טענת ברי במודה במקצת
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד י"ב שבט ס"ט

**בדין טענת ברי במודה במקצת**

א] הראיות מהרימ"ג דצריך טענת ברי במודה במקצת והקושיא ממשנתינו

ב] יוכיח מלשון הר"מ שזה חיסרון מצד משיב אבידה והתימא בזה

ג] ביאור הברכ"ש בחיסרון דמשיב אבידה

ד] מה שיש לבאר שצריך הודאה לצורך כפירה

ה] יוכיח שיש פטור גם מצד דין טענה לרימ"ג ובדעת הר"מ שהזכיר שזה תקנה דרבנן

ו] ישוב הב"י והגר"א קוטלר ללשון מיגו אפילו שצריך טענת ברי

ז] יוכיח מהרמב"ן בגיטין שגם בטענת שמא גמור הפטור רק מצד משיב אבידה ותמיה בדבריהם

ח] בביאור דברי הרמב"ן דבשורים זה הפה שאסר ולכאורא זה מצד שצריך טענת ברי

ט] ביאור שיטת רש"י בגיטין

י] בביאור שיטת הבעה"מ והראב"ד

י"א] המקומות שמשמע שצריך טענת ברי לא רק מצד משיב אבידה

י"ב] מה שיש לדון שעל חלק ההודאה מספיק שמא ושם הפטור מצד משיב אבידה משא"כ חלק הכפירה

י"ג] ביאור שיטת המרדכי שיש דין ברי ובדין היה וודאי הלואה וישוב המשנה

**הראיות מהרימ"ג דצריך טענת ברי במודה במקצת והקושיא ממשנתינו**

א]מבואר במשנה תחילת פרק כל הנשבעין ואלו נשבעין שלא בטענה השותפין וכו' ומבואר שבשאר שבועות לכל הפחות מודה במקצת צריך טענה ובפשוטו צריך טענת ברי ועיין רימ"ג שם מ"ח: וז"ל וקיימא לן שכל נתבע שמתחייב שבועה מן התורה כגון מודה במקצת וע"א מעידו וכדומה להן אין חייבים אותה שבועה אלא כשאומר לו התובע ברי לי שיש לי אצלך כך וכך אבל אם אינו אומר ברי לי אלא שמא אין מתחייב התובע שבועה על כך עכ"ל הרי מפורש שרק ע"י טענת ברי יש שבועה ובטעם הדבר בפשוטו שרק כשהוא תובע ברי יש סיבה להשביע דאל"כ אין שום סיבה להשביע וכן הוא לשון הגמ' בב"מ ד. מה להנך שע"י טענה וכפירה הן באין ובפשוטו הכוונה שצריך טענת ברי והראשונים דנו האם בע"א צריך טענת ברי ומשמע כנ"ל ושיטת הרימ"ג שע"א גם צריך טענת ברי ובפשוטו הוא מעיקר המחייב של שבועה וא"כ ה"ה במודה במקצת

ובפשוטו זהו הדין המבואר ברימ"ג והר"מ שטענת קטן רק נתמעט ממודה במקצת וע"א ולא משבועת השומרים דשם צריך טענה ואין טענת קטן כלום אבל שבועת השומרים לא צריך טענה וכן העתיקו הראשונים בביאור שיטתו וכן הוא בדבריו שם וז"ל והאי דאמרינן אין נשבעין על טענת קטן מסתברא לן דדוקא שבועת התורה וכו' ואפילו שבועת התורה דוקא שבועת מודה במקצת הטענה ועד אחד דאתיין מחמת טענה אבל שבועת השומרים דליתא מחמת טענה וכו' ודייקא נמי ממתניתין אין נשבעין על טענת קטן אלמא שבועה דאתיא מחמת טענה היא דאין נשבעין משום דעיקר ההיא שבועה מחמת טענת התובע והודאת הנתבע וכו' הוא דאתי עכ"ל הרי דבריו מפורשים לכאורא דאיכא תנאי של טענה לחייב שבועה ובפשוטו וודאי הכוונת לטענת ברי וכמו שביאר לעניין ע"א

אמנם צ"ע דמבואר במשנתינו מנה לאבא בידך אין לך בידי אלא חמישים זוז פטור מפני שהוא משיב אבידה והגמ' מעמידה בטענת שמא וא"כ מבואר במשנה שאין פטור אלא מצד משיב אבידה שזה מיגו או תקנה דרבנן ולא שיש דין טענה ואין כאן טענה מחייבת וכן הגמ' מ"ב. ובעוד דוכתי מביאה את ראב"י פעמים שאדם נשבע על טענת עצמו כיצד אמר לו מנה לאביך בידי והאכלתיו פרס הרי זה נשבע והגמ' שואלת ולית ליה לראב"י משיב אבידה פטור ומבואר שכל הסיבה לפטור בגלל שהוא משיב אבידה ולא שיש כאן סיבה לפטור כי יש דין טענה והרי אין כאן טענה

**יוכיח מלשון הר"מ שזה חיסרון מצד משיב אבידה והתימא בזה**

ב] ועיין רמב"ם פ"ה מטוען ה"ט וז"ל אין נשבעין על טענת חש"ו אחד הבא בטענת עצמו או בטענת אביו לפי שזה המקצת שהודה בו לקטן אינו אלא כמשיב אבידה וכן אם כפר בכל ובא ע"א והעיד לקטן אינו נשבע שזה ע"א ואין שם תובע שתביעת קטן אינה כלום עכ"ל הרי מבואר שחילק שלענין מודה במקצת כתב שהטעם מצד משיב אבידה ולעניין ע"א כתב כי אין תביעת קטן תביעה ומקורו ממשנתינו כנ"ל ועיין רימ"ג שכתב וז"ל אישתכח השתא דקטן הבא בין בטענת עצמו ובין בטענת אביו אין נשבעין אליו אלא משיב אבידה הוא בהך מקצת טענה דמודה וכו' עכ"ל ומבואר שהפטור מצד משיב אבידה

