‏‏עז.א               א
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / הזורק - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**וצריכה.** עי' רע"א וברש"ש שהק' הא לא דמי חצר דגט לחצר דגניבה, כמבואר בגמ' בב"מ י: דחצר דגט הוא משום יד, ובעינן עומדת בצד חצרה, אבל חצר דגניבה הוא משום שליחות. וע"ע בנתיה"מ בפתיחה לסי' ר' ד"ה והא.

**וכתב לה בעודה ארוסה.** עי' בתוס' דבתחילת דבריהם מבואר שהחסרון בסילוק הוא משום דהוי דשלב"ל. ורק בדרבנן מהני מדין א"א. והראשנים נחלקו בזה בריש הכותב. ואכ"מ.

**בקו' הגמ' חצרה מה שקנתה אשה וכו',** אפשר לבאר קו' הגמ' בב' אופנים, או כמו שכתב בתורי"ד שכיון שהתשמישים של החצר הם של הבעל ממילא אין האשה יכולה לקנות בחצר זה. או כמו שפרש"י שהחסרון הוא לא בכח הזכיה של האשה, אלא שהבעל נחשב אגיד בחצר, ואין כאן כריתות. ועי' במגי"ה באבנ"מ סי' קלח אות ב.

**בתוס' ד"ה ידה גופא.** בביאור תי' הראשון עי' מש"כ רע"א שעיקר התי' הוא שאין לבעל קנין בגוף היד. אלא שלא נתבאר מה התי' השני של תוס' הרי לא מיירי כאן שהאשה אמרה איני ניזונית. ועי' ברשב"א. ובעיקר קו' התוס' עי' בתורי"ד כאן וברע"א. וע"ע מש"כ בקצה"ח סי' שיג ובאבנ"מ סי' קלח סק"א תי' על קו' התוס'.

**גיטו וידו באין כא'.** עי' בקצה"ח ר' סק"ה שהעמיד כאן שכל הדין של באין כאחת נתחדש רק בגט שסגי בנתינה לחוד, אבל בשטר קנין לא אמרינן גיטו וחצרו באים כאחת. והביא כמה ראיות ליסוד דין זה שבגט סגי בנתינה לחוד. והאריכו בזה רבותינו האחרונים. ועי' בקוב"ש קידושין אות קלח-קמ, ובחי' הגרש"ש סי' ה'.

**מתני'. הזורק גט לאשתו וכו'** ופרש"י והיא בתוך ביתה 'של נכסי מלוג'. מבואר שבנכסי צאן ברזל אפי' שהבעל צריך להחזיר את הנכסים לאשה אחרי הגרושין, מ"מ הרי הם חשובים עדין כביתו וחצרו אינה יכולה להתגרש בהם, ואפי' שגם כל מה שאשה מתגרשת בחצר של נכסי מלוג הוא משום גיטו וחצרה באין כאחת, מ"מ על נכסי צאן ברזל זה לא יועיל גיטו וחצרו באים כאחת, וביארו בזה הפוסקים כיון שגם אחרי גרושין זה מחוסר גובינא, ולכך הוא נחשב עדין כרשות הבעל.

**גמ'** מנה"מ דת"ר ונתן בידה וכו' הראשנים נחלקו באופן הדרשא, רש"י פי' מדלא כתיב 'ובידה יתנהו' משמע שבנתינה כל דהו סגי, ובראשנים הק' דאין בזה שום ייתור ב'ונתן בידה' טפי מבידה יתנהו. ועי' בתוס' דמרבינן מכלל ופרט וכלל. ובראשנים ברמב"ן וברשב"א ועוד כתבו דתרי ו'נתן' כתיב בפרשה, וכן הביאו מהירושלמי.

וברש"י בב"מ י: ד"ה משום כתב דא"צ כלל רבוי אלא ד'ידה' רשותה משמע, כדכתיב ויקח את כל ארצו מידו. ובתוס' סנהדרין פה: תמהו עליו דמהא דמצרכינן הכא רבוי מיוחד לחצר, הרי שאין לדרוש את המשמעות של 'ידה' גם לגבי רשותה. ועי' בפנ"י שם שתי' שאחר שמרבינן חצרה מריבויא דקרא, מפרשינן דידה היינו רשותה.

**ותניא נ"ה גבי גנב וכו'** בתוס' ב"ק עט. ד"ה או הוכיחו מכאן דגנב אינו מתחייב אלא כשמשך למקום הראוי לקנין, דהיינו סימטא או רה"י, אבל אם משך ברה"ר אינו מתחייב על הגניבה. ויש לפרש ראייתם מב' טעמים, או שכוונתם מקו' הגמ' שהק' אין לי אלא ידו גגו וחצרו מנין, ולכאו' למה צריך רבוי מיוחד על חצר, תפ"ל שנעשה גנב מיד שהוציא מרשות הבעלים לרה"ר. ויש לפרש באופ"א דהגמ' מדמה כאן חצר בגניבה וחצר בגט, א"כ כמו שבחצר של גט צריך שיכנס הגט לרשותה ממש, ה"ה בגנב. [וכן משמע יותר הלשון בתוס' שם].

**דאי אשמעינן גבי גט משום דבע"כ**. כתב רש"י 'כיון שהתורה אמרה שיכולה להתגרש בע"כ הלכך חצרה נמי קני לה', מבואר דס"ד שיש חידוש מיוחד בגט אע"פ שבעלמא בממון אין קנין חצר, מ"מ גט שאני והיינו משום שהקנין קל יותר לקנות משום שנקנה לאשה בע"כ. אולם באחיעזר סי' לא אות ג' ביאר עפ"י היסוד של הקצה"ח סי' ר' סק"ה דבגט סגי בנתינה בעלמא, ואי"צ שהאשה תזכה בגט, א"כ י"ל שכוונת הגמ' לומר שכמו שמצינו שגט ישנו בע"כ, הרי זה סימן שאי"צ בזה הקנאה אלא סגי בנתינה, וא"כ אין ראיה שחצר מועילה לקנין. [וגם לדברי האחרונים הברכ"ש סי' מה והאמרי משה סי כה אות ו שכתבו דודאי האשה זוכה בגט, דהתורה מקנה את הגט לאשה כדי שתתגרש בו, אלא דאינו מדרכי הקנינים אלא ע"י קבלה, וזהו קנין גם בלא מעשה קנין, נמי יש לפרש דכיון דבגט איכא קנין מיוחד שהתורה מקנה, אין ראיה שבעלמא חצר קונה].

אלא דמעתה יל"ע באידך גיסא דמבואר בגמ' בב"מ י: דילפינן חצר של קטנה שקונה במציאה מגט, ואם נפרש כמו הקצות שבגט סגי בנתינה בעלמא, א"כ איך ילפינן מהכא קנין חצר. [ועמדו בזה האמר"מ והאמרי בינה קו' הקנינים סי' כז]. וצ"ל דאע"ג דלא בעינן קנין בגט, מ"מ ילפינן שה'יד' חשובה מקום נתינה, שאם היא תרצה היא תוכל לקנות ע"י נתינה זו, וא"כ גם במציאה שצריך קנין ילפינן מגט שהיד והחצר חשובים רשות בעלים והוי מקום לקנין.

**וצריכא וכו'**. עי' ברע"א שתמה דהרי שני ענינים הם דבגניבה הוי חצר מטעם שליחות, ולכך אפילו באין עומד בצד שדהו מהני, ואילו בגט דאין חבין לאדם הוי חצר מטעם יד ובעינן עומדת בצד חצרה, כמבואר בהמשך הסוגיא. וא"כ פשיטא דצריכא לתרוויהו, ועי' בנתיה"מ פתיחה לסי' ר' ד"ה לכאו' וברש"ש ומלא הרעים כאן.

ועוד הק' רע"א שם בנוסח אחר, דאם מסברא הוי חצר מטעם שליחות ולכן צריך פסוק מיוחד בגט לומר שהוא מטעם יד, א"כ ל"ל קרא בגנב, תפ"ל שמסברא הוי מטעם שליחות. אלא ע"כ דלא ידעינן מסברא א"כ קשה מנ"ל באמת דבגניבה הוי חצר מטעם שליחות, דילמא מטעם יד ובעינן עומד בצד חצרו דוקא.

