פרה - הרב זאב קרלנשטיין
קטגוריות: ש_ס / נד פרה

**פרק א'**

**מ"א:** לר"א עגל בן שנה וממילא פרה בת ב', ומייתי הרא"ש לר"מ בר"ה דף י' שעגל הוא בן שנה. (ולכאורה בזה לית מאן דפליג) **ולחכמים** היות ובעגלה נאמר עגל בן בקר הרי שצריך להיות קרוב לבקר, **ומ"מ נקט הר"ש** שכשר לחכמים אף בן שנה, **ועיין רש"ש** אולי צריך דוקא עגל "בן בקר" הקרוב לבקר ובן שנה אינו כשר. ואולי הרא"ש והר"ש באמת נחלקו בזה. **עיין חזו"א א' ט'.**

**ולהר"ש והרא"ש** ר"א כר"מ דר"ה, שעגל בן שנה יש לדון אם כוונתם שר"מ כר"א, וזה לא יתכן, דלר"מ פר בן ג', ורק בן בקר בן ב', **אולם עיין גר"א על התוס' רי"מ,** שלר"מ "עגל בן בקר" הוא ב' שנים,דהיינו שר"מ כרבנן דעגל בן בקר בן ב' שנים, ועיין וכן הוא הפשטות דלר"מ פר בן ג', ועגל לכ"ע בן שנה, ופר בן בקר בן ב', ופליג על ר"א שפרה בת ב'. **בר"ש** דלרבנן שעגלה בת ב' הרי שפר בשלש, **וצ"ע** דהר"מ פסק פ"י מרוצח ה"ב שעגלה בב', **ובפ"א ממעה"ק הי"ד** שפר הוא בב'. **וצ"ל** דלהר"מ עגל הוא עד שנה, עגל בן בקר הוא עד סוף ב', ובקר הוא מתחילת ב' עד זקנה, ובאמת בשנה ב' נחשב גם עגל וגם בקר. **עיין חזו"א א' ז' ח'.**

**לר"א** שפרה בב' , דהיינו תחילת ב', **עיין מנח"ח שצז'** אם צריך שנה ול' יום או מיד אחר שנה, והעיר שהר"מ השמיט שצריך שנה ול' יום. ואולי העיקר שעבר שנה ראשונה ואי"צ שיחול עליה שהיא בת ב' שנים.

וביותר משנה ב' בר"ש פסל מדרבנן, וברא"ש הכשיר, עיין ר"פ בשטמ"ק ב"מ ל' ע"א.

ולרבנן פרה בשלש וארבע, וברא"ש שיותר מד' פסולה מדרבנן. **ובתוס' ביומא סה' ע"ב ד"ה "משום"** שפסולה מדאו'.

**ולר"מ, עיין גר"א** שבת חמש כשירה וממתינין לה ויותר מחמש כשר ואין ממתינין, וברא"ש משמע שגם לחמש אין ממתינין אלא שמותר לקנות בת חמש, וצ"ע דהרא"ש כ' לרבנן שאסור להמתין יותר מד' שמא תשחיר, ונקט כן נמי לר"מ ובמה נחלקו.

ולר' יהושוע דמצריך בת ג', **עיין חזו"א א' יב'** דהוא רק משום שמא תשחיר, דל"ש לומר שיותר מג' ל"ה פרה. **ע"ע חזו"א א' ז' ט'.**

**בר"מ** מכשיר זקינה, **עיי"ש מל"מ פ"א מפרה ה"א, ועיין קר"א סוטה מו', טו"א ר|ה י', מנח"ח שצז'. אבן האזל פ"א מעה"ק הי"א** לבאר מדוע בקדשים יש פסול זקינה ובפרה לא.

**הר"ש מייתי תוס'** שבפרה פוסל מלאכה ולא בע"ע, **ובר"ש** שהכוונה למלאכה בשעת שחיטה, דהא מלאכה פוסל בע"ע, **אולם בגר"א** על התוס' שפרה נפסלת בכל מלאכה, וע"ע רק בעול.

**מ"ב:** מבואר דלריה"ג פרים בני ב', ולרבנן בני ג', **והר"ש והרא"ש והגר"א** ל"ג "אף", ולרבנן פר הוא דוקא בן ג'. **ויש לדון** אם לפי"ז לריה"ג פר הוא מבן ב' ואף ג'.

**ובתויו"ט מייתי מהר"ם** דרבנן בעלמא סברי שפרים בני ג', והכא אהני קרא "דשני" שללויים כשר משנת ב' עד ה', ולפי"ז בהכרח לריה"ג פרי לווים דוקא בני ב' ולא יותר.

**אולם שי' הר"מ** לכאורה שלרבנן ור"מ בן שתים כשר עד בן ג'. ולריה"ג רק בן ב' כשר. **עיין ר"מ מעה"ק כ"א ה"א ויד', עיי"ש כס"מ, ולח"מ הי"א. עיין תוס' בר"ה דף י' ד"ה "עגל".**

וביותר מג' לרבנן וכו', אם פסולו דאו', **עיין תוס' יומא סה' ע"ב** דהוא דאו'. **וכן עולה בפיהמ"ש בר"מ כאן** שפסולו כבעל מום. **ועיין טו"א ושפ"א ר"ה י' . עיין חזו"א א' ג' ז' ח'.** שהוא דרבנן וצ"ע.

**לשי' הר"מ** שפר הוא לכ"ע מבן ב' , ולרבנן ור"מ דמתני' רק הוסיפו בן ג' והלאה, א"כ מתני' לעיל שפרה בת ג' כמאן. וכאן יש לדון אם יש לחלק בין פרה שצריכה להיות בת ג' לקרבנות שסגי בב', ומשום שבקרבנות כתוב פר בן בקר משא"כ בפרה, **ועיין בכ"ז במ"א.**

**ר"ש מייתי בתוספתא** אם בן ג' הוא בן ב' ויום א' או בן ב' וחדש א'. ובתוס' בר"ה י' ע"א ד"ה "בן" נסתפק אם בתוך חדש הא' אם הוי כפלגס או נחשב כבן ב'. **עיין מנח"ח רצט' ט', וחזו"א א' ה'.** (עיי"ש תו"ר שנידון זה הוא גם בתוך יום א' לאחר שנתיים אם הוי פלגס, עיין מנח"ח שם).

**עיין גרי"ז זבחים כה' ע"ב** אם תוך ל' חשיב בן שנתיים א"כ לא משכחת לה שעות פוסלות בקדשים , וייסד שדוקא אם הענין תלוי בשם כבש או איל או בקר או עגל יש לדון הכשר בתוך ל' לשנה, אבל אם נאמר בן שנה אז שעות פוסלות בקדשים.

**מ"ג** : מבואר שכבשים ב"ש למניינם ולא למנין עולם, וילפי' מקראי, **עיין נידה מז' וערכין יח' ,** עיי"ש תוס' שאם מונין לעולם א"כ אין כבשים ב"ש להקריב בראש השנה, שאם נולדו אתמול הם בני שתים , ואם נולדו היום הם מחו"ז. **עיין רע"א בערכין יח'** דנקט שלמ"ד שחדש קרוי שנה, א"כ ליכא לקושית תוס' שבנולדו בער"ה הרי שכ"ז שלא עבר עליהם ל' יום אינם בני שנה. (לכאורה לפי"ז יהיו בני שנה רק בסוף שנה ולא לאחר ל' יום,

ועיין.) **עיי"ש גרי"ז .** (ע"ע שטמ"ק ערכין יח' ע"ב אות ג', ותו"ר נידה מז' ע"ב.)

**עיין מ"א וגרי"ז זבחים כה'** ששעות פוסלות בקדשים זהו לקולא, שאם ימים פוסלים א"כ הנולד בחצות ביג' לחדש יפסל בסוף יב' לחדש לשנה הבאה, ומשום שעות הינו בתוך שנתו עד חצות. (אולי י"ל שיום שנולד בו אינו נמנה שאין מקצת היום וכולו בתחילתו והנולד ביג' מונין לו מיד' עד סוף יג' לשנה הבאה, ואם שעות פוסלות מונים לו עד אמצע יג' של שנה הבאה.)

**(עיין תו"ר ר"ה י' וטו"א שם ומנח"ח רצט' ב'** אם שייך פלגס למ"ד שיום כשנה, דלכאורה מיד שעבר שנה ונכנס יום אחריו מקה"י ככולו והינו בשנה שניה, או"ד צריך את כל היום כולו. ומסברא י"ל שמכיון שבאים לומר יום כשנה ל"ש מקצת יום כיום ולאחמ"כ יום כשנה, וכמו של"א מקצת חדש ככל החדש.)

**הרא"ש מייתי** לבר פדא בחולין כג' דפלגס הוי ספק, **ועיי"ש טו"א ומנח"ח** שהקשו הא יצא מכלל שנה ואיך נחשב כבש, ולשנה שניה לא נכנס דצריך מקצת שנה ככולה וא"כ איך יכול לייחשב צד איל.

**הגר"א** תלה שמות פלגס ונוקד וכו' אם הוי ספק או בריה, או שאינו בהמה כלל. **עיין מנח"ח רצט' ט'** דא"כ פלוגתת בר פדא ור"י תלוי בפלוגתת תנאים. **עוד בגר"א** שלר' ישמעאל פסול להקרבה, **עיין רש"ש** דא"כ סיפא דמתני' דלא כר"י שמבואר שמקריבו. **עיין היטב חזו"א א' יב'** שרצה לומר שפלוגתת ר"י וב"פ בחולין הם רק לר"ט וב"ע ולא לר"י, ובאמת כוונת הגר"א רק שלר"ט וב"ע שייך לדון שיהיה כשר להקרבה אך עכ"פ לר"י הוי בריה ואין להקריב, עיי"ש.

**בר"מ פ"ב ממע"ק ה"ו** מבואר שמצורע שמביא פלגס מביא נסכי איל ולא כ' שמתנה שאם הוא כבש יהיה מותר הנסכים לנדבה, וע"כ דפסק כר"י דהוי בריה.

**הר"מ בפט"ז ממע"ק ה"ב** בנדר מכבשים או אילים והביא פלגס ספק יצא, דהיינו שחיישינן לצד שמא פלגס הוא איל שמא כבש שמא בריה כמבואר בחולין שם ולכן ספק יצא ייד"ח. **עיי"ש רדב"ז. ומיושב לפי"ז קושית הקר"א** במנחות צא' דהא הר"מ פסק שם בה"א שנדר קטן והביא גדול יצא, דמ"מ חיישינן שמא הוא פלגס ולא יצא. **אולם** צ"ע סתירת הר"מ מפ"ב ממעה"ק שלא כ' שצריך להתנות וע"כ כר"י דל"ה ספק אלא ודאי בריה. **עיין מנח"ח רצט' ב' ט'.**

**מ"ד:** להר"ש והרא"ש כל הקרבנות דבני שנה כשרות מיום ז' ומדרבנן יש ענין מיום ל' שיהיו גדולים קצת, ובפסח לא החמירו משום שצריך הרבה

בהמות, או בהילות**,** או משום שצריך שלא ישאר נותר. **ולא נתבאר לפי"ז** מדוע בכור ומעשר אינו נצרך יום ל'. **ובר"מ** כ' דילפי'"מוהלאה" שצריך יותר מז' ימים לכתחילה, משא"כ בכור שנאמר בו יום השמיני, ופסח ומעשר הוקשו לו.

**עיין גר"א בתוספתא שלהי פ"א** שכ' (למ"ד פסח בא דוקא בן ל' יום) דצריך בן ל' משום שכל מקום שנאמר בן שנה צריך ל' יום משום מקצת שנה כשנה. ונראה שדברי הגר"א הם דוקא לתנא התם דפסל פחות מבן ל', ולתנא דידן דמכשיר בדיעבד לא יכול להיות טעם זה.

**עיין אבן האזל פ"א ממעה"ק הי"ב** שבכור ומעשר אינם חובות אלא נדבות ולכן אי"צ בהם יום ל', **והר"מ כ'** טעם אחר משום שהר"מ השמיט שנו"נ אי"צ בני ל', **עיין כס"מ פ"א ממעה"ק הי"ב.**

**עיין תפא"י מד'** שביאר מדוע בכור ומעשר חשיב נו"נ, ויש לדון בזה.

**פרק ב'**

**מ"א:** הקשו הראשונים מדוע פרה מעוברת אינה נפסלת משום עלה עליה זכר. **ובר"ש תי'** בתחילה דלכ"ע צריך שיידע הבעלים בשעת עלית זכר. ולר"י צריך העלהו בידיו. והכא מיירי שלא ידע. אך הוכיח מהספרי דלרבנן פסולה אף בלא ידע ולר"י סגי בידע, ולכן מוקי למתני' כר"י.

**ועיין בתוס' בפסחים כו' ע"ב** ועולה ב' תי' כנ"ל. **ע"ע תוס' ב"מ ל' ע"א. עיין גר"א א"ר לקמן מ"ד** ועולה כצד ראשון בר"ש דלרבנן צריך ידיעה בשעת עליה ולר"י אף בכה"ג כשירה ור"י לשי' במסכת מכשירין שצריך מעשה בידיים.

**עיין חזו"א ב' ז'** שעמד מ"ש הכשר שלכ"ע צריך ידיעה בשעת הכשר משום "יתן יותן", ובפרה לרבנן פסולה אף בלא ידיעה ולא דרשינן "עבד עובד". וביאר שבנוהג שבעולם שבהמה נרבעת ולכן חשיב שהיתה ידיעה.  **הר"מ כ'**  שעלה עליה זכר פסולה ואצ"ל מעוברת. דהיינו דסבר דלא משכחת לה למ"ד עלה עול פסולה שתהיה מעוברת. וע"כ דסבר דלרבנן לעולם פסולה ואי"צ ידיעה. ודלא כמו בהכשר. **והראב"ד חילק** שבמעוברת שהיא תבעה לזכר שיעלה עליה ל"ה עול שהוא לצרכה, **ויש להעיר** על הראב"ד הא במעוברת אף דהוי לצרכה הא הוי נמי לצרכו. ולצרכו ולצרכה פסול **כמבואר דאלו מציאות, ושם נתבאר** שאם היה צריך מעשה העלאה, לצרכו ולצרכה כשירה, ורק משום שסגי בניחותא לצורכו ולצורכה פסולה, והביאור שבמעשה לצרכו ולצרכה חשיב שאין מעשה, שהמעשה מתייחס ללצרכה והלצרכו ממילא קאתי והוי כדבר שנעשה מאליו ולכן רק ניחותר פסלתו. **ועיי"ש ר"ח** שכ' גבי עלה עליה זכר דהוי לצרכו ולצרכה ופסולה משום ניחותא, ועולה דלהראב"ד במעוברת הוי לצרכו ולצרכה ובעלה זכר הוי רק לצרכו, ובר"ח כ' שבעלה זכר הוי נמי לצרכו ולצרכה. וצע"ק. **וי"ל** ולייסד דבעשה מעשה כגון שהכניסה שתדוש ותינק הרי שהמעשה בטל והרצון קיים לפסול מחמת ניחותא, אולם אם נעשה מעשה מעצמו לצרכו ולצרכה אז ודאי אין שם מעשה עולה בפרה ,ועיין. יש להוסיף שודאי אין פסול מחמת ניחותא, אלא הכלל הוא שמחמת ניחותא הוגדר שנעשה מעצמו בפרה שם מעשה עול. שהפוסל הוא שנעשה מעשה עול בפרה, ודרשינן שאי"צ מעשה בידיים אלא דבר שקורה מעצמו בניחותא דבעלים חל עליו שם מעשה שנעשה בבהמה. ולכן אם מעצמו קרה צרכו וצרכה רחוק יותר לייחס לזה שם מעשה עול מאשר אם עשה בידיים לצרכו ולצרכה, ועיין.

ולפי"ז בעלה זכר יש מעשה של הזכר להטיל עול על הבהמה (לרצון האדם) אלא שיש גם צרכה ולכן בטל המעשה משם מעשה עול אך יש ניחותא המגדיר מעשה עול בבהמה, אולם בתבעה פרה לזכר נחשב שנעשה מעצמו צרכו וצרכה, או אולי עיקר המעשה מתייחס לתביעת הפרה ובכה"ג מחמת ניחותא להעמיד הגדרה שנעשה מעשה עול בבהמה. ולפי"ז מודה הראב"ד שבעלה זכר הוי צרכו וצרכה ופטור, ובמעוברת שהפרה תבעה אף שיש צרכו מ"מ אין בו כדי לפסול מחמת שליכא מעשה אלא נעשה מעצמו צרכו וצרכה.

**עיין אבי עזרי פ"ז מחובל ה"ד.**

**ולהראב"ד פלוגתא דמתני'** הוא אם המעוברת חיישינן שמא עלה זכר שלא לדעתה. ויש לברר מהו הנידון לחלוק. **ולהר"ש** לכ"ע אין פסול עלה עליה זכר ופלוגתתם דלרבנן עובר לאו ירך אמו ולר"א הוי ירך אמו, משמע דאם לא הוי ירך אמו נפסלת הפרה משום שפתיך בה חולין גמורין משא"כ אם ירך אמו היא קדושה כאמה. **עוד כ' הר"ש** שאם הוי לאו ירך אמו נפסלת במלאכה. **וברא"ש** כ' שאם לאו ירך אמו הוי כשוחט ב' פרות. **עיין אתוון דאורייתא סי"ד** דעולה ששחיטת אם חשיב מעשה שחיטה על הולד דאל"ה ל"ח שחיטת ב' פרות, **והקשו האחרונים**  א"כ שיהיה איסור אותו ואת בנו. **עיין קה"י תמורה סי' ה'** שכוונת הרא"ש שמכיון שעסק היתר העובר נפסל במלאכה לא גרע משחט וחתך דלעת.

**ובתפא"י** כ' שהחסרון הוא ששריפת הפרה כוללת חלק שאינו חלק ממנה, וא"א להוציא העובר שצריך פרה שלימה, **עיין חזו"א ב' שלהי סק"ד.**

פי' ר"י מסמפונט, **עיין רמב"ן ב"מ ל'** שתלה נידון דקיחת פרה ולא עגלה בנידון של קיחה מעכו"ם, דנחלקו ר"א ורבנן אם יש דין בקיחה ואז ממעטין קיחת עכו"ם וקיחת עגלה, עיי"ש.

**הר"מ ריש פרה** כ' כהרמב"ן שצריך קיחת פרה ולא עגלה, ובראב"ד שעגלה היא מחו"ז עיי"ש, ונראה דלהר"מ הוי חסרון במעשה פרה שצריכה קיחת פרה ולא עגלה, ולראב"ד הוי חסרון קדושה, דמחו"ז כבעל מום עיי"ש. **ולא**

**נתבאר לי כעת** אם באמת יש איסור להקדיש מחו"ז. **עיין ר"מ פ"ג מאיס"מ ה"י** ונתבאר שאסור ואינו לוקה עיי"ש.

**עיין מנח"ח שצז' וחזו"א ג' ח'** אם להר"מ ולהראב"ד אם הוי פסול לעכובא.

**ועיין כס"מ** דהר"מ סבר שיכול ליקח ולא לקחת לה שם ולכן לא סבר לחסרון הראב"ד דמחו"ז אלא רק נקט לדין קיחהב, ועולה דנקט דלהר"מ דין קיחה דפרה אינו תלוי בהחלת קדושה אלא עצם קיחת הבהמה לצורך פרה הוא צריך להיות בפרה ובישראל, וצ"ע. **עיין חזו"א ג' ח'.**

**עיין או"ש פ"א מפרה ה"ז** שהר"מ סבר שאין מחו"ז בפרה שהיא קדושת בה"ב ולענין זה לא נאמר בה "חטאת", עיי"ש שהאריך בענין. **ועיין גר"ח שסז' וגרי"ז תמורה כ'** דלהראב"ד בע"כ פרה אינה בה"ב אלא יש חפצא של קדושת פרה.

להראב"ד עולה שעובר יש בו פסול מחו"ז, **עיין שטמ"ק זבחים יב' לא'.**

**עיין אב"מ מ' יב'** להוכיח שעובר נחשב דבר שב"ל. **עיין מקד"ד לה' ב'.**

בר"ש ב' טעמים שאינה ניקחת . משום קיחה, ומשום חשש רביעה, ועיין ע"ז כז' של"ח לרביעה משום שעכו"ם אינו חשוד להפסיד ממון רב דפרה אדומה, **ובא"ר** כ' טעם אחר, **ועיין חזו"א ג' טז', ויג'.**

**מ"ב:** קרניה שחורים יגוד. **עיין מנח"ח שצז' ט'** שכשירה גם בלי שיגוד. ובתוספתא בר"ש שגלגל שחור אם אין שחרות כזו בפרה אחרת פסולה. **עיין חזו"א ד' ב' ואו"ש א' ד'** שאם השחרות היא יותר מסתם רגילות שחרות דפרה הריהי פסולה. ומשום שמכהה את אדמימות הפרה, **ועיי"ש בחזו"א** שגם דין קציצת קרנים מדרבנן שמכהה האדמימות. **ובא"ר**  גרס כשירה שאם אין אחרת כשיחרה בדיעבד, עיי"ש.

יבלת וחתכה, **מתבאר** שלכ"ע אם חתכה ולא צמח שער פסולה, וע"כ שמקום זה הוא בפסול שאינה פרה אדומה, ונחלקו רק בצמח שער אדום אם חשיב שער אדום מעליא להחשיבה פרה אדומה, **עיין ראב"ד א' מפרה ו' ואו"ש שם,** וכנ"ל. **ועיין חזו"א ד' א'** שבאמת כל מקום שלא צומח שער פוסל, וכן מקום תלישת שער פוסל, ועיי"ש שדן מהו שעור תלישה ומקום שאינו צומח בו. **ועיין חזו"א בכורות כה' יט'** ומשמע דמיירי ביבלת עם עצם הפוסלת דאל"כ למה חתכה, עיי"ש בנידון תוס' ההכורות לט' אם חתיכת מום מכשרת.

**מ"ג: בר"ש וברא"ש** דלתנא דמתני' פרה אף שהיא קדושת בה"ב מ"מ דרשינן "חטאת" לפסול טרפות, יוצא דופן, שלא לשמה, מעילה. ובר"ש דר"ש פליג ויוצא דופן כשרה . ולכאורה לר"ש לית לכולהו הנ"ל דלא דריש "חטאת". **ובתוס' בחולין יא' ד"ה "חטאת"** עולה דמודה ר"ש לענין טרפות ושלא לשמה דדרשינן "חטאת" וכקדשי מזבח היא. ומבואר בר"ש כאן ובתוס' שם דלענין תמורה וגיזה מודו רבנן דל"ח כקדשי מזבח דל"ה נ"מ בגופה, ומבואר בתוס' כמש"נ שלענין טרפות ולא לשמה מודה ר"ש, ונחלקו רבנן ור"ש רק לענין יוצא דופן, **עיי"ש מהרש"א** שיוצא דופן הפסול שלא מחמת גופה אך דין הפסול נוהג בגופה ובזה נחלקו רבנן ור"ש.

**עיין תוס' בב"ק עז' ע"ב ד"ה "אומר"** דפרה ניקחת מתרומת הלישכה ולא מדמי בדק הבית, ורק קדושתה קד"ד כבה"ב. **ועיין שטמ"ק מנחות ו' ע"ב** אות ז' שניקחת מבה"ב, וצ"ע. ( עיין שבועות יא' ע"ב ומבואר שאם פרה קדושת בה"ב הרי שאם צריך העמדה והערכה תלוי בר"ש דרבנן אם קדושת דמים למזבח צריך העמדה או קדושת בה"ב צריך העמדה, ועכ"פ עולה שפרה איננה רק קדושת דמים אלא היא ממש קדושת בה"ב. עיין מנחת אברהם מנחות ו'.)

**בר"ש מייתי ספרי וכן במנחות נא' ע"ב** שפרה מועלין בה מקרא "דחטאת" **ובתוס' שם ד"ה "חטאת"** שהנידון מועל אחר מועל, שסתם מעילה ודאי יש בפרה משום דהיא קדושה קדושת בה"ב, ורק קדושת הגוף יש מועל אחר מועל. **אלא שתמוה** דמה מהני שחטאת קראה רחמנא הא מ"מ היא קד"ד ויש לה פדיון וא"כ איך יש בה מועל אחר מועל. **עיין קר"א שם, וגרי"ז שם, וחרא"ל ח"ב סמ"ב. וחזו"א קדשים מב' יז'. וגרי"ז מכתבים עמ' פב', ובמעה"ק פ"ד ממעה"ק הי"א.** שיישבו דאה"נ מיירי לאחר שחיטה שאז גם פרה חל עליה קה"ג מקרא דחטאת. **ובר"ש** כאן משמע שאם ילפי' שמועל בה א"כ ה"ה נילף לתמורה וגו"ע, וע"כ דלא כהנ"ל אלא מיירי בחחיה, ושוב הדרא קושיא דבחיה הא נפקא לחולין. **ע"ע מקד"ד סס"ז. ודבר אברהם ח"א סי' ז'.**

**בראב"ד ריש פרה**  כ' שמשום "חטאת" יש בה פסול מחו"ז וע"כ קדושה קה"ג בחייה, **עיין קה"י זבחים סי' ז'. ומנחות סי' כז' דמייתי ריטב"א ע"ז כג'**  שלאחר שנעשית פרה למי נידה מלמפרע קדשה קה"ג. **עיין רא"ש פ"ד מ"ד** ועולה שמועלין בה משעת שחיטתה עד שריפתה, **וכמש"נ הגרי"ז.**

**עיין ר"מ פ"ב ממעילה ה"ה** שמועלין בפרה אף שהיא בה"ב, וצ"ע מהו "אע"פ" הא היא גופה סיבת המעילה , **עיין כס"מ** דס"ד שאינה ממש בה"ב ואין בה מעילה, **עיין חזו"א שם** דס"ד שתרומת לשכה המיועדת לחומות העיר אין בה מעילה וס"ד שפרה נמי צורך חול היא קמ"ל שהיא צורך גבוה ויש בה מעילה. **עיי"ש גר"ח ואבן האזל.**

**בר"ש כ'** שלענין גו"ע אין קרויהחטאת דהוי נ"מ לאחר פדיונה **,**וצ"ע דבכורות מבואר שיש בה איסור גו"ע בחייה (כגון שגנז ועבד באופן שאין בו מעילה) **עיין חזו"א ג' יד'. וי"ל** להריטב"א באמת בחייה היא קד"ד אך לאחר שחיטה כל דבר שהיה בה שהוא פוסל בקדושת גוף יפסיל בה לאחר שחיטה, ובאמת בחייה אין בה שום פסול, אך פסלויות שהיה בה בחייה

יפסלוה לאחר שחיטתה, ולכן תמורה וגו"ע ל"ש כלל שמה שהיה בה בחייה יפסול אותה לאחר שחיטה, ודו"ק, ויש לומר שכ"ז כוונת הר"ש ועיין.

רכב עליה וכו'. **עיין חזו"א ב' יד'.**

בתוספתא הכניסה לרבקה ודשה כשירה, **ובר"ש** שתפסל משום דניחא ליה, והתוס' ב"מ ל' ופסחם כו' דמיירי דלא ניחא ליה, ובר"ש דחה דא"כ בסיפא אי"צ שהכניסה לדוש וסגי שניחא ליה בדישה, והוכיח בניחא ליה כשירה, **ותי'** שאף שניחא ליה מ"מ מכיון שאולי שאר בהמות היו דשות זה נחשב לא ניחא ליה, וצ"ע כוונתו. **וא"נ** שגם אחרי דדרשינן "עבד עובד" מ"מ צריך שייחשב שנעשה מעשה מלאכה בפרה ולא רק שנפעל תוצאת הנאה מן הפרה, הרי שי"ל שאם הכניסה לינק ואולי לדוש הרי שהספק דישה מונע הגדרת פעולת מלאכה בפרה לעומת הוצאות שהכניסה לינק, וצ"ע.

בתוספתא עול בין שעת עבודה בין לא שעת עבודה, **ובר"ש ביאר** שכל המלאכות צריך ניחא ליה חוץ מעול (הנחת על לחרישה) שאי"צ ניחרא ליה. **וכן בתוס' ראש סוטה מו'.** עיי"ש רש"י שכ' שעול אף בהנחה להקל ממשאו פוסל, ואולי זה קרוב לדברי הר"ש והענין שעול על בהמה הוא דבר מיועד להיות ומצוי להיות ואי"צ כוונה להגדיר שהעול שעליה חל בו תורת שם נעשית בה מלאכה, ועיין. **שי' הר"מ פ"א ה"ז** שעול פוסל בעמם ההנחה אף בלא חרישה, ויש לדון אם גם זה אותה סברא הנ"ל, או"ד נאמר דין מסוים שעול שהוא צורת מלאכת בהמה אי"צ כלל שיהנה ממלאכה אלא עצם מצב של בהמה עם עול הוא שם דבר של בהמה שנעשית בו מלאכה, או אף הוי ג"ה שבכה"ג פסול בלא תורת מלאכה כלל. **עיין מנח"ח שצז' ו'** שבר"מ בה"ג משמע שבהניח שקים פסלה אף שלא הוליכה וא"כ מה החידוש בעול.  **עיין חזו"א ב' יג'** שבשקים לא נתכוון מעיקרא ע"ד להוליכם ולכן פסלה, אבל בנתכוון להוליכם בשאר עבודות צריך שיוליכם ובעול לא. **ע"ע רש"ש וקר"א סוטה מו'.**

**בר"ש** שאם אדם הקדיש פרה ונמסרה לצבור ונפדתה אינה נופלת ללשכה דאדעתא דהכי לא אקדשוה **עיין חזו"א ג' יב'.**

**מ"ד: בקושית הר"ש** הא לא ניחא ליה מחמת פסולה והפסד דמין מרובין, **עיין תוס' ב"מ ל' ושטמ"ק שם ומקד"ד נא' ב'.** ותי' קמא דהר"ש הוא דחשיב ניחא ליה מכיון שעצם המלאכה ניחא ליה ורק הפסד המרובה, לא ניחא ליה. **ותי' שני** הוא צ"ב דאם היא כשירה א"כ ניחא ליה וחוזר חלילה, וצ"ע.

**מ"ה: עיין מ"א** שבלא קרא לפסול ב' שערות שחורות ס"ד להכשיר משום רובו ככולו. ע"ע מש"כ ששערה א' אינה נידונית ומייתי ראיה לזה מנגעים.

**עולה** שמפוזרות מהני תלישה ובהכרח דבסמוכות לא מהני תלישה, וכן משמע בר"ש. **עיין חזו"א ד' ב' ומנח"ח רצב' ח'. ורש"י בבכורות כב' ע"א ד"ה "ה"ג"** והענין שב"ש מוכיח על הפרה שהיא אינה אדומה, וצ"ב מה מהני תלישה במפוזרות וממ"נ אם אינה שחורה אי"צ תלישה. לר"מ כוס וגומא הם ב' שעורים, **עיין תויו"ט. עיין חזו"א ד' ד'** שחידש שגומא א' הוא חידוש שאף בכה"ג פסול ולא נחשב שער א'.

**עיין מנח"ח רכז' ח' וחזו"א שם** שבאמת תלישת מפוזרות מדרבנן משום מראית עין.

**עיין או"ש א' ו' וחזו"א ד' ה'** אם במפוזרות יש דין דחוי אם קנאן עם שערות ותלשן.

ראשן מאדם לר"מ או עיקרן מאדים לרבנן, עיין רש"י ותוס' בבכורות כה' ע"א ד"ה "עיקרן",ועולה שצריך לגזוז השער, ובתוס' עולה אף בעיקרן משחיר וראשן מאדין צריך גניזה אף דל"ש בכה"ג חסרון מראית עין.

עיין פלוגתת ר"מ וראב"ד פ"א ה"ד אם בראשן משחיר אם צריך שישאר בעיקרן שעור נטילה, **עיין חזו"א ד' ג'. עיי"ש כס"מ** מדוע לא החמיר הר"מ בכדי לכוף כמבואר בנידה נג' שאזלינן להחמיר וא"כ עיקרן יכשיר רק בכדי לכפוף. עיי"ש מה שיישב.

**עיין מנח"ח רצז'. וגר"ח אישות פ"ב ט"ז, ואבי עזרי** **שם, ואו"ש פ"א פרה ה"ד.** ע"ע מנח"ח שם מ"ש מעיקרן משחיר דנגעים שהוא במשהו, וכבר נתבאר שם.

**עיין בכורות כה'** שהותר גניזה בפרה אף שגם בה,ב נאפר מדרבנן מ"מ לא גזרו בפרה, **ובר"מ כ'** טעם אחר שאי"צ לצמר, וצ"ע הא הוי פס"ר, ובגמ' שם מבואר שאם אינו מתכוון מותר אין איסור אף דהוי פס"ר. וצ"ע. עיין אבן האזל פ"א ממעילה ה"ז.

**פ"ג**

**מ"א:** פרישת כהן בפרה, נחלקו ר"י וריב"ל ביומא ב' אם הוא דאו' או מעלה. **והר"ש** נקט דהוי דאו', **וכן בר"מ פ"ב ה"ב.** ועיין תוס' יומא ד' ע"א ד"ה נכנסו דלכ"ע הוי דאו'.

**עיין נמח"ח שצז' יז'** שכל המתעסקין בפרה מפרישין אותן. **ועיין תוס' יומא ב' ד"ה מפרישין, ותו"ר שם,** דדוקא השורף מפרישין.

בירה, נחלקו אם העזרה או בכל מקום. **עיין או"ש פ"ב ה"א** שאם הוי ילפותא צריך בירה ואם הוי מעלה כל מקום כשר, וביאר לפי"ז שהר"מ לשי' שפרישה דאו' ולכן לא כ' שכל מקום כזר.

**בר"ש** שכל מעשיה בכלי גללים, אם מיירי שמעשיה של ז' ימים או גם ההזאות. **עיין תוס' יומא ב' ד"ה "שכל" ותורי"ד שם. ורש"י סוכה לז' ד"ה "נפל". ותוס' שם. ומקד"ד סי' נא'. וחזו"א ו' ח'.**

**מבואר** שנחלקו ת"ק ור"י אם הוקש הנאה לטבילה, ולכ"ע טבילה בזמנה מצוה ונחלקו אם הזאה מצוה , **וצ"ע**  מדוע לא יחוייב בהזאה כדי לקיים טבילה בזמנה מצוה, **עיין גבור"א יומא שם.**

**בר"ש** שאין מזין בשבת משום שבות, וצ"ע הא אין שבות במקדש. **עיין שעה"מ פ"א מעיו"כ ה"ד, וגבו"א יומא דף ב'.**

**בר"מ בפיהמ"ש** שהזו עליו כל יום מפרה אחרת, **ובגר"א** שהזו בכל יום מז' פירות, ולר"מ בע"כ שהזו כל ז' ימים דאל"כ מ"ש מש"כ במ"ה שאם לא מדאו' ז' הזו מו' וכו' הא לעולם יש שבת באמצע. **עיין גב"א שם ומקד"ד נא'.**

**מ"ב:** כל הני מעלות מבואר בפיהמ"ש להלן מ"ג שזהו דוקא אם לא היה איש טהור, **ובחזו"א ו' ח'** הוכיח שלעולם נהגו כן.

**בר"ש** שחששו לטומאת התהום שהיה קבר בלא פותח טפח, עיין מלאכת שלמה דתיפו"ל שקבר אף עם פות"ט מטמא באהל, והוכיח כהראב"ד שמטמא רק במגע.

**הקשו דהרוקח שטו'** נקט שמעוברת כהנת מותרת ליכנס לאהל מת משום ס"ס שמא נקיבה שמא נפל ועכ"פ בל"ז העובר נטמא וא"כ מה הועילו שהביאו לשם עוברות, עיין קבא דקשייתא מג', **עיין קוב"ש ח"ב סמ"א** שהעובר אינו נטמא אלא יש לו איסור לבא באהל המת.

**עיין תויו"ט שדן בדברי התוס' בסוכה כג'** שלא חששו אלא לטומאת מת ולא לטומאת נידה.

**בתוספתא** שלא הביאו יותר מבן ח' משום קרי, עיין בית מאיר או"ח תנז' שמוכח שבן ח' הנראה כבן ט' נטמא בקרי. הר"מ השמיט בני ט', **עיין חזו"א ו' ט' ואו"ש פ"ב מיו"ט הי"ז.**

**עיין א"ר** שנחלקו ר"י ורבנן דלרבנן לא הביאו פרות עם כרס, וכמבואר בסוכה כג', **ובפיהמ"ש** נקט גם לרבנן שהביאו בהמות עם כרס, **עיין רש"ש. עיין ר"מ פ"ב ה"ז.**

**עיין תוס' סוכה שם וזבחים קיג'** מה מהני דלתות הא הוי אהל זרוק, ותי' דרבנן כמ"ד שמיה אבל. **וצ"ע** הר"מ דמייתי להא דפרות ודלתות שפסק פי"א מטו"מ ה"ה שאהל זרוק לאו שמיה אהל. **עיי"ש מל"מ.**

**עיין תויו"ט** דמייתי תוס' בסוכה כא' שמלוי הכלים היה ע"י גדול, ודייק ממתני' לקמן שהמלוי היה בקטן, עיי"ש שביאר שמיירי כאן במלוי

כדילהזות כל ז' ימים שהוא מדרבנן והתירו מלוי בקטן. **ועיין חזו"א ו' ט'** דמיירי שהיה מלוי ע"ד גדול וכשר.

**ר"ש מייתי תוספתא**  שר' ישמעאל סבר שהיו בקרני הפרות כלים שנתמלאו, **עיין רש"י תוס' בסוכה ד"ה "ירדו"** דלרש"י נחלקו אם מהני מלוי מאליו, והתוס' שם הוכיח דלכ"ע מהני מלוי ממילא. **עיין חזו"א ו' ט'** שהקשה מיומא מב' דמבואר שם שמלוי עבודה היא ואיך מהני מאליו, **ותי'** דמהני אם נעשה על דעת גדול.

**ועיין גר"א** על התוס' שבאמת הם היו ממלאים עיי"ש.

**מ"ג: ירדו- עיין תויו"ט,** דלכאורה לשי' תוס' בסוכה היה קידוש ע"י גדול, ולכן הקטן ירד והלך לביתו, אולם להר"ש המלוי היה ע"ג הבהמה. עיין משכב"ז התויו"ט, **והגר"א** הוכיח מכאן כהתוס'. **עיין חזו"א ו' ח'**  בביאורק המעלה שלא ליקח האפר מתוך הכלי אלא ע"י קרני זכר של רחלים.

**עיין א"ר** מדוע נוטל אפר ולא מחמירין לעשות ככל החומרות דמים. משום שאין אפר מק"ט, **ומאידך בר"ש וברא"ש** כ' שלא נגעו בכלי כדי שלא לטומאות האפר ומשמע שנק"ט. **עיין חזו"א ו' י'.**

**מ"ד: חטאת ע"ג מטאת בר"מ** מבואר שהנידון הוא שטהרת כלים לחטאת א' אינה מועלת לאחרת, **ובר"ש ובגר"א** שהנידון הוא עוסקי חטאת זו שאינם טהורים לחטאת אחרת.

ענין תנוק ע"ג תנוק הוא אינו כמו חטאת ע"ג חטאת, ובחטאת ע"ג חטאת חטאת א' אינה לשמה של שניה, ובתנוק החסרון שאין מחשבה מסויימת כלפי התנוק.

**עיין חזו"א ו' א'** שהכל רק לכתחילה.

**מ"ו:** פלוגתא דמתני' עם ר' והודה דתוספתא אם עושין כפין ע" כפין, בפשטות לר"י אין חשש טומאת תהום.

**עיין מנח"ח שצז' י'** ששריפה בהר המשחה הוא לאו דוקא והעיקר הוא חוץ לג' מחנות. **עיין כס"מ פ"ג ה"א** שהר"מ הזכיר הר הבית, וצ"ע הא נשרף חוץ לג' מחנות, עיי"ש דהר"מ לאו דוקא. **ועיין מרכבת** המשנה. **ושפ"א זבחים קה', וחזו"א ו' יז', ואו"ש פ"ד הי"ב** שלהר"מ אין דין להוציא חוץ למחנה ולא ילפי' פרה מפרים.

