חלה ה שכד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חלה

**שיעורי הלכה**

*יורה דעה*

*שכד ג-ט*

**שיעור ה'**

**הדינים הנידונים**

* **צירוף מינים שונים לשיעור חלה.**
* **רוב אורז ומיעוט חיטה.**
* **מה דין בשאר מינים.**
* **יסוד דין נגרר וטעם כעיקר.**

**חלה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

### השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים

[סעיף ג] **חמש רבעים הללו, השאור והסובין והמורסן מצטרפין להשלים, אם לשן בלא הרקדה, אבל אם ריקד והפריש מורסן מתוכם, וחזר ועירבן עמו, אינו מצטרף.**

## 'שאור וסובין ומורסן' מתי מצטרפין לשיעור עיסה

הטעם לזה מבואר בירושלמי (חלה פ"ב ה"ו) דכתיב 'ראשית עריסותיכם', ולמדו שצריך שיהא דרך עיסה, וממילא כשלא הוציא את השאור והסובין והמורסן מצטרפים לשיעור העיסה דכן הוא דרך העיסה [כמבואר בגמ' שבת עו: שכן דרכם של עניים לאכול הפת בלא להוציאם], אבל כשהוציאם כבר אין זה דרך עיסה להחזירם.

והנה מי שניפה את הקמח בנפה דקה מאוד, ואח"כ רואה שנשאר בנפה הרבה ונתמעט מאוד השיעור, ורוצה להחזיר מה שניפה לתוך הקמח. נראה שאין בזה חשש, שאי"ז נחשב מורסן כי עדיין מעורב שם קמח. וכן ראיתי בתשובה להשבט הלוי (ח"ו סי' כב) שנשאל על לחם סובין המצוי היום כיצד יברכו עליו, וכתב שם שאם היה הלחם עשוי מסובין בלבד, אי"ז חייב בברכה, דהוי כמו עץ, ולכל היותר יברכו עליו שהכל, מיהו כתב שם שכפי הנראה אי אפשר לעשות לחם מסובין לבד ובודאי מעורב שם קמח וממילא הוי לחם לכל דבר, ובסוף תשובתו כתב ששאל מומחה גדול שבאמת יש אחוז גדול של קמח בפת זה. וא"כ ה"נ אף שניפה את הקמח מן הסובין, אם רואה שנשאר הרבה נראה ברור שמעורב שם קמח, ואין להחשיב הכל כסובין ויכול להחזיר ולערב בעיסה, ורק אם הוא בפני עצמו אינו מצטרף.

והנה עצם הדין שקודם שהפרידם מצטרף השאור והסובין והמורסן, צריך ביאור, דהא בפשטות אין זה דבר המחמיץ, וא"כ אי"ז מין החייב בחלה ואיך מצטרף [ויתבאר להלן (סעי' ט) שלדעת רוב הפוסקים אין מצטרף לשיעור אלא דבר המתחמץ וכאן חזינן דלכו"ע השאור והמורסן מצטרפים לשיעור]. וצ"ל שאין הביאור שמצטרף המורסן מחמת שמעורב עם קמח ומתבטל בו, אלא כל שלא הוציא את המורסן נחשב עדיין כחלק מהחיטה. וכעי"ז מצינו לעניין שיעור כזית, שגם המיץ של הפרי מצטרף לשיעור, אבל לאחר שסחטו הוי משקה ואינו מצטרף.

[סעיף ד] **קב חטים מצד זה וקב שעורים מצד זה, וקב כוסמין באמצע, מחברן והרי אלו מצטרפין, וצריך להפריש מכל מין ומין.**

[סעיף ה] **חצי קב חטים מצד זה וחצי קב שעורים מצד זה, וחצי קב כוסמין באמצע, מצטרפים, ותורם מן הכוסמין על שלשתן.**

