כיבוד ת_ת מא רמו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תלמוד תורה סימן רמו

**הלכה**

**שיעור מא'**

**הדינים הנידונים:**

* אם ראוי להתפרנס מאחרים כדי שישב וילמד כל היום.
* שלא להשתמש בכתרה של תורה.
* מעלת הלימוד בבית המדרש ולהשמיע לאזנו.
* להקפיד על לימוד בלילה.
* איסור שיחת חולין.

*יורה דעה*

*סי' רמו, כא-כו*

**תלמוד תורה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[המשך סעיף כא] **וימעט בעסק ויעסוק בתורה, ויסיר תענוגי הזמן מלבו. ויעשה מלאכה כל יום כדי חייו, אם אין לו מה יאכל, ושאר היום והלילה יעסוק בתורה**.

## עד כמה מותר להתעסק במלאכתו

הנה ברמ"א נראה שיעבוד רק כדי חייו, וכן משמע בשו"ע לעיל סי' רמג (ס"ב) שת"ח אין לו להתפרנס אלא כדי חייו. אבל הש"ך שם (ס"ק ז) פירש שאין הכוונה לכדי חייו בצמצום, אלא העיקר שאינו עושה כדי להתעשר. אולם ברמ"א כאן נראה יותר שהוא שיעור כדי חיו בצמצום. ויש לחלק, דכאן בא הרמ"א לבאר כיצד ינהג לבוא למעלה הגדולה - לזכות בכתרה של תורה.

**ומעלה גדולה למי שמתפרנס ממעשה ידיו, שנאמר יגיע כפיך כי תאכל וגו' (תהילים קכח, ב). וכל המשים על לבו לעסוק בתורה ולא לעשות מלאכה להתפרנס מן הצדקה, הרי זה מחלל השם ומבזה התורה, שאסור ליהנות מדברי תורה.... ויש מקילין עוד לומר דמותר לחכם ולתלמידיו לקבל הספקות מן הנותנים כדי להחזיק ידי לומדי תורה, שעל ידי זה יכולין לעסוק בתורה בריוח. ומ"מ מי שאפשר לו להתפרנס היטב ממעשה ידיו ולעסוק בתורה, מדת חסידות הוא ומתת אלקים היא, אך אין זה מדת כל אדם... אבל אין לו לקבל דורונות מן הבריות. והא דאמרינן כל המביא דורון לחכם כאלו מקריב בכורים, היינו בדורונות קטנים שכן דרך בני אדם להביא דורון קטן לאדם חשוב, אפילו הוא עם הארץ..**.

## ליקח מעות התורמים כדי לעסוק בתורה כל היום

ועי' ט"ז (סק"ז) שהאריך, וכתב בתחילה שלומדי תורה התירו להם ליקח, כדי שלא יצטרכו לבטל מלימודה בשביל טרדות המזונות, ומשמע שלא יקח אלא למזונותיו, ואם כבר יש לו לא יקח. אמנם כתב אח"כ למליץ גם על אלו שלוקחים כשיש להם, דהכל נחשב כדי חייו, אמנם אם הוא עשיר שיש לו קרן שיוכל להתקיים על ידו, אין לו ליהנות כלל משל אחרים דרך מתנה. והש"ך (סק"כ) גם כן כתב שיכול ליקח יותר מכדי חייו, ועיי"ש שהביא ממהרש"ל שמי שהוא בעל ישיבה ומרביץ תורה עון הוא בידו אם לא יקבל מאחרים, ואפילו יודע מלאכה שיוכל להרויח בה, בוז יבוזו לו באהבת התורה, והלוואי שילמד כל היום.

ועי' בש"ך שהעתיק לשון הכס"מ (פ"ג מת"ת ה"י) שאפשר שהסכימו כן כל חכמי הדורות משום עת לעשות לה' הפרו תורתך, שאלו לא היה פרנסת הלומדים והמלמדים מצויה לא היו יכולין לטרוח בתורה כראוי, והיתה התורה משתכחת חס ושלום, ובהיותה מצויה יוכלו לעסוק ויגדיל תורה ויאדיר. וגם בראשל"צ מסיק כי כל דברי הרמ"א (עפ"י הרמב"ם הל' ת"ת שם) שלא ליקח מעות מהציבור, זה היה בזמניהם, משא"כ בזמנינו שנתמעטו הלבבות והדעות, ואפילו חובת האדם לדעת דינים הצריכים, הלואי שילמוד כל היום וישיג לדעת מה יעשה ממצות הב"ה.

