פרק רביעי בנות כותים
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב אמיתי מושקוביץ

**פרק רביעי בנות כותים**

**במשנה בנות כותים נדות מעריסתן** הרמב"ם בפירוש המשנה כתב – שדין המשנה לא נוהג היום – מכיוון שגזרו עליהם להיות כגויים לכל דבריהם, ולכן דינם כגויים (שגזרו על בנותיהם רק מגיל ג' שנים ולא מעריסתן). ודבריו מחודשים, כי לדבריו יוצא שדנים אותם כגויים גם לקולא, ואע"פ שמדאורייתא מטמאות מעריסתן, חכמים לא חששו לכך. כ"כ כתב בפירוש המשניות לקמן בפ"ז – שכותי בזמן הזה לא מטמא באוהל. וגם שם רואים שגזרו עליהם להיות כגויים גם לקולא.

**ובתשובת** ר' נטרונאי גאון (חו"מ שס"ט) כתב – (שמהשמים הראו לו) שמשומד אינו יורש את אביו ישראל, מכיוון שיצא מקדושת ישראל ומקדושת אביו, ודינו כדין זרע פסול שאינו יורש את אביו.

**ובשו"ע** אבן העזר (קנ"ז) הביא מחלוקת האם מומר זוקק את אשת אחיו לייבום, והגר"א הביא ראיה מהכתוב ביחזקאל (העולה על רוחכם היו לא תהי' וגו') – שמומר לא הפקיע את עצמו מכלל ישראל[[1]](#footnote-1).

**רד"ה אין – הלובש.. ונכנס למקדש** בחידושי הר"ן תמה על פירוש רש"י – כי בגדים לא מטמאים אדם, והוא לא מתחייב על הכניסה, וכמו כן הוא לא מתחייב על הכנסת הבגדים מכיוון שאינם אב הטומאה. ובתוס' יו"ט גם הקשה כך על רש"י, ויישב ע"פ המבואר בתורת כהנים, ששיטת "אחרים" (דהיינו ר"מ שהמשנה כמותו) – שחייב כרת על הכנסת בגדים לא מכובסים למקדש[[2]](#footnote-2). והרש"ש הקשה על פירושו – שאין שום הכרח לפרש ש"אחרים" בתורת כהנים מדברים על הכנסת בגדים.

**תוד"ה בנות – וי"ל דהיינו דווקא בקטנותן** הריטב"א כתב – שהטעם של "יושבות על כל דם ודם" נצרך כדי לטמא גם באופן שידוע לנו שהפרישו אותה וטבלה בגדלותה ובקטנותה.

**שם אבל גדולות דמפרשי וכו'** החתם סופר הקשה – שגם בגדולות צריך לחשוש שמא התחילה לראות בקטנותה, וכעת דמה הוא דם זיבה וצריכה ז' נקיים, אבל היא חושבת שהדם שראתה בקטנותה לא היה דם נדה, וכעת היא נעשית נדה. ותרץ שכוונת תוס' לגדולות לאחר לידה (ששם אין חשש של דם זיבה).

**בד"ה תחתון – ונראה דעליונו של זב היינו בגד וכו'** תוס' הרא"ש (בדף ל"ב:) הביא עוד אופן של "עליונו של זב" – כשאצבעו תחת נדבך של אבנים, ומונחים על גבי הנדבך אוכלים ומשקים.

**והרמב"ן** כתב פירוש אחר – שדין "עליונו של זב" חידש, שכאשר יש עשר מצעות על גביו, כולן טמאות, אע"פ שמדין היסט רק התחתונה הייתה טמאה והעליונות היו טהורות מצד זה שהן נחשבות "היסט דהיסט".

**שם והיסט נפקא לן מאשר יגע וכו'** הרמב"ן יישב את שיטת רשב"ם וכתב ששתי הדרשות נצרכות, הדרשה כאן השמיעה שעליונו של זב לא מטמא אדם וכלים כמו תחתונו. והדרשה שם השמיעה שגם כלי חרס נטמא בהיסט הזב.

**דף ל"ב**

**בגמרא ר"מ היא** בשו"ת הב"ח (קי"ח) כתב (בשם תשובת מיימוני) – שגם לשיטת רבנן צריך להחמיר ולהצריך קטנה שנשאת לטבול קודם כניסתה לחופה, שמא ראתה פעם אחת כל ימיה ולאו אדעתא.

**שם ורבנן זיל בתר רובא וכו'** הרשב"א (ביבמות קי"ט) הוכיח מכאן – שהולכים אחר הרוב גם בדבר שיוכל להתברר כשימתינו.

**שם לא נצרכה אלא לסוכה** שיטת הרשב"א ביבמות (קי"ד) היא – שמותר להאכיל קטן באיסור דרבנן. ובחידושי הר"ן פה הביא ראיה נגדו מהגמרא שאסור להאכיל אפי' לסוך לקטנה טמאה תרומה למרות שסיכה כשתיה רק מדרבנן[[3]](#footnote-3). אך הסיק שיתכן שאסור להאכיל מכיוון שמטמא תרומה בידיים ולא מכיוון שמאכיל את הקטנה. ויש להקשות על תירוצו - שכאן מדובר על תרומת חו"ל שאין איסור לטמא, ועוד – שבגמרא מבואר שטעם האיסור הוא בגלל ש"סיכה כשתיה" ולא בגלל שמטמא את הטומאה במגעו.

**ורע"א** ביאר שכוונת הר"ן לומר, שבכל פעם שמאכיל לא כפי רצון התורה - שתאכל לטהורים, עובר על דין "משמרת תרומותי" (מלבד מה שעובר על "לפני עוור").

**שם לסוכה בשמן של תרומה** הרשב"א כתב שתוס'[[4]](#footnote-4) הסתפקו האם תרומת חו"ל טעונה טבילה לחוד או שצריכה גם הערב שמש, והסיקו[[5]](#footnote-5) שאינה צריכה. והריטב"א כתב שנראה יותר שטעונה הערב שמש[[6]](#footnote-6).

**שם קרא סתמא כתיב** החזו"א הקשה – שאלמלא הפסוק היינו ממעטים כל קטנה (שאיננה אישה) ויתכן שלאחר הריבוי של "ואשה" צריך לרבות דווקא אחת שראויה לביאה כמו בכל התורה. ותרץ – שהסיבה שהיינו ממעטים קטנה מ"אישה" הוא מכיוון שתכונת הקטנה שונה משל גדולה, ועד כמה שהתורה טימאה אותה למרות שאיננה אישה, אין שוב מקום לחלק בין פחותה מבת ג' לבין יותר מבת ג'.

**שם בת ג' שנים ויום אחד הלכתא** הרמב"ם (אבות הטומאה ה' ט') כתב שבת ג' שנים מתרבה מהפסוק של "ואשה אשר ישכב וגו'", והמשנה למלך (מטמאי משכב ומושב א' א') כתב שדבריו הם תימה, כי מפורש בגמרא שמרבים בת ג' מהלכתא.

**רד"ה משום תרומת א"י – דמפסלא בנגיעה** הריטב"א ביאר – שהחשש הוא שנשים שמנשקות ומגפפות אותה, יאכלו אח"כ תרומה. (וכנראה שלמד שלא חששו שהיא עצמה תגע בתרומה, מכיוון שזה דבר לא מצוי שתינוקת בת יומה תגע בתרומה[[7]](#footnote-7)).

**בד"ה ולא יחללו – בפרשת אזהרת טמאים** בספר זכרון שמואל (א' ז') העיר – שהפסוק הזה נאמר ביחס לאיסור זר בתרומה, ולא ביחס לאיסור טמאים[[8]](#footnote-8).

**תוד"ה רבי מאיר – לוקמיה ככ"ע ומשום טימוע** תוס' בשבת (ט"ז:) תרצו – שמוכח שהטעם של המשנה איננו משום טימוע, מכיוון שמשמע שהטעם של "מפני שטומאתן ספק" נסוב גם על קטנות (ואם גזרו משום טימוע – טומאתן היא וודאי ולא ספק). והרשב"א כתב עוד תירוץ – שנוח לגמרא להעמיד סתם משנה כר' מאיר.

**שם דאי לאו הכי הוה כחוכא וכו'** מהר"ם הקשה – שלפי זה לא מובן איך הגמרא הוכיחה שהמשנה שלנו היא כר"מ, ואולי מה שהוצרכה לומר ש"יושבות על כל דם", זה רק טעם שנאמר כדי לבאר שזו לא חוכא לגזור על בנותיהם (משום טימוע)[[9]](#footnote-9).

**שם א"כ הוו נדות מעריסתן מן התורה וכו'** תוס' הרא"ש תרץ – שלפני גזרת י"ח דבר, סברו שכותים כן דורשים "אשה ואשה", ולאחר שראו שאינם דורשים כך, הודיעו לכל שהן נדות מעריסותיהן. והריטב"א כתב – שלאחר שגזרו עליהן – גם אם ידוע שרגילים להפרישה ולהטבילה, היא טמאה מגזרה דרבנן.

**שם א"כ אוקמא בחזקת וכו'** עיין בתוס' לעיל בדף ב: (בד"ה דאיכא) שכתבו שא"א להעמיד על חזקה שמעולם לא הייתה מבוררת. ואולי כדי ליצור "מיעוטא דמיעוטא" מספיקה גם חזקה כזו.

**שם מיעוטא דמיעוטא** מהרש"א העיר – שכמו שהקשתה הגמרא "מיעוטא דלא שכיח מי שמעת ליה", היא יכולה להקשות "מיעוטא דמיעוטא מי שמעת ליה, ותרץ שהגמרא הבינה – שכמו שר"מ חושש מדאורייתא למיעוטא דשכיחא, כך ראוי לחשוש גם מדרבנן למיעוטא דמיעוטא, אבל למיעוט שאינו שכיח לא מצאנו שהוא חושש יותר מרבנן.

**בד"ה שמא – הוי קידושי אחיו טעות** תוס' ביבמות (ב:) כתבו בשם ר' אברהם מבורגויילה, שקידושי איילונית נחשבים "מקח טעות" רק כשהכיר בה מחיים והקפיד, אבל אם מת, חוששים לכך שאם היה יודע לא היה מקפיד וקידושיו היו קידושין. ותוס' שם דחו את דבריו מהתוספתא שמבואר בה שצרת איילונית מותרת גם כשנמצאה איילונית לאחר מיתה.

**ורע"א** (ביבמות ב' ב') כתב ביישוב קושיית ר' אברהם – שדבריו אמורים רק בדעת ר"מ שחושש למיעוט, ומכיוון שיש מיעוט שאינם שמא אחיו היה מקפידים, חוששים מאותו מיעוט. והתוספתא היא כמו שיטת רבנן. ואע"פ שבע"ז דף ל"ד מבואר שר"מ לא חושש למיעוט באופן שיש "תרי רובי" – כאן המיעוט שמקפידים – הוא מיעוט שעומד בפני עצמו, ולא מיעוט מתוך מיעוט – עיי"ש.

**בד"ה והטבילוה – דאי משום שנגעה באמה וכו'** תוס' הרא"ש כתב – שלא מסתבר שהטבילוה בגלל שנגעה באמה, כי א"א שלא תינק ממנה (ותמשיך לגעת בה). ומהרש"א העיר, שכל הקושיה היא רק על המעשים שהיו בא"י, אבל על המעשה בפומפדיתא לא קשה, מכיוון שבחו"ל גזרו רק על טומאה שיוצאת מגופו.

**בד"ה שתיה – דחלב מהותך שמיה חלב** תוס' בחולין תרצו באופן אחר – שהדרשה שם משמיעה שחייבים גם על שתיית דבר שהדרך לאכלו.

**בד"ה וכשמן – ואמר נמי.. מי שיש לו חטטין** המחנה אפרים (מאכלות אסורות ח' ט"ז) דחה את הראיה משם וכתב – שיתכן שמחשיבים סיכה כשתייה מן התורה, אבל רק באופן שסך לתענוג. והביא ראיה לדבר מפירות שביעית, שמותר לסוך אותם, ואסור לעשות איתם מלוגמא.

**ושיטת הרמב"ם** (תרומות י' ב') ורש"י (בפסחים ל"ב ובעוד מקומות) שזר הסך שמן של תרומה משלם קרן וחומש כמו מי ששותה. ומשמי שלמדו שסיכה כשתיה מדאורייתא.

**והגרי"ז** (במכתבים) ביאר שדנים את הסיכה כשתיה רק ביחס לשמן, ולא ביחס לאדם, דהיינו – שהאיסור של זר לאכול תרומה, נאמר דווקא על אכילה ממש ולא על סיכה, אבל ביחס להיתר השימוש בתרומה (וכן ביחס לחיוב קרן וחומש בזר שאוכל תרומה), כן מחשיבים סיכה כשתיה. ויישב לפי זה את קושיית תוס' בד"ה וכשמן, מדוע לאחר שהביא דרשה מדברי תורה – הביא אסמכתא. כי באמת הפסוק של "ותבא כמים בקרבו" איננו אסמכתא, אלא עיקר המקור לכך שביחס לחפצא דנים סיכה כשתיה, ודווקא לגבי איסור אכילה ביוה"כ זה רק "זכר".

**בד"ה אי גרס – אחד מן הפסוקים** כ"כ גם רש"י. והריטב"א ביאר – שמכיוון שבשלב הזה הגמרא לא ידעה איזה מהם נלמד מפסוק ואיזה מהלכה, היא אמרה "הלכתא נינהו".

**דף ל"ב:**

**בגמרא ואנא ידענא דאין זבה בלא נידה** אפשר לדייק מהגמרא פה – שדין זיבה לא תלוי בכך שיקדם לו דם נידה, אלא בכך שתקדם לו טומאת נידה, כי גם עד כמה שהקטנה לא טמאה טומאת נידה, סו"ס היא ראתה דם נידה, ואע"פ כן הגמרא מבינה שלא צריכה להיות זבה אא"כ הייתה קודם לכן נדה.