ועוד הק' בנתיה"מ שם ד"ה ולפי"ז דהרי ילפי' מהיקש דויצאה והיתה דגם בשטר קדושין היא מתקדשת בנתינה בידה, וה"ה בגגה וחצרה והרי התם אינו בע"כ. וא"כ שוב נילף גניבה מקדושין ולא שייך למיפרך שכן בע"כ. וכתב ע"ז הנתיבות דכיון שבקדושין יש דא"מ לכן היא מתקדשת גם בחצר שאינה משתמרת, ואינה עומדת בצד חצרה, וא"א ללמוד גניבה שיועיל מטעם שליחות, אלא היה מועיל בקדושין רק מטעם יד ובעינן עומד בצד חצרו, ולכך בעי קרא בגניבה שיועיל מטעם שליחות ואי"צ עומד בצידו.

ובאחיעזר שהובא לעיל [ח"א סי' לא אות ו'] כתב עפ"י היסוד של הקצות הנ"ל הא דמהני נתינת גט בחצר אף שאינה קונה היינו משום דבגט סגי בנתינה, וזה כוונת הגמ' מה לגט 'שכן בע"כ', שזה סימן שבגט סגי בנתינה ואי"צ הקנאה כלל, וא"כ חצר מועילה רק לנתינה ולא להקנאה. וא"כ לא היינו יודעים קידושין שמהני בחצר, שהרי קדושין לא סגי בנתינה, ושוב א"א ללמוד גניבה מקדושין. ודבר זה הוא פלא הרי אין היקש לחצאין ואיך יכול להיות שבקדושין אין מקום לקנין חצר[[1]](#footnote-2).

**ואי אשמעינן גבי גנב משום דקנסיה רחמנא**. בפשוטו נראה דכוונת הגמ' דכיון שיש ענין לקנוס גנב לכן הוא קונה בקנין חצר אע"פ שבכל מקום אינו קונה. אך אפשר להוסיף בזה לשי' ר"י בתוס' בכתובות ל: ד"ה ואי שגנב קונה להתחייב באונסין אפי' במשיכה לרה"ר, ואף שהוא אינו קונה את הגזילה להיות שלו, מ"מ כיון שהוציא החפץ מרשות הבעלים חייב, ולכך י"ל דקנסו הגנב שאין צריך מעשה קנין גמור, וסגי במעשה הוצאה מרשות בעלים.

ועי' רש"י ד"ה אימא, אם לא משך כגון נכנסה לחצרו ונעל בפניה, כ"ה ברש"י ב"מ י: וידוע מה שדקדק בזה הקצה"ח רמג סק"י ושמח סק"ב דאע"ג שנתרבה חצר לענין גניבה, היינו רק לענין הקנין שנעשה ע"י חצר, אבל לעולם בעינן שהגנב יעשה מעשה גניבה, ולא סגי בנכנסה מאילה אפי' בחצר המשתמרת, אלא בעינן שיעשה מעשה כמו נעל בפניה. ולכאו' הביאור הוא כנ"ל דאף דלענין הכנסה לרשותו מהני שבא מעצמה לחצרו, מ"מ כיון דעיקר החיוב הוא ההוצאה מרשות בעלים בעינן שיעשה מעשה של הוצאה. וצ"ע.

**מנא ה"מ דת"ר ונתן בידה וכו'.** בפשיטות כוונת הגמ' לרבות כמו שמהני נתינה לידה כך מהני נתינה לחצרה. וה"נ בגניבה כמו שמהני לחייבו שהגניבה בידו כך לחייבו שהגניבה בחצרו.

וידוע שהקצה"ח ורעק"א העמידו מח' רש"י ותוס' האם יש בעלמא קנין יד, דרש"י בכתובות לא. נקט שאין בעלמא כלל קנין יד, אלא רק משיכה או הגבהה, והתוס' שם נחלקו עליו. [יבואר לקמן בסמוך]. ולפי רש"י צריך לפרש הברייתא אין לי אלא ידה וכו', שמהני נתינה לידה[[2]](#footnote-3), מנין שמהני נתינה לתוך חצרה וכו'. והיה מקום לומר שכמו שהנתינה ליד האשה אינה קנין ואפ"ה מהני, ה"נ אם הוא נתן לחצרה אינה קונה, ואין מכאן ראיה שחצר מהני לקנין, שהרי היד עצמה גם לא קונה ואפ"ה היא מתגרשת בזה.

ולגבי גניבה ע"כ חייבים לפרש אין לי אלא ידו וכו', היינו אין לי אלא לקחה בידו במשיכה והגבהה, [שהרי בלי קניני גניבה אינו מתחייב], אבל בנתקבל בגגו חצרו וקרפיפו מנין שגם בכה"ג חשיב שנתקבל אצלו, וע"ז ילפי' לה מהמצא תמצא שגם חצרו הוי מקום קנין. [וכן מדוקדק ברש"י שכתב בד"ה אימא 'לא תקני ליה חצרו אם לא משך', ומדלא כתב רש"י 'אם אינה בידו' משמע שאין לי אלא ידו איירי במשיכה ודו"ק[[3]](#footnote-4)].

אלא שיל"ע לפי"ז מה ס"ד בגמ' ללמוד חצר דגניבה מחצר דגט, הרי חצר דגט לא משום קנין הוא אלא דהוי נתינה ליד האשה. והיה מקום לתרץ שזה גופא פירכת הגמ' מה לגט שכן בע"כ, והיינו דלאו משום קנין הוא.

אלא שעדין יל"ע מהסוגיא דב"מ י: דאמרינן התם לענין קנין חצר דרב ינאי ס"ל דכשם שיש לקטנה יד לגרושין כך יש לה חצר לקנין, הרי שאם קטנה זוכה בגט בחצר ילפינן שחצר קונה מציאה לקטנה. ולדברי רש"י צ"ב רב מנין לנו שיש כאן קנין בחצר, אולי החצר היא כמו היד, וכשם שאין קנין יד ואפ"ה מהני היד לגט דכ' ונתן בידה, כך מהני חצרה בלא קנין חצר.

ואפשר לומר דהנה רש"י ב"מ שם כתב בד"ה משום יד איתרבאי 'דכתיב ונתן בידה וידה רשותה משמע', מבואר דיסוד הדין של ונתן בידה הוא שהגט בא לרשותה, וא"כ אפשר לומר דהיה פשוט לגמ' דאם מרבינן חצרה לגיטין, ע"כ דחצר נמי חשיב רשותה 'לענין קנין', דבכדי שהחצר יחשב כרשותה הוא רק ע"י שהחצר קונה לו כרשות ממון, אבל אם אין החצר קונה לו אינו חשוב רשותה, ובשלמא יד י"ל דהוי רשותה אפילו שאינה קונה לה דסו"ס היא בידה ממש.

והנה בקצה"ח ר' סק"ה כתב להוכיח דאין האשה צריכה לזכות בגט וחלות הגירושין הא רק בנתינה בלבד, מהא דכתבו על איסורי הנאה, וכן מהא שקטנה שקידשה אביה ומת שתגרשת בקבלת הגט אף דאין זכיה לקטן, ע"ש. ולכאו' קשה מהגמ' ב"מ שם דילפינן קנין חצר מגט, ואם גט א"צ זכיה מה הראיה מהא דמהני נתינת הגט בחצרה שיש קנין חצר, ובפשיטות צ"ל דבעינן נתינה הראויה לקנין, אבל ברש"י א"א לפרש כן, שהרי נתינה לידה נמי הוי נתינה שאינה ראויה לקנין.

ולמבואר בדעת רש"י י"ל דאה"נ שאין צריך זכיה בגט ומ"מ יסוד הענין של הונתן בידה הוא שהגט יבא לרשותה, ולכך אם לא היה קנין ע"י החצר לא היה חשוב רשותה, כיון שאין החצר מתייחס כאילו נתנה בידה, ורק בנתינה לתוך ידה חשוב שבא לרשותה.