## יש נזהרים שלא ליקח מאדם פרטי

מיהו יש שכתבו שאף להתפרנס מאחרים בשביל ללמוד, מ"מ לא יקח באופן פרטי, וכמו שכתב הרמ"א בסו"ד שלא לקבל דורונות, דיש חשש שוחד, וגם הט"ז (שם) כתב שלא ליקח.

## אם אוסף כסף לאיזה ת"ח עדיף שלא ידע מי אסף

ומעתה ראוי שאם אוספים כסף לרב לצורך מסויים, לא ידע הרב מי אוסף את המעות, אלא יהיה זה מעות מהציבור, וכמו כן אם מביא דורון. אמנם בדורונות קטנים מבואר ברמ"א דשרי ליקח [ונראה שאם מביא אדם ספר חדש לרב, זה בכלל דורונות קטנים דשרי ליקח].

**ודאשתמש בתגא חלף, וי"א דזהו המשתמש בשמות.** **ומותר לצורבא מרבנן לאודועי נפשיה באתרא דלא ידעי ליה, אם צריך הוא לכך**.

## שלא להשתמש בכתרה של תורה

מבואר ב' דרכים מה הפירוש להשתמש בתגא [ועי' בש"ך עוד פירוש שלישי], דלביאור הראשון היינו כגון הא דאיתא בגמרא בנדרים (סב.) מרבי טרפון שקטף פירות שנשארו על העצים, וסבר השומר שהוא גנב כל השנה, ורצה לזורקו לנהר, ואמר ר' טרפון אוי לו לטרפון שזה הורגו, וכשהבין השומר שמי שתפס הוא ר' טרפון, עזבו. ומבואר בגמרא שכל ימיו היה ר' טרפון מצטער על שהשתמש בכתרה של תורה, כי היה עשיר ויכול היה להנצל ע"י דמים [והיינו סכום רב, שישלם כל מה שנגנב כל השנה]. ומוכח שצריך להקפיד מאוד שלא להשתמש בכתרה של תורה, ואף להוציא ע"ז ממון רב כשיש לו.

לעומת זאת מצאנו בגמרא (נדרים שם) שכשבא למקום אחר יכול להודיע שהוא ת"ח, וצ"ב שע"י שאומר שהוא ת"ח גורם שיכבדוהו מחמת תורתו, ולמה אין בזה משום משתמש בתגא. וכתב הרשב"א (שו"ת ח"א סי' פד) דהתם יכול לומר כדי שידעו לכבדו ולא יכשלו, וכתב שם שאפילו הוא מחוייב בזה. וכן מצינו בגמרא (ב"ק נט:) גבי אליעזר זעירא שהלך עם נעליים שחורות להתאבל על ירושלים, ותפסוהו בי ריש גלותא, והוצרך לומר שהוא ת"ח, וגם זה צ"ל שבשביל שיכבדוהו שרי. וזהו שפסק הרמ"א ומותר לצורבא מרבנן לאודועי נפשיה באתרא דלא ידעי ליה, אם צריך הוא לכך.

## שלא להשתמש בשמות הקודש

ועוד ביאור כתב הרמ"א שמשתמש בתגא היינו משתמש בשמות הקודש. ויש שמבינים בכוונות בתפילה בשמות הקודש. ומי שהוא בר הכי יכול לכוין בתפילה בשמות הקדושים, אבל לא להשתמש בהם. ועי' חת"ס בתשובה (או"ח סי' קצז) שכתב שם על רבותיו שידעו קבלה ולכך התפללו בנוסח האר"י כי הוא גילה הסודות לפי נוסח זה, אבל מי שאינו בדרגתם אין לו לשנות נוסחתו עיי"ש.