**בר"ש** שהיו מוציאין הפרה אף שאינה מק"ט **עיין רע"ב ומ"א** שהוא משום מעלה, או להודיע שיציאה בשבילה.

**עיין חזו"א ו' טו'** שיש מצוה בהוצאה זו, ואם גדלה בהר המשחה צריך להכניסה להר הבית ולהוציאה. **עיין מרכבת המשנה פי"ח ממעה"ק הי"א, ותוס' ביומא מג' ע"א ד"ה "לרב"** שמצוה להוציאה ע"י כהן.

**עיין חזו"א** שם שדן אם צריך הוצאה לדעת, או אף לדעת כהן השורף.

כל מסעדיה, **עיין תויו"ט** שהעוסקין בפרה בחייה אי"צ לילך ע"ג כבש, **ובחזו"א ו' טז'** נקט ל"כ.

**מ"ז: במ"א** שאסור להוציאה במוסורה משום מלאכה, **ובחזו"א ו' טו'** פליג עיי"ש.

בפלוגתא אם אין מוציאין משום שמא יאמרו או משום ג"ה, וביומא מג' ע"א דנ"מ בהוצאת חמור בהדה, **עיין חזו"א ו' טו'.**

**עיין תויו"ט** דהר"מ פסק כת"ק וביומא שם מבואר דזהו ר"ש דדריש טעמא והר"ע במקומות אחרים נקט דלא כר"ש.**עיין לח"מ**  פ"ג ממו"ל ה"א.

**מבואר במתני'** שאסור לשחוט ב' פרות, **וברש"י וריטב"א יומא מב' ע"ב**  משום ב' סיבות, ששחיטת א' פוסלת חברתה במלאכה, ועוד דילפי' ושחט ולא אותה וחברתה. **ועיי"ש גבורות ארי** שבפרה אדומה שייך רק פסול חברתה, ובשחורה יש גם פסול מלאכה.

**עיין חולין לב' ע"א** שבשחט פרה וחברתה שלא בכוונה, אין פסול היסח הדעת, אך אם שחיטת חולין אי"צ כוונה הרי שהשחיטת החולין פוסלת הפרה משום אותה ולא חברתה. **עיי"ש רש"י. ובתו"י** ביומא מב' ע"ב משמע שביאר הסוגיא בחולין משום היסח הדעת ולא משום אותה ולא חברתה, ויעלה שאף שחיטה שלא בכוונה אם מועלת לחולין חשיב היסח הדעת, וצ"ע.

**עיין מנח"ח שצז' יט'** בב' פרות אדומות ששחט א' שלא בכוונה, דבקדשים אף לר"נ שלא בכוונה פסולה, וא"כ אין לפסול את השניה לא משום חברתה ולא משום היסח הדעת דהשחיטה פסולה לכ"ע, ודחה דמ"מ לר,נ מהני השחיטה להוציאה מידי נבילה, עיי"ש.

**עיין צל"ח** חולין שם אם שייך לפסול משום פסול חברתה גם שחיטת ב' פרות בב' כהנים, וכמו בב' השקאת סוטה בב' כהנים, עיי"ש.

**שי' הר"מ** בשחט ב' פרות א' שלא בכוונה דהפרה אדומה כשירה, ודלא כהגמ' דמבואר שלרבנן שאי"צ כוונה האדומה תיפסל משום חברתה. **עיין צלח שם, וגבור"א שם , וראש יוסף בחולין. מנח"ח שם, וחזו"א ח' יא', לגבור"א** שי' הר"מ שפסול חברתה הוא רק בב' פרות אדומות כשירות , ובשחורה אף ששחיטתה כשירה אם שחטו שלא בכוונה אין בה פסול דחברתה. היו מטמאין אותה, **להר"ש ותוס' יומא ב' ד"ה "להוציא" זבחים יז' ד"ה "שרפה" חגיגה כג' ד"ה "מטמאין"** שטמאו במגע אוכלי קדש. ולר"מ כאן טמאו בכל טומאה. **ובפ"א** הי"ד שטמאו לעוסק בשרץ כדי שיהיה טבו"י. **עיין חזו"א ה' ב' מה שהעיר על שי' הר"ש והרא"ש ותוס'.**

**בר"ש** מייתי לגמ' בזבחים שמעשה פרה טעון קדוש ידיים ורגלים, **עיין מקד"ד נא' ד'** דמי כיור טמאין לפרה וא"כ הכהן כבר נטמא מי כיור ולמה צריך לטמאותו.

**מ"ח:** הטעם שנסתפג, **עיין מ"א** משום חציצה . **ומקד"ד לט' ד'** דחה ונקט שסיפוג הוא מחזיק לטהרה, עיי"ש. בהג"ה שהצדוקי היה יוחנן כ"ג, **ובחזו"א ו' יד'** דחה , עיי"ש.

**מ"ט: לר"ש ורש"י ותוס' ערובין זח'** הרי שמגג אינו מק"ט, **ולר"מ שמק"ט ע"כ כהמאירי** שם שמגג הוא רק ואינו מטיל מום. **מ"א וח\ו"א ח' א'** אם יש פסול מלאכה בכך שכפתוה.

**מ"א** איך נסתו הא תנא דאין כופתין קרבנות, **עיין משכב"ז מקד"ד ז' ו'.**

שריפה ע"ג מערכתה, **עיין ר"מ פ"ד הי"א, וקר"א זבחים קיג' וחזו"א ז' ו'. ותורת זרעים קה'.**

**עיין תויו"ט** מדוע אין ראשה כולו למערב, דכאן ל"ש החשש שמא תטיל גללים שיש בכל קרבן.  **עיין מ"א** וחוזו"א ח' א', **ומקד"ד ריש נא'.**

**להר"מ פ"ג ה"ב** הכהן עומד ע"ג המערכה, **ולרש"י במנחות ז' ע"ב** ד"ה "בשלמא" שעומד בראש ההר ומערכה למטה. וביומא מב' נחלקו אם שחיטה דוקא בכהן. עיי"ש מאירי וריטב"א יומא ב' שלכתחילה ודאי שחיטה בכהן.

**ובשי' הר"מ עיין פ"א מפסוה"מ ה"ב** שכשירה בזר, **ובפ"ד מפרה הי"ז** שצריך שיהיו על מעשיה בכהן. **עיין לקוטי הלכות יומא מב' וחזו"א ח' ד'.** שלכתחילה בכהן.

למ"ד ששחיטה דוקא בכהן אם צריך בגדים וקיו"ר **עיין גבר"א שם וקה"י מנחות ב'.**

שחט בימינו, **וצ"ע**  אם אי"צ כהן אי"צ גם ימין. **עיין חזו"א ח' ו' ומקד"ד סי' ז' סק"א. ועיין מ"א** שאם כהן שוחט צריך בימינו כדי שיוכל לקבל בשמאלו . ומשם חוזר ומזה בימינו, עיי"ש.

**ולר"י** מקבל בימינו ומעביר לשמאלו ומזה בימינו, **ובתוס'** שאף לר"י אם שינה פסול. **ובר"מ** שלר"י צריך כהן ככל קדשים וצריך קבלה בימין. **ועיין חזו"א ח' ו'** שרבנן מודו דהוי כקדשים אלא שמכיון שצריך להזות בימינו ע"כ הותר לקבל בשמאלו.

**ע"ע חזו"א שם, ומקד"ד כד' ד', וגרי"ז מנחות י' ע"ב** מדוע לרבנן קבל בימין פסולה, שהתורה החשיבה את יד שמאל לכלי שרת ואים שינה פסול, עיי"ש. **ע"ע מקד"ד נא' א'** שאם יקבל בימין ויעביר לשמאל כדי להזות בימין יחסר טיפה מן הדם, **ע"ע או"ש בהוספות להל' מחו"כ פ"ד ה"ב.**

**שי' הר"מ פ"ג ה"ב** שקבלה ביד, **ולהראב"ד** בתחילה כ' שקבלה בין ביד בין בכלי, ויש מצוה ביד, והוכיח מהא שבין הזאה להזאה מקנח במזרק וע"כ שקבלה בכלי, ומסיק שלהזאה קבלה ביד ולשריפת כל הדם קבלה בכלי, עיי"ש. **עיין מקד"ד נא' א', וז' ו'.** שהוכיח מרש"י ותוס' בזבחים כה' שכ' שמקנח בשפת מזרק משום שהדם פסול ואם דם שבמזרק לשריפה מה איכפת לן שנתערב בו דם פסול. עיין תו"י יומא ב' ע"א ד"ה "שכל" ועולה שקבלה היתה לזריקה. **ועיין חזו"א ח' ו'.**

בענין אצבע ימין , עיין **פיהמ"ש, תויו"ט, רש"ש.**

**גוב"א יומא נג'** אם צריך מנין ז' הזאות.

בענין הזאה כנגד היכל או כנגד קה"ק, **עיין ר"מ פ"ג ה"ב, ועיין ר"מ פ"ד ה"ו** שאם לא כוון כשירה, **ובראב"ד** השיג שפסולה, **ועיין גרי"ז, וחזו"א ז' א'** שהאריך בדעתם.

על כל הזאה טבילה ברע"ב, **ובתויו"ט** משום ששיירים פסולים, **ועיין זבחים צג' ומנחות ז'** שכ"א חי' ששיירים פסולים, וע"כ מתני' דהכא הוא אף אם שיירים כשרים ומ"מ צריך ז' טבילות. **עיי"ש גרי"ז.** (אינו מקנח בין ההזאות בפרה, וברש"י במנחות שם משום שפרה למטה וכהן למעלה, ובזבחים כ' רש"י משום נימין. והתוס' הקשה דהא ששריפה במקום הזאה, **עיין גרי"ז פ"ד ה"ה. בר"מ פ"ג ה"ב**  שקינח הכל בגופה של פרה, **ובכס"מ** ששי' הר"מ שקיבל ביד וליכא כלל מזרק. **עיין שטמ"ק מנחות שם סקט"ו. ע"ע מקד"ד נא' א', ז' ו'.**

הזאת אש, **עייין חזו"א ח' א'** שהוכיח שפניו של כהן למזרח ולא כנגד ההיכל. **ע"ע חזו"א ח' כא' אם** המצית נטמא ,**עיין לקוטי הלכות זבחים קז'.**

**בתוספתא** נחלקו אם יצא דם מגיתה פסול או אף ממערכתה פסול, **ובר"מ** שביצא ממערכתה פסול, **ובראב"ד** שיכול להחזירה. **ועיין חזו"א ז' ב' ג',** והנידון הוא א', שצריך שיהיה כל דמה במערכה, ב', שהזאה חוץ לגיתה או למערכתה פסולה, וחוץ לגתה הוי שלא כנגד הכל וחוץ למערכתה צידד החזו"א שהוא פסול דרבנן.

פקע חוץ למערכתה וחוץ לגיתה, **עיין או"ש ד' יב'. וחזו"א ז' ה'. ומקד"ד ז' ו'. ועולה** בשי' הר"מ שמעיקרא צריך לשרוף כל הבהמה במקום א', אך אם שרפן במקום א' ופקעה הרי שיכול לשרפה לפוקע במקומו, עיי"ש.

ולראב"ד אין ענין שישרפו במערכה א', ומתני' פ"ד מ"ב שאין לשרוף בב' מערכות, מיירי שיש טומאה ביניהם, וצ"ע.

**מ"י: עיין ר"מ ותויו"ט** ועולה ב' דינים, זריקה לשריפה בעודה פרה ולא אפר, ולכן צריך שיוצת אש בכולה, **וכן** זריקה "לתוך" הפרהדהיינו לאחר שתבקע**.**

בתוספתא שאי"צ שישליך לתוך הפרה אלא סגי לתוך השריפה, **עיין מאירי** יומא מא' ע"ב שהביא פלוגתא בזה, **ועיין גר"א** על התוס' שביאר שאי"צ אל תוך הפרה הכוונה שסגי שיזרוק לתוך הפרה השרופה קודם שנעשית אפר, אך משמע דמ"מ צריך להשליך לתוך הפרה עצמה.

**עיין חזו"א ח' יב'** בהשליך קודם שהוצת ברובה שיחזור וישליך, **ולשון התוס' והר"מ פ"ג ה"ב** לא משמע כן כ"כ. כהן המשליך עומד חוץ לגתה, **עיין א"ר** שוהשליך מרחוק משמע.

אמר להם וכו' **ברא"ש** משום נטילת רשות, **ובר"מ** לאמת שכך צווה ה', **עיין מ"א** מתי ומדוע נאמרו דינים אלו של אמר להם והם אמרו.

בענין שעור עץ ארז, **עיין מקד"ד נא' א'.**

**מי"א:** הר"ש מייתי פלוגתא ביומא מא' אם אגודה משום לקיחה א' או משום כובד, **עיין תו"י יומא שם** אם הוי הידור מצוה לאגד דברים קטנים, או שילפי' מאזוב דפסח מצרים שנאמר בו "ולקחתם". עיי"ש.

**עיין יומא שם** דלאביי לרש"י שם באש נכפפת אי"צ כובד, ולתו"י ליהפך, עיי"ש היטב.

**בשי' הר"מ עיין חזו"א ח' יב'. ע"ע חזו"א נגעים יא' ג'.**

כורכן בשירי הלשון, עיין יומא מא' שנחלקו אם חלקו את הלשון או שכרך בשיירי לשון, **ובמאירי שם** ביאר שלא כרך את כל הלשון כדי שיראה, וכן משמע שם לשון רש"י והר"מ פ"ב ה"ג שכרכו רק עץ ארז ואזוב.

חביטה וכבירה נחשבת אסיפת פרה ופסילה בקטן ובלילה, **עיין חזו"א ח' יד'.**

נעשה שחור וכו' **להר"מ** בשר ועצם שוה, שצריך שיהיה כולו ראוי לאפר, **ולמהר"ם** בבשר אי"צ אלא רק שיהיה מעורב עם אפר. **עיין ר"ש** בסוף ביאור התוס'. **ועיין א"ר** ולכאורה בבשר סגי שיש עליו אבק שחור, ובעצם גם אבק אי"צ. **עיין ח' יג'.**

**עיין גר"א על התוס' סוף ס"ג וברש"י יומא ד' ע"א ד"ה "מכל", ובר"ש פ"ג מ"א** ועוה שבאפר המונח למשמרת היו מנין ממנו על כהן השורף עיי"ש.

**פ"ד**

**מ"א:** שחטה שלא לשמה פסולה, וילפי' דקרינן ליה חטאת. **ובר"מ** פ"א ה"ט בשחטה לשם חולין תפדה, **ותמה** הכס"מ מ"ש מחטאת ששחטה לשם חולין דכשירה, **ובגרי"ז** ביאר שמכיון שפרה היא קד"ד לכן בשחטה לשם ==חולין לא חל עליה שם פרה. **וצ"ע** א"כ שלא לשמה נמי שלא יחול עליה שם פרה. ואולי כל שחיטה לשם הקרבה מחיל עליה שם פרה, ורק לשם חולין מונע ממנה קדה"ג דפרה, ועיין.**עיין חזו"א ג' טו', וקה"י טהרות לז' וזבחים ג'. ובחזו"א** נקט שבלשם חולין תפדה דוקא שלא ע"ג מערכתה, ובקה"י תי' ב' תי', או שבפרה שאין קדושתה קבועה לכן בלשם חולין מוציאה מקדושתה, או שלשם חולין גרע בפרה שאין ענין מקדש שלא לדעת, משא"כ בשאר קרבנות הכלי קבלה מקדש ובפרהליתא לכלי קבלה, עיי"ש.

**(עיין מקד"ד לה' א'** בסוגריים אם פרה שנפסלה יש בה דין שריפה כקדשים שנפסלו.)

**עיין מנח"ח שצז' יא'** שאין בפרה הולכה, **ועיין מקד"ד לג' א'** שתלה דלרש"י במנחות ז' מקום שחיטה היה רחוק ממקום מערכה א"כ שייך הולכה, עיי"ש מה שתי'.

**עיין מ"א** אם יש דין לשמה בשריפה, **עיין תוס' בזבחים יז' ד"ה "שריפה"** שצריך לשמה בשריפה, **ועיין ראב"ד ת"כ פ"ד פ"ו** שאי,צ לשמה בשריפה.

ר"א דפליג, בלשמה ובקיו"ר, **להר"מ** מטעם א' שיצא מכלל קדשים, **ולר"ש ולרא"ש** הוו ב' ילפותות דלשמה ליכא משום חוץ, וקיו"ר ליכא משום דל"ה בואם אל אהל מועד. **ועיין מ"א** הא מטאת בבהמה אי"צ קיו"ר ומהיכי תיתי שפרה צריכה . **עיין חזו"א ח' י'** דהוי דין דרבנן. **עיין זבחים כ' ע"ב** שיכול לקדש בחוץ ולאו דוקא מכיור אלא מכל כלי. **ועיין מקד"ד לח' ג'** איך יקדש טבו"י ידיו בכיור הא אסור ליכנס לעזרה. **עיין תויו"ט.**

**עיין יומא מב'** פלוגתא אם שחיטת פרה כשירה בזר, **ובתו"י שם ד"ה "שחיטת"** הקשה דמתני' עולה שצריך או כה"ג או כהן הדיוט. **עיין חזו"א ח' ג'.**

**עיין תוס' בזבחים יז' ע"ב** ד"ה "אונן" שכהן בעל מום פסול לפרה, (ברש"י שם ד"ה "כשירה" יש לדון דסבר שכשר.) **עיין גרי"ז הל' פרה. עיין מנח"ח רעה' יא' ושצז' טו'** משכב"ז.

**עיין מנח"ח שצז' יב'** שבפרה ייתור בגדים פסול, **עיין מקד"ד לו' א'** שדן בזה.

**בפיהמ"ש** שד' בגדים דפרה אינם דכה"ג ביו"כ אלא דכהן הדיוט. **וכן בר"מ פ"א ה"ט עיי"ש מל"מ** דמכיון דילפי' חוקה חוקה, ובגדי כה"ג אבנטו לבן, ושל הדיוט שעטנז מדוע לובש בגדי הדיוט. **עיין מנח"ח שצז' יב'. עיין חזו"א ח'ד',** שגם כהן הדיוט לובש הני ד' בגדים של כה"ג, ובאמת האבנט של בוץ, עיי"ש. **עיין מקד"ד לו' ג'. עיין מרכבת המשנה א' יב'** מדוע אין לכה"ג חסרון מחוסר בגדים, משום שעובד בחוץ.

**(הר"ש מייתי ספרי** ששריפת פרה בלילה, **וביומא מב'** מבואר שהיא דוקא ביום. **עיין א"ר מ"ד. עיין דבר אברהם א' ז' ב', וח"ב ו' יא'.**

עוד בר"ש בשם הספרי שאין פרה נפסלת בלינה, עיין חזו"א ח' יח' שפרה לא אבל דמה נפסל בלינה. **עיין דב"א שם.)**

**מ"ב: בר"ש** שחוץ מגיתה הוא שלא כנגד הפתח, או למ"ד שאי"צ כנגד הפתח הרי שלפנים מן החומה מ"מ פסולה, או חוץ למקום הבדוק לה. ומייתי לסוגיא בזבחים קיב' דמיירי לענין שחיטה, ונקט לה כאן לענין שריפה.

**עיין קר"א זבחים קיב'** שהוכיח מהר"מ שש ב' דינים, מול ההיכל, ועוד דין שישרוף במקום שחיטה, ואף אם שורף מול היכל אם אינו מקום שחיטה פסול. **ע"ע או"ש שם וחזו"א ז' ז'.** ע"ע השגת הראב"ד והכס"מ ומרכבת המשנה, וכמש"נ. **ובאו"ש** תמה מהו מקור לדין זה של הר"מ שצריך שריפה במקום שחיטה. **וכן ראיתי לדון** אם בפסול זה שייך לדון משום שחיטת חוץ דדיינינן בזבחים קיב', דדין זה אינו דין חוץ למקומו אלא שייעשה שחיטה ושריפה במקום א', ועיין פהמ"ש להר"מ בזבחים שם דמשמע שמיירי בכה"ג ששרף חוץ למקום שחיטה ובזה דיינינן שאין בו שחוטי חוץ. וצע"ק. **עיין ירושלמי תרומות דף לב' ע"ב** ויליף קר דמקום שחיטה שם שריפה.

**ובסוגיא דזבחים שם** אית מ"ד שחוץ למקומה הכוונה חוץ למקום הבדוק לה, **וצ"ע** א"נ איך ס"ד שייחשב פסול שחוטי חוץ. **עיי"ש קר"א, והגרי"ז שם** כ' דבע"ס מקום הבדוק הוא דין מקום ולא רק חשש שמא יטמא. **וכן במקד"ד כג' ג'**  דהוי דין מחיצה.

**מבואר** שבשריפה בב' גתות פסולה, **עיין חזו"א ז' ה'** דלהר"מ י"ל דמיירי ששרף ב' חצאים בתוך הגת ושלא במקום שחיטה, אולם להראב"ד חוץ לגתה הוא שלא כנגד ההיכל וזה פשיטא שפסול. וביאר החזו"א דמיירי בתוך הגת ומפסיק ביניהם מקום טמא, עיי"ש. **עיין בועז אות ב'** דמייתי גמ' חולין יא' שכמו ששחיטה כא' כ"כ שריפה כא', עיי"ש שדן אם שייך בדאו' ענין של לכתחילה ובדיעבד.**עיין מל"מ פ"ד הי"ב.**

שתים בגת א', **להר"ש** משום מלאכה, **לרא"ש** אין כאן היסח הדעת ולכן פסולה מקרא דא' ולא ב' וילפי' משחיטה לשריפה. **עיין חזו"א יב' יג'** שהוכיח ששחיטת ב' פרות בב' כהנים כשירה, ומ"מ נקט מסברא ששריפת ב' פרות בב' כהנים פסולה, וחילק ששחיטה עיקר העבודה הוא מעשה השחיטה ולכן בב' כהנים אין להם צירוף לייחשב עבודה א' בשניהם, משא"כ שריפה עיקרה נמשך לאחר הצתת אילתא ולכן אף בב' בנ"א פסולה, וחידש כ"ז מעצמו. **עוד חידש** שאחרי שפסלו ב' פרות יחד שוב כל א' פוסלת חברתה משום מלאכה, **ונקט נ"מ** בשחט א' ואח"כ חברתה, שמשום בב"א נפסל רק השני, ומשום מלאכה נפסל כבר הראשון וכמו שהזאת שמיני ע"י

אותו כהן פוסל הזאה שביעית, שפסול מלאכה פוסל גם בעשיה א' אחרי חבירו, ומ"מ נקט דפסול של א' ולא ב' ל"ש רק בשניה ולא בראשונה, וכל אלו הם סברות התלויות בחוט השערה.

הזה ולא כוון נגד הפתח, **עיין סוגיא זבחים קיג' ע"א ומנחות כז' ע"ב ,ור"מ פ"ד ה"ה –ו', וראב"ד ונו"כ שם, וגרי"ז עה"ת וגרי"ז על הר"מ. וחזו"א ז' א' ג'. ובחזו"א** עולה ששחיטה ושריפה לכ"ע אי"צ כנגד פתח היכל אלא רק כנגד היכל, ובהזאה נחלקו **דלהר"מ** סגי נגד היכל **ולהראב"ד** צריך כנגד פתח היכל. ע"ע בחזו"א שהקשה לר' אושעיא ששחיטה ושריפה אי"צ כנגד היכל והא הזאה צריך ע"ג מערכתה וא"כ איך משכחת לה שמערכתה לא כנגד היכל, ותי' דמיירי שמקצת מערכתה שלא כנגד היכל עיי"ש.

הזה מששית שביעית, **להר"ש** פסול שקדם שביעית לשישית, ולמרות שהזאה בשתיקה כשירה. **עיין חזו"א ח' יז'** שדן משום היסח הדעת, והקשה דא"כ אף משביעית שמינית נמי כן. **ועיין גרי"ז פסוהמ"ק** מש"כ, **ונראה** שיש תורת שם ומספר להזאות, ובממילא הם ממוספרים מאליהם, ואם ספרן בפיו קבען לכל הזאה מהי מספרה, ולכן בקבע שישית שהיא שביעית פסלה.

**ושי' הר"מ** שאם היזה שישית ושביעית באותה טבילה פסלה משום שלכל הזאה טבילה, והזאה ז' היא הזאה פסולה הפוסלת את הפרה. **עיין א"ר, עיין תויו"ט** מדוע לא יפסול משום היסח הדעת. **ובעצם שי' הר"מ** מהו הפסול שחל על כל הפרה, **ועיין כס"מ דהראב"ד** משיג ע"ז גופא שרק בהנאה נפסלה, עיי"ש. **עיין חזו"א ח' יז'** שדן בכ"ז והעולה בדבריו שפסל משום היסח הדעת, עיי"ש. **עיין מקד"ד נא' א'.**

**בתוספתא** , הזה בלילה פסולה, בר"ש משום דקריב חטאת, בר"מ משמע שהפרה פסולה, **עיין דב"א א' ז' ה'** שיש פסול ליכה בדם פרה.**ויש לדון** דנ"מ אם הזה ו' הזאות היום והזאה א' למחר, שאם יש פסול ליזה יפסל, ואם הוי רק דין שהזאות צריכות יום א"כ יהיה כשר. **עיין חזו"א ח' יח'.**

ז' הזאות בב"א פסולה, **עיין גרי"ז פסיהמ"ק.**

טבל ב' והזה א' פסול, **ובחזו"א ח' יח'** נתחבט משום מה פסולה, ונקט משום מלאכה, ומוקי בכהן השורף, ולא נתברר מהו כוונתו בכהן השורף. (עיי"ש דנקט שהכהן השורף יכול לפסול בהזאה בשמאל, אך כהן אחר לא. וכן לכהן השורף יש פסול מלאכה ולא לאחר, והדברים מחודשים.)

שמונה מתוך שבעה אם הכהן עצמו פסולה, **ובתויו"ט**  משום מלאכה, **ובמקד"ד נא' א'** דל"ש מלאכה אחר גמר הזאת ז'. ומוקי קודם קינוח ידו. (ואולי **צ**"ל שתכד"ד להזאת ז' יש פסול מלאכה, וצ"ע.) **עיין חזו"א ח' יז'.**

**מ"ג:** הפשיטה כשירה, **עיין חזו"א ח' יט'** שלמרות שעוסק בעסק שאינו מוכרח מ"מ אינו פוסל בהיסח הדעת.

**בר"ש** שחישב להזות למחר פסולה, **וצ"ע** מהו הפסול, וע"כ שדם נפסל בלינה. **עיין זכר יצחק פ' ד'.**

**ובר"ש** שמחשבת אכילה ליכא בפרה דהא כשירה בשאר קדשים, **ועיין או"ש פ"ד ה"ג** דבפרה יש בזה רק מחשבת הינוח דל"ש מחשסבת אכילה והקטרה שאין בפרה אכילות, ומחשבת הינוח לרבנן כשירה, ולר"א בשאר קדשים פסולה ובפרה כשירה משום שאין מחשבה בפרה. **ועיין חזו"א ח' כ'** שנקט שמחשבת חוץ לזמנו נמי ל"ש (דלא כהר"ש) דלית כאן אכילת מזבח והוי כשריפת פרים הנשרפין, עיי"ש. וחוץ למקומו ל"ש דל"ה מקום המשולש בבשר דם ואימורים. ושייך לדון בה רק מחשבת הינוח, וזהו מחשבה לאכול דהוי כהינוח שמחשב לפסול הפרה, עיי"ש. **ועכ"פ בר"ש** עולה דהזאת דם דפרה שייך בה פגול **וצ"ע** הא ל"ה אכילת מזבח, **עיין קה"י זבחים כא', ודב"א ב' ו' ט' ,** דנקטו שלהר"ש סגי בגדר של "נתקבל לגבוה", או שהא דחטאת קריה רחמנא משו"כ חשיב אכילת מזבח.

**בר"ש כ'** שמחשבת אכילה אינה פוסלת כמו בשאר קדשים, **אולם בר"מ פ"ד ה"ג** כ' טעם אחר שלא נאמר בפרה ריח ניחוח **עיין תויו"ט ומל"מ** הא אף אי נאמר ריח ניחוח אין בקדשים פסול בחישב לאכילת אדם. (עיין מרכה"מ שס"ד דפר החמיר קדושתה) **ועיין מקד"ד לג' א'** שבקדשים מה שמיועד לאדם הרי שלמזבח חשיב אינו דרך אכילה וכן להיפך, ולכן ל"ה מחשבה מזה לזה, אבל בפרה שהיא בדה"ה אין קדושתה גורמת שאכילת אדם הוי שלא כדרך, ולכן אלולי טעמו של הר"מ היה פוסל, עיי"ש. **ועיין גרי"ז במעה"ק** שיישב, דהר"מ לא הזכיר שחשב לאכול שלא בזמנו, וע"כ כוונת הר"מ שבחישב לאכול הוי כמו כוונה שלא לשם אישים, ומכיון שבפרה אם חישב מחשבה פסולה לא נתקדשה בקדושת הגוף, וכדברי הגר"ח שם, לכן אילולי שאין בפרה ריח ניחוח היתה נפסלת מחמת שלא היתה מתקדשת בקדושת פרה, עיי"ש.

**הגר"א כאן** גריס דלת"ק מחשבת אכילת אדם פוסלת. ויש לדון או משום מחשבת הינוח, או כהגרי"ז שגרע בכוונתו לשם קדושת פרה ולכן לא נתקדשה קדושת הגוף, (ואי"צ לומר דהוי פגם בלשם אישים, אלא עצם מה ששחט לשם אכילת אדם הוי כמו לשם חוליו, ולהגר"ח הא גרע בייעוד קדושת פרה ולא נתדקשה בקה"ג, ועיין.)

**מ"ד: להר"ש** ליתרא לשוחט, **ובר"מ בפמה"ש ובפ"ה ה"א** שקרא דוכרס הכהן אזיל על שחיטה ועל השלכת אץ ארז (עיין **תרגום יונתן פי"ט פ"ז** דאזיל רק על שוחט).

**עיין חזו"א ח' כא'** שצידד שמצית אור נטמא, ובגליון סוף פרה הביא חינוך שצז' שאינו נטמא, וחילק שאם הצית לפני שהיתה שם הפרה טהור ואחרי שהיתה שם פרה טמא, וצע"ק דמכיון שגם אפר העצים נחשב אפר פרה מדוע אינו נטמא.

**(עיין ר"ש פ"ח מ"ב** שטמא טומאת פרה אינו נטמא לענין עבודת פרה. **ועיין פנ"י** ד"ה אמנם לאחר העיון ריש יומא בזה. שדייק בו"מ ובתוס' בפסחים סט' שמעשה פרה מטמא לפרה עצמה.)

עסק אסיפת אפרה מטמא, ואינו פוסל במלאכה. **עיין תוספתא כאן.**

**רש"י בחולין לב' ע"א ד"ה "לרבנן", ותו"י יומא מב', וראב"ד פ"ז ה"ג,** שפסול מלאכה הוא משום היסח הדעת.

**ביומא מב' ע"ב** מבואר שהיסח הדעת פוסל אף באפיפה ומילוי, ובתוספתא כאן דמלאכה אינה פוסלת בהם, וא"כ עולה דמלאכה והיסח הדעת הם ב' עניינים, **עיי"ש גבו"א. עיין חזו"א ז' ח' טז'.** ועולה שיש פסול היסח הדעת שעניינו כמו בשאר קדשים שהה"ד פוסל מחמת חשש שמא נטמא, ויש פסול מסויים בפרה שמלאכה כהה"ד וזהו מילפותא ומג"ה. ע"ע גחרסת הגמ' שלפנינו ביומא ועולה שאסיפת אפרה נפסלת בהה"ד ודלא כהתוס' כאן, ולגר' הגר"א שם א"ש. **ע"ע בחזו"א** שם שדעת הר"מ של"ג בגמ' שם השלכת עץ ארז, ובאמת אף השלכת עץ ארז פוסל בו מלאכה. **ע"ע חזו"א ז' יב' יג' וגר"ח סטנציל.**

ארע בה פסול, בר"ש מייתי לסוגיא **בחולין כט'** דס"ד להוכיח שאין לשחיטה אלא לבסוף, ומסקינן דנתקלקלה שחיטה, **ונחלקו שם רש"י והראשונים** אם מיירי דוקא שנתקלקלה ונתנבלה ואז לכ"ע למפרע ל"ה שחיטה, או אף בנתקלקלה במלאכה דפרה, דהוי סברא שאף שילמוע"ס מ"מ אם לא הושלם שחיטה לא הוי פרה ולכן אינה מטמאה. **( עיין שו"ת רע"א קסה' וחזו"א יו"ד ג' כז'** בענין שחוט בחוץ וגמר בפנים דלרש"י אם ישמו"ס אם צריך לייחשב נתקלקלה שחיטה דהא השחיטה כשירה ורק החוץ נחלק לב', והחזו"א נקט דמ"מ חוץ הוא דוקא אם כל השחיטה בחוץ, וצע"ק מ"ש מפרה שצריך כל מעשה השחיטה שיהיה דפרה, עיי"ש) **ע"ע תוס' ב"ק עב' ע"א** בענין דו"ה בחולין בעזרה דנמי חשיב נתקלקלה שחיטה, ועיין חי' רמ"ש ואבן האזל פ"ד פסוהמ"ק הט"ו. ואכ"מ.

בר"ש דלא מיירי בנתנבלה דא"כ מטמאה משום נבילה, **עיין רע"א** מה שהעיר בזה.

**נחלקו תנא דמתני' ור"ש דתוספתא** אם ארע פסול בהזייתה אם השוחט נטמא. ויש לדון אם כמו שלרבנן שם פרה חל ע"י שחיטה לשם פרה, כ"כ לר"ש שם פרה חל רק ע"י גמר כל מעשיה, או"ד אף ששם פרה חל ע"י שחיטה מ"מ עסק פרה הנטמא הוא דוקא אם נתבררה כפרה כשירה, וצ"ע. ונ"מ אם נומר דלר"ש אם ארע פסול בהזייתה היא כקדושת דמים וכמו בארע פסול בשחיטתה. **שו"ר באו"ש פ"ה ה"ג ובמקד"ד לד' א'** שביארו שר"ש לשי' שפרה נפדית ע"ג מערכתה בנפסלה קודם הזיה.@

**עיין מ"א וחזו"א ח' כג'** אם נפסלה באמצע הזאות אם הזאות ראשונות מטמאות. וספקם לרבנן ולא לר"ש ופשוט. **עיין חזו"א ח' טז'** אם מועלין אחר שנעשית אפר קודם אסיפתה, דהא אפיפה עבודה היא, וא"נ שאחר שריפה אין מועלין בה, דן החזו"א אם תלוי בשריפת כולה או שכל מה שנעשה אפר אין בו מעילה, עיי"ש.

**ע"ע בחזו"א שם** שמרבין עצים כ"ז שהפרה עדיין אינה כולה אפר, ומה שכבר נכנס לשריפה נשאר אף שהפרה אפר והעצים לא, אך אין מוסיפין עצים לעצים שנקלטו במערכה שאינם עדיין אפר. ע"ע מה שנסתפק בלהרבות עצים על עצמות שחורות, עיי"ש.

בר"ש מייתי ספרי ששריפתה כשירה בלילה, וביומא מב' ע"ב דפסולה בלילה.

**ר"מ וראב"ד פ"ז ה"ג ופ"י ה"ד,** דלהר"מ יש פסול מלאכה ופסול הה"ד, ומלאכה אינה אלא עד שיתקדשו המים, ולראב"ד פסול מלאכה משום הה"ד ואחר קידוש אין עוד שום פסול. (עיין גר"ח סטנציל). **עיין תוס' ב"ק נו' ד"ה "העושה" וצח' ד"ה "הא"** דמלאכה דילפי' ממשמרת אינו פוסל אחר קידוש. **ובר"מ פ"י ה"ד** נקט דהאי פסול דמשמרת הוא לאחר קידוש, **והתוס'** לכאורה כהראב"ד. **ורש"י ביומא מב' ע"ב ד"ה "למשמרת" וגיטין נג' ע"ב ד"ה "מתניתא"** עולה כהר"מ שצריך שימור לעולם, עיי"ש. **עיין מנח"ח שצט' ג' ה'.**

**ביומא מג'** ילפי' שאספה בזר אשה ולא בחשו, וצ"ע דחש"ו תיפו"ל משום ההה"ד.

**פ"ה**

**מ"א:** טובל ולן על הכבשן, יש לדון אם יש פלוגתא בזה, דנראה לי **דלהר"מ** סגי בפתיחת כבשן אחר טבילה, **ולהר"ש** צריך לטבול קודם שמלין, **להרא"ש** קודם שיצטרף בכבשן.

**בר"ש** דלר"י ע"ה נאמן משום חשש איבה, ובר"מ יליף מקרא. **וצ"ע** למאי בעי קרא, דמאי ס"ד שמדאו' אין ע"ה נאמן. **עיין תוספתא פ"ג ה"ח וחזון יחזקאל שם.**

ומ"מ לת"ק בחטאת ע"ה אינו נאמן, ובמתני' בחגיגה כג' שליין ושמן ע"ה נאמן, ע"ע מ"א שהביא **מתני' באהלות ה' ה'** שע"ה נאמן לפרה, ותי' לחלק שבמלאים מים טהורים לכ"ע נאמן ומתני' דידן מיירי בריקים.

**ועיין חזו"א י' ד'** שנקט דמתני' דאהלות כר"י. ע"ע החזו"א שחילק שביין ושמן איכא איבה טפי ולכן לכ"ע נאמנים.

**הר"מ פי"ג מפרה הי"ב, וכן בפי"א מטמו"מ ה"א** כ' לטעם שע"ה נאמן משום חומרא דפרה, **עיין לח"מ פי"א מעדות ה"ב** שעמד מדוע לא הביא לטעם דאיבה.

**בתוספתא** לן עד שלא טבל טמא **עיין ר"ש, גר"א על התוס', חזו"א י' ו'.**

**בתוספתא** שטהור לפרה טהור לתרומה, **ובר"מ פי"ג הי"ב** פסק דל"כ שע"ה שנאמן לפרה אינה נאמן לקדש ותרומה.**ויש ביארו** שע"ה בעלמא אינו נאמן לקדש ותרומה ,אך לאותו כלי שנאמן לפיה נאמן לקדש ותרומה, **ובחזו"א י' י'** שע"ה נאמן לפרה, ולא לקדש ותרומה ורק חבר שהעיר לחטאת נאמן לקדש ותרומה ולא להיפך, עיי"ש.

ובתרומה פותח הכבשן וכו', **להר"ש** לכ"ע אם לא פתח ומלא אבק ע"ג אף שלא שמר, טהור. ובפתח ע"ה לכ"ע חוששין לסדר ראשון ומחלקו ר"ש ור"י אם חוששין לסדר שני. **ולפיהמ"ש** בפתח ע"ה לת"ק לא חיישינן אף לסדר ראשון, ולר"ש חיישינן לשני ור"י לשלישי.

ולרא"ש נחלקו בלא פתח ומלא אבק דלת"ק ל"ח, ולר"ש ור"י חיישינן שמא פתח ע"ה והסיט. **עיין תויו"ט, ר"מ פי"א ה"ח וכס"מ, וחזו"א י' ז' ט'.**

**בתוספתא** טבל להזות ולא היזה טהור לאכול בתרומה,**חזו"א י' ו'** שבהיזה אסור לאכול שכבר מסיח דעתו.

**בתוספתא** באו בידיו מי ואפר חטאת עושין ע"ג טהרות, **ובר"ש** דמיירי במים שאינם קדושים דאל"כ הוא טמא במשאן. **עיין מקד"ד נא' ד'** דהא נושא אפר נמי טמא. (בכורות כג' ע"א).