**שם אבל זבה.. בשומרת יום כנגד יום סגי לה** החזו"א הסתפק – האם כוונת הגמרא לומר שתכונת הגוף שגורמת זיבה שונה מהתכונה שגורמת נידוּת, ולכן גם אם קטנה (שתכונת הגוף שלה שונה משל גדולה) התרבתה בדין נדה, זה לא מחייב שתתרבה בדין זיבה. או שהחילוק בין זיבה לנידה הוא רק חילוק דיני, והסיבה הטבעית שגורמת לשתיהן היא אחת, ואם כן הגמרא פה תתפרש בדרך של קולא וחומרא, שמכיוון שזיבה קלה, א"א ללמוד אותה מנידה החמורה.

**שם חד למעוטי משכבת זרע** הרמב"ם בפירוש המשנה (זבים ב' ג') כתב – ששכבת זרע יוצאת אדומה בזמן שאיננה בשלה.

**שם בן תשע שנים ויום אחד מנין** מבואר ששכבת זרע של פחות מבן ט' איננה מטמאת. ודינו של הקטן עצמו שראה קרי:

**בתוס'** בסוכה כ"א משמע שפחות מבן ט' שראה קרי טמא (כתב שהיו מגדלים לפרה תינוקות עד בן ז' ובן ח' ולא יותר שמא יראו קרי), וכך מפורש במגן אברהם (תנ"ז ז')[[10]](#footnote-10).

**והרמב"ם** כתב – שראיה הראשונה של זב הרי היא כמו שכבת זרע בין מאיש גדול ובין מאיש קטן. **והראב"ד** כתב שהרמב"ם לא דקדק בלשונו[[11]](#footnote-11) – כי שכבת זרע של פחות מבן ט' לא מטמאת. ורואים שלמד שאיננו טמא בכלל.

**שם אלא בן ט'.. הלכתא** הרמב"ם בפירוש המשניות (הקדמה למסכת כלים) כתב ששכבת זרע של בן ט' מטמאת מצד הדרשה של "ואיש". והמשנה למלך (משכב ומושב א' א') הקשה על דבריו מהגמרא פה. ופירש – שבאמת דרשת הפסוק השמיעה שממעטים קטן, וההלכה באה להעמיד את המיעוט בפחות מבן ט'[[12]](#footnote-12)

**רד"ה למעוטי – אשה מטמאה בנדה ולא איש** רש"י מקודם (בד"ה למעוטי הראשון) כתב – שהמיעוט של איש מדם ממעט איש מטומאת זיבה, וכאן כתב שהמיעוט ממעט אותו מטומאת נדה. ואולי שני הדברים נכונים – שמראה אדום לא הופך אותו לא לזב ולא לנדה.

**תוד"ה למעוטי – דרשינן ו' לרבות** תוס' רי"ד כתב – שגם כאן מרבים מהאות ו' – ודורשים כאילו נכתב פעמיים איש, ומזה ממעטים אישה.

**שם למה לי למעוטי אישה מלובן** תוס' הרא"ש תרץ (בשם תשובת רש"י) שבאמת לא היה צד שלובן יטמא אותה בטומאת נדה – והמיעוט משמיע שלא יטמא אותה בטומאת ערב כמו שמטמא איש.

**שם גילוי מילתא בעלמא הוא** החזו"א תמה על תירוץ התוס' – כי שההיקש יכול להשמיע שמטמאים בעיקר מראיתם, ואיך שייך ללמוד שמראה של איש יטמא באישה, ולעיל (כ"ח) מבואר בתוס' שעד כמה שאנדרוגינוס הוא בריה – הוא לא מטמא לא בלובן ולא באודם, וכ"ש שאישה לא תיטמא במראה של איש[[13]](#footnote-13).

**בד"ה עליונו – דהיכי מוקי האי קרא בעליונו וכו'** הרמב"ם פסק להלכה (משכב ומושב ג' ו') שטומאת עליונו של זב היא מדבריהם[[14]](#footnote-14), ובמרכבת המשנה כתב, שהסיבה שהרמב"ם פירש שהדרשה כאן היא רק אסמכתא – היא מחמת הקושיות שהקשה תוס' – שהפסוק מדבר על מרכב, ולא על עליונו של זב, וגם א"א להעמיד את הפסוק בעליונו של זב שמטמא אוכלים ומשקים מכיוון שאין להם טהרה במקווה.

**שם הלא אין להם טהרה במקווה** הראב"ד (משכב ומושב ו' ג') כתב – שגם כלי שטף נטמא מעליונו של זב. והר"י קורקוס העיר - שדבריו נסתרים מהגמרא פה, שמבואר בה שעליונו של זב מטמא רק אוכלין ומשקין. והאו"ש (שם ה"ה) כתב – שכוונת הראב"ד היא בשעה שעליונו נמצא על הזב מטמא כלי שטף, וכתב כך כדי ליישב את קושיית התוס' – שבפסוק כתובה טומאת ערב שלא שייכת לגבי אוכלים ומשקים.

**דף ל"ג**

**בגמרא – ת"ל יטמא שבעת ימים** יש לדון – האם גם כשבועל שומרת יום כנגד יום טמא ז', או שהדרשה פה משמיעה רק שלא עולה לרגלה, אבל אם היא טמאה יום אחד גם הוא טמא יום אחד. הראב"ד בביאורו על תורת כהנים (זבים ט' ג') כתב שטומאתו תלויה – שאם היא תראה רק יום אחד, הוא יהיה טמא יום אחד, ואם תראה ג"פ ותהיה זבה, גם הוא ייטמא שבעה ימים. והאור שמח הביא ראיה שטמא ז' – מכך שמפרישים כהן גדול קודם יוה"כ שמא תפרוס נדה, ולא מניחים אותו לשמש בסוף י"א שבין נדה לנדה (אע"פ שלא יכול להיעשות אז זבה). וגם המנח"ח במצווה קפ"ב נקט כדבר פשוט – שלאחר הריבוי של "יטמא שבעה" – הוא טמא ז' ימים גם כשבא על שומרת יום כנגד יום.

**שם עליו להטעינו משמע** בריטב"א פה מבואר – שגם לפי המסקנה, שדורשים את טומאתו מ"עליו", בועל נדה מטמא אדם לטמא בגדים שעליו. ותוס' הרא"ש כתב בשם השר מקוצי – שבועל נדה לא מטמא (במגעו)אדם לטמא בגדים[[15]](#footnote-15). ובמשך חכמה (ויקרא ט"ו כ"ד) פירש (לפי הדרך הזו) את דרשת הגמרא "עליו להטעינו משמע", שדנים את הבועל כאילו הוא נושא את דם הנדה שבעה ימים, וכמו שנושא דם נידה מטמא בגדים כל זמן שלא פירש ממטמאיו, כך גם בועל נדה.

**רד"ה יעלה – יטבול בליל המחרת** דברי רש"י פה אמורים רק לפי הס"ד, אבל אליבא דאמת מבואר ביומא (ו) שטבילת בועל נדה ביום.

**בד"ה מה – אף הוא מטמא אדם לטמא בגדים שעליו** תוס' הרא"ש הביא את דברי השר מקוצי שדייק מהמשנה בזבים לא כמו רש"י – שבועל נדה מטמא רק כלים שנוגע בהם, ולא מטמא אדם לטמא בגדים. כ"כ דייק מהמשנה שם שבועל נדה לא מטמא כלי חרס בהיסט, אלא רק במגע.

**תוד"ה והנושא – מיהו מצינו שהמסורת הוא חולק על הש"ס** בסדרי טהרה הביא משו"ת שער אפרים – שאע"פ שאם נמצא טעות בס"ת בחסרות ויתירות אין מוציאים אחר (כי אין אנו בקיאים בחסרות ויתירות), מ"מ אם אלו חסרות ויתירות שדרשו חז"ל, מוציאים ספר אחר, והקשה – שלפי זה ס"ת שלנו יהיו פסולים, מכיוון שחז"ל דרשו את האות ו' במילה "נושא". והרש"ש (בעמ' הקודם)כתב – שלגרסת רש"י (שלא דורשים מ"נושא") לא קשה קושייתו, וכתב גם יישוב בדעת תוס' – עיי"ש.

**בד"ה מה – גבי נושא נבלה ומדרס** מהרש"א הקשה – ששם בכלל לא מדובר על נושא מדרס. והקשה עוד – שבהמשך מבואר בתוס' שנושא מדרס כן מטמא כלים. ותרץ – שכוונת תוס' כאן באופן שפרש מן המדרס. והרש"ש הקשה – שהנושא את המדרס לא מטמא אדם וכלים גם קודם פרישתו (אלא רק בגדים שעליו). ומחק את המילה מדרס מתוס' מסיבה אחרת – שאין חילוק לגבי מדרס בין נושא לנוגע.

**שם אינו מטמא אדם וכלי חרס להכי נקטינהו וכו'** בחידוד הלכות העיר – שלפי מש"כ רש"י שמטמא כלי חרס בהיסט, מובן מדוע כתב כלי חרס, וביאר שתוס' הולכים לשיטתם בסוף המסכת, שבועל נדה לא מטמא כלי חרס בהיסט[[16]](#footnote-16).

**בד"ה סופרתו – אלא בסוף ספירה** תוס' הרא"ש כתב שאם לפי ר' יוסי תחילת היום (בסופו) ככולו, כ"ש שסוף היום (בתחילתו), שהרי לגבי נדה – תחילת היום איננו ככולו (וטמאה עד סוף היום השביעי) וסוף היום הראשון ככולו. והרשב"א ביאר את דברי תוס' – שבסוף המנין אומרים "מקצת היום ככולו" מכיוון שיכולה לטבול ולהיטהר, ולכן שייך לדון יום כזה כיום טהור, משא"כ בתחילת הספירה, שלא מחשיבים אותה כטהורה.

**בד"ה רואה – אור"י דמשכחת בשמשה בהיתר** מהרש"א העיר – שגם באופן ששמשה בהיתר, שייך שתסתור ע"י פליטה רק ביום הראשון. וקשה כי רבא אמר בהמשך – שאם תסתור יום אחד, תהיה טומאה מפסקת בין הימים הנקיים, ורואים ששייך שתפלוט גם בשאר הימים, וביאר[[17]](#footnote-17) שכוונתו רק להוכיח שלא יתכן ששכבת זרע סותרת, מכיוון שאם תסתור ייצא שאם שימשה באיסור, שבעת הימים לא יהיו רצופים. או שקושייתו היא לפי הצד שהעלה רמי בר חמא, שיום שפסקה בו יעלה לה למנין ז'.

**דקיי"ל כרבנן** הרמב"ם (שאר אבות הטומאה א' י"ג) כתב ששכבת זרע מסרחת לאחר ג' עונות, והבית יוסף בסימן קצ"ו כתב שהוא פסק לא כמו רבנן אלא כמו ראב"ע שחולק עליהם[[18]](#footnote-18). ולשיטתו הרמב"ם ייצא שלא צריך להמתין ו' עונות קודם ז' נקיים.

**שם ומכאן אשה ששמשה** מבואר שהצורך להמתין קודם ז' נקיים הוא רק כששימשה קודם לכן (והרא"ש כתב שיש עצה להתחיל לספור מיד אפי' כששימשה – אם תקנח יפה במוך להפליט את כל הזרע, או לרחוץ במים חמים). אולם הרמ"א (קצ"ו י"א) כתב שיש מחמירים (מהרי"ק ל"ה[[19]](#footnote-19)) אפילו בלא שמשה. והט"ז הקל לגבי כלה כי לגביה לא שייך לגזור לא שמשה אטו שמשה.

**שם אין לה להתחיל לספור נקיים וכו'** הרא"ש הביא בשם ר"ת שהספק של רמי בר חמא הוא רק באופן שבא עליה זב. וראייתו מהגמרא לקמן בדף מ"א: ועיין ברא"ש שנחלק עליו והביא ראיות נגדו.

**וכתב** שם עוד ששיטת הראב"ד (ע"פ הגמרא לקמן בדף ל"ז) היא ששכבת זרע סותרת רק לעניין טהרות ולא לבעלה. ועיי"ש שנחלק עליו ודחה את ראייתו, והביא שגם רבנו יונה פסק שסותרת גם לגבי בעלה.

**שם עד אחר יום ד'** הרמ"א כתב בשם תרומת הדשן שיש להוסיף עוד יום אחד, שמא תשמש בבין השמשות ותסבור ששימשה ביום הקודם, וכך המנהג במדינות אלו. והשל"ה היקל להתחיל למנות לאחר ד' ימים – באופן שלא שימשה בלילה קודם שראתה (שזו חומרא ע"ג חומרא – גם להמתין כשלא שמשה וגם להמתין ה' ימים), אם ליל טבילה יחול בשבת שאחר יו"ט, ולא תוכל לסמוך חפיפה לטבילה.

**דף ל"ג:**

**בגמרא אחר אחר לכולם** הרי"ף (שבועות פ"ב) גורס "אחר אחד לכולם", דהיינו ששבעת הימים יהיו דבר אחד, ויהיה להם "אחר" אחד.

**שם שלא תהא טומאת זיבה מפסקת ביניהן** הראב"ד (מובא ברא"ש כאן) הוכיח מהגמרא לקמן (ס"ז:) שאוסרת לזבה לשמש (לאחר טבילה) ביום ז' שמא תראה דם ותסתור, ולא חוששת שתפלוט שכבת זרע, שפולטת שכבת זרע סותרת רק לטהרות ולא לבעלה (כי לא מסתבר שהתירה התורה לשמש ביום השביעי ע"מ שלא תתהפך ולא תלך אחר תשמיש כל היום).