## צירוף עיסות מין בשאינו מינו הנושכות זו בזו

כבר נתבאר לעיל סעי' ב' שהכוסמין הוא מין מיוחד שמצטרף בין עם חיטים ובין עם שעורים, ולכך אם יש קב חיטים [וחסר רבע הקב להשלים לשיעור חלה], והעיסה נושכת לעיסה אחרת של כוסמין, מצטרפים לשיעור, וכאן שיש עוד קב של שעורים שנושך לעיסה של הכוסמין מהצד השני, נמצא שהכוסמין משלים לשיעור גם לעיסה של החיטים וגם לעיסה של השעורים. ובאמת היה ראוי להפריש מן הכוסמין ודי בזה, שהרי השעורים לבדם אין להם שיעור בלא צירוף הכוסמין, וא"כ כשיפריש מהכוסמין ודאי מועיל גם לשעורים, וכמו"כ מועיל ההפרשה לחיטים מאותו טעם. וזה נתחדש בתוספתא (חלה פ"ב) שאינו יכול להפריש מהכוסמין לפטור את החיטים והשעורים, שכיון שהכוסמין משלימים לשיעור לחיטים דינם כמו חיטים, וממילא אי אפשר להפריש מהכוסמין על השעורים, שהרי אין מפרישים מחיטים על שעורים והכוסמין הרי נגררים אחר החיטים, וכן להיפך א"א להפריש מהכוסמין על החיטים כיון שהכוסמין נגררים גם אחר השעורים, דהא משלימים הם לשיעור השעורים.

והנה לשון התוספתא (שם) שמשם מקור הדין, 'קב חטין וקב שעורין וקב כוסמין הרי אילו מצטרפין, כשהוא תורם תורם מכל אחד ואחד שאין תורמין ממין על שאינו מינו'. ודייק מזה הדרישה (ס"ק ג) שמשמעות הלשון שצריך להפריש מכל מין ומין, והיינו שמפריש ג' הפרשות, גם מהחיטים וגם מהשעורים וגם מהכוסמין, וכן משמעות לשון הטור והשו"ע שכתבו שצריך להפריש מכל מין ומין. אכן כתב הדרישה שאין זה מוכרח, שמאחר שהפריש על החיטים והשעורים, כבר פטר את הכוסמין שהוא מינם, שהרי כל השיעור הוא רק מחמת שהצטרף.

והט"ז (ס"ק ה) כתב שיש לתמוה איך הסתפק בזה הדרישה, והרי פשוט שאינו מפריש ג' חלות דהא אין כאן שיעור אלא לב' חלות, ואיך יהיה חייב בג' חלות, אלא ודאי מפריש מהחיטים ומפריש מהשעורים והכוסמין נפטרים ממילא. אבל הש"ך (ס"ק יב) כתב שבאמת מפריש ג' חלות, וביאר שמאותו טעם שאינו יכול להפריש מהכוסמין על החיטים, דאמרינן שהכוסמין הם כשעורים וכמשנ"ת, ה"נ אין החיטים יכולים לפטור את הכוסמין שהרי הכוסמין דינם כשעורים, ואין מפרישים מהחיטים על השעורים, וכן דעת הלבוש (סעי' ד) והמעדני יו"ט (הל' ­חלה אות ז). אולם בנקודות הכסף הסכים עם הט"ז שאין להפריש ג' חלות כיון שאין כאן שיעור של ג' חלות, והעמיד דברי הלבוש והמעדני יו"ט באופן שיש ע"י צירוף הכוסמין שיעור ג' חלות.

ובסעיף ה' מבואר שאם לא היה שיעור אלא בכולם יחד אז מפריש חלה אחת מהכוסמין ופוטר את כולם, ולדעת הט"ז בסעיף ד' שלעולם אינו מפריש יותר מהשיעור, מובן היטב שאין לחייב להפריש מהחיטים ומהשעורים כיון שאין כאן אלא שיעור חלה אחת, אבל לדעת הש"ך שכתב בסעיף ד' שמפריש ג' חלות אף שיש שיעור רק לב' חלות, צ"ל שכאן שכדי שיהיה שיעור צריך צירוף גם של החיטים וגם של השעורים, והחיטים והשעורים הרי אינם מצטרפים, נמצא שאין חיוב חלה כלל על החיטים והשעורים, ורק הכוסמין חייבים בחלה משום שהם מצטרפים גם לחיטים וגם לשעורים.