**עיין בכל הנ"ל בחזו"א י' ו' ז' ח'.**

**מ"ב:** אם עבר והטביל במקוה ולא ניגב האם מי המקוה פוסלים, וכמו בהוסיף למים מקודשים טיפה של מים חיים שפוסל, **ונ"כ בחזו"א י' יא', ובמ"א** נקט שמי מקוה שאינם ראויים למים קדושים הם בטלים ברוב. דדוקא מים חיים שחשובים הם אינם בטלים , ואולי מים הראויים שהוסיף למים עם אפר חל עליהם קידוש באיסור ונפסלו כל המים משום שכל המים כולם חל עליהם שקדשם בפסול, ועיין . **עיין חזו"א יא' יג'**  אם אחר שהכניס טיפה ראויה לקדש ופסל את כל המים אם יכול לחזור ולקדש, ונחלק בזה עם הגר"א, ותלוי בהנ"ל אם בטיפה שנכנס יש רק העדר קדושה או נתקדש בפסול. **העירוני שצריך ליישב כל זאת עם המשנה פ"ט מ"א והגמ' בזבחים פ' ע"א** שמים שנתערבו במים קדושים פוסלים משום שאין בהזאה שעור הזאה, ומשמע ששאר המים אינם פסולים, אך מ"מ י"ל שהמים הראויין לקדש חל עליהם שם מים קדושים בפסול וחשיבי כמין במינו ואינם בטלים, ולכן לא מהני לשוב ולקדשם. **עיין מקד"ד נא' ג'.**

**עיין א"ר** שבהטביל במים חיים אי"צ לנגב מכיון שכוונתו שהנשאר יהיה עבור קידוש, **ועיין חזו"א יא' ט'** שהקשה דא"כ מילא בכלי טמא, ויש ליישב, עיי"ש.

**מ"ג:** לת"ק החמירו בטמאים יותר ממים שאינם מקודשים, ולר"ש אין הבדל ביניהם, וסיפא דמתני' דבין כן וכו' **זהו דברי ר"ש** שאין הבדל ולכן בשניהם חוששין, **אולם י"ל** בר"ש שהכוונה שלערות בקרויה לרבנן ל"ח לטיפה מן הקרויה, **אולם** להשהות בקרויה מים קדושים חיישינן טפי היות וזהו משך זמן ארוך. **ועיין תויו"ט, ועיין חזו"א י' יד'** שתמה בזה, ולכאורה ניתן לומר כמש"נ. **שו"ר כס"מ פ"ט ה"י כנ"ל.**

**עי"ל** שכוונתו כמו בסוף מ"ב שאסור להכניס בקרויה מים מקודשים שאז אם ייצא מים מן הקרויה הרי שהוסיף מים למים שכבר נתקדשו, ובזה אולי באסר אף אם הטביל הקרויה במים חיים.  **ועדיין צ"ע** מדוע חיישינן לאסוף לתוך מים מקודשים יותר שיפלט מן הקרויה. עיין א"ר שביאר שי' ת"ק שמים טהורים שיפלטו יבטלו מדאו' ברוב, משא"כ מים טמאים יטמאו לכל המים המקודשים, ולפי"ז י"ל שאם יפלט מים חיים מן הקרויה וכמש"כ בזה ל"ש ביטול ברוב, שחל על כל המים שנתקדשו שלא כדין, או שמ"מ המים שנכנסו שהם נתקדשו בפסול אינם בטלים דהוי כמב"מ עם שאר המים.ולכן כאן מודה ת"ק שלא יאסוף,ועיין.

**הר"מ** נקט דלר"ש ל"ח למים טמאים מכיון שהם כבר נטהרו כשהיו בלועין התוך הקרויה, ולא נתבאר אם כוונתו משום השקה בעת הטבילה של הכלי, או שעצם מים בלועים בקרויה אין להם שם מים המק"ט, וצ"ע.

**הרא"ש מייתי לגי' הר"מ** דמיירי בטבל לקרויה במים ראויין לקדש, ולכן לרבנן בטהורין אין לחשוש ורק לטמאין יש לחשוש, ולר"ש ל"ח כמש"כ שאף הטמאין כבר נטהרו, ואמר ר"ש שאם יש לחשוש לטמאין יש לחשוש גם לטהורים, וצ"ע מה החשש בטהורין ואולי שיתווסף מים למים שכבר נתקדשו. **אך צ"ע** הא הקידוש שמקדש המים יקדש גם את המים הבלועין,ואולי י"ל שדן שאם מים בלועים נחשבים הם א"כ כמו שיהני להם קידוש כ"כ יהני להם השקה , ואם אין הם נחשבים מים כמו שלא הושקו כך לא קדשו, וזה כוונת הר"מ בדעת ר"ש, ודו"ק ולרבנן צ"ל דלמרות שהבלועין מתקדשין מ"מ השקה אי"צ בבלועין שענין השקה הוא להטפיל ולהזריע המים במקו הול"ש זאת בבלועין.

**בתוספתא המובא בר"ש** ולפי ביאור הר"ש שחישב לשתות קודם שהגיע כלי למים פסל, ואחר שהגיע למים כשר ונחלקו ת"ק ורשב"ג אם צריך לערות. **וכן** בנפסק החבל קודם שהגיע למים ליכא כח גברא ואחר שהגיע למים יש כח גברא. **ומכל הנ"ל** עולה שמעשה שאיבה הוא הכנסת הכלי למים ולא הוצאתו מלא מן המים.

**עיין חזו"א ו' ט'** שהאריך בענין אם מילוי צריך ע"י מעשה אדם או סגי במלוי על דעת אדם, ולבסוף מייתי להאי ר"ש דמשמע שצריך מלוי ע"י אדם. עיי"ש.

**הר"מ פ"ז הי"א** גרס איפכא, אך הענין הוא אותו ענין, שאם מילא ע"ד לשתות וחזר בו וחשב לקדש, הרי שמהני חזרתו קודם שהגיע למים ולא מהני אחר שנכנס למים, וכמש"כ שעבודת מלוי הוא רק הכניסה למים ולא הוצאתו. **ובנפסק החבל נקט הר"מ** שמהני מחשבתו לחטאת אף אחר שנפסק קודם שנתמלא. ולכאורה סבר שמהני קידוש לדעת ואי"צ מעשה מילוי ע"י אדם.

**והראב"ד שם ביאר התוספתא** דמיירי שכוונתו למלאות ב' חביות א' לשתות וא' לחטאת, הרי שאם חשיב ב' מחשבות אלו כשהוא רחוק מן המים נתערבבו המחשבות ולכן יערה וינגב, ואם כבר נמצא סמוך למים רק יערה שמא יחליף החביות ואי"צ לנגב. **ונראה גדר הענין** שבחישב כשהוא רחוק מן המים הוי שהמחשבה חלה על ההליכה למלאות ופתיך בכל חבית ב' מחשבות, משא"כ כשהוא סמוך למים המחשבה חלה על מעשה המלוי ואין מתערב צד מחשבת שתיה בחבית של חטאת, ועיין.

**הגר"א בתוס' פ"ה ה"ג** ביאר שבחישב לשתות לפני שהגיע למים חל מחשבת לשתות אף על המים שבדפנות ולכן צריך לערות ולנגב, ובחישב אחר שנתמלא מחשבתו פוסלת מדאו', אולם המחשבה חלה רק על המים שבכלי ולא על מים שבדפנות ולכן יערה ולא ינגב, והכל מדאו', ובאמת מהני מחשבה אף על כלי שבתוך המים קודם שהוציאו מן המים. ונפסק הדלי נמי כנ"ל שבחישב לפני שהגיע למים אין צריך לנגב וכו'.**והוסיף הגר"א** שנתחדש שאף שאף שבלא נפסק היה צריך שלא להגיע למים מ"מ לא נפסלו מים שבדפנות, **עיין חזו"א יא' ז'** מה שהעיר בשי' הגר"א .

**מ"ד: עיין חזו"א ה' א'** שביאר טעמו של ר' יהושע דמכיון שהאי כלי שנגמר עשייתו גזרו עליו דין טומאה לטבילה ולא לטבו"י לקדש, ולחטאת אין דין טבו"י כלל, הרי שלמרות שלחטאת היה צריך להיות נחשב טמא כז' של טמא מת אך ךלמעשה לא גזרו שאין טבו"י לחטאת, וא"כ אין לפניך בפועל טמא שטבל ולכן לית הכירא, ולר"א מ"מ גן כה"ג חשיב הכירא.

**בר"מ כאן** שלר"י צריך לטמאו בשרץ משום שהכירא הוא דוקא בטומאה דאו', **עיין גבו"א יומא ב'** דבגמ' בחגיגה כג' מבואר שטומאת ע"ה מהני להכירא אף דהוי טומאה דרבנן. (עיין ר"מ פ"א הי"ד, ובפיהמ"ש פ"ג מ"ז).

**עיין טו"א חגיגה כג'** שנקט שר"א ור"י נחלקו דלר"י עשאוהו לכלי הנגמר בטהרה לשרץ ואינו מטמא אדם ולכן צריך לטמאו בשרץ ולר"א עשאוהו כטמא מת.

**עיין חזו"א טהרות י' ח'** שהוכיח שטומאת שפופרת שחתכה לחטאת היא גזירה לטמא אף חולין. והוכיח מקושית הגמ' בחגיגה כג' שאם גזרו שהוא בטומאת שרץ א"כ מדוע מטמא אדם והקשה החזו"א הא בחטאת אין מונין לטומאה ומטמאין עד סוף העולם, ובע"כ שהטומאה אף לחולין, עיי"ש עוד מש"כ, **עיין טו"א חגיגה שם. ע"ע חזו"א ה' א', ומקד"ד נא' ה'.**

**עיין חזו"א ה' ד'** שהעיר שבכלי אדמה ל"ש טבו"י, ואיך מקדשין בכלי אבנים הא מתבאר כאן שהכלי צריך להיות טבו"י.

**הר"ש בתוספתא** שלר"ש אם עבר ומילא מים ואפר בלא טבילה טהור, וצ"ב הא הכלי טמא לחטאת, **עיין מקד"ד סס"י לט'.**

**בפלוגתת ת"ק ור"י** אם קטן מקדש ואם אשה מקדשת, ולר"י קטן מקדש ולא ש"ו, ואשה אינה מקדשת. **עיין ראשונים יומא מג' ויבמות עב'** שקטן עדיף שאתי לידיה דעת, ויש לדון אם הוי סיבה שקטן יש לו באמת יותר דעת שמועיל לקידוש, או דחש"ו הוי פסלות כאשה, ואין הענין שקדוש צריך דעת אלא קידוש צריך אדם בן דעת וקטן נחשב בן דעת יותר מש"ו. **עיין חזו"א יא' יא' ויח'. וצ"ע דהר"מ פ"ט ה"ב** ומקורו בתוספתא שקידוש צריך כוונב ודעת ואיך מהני קטן. ולמה לרבנן צריך קרא למעט קטן. ואולי ענין כוונת מילוי הוא כמו כוונת תלישת מים דמכשירין או שאובין דמקוה שאף דעת קטן מועלת בזה, ול"ה דמי אף לא לכוונת עשיית כלי דחולין יב' שדנים שם אם קטן מועיל מכיון שמ"מ עושה חלות שם כלי, משא"כ ענין כוונת ייעוד תלישת ומלוי מים קיל טפי, וכל נידון דחש"ו הוא רק פסלות דאינו בו דעת כמו אשה, ועיין.

**הר"מ פ"ו ה"ב** שמלוי נמי צריך דעת כמו קידוש, ובגבו"א יומא שם דה"ה עירוב (למ"ד בסוטה טז' ותמורה יב' שאפר צריך עירוב) צריך דעת, ואף אם אי"צ מלוי ע"י אדם מ"מ צריך לדעת אדם, **חזו"א ו' ט', ומקד"ד נא' ב'.**

**עיין חזו"א יב' ט' יא' יא'** שנחלקו התוס' ביבמות עב' ד"ה "דשקיל" ותוס' ביומא מג' ד"ה "עד דשקיל" עם תוס' בסוכה לז' ד"ה "אמאי" אם יש דין לקיחה, ואם יש לדון ס"ד שהנוטל צריך לתת, או שרק ס"ד שהממלא צריך לקדש.

**בתוספתא** דלריב"ב קטן ממלא ואחרים רואים אותו כשר ובחזו"א יא' יח' משום דהוי עע"ג, ואז אולי ל"פ רבנן וריב"ב, וא"כ לרבנן חש"ו הוי פסלות כאשה כמש"נ לעיל. ובגבו"א יומרא מג' נקט דלריב"ב כשר אף דל"ח כגדול עע"ג.

**מ"ה: עיין חזו"א ידיים ה' ו'** דספינה אינה כשירה לנט"י דהוי כשרה העשוי לאהל, וע"כ דין כלי לפרה שאני. **עיין מג"א קנט' ג'** דשברי כלים כשר לנט"י ופסול לפרה צריך שם כלי חשוב. וצ"ע מ"ש ספינה לפרה קיל ושברי כלים לפרה חמור, **וי"ל** שלנט"י צריך כלי המיועד לתשמיש נט"י ולא יותר ולכן סגי בכלי לא חשוב כשברים, אם מיועד לנט"י , אך ספינה פסולה. ובפרה צריך כלי חשוב ולכן שברים פסולים אך אי"צ שיהיה מיועד לאיסוף מים ולכן ספינה כשירה.

דופני כלים, **לר"ש ולרא"ש בידיים פ"א מ"ב** הם חשיבי שברי כלים. **ולתוס' חולין קז' ד"ה "מגופת"** חסרונו שאין יושבין שלא מסומכין.

**עיין תויו"ט** דספינה קמ"ל אף שאינה מק"ט. **ובשם מהר"ם**  דס"ד שאם אסור להעביר בספינה אסור ג"כ לקדש בספינה קמ"ל.

**מ"ו:** ביצת היוצריך לר"י פסולה, **וברא"ש** מפני שאינה עשויה לקבל.

**מבואר בראשונים כאן** שביצת יענה כשירה, ועיין תויו"ט דביאר הטעם שמכיון שביצת יענה מצופה טמאה בטומאת כלים לכן החשיבוה לכלי לפרה, **והביא מהר"ם** שביצת תרנגולת אינה עשויה לשמוש קבלה, משא"כ ביצת יענה עושין ממנה בית קבול. **ודברי התויו"ט צ"ב** שאם אין חשיבות כלי רק בביצת מצופה, א"כ באינה מצופה הוי בלא שם כלי, ואם שברי כלים פסולים מ"ש ביצה שאינה מצופה.

**מ"ז:** במתני' מבואר שחקק בסלע אינו כלי, וחקקו וקבעו הוי כלי, ובקבעו ואח"כ חקקו **מבואר בר"ש וברא"ש** דל"ח כלי, **עיין גר"א יו"ד רא' לד' , ובתורי"ד שבת טז' וראב"ד פסקים עמ' עה'** דחשיב כלי, **והמבואר בב"ב סה'** לחלק בקבעו ואח"כ חקקו הוא רק לדרבנן לענין שאי"ח שאובין. **ושי' הר"ש והרא"ש** צ"ע דבאמת בב"ב שם מבואר שקבעו וחקקו רק מדרבנן ל"ח כלי, **עיין חזו"א מקואות ה' יב', ותניינא ב' יג', וידיים ד' יב'** שבקבעו לעולם וחקקו ודאי ל"ח כלי מדאו', ולכן מתני' אף לקולא לענין שאי"צ צ"פ ל"ח כלי. וגמ' דב"ב מיירי בקבעו לא לעולם, עיי"ש.

**עיין גר"ח סטנציל תיג', וקה"י טהרות נג' .ומשב"ז במקואות פ"ד מ"ה, ע"ע שו"ת רע"א לט' ונוב"י ת' קמב'** לגבי הטור שפסק שקבעו וחקקו יכול לטבול שם דהיינו אף לקולא.

**עיין תוס' בר"ש פ"ה ה"ו** ועולה שכלי שנתלש ע"י המים צריך מחשבת אדם להחשיבו כלי, **עיי"ש גר"א** ,וצ"ע מ"ש מביצת יענה שאי"צ כוונה. **ובר"ש** משמע שאה"נ דוקא בחזרה ונתחברה אז כאילו לא נתלשה אלולי כוונת האדם, אבל אם נשארה תלושה אי"צ כוונת אדם.

**עוד בתוס'** מעין היורד למכתשת מנגב וחוזר וממשיך, **ובר"ש** דבהאי נחשב מילוי מכח אדם שע"י שמפסיק וממשיך חשיב מלוי אדם. **עיין תוס' סוכה כא' ע"א** ד"ה "ירדו" שאי"צ מלוי מכח אדם, והוכיח ממתני' שאם צריך מלוי מכח אדם איך משכחת לה מלוי במחובר, **ועיי"ש שפ"א וערל"נ** ומשכחת לה במילא בידיים לתוך המחובר או שהמשיך לתוכה, ועיין. **עיין חזו"א ו' ט'.**

**מתני':** נקבה למטה וכו' **וברא"ש** שבניקבה בצידה כשר רק אם אין מלא למעלה מן הנקב. (ומשמע שמים שלמטה מן הנקב כשרים אף אם יש מים למעלה מן הנקב וצע"ק הא הם מתערבים זב"ז). **ועיין טז' או"ח קנט'** דמייתי אגודה שמכשיר אף מים שלמעלה מן הנקב, **וצ"ל דלר"ש ולרא"ש** הענין שמים שאינם מעוגלים בכלי אינם חשובים שהם נתן בלו בכלי, **אבל האגודה סבר** שנקב למטה פוסל הכלי ומם הצד אינו פוסל הכלי, ואין הענין באסיפת המים אלא בשם כלי, **ועיין א"ר.**

**יש להעיר** להר"ש והרא"ש שמיירי במים שתחת הנקב א"כ למאי צריך לסתום הנקב בסמרטוטין. **ועיין ט"ז קנט' ססק"א** שהוכיח מזה כשי' האגודה והנידון כלפי מים שלמעלה מן הנקב. **ועדיין צ"ע** מ"ש בנקב בשולי כלי לא מהני סתימה ולחור מן הצד מהני סתימה. **ועכצ"ל** שגם לאגודה יש חסרון של מים המתעגלים בכלי ולזה מהני סתימה, אלא שבשולי כלי יש חסרון נוסף שאינו כלי ולזה לא מהני סתימה. ובצידו של כלי לא פקע שם כלי וחסרונו רק שאין המים מתעגלים, ולזה מהני סתימה, ועיין. **לאגודה** שכעולה שנידון דמתני' הוא שבשולי כלי בטל שם כלי א"כ צריך שיעור כונס משקה ולא סגי במוציא משקה, וצ"ע. **ועיין נשמת אדם לז'** ועולה שבשולי כלי נפסל הכלי אף במ"מ ואי"צ כונס משקה, עיי"ש וצ"ע. **ובט"ז** באמת נקט שצריך שעור כונס משקה.

**ועיי"ש ט"ז** שהקשה לפי מה שעולה בשי' האגודה, מדוע בנט"י בנקב מן הצד לא מהני סתימה.

**ועיי"ש ט"ז** ועולה שלנט"י שצריך לשפוך מלמעלה לכן מהנקב ולמעלה אינו כלי, משא"כ לענין פרה שאי"צ ליטול ולשפוך מלמעלה משו"כ אף למעלה מן הנקב חשיב כלי, וצ"ע. **עיי"ש פמ"ג.** וצ"ל שאם האיסוף מיועד לשפיכה הרי שצריך שם כלי עד מקום השפיכה, משא"כ אם שם כלי הוא רק לאיסוף המים אי"צ שם כלי עד למעלה. (נ"מ במקדש במזרק שניקב למעלה פסול, וכלי שמן במקדש וניקב למעלה מן השמן כשר, ועיין.)

**עיין נשמת אדם שם , ובנוב"י יו"ד ת' קמב' שנקטו בשי' הר"מ בפיהמ"ש ובפ"ו ה"ז** שהסתימה מחזירה לכלי שם כלי וכל פסולו רק מחמת שהמים נשענים על הסמרטוט, ובלא סמרטוט יהיה כשר, **עיין בכ"ז בחזו"א ידיים ד' ד'. ובפרה יב' א'** שדחה הנוב"י בשי' הר"מ.

**עיין גרי"ז מקוואות פ"ו ה"ג** דנקט נמי שהר"מ מיירי בנקב שאין בו שעור לפסול הכלי, אלא שהסמרטוט גורם שאין המים נחים על הכלי ודוקא בשולי כלי, ומן הצד חשיב שהמים נחים בכלי, עיי"ש. **ומיושב שי' האגודה דלעיל** שבאמת בשולי כלי נפסל איסוף המים שבכלי, ובצידי כלי לא נפסל איסוף המים אף המים שמעל הנקב, ומ"מ צריך ביאור מדוע בנקב בצידו צריך לסתום בסמרטוט, וצריך לדחוק שאם המים יוצאים אינם נחשבים נאספים, ורק אם הם עומדים ע"י סמרטוט בצידו שוב הם נחשבים נאספים ע"י תחתית הכלי, ועיין.**גר"א** שבאמת לשי' כשי' האגורה אין למעלה בסתימת הנקב שבצידו בסמרטוטין, ועיין.

**בתוספתא** עשה עטרה להמשיך המים כשירה, **ובר"ש** שעשה עטרה להזרים המים לשוקת ולא לאסוף המים לתוך העטרה, דחשיב בכה"ג איסוף ע"י אדם לשוקת , ומשמע שאם היה העטרה לאיסוף אף שנכנס לשוקת פסולה, וי"ל דבעינן מים חיים אל כלי ולא שיאספו מים לעטרה ואח"כ ישפכו לשקת, **וכמבואר פ"ו מ"ג** שמים שבספוג שיצאו לכלי פסולים דחסר מים חיים אל כלי, **ומ"מ** משמע שבעטרה דמתני' דהיינו עטרה שעל הכלי אם המים שלמעלה ירדו למטה יפסלו את המים דהא כבר נאספו למעלה וחסר "באל כלי", וכן בנקב באמצע צ"ע הא המים כבר נאספו למקום שאינו ראוי למעלה מן הנקב ואם יתערבו למטה יפסלו את כל המים, וצ"ע הרא"ש שמכשיר את המים שלמטה. **ואולי יש לחלק** דבנקב הרי שעד כמה שהמיטם נחשבים נאספים הם נאספים אל הכלי, אלא שחסר באיסופן מחמת הנקב, ולכן עירובן למטה מן הנקב הוא השלמת איסופן כשר, משא"כ בעטרה למעלה יש לדון אם עיקר איסופן מחמת תחתית הכלי והוי כנ"ל וכשירה או שעיקר אסופן ע"י עטרה ויפסלו משום "אל כלי".

**ואולי יש לתלות ולומר דלהר"מ וכפי שביאר הנוב"י והגרי"ז** שדוקא במילא בסמרטוטין ופסלו מחמת שהוגדרו שנאספו אל הסמרטוט א"כ מבאמת חל שהמים נאספו ושוב נפסלו משום "אל כלי", אולם אם נקב פוסל מחמת שהמים לא נאספו הרי שממ"נ אם גמרו ליאסף ע"י ערובן למטה מן הנקב לא יהיה שום פסלות, ועיין. ובאמת שי' הר"מ שגם המים שמעל הנקב כשרים וזאת מכיון שרק סמרטוט מלמטה מקבל המים ומן הצד אינו מקבל המים, **ולהרא"ש** שהמים שמלמעלה פסולין מחמת שאינם אסופין א"כ כשיאספו לכלי ייחשב "אל כלי" וכמש"נ.

**העירוני** דלהר,מ בנקב למטה וסתם בסמרטוט ומילא מים וסתם הנקב בטיט יפסל משום "אל כלי", **ולפי"ז ברא"ש** בנקב מן הצד שהמים שלמעלה מן הנקב פסולין אם הנקב פתוח ויכנסו המים למטה הם כשרים שעדיין לא נאספו למעלה, אך גם יסתום הנקב בסמרטוט ייחשבו המים העליונים שכבר נתקבלו בפסול ויהיו בפסיל "אל כלי" ולא יהני שיחלחלו למטה מן הנקב. ולא משמע כן ברא"ש. ואולי יסבור הרא"ש שגם בסתום בסמרטוט לא ייחשבו המים שנאספו מכיון שאין הסמרטוט קבוע, ולכן בירדו למטה יהיו כשרים, וצ"ע בכ"ז.

**מ"ח: מבואר** שב' שיקתות באבן א' הוו ב' כלים.

**ומבואר** שבחבור של שפופה"נ הוי כלי א', וכן מלמעלה בקלה"ש. ובפחות משפה"נ **עיין חזו"א יב' ג'** שכל המים נפסלים מחמת תערובת, **ועוד** שהכלי שקדשו נקוב הוא וכל מה שמעל הנקב נפסל מחמת שהכלי השני מקיימו והוי כסתמו בסמרטוטין. **ובמ"א פליג** שאין התערובת פוסלת אותן.

**יש להעיר** מדוע מיירי בקידש את המים ולא מיירי באסף את המים בלבד, ויהיה חסרון שמלוי א' אינו נחשב מילוי לשני.

**מתבאר** שבנקב כשפה"נ קדש ב' הכלים דככלי א' הם חשובים, **ובא"ר** שצריך כדי שיראה ע"פ ב' הכלים, **וי"ל** דלמרות שהכלי א' מ"מ בדין "פני המים" יש לכלי ב' פנים וצריך לקיים בשניהם שעור אפר על פניהם.

**עיין חזו"א יב' ו'**  שדין לערב האפר במים אינו נצרך בשניהם, והוכיח מפ"ו מ"ג לגבי טפי שפיו צר עיי"ש, וביאר משום שצריך רק להעלות מים על האפר ולא יותר עיי"ש.

**ידוע** שי' הראשונים בתוס' בגיטין טז' ובחגיגה כא' אם צריך רק נקב שפפה"נ או צריך חבור מים שפפה"נ, והנידון אם צריך רק ביטול מחיצה להחשיב את ב' המקוואות למקום א' או שצריך חבור, ואם הנידון אינו חבור אלא עשיית משום א' א"כ מנא לן שחבור מקוואות וחבור כלים שווין בשיעורם, ואולי חבור ב' מקומות שמיועדות לאיסוף מים שעורם א', עיין.

א"נ ששפה"נ אינו עושה מקום א' אלא רק חבור א"כ צ"ע מדוע אין ב' השקתות נחשבים עדיין ב' כלים ואיך יחול קדוש מא' לחבירו, אא"כ נומר שבקדוש הוא בכלי א' והשני נתקדש מדין חבור, וצ"ע. ולפי"ז מובן דברי הא"ר שצריך אפר ע"פ ב' הכלים, **וצ"ע** שהגר"א כ' רק שצריך שעור אפר לב' הכלים ולא כ' שצריך לפזר בנפרד על ב' פני הכלים, וצ"ע. **עיין גר"ח טו"א ז' ה'.**

**מ"ט: לר"ש לרא"ש ולר"מ**  רק מים שבסדק שבין ב' האבנים אינם קדושות. **והראב"ד ט' ז'** פליג דב' חצאי הכלים אינם מצטרפין וכולו אינו כלי וכל המים אינם מקודשים. **ומ"מ צ"ע** מדוע המשנה וכן הר"מ מייתי לדין זה דמים שבסדק או מים שבכלים עצמם דוקא לענין קדוש אפר הא הוי נידון אם חשיב כלל שהמים נאספו לכלי. ואם נאספו שם ויחבר הסדק בטיט או יעבירם לכלי אחר כבר נפסלו המים משום "אל כלי" ולע"ע צ"ע.

**ובאמת צ"ע** שי' רוב הראשונים מדוע לא נפסלו כל המים, **ועיין כס"מ** שהנידון הוא שלב' חצאי הכלים נחשבים כ"א כלי לעצמו, ואם קדש באפר שניהם הרי שמים שבסדק ממ"נ קדוש, ומיירי שקידש א' הרי שהסדק ספק. ואוקים שבאמת יש חבור בטיט המונע למים לצאת אלא שמכיון שאינו ניטל עמהם אין ב' הכלים נעשים כלי א', ולכן בקידש א' מים שבסדק ספק הם. דהיינו שאלה שלמרות שעטרה של טיט מים ששם פסולים, מ"מ טיט הסותם סדק הוי כסמרטוט מן הצד והמים כשרים ורק אין ב' הכלים נעשים כלי א'.

**וא"ש להר"מ**  שבסמרטוט מן הצד כשר אף למים שלמעלה מן הנקב, **אולם להרא"ש** צ"ע הא הכא הנקב בפשטות לאורך כל הכלי וא"כ איך יוכשרו המים שנשענים על הסדק הסתום בטיט שהוא כסמרטוט, וצ"ע.

**אולם בעיקר צ"ע** דמכיון שכל חצי כלי אינו יכול לייחשב כלי לעצמו, ורק בחבורן נעשים כלי א', ואיך יתכן האי פלגינן שחל על ב' החצאין שנתחברו ולכן יש להם תנאי של כלי עם בית קבול, אך מאידך מכיון שאין הטיט ניטל עמהם לכן ישאר שכל חצי כלי ייחשב כלי לעצמו, וקדוש שבזה לא יהני לזה, וצ"ע. **וכן צ"ע** מדוע בקדש שניהם הסדק ממ"נ קדוש הא הסדק הא מכיון שכל חצי כלי הוא מקום וכלי לעצמו א"כ מאי שייטא לומר שהסדק בע"כ נטפל לא' מן החצאין. (הא פשוט של"ש להחשיבן לכלי א' מחמת יבור שפה"נ. דששפה"נ מהני רק כשיש כלי א' עם מחציה באמצע ושפפה"נ כליתא מחיצה וחוזר להיות כלי א'. משא"כ הכא הוו ב' כלים במהות שאין חבור ביניהם ושפה"נ לא יכול להועיל להם, ועיין). **עיין חזו"א יב' ד' ה', ועיין מרכה"מ, מ"א, רש"ש. הר"ש** מייתי תוס' שכל המים פסולים. **עיין גר"א** שמים שבצדדים מקודשים רך א"א להנות מחמת שמה שבסדק מעורב עמהם, אלא רק נ"מ שהמים המקודשים מטמאין עיי"ש.

**פרק ו'**

**מ"א: מבואר כאן ובסוכה לז'** שהטלת אפר למים צריך ע"י מעשה אדם, ובסנהדרין עז' ע"ב שכחו מהניל ייחשב מעשיו. **עיין ר"מ ט' ב' ויב' ג'** דמשמע שצריך מעשיו ממש ולא כחו, **עיי"ש רע"א. ועיין חלקת יואב יו"ד סי' ב'.**

**בר"ש** שנתחדש שנתינה ע"י דבר אחר שמיה נתינה, וכמבואר בסוכה לז', **ושם בתד"ה "אמאי"** שילפי' לקיחה ע"י ד"א דלשלב מנתינה ע"י ד"א דפרה, ועיי"ש שהקשה תוס' הא בפרה נמי נאמר "ולקח" ונילף לקיחה מלקיחה ולא לקיחה מנתינה. עוד הקשה תוס' דונתן אזיל על המים , **והריטב"א**  שם שנתינה גם על המים וגם על האפר. ובתוס' מבואר שיש דין לקיחה באפר, **ובחזו"א יב' ט'** שאין דין לקיחה אלא הבאת האפר לנתינה היא עצמה לקיחה, ומיושב קושית התוס' שאין לקיחה באפר ולכן ילפי' לקיחה מנתינה.

**צ"ע** שבלולב צריך שיחול שם פעולה של "נטילת לולב ביד" ולכן אולי ע"י ד"א לא חשיב נטילת יד. משא"כ באפר צריך שיחול שם נתינת אפר במים, אלא שיש דין שייעשה הפעולה ע"י יד אדם וכמו שהלקיחה היא להביא לידי נתינה, כ"כ נתינה היא להביא לידי ערוב מים באפר, ואיך שייך כאן לכאורה חסרון ע"י ד"א. וחזינן שבלולב חציצה מעכבא ובאפר לא, וע"כ כמש"נ, וצע"ג.

**התוס' בסוכה שם מסיק** שילפי' מפרה דבעינן ביה לקיחה. **עיין חזו"א שם. ועיין ריטב"א, ערל"נ, וכפ"ת סוכה שם.**

נטל משפופרת והגיף או כסה האפר כשר והמים פסולים משום מלאכה והאפר כשר שאין באפר פסול מלאכה, אבל זקפה לשפופרת פסולה **לר"ש** משום שאינה למשמרת. **ולרא"ש** משום היסח הדעת. **ולר"מ** המים פסולים משום מלאכה. ולר"ש ולרא"ש אפר נפסל בהיסח הדעת ואינו נפסל במלאכה, וע"כ דהוו ב' פסולים, וצ"ע **רש"י ביומא מב'. עיין מקד"ד נא' ב'. ובחזו"א ז' ח'** שאין באפר פסול הה"ד אלא כאן הוי פסול הה"ד דשאר קדשים. **ע"ע חזו"א ט' ט'.**שביאר שמכיון שאם ישמור הזקיפה חשיב מלאכה במים בע"כ שאינו שומר הזקיפה ונפסל בהה"ד, משא"כ תוך ידו אף שצריך לשמרו אך אין שמירה זו מיוחדת היא שייחשב מחמ"כ מלאכה לפסול המים , עיי"ש. וצ"ב להר"ש מדוע המים לא נפסלו במלאכת זקיפת השפופרת ועיי"ש חזו"א.

**עיין אחיעזר יו"ד א' ה' ו'** שאין באפר פסול היסה"ד דשאר קדשים דלא כהחזו"א.

**הר"מ והא"ר** גרסי שבתוך ידו כשרה מפני שא"א, והכוונה שמכיון שא"א ל"ח מלאכה לאחזה ביד, **ועיין מהר"מ** דגריס מפני שאפשר וביאר או דאזיל על זקפה שאף שלשמרה ל"ח מלאכה הכא מפני שאפשר חשיב מלאכה, או שמכיון שאפשר לאחז בידו ולשפוך למים לכן ל"ח מלאכה, וצ"ב הא כל מלאכה היא באופן שאפשר לעשות שניהם, ואולי הכוונה שמוכרח לעשות שניהם יחד לכן חשיב הכל בכלל מלאכת השלכת אפר, וצ"ע עדיין לשון אפשר, וצ"ע.

**בתוספתא לפי' הר"ש** שאין המים נפסלים במלאכה אלא אחרי הוצאת האפר מן השפופרת שאז כבר נחשב שעוסק בהשלכת האפר למים וחשיב שעוסק במים ופוסל במלאכה. ובקרסם עלה זית צ"ל דמ"מ חשיב שכבר עוסק בהשלכת אפר למים, ולכן הנידון שם רק אימתי קרסומו נחשב מלאכה הפוסלת, עיין.

**בגר"א על התוספתא** ביאר החילוקים הם אם עושה מלאכה לצורך הקידוש או לא, **וכן בר"מ ח' ח'.**

**בתוספתא רפ"ו** ממשיך בנתן אפר ונטלו לקדש מים אחרים, וכן באפר שנשבה רוח, וכן בהטיל אפר ונקלט במים שנחלקו אם יכול להוציא ולקדש במקום אחר, ובכל הנ"ל לכאורה רק הענין שונה שאין הנידון פסול מלאכה אלא הנידון הוא ממתי חל חבור וקדוש בין מים לאפר, ופשוט. **עיין ר"מ ח' ה'** שכלל דין זה שיכול ליטול ולקדש מים אחרים בכלל ההל' של פסול מלאכה, **ולכאורה שייך לר"מ פ"ט ה"ג,** וצ"ע.

**מ"ב:** מבואר דנחלקו ת"ק עם ר"מ ור"ש אם אפר שנתקדש במים יכול לקדש מים אחרים, ומ"מ אף לר"ש ור"מ צריך לנגב האפר מן המים. ות"ק סבר שאפר שנתקדש נהפך להיות כמים מקודשים, שאינו מקדש בכל רגע אלא כבר נתערב עם המים וקדוש עמהם. אולם לר"מ ור"ש צ"ב ממ"נ אם האפר מקדש מדוע צריך ניגוב. ואולי בלא ניגוב חסר בהטלת אפר ע"ג מים, אלא מטיל אפר שכבר מתערב עם מים ואינו נחשב מעשה עירוב אפר במים, או שמטיל אפר ודבר אחר והוי פסול מלאכה, או שאין הטלת אפר על המים כלל אלא מטיל מים למים ובתוכם אפר.

**עיין מתני' תמורה יב' ע"א** שאין מי חטאת עושין מי חטאת (לגי' הגר"א שם) וביאר הגר"א שהטלת מי חטאת במים לא מהני, והתם אולי מיירי שהטיל מים מקודשים במים בלא אפר כלל, **ועיין תוספתא כאן** כהאי לישנא ובביאור הגר"א שהוסיף מים למים מקודשים וכאן החסרון יכול להיות שלא הטיל אפר למים אלא מים לאפר, ובהנ"ל אולי ל"פ ר"מ ור"ש.

**בתוספתא** שרוח שהטיל אפר למים מקדשים בו (אחר נגוב) **והר"מ פ"ט ה"ג** פסק דל"נ שאין מקדשים עמו. **ועיין מקד"ד נא' ב'** דהר"מ סבר שקדוש מאליו נמי מקצת קדוש יש בו, **ובאו"ש וחזו"א יא' יד'** שמכיון שבעודם לחין א"א לקדש בהם משו"ה נדחו, עיי"ש.

**הר"ש מייתי תוספתא** שאם בידו יותר מדי אפר והחזיר חלק לשפופרת כשר. וביאר בר"ש שחזרת שפופרת לאו מלאכה ולכן אין נפסל האפר, **וצ"ע** הא אפר לא נפסל במלאכה, ובאמת מצד היסח הדעת צריך ליפסל, דהוי כהניח שפופרת, שפסקו בשפופרת מצריך שמירה וחשיב מלאכה לפסול המים ובהכרח אינו שומר האפר. ובאמת צ"ע מדוע עצם העסק בהשבת האפר לא ייחשב כעסק במים ויפסלם. ובאמת הגר"א גרס "פסול" **עיין חזו"א יב' י'.**

**מבואר בתוס' לגי' ולפי' הר"ש והגר"א** שבזילף ממעיין לכלי פסול, ולאחר שנתקבל בכלי זילף ברגלים לשקת כשר. ועולה שזילוף ברגליו לכלי ל"ח מלוי ע"י אדם, **וצ"ע** מדוע לעיל משכחת לה עשיית עטרה להוליך מים ממעיין לשקת חשיב מלוי אדם, וצ"ע . **עוד עולה שלאחר** שנתקבל בכלי שוב אין חסרון שעובר מכלי לכלי, **ודלא כרש"י בפסחים לד' ע"ב ד"ה "שתהא". עיין ר"מ פ"ו ה"ח, חזו"א יא' טו'.** וכפי שעולה בחזו"א י"ל דהכא מיירי במילא ידיו ורגליו מים והעבירן לשקת וחשיב שהמים כבר נתקבלו שלא בהכשר ואין כאן מים חיים אל כלי, **אולם להר"מ** כל הנידון הוא משום הוייתו בדבר המק"ט, **ועיין חזו"א שם** ליישב שי' הר"מ עם הסוגיא בזבחים.

