ש בסימן ז' כתב דאם שחט תחילה רוב הסימן ואח"כ שחט במקום אחר, אף דעכשיו אין השחיטה מפורעת, ה"ז כשר, דכבר הוכשרה השחיטה בתחילה, ועיי"ש שכתב דל"ד לפסולי שחיטה במיעוט בתרא.[[282]](#footnote-283)

התוס' נקטו לדעת רש"י, דאם בב' המקומות שחט רוב חשיב כשחיטה מגולה, ואך דמ"מ ל"מ משום שכבר נפסלה השחיטה, אך באו"ז סימן שע"ח כתב דגם כששחט בב' המקומות רוב ל"ה שחיטה מפורעת, אך משמעות דבריו שם שפירש ליסוד דינא דשחיטה מפורעת לדעת רש"י בע"א, וכ"נ גם בד' הראבי"ה בסימן אלף פ"ו, וצ"ע, והמהר"ם תמה ע"ד התוס' דמנ"ל דבכה"ג חשיב כשחיטה מפורעת, ובחת"ס כתב לפרש, דלעולם כל שחתך בב' מקומות זה כנגד זה אחד מהם גובר על חיתוך חבירו, והיינו דמכח הא דמקום חתך אחד מירווח רווח, ה"ז גורם שהחתך השני לא יתפשט, והא דפסלינן הוא משום דחיישינן שמא מקום החתך גובר על מקום השחיטה, וע"כ כל ששחט רוב בב' המקומות ממ"נ כשר, ועי' בס' הארוך להש"ך סימן כ"א שפירש לד' התוס' בע"א, דמודו דאם שחטו שניהם רוב ל"ה שחיטה מפורעת, ורק כששחט האחד רוב קודם שהתחיל חבירו לשחוט הויא מפורעת, וצ"ע.

היש"ש בסו"ס ז' כתב, דכל הא דל"ה השחיטה מפורעת, הוא רק כשחתך במקום השני את רוב הסימן, אך כל שחתך את כולו, הוי מפורעת, דלא שייך למימר דלא מירווח רווח מאחר שחתך כולו, וכ"כ התבו"ש בסימן כ"א, והביא דכ"ה להדיא בסה"ת הל' שחיטה סימן ח', - והראש יוסף הק' ע"ז, דכיון שכבר נפסלה כששחט את הרוב, לא הדרא ומיתכשרא, וכמש"כ התוס',[[283]](#footnote-284) ועי' גם ביד יהודה סימן כ"א סק"ד שהאריך דהעיקר לדינא הוא לפסול בזה.

התוס' וש"ר הביאו פי' השאילתות דאיירי כששחט ב' וג' מקומות בהיקף הסימן ובין הכל יש רוב, ולדעת שמואל אי"ז מצטרף משום דבעינן שחיטה מפורעת, ובטעם הא דל"מ הי' מקום לפרש דהוא משום דבכה"ג לא נפיק חיותא כ"כ, ואף דלענין טריפה הוי טריפה בכה"ג, מ"מ לא סגי בזה לשחיטה, ועי' בתבו"ש בסימן כ"א סק"ו שכתב בתו"ד לטעם זה בדעת החולקים ע"ד השאילתות,[[284]](#footnote-285) - אך ממה שאמרו בסוגיין דלדעת שמואל אם שחט את הקנה במקום אחד והושט במקום אחר פסול, מבו' דהא דל"מ לדעתו אי"ז משום דלא נפיק חיותא כ"כ, דלפ"ז אין טעם להצריך לשחוט את הקנה והושט במקום אחד, אלא משום דבעינן שתהא השחיטה יחד.[[285]](#footnote-286)

התוס' הביאו בשם השאילתות, דאף אם אין ב' המקומות בהיקף א' אלא אחד למטה ואחד למעלה מצטרפין, והרא"ש כתב דכן מסתבר דחיות הסימן יוצא בחתיכת רובו ויש כאן רוב בצירוף, ובחי' הגרע"א הק' דמה הוצרך ללמוד לזה מסברא, הרי מפורש כן בהא דתניא לקמן דאפי' אחד למעלה ואחד למטה ולדעת רב מפרשינן לה בב' סכיני ותרי גברי, וכ"כ התבו"ש בסימן כ"א סק"ו, - אך בד' הרמב"ן מבו' דלד' השאילתות מתפרש הא דתניא אחד למעלה ואחד למטה, דלמעלה הוא בצד הסימן שכנגד הפנים ולמטה הוא בצד הסימן שכנגד העורף, ולפ"ז לא שמעינן מינה דמצטרפין ב' מקומות שאינם בהיקף א', וכ"כ היד יהודה בסימן כ"א סק"ט.

התבו"ש בסימן כ"א סק"ו כתב בדעת רש"י ור"ח, דפליגי לדינא ע"ד השאילתות וס"ל דאין השחיטה מצטרפת בב' וג' מקומות, ואף דהוי טריפה בכה"ג, מ"מ בשחיטה הקפידה תורה טפי ובעינן דליפוק חיותי' בקרוב טפי, וכתב לדמות ד"ז להא דנקובת הושט במשהו ולענין שחטה בעינן רוב, ואף דלדעת ר"ח מצטרפין ב' הסימנים להדדי אע"ג דלא נשחטו במקום אחד, מ"מ לדין רוב בסימן א' אין מצטרף מב' מקומות, ועיי"ש שחשש לזה לדינא,[[286]](#footnote-287) ובסק"ט וסקי"א כתב דראוי לחוש גם לדעת הסוברים דקי"ל כשמואל, וע"כ יש לחוש לדינא לפסול גם בגונא דרש"י ובגונא דהר"ח, - אך היד יהודה שם סק"ד האריך דאין לחוש לזה.[[287]](#footnote-288)

הביה"ל בסימן כ"ד סק"ד הביא בשם הראש יוסף, דכל ששחט בב' וג' מקומות ואח"כ המשיך שחיטתו וצירפם, שחיטתו כשרה, וכתב דלהך מ"ד משכח"ל שהי' בקנה בעוף ואף בקנה,[[288]](#footnote-289) והביה"ל שם סק"ה נחלק ע"ז דבכה"ג שחיטתו פסולה, כיון דכשנשחט רוב הסימן ה"ה פסוקת הסמן ברובו והוי כאילו נפסק כולו, ועדיין אין בו הכשר שחיטה, ומה שמצרפם אח"כ ל"מ מידי, כיון שכבר נפסק רוב הסימן וכמנח בדיקולא דמי, וכ"כ הביה"ל שם סימן י"ח,[[289]](#footnote-290) - ועי' באמרי משה ריש סימן ב' שכתב להכשיר בזה, ועיי"ש בסק"ג במש"כ לפרש הטעם בזה,[[290]](#footnote-291) ואי נימא דהא דל"מ שחיטה שאינה מפורעת, הוא משום דלא נפיק חיותא כ"כ עי"ז, ניחא הא דמהני להשלים ולהכשיר, אך כבר נת' לעיל להוכיח דאין הטעם משום דלא נפיק חיותא.

**ל' ב' - מתיב רבי אבין וכו' אמאי והא ליכא שחיטה מפורעת,** הראש יוסף הק' למש"כ התוס' בדעת רש"י, דהא דשוחט בב' וג' מקומות ל"ה שחיטה מפורעת, הוא משום דבכה"ג לא מירווח רווח ואין בית השחיטה מגולה, א"כ מ"ט יש לפסול בשחט את הקנה ואת הושט בב' מקומות, ועיי"ש שכתב דבע"כ דמודה רש"י לדינא דהר"ח דגם בכה"ג חשיב כשחיטה שאינה מגולה.

י' טבת ע"ז

דף מס' 20

**פסול חלדה**

**ל' ב' - החליד את הסכין וכו',** בתבו"ש סימן כ"ד סקט"ו נסתפק בעיקר פסול חלדה, אם הוא משום דהסכין מכוסה, או משום דהשחיטה מכוסה,[[291]](#footnote-292) ועיי"ש שהביא מש"כ הראב"ן בסימן ר"ט, דפסול חלדה הוא משום דבעינן שחיטה מפורעת שתהא מגולה מלמעלה,[[292]](#footnote-293) וצ"ל דאף לרב דל"ב שחיטה מפורעת, היינו רק דל"ב שתהא כל השחיטה נראית יחד, אך בעינן דתהא השחיטה מגולה, ומבו' דפסול חלדה תליא במה שהשחיטה מכוסה, ועיי"ש שכתב לדון בל' הרמב"ם והפוסקים בזה, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם במש"ז סק"ג והיד יהודה שם סקי"א, ועמש"נ להלן בד' רש"י לעיל כ' ב' בזה.[[293]](#footnote-294)

**הו"א ה"מ מלמטה למעלה דלא קעביד כדרך שחיטה וכו',** לס"ד זו דהפסול הוא משום דלא עביד דרך שחיטה, משמע בד' הגרע"א לעיל כ' ב' בסו"ד, דאין הפסול כלל משום כיסוי, אלא משום דאין השחיטה כדרכה, ועיי"ש בתשו' הכת"ס דפסול זה דשחיטה מלמטה למעלה אינו מתישב בלישנא דחלדה, והגרע"א השיב ע"ז דחלדה דמתניתין דהוא מלמטה למעלה, והרי דשייך לעייל כן בלישנא דחלדה.

אך בד' המאירי מבו' דעיקר הפסול בזה הוא משום דהסכין מכוסה, ואך דס"ד דלא מיפסל מכח הא דהסכין מכוסה, אלא כששוחט מלמטה למעלה דאי"ז דרך שחיטה, וכן צידד היד יהודה בסימן כ"ד סק"ט, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

בגל' יד אברהם סימן כ"ד ס"י, נקט דגם לפ"מ דמסקינן דפסולא דחלדה הוא אף כששחט מלמעלה למטה, מ"מ איכא פסול בפנ"ע כששחט מלמטה למעלה דאי"ז דרך שחיטה, וכתב דנפ"מ בזה, דבכה"ג אי"ז פוסל במיעוט בתרא, כיון דאינו דרך שחיטה ודמי לעיקור, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א לעיל שם, עיי"ש,[[294]](#footnote-295) - אך ביד יהודה שם נקט דבע"כ דכל הפסול הוא משום הכיסוי, דאל"כ נמצא דבהחליד את הסכין תחת השני ושחטו, איכא ב' פסולין, ומ"ט נקט מתניתין בכה"ג, - ועמש"נ בזה להלן בד' התוס' לעיל כ' ב'.

**תחת העור כשרה,** בפירש"י ד"ה מהו מבו' דטעם ההכשר בזה, הוא משום דעור אינו בתורת שחיטה, ואין חלדה פוסלת אלא כשהחליד תחת מקום שחיטה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' וש"ר, וזהו שפירשו באיבעיא דמיעוט סימנים, דהוא משום דמיעוט סימנים ישנם בתורת שחיטה.

אך הבעה"מ כתב דהצד דתחת העור כשרה, הוא משום דלא חשיבא כבשר הבהמה, ומבו' דאי"ז משום דאין חלדה פוסלת אלא כשהחליד תחת מקום שחיטה, שהרי אף הבשר אינו בתורת שחיטה, אלא הוא משום דלא חשיב כחלדה אלא כשהוא מכוסה בגוף הבהמה, והעור אינו מעיקר הגוף.[[295]](#footnote-296)

**תחת מטלית מהו,** בפירש"י כתב דהוא מטלית הכרוכה לה על צוארה, והרמב"ן הביא מבה"ג דלא מיבע"ל אלא במטלית דבוקה לצואר, ועיי"ש שכתב דלכו"ע אם פירש טליתו עלי' לא מיקרי חלדה, והיינו דאף לדעת רש"י דל"ב שתהא המטלית דבוקה לצואר, מ"מ בעינן שתהא כרוכה לה, דחשבינן לה כגופה, ומשא"כ בפירש טליתו עלי', וכ"כ הרשב"א והרא"ש,[[296]](#footnote-297) אך הרמב"ם בפ"ג משחיטה ה"י פירש דאיירי כשפירס מטלית על הסכין ועל הצואר.

\*והט"ז בסימן כ"ד סק"ד הק' ע"ד הרמב"ם, ממה שאמרו לקמן ע"ד א' בהושיט ידו למעי בהמה ושחט עובר שבמעי', ולא פסלינן לי' משום חלדה, ועמש"כ בזה הש"ך בנקוה"כ שם, והפמ"ג במש"ז שם.

**תחת צמר מסובך מהו,** הרא"ש בסימן ה' כתב דמיבע"ל דשמא כיון דצמר עומד ליגזז ל"ה כעור, אך המאירי פירש דאיירי בצמר תלוש אלא שהוא מסובך, ובד' התוס' בבכורות כ"ד ב' מבו' דאיירי בצמר מחובר, עיי"ש.

\*והרא"ש שם גריס מעיקרא לאיבעיא דתחת צמר ואח"כ לאיבעיא דתחת מטלית, ופירש דהיינו דאת"ל דכיון דהצמר מחובר לבהמה הו"ל חלדה, תחת מטלית מהו, - אך בפי' הר"י מלוניל וגרס כגיר' שלפנינו, ופירשו דהיינו דאת"ל דמטלית שקשרוה הבעלים לצורך הבהמה הוי חלדה, תחת צמר מסובך דלא ניח"ל לבעלים בכך וסופו ליעקר משם מהו, וכ"כ הנימו"י.

\*ועי' בתבו"ש בסימן כ"ד סקי"ג במש"כ בדין צמר שאינו מסובך, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם בשפ"ד סק"ח והיד יהודה שם סק"י, והעירו בזה מד' התוס' בבכורות כ"ד ב' דלכאו' יש ללמוד מדבריהם לפסול אף בצמר שאינו מסובך, עיי"ש, (וכ"נ מד' רש"י שם, אי לא דנימא דמפרש דהכא איירי בצמר תלוש, ובזה בעינן דוקא מסובך).

\*היראים בסימן תנ"ו כתב דלא יעשה נקב קטן בעור ויכניס הסכין וישחוט, שאע"פ שהסכין מגולה כנגד הסימנים נבילה, אך בסה"ת הל' שחיטה סימן ה' כתב דכל שבמקום השחיטה אינו מכוסה, אף דשאר הסכין מכוסה ל"ה חלדה, ולכאו' מד' היראים שפסל בזה, מבו' דתורת חלדה אינו במה דבית השחיטה מכוסה, אלא במה שהסכין מכוסה, ובזה י"ל דאף דהסכין שכנגד הסימנים מגולה, מ"מ כיון דשאר הסכין מכוסה, הו"ל חלדה, והובאו ב' הדעות בטוש"ע סימן כ"ד ס"ט, ועיי"ש בנו"כ, ועמש"כ בזה היש"ש בסו"ס מ"ב.

\*בתבו"ש סימן כ"ד סקי"ד כתב דאף אם מעט ממקום השחיטה מכוסה, הוי חלדה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאם כחוט השערה כיסה מעט מהסכין פסול, ועי' ביד יהודה שם סקי"ג שנחלק ע"ז, ועי' גם בתשו' צ"צ יו"ד סימן י"ח שהאריך להכשיר בזה.

**כ' ב' - רב הונא אמר מפני שהוא מחליד,** לקמן מפרשינן דרבא דלא אמר מפני שהוא מחליד, הוא משום דס"ל דחלדה הוא דוקא כחולדה הדרה בעיקרי בתים דמכסיא ומשא"כ הכא דמגליא, ובטעמא דרב הונא דהו"ל חלדה, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** בפירש"י כתב דהו"ל חלדה, משום דלאחר שנתפרקו פרקי העצם ננעץ הסכין תחת העצם, לפי שאין העצם מתפשט לכאן ולכאן אלא עומד במקומו, וכשחותך הסכין תחת העצם הו"ל חלדה, ובסה"ת הל' שחיטה סימן ה' כתב לפרש דהיינו דכשבא לשחוט את הסימנים מתחברת המפרקת למעלה מן הסכין ומכוסה הסכין, ועיי"ש שכתב לפ"ז דטעמא דרבא דאי"ז חלדה, אף שהסכין מכוסה, הוא משום דהמפרקת המכסה את הסכין היא חתוכה, ואין על הסכין דבר שלם,ג[[297]](#footnote-298) וכ"כ בשטמ"ק שם.

אך בד' הרשב"א לקמן ל' ב' נראה דמפרש דלעולם הסכין מגולה מלמעלה, ואפ"ה לדעת רב הונא חשיב כחלדה, משום שהסכין הוא בין העצמות דהמפרקת, ובתשו' צ"צ יו"ד סימן י"ח כתב לפרש דהייינו דכיון דהחלל מועט מאד ואינו נראה כ"כ הסכין, הו"ל חלדה, והביה"ל ח"ג סימן כ"ב כתב דהוא משום דהעצם שבצדדים גבוה מן הסכין והסכין נכנס תוך עומק הסדק, ולדרכים אלו הרי דבהא גופא פליג רבא, וס"ל דכיון דאין הסכין מכוסה לגמרי ל"ה חלדה.

ובביה"ל שם כתב דמד' רש"י בד"ה הא מיגליא, מבו' להדיא דטעמא דרב הונא דהוי חלדה, הוא משום דאף דהסכין אינה מכוסה, שהיא מגולה מלמעלה, מ"מ כיון דבית השחיטה מכוסה הו"ל חלדה, ועיי"ש שפירש דהיינו דבית השחיטה מכוסה מן הצדדים ע"י עצם המפרקת, ומלמעלה הוא מכוסה ע"י הסכין, ובהא גופא פליג רבא וס"ל דל"ה חלדה אלא כשהסכין מכוסה, עיי"ש,[[298]](#footnote-299) אך צ"ע בל' רש"י בד"ה שהוא מחליד, דמשמע דהא דהוי חלדה הוא משום דחשיב שהסכין עצמו מכוסה, עיי"ש.

אך מצאנו דברים בזה בד' רש"י שהובאו באו"ה לרש"י סימן ק"ח ובס' האורה ח"ב סימן פ"ח שכתב, ז"ל, רבי אוסר לשחוט הסימנין בחודו של סכין אא"כ חותך הבשר והעור מכאן ומכאן כדי שתהא שחיטה מפורעת, ומראה פנים מהא דאמרינן וכו' א"ר הונא מפני שהוא מחליד וכו' שהשחיטה מפורעת מלמעלה, אפ"ה כיון שהבשר נשאר קיים מן הצדדים וכו' קרי לי' חלדה, אלמא דבעינן שחיטה מגולה בין מלמעלה בין מן הצדדים, ואע"ג דפליג רבא עלה וכו', אבל חלדה לא מקריא וכו' משום דמגליא שחיטה מלמעלה, עכ"ל, ולהדיא דלכו"ע פסולא דחלדה תליא במה דבית השחיטה מכוסה, ואך דרב הונא ס"ל דבעינן שיהא מגולה אף מן הצדדים, ורבא ס"ל דסגי במה שהוא מגולה מלמעלה, ומבו' לפ"ז דמה שבית השחיטה מכוסה ע"י הסכין עצמו, לא חשיב כיסוי על השחיטה, וע"כ חשיב דבית השחיטה מגולה מלמעלה.[[299]](#footnote-300)

התוס' בסוגיין ובזבחים ס"ח א' כתבו דלפירש"י לא איירי בסכין רחבה, ובתשו' צ"צ שם פירש דהיינו דהיא רחבה ובולטת מעל המפרקת ואינה מכוסה כלל, ועד"ז פירש הביה"ל שם והיד יהודה בסימן כ"ד סקי"א, וכ"נ גם בד' הגרע"א לעיל, - אך בשטמ"ק משמע קצת דהיינו דהיא עבה עד שנעשה חלל גדול בין פרקי העצם, ואין המפרקת מתחברת מלמעלה, עיי"ש.

ולפי המבו' בד' רש"י הנ"ל דהא דהו"ל חלדה הוא משום דבית השחיטה מכוסה מן הצדדים, אף בסכין רחבה ה"ז פסול, וכ"כ הביה"ל שם לפי דרכו בד' רש"י,[[300]](#footnote-301) ועיי"ש שהוכיח כן מד' רש"י בסוגיין.[[301]](#footnote-302)

הרשב"א לקמן ל' ב' הק' בהא דאמרי בי רב תחת העור איני יודע, דאמרי בי רב הוא רב הונא, ורב הונא בסוגיין ס"ל דהחליד בין העצמות דמפרקת הו"ל חלדה, וכ"ש תחת העור, ועיי"ש שכתב דרב הונא הכא לא קאמר אלא דשמא ס"ל להך תנא דאף בכה"ג הוי חלדה ול"ה סייעתא לרב שיזבי, - ובחי' הגרע"א הק', דלפ"מ דקי"ל דמוליך ומביא במליקה כשר, בע"כ דהטעם דמלק בסכין מטמא בגדים, הוא משום דהוי חלדה, ותפשוט לאיבעיא דתחת העור, - והראש יוסף כתב די"ל דלפ"מ דמסקינן דחותך רוב בשר לבסוף הוי חלדה משום רוב בשר, וחלדה תחת הבשר גרע מתחת העור, עיי"ש, וזה כדעת הבעה"מ לקמן ל' ב', דתחת הבשר הבהמה פשיטא לן דהוי חלדה, אך בד' ש"ר שם אין נראה כן, וכמש"נ שם.[[302]](#footnote-303)

**ב** בפירש"י מכת"י בזבחים ס"ח א' כתב דהא דהו"ל חלדה הוא משום שהוא צריך להכניס הסכין ע"י חיתוך קצר שלא יחתוך רוב בשר, וא"א אלא ע"י נעיצת ראש הסכין, ונמצא מחליד,[[303]](#footnote-304) וכ"ה בד' רש"י שהובאו באו"ה לרש"י ובס' האורה שם, - ובסה"ת בהל' שחיטה סימן ה' פירש דהיינו דבשעת חתיכת הסימנים מתכסה רוב הסכין מרוב הבשר שנשאר שלם, ועיי"ש שתמה דא"כ מ"ט דרבא דס"ל דל"ה חלדה, וכתב דשמא ס"ל דהוא שומר עצמו שלא יתכסה, - אך בד' רש"י שבאו"ה ובס' האורה שם מבו' דלעולם אין הסכין עצמו מתכסה, ואך דכיון דאינו חותך רוב בשר ונשאר הבשר מן הצדדים אין בית השחיטה מגולה מצידי', וע"כ הו"ל חלדה.[[304]](#footnote-305)

והתוס' בסוגיין ובזבחים שם הק' ע"ד רש"י, דאי"ז מתישב בסוגיין דאמרו שהוא מחליד אף דס"ד דחותך רוב בשר תחילה, והיש"ש בסימן מ"ב כתב דאף דלס"ד דהכא בע"כ דהא דהוי חלדה הוא משום המפרקת, וע"כ פירש"י הכא כן, מ"מ לפי האמת דאינו חותך רוב בשר תחילה, הרי דמה"ט הוא דהוי חלדה, וכ"כ הביה"ל שם, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה, וכתב דלפ"ז לפ"מ דמסקינן דחותך רוב בשר לבסוף, מודה רבא דהו"ל חלדה, וכ"כ הראש יוסף לעיל י"ט ב' והיד יהודה בסימן כ"ד סק"ט (וניחא בזה קו' הסה"ת הנז').

**ג** התוס' כתבו דהא דהוי חלדה הוא משום דשוחט הסימנים מלמטה למעלה, וכ"כ הריטב"א, ובשטמ"ק כתב דהיינו, דכיון שהוא חותך מצד המפרקת, והוא מצד עבר של הכשר שחיטה, הוי כאילו הסימנים הם הפוכים, ונמצא שהסימנים עצמם מכסים את הסכין,[[305]](#footnote-306) ומבו' דאי"ז פסול בפנ"ע דשוחט מלמטה למעלה, אלא היינו משום דחשבינן לה כמכוסה.

אך בשטמ"ק זבחים ס"ח א' כתב דהפסול משום שחתך הסימנים מאחוריהם, והתורה אמרה לשחוט לצד הצואר, ועיי"ש שכתב דמה"ט כל ששוחט לצד הצואר, אף אם הסימנים ע"ג הסכין והוא שוחט מלמטה למעלה, שפיר דמי, וכמבו' לעיל ט"ז ב', ולפ"ז הוא פסול בפנ"ע, ואי"ז משום כיסוי כלל, וצ"ע.[[306]](#footnote-307)

בחי' הגרע"א בסו"ד כתב דבד' התוס' נתחדש, דאף דהוא שוחט הסימנים מלמעלה למטה, מ"מ כיון שהוא שוחט הסימנים מצד העורף, ה"ז פסול, ולמש"כ השטמ"ק בזבחים היינו משום דדינא הוא לשחוט לצד הצואר, ולמש"כ השטמ"ק בסוגיין היינו משום דהוי כאילו הסימנים הם הפוכים, ועיי"ש שכתב בדעת הרשב"א דפליג ע"ז וס"ל דבכה"ג כשר, ועמש"כ בזה הביה"ל בח"ג סו"ס כ"ב, ועיי"ש שדן לפסול בגונא ששחט מן הצואר, ואך שהפך את הסימן ושחט תחילה את הצד שכנגד המפרקת, וצ"ע.[[307]](#footnote-308)

\*ובפמ"ג במש"ז סימן כ"ד סוסק"ג פירש בד' הפליתי שם סק"ג, דאם אחז בסימנים והוציאם חוץ למפרקת וחתך מלמטה למעלה הוי חלדה, אף שמגולה השחיטה והסכין, דהכי אגמרי' רחמנא דל"מ שחיטה מלמטה למעלה, ועי' גם בראש יוסף לעיל י"ט ב' שנקט כן, וצידד דאף אם שוחט הסימנים מצידיהם פסול, (וזה דלא כמש"כ בפמ"ג שם דבכה"ג כשר), - אך בגל' הגרע"א ביו"ד סימן כ' נקט בפשיטות דכל שהחזיר הסימנים לכו"ע כשר,[[308]](#footnote-309) וכ"ה מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' לעיל בע"א דמחזיר סימנים לאחורי העורף כשר אף בשחיטה, וצ"ע, ועי' עוד בזה ביד יהודה סימן כ"ד סק"ט.

**ל' ב' - החליד במיעוט סימנים מהו,** בביאור האיבעיא מצאנו ו' דרכים בד' הראשונים, והאריך בזה הפמ"ג במש"ז סימן כ"ד סק"ו, **א** בפירש"י כתב דמיבע"ל בהחליד במיעוט בתרא אם הוא פסול, והתוס' וש"ר נחלקו ע"ז דבכה"ג ודאי כשרה, ונת' בזה באורך בדף מס' 12.

**ב** התוס' הביאו פי' ר"ת דמיבע"ל בתחב הסכין במיעוט הסימן ושחט הרוב שלמטה כדרכו, אם הוי חלדה וגרע מעור, או דל"ה חלדה, משום דהמיעוט שעל הסכין הוי כאילו נחתך.[[309]](#footnote-310)

והפמ"ג במש"ז סימן כ"ד סק"ו בתו"ד כתב דלפי' זה איירי בקנה, דאם בושט, הרי כשתחב את הסכין שם נטרפה בנקובת הושט, וכ"כ בחי' הגרע"א בסוגיין, - אך עיי"ש שהביא דבד' ר"ת בספר הישר סימן תמ"ג מפורש דאיירי בושט, וכתב דהא דלא מיטרפא בנקובת הושט, הוא משום דדרך שחיטה הוא, ועיי"ש שכתב לדמות ד"ז להא דבשוחט קדשים לא פסלינן משום הא דנעשית בע"מ בחיתוך העור, - והרי"ד בס' המכריע שם תמה טובא ע"ד ר"ת אלו, ועמש"כ בזה הגרע"א שם, והק' עוד ע"ד ר"ת, דל"ד לעור בקדשים, דמה לי שחותך העור מלמעלה או נוקבו, ומשא"כ בסימנים דבעינן דרך שחיטה, ותחיבת הסכין הוא נקובה בעלמא.

**ג** התוס' הביאו דר"ת פי' עוד, דמיבע"ל בתחב הסכין תחת מיעוט קמא ופסקו מלמטה למעלה ואח"כ שחט הרוב, ובחי' הגרע"א פירש דאיירי בושט, ומיבע"ל אם חלדה פוסל במיעו"ק דושט, וזה ע"ד שפירש ר"ת באיבעיא דשהה במיעוט סימנים דמיבע"ל אם שהי' פוסלת במיעו"ק דושט, או דלא גמירי שהי' אלא במידי דמנבלא בי', ויתבאר בזה בעזה"י להלן במקומו, וכן צידד הראש יוסף, - ועד"ז פירש הריב"ש בסימן קפ"ז בפי' קמא בדעת הרמב"ם, ופירש דהצד להכשיר בזה, ול"ה כחצי ושט פגום, הוא משום דבדרך שחיטה ובשעת שחיטה הוא, וע"כ ל"ה כנקב, דהכי אגמרי' רחמנא למשה לא תשחוט רובא בחלדה, אבל מיעוטא שפיר דמי כל היכא דלא נפקא חיותא בחלדה, עכ"ד, ועיי"ש שכתב לדמותו לההיא דהגרים שליש ושחט שליש כשרה, ועי' עוד בדבריו בסימן קצ"ב שהאריך עוד בפי' זה, ועי' גם בבעה"ע בהל' שחיטה כה: שנראה שפירש כן.[[310]](#footnote-311)

אך בל' הרא"ש בסימן ו' נראה דאין האיבעיא אם חלדה פוסל במיעו"ק דושט, דרק באיבעיא דשהי' פירש הרא"ש דמיבע"ל שמא לא גמירי שהי' אלא במידי דמינבלא בי', ומשמע דאיבעיא דחלדה מתפרשת בע"א, ועי' ביד יהודה סימן כ"ד סקט"ו במש"כ לפרש טעם הא דל"ה מצי לפרש לאיבעיא דחלדה כאיבעיא דשהי', והפמ"ג במש"ז סימן כ"ד סק"ו כתב עפי"ד הפר"ח דודאי דחלדה פוסלת במיעו"ק דושט, ודוקא בשהי' מיבע"ל דשמא לא גמירי לה רק במידי דמנבלא בי', אלא דמיבע"ל דחלדה תחת מיעוט הסימן אינה פוסלת, כיון דאין מיעוט זה מעכב,[[311]](#footnote-312) וכ"נ בד' המעדיו"ט בסק"ד ובד' הב"ח בסימן כ"ד,[[312]](#footnote-313) ולפ"ז הוא כעין פי' קמא דר"ת,[[313]](#footnote-314) ועי' ביד יהודה סימן כ"ד סקט"ו במש"כ לפרש החילוק ביניהם, וכדבריו נראה בד' הפמ"ג שם, שכתב דבד' הרמב"ם יל"פ כפי' בתרא דר"ת, עיי"ש.[[314]](#footnote-315)

והפמ"ג שם כתב דנפ"מ בב' הדרכים בזה, הוא בגוונא דהחליד הסכין בין סימן לסימן, ושחט מיעו"ק דושט, ואח"כ הוציא הסכין ושחט את שאר הושט, דאם האיבעיא היא דאין חלדה פוסלת במיעו"ק דושט, אף בכה"ג מיבע"ל, וכ"כ הגרע"א בתו"ד, אך אם האיבעיא דתחת מיעוט הסימן ל"ה חלדה, הרי דבכה"ג ודאי דהוי חלדה.

**ד** התוס' הביאו פי' ה"ר אושעיא, דמיבע"ל כששחט רוב סימן א' והחליד תחת המיעוט הנשאר ושחט סימן שני, והסכימו לזה הבעה"מ והרמב"ן והרשב"א,[[315]](#footnote-316) והרמב"ן כתב לפרש כן גם בד' הרמב"ם, וצ"ע, וכ"כ הרי"ד בפסקיו בסוגיין ובס' המכריע סימן ה'.

והבעה"מ כתב דמיבע"ל דאף אם תחת העור ותחת מטלית ל"ה חלדה, שאני מיעוט הסימנים דחשיבי, ומאידך אף אם תחת מטלית וצמר מסובך הוי חלדה, שאני מיעוט סימנים דמכיון שנשחטו רובן כחתוכין לגמרי דמי והוי כמו שמגולה הסכין ול"ה חלדה, וכעי"ז כתבו הרא"ש בסימן ו' והרא"ה בבדה"ב בית ב' שער א' כג.,[[316]](#footnote-317) - אך הרמב"ן במלחמות ובחידושיו והרשב"א והר"ן כתבו דמיבע"ל רק להצד דתחת העור ל"ה חלדה, אם ה"נ תחת מיעוט סימן, או דשאני מיעוט סימן דהוא בר שחיטה, והרמב"ן במלחמות והר"ן כתבו דמה"ט השמיטה הרי"ף, דכיון דפסלינן תחת העור, כ"ש תחת מיעוט הסימן, וכ"כ הרי"ד שם.[[317]](#footnote-318)

**ה** בתשו' הר"י מיגש סימן מ"א פירש דאיירי כשהחליד את הסכין ושחט מיעוט הסימן ואח"כ הוציא את הסכין ושחט המיעוט האחר כתקנו, ומיבע"ל אם כיון דבמיעוט הסימנים בלבד הוא שהחליד כשרה דמיעוט כמאן דליתא דמי, או"ד כיון דלגבי הרוב לאו מיעוט הוא אלא חצי גמור הוא הוי כמו שהחליד בחצי סימן ואסור, עכ"ד, ועי' בכס"מ פ"ג משחיטה ה"י ובב"י בסימן כ"ד שפירש כן בד' הרמב"ם.[[318]](#footnote-319)

ומבו' בדבריו דמיבע"ל לפסול אף במיעו"ק דקנה, דכיון ששחטו בחלדה, גרע מחצי קנה פגום,[[319]](#footnote-320) ומאידך מיבע"ל להכשיר אף במיעו"ק דושט, דרק באיבעיא דשהה במיעוט סימנים כתב הר"י מיגש שם דאין לפרשו על מיעו"ק דושט, והק' ע"ז מלישנא דבמיעוט "סימנים", אך באיבעיא דהכא כתב דאין בו קושי, והוא משום דמיעוט כמאן דליתא דמי, ואינו חושב את השחיטה כשחיטה בחלדה.[[320]](#footnote-321)

**ו** הריב"ש בסימן קפ"ז כתב בפי' בתרא לפרש בד' הרמב"ם, דאיירי כשהחליד במיעוט בתרא דסימן קמא, ומיבע"ל אם כיון שכבר התחיל בשחיטה עד שאם הניח עתה מלשחוט היתה נטרפת בכך, אין לו להפסיק באמצע שחיטה בשחיטה פסולה דחלדה, ואע"ג שאם הי' מניח לשחוט מיעוט זה היתה כשרה, הכא גרע טפי שמפסיק באמצע שחיטה בשחיטה פסולה, או"ד דכיון דא"צ לשחוט מיעוט זה, אף אם שחטו בפסול כשרה, וכן פירש בפסקי הריא"ז.

\*הרמב"ם בפ"ג משחיטה הי"ג כתב דאם דרס או החליד בין בשליש הראשון בין בשליש האמצעי ה"ז פסולה, ובתשו' הריב"ש סימן קפ"ז הק', דהרי החליד במיעוט סימנים אינו אלא ספק נבילה, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"י, ועיי"ש שכתב דאה"נ אף הכא מכוון הרמב"ם דהוא ספק נבילה, ובדרך בתרא כתב דהאיבעיא דהחליד במיעוט סימנים הוא במיעוט בתרא דסימן קמא, אך במיעו"ק דושט ודאי פסולה, (ועיי"ש שכתב עוד, דגם במיעו"ק דקנה פסולה, אם כבר שחט הושט ואח"כ החליד במיעו"ק דקנה, ואכמ"ל).

אמנם בד' הכס"מ שם מבו', דאף דהחליד במיעו"ק דושט הוי ספק נבילה, מ"מ אם החליד שליש ושחט שליש והחליד שליש הוי נבילה ודאי, והפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ד סקי"ח נקט בדעתו, דאם החליד שליש ושחט שליש תליא באיבעיא דגמ', ומ"מ אם אח"כ הוסיף והחליד שליש האחרון, הוי ודאי נבילה, ועיי"ש מש"כ בזה, אך בל' הכס"מ שם משמע דס"ל, דכל הא דמיבע"ל בהחליד במיעוט סימנים, הוא כששחט אח"כ את רוב הסימן בהכשר, אך כששחט רק מיעוט הסימן בהכשר, הויא נבילה ודאי, עיי"ש,[[321]](#footnote-322) ועי' ביד יהודה סימן כ"ד סקט"ו בתו"ד שנקט כן, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.

י"ג טבת ע"ז

דף מס' 21

**פסול דרסה**

**ל' ב' - התיז את הראש בב"א פסולה,** בגמ' ילפינן לה מקראי, ולחד פירושא בפירש"י לעיל כ"ז א', ילפינן לה התם מקרא אחרינא, ובפירש"י לעיל כ"ז א' כתב דאף דהלכות שחיטה הלמ"מ הם, יש מהן שנכתבו כגון דרסה, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער א' כב., - אך הרמב"ן וש"ר לעיל שם כתבו דאף פסול דרסה הוא מהלמ"מ, וקרא אסמכתא בעלמא הוא.[[322]](#footnote-323)

והרי"ף בסוגיין כתב דטעם הפסול הוא משום דאי"ז דרך השחיטה דבעינן הולכה והבאה בשחיטה וליכא, והמאירי כתב

דאי"ז שחיטה אלא נחירה, שאין שחיטה אלא לשון חיתוך דרך משיכה, - והראב"ן בסימן ר"ט כתב דאיסור דרסה הוא משום משום שנא' וזבחת ואכלת ודרך הזובח להיות מוליך ומביא ולא חותך בב"א כארי הטורף וכעוף הדורס וכאדם המתיז בחרבו את ראש חבירו, שאי"ז קרוי זביחה אלא הריגה ודריסה.

\*ומצינו בכ"ד דחלוק פסול דרסה משאר הלכות שחיטה, **א** הפמ"ג בסימן כ"ד בשפ"ד סקי"ח כתב בדעת הר"י שושאן, דאף לדעת הרמב"ם דמיבע"ל בהחליד במיעו"ק דושט דכשר, מ"מ בדרס במיעו"ק דושט ודאי פסול, דשאני חלדה דהוי שחיטה מעליא אלא דהלמ"מ דבעינן שלא בחלדה, ובזה מיבע"ל אם גמירי לה אף במיעוט הסימן, ומשא"כ בדרס דמקרא מפורש הוא דאין ושחט אלא ומשך, א"כ כל שדרס לאו שחיטה הוה אלא חונק, והוי כניקב מיעוט הושט דנבילה.

**ב** היד יהודה בסימן כ"ג סקי"ב כתב לדון, דלדעת רש"י והרשב"א בתוה"ב דילפינן לפסול דרסה מקרא, אי"ז שחיטה כלל ואי"ז פוסל במיעוט בתרא, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרא"ש שבתשו' הרשב"א ח"א סימן שס"ז שנסתפק בדין זה,[[323]](#footnote-324) ומש"כ הרשב"א שם דלדעת רש"י ה"ז פוסל במיעוט בתרא, הוא להרשב"א לטעמי' דהא דפסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, הוא מדרבנן.

ומצאנו באו"ז סימן שע"ח שהביא פלוגתת רבוותא בדין דרסה במיעוט בתרא, דדעת רבינו שמואל, וכן פירש ריב"ם מתחילה דפסולה, אך חזר בו הריב"ם והכשיר בזה, וכן דעת רבינו יואל ורבינו יעב"ץ, - ועיי"ש שכתב דמקור ד' הריב"ם להכשיר בזה, הוא משום דא"א לשום אדם לשחוט אם אינו דורס במיעוט ראשון קודם שיתחיל להוליך ולהביא, ואעפ"כ לא איכפת לן,[[324]](#footnote-325) כ"ש לאחר ששחט הרוב אם דרס לא איכפת לן.

**הי' שוחט והתיז את הראש בב"א, אם יש בסכין מלא צואר כשרה,** הרמב"ן דקדק מהא דקתני דהתיז את הראש, דדוקא בכה"ג הוא דפסלינן כשאין בסכין כמלא צואר חוץ לצואר, אף אם חתך רק את הסימנים, ה"ז כשר אף בסכין שאין בו אלא כמלא צואר, משום דאפשר לסימנים להשחט בהולכה קטנה, דרכין הן אצל סכין מחודדת, ודוקא אם התיז את הראש לגמרי, הוא דבעינן כמלא צואר חוץ לצואר, דבהעברת מלא צואר שחוצה לה חתך הסימנין ומלא צואר אחר דחק למטה והתיז הראש, וכ"כ הכס"מ בפ"ב משחיטה ה"ט בדעת הרמב"ם שם.[[325]](#footnote-326)

אך בל' רש"י בד"ה אם יש, משמע דאף כשלא חתך אלא את הסימנים ה"ז פסול, משום דאין הסימנים נחתכים במשיכה זו בלא דרסה, וכ"כ הרשב"א דהא דתנן דהתיז את הראש, היינו שחתך את הסימנים, וכמו שאמרו לעיל כ"ז א' מנין לרבות את הראש שכבר הותז,[[326]](#footnote-327) וכ"כ הר"ן.

הפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ד סק"א כתב דבגונא שאין בסכין אלא מלא צואר אחד, והשוחט אומר ברי לי שלא דרסתי, דעת הפר"ח שם סק"ח שאינו אסור אלא מדרבנן, ודעת התבו"ש בסימן ח' סק"ז דהוא פסול מדאורייתא, ועמש"כ בזה היד יהודה שם סק"ב, ועיי"ש בתו"ד במש"כ בשיעור הסכין דבעינן בגונא דחצי קנה פגום וא"צ לשחוט אלא כ"ש.

\*הפמ"ג שם במש"ז סק"א כתב דנחלקו האחרונים באופן השחיטה בסכין שיש בו כמלא צואר חוץ לצואר, דדעת הש"ך שם סק"ג דהוא מניח מלא צואר של הסכין על צואר הנשחט, ומוציא אותו מלא צואר דסכין לחוץ לצואר ומלא צואר הב' של סכין יהי' נשאר תוך צואר הנשחט, ודעת הט"ז שם סק"א דלא סגי בזה, אלא בעינן שיתחיל מן ראש הסכין בצד הפנימי של הצואר, ויוציא מלא צואר מהסכין לצד החיצון של הצואר, ומלא צואר השני של הסכין ישאר בתוך הצואר, ודעת התבו"ש שם סק"ג דלא סגי במה שהתחיל מן ראש הסכין בצד הפנימי של הצואר, ובעינן ג"כ שיעביר כל הב' צוארים של סכין עד חוץ לצואר, ולא ישאר בתוך הצואר כלום מן הסכין, ועי' ביד יהודה שם סק"ה וסק"ו שהסכים לד' התבו"ש.

\*בד' הש"ך בסימן כ"ד סק"ב מבו', דכל שיש בסכין כמלא ב' צוארים, מותר לשחוט בו לכתחילה בלא הולכה והובאה, וכ"כ בתשו' מבי"ט ח"א סימן ל"ו, - אך התורת חיים בסוגיין דקדק מל' הרמב"ם והשו"ע דלכתחילה צריך לשחוט בהולכה והובאה, וכ"כ הפר"ח בסימן כ"ד סק"ג והתבו"ש בסימן ח' סק"ה, וכ"כ הגר"ז בסימן כ"ד סק"ו וסוסק"ט, ועיי"ש שכתב דבקו"א כתב בדעת הרמב"ן ודעימי' בביאור ד' התוספתא, דלא מכשרינן בדאיכא כמלא ב' צוארים, אלא כשנתכוין לשחוט בהולכה והובאה, אך אם נתכוין לשחוט בהולכה לחוד או בהובאה לחוד, פסול.

**הי' שוחט והתיז ב' ראשים כאחד אם יש בסכין מלא צואר אחד כשרה,** בפירש"י כתב דהיינו כמלא צואר חוץ לב' צוארים דיש בו שיעור ג' צוארים,[[327]](#footnote-328) - והרמב"ן נסתפק בגונא שלא הניח הסכין על שניהם כאחד, אלא שהוליך על ב' הצוארים, די"ל דהראשון כשר אף בלא"ה, אם יש בסכין כמלא צואר חוץ לצואר, שהרי עשה עליו הולכה דב' צוארים והשני פסול, וכ"כ הרשב"א בשם תוס', וי"ל דאף הראשון פסול, דהואיל ובשני דרס אף בראשון דרס, והרשב"א הסכים לפסול בזה, אך הרא"ש בסימן ח' כתב להכשיר בזה, וכתב דאם שחט בהולכה בלא הבאה הפנימית כשרה, ואם שחט בהבאה בלא הולכה החיצונה כשרה, והאחרונים האריכו הרבה בביאור ד' הרא"ש בזה, ועי' בפמ"ג במש"ז סימן כ"ד סק"א שהאריך הרבה בזה, והביא ו' דרכים מד' האחרונים בזה, ואכמ"ל.

**אבל אם הוליך והביא אפי' כ"ש אפי' באיזמל כשרה,** הרי"ף כתב דאיכא מ"ד דה"מ בעוף שצוארו דק אבל בהמה לא, והר"ן שם כתב דהם דברי ר"ח ואין להם עיקר בגמ', ובאו"ז סימן שע"ו הביא בשם ר"ח, דבבהמה בעינן שיהא בסכין כמלא צואר חוץ לצואר, והרמ"א בסימן כ"ד ס"ב כתב דנהגו להחמיר בבהמה אם אין בסכין כמלא צואר וחוץ לצואר משהו, ובתבו"ש סימן ח' סק"ז האריך הרבה בזה.

**ל"א א'** - **והא בעי כיסוי,** הרשב"א בתוה"ב בית א' שער ה' יט. כתב ללמוד מהכא דמי שאין לו עפר לכסות אסור לשחוט, והוכיח כן גם מפ"ק דביצה, ובקה"י ב"ב סו"ס י' ומנחות סו"ס כ"ג הק', דלמש"כ המרדכי דמי שנקרעו הציצית מטליתו בשבת מותר ללבשו בלא ציצית, כיון דלא אסרה תורה ללבוש בגד בלא ציצית, אלא דהוא חייב להטיל ציצית בבגד שלובש, וכל שאין בידו להטיל בו ציצית, מותר ללבשו בלא ציצית, דא"כ מ"ט הכא הוא אסור לשחוט כשא"א לו לכסות.[[328]](#footnote-329)

ועיי"ש שכתב דצ"ל לדעת המרדכי, דהכא כיון שהי' מומחה כ"כ שהי' יכול לכוין בגירא על הסימנים, מסתמא הי' יכול לכוין ג"כ שיפגע החץ באגפיים במקום שאינו עושה טריפה ולהפילו ולתפסו, וכיון שיש בידו לשחטו ולכסות את דמו, אסור לשחטו באופן שלא יהא בידו לכסות את הדם, אך כתב דמד' הרשב"א מבו' דנקט דלא איירי בכה"ג, דא"כ אין מכאן ראי' דמי שאין בידו לכסות אסור לשחוט, ולדעתו מוכח מסוגיין שלא כד' המרדכי, עכ"ד.[[329]](#footnote-330)

**חוץ לצואר כמלא צואר,** התוס' כתבו דא"צ להוליך כל אותו מלא צואר שחוץ לצואר, ולא הוצרך שיעור זה אלא כדי שישחוט בריוח,[[330]](#footnote-331) - ובתבו"ש סימן כ"ד ס"ב כתב דמ"מ אם נתכוין מעיקרא שלא להוליך או להביא את כל הסכין, צריך שיהא כשיעור ב' צוארים במקום שדעתו להוליך, וכ"כ הפמ"ג שם במש"ז סק"א ד"ה הפירוש הא', וכ"נ בד' הגר"א שם סוסק"ה, - ובחזו"א סימן ג' סק"ט כתב להוכיח מד' הרשב"א והר"ן דפליגי וס"ל דצריך להוליך את מלא ב' הצוארים, עיי"ש, וכ"כ הגר"ז בסימן כ"ד סוסק"ט דבקו"א הוכיח מד' הרמב"ן והרשב"א והר"ן דפליגי ע"ד התוס', ושכן דעת השו"ע.

**דין כח גברא בשחיטה**

**טעמא דנפלה הא הפילה הוא כשרה,** בפירש"י כתב דכשרה אע"ג שלא נתכוין לשחוט אלא להפלת סכין, ובביה"ל ח"ג סימן כ"ג דקדק מדבריו, דאם לא נתכוין להפיל את הסכין פסולה, וכ"כ הרא"ש בסימן ח' דדוקא אם נתכוין להפילה קרינן בי' וזבחת ואכלת, אבל אם נפלה סכין מידו בלא כונה, הוי כמו שהיתה מונחת על הקורה והפילתה הרוח, דלא קרינן בי' וזבחת ואכלת, כיון שלא נתכוין לשום דבר, וכל שלא נתכוין לשום דבר מעשה לא מיקרי כח גברא.

והרשב"א בתוה"ב הקצר בית א' שער א' ז. כתב דאף אם הפיל הסכין בידו או ברגלו שלא בכונה ה"ז כשרה, וכ"כ הטוש"ע בסימן ג', והפר"ח בסימן ג' סק"ג צידד דל' הרא"ש אינו בדקדוק ומודה להכשיר בכה"ג, ובתבו"ש שם סק"ז ובביה"ל שם תמהו ע"ז דודאי דהרא"ש פוסל בזה.

וביד יהודה שם סק"ג כתב לדקדק בד' הרא"ש שכתב דאם נפלה סכין מידו בלא כונה פסול, ולא כתב דאם הפיל בלא כונה פסול, ועיי"ש שכתב לפרש, דד' הרא"ש קיימי רק בגונא דנפלה סכין מידו, ובכה"ג הוא דס"ל דכל שלא נתכוין להפילה, לא חשיב כלל ככח גברא, ודלא כמש"כ התוס' בסנהדרין ע"ז א' דאף בכה"ג חשיב ככח גברא מדינא דאשו משום חציו, אך אם נתכוין להפילה, חשיב ככח גברא,[[331]](#footnote-332) - ובעיקר הדין בזה בנפלה סכין מידו בלא כונה, נחלקו הראשונים, ויתבאר עוד בזה בעזה"י.

י"ד טבת ע"ז

דף מס' 22

**כח גברא בשחיטה**

**ל"א א' - נפלה סכין מאלי' וכו' פסולה שנא' וזבחת ואכלת,** בתוספתא בריש מכילתין תניא דשחיטת גוי ה"ז פסולה ושחיטת הקוף ה"ז פסולה, שנא' וזבחת ואכלת לא שזבח הגוי ולא שזבח הקוף ולא שנזבח מאלי', ומשמע דפסולא דנזבח מאלי', הוא חד פסולא עם פסול שחיטת גוי, דהוא משום דבעינן בר זביחה,[[332]](#footnote-333) - ובגל' הגרע"א בסו"ס ב' ובאו"ח סימן קנ"ט למג"א סקכ"ד כתב דמה"ט הוא דפסלינן שחיטת קוף, משום דאינו בר זביחה, וכתב לישב בזה משה"ק המג"א שם דלענין נט"י נחלקו אם מהני נטילה ע"י קוף.[[333]](#footnote-334)

**הא הפילה הוא כשרה,** הרשב"א בתוה"ב בית א' שער א' נסתפק בגונא שנפלה הסכין מידו או מחיקו, אם הוי כהפילה הוא דכשרה, ודמי לנזיקין שאמרו בב"ק כ"ו ב' דאם היתה אבן מונחת לו בחיקו ונפלה דחייב, או דבשחיטה בעינן שיפילנה הוא דוקא, ועיי"ש שצידד דדין שחיטה דמי לנזיקין, וחשיב דאתי מכח בן דעת, והוכיח כן עוד ממה שאמרו לקמן בסוגיין דנדה שנפלה מן הגשר עלתה לה טבילה, והרי דאף שלא הפילה היא עצמה עלתה לה טבילה, אך הביא דהתוס' כתבו דל"מ בכה"ג, וכתב דלהם שומעין שאמרו בשל תורה להחמיר.

והרא"ה בבדה"ב שם נחלק ע"ד הרשב"א וכתב דכל שנפלה מידו ל"מ, דליכא כח אדם כלל, ועיי"ש שכתב דל"ד לנזיקין דחייב, דשאני נזיקין דכל היכא דאיהו גרים חייב ואדם מועד לעולם,[[334]](#footnote-335) ועיי"ש שתמה גם על מש"כ הרשב"א ללמוד להכשיר בזה מההיא דנדה שנפלה וטבלה, דהרי בטבילת נדה ל"ב בה כח אדם כלל, וע"כ שפיר מהני בכה"ג, וכ"כ המאירי לעיל י"ב ב', ועיי"ש שהוסיף, דהרי בטבילת נדה מכשרינן אף בגל שנתלש, והרי דל"ב כח אדם כלל.[[335]](#footnote-336)

בל' המאירי שם משמע דהפלוגתא בזה הוא בגונא שנפלה הסכין מאלי' מידו, בלא מעשה האדם כלל, ואף בזה הוא דס"ל להרשב"א דחשיב כמעשה האדם, ולפ"ז אם פתח את ידו ועי"ז נפלה הסכין לכו"ע חשיב ככחו, דהוי ככל שקיל בידקא דמיא, דחשיב ככח גברא.

אך בתבו"ש סימן ג' סק"ב כתב דהפלוגתא היא אף בכה"ג שפתח את ידו ונפלה הסכין, והוכיח כן ממש"כ הרשב"א ללמוד לדין זה מההיא דהיתה אבן מונחת לו בחיקו, והתם הרי איירי כשעמד ונפלה מחמת עמידתו.[[336]](#footnote-337)

ועיי"ש שכתב דל"ד לשקיל בידקא דמיא, דשאני התם דהעיכוב ל"ה מכחו רק היו מעוכבים במקום אחר והוא עשה פעולה שהסיר המעכב, ומשא"כ הכא דלא עשה שום פעולה אלא סילק את כחו,[[337]](#footnote-338) ובאבנ"ז אהע"ז סימן קי"ט סקפ"ב הוסיף לפרש, דהוא משום דכשאוחז סכין בידו, חשיב דהוא עושה פעולה בידו, (ולא חשיב דממילא הסכין בידו), וע"כ כשפותח את ידו, לא חשיב שמפיל את הסכין, אלא הוא מסלק את כחו וממילא הסכין נופל, ועי' עוד בתשו' חלקת יואב יו"ד סימן ב' שכתב לפרש בזה בע"א.

ובד' הפמ"ג שם במש"ז סק"א משמע דנקט לפ"ז, דכל הפלוגתא היא רק בכה"ג שפתח ידו ונפלה הסכין, אך אם נפלה הסכין מידו בלא מעשיו, ודאי דל"מ, וכן נקט באמרי בינה שחיטה סו"ס ז'.[[338]](#footnote-339)

**אשו משום חציו בשחיטה**

התוס' בסנהדרין ע"ז א' הק' דאף בנפלה סכין מידו יש להכשיר למ"ד דאשו משום חציו, וכתבו דאין מסתבר לחלק דל"מ זה לענין שחיטה, שהרי אף לענין חיוב מיתה גמרינן מממון דמחייבינן מכח הא דאשו משום חציו, וכתבו דסוגיא דהכא אתיא כמ"ד דאשו משום ממונו, - ובערול"נ שם פירש בדבריהם, דלמ"ד דאשו משום חציו, בע"כ דהא דפסלה מתניתין בנפלה סכין מידו, הוא משום דאתיא כרבנן דבעי כונה, ולא מדייקינן דטעמא דנפלה הא הפילה הוא, דאף נפלה חשיב כהפילה, ועיי"ש שהק' ע"ז, דא"כ היאך מותבינן מינה בשלהי סוגיין לר' יוחנן, אף דאיהו ס"ל דאשו משום חציו, - אך בביה"ל ח"ג סימן ג"כ כתב לפרש בדבריהם, דגם למ"ד דאשו משום חציו אתיא מתניתין דכר' נתן, ואך דס"ל דבעינן כונה להפיל, וע"כ הוא דבנפלה סכין ושחטה פסולה, אך למ"ד דאשו משום ממונו, מדייקינן ממתניתין דכל שהפילה הוא כשרה אף בלא כוונה כלל.[[339]](#footnote-340)

הביה"ל שם הק' ע"ד הטוש"ע שהכשירו אף בהפיל הסכין בלא כונה כלל, דתיקשי לדידהו קו' התוס' דא"כ מ"ט פסלינן בנפלה סכין מידו, הרי לפ"מ דקי"ל דאשו משום חציו הו"ל כמו שהפילה הוא, וכעי"ז הק' בשיעורי הגר"ח ב"ב כ"ו א'.

ובחי' הגר"ח בפי"א משכנים כתב בישוב קו' התוס', דהא דאשו משום חציו, היינו דחשיב כאילו הוא בעצמו עשה את המעשה, וכמו שירה חץ, אך לא חשיב כמו שנעשה המעשה בכחו, וע"כ אף דסגי בזה לחייב ממון ומיתה, מ"מ לענין שחיטה דבעינן כח גברא, לא סגי בזה, ובהמשך דבריו כתב בדעת הרמב"ם, דכל שפסק כחו ליכא לדינא דאשו משום חציו, וע"כ בנפלה סכין מידו ל"ה כלל כחציו, ועי' בשיעורי הגר"ח בב"ב שם מש"כ לישב עוד בזה, ועיי"ש בגליונות חזו"א שנחלק ע"ז דגם לענין רציחה בעינן כח גברא, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן.[[340]](#footnote-341)

**ט"ז א'** - **הא בסרנא דפחרא הא בסרנא דמיא,** הרשב"א בתוה"ב בית א' סוף שער א' כתב, דלהך לישנא דהא דתניא דהשוחט במוכני שחיטתו כשרה איירי בסרנא דפחרא, הרי דמהא דתני דשחיטתו כשרה, משמע דלכתחילה אין שוחטין בו, גזירה אטו סרנא דמיא, אך לאידך לישנא דהא דתני דשחיטתו כשרה איירי בסרנא דמיא ובכח ראשון, הרי דרק בזה אין שוחטין לכתחילה, גזירה כח ראשון אטו כח שני, אך בסרנא דפחרא שוחטין אפי' לכתחילה, ועיי"ש שכתב להקל בזה, ועי' בתבו"ש סימן ז' סק"ב שהאריך בפלוגתת הראשונים בדין זה.

הרשב"א בתוה"ב שם כתב דבסרנא דפחרא אף בכח שני מהני, דכולה מכח גברא קא מגלגל, וכ"כ המאירי, וכן נקטו הב"ח בסימן ז, והפר"ח שם סק"ב, והתבו"ש שם ס"א, וכ"ה במג"א סימן קנ"ט סקכ"א, אך בתר"י בברכות בפ' שלשה שאכלו מב. בדפי הרי"ף כתב, דאף בגלגל המסתובב ע"י אדם לא חשיב ככחו אלא בסיבוב הראשון, אך מה שמסתובב אח"כ אינו מכחו ושחיטתו פסולה.

**הא בכח ראשון הא בכח שני,** בפירש"י כתב דכח ראשון היינו דבתחילת גלגולו שחט, וכח שני היינו דשחט לאחר שגלגלו המים את הגלגל פעם ראשונה ושני', וכ"כ הרמב"ם בפ"ב משחיטה הי"ג, ובמה שאמרו לענין רציחה דבכח ראשון חייב ובכח שני פטור, פירש"י דכח ראשון היינו שקשרו סמוך לשפת המים וכיון שנקב נקב במים מיד באו המים לפיו, וכח שני הינו שקשרו ברחוק ולא באו המים לשם בכח ראשון, וכ"כ הרמב"ן בע"ז נ"ט ב', והביאו הר"ן שם, - ובתבו"ש סימן ז' סק"ג הק', דמ"ט שינה רש"י פירושו בזה, ומ"ט לא פירש לענין שחיטה דכח שני הוא שלא הי' הגלגל סמוך לדף, וכתב דרש"י רמז לזה במש"כ דכח ראשון הוא ד"מיד" כשנטל הדף המעכב את המים והתחיל לגלגל, ועיי"ש שכתב דבאמת לענין שחיטה תרוייהו איתנייהו, אך לענין רציחה לא מיפטר בגונא שהוא סמוך למים, אף שלא מת אלא ע"י הגל השני, כיון דכחו שהתחיל בו אהני להמיתו.

הרמ"ה בסנהדרין ע"ז ב' הביא למש"כ רש"י דכח שני הוא כשהי' רחוק קצת מן המים ולא נפלו המים עליו מיד, ועיי"ש שנחלק ע"ז דכיון דגירי' נינהו מה לי כי מטו לאלתר מה לי כי מטו לאחר זמן, - ועיי"ש שכתב לפרש לההיא דכח שני בתרי גווני, חדא, דאינו חייב רק אם מת מחמת המים הסמוכין לדף שיצאו מיד בהסרת הדף, אך אם מת מחמת המים שבאים אח"כ פטור, ועוד, דאינו חייב רק אם המים היורדים בשעה שפינה להם דרך לא עמדו עד שהגיעו לאיש הכפות, אך אם עמדו בדרך מחמת דרך שעיכבם ולבסוף נמשכו מאליהן והלכו לאו גירי נינהו.[[341]](#footnote-342)

\*הרמב"ם בפ"ב משחיטה הי"ג כתב דאם המים הן המסבבין את הגלגל ושם את הצואר כנגדו בשעה שסבב ונשחט ה"ז פסולה, וכ"ה בשו"ע סימן ז', - וביבין דעת שם סק"א כתב דלמש"כ התוס' בסנהדרין דשחיטה ע"י אשו משום חציו כשרה, ה"נ יש להכשיר כששם את הצואר כנגד הגלגל, דאף מקרב הדבר אצל האש חשיב כחציו, וכמש"כ התוס' בסנהדרין שם, והא דפסלינן בגלגל של מים, הוא כשקירב צואר הבהמה לשם קודם שסיבב הגלגל.[[342]](#footnote-343)

י"ט טבת ע"ז

דף מס' 23

**כונה בשחיטה**

**ל"א א' - זרק סכין לנועצה בכותל והלכה ושחטה כדרכה, ר' נתן מכשיר וחכמים פוסלין,** לקמן בסוגיין אמרו דמודו רבנן דל"ב כונה לזביחה, דמדגלי רחמנא דמתעסק בקדשים פסול מכלל דחולין ל" בכונה, אלא דבעי כונה לחתיכה, והתוס' בסוד"ה ואי ובד"ה נהי כתבו דהיינו דבעינן כונה לחתיכת סימנים, וכ"כ התוס' לעיל י"ב ב' ד"ה זרק, וי"ג א' ד"ה מנין, ובזבחים מ"ו א' ד"ה מנין, וכ"כ הרשב"א לעיל י"ב ב', ועפי"ז כתבו התוס' בע"ב ולעיל י"ג א' דמתעסק דפסול בקדשים הוא אף כשנתכוין לחתיכת סימנים אלא שלא נתכוין להתירה בזביחה זו, והרשב"א לעיל שם כתב דהיינו דבקדשים ל"מ עד שיתכוין לשחיטה מעליא שיודע שנצטוו ישראל על השחיטה ולפיכך הוא שוחט, - אך הרמב"ן כתב דלרבנן סגי בכונה לחתיכה, והא דל"מ כשנתכוין לנעצה בכותל, הוא משום דלאו חתיכה דכלום הוא, עיי"ש.[[343]](#footnote-344)

הרמב"ן כתב, דאלמלי מימרא דרבא, הו"א דאתיא מתניתין כרבנן, דכל שלא לדעת שחיטה נפלה קרי לי', ולא קרינא בי' מה שאתה זובח אתה אוכל אלא בזובח לדעת אבל שלא לדעת אסור, וכ"כ הרשב"א והר"ן בביאור ד' רש"י.

ומשמע לפ"ז, דהא דס"ל לרבנן דבעי כונה בשחיטה, הוא דין כונה למעשה השחיטה, דכיון דבעינן שתיעשה השחיטה ע"י האדם, בעינן שיתכוין לכך, ובלא"ה לא חשבינן לה כנעשית על ידו, וחשיב כנפלה הסכין מאלי', וכן נקט בעונג יו"ט ריש סימן נ"ה, עיי"ש.[[344]](#footnote-345)

אך המהר"ם פירש בד' רש"י, דמשכח"ל נפלה סכין מאלי' דליכא למיתי עלה משום הא דבעינן כונה לשחיטה, והוא כשהי' יושב ומצפה מתי תפול סכינו ותשחוט, - ומבו' לפ"ז דהא דס"ל לרבנן דבעינן כונה לשחיטה, הוא דין כונה בפנ"ע, ואי"ז דין כונה על עשייתו, וע"כ אף כשנעשית השחיטה מאלי', מהני מה שנתכוין לכך, ואך דמ"מ השחיטה פסולה משום דבעינן כח גברא, - והיד יהודה בסימן ג' סק"א כתב להוכיח כן, ממה שאמרו לקמן בסוגיין דלרבנן דבעו כונה לחתיכה, ה"נ בטבילה בעינן כונה להקר, וכיון דבטבילה ל"ב מעשה כלל, שהרי מהני אף בגל שנתלש וכו', דליכא מעשה האדם כלל, בע"כ דדין הכונה בשחיטה אינו מכח הא דבעינן מעשה שחיטה, דבעינן שיתכוין לעשייתו, אלא הוא דין כונה בפנ"ע.[[345]](#footnote-346)

**כונת אחרים**

ממש"כ המהר"ם דכל דיושב ומצפה מתי תפול סכינו ותשחוט חשיב ככונה לשחיטה, מבו' דל"ב כונת השוחט, ומהני אף כונת אחר, וכ"ה מבו' לקמן בסוגיין לגבי טבילה, דכל דיושב ומצפה אימתי יתלש הגל חשיב ככונה לטבילה.

והמאירי והשטמ"ק לעיל י"ב ב' הביאו בשם הראב"ד שהק' במה שאמרו שם דחש"ו ששחטו ואחרים רואין אותם ל"מ לדעת רבנן, דמ"ט ל"מ כונת האחרים, ומ"ש מגל שנתלש ונפל על הכלים דאמרינן דכל דמכוין להו אדם, חשיב ככונה לטבילה, וכתב דכל הא דל"מ, הוא רק כשאין האחרים העומדין על גביהן עומדים לשם כונה, עיי"ש, ומבו' דאף לגבי שחיטה מהני כונת אחרים אף דאינם עושים מעשה כלל.

אך בד' ש"ר לעיל שם משמע דל"מ כונת האחרים, ולא דנו הראשונים אלא דתועיל כונתם מדינא דגדול עומד על גביו, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א שם בשם רבינו יונה, ומבו' לפ"ז דל"ד דין הכונה בשחיטה לדין הכונה בטבילה, דבטבילה מהני כונתו אף כשנעשה מעשה הטבילה מאליו, ובשחיטה ל"מ אלא כונת השוחט, וצ"ע.[[346]](#footnote-347)

\*בחי' חת"ס בע"ב נראה שנקט, דכל הא דבטבילה מהני כונת אחר, הוא משום דנעשית הטבילה על ידו, ודמי לטבילת כלים דמהני כונת המטביל, וכ"כ באו"ש פ"א ממקואות ה"ח סק"ב, ולפ"ז י"ל, דדמי דין הכונה בשחיטה לדין הכונה בטבילה, דלעולם בעינן כונת מי שנעשית הטבילה והשחיטה על ידו, - וכ"כ באמרי בינה שחיטה סו"ס ז', ובעונג יו"ט סימן נ"ז ד"ה וסברא בדעת רבינו יונה שהביא הרשב"א לעיל י"ב ב' דבשחיטה דא"א לעשות ע"י שליח ל"מ כונת אחר.

אך צ"ע ממה שאמרו דאף בגל שנתלש מהני הא דיושב ומצפה, אף דאין הטבילה נעשית על ידו, וכמו שהוכיח כן הראב"ד, וכן הוכיח בתשו' מהר"ח או"ז סימן קמ"ג, ושמא במה שבא לשם או הביא הכלים לשם, חשיב דנעשית הטבילה על ידו לענין זה דמהני כונתו, וכ"כ התפארת יעקב בתו"ד, ועי' עוד בדבריו בסימן ל"ה שהוכיח כן מהא דפרכינן לקמן אילימא דאנסה חברתה ואטבלה כונה דחברתה כונה מעלייתא היא, ולא מוקמינן לה כשחברתה איימה עלי' עד שטבלה,[[347]](#footnote-348) ועי' בעונג יו"ט שם מש"כ לדחות בזה.[[348]](#footnote-349)

\*היש"ש בסימן י"ג כתב, דאף דל"ב כונה לחולין, היינו מן הסתם, אבל אי כיון להדיא שלא לשחוט אותה שחיטה המכשרת, אלא לעשות בנחירה וחניקה, לא מיקרי שחיטה, וגרע טפי מנפלה מעל הקורה לענין זה שאינו בכלל וזבחת, ועמש"כ בזה התבו"ש בסימן ג' סק"ט, והיד יהודה שם סק"ד, והאחיעזר ח"ב סו"ס ד', ועי' בפת"ש שם סק"א במש"כ ע"ד התבו"ש.

