וסת המורכב
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / וסתות

תשרי תשס"ז

א] דס"ג: ד"ה אכלה שום וראתה, וי"ל דאינה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו וכו', עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש.

בפשוטו מ' בד' התוס', דהגם שאמרו בסוגיין דמודה רבי בוסתות שלא מנו חכמים דאינה קובעת אלא בג' פעמים, מ"מ כ"ז הוא בוסת אכילת שום לחודי', אך בוסת המורכב לימים ואכילת שום, ה"ה קובעתו בב' פעמים, ואשר זהו שכתבו התוס', דכיון דאינה קובעת וסת לקפיצות לחודיייהו אלא בשהוא מורכב עם ימים, ע"כ הוי זה בכלל הוסתות דמתני', ולדעת רבי ל"ב ג' פעמים לקביעות וסת זו.

אך לדעת הראב"ד והרשב"א ודעימי' דאין אשה קובעת וסת לאכילת שום לחודי', דהוי כקפיצות שדעתו דאין אשה קובעת וסת להן, הרי דמש"א בסוגיין דקובעת הוא כמו שפירש הרשב"א בוסת המורכב לימים ולאכילת שום, הרי מתבאר לפ"ז דאף וסת המורכב הוי בכלל וסתות שלא מנו חכמים, ומודה רבי שאין קובעתו אלא בג' פעמים.

ולכאו' שורש הפלוגתא בזה תליא ביסוד דינא דוסת המורכב, דיש להסתפק אם עיקר הוסת הוא לימים, ואך דוסת זה הוא מוגבל, שאין הימים גורמים הראי' אלא כשאוכלת שום או קופצת, או דעיקר הוסת הוא להימים והאכילת שום או הקפיצה, וכפי הנראה דעת התוס' היא דעיקר הוסת הוא לימים לחודייהו, וע"כ הוי זה ככל וסת הימים הנקבע בב' פעמים לדעת רבי, אך הראב"ד והרשב"א ס"ל דהאכילת שום והקפיצה היא מכלל עיקר קביעות הוסת, וע"כ הוי זה בכלל וסתות שלא מנו חכמים דמודה רבי דבעי' ג"פ.

ב] אמנם באמת מד' הראב"ד גופי' נ' להוכיח לא כן, אלא ס"ל דבוסת המורכב לימים וקפיצות הוי עיקר הוסת לימים לחודייהו, והקפיצות אינן אלא הגבלה בוסת, שאין היום גורם לראי' אלא כשהיא קופצת, וזה ממש"כ הראב"ד סי' ג' הכ"ז, ז"ל, דתניא כל שתקבענה מחמת אונס אפילו כמה פעמים לא קבעה לה וסת, ואמרינן בגמרא לא קבעה וסת לא לימים לחודייהו ולא לקפיצות לחודיהו אלא לימים וקפיצות, לא לימים לחודייהו וכו', ולא קפיצות לחודייהו, שאם קפצה בריש ירחא דניסן וחזאי וקפצה בריש ירחא דסיון וחזאי וקפצה בריש ירחא דתמוז וחזאי, אע"ג דכולהו ראיות ברישי ירחי נינהו, לא קבעה וסת לא לקפיצות ולא לימים, עכ"ל.

והנה החוו"ד סו"ס קפ"ד נקט בפשיטות דכה"ג דג' ראשי חדשים קפצה ראתה, הגם דהי' ביניהם ר"ח א' שלא קפצה ולא ראתה, מ"מ היא קובעת וסת המורכב לימים וקפיצות, ולא הי' לפניו ד' הראב"ד המפורשים דאינה קובעת, והיינו משום דאותו הר"ח שלא קפצה בו ולא ראתה אינו עוקר לחשש הוסת, שמה שלא ראתה בו היא משום שלא קפצה, וע"כ היא קובעת וסת המורכב.

