תבשיל של בשר1
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / כל הבשר / בשר בחלב / סי_ פט

סי' פט-ג תבשיל של בשר

**א. תבשיל של בשר-**

כתב הרמ"א פט-ג דאף בתבשיל של בשר ואחריו גבינה מחמירים להצריך המתנה וקינוח והדחה, והוסיפו הפוסקים [עי' הג' רעק"א ויד יהודה בשם היש"ש] דאף בתבשיל של בשר ואח"כ תבשיל גבינה נמי.

אבל מדינא לא בעינן שאין בו הטעמים של המתנה שאינו נתקע בשיניו וגם אינו מושך טעם לזמן מרובה, ומ"מ נהגו להמתין שש שעות.

**ב. מהו תבשיל-**

ומה מיקרי תבשיל של בשר, עי' ברמ"א דשומן בשר מיקרי בשר עצמו ולא תבשיל של בשר, ונתבאר במקו"א.

ולענין טעם בשר שנבלע במים, עי' בב"י או"ח-קעג דדינו כבשר עצמו משום שמושך טעם שהרי הוא בלוע במים גרידא ולא בדברים אחרים, ובט"ז הביא מרבינו יונה להקל משום שאינו נתקע בין השינים [ואדרבה בנבלע בפירות וירקות חשיב בשר משום שנתקע בשיניים], וביש"ש ח-ה כתב דאף להשיטות שמושך טעם בכה"ג שרי שאינו מושך טעם כ"כ כיון שאינו בעין.

**ג. כלי בשרי-**

הוסיף הרמ"א דכ"ז בתבשיל שקיבל טעם מהבשר אבל באכל מאכל שבלע מכלי בשר לא החמירו להצריך המתנה וקינוח והדחה דלא שייך בו כל הנך טעמים.

והנה בש"ך הק' דתיפו"ל משום נ"ט בר נ"ט, ובבאה"ט נתקשה שהרי הרמ"א לשיטתו צה-א החמיר דע"י בישול לא חשיב נ"ט בר נ"ט,ובבית מאיר כתב לדחות דחשיב דיעבד ועיין בפמ"ג מש"כ לתרץ דקו' הש"ך היא ע"ד הב"י שגם כתב כן אף דס"ל שיש בו משום נ"ט בר נ"ט, אבל ביד יהודה כתב שכן מבואר בכלבו ורי"ו דאזלי לשיטות שאין נ"ט בר נ"ט בבישול, ומש"כ הפמ"ג מהב"י הנה הב"י שם עדיין לא הכריע שאין נ"ט בר נ"ט בבישול ושפיר י"ל דלשיטת הריב"ן אזיל, ואין קו' הש"ך מוכרחת.

ובש"ך תי' דנפק"מ אף באופן שהיה בו קצת שומן דבוק בדפנותיו, ובפתחי תשובה סק"ז באר דכיון שאינו אלא מועט שרי ולפי"ז כתב דאף אם נותן בכוונה מעט שומן לא חשיב תבשיל של בשר בזה.

אבל ביד יהודה כתב דוודאי בכה"ג שנותן בכוונה אסור ורק בדבוק בכלי שאין לו כוונה לבשלו כלל רק שאינו רוצה לטרוח לנקותו לא חשיב תבשיל של בשר לדעת הש"ך[[1]](#footnote-2) (ולהלכה עיין בפמ"ג וחכמ"א וערוה"ש שנקטו כהש"ך אבל ביד יהודה החמיר עפי"ד הנ"ל שאין לד' הש"ך מקור), וע"ע בדרכ"ת סקמ"ב בכ"ז הביא מכמה פוסקים שאם יש טעם וודאי אסור גם לשיטת הש"ך, וכ"פ בכה"ח סק"ס, וצ"ע.

ובהג' רעק"א כתב דנפק"מ דאף בדבר חריף שאין בו היתר של נ"ט בר נ"ט מ"מ אין מחייב המתנה.

**ד. מאכל האטום בשקית-**

יל"ע בנותן בתוך תבשיל של בשר שקית אטומה ובה מאכל סתמי אם באכילתו מתחייב המתנה.

ויסוד הנידון בזה אם בכה"ג מיקרי תבשיל של בשר או כלי של בשר, והטעם לאסור י"ל עפי"ד החוו"ד דכל דרך בישול לא חשיב נ"ט בר נ"ט שהכל הוא בכח אחד, ולא מיקרי תבשיל של בשר אלא ע"י נ"ט בר נ"ט.

אבל זה וודאי אינו כמבואר בד' רעק"א שגם בחריף התיר, וע"כ אינו תלי בגדרי נ"ט בר נ"ט אלא שהוא קולא מסויימת לענין המתנה דדין תבשיל של בשר אינו מדינא רק ממנהגא לחוד ולא נהגו במבשל בתוך כלי רק עם הבשר עצמו, וא"כ בנידו"ד נמי הרי הוא בתוך השקית ושרי.