ובאמרי בינה שחיטה סימן ז' כתב דכל מש"כ היש"ש דל"מ, הוא רק אם נתכוין שלא לשחוט שחיטה מעליא אלא לעשות בנחירה וחניקה, ונזדמן שנשחטה כראוי, דהו"ל כמו שנשחטה בלא כח גברא, אך אם מכוין לשחוט הסימנים בשחיטה מעליא, אף דכונתו דלא תועיל השחיטה, שחיטתו כשרה, וכתב לישב בזה למשה"ק הפמ"ג בשפ"ד סימן ג' מהא דמכשרינן שחיטת מומר להכעיס.

**נדה שנאנסה וטבלה א"ר יהודה אמר רב טהורה לביתה וכו' ור' יוחנן אמר אף לביתה לא טהרה,** הרמב"ן כתב דפלוגתא זו ופלוגתת ר' נתן וחכמים אם בעינן כונה לשחיטה, לא תליא בהפלוגתא אם מצוות צריכות כונה,[[349]](#footnote-350) דשאני מצוות הללו שהן מתירין ויש בהן הכשר לדבר אחר, ואינם בעצמן דבר שבחובה, וע"כ אף אם מצוות צריכות כונה י"ל דהכא ל"ב כונה, דבמעשה תלינהו רחמנא והא איתעביד להו, ומאידך אף אם מצוות א"צ כונה י"ל דהכא בעי כונה, וכעי"ז כתב הר"ן,[[350]](#footnote-351) ועי' ביד יהודה סימן ג' סק"א במש"כ להעיר בל' הר"ן בזה, ועיי"ש בסו"ד במה שהביא מד' הפמ"ג במש"ז באו"ח סו"ס ד', ועי' בחי' הגרע"א מש"כ בזה, והגרע"א האריך הרבה בזה, והועתקו דבריו בחי' ע"ז כ"ז א'.

אך באו"ז ר"ה סו"ס רס"א הוכיח דקי"ל דמצוות א"צ כונה, מהא דקי"ל הכא כרב דנדה שנאנסה וטבלה טהורה, והובא בהג"א ספ"ג דר"ה, וכ"כ הגר"א באו"ח סימן ס' סק"ד, - ובחי' חת"ס בסוגיין הביא לד' ההג"א, והביא גם מד' הרמב"ן במלחמות בפ"ג דר"ה בסו"ד בשם ר"ה גאון שדימה דינא דהכא לדינא דמצוות צריכות כונה, - ועמש"כ בזה בקוב"ש כתובות אות רמ"ח.

\*הרשב"א בתשו' ח"ג סימן רנ"ה וסימן רנ"ט נקט, דלדעת ר' יוחנן דטבילת נדה בעיא כונה, אף טבילת כלים חדשים בעיא כונה,[[351]](#footnote-352) וכן נקט הב"ח ביו"ד סו"ס ק"כ, וכ"נ בד' הגר"א שם סקל"ז, - אך התרוה"ד בסימן רנ"ז נסתפק בזה, דשמא כיון דהך טבילה אינה מטומאה לטהרה ואינה אוסרת מה שבא לתוכה קודם הטבילה, אלא היא מגזה"כ, ל"ב בה כונה, והש"ך בסימן ק"כ סקכ"ח כתב כן בדעת הרמ"א שם דבטבילה זו לכו"ע ל"ב כונה, עיי"ש.

**ל"א' ב' - מדגלי רחמנא מתעסק בקדשים מכלל דחולין ל"ב כונה,** התוס' לעיל י"ג א' כתבו דבקדשים איכא תרי גווני מתעסק, חדא, שלא נתכוין לשם זביחה, ועוד, דסבור שהוא חולין ושחטו, ותרוייהו מושחט את בן הבקר נפקא, - ובאו"ש פ"א ממקואות ה"ח סק"ו הק' דא"כ היאך שמעינן מקרא דפסל מתעסק דבחולין ל"ב כונה, הרי י"ל דבעינן להך קרא לפסול כשסבור שהוא חולין, ועמש"כ בזה באחיעזר ח"ב סימן ד', ובחזו"א זבחים סימן כ' (ב) סקי"א.

**ורבנן נהי דל"ב כונה לזביחה לחתיכה בעינן,** באו"ש פ"א ממקואות ה"ח סק"א כתב לפרש, דלדעת ר' יוחנן דבעינן כונה בטבילה, הרי דטעמא דרבנן דבעו כונה בשחיטה הוא משום דילפינן לה מטבילה, והגם דל"ב כונה לזביחה מדגלי רחמנא מתעסק בקדשים, מ"מ בעינן כונה לחתיכה,[[352]](#footnote-353) אך לרב דל"ב כונה בטבילה, הרי דהא דבעינן כונה בשחיטה, הוא משום דפשטי' דקרא וזבחת מורה שיכוין, ומדגלי רחמנא מתעסק בקדשים ילפינן דל"ב כונת זביחה, או דהוא משום דכל מה דמצי לדמות לקדשים מדמו, ומהא דאמר רבא דבהא זכנהו וכו' מי כתיב וחתכת וזבחת כתיב, מבו' לכאו' הא דבעינן כונה ילפינן לה מדכתיב וזבחת.

**ולרבנן שירדה להקר,** בפירש"י כתב דהיינו שירדה להקר ולא לטבול ונפלה כולה לתוך המים, אך בשטמ"ק בשם הראב"ד מבו' דהיינו שנתכונה להכניס כל גופה במים, ואך שעשתה כן כדי להקר ולא כדי לטבול, וכ"נ להדיא בתו"ד הרמב"ן, שכתב דבמצוות כה"ג יצא ידי מצוה למ"ד דמצוות א"צ כונה, ול"ה כמתעסק, וכן משמע בל' הרגמ"ה ובל' הרמב"ם בפ"א ממקואות ה"ח, ובשטמ"ק כתב דמה שהעמידה רש"י בכה"ג שירדה להקר ולא לטבול ונפלה כולה לתוך המים, הוא משום לישנא דנאנסה וטבלה.[[353]](#footnote-354)

והרש"ש הק' ע"ד רש"י, דלענין שחיטה לכאו' לא סגי שנתכוין לחתיכת מקצת סימנים, וצ"ל דרש"י ס"ל כדעת הרמב"ן דל"ב כלל כונה לחתיכת סימנים, אלא סגי בכונה לשם חתיכה, וע"כ ה"נ בטבילה סגי בכונה ליכנס למים, אך צ"ע מד' רש"י לעיל י"ב ב' ד"ה מאן תנא, דמשמע דס"ל דלרבנן בעינן כונה לחתיכת סימנים.[[354]](#footnote-355)

\***ל"ב' א' - נשחטה בהמה אחרת עמה לר' נתן פרה פסולה בהמה כשרה,** במנ"ח מצוה שצ"ז כתב בתחילת דבריו דכל הא דפרה פסולה, הוא רק כשנשחטה עמה בהמת חולין, אך כל שנשחטה עמה בהמת קדשים, כיון דהיא פסולה, דשחיטת קדשים בעיא כונה, ליכא משום אותה ולא אותה וחברתה, ובהמשך דבריו חזר בו, דאף דלרבנן אם נשחטה בהמה אחרת בלא כונה ליכא משום אותה ולא אותה וחברתה, היינו משום דלדידהו ל"ה זה שחיטה כלל ואינו מטהר מידי נבילה, אך לר' נתן דהשחיטה כשרה, אלא דבקדשים פסולה, ודאי דה"ז מטהר מידי נבילה, ויש בזה משום אותה ולא אותה וחברתה.[[355]](#footnote-356)

הרמב"ם בפ"ד מפרה הי"ח כתב דאם נשחטה עמה בהמה אחרת כשרה, והכס"מ כתב דגיר' אחרת הי' לו בסוגיין דלא פסלינן אלא כששחט עמה פרה אחרת, וכ"כ המאירי.[[356]](#footnote-357)

כ"א טבת ע"ז

דף מס' 24

**פסול שהי'**

**\*ל"ב א' - אם שהה כדי שחיטה פסולה,** בעיקר פסול שהי' כתב הראב"ן בסימן ר"ט דהוא משום דכשמתחיל לשחוט ממהר הדם לצאת וכששוהה בנתיים כשיעור שהי' מחלשת הבהמה ואזלא לה חיותא וכי גמר השחיטה באיסור גמיר, וגם אין בה כח להקיא הדם ונבלע בבשר ואוסרו דהא פירש ממקומו, וכעי"ז כתב הכל בו בהל' שחיטה פ"ג בשם הר"פ, ועד"ז כתב הראבי"ה בסימן אלף פ"ו דכששוהה כשיעור שהי' אזלא לה חיותא והנה מתה עומד ושוחט, - והפרישה בסימן כ"ג סק"ג כתב דהוא משום דכתיב ושחט דמשמע שחיטה אחת ולא ב' שחיטות, ועוד משום דהדם נבלע באברים וכו', - ובתבו"ש סימן כ"ג סק"א תמה על טעמים אלו, עיי"ש, וכתב דגזירת מלך הוא, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם בשפ"ד סק"ב.

הפמ"ג שם כתב, דגדר פסול שהי' אינו משום שכששהה אזל לי' מעשה קמא, והו"ל כנקובת הושט, אלא גזירת מלך הוא, והא דשהה במיעו"ק דקנה כשרה, הוא משום דלאו מידי עביד, ולא גמירי שהי' אלא בדבר שהחיות תלוי' בו, ומבו' בדבריו שם דמה"ט אף אם נקובת הושט הויא טריפה, מ"מ כל ששהה אחר שחיטת מיעוט ושט הוי נבילה,[[357]](#footnote-358) וכתב דמ"מ כששהה אחר שחיטת תורבץ הושט ל"ה נבילה, דבכה"ג לא גמירי שהי', וכ"ה משמעות ד' ר"ת בספר הישר סימן תמ"ז, שכתב דנקובת הושט טריפה אם לא ע"י שהיית מיעוט סימנים במקום שחיטה, והביאוהו המכריע בסימן ה' והאו"ז בסימן שע"ח.[[358]](#footnote-359)

אך הגרע"א בגל' סימן כ"ז בסו"ד נקט בפשיטות, דאם נקובת הושט הויא טריפה, הרי דכל ששהה אחר שחיטת מיעוט ושט ל"ה אלא טריפה, וכ"כ היד יהודה בסימן ל"ג סק"ה, וכן צידד הביה"ל ח"ב סו"ס ט"ז,ו[[359]](#footnote-360) ומשמעות דבריהם דעיקר ההלכתא דשהי' הוא דאי"ז מצטרף לשחיטה, וממילא דהויא כנקובת הושט, עיי"ש, - וכ"נ בל' הר"י מיגש בתשו' סימן מ"א שכתב דהשהי' תפסיד השחיטה ותעשנה בלתי נמשכת, ומה"ט כתב שם דלא מיבע"ל בשהה במיעו"ק דושט, דודאי דהוי כנקובת הושט.[[360]](#footnote-361)

ובקובץ שמועות אות כ"א הוכיח דשהי' פוסלת את השחיטה, ואי"ז משום דאזל לי' מעשה קמא ואינו מצטרף, מדעת רש"י דמיבע"ל דשהי' פוסלת במיעוט בתרא, ואם פסול שהי' הוא משום דאין חלקי השחיטה מצטרפין והו"ל כנקובת הושט, ל"ה לנו לפסול במיעוט בתרא, וכן הוכיחו האמרי משה בסימן ג' סק"ב והנאות יעקב בסימן י"ז סק"ד, ועיי"ש במש"כ עוד להוכיח כן,[[361]](#footnote-362) ועמש"כ בזה באבהא"ז פ"ג משחיטה הי"ג.

**כדי שחיטת בהמה אחרת,** הרמב"ן נסתפק אם היינו כדי שחיטת רוב ב' בבהמה ורוב א' בעוף, דכדי שחיטה גמירי ומשה נצטוה על רוב ב' בבהמה ורוב א' בעוף, או דהוא כדי שחיטת כל הסימנים,[[362]](#footnote-363) - והרא"ש כתב דהשיעור הוא כדי שחיטת רוב סימנים, וכ"כ הר"ן, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ב' שער א' , והרא"ש כתב לפי גירסתו בד' הרמב"ם, דדעתו דהשיעור כדי שחיטת כל הסימנים, וכ"כ הר"ן בשם איכא מ"ד.

\*התרוה"ד בסימן קפ"ה כתב דשיעור שהי' בעוף הוא כ"ש, דאם מצא חצי קנה פגום והוסיף עליו כ"ש כשר, ולפ"ז בשחיטת בהמה הוא שיעור שהי' כשחיטת כ"ש מן הקנה ורוב ושט, וכ"כ האגודה, והתבו"ש בסימן כ"ג סק"ו כתב לפרש כן בד' הרמ"א שם, וכ"כ הפליתי שם סק"ב, וכתבו לפרש כן גם בדעת הרמב"ם בביאור האיבעיא דשהה במיעוט סימנים.[[363]](#footnote-364)

והתבו"ש שם כתב דמד' ש"ר מבו' דשיעור שהי' הוא בשחיטת כל הרוב, ואף דאם הי' חצי קנה פגום סגי בשחיטת כ"ש, מ"מ משערים בשחיטה כדרכה,[[364]](#footnote-365) וכמש"כ הראשונים דמשערים אף בחתיכת העור, ועי' בביה"ל ח"ב סימן י"ב שהאריך הרבה בדין זה.[[365]](#footnote-366)

\*הפליתי בסימן כ"ג סק"ב כתב, דאין משערין בשחיטת ב' הסימנים בזאח"ז, אלא כדי שחיטתם כאחד, - אך הפמ"ג שם בשפ"ד סוסק"ג נחלק ע"ז, אך מה שהוכיח לזה מהמנהג, תמה ע"ז בגל' הגרע"א שם, וכ"כ היד יהודה שם סק"ה להוכיח מד' הראשונים.

הרמב"ן כתב דבכלל שיעור שהי' הוא גם חיתוך העור, דכיון דאין הסימנים נשחטים עד שיחתוך את העור, כדי שחיטה כדשחטי אינשי גמירי, וכ"כ הר"ן, וכ"נ בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן קט"ז, ועיי"ש שצידד דמ"מ אין משערין בכדי תלישת הנוצה ממקום שחיטה, אף שהוא צורך שחיטה.

אך הסמ"ק בסימן קצ"ז נסתפק בזה, ובד' התבו"ש בסימן כ"ג סק"ג מבו' דאזיל לטעמי' דס"ל דל"ב כדי הגבהה והרבצה, ולא משערינן אלא בכדי השחיטה עצמה, וע"כ י"ל דגם ל"ב כדי חיתוך העור.[[366]](#footnote-367)

התבו"ש בסימן כ"ג סוסק"ו הוכיח דאין משערין כדי שחיטה בסכין זה ובשוחט זה, וכתב דל"ד לדינא דשהה כדי לגמור את כולה, דמשערינן בדידי', (וכמו שהביא הרשב"א בברכות י"ג א' מירושלמי, וכ"ה בשו"ע סימן ק"ד ס"ו), דשאני התם דמצוה עלי' רמיא ובדידי' תליא מילתא, ומשא"כ הכא, ונסתפק אם משערין ברוב בנ"א וברוב סכינים, או משערין לפי שחיטה האפשרית בשוחט הזריז ביותר וסכין חדה ביותר, עיי"ש, והפליתי שם סק"ג נקט דמשערין באומן וזריז גדול וסכין חריף למאד.

**רב אמר כדי שחיטת בהמה לבהמה ועוף לעוף, ושמואל אמר אפי' בהמה לעוף,** בפירש"י לקמן כתב דלשמואל דאפי' בהמה לעוף, ה"נ משערין בבהמה גסה אף לבהמה דקה, וכתב לפ"ז דמהא דאמר ר"י בר חנינא דדקה לדקה וגסה לגסה, ש"מ דס"ל כרב, וכ"כ התוס', וכ"כ הרא"ש בסימן ט', ואך שכתב בדעת הרי"ף, דקי"ל דמשערין בבהמה גסה אף לעוף.[[367]](#footnote-368)

אך הרמב"ם בפ"ג משחיטה ה"ג כתב דשיעור השהי' בבהמה דקה ובעוף הוא כדי שחיטת בהמה דקה, וכ"כ הבעה"מ והרמב"ן וש"ר, ופירשו כן גם בד' הרי"ף, והבעה"מ פירש דהוא משום דהל' שחיטה הלמ"מ הן ואין לנו בהן לבדות ולומר שחיטת עוף לעוף כשחיטת דקה לדקה, וכעי"ז כתבו הרמב"ן והרשב"א,[[368]](#footnote-369) והב"י בסימן כ"ג כתב די"ל עוד דהוא משום דהכי קים להו דעוף חיותו רב כשל בהמה דקה, וצ"ע לדעות אלו, דמשערין בגסה לגסה ובדקה לדקה ולעוף, היאך משערין בשחיטת חיות, ולא מצאתי דברים מפורשים בזה, וצ"ע.

הרמב"ם שם כתב דשיעור השהי' בעוף הוא כדי שיגבי' בהמה דקה וירביצנה וישחוט, אך הרא"ש שם כתב, דלא מקילינן כולי האי לשער בהגבהה והרבצה דבהמה לעוף,[[369]](#footnote-370) וכתב לפ"ז דה"נ אף דמשערין בגסה לדקה, מ"מ משערין בהגבהה והרבצה דדקה, ופירש בזה מה שהביא הרי"ף למימרא דר"י בר חנינא, והיש"ש בסימן י"ד תמה ע"ז דממ"נ, אם ההלמ"מ הוא דלא מיקרי שהי' אף בעוף אלא כדי שיעור שחיטה הראוי' בבהמה, מ"ט ל"ב גם הגבהה והרבצה, ואם הגבהה והרבצה אינו בכלל שחיטה, מ"ט בעינן לזה בבהמה.

**א"ר פפא עומדת להטיל איכא בינייהו,** כ"ה גיר' רש"י, ופירש דהיינו דר' יוחנן משער בשחיטה לחודה, ור' חנינא בעי כדי הטלה ושחיטה, וכ"כ הבעה"מ דרב ושמואל ור' יוחנן ס"ל דל"ב אלא כדי שחיטה, וכתב דקי"ל כוותייהו, וכ"כ בס' המכריע סימן ז', והרא"ש בסימן ט' נסתפק בזה בדעת רש"י היאך קי"ל, - אך הרמב"ן וש"ר כתבו דל"ג איכא בינייהו, ורב ושמואל ור' יוחנן לא פליגי דבעינן גם כדי הגבהה והרבצה, - ועי' ביד יהודה סימן כ"ג סק"ב שהאריך בביאור דעות הראשונים בזה.[[370]](#footnote-371)

**השוחט בסכין רעה אפי' כל היום כולו כשרה,** רבינו ירוחם נתיב ט"ו ח"ג קיט: כתב, דמיירי שחותך בכל פעם מיעוט שאין בו שהי', שאם הי' בו שהי' שאינו חותך אלא לפעמים, היו כל השהיות מצטרפות ושחיטתו פסולה, והפר"ח בסימן י"ח סקי"ב והתבו"ש בסימן כ"ג סקט"ו פירשו בדבריו, דלא סגי במה שהוא מתעסק לחתוך, אלא בעינן שיחתוך הסכין תמיד, וכן דקדק המ"מ בפ"א משחיטה הי"ז מל' רש"י, ודן לפרש כן גם בל' הרמב"ם.

אך המאירי כתב, דאף אם אינו מוסיף לחתוך כלל, מ"מ כיון שהוא מתעסק בשחיטה, ל"ה שהי', ובתבו"ש שם כתב דכ"ה משמעות ל' הפוסקים, אך בסו"ד מסיק דל"ד הוא, וכן האריך התורת יקותיאל בסימן כ"ג סק"א, עיי"ש,[[371]](#footnote-372) וכן האריך היד יהודה שם סק"א, והוכיח כן מלשונות הראשונים, (ועיי"ש במש"כ לפרש בל' רי"ו דמודה לזה), וכ"כ הפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ג סק"ב לדקדק מד' היש"ש והש"ך, וכבר דקדק כן התבו"ש שם סק"ב מד' היש"ש, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הט"ז, וכ"כ הגר"ז שם סק"ב וסקי"ב.[[372]](#footnote-373)

**שהיות מהו שיצטרפו,** בנאות יעקב סו"ס י"ז כתב דלכאו' כל הצד דיצטרפו הוא משום דשהי' פוסלת את השחיטה, אך אם עיקר דינא דשהי' הוא דאין חלקי השחיטה מצטרפין, ל"ש צירוף שהיות, כיון דכל א' במקומו אין בו שיעור הפסק, אך הביא מירושלמי ר"פ הי' קורא דמיבע"ל גם לענין דין שהה כדי לגמור את כולה אם שהיות מצטרפות, והרי דגם בדין הפסק מצינו לצרף שהיות.[[373]](#footnote-374)

\*הרי"ד בפסקיו בסוגיין ובס' המכריע סימן ה' פירש להאיבעיא דשהה במיעוט סימנים, דהוא כששהה בתוך שחיטתו פחות משיעור שהי', ואח"כ שהה מעט במיעוט סימנים, ומיבע"ל אף מצטרפת שהי' זו עם השאר, דעי"ז איגלאי מילתא דכל מה דעביד בשהי' עבד ואין כאן שחיטה כשרה כלל, דכיון דבתוך שחיטה יש שיעור שהי', נמצא שמתחילה ועד סוף כל מה ששחט בשהי' שחט, ומדמי לה לטיט הנרוק שמשלים לשיעור מקוה, ולאויר שמשלים לשיעור סוכה, וה"נ שהי' במיעוט סימנים משלמת לשיעור שהי', עכ"ד, ומבו' לפ"ז, דכל שנצטרפו השהיות ויש ע"ז תורת שהי', יש בכח כל מיעוט ומיעוט מן השהי' לפסול, וחשבינן דכל מה ששחט הוא בשהי'.[[374]](#footnote-375)

**ותפשוט לי' מדידי',** בפירש"י כתב דקס"ד דאפי' הפסיק קאמר, ובתבו"ש סימן כ"ג סקט"ו הוכיח מזה דלא מכשרינן בסכין רעה אלא כשהוא חותך בכל פעם, וזהו דס"ד דדרך סכין רעה דאינו חותך תמיד, ונמצא דיש כאן שהיות מועטות, ומשני דאיירי כשלא הפסיק לחתוך, דליכא שהי' כלל.[[375]](#footnote-376)

**שהה במיעוט סימנים מהו,** בביאור האיבעיא מצינו ח' דרכים בד' הראשונים, ונבארם בקצרה, **א** בפירש"י כתב דמיבע"ל בשהה במיעוט בתרא, וכ"כ הראב"ד בפ"ג משחיטה ה"ד, וכ"כ הרמב"ן לעיל ל' ב' בשמו,[[376]](#footnote-377) ונת' באורך בדף מס' 12.

**ב** בספר הישר לר"ת סימן תמ"ג פירש דמיבע"ל אם שהי' פוסלת במיעו"ק דושט, או דלא גמירי שהי' אלא במידי דמנבלא בי', והביאוהו התוס' לעיל ל' ב' והרא"ש בסימן ו', ועמש"כ לפרש בזה בגל' הגרע"א יו"ד סימן כ"ז בסו"ד, ובביה"ל ח"ב סימן כ"ד, ועיי"ש בסק"ח שהביא מד' רי"ו שפירש טעם האיבעיא בע"א.

**ג** התוס' לעיל שם הביאו פי' ה"ר אושעיא דמיבע"ל במוליך ומביא בסכין רעה במיעו"ב דסימן קמא,[[377]](#footnote-378) דשמא כיון שכבר חתך רובו הוי כאילו נחתך כולו, והוי כמוליך וביד וברגל, וכן פירשו הבעה"מ והר"י מלוניל והרמב"ן וש"ר שם,[[378]](#footnote-379) והמאירי בסוגיין הק' דא"כ היאך מכשר רבא בשוחט בסכין רעה, וכתב דאיירי כשהזמין ב' הסימנים יחד, ועמש"כ ע"ז היד יהודה בסימן כ"ג סק"י.[[379]](#footnote-380)

**ד** הרמב"ם בפ"ג משחיטה ה"ד פירש כששהה כדי שיגביהנה וירביצנה וכדי שישחוט כמו מיעוט הסימנין בלבד, ולא שהה כשיעור שחיטה גמורה, והראשונים פירשו בדבריו דהיינו דמיבע"ל שמא שיעור שהי' הוא כדי שחיטת מיעוט סימנים, והראב"ד והרמ"ך שם והרמב"ן לעיל ל' ב' והר"ן בסוגיין תמהו ע"ז.[[380]](#footnote-381)

**ה** בתשו' הר"י מיגש סימן מ"א פירש דמיבע"ל בשהה אחר שחיטת מיעו"ק דקנה, אם חשבינן לה כנפגם קודם השחיטה, והו"ל כחצי קנה פגום והוסיף עליו כ"ש וגמרו דשחיטתו כשרה, או דכיון דשהה בשחיטה והפסיק בין המיעוט הראשון והמיעוט השני וכל א' אין בו רוב סימן שחיטתו פסולה, ומשמע דלא מיבע"ל אלא כשאחר השהי' שחט רק עוד מיעוט, אך אם שחט אח"כ עוד רוב, כשרה.[[381]](#footnote-382)

**ו** בפסקי רי"ד לעיל ל' ב' ובסוגיין ובס' המכריע סימן ה' פירש דאיירי כששהה בתוך שחיטתו פחות משיעור שהי', ובשחיטת מיעוט בתרא שהה עוד מעט, ומיבע"ל אם שהי' זו מצטרפת לשיעור שהי', וכ"כ המאירי בשם י"מ, ושמא זהו מש"כ ר"ת בתו"ד דיל"פ דקאי אשהיות מהו שיצטרפו, ועמש"נ בזה לעיל.

**ז** המאירי פירש דאיירי כשגמר שחיטתו עם שיעור שהיית מיעוט הסימנים, והיינו דלא שהה אלא כדי שחיטת רוב הסימנים ולא כדי שחיטת כל הסימנים, ומיבע"ל אם שיעור שהי' הוא כדי שחיטת רוב הסימנים או כדי שחיטת כולם, וכן פירשו המהרש"ל בסימן ט"ו והב"ח בסימן כ"ד בד' הרמב"ם.

**ח** בפי' ריבב"ן כתב דמיבע"ל אם השהי' ששהה במיעו"ק דקנה מצטרפת לשהי' ששהה בעיקר השחיטה להשלים לשיעור שהי'.[[382]](#footnote-383)

\*הב"ח בסימן כ"ג כתב דלפ"מ שנהגו לפסול בשהי' מועטת, יש לפסול כל שחיטה בסכין רעה בבהמה, כיון דשוהה מעט בשחיטת המיעו"ב דסימן קמא, - והפר"ח שם נחלק ע"ז, וכתב דבשהי' מועטת לא פסלינן אלא כשהפסיק שחיטתו, אך שהוא חותך במיעו"ב, לא פסלה שהי' מועטת, דאל"כ לא ישחוט אף בסכין יפה, שהרי שוהה מעט בשחיטת מיעו"ב דסימן קמא, וצ"ב, - והש"ך בס' הארוך שם כתב דהא דלא פסלינן כששוחט בסכין יפה, אף דא"א שלא ישהה מעט, הוא משום דלא מיבע"ל לפסול, רק בשוחט בסכין רעה דאפשר לו בע"א כגון שישחוט בסכין חד ולא ישהה כשיעור שהי', אבל לדידן דא"א בע"א, שרי, ועי' גם בדבריו בסימן י"ח סקי"ב ובסימן כ"ג סק"י שכתב להכשיר בזה, וצ"ב, - ועמש"כ בזה התבו"ש שם סקט"ז, והיד יהודה שם סקי"א.[[383]](#footnote-384)

\*הש"ך בסימן י"ח סקי"א כתב דכל הא דיש לפסול בשוחט בסכין רעה, הוא רק בבהמה, אף בעוף ליכא שהי' כלל, דמיד שחתך רוב סימן א' בעוף הרי נגמר שחיטתו, ועיי"ש שכתב דאף דקי"ל לפסול בשהי' במיעו"ב, היינו דוקא בשהי' ממש, משא"כ בשוחט בסכין רעה שהוא מוליך ומביא תמיד, עכ"ד.

ובתורת יקותיאל סימן כ"ג סק"א תמה ע"ז, דכל הצד לפסול בהני גווני הוא מכח איבעיא דהכא, ואם באנו לחוש לפירש"י, אין לחוש גם לפי' ה"ר אושעיא, וכן הק' המחה"ש בסימן י"ח שם בשם תשו' בית יעקב, וכ"כ הגר"ז בסימן כ"ג סקי"ד,[[384]](#footnote-385) והעירו עוד, דהרי הצד לפסול בשהי' במיעו"ב הוא משום דהוי זה בכלל השחיטה, וא"כ היאך נימא דשחיטת המיעו"ב עצמה הויא שהי', (וביותר, דהיאך אפשר שיהא הפסק כלפי שחיטת המיעו"ב, ע"י שחיטת המיעו"ב גופי').

**ר"ע אומר טריפה,** בשטמ"ק הביא מתור"פ דטעמא דר"ע הוא משום דלטהר מידי נבילה סגי בשחיטת סימן א', כיון דמסייעת השחיטה להוציא הנשמה, ול"ב שחיטת ב' סימנים אלא כדי להתירו באכילה, ולפ"ז פליג ר"ע בכל בבי דמתניתין, וכ"נ להדיא בד' רש"י בע"ב ד"ה פסק, וכ"ה מבו' בד' התוי"ט, וכ"כ הראש יוסף והרש"ש והביה"ל בח"ב סימן כ' סק"ב, - והראש יוסף נסתפק לפ"ז אם מודה ר"ע דכשהחליד בשחיטת ב' הסימנים הויא נבילה, והרש"ש כתב דודאי דבכה"ג הויא נבילה.

אך הר"י מלוניל כתב דמודה ר"ע בתלת בבי קמייתא דהיא נבילה, ולא פליג אלא בהחליד, וס"ל דבכל פסולי שחיטה ל"ה אלא טריפה, דדמי לשחיטת טריפה דמטהרת מידי נבילה, וה"נ פליג בשהי' ודרסה והגרמה, וכ"כ המאירי והנימו"י,[[385]](#footnote-386) ולפ"ז פליג ר"ע אף כשהחליד בשחיטת ב' הסימנים, וכ"ה להדיא בתוספתא פ"ב ה"ב, ומבו' שם דר"ע פליג גם בשהי'.[[386]](#footnote-387)

באבנ"ז יו"ד סימן כ"ג סק"ב כתב, דהא דקאמר ר"ע דטריפה, היינו דאינה מטמאה טומאת נבילה, אך מודה דאין שחיטתה מתירתה באכילה כלל ויש בה איסור נבילה, אך ממה שדנו בגמ' דמתניתין דאלו טריפות בבהמה אתיא כר"ע, משמע דאינה אסורה אלא משום טריפה.

**שחט את הושט וכו' והודה לו ר"ע ורמינהו וכו',** מבו' דקודם חזרה ס"ל לר"ע דפסוקת הגרגרת ל"ה נבילה, וכ"ה להדיא בשנויא דר"ח בר אבא א"ר יוחנן דכאן קודם חזרה כאן לאחר חזרה, וצ"ע דלמש"כ הר"י מלוניל ודעימי' דלא פליג ר"ע אלא בהחליד את הסכין, א"כ מ"ט תלי דין פסוקת הגרגרת בפלוגתייהו.

אך הנה הר"י מלוניל והנימו"י כתבו דנפסלה בשחיטתה הוא דאין סימני' שלמים, ולפ"ז ניחא דדין פסוקת הגרגרת תליא בפלוגתא דר"ע ור' ישבב אם כל שנפסלה בשחיטתה הויא טריפה או נבילה, וכ"ז הוא כששחט גם את הקנה אחר שנפסק, אך כל שלא שחט אלא את הושט, מודה ר"ע דהיא נבילה, כיון דלא שחט אלא סימן א',[[387]](#footnote-388) (אך לשנויא קמא דרבא כל שנפסק הקנה ואח"כ שחט את הושט לחודי', ל"ה נבילה, והוא אף לדעת ר' ישבב, ונת' להלן).

**ורמינהו אלו טריפות בבהמה נקובת הושט ופסוקת הגרגרת,** הרש"ש הק' דמאי פריך, הרי התם מיירי ששחט אח"כ כראוי, ובמשנתינו איירי כשלא שחט אלא סימן א', ולפ"ד הר"י מלוניל דנפסלה בשחיטתה הוא דאין סימני' שלמים, ניחא, וכתב דצ"ל דס"ל דאחר פסיקת הגרגרת ל"מ מידי מה ששחט אח"כ דכמנחא בדיקולא דמיא, וע"כ מהא דתנן דפסוקת הגרגרת הויא טריפה, ש"מ דסגי בשחיטת סימן א' לטהר מידי נבילה, וכדעת ר"ע קודם חזרה.

**ל"ב ב' - כאן שפסק ולבסוף שחט וכו' כי דבר אחר גרם לה ליפסל,** הלב ארי' הק' דמ"ט בכה"ג ל"ה נבילה, הרי כיון דאיירי אף כששחט במקום חתך, ולכאו' איירי גם כשלא שחט כלל את הקנה, (וכאשר כ"ה מבו' מהא דמותבינן עלה ממשנתינו דפסק את הגרגרת ואח"כ שחט את הושט), וליכא אלא סימן א', היאך מהני זה לטהרה מידי נבילה, לפ"מ שחזר בו ר"ע והודה לד' ר' ישבב, וביותר קשיא לדעת הר"י מלוניל ודעימי' דגם לדעת ר"ע קודם חזרה לא סגי בשחיטת סימן א' לטהר מידי נבילה, ועיי"ש מש"כ לישב בזה, ובאמר"מ סימן ב' סקכ"ה תמה על דבריו.

ובאמרי משה סימן ב' סקכ"ז כתב לפרש דס"ל לרבא דסגי במה שהשלים שחיטת ב' הסימנים ע"י שחיטה לטהר מידי נבילה,[[388]](#footnote-389) ולפ"ז לכאו' הא דשחט ולבסוף פסק הויא נבילה, הוא משום דלא שחט אלא סימן א', וצ"ע דאי"ז במשמעות ד' רש"י בד"ה כדבר אחר, - ועיי"ש בסקכ"ח שכתב לישב לפ"ז משה"ק הביה"ל ח"ב סימן כ' סק"ב דשמעינן מהכא דל"ב שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, דלהנ"ל הרי לדעת רבא מצטרף אף הסימן הפסוק לשחיטה, ושפיר חשיב דב' הסימנים ראויים לשחיטה.[[389]](#footnote-390)

כ"ה טבת ע"ז

דף מס' 25

**נקובת הושט ופסוקת הגרגרת**

**ל"ב ב' - אלא אמר רבא אלו אסורות קתני ויש מהן נבילות ויש מהן טריפות,** בפירש"י כתב דנקובת הושט ופסוקת הגרגרת הוי נבילה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג משחיטה ה"ו והי"ט, והרמב"ן לעיל ט' א' וכ' א', והרשב"א והר"ן לעיל כ' ב' והרשב"א לקמן מ"ב א' ובקידושין נ"ז א', וכן הוכיח הבית מאיר בסימן ל"ג ס"ג מד' הר"ן בפי' הרי"ף בריש מכילתין, ומד' הרשב"א במשמה"ב בית א' שער א' (ז:).

ובתוס' הרא"ש נחלק ע"ד רש"י דלא מסתבר למימר דע"י נקיבת הושט במשהו הויא נבילה, ודוקא פסוקת הגרגרת שאינה יכולה להתקיים כלל אין שחיטתה מטהרתה, ומשא"כ בנקובת הושט שאינה מתה מיד, ובשטמ"ק הביא מתור"פ שכתב כן בשם תוס', ועיי"ש שהק' ע"ז דגם פסוקת הגרגרת אינה מתה, ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ ר"ת לפרש להאיבעיא דשהה במיעוט סימנים דהוא במיעו"ק דושט ומיבע"ל דשמא לא גמירי שהי' במידי דלא מנבלא,[[390]](#footnote-391) וכ"ה להדיא בד' ר"ת בספר הישר סימן תמ"ג, והביאוהו המכריע בסימן ה' והאו"ז בסימן שע"ח, וכן נקט המהרש"א בבכורות כ' ב'.[[391]](#footnote-392)

הפמ"ג בשפ"ד סימן ל"ג סק"ה הק', דמנ"ל לרש"י ודעימי' הך מילתא דנקובת הושט הויא נבילה, והרי י"ל דמה שאמרו הכא דהוי נבילה הוא רק בפסוקת הגרגרת שנפסק רובו והוי כמנח בדיקולא, ול"ש בו שחיטה, וכבר הק' כעי"ז בשטמ"ק בשם תור"פ, עיי"ש, ובגל' הגרע"א בסימן כ"ז הוסיף להק', דלקמן בסוגיין מבו' כן דהא דפסוקת הגרגרת הויא נבילה הוא משום דכמאן דמנחא בדיקולא דמיא ול"ש בה שחיטה, וטעם זה לא שייך בנקובת הושט.

והבית מאיר בסימן ל"ג ס"ג כתב שדקדקו כן ממה שאמרו דיש מהן נבילות, דמשמע דב' מהם הוו נבילה, ועי' גם בשטמ"ק שכתב דמלישנא דיש מהן נבילות, משמע כד' רש"י,[[392]](#footnote-393) ועיי"ש שעמד דאכתי לא נתישבו בזה ד' רש"י בריש סוגיין שפירש לעיקר פירכת הגמ' מנקובת הושט, והרי דמעיקרא קים לן ממשנתינו דנקובת הושט הויא נבילה, ועיי"ש שכתב בדעת רש"י דס"ל, דהא דתנן דכל שנפסלה בשחיטתה נבילה, נכלל בזה נקובת הושט, וכמש"כ החינוך במצוה ת"מ דנפסלה בשחיטתה היינו שנפסלה במקום שחיטתה, וכ"כ הר"י מלוניל והנימו"י דנפסלה בשחיטתה הוא שאין סימני' שלמים, וכ"כ הראש יוסף.

\*הגרע"א בגל' שו"ע סימן כ"ז ובתשו' סימן קצ"ח הק' ע"ד רש"י ודעימי' מהא דתניא בתוספתא פ"ב, שחט מיעוטו של ושט ושהה כדי שחיטה ואח"כ שחט את שניהן, או שנקב הושט ואח"כ שחט את שניהם טרפה ושחיטתה מטהרתה, ולהדיא דנקובת הושט ל"ה אלא טריפה, ועמש"כ בזה הביה"ל ח"ב סימן כ' סק"ג והאחיעזר ח"ב סימן ח' סק"ד והחזו"א סימן ג' סוסקכ"א.[[393]](#footnote-394)

הגרע"א שם נסתפק לדעת הסוברים דנקובת הושט הויא טריפה, אם היינו אף בשחט במקום חתך, דדמי לחצי קנה פגום שאם השלימו לרוב כשר, או דדוקא בקנה סגי בהשלמת הרוב, משום דחצי קנה פגום אין בו ענין מעשה חשיבות כלל כיון דלא מטרפא בי' ומשו"ה אינו בכלל שחיטה, אבל בושט בעינן דחיתוך כל הרוב יהא ע"י שחיטה ובחצי ושט פגום ל"מ גמרו לטהר מידי נבילה, וכל הא דנקובת הושט ל"ה נבילה, הוא רק כששחט למטה ממקום החתך, ועיי"ש שצידד כן, ועיי"ש שכתב דאם שחט למטה ממנו בצד השני, הוי נבילה, כיון דכשהגיע לפלגא, כבר הוי רוב עם הנקב, וכבר נפיק חיותי', ותו ל"מ בו שחיטה, ואכמ"ל, ועי' בביה"ל ח"ג סימן כ"ו שכתב כן בדעת התוס' בב"מ כ' ב' ד"ה איסורא.

אך מד' המהרש"א בבכורות כ' ב' מבו' דאף בכה"ג ששחט במקום חתך ה"ז מועיל לטהר מידי נבילה, וכ"נ מד' ר"ת בספר הישר סימן תמ"ג, עיי"ש, וכן נקט הגרע"א גופי' בסוגיין בתו"ד בד"ה נתקשיתי.

\*בד' היש"ש בסימן ט' נראה, דאף אם נקובת הושט ל"ה נבילה, מ"מ כל שנחתך חצי הושט הוי נבילה, והק' לפ"ז על מש"כ התוס' דלהצד דלא פסלה שהי' אלא במידי דמנבלא בי', אין שהי' פוסלת בעוף, עיי"ש, ומצאנו הדברים מפורשים כן בתור"פ בסוגיין שהובא בשטמ"ק שכתב, דהא דנקובת הושט ל"ה נבילה, ול"ד לפסוקת הגרגרת, הוא משום דבפסוקת הגרגרת ל"מ לשחוט אלא סימן א', אך בנקובת הושט, מצי לשחוט כל הקנה ורוב הושט, כיון שלא נפסק חציו, ומבו' דאם נפסק חציו הוי נבילה, כיון דל"מ לשחוט רוב הושט, וזה כמו שצידד הגרע"א דבושט לא סגי בהשלמת הרוב.[[394]](#footnote-395)

**טעם הא דנקובת הושט ופסוקת הגרגרת הוו נבילה**

בפירש"י כתב דהא דנקובת הושט ופסוקת הגרגרת הויא נבילה, הוא משום דאיתרע מקום שחיטה דידהו, אך בד' התוס' הרא"ש מבו' דהא דפסוקת הגרגרת הויא נבילה, הוא משום דה"ז מעשה הממית, שאינה יכולה להתקיים כלל,[[395]](#footnote-396) ופירש דלדעת רש"י גם נקובת הושט הוי מעשה הממית, וע"כ הוא דהויא נבילה, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א והר"ן לעיל כ' ב' והרשב"א לקמן מ"ב א' שהוכיחו מהא דמהני שחיטה אף דבתחילת השחיטה הויא נקובת הושט, דבע"כ דאף היכא שנעשה מעשה נבילה, לא אמרינן דוכי מתה עומד ושוחט, ורק כשהיא נבילה ומטמאה עכשיו, הוא דאמרינן דוכי מתה עומד ומולק.

בביאור ד' רש"י דהא דהוו נבילה הוא משום דאיתרע מקום שחיטה דידהו, מצינו כמה דרכים, **א** בשטמ"ק כתב בשם תור"פ דהיינו משום דאינו שוחט את ב' הסימנים, דלא מיבעיא בפסוקת הגרגרת דאינו שוחט אלא סימן א', אלא אף בנקובת הושט, אינו שוחט את רוב הראשון דהושט, וזה לטעמי' דבושט בעינן שישחט את כל הרוב, ונת' לעיל, וכ"כ באמר"מ סימן ג' סקכ"א בשם הגר"ח, ועיי"ש בסק"כ שפירש לזה דהיינו דלא מיבעיא אם התחיל שלא באותו המחצה שהנקב בו, ליכא רובא בשחיטה, דכיון ששחט מחצה הרי בצירוף הנקב שבחצי השני כבר פסוק ברובו וכמנחא בדיקולא, אלא אף אם התחיל באותו המחצה שהנקב בו ושחט שלא במקום הנקב, ג"כ ל"מ, משום דכל אורך הושט שכנגד הנקב הוי כפסוק ולא שייך בו שחיטה, וכעי"ז ובע"א קצת כתב בחזו"א סימן ג' סוסקכ"א.

**ב** בביה"ל ח"ב סימן כ' סק"ג כתב בדרך בתרא דהיינו, דבאה ההלכה דסימן שנולד בו סימני טריפה לאו בר שחיטה הוא ולא נאמר תורת שחיטה רק בסימן שלם וכשר, - וי"ל דהיינו דכיון דכבר יצא מן החיות דמקום הסימנים, ל"מ שחיטת סימנים אלו לטהר מידי נבילה, דבעינן דכל חיות הסימנים תצא ע"י שחיטה.

**ג** בביה"ל שם כתב לפרש עוד, דכך באה ההלכה, דאע"ג דטריפה שנשחטה טהורה, מ"מ טריפות שבסימנים ובמקום שחיטה אין השחיטה מטהרת אותם.

ועי' עוד באמר"מ שם סקי"ב בשם הגר"ח, ובאחיעזר ח"ב סימן ח' סק"ד ובקוה"ע סימן כ"ח סק"ה מש"כ טעמים אחרים בזה.

הרמב"ם בפ"ג משחיטה הי"ט כתב דפסוקת הגרגרת ונקובת הושט הויא נבילה מחיים ואין השחיטה מועלת בה, והדרישה סימן ל"ג סוסק"ג כתב דמכוון הרמב"ם הוא דמחיים כבר יש בה לחיסרון זה דמכח זה ל"מ השחיטה, אך אין עלי' דין נבילה מחיים, וכ"כ הש"ך בנקוה"כ בסימן ל"ג, והוא כדבריו בש"ך שם סק"ד שהוכיח דאינה נבילה מחיים, ממה שאמרו הכא דלא קתני במתניתין אלא נבילה דלא מטמאה מחיים, וכ"כ הפר"ח בסימן כ' סק"ה, ובחזו"א סימן ג' סקכ"ב הוכיח כן ממה שאמרו לקמן קכ"א דשחט בה ב' או רוב ב' אבר הפורש ממנה הוי אבמה"ח ובשר הפורש ממנה הוי בשר מן החי, ולא יתכן שיהא חייב על בשר זה משום אבמה"ח ומשום נבילה שזה ב' דברים המתנגדים זל"ז.

אך בד' הכס"מ בפ"א משחיטה ה"ה ובפ"י ה"ט ובב"י סו"ס כ"ו, מבו' שפירש ד' הרמב"ם כפשוטם, ועמד ע"ז הפר"ח שם, וכ"כ התבו"ש בסימן ל"ג סק"ה, ועיי"ש שכתב דאע"ג דאינה מטמאה מחיים, מ"מ יש בה איסור נבילה, דשאני טומאת נבילה דכתיב בקרא מיתה, וכל שעדיין חי' היא לי"ב טומאה, ומשא"כ לענין איסור דלא כתיב בקרא מיתה, הרי דכל שנעשה מעשה בסימנים כיון דהוו כשחוטים ול"ש בהם שחיטה, הויא כנבילה,[[396]](#footnote-397) וכ"כ הפליתי שם סק"ב דיש לחלק בין טומאה לאיסור, אך פירש דהוא משום דלענין טומאה בעינן מיתה גמורה, ולענין איסור סגי במה שהיא חלושה בתכלית, ועי' גם באחיעזר ח"ב סימן ח' סק"ב שכתב דבע"כ דאין טעמא דהרמב"ם משום דאינה ראוי' לשחיטה, דא"כ מ"ט שמוטה ל"ה נבילה מחיים, וכ"כ היד יהודה שם סק"ה, וכ"ה מבו' גם בד' הגר"ח בפ"ד ממאכ"א בריש דבריו, שפירש בד' הרמב"ם דיש עלי' איסור נבילה מחיים.

**נקובת הושט בעוף**

הרמב"ם בפ"ג משחיטה הי"ט כתב דאף עוף שנפסק הקנה או ניקב הושט הוי נבילה, והפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה בשורש הג' בסופו כתב, דאף דבעוף סגי בשחיטת סימן א', מ"מ בעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, וע"כ כל שניקב הושט הוי נבילה, וכ"ה בדבריו במש"ז סימן כ"ו סוסק"א, וכ"כ בתשו' ברית אברהם יו"ד סימן כ"ד, - ולמש"כ התוס' הרא"ש והרשב"א והר"ן דהא דנקובת הושט הויא נבילה הוא משום דהו"ל מעשה הממית, ודאי דהוא אף בעוף.

ובגל' הגרע"א בסימן כ"ד סט"ו, שנד' בהשמטות שבסוף הל' טריפות נסתפק בדין זה דשמא אם ניקב הושט בעוף ושחט את הגרגרת ל"ה פסולו בשחיטה ול"ה נבילה.[[397]](#footnote-398)

והביה"ל בח"ב סימן כ' סק"ג כתב לדעת רש"י, דד"ז תליא בטעם הא דנקובת הושט הויא נבילה, דאם הוא משום דסימן שנולד בו סימני טריפה אינו בר שחיטה, הרי דבעוף ל"ה נבילה משום דמצי לשחוט את הקנה, אך אם הוא משום דטריפה בסימנים אין שחיטתה מטהרתה, אף בעוף הויא נבילה,[[398]](#footnote-399) - אך באמר"מ סימן ב' סקי"ז כתב דאף אם הא דהויא נבילה הוא משום דסימן שנולד בו סימני טריפה אינו בר שחיטה, מ"מ אף בעוף הוי נבילה, משום דבעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, וזה כמש"כ הפמ"ג.[[399]](#footnote-400)

**ניקב הושט ונפסק הגרגרת שלא במקום שחיטה**

הרמב"ם בפ"ג משחיטה הי"ט כתב דאם נפסק רוב הקנה או שניקב הושט בכ"ש "במקום הראוי לשחיטה" ה"ז נבילה, וכ"כ הרמב"ם שם הכ"ג דגרגרת שנפסק רוב חללה במקום הראוי לשחיטה ה"ז נבילה, והכס"מ שם דקדק מדבריו דאם נפסקה שלא במקום שחיטה הויא טריפה, והק' ע"ז דא"כ מ"ט לא מנה הרמב"ם בכלל הטריפות נפסק הקנה למעלה ממקום שחיטה, וכ"כ הפר"ח בסימן כ' סק"ה, וכ"נ בד' הרמב"ן לעיל ט' א', ועי' בדבריו לעיל כ' א' שנראה שנסתפק בזה, אך הפליתי שם סק"ג נחלק ע"ז, עיי"ש,[[400]](#footnote-401) ונת' בזה לעיל י"ט א'.

\*התוס' לעיל ח' א' כתבו דאם בשעת שחיטה ניקב הושט כנגד מה ששחט טריפה, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' ל., וכ"ה בטוש"ע סימן כ"ו ס"א,[[401]](#footnote-402) - והפמ"ג שם במש"ז סוסק"א כתב דבכה"ג הוי ככל נקובת הושט דנבילה, ועיי"ש שנסתפק אם ניקב הושט אחר גמר שחיטת הושט קודם שחיטת הקנה, (אי נימא דגם בכה"ג פוסל בזה טריפות), אם הוי טריפה, או דאף בכה"ג הוי נבילה, אך בחי' חת"ס לעיל שם כתב לדקדק מל' הראשונים ומל' הטוש"ע דל"ה אלא טריפה, וכ"כ הנאו"י בסו"ס כ' בשם ס' שערי שמחה שדקדק כן, - ועי' באחיעזר ח"ב סימן ח' סק"ד ובאמר"מ סימן ג' סקכ"א שכתבו דזה תליא בטעם הא דנקובת הושט הויא נבילה, עיי"ש, וכעי"ז כתב הגרז"ס בסו"ס נאות יעקב פא:.

\*האחרונים דנו בעוד כמה גווני אם הוי נבילה, ותליא בטעם הא דנקובת הושט הויא נבילה, והוא **א** בתשו' באר יצחק יו"ד סימן ד' ענף א' ובביה"ל ח"ב סימן כ"א סק"ה דקדקו מל' הרמב"ם בפ"ה משחיטה ה"י דדרוסה בסימנים ל"ה נבילה, עיי"ש. **ב** באחיעזר ח"ב סימן ח' סק"ה נסתפק בעגלה ערופה דעריפתה מטהרתה מידי נבילה, אם נקובת הושט הויא נבילה, וכן בשעיר המשתלח, אי נימא דדחייתו לצוק מטהרתו מידי נבילה, - ועיי"ש עוד שנסתפק עד"ז, למ"ד דמליקת טריפה מטהרת מידי נבילה, אם מליקת נקובת הושט מטהרת מידי נבילה, די"ל דדוקא שחיטה אינה מועלת בושט נקוב, אך מליקה מועלת בכך, כמו שכל פסולי שחיטה לא נאמרו במליקה. **ג** באחיעזר שם סק"ג נסתפק בניקב הושט ועלה בו קרום ונסתם, דשמא כיון דעכשיו ל"ה הושט נקוב מהני בו שחיטה, ול"ה נבילה, והרמב"ם שכתב בפ"ג משחיטה הכ"א דהוי נבילה הוא לטעמי' דנקובת הושט הויא נבילה מחיים והקרום כמי שאינו. **ד** באחיעזר שם סק"ט הביא להסתפק בבהמה שיש לה ב' ושטים דיתר כנטול, אם הויא נבילה.[[402]](#footnote-403) **ה** הרמב"ם בפ"ג משחיטה ה"כ כתב דאם ניקבו ב' עורות הושט זה שלא כנגד זה הוי נבילה, ועי' באמר"מ סימן ג' סקכ"ב במש"כ לדון בדין זה, ואם לדעת הרמב"ם הויא נבילה מחיים משום דהו"ל כמתה, ודאי דאף בניקבו זה שלא כנגד זה הויא נבילה, ואין להביא מזה לדידן.

כ"ז טבת ע"ז

דף מס' 26

\***ל"ב ב' - כאן ששחט במקום חתך כאן ששחט שלא במקום חתך,** באמר"מ סימן ב' סקט"ז כתב דהא דכששחט שלא במקום חתך ל"ה נבילה, הוא אף בעוף, שהרי לקמן נ"ו א' תנן דאלו טריפות בעוף נקובת הושט ופסוקת הגרגרת, ולדעת ר"ל היינו כששחט שלא במקום חתך, או ששחט את הסימן השני, ועיי"ש שהוכיח מזה דלא אמרינן דכיון שכבר נפסק כשיעור שחיטה, א"א שיעשה שחיטה אחרת, דב' שחיטות בעוף לא מצינו, ודלא כמש"כ הביה"ל ח"ב סימן כ' סק"ג.

**שחט את הקנה ואח"כ ניקבה הריאה כשרה, אלמא כמאן דמנחא בדיקולא דמיא,** הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' כט: כתב, דהא דכשרה הוא משום דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף וכל שנשחט הקנה הרי הריאה כמאן דמנחא בדיקולא, ועיי"ש שכתב דאע"ג דאמר ר"ל לעיל כ"ט ב' דאינה לשחיטה אלא לבסוף, ההיא משמי' דלוי סבא אמרה.

ולפ"ז כל הא דכמנחא בדיקולא דמיא, הוא רק בשחיטה כשרה, וכ"נ מד' הרשב"א שם בדין בן נח, ונת' להלן, וכ"כ החת"ס לעיל כ' ב' ובסוגין בסו"ד, וצ"ע דא"כ מ"ט אמרינן בשחט שלא במקום חתך, כמנחא בדיקולא דמיא, הרי כל שנפסקה שלא בשחיטה, ל"ה כמנחא בדיקולא, והחת"ס בסוגיין בתחילת דבריו עמד בזה, ועי' בתשו' שרידי אש ח"ב סימן ו' פ"ו שהאריך בענין זה.

המהר"ם לקמן בסוגיין הק' דמ"ט מותרת הריאה לישראל ע"י שחיטה, הרי אחר ששחט הקנה הו"ל הריאה כמנחא בדיקולא, והוי כחותך חתיכת בשר מן הבהמה קודם גמר השחיטה דהוי בשר מן החי, ועיי"ש שכתב דכיון דמיד אחר שחיטת הקנה כלה חיותה דריאה, לא מיקרי עוד בשר מן החי, ולכאו' מכוון הדברים הוא, דכבר חייל היתר השחיטה לגבי הריאה, והיא מותרת אף אם הוציאה לגמרי מן הבהמה, וכ"כ הראש יוסף.[[403]](#footnote-404)

אך הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' כט: כתב דאף שאמרו דכמנחא בדיקולא דמיא, לאו כמונח בדיקולא לגמרי אמרינן, דאלו פירשה הריאה מן הבהמה קודם שישחוט הושט לית דין ולית דיין דריאה אסורה, - ובחי' רמ"ש כתב דהא דהריאה מותרת ע"י גמר השחיטה, אף דאחר שחיטת הקנה כבר הויא כמנחא בדיקולא, הוא מדינא דכל בבהמה תאכלו, וכ"כ באו"ש פ"ב ממאכ"א הי"ז, וכעי"ז כתב החת"ס בסוגיין בתו"ד, ועי' בחי' בית מאיר בסוגיין וביד יהודה סימן כ"ז סק"ב ובחזו"א סימן ג' סקי"ט מש"כ עוד בזה.[[404]](#footnote-405)

**ה"נ כמאן דמנחא בדיקולא דמיא,** בגל' הגרע"א יו"ד סימן כ"ז כתב ללמוד מזה, דכל הא דפסוקת הגרגרת הויא נבילה, הוא משום דכמנחא בדיקולא דמי, וליכא שחיטה דב' סימנים, ועיי"ש שהק' לפ"ז במש"כ הראשונים דנקובת הושט הויא נבילה, דהרי בנקובת הושט ל"ש ה"ט דכמנחא בדיקולא דמיא.[[405]](#footnote-406)

ובתשו' באר יצחק יו"ד סימן ד' ענף א' כתב דבאמת פליגי בזה אמוראי, דרבא דקאמר דיש מהן נבילות, דמבו' דאף נקובת הושט הויא נבילה, ס"ל דכל דאיתרע מקום שחיטה הויא נבילה, אך ר"ל פליג ע"ז וס"ל דאף אם איתרע מקום שחיטה ל"ה נבילה, ודוקא אם לא שחט אלא סימן א' הויא נבילה, ולדידי' הוא דאמרינן דמ"מ אף אם שחט שלא במקום חתך הויא נבילה, משום דכמנחא בדיקולא דמיא, וליכא שחיטה דב' סימנים.[[406]](#footnote-407)

אמנם בד' הרמב"ן במלחמות בסוגיין מבו' דכל הא דלדינא ל"מ שחט שלא במקום חתך, אף למאן דס"ל דשחט את הקנה ואח"כ ניקבה הריאה פסולה, ולא אמרינן דכמנחא בדיקולא דמיא, הוא משום דהסימן עצמו הוי כמנח בדיקולא, ורק הריאה ל"ה כמנחא בדיקולא, משום דהיא תלוי' גם בושט, - וצ"ע ממש"כ הרמב"ן לעיל ט' א' וכ' א' דנקובת הושט הויא נבילה, ונקט דהוא בכלל הא דאמר ר' ישבב דכל שנפסלה בשחיטתה נבילה, וא"כ הרי ה"נ פסוקת הגרגרת הויא נבילה, ול"ב להא דכמנחא בדיקולא דמיא,[[407]](#footnote-408) - ועי' בזה בחזו"א סימן ג' סוסקכ"א, וכדבריו נראה בד' השטמ"ק בשם תור"פ, שכתב דגם נקובת הושט הויא נבילה, משום דלא שחט רוב קמא דושט, עיי"ש.

**לא אמר ר"ל אלא בריאה שחיי ריאה תלויין בקנה אבל בני מעיים לא,** בפירש"י כתב דהוא משום דחיות בני מעיים לא תליא בקנה אלא בושט, ומבו' בדבריו דאם נשחט הושט תחילה ואח"כ ניקבו בני מעיים, ל"ה טריפה, כיון דהוו כמנחי בדיקולא, וע"כ הוצרך לפרש דדרך הקנה לישחט תחילה, וכ"כ התוס' בדעתו, וכ"כ הבעה"מ, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ב' שער ג' כט:, - אך הר"ן כתב דאין לנו אלא מה שמנו חכמים, ולא מקילינן לומר דחיי בני מעיים תלויים בושט.[[408]](#footnote-409)

הר"ן כתב די"א דה"ה לב וכבד הוו כמנחא בדיקולא, דכל מה שתלוי בריאה חיותו ממנה, ונחלק ע"ז, דאם הי' הלב כמנח בדיקולא, הרי הבהמה מתה לגמרי, והיאך יתירנה אח"כ שחיטת הושט.

הבעה"מ כתב דקי"ל לדינא דר"ל דשחט את הקנה ואח"כ ניקבה הריאה כשרה, וזה לפ"מ שפירש שם כדעת רש"י, דר' זירא פליג עלי' לקולא, דאין טריפות לחצי חיות, - אך הרמב"ן במלחמות כתב דלא קי"ל כוותי', משום דר' זירא פליג עלי', ועיי"ש שכתב בשם הראב"ד דגם ר"ל גופי' הדר בי', שהרי אמר דמהני שחיטה שלא במקום חתך, ולא ידעינן הי מינייהו דאחריתא, וכ"כ הרא"ש בסימן י"א, - והרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' צידד דקי"ל כר"ל, עיי"ש שהאריך בזה.

הרמב"ן במלחמות כתב, דהא דלא קי"ל כר"ל דשחט את הקנה ואח"כ ניקבה הריאה כשרה, הוא משום דחיי הריאה תלויים נמי בושט דהא ינקי מהדדי, אך הקנה עצמו הוי כמנח בדיקולא, וע"כ הוא דס"ל לר' יוחנן דל"מ כששחט שלא במקום חתך, וכ"כ הרשב"א בתשו' ח"א סימן שס"ז דאף למאן דפליג על ר"ל היינו רק לגבי טריפות שנולדו בבהמה בין סימן לסימן, אך הסימן עצמו כיון שנשחט רובו כמי שנשחט כולו דמי, וכתב לפ"ז דאין לפסול בפסולי שחיטה במיעוט בתרא,[[409]](#footnote-410) - ולפ"ז נמצא, דאף דאם ניקבה הריאה אחר שחיטת הקנה הוי טריפה, מ"מ אם ניקב הושט עצמו אחר שחיטת רובו ל"ה טריפה, וכ"כ הב"ח בסימן כ"ו ס"א ללמוד מד' הרשב"א אלו, ועיי"ש שהניח דין זה בצ"ע, וכ"כ המהרש"ל בסימן י"ז, והט"ז בסימן כ"ו סק"א והש"ך שם סק"א, והפר"ח שם סק"א, והש"ך שם דקדק כן גם מל' רש"י לעיל ח' א', ועמש"כ בזה התבו"ש שם סק"ב והיד יהודה שם סק"א והחזו"א בסימן ג' סוסק"כ.

\***והדר בי' ר' זירא וכו' דילמא לעולם לא הדר בי' וכו',** דעת רש"י דהיינו דמעיקרא אמרינן דהדר בי' ר' זירא מהא דס"ל דאין טריפות לחצי חיות, ודחינן דלעולם לא הדר בי', והא דמיבע"ל בניקבו בני מעיים בין סימן לסימן, הוא לדבריו דרבא, ובחי' הגרע"א כתב דלפ"ז מוכח דהא דאין טריפות לחצי חיות הוא אף אחר שחיטת מיעוט ושט, דאי נימא דבכה"ג יש טריפות, מ"ט לא מיבע"ל לר' זירא לדידי' בניקבו בני מעיים אחר שחיטת מיעוט ושט,[[410]](#footnote-411) ועיי"ש במש"כ לדון בזה לדעת הסוברים דנקובת הושט ל"ה נבילה, ולכאו' דבריו אלו הם דלא כמו שצידד בגל' שו"ע סימן כ"ז בסו"ד דבושט לא סגי בהשלמת הרוב.

אך בל' הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' משמע דכל הא דאין טריפות לחצי חיות הוא רק אחר שחיטת סימן שלם, וע"כ כתב דהיכא דניקבה הריאה או בני מעיים קודם שחיטת רוב הסימן, לא צריכא למימר דטרפה, ומשמע דהוא לכו"ע, ואף למ"ד דאין טריפות לחצי חיות, וכ"ה משמעות ל' הרשב"א בסוגיין שכתב דהא דאין טריפות לחצי חיות היינו דכיון ששחט בה סימן א' כאילו שחטה לגמרי, וכ"כ הצל"ח בסוגיין, ופירש דהוא משום דלא אמרינן אין טריפות לחצי חיות, אלא אחר שחיטת סימן א' דהסימן עצמו הוי כמנח בדיקולא, וכן מבו' בד' התבו"ש בסימן כ"ו סק"ב.

**מי מצטרף סימן ראשון לסימן שני לטהרה מידי נבילה,** באחיעזר ח"ב סימן ז' סק"ח הוכיחח מזה דשחיטת טריפה אין עלי' תורת שחיטה להתיר באכילה, וזהו דמיבע"ל אם מצטרף סימן ראשון לסימן שני, דסימן ראשון יש עליו תורת שחיטה גם להתיר באכילה וסימן שני אין עליו תורת שחיטה אלא לטהר מידי נבילה, דאי נימא דשחיטת טריפה יש עלי' תורת שחיטה אף להתיר באכילה, ואך דיש עלי' איסור טריפה, הרי נמצא דגם שחיטת הסימן השני הויא שחיטה גמורה, ומ"ט לא יצטרפו ב' הסימנים, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

**ואמרינן לאו היינו דבעי אילפא וכו',** בפירש"י כתב דהתם פשיט דאם מצטרף סימן ראשון לסימן שני להתיר שאר העובר באכילה, לא יצטרף עמו לטהר אותו אבר מידי נבלה, ולענין ניקבו בני מעיים נמי תפשוט דמצטרף, והמהר"ם הק', דאף דהתם מצטרף לטהר את האבר, הרי הוא משום דמצטרף להתיר שאר העובר באכילה, והכא ליכא לה"ט, ועיי"ש שכתב דמה שאמרו התם דאם מצטרף וכו', לאו היינו דמיגו דהוא מצטרף להתיר את העובר באכילה, הוא מצטרף לטהר את האבר, אלא היינו דאם ל"ה מצטרף לטהר את האבר, גם ל"ה מצטרף להתיר את העובר באכילה, ומהא דחזינן דהוא מצטרף להתיר את העובר באכילה, יש ללמוד דה"נ הוא מצטרף לטהר את האבר, וכ"ה להדיא בפירש"י לקמן ס"ט א', וע"כ שפיר מייתינן מינה דה"נ הכא מצטרף סימן ראשון לסימן שני לטהר מידי נבילה.

**ל"ג א' - ואין מזמנין גוי על בני מעיים,** בפירש"י כתב דהוא משום הריאה, והמהר"ם הק' דיש לאסור גם משום שאר בני מעיים, למש"כ רש"י לעיל דאחר שחיטת הושט הוו כמנחא בדיקולא, וכתב דנקט רש"י ריאה, משום דפעמים שהיא מתה מיד בשחיטת ב' הסימנים, ובכה"ג אין לאסור משום שאר בני מעיים, - אך בשטמ"ק כתב בדעת רש"י, דכל הא דהוי כאבמה"ח, הוא רק משום ששחט סימן א' אחר דהוי כמנח בדיקולא, וע"כ שאר בני מעיים דל"ה כמנחא בדיקולא אלא אחר שחיטת הושט, ל"ה כאבמה"ח, - ובבכור שור כתב דאחר שחיטת ב' סימנים דחשבינן לה כמתה, וכמש"כ התוס' לקמן פ"ד א', מהני זה אף לענין גוי, ול"ה כאבמה"ח, וזה מתישב עם ד' רש"י לעיל כ' ב' דעוף בחד סימן מתה, ופירשו האחרונים דהוא משום דבשחיטה כשרה חשבינן לה כמתה,[[411]](#footnote-412) - ועמש"כ עוד בזה ביד יהודה סימן כ"ז סק"ב.

**תניא דלא כרב אחא בר יעקב,** התוס' כתבו דהטעם בזה הוא משום דליכא מידי דלישראל מותר ולגוי אסור, והקשו ע"ז דהכא איכא טעמא דשאני גויים דלאו בני שחיטה נינהו, ועמש"כ בזה בשטמ"ק בשם תור"פ, וכ"ה בפירש"י לקמן קכ"א ב', - אך בד' הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' כט: משמע דל"ב בזה להא דליכא מידי וכו', אלא הוא משום דכל שנשחטה שחיטה כשרה כמתה גמורה שויא רחמנא להתירה באכילה, וע"כ היא מותרת אף לגוי,[[412]](#footnote-413) ועי' ביד יהודה סימן כ"ז סק"ב שפירש כן בדבריו, וכ"נ בד' הרשב"א בסוגיין שפירש דמה שאמרו דהא טעמא קאמר, היינו דבכה"ג ליכא למימר מי איכא מידי וכו', ולא פירש לפ"ז מ"ט לא קי"ל כראב"י, ובע"כ דהוא משום דהכא ל"ב להא דמי איכא מידי, אלא חשבינן לה כמתה אף לגבי גוי.