עוד כתב הט"ז שבאופן שהיה חצי קב חיטין מצד זה וחצי קב שעורים מצד זה והכוסמין היו קב שלם, אף שיש לחיטים עם הכוסמין שיעור חלה גם בלא צירוף השעורים, וכן לשעורים בפני עצמם יש שיעור חלה גם בלא צירוף החיטים, ג"כ אינו חייב אלא חלה אחת, משום שאין בהכל יחד שני שיעורים וממילא לא שייך שיפריש שתים, והוא לשיטתו לעיל סעי' ד.

[סעיף ו] **קב חטים מצד זה וקב חטים מצד זה וקב אורז באמצע, או קב של עובד כוכבים או קב של חלה, אינם מצטרפים. הגה: אבל אם היה ביניהם עיסה שכבר הורמה חלתה, מצטרפין.**

[סעיף ז] **היה ביניהם קב של מין אחד מחמשת המינים, או קב משל אשה אחרת, מצטרפין.**

[סעיף ח] **קב של תבואה חדשה וקב של ישנה, אינם מצטרפים. היה קב של ישן מצד זה וקב ישן מצד זה, וחדש באמצע, מצטרפין.** הגה: וה"ה איפכא, חדש משני הצדדים וישן באמצע.

## צירוף ע"י מין שאינו בדין חלה

יסוד דינים אלו, שכל שאין האמצעי בדין חלה אינו מצרף, אבל אם האמצעי בדין חלה אף כשאינו מחוייב עכשיו בחלה יש בכוחו לצרף. ועל הדין שקב של תבואה חדשה ושל תבואה ישנה אינם מצטרפים, הקשו בירושלמי (פ"ד דחלה ה"ב) הא חיטים וכוסמים מצטרפים זה לזה אף שאינם מין אחד, מכיון שהם דומים זה לזה, א"כ כל שכן שחיטים וחיטים מב' שנים יצטרפו זה לזה לשיעור, דהא מין אחד הם ודומים זה לזה. ותירצו בירושלמי שבאמת היה ראוי שיצטרפו, אלא שתיקנו חכמים שלא יצטרפו כדי שלא יבואו בני אדם לטעות שאפשר להפריש תרומות ומעשרות מהחדש על הישן ומהישן על החדש, אבל בחיטים וכוסמין אין חשש שיטעו. וכתבו הראשונים (ר"ש (חלה פ"ד מ"ד) ורמב"ם (ביכורים פ"ז ה"ד) שלפי זה אינו פטור מחלה אלא צריך להפריש ממקום אחר על הישן מן הישן ועל החדש מן החדש.

[סעיף ט] **העושה עיסה מהחטים ומהאורז, אם יש בה טעם דגן, חייבת בחלה אף על פי שרובה אורז, ואם לאו פטורה.**

## עיסה שרובה אורז ומיעוט חיטה

מקור הדין ממשנה בחלה (פ"ג מ"ז), 'העושה עיסה מן החטים ומן האורז אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה ויוצא בה אדם ידי חובתו בפסח, ואם אין בה טעם דגן אינה חייבת בחלה ואין אדם יוצא בה ידי חובתו בפסח'. ובגמרא בזבחים (עח.) מבואר, שאפילו אם רוב העיסה אורז, כל שיש טעם בעיסה חייב בחלה. ומכאן הוכיחו בגמרא שם שטעם כעיקר דאורייתא, שהרי מבואר במשנה שאם היה טעם דגן בעיסה אדם יוצא ידי חובתו בפסח, ומוכח שהוא מן התורה.