ובעטמא דהראב"ד דס"ל דכה"ג אינה קובעת וסת, הנה בפשוטו יסוד דבריו הם, דהא דאינה קובעת וסת בשפעם א' עבר היום ולא ראתה, אי"ז רק משום שאותו היום שלא ראתה הוי עקירה לחשש הוסת, אלא הוא גם משום דלקביעות וסת בעי' שיהיו "רצופין", וכל שאין ג' הראיות רצופות, הגם שלא הי' עקירה בינתים, שהרי ר"ח אייר שלא ראתה בו אינו עוקר חשש וסת המורכב, שהרי לא קפצה בו, אינה קובעת וסת, וע"כ ס"ל דכיון שבר"ח אייר לא ראתה ואין ג' הראיות רצופות, אינה קובעת וסת.

ואמנם צ"ב, דמ"ש מפיהקה בר"ח ניסן וראתה, ופיהקה בכ' בו ולא ראתה, ופיהקה בר"ח אייר וראתה, ופיהקה בר"ח סיון וראתה, שהיא קובעת וסת המורכב לר"ח ופיהוק, וכמפורש ברא"ש סימן א' לגבי וסת המורכב לפיהוק והפלגה, ולא אמרי' דראיות הפיהוק אינם רצופות, שהרי פיהקה בכ' בניסן ולא ראתה.

והאמנם י"ל, דשאני קביעות דפיהוק, שאין הפיהוק גורם הראי', אלא הוא בא מכח הראי', וכמש"כ הראשונים, ואכמ"ל בפרט זה, וע"כ בזה לא איכפ"ל שאין הפיהוקים רצופין, ודו"ק.

אך אכתי צ"ב, דהנה בגונא שקפצה בר"ח בניסן וראתה, וקפצה בכ' בו ולא ראתה, וקפצה בר"ח אייר וראתה, וקפצה בר"ח סיון וראתה, בפשוטו קבעה וסת המורכב לימים וקפיצות, וצ"ב דמ"ט לא נימא שלא קבעה וסת, כיון שראיות הקפיצות אינם רצופות, שהרי קפצה בכ' בניסן ולא ראתה, ואולי אה"נ אינה קובעת בכה"ג, אך לא מצינו כן.

ג] אמנם נ', דבאמת עיקר ד' הראב"ד צ"ב, דהגם דכללא הוא שאינה קובעת וסת אלא בג' ראיות רצופות, אך לכאו' אכתי הי' בדין שבקפצה ר"ח ניסן וראתה ר"ח סיון וראתה ור"ח תמוז וראתה, תקבע לה וסת, דחשיב שפיר כג' ראיות רצופות, שהרי כל עיקר וסתה הוא לימים וקפיצות יחד, וא"כ כד בעי' שיהיו הראיות רצופות, לכאו' ל"ב אלא שלא יהא בין הראיות ר"ח שקפצה בו ולא ראתה, אף בגוונא שאי"ז עקירה, כגון שהיתה מסולקת וכדו', אך כל שעבר ר"ח שלא קפצה בו ולא ראתה, לכאו' אי"ז כלל מגרע ברצופין, שהרי כלל לא בא זמן הוסת, שהרי לא עבר ר"ח שקפצה בו ולא ראתה.

ונ' מזה בדעת הראב"ד, דבוסת המורכב לימים וקפיצות, אין הקפיצות מכלל עיקר הוסת, אלא עיקר הוסת הוא לימים לחודייהו, והקפיצות אינם אלא הגבלה בוסת, שאין היום גורם לראי' אלא כשהיא קופצת.

ויש להוסיף טעם בזה, שהרי דעת הראב"ד דקי"ל דאין אשה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, וממילא מסתבר דגם בשקובעת וסת לימים וקפיצות, אין הקפיצות מכלל עיקר הוסת, שהרי אין אשה קובעת וסת לקפיצות, אלא עיקר הוסת הוא לימים, ואך שוסת הימים מוגבל הוא, שאין רואה בימים אלו אא"כ היא קופצת.

