יז - שבת ח_ א_ - ט_ א_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ הוצאה מהדו_ק

ח' א' - עמוד ט' ברה"ר ורבים מכתפין עליו וכו', - בפירש"י כתב דכיון דצריך לרבים רה"ר הוא בין רחב בין קצר, ומבו' דאף דאינו רחב ד' הוי רה"ר, וכ"כ הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ח, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן ט"ו.

ועי' תורי"ד שנחלק ע"ז, דעמוד שאינו רחב ד' אינו ראוי לכיתוף ול"ה רה"ר, וכ"כ בפסקי ריא"ז, ועוד דאף אם הוי רה"ר, מ"מ מ"ט הוא חייב כשזרק ונח על גביו, הרי בעינן הנחה ע"ג מקום ד'.

ועי' רשב"א ור"ן די"ל דכיון דדרך המכתפין לכתף אע"פ שאין בו ד', ה"ה מקום חשוב וראוי לתשמישו והוי כידו של אדם החשובה לו כדע"ד, ולכאו' אי"ז כד' הרמב"ם בפיהמ"ש בטעם הא דידו של אדם חשובה כדע"ד, ונת' לעיל ה' א', ועו"כ הרשב"א דכיון דדרכן לכתף עליו מחשבת הרבים משויא לי' מקום, אך ג"ז לא א"ש למש"כ הרשב"א בדעת הרמב"ם דסגי במה שהוא ראוי לכיתוף ול"ה שיהיו מכתפין עליו, ונת' להלן.

ועי' בקיצור פסקי הרא"ש דהא דחייב כשזרק ונח על גביו, הוא כשהי' נסר רחב ד' מונח עליו, ולכאו' הוא לקיום דינא דהנחה ע"ג מקום ד', ומבו' דכיון דאין הנסר קבוע, ל"מ לחשוב דמקום זה רחב ד', ול"מ אלא לדינא דהנחה ע"ג מקום ד'.

ועמש"נ לעיל ד' ב' דדעת הר"י מיגש והרמב"ם דבקנה הנעוץ שהוא מחובר לארץ ל"ב דע"ד, ולפ"ז מה"ט הכא ל"ב דע"ד, וכ"כ בס' הבתים הל' שבת, ועי' קה"י סימן ד', ומה שעמד שם ע"ד הר"ן שלא כתב כן, דסתרי דבריו למש"כ לעיל ז' ב', עמש"נ שם לפ"ד הרמב"ן דל"מ הנחה על עיקר הרשות, אלא ברה"י דעולה עד לרקיע.

עי' רשב"א ור"ן בשם הראב"ד דדוקא כשרחב ד', ומ' בדבריהם דהוא משום דבעינן הנחה ע"ג מקום ד', וכ"ה מבו' בדבריהם לעיל ה' א', וכתבו דזהו הנפ"מ בדינא דהנחה ע"ג מקום ד' ברה"ר.

אך עי' מאירי בשם הראב"ד דכל שאינו רחב ד' מקו"פ הוא, ומבו' דאי"ז משום דינא דהנחה ע"ג מקום ד', אלא לא חשיב כרה"ר כלל, ונפ"מ דאף מדרבנן מותר להכניס משם לרה"י, וגם דאף אם אחשבי' להנחה זו, יהא פטור, וכ"ה בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"א ופ"ב, עיי"ש שכתב דלדעה זו כל שאינו רחב ד' מותר לטלטל ממנו לרה"י ולכרמלית, וכתב עוד דאין להתיר לטלטל מרה"ר לע"ג העמוד, אלא כשהוא רחב ד', (וצ"ע דכשאינו רחב ד' הו"ל מקו"פ, ומ"ט יהא אסור לטלטל מרה"ר לשם, ושמא איירי בגוונא דבפחות מט' יש בו רוחב ד' והוי כרמלית, וע"כ אף המקום שלמעלה מט' הוי כרמלית), וכ"נ גם בד' הרשב"א לעיל ה' א' ד"ה איבע"א בגומא, עיי"ש, - וי"ל דהוא משום דלא חזי לכיתוף וכד' התורי"ד, או משום דמתנאי רה"ר הוא שיהא רחב ד', וכמש"כ בשיטה להר"נ לעיל ז' ב' ובמהרש"א לקמן ק"ב א' על תוד"ה והוציאו.

