26 בדינא דטומאה הותרה
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ועש"ק פנחס י"ח תמוז תשס"ג

בדין קרבן ציבור הבא בטומאה

**א'**, בפלוגתת הראשונים אם מקטירין אימוריו, (ובהאופנים השונים בזה). **ב'**, בפלוגתת הראשונים אם בשרו נאכל בשלא נטמא. **ג'**, אי למ"ד דטומאה הותרה, מהני לאקבועי הבשר בפיגול ולהוציאו מידי מעילה

**א'**

א] יומא דמ"ו. אמר ר"ה תמיד תחילתו דוחה סופו אינו דוחה, מאי אינו דוחה, ר"ח אמר דוחה את השבת ואינו דוחה את הטומאה, ורבה אמר דוחה את הטומאה ואינו דוחה את השבת וכו', א"ל לא לדידי קשיא ולא לר"ח קשיא, לדידי לא קשיא סופו כתחילתו, טומאה דתחילתו בר מידחא טומאה סופו נמי דחי וכו', לר"ח לא קשיא וכו', טומאה דדחוי' היא בציבור תחילתו דעיקר כפרה הוא דחי, סופו דלאו עיקר כפרה הוא לא דחי.

ובפירש"י שם ז"ל, מאי אינו דוחה אינו דוחה את הטומאה הקטר חלבים ואימורים אלא זריקת דמו בלבד, לישנא אחרינא תחילתו הקטר חלבים סופו איברים שניתותרו מבערב, זה שמעתי והראשון נראה בעיני, עכ"ל.

והתוס' שם הקשו על פירש"י, דהתנן בפ' כיצד צולין ה' דברים באין בטומאה וע"כ אפי' הקטרת אימורים קאמר, מדקאמר ואין נאכלין בטומאה מכלל דכל השאר בא בטומאה שחיטה וזריקה והקטרה, ועוד דהקתני בהדייהו עומר דהיינו הקטרה, ולעיל נמי בפ"ק אמרי' הי' מקריב מנחת פרים אילים וכבשים ונטמאת בידו, אלמא הקטרה הויא בטומאה, מיהו י"ל דל"ק, דהקטרת קומץ דמנחה במקום זריקת דם דזבח, וכ"ה דזריקה דוחה טומאה ה"נ הקטרת קומץ וכו',[[1]](#footnote-2) ומאין נאכלין בטומאה ניחא, די"ל דנקט לישנא דשייך בכולהו דכולן אין נאכלין בטומאה, אבל לענין הקטרה יש מהן שנקטרת בטומאה כגון מנחת העומר, ומיהו קשה דר"ח מפרש למילתא הכל בתמיד דכל יומא ויומא, תחילתו שחיטה וזריקה דוחה הטומאה, סופו אינו דוחה טומאה דהיינו הקטרה ולא מיירי באברים שניתותרו, ורבה מפרש תחילתו דוחה שבת תמיד דשבת, סופו אינו דוחה אברים שניתותרו, ועוד מאי קאמר תחילתו דוחה שבת שחיטה וזריקה, אפי' סופו נמי דחי שבת הקטרה דתמיד דשבת, ועוד דלרבה דתחילתו דוחה שבת היינו אפי' סופו הקטרתו, ולר"ח תחילתו דוחה טומאה היינו דוקא שחיטה וזריקה וכו', עכ"ל.

ומבו' בזה פלוגתת רש"י ותוס' בדין ק"צ אי מקטירין אימוריו בטומאה, דדעת רש"י שנחלקו בזה רבה ור"ח, ולר"ח אין מקטירין אימוריו בטומאה, ודעת התוס' דלכו"ע מקטירין אימוריו בטומאה, ופי' לפלוגתא דר"ח ורבה, באיברים שניתותרו, דלר"ח אינן דוחין את הטומאה לעשות להן מערכה בפני עצמן ולהקטיר בטומאה, אלא מקטירן בטומאה על המערכה הגדולה, עיי"ש בדבריהם.

ונ' לדון בשי' רש"י, ויתישב בזה קו' התוס', ושו"ר כן בס' מרומי שדה, די"ל דכל הא דלר"ח אין הקטרת אימורי ק"צ דוחה את הטומאה, היינו דוקא היכא דשחיטתו וזריקתו היו בטהרה, ואכתי לא חיילא דחיית הטומאה, ובכה"ג אין כח בהקטרת אימורי ק"צ לדחות הטומאה, אך כל היכא דהי' שחיטתו או זריקתו בטומאה, וכבר חיילא דחיית טומאה בקרבן זה, ודאי דאף מקטירין אימוריו בטומאה, דהגם דהקטרת האימורים עצמה אינה דוחה טומאה לר"ח, משום דלא מעכבא כפרה, מ"מ כל היכא דחיילא הדחי', הותרו כל עבודות הקרבן בטומאה.

ומ' כן מל' רש"י, שפי' בד"ה טומאה סופו כתחילתו, מה תחילתו בר מדחי טומאה הוא אם אין כהן טהור לזרוק דמו, עכ"ל, ומ' דאיירי בשלא נדחתה הטומאה לצורך הזריקה, (וכן מ' גם מלישנא דגמ', דאמרו דתחילתו בר מידחא טומאה, ותחילתו לאו בר מידחא שבת, ולא אמרו עדיפא מינה, דכבר חיילא דחיית טומאה בתחילתו, ולא חיילא דחיית שבת בתחילתו, אלא רק דהוי "בר" מידחא טומאה, ומ' מזה כמש"נ, דאיירי בגונא שלא נדחתה הטומאה בתחילתו, ומ"מ עדיפא טומאה משבת, כיון דתחילתו היתה ראוי' לדחות טומאה, ול"ה ראוי' לדחות שבת).

ונ' דעד"ז הוא גם הפלוגתא לענין שבת, דלרבה סופו אינו דוחה את השבת, והיינו משום דתמיד של שבת שהותר בו איסור שבת לצורך שחיטתו, הותר נמי הקטרת אימוריו, ומשא"כ תמיד של ע"ש דלא חייל בי' היתר לאיסורי שבת לצורך שחיטתו, אין כח בהקטרת אימוריו לדחות את השבת.

ובזה מתישב היטב כל קו' התוס', דמשה"ק ממתני' דפסחים דמשמע דמקטירין אימורי ק"צ בטומאה, היינו משום דהתם עיקר הקרבן בא בטומאה, ובכה"ג אף הקטרת אימוריו באה בטומאה.