**והרא"ש** דחה את ראייתו, וכתב שפולטת שכבת זרע סותרת דווקא בשאר ימים ולא ביום השביעי[[20]](#footnote-20), מכיוון שהטעם ששכבת זרע סותרת היא בגלל שהיום שפולטת בו לא היה "נקי", ועד כמה שפלטה ביום השביעי ומקצתו היה נקי, די בכך כדי שלא תסתור[[21]](#footnote-21).

**שם ש"מ ירא שמים הוא** המצפה איתן ציין לגמרא בסוכה (מ"ט:) – "כל אדם שיש עליו חן בידוע שהוא ירא שמים".

**שם רמא ליה תורא** הרש"ש ציין לגמרא בב"ק – "הא דל"א לך באורתא משום דלא אכלי בישרא דתורא", ומשמע מהגמרא שם שבשר השור מפקח. ולכן קודם שהקשה לו האכיל אותו בבשר השור.

**שם כותי חבר בועל נדה וכו'** החזו"א (קי"ט י"א) פירש – שנחלקו האם יתכן מצב של כותי חבר, בזמן שמקיים חלק מהלכות הטהרה, ויכול להיות נאמן עליהן. או שגם עד כמה ששומר את ההלכות שמודה בהן, לא שייכת אצלו חברות, מכיוון שחולק על חכמים ולא מקיים חלק מההלכות.

**שם דאי משום טומאת ע"ה הא טביל** מבואר כאן – שיכול להיטהר מטומאת ע"ה אע"פ שיש עליו גם טומאת נדה. אך נראה שאין לדייק מזה שיכול להיטהר מטומאה אחת אע"פ שנשארת עליו טומאה אחרת[[22]](#footnote-22), מכיוון שכאן טמא טומאת בועל נדה רק מצד זה שחששו לספק ספיקא, וטבילה לטומאת ע"ה מועילה לפי הצדדים שלא נטמא בטומאת נדה.

**שם** החזון איש (קי"ט י"ב) הוכיח מהגמרא כאן – שלא גזרו טומאת ע"ה על קטנים, מכיוון שעד כמה שגזרו עליהם, לא היה צריך לגזור על בנות כותים מעריסתן, מכיוון שטמאות בטומאת ע"ה. ועד כמה שטבלו (מטומאת ע"ה) – דינן כאילו לא ראו, ומבואר בראש הפרש שלא גזרו בכה"ג.

**שם ואספק ספיקא לא שרפינן** בתפארת ישראל (טהרות ו' ד') דייק מהגמרא כאן שלא שורפים תרומה על ספק ספיקא גם ברשות היחיד. והחזון איש (קי"ט י"ח) כתב שיתכן שהטעם שלא שורפים פה בספק ספיקא הוא מכיוון שיש רוב טהורים, או מכיוון שזה נחשב "ספק ראיה", ולא מחמירים בו ברה"י.

**במשנה בנות צדוקים** הערוך לנר כתב שלכאורה גזרו עליהן שיהיו נדות מעריסתן, מכיוון שמסתמא הם לא דורשים את הדרשה של "ואשה" (וגם יתכן שהטעם של טימוע שייך בהם), אך הקשה מדוע המשנה לא הזכירה את זה.

**והחזו"א** (קי"ט ט"ו) כתב שאע"פ שהם לא דורשים את "ואשה" לא גזרו עליהם בגזרת י"ח דבר, שהייתה מחמת הכותים, והעמידו אותם על עיקר הדין שהולכים אחר הרוב (ואפי' לשיטת ר"מ יש כאן רק "מיעוטא דמיעוטא" כמו שכתבו תוס' בדף ל"ב).

**שם פרשו ללכת בדרכי ישראל** החזו"א (שם) הסתפק האם "פרשו ללכת בדרכי ישראל" מועיל רק להפקיע מהן טומאת נדה וטומאת בועל נדה, או שזה מועיל גם להתיר אותה לאחר שתטבול בלי שתמנה ז' נקיים בפנינו[[23]](#footnote-23).

**שם וקדם אצל אשתו** הרשב"א הקשה – איך אשתו של הצדוקי נאמנת והרי החשוד על הדבר אינו מעידו, ועוד הקשה, מדוע לא שאל את הצדוקי עצמו. וביאר הריטב"א שקושיה אחת מתרצת את השניה, מכיוון שהצדוקי עצמו ראה שהוריקו פניו, ואם היה שואל אותו – זו הייתה נחשבת עדות שלא נאמן עליה, אבל את אשת (שקדם ובא אצלה לפני שפגע בה בעלה) היה אפשר לשאול במסיח לפי תומו[[24]](#footnote-24).

**רד"ה והוריקו – חרה לו שנטמאו בגדיו** כתב שהקפיד על בגדיו ולא על טומאת עצמו, ולכאורה משמע שלמד כמו שיטת ר' משה מפונטייזא המובא בתוס' – שהכהן עצמו לא נטמא. ואפשר לבאר באופן אחר, ע"פ מש"כ הרשב"א – שהגם שגופו נטמא, עיקר הקפדתו על טבילת הבגדים שיש טרחה בהטבלתם.

**תוד"ה לטהרתו – דלא משמע מלטהרתו וכו'** מהר"ם הקשה – עד כמה שלא צריך שהימים הנקיים יהיו ברציפות - מדוע כשרואה זיבה סותר את ז' נקיים, (והראיה לעצמה היא לא סיבה שייטמא שוב אם ראה רק פעם אחת).

**בחידוד הלכות** תרץ – שגם רבא מודה שלומדים מזבה – שזיבה עצמה (שמפסיקה בזיבה) מספקת גם בזב, והוא נחלק רק בשכבת זרע שלא סותרת בזב.

**והערוך לנר** כתב – שמשמעות המילה "טהרתו" היא שהימים צריכים להיות טהורים מטומאה המיוחדת לו, דהיינו מטומאת זיבה. וזה לא דומה ל"אחר תטהר", שמשמעותו – לאחר שתטהר מכל טומאה. ועיין בחכמת בצלאל.

**בד"ה ורמינהו – אבל פשיטא דאיכא ספקי טובא וכו'** מהר"ם כתב – שלשיטת תוס' לא צריך לגרוס בגמרא "אלמא מספיקא לא שרפינן תרומה", כי הגמרא לא באה להוכיח שישרפו תרומה בכל ספק אלא דווקא כאן מכיוון שהכותי הוא ע"ה[[25]](#footnote-25).

**בד"ה ותיפוק – שאפשר ליזהר ויכולין לעמוד** החזו"א כתב – שדווקא בטומאת זיבה גזרו רק בדבר שיכולים לעמוד – מכיוון שזה חשש רחוק, כי זיבה איננה מצויה. אבל בחשש שמא אשתו נדה, החמירו בכל דבר, לחשוש שמא היא נדה.

**שם (בדף ל"ד) אפילו אי לא טביל וכו'** הרשב"א יישב את הקושיה הזו ע"פ הספרים שגרסו – שהכותי נגע בתרומה. ואם כן מוכרחים להעמיד שטבל, מכיוון שמבואר במשנה בזבים (ה' ו') שהנושא את המדרס פוסל במגעו גם לאחר שפרש ממנו.

**שם היה טמא מטעם מגעו** הריטב"א הוכיח שזה פירוש דברי הגמרא – מכך שהקשתה "ותיפוק ליה משום בגדי ע"ה", ונשיאת בגדי ע"ה מטמאת רק במגע ולא במדרס.

**שם אם בועל נדה הוא נטמא.. כנושא רוקו של זב** הר"ש בכלים (א' ג') הסתפק האם יש מעיינות לבועל נדה, ויתכן שר' משה למד כמו הצד שאין לו מעיינות, וממילא אין ראיה נגד שיטתו. והרשב"א יישב את הקושיה הזו בעוד שני אופנים – שעיקר ההקפדה שלו הייתה על טבילת בגדיו ועל טבילת עצמו לא היה מקפיד, או שמשמע לגמרא שהתשובה שאמרה לו אשתו התפייס בה לגמרי, ולא הוצרך להטביל אפי' את בגדיו.

**דף ל"ד**

**בגמרא רגל היה** הרמב"ן הקשה – מדוע הגמרא לא תרצה גם על כותי שאינו טמא בטומאת ע"ה מכיוון שהמעשה היה ברגל. ותרץ שעל כותים גזרו גם ברגל מכיוון שאינם עולים עם ישראל "כאיש אחד". ורק על ע"ה וצדוקי שעולים לרגל לא גזרו.

**במשנה ודם טהרה של מצורעת** הרמב"ם (משכב ומושב ה' ה') פירש שהכוונה לדם טוהר של יולדת. ותוס' רי"ד (בע"ב) כתב שה"ה למראות טהורים כמו דם ירוק וכיו"ב.

**בגמרא דלא לשרוף עליה תרומה וקדשים** הגר"א מחק את המילים "דלא לשרוף עליה תרומה וקדשים", וגרס "דלא לחייב עליה על טומאת מקדש וקדשיו", ובביאורו לתוספתא דזבים (סוף פ"ב) ביאר את הגהתו – שמפורש בתורת כהנים שקדשים שנגע בהם גוי טעונים שריפה. ותוס' הרא"ש כאן הקשה מהתורת כהנים, וכתב דצ"ל שלבסוף גזרו אף לשרוף[[26]](#footnote-26).

**שם דתלי במעשה** תוס' הרא"ש ביאר – שהסברא בזה היא, שקרי נחשב "לא שכיח", מכיוון שיכול למנוע עצמו ממנו.

**רד"ה טמא – שהטיפה מטמא אחרים במגע** הרש"ש העיר – שזוב מטמא אפילו במשא דומיא דזב, (כך מפורש גם ברמב"ם משכב ומושב ב' י'), וכתב שם שדבריו של רש"י הם לאו בדווקא.

**בד"ה עובדת – כבהמה דעלמא** תוס' יו"ט (נגעים ג' א') כתב שעובדי כוכבים התמעטו רק מטומאת מת ולא משאר טומאות, וברש"י כאן שכתב שדינם כבהמה, מבואר שהתמעטו מכל הטומאות. אך קשה לשיטתו, מדוע הוצרכו לדרוש כאן מפסוק שאינם מטמאים בזיבה, ואולי כוונתו היא שלאחר הדרשות שמיעטו עכו"ם מכמה טומאות, ההבנה בזה היא שהם חשובים כמו בהמה ולכן אין אצלם טומאה.

**תוד"ה ליטמא – התם ידעי.. דאין דמה טמא** גם רש"י במשנה (בד"ה ב"ש אומרים) הזכיר את הסיבה הזו – שהכל יודעים שמכיוון שעברו ימי לידתה דמה טהור, אך כתב עוד סיבה שלא גזרו על דם יבש ביולדת – מכיוון שרבנן גזרו רק על הדם, אין דבר אחר שיכולים לשייר בגזירתם. ומהרש"א דייק, שלשיטת רש"י, גם הטהרה של דם טהרה של יולדת וגם הטהרה של דם עובדת כוכבים, ידועה, אך זו לא סברה פשוטה כ"כ לסמוך עליה. ולכן בעובדת כוכבים שיכלו לשייר בגזרתם דברים אחרים, לא גזרו טומאה על דמה כלל, וביולדת שלא יכלו לשייר דברים אחרים, סמכו על כך שהכל יודעים שדמה טהור.

**דף ל"ד:**

**בגמרא דדייגי במצוות** הערוך לנר העיר – שהחיוב של ג' ימי פרישה נאמר לפני שקבלו את התורה, ותרץ שגם אז דאגו, כמו שמפורש בפסוק "ויחרד כל העם אשר במחנה". עוד י"ל שאין ראיה משם מכיוון שכבר קבלו קצת מצוות במרה.

**שם חביל גופייהו** ז"ל החת"ס בחידושיו לשבת פ"ו: "ומפני זה קשה לי לסמוך בשם הוראה על רופאי זמנינו אפי' ישראל בענין נדה וכדומה דכל מומחתם עפ"י ספרי רפואות שנעשו ע"י נסיון שהי' להם ע"י גופי או"ה וכן כל חכמתם בניתוח עפ"י שנסו בגופן שלהן, דחביל גופיהו ואין מזה ראי' לגופי בני ישראל ואין לדון מדבריהם להקל בשום איסור כ"א לענין חילול שבת ואכילה ביוה"כ דלא יהא אלא ספק פיקוח נפש נמי דוחה שבת אבל להאמין להם ממש אין נ"ל".

**שם ולנקיבה לרבות מצורעת למעיינותיה** הרמב"ם (משכב ומושב ה' ה') כתב שאין דין "מעיינות" במצורע, ודינם של משקים היוצאים ממנו כמשקים שנוגע בהם. והאור שמח תמה – כי דבריו הם נגד סוגיית הגמרא פה, שמפורש בה שיש דין מעיינות למצורע, וכל המחלוקת בין ב"ש וב"ה היא רק - האם יש דין מעיינות בדם מצורעת שלא מתעגל ויוצא. אך כתב שם שמהמשנה קצת מדויק כמותו, מכיוון שהיא כללה את דין "דם טהרה של מצורעת" יחד עם "דם נכרית", וכמו שדם נכרית מטמא מדרבנן כך גם דם טהרה של מצורעת[[27]](#footnote-27).

**שם מקום זיבה מעין הוא** תוס' הרא"ש כתב, שגם ראיה ראשונה של בועל נדה, היא בכלל ספק הגמרא והחזו"א (ק"כ י"ט) הוסיף שגם זב שספר ולא טבל, הוא בכלל הספק.

**שם ראיה ראשונה של מצורע וכו'** תוס' רי"ד הקשה – שיש ראיה מדברי רבא בע"א שזוב של גוי טמא אפילו לפי ב"ש - שמקום זיבה מעין הוא. ותרץ שאין להביא ראיה מטומאה דרבנן לטומאה דאורייתא.

