דעת ר_ש כ_ש למלקות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / טעם כעיקר / שיעור הטעם והיתר נהפך לאיסור

חולין צח: בדעת ר"ש כ"ש למלקות

**א. מחלוקת רבינו יקיר ור"פ אם דינא דר"ש שייך בתערובת-**

בתוס' ע"ז סח. כתבו התוס' דלדעת ר"ש דכ"ש מחייב מלקות ואי"צ כזית א"כ אי"צ כלל ההלכתא דהמל"א דל"ל צירוף תיפו"ל דאפי' על כזית מתחייב.

והביאו התוס' דעת רבינו יקיר דלא חייב ר"ש אלא בעיניה ולא ע"י תערובת וא"כ אכתי בעי קרא להמל"א היכא שהוא מעורב ונתן טעם זב"ז.

ובתוס' הביאו שהר"פ דחה זה דבאמת אף אם הוא מעורב הרי טכע"ק דאורייתא ושפיר איכא בזה דינא דר"ש דכ"ש למלקות, ובסו"ד כתבו דכל מה שאמר ר"ת דע"י תערובת לא אמר ר"ש היינו דוקא היכא שאין בו טעם והוא בטל ברוב, אבל היכא שיש בו טעם הרי הוא כעיקר ואינו מתבטל ברוב ובז שפיר איכא דינא דר"ש.

והנה בעיקר מחלוקת רבינו יקיר ור"פ לא נתברר לי כ"כ בלשון התוס' במאי פליגי, הנה תחילת לשון התוס' נראה עיקר מחלוקתם הוא אם ע"י דין טכע"ק חשיב כמו בעיניה או לא.

ויש לבאר זה בשתי דרכים:

א. בנובי"ק יו"ד-צא נראה שנחלקו אם בדין איסור של טכע"ק אמרינן דינא דר"ש דחייב בכ"ש, דעת רבינו יקיר דכל דינא דר"ש לא שייך אלא במידי דאיתא בעין דבזה מתחייב ע"י כ"ש, אבל בטכע"ק לא שייך לחייבו בכ"ש, ור"פ פליג וס"ל דאף בדין טכע"ק יש לחייבו בכ"ש.

ולכך כל בתערובת שאין דינו אלא ע"י טכע"ק פליגי אם חייל ביה דינא דר"ש.

[והנה סברת רבינו יקיר צ"ב, למה לא נדון דין כ"ש למלקות אף בטעם, ועיין בנוב"י שהוא מקבלת חז"ל מהלמ"מ, ואולי יל"פ עפמש"כ הריטב"א מכות יז. דסברת ר"ש משום דאחשביה באכילתו, וי"ל דל"ש אחשביה על טכע"ק, וצ"ע].

אבל זה צ"ע דהא אף בלא דין טכע"ק הרי ע"י טעמו וממשו ניכר האיסור ואין בכאן ביטול ברוב, א"כ למה לא יחול בו דינא דר"ש לחייב בכ"ש, וצ"ע.

ויסוד זה מבואר בראשונים בכ"ד דאף למ"ד טכע"ק לא"ד מ"מ טעמו וממשו חייב, ונתבאר במקו"א עוד מד' הבי"מ-תמב וש"א דבד' הטור-תמב מבואר דאף להשיטות דטכע"ק דאורייתא מ"מ טעמו וממשו ידעינן ליה מסברא ולא מדין טכע"ק, ולכך סגי בטעם קלוש לחייבו בזה גבי כותח הבבלי, ואכ"מ.

וכנראה צל"פ סברת הנוב"י דהכי קבלו חז"ל מהלמ"מ דכל שכוחו הוא ע"י הטעם לא שייך בו דין כ"ש למלקות, וצ"ב רב.

ב. יש לפרש מחלוקתם ע"ד אחרת קצת, די"ל דעיקר חידושו של רבינו יקיר דלא אמר ר"ש בתערובת, וע"ז מודה לו הר"פ, אלא דס"ל דה"מ לענין ממשות האיסור י"ל כיון שהוא בתערובת קליש כוחו ואינו מחייב בכ"ש, אבל כל דחייל ביה דין טכע"ק לא חשיב שהוא חלק מתערובת כלל רק כעומד בפנ"ע הוא, שלא נקלש כוחו ע"י התערובת דאדרבה הרי הוא נמצא בכל חלק וחלק מן התערובת.