בפסקי ריא"'ז בס"פ גיד הנשה כתב, דכל הא דקי"ל דמזמנים את הגויים על בני מעיים, הוא רק כשנשחטה שחיטה כשרה, דהועילה השחיטה להתירה לישראל, ומכח זה היא מותרת אף לגוי, אך כל שנפסלה בשחיטתה, אסור להאכיל את הבני מעיים לגוי, - וכ"כ התורת חיים לעיל כ' א', ופירש לפ"ז דזהו שהביאו הרא"ש והטור לדינא דזעירי דנשברה מפרקת ורוב בשר עמה נבילה, דנפ"מ דאסור להאכיל הבני מעיים לגוי.[[413]](#footnote-414)

והפר"ח בסימן כ"ז סק"א נחלק ע"ז, דלא קי"ל להא דכמנחא בדיקולא דמיא, וממילא דלי"ב משום אבמה"ח, - אך התבו"ש שם סק"ה כתב דכל הא דלא קי"ל כר"ל הוא מספיקא, אך לחומרא חיישינן לדר"ל, ועוד, דכל הא דל"ה כמנח בדיקולא, הוא רק אחר שחיטת הקנה לבדו, ומשום דיונק גם מן הושט, וכמש"כ הרמב"ן במלחמות, אך אחר שחיטת ב' הסימנים הוו הבני מעיים כמנחי בדיקולא,[[414]](#footnote-415) והסכימו לזה הפליתי שם סק"ב, והפמ"ג שם בשפ"ד סק"ב, והגרע"א בגליון שו"ע שם, והחת"ס בתשו' יו"ד סימן י"ח, והפמ"ג שם הוסיף, דאף אם לא קי"ל כר"ל, מ"מ יש לאסור משום הסימן עצמו, דהוי כמאן דמנח בדיקולא, וכ"כ הרא"ש יוסף בסוגיין, ועי' ביד יהודה שם במש"כ לפקפק בב' טעמים אלו.

אמנם הנה בל' הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' כט: ול. משמע להדיא, דכל מש"כ שם דכל שלא נשחטה שחיטה כשרה, ה"ז אסור לבני נח, הוא רק כשחתך ממנה בשר קודם שתצא נפשה, אך הבני מעיים מותרין, עייש"ה, - ולכאו' אזיל לטעמי' שכתב שם דהא דכמנחא בדיקולא דמיא, הוא משום דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, ולפ"ז בשחיטה פסולה לא אמרינן כלל דכמנחא בדיקולא דמיא, וע"כ מותרין הבני מעיים לבני נח, וכ"כ בחי' חת"ס לעיל כ' א' להתיר בכה"ג, משום דבשחיטה פסולה לא אמרינן דכמנחא בדיקולא, - ועי' ביד יהודה סימן כ"ז סק"ב במש"כ לפרש לזה בע"א.

\*הרמב"ם בפ"ט ממלכים הי"ג כתב דאבר ובשר הפורשין מן המפרכסת, אע"פ ששחט ישראל ב' הסימנים, ה"ז אסור לב"נ משום אבמה"ח, והרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ב' שער ג' ל. תמה ע"ז, דמ"ט פסק דלא כהא דתניא הכא דאחד גוי ואחד ישראל מותרין בו, - והיש"ש בסימן י"ז כתב לחלק בזה, דכל הא דמפרכסת בשחיטה כשרה מותרת לבן נח, הא רק בבהמת ישראל, אך אם שחט ישראל בהמת גוי, אינה מותרת לו, עיי"ש, - והאחרונים האריכו הרבה בישוב ד' הרמב"ם, ואכמ"ל.

ב' שבט ע"ז

דף מס' 27

**כ"ז ב' - אין שחיטה לעוף מה"ת,** בפירש"י כתב דאף דל"ב שחיטה, מ"מ אין כשר בו אלא נחירה בסימנים וכ"כ התוס' לעיל כ' א', והרמב"ן וש"ר בסוגיין, והסה"ת בהקדמה להל' שחיטה,[[415]](#footnote-416) - ובפירש"י בשלהי סוגיין כתב דהא דבעינן נחירה בסימנים ילפינן לה מדכתיב ושפך,[[416]](#footnote-417) אך הרמב"ן כתב דילפינן לה מהקישא דעוף לבהמה, וכתב לפ"ז דלא פליג ר"י בר פנחס אכולהו תנאי דלעיל, אך התוס' בד"ה רבי היא, כתבו דפליג עלייהו.[[417]](#footnote-418)

בד' הר"ן מבו', דשיעור הנחירה בעוף הוא ברוב סימן א', וכ"ה מבו' לפ"ד הרמב"ן דילפינן לה מהקישא דעוף לבהמה, וע"ז קאמר בר קפרא דהכשרו בסימן א', וצ"ע מהו השיעור דבעינן כשנוחר את הסימן לארכו, - אך לדעת התוס' דהך מ"ד לא יליף עוף מבהמה, צ"ע אם בעינן רוב סימן א', או דאף אם נקב הושט ומת שפיר דמי, ובזכר יצחק ח"א ריש סימן ל"ג נקט בפשיטות דגם אם ילפינן לה מקרא דושפך, הוי השפיכה ברוב סימן א',[[418]](#footnote-419) וי"ל דילפינן ממליקת חטאת העוף שהוא בסימן א', וכמש"כ התוס' לעיל בסוגיין דמזה יש ללמוד לשחיטת העוף שהוא בסימן א'.[[419]](#footnote-420)

בד' רש"י מבו' דלמ"ד דאין שחיטה לעוף מהני גם כשעוקר את הסימנים, וכ"כ הרמב"ן לעיל כ' א', והרא"ה בבדה"ב בית ב' ש"א כב., - אך הרשב"א במשמה"ב שם נחלק ע"ז, וכתב דאף למ"ד דאין שחיטה לעוף, מ"מ עקירת הסימנים ל"מ, ובעינן שיחתוך הסימנים עצמן, ואך דל"ה כשחיטה דבעינן שיחתוך הסימנים לרחבן, אלא אף אם נחר וחתך הסימנים לארכן שפיר דמי, עיי"ש,[[420]](#footnote-421) וכ"כ הרשב"א בתשו' ח"ג סו"ס שס"ג,[[421]](#footnote-422) - והעירו דהרשב"א אזיל לטעמי' דס"ל דעיקור הנמנה מהלכות שחיטה, היינו דכל שנשמט הסימן ל"מ השחיטה, אך להני קמאי שפירשו דעיקור הנמנה בהלכות שחיטה, הוא דל"מ לעקור את הסימן, הרי מבו' דיש ע"ז תורת שחיטה, וכל הא דל"מ הוא משום הלכות שחיטה, וע"כ בנחירה דעוף ודאי דה"ז מועיל.[[422]](#footnote-423)

הרמב"ן והרשב"א כתבו דאם אין שחיטה לעוף, אין פוסלין בו כל הלכות שחיטה,[[423]](#footnote-424) ובסה"ת בהקדמה להל' שחיטה לא פסיקא לי' הך מילתא, עיי"ש, - ובחי' הגרע"א לעיל י"ב א' כתב דלמש"כ הר"ן לעיל כ' א' בשם הרא"ה דשהי' פוסלת במליקה אף דלי"ב לפסולי שחיטה, משום דשהי' מחלקת והוי טריפה שנמלקה, ה"נ שהי' פוסלת בעוף, דהו"ל כנחירת טריפה, וצ"ע מל' הר"ן לעיל כ' א' דהא דשהי' פוסלת בעוף הוא משום דעוף טעון שחיטה.

בד' הרמב"ן לעיל כ' א' מבו', דאף דאין שחיטה לעוף, מ"מ אין כשר בו הריגה בסימנים אלא כשנעשה ע"י האדם, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב בית ב' שער א' כב.,[[424]](#footnote-425) - והרא"ש ביומא פ"ח סימן י"ד כתב בשם מהר"ם, דכיון דאין שחיטה לעוף, כשר אף נחירה ע"י גוי.[[425]](#footnote-426)

בנאו"י סימן ז' כתב לדון בעיקר היתר נחירה, אם הוא מדין שחיטה, ואך דליכא בזה להל' שחיטה, או דאי"ז מדין שחיטה כלל,[[426]](#footnote-427) ועיי"ש שדקדק מל' הרשב"א דהוא מדין שחיטה, וכ"נ גם ממש"כ הרשב"א דל"מ עיקור, ובקה"י סימן י' כתב ללמוד כן גם ממש"כ הרמב"ן דמ"ד דאין שחיטה לעוף מודה להקישא דעוף לבהמה.[[427]](#footnote-428)

ובנאו"י שם הביא מס' מקור מיים חיים בסימן כ"א שכתב דמד' המהר"ם שכתב דנחירה כשרה ע"י גוי, מבו' דאין על נחירה תורת שחיטה, ועיי"ש שנחלק ע"ז, דגם פסול גוי הוא מהלכות שחיטה, ובנחירה ליכא לפסול זה, ובקה"י שם כתב לקיים ד' המקומ"ח.

ובנאו"י שם כתב דבזה תליא מה שנחלקו האחרונים בדין מפרכסת למ"ד דאין שחיטה לעוף, דהפליתי בסימן כ"ז סק"ב כתב דלדידי' ליכא להתירא דמפרכסת, והק' לפ"ז דאחר שתיקנו חכמים שחיטה, היאך מותר, וכתב דהוא משום דבדבר הדומה לד"ת יש כח ביד חכמים לעקור, וכ"כ בתשו' ברית אברהם יו"ד סימן כ"ו, אך בתפא"י טהרות פ"א הביא תשו' הגרע"א דאף דאין שחיטה לעוף, מ"מ מהני הנחירה להתיר את המפרכסת, ועיי"ש בתפא"י במש"כ בזה,[[428]](#footnote-429) ועי' מש"כ בזה בזכר יצחק ח"א סימן ל"ג, ובאחיעזר ח"ב סימן ז' סק"ט, ועיי"ש שהוכיחו דה"ז מתיר את המפרכסת, דאל"כ יאסרו הבני מעיים בנחירת עוף משום אבמה"ח, (אך למשמעות ד' הרשב"א בתוה"ב דכל הא דיש לאסור את הבני מעיים הוא רק בשחיטה כשרה, ניחא).[[429]](#footnote-430)

ובזכר יצחק שם כתב לדון דאף אם אין נחירה מתרת את המפרכסת, מ"מ שחיטה מתרת את המפרכסת, ומשום דאף דעוף ל"ב שחיטה, מ"מ כל ששוחט את העוף יש בזה להיתר שחיטה,[[430]](#footnote-431) ועיי"ש במש"כ לדחות לזה.

ובעיקר הנידון בזה יש להוסיף, דאף דנימא דנחירה דעוף הוי מעשה המתיר דומיא דשחיטה, אכתי יש להסתפק אם היינו דהנחירה הוי שחיטה גמורה, ורק שלא נאמרו בה הל' שחיטה, וכאשר כן נראה בל' הרמב"ן והרשב"א, וכ"ה מוכח לדעת הרמב"ן מהא דיליף לה בר קפרא משחיטה, או דהוא מעשה מתיר בפנ"ע דנחירה, ואינו ענין לשחיטה כלל, וכ"נ טפי בד' התוס', וכמש"נ לעיל בהערה.

באחיעזר שם סק"א הוכיח מסוגיית הגמ' בנזיר כ"ט א' דאף למ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת, יש בזה משום חולין בעזרה,[[431]](#footnote-432) ועיי"ש שהביא מירושלמי דפליג ע"ז דאין איסור חולין בעזרה אלא בשחיטה, ושם סק"ט כתב לדון דתליא אם הא דמהני נחירה בעוף הוא משום שחיטה, עיי"ש.

הקר"א בזבחים ס"ט ב' כתב דלמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת, חייבין על עוף קדשים בחוץ אף בנחירה, והא דממעטינן שם ק"ז א' מקרא דהמולק בחוץ פטור, הוא משום דנעשית טריפה בחתיכת השדרה והמפרקת, ואינו ראוי לפתח אהל מועד, וכ"כ המקנה בקידושין נ"ז ב',[[432]](#footnote-433) - אך החת"ס לקמן כ"ט ב' נקט בפשיטות דאין חייבין אלא על שחיטה, עיי"ש, וכ"כ הזכר יצחק ח"א סימן ל"ג, ועיי"ש שכתב ב' טעמים בזה, ויש מקום לדון דזה תליא בפלוגתת הראשונים לקמן שם אם חיובא דשחוטי חוץ הוא על שחיטת חולין או על שחיטת קדשים, עמש"נ שם בזה.

התוס' בד"ה תיהני כתבו דלמ"ד דמליקת טריפה אינה מטהרת מידי נבילה, ה"נ נחירה דעוף אינה מטהרת מידי נבילה, והמהרש"א כתב דאף דנחירתו זו היא שחיטתו, מ"ט אינה מטהרת בטריפה מידי נבילה, משום דדי' כבהמה, וצ"ע אם הוא משום דס"ל דנחירה אינה מדין שחיטה, או דאף דהויא מדין שחיטה, מ"מ לא ילפינן מבהמה לטהר אלא בשחיטה מעליא, והקר"א בזבחים ס"ט ב' הק', דלמ"ד דאין שחיטה לעוף בע"כ יש ללמוד מבהמה לטהר טריפה אף במליקה ובנחירה, וכן הק' התפארת יעקב בסוגיין, אך למש"כ הזכר יצחק לדון דאף למ"ד דאין שחיטה לעוף, מ"מ כל ששחט יש בזה להיתר שחיטה, ניחא, וכ"ה מבו' בד' הביה"ל ח"א סימן ב' סוסק"ג.

בד' הרמב"ם בפ"א משחיטה ה"א מבו' דקי"ל דיש שחיטה לעוף מה"ת, והמפרשים שם האריכו במה שלמד לזה מקרא דושפך, אך התוס' בבכורות ל"ב ב' ד"ה פסק והרא"ש שם סימן ב' דנו בזה היאך קי"ל, עיי"ש, ובד' הרא"ש ביומא פ"ח סימן י"ד בשם מהר"ם משמע דקי"ל כמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת.

ג' שבט ע"ז

דף מס' 28

**כ"ח א' - ר"א בר אהבה אמר ושט ולא קנה,** בשטמ"ק הביא מתוס' אחרונות שכתבו בשם ר"י, דלדעת רב אדא אם שחט בעוף קנה קודם לושט שחיטתו פסולה, דכיון דאין שחיטה מועלת בקנה הו"ל כנוקב ופוסק הקנה תחילה.

והשטמ"ק דקדק מד' בד"ה לא בבהמה, דאף בכה"ג שחיטתו כשרה, ועיי"ש שכתב דכן עיקר, דאין סברא לומר דרב אדא יפסול אם ישחוט קנה קודם לושט, דא"כ לא תמצא שחיטה כשרה, דלעולם הושט הוי בין קנה למפרקת ורוב פעמים מתחיל לשחוט הקנה קודם לושט, וכן הוכיח הביה"ל בח"ב סימן ט"ז, וכ"כ האו"ש בפ"ג משחיטה הי"ג, והשערי ישר ש"ב פי"ט, והחזו"א בסימן ג' סקי"ד, ובתפארת יעקב בסוגיין כתב בתחילת דבריו דלרב אדא בכה"ג שחיטתו פסולה, ובסו"ד האריך להוכיח דאי"ז כן.

והביה"ל שם הוסיף להוכיח כן, ממה שאמרו לקמן דבמליקה דאיכא חתיכת שדרה ומפרקת, סגי במליקת הקנה אף לדעת רב אדא, והרי דאף בקנה מתקיים עיקר דין השחיטה, ואך דכיון דלא נפיק חיותא עי"ז, לא סגי בזה לשחיטה, וע"כ כל ששחט אף את הושט, הוי אף הקנה מכלל השחיטה,[[433]](#footnote-434) ועיי"ש שכתב עוד דמה"ט הוא דדינא דהבה"ג דבעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, הוא אף לדעת רב אדא, וכ"כ השערי ישר שם.[[434]](#footnote-435)

\***שחט את הושט ואח"כ נשמטה הגרגרת כשרה,** הר"ן כתב דאתא לאשמועינן דאע"פ שנולד בה טרפות שיצא נשמתה, ה"ה כשרה, כיון שכבר נשחט בה שיעור שחיטה, ולא אמרינן דכיון דמפרכסת ה"ה כחי' תהא אסורה כשנולדו בה סימני טריפה קודם יציאת הנשמה דכי נפקא חיותא בטריפות קא נפקא, קמ"ל דהיא כשרה משום דעיקר חיותא בשיעור שחיטה קא נפיק.

ובנאו"י סימן ו' סקי"ח הוכיח מדבריו דאיסור טריפה אינו משום דמתה מקצתה בלא שחיטה, דהכא הרי כבר נשחטה ויצאה מידי נבילה, ואפ"ה הי' מקום לאסור משום טריפה, וכל הא דלא אסרינן הוא משום דנפיק עיקר חיותא בשחיטה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

\***שחט ב' חצאי סימנים בעוף פסולה,** בתפארת יעקב הק', דמשמע דאם שחט את כל הקנה כשרה, ותיקשי מינה לרב אדא, ועיי"ש שכתב דמודה רב אדא דאם שחט קנה וחצי ושט, דכיון דגם בושט שהחיות בו שחט חציו, מהני שחיטת הקנה להשלים, וזה ע"ד מה שאמרו לקמן דכל שחתך שדרה ומפרקת מודה רב אדא דסגי בשחיטת הקנה, וכ"כ החדרי דעה בסימן כ"ג לש"ך סקי"ז, ומבו' בדבריהם דהכא מהני אף אם שחט את הקנה תחילה ואח"כ שחט חצי ושט, (ול"ד להא דמהני כשחתך שדרה ומפרקת דבפשוטו היינו רק כשחתך השדרה ומפרקת תחילה).

**דילמא שאני התם דאיכא שדרה ומפרקת,** בביה"ל ח"ב סימן ט"ז סק"א נקט דאף בחולין, אם היתה מפרקת העוף שבורה ושחט את הקנה, מהניא שחיטתו להוציא מידי נבילה, וכן צידד בחזו"א סימן ג' סקי"ד, ועיי"ש שכתב לדון בזה, די"ל דדוקא במליקה הוא דמהני בכה"ג, משום דהתם שם מליקה על שדרה וע"כ ה"ז מצטרף למליקת הקנה, ועי' גם בצ"פ ספ"ד משחיטה שנסתפק בזה.[[435]](#footnote-436)

ובצ"פ שם כתב, דלמ"ד דאף מחזיר סימנים, ומהני שיחתוך המפרקת אחר מליקת הסימנים, מ"מ בכה"ג לא סגי במליקת הקנה לחודי', כיון דבשעת מליקתו לא נפיק חיותא עי"ז.

בארחות חיים ריש הל' שחיטה ובכל בו סימן כ"ו כתבו די"א דקי"ל כרב אדא דבעוף ל"מ אלא ושט, והרי"ף ורוב הגאונים פסקו דסגי בשחיטת הקנה, והב"י בסימן כ"א תמה על דעת הסוברים דקי"ל כרב אדא, דהרי בגמ' מותבינן לה ומסקינן דאו קנה או ושט, ועמש"כ בזה הב"ח שם והש"ך בס' הארוך שם והפליתי שם סק"ב, ועמש"כ בזה הראש יוסף בסוגיין.

**כ"ח ב' - איתמר רב אמר מחצה על מחצה כרוב וכו', הכי אמר לי' רחמנא למשה לא תשייר רובא,** מהא דמדמינן פלוגתא זו לשאר דיני התורה, מבו' דאי"ז פלוגתא מסוימת היאך נאמרה ההלכתא דשחיטה, אלא טעמא דמ"ד דמע"מ כרוב, הוא משום דכל דלא אשתייר רובא חשבינן לי' כרוב שחוט, וכמש"כ רש"י בד"ה מע"מ, וכ"כ התוס' בד"ה זיל, ועי' בשטמ"ק במש"כ להוסיף בביאור דבריהם, וכ"כ הרמב"ן בפר' שמיני י"א מ"ז דחשבינן לה דרוב הוא השחוט מאחר שאין במה שלא נשחט יותר ממנו, וכ"כ החת"ס בסוגיין בביאור ד' הרשב"א, ועמש"כ בזה באבהא"ז פ"ה מסוכה הט"ז לישב לפ"ז למשה"ק התוס' בשלהי סוגיין מהא דקי"ל דפרוץ כעומד מותר.[[436]](#footnote-437)

הביה"ל בח"ב סימן י"א סק"ו כתב דלמ"ד דמע"מ כרוב, א"א לומר דהטעם דסגי במע"מ הוא משום דחשבינן גם לחציו השני של הסימן כאלו הוא שחוט, דמאי אולמא חצי סימן הנשחט מחציו הנשאר דנימא דזה יהי' נגרר אחר זה ולא נאמר להיפוך, ובע"כ דעיקר ההלכה הוא דכל דחציו של הסימן שחוט ניתרת באכילה כיון דאין רוב הסימן קיים,[[437]](#footnote-438) ועיי"ש שכתב לפ"ז דמה"ט להך מ"ד אין לפסול בשהי' במיעוט בתרא, ויישב לפ"ז לקו' רש"י לקמן ל' ב', - אך באבנ"ז יו"ד סו"ס י' ובדבר אברהם ח"א סימן ב' ענף ב' נחלקו ע"ז, דגם בהא דמע"מ כרוב, חשבינן להמחצה הנשאר כשחוט, ועיי"ש בדבר אברהם שהאריך להוכיח כן.

**לפי שא"א לצמצם,** התוס' כתבו בשם ה"ר שמעון, דמ"ד דמע"מ כרוב ודפרוץ כעומד מותר מצי סבר דא"א לצמצם, ואפ"ה מכשרינן כשדומה לנו כמע"מ, משום דאימא דנשחט רובא, ואפי' הן שוין רחמנא אמר לא תשייר רובא, והתוס' בעירובין ו' א' כתבו דהוי כעין ספק ספיקא, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן שם, והאו"ז בהל' עירובין סימן קכ"ד, אך הר"ן שם ט"ו ב' הוכיח מסוגיית הגמ' שם לגיר' רש"י, דאין להתיר משום הני ב' צדדין דלאו כספק ספיקא דמי.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס קס"ז כתב להוכיח מד' התוס' דמהני ספק ספיקא במקום חזקת איסור, שהרי במע"מ בשחיטה, קיימא בחזקת אינו זבוח, וכן הוכיח החמד"ש באהע"ז סימן כ"ג סקל"ג.

אך בתוס' הרא"ש בעירובין שם כתב דאי"ז ספק ספיקא ממש, דאי"ז אלא ספיקא אחת שמא הוי פרוץ מרובה שמא לא הוי, אלא מצוי הוא ההיתר יותר מן האיסור, - ועי' גם בתשו' הנתיה"מ בחמד"ש שם סימן כ"ד סקי"ד כתב דבע"כ אין מכוון התוס' להתירא דספק ספיקא, שהרי מיד יש להסתפק שמא לא שחט רק המיעוט, ושום כלל מכללי ס"ס לא שייך בזה,[[438]](#footnote-439) ובאו"ש פ"א משחיטה הי"ג בתו"ד ובחי' רמ"ש בסוגיין כתב דמכוון התוס' הוא משום רוב, דאי"ז ספק ספיקא, כיון דהוי שם אחד ואין א' מתיר יותר מחבירו, וכ"כ בשערי ישר ש"א פי"ט, ועמש"כ עוד בזה בשפ"א סוכה ט"ו א'.[[439]](#footnote-440)

\*בתוס' הגרע"א בכלים פי"ב מ"ו הק' דמ"ט בתנור שחלקו לשנים מטמאינן משום א"א לצמצם, ולא מטהרינן משום דאיכא ספק ספיקא, ספק הוא המיעוט וספק נחתך במצומצם לחצאין, וכתב דהוא משום דהוי ספק טומאה ברה"י דאפי' ס"ס טמא, ועמש"כ בזה בחזו"א יו"ד סימן קי"ב סק"י, ובחי' ר' שלמה במכילתין סימן ח', ואכמ"ל.

**הא אפשר לצמצם טהורין אמאי זיל הכא איכא רובא וזיל הכא איכא רובא,** השטמ"ק האריך לפרש דבדין תנור אין שיעור הרוב במעשה הנתיצה, דנימא דכל ששבר חציו חשיב כמו ששבר רובו, אלא שיעור הרוב הוא בתנור שנשתייר, דכל שנשתייר רובו, אכתי התנור קיים, ואינו נטהר מטומאתו, וע"כ אם מע"מ כרוב, חשיב דנשתייר בו רובו, וזהו דפריך דמ"ט הוא טהור, וזה נכלל בד' התוד"ה זיל הכא, - ועיי"ש במה שהביא מתוס' אחרות שפירשו בע"א.[[440]](#footnote-441)

**תרי רובי בחד מנא ליכא,** בפירש"י כתב דשאני לגבי שחיטה דלא הוזכר רוב אלא בחתיכה, וכי קרינא פלגא רוב חתוך, ליכא דמכחיש לי' דהאי פלגא דקאי לא מיקרי רוב שלם, - והרשב"א כתב דהוא משום דבשחיטה ל"ב אלא לרובא דשחיטה, אבל לשאינו שחוט לא משגחינן בין קרית לי' רוב או מיעוט, ולכאו' היינו כמש"כ בשטמ"ק בשם תור"פ, דבשחיטה אין לנו לדון אלא חצי הסימן השחוט לידע אם הוא שחוט אבל לא הנשאר, דאף אם חשבינן דגם מה שנשתייר הוא רוב, אי"ז גריעותא בשחיטה, ומשא"כ בתנור שחלקו, דא"א לחשוב שב' החלקים הם עיקר התנור, וכ"כ בקוה"ע סימן ל"ט סק"ד בביאור ד' הרשב"א, ועי' בחזו"א כלים סימן ז' סק"ד שכתב לפרש בע"א, והוכיח כן מהא דמטהרינן בתנור אף היכא שעשה מתחילה מחצה.[[441]](#footnote-442)

**כ"ט א' - ואי אמרת מע"מ כרוב איטריפא לה,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דשהה בחצי אזלא לה שחיטה והו"ל כפגימה בעלמא ואיטריפא לה בפסוקת הגרגרת, והראש יוסף כתב לפ"ז, דלפ"מ דמשני רבא דשאני טריפה דבעינן רוב הנראה לעינים, ניחא, - אך באמר"מ סימן ג' סקי"א דקדק מל' הרגמ"ה דהא דפסלינן למ"ד דמע"מ כרוב, הוא משום דמשום זה חשבינן לה כהתחלת שחיטה, וע"כ יש בזה לפסול שהי' הפוסל את כל השחיטה אף אם לענין טריפה בעינן רוב הנראה לעינים.[[442]](#footnote-443)

בעיקר מה שאמרו דדין טריפה דפסוקת הגרגרת תליא בהפלוגתא אם מע"מ כרוב, צ"ב, דהרי לענין טריפה ליכא דין בפנ"ע דבעינן שיהא כולו חתוך, שהרי כמה מן הטריפות הם בנקב בעלמא, והא דפסוקת הגרגרת היא ברובו, בפשוטו הוא משום דבהכי נפיק חיותא ואי"ז מדינא דרובו ככולו, וא"כ מה תליא זה בהפלוגתא אם מע"מ כרוב, ולכאו' צ"ל דכך נאמרה ההלכה דפסוקת הגרגרת הויא טריפה ברוב, וע"כ תליא מהו דחשיב רוב בדיני התורה, וצ"ע.[[443]](#footnote-444)

**לא בעוף ממ"נ וכו' אי מע"מ אינו כרוב,** התוס' הרא"ש תמה על אריכות לשון זה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועיי"ש שהביא מש"כ הרשב"א, ותמה ע"ז, - אך הר"ן כתב דהיינו דאף דמדרבנן מע"מ אינו כרוב ול"מ אלא אם שחט רוב גמור, מ"מ לא פסלה בזה שהי', וכ"כ המהרש"א, ושמא יל"פ כן גם בד' הרשב"א, והראש יוסף ביאר דהיינו משום דהא דבעינן רוב גמור, הוא גזירה שמא לא יעשה מחצה, וע"כ אין מקום לגזור בזה לפסול בשהי', דהרי הא דאין שחיטתו כשרה, הוא שמא עדיין לא שחט מחצה, ולצד זה אין שהי' פוסלת.[[444]](#footnote-445)

**שאני לענין טריפה דבעינן רוב הנראה לעינים וכו',[[445]](#footnote-446) א"ל אביי וכו' שחיטה וכו' כ"ש דבעינן רוב הנראה לעינים,** הרמב"ן והרשב"א כתב דבעינן דיהא רוב גמור ולא סגי במחצה על מחצה, אך לאו היינו דבעינן רוב גדול הניכר מרחוק, וכ"כ הרמב"ן בפר' שמיני י"א מ"ז, ועיי"ש שכתב לפרש ללישנא דרוב הנראה לעינים, דהיינו משום דלמ"ד דמע"מ כרוב, היינו דנחשוב אותו בלבנו ונאמר רוב הוא השחוט מאחר שאין במה שלא נשחט יותר ממנו, וע"ז הוא שאמרו דבעינן שיהא רוב ממש שיראה לעינים, וכעי"ז כתב הר"ן.

אך המהרש"א לקמן קכ"ג ב' נקט דלא סגי ברוב מצומצם ובעינן רוב הנראה לעינים, וכ"כ הט"ז בסימן כ"א סק"ב לדקדק מל' רש"י, ועיי"ש שדקדק כן גם מד' המרדכי, ועמש"כ ע"ז הפמ"ג שם, וכ"כ הפר"ח שם סק"ג, ועמש"כ בזה התבו"ש שם סק"ב, והפמ"ג שם במשב"ז סק"ב, והגרע"א בסוגיין.

החת"ס תמה דלס"ד דרבא דלענין שחיטה סגי במע"מ אף דאכתי ל"ה טריפה, דהיאך אפשר שתהא שחיטה אף דעדיין לא הגיע לשיעור טריפה ויכול להרבות כחול ימים, ועיי"ש מש"כ בזה, - והתבו"ש בסימן כ"א סק"ד כתב דלס"ד זו ודאי ל"מ מע"מ בשחיטת עוף, אלא בושט, אך בבהמה שפיר מהני מע"מ אף בקנה, כיון ששוחט אף את הושט,ו[[446]](#footnote-447) וכ"כ האו"ש בפ"ג משחיטה הי"ג, ועמש"כ בזה באמר"מ סימן ב' סקכ"ג.

הגר"א באו"ח סימן תרמ"ח סי"א כתב, דהא דמסקינן הכא דאף לענין שחיטה ל"מ מע"מ כרוב, הוא משום דא"א לצמצם, עיי"ש, והיינו דכיון דא"א לצמצם, הרי דהס"ד דמע"מ כרוב, הוא משום דהכי אגמרי' רחמנא למשה דלא תשייר רוב הנראה לעינים, וזהו דמסקינן דלא סגי בהכי, אלא בעינן שיהא מחצה שחוט, וכיון דא"א לצמצם בעינן שיהא רוב הנראה לעינים,[[447]](#footnote-448) ועיי"ש במש"כ לישב לפ"ז למשה"ק התוס' דמ"ש ממחיצה דפרוץ כעומד מותר.[[448]](#footnote-449)

**דכו"ע מחצה על מחצה אינו כרוב,** התוס' הק' דמ"ש מהא דקי"ל דפרוץ כעומד מותר, וכתבו דשמא יש לחלק דהכא איסור וטומאה והתם לענין מחיצות ולא דמי, וצ"ב,[[449]](#footnote-450) - והרשב"א כתב דשמא לגבי סוכה ומחיצות הלכתא גמירי לה, א"נ נפקא להו מדרשא ולא ידעינן לה, - ובתוס' הרא"ש בעירובין ט"ז ב' כתב בשם המהר"ם, דלעולם העומד חשוב טפי, וע"כ התם דהעומד מתיר חשוב כרוב, והכא דהעומד אוסר חשוב נמי כרוב,[[450]](#footnote-451) ועמש"כ בזה הרשב"א שם, - ועמש"כ עוד בזה בביאור הגר"א או"ח סימן תרמ"ח סי"א, ובאפיקי ים ח"ג סימן י"ח, ובאבהא"ז פ"ה מסוכה הט"ז.

1. ועיי"ש שכתב דהטעם דמדרבנן לא אזלינן בתר רוב זה, הוא משום דהו"ל רוב התלוי במעשה, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קס"ב פירש כן גם בד' התוס', ועיי"ש שכתב ללמוד מד' הרשב"א דהא דלא אזלינן בתר רוב התלוי במעשה אינו אלא מדרבנן, ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז, ונת' להלן, ועי' גם בבינת אדם שער רוב וחזקה סימן ד' שהוכיח מד' הרשב"א דמדאורייתא אזלינן אף בתר רוב התלוי במעשה, ועיי"ש במש"כ בדעת ש"ר בזה, - ובד' המהר"ם משמע דמפרש בד' התוס' דהא דמדרבנן לא אזלינן בתר רוב זה, הוא משום דהויא בחזקת איסור, ומדרבנן אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, וזה כמש"כ המרדכי בסימן תקנ"ח בטעמא קמא, - ובשטמ"ק משמע דמכוון התוס' דהא דמדרבנן לא אזלינן בתר רוב זה, הוא משום דקנסוהו ע"ז שלא בדק, וכ"כ הבינת אדם בשער רוב וחזקה סימן ה'. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' בנובי"ק אהע"ז סימן מ"ג סוד"ה ועוד ראי' שכתב דבכל ספק בשחיטה יש ב' חזקות המנגדות זל"ז, דלבהמה יש חזקת אינה זבוחה ונגד זה יש לה חזקת טהרה שהרי בחיי' טהורה היתה, ואם אתה אומר שלא נשחטה א"כ עכשיו היא טמאה שהרי נבילה היא, עכ"ד, ועמש"כ בזה בביה"ל ח"ב סימן כ"א, ובאחיעזר ח"ב סימן ב'. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דכל מה שנחלקו הראשונים בהא דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת אם הוא בחזקת איסור אבמה"ח או בחזקת איסור אינו זבוח, הוא רק למ"ד דבחזקת איסור אמרינן בחזקת טומאה לא אמרינן, אך למ"ד דהויא אף בחזקת טומאה, משום דכל חי שמת בלא תיקון הוא מטמא, א"כ ה"נ מה"ט הו"ל בחזקת איסור, כיון דכל חי שמת בלא תיקון אסור משום נבילה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה התבו"ש לעיל מינה הק' ע"ד הכס"מ שכתב דהרמב"ם פסק דהיא מטמאה במשא משום דהוא לחומרא, והק' דחומרא דאתי לידי קולא הוא לשרוף עליו תרומה וקדשים, ובגל' הגרע"א שנד' בתשו' חדשות יו"ד סימן ט"ו כתב דבלא"ה אתי לידי קולא לשחוט בנה אחרי' דבנבילה ודאית ליכא משום אותו ואת בנו, עכ"ד, וצ"ע, דהרי למש"כ התבו"ש גופי', הרי אף למ"ד דטריפה ואסורה באכילה, מותר לשחוט בנה אחרי'. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובגליון יד אברהם שם נחלק ע"ז, דכיון דלענין איסור יש עלי' שם נבילה, אף דאינה מטמאה במשא, אי"ז שחיטה לענין אוא"ב, אך באחיעזר ח"ב סימן ז' סק"ד הוכיח כד' הפמ"ג ממה שאמרו ביומא ס"ד בשעיר המשתלח דיש בזה משום אוא"ב כיון דדחייתו לצוק זו היא שחיטתו, אף דאי"ז שחיטה כלל להתיר באכילה, עיי"ש, - ועי' עוד בנאות יעקב סימן ט"ז מש"כ בדין זה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואין לישב דהגמ' שם אתיא כמ"ד דמטמא במשא, חדא, דא"כ ודאי יש לפסוק כהך מ"ד, דסתמא דגמ' כוותי', ועוד, דהפמ"ג גופי' בשפ"ד סימן כ"ד סקכ"ז נקט דגם למ"ד דמטמאה במשא, אי"ז אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-7)
7. והתוס' שם כתבו דבזה ניחא הא דהויא בחזקת איסור אף למ"ד דבהמה בחיי' לאו לאברים עומדת, ולי"ב לאיסור אבר מן החי, - ובדעת רש"י ודעימי', כתב הצל"ח בביצה שם והחת"ס בסוגיין דהא דבחזקת איסור עומדת אי"ז משום איסור אבר מן החי, אלא משום איסור בשר מן החי, וכאשר כן משמע קצת מד' רש"י בד"ה לא אמרינן, ואיסורא דבשר מן החי לכו"ע חייל מחיים, וכמש"כ רש"י לקמן ק"ב ב', אך התוס' שם נחלקו ע"ז, (ודנו דאף למ"ד דבהמה בחיי' לאברים עומדת, מ"מ לאו לחתיכת בשר עומדת), - ועי' בגל' הגרע"א ביו"ד סימן כ"ז שכתב בתו"ד דגם לדעת ר"מ דאבר מן החי אינו נוהג אלא בבהמה, מ"מ גם בחי' ובעוף מוקמינן לה בחזקת איסור, מכח איסורא דבשר מן החי, עיי"ש.

   ובס' רוחא שמעתתא ש"ה פ"א סק"ג הביא מס' נזר הנצחון שכתב לפ"ז, דמודה רש"י דאין מחזיקין מאיסור לאיסור, ורק מאיסור בשר מן החי לאיסור נבילה מחזיקין, דאיסור בשר מן החי הוא כאיסור טריפה, ולא פקע האיסור במיתתה, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם לכאו' כ"ז הוא למ"ד דאינה מטמאה במשא, אך למ"ד דמטמאה במשא, הרי דאי נימא דטעמו הוא משום דמדאורייתא אין לחלק בין האיסור לטומאה, וכן אי נימא דטעמו משום דאיכא חזקה שלא נעשה בה מעשה שחיטה, או משום חזקת הסימנים שלא נחתכו, ה"נ לוקין ע"ז משום נבילה, ואף לדעת התוס' בביצה, אך אם כל הא דלא מפלגינן בין האיסור לטומאה, אי"ז אלא מדרבנן, ל"מ זה ללקות משום נבילה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובגל' הגרע"א יו"ד סימן כ"ז בתו"ד כתב לדון, דגם לדעת רש"י ודעימי', הא דהויא בחזקת איסור, אי"ז משום דמחזיקין מאיסור לאיסור, אלא משום דאחר השחיטה הוו עכ"פ הסימנים עצמם כמנחא בדיקולא, ולגבי הסימנים איכא חזקת אבר מן החי דהן אסורין, וכיון דבמקצת הבהמה איכא חזקת איסור, הוי חזקה בכולו, ועמש"כ ע"ז באחיעזר ח"ב סימן ב' סק"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך לדעת התוס' שם דס"ל דלא אזלינן בתר חזקה הבאה מכח הרוב, צ"ל דהא דמכשרינן הכא הוא מכח הרוב בפנ"ע, וכ"כ הנחל"ד שם והפליתי בסימן נ' סק"א בדעתם, וכ"נ בתבו"ש סימן כ"ט, - ואמנם למש"כ הגרע"א לקמן מ"ג ב' בדעת התוס' דבספק טריפה שפיר מהני חזקה הבאה מכח הרוב, ורק היכא דודאי נטרפה ולא ידעינן אימתי נטרפה, ל"מ חזקה זו, עיי"ש, ויתבאר בעזה"י במקומו, י"ל דהכא מכשרינן מכח חזקה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובקובה"ע סימן כ"ח סוסק"א הוכיח כן גם ממש"כ התוס' בע"ב ד"ה התם בתו"ד, דהשתא בעי למימר דלא מוקמינן באיסור אחזקתי', והרי דהא דמכשרינן הכא הוא מטעם חזקה, - אך לכאו' י"ל, דלעולם הא דמכשרינן הכא אינו מטעם חזקה, ומש"כ התוס' דהשתא בעי למימר דלא מוקמינן באיסור אחזקתי', הוא מכח הא דפריך לרבא דלא מפליג בין איסורא לסכנתא, דמ"ש ספק טומאה ברה"ר דטהור מספק מים מגולין דאסורין, והרי דפריך דכי היכי דספק מים מגולין אסורין ולא מוקמינן להו אחזקתם, ה"נ בספק טומאה ברה"ר אין לטהר מטעם חזקה, וזהו שכתבו התוס' דבעי למימר דלא מוקמינן באיסור אחזקתי'. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך התבו"ש שם פירש בדבריהם, דלעולם הא דמכשרינן הכא הוא מטעם רוב, ומשום זה אין להכשיר אלא היכא דלא נולד ריעותא מחיים, ורק בספק דרוסה יש להכשיר משום חזקה, דהו"ל כחזקה שנתבררה בשעתה, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך ראיתי לתמוה ע"ז, ממה שאמרו בב"ב צ"ג א' דבשור שנגח את הפרה ונמצא עוברה בצידה ואין ידוע אם עד שלא נגחה ילדה וכו', הרי דמכח הא דרוב פרות מתעברות ויולדות ואינם מפילות, יש לנו לומר דמחמת נגיחה הפילה, והרי דאף דהספק הוא מכח שראינו שהפילה, ומספק"ל אם הפילה קודם הנגיחה או אחר הנגיחה, מהני רוב בהמות שאינם מפילות להכריע שלא הפילה קודם הנגיחה, - וא"כ הדין נותן דה"נ הכא, כשמצאנו נקב, ומספק"ל אם הי' הנקב מחיים או דנעשה הנקב ע"י הזאב, יועיל הא דרוב בהמות כשרות, להכריע שלא הי' הנקב מחיים.

    שוב העירוני דיש מקום לחלק בזה, דהתם דידוע שנגחו את הפרה, וודאי דיתכן דההפלה היא מחמת הנגיחה, אי"ז ריעותא כלל להוציאה מן הרוב, כיון דודאי יש סיבה אחרת הראוי' לגרום שתפיל, ודוקא הכא דלצד הספק שלא נקב הזאב, ליכא כלל סיבה הראוי' לגרום לנקב, הוא דהוי זה ריעותא להוציאה מן הרוב, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובזה יש לפרש למש"כ רש"י דהא דבחזקת היתר הוא משום דסתם בהמות אינם טריפות, ולכאו' הול"ל דרוב בהמות אינם טריפות, וכמש"כ כן בשאג"א החדשות סימן ז' בתו"ד דמש"כ רש"י סתם בהמות, היינו רוב בהמות, - ולהנ"ל י"ל דמכוון ד' רש"י הוא, דכל הא דחשבינן לה בחזקת היתר משום שהוחזקה אחר שחיטה להיתר, הוא רק משום דמהני הרוב דמכח זה לא מספקינן כלל בטריפות, דמהיכ"ת נחוש לטריפה כיון דסתם בהמה אינה טריפה, אך אם הי' ספק לפנינו, הרי דאף שהי' הרוב מועיל להכריע שאין בהמה זו טריפה, מ"מ ל"ה מהני זה לחשבה בחזקת היתר, וזה לפמש"כ הגרע"א בכתובות י"ג ב' בדין חזקה ורוב דאיכא תרי גווני, דהיכא דלא נולד ספק לפנינו, מהני החזקה והרוב לסלק לעיקר הספק, והיכא דנולד ספק לפנינו, ל"מ החזקה והרוב לסלק לעיקר הספק, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך צ"ע ממש"כ רש"י לקמן י"ב א', דיש להתיר כשנאבדה הריאה בלא בדיקה, מכח דינא דרב הונא דנשחטה בחזקת היתר עומדת, ואם עיקר דינא דרב הונא הוא מכח הא דהוחזקה להיתר אחר שחיטה, הרי דאי"ז טעם להתיר בנאבדה הריאה, דכלפי זה לא הוחזקה הבהמה לאחר שחיטה להיתר, וכמו שהשיבו כן בתשו' ר"י הלוי ור"י ב"ר יהודה לרש"י, ונת' להלן, - ואולי אין מכוון רש"י לעיקר המימרא דנשחטה בחזקת היתר עומדת, אלא למה שפירשו לדינא דרב הונא בבא זאב ונטל בני מעים, וריאה בכלל בני מעים, והרי דאף דא"א לבדוק את הריאה, לא אסרינן, וכמו שהוכיח כן רש"י בתשו' סימן ס'. [↑](#footnote-ref-16)
16. והיינו דאף אי נימא דגם קודם שחיטה הוחזקה בהיתר שאין בה איסור טריפה, אשר אי"ז במשמעות ל' רש"י, דמשמע דרק אחר שחיטה הוחזקה בהיתר, (וכאשר כ"ה מבו' להדיא בתשו' הר"י ב"ר אליעזר שהבאנו להלן), מ"מ ל"מ זה להתירה אחר שנולד בה הספק, דכל מה שמצינו דמהני חזקה זו שהוחזקה לפנינו בהיתר, הוא רק כשבאנו לאסור את אותה שעה שהוחזקה בהיתר, כההיא דריש נדה, שבאנו לטמאותה למפרע בשעה שהוחזקה בו בהיתר, אך כשבאנו לאסרה בשעה זו שנולד בה הספק, ל"מ ע"ז מה שקודם לידת הספק היתה מוחזקת בהיתר, - וע"כ רק כשנולד הספק אחר שחיטה, שבאנו לאסרה מכח שהיתה טריפה מחיים, הרי דע"ז אמרינן דכיון דכבר הוחזקה על שעה זו בהיתר, לא מפקינן לה מחזקתה, אך כשנולד הספק מחיים, שבאנו לאסרה מכח שעכשיו היא טריפה, הרי דכיון דבשעת לידת הספק אינה מוחזקת לנו בהיתר, שפיר יש לאסרה. [↑](#footnote-ref-17)
17. ומבו' בדבריו שם, דלפי צד זה, הרי דאף אם נודע לנו הריעותא לאחר מיתה, מ"מ כל שנתברר שהיתה הריעותא קיימת מחיים, אין מתירין אותה, ורק בכגון ההיא דבא זאב ונטל בני מעים, דהספק הוא אם הי' ריעותא כלל מחיים, הוא דמתירין אותה, - ועי' בהגה' אמרי ברוך לחוו"ד בסימן ק"י בבית הספק סקכ"ז שכתב לדון בהך מילתא, והוכיח לזה מד' התוס' ביבמות דמבו' דבישב קוץ בושט חשיב כנולדה הריעותא מחיים, ועיי"ש במש"כ לדון לפרש לפ"ז לד' הרמ"א בדרכי משה בסימן כ"ט, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-18)
18. עיי"ש שכתבו לאסור היכא שנאבדה הריאה קודם בדיקה, ובתשו' ר"י הלוי פירש הטעם בזה, ז"ל, כיון דבחיי' בחזקת איסור עומדת, כי נשחטה, אברים ובני מעיים דל"ב בדיקה, הויין בחזקת היתר, אבל ריאה דלא בדקה, כיון דבעיא בדיקה, מודה רב הונא שהיא בחזקת איסור ואסורה מספק, עכ"ל, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דמה"ט ל"ד להא דהחלב מותר מחיים, ולא חיישינן לטרפות הריאה, דשאני החלב דאינו בחזקת איסור כלל, ועד"ז כתב בתשו' ר"י ב"ר יהודה שם סימן ס"ב, ואך דבדבריו לא נתפרש דהבשר הוי בחזקת איסור, אלא דאינו בחזקת היתר, (וכ"ה לפמש"כ שם בסו"ד דמחצה מהבהמות יש בהן טריפה בריאה, ונמצא דל"ב כלל להחזקת איסור, אלא כיון דליכא רוב ה"ה אסורה מספק), וכעי"ז כתב הש"ש ש"ה פ"ט, אך מד' רש"י שהוכיח מהא דהחלב מותר בלא בדיקת הריאה, דה"נ הבהמה עצמה מותרת, לכאו' מוכח דאין מחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור טריפה, וצ"ע.

    ונתחדש עוד בדבריהם, דאף דלאחר שחיטה אכתי הויא הבהמה בחזקת איסור, מכח החשש דטריפה בריאה, מ"מ לענין שאר טריפות דל"ב בדיקה, הויא הבהמה בחזקת היתר, והיינו משום דאחר שנתברר דל"ה טריפה בריאה, תו כלפי חשש שאר טריפות, הוחזקה הבהמה להיתר. [↑](#footnote-ref-19)
19. והפמ"ג שם במש"ז סק"ו הק' דאי"ז מתישב בלישנא דגמ' דמי חיישינן שמא במקום נקב נקב, דהול"ל מי חיישינן שנקבים אלו שלא מן הזאב, - אך בד' הרמב"ן נראה דהיינו דאיירי שאנו רואים עכשיו שהכניס בו הזאב צפרניו, ובזה הוא דמיבע"ל אם חיישינן שמא במקום נקב הכניס צפרניו, והיינו משום דאין הדבר ודאי שהזאב נוקב, ויתכן דכל מה שהכניס צפרניו שם, הוא משום שהי' המקום נקוב, וע"כ שפיר יש בזה ריעותא לחוש שהי' שם נקב, ועי' בנחל"ד לקמן י' א' שדן בתו"ד לפרש כן לדינא דהכא, (אך כתב דמשמעות לישנא דהכא הוא דניכר דנעשה נקב ע"י הזאב, ואפ"ה חיישינן שמא הי' בו נקב מתחילה). [↑](#footnote-ref-20)
20. ובשערי ישר ש"ב פי"ט כתב דהוא משום דבשעת חיי בעלה ל"ה שייך איסור של יבמה לשוק, ובכה"ג דלא שייך ענין האיסור לא שייך ענין חזקה, עכ"ד, - ויש שפירשו דהוא משום דאיסור יבמה לשוק הוא משום אישות המת, וע"כ איסור יבמה לשוק חשיב כחד איסורא עם איסור אשת איש. [↑](#footnote-ref-21)
21. ובחי' הגר"ש גיטין סימן ד' סק"ד כתב, דל"מ מה שהיא עתידה להיות מותרת כשימות הבעל, וכל הא דהויא השתא בחזקת היתר, הוא משום דגם השתא היא מותרת אם ימות הבעל, ועיי"ש שכתב לפרש לפ"ז טעם דבזבה לא אמרינן דהיא בחזקת היתר משום שהיא עתידה ליטהר לכשתטבול לאחר ז' אם לא יתחדש בה שום דבר, והיינו משום דהתם דאין בידה לטבול וליטהר עכשיו, אלא צריכה להמתין ז' ימים, לא שייך חזקה דרבה כלל, עיי"ש בדבריו, - אך בעיקר דבריו צ"ע, דלכאו' בנדה ל"ש חזקה דרבה כלל, כיון דטהרתה הוא רק ע"י ז' נקיים, ומספק"ל אם היו לה ז' נקיים, ודמי לספק בשחיטה דלא שייך בזה חזקה דרבה, ועד"ז צ"ע במש"כ בש"ש ש"ו פ"ו, דבספק אם ראתה בתוך ז' נקיים, תליא בדין מחזיקין מאיסור לאיסור. [↑](#footnote-ref-22)
22. ואמנם זה ניחא רק אי נימא דדין חזקה דרבה הוא דהיא בחזקת היתר על זמן זה, וע"כ ה"ז סותר להא דבספק טריפה חשבינן לה בחזקת איסור, אך אם דין חזקה דרבה הוא דהיא מוחזקת דמיתת הבעל מתירתה, הרי דאי"ז סותר כלל להא דחשבינן לה בחזקת איסור, דשפיר י"ל דמחד גיסא כיון שהיא אסורה עכשיו הו"ל בחזקת איסור, ומאידך גיסא יש בה חזקה שמיתת הבעל מתירתה.

    ובאמת כ"נ מעיקר המבו' בד' תוס' הרא"ש דלענין ספק טריפה שייך דין חזקה דרבה, ואם דין חזקה דרבה הוא שהוחזקה שהמיתה מתירתה, הרי אי"ז שייך אלא בספק גירושין, דהספק הוא אם מיתת הבעל מתירתה לשוק, וע"ז אמרינן דכבר הוחזקה דמיתת הבעל מתירתה, אך בספק טריפה, הרי אף דהוחזקה דהשחיטה מתרת לאיסור נבילה, אי"ז מועיל כלל לענין הספק טריפה, ועי' אשר לשלמה יבמות סימן ע"ב שכתב כן לפרש בטעם הא דבטריפה לא שייך חזקה דרבה, ובע"כ דדין חזקה דרבה הוא שהוחזקה בהיתר על זמן זה, וע"כ הויא בחזקת היתר אף לגבי ספק טריפה, אך יש לדחות, אי נימא דבטריפה איכא גריעותא בההיתר שחיטה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-23)
23. ולפ"ז ניחא לישנא דרבה דאשה זו בחזקת היתר לשוק עומדת, ולכאו' הרי למש"כ התוס' ל"ב להחזקת היתר, אלא הא דהיא מותרת הוא משום חזקת הערוה, ולהנ"ל ניחא, דאף דאיכא חזקת הערוה, מ"מ אלמלי הא דבחזקת היתר לשוק עומדת, הרי אדרבה היתה בחזקת איסור, ול"ה שרינן לה מכח חזקת הערוה.

    אך בעונג יו"ט סימן ס"ט כתב מכח קו' זו, דבאמת אין עיקר ההיתר מכח חזקת הערוה, ול"מ חזקת הערוה, אלא דמכח זה חשבינן להאשה עצמה בחזקת היתר לשוק, עיי"ש בדבריו, וצ"ב, - ועי' עוד בבית אפרים אהע"ז סימן קל"ב ד"ה ואמנם וד"ה ובאמת במש"כ לפרש בזה, - ועיי"ש בבית אפרים ד"ה אך לפמ"ש שכתב דלפ"ז ניחא קו' הש"ש. [↑](#footnote-ref-24)
24. אך צ"ע ע"ז ממשמעות ד' הרשב"א דמדמה דכי היכי דבספק בשחיטה הויא בחזקת איסור, ה"נ בספק גירושי הערוה הויא היבמה בחזקת היתר לשוק, וכ"נ בד' הרשב"א בחולין דדמי ב' הדינים זל"ז, ולפ"ד הש"ש לכאו' אינם ענין זל"ז. [↑](#footnote-ref-25)
25. ואמנם צ"ע לפ"ז, דא"כ מ"ט בספק בשחיטה בעינן להא דעכשיו היא אסורה, ומ"ט לא סגי בהא דהיא עתידה להיות אסורה בלא שיתחדש בה מעשה, דומיא דדין חזקה דרבה, דאף דעכשיו היא אסורה, מ"מ כיון שהיא עתידה להיות מותרת בלא שיתחדש בה מעשה, הו"ל בחזקת היתר.

    ומתו"ד השערי ישר ש"ב פי"ט מבו' לפרש בזה, דהא דבחזקה דרבה הויא בחזקת היתר, הוא משום דודאי הגיע זמן ההיתר, ומספק"ל אם נעשה בה מעשה האוסרה, אך בספק בשחיטה, הרי דאם לא היתה אסורה מחיים, ול"ה אסורה אלא כשמתה מאלי', הרי הוי הספק אם הגיע זמן איסורה, שהרי אין איסורה אלא כשמתה מאלי', ולא נודע לנו שמתה מאלי', דשמא נשחטה כדינה, וע"כ רק משום דהיא אסורה מחיים, ואין התירה אלא כשנתחדש בה מעשה שחיטה, הוא דהו"ל בחזקת איסור. [↑](#footnote-ref-26)
26. ואמנם לכאו' גם ל"ה בחזקת היתר, כיון דהתם ל"ש חזקה דרבה, כיון דהספק הוא אם היו לו אחין מעיקרא, ומעולם ל"ה עומדת להיות ניתרת במיתת הבעל, - אך צע"ק בל' הרשב"א דמשמע דאף התם הויא בחזקת היתר לשוק, וי"ל. [↑](#footnote-ref-27)
27. ומד' הרשב"א אלו קשיא ע"ד הש"ש בביאור ד' הרשב"א, דלפי דבריו לכאו' הדין נותן דהתם הויא בחזקת איסור, דהרי התם ל"ש חזקה דרבה, ולפ"ד הש"ש, הרי מודה הרשב"א דכל דליכא לחזקה דרבה, הויא בחזקת איסור, וע"כ הוא דמחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור טריפה, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-28)
28. ומצאנו עוד דברים בזה בספה"י לר"ת סימן ג', עיי"ש שכתב בדין ספק בהרת קדמה או שער לבן קדם, דאיירי כשנזקק לטומאה, וכתב דמחד גיסא הוי בחזקת טהרה, משום דמעיקרא הי' טהור קודם שנולד בו הנגע הראשון, ומאידך הוי בחזקת טומאה מכח טומאת הנגע הראשון, ופירש בזה פלוגתת ת"ק ור' יהושע בזה, ועיי"ש בכל דבריו בזה, ונתחדש בדבריו, דאף דהוי בחזקת טומאה מכח הנגע הראשון, מ"מ הוי גם בחזקת טהרה מכח הא דמעיקרא הי' טהור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-29)
29. ולפ"ז צ"ע בד' הרמב"ן שנקט דמצינו להתירה מכח הא דהויא בחזקת היתר קודם הנישואין, וכל הא דלא שרינן בספק קידושין מכח זה, הוא משום דמעיקרא היתה מותרת לשוק, ועכשיו באנו להתירה מכח היתר יבום, וטעם זה ל"ש אלא בספק קידושין, אך בספק גירושין, שפיר הי' לנו להתירה לשוק, מכח הא דמעיקרא קודם הנישואין היתה מותרת לשוק, ומ"ט נקט הרמב"ן דאם גירש ואח"כ כנס, ל"ה בחזקת היתר.

    וצ"ל דמש"כ הרמב"ן דבגירש ואח"כ כנס אסורה, הוא לפ"מ דמסיק בהמשך דבריו דמחזיקין מאיסור לאיסור כל דליכא לדין חזקה דרבה, ולפ"ז א"א להתיר כלל מכח מה דהיתה מותרת קודם הנישואין, שהרי אדרבה אחר שנשאת הויא בחזקת איסור, וכמש"כ כן המהרי"ט. [↑](#footnote-ref-30)
30. אך צ"ע, דאם מודו התוס' לד"ז דא"א לדון מכח החזקה היכא שהיא מתירתה בין לשוק ובין ליבם, לכאו' ה"נ א"א לדון מכח חזקת איסור, כיון שהיא אוסרתה בין לבעל ובין ליבם, וא"כ מה הק' התוס' מספק דרוסה, הרי שאני הכא דא"א לאסרה מכח החזקת איסור, וכמשה"ק הגרע"א, וי"ל. [↑](#footnote-ref-31)
31. ולפ"ז צ"ל, דמה שדנו התוס' מתחילה לאסור היכא שנולד הספק מחיים, והקשו דזה סותר לדין חזקה דרבה, אף דבספק טריפה לא באנו להתיר כלל משום חזקת היתר כדין חזקה דרבה, אלא באנו להתיר משום חזקת הגוף שלא היתה דרוסה ונקובת הקוץ, וזה אינו שייך לדין חזקה דרבה, הוא משום די"ל דבחיי הבהמה הויא בחזקת איסור, וע"כ לא שרינן לה משום חזקת הגוף, כיון דחזקת איסור עומדת כנגדה, וזהו שהק' התוס' דמ"ט חשיבא כלל בחזקת איסור, הרי איסור זה האוסרה, הי' עתיד להיות מותר לאחר שחיטה, וכדין חזקה דרבה, ועי' בקובה"ע סימן כ"ח סק"ב שכתב כן, ועיי"ש במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-32)
32. ובשערי ישר ש"ב פט"ז כתב לישב ד' התבו"ש, דכיון דלא חיישינן שמא יש שם נקב מלבד הקוץ והדריסה, שהרי רוב בהמות כשרות הן, אלא דאנו מסופקים שמא ניקב ע"י הקוץ, הרי דע"ז שפיר הוחזקה שלא נולדה נקובת הקוץ ואיכא חזקה שלימה, וכ"כ בקובה"ע סימן כ"ח סק"ב, והיינו דכל הא דלא חשבינן שנתבררה החזקה ע"י הרוב, הוא משום דבהמה זו יצאה מן הרוב, אך כל שלא יצאה מן הרוב, שפיר מהניא הכרעת הרוב לחשוב דהחזקה נתבררה בשעתה, - אך צ"ב, דמ"ט לא נימא כן גם בכל נקב שנמצא בבהמה שחייתה י"ב חדש, דנקב זה אינו מספק אותנו על קודם י"ב חדש, כיון דטריפה אינה חי' י"ב חדש, וממילא דאיכא חזקה שלימה, ושמא כיון דהנקב מצ"ע מספקינו על שעת לידתה, הגם דאיכא הוכחה דלא היתה טריפה ממה שחייתה י"ב חדש, אכתי חשיב כחזקה שלא נתבררה בשעתה, (והיינו דאף בכה"ג, הא דמכשרינן להגבינות שחלבו מן הבהמה קודם י"ב חדש, אי"ז משום הכרעת הרוב, אלא משום ההוכחה ממה שחיתה הבהמה י"ב חדש) וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-33)
33. וצ"ע אם מכוון דבריו הוא דהא דבגבינות אסרינן, הוא משום דחזקה זו שהחזקנו אותה להיתר אכילה, ל"מ להתיר היכא דעכשיו היא אסורה לפנינו, ול"ד להיכא דאיכא חזקת הגוף או חזקת היתר, דאזלינן בתרה אף היכא דחסר לפנינו, דשאני הכא דליכא חזקת היתר על גוף הבהמה, אלא דאיכא דין חזקה לנהוג בה היתר, או דמכוון דבריו הוא, דחזקה זו דמכח שנהגנו בה היתר, ל"מ לגבי הגבינות, כיון דגבינות אלו לא נהגנו בהם היתר מעולם, ולא סגי במה שנהגנו היתר בבהמה לגבי החלב הנחלב ממנה, וב' הדרכים צ"ב. [↑](#footnote-ref-34)
34. ובדבריו מבו' דההכשר בזה הוא משום חזקה, ואך דכל הא דל"מ חזקה הבאה מכח הרוב, הוא אם עכשיו יצאה בודאי מן הרוב, - אך הפליתי בסימן נ' סק"א דן לפרש, דהא דמכשרינן בספק טריפה, הוא משום רוב, כיון דלא יצאה בודאי מהרוב, ועיי"ש שכתב דל' התוס' לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-35)
35. והנה הפליתי בסימן נ' סק"א הק' על מש"כ הרמ"א דהיכא דנולד הריעותא מחיים לא מכשרינן משום חזקה, דא"כ מ"ט בההיא דגבינות מכשרינן, אף שנולד הריעותא מחיים, ועיי"ש שכתב דכלפי הזמן דקודם לידת הריעותא, שפיר מהניא החזקה, - אך לפ"ד הש"ך א"צ לזה, דכל הא דאסרינן כשנולדה הריעותא מחיים, הוא רק משום דקי"ל כאביי ורבא דלית להו לחזקה דרבא, אך לגבי הגבינות דיש להן חזקת היתר גמורה, שפיר שרינן אף כשנולדה הריעותא מחיים. [↑](#footnote-ref-36)
36. ועי' גם בבינת אדם שער רוב וחזקה סימן כ"ה שכתב לפרש לד' הרמ"א, דהא דלא מכשרינן כשנולדה הריעותא מחיים, הוא משום דיצאה הבהמה מן הרוב, ואך שכתב דהא דבספק דרוסה וספק נקובת הקוץ מכשרינן, הוא משום דהתם לא יצאה הבהמה מן הרוב, כיון שלא נולד ריעותא בגופה. [↑](#footnote-ref-37)
37. אך הביאו בזה מד' רבינו ירוחם נתיב ט"ו ח"ג, ז"ל, וכתבו התוס' דלא אמרינן הכא בחזקת התר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה, שבכאן הו"ל ספק קרוב לודאי שמתוך שמותחת צוארה נדחק הקוץ ונכנס בוושט ויצא לחוץ, עכ"ל, ולהדיא דמש"כ התוס' דשכיח לאיסור טפי, היינו דשכיח טפי דניקב הושט. [↑](#footnote-ref-38)
38. והפליתי עצמו בבית הספק אות ח' כתב דספק דרוסה הוי ספק בשחיטה משום דשמא היא דרוסה בסימנים, ועי' בבית מאיר סימן כ"ד סט"ז ובבינת אדם שער או"ה סקי"ט שעמדו על סתירת דבריו. [↑](#footnote-ref-39)
39. ועי' עוד באמרי ברוך בהגה' החוו"ד סימן ק"י בסו"ד שדן לחלק בזה, בין היכא דמספק"ל שמא במקום נקב שחיט, דאי"ז שחיטה כלל, והו"ל כספק בשחיטה, להיכא דמספק"ל דניקב הושט במקום אחר, דבכה"ג ל"ה כספק בשחיטה, ועיי"ש דמסיק דאין לחלק בזה, - אך העירוני דבד' הגרע"א לקמן מ"ג ב' בתו"ד מבו' שחילק בזה, עיי"ש שכתב דנקובת הושט ל"ה ספק בשחיטה כיון דהמניעה מצד אחר שמא "למעלה ממקום השחיטה" ניקב הושט. [↑](#footnote-ref-40)
40. והאחרונים הק', דבספק שמוטה הו"ל ספק בשחיטה והויא בחזקת איסור, ומה מייתי רבינו יונה מינה לכל ספק טריפות, ועמש"כ בזה הבכור שור לקמן י' א', ופמ"ג בריש הפתיחה להל' שחיטה, ובינת אדם שער רוב וחזקה סימן ט"ז, ואבנ"ז יו"ד סימן כ"ב סק"ד וסימן כ"ח סק"ב וסימן ס"ד סק"ח, וביה"ל ח"ב סימן כ"א אות ד' וסימן כ"ט סק"ה, ושערי ישר ש"ב פי"ח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-41)
41. ולפ"ז נמצא, דאף דספק דרוסה אסורה, מ"מ החלב שחלבו ממנה מותר, דהחלב הוי בחזקת היתר, ובשערי ישר ש"ב פי"ח תמה ע"ז דלא שמענו כן מעולם, - ויש להוסיף, דהרשב"א גופי' בסוגיין הביא מש"כ רש"י להוכיח להתיר היכא דנאבדה הריאה, דאתמול אכלנו מחלבה ועכשיו נחזיק אותה בטריפה, ואי נימא דבספק טריפה בשרה אסור וחלבה מותר, הרי י"ל כן גם לגבי דין בדיקת הריאה, דהבשר אסור משום דהו"ל בחזקת איסור, והחלב מותר משום דהו"ל בחזקת היתר, וכאשר כ"כ בתשו' ר"י הלוי ור"י ב"ר יהודה לרש"י, (בתשו' רש"י סימן ס"א וסימן ס"ב).

    שוב נתבוננתי דיש לישב עיקר דרכו של הש"ש, דודאי דבספק טריפה אף החלב אסור, דכיון שהבהמה עצמה הויא בחזקת איסור והוכרע שהיא טריפה, ממילא דהחלב היוצא ממנה אסור, דאיסור החלב הוא משום יוצא, ונמצא דאיסורו הוא בתולדה מאיסור הבהמה עצמה, וכל הא דהגבינות מותרות, הוא רק בבהמה שנטרפה והספק הוא אימתי נטרפה, דאין הספק על הבהמה עצמה, דודאי היא אסורה, וכל הספק הוא על הגבינות, ובכה"ג מוקמינן להו בחזקתם, וי"ל עוד עד"ז, למש"נ במק"א, דבכל ספק דלמפרע, הויא העמדת הספק גם על התולדות, ול"מ מה שהוכרע על שורש הדין, - וכאשר מצינו לעיקר החילוק בזה, בהא דמקוה שנמדד ונמצא חסר, דאף דבפשוטו כל שהוכרע על המקוה שהוא כשר, ממילא דהטובל בו טהור אף דיש לו חזקת טומאה, מ"מ בכה"ג דעכשיו המקוה חסר והספק הוא על למפרע, וכל הספק הוא על הטובל, אזלינן גם בתר חזקת הטובל, ואך דהכא שאני מהתם, דהתם אף כשהספק הוא על למפרע, איכא נמי לחזקת המקוה, כיון דחזקת המקוה הוא שהמקוה שלמה ומטהרת את הטובל, ומשא"כ הכא דחזקת האיסור דהבהמה היא רק כלפי איסור הבהמה עצמה, אף כלפי החלב, אין הבהמה כלל בחזקת איסור, - ולפ"ז ניחא מש"כ הרשב"א בדין בדיקת הריאה, דאין לחלק בין דין הבהמה עצמה לדין החלב, דהתם דהספק הוא גם על הבהמה עצמה, ודינה הוא שהיא אסורה, יש לאסור גם את החלב, - אך ד' הש"ש לא נתישבו בזה, שהרי כתב שם לפי דבריו לחלק כן גם בדין בדיקת הריאה, דאף דהבהמה אסורה, מ"מ החלב מותר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
42. ויש להוסיף בביאורו, דכל הא דמחזיקין מאיסור לאיסור, היינו דכשנשחטה הבהמה, אמרינן דלא פקע איסורה ממנה, אלא נאסרה באיסור נבילה, אך בספק טריפה, הרי ודאי דכשנשחטה פקע ממנה חד איסורא, שהרי גם להצד דטריפה היא, הי' עלי' מחיים ב' איסורים, וכשמתה פקע ממנה איסור אבמה"ח, וע"כ בדין דלא תועיל החזקה לומר דנאסר באיסור טריפה.