**חצרה מה שקנתה אשה קנה בעלה.** והיינו דאף שהחצר הוא של האשה מ"מ כיון שהבעל הוא אוכל פירות אין האשה יכולה להתגרש בחצר. ונחלקו הראשנים מהו החסרון. בתורי"ד כתב 'פי' שכל נכסי האשה קנויין לו לבעל הפירות, וכיון שפירות החצר הוא של הבעל מה כח יש לאשה באותו חצר שיקנה לה הגט'. [[4]](#footnote-5). וצריך להוסיף כאן דאפי' לפי מש"כ הקצה"ח שלא צריך שהאשה תזכה בגט אלא סגי בנתינה בעלמא, מ"מ הגדר של הנתינה הוא שצריך שהנתינה תהיה ראויה לקנין, דכמו שמצינו שבשביל קנין צריך להיות בחצר שלה, כך הנתינה צריכה להיות בחצר שלה. ולכן חסר כאן נתינה ליד האשה, דאין לאשה זכות בחצר זו. אבל ברש"י כתב 'ואכתי לא נפיק גיטא מידיה דבעל' והפשטות הוא דאף שאין חסרון מצד האשה, דסו"ס החצר הוא שלה ויש לה זכות ברשות החצר, מ"מ כיון שהבעל הוא אוכל פירות הרי הבעל אגיד גביה דכיון שגם לבעל יש זכות זה נחשב שהגט הוא במקום שרשות שניהם שווה, כמו שמצינו לקמן עח: גט בידה ומשיכה בידו, אפילו שהגט כולו בידה, מ"מ כיון שהבעל אגיד גביה יש חסרון של כריתות, וה"נ כיון שהבעל הוא אוכל פירות הרי חסר בכריתות של הגט.

ונפק"מ בין הפרושים הוא בגוונא שהאשה השכירה או השאילה את החצר לתשמישים לאדם אחר, ובא בעלה ונתן לה שם את הגט, דאם כמו התורי"ד שכיון שזכות ההשתמשות הוא לא של האשה , האשה לא יכולה לקבל בו את הגט, א"כ גם בכה"ג האשה לא יכולה לקבל את הגט, אבל אם כל החסרון הוא שהבעל אגיד גביה וגם לו יש זכות בחצר, א"כ בכה"ג אין חסרון.

ודבר זה צ"ב, למה לא פירש רש"י שחסר בעיקר הנתינה, שהרי אין לאשה זכות קנין בחצר.

ובפשיטות היה מקום לומר עפ"י מחלקות הראשנים המפורסמת האם חצר השכורה או שאולה [שנכנס בה מציאה וכדו'] האם קונה לשוכר או למשכיר. ונחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד בפ"ו משכירות ה"ה, דדעת הרמב"ם שהחצר קונה למשכיר, שהרי סו"ס החצר הוא שלו[[5]](#footnote-6). אך הראב"ד אומר שכיון ששימוש החצר הוא של השוכר הרי השוכר קונה, שהרי הוא משתמש בפועל בחצר. וכן הסכימו רוב הפוסקים. ולכאו' יש ראיה מהסוגיא כאן, שהרי הק' בגמ' חצרה מה שקנתה וכו' הרי שאף שהחצר היא של האשה, מ"מ כיון שבפועל הבעל הוא אוכל פירות הרי החצר קונה לבעל, ואין האשה זוכה בגט, הרי מפורש כמו דעת הראב"ד. ועמד בקו' זו המגיה על האבנ"מ סי' קלח אות ב' וכתב דכיון שהבעל קונה את החצר לפירות, א"כ לא יצא הגט מתחת ידו כשמונח בחצר, וגבי גט בעינן כריתות יציא מתח"י לגמרי כמו דלא מהני משיחה בידו וכו', והוסיף בזה שזהו מה שדקדק ברש"י בלשונו לפרש ואכתי לא נפיק גט מידו דבעל' עכ"ד.

אלא דדבר צ"ב שהרי רש"י עצמו בב"מ קב. ס"ל כמו הראב"ד שחצר השכורה קונה לשוכר ולא למשכיר, א"כ רש"י לשיטתו אינו צריך לכ"ז.

ולכך היה נראה לומר באופ"א דאפי' שס"ל לרש"י שחצר השכורה קונה לשוכר, מ"מ בדבר שאין השוכר רוצה בו, המשכיר זוכה בו, משום שסו"ס החצר הוא של האשה, אלא שרשות הבעל מעכבת, ועד כמה שהוא לא מעונין לזכות, האשה זוכה בו. ולכך הוצרך רש"י לומר סברא של אגיד ביה. אך גם זה א"א לומר דסברא זו של אגיד ביה נסתר מהמשך הגמ' דמבואר בע"ב שאם הבעל עצמו השאיל לאשה את החצר האשה יכולה להתגרש בחצר זה, והיינו דאף שגוף החצר הוא של הבעל, מ"מ כיון שנתן לה את ההשתמשות בחצר האשה יכולה להתגרש בחצר זה, ולמה כאן אין חסרון שהגוף הוא של הבעל, ועדין הוא אגיד בחצר וליכא כריתות, ואם הגוף לא מונע כריתות, כ"ש שאכילת פירות לא מונע מלהיות כריתות.

ולכאו' מכאן ראיה למה שכתב הקצה"ח שיג סק"א דגם הרמב"ם מודה דבעלמא החצר קונה לשוכר ולא למשכיר, ונחלק רק לענין הזבל שבחצר שדעת הרמב"ם שהמשכיר שייר לעצמו הזבל ע"ש, ולכך חשיב חצר הבעל ואינה נתינה כלל.

**האם צריך נתינה שראויה לקנין.**

**א.** במשנה לעיל יט. על הכל כותבין על העלה של זית על הקרן של פרה ונותן לה את הפרה על יד של עבד ונותן לה את העבד. ובפשיטות הכוונה שהוא נותן לה את הפרה בדרכי הקנינים של בהמה. וברמב"ם פ"ד ה"ג כתב על קרן של פרה 'ומסר' לה הפרה. ובפשיטות כוונת הרמב"ם לקנין מסירה, והק' ההפלאה בכתובת פו: הרי בהמה גסה אינה נקנית במסירה, כמו שפסק הרמב"ם פ"ב ממכירה ה"ה וא"כ איך היא תקנה את הפרה. ומכח קו' זו חידש דכיון שהאשה אינה צריכה לזכות בקנין בגט, [וכמו שיסד לן הקצות] ממילא לא צריך נתינה שיש בה קנין, ואפילו שמסירה לא קונה מ"מ יש כאן נתינה של גט. והאמרי בינה בקונ' הקנינים סי' ז' האריך לחלוק עליו דודאי צריך נתינה הראויה לקנין, והביא ראיה ממש"כ התוס' והרא"ש לעיל כא: שאם כתב לה על עלה של עציץ נקוב כיון שהוא נחשב כמחובר לקרקע כ"ז שהאשה לא הפסיקה את היניקה אין כאן נתינה, ואפילו שהיא תגביה או תמשוך לא מהני, הרי מפורש שאפילו שהיא אוחזר בידה בעלה מ"מ לא מהני כיון שא"א לזכות בזה.

**ב.** מבואר במשנה לקמן עח. היתה עומדת ברה"ר וזרקו לה קרוב לה מגורשת. ומבואר בגמ' ה"ד קרוב לה אמר רב ד"א שלה וכו' רבי יוחנן אמר קרוב לה אפי' מאה אמה וכו' והיא יכולה לשמרו וכו. ובפשיטות כל הסוגיא שם היא רק תקנ"ח מיוחדת שהרי אפי' ד"א לא מהני רק בסימטא ולא ברה"ר, והאריכו שם הראשנים. אבל ברש"י שם בע"ב כתב לגיטין אמרו ולא לדבר אחר 'דגט דבעל כרכה קנויה לה הלכך לאלתר הוי גיטא', וביאר בזה הפנ"י שרש"י בא ליתן טעם דכמו שמצינו שגט הוי בע"כ, מכאן סימן שאי"צ שהאשה תזכה בו בקנין, ולא צריך הל' קנינים, אלא סגי בנתינה בעלמא, ולכך מועיל אפי' ק"א והיא יכולה לשמרו, דסו"ס מתקיים בזה נתינה. והדברים מפורשים שם בתורי"ד בהרחבה שפי' 'פי' קנין הגט אינו דומה לשאר הקנין דעלמא, דקנין דעלמא אין אדם יכול להקנות לחברו בע"כ, והגט אדם מקנהו לאשתו בע"כ, א"כ טעם החצר דרבי לה רחמנא לא בעבור קנין הוא, שהרי היא עצובה בו ואינה חפצה לקנותו וחצרה קונה לה ומתגרשת, אלא טעם הדבר הוא מפני שהוא משתמר לדעתה, א"כ כל מקום שהוא משתמר לדעתה היא מתגרשת'. הרי שלדעת הראשנים אפי' אם האשה לא צריכה לזכות בגט כמו שכתב הקצות, מ"מ צריך נתינה שהיא ראויה לקנין, ולכך פירשו שמתני' לקמן הוי תקנה מיוחדת.