## האורז שמצטרף לשיעור אם הוא מדין 'גרירה', או משום 'נהפך'

אלא שהקשה הרמב"ן (בנדפס בסוף מס' בכורות הוא בדף לא.), דהא צריך לאכול כזית בכדי אכילת פרס, ואף שאין הדגן בטל באורז מחמת שנותן טעם, הרי אינו אוכל כזית דגן בכדי אכילת פרס ואיך יוצא יד"ח בפסח. וקושיית הרמב"ן היא לשיטתו שטעם כעיקר אינו עושה שההיתר נהפך לאיסור, אלא רק שאין האיסור בטל וממילא נאסרה התערובת, וממילא הוקשה לו איך מהני טעם כעיקר, לומר שהאוכל כזית מצה מעיסה זו יוצא יד"ח בפסח.

וביאר הרמב"ן עפ"י הירושלמי (חלה פ"א ה"א) דמבואר שאין חיוב חלה אלא בדבר שבא לידי מצה וחמץ [דכתיב 'והיה באכלכם מלחם הארץ תרימו תרומה לה' (במדבר טו יט), ולמדו שכמו לחם האמור בפסח הוא בא לידי מצה וחמץ גם לחם האמור בחלה], ואמרו שם 'רבי הילא בשם ר"ש בן לקיש לא שנינו אלא העושה עיסה מן החיטים ומן האורז ואינו נגרר אלא עם החיטין בלבד'. ומבואר מסוגיית הירושלמי שהעושה עיסה מהחיטים והאורז חייב בחלה, מטעם שטבע האורז שנגרר אחר החיטים, וממילא האורז עצמו בא לידי מצה וחמץ. וכן כתב הט"ז (ס"ק ט) מהבית יוסף בשם הרשב"א שדין זה הוא דוקא בחיטים ואורז ששייך גרירה כמבואר בירושלמי, אבל לא בשאר מיני דגן ואורז, וכן אינו בחיטים ושאר מינים (כגון חיטים ודוחן).

אלא שא"כ קשה מה שהוכיחו בגמרא בזבחים (שם) ממשנה זו שטעם כעיקר דאורייתא, ואם הטעם הוא משום שהאורז נגרר אחר החיטים להיות חמץ ומצה, הרי האורז חייב מצד עצמו, ואין זה שייך לדין טעם כעיקר. וביאר הרמב"ן שבלא דין טעם כעיקר היו החיטים מתבטלים ברוב האורז, וא"כ 'דבר שנתבטל היאך יגרור את האחרים'. וביאור דבריו, דס"ל דאף אם האורז מתחמץ לא שייך שיהא חיוב חלה, כיון שהאורז אינו מחמשת מיני דגן, ורק משום שהטעם אינו בטל משום שטעם כעיקר דאורייתא, ממילא יכול לגרור עמו את האורז מאחר שהוא ג"כ מתחמץ. ועי"ש ברמב"ן שהעמיד דמיירי דוקא כשיש כזית דגן בכדי אכילת פרס, שזה שיעור המחייבו לכל עונשים שבתורה, ממילא יש לו כח לגרור עמו את הדגן.

אבל הרא"ש (סוף הלכות חלה) העתיק דברי הרמב"ן וכתב שאי"צ לכל דבריו, דכל שיש טעם כעיקר נהפך ההיתר להיות איסור, וא"כ גם כאן כל שיש טעם חיטה באורז הרי נהפך כל האורז להיות כחיטה ממש ולכן כשאוכל כזית יוצא יד"ח בפסח, שהרי כל כזית וכזית הוא חיטה. והביא שם ב' דעות, דלר"ת סגי שיתן טעם וממילא נהפך הכל להיות כמו חיטה, ולדעת הר"ח כהן לא אמרינן נהפך עד שיהא כזית חיטה בכדי אכילת פרס, משום שבלא זה הוי טעמו ולא ממשו [ומבואר בע"ז סו. דעת ר"ע שטעמו ולא ממשו אין לוקין עליו], ורק כשיש כזית בכדי אכילת פרס אמרינן 'נהפך'.