**בתוס' נחלקו** ת"ק ור"ש אם הטיל אפר ואח"כ מים אם כשר. עיין תמורה יב' דמוכיח דמתני' שם דאין מי חטאת נעשין מי חטאת אלא עם מתן אפר דהיא דלא כר"ש, וא"ש לרש"י שם דגריס "נעשין", אך להגר"א דגריס "עושין" שאין הטלת מים קדושים מקדשים א"כ צ"ע מנא לן דמתני' דלא כר"ש, **עיין חזו"א יא' יב'.** (עיין תוס' יומא מג' ע"א ד"ה "הכל"). **עיין חזו"א יא' יג'** פלוגתא אם הגר"א אם נתן מים על אפר אם יכול לחזור ולקדשן במתן אפר.

**בתוס'** שמודה ר"ש בנתן מים לתוך מים מקודשים שאינם מתקדשים, וצ"ע מכיון דלר"ש מהני אפר ואח"כ מים א"כ ה"ה בנתן מים אפר ומים, **עיין חזו"א יא' יב'** שדוקא בנתן כל המים יחד על האפר מהני אבל נתן בב' שפיכות ל"מ מכיון שמים שנים כבר ניתנו לתוך מים מעורבים באפר(וי"ל או משום שאינו מערב אפר עם מים אלא מים על מים מעורבים) **ועיין גרי"ז סוטה ט"ז** דנקט דל"כ ולר"ש מהני לשפוך ב' שפיכות לאפר, וצ"ע א"כ מ"ש שפיכת מים למים מעורבין דאפר על מים דלא מהני ושפיכת מים למים מקודשים דמים אל אפר מהני, ונקט שיש לר"ש ב' קדושין אפר על מים שפקע מהאפר שם אפר , ומים על אפר שיש על האפר שם אפר וממשיך לקדש מיפם שיבואו אליו, ועיין.

**בתוס'** שבהטיל אפר ומים ומים דלר"ש צריך קדוש שני למים הנוספים, **ובחזו"א יא יג'** שמוכח שנטיל מים למים מקודשים מהני קדוש ע"י הוספת השלכת אפר, אולם בגר"א נקט דלא מהני, ויש לבאר שענין הטלת אפר למים הוא להחיל שם מים ואפר מעורבין, ואם מטיל מים למים מעורבין אין בהשלכה שמוליד אפר ומים מעורבין שכבר היו מים ואפר מעורבין אלא רק הוסיף עוד מים, ולכן אין תקנה בהשלכת עוד אפר דמ"מ לא מוליד עוד שם של אפר ומים מעורבין. ומאותו סיבה שהשלכת מים למים מעורבין לא מהני כ"כ השלכת אפר למים מעורבין לא מהני. **ולכן ביאר הגר"א**  דהכא בהוסיף מים למים מעורבין מהני להוסיף אפר, דמיירי שנתכוון להוסיף המים מתחילה ולכן הוי שפיכה א', אך צ"ע דמכיון דלר"ש מהני אפר ואח"כ מים ומכיון שנתכוון להוסיף מים הוי מים אחר מים כשפיכה א' ולכן לא נפסלו המים שניים אך א"כ שיתקדשו ע"י אפר ראשון ומדוע צריך אפר שני. **ובאמת הגר"א גריס** דמיירי שנתן מים ואח"כ אפר ומיד שנתןאפר היה בדעתו להוסיף מים, שבכה"ג צריך להוסיף אפר, **וי"ל** שבאמת בנתן אפר ועליו נתן מיםועוד מים אי"צ לר"ש קדוש שני, ורק בנתן מים ועליהם אפר וקבע שהקידוש יהיה ע"י השלכת אפר על מים שוב לא יהני הוספת מים, שא"א שכלי א' לערוב אפר ומים יחול בו עירוב של מים באפר ושל אפר במים, ולכן אם הטיל אפר למים שוב ל"ש להוסיף מים, אך צ"ע א"כ מה מהני מה שמשליך אח"כ אפר שני לקדש הא כבר יש אפר ומים מעורבין וכמו שא"א להוסיף מים להחשיבו למעשה קידוש של עשיית ערוב של אפר במים כ"כ השלכת אפר לא יהני, וצ"ל שכוונת הגר"א שכשמשליך אפר למים היה בדעתו להוסיף מים ולחזור ולהשליך בהם אפר ולכן יש כאן מעשה ארוך של ערבוב אפר במים והוספת מים והוספת אפר.

**יש ליישב** הקושיא על גי' הגר"א בתמורה יב' דאין מי חטאת עושין מי חטאת, ובגמ' דלא כר"ש, וצ"ע הא לר"ש אין אפר רטוב עושה קדוש וא"כ א"ש שאין מי חטאת עושין מי חטאת, ונראה דמתני' סתמא קחני אף שנתן מים באפר ועתה בא לקדש מים אחרים ובכה"ג לר"ש מהני דמהני להוסיף מים בנתן מים באפר ולכן מתני' דלא כר"ש. אולם צ"ע דצריך לאוקמי למתני' דוקא בנתן מים על אפר ונתכוון להוסיף מים שאז מהני לר"ש, וזאת מנא לן ממתני' דלא מהני דמתני' סתמא קתני ולא מיירי בנתכוון לקדש מקום אחר. **ובחזו"א משמע** וכן בגרי"ז בסוטה יז' דלר"ש אם נתן מים לאפר מהני נתינת תוספת מים אף בלא כוונה של שפיכה א', עיי"ש, ואז מיושב הגמ' בתמורה כנ"ל, **אך צ"ע לפי"ז** דהא דמתני' במ"ב שלר"ש יכול לקדש מאפר שנתקדש דוקא בנתגנב שזהו גופא בקידש אפר על מים אבל בקידש מים על אפר יוכל ליטול אפר רטוב ולקדש עמו מים אחרים דנחשב שמוסיף מים על מים שנתקדשו ע"י השלכת מים על אפר.

**מ"ג: עיין חזו"א יב' ז'** מדוע כלי בתוך כלי אי"צ שפכה"נ ובמקוואות בטבילת כלי בתוך כלי צריך, עיי"ש. **ונראה פשוט** דהתם צריך להטביל את ב' הכלים במקוה והפנימי אינו במקוה אלא בחללו של חצון וע"י שפפה"נ חשיבי ב' הכלים לכלי א', אולם כאן ליהפך, תוך הכלי החצון הוא המקדש, ונתחדש שכל הכלי הפנימי מתקדש ע"י שהוא בחללו של חצון, אך דוקא אם יש חבור מים כלשהו, ועיין. ואולי צריך נקב קטן כדי שייחשב שנתינת האפר ע"פ המים יתייחס אל המים שבטפי.(עיין מאירי יומא נח' ע"א).

**בר"ש אולי משמע** שספוג חסרונו משום שאין המים שבהם מקבלים את האפר. וכמש"כ בטפי שמשו"ה צריך נקב קטן. **וברא"ש ובר"מ** מבואר שספוג אינו כלי ולכן אין כלל שם מלוי מים בספוג. **ואם כמש"כ** שבאמת טפי אף ללא נקב חשיב שהוא בתוך השוקת ונקב קטן נצרך רק כדיח לייחס את הטלת אפר ע"פ המים גם למי הטפי, **א"כ צ"ע** מדוע באמת ספוג אינו נחשב ג"כ שהמים שבו מתקבלים ע"י השקת וכמו טפי ומ"ש, **וצ"ל** שעצם המצב שהמים בלועין ולא נאספים ככל אסיפת כלי הוא עצמו מפקיע קבלת הכלי, ועיין. ולהר"ש א"ש שגם ספוג נחשב שנתקבל בכלי ורק אינו מקבל אפר. (ויש לדון היטב אם בר"ש משמע כן שכל חסרונו משום קבלת אפר, שי"ל שכוונתו שאין להזות ממים שבספוג מכיון שמים שבשקת לא נכנסו לספוג, ולא מחמת שהאפר לא נכנס לספוג וכן קושייתו על רש"י אינו שמלוי מהני ורק קדוש ל"מ בספוג, אלא קושייתו שלשון המשנה שאף במילא ואח"כ נתן ספוג נמי פסול וע"כ משום קידוש.) **עיין חזו"א שם** שהפליג לחדש שבאמת הקידוש ע"י הקבלה בטפי, ולכן שברי כלים שאינם ראויין למלוי שנמצאים בשקת אינם מתקדשים, ורק בטפי שהוא כלי הריהם מתקדשים ע"י הטלת האפר בשקת, וזהו חי' גדול שהטלת אפר א' מהני לב' כלים כשזהו כלי בתוך כלי, וצ"ע.

**עיין ר"מ פ"ט ה"ה** ומקורו תוספתא שלהי פ"ה, שספוג שנפל למים לאלחר שנתקדשו באפר, שמוציא הספוג ושופך המים שבתוכן, ושאר המים שבכלי כשרים, **וצ"ע** למה המים שבספוג פסולין שצריך לשפכן, **עיין נו"כ** שאולי שזהו מדרבנן. **ועיין או"ש ט' ג'** שהמים שבספוג נדחו , **וצ"ע** מהו דחויין הא הוי כמים שנשפכו לארץ וכי נדחו, וכמו שמבואר לעיל בתוספתא שבנתקבלו בחבית ונשברה כשרים. וצ"ע. עיין בתוספתא ספ"ה בגר"א גירסא אחרת בהנ"ל. **עיין ערוך השלחן סח' יד'.**

**מ"ד:** עיין סוגיא דזבחים כה' ע"ב,ולכאורה עולה שיש פסול של הווייתו ע"י דבר המק"ט, **וצ"ע**  הא מילוי האדם וכן הכלי הם ע"י דבר המק"ט, **עיין מ"א ומהרי"ח. ובפמהמ"ש** משמע שע"י הוויתו בדבר המק"ט חסרונו משום שאובין, וכ' שאם אינו מק"ט חשיב שהמים הולכים ע"ג השקת, ובמק"ט חשיב כאילו נשאבו, **ועולה** שדבר המק"ט נחשב כלי תשמיש ושאינו נחשב כהמשך הקרקע ולכן ל"ח מים אל כלי, משא"כ באינו מק"ט אפשר להחשיב את הכלים כהמשך השוקת ולכן ל"ח שאובין, עדיין צ"ע דה"מ בעלין שהם מזרימים את המים, שאם אינם מק"ט נחשבים כעצם הקרקע, אולם הכלי ששואב וממלא בו לתוכו הא ודאי שואב ופקע מיניה מים חיים, וע"כ שמים חיים אל כלי הוא שמלבד הכלי המיועד לקידוש ומלוי יהיה מים חיים ורק הכלי תלוי הוא השואב בזה אין חסרון, וזהו "מים חיים אל כלי". ולכן האדם והכלי אינן פוסלים, ורק גורם אחר הוא פוסל, ודוקא אם ראוי לק"ט שאז אינו המשך זרימת המים במעיין. ועיין.

**שי' הר"מ ו' ח'** שפסול הוויתו הוא גם כשדוחק המים מהצד ליכנס לכלי, **ולכאורה דלא כסוגיית זבחים כה'** שהפסול הוא רק ע"י ידיו באויר כלי, **עיין חזו"א יא' טז', ומקואות ת' ח' ח', וגר"ח מקואות, ואבהא"ז פ"ד ממעה"ק ה"ט.**

בענין עלי ירקות, **עיין או"ש פ"ו ה"ח** דהאעלה אינו מק"ט רק כשמחובר לפרי ומדין יד. עיי"ש.

**החזו"א שם** נקט בדעת הר"מ שהוויתו במק"ט הוא ע"י הכנסה בידיו ממש לכלי, ולכן בדחק עד שנכנס לכלי פסול, וכן בהיטה שפך מים לכלי דל"ח הכנסה ממש בידו לכלי, אך אם אויר כלי ככלי נחשב שהכניס בידיו לכלי, עיי"ש.

**עיין גר"ח מקואות פ"ט ה"ט** שהקשה מדוע הר"מ לא מוקים כרש"י, ומסקנת דבריו, דהא נתבאר שאם אויר כלי לאו ככלי מכיון שיד אדם הכניסה לאויר ומאויר לכלי ליתא לחסרון דהוויתו וכו', ותלה זאת אם מים באויר שנתלשו מן המעיין אם יש להם שם מעיין, דלרש"י יש להם שם מעיין ולכן הא שהמים זורמים ע"י יד האדם אין בזה משום הוויתו שמכיון שהמים שעצמם מעיין הם בלא חבור למעיין אין היד עושה כלום. ולכן המים שבאויר הכלי אם לאו ככלי נחשבים למעין ונכנסים לכלי וכשר, אך להר"מ נתלש ממעיין אינו מעיין ורק חבור למעיין משוי ליה למעיין, ולכן היד משוה לעצם החבור הקלוח למעיין, ואז אף אם אויר כלי לאו ככלי מ"מ המים שם נעשו מעיין ע"י חבור היד ויפסלו משום הוויתו וכו', ולכן הר"מ מוקים שמגביה המים ע"י ידו או עלה שאז חבורן למעיין אינו ע"י הדהמק"ט ורק כניסתו לכלי הוא ע"י דהמק"ט ולכן תלוי אם אויר כלי ככלי, דהיינו שהגר"ח נקט שלהר"מ באופן שמסיט קלוח מעיין לעולם פסול, ודלא כהחזו"א הנ"ל.

**יש להקשות** מדוע עצם מה שהמים עוברים על האדם, דמסתמא נחשב מים מוכשרים לטומאה, ואולי נחשבים למים שאובין, וא"כ שיפסלו המים מחמת שאינם חיים אל כלי מחמת שהוכשרו ונתלשו ואי"צ לכך שהוויתו בדהמק"ט. **וי"ל** שבלא ענין דהוויתו אף שהמים פסולים למקוה ומכשירין לטומאה ומשום שנתלשו ע"י האדם אך למי פרה לא יפסלו מכיון שהכל נחשב מעשה המלוי, ואה"נ דין מלוי הוא לשאוב ולתלוש המים לכלי המהעיין והכל משך א' מהמעיין על הכלי, ורק משום הוויתו בדהמק"ט פסול.

**מ"ה:** לר"ש מיירי שהפסיק הגת מן המעיין, ובר"מ לא הזכיר זאת. **ועיין חזו"א מקואות ת' ב' טו'** שדן אם מקוה המחובר למעיין אם תורת מעיין עליו, ןתמה שם על הר"מ דסדר דל"ח מעיין, וכן מוכח בר"מ כאן דאף בלא הפסיקן ל"ח מעיין.

**פ"ז**

**מ"א:** הרא"ש הוכיח ממתני' שאפשר לערות מים מכלי שנתמלא בו מן המעין לכלי אחר, **ודלא כרש"י בפסחים לד' ע"ב וחולין ט' ע"ב. וסוטה טז' ע"ב ותמורה יב' ע"ב** שכ' שבכלי שנתמלא מתקדש. **בחזו"א יג' י'** הקשה מתוס' מובא בר"ש פ"ו מ"ב בנשבר חבית שיכול לאסור המים. **ברמב"ן בחולין י' ע"א** נקט שמכלי לכלי כשר ורק מכלי לדבר שאינו כלי פוסל, **וצ"ע עדיין מהתוספתא הנ"ל, במקד"ד נא' ב'** שבנתכוון לערות מכלי לכלי מתחילה מודה רש"י שכשר, ויישב עפי"ז הר"ש פ"ט מ"ג שהקשה על רש"י מתוס' פ"ט שממלא אדם בב' כלים ומערן לכלי א', דהתם כך היתה כוונתו , אך עדיין צ"ע ממתני' כאן שמילא ה' נפרדים וצרפן דמהני אף שלא היה דעתו ע"כ מתחילה. **וי"ל** בכל הנ"ל דרש"י סבר שאם המים אסופין במצב שלא לשם קידוש הוא פוסל, ולכן בנשבר אין המים השפוכין נחשבים אסופין לצורך שלא לקידוש, וכן ברש"י בחולין ששתה נחש פסלן, משא"כ בכל מקום שאין המים היו אסופין בייעוד שלא לקידוש אין פסול לערות מכלי לכלי, וצריך לדחוק שרש"י בפסחים תמורה וסוטה דמייתי לדרשא דמכלי לכלי כוונתו באסף בכלי שלא ע"ד קדוש או בכלי שאינו ראוי לקידוש שאז יש פסול דמכלי לכלי, ועיין.

**במתני'**במילא א' ה' ע"ד ב' קדושין ונמלך כשר האחרון וקמאי נפסלו במלאכה, **וצ"ע** הא אף בלא נמלך נפסלו קמאי במלאכה, **ןבא"ר**  כ' אע"פ שנמלך נפסלו קמאי, ואולי ס"ד שבנמלך נחשב למפרע שנתמלאו לקידוש א', **עיין חזו"א ט' א'.**

**אולם הראב"ד פ"ז ה"ד** כ' שדוקא בנמלך פסל, שבלא נמלך אין מלוי אחר מלוי פוסל קודמיו, ורק במילא ה' לקדש ה' ונמלך לקדשן א' הרי שמלוי הה' לצורך ה' בטל ונעשין לו למשא וטורח. ואולי כוונתו שעצם מלוי ב' אינו מלאכה או ה"ד לפסול קודמו, אבל ה' כלים מלאים לצורך ה' קדושים ונמלך הרי שנתברר שהיו מלאים שלא לצורך קידוש והוא הפוסל. **ואולי זו כוונת החזו"א י' ד'.** אך צ"ע מדוע אחרונה כשירה, והחזו"א דחק שהכוונה אם מילאנה אחר שנמלך, וצ"ע. **ובאמת י"ל** שאף שנתברר שהה' הם לטורח אך רק ד' מתוכם לטורח דמ"מ א' רוצה לקדש, אלא שצ"ב מהיכי תיתי דוקא האחרון הוא נבחר להיות המיועד לקידוש א'. ואולי כל מלוי שהיה בדעתו שימלא עוד פעם אחריו הוא נהפך לטורח, אבל מלוי שאין דעתו למלאות אחריו הוא מלוי א' שעליו חל כוונתו למלוי א', ועיין. (וכמובן שייך גם סברא הפוכה שרק מלוי ראשון נחשב משא"כ ד' אחרונים אי"צ להם רק משום רבוי מלויים) וצ"ע.

**וכן ביאר הראב"ד** במילא ע"ד קדוש א' ונמלך שראשון שמקדש כשר, וביאר משום שהד' הנשארות הם לטורח, **וי"ל** שכוונתו שמכיון שמילא ע"ד קדוש א', אם נמלך לה' קדושין א"כ מלוי ד' מתוך ה' לא נעשה לשם קידוש לעצמו אלא כנטפל למלוי א' מהם שבשעת מלוי נתכוון לקדוש א', ומלוי ד' לקידוש א' ל"ח מלוי לשם קידוש לכ"א וא'. וד' מתוך ה' הם נחשבים מלאים שלא לשם קידוש אלא כטורח, שמכיון שמלאן לקדוש א' ולא נתקיים מחשבתו חשיב שנתמלא שלא לצורך. ועדיין צ"ב מדוע ראשון כשר, וצ"ל שודאי א' מהם נתמלא לשם קידוש ורק ד' מהם נטפלו אליו, ובזה יש ברירה ומי שמקדש הוא הנבחר להיות עיקר והד' האחרים נטפלים אליו ונפסלו מכיון שאין מלוי של טפל יכול לייחשב מלוי לקדש והוי כטורח, **ועיין חזו"א שביאר באופן אחר.**

**הר"ש מייתי תוס'** וכגירסתו עולה לכאורה שכ"ז שעוסק בערוי ה' כלים ע"ד קדוש א' לא פוסל מלאכה, ורק בגמר המלוי פוסל מלאכה, **עיין מקד"ד נא' ב'. אולם בחזו"א ט' ז'** ביאר להיפך שכ"ז שלא גמר המלוי ל"ח שהתחיל לעסוק במים ולכן לא פוסל מחשבה. וזהו דבר הצ"ב מדוע תחילת עסק במים אינו נחשב עסק לפסול במלאכה, וצע"ג. ואולי נתבאר בר"ש שאין פסול מלאכה בעוד עוסק ממש במעשה הקידוש, ואם הענין הוא ה"ד שפיר טפי שבעודו עוסק בקידוש ל"ש הה"ד, ועיין.

**עוד בר"ש** בשם התוס' שבדעתו לה' קדושין ופתח דלת נפסלו כולם מלבד מה שבידו, וא"ש לכל הפירושים הנ"ל, שמה שתח"י לא גמר לערות וכן עדין לא גמר הערוי ולכן לא התחיל לעסוק בכלי זה, וכן הוא עדיין עוסק במעשה המלוי ואותו אינו פוסל, ועיין.

**אך הגר"א גריס** גירסא אחרת ועולה, שבמילא ה' לקידוש א' והגיף דלת פסלן אא"כ יש שומרין שלא פסל אלא מה שבידו, שאין שמירת השומרין מתייחסת למה שבידו, אבל בנתכוון לה' קדושין לא מהני שומרין וזו שבידו פסולה והשאר כשירות. דהיינו שאחר שגמר המילוי בד' הראשונות לא פסל בהם מלאכה, דהיינו שלא מהני פסול מלאכה אחר גמר מלאכה, וצ"ע מה ענין שומרין לכאן הא מה שבידו ל"ש ביה שומרין ומה שאינו בידו אינו נפסל כלל, וצע"ק.

**מ"ב:** מתבאר במתני' דין דמלאכה פוסלת, ומשמע אף באמצע ערוי ודלא כתוס' דלעיל, וצ"ע.

עיין פלוגתת ר"מ וראב"ד פ"ט ה"ג אם מלאכה משום הה"ד, עיי"ש כס"מ שהראב"ד הוכיח שי' מגיטין נג' ע"ב.

**מ"ג:** מתבאר שבמלוי פוסל של אחרים ובקידוש אינו פוסל של אחרים, **וכד דייקת בפיהמ"ש נראה** וכן משמע בר"ש שעם הקידוש אין פסול מלאכה, שמלאכה פוסלת בין מלוי לקידוש אך עם הקידוש אין פסול מלאכה, וכל הפסלות בקידוש הוא לפני הקידוש , ולכן בקידוש אינו יכול לפסול של אחר,, דלפני הקידוש אין המים שלו, ועם הקדוש אין חל פסול מלאכה, משא"כ במלוי פוסל עם המלוי אך בטל אחר שבשעה שממלא נחשב שלו ויכול לפסול.

**עצם הדין** שמכיון שאין המים שלו אינו פוסלם במלאכה משום א"א אוסר דבר שאינו שלו הוא צ"ע, דהא טעם זה שייך אם עושה ייחוד מלאכה במים, אך כאן לכאורה ליהפך, שבזמן שעוסק במים עושה מלאכה אחרת ואז הוא פוסל את מעשה המילוי, וא"כ מ"ש כאן כלל ענין של א"א אוסר דבר שאינו שלו, וצע"ג.

**ועיין ראב"ד שם** שביאר הענין לחלק בין מלוי לקידוש, שמילוי הוי דבר שנוטלים עליו שכר ויש עליו טובת הנאה ולכן הה"ד פוסל ע"י אחר,משא"כ קדוש איו דבר שיש למקדש טוה"נ ולכן אינו פוסל בהה"ד, ומלבד שעצם הדברים צ"ב, **צ"ע** הא פסול הה"ד הוא פסול במעשה המלוי והקדוש עצמו ומ"ש כלל כל הני סברות, ומדוע כלל צריך להיות בעלים על המים כדי להחיל פסול הה"ד.

**ועכצ"ל** שיסוד פסול מלאכה והה"ד אינו על פעולת המלוי והקדוש שלא על המים, שבעודו עוסק במים כל מלאכה והה"ד חשיב שעשה מלאכה במים ועם המים עצמם, או שהסיח דעתו מן המים, ובזה נאמר שלפסול המים במלאכה והה"ד הוא דוקא מי שבבעלותו המים, **ונקט הראב"ד**  שמי שעוסק במים עסק שיש לו בהם רווח נחשב מחמת כן בעלים עליהם (וכמו אומן קונה בשבח כלי ) ולכן יכול לייחשב שעושה במים מלאכה ושהוא מסיח דעתו מהם, ועיין.

**עצם שי' הר"מ והר"ש** שאין פסול מלאכה במעשה הקידוש עצמו, יש לבאר, שכמש"נ פסול מלאכה הוא שנחשב שעסק המלוי הוא נחשב שנעשה לצורך מלאכתו, ולכן שייך א"א אוסר דבר שאינו שלו , **וי"ל** שכ"ז במילוי שנחשב מעשה תשמיש של הממלא וכמו שכ' הראב"ד, ולכן אפשר להחשיב שהמלוי גם המלאכה הוי מעשה תשמיש א' ושהמלוי נחשב שעושה בו מלאכה זרה, וכמש"נ, אולם קידוש שאינו תשמיש שאיןמקבל עליו שכר הרי של"ש שנדון שקדוש עם מעשה מלאכה שייחשב שהקידוש נעשה לצורך המלאכה שעשה עמה, ועיין. **יש לדון** אם עשה מלאכה בעצם המים שזהו פסול מלאכה אחר (שגם הראב"ד מודה בו משום פסול מלאכה) אם פסול זה יהיה גם בשעת הקידוש אף להר"מ והר"ש, שאם יש דין מסויים שאין פסול מלאכה בקידוש אלא רק עד הקידוש א"כ ה"ה מלאכה במים עצמם, אך אם הוי דין כמש"כ שאין לקידוש דין מעשה תשמיש ולכן אינו יכול לייחשב כתשמיש לצורך המלאכה, הרי שאם יעשה מלאכה במים בעת הקידוש יפסול את המים, ועיין.

**מ"ד:** עיין פר"ש ופשוט, והכל ענין של פסול מלאכה בין מלוי לקידוש. **ובר"מ פי' באופן אחר** שקדוש בשכר פסול, והשני נחשב בשכר ולא הראשון, למרות שקדוש הראשון קצץ עליו שכר מ"מ צ"ל שהפסול הוא בכך שחל על הקדוש שהוא חפצא של שכר ולא שהוא מחייב את השכר, וצ"ע מדוע בקידוש שקצץ עליו מעות פסול הא המעות הם שכר על הקידוש ולא להיפך, וצ"ל שכשמשלם מעות על קידוש תמיד הקדוש נחשב השכר עבור תשלום המעות, אבל בקדוש לעומת קידוש תמיד השני שכר לראשון ולא הראשון לשני, וצע"ק מדוע ל"ה שניהם שכר זל"ז, ויש ליישב. **שו"ר בחזו"א ט' ב' ג'** שעמד בזה ויישב שמכיון שהקציצה באיסור לא חל קציצה ולעולם קדם וקידש אף שקצץ לא פסל, עיי"ש עוד משכב"ז. **ע"ע שם** כמה נ"מ בין הר"מ לר"ש.

**ע"ע בהנ"ל בכס"מ פ"ז ה"ו,** שאין הפסול חל אלא בנטילת השכר, ולכן אחר הקידוש ל"ש שיחול הפסול, עיין מל"מ פכ"ג מסנהדרין ה"ה ומנח"ח שצט' ח' בענין דיין שנטל שכר אחר שדן אם נמי אמרינן שבכה"ג אינו פוסל דיניו. **והשער המלך פ"ה מאישות ה"ג** הוכיח מקידושין נח' ששכר שבא אחר הקידוש נמי פוסל מהא דמקדש בקידוש חטאת פוסל אף שהקידושין אחר הקידוש. עיין.

**עוד בר"מ** שמלא לי ואמלא לך ראשון פסול שנתכוון לשכר וחשיב כמו מלאכה משא"כ השני הוא עצמו שכר ול"ח מלאכה, שרק המלוי שמתכוון להרוויח עבורו חשיב הכוונה להרוויח כשכר. וכ' הר"מ שקידוש ראשון אינו נפסל במלאכה של כוונת רווח היות ואין פסול מלאכה בשעת קידוש. **ועולה** שוב אין פסול בעצם מעשה הקידוש אלא רק בהשתדלות למלאכה.

**עיין חזו"א שם** שהקשה להר"מ מדוע במלא לי ואקדש לך שניהם פסולים (להר"מ קדש לי ואמלא לך שניהם כשרים, שהקידוש כשהוא ראשון לשם שכר הוא כשר, ומילוי כשהוא שני לשם תשלום שכר ל"י מלאכה, ולהיפך במלא לי ואקדש לך המלוי הוא לשם שכר ופסול משום מלאכה, והקידוש הוא תשלום שכר ונפסל משום קדוש לשם שכר) הא מכיון שהמלוי נפסל במלאכה אין המקדש חייב שכר וקדושו כשר, **ויש ליישב** שאם הקדוש ייחשב בחינם שוב יוכשר המלוי שנתברר שלא היה לשם שכר ויהיה כאן גלגל החוזר, ועיין.

בביאור החילוק בין קידוש שפסול בשכר ומלוי כשר בשכר, **עיין רש"י ותור"י הזקן קדושין נח' ע"ב, ועיין אבהא"ז פי"ב מגו"א ה"ג.**

**תוספתא מ"ד:**

מילא בא' ידו ועשה מלאכה **בא'** ידו, ובר"ש אף בזא"ז,**עיין חזו"א ט' ז'** שהוכיח מהר"ש רפ"ו שמלאכה פוסלת דוקא כשעוסק במים ולא לאחמ"כ, וצ"ע.

קדש לעצמו בידו א' וכו' **בר"ש** משמע שהחשש שמא התחיל במלאכה קודם קידוש וא"א לצמצם, ומשמע שבב"א אינו פוסל, וכתבנו בזה לעיל שבשעת קדוש אין מלאכה פוסלת, **אך עיין חזו"א ט' סוף סק"ו ש**כ' שאף בב"א פוסל.

**בר"ש** שמילא לעצמו וקידש לאחר פסל, והדבר תמוה מאד, **עיין חזו"א ט' ו'** , ונראה לבאר שמכיון שהמים הולכים לאחר בשעת הקידוש לשם אחר, ואז יודע שההליכה ואיסוף האפר נעשו לעצמו, ובשעת קידוש בפועל נהפך להיות מים של אחר הרי שאיסוף האפר מתברר כאיסוף שלא לשם קידוש, שנתכוון לקידוש עצמו ובטלה מחשבתו ולכן הוא פוסל **ור' שמעון סבר** שה"מ ביש שומרין אבל באין שומרין כשר, ונראה הכוונה לפמש"נ שאם אין שם שומרין הרי שמי שיקדשו בעבורו נעשה השומר על המים, והמים כבר עברו לרשותו, ואז הטורח לאסוף האפר נעשה מעיקרא עבור השני ואין בו עוד פסול, ועיין.(מלשון הר"ש משמע שאף שבאין שומרין והשני נעשה שומר מ"מ המים עברו לרשות השני רק בעת הקידוש, מ"מ מכיון שהוצרך הראשון לשמירת השני אין במעבר הרשות מראשון לשני לאשווי לטירחת הבאת האפר שייחשב כמלאכה, שמכיון שהראשון הוצרך לשמירת השני ואח"כ עברו המים לרשות השני נחשב כאילו הקידוש נעשה בשביל הראשון ולכן נחשב שנתקיים מחשבתו של ראשון בהבאת המים לקדשם אף שלבסוף נתקדש לשני ולא לראשון.עיין.)

**מ"ה:ברא"ש שנשיאת** המים שנושא לאחוריו אינם פוסלים במלאכה מכיון שהוא צורך מי החטאת, **ועיין חזו"א ט' יג'** שהקשה דא"כ אף במילא מים שלו אחר מי חטאת יוכשר דהא לצורך מי חטאת מילאם, וכמבואר בתוספתא כאן. **ותי'** דהכא מיירי שאינו צריך בהכרח למים שלו,אלא שמחמת שממלא לצורכו משתמש בהם גם לצורך מי חטאת, ויש לברר מדוע ל"ח לצורכו ולצרכה וייחשב עושה מלאכה. **בא"ר** שמילא את מי פרה ואח"כ את שלו פוסל אבל בקשר את שלו ואח"כ מי חטאת אינו פוסל, **ועיי"ש חזו"א דמכיון** דמיירי שאת שלו ממלא וקושר בעיקר עבור עצמו א"כ קשירת שלו תפסול, עיי"ש מה שישב. עיין מ"א בשאב בכלי א' לשם עצמו ולשם מ"ח או שאב בכלי א' לשם ה' קדושין דפסלו שבכאן ל"ש שעשה לצורך החטאת. **ויש לדון** דמ"מ עשה מעשה א' לצרכו ולצרכה וכשר,ועיין.

**נותן את שלו לאחריו**, ואם שניהם חטאת דשלאחריו כשר, **וברע"ב** ששמירה לאחריו אינה שמירה, אך כשלפניו יש מי חטאת זוכר נמי את שלאחריו והוי לאחריו שמירה, **אולם בר"ש וברא"ש** כ' שלאחריו אינה שמירה אם יכול לשמרו לפניו, אך אם שניהם חטאת א"א שניהם לפניו ולכן סגי בשמירה דלאחריו.והפסול כאן הוא היסח הדעת אף בלא מלאכה, **ועיין כס"מ פ"י ה"ב** דנקט שלדעת הר"מ אין פסול הה"ד בלא אזשהו מלאכה.

**עיין אחיעזר יו"ר א' ה', וחזו"א ט' י', ומקד"ד נא' ב'**, דהמבואר במתני' שהה"ד הוי אף במפשילן לאחוריו ופסול זה לא מצאנו בקדשים ותרומה, עיין מה שביארו בזה. עיין בזה או"ש פ"א מקרבן פסח ה"ו.

**ע"ע מקד"ד מז' א'** להוכיח ממתני' שדין הה"ד הוא כפי יכלתו, וכמבואר בתוס' בחגיגה שפסח שנאבד שאינו יכול לשמרו אינו נפסל בהה"ר.

**ר"מ וראב"ד פי' ה"ד** אם יש פסול הה"ד אחר קדוש, ובכס"מ שהר"מ לשי' שהה"ד הוא פסול מלאכה ולכן אף שמלאכה אינה פוסלת אחר קדוש מ"מ הה"ד פוסל. עיין **חזו"א ומקד"ד שם,וגר"ח תטז'**

ביאור התוס', **עיין ר"ש,גר"א,וחזו"א ט' יג'**.

**מ"ו:עיין חזו"א ט' יג'** ששאר משוי אף לדרכו פסול, וחבל מעיקר הדין כשר כמבואר ברא"ש מ"ה ורק מדרבנן החמירו.

**מ"ח:ברא"ש** מבואר שממלא מלוי אחר מלוי מכלי לשקת על דעת לשוב ולקדש מעט מעט, דהיינו שאף שהתכלית הוא הרבה קדושין מ"מ המלוי נחשב עסק מלוי א' לשקת, ולכן נגוב הכלי נחשב לצורך מלוי שעוסק בו, וצע"ק הא כל מלוי אינו יצטרף בסוף לקדוש א' ומדוע ל"ח עסק בכמה מלוין וקדושין ויהיה א' פוסל חברתו במלאכה.**עיין חזו"א ט' יד'**.

**ע"ע חזו"א שם** מדוע הר"ש סבר שלא ידע טעם המשנה.

**במהר"ם** ביאר שמותר לנגב מפני שכך הוא אורחא דממלא, ועולה שכל מלאכה דאורחא אינו פוסלת אף שאינה לצורך.

**בתוספתא** שבנתן לחבירו מהחבית של שניהם פסולים, וצ"ע מדוע של חבירו פסול הא נתן לו לצורך קידוש, **עיין גר"א**

**מ"ט**:מתבאר שהוראה הוי פסול הה"ד ולא מלאכה, **כן בר"ש ורא"ש . ובגר"א בתוס' פ"ז ה"ו כ' שבעמד חשיב מלאכה.**

**עיין מ"א שדייק בר"מ** שאכלין לאכלן כשר דוקא בשעת הליכה, ותמה הא הוי לצורך מלוי וכשר אף בעמד.עיי"ש

**מ"י: עיין רע"ב** שמסירה לטמא פוסל משום שאינו שומר כראוי. וחשיב כליכא שומר ובפיהמ"ש כ' שענינו שאצל טמא הם בחזקת טומאה, וכ"ה כוונתו.**ועיין אריכות לשון פהמ"ש** ומשמע אולי שדין שמירת המים הוא להעמידן במצב של חזקת טהורים, ואין הענין להעמיד שומר, אלא העמדת שומר הוא ענין של העמדת המים בחזקת טהרה, ואז אצל טמא א"א להגדיר שהעמדתם ברשותו הוא העמדת המים בחזקת טהרה, ואולי לפי"ז אין סתירה למש"כ הרע"ב, ועיין .

**ועיין חזו"א ט' טו'** אם מסירתן לאשה וחש"ו נמי פוסלת, ולפמש"נ פשוט שרק מסירה לטמא מפקעת חזקתן בחזקת טומאה,ועיין.

**ור"א פליג**,ועיין בפיהמ"ש משום דסבר שמסירתו לטמא נחשב שעדין הבעלים נשאר השומר, **ולהנ"ל** י"ל שמכיון שכל החפצא של המסירה לשומר הוא מעשה העמדה בחזקת טהרה, לכן העמדה בחזקת טמא אין כאן שום העמדה ולכן נשאר בחזקתו.**עיין או"ש פ"ט הי"ז**

**ובתוספתא** משמע דלר"א הטמא פוסל במלאכה ואף הבעלים פוסלים במלאכה, וצ"ב בזה דממ"נ אם נקטינן שהבעלים נשאר שומר א"כ הטמא אינו כלום ומדוע פוסל במלאכה וע"כ דסבר שהטמא מקבל שמירה אך אין בזה כדי להוציא את הבעלים מלייחשב שומרין, וצ"ע, **ור"י** בזה פליג שאין השומר נחשב כלל ואינו פוסל במלאכה.

**מי"א:** בי' שהגביהו לקידוש א' כשר ובפשטות אף אם כל א' יכול להגביה את שלו לבדו מ"מ אם שניהם הגביהו יחד וסייעו זה לזה לכוונת קדוש א' אין כאן חסרון וכשר, ובראב"ד פ"ז ה"ז עולה דמיירי דוקא אם כ"א לבדו א"י להגביה את שלו אא"כ יסייעו חבירו להגביה את שלו. דהיינו שלראב"ד צריך ב' דברים קדוש א' וכן שסיוע לחבירו הוא מסייע את הגבהת כלי שלו, אך אם סיועו לחבירו מסייע את שלו מה ששניהם קדוש א' לא סגי להכשיר, וכנראה רק ע"י ששניהם מוגדרים שעושים מעשה א' אין כאן מלאכה, אבל אם כ"א עושה מעשה אחר למטרה אחת מ"מ בכל מעשה שכ"א עושה הרי שהמעשה של האחר נחשב למלאכה הפוסלת.

**ור"א** מכשיר את התנו ביניהם, ומשום שבשעה שא' עושה עבור חבירו הרי שחבירו שומר את שלו ושוב אינו בעלים לפסול מלאכה, וצ"ע במה פליגי רבנן, **ועיין א"ר** שהתנו כל א' שאם חבירו לא יעזרו הוא לא יעזור לחבירו ולכן חשיב צורך המילוי. ולפי"ז מובן דלרבנן כהאי צורך שהוא אינו צורך למלאכה אלא צורך לשכנע לסייעו דהאי ל"ח צורך והוי מלאכה ועיין.

**מי"ב:** מתבאר שהפורץ לשם מלוי אם כוונתו לגדור ולבסוף גדר הוי הפרצה מלאכה, **ובמהר"ם** דאף שלא הוסיף כלום בבנין ממה שהיה, **ויש לדון** אם דוקא גדר קודם קידוש דהגדירה הוי מלאכה, **ואו"ד** עצם מה שפרץ ע"ד לגדור אם גדר לבסוף עצם הפירצה הוי מלאכה, ונתחדש שהפריצה שהיא לצורך מלוי שיש בה גם כוונה אחרת שוב פוסלת במלאכה. וזאת למרות שלא גדר יותר ממה שהיה וצ"ע מדוע חשיב כלל שחשב למלאכה כלשהו, **ועיין מ"א בכ"ז** ועולה שגדר קודם שקידש, ומ"מ בכה"ג לכאורה יפסול מעת הפריצה, ועיין. ואולי אם יפרוץ ע"ד לגדור אחר קידוש אינו פוסל אף את גדר לבסוף, ורק את פרץ ע"ד לגדור קודם שיקדש שאי"צ לגדירה מיד אז עצם כוונתו לפרוץ ע"ד לגדור פסל, ועיין. **ובזה כ' התוס'** שאם בע"ה התנה שיפרוץ בתנאי שיגדור מיד שחשיב גדירה מיד צורך המלוי וכשר.ופשוט.