אמנם קצת יש להסתפק בזה דכיון דלדעת החוו"ד הרי הוא נבלע בכח אחד ואינו נעצר בכלי חשיב כמבשל עם בשר ולא ככלי, ואינו מסתבר בעיני ומה גם דבלא"ה הרי לדעת החולקים על החוו"ד וס"ל דחשיב כנ"ט בר נ"ט וודאי שרי [ולשיטתם הרי לבני ספרד שמקילים בבישול קולא של נ"ט בר נ"ט יותר לאכול גם עם חלב ממש ונהי דלא מקילינן כולי האי מ"מ לענין המתנה יש לדון להקל דבלא"ה תבשיל של בשר אינו אלא מנהגא].

ולפי"ז ה"נ אם נותן חלה על הסיר בשרי [באופן שאין זיעה עולה, ועי' לקמן אם יש זיעה] אין חיוב המתנה.

**ה. זיעה וביצה בתבשיל-**

אם נתנו מאכל מע"ג קדירה של בשר וקיבל זיעה אם חייב המתנה, עי' בפרי הארץ ח"ב יו"ד-יד שאי"צ המתנה וגרע מתבשיל של בשר, וכ"נ החיד"א בשיורי ברכה סקל"ב.

יל"ע בביצה שנותן בבשר אם חייב המתנה, די"ל דאף שכתב השו"ע שאין בו משום נ"ט בר נ"ט ואסור לאוכלו בחלב שהביצה מנוקבת היא י"ל דאינו בכלל תבשיל של בשר כיון שסו"ס יש כאן איזה מחיצה [אמנם אם ניחא ליה בטעם שעי"ז נעשית יותר טעימה מסתבר דהוי בכלל תבשיל של בשר].

ולכאו' נראה פשוט שחייב המתנה שהרי נבלע בה בעין ולא רק טעם וכל כה"ג חשיב תבשיל של בשר שהרי אם יאכל הבעין עצמו יתחייב המתנה ומה לי שנבלע במאכל אחר [אמנם עי' לקמן מש"כ בשם החיד"א לענין צי'פס שטוגן בשמן שאי"צ המתנה ולפי"ז אינו מוכרח, ומ"מ מסתבר כן].

**ו. דבר שקיבל טעם מתבשיל של בשר-**

יל"ע בתבשיל של בשר שחימם אח"כ עם התבשיל איזה דבר אם צריך להמתין אחר אכילתו.

ובפשוטו נראה דוודאי אי"צ המתנה ואף שאוכל זה יש בו טעם בשר מ"מ אינו אלא ככלי של בשר, ואף דבאוכלין דעת כמ"פ שאין קולא של נ"ט בר נ"ט מ"מ דין תבשיל של בשר אינו תלוי בגדרי נ"ט בר נ"ט כש"כ רעק"א לענין חריף.

ויש לדון במעשה שהיה שטיגנו שניצל בשמן ואח"כ טיגנו צ'יפס בשמן זה, אם צריך המתנה.

ובפשוטו היה נראה דכה"ג וודאי צריך המתנה שהרי השמן יש בו עצמו בשר והוא נבלע בצ'יפס בעינו והו"ל כאוכל את השמן עצמו שצריך המתנה.

אבל ראיתי בדרכ"ת פט-מ הביא משיורי ברכה לחיד"א סקכ"ט במלח שמלחו בו בשר וקיבל טעם ואח"כ נתנוהו על ירקות אי"צ המתנה מאכילת הירקות [ומשמע שם דאף בכה"ג שהשאיר את המלח על הירקות], ואף שהוא אוכל את המלח הבלוע מבשר.

וסברתו צ"ב, ועיי"ש דמדמי ליה למש"כ הש"ך דמבשל בסיר שדבוק לו מעט בשר אי"צ המתנה שאינו מכוין לזה, וס"ל דה"נ אף שאם היה אוכל את המלח והשמן בעין היה צריך המתנה מ"מ אחר שמלח בו ירקות חשיב מהשתא תבשיל חדש של ירקות ורק יש בהם טעם בשר כמו בדבוק לסיר, ואי"צ המתנה בכה"ג, וזה חידוש וצ"ע לדינא [אמנם יתכן דצ'יפס הנ"ל גרע ממלח שחלק מהמאכל הוא השמן משא"כ במלח שאינו נחשב חלק מהמאכל, ובנידון הצ'יפס שמעתי שהר"ר שריאל רוזנברג אמר דסגי בשעה בכה"ג ואולי היה שם עוד צירופים].