והנה בפשוטו הכוונה שבתביעת קטן אדם תמיד מעיז לכפור ולכן יש לו מיגו שהוא יכל לכפור בהכל ולכן זה לא מחייב שבועה וכן ביארו כל הראשונים שהכוונה של משיב אבידה שזה מיגו או הפה שאסר כיון שיכל לא להודות ויש ביאור שזה רק תקנה דרבנן ועיין נתה"מ סימן צ"ו שהביא מהתומים שדן בהודה במקצת לקטן והגדיל הקטן האם יכול לחזור ולתובעו וכתב לפטור כי זה קדמה הודאה לתביעה והנתיבות כתב שכיון שבקטנותו הוא מעיז כמבואר בר"מ שהוא משיב אבידה א"כ חזינן שהוא אמיתי וזה סיבה גם שבגדלות לא נחייב שבועה ע"ש ומבואר כנ"ל שהבין שהסברא של משיב אבידה בר"מ זה מצד מיגו וראיה שהוא אמיתי

אמנם זה צ"ע שא"כ יוצא שאין שום דין טענה במודה במקצת והעיקר שלא יהיה מיגו והרי הראשונים למדו מכאן לפטור לע"א כי אין טענתו טענה ומבואר שיסוד המיעוט כי אין תביעת הקטן תביעה ולא שתמיד יש לו מיגו לפטור דא"כ מה זה ענין לע"א וכמו שהארכנו לעיל מלשונות הרימ"ג

עוד צ"ע דלכאורא את הסברא שאדם לא מעיז בפני בע"ח ובקטן הוא מעיז הגמ' רק אחרי זה הביאה וכדרבה ומשמע שבתחילת הסוגיא ששאלה שהוא משיב אבידה עדין לא ידעה מזה וא"כ למה שאלה שבמודה במקצת בקטן זה פטור כי משיב אבידה

עוד צ"ע שהרי שיטת הרימ"ג והרמב"ם שלא אמרינן מיגו לאפטורי משבועה וא"כ מה הסברא שהוא משיב אבידה דהיינו שיכול לכפור בהכל דהוא מדין מיגו הרי לא אמרינן מיגו לאפטורי משבועה וקושיא זו קשה גם מדברי רבה שאומר מפני מה אמרה תורה מודה וכו' שבפשוטו הכוונה שיפטר מדין מיגו וחזינן שאומרים מיגו לאפטורי משבועה והראשונים באמת הקשו מגמ' זו אמנם הרימ"ג אדרבא הביא ראיה מדין רבה שלמה באמת לא פטור מצד מיגו בהכרח שלא אומרים מיגו לאפטורי משבועה דהינו שס"ל שאומרים מיגו דהעזה בעלמא וצ"ע א"כ מה טענת רבה

**ביאור הברכ"ש בחיסרון דמשיב אבידה**

ג]ועיין ברכ"ש ב"מ ובשעורי הגרב"ב שם שהאריך לבאר שיסוד דין מודה במקצת הוא כמבואר בראשונים שכיון שהודה בחלק מהתביעה א"כ רגלים לדבר ששאר התביעה נכונה וזהו הגורם לחיוב של מודה במקצת ולפ"ז איפה שיש לו מיגו שלא היה צריך להודות א"כ כה"ג חסר בכל הדררא דאין זה רגלים לדבר שבשאר הוא משקר אדרבא אם היה רוצה לשקר היה כופר בהכל ואין זה דררא שהשאר נכון ולפ"ז אפילו אם לא אומרים מיגו לאפטורי משבועה כל זה במיגו שיכל להיפטר מהחיוב שבועה אבל במיגו של כופר הכל שכה"ג זה מחסר בכל הדררא כה"ג אין כאן סיבה לחיוב שבועה כלל ולפ"ז מה שהמשנה אמרה משיב אבידה אין זה פטור צדדי אלא שהכונה שאין כאן המחייב של שבועה כלל ולפ"ז אפש"ל שבאמת יש תנאי של טענה במודה במקצת אלא שהמשנה אמרה טעם יותר טוב שאין כאן סיבת חיוב כלל ולא רק שחסר באיזה תנאי מדיני השבועה שצריך טענה

אמנם עדיין צ"ע דיוצא שלכאורא הפטור בקטן אין לו עניין למה שאין טענתו טענה והרי הרימ"ג למד מכאן לפטור לעניין ע"א ומשמע שכל מה שדנים את הודאתו כמשיב אבידה זה מחמת שאין טענת קטן טענה וצ"ב גדר הדברים ועיין שיעורי הברכ"ש בב"מ שביאר שמסברא כל שהבעל דין הוא זה עצמו שנותן את ההודאה אפילו שהוא מוכרח מסיבה צדדית עדין ביחס ליצור ע"י זה דררא לא שייך ליצור דררא שכל הטענה היא נכונה ורק אם מה שהודה זה מחמת טענתו של הבע"ד רק כה"ג נתחדש שזה יכול ליצור דררא של חיוב ולפ"ז באמת לראב"י אדם לא מעיז בבא בטענת אביו גם אם הוא קטן וכן לרבנן בתביעת הקטן עצמו ורק כיון שאין טענת קטן טענה א"כ דנים את הודאתו כלא באה מחמת הטענה וממילא אין זה יוצר דררא ורגלים לדבר של חיוב ולפ"ז וודאי שאם יגדל ויחזור ויתבע לא שייך את טענת הנתה"מ שיש לנו ראיה שהוא צודק שהודה כשהוא קטן דבאמת אין אדם מעיז לקטן ורק הודאתו לקטן לא יוצרת דררא אבל אם יחזור ויתבע בגדלותו כה"ג זה יוצר דררא

ובזה א"ש שגם לפני שהגמ' הביאה את הנידון של רבה אבל ידעה שגדר החיוב שבועה שכל שמודה מחמת תביעתו זה דררא שטענתו אמת ולכן בקטן שאין תביעתו תביעה לא שייך כל הדררא של מודה במקצת ורק אחרי זה הגמ' חידשה שגם באופן שזה תביעת גדול אבל כל שהוא מעיז זה לא יכול ליצור דררא ושרבנן ס"ל שבתביעת אביו אפילו בגדול הוא תמיד מעיז