וזה עפמשנ"ת במקו"א בד' הראשונים שהק' על הסוגיא פסחים דאף אי כזית בכא"פ לא"ד מ"מ ע"י טכע"ק יש לו להתחייב, ונתבאר דכלפי ממשו כל שאין בו כזית בכא"פ חשיב דליתיה לאיסוריה בעיניה כיון שהוא מעורב בתערובת עד שאין בו כזית בכא"פ, אבל כלפי טכע"ק ס"ל להראשונים דלא חשיב שהוא בתערובת כלל.

ולפי"ז אשה"ט דה"נ לענין דינא דר"ש הרי אף דלא אמר ר"ש בתערובת מ"מ בטכע"ק הוי כמו שהוא בעיניה ומתחייב עליו שפיר.

אבל כ"ז בתחילת לשון התוס', אבל סוף לשון התוס' נראה כוונה אחרת לגמרי בזה, עיי"ש דנתקשה הר"פ ע"ע ממה דאמר ר"ת דבתערובת לא אמר ר"ש, וכתבו די"ל דכל ד' ר"ת הוא רק היכא שיש בו ביטול ברוב ובזה לא אמר ר"ש, אבל ע"י טכע"ק אינו בטל ברוב, ומשמע מזה דבאמת לשיטת הר"פ חלק על כל יסודו של רבינו יקיר וס"ל דאף בתערובת אמר ר"ש, אלא דהיכא שבטל ברוב הרי מטעם ביטול ברוב לא אמר ר"ש, וצ"ע דכל לשון התו' בתחילת דבריהם מורה כוונה אחרת בזה, וצ"ע.

ועיין גם בתוס' בע"ב שהביאו יסודו של ר"ת דלא אמר ר"ש בתערובת כתבו משום ביטול ברוב, אבל ע"י הטעם חשיב כמו שהוא בעין, וגם בזה צ"ע סתירת לשונם בזה.

**ב. ראיית רבינו יקיר מביטול ברוב-**

והנה רבינו יקיר הוכיח דעתו דלא אמר ר"ש ע"י תערובת דאם גם בתערובת אמר ר"ש נמצא דלית ליה ביטול ברוב ביבש בתרי ובלח בשישים.

והוכחתו תמוהה טובא וכש"כ בתוס' בסו"ד בשם ר"פ לדחותה דמה ענין דינא דר"ש לדין ביטול ברוב, ואף אם ס"ל לר"ש כ"ש למלקות היינו דוקא בגוונא דליכא ביטול ברוב, אבל אם יש ביטול ברוב אין כאן איסור כלל אפי' כל שהוא, ובזה וודאי יודה ר"ש דפטור, ועיין בחי' חת"ס שם תמה על הוכחת התוס'.

ואולי יל"פ ע"ד חידוד קצת דס"ל לתוס' דדין ביטול ברוב יסודו לסלק חשיבות ההיתר אבל אם גם בכ"ש מתחייב הרי לעולם מכלל כל שהוא לא נפק אף ע"י ביטול ברוב.

ואילה"ק דא"כ דאף אחר ביטול מ"מ חשיב כ"ש א"כ ה"נ לרבנן לא יהני ביטול ברוב משום חצי שיעור, אבל זה י"ל עפ"י המבואר פסחים מד. דלא שייך ח"ש בפחות מכזית בכא"פ, וכ"ה דעת הרבה ראשונים, ונתבאר במקו"א הטעם בזה או משום דח"ש בתערובת לא חזי לאיצטרופי או משום דחשיב דליתיה לאיסורא בעיניה, אבל לר"ש דחייב בכ"ש שפיר הק' התוס' דא"כ לא שייך בו ביטול ברוב, ודו"ק.

[עוד שמעתי לצדד דדוקא היכא דבעינן כזית בב"א הרי כדי לצרף כזית צריך לאכול הרבה מן ההיתר ג"כ והכזית כולה מעורבת כאן בכלל התערובת, א"כ שפיר יש לדון ביטול ברוב, אבל לאכול כל שהוא של איסור אי"צ לאכול עוד היתר עמו ואי"צ לצירוף שהרי כל מקצת ומקצת עומד בפנ"ע ול"ש בו ביטול, אבל זה לא יתכן אלא בביטול דלח ובתוס' מבואר דקשיא להו גם מביטול יבש].

**ג. בקו' האחרונים מהסוגיא שבועות כא:-**

בנוב"י שם תמה ע"ד רבינו יקיר מסוגיא שבועות כא: דאמרינן התם דר"ע ל"ל דר"ש מדאמר ר"ע דנזיר ששרה פתו ביין ויש בו כדי לצרף כזית חייב, ואי כר"ש ל"ל לצרף, ומבואר דלר"ש ל"ש המל"א, והא כתב רבינו יקיר דאף לר" לא אסר ע"י תערובת ושייך להצריך קרא להמל"א, ועיין בנוב"י מש"כ לתרץ בזה, וע"ע ברש"ש ע"ז שם משכ"ב לדחוק.