**רד"ה ה"ג – ותינוקת קטנה נפקא וכו'** תוס' הרא"ש גרס בגמרא (כמו הגרסה שרש"י דוחה) "לנקבה כל שהיא נקבה", ולפי גרסתו דורשים תינוקת קטנה מ"נקבה", ומעיינות נלמדים מדרשה אחרת[[28]](#footnote-28).

**בד"ה מהו – והתם תרתי ראיות כתיבי** תוס' הרא"ש דייק מדברי רש"י - שהספק הוא רק לפי הצד שמרבים קטן מהפסוק של "לזכר", והקשה איך רבא פשט את הספק מהדרשה של "זאת תורת הזב", והרי כל הספק היה על הצד שמרבים קטן מהפסוק של "לזכר", עוד הקשה – שרק ב"ש דורשים קטן מ"לזכר" ולא מסתבר שהספק הוא בדעת ב"ש. וביאר שספק הגמרא הריבוי של קטן מהפסוק של "תורת הזב" – מדבר גם על זב בעל ראיה אחת, או על זב בעל שתי ראיות.

**תוד"ה כי – דרב פפא בעי בין תוך ג' בין לאחר ג'** הערוך לנר ביאר לפי זה מדוע הגמרא פשטה את ספקו של רב פפא מברייתא, ולא מהמשנה במקוואות (ח' ד') שמפורש בה ג"כ שנכרית שפלטה ש"ז של ישראל טמאה[[29]](#footnote-29).

**בד"ה מקום – כיוון דבזב אית ליה לזוב טומאה חמורה** החזון איש העמיד שצדדי הספק הם בהגדרת סיבת הטומאה של זיבת הזב – האם הזיבה מצד עצמה טמאה, וזה לא שייך בראיה ראשונה. או שהיא טמאה מכיוון שיצאה מהזב, וכמו שמעיינות הזב התרבו לטומאה, כך גם הזיבה אע"פ שאיננה מעיין.

**דף ל"ה**

**בגמרא אמר אביי מאי תבעי** הר"ן כתב שאמנם אביי פשט שמטמא במשא, אך לא פשט את הספק האם מקום זיבה מעיין הוא. והרשב"א כתב שלשיטת אביי מקום זיבה לאו מעיין הוא, ולכן צריך את ההיקש כדי להשמיע שמטמא במשא.

**שם בשלישית אקשיה רחמנא וכו'** הרע"ב פירש במשנה (נזיר ט' ד') – שהסיבה שכאשר נזקק לטומאה – לא תולים אותה באונס, היא מכיוון ש"רגליים לדבר" שהיא הגיעה מחמת הזיבה. והתוס' יו"ט הקשה – שרבנן ור"א נחלקו בדרשת הפסוקים, ולא האם צריך לתלות את הראיה באונס. וכתב שהכוונה ב"רגליים לדבר" היא לנתינת טעמא דקרא, מדוע לתלות את הראיה השלישית (או הרביעית) באונס.

**רד"ה אלא – שהרי מחמת נגעו היה טמא וכו'** תוס' הרא"ש הוסיף – שאע"פ שהזיבה היא זו שגרמה לו לטומאת משכב ומושב ולטומאת היסט[[30]](#footnote-30), מ"מ היא לא גרמה לו לטומאת משא.

**רד"ה ודקאמרת – שאין בהמה מטמאה מחיים** מדברי רש"י כאן מתבאר מדוע הגמרא הביאה דוגמא דווקא של "שעיר המשתלח", ולא של "פרים הנשרפים", שגם הם מטמאים את המתעסקים בהם, מכיוון שעל פרים הנשרפים עצמם היה שייך לדון ק"ו – שאם מטמאים אחרים ק"ו שמטמאים את עצמם. אבל על שעיר המשתלח לא שייך לדון כך, מכיוון שהוא חי ולא שייכת טומאה בחי.

**בד"ה ואיתקש – ואית דמפרשי וכו'** הראשונים הביאו את הפירוש הזה בשם ר"ח.

**בד"ה בודקין – בשבעה דרכים** דהיינו – אם עשה אחד מאותם דברים, שעשויים לגרום לאונס, טהור מכיוון שתולים שהזיבה באה מחמתם. ויש לדון מדוע מקילים לתלות באותם דברים (ולא מטמאים מספק), האם מכיוון שבדין של "מבשרו" נאמר שצריך שהראיה תהיה בוודאות שלא מחמת אונס, או מכיוון שמסתבר יותר לתלות באונס, שהוא סיבה ברורה, מאשר לתלות בחולי, שלא ידוע שיש סיבה כזו. ואולי אפשר לדייק מלשון הרמב"ם כמו הצד השני, כי הוא כתב (מחוסרי כפרה ב' ב') "אם קדם אחד מכל אלו וראה ראייה של זוב תולין בו ואינו מטמא". ולשון "תולים בו" מורה שהטהרה איננה מספק.

**תוד"ה לאחרים – אלא כשהטיפה בכף המאזניים** מהר"ם ביאר שזה דבר שלא שייך (במציאות) שטיפה תכריע, והחזו"א פירש – שדין טומאת משא בכל מקום נאמר כשהטהור נושא את הטמא, אבל אין דין טומאה באופן שהטומאה נושאת את הטהור.

**בד"ה אף – לעיל מנליה לאוקמיה וכו'** רע"א תמה על קושייתם, כי כוונת אביי לומר, שגם אם מקום זיבה לאו מעיין הוא, צריך לטמא אותו מצד ההיקש של מצורע לזב, ובאמת ב"ה יכולים לסבור שמקום זיבה מעיין הוא, ולא צריך להקיש מצורע לזב, ונמצא שהפסוק מיותר להשמיע דם טוהר של מצורעת[[31]](#footnote-31). ועיין בחזון איש.

**בד"ה מאי – דאיירי באותו שראה שתי ראיות** גם רש"י (בד"ה מטמא) פירש שדברי רב הונא נאמרו (גם) בנוגע לצירוף לראיה השנייה.

**דף ל"ה:**

**בגמרא מבשר המת.. מבשר החי** מדברי הרמב"ם (מחוסרי כפרה ב' א' – שכתב שהזוב לא יוצא בקושי כשכבת זרע) נראה שכוונת הגמרא כאן לאבר מת ולאבר חי.

**שם לרב רישא לקולא** הרשב"א הביא את דברי הר"ר שמשון ב"ר שמשון, שדייק מכאן – שראיה לאחר ז' קודם שטבלה, לא מטמאת אותה, ויכולה לטבול מייד. (וכ"כ תוס' בעמ' הבא בד"ה שבוע, שגם דם שראתה קודם שטבלה, לא עושה אותה לא זבה ולא נדה).

**שם קא ס"ד דפסקה** הרשב"א ביאר – שמכיוון ש"סתמא קתני", משמע שהמשנה דברה בין בשופעת ובין בפוסקת.

**שם וב"ה סברי ביומי ובטבילה** יש לדון האם דם טוהר טהור (לאחר יומי וטבילה) אפילו לשיטת רשב"ג (לעיל ט"ז) שסבר ש"מקור מקומו טמא". ועיין בחוות דעת (קצ"ו ג') שכתב שגם אם מקומו של המקור טמא, עדיין דם טוהר טהור.

**שם לרבות את בועלה** יש להסתפק האם בועל יולדת נקבה יהיה טמא שבועיים כמותה או רק שבוע. והאחרונים (מנח"ח קפ"ב או"ש משכב ומושב ג') כתבו שכאשר בועל שומרת יום כנגד יום – טמא ז' ולא יום אחד, ולכאורה ה"ה כשבועל יולדת נקבה.

**שם לרבות את היולדת בזוב** החזו"א ביאר שהחידוש בזה הוא – שלמרות שסתרה את כל פתחי נדותה, עדיין צריכה לחשוש לטומאת זיבה ישנה.

**רד"ה דיהה – נפרד ואינו קשור** הרמב"ם (שם) פירש שהכוונה ב"דיהה" היא שהמראה שלו כהה כלובן ביצה המוזרת, ונראה שהוא פירש ש"שדומה כלובן ביצה המוזרת". זה תיאור של "דיהה".

**בד"ה אמאי – משום מעין הזב** ק"ק, כי דם לא נחשב "מעין" מכיוון שאיננו מתעגל ויוצא, ומדוע רש"י אומר שהיה צריך לטמא דם לח משום מעיין. ועיין ברש"ש שכתב (ע"פ דבריו לעיל בדף י"ט) – שבדרשה שב"ה דרשו ממנה שיש לדם טהרה של מצורעת דין של מעיינות, התחדש שתמיד מחשיבים דם כמעיין אע"פ שאיננו "מתעגל ויוצא.

**תוד"ה אי – משום דאיתקש לידה לנדה** בחדושי הר"ן הוסיף, שיש לנו להקיש יולדת לנדה ככל האפשר, ולכן מעמידים שדין ימי טהרה שלה אמור רק לאחר שטבלה.

**בד"ה בשופעת – ומתני' דנקט ולא טבלה משום ב"ש** כלומר, ב"ש מטמאים דם לח דווקא באופן שלא טבלה, אבל אם טבלה הם מטהרים לגמרי. והרשב"א כתב ביאור נוסף בשם רבנו יונה, שאם המשנה הייתה מדברת על אופן שטבלה – היינו חושבים שלפי ב"ש הטהרה תלויה בטבילה ובימים, ולכן היא דברה על אופן שלא טבלה כדי להודיע שהטהרה תלויה רק בימים.

**שם בתחילת לידה איתשיל** מהרש"א העיר – שגם בתחילת לידה יש אופן שב"ה מקילים – באופן שפסקה (או ביולדת בזוב כשלא ספרה), אך כתב שאפשר לומר "כי איתשיל" – באופן שהיא שופעת ולא בפוסקת.

**דף ל"ו**

**בגמרא אלא ללוי במשהו סגי** מבואר פה שמצרפים לג' עונות את הזמן שלא ראתה מחמת סתימת המעיין הטמא, אע"פ שהפסיקה לראות מסיבה ידועה (שנסתם המעין הטמא), ובכ"ז דנים אותה כמסולקת דמים. ועיין באור שמח (איסורי ביאה ב' ב') שהביא באמת שהירושלמי חולק על זה, ומבואר שם שלשיטת לוי ששתי מעיינות הם, לא מצרפים את מה שלא ראתה בימי טוהר לג' עונות. והביא גם את דברי בעל המאור שהוכיח מזה – שאם אישה שיש לה וסת התעברה, וחזרה לראות ביום הוסת לאחר העיבור, צריכה לקבוע וסת מחדש.

**שם צריכה שתפסוק משהו** רע"א דייק מלשון "משהו" – שראתה דם בימים שאחרי הלידה, והקשה[[32]](#footnote-32) מדוע אותה ראיה לא תחשב הפסק בתוך ג' עונות, כי רק לגבי דם לידה אמרה הגמרא לעיל – שהוא לא מפסיק. אולם לעיל (ח:) מבואר – שבתולת דמים נחשבת בתולת דמים גם כשראתה מחמת לידה, ובירושלמי (א' ג') מבואר – שאע"פ שפעה דם כל ז' לזכר וכל י"ד לנקבה, ממשיכים להחשיב אותה בתולת דמים, ורואים שכל הדם בימים שלאחר הלידה נחשב דם לידה. ואולי יש לחלק בין שני הנידונים, כי "בתולת דמים" – פירושה, שלא רואה דם ללא סיבה חיצונית, ולכן גם אם רואה מחמת לידה היא נחשבת "בתולת דמים", אך ראיה שלאחר הלידה, כן יכולה להוציא אישה מחזקת שאינה רואה.

**שם כיוון דמעת לעת ליכא וכו'** רע"א (בכתובות ל"ז) הקשה – מדוע הגמרא הוצרכה לטעם הזה, והרי היא הייתה יכולה לבאר שמטהרים בגלל "ספק ספיקא", שמא הדם בא קודם מעת לעת, ואם כן הוא דם טוהר. ואת"ל שבא לאחר מכן, יתכן שראתה רק עכשיו ולא צריך לטמא אותה מפקידה לפקידה.

**רד"ה בשלמא – כדתרצינן בפ"ק דם נדה לחוד וכו'** זה רק תירוץ אחד של הגמרא שם, ותירוצי הגמרא האחרים שם היו – שמדובר בלידה יבשה (אך התירוץ הזה שייך רק אם אפשר לפתיחת הקבר בלא דם, ויתכן שרש"י סובר שלא פוסקים כך), או שבאמת ימי ההנקה קודמים לימי העיבור ולא הייתה לידה באמצע (אך מקושיית הגמרא כאן נראה שהבינה שימי ההנקה היו בסוף וצריך לצרף אותם לימי העיבור).

**בד"ה ושוין –שמאי והלל דבפליגי במעת לעת** קשה, כי שניהם לא סוברים שנטמאת מעת לעת, עוד קשה - איך אמרה הגמרא שמכיוון שלא גזרו על מעת לעת לא גזרו על מפקידה לפקידה והרי לפי הלל ושמאי אף פעם לא גוזרים מעת לעת[[33]](#footnote-33). והרמב"ן פירש ש"ושוין" נסוב על מח' ר"מ ור' יוסי לעיל (ז:) האם בימי עיבורה ומניקותה דיה שעתה. אך החידוד הלכות העיר, שהפירוש הזה לא יתאים עם הצד בתוס' – שהברייתא לא מתאימה עם שיטת ר' יוסי.

**בד"ה והא – דאי ילדה זכר אי אפשר לה וכו'** הרש"ש הקשה, שאפשר להעמיד כשהתחילה למנות נקיים קודם הלידה, וילדה "לידה יבשתא", או אפי' ראתה דם בלידה אם דם קושי אינו סותר. וכתב שמשמעות "יולדת בזוב" היא שעדיין לא התחילה לספור כלל.