## אם דוקא אורז וחיטים או גם שאר מינים

והנה הט"ז (ס"ק ט) הביא מהבית יוסף בשם הרשב"א (פסקי חלה סוף ש"א) שדין זה שמצאנו שעירב חיטים ואורז חייב בחלה, הוא דוקא בחיטים ואורז, אבל שאר מיני דגן לא, והיינו כירושלמי שהכל הוא מדין נגרר, אבל בשאר מינים אינו חייב בחלה עד שיהא בעיסה 'טעם דגן ורובה דגן'. אבל הש"ך (ס"ק יז) כתב שמהטור משמע דה"ה לכל חמשת מיני דגן, וכן משמע באשר"י דתלה הטעם דכיון דטעם כעיקר דאורייתא'.

## לדעת הרא"ש דאמרינן נהפך מה צריך לדין 'גרירה'

אלא שעדיין צריך לבאר לדעת הרא"ש שדין זה הוא משום טעם כעיקר דאורייתא, א"כ מה אמרו בירושלמי שהוא משום שהאורז נגרר אחר החיטה להתחמץ, ומה צריך לזה, והרי יש כאן דין טעם כעיקר שהכל נהפך להיות ממש כחיטה. ובערוך השולחן (סעי' כה) כתב שהבבלי חולק על הירושלמי וקיי"ל כהבבלי שאי"צ לבא לדין נגרר, והיינו שכיון שמבואר בזבחים (עח.) ראיה מהמשנה לטעם כעיקר, מוכח שביארו הטעם שהאורז מצטרף מדין טעם כעיקר, ואי"ז מדין נגרר.

אלא שברא"ש לא נראה כדבריו, שהרא"ש (שם) הקשה על עצמו למה אמרו בירושלמי דין נגרר, ותירץ ז"ל 'והירושלמי שפי' הטעם משום גרירא, משום דהוה קשה ליה נהי דאזלינן בתר טעם וחשיב כולן חטין, מכל מקום כיון דרובה אורז אין בא לידי חמוץ, והיאך יוצא בה משום מצה. ולכך הוצרך לפרש טעם החטה גורר את האורז וגורם לבא לידי חמוץ'. וביאור דבריו כתבו הפמ"ג (פתיחה להלכות פסח אות ט) והחזו"א (ליקוטים זרעים סי' א) שבשאר מינים שנתערבו עם האורז, ע"י העירוב הם עצמם אינם מחמיצים, וכמו כן חיטה שנתערבה עם שאר מינים כגון דוחן אף החיטה אינה מחמצת, לכך אמרו בירושלמי שבאורז הוא 'נגרר' היינו שיש כח חימוץ אף כשאורז מרובה.

אבל המקור חיים (סי' תנג) ביאר בדברי הרא"ש, שאם האורז לא היה מחמיץ לא היה האורז מצטרף לשיעור, משום שהאורז לא יהיה חייב בחלה אף שטעכ"ע דאורייתא, משום דאף שנהפך האורז להיות חיטה, גם החיטה אינה חייבת בחלה אא"כ שייך בה חימוץ, לכך הוצרכו בירושלמי לומר שהאורז נגרר אחר החיטה ושייך בו חימוץ.

ועולה מזה בין לביאור הפמ"ג והחזו"א ובין לביאור המקור חיים, שגם לדעת הרא"ש דוקא באורז שנתערב עם חיטים שנגרר שייך חיוב חלה, אבל בשאר מינים לא [או משום ששאר מינים אינם מחמיצים מחמת התערובת, או משום דבעינן שהאורז עצמו יתחמץ], וא"כ דברי הש"ך שלהרא"ש חייב גם באורז עם שאר מינים צ"ע.

## אי בעינן עכ"פ שיהיה חיטה בשיעור כזית בכא"פ

והנה כתב הרמב"ן שמה שאמרו שאדם יוצא יד"ח בפסח היינו באופן שיהא כזית דגן בכדי אכילת פרס, והרא"ש כתב ב' דעות, בזה שלדעת ר"ת אי"צ בכדי אכילת פרס ולדעת ר"ח כהן בעינן כזית בכדי אכילת פרס. אבל סתימת לשון השו"ע נראה שאי"צ כזית בכדי אכילת פרס, וכן הוא בהלכות פסח (או"ח סי' תנג סעי' ב) שסתם השו"ע, וכן הוא לשון הרמב"ם (חמץ ומצה פ"ו ה"ה), והראב"ד השיג עליו שצריך שיהא שיעור בכדי אכילת פרס.