    אך בדעת הש"ש צ"ל, דאף דאם נדון מחיים אם יש בה איסור טריפה, ודאי דל"ה בחזקת איסור, מ"מ כשאנו דנים לאחר שחיטה אם היא אסורה משום טריפה, הו"ל בחזקת איסור, - והעירו דזה ניחא טפי לפ"ד הגרע"א דהא דמחזיקין מאיסור לאיסור, היינו רק לענין שהיא אסורה, ולא לענין שם האיסור המסוים, וע"כ אף דלענין הספק אם יש בה איסור "טריפה" ל"ה כלל בחזקת איסור, מ"מ לענין הספק אם היא אסורה, הויא בחזקת איסור. [↑](#footnote-ref-43)
43. והבינת אדם שם סימן י"ז כתב בדעת הר"ן דכ"ז הוא בחזקה הבאה מכח הרוב, אך בחזקה גמורה, אף בכה"ג מוקמינן לה אחזקתה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-44)
44. וכ"נ ממש"כ בחי' הרשב"א לקמן מ"ו ב' דכל הא דאסרינן בספק טריפה, הוא רק היכא דאיתיליד ריעותא, והיינו או היכא שהתחיל בה המעשה המטריף, או היכא דאין לתלות בדבר השכיח, עיי"ש, - אך באמת בד' רבינו יונה לא משמע כמש"כ הרשב"א שם, ועי' ביד יהודה סימן נ' סק"ד וסימן נ"ז סקכ"ה שכתב דהרשב"א גופי' לא ס"ל כד' רבינו יונה. [↑](#footnote-ref-45)
45. וי"ל עוד עד"ז למש"כ התבו"ש בסימן כ"ט דאף לדעת הסוברים דאזלינן בתר חזקה הבאה מכח הרוב, הוא רק בספק אימתי נטרפה, אך בספק טריפה לא אזלינן בתר חזקה הבאה מכח הרוב, עיי"ש בטעמו.

    ויש להוסיף טעם בזה, דבגבינות לא חשיב כלל כריעותא, כיון שלא נמצא טריפות אלא עכשיו, וזה נתחדש בדינא דחזקה, דכל שהוחזק הדבר לפנינו, אין אנו מסתפקים על למפרע, וכ"ז הוא בגבינות דכל הספק הוא על הזמן שבינתים, אך בנשבר הגף דהספק הוא על עכשיו אם הויא טריפה או כשרה, ל"מ ע"ז מה שצד הטרפות הוא דנשבר קודם וצד הכשרות הוא שנשבר אח"כ, וזה ניחא אם ליכא בזה חזקת הגוף אלא חזקת היתר, אך לגבי חזקת הגוף יל"ד דשייכא גם בכה"ג, - ודוגמא לדבר נראה, במש"כ רבינו יונה דספק ארי ספק כלב אסור, ונראה דהוא אף אם תחילה הי' שם הארי ואח"כ הי' שם הכלב, ולא נימא דכה"ג אי"ז ריעותא, כיון דבזמן שהי' שם הארי אכתי לא ידעינן אם הי' הריעותא, והיינו משום דהספק לפנינו עתה אינו על הזמן שבינתים, אלא הוא ספק על עכשיו אם היא דרוסה או אינה דרוסה, ואיכא ריעותא עלי' שהיא דרוסה. [↑](#footnote-ref-46)
46. ועיי"ש במש"כ לפרש בטעם הא דאסרינן בספק אם נשבר מחיים, ועי' גם בדבריו שם סק"א, - וצ"ע, דממש"כ רבינו יונה דהא דשרינן בבא זאב הוא משום דיש דבר לפנינו לתלות בו להיתר ואין דבר לפנינו לתלות בו לאיסור, מבו' דבלא"ה הוה אסרינן, אף דאי"ז נוטה טפי לאיסור, ועד"ז צ"ע במש"כ הפליתי בסימן נ' סק"א דכל ד' רבינו יונה הם בדבר שרחוק במציאות שיהא לאחר שחיטה. [↑](#footnote-ref-47)
47. ובטעם מה שהוצרך הרא"ש לזה, ולא פירש כד' התוס' דהוא משום דאיכא ריעותא דניקור, ויש לחוש שנעשה ע"י הנחש, וע"ד ההיא דבא זאב, דחיישינן שמא היו נקובים מחיים, שמעתי לפרש דהיינו משום דאף דאיכא ריעותא לחוש שהי' הניקור מכבר, מ"מ א"א להוכיח מזה שהי' כאן נחש, דאין בכח הריעותא, אלא דמה שאנו רואים לפנינו יש לחוש שהי' מכבר, אך א"א להוכיח מזה לדברים אחרים, וע"כ הוצרך הרא"ש לפרש דמכח הא דחזינן דטעמם בריא, יש לחוש שגם מתחילה טעמם הנחש, וע"כ כיון דמכח הריעותא דניקור חיישינן שהי' מנוקר מכבר, תו יש לחוש שטעמם נחש, דאף דאין לנו להוכיח מכח הניקור, שהי' כאן נחש, מ"מ כיון דחישינן שהיתה התאנה מנוקרת, יש לחוש שטעמה נחש, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-48)
48. ועיקר הך מילתא דמים מגולין יש עליהן איסור מדרבנן, עי' בס' מנחת אברהם לתו"כ פר' ויקרא פ"ח ה"ה שהביא ששמע ממרן הגרי"ז זצ"ל לפרש דמה"ט הוא דעיסה שנילושה במים מגולין תשרף, ולא אמרינן דכיון דאי"ז אלא ספק אם יש בה ארס, לא תשרף מספק, ומה"ט הוא שאמרו בירושלמי דמים מגולין פסולין לגבי מזבח משום ממשקה ישראל. [↑](#footnote-ref-49)
49. וגדולה מזו מצינו בד' האו"ה שהביא הט"ז ביו"ד סימן קט"ז סק"ב, ובד' הנקוה"כ שם, דאף בסכנה מהני ביטול דיבש ביבש, עיי"ש, והרי דאף דאי"ז מועיל כלום לענין חשש הסכנה, מ"מ מהני ע"ז ביטול, דתו לי"ב להאיסור לאכול דבר שיש בו חשש סכנה, אך בהגה' היבין דעת שם תמה ע"ז, ועי' גם בדרכ"ת שם שהביא לתמוה ע"ז. [↑](#footnote-ref-50)
50. ועי' בתשו' חת"ס יו"ד סימן ק"א שכתב בדין אכילת דג עם בשר, דאף אם נשתנו הטבעים ולי"ב סכנה, מ"מ ה"ז אסור משום דהו"ל דבר שבמנין, עכ"ד, ומבו' כנ"ל, דדברים אלו שהי' בהם חשש סכנה, אסרום חכמים, וע"כ אף אם עכשיו לי"ב חשש סכנה ה"ז אסור, - אמנם בתשו' דברי מלכיאל ח"ב סימן נ"ג סק"ו תמה ע"ד החת"ס, וכתב דאין בזה איסור וגזירת חז"ל רק הוא נצמח מצד מ"ע ונשמרתם לנפשותיכם, וע"כ אם ידוע שאינו מזיק בודאי אין בזה שום איסור, ועיי"ש שכתב לפרש דזהו מכוון ד' התוס' בע"ז, אך בל' התוס' לא משמע כן, אלא כל הא דשרי הוא משום דמעיקרא לא גזרו במקום דליכא נחשים, וכמו שהביא הדברי מלכיאל שם מהפר"ח ועוד מרבוותא. [↑](#footnote-ref-51)
51. וצ"ע אם כונתו הוא דהא דשרינן בזאב אי"ז משום חזקה אלא משום רוב, ובזה א"צ לברר, וזהו דפריך דמ"ש מסכנה דאסור בכה"ג, דס"ד דבסכנה נמי מצינו לילך אחר הרוב, - או שמא מכוון דבריו הוא, דלעולם הא דשרינן בזאב הוא משום חזקה, ואף דאיכא לברורי, והיינו משום דכל היכא דליכא ריעותא, אזלינן בתר חזקה אף במקום דאיכא לברורי, וזהו דפריך מהא דלענין סכנה חיישינן, והיינו משום דגם בסכנה דלא אזלינן בתר חזקה, כ"ז הוא היכא דאיכא ריעותא, אך היכא דליכא ריעותא אף בסכנתא אזלינן בתר חזקה, וכאשר כ"כ החמד"ש שם, (וצ"ל דהא דמים מגולין אסורין אף דליכא ריעותא, הוא משום דשכיחי נחשים, וצ"ע), ואשר זהו הא דפריך, דמהא דבסכנה חיישינן שמא במקום נקב נקב, בע"כ דכל כה"ג חשיב כריעותא, וע"כ לא אזלינן בזה בתר חזקה, דבסכנה לא אזלינן בתר חזקה במקום דאיכא ריעותא, וא"כ ה"נ באיסור ל"ה לנו לילך בכה"ג אחר חזקה, כיון דאיכא לברורי, ועי' בשערי ישר ש"א פ"ב.

    ויותר נראה לפרש, דאף דבההיא דזאב לא שרינן אלא משום חזקה, אף דאין חוששין שמא במקום נקב נקב, מ"מ בההיא דראה צפור וכו' אם אין חוששין שמא במקום נקב, הי' לנו להתיר אף בסכנה, - והיינו משום דשאני בההיא דזאב, דיש לפנינו נקב בבני מעים, ויש לנו להסתפק שמא הויא הבהמה טריפה, ואין להתיר בזה אלא משום דינא דחזקה, אך בההיא דראה צפור, הרי אמרו בע"ז ל' ב' דפי תאנה אין חוששין בו משום גילוי, וכתבו התוס' שם דהא דבראה צפור וכו' אסור, הוא משום דאיכא ריעותא דניקור, - ואשר זהו דפריך דאם אין חוששין שמא במקום נקב נקב, וע"כ מהניא החזקה אף במקום דאיכא לברורי, ה"נ בראה צפור וכו' לא הי' לנו לחוש דבמקום נקב נקב, ולא חשיב כלל כריעותא, וממילא דהו"ל ככל פי תאנה, דאין חוששין בו משום גילוי. [↑](#footnote-ref-52)
52. ומשמעות דבריו הוא דמודה רבא דהיכא דאיכא ריעותא יש לחלק בין איסור לסכנה, ואך דמדמה איסור במקום דאיכא ריעותא, לסכנה במקום דליכא ריעותא, וכ"נ בד' תור"פ שהביא השטמ"ק לקמן י' א', אך צ"ע, דא"כ מאי פריך מהא דאסרינן בראה צפור וכו', הרי התם איכא ריעותא, ובזה שפיר יש לחלק בין איסור לסכנה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-53)
53. ועיי"ש שנקט דקי"ל בזה כאביי, וצ"ע, דאף דבהא דחמירא סכנתא מאיסורא קי"ל כאביי, מ"מ מהיכ"ת נימא דגם בטעם התירא דספק טומאה ברה"ר במקום דליכא חזקה, קי"ל כאביי, הרי הא דמסקינן דחמירא סכנתא מאיסורא, הוא מכח ברייתא דצלוחית, ולא מכח הוכחת אביי, - וביותר, דבסוגיית הגמ' בנדה ג' א' ובחי' הרשב"א שם מבו' דהא דמטהר ר"ש בספק טומאה ברה"ר, הוא משום דילפינן לה מסוטה, וזהו כדעת רבא, - ועי' בעונג יו"ט סימן פ"א ד"ה אלא שיש ליזהר שנקט בפשיטות דבהך פלוגתא קי"ל כרבא. [↑](#footnote-ref-54)
54. ובמשה"ק במשמה"ב שם דמ"ט נקט רב הונא בנמצאת פגומה, לימא השוחט בסכין ונאבדה וכ"ש כשנמצאת פגומה, עי' בחי' הגרע"א שכתב לישב, דרבותא קאמר, דאף בסכין גדולה שנמצאת פגומה במקום אחד, דיש להכשיר משום ספק ספיקא, דאף אם בעור נפגם שמא לא שחט כנגד הפגימה, ומשא"כ כשלא נבדק הסכין כלל, דל"ש להכשיר משום ספק ספיקא, דשמא לא במקום הפגימה שחט, כיון שאנו דנים על חלק הסכין ששחט בו שמא יש בו פגימה, עיי"ש, אך בראש יוסף נקט דגם כשנאבד הסכין שייך להכשיר משום ספק ספיקא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-55)
55. וזה לטעמי', דמה שאמרו לעיל דאין ספק מוציא מידי ודאי, היינו דספק פגימת העור אינו מוציא מידי ודאי פגימת העצם, וע"כ אם מכוון הגמ' הכא הוא ג"כ כן, הו"ל להזכיר להא דודאי נתעסק באותו המין, - אך להתוס' לטעמייהו דמה שאמרו לעיל דאין ספק מוציא מידי ודאי, היינו דספק פגימת העור אינו מוציא מידי ודאי שחיטה, ואך דהא דחשיב כודאי שחט הוא משום דעצם ודאי פוגם, שפיר ניחא מה שאמרו הכא דודאי טבל, וכנ"ל, - ועד"ז מבו' בד' הרמב"ן לעיל בדרך בתרא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-56)
56. ובל' הרמב"ן בסוגיין משמע טפי, דאין טעמא דרב חסדא משום דאין הבהמה עומדת בחזקת איסור כיון דהרי שחוטה לפניך, אלא טעמא דרב חסדא הוא, דאף דהבהמה היא בחזקת איסור, מ"מ תולין להקל כיון שלא נולדה בה ריעותא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-57)
57. והפמ"ג במש"ז סימן ק"ה סק"ג כתב די"ל דטעמא דרב הונא הוא משום דסכין נמי הו"ל כחסר ואתאי, ועיי"ש מש"כ עוד לפרש טעמא דרב הונא בע"א, ועי' גם בדבריו בסימן א' סק"ו, - אך נראה דדבריו שם לא קיימי לתי' זה דהתוס' דטעמא דר"ח הוא משום דאי"ז חסר ואתאי, דודאי דפלוגתא דרב הונא ורב חסדא אינה בהך מילתא אם סכין הו"ל כחסר ואתאי, - אלא דבריו קיימי לאידך תי' התוס', ובזה כתב הפמ"ג דהא דפסל רב הונא, הוא משום דהו"ל כחסר ואתאי, וע"כ יש בזה לדינא דתרת"ל. [↑](#footnote-ref-58)
58. ונראה מזה, דלעולם כו"ע מודו דביסוד הדין הוי דינא דתרת"ל הוא אף היכא דאי"ז חסר ואתאי, עכ"פ לאשוויי ספיקא, אלא דטעמא דרב חסדא הוא משום דאין הבהמה בחזקת איסור כיון דהרי שחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי, ובזה הוא שחילקו התוס', דאף דבמקוה אמרינן דהטובל הוא בחזקת טומאה, אף דהרי טבל לפניך וטובל לא איתרעאי, הוא משום דהתם דחסר ואתאי והוי זה ריעותא טפי, מהני ריעותא זו להוציא מידי הא דהרי טבל לפניך, ואכתי קאי הטובל בחזקת טומאה, וממילא דיש בזה לדינא דתרת"ל, ומשא"כ הכא דאי"ז חסר ואתאי, ל"מ ריעותא זו להוציא מידי הא דהרי שחוטה לפניך, ולא קיימא הבהמה בחזקת איסור, - ורב הונא דפליג הוא משום דס"ל דאף דהרי שחוטה לפניך, אכתי קיימא הבהמה בחזקת איסור, עכ"פ היכא דאתיליד ריעותא, וממילא דיש בזה לדינא דתרת"ל, ואף אם דינא דתרת"ל הוא רק בחסר ואתאי, מ"מ אף כשאי"ז חסר ואתאי מהני זה לאשוויי ספיקא, - ונמצא דפלוגתייהו דרב הונא ורב חסדא, אינה בדין תרת"ל, אלא היא אם הבהמה הויא בחזקת איסור כל דהרי שחוטה לפניך. [↑](#footnote-ref-59)
59. ולמש"נ לעיל י"ל עוד, דלא פליגי תי' התוס' כלל בדינא דתרת"ל כשאי"ז חסר ואתאי, אלא פליגי בדינא דרב חסדא דכל שהבהמה שחוטה לפניך לא קיימא בחזקת איסור, משום דבהמה לא איתרעאי, דלתי' קמא גם בזה יש לחלק דהיינו רק אם אי"ז חסר ואתאי, ולאידך תי' התוס' כיון דהיכא דבהמה לא איתרעאי לא קיימא בחזקת איסור, אין לחלק בזה בין היכא דחסר ואתאי להיכא דלא חסר ואתאי. [↑](#footnote-ref-60)
60. אמנם בד' המהר"ם בע"ב ע"ד התוס' ד"ה ודילמא מבו' שפירש בד' התוס' דהא דמכשר רב חסדא הוא משום ספק ספיקא, עיי"ש, - ונראה מדבריו שם, דהא דבעינן לה"ט דהרי שחוטה לפניך ובהמה לא אתרעאי, היינו משום דספק ספיקא ל"מ נגד חזקת איסור, וע"כ כל הא דמכשרינן מכח הספק ספיקא, הוא רק מכח דאיכא ריעותא בחזקת איסור, דהרי שחוטה לפניך, ורב הונא דפליג, ס"ל דאף דאיכא ריעותא דהרי שחוטה לפניך, אכתי מוקמינן להבהמה אחזקתה. [↑](#footnote-ref-61)
61. אך בד' המשאת בנימין שם מבו' שפירש בד' הרשב"א, דמש"כ דמהני ספק ספיקא במקום דאיתחזק איסורא, היינו במקום דאיקבע איסורא, אך אין מכוון הרשב"א דמהני ספק ספיקא כנגד חזקת איסור, ועי' יד יהודה סימן ק"י סקס"ב שהוכיח כן בד' הרשב"א שם. [↑](#footnote-ref-62)
62. אך הרמב"ן בתו"ד כתב, דהא דקי"ל כרב חסדא בששבר, הוא משום דלית לן דרב הונא דאמר בחזקת איסור עומדת, אלא אמרינן סכין אתרעאי בהמה לא אתרעאי. [↑](#footnote-ref-63)
63. וזה מתישב היטב עם מש"כ הר"ן שם לעיל מינה דרב הונא פסל אף כשנאבד הסכין ולא נבדק, והרי דס"ל דכשנמצא הסכין פגום אחר ששיבר בה עצמות, אי"ז ריעותא כלל, וכל הא דפסל רב הונא הוא משום דס"ל דחיישינן שנפגם הסכין בעור אף כשלא נמצא פגום, - ולפ"ז הרי בע"כ דל"ד שיבר בה עצמות לנתעסק כל היום בדבר החוצץ, דהתם הרי חזינן דאף דא"צ לבדוק עצמו לאחר טבילה, מ"מ אם נמצא דבר חוצץ לא עלתה לו טבילה אף שנתעסק וכו', והרי דמה שנמצא דבר חוצץ הוי ריעותא אף כשנתעסק וכו', ואילו הכא כל שנמצא הסכין פגום אחר ששיבר בה עצמות אי"ז ריעותא כלל. [↑](#footnote-ref-64)
64. אך בדעת הרשב"א צ"ל, דס"ל דמהא דקי"ל לפסול אף כשנגע במפרקת, בע"כ דזה ל"ה ריעותא המוציאה את הסכין מחזקתו, דאם הי' זה מוציא את הסכין מחזקתו, הוה מכשרינן בכה"ג, כ"ה דמכשרינן בששיבר בה עצמות, - אמנם אכתי אין מתישב היטב ל' הרשב"א דרב הונא פליג בזה על רב חסדא, שהרי מד' רב הונא אין מקור דפליג בזה על רב חסדא, אלא דאנן לא קי"ל בזה כרב חסדא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-65)
65. ובל' הגר"א שם סקי"ט נראה דהא דיצא הדבר בהיתר, לאו היינו דזה עצמו הו"ל כחזקת היתר, וכמש"כ כן התבו"ש שם, אלא היינו דכיון דהרי שחוטה לפניך, וכל הא דחשבינן להבהמה שהיא בחזקת איסור, הוא משום דאיתיליד ריעותא בסכין, הרי דכל שיצא הדבר בהיתר, ל"מ הריעותא שנולדה אח"כ בסכין להוציא מידי הא דהרי שחוטה לפניך. [↑](#footnote-ref-66)
66. ומבו' עוד בדבריהם, דאין מקום לחלק בין היכא שנולד ספק לפנינו להיכא שלא נולד ספק לפנינו, וע"כ לא קשיא להו רק מנ"ל דאזלינן בתר חזקה אף היכא דאיכא ריעותא דחסר לפניך, או בגונא שנטמא אחד בודאי, אך שפיר ניח"ל הא דילפינן מהכא דאזלינן בתר חזקה אף שנולד ספק לפנינו. [↑](#footnote-ref-67)
67. אמנם הנה בחי' הרשב"א בנדרים ג' ב' מבו' דהא דחיישינן שמא ימות אינו אלא מדרבנן, וי"ל דאי"ז משום דמדאורייתא מהני חזקה גם על העתיד, אלא הוא משום דמדאורייתא אין לנו לחוש שימות, ול"ב בזה לדינא דחזקה, - ובזה י"ל סתירת ד' הרשב"א למש"כ ביבמות קי"ט א' דחיישינן שמא תפיל, משום דשמא ימות חיישינן, ומבו' בדבריו שם דהוא מדאורייתא, ולהנ"ל י"ל דאשה עשוי' טפי להפיל, וע"כ יש לחוש לזה מדאורייתא, ולא הביא הרשב"א מההיא דשמא ימות, אלא להא דל"מ חזקה על העתיד, וד"ז הוא מדאורייתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-68)
68. ואמנם י"ל, דאף בלא ההכרעה דחזקה, לא בכל דבר יש לנו להסתפק, ושאני הכא דהוא מצוי שיתחסר הנגע, וגם עיקר מציאות הנגע הוא דבר מחודש, ושפיר יש לחוש שיחסר, וכן במיתה, כיון דסוף אדם למיתה, יש לחוש לכך, - אך מההיא דטריפה נראה, דגם בדבר שאינו מצוי, כהא דחיישינן שמא הי' נקב במקום שהרגוהו, יש לחוש לכך בלא ההכרעה דחזקה, ושמא הוא משום דדרך העולם הוא שיש מיעוט טריפות, והעירוני די"ל עוד, דכיון דסוף בהמה למיתה, ע"כ יש לחוש גם שנעשית טריפה דעי"ז היא מתה. [↑](#footnote-ref-69)
69. ואמנם יתכן דב' תי' הם, דהתוס' בנדה כתבו דבנגע רגילות להתחסר בב"א לפחות מגריס, אך התוס' הרא"ש לא הזכיר לזה, וי"ל דכונתו, דכיון דרק אם נחסר עד ההסגר ה"ה טהור, לי"ב להריעותא דחסר ואתאי, וכמש"כ כעי"ז החכם צבי בתשו' סימן ג', עיי"ש, אך צ"ע, דלכאו' טעם זה לא שייך בנגע שהוא גריס מצומצם, וכשבא הכהן בסוף ז' נחסר הרבה. [↑](#footnote-ref-70)
70. ואמנם לכאו' התוס' לטעמייהו אזלי, דס"ל לקמן י"א א' דאף כשהוכרע על שורש הדבר ע"י רוב או חזקה, מ"מ דנים את חזקת הגברא, ועי' לקמן שם מש"נ בזה. [↑](#footnote-ref-71)
71. ובזה ניחא גם הא דמטמאינן בבית המנוגע משום חזקה, ואף כשיש שם ג' בנ"א דהו"ל כרה"ר, ואף לדעת הסוברים דספק טומאה ברה"ר טהור אף בדאיכא חזקת טומאה. [↑](#footnote-ref-72)
72. ובדעת רש"י שלא פירש כן, משמע מד' הר"ן דהוא משום דגם בההיא דמנא הא מילתא דאמור רבנן אוקי מילתא אחזקי', פירש"י דקאי על דינא דרב הונא ורב חסדא, ולא פירש דקאי על מימרא דרב הונא, - והי' מקום לדון עוד, דרש"י לטעמי' אזיל דמשמעות דבריו לעיל ט' א' דדינא דנשחטה בחזקת היתר עומדת הוא מדינא דחזקה, אך לכאו' אי"ז מתישב, דאף אם ההכשר בזה הוא משום חזקה, אך הרי הא דהויא בחזקת היתר, הוא משום רוב. [↑](#footnote-ref-73)
73. ולכאו' מעיקר קו' התוס', מוכח דחזקה אי"ז גזה"כ בעלמא, וכמשמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ט דנזיר, דא"כ ל"ש ללמוד מזה דאזלינן בתר רוב, דמה ענין רוב לחזקה, ומשום דאיכא גזה"כ דאזלינן בתר חזקה, נימא דאיכא נמי גזה"כ דאזלינן בתר רוב, - ובע"כ מד' התוס' דחזקה הוא סברא, ובדינא דאוקי מילתא אחזקי', נתחדש דסמכינן על סברא זו, ובזה שפיר י"ל דמהא דאזלינן בתר חזקה, וסומכין על סברא זו, יש ללמוד בק"ו דאזלינן בתר רוב, דהרי חזינן דהסברא דרוב אלימא מהסברא דחזקה. [↑](#footnote-ref-74)
74. ועד"ז מבו' גם בפירש"י בנדה י"ח ב', שפירש לההיא דתינוק שנמצא בצד העיסה, דהספק הוא עם התינוק טמא, ואמרו שם דחזקת טהרה דהעיסה היא כנגד הרוב, ולא אמרינן דכיון דהוכרע על התינוק שהוא טמא, תו ממילא העיסה טמאה, - ועוד יש להעיר בזה מד' הריטב"א בעירובין ל"ו א' דמבו' בדבריו שם שנחלק ע"ד הר"מ ב"ר שניאור, וס"ל דלא אזלינן בתר שורש הספק, וכ"ה מבו' גם בד' הראשונים בכ"ד שפירשו דהא דבמקוה שנמדד וכו' לא מוקמינן להטהרות בחזקת טהרה, הוא משום כללא דודאי נגע, ולא משום דאזלינן בתר שורש הספק, וכ"ה מבו' גם בד' התו"י בקידושין ע"ט א', שהק' בהא דפריך דאדרבה העמד מקוה על חזקתו, דהול"ל לחומרא, ואך דבזה י"ל, דהיכא דאיתרע החזקה, לא אזלינן בתר שורש הספק, וכאשר כ"ה מבו' בד' הבית מאיר בסוגיין דיש לחלק בזה. [↑](#footnote-ref-75)
75. ואמנם בד' התוס' הכא יש מקום לחלק, דאף דרוב אינו מועיל לסלק הספק לגמרי, דכיון דההכרעה היא מכח הרוב, הרי דלעולם יש מיעוט כנגדו, וע"כ עומדת חזקת הטמא כנגדו, מ"מ חזקה דלא איתרע כלל וליכא ספק לפנינו, מועלת לסלק הספק לגמרי, וע"כ הוא דבמקוה שלא נמצא חסר, לא אזלינן בתר חזקת הטמא, - והך מילתא דחזקה דלא איתרע כלל עדיפא מרובא, יש לסייע לזה, ממש"כ כמה מרבוותא דלר"מ דלא אזיל בתר רוב, ה"נ לא אזלינן בתר חזקה, דרובא עדיף מחזקה, (וית' בעזה"י לקמן), והרי ודאי מודה ר"מ דאזלינן בתר חזקה היכא דליכא ריעותא לפנינו כלל, - ואמנם דבד' הרשב"א לקמן בסוגיין לגבי פרה אדומה, מבו' דרוב עדיף מחזקה דלא איתרע, עיי"ש, אך י"ל דשאני התם שלא נתבררה החזקה בשעתה, ואינה מועלת לסלק את הספק, וכדלהלן.

    ובד' התוס' לקמן י"ל כמש"כ האמרי בינה שחיטה סימן כ', דשאני התם דלא נתבררה החזקה בשעתה, ואינה מועלת לסלק את הספק לגמרי, וי"ל דהוא משום דבשעה שהוחזק לנו שהיתה כשרה בשעת לידתה, כבר נולד הספק דשמא עכשיו היא טריפה, וע"כ אין החזקה מועלת לסלק את הספק וע"כ הוא דעומדת החזקת טהרה כנגדה, ועי' גם בחי' חת"ס מהדו"ק בתו"ד שכתב לחלק דהיכא דלא נתבררה החזקה בשעתה גרע, אך פירש הטעם בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-76)
76. ואמנם הי' מקום לומר דשאני התם, דבשעת השחיטה ל"ה ספק כלל לפסלה, וע"כ אף דאח"כ נמצא הסכין פגום, ל"מ זה לבטל להא דשחוטה לפניך, ומשא"כ הכא דבשעה שמזין על הטמא כבר איכא ספק על הפרה דהיא טריפה, וע"כ לא חשיב כלל כנטהר לפניך.

    אך לכאו' זה נסתר מסוגיית הגמ' לעיל י' ב' דמבו' דגם בספק שהה ספק דרס, הי' מקום להכשיר מכח דינא דרב חסדא, אף דהתם הוי הספק בשעת השחיטה, ועוד, דלפ"ד התוס' הכא הי' בדין דאף בלא שנמצא הסכין פגום, לא תהא השחיטה כשרה, כיון דחזקת איסור דהבהמה עומדת כנגד חזקת הסכין, וע"כ יש לחוש שמא נפגם הסכין בעור, וספק זה הוא כבר בשעת השחיטה. [↑](#footnote-ref-77)
77. ויש מקום לדון עוד, למש"כ הגרע"א שם, דחשש נקובת הושט הוי מיעוטא דמיעוטא, וי"ל דבכה"ג מודו התוס' דמהני הרוב לסלק הספק לגמרי, ותו א"א לדון כלל משום חזקת הטמא, וכל מש"כ התוס' דחזקת טומאה עומדת כנגד הרוב, הוא רק כלפי החשש דכל הטריפות, דהוא מצוי טפי, ובזה ל"מ הרוב לסלק הספק לגמרי, וביותר כלפי החשש דטריפות הריאה, דחזינן דצריך לבדוק לאחר שחיטה, והרי דלא נסתלק הספק לגמרי, - ויש לסייע לזה, ממה שהוצרכו התוס' הכא לחזקת טומאה דהגברא, ולא כתבו דאיכא חזקת איסור, אך שמא ס"ל להתוס' דנקובת הושט ל"ה נבילה. [↑](#footnote-ref-78)
78. ובעיקר הכרעת הרוב התם, צ"ב, דמה מהני הא דברוב המקומות הידועים אין הצלמים נעבדים, דנימא דה"נ בשאר מקומות אינם נעבדים, ומ"ש מעיר שיש בה ט' חנויות מוכרות בשר שחוטה ואחת מוכרת בשר נבילה, דאם נמצא בה חנות אחרת, לא נימא דאיכא רוב דהיא מוכרת בשר שחוטה, ועד"ז תיקשי גם במש"כ הראשונים במגילה, דבעיר שספק אם היא מוקפת חומה, הולכין אחר רוב העולם, (ואמנם בחזו"א דמאי סימן א' סקט"ז ד"ה ומיהו, כתב דאין מכוון הראשונים להכרעת רוב), - אך באמת באלי' רבה סימן תרפ"ח סק"ה כתב דבכה"ג הולכין אחר הרוב ודנים דחנות זו מוכרת בשר שחוטה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-79)
79. ויש לדון עוד בגדרי רובא דאיתא קמן, מנידון הגרע"א והרש"ש בספ"ק דכתובות אם מהני רובא דאיתא קמן היכא דנתברר על חלק מן הרוב דאינו בכלל הספק, ובנידון זה יש לדון מכ"ד, ואכמ"ל, ולמש"כ הנתיה"מ דרובא דאיתא קמן היינו דאיכא ט' צדדים להיתר, ודאי דכל שנתברר דחלק מן הרוב אינו מכלל הספק, ל"מ. [↑](#footnote-ref-80)
80. אך בד' הרמב"ן וש"ר ביבמות שם מבו' דגם ברובא דאיתא קמן חייש ר"מ למיעוטא. [↑](#footnote-ref-81)
81. אך הרמב"ן וש"ר בקידושין שם וביבמות קי"ט א' כתבו עוד טעמים אחרים בהא דבעיסה וכו' שורפין את התרומה, ולפי דרכים אלו מבו', דאף ברובא דאיתא קמן אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, בדינא דסמל"ח לדעת רבנן, - וכ"ה מבו' גם בד' תוס' ותוס' שאנץ וריטב"א בכתובות י"ג ב', ובד' הר"ש והרא"ש בטהרות פ"ה מ"ז, דלר"מ אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה אף ברובא דאיתא קמן, ועי' באו"ש פי"ח משאה"ט ה"ו וחזו"א טהרות סימן ז' סקי"א, שעמדו ע"ד הר"ש והרא"ש בזה, - וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א במשמה"ב בית א' שער א' ז:, וכמו שהוכיח הגרע"א בתשו' מהדו"ת סימן ק"ג סוסק"ה, - וכן פשיטא לי' להש"ש ש"ד פ"ב. [↑](#footnote-ref-82)
82. אך בד' התוס' וש"ר בכתובות ספ"ק, ובד' התוס' ב"ק כ"ז ב' ד"ה קמ"ל וב"ב כ"ג ב' ד"ה חוץ, מבו' דאין הולכין בממון אף אחר רובא דאיתא קמן, ועי' בקונט' הספיקות כלל ו' אות ד' שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-83)
83. ובאו"ש שם הוכיח מד' התוס' בנדה כ"א א' ד"ה ורבנן, דאף רובא דליתא קמן מהני לטהר ברה"י, וכן הוכיח באחיעזר שם מההיא דלעיל י' א' בצלוחית, ועי' גם בש"ש ש"א פט"ו וש"ב פ"א ש"ג פ"ו שהביא מצלוחית דמהני רוב ברה"י, וכנראה כונתו דמזה נלמד דאף רובא דליתא קמן מהני ברה"י, (דהא דרובא דאיתא קמן מהני ברה"י, הוא מפורש בנדה י"ח א'), ועיי"ש במש"כ לדחות בזה, - ויש להעיר עוד, דבד' התוס' בכ"ד מבו' בדין ספק טומאה בדבר שאין בו דעת לישאל, דכל דאיכא רובא דליתא קמן, מהני זה לטמאות, וע"כ הקשו בההיא דתינוק שנמצא בצד העיסה, דכיון דרוב תינוקות מטפחין, מה בעינן להא דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל. [↑](#footnote-ref-84)
84. וי"ל דהתם דהחשש הוא שמא במקום נקב קשחיט ואי"ז שחיטה כלל, והויא בחזקת איסור, וכל ד' החוו"ד הם בהא דמייתינן מפסח ופרה וכו', דהוא אף משאר טריפות, דבזה ליכא חזקת איסור, וכ"כ השעה"מ בפ"ט מטו"מ הי"ב בתו"ד. [↑](#footnote-ref-85)
85. ועיי"ש שהוכיח לפ"ז, דהא דל"מ חזקה שלא נתבררה בשעתה, הוא אף היכא דליכא ריעותא לפניך, דאי נימא דהיכא דליכא ריעותא לפניך אזלינן בתרה, א"כ נמצא דבאותה שעה דלא הי' ריעותא, העמדנו אותה בחזקת כשרה, ותו אף שנולדה בה ריעותא, אין לנו לחדש ספק, עכ"ד, וצ"ע בעיקר מש"כ לדון בזה, שהרי ממה שהוכיחו התוס' מהא דיליף מפרה אדומה ומעדים זוממין, מוכח דל"מ חזקה שלא נתבררה בשעתה אף דליכא ריעותא לפניך. [↑](#footnote-ref-86)
86. אך צ"ע לפ"ז, היאך מצינו ללמוד מפרה אדומה דאזלינן בתר רוב, ומ"ט לא נימא דבהך קרא נתחדש דאזלינן בתר חזקה אף אם לא נתבררה בשעתה, ולכאו' נראה מזה, דהא דל"מ חזקה שלא נתבררה בשעתה, הוא מסברא, דליכא בזה להכרעת החזקה, ומקראי דילפינן לחזקה ולרוב, ילפינן דסומכים על הסברא דחזקה ועל הסברא דרוב, אך בחזקה שלא נתבררה בשעתה דמסברא ליכא בזה להכרעת החזקה, אין לנו לפרש לקרא דאף בכה"ג מהניא החזקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-87)
87. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאם טריפה אינו מוליד, הרי דאדם שנתעברה אשתו, מוקמינן לי' אחזקה דאינו טריפה, ולא אמרינן דל"מ החזקה משום שלא נתבררה עד שעה שילדה אשתו, שהרי אם היינו יודעים בשעה ההיא שנתעברה אשתו ולד בן קיימא, הי' נתברר לנו מחמת זה שאינו טריפה, ובשביל שנעלמה הידיעה מאתנו, לא הורעה החזקה, - ונתחדש לפ"ז, דאף היכא שלא הי' הדבר ידוע כלל בשעתו, מ"מ אם נתברר לנו עכשיו מכח מעשה שנעשה מעיקרא, חשיב כחזקה שנתבררה בשעתה, - ולכאו' יש ללמוד כן ממש"כ בשבה"ל הל' בהמה שנשחטה ולא נבדקה סימן כ"ז דבהמה שראינוה חולבת, יש להעמידה בחזקת כשרות, מכח הא דרוב בהמות אינם חולבות אא"כ יולדות וטריפה אינה יולדת, והרי דאף דס"ל דל"מ חזקה שלא נתבררה בשעתה, (וע"כ אם לא ראינוה חולבת לי"ב חזקת כשרות, אף שחיתה י"ב חדש), מ"מ כל שחלבה ונתברר מכח זה שנתעברה וילדה ובשעת העיבור לא היתה טריפה, חשיב שפיר כחזקה שנתבררה בשעתה.

    ועי' עוד בתשו' חמד"ש יו"ד סימן כ"ה סק"ז שהק', דהיאך מהני חזקת טהרה בנדה, הרי אף שרואה עכשיו העד שהוא נקי, מ"מ דילמא עם סילוק ידי' ראתה, והו"ל כחזקה שלא נתבררה בשעתה, שלא נודע לנו שהעד נקי, אלא אחר שכבר נולד הספק שראתה, - אך לפ"ד הבית אפרים שפיר חשיב בכה"ג כחזקה שנתבררה בשעתה, [↑](#footnote-ref-88)
88. בחי' הגרע"א כתב לפ"ד התוס', דאם נמצא הטריפות אחר י"ב חדש, הוי למפרע רק ספק טריפה, כיון דא"א לדון דמסתמא לא נשתנה ממעיקרא ונולד כן, אבל בנמצא טריפה בתוך י"ב חדש, אמרינן דחזקתו דלא נשתנית כלל ממעיקרא ובודאי נולדה כך כמו שהיא עתה בטריפות, עכ"ד, ובמקור הדברים בתשו' הגרע"א שבסו"ס דו"ח, מדמי לה למש"כ שם דאף אם ל"מ חזקה דהשתא, מ"מ היכא די"ל דמעולם הי' כך, הו"ל חזקה מעליא דכמו שהוא עכשיו כן הוא מעולם, וזה עצמו בכלל חזקת הגוף, דתמיד ראוי להחזיק הגוף בענין אחד שלא נתחדש בו ענין חדש, ואי נימא דלא הי' כן מתחילתו, נצטרך לומר דנשתנה הגוף, וזה נגד החזקה, עכ"ד,?צריך בדיקה שם אם אכן דימה ב' הדינים זל"ז?, - וצ"ע, דלכאו' לדעת התוס' דל"מ חזקה שלא נתבררה בשעתה, מ"ט מהני מה שנמצאת טריפה עכשיו לומר שכך הי' מעיקרא, כדי למנוע ההשתנות, ומ"ט עדיף זה מחזקה שלא נתבררה בשעתה.

    ובמש"כ הגרע"א דבתוך י"ב חדש הוי רק ספק טריפה, צ"ע, דכיון דלא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא יש לילך אחר חזקה דהשתא, וכמש"כ הגרע"א בתשו' שבסו"ס דו"ח צ., וצ"ל למש"כ הגרע"א בכ"ד דלדעת שמואל בקידושין ע"ט א' לא אזלינן כלל בתר חזקה דהשתא, וקי"ל כוותי'. - ועי' עוד בחזו"א סימן י"ב סק"ב שהוכיח דגם לפ"ד התוס' דל"מ חזקה הבאה מכח רוב, מ"מ ה"ז מועיל לעמוד כנגד החזקה דהשתא, ויש לסייע לזה מד' התוס' שהתירו בסירכא משום ספק ספיקא, ואי נימא דל"מ ספק ספיקא כשאחד מן הספיקות הוא נגד חזקה, מוכח דלא אזלינן בתר השתא לומר שהיתה הסירכא בה בשעה שחלבוה. [↑](#footnote-ref-89)
89. וכתב דהוא כענין שאמרו לענין חזקה בכתובות י"ב ב' לענין בתולה ושם ע"ה ב' לענין מומין, ובחזו"א סימן י"ב סוסק"א כתב ע"ד הגר"א בסימן פ"א סק"ו שהביא ג"כ לזה, דהיינו דמשם נלמד עיקר הדין דחזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא, והיינו שהרי בההיא דבתולה, אי"ז חזקה הבאה מכח רוב, אלא חזקה גמורה, (וכ"נ להדיא בל' הרשב"א דהתם ההכשר משום חזקה ולא משום רוב, וכמש"כ "וכדרך שאמרו לענין חזקה" וכו'), - אך צ"ע דמ"ט הביא הרשב"א לזה ע"ד הר"ש ב"ר שמשון, הרי גם עיקר מה שדנו מתחילה להכשיר, אלמלי הא דחזקה שלא נתבררה בשעתה ל"ה חזקה, הוא רק מכח הא דחזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא. [↑](#footnote-ref-90)
90. ולדעת התוס' דלא אזלינן בתר חזקה הבאה מכח הרוב, כתב הנחל"ד, דהא דמכשרינן כשנשחטה ואיתיליד בה ריעותא, הוא מטעם רוב, וכמש"כ בשטמ"ק לעיל י' ב' בשם הרא"ה, וכ"כ התבו"ש בסימן כ"ט בתו"ד והפליתי בסימן נ' סק"א, - וי"ל עוד למש"כ הגרע"א לקמן מ"ג ב' דבספק טריפה שפיר מהני חזקה הבאה מכח רוב, כיון שהיינו מחזיקים אותה להיתר אכילה, דהתורה התירה לאכלה ולסמוך על הרוב, והויא כחזקה מבוררת דמותר לנו לאכלה, ובזה אמרינן דמכח הספק לא ישתנה ונימא דעדיין היא כמו קודם שתהא מותרת לאכילה. [↑](#footnote-ref-91)
91. ובאבנ"ז אהע"ז סימן כ"א סקכ"ט כתב כן דכל הא דמהני הרוב, הוא דעי"ז חשיב כנתבררה החזקה בשעתה, אך כתב דיש להכשירה אף אם לא חיתה י"ב חדש, דכיון שיש לה חלב, בע"כ שנתעברה וילדה, ומזה ידעינן שלא היתה טריפה בשעת לידתה, דטריפה אינה יולדת. [↑](#footnote-ref-92)
92. ויש שפירשו כן בד' הפמ"ג בסימן פ"א במש"ז סק"ג, עיי"ש, אך הדבר פשוט דאין מכוון הפמ"ג לכך, ולא בא לפרש מ"ט לא חשיב שנתבררה בשעת לידתה ע"י הרוב, אלא בא לפרש מ"ט ל"מ מה שהוחזקה לפנינו בשעת הספק ע"פ הרוב, וזה לפ"מ שפירש שם בדעת הסוברים דמהני חזקה מכח הרוב, דהוא משום שהוחזקה לפנינו ע"פ הרוב לכשרה, ואף דעכשיו בטל הרוב, מ"מ מכשרינן לה מכח מה שהוחזקה לפנינו לכשרה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-93)
93. וכן הוכיח בקובה"ע סימן כ"ח סק"ד מד' הרמ"א בדרכי משה סימן א' סוסקי"א שתמה ע"ד הרשב"א בתשו' ח"א סימן רי"ח שאסר בשוחט שנמצא שאינו יודע הלכות שחיטה, דמ"ט לא מכשרינן בזה מכח הא דרובם מומחין הן והעמידו על חזקתו, אף דהתם אפשר דלא ידע מעולם, וכמש"כ הרשב"א שם, ובישוב דעת הרשב"א, עמש"כ הדרכי משה בסימן פ"א סק"ב, והש"ך בסימן א' סק"ח, והפמ"ג שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-94)
94. ומבו' לפ"ז, דהא דמהני חזקה דמעיקרא במקום דחסר לפניך, אי"ז משום דמעיקר דין חזקה הוא לאחר השינוי, אלא הוא משום דקודם שנמצאת הריעותא, הי' הדבר בחזקתו דמעיקרא, ול"מ מה שנמצא עכשיו חסר לפניך, להוציאו ממה שהוחזק לנו, דהשתא הוא דאיתרע, וע"כ יש ללמוד מזה דה"נ הוא בהכרעת הרוב, דל"מ מה שנמצאת טריפה, להוציא למפרע מן הרוב. [↑](#footnote-ref-95)
95. אך בבינת אדם שער רוב וחזקה סימן י"ד כתב דאדרבה בספק טריפה, יש להכשיר משום חזקה אף לדעת התוס', כיון שלא יצאה הבהמה בודאי מן הרוב. [↑](#footnote-ref-96)
96. וכן נקט הפר"ח בסימן פ"א סק"ג, - אך הפמ"ג שם במש"ז סק"ג תמה ע"ז, דד' הרשב"א הם רק בחזקה הבאה מכח רוב, ולא בחזקה גמורה, וצ"ע היאך זה מתישב בד' הרשב"א שלמד לדין זה מכתם, וכנ"ל, ובסימן ק"ה במש"ז סק"ג כתב הפמ"ג להיפך, די"ל דחזקה דעלמא ל"מ בכה"ג, וחזקה הבאה מכח הרוב מהני בכה"ג. [↑](#footnote-ref-97)
97. אמנם הבכור שור בסוגיין כתב דבהוגלד פי המכה, מודה הרשב"א דלא אסרינן להגבינות דקודם ג' ימים, כיון דיש לו זמן ידוע דג' ימים, ואמרינן דבאותו רגע של התחלת הג' ימים נעשה הטרפות, ועיי"ש שדקדק כן מל' הרשב"א בתוה"ב הקצר ומל' הטור. [↑](#footnote-ref-98)
98. ולמש"כ הר"ן בסנהדרין לחלק בדין רוב בדיני נפשות, דהיכא דלא אפשר אזלינן בתר רובא, והיכא דאפשר דנו בגמ' שם אם אזלינן בתר רובא, י"ל דה"נ הוא בדיני ממונות, דכל הא דאין הולכין בממון אחר הרוב, הוא רק היכא דאפשר לאוקמי לקרא בע"א. [↑](#footnote-ref-99)
99. ויש להעיר ממש"כ הרמב"ן לעיל מינה לגבי רוצח, דלא חיישינן לטריפות הנסתרות דהו"ל כאי אפשר, אך חיישינן לטריפות הגלויות, ולא אמרינן דכיון דלגבי רוצח לא חיישינן למיעוטא דטריפות, אין לחוש אף לטריפות הגלויות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-100)
100. ויש להוסיף, דהנה החשק שלמה בסוגיין הק' ע"ד הרשב"א, דמ"ש בין קדשים לחולין, ומ"ט בקדשים א"א לברר את הטריפות ובחולין אפשר לברר, ועיי"ש מש"כ לדון בזה, ואמנם לכאו' אי"ז מתישב בד' הרשב"א בסוגיין שכתב דגם בחולין א"א לבדוק דליכא נקב במקום השחיטה, - אך להנ"ל מתפרשים ד' הרמב"ן והרשב"א בפשיטות, דהא דאי אפשר, היינו דא"א לקיים קרא אלא ע"י רוב, וע"כ רק בקדשים דאיכא קרא, הוא דחשיב כאי אפשר, בחולין דליכא קרא דמותר לאכול בשר שחוטה, וכמש"כ הרמב"ן והרשב"א בסוגיין דקרא דבשר תאוה י"ל דהוא כנגד יצה"ר, לא חשיב כאי אפשר.

     שוב נתבוננתי דאי"ז מתישב, ומתרי טעמי, חדא, דלהדיא כתב הרשב"א לעיל שם דבחולין אפשר "למיבדק", ועוד, דהוא נסתר מסוגיית הגמ' עצמה, דאמרינן דדילמא היכא דאפשר אפשר היכא דאי אפשר אי אפשר דאלת"ה לר"מ דחייש למיעוטא ה"נ דלא אכיל בישרא, ולהדיא דאכילת בשר חשיב כאי אפשר, ובע"כ דהיינו דאף די"ל דקרא דבשר תאוה הוא כנגד יצה"ר, מ"מ אם היכא דלא אפשר לא חיישינן למיעוטא ודאי דיש לנו לפרש לקרא דהוא היתר גמור, ומשום דלא אפשר, ולא לפרש שהוא כנגד יצה"ר, וע"כ בע"כ לפרש ד' הרשב"א שם דקאי כדעת הסוברים דושט יש לו בדיקה מבחוץ אף כשאין ידוע מקום הנקב, וע"כ בחולין אפשר לבדוק ע"י שיקרע העור ויבדוק הסימנים, וזה כמש"כ החשק שלמה. [↑](#footnote-ref-101)
101. והגרע"א שם הק' עוד, דא"כ היאך ילפינן מסנהדרין דאזלינן בתר רוב אף היכא דאפשר, הרי בסנהדרין ליכא לברורי, דאף אם יוסיפו עוד דיינים, מ"מ לא נסתלק המיעוט, וא"א לפסוק הדין, וכתב דלדעת התוס' ניחא, דאפשר לקיים לקרא כשיסכימו הדיינים לדעה אחת, (ומבו' דסגי במה דאפשר לקיים קרא דחיוב מיתה, ול"ב שיהא אפשר לקיים קרא דדינים, וצ"ע, גם צ"ע, דכיון דבקרא נכלל שיחייבו מיתה גם כשאין מסכימים לדעת אחרת, לכאו' ג"ז חשיב כאי אפשר, וע"ד שכתבו התוס' דאם דוחק להעמיד קרא בענין זה, חשיב כאי אפשר), - ושמעתי לדון בזה, דכל הס"ד לחלק דהיכא דאפשר לא אזלינן בתר רוב, הוא רק אם לא נתפרש להדיא בקרא דאזלינן בתר הרוב, אלא באנו להוכיח כן מהדינים שנתפרשו בקרא, ובזה אמרינן דאין להוכיח מזה דאזלינן בתר רוב אלא היכא דאי אפשר, אך אם נתפרש בקרא דאזלינן בתר רוב, הרי דכיון שלא חילקה תורה בכך, נכלל בזה דאזלינן בתר רוב אף היכא דאפשר. [↑](#footnote-ref-102)
102. והתוס' בבכורות כ' א' ד"ה ואיבע"א כתבו, דהא דפרכינן דמייתי מינה דיש לחלק בין אפשר ללא אפשר, אף דבההיא דר"מ לא מצינו שחילקו כן אלא בגזירת חכמים, הוא משום דאם איתא דבדאורייתא אין חילוק בין אפשר ללא אפשר, ל"ה לחכמים לחוש ולגזור היכא דאפשר, כיון שראו שום מקום שלא חשו כגון היכא דלא אפשר, עכ"ד, - והגרע"א בתשו' מהדו"ת סימן ק"ג סק"ב כתב בתו"ד לפרש, דמייתי מהא דשרינן בפסח וקדשים, אף דאיכא חזקת איסור המסייעת למיעוט, דלהצד דהיא נקובת הושט, הויא נבילה, ואף דהא דחייש ר"מ למיעוטא אי"ז אלא מדרבנן, מ"מ הא דס"ל דסמוך מיעוטא לחזקה הוא מדאורייתא, ועי' גם בדבריו במהדו"ק סימן קצ"ח שדן לפרש כן, ועיי"ש במש"כ בטעמא דהתוס' בבכורות שלא פירשו כן. [↑](#footnote-ref-103)
103. ומד' הרמב"ן והרשב"א ביבמות ס"ז ב' שכתבו דהא דשרי ר' יוסי בתינוקת שנאנסה ולא חייש למיעוטא, הוא משום דבדיעבד, משמע דכל הא דחיישינן למיעוטא אינו אלא מדרבנן, ובדיעבד לא החמירו חכמים לחוש, - אך י"ל דדבריהם הם רק בדעת ר' יוסי, אך לר"מ חיישינן למיעוטא מדאורייתא, וכמבו' בדבריהם בסוגיין. [↑](#footnote-ref-104)
104. ובהגה' הרמ"א שם כתב, דלמש"כ המרדכי דלא חייש ר"מ למיעוטא אלא ברובא דליתא קמן, אך ברובא דאיתא קמן מודה דאזלינן בתרי', ונת' לעיל בע"א פלוגתת הראשונים בזה, ע"כ אף מודה דאזלינן בתר חזקה, דמה שאמרו ביבמות דחזקה לא עדיף מרובא, היינו מרובא דאיתא קמן, ולא זכינו לעמוד על הדברים, דהרי אף רובא דליתא קמן עדיף מחזקה, כמבו' בקידושין ע"ט א' ונדה י"ח ב', וגם בההיא דיבמות, הו"ל רובא דליתא קמן. [↑](#footnote-ref-105)
105. אך באמת צ"ע בד' התוס' הרא"ש שם, שהק' אח"כ דמ"ט שרי ר"מ לשחוט אחריהן מכח הא דרוב מעשיהן מקולקלין, הרי ר"מ חייש למיעוטא, ותירץ דכיון דאיכא נמי חזקת איסור הו"ל כמיעוטא דמיעוטא דלא חייש ר"מ, והרי דלא אתי עלה משום החזקה בפנ"ע, אלא רק משום דעי"ז הו"ל מיעוטא דמיעוטא, ומבו' דאלמלי כן הוה חייש ר"מ למיעוטא אף במקום חזקה, וכ"ה מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' ביבמות קי"ט ב', דכל הא דבמקום רוב וחזקה לא חייש ר"מ למיעוטא, הוא רק משום דהוי מיעוטא דמיעוטא, אך עי' בקר"א שם שעמד ע"ז, וכתב דהתם א"א להתיר מכח החזקה, כיון דאיתרע, - וע"כ נראה כמו שהעירוני, דמשה"ק התוס' הרא"ש לעיל מינה דהו"ל למיפרך לר"מ אפי' מחצה נמי, הוא רק בהא דחייבין על שחיטתן משום נבילה, דע"ז ל"מ הא דחיישינן למיעוטא, דהרי רק מדרבנן הוא דחיישינן למיעוטא, וכמש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין, וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש שם, שהק' דאף אם רוב מעשיהן מקולקלין יהא אסור לשחוט אחריהן, משום דר"מ חייש למיעוטא, ולא הק' דלא יהיו חייבין על שחיטתן משום נבילה, - אך יש להעיר, דא"כ מאי קושיא היא, הרי שפיר י"ל דמה שהוצרכו להא דרוב מעשיהן מקולקלין ולא סגי במחצה, הוא כדי שיהא מותר לשחוט אחריהן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-106)
106. ובד' הרמב"ן מבו' דהוא איסור גמור מדרבנן, והביא מירושלמי דמדמינן לה למה שאסרו חכמים דמאי, ועיי"ש במש"כ לגבי הא דמותר לשחוט בהמה מסוכנת ביו"ט, ועמש"כ בזה הרשב"א לעיל ט' א', ואכמ"ל, - והריב"ש בסימן תצ"ח כתב דאם במזיד לא בדקו את הריאה, הו"ל כמבטל איסור לכתחילה דאסור, וכ"כ הש"ך בסימן ל"ט סק"ו.

     ובתשו' משכנות יעקב יו"ד סימן ט"ז כתב דמדאורייתא צריך לחוש למיעוט המצוי, והוכיח כן מהא דתניא במכילתא פר' בא דצריך לבדוק תפילין לאחר י"ב חדש, והרי דכל שיש מיעוט המצוי אין סומכין על הרוב אם אפשר לבדוק, - אך המשך חכמה בס"פ בא י"ג י' כתב דשאני תפילין שהוא מ"ע, ואף כשלא עשה מחמת אונס, לא חשיב כמאן דעביד, וע"כ הוא צריך לבדוק, ומשא"כ באיסור טריפה, כיון דרוב אינו טריפה, אין לנו לחוש למיעוט, ואף אם באמת אכל טריפה, הו"ל אונס וכמאן דלא עביד דמי. [↑](#footnote-ref-107)
107. ומשמעות דבריו דתרי טעמי נינהו, חדא דחלב חידוש הוא וע"כ שרי אף בכה"ג, ועוד דשאני החלב שהוא בחזקת היתר, - והרשב"א לעיל ט' א' השיב על ה"ט דחלב חידוש הוא, דכיון דחלב טריפה אסור, ולא אמרינן דכיון דחידוש הוא אף חלב טריפה מותר, א"כ אם אתה מחזיק אותה בטריפה, הי' לנו לאסור חלבה עד שיודע לך שאינה טריפה, ומה שחידש רחמנא להתיר החלב, משכח"ל כגון שעשו מהם גבינות והניחם עד שנשחטה ונמצאת כשרה, - והנה מבו' לפ"ז, דהא דס"ל לאסור בלא בדיקת הריאה הוא מדאורייתא, וזהו שכתב דבכלל החידוש דחלב נכלל להתיר בכה"ג, וע"ז השיב הרשב"א דאין מקור מקרא להתיר בכה"ג, אך בתחילת דבריו משמע דכל האיסור בזה הוא מכח תיקון חכמים. [↑](#footnote-ref-108)
108. ועיי"ש לעיל מינה שכתב דהטעם דהחלב מותר בחיי הבהמה, הוא משום דהחלב הוא בחזקת היתר, אך בשר הבהמה דאינו בחזקת היתר, אסור, ואף דנשחטה בחזקת היתר עומדת, היינו רק לגבי שאר טריפות דל"ב בדיקה, אך הריאה דבעיא בדיקה ל"ה בחזקת היתר, - ומשמע דל"ב למימר דהוי הבשר בחזקת איסור, ודמחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור טריפה, אלא סגי במה שאינו בחזקת היתר, והיינו משום דליכא רוב בהמות שאין בהן טריפות הריאה, וע"כ ה"ז אסור מספק, וכמש"כ בסו"ד דהאיסור בזה הוא מספק, - אך בתשו' ר"י הלוי כתב דטעם איסור הבשר הוא משום דהוי בחזקת איסור, וזה לטעמי' דס"ל דרוב בהמות אין בהן טריפות הריאה, ומה שלא סמכו על רוב זה, הוא משום דהויא הבהמה בחזקת איסור. [↑](#footnote-ref-109)
109. אך למש"כ הר"י הלוי דהא דאסרינן כשלא נבדקה הריאה, הוא מכח חזקת איסור, ניחא הא דבעגלה ובפרה לא חיישינן לטריפות הריאה, אף אי נימא דהא דל"מ הרוב בכה"ג, הוא מדאורייתא, (עמש"נ לעיל בהערה לדון בזה), דלגבי פסול טריפה דעגלה ודפרה אדומה, ל"מ החזקת איסור מידי, אך בד' הרשב"א במשמה"ב בית א' ש"א (ז:) נראה דגם בפרה אדומה מצינו לפסול מכח החזקת איסור, אך כנראה דבריו שם קיימי על פסולא דנקובת הושט דהויא נבילה. [↑](#footnote-ref-110)
110. ואמנם אי"ז כדינא דר"מ דחיישינן למיעוטא היכא דאפשר, דלר"מ חוששין למיעוט אף בקטן וקטנה, אף דא"א לברר עכשיו, אך לדידן, כל הא דאין סומכין על הרוב בריאה, הוא רק משום דדינא הוא דצריך לבדקה, וע"כ חשיב כאפשר, אך בשאר טריפות דא"צ לבדקם, חשיב כאי אפשר, - ונתחדש עוד בדבריהם, דאף אחר שנאבדה הריאה, מ"מ כיון שמתחילה הי' אפשר לבדקה, חשיב כאפשר דלא אזלינן בזה בתר רוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-111)
111. וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"א מעדות ה"ז, דכל הא דרשע בעבירה ששחט שחיטתו כשרה, הוא משום דאף רשע נאמן בעדות איסורים, אך בד' הרמב"ם בפ"ד משחיטה הט"ו לא נראה כן, ועי' באבהא"ז שם הי"ד מש"כ בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-112)
112. אך בחי' הרא"ה בסוגיין כתב דהרי"ף אורחא דמילתא קאמר, אך לעולם אף אם הוא לפנינו א"צ לבדקו. [↑](#footnote-ref-113)
113. והוכיח כן מהא דפריך הכא דאם לא ידע אי גמיר או לא גמיר לימא רוב מצויין וכו', ואם כשהוא לפנינו צריך לבדוק, נימא דהא דאמר רב נחמן אסור, היינו דאסור עד שיבדוק, - אך הרמב"ן במלחמות השיב, דאם הא דאמר אסור אי"ז אסור לגמרי, הו"ל בודקין אותו, ועוד, דל"ה בעינן שיראה אותו מתחילה ועד סוף, דבבודקין אותו סגי. [↑](#footnote-ref-114)
114. והטור בסימן א' הביא דעת בעה"ע, דכל שאין יודעין בו אם הוא מומחה, לכתחילה לא ישחוט, ואם שחט שחיטתו כשרה וא"צ לבדקו ואפי' הוא לפנינו, ועי' בתבו"ש שם סק"ה מש"כ בביאור דעתו. [↑](#footnote-ref-115)
115. וזה מתישב עם משמעות ד' הרמב"ן לעיל י' א', דה"ט דהרי שחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי, לאו היינו דאין הבהמה בחזקת איסור כלל, אלא היינו דאף דהיא בחזקת איסור, מ"מ תולין להקל כיון דלא איתילידא ריעותא,ול"מ ע"ז החזקת איסור, וע"כ ה"נ הכא, אף דמכח ה"ט דשחוטה לפניך, אזלינן בתר רוב אף דאיכא חזקת איסור, מ"מ מהני החזקת איסור, דלא יהא הרוב כודאי ממש, ומכח זה הוא דצריך לבדוק. [↑](#footnote-ref-116)
116. ונתחדש בדבריו דלמסקנת הגמ' בספ"ק דכתובות, הא דבעינן ביוחסין תרי רובי, אי"ז משום גזירה דקבוע, אלא הוא משום דעשו מעלה ביוחסין שלא לסמוך על הרוב, ונחלקו בזה רבוותא, ואכמ"ל, - ויש להוסיף, דכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן וש"ר ביבמות ס"ז ב' שכתבו דאף למאן דחייש למיעוטא, מ"מ בתרי רובי לא חייש, והרי דביסוד הדין עדיפי תרי רובי מחד רובא, ואי"ז משום דבתרי רובי ליכא להגזירה דקבוע. [↑](#footnote-ref-117)
117. ולכאו' נפ"מ בין הטעמים בזה, הוא במש"כ הרמב"ן במלחמות בתו"ד, דאין מוסרין חולין לכתחילה לכל אדם בלא בדיקה בסוף, ומשמע דאף אם א"א לבדקו אם הוא מומחה, אין מוסרין לו לשחוט, וכ"כ הבעה"ע והביאו הטור בסימן א', דאם לא ידעינן דגמיר אין מוסרין לו לכתחילה, ולכאו' כ"ז הוא לטעמי' דהא דצריך לברר, הוא משום דאין סומכין על הרוב לכתחילה, אך למש"כ הרשב"א דהא דצריך לברר הוא כדי שלא יהא כמעלים עין מן האיסור, אי"ז טעם שיהא אסור למסור לכתחילה כשא"א לברר. [↑](#footnote-ref-118)
118. וצ"ע דהרא"ש גופי' בסימן ה' הסכים לד' הרי"ף, דאין סומכין על רוב מצויין אצל שחיטה מומחין היכא דאיתי' קמן ואפשר לבודקו, ולכאו' הוא משום דהמיעוט שכיח, ועי' בביאור הגר"א סימן א' סק"ד שכתב דלפ"ד הרא"ש הכא א"צ לבדוק לכתחילה אם הוא מומחה, כיון דהוי מיעוט שאינו מצוי, וצ"ע, - ושו"ר גם במחנ"א פ"ג מיבום הט"ז שעמד בכעי"ז ע"ד התוס'.

     אך באמת בד' הרא"ש בסימן ט"ו מפורש, דאף דהחשש שנפגם הסכין בעור, אינו מצוי כלל, מ"מ י"ל דלכתחילה צריך לבדוק, עיי"ש, וצ"ע הטעם בזה, - ושוב הראוני בגל' הגרע"א לסימן א' ס"א שכתב דטעם הא דצריך לברר דהשוחט הוא מומחה אף דהוי מיעוט שאינו מצוי וכמש"כ הרא"ש, הוא משום דהויא בחזקת איסור, וזה כטעמא קמא דהרמב"ן, ולפ"ז מתפרש גם הא דצריך לברר שלא הי' הסכין פגום. [↑](#footnote-ref-119)
119. ומבו' בדבריו, דאף אם השוחט אינו מומחה, מ"מ כל שלא קלקל בשחיטתו שחיטתו כשרה, וכ"כ הרשב"א שם לעיל מינה (ז.) דודאי דאם יבא אליהו ואמר שלא שהה ולא דרס, שחיטתו כשרה, - אך בד' הכס"מ פ"ד משחיטה ה"א בסו"ד מבו' שפירש בד' הרמב"ם, דאף אם ידוע שלא שהה ולא דרס, ה"ז אסור מדרבנן, שמא פעם אחרת ישהה או ידרוס ולא ידע, ועי' בזה בגליון מהרש"א בסימן א' לש"ך סקי"א. [↑](#footnote-ref-120)
120. אך בד' הרשב"א בתוה"ב ובמשמה"ב שם ובד' הרא"ה, מבו' שפירשו דמש"כ הרמב"ן במלחמות לה"ט דבהמה לא איתרעאי, ל"מ זה כלפי דינא דסמוך מיעוטא לחזקה, וזהו דקשיא להו דמ"מ נימא בזה סמוך מיעוטא לחזקה, - וכנראה לא הגיע לידם ד' הרמב"ן בחידושיו דכתב כן להדיא לגבי דינא דסמוך מיעוטא לחזקה, וצ"ע.

     ועי' עוד בתשו' מהר"ם חלאוה סימן ס"א שכתב דדעת הרמב"ן דכל רוב ל"מ במקום חזקה, ודלא כמו שחילק הרשב"א בזה בין האופנים, והא דאזלינן בתר רוב מצויין אצל שחיטה מומחין, הוא משום דנעשה בה מעשה שחיטה, עכ"ד, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הרמב"ן, דהוא משום דהרי שחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי. [↑](#footnote-ref-121)
121. ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ג סק"כ הק' ע"ז, דלמש"כ הרשב"א שם לעיל מינה דאף במיעוט המומחין פעמים שאינם שוחטין שפיר, א"כ תיקשי דמ"ט לא אמרינן על מיעוט זה סמוך מיעוטא לחזקה, דמיעוט זה הוא נגרע מהרוב עצמו, ועיי"ש מש"כ בזה, - ולכאו' יש מקום לישב, דהוא חד רובא, דרוב שחיטות נעשות כראוי, ואמדו חז"ל דאף דיש מיעוט שאינם מומחין, וגם בשחיטות המומחין יש מיעוט שאין שוחטין כראוי, אכתי איכא רוב שחיטות הנעשות כראוי, וע"כ אף המיעוט דלא שחט שפיר, אינו מגרע את הרוב, - ול"ד לההיא דמיעוט מפילות, דליכא רוב דרוב נשים יולדות ולד בן קיימא, אלא איכא רוב דמתעברות, ואיכא רוב דאותם המתעברות יולדות ולד בן קיימא, ובזה הוא דאמרינן דהמיעוט מפילות מגרע את הרוב, וצ"ע.