וניחא גם משה"ק דר"ח מפרש לה בתמיד דכל יומא ויומא וכו' ורבה מפרש לה לתחילתו בתמיד דשבת ולסופו באיברים שניתותרו, ולמש"נ נ', דבאמת בשורש הדבר ר"ח ורבה מפרשי לה בחד גוונא, דתחילתו היינו היכא דחיילא הדחי' בתחילתו, וסופו היינו היכא דאתינן לדחות מכח סופו, וע"כ לדעת ר"ח דהנידון הוא לענין טומאה, משכח"ל לתחילתו וסופו בתמיד דכל יומא, דהיכא דשחיטת וזריקתו הוו בטומאה, חיילא בי' דחיית טומאה, והיכא דשחיטתו וזריקתו הוו בטהרה, ואתי' לדחות הטומאה לצורך הקטרת אימוריו, לא חיילא בי' דחיית טומאה, ולדעת רבה דהנידון הוא לענין שבת, לא משכח"ל לתחילתו וסופו בחד יומא, אלא תחילתו היינו בתמיד של שבת דחיילא בי' דחיית שבת מכח תחילתו, וסופו היינו תמיד של ע"ש דאתי' לדחות שבת מכח הקטרת אימוריו, ובכה"ג לא חיילא בי' דחיית שבת, ונמצא דהגם דרבה ור"ח מפרשי לה בתרי גווני, אך בשורש הדבר הוי זה חד גוונא, ד"סופו" היינו דלא חיילא הדחי' בתחילתו, ואתי' לדחות מכח סופו.

ובזה ניחא גם משה"ק התוס' מאי קאמר רבה דסופו אינו דוחה, הרי הקטרת אימורים דשבת דוחה, ולמש"נ מתישב היטב, דמש"א דסופו אינו דוחה היינו רק היכא דלא חיילא הדחי' בתחילתו, ודייני' שתחול הדחי' מכח סופו, וע"כ הקטרת אימורים דשבת דוחה לכו"ע, כיון דכבר חיילא הדחי' בתחילתו, וניחא נמי משה"ק התוס', דלרבה דתחילתו דוחה שבת היינו אפי' סופו הקטרתו, ולר"ח תחילתו דוחה טומאה היינו דוקא שחיטה וזריקה, ולמש"נ בדעת רש"י הרי אף לדעת ר"ח דוחה הקטרתו את הטומאה, היכא דחיילא הדחי' בתחילתו, והוי ממש דומיא דשבת לדעת רבה, דדוחה ההקטרה את השבת היכא דחיילא הדחי' בתחילתו, וא"ש היטב שי' רש"י.

והנה בתו"י שם כתב, דאין להקשות לשי' רש"י, דאם אין הקרבתו דוחה טומאה איך יזרוק הדם לר"י דאם אין בשר אין דם,[[2]](#footnote-3) דמצינו למימר דנטמא חלב קודם זריקה אז דוחה טומאה אפי' הקרבתו, אבל נטמא אחר זריקה שנגמרו עבודות הדם אז לא ידחה טומאה, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

ולמש"נ בדעת רש"י מבו' הטעם בזה באופ"א, דהיכא דכבר הי' החלב טמא בשעת זריקה, חיילא הדחי' משום הזריקה, כ"ה שלא יהא בזה משום אין בשר אין דם, וע"כ בכה"ג אף שריא הקטרת האימורים בטומאה, כיון דכל דחיילא כבר דחיית הטומאה בקרבן זה, הותרה אף הקטרת אימוריו בטומאה, ומשא"כ היכא של"ה החלב טמא בשעת זריקה, ונעשו עבודות הקרבן בטהרה, דאכתי לא חיילא דחיית טומאה בקרבן זה, אין מקטירין אימוריו בטומאה, שאין בכח הקרטת האימורים לדחות טומאה.

ב] ונ' דיל"ד עוד בדעת רש"י, דהא דלר"ח אין הקטרת אימורים דוחה את הטומאה, היינו רק בטומאת הכהן, שאין רשאי כהן טמא להקטיר, אך בטומאת עצמן, שפיר מקטירין אימורי ק"צ בטומאה, ומ' כן קצת מל' רש"י ד"ה טומאה, שפי' דתחילתו בר מידחי טומאה הוא אם אין כהן טהור לזרוק הדם, עכ"ל, והרי שפירשה בטומאת הכהן, (אך י"ל דלא פירשה בטומאת הדם, משום דפלוגתא היא אם דם קדשים מקב"ט), וכן מ' קצת גם בל' רש"י ד"ה דחוי', "מהדרי' אטהורים", אשר זהו בטומאת הגוף.

ויל"פ הטעם לחלק בזה, משום דשאני טומאת עצמן שמדאורייתא אף בקרבן יחיד מקטירין אימוריו בטומאה, דהציץ מרצה ע"ז, וע"כ אף שמדרבן אסרו לכתחילה להקטיר, מ"מ בק"צ דעדיף דדוחה טומאה, לא אסרו להקטיר, ומשא"כ בטומאת הגוף שאין הציץ מרצה ע"ז, וכל ההיתר בזה הוא משום הדחי' דטומאה בציבור, בזה ס"ל לר"ח שאין כח בהקטרת אימורים לדחות טומאה, (והיינו שהרי מדאורי' ודאי מקטירין אימורי ק"צ בטומאת עצמן, דלא גרע מאימורי קרבן יחיד שמקטירין בטומאת עצמן מכח הרצוי ציץ, ול"ד לטומאה"ג די"ל דאף מדאורייתא אסור להקטיר אימורי ק"צ בטומאת הגוף, שאין כח בהקטרת האימורים לדחות להטומאה), ושו"ר בחזו"א או"ח סי' קכ"ו סק"ל, שדן בתו"ד לומר דכ"ד ר"ח הם בטומאה"ג דלי"ב רצוי ציץ.

ומתישב בזה משה"ק התוס' ממתני' דה' דברים באין בטומאה ומ' דאף מקטירין אימוריהן בטומאה, ולמש"נ א"ש, כיון דמודה ר"ח דמקטירין האימורים בטומאת עצמן, וניחא נמי קו' התו"י דהיאך זורק הדם למ"ד דאם אין בשר אין דם, ולמש"נ הרי מודה ר"ח דמקטירין האימורים בטומאת עצמן, וע"כ שפיר זורקין את הדם אף היכא שנטמאו האימורים, וחשיב יש בשר, כיון דשרי להקטירן בטומאה, וזה אין להקשות, דמ"מ בכה"ג שאין כהן טהור להקטיר האימורים, היאך זורק את הדם, ומ"ט לי"ב משום אין בשר אין דם, (כיון שלא הותרה הקטרת האימורים בטומאת הגוף דהכהן), דפשוט דלק"מ, דבכה"ג שפיר חשיב דיש בשר, כיון שהאימורים ראויין להקטרה, ומה שאין לפנינו כהן הראוי להקטיר, אי"ז חושבו דאין בשר, וז"פ מאד.