אשר לפ"ז מתבאר היטב הא דאם בתוך ראיות הוסת עבר ר"ח ולא קפצה ולא ראתה, ה"ז מבטל להרציפות דהראיות, שהרי עבר זמן הוסת ולא ראתה בו, וע"כ נמצא שאין ראיותי' רצופות, והגם דמה שלא ראתה בו אי"ז עקירה על חשש הוסת, שהרי לא קפצה בו, מ"מ כבר אין ראיותי' רצופות.

ד] ולפ"ז מתבאר היטב, הא דאשה קובעת וסת המורכב לימים ופיהוק, או לימים וקפיצות, הגם שבתוך ראיות הוסת פיהקה או קפצה ולא ראתה, ולא אמרי' דאין ראיות הוסת רצופות, והיינו משום דכה"ג שפיר חשיב דראיות הוסת רצופות, שהרי עיקר וסתה הוא גם לימים, וע"כ כל שלא פיהקה או קפצה "ביום זה" ולא ראתה, שפיר הוו ראיות הוסת רצופות, וכל ד' הראב"ד הם רק בוסת המורכב לימים וקפיצות שעבר היום ולא קפצה ולא ראתה, דכה"ג הוא דחשיב דאין ראיות הוסת רצופות, כיון שעיקר הוסת הוא לימים לחודייהו ועבר היום ולא ראתה.

ולפ"ז י"ל, דכל ד' הראב"ד הם רק בוסת המורכב לימים וקפיצות, דבזה כיון שאין אשה קובעת וסת לקפיצות, הרי ממילא דאף וסת המורכב לימים וקפיצות עיקרו הוא וסת הימים, שהרי אין קביעות וסת לקפיצות, וע"כ כל שעבר ר"ח שלא קפצה ולא ראתה, אין קובעת וסת, כיון דאין ראיותי' רצופות, אך משא"כ בוסת המורכב לימים ולמקרי הגוף, אשר בזה י"ל דעיקר הוסת הוא מורכב לתרוייהו, שהרי אשה קובעת וסת למקרי הגוף לחודייהו, הרי ממילא דאף אם עבר ר"ח שלא פיהקה ולא ראתה, ה"ה קובעת וסת, דשפיר חשיב דראיותי' רצופות, דהגם שעבר ר"ח שלא ראתה, מ"מ אי"ז מגרע ברציפות הראיות, דר"ח זה שעבר לא הי' כלל זמן הוסת, שהרי זמן הוסת הוא ר"ח שמפהקת בו, ור"ח שלא פיהקה בו אינו כלל זמן הוסת.

וזה מדוקדק קצת בל' הראב"ד, שכתב דהא דלא קבעה וסת לקפיצות לחודייהו הוא בקפצה בר"ח ניסן וראתה וקפצה בר"ח סיון וראתה וקפצה בר"ח תמוז וראתה, "דאע"ג דכל הראיות היו בר"ח", לא קבעה וסת לא לקפיצות "ולא לימים", עכ"ד, וצ"ב דהא דלא קבעה וסת לר"ח, אי"ז שייך להא דאינה קובעת לקפיצות לחודייהו, אלא הוא משום שאין הר"ח רצופין, אלא הא דבעי' למה דאינה קובעת לקפיצות לחודייהו הוא דמשום זה אינה קובעת בכה"ג לקפיצות לחודייהו, ובד' הראב"ד נ' להדיא דמכח זה דאין קובעת לקפיצות לחודייהו, הוא דאינה קובעת לר"ח אף שכל הראיות היו בר"ח, וזה צ"ב, אך להנ"ל הוא מבו' היטב, דאם היתה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, הרי ממילא דבכה"ג שקפצה ג' ר"ח שאינם רצופין וראתה היתה קובעת וסת מורכב לר"ח וקפיצה, דשפיר חשיב כג' ראיות רצופות, כיון שעיקר הוסת הוא מורכב לימים וקפיצות, וע"כ אותו ר"ח שלא ראתה בו אינו מגרע ברציפות הראיות, כיון שאינו כלל זמן הוסת, דעיקר זמן הוסת הוא ר"ח שקופצת בו, ורק משום שאין קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, ע"כ הוא דאם קפצה בג' ר"ח שאין רצופין וראתה אינה קובעת וסת המורכב לימים וקפיצות.