אמנם עדין צ"ב למה הקובע הוא מה שיש כאן דין טענה הרי גם ללא זה הוא תובע והודה מחמת תביעתו ויתכן לומר דבאמת כל מה שמתי שהוא לא מעיז אין זה משיב אבידה זה רק במקום שיש כאן טענה בהלכות טוען ונטען שכל שהוא לא יענה זה יחייבו ממון וכה"ג הוא חייב לענות ואפילו שיכל לענות טענה שתפטור אותו אבל אם זה העזה זה לא אפשרות אבל במקום שלתובע אין כח טענה כלל כה"ג הוא לא צריך לענות כלל ובזה אין זה העזה וממילא גם אם מודה זה משיב אבידה ועיין לקמן שהוכחנו כסברא זו מהרמב"ן לעניין ברי ע"י אחר

**מה שיש לבאר שצריך הודאה לצורך כפירה**

ד]ובלשון אחר אפש"ל שמתי ההודאה לא ניתנת כנתינה מצדו שזה יחשב כמשיב אבידה ושזה לא סיבה לחייב שבועה במקום שהוא עושה את זה בתור אפשרות לכפור בהכל ולא סתם בתור הודאה וזה מה שנתחדש ברבה שכיון שאם לא מעיז רק כה"ג ההודאה לא נחשבת כמשיב אבידה ולכן במקום שיכול לכפור בהכל ואין ההודאה כצורה לכפור בשאר ממילא זה נחשב שהוא נתן ההודאה והרי זה בכלל הפטור של משיב אבידה

ובפשוטו הדברים מבוארים ברימ"ג לעיל מ: שדן לעניין תבעו חיטים והודה וחזר ותבעו שעורים וכפר וכתב שאין בזה מודה במקצת וביאר וז"ל ועוד דהא טעמא דמודה במקצת הטענה משום דאין אדם מעיז פניו בפני בע"ח הוא והא לא משכחת לה אלא היכא דתבע ליה חיטים ושעורים ואודי ליה בחד מיניהו דהוי ליה בשעת הודאה מודה במקצת וכופר במקצת אבל היכא דהודי ליה מקמי דליתבעיה בהאי מידי דקא כפר ביה מי איכא למימר דהודאתו משום דאין אדם מעיז פניו הוא והא אכתי לא תבע ליה בהוא מידי דכפר ליה עכ"ל הרי מבואר שלא כתב סתם שכה"ג זה כופר הכל אלא שכה"ג אין ההודאה כצורה לכפור בשאר ומבואר שרק כזה סוג הודאה זה סיבה לחייב ודו"ק

ועיין רמב"ן בסוגין בביאור דברי רבה שנתקשה לראשונים שלא אומרים מיגו לאפטורי משבועה מה רבה שואל מפני מה אמרה תורה וכו' וביארו הראשונים שיפטר במיגו והרי לא אומרים מיגו לאפטורי משבועה וביאר שכוונת הגמ' לשאול מה הסברא לחלק בניהם [ואין לבאר שאם מודה חלק יש דררא שהכל נכון משא"כ אם כופר הכל וכמו שביאר הרמב"ן לשיטתו שא"כ גם בפיקדון זה סברא והרי שם הגמ' אמרת שתמיד פטור]וע"ש מה שביאר ולכאורא כוונתו כנ"ל שכיון שאין אדם מעיז א"כ אמרינן שהודאתו מחמת שרוצה להעיז ורק כה"ג זה מחייב שבועה ולכן בפקדון לא שייך סברא זו א"כ אין סיבה לחייב שבועה ואין שם חילוק בין מודה במקצת לכופר הכל והוא כנ"ל

אמנם מה שצ"ע בסברא זו שא"כ בהעדאת עידים אין שום סיבה לחייב שבועה דהרי הוא כופר הכל ורק שעדים העידו חלק וזה לא בתור אפשרות לכפירה אמנם אם נימא שזה רק סברא לדון שההודאה היא לא נתינה מצידו א"כ כשהחיוב הוא לא ע"י עצמו א"כ אין סיבה לפטור כלל וממילא מה שחלק מהטענה נכונה זה יוצר דררא על הכל אמנם אין זה במשמעות דברי הרמב"ן אלא שזה כל סיבת החיוב שבועה וצ"ע

**יוכיח שיש פטור גם מצד דין טענה לרימ"ג ובדעת הר"מ שהזכיר שזה תקנה דרבנן**

ה] והנה לפ"ז יוצא שבאמת תמיד צריך טענת ברי במודה במקצת דאל"כ אין זה הודאה שתחייב שבועה ויוצרת דררא אלא שיתכן שאין זה מעצם המחייב כמו בע"א וכנ"ל אמנם יתכן שבאמת וודאי שיש גם דין טענה סתם כמו שבע"א צריך וכמשמעות התורה רק שהגמ' אמרה טעם עדיף שזה משיב אבידה דזה חסר בכל סיבת השבועה וכמו שלעניין ע"א עדיף לומר שאין ע"א מאשר שאין תביעה ועדיין צ"ע

ועיין רימ"ג מ. שדן שגם בע"א יצטרכו טענת שתי כסף שנלמד ממודה במקצת אפילו שכפירת שתי כסף לא צריך כמבואר בסוגיא שם וע"ש שכתב לחלק דע"א הדין טענה הוא רק תנאי לחיוב שבועה אבל זה לא מעצם המחייב משא"כ מודה במקצת זה מעצם המחייב ומשמע ברור שזה לא רק היכי תימצי ליצור שלא יהיה משיב אבידה

והנה עיין רעק"א שהקשה על הר"מ שכתב שהטעם בקטן שזה משיב אבידה ולא כי אין כאן טענה הרי נפק"מ להעדאת עדים שכה"ג לא שייך לומר מודה במקצת והנה אם נימא שבאמת כל מה שצריך טענה שלא יהיה משיב אבידה א"כ באמת כה"ג יהיה חייב אמנם אם נימא שהר"מ נקט טעם אחד ויש עוד טעם קשה קושית רעק"א אמנם מקור דברי הר"מ מהמשנה וביארנו שיתכן שזה טעם עדיף שאין כאן בכלל סיבה לחיוב שבועה עוד יתכן שלמעשה יהיה כאן דיו וצ"ע בגדרי הילפותות וצ"ע