ג] והנה מד' התו"י והריטב"א יש ללמוד, שלדעתם דמקטירין אימורי ק"צ בטומאה, היינו אף בשנטמאו אחר זריקה,

חזו"א זבחים סי' ו' סק"ו מצדד דבנטמאו אחר זריקה לא הותר להקטירן, וע' קמא סי' ל"ט סק"ז שנקט דאף בנטמאו קודם זריקה אינו מקטירן, ועיי"ש או"ח קכ"ו ל', שנסתפק למ"ד טו"ה בציבור אי מהני ההיתר להקטיר אימורים.

וע"ע בציון 201 בי' ד' הירושלמי, וע' בזה במקו"ב שם

בציון 118 הביאו מתו"כ דמקטירין פר ושעיר של יוהכ"פ בטומאה, וי"ל דסתם ספרא ר"י דטו"ה בציבור, וע' מקור ברוך ח"ב י"ד שכתב כן, ועיי"ש עוד וי"ל דאתיא כהסוברים דנטמא קודם זריקה מקטירין האימורים, אך הק' המקו"ב דהתו"כ ס"ל דדם אע"פ שאין בשר,

וע' תוס' מעילה ד"ח. וע' רמב"ם פ"ד מביאמ"ק, וע"ע במקו"ב הנז'. והגרע"א בגהש"ס זבחים דק"ד נקט בפשיטות דמקטירין האימורים.

ע' תוס' מעילה ד"ח. ביחס לשריפת פרים, וע' חזו"א בזה

מקור ברוך ח"ב סי' י"ד באורך אי מקריבין אימורי ק"צ הבא בטומאה,

והוי זה ע"ד הא דהקטת אימורי ק"צ דוחה את השבת, אשר היינו משום דכבר דחתה שחיטה את השבת, וכמש"כ התוס' בפסחים דס"ט. עיי"ש.

**ב'**

א] תנן בפסחים דע"ו: חמשה דברים באים בטומאה ואין נאכלים בטומאה וכו', והיינו דהגם דטומאה הותרה או דחוי' בציבור, מ"מ לא הותרה אכילת הקדשים בטומאה.

והנה לא נתפרש במתני', אי הא דאין הקרבנות נאכלין, איירי בגונא שנטמא הבשר, וע"כ הוא דאין הקרבנות נאכלין, משום שלא הותר בציבור אכילת קדשים בטומאה, או דאיירי אף בשלא נטמא הבשר, ומ"מ אינו נאכל, כיון דהויא הקרבתו בטומאה, והגם שהותרה הקרבתו, מ"מ כיון שהקרבה פסולה היא והותרה לצורך הכפרה, לא מהניא להתיר הבשר באכילה, וע' באחרונים שצוינו בסהמ"פ ספ"י ממעה"ק מש"כ בזה, ו(ע' יש"ש מהרש"א רש"ש ומצפ"א ב"ק דק"י. שנקטו דהיכא דלא נטמא הבשר ה"ה נאכל).

והנה כבר הביאו האחרונים טה"ק זבחים דט"ז:, שפ"א שם ובדצ"ט. חי' מרן הגרי"ז פ' בהעלותך, בזה, מד' התוס' והשטמ"ק בזבחים דט"ז: ד"ה אבל, שכתבו דאף אם הוה ילפי' אנינות בק"ו מטומאה שתרצה בציבור, ל"ה מותר הקרבן באכילה, דכיון דלא ילפי' אלא מטומאה דינו כטומאה דאינו מרצה אלא באימורים, ובשטמ"ק שם אות ד' הביא ממהר"פ דפליג ע"ז, ז"ל, דל"ד לטומאה, דהתם הא דאינו נאכל היינו משום דנטמא הבשר כשנגע בו, הלכך אע"ג דמרצה הבשר טמא, אבל באנינות ל"ש למימר הכי, עכ"ל, ומפורש בד' רבינו פרץ, דהא דאין הבשר נאכל בקרבן הבא בטומאה, הוא רק משום שנטמא הבשר, אמנם בד' התוס' מבו' שדעתם דאף היכא שלא נטמא הבשר אינו נאכל, וע"כ שפיר כתבו דה"נ באנינות אין הבשר נאכל, הגם דהתם ליכא טומאה ופסול על הבשר, אך החזו"א בסי' ב' סק"ג פי' ד' התוס' בע"א, ולפ"ז אין ראי' מדבריהם, וכמש"כ שם סק"ד.

עוד הביאו בזה, בשפ"א שם בדצ"ט: ובחי' הגרי"ז שם ובמקד"ד סי' כ"ו סוסק"ב ואבהא"ז פ"ד מביאמ"ק ה"ט, מד' רש"י זבחים דצ"ט. על הא דאיבעיא לן טמא בקרבן ציבור מהו שיחלקו לו, ופירש"י דבקרבן ציבור שהקריבוהו טהורים קמיבע"ל וכו', אבל בהקריבוהו טמאים לא מיבעיא לי' שהרי אינו נאכל, דקי"ל בכיצד צולין קרבנות ציבור באין בטומאה ואין נאכלין בטומאה, עכ"ל, ונ' מזה דס"ל דבכל גווני שהקריבוהו טמאים אינו נאכל, דאל"כ הו"ל לאוקמי בגונא שהקריבוהו טמאים ולא נגעו בבשר, (אך החזו"א בסי' ב' סק"ד דחה הראי' מד' רש"י, עיי"ש).