[סעיף כב] ברית כרותה שכל הלומד בבית הכנסת לא במהרה הוא משכח, וכל היגע בתלמודו בצנעה מחכים, שנאמר ואת צנועים חכמה. וכל המשמיע קולו בשעת תלמודו מתקיים בידו, אבל הקורא בלחש במהרה הוא שוכח.

## מעלת הלימוד בבית המדרש

בענין מעלת הלימוד בבית המדרש, עי' גם בביאור הלכה (סי' קנה) שהאריך במעלת הלימוד בחבורה ועי' גם בגר"ז (פ"ד דין ט-י) שאף שיש מעלה בלימוד בצנעה, מ"מ עדיף שילמד בבית המדרש, והעיקר שאף כשלומד בחבורה לא ילמד כדי שיתפרסם.

והנה לשון השו"ע שלומד בבית הכנסת, וכ"ה ברמב"ם (הל' ת"ת פ"ג הי"ב), והמקור לזה מהירושלמי (ברכות פ"ה ה"א). ועיין במעשה רוקח (על הרמב"ם שם) שהעיר, דלכאורה עיקר מקום הלימוד הוא בבית המדרש ולא בבית הכנסת, ולמה נקט הירושלמי בית הכנסת, והוא דוחק לומר שכל הסגולה שאינו משכח זה דוקא בבית הכנסת. וכתב שצ"ל שהוא לאו דוקא.

## שצריך להשמיע לימודו באזנו

ומש"כ השו"ע שהמשמיע קולו בשעת התלמוד מתקיים בידו, הנה משמעות השו"ע שאי"ז דין אלא רק סגולה לתועלת הלימוד שלא ישכח. אמנם עי' בהגר"ז (פ"ב הי"ב) שכתב שהוא חיוב להשמיע לאזנו.

[סעי' כג] מי שרוצה לזכות בכתרה של תורה, יזהר בכל לילותיו ולא יאבד אפי' אחת מהן בשינה, באכילה ושתיה ושיחה וכיוצא בהם, אלא בדברי חכמה ותלמוד תורה. **הגה: כי אין אדם לומד רוב חכמתו כי אם בלילה. ויש לאדם להתחיל ללמוד בלילה מט"ו באב ואילך, ומאן דלא מוסיף יסיף.**

## לילה לגירסא או לשינה

בגמרא בעירובין (סה.) אמר רב יהודה לא איברי ליליא אלא לשינתא, אמר רבי שמעון בן לקיש לא איברי סיהרא אלא לגירסא. ובתוספות (שם) כתבו שלא איברי אלא לשינתא, היינו לילי תמוז. וביאר הש"ך (ס"ק כה) שבכל לילה צריך ללמוד, אלא שבלילי תמוז הקצרים יהיה לו העיקר לשינה, ובלילי טבת הארוכים העיקר הוא הגירסא, ובודאי גם ישן.

## כמה שעות יישן בלילה

והרמב"ם הל' דעות (פ"ד ה"ד) כתב שצריך לישן ח' שעות, ובספר תפארת ישראל על אבות (פ"ו מ"ה אות פג) כתב שהוא דוקא עד גיל נ', אבל אח"כ די לו שישן בכל לילה ה' או ו' שעות. ובמג"א (סי' רלח) הביא הסימן מהפסוק (איוב ג, יג) 'ישנתי אז ינוח לי' 'אז' בגימטריא שמונה. ובשם הגר"א אמרו ישנתי אז ינוח לי, שמי שישן ח' שעות יכול ללמוד בשיעור 'לי' היינו מ' שעות, ונמצא שכל מ"ח שעות שזה ב' ימים ינוח ח' שעות ונמצא לכל לילה ד' שעות. ובקריינא דאיגרתא (ח"א עמ' לט) כתב השיעור ז' שעות.