ובזה מתישב ד' החוו"ד סי' קפ"ט סקל"ד שכתב בדעת הראב"ד גופי' דכה"ג שפיהקה ג' ר"ח שאינם רצופין וראתה, קבעה וסת המורכב לר"ח ולפיהוק, ואך דכה"ג אינה אסורה עד שתפהק, עיי"ש, ותמהו עליו רבים שדבריו הם נגד המפורש בד' הראב"ד גופי' דכה"ג אין קובעת וסת כלל, אך להנ"ל אין ד' הראב"ד ענין לד' החוו"ד, וז"פ.

ה] ועכ"פ למדנו לפ"ז מד' הראב"ד, דבקביעות וסת המורכב לימים וקפיצות, הוי עיקר הוסת להימים לחודייהו, וזה דלא כמש"נ לעיל סק"א בדעתו, דהא דס"ל דבוסת המורכב לימים ולאכילת שום מודה רבי דבעי' ג"פ לקביעותו, הוא משום דהוי האכילת שום מכלל עיקר הוסת, וע"כ הוא דהוי זה וסת שלא מנו חכמים, ומודה רבי דבעי' בי' ג"פ לקביעותו.

ואמנם הדברים צ"ב, דאם אכן ס"ל להראב"ד דבוסת המורכב לימים וקפיצות או מורכב לימים ולאכילת דברים חריפים הוי עיקר הוסת להימים לחודייהו, א"כ מ"ט מודה רבי בזה דבעי' ג"פ, ומ"ש מכל וסת הימים דס"ל דנקבע בב' פעמים.

אך נ' דלדעת הראב"ד מתפרש טעם הא דמודה רבי בוסתות שלא מנו חכמים, בע"א, דאין הטעם כמש"כ התוס' דקביעות דאכילת שום וכו' אי"ז וסת גמור, וע"כ אינו נקבע אלא בג"פ, אלא הטעם בזה הוא, דכיון שנתבאר דלדעתו וסת המורכב לימים ולאכילת דברים חריפים, אין עיקר הוסת לתרוייהו יחד, אלא הגם דהוי עיקר הוסת לימים לחודייהו, מ"מ הוי זה וסת "מוגבל", שאין הימים גורמים לראי', אא"כ היא אוכלת שום, ולפ"ז נ' דמה"ט גופא הוא דגריע וסת זה, דכיון דהגורם לראייתה אינו גורם גמור לראי', אלא הוא מוגבל שאינו גורם אא"כ היא אוכלת שום, ע"כ גריע וסת זה ואינו נקבע אלא בג' פעמים.

ולפ"ז נמצא דהא דוסת זה גריע ואינו נקבע אלא בג' פעמים, אי"ז כלל משום דקביעות אכילת שום גריעא, אלא כל וסת המורכב גריע ואינו נקבע אלא בג"פ, ואך דכ"ז הוא בוסת המורכב שעיקרו הוא לימים, כמורכב לימים ואכילת דברים חריפים, או לימים וקפיצות, דבכה"ג הרי עיקר הקביעות היא לימים לחודייהו, ואכילת דברים חריפין או קפיצות הוי הגבלה בהימים, שאין גורמים לראי' אא"כ אכלה שום או קפצה, וע"כ הוי זה וסת גרוע, ומשא"כ בוסת המורכב לימים ולמקרי הגוף, דעיקר הוסת הוא לתרוייהו יחד, הרי אי"ז כלל וסת גרוע, דליכא כלל הגבלה בהוסת, אלא הוי הוסת בצירוף תרוייהו יחד, ודו"ק.