ועוד הביאו בזה, באבהא"ז שם, ד' תוהרא"ש ב"ק דק"י. שהובא בשטמ"ק שם, שכתב שם דס"ד דבגונא שכל בני המשמר טמאים, וע"י הכהן שאינו מן המשמר שנעשה שליח לעבודה הוא שהוכשר הבשר לאכילה, הלכך יהא הבשר שלו כיון שא"א לו להיות ראוי לאכילה אלא על ידו, עכ"ל, ואי נימא דכל הא דאין הקרבן נאכל הוא משום דנטמא הבשר, הרי הי' ראוי הקרבן לאכילה אף שלא על ידו, וכגון שלא היו נוגעין בבשר, ועוד, דאף אי נימא דא"א שלא יגעו בבשר, מ"מ אי כל מה דאינו נאכל הוא משום שנטמא הבשר, לכאו' הי' בדין דלא יהא זה חשוב שעל ידו הוכשר הבשר לאכילה, שהרי אף ע"י הקרבת בני המשמר הי' הבשר ניתר באכילה, ואך שהי' נטמא ומכח זה הי' נאסר באכילה, ונ' להדיא מד' הרא"ש, דאף בגונא שלא נטמא הבשר, מ"מ אין הקרבה בטומאה מתרת הבשר באכילה, והחזו"א סי' ב' סק"ד וסי' ד' סקי"ב, פי' ד' הרא"ש דהוא משום דא"א שלא יטמא הבשר, ועיי"ש שתמה ע"ז דשפיר אפשר שלא יטמא הבשר, עיי"ש בדבריו, אך למש"נ לעיל אףאי נימא דא"א שלא יטמא הבשר, נמי יש להוכיח מד' הרא"ש דהא דאין הבשר נאכל היינו משו שהקרבה בטומאה אינה מתרת הבשר, (ולא רק משום דנטמא הבשר), דאל"כ ל"ה חשוב שעל ידו הוכשר הבשר באכילה, וכמש"נ.

ובדעת הרמב"ם בזה, נחלקו האחרונים, דהנה הגרע"א בגל' הרמב"ם ביאמ"ק פ"ד הי"א, דקדק מל' הרמב"ם שם, שכתב דכל קרבן מהם שקרב בטומאה אינו נאכל, דמשמע שמשום ההקרבה בטומאה אינו נאכל, וכ"כ הטה"ק בזבחים דט"ז:, אך בחזו"א סי' ב' סק"ד ובחי' הגרי"ז פ' בהעלותך, דייקו מל' הרמב"ם להיפך, וזה ממה שסיים הרמב"ם דהשאר הראוי לאכילה נשרף כשאר קדשים שנטמאו, ומ' דהא דאין נאכלין הוא משום דנטמאו, ודקדק כן החזו"א עוד, דאי נימא דאף בשר טהור אינו נאכל, שאין הזריקה בטומאה מתרת הבשר באכילה, אינן נשרפין מיד אלא טעון עיבור צורה, והי' דינן חלוק מקדשים שנטמאו שנשרפין מיד, עכ"ד.

והרמב"ם בפ"ד מכלה"מ ה"ט, כתב דהי' טמא בעבודת הציבור וכל הכהנים טמאים, נותנו לבע"מ טהורים שבאותו משמר וכו', עכ"ל, ועיי"ש במהר"י קורקוס ובכ"מ וקרי"ס שם, שפירשו בד' הרמב"ם, דהטמאים שבאותו משמר מקריבין אותו, והנה הרי כתב הרמב"ם דנותנו לבע"מ טהורים שבאותו משמר, והיינו כמו שפירשו המפרשים שם שנאכל להבעלי מומים, ולהדיא דקרבן הקרב בטומאה נאכל, וצ"ל דאיירי בלא נטמא הבשר, והוכיחו כן בחזו"א סי' ב' סק"ה ובחי' הגרי"ז הנז', אך עי' חזו"א שם בתו"ד שדן דיל"פ ד' הרמב"ם בשלא הקריבוהו הטמאים, ולפ"ז אין להביא מד' הרמב"ם שם, וע' גם בליקוטים שבסו"ס חי' בית מאיר, שתמה ע"ד הכס"מ שפי' דהקריבוהו הטמאים, שא"כ היאך נאכל הבשר, וע"כ פירש דאייירי שרק רוב הכהנים היו טמאים, והקריבוהו טהורים, (והרמב"ם לטעמי' דסגי ברוב טמאים לחול דחיית טומאה, ועמש"נ בפרט זה ב???).

ובספ"י ממעה"ק כתב הרמב"ם, דקרבן ציבור הבא בטומאה אע"פ שהטמאים מקריבין אותו, אין חולקין עם הטהורים לאכול לערב וכו', ועיי"ש במהר"י קורקוס שפי' ד' הרמב"ם, דאיירי בשהקריבוהו טהורים, דאל"כ הרי קרבן שקרב בטומאה נאכל, ועיי"ש בכס"מ מה שפי' באופ"א בד' הרמב"ם, ועכ"פ מבו' בדבריהם דקרבן ציבור הבא בטומאה, אינו נאכל אף בשלא נטמא הבשר, וע"כ הוכרחו להוציא ד' הרמב"ם מפשוטם, אך יש לדחות, שנקט דאם עבדו הטמאים א"א שלא נטמא הבשר, וכ"נ מד' הרדב"ז פ"ד מביאמ"ק הי"א, במש"כ ע"ד הרמב"ם בהל' מעה"ק הנז', עיי"ש, אך איך שיהי' צ"ע שסותרים דבריהם שבהל' כלהמ"ק הנז', שהעמידו ד' הרמב"ם בשהקריבוהו טמאים, ואפ"ה הבשר נאכל, אך בס' בנין ציון סי' קפ"א, ושפ"א זבחים דצ"ט. ואו"ש בהשמטות לפ"ד מביאמ"ק, ואחיעזר ח"ג סי' נ"ד, פירשו ד' הרמב"ם דאיירי בשעבדו הטמאים, ואפ"ה הבשר נאכל בגונא שלא נגעו הטמאים בבשר.

וע' עוד ברש"י יומא ד"ז. ד"ה בין, שיש להוכיח מדבריו לענין זה, ונת' בזה להלן סק"??, ועיי"ש גם בתוס' ד"ה דם ובחי' הריטב"א שם שיש ללמוד מדבריהם לענין זה, ונת' בזה להלן שם, וע' עוד במנחות דט"ו. ובתוס' שם, ונת' בזה להלן ??, וע' עוד בתורי"ד פסחים דע"ז:, ונת' בזה להלן ???

] והנה לדעת הסוברים דהא דאין נאכל הבשר, הוא אף בשלא נטמא, דהקרבה בטומאה אינה מתרת הבשר ליאכל, יש לדון אם היינו אף למ"ד דטומאה הותרה בציבור, או דנימא דלדידי' ודאי דהבשר ניתר באכילה, כיון דחשיב כהקרבה בטהרה, ורק למ"ד דטומאה דחוי' בציבור, דלדידי' הוי זה הקרבה בטומאה ונדחה והוכשר פסולה, ע"כ לא הוכשר הפסול רק לצורך הכפרה, וליכא ע"ז תורת הקרבה רק לצורך האכילה, וע"כ אין הבשר ניתר באכילה.