**פ"ח**

**מ"א:עיין מ"א** מה נתחדש במשנה זו.

**מ"ב: מתבאר בר"ש וברא"ש** שמים שאינם משומרים לחטאת הם מטמאים כלים וידיים ולא את גוף האדם, ולכן הם רק מטמאים הסנדל והסנדל מטמא את האדם. ונקטו שזה כמו מים טמאים שמטמאים לתרומה רק כלים וידיים ולא את גופו. ונקטו שאם נטמאו המים הם מטמאים גם את גופו לחטאת ורק באינם משומרים אף שהם נטמאים אינם מטמאים גופו, **וברא"ש כ'** שכ"ז שהם ראוין להזאה אינם מטמאין גופו דאל"ה כל מזה יטמא הצלוחית והמים. ומשמע שמעיקר הדין מים שאינם משומרים כטמאים וצריכים לטמא גופו, אלא שא"כ כל מי חטאת יטמאו גופו וא"א שיזה וצע"ק א"כ מה הדימיון למים לתרומה שטמאין כלים ולא גופו, הא הכא נקט משום סיבה מסוימת, וצע"ק.

והסנדל מטמא האדם או במגע או במדרס,

**ועיין חזו"א ה' ח' טו', ומרכה"מ שם** שנקטו שגם מים טמאים אינם מטמאים אדם, **עיין ר"ש פ"ט מ"ב.** ובפי' זה החשש שמא יפול סתם מים על נעלו.

**ועיין ראב"ד פי"ג ה"ג** שהקשה ע"ז, ולכן נקט, וכן בר"ש בפי' השני שהחשש שמא יפול ממי חטאת על נעלו, וייחשב סתם מים מחמת שיפסלו בהסח הדעת ולכן מטמאין כלים ולא גופו. **ובר"ש** מיירי אחר קידוש ונפסלו בהה"ד **ולפי הראב"ד** בע"כ מיירי לפני קדוש דלאחר קדוש ל"ש פסול הה"ד.**עיין מ"א ומרכה"מ שם.**

**ע"ע בראב"ד שכ'** שהסנדל מטמא את העוסק באפר פרה משום נושא מדרס מטמא קודש, **עיין חגיגה כ' ע"ב, וכן הוסיף את המשנה בחגיגה יח' ע"ב** שסתם בגדי קדש מדרס לחטאת, וכביכול נקט שהנעל לא נטמא במי פרה אלא נעשה כסתם בגדי קדש,וצ"ע. וצ"ע מדוע לא נקט הראב"ד שהסנדל שנטמא מטמא את האדם שאין מונעים ראשון ושני לחטאת, **עיין מקד"ד נא' ה' עיין חזו"א ה' כו' דמייתי טו"א חגיגה כא' עב** ונחלקו אם כמו שנושא מדרס טמא לקדש כ"כ טמא לחטאת.

עוד כ' בר"ש שאין גופו נטמא משום שאין מ"ח מטמא את העוסק עצמו דא"כ לא משכחת לה פרה כשירה, וכדברי הרא"ש **עיין חזו"א ה' טו' ומ"א**. דהיינו שכל טמא מחמת משא מ"ח אינו טמא לענין הפרה עצמה, ומשמע שזהו דין מיוחד שטומאת מ"ח אינו מטמא לחטאת עצמה,**ועיין מ"א וקה"י לו'** שהקשו דהא הוי דין אחר שעסק הנצרך למעשה פרה אינו מטמא, **עיין ר"מ רפט"ו עיין תוס' בזבחים קה' ד"ה "מחוסר"** דמייתי ירושלמי ומשמע כהר"ש, עיין בזה דברי יחזקאל יד' טז'. **ע"ע חזו"א ה' יב', ואו"ש יג' ו'.**

**מ"ג:** פרה ופרים וכו' מטמא בגדים**, לר"ש ולרא"ש ולר"מ פ"ה ה"ב, ותוס' ב"ב ט' ע"ב ד"ה "דהא",** שמטמא בגדים שלובש ושנוגע וכן כל הכלים. לרש"י ורגמ"ה ב"ב שם מטמא רק מה שלובש, עיין **רש"י** פסחים כ' ע"ב ד"ה ת"ל, ובנידה נה' ע"ב ד"ה "נבילה", **וברא"ש זבים פ"ה מ"א** שמטמא בגד שלובש אף שאינו נוגע, **ובא"ר כלים א' ב'** שמטמא דוקא אם לובש ונוגע, **עיין חזו"א** הוספות לזבים עמ' רצו', **ומנח"ח קסא' ד'.**

**בפיהמ"ש, ובר"ש מ"ז** מייתו לתוספתא ג' דעות לגבי טומאת או"מ, אם פרה ופרים מטמאים או"מ ושעיר משתלח לא שהוא חי, או שרק פרה מטמאה שהיה לה שעת כושר. או אף שעיר משתלח מטמא.

**ועיין סוגיות זבחים קה', חולין פב', וב"ק עז',** ועולה דלרש"י שם לר"מ אף שעיר משלח מחמת שסופו לטמא טומאה חמורה הריהו נחשב אוכל ומטמא או"מ, ולרבנן פרה ופרים נחשבים טמאים מחמת שסלטט"ח אך שעיר חי לא, ולר"ש הוא מודה לקבנן אלא שפרה שהיתה לה שעת כושר היא ג"כ נטמית כאו"מ, ונ"מ לצירוף לכזית, עיי"ש. **ולתוס' שם** ר"ש סבר שפרים אינם מטמאים באו"מ מכיון שאינם אוכל והוי כשעיר חי. וסלטט"ח הוא רק שאי"צ הכשר אך צריך שיוכל להאכילו לאחרים. **הר"מ פ"ה ה,ז עפ"י פי' הכס"מ** שם סבר כתוס' שרק פרה שהיתה לה שעת כושר מטמאה אחרים. **עיין מקד"ד לז'** שהקשה דהר"מ בפ"א מטו"א הכ"ה פסק שבשר אסוה"נ שלא היה לו שעת כושר מטמא באוכלין, וא"כ מדוע פרים אינם מטמאים. **וכן צ"ע** דבגמ' בחולין פב' דלר"ש פרה מטמאה משום שנפדית ע"ג מערכתה **והר"מ פסק בפ"א ה"ט** שאינה נפדית.**ועוד צ"ע** דהר"מ פ"ג מאה"ט ה"ג שפרה ופרים אינם טמאים מעצמם כלל, **עיי"ש ראב"ד וכס"מ.**

**עיין כס"מ ג' מאה"ט ג'** דנקט בדעת הר"מ שסלקט"ח הוא רק אם יטמא לבסוף במגע כגון נע"ט ולא בפרה ופרים שיטמא רק למתעסק. עיין שטמ"ק ב"ק עז' וכן רמב"ן שבועות יא' שכ' סברא כזו. **(עיין חכם צבי קז, ומשנת ר"א טהרות סכ"ז.** ושו"ת רע"א צט'.)

**עיין תוס' סוטה כה' ע"ב ד"ה "לאו כגבוי"** שעמד אין פרה ופרים מטמאים הא כתותי מכתת שעוריה ותי' משום חיבת הקדש, **עיין שער המלך פ"ד מגירושין ה"ב, ועיין מ"א.** ומקד"ד סל"ז שדן מה מהני חיבת הקדש לזה. **עיין מנחות קב'** דהא עומד לישרף כשרוף דמי ומדוע פרה ופרים מטמאין, **עיין חזו"א יג' א'. ומקד"ד שם.**

**מ"ה: בר"ש** שמים נטמאים מראשון ושני, ומטמאין כלים, **ובר"מ פ"ז מאה"ט ה"ב**  שרק מים שנטמאו מאה"ט מטמא כלים.

**מ"ו:** מבואר שכלי חרס אינו נעשה אב, ומ"מ אם נגע במים המים מטמאין כ"ח, **וצ"ע** אם כ"ח אינו אב הרי שמים שנטמאו ממנו אינם מטמאין כ"ח לר"מ הנ"ל במ"ה.

**עיין ר"מ פ"ז מאה"ט ה"ג** שכ"ח נטמא גבו במגע מים טמאין, **והראב"ד פליג** שכ"ח שאינו נטמא מגבו ע"י שרץ ק"ו שלא יטמא ע"י מ"ט.

**מ"ז: עיין מ"א** דמייתי שעות אם מים שנעשין תחילה אם נאמר רק לתרומה או אף לחולין, **עיין חזו"א ידיים א' ב'.**

**בר"ש מייתי תוס'** שפרה לאחר שחיטה מטמאה כאפר, **ועיין גרי"ז** הל' פרה שדן אם אפר פרה מטמא לפני קידוש, **ודייק בר"מ פט"ו ה"ד** וכן עיין ר"מ ס"ה ה"ד שמטמא דוקא אחר קידוש. **עיין ר"ש ורא"ש פ"ט מ"ז. עיין מקד"ד לז'** מדוע צריך קרא למתעסק ונושא א"פ הא תיפו"ל שאפר פרה מטמא אף לפני קידוש. **ותי'** דס"ד שמכיון שעוסק לצורך פרה ואינו נטמא וע"ז צריך ילפותא שמתעסק נטמא אף לצורך פרה.**בסוגיא בבכורות כג'** עולה לכאורה שאפר מטמא. (עיי"ש שע"י ש"ג פכ"ח). **ובגרי"ז** ביאר את דעת הר"מ שמפרש את התוס' הנ"ל לענין שהפרה עצמה נטמית במשא טמא. עיי"ש.

**ובתוס'** שכלי מלא מים ומכוסה בגיסטרא אם צפו המים נטמאו ומטמאין לכלי. ועולה שתוך הגיסטרא מטמא אף שהגיסטרא הפוכה, ופשוט.

**בתוס'** טמאני וטמאתיו כגון טבו"י ולפניו קמח תרומה שלא הוכשר ומים חולין, ונתערבו. והטבו"י מטמא התרומה שהוכשרה, וצ"ב למה המים נטמאו הא טבו"י אינו מטמא מים. **ובגר"א ביאר** שהקמח הוכשר אלא שבלא המים מגע הטבו"י מטמא רק מקום מגעו וע"י המים נטמא הכל, ועדיין צ"ב מדוע נטמא המים. ויש לברר אם תרומה שנפסלה ע"י טבו"י אם חוזרת ומטמאה. **עיין חזו"א יג' יב'. בתוס'** קדירה ובה תורמוסין טמאין פחות מכזית. **בחזו"א עוקצין ג' ה'** שמכאן שפחות מכזית טמא ורק אינו מטמא, **אולם** במל"מ פ"ד מטו"א ה"א להוכיח ליהפך שאינו מטמא כלל וצ"ע.

**בתוס'** מטלית שטלוה בקופה , **עיין גר"א** שהיה מטלית טמא מדרס ותלאה בקופה ונטהרה אך טומאה הקופה במגע עיי"ש, **עיין חזו"א יג' יב'** מדוע נטהרה המטלית דליהפך שיטמא כל הכלי במדרס, ותי' דמיירי בחבית שאינה ראויה לטומאת מדרס. **בתוס'** שבטבל וחיסר משעור מקוה הטובל טהור והמקוה טמא, **וצ"ע** דממ"נ אם כשנגע במים כשהם פחות ממ"ס היה טמא בכדי לטמאות המים א"כ מ"ש לומר שהטובל טהור, **ועיין גר"א** שביאר שהמקוה פסול, ובאמת נחסר אחר הטבילה וצ"ע. ויש ליישב, שהמקוה יטמא מחמת המגע שהיה ולמשל צנון מחובר שנגע בו טמא ועומד ונוגע בו ונטהר הטמא ונתלש הצנון די"ל שמכיון שהמגע הוא במשך א' הרי שהצנון התלוש ייטמא מחמת שנוהג בו מגע שהיה קודם מגע טמא, כ"כ הכא הטובל נוגע במקוה בזמן שאינו ראוי לק"ט וממשיך לנגוע והוא נטהר והמקוה נחסר ולכן נטמא המקוה, והענין בזה שאין המגע מעביר טומאה, אלא היסוד שהנוגע הוא מתעסק בטומאה שצריך ליטמאות, ולכן כנ"ל, ועיין.

**מ"ח:** מועתק ממקואות. **כל הימים וכו', עיין ר"ש רא"ש ופהלהר"מ פרה ח' ח',** ולר"מ כל הימים כמקוה לאשבורן, ומ"ס, ומים חיין. ולר' יהודה כל הימים כמעיין לכל דבר, וים הגדול כמקוה לכ"ד, **ולר' יוסי להר"ש והרא"ש** כל הימים כולל ים הגדול כמעיין לכ"ד מלבד זאת שאינו נחשב מים חיים. **ולפהמ"ש להר"מ לר' יוסי** ים הגדול כמקוה לכ"ד, ושאר ימים כמעיין לכ"ד מלבד דל"ה מים חיים. **ובפהמ"ש כ'** דשאר ימים לר"י דהוו כמעיין הוי בין לענין זוחלין הן לענין מ"ס. ורק מים חיין לא חשיבי. **וכן ברשב"א** ריש שער הטבילה**. ועיין ב"ח סקי"א** שכ' דים חשיב כמעיין רק לענין זוחלין אך בעינן מ"ס כמקוה. **וכן משמע ברא"ש מקוואות סי"ג עיי"ש.**

**ועיין רש"י שבת קט' ע"א ד"ה "ר' יוסי", וכן ברע"ב בפרה ח' ח' ובר"ש וברא"ש שם.** שטעם דכל הימים כמעיין לזוחלין משום שטבע הנחלים לזחול לשם , ועכ"פ משמע רק לענין זוחלין.

**ועולה** דלהר"ש ודעמיה ר' יוסי סבר דקרא דמקוה ימים בא לומר שכל הימים כמקוה, ומ"מ בזוחלין כשרים מכיון שטבען של ים לזחול, **וכמש"כ החזו"א ק' ו' ו'** שזחילת מעיין במקוה כשירה. וזהו מסברא. וכבר ביארנו בזה שזחילה פוסלת אם הטבע שלה להיות באשבורן, וזחילה טבעית של ים הוא כשל מעיין ואינו פוסל, אך דין מקוה יש לה שאינה מים חיים וצריכה מ"ס. **ולהר"מ** כל הימים כמעיין דקרא רק לים הגדול, ומ"מ כל הימים אינם מים חיים מסברא מכיון שאינם נובעים, **עיין חזו"א הנ"ל.** ולכן כל הימים כשרים בזוחלין ובכלשהו.

**הר"מ פ"ט ממקואות הי"ב** פסק שכל הימים מטהרין בזוחלין ואינם כשרים לזבין ומצורעין ולמי חטאת, **ולכאורה סתר עצמו מפיהמ"ש** שכ' שהים הגדול הוי מקוה לכ"ד. **ועיין ר"מ פרה פ"ו ה"י יא'** שפסק שים הגדול פסול לזבין וכו' ושאר ימים כשרים דוקא באשבורן אבל בזוחלין אין כשרים לזבין ומצורעין ומי חטאת, **ועיין ב"י וכס"מ** שביאר שפסלו שאר ימים זוחלין משום נהרות, **ובחזו"א פ"ט ממקואות י"ב ופ"ו מפרה י' יא'** נקט שזהו פסול דאו'. שימים שהמשיכום שלא כדרך טבעם אף דהוו כמעיין לזוחלין ומשהו מ"מ ל"ח מים חיין. עיי"ש.

**עיין אבי עזרי פ"ו מפרה.**

**מ"ט:** מלוחין ופושרין, **לר"ש** משום שם לואי, **לר"מ** משום מים המזיקין. **חזו"א יג' יד'** בפושרין שנשתנו מברייתן. **בראב"ד תו"כ פ"א א' ד'** משום שנתבשלו, וג"כ הוי שנוי מברייתן.

**בכס"מ ו' יב'** אם מלוחין פסול מדוע פסל הר"מ ים הגדול משום מקוה, ותי' או שיש בים מקום שאינו מלוח, או באפשר למתקן דכשר ופסולם משום מקוה. **או** **עיין כס"מ פ"ט ממקואות הי"ב** שמלוח מתחילת בררתו כשר, וא"ש אם פסולו משום שנוי מברייתו, אך צ"ע אם פסולו משום מים מזיקין, וכן יש לדון משום שם לואי שדוקא אם נוסף לו שם לואי לאחמ"כ וצ"ע. (לדון מדוע פושרין שמטבען עתידין להתקרר מדוע אינם כשרים כמו ביכול למתקן, ) **עיין חי' רמ"ד חולין קז. עיין חזו"א יג' יד' טז'** אם במלוחין ופושרין ונתקנו אם חוזרים להכשרם, ועוד יבואר.

מעיין מכזב לראשונים כאן חסרונו שהוא אינו מים חייים, ולר"ן נדרים דף נ' חסרונו משום מ"ג, **עיין חזו"א יג' יד' טו'** כמה נ"מ ביניהם.

**מ"י:** מי בצים, **לר"ש ודעמיה** משום חציצה בשעת קידוש, **עיין מ"א. חזו"א יג' יט' ומקואות א' ו'.**

**עיין תוס' ב"ב עד' ע"ב ד"ה "ארבעה"** שכ' שאינם נובעין אלא מעורבין באגמין, **ואולי זהו כוונת הר"מ** כאן "מימות הטפחה". **ובפ"ו** הי"ג כ' שהם מי תערובת מים כשרים עם פסולים.

**במ"א** עמד מדוע נפל חרסית לכלי כשר ול"ח חציצה, ותי' שבחרסית המים צלולין משא"כ בבוץ שהמים מעורבין בחול, ועדיין צ"ע דהא הענין הוא שהמים אינו אל כלי ומ"ש חרסית, ויש ליישב. **עיין חזו"א יג' יט'.**

מי תערובות פסולים מחמת עירוב מים פסולים, וצ"ע מ"ש מרבו נוטפין על זוחלין שתלוי ברוב, **ובחזו"א ט' יא'** שמעיינות חשיבי ולא בטלי. **ובראב"ד פ"ו ה"י** משמע שצריך לפסול בתערובת מחצה. **עיין מקד"ד נא' ג'.**

**הר"מ פ"ו ה"א** שכל הנהרות כשרים. **ובה"י** שכל הנהרות פסולים, **ובהי"ג** שרק מי קרמיון וכו' פסולין משום תערובת. **ובראב"ד ה"י** שבמתני' פסל רק ד' נהרות משום תערובת, **ובתוס'** פסל כל הנהרות, והר"מ פסק כהתוס', והטעם משום נוטפין, ותמה הראב"ד שרק נהרות א"י רבו בהם הנוטפין. **ועכ"פ צ"ע** מדוע בהי"ג מייתי הר"מ לדין דמתני' **עיין כס"מ. ועיין חזו"א יג' יח', ואבי עזרי. בתוספתא** שממלא אדם בב' כלים ומעביר לשקת, ודלא כרש"י בפסחים שבמקום שממלא מקדש, **ועוד בתוס'** שממלא ושופך למעיין אחר וממלא משם, **וצ"ע** הא כאן נשפך מן הכלי למעין ובטל האיסוף לכלי, וא"כ כבר פסק חיותן דהא מסתברא שמים חיים אל כלי הוא בהמשך איסוף מן המעין לכלי, אבל אם שפכן למעין הוי נשפכין על הרצפה ושוב כשממלא אינו מלוי ממעיין שכבר פסק חיותן באסיפה ראשונה.

**מי"א י'** בשי' ר"י שבנפל חרסית ימתין עד שתצהיל, **עיין חזו"א יג' יט'** שדן אם הטעם משום שנוי מראה או טעם אחר, ודן אם שנוי מראה שחזר למראיתו כשר. או שמכיון שעומד ליצהל אינו נחשב מעיקרא שנוי, וצ"ע דא"כ מדוע צריך להמתין דממ"נ אם נשתנה לא יועיל חזרה ואם מעיקרא לא נשתנה אי"צ להמתין, ואולי רק ממתינין לראות שחזר ואז מעיקרא לא נפסל, ועיין. **ע"ע חזו"א מקואות ת' א' ו'** שלר"י מדמה נפל חרסית למי ביצים, וצ"ע לפי"ז דמי ביצים יש להם תיקון, ובפשטות צריך להיות שכבר פסקה חיותן. **ועיין חזו"א יג' יד' וטז'**  שמלוחין ופושרין אינם חוזרים להכשרן ומ"ש נשתנו מראן או מי ביצים, ואם פסול מי ביצים משום חציצה א"ש אך אם הענין שנהפכו למים שאינם חיים יש לדון שפסק חיותן ולא יהני להם תיקון. ויש לדון בזה.

**אמת המים** הבאה מרחוק ובלבד שלא יפסיקנה אדם, **ובחזו"א יב' י'** דקדק שצריך שיהי מחובר למקור המעיין ומכאן שגל הנתלש אף שכשר בזוחלין מ"מ אינו כשר למ"ח לפרה, ויש לדון שכוונת המשנה רק שלא יפסק ע"י אדם אך אם נפסק מעצמו כשר, ועיין.

**פ"ט**

**מ"א:** צלוחית שנפל וכו', בענין מים פסולים שנפלו לצלוחית, **עיין תוס' זבחים עט' ד"ה "תנן"** שזהו מדרבנן, דמדאו' בטל ברוב. **ועמדו** האחרונים איך מדין ביטול חל שם מים חיים, וכן איך מדין ביטול חל השלמת שעור הנאה בטיפה המעורבת. **ויש לדון** אם מים חיים הם תוספת מעלה ואז צ"ע כנ"ל. או"ד מים שאינם חיים הוי חסרון. וי"ל שמים שאובין וכו' ודאי הוי חסרון הבטל ברוב מים חיים. אולם מי גשמים יש לדון ולדחוק שהם מים שנעצרו המעלה העליונה של המים, והם יותר קרובים למי תשמיש ונחשב שיש בהם חסרון ולא שבביטולם נוסף בהם מעלה ולכגן שייך ביטול ברוב. ופשוט שמי ביצים ומי תערובת הם חסרון הראוי ליבטל ברוב. ועיין.

**עיין שע"י ש"ג פי"ח, ודברי יחזקאל א' טז'. וכל הנ"ל** אם הנידון הוא ביטול של העדר מעלת מים חיים, אולם עדיין צ"ע הא חסר למים מעלת קידוש הטלת אפר. ויש לדון אם הכא מיירי דוקא שנפל למים חיים קודם קידוש. **עיין מקד"ד נא' ג'** שליהפך, דהכא מיירי דוקא אחר קידוש. ויש לדון ולדחוק שמכיון שענין הטלת אפר הוא איננו פעולה המקדשת, אלא הגדרת מים חיים שהעמידוה במצב שהיא מוגדרת מעורבת באפר (ובאופן שעירב האפר במים ולא ליהפך) הוא המצב של מים קדושים, ואז דיינינן שאם רוב המים חל עליהם שהם נתקדשו ע"י שחל עליהם שם שהם מעורבין באפר באופן הראוי, הרי שהמים הנוספים נטפלים אליהן להיות מוגדרים מעורבים בכלל המים להיות כמותם מוגדרים מעורבים באפר באופן הנצרך ומדין רובו ככולו, ועיין. **ובסברא זו כבר יישרנו את הגר"א המובא בחזו"א יא' יג'**  שלא מהני לקדש את המים בהטלת אפר נוסף, שמכיון שכל הענין הוא להחיל עליהם ערוב מים ואפר באופן הנכון, ואם כבר מעורבים הם באופן שאינו נכון שוב לא יהני לשוב ולערבם דהא כבר מעורבים הם, ועיין.

**עכ"פ** ר"א סבר שבנפל טיפה יוצא בב' הזאות, **ובזבחים פ'** שהוא משום שיש בילה וצריך שעור הזאה ומצטרפין הזאות, קצת משמע מרש"י ותוס' שם שכ' הזאות מהני מכיון שנפל רק טיפה א' שאינם מקודשים ולכן בב' הזאות מ"מ יש שאר הזאה מ"ק. **ועיין חזו"א שביעית ז' לא'** שהוכיח שיש בילה הוא נחשב לפי חשבון רק אם מערבין היטב. **ובחזו"א קדשים יח' ח'** נקט שמיירי שהיו אף יותר מטיפה מים שאינם מקודשין אלא שהיו מע"מ עם מקודשין ומהני משום בילה.

**בפיהמ"ש** שמזה מן הכלי החוצה ב' הזאות, רא"ש לרבא שמעיקר הדין כשר וקנסו כדי שלא יהנה, אולם לר' אשי שהזאה אי"צ שעור ורק חיישינן שמא כולו מן הפסול, א"כ בהזה החוצה נמי ניחוש שמא כולו היה מן הכשר וההזאה כולו מן הפסול, דהא אין בילה. וכן לר"ל צ"ע דעדיין בהזאה א' על האדם יש ודאי מקצת מן הפסול דהא יש בילה וא"כ צריך ב' הזאות. **עיין רע"ב ותויו"ט. ומהח"ח. ועיי"ש קר"א** שמכיון שהפסול מדרבנן, התירו אם הוציא טיפה אחת ותלינן שהפסול יצא.

**ולרבנן** כמבואר שם דסברי שהזאה צריכה שעור ויש בילה ואין ב' הזאות מצטרפות, **והקשה בשטמ"ק** א"כ שינה הזאה גדולה בשיעור ב' הזאות, אולם **עיין חזו"א ט' טז'** שהוכיח שטעמם של רבנן הוא שהזאה שמעורב בה מים פסולים אינה הזאה, ודלא כמו שמשמע בגמ' בזבחים, ועכ"פ לפי"ז אז לא לה לקושית השטמ"ק.

**עיי"ש בחזו"א שיישב ש"י הר"מ** שפסק כחכמים אין מועיל ב' הזאות, ולמרות שפסק יש בילה והזאה אי"צ שעור, וע"כ שהפסול לרבנן משום שמעורב במים כשרים גם מים פסולים.

**בתוס' וכן בר"מ פט"ו ה"ד** שמ"ח שנתערב בהם מים פסולים אם רוב או מחצה מים כשרין מטמאים במשא, **ובכס"מ** כשם ר"י קורקוס הקשה שהר"מ שם ה"ב פסק שמ"ח שנפסלו בתערובת אינם מטמאים במגע, ועיי"ש שחילק בין מגע למשא, ואולי המגע הוא בהכרח בתערובת ומי תערובת פסולים הם משא"כ המשא הוא בכל המים הכשרים כשלעצמם ולכן מטמא מדאו' עיי"ש. **או י"ל** שלענין מגע יש עירוב [ולכן יש גם דין ביטול ברוב], משא"כ לענין משא אין תערובת [ולכן אין דין ביטול ברוב כידוע] ולכן נחשב שנשא מים קדושים שאינם מעורבים ודו"ק היטב. **עיין בזה שע"י ש"ג פכ"ח** אלא שלפי"ז צ"ב מדוע פסק הר"מ שברוב מים פסולין אינו מטמא במשא. **וצ"ל** שע"י רוב מי פירות בטל מהם שם של מי חטאת שיסודם עירוב מים ואפר וכאן ברובן הם מעורבין במי פירות ופקע מהם שם מ"ח, אבל במעורבין מיעוט או מע"מ אין בטל שם מ"ח, אלא שהם פסולים מחמת של"ש בהם תורת הזאה וכמש"נ. **עיין חזו"א שלהי פ"ט.**

**מ"ג:** שתית בהמה לדעת **הר"ש והרא"ש** הוא משום רוק, ולכן לר"א כשר, או שלר"א צריך ב' הזאות, או שמכיון שיש הרבה רוק לא יהני ב' הזאות.[ולא הבנתי דבריו דהא יש בילה ויש רוב מ"ח וסגי בב' הזאות.

**והר"ש מייתי פרש"י חולין ט'** שהחסרון שלא קידש בכלי שמילא בו,ששהה המים בפה הבהמה, והנידון במתני' במים שעדיין לא נתקדשו , **עיין רבינו גרשם שם** ועולה שחסרונו משום מים שאובין, שחסר חיים אל כלי, ובתוס' בגיטין פו' ע"ב ד"ה "כל" עולה נמי כרש"י ועולה שצריך חיותו בכלי אף אחר קידוש וזהו צע"ג , **הר"ש הקשה** על רש"י מכמה מקומות שמותר לערות מכלי לכלי, **ובריטב"א גיטין פו' ע"ב ורמב"ן בחולין** שם שמכלי לכלי אפשר אך ערוי למקום שאינו כלי פוסל משום שאין חיותן בכלי, עיי"ש. והענין שמכלי לכלי נחשב המשך המילוי משא"כ בנמצא במקום שאינו כלי וצריך לחדש מלוי כלי הרי שנפסל משום חיותן בכלי, **הר"ש** מייתי לרש"י בפסחים לד' שאין ערוי מכלי לכלי וענין חיותן בכלי הוא רק מעלה בעלמא ואינו פוסל,

**עוד ברש"י בחולין** משום שהמים נפסלו במלאכה, והר"ש הבין שכל המים בכלי נעשית בהם מלאכה, והקשה א"כ למה נפסלו דוקא אחר שהקיאן הא נפסלו בכך שנעשית בכל המים מלאכה, **ועיין חזו"א ז'** **יד'** דמנא לן פסול מלאכה ע"י בהמה, **ועיין תוס' בפסחים יח' ע"א, וצ"ל** דהא גופא שנתנו בעלים לבהמה לשתות חשיב מלאכה. **עיין מנח"ח שצט' ה'.**

**הר"ש בתו"ד** מקשה על גמ' גיטין נג' מדוע בשקל במים ככנגדן פסול רק משום הה"ד ולא משום מלאכה, **ותי' הר"ש** דמיידי באחר, **וצ"ע** ממ"נ אם נמסר לשומר שיפסול המלאכה ואם לא נמסר לו הא הבעלים משמרים. **עיין חזו"א ז' י' יד'** ועולה שמיירי במים לפני קידוש, ולקחם אחר שלא ברשות, ולכן אינו הבעלים לפסלן במלאכה, אולם הוא בעלים לפסלם בהה"ד מכיון שהוא השומר וסילק את הבעלים מליהיות שומר, ולא הבנתי מש"כ שם החזו"א שמיירי שהבעלים לא סילק שמירתו ונעשו הבעלים והגזלן שומרין בשותפות, ואם הסיח הגזלן דעתו נפסלו ששמירת הבעלים קלשא, וצ"ע למה הוצרך לזה הא גם אם הבעלים סילקו דעתם לגמרי מ"מ הא הגזלן שומרן, ולכן פסלן אם הה"ד מהם וצ"ע, **ע"ע חזו"א שם** שלראב"ד פ"ז ה"ג מיידי לאחר קידוש, ויש פסול מלאכה בגופו אף אחר קידוש, ולכן בשקל בגופן פסלן ובכנגדן הוי פסול הה"ד, וכמש"נ שהגזלן הוא השומר ולא הבעלים ולכן פוסל בהה"ד, ועולה בחזו"א דלאחר קידוש גזלן נעשה שומר ומציל מהה"ד , ולפני קידוש גזלן לא מציל מהה"ד רק עם שמירת הבעלים יחד, **אולם באמת** צריך להבין להר"ש מדוע בנשתמש לשקול בגופן פסלן הא ל"ה בעלים, וע"כ סבר נמי שאם עשה מלאכה בגופן פסלן אף שאינו בעלים, וא"כ הוי ממש שי' הראב"ד, ומנא ליה להר"ש דמיירי בין מלוי לקידוש, דמסברא אם פסול מלאכה בגופן של מים פוסל אף שאינו בעלים ה"ה אף לאחר קידוש ואולי גדר הפסול הוא שפסק חיותן ולכן הוא דוקא לפני קידוש. ועכ"פ צ"ע מדוע הוצרך החזו"א לאוקים באופן שגזל ועדיין הבעלים שומר,וכנ"ל.

**עיין בהנ"ל שו"ת תרומת הדשן רס' וחכם צבי לה', מנח"ח שצט' ה', קה"י לז',**

**הר"ש מייתי לרש"י** בפסחים לד' שחיותן בכלי שלא יעבירן לכלי אחר הוא רק מעלה דרבנן, וה"ה עשו מעלה שתרומה אין לה זריעה, וצע"ק דהוי ליהפך, שמי חטאת מעלתן שחיותן בכלי והם עדיין מעיין, ותרומה מעלתן שהם לעולם תלושין אף שמחברן ומשיקן למעיין,

**והר"ש עצמו כשי' תוס' שם** שאף שחיותן בכלי ועדיין מחוברין למעיין מ"מ מק"ט וחשיב כנפסקו מן המעיין, וא"ש למילף מהתם שתרומה אין לה חבור והשקה. **עיין חזו"א יא' ה'** אם מ"ח מק"ט בעודם מחוברין, ואם פסולין במלאכה והה"ד בעודם מחוברין.

הר"מ השמיט הכשר יונה, **עיין נודע ביהודה ת' קמג'.**

**בתרה"ד ר"ס** דן אם מלאכה פוסלת לנט"י, ותלה בטעמים לפסול שתיית בהמה שאם משום רוק ל"ש בנט"י ואם משום מלאכה שייך אף בנט"י ואם ענין מלאכה הוא מחמת מים מאוסים א"ש לדמות אך אם הענין משום שפסק חיותן וכד' צ"ע מאי שייאטא לנט"י, וי"ל שאף נט"י עניינו מים שעור רביעית כמקוה, וגם בזה שייך לדון פסק חיותן ועיין.

**מ"ד**: מבואר דלר"א מי מילוי נפסלים במחשבת לשתות , ומים קדושים נפסלים בהטיה ע"ד לשתות, ולר"י מי מלוי כשיטה, ומים מקודשים כשישתה, ומשום מים שבפיו.

**ויש לדון** אם הפסול הנידון כאן הוא היסח הדעת וכן קצת משמע מלשון הר"ש ונחלקו ר"א ור"י אם מחשבה סגי להה"ד או צריך הטיה, ויעלה שפסול הה"ד שייך אף לאחר קידוש ודלא כשי' הראב"ד. **אולם בר"מ** כ' שהפסול הוא שהוציאם מהכנתם לקידוש, והוי פסול חדש וצ"ב, **ולהר"ש יש לדון** אם נתכון לשתות מעט מן המים אם פסל את כל המים, דהא חשיב הה"ד הפוסלת את המים, ולהר"מ ל"ש כאן אלא רק שפסל את המים שחישב עליהם והוציאם מהכנתם, ועיין. ודוחק לומר דלהר"ש ה"ד רק מן המים ששותה, וצ"ע.

**עיין מ"א** שדן בדברי הר"ש שכ' שלר"י במים שלא נתקדשו הה"ד הוא דוקא במעשה ובמחשבה אמרינן אמלוכי אמלוך ולר"א אף במחשבה, משא"כ בנתקדשו מודה ר"א שלא נקבע מחשבתו דאמלוכי אמלוך ואינו נחשב הה"ד, ודן המ"א מ"ש לומר אמלוכי אמלוך הא נתכוון לשתות, עיי"ש, ולכן ייסד שהנידון הוא אם אתי מחשבה ומוציא מידי מעשה, דלכ"ע אחר קידוש מחשבה אי"מ מידי מעשה, ונחלקו אם מלוי חשיב מעשה עיי"ש.

**והמ"א** ביאר שגרגר הוא שוב נחשב מעשה אינו חשוב הפוסל את המים, דבפשטות לר"ש והר"מ לר"י במקודשין הפסול רק משום תערובת רוק, ולכן בגרגר דין תערובת רוק כשר.

**מה שצריך לברר** מדוע בשותה ממש צריך להא שפוסל ע"י רוק, הא לכאורה הוי ממש מלאכה בגוף המים הפוסלת, ועולה א"כ בכל הראשונים כאן שאין פסול מלאכה בגוף המים אחר קידוש , ולעיל בשתתה בהמה סבר רש"י שמלאכה פוסלת מב' טעמים כמבואר בחולין ט'

**וכן צ"ב דשי' הר"מ** שצריך שיהיו המים מוכנים לקידוש יש לדון אם הוי דין חדש שצריך שיהיו מ"ח מייועדים בכל עת לקידוש, **עיין מקד"ד נא' ה'** או"ד הא גופא נאמר שכוונה למי תשמיש עוקר ענין חיותן, וא"כ איך ס"ד שמים ששותה ממש לא יחשב שגרע חיותן, דמכיון דר"י סבר שאפשר לעקור חיותן של מים שלא נתקדשו ע"י הטיה, איך יתכן שא"א לעקור מים שנתקדשו ע"י שתיה, ויעלה שנחלקו ר"א ור"י אין יש חסרון בעקירת חיותן של מים אחר קידוש, ודין רש"י וחולין צ"ט הוא גופא פלוגתת ר"א ור"י, וצע"ק בכ"ז.

**בא"ר** הקשה ממתני' פ"ד מ"ג שמחשבת אכילת בשר ושתית דם חטאת אינה פוסלת משום שאין כאלו מחשבות פוסלות בקרבן, ונקט הגר"א דה"מ משום מחשבת קרבן אבל מ"מ כאן מחשבה במים פוסלת משום מחשבת מלאכה, **ועולה דלהר"ש** הפסול משום הה"ד, **ולר"מ** משום שהוציאם מהכנתם, ולגר"א משום מחשבת מלאכה, ויש לדון מה הכוונה, וי"ל או שלהראב"ד שמלאכה בגופו פוסלת כתחילתה מהני לר"א לפסול במחשבת מלאכה, או לפמש"נ בר"מ שמחשבה עוקרת חיותו של כלי ע"י מחשבה לתשמיש, וזהו מחשבת מלאכה דהגר"א. אך עדיין צ"ע מדוע באמת בפ"ד מ"ג שחשב על בשר ודם חטאת לא יפסול משום מחשבת מלאכה ואם ענין הפסול הוא משום פסקה חיותן א"ש דזהו רק במים שבכלי שצריכין להיות מים חיים ול"ש בבהמה, אך אם משום הראב"ד שפוסל כתחילתה אף במחשבה צ"ע מדוע לא יפסול בבהמה עצמה, וע"כ פסול מלאכה דהראב"ד ל"ש כלל במחשבה ורק ביטול חיותן מועיל במחשבת תשמיש, ועיין.**וכן להמקד"ד** שסבר בש"י הר"מ שצריך שיהיה מים מזומנים לשם פרה בכל עת ולכן מחשבה פוסלת, נמי צ"ע מדוע בבהמה אין דין זה ושוב יקשה ממתני' פ"ד מ"ג.

**הר"מ בפ"ט הט"**ו פסק שבמקודשים פוסל רק אם שותה, **ובראב"ד השיג עפ"י דברי הכס"מ** שחלוק שלפני קידוש פוסל בהטיה, ובכס"מ שהר"מ דין זה כבר כ' בספ"ז

**ובראב"ד שם** שבגרגר הכוונה שנכנס מים לפיו ולא בלע ואין נפסלים הנשארין ועיין חזו"א יא'.

**עיין תוס' מובא בר"ש** דלר"י ר"א ור"י נחלקו באינם מקודשים ובמקודשין ור' יהושע לקולא, **ובגר"א בתוס' שם פ"ט ה'** שלר"א במקודשים אף בשתה כשירה ולר' יהושע פסולה, ור"א לקולא. **ועיין א"ר** ולא נתבאר לי אם דבריו שם בפי' התוס' תואמים את דבריו על התוס' עיי"ש וצ"ע.

**מ"ה:**מבואר שמ"ח מטמאין בתוך טיט, **עיין חזו"א ה' יז'** אף שנפסל בהה"ד מ"מ מטמאין מדרבנן, **וכן במ"א**  כ' שהוא מדרבנן.