**שם והתורה לא טהרתו אלא ביומי וטבילה** מהרש"א הקשה, שדברי הגמרא בשלב הזה הם בדעת לוי, ולשיטת לוי, גם טבילה לא תועיל כל זמן שלא התחלף המעיין. ודייק מזה, שרש"י למד שלמסקנת הסוגיה גם לוי מודה לרב, שגם בשופעת ביומי ובטבילה תליא מילתא. אולם החידוד הלכות הוכיח לא כך, מדברי רש"י עצמו, שפירש שהלכה כלוי לחומרא, אם שפעה דם מתוך י"ד לאחר י"ד, ואם צדקו דברי מהרש"א, גם לפי לוי צריכה להועיל טבילה. ועיין במהר"ם שביאר את דברי רש"י באופן אחר[[34]](#footnote-34).

**תוד"ה ושוין – הא אמר הכא דאחר דם טוהר דיה שעתה** הרמב"ן כתב (וכתב שכך גם משמע מפירוש רש"י) שהרואה אחר דם טוהר דיה שעתה, מכיוון שדינה כמינקת. ואע"פ שקיי"ל שלאחר שראתה פעם אחת, היא לא נחשבת יותר מינקת, ראיית דם טוהר לא נחשבת ראיה לעניין זה. ובאמת, אם נפרש כך ייצא – שלפי רב הדין של "מינקת דיה שעתה", שייך רק באופן שלא ראתה בכלל, ואפי' לא דם טוהר, בכל ימי מניקותה.

**בד"ה שבוע – אינה נעשית בה לא נדה ולא זבה** המאירי (בעמ' הקודם) הביא מחלוקת בין הראשונים האם כשיולדת ראתה דם קודם שטבלה נעשית נדה באותה ראיה. והביא ראיה לסוברים שאיננה נעשית נדה, מכך שרב היקל כששפעה מתוך ז' לאחר ז', אע"פ שיולדת טובלת בלילה. ועיין בחזון איש (ק"כ ז'[[35]](#footnote-35)) שתמה מנין פשוט לתוס' שדם טמא לא הופך את האישה שראתה אותו לנדה.

**בד"ה הלכתא (בע"ב) – אע"ג דשתי מעיינות הן יש לטמא הדם** הר"ן הקשה על ההבנה הזו – מכך שהיה קשה לגמרא לעיל שאם "שתי מעיינות הן" – אינו מטמא לח ויבש, ועד כמה שהתירוץ של תוס' נכון – היה אפשר לומר שגם לפי לוי התורה טיהרה את הדם הזה רק ביומי ובטבילה.

**והחזון איש** הקשה מכך שהיה פשוט לגמרא שדם טוהר לא סותר לפי לוי בז' נקיים, ועד כמה שהוא בא מהמקור, מנין שאינו סותר.

**דף ל"ו:**

**בגמרא נדה ליומא וטובלת לערב** הרשב"א ביאר בשם רבנו יונה – שהטעם שתקנו שתהיה נדה ליומא היא מכיוון שמבואר בהמשך הגמרא, שקושי סותר יומו, ולכן תקנו שתהיה תמיד טמאה באותו היום, כדי שלא יטעו לחשוב שהוא עולה[[36]](#footnote-36).

**שם ושמואל אמר חיישינן שמא תשפה** האור שמח (איסורי ביאה ז' א') ביאר – שאע"פ שבתוס' ד"ה נדה מבואר שרוב הנשים אינן שפות, הוא חשש למיעוט מכיוון שיש גם מיעוט שמפילות, והוא סמך את מיעוט מפילות למיעוט ששפות.

**שם המקשה אינה כלום** הרשב"א הביא בשם ר"ח – שאינה כלום מדאורייתא ומדרבנן חוששת. אך דייק מכך שאמר "אינה כלום" שהוא לא חושש כלל.

**שם בימי נדה נדה** הרמב"ם בפירוש המשנה כתב ש"ימי נדה" הם העת הידוע לנדתה. והרשב"א הקשה – שכל הימים שאינם י"א יום שבין נדה לנדה נחשבים "ימי נדה". והמאירי כתב גם בדעת הרמב"ם שהוא נקט שגרת לשון, וכוונתו לימים שאינם ימי זיבה.

**שם או ששפתה שנים וקשתה יום אחד** רש"ש העיר – שמהברייתא פה מוכח שלא הולכים אחר רוב הזיבה שהייתה בלי קושי (ולא כמו ר"י לקמן בדף ל"ח שהולך אחר רוב הזיבה).

**שם אין זו יולדת בזוב** החזון איש כתב – שגם אם לא תחשב זבה גמורה, דינה יהיה כמו של "שומרת יום כנגד יום" מחמת הראיה שראתה יום אחד בשופי.

**שם לאתויי דחנניא** מהר"ם הבין שהכלל של "שופי סמוך ללידה הרי זו יולדת בזוב", בא לאפוקי מדינו של חנניא. ולומר שדי בכך שיהיה שופי מעת לעת קודם ללידה. אולם מדברי המאירי משמע שפירש – שהכלל של "קושי הסמוך ללידה" בא לאתויי את דינו של חנניא, ולומר שכל קושי מחשיב שאיננה יולדת בזוב.

**שם נדה נמי וכו'** הרמב"ם (איסורי ביאה ז' א') הביא את הפסוק של "דם יהיה זובה" כמקור לכך שקושי בימי זיבתה טהור. ועיין בערוך לנר שתמה שהפסוק שהרמב"ם הביא מדבר על נדה ולא על זבה, וכתב שיתכן שיש טעות ברמב"ם.

**שם דמה למה לי**  מהר"ם ביאר שהקושיה איננה מה ידרשו מהמילה "דמה", כי אם כן היה לגמרא להקשות גם מה ידרשו מ"דמה" שכתוב לגבי נדה, אלא הקושיה היא על הברייתא – מדוע נצרכה לדרשה "דמה" כדי למעט קושי מחמת לידה.

**רד"ה לילה – ויום שלאחר הלילה כלילי שבת ויומו** פירש "כלילי שבת" לגבי הסדר, שלילה יהיה קודם ליום. והרשב"א פירש "כלילי שבת" – שצריך תוספת מן היום שלפניו ושלאחריו (כי לאחר שאמר "לילה ויום" אין צורך להוסיף "כלילי שבת" כדי להשמיע שכך הסדר).

**בד"ה אמר – המקשה ורואה דם בימי זיבה** הרשב"א חולק על רש"י וסובר שלשיטת רב גם מקשה בימי נדה – טמאה ליומה.

**בד"ה כל – ושפתה.. מעת לעת אין זו יולדת בזוב** הרשב"א הקשה על הפירוש הזה, כי יוצא לפיו שחנניא סובר בדיוק כמו ר' יהושע, ומדוע הגמרא אמרה "לאפוקי מדחנניא" ולא "לאפוקי מדר' יהושע". והביא שני פירושים אחרים יש מפרשים שחנניא כר"א (שדי שתשפה מעת לעת) ויש מפרשים שהוא מצריך לילה ויום. ולפי שני הפירושים הוא עדיף מר"א, כי לשיטתו צריך שלא תתקשה בכל היום השלישי שהוא היום הגורם את הזיבה, ואם התקשתה, צריך שתראה ג' ימים אחרים בשופי.

**בד"ה צנעיה – דטהור לגמרי** הרשב"א כתב בשם רש"י – שרב חזר בו להורות כמו שמואל, שצריכה להיות שומרת יום כנגד יום. (ולשיטתו – שרב שילא הקל שלא כדין, מובן יותר מדוע רב אסי סבר שראוי לנדותו).

**תוד"ה נדה – נראה דאף לבעלה** מהרש"א התקשה על לשון "אף לבעלה" כי תמיד מחמירים לעניין טהרות יותר מאשר לגבי בעלה. ופירש שכוונתם לומר שלא מטהרים רק טהרות שנגעה בהן בערב – לכשלא תשפה. אלא אף מתירים אותה לבעלה, אע"פ שיתכן שתשפה ויתברר שהייתה טמאה.

**דף ל"ז**

**בגמרא דבר שאינו גורם אינו סותר** שיטת הרמב"ם (איסורי ביאה ז' י') – שלא רק שאינו סותר, אלא ימי הקושי עולים גם למנין ז'. וביאר הרב המגיד – שדם קושי טהור לגמרי ולכן אפשר להחשיב יום שרואה דם קושי כיום נקי. ושיטת הראב"ד (בהשגות שם) והרמב"ן כאן היא שכאשר רואה דם קושי, לא יכולה למנות את היום כיום נקי, כמו שמצאנו לגבי דם טוהר, שיום שרואה בו לא עולה לז' נקיים, אע"פ שהדם טהור.

**כימי נדה הוא** בפשטות כוונת הגמרא היא – שדם קושי מטמא בימי נדה, ולכן יש צד שהוא גם יסתור בימי זיבה. אולם תוס' הרי"ד פירש – שכוונת הגמרא שדם קושי יסתור מכיוון שטמאה ביום שרואה את דם הקושי, ודברי הגמרא כאן הם בשיטת רב, שסובר שדם קושי מטמא ביום הראיה.

**שם אונס בזיבה יוכיח** תוס' הרא"ש כתב שאביי חולק על דברי רב הונא לעיל (ל"ו) שראיה ראשונה של זב מטמאת באונס. והחזו"א (קכ"א י"ז) חילק בין ראיה ראשונה לראיה שניה, כי ראיה ראשונה איננה גורמת טומאה, אלא רק משלמת את התנאי שהראיה השנייה תטמא.

**שם שלישית אין בודקין אותו** הרש"ש הקשה – שהאונס בראיה השלישית לא גורם לטומאת ז', וטומאת ז' נגרמה כבר מהראיה השנייה. ותרץ – שחייב למנות ז' נקיים מהראיה השלישית. ולכן זה נחשב שהיא מטמאת ז'.

**שם אין לידה סותרת** תוס' הרי"ד כתב – שאפילו אם תראה דם טומאה כל ז' לזכר וי"ד לנקבה, זה ייחשב דם מחמת ולד ולא יסתור. אולם בתוס' הרא"ש כאן מבואר שאם תראה דם – כן תסתור.

**שם תני חדא מזובה ולא מנגעה** הריטב"א ביאר – שאביי סמך אגמריה, וקים ליה שהמיעוט של "מזובה ולא מלידתה" איננו חלק מלשון הברייתא, אלא תוספת מלשון האמוראים שסברו כך וקבעו את המיעוט הזה בברייתא.

**רד"ה דבר הגורם – לידי זיבה** הרמב"ן הקשה – שמוזכר בגמרא רק שצריך דבר הגורם לידי טומאת שבעה, ולא דבר הגורם לידי זיבה. וגם מבואר בברייתא בהמשך שקרי סותר יום אחד כי מטמא יום אחד (אע"פ שטומאתו איננה טומאת זיבה). וביאר שבאמת כל טומאה סותרת כמניין ימי הטומאה שהיא גורמת, וספק הגמרא הוא לגבי ראיה מחמת קושי, מכיוון שבימי זיבה הוא לא מטמא, ומצד שני בימי נדה ראיה כזו כן מטמאת. (ותהיה נ"מ בין שתי הדרכים – האם ראיה מחמת קושי תסתור את יומה, שלפי רש"י תסתור, כי לא גרעה מקרי, ולפי הרמב"ן, עד כמה שאינה סותרת, לא סותרת גם את יומה).

**בד"ה מהו שתעלה – ובימי לידתה לא ראתה** הרשב"א וריטב"א הביאו בשם רבנו חננאל, שהנידון בסוגיה הוא גם באופן שראתה דם קושי, ועליו נסוב נידון הגמרא אם עולה או לא[[37]](#footnote-37). ולעיל הבאנו את שיטת הרמב"ם, שימים שרואה בהם דם קושי עולים לז' נקיים, ודבריו הם ג"כ כשיטת ר"ח.

**בד"ה ולא – מלטמא בועלה** רע"א ציין לטורי אבן במגילה שהקשה – מדוע רש"י לא כתב נ"מ בטהרתה לגבי טומאת היסט וטומאת משכב ומושב. עוד הקשה, שכדי להיטהר לגבי בועלה די בטבילה, ואיננה צריכה קרבן[[38]](#footnote-38).

**תוד"ה דבר - דסותרת לרב דאמר מעין אחד** מהר"ם ביאר שהמקור לכך שדם טוהר סותר הוא מהברייתא לעיל (ל"ה:) שדרשה מ"דוותה תטמא", שיולדת בזוב טעונה ז' נקיים, ורואים שצריך שלא תראה דם טוהר. אולם החידוד הלכות כתב שאין ראיה משם שדם טוהר סותר, אלא רק שלא עולה.

**בד"ה ואביי – ור"ת מפרש דהלכתא כאביי דאין עולין** בהגהות מיימונית (איסורי ביאה ז' ב) – כתב שלפי ר"ת ראוי שכל יולדת תטבול שתי טבילות, טבילה אחת לאחר ימי טומאה, כדי שתפסק ממנה טומאת לידה, ותוכל לספור ז' נקיים, ועוד טבילה לאחר שתספור ז' נקיים.

**בד"ה רבא – והא רב סובר.. דא"א לפתיחת הקבר בלא דם** הרשב"א כתב – שרבא טימא מצד פתיחת הקבר, רק באופן שהפילה, אבל אם ילדה ולד חי, הדם שיוצא בשעת לידה אינו סותר מכיוון שאין לך קושי גדול מלידה. ולעיל הבאנו מחלוקת בזה בין תוס' הרא"ש ותוס' רי"ד, האם ראיית דם תסתור.

**דף ל"ז:**

**בגמרא מה ימי נידותה.. אין ספירת שבעה עולה מהן** שיטת הרמב"ם (איסורי ביאה ז' י"א) היא ששייך שתמנה ז' נקיים בימי הנדה[[39]](#footnote-39), ואם רואה אז דם, לא סותרת את מניינה. ועיין באור שמח שביאר הסוגיה פה לשיטת הרמב"ם[[40]](#footnote-40).