והנה ביומא ד"ז., מותבי' למ"ד דטומאה הותרה בציבור מהא דתניא דם שנטמא וזרקו בשוגג הורצה במזיד לא הורצה, ופירש"י במזיד לא הורצה, ואע"פ שהציץ מרצה קנסוהו רבנן שלא יהא בשר נאכל וכו, ומיהו שמעי' מינה דלאו היתר הוא, עכ"ל, ולא נתפרש בדבריו היכי שמעי' מינה דלאו היתר הוא,[[4]](#footnote-5) והתוס' שם ד"ה דם כתבו ז"ל, תימה לי מאי קפריך הא לא הורצה דקאמר היינו להתיר בשר באכילה, ובהא מודו כו"ע דלאכילה לא אמרי' היתר הוא בציבור, ועוד דלכאו' משמע דלא פריך אלא למ"ד היתר הוא בציבור, ואמאי אפי' למ"ד דחוי' ליפרוך וכו', אבל אם כבר קרב הקרבן בהא לא פליגי, וי"ל דפריך שפיר למ"ד היתר היא, דנהי לאכילה לי"ל היתר היא, ה"מ היכא דאיטמו שירים גופייהו, אבל הכא דבשר לא איטמי הו"ל למישרי אפי' באכילה, כיון דמיקל כולי האי דאית לי' טומאה דגברי ודעולין הותרה היא, אבל למ"ד טומאה דחוי' ניחא, דכיון דמחמיר כולי האי בטומאת עולין ודגברא קודם הקרבה, סברא הוא שיש להחמיר בבשר אע"פ שהוא טהור ואפי' לאחר הקרבה, עכ"ל.

והנה הטה"ק בזבחים דט"ז:, והגרע"א בגליון הרמב"ם פ"ד מביאמ"ק הי"א, והשפ"א זבחים דצ"ט., פירשו ד' התוס, שדעתם כהסוברים דקרבן ציבור הבא בטומאה אינו נאכל אף היכא שלא נטמא הבשר, ואך דכ"ז למ"ד טומאה דחוי' בציבור, אך למ"ד דטומאה הותרה בציבור מהניא ההקרבה להתיר הבשר באכילה, ורק אם נטמא הבשר אינו נאכל, ולפ"ז י"ל כן גם בדעת שאר הראשונים שהבאנו לעיל סק"?? שדעתם דקרבן ציבור הבא בטומאה אינו נאכל אף בשלא נטמא הבשר, וי"ל דהיינו רק למ"ד דטומאה דחוי' בציבור אשר הכי קי"ל, אך למ"ד דטומאה הותרה בציבור י"ל דמודו הנך ראשונים דכל שלא נטמא הבשר ה"ה נאכל, והטה"ק בזבחים שם נקט כן בדעת התוס' שם, דאזלי כמ"ד דטומאה דחוי' בציבור.

אך באמת צ"ב מה שהביאו בזה מד' התוס' ביומא, שהרי מש"כ התוס' דלמ"ד טומאה דחוי' סברא הוא שיש להחמיר בבשר שהוא טהור וכו', הרי לאו היינו שמדאורי' יש להחמיר שאין הבשר נאכל, שהרי כל הא דאין הבשר נאכל הוי בשזרק הדם במזיד, אך אם זרקו בשוגג הורצה ונאכל הבשר, והיינו דבזרקו במזיד קנסו רבנן שאין הבשר נאכל, ואי"ז כלל מדינא, ולפ"ז הרי שמש"כ התוס' דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור סברא הוא שיש להחמיר בבשר, היינו סברא בדרבנן, שיש מקום להחמיר בבשר, ומשא"כ למ"ד דטומאה הותרה והוי היתר גמור, לא הי' להם לרבנן לקנוס לאסור באכילה, כיון דהויא הקרבה מעליא, וע' בס' דברות משה ב"ק ריש סי' פ"א, שנתקשה בד' התוס' דמנ"ל דהגזירה דרבנן תליא בזה, וצ"ע דמהו שהביאו מזה האחרונים לענין הנידון בק"צ הקרב בטומאת הגוף אם נאכל בשלא נטמא הבשר, דהוי זה נידון בדאורייתא, שהרי אין לדון בזה משום קנסא כלל, שהרי זהו דינו שיקריבוהו הטמאים, וצ"ע רב בזה, והנה אמנם מה שהביאו האחרונים מד' התוס' דלמ"ד דטומאה הותרה שרי הבשר באכילה, נ' כן להדיא מד' התוס' שם דלהך מ"ד בכל גווני שלא נטמא הבשר הוא מותר באכילה, ואף בטומאת גברי, אך צ"ע מה שהביאו מד' התוס' דלמ"ד דטומאה דחוי' אסור הבשר באכילה.

וצל"פ בזה, דהנה בהא דתניא דדם שנטמא וזרקו בשוגג הורצה, והיינו כמש"א ביבמות ד"צ. להתיר בשר באכילה, צ"ע דתיקשי מזה להסוברים דק"צ הבא בטומאה אינו נאכל אף בשלא נטמא הבשר, דא"כ מ"ט בדם שנטמא וזרקו נאכל הבשר, והפשוט בזה וכ"ה בכ' הגרי"ז מנחות דט"ו. (וע' מקד"ד סי' כ"ו סק"ב, וחזו"א סי' ב' סק"ד), דכיון דהציץ מרצה על טומאת הדם ומשוי לי' כי טהור, הוי זה הקרבה מעליתא, וע"כ היא מועלת אף להתיר הבשר באכילה, ול"ד לק"צ הבא בטומאת הגוף שאין הציץ מרצה ע"ז, והוי זה הקרבה בטומאה, וע"כ הגם שהותרה ההקרבה לגבי הכפרה, לא הותרה לגבי האכילה, וע"כ לא מהניא להתיר הבשר באכילה.

ולפ"ז יל"פ ד' התוס', דמה שחילקו בין מ"ד טומאה הותרה למ"ד דטומאה דחוי', הוי חילוק בדאוריייתא, דלמ"ד דטומאה הותרה מהניא ההקרבה להתיר באכילה אף בלא רצוי ציץ, וזה מבו' ממשמעות התוס' שם דאף בטומאת גברי שרי הבשר באכילה, הגם שדעתם שם בד"ז: דאף בציבור אין הציץ מרצה על טומאה"ג, ומשא"כ למ"ד דטומאה דחוי' ל"מ להתיר הבשר באכילה רק מכח שהציץ מרצה ע"ז וחשיב כהקרבה בטהרה, ומה"ט מותבי' בגמ' מינה למ"ד דטומאה הותרה, ומשום דהא דדם שנטמא וזרקו במזיד לא הורצה, היינו כמשמעות הלשון דבמזיד אין הציץ מרצה ע"ז וע"כ הוא דאסור הבשר באכילה, וזה ל"ש רק למ"ד דטומאה דחוי', דלדידי' הא דשרי הבשר באכילה הוי רק מכח רצוי הציץ, וע"כ כיון שמדרבנן אין הציץ מרצה בכה"ג, ממילא דאסור הבשר באכילה, אך למ"ד דטומאה הותרה, דלדידי' הא דשרי הבשר באכילה הוי אף בלא רצוי הציץ, ל"ה להו לרבנן לאסרו באכילה.

