מתוך (והואיל ) - רשימות
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / מלאכות יו_ט

א] בדין מתוך, כתבו התוס' בדכ"א: ובשבת דל"ט: דב"ש דאמרו דמותר לחמם בשהן ראויין לשתי', היינו בשדעתו לשתות מהן, דאל"כ אסור כיון דלי"ל מתוך, ותמה הגרע"א דלגבי מתוך מה נפ"מ אם הן ראויין לשתי', וכתב דבד' הרשב"א מבו' שכונתם דאי לי"ל מתוך כ"ש דלי"ל הואיל.

אמנם הנה בל' תוס' הרא"ש בשבת שם נ' להדיא שכונתו להתיר בזה משום דין מתוך, וזהו שהוכיח שם דלא אמרי' מתוך בהדלקת מדורה עיי"ש, ומה שלא דנו להתיר מדין הואיל, י"ל דהוא משום דהואיל אינו מתיר לכתחילה, ע' חי' בן הרמב"ן בדכ"א: שדן בזה.

ונ' בביאורו, דיסוד דינא דמתוך דמלאכת אוכ"נ אף כשאינה לצורך אוכ"נ לא חשיבא מלאכת עבודה והותרה, וע"כ הי' מקום לומר דהגם דלי"ל לב"ש מתוך, כ"ז הוא בדלא חזי מעשה זה עצמו לאוכ"נ, אך כל שמעשה זה עצמו ראוי לאוכ"נ, ודאי דנימא מתוך.

ויל"פ עוד, דבדינא דמתוך נתחדש תרתי, דהנה בעיקר ההיתר דמלאכת אוכ"נ כתב הרמב"ן דאי"ז מלאכת עבודה, וע' מלחמות ר"פ אין צדין דקצירה וצידה אסורין משום שאינם מלאכות בדבר שברשותו, ונ' דהיינו דע"כ הוו מלאכת עבודה, וגם מלאכת ימים רבים שאסורה, יל"פ דהוא משום דהויא מלאכת עבודה, אך אי"ז ברור בל' הרמב"ן