ובאחרונים תי' שתי תי' בזה:

א. בחת"ס שם ובחוו"ד-קי בסוף בית הספק ד"ה לכבוד תי' בזה, עפי"ד הריטב"א מכות יז. דטעמיה דר"ש דמחייב בכ"ש הוא משום אחשביה, ובזה י"ל עיקר סברת רבינו יקיר דהיכא שהוא בתערובת הרי לא חזינן שהחשיב את האיסור דדלמא אוכלו בשביל ההיתר.

ולפי"ז כתבו דכל ד' רבינו יקי שייכים רק אם נתערב בממילא, אבל אם הוא עירבו במתכוין יחייב ר"ש בכ"ש, והתם בגמ' שבועות רק איירי ר"ע בנזיר שדרה פתו ביין, וא"כ הוא מערבו במתכוין ושפיר מקשי בגמ' דלר"ש יתחייב בכ"ש.

[ובחוו"ד דקדק זה בלשון התוס' שכתבו דשייך לר"ש המל"א כגון שנבלע חצי זית וכו', ולמה הוצרכו לפרט כאן האופן שחייב, והרי כבר הזכירו זה לעיל, ועפ"י הנ"ל כתב דכוונתם לומר דאיירי שנבלע מאליו ולא ערבו במתכוין.

והנה עיקר כוונת התוס' הוא לומר דל"ש המל"א אלא ע"י בליעה, אף להחוו"ד ע"כ הוא כן שהרי כתבו אח"כ כמו שרה פתו ביין דאיירי במתכוין, וע"כ עיקר כוונתם להורות דדוקא בלוע בעינן, אבל מ"מ דקדק החוו"ד מלשונם שכתבו כגון שנבלע משמע דדוקא מאליו].

ב. בישוע"י הל' פסח הו"ד בקה"י וגרש"ר פסחים מד. כתב לתרץ דעת רבינו יקיר, דאף דלא אסר ר"ש ע"י תערובת ובעי המל"א, מ"מ מקשי בגמ' שבועות דר"ע הדגיש בלשונו שצריך לצרף לכזית ואילו לר"ש אף שצריך המל"א מ"מ למה לי לצרף לכזית הרי אפי' יאכל פחות מכזית מ"מ יתחייב, ואף דע"י תערובת לא אמר ר"ש מ"מ ע"י המל"א לא חשיב תערובת שהרי הכל אסור [ושו"ר דעמד בזה בחזו"א יו"ד כה-ח].

וסמך לזה מלשון הר"ח שבועות שם שעיקר קו' הגמ' למה לי לצרף לכזית דייקא.

וכתב בקה"י דזה ניחא רק אי נימא דעיקר דין המל"א הוא דין של נהפך ההיתר לאיסור וא"כ אין כאן תערובת וי"ל דבזה ל"ש הכל דלא אמר ר"ש בתערובת שהרי המל"א ונעשה הכל איסור ואין כאן תערבות היתר.

אבל אם נפרש דיסוד דין המל"א הוא במעשה האכילה [וכמו שצידד הרבה אחרונים אף לשיטת התוס' דבעינן בליעה דהיינו דוקא כדי לצרפו אבל לא משום דההיתר נהפך לאיסור], לכאו' ל"ש תי' זה דאכתי הרי החפצא הוא תערובת של איסור בהיתר ולא אמר ר"ש בתערובת.

אבל באמת צדקו ד' הגרש"ר פסחים שם בזה, דוודאי אף לצד זה יש מקום לד' הישוע"י, שהרי עיקר יסוד המל"א לפי צד זה הוא דלעולם לעיקר חיובו סגי אף לרבנן בכ"ש אלא דבעי מעשה אכילה חשוב של כזית ושפיר מצטרף לזה ההיתר.

וא"כ י"ל דלפי"ז עיקר סברתו של ר"ש הוא דסגי בכ"ש היינו דאף דבעי מעשה אכילה של כזית מ"מ לר"ש אף בכ"ש הרי אחשביה למעשה האכילה וחייב, וא"כ י"ל דכל כמה שההיתר מצטרף למעשה האכילה של האיסור הרי כשהוא מחשיב את מעשה האכילה חשיב כמו שאכל כזית וחייב לר"ש.

ויסוד הדברים דכיון דלרבנן מצטרף ההיתר להשלים לכזית הרי ה"נ אמרינן דלר"ש יכול להחשיב זה אף בכ"ש להחשב אכילה חשובה של כזית, והוא ברור בסברא.