ובאמת הרמב"ם עצמו סותר דבריו, דהנה בהלכות חמץ ומצה (שם) עולה דס"ל שמספיק טעם חיטה לצאת יד"ח מצה, אע"פ שאין כזית בכא"פ, וכבר תמהו על הרמב"ם דהוא עצמו ס"ל בהל' מאכלות אסורות (פט"ו ה"ג) שאיסור שנתערב בהיתר אינו חייב עליו עד שיהא באיסור שיעור כזית בכדי אכילת פרס ויאכל כל הפרס, ומוכח שאין חיוב בפחות משיעור זה, וא"כ איך מקיים מצוות מצה בשיעור פחות מזה. וכן לגבי חלה כתב הרמב"ם (ביכורים פ"ו הי"א) שחייב בחלה כל שיש טעם דגן, ומשמע שאי"צ כזית בכא"פ, וצ"ב דהא בגמ' בזבחים (שם) מבואר שהבינו שבמשנה דידן שייך דין טעם כעיקר, ומכאן הוכיחו שטעם כעיקר מה"ת, ולדעת הרמב"ם הרי הוא טעם כעיקר מה"ת רק אם נתערב כזית בכא"פ, וא'כ איך פסק הרמב"ם דסגי בזה שנותן טעם ולא הצריך כזית בכא"פ.

ותירץ בספר קהילות יעקב (פסחים סי' לח) שלרמב"ם טעם כעיקר מהני אף בפחות משיעור כזית בכא"פ, דגם פחות משיעור אינו בטל משום טעם כעיקר, אבל היות והוא חצי שיעור סובר הרמב"ם כדעת הר"ש בטבול יום (פ"ב) שחצי שיעור בתערובת אינו אוסר מה"ת, ולכך אינו חייב עד שיהא כזית בכא"פ. אבל כאן שהאורז נגרר אחרי החיטים ומקבל דין החיטה, א"כ כל שנותן טעם ואינו בטל הרי הוא נעשה כחיטה וכבר אינו בתערובת, ולכן יוצא יד"ח מצה ומתחייב בחלה.

ודעת הראב"ד בהשגות (בהל' חו"מ) שצריך דוקא כזית בכא"פ ויאכל כל הפרס, ובלא זה אינו יוצא יד"ח מצה שהרי אינו אוכל כזית חיטה, וממילא גם לעניין חלה צ"ל דס"ל דבעינן שיהא דגן בשיעור חלה והאורז אינו מצטרף לשיעור, ונראה ע"כ שסובר שהדין גרירה זה סברא שהחיטה תחמיץ, ובלא זה גם החיטה אינה מחמיצה כמ"ש הפמ"ג והחזו"א, אבל לדברי המקור חיים קשה להבין דעת הראב"ד, דהא ס"ל דאין האורז מצטרף, א"כ אי"צ שהאורז יחמיץ, א"כ למה צריך לבא לגרירה.

ויש נפק"מ בין הרמב"ן להראב"ד, שלדעת הרמב"ן לעניין חלה אחר שיש שיעור חלה הכל מחוייב בחלה וצריך להפריש על הכל, אבל לפי הראב"ד רק החיטה חייבת בחלה וממילא אי"צ להפריש אלא כנגד החיטה, משום שלהרמב"ן ע"י גרירה האורז גם מתחייב בחלה. ולעניין מצה ג"כ יש נפק"מ, שהרי להראב"ד בעינן לאכול כל הפרס, אבל להרמב"ן סגי שיהא כזית בכא"פ ואז אוכל כזית מהעיסה ויוצא יד"ח.