ובט"ז באבהע"ז (סי' כה סק"א) כתב שהוא משתנה לכל אדם, ולפעמים אדם ישן הרבה ואז יספיק בשעה אחת יותר מאחרים, וביאר הפסוק שוא לכם משכימי קום וגו' שהוא ההפסד למי שאינו ישן ככל צרכו ואז אין מוחו חזק, אבל כן יתן לידידו שינה, היינו שהוא ישן ומחזק את מוחו בתורה, נותן לו ה' חלק בתורה כמו אותו שממעט בשינה. והעיקר בזה שלא ילמד מעייפות שאז לא יספיק מחמת העייפות.

[סעי' כד] כל בית שאין דברי תורה נשמעים בו בלילה, אש אוכלתו.

## אם אין לומד בלילה גורם לשריפות בעולם

ובספר שמירת הלשון (לבעל הח"ח ח"א פ"ד) כתב, שעבור זה מצוי להיות שריפות בעולם. כמו שאחז"ל כל בית שאין דברי תורה נשמעין בו בלילה אש אוכלתו, וידוע שכל ישראל ערבים זה לזה. ובאמת בודאי אם לומד בבית המדרש בלילה הוא ג"כ טוב, רק אמרו שלא ישב בטל בביתו בלילה, כי גם הלילה הוא ללימוד.

[סעי' כה] כל שאפשר לו לעסוק בתורה ואינו עוסק, או שקרא ושנה ופירש להבלי העולם והניח תלמודו וזנחו, הרי זה בכלל כי דבר ה' בזה. **ואסור לדבר בשיחת חולין**.

## המניח תלמודו ופורש להבלי העולם

בשו"ע כתב במי שפירש והניח תלמודו וזנחו, ומשמע רק מפרש לגמרי, אבל ידוע מהגר"ח מוואלזין שאמר בדרשתו שאפילו רגע אחד עובר על כי דבר ה' בזה.

## באיסור שיחת חולין

ברמב"ם (אבות פ"א מט"ז) כתב 'הדיבור המאוס, והוא הדיבור אשר אין תועלת בו לאדם בנפשו, ולא משמעת ולא מרי, כרוב סיפורי ההמון במה שארע ומה שהיה, ואיך מנהג מלך פלוני בארמונו, ומה היתה סיבת מות פלוני, או עושר פלוני, ואלה יקראו אצל החכמים סיחה בטלה, ואנשי המעלה ישתדלו בנפשם להניח זה הדיבור'. וכתב שם על רב שלא שח שיחה בטילה כל ימיו [וכ"ה ברמב"ם הל' דעות (פ"ב ה"ד)]. ולשון המגיד משנה בהל' שבת (פכ"ג הי"ח) ששיחה בטילה כגון כמה דינרים הוציא בחתונת בנו אינה ראויה ליראי חטא. וע"ע ברמב"ם (הל' שבת כד, ד) שכתב שאסור להרבות בשיחה בטלה בשבת.

וביעב"ץ במור וקציעה (סי' שז) כתב לגבי ספרי מלחמות אומות העולם, שאין לקרוא בהם, אלא שלעיתות הטיול כדחליש ליה מגירסא, או לדעת שלא יחשב פתי וכדו'. אז מותר בדרך עראי.

[סעי' כו] כל המבטל תורה מעושר סופו לבטלה מעוני, וכל המקיים את התורה מעוני סופו לקיימה מעושר. **הגה: כשמסיים מסכת, מצוה לשמוח ולעשות סעודה, ונקראת סעודת מצוה.....**

## אם מותר לאבל להשתתף בסעודת סיום

ובש"ך כתב שאבל תוך י"ב חודש יכול להשתתף בסעודת סיום כי היא סעודת מצוה.

## העניין בסעודת סיום

ובמהרש"ל סופ"ז דב"ק (הביאו הש"ך) כתב על סעודת סיום שהיא מצוה גדולה ששמח בהשלמת המצוה וכמו שמצינו לאביי (שבת קיח:), ובפרט שאז הולך להמשיך. ומשמע שיש עניין לשמוח מחמת השלמת המצוה, אבל יש גם עניין בזה שמתחיל, וא"כ יש שמחה גם מחמת שמתחיל עוד מצוה, וזה ג"כ גורם הסעודה.