ובדעת רש"י והראב"ד דל"ב מקום ד' לאשוויי לי' רה"ר, עי' ביאור הגר"א סימן שמ"ה ס"י דהוא משום דברה"ר ל"ב מקום ד', שלא הצריכו מקום ד' בכרמלית אלא משום קולי רה"י, ואי נימא דהעמוד ל"ה רה"ר לעצמו, אלא הוא טפל לשאר הרה"ר, ונת' להלן, י"ל דע"כ ל"ב בזה מקום ד', וי"ל עוד, דאף אם אינו טפל לשאר רה"ר, מ"מ כיון דאינו רשות לעצמו וכמש"נ להלן, י"ל דלדין מקום ד' ברה"ר מצינו לצרף מב' מקומות, וכמש"כ בחי' הגר"ח פי"ד משבת.

עי' בפירש"י לקמן צ"א ב' ד"ה אי נימא דאיסקופה גבוה ט' ורחב ד' ורבים מכתפין עליו הוי רה"ר, ומבו' דבעינן רחב ד', ועי' ב"ח שם וגהש"ס בסוגיין שעמדו בסתירת דבריו, ועי' שפ"א לעיל ד' ב' ומשנת ר"א סימן ד' סק"ו מש"כ בזה.

עי' רמב"ם פי"ד משבת ה"ח דל"ה רה"ר רק בגבוה ט' מצומצמות לא פחות ולא יותר, וכ"נ בל' רש"י, ולכאו' הוא משום דיותר מט' לא חזי לכיתוף, ובפירש"י עירובין פ"ד ב' (ד"ה בכומתא) מבו' דגבוה י' לא חזי לכיתוף, - אך עי' רא"ש בסימן ט"ו דאם הוא גבוה מט' ועד י' הוי רה"ר, ועי' ביאור הגר"א סימן שמ"ה ס"י שדקדק כן גם מד' התוס' בד"ה וכן בגומא, ועי' רש"ש, והא דכשהוא גבוה יותר מי' ל"ה רה"ר, הוא משום דנשתנה לרשות אחרת, ועי' קה"י סימן י' מש"כ לפרש בזה, ועי' ראש יוסף שנקט בד' הרא"ש דגבוה י' מצומצמות הוי רה"ר, ורק גבוה יותר מי' ל"ה רה"ר, וצ"ע.

ועי' תורי"ד דודאי דאף גבוה י' חזי לכיתוף, ואך דכל דגבוה י' והוי רה"י ל"מ כיתוף הרבים לבטל מחיצות רה"י, דאף הילוך הרבים אינו מבטל מחיצות וכ"ש כיתוף הרבים, ועיי"ש שהוכיח מזה דרק כשהוא רחב ד' חזי לכיתוף, דאם אף כשאינו רחב ד' חזי לכיתוף, מ"ט כשהוא גבוה י' ל"ה רה"ר, ולפ"ז אם הוא גבוה מט' ועד י' הוי רה"ר, עוד נתחדש לדבריו, דנעץ קנה גבוה י' ובראשו טרסקל, ורבים מכתפין עליו, יהא זה רה"ר, דכיון דלי"ל מחיצות ול"ה רה"י, שפיר מצי חייל עליו תורת רה"ר, וילה"ע עוד בענין זה.