**ג.** מצינו שנחלקו רש"י ותוס' האם מועיל קנין יד בממון. שי' רש"י בכתובות לא. ד"ה דאי בעי גחין, ושם לא: ד"ה כדרבא דגם דבר הנתון בפיו או בידו הוא אינו קונה אלא בהגבהה, אבל הוא אינו קונה מדין קנין יד. והתוס' שם ד"ה דאי הק' 'דמה שייך הגבהה בדבר שהוא תפוס בידו או בפיו דונתן בידה אמר רחמנא', וכן שם בע"ב בד"ה רב אשי הק' 'דאין צריך שום ראיה להביא דקניא ליה ידו דפשיטא דונתן בידה אמר רחמנא'. הרי שתוס' הביא ראיה להא דמהני קנין יד מהא דמהני נתינה לידה בגט, הרי שיד קונה. והקצה"ח סי' רסח סק"ב הביא את השטמ"ק שיישב דעת רש"י 'שלא מצינו בדרכי הקניות אלא הגבהה ומשיכה ומסירה וגדולה שבכולם ההגבהה וכו', והלכך אין למדין מגטין לדרכי הקניות',[[6]](#footnote-7) הרי שנחלקו מהו הגדר של הנתינה של גט, האם יש מגט ראיה לנתינה הראויה לקנין.

ד. באבנ"מ סי' ל' סק"י הביא את התורי"ד בקדושין ח שכתב שאם אמרה האשה לבעל הנח לי על הסלע או שתתן לפלוני [אפי' שהוא אינו שליח קבלה] מהני ומתגרשת בו, שהרי הוא משתמר שם לדעתה, ומתקיים בזה ונתן בידה. וכתב ע"ז באבנ"מ שלא אוזכר שיטה זו בראשנים, ונראה שהוא דעת יחיד. ולכאו' הוא הוא הדעה שהובא לעיל שלא צריך כלל לא זכיה של האשה בגט, וגם לא נתינה הראויה לקנין, וסגי בזה שהוא משתמר שם לדעתה.

וכעי"ז דקדק רה"י מרן הגר"ח זצ"ל בשערי חיים סי' כח בדעת הרמב"ם פ"ו הי"ג.

ואפשר שרש"י למד כ"ז מדברי הגמ' שאמרו מה לגט אשה שישנו בע"כ, דלא הוי פירכא בעלמא, אלא כוונת הגמ' שבגט אשה לא צריך לא זכיה ולא נתינה הראויה לקנין, וממילא א"א ללמוד ממנו חצר של גנב שצריך שהוא יזכה בזה. ומעתא י"ל שרש"י ס"ל שעד כמה שהקצות צודק שמספיק נתינה לחוד, ולא עוד אלא אפי' לא צריך נתינה הראויה לקנין, א"כ י"ל שבגוונא שהחצר הוא שלה אלא שהבעל הוא אוכל פירות זה לא מפריעה לה כלל, דסו"ס מה אכפת לי שיש לו זכות ממון במקום, הרי האשה לא צריכה אלא נתינה בעלמא, וגוף המקום הוא שלה, וא"כ א"א לפרש כמו התורי"ד שכיון שהחצר שכורה ושאולה לבעל הרי אין האשה יכולה לזכות בה בגט, שהרי אין לפי רש"י חסרון בזה שאין כאן נתינה הראויה לקנין. ולכך הוצרך רש"י לפרש שכל החסרון הוא רק שהבעל עדין אגיד גביה וחסר בכריתות, שהרי עדין החצר קנויה לו לפירות. וזכות הממון שיש לו בתשמישים הוא סברא שיחשב בזה אגיד [[7]](#footnote-8)

**תוד"ה והתניא.** הומ"ל בשכתב לה בלשון טוב. ברור שאין כוונתם ללשון מתנה דהרי זה כתבו אח"כ א"נ וכו'. אלא כוונתם ללשון הפקר, וכדאמרינן בכריתות כד: הנותן מתנה לחברו ואמר א"א בה כל הקודם זכה, ה"נ מפקיר הבעל זכות הפירות וזכתה האשה בהם ויכולה לקבל גיטה, אלא דאכתי צ"ב דאף אם תזכה בו האשה בעל אוכל פירות, וא"כ שוב אינה יכולה לקבל גיטה. ואולי צ"ל דכוונת התוס' 'לשון טוב' היינו שהקנה לה את הקנין פירות בקנין גמור. ועי'. א"נ כתבו התוס' שנתן לה את גוף הקרקע במתנה ולכך אינו אוכל פירות. ועי' מהרש"א שהק' דא"כ ה"נ צריך להעמיד את הסיפא דמתני' 'בחצרו אינה מגורשת' ולכאו' קשה הרי נתן לה את חצרו במתנה. ועי' פנ"י ורש"ש.

**בכתב לה בעודה ארוסה וכדר"כ וכו'.**

סוגיא דסילוק אינה כאן אלא בריש הכותב. ונציין כאן רק את עיקרי הענין בקצרה.

מהו סילוק, יש לדון האם סילוק הוא רק מונע עצמו מלזכות בממון, ואינו חלות כלל, אלא מגלה דעתו שאינו חפץ לזכות בזכות שעומדת לבא אליו. [וכלשון הברשב"ם בב"ב דמ"ט "שאין מזכין לו לאדם בע"כ", ומשמעות הדברים היא דאין כאן עשיית חלות כלל אלא דאין מזכין בע"כ. או שמעשה סילוק הוא עשית חלות מסויימת שמונעת את הזכות מלבא אליו. ונפק"מ האם הוא יכול לחזור בו מהסילוק. ועוד נפק"מ האם רק בעודה ארוסה הוא יכול או אפי' קודם אירוסין נמי הוא יכול לומר שאינו חפץ במתנות ובזכויות הבאים אליו.

ועוד יש לדון אם הוא חלות, האם הוא חלות על הפירות עצמם, שהוא מסלק עצמו מהפירות, או שהוא סילוק על הזכות יורש שיש לו בנכסים. ונפק"מ אם יש חסרון של דשלב"ל, דאם הוא סילוק מהנכסים צריך לדון למה אין חסרון של דשלב"ל, אבל אם הוא סילוק מהזכות יורש שיש לו, א"כ הזכות הזו היא קיימת ולא הוי דשלב"ל. ועוד נפק"מ האם חל חלות סילוק גם מהנכסים שהאשה תזכה בהם אחרי הנשואין. ויש בזה אריכרות דברים ואכ"מ.

שי' רש"י בסוגיין ד"ה ממקום אחר דהא דמייתי הגמ' מר"כ היינו דכיון דבזכויות וירושות דרבנן כיון שתיקנו לטובתו אם אינו רוצה לזכות בו אינו זוכה, והיינו דאינו חלות סילוק שמסתלק מהדבר, אלא כיון דהתקנה היתה לטובתו, ובכה"ג שמגלה דעתו שאינו חפץ בה לא תיקנו לו, ושייך שפיר להסתלק בלשון מתנה. וכלשון הרשב"ם הנ"ל.

אמנם שי' התוס' נראה שיש כאן חלות סילוק שהרי כתבו התוס' דהחידוש הוא שיכול להסתלק מדבר שלא בא לעולם אע"פ שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם, ואם עיקר הסילוק הוא שאינו רוצה בתקנה שתיקנו לו חכמים, אין בזה חידוש כלפי הנדון דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם.