     ועי' בביה"ל ח"ב סימן ז' סק"ז שהק' על הרשב"א, דכיון דאיכא מיעוט נקובת הושט, וכל הא דלא חיישינן לזה הוא משום רוב, וגם באותו הרוב איכא מיעוט דהשוחט אינו מומחה, הו"ל כמיעוט המגרע את הרוב, ומ"ט לא אמרינן בזה סמוך מיעוטא לחזקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-122)
122. והרשב"א גופי' בתשו' ח"א סימן כ"ו וסימן תקצ"ג כתב בשם רבינו יונה, דגם לגבי שחיטה מהני גדול עומד ע"ג, וככל דבר דאפשר לעשותו ע"י שליח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-123)
123. ובתשו' משכנות יעקב או"ח סימן כ' מבו' דמכוון ד' התוס' הוא, דכיון דהוי מתעסק, ע"כ לא אמרינן בזה סתמא לשמה, וכן משמע קצת בל' התוס' שבאו לישב בזה פירש"י, אך במנחת ברוך סימן ג' ענף א' תמה ע"ז, דמהא דבעינן קרא למעט מתעסק בקדשים, מבו' דאין לפסול בזה משום שלא לשמה, דאף במתעסק אמרינן דסתמא לשמה, אלא הוא פסול בפנ"ע דמתעסק. [↑](#footnote-ref-124)
124. אך הש"ך בסימן ב' סק"ב גריס בד' הרמב"ם בהי"ב כותי, וכתב דרק בזה הוא דאין שחיטתו פסולה אלא מדרבנן, אך נכרי שחיטתו פסולה מה"ת אף שאינו עובד ע"ז. [↑](#footnote-ref-125)
125. ולכאו' התבו"ש אזיל לטעמי' שנקט בסימן כ"ה סק"ג דהיכא דלא בדק בסימנים, לדעת הרמב"ם דהוי נבילה מדאורייתא, לי"ב משום אוא"ב, ואף דאינה מטמאה במשא, והפמ"ג בשפ"ד שם סוסק"א נחלק ע"ז, דכיון דאינה מטמאה במשא, יש בה משום אוא"ב, אך באחיעזר שם סק"ד כתב דהתם שאני, דכיון דלענין איסור אנו דנים שהיא נבילה ודאית ונשחטה בפסול, ולצד זה גם היא מטמאה, הגם דלענין טומאה אינה מטמאה משום דכשאנו דנים לענין טומאה בחזקת טומאה לא אמרינן, מ"מ לי"ב משום אוא"ב. [↑](#footnote-ref-126)
126. וי"ל עוד, דרק לגבי דינים התלויים בתורת קרקע ומטלטלין, הוא דעבדי כמקרקעי דמי, אך בדינים התלויים בתורת מחובר ותלוש, לא חשיבי עבדים כמחובר, וכמש"כ כן באחיעזר ח"ב סימן נ' סק"ב בתו"ד, וע"כ לענין שחיטה דאין הפסול משום קרקע, אלא משום מחובר, אין לחלק בין אדם לבהמה. [↑](#footnote-ref-127)
127. ובתבו"ש סימן ו' סקי"ד צידד לפ"ז, דדוקא שן המחוברת ללחי כשרה, אך אם היא מחוברת לכל הראש ה"ה פסולה משום מחובר, דראש שלם לא מיקרי בית יד לשן, - אך בחי' שפ"א שם דקדק מל' רש"י לקמן י"ח א', דדוקא מחובר לבע"ח פסול, עיי"ש.

     והראוני בהגה' הרש"ש למד"ר שמיני פי"ג ה"ג שכתב לדון דרק מחובר לבהמה פסול משום דבהמה הוי גידו"ק, אך מחובר לדגים כשר, אך להנ"ל אין מקום לחלק בזה, - ועיי"ש עוד שכתב, דאף אם מחובר לדגים פסול, מ"מ כל שמתו הדגים, ה"ז כשר, אך לפ"ד התבו"ש יש לפסול בזה, דלא עדיף ממחובר לכל הראש דפסול. [↑](#footnote-ref-128)
128. ואמנם כ"ז הוא לפ"מ שפירש הב"י שם בד' הטור דס"ל דפסול אף בדיעבד משום מחובר, אך הפרישה שם סק"ז פירש בד' הטור דרק לכתחילה הוא דאין שוחטין בו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-129)
129. ובחי' חת"ס פירש עד"ז במה שאמרו בב"ר פנ"ו ו', דר"ח קאמר לרבי דשחיטה בתלוש מדכתיב ויקח את המאכלת, והק' לו ע"ז מהא דתני לוי דתולב"ח כשר, וכתב החת"ס דהיינו, דאם ילפינן לפסול שחיטה במחובר מדכתיב מאכלת, ודאי דיש לפסול תולב"ח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-130)
130. וכעי"ז כתב הרא"ה בבדה"ב בית א' ש"ב יד., דקי"ל כרב פפא דלענין הכשר לכו"ע הוי כתלוש, וממילא דאף לענין שחיטה הוי כתלוש, דרבא לא מיבע"ל אלא משום דמצינו דלענין הכשר הוי כמחובר, - אך בדבריו משמע דאי"ז כמש"כ הרמב"ן דלגבי הכשר בעינן תלוש גמור, וה"נ לגבי שחיטה בעינן תלוש גמור, אלא היינו, דאם לכל מילי מצינו דהוי כתלוש, מ"ט נימא דלענין שחיטה הוי כמחובר, ורק משום דמצינו דלענין הכשר הוי כמחובר, י"ל דגם לענין שחיטה הוי כמחובר. [↑](#footnote-ref-131)
131. ויש להוסיף, דהנה בעיקר הא דמדמינן דין תולב"ח בשחיטה לדין תולב"ח בע"ז ובהכשר, צ"ב למש"כ האו"ש דפסולא דמחובר בשחיטה אינו משום מחובר לקרקע, אלא משום דמחובר לדבר שאינו מאכלת, א"כ אי"ז ענין לדין מחובר בע"ז ובהכשר, - וצ"ל למש"כ האו"ש שם, דכל פסולא דמחובר הוא רק כשהוא מחובר מעיקר גידולו, ואם נתחבר הסכין לדבר אחר שאינו מאכלת, ה"ה כשר, וכל הא דמיבע"ל בתולב"ח לקרקע, הוא משום דדבר שנתחבר לקרקע ה"ה נטפל לקרקע, וע"כ הוא דחשבינן לי' כמחובר לדבר שאינו מאכלת, וע"כ דמי לדין תולב"ח בעלמא, ועד"ז יל"פ בדין תולב"ח לענין ע"ז, דאף דבסוגיית הגמ' בע"ז מ"ו א' מבו' דעיקר הדין בע"ז הוא שיהא בו תפיסת יד אדם, ולא תלי כלל אם הוא מחובר או תלוש, מ"מ כל שהי' בו תפיסת יד אדם ובאנו לבטל להתפיסה ע"י חיבורו, ה"ז תלוי במה שחל עליו תורת מחובר לקרקע, דע"י שהוא נטפל לקרקע, בטל ממנו התפיסת יד אדם שהיתה עליו תחילה, - אך אי"ז במשמעות ד' הרמב"ן, דמשמע דגם לענין שחיטה בעינן שיהא עליו תורת תלוש, וזהו דמיבע"ל בדין תולב"ח אם חשיב כתלוש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-132)
132. ועיי"ש שכתב בהא דמחובר פסול לסכך, דהיינו רק במחובר מעיקרו, אך תולב"ח כשר, ואע"ג דלענין שחיטה כתב הרא"ש דדינו כמחובר, מ"מ כיון דלענין ע"ז הוי כתלוש וכן לענין הכשר זרעים לחד תנא, לענין סוכה הוי כתלוש, עכ"ד, - ויש להוסיף, דלפ"ד הרמב"ן לכאו' דין תולב"ח לסיכוך דמי לדין הכשר זרעים, כיון דבקרא כתיב באספך מגרנך ומיקבך דבעינן תלוש, ולמ"ד דתולב"ח ל"ה כתלוש לענין הכשר זרעים, ה"נ ל"ה כתלוש לענין סיכוך. [↑](#footnote-ref-133)
133. ומה"ט מבו' בדבריו שם, דאף אם הי' מותר להקריב קדשים בחוץ, כמו בזמן היתר הבמות, מ"מ אם הי' שוחט חולין בחוץ הי' חייב כרת, ולמש"כ הר"ן דהא דחייבין על שחיטת חולין בחוץ הוא משום דהו"ל כמקדישן, הרי דאם הי' מותר להקריב קדשים בחוץ, ל"ה מקום לחייב על שחיטת חולין, אך יש לדחות, דבד' הרמב"ן שם מבו' דאזיל כמ"ד דבעינן מזבח בבמה, ולדידי' י"ל דגם בשעת שחיטה בעינן שיהא המזבח קיים, וכל דליכא מזבח, ה"ה חייב משום שחוטי חוץ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-134)
134. ולפ"ז מתישב הא דמתקיף רב יוסף דהאי לעולם שוחטין לעולם שוחטין ואוכלין מיבע"ל, דלדעת ר' ישמעאל איסור בשר תאוה אינו משום השחיטה, אלא משום האכילה, אך לפ"מ דקי"ל כר"ע ואין האיסור אלא בשחיטה, הוי האיסור משום השחיטה.

     וזהו גם הא דמפרשינן דמעיקרא מיתסר משום דהוי מקרבי למשכן ולבסוף אשתרו משום דהוו מרחקי ממשכן, וזה לדעת ר' ישמעאל דאיסור בשר תאוה הוא משום דהיו קרובים למשכן והי' רצון הקב"ה שיזונו משלחנו, ולא יהיו להוטים אחר תאות גרונם, וכמש"כ באו"ש שם, אך לדעת ר"ע הא דמעיקרא מתסרי ולבסוף אשתרו, מבו' בד' הרמב""ם שם הי"ח דהוא משום שלא נאסרו לשחוט אלא בזמן היתר הנחירה, אך כשבאו לארץ ונאסרה להם הנחירה, ואין בידם לאכול בשר אלא בשחיטה, הותר להם לשחוט בחוץ, והיינו או משום דלא אסרה תורה היכא דא"א בע"א, או משום דכל דרק אם אפשר בע"א והוא בא לשחוט, דמי לזובח לע"ז.

     ויש להוסיף, דכ"ז הוא בדעת הרמב"ם, אך בד' הרמב"ן מבו' שפירש לדעה זו, דלא פליגי ר' ישמעאל ור"ע ביסוד האיסור, ולכו"ע הוי האיסור על השחיטה, ואך דלר"ע דהותר בשר נחירה, ממילא דלא נאסר להן בשר תאוה, דה"ז מותר ע"י נחירה, אך לר' ישמעאל דלא הותר בשר נחירה, נמצא דנאסר להן בשר תאוה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-135)
135. ויש להסתפק לפ"ז לדעת ר"ע, אם עבר ושחט בחוץ במדבר, אם הבשר מותר באכילה, שהרי לדעתו ליכא איסור על בשר תאוה, וכל האיסור הוא שלא לשחוט בחוץ, או דמכח איסור השחיטה בחוץ, נאסר הבשר באכילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-136)
136. ואמנם בד' הרמב"ן בפר' אחרי מות משמע דעיקר האיסור הוא מכח השחיטה, ולפ"ז צ"ע דמאי פריך דהכל שוחטין ואוכלין מיבע"ל, ועמד ע"ז בפנים יפות שם, ועיי"ש משה"ק עוד דלפ"ז מנ"ל כלל דה"ז אסור באכילה, - ובעכצ"ל דגם לפ"ד הרמב"ן עיקר האיסור הוא שלא יאכלו בשר אלא ע"י הקרבה, ומכח זה הוא שנאסר לשחטו בחוץ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-137)
137. ואמנם גם לפ"מ דקי"ל כר"ע, אאל"פ דמתניתין קמ"ל דלא חזרו עכשיו לאיסור שחיטה, שהרי לדעת ר"ע הא דכשנכנסו לארץ הותר להם לשחוט הוא משום שנאסרה להם הנחירה, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ד משחיטה הי"ח, וא"כ ודאי דגם בזה"ז שרי לשחוט. [↑](#footnote-ref-138)
138. והגרי"פ שם פירש לפ"ז בד' הרמב"ם בספ"ד משחיטה שכתב דהיו נוחרים וכו' כשאר הגויים, דאף גויים נצטוו על הנחירה, וכ"כ באמרי בינה טריפות סימן ז' בשם הברית אברהם, ועי' בדבריהם שפירשו כן בד' התוס' לקמן צ"א ב', אך בד' תוס' הרא"ש שם מבו' דמכוון דבריהם הוא דנצטוו להמית את הבהמה משום שנאסר להם אבמה"ח. [↑](#footnote-ref-139)
139. וכ"נ ממה שפירש"י בסוגיין דנוחר היינו שקורעה לארכה מנחירי' עד החזה, ובפירש"י לקמן פ"ה ב' כתב דנוחרו הוא חונקו, ולפ"ז הרי מהא דפריך בסוגיין דלר"ע מ"ט אינו חייב בכיסוי, ופירש"י דפריך דיתחייב הנוחר בכיסוי, מבו' דבמדבר ל"ה בעינן נחירה בסימנים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-140)
140. אך בתו"ד המלא הרועים מבו' שנקט שהותר להם אף מתה מאלי', וכן צידד בקה"י סו"ס ט' בדעת הרמב"ם והרא"ש, דאף בשר נבילה הותר להם, וכ"כ בכלי חמדה ריש דברים, - וצ"ע דהרי רק קרא דוזבחת לא נאמר במדבר, אך איסורא דנבילה נאמר במדבר, וכמש"כ הצל"ח, וכ"כ הכלי חמדה גופי' בפר' ראה (עמ' פ"ג), ועוד, דאם הותרה מתה מאלי', לכאו' א"א לומר דנחירה שלהן זו היא שחיטתן, ומ"ט כתיב הצאן ובקר ישחט להם, - וכ"ה מבו' ממש"כ בתשו' תשב"ץ ח"ב סימן ק"י דטריפה היתה אסורה במדבר, ואם מתה מאלי' מותרת, ל"ש לאסור טריפה, וכ"ה מבו' גם ממש"כ התשב"ץ שם דהא דטריפה אסורה, הוא משום דאיסור נחירה מובשר בשדה טריפה נפקא, דנאמר קודם שנכנסו לארץ, ולפ"ז הרי דה"נ נבילה אסורה, דקרא דלא תאכלו כל נבילה נאמר קודם שנכנסו לארץ. [↑](#footnote-ref-141)
141. ויש להוסיף, דבד' הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת קפ"א מבו', דהס"ד דיותר נבילה לכהנים, משום שהותר להן מליקה, הוא רק כשנשחטה שלא כדיני שחיטה, אך מתה מאלי' ודאי דאסורה להן, - וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דלא ס"ד דיותר להן עיקר איסור נבילה, אלא ס"ד שהותר להן הריגה אף שלא כדיני שחיטה, וממילא דאין זה בכלל נבילה, ובאמת דהוא מוכרח כן, שהרי במדבר לא הי' דין שחיטה כלל, ומ"מ מתה מאלי' היתה אסורה, וא"כ במה שהותר לכהנים מליקה, לא שמענו שהותר להם האיסור דמתה מאלי' שנהג במדבר. [↑](#footnote-ref-142)
142. עוד נפ"מ בזה, דאף אם בעוף בעינן שתהא הנחירה ע"י ישראל, מ"מ נחירה במדבר היא ע"י גוי, דכל שאינה בכלל מתה מאלי', ה"ה מותרת.

     ויש לדון עוד, דלפ"ז מסתברא מילתא, דאף דלא נצטוו במדבר על השחיטה, מ"מ כל ששחט כדין שחיטה, הי' חל בזה היתר שחיטה, דאמנם אם במדבר הי' על נחירה תורת שחיטה, י"ל דליכא מעליותא לשחיטה גמורה, אך כיון דבמדבר ל"ה דין שחיטה כלל, שפיר איכא מעליותא לשחיטה גמורה, וזהו דינא דקדשים דבעו שחיטה, ולפ"ז נמצא דאף דנחירה אינה מתרת את המפרכסת, מ"מ שחיטה היתה מתרת את המפרכסת, (אך בתשו' בית יצחק שם נקט, דאם נחירה ל"ה מתרת את המפרכסת, אף שחיטה ל"ה מתרת), ולפ"ז נמצא, דאף אי נימא דליכא איסור אוא"ב בנחירה, ונת' בהערה להלן, מ"מ הי' איסור אוא"ב במדבר בשחיטה, - ונמצא לפ"ז, דאף לפ"מ דמיבע"ל באיברי בשר נחירה שהכניסו עמהן ישראל לארץ, מ"מ איברי בשר שחוטה ששחטו במדבר ודאי דהיו מותרין, אך אי נימא דבמדבר לא הי' דין שחיטה כלל, יש מקום לאסור גם באיברי בשר שחוטה, ואמנם י"ל דמ"מ אין לאסור בזה, דכלפי הזמן שנצטוו על בשר שחוטה, שפיר מהניא השחיטה ששחטו במדבר, (אך יל"ד בזה דל"ה חשיבי כבני זביחה, ודנו בזה האחרונים), - ואמנם כ"ז הוא לדעת ש"ר, אך לדעת הרמב"ם הרי אדרבה הי' אסור לשחוט במדבר, ואם עבר ושחט י"ל דאסור הבשר באכילה.

     שוב הראוני בתשו' הרב אב"ד שהביא האבודרהם הל' ברכת המצוות שכתב, ז"ל, או"ד בנחירה בעלמא הי' נצול מן הנבלה מאחר שלא מתה בעצמה והשחיטה היתה מצוה בפני עצמה באותה שעה שהיתה בשר נחירה מותרת, עכ"ל, והרי דאף במדבר שהותר בשר נחירה, הי' קיום דין דשחיטה והי' בזה מצוה, אך בתמים דעים סימן קע"ט הובא כעין תשו' זו, ושם כתב דבקדשים היתה השחיטה בפנ"ע, ועיי"ש דמכח זה דחה למש"כ שם לענין ברכה, דבשעה שהיתה בשר נחירה מותרת לא היו מברכין על השחיטה אלא בקדשים אבל לא בחולין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-143)
143. ולפ"ז נמצא דבאיסורא דאוא"ב דכתיב בקרא לא תשחטו, לא יהא איסור בנחירה במדבר, - וניחא בזה משה"ק החשק שלמה דמ"ט לא הק' ממתניתין דלקמן פ"א ב' דהשוחט ונתנבלה בידו פטור משום אוא"ב, ועיי"ש במש"כ לישב בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-144)
144. והיש"ש בסימן ל"ו הק' ע"ז דבנדרים הלך אחר לשון בנ"א, וודאי דיש לאסור אף מה שהי' בידו תחילה, ועמש"כ בזה הש"ך בסימן רי"ח סוסק"ג. [↑](#footnote-ref-145)
145. ולכאו' יש מקום לדון, דהרי ודאי דבגר שנתגייר לא נימא דלא יחול איסור על מה שהי' לו קודם שנתגייר, משום דמדין התורה כבר הי' הדבר אסור, והוא נכנס עכשיו בחיוב זה, וע"כ ה"נ בכל הדברים שנאסרו במתן תורה, שבשעה זו נכנסו ישראל בחיוב המצוות, אין מקום להתיר למה שהי' בידם קודם לכן, ורק בבשר נחירה, דאף אחר שניתנה תורה לא נאסר להן בשר נחירה עד שיכנסו לארץ, הוא דמיבע"ל לר' ירמי' שמא לא חייל האיסור על מה שהי' בידם קודם שנכנסו לארץ. [↑](#footnote-ref-146)
146. ולכאו' מוכח מד' הרא"ש, דבמדבר ל"ה על נחירה תורת שחיטה, אלא שלא נאסר במדבר אלא מתה מאלי', אך ל"ה בעינן מעשה שחיטה, וע"כ שפיר הי' לנו לאסור את בשר הנחירה אחר שבאו לארץ, והא דמיבע"ל לר' ירמי', הוא דשמא לא חייל האיסור על מה שהי' בידם מתחילה, ושפיר מדמי לה הרא"ש לשאר גווני כיו"ב. [↑](#footnote-ref-147)
147. וראיתי להעיר לפ"ז במש"כ הברכ"י באו"ח סימן תקנ"א אות ו', דיש מקילין לאכול בתשעת הימים בשר מבושל שנשתייר מסעודת שבת ולמדו לזה מד' הרא"ש בסוגיין דכל כה"ג תליא באיבעיא דהכא, ובדרבנן נקטינן להקל, וה"נ התם דהוי מנהג בעלמא, אמרינן דהואיל ואשתרי לשבת אשתרי לחול, ולפ"ד הגרע"א לכאו' ל"ד כלל לדהכא, והברכ"י לטעמי' שפירש דאיבעיא דהכא, הוא ע"ד דינא דהואיל ואשתרי אשתרי, ועי' בדבריו בתשו' חיים שאל ח"א סימן פ"ט שהאריך הרבה בזה, - ועי' עוד בפת"ש יו"ד סימן שמ"א סקי"ב שכתב דלפ"ד הנובי"ת יו"ד סימן ס"ד שהבאנו לעיל, ודאי דאין להתיר בנידו"ז. [↑](#footnote-ref-148)
148. והרא"ה שם כתב לפי דבריו דהני אמוראי דבדקו אבשרא וכו', אי"ז לעיכובא, וכ"כ בחי' הרא"ה בסוגיין וכ"כ הריטב"א, ומבו' לפ"ז דהרא"ה פליג לקולא ע"ד ש"ר, וס"ל דלא כל פגימה כ"ש פוסלת, - אך בד' הגר"א בסימן י"ח סק"ד מבו', דלפמש"כ הרא"ה בסו"ד דתחגור בה הצפורן, היינו דהצפורן מרגשת בה, הוא מחמיר טפי מהרשב"א, וכ"כ היד יהודה שם סק"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-149)
149. אך ממש"כ רש"י במשנתינו דטעמא דרבנן הוא משום שגמרו בפסול, משמע דמודו רבנן דאם שחט רוב סימנים כשרה, ורק משום ששחט את כל הסימנים וגמר השחיטה בפסול ה"ז פסול, ועמד ע"ז החת"ס, עיי"ש, וכ"נ גם בד' רש"י לקמן ל' ב' ד"ה תיקו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-150)
150. אך משמעות הדברים דלא פסלינן אלא כשהתחיל לשחוט בתוך הטבעות וגמר בין הטבעות, אך כל שהתחיל בין הטבעות וגמר בתוך הטבעות שפיר דמי, והיינו משום דכל הא דפסלינן כשהתחיל בתוך הטבעות וגמר בין הטבעות, הוא משום דבין הטבעות הוא מקום אחר, כיון דבמקום זה ליכא טבעות, אך כל שהתחיל בין הטבעות שפיר הוא רשאי לגמור בתוך הטבעות, דבתוך הטבעות ג"כ איכא להקנה עצמו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-151)
151. ובפי' הר"י מלוניל כתב לפרש בע"א, דהא דל"מ השחיטה בשאר הטבעות, הוא משום דרצועת בשר מחברתן בסופן ולא ממין קנה הוא, דהקנה עשוי בענין שהוא כולו כמין עצם רך ואין בו בשר כלום, עיי"ש, ומה"ט מבו' בדבריו שם, דכל הא דל"מ השחיטה בשאר הטבעות, היינו דאין רוב שאר הטבעות נחשב כולו, משום דאותו הבשר המחברן אינו משלים לרוב הקנה, וע"כ אם הגרים אחר ששחט רוב הטבעת וגמר השחיטה למעלה, ה"ז פסול, אך אם ישחוט רוב הטבעת ויגמור שחיטתו למעלה במקום שחיטה, שפיר דמי, ולפי' זה מתפרש היטב מה שאמרו דאף ריבר"י לא אמר וכו', והיינו דקמ"ל דאף דלריבר"י סגי בשחיטת רוב הקנה ואח"כ אין הגרמה פוסלת, כ"ז הוא כשכל הקנה ראוי לשחוט ושחט את רובו, אך במקום הטבעת שאין כל ההיקף ראוי לשחיטה, (דהרצועת בשר המחברתן אינה מכלל הקנה), ל"מ שחיטת רוב ההיקף.

     אך צ"ע אם אכן מכוון הר"י מלוניל לכך, דלפ"ז נמצא, דאף אם פסק את כל הקנה במקום הטבעת ל"מ, משום דרצועת הבשר אינה ממין הקנה, ואינה מצטרפת לשחיטה, ואי"ז במשמעות הדברים, ומשמע דל"מ הא דרצועת הבשר אינה ממין הקנה, אלא דמה"ט לא אמרינן רובו ככולו, וזה צ"ב. [↑](#footnote-ref-152)
152. שוב שמעתי לפרש בזה, דהא דל"מ שחיטה בשאר הטבעות, הוא משום דליכא בזה לפסיקת החיות דהקנה, כיון דעיקר פסיקת החיות נעשית בחתיכת הטבעת שאינה מכלל הקנה, וע"כ כל ששחט רוב במקום הראוי, ונעשית פסיקת החיות כראוי, והא דל"מ הוא משום דבעינן לחתוך את כל הקנה, הרי דלזה שפיר מצטרף גם מקום הטבעת, דגם מקום הטבעת הוא בכלל קנה, ואך דלי"ב לפסיקת החיות דקנה, - ועד"ז הוא אי נימא דמודו רבנן דסגי בשחיטת רוב, ולא פסלו אלא כשהגרים במיעוט בתרא, דלפ"ז י"ל, דלא חשיב כהגרמה, אלא כשהגרים למקום שאינו מכלל הקנה, אך שאר הטבעות דהוו בכלל הקנה, ואך דאינם כשרים לשחיטה משום דלי"ב לפסיקת החיות דקנה, ל"ה בכלל הגרמה. [↑](#footnote-ref-153)
153. והנה לדרך זו צ"ע, דמהו מקורם של רב ושמואל לחלוק בזה על ריבר"י, דלא סגי בשחיטת רוב הטבעת, ומשמעות הגמ' דבזה קי"ל כרבנן דריבר"י, וצ"ב, - וכנראה המכוון בזה, דריבר"י ס"ל דאמרינן רובו ככולו, ומיקל עוד דאף סגי ברוב הטבעת, ולרבנן לא אמרינן כלל רובו ככולו, ורב ושמואל הכריעו כריבר"י דאמרינן רובו ככולו, אך מ"מ לא סגי ברוב הטבעת, אלא בעינן רוב הקנה. [↑](#footnote-ref-154)
154. ולפ"ז מתפרש הכרעת רב ושמואל דלא כריבר"י, ע"ד ד' רש"י, דאף דריבר"י ס"ל דאף לענין זה מהני רובו ככולו דמכח זה חשבינן להטבעת מכלל הקנה, מ"מ בזה לא קי"ל כוותי' ולענין זה קי"ל כרבנן דלא אמרינן רובו ככולו, וע"כ לא חשבינן להטבעת מכלל הקנה, - ומה"ט י"ל דאם שחט רוב חללו ולא שחט רוב עביו, נמי תליא בפלוגתייהו, וכמש"כ התבו"ש לדון בזה, דלדעת ריבר"י דמכח דינא דרובו ככולו חשבינן להטבעת מכלל הקנה, לא סגי לשחוט רוב החלל, ובעינן לשחוט רוב העובי, ולרב ושמואל דל"מ לזה דינא דרובו ככולו ולא חשבינן להטבעת מכלל הקנה, סגי לשחוט רוב החלל.

     שוב העירוני דלכאו' עיקר הדברים אינם מתישבים, דהרמב"ן כתב דהא דבטבעת הגדולה לא דנו, הוא משום דרוב עבי' ורוב חללה שוין, ומבו' דהנידון אם הטבעת הויא מכלל הקנה, אי"ז משום שאינה מקפת אלא את רוב הקנה, אלא אף אם היא מקפת את כולו, י"ל דאינה מכלל הקנה, ואך דבזה ליכא נפ"מ, כיון דרוב עבי' ורוב חללה שוין, וכ"ה מבו' בד' התבו"ש סימן כ"א סק"ג דגם בקנה דעוף דהוא עבה מצד א' יותר מבצד הב', תליא בפלוגתא זו, עיי"ש, ולפ"ז צ"ע דמה ענין זה לפלוגתא דריבר"י ורבנן, וגם דהיאך פליגי רב ושמואל על ריבר"י מדעתא דנפשייהו.

     ולכאו' בעכצ"ל בזה, ע"ד מש"נ בהערה לעיל בדעת בעה"מ, דריבר"י דס"ל דרובו ככולו, וס"ל עוד דסגי לזה ברוב עביו לחודי', ולרבנן לא אמרינן כלל רובו ככולו, ורב ושמואל הכריע כריבר"י דאמרינן רובו ככולו, אך לא סגי לזה ברוב עביו, - ואמנם לפ"ז בעכצ"ל דדין רוב חללו לחוד לא תלי בפלוגתא זו, דאי נימא דלריבר"י ל"מ רוב וחללו ולרב ושמואל מהני, הרי נמצא דאין פלוגתייהו כלל אם בעינן רוב גמור, אלא פלוגתייהו הוא היאך מודדין את רוב הקנה, ויש להסתפק אם היינו דלכו"ע מהני, או דלכו"ע ל"מ, ולהצד דלכו"ע ל"מ נראה דה"נ לגבי טריפות לכו"ע לא סגי ברוב חללו, דאל"כ נמצא דפליגי לענין טריפות היאך מודדין את רוב הקנה, - ונתחדש עוד לפ"ז, דרבנן דלית ליהו רוב ככולו, גם לית להו להא דפסוקת הגרגרת ברובו לענין טרפות, דאם לענין טרפות לא פליגי, מ"ט תליא בפלוגתא זו דין טרפות דפסוקת הגרגרת אם הוא ברוב עביו או ברוב חללו, וכ"ז צ"ע. [↑](#footnote-ref-155)
155. ומבו' מזה דפשיטא לי', דכל דאינו טריפה, אף ל"מ לשחיטה, וע"כ כיון דקי"ל לענין טריפה דהוא רוב חללו, אף לענין שחיטה בעינן רוב חללו, - אך מד' הבעה"מ והרא"ש שפירשו דלדעת ריבר"י סגי בשחיטת רוב הטבעת אף דאי"ז רוב הקנה, מבו' דאף דאינו נעשה טריפה עי"ז, דלענין טריפה ל"מ דס"ל לריבר"י דסגי ברוב הטבעת, וצ"ע, סגי בזה לשחיטה, וצ"ע, ושוב העירוני דגם בד' הרמב"ן יל"פ דאי"ז משום דכל דאינו טריפה אף ל"מ לשחיטה, אלא דהוא משום דעיקר הנידון הוא מהו דחשיב כרוב קנה, וע"כ כל דחשיב כרוב קנה לענין שחיטה, אף חשיב כרוב קנה לענין טריפות. [↑](#footnote-ref-156)
156. ובפשוטו נידון זה תליא בפלוגתת קמאי אם הא דפסלי רבנן הוא רק כשהגרים לבסוף, או דרבנן לית להו כלל דסגי בשחיטת רוב, - והיינו שהרי משמעות הגמ' דדינא דרב ושמואל הוא הכרעה בפלוגתת ריבר"י ורבנן, וע"כ מסתברא דאם רבנן פסלי רק כשהגרים לבסוף, הרי דבזה הכריעו רב ושמואל דאף דקי"ל כריבר"י, היינו רק כששחט רוב חלל הקנה, אף כששחט רוב הטבעת לא סגי בהכי להכשיר כשהגרים לבסוף, אך אם רבנן פסלי אף כשלא הגרים ומשום דלא סגי בשחיטת רובו, הרי דבזה הכריעו רב ושמואל דאף דקי"ל כריבר"י דסגי בשחיטת רובו, היינו רק כששחט רוב חלל הקנה, אך כששחט רוב הטבעת לא סגי בהכי להכשיר. [↑](#footnote-ref-157)
157. ואמנם גם לפ"ד הרמב"ן אין המכוון דלרחב"א אי"ז כלל מקום שחיטה והוי כשוחט ברגל, שהרי הרמב"ן לקמן בסוגיין כתב דלדעת רב הונא חשבינן לההגרמה כמקום שחיטה, ונקט הרמב"ן שם דהוא גם לפ"מ דקי"ל כרחב"א, והרמב"ן לקמן כ"ז ב' כתב דלמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת, אף דבעינן נחירה בסימנים, מ"מ הגרמה כשרה בו, - ומבו' לפ"ז דאף לרחב"א הא דל"מ הגרמה הוא מהלכות שחיטה, ורק דגדר ההלכה הוא דל"מ לשחוט אלא במקום הצואר, ובזה הוא שנחלקו רב הונא ורב יהודה, אם אף ההגרמה הוי מקום שחיטה והוא פסול בעלמא, או דגדר הפסול הוא דאי"ז מקום שחיטה.

     ואמנם הראב"ן בסימן ר"ט כתב, ז"ל, הגרמה מאיזה טעם אסורה, משום שנאמר וזבחת ואכלת דהיינו בסימנין שזב ממנו כל הדם חותכהו, ולמעלה משיפוי כובע דהוא הגרמה לאו בסימנין שחיט, עכ"ל, ומבו' דמקום ההגרמה לא חשיב כלל כסימנים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-158)
158. אך בשטמ"ק הביא מתור"פ, דלפמש"כ לפרש דכל הא דפסלי רב ושמואל בשאר טבעות, הוא רק כשהגרים לבסוף, הרי דזהו שאמרו דר' זירא אכל מוגרמת דרב ושמואל, כיון דכל הפסול בזה הוא משום ההגרמה. [↑](#footnote-ref-159)
159. ובשטמ"ק כתב דהא דפרכינן עלה מהא דתנן דרובו של אחד כמוהו, אף דגם לדעת רבנן סגי בשחיטת רוב, הוא משום דממתניתין משמע דרובו של אחד כמוהו לכל דבר ואף אם שחט המיעוט הוי כמחתך ברגלה, - ושמא המכוון בזה, דיסוד הפלוגתא אם הגרמה פוסלת אחר שחיטת רובו הוא, דלריבר"י כל ששחט רובו חשיב כמו ששחט כולו, וע"כ אין הגרמה פוסלת, דכבר הוי כל הסימן כשחוט, אך לרבנן לא חשיב כמו ששחט כולו, אלא דסגי בשחיטת רובו, וע"כ הגרמה פוסלת, וזהו דפריך מהא דרובו של א' כמוהו, דמשמע דרובו הוי ככולו, וע"י שחיטת רובו חשיב כנשחט כולו, וכ"כ המהר"ץ חיות. [↑](#footnote-ref-160)
160. וי"ל עוד, אי נימא דגם לרבנן סגי בשחיטת הרוב, והא דפריך ממתניתין הוא מהא דתני דרובו של אחד "כמוהו", וכמש"נ לעיל בהערה, ובזה כתבו התוס' די"ל דהא דרובו של א' כמוהו, הוא רק בושט, אך בקנה ל"ה רובו של א' כמוהו, ואף דסגי בשחיטת רוב הקנה, וכדתנן בסיפא דרוב ב' בבהמה, מ"מ ל"ה שחיטת רובו כשחיטת כולו, וכל שהגרים במיעוט בתרא שחיטתו פסולה. [↑](#footnote-ref-161)
161. ולכאו' המכוון בזה, דהא דבחצי קנה פגום סגי בהוספת כ"ש, הוא משום דעי"ז נעשה הוצאת החיות מכל החתך, וע"כ מתקיים בזה דין שחיטה ברוב הסימן, וזה מתפרש טפי למש"כ רש"י בד"ה ורבנן, דחצי קנה פגום, הו"ל כמי שלא נפגמה, (וכ"כ רש"י בע"ב ד"ה ולא שחט וד"ה מכדי, ולקמן כ"ח א' ד"ה וגמרו), ומשא"כ בהגרים שליש ושחט שליש, דאין מתקיים דין השחיטה ברוב הסימן ע"י השליש שאינו במקום שחיטה. [↑](#footnote-ref-162)
162. ואמנם בד' רש"י שם הי' מקום לפרש דהיינו, דהא דלל"ק הגרים שליש ושחט ב' שליש פסול לכו"ע, הוא משום דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ק דקנה, וע"כ כ"ז הוא לדעת רבנן וריבר"י דלמעלה מן הטבעת העליונה הוי הגרמה, דלדעתם י"ל דחשבינן לה כשחיטה פסולה, אך לרחב"א דרק משיפוי כובע ולמעלה הוי הגרמה, אין ע"ז תורת שחיטה כלל, וע"כ אי"ז פוסל במיעו"ק דקנה, - אך אכתי לא נתישב בזה משה"ק הראשונים עמש"כ רש"י הכא דאף למאן דמכשר בהגרים שליש בעינן שישחוט ב' שליש, והתם ס"ל לרב הונא דהגרים שליש ושחט שליש כשר, ועוד, דבפירש"י לקמן ל' ב' מבו' דאם פסולי שחיטה פוסלין במיעוט בתרא, אף הגרמה פוסלת במיעוט בתרא, והרי דאף הגרמה חשיבא כשחיטה בפסול, ואף דקי"ל כרחב"א דרק משיפוי כובע ולמעלה הוי הגרמה. [↑](#footnote-ref-163)
163. והא דמהני בחצי קנה פגום שהוסיף עליו והשלימו, לכאו' הוא משום דע"י השלמת הרוב נעשה אף החצי קמא כשחוט, דכ"ז שלא השלימו, הוי אף החצי הנקוב כשלם, כיון דלא נפיק חיותי' עי"ז, וע"כ חשיב דנשחט רוב הקנה ע"י שחיטה.

     ויש מקום לפרש עוד, לפי המבו' בד' הריב"ש בסימן קפ"ז די"ל דבמיעוט קמא לא נאמרו דיני שחיטה כלל, עיי"ש שכתב די"ל דחלדה במיעו"ק דושט כשר, דומיא דהגרים שליש ושחט שליש, והרי הא דכשר בהגרים שליש ושחט שליש מדמינן לה לחצי קנה פגום, ומבו' לפ"ז דהא דחצי קנה פגום כשר, הוא משום דלא נאמרו הלכות שחיטה במיעוט קמא דקנה, - אך שוב נתבוננתי דמסתבר טפי לפרש בד' הריב"ש, דהא דמייתי מהגרים שליש ושחט שליש, היינו דהא דמכשרינן בזה הוא משום דעיקר השחיטה היא בהשלמת הרוב, וע"כ ה"נ בושט י"ל דעיקר השחיטה היא בהשלמת הרוב, וכמו שדן בזה הגרע"א, וע"כ אף דתחילת השחיטה נעשית בפסול, מ"מ מתקיים דין השחיטה בהשלמת הרוב, ואף דבעינן גם לשחיטת המיעוט בתורת שחיטה כ"ה דלא יהא טריפה, הרי דע"ז לא נאמרו דיני שחיטה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-164)
164. ומצינו כן בד' הראבי"ה בסימן אלף ו' שנשאל דמ"ט דרב הונא דמכשר בהגרים שליש ושחט שליש, דהיאך מצטרף שליש קמא של הגרמה שהוא למעלה מן הסימנים והרי לא נשחט בסימנים כי אם השליש, ומ"ש משחיטת ב' חצאי סימנים בעוף דאין מצטרפין, והשיב, דל"ד לב' חצאי סימנים, דהתם ב' החצאים זה אצל זה ול"ה רובא בשחיטה, ומשא"כ בהגרים דזה למטה מזה, ורב הונא לא חייש אלא דנפיק חיותא רובא בשחיטה, עכ"ד, ומבו' דאף לרב הונא לא חשיב ההגרמה כשחיטה בסימנים כלל, ומ"מ כיון דהוצאת החיות נעשית ע"י שחיטה ה"ז כשר. [↑](#footnote-ref-165)
165. וצ"ע לפ"ז בהא דס"ל לרב הונא מעיקרא, להכשיר בין בהגרים שליש ושחט שליש, ובין בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, וכיון דמכשרינן בהגרים שליש ושחט שליש בע"כ דנפיק חיותא עי"ז, ואם הגרים שליש ושחט שליש ואח"כ ניקבה הריאה, ודאי דאינה טריפה, וא"כ היאך מכשיר בשחט הגרים ושחט, הרי אחר ששחט והגרים כבר הוי הסימן כמנח בדיקולא. [↑](#footnote-ref-166)
166. אך בתשו' הרשב"א ח"א סו"ס שס"ז מבו' דמהני הא דכמנח בדיקולא דמי דמה"ט אין תורת שחיטה על המיעוט בתרא, ועיי"ש שהק' מכח זה ע"ד רש"י שפסל בפסולי שחיטה במיעו"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-167)
167. אך בהמשך דבריו נראה דכונתו בע"א, דאף השליש שהגרים מצטרף לשחיטה לענין דאינו נעשה עי"ז טריפה, ועיי"ש שדימה ד"ז למה שמצינו לדעת ר"א בר אהבה לקמן כ"ח דעוף אינו ניתר אלא בשחיטת הושט, ומ"מ אם שחט הקנה תחילה ואח"כ שחט הושט, כשר, ולא אמרינן דנעשה טריפה בשחיטת הקנה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאם באותו השליש שהגרים דרס או החליד, מודה רב יהודה דפסול, ופירש כן בד' הרמב"ם שם, וצ"ע, גם העירו בזה מד' התוס' בע"ב ד"ה שחט ופגע בו נקב, דמבו' דרב יהודה מכשר אף אם ניקב במקום הגרמה, ולא נעשה זה כלל ע"י שחיטה. [↑](#footnote-ref-168)
168. ועד"ז חזינן כן בהא דמכשר רב יהודה בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, ואילו בשחט שליש ודרס שליש ושחט שליש מודה ר' יהודה דפסול, וכמבו' בד' הרמב"ן דכל הא דמכשר רב יהודה כשהגרים שליש האמצעי, הוא משום דאי"ז מקום שחיטה. [↑](#footnote-ref-169)
169. והעירו דלכאו' זה מתישב רק לפ"ד הרמב"ן, דטעמא דרב הונא הוא משום דהגרמה הוי מקום שחיטה, ונמצא דהא דמכשרינן בהגרים שליש ושחט שליש, הוא משום דחשיב כשחיטת הרוב, דע"י שחיטת השליש השני, נעשית השחיטה גם על השליש הראשון, וע"כ י"ל דה"נ מכשרינן בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, כיון דהוי הרוב בשחיטה, - אך למש"נ בדעת התוס' ודעימי' דטעמא דרב הונא הוא משום דעיקר השחיטה היא בהשלמת הרוב, תיקשי דא"כ מאי ס"ד דרב הונא להכשיר בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, הרי התם השלמת הרוב נעשית ע"י הגרמה, ולכאו' בעכצ"ל לפי דבריהם, דס"ד דרב הונא דאיכא תרי גווני בשחיטה, חדא, בהשלמת הרוב, והב', בשחיטת הרוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-170)
170. ולמש"כ הרמב"ן והר"ן דטעמא דרב הונא הוא דמכשיר בשחט שליש והגרים שליש הוא משום דהגרמה חשיבא כמקום שחיטה, צ"ע דא"כ מאי ס"ד דרב הונא להכשיר בהגרים שליש ושחט שליש והגרים שליש, ומ"ש משחט שליש ודרס שליש ושחט שליש דפסול, - ושמא באמת לס"ד דרב הונא אף שחט שליש ודרס שליש ושחט שליש כשר, כיון דאיכא רובא בשחיטה, ולא ס"ל להך מילתא דכל שעבר נעשה שחיטה בבהמה א"א לעשות שחיטה אחרת, וע"כ ה"נ ס"ל דשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש כשר. [↑](#footnote-ref-171)
171. והנה בד' הרמב"ן והר"ן הי' מקום לפרש, דהא דבשאר פסולי שחיטה מודה רב יהודה דפסול בכה"ג, הוא משום דהו"ל שחיטה פסולה, וה"ז פוסל את כל השחיטה, ומשא"כ בהגרמה דאינה במקום שחיטה ואי"ז שחיטה פסולה, - אך בד' התוס' מבו' דגם בנקב כה"ג פסול, אף דהנקב אין עליו תורת מעשה שחיטה, ובאמת השטמ"ק בתו"ד כתב לדון דרב יהודה מכשיר בשחט שליש וניקב שליש ושחט שליש, עיי"ש, ובע"כ דכל דהוי רוב הסימן שחוט במקום שחיטה, ל"מ מה שמוסיף ושוחט, ובפשוטו הוא משום דכל דהוי רוב הסימן שחוט הוי כמנח בדיקולא, וע"כ ל"מ מה שמוסיף ושוחט, ולפ"ז צ"ל דהגרמה ל"מ לחשוב הסימן כמנח בדיקולא, ועי' בזה באמר"מ סימן ב' סוסק"י ובמשנת ר' אהרן סימן ג' סק"ה. [↑](#footnote-ref-172)
172. ועי' באו"ש בפ"ג משחיטה הי"ג שעמד בזה, דמצינו גדולה מזו לקמן כ"ט א', דאף למ"ד דמחצה על מחצה כרוב ולהכשר שחיטה סגי בשחיטת מחצה, מ"מ ל"ה טריפה עד שיהא רוב הניכר לעינים, והרי דאף דאם נפסק חציו הי' מועיל שחיטה אח"כ להתירו באכילה, מ"מ סגי בשחיטת חציו להתירו, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה באשר לשלמה קדשים סימן ס"א, - ועי' עוד באמר"מ סימן ב' סקי"ט וסקכ"ג מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-173)
173. ולכאו' גם עיקר מש"כ הפליתי דלשחיטה בעינן מעשה המנבל, אי"ז מתישב אלא לפי דבריו, דהא דפסוקת הגרגרת הויא נבילה הוא משום דהיא חלושה בתכלית, אך לפ"ד הכס"מ דהוא משום דאיתרע מקום שחיטה, אי"ז טעם להא דמהני השחיטה, ובע"כ דלשחיטה ל"ב מעשה המנבל, - אך באמר"מ סימן ב' סקי"ט כתב דבע"כ אין מכוון הפליתי דבעינן מעשה המנבל, אלא דבעינן מעשה המוציא את החיות מהסימן עצמו והוי כמנח בדיקולא, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דתליא זה בפלוגתת רב הונא ורב יהודה, דלרב הונא דחשבינן לה כמקום שחיטה, חשיב עי"ז הסימן כמנח בדיקולא, ולרב יהודה דלא חשיב כמקום שחיטה, אין נעשה הסימן עצמו עי"ז כמנח בדיקולא, וכאשר כן נראה בד' הרמב"ן במלחמות לקמן ל"ב ב' בסו"ד, דלא חשיב הקנה כמנח בדיקולא, רק ע"י שנפסק במקום שחיטה, ועי' במשנת ר"א סימן ג' סק"ז שעמד על דבריו, ועי' עוד בזה בחזו"א סימן ג' סוסקי"א ובחי' ר' שלמה ח"ב סימן י"ב. [↑](#footnote-ref-174)
174. וצ"ע דר' יהודה דפסל הכא, קאמר לקמן שם בשם רב דל"ב שחיטה מפורעת, וגם רב אבא דאמרה קמי' דר"א, ס"ל לקמן שם דל"ב שחיטה מפורעת, גם העירוני מד' הרשב"א בתוה"ב דאחר שכתב לדינא דל"ב שחיטה מפורעת, הביא לנידון סוגיין בשחט ופגע בו נקב.

     ואמנם יש לקיים עיקר דרך זו, למש"כ התבו"ש בסימן כ"א סקי"א לדון דבחצי קנה פגום בעינן לכו"ע שתהא השלמת השחיטה במקום אחד, וכן משמע בל' הרמב"ם בפ"א משחיטה הי"א, ולפ"ז ניחא דאף דהני אמוראי ס"ל דל"ב שחיטה מפורעת, מ"מ הכא ס"ל דכל ההכשר הוא ע"י שפגע בו נקב, והטעם לומר דבחצי קנה פגום בעינן שתהא השלמת השחיטה במקום אחד, הוא משום דהא דמכשרינן בחצי קנה פגום הוא רק משום דע"י השלמתו איכא תורת שחיטה גם על הנקב, וע"כ בעינן שהשלמת הרוב תהא כהמשך לנקב, דאל"כ קאי הנקב בפנ"ע ואין עליו תורת שחיטה, (וי"ל עוד, דהא דמכשרינן שחיטה שאינה מפורעת, ולא אמרינן דכל מיעוט קאי בפנ"ע ואינם מצטרפין, הוא רק משום שהם מצטרפין מכח מעשה האדם, אך בחצי קנה פגום, אינו מצטרף למה שהוסיף ושחט, אלא כשהם יחד).

     ועי' עוד בביה"ל ח"ב סימן י"ח סק"ג שכתב בהא דמכשר ר' יוחנן בשחט ופגע בו נקב, דלמ"ד דבעינן שחיטה מפורעת, אין להכשיר אלא בגונא שהנקב הוא בתחילת חציו השני של הקנה לצד המפרקת, דכששוחט חצי הקנה פוגע בו הנקב ומצטרף לרובא, אך אם הנקב הוא למטה מחציו של הקנה, ה"ז פסול, משום דנמצא דכששחט חציו של הקנה אכתי אין הנקב מצטרף להשלים לרוב להכשיר השחיטה, ולא מצינו להכשירה ע"י המשך השחיטה, דכבר הו"ל כפסוקת הגרגרת, - ולפ"ד התבו"ש דבנקב לכו"ע בעינן שתהא השלמת השחיטה במקום אחד, יש לפסול בכה"ג לכו"ע, - ועי' באמרי משה סימן ב' שהאריך בענין זה אם בשחיטה שאינה מפורעת מהני מה דהמשיך לשחוט וע"י נעשית השחיטה מפורעת. [↑](#footnote-ref-175)
175. ובעיקר ד' רש"י צ"ע, דבשחט ישראל וגמר גוי דפסול, מ"ט בעינן להא משום דבשחיטת הישראל אכתי הו"ל כשלם וכל השחיטה נעשית ע"י הגוי, הרי אף בלא"ה יש לפסול משום דנעשית השחיטה אף ע"י הגוי, - וביותר, שהרי ודאי דפסלינן אף בשחט ישראל מקצת מן הושט וגמר גוי, אף דבזה א"א לומר דבשחיטת הישראל אכתי הוי כשלם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-176)
176. ובתו"ד הוכיח כן ממה שהחמיר רש"י בספיקו, וכתב דיש לדחות דהוא משום דס"ל דתיקו דאיסורא לחומרא אף בדרבנן וכדעת ההגמי"י בפ"ב מחמץ, וכ"כ הביה"ל בח"ב סימן י"א סק"א, - ובנובי"ת יו"ד סימן ב' כתב לדחות, דאף אם הוא מדרבנן י"ל דספיקו לחומרא משום דאיכא חזקת איסור, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן כ"ג סק"ד, וכ"כ בראש יוסף בסוגיין, ועיי"ש שכתב דאף דבספיקא דדינא לא מוקמינן בחזקת איסור, מ"מ לא מקילינן בזה באיבעיא דלא איפשיטא, וצ"ב, וגם בעיקר מה שנקטו דקיימא בחזקת איסור, עי' בש"ש ש"א פכ"ב שכתב דלא קיימא בחזקת איסור, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-177)
177. והראב"ד כתב לפ"ז דע"כ לא פסלו אלא בשהי' וחלדה, אבל הגרמה דחוץ למקום שחיטה הוא וניכר הוא שרוב שחיטה כראוי היא מותרת, וכתב עוד, דגם שהי' אינה פוסלת במיעו"ב אלא בושט, אבל בקנה לא עדיף מיעו"ב ממיעו"ק, וכתב לישב לפ"ז דלא תיקשי מהא דתניא בתוספתא דשהי' במיעו"ב אינה פוסלת, והרמב"ן תמה ע"ז, עיי"ש, - והביה"ל ח"ב סימן י"א סק"ב כתב לפרש בד' הראב"ד, דטעם הפסול הוא משום דאינו ניכר דהפסול הי' במיעו"ב ולא קודם לכן, וע"כ אין מקום לפסול בשהי' במיעו"ב בקנה בעוף, כיון דבקנה בעוף אף אם שהה תחילה אי"ז פסול, ולפ"ז נמצא דבשאר פסולין מודה הראב"ד דהן פוסלין אף במיעו"ב דקנה, וגם פסול שהי' פוסל במיעו"ב דקנה בשחיטת בהמה, וכ"ה מבו' בד' הלח"מ בפ"ג משחיטה ה"ד. [↑](#footnote-ref-178)
178. ובזכר יצחק ח"א סימן ל"ט וסימן מ' כתב, דכל פסולי שחיטה פוסלין מדאורייתא במיעו"ב, אך שהי' אינה פוסלת מדאורייתא, דשהי' אי"ז דבר הפוסל, אלא עיקר הפסול הוא משום דליכא צירוף בין חלקי השחיטה, וע"כ לא איכפת לן דשהה במיעו"ב, והפסול בזה אינו אלא מדרבנן, אטו שאר פסולי שחיטה. [↑](#footnote-ref-179)
179. ועד"ז מצינו בשטמ"ק לעיל י"ט א' שכתב בדעת הרא"ה, דהא דפסלי רבנן בשחט ב' שליש והגרים שליש, הוא דוקא כשלא הניח מידו, אך כל שהניח מידו ואח"כ הגרים, כשרה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-180)
180. והנה הנצי"ב שם כתב לפ"ז, דאם נחתך ממנה רגל קודם שגמר שחיטת כל הסימן, הו"ל כנחתך הרגל באמצע השחיטה דה"ז אסור, - אך החמד"ש שם סק"ח הוכיח דלא כן מסוגיית הגמ' לעיל ח' ב', דמבו' דהשמנונית שנבלע בסכין לאחר שחיטת הרוב, הויא התירא, - ולכאו' צ"ל בזה, דאף אם כל ששחט את כל הסימן לא חייל היתר שחיטה קודם שסיים שחיטתו, מ"מ לגבי מה שפירש מן הבהמה קודם גמר השחיטה, הו"ל כגמר שחיטתו, וחייל ע"ז היתר שחיטה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-181)
181. ועיי"ש בסק"ז שכתב לפ"ז דודאי דשיעור השהי' בזה יהא כדי שחיטת כל הסימן, ואם שהה רק כדי לשחוט רוב הסימן אין מקום לפסול, ועיי"ש בסק"ט שכתב עוד לפ"ז, דבסימן שני בעוף דא"צ לשחטו אף לכתחילה, ודאי דלא פסלו פסולי שחיטה, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-182)
182. והפמ"ג במש"ז סימן כ"ג סק"ד ובשפ"ד סימן כ"ד סקי"ג ובראש יוסף בסוגיין כתב דבכה"ג הויא הבהמה בחזקת איסור, וכ"כ הנובי"ת יו"ד סימן ב'. [↑](#footnote-ref-183)
183. ולכאו' צ"ל לפ"ז, דהא דס"ל לרב יהודה דשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש כשרה, ולא אמרינן דאחר ששחט והגרים כבר הוי הסימן כשחוט כולו, הוא משום דס"ל דבהגרמה לא נפיק חיותי', ול"ה הסימן כשחוט, - אך לפ"ז נמצא דמש"כ הרשב"א לעיל כ"ז ב' דלמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת אף דבעינן נחירה בסימנים, מ"מ אין הגרמה פוסלת בו, הוא דלא כרב יהודה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-184)
184. ובזה מתפרש מש"כ הרי"ד שם לפרש לאיבעיא דשהה במיעוט סימנים, דהוא בגונא ששהה ברוב סימנים פחות משיעור שהי' ושהה מעט במיעוט סימנים, ובזה מיבע"ל אם מצטרפת שהי' זו עם השאר, ומדמי לה להא דטיט הנרוק מצטרף למקוה והטובל בו לא עלתה לו טבילה, ואויר מצטרף לסוכה ואין ישנים תחתיו, וה"נ אף דהשהי' במיעוט סימנים אינה פוסלת, מ"מ היא מצטרפת לשהי' ששהה מתחילה, עיי"ש, וזה ניחא לטעמי' דהא דפסולי שחיטה אינם פוסלין במיעו"ב הוא משום שכבר הותר הבשר, וע"כ שפיר י"ל דכל שמצטרפת השהי' ששהה במיעוט סימנים עם השהי' ששהה תחילה ה"ז נפסל מכח השהי' ששהה תחילה, דאחר דאיכא שיעור שהי' בכל השחיטה יחד, אף מיעוט ממנה פוסל, אך אם הא דפסולי שהי' אין פוסלין במיעו"ב, הוא משום דכבר הוי הסימן כמונח בדיקולא ואין ע"ז תורת שחיטה, ודאי דאף אי"ז מצטרף להשלים לשיעור שהי'. [↑](#footnote-ref-185)
185. אך צ"ע בזה ממש"כ רש"י לעיל י"ט א' בד"ה רובו ככולו, דהטעם להכשיר בהגרמה במיעו"ב הוא משום דגמרה לה שחיטה ברובה ומכאן ואילך מחתך בבשר שחוטה בעלמא הוא. [↑](#footnote-ref-186)
186. והי' מקום לישב למש"כ השטמ"ק לעיל י"ט ב' בדעת רש"י, דלמ"ד דלמעלה מטבעת הגדולה הוי הגרמה, אי"ז מקום שחיטה כלל, אך לדעת רחב"א דרק משיפוי כובע ולמעלה הוי הגרמה הוי זה מקום שחיטה, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דע"כ לרבנן אין לפסול בהגרמה במיעו"ב, רק משום דלית להו דרובו ככולו, אך לפ"מ דקי"ל כרחב"א דמי הגרמה לכל פסולי שחיטה דמיבע"ל אם פוסלין במיעו"ב, - אך אי"ז מתישב בד' רש"י שכתב לרבנן טרופאי מטרפי בזה, ובפשוטו כונתו לרבנן דריבר"י, וגם לא נתישב בזה הא דלעיל שם פשיטא להו לרב הונא ורב יהודה דאין הגרמה פוסלת במיעו"ב, אף דקי"ל כרחב"א, (וד' רב הונא אתיין כרחב"א, וכמש"כ רש"י לעיל שם). [↑](#footnote-ref-187)
187. וצ"ע לפ"ז, דא"כ מ"ט דמ"ד דשחט הגרים ושחט כשרה, והרי בשחט דרס ושחט מודה דפסולה, וכמבו' כן בד' התוס' לעיל י"ט ב' ובד' הרמב"ן שם ע"א, וכ"ה מוכרח מד' רש"י הכא, שכתב דבמיעו"ק פשיטא דמיפסלא, וכ"ש דבשליש השני מיפסלא, וצ"ל דאף דההגרמה מצטרפת לשחיטה, מ"מ שאני שחט דרס ושחט דאחר שנעשית שחיטה גמורה, א"א לעשות שחיטה אחרת, ואף דפסלינן בהחליד במיעו"ב, והרי דיש ע"ז תורת שחיטה, מ"מ לא סגי בשחיטה זו להתיר, ומשא"כ בשחט הגרים ושחט, כיון דכששחט והגרים אי"ז שחיטה גמורה, מצי לעשות שחיטה אח"כ. [↑](#footnote-ref-188)
188. ומד' הסמ"ק שלא הזהיר שלא לחתוך בקרדום אלא לאחר ששהה, מוכח דדרסה אינו פוסל במיעו"ב, וכן סכין פגום אינו פוסל במיעו"ב, - ואך דמדבריו מבו' דאי"ז משום דדרסה אי"ז שחיטה כלל, ול"ה המיעו"ב מכלל השחיטה, דא"כ אף אם שהה לא יפסול, ובע"כ דטעמו הוא משום דפסולא דדרסה אינו דבר הפוסל, וע"כ אי"ז פוסל את שאר השחיטה, - ומצינו בד' הראבי"ה בסימן אלף פ"ו שהביא פלוגתא בזה, אם כששהה ואח"כ עקר או דרס כשרה, משום דעיקור ודרסה לאו דרך שחיטה הן, או דכ"ש דבכה"ג מיפסל כיון דעביד תרתי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-189)
189. ועי' עוד בד' הש"ך בסימן ה' סק"ט שכתב, דכל ששחט מיעו"ב לשם קדשים, אי"ז אוסר, ולפ"ד החמד"ש לכאו' יש לאסור בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-190)
190. ובמשנת ר"א סימן ג' סק"ב הק' ע"ז ממש"כ הרא"ש לקמן פ"ג סימן ה' דאם שחט רוב הושט והגרים ושחט בתורבץ פסולה, ובע"כ אי"ז משום פסול הגרמה, שהרי הרא"ש בסו"ס כ"ד כתב דהגרמה אינה פוסלת במיעו"ב, אלא משום דנעשה טריפה, והרי דאף אחר שנשט רוב הושט ה"ה נעשה טריפה בנקיבה, - אך הפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ד סק"כ כתב דהתם הוא משום דתורבץ הושט הוי מקום בפנ"ע ואף אחר שנפסק הושט עדיין יש בו חיות, וכמש"כ כן התבו"ש בסימן כ"ו סק"ג, ועי' במשנת ר"א שם סק"ו שכתב עד"ז. [↑](#footnote-ref-191)
191. ולמש"כ החמד"ש דהא דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב, הוא משום דכל ששחט כולו לא חייל היתר השחיטה בשחיטת רוב, לכאו' אין לפסול בפסולי שחיטה בסימן ב' בעוף, דודאי דאף כששחט ב' הסימנים חייל היתר השחיטה בסימן א'. [↑](#footnote-ref-192)
192. ומצינו בזה עוד דרכים, **א** הדבר אברהם שם כתב, למש"כ הרשב"א ודעימי' דהצד לפסול בפסולי שחיטה במיעוט בתרא הוא מדרבנן, וזהו שאמרו בזבחים שם דלרבנן אין שהי' פוסלת מדאורייתא בין סימן לסימן, וע"כ כששהה בעולת העוף והבדיל, הוי זה מעשה עולת העוף, ומה שאמרו שם שמבדילין בחטאת העוף אחר שהי', ולא פסלינן משום פסולא דשהי', הוא משום דבקדשים לא גזרו בדיעבד, וי"ל עוד, דכיון דבחטה"ע דינה הוא שלא יבדיל, ע"כ אין הסימן השני מכלל מעשה המליקה, וע"כ אין לפסול בזה, ועמש"כ עוד בזה בנאות יעקב סימן י"ז, **ב** הדבר אברהם שם כתב עוד, דכיון דאיירי התם שמלק הסימן השני אחר שבירת מפרקת ורוב בשר, דכבר הויא מתה, אין לפסול בזה משום שהי' במיעוט בתרא, וכ"כ בחזו"א סימן ג' סקי"ז ובכתבי הגרי"ז בזבחים שם, **ג** י"ל עוד, דסוגיית הגמ' בזבחים אתיא כסוגיא דלעיל י"ט א' דלא ס"ל כלל לפסול בפסולי שחיטה במיעו"ב, וכדס"ל דהגרמה אינה פוסלת במיעו"ב. [↑](#footnote-ref-193)
193. והפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ו סוסק"א נסתפק לפי הצד דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב דסימן קמא, אם ה"נ יש לפסול כששחט סימן א' כולו ואח"כ דרס או החליד באותו הסימן במקום אחר, עיי"ש, והצד דאי"ז פוסל, הוא משום דכל שחוזר ושוחט כנגד המקום ששחט, אין ע"ז תורת שחיטה כלל, (ואי נימא דהא דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב הוא משום דלכתחילה יש לשחוט כולו, ודאי דאין לפסול בזה). [↑](#footnote-ref-194)
194. ול' הרשב"א בסוגיין ולקמן ל"ב א' דלדעת רש"י הוי האיבעיא במיעוט בתרא דסימן בתרא, ומשמע דבמיעוט בתרא דסימן קמא פשיטא לן דפסל, וצ"ע, ואמנם בדבריו לקמן י"ל דהוא משום דכל ששהה במיעו"ב דסימן קמא, הוי זה שהי' בין סימן לסימן, אך בדבריו בסוגיין דאיירי בחלדה אי"ז מתישב. [↑](#footnote-ref-195)
195. ואמנם בל' הרי"ד בפסקיו כשהעתיק לד' רש"י, כתב דבמיעו"ק "דושט" פשיטא לן דנבילה היא, אך לכאו' תיבת דושט ט"ס היא, ובדבריו בס' המכריע ליתא, שהרי להדיא נקט בהמשך דבריו לדעת רש"י דגם במיעו"ק דקנה פסלינן. [↑](#footnote-ref-196)
196. ובפסול שחיטת גוי, מצינו באו"ז סימן שס"ז שכתב דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, אם שחט הגוי מיעו"ק דקנה ובא ישראל וגמרה ה"ה אסורה באכילה, והובא בהג"א בסימן ה'. [↑](#footnote-ref-197)
197. והרשב"א בתשו' ח"א סימן שס"ז כתב דבמיעו"ק דקנה דאפי' אם הי' חצי קנה פגום ומשלימו לרוב כשר, לא תהא חלדה ושהי' פוסלת יותר מפגימתו בקוץ או בדבר אחר, עכ"ד, ולא נתברר לן בדבריו שם אם כונתו לפרש כן בד' רש"י, ומש"כ רש"י דבמיעו"ק פשיטא לן דנבילה ודאי, הוא במיעו"ק דושט, או דכונתו לחלוק בזה ע"ד רש"י, עיי"ש, - ובד' הראבי"ה סימן אלף פ"ו משמע שנקט דגם לדעת הבה"ג ורש"י אין פסולי שחיטה פוסלין במיעו"ק דקנה.

     ויש להוסיף, דהמאירי לקמן ל' ב' ול"ב א' הק' ע"ד רש"י דמיבע"ל דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב, דלא עדיף מיעו"ב ממיעו"ק דקנה דאין פסולי שחיטה פוסלין בו, עיי"ש, ואי נימא בדעת רש"י דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ק דקנה, ורק שהי' אינה פוסלת בזה, ניחא. [↑](#footnote-ref-198)
198. כאשר כ"ה משמעות ד' רש"י הכא שלא כתב לפסול אלא בהגרים שליש ושחט שליש והגרים שליש, ומשמע דהגרים שליש ושחט ב' שליש כשר, וכ"כ הראש יוסף שם, - אך היד יהודה בסימן כ"ד סקי"ט נקט דלדעת רש"י פסלינן אף בהגרים שליש ושחט ב' שליש, ואף שנקט שם בדעתו דשאר פסולי שחיטה אינם פוסלין במיעו"ק דקנה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-199)
199. ועד"ז הוא משמעות ד' הבה"ג שהביא רש"י הכא, דהאיבעיא דשהה במיעוט סימנים היא בין במיעו"ק דהסימנים ובין במיעו"ב, ומשמע דהוא אף במיעו"ק דקנה, וכ"כ התבו"ש בסימן כ"ג סק"ט בדעתו. [↑](#footnote-ref-200)
200. ועי' גם בפי' הרד"ע פ"ג משחיטה ה"י שהובא בס' הליקוטים שם שפירש כן בד' הרמב"ם שם בדין חלדה, (אך בדין שהי' כתב הרמב"ם שם ה"ו דאין שהי' במיעו"ק דקנה פוסלת, ועמש"כ הרד"ע שם לפרש טעם החילוק בזה). [↑](#footnote-ref-201)
201. אך צ"ע בזה ממש"כ בפירש"י מכת"י זבחים ס"ט א', ז"ל, שמליקה נבילה היא ומגזה"כ הותרה באכילה בחטאת העוף ולהקרבה בעולה וכו', עכ"ל, ומשמע דמליקה אינה מתרת כלל לאיסור נבילה, ואך הוי גזה"כ דשריא נבילה זו לכהנים, - אך לכאו' בע"כ צריך לדחוק בד' רש"י, שהרי דבריו שם קיימי לענין טומאת נבילה, ולענין טומאה לכאו' ודאי דהמליקה מתרת מידי טומאת נבלת עוף טהור, וכדמוכח מהא דתנן בזבחים ס"ו ב' דאף עולת העוף אינה מטמאה בבית הבליעה, הגם דהתם לא שרי רחמנא כלל לאיסור נבילה, ועוד, שהרי אף זר שאכל מליקה אינו נטמא בטומאת נבלת עוף טהור, וכמש"כ בפי' הראב"ד לתו"כ פר' אחרי פי"ב ה"י, וגדולה מזו מצינו לדעת ר' אלעזר בזבחים ע' ב', דלר"מ אף מליקת אווזים ותרנגוים של חולין מטהרת מידי נבילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-202)
202. ובזה ניחא משה"ק האחרונים דמאי ס"ד דנבילה מותרת לכהנים, הרי א"כ מ"ט כתיב בקרא בנבילה לגר אשר בשעריך תתננה ובטריפה כתיב לכלב תשליכון אותו, הרי יכול ליתנו לכהנים, וגם דא"כ ל"ה כהן בר זביחה, והיאך מותר הוא לשחוט קדשים, ולפ"ד רש"י ניחא, וכמש"כ כן בהגהות המהרש"ם במנחות מ"ה א', - ויש לדון עוד, דכל הס"ד דיותר להן נבילה, הוא רק בעוף, ולא בבהמה, ועי' ביד יהודה שם שצידד כן. [↑](#footnote-ref-203)
203. אך בדבריהם מבו' דלא ס"ד דיותר דוקא מליקה, אלא דיותר כל שחיטה נפסדת, ויש להסתפק אם היינו דכיון דבמליקה לא נאמרו הלכות שחיטה, ע"כ ס"ד דה"נ יותר להם שחיטה בסימנים בלא הל' שחיטה, וכ"נ שנקט היד יהודה שם, או היינו דס"ד דיותר להם כל שלא מתה מאלי', וכמש"נ לעיל ט"ז ב' מד' הרמב"ם דעיקר נבילה הוא מתה מאלי', והעירוני דכדרך בתרא נראה ממש"כ הרמב"ם לזה במצות טריפה, ואם כל הס"ד הוא דיותר שחיטה בסימנים בלא הל' שחיטה, הרי אי"ז טריפה אלא נבילה, אך שמא המכוון הוא דס"ד דיותר להם טריפה דשבירת המפרקת. [↑](#footnote-ref-204)
204. ומש"כ בדעת הריטב"א דהא דאינו חותך המפרקת הוא משום דמתה עומד ומולק, צ"ע, דלכאו' ודאי דטעמא דרש"י הוא משום דלהך מ"ד אין לנו מקור להצריך חתיכת המפרקת, ואך דהריטב"א הוכיח כן, דאי נימא דצריך לחתוך המפרקת, תיקשי דמתה עומד ומולק, ובזה ניחא משה"ק הנאו"י שם דמ"ט בחטה"ע אין חותך את המפרקת, אף דבסימן א' ל"ה מתה, וכמש"כ הריטב"א לקמן כ' ב'. [↑](#footnote-ref-205)
205. ולכאו' הי' נראה בזה, דלפי משמעות ד' ר"ת בספר הישר סימן תמ"ג דאף אם ניקב את הושט דרך שחיטה אינה נטרפת בכך, לא ניבעי במליקה שתהא חתיכת המפרקת בעצמו של כהן, דאף אם עשאה בתלוש אינה נטרפת בכך, כיון דהויא דרך מליקה, אך למה שפקפק הגרע"א גופי' לקמן ל' ב' בדין זה דניקב הושט דרך שחייטה, לכאו' ה"נ יש לנו להצריך שתהא חתיכת המפרקת בעצמו של כהן, ובפרט למש"כ רש"י דמליקה בסכין לאו מליקה היא כלל, וצ"ע במה שנסתפק בזה הגרע"א.