עי' רשב"א בשם הראב"ד דל"ה רה"ר דוקא אם מכתפין עליו, ולא סגי במה שהוא ראוי לכתף, ועי' עבוה"ק ש"ג פ"א דיש מי שהורה דסגי שהוא ראוי לכתף עליו אפי' אין מכתפין עליו, וראוי לחוש לדבריו, ועי' מ"מ פי"ד משבת ה"ח דמבו' דדעת הרמב"ם שם דסגי במה שהוא ראוי לכתף, ועי' ראש יוסף שביאר המשמעות לזה בל' הרמב"ם, וכ"כ באלי' רבה סימן שמ"ה סקט"ז, ועי' שעה"צ שם סקל"ו, דהמאמר מרדכי כתב דמודה הרמב"ם דבעינן שיהיו מכתפין עליו, ועמש"נ להלן בזה.

עי' קה"י סימן ט' שנסתפק אם יש דין רה"ר י' טפחים למעלה מן העמוד, או דדין רה"ר אינו תופס אלא עד י' מרה"ר, דהיינו טפח א' למעלה מהעמוד, ועיי"ש שהוכיח מכ"ד די' טפחים שע"ג העמוד הוו רה"ר, וכן הביאו מד' התוס' ותוס' הרא"ש בעירובין ל"ג א' דמשמע כן להדיא, - ועיי"ש שכתב דזה תליא אם העמוד הוי רה"ר מצ"ע מכח כיתוף הרבים, או דל"מ כיתוף הרבים אלא דעי"ז אין מקום זה מופקע מעיקר הרה"ר, ולכאו' לד' הרמב"ם דסגי במה שהוא ראוי לכיתוף, ודאי דאינו רה"ר בפנ"ע, ועיי"ש מש"כ בנידון זה, ולכאו' ודאי דאי"ז רה"ר לעצמו, (שהרי אין בו ט"ז אמה, ועי' קה"י שם), אלא אכתי יש להסתפק אם הוי מכל עיקר הרה"ר, (והו"ל כרה"ר שמקצתה עולה), או דאינו אלא טפל לרשות, ובזה תליא דין אוירו.

ועי' רשב"א לעיל ז' ב' דטעמא דאביי דחורי רה"ר כרה"ר דמו, הוא משום דבני רה"ר מצניעין שם כליהם ודמי לעמוד גבוה ט', ועמש"נ שם דהא דבעינן בזה לדין חורין הוא משום דאף עמוד ל"ה רה"ר בפנ"ע אלא הוי מכלל הרה"ר, וכמש"נ דודאי דאי"ז רה"ר לעצמו, וע"כ בחורין שאינם בתוך הרה"ר בעינן לדין חורין דמכח זה חשבינן להו כבתוך הרה"ר, ועמש"נ שם בטעמא דרבא דחורי רה"ר ל"ה כרה"ר ול"ד לעמוד, ועיי"ש מש"נ בזה בד' הנימו"י.

עי' בית מאיר סו"ס שמ"ה דלדעת רש"י ודעימי' דעמוד גבוה ט' הוי רה"ר אף כשאינו רחב ד', ה"נ עמוד ט' העומד בכרמלית הוי כרמלית אף שאינו רחב ד', וזה חידוש, דגם בכרמלית מהני הא דמכתפין עליו, ועמש"כ להוכיח לפ"ז מד' רש"י לעיל ז' א', דדוקא גבוה ט' מצומצמות הוי רה"ר, ולכאו' הוכחה זו היא רק למש"כ הרא"ש בטעם הא דגבוה י' ל"ה רה"ר, אך למש"כ רש"י בעירובין דהא דגבוה י' ל"ה רה"ר הוא משום דלא חזי לכיתוף, אין להוכיח משם, וצ"ע.

מ"ט פחות מג' מדרס דרסי לי' רבים, מג' ועד ט' לא מדרס דרסי לי' וכו', - מבו' דטעם הא דעמוד פחות מג' הוי רה"ר ועמוד גבוה ג' ל"ה רה"ר, הוא משום דבפחות מג' דרסי רבים ולמעלה מג' לא דרסי רבים, ועמש"נ בזה לעיל ז' א'.

