שבת פרק יד
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב אי_ש סטפנסקי

**שמונה שרצים וכו' והחובל בהן חייב**

בראשונים נאמרו ג' ביאורים מדוע חובל חייב:

רש"י בפירושו הראשון וכן תוס' לעיל עה ע"א ביארו דחובל חייב משום נטילת נשמה, לפי שהדם עצמו נחשב כנפש, וכשנוטל הדם חשיב כנוטל הנפש. [וכתבו תוס' דאין זה משום שהחלישות שעל ידי הוצאת הדם חשיב כנטילת נשמה, והוכיחו כן מדם בתולים וממילה]. ולפי"ז החילוק בין ח' שרצים שיש להם עור לשאר שרצים הוא, דבח' שרצים גם כאשר נצרר הדם חשיב הוצאת נשמה, לפי שהדם יצא מהאברים והעור מעכבו, ושוב אין סופו לחזור, וכל חבורה שאין סופה לחזור חשיב הוצאת נשמה. אך שאר שרצים שאין להם עור, כיון שלא יצא הדם סופו לחזור, ולא חשיב חבורה בכך.

והנה בשאר שרצים שאין להם עור יש ראיה שסופו לחזור מדלא יצא הדם לחוץ, אך בח' שרצים לכאורה אף שיתכן שאין סופו לחזור ומה שלא יצא לחוץ הוא משום שהעור מעכבו, אך אכתי ספק הוי, דדילמא סופו לחזור. וצ"ל דבסתמא תלינן שאין סופו לחזור, ורק בשאר שרצים שאין להם עור יש ראיה שסופו לחזור מדלא יצא לחוץ.

במס' חולין מו ע"ב מייתי ברייתא ושאר שרצים ורמשים עד שיצא מהם דם, ופירש רש"י שם דקאי בחובל בשאר שרצים שאין להם עור, שאם לא יצא הדם אע"פ שנצרר והאדים מבחוץ אין זה לקותא שמתוך שעורן רך הוא ממהר להאדים. ועכ"פ מבואר לפי"ז שכאשר יצא מהם דם חייבים אף על אותן שאין להם עור. ולפירוש הנ"ל דחובל חייב משום נ"נ, וכשאין עור תלינן שסופו לחזור, פשוט שכאשר יצא הדם לחוץ בכל אופן יש כאן נ"נ. [ומה שפירש רש"י שאין זה לקותא משום שהוא ממהר להאדים לכאורה בגמ' שם משמע שהטעם הוא משום שהדר בריא, וכמש"כ תוס'. וצ"ל שדבר שממהר להאדים הדר בריא, וזה עיקר הטעם, וצ"ע].

רש"י בפירושו השני ביאר דח' שרצים שיש להם עור חייב על חבלה משום צובע, דהעור נצבע בדם הנצרר בו, אך אותן שאין להם עור לא שייך בהם צובע. ובפשטות לביאור זה אין לחייב משום נ"נ לפי שהדם לא נחשב כנפש לגבי זה.

אך הקשה הרשב"א אם כן מדוע שאר החובל בשאר שרצים ויצא מהם דם חייב, כמבואר בברייתא בחולין, הא אין כאן צביעה של עור. ועוד הקשה מה צורך בצביעת עורן, הא לעיל עה ע"ב הוצרך רב לומר שניחא ליה דליתווס בית השחיטה דמא כדי שיתחייב משום צובע, אלמא בלא ניחותא פטור. אך כתב הרשב"א דמכל מקום בירושלמי בפ' כלל גדול איתא כדברי רש"י, דאיתא שם שהעושה חבורה ונצרר הדם חייב משום צבוע, והמוציא את הדם חייב משום נטילת נשמה שבאותו מקום. אך כתב דיתכן ששם איירי בצריך לצבוע אותו משום לשום ענין, וקמ"ל דבכה"ג חייב שתים, גם משום נ"נ וגם משום צובע, אך ודאי בעלמא כשאין לו צורך בצביעה חייב רק משום נ"נ.