ובר"מ כ' שמטמא מדאו' ומייתי לספח דיליף מקרא דחטאת היא. **והר"מ** שם פסק שמ"ח במעי פרה אינם מטמאין משום שאינם שמורין, **וצ"ע** מדוע בטיט חשיבי שמורין.

**וכפי המתבאר בפסחים יח',**  יש כאן ב' נדונים, הא' שמי פרה ששתתה פרה בטל שם מי חטאת מהם, **וברש"י שם** מכיון שאינם מיועדים למי פרה, **ובר"ש כאן** מכיון שנפסלו בהה"ד או מחמת רוק, ולכן לר"י אינם מטמאים ט"ח. **ועדיין יש לדון** אם המים נטמאו במגע עצמן ונטמאו ממי פרה שהיו, ובזה אות ב' לישנות אם לרי"י מטמאה טומאה קלה או שחשיבי משקה סרוח ובטל מהם שo אוכל. ולמ"ד דלר"י מטמא ט"ק בע"כ לת"ק מטמא טומאה חמורה, ולית לסברא דהה"ד ודאין שמן עליהן ועדיין שם מי פרה עליהם. ולמ"ד דלר"י המים טהורים י"ל דלת"ק הן במים במעי פרה הן במים שבתוך טיט מטמא רק טומאה קלה ואינו מטמא ט"ח מחמת הה"ד, אך נצטרך לומר דר"י דרישא דפליג על ת"ק במי טיט הוא שגם מי טיט הוי כמשקה סרוח שאינו אוכל ואינו מק"ט ,ועיין.

יש לברר מדוע הגמ' בפסחים לא שו"ט רישא דמתני', שאם ר"י סבר כר"ש רק בכלים ולא באו"מ מדוע מים שנגבלו בטיט לר"י אינם מטמאים ט"ק, וצ"ל דרישא דמתני' איכא לאוקים שבאמת לת"ק מטמא ט"ח ולר"י מטמא ט"ק דלית לדקדוק דסיפא שמדקדקת הגמ' "דבשרה טמא" דהיינו רק ט"ק, ובאמת רישא י"ל שבטיט לת"ק מטמא טומאה חמורה, (וכדמשמע קצת בר"ש), ולר"י מטמא ט"ק. אך לפי"ז צ"ע למסקנת הגמ' בפסחים שבפרה ששתתה לרבנן מטמא ט"ק ולר"י טהורה, ומ"מ לכאורה ברישא בטיט לרבנן מטמא ט"ח ולר"י ט"ק, ולר"י הדבר מובן שרק בפרה הוי סרוח ולא בטיט, אולם לרבנן צ"ע מדוע בטיט לא ירד מט"ח מחמת הה"ד או שאינו מיועד למי פרה.

**בר"מ משמע** שבטיט נשאר בט"ח עיי"ש. וכן הר"מ פסק בשתתה פרה שטהור ולא נקט לטעם דסרוי אלא יליף מקרא דמשמרת , **וצ"ע** מהגמ' בפסחים דנקט לטעם דסרוח, וכן צ"ע מדוע מי טיט חשיבי משומרין.

רשי בפסחים דף יח' נקט שהמים טמאים ט"ק משום שנגעו בעצמם, **ובחזו"א יג' ו'**  נקט בדעת תוס' דל"כ עיי"ש, **ועיין מקד"ד מד' ג', ודברי יחזקאל ס"א סק"ט וסקי"ב.** והם נקטו בדעת תוס' שהמים טמאים ט"ק מחמת שכבר עמדו לטט"ח, ואף שפקע זאת מהם ע"י שהמים נפסלו בהה"ד מ"מ ט"ק לא פקעה, ולא ברור מהו ההכרח להבין כן בדברי התוס'.

**ר"מ פ"ב מטו"א הכס"ו** שמים טמאים שנסרחו לעולם אינם נטהרים, וצ"ע מהגמ' בפסחים דנסרחו במעיה, **עיין דברי יחזקאל א' סק"ב, ומקד"ד מג' ב'.**

**בתוס'** מ"ח שהגלידו, בנידון אם בעודם קפואים אם מטמא משום מי חטאת, **עיין כס"מ פ"ו** משאה"ט הי"ג בשם ר"י קורקוס, **ועיין חזו"א יד' ח',** ומקד"ד מח' א', **ודב"א ח"ב סי"ג .** ועיין או"ש פ"ט ה"ג מדוע לא יהיה בו דין דחוי.

**עוד בתוס' עיין חזו"א יג' יא'. הגר"א בתוס'** סבר שמים נזרקין הכוונה גל שנתלש מהמעיין לאויר שפסול, וצ"ע אולי מהגמ' בזבחים כה' ע"ב בניזוק. **והר"ש** סבר דמיירי אחר קידוש.

**ראב"ד בבעה"נ** שה"מ ש"ב סכ"א, שאף שמעין אינו נפסל משום שנוי מראה מ"מ לענין מ"ח נפסל, **ובפמ"ג או"ח קס' יב'** דמכיון שמ"ח נתלשו מן המעיין פשוט שיפסלו בשנוי מראה, **וי"ל** שיסוד מי חטאת הם שחיותן בכלי ולכן אם מעיין אינו נפסל גם מ"ח אינם נפסלים, ועיין. ע"ע מג"א קס' ב' שהקשה מדוע שנוי מחמת עצמן פוסל בנט"י אף שאינו פוסל במ"ח, ולהלן א"ש דמ"ח הוי חיותן דמעיין בכלי משו"כ נט"י הוי רק כמקוה בכלי, ועיין. (עיין חזו"א או"ח כב' ז'.)

**מ"ו:** בחגיגה כג' ע"א נחלקו רבנן ורחב"ע אם גזרו רק על ירדן וספינה כמעשה שהיה, והר"מ פסק שאסרו בכל גווני, **וצ"ע** דבפי"ב משאה"טה"ג פסק לגבי נושא מדרס שגזרו רק בקדש ולא בתרומה משום מעשה שהיה. **עיין חזו"א ה' כו'. בחגיגה שם** לענין נושא מדרס בעבר ונשא טהור, **ויש לדון** במ"ח אם עבר בנהר אם פסול. **הר"מ בפיהמ"ש** שהחשש שמא החבית תעמוד במקום שאינו טהור, ויש פסול כזה בפי' לקמן. **ואולם ברש"י** בחגיגה שם שהחשש שמא החבית תאהיל על כזית מת. ונ"מ בחבית שהיא צ"פ. דלרש"י לית חשש ולר"מ אית חשש.

**תוס' בחגיגה שם ד"ה "מת"** שלמרות שמ"ח שנטמאו מטהרין ה"מ שאר טומאות ולא טו"מ. ולכאורה עולה שהגזירה שיפסלו המים, שאם הוי איסור בלבד, וכן להר"מ שהוי דין שיהיה במקום טהור מה קושית התוס'. הא הוי פסלות במים שעמד במקום שאי"ט.**ודב"א ב' ז' יג'. ואו"ש פ"ט ה"ב** שבאמת יישב קושית התוס' דהוי פסול מחמת מקום.

**התוס' בזבחים צג'** תי' דמים שנטמאו קודם קידוש אינם מטהרין, וע"ז גזרו, **וצע"ג** הא במתני' כאן שגזרו רק על מים מקודשין. **עיין טו"א, וחזו"א ה' יא'.**

**מבואר במתני'** שגזרו על אפר (אף שלא היה בכלל מעשה שהיה ) **ובתוס' ב"ק עז'** דמכאן שאפר מק"ט, וג"כ צ"ע הא להר"מ הוי רק ענין של פסול של מקום טהור ומאי שייטא אם מקבל או אינו מק"ט. **עיין קה"י סל"ט, ודב"א ח"ב ס"ז.**

**תוס' ביומא מח' ד"ה מדפסיל ,** שאפר אינו מק"ט מדאו' דאינו אוכל ול"ש ביה חיבת הקדש דאינו קדש. **וכן בתוס' בחגיגה כג' ד"ה "והא", ושטמ"ק ב"ק עז', ועיין א"ר פ"ג מ"ג.. ובטו"א שם** הקשה ממנחות קב' שפרה אף למ"ד כשרוף מק"ט משום חיבת הקדש אף דלאחר שריפה אין בה קדושה, **ועיין חזו"א ו' י'** דהא מ"מ השתא הפרה בחייה קדושה היא ושייך בה חיבת הקדש, ועדיין י"ל שבאפר שאין בו מעילה אין בו חיבת הקדש וכדברי תוס'. עיי"ש גרי"ז, **ועיין גר"ח תטו'.**

**עיין גרי"ז** הל' פרה שהוכיח שכוונת התוס' בב"ק שאפר מק"ט אינו משום חיבת הקדש, אלא הוי דין שאפר מקבל טומאה. ע"ע מה דמייתי משו"ת הרשב"א למילף שאפר מק"ט מקרא דאסף איש טהור.

**מ"ז:**אפר כשר שנתערב באפר מקלה, בפשטות מיירי קודם קידוש, ואפר פרה מטמא במו"מ. **אולם בר"מ פט"ו ה"ד ופ"ה ה"ד** עולה שאפר אינו מטמא, **עיין חזו"א ט' יז' יח', וגרי"ז הל' פרה.** וע"כ מתני' מיירי במי חטאת שנתקדשו באפר מעורב באפר מקלה, דאם רוב אפר פרה מטמא.**אלא שהקשו האחרונים** דבגמ' בבכורות כג' עולה שברוב אפר מקלה עדיין מטמא טומאת משאר, וכהפשטות א"ש שאין ביטול ברוב לענין משא, אך להר"מ ממ"נ אפ מיעוט אפר כשר מתבטל שוב אין מתקדשין המים אף לא לענין משא, ואם מתקדשין שיטמאו במגע. **עיין חזו"א** שהאריך ומסיק דדעת הר"מ שאפר מטמא, ורק בעוסק באפר לשם מצוותו עיי"ש.

**בר"ש וברא"ש** פי' פלוגתת ת"ק ור"א אם מקדשין במים שיש בהם תערובת אפר מקלה שהוי אותו נידון דמ"א במים פסולין שנפלו למ"ק, ושם נתבאר דלר"א צריך ב' הזאות או מדרבנן, או משום חשש שמא לא יזה מהמים קדושים ועולה שצריך להזות גם מהאפר. **עיין רעב', ובחזו"א ט' יז'** נקט בפשיטות שאי"צ הזאה מהאפר. **עיין חזו"א שם סקט"ז.**

**מ"ח:** כפי הנראה לי, **לר"ש ולרא"ש** מ"ח שנפסלו מטמאין לתרומה מדין טומאת מ"ח, אך אינם מטמאין לחטאת שחטאת אינה מטמא לחטאת, אבל בנטמאו הוי ככל מים טמאים שמטמאים לחטאת בכלים ובידיים.

**אולם בר"מ** משמע שמ"ח שנפסלו הם נחשבים מים שאינם משומרים לתרומה ומשומרים לחטאת, ולכן מטמאין לתרומה ולא לחטאת. וצריך לברר דהא מים הבאים מחמת ידים פוסלים לחטאת רק אוכלין וכלים ולא יגיו וגופו, ומדוע מים שאינם משומרים לתרומה פוסלים יותר.

**ובשי' הר"מ** נראה שזהו לשי' בפט"ו ה"ב שמ"ח שנפסלו אינם מטמאין עוד טומאת מי חטאת, ולכן ביאר שהם מטמאין משום מים שאינם שמורים לתרומה.

**ועיין קה"י טהרות לו' לז', ורש"ש פסחים סט' ע"א, ומ"א כאן,** דהא שי' הר"מ פט"ו ה"א שהנוגע בחטאת שלא לצורך נטמא, וא"כ כאן הא המים שנטמאו המגע בהם שלא לצורך ומדוע אינ ו מטמא, וע"כ משום שפקע מהם דין ט"ח.

**שי' הר"ש בפ"ח מ"ב.** שאף שמ"ח שנפסלו אינם מטמאין לחטאת ה"מ בידיו וגופו אבל מטמא כסותו, וצ"ב הגדר בזה.

**ועיין א"ר וביתר ביאור בחי' הגר"א על המשניות** דנקט שהאדם הטהור והשמור לחטאת אין מי חטאת מטמאין אותו אף לא לתרומה, והשמור לתרומה ולא לחטאת המים מטמאין אותו לתרומה. וכפי העולה בלשונו דלא יתכן שיהיה טהור לחטאת ולא לתרומה. לכן מי ששמור לחטאת שוב מי חטאת מטמאין אותו אף לא לתרומה, ואם בין כה אינו משומר לחטאת מי חטאת מטמאים אותו לתרומה ולית סתירה קהא בין כה אינו נידון כטהור לחטאת דהא איטנו משומר לחטאת והריהו כטמא לחטאת.

**עיי"ש גר"א שביאר עפי"ד הגמ' ביומא יד' ע"א** דמזה ומזין עליו טהור ונושא טמא, שהכוונה שמי שהוא ראוי להזות ששמור בחזקת טהור לחטאת אין מים מטמאין אותו אף לא לתרומה, והנושא, דהיינו שאינו שמור לחטאת מים מטמאין אותו לתרומה, **ועולה** שהענין הוא מדאו', והשמור לחטאת ומכיון שמ"ח אינם מטמאין לחטאת הוי סיבה שמדאו' לא יטמאוהו לתרומה, ועיין. **עיין חזו"א** ה' יג'.

**באמת יש להקשות** **דביומא** שם לר"ע המזה על אדם טמא טהור ועל טהור טמא, ולרבנן המזה והמזין עליו טהור והנושא טמא, **ושי' הר"מ**שהנוגע במ"ח לצורך טהור ושלא לצורך טמא, וזהו לרבנן שהמזה טהור והנושא שלא לצורך טמא, וא"כ צ"ע מדוע פליגי רבנן על המזה על הטהור שהוא ג"כ נוגע שלא לצורך שיהיה באמת טמא, ומהו החילוק העקרוני בין רבנן לר"ע.

**ולהגר"א א"ש דלכ"ע** הענין תלוי באמת בהזאה לצורך או שלא לצורך ולכן המזה על טהור טמא שההזאה אינה לצורך. **אולם לרבנן** הענין הוא שמ"ח מטמאין מי שאינו שמור לחטאת ואינם מטמאין מי שהוא שמור לחטאת. (וכמו שלר"ע מעשה עסק מ"ח אינו מטמא

לרבנן הכלל שאין מ"ח מטמאין לפסול אדם השמור לחטאת, ועיין)

**להר"ש במתני' ובפ"ח מ"ב** שאין מ"ח מטמאין לעולם לפסול לחטאת, א"כ צ"ע הגמ' ביומא יד' מדוע לרבנן נושא נטמא. **ע"ע חזו"א ה' יז'.**

**מ"ט: לשי' הר"מ והרא"ש** אפר שנפל למים שאי"ר לקדש יש להם שם מי חטאת פסולים, ולכן דינם כמי חטאת שנפסלו שמטמאין לתרומה ולא לחטאת. **ולשי' הר"ש** אין על המים תורת מ"ק, והוו ככל משקין שמטמאין את הידיים, אלא שצ"ע מדוע שלא יטמאו את הידיים לחטאת, **ועיין רא"ש שהקשה כן. (עיין חזו"א טו' יא'** בסוגריים שרק בנתן אפר במים ששאבן ע"מ לקדש בהם ונפסלו, אבל סתם מים שנתן בהם אפר לט מטמאין ט"ח.) **עיין מקד"ד נא' ב'** שמוכיח מכאן שקידוש פסול תורת קידוש עלה. **עיין א"ר.**

**ע"ע חזו"א ה' יט'** בקושיות על שי' הר"ש.

**הר"ש מייתי תוס'** דר' יעקב פליג על מתני' והמים נחשבים מים שמורין לתרומה ולכן מטמאין רק לחטאת. דהיינו דלה תמא דמתני' אותם מים שקדשו בהם אפר שלא כדין הוו ככל משקין ומטמאין לתרומה, ולר' יעקב חשיבי שמורין לתרומה ואינם מטמאין תרומה, וצ"ע אך אם לתנא דמתני' אינו מטמא חטאת משום מה , א"כ מדוע לר' יעקב מטמא חטאת הא ק"ו שאם הם שמורין לתרומה שלא יטמאו חטאת.

**ועיין חזו"א ה' יט'** שיישב התוס' לשי' הר"מ, דר' יעקב סבר שהמים אינם נחשבים מ"ח אלא הוו סתם מים שמטמאין חטאת ולא תרומה. וצ"ע הא לר"ש נקטינן שסתם מים מטמא תרומה, וכעת צ"ע.

**עיין יכין יב'** דמ"מ מוכח ממתני' שהאפר עצמו אינו מטמא, **ועיין חזו"א יא' יד'** שהאפר מטמא מדאו' וכאן מירי שנגע במים ולא באפר. ואולי כ"ז שהאפר מעורב במים הוא מופקע מתורת השלכה למים עד שינגב ולכן כעת אינו מטמא. ועיין.

**פ"י**

**מ"א: לר"ש** מדף הוא הא דהוי טומאה מדרבנן, **ולר"מ** שתקנו שאף תנודה קלה הוי היסט מה שבכה"ת ל"ח היסט.

**עיין מ"א ומלא"ש** שמשמע בר"ש דדוקא אינו שמור לתרומה מדף אבל אינו שמור לקדש אינו מדף.

**ולענין אדם עיין פי"ג משאה"ט** ה"א ועולה ששמור לקדש אינו מדף לחטאת. **ובפי"ג מפרה ה"ז** משמע 'צת דל"כ. **עיין או"ש , וחזו"א ה' י'.**

**עיין מ"א פי"א מ"ו** שכל שאינו טהור לחטאת מטמא במשא, (כיון שהטהור נשאו) אבל היסט (שהטמא נשא הטהור) רק טמא ממש מטמא לחטאת ולא מדף, וכלשון המשנה פי"א מ"ו שרק הטעון ביאת מים מטמא, **ועיין חזו"א ה' ט'.**

**עיין מרכה"מ פי"ג ה"ז** בענין כלי שהוטבל לחטאת ונטמא אם הוי מדרש. או שגזרו רק על אינו שמור לחטאת, **ועיין חזו"א ה' ד'.** ע"ע שם בשי' הר"מ שכל היסטקל בכלל הגזירה, ועיין חזו"א ה' ז'.

**כס"מ פי"ג ה"ט** דנקט שמדף דכלים הראוין לטמא מת. מטמא רק בידיו ולא בגופו. ועיין או"ש, וחזו"א ה' ח' שהקשו עליו.

**שי' הראב"ד פי"ג ה"ז, והא"ר,** שמדף שאם מטמא בהיסט או רק במגע שנחלקו בזה ת"ק ור"י במ"ב. **וצ"ע** לר"י מתני' שאמרה בין טמא בין טהור, הא בטמא מטמא מדאו' במגע, וכן מדוע לר"א בטמ"מ בטמא אינו מדף הא הוא מטמא מדאו'. **עיין חזו"א ה' ז'.** עוד העיר שם שיצא דלרבנן השמור לטמ"מ הטהור לא יטמא במגע ודלא כמתני' מ"ו. וכן לר"א הראוי לטמ"מ אינו מדף כלל ואין בו דין דטהורין מטמאין כטמאין, ומאידך אוכלין ומשקין הוו מדף לידיים ובזה לא נחלקו כדיבואר להלן,וצ"ע.

**מ"ב: לראב"ד ולא"ר** מתני' כאן בא לתת הדינים של מדף דמ"א, וכבר נתבאר.

**להר"ש ודעמיה,** מיירי בעליונו של זה שאף שהוא ראשון לטומאה מ"מ מטמא לחטאת במגע, ונחלקו רבנן ור"י אם ראוי לטמא מת מטמא בהיסט, וכפלוגתתן במ"א. **בכס"מ פי"ג ה"ט** הקשה על שי' זו דא"כ הא הוי סתם כלי שאינו שמור לחטאת וראוי לטמ"מ שמטמא לכ"ע במגע, ומדוע צריך שיהיה הכלי עליונו של זב. ותי' דסתם כלי שאינו שמור מטמא בידיו, ועליונו של זב מטמא אף בגופו. וכבר הבאנו שהחזו"א והאו"ש הקשו עליו. **ולעצם הקושיא** עיין או"ש דהכא מיירי בכ"ח שאינו ראוי לאב הטומאה ואינו מדף ורק משום עליונו של זב מטמא כאב הטומאה. **וביותר כה"מ וברש"ש** דמיירי בכלי שמור לחטאת ואינו מדף, ולכן טומאתו רק משום עליונו של זב. ועיין חזו"א מה שיישב.

**ומתבאר** לשי' הר"ש שנחלקו רבנן ור"י אם מדף מטמא היסט, ויש לדון אם נחלקו דוקא בדבר הראוי לטו"מ, או אף באו"מ שמטמאין רק ידיו אם משו"כ גזרו אף על הסיטן, וכמו שראוי לטמ"מ מתוך שראוי לטמא במגע מטמא אף בהיסט ה"ה או"מ לענין טומאת ידיים כן, ועיין. וא"נ שגזרו אף בהיסט צע"ק מ"ש היסט שגזרו וטומאת מגע גופו לא גזרו, ועיין, וצ"ע.

**ולשי' הראב"ד והא"ר** מתבאר שרק הראוי למדרס הוא מדף, וראוי לטמ"מ נחלקו אם הוי מדף כלל אף לא למגע, ולענין או"מ לכ"ע הוי מדף לידיים, **ועיין חי' הגר"א בטעם שבראוי** לטמ"מ נחלקו אם יש בו מדף ובאו"מ חמיר ולא נחלקו וודאי יש בו מדף.

**מ"ג:** בפשטות יש ג' דעות בדין פסול מקום טהור , דלר"א אין דין כזה כלל, ולרבנן אף בטומאה דרבנן יש דין מקום טהור, ולר"י דוקא על שרץ ולא בטומאה דרבנן. **אולם בפיהמ"ש** עולה דאף לר"א יש פסול דמקום טהור, אלא שבתוך כ"ח שאינו נטמא מגבו חשיב מקום טהור. **ועיין חזו"א ה' כד'** דנקט מסברא דלר"א חשיב מק"ט דוקא בכ"ח שאינו מטמא מגבו, אבל כלי שטף כלי בתוך כלי הפנימי אף שטהור הוא מ"מ ל"ח מקום טהור ומודה ר"א שנפסל.

**עיין עדיות פ"ז מ"ה. בראב"ד שם** דלר"א דזבחים צג' שמ"ח שנטמאו מטהרין ל"ש פסול דמקום טהור, **אך בר"ש** שם שאין שייכות ואף אם מ"ח טמאים מטהרין, מ"מ מ"ח שעמדו במקום שאי"ט נפסלו מלטהר, עיי"ש. **עיין או"ש פ"י ה"ב, ודבר אברהם ח"ב סי' ז'. ובחזו"א ה' יא'. ובחזו"א יג' ד'. ועיין היטב הגמ' בזבחים צג'** דר"א בשי' ר"ע אמרה, ושם ר"ע מיירי במ"ח שבאויר מעל נידה והנידון לכאורה מק"ט ונקטינן שמטהר ומשו"ה לר"א על מ"ח שנטמאו מטהרין, **ועיין חזו"א** שהוכיח מכאן שמ"מ פסול מק"ט הוא משום ליתא דטומאה, ואם מ"ט מטהרין כ"כ מים ששהו במ"ט מטהרין, **ודלא כהר"ש בעדויות. ועיין דר"א ואו"ש** שם שייסדו שפסול מק"ט ל"ש במעשה ההזאה שאז אין הל' של מקום על המ"ח וכל פסולם רק משום שנטמאו, אלא שצ"ב מהו הטומאה שמקבלים ע"י שהם עוברים מעל טומאה או מעל נידה, וצע"ק. **עיין מקד"ד לז' ג'.**

**עיין ר"ש פי"א מ"א** שאין צ"פ מציל מ"ח משום מק"ט, **ועיין ר"ש אהלות פ"י מ"ג** שמ"ח בכלי אבן שאמק"ט בפי ארובה טהורין, וכ' הר"ש משום שאין כלי אבנים מק"ט לעולם, וצ"ע הא מ"מ שיפסלו משום מק"ט. **עיין כס"מ פי"ד ה"א שהקשה כן בשם ר"י קורקוס. ואולי י"ל** מש"נ בפיהמ"ש שלר"א כלי חרס אינו נפסל משום מק"ט מכיון שנחשב שהמים במק"ט מחמת שאין כ"ח מק"ט מגבו, וי"ל דלרבנן נחשב שאין מק"ט מכיון שמק"ט מתוכו, אולם כלי אבנים שאינם מק"ט כלל נחשב שהמ"ח נמצאים במק"ט לכ"ע. ועיין.

**אולם צ"ע** דהר"מ במתני' דידן כ' שמ"ח שבכלי אבנים שהניחן ע"ג שרץ נטמאים, וא"כ מ"ש הניחן מ"ש שילשלן בארוכה שטהורין.

**הר"ש מייתי תוס'** שמ"ח שעל השרץ נפסלו דוקא אם ינטל השרץ יוסט המ"ח, (והר"מ השמיטו), ומאידך בדין של מ"ח המשולשל לארובה נחשב שאינו מק"ט אף שאם ינטל הטומאה לא יוסט המ"ח, **עיין דב"א שם.** וייסד שיש ב' אופני אינו מק"ט, מחמת היות המ"ח בחלל אויר שאי"ט, ב', אם דבר טמא מעמיד למ"ח והם נשענין עליו נמי נחשב שאין עומדים במק"ט. ולפי"ז שדין מק"ט תלוי בהיות המ"ח בחלל אויר מק"ט בזה כלי אבנים ודאי חוצצין, וכ"ח מכיון שמתוכו טמא אין חוצצין. משא"כ כשהאמק"ט הוא מחמת שהשרץ מעמיד המ"ח בזה אין כ"ח וכלי אבנים חוצץ. ולר"א כ"ח וכלי אבנים חוצצין אף במונח על שרף, עיי"ש. **עיין חזו"א ה' כה, וכח'.**

**עיין מ"א וחזו"א פרה ה' כב' וכלים ג' י'** דלהר"מ (פ"ז משאה"ט ה"ג) שמשקין מטמאין כ"ח מגבו, א"כ במ"ח המונחין ע"ג משקין מדוע חשיב שאינו מק"ט.

**ע"ע מ"א וחזו"א ה' כד'**  אם כלים או או"מ שאינם שמורין לחטאת חשיבי מקום שאינו טהור. או שצריך דוקא דבר שנטמא כדי לייחשב מקום שאי"ט.

בפלוגתת רבנןור"י באו"מ, **בר"ש** עולה דר"י מטהר דסבר שדוקא ע"ג דבר שהוא אב הטומאה יש בו דין מקום, **ועיין חזו"א שם** שהוא סבר שמק"ט הוא רק בדבר הראוי לטמאות, **אולם בר"מ** עולה שהטעם הוא שאו"מ וכתבי הקדש הם טמאים רק מדרבנן. **עיין או"ש יד' א'.**

**מ"ד: בר"מ וברא"ש** ביארו שתנור היות ואינו ראוי להיות אה"ט משו"כ הוא כאו"מ וגזרו עליו רק בידו ולא בגופו.

**עיין כס"מ יג' י'** שתנור טמא מטמא גופו, והדבר תמוה מ"ש מאו"מ שבין טהור בין טמא מטמא ידיו ולא גופו. **ועיין חי' הגר"א** שכל תנור הוא טמא דהא משקין שנכנסו אליו וטמאוהו ושוב אין לתנור טהרה לעולם. **עיין או"ש יג' ז', וחזו"א ה' ח'.**

**בר"מ בהל'** מוקי לתנור שאינו טהור לחטאת, **וצ"ע** דמכיון שתנור כאו"מ, ובאו"מ אוקים הר"מ באו"מ טמאין, **עיין מ"א, ובועז ט'.**

**מ"ה: הר"ש והרא"ש** מייתו למסקנת הגמ' בזבחים צג' שטעמו של ר"ע במעביר ע"ג תנור משום שמא יניח, ולא משום קלוטה כמי שהונחה. **ובפיהמ"ש וברע"ב** מייתי לטעם שקלוטה כמי שהונחה, וצ"ע קושיתהגמ' מהזאה ע"ג כלי חרס שכשירה**, ועיין גר"א על התוס' פ"י ה"ג** שכ' ליישב קושית הגמ' דאחר הזאה אין פסול דמקום טמא, ולכן במעבר כלי ע"ג תנור יכול לישאר הפסול משום מקום טהור, ולא צריך לגזירה שמא יניח. וסוגית הגמ' בזבחים צג', הא בהכרח איננה מדברת על פסול מק"ט, שא"נ אם מים שהוזה על נידה נפסלו משום פסול מק"ט ל"ש בזה להכשיר לו"א שמכשיר רק מים טמאים ולא מים שנפסלו משום מק"ט, ומשום מה הגמ' בזבחים איננה מתייחסת לפסול מק"ט אלא רק לטומאת מים ע"ג מקום טמא, ודיונה של טומאת מים שעוברים ע"ג מקום טמא הוא גם בהזאה, שאינו פסול מקום אלא דין טומאה, ולכן הגמ' מוכיחה מר"ע שמודה בהזאה ע"ג כ"ח שע"כ לר"ע ל"א קלוטה נמי שהונחה , ועיין.

**עיין מקד"ד נא' ד'** דלכאורה מ"ש שמשום קלוטה כמי שהונחה חשיב עומד על מקום טמא הא ל"ש כאן שאם יסיטנו יסיט המים.**ואולי י"ל** דדוקא למ"ד שמונח הכוונה מונח עליו ממש, הרי שאם השרץ ינטל ולא יוסט המים חשיב שהמים מונחים על הקרקע שתחת השרף, אולם לר"ע שקלוטה כמי שהונחה , דהיינו שהימצאות בחלל מקום נחשב נמצא במקום, הרי שמסתברא. שגם אין תנאי של אם יוסט נשרץ יוסטו המים, שלר"ע כללי הימצאות דבר במקום הם פחות ואם אויר מהני כ"ש אם מונח עליו ואם ינטל לא יוסט, ועיין. **עי"ל** שהסברא שאם יוסט השרץ יוסט המים הוא כמש"נ שאם יוסט השרץ לא יוסט המים נחשב שהכלי נשען על הקרקע שתחת לשרץ, ולכן אם הכלי באויר הטומאה באופן שאם יהיה מונח על הטומאה ותוסט יוסט המים, משו"כ ההנחה במקום זה מתייחסת לשרץ ולא לקרקע שתחתיו, ושוב משו"נ הכלי שבאויר המקום נחשב שנקלט לטומאה ולא לקרקע שתחתיו, ועיין.

**עיין תויו"ט** שהקשה הא אין קלוטה כמי שהונחה למעלה מי', עיין מה שיישב. **ע"ע תוס' החדשים** מה שהקשה.

**מ"ו:** מבואר שכלי חטאת שנגע בכלי תרומה נטמא. ומבואר שבשניהם בשתי ידיו שניהם טמאים, **ובר"ש** שהחטאת נטמא במגע כלי תרומה. **ובר"מ** שאף באין נוגעין הכלים זב"ז מ"מ ידיו נטמאין מהקדש ונטמא גופו ומטמא החטאת וחוזר ומטמא התרומה, **ועיין מ"א** הא כלי שטף הוא ראוי לטמא מת ונטמא גופו במגע ולא אתינן משום נטמא ידו וממנו גופו.

**עיין חי' הגר"א** שביאר שמים דתרומה מטמאין הכלי, והכלי מטמא לכלי חטאת, והכלי חטאת את מי החטאת, אולם מי החטאת אינם מטמאים אלא את הכלי של מי חטאת ועשוהו ראשון, אך אין הכלי חטאת מטמא את הכלי תרומה, דלתרומה מנינן ראשון ושני. ולא נתבאר מדוע הוצרך לומר שמים דתרומה מטמאין לכלי דתרומה, הא סתם כלי דתרומה כשלעצמו מטמא את הכלי דחטאת.

ובנושא בב' ידיו ונייר מפסיק לתרומה, **להר"ש** אף שהנושא טמא מחמת נשיאת מ"ח אינו מטמא התרומה מחמת הנייר, ולכן טומאתו למ"ח אינה פוסלת את המ"ח. **ולהר"מ** אין טהור לחטאת נטמא במ"ח, ולכן אין כלל טומאה שתטמא את התרומה. **עיין חזו"א ה' יג' טז', ורש"ש, ומקד"ד נא ד'. עיין ר"מ פי"ד ה"ז** שבנושא תרומה ומ"ח, מטמא התרומה משום משא המ"ח "ומפני שהמ"ח טמאין מחמת התרומה", **ובראב"ד** דלכאורה צריך לגרוס "אע"פ" שהמ"ח נטמאו, **ובאמת צ"ע** דהר"מ סבר פט"ו ה"ב שמ"ח שנטמאו אינם מטמאין, וא"כ איך המ"ח שנטמאו ושמשו"כ נטמא נושאן הא אם נטמאו אינם מטמאין נושאן. **ואולי** מכיון שכשנשאן היו טהורין ובב"א נטמאו ומטמאין נושאן לכן חשיב מ"ח טהורין שמטמאין נושאן, וזהו דוחק. **אולם י"ל** שבאמת אין כוונת הר"מ שיש כלל שהטהור לחטאת אין מ"ח מטמאין אותו, אלא הענין הוא נמלא לצורך אינו מטמא ושלא לצורך מטמא, ולכן במשא חטאת ותרומה שידוע שהמשא יהיה שלא לצורך מחמת משא התרומה או מחמת שהמ"ח ייטמאו משו"כ חשיב שלא לצורך ומטמאין את הנושא, וכן משמע לשון הר"מ בפיהמ"ש וביד החזקה, ועיין. **והכס"מ** מבאר את המשך דברי הראב"ד, שהר"מ באמת מתכוון להקשות מדוע נקטינן שהמ"ח נטמא מהקדש, הא המ"ח יטמאו מחמת הנושא מ"ח שנטמא מהמ"ח ויחזור ויטמא המ"ח, וע"ז כ' הר"מ שהמ"ח אינם מטמאים במשא מכיון שכבר נטמאו ואינם פוסלים. והדברים תמוהים מאד, הא אין משא מ"ח מטמא מ"ח לכל הדעות. וממ"נ אם באמת אין המ"ח מטמאין משום שנטמאו א"כ מה מטמא את הקדש. **ונראה בזה** שכוונת הראב"ד להקשות מדוע המשא שלא לצורך מחמת הטומאת אדם שנשא קדש, הא למעשה ייטמא משום נושא חטאת שלא לצורך ולכן נטמא ומטמא למ"ח. וע"ז כ' שלדון שמחמת שעם נשיאת המ"ח שם נושא קדש ונטמא ע"י הקדש ולכן המשא חטאת שלא לצורך זאת דיינינן, אולם לדון שמשא מ"ח ייחשב משא שלא לצורך מחמת ידיעתו שייטמא כנושא מ"ח זה א"א, שממ"נ אך דיינינן השתא שהמשא מ"ח הם שלא לצורך מחמת שהם טמאים א"כ שוב לא יטמאוהו משום נושא מ"ח טמאים.

**פי"א**

**מ"א:** הר"ש מייתי לברייתא בחולין ט' ע"ב שצלוחית שהניחה מגולה המים טמאין, **וברש"י שם** דבע"כ מיירי במים שאינם מקודשין, דמים מקודשין הא בין כה מטמאין, ומאי נ"מ במה שהמים טמאין. **וצ"ע** הא מ"מ נ"מ לענין לטמאות את הטהור לחטאת, דהא **לר"ש** אין מ"ח מטמאין לחטאת, **ולהר"מ** אין מגע לצורך מטמא לחטאת, או שאין במים פסולים טומאת מ"ח, **ולהגר"א** אין טהור לחטאת נטמא ממ"ח, אך אם נטמאו המים מטמאין לטהור לחטאת, וככל מש"נ בפ"ט מ"ח. וצ"ע.

**הר"ש תי'** מדוע תני התם טמאים, שגם הצלוחית טמאה, **וצ"ע** אם כוונתו לטומאת חטאת הא להר"ש פ"ח מ"ב הצלוחית תמיד טמאה לטמאות תרומה ואינה מטמאה חטאת, ולענין לטמא לחטאת הא גם המים אם נטמאו מטמאים לחטאת, **ועיין חזו"א ס"ה סקי"ח.**

**עיין בתוס' בחולין שם** שהקשה מדוע כאן חיישינן שמא טמא נטלה, ובנידה דף ד' מטהרינן לחם של תרומה ומרף טמא משום שתלינן שטהור נטלה,  **עיי"ש תוס' בעה"מ ורמב"ן וחזו"א יד' סק"א.**

ובהא דאינם נפסלים המים המגולים משום הה"ד, **עיין רמב"ן חולין שם, מ"א כאן, חזו"א ז' יג', מקד"ד נא' ב', כס"מ פ"י ה"ב, ואחיעזר א' ה'.**

בהניחה מכוסה ומצא מגולה, **עיין רש"י חולין דף י'** ויש לדון אם כוונתו לרוב או לס"ס. ובר"מ כ' משום ס"ס. ולהר"מ עולה דלמרות שאם אדם כיסהו הא יש רוב שאינם טהורים לחטאת, מ"מ הוי ס"ס. **עיין מ"א** ועדיין צ"ע איך מהני ס"ס ברה"י, **ועיין חזו"א יד' א'** דחשיב אין בו דעת לישאל. **ועיין ש"ש א' טו'** דנקט משום רוב ומהני רוב ברה"י.

**ומבואר** שמ"ח אינם ניצולים בצ"פ משום מקום טהור, ובר"ש שכן הוא אף לר"א דזבחים צג' שמים טמאים מלהרים, **ועיין רש"ש** דאף לר"א דפ"י מ"ג שאין כלל דין מק"ט מ"מ אין צ"פ מציל כמו קדש כמבואר בחגיגה כה', **ועיי"ש מאירי, וטו"א, וחזו"א אהלות יד' ה', ועיין חזו"א כאן יד' ב'** שדן בדברי הר"ש פה, ונקט דלר"א אין צ"פ מציל משום חומרא, ולא הבנתי דבריו דר"א רק סובר שמ"ח שנטמאו מקדשין ומאי שייטא לדין מק"ט, וצ"ע.

**מ"ב:** כל הספק וכו' ומבואר שהכוונה לטהרות פ"ד מ"ז, ואף ס"ט ברה"ר טהור וחטאת, **וצ"ע** שיפסל משום הה"ד, **עיין חזו"א ז' יג'. ועיין אחיעזר א' ח'** שהקשה על הרמב"ן שלקדש אין דין ס"ט ברה"ר טהור.

**ע"ע חזו"א יד' ח'** שהקשה שאם ס"ט ברה"ר טהור משום חזקה, הכא הא יש חזקת טומאה לטמא שהיזו עליו, עיי"ש.

כל שבתרומהמ תלויה בחטאת תשפך, **ברא"ש** בתרומה תלויה משום משמרת לטמאה, **ובא"ר** משום שאין קדושה למ"ח, **ויש לדון** אם מהרא"ש מוכח שיש קדושה אלא רק אין משמרת.

עשו ע"ג טהרות להר"ש שהיזו על טמא מספק מ"ח, **והקשה חזו"א יד' ג'** מדוע לא נטמא משום חזקה דטמא, **וצ"ע** הא ליכא תרתי לרעותא וחזקת המים טהורים. ולכן הוא תלוי.