והנה עדיין יש לעיין מלשון הר"מ פ"ד מטוען ונטען לעניין סלעין דנרים שכתב מפורש שזה רק פטור מצד תקנה דרבנן דמשיב אבידה ואם כל הסברות הנ"ל נכונות א"כ לכאורא זה סברא דאוריתא ומשמע דלא כנ"ל וכן שלא אומרים מיגו לאפטורי משבועה וכן אפילו פה שאסר ודלא כרמב"ן אמנם באמת פלא לומר שכל משיב אבידה זה סברא דרבנן דא"כ הר"מ כתב לפטור טענת קטן רק מצד דין דרבנן והרי וודאי שזה דין דאוריתא כדילפינן מפסוק וצ"ע בכ"ז

**ב**

**בדעת שא"ר האם צריך טענת ברי מעיקר המחייב של שבועה**

**ישוב הב"י והגר"א קוטלר ללשון מיגו אפילו שצריך טענת ברי**

ו]אמנם הראשונים בכל מקום ביארו שמשיב אבידה זה מיגו או הפה שאסר עיין תוס' בסוגין ובכתובות י"ח. ובגיטין נ"א: וכן ברמב"ן והר"ן בסוגין ומבואר שזה מצד הדין מיגו שפוטר מדיני התורה דהינו שיש כאן מיגו לפטור משבועה ובפשוטו מבואר שאין דין כלל של טענת ברי דהרי המשנה כתבה שזה הסיבה לפטור בטענת שמא כיון שהוא משיב אבידה וכנ"ל

ועיין בית יעקב כתובות י"ח. שתמה על דברי רש"י שם שהרי זה וודאי שאין שבועה אלא ע"י טענת ברי ולכן ביאר שמדובר שבתחילה היה טענת שמא דהינו שמא אבי הלוה לך כסף והלוה אמר שבאמת הוא הלוה אבל פרע חצי והבן אומר שהוא יודע וודאי שהוא לא פרע ולכן מצד שצריך טענת ברי הרי עכשיו יש כאן טענת ברי שהוא לא פרע עד כמה שיש הודאה שהיה הלואה אלא שצריך קדמה תביעה להודאה לזה עוזר מה שתבעו שמא בתחילה ורק מצד משיב אבידה דהיינו מיגו שיכל לומר שהוא לא לווה הוא פטור עכ"ד וזהו דוחק בכוונת הראשונים ובעיקר הדבר עיין רמב"ן גיטין נ"א. שנקט שאם אומר לחברו אני לא יודע אם מצאת את הכיסים שלי אבל אם מצאת וודאי מצאת שנים ולא החזרת לי כה"ג חשיב טענת ברי קודם להודאה ופטור רק מצד משיב אבידה ומבואר שגם בטענת שמא זה חיסרון בדין קדמה הודאה לתביעה אמנם מבואר ממנו שתביעה על צד זה גם תביעה ולפ"ז יש לישב קושית הב"י שכוונת המשנה שגם את יתבע בכזה אופן כגון שיאמר אני לא יודע אם לוית אבל אם לוית וודאי לא החזרת זה נחשב טענת ברי ושקדמה הודאה לתביעה ורק פטור מצד משיב אבידה [ופשטות לשון הרמב"ן משמע שבבת אחת זה לא טוב וצריך שהתביעה תקדום וכלשון הרא"ש מ: ע"ש]

ובמשנת הגר"א קוטלר על כתובות כתב ליישב בדרך ההווה שהוא בתחילה הודה לו ברחוב שלוה מאביו כסף אלא שאמר שהוא פרע והוא טוען שלא פרע מעולם ועכשיו בא לבי"ד בטענת ברי שהוא הודה שהלוה ולא פרע אלא שיש כאן מיגו שיכל לומר שלא לוה יכול לומר שלוה ופרע וא"ש שהוצרכו למשיב אבידה ע"ש

אמנם נראה להוכיח מהראשונים בגיטין שגם כשאין טענת ברי כל סיבת הפטור מצד משיב אבידה

**יוכיח מהרמב"ן בגיטין שגם בטענת שמא גמור הפטור רק מצד משיב אבידה ותמיה בדבריהם**

ז] והנה מבואר במשנה מ"ט: המוצא מציאה לא ישבע מפני תיקון העולם ובגמ' אמר רב יצחק שני כיסין קשורין מצאת לי והלא אומר לא מצאתי אלא אחד נשבע שני שוורים קשורין מצאת לי והלא אומר לא מצאתי אלא אחד אינו נשבע מ"ט שוורים מנתחי מהדדי כיסין לא מנתחי מהדדי והגמ' שואלת ור"י לית ליה המוצא מציאה לא ישבע מפני תיקון העולם והגמ' עונה הוא דאמר כראב"י דתניא ראב"י אומר פעמים שאדם נשבע על טענת עצמו כיצד מנה לאביך בידי והאכלתיו פרס הרי זה נשבע וזהו שנשבע על טענת עצמו והגמ' שואלת וראב"י לית ליה משיב אבידה פטור והגמ' במסקנא מעמידה בבא בטענת אביו ומבארת שנחלקו האם כה"ג אדם מעיז פניו או לא דבו וודאי אינו מעיז אבל בבנו לרבנן הוא מעיז וממילא הוא פטור כי יכל לכפור בהכל ור"א ס"ל שאינו מעיז ולכן חייב שבועה עכת"ד הגמ'

ועייין תוס' רמב"ן רשב"א ריטב"א שנקטו שר"י איירי באופן שיש חיוב שבועה דאוריתא ורק פטור מצד תיקון העולם דאנשים לא ירצו להרים מציאות אמנם על ראב"י הגמ' שואלת שיפטור מצד דין דאוריתא כיון שהוא משיב אבידה דהרי יכל לא להודות ויש לו מיגו והגמ' דוחה שמדובר שיש טענת קטן הבא מחמת אביו ולרבנן הוא מעיז וא"כ יש לו מיגו דכופר הכל ולראב"י אינו מעיז ואין לו מיגו וחייב ככל מודה במקצת ומה שהגמ' רצתה להעמיד את ר"י כראב"י זה רק להו"א שמדובר שאין לו טענה אבל למסקנא אין זה ענין לפלוגתתם