גומא מאי, - בפירש"י כתב דהטעם לחשבה כרה"ר הוא משום שמנחין בה בני רה"ר חפצים שבידם עד שחוזרים וכו' וע"כ הו"ל צורך הרבים, וכ"כ ש"ר, - אך עי' מאירי שפירש דאיירי בגומא שאדם יכול לירד בה מן הצד דרך מדרון ומשאו על כתפו ומכתף על קרקע רה"ר, ולדבריו לא מצאנו דתשמיש בעלמא שאינו מכלל ההילוך, מהני לחשוב המקום לרה"ר.

וכן בגומא, - עי' תוס' דהיינו אף כשהיא עמוקה פחות מט' טפחים, וכ"כ הרשב"א, ועיי"ש שכתב די"מ די"מ דהיינו רק בעמוקה ט' טפחים, דבפחות מכך אין מצניעין בה הרבים כליהם שהן יוצאין קצת לחוץ ונדרסין ברגלי בנ"א, ולד' המאירי ודאי דהיינו רק בעמוקה ט' שהיא ראוי' לכיתוף, - והא דכשעמוקה י' טפחים ל"ה רה"ר, לכאו' הוא דומיא דהא דעמוד גבוה י' ל"ה רה"ר, ותליא בהטעמים שנת' לעיל, ולמש"כ הרא"ש דהוא משום דנשתנה לרשות אחרת, (ואף כשאינו רחב ד' ואינו רה"י), צ"ל דה"נ בגומא עמוקה י' נשתנתה לרשות אחרת, וזה למש"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"א ופ"ב, דכ"ה דאין רה"ר עולה למעלה מי', ה"נ אינה יורדת למטה מי'.

תשמיש ע"י הדחק לא שמי' תשמיש, - עי' תורי"ד דגיר' הספרים הילוך ע"י הדחק שמי' הילוך תשמיש ע"י הדחק לא שמי' תשמיש, ורש"י ל"ג לזה משום שהכיתוף שעל עמוד הוא נוח ואין בו דוחק, - ועיי"ש שכתב לפרש לגיר' זו, דאע"פ שהכיתוף שלו הוא נוח, מ"מ רה"ר לאו לכיתוף עבידא אלא להילוך, והכיתוף שאנו מחשבין כמו הילוך, ע"י הדחק הוא ושמי' הילוך, וצ"ב, ועי' רשב"א וריטב"א שפירשו לגיר' זו בע"א.

פחות מכן מטלטלין, - בפירש"י הק' דפחות מי' ורחבה ד' כרמלית היא, וכתב דלא גזור רבנן לבטולי מתורת כלים הואיל וכלי היא, ומ' כמש"כ ההג"א בסימן ט"ו דכלי ברה"ר הוי מקו"פ, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דהא דל"ה כרמלית, הוא משום דלא גזרו רבנן לבטלו מתורת כלי, וכ"כ באבן העוזר לעיל ה' א' בדעת רש"י, ועמש"נ בזה לעיל.

ועי' בגל' הגרע"א בסימן שמ"ט שצידד בדין כלי העומד בכרמלית, דלהצד דכלי שברה"ר הוי רה"ר, ה"נ כלי שבכרמלית הוי כרמלית, אך להצד דכל שברה"ר הוי מקו"פ, ה"נ כלי שבכרמלית הוי מקו"פ, ולכאו' כ"ז הוא אם הא דכלי שברה"ר הוי מקו"פ, הוא משום דהוא חולק מקום לעצמו, אך אם הוא משום דלא דרסי בי' רבים, (אך אינו חולק מקום לעצמו), י"ל דכלי שבכרמלית הוי כרמלית, ועפי"ז כתב דמד' רש"י לקמן ק"א א' דספינה שבים הויא כרמלית, מבו' דס"ל דלעולם כלי בטל לרשות שהוא בה, והביא כן ממג"א סימן שנ"ה סק"ו דהא דספינה שבים הויא כרמלית אף דאין כרמלית בכלים, הוא משום דהיא עומדת בכרמלית, - אך המאירי לקמן ק' ב' דספינה כקרקע הא חשובה וע"כ הויא כרמלית, ומבו' מדבריו דאילו היתה כלי ל"ה כרמלית, אף שהיא עומדת בכרמלית.