ולפ"ז הרי שזהו מה שהביאו האחרונים מד' התוס' שדעתם בדין ק"צ הקרב בטומאת הגוף, דלמ"ד דטומאה הותרה מותר הבשר באכילה ולמ"ד דטומאה דחוי' אסור הבשר באכילה, דהגם דהתוס' איירו לענין קנסא דרבנן, מ"מ הוא תלוי בדאורייתא אם הקרבה בציבור בטומאה מתרת הבשר אף בלא רצוי ציץ, וזהו מה שהביאו האחרונים דדלדעת התוס' ביומא, הרי שבהקרבה בטומאה"ג דליכא בזה רצוי ציץ, תליא דין הבשר בהפלוגתא אי טומאה הותרה בציבור או טומאה דחוי' בציבור.

אך בעיקר פי' זה בד' התוס', צ"ע שלא משמע כן מדבריהם, ע' בכל לשונם בקושייתם ובסוף תירוצם, וצ"ע בזה, וע' עוד בכ' הגרי"ז במנחות דט"ו. שהק' ע"ד התוס' ביומא, שהרי בטומאת דברים הקרבין הציץ מרצה, וא"כ אמאי אין הזריקה מועלת לענין היתר אכילה, עכ"ד, ואינו מובן, שהרי ודאי אין מכוון התוס' דמדאורי' אסור הבשר באכילה, שהרי להדיא תניא דבשוגג הורצה, וכ"ד התוס' הוו רק טעם דראוי לקנוס ולאסור הבשר באכילה.

ומד' רש"י ביומא ד"ז. נ' ללמוד דאף למ"ד דטומאה הותרה בציבור ל"מ ההקרבה בטומאה להתיר הבשר באכילה, ורק היכא דאיכא ע"ז רצוי ציץ דמשוי לי' כי טהור, הוא דשרי הבשר באכילה, דהנה ביומא שם מותבי' למ"ד דטומאה הותרה בציבור, מהא דתניא על מה הציץ מרצה על הדם ועל הבשר ועל החלב וכו', ואי ס"ד טומאה הותרה היא בציבור למ"ל לרצויי, ופירש"י ז"ל, מיהו שמעי' מינה מדבעי טומאת בשר ועולין ציץ לרצויי ש"מ טומאה"ג שנדחית אצלם בקושי הותרה וכו', עכ"ל, וצ"ע דמ"ט פירש"י דמייתי' רק מדבעי ציץ לרצויי אטומאת בשר ועולין, ולא הזכיר גם לטומאת הדם דתניא ברישא, דמדבעי ציץ לרצויי על טומאת הדם, ש"מ דטומאה דחוי' היא.

ונ' ברור בדעת רש"י, דאזיל לטעמי' בזבחים דצ"ט. הנז' לעיל סק"??, שדעתו דק"צ הבא בטומאה אינו נאכל אף אם לא נטמא הבשר, ונ' שדעתו דהיינו אף למ"ד דטומאה הותרה בציבור, דאף לדעתו ל"ה זה כהקרבה בטהרה, ול"ה כרצויציץ דמשוי לי' כי טהור, וכמבו' כן במנחות דט"ו. דגרע התירא דטומאה הותרה בציבור מרצוי ציץ, ונת' בזה להלן בדברינו???, ולפ"ז הרי נמצא דהא דדם שנטמא וזרקו הותר הבשר באכילה, הוי זה רק מכח הרצוי ציץ, וממילא דליכא למיפרך אמ"ד דטומאה הותרה בציבור מהא דבעי' ציץ לרצויי על טומאת הדם, שהרי אף לדידי' בעי' להציץ לרצויי כ"ה שיהא הבשר מותר באכילה, וע"כ לא פריך רק מהא דבעי' ציץ לרצויי על טומאת הבשר והעולין, וז"ב בדעת רש"י.

והנה בפירש"י ביומא שם, פי' אהא דמותבי' לעיל מינה מהא דתניא דם שנטמא וזרקו בשוגג הורצה במזיד לא הורצה, ופירש"י דמותבי' מהא דבמזיד לא הורצה, עיי"ש, אך בחי' הריטב"א שם פירש, דמותבי' מהא דתניא דבשוגג הורצה, דל' זה מורה דבעי ציץ לרצויי, וקשיא למ"ד דטומאה הותרה דלדידי' ל"ב ציץ לרצויי, וכן פי' בפי' רבינו אליקים שם, וכ"נ מד' תור"י הלבן שפי' כן, (ובחינם הגי' בהע' שם בדבריו), והגבו"א שם כיון לפי' זה מדעתו, ולמש"נ נ"פ דלדעת רש"י א"א כלל לפרש כן, כיון דאף למ"ד דטומאה הותרה, מ"מ מה דמהני הזריקה להתיר בשר באכילה, דלענין זה אמרו דבשוגג הורצה, וכמש"א ביבמות ד"צ. דהא דבמזיד לא הורצה היינו רק לאסור הבשר, ופי' כן רש"י ביומא שם, הוי רק מכח הרצוי ציץ, ושפיר קתני דבשוגג הורצה, דבעי ע"ז ציץ לרצויי, אך בלא"ה י"ל בדעת רש"י ותוס', דל"ה ניח"ל פרושי כן, שהרי כתבו התוס' מנחות דכ"ה. ד"ה אבל, דהגם דל' הורצה מ' ציץ, מ"מ הו"מלפרושי שאי"ז מטעם ציץ.