**הר"מ פי'** שחולין שנעשה ע"ט חטאת ותלויות אינם נשרפות, **וצ"ע** מ"ש בהם דין שריפה ומדוע שלא ישתוהו, **ועיין חזו"א שם** שאולי שאם אותם חולין טימאו תרומה אין שורפין עליו את התרומה, עיי"ש **. עיין מדקד"ד ס"מ.**

**מ"ג:** דבלה וכו'. להר"ש הא העוסק במ"ח נטמא מדאו' לתרומה, ולכן האוכל שנגע במ"ח לתרומה והאוכלה ח"מ, **וכן להר"מ** הנוגע שלא לצורך נטמא וכנ"ל, והוי שלא לצורך משום שהמ"ח נטמאו מדרבנן ע"י הדבילה, ואם גרסינן שבפחות מכביצה נמי ח"מ בל"כ כמש"נ **בתפא"י** שהמגע בדבילה ודאי שלא לצורך. (יש לדון אם נטל הדבילה לאכלה ומזה ממים שבידו אם חשיב לצורך ועיין). **אולם להגר"א** דסבר שהטהור לחטאת אינו נטמא ממ"ח, ובע"כ רק מכיון שהדבלה טמאה האדם משום מעלה שוב אינו טהור לחטאת ולכן שב ונטמא מהמ"ח, אלא שצ"ע דמכיון שמדאו' הוא טהור לחטאת והינו טמא לחטאת רק מחמת מעלה א"כ איך יתכן שמחמת כן יטמא מהמ"ח מדאו' ויחוייב מיתה באכילת התרומה.

ןבגר"א משמע שזהו מדרבנן רק משום שהתרומה עצמה טמאה . ועולה להגר"א שאם בפועל אינו מיועד להזאת חטאת שוב נטמא ממ"ח, וצ"ע. וכן עולה בגר"א על התוספתא עיין לקמן.

**הכס"מ פי"ד ה"י** הקשה על הר"מ שפסק שחייב מיתה, הא הר"מ פסק שטמא שאכל תרומה טמאה אין חייב מיתה. **ומייתי ר"י קורקוס.** שבאמת חיוב מיתה הוא רק באופן שנפל למח' תרומה טהורה, והוסיף דלמרות שהמ"ח נטמאו משום מעלה וחזרו וטימאו את התרומה, ותי' שמשום מעלה אין ח"מ, **ולא הבנתי** הא הדבילה נטמית מהמ"ח בטומאה דאו' דמגע במ"ח שלא לצורך. עיין רע"א במשניות, **ובשו"ת ח"ג סנד'** ודן דמיירי בתרומה שלא הוכשרה, וא"כ אז לא לגמרי לקושיות הר"י קורקוס, וכן הר"ש. וצ"ע, ועוד הקשה דהר"מ סבר שמים טמאים מכשירין בלא דעת.**ועיין גרי"ז זבחים עג',** שמ"ח אף שמטמאים אינם נחשבים מים טמאים להכשר בלא דעת. (ופעם נקטנו הסברא שמ"ט מכשירין בלא דעת, שמתוך שחל שם השקיה ומגע לטמא שוב חשיב שהמים שטפו הפירות, ע"כ בקצרה, ולפי"ז אף במ"ח כן, וקצרנו.)

**ע"ע מרכה"מ, או"ש, חזו"א יד' ז'. ותוס' רי"ד שבת צא'.**

ר"י אומר בטהורה המים טהורים, **ובר"ש** דר"י פליג על מעלה דטהור לחטאת טמא לתרומה, **עיין מקד"ד נא' א' – ה'** דלר"י ה"ה עשית פרה כשרה בטהור לתרומה, **ועיין חזו"א יד' ח'.**

הכניס ראשו ורובו, **לר"מ ולרא"ש** נטמא משום מים שאובין ושוב נטמא מהמ"ח וכו'. **ולהר"ש** הוי מעלה בעלמא. **ובר"מ כ'** שנטמא משום מים שאובין ושוב נטמא מחמת המ"ח, **וברא"ש כ'** שנטמא מהמים שאובין ומטמא את המ"ח. והרא"ש לא הזכיר שחוזר הנוגע ליטמא טומאה דאו' משום המ"ח, והר"מ לא הזכיר שחוזר ומטמא את המ"ח. ובאמת תיפו"ל שנטמא משום מגע שלא לצורך, ואם נטמא משום שלא לצורך עכ"פ לא יטמא את המ"ח משום שמ"ח אינם נטמאים מטומאת מ"ח, אך אולי כ"ז להר"ש לעיל, אך אם הענין סובר אם נגע לצורך אולי חוזר ומטמא המ"ח, וא"כ צע"ג מדוע הוצרכו כאן כלל לטומאת מים שאובין, **עיין בזה ברע"א במשניות ובמל"מ פי"ג הי"א.** עיין תורי"ד שבת צא' ע"א ועולה שדבילה שנטמית ממ"ח חוזרת ומטמאה מ"ח, ולדבריו צ"ע כנ"ל. **וכן שי' תוס' בפסחים סט' ע"א** שנושא מ"ח נטמא וחוזר מטמא מ"ח.

**וצ"ע** דבתוספתא המובא כאן בר"ש שדבילה שנפלה למ"ח ואכלה בכוש אין המ"ח נטמאין משום דאל"כ כל מ"ח יטמאו וייטמאו עיי"ש ר"ש וגר"א, וצ"ע הא להגר"א רק הטהור לחטאת אינו נטמא, דהיינו המזומן להזאת מ"ח, ודבילה לפי"ז צריכה ליטמאות, וכן להר"מ כל מגע שלא לצורך צריך ליטמאות ודבילה כן היא, וא"כ שתחזור ותטמא את המ"ח, **וע"כ דכ"ע ל"פ על הר"ש פ"ח מ"ב** שאין מ"ח נטמאין ממ"ח, והתורי"ד והתוס' בפסחים הנ"ל צ"ע. עיין גו"א על התוספתא שביאר באמת לשי' שהנידון שהאוכל בכוש ייטמא, וע"ז אמרינן שהטהור לחטאת אינו נטמא, ובאמת אולי הדבילה והמ"ח טמאין הם.

**מ"ד – מ"ה:** עולה דטמא דאו' שטבל שהינו כשני ולכ"ע אינו מטמא מעשר. אולם במ"ה בטמא מדרבנן ביח' דבר שהוא ג"כ שני, ולרבנן מטמא מע"ש. וצ"ע. וי"ל דהא רק לר"מ דסבר דטבו"י מטמא קדש הוא סובר שטבו"י טומאתו כשני אך הוא סבר במ"ה שאין שני נאסר במעשר, ורבנן דסברי דשני פוסל במעשר הא סברי שטבו"י רק פוסל קדש ואינו נחשב שני, וממילא אזלא לה לקושיא.

**יעויין סוגיא דחגיגה יח'** וסכום הסוגיא שם, דבחגיגה שם מבואר דחולין ומעשר בעי נט"י,ובבכורים מבואר שאי"צ, ומיישבין מעשר אמעשר דבזה פליגי ר"מ ורבנן דמתני' אם שני מותר במעשר, וחולין אחולין מיישבים דלאכילה בעי נט"י ולנגיעה לא,ופרכינן דהא במתני' הכא משמע ששני נאסר במעשר, דהיינו לאכילה, ולנגיעה לא אסרו רבנן לשני במעשר, ובחולין אף לרבנן מותר באכילה, ומסקינן דלנהמא אסרו שני באכילת חולין, ופירי לא אסרו, ומתני' דחגיגה בנהמא, ומתני' דבכורים בפירי,**ויש לדון** אם מתני' דידן מיירי בפירי, דהא בנהמא לכ"ע נאסר אף בחולין, וע"כ מתני' מיירי בפירי,וא"כ עולה דלהל' למעשר בעי נט"י ואף בטומאת ידיים, או"ד מתני' מיירי בטמא שגופו שני,ובזה בין בנהמא בין בפירי נחלקו רבנן ור"מ, דלרבנן תקנו שיטבול למעשר ולא לחולין, אולם ודאי שבחולין לא תקנו שיטבול לנהמא שלא מצאנו אלא תקנת נט"י ולא טבילת גופו לאכילת חולין, ממילא לא נמצא שלידים צריך נט"י לפירי, ומתני' דהכא מיירי בטבילת גופו הן לנהמא הן לפירי, ומתני' דחגיגה מיירי לנט"י דנהמא, ובבכורים מיירי בפירי ואי"צ לא לנהמא ולא לפירי ולית מאן דסבר שלמעשר לפירי צריך נט"י, אף שבס"ד דמוקמינן מתני' דחגיגה ודבכורים בפירי ונקטינן דמתני' דחגיגה כרבנן דמתני' דהכא שצריך נט"י למעשר פירי,אך למסקנא אינו כן כמש"נ.

ובעצם הענין אם לפירות מעשר צריך נט"י, **עיין מאירי חגיגה שם** דמייתי ב' דעות בזה, **וכן תוס' רי"ד שם, ופיהמ"ש שם, חזו"א או"ח כה' א', וקכט חגיגה יח'.**

התורי"ד נקט בתחילת דבריו של"ש כלל איסור אכילת פירות מעשר למי שידיו מסואבות. וא"כ מאחר דמתני' מיירי באכילה א"כ בע"כ אף רבנן לא אמרו אלא בטמא כל גופו ולא בידים מסואבות וא"כ איך אפשר לומר דמתני' דחגיגה דמיירי בנט"י דאזיל כרבנן. ומדוע הוצרך התורי"ד לידחק לבאר את קושית הגמ' מדוע במתני' דידן לא מבואר שהטמא בגופו צריך נט"י לחולין, דקושיא זו אינה מוכרחת דהא מתני' מיירי בענין טומאה ולא בענין נט"י לידיים מסואבות, ומנא לן דלית נט"י לכ"ע במתני' דידן משום ידיים מסואבות. ויכל להקשות אם מיירי באכילה א"כ לית ראיה מרבנן דמתני' לענין טבילה דכל גופו למתני' דחגיגה דמיירי לענין נט"י, וצ"ע. **וכן צ"ע** שהתורי"ד לבסוף מסיק דמתני' דבכורים מיירי לענין נגיעה בפירי, וצ"ע הא אף אם מיירי לענין אכילה הא בידיים מסואבות אין איסור אכילה, וכמו שהקדים בתחילה, וצע"ג.

**בר"ש כאן כ' בפי'** שכל הטעון ב"מ מד"ס הכוונה גם לידיים, דהיינו שלרבנן הטמא טומאת ידיים אסור בפירות מעשר.

**ועיין שטמ"ק חולין לג' ע"ב** שביאר המסקנא דמתני' דחגיגה בנהמא ולכ"ע צריך נט"י למעשר וחולין, ומתני' דבכורים לנגיעה ולכ"ע אי"צ נטילה. ומתני' דידן לפירי ונחלקו רבנן ור"מ אם צריך נט"י. וצע"ק דמתני' דידן מיירי בטומאת גופו ובזה נחלקו, ומנא לן בידיים מסואבות, ואולי למסקנא אין כלל נט"י לידיים.

**בר"ש** שיש טומאות דרבנן שיש בהם הערב שמש, **ובמקד"ד לט' ג'** שאם מדרבנן הם אב או ראשון יש לנוגע בהם הע"ש, ואם מדרבנן הוא שני א"כ בע"כ בטבילה נטהר שאם צריך הע"ש לא הועילה טבילה.

**בפיהמ"ש** מבואר שאין חיוב כרת על טעון ב"מ מד"ס משום שהתורה לא חייבה על טומאה קלה, **וצ"ע** הא מדאו' הוא טהור גמור, ומשמע או שהטומאה היא קלה מדאו', או שכל טמא מדרבנן יש בו סיבה שלא יכנס לביהמ"ק מדאו', **עיין גר"ז פי"ח מפסהמ"ק הט"ו.**

**מ"ז: עיין רא"ש ור"ש פי"ב מ"ו** דילפי' מוהזה הטהור שכל עסקי הזאה בטהור, **וצ"ע** לשי' ר"א בזבחים שמ"ח טמאין מטהרין, **עיין חזו"א יד' י'.**

**ובאזוב**  תרומה טהורה לכתחילה לא יזה, ובר"ש שהטעם או משום שמפסידה או משום שמכשירה, **וברא"ש ובר"מ** הזכירו רק משום שמפסידה, **עיין כפ"ת סוכה לה'.** ונ"מ באזוב שבין כה מוכשר שאם משום שמכשירה ל"ש. **ובמ"א** כ' לחדש שאין מ"ח מכשירין, **ובחזו"א יד' ו'** הקשה שאם אינם מכשירין א"כ גם אינם מק"ט, **וי"ל** שמכיון שדין מ"ח שיהיה חיותן בכלי, דהיינו שיחול על המ"ח שם מים מחוברין כלשהו ושלא ייחשבו תלושין. א"כ יש לדון שמשו"כ הם אינם מוכשרין, אלא שבאמת הם תלושין במהות שנאספו לכלי, אלא שתורת מ"ח שדינם להיות חיותן בכלי הוא המקיים בהם תורת מחוברין, ולכן אם נגע בהם טמא שהמצב שאם יטמאו בין כה לא יהיו ראויין למ"ח שוב ייחשבו כתלושין ויקבלו טומאה, דדוקא כ"ז שהם מיועדים להיות מ"ח ולא קבלו מגע טומאה הרי שייעודן למ"ח מקיים חיותן, ועיין. **עיין תוס' פסחים לד' ע"ב ד"ה "ונתן,** שבאמת מ"ח מחוברין הם ומשום מעלת מ"ח הם כתלושין לק"ט, ודימתה הגמ' שמשו"כ תרומה והקדש אין לו זריעה, דהיינו שבאמת מ"ח מחמת דין חיותן בכלי אינו נחשב תלוש, ורק לענין קבלת טומאה הוא כתלוש, ואולי ככל מש"נ.

**ובתויו"ט** כ' דבטהור שבדיעבד כשר מיירי בפחות מכביצה, דביותר מכביצה הוי טהור לתרומה טמא לחטאת ומטמא את המ"ח. וברש"ש ומ"א כ' דע"כ מיירי בשמור לחטאת דאל"ה אף אם הוא פחות מכביצה אך פחות מכביצה כטמא ושוב ל"ה והזה הטהור. **עיין א"ר** שבאמת מוקי בטהור לחטאת והחשש שמא יפסידה שמא יארע פסול לחטאת ותטמא האזוב. **ועיין חזו"א יד' ט'** דלאחר שאסרו להזות שוב באמת האזוב נטמא מחמת המ"ח במגע שלא לצורך.

**בתוספתא** שאזוב של אסוה"ז כתותי מכתת, ובמ"ט מבואר שלאחר אגידה גרדומיו במשהו, **ובמקד"ד נא' ג'** דלפי"ז אם נעשה ע"ז אחר איגוד כשר דאף אם מכתת מ"מ אין לו שעור. **ובחזו"א יד' טז'** כ' דל"כ שכל דין משהו בגרדומין הוא שהשעור כאילו קיים, ולכן מכתת מפקיע אף בגרדומין, ועוד חי' בחזו"א שם שדין מכתת אינו מפקיע רק שיעורא אלא הוא מפקיע שם אזוב, עיי"ש.

**ע"ע חזו"א יד' יג'** שפירט השיטות אם כתותי מכתת הוא דוקא באשירה דמשה, או אף באשירה דישראל ואם גניזה חשיב מכתת, וכן בעבד עכו"ם ע"ד ישראל. עיי"ש בארוכה.

**מ"ח:** מבואר שאזוב שהזה לחטאת כשר למצורע, **ובמ"א וא"ר** דבאמת נחלקו בזה בתוספתא מובא בר"ש פי"ד מנגעים מ"א, והל' שכשר. **ומבואר במ"א** דליהפך לא נחלקו ולכ"ע אזוב שהזו למצורע כשר לחטאת , ומשום דפסול מלאכה באזוב ילפי' דוקא במצורע דילפי' מכלי מים שצריך כלי חדש. וזה ל"ש בחטאת. **ובר"ש** שם שה"ה אזוב שהזו למצורע פסול להזות למצורע אחר. **אולם בגר"א על התוס' שם פ"ח** שפסול זה לר"א הוא אף לחטאת ואזוב שהזו למצורע פסול לחטאת, וכן נקט הגר"א שפוסל רק מא' לחבירו אבל ב' פעמים לחטאת או למצורע לכ"ע כשר. וגרס הפסול להגר"א הוא צ"ב. **עיין ירושלמי סוטה פ"ב ה"ב** כהגר"א.

**עיין קר"א סוטה טו'** שעמד מדוע מתני' והר"מ מייתו לדין זה בהל' פרה הא הוי הלכה בהל' נגעים.

**עיין מ"א** בענין לקטו לאוכלים ונפלו עליו משקין, אף שלא נפלו לרצון, מ"מ מכיון שהמים אינם שמורים לחטאת והם כטמאין, הרי שמכשירין אף שלא לרצון, עיין שתלה זאת בנידון מדוע מים טמאים מכשירין שלא לרצון שאם משום חשיבות המשקין הרי דל"ש זאת כאן שאין המים טמאים רק מחמת חשיבות החטאת, עיי"ש.

**ומבואר ברע"ב וכן משמע בר"ש וברא"ש** שאזוב שהוכשר נפסל להזות אף שלא נטמא. **והקשה התויו"ט ממתני'** לעיל מ"ו שאזוב שהוכשר נטמא מטעון ביאת מים, וצ"ע הא בהכשרו כבר נפסל מלהיות מיועד להזאת מ"ח. **ע"ע חזו"א יד' ו'**  דכל אזוב יוכשר בעת טבילתו במ"ח ויפסל. ובמרכבה"מ פי"ד ה"י שמכיון שאזוב המוכשר פיסולו מדרבנן לא פסלו בהוכשר במ"ח. **ולהמ"א** דלעיל שמ"ח אינם מכשירין א"ש, **וי"ל** דאף אם מ"ח מכשירין מ"מ עצם מעשה ההזאה לצורך טהרה ודאי חל עדיין במ"ח שם חיותן בכלי ובזה ודאי אין מכשירין, ועיין. **ובאמת צ"ע** מדוע אזוב שהוכשר פסלוהו ומים שנתמלאו דנמי הוכשרו ומדוע לא פסלום, וע"כ או כדברי המרכה"מ או כמש"נ שלצורך הזאה ממש ודאי ל"ש בהם תורת תלישה והכשר, ועיין.

**הר"מ פי"א ה"ז** דמיירי שנפלו על האזוב מים שאינם שמורים לחטאת והם כטמאים, ובתויו"ט שהכשרן וטומאתן כא', **ועיין חזו"א יד' ו'**  שביאר וייסד דאזוב שהוכשר יש בו דין הה"ד, ואף אם שמרן לטהרת חטאת אם לא שמרן ע"ד להזות בהם נפסלו, וכוונת המשנה שבנפלו משקין והוכשרו שוב נפסלו משום הה"ד, וצ"ע האי יסוד שבאזוב יש דין הה"ד כמו במים שאינם מקודשים, וצ"ע.

**מבואר דנחלקו** באזוב שלקטו לחטאת אם נחשב כלקטו לאוכל או לעצים, ומשמע שבלקטו לעצים לכ"ע אינו מק"ט. **והקשה החזו"א יד' יז'** ממנחות קא' דנחלקו בערלה וכד' אם מק"ט, ועולה שאף שמחשב בו לשריפה חשיב אוכל, וצ"ע במה נחלקו במתני', וכן צ"ע מדוע כאן לכ"ע בלקטו לעצים אינו מק"ט. **ותי'** דאזוב אינו מאכל גמור ותלוי בכוונת תלישה, **עיין מא'. ועיין או"ש פי"א ה"ז,** ולהחזו"א מיושב. **יותר נוטה לפרש** שפלוגתא דר"מ ור"י הוא אם כוונת חטאת נחשב ייעד כלשהו לייחשב כמו לעצים, או שאינו חשוב כלום ולכן נשאר האזוב בחזקת אוכלין.

**מ"ט:** להר"מ והרא"ש לרבנן צריך ג' קלחים שיש בכ"א גבעול א' ולר"י צריך בכ"א ג' גבעולין, ולר"ש כאן אף לרבנן צריך בכ"א ג' גבעולין, **עיין תוס' סוכה יג', ורש"י בשבת קט' ע"ב, ורש"ש שם, וערלו"נ סוכה שם ושס"א שם** ביישוב דא"כ במה נחלקו רבנן ור"י.

**עיין רש"ש סוכה שם** שצריך אזוב עם קלח, ומשום שלם, **ובחזו"א יד' יח' פליג.**

**בפיהמ"ש** ביאר המקרא שצריך ג' קלחים, דילפי' אזוב דחטאת מאגודת אזוב דפסח מצרים, וכמו שבפסח מצרים אין אגודה אלא בג' כ"כ בחטאת, **ועוד כ' הר"מ** שכמו שולקח במצרים הוי ג' כ"כ בחטאת אין לקיחה אלא בג'. דהיינו שדין ג' קלחים הוא או משוםדין אגודה בג', או משום דין לקיחה בג'. **ועיין תוס' סוכה יג' ד"ה "מצות"** דלרבנן דאין מצריכים אגד בלולב סברי דלא ילפי' לקיחה לקיחה אבל ילפי' אזוב אזוב, ולכן בחטאת צריך אגד, **ולהנ"ל י"ל** שלקיחה אינה בהכרח ג' אבל אגידה בהכרח ג', ואזוב אזוב הוא ילפותא למילף ענין אגודת אזוב, ועיין. **ובתוס' שם הקשה** שלקיחה אינה בהכרח ג' אבל אגידה בהכרח ג', ואזוב אזוב הוא ילפותא למילף ענין אגודת אזוב, ועיין. **ובתוס' שם הקשה** מדוע לר"י שם דיליף לקיחה לקיחה ללולב הרי איגוד מעכב, וכאן בחטאת אינו מעכב, **וי"ל להנ"ל**  דהתם דילפי' מלקיחה, ואיגוד הוא תנאי בלקיחה, ולקיחה בהכרח הוא עיקר המצוה ולכן האיגוד כתנאי בלקיחה הוא לעיכובא, משא"כ כאן אם ילפי' אזוב אזוב והדין הוא באגודה, הרי שאין מקור שאגודה היא לעכובא, שלקיחה היא עצם המעשה מצוה, ואגודה הוא תנאי בלבד ואין מקור שהוא לעכובא. **אולם צ"ע** מדוע ג' הוא כן לעכובא. **עיין תויו"ט ומ"א דמייתי כ"מ** דמייתי תוס' דאינו מעכב מכיון שאינו ג"ש גמורה. **ועיין בעה"מ ור"ן וריטב"א והשגות הראב"ד בסוכה שם. וכן ערל"נ שם, ומאירי שם.**

**להשלים**

**עיין ר"מ פי"ב ה"ד-ו ועולה כפיהמ"ש** כאן ששלל של כובסין חסרונו שהוא אינו חבור גמור, ובאמת תפירת ב' בגדים הוי חבור, והר"ן בשבת מח' פליג וסבר שאין הם אלא ב' כלים ול"ש בהם חבור.

**ע"ע בר"מ שם** שלש משכחת לה חבור לטומאה ולא להזאה אלא דוקא בגזירה שעת מלאכה אטו שלא שעת מלאכה, והרע"א שם הקשה משלל כובסין שהוא מטעם שאינו חבור גמור, וצע"ק מדוע א הקשה הרע"א מכלאים.

**מ"י:** כסוי מיחם מבואר שבלא חבור לשלשלת אינו חיבור, **ובתוספתא** שכסוי קומקום הוי חבור בלא שלשלת, **עיין גר"א** שכסוי קומקום אין דרך להסירו כ"כ, וולה שכסוי שאין דרך להסירו אי"צ שלשלת משא"כ מיחם.

**עיין מ"א וחזו"א טו' יח'** דמייתו שכסוי מיחם הוא כשלעצמו כלי ומק"ט, וא"כ לפי"ז יש לדון את דברי המשנה בהרבה אופנים, דבאמת המיחם והכסוי הם ב' כלים , והנידון הוא אם ע"י חבור שלשלת הם נעשים לכלי א', ואז יש לדון שמאחר ונעשו כלי א' שוב ל"ש שא' יטמא או יטהר בלא חבירו, ואם המיחם עיקר והכסוי טפל וטומאה או הזאה בכסוי אינו גורם דין למיחם, א"כ אף שהכסוי כלי לעצמו מ"מ ע"י חבורו בטל השם כלי לעצמו ונהפך כולו ליהיות טפל למיחם ופקע מיניה הדין עצמי לק"ט או טהרה. או דסברי שמדאו' הם נשארים ב' כלים נפרדים, ולכן הזאת א' לא מהני לחבירו,ורק מדרבנן הם כלי א' להחמיר לטומאה, ובזה אין חילוק בין המיחם לכסוי ושניהם שווים. ולב"ה הכל מדאו' שהכסוי מתבטל ממנו שם כלי לעצמו ונטפל למיחם, ולכן בין לטומאה בין לטהרה אין הכסוי מק"ט וטהרה, שמתוך שאינו מטמא ומטהר המיחם כך הוא עצמו אינו נטמא ונטהר, והמיחם מק"ט וטהרה לענין הכסוי. **וי"ל** דמ"מ מודו ב"ה לב"ש שחומרא דטומאה יש לענין נטמא הכסוי נטמא המיחם,ומשו"ה הזכירו פלוגתתם דוקא להזיה, אך בהכרח יסוד פלוגתתם דלב"ש מדאו' הם ב' כלים ומדרבנן הם כלי א' שהמיחם עיקר. **עי"ל** שלב"ש מדאו' הוי כלי א' ולכן חבור לטומאה הוא דאו', ורק החמירו להזיה שהם ב' כלים, ולב"ה לא החמירו, אולם נפקא שחלקו בתרתי דלב"ש עולה שלענין דאו' לטומאה המיחם והכסוי מעלתם שווה ונטמא כסוי נטמא מיחם, וא"כ מדוע לב"ה שבהזיה נמי מוקמינן אדאו' לא יהני הזית כסוי למיחם, וצ"ל או שלכ"ע מדאו' הכסוי טפל ולטומאה החמירו חומרא שכסוי מטמא מיחם, ולהזיה לב"ש החמירו שלא יטמא כלל ולב"ה הוא מוקים על דינו שכסוי טפל למיחם,וצ"ע.או שלב"ש מדאו' שניהם שווים הכסוי והמיחם ורק החמירו לטומאה שהם כב' כלים, ולב"ה הכסוי טפל למיחם, ואולי גם לענין טומאה, ואולי לענין טומאה מודו ששניהם שווים לחומרא.

**עי"ל** בביאור מתני' דמיירי שנטמא רק הכסוי וחברו לאחמ"כ למיחם, שמכיון שנעשה כלי א' האם מהני הזיה דמיחם לכסוי, וזהו הנידון אם כסוי שנטמא כשלעצמו ואח"כ נתחבר לכלי ונעשו א' אם הטומאה מתפשטת בכל הכלי ואם מהני הזאה לכל הכלי,ולב"ש הטומאה מתפשטת והטהרה לא,ולב"ה אף טהרת הכסוי מטהרת המיחם, ויש לדון אם גם ליהפך שייך לדון בנטמא המיחם וחברו לכסוי אם לב"ש הזאת המיחם לא תטהר הכסוי.

**עיין חזו"א, ועיין מ"א** מה שפלפל כאן מבתני'. ועולה דלב"ה אף טומאת המיחם מכח חבורו לכסוי שהוא טמא מ"מ הזאת הכסוי לא תטהר את המיחם, וזהו חידוש.

**ועכ"פ** משמע שכל כסוי כלי ודאי נטפל לכלי, ודיינינן דוקא כסוי מיחם שהוא כלי לעצמו ומשו"כ דנים האם הוא נטפל או הוא שוה לכלי או שהם ב' כלים, וא"כ כל כסוי המחובר בשלשלת יעלה שלכ"ע הוי חבור לטומאה ולהזיה, ויש לדון אם לב"ש יהיה הכסוי טפל למיחם או שניהם שווים, ולב"ה נוטה שאם הכסוי מיחם נטפל ק"ו שכל הכסויים, ועיין.

**בתוספתא** מיתי שי' ריה"ג שצואה חיבור להזאה ולא לטומאה, **ועיין גיהש"ס ומסורת הש"ס בירושלמי פסחים פ"ג ה"ב** שגרסי התם להאי תוספתא ובגמ' מייתי קראי לענין הזאה כולל כל המקיימין, ובטומאה כתיב לכם כל שלצרכיכם, (עיי"ש מפרשי ירושלמי דגרסי ליפך מן התוס' דידן שצואה חבור לטומאה ולא להזאה), ונראה לפרש שלטומאה בעינן חבור שיש לו גדר תשמיש כלי, וצואה אינה חלק מן הכלי לייחשב תשמיש כלי, משא"כ להזאה סגי בכך שהצואה טפילה לכלי כדי שיהני בה הזאה, ועיין.

מבואר שקטן שאין בו דעת פסול, ויש בו דעת כשר, **ועיין א"ר** שנחלקו בזה ר"י ורבנן ביומא מג', **ועיין.**

**ובתוי"ט** שמכיון שהזאה צריך כוונה לכן צריך קטן שיש בו דעת, **וצ"ע** היכן מצאנו שלקטן יש דעת למעשה מדאו', **עיין מנח"ח שצט' י', ומקד"ד נא' ג', ומנחת ברוך עא' ג'.**

**בתוספתא** שריב"ק סבר שקטן ואחרים רואין אותו מהני, ולכאורה סבר כרבנן דלא נתמעט קטן, ועיין גבור"א יומא מג', וא"כ מייריבקטן שאין דעת דאל"ה הא קטן כשר, וא"כ צריך עומד ע"ג ומה מהני רואין אותו, **ועיין חזו"א יא' יח** שבאמת זה הכוונה רואין אותו שעע"ג, ורבנן דפליגי סברי שחסרון קטן אינו רק משום חסרון דעת אלא פסולו בעצמו של קטן ולא מהני עע"ג, **ע"ע חזו"א** דלהראשונים דלא מהני עע"ג במקום דל"ש שליחות כגון חליצה, ה"ה בקידוש מ"ח שצריך שדוקא המקדש לא יסיח דעת לא יהיה שייך שליחות,ואין הדבר מובן, שענין הה"ד עניינו כמו לשמה שצריך עשייה לשם דבר וייעוד מסויים, ואם בכל מקום שייך צירוף מעשה של א' וכוונה של אחר מ"ש קדוש עם הה"ד.

**תויו"ט** שערל כשר להזאה הכא במתני' וה"ה לקידוש, וממילא מתני' פ"ד מ"ד דלקידוש ערל פסול פליגא אמתני', והוכיח **מיבמות עב'**. דמקשינן ברייתא דקידוש אברייתא דהזאה ומשמע שחד הוא,**ובא"ר** נקט דל"כ וצ"ע,**עיין רש"ש**.

**עיין גרי"ז**(דף סב), ליישב שי' הר"מ שפסק לענין מע"ש שערל כטמא, ופסק שערל כשר להזאה. **ע"ע קר"א יבמות עד'.**

**הרע"א במשניות מייתי תוס' בזבחים יז** שבעל מום פסול להזות, **עיין חזו"א טו' כ'** שכוונת תוס' לשריפת הפרה שצריך כהן, דל"ש פסול בע"מ רק בכהונה.

אשה מסעדתו, **עיין תוס' יומא מג' ד"ה אשה, גבו"א שם, וחזו"א טו' יח'**.

**מי"א: עיין תויו"ט** דקמ"ל שאף בשהה בין טבילה להזאה מ"מ כשר אם טבל והיזה ביום. ואולם חידש התויו"ט אם טבל היום והיזה למחר ביום פסול, **וצ"ב** מהו הפסול. **ואולי** ל"ש לומר שלא הסיח דעת אם בלילה אין אפשרות להזות, וכל ענין הדעת הוא תוך כדי עסק טבילה והזאה, ובלילה שהוא מופקע מעסק הזאה לכן הוא גם מופקע מדעת והוי כהה"ד. **או י"ל** שאף שאין פסול שהייה בין טבילה להזאה אולם צריך שיחול שם עסק א' מהטבילה עד ההזאה, ולכן נפסל בלילה מחמת שאין צירוף מעשה א' של טבילה והזאה, **ועיין מ"א.**

**לכאורה שי' הר"ש והרא"ש ורש"י ור"ת הוא שי' א'** שטבילת גופו לפני הרצאה והזאה כשירה בלילה, וטבילה אחר הרצאה צריך דוקא ביום ומשמע שאף ביום ח' או ט' צריך ביום, אלא הר"ש והרא"ש רק הקשו על רש"י במה שהעמיד מתני' דמגילה בטבילת גופו. **אולם לכ"ע הנ"ל** מתני' דידן בטבילת אזוב פסלינן לילה, ובטבילה לפני הרצאה לילה כשר,וטבילה אחר הרצאה אינו מופיע כאן ומ"מ פסלינן לילה. **וצע"ק** דר"ת מוציא זאת משום דסבר כרש"י דמני' גמגילה מיירי בטבילת גופו וע"כ ששאני טבילה דאחר הרצאה, אך לר"ש ולרא"ש מנא להו האי חילוקא.

**התוס' במגילה דף כ' הקשה על ר"ת ורש"י**, דמ"מ מתני' דהתם דטבילה צריך יום ובגמ' שם יליף טבילה מהזאה, וצ"ע דטבילה דלפני הרצאה אי"צ יום, ודלאחר הרצאה הא פשוט שהוא ביום, דהרצאה הוא ביום, ובליל שמיני באמת טובל וכ"כ רש"י שם, דהיינו שעולה פלוגתא דלר"ש ולרא"ש טבילה דאחר הרצאה צריך יום,ולרש"י ולתוס' אי"צ אלא אחר יום ז', וצ"ע קושית התוס' שם על רש"י.

**שי' הר"מ בפיהמ"ש** שאין ב' טבילות, ומיום ח' טובל אף בלילה, וכן מיום ח' טובל אף לפני ההזאה, אך ביום ז' הטבילה היא דוקא ביום ודוקא אחר ההזאה, והיה מקום לומר שלהר"מ אין דין של טבילה ביום, אלא שליל ז' הוא קודם זמן הטבילה, אולם מהא שביום ז' טובל דוקא אחר ההזאה אף שאין דין שטבילה אחר הזאה, **וע"כ צ"ל** שנאמר שזמן הטבילה הוא "בזמן של אחר הזאה" וביום ח' הוא ודאי זמן של אחר הזאה שכבר יכל להזות מאתמול, אולם ביום ז' סבר הר"מ שרק ע"י טבילה בפועל חל על היום שהוא יום הזאה ולכן רק אחר הזאה חל יום הזאה ויכול לטבול ועיין.

**ועכ"פ כן יש ליישב את שי' רש"י,** שמתני' שאין טובל בלילה הוא ביום ז' דילפי' היקש טבילת גופו להזאה ששניהם ביום הרצאה, ולכן טובל ביום ז' רק ביום אחר הזאה, ועיין.**עיין מאירי בחגיגה שם** שנקט בדעת רש"י כנ"ל.

**מבואר דנחלקו** באזוב שלקטו לחטאת אם נחשב נלקטו לאוכל או לעצים, ומשמע שבלקטו לעצים לכ"ע אינו מק"ט **והקשה החזו"א יד' יז'** ממנחות קא' דנחלקו בערלה וכד' אם מק"ט, ועולה שאף שמחשב בו לשריפה חשיב אוכל, וצ"ע במה נחלקו במתנו', וכן צ"ע מדוע כאן לכ"ע בלקטו לעצים אינו מק"ט **ותוס'** דאזוב אינו מאכל גמור ותלוי בכוונת תלישה, **עיין מא', ועיין או"ש פי"א ה"ז,** ולהחזו"א מיושב. **יותר נוטה לפרש** שפלוגתא ור"מ ור"י הוא אם כוונת חטאת נחשב יעד כלשהו לייחשב כמו לעצים, ואו שאינו חשוב כלום ולכן נשאר האזוב בחזקת אוכלין.

מ"ט להר"מ והרא"ש לרבנן צריך ג' קלחין שיש בנ"א גבעול א' ולר"י צריךבכ"א ג' גבעולין, ולר"ש כאן אף לרבנן צריך בכ"א ג' גבעולין, **ועיין תוס' סוכה יג', ורש"י בשבת קט' ע"ב, ורש"ש שם, וערלו"נ סוכה שם ושפ"א שם** ביישות דא"כ כמה נחלקו רבנן קר"י.

**עיין רש"ש סוכה שם** שצריך אזוב עיין קלח, ומשום שלם **ובחזו"א יד' יח' פליג.**

**בפיהמ"ש** ביאר המקור שצריך ג' קלחים, דילפי' אזוב דחטאת מאגודת אזוב דפסח מצרים, וכמו שבפסח מצרים איך אגודה אלא בג' כ"כ בחטאת, **ועוד כ' הר"מ** שכמו שולקח במצרים הוי ג' כ"כ בחטאת איך לקיחה אלא בג'. דהינו צריך ג' קלחים הוא או משום דין אגודה בג', או משום דין לקיחה בג'. **ועיין תוס' סוכה יג' ד"ה "מצות"** דלרבנן דאין מצריכים אגד בלולב סברי דלא ילפי' לקיחה לקיחה אבל ילפי' אזוב , ולכן בחטאת צריך אגד, **ולהנ"ל י"ל** שלקיחה אינה בהכרח ג' אבל אגודה בהכרח ג', ואזוב הוא ילפותא למילץ ענין אגודת אזוב, ועיין. **ובתוס' שם הקשה** מדוע לר"י שם דיליף לקיחה לקיחה ללולב הרי איגוד מעכב, וכאן בחטאת אינו מעכב, **וי"ל להנ"ל** דהתם דילפי' מלקיחה, ואיגוד הוא תנאי הלקיחה, ולקיחה בהכרח הוא עיקר המצוה ולכן האיגוד בתנאי הלקיחה הוא לעיכובא, משא"כ כאן אם ילפי' אזוב והדין הוא באגודה, הרי שאין מקור שאגודה הוא לעכובא, שלקיחה היא עצם המעשה מצוה, ואגודה הוא תנאי בלבד ואין מקור שהוא לעכובא, **אולם צ"ע** מדוע ג' הוא כן לעכובא. **עיין תויו"ט ומ"א דמיתו כ"מ** דמייתי תוס' דאינו מעכב מכיון שאינו ג"ש גמורה. **ועיין בעה"מ ור"ן וריטב"א והשגות הראב"ד בסוכה שם, וכן ערל"נ שם ומאירי שם**

**הבעה"מ והר"ן** נקטו שפיסגתן אינה לגמרי ולכן חשוב אגידא בידי שמים ומהנו אגד בידי שמים לצאו', **והראב"ד שם דחה** דבריהם, וביאר שלולב ענין אגידתא משום "ואנוהו" ולכן הוי לזראבא, עיי"ש. **ובריטב"א שם ובדף יא'** בשם הזא"ה, שבאמת אגד המשנה בג' קלחים שאגדו אדם שלא לשמה שצריך לפסגים ולפרקים ולשוב לאגדים ודין לשמה הוא רק לחתכילה, וכן דן שם אם פירקו ופסגו ולא שב לאגדן אם מהני מה שנבר היו אגודים, עיי"ש. ולבסוף מסיק שלענין פרה כתיב אזוב ולא כתוב אגודה ולכן דין איגוד שם אינו לעכובא. וד"א כוונתו שם מ"ש מלולב.

מבואר דלרבנן בתחילה בב' קלחים ושיריו א' ולר"י תחילה ג' ושיריו ב', ובסוכה יג' נקטינן דלרבנן אגד בב' ולר"י אגד בג', **עיין גיהש"ס** שהקשה הא אגד אינו מעכב ומנא לן דלרבנן אגד בב', **ועיי"ש רש"א ושפ"א** דקושייתו תמוהה, דמ"מ הילפותא שצריך ב' הוא מג"ש דאגודת אזוב, ומ"מ מונח לאגד בב'. או משום כל שראוי לבילה איך בילה מעכבת בו.