**תוד"ה וכדר"כ וכו'.** אלא דמייתי דלא תקשי היכי יכול להתנות שלא יירשנה הואיל שלא בא לעולם. עי' במהרש"א בכתובת שכתב דלענין אכילת פירות לא הוי דשלב"ל, שהרי יש לו דקל לפירות, וכיון שיש לו זכויות בגוף הקרקע לענין פירות לא הוי דשלב"ל, אבל לענין ירושה הוי דשלב"ל. ועי' במהרש"א כאן.

ואפי' לר"מ וכו' כוונתם להק' דל מהכא חידוש של סילוק, תפ"ל מדין תנאי, ולא מבעיא לר"י דבדבר שבממון תנאו קיים, אלא אפי' לר"מ רק תנאי לעקור דבר מה"ת א"א, אבל בדרבנן מהני, ותי' התוס' שאין כאן תנאי וכו'. וביאור דבריהם הוא שאפשר לעשות סילוק בב' אופנים, או באופן שהוא עושה פעולה ממונית בממון, שהוא עושה חלות סילוק על הממון, ובזה כתבו התוס' שיש בזה חסרון של דשלב"ל [בלא החידוש של ר"כ]. ויש עוד אופן שהוא עושה תנאי בדין נשואין שלא יחולו בהם דין ירושה ואכילת פירות, וכיון שהתנאי הוא בדין, לא שייך לדון כאן חסרון של דשלב"ל.

**וכדרבא דאמר וכו'.** לפי פשוטו כונת התוס' דדין אא"פ אינו שייך כלל לדין דשלבל"ע, דדין אא"פ בתקנ"ח אינו עשיית חלות אלא גילוי דעת דלא ניחא ליה בתקנה, דחכמים לא תקנו את תקנותיהם למי שאינו חפץ בטובה זו ולהכי כשאמר הבעל דלא ניחא ליה פקעה התקנה.

[אמנם יש להביא ראיה דאי"ז כונת התוס', דהנה התוס' בכתובת בהמשך דבריהם כתבו דברבא לבד לא סגי משום דמדבריו לא שמענו דמהני אא"פ בדשלבל"ע, ואי נימא דאא"פ הוא גילו"ד בעלמא דלא ניחא ליה אין הבנה לדבריהם מה"ת דלא יהני אא"פ בדשלבל"ע. וע"כ שאם בדרבנן מהני אא"פ בתקנ"ח ע"כ שיש כאן ביטול התקנה בגדרי הממונות. ואכמ"ל]

ועוד כתבו התוס' וכי תימא מ"ש מנחלת אביו שאינו יכול להתנות, לא דמי שהרי הכא תקנת חכמים היא וכו'. משמעות התוס' דהא דאינו יכול להתנות על נחלת אביו הוא משום דהוי דין תורה, והוי מתנה עמש"כ בתורה, וצ"ב דלעיל כתבו התוס' דהטעם שאינו יכול להתנות משום דהוי דבשלב"ל וז"ל 'כי היכי דלא תקשי היכי יכול להתנות שלא יירשנה הואיל שלא בא לעולם עדין, כמו שאינו יכול להתנות על נחלת אביו'. הרי שנחלת אבותיו הוי מתנה על דשלב"ל וצ"ב. [ונראה דבסילוק בירושה יש לדון בתרתי, גם סילוק על הממון עצמו בירושה, וגם על הדין יורש. ונמצא שעל הסילוק מהממון עצמו איכא חסרון של דשלב"ל, אבל חסרון של מתנה עמש"כ בתורה לא שייך, דהא קיי"ל דבדבר שבממון תנאו קיים דאיתא במחילה. אולם עדין היה שייך סילוק על עצם הדין ירושה ובזה לא שייך כלל החסרון דדשלב"ל שהרי עכשיו הוא יורש, וע"ז כתבו התוס' דזה לא מהני משום דהוי מתנה עמש"כ בתורה].

והנה בקצה"ח סי' רט סקי"א הביא דהמהרנ"ח נסתפק בדעת התוס' האם עיקר החילוק הוא דבמידי דאורייתא לא מהני סילוק ובדרבנן כן, והביאור בזה דבעצם בכל סילוק יש חסרון של דשלב"ל, אלא שבמדי דרבנן אמרינן שכיון שהוא לטובותו והוא אינו חפץ בזה יכול להסתלק, אבל בדאורייתא אפי' שהוא לטובתו ומעשיו גרמו לו מ"מ אינו יכול לסלק עצמו דהוי דשלב"ל. או שעיקר החילוק הוא בין זכות שבא לו ע"י מעשיו ובין זכות שבא לו ממילא, דאם הוא בא ע"י מעשיו הוא יכול לסלק עצמו כיון שדין זה הוא לטובתו. ונפק"מ בזה הוא האם מהני סילוק אם ירושת אשתו היתה מה"ת.

וכתב הקצה"ח דאחר העיון נראה דהתוס' מודים דמהני סילוק גם במידי דאורייתא, והא דכתבו התוס' דלא מהני במידי דאורייתא היינו משום דהוי מתנה עמש"כ בתורה דתנאו בטל, אבל אה"נ אם מתנה עמש"כ בתורה תנאו קיים ה"נ סילוק מהני, משום דהא בהא תליא, ויסוד הדברים הם האם אפשר לפעול נגד דין תורה, ועד כמה שמועיל תנאי לשנות דין תורה מועיל גם סילוק, ואם לא מועיל תנאי לא מועיל סילוק. וכן מדוקדק בהדיא בסוף דברי התוס' שכתבו ואע"ג דרב אית ליה דאפי' בדאורייתא יכול להתנות, הש"ס הכא לא ס"ל כן וכו', מבואר דלמ"ד מתנה עמש"כ בתורה תנאו קיים ה"נ סילוק מהני. ועי' בנתיה"מ מה שתמה בזה.

**תוד"ה דין ודברים,** ולא כמו שפי' ר"ת דזכו ביה שמיא דא"כ וכו', כ"כ בר"ן בריש הכותב וז"ל 'עבד שאני דכיון שראוי לזכות בעצמו אם הוא גדול ואם הוא קטן זוכין בו שמים אפי' לישנא גרועא מהני ביה משא"כ גבי שדה'. מבואר בר"ת שבעבד יש סיבה שיועיל גם לשון גרוע משום דזכו ביה שמיא. וראיתי שביארו בזה דלשון אין לי עסק לא מהני במקום דבעינן הקנאה, דאין זה מל' הקנאה, אבל במקום שלא בעינן מעשה הקנאה כמו גבי שחרור, אלא הוא הפקעה של העבדות וממילא העבד זוכה בעצמו, ולכך נראה דל' אין לי עסק מהני בשחרור. ולפי"ז ביארו קו' התוס' על ר"ת שלמדו אשה מעבד, דגם באשה אינו הקנאה אלא שמפקיע את האישות ודמי לשחרור וצ"ב.

**עז:**

**תוס' ד"ה ידה**,

א. וי"ל כיון דקנוי לו לפירות הוי כאילו קנוי לו גוף הקרקע, אבל מעשה ידיה מעלמא קאתו, והביאור בזה דכיון שהמע"י מעלמא קאתו לא שייך לומר שיזכה בגוף הידים למע"י, וכן ל' רע"א 'דלא שייך לומר דידים שלו לפירות דאין הפירות צומחים מהידים, והוי כמו מצודה לדגים[[8]](#footnote-9)', הרי דאין זה כמו דקל לפירותיו אלא רק זכות שיעבוד בעלמא על מע"י שיהא עושה ולכך שפיר יכולה לזכות בגט ע"י ידה, משא"כ בקרקע שייך לומר שיש לו קנין בגוף הקרקע לענין הפירות ולכך ל"ש שתקנה בחצר[[9]](#footnote-10).