עי' תוס' וש"ר לעיל ה' א' ובסוגיין דאין כרמלית בכלים והו"ל רה"ר, ועי' שיטה להר"ן בסוגיין בשם הרא"ה דהוא משום דטעמא דכרמלית משום דלא דרסי' לי' רבים, וכלי כיון דלא קבוע ועשוי לינטל משם ל"ה כרמלית, וכ"כ הרשב"א לעיל ז' א', וכ"ה בד' הריטב"א לעיל ה' א', וכתב דלבינה דהויא כרמלית הוא משום דאינה כלי וקביעא טפי, ועי' מג"א סימן רס"ו סק"ז, ועיי"ש שכתב די"ל דעגלה הויא כרמלית דמיקרי קבוע, וצ"ב.

ועי' תוס' לקמן י"א ב' דהא דגת חשיבא ככרמלית, הוא משום דמחובר לקרקע לא שמי' כלי, ומ' דדינא הוא דכלי בטל לרשות, ואי"ז משום שאינו קבוע, דהרי התם הוא מחובר לקרקע וקבוע, ומ"ט בעינן להא דלא חשיב כלי, ועי' בשיטה להר"נ שם.

עי' רשב"א לקמן ה' א' שפירש בסוגיית הגמ' שם, דהא דכלי פחות מי' אינו חולק מקום לעצמו, וכלי י' חולק מקום לעצמו והוי רה"י, הוא משום דלמעלה מי' אין שם רשות שיבטל הכלי לגבי' דרה"ר אינו עולה למעלה מי', ומשא"כ למטה מי' דהוא רה"ר אין כלי חולק רשות לעצמו להיות כרמלית אלא בטל הוא לגבי הרשות, - אך בתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד כתב דהוא משום דכל שהוא רה"י ה"ה חולק רשות לעצמו, ורק כשאינו רה"י, אינו חולק רשות לעצמו, עיי"ש.

עי' ראב"ד פי"ד משבת הי"ח דמבו' דיש כרמלית בכלים, ועי' קה"י סו"ס ט' במש"כ לדחות, וכ"נ בד' הרשב"א לעיל ה' א' בשם הראב"ד, ועי' תוס' לקמן קנ"ה א' שנסתפקו בזה, וצ"ע מסוגיין.

ח' ב' - דאמר רבא המעביר חפץ מתחילת ד' לסוף ד' ברה"ר אע"פ שהעבירו דרך עליו חייב, - בפירש"י כתב דהיינו דאף שהעבירו דרך למעלה מי' דהוי מקו"פ חייב, וכ"כ הרשב"א לעיל ו' א' ולקמן צ"ט ב' והבעה"מ בעירובין ל"ג ב' ח' ב' מדפי הרי"ף, - ועי' רשב"א עירובין צ"ח א' שהק' דמאי קמ"ל רבא, הרי דרבנן דבן עזאי היא דהמוציא דרך סטיו חייב, ועי' שיטה להר"נ בשם הרא"ה דס"ד דהכא גרע משום דליכא העברת ד' אמות בחיוב, והיינו דבהעברת ד' אמות, הויא ההעברה עצמה מכלל המלאכה, וע"כ ס"ד דכל שהעבירו דרך למעלה מי' ולא עבר ד' אמות ברה"ר עצמה פטור, - ועי' חזו"א סימן ס"ב סק"ה שנסתפק אם ה"נ כשהעביר דרך רה"י חייב, אם נח ברה"ר בריחוק ד' אמות ממקום עקירתו, או דרק כשהעביר ברה"ר למעלה מי' חייב, משום דתחתיו מקום חיוב, ועי' אבי עזרי פט"ו משבת, ועיי"ש במש"כ בישוב קו' התוס' דהו"ל למיפרך מרבנן דמחייבי במוציא דרך סטיו.