אמנם עיין רמב"ן וריטב"א שנתקשו למה בר"י חייב שבועה מעיקר דין דאוריתא הרי אין כאן טענת ברי דהרי לא יודע מי מצא וע"ש שביארו שכיון שאין כאן טענת ברי א"כ יש כאן מיגו של כופר הכל לפטור ותירצו שמדובר שטוען שראה אותו מוצא אחד וטוען שהיו שנים קשורים ולכן בכיסים זה טענת ברי כיון שלא מנתקי מהדדי משא"כ בשוורים שזה מנתקי מהדדי אין כאן טענת ברי ולכן בכיסים אין לפטור אלא מצד משיב אבידה עכ"ד והנה מפורש בדבריהם שכל הדין ברי כיון שיש מיגו ללא זה דהרי כאן בקושיתם אין לו שום ידיעה שמצא אלא מפיו ועוד שהראשונים באו לבאר בעלמא למה צריכים ברי ומשמע שזהו הסיבה מצד מיגו ולא שיש דין שאין משביעין אלא על טענת ברי [ועוד שהרמב"ן שם הקשה על הבעה"מ שזה קדמה הודאה לתביעה חזינן שלא ס"ל שמדובר שטענו שמא קודם או שהיה חוץ לב"ד] וז"ב

אמנם מה שצע"ג בזה דהם ביארו שזה ההבדל בין כיסים לשוורים דכיסים זה טענת ברי ושוורים זה טענת שמא ומשמע שמה ששורים אין שבועה הוא מטעם הנ"ל שהוא משיב אבידה וכן מפורש בריטב"א וצ"ע הרי כאן על השור שהודה הוא לא משיב אבידה דהרי טען שהוא ראה אותו מוצא אחד ורק שאין כאן תביעה על השור השני בברי ומשמע בהכרח שסיבת הפטור כי צריך טענת ברי וצ"ע מה שייך לומר שיש כאן חיסרון של משיב אבידה הרי על מה שהודה היה מוכרח [ועיין בר"ן שגם מפורש שהחיסרון בשוורים כי זה משיב אבידה אמנם יתכן שכל זה לביאורו בסוף שמדובר בשלשה שוורים ומצא אחת והודה על עוד אחד וכפר באחד שכה"ג גם ההודאה זה משיב אבידה ועיין בחידושים מכת"י שם שכתב שאם אין ברי פטור מצד משיב אבידה והוסיף עוד טעם כי אין טענתו טענת ברי]

**בביאור דברי הרמב"ן דבשורים זה הפה שאסר ולכאורא זה מצד שצריך טענת ברי**

ח] ועיין רמב"ן שם שהביא לבאר לפי הרימ"ג שלא אומרים מיגו לאפטורי משבועה וא"כ מדובר שהוא אומר שמצא רק אחד והתובע אומר עד כמה שמצאת וודאי מצאת שתים כיון שכיסים לא מנתקי מהדדי וכיון שהטעם לפוטרו בגלל מיגו שהיה אומר שלא מצא זה לא סיבה לפטור כיון שלא אומרים מיגו לפטור משבועה משא"כ בשוורים כיון שיכול להיות שנתנתקו לכן אין פה חיוב שבועה ולפ"ז אם בשוורים יאמר שמצא שנים והחזיר אחד מהם כה"ג יהיה חייב כיון שהוא תבעו ברי שלא החזיר ולפוטרו מצד מיגו אי אפשר דלא אמרינן מיגו לאפטורי משבועה והריטב"א נקט שכן מסתבר לרימ"ג אמנם הרמב"ן כתב שכאן כיון שזה הפה שאסר כיון שרק ע"י הודאתו הוא תובע ממילא וודאי אין חיוב שבועה והנה צ"ב כוונתו הרי בכל מיגו של כופר הכל ע"י הודאתו נוצר החיוב שבועה ובכל אופן הרימ"ג חייב כי לא אומרים מיגו לפטור משבועה אמנם כוונתו שהרי לחיוב שבועה צריך טענת ברי וכאן הרי כל הטענת ברי נוצר ע"י הודאתו והוא עצמו הרי אומר שלא חייב יותר ומבואר שבטענת שמא פטור מצד שיש דין טענה דהרי כאן הולך על הצד שלא אומרים מיגו לפטור משבועה וצ"ע מהנ"ל וע"ש שגם בתחילה כשביאר הביאור הנ"ל הדגיש שהטענת ברי נוצרה קודם ההודאה כיון שמתחילה טען שעד כמה שמצא הוא וודאי לא החזיר ומשמע שזה וודאי שצריך טענת ברי

ושמעתי לדון שיתכן שזה וודאי שמשמעות התורה כי יתן וגו' שזה טענת ברי אלא שאפשר לבאר שזה מצד משיב אבידה אבל עד כמה שנאמר שאין מיגו לאפטורי משבועה אפילו בכה"ג א"כ בהכרח שיש סתם הלכה שיהיה טענת ברי

אמנם עיין שם שהמשיך וז"ל ולדברי הכל משיב אבידה גמור דלא טענו ברי כלל פטור מן התורה דהיינו הפה שאסר הוא הפה שהתיר עכ"ל ולכאורא כוונתו שגם אם כנ"ל שאיפה שנהיה ברי ע"י הודאתו יש שבועה אבל אם הוא נשאר שמא כגון שוורים שמנתקי מהדדי זה וודאי פטור וביאר מצד משיב אבידה ולא ביאר מצד שצריך טענת ברי ולנ"ל צ"ע הרי לשיטה זו בהכרח שזה מצד טענת ברי אמנם יתכן לדחוק שכוונתו למה שהקשה שכאן הרימ"ג מודה אפילו שעכשיו יש טענת ברי ורק על זה כתב לפטור מצד משיב אבידה אלא שכל זה שייך אם צריך טענת ברי וכנ"ל