ועוד תי' התוס' דחצר קנוי לה בע"כ דאשה, אבל ידים אינם קנוים בע"כ דיכולה לומר איני ניזנית ואיני עושה. וצ"ב הא סו"ס עדין לא אמרה איני ניזונית וא"כ הוי חצר דבעל, ומה אכפת לי שהיא יכולה לומר וכו'[[10]](#footnote-11). ועוד יש לדון הרי התי' הראשון הוא פשוט וברור ולמה הוצרכו התוס' לתי' אחר, ולכאו' היה מקום לומר שהתוס' בתי' זה באו להכריח דבריהם, דכיון שהיא יכולה לומר איני וכו' ע"כ שאין לו זכות בגוף הידים עצמם אלא זכות במע"י[[11]](#footnote-12). דאם הוא היה לבעל זכות בגוף כמו דקל לפירות, האשה לא היתה יכולה לומר כמו שכתבו התוס' בכתובת מז: שציין רע"א בגהש"ס. ושני התי' הם דרך אחד צ"ב.

ולפי"ז ניחא קו' האבנ"מ קלח סק"א שהק' לדעת הר"ן שגם כשהאשה אומרת איני ניזונית ואיני עושה היא נפטרת רק מהמע"י לחוד, [כגון צמר] אבל משאר מלאכות כגון בישול] היא עדין משעבדת לבעל, וא"כ עדין תקשי איך היא יכולה לקבל גט, ולהנ"ל אם נפרש שכוונת תוס' שזה רק בגדר סימן שאין לו בה קנין דקל לפירות, ניחא מאד.

ב. אך א"א לפרש כן מב' ראיות , חדא למה הוצרכו התוס' לומר בתחילת דבריהם 'ועוד דחצר קנויה לו בע"כ של אשה', הרי עיקר דבריהם הוא רק לפרש למה אין לו קנין דקל לפירות בידים, והו"ל לתוס' רק לומר ועוד ידיה דאשה אינם קנוים לו דיכולה לומר וכו'. וביותר שברשב"א שהביא תי' התוס' כתב 'א"נ ידה קילי מיהא טעמא דאמרן', הרי שאינו הסבר למה אין לו קנין דקל בידים, אלא שהוא סברא למה 'ידה קילי'.

ונראה ששני התי' של תוס' באו לפרש למה אין ביד האשה חסרון של מה שקנתה אשה וכו' כמו בחצר. ונתבאר לעיל שקו' הגמ' היא או מצד שכיון שהחצר קנויה לבעל לתשמישים אין האשה יכולה לזכות ע"י חצר זו, ויש עוד חסרון שאכתי לא נפיק גיטא מידיה דבעל. ועל ב' דרכים הללו כתבו כאן התוס' בתי' הא' באו התוס' לומר למה אין לבעל קנין בגוף הידים כמו שיש לו קנין בגוף החצר, וממילא כיון שהידים לא קנוית לו בקנין דקל לפירות ממילא האשה יכולה לקנות ע"י הידים, ואין חסרון בזכיה של האשה. ועוד כתבו התוס' שאם כל החסרון הוא מצד שהבעל אגיד גביה, זה י"ל רק בחצר שבע"כ היא קנויה לו, אבל כשהגט 'בידה' אין הבעל נחשב אגוד בה, ועד כמה שהאשה יכולה לומר איני ניזונית הרי האשה כבר לא תפוסה בו, ולא נחשב שהבעל אגיד גביה. וזה כוונת הרשב"א שידיה קילי וכו' היינו שהרי כל החסרון הוא רק שהזכות של הבעל בחצר מעכבת מהאשה לזכות בגט באופן מולחט, והוא עדין אגיד ביה, אבל כלפי היד של האינו נחשב תפוס.

**ג. ובעיקר קו' התוס'. מצינו כמה תי'.** בתורי"ד שכ' דחצרה קנויה לבעל לכל פירותיה, משא"כ ידיה קנויה לו רק למלאכה בשיעור ה' סעלים, וביאור דבריו נראה כמש"כ רע"א דבחצר הבעל זוכה בכל קנין הפירות של האשה דהרי כל ההנאות שלו הם, וממילא הוי כמו שוכר חצר, דאף דהגוף של המשכיר מ"מ כיון שכל ההנאות הם של השוכר משו"ה הוי חצרו לתשמישיו וקונה לו, משא"כ בהא דאית ליה זכות מע"י כיון דאין כל ההנאות שלו, הרי דאין לו אלא זכות במע"י בלבד דמשועבד מע"י שלה, אבל סו"ס היא ג"כ נהנית מידיה למה שהיא צריכה, משו"ה הוי כחצרה.

ולדרך זו אפשר שזהו כוונת רש"י לעיל בע"א בד"ה קנה בעלה 'לפירות להשתמש בה' וצ"ב מה הוסיף רש"י דקני להשתמשות, והיינו כנ"ל דעיקר היסוד דהוי חצר הבעל הוא מחמת ההשתמשות בחצר, דע"י כך חשוב כחצרו

ד. בקצה"ח סי' שיג ובאבנ"מ קלח סק"א כתבו באופ"א דיסוד קנין חצר הוא מחמת שהדבר נמצא ברשותו, ואין זה מעשה קנין מצד עצמו, דהרי לא כתיב בתורה קנין חצר בהדיא, אלא מרבינן רשותה מונתן בידה, וכיון שהמהות של הקנין הוא 'רשות', לכך חצר השכורה קונה לשוכר מפני שהיא רשות השוכר אע"ג דקנין פירות לאו כקה"ג, ואפי' שאין גוף הבית קנוי לו מ"מ קונה עבורו משום שהיא רשותו להשתמשות, וכל שהרשות שלו הוא קונה, ולכך כיון שההשתמשות בחצר היא של הבעל יש חסרון של מה שקנת האשה וכו', משא"כ קנין יד אינו קונה מתורת רשותו, אלא מי שהיד שלו הוא קונה, וידה מיקרי אע"פ שיש לבעל פירות, דכיון דהיד שלה היא וממילא שפיר מתקיים הונתן בידה. ודבריו מחודשים דאף דחצר משום ידה אתרבאי מ"מ חלוקים זה מזה.[[12]](#footnote-13)

**אלא גיטו וידו באין כא'** ה"נ גיטו וחצרה באין כא'.

א. ידוע מש"כ הקצה"ח סי' ר' סק"ה בראובן שנתן שטר מתנה לשמעון על ביתו ונתן השטר בתוך ביתו ואמר לו הנני נותן לך הבית עם השטר מתנה שבתוכו, מי נימא כה"ג חצרו ומתנתו באין כא', ונעשה החצר של שמעון ע"י השטר מתנה שבחצר, וכתב הקצות דבשטר מתנה שאין השטר קונה בלא זכיה בגוף הנייר, התם לא אמרינן באין כא', דאין כאן התחלה, שהרי כ"ז שלא זוכה בשטר אין החצר שלו, וכל שאין החצר שלו אין השטר שלו, ומחדש הקצוה"ח שכל החידוש של באין כאחת נאמר רק בגט אשה ובגט שחרור דלא בעינן שהאשה תזכה בניר בכדי שיחול הגירושין, אלא סגי בנתינה גרידא לקיים הונתן בידה, לגבי זה אמרינן דסגי גם בבאין כא' להחשיב את זה כנתינה.

והביא הקצוה"ח כמה ראיות שאין האשה צריכה לזכות בגט. חדא הרי ניתן גם בע"כ של האשה, ואיך אפשר לזכות בדבר שהיא לא רוצה, ע"כ שסגי בנתינה. ועוד ראיה מה דגט שכתבו על איסוה"נ כשר, ולהרבה ראשנים איסורה"נ הוא דבר שמופקע מבעלות ממונית, ואיך האשה מתגרשת בזה הרי היא לא יכולה לזכות בגט, ע"כ שסגי בנתינה לחוד. ועוד הביא הקה"י סי' ח' אות ב' ראיה מהא דאמרינן ביבמות שדבר תורה שוטה שיודעת לשמור גיטה מתגרשת, ורק מדרבנן אינה מתגרשת שלא ינהגו בה מנהג הפקר, הרי שאף שהיא שוטה לכל הדברים ואינה בת קנין היא יכולה להתגרש, ואיך היא זוכה בגט, ע"כ שכל גט סגי בנתינה בעלמא[[13]](#footnote-14).