ולכאו' נראה דבר חידוש בזה, דבתבשיל של בשר לדעת השו"ע שאי"צ המתנה מ"מ וודאי יש בו המנהג שלא לאכול חלב באותה שעה, לפמש"כ הגר"א טעם המנהג של שעה מהזוהר או כש"כ הפמ"ג שלא להצריך קינוח והדחה, א"כ ה"נ בכה"ג אף שאינו מצריך המתנה של ו' שעות מ"מ מנהג של שעה שפיר איכא.

ולפי"ז ה"נ בכל הנך גווני שמודה הרמ"א שאינו בגדר תבשיל של בשר כגון מש"כ הש"ך בדבוק בשר בסיר או כש"כ רעק"א לענין חריף או בשאר גווני שכתבנו כאן שאין בו נ"ט בר נ"ט ומ"מ תבשיל של בשר לא מיקרי, הרי מ"מ המתנה של שעה שפיר בעינן ממנהג זה.

אבל באמת ל"מ כן בפוסקים ומשמע שהתירו לאכול חלב מיד אחריו, ומשמע מזה דעיקר הטעם של שעה הוא ג"כ מלתא דהמתנה.

וביאור הדבר נתבאר בדין המתנה שאין המנהג להחמיר את עיקר דינו של הזוהר, שהרי לא החמירו בגבינה ואח"כ בשר, רק שהוסיפו להפסיק בין הסעודות ושיעור שעה למדו מהזוהר שהוא שיעור הפסקה.

אמנם לפי"מ שהבאנו שם דעת החיד"א שבאמת נהגו שעה מדינו של הזוהר ממש ורק בגבינה ואח"כ בשר הקילו משום שהוא מפורש בגמ', א"כ בתבשיל של בשר כה"ג שפיר יצטרך להמתין שעה מכח המנהג.

**ז. בשר ואח"כ תבשיל של גבינה-**

וכ"ז לענין לחייבו המתנה ע"י תבשיל של בשר או כלי, אבל להיפך באכל בשר ממש ואח"כ רוצה לאכול תבשיל של גבינה וודאי אסור מדינא שהרי הבשר תקוע בין שיניו והרי הוא כאוכלם יחד, ואין בו שום צד קולא במה שהוא רק תבשיל גבינה דהא טכע"ק נמי אסור, וכ"כ ביד יהודה ססק"ה [ועי' בדה"ש בביאורים הביא מכנה"ג הגה"ט-מב תבשיל גבינה אחר בשר תצריך קינוח והדחה משמע שאי"צ המתנה, וצ"ע רב].

ולפי"ז לכאו' היה הדין נותן דאף שהיקל הרמ"א בבליעת כלי אינו מחייב המתנה אבל מ"מ אם אכל בשר ממש אסור לאכול אחריו גם בליעת כלי, ולא נהוג עלמא הכי [וגם בפמ"ג או"ח תצד-ו מבואר להתיר בזה]?

וכתב בשו"ת טוטו"ד ג-קפג שיש כאן היתר אחר משום נ"ט בר נ"ט דהיתרא שנבלע החלב בכלי ומן הכלי לפת, ועדיין היתר הוא ואח"כ כשאוכלו עם הבשר אין בו איסור, ואף לכתחילה שרי ולא שייך כאן הדין שאין עושין נ"ט בר נ"ט לכתחילה [ועיי"ש דאף לשיטת הרמ"א דע"י בישול לא חשיב נ"ט בר נ"ט אינו אלא ספק והכא לענין המתנה יש להתיר], ובאמת בארחות רבינו עמ' רה כתב שבעל קה"י החמיר בזה לעצמו אף דמדינא שרי.

אבל מ"מ שמענו מזה דכל ההיתר הוא משום נ"ט בר נ"ט וממילא אם נתבשל דבר חריף בכלי חלבי או נחתך בסכין חלבי יש לאסור אחר בשר, וכבר צידד כן בפמ"ג או"ח תצד-ו.

ועיין בדע"ת למהרש"ם או"ח-תצד שם שהעיר ע"ד הפמ"ג מד' רעק"א שאם בישל דבר חריף בסיר בשרי אי"צ המתנה, וכתב לפרש כוונת הפמ"ג דוקא בסכין שאינו מקונח.

אבל לפי המבואר לעיל פשוט שאין כאן סתירה כלל, דד' רעק"א הוא לענין כלי בשרי לחייב המתנה וזה לא אמרינן דהא אף תבשיל של בשר הוא ממנהגא ולא מדינא, אבל ד' הפמ"ג הוא באכל בשר ממש ואח"כ מבשל חריף בסיר חלבי וזה יש לאסור.