ונמצא לפ"ז שמד' הריטב"א ודעימי', שפירשו דהא דמותבי' מהך ברייתא למ"ד דטומאה הותרה בציבור, הוא משום דלדידי' ל"ב ציץ לרצויי, יש ללמוד שדעתם דעכ"פ למ"ד דטומאה הותרה בציבור ק"צ הבא בטומאה נאכל, היכא שלא נטמא הבשר, ואף בלא הרצוי ציץ, דאי נימא דאף למ"ד דטומאה הותרה אין הבשר נאכל, רק מכח רצוי ציץ דמשוי לי' כי טהור, הרי ל"ה מצי לאותובי אמ"ד דטומאה הותרה מדקתני בשוגג הורצה, שהרי שפיר בעי' להרצוי ציץ להתיר הבשר באכילה, דלענין זה הוא שחילקה הברייתא בין שוגג למזיד, ובע"כ שדעתם דאף בלא רצוי ציץ שרי הבשר באכילה, אך אכתי יש להסתפק לדעתם, אם אף למ"ד דטומאה דחוי' בציבור נאכל הבשר בשלא נטמא, דע"ז ליכא ראי' מדבריהם, אך עמש"נ להלן סק"??? שיל"ד לחלק בנידון זה אם בק"צ הבא בטומאה נאכל הבשר היכא שלא נטמא, בין היכא דנעשית ההקרבה בטומאת הגוף, לבין היכא שנעשית בטומאת הדם, ולפ"ז אין להביא מד' הריטב"א ודעימי' דאף בטומאת הגוף מהניא התירא דטומאה בציבור להתיר הבשר באכילה, היכא שלא נטמא, וצ"ע בזה.

] הגרי"ז נקט בקונטרס, דגם בהקריבו על טמאים, אין נאכל הבשר, עיי"ש

ע' חזו"א שכתב, דאי נימא דאף בשלא נטמא הבשר אינו נאכל, מנ"ל להסוגיא דפסחים דאין בשר, ואי נימא דמשום הא דבא הקרבן בטומאה חשיב אין בשר, עיי"ש שדן בזה, (אך צ"ע דאי נימא הכי, א"כ מה מהני ע"ז רצוי ציץ, וי"ל, וע' תורי"ד שם שנ' דמהני ע"ז רצוי ציץ, ותלוי אי מרצה ציץ על אכילות, וצ"ע).

וכ'' שם דאי גם טהורים דינם בשריפה בעי עיבור צורה

**ג'**

] יש להסתפק, בק"צ הבא בטומאה שאינו נאכל בטומאה, אי מהניא הזריקה למיקבעי' להבשר בפיגול ולאפוקי מידי מעילה.

והנה למ"ד דהציץ מרצה על האכילות, אמרו בסוגיא דפסחים דע"ח., דמהני לי' זריקה לאקבועי בפיגול ולהוציא מידי מעילה

1. אמנם עיי"ש בתו"י ובתוהרא"ש ובריטב"א, שהקשו ע"ד רש"י מההיא דהי' מקריב מנחת פרים וכו', ולא תירצו כד' התוס', (וכ"ה גם בתוהרשב"א פסחים דפ"ג), וצ"ע שהרי לכאו' ד' התוס' ברורים, דכ"ד רש"י דהקטרה אינה דוחה טומאה היינו רק בהקטרת אימורים שאינה עיקר הקרבן, והפשוט בדעתם, דמנחת נסכים דמיא להקטרת אימורים, שאינה עיקר כפרה, דהכפרה הויא בהזבח, והמנחה באה עם הזבח, (ואף בבאה בפנ"ע, נמי הויא המנחה נוספת על הזבח, והרי חזי' דבאה בפנ"ע באה אף בלילה, והרי שאינה הקרבה גמורה שאינה כשרה בלילה), וצ"ב בשורש פלוגתת התוס' עם כל הנך ראשונים בזה, (ויש להוסיף, דבד' הריטב"א מבואר, דלגבי מנחת נסכים יש לחלק בין אם נטמאה קודם זריקת דם הזבח, לבין נטמאה אחר זריקת דם הזבח, והיינו משום דהיא טפלה לזבח, ולא חייל בה דחיית טומאה רק מכח הזבח, וע"כ ה"ז תלוי אם כבר נתכפר בהזבח או לא).

   ויש לציין בזה לד' המג"א סי' רל"ג סק"ג, שכתב דאע"ג דזמן שחיטת התמיד אינו אלא עד שקיעה"ח, מ"מ זמן תפילת המנחה הוי עד הלילה כנגד מנחת נסכים של התמיד, והקשו עליו דאף המנחת נסכים נפסלת בשקיעה"ח, (וי"ל דרק מתירין נפסלין בשקיעה"ח, אך מנחת נסכים שכולה כליל י"ל דאינה נפסלת בשקיעה"ח, ויל"ד כן גם במנחת כהנים, וע' חזו"א סי' כ"ד סק"ג שמבו' דנקט בפשיטות שאינה נפסלת בשקיעה"ח, אך מד' השטמ"ק במנחות ד"כ. אות ט' נ' שהיא נפסלת בשקיעה"ח, עיי"ש, ונת' בזה בדברינו בדין דם נפסל בשקיעה"ח סק"ח), ונ"פ דהמג"א ס"ל כדעת כל הנך ראשונים, דמנחת נסכים דמיא לאימורים, וע"כ ודאי דאינה נפסלת בשקיעה"ח. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה בפשוטו קו' התו"י צ"ב, שהרי מבו' בסוגיא דפסחים דע"ז, דלמ"ד דצמע"א זורקין הדם בשנטמא הבשר, והגם דל"מ הרצוי ציץ להתיר לאכול הבשר, מ"מ חשיב "יש בשר", ולכאו' ה"נ י"ל דהגם דאין מקטירין האימורים בטומאה, מ"מ כיון דהציץ מרצה על העולין חשיב דיש בשר, (וע' בחזו"א או"ח סי' קכ"ו סק"ל שכתב לישב כן, דהגם דציץ מרצה על העולין וחשיב יש בשר, מ"מ ל"מ הרצוי ציץ להקטירן, דומיא דצמע"א דל"מ להתיר באכילה, וע' גם בחזו"א קמא סי' ל"ט סק"ז, שנקט כן בפשיטות, דק"צ הבא בטומאה אין מקטירין אימוריו, ומ"מ חשיב שפיר דיש בשר, ולא הזכיר שם כלל לסוגיא דיומא, ולפלוגתת רש"י ותוס' בזה, ובסו"ד ציין למש"כ בזה ביומא).