ובעיקר טענתו נראה לכאורא שאין כוונתו לחלק בין מיגו להפה שאסר דבתחילת הסוגיא כתב שיש בתורה נאמנות מיגו והביא מקור מהפה שאסר וכן הוא בלשון הרשב"א שם וכן במלחמות כתב שמשיב אבידה וכן רבה של מפני מה אמרה וכו' זה הפה שאסר ולכאורא כוונתו שזה מיגו[אמנם עיין בריטב"א בתחילת הסוגיא שכתב שהפה שאסר לכו"ע פוטר משבועה וזה הדין של משיב אבידה ובמיגו נחלקו הראשונים וזה סותר למה שביאר הגירסא הנ"ל לרימ"ג] אלא שס"ל שהיינו הך אלא שכוונתו שכיון שכל המחייב של שבועה נוצר ע"י טענת ברי ועל זה החיוב שבועה לכן מסתבר שבזה הוא וודאי נאמן במיגו כיון שהוא יצר את סיבת השבועה

והנה הרמב"ן הוכיח משיטת הרי"ף וכן הוכיח הב"י מהר"מ שע"א לא צריך טענת ברי מהא דכתבו שאם ע"א העיד שפלוני חטף והוטף מודה אלא אומר שזה שלו והבעלים אומר שלא יודע אם חטף אבל אם חטף זה לא מגיע לו שכה"ג הוי מחויב שבועה שאינו יכול לישבע ומשלם ומבואר שגם ללא טענת ברי מחייב שבועה והב"ח הקשה שמה ראיה הרי פה לאחר שמודה שחטף הוא ברי שחייב להחזיר לו אלא שיש לפטור מצד מיגו שהיה אומר שלא חטף שאז לא היה טענת ברי אמנם הרחי שיטת הר"מ שמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן ומה הראיה ובהכרח צ"ל שכאן שכל השבועה נוצרת ע"י טענתו לכו"ע אמרינן מיגו לפטור וכנ"ל מהרמב"ן שאם הטענה היא ע"י הודאתו גרע אמנם למה שנתבאר לעיל יש מקום לדון שבדין טענה בע"א זה אחרת דבע"א אפילו אם צריך טענת ברי אבל אין זה מעיקר המחייב של שבועה אלא הוא תנאי בעלמא וכמו שחילק הרימ"ג בעצמו בדף מ. ולגבי זה לא יהיה את חיסרון הרמב"ן כאן וצ"ע

והיה מקום לומר שגם אם לא צריך טענת ברי אבל וודאי צריך טענת שמא דהיינו שיהיה דררא מסוים וס"ל לרמב"ן שכאן לפני שהוא מודה שמצא אין שום דררא וכה"ג זה גם לא חשיב טענת שמא ועל זה כתב הסברא הנ"ל שכיון שהוא יצר את כל המחייב כה"ג וודאי אין מיגו מחייב שבועה

**ביאור שיטת רש"י בגיטין**

ט] עיין רש"י שגרס בר"י לעניין שורים שהנידון שהחזיר וכה"ג כיון שהיום טוען ברי לכן נשבע וע"ש שזה כראב"י וגרס והוינן בה ומבואר שגם למסקנא ר"י כראב"י אלא שלפי ההו"א זה לא א"ש וע"ש שביאר שבתחילה הגמ' שאלה שכיון שהוא לא תבעו א"כ וודאי שיש כאן התקנה דרבנן דמשיב אבידה דאל"כ הוא לא יקח את זה והכוונה שאדם יפרוש ממה שישביעו אותו בטענת שמא ומבואר שגם עכשיו זה עדיין שמא וגם א"ש שלצד זה לא יתכן שר"י כראב"י דהרי הוא לא חייב אלא בכיסים שלא מנתקי מהדדי ולכן כתב רש"י והוינן בה ולפ"ז מוכרח שמדובר שזה טענת שמא ובכל אופן הגמ' שאלה רק מצד משיב אבידה שזה תקנה דרבנן ומבואר שאין דין טענת ברי ועיין ש"ך סימן פ"ח סקנ"ד שהביא מרבינו ירוחם וז"ל תובע לחברו בשמא ומתוך הודאת הנתבע חזר טענתו ברי שהודה במקצת חייב שבועה מן התורה נראה מדברי רש"י בפ' הניזקין וגדולי המורים חלקו עליו וכו' עכ"ל וכוונתו לכאורא שבאופן זה נחלקו ראב"י ורבנן ולראב"י כה"ג אין משיב אבידה דעכשיו טענתו ברי ומבואר שהאופן שהגמ' אמרה שראב"י מודה בגלל משיב אבידה דגם עכשיו נשאר טענתו ברי ורק תוס' חולקים דגם כה"ג הוא משיב אבידה דיכל לכפור בהכל

**בביאור שיטת הבעה"מ והראב"ד**

י] ועיין בעל המאור שם שביאר שבשני כיסים שלא מנתקי מהדדי שחייב שבועה מדובר אפילו שלא ידע בעל האבידה אלא ע"י שמחזיר לו אחד [דהיינו שאומר לו שמצא וממילא תובע את השני דאל"כ הוי הילך] אבל ע"י זה נהיה לו טענת ברי משא"כ בשוורים שגם לאחר הודאתו מנתקי מהדדי והוי שמא וביאר שהנידון של משיב אבידה בכיסים כיון שכל טענתו באה מכלל הודאתו נחלקו האם הוא מעיז או לא וע"ש הדמיון לראב"י שגם שם היום ע"י הודאתו שהיה הלואה הוא תובעו וודאי שלא פרע אלא שנחלקו האם כה"ג הוא מעיז או לא [והנה בעיקר הנידון האם כה"ג איכא שבועה לכאורא הוא מצד תיקון העולם וכלשון המשנה דהרי פה על השור הראשון וודאי יכול להעיז ולפ"ז לעניין טענת אביו גם הנידון כנ"ל וצ"ע שהגמ' אומרת שהנידון האם הוא מעיז או לא והרי בתחילתו וודאי שהוא מעיז ואחרי שנהיה טענת ברי הסברא לא להשביע מצד תיקון העולם וצ"ע] ועיין רמב"ן שהקשה הרי קדמה הודאה לתביעה ולכאורא אפש"ל שעיקר הדין ודברים היה בינם חוץ לבי"ד והיום מיד העמיד תביעתו בבי"ד בתורת ברי אלא שזה בנוי ע"י הודאת הנתבע חוץ לבי"ד והנה מבואר שם מלשונו של הבעה"מ מפורש שגם בכה"ג שגם עכשיו הוא שמא הפטור מצד משיב אבידה שזה תיקון העולם וכן חיפס לבאר שמהמשנה מוכח שגם אם היום זה טענת ברי יש את התקנה ומבואר שהיה אפשר לבאר המשנה בשוורים שזה שמא ובכל אופן כל סיבת הפטור מצד תיקון העולם ובהכרח שאין דין טענת ברי מעיקר הדין דאוריתא ואין להקשות שיפטר במיגו שס"ל שלא אמרינן מיגו לאפטורי משבועה וכמו שביאר הרמב"ן שם