וע"ע באמרי בינה [קנינים סי' ז'] שהביא בשם הזית רענן מרש"י בערובין צב שכתב שבאשה לא בעי למקני לגט.

ועפ"י הנחה זו יישב הקצות קו' גדולה, דאמרינן בגמ' לעיל דשטר שחרור של עבד צריך לכתבו לשמה [דילפינן לה לה מאשה], ואם כתבו שלא לשמה פסול, ולכאו' קשה הרי מה כתוב בתוך השטר 'הרי אתה לעצמך וכדו', וא"כ דל מהכא שטר שחרור, מ"מ שיקנה העבד עצמו בשטר קנין, כמו שאם האדון היה מוכר אותו לאחר, ובזה אין דין כתיבה לשמה. ולהנ"ל ניחא דעד כמה שהוא נותן לעבד שטר הרי יד עבד כיד רבו, וע"כ צריך להגיע לדין גיטו וידו באין כאחת, ודין זה נאמר רק על שטר שסגי בו נתינה לחוד, אבל אם הוא משתמש בו בתור שטר קנין זה לא יועיל, שהרי העבד צריך לזכות קודם בשטר, ואין לו יד, ואין כאן התחלה, כמו שבטר קנין של חצר.

ע"כ תורף דברי הקצות.

ב. וצריך להוסיף כאן הסבר [פשוט]. דאם צודק הקצות שבכל גט אין צריך שהאשה תזכה בו זכיה ממונית וסגי בזה שהגיע הגט לידה לחוד, וא"כ למה צריך להגיע לחידוש של גיטה וחצרה באין כאחת, למה צריך שהיא תזכה בכלל בחצר, הרי בזה שהגט בידה או בחצרה סגי, ומה אכפת לי שאין לה קנין בכלל בחצר, הרי במציאות הגט בידה או בחצרה. וצ"ל דעד כמה שאין לאשה זכות בחצר שוב אין לה כאן יד כלל ולא הגיע הגט לידה, וצריך לחדש דן גיטה וידה בכדי לחדש שיש לה כאן יד. ופשוט.

עוד הק' האחרונים [האמרי בינה והגרש"ש סי ה'] מהגמ' לעיל כ: שאם נתן לה גט ואמר ה"ז גיטך והנייר שלי אינה מגורשת, ופרש"י דכיון שהנייר שלו לא נתן לה כלום ואותיות פורחות באויר', ולכאו' מה אכפת לי שהיא לא יכולה לזכות בנייר, ואין לה בזה זכיה ממונית, הרי באיסורה"נ גם היא לא יכולה לזכות בנייר, ואפ"ה היא מגורשת, והיינו משום שסגי בנתינה לחוד, א"כ גם כאן אפי' שהוא הבעלים על הממון מ"מ הרי הוא נתן לה גט.

וצ"ל שכל דברי הקצות הוא אך ורק כלפי האשה, שאין האשה צריכה לזכות בגט זכיה ממונית אלא מספיק נתינה לידה, אבל מצד הבעל ודאי שצריך שהבעל יעשה מעשה נתינה ושיעבור הגט מרשותו לרשותה, וכל עוד שהגט ברשותו עפ"י דין אין כאן העברת רשות ואין כאן 'ידה לאשה'.

ג. אלא שעדין אין רווח גדול בדברי הקצוה"ח, כמו שתמה עליו בקוב"ש קידושין אות קלח, דכמו שבשטר קנין אמרינן שאין כאן התחלה, שהרי א"א לזכות בחצר בלי זכיה בשטר, ובשטר א"א לזכות בלי החצר. א"א גם בגט אשה שצריך נתינה, גם אין התחלה, שהרי בשביל שהגט יהיה ברשותה צריך שהחצר תהיה שלה, ובשביל שהחצר תהיה שלה צריך שהגט יהיה שלה, וא"כ מה הרוויח רבינו הקצה"ח, מה ההבדל בין שטר קנין לגט אשה. וע"ע בקובץ שיעורים שם אות קמ.

ובאמרי משה סי כה אות ו' כתב שבשטר קנין הקנין של הבית נעשה כתוצאה מהזכיה בשטר, ולכך הוא חייב להיות רק אחרי שהקונה זוכה בשטר, ובזה לא נתחדש באין כאחת, אבל בגט שסגי בנתינה בעלמא, ולא שהיא צריכה לזכות בגט בשביל להתגרש, א"כ כל מה שמעכב את הגרושין הוא זה שאין לה כאן יד, אבל אילו היה לה יד בנתינה הזו סגי, בכה"ג אמרינן באין כאחת, ועי' ל' רש"י כאן 'ע"י הגט באה ידה לה עם נתינתו', והיינו דגדר הדברים דמכיון דע"י שיחול הגט היא תזכה ביד, להכי מלכתחילה משעת נתינה חשבינן ליה כידו לענין הגט עצמו, וחל הגט ונקנה לה היד, ואף שאין לו יד בלא הגט ואין הגט בלא יד, וזהו חידושא דבאין כא'.

באמרי בינה ובאחיעזר [א' כח יא] ובקה"י כתב באופ"א דרק במקום שמעיקרא היד הוא שלה, שהרי גוף החצר הוא שלה, וכן יד העבד הוא שלו, אלא שזכות הבעל מעכבת ממנו את היד, בכה"ג אמרינן באין כאחד להוריד את המעכב. אבל בשטר קנין צריך ליצור כאן סיבה לזכיה בשטר, וזה לא יכול להתחיל בכה"ג.

ד. ובעיקר חידושו שאין צריך בגט זכיה, חלקו עליו האחרונים עי' בחי' הגרש"ש גיטין סי' ה' ובברכת שמואל קידושין יב ועוד דגם בגט האשה זוכה בגט בע"כ, דאף דאינו בדרכי הקנינים, מ"מ התורה זיכתה לה את הגט ע"י קבלתה, ועי' ל' רש"י במתני' ד"ה הרי זו מגורשת שכתב 'דקנתה לה חצרה כאילו נתנו בידה, משמע דזוכה בגט, וכן הוא לקמן עח: ד"ה ולא לדבר אחר 'דגט הוא דבעל כרחה קנויה לה' ע"ש

ויסוד הדברים נתבארו באו"ש פ"ג מגרושין הט"ו שהביא את הירושלמי המפורסם שסבר שכל שליח [מלבד שיש לו דין שליחות על הזכיה לקונה] צריך להיות גם שלוחו של בעל הממון. והק' הירושלמי דאיך מועיל שליח קבלה של גט, ותי' הירושלמי 'דהתורה זכתה לה'.

והיה מקום לבאר בב' אופנים, או שכוונת רבותינו לומר שאפי' שצודק הקצות שהבעל צריך לעשות רק נתינה, מ"מ ברגע שהגט בא ליד האשה ומתקיים נתינה, באותו רגה התורה זכתה לה את הגט וזה מועיל גם בע"כ, וגם באיסורה"נ דאין זה דרכי קנינים אלא שזה גזה"כ שסוף דבר זה שלה . ולפי"ז הקנין הוא בתוצאה מזה שהגט הגיע לידה.

אך היה מקום לומר יותר שכוונת רבותינו לומר שנתינה 'היא דרכי הקנינים של גט' דצורת הקנין אינה כמו משיכה וכדו' אלא דרך הקנין הוא מעשה נתינה, וכמובן שאפי' שהוא בע"כ, כך צורת מעשה הקנין של הגט. 'דגט קונים בנתינה'.

ולפי"ז ניחא דברי רש"י דאין ה"נ בגט סגי בנתינה בעלמא ואי"צ אפי' נתינה הראויה לקנין, אבל מ"מ סוף דבר התורה זכתה לה, אלא שלא צריך בזה דרכי הקנינים. וזה יש גם בע"כ וגם באיסורה"נ. וגם ניחא שאפי' ששוטה אינה יכולה לקנות בדרכי הקנינים מ"מ היא מתגרשת, דכיון שאפשר לקיים בה נתינה ממילא התורה זכתה לה. וניחא גם מה דאמרינן לעיל הרי"ז גיטך והנייר שלי אינה מגורשת וכו' והיינו משום דכיון שהנייר שלו ממילא לא שייך לומר התורה זכתה לה.