עי' תוס' שהק' על פירש"י מסוגיית הגמ' בעירובין צ"ח א', ועיי"ש בפירש"י שפירש דהתם נמי איירי במעביר דרך למעלה מי', - אך עי' בחי' אהעו"ז בסוגיין שכתב דהא דהתם חשיב כמעביר דרך מקו"פ, הוא משום דידו שברשות אחרת חשיבא כמקו"פ, וכ"כ בחזו"א סימן ס"ב סק"ה, אך בדעת רש"י דלא ניח"ל בזה, צ"ל דכל הגריעותא בידו הפשוטה לרשות אחרת, הוא רק בהנחה, ואכמ"ל.

עי' תור"פ עירובין צ"ט א' שהק' על פירש"י, דמ"ט חשבינן לה כלל כמעביר דרך מקו"פ, ופרכינן עלה מההיא דאסקופה, הרי למעלה מי' כלמטה, וכדחזינן דאף אם הניח למעלה מי' חייב מדינא דמשא בני קהת, ועי' גם בדבריו בסימן ס"ב סקי"ט אות א', - ועי' תוס' הרא"ש בסוגיין שהק' דמ"ט פריך על רבה ולא פריך על ר' אלעזר דהמוציא משוי למעלה מי' חייב, - ועי' ראב"ד בכתוב שם בעירובין שם שהק' על פי' זה, דהך דינא דחייב במעביר דרך למעלה מי', ר' אלעזר הוא דאמר לה ממשא בני קהת, וי"ל לפ"ד הרא"ה דהכא קמ"ל דאף בהעברת ד' אמות חייב דרך למעלה מי'.

ובד' רש"י ודעימי' י"ל למש"כ רש"י לקמן צ"ב א' דדינא דהמוציא משוי למעלה מי' חייב הוא רק במוציא ולא בזורק, וי"ל דה"נ במושיט אינו חייב, וע"כ חשיב שפיר דהעבירו דרך מקו"פ, כיון דבמעביר שהוא כמושיט ליכא לדינא דמשא בני קהת, ואפ"ה הוא חייב, וע"כ לא מצי למיפרך על ר"א דמוציא למעלה מי' חייב, דהתם חייב אף אם הניחו שם, ולא חשיב כלל כמעביר דרך מקו"פ, - וי"ל עוד למש"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין ל"ז דדינא דהמוציא משוי למעלה מי', הוא רק בהוצאה ולא בהעברת ד' אמות, - וי"ל עוד למש"כ התוס' בעירובין ל"ג א' דדינא דמוציא משוי למעלה מי', הוא במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ולפ"ז י"ל דהוא חיוב בפנ"ע כעין מושיט, דחייב אף כשמושיט למעלה מי', ולא מצינו כלל דלמעלה מי' כלמטה.

אמנם עי' רשב"א לעיל ו' א' דהא דמעביר דרך עליו חייב, ילפינן לה ממשא בני קהת, ותיקשי כנ"ל, ובד' הרשב"א גופי' שם ולקמן צ"ט ב' מבו' דהא דחייב במעביר דרך עליו, הוא משום דלא איכפת לן דעבר דרך מקו"פ, - וצ"ל למש"כ החזו"א בגליונות לקובץ כתבי בית ישראל, דדינא דמשא בני קהת דלמעלה כלמטה, הוא רק בשעת ההנחה ולא בשעת ההעברה, ועי' גם בדבריו בסימן ס"ב סקי"ט אות א', ועי' ישועת דוד סימן ל"ו שהוכיח כן מכ"ד, והא דחייב כשעבר דרך למעלה מי', הוא משום דאף כשעבר דרך מקו"פ חייב, אך קו' תוס' הרא"ש לא נתישבה בזה, - ועי' חזו"א סימן ס"ב סקי"ט אות א' מש"כ עוד בזה, ומש"כ לישב לפ"ד הרשב"א דליכא לדינא דמשא בני קהת רק בעקירת והנחת גופו, לכאו' אי"ז מתישב עם ד' הרשב"א לעיל ו' א' שכתב דהחיוב הכא נלמד ממשא בני קהת, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א לקמן צ"ט ב' דבמעביר דרך עליו אם נח שם חייב, (וכנראה דמפרש דמעביר דרך עליו איירי במעביר דרך הילוך, וכמש"כ כן גם הריטב"א בעירובין צ"ח א', וע"כ אם נח למעלה מי' חייב, כיון דאיכא הנחת גופו).