**עיין ר"מ** שפסק כרבנן שג' למצוה וב' לעכובא, אך לא מייתי שייריו בא', **ועיין כס"מ.עיין מרכה"מ** שחידש שסבר הר"מ שג' קלחין חשיבי אגורה אף בלא אגדן ולכן יש לו שיירים, אבל ב' קלחין בלא אגדן ליתביה דין שיירין, אולם באמת אם אגדן לב' קלחין יהיה בהם דין שיריו בא',עיי"ש.**ובכס"מ** שבמתנ"י לא נתבאר דלרבנן שיהיו בא', וזה מבאר רק בבריתא דסוכה שם והר"מ לא פסק כהברייתא.

**עיין מקד"ד נא' ג'** אם מצוה להטביל כל הג' גבעולין. עוד שם ששיירים הוא לאחר האגידה, **ובחזו"א טו' ב'** שזהו דוקא אחר תחילת ההנאה. עוד כ' שגם בשיבר בכוונה יש הכשר דגרדומין.

בענין גרדומין עיין או"ש ללולב פ"ז ה"ח,רשו"ת חת"ס יו"ד תוס'. שאין גרדומין למצות שופר ולולב.עיי"ש.

**פי"ב**

**מ"א**: מספקו בכוש ובסוכה לג' רצה להוכיח שלקיחה ע"י ד"א שמה לקיחה, ומסיק דהוי גוף א', ובר"ש מייתי לס"ד דכשר משום לקמה ע"י ד"א, **עיי"ש ערול"נ.**

**ובראשונים** שקושר בחוט כדי שיגיע באזוב לדין, **ובמדורי יומא יד'** כ' כדי שלא ייטמא במים שבאזוב וייסד שם שאינו נקרא מזה רק אחר שהחל להעלות האזוב מן הכל, ולכן נחשב שלא לצורך, **עיין דברי יחזקאל** **יד' י'** מה שכב"ז **ע"ע מ"א** מדוע החוט לא פוסל משום מין נוסף אם אזוב צריך אג"ד

ומבואר שההנאה אינה כשירה אלא באזוב, **ובר"ש ורא"ש** שנהודין שהנאה ע"י אחיזה באזוב,(ואולי רק לקמה ז"י ד"א שמיה לקיי אבל הנאה ע"י ככח כחו**).וברש"י סוכה לז'** כ' שפסול משום שההנאה לכלי ולאמ' האדם, (ואולי כוונתו שחסר בצורת הנאה שצריך שיהנה בתנופה כלפי האדם ולא בתנופה ע"י שינוע הנה והנה כלפי הכלי אף אם בפועל יפול על האדם, והוי שלא בדרך הנאה, וצ"ע)

**עיי"ש כפו"ת וחזו"א טו' א'.**

**מ"ב**:בספק הנאה, ברא"ש כ' שפסול משום אוקמיה אחזקה, ובר"ש משמע שזהו דין של הנאה ודאי ולא ספק

**עיין חזו"א טו' ג' ושו"ת מהרי"ט יו"ד סי' ב'.**

הזה על ב' כלים וכו' בר"ש שהכלי שני לא הוזה מן האזוב. **ועיין רש"ש בביאור ודברי התויו"ט** שכ' דס"ד שמחט על כלי חרס וכו' **ועולה** סברא נוספת שאם עבר מכלי לכלי כבר נעשית מצוות המים בכלי ראשון ואינו כשר לכלי שני.

**בגמ' בסנהדרין עז'** שאם כחו כשר א"כ ניתז על החרס וממנו למחט כשרף ולכן מוקם בנמצא עליו, עיי"ש, **וצ"ע הר"מ** שפסק כהפשטות שהספק אם נמצא מן החרס למחט, **עיין רש"ש סנהדרין שם.**

צלוחית שפיה צר, לר"ש ל"ח שיצא שרץ האזוב, ולרע"ה ל"ח שנתמעט המים שבאזוב לשעור פחות משעור הנאה, ולר"מ ל"ח שמא יצא מהאזוב לכלי וממנו חזר לאזוב ואז נחשב קנוח ולא טבילה. עיין א"ב. ולר"י שחיישינן בהנאה שניה, לפי' הר"ש בפשטות הכוונה לב' הנאות וטבילה א' דחיישינן שבהנאה שניה יצא שרץ האזוב, עיין תפא"י, וחזו"א טו' ג'. ולפי רע"ב ודאי הכוונה לב' הנאות, ולפי' הר"מ והא"ר לכאורה רק בב' טבילות וכן משמע לשון הר"מ, וכן בפי' בא"ר. עיין חזו"א טו' **ד'**

**עיין ראב"ד וכס"מ ומרכה"מ פ"י ה"י** בשי' דתוספתא ששניה כשירה והראשונה פסולה.

לפניו לאחריו לכדדין, ומבואר שכוונת פניו מפקעת אחריו ולא לצדדין. ואין פניו ואחריו מפקיע צדדין. ולא נתברר לי אם צדדין הם אותן צדדין של פניו ואחריו, ובלשון הרא"ש משמע שיש צדדים דפניו ויש דאחריו וכן בלשון הר"מ פ"י ה"ז עיי"ש גיליון רע"א. עיין תויו"ט דמייתי מהר"ם שצדדין הוי כח כחוש וכמו בנורק אבן וחזר וירד לצדדין, ואולי כוונתו שבאמת הזה כלפי פניו, ונפל כלפי פניו באלכסון לרצפה וזהו צדדין וחסרונו משום כח כחוש, שאם צדדין הכוונה לימינו או שמאלו מ"ש בזה ענין של כח כחוש,

**בגמ' בסוטה י'ט'** מדמינן לפניו דברכת כהנים ללפניו דהנאה דהנא, **וצ"ע** הדמיון דברכת כהנים יש דין שיעמדו לפניהם, וצ"ע מה הגדר בהנאה שצריך לפניו ולא לצדדין, ובפרט כפי שלאלה במהר"ם הא חסרונו סתם משום חסרון סתם משום חסרון כחו, וכע"ג.

**עיין רש"ש**

**את דברי המהר"ם** יש לפרט נמי שבאמת הלך לצדדים כפשוטו, אלא שמכיון שכוונתו להנאה לפניו, הרי שההליכה לצדדין אינה לדעתו, ולכן רק מכיון שכח קלוש דלפניו פתיך בהליכה לצדדין משו"כ חשיב הנאה ציציה, ועיין.

הגמ' בסוטה צ"ע אל לא להמהר"ם, דמכיון שבכוונת אחריו הוי הנאה, א"כ ענין צדדין הוא רק האם כוונתו דלפניו שם על הצדדין, ומאי שישא לאין ברכת כהנים, ואולי ברכת כהן תלוי בכוונה למי שלפניו, והנידון את לצדדין חשיב דלפניו.

**עיין פלוגתת ר"מ וראב"ד פ"י ח"ז** אם צריך כוונת מזה לטהר, או שצריך רק כוונת הנאה. **ועיין רא"ש** שצריך כוונת מזה ולא כוונת מיזה, וכמו שמטרילין חש"ו, עיין מ"א דהתם הוא בדיעבד, ולכן פי' דהוי כמו טבילת כלים, ונקט שבאמת בטבילת אדם אי"צ כוונת טובל אלא כוונת מטביל, עיין הנה בידניות מז' משנב"ז.

**הראב"ד כ'**  שאי"צ כוונה לטהר דחולין אי"צ כוונה, **ובכס"מ הקשה** הא טבילה אי"צ אף כוונת טבילה דבנפל גל עליו טהור, וע"כ שהזאה שאני צריך כוונה הזאה, כ"כ סבר הר"מ שצריך כוונת טהרה. **ועיין מ"א שהקשה** הא טבילה לתרומה וקדש צריך כוונת טהרה, ורק לחולין אי"צ כוונה משום שמותר לאכלן בטומאה. וא"כ כ"כ הזאה אם כוונתו לתרומה וקדש צריך כוונה ולחולין אי"צ כוונה. **ועולה שהמ"א** הבין ובשי' הר"מ שאין הכוונה טהרה מעכבת את עצם חלות ההזאה, אלא ודאי ההזאה מטהרת בלא כוונה כטבילה ורק יש חסרון הטהרה ע"ד קדש ותרומה וכו' ולכן הקשה הראב"ד דהא באמת רק לקדש ותרומה צריך כוונה, וצ"ע בכ"ז.

**קושית הכס"מ על הראב"ד תמוהה,** דפשוט שצריך מעשה הזאה וכמו שצריך מעשה נט"י, ואינו דומה לטבילה במקוה שאינו ענין של מעשה שצריך לו כוונה, אך מאידך לא אם בהזאה צריך כוונת טהרה גם לטבילה היה צריך להיות כוונת טהרה, ועיין. בתוספתא דלר"י הטביל מקצת אזוב יחזור ויטביל כולו , אך יזה ממנו רק פעם א', **ועיין גר"א** שאין הכוונה שא"א להזות ב' הזאות מכח טבילה א', אלא רק כאן לר"י שהטביל מקצתו פסול וחזר והטביל האזוב כולו, הרי שמים ראשונים פסולים ולכן יזה רק פעם א'. **עיין חזו"א טו' ג'.**

הזה עלי ואז עליך, **עיין גר"א** דלר"ע חשיב כבשכר, **עיין חזו"א טו' ו'** על דברי מנחת בכורים, עיי"ש היטב.

חוץ ממוסף יורה, **בגר"א** משום שאין המוסף חלק מן הכלי ולכן הטיפה הזאה נטמית קודם שפגעה בכלי, ועוד שאין מוסף כלי מקבל טהרה אלא אגב כלי עיי"ש. **ותמה החזו"א טו' ח'** הא יש לפרש כפשוטו כפי' הר"ש שנטמא באויר המוסף קודם שיגע בכלי, ויש לדון אם הזאה הגיע לאויר כלי ונשרפה וכד' אם אינה מטהרת, ואולי להגר"א מטהרת ולכן הוצרך להנ"ל.

**מ"ג: להר"מ והרע"ב** אם מתכוון לטבול להזאת ראוי להזאה, אף שהיזה על דבר שאינו ראוי להנאה, המים באזוב כשרים להזאה אחרת, **להר"מ והרע"ב** אם מתכוון לטהול להזאת ראוי להזאה, אף שהיזה על דבר שאינו ראוי להזאה , המים שבאזוב כשרים להזאה אחרת, ואם כוונתו בתחילה לטבול להזאה על דבר שאינו בר הזאה שוב אין יכול להזות במים שעל האזוב מכיון שטבילתן בפסול, **ועולה** שהזאה על דבר שאינו בר הזאה אינו פוסל מים, וטבילה לשם דבר שאינו בר הזאה הינו פוסל המים שעל האזור. **אולם הר"ש והרא"ש והא"ר** ביארו להיפך שהזאה על דבר שאינו בר טהרה פוסלת המים, אך טבילה אי"צ שום כוונה, ולכן אם בפועל הזה על דבר הראוי לק"ט שוב יכול להזות מהמים שבאזוב. **והר"ש נקט** שמכיון שהיזה על דבר שאינו מק"ט הנושא המים נטמא ומטמא המים. **רש"י ביומא יד'**  נמי כהר"ש אך נקט שכשמזה על דבר שאמק"ט הוי פסול מלאכה. וצ"ע הן לרש"י הן להר"ש מה הילפותא מקרא "דעל הטמא". הא הפסול מחמת מלאכה או הזאה שלו לצורך. **עיי"ש ריטב"א** ב' צדדים בדעת רש"י אם נתכוון לבהמה והיזה על אדם אם ישנה לאותו אדם או שאותו אדם טהור ע"י ההזאה אף שהיתה תוך כוונה דבהמה, וישנה הוא על אדם אחר. ועכ"פ צ"ע, דעולה לצד א' שהזאה שהיתה בכוונה לבהמה מטהרת אדם, וצ"ע הא צריך כוונת הזאה כמבואר לעיעל. ומאידך לצד בתרא ההזאה על האדם אינה מטהרת ולמרות זאת אין המים נפסלים משום מלאכה, וצ"ב מ"ש הזאה על בהמה הוי מלאכה והזאה על אדם שלא בכוונת טהרה ל"ח מלאכה. ואולי מכיון שנתכוון להזות על בהמה והוזה על אדם הרי שלא נגמרה מלאכתו וליכא פסול מלאכה , אך צ"ע א"כ בנתכוון לאדם והוזה על בהמה איך יתכן שהאי הזאה ייחשב מלאכה לפסול כשהאי מלאכה נעשה שלא לדעת.

**עיי"ש תו"י** שהקשה דהא ליכא פסול מלאכה במים קדושים, ונקט שזהו באמת רק מדרבנן, **עיין חזו"א ו' ח' וקה"י לו' לז'** שמלאכה בגוף המים פוסל אף לאחר קידוש.

**בר"ש** שיש שגרסי להיפך, והכל הולך אחר כוונה, ולכן נתכוון לבהמה הוי מלאכה שלא לצורך ונטמא וטימא המים, ואם כוון לאדם והוזה על בהמה אזלינן בתר כוונה וחשיב לצורך ולכן לא נטמאו המים. **ויש לברר** לגירסא ראשונה אם בפועל היזה על האדם שלא בכוונה הא לכאורה לא נטהר האדם ומדוע לא יפסלו המים, וכבר הערנו לעיל על הריטב"א כן. וכן לגירסא ב' אם נתכוון לאדם היזה על בהמה הא מ"מ לא נעשה מעשה טהרה והוזה שלא לצורך ושייחשב מלאכה, ושייחשב שלא לצורך וייטמא ויטמא המים.

**בדברי הר"ש** שאם הוזה על בהמה לא ישנה מכיון שהיתה הזאה שלא לצורך ונטמא הנושא, **ועיין חזו"א ו' ה'** שהקשה אך מ"מ מדוע המים שבאזוב נפסלין הא אין אדם הנטמא ממ"ח חוזר ומטמא מ"ח. **ותי' דאה"נ,** אלא שכוונת הר"ש שמכיון שהנושא נטמא לכן נפסל עצם הטבילה, וצ"ע. **אך עכ"פ** נפקא דאף להר"ש הענין הוא שטבילה שמתבררת שהיא אינה עבורמעשה טהרה הוא טבילה פסולה. ולכן טבילה שנטמא בה הוא טבילה פסולה. וצע"ק מדוע לא נקט כהר"מ שעצם הכוונה לשם בהמה נחשב שלא לצורך ולכן נפסל הטבילה. **ונראה** דמכיון דלהר"ש הקובע הוא מה שקרה בפועל בסוף, הרי שאם באת לפסול משום שהיזה על בהמה ונתברר שלא יועד להזאת טהרה, א"כ שישוב וישנה ויזה ויתברר שהוטבל להזאת טהרה, ורק משום שנטמא המזה על הבהמה הרי שהוברר שהוטבל טבילה שמטבילה נטמא ולא יוכל להזות , ועיין, משא"כ להר"מ הפסול בכוונה בשעת טבילה ולכן אי"צ לטומאה אלא כוונת בהמה פוסלת, וק"ל.

**להר"מ** צ"ע מדוע בטבל ע"ד אדם והיזה על בהמה, דמבואר שיכול לשוב ולהזות, וצ"ע מדוע המזה לא נטמא בהזאה שלא לצורך ולא **משמע בפיהמ"ש ובר"מ פ"י ה"ח** שאחר ימשיך להזות. **ועיין חזו"א ו' ז'** שבנתכוון לבהמה נטמא וצריך המזה ליטהר ואז לשוב ולהטביל האזוב, ואולי כ"כ בנתכוון לאדם והיזה על בהמה.**עיין מרכה"מ טו' ח'.** דנקט שנתכוון לבהמה והיזה על האדם חשיב הזאה לצורך שאינו מטמא. אלא שנפסלו המים משום כוונה לבהמה, ועולה שהזאה על האדם שנפסלה במחשבה לא פקע ממנה שם הזאה לצורך שלא יחול עליה טומאה, וצ"ע.

**בר"ש** דמתני' שלא כר"ע דסבר שקרא "דוהזה" מלמד שהזאה על טהור מטומאתו. דהא במתני' מבואר שמזה על ראוי לק"ט אף שהוא טהור מ"מ אין המים נפסלים, ולא הבנזי אולי מ"מ המוזה הטהור נטמא, והמזה והמים טהורים וצ"ע. וכנראה לא יתכן הזאה שמטמאה את המוזה וייחשב הזאה לצורך שאינה מטמאה המזה, ורק אם המוזה טהור חשיב לצורך, וצ"ע. וכן מש"כ הר"ש שהיה אפשר לומר שלר"ע המוזה טמא ומשו"כ אף המזה טמא וא"כ הוי כמתני', ולא הבנתי מדוע לר"ע המזה טמא מכיון שהמוזה טמא, הא אף בהזאת טמא המזה טמא להר"ש פ"ח מ"ב, אלא שאין הטומאה פוסלת חטאת, ולהר"ש אין מושג של הזאה לצורך או שלא לצורך. וכוונתו שס"ד שר"ע מודה שהזאה על טהור פוסל המים שבאזוב, וזהו דוקא מכיון שהמוזה טמא שאם היה נטהר לא היה נפסל המים שבאזוב.

עצם הילפותא דר"ע שעל הטהור טמא, **וצ"ע** הא פשוט שהמוזה יטמא משום נושא מ"ח שלא לצורך, **עיין גהו"א שם, ודברי יחזקאל יד' א'.** עיי"ש שיישב שלר"ע המים שהיזו על הטהור נפסלו מחמת שהיזה שלא לצורך ולכן אין הטהור נטמא אלולי קרא, וצ"ל דקרא הוא שיש תורת הנאה לטמא. **עי"ל** דר"ע סבר שכל הזאה אף על בהמה מכיון שמצד ההנאה ראויה לטהר הרי שאין הזאת המים נחשב שלא לצורך וכמו כל הזאת מי חטאת שמטהר ואינו מטמא, ורק מקרא ילפי' שהזאה על טהור מטמאה וכן מדוייק בר"ש שכ' דלכ"ע י"ל שמכיון שמוזה טמא מזה טמא, ומשמע שאם אין מוזה טמא הוי הזאה שאינה מטמאה אף שהיא שלא לצורך.

מים המנטפים כשרים, **להר"ש מיירי** בהיזה על אדם דהמים שבאזוב כשרים ולכן הם מטמאים. **אולם הר"מ** מעמיד בטבל לשם בהמה, ואז הטבילה פסולה ולכן המים כאילו לא הוטבלו ויכול לחזור ולטבול בהם, אולם בטבל לשם אדם אינם מטמאים דחשיב כנעשים מצוותן אף שעדיין לא היזה בהם. ובר"מ פט"ו ה"א שהנשאר באזוב כשר ומטמא ורק מה שהוזה לא, **עיין תויו"ט.**

**מ"ד: להר"ש** מחלון של רבים הכוונה חלון שבו היזו על ספק טומאה ברה"ר, **וצ"ע** מדוע צריך חלון מיוחד לזה, **והקשו בתויו"ט ומ"א** מדוע הנטמא ספק טומאה ברה"ר צריך כלל הזאה. **ובמ"א** מייתי שס"ט ברה"ר טובל מספק, **כמבואר בר"מ פט"ו משאה"ט ה"ט, ובגמ' ע"ז לז' ע"ב. ובמל"מ פי"ט משאה"ט ה"א** דטבילה מספק לא יזיק, אולם הזאה על ס"ט ברה"ר הא מכיון שהוא טהור הרי שהמים יטמאוהו, **ונקט** שאולי מכיון שחייבוהו להזות מספק שוב ל"ח הזאה שלא לצורך, **ובחזו"א טו' כ'** הקשה ע"ז מהגמ' ביומא יד' שמבואר שהזאת כה"ג כל ז' טימאתו ול"א שמכיון שחייבוהו חשיב לצורך. **עיין דברי יחזקאל יד' יא' יב'.**

**בתיו"ט הקשה** מדוע ברה"י חייב קרבן הא אין חיוב קרבן בטומאת ספק רה"י, וברע"א צריך תוס' בשבועות יט' ד"ה "הלך" **ומל"מ פ"ג משגגות ה"ו ופי"א ה"ג.** שחייב קרבן. **ובר"מ פי"א ה"ו משמע שפטור, עיין מנח"ח רסג' י' ואחיעזר אבהע"ז א' ב', או"ש יא' משגגות זכר יצחק.**

**שי' הר"מ** שהכוונה שמיירי בטמא גמור, ואם מזין ברה"ר ונכנס למקדש ונמצאו המים פסולים אינו חייב מכיון שלא הוצרך לברר כשרות המים שחזקה שבמקום רבים מסתמא המים כשרים, והוי כמו ס"ט ברה"ר, וצ"ע שאם נקט שמחמת ס"ט ברה"ר טהור אי"צ לברר את טהרת המים א"כ מדוע הוצרך לטעם שמם הידוע שבמקום רבים המים כשרים, **וכן בתויו"ט** הקשה דל"ש ס"ט ברה"ר ספיקו טהור לטהר הטמא מחזקתו. **ובר,מ פט"ו ה"ח** כ' דהוי כאנוס. **ועיין מ"א וחזו"א טו' ט'** ממתי מה שסומך על רבים נחשב אונס . ואולי יהיה מוכח כאן שענין ס"ט ברה"ר יש לו סברא שהענין שבמקום רבים יש חזקה שמסתמא ביררו הענין ולית כלל ספק, ולכן אם לא בירר נחשב אנוס, **עיין ר"מ פט"ז משאה"ט ה"א. ועיין קר"א נזיר נז' ע"א. ועיין א"ר** ונראה שכוונתו שאף שס"ט ברה"ר טהור, מ"מ על הצד שבאמת הוא טמא הוי טמא, אלא מכיון שחובת ההנהגה לסמוך על הכלל שטהור לכן נחשב אנוס, ופשוט, אך צ"ע איך מהני ס"ט כנגד חזקת טמא.

מחלוקין היו, **ובר"ש** שאפי' שהיזו רק על ס"ט דרה"ר מ"מ חשיב נעשית מצוותו. **ובחזו"א טו' ו'** דכל ששם הזאה עליו חשיב נעשית מצוותו. וכל תכלית הקדושה אינה לטהר בפועל, אלא רק לעשיית הזאה המטהרת. **ובמקד"ד נא' ד'**  שמכיון שהמים כבר אינם ראויים להנאה פקעה קדושתן, עיי"ש שהקשה דיטמא מ"מ טומאה קלה שהמים כנגעו בעצמם. **וי"ל** דלהחזו"א שנחשב שבאמת נעשה מצוותן הרי שפקע סיבת טומאתן ואולי בכה"ג ל"ש לומר שנשאר על המים טומאה קלה, ואינו דומה לפסחים יח' ששם רק נפסלו ולא נעשית מצוותן. ועיין.

**בתוספתא** דלר"ג מים שנפסלו ונעשית מצוותן מטמאין **עיין חזו"א טו' י'**

**מ"ה:** אוחז וכו' ,**עיין א"ר** דס"ד שהמים מטמאין נושא הקרדום משום שמשאן ומצותן באים כ"א. וכביכול הנידון האם המים מטמאים בשעה שעושין מצוותן, וקמ"ל שאינם מטמאים.

**בר"ש ובר"מ** מיירי שהקידום נגע בט"מ, **ולהא"ר** הקידום נגע במת עצמו וגרס בכנפיו שיש ב' בגדים ולכן האדם טהור, עיי"ש. **עיין מקד"ד מט' א'** דע"כ להגר"א אין בחרב כחלל טומאה בחבורין, דא"כ הכא יטמא האדם בחבורין. **עיין מנח"ח רס"ג ל"ג. ע"ע חזו"א טו' י'.**

**עיין מלאכ"ש** שדן אם יכול אוחז הקרדום עצמו להזות, ומסיק דהא הוא עצמו נטמא מחמת הקרדום שהוא מדף ומטמא הכנף ומטמא האוחז ואינו יכול עוד להזות.

בענין פלוגתת ת"ק ור"י בשעור כדי הזאה, **בר"מ** שהנידון לשעור המטמא במשא. **ובתפא"י** שלענין הזאה מודה ר"י שצריך טיפה מלבד מה שנבלע באזוב. **עיין בזה תו"ר נידה יג' ע"ב.**

**מ"ו: עיין חזו"א יד' י'** שכמו שאזוב צריך שיהיה טהור, כ"כ הכלי, ואף לר"א שמ"ח טמאין מטהרין מ"מ האזוב והכלי והמזה צריכים להיות טהורים.

**בר"מ:**שאזוב רק פוסל המים ולא מטמאם מכיון שהוא רק פסול לחטאת,**ובמ"א** הקשה הא בסיפא מבואר שהאזוב מטמא את חבירו וא"כ מדוע אינו מטמא המים, **ובחזו"א פ"ה סקי"ד וסי"ד סק"ו** עיי"ש משכב"ז.

**מ"ז: ברש"י בחגיגה יח' ע"ב ד"ה "לחטאת" , ובמאירי שם** שטומאת ידיים מטמא הגוף לחטאת דוקא בנגע בדבר המטמא ידיים, ולא אם היה טומאה ע"י היסח הדעת. **ועיין ראב"ד ותוס' שאנץ עדיות פ"ג מ"ב** שאף היסח הדעת שמטמא ידיים מטמא וגופו. ולשון המשנה בחגיגה דף יח' כרש"י שם, **עיין גר"א או"ח רי"ס קנח'.**

**הר"מ פ"ג ה"ד** שבנטמא ידיו נעשה ראשון לטומאה, **ובמרכה"מ ובחזו"א ה' ו'** תמהו דמכיון שמטמא עד ק' א"כ למאי נחשב ראשון.**עיין חזו"א ה' ו'. ומקד"ד נא' ה', ומרומי שדה חגיגה כג'** שהוכיחו שאין מונין ראשון ושני לחטאת אין הכוונה שראשון ג"כ מטמא אדם וכלים, או"ד הגדר שתקנו שכל הנטמא ראשון נעשה אב ולכן מטמא אפי' עד ק', **והוכיחו מפ"י** מ"ב שעולה שאו"מ אינם מטמאין גוף אדם וע"כ מכיון שאין או"מ יכולים להיות אב הטומאה, עיי"ש. דהיינו שהתקנה של אין מונין הוא שכל הנטמא יטמא הטומאה הכי יכול בו, ואדם וכלים הם נהפכים לאב ואו"מ לראשון, ולכן אין או"מ מטמא אדם. **אין הדבר ברור** שאוכל באוכל מטמא, ומתני' לעיל אולי מיירי במגע של אזוב באדם עד ק', וכן התוספתא המובא בר"ש מ"ח גבי עיסה עיין גר"א שהכוונה עיסה שנגעה באדם עד ק', **והר"מ פי"ג ה"ו** השניט דין אין מונין באוכלין ועיין היטב.

**מ"ח:** נטמא אחוריו נטמא תוכו, **במקד"ד נא' ה'** שזהו משום שגדר שבעלמא לא נטמא תוכו הוא משום דחוץ ותוך כב' כלים, וא"כ כאן הא אין מונין ותוכו נטמא מאחוריו. **וזה א"א להר"ש** שכ' דדין דמתני' הוא דוקא במים מקודשים ולא לפני קדוש. הר"מ השמיט דין דמתני', ואולי משום שסבר שהכל בכלל אין מונין.

**זוג וענבל, עיין מ"א** שהם כלי א' בשעת מלאכתן, כמבואר בסוגיא בשבת מח' ע"ב לגבי מספורת של פרקים, **וצ"ע** דא"כ הא מבואר שם שמספורת אף בשעת מלאכה להזאה אינה חבור גזירה אלו שלא בשעת מלאכה. **עיין חזו"א טו' יד' וכלים טז' ד'**  שכ' בענבל חבורן יותר אלים ולכן אף בשעת מלאכה, ולא הבנתי לדבריו סוגיית הגמ' בשבת נח' ע"ב עיי"ש.

**שי' התוס' בשבת נח' ע"ב** שזוג וענבל חבור, שאף אם נטמא א' מהם ואח"כ נתחברו כולו טמא, **וברמב"ן שם** דה"ה לטהר אם היזה על א' וחיברן כולו טהור, עיי"ש.

**לא יזה על הכוש וכו', בר"ש** שצריך לכתחילה הזאה על שניהם, **ובר"מ** שהזאת קצה הברזל מהני שהוא עיקר הכלי. **עיין חזו"א טו' טז'** שאם בדיעבד אם הזה מונה א"כ מ"ש לדון שלכתחילה צריך על שניהם, להר"ש, עיי"ש.

**שי' הגר"א על התוספתא ספ"ב** שאם נטמא הכוש יזה על הכוש, ובדיעבד אם היזה על הפיקה טהור, ועולה חידוש שמכיון שא' נטמא מהני בו הזאה אף שאינו כל הכלי לכתחילה **עיין חזו"א שם.**

בפלוגתא דריב"ז ות"ק בידשות הקדוחות והחדוקות , **עיין חזו"א טו' טו'.**

**ובמ"א** שלענין טומאה מידו רבנן דחדוקות טמאות **וכן מוכח בר"מ פי"ב הי"ב.**

**ובמ"א** נקט דדין ידות נאמר לטומאה ולא להזאה, (**עיין מאירי ופנ"י שבת מח' ע"ב**).וקדוחות הוו כלים לעצמם ולכן לת"ק מקבלות הזאה, משא"כ חדוקות מדין יד לית ליה אלא בטומאה ולא בהזאה. **עיין אגרות משה יו"ד א' צז' ג'.**

**מ"ט:** בר"מ וברא"ש משמע שכל הני חבורי דמתני' הוי חבור חלש ואינו חבור, ורק החמירו לטומאה, **ורמ"א** כ' להיפך שמדאו' הוי חבור (מלבד שלל כובשין וכלאים) ורק להזאה החמירו בשעת מלאכה אטו שלא בשעת מלאכה.

**עיין חזו"א טו' טז' דמייתי לתוס' שבת מח' ע"ב ד"ה "אי"** שהקשה דאם נקטינן ששלא בשעת מלאכה אינו חבור, א"כ החלקים טהורים ואי"צ טהרה כלל, ותי' תוס' שצריך הזאה משום שמא יחברנו ויחזור טומאה ישנה, **והקשה החזו"א** דמתני דידן מיירי בכלי עץ שאין בהם טומאה ישנה, ותי' שאין הכוונה טומאה ישנה של חבור שברי כלים שישנו רק בכלי מתכות, אלא כאן דהוי כלי של פרקים אז אף שנתפרד הטומאה עדיין עליו. **ועיין חזו"א כלים טז' א'** שהקשה שממ"נ אם הפרקים אינם חבור ואין הזאה על א' מהם מועלת, א"כ לא יהני הזאה על כ"א וא' דהוי ככלי מפורק של"ש בו הזאה, וא"ש קושייתו אם מיירי בטומאה ישנה שכשהוא מפורק אינו טמא ול"ש בו הזאה, אך למש"כ כאן בהל' פרה שבפרקים נשאר טומאתו גם בעודו שברים א"כ א"ש שמהני הזאה עליהם, **ועיי"ש חזו"א** שכ' דאף דהוי תרתי דסתרי מ"מ תקנו שמחד אנו חבור ולא מהני הזאה א' לחבירו, ומאידך חשיב חבור לענין שיהני בו הזאה, אם יזה בכולם, ונקט דהא דמהני ביה הזאה אף שהוא מפורק זהו משום שטומאה ישנה דרבנן והקילו בה.

**עיין ר"מ פי"ב ה"ד ו'** ועולה כבהמ"ש כאן ששלל של כובשין חסרונו שהוא אינו חבור גמור, ובאמת תפירת ב' בגדים הוי חבור, והר"ן בשבת מח' פליג וסבר שאין הם אלא ב' כלים ול"ש בהם חבור.

**ע"ע בר"מ שם** שלא משכחת לה חבור לטומאה ולא להזאה אלא דוקא בגזירה שעת מלאכה אלו שלא בשעת מלאכה, **והרע"א** שם הקשה משלל כובסין שהוא מטעם שאינו חבור גמור, וצע"ק מדוע לא הקשה הרע"א מכלאים.

**מ"י:** כסוי מיחם מבואר שבלא חבור שלשלת אינו חבור, **ובתוספתא** שכסוי קומקום הוי חבור בלא שלשלת, **עיין גר"א** שכסוי קומקום אין דרך להסירו כ"כ, ועולה שכסוי שאין דרך להסירו אי"צ שלשלת משא"כ מיחם.

**עיין מ"א וחזו"א טו' יח'** דמייתו שכסוי מיחם הוא כשלעצמו כלי ומק"ט. וא"כ לפי"ז יש לדון את דברי המשנה בהרבה אופנים, דבאמת המיחם והכסוי הם ב' כלים והנידון אם ע"י חבור שלשלת הם נעשים לכלי א', ואז יש לדון שמאחר ונעשו כלי א' שוב ל"ש שא' יטמא או יטהר בלא חבירו, ואם המיחם עיקר והכסוי טפל וטומאה או הזאה בכסוי אינו גורם דין למיחם, א"כ אף שהכסוי כלי לעצמו מ"מ ע"י חבורו בטל השם כלי לעצמו ונהפך כולו להיות טפל למיחם ופקע מיניה הדין העצמי לק"ט או טהרה. ואז יש לפרש את ב"ש, או דברי שמדאו' הם נשארים ב' כלים נפרדים, ולכן הזאת א' לא מהני לחבירו, ורק מדרבנן הם כלי א' להחמיר לטומאה, ובזה אין חילוק בין המיחם לכסוי ושניהם שווין. ולב"ה הכל מדאו' שהכסוי מתבטל ממנו שם כלי לעצמו ונטפל למיחם, ולכן בין לטומאה בין לטהרה אין הכסוי מק"ט וטהרה, שמתוך שאינו מטמא ומטהר המיחם כך הוא עצמו אינו נטמא ונטהר, טהמיחם מק"ט וטהרה לענין הכסוי. **וי"ל** דמ"מ מידו ב"ה לב"ש שחומרא דטומאה יש לענין נטמא הכסוי נטמא המיחם, ומשו"ה הזכירו פלוגתתם דוקא להזיה, אך הבכרח יסוד פלוגתתם דלב"ש מדאו' הם ב' כלים ומדרבנן הם כלי א' שבמיחם עיקר, **עי"ל** שלב"ש מדאו' הוי כלי א' ולכן חבור לטומאה הוא דאו', ורק החמירו להזיה שהם ב' כלים, ולב"ה לא החמירו, אולם נפקא שנחלקו בתרתי דלב"ש עולה שלענין דאו' לטומאה המיחם והכסוי מעלתם שווה ונטמא כסוי נטמא מיחם, וא"כ מדוע לב"ה שבהזיה נמי מוקמינן אדאו' לא יהני הזיית כסוי למיחם, וצ"ל או שלכ"ע מדאו' הכסוי טפל ולטומאה החמירו חומרא שכסוי מטמא מיחם, ולהזיה לב"ש החמירו שלא יטמא כלל ולב"ה מוקים על דינו שכסוי טפל למיחם, וצ"ע. או שלב"ש מדאו' שניהם שווין הכסוי והמיחם, ורק החמירו לטומאה שהם כב' כלים, ולב"ה הכסוי טפל למיחם, ואולי גם לענין טומאה, ואולי לענין טומאה מידו ששניהם שווים לחומרא.

**עי"ל** בביאור מתני' דמיירי שנטמא רק הכסוי וחברו לאחמ"כ למיחם, שמכיון שנעשה כלי א' האם מהני הזיה דמיחם לכסוי, וזהו הנידון אם כסוי שנטמא כשלעצמו ואח"כ נתחבר לכלי ונעשו א' אם הטומאה מתפשטת בכל הכלי ואם מהני הזאה לכל הכלי. ולב"ש הטומאה מתפשטת והטהרה לא ולב"ה אף טהרת הכסוי מטהרת המיחם, ויש לדון אם גם ליהפך שייך לדון בנטמא המיחם וחברו לכסוי אם לב"ש הזאת מיחם לא תטהר הכסוי. **עיין חזו"א, ועיין מ"א** מה שפלפל כאן במתני'. ועולה דלב"ה אף שטומאת המיחם מכח חבורו לכסוי שהוא טמא מ"מ הזאת הכסוי לא תטהר את המיחם, וזהו חידוש.

**ועכ"פ** משמע שכל כסוי כלי ודאי נטפל לכלי, ודיינינן דוקא כסוי מיחם שהוא כלי לעצמו ומשו"כ דנים האם הוא נטפל או הוא שוה לכלי או שהם ב' כלים, וא"כ כל כסוי המחובר בשלשלת יעלה שלכ"ע הוי חבור לטומאה ולהזיה, ויש לדון אם לב"ש יהיה הכסוי טפל למיחם או שניהם שווים, ולב"ה נוטה שאם כסוי מיחם נטפל ק"ו שכל הכסויים. ועיין.

**בתוספתא** מייתי שי' ריה"ג שצואה חבור להזאה ולא לטומאה, **ועיין גיהש"ט ומסורת הש"ס בירושלמי פסחים פ"ג** ה"ב שגרסי התם להאי תוספתא ובגמ' מייתי קראי דלענין הנאה כולל כל המקיימין, ובטומאה כתיב לכם כל שלצרכיכם, (עיי"ש מפרשי ירושלמי דגרסי ליהפך מן התוס' דידן שצואה חבור לטומאה ולא להזאה), ונראה לפרש שלטומאה בעינן חבור שיש לו גדר תשמיש כלי, וצואה אינה חלק מן הכלי לייחשב תשמיש כלי, משא"כ להזאה סגי בכך שהצואה טפילה לכלי כדי שיהני בה הזאה, ועיין.

**מבואר** בקטן שאין בו דעת פסול, ויש בו דעת כשר, **ועיין א"ר** דנחלקו בזה ר"י ורבנן ביומא מג'. ועיין. **ובתויו"ט** שמכיון שהזאה צריך כוונה לכן צריך קטן שיש בו דעת, **וצ"ע** היכן מצאנו שקטן יש לו דעת למעשה מדאו', **עיין מנח"ח שצט' י', ומקד"ד נא' ג', ומנחת ברוך סי' ע"א סק"ג.**

**בתוספתא** דריב"ק סבר שקטן ואחרים רואין אותו מהני. ולכאורה סבר כרבנן דלא נתמעט קטן, **עיין בו"א יומא מג'.**וא"כ מיירי בקטן שאין בו דעת דאל"ה הא קטן כשר, וא"כ צריך עומד ע"ג ומה מהניר ואין אותו. **עיין חזו"א יא' יח'** שבאמת זה הכוונה רואין אותו שעע"ג, ורבנן דפליגי סברי שחסרון קטן אינו רק משום דעת אלא פסולו בעצמו של קטן ולא מהניע ע"ג.**ע"ע חזו"א** דלהראשונים דלא מהניע ע"ג במקום דל"ש שליחות כגון בחליצה, הה' בקידוש מ"ח שצריך שדוקא המקדש לא יסיח דעת לא יהיה שייך שליחות. ואין הדבר מובן, שענין הה"ד עניינו כמו לשמה, שצריך עשייה לשם דבר ויעוד מסויים, ואם בכל מקום שייך צירוף מעשה של א' וכוונה שלאחר מ"ש קדוש עם הה"ד.

**תויו"ט** שערל כשר להזאה הכא במתני' וה"ה לקידוש, **וממילא מתני' פ"ד מ"ד** דלקידוש ערל פסול פליגא אמתני', והוכיח **מיבמות עב'** דמקשינן ברייתא דקידוש אברייתא דהזאה ומשמע שחד הוא, **ובא"ר** נקט ל"כ וצ"ע. **עיין רש"ש.**

**עיין גרי"ז** (דף סב') ליישב שי' הר"מ שפסק לענין מע"ש שערל כטמא, ופסק שערל כשר להזאה.

**הרע"א במשניות מייתי תוס' בזבחים יז'** שבעל מום פסול להזות, **עיין חזו"א טו' כ'** שכוונת התוס' לשריפת הפרה שצריך כהן, דל"ש פסול בע"מ רק בכהונה.