ויתכן ליישב שיטת רש"י דבפירושו השני ס"ל שנטילת נשמה איכא רק כאשר הוציא דם לחוץ, אך בלא יצא דם אע"ג שנצרר מחמת העור לא שייך נ"נ לפי שלא נטלו לחוץ. ולכן הוצרך לומר דהא דחייב בח' שרצים אע"פ שלא יצא דם דהוא משום צובע, שהרי נ"נ לא שייך בזה. והשתא לא קשה כלל ההיא דחולין, לפי שכאשר יצא דם מודה רש"י שחיובו משום נ"נ.

[ומה שהקשה הרשב"א איזה צורך יש בצביעת העור, יתכן לומר דהיכא שמוציא את הדם לחוץ ואגב כן נצבע העור, בזה הוצרך רב לומר דניחא ליה כי היכי וכו', דאל"ה הוי דבר שאין מתכוין כמש"כ רש"י שם, אך היכא שאינו מוציא את הדם, וכל הפעולה שעשה הוא רק צרירת הדם, ובזה עצמו נצבע העור, זה לא נחשב אינו מתכוין, וחייב משום צובע על אף שאין לו ניחותא מיוחדת בצביעה. ולפי"ז כאשר הוציא דם חייב רק משום נ"נ, ואף באותן שיש להם עור אינו חייב משום צובע, וכונת הירושלמי שאם נצרר הדם חייב רק משום צובע ואם הוציא את הדם חייב רק משום נ"נ].

שיטת הרמב"ם פ"ח דחובל חייב משום מפרק שהוא תולדת דש. דהנה כתב הרמב"ם שם ה"ז הדש כגרוגרת חייב, ואין דישה אלא בגידולי קרקע, והמפרק הרי הוא תולדת הדש. החולב את הבהמה חייב משום מפרק, וכן החובל בחי שיש לו עור חייב משום מפרק. ובה"ט כתב שמונה שרצים האמורים בתורה הן שיש להן עורות לענין שבת כמו חיה בהמה ועוף, אבל שאר שרצים ורמשים אין להן עור לפיכך החובל בהן פטור. ומבואר בדבריו דכאשר מוציא דם משרצים שיש להן עורות חייב משום מפרק, אך בלא עור לא חשיב מפרק.

והקשה המגיד משנה דהרמב"ם סותר עצמו, דבתחילה כתב שאין דישה אלא בגידולי קרקע, ואח"כ כתב דהחולב את הבהמה והחובל בחי חייב משום מפרק שהוא תולדת דש, והרי אין דישה אלא בגידולי קרקע. ותירץ, דבעל חי קרויים גידולי קרקע, ואתא למעט דג וחילזון שאינם גדלים מהקרקע אלא מהים, ואין בהם דישה.

אך בשו"ת ר' אברהם בן הרמב"ם כתב דאע"ג שאין דישה אלא בגידולי קרקע מכל מקום מפרק שייך גם שלא בגידולי קרקע, דאין לתולדה כל פרטי האב.

ובמגיד משנה הקשה מהברייתא בחולין דאף בשאר שרצים שיצא מהם דם חייב, והרמב"ם לא פסק כן. ועוד שלשיטת הרמב"ם לא יתכן לחלק בכך, דכיון שמפרק חשיב רק כאשר יש עור מה לי יצא הדם מה לי לא יצא. ועי' אור שמח שיישב שיטת הרמב"ם שהברייתא בחולין לא איירי לגבי חובל בשבת כלל, אלא לגבי צירוף הדם לבשר לשיעור טומאה, עיי"ש.

ועי' תוס' רעק"א שהקשה לשיטת הרמב"ם מדוע כל שוחט לא יתחייב גם משום מפרק כמו בחובל, ואף אם אינו צריך ליתן הדם לכלבו מכל מקום כל הטעם דבעינן צריך לכלבו הוא שלא יחשב מקלקל, ובשחיטה בלא"ה לא חשיב קלקול שהרי מתקן הבהמה. ולכאורה י"ל דלא סגי בתיקון בבהמה, אלא צריך תיקון בגוף הוצאת הדם מהבהמה, שזהו המלאכה, ובזה ליכא תיקון כלל.