   ונ' בדעת התו"י, דל"ד כלל, דלענין אכילה שפיר י"ל דהגם דהציץ מרצה ומשוי לי' כי טהור, ולי"ב פסול טומאה, מ"מ אסור לאכלו בטומאה, כיון דאיסור האכילה בטומאה אינה מכח פסולו, ואשר ע"כ שפיר חשיב דיש בשר, כיון דלי"ב פסול טומאה, והוי מכלל הקרבן, (ומה שאסור לאכלו משום איסור אכילה בטומאת בשר, ה"ז כמו דאיכא ע"ז איסור אכילה דבשר בחלב, דאי"ז מונע מלחשוב דיש בשר), ומשא"כ לענין הקטרת אימורים, הרי ל"ש לפרש דהגם דהציץ מרצה ע"ז ומשוי לי' כי טהור, מ"מ אי"ב איסור הקטרה בטומאה, שהרי ליכא איסור בפנ"ע על הקטרת דבר טמא, וכל האיסור שבזה הוא משום דאסור להקטיר פסולין, ואי מרצה הציץ ע"ז ומשוי לי' כי טהור, אין מקום לאסור להקטירן, ומדאסור להקטירן בע"כ דאכתי אי"ב לפסול טמא, וא"כ אף אין לנו לחשבו דיש בשר, וז"ב בדעתם, (ועמש"נ בזה עוד ב??).

   [וצריך להוסיף בזה, דמה שדן התו"י שיהא בזה משום אין בשר, היינו רק מדרבנן, דמדאורייתא ודאי לי"ב משום אין בשר, דמדאוריתא ודאי מקטירין את האימורים בטומאה, שהרי אף ביחיד מקטירין מדאוריתא את האימורים בטומאה, משום דהציץ מרצה ע"ז, ופשוט דמה"ט מדאוריתא אם נטמאו האימורים חשיב שפיר יש בשר ואף בקרבן יחיד, ואך מדרבנן הוא דהוי זה בכלל אין בשר, (לענין לזרוק לכתחילה), דהגם דהציץ מרצה ע"ז וחשיב מדאורי' דיש בשר, מ"מ מדרבנן אין לסמוך על רצוי הציץ, וע"כ ל"ח זה דיש בשר, (והוי זה חד דינא, עם הא דמדרבנן אסור לזרוק דם טמא ולהקטיר אימורים טמאים מכח הא דהציץ מרצה), וזהו שדן התו"י, דלדעת רש"י דאין מקטירין אימורי ק"צ בטומאה, והיינו בע"כ משום דגם בק"צ גזרו חכמים שלא לסמוך לכתחילה על הרצוי ציץ, ע"כ הי' בדין שמדרבנן אף יהא בזה משום אין בשר, וז"פ]. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואי"ז כמש"נ, דהתו"י לא קאמר דהיכא דכבר חיילא הדחי' בהזריקה תו שרי גם להקטיר בטומאה, אלא דהיכא דכבר הי' החלב טמא בשעת הזריקה, שרי להקטירו בטומאה, ובפשוטו הטעם בזה הוא משום דבכה"ג בע"כ עלינו להתיר להקטיר האימורים בטומאה, שאל"כ יפסל הקרבן משום דאין בשר, אך היכא שלא הי' החלב טמא בשעת זריקה, הרי שהגם דהזריקה היתה בכהן טמא וכבר חיילא בהקרבן דחיית טומאה, מ"מ לא הותר להקטיר האימורים בטומאה.

   והנה פשוט לפ"ז, שכל מש"כ התו"י דבנטמאו האימורים קודם זריקה מקטירין אותן בטומאה, היינו רק למ"ד דאם אין בשר אין דם, דלדידי' בע"כ להתיר להקטירן, אך למ"ד דדם אע"פ שאין בשר לא יותר להקטירן, וכן אף למ"ד דאם אין בשר אין דם, לא יותר להקטירן היכא שלא נטמאו כל האימורים, או אף היכא שנטמאו כל האימורים, אך נשתייר כזית בשר טהור, דבכה"ג הרי ל"ב להתיר ההקטרה בטומאה, כיון דיש אימורים או בשר טהורים, וז"פ.

   אמנם בד' הריטב"א מבו' הטעם לחלק בזה באופ"א, ז"ל, אבל אם נשחט ונזרק דמו בטהרה אין מקטירין את האימורים בטומאה, דכי אמרי' במועדו ואפי' בטומאה דוקא כשנטמאו קודם זריקה, עכ"ל, ומ' מלשונו שאין הטעם משום דכה"ג עלינו להתיר הקטרת האימורים כ"ה שלא יהא בזה משום אין בשר, אלא הטעם דבמועדו לא קאי רק בטומאה שקודם זריקה, ומצינו סברא זו בחזו"א סי' ו' סק"ו, ז"ל דלא אמרי' וכו' או טומאה הותרה, אלא בנטמאו קודם זריקה ומהני להו זריקה להתירן למצותן, אבל אם נטמאו אחר זריקה, כיון דכבר הורצה הקרבן והאימורים לא מעכבי כפרה וכו' ל"ש טומאה הותרה, עכ"ל, (וכ"ה מוכח שאין מכוון הריטב"א מכח דינא דאין בשר, שהרי בהמש"ד שם מבו' דגם לגבי מנחת נסכים הי' לנו לחלק בין נטמאו קודם זריקת הזבח לנטמאו אחר זריקה, והתם הרי ל"ש כלל לדון מכח הא דאין בשר, דהרי מנחת נסכים ל"מ כלל לדין יש בשר, וכדאמרי' בזבחים דק"ט ומנחות ד"ט ודכ"ו, וז"ב). [↑](#footnote-ref-4)
4. ואאמו"ר שליט"א כתב לבאר ד' רש"י, דהגמ' אתיא כרבינא דהא דבמזיד לא הורצה, היינו בשזרקו במזיד, וזה דמייתי' מינה דאי טומאה הותרה ול"ב לאהדורי אטהרה, א"כ ליכא למיקנסי', שהרי מותר לו לכתחילה לזרקו, (ורק למ"ד דטומאה דחוי' ואסור לו לזרוק לכתחילה, דהו"ל לאהדורי אטהרה, שפיר יש לקנסו על שזרק), וראיתי בס' דברות משה ב"ק סי' פ"א שפי' כן בד' רש"י, (ועמש"נ ב??? סק"ב בהערה, להוכיח מד' הרשב"א בשו"ת סי' תרפ"ט, שפי' כן), וצ"ע באמת בדעת תוס' וש"ר שנטו מזה, דלכאו' הוא פשוט כן דלמ"ד דהותרה ל"ש למיקנסי', (ואין נ' דהוה מ' להו דהסוגיא אתיא אף כרב שילא דבמזיד לא הורצה היינו טומאתו שהרי חזי' בגיטין דנ"ד. דפרכי' מהך ברייתא, ופי' התוס' שם דהיינו כרבינא, וה"נ יל"פ דהא דמותבי' הכא הוי כרבינא), ועמש"כ בזה אאמו"ר שליט"א, ועמש"נ בזה ב???. [↑](#footnote-ref-5)