ה. בקוב"ש בקדושין אות קמ. ביאר דלעולם אפי' אם צריך זכיה בגט, מ"מ יש כח לעבד לזכות, כיון שעל אף שגוף היד שייכת לאדון כשורו וחמורו, מ"מ הכח שיש לאדם ביד אינו משום שהיד שייכת לו, אלא שבמציאות היד זה הוא, וגם בלי החידוש של גיטו וידו היה לו יד עצמית, אלא שבלי החידוש של גיטו וכו' לא היה השטר יוצא מרשות האדון, דכל שיש לו זכות ממון הרי הוא אגיד בו, ולכך התחדש גיטו וידו לומר שהיד שלו יכולה לזכות וממילא יורד החסרון של אגיד ביה. דכל החסרון של אגיד הוא רק במקום שגם אם יהיה כאן זכיה עדין האדון יהיה תפוס בו, אבל כיון שכאן אם יועיל לו היד ויחול השחרור לא ישאר הגט ברשות האדון, בכה"ג אינו מעכב מה שבשעת גרושין יש לרבו רשות בו.

1. ותירוץ זה אינו מוסכם כלל, שהרי הקצות עצמו שם בסי' ר' סק"ה כתב שכל היסוד שגט אי"צ הקנאה הוא מזה שאפשר לכתוב גט על איסוה"נ, והקצות שם כתב שאפשר לכתוב שטר קדושין על איסה"נ, וא"כ גם קדושין אי"צ הקנאה אלא סגי בנתינה. [ועי' ברמ"א סי' לב סעי' ד' שהביא מח' בזה]. וא"כ חוזרת הקושיא.

   וצ"ל על דרך זו [אבל להיפך] דאדרבא כיון שגם קדושין וגם גטין אי"צ הקנאה אלא סגי בנתינה, א"כ שוב א"א ללמוד גניבה מקדושין, ואפי' שא"א לפרוך מה לקדושין שכן בע"כ, מ"מ הרי זה רק סימן שגם קדושין וגם גיטין אי"צ הקנאה. וא"כ שוב אין מקום ללמוד גניבה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומכאן יש ראיה גדולה לדברי הקצה"ח שבגט סגי בנתינה בעלמא, שהרי אין האשה יכולה לקנות את הגט בקנין יד, דאין כלל קנין יד. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש לדחות ראיה זו, דרש"י בא לבאר את הדרשא מנין לנו שחצר קונה, וע"ז היה קשה לרש"י למה צריך קנין חצר תפ"ל שהוא משך והכניס את הבהמה, וע"ז אמר רש"י אם לא משך. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועי' בתוס' בע"ב ד"ה מה כתבו 'חשיב כאילו הוי דבעל ואינה יכולה לקנות על ידו מה שבתוכו'. הלשון 'לקנות' קצת משמע שחסר לה בעיקר כח הקנין. אך מ"מ יש להבין דבריהם בב' אופנים או משום שהחצר אינה ברשות האשה לקנות בו את הגט כמו שאינה יכולה לקנות בחצר זו מציאה, או שכוונתם שהאשה אינה יכולה לקנות את הגט על ידי החצר, ולעולם החסרון הוא משום אגיד גביה. ועי' לשון התורא"ש ולשון התוס' בב"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. וגם לדעת הרמב"ם כל החסרון הוא רק מחמת שקנינו של המשכיר עדיפא על פני השוכר, אבל אין חסרון בעיקר הקנין של השכירות, ובגוונא שהאשה שאלה או שכרה חצר, מבואר להדיא בגמ' לקמן שהאשה מתגרשת בחצר זה, [שהרי מבואר שאפי' בגוונא שהבעל עצמו משאיל לה מקום, היא יכולה לקבל שם גיטה כמבואר בסוגיין בסמוך]. ואין בזה סתירה למה דסבר הרמב"ם דחצר שכורה קונה למשכיר, והביאור בזה כתב הב"מ סי' קלט סעי' א' עפ"י מש"כ הש"ך שרק בדבר של הפקר ס"ל להרמב"ם דאלים קנינו של המשכיר יותר מן השוכר, אבל כשיש מקנה שמקנה רק לשוכר ולא למשכיר, ואין למשכיר אפשרות לזכות בממון, בכה"ג גם לדעת הרמב"ם קנינו של השוכר מספקת בכדי שהחצר יחשב שהיא שלו. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועי' בקצה"ח שם ובשו"ת רעק"א תנינא סי' צב שנקטו שלשיטת רש"י ליכא קנין יד כלל. ועי' בנתיה"מ שם סק"א שנקט שגם בדעת רש"י איכא קנין יד. ויש בזה אריכות דברים, הובא שם במלואי חושן. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואחרי כ"ז העירו כאן שרש"י כמה וכמה פעמים כתב שהאשה 'קונה' את הגט, בנתני' בד"ה הרי"ז מגורשת 'דקנתה' לה חצרה וכו'. ובהמשך הגמ' בד"ה משום דבע"כ הלכך חצרה נמי 'קני' לה. וכן לקמן עח: ד"ה ולא לדבר אחר וכו' דגט הוא דבע"כ 'קנויה' לה וכו' וכן הלשון בתורי"ד שם 'וחצרה קונה לה' . ולכאו' להנ"ל אין צריך לזה כלל, שהרי סגי בנתינה לחוד, ואפי' שאינה ראויה לקנין. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. וסברא זו מבוארת בראשנים בכמה מקומות דהקנאת גוף לפירות שייך רק במקום שהפירות יוצאים מגוף האילן. בכתובת מט" ובגטין מב: [↑](#footnote-ref-9)
9. וכן כתב הרשב"ם בב"ב מט: דמבואר דמהני סילוק של בעל מהפירות רק בעודה ארוסה לפני שהוא זוכה בפירות, ואילו האשה יכולה לומר איני ניזונית ואיני עושה שהוא ג"כ מדין א"א בתקנ"ח, ויכולה לומר זאת אפי' אחרי הנשואין. וביאר הרשב"ם דזכות הבעל בפירות הוא קנין גוף לפירות ולכך לאחר נשואין הוא אינו יכול להפקיע קנינו ע"י א"א, משא"כ בחיוב מזונות האשה זכתה רק בזכות של יום זה, ומהני הסילוק ממזונות שלא הגיע זמנם. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובאמת בלשון הרשב"א משמע דתמיד בשעת קבלת הגט הרי היא כאומרת איני ניזונית וכו' ובטל זכות הבעל במע"י 'והילכך כח מקבלא גיטא כאילו אמרה ליה כן דמי'. והעירו לי על דברי הרשב"א הרי מתני' מיירי אפי' בגרושין בע"כ, וא"כ היא לא אומרת איני ניזונית וכו'. [↑](#footnote-ref-11)
11. והנה בר"ן בכתובות נח: ביאר דיסוד המחלוקת בין ר"ל לר"ה אם אשה יכולה לומר איני ניזונית ואיני עושה הוא בגדר קנין של הבעל במע"י, אם הוא רק זכות במע"י או שיש לו קנין גמור בידים לענין מע"י, ועי' בקוב"ש שם. ולפי"ז י"ל דזהו כוונת התוס' דכיון שיכולה היא לומר איני ניזונית וכו' ע"כ דהוא רק זכות במע"י, ולא בגוף הידים ולכך יכולה לקבל הגט בידים. [↑](#footnote-ref-12)
12. כוונתו שבכל קנין יד מלבד המציאות של היד, נתחדש גם שיד הוי בתורת רשות, וזה כוונתו שהחצר שנלמד מיד הוא רק מהחלק שיד הוי רשות, והרשות כאן שייכת לבעל, אבל ביד יש עוד מעלה מצד עצמה, ובזה אין לבעל רשות. [↑](#footnote-ref-13)
13. והוסיף בזה, דבשלמא בכל קטנה שמתגרשת וכן חרשת י"ל ששפיר זכין להם ע"י אחר, אבל שוטה א"א לזכות לה אפי' ע"י דא"מ. [↑](#footnote-ref-14)