**שם משל למלך וכו'** תוס' הרא"ש כתב שגם לשיטת רב חסדא, מחשיבים דם מרוחק מהלידה כדם קושי דווקא כשהרחיקה מעת לעת. אבל אם הרחיקה יותר, גם הוא מודה שזה לא נחשב דם קושי כי לא מסתבר שהחיילות יקדימו למלך זמן רב כל כך.

**שם אפילו בימים הראויים לספירת זבה** החזו"א כתב – שקושי טהור בימים הראויים לספירת זבה, דווקא באופן שהתחילה לראות בימי זיבה.

**רד"ה מה – דאין זבה אלא לאחר נדה** שיטת הרמב"ם (איסורי ביאה ו' י"ד) שהתחלת ימי הנדה לא תלויה בספירת ז' נקיים של זבה, ומיד כשעוברים ימי הזיבה, מתחילים ימי הנדה. והרב המגיד שם הביא את דברי הרמב"ן – שלא מתחילה את ימי הנדה, עד שתספור ז' נקיים, וכדבריו משמע בגמרא פה.

**בד"ה אף – כדאמר ולא דמה מחמת ולד** תוס' הרא"ש הקשה – שהמיעוט משם הוא רק לדם קושי, ולא לשאר הדם שבימי הלידה, וכתב שצריך לגרוס "אף ימי לידתה אין (ולא שאין) ראויין לזיבה וכו'" – וגם הדין הזה – שימי לידתה לא ראויים לזיבה נלמד מההיקש לנדה. והסדרי טהרה (קצ"ד ה') כתב בדעת רש"י – שרק דם שיוצא בשעת הלידה טהור רק אם יוצא בקושי. אבל דם שבא אחר הלידה, וברור שבא מחמתה, טהור בכל גוונא.

**בד"ה הא – אלא לילה וב' חצאי יום** מהרש"א כתב שדברי רש"י אינם בדקדוק, וצריך לגרוס "לילה ושני חצאי יום".

**תוד"ה ארבעים – אבל הכא הוי דווקא חמישים וכו'** הריטב"א כתב – שהיה אפשר לתרץ גם פה "ארבעים וחמישים כדאמרי אינשי".

**שם כדאמר התם אפי' חבילתו על כתפו** משמעות הגמרא שם (וכך הבינו גם תוס' שם) היא – ש"חבילתו על כתפו" זה לא שיעור אחר מה' שנים אלא אותו שיעור. ותוס' שם ביארו שהסיבה שהגמרא לא הקשתה "חמישה מבעיא", היא מכיוון שפשוט ששם התירוץ הוא "ד' בבריא ה' בכחוש".

**בד"ה ורב אדא – דלוי אינו מטהר אלא תשעה ימים** הערוך לנר הקשה שלשיטתו לשון הגמרא בדעת לוי - "בימי נדה נדה בימי זיבה טהורה", לא נכונים. מכיוון שבימי זיבה לא תמיד טהורה. וכתב שצ"ל (בדוחק) שהכוונה ב"ימי זיבה" היא לימים שראויה להיעשות בהם זבה גדולה.

**דף ל"ח**

**בגמרא ארבעים וחמישים יום בשלמא לרב וכו'** הריטב"א העיר – שלפי ההבנה של רב אדא, יכולה להיות טהורה יותר מחמישים יום. וכתב שבאמת לפי הבנת הגמרא כעת, יכולה להיות טהורה יותר מחמישים יום, אלא שזה דבר שאינו מצוי שתקשה כ"כ הרבה זמן.

**שם משכ"ל כרב אדא** משמע שרב אדא בא לפרש את דברי רב, אולם רש"י (בד"ה אף) חילק בין שיטת רב (שמטהר רק בשבעה ימים שאחר הזיבה) לבין שיטת רב אדא (שמטהר גם לאחר שבעה ימים). וביאר הערוך לנר, שאמנם הפשטות בדברי רב, היא כמו שהבין רש"י – שהוא לא התכוון לטהר "ימים הראויים לספירת סתירת זבה", אך יש מקום לדחוק כך בדבריו[[41]](#footnote-41). והחזו"א כתב שאין מקום לחלק בין שבעה ימים לאחר הזיבה לבין הימים שאחריהם, ואם מטהרים גם בימים שאינם ימי נדה – צריך לטהר גם בימים הראויים לספירת סתירת זבה.

**שם אבא שאול משמיה דרב** בהגהות מהר"ב רנשבורג הביא מסדר הדורות – שלא ידע מי הוא (אבא שאול שהיה תלמידו של רב). והציע להגיה "משמיה דרבי" במקום "משמיה דרב". ומצאנו באמת שאבא שאול היה גבל של בית רבי.

**שם אין קושי לנפלים** החידוד הלכות (בע"ב) כתב שלא התברר הטעם מדוע אין קושי כשמפלת נפלים. כי לגבי נפל שייך גם הטעם של "אין לך אונס גדול מזה", וגם הטעם של "יש טהרה אחריו"[[42]](#footnote-42). ובסדרי טהרה כתב שלמדו את הדין הזה מאיזה דרשה, או שקיבלו כך מרבותיהם.

**והחתם סופר (בע"ב)** ביאר – שכאשר הפילה את הוולד, זה סימן לכך שחולי הוא זה שגרם לדחיית הוולד ממנה, וגם הדם שיצא, יצא מחמת החולי ולא מחמת הוולד. ועיין בחזו"א.

**שם אין אשה מעברת וכו'** הרמ"א (אבן העזר קנ"ו) הביא את דברי הבית יוסף בשם התשב"ץ, שרבים תמהו על הכלל הזה – שיולדת לתשעה אינה יולדת למקוטעין, כי החוש מכחיש את זה. וצריך לומר שהשתנה בזה העניין (דהיינו שהשתנה הטבע).

**שם חסידים הראשונים וכו'** מהרש"א בחידושי אגדות ביאר ע"פ זה את דברי הגמרא בשבת (קי"ח:) – "אלמלא משמרין ישראל שתי שבתות כהלכתן מיד נגאלים", שהכוונה בה ל"סריסים" שנמנעים מתשמיש כדי שלא יבואו לידי חילול שתי שבתות – בלידה ובמילה.

**רד"ה קמ"ל – הואיל בלא קושי ראתה** הרמב"ן הקשה – שאין לך קושי גדול מפתיחת הרחם. וכתב שיש לומר שהברייתא מדברת על מפלת נפלים ולכן הקושי לא עוזר לטהר אותה. והחידוד הלכות העיר שמתוד"ה מאי נראה שלמד שהברייתא דברה על יולדת בן קיימא ולא על מפלת לפנים.

**והערוך לנר** דייק מרש"י (בד"ה קמ"ל) – שבאמת הדם שיוצא בשעת לידה, לא מטמא בטומאת זיבה מכיוון שיוצא בקושי, אלא שאם אי אפשר לפתיחת הקבר בלא דם, תולים שהדם יצא קודם פתיחת הקבר.

**בד"ה ואפילו – ואע"ג דתשיעי כולו בשופי** תוס' רי"ד הקשה – שהתנאים במשנה נחלקו רק בנוגע למשך זמן הקושי, אבל לכ"ע אם הקושי לא היה סמוך ללידה טמאה. ועיין בריטב"א שהביא כמה ראשונים שלמדו כמו תוס' רי"ד, שגם ר"י מודה שאם שפתה טמאה וכתב שהדעת מכרעת כמו פירוש זה. אך סיים שלשון הגמרא מכריע כפירוש רש"י.

**בד"ה ואפילו – דמכי עייל הוה זמן לידה** הריטב"א הקשה על פירוש רש"י, שאין ראיה מכך שר"י מטהר דם בתחילת החודש, שזהו זמן לידה. כמו שמצאנו שר"מ מטהר חמישים יום אע"פ שזה לא זמן לידה[[43]](#footnote-43). עוד הקשה – שאין טעם לדייק מדברי רב אדא שיולדת למקוטעים, כי זה מפורש בדברי ר"י בברייתא, שילדה בתחילת תשיעי. וכתב שבאמת רב אדא לא דיבר על זמן הלידה, אלא רק על זמן שאפשר להחשיב את הדם כדם מחמת קושי. וקושיית הגמרא מדברי שמואל, היא על מה שמשמע מדברי ר"י בברייתא שיתכן שתלד בתחילת החודש התשיעי.

**תוד"ה להיות – רש"י פירש וכו'** מהר"ם העיר שהפירוש הזה איננו ברש"י לפנינו. ורש"י לפנינו פירש – שקושי לא מטהר את הראיה הראשונה והשנייה שנעשית בהם זבה קטנה. ובתוס' הרא"ש העיר - שלפי הפירוש שהביא תוס' בשם רש"י מדויקת יותר הלשון – "ימים הראויין להיות בהן זבה גדולה", שמשמע ממנה שהדבר תלוי בימים שראויה להיות בהם זבה.

**בד"ה מאי – וי"ל דלא שכיח** תוס' הרא"ש כתב עוד תירוץ – שבתאומים לא מיירי.

**שם דלא מיירי ביולדת בלא קשוי** הריטב"א ביאר – שהכוונה של ר"מ היא להשמיע שאין קושי לנפלים (ולכן יכולה להינצל מזיבה כשרואה בקושי רק מאה וחמישים יום), ולכן הוא לא רצה לדבר על רואה בלא קושי.

**בד"ה שיפורא - שהיו תוקעים בר"ח בקידוש החודש** הערוך לנר העיר – שלא מצאנו שב"ד היו תוקעים בר"ח (כי הפסוק "תקעו בחודש שופר" מדבר על תקיעה של ר"ה). ואלמלא דברי רש"י ותוס' היה מפרש שהכוונה לתקיעה שהיו תוקעים בשעת הקרבת מוסף של ר"ח.

**שם חדשה משמע.. חודש הלבנה** הריטב"א דייק מלשון "חדשה" להפך – שהכוונה לחודש עיבור המיוחד לאישה. וכתב שגם רש"י שפירש ש"שיפורא" הוא שופר שב"ד תוקעים בו, לא התכוון לפשוטם של דברים, אלא השתמש בלשון מליצה כדי לתאר את חבלי הלידה (ע"ד מה שמצאנו לעיל שחבלי לידה נקראים בשם "חיילות").

**שם ואם נתעברה בסוף החודש וכו'** תוס' הרא"ש העיר לפי זה שיתכן שאישה (יולדת לתשיעי)תלד לאחר ז' חודשים וב' ימים מהעיבור.

דף ל"ח:

בגמרא ויתן לה ה' הריון **הערוך לנר פירש – שהוכיחו את משך העיבור מרות, מכיוון שמבואר במדרש שביום שנשאה לבועז הוא נפטר, ואם כן זמן משך העיבור שלה היה ידוע.**

שם ויהי לתקופות הימים ותהר וכו' **הרד"ק כתב שלפי דרשת הגמרא צריך לפרש ש"ותהר" משמש בלשון עבר – שלאחר תקופת הימים שהרתה כבר ילדה בן. (וא"א לפרש את "ותהר" בלשון עתיד, כי אם נפרש כך ייצא שהרתה לאחר תקופת הימים).**

שם ממה הקל עליה מטומאת זיבה **הר"ן העיר – שצריך לומר שגם ר"א וגם רבנן שמטהרים מטומאת זיבה, סוברים שיש קושי לנפלים. והחידוד הלכות כתב – שהק"ו שייך גם אם אין קושי לנפלים, מכיוון שראוי לטהר בדם קושי יותר מאשר דם טוהר אפי' אם אין קושי לנפלים.**

והחת"ס **כתב – שמאותה סיבה שממעטים נפלים מדם קושי בגלל הדרשה של "דמיה", צריך לומר שהמיעוט של "דמיה" מדם טוהר, גם לא מתייחס לנפלים. ועיין בהגהות חשק שלמה.**

במשנה כל אחד עשר יום וכו' **שיטת הרמב"ן (ויקרא ט"ו י"א) היא שראיית דם באחד עשר יום (שבאים לאחר שבעת הימים שרגילה לראות בהם) נובעת מחולי של האישה.**

והלבוש **(קפ"ט ל"ב) כתב שזיבה נובעת ממעיין נפרד מאשר זה של דם הנדה. אך בסדרי טהרה (קפ"ד ט') דחה את דבריו מכיוון שלעיל נחלקו רב ולוי רק על דם נדה ודם טוהר, אם הם ממעיין אחד או משניים, אבל כ"ע מודו שדם זיבה ודם נדה נובעים ממעין אחד. וגם הביא מדברי הרמב"ם – שהחילוק בין דם נדה לדם זיבה הוא רק בזמנים שהדם יוצא ולא במקור הדם.**

רד"ה אלא – ואם נתעברה בשני דלמא וכו' **המאירי הביא פירוש אחר, שחסידים הראשונים סברו שלעולם יולדת ביום רע"א, וחששו שמא תלד מיום חמישי עד שבת, כי מחללים שבת על יולדת תוך ג' ימים ללידה. ועיי"ש שביאר לפי זה באופן אחר גם את קושיית הגמרא ותירוצה[[44]](#footnote-44).**

בד"ה המקשה - או שנשתהה ולד אחר חבירו ב' חדשים **הר"ן הוכיח שהמשנה מדברת על האופן הראשון שרש"י צייר – שהתעברה בימי טוהר, מכך שדברה על יולדת נקבה. וכי מכיוון שהתעברה מחדש ונוצר וולד (במשך ארבעים יום) בימי טוהר, מוכרח שמדובר בימי טוהר של נקבה. ובחידוד הלכות כתב שגם רש"י לא התכוון להעמיד את המשנה באופן שהשתהה ולד אחר חברו, אלא רק לומר שדין המשנה יהיה נכון גם בכה"ג.**