ובבדה"ש הוסיף דלפי"ז אף באב"י אסור שהרי נעשה מושבח, אבל ביד יהודה בקצר-כט ובארוך ססק"ה מסיק שבאב"י יש להקל ורק בבן יומו יש להחמיר [והביא שגם בכלי בן יומו יש המקילים בזה, עי' דרכ"ת פט-מב וראיתי מביאים שהגריש"א דעתו להקל בזה דמעיקר הדין לא קי"ל כהפמ"ג וכ"כ הגר"ש וואזנר בקובץ מבית לוי בב"ח עמ' לד, ולא נתברר לי היטיב טעם המתירים ואולי משום שמצרפים השיטות דלא כל דבר מיקרי חריף.

ואולי באב"י יש להקל טפי עפמש"כ בכו"פ צו-ה דא"א לדבר חריף לעשות תרתי גם מחליא ליה לשבח וגם להאלים את הטעם שלא יהיה בו היתר נ"ט בר נ"ט, ולכך יש להתיר באב"י גם לכתחילה, מיהו לא כתב כן אלא בדעת השו"ע אבל הרמ"א צה-ב להדיא פליג בזה ואף תרתי מצי למעבד].

וה"ה במבשל בסיר שיש בו קצת בעין של חלב אין כאן הקולא של הש"ך של הציור ההפוך שהרי אין להתיר כאן משום נ"ט בר נ"ט.

1. ומ"מ מסתבר דאם נשפך לו מעט בשר בלא כוונה לתבשיל וודאי חשיב תבשיל של בשר וצריך המתנה דכה"ג וודאי יש לו שם תבשיל של בשר, ורק במעט הדבוק לקדירה התיר הש"ך.

   ועי' בס' אורח מישור על הד"מ פט-ה שכתב דכל ד' הש"ך הוא רק באופן שאין טוח על הקדירה אלא לחלוחית בעלמא אבל אם יש חשש בשר או שומן הרבה בתוך הקדירה לא היו מתירים, וז"פ.

   אמנם ראיתי שלא יצאתי ידי חובת ביאור בזה, דכל מש"כ לבאר ד' הש"ך דכה"ג לא חשיב כתבשיל של בשר, אבל לכאו' יש כאן ממשות של בשר שמתערב בתבשיל ותיפו"ל משום בשר עצמו ולמה לא יתחייב ו' שעות, ואולי איירי דאין בו ממשות שיצא לתבשיל רק נותן טעם בעלמא, וזה כוונת האורח מישור הנ"ל.

   אבל יתכן עוד דסברת הש"ך היא גם לענין עיקר האיסור של המתנה דאף דחשיב בשר ממש מ"מ כל שאינו מתכוין לאכול את הבשר ואוכל אותו אגב התבשיל שנדבק בו מן הקדירה לא גזרו ע"ז ו' שעות, ועצ"ב דסו"ס יש כאן עירוב של בב"ח בפיו מ"ל מועט ומ"ל מרובה גם צריך לחלק לפי"ז מ"ש מדינו של הפמ"ג בבשר ואח"כ טעם של גבינה דאסור ולא אמרינן שלא גזרו על דבר מועט וי"ל, ואמנם כמדומה כ"מ קצת לשון הפוסקים בביאור דינו של הש"ך.

   ולפי"ז להלכה היה הדין נותן שאם תחב כף בקדירה של בשר ואח"כ בקדירה סתמית יתכן שאינה מחייבת המתנה, שהרי אינו אלא מעט רוטב בשר הדבוק בכף ויש לדמותו לד' הש"ך דלא חשיב תבשיל של בשר בכה"ג רק כמבשל בכלי של בשר.

   אבל להלכה כמדומה נוהגים להחמיר בזה וכנראה דוקא בדבר הדבוק לקדירה שאינו נעשה חלק ממש מן התבשיל וגם אין דרך לנקותו כ"כ בסתמא, בזה חשיב כחלק מן הכלי ולא כתבשיל של בשר, אבל בכף שתחב כעת לבשר ויש עליה בשר ממש או רוטב בשר שפיר מיקרי תבשיל של בשר.

   אלא שיש לדון להקל בכ"ז מתורת טעימת קפילא, שאם אכל תבשיל של בשר וכשטעם מרגיש שאין בו טעם בשר, או בכה"ג שציירנו שתחב כף שיש עליה מעט בשר ואח"כ טועם את התבשיל ואין בו טעם בשר אם חייב בהמתנה די"ל דאף שכתב הש"ך דלכתחילה לא סמכינן אטעימת ישראל מ"מ לענין המתנה שפיר יש לסמוך ע"ז, וכ"ש לדעת הרמ"א שאינו אלא חומרא, ושו"ר כן ביד יהודה סק"ה דאף שהחמיר שלא לסמוך ע"ד הש"ך מ"מ התיר ע"י קפילא משום טעימת ישראל.

   וגם יתכן שאם מערבו היטיב בשישים שרי ואין בו משום ביטול איסור לכתחילה דלאו איסור הוא שהרי הוא מותר אלא שמחייב המתנה. [↑](#footnote-ref-2)