הרי מבואר דעת רש"י בעה"מ דגם בטוען שמא יש מעיקר הדין דאוריתא שבועה ורק מצד תיקון העולם אין בזה שבועה אלא שצ"ע שרש"י מבאר מפני מה אמרה תורה מקצת הטענה ישבע ולא נפטר מצד משיב אבידה של כופר הכל ומשמע שהגמ' דנה לפטור מדאוריתא ויתכן שהיום לא אומרים מיגו לאפטורי משבועה אבל זה שאלה מה פתאום התורה בכלל תיקנה ואין זה דומה למקרה שקרא ושמעתי שכן יישב התומים בכללי מיגו

ועיין ראב"ד בהשגות על הרי"ף שביאר שהנידון בכיסים שלא מנתקי מהדדי שזה לא טענת ברי גמורה כיון שיתכן שזה כן התנתק או שמישהו בא ופתח הקשר ולכן זה דומה למנה לאבא בידך שטוען שאביו ציוה לו שזה לא טענה הכי טובה כיון שיתכן שהיה לאביו טעות וכדו' ובזה נחלקו ראב"י ורבנן האם כה"ג משביעם או שמפני תיקון העולם כה"ג שאין טענה ברורה לא משביעים וצ"ע לשון הגמ' שנחלקו האם מעיז או לא הרי לכאורא לא זה הנידון אלא האם יש תקנה כה"ג והרי בגמ' בגיטין הרי אומר שראהו שמצא אחת ועל זה הוא וודאי לא מעיז וצ"ע

**המקומות שמשמע שצריך טענת ברי לא רק מצד משיב אבידה**

י"א] והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם יש דין טענת ברי במודה במקצת ללא החיסרון דמשיב אבידה יש להביא עוד את הרמב"ן בשבועות שהביא את הביאור בבא בטענת אביו שהכונה אפילו שעכשיו הוא קטן וביאר הרמב"ן הטעם שזה מחייב שבועה אפילו שאין טענת קטן כלום כיון שהעיקר שזה לא יהיה משיב אבידה וכיון שבבנו הוא לא מעיז א"כ אין כאן משיב אבידה וממילא זה מחייב ומבואר שאין דין טענת ברי אלא העיקר שלא יהיה משיב אבידה וכנ"ל

אמנם מאידך עיין קידושין כ"ז: שהגמ' לומדת שיש דין גלגול שבועה מסוטה ואומרת אשכחן ספק וודאי מנ"ל וביארו תוס' והרמב"ן שאולי רק בסוטה שעיקר השבועה ספק כה"ג מגלגלים על ספק אבל בשבועת מודה במקצת שזה וודאי שצריך טענת ברי אולי לא מגלגלים אלא ע"י ברי ועיין רמב"ן שהסיבה שצריך ברי כי כתוב כי יתן ומשמע שזה מעיקר הדין ולא רק מצד מיגו דאל"כ מצד עיקר המחייב לא צריך טענת ברי אמנם עיין תורי"ד שם שביאר שלומדים מהפסוק לפטור מצד משיב אבידה ובאמת ברמב"ן בגיטין שם הביא מהירושלמי מחלוקת האם מדאוריתא משביעים בטענת ספק והמ"ד שלא משביעים זה מצד פסוק וכחש שצריך טענת וודאי אמנם הרמב"ן ביאר הטעם מצד משיב אבידה וצ"ע

והנה הבית יעקב כתב שלכאורא נפק"מ בעדים שיעידו על מקצת שכה"ג לא שייך משיב אבידה יהיה חייב אפילו בטענת שמא וזהו חידוש

והנה הראשונים דנו מנ"ל שכופר הכל פטור משבועה וכתבו שאין לומר דאל"כ מה צריך להגיע לע"א דהרי נפק"מ לטענת שמא ומבואר שפשיטא להו שלעניין כופר הכל צריך טענת ברי ובפשוטו מה שדנו לחייב כופר הכל זה מהפרשה של מודה במקצת ובדוחק אפש"ל שעד כמה שהחיוב בכופר הכל כה"ג וודאי שאין לחייב שבועה אלא מצד טענתו ורק במודה במקצת יש לדון כנ"ל אמנם עיין ר"ן בסוגין שדן שלא יהיה כתוב מודה במקצת ורק כופר הכל ונלמד משם ואם כאן יש חידוש שלא צריך טענת וודאי א"כ וודאי צריך לכתוב מודה במקצת ואולי עד כמה שכופר הכל גם חייב היינו מבארים שגם מודה במקצת צריך טענת ברי וצ"ע בכ"ז

והנה הראב"ד העמיד נידון סוגין האם בבנו מעיז בבא בטענה ששמע מאביו שחייב לו ממון והרמב"ן חלק שברי ע"י אחר זה לא ברי והוכיח מהא דלעניין ממונות באומר זה אחי שהוא לא נוטל על ידו חזינן שברי ע"י אחר לא עוזר והנה לכאורא כל זה שייך אם היה הלכה של טענת ברי במודה במקצת א"כ יש לדמות הענינים לעניין טענת בממון אבל אם גם טענת שמא מחייב שבועה ורק צריך שיהיה אינו מעיז וזה לא משיב אבידה א"כ יתכן שרק כאן ס"ל לראב"ד שזה טענה לעשות שלא יהיה משיב אבידה אבל לעניין טענה בממון זה וודאי לא טענה וצ"ע