בד"ה ור' אליעזר – ומזיבה הוא דטהור **מהרש"א העיר שדברי רש"י כאן הם רק לפי פשטות דברי ר"א – שטעמו הוא משום "דיו", אבל לפי מסקנת הגמרא יוצא שהוא מטמא גם בימי זיבה.**

בד"ה זכינהו – יכול להשיבן **הריטב"א דחה את פירוש רש"י, מכיוון שפוסקים הלכה כרבנן ולא כר"א, וכוונת הגמרא היא שהיה יכול להשיב להם תשובה לפי דעתו.**

תוד"ה אימא – ודיו דקא"ר אליעזר לדבריהם דרבנן **הרמב"ן כתב – שגם ר"א עצמו צריך להגיע ל"דיו" מכיוון ש"דיו" משמיע שתהיה טמאה בימי נדה, וממילא דורשים מ"תשב" – להשוות ימי זיבה לימי נדה. והקשה שם איך אומרים "דיו", והרי כאן "מפרך ק"ו" אם נאמר "דיו". וכתב שהכלל של "היכא דמיפריך קל וחומר לא אמרינן דיו" נאמר רק במקום ש"דיו" עצמו גורם לכך ש"מפרך ק"ו", וכאן הק"ו נפרך בגלל הדרשה של "תשב".**

דף ל"ט

במשנה ישבה ולא בדקה **לכאורה יש כפילות במשנה, כי "ישבה ולא בדקה" זה אותו מקרה כמו "שגגה". ומפירוש המשנה לרמב"ם נראה שהמשנה שנויה בדרך של "כלל ופרט" – שישבה ולא בדקה, מכיוון שהייתה שוגגת או אנוסה וכו'. והערוך לנר פירש – ש"לא בדקה" זה עוד מקרה – ששכחה לבדוק. (והיא חלוקה משוגגת, שלא ידעה בכלל שצריכה לבדוק או שהחילוק ביניהם הוא להפך).**

שם הגיע שעת וסתה ולא בדקה.. הרי זו טמאה **תוס' לעיל בדף ט"ז כתבו – שהדין הזה נכון רק אם וסתות דאורייתא. ופסקו שם להלכה שווסתות דרבנן[[45]](#footnote-45), ואין הלכה כמו המשנה[[46]](#footnote-46).**

שם והזבה ושומרת יום כנגד יום **בערוך לנר כתב שהמשנה שנויה בדרך של "לא זו אף זו", כי החידוש בכך ש"שומרת יום כנגד יום", שראתה רק יום אחד - היא בחזקת טומאה, גדול יותר מזה שזב וזבה שראו ג' ימים - הם בחזקת טומאה.**

שם הרי אלו בחזקת טומאה **צריך להבין מאי קמ"ל, והרי מפורש בתורה שזב צריך ז' נקיים, ושומרת יום כנגד יום צריכה יום אחד נקי. הרמב"ם בפירוש המשנה והמאירי כתבו שהמשנה מחדשת שצריך בדיקה כל יום ויום ואם לא בדקה טמאה[[47]](#footnote-47). והערוך לנר ביאר – שקמ"ל שצריך שיפסיקו בטהרה, ואין די בכך שלא יראו דם במשך שבעה ימים (או יום אחד).**

בגמרא רב חסדא אמר לא נצרכה וכו' **מהר"ם העיר, שרק לפי ביאורו של רב יהודה - שהמשנה באה להשמיע שאינה צריכה בדיקה בי"א יום, מובנת המילה "אבל" בסיפא, "אבל ימי הזב והזבה וכו'", מכיוון שזהו דין הפוך לדין של הרישא – שאם הוחזקה לראות בימי זיבה צריכה לחשוש לחזקת טומאה. אבל לשיטות האחרות שהחידוש ברישא הוא אחר, לא מובן מדוע אמר "אבל". והר"ן כתב שלשיטות האחרות (חוץ משיטת רב הונא בר חייא כמו שיתבאר בסמוך) באמת צריך לומר שהסיפא איננה מעניין הרישא.**

שם שאינה קובעת לה וסת בתוך ימי זיבתה **הר"ן כתב, שלפי הפירוש הזה ברישא, הפשט בסיפא – "אבל ימי הזב והזבה וכו'" היא, שלמרות שאינה קובעת וסת בימי זיבה, אם היא זבה או שומרת יום כנגד יום – היא כן תקבע וסת, מכיוון שהדמים מצויים בה[[48]](#footnote-48).**

שם **יש מחלוקת בין הראב"ד בעלי הנפש תקון הוסתות ב') ובעל המאור – האם כאשר רואה כל ט"ו לא קובעת ווסת כלל, או שאם ראתה שבע פעמים קובעת ווסת ביום כ"ט, מכיוון שכל כ"ט יום ראתה בימי הנדה.**

שם לא שנו אלא בט"ו לטבילתה **הרמב"ן (לקמן בדף נ"ד) הביא ראיה מהגמרא פה נגד שיטת הרמב"ם – שסובר שתחילת ימי הזיבה לא תלויה בימי הנדה. כי לשיטתו כשראתה כל כ"ב יום, יוצא שהראיה האחרונה היא בתוך ימי זיבה, ואם כן היא לא יכולה לקבוע וסת.**

שם אבל ט"ו לראייתה דבימי זיבה **מהר"ם העיר (לשיטת רש"י – שימי הנדה וימי הזיבה נקבעים לפי הראיה האחרונה) שלא כל הראיות הן בימי זיבה, וחלק מהן בימי נדה.**

רד"ה צריכה – שחרית וערבית .. כדאיתא בפ"ק **שם מבואר ברש"י שזו בדיקה שנצרכת כשעוסקת בטהרות. והרמב"ם (איסורי ביאה ח י"א) פירש – שאע"פ שכל אישה שמרבה לבדוק את עצמה תמיד ה"ז משובחת (אע"פ שיש לה וסת), בי"א יום אינה צריכה בדיקה.**

בד"ה והיולדת – שיצא דם בפתיחת הקבר **מדברי הרמב"ם (משכב ומושב ג' ד') שכתב שיולדת מטמאת מעת לעת אע"פ שלא ראתה דם – משמע שלא מטמאת למפרע בטומאת נדה, אלא בטומאת יולדת. וצריך להבין איזה טעם יש לטמא למפרע בטומאת יולדת, והרי הטעם שמטמאים טומאת נדה למפרע היא מכיוון שחוששים שכתלי בית הרחם העמידו את הדם, והחשש הזה לא שייך לגבי יולדת:**

האור שמח **(שם) ביאר שהטעם בזה הוא כי חוששים שהולד הוציא את ראשו קודם הלידה.** והערוך לנר **כתב טעם אחר – שחכמים לא חילקו בין טומאת נדה לטומאת יולדת, ולכן אמרו ששתיהן יטמאו מעת לעת.**

בד"ה בתוך – אין זה וסת לענין דיה שעתה **בשו"ת חת"ס (ו' מ"ב) העיר שדברי רש"י הם נגד גמרא מפורשת לקמן (ס"ח:) – שגם אם אינה קובעת וסת בימי זיבה, לעניין "דיה שעתה" – כן קובעת וסת[[49]](#footnote-49).**

בד"ה מיחש – אם היתה רגילה מט"ו לט"ו **רש"י העמיד את הספק אם צריכה "למיחש" באופן שראתה כמה פעמים ביום ט"ו. והחידוד הלכות הוכיח מהגמרא לקמן (ס"ד) שדברי רש"י אינם בדווקא, ודי בכך שתראה פעם אחת ביום ט"ו כדי שתצטרך לחשוש ליום הזה. והערוך לנר ביאר שדברי רש"י הם בדווקא, כי הראיה שרב פפא הביא היא מאופן שראתה כמה פעמים. אבל באמת ר"פ עצמו סובר שגם בפעם אחת צריכה לחשוש (אך סובר כך מסברת עצמו ואין לו ראיה לכך).**

תוד"ה לא – ומועיל מה שהיא בחזקת טהרה וכו' **בילקוט מפרשים הובאו דברי רש"י מגליון ישן נושן – ומשמע מדבריו שם שחזקת טהרה מועילה רק לעניין זה שאיננה מטמאת את בועלה אם עברה ושמשה בימי זיבה. ולשיטתו אין באמת מקור להתיר לה לשמש כל זמן שחייב לגרשה.**

שם שמותרת לשמש כל זמן שלא גרשה **הרש"ש הקשה מהגמרא בגיטין (צ) שאוסרת לשמש עם אישה שדעתו לגרשה[[50]](#footnote-50), ומהגמרא בנדרים – שמבואר בה שבני גרושת הלב הם מבני ט' מדות. וכתב שיש לחלק. וכנראה כוונתו, שכאן אין איסור לשמש כי לא מגרש אותה מחמת שנאה. אך עיין במג"א (ר"מ י"ב) שכתב שהאיסור של "גרושת הלב" נאמר גם באופן שאוהבה והיא מאלה שכופים אותו לגרשה. ולפי הדרך השנייה בתוס', שלא כופים אותו עד שיעברו י"א יום, יתכן שאין איסור מצד זה שעתיד לגרשה, מכיוון שלא חל עליו עדיין החיוב לגרשה, וצ"ע.**

בד"ה והיולדת – דכל י"א יום אינה צריכה בדיקה **בגמרא הבאנו את שיטת הרמב"ם, שהפטור מבדיקה במשך י"א יום הוא רק מבדיקה של "כל היד המרבה לבדוק". ולשיטתו יתכן באמת שתהיה צריכה לבדוק שחרית וערבית, וא"כ לא קשה קושיית התוס'.**

בד"ה רב הונא – דאמרי בסמוך אשה קובעת וכו' **הראשונים כאן (רמב"ן רשב"א ועוד) חולקים על תוס', וסוברים שר' יוחנן ור"ל לא חולקים על שמואל, ודבריהם אמורים באופן ששייך לראות את הדם שראתה בימי הנדה שקדמו לימי הזיבה כ"דמים יתירי דאתווספו בה" (ונמצא שבאמת ימי הנדה הם בימי הזיבה ולא בימים שראתה דם מקודם).**

בד"ה מקבע – ואהא מייתי שפיר **כלומר – הספק של רב פפא הוא בדיוק באותו מקרה שהברייתא דברה עליו. ולשיטת רש"י (שהעמיד שספקו של רב פפא היא האם קובעת וסת בימי זיבה) – ביאר הרשב"א, שהגמרא הבינה שכמו שמבואר בברייתא שחוששת בימי זיבה לווסת שקבעה, כך גם קובעת ווסת בימי זיבתה.**

דף ל"ט:

בגמרא נדה ופתחה מכ"ז מנינן **הרמב"ן לקמן בדף נ"ד (וכן מהרש"א פה) דייק מהגמרא פה לא כמו שיטת הרמב"ם שסובר שימי הנדה והזיבה נקבעים לפי הפעם הראשונה שראתה. כי אם כן ייצא שהראיה ביום כ"ז תהיה ראיה ביום זיבה, ולא ימנו את ימי הנדה והזיבה ממנה.**

שם **החוות דעת קפ"ט (י"ד) הוכיח מהגמרא כאן, שמונה את הדילוג רק מיום כ"ז, שכאשר יש ווסת דילוג שהיא גם ווסת השבוע (כמו פה כשרואה כל יום כ"ב), אינה חוששת לווסת השבוע אלא רק לדילוג.**

עשרים ותרתין מעשרים ותרתין מנינן **החזון איש כתב בביאור סברת רב פפא – שסיבתה של ווסת הפלגה איננה הדילוג מהראיה הקודמת, אלא שבכל מספר (קבוע) של ימים מגיע יום שהוא סיבה שתראה - עיי"ש.**

שם האי תרנגולתא וכו' **הריטב"א כתב שטעם ההכרח שתטיל לאחר יומיים הוא מכיוון שכך הם מעשים בכל יום, ועוד – שאם נאמר שהדילוג יהיה מהזמן שהייתה אמורה להטיל, ייצא שתדלג רק יום אחד, וזה דבר שלא הורגלה בו מעולם.**

תוד"ה אלמא ומיהו תימה וכו' **הרמב"ן הוסיף עוד תמיהה על תמיהתם – שלעיל לגבי רואה ביום כ"ב ששינתה את ראייתה ליום כ"ז מבואר, שר"פ מודה שהקובע לגבי ימי הנדה והזיבה הוא יום הראיה בפועל (יום כ"ז) ולא היום שהייתה אמורה לראות בו (שקובע רק לעניין הדילוג)[[51]](#footnote-51). ועיין בחידושי הר"א שיישב את קושייתו על רש"י.**