ואמנם כ"ז הוא לדעת הראב"ד דאין אשה קובעת וסת לאכילת דברים חריפים, ודלפ"ז מתפרש מש"א בסוגיין דלמה שלא מנו חכמים הוא אכלה שום וכו', דהיינו בוסת המורכב לימים ולאכילת דברים חריפים, אשר לפ"ז י"ל דהא דגריע וסת זה הוא משום דאין הימים גורמים בהחלט לראי', וכמש"נ, אך לדעת התוס' ובעה"מ דאשה קובעת וסת לאכילת דברים חריפים לחודייהו, הרי דמש"א דמודה בזה רבי שאי"ז נקבע אלא בג' פעמים, בע"כ דהוא משום דקביעות אכילת דברים חריפים אינו וסת גמור, וכמש"כ התוס'.

ואשר לפ"ז נמצא, דהתוס' לטעמייהו דס"ל דאשה קובעת וסת לאכילת דברים חריפים בלחודייהו, דלפ"ז מתפרש דהא דוסת זה גריע ואינה קובעתו אלא בג"פ הוא משום דקביעות אכילת דברים חריפים הוי וסת שאינו גמור, הרי ממילא דבוסת המורכב לימים וקפיצות, דהוי עיקר הוסת לימים, הוי זה וסת גמור, שאין לנו מקור דמה דהוי הוסת מוגבל, הוא מגרע כח הוסת, ולרבי ה"ה נקבע בב' פעמים, וזהו שנקטו כן התוס'.

אך להראב"ד והרשב"א לטעמייהו דאין אשה קובעת וסת לאכילת דברים חריפים לחודייהו, בע"כ דמש"א בסוגיין דוסת דאכלה שום וכו' גריע, הוא משום דקביעות הימים שהן גורמים לראי' הוא מוגבל, וכמש"נ.

ו] אך ילה"ע על עיקר הדברים, דלפ"ז הרי נמצא דלדעת הראב"ד והרשב"א, חלוק הוא גדר וסת המורכב דימים ומקרי הגוף, מגדר וסת המורכב דימים וקפיצות, דוסת המורכב דימים ומקרי הגוף הוי תרויהו מכלל עיקר הוסת, ומשא"כ בוסת המורכב דימים וקפיצות הוי עיקר הוסת לימים לחודייהו, וילה"ע בזה, שהרי עיקר הקביעות דוסת המורכב לימים ומקרי הגוף לא נתפרשה להדיא בגמ', ואך דהרשב"א והרא"ש למדוה מקביעות וסת המורכב דימים וקפיצות, ע' בדבריהם, ולמש"נ דהוי עניני קביעות חלוקין זמ"ז, א"כ היאך למד הרשב"א זמ"ז.

ונ' דצ"ל בזה, דעיקר מה שלמד הרשב"א מהתם הוא, דכה"ג שאנו רואים ג' ראיות השוות זל"ז בימים ובקפיצות, אין אנו תולים את הקביעות בימים לחודייהו, או בקפיצות לחודייהו, אלא כיון שג' הראיות שוות זל"ז בין בימים ובין בקפיצות, אנו תולים את הקביעות בתרוייהו, וה"נ בוסת המורכב לימים ולמקרי הגוף אנו תולין את הקביעות בתרוייהו, ולא תלינן דהוי הקביעות לימים לחודייהו או למקרי הגוף לחודייהו, ואך דמ"מ חלוקין הן בגדריהן, דבוסת המורכב לימים וקפיצות, הגם שאנו תולין את הקביעות בתרוייהו, מ"מ כיון שאין אשה קובעת וסת לקפיצות, ע"כ הויא עיקר הקביעות לימים, ואך שראיות הימים מוגבלות בקפיצות, ומשא"כ בוסת המורכב לימים ולמקרי הגוף, כיון שאשה קובעת וסת למקרי הגוף, ע"כ הוי עיקר הוסת לתרוייהו יחד, וכמש"נ.