ויתכן שכל הסברא של אינו מעיז זה כיון שהתובע תבעו ויש כאן כח טענה שעד כמה שלא יענה כלום יתחייב ממון וכיון שצריך לענות והוא לא מעיז לכפור לכן אינו משיב אבידה אבל עד כמה שאין כאן כח טענה וא"כ גם אם לא יענה לא יתחייב כלום א"כ הוא תמיד משיב אבידה כי הוא לא צריך לענות מצד דיני טוען ונטען ולכן כיון שהראב"ד נקט שמדובר בבא בטענת אביו א"כ בהכרח שיש לזה כח טענה דאל"כ תמיד הוא משיב אבידה ולכן הקשה הרמב"ן מדין ברי ע"י אחר לעניין טוען ונטען ועיין לעיל סק"ב שכתבנו סברא זו בדעת הרימ"ג

ועיין עוד במשנה פ' כל הנשבעין אלו נשבעין על טענת שמא והגמ' שואלת מ"ט ובפשוטו הכוונה שהרי תמיד צריך טענת ברי ואם כל הפטור מצד משיב אבידה הרי שם לא שייך משיב אבידה דהרי יודעים שהוא שותף ומשמע שיש דין טענת ברי ויתכן שכונת הגמ' שהרי גם אם לא צריך טענת ברי אבל צריך טענת שמא דהיינו שיהיה איזה דררא וכאן הרי משבעים ללא דררא כלל וזה וודאי דין מיוחד בשבועת שותפין וכדו' וצ"ע

**מה שיש לדון שעל חלק ההודאה מספיק שמא ושם הפטור מצד משיב אבידה משא"כ חלק הכפירה**

י"ב] ולכאורא יש לדון מסברא שגם אם צריך טענת ברי אבל זה רק על החלק של הכפירה אבל על החלק של ההודאה שבזה רק צריך שזה יהיה חלק מהתביעה ושהיה מודה במקצת בזה וודאי מספיק טענת שמא אלא שיהיה אפשר לפטור מצד משיב אבידה ונפק"מ שאם יהיה טענת שמא על חמישים וברי על חמישים ויהיה העדאת עידים על החמישים שמא שבזה אין הסברא של משיב אבידה יהיו חייבים שבועה וצ"ע ויתכן שגם ללא העדאת עדים אין כאן הפטור של משיב אבידה דמה שמודה כאן זה כדי שיוכל לכפור את מה שכופר שהיה על זה טענת ברי וצ"ע

**ביאור שיטת המרדכי שיש דין ברי ובדין היה וודאי הלואה וישוב המשנה**

י"ג] אמנם עיין במרדכי בתשובת רבינו ברוך שביאר שמבואר במשנה לקמן שיש שבועת שותפין וביאר כשיטת רש"י שזה רק במודה במקצת וחידש שזה לא דוקא בשותפין אלא בכל טענת שמא כשיש דררא של חיוב וכגון שראהו יוצא מביתו ואחרי זה ראה שחסר דברים ע"ש ולפ"ז ביאר שמה שהמשנה אמרה משיב אבידה ולא פטרה מעיקר הדין כיון שבאה לומר טעם שגם לא יהיה חייב מתקנתא דרבנן דשבועת השותפין אמנם ע"ש שרבינו שמחה חולק וס"ל שאין חיוב בכל מקרה וע"ש שכתב ליישב וז"ל שמא תוכלו לומר לפי שהוא טענת שמא הוא משיב אבידה והא בהא תליא עכ"ל ולכאורא כוונתו שכל הפטור שמא מצד משיב אבידה וכנ"ל מהראשונים

והנה עיין שם במרדכי שאם הקטן אומר שהוא יודע שלוה מאביו אבל לא יודע אם פרע כה"ג זה טענת ברי שלראב"י משבעים ואם לא יודע כלל אם לווה זה משיב אבידה שלא משבעים והנה דבריו צ"ע עד כמה שלא יודע אם פרע א"כ יש לו מיגו שיאמר פרעתי הכל והיה מקום לדחוק שיודע כי אביו צווה לו ולכן אין לו פנים להעיז ורק כה"ג חשיב טענת ברי

והנה מבואר מדבריו שכל שהיה מעשה הלואה אפילו שיתכן שפרע כה"ג חשיב טענת ברי אלא שיפטר משום משיב אבידה אם טוען שפרע חלק כי יכל לומר שפרע הכל וכן מבואר בראשונים קידושין כ"ח. ששבועת השומרים שזה נאנס אם הוא מתחייב משעת משיכה א"כ חשיב טענת ברי כיון שכל שלא טוען שזה נאנס שזה כעין החזרה הוא חייב ושמעתי לפ"ז ליישב את קושית הרעק"א והב"י מה צריך להגיע למשיב אבידה בטוען שמא הרי אין כאן טענת ברי שכיון שאומר שהיה הלואה ממילא בזה עצמו נוצר טענת ברי ויש כאן הודאה ותביעה באין כאחד והר"ן הרי פטר בקדמה הודאה רק מצד שכבר יצא בפטור וא"כ כאן זה לא שייך וגם לרא"ש שכתב שצריך שהתביעה תקדום עיין מ: אבל לזה וודאי עוזר תביעת שמא והרי במשנה מדובר שהיה תביעת שמא כמבואר במשנה אלא שמצד זה יתכן שכיון שצריך טענת ברי א"כ קדמה הודאה לתביעה אבל אם נימא דבבת אחת זה נהיה תביעה אין חיסרון זה ודו"ק

ובעיקר הדבר שנקטו הראשונים שכל שהיה מעשה הלואה חשיב טענת ברי והאחרונים שהקשו כנ"ל ודאי נקטו לא כך יש מקום לומר שזה רק אם באיני יודע אם פרעתיך חייב אפילו בטוען שמא א"כ זה טענה שבסיבתה לחייב אבל אם אין חיוב אלא בטוען ברי שלא פרע א"כ כל שהוא לא יודע אין סברא שזה יחשב טענת ברי ודו"ק בזה