1. באחרונים ישנן כמה הבנות נוספות בדעת הסוברים שגזרו עליהם להיות כגויים גם לקולא – היו שאמרו שזה נחשב "מגדר מילתא" וחכמים עקרו דבר מן התורה בקום עשה (ר' חיים קנייבסקי בפירושו למסכת כותים בשם אביו). החתם סופר בהגהות על השו"ע (או"ח ל"ט) כתב – שיש כח לכלל ישראל להוציא מכלל האומה את המורדים אף להקל, כמו שמשמע בפסוק "והוא יבדל מקהל הגולה". והיו שכתבו – שלאחר שמצאו להם דמות יונה, התברר שקבלת הגרות הראשונה לא הייתה קבלה. (אולם זה דבר קשה לומר – שכל המשניות שדנו אותם כישראלים נשנו בטעות, וגם זה דחוק לומר שדמות יונה שנמצאה לאחר כמה דורות גילתה שקבלת המצוות של אבותיהם לא הייתה קבלה). [↑](#footnote-ref-1)
2. אך הקשה – שברש"י בעירובין מבואר שחייב חטאת גם על הכנסת כלי שנטמא בשרץ (לאו דווקא לשיטת ר"מ). [↑](#footnote-ref-2)
3. רע"א העיר – שגם אם סיכה הייתה כשתיה מן התורה – היה אפשר להביא ראיה מכך שסך בתרומת חו"ל. [↑](#footnote-ref-3)
4. בבכורות כ"ז ובחולין צ"ד. [↑](#footnote-ref-4)
5. שם. [↑](#footnote-ref-5)
6. דייק כך מלשון הגמרא בבכורות – שפטרה מהזאת אפר פרה רק מכיוון שאין בבבל אפר פרה, אבל הערב שמש – ששייך להצריך בבבל, מצריכים. [↑](#footnote-ref-6)
7. וגם לא שייך כ"כ לחשוש לזה, מכיוון שהיא נוגעת באמה שטמאה לידה ובנשים נדות אחרות. [↑](#footnote-ref-7)
8. ביאר ע"פ דברי הגרי"ז (במכתבים הבאנו על תוד"ה וכשמן) – שביאר ש"סיכה כשתיה" נאמר רק ביחס לחפצא של השמן, שסיכה נחשבת השתמשות כמו שתיה, אבל ביחס לאיסורי אכילה, לא מחשיבים סיכה כמו שתיה. והוקשה לרש"י – איך יתכן להוכיח מכך שיש איסור זרות לגבי סיכה, שיש גם איסור בטומאה, והרי לכהן טמא לא נאסר שימוש בתרומה אלא רק אכילה, ולכן היה מוכרח לפרש שהפסוק "לא יחללו" נסוב על הפרשה לפניו שדברה על איסור טומאה. [↑](#footnote-ref-8)
9. קושייתו לא קשה על תירוץ תוס' בשבת הנ"ל, ועל תירוצי הראשונים שהעמידו כר"מ מכיוון שזו סתם משנה. [↑](#footnote-ref-9)
10. ויש להוכיח מדבריהם - שטמא למרות ששכבת זרע שלו לא מטמאת - שטומאת בעל קרי היא משום רואה ולא משום נוגע (ועיין בגמרא לעיל בדף כ"ב). [↑](#footnote-ref-10)
11. בצפנת פענח (איסורי ביאה ד' א') העמיד שנחלקו בהבנת המיעוט של פחות מבן ט' – הרמב"ם למד שלא מטמא רק מכיוון שאינו ראוי להזריע, ולכן זה מיעוט שנוגע רק לטומאת בעל קרי. והראב"ד למד שלא מטמא מגזרת הכתוב, ולכן גם זיבה שלו לא הייתה אמורה לטמא מדין שכבת זרע. [↑](#footnote-ref-11)
12. דבריו לא מתאימים עם לשון הרמב"ם שם, כי הוא הביא מהספרא שמרבים קטן מלשון הפסוק "ואיש", וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
13. והסיק שהעיקר כמש"כ תוס' הרא"ש הנ"ל, שממעטים מראה לבן מטומאת ערב, ועיין שם שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-13)
14. והראב"ד במקום נחלק מכיוון שהגמרא אצלנו דורשת את הטומאה הזו מפסוק. [↑](#footnote-ref-14)
15. בדומה לזה מצאנו שהר"ש בריש כלים דן האם יש לבועל נדה טומאת מעיינות, וכ"כ מצאנו שהגמרא ביומא דף ו' דנה האם טובל ביום או בלילה. ונראה לבאר שכל הנידונים הללו נובעים מכך – שמצד אחד טומאת בועל נדה היא במהותה טומאת נדה, ומאידך, זו טומאה שאינה יוצאת מגופו, ולכן צריך לדון על כל דין מדיני הנדה מהיכן הוא נובע, האם מעצם הטומאה, או מכך שיוצא מגופו. [↑](#footnote-ref-15)
16. וכך היא שיטת השר מקוצי שמובא בתוס' הרא"ש פה, וגם הוא התקשה מדוע נקט דווקא כלי חרס, ותרץ כמו תוס'. [↑](#footnote-ref-16)
17. שו"ר שכבר קדם אותו בזה בחידושי הר"ן. והוסיף שם, שעד כמה שנפרש שדברי רבא אמורים באופן ששימשה באיסור, יתכן שספקו של רמי בר חמא הוא בזבה קטנה, ורבא ענה לו, שלא יתכן פולטת תסתור, כי לא משכ"ל בזבה גדולה ששימשה באיסור. [↑](#footnote-ref-17)
18. ובמסכת מקוואות (ח' י"ג) פירש שדי לשיטתו בג' עונות ולא כמש"כ רש"י בשבת פ"ו. [↑](#footnote-ref-18)
19. וכתב שם שהחמירו אפי' כשאין בעלה בעיר, ולא כמש"כ הב"ח בסימן קצ"ו. [↑](#footnote-ref-19)
20. בשיטה מקובצת (כריתות ו' א') דן האם באופן שלא טבלה כדין ופלטה ש"ז ביום השמיני תסתור, ובמקדש דוד (מ"ח ד') תמה על דבריו מהגמרא פה – שגם כאשר פולטת סותרת, היא סותרת רק יום אחד, ומה לי אם תסתור בשמיני. [↑](#footnote-ref-20)
21. ולריטב"א יש בזה שיטה שלישית – שפולטת ביום השביעי סותרת רק לטהרות, ובשאר הימים סותרת גם לבעלה. [↑](#footnote-ref-21)
22. כ"כ האבני נזר (יו"ד רס"ד), והביא ראיה לכך – מזה שמצורע טובל טבילה ראשונה אע"פ שנשאר טמא. ובשערי ישר שער ב' (כ"א) כתב – שלא מועילה טבילה לטומאה קלה בזמן שנשארת עליו טומאה חמורה. [↑](#footnote-ref-22)
23. ולפי הצד הזה – גם אשת ע"ה נאמנת על פתח נדותה וטהורה כשטבלה לפנינו. [↑](#footnote-ref-23)
24. אך הסיק שם שהמקשה לא דק בקושייתו, מכיוון שההלכה היא שהחשוד על הדבר דנו ומעידו, ובפרט בדבר שהוא לא חשוד עליו, אלא סבור שעושה היתר. והסיבה שלא שאל את הצדוקי מעצמו הייתה שמא ישקר מחמת יראה (כי ראה שהוריקו פניו). [↑](#footnote-ref-24)
25. אולם מהרשב"א נראה שכן גרס כך בגמרא, וביאר – שגם אם נדון כותי כע"ה, הספק שישרפו מחמתו איננו בדיוק אותו ספק כמו "בגדי ע"ה", כי הוא פירש שבמשנה מדובר על מגע הכותי עצמו, ולא על מגע בגדיו. וכוונת הגמרא להשוות בין שני סוגי הספקות. [↑](#footnote-ref-25)
26. נראה שהנידון – האם שורפים תרומה על מגע גוי תלוי בשאלה, האם גזרו על עכו"ם טומאה ממש, או רק הנהגה כאילו הם טמאים. (כמו שמצאנו למשל לגבי כתבי הקודש שלא גזרו עליהם טומאה ממש, או כששופך ג' לוגים מים שאובים). [↑](#footnote-ref-26)
27. עוד כתב שם – שהרמב"ם הולך לשיטתו. מכיוון שבמשנה כתוב שדם מצורעת מטמא "כמי רגליה". ושיטת הרמב"ם (משכב ומושב א' י"ד – ועיי"ש בכסף משנה) היא שמי רגליו של מצורע טמאים רק בגלל צחצוחי זיבה, והטהם הזה לא שייך במצורע. [↑](#footnote-ref-27)
28. בדבריו מבואר שנחלק עם רש"י על מה נסוב "ואיבעית אימא", האם זה עוד תירוץ מה ב"ש יעשו עם "לנקבה", או עוד תירוץ מדוע לא ילמדו מעיינות של נקבה מזכר. [↑](#footnote-ref-28)
29. מכיוון שמשמעות המשנה שם היא שמדובר תוך ג', כי כתובה שם לשון "פלטה" וספקו של רב פפא הוא גם לאחר ג'. [↑](#footnote-ref-29)
30. עיין בתוס' פסחים (ס"ז:) שדן האם מצורע מטמא בטומאת היסט (והכריע שלא). [↑](#footnote-ref-30)
31. ועיין ברשב"א שביאר איך יש מקום לדרוש את שתי הדרשות – לגבי דם טוהר של מצורעת ולגבי ראיה ראשונה של מצורע. [↑](#footnote-ref-31)
32. וכן הקשה הרש"ש. [↑](#footnote-ref-32)
33. ועיין בהגהות עוז והדר – שהיו שהביאו בשם החכמת בצלאל, שצריך להוסיף בלשון רש"י "שמאי והלל ופלוגתייהו", דהיינו חכמים שמטמאים מעת לעת. [↑](#footnote-ref-33)
34. שב"ה חולקים על ב"ש משתי סיבות, גם מכיוון שהם סוברים ש"מעין אחד הוא", וגם מכיוון שסוברים שאם היו שתי מעיינות, התורה טיהרה רק ביומי ובטבילה. [↑](#footnote-ref-34)
35. אולם עיין שם בס"ק י"ג שביאר – שאמנם התורה לא טיהרה את דם הטוהר באופן שהאישה טמאה, אבל מחשיבים אותו כדם טוהר ביחס לכך שלא מוסיף טומאה על האישה. [↑](#footnote-ref-35)
36. אולם מדברי תוס' רי"ד בעמ' הבא משמע שלמד להפך – שמכיוון שראייה מחמת קושי סותרת את יומא, היא אינה עולה. [↑](#footnote-ref-36)
37. ועיין בדבריהם שדייקו לא כמותו מלשון הגמרא בע"ב – שאמרה שגם אם לא צריך ימים נקיים מטומאת לידה, צריך ימים נקיים מדם (ולא הזכירה דם קושי או דם שופי ומשמע שצריכים להיות נקיים מכל דם). [↑](#footnote-ref-37)
38. ובהמשך הדברים שם הקשה עוד - שלשיטת רש"י במו"ק מצורע לא יכול לשלוח את קרבנותיו. עוד הקשה – שעד כמה שהנידון הוא על טהרה שע"י הקרבת קרבן, אין מקום לעשות צריכותא לזב וזבה, כי החילוק ביניהם הוא רק בטומאה ולא בקרבן שחייבים. [↑](#footnote-ref-38)
39. לשיטתו (שם ד' ו') התחלת ימי הנדה לא תלויה בכך שתמנה ז' נקיים. [↑](#footnote-ref-39)
40. ביאר ע"פ הגמרא לקמן (ע"ב) שדרשה את מנין י"א ימי זיבה מכך שצריכה לראות ג' ימים, ושיהיה שייך בהם "וספרה לה שבעת ימים". וכוונת הגמרא כאן היא שכמו שימי נדה לא צריכים להיות בכלל "וספרה לה שבעת ימים", ולכן לא נעשית בהם זבה. כך גם לא נעשית זבה בימי הלידה. [↑](#footnote-ref-40)
41. ועיין בחזון איש שהכריח שההבנה בדעת רב היא כמו דברי רב אדא, כי אין שום סיבה לחלק בין ימים הראויים לספירת זיבה לבין ימים הראויים לסתירת זיבה. [↑](#footnote-ref-41)
42. ועיין בתוס' לעיל בדף כ"א שהביא כמה תנאים שחולקים באמת טוטוסוברים שיש קושי לנפלים. [↑](#footnote-ref-42)
43. המאירי יישב את הקושיה הזו – וכתב שמכיוון שר"י מטהר גם באופן שהקושי נפסק, זה מורה שלשיטתו סיבת הטהרה היא מכיוון שזהו זמן לידה. אבל לשיטת ר"מ מטהרים רק קושי שנמשך עד הלידה, סיבת הטהרה היא שהקושי נמשך אחר הקושי הבא, ולא מכיוון שהקושי הוא בזמן לידה. [↑](#footnote-ref-43)
44. שר"י טיהר כבר מתחילת תשיעי, ולא חשש שמא תלד ביום רע"ג, והקשו עליו משמואל שאמר שיתכן שתלד ליום רע"ג, ותרצו שהוא סבר כמו חסידים הראשונים שחששו רק שתלד ביום רע"א כמו שמבואר למעלה. [↑](#footnote-ref-44)
45. ובחידוד הלכות (דף ט' על תוד"ה הא) כתב שאין לבאר שכוונת המשנה לומר ש"הרי זו טמאה" כל זמן שלא תבדוק, ואם בדקה ולא מצאה דם טהורה (ווסתות דרבנן). כי אם כן גם ברישא כשלא בדקה – צריכה להיות טמאה עד שתבדוק. [↑](#footnote-ref-45)
46. כתבו שם עוד – שאע"פ שהמשנה כאן סותמת שווסתות דרבנן, יש מי שמעמיד אותה בגמרא כר"מ. [↑](#footnote-ref-46)
47. אולם המאירי הדגיש שאין הלכה כן, אלא די בבדיקה ראשון ושביעי. [↑](#footnote-ref-47)
48. ויש להעיר שדבריהם לא מתאימים עם דברי תוס' בד"ה רב הונא – שיותר ראוי שתקבע וסת בימים הראויים לזיבה מאשר בימי ספירת זיבה ממש. [↑](#footnote-ref-48)
49. וכתב שהגמרא שם היא כמו מ"ד "ווסתות דאורייתא" – שלשיטתו אפשר להקל בימי זיבה, לצרף את זה שחזקתה להיות מסולקת דמים בין וסת לוסת, לזה שקבעה לראות בימי זיבה בימים מסוימים. [↑](#footnote-ref-49)
50. הגמרא שם דרשה את האיסור מהפסוק "אל תחרש על רעך רעה והוא יושב לבטח אתך", ומהדרשה ההיא משמע קצת שהאיסור הוא רק באופן שהאישה לא יודעת שעתיד לגרשה, ויושבת אתו לבטח. [↑](#footnote-ref-50)
51. ועיי"ש בדבריו שביאר את הסוגיה באופן שונה מרש"י ותוס', ועיין בריטב"א ובחידושי הר"א במה שכתבו בביאור דבריו. [↑](#footnote-ref-51)