בפירש"י כתב דהא דמעביר דרך עליו חייב, הוא כי הדר אנחי', ועי' רש"ש דמשמע דאינו חייב אלא כשהניחו למטה מי', וכ"כ התוס' בעירובין ל"ג א', ועי' הגר"ז קו"א סימן שמ"ז שכתב דכל ד' התוס' הם רק לדעת רש"י בסוגיין, אך לדעתם חייב אף בכה"ג, ועיי"ש שהוכיח כן מכ"ד, וצ"ע, ועיי"ש שהק' ע"ז ממש"א לקמן צ"ב א' וצ"ז א' דהמוציא משוי למעלה מי' חייב, ולמש"נ לעיל דהכא ליכא לדינא דמשא בני קהת, ניחא.

הכא לא נח הכא נח, - עי' בפסקי רי"ד שפירש מתחילה דהיינו דהא דפטור באסקופה הוא רק כשהפסיק ביניהם ונח, ומסיק דאע"ג דלא הפסיק בינתים פטור, כיון שהוא עומד על האסקופה וגופו נח שם, דדוקא המהלך על האסקופה לאו כעומד דמי, אבל זה שעומד הנחה הוי, וכי ממטי ידי' גבי' כאילו הניחו על האסקופה דמי, וכן מבו' בד' הרמב"ם בפי"ד משבת הט"ו, וכ"כ בתוס' הרא"ש בעירובין ל"ג א' בדעת רש"י, וכ"כ בבית מאיר סימן שמ"ו ס"א בדעתו, והעירו דכן מבו' ממש"כ רש"י לעיל ו' א' דהא דאסור לכתחילה, הוא שמא יבא להוציא להדיא מרה"י לרה"ר, ולא פירש דהוא משום שמא לא ירגיע ידו, (וכמש"כ כן הרי"ד בתחילת דבריו), ובע"כ דהפטור הכא הוא אף כשלא הרגיע ידו.

אך בד' הראב"ד בפי"ב משבת הי"ד מבו' דאינו פטור הוא רק כשהרגיע ידו, וכ"כ בתורי"ד לעיל ה' א', ובפסקי ריא"ז, ועי' בשו"ע הגר"ז סימן שמ"ו ס"ב שנקט כן, ועי' שעה"צ שם סק"ו שהביא ב' הדעות בזה.

עי' תוס' הרא"ש בעירובין שם, דלפירש"י דבאסקופה חשיב כנח אף שלא הרגיע ידו, הא דמשני דבמעביר דרך עליו, אף דגם התם איירי שהוא עומד במקומו ומעביר מתחילת ד' לסוף ד', היינו דהתם לא נח במקום פטור, דאע"פ שהעביר החפץ דרך מקו"פ, ל"ה כמונח במקו"פ, לפי שהחפץ נגרר אחר המקום שרגלי האדם עומדות, ומבו' לפ"ז דאיכא הנחה המפסקת במקו"פ, ואינה מפסקת בתוך ד' אמות, ועי' מ"ב סימן שמ"ו סק"ו ושעה"צ שם סק"ו שנראה שפירש כן.

אך עי' בית מאיר סימן שמ"ו ס"א, דלדעת רש"י ודעימי', הא דבמעביר דרך עליו לא חשיב דנח, הוא משום דאיירי שהלך עם החפץ ולא איירי שעמד במקומו.

ועי' חזו"א סימן ס"ב סקי"ג שכתב לפרש דרק כשמכניס החפץ לרשות שהוא עומד חשיב הנחה, וע"כ באסקופה דמכניס החפץ לאסקופה, חשיב כהנחה, ומשא"כ במעביר דרך עליו.