     ויש להוסיף, דבפירש"י לעיל במתניתין ולקמן כ' ב' דימה הא דלא מיטרפא בחתיכת המפרקת, להא דבכל שחיטה לא מטרפא בנקיבת הושט, והרי בכל שחיטה הויא נקיבת הושט בכלל השחיטה, ולכאו' ממה שדימה רש"י חתיכת המפרקת לזה, נראה דאף חתיכת המפרקת הויא בכלל המליקה, והגם דמהני המליקה אף בלא חתיכת המפרקת, מ"מ כל שחותך את המפרקת הו"ל בכלל עיקר המליקה, דהוצאת החיות נעשית גם ע"י חתיכת המפרקת, וע"כ לא מיטרפא בהכי, וזה ע"ד מש"כ הביה"ל דאף למ"ד לקמן כ"ח א' דעוף ניתר בושט ולא בקנה, מ"מ כל ששחט את הקנה ואח"כ שחט את הושט הו"ל אף הקנה בכלל השחיטה. [↑](#footnote-ref-206)
206. ומ"מ הו"ל ב' מתירין, כיון דלעבודת המליקה בעינן גם לשבירת המפרקת, וכאשר עד"ז מבו' בד' התוס' שם דבמליקת העוף הוו ב' הסימנים ב' מתירין, אף דהשחיטה שבמליקה הויא בסימן א', וכמבו' בזבחים ס"ו ב' דמליקת סימן א' מטהרת מידי נבילה. [↑](#footnote-ref-207)
207. ולרש"י לטעמי' מתפרש היטב הא דס"ל להך מ"ד דאם חתך המפרקת תחילה היא נעשית טריפה, ול"ד לכל שוחט דל"ה טריפה בנקיבת הושט, והיינו משום דחתיכת המפרקת אינה כלל מכלל עיקר המליקה, וכדחזינן דכל שמחזיר הסימנים א"צ לחתוך המפרקת, וע"כ היא נעשית טריפה בכך, אך למ"ד דאף מחזיר, צ"ל דאף דאין חתיכת המפרקת מכלל עיקר המליקה, מ"מ כיון דבמליקה כדרכה צריך לחתוך תחילה המפרקת, אינה נעשית טריפה בכך. [↑](#footnote-ref-208)
208. ולכאו' ד' רש"י מתפרשים ע"ד מש"כ בגיטין כ"ד ב' וכ"ה א', דהא דשמאל ולילה פסולות ופוסלות וקטן ואנפיליא פסולות ואינן פוסלות, הוא משום דבשמאל ולילה שם חליצה עלי' אלא שלא נעשית בהכשרה דיליף רגל רגל ממצורע וכו', ומשא"כ בקטן ואנפיליא דלאו חליצה היא כלל דאיש ונעל כתובים בפרשה, ועד"ז מצינו בד' התוס' בפסחים ל"ח א' ד"ה חלות, דאף דבעינן שתהא המצה משתמרת לשם מצה ולא לשם זבח ושתהא משתמרת לשם ליאכל לז' ימים וכו', מ"מ ל"ב שתהא נעשית להיות מצתכם ולא לגבוה, כיון דלא כתיב בהדיא פסול דמצתכם, עכ"ד, וראיתי לפרש בזה ע"ד הנ"ל, דהדינים הכתובים בהדיא, הוו הלכות בעיקר תורת מצה, ובלא"ה לא חשיבי מצה כלל, וע"כ אף בעינן שיהא משתמר לשם זה, אך הא דבעינן שיהא מצתכם דלא כתיב בהדיא, הרי דאף בלא"ה יש ע"ז תורת מצה, ואך דהוי מצה שלא בהכשרה, וע"כ ל"ב שישתמר לשם זה, (דל"ב רק שישתמר לשם מצה, וע"כ א"צ שישתמר לשם דברים שאינם מעכבין בעיקר תורת מצה), - וה"נ הכא כיון דנתפרש בקרא דמליקה היא בעצמו של כהן, ע"כ כל שמלק בסכין אין תורת מליקה ע"ז כלל.

     אך לכאו' אין לפרש כן, שהרי גם פסולא דמליקה בצואר נתפרש בקרא, ואפ"ה קרינן לי' מליקה פסולה, וכמשה"ק הרשב"א, וגם דרסה בשחיטה נלמד מקרא דפסול, וכמש"כ רש"י לקמן כ"ז א' דאין ושחט אלא ומשך, ואפ"ה קרינן לה שחיטה פסולה, ובע"כ דלאו כללא הוא דכל דבר שנתפרש בקרא דל"מ, אין עליו תורת שחיטה ומליקה, והוא דין מסוים במליקה בסכין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-209)
209. אך בחי' הגרע"א כתב בתו"ד בביאור ד' רש"י, דמש"כ דלא מיקרי מליקה כלל, הוא משום דאם עלו ירדו, עיי"ש, וצ"ע דא"כ מ"ט הוצרך רש"י להא דפריש לן קרא דמליקה היא בעצמו של כהן, וגם בד' הרשב"א מבו' שפירש דד' רש"י הם בדוקא משום שנתפרש כן בקרא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-210)
210. אך הנה בפי' רבינו הלל לתו"כ ריש ברייתא דר' ישמעאל ובפר' אחרי פי"ב ה"ח גריס במתניתין דזבחים, דלר"מ מלק בסכין אינו מטמא בגדים בבית הבליעה, והיינו דכ"ה דס"ל לר"מ דמליקת טריפה מטהרת מידי נבילה, אף דאי"ז פסולו בקדש, ה"נ מלק בסכין מטהר מידי נבילה אף דאי"ז פסולו בקדש, ומבו' דפסולא דמליקה בסכין הוא מדין העבודה שבמליקה, אך בדין השחיטה שבמליקה מהני אף מליקה בסכין, וע"כ הו"ל ככל מליקה פסולה שאין פסולו בקדש, דלר"מ ה"ה מטהרת מידי נבילה.

     ואמנם צ"ע בזה בד' רש"י בזבחים ס"ח ב' שפירש דהא דמלק בסכין מטמא בגדים בבית הבליעה, הוא משום דאין פסולו בקדש, דאין לו הכשר במקום אחר, וכעי"ז כתבו התוס' שם ד"ה אמר רב, ולכאו' לפמש"כ רש"י הכא דמליקה בסכין לאו מליקה היא כלל, ודאי דה"ז מטמא בגדים בבית הבליעה, ול"ב להא דאין פסולו בקדש, ועיי"ש בכתבי הגרי"ז שעמד בזה, ועי' גם בתוס' הרא"ש נדה מ"א א' שהק' לדעת רש"י דכל שנפסל לאחר שבא לעזרה הוי פסולו בקדש, דא"כ מ"ט מלק בסכין מטמא בגדים בבית הבליעה, ואם מליקה בסכין לאו מליקה היא, ל"ק כלל, דהו"ל כמתה מאלי' דמטמא בגדים בבית הבליעה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-211)
211. וכ"ה מבו' להדיא ממה שאמרו בזבחים ס"ח ב' דמלק בשמאל אינו מטמא בגדים בבית הבליעה, והרי דדין השחיטה שבמליקה הוא אף במליקה בשמאל, ואין הפסול אלא בעבודת המליקה, וכיון דהוי פסולו בקדש, אי"ז מטמא בגדים בבית הבליעה. [↑](#footnote-ref-212)
212. ועד"ז יש לדון במשה"ק השטמ"ק לעיל, דלדעת הסוברים דאף למ"ד דמחזיר הסימנים צריך לחתוך אח"כ את השדרה ומפרקת, מ"ט לא אמרו דכשר בשחיטה פסול במליקה, הוא היכא דלא חתך את השמפרקת, - ואי נימא דחתיכת המפרקת אינה מכלל המתיר דהמליקה, י"ל דע"כ ל"ה מצי לפרושי דזהו מה שאמרו דפסול במליקה, שהרי אף שלא חתך את המפרקת, ליכא פסול בהמתיר דהמליקה, ולמ"ד דמליקת אווזים ותרנגולים מטהרת מידי נבילה, הוא אף כשלא חתך שדרה ומפרקת, - והשטמ"ק שהק' כן הוא לטעמי' דנראה דס"ל דאף חתיכת המפרקת הויא מכלל המתיר דהמליקה, וע"כ הק' דמאי נפ"מ אם חותך תחילה את הסימנים או חותך תחילה את המפרקת, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-213)
213. וכתבו דהא דנקט שן, אי"ז משום דשן כשרה למליקה, אלא היינו דלא מיפסל מטעם מחובר כמו בשחיטה, ושמא מכוון דבריהם הוא דקמ"ל בזה, דמהלכות שחיטה שבמליקה שן כשרה, ולא מיפסלא מטעם מחובר, ואך דמ"מ מיפסלא משום דין עבודת המליקה דבעינן בה ימין.

     וראיתי בשם הגרי"ז דנפ"מ בהא דלא מיפסלא שן מטעם מחובר אלא מכח דין ימין, דמה"ט מלק בשן אם עלו לא ירדו ואינה מטמאה בביה"ב, וכדין מלק בשמאל, - ויש להוסיף, דאף לדעת ר' יהודה, דלדידי' מליקת שמאל אם עלתה תרד כמש"כ התוס' בזבחים ס"ח ב', מ"מ נפ"מ בזה, למ"ד דמליקת אווזים ותרנגולים מטהרת מידי נבילה, ופשוט דלדעתו אף מליקה בשמאל מטהרת מידי נבילה, וממילא דה"נ מליקה בשן מטהרת מידי נבילה, אך אם הי' שן פסול מטעם מחובר, ל"ה מהני לטהר מידי נבילה. [↑](#footnote-ref-214)
214. והרשב"א כתב דמ"ד דמחזיר סימנים הוא דומיא דהא דמוליך ומביא במליקה כשר, וצ"ע דהרי בני ר"ח ס"ל דמוליך ומביא במליקה פסול, וס"ל דמחזיר סימנים, וכמשה"ק הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-215)
215. ובד' הרמב"ן והרשב"א מבו' שפירשו בד' רש"י דאין המכוון להא דפסיקת הגרגרת ל"ה שחיטה, אלא להא דפסוקת הגרגרת הויא טריפה ול"מ לה שחיטה, וביד יהודה סימן כ"ד סק"כ הביא עד"ז מד' היראים בסימן תנ"ו, דמתניתין דלקמן ל"ב א' דפסק את הגרגרת היינו שנעקרה הגרגרת, ועיי"ש שהקשו ע"ז דא"כ מ"ט לא מני גם לנקובת הושט, ועוד הק' ע"ז מסוגיין שאמרו דאין עיקור סימנים בעוף, עיי"ש, אך בד' רש"י בסוגיין מבו' דמפרש דאיירי הכא בסימן שנשמט, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-216)
216. ולכאו' מכוון דבריהם הוא, דכשפוסק את הגרגרת ביד, אי"ז שחיטה כלל, דשחיטה היינו שפוסק את הסימן ע"י דבר החותך, אך בסכין פגומה הו"ל מעשה שחיטה, ואך דהוי זה שחיטה פסולה משום דאינו חותך אלא קורע. [↑](#footnote-ref-217)
217. ולמש"כ היראים דמתניתין דלקמן ל"ב א' דפסק את הגרגרת היינו שנעקרה הגרגרת, הרי מפורש כן התם דהו"ל נבילה, משום דאיתרע מקום שחיטה דידה. [↑](#footnote-ref-218)
218. אמנם הרמב"ן בסוגיין בסו"ד נסתפק בזה אם סימנים שנעקרו רובם הוו נבילה דומיא דנקובת הושט, או דל"ד לנקובת הושט דשאני עיקור דהוא שלא במקום שחיטה, וכ"כ הרמב"ן לעיל ט' א', וזה כמשמעות ד' הרמב"ם בפ"ג משחיטה הי"ט והכ"ג דפסוקת הגרגרת למעלה ממקום שחיטה ל"ה נבילה. [↑](#footnote-ref-219)
219. ומה שלא פירש"י לעיל שם דעיקור היינו סימן שנשמט, כתב הפמ"ג שם דהוא משום דבלא"ה הוי טריפה, וא"צ שידע הטבח להל' שחיטה זו, ועי' גם בדבריו בסימן כ"ד משב"ז סק"י שכתב דכל דהויא טריפה, א"צ להודיע לטבח דהויא נבילה, (ובזה מתפרש גם מה שהוכיחו התוס' דלד' הבה"ג עיקור סימנים ל"ה טריפה, והק' הפר"ח בסימן כ"ד די"ל דהויא טריפה, ונפ"מ בדין עיקור סימנים דהוי נבילה, והנאות יעקב סימן י"ג סק"ו כתב דדעת התוס' דנקובת הושט הויא נבילה, אך אי"ז מתישב בד' תוס' הרא"ש דס"ל לקמן ל"ב ב' דנקובת הושט ל"ה נבילה, ולפ"ד הפמ"ג מתפרשים ד' התוס' בפשיטות), והגר"ז שם כתב דהוא משום דא"צ שידע הטבח להלכה זו, דסמכינן על רוב סימנים שאינם עקורים, ובדעת הבה"ג כתב דאזיל לטעמי' דס"ל דצריך לבדוק שלא נעקרו הסימנים משום דהוא שכיח, וגם לש"ר שנחלקו עליו, מ"מ צריך הטבח לידע מדין עיקור, דאם לא ידע מדין עיקור, שכיח שישמט הסימן ע"י אחיזתו. [↑](#footnote-ref-220)
220. והגר"ז בסימן כ"ד סקל"ה כתב בתו"ד, דאף דמודה רש"י דכל שנשמט הסימן הוי נבילה, מ"מ לית לי' להך דינא דכל שנשמט סימן א' ל"מ השחיטה בסימן השני, דלדעתו דגרגרת שנשמטה הויא טריפה, אין מקור לזה, וכ"כ הביה"ל בח"ב סימן כ' סק"ב, וכתבו לפ"ז דהא דתניא לעיל י' א' דבספק אימתי נשמטה הוי ספק בשחיטה, הוא כד' רבינו יונה דאף ספק טריפות הוי כספק בשחיטה.

     אך צ"ע דלכאו' לדרך זו דמודה רש"י דכל שנעקרו הסימנים הויא נבילה, מתפרש נידון סוגיין אם יש עיקור בעוף, בהך דינא דהויא נבילה, אך לכו"ע הויא טריפה, ולפ"ז הרי דממש"כ רש"י בד"ה ההוא דמהך ברייתא דספק אימתי נשמטה הגרגרת נלמד דיש עיקור בעוף, יש ללמוד דאף התם הויא נבילה, וע"כ הוא דהוי ספק בשחיטה, וכמש"נ להלן בהערה בדעתו, והרי דאף כשנעקר סימן אחד ושחט את השני הויא נבילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-221)
221. ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הרמב"ן לקמן כ"ז א', דמדאורייתא בעינן לכתחילה לשחוט ב' סימנים בעוף, משום שמצות שחיטה על ב' שלמים בין בעוף בין בבהמה, דהכי אגמרי' רחמנא למשה למשחט ב' "ורובו של א' בעוף ושל ב' בבהמה ככולן", עכ"ל, ומבו' דעיקר דין השחיטה הוא בב' הסימנים, ואך דסגי בשחיטת א' מהם וחשיב ככולם, וע"כ בעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, ואמנם צ"ע בסתירת ד' הרשב"א למש"כ לקמן שם דהא דבעינן שחיטת ב' סימנים בעוף לכתחילה, אינו אלא מדרבנן, ושמא מכוון הרשב"א הוא, דמהא דהצריכו רבנן לכתחילה לשחוט ב' סימנים, חזינן דעיקר דין השחיטה הוא על ב' הסימנים, ואך דמדאורייתא סגי בסימן א' אף לכתחילה. [↑](#footnote-ref-222)
222. והרמב"ן בסוגיין הק' ע"ד התוס', שלא מצינו פסול בשחיטה שאין כיו"ב שלא בשעת שחיטה טריפה, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דלא פסלינן בשהי' במיעו"ק דקנה, וצ"ב, וכן הק' הרא"ה בבדה"ב בית ב' ריש שער א', - ומשמע שפירשו דיסוד דינא דהבה"ג הוא דהבהמה אינה בת שחיטה, דאי נימא דיסוד הדין הוא דל"מ שחיטה בסימן שמוט, שפיר ניחא דאף דאינה טריפה, מ"מ דינא הוא דל"מ שחיטה בסימן שאינו במקומו, אך ממשה"ק הרא"ה שם דמ"ט בעוף ל"מ שחיטת הושט כשנשמט הקנה, משמע לא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-223)
223. והט"ז בסימן כ"ד סק"י הק' ע"ז מהא דמיבע"ל לקמן ס"ט א' דמהו לגמוע את חלבו של עובר שהוציא ידו משום דלית לי' תקנתא בשחיטה, והפליתי שם סקי"ב והחת"ס בתשו' יו"ד סימן כ"ט כתבו דלדעת הבה"ג דשמוטת הגרגרת ל"ה טריפה, יש לה רפואה, וע"כ חשיב דאית לי' תקנתא בשחיטה, ועי' ביד יהודה שם סקכ"ו שתמה ע"ז, - וי"ל עוד בזה, דשאני התם דדינא דאבר היוצא הוא דל"מ לו שחיטה, וחשיב דלית לי' תקנתא בשחיטה, ומשא"כ בבהמה שנעקרו סימני' דדינה הוא שהיא ניתרת בשחיטה, ואך דבפועל אין בידו לשחטה דאין שחיטה בסימנים עקורים. [↑](#footnote-ref-224)
224. ובפי' הר"ן בריש פירקין הביא בשם הרמב"ן דהוא עיקור בדבר שאין עושה אותם טריפה, אך בחי' הר"ן לקמן מ"ד א' משמע דהוא דבר שעושה אותם טריפה, וגם בד' הר"ן בפירקין, העתיק הכס"מ והב"י בדבר שעושה אותם טריפה, - ועי' בית מאיר סימן כ"ד סט"ז שהאריך הרבה בזה, ובמהדו"ב נקט לעיקר דהוא אף בדבר שאינו עושה אותם טריפה, עיי"ש, וכ"כ הגר"ז שם סקל"ה, ועי' יד יהודה שם סקכ"ד שהאריך דהעיקר דהוא רק בדבר העושה אותם טריפה, - וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ן לקמן מ"ד א', עיי"ש, וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ן לעיל ט' א' במש"כ דמה שאמרו דתנינהו היינו הא דנשמטה הגרגרת טריפה, (וזה תליא במש"נ להלן בהערה בביאור דבריו).

     והבית מאיר והגר"ז שם הוכיחו כדבריהם, דלמש"כ הרמב"ן והר"ן דהא דהוי נבילה הוא משום דא"א שתשחט בהכשר, א"כ מאי נפ"מ בין היכא דאפרוק אפרוקי להיכא דאקפול אקפולי, והרי גם באקפול אקפולי אינו נשחט יפה, ובע"כ דאה"נ אף בכה"ג הויא נבילה, - אך היד יהודה שם בתו"ד ובסוסקכ"ז כתב, דכיון דכל הפסול הוא כשנשמט בשעת שחיטה, הרי דרק כשנעקר בכח בשעת שחיטה מתנדנדים הסימנים בעת ההיא וא"א שתשחט בהכשר, משא"כ כשנקלף בנחת ועדיין מחובר אינו מתנדנד כלל, עכ"ד, וצ"ע דלפ"ז נמצא דהא דאקפול אקפולי ל"ה טריפה, והא דלי"ב לדינא דעיקור סימנים דהוי נבילה, ב' דינים הם דלא שייכי אהדדי, ואי"ז במשמעות הדברים.

     ושמא י"ל למש"כ הרמב"ן לעיל ט' א' דלא מצינו פסול בשחיטה שאין כיו"ב שלא בשעת שחיטה טריפה, וע"כ ה"נ דינא דעיקור דאין שחיטה מועלת לו, הוא רק בעיקור העושה אותה טריפה, - ואף למש"כ הרמב"ן והר"ן דטעם הפסול הוא משום דא"א שתשחט יפה, היינו רק טעם ההלמ"מ, אך לעולם דינא הוא דאין שחיטה מועלת כשנעקר הסימן בשעת שחיטה, וע"כ היינו רק בעיקור העושה אותה טריפה, ואכתי צ"ע בזה.

     ויש להוסיף, דבזה ניחא הא דפריך לקמן מ"ד א' והאיכא עיקור סימנים, והק' היד יהודה שם דמאי פריך, הרי דינא דעיקור סימנים הוא כשנעקרו בשעת שחיטה, וי"ל דשמואל לא איירי בכה"ג, עיי"ש מש"כ בזה, ולהנ"ל ניחא, דכל הא דעיקור סימנים בשעת שחיטה הויא נבילה, הוא רק מכח דאף שלא בשעת שחיטה הויא טריפה. [↑](#footnote-ref-225)
225. ובד' הש"ש ש"ה פ"ו והגרע"א לקמן מ"ג ב' נראה שפירשו בד' הרמב"ן דפסולא דעיקור הוא משום החשש שלא שחט כראוי, ועיי"ש שכתבו לפ"ז דמה"ט חשיב כספק בשחיטה דקיימא בחזקת איסור, אף אי נימא דכל דודאי נעשה מעשה השחיטה וספק אם הותרה בשחיטה ה"ה מותרת משום חזקה דרבה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-226)
226. אך העירו בזה ממש"כ הרמב"ן לעיל שם דהא דפריך דכולהו תנינהו היינו הא דתניא נשמטה הגרגרת טריפה, והרי דאף ששחט את הסימן השני, יש בזה לדינא דעיקור דהוי נבילה, - אך הנה לפ"ז צ"ל דמכוון הרמב"ן להא דתניא התם דבספק הו"ל כספק בשחיטה, דעיקר הא דתניא דפסולה י"ל דהוא משום טריפה, ואין מקור מזה דהויא נבילה, וצ"ע שלא פירש הרמב"ן לזה, וביותר דהרמב"ן כתב דתניא דנשמטה הגרגרת "טריפה", ואם כונתו להא דמוכח מברייתא דהויא נבילה, מ"ט נקט טריפה, ועוד צ"ע, דבפשוטו התם איירי כשנשמטה קודם שחיטה, וכדתניא נשמטה הגרגרת ואח"כ שחט, ותניא ספק אם קודם שחיטה נשמטה, ובכה"ג הרי ל"ה נבילה, וכמו שעמדו ע"ז הבית מאיר בסימן כ"ד סט"ז והיד יהודה שם סקכ"ד, עיי"ש.

     ולכאו' בעכצ"ל דמכוון הרמב"ן לפרש דהא דפרכינן דתנינהו, היינו דתניא דהויא טריפה, ואף דקמ"ל שמואל דהויא נבילה, מ"מ כיון דתניא דהויא טריפה, א"צ שמואל להשמיענו דהויא נבילה, דליכא נפ"מ בזה לטבח, ואף דבפי' קמא שפירש הרמב"ן בשם הבה"ג דמכוון הגמ' הוא להא דתנן דהנוחר והמעקר פטור מכיסוי, האריך הרמב"ן לפרש דמינה נשמע דהויא נבילה, צ"ל דבזה גופא פליג פי' בתרא וס"ל דיש לפרש לפירכת הגמ' דתניא להא דהוי טריפה, ואף דלא תניא להא דהוי נבילה, מ"מ ליכא נפ"מ בזה לטבח, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-227)
227. ונסתפק הרמב"ן אם אף בסימנים שנעקרו רובם הויא נבילה, דומיא דנקובת הושט, או דרק בסימנים שנעקרו כולם הויא נבילה משום דלא חיי כלל ודמי לניטל ירך וחלל שלה, אך בסימנים שנעקרו רובם ל"ה אלא טריפה, ול"ד לנקובת הושט, דשאני נקובת הושט דהוא במקום שחיטה. [↑](#footnote-ref-228)
228. וצ"ע דלכאו' עיקר החילוק בין נעקר בכח לנעקר שלא בכח, הוא כמש"כ רש"י דהיכא דנעקר בכח אין חיבור המיעוט חיבור מעליא ולא הדר בריא, ולפ"ז הרי בנעקרו כולם אין לחלק בין נעקרו בכח לנעקרו שלא בכח, וביותר תיקשי בד' הרא"ש, דלעיל בפירקין כתב כדעת בה"ג דשמוטה ל"ה טריפה אלא שאין שחיטה מועלת בו, ולקמן שם כתב דהחילוק בין נעקרו בכח לנעקרו שלא בכח הוא כפירש"י, - ואמנם הגר"ז בסימן כ"ד סקל"ה כתב בזה, דכל שנעקר שלא בכח, אף אם נעקר כולו הדר בריא, וע"כ הוא דל"ה טריפה. [↑](#footnote-ref-229)
229. ועד"ז י"ל גם למש"כ הריטב"א דמודה רש"י לדינא דהבה"ג דכל שנשמט הסימן אין שחיטה מועלת בו, ובדין זה הוא שדנו בסוגיין אם אף אין מליקה מועלת בו, - ועיקר הך מילתא דלדעת רש"י נידון סוגיין הוא על הא דאין השחיטה מועלת בו, ולא על הא דהוי טריפה, כ"ה משמעות ל' רש"י שכתב דכיון דאין אותו צואר כשר לשחיטה אין עורף כנגדו כשר למליקה, ומשמע דיסוד הדין הוא דאין צואר זה ראוי לשחיטה.

     ויש להוסיף, דהנה בפירש"י לקמן בסוגיין בד"ה ההוא, כתב דלית הלכתא כמתניתא דרמי בר יחזקאל דהא תניא בפירין דלקמן שחט את הוושט ואח"כ נשמטה הגרגרת כשרה, נשמטה הגרגרת ואח"כ שחט את הוושט פסולה, שחט את הוושט ונמצאת הגרגרת שמוטה ואין ידוע אם קודם שחיטה נשמטה או לאחר שחיטה זה הי' מעשה ואמרו כל ספק בשחיטה פסולה, אלמא יש עיקור בעוף, עכ"ד, ולכאו' מבו' מזה דלמ"ד דאין עיקור בעוף ה"ה כשרה, ואף אינה טריפה, וע"כ ממה שאמרו התם דנשמטה הגרגרת פסולה יש ללמוד דיש עיקור בעוף, - אך באמת נראה, דממה שהאריך רש"י להביא להך בבא דאין ידוע אימתי נשמטה, נראה דאדרבה אף למ"ד דאין עיקור בעוף הויא טריפה, וע"כ אין ללמוד דלא כן מהא דתניא דנשמטה הגרגרת פסולה, ולא הביא רש"י אלא מהא דתניא דבספק אימתי נשמטה אמרו דכל ספק בשחיטה פסולה, והרי דאין שחיטה מועלת כשנעקרו הסימנים, וזה שלא כדעת רבינו יונה שהביאו הרשב"א והר"ן לעיל דהך כללא דכל ספק פסולה הוא אף בספק טריפות, - ולפ"ז נלמד מד' רש"י אלו, דאף כשנעקר סימן א' בעוף ושחט את השני הויא נבילה, ועמש"נ בזה לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-230)
230. וכתב שם דלמ"ד דאין עיקור סימנים בעוף אף הגרמה אינה פוסלת בעוף, והא דפסלינן במליקה, הוא משום דאי"ז ממול עורף, אך הרשב"א במשמה"ב שם נחלק ע"ז, דלמ"ד דיש שחיטה לעוף מה"ת, ודאי דהגרמה פוסלת בעוף, אף אם דין עיקור לא נאמר בעוף, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-231)
231. ולפי דבריו בע"כ דמה שאמרו דכל הפסול בשחיטה פסול במליקה, הוא אף דבמליקה פשיטא טפי לפסול, ולפ"ז י"ל כן גם בדעת תור"פ, דאף אי נימא דבהגרים שליש ומלק שליש והגרים שליש יש לפסול לכו"ע, מ"מ אמרו בזה דכל הפסול בשחיטה פסול במליקה. [↑](#footnote-ref-232)
232. והך מילתא דסוגיין אתיא כמ"ד דהגרים שליש ושחט ב' שליש פסולה, הוא מבו' כן גם בד' הרמב"ן לקמן מ"ג ב', ואך שכתב שם דלא קי"ל הכי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-233)
233. ולכאו' נראה בדעת הרא"ה, דמה שהביאו מהא דהגרים שליש ושחט ב' שליש פסולה הוא דמזה שמעינן דכל דכשנחתך רוב הסימן אין ע"ז הכשר שחיטה, כיון דאין כל הרוב ע"י שחיטה, ל"מ שחיטתו, ולא אמרינן דכיון דחלק מהמעשה המטריף הוא מכלל השחיטה, אינו נעשה טריפה, וזהו דמדמינן דה"נ במליקה, אם כשנחתכה המפרקת אין כולה ע"י מליקה, הויא טריפה, - ונמצא לפ"ז, דלדעת רב יהודה דשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש כשרה, והיינו משום דהשליש הראשון שהוא בכלל השחיטה אינו מצטרף לעשותה טריפה, ה"נ יש להכשיר כשהתחיל את המליקה למעלה ממול עורף והשלימה במקום מליקה, משום דהחלק שעשה במקום מליקה אינו מצטרף לעשותה טריפה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-234)
234. ולכאו' יש מקום לדחות, דאין מכוון רש"י לפסולא דשהי', אלא אם הניח מליקתו לגמרי, - וכן משמע ממה שלא כתב רש"י שהה שיעור שהי', וכמש"כ שם בסו"ד לגבי כל שחיטה שנוקב הושט תחילה. [↑](#footnote-ref-235)
235. ובעיקר פסול שהי' התם, עי' ביד יהודה סימן כ"ג סק"ב ד"ה שיטה ג' שהוכיח מסוגיא דהתם, דאף לדעת הסוברים דשיעור שהי' בעוף הוא כדי שחיטת בהמה, מ"מ במליקה הוי שיעור השהי' כשיעור מליקה, כיון דמליקה נתפרשה בתורה, ומשא"כ בשחיטת עוף, כיון שלא נתפרש בתורה אלא שחיטת בהמה, הוי שיעור השהי' כשיעור שחיטת בהמה. [↑](#footnote-ref-236)
236. ונמצא לפ"ז, דרש"י לטעמי' אזיל דס"ל לקמן ל"ב ב' דהא דנקובת הושט ופסוקת הגרגרת הוו נבילה, הוא משום דאיתרע מקום שחיטה דידהו, אך בלא"ה כל דל"ה מתה מעכשיו, מהני לה שחיטתה לטהרה מידי נבילה, - אך הרשב"א לטעמי' לקמן בסוגיין ובר"פ אלו טריפות דהא דנקובת הושט הוי נבילה, הוא משום שנעשה בה מעשה הממית, ונת' להלן, וע"כ ל"ה מצי לפרושי דפרכינן לזעירי דמאי קמ"ל, דהרי ממתניתין לא שמעינן דהוי מתה מעכשיו, אלא שנעשה בה מעשה הממית וע"כ ל"מ שחיטתה לטהרה. [↑](#footnote-ref-237)
237. ויש להוסיף, דהנה התוס' בזבחים ס"ט ב' ד"ה אי הק' על מש"כ רש"י שם דלמ"ד דטריפה אינה חי' הויא בכלל נבילה, דא"כ תיקשי דאף אם חותך רוב בשר לבסוף, מ"מ כיון שחתך בה מפרקת וסימן א' והויא טריפה, וכי מתה עומד ומבדיל, וקו' זו היא לטעמייהו דס"ל דאביי ס"ל דמתה אינו עומד ומבדיל, והא דפריך לרבא הוא להוכיח דחותך רוב בשר לבסוף, (ונת' להלן), וזהו שהק' דאכתי תיקשי דכיון שחתך מפרקת וסימן א' הויא טריפה וחשיבא כמתה, ומתה אינו עומד ומבדיל, - ולכאו' לרש"י לטעמי' ניחא, דכל הא דכי מתה אינו עומד ומבדיל, אי"ז משום דכבר היא מטמאה ול"מ המליקה לטהרה, אלא הוא משום דכשהיא מתה אין ע"ז שם מליקה, וזה רק במתה ממש, אך בטריפה, אף למ"ד דטריפה אינה חי' והויא בכלל נבילה, מ"מ ודאי דיש בה חיות, ויש ע"ז תורת מעשה מליקה, וכ"ה מבו' ממש"כ בפירש"י מכת"י שם, דהא דלמ"ד טריפה אינה חי' ל"מ לה שחיטה לטהרה, הוא משום דכבר הויא בכלל נבילה משנטרפה וירדה לה טומאה, ומהיכן תלך לה טומאה, עכ"ד, והרי דאף דהויא בכלל נבילה, יש על השחיטה תורת מעשה שחיטה, וכל הא דל"מ הוא משום דל"מ השחיטה לטהר מטומאה שירדה כבר עלי', וע"כ ה"ז מועיל לטהרה. [↑](#footnote-ref-238)
238. ונמצא לפ"ז לדעת הרשב"א, דהא דמשני רבא דכדי לקיים מצות הבדלה, אי"ז כפשוטו דבמצות הבדלה לא איכפת לן דמתה, אלא היינו דכיון דל"ב לסימן הב' אלא לקיים מצות הבדלה, הרי דאף קודם שמלק הסימן הב' נטהרה מידי נבילה, וליכא למיפרך כלל דמתה עומד ומולק. [↑](#footnote-ref-239)
239. ובתשו' ברית אברהם יו"ד סימן כ"ה כתב בדעת רש"י, דאף דבהמה חשיבא כחי' אף לאחר שחיטת ב' סימנים, מ"מ עוף דזוטר חיותי' הוי כמת אחר שחיטת סימן א', ובדבר אברהם ח"א סימן ב' סקי"ד הביא מהאור גדול שתמה ע"ז ממשנה ערוכה בטהרות פ"ג מ"ג, דבשחיטת סימן א' עוף הוי כחי, לפ"מ דמפרשינן לקמן ק"ב א' להך מתניתין דהוא דאין שחיטתה מטהרתה לגוי. [↑](#footnote-ref-240)
240. ויש להעיר, דא"כ מ"ט הוצרך רש"י לפרש ד"עוף" בחד סימן מתה, ומשמע דבהמה אינה מתה בסימן א', ואם המכוון הוא דהוי מתה ע"י מפרקת ורוב בשר וסימן א', הרי שפיר י"ל דאף בהמה הויא מתה עי"ז. [↑](#footnote-ref-241)
241. ומתישב בזה משה"ק החמד"ש בתשו' יו"ד סימן ז' סק"ה בהא דתנן לקמן נ"ו א' אלו טריפות בעוף נקובת הושט ופסוקת הגרגרת, והרי בגמ' לקמן ל"ב ב' אמרו דהא דתנן דאלו טריפות בבהמה נקו"ה ופסוה"ג אתיא כדעת ר"ע קודם חזרה דאי"ז נבילה, ותיקשי דלדעת רש"י דפסוה"ג בעוף הוי נבילה מחיים, א"כ מ"ט תני לה בכלל הטריפות, ולפ"ד החת"ס ניחא, דכל הא דחשבינן לה כמתה בחתיכת סימן א', הוא רק בשחיטה כשרה, אך פסוקת הגרגרת שלא ע"י שחיטה לא חשיבא מתה כלל, ושפיר מני לה בכלל הטריפות. [↑](#footnote-ref-242)
242. ועיי"ש שהוסיף דבד' רש"י לקמן קכ"א ב' ובב"ק ע"ו ב' מבו' שדעתו כדעת ה"ר שמעי', ועיי"ש בדבר אברהם במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-243)
243. ומבו' בד' השטמ"ק דאילו הי' זה מתיר באכילה הי' לנו לומר בזה דמתה אינו עומד ומולק, וזה דלא כמש"כ הדבר אברהם שם בדעת הרשב"א והר"ן, ודלא כמש"כ הנאו"י שם סק"ו. [↑](#footnote-ref-244)
244. דאם הי' הסימן השני מכלל עיקר המליקה, ל"ה מועיל סימן א' לטהר מידי נבילה, דאף שאמרו בזבחים ס"ח ב' דמליקה פסולה שיש לה הכשר במקום אחר מועלת לטהר מידי נבילה, כ"ז הוא בפסול שבמליקה, אך מליקת סימן א' בעולת העוף דל"ה מליקה כלל, ומדיני השחיטה שבמליקה ל"מ מליקה זו, ל"מ ע"ז הא דיש לו הכשר במקום אחר. [↑](#footnote-ref-245)
245. ובזה מתפרש מה שפירש"י בפירכת אביי דהיינו דעוף בחד סימן מתה ואמאי "מעכב" שני, וצ"ב דלכאו' הול"ל דהיאך מהני סימן שני, ומהו שפירש דאמאי מעכב שני, והיינו דלא ניבעי כלל לסימן שני, ועמש"כ בזה בדבר אברהם ח"א סימן ב' סקי"א, ולפי הנ"ל הוא מתפרש היטב, דכיון דמודה אביי דסימן שני ל"ה מכלל עיקר המליקה אלא הוי מדין הבדלה, ואך דס"ל דל"ש דין הבדלה רק בדבר דהוי המשך להמליקה, הרי דלפ"ז אי נימא דמתה אינו עומד ומולק וממילא דאין שם הבדלה על הסימן הב', לא הי' לנו להצריך כלל להבדיל הסימן הב', שהרי עיקר דין הבדלה הוא לסיים המליקה, וכיון דאחר שמתה כבר ל"ש עוד בזה תורת מליקה, אין לנו להצריך לזה כלל, וזהו דפריך אביי דאמאי מעכב שני. [↑](#footnote-ref-246)
246. ולפ"ד הרשב"א וש"ר דכל הא דהויא כמתה בסימן א' הוא רק משום שחתך המפרקת ורוב בשר, י"ל דשנויא דרבא בזבחים אזיל לפ"מ דמסקינן דחותך רוב בשר לבסוף וע"כ ל"ה כמתה, ועיקר הקו' היא לפ"ד רש"י דמשום חתיכת סימן א' בפנ"ע הויא כמתה. [↑](#footnote-ref-247)
247. ויש להוסיף, דאף אי נימא דגם ההבדלה הויא מעיקר עבודת המליקה, והא דמשני רבא כדי לקיים מצות הבדלה, היינו דאי"ז מכלל השחיטת חולין שבמליקה, וע"כ לי"ב להא דמתה אינו עומד ומולק, אכתי לא ניחא מה שהוצרך שם להא דעשה בה מעשה חטאת העוף למטה, שהרי נידון הגמ' שם הוא מכח הא דאינה לשחיטה אלא לבסוף, ואם השחיטת חולין שבמליקה היא בסימן הראשון, ליכא למימר דאינה למליקה אלא בסימן הב', שהרי בעבודת המליקה לא מצינו כלל דאינה אלא לבסוף, וכל מה די"ל בזה דאינה אלא לבסוף, הוא מכח דין השחיטה שבמליקה, והשחיטה שבמליקה הרי הויא בסימן הראשון. [↑](#footnote-ref-248)
248. וצ"ל לפ"ז, דהא דמבו' בזבחים ס"ו ב' דמהני מליקת סימן א' בעוף לטהר מידי נבילה, היינו רק מידי טומאת נבילה, אך ההיתר על איסור נבילה לגבוה חייל רק ע"י ב' סימנים, דאי נימא דמהני סימן א' גם להתיר איסור נבילה, א"כ הרי נמצא בע"כ דאין הסימן השני כלל מכלל השחיטה שבמליקה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-249)
249. וי"ל דס"ל דכל מה שאמר רבא דהסימן הב' הוא לקיום מצות הבדלה, הוא רק לפ"מ דס"ד דחותך הרוב בשר תחילה, ובע"כ דהסימן הב' הוא רק לקיום מצות הבדלה, כיון דמתה אינו עומד ומולק, אך לפ"מ דמסקינן דחותך הרוב בשר לבסוף, שפיר י"ל דהסימן הב' הוא מעיקר המליקה, ובאחיעזר ח"ב סו"ס ז' דן לומר כן לישב הא דאמר רבא לקמן כ"ט ב' דהא דחייב על סימן א' בחוץ הוא רק משום שעשה בה מעשה חטאת העוף, - וי"ל עוד, לפמש"כ הרשב"א בסוגיין בתחילת דבריו דכל פירכת אביי היא מהא דלרבנן צריך לחתוך כל הב' סימנים, דאחר שדרה ומפרקת ורוב ב' סימנים הוי כמתה, וכ"כ הרשב"א לקמן מ"ב א', ולפ"ז הא דמשני רבא דכדי לקיים מצות הבדלה הוא רק בהא דצריך לחתוך כל ב' הסימנים, אך הא דצריך לחתוך הסימן הב', י"ל דהוי מעיקר המליקה. [↑](#footnote-ref-250)
250. ואמנם למש"כ החת"ס בדעת רש"י דהא דבסימן א' הויא מתה, הוא משום דבשחיטה כשרה ל"ה מפרכסת כחי', י"ל דמה"ט הוא דחותך רוב בשר אחר מליקת סימן א', דכיון דהרוב בשר מעכב, ל"מ מליקת סימן א' לטהר מידי נבילה, משום דאין לו הכשר במקום אחר, או משום דאף חתיכת הרוב בשר הויא מכלל עיקר המליקה, וע"כ ל"ה כמתה, וכ"ה להדיא בשטמ"ק בזבחים ס"ה ב' בהשמטות בסו"ד, ואמנם כ"ז הוא למ"ד דרוב בשר מעכב, אך למ"ד דאינו מעכב אין לישב כן, ואך די"ל דלדידי' מעיקרא ל"ק, דכל הא דמתה אינו עומד ומולק הוא רק בדבר המעכב את המליקה, וכמשמעות ל' רש"י, וכ"ה מבו' בד' השטמ"ק שם. [↑](#footnote-ref-251)
251. אך לדעת רש"י דהא דמתה אינו עומד ומולק, היינו משום דל"ש מליקה במתה, י"ל דכ"ז הוא בחתיכת הסימנים דבעינן להו לפסיקת החיות והוא השחיטה שבמליקה, אך בחתיכת רוב בשר י"ל דאינו מכלל השחיטה שבמליקה, אלא הוא מכלל עבודת המליקה, ולי"ב להא דמתה אינו עומד ומולק, אך בד' הרשב"א לקמן מ"ב א' משמע דחתיכת רוב בשר היא מכלל השחיטה שבמליקה, ועי' בנאות יעקב סימן ו' סק"ט שעמד בכעי"ז. [↑](#footnote-ref-252)
252. אך י"ל בדעת רש"י, דס"ל כדעת הבעה"מ דבעולת העוף ל"ה חותך רוב בשר, וע"כ הו"ל שהי', ועי' בנאות יעקב שם מש"כ לדון בזה, די"ל דאף דבעולת העוף כה"ג הוי שהי', מ"מ כיון שבחטה"ע צריך לחתוך רוב בשר, ל"ה שהי', וחשיב שפיר כמעשה עולת העוף.

     ויש להוסיף, דמד' התוס' בזבחים שם ובסוגיין שפירשו דהשהי' בין סימן לסימן היא בהזאה, נראה דס"ל דחתיכת הרוב בשר ל"ה שהי', וי"ל דהוא משום דס"ל דחתיכת הרוב בשר הויא מכלל עיקר המליקה, ואינו מוכרח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-253)
253. וכ"ה מבו' בד' הרי"ף שפסק כהך לישנא דקאי על רובו של אחד כמוהו, וכתב הרא"ש בסימן ב' דהוא משום דהני תרי לישני פליגי בדרבנן ואזלינן לקולא, והרי דאף להך לישנא דצריך לכתחילה לשחוט בעוף את ב' הסימנים אי"ז אלא מדרבנן, ועמש"נ בהערה להלן בדעת הרא"ש בזה. [↑](#footnote-ref-254)
254. וכן משמע ממש"כ הרשב"א במשמה"ב בית ב' ריש שער א' דהא דאם נשמט סימן א' ל"מ השחיטה בסימן השני ובעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה הוא משום דלכתחילה כל שאפשר צריך לשחוט שנים, ונראה מזה דמדאורייתא בעינן לכתחילה לשחוט את ב' הסימנים והא דמהני שחיטת סימן א' הוא משום דשחיטת סימן א' חשיב ככולם וכמש"כ הרמב"ן, וע"כ בעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, ועמש"נ לדון בזה לעיל כ' א'. [↑](#footnote-ref-255)
255. ובטעמא דהרמב"ם דפסק כתרי לישני, כתב הכס"מ שם ה"א דהוא משום דס"ל דהא דלל"ק צריך לשחוט ב' הסימנים לכתחילה הוא מדאורייתא ואזלינן לחומרא, אך המ"מ שם פירש בדעתו דס"ל דהני תרי לישני לא פליגי, - ועד"ז נחלקו גם בטעמא דהרא"ש דפסק כתרי לישני, דהיש"ש בסימן א' כתב דהוא משום דס"ל דהני תרי לישני לא פליגי, אך הפמ"ג במש"ז סימן כ"א סק"א כתב לדון בדעתו דס"ל דהך לישנא דצריך לכתחילה לשחוט את ב' הסימנים הוא מדאורייתא, ועיי"ש מש"כ בזה [↑](#footnote-ref-256)
256. והתבו"ש סימן כ"א סק"א הק' דהרי גם ל"ק הוא לקולא, דסגי לשחוט את רוב הסימן, וא"כ מ"ט פסק הרי"ף כלישנא בתרא, ועיי"ש שכתב דלעולם עיקר הטעם שפסק כן הוא משום שדרכו לפסוק כל"ב, וכמש"כ היש"ש בתו"ד, ואך דיש להסתפק שמא לא פליגי הני לישני, ובדרבנן אזלינן לקולא ואמרינן דפליגי הני לישני והלכתא כל"ב, עכ"ד, אך צ"ע דאי"ז מתישב בל' הרא"ש וכמו שעמד ע"ז התבו"ש שם.

     ולכאו' י"ל עוד, דס"ל להרא"ש דכל פלוגתת תרי לישני, היא אם לכתחילה צריך לשחוט ב' הסימנים בעוף, ולא פליג ל"ק בהא דלכתחילה צריך לשחוט את כל הסימן, ובזה ניחא גם מה שעמד התבו"ש שם דאי נימא דהא דקי"ל דצריך לשחוט לכתחילה כל ב' הסימנים הוא משום דמחמרינן כתרי לישני, הי' בדין דיהא סגי שישחוט כל סימן א' ורוב סימן הב', דבכה"ג הו"ל לכתחילה לכו"ע, ולהנ"ל ניחא, אך בל' הכס"מ בפ"א משחיטה ה"א וה"ט נראה דס"ל דגם לישנא קמא פליגא על דינא דלישנא בתרא, וס"ל דסגי ברוב הסימן לכתחילה, ולפ"ז צ"ע דמ"ט מספק צריך לכתחילה לשחוט כל ב' הסימנים, וכמשה"ק התבו"ש. [↑](#footnote-ref-257)
257. והפליתי בסימן כ"א סק"א הק' ע"ז, דאף אם בעינן לשחוט ב' הסימנים לכתחילה, הרי אי"ז אלא מדרבנן, וכמש"כ רש"י בסוגיין, וא"כ לא מהני זה דלא יהא זה חשוב כהבדלה, - ובד' המרדכי והיש"ש צ"ל דס"ל דאף הא דצריך לשחוט את כל הסימן אינו אלא מדרבנן, ואפ"ה אמרינן מכח זה דאי"ז הבדלה, והיינו דממה שהצריכו חכמים לשחוט את כל הסימן, יש ללמוד דאף מיעוט בתרא הוי בכלל השחיטה, ומשא"כ בסימן הב' דא"צ לשחטו אפי' לכתחילה, ואינו כלל בכלל השחיטה, הו"ל הבדלה, - אך לכאו' יש מקום לדון בזה, דהרי להדיא כתב רש"י הכא דהא דלכתחילה צריך לשחוט ב' הסימנים הוא משום גזירה, ומזה לא חזינן כלל דאף הסימן הב' הוא מכלל השחיטה, ומשא"כ בהא דצריך לשחוט לכתחילה את כל הסימן, י"ל דאף אם הוא מדרבנן, היינו דמדרבנן לא סגי ברוב ובעינן לשחוט את כולו, ומזה יש ללמוד דכל הסימן הוא בכלל השחיטה. [↑](#footnote-ref-258)
258. ומצינו בתרוה"ד סימן קפ"ז שהוכיח כן מד' התוס' דליכא איסורא בחתיכת המפרקת, דאל"כ מאי קשיא להו ע"ד רש"י, והביאוהו הדרישה בסימן א' סק"א והמהר"ם בסוגיין, אך המהר"ם שם דן לפרש ד' התוס' בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-259)
259. ועיי"ש שתמה ע"ד הרא"ה שכתב דמותר לחתוך את המפרקת אף בקדשים שלא נאמר בבהמה לא יבדיל, שהרי לא יבדיל לא קאי על הבדלת המפרקת אלא על הבדלת הסימנים, וכמו שאמרו לעיל כ' ב' דכל שאינו בשחיטה אינו בהבדלה, ובדעת הרא"ה צ"ל, דאף דחובת ההבדלה בעולת העוף הוא רק בדבר שישנו בשחיטה, אך איסורא דלא יבדיל בחטאת העוף הוא אף בהבדלת המפרקת, והיינו דאף דלא חייבה תורה להבדיל דבר שאינו בשחיטה, מ"מ אף הבדלת דבר שאינו בשחיטה הוא תוספת בהבדלה, וה"ז בכלל האיסור דלא יבדיל. [↑](#footnote-ref-260)
260. ובעיקר הקו' ממתניתין דשוחט מן העורף, ומהא דפריך לעיל כ' ב' דתיהני לה סכין לטהרה מידי נבילה, עי' בחזו"א סימן ג' סק"י שכתב דאפשר דדוקא בחתך המפרקת אחרי שחיטה הוי חסרון בשחיטה, אבל חתך המפרקת מקדם לאו שם שחיטה עלה והוי כשאר טריפה ששחיטתה מטהרתה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-261)
261. ובזה מתפרש היטב טעמא דב"ש לקמן ע"ה א' דדגים מקבלין טומאה משיצודו, וקודם שניצודו אינם מקבלין טומאה, והיינו משום דקודם שניצודו עדיין הן אסורין באכילה, ובזה מתישב משה"ק הקר"א לקמן שם, ואכמ"ל, [↑](#footnote-ref-262)
262. ובחזו"א סימן רי"ד לדף ל"ו כתב דהא דתלי לה התם אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף או אינה אלא לבסוף הוא לישנא בעלמא ואינו ענין לפלוגתא דהכא, אלא נחלקו אם חייל עלי' שם שחיטה למפרע או לא חייל עלי' שם שחיטה אלא לאחר שגמר השחיטה, עכ"ד, וכן נראה מד' הרמב"ם בפ"י מטומ"א ה"ג שפסק בההיא דהתם דהוי ספק, אף שכתב בפ"ד משחיטה הי"ג דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, ועי' במרכה"מ שם, אך האו"ש בפ"א מפסוה"מ הי"ח כתב בדעתו דמה שפסק דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף הוא מספק, ועי' בס' שהם וישפה שהובא בס' הליקוטים בהל' טומ"א שם ובאבנ"ז יו"ד סימן כ"ב סקי"ט, ועי' עוד בכו"ח הגרע"א ח"ב סו"ס ל' מש"כ בזה בע"א, אך בד' התוס' הרא"ש והר"ן מבו' דתליא בפלוגתא דהכא, וכ"כ האו"ז בסימן שס"ז. [↑](#footnote-ref-263)
263. ולפ"ז זהו דתלינן בפלוגתייהו לדין דם שנתקנח קודם גמר השחיטה, דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף והתחיל ההיתר בתחילת השחיטה, יש ע"ז תורת דם שחיטה אף קודם שגמר השחיטה, ולמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף וההיתר חייל רק ע"י כל השחיטה, הרי דקודם שגמר השחיטה אין ע"ז תורת דם שחיטה, וע"כ אם נתקנח קודם גמר השחיטה אינו מכשיר. [↑](#footnote-ref-264)
264. ועיי"ש במש"כ לפרש בזה לד' הש"ך בסימן ב' סקכ"ז שכתב דאף אם כל הפסולין פוסלין במיעוט בתרא, מ"מ שחיטת נכרי במיעו"ב אינה פוסלת, משום דפסולא דשחיטת נכרי הוא רק כשנעשה ע"י הנכרי מעשה טריפה, ולמד לזה מסוגיין. [↑](#footnote-ref-265)
265. עוד מוכח דאף מיעו"ק דקנה הוי בכלל השחיטה, ממאן דמכשיר בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, ואינה נעשית טריפה כשנחתך הרוב, ובפשוטו היינו משום דהמיעו"ק מצטרף לשחיטה, וע"כ אינו מצטרף להטריף, - ואמנם מזה לא למדנו אלא דמצינו לחשבו בכלל השחיטה, אך אכתי י"ל דכל שנעשה בפסול, לא חזינן לי' מכלל השחיטה. [↑](#footnote-ref-266)
266. ועי' עוד בכס"מ פ"ג משחיטה הי"ג בשם יש מי שכתב, דכל פסולי שחיטה פוסלין במיעו"ק דקנה, וכן בושט בתחילת החיתוך אף קודם שניקבו ב' העורות, משום דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, עכ"ד, ומבו' דגם בתחילת הקנה אמרינן דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, ונתחדש עוד בדבריו, דאף דבפשוטו פסולי שחיטה פוסלין במיעו"ק דושט אף למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, מ"מ במיעו"ק דקנה אין פוסלין אלא למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, וכ"כ האחרונים בדעת הר"י מיגש בדין שהי' במיעו"ק דקנה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-267)
267. והנה במה שהכשיר בשחט גוי מיעו"ק דקנה, י"ל דאף אם גם בזה אמרינן דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, מ"מ כל שעשאו גוי אי"ז פוסל, דלא גרע מחצי קנה פגום, אך ממש"כ כן גם בההיא דשוחט בחוץ, דבפשוטו הוא לענין חיובא, מבו' לכאו' דלא אמרינן בזה דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-268)
268. ועי' עוד בפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ג סקי"א שנקט דסגי בשחיטת מיעו"ק דקנה לאסור לשחוט את הבן מדין אותו ואת בנו, ורק אם שהה אחר שחיטת המיעו"ק, תו אין ע"ז תורת שחיטה, וליכא איסור בשחיטת הבן, ובמש"ז סימן י"ט סק"ה נסתפק בשח אחר ששחט מיעו"ק דקנה אם צריך לחזור ולברך, ועי' עוד בגל' הגרע"א סימן ד' לש"ך סק"ד שצידד דשחיטת מיעו"ק דקנה לא חשיבא כעבודה לדינא דמחשבין מעבודה לעבודה. [↑](#footnote-ref-269)
269. ועיי"ש שכתב עוד, דאי נימא דנקובת הושט ששחטה ל"ה אלא טריפה, י"ל דנפ"מ בהא דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, דאם אינה אלא לבסוף הוי כנקב בעלמא וכשגמרה הישראל ל"ה אלא טריפה, אך אם ישנה מתחילה ועד סוף הויא נבילה, אך כתב דאי"ז מתישב בד' הרמב"ם גופי' דס"ל דנקובת הושט הויא נבילה. [↑](#footnote-ref-270)
270. ויש להוסיף דהי' מקום לדון, דכל מה שאמר רבא דהסימן הב' הוא לקיים מצות הבדלה, הוא רק לפ"מ דס"ל מעיקרא דחותך רוב בשר תחילה, וכבר הוי מתה בסימן א', ובע"כ דמה שאמרה תורה למלוק את הסימן הב' הוא לקיים מצות הבדלה, אך לפ"מ דמסקינן דחותך רוב בשר לבסוף, אין לנו לומר דהסימן הב' הוא לקיים מצות הבדלה, אלא הוא מעיקר המליקה, - אך בד' רש"י אי"ז מתישב ומתרי טעמי, חדא, דלמש"כ רש"י שם דעוף בסימן א' מתה, לפ"מ שפירשו הראשונים בדעתו דהוא אף בלא הרוב בשר, הרי דאף לפ"מ דמסקינן דחותך רוב בשר לבסוף, אכתי בע"כ דהסימן הב' בעולת העוף הוי לקיים מצות הבדלה, ועוד, דבפירש"י בזבחים ס"ה ב' מבו' דדעת רבא דהסימן השני אינו מכלל המליקה אלא הוא לקיום מצות הבדלה, וע"כ אין שהי' פוסלת בין סימן לסימן, ושו"ר שכבר עמד בכ"ז באחיעזר שם. [↑](#footnote-ref-271)
271. ומקור ד' הרשב"א דלדעת רבא יש להכשיר בכה"ג אף למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, כנראה דהוא מהא דלא קאמר רבא דלא נחלקו אלא כששחט מיעוט סימנים למטה וגמרם למעלה, ובע"כ דס"ל דבכה"ג לכו"ע כשר. [↑](#footnote-ref-272)
272. וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בזבחים ר"פ חטאת העוף, ז"ל, אבל אם עשאה מעשה חטאת או במקום חטאת כלומר למטן, "הרי לא נשארה עולה אלא נעשת חטאת פסולה", כלומר שהיא כמו חטאת שנעשה בה קלקול בעשייתה וכו', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-273)
273. ובד' התוס' משמע שלא הוצרכו להא דנעשה בה מעשה שחיטת חולין בחוץ, אלא היינו דכל דין ב' סימנים בעולת העוף, הוא מדיני המליקה, וע"כ בחוץ דחיובו הוא בשחיטה, אין מקום להצריך ב' סימנים, אך בד' הרשב"א נראה דמודה לד' רש"י, דבעולת העוף שהצריכה תורה ב' סימנים, הרי דגם בשחיטתה בחוץ יש מקום להצריך ב' סימנים, ואך דס"ל דמ"מ יש לחייב בזה כיון שעשה מעשה שחיטת חולין בחוץ, אי נימא דגמרינן קדשים מחולין, - ויש מקום לפרש דפלוגתת התוס' והרשב"א היא בגדר החיוב בשחיטת עוף בחוץ, דהתוס' ס"ל דהחיוב בזה הוא על מה שעשה בו שחיטת חולין, וע"כ דין שחיטה זו כדין שחיטת חולין דעוף שהוא בסימן א', וכ"כ במשנת ר' אהרן קדשים סוגיות סימן ט"ו ובקה"י סימן י"ג, אך הרשב"א ס"ל דהחיוב בזה הוא על מה שעשה בו שחיטת קדשים, ואף דבפנים דינו במליקה, מ"מ בחוץ חיובו על שחיטה, ודין שחיטת קדשים דעולת העוף הוא בב' סימנים.

     והנה לפ"ז נמצא דלדעת התוס' יש לחייב אף כששחט סימן א' בחוץ ולא שחט כלל את הסימן הב', וכן נקט המהרש"א בדעתם, ועיי"ש במשה"ק ע"ז, וכתב דד' התוס' הכא אינם מתישבים רק לל"ק דרש"י לקמן מ' ב', (ועי' עוד בחי' הגרע"א לקמן מ' ב' שהוכיח מד' התוס' שם דאין חייבין על שחיטת חוץ בעולת העוף אלא כששחט את ב' הסימנים, וזה כמש"כ המהרש"א דדבריהם הכא הם רק לל"ק דרש"י התם), ואמנם מתו"ד המהרש"א שם מבו' דעיקר החיוב הוא על מה שעשה בו שחיטת קדשים, עייש"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-274)
274. והקר"א בזבחים ל' א' כתב בדעתו, דממה שלא הביא לדין זה לענין חיובא, נראה דס"ל דלענין חיוב שחוטי חוץ לכו"ע לא סגי בסימן א' בחוץ, עיי"ש, ועמש"כ בזה הראש יוסף לקמן ל"ו א' והאו"ש בהל' פסוהמ"ק שם. [↑](#footnote-ref-275)
275. ובזה מתישב היטב משה"ק התוס' בד"ה כגון, דלד' רש"י דאיירי בעוף, הרי אף אם הי' שוחט ב' הסימנים בפנים הי' פסול, ולהנ"ל ניחא דבאמת לגיר' רש"י כל הנידון הוא רק לגבי החיוב.

     ובעיקר קו' התוס', כתב בתפארת יעקב די"ל דאיירי ששחט סימן א' בחוץ ומלק סימן א' בפנים, ובכה"ג אם עשה את הכל בפנים שפיר דמי, דכיון דאינה לשחיטה אלא לבסוף, סגי במה שהגמר נעשה ע"י מליקה, עכ"ד, וצ"ע, דלכאו' בכה"ג ודאי פסול לכו"ע, דודאי דלהכשר מליקה בעינן שיחתוך ב' הסימנים ע"י מליקה, ובלא"ה אין תורת מליקה ע"ז, ול"ד לשחיטת חוץ שנחלקו הראשונים בזה, אם הי' מקום להכשיר כששחט סימן א' בחוץ וסימן א' בפנים, ועוד, דלכאו' א"א לצרף שחיטה ומליקה יחד. [↑](#footnote-ref-276)
276. אך יש לחלק בזה, דבמלק זר, כיון דמליקה בחולין אינה מועלת להתיר כלל, ולא באנו אלא משום דין מליקה, הרי דכיון דמליקת זר פסולה, כבר נעשית טריפה בשעת מליקתו, ומשא"כ בשחט סימן א' בחוץ, דאינה נעשית טריפה בכך, - אך יש לפקפק בזה, דבסוגיית הגמ' בזבחים ס"ח ב' מבו' דבהל' שחיטה שבמליקה מהני אף מליקת זר, ודעת ר' יוחנן דמלק זר אינו מטמא בבית הבליעה, אף לדעת רב דמטמא בבית הבליעה, הוא משום דהמליקה פסולה ואין לו הכשר במקום אחר, ולכאו' טעם זה לא שייך בכה"ג שמלק זר מיעוט סימנים וגמרם הכהן, אי נימא דהמליקה כשרה בכה"ג, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-277)
277. והמאירי בב"ק ע"ב א' כתב דלענין פסול מחשבה בקדשים לכו"ע ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ואף מחשבה שבתחילת שחיטה פוסלת, וצע"ג דמפורש לא כן בגמ' בפסחים ובזבחים, אך מד' המאירי בפסחים שם למדנו לפרש לדבריו, דלאו היינו דבזה לכו"ע ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, אלא היינו דבזה לכו"ע קי"ל דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-278)
278. וראיתי לישב בזה, דסוגיית הגמ' שם אתיא לדעת רבא, ולרבא לטעמי' הרי למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף ל"מ הא דעשה בה מעשה חטה"ע, ושמא אה"נ לדעת רב יוסף דמהני הא דעשה בה מעשה חטה"ע, חייל פסול מחשבה בסימן א' אף למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, - אך באמת גיר' הדפוסים רבא ט"ס הוא, וצ"ל רבה, וכאשר כ"ה בד' הראשונים בכ"ד וכ"ה בכל הכת"י. [↑](#footnote-ref-279)
279. והרש"ש בסוגיין נקט דגם לגבי שאר מילי מודה ר"ל דבסימן א' יש ע"ז תורת שחיטה, מכח הא דיש ע"ז תורת שחיטה בשחיטת עוף, וצ"ע דאי"ז במשמעות ד' ר"ל דאינה לשחיטה אלא לבסוף, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' כט: בתו"ד, דגם בשחט סימן א' אין ע"ז תורת שחיטה לדעת ר"ל, והוצרך מכח זה לומר דהכא משום לוי סבא אמרה, ואיהו לא ס"ל כן, עיי"ש, וכ"ה מבו' מסוגיית הגמ' לקמן ל"ו א', דרחוק לומר דסוגיית הגמ' שם קיימא רק לדעת רבה, והראשונים לא עמדו בזה.

     אך העירו די"ל, דאף אם מודה ר"ל דשחיטת סימן א' חשיב כמעשה שחיטה, מכח הא דיש ע"ז תורת מעשה שחיטה בעוף, מ"מ במקומות דהנידון הוא לגבי המתיר דשחיטה, הרי דלדעת ר"ל הוי כל ההיתר לבסוף, ולפ"ז י"ל דאין להוכיח מהני דוכתי שלא כד' הרש"ש, ועפי"ז יש לדון גם לגבי שחיטת סימן א' בפרה, ולמש"כ הרמב"ן דבעינן דיחול עלי' שם פרה ע"י השחיטה, לא יועיל בזה שחיטת סימן א' למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, אף אי נימא דיש ע"ז תורת מעשה שחיטה. [↑](#footnote-ref-280)
280. ובזה ניחא משה"ק התוס' וש"ר ע"ד רש"י, דאם כשאירע פסול אחר בשחיטתה אינו מטמא בגדים, לפלוג בשחיטה עצמה ואמאי נקט הזאה, ולהנ"ל נראה דאדרבה אתי לאשמועינן דאף דכשנתקלקלה שחיטה אינו מטמא בגדים, מ"מ כשנתקלקלה ההזאה ה"ה מטמא בגדים, כיון שכבר נעשית השחיטה בהכשר, וכעי"ז כתב החת"ס, אלא דבדבריו מבו' דאי"ז משום דכל שעשה רק מקצת מן ההזאות הוי כנתקלקלה שחיטה, אלא משום דכל הא דס"ל לרש"י דכשאין הפסול בגוף השחיטה לא חשיב כנתקלקלה שחיטה, הוא רק בשחיטה שמועלת להתיר, אך בהזאה, כל שאינה מועלת להכשר הפרה, הו"ל מיא בעלמא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-281)
281. והלב ארי' שם עמד על דבריו, שהרי מבו' התם דלמ"ד דאינה לשחיטה מתחילה ועד סוף אין דם תחילת השחיטה מכשיר אלא כשלא נתקנח עד גמר השחיטה, וא"כ מה"ט גם אין הראשון מטמא בגדים, דכיון שבגמר שחיטת הפרה כבר אינו עוסק בה, הו"ל כנתקנח הדם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-282)
282. אך באו"ז סימן שע"ח הוכיח מהא דפריך מב' אוחזין בסכין, דלדעת רש"י אם שחט רוב במקום אחד, ואח"כ שחט רוב במקום אחר, פסול, ומבו' דאף אם בשעת שחיטת רוב קמא עדיין לא שחט כלל במקום אחר, מ"מ כיון שחזר ושחט אח"כ במקום אחר מיפסלא, ועי' בהעמ"ש שאילתא קכ"ד מש"כ בזה, והעירו די"ל דד' האו"ז קיימי רק כששחט רוב במקום אחר קודם ששחט את הסימן הב', ובכה"ג שפיר י"ל דכיון דעדיין לא הוכשרה הבהמה בשחיטה, ה"ז מועיל לפסול את השחיטה. [↑](#footnote-ref-283)
283. ולפ"ד החת"ס ניחא בפשיטות, שהרי לפי דבריו הא דכששחט בב' המקומות רוב הויא שחיטה מפורעת, הוא משום דא' מן המקומות הוי מפורעת, ובזה הוא שכתבו התוס' דכל שכבר שחט רוב ושחיטה זו פסולה היא, ל"מ שחיטת הרוב במקום אחר להכשיר, שהרי אף אחר ששחט הרוב במקום אחר, אכתי הרוב הראשון הוי שחיטה שאינה מפורעת, ובאנו להכשיר מכח הרוב השני, וזה ל"מ מידי, ומשא"כ היכא שחתך מיעוט ואח"כ שחט הכל במקום אחר, דהשחיטה עצמה הויא מפורעת, שפיר דמי.