ועי' בסוגיית הגמ' בעירובין צ"ט א' דמבו' דמעביר מתחילת ד' לסוף ד' חייב אף כשהוא עומד במקומו, ולכאו' זה שלא כד' הבית מאיר, ושמא התם דהוא עומד ברשות אחרת, לעולם לא חשיב כנח, דידו לא נייח, ועי' רמב"ם פט"ו משבת ה"א שפסק בההיא דעירובין דפטור, ואכמ"ל.

עי' בית מאיר שם שכתב, דלדעת התוס' דההיא דמעביר דרך עליו איירי כשעומד במקומו והעביר דרך גופו, ואפ"ה לא חשיב דנח, בע"כ דהא דפטרינן באסקופה הוא רק כשהרגיע ידו, וגם ד' תוס' הרא"ש אין מתישבים היטב בד' התוס', דכיון דלדעתם עיקר המו"מ בסוגיין הי' אם כה"ג חשיב כהנחה או לא, לא הול"ל התם לא נח הכא נח, אלא הול"ל התם לא נח במקו"פ הכא נח במקו"פ, ורק לדעת רש"י דהמו"מ בסוגיין הוא אם המעביר דרך מקו"פ חייב, הרי דע"ז משני דאף דהתם לא נח במקו"פ הכא נח במקו"פ, - אך המהרש"א כתב דגם לדעת התוס' מכוון הגמ' הוא דבאסקופה פטור משום דחשיב כנח אף שלא הרגיע ידו, והא דשאני ממעביר דרך עליו, הוא משום דבאסקופה שהאדם נח עלי' שהיא מקום פטור והחפץ בא כנגדו במקו"פ, מיקרי שפיר נח, ומשא"כ בההיא דרבא, ועי' בית מאיר שם שתמה ע"ז, דגם במעביר דרך עליו חשיב כנח במקו"פ, דתוך ד' אמות הוי כמקו"פ, - ועי' בחי' הגרע"א שפירש דמכוון המהרש"א הוא ע"ד מש"כ התוס' בכתובות ל"א ב' בדין מהלך כעומד דל"מ זה להפסיק בהעברת ד' אמות שהוא מקום חיוב, ועיי"ש שהק' ע"ז מסוגיית הגמ' בעירובין צ"ח א' דמבו' דאף אם הגיע כנגד גופו במקו"פ חייב אם לא הרגיע ידו, ומבו' בדבריו דקו' זו היא רק לפי' התוס', דלדבריהם בע"כ דאיירי התם כשהוא עומד ע"ג האסקופה, אך לפירש"י י"ל דאיירי התם במהלך ברגליו דרך האסקופה, ושפיר י"ל דכל שהוא עומד באסקופה חשיב כנח ופטור.

עי' תוס' בעירובין ל"ג א' שהוכיחו ממש"א דהתם לא נח, דלא מחייבינן במעביר דרך למעלה מי', אלא כשנח למטה מי', ועמש"נ לעיל בטעם הא דלא מחייבינן בזה משום משא בני קהת, ועי' תוס' הרא"ש שם שכתב דאף אם נח למעלה מי' חייב משום דחפץ שמונח על כתפו או בידו נגרר אחר רגלי האדם דבמקום שהוא עומד שם חשיב כמונח החפץ, וממה שלא הביא הרא"ש בזה לדינא דמשא בני קהת, נראה דס"ל דדינא דמשא בני קהת הוא רק במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, וכנ"ל, ומש"א דהתם לא נח, היינו דהתם לא נח במקו"פ, לפי שהחפץ נגרר אחר המקום שרגלי האדם עומדות, - ואי נימא דדינא דמשא בני קהת הוא רק בהנחה ולא בהעברה, י"ל דזהו דמשני דהתם לא נח, דאף דגם אם הי' נח הי' חייב משום דחשיב כהנחה דלמטה מי', מ"מ כלפי ההעברה דחשיבא כהעברה דלמעלה מי', כל הא דחייב הוא רק משום דלא נח.