     וי"ל עוד, דכל מש"כ התוס' דכבר נפסלה ותו לא הדרא ומתכשרא, הוא רק משום דלא הוסיף בשחיטה זו עצמה, אלא שנעשית מגולה ע"י דבר מן הצד, אך כל שנעשית השחיטה מגולה מכח הא דהוסיף לשחוט את הכל, שפיר מהני זה להכשירה. [↑](#footnote-ref-284)
284. וכ"נ ממש"כ הראבי"ה בשם רבינו יואל להוכיח דלדינא מצטרף אף בב' מקומות, ממה שאמרו לקמן מ"ה א' דניקבה כנפה מצטרפת לרובא, וכי היכי דמצטרפת לרוב להטריף ה"נ מצטרפי לרובא להכשיר, עכ"ד, ומבו' דהצד לפסול בזה הוא משום דאי"ז מצטרף כלל ולא נפיק חיותא.

     אך י"ל דד' רבינו יואל לא קיימי להוכיח דקי"ל כרב ולא כשמואל, אלא קיימי לדעת רב דמכשרינן אף בב' וג' מקומות ול"ב שחיטה מפורעת, אם מ"מ היכא שאינם זה כנגד זה, לא מצטרפי, וכל הנידון בזה הוא משום דשמא לא נפיק חיותא בכה"ג, דאם נפיק חיותא, ודאי כשר, שהרי ל"ב שחיטה מפורעת, וע"ז הוכיח מהא דה"ז מצטרף להטריף, ועד"ז מצינו בד' הרא"ש שכתב דמסתבר להכשיר אף כשאינם זה כנגד זה משום דחיות הסימן יוצא בחתיכת רובו, והיינו דאף דלדעת שמואל ל"מ, הרי היינו משום דס"ל דבעינן שחיטה מפורעת, אך לרב דל"ב שחיטה מפורעת, הרי דכל הצד לפסול כשאינם זה כנגד זה, הוא משום דאין החיות יוצא. [↑](#footnote-ref-285)
285. ויש להסתפק לפ"ז לדעת שמואל, בגונא ששחט מיעוט ושט במקום אחד, ואח"כ שחט רוב הושט במקום אחר, אם נימא דהמיעוט אינו מצטרף לשחיטה, ומטרפא בנקובת הושט, או דלעולם אף כשאי"ז מצורף יחד, ה"ז מצטרף לשחיטה, ואך דלקיום דין שחיטת רוב בעינן שיהא הרוב במקום אחד, אך כל דאיכא רוב במקום אחד, מצטרף אף מה ששחט במקום אחר, ואף דאינו משלים לשחיטה, מ"מ לא מיטרפא בהכי, ודמי להיכא ששחט בעוף מקצת מן הושט ורוב הקנה, דמבו' מד' הפוסקים דל"ה טריפה, דמיעוט הושט מצטרף לשחיטה, (ועד"ז כתבו האחרונים דאף לדעת ר"א בר אהבה דהכשר עוף הוא בושט ולא בקנה, מ"מ אם שחט את הקנה ואח"כ שחט את הושט, לא אמרינן דנטרפה בפסוקת הגרגרת), ובד' הראב"ן בסימן רט"ו, והובא גם בראבי"ה סימן אלף פ"ו, מבו' להדיא דבכה"ג הויא טריפה, עייש"ה, אך בד' הרשב"א שכתב דאיירי כשאין רוב במקום אחד, מבו' דאם יש רוב במקום אחד מודה שמואל דכשרה, ומסתימת הדברים משמע דהוא אף בושט.

     ומד' רש"י מוכח דבכה"ג ל"ה טריפה, שהרי לדעתו לא פסל שמואל כששחט מעט מן הסימן למעלה ואח"כ שחט רוב כנגדו למטה, אלא משום דהשחיטה למטה אינה מגולה, אך אלמלי ה"ט היתה כשרה, ומשמע דהוא אף בושט, והרי דהמיעוט ושט ששחט למעלה מצטרף לשחיטה, וע"כ לא מיטרפא בהכי. [↑](#footnote-ref-286)
286. ויש להוסיף, דלמש"כ החזו"א סימן ג' סקי"ד, דמאן דפסל לעיל י"ט ב' בשחט ופגע בו נקב, בע"כ ס"ל דבעינן שתהא כל השחיטה במקום אחד, הרי דהגם דלדעת השאילתות י"ל דקי"ל כרב דמכשיר, מ"מ לדעת רש"י דסוגיין לא איירי בכה"ג, לא מצינו מי שנחלק ומכשיר בזה, ויש לפסול בזה, אך למש"נ לעיל שם בהערה לדון עפי"ד התבו"ש דבחצי קנה פגום לכו"ע בעינן שהמיעוט ששוחט יהא מצורף עם הנקב, אין להביא משם. [↑](#footnote-ref-287)
287. והביה"ל בח"ב סימן י"ח סק"ד הוכיח בדעת רש"י דיש להכשיר שחיטה בב' וג' מקומות, וזה לפ"מ שנקט דאי נימא דהשחיטה פסולה, ל"מ אף אם אח"כ המשיך לשחוט וצירפם, ונת' בזה להלן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-288)
288. ולא מצאתי לזה בד' הראש יוסף, אלא דבדבריו לקמן ל"ב א' הביא לד' היש"ש שכתב בפסולא דשחיטה שאינה מפורעת לרש"י, דאם שחט כולו כשר, וכתב דלפ"ז משכח"ל שהי' בעוף ואף בקנה, עיי"ש, אך הראש יוסף בסוגיין פקפק בד' היש"ש. [↑](#footnote-ref-289)
289. ועד"ז כתב בגל' הגרע"א יו"ד סימן כ"ז בסו"ד, דלמש"כ שם דבושט לא סגי בהשלמת הרוב, וע"כ אף לדעת הסוברים דנקובת הושט ל"ה נבילה, כ"ז הוא כששחט רוב למטה או למעלה, אך אם שחט במקום החתך והשלים לרוב הויא נבילה, הרי דאם ניקב הושט ושחט למטה ממנו במקום השני, שחיטתו פסולה, דכי מטי לפלגא כבר הוי רוב עם המיעוט הפגום, וכבר נפקא חיותא, ול"מ להכשיר ע"י המשך השחיטה, - ועד"ז כתב בחזו"א סימן ג' סקי"א, דכל הא דמכשר רב יהודה בשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש, הוא רק משום דס"ל דבהגרמה לא נפיק חיותא, ונת' לעיל י"ט א'. [↑](#footnote-ref-290)
290. ובד' התוס' בד"ה מתיב, מבו' לכאו' דבכה"ג שחיטתו כשרה, עייש"ה, ואמנם יש לדחות, דשמא איירי בגונא ששחט זה תחת זה בצד אחד של הסימן, ולא נחתך רוב הסימן קודם ששחט אחד רוב במקום אחד, אך אי נימא דהתוס' מפרשי כד' הרמב"ן דלהשאילתות מתפרש אחד למעלה ואחד למטה דלמעלה הוא בצד הסימן שכנגד הפנים ולמטה הוא בצד הסימן שכנגד העורף, לכאו' מוכח מדבריהם להכשיר בכה"ג.

     והעירו עוד, דבל' הרשב"א מבו', דאף למ"ד דשוחט בב' וג' מקומות ל"מ, מ"מ כל ששחט רוב במקום אחד שפיר דמי, ומשמע דהוא אף כשבמקום הב' או הג' שחט רוב, והרי דמהני מה שהשלים אח"כ לרוב, להכשיר את שחיטתו, וזה חידוש טפי מגוונא דהביה"ל, דבגוונא דהביה"ל שהשלים שחיטתו וצירפם, נמצא דעכשיו הוי ההכשר מכח הרוב הראשון ששחט, אך בגונא דהרשב"א הרי גם אחר ששחט רוב במקום הב', אין ההכשר ע"י הרוב הראשון, ואפ"ה מכשרינן לה. [↑](#footnote-ref-291)
291. ובדבריו שם מבו', דאם הפסול הוא במה שהסכין מכוסה, הרי דכל שהסכין כרוך במטלית ושחט בו, בגונא דכנגד מקום השחיטה הוא מכוסה מלמעלה, שחיטתו פסולה, עיי"ש, - ושמעתי לדון בזה, די"ל דפסולא דחלדה הוא במה שתוחב את הסכין ושוחט, וכאשר כן נראה בל' ספר הפרדס לרש"י, וע"כ כ"ז הוא כששוחט תחת דבר אחר, והוא מוליך ומביא תחתיו, אך כשהסכין עצמו כרוך ל"ש עיקר פסולא דחלדה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-292)
292. וכ"כ הראבי"ה בסימן אלף פ"ו, והארחות חיים בהל' שחיטה בשם הר"פ, והתשב"ץ קטן סימן שכ"ד, וכ"ה גם בס' הפרדס לרש"י, וכ"ה מבו' גם בד' רש"י שהובאו בס' או"ה לרש"י סימן ק"ח ובס' האורה ח"ב סימן פ"ח, וכ"ה משמעות ד' התוס' בד"ה החליד, אך מד' ר"ת בספה"י ריש סימן תמ"ג, נראה לפרש ד' התוס' בע"א, עיי"ש, (וצ"ע בד' היד יהודה בסימן כ"ד סקי"א שהביא מד' ר"ת אלו דפסולא דחלדה הוא משום דבעינן שחיטה מפורעת), ועי' עוד בראש יוסף במש"כ בביאור ד' התוס'. [↑](#footnote-ref-293)
293. והנה בל' כמה מקמאי בסוגיין מבו' דפסול חלדה תליא במה שהסכין מכוסה, אך לפ"ד היד יהודה שם היינו, דודאי דאין הפסול מצד שהסכין עצמו מכוסה, דמה לי שהסכין מכוסה מלמעלה אם אין השחיטה מכוסה, אלא היינו דהפסול הוא מכח הא דבית השחיטה מכוסה וגם הסכין מכוסה, דעי"ז אין השחיטה מגולה כלל, - והיינו דעיקר דינא דחלדה הוא דבעינן שתהא השחיטה בגילוי ולא בסתר, ולזה סגי או דבית השחיטה מגולה או דהסכין מגולה. [↑](#footnote-ref-294)
294. ואך דבדבריו י"ל דהוי הכל חד פסולא, דבעינן שחיטה כדרכה, ואיכא תרי גווני דל"ה כשחיטה כדרכה, חדא, בשוחט מלמטה למעלה, ועוד בשוחט בכיסוי, אך ד' היד אברהם שחילק ביניהם, וכתב דחלדה פוסל במיעו"ב ושחיטה מלמטה למעלה אינו פוסל במיעו"ב, צ"ע, דהיאך נכללו ב' פסולים חלוקים בחד הלכתא דחלדה. [↑](#footnote-ref-295)
295. ומל' הבעה"מ משמע דעיקר פסול חלדה שנשנה במשנתינו הוא תחת בשר הבהמה, ונראה דס"ל דהא דהחליד תחת השני ופסקו הוי חלדה, אי"ז משום שהסימן עצמו מכסה את הסכין, דמה שמקום השחיטה מכסה את עצמו, ל"ה חלדה כלל, ודמי להא דמכשרינן לעיל ט"ו ב' היכא דסכין למטה וצואר בהמה למעלה, ולא חשבינן לי' כחלדה, אלא הא דהוי כחלדה הוא משום שהוא מכוסה בבשר הבהמה.

     אך בדעת ש"ר צ"ל, דהא דהחליד תחת השני ופסקו הוי חלדה, הוא משום שהסימן עצמו מכסה את הסכין, ול"ד להא דמכשרינן בסכין למטה וצואר בהמה למעלה, דשאני התם דכיון דהוא שוחט כדרך שחיטה, לא חשבינן לה ככיסוי, ודוקא כשהחליד תחת השני ופסקו דאי"ז כדרך שחיטה, הוא דחשבינן לה ככיסוי, ויש לפרש הטעם בזה בכמה גווני, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-296)
296. והאחרונים נחלקו לדינא אם יש לפסול אף בטלית כרוכה שאינה קשורה, עי' בפר"ח סימן כ"ד סקי"ב, ובתבו"ש שם סק"י, ובפמ"ג בשפ"ד שם סק"ז, וביד יהודה שם סקי"ב. [↑](#footnote-ref-297)
297. ויש לדמותו למש"כ התוס' והבעה"מ לקמן ל' ב', דמיבע"ל להכשיר בהחליד תחת מיעוט סימנים, משום דחשבינן להמיעוט כחתוך, והרי דאף דבפועל ה"ז מכוסה ע"י מיעוט הסימן, מ"מ כיון דחשבינן לי' כחתוך לא משוי לה חלדה, וי"ל דהוא משום דלא חשיב כחלדה אלא כשהוא מכוסה ע"י דבר שלם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-298)
298. וצ"ע היאך זה מתישב בלישנא דרבא דל"ה חלדה משום דחלדה הוא כחולדה וכו' דמכסיא ומשא"כ הכא דמגליא, והרי גם רב הונא מודה לזה, ואך דס"ל דתלי במה דבית השחיטה מכסיא ולא במה דהסכין מכסיא. [↑](#footnote-ref-299)
299. ולפ"ז זהו מש"כ רש"י דטעמא דרבא הוא משום דהסכין נראה ומגולה, דלאו היינו דרבא פליג וס"ל דפסולא דחלדה תליא במה דהסכין מכוסה, דזה אינו מתישב כלל בלישנא דרבא, וגם רחוק הדבר דפליגי אמוראי בביאור עיקר הפסול דחלדה, אלא היינו דכיון דהסכין נראה ומגולה נמצא דבית השחיטה מגולה מלמעלה, וסגי בהכי, דכבר אי"ז כחולדה הדרה בעיקרי בתים דמכוסה לגמרי. [↑](#footnote-ref-300)
300. ועי' בפמ"ג סימן כ"ד במש"ז סק"ג שכתב דמד' התוס' שכתבו דבסכין רחבה ל"ה חלדה, מבו' דעיקר חלדה הוא במה שהסכין מכוסה, והיינו משום דאם תליא במה שבית השחיטה מכוסה, הרי דגם בסכין רחבה בית השחיטה מכוסה לגמרי. [↑](#footnote-ref-301)
301. וזה ממש"כ רש"י בסוגיין דמתניתין דמלק בסכין סתמא קתני, וע"כ למ"ד דמוליך ומביא כשר א"א לפרש דהפסול הוא משום דרסה, ובע"כ דאף בסכין רחבה פסולה השחיטה. [↑](#footnote-ref-302)
302. והיד יהודה בסימן כ"ד סקי"ג כתב לפרש, דהוא משום דהרוב בשר דחטאת הוי בתורת המליקה דחטאת, וע"כ הו"ל חלדה, וכתב דלפ"ז י"ל דגם עצמות המפרקת הו"ל מכלל המליקה, וע"כ הוי חלדה, ול"ד לתחת העור. [↑](#footnote-ref-303)
303. ובסה"ת הל' שחיטה סימן ה' כתב לפ"ז, דצריך ליזהר כששוחט והוא חס על העור שלא יעשה בו חתיכה גדולה, וגומר שחיטתו בראש הסכין ומתכסה מן העור הנשאר שלם, שחיטתו פסולה דהוי חלדה, והובא בשו"ע סימן כ"ד ס"ט, והיד יהודה שם סקי"ג הק' דמה הוצרכו ללמוד לזה מד' רש"י, הרי ודאי דהו"ל חלדה, והרי סה"ת גופי' הק' ע"ד רש"י דא"כ מ"ט דרבא דפליג, והרי דפשיטא לי' דהוי חלדה, ועי' עוד בביאור הגר"א שם סק"ט. [↑](#footnote-ref-304)
304. ולפ"ז נמצא דביסוד הדברים אזיל רש"י בזבחים כמש"כ בסוגיין לפרש, דטעמא דרב הונא הוא משום דאין בית השחיטה מגולה מן הצדדים, ורבא פליג דסגי במה שהוא מגולה מלמעלה, ואך דבסוגיין פירש דהא דאינו מגולה מן הצדדים הוא משום המפרקת, והתם פירש דהוא משום הבשר. [↑](#footnote-ref-305)
305. ויש לפרש בגדר הדברים, דכמו דאם הי' שוחט מלמטה למעלה, הוי חשבינן לה כחלדה, משום שהסימנים מכסים את הסכין, ה"נ כששוחט מלמעלה למטה, לעולם חזינן כמו שצד הצואר הוא למעלה, וצד העורף הוא למטה, וע"כ חשיב כשחיטה מכוסה, והיינו דבאמת י"ל דליכא נפ"מ אם הוא שוחט מלמטה או מלמעלה, דכמו דכששוחט מלמעלה הוא מגולה לצד מעלה, ה"נ כששוחט מלמטה הוא מגולה לצד מטה, וע"כ לעולם יש לנו לדון אם חשבינן לה דהסכין הוא מעל הסימנים, או דחשבינן דהסימנים הם מעל הסכין, וזה תליא היאך הוי דרך שחיטה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-306)
306. והיד יהודה בסימן כ"ד סק"ט הק' ע"ד התוס', דלפ"מ שאמרו לקמן ל' ב' דהחליד את הסכין בין סימן לסימן פסקו, בע"כ דפסולא דחלדה הוא משום הכיסוי, וליכא פסול בפנ"ע דשחיטה מלמטה למעלה, דאל"כ נמצא דבהחליד את הסכין תחת השני איכא ב' פסולים ומ"ט נקטה מתניתין בכה"ג, ועמש"נ שם שנחלקו האחרונים בזה, וכתב דשמא באמת דעת רב הונא דכל הפסול הוא רק כששוחט מלמטה למעלה, ופליג על ר"י אמר רב דפסל בהחליד את הסכין בין סימן לסימן ופסקו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-307)
307. ומש"כ ללמוד לזה מד' הריטב"א שכתב דנקט מתניתין כחולדה לפי שעל הרוב כך הוא, לכאו' יש מקום לפרש דמכוון ד' הריטב"א הוא דהא דנקט מתניתין החליד את הסכין תחת השני ופסקו, אף דגם אם שחט מצד העורף כשאינו מכוסה דומיא דהכא פסול, הוא משום דעל הרוב שחיטה מלמטה למעלה הוא ע"י שמחליד, אך לעולם כל ששחט מצד הצואר, כשר, אף אם הפך את הסימנים.. [↑](#footnote-ref-308)
308. ולכאו' הטעם בזה, דאף אם פסלינן כששוחט הסימנים מצד העורף, כ"ז הוא כשהם תחת המפרקת, דזה אינו כדרך שחיטה, אך כל שהסימנים הם בחוץ, ליכא נפ"מ אם הם עומדים בצד הצואר או מצד העורף, ויל"פ עוד עד"ז, דכל הא דשחיטה מצד העורף אינה כדרך שחיטה, הוא משום דהוא דרך המפרקת, אך כל שהחזיר הסימנים ואין השחיטה דרך המפרקת, שפיר הו"ל דרך שחיטה. [↑](#footnote-ref-309)
309. ובד' ר"ת שלפנינו בספה"י סימן תמ"ג מבו' דהצד דל"ה חלדה הוא משום דהוי כהחליד תחת העור דכשרה, ונראה מדבריו דקי"ל כמ"ד דתחת העור כשרה, וכ"כ המ"מ להר"י כלץ בפ"ג משחיטה ה"י בדעת הראב"ד, - אך י"ל דמיבע"ל למ"ד דמכשיר, וכאשר כ"כ הרי"ד בספר המכריע סימן ה' ובפסקיו בסוגיין. [↑](#footnote-ref-310)
310. ויש להוסיף, דהנה כמה מקמאי כתבו, דמל' החליד במיעוט סימנים, משמע דקאי בין על קנה ובין על ושט, - אך לד' בעה"ע ניחא, דבדבריו שם לעיל מינה כב. כתב במה שאמרו לעיל כ"ט ב' שחט מיעוט סימנים בחוץ, דמדלא נקט מיעוט סימן, ש"מ דלא סגי במיעו"ק דקנה, ומבו' לפ"ז דלישנא דמיעוט סימנים הוא לפרש דגם שחט את מיעוט הושט, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-311)
311. והעירוני דיש לסייע לדרך זו, ממש"כ התוס' והרא"ש דאח"כ שחט "את הרוב", ומשמע דלא סגי במה שאח"כ ישלים לרוב, אלא בעינן שישחט רוב אחר, וזה ניחא לדרך זו דהא דמכשרינן הוא משום דמיעו"ק לא עביד חלדה משום דהוי כחתוך, וע"כ כ"ז הוא כששחט אח"כ את רוב אחר, אך כל שלא שחט רוב אחר והוי מיעוט זה מכלל השחיטה, א"א לחשבו כחתוך, וה"ז פוסל משום חלדה. [↑](#footnote-ref-312)
312. ולפ"ז יש ללמוד מד' התוס' דליכא פסול בפנ"ע דשחיטה מלמטה למעלה, דאל"כ הרי כל שהחליד תחת מיעוט הסימן ופסקו מלמטה ולמעלה, ודאי דיש לפסול לשחיטת מיעוט זה, כיון דשחטו מלמטה למעלה, ומה לי דמיעוט סימן חשיב כחתוך ולא חשיב ככיסוי, - ולפ"ז י"ל, דמה"ט הוא שפירש הגרע"א בד' התוס' דלפי' זה הוי האיבעיא אם חלדה פוסל במיעו"ק דושט, ול"ה מצי לפרושי דהאיבעיא היא אם הוי זה חלדה, דאזיל לטעמי' דס"ל דאיכא פסול בפנ"ע דשחיטה מלמטה למעלה, וכמש"נ לעיל בדעתו. [↑](#footnote-ref-313)
313. ויש לסייע לזה, דבד' ר"ת שלפנינו בספר הישר לא נקט אלא לדרך קמא שכתבו התוס' והרא"ש, ולפ"ז הרי דממש"כ התוס' והרא"ש לב' האופנים בשמו, משמע דביסוד הדברים הוא דרך אחת. [↑](#footnote-ref-314)
314. ולכאו' יש מקום לומר להיפך, דבהך גוונא שהחליד תחת המיעוט ושחט את אותו מיעוט, יש מקום טפי לפסול, כיון שעשה שחיטה במיעוט זה, ואין לנו לחשבו כחתוך, ודוקא כשהחליד תחת המיעוט ושחט את הרוב, הוא דאמרינן דהמיעוט חשיב כחתוך. [↑](#footnote-ref-315)
315. והראש יוסף כתב, דה"ר אושעיא פליג על פי' קמא דר"ת, וס"ל דאם תחב תחת מיעוט הראשון, ודאי פסול, דאכתי ל"ה כחתוך, ורק כששחט רוב הסימן ואח"כ תחב תחת המיעוט הנשאר, הוא דמיבע"ל דשמא הוי כחתוך, - וזה לפ"ד הבעה"מ הרא"ש דמיבע"ל דאף אם תחת העור פסולה, מ"מ תחת מיעוט הסימן כשרה, אך למש"כ הרמב"ן והרשב"א והרי"ד דמיבע"ל רק להצד דתחת העור כשרה, לכאו' ה"נ מיבע"ל בתחב תחת מיעוט הראשון, וכ"ה בד' הרי"ד שם, אך אי"ז מוכרח, די"ל דקודם ששחט הרוב, חשבינן להמיעוט דהוא בתורת שחיטה, וע"כ הו"ל חלדה. [↑](#footnote-ref-316)
316. והיש"ש בסימן ט' הק' ע"ז, דמ"ט יהי' מיעוט הסימנים גרוע מצמר ומטלית, משום דחשבינן כאילו חתוך כולה, דנהי דרובו ככולו לענין דינא דהכשר שחיטה, אבל מ"מ המיעוט הוא עדיין לפנינו שלא נשחט, ושייך בו חלדה, וכבר נכללה קו' זו בד' הרמב"ן במלחמות. [↑](#footnote-ref-317)
317. ועיי"ש בד' הרי"ד שהביא מה שאמרו לעיל י"ט ב' דמיעוט סימנים אינו מעכב בשחיטה אך ישנו בתורת שחיטה, ועור אינו בתורת שחיטה, וכתב דזהו דמיבע"ל אם חלדה הוא רק בדבר המעכב בשחיטה, או דהוא אף בדבר שישנו בתורת שחיטה. [↑](#footnote-ref-318)
318. ובדבריו שם הי"ג נראה להדיא דהוא אף במיעו"ק דקנה, עיי"ש במש"כ ע"ד יש מי שכתב, - אך בתשו' הריב"ש סימן קפ"ז נקט בפשיטות בדעת הרמב"ם, דבמיעו"ק דקנה אין חלדה ודרסה פוסלין, - ועיי"ש בד' השואל שדקדק מד' הרמב"ם שם הי"ג דהן פוסלין אף במיעו"ק דקנה, ועמש"כ הריב"ש שם לדחות. [↑](#footnote-ref-319)
319. ועמש"נ בדף מס' 12 דכ"ה משמעות ד' רש"י דחלדה פוסל במיעו"ק דקנה, וכ"כ הב"י בסימן כ"ד בשם שחיטות אשכנזיות לענין דרסה, ועיי"ש מש"נ עוד בזה, - ויש להוסיף, דבל' הרא"ש משמע להדיא דחלדה פוסלת אף במיעו"ק דקנה, דבהא דשהה במיעוט סימנים לפי' ר"ת כתב דהוא במיעו"ק דושט, אך בהחליד במיעוט סימנים לא כתב דהוא במיעו"ק דושט, אף לפי' בתרא דר"ת דשחט רק את מיעוט הסימן בחלדה, וכ"נ להדיא בשאלת הרא"ש להרשב"א שבתשו' הרשב"א ח"א סימן שס"ז, דנקט דחלדה פוסלת במיעו"ק דקנה, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-320)
320. והפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ד סקי"ח כתב דנחלקו בזה הכס"מ והר"י שושאן, דלדעת הכס"מ ה"נ מיבע"ל בדרס במיעו"ק דושט, אך לדעת הר"י שושאן בזה ודאי פסול, דשאני חלדה דהוי שחיטה מעליא אלא דהלמ"מ דבעינן שלא בחלדה, ובזה מיבע"ל אם גמירי לה אף במיעוט הסימן, ומשא"כ בדרס דמקרא מפורש הוא דאין ושחט אלא ומשך, א"כ כל שדרס לאו שחיטה הוה אלא חונק, והוי כניקב מיעוט הושט דנבילה, ועי' ביד יהודה סימן כ"ד סוסקט"ו במש"כ לפרש הטעם לחלק בזה בין פסול חלדה לשאר פסולי שחיטה. [↑](#footnote-ref-321)
321. ונתחדש לפ"ז, דאף דבשעת שחיטת הרוב עדיין לא הוכשרה, מ"מ מצי להכשירה ע"י שמשלים את שחיטתו, - ועד"ז מצינו בד' הר"י מיגש בתשו' סימן מ"א, דמשמעות דבריו דכל האיבעיא בשהה ובהחליד במיעוט סימנים, הוא רק כששחט אח"כ רק מיעוט הסימן בהכשר, אך אם שחט אח"כ רוב הסימן בהכשר פשיט"ל דכשרה, - ועמש"נ לעיל בע"א בנידון זה, אם כשנשחט הרוב ועדיין היתה פסולה, מצינו להכשירה ע"י המשך השחיטה, או דהמשך השחיטה לאו מידי הוא דכבר הוי כמנחא בדיקולא. [↑](#footnote-ref-322)
322. והשאילתות בשאילתא קכ"ה כתב דשחיטה בסכין פגום פסולה משום דהו"ל דרסה, ובהעמ"ש שם כתב בדעתו, דדין דרסה דמשנתינו, אינו כלל מן ההלכתא, אלא ילפינן לה מקרא, וההלכתא דדרסה היא לפסול סכין פגום. [↑](#footnote-ref-323)
323. ועד"ז י"ל גם בדין מיעוט קמא, דאף לפשטות ד' רש"י לעיל דהחליד במיעוט קמא דקנה פסולה, מ"מ אם דרס במיעוט קמא דקנה כשרה, כיון דאי"ז שחיטה כלל, והו"ל כחצי קנה פגום, - אך הב"י בסימן כ"ד כתב בשם שחיטות אשכנזיות, דדרסה פוסל במיעוט קמא דקנה.

     והרמ"א בסימן כ"ד ס"ו כתב דהמנהג לפסול דרסה במיעוט קמא דקנה, והש"ך שם סקי"ג פירש דהוא משום דחיישינן שנגע בושט, וכ"כ הגר"א שם סק"ז, - אך הגר"ז שם סקכ"ח כתב בדעת השו"ע דדעתו לאסור בזה מדינא, משום דס"ל כדעת הרמב"ם דהאיבעיא דהחליד במיעוט סימנים הוא במיעוט קמא אף דקנה, וה"נ הוא בדרסה, ועי' עוד בדבריו שם סקי"א וסקי"ז. [↑](#footnote-ref-324)
324. ולכאו' מבו' בדבריו דדרסה אינו פוסל במיעו"ק דושט, דההלכתא דדרסה הוא שתהא עיקר השחיטה בהולכה והבאה, וכל שעיקרה הוא בהולכה והבאה, אף שמיעוטה נעשה בדרסה, ה"ה כשרה, ואמנם צ"ע דאם לעולם תחילת השחיטה הוא ע"י דרסה, היאך מכשרינן בחצי קנה פגום, הרי נמצא דעיקר השחיטה נעשית בדרסה, - ובדעת ש"ר דס"ל דדרסה פוסל במיעוט קמא, אשר כ"ה בשו"ע סימן כ"ד ס"ו, נראה דס"ל דכשמתחיל להוליך ולהביא ע"י דרסה, לא חשיב כדרסה כלל, דזהו דרך שחיטה, ויש מקום לדמותו למש"כ הגר"ז בסימן כ"ד סק"א דאם דוחק בשעת ההולכה והבאה שפיר דמי, וכ"כ היד יהודה שם, (אך בדרכ"ת שם סק"ב הביא דיש חולקים ע"ז, עיי"ש), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-325)
325. ובלח"מ שם תמה ע"ז מסוגיית הגמ' לעיל י"ב ב', דמבו' להדיא דאף בשחיטת הסימנים לחודייהו בעינן הולכה והובאה, ועי' ביד יהודה סימן כ"ד סק"א מש"כ לישב בזה. [↑](#footnote-ref-326)
326. וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער א' כג., והרא"ה בבדה"ב שם נחלק ע"ז דלישנא דהתיז את הראש, היינו שהתיז את כל הראש, ועיי"ש שפירש כן גם בההיא דלעיל כ"ז א', ועיי"ש שהסכים לדינא דאף כשחתך את הסימנים לבדם בעינן שיהא בסכין כמלא צואר חוץ לצואר, והא דתני לה בהתיז את הראש, רבותא קמ"ל, דאף בכה"ג סגי במה דאיכא כמלא צואר חוץ לצואר, - והרשב"א במשמה"ב שם הוכיח מתוספתא דאף כששוחט את הסימנים לבדם בעינן שיהא בסכין כמלא צואר חוץ לצואר, ועיי"ש שנחלק עוד ע"ד הרמב"ן דכל שהתיז את כל הראש, לא סגי שיהא בסכין כמלא צואר חוץ לצואר. [↑](#footnote-ref-327)
327. וביד יהודה סימן כ"ד סק"ד העיר בזה, שהרי צוארי הבהמות א"א שיהיו סמוכים זל"ז, דהגופים והראשים דהם רחבים יותר מהצוארים מפסיקין ביניהם, וא"כ היאך סגי בסכין שרחב כשיעור ג' צוארים, ועיי"ש שכתב דבע"כ ל"ד הוא, והמכוון הוא שיהא לו רוחב ג' צוארים חוץ מהריוח שבין הראשים. [↑](#footnote-ref-328)
328. ועיי"ש שכתב דבההיא דפ"ק דביצה דמבו' דאם אין לו עפר לכסות אסור לשחוט, שהק' בגל' מהרש"א ביו"ד סימן כ"ח מזה ע"ד המרדכי, י"ל וכבר כתב כן בעונג יו"ט סו"ס א' דשאני התם דאם לא ישחוט היום ישחטנו למחר ויכסה ויקיים המצוה, וע"כ הוא אסור לשחטו היום בלא כיסוי, ומשא"כ בההיא דציצית, דבין אם ילבש את הבגד עכשיו ובין אם לא ילבשנו, לא יקיים בו מצות ציצית, (ומה שיקיים למחר מצות ציצית, הוא גם אם ילבשנו היום), אך מההיא דהכא קשיא, שהרי אם לא ישחטנו עכשיו, לא יהא בידו לשחטו אח"כ ולכסות את דמו, ואפ"ה אסרינן לי' לשחוט כיון שאין בידו לכסות. [↑](#footnote-ref-329)
329. ואמנם למש"כ האחרונים לישב בע"א לד' המרדכי הא דאסור לשחוט כשאין לו עפר, דהיינו או משום דמודה המרדכי דמדרבנן ה"ז אסור, וכמש"כ כן המג"א בסימן י"ג סק"ח, (ונחלק ע"ד העולת תמיד שם וע"ד הט"ז שם סק"ה), או משום דמצות כיסוי היא גמר מצות השחיטה, ניחא גם הא דהכא הי' אסור לשחוט כשא"א לו לכסות, ואין ללמוד מד' הרשב"א דפליג ע"ד המרדכי, אך בעיקר מש"כ המג"א דמדרבנן ה"ז אסור, ולא התיר המרדכי אלא משום כבוד הבריות, לכאו' לא משמע כן בד' תוס' הרא"ש ביבמות ד"צ:, שלא הזכיר שם כלל להא דכבוד הבריות. [↑](#footnote-ref-330)
330. ובתבו"ש סימן ח' ס"ה כתב דה"נ בסכין קטן שנתכוין להוליך ולהביא, ונשחט בהולכה או בהבאה אחת כשר, דלמה ידרוס, כיון דרצונו הי' להוליך ולהביא עד שישחוט, אך היד יהודה בסימן כ"ד סק"ב נוטה לפסול בזה, ועיי"ש שדקדק כן מל' רש"י במשנתינו, ומש"כ התבו"ש שם ללמוד כן מד' הר"י בן חביב שהביא הב"י שם, עי' ביד יהודה שם במש"כ לדון בזה, וילה"ע עוד בזה, דבל' הר"י בן חביב מבו' דאף אם הי' דעתו להוליך לחוד כשר, ולא פסלינן אלא כשנתכוין במזיד לשחוט במקום אחד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-331)
331. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הרא"ש בסו"ד דבענין אחר לא מיקרי כח גברא, והרי דאין הפסול משום דין כונה דבעינן כונה להפיל, אלא הפסול הוא משום דלא חשיב ככח גברא.

     ויש להוסיף, דלקמן בע"ב מבו' דאף דדין טבילה דמי לדין שחיטה, ולרבנן לא עלתה לה טבילה אלא כשירדה להקר, מ"מ לר' נתן עלתה לה טבילה אף אם נפלה מן הגשר וטבלה, ומבו' דאף דדין הכונה לרבנן, הוא אף בטבילה, מ"מ מש"כ הרא"ש דאף לר' נתן בעינן כונה להפיל, הוא רק בשחיטה, ולמש"כ היד יהודה דדין הכונה הוא משום דבלא"ה לא חשיב ככח גברא, ניחא, דל"ש הך דינא כלל בטבילה, דל"ב בה כח גברא, וצ"ל דאף להמפרשים בד' הרא"ש דהוא דין כונה, מ"מ כל הא דבעינן לכונה זו הוא רק משום דבעינן כח גברא, וכמש"כ הרא"ש בסו"ד דבע"א לא מיקרי כח גברא, וע"כ ל"ש הך דינא בטבילה. [↑](#footnote-ref-332)
332. ובתפארת יעקב הק', דמאי קמ"ל דנפלה סכין מאלי' פסולה, הרי הוא כ"ש משחיטת נכרי דפסולה, עיי"ש, - ולדעת הסוברים דהא דנפלה סכין מאלי' פסולה, הוא אף בגונא שפתח את ידו דחשיב כמעשה דילי' לענין נזיקין, או הוא אף בגונא דחשיב כמעשה דילי' מדינא דאשו משום חציו, ונת' בזה להלן, ניחא. [↑](#footnote-ref-333)
333. וכ"נ בד' הכס"מ בפ"ב משאה"ט ה"י, שנסתפק במש"כ הרמב"ם שם דשחיטת גוי אינה מטמאה במשא, דשמא ה"נ שחיטת קוף אינה מטמאה במשא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-334)
334. ולכאו' מכוון דבריו הוא דלענין נזיקין ל"ב שיעשה ההיזק בכחו, אלא כל שנעשה ההיזק על ידו ה"ה חייב, וכ"כ המאירי לעיל י"ב ב', דשאני לענין נזיקין דהוא חייב לשמור עצמו בכל צד שלא יהא היזק יוצא מתחת ידו, - ועי' עוד בשטמ"ק ב"ק נ"ו א' שכתב בשם הרא"ה, דשאני חיוב מיתה דרוצח מחיוב נזיקין, דבנזיקין חייב על גרמתו כיון דהוי גירי', ומיתה ליכא לחיובי על גרמתו אפילו היכא דהוי גירי' אלא במזיק בגופו או בכחו, עכ"ד, אך צ"ע דלכאו' חיוב גלות דמי לחיוב מיתה, ובעינן לזה כחו, ובב"ק שם מבו' דבהיתה אבן מונחת לו בחיקו חשיב כמעשה דילי' לחייב גלות. [↑](#footnote-ref-335)
335. ובאמרי בינה שחיטה סימן ז' כתב עפי"ד הרשב"א, דאם הפילתה הרוח למים לא עלתה לה טבילה, דכי היכי דבשחיטה בעינן כח גברא משום דכתיב וזבחת, ה"נ בטבילה דכתיב וכיבס, ועי' ביד יהודה סימן ג' סק"א בתו"ד שתמה ע"ז, דודאי דבטבילה מהני אף בכה"ג דומיא דגל שנתלש.

     ודבר חידוש מצינו בשטמ"ק בע"ב שכתב בשם הראב"ד, דכל הא דמהני כשנפלה וטבלה, היינו כשהפילה עצמה ונתכוונה לראות ולא לשם טבילה בעולם, דאם נפלה ממש שלא מדעת, לא עלתה לה טבילה, דדמי לנפלה סכין ושחטה דל"מ, והשטמ"ק שם נחלק ע"ז, דשאני נפלה וטבלה, דבשעה שהיא בתוך המים הו"ל מדעת ודמי להפילה דגבי סכין, ומבו' דס"ל דגם לגבי טבילה ל"מ בנפלה מאלי', ומשמעות הדברים דס"ל דהא דלגבי שחיטה ל"מ בנפלה סכין מאלי', אי"ז משום דל"ה כח גברא, אלא הוא משום דבעינן כונה למעשה, וזהו שלמד מינה לענין טבילה, ושמא הוא כד' הרא"ש דאף דל"ב כונה לחתיכה, מ"מ בעינן כונה להפיל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-336)
336. אך הנה בל' הרשב"א בתוה"ב משמע דל"ג התם דהיתה אבן מונחת לו בחיקו "ועמד" ונפלה, אלא גריס היתה אבן מונחת לו בחיקו ונפלה, וכ"ה בל' הרשב"א בסוגיין בב"ק שם, אך בחי' הרשב"א בקידושין כ"ד ב' הגיר' היא שעמד ונפלה, ולפ"ז שפיר י"ל דכל הנידון הוא רק כשנפלה שלא ע"י מעשה האדם, וכבר עמד ע"ז באבנ"ז או"ח סו"ס ע"ד ואהע"ז סו"ס ק"צ. [↑](#footnote-ref-337)
337. ועיי"ש שכתב עוד, דאף אם עיכב המים בדף ואח"כ הסיר עיכובו ושחטה, נמי כשר, שהרי בעיכובו נתאספו המים יותר והלכו אח"כ בכח יותר והו"ל כחו, עכ"ד, ולכאו' מוכח כן מהא דכל זריקת חץ חשיב ככחו, אף דאינו אלא מסלק את כחו, והרמ"ה בסנהדרין ע"ז ב' כתב דמזה נלמד דבידקא דמיא חשיב ככחו, - אך צ"ע, דא"כ גם בפתח ידו ונפלה הסכין, הרי כיון דמתחילה הביא את הסכין לשם ואח"כ פתח את ידו, הי' בדין דיהא זה חשוב כמעשה דילי', ולא הי' לנו לפסול רק אם נפלה הסכין מתחילה לידו שעמדה שם, ואח"כ פתח את ידו, ועי' חלקת יואב יו"ד סימן ב' שעמד בכעי"ז. [↑](#footnote-ref-338)
338. ובתשו' חלקת יואב יו"ד סי' ב' נחלק ע"ד התבו"ש וכתב דאם פתח ידו ודאי חשיב ככחו, ופלוגתת הראשונים היא בגונא שנתקל בידו ונפלה הסכין, אך הפמ"ג במש"ז סימן ג' סק"א נקט דאם נכשל בידו או ברגלו והפיל הסכין לכו"ע כשרה, ורק לדעת הרא"ש פסולה משום דבעינן כונה, והתבו"ש שם סק"ז כתב בתו"ד בדעת הרשב"א דבכה"ג פסולה, וצ"ע, ויש לדון דתליא בפלוגתת הראשונים בפ' המניח בגדרי נתקל. [↑](#footnote-ref-339)
339. ועיי"ש שכתב לפ"ז דעיקר הא דמדייקינן הכא ממשנתינו כר' נתן, הוא אף למ"ד דאשו משום חציו, דגם לדידי' יש לדקדק דטעמא דנפלה בלא כונה להפיל, הא הפילה בכונה כשרה אף דלא נתכוין לשחוט, וזהו דמותבינן מינה לר' יוחנן, ושמא לפ"ז נתישב גם משה"ק הגרע"א בקו' עצומות בסנהדרין שם, דרבא דקאמר הכא דמתניתין ר' נתן היא, ס"ל בב"ק כ"ג א' דאשו משום חציו. [↑](#footnote-ref-340)
340. ומד' הרשב"א שלמד להכשיר בנפלה סכין מידו, מהא דמחייבינן בהיתה אבן מונחת בחיקו, מבו' דס"ל דכל דחשיב כמעשיו לענין נזיקין, חשיב ככחו לענין שחיטה, אך י"ל דמה שנסתפק הרשב"א לחלק ביניהם, הוא כד' הגר"ח. [↑](#footnote-ref-341)
341. ועיי"ש שכתב דלענין דינא שניהם אמת, אך בסו"ד כתב דלפירושא קמא אין לדרך קצבה, ותו דכולהו מיא דסמיכי להדדי כחד גופא דמו, ומשמע דס"ל לדינא לחייב אף במים הרחוקים, כיון דכחד גופא דמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-342)
342. אך לכאו' יש מקום לדון בזה, דהרי בנט"י ודאי ל"מ שמקרב ידיו אצל המים, ולא חשיב ככח גברא, והיינו משום דלא סגי דתהא נטילת הידים במים מכחו, אלא בעינן שתהא "שפיכת המים" מכחו, וע"כ אף דכשהביא ידיו במים הויא הנטילה מכחו, מ"מ כיון דאין שפיכת המים מכחו, ל"מ מידי, וי"ל דה"נ הוא בשחיטה, דלא סגי במה דתוצאת השחיטה הוא מכחו, אלא בעינן דמעשה השחיטה עצמו יעשה ע"י כחו, וכל שקירב הבהמה אצל הסכין, הרי דהגם דתוצאת השחיטה היא מכחו, מ"מ מעשה השחיטה עצמה ל"ה מכחו, וע"כ ל"מ, וצ"ע בזה.

     ויש לסייע ליסוד הדברים מהא דמכשרינן בסרנא דפחרא, אף שנתן את צואר הבהמה אח"כ, ולא אמרינן דכשסיבב את הגלגל עדיין לא היתה הבהמה שם, ומה שנתן את צואר הבהמה שם, ל"מ מידי, ולכאו' א"א לצרף את ב' המעשים יחד, דעי"ז יהא חשוב ככח גברא, ולכאו' היינו משום דאף אי נימא דדינא דפרט לממציא את עצמו, הוא גם בשאר דיני התורה, ולא חשיב דנעשה תוצאת השחיטה על ידו, מ"מ שפיר חשיב שנעשית השחיטה מכחו, אך באמת בכ' הגר"ח לקמן ק"ז א' כתב בדעת הרמב"ם דבנפלה סכין מידו ואח"כ באה הבהמה שם לא חשיב ככח גברא, ולפי דבריו צ"ל דהא דהכא מהני השחיטה, הוא משום שדעתו להביא את הבהמה לשם, והו"ל כרוח מצוי', (אך צ"ע אם זה מתישב בד' הגר"ח שם במש"כ לענין נט"י, עיי"ש), - ועד"ז יל"ד גם בדינא דזרק חץ ותריס בידו וכו', די"ל דאף דאמרינן דמיפסק פסיקי גירי' ואינו חייב, היינו דלא חשיב דנעשה תוצאת הרציחה וההיזק על ידו, אך מ"מ נעשה המעשה בכחו, וי"ל דה"ז מועיל לענין שחיטה, ויש לדון עוד בב' אופנים אלו, דכל הא דפטרינן לי', הוא רק לענין חיובים, דלית לי' אחריות על מעשה זה, אך מ"מ חשיב שנעשה המעשה על ידו, וע"כ ה"ז מועיל לשחיטה, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-343)
343. ומבו' לפ"ז, דכל שנתכוין לחתוך דבר אחר, אף שלא נתכוין לחתוך בבהמה זו, כשרה, וצ"ע דא"כ מ"ט אמרו בשלהי סוגיין דלרבנן אם נשחטה בהמה אחרת עמה בהמה פסולה, הרי נתכוין לשחיטת הפרה, ולא גרע מנתכוין לחתיכת דבר אחר, ושמא י"ל, דכל הא דמהני נתכוין לחתיכה אחרת, הוא רק כשלבסוף לא חתך את אותו הדבר אלא שחט את הבהמה, ובכה"ג אמרינן שנתקיימה מחשבתו בשחיטה, אך כל שחתך את אותו הדבר ומלבד זה שחט, ל"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-344)
344. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דמה"ט ל"מ גדול עומד על גביו בשחיטה, דכל הא דמהני כונת הגדול העומד על גביו, הוא רק בכונה דלשמה דכונה זו ראוי' להתחלק מן המעשה, משא"כ בשחיטה דבעינן כונה לעשיית המעשה, אין ראוי' כונה זו להתחלק מן המעשה, אלא העושה עצמו צריך לכוין לשם עשי' שהוא עושה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-345)
345. אמנם יש מקום לדחות בזה, לפמש"כ המנחת ברוך סימן ע"א ענף ב' בתו"ד, דמה שאמרו בגמ' דלרבנן בעי כונה בטבילה, אי"ז משום דילפינן טבילה משחיטה, כמש"כ באו"ש מקואות פ"א ה"ח סק"א, אלא הוא משום דכמו דס"ל דמדכתיב בקרא וזבחת ילפינן דבעינן כונה, ה"נ מדכתיב בקרא ורחץ את בשרו במים ילפינן דבעינן כונה, - ולפ"ז י"ל, דבשחיטה דבעינן כח גברא, מתפרש דין הכונה דהוא דין כונה למעשה השחיטה, אך בטבילה דל"ב כח גברא, מתפרש דין הכונה דהוא דין כונה בפנ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-346)
346. ושמא הטעם בזה, דאף דבגמ' מדמינן דין טבילה לדין שחיטה, מ"מ בטבילה דל"ב שתעשה ע"י האדם, ועיקר הטבילה הוא במה שהוא בתוך המים, מהני אף כונת אחר, ומשא"כ בשחיטה דבעינן שתעשה ע"י אדם, והשחיטה נעשית ע"י שהאדם שוחט, ל"מ אלא כונת השוחט עצמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-347)
347. אך גם לפי דבריו י"ל דל"מ כונת אדם מן הצד דאינו שייך לעשי' זו כלל, ורק כשחברתה טובלת מכחה הוא דמהני כונתה, או בגל שנתלש ונופל עליו, וגם כשנופל על הכלים דהם כלים שלו, או אף אם אינם כלים שלו, מ"מ כיון שבידו לסלקם משם, מהני מחשבתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-348)
348. ובמנחת ברוך סימן ע"א ענף ב' כתב, דאף דבדין הכונה דבעינן בטבילה לדעת ר' יוחנן סגי בכונת אחר, דילפינן לה מתכבוסת ראשונה, דהתם ליכא לדעת המטביל אלא לדעת הכהן, מ"מ בהא דלרבנן בעינן כונה בטבילה דומיא דשחיטה, בעינן לכונת המטביל, עיי"ש, ולפ"ז נמצא דההיא דגל שנתלש, לא אתיא כרבנן, - ובאמת דכ"ה מסברא, דדין הכונה בטבילה, דבעינן כונה לטהרה, י"ל דמהני כונת אחר, דטהרה חלה מכח כונת האחר, אך בדין הכונה לרבנן דהוא כונה למעשה עצמו, כונת אחר לאו מידי היא, דמה תועלת יש במה שמכוין אחר. [↑](#footnote-ref-349)
349. צ"ע, דמה מקום יש לתלות להפלוגתא אם בעינן כונה לשחיטה בהפלוגתא אם מצוות צריכות כונה, הרי אף לרבנן דבעי כונה ל"ב כונה לקיום מצות שחיטה, אלא כונה לחתיכת סימנים, ולדעת הרמב"ן גופי' סגי בכונה לחתיכה בעלמא, ואם דין הכונה בשחיטה הי' דומיא דדין הכונה במצוות, הוה בעינן שיתכוין לשחיטה. [↑](#footnote-ref-350)
350. ובחי' חת"ס כתב, דאף לדעת רב דטהורה לביתה, מ"מ לא קיימה מ"ע של טבילה, כיון שלא נתכונה לשם טבילה, ועיי"ש שכתב דה"נ הוא במילה, דהמל תינוק שלא לשם מצוה, אף דהתינוק נימול, מ"מ המל לא קיים מ"ע, דמצוות צריכות כונה, - והביאו בזה מד' המג"א בסימן קנ"ח סקי"ג, דכל שאינו מתכוין לשחיטה או לנט"י, אף דהשחיטה והנטילה כשרה, מ"מ א"א לברך ע"ז, וכ"כ האבנ"מ בתשו' סימן י' בדין מטביל כלים שאינו מתכוין לטבילה, ובזה נתישב משה"ק הערוה"ש בסו"ס ג' ע"ד המג"א, - אך למש"כ הגרע"א דהכא המצוה הוא בעשיית המעשה דעי"ז לא יאכל בשר בלא שחיטה, וכן בטבילה המצוה היא בעשיית מעשה שלא יבא על הנדה, לכאו' אף אם לא נתכוין למצוה נתקיימה המצוה ומברכין ע"ז, ולכאו' זהו עיקר מה שבא הגרע"א לפרש, דאף דחזינן דמברכין ע"ז והרי דחשיב זה כמצוה, מ"מ כל המצוה שבזה הוא במה דה"ז מכשיר שלא יעשה מעשה איסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-351)
351. אך בסימן רנ"ה בסו"ד כתב, דודאי דמהני טבילת כלים ע"י גוי, כיון דל"ב בזה שליחות ואילו הטבילו ישראל שלא מדעת הבעלים עלתה לו טבילה, וכל היכא דל"ב שליחות אפי' טבילת גוי למא לא תעלה, ועוד אפשר דטבילת גוי אפי' לרבנן לא גרעא מירדה להקר, עכ"ד, והב"ח בסו"ס ק"כ והש"ך שם סקכ"ח הביאו מדבריו אלו די"ל דאף לדעת ר' יוחנן דחולין בעי כונה, מ"מ בטבילת כלים חדשים ל"ב כונה, - וצ"ע, דבדבריו בסימן רנ"ט מבו' דעיקר טעמו הוא משום דחולין ל"ב כונה, ומש"כ בסו"ד להא דל"ב שליחות, אי"ז טעם בפנ"ע דמה"ט ל"ב כונה, אלא היינו דאיכא ב' טעמים לדון דל"מ ע"י גוי, חדא, משום דל"מ כונתו, ועוד, משום שאינו בר שליחות, וע"ז הוא שכתב, דבטבילה ל"ב כונה, וגם ל"ב שליחות, וע"כ מהני ע"י גוי, וגם מש"כ דמהני אפי' לרבנן משום דלא גרע מירדה להקר, היינו רק לדעת רב דלרבנן סגי בירדה להקר, אך לדעת ר' יוחנן דבעינן כונה לטבילה, ל"מ ע"י גוי. [↑](#footnote-ref-352)
352. ולכאו' יש מקום לדון בזה, דאף דאלמלי הא דגלי רחמנא וכו' הוה ילפינן דין כונה בשחיטה מבטבילה, מ"מ אחר דגלי רחמנא דבשחיטה ל"ב כונת זביחה ול"ד לטבילה, א"א ללמוד מטבילה דניבעי עכ"פ כונת חתיכה, שהרי חזינן דשחיטה ל"ה כטבילה ול"ב בה כונת זביחה, ועוד, די"ל דבטבילה כל עיקר הדין הוא כונת טהרה, וכל דליכא כונת טהרה לאו מידי היא, וע"כ אין ללמוד מזה להצריך עכ"פ כונת חתיכה, וכל הא דבעו רבנן כונת חתיכה, הוא מדכתיב וזבחת, וכן נראה בד' המהר"ם בריש סוגיין שנקט כן.

     ולמש"כ המנחת ברוך בסימן ע"א ענף ב', דאף דבדין כונה לטבילה לר' יוחנן מהני כונת אחר, מ"מ בהא דבעינן כונה לטבילה לרבנן, בעינן לכונת המטביל, בע"כ דדין הכונה לשחיטה אינו נלמד מטבילה, אלא ילפינן לה מדכתיב וזבחת. [↑](#footnote-ref-353)
353. וי"ל עוד, דס"ל דאם נתכונה להכניס כל גופה במים עלתה לה טבילה אף לדעת ר' יוחנן, דל"ב כונה להכשר טבילה, אלא סגי בכונה למעשה הטבילה, וכ"נ בל' רש"י לעיל בד"ה ידיו טהורות (הב'), אך שוב העירוני למש"כ בשטמ"ק בשם תוס' חיצוניות, דנתכוין להדיח ידיו, היינו דנתכוין לנט"י, ובד"ה אף שני' לדעת, אך לכאו' ממה שאמרו דלר' יוחנן טבל ולא הוחזק ל"מ, (ופרכינן עלי' מהא דתניא דטבל ולא הוחזק טהור לחולין), מבו' להדיא דבעינן כונה לטהרת הטבילה, (וכ"נ בל' רש"י בד"ה הכי קאמר), וצ"ע, - ומה שאמרו דבשחיטה ל"ב לכונה זו אף לדעת רבנן, אף דלרבנן בעי כונה לחתיכה, הוא משום דבשחיטה ל"ב רבנן כונה לחתיכת סימנים, וסגי בכונת חתיכה בעלמא, וכאשר כן נראה ממש"כ רש"י בדעת רב דלרבנן מהני בירדה להקר ונפלה כולה לתוך המים.

     אך מד' ש"ר שפירשו דאיירי דנתכונה להכניס כל גופה לתוך המים כדי להקר, מבו' דס"ל דלר' יוחנן בעינן כונה להכשר טבילה, ולדעתם מוכח כן גם ממה שאמרו דמדגלי רחמנא מתעסק וכו', דאי נימא דבטבילה ל"ב כונה להכשר טבילה, הרי שפיר יש ללמוד שחיטה מטבילה, והא דגלי רחמנא מתעסק בקדשים, הוא לפסול כשלא נתכוין לשם הכשר שחיטה, - אך רש"י לטעמי' אזיל שפירש לעיל י"ג א' דהא דמתעסק בקדשים פסול, הוא כשלא נתכוין כלל למעשה השחיטה, ומזה הוא דמייתינן דבחולין ל"ב כונה למעשה השחיטה, ואין ללמוד מזה דבטבילה בעינן כונה להכשר טבילה, - ולדעת התוס' והרשב"א דלרבנן בעינן כונה לחתיכת סימנים, הרי דממה שאמרו לדעת ר' יוחנן דל"ד דין שחיטה לדין טבילה, מבו' דבטבילה בעינן כונה להכשר טבילה. [↑](#footnote-ref-354)
354. ושמא אף אם בעינן כונה לחתיכת סימנים, מ"מ לאו היינו דבעינן כונה למעשה השחיטה, אלא היינו דבעינן כונה לחתיכה, ואך דכונה לחתיכת דבר אחר לאו מידי היא, וע"כ יש מקום להבין דסגי בכונה לחתוך מקצת סימנים, וצ"ע, וגם דבל' רש"י לעיל שם נראה דבעינן כונה ל"שחיטה", ולפ"ז ודאי דבעינן כונה לחתיכת כל הסימנים, דזהו מעשה השחיטה. [↑](#footnote-ref-355)
355. ועיי"ש שנסתפק לדעת הרמב"ם דפסולא דאותה ולא אותה וחברתה הוא רק כששחט עמה פרה אחרת, אם כששחטה שלא בכונה דהיא פסולה, הוי כשחט עמה בהמת חולין דליכא בזה משום אותה ולא אותה וחברתה, או דאף בכה"ג יש לפסול, עיי"ש, - ובד' המהרש"א בתו"ד מבו' דלהצד דלא פסלינן משום אותה ולא אותה וחברתה רק בב' פרות, אין לפסול בלא כונה, אלא אם פרה קדשי בדה"ב ול"ב בה כונה. [↑](#footnote-ref-356)
356. ועיי"ש שכתב עוד בשם הרמב"ם דאף אם נתכוין לשחיטה פרה כשרה, דהואיל ואין שחיטת חולין צריכה כונה הרי אנו דנין בה שחטה הוא כנשחטה מאלי', עכ"ד, וצ"ע דאף דשחיטת חולין ל"ב כונה, מ"מ כיון דאף חתך עמה דלעת פסולה, מה מקום יש להכשיר כשנתכוין לשחוט. [↑](#footnote-ref-357)
357. אך עי' בדבריו בפתיחה להל' שחיטה השורש הג' בתחילת דבריו, דהמקור להא דנקובת הושט הויא נבילה, הוא מהא דשהי' פוסל במיעו"ק דושט מטעמא דאזלא לה שחיטה קמייתא והוה ניקב הושט, אלמא ניקב הושט תו אין שחיטתו מטהרתו, שהרי בה' הלכות שחיטה גמירי לה דכל שנעשה כן הוי נבילה, ועיי"ש שכתב דאף דאין ליתן טעם על הלכות שחיטה וגזירת מלך הן, מ"מ מהא דבתחילת הקנה לא פסלה שהי' משום דחצי קנה פגום כשר, יש ללמוד דנקובת הושט במשהו ותו אין שחיטה מועלת בה. [↑](#footnote-ref-358)
358. אך יש מקום לפרש דמכוון דבריו הוא להיפך, דע"י שהיית מיעוט סימנים בתורת שחיטה י"ל דל"ה אפי' טריפה, כיון דהוא דרך שחיטה, וכמש"כ ר"ת לעיל מינה, ושו"ר שכן פירש היד יהודה בסימן ל"ג סק"ה בתו"ד. [↑](#footnote-ref-359)
359. ומצאנו הדברים מפורשים כן בתוספתא פ"ב, דתניא התם, שחט מיעוטו של ושט ושהה כדי שחיטה ואח"כ שחט את שניהן, או שנקב הושט ואח"כ שחט את שניהם טריפה ושחיטתה מטהרתה, והרי דלפ"מ דס"ל דנקובת הושט הויא טריפה, גם אם שהה אחר שחיטת מיעוט ושט ל"ה אלא טריפה, - אך בדעת הסוברים דבכה"ג הוי נבילה, נראה דס"ל דל"ג הכי בתוספתא, וכאשר כ"נ בד' התוס' ותוס' הרא"ש לעיל ל' ב' דגרסי בתוספתא דשחיטתו פסולה, עיי"ש, ובלא"ה הוא מוכח כן לדעת הסוברים דנקובת הושט נבילה, ולפ"ז בע"כ דל"ג בתוספתא דהויא טריפה, וכמש"נ לקמן ל"ב ב' בהערה. [↑](#footnote-ref-360)
360. אך צ"ע לפ"ז במש"כ הר"י מיגש שם לפרש דמיבע"ל בשהה אחר מיעו"ק דקנה, וכיון דעיקר דינא דשהי' הוא שהיא מפסדת השחיטה ותעשנה בלתי נמשכת, מה מקום יש לפסול כששהה אחר מיעו"ק דקנה, - ועיי"ש בד' הר"י מיגש שפירש דהצד לפסול הוא משום דל"ד לחצי קנה פגום אותו החלק ששחט לא שהה בו כלום, וכאן הנה כבר שהה בשחיטה והפסיק בין המיעוט הראשון והמיעוט השני והנה כל אחד מהם אין בו רוב סימן, עכ"ד, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-361)
361. ובמה שהוכיחו מד' הר"ן לעיל כ' א' בשם הרא"ה דאף דבמליקה לא נאמרו הל' שחיטה, מ"מ שהי' פוסלת, משום דהשהי' מחלקת והוי כמולק טריפה, וכ"כ הדבר אברהם ח"א סימן ב' סקי"ב, עי' בזכר יצחק ח"א סו"ס ל"ג שפירש בד' הרא"ה, דעיקר פסול שהי' הוא דאי"ז מצטרף והוי טריפה, וילפינן בזה מליקה משחיטה, ול"ד לשאר הלכות שחיטה דההלכה היא דכה"ג לא מיקרי שחיטה, וע"כ אינם פוסלין במליקה, דלא כתיב בה ושחט אלא ומלק. [↑](#footnote-ref-362)
362. ולא נתפרש להדיא, אם להצד דהוא כדי שחיטת כל הסימנים, היינו אף בעוף הוא כדי שחיטת כל ב' סימנים, או דכיון דבעוף סגי בסימן א', הוי שיעור השהי' בשחיטת כל סימן א', - אך טפי משמע בדבריו דהוא כדי שחיטת כל ב' סימנים, וכ"נ למש"כ הרמב"ן בריש פירקין דמצות שחיטה על ב' שלמים בין בעוף בין בבהמה דהכי אגמרי' רחמנא למשה למשחט שנים, ורובו של אחד בעוף ושל שנים בבהמה ככולן, - וכ"נ גם למש"כ הר"ן בשם איכא מ"ד, דמשערים בכל הסימנים, משום דאיתנייהו בשחיטה.

     אך למשמעות ד' רש"י בריש פירקין ולעיל כ' ב' וכ"א ב', דהא דלכתחילה לא סגי בשחיטת רוב הוא מדאורייתא, והא דלכתחילה לא סגי בשחיטת סימן א' בעוף אינו אלא מדרבנן, י"ל דיהא שיעור שהי' בעוף כדי שחיטת כל סימן א', וכ"כ היד יהודה בסימן כ"ג סק"ב, דלפמש"כ הר"ן דהא דשיעור שהי' הוא כדי שחיטת רוב, הוא משום דמדאורייתא סגי לכתחילה בשחיטת רוב, הרי דלדעת רש"י דמדאורייתא צריך לכתחילה לשחוט כל הסימן, הוי שיעור שהי' בכדי שחיטת כל הסימן, וכן צידד הביה"ל ח"ב סימן י"א סק"ז, ועיי"ש שכתב עוד דאף אי נימא דמשערין בכדי שחיטת רוב סימנים, מ"מ בשהי' במיעו"ב להצד דה"ז פסול מדאורייתא, ודאי יש לשער בשחיטת כל הסימנים, דא"א לתפוס החבל בב' ראשים. [↑](#footnote-ref-363)
363. והביה"ל בח"ב סימן י"א סק"ח כתב דבפסול שהי' במיעו"ב, אין לפסול מדינא בשהי' כ"ש, כיון דצד הפסול בשהי' במיעו"ב הוא משום דמדאורייתא צריך לשחוט כולו, וממילא דגם שיעור שהי' הוא בהשלמת שחיטת כל הסימן, וממילא דהוי שיעור שהי' כשיעור שחיטת חצי סימן, - אך מד' הש"ך בסימן כ"ג סק"ח שהביא שם, מבו' דלא כן, וכמו שעמד ע"ז הביה"ל שם, וגם הב"ח שהביא הש"ך שם, הכשיר מטעם אחר, כמבו' בדבריו. [↑](#footnote-ref-364)
364. והעירו דכ"ה מוכח מד' רש"י שפירש דמה שאמר ר' יוחנן כדי שחיטת בהמה אחרת, היינו דלא סגי לגמור שחיטה זו, ופירש במה שאמר רב בהמה לבהמה ועוף לעוף, דהיינו דמשערים לעוף בכדי שחיטת עוף אחר, והרי דגם בשהי' בעוף, לא סגי בשיעור השלמת שחיטה, אלא בעינן לשיעור כל השחיטה. [↑](#footnote-ref-365)
365. והתבו"ש שם כתב שכתב לדון, דתליא בפלוגתת הראשונים אם בעינן גם כדי הגבהה והרבצה, אך כתב די"ל דאף אם ל"ב כדי הגבהה והרבצה, מ"מ בשחיטה עצמה משערים בסימנים שלמים כדרך שחיטה, וכתב כן בדעת המרדכי והסמ"ק, ומאידך י"ל דאף אם בעינן כדי הגבהה והרבצה, מ"מ משערים בקנה בכ"ש, דכך נאמרה ההלמ"מ, דמשערים בהגבהה והרבצה ובשחיטה, והוא בשחיטה הפחות בשחיטות שיכול להמצא, וכתב כן בדעת הרמב"ם, וכ"כ הביה"ל שם סק"י.

     אך היד יהודה שם סק"ג נחלק ע"ז, וכתב דאם בעינן כדי הגבהה והרבצה, כ"ש דאין משערים בקנה בכ"ש, דכיון שראינו שהקפידה התורה שיהא בדרך שחיטה ולא כמו שהוא לפעמים שהיא רבוצה מעצמה, כ"ש דיש לשער כדרך רוב הבהמות שהקנה שלם. [↑](#footnote-ref-366)
366. והביה"ל ח"ב סימן י"ב סק"י כתב, דמה שנסתפק הר"ן מתחילה אם משערין גם בכדי חיתוך העור, אף דס"ל דקי"ל דבעינן כדי הגבהה והרבצה, הוא משום דההלכה נאמרה דשיעור שהי' הוא כדי הגבהה והרבצה וכדי שיעור שחיטה, וזהו שנסתפק אם אף עור אף בכלל כדי שיעור שחיטה, - והעירו דשמא יש מקום לומר, דשאני הגבהה והרבצה דיש לעשותם בשעה הסמוכה לשחיטה, ומשא"כ בחתיכת העור דמצי לעשותה קודם זמן רב, וע"כ י"ל דבשיעור שהי' אין משערין גם בחתיכת העור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-367)
367. והיד יהודה בסימן כ"ג סק"ד מסיק, דכיון דיש כמה מיני בע"ח, ובכל מין יש גדולים וקטנים, משערים בכל מה שישחוט כדי הגבהה והרבצה ושחיטה של בהמה כזו ששוחט, עיי"ש.

     ואמנם יש להעיר בזה, דלכאו' כ"ז לדעת רש"י ודעימי' דמשערין בדקה לדקה ובעוף לעוף, אך לדעת ש"ר דמשערים בדקה לדקה ולעוף, הרי לכאו' הא דמשערין בדקה לעוף, היינו בדקה בינונית, ולפ"ז משמע דה"נ הא דמשערין בדקה לדקה הוא בדקה בינונית, ואמנם נראה דאם בהמה זו היא יותר מבינונית, ודאי דשיעור שהי' הוא בכדי שחיטתה, דכל השיעורים שנאמרו הכא הם לקולא, דאף דהוא יותר משיעור שחיטתה של זו, מ"מ ל"ה שהי', אך לעולם ל"ה שיעור שהי' בפחות מכדי שחיטת בהמה זו, - אך היד יהודה שם בתו"ד כתב גם בדעת הרמב"ם דמשערים בדקה זו ובגסה זו, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם שם בדין בהמה גסה, וצ"ע, ושמא הא דמשערין בעוף בדקה, היינו בבהמה דקה הקטנה ביותר, ולפ"ז י"ל דבדקה עצמה משערין בכל אחת כשיעור שחיטתה. [↑](#footnote-ref-368)
368. והיש"ש בסימן י"ד כתב דהוא משום דבהלמ"מ נאמר דלא נקרא שהי' אלא כדי שחיטה ועוף לא נקרא שחיטה שהכשרו בסימן אחד, - והיד יהודה בסימן כ"ג סק"ב כתב דהוא משום דשחיטת בהמה נתפרש בקרא, אך שחיטת העוף לא נתפרש בקרא, ודיני שחיטה דעוף נלמדו מבהמה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-369)
369. והדרישה בסימן כ"ג סק"ב כתב דמ"מ אף בעוף משערים בכדי הגבהה והרבצה דעוף, והיד יהודה שם סק"ב פירש דמכוון דבריו הוא, דאף דבעוף ל"ש הגבהה והרבצה, מ"מ משערים כמו שהוא עומד על הארץ לקבל עליו ולשחטו, ועיי"ש שכתב דמד' רבינו ירוחם והטור נראה דכיון דל"ב בעוף הגבהה והרבצה, אין משערים בו אלא כשיעור שחיטה לבד, - ובד' המאירי בסוגיין מבו' דגם בעוף משערין בכדי אחיזתו, ועיי"ש שכתב ללמוד השיעור בזה מהשיעור האמור בתוספתא דזבחים פ"ז במליקה. [↑](#footnote-ref-370)
370. ומש"כ היד יהודה שם דגם לגיר' רש"י י"ל דרק לדעת ר' יוחנן ל"ב כדי הגבהה והרבצה, אך לדעת רב ושמואל בעינן לזה, צ"ע, דאם לדעת רב ושמואל בעינן לזה, מהיכא הוה משמע להגמ' דלדעת ר' יוחנן ל"ב לזה. [↑](#footnote-ref-371)
371. ועיי"ש שעמד לפ"ז במש"כ התרוה"ד בסימן קפ"ה לפסול כשהי' גמי תחוב בתוך הושט, כיון ששהה בחיתוך הושט, והרי דס"ל דאף שהוא מוליך ומביא, מ"מ כל שאינו חותך את הסימן הוי שהי', ועיי"ש במש"כ לדון בזה, אך לכאו' י"ל דכל הא דמוליך ומביא ל"ה שהי', הוא רק כשהוא מוליך ומביא על הסימן עצמו, ואך דמכח ריעותא דהסכין אינו חותך, וכיון דזהו הדרך לשחוט בסכין רעה, ל"ה זה שהי', אך כל שיש שם גמי, הוי כמוליך ומביא בגובה מעל הסימנים, דהוי שהי' גמורה. [↑](#footnote-ref-372)
372. והתבו"ש שם כתב דתליא בזה גם דין שוחט בב' וג' מקומות שנדחית ידו ממקום למקום, דלפ"ד רי"ו, הו"ל שהי', אף שלא הגבי' הסכין מן הצואר, והא דמכשרינן בזה הוא בדליכא שיעור שהי', אך לפ"מ שנהגו לפסול אף בשהי' מועטת, יש לפסול בזה. [↑](#footnote-ref-373)
373. ולכאו' הטעם בזה הוא, דאף דליכא שיעור הפסק במקום א', מ"מ כיון דבצירוף כל השהיות יחד איכא שיעור הפסק, ובין הכ"ש הראשון דהשחיטה להכ"ש האחרון איכא שיעור הפסק, נתחלקו זמ"ז ואינם מצורפין יחד, ועד"ז הוא בדינא דשהה כדי לגמור את כולה, דהתיבה הראשונה דקר"ש מחולקת מהתיבה האחרונה. [↑](#footnote-ref-374)
374. ובס' אשר לשלמה קדשים סו"ס ס"א ח"ג סו"ס נ"ג כתב לפרש ב' דרכים בדינא דהרי"ד, עיי"ש, ודבריו צ"ע, דלהדיא בד' הרי"ד דטעמו הוא משום דע"י שהשלים שיעור שהי' במיעוט בתרא, מהניא השהי' ששהה בעיקר השחיטה לפסול. [↑](#footnote-ref-375)
375. וכתב שם דאין נראה לפרש דס"ד דכיון שהוא מוליך ומביא כל היום, סתמא דמילתא הוא עומד לפוש מלהוליך ולהביא מתוך שהזמן רב, דודדי מה שאמרו כל היום כולו הוא גוזמא בעלמא, וגם בלישנא דהשוחט כל היום לא משמע דאיירי כשבתוכו עמד לפוש, אך היד יהודה שם סק"א כתב לפרש כן, עיי"ש, - ועיי"ש שכתב דיש לפרש עוד, דס"ד דכיון שהוא שוחט מעט מעט הוי כשהי', ואך דאין בזה שיעור, וכתב דמצינו עד"ז בסוגיא דשבועות י"ז א', (ויש להעיר דאמנם כ"נ בפי' הר"י מיגש שם שפירש כן, אך בפירש"י שם מבו' דמהא דאמר אפי' כל היום כולו ס"ד דאיירי בדשהה, ויש לפרש כן גם הכא), וכ"נ בל' הרגמ"ה. [↑](#footnote-ref-376)
376. והראב"ד שם כתב דלא מיבע"ל אלא בושט, אבל בקנה אינו פוסל, והרמב"ן לעיל שם תמה ע"ז, אך בל' הראב"ד בהל' שחיטה שם משמע דהטעם בזה הוא, דהצד לפסול במיעו"ב הוא משום דפעמים שיהא כן במיעו"ק והוא סבור שהוא במיעו"ב, וע"כ אין מקום לפסול בשהי' במיעו"ב בקנה בעוף, כיון דבקנה בעוף אף אם שהה תחילה אי"ז פסול, ולפ"ז נמצא דבשאר פסולין מודה הראב"ד דהן פוסלין אף במיעו"ב דקנה, וגם פסול שהי' פוסל במיעו"ב דקנה בשחיטת בהמה, וכן פירשו הלח"מ בהל' שחיטה שם, והביה"ל ח"ב סימן י"א סק"ב. [↑](#footnote-ref-377)
377. והפליתי בסימן כ"ג סק"ג העיר דהאיבעיא שייכא גם בשוחט בסכין יפה, והיינו בגונא דמלבד זה שהה פחות מכדי שיעור שהי', וע"י שחיטת המיעו"ב השלים לשיעור שהי', וכתב דצ"ל דהתוס' חדא מינייהו נקטי. [↑](#footnote-ref-378)
378. והתבו"ש בסימן כ"ג סקי"ג בתו"ד כתב, דאף שהוא שוחט את המיעו"ב, כדי להגיע לסימן הב', מ"מ כיון שאינו עוסק ממש בשחיטה הוי שהי', ועיי"ש שפירש לפ"ז מש"כ התרוה"ד בסימן קפ"ה לפסול כששוהה בחתיכת הגמי, וכ"ה מבו' גם בתו"ד הגר"ז שם סקי"ב דבכה"ג הו"ל שהי', - ולפ"ז לכאו' נמצא דכל ששוחט מן הצדדים, ויש הפסק מעט בין גמר שחיטת הקנה לתחילת שחיטת הושט, הו"ל שהי'. [↑](#footnote-ref-379)
379. והמאירי כתב עוד דהצד דאי"ז שהי' הוא משום דלכתחילה צריך לשחוט את כל הסימן, וצ"ע דלהמאירי לטעמי' בריש פירקין דהא דלכתחילה צריך לשחוט את כל הסימן אי"ז אלא מדרבנן, מ"ט יועיל זה דלא יהא חשוב זה כשהי', דאף דנימא דלגבי השוחט לא חשיב כמפסיק ומסיח משחיטתו, כיון דמדרבנן הוא צריך לשחוט אף את המיעו"ב, מ"מ כלפי השחיטה לכאו' ל"מ הא דמדרבנן הוא צריך לשחוט, - ומאידך יש להעיר לפ"מ שדן הרמב"ן בריש פירקין דמדאורייתא צריך לכתחילה לשחוט את כל הסימן, א"כ מאי מיבע"ל דיהא זה שהי', והיאך מצינו למימר דהוא כמחתך בשר בעלמא. [↑](#footnote-ref-380)
380. אך הרא"ש בסימן ט' גריס גיר' אחרינא בד' הרמב"ם, והסכימו לזה המהרש"ל בסימן ט"ו והב"ח בסימן כ"ד, - ובביאור גיר' דילן מצינו עוד דרכים, דבד' הטור בסימן כ"ג נראה דמפרש דמיבע"ל אם שהי' פוסלת במיעו"ק דושט וכפי' ר"ת, והב"י שם תמה ע"ז דאי"ז במשמעות ל' הרמב"ם, והב"ח שם פירש לד' הטור בע"א, - והכס"מ בהל' שחיטה שם פירש דמיבע"ל אם שהה כ"ש פחות מכדי שחיטת רוב הסימנים, אם אמרינן דא"א לצמצם בזה ופסולה, - והכס"מ שם כתב די"מ, והוא הר"י שושאן שהובא בדבריו שם ה"י, דקאי על צירוף שהיות, וקמ"ל דאף בגונא דכל שהי' בפנ"ע הויא כדי הגבהה והרבצה ושחיטת מיעוט סימנים, דהיא שהי' גדולה, מ"מ גם בזה מיבע"ל אם שהיות מצטרפות, והכס"מ שם תמה ע"ז, - והתבו"ש בסימן כ"ג סק"ו והפליתי שם סק"ב פירשו דמיבע"ל אם בעינן כדי שחיטת כל הקנה, או סגי בשחיטת מיעוט קנה, משום דאם הי' חצי קנה פגום סגי בהשלמת הרוב, וכמש"כ התרוה"ד בסימן קפ"ה, ונת' לעיל, - והאו"ש בהל' שחיטה שם פירש דמיבע"ל כששהה באמצע שחיטתו, אם משערין כדי שחיטה גמורה, או כדי השלמת שחיטה זו, אף דהא פשיטא לן דבעינן כדי הגבהה והרבצה, וזהו מה שאמרו לעיל דכדי שחיטת בהמה אחרת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-381)
381. והש"ך שם סקי"ג תמה ע"ז מהא דתניא לעיל כ"ח א' דשחט חצי גרגרת ושהה כדי שחיטה וגמר שחיטתו כשרה, ובחי' רמ"ש לעיל ל' א' בסו"ד כתב לישב דד"ז תליא בהפלוגתא אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, וכמש"כ האו"ז דשחיטת גוי במיעו"ק דקנה תליא בפלוגתא זו, והתוספתא ס"ל דאינה לשחיטה אלא לבסוף, כדתניא התם דאם שחט גוי מקום שאין עושה אותה טריפה וגמר ישראל כשרה, ועי' עוד בזה במשנת ר"א סו"ס ג'. [↑](#footnote-ref-382)
382. ויש לפרש בזה ע"ד ד' הרי"ד, והיינו דאף דפסולי שחיטה אין פוסלין במיעו"ק דקנה, מ"מ כיון דאף מיעו"ק דקנה הוי בכלל השחיטה, י"ל דה"ז מצטרף להשלים לשיעור שהי', ותו יש לפסול משום השהי' ששהה בעיקר השחיטה, - וי"ל עוד, לדעת הסוברים דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ק דקנה, והא דשהי' אינה פוסלת הוא משום דע"י ששהה אינה מכלל השחיטה, ולפ"ז י"ל דבכה"ג דליכא שיעור שהי' אחר המיעו"ק דקנה בפנ"ע, הוי זה מכלל השחיטה, ותו פסל בזה שהי'. [↑](#footnote-ref-383)
383. והיד יהודה שם סק"א כתב בתו"ד לדון, דכל הא דמיבע"ל לפסול כששהה במיעו"ב דסימן קמא, הוא רק בשוחט בסכין רעה דהוא שוהה זמן שאינו חותך כלל, אך בסכין יפה אי"ז שהי' כלל, וי"ל דהיינו, דגם שחיטת המיעו"ב יש עלי' תורת שחיטה דלא חשיב כשהי', אך כשאינו שוחט אלא הוא מוליך ומביא על הסימנים לצורך שחיטה, הרי דכיון דל"ב לשחוט את המיעו"ב, ל"ה כמוליך ומביא לצורך שחיטה, אך כתב דבל' הרשב"א והר"ן מבו' דלא כן. [↑](#footnote-ref-384)
384. ונקטו בפשיטות, דלדעת ש"ר שלא פירשו כד' ה"ר אושעיא, פשיט"ל להכשיר בזה, וכ"כ היד יהודה שם סק"י, ועיי"ש שהאריך דדעת רבים מקמאי לפרש להאיבעיא בע"א, ולדעתם אין לפסול בכה"ג, והוא מבו' כן בד' המאירי בסוגיין, - אך הב"ח בסימן כ"ג כתב בתו"ד דלדעת ש"ר שלא פירשו כפי' ה"ר אושעיא, ודאי יש לפסול בזה. [↑](#footnote-ref-385)
385. והרמב"ן לעיל ט' א' כתב במה שאמרו דלא בדק בסימנים טריפה, ז"ל, פי' דינה כדין טריפה אסורה באכילה ואינה מטמאה, אבל כל ספק שבשחיטה נפסלה נבילה כר' ישבב, עכ"ל, והי' מקום לפרש בכונתו דדין כל פסולי שחיטה תלי בפלוגתא דר"ע ור' ישבב וכד' הר"י מלוניל ודעימי', אך בנוס' הרמב"ן שהובא בשטמ"ק שם נראה דדבריו קיימי על לא בדק בסימנים גופי', דהו"ל ספק נבילה, דאם לא שחט כשיעור הוי נבילה כר' ישבב, והא דקאמר טריפה, הוא משום דדינה כדין טריפה דאסורה באכילה ואינה מטמאה, וכ"נ בתשו' הרשב"ש סימן רנ"ב שפירש כן בדבריו. [↑](#footnote-ref-386)
386. ובאמר"מ סימן ב' סקכ"ט כתב עפי"ד התוספתא דר"ע בתרתי פליג, דס"ל דסגי בשחיטת סימן א' לטהר מידי נבילה, וע"כ מטהר מידי נבילה בתלת בבי קמייתא, וס"ל גם דשחיטה פסולה בפסולי שחיטה מטהרת מידי נבילה, וע"כ פליג גם בהחליד תחת ב' הסימנים ושחטם, וכתב לישב לפ"ז משה"ק הביה"ל ח"ב סימן כ' סק"ב דמדר"ע שמעינן דא"צ שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, - אך צ"ע דלפ"ז הא דמטהר ר"ע בהחליד את הסכין תחת השני ופסקו, הוא מתרי טעמי, חדא דשחט סימן א' בהכשר גמור, ועוד דאף שחיטה פסולה מטהרת מידי נבילה.

     ושמא י"ל, דכל שהחליד בשחיטת הסימן הב', ה"ז פוסל גם את שחיטת הסימן הראשון, ואף אם חלדה במיעו"ב אינה פוסלת, מ"מ בשחיטת סימן ב' שהוא מכלל השחיטה, ה"ז פוסל את כל השחיטה, וכל הא דה"ז מטהר מידי נבילה לר"ע, הוא רק משום דשחיטה פסולה בפסולי שחיטה מטהרת מידי נבילה, ועי' באמר"מ שם סק"ל שכתב כן לישב לדעת רש"י דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב, דא"כ מ"ט מכשיר ר"ע בהחליד תחת השני, הרי עי"ז נפסלה כל השחיטה, וכתב דהוא משום דלר"ע אף שחיטה פסולה מטהרת מידי נבילה, - וי"ל עוד, דהא דפליג ר"ע בשחיטת סימן א' ובשחיטה פסולה בפסולי שחיטה, אי"ז ב' פלוגתות, אלא היינו דגם שחיטת סימן א' חשיבא כשחיטה פסולה, כיון דלא נפיק כולא חיותא ע"י שחיטה. [↑](#footnote-ref-387)
387. אך צ"ע, דמה מהני ששחט את הקנה אחר שנפסק, הרי אחר שנפסק הקנה הו"ל כמנח בדיקולא ואין ע"ז תורת שחיטה, וכדפרכינן לקמן בסוגיין על ר"ל, - ושמא כל ה"ט דמנחא בדיקולא, היינו דמה"ט אין ע"ז הכשר שחיטה, אך לר"ע דאף שחיטה פסולה מועלת לטהר מידי נבילה, הרי דה"נ אף כששוחט סימן דמנח בדיקולא, ה"ז מועיל לטהר מידי נבילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-388)
388. ועיי"ש שכתב לדמות ד"ז להא דמצינו למ"ד דהגרים שליש ושחט שליש כשרה, דדין השחיטה נאמר רק על המיעוט המשלים לרוב, וה"נ מצינו בשחיטת הושט לדעת הסוברים דל"ה אלא טריפה אף כששחט במקום הנקב, ועד"ז הוא דס"ל לרבא דסגי בהשלמת ב' הסימנים. [↑](#footnote-ref-389)
389. ויש להוסיף, דבזה מתפרש שנויא דרבא גם לפי' הר"י מלוניל ודעימי', דאף דכל שאין הסימנים שלמים חשיב כנפסלה בשחיטתה, כ"ז הוא אם אין הסימן הפסוק עצמו מצטרף לשחיטה, אך בפסק ולבסוף שחט דהסימן הפסוק עצמו מצטרף לשחיטה, ליכא פסול כלל בשחיטה. [↑](#footnote-ref-390)
390. וכ"כ השטמ"ק בסוגיין דמד' ר"ת מבו' דנקובת הושט הויא טריפה, ועי' גם בתפארת שמואל בסימן ל"ג שהוכיח כן מד' התוס' והרא"ש שהביאו לד' ר"ת אלו, וכתב לפ"ז דמש"כ הטור שם דנקובת הושט טריפה הוא בדקדוק, ודלא כמש"כ הב"י שם, והסכימו לזה הבית מאיר שם ס"ג ובסימן כ"ד סט"ז, והגרע"א בגל' שו"ע סימן כ"ז ובתשו' מהדו"ק סימן קצ"ח, והמשכנות יעקב בסוף יו"ד בהגהתו לסימן ל"ג, והיד יהודה בסימן ל"ג סק"ה, ועי' בביה"ל ח"ב סימן כ"ד מש"כ לדחות בזה, - ועי' עוד בדרישה סימן ל"ג סק"ג שכתב לדחות דמודו התוס' דנקובת הושט הויא נבילה, והבית מאיר בסימן ל"ג שם תמה על דבריו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-391)
391. וכ"נ בד' התוס' בקידושין נ"ז א' ד"ה שחטה, עיי"ש, אך דבריהם שם קיימי בעוף, ועמש"נ להלן די"ל דאף אם נקובת הושט הויא נבילה, מ"מ בעוף ל"ה אלא טריפה, ובנאות יעקב סו"ס כ' כתב לדחות עוד, די"ל דאיירי התם כשניקב הושט כנגד מה ששחט, ובכה"ג י"ל דל"ה אלא טריפה, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-392)
392. והביה"ל בח"ב סימן כ"ד סק"ג הוסיף, דרבא הוכרח לזה לפי תירוצו דפסוקת הגרגרת דתני התם הויא נבילה, ולפ"ז אם נקובת הושט ל"ה אלא טריפה, מ"ט פתח בנקובת הושט ואח"כ תני פסוקת הגרגרת ואח"כ תני שאר טריפות, והו"ל למיתני נקובת הושט בהדי שאר טריפות, ובע"כ דאף נקובת הושט הויא טריפה. [↑](#footnote-ref-393)
393. ובד' התוס' ותוס' הרא"ש לעיל ל' ב' משמע דל"ג בתוספתא טריפה, אלא גרסו שחיטתו פסולה, עיי"ש, וכנראה דמה"ט לא הביא התוס' הרא"ש בסוגיין מקור מהתוספתא דנקובת הושט אינה אלא טריפה, אף דאיהו גופי' הביא לעיל לד' התוספתא אלו. [↑](#footnote-ref-394)
394. אמנם לכאו' מד' ר"ת ודעימי' שכתבו דלהצד דאין שהי' פוסלת במיעו"ק דושט, אין שהי' בעוף, מבו' לכאו' דאף כשנחתך חצי הושט ל"ה נבילה, - אך יש מקום לדחות, דאף דהויא נבילה משום דכבר ליכא שיעור שחיטה, מ"מ לא חשיב כמידי דמנבלא אלא כשנעשה בה מעשה הממית, ובנקובת הושט לעולם לא נעשה הממית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-395)
395. ועמש"נ להלן לישב מ"ט בעינן לטעם זה, ותיפו"ל דאינו שוחט את ב' הסימנים, וכמבו' בסוגיית הגמ' לקמן דמה"ט הוא דהויא נבילה. [↑](#footnote-ref-396)
396. ויש להוסיף בזה מש"כ הרמב"ם בפ"ד ממאכ"א ה"ב דמינים טמאים שאין השחיטה מועלת בהן, אין בהן משום נבילה וטריפה, ומשמעות דבריו, דאי"ז משום דאאחע"א, אלא דעיקר איסור נבילה הוא רק בבע"ח דיש בו שחיטה ומת בלא שחיטה, וכמש"כ בכ' הגרי"ז בזבחים ס"ט ב', אך המ"מ שם פירש דהוא משום דאאחע"א, וכאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' במעילה ט"ז א', אך לענין טומאת נבילה, הרי גם במינים טמאים איכא טומאת נבילה, והרי דחלוק איסור נבילה מטומאת נבילה, דאיסור נבילה הוא מכח שמת "בלא שחיטה", וטומאת נבילה היא מכח שמת, - ואשר ע"כ אף דכשנעשה בה מעשה בסימנים דלא שייך בה שחיטה הויא נבילה לענין איסור, מ"מ אינה מטמאה, דדוקא לענין איסור דתורת נבילה הוא מכח הא דלא נעשה בה שחיטה, הרי דבזה אמרינן דכל שנעשה בה מעשה בסימנים דל"ש בה שחיטה הויא בכלל נבילה, ומשא"כ לענין טומאה, דלא תלי כלל במה שלא נעשה בה שחיטה, ל"ה נבילה אלא כשמתה.

     ויש שפירשו לפ"ז לעיקר החילוק בין איסור לטומאה בע"א, דלעולם אף לענין איסור אין עלי' תורת נבילה אלא כשיצא חיותה, כמו שהוכיח התבו"ש מסוגיית הגמ' לקמן ל"ז א' וזבחים ע' א', וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם ברפ"ד ממאכ"א, ואך לענין איסור עיקר תורת נבילה הוא במה שיצא החיות דהסימנים בלא שחיטה, דכיון דתורת נבילה לענין איסור הוא במה שמתה בלא שחיטה, הרי דכיון דהמיתה דבעינן לענין שחיטה הוא להוציא את החיות דהסימנים, הרי דכל שיצא חיות הסימנים בלא שחיטה הויא נבילה, ומשא"כ לענין טומאה ל"ה נבילה אלא כשמתה הבהמה מיתה גמורה, וע"כ בפסוקת הגרגרת ונקובת הושט דיצא החיות דהסימנים, הויא נבילה לענין אכילה, ול"ה נבילה לענין טומאה. [↑](#footnote-ref-397)
397. ומה שלא הביא הגרע"א מד' הרמב"ם, נראה דהוא כמש"כ באחיעזר ח"ב ריש סימן ח' דאין ללמוד מד' הרמב"ם לדידן, דהרמב"ם לטעמי' דהויא נבילה מחיים, ואי"ז משום שאינה ראוי' לשחיטה, שהרי שמוטה ל"ה נבילה מחיים, אלא הוא משום דהויא כמתה, וא"כ כ"ש בעוף דזוטר חיותי' דהוי כמת, אך לדעת ש"ר דנקובת הושט הויא טריפה ואך דאין שחיטה מועלת בה, י"ל דהוא רק בבהמה ולא בעוף, ועיי"ש שהביא כן בשם הגר"מ בנעט דנקובת הושט בעוף ל"ה נבילה, אך האחיעזר שם הביא מתשו' ברית אברהם שלמד מד' הרמב"ם לדידן, ונראה בדעתו דס"ל כמש"כ התבו"ש בדעת הרמב"ם דהא דהויא נבילה מחיים הוא משום דנעשה בה מעשה בסימנים דלא שייך בה שחיטה. [↑](#footnote-ref-398)
398. ועיי"ש שכתב דמ"מ פסוקת הגרגרת הויא נבילה אף בעוף, דכיון שכבר נפסק סימן א' דהוי זה שיעור שחיטה גמור בעוף לא יועיל מה שישחוט את הסימן השני, דב' שחיטות בעוף לא מצינו, ובאמר"מ סימן ב' סקט"ז הק' ע"ז, מהא דס"ל לר"ל בסוגיין דשחט שלא במקום חתך ל"ה נבילה, ואיירי אף בעוף, שהרי לקמן נ"ו א' תנן דאלו טריפות בעוף נקובת הושט ופסוקת הגרגרת, ולר"ל בע"כ דהיינו כששחט שלא במקום חתך, והרי דלא אמרינן דאחר שכבר נפסק כשיעור שחיטה, ל"ש שיעשה שחיטה אחרת, ועיי"ש משה"ק עוד ע"ז. [↑](#footnote-ref-399)
399. ובאחיעזר ח"ב סימן ח' סק"ו הוכיח דנקובת הושט בעוף הויא נבילה, למש"כ הביה"ל דהמקור להא דנקובת הושט הויא נבילה, הוא מהא דתני ברישא נקובת הושט והדר תני פסוקת הגרגרת, ולפ"ז הרי דמהא דתנן לקמן נ"ו א' דאלו טריפות בעוף נקובת הושט ופסוקת הגרגרת, מוכח דנקובת הושט הויא נבילה אף בעוף, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-400)
400. וי"ל דד"ז תליא בטעם הא דנקובת הושט הויא נבילה, דאם הוא משום דה"ז מעשה המנבל, י"ל דאף אם ניקב הושט או נפסקה הגרגרת למעלה ממקום שחיטה הויא נבילה, אי לא דנימא דבמקום שאין ראוי לשחיטה, אף לא נפיק חיותא כ"כ, אך אם הוא משום דכבר נפיק החיות דהסימנים, או משום דטריפות בסימנים חמיר, י"ל דהוא רק בדהוי זה במקום שחיטה. [↑](#footnote-ref-401)
401. אך בשטמ"ק שם בשם הרא"ה כתב דהא דאם ניקב הושט אחר שהתחיל לשחוט הוי טריפה, הוא כשניקב במקום אחר, ומבו' דאם ניקב כנגד המקום ששחט ל"ה טריפה. [↑](#footnote-ref-402)
402. ועיי"ש שכתב דמטעם אחר ל"מ שחיטתה לטהרה מידי נבילה, דאם שחט א' מב' הושטים, לא מצינו שחיטה מתרת בבהמה שנשאר לה ושט, וגם אם ישחוט את הושט השני, לא מצינו שחיטה אחר שכבר נשחט הושט, ועיי"ש מש"כ לדון עוד בזה. [↑](#footnote-ref-403)
403. והמאירי לקמן בסוגיין כתב די"א, דכיון דהריאה הויא כמנחא בדיקולא, ע"כ אם הוציאה לגמרי קודם שישחט הושט כשרה,ונחלק ע"ז וכתב דל"מ ה"ט דכמנחא בדיקולא, אלא דאינה נטרפת בנקיבה, אך כל שניטלה לגמרי היא מתה קודם שחיטה ונבילה היא, - אך יותר נראה, דדבריו קיימי לגבי הבהמה עצמה, וס"ל דכל דאף דאם ניקבה הריאה אחר שחיטת הקנה לא מטרפא, מ"מ אם ניטלה הריאה, הויא הבהמה נבילה גמורה, ול"מ לה השחיטה, ומוכח כן, דאם דבריו קיימי לגבי הריאה, הרי לכאו' אין איסורה משום נבילה, אלא משום אבמה"ח, וי"ל. [↑](#footnote-ref-404)
404. והעירו די"ל עוד בזה, למש"כ השטמ"ק לקמן בסוגיין דכל מה שאמרו דמכח הא דכמנחא בדיקולא הוי כאבמה"ח, הוא רק משום דאחר דהוי כמנח בדיקולא שחט את הסימן השני, ולפ"ז ניחא דע"כ לגבי ישראל ל"ה כאבמה"ח, כיון דה"ז ניתר ע"י שחיטת ב' הסימנים. [↑](#footnote-ref-405)
405. והך מילתא דבנקובת הושט לא אמרינן דהמקום שכנגדו הוי כמנח בדיקולא, הוא מבו' כן ממש"כ התוס' לעיל ח' א' והרשב"א והר"ן שם, דאם ניקב הושט כנגד מה ששחט הוי טריפה, אך בשטמ"ק שם בשם הרא"ה נחלק ע"ז, עיי"ש, - וכבר עמד ע"ז בפסקי רי"ד לעיל שם, עיי"ש שכתב דאע"ג דאמרו הכא דשחט את הקנה ואח"כ ניקבה הריאה כשרה דכמאן דמנחא בדיקולא דמיא ואע"ג דלא נגמרה השחיטה, דוקא כי שחיט סימן או רובו אמרינן הכי, אבל במיעוט סימן כאילו לא נשחט כלל דמי, והנקב פוסל בו אפי' במקום השחוט. [↑](#footnote-ref-406)
406. אך צ"ע בזה בד' התוס' הרא"ש שנחלק ע"ד רש"י וכתב דנקובת הושט ל"ה נבילה, ורק פסוקת הגרגרת שאינה יכולה להתקיים כלל הויא נבילה, וצ"ע דכיון דס"ל דרק פסוקת הגרגרת הויא נבילה, א"כ הרי י"ל דהוא מטעמא דליכא שחיטת ב' סימנים, ומנ"ל דאיכא טעם בפנ"ע דהויא נבילה משום דאינה יכולה להתקיים כלל, - ושמא ס"ל, דאם כל הא דהויא נבילה הוא משום דלא שחט ב' סימנים, ל"ש למתני דיש מהן נבילות, דבמתניתין תני מיני חיסרון בבהמה המנבלים אותה, והכא הרי אינה נבילה משום חיסרון זה, אלא היא נבילה משום דלא נשחטה כראוי, ובע"כ דהא דהויא נבילה הוא גם משום שאינה יכולה להתקיים כלל.

     והנפ"מ בהא דהויא נבילה גם משום הא דאינה יכולה להתקיים, הוא בעוף, דלדעת ר"ל דכל הא דהויא נבילה הוא משום דליכא שחיטת ב' סימנים, י"ל דבעוף דסגי בשחיטת סימן א' ל"ה נבילה, לפ"מ שהוכיח האמר"מ דלא אמרינן דכיון שכבר נפסק בה כשיעור שחיטה, אין שחיטה אחר שחיטה, אך לדעת רבא דהויא נבילה משום שאינה יכולה להתקיים כלל, הויא נבילה אף בעוף.

     ובאמת דיש מקום לומר להיפך, דכל מה שאמרו הכא דל"מ שחט שלא במקום חתך משום דכמנחא בדיקולא, הוא רק לדעת ר"ל, דאם שחט במקום חתך ל"מ, והרי דלא סגי במה שמשלים את שחיטת ב' הסימנים, ולדידי' גם כששחט שלא במקום חתך ל"מ, דכמנחא בדיקולא דמי, ולאו מידי הוא, אך לדעת רבא, הרי באמת פסק ולבסוף חתך מהני משום הל' שחיטה, דסגי במה שמשלים שחיטת ב' הסימנים, וכל הא דל"מ, הוא משום דפסוקת הגרגרת הויא נבילה, אך בד' הגרע"א שנקט דגם בושט ל"מ השלמת הרוב, ולא תלה לזה בפלוגתא דרבא ור"ל, מבו' שלא פירש כן. [↑](#footnote-ref-407)
407. אך בד' הבאר יצחק שם מבו', דבלישנא דגמ' משמע דר' יוחנן דמשני דכאן קודם חזרה וכו', הוא רק משום הא דפרכינן דכמאן דמנח בדיקולא דמיא, וכ"כ התבו"ש בסימן כ"ו סק"ב בתו"ד, ועיי"ש שכתב לפ"ז דלדעת ר' יוחנן נקובת הושט ל"ה נבילה, ולפ"ז י"ל בד' הרמב"ן, דע"כ בדבריו במלחמות דקאי לדעת ר' יוחנן, הוצרך לפרש דהא דפסוקת הגרגרת הויא נבילה, הוא משום דהסימן עצמו הוי כמנח בדיקולא, אך לדעת רבא באמת ל"ב לטעם זה. [↑](#footnote-ref-408)
408. ועיי"ש שכתב דכן פירש"י, והראש יוסף בסוגיין והיד יהודה בסימן כ"ז סק"ב תמהו ע"ז, דלהדיא מבו' בד' רש"י דאם נשחט הושט תחילה ואח"כ ניקבו בני מעיים ל"ה טריפה. [↑](#footnote-ref-409)
409. ובדעת רש"י דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב ולא אמרינן דכמנח בדיקולא דמי, כתב בתשו' חלקת יואב מהדו"ת סימן י"א דבשחיטת רוב הסימן לא אמרינן דמנח בדיקולא דמי, וכן נקט בתשו' חת"ס יו"ד סימן י"ח, אך בחזו"א סימן ג' סק"כ תמה ע"ז דא"כ מ"ט לא מוקמינן להא דשחט שלא במקום חתך דטריפה, כשנפסק רוב הקנה, - ועי' עוד באמר"מ ריש סימן ב' במש"כ לישב ד' רש"י בע"א. [↑](#footnote-ref-410)
410. ועיי"ש שהק' לפ"ז בהא דפרכינן לעיל ח' א' לר' זירא, דהאיכא צדדין, והרי לר' זירא גופי' לא מטרפא בכך כלל, דאין טריפות לחצי חיות, ועי' בחזו"א סימן ג' סקכ"א מש"כ לישב בזה, - ויש להוסיף, דלכאו' עיקר הקו' היא למשמעות ד' רש"י דנקובת הושט ל"ה אלא טריפה, ואך דכיון דאיתרע מקום שחיטה הוא דהויא נבילה, אך לדעת הרשב"א ודעימי' דהא דהויא נבילה הוא משום דהוי זה מעשה המנבל, הרי דע"ז ל"מ הא דאין טריפות לחצי חיות, - וי"ל עוד, אי נימא בדעת רש"י דהא דהויא נבילה, הוא משום דל"מ שחיטה לסימנים שאין חיותם שלימה, דלפ"ז י"ל דל"מ ע"ז הא דאין טריפות לחצי חיות, אך לב' דרכים אלו נמצא, דבכה"ג שניקב הושט כנגד המקום ששחט, הו"ל נבילה, (וכ"ה גם לפמש"כ החזו"א שם), וזה דלא כמשמעות הראשונים דבכה"ג ל"ה אלא טריפה, ונת' בדף מס' 25. [↑](#footnote-ref-411)
411. ונפ"מ רבתא לדינא לפ"ז, דאף למש"כ הריא"ז דבשחיטת טריפה אסורין הבני מעיים לגוי, כ"ז הוא בבהמה דאינה ניתרת אלא בב' סימנים, אף בעוף דניתר בסימן א', מותרין הבני מעיים לגוי, כיון דאחר שחיטת סימן א' חשבינן להעוף כמת.

     אך בעיקר ד' הבכור שור צ"ע, דא"כ מאי מייתינן מהא דתניא דאחד ישראל ואחד גוי מותרין בו, דלא כראב"י, הרי התם הוא חותך כזית בשר אחר שחיטת ב' הסימנים, וע"כ ה"ז מותר אף לגוי, משום דאחר שחיטת ב' הסימנים חשבינן לה כמתה, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-412)
412. וזה ניחא למשמעות ד' הרשב"א שם, דהא דס"ל לראב"י דהוו הבני מעיים כאבמה"ח, הוא רק לאחר שחיטת ב' הסימנים, וע"ז מהני הא דבשחיטה כשרה הויא כמתה, וע"כ לי"ב משום אבמה"ח, ואך דבעיקר ד' הרשב"א צ"ב, דכיון דהריאה הויא כמנחא בדיקולא אחר שחיטת הקנה, מ"ט לי"ב משום אבמה"ח רק לאחר שחיטת ב' הסימנים, ועמש"כ בזה היד יהודה בסימן כ"ז סק". [↑](#footnote-ref-413)
413. והנה בד' הריא"ז שם מפורש דגם אם הויא טריפה, ה"ז אסור לגוי, - אך התורת חיים שם נקט דכל דהויא טריפה, ליכא איסור אבמה"ח לגוי, כיון שהועילה השחיטה לישראל לטהר מידי נבילה, וכ"כ התבו"ש בסימן כ"ז סק"ג והפמ"ג שם בשפ"ד סק"ב והיד יהודה שם ריש סק"ב, וכן הסכים הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן קס"ה.

     ובטעמא דהריא"ז נראה, דס"ל דהא דבשחיטה כשרה ליכא איסור אבמה"ח, הוא משום דליכא מידי וכו', וכמש"כ התוס', וע"כ דבשחיטת טריפה כיון שהיא אסורה לישראל משום טריפה, לא אמרינן דליכא מידי וכו', וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס', דאף כשהיא אסורה לישראל משום איסור אחר, לא אמרינן דליכא מידי וכו', ועי' ביד יהודה סימן כ"ז סק"ב שנקט בתו"ד דבשחיטת טריפה אין להתיר משום דליכא מידי וכו', ואך שכתב להתיר מכח ד' הרשב"א דהויא כמתה, (וצ"ע בזה, שהרי דעת רש"י ותוס' דלא כהרשב"א, וכל ההיתר הוא משום דליכא מידי וכו'), - ובדעת התו"ח ודעימי' צ"ל, דכיון דבבהמה כשרה אמרינן דליכא מידי וכו', ונתחדש בזה דשחיטה כשרה מתרת אף לגוי, תו אין לחלק דשחיטת טריפה לא תועיל להתיר, אף דבשחיטת טריפה גופה ליכא לה"ט דליכא מידי וכו', ועד"ז נראה גם במש"כ התוס' דלמ"ד דחצי שיעור מותר מה"ת הי' לנו להתיר אבמה"ח דטמאים ודעוף לבן נח, ומסתבר דמכח זה הי' מותר לבן נח אף בדאיכא כזית בשר, ועי' בנאות יעקב סימן כ"ב שכתב כעי"ז, ולכאו' ד"ז תליא אם הא דליכא מידי וכו' הוא הוכחה דה"ז מותר, או דזה עצמו הוא טעם ההיתר, ועי' בקובץ שמועות אות כ"ג שכתב שנחלקו בזה רש"י ותוס', - ואמנם יש מקום לדון בזה, דכיון דשחיטת טריפה ל"ה שחיטה מעליא, הרי דהגם דמצינו דשחיטה גמורה מועלת להתיר לגוי, מ"מ י"ל דשחיטת טריפה לא תועיל להתיר.

     שו"ר בתשב"ץ ח"ג סימן רצ"ו שכתב דאף בשחיטת טריפה מותרין הבני מעיים לגוי, וכתב לדון בזה דבשחיטת טריפה לא שייך מי איכא מידי, וכתב ע"ז, ז"ל, אבל זה אינו נראה, שלא באו בזה מטעם איסור והיתר, אלא אם נקרא אבמה"ח או לא נקרא אבמה"ח, וכיון שאינו נקרא אבמה"ח לישראל, מה לי אם היא כשרה או טריפה, עכ"ל, והיינו דס"ל דאף דהיא אסורה לישראל, מ"מ כיון שאינה אבמה"ח לישראל, אמרינן בזה מי איכא מידי. [↑](#footnote-ref-414)
414. ובחי' בית מאיר בסוגיין נחלק ע"ז, עיי"ש, ועי' גם בחזו"א סימן ג' סק"כ שהוכיח דלמאן דפליג על ר"ל אף אחר שחיטת ב' הסימנים ל"ה הריאה כמנחא בדיקולא, דאל"כ מ"ט הוצרך ראב"י ללמוד מדר"ל, הרי אחר שחיטת ב' סימנים לכו"ע הוו הבני מעיים כמאן דמנחי בדיקולא, וכ"ה בתוה"ב בית ב' שער ג', דמהא דאמר ראב"י ש"מ מדר"ל, ש"מ דלמאן דפליג על ר"ל אין הדין כן, אך התבו"ש שם כתב דצ"ל דהא דקאמר ש"מ מדר"ל, הוא משום דמרא דשמעתתא דכמנחא בדיקולא הוא ר"ל, אך אה"נ בשחט ב' סימנים ליכא מאן דפליג עלי', ועיי"ש שכתב דמכוון ד' הרמב"ן הוא דהריאה תלוי' בקנה ובושט יחד עם כל אברי הגוף שחיותן מתאפס ע"י שחיטת קנה וושט, אבל אין טעם לומר שהריאה החי' אחר שחיטת הקנה תמות ע"י שחיטת הושט בזמן שכל הבהמה עדיין חי', עכ"ד. [↑](#footnote-ref-415)
415. והתוס' לעיל שם הוכיחו כן מעיקר טומאת נבלת עוף טהור, אך הרמב"ן וש"ר לא הוכיחו מזה, ונראה בדעתם כמש"כ בסה"ת שם, דאף אם ל"ב נחירה בסימנים, מ"מ מתה מאלי' הויא נבילה, ורק כשהרגה האדם ל"ה נבילה, וזה מתפרש לפי המבו' בדבריו שם לעיל מינה דעיקר נבילה הוא כשמתה מאלי', והא דכשהרגה אדם שלא ע"י שחיטה הויא בכלל נבילה, הוא מכח שנצטוו בשחיטה, ונת' כן בדף מס' 9 בדעת הרמב"ם ודעימי', אך בד' התוס' מבו' דפליגי ע"ז, וס"ל דכל דליכא נחירה בסימנים, לא עדיף ממתה מאלי', והיינו משום דפשיטא להו דאם ל"ב נחירה סימנים, אי"ז מעשה המתיר, וע"כ אין מקום להצריך שיעשה זה ע"י אדם.

     והעירו ממה שאמרו לעיל בסוגיין דדגים ל"ב שחיטה מדכתיב יאסף באסיפה בעלמא, ותיקשי דמ"מ מנ"ל דאף אם מתו מאליהם הן מותרין, הרי י"ל דאינם מותרין אלא כשאספם אדם מן המים, דהוי מיתתם ע"י האדם, וי"ל דהוא משום דבדגים דלא כתיב בקרא איסור נבילה, הרי דע"כ אם ל"ב שחיטה, מהיכ"ת נימא דאם מתו מאליהן יהיו אסורין, וי"ל עוד, דבאסיפה מן המים חשיב דאין מיתתם ע"י האדם, וזה ע"ד מש"נ במק"א לדון דמקרב הבהמה אצל הסכין ל"מ בשחיטה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-416)
416. וצ"ע היאך ילפינן מהך קרא דבעינן מעשה בסימנים, ובל' התוס' והרא"ש בנזיר כ"ט א' משמע דהא דבעינן נחירה בסימנים הוא משום דבעינן להוציא דמו ע"י סימנים, וי"ל דזהו דילפינן מדכתיב ושפך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-417)
417. וכמדומה דהתוס' לטעמייהו אזלי, דס"ל לעיל כ' א' דמקרא דנבלת עוף טהור יש ללמוד דבעינן נחירה בסימנים, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דבעי בר קפרא ללמוד עוף מבהמה, הוא להא דבעי שחיטה ול"מ נחירה, - אך הרמב"ן אזיל לטעמי' דס"ל דמקרא דנבלת עוף טהור אין ללמוד דבעינן נחירה בסימנים, די"ל דל"ה נבילה אלא כשמתה מאלי', וע"כ פירש דהא דבעי בר קפרא ללמוד עוף מבהמה, הוא להא דבעינן מעשה בסימנים. [↑](#footnote-ref-418)
418. וכ"נ מד' הגרע"א לעיל י"ב א' שכתב דלדעת הרא"ה איכא פסול שהי' בנחירת עוף, ואי נימא דסגי בנחירת מיעוט ושט, הרי לא משכח"ל פסול שהי' כלל. [↑](#footnote-ref-419)
419. וי"ל עוד דאי נימא בדעת התוס' דנקובת הושט ל"ה נבילה, ול"ה כפסוקת הגרגרת דנבילה, הרי דע"כ אין מתקיים דין נחירה בסימנים אלא כשנחר רוב סימן א' דהוי מעשה המנבל, ובפרט בגוונא דאח"כ מתה מחמת גורם אחר, דאם לא עשה בנחירה מעשה המנבל, אין לנו לומר דמתה ע"י השחיטה, ועמש"נ להלן לדון בזה מדין עיקור סימנים. [↑](#footnote-ref-420)
420. ולפי דבריו יש מקום לומר, דכל שפוסק את הסימן בידו ג"כ ל"מ, וזה לפמש"כ התוס' לעיל ט' א' דבכה"ג אי"ז מכלל הלכות שחיטה, אלא אי"ז שחיטה כלל, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-421)
421. ועיי"ש בסו"ד שהוכיח כן ממה שאמרו כאשר צויתיך מלמד שנצטוה משה על רוב אחד בעוף ועל רוב שנים בבהמה, וצ"ע שהרי להדיא אמרו בשלהי סוגיין דאתיא כמ"ד דיש שחיטה לעוף מן התורה. [↑](#footnote-ref-422)
422. ולמש"כ התוס' לעיל ט' א' בדעת הבה"ג דעיקור סימנים ל"ה טריפה, לכאו' ודאי דאי"ז מועיל לנחירה. [↑](#footnote-ref-423)
423. ומבו' בדבריהם דאף הגרמה כשרה בו, ולכאו' מוכח מזה דהגרמה מועלת להוציא את החיות כבמקום שחיטה, ואי"ז אלא פסול בעלמא, ונת' בזה לעיל י"ט א', - אך שמא אי"ז מוכרח, שהרי דעת רש"י ודעימי' דאף עיקור סימנים כשר, הגם דבעיקור סימנים לכאו' ליכא להוצאת החיות הגמורה דשחיטה, שהרי בעיקור סימנים לדעת רוב קמאי ל"ה אלא טריפה, ול"ה כנקובת הושט ופסוקת הגרגרת דנבילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-424)
424. והעירו דיש ללמוד כן גם מד' רש"י בשלהי סוגיין דנקט דהא דתנן אלו טריפות בעוף, הוי מדאורייתא, גם למ"ד דאין שחיטה לעוף, ולפ"ז הרי מהא דתנן התם דפסוקת הגרגרת הויא נבילה, מבו' דל"מ נחירה בעוף אלא כשנעשית ע"י אדם. [↑](#footnote-ref-425)
425. ומסתבר דמודה המהר"ם דנחירה מאלי' ל"מ, ואף דהא דפסלינן כשנפלה סכין מאלי', והא דפסלינן בשחיטת גוי ילפינן לתרוייהו מקרא דוזבחת, וכדתניא בתוספתא בריש מכילתין, מ"מ חלוקין הן בגדר הדין, וסמך לדבר מהמבו' לקמן כ"ט ב' דהי' מקום לומר דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף יש להכשיר כששחט גוי סימן א' וישראל סימן א', והיכא שנשחט סימן א' מאליו וסימן א' ע"י אדם, פשיטא דפסולה, ויש לדחות, וי"ל עוד, דמהא דכתיב ושפך, ילפינן לפסול כשמת מאליו. [↑](#footnote-ref-426)
426. ובד' הר"ן בסוגיין משמע דגם למ"ד דאין שחיטה לעוף הו"ל בכלל וזבחת, וע"כ הק' דמנ"ל דלרבי יש שחיטה לעוף מה"ת, - ולפ"ז מבו' דל"ד דין נחירה למ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת, לדין נחירה במדבר לדעת ר"ע, שהרי נחירה במדבר אינה בכלל וזבחת, דמקרא דוזבחת ילפינן דכשבאו לארץ נצטוו בשחיטה, - ויש להעיר עוד בזה, ממש"כ הפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה סוף השורש הא' והגרע"א לעיל י"ב א' דלמ"ד דאין שחיטה לעוף ליכא לאיסור אינו זבוח, ולכאו' הוא שלא כד' הר"ן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-427)
427. אך לד' התוס' שנקטו דמדין נבלת עוף טהור יש ללמוד דבעינן עכ"פ נחירה בסימנים, הרי דמהא דקאמר בר קפרא דלפטרו בלא כלום א"א שכבר הוקש לבהמה, מבו' דכשעושה נחירה בסימנים חשיב לפטרו בלא כלום, והוי כדגים, ונראה מזה דנחירה אינה דומיא דשחיטה, דאם היא דומיא דשחיטה ורק שלא נאמרו בה הלכות שחיטה, הרי ל"ה כלל כדגים, אלא הוי טפי כבהמה, וע"כ אף אי נימא דגם נחירה הוי מעשה המתיר, מ"מ הוי מעשה בפנ"ע, ואינו דומיא דשחיטה כלל, - ובאמת לד' הרמב"ן הרי מבו' להיפך, דהא דקאמר בר קפרא דהוקש לבהמה, הוא להא דבעינן נחירה בסימנים, והרי דנחירה בסימנים דמי לבהמה דהיא בשחיטה, ואך דבעוף לא נאמרו הלכות שחיטה. [↑](#footnote-ref-428)
428. ויש להעיר בזה, דלכאו' הא דכששחט הסימנים ועדיין היא מפרכסת ואח"כ הרגה בענין אחר ל"ה נבילה, הוא רק מכח היתר שחיטה, דאל"כ הרי כיון דמיתתה לא היתה מכח השחיטה, הוה חשבינן לה כנבילה, וא"כ אם למ"ד דאין שחיטה לעוף אין הנחירה מתרת את המפרכסת, הדין נותן דאם אחר הנחירה המיתה בענין אחר, הויא נבילה, ולקמן בסוגיין מבו' דלא כן, דכיון דקודם מליקת הסימנים אינו חותך אלא שדרה ומפרקת, הרי דאף דאחר המליקה הוא חותך רוב בשר והיא מתה עי"ז, מ"מ ל"ה נבילה, וצ"ע, וכנראה צ"ל, דאף כשהרגה בע"א, מ"מ כיון שעשה בה תחילה מעשה שחיטה, חשבינן דמיתתה הוא ע"י השחיטה, (וכאשר עד"ז מצינו בהא דנקובת הושט הויא נבילה, ודעת הרשב"א ודעימי' דהוא משום דהוי זה מעשה המנבל, והויא נבילה אף אם שחט אח"כ את הקנה וריצץ את גולגלתה, ולא מתה כלל מחמת נקיבת הושט, ויש לדחות).

     ובנאו"י סימן ו' סקט"ו כתב לדון עד"ז דמ"ט אם נעשית טריפה אחר הנחירה, לי"ב לאיסור טריפה, ועיי"ש בסקט"ז ובסקי"ח במש"כ בזה באורך, ועמש"כ ע"ז בזכר יצחק ח"א ריש סימן ל"ג. [↑](#footnote-ref-429)
429. והעירו דיש מקום לומר עוד, למש"כ האו"ש דאף דהריאה הויא כמנחא בדיקולא ע"י שחיטת הקנה לבדו, מ"מ מהניא השחיטה להתירה, מדינא דכל בבהמה תאכלו, וי"ל דמה"ט הוא דהנחירה מתרת אף הבני מעיים, אף דהוו כמנחי בדיקולא קודם שמתה, - אך צ"ע אם לצד זה דנחירה דעוף אינה כשחיטה, יש בה להתירא דכל בבהמה תאכלו. [↑](#footnote-ref-430)
430. וכ"ה משמעות רש"י בד"ה ליבעי כיסוי, דהי' מקום לומר דליכא דין כיסוי אלא בשחיטה ולא בנחירה, ורק משום דבקרא דכיסוי הדם כתיב ושפך, איכא חיוב כיסוי אף בנחירה, ומבו' דגם בעוף איכא להחפצא דשחיטה. [↑](#footnote-ref-431)
431. ואמנם יש מקום לדחות דלעולם אין חייבין משום חולין בעזרה על נחירה, ושאני במליקת עוף, דכיון דהוא דרך הכשר דקדשים, ע"כ יש בזה משום חולין בעזרה, וכ"ה מוכרח לדעת הסוברים דגם למ"ד דיש שחיטה לעוף מה"ת, יש במליקת עוף חולין בפנים משום חולין בעזרה. [↑](#footnote-ref-432)
432. ומש"כ שם דהא דפטורין על מליקה, הוא רק למ"ד דשחיטה שאינה ראוי' לא שמה שחיטה, צע"ג, דאף אם שמה שחיטה, מ"מ כיון דהויא טריפה, אינו ראוי לפתח אהל מועד, ואין חייבין עליו בחוץ, וכמש"כ הקר"א. [↑](#footnote-ref-433)
433. וזה ע"ד מה שהוכיחו האחרונים, דאם שחט בעוף רוב קנה ומיעוט ושט, ושחט את המיעוט ושט קודם ששחט את כל הרוב דהקנה, לא אמרינן דנעשית טריפה בנקובת הושט, כיון דלא שחט את רוב הושט, ומיעוט ושט בפנ"ע לאו כלום הוא, ומוכח כן ממה שלא הצריכו לבדוק אם ניקב את הושט, אלא כששהה אחר מיעוט קמא דקנה, והיינו דהגם דלא סגי במיעוט ושט, מ"מ כל ששחט גם את הקנה, הוי אף המיעוט ושט בכלל השחיטה, וה"נ הכא דכוותה, אף דלא סגי בעוף בשחיטת הקנה, מ"מ כל ששחט גם את הקנה, הוי זה בכלל השחיטה, שהרי בבהמה הוי שחיטתה בב' סימנים, ובעוף נתחדש דסגי בשחיטת הושט לחודי', ול"ב לשחוט גם את הקנה, אך כל ששוחט גם את הקנה הו"ל בכלל השחיטה.

     ובעיקר הא דמכשרינן בכה"ג ששחט רוב קנה ומיעוט ושט, יש להעיר, דלפ"ז בע"כ דמש"כ רש"י לעיל י"ט ב' וכ' ב' דהא דבכל שוחט לא מטרפא בנקיבת הושט, הוא משום דהוי דרך שחיטה, אי"ז משום דנקיבת ושט זו נצרכת לשחיטת רוב הושט, אלא אף בלא"ה לא מטרפא בכך, כיון דהויא מכלל השחיטה, ומכוון ד' רש"י הוא, דאף דכששחט את מיעוט הושט, אכתי ל"ה ע"ז תורת שחיטה, מ"מ כיון דלבסוף הוי זה מכלל השחיטה, לא מטרפא בהכי. [↑](#footnote-ref-434)
434. אך הרשב"א בתוה"ב בית ב' סוף שער א' כתב דגם לרב אדא בעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, הוא משום דבעלמא בר אכשורי בעוף הוא דהיינו בעולת העוף דבעיא ב' סימנים, והביה"ל שם עמד דמ"ט לא פירש הרשב"א דהא דבעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה הוא משום דהקנה הוי בר שחיטה גם לדעת רב אדא, עיי"ש, - ועי' גם בשערי ישר שם שעמד כן ע"ד הבית מאיר בסימן כ"ד סט"ו שעמד בקו' זו דמ"ט לרב אדא בעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה. [↑](#footnote-ref-435)
435. ובנאו"י סימן ו' סק"י הביא מג"א דלרב אדא דל"מ מליקת הקנה לחודי' אלא מכח שחתך תחילה את המפרקת, הויא אף חתיכת המפרקת בכלל המליקה, ועיי"ש שדחה לזה, דאף אם ל"ה חתיכת המפרקת בכלל המליקה, מ"מ כיון שנחתכה המפרקת נפיק חיותי' ע"י מליקת הקנה לחודי', וע"כ סגי בהכי. [↑](#footnote-ref-436)
436. ועי' עוד בשטמ"ק שכתב בשם שיטה דטעמא דמ"ד דמע"מ כרוב, הוא משום דבשלימות הסימנים הדבר תלוי, דכ"ז שהסימן שלם לא מקריא שחיטה וכשאינו שלם נגמרת השחיטה, וזה כיון ששחט מחצה הסימן לא מיקרי שלם כיון שהרוב אינו שלם, וטעמא דמ"ד דמע"מ אינו כרוב, הוא משום דבמעשה השחיטה הדבר תלוי, וכ"ז שלא שחיט הרוב לא מיקרי עשיית מעשה, שצריך לעשות מעשה ברוב הסימן, וזה הרי לא עשה מעשה אלא במחצה לבד, עכ"ד, וכן משמע קצת בד' הרמב"ן, עיי"ש, וצ"ע דא"כ מה מדמינן לה לתנור ולטריפה. [↑](#footnote-ref-437)
437. ועד"ז מצינו בד' הר"ן בעירובין ט"ו ב' דבפרוץ מרובה על העומד חשיב דליכא פירצה כלל, ובפרוץ כעומד חשיב דאיכא פירצה, ואך דכיון שלא נפרץ רובא שרי. [↑](#footnote-ref-438)
438. ועיי"ש שכתב דהוא משום דמן הסתם ודאי כשר דרוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן ומסתמא שחט רובא, רק שנמצא ריעותא ע"י מדידה שהוא מע"מ, ולא מיקרי ריעותא אלא כשהספק שקול לאיסור ולהיתר, אבל כשיותר מצוי להיתר מלאיסור לא מיקרי ריעותא כלל, ול"ב בזה לכללי ספק ספיקא, עכ"ד, וצ"ע היאך זה מתישב במש"כ התוס' כן גם בההיא דפרוץ כעומד, וביותר צ"ע ממש"כ התוס' כן גם לגבי ההיא דלחי המושך בדפנו של מבוי. [↑](#footnote-ref-439)
439. ובדעת הגרע"א והחמד"ש שנקטו דהוי זה ספק ספיקא גמור, יש שפירשו דהוא משום דכששחט רוב חשיב כמו ששחט כולו, וכששחט מחצה לא חשיב כמו ששחט כולו אלא דסגי בשחיטת מחצה, וע"כ חשיב כב' שמות, ועד"ז הוא בדין פרוץ כעומד, דכשגדר רוב חשיב דכולו גדור, וכשגדר מחצה לא חשיב שגדר כולו, אלא דסגי בגדירת מחצה, (וכאשר כ"ה מבו' בחי' הר"ן בעירובין ט"ו ב'), וכמדומה שכתבו כן בשם הגרי"ז, - אך ממשה"ק הגרע"א לגבי תנור דמ"ט לא מטהרינן משום ספק ספיקא, מבו' לכאו' דלא כן, ובחזו"א סימן קי"ב סוסק"י כתב ע"ד הגרע"א דצ"ע אם מיקרי ספק ספיקא בכה"ג.

     ולכאו' בעכצ"ל בדעת הגרע"א, ע"ד מש"כ השפ"א בסוכה שם, דהא דחשבינן לה כספק ספיקא, הוא משום דלפנינו ה"ז נראה כמחצה על מחצה, וע"כ איכא חד ספיקא אם צמצם שפיר, וגם אם לא צמצם שמא עומד מרובה, וע"כ חשיב כב' ספיקות, וע"כ אף בתנור חשיב כספק ספיקא, אך אי"ז מתישב היטב בל' התוס' שנקטו תחילה להספק שמא עומד מרובה. [↑](#footnote-ref-440)
440. ועי' בתור"פ שהביא השטמ"ק לעיל מינה שכתב בשם ריב"א, בהא דפריך דלדעת רב יהא טמא כשנשתייר מחצה, דאם נתצו לתנור מעט מעט עד שנתץ חציו ניחא לי' דטהור החצי הנשאר, דחשיב כאילו נתץ רובו, כיון דליכא דמכחיש לי', ורק כשחתכו לחצאין הוא דלא מטהרינן, כיון דאם באת לטהר החצי א"כ צ"ל דהחצי האחר הוי רוב וזיל בתר רובא, והחצי האחר מכחיש לי', עכ"ד, וצ"ב במכוון דבריו. [↑](#footnote-ref-441)
441. והחת"ס בסוגיין כתב דתי' הש"ס לחלק בין תרי רובא בחד מנא לשחיטה וכל התורה לא אוכל להסביר עד יבוא מורה ויורני. [↑](#footnote-ref-442)
442. ויש להוסיף, שהרי לדעת הר"י מיגש מיבע"ל שמא שהי' פוסלת במיעו"ק דקנה, וע"כ שפיר י"ל, דאף להצד דאין שהי' פוסלת בזה, היינו משום דלאו מידי הוא ולא חשיב כהתחלת שחיטה כלל, וכל' רש"י לעיל כ"ח א' ד"ה ושהה בה ולקמן ל"ב א' ד"ה תיקו, אך בשחיטת מחצה דחשיב כרוב לענין שחיטה, ודאי דחשיב כהתחלת שחיטה. [↑](#footnote-ref-443)
443. ושמא י"ל, דכיון דלענין טריפות לא סגי במה שאינה חי', ובעינן שיהא חיסרון בגופה, הרי דבקנה ליכא חשיבות דחיסרון, אלא כשנפסק כולו, והא דסגי ברובו, הוא מדינא דרובו ככולו, וע"כ תליא בהפלוגתא דמע"מ כרוב, והיינו דלכו"ע אף כשנפסק חצי יש בה להחולי דטריפות, ואך דמ"מ למ"ד דמע"מ לאו כרוב, לא חשיב כחיסרון, ועפי"ז יש מקום לדון במשה"ק האחרונים דאם לענין טריפה בעינן רוב הנראה לעינים, היאך מהני זה לשחיטה, - אך בעיקר הדברים צ"ע, דאם החולי דטרפות הוא אף כשנפסק חצי, מ"ט לא חשיב כחיסרון אלא כשנפסק כולו, וכשנפסק רובו בעינן לדינא דרובו ככולו, ומ"ש מהטריפות שהם בנקב בעלמא, דחשבינן לזה כחיסרון. [↑](#footnote-ref-444)
444. והעירו דלמש"כ התוס' בשם הרר"ש דא"א לצמצם, צ"ע דא"כ מאי ס"ד לפסול, הרי איכא ספק ספיקא להכשיר, שמא מעיקרא שחט מיעוט, ושמא מעיקרא שחט רוב, וכל צד הפסול הוא אם מעיקרא שחט מחצה. [↑](#footnote-ref-445)
445. מבו' לפ"ז, דאף דלענין שחיטה סגי בשחיטת מחצה קנה, מ"מ כיון דחצי קנה פגום ל"ה טריפה, הרי דכל שהוסיף עליו כ"ש והשלים לרוב, מהני זה לשחיטה, - וצ"ע בתרתי, חדא, דאף דבחצי קנה פגום סגי בהשלמת הרוב, מ"מ למ"ד דמע"מ כרוב וסגי בשחיטת חצי קנה, מ"ט יהא סגי במה שמוסיף כ"ש ומשלים לרוב, ואי נימא דגם למ"ד דמע"מ כרוב, איכא מעליותא בשחיטת רוב גמור, דהוי כשוחט את כולו, ניחא, ועוד, דלפ"מ שצידד הגרע"א דבושט לא סגי בהשלמת הרוב, לכאו' הדין נותן דלמ"ד דמע"מ כרוב, לא יהא סגי במה שמוסיף ממחצה לרוב.

     ואמנם י"ל, דכיון דאיירי הכא בעוף, וכמו שפירש"י, וזה כדמפרשינן לה לעיל כ"ח א', ובזה כתבו התבו"ש דעימי' דאם ל"ה טריפה במע"מ, אף ל"מ שחיטת מע"מ דקנה, וממילא דנמצא דהשחיטה נעשית רק ע"י השלמת הרוב, וע"כ שפיר דמי, אך יש מקום לדון בזה, דמ"מ כיון דבבהמה מהני לשחוט חצי קנה, הרי דגם בעוף הי' לנו להצריך שתהא שחיטת חצי הקנה ע"י שחיטה, וי"ל, - אך אכתי ילה"ע בל' הגמ' דפריך דאי מע"מ כרוב איטריפא לה, ומשמע דאלמלי הא דיש בזה לאיסור טריפה, שפיר הוי סגי בהשלמת הרוב, וי"ל. [↑](#footnote-ref-446)
446. ולכאו' הי' מקום לדון בזה, דאף בבהמה דנפקא חיותא ע"י שחיטת הושט, מ"מ בשחיטת הקנה לא נימא דמע"מ כרוב, כיון דע"י שחיטת מע"מ דקנה לא נפקא חיותא כלל, - אך בד' התבו"ש מבו', דכיון דנפקא חיותא ע"י שחיטת הושט, ושחיטת הקנה מצטרפת לזה, שפיר דמי.

     ועפי"ז יש מקום לדון, דגם בעוף יועיל שישחוט מחצה דקנה ומיעוט דושט, דכיון דע"י שחיטת מיעוט הושט נפקא חיותא, מהני שחיטת מחצה דקנה, שהרי אף כששחט מיעוט הושט הוי זה מכלל השחיטה, וכמש"נ לעיל כ"ח א' בהערה בהא דלא מיטרפא ע"י שחיטת מיעוט הושט. [↑](#footnote-ref-447)
447. ולכאו' לפ"ז נמצא, דגם לפ"מ דמסקינן דמודה רב דמע"מ אינו כרוב, אי"ז מחד טעמא עם הא דס"ל לרב כהנא דמע"מ אינו כרוב, דלדעת רב כהנא הוא משום דהכי אגמרי' רחמנא למשה שחוט רובא, וכמו שאמרו בריש סוגיין, ולא מצינו דהדרינן בן מזה, אך לדעת רב הוא משום דאף דהכי אגמרי' רחמנא למשה לא תשייר רובא, מ"מ כיון דא"א לצמצם יש לחוש שנשתייר רובא, ולפ"ז מתפרש היטב הא דפליגי לענין פסח אם מע"מ כרוב, דהתם ל"ש הא דא"א לצמצם, - אך צ"ע היאך זה מתישב במה שאמרו בגמ' דטעמא דרב הוא משום דאיש נדחה ואין ציבור נדחין, ופירש"י דהיינו דאף דמע"מ אינו כרוב, מ"מ ל"ה בכלל יחידין. [↑](#footnote-ref-448)
448. ועיי"ש שכתב לפרש, דהא דמכשרינן בטריפה בחצי קנה פגום, דהוא משום דל"ה טריפה אלא כשנפסק רוב הנראה לעינים, ולפ"ז נמצא דלענין טריפה ל"ה טריפה אלא כשנפסק רוב, ולענין שחיטה סגי במה שלא נשתייר רוב, שהרי כל הא דפסלינן כששחט מחצה, הוא רק משום דא"א לצמצם, וצ"ע דזה כדעת רבא בסוגיין, ובגמ' דחינן לה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-449)
449. והתוס' כתבו דהי' נראה לחלק בין שאר איסורים לדבר התלוי בחיות, אך הק' ע"ז מהא דמייתי עלה לעיל מתנור, אך האו"ז בהל' עירובין סימן קכ"ד והר"ן בעירובין ט"ז ב' כתבו לחלק כן, ותיקשי לדידהו מהא דמייתינן בתנור, וי"ל כמש"כ התוס' הרא"ש בעירובין שם והריטב"א שם ט"ז ב', דמדמינן טומאה לשחיטה דתלוי בחיות הבהמה, וצ"ב, - אך בל' האו"ז שם נראה, דה"ט דתלוי בחיות היינו, דאף דבעלמא חשיב מחצה כרוב, מ"מ לא סגי בכך למידי דתלי בחיות ובעינן רוב גמור, וע"כ שפיר מייתינן מתנור, דאם לענין שחיטה דתלי בחיות סגי במע"מ, כ"ש לענין תנור, ולפ"ז נמצא, דאף לפ"מ דקי"ל דמע"מ אינו כרוב, מ"מ לענין טומאה שפיר סגי במחצה, אלמלי ה"ט דתרי רובי בחד מנא ליכא. [↑](#footnote-ref-450)
450. וצ"ע דמ"ט חשבינן דהכא העומד אוסר, הרי לענין שחיטה לכאו' מה שנשחט רוב מתיר, ולא איכפת לן במה שנשתייר רוב, וכמש"נ לעיל מד' הרשב"א, ושמא ס"ל דגם לענין שחיטה, חשיבות השחיטה הוא במה דעי"ז אין הסימן קיים, וע"כ חשבינן להמחצה דנשתייר כרוב, גם צ"ב לפ"ז בהא דמדמינן לה לתנור. [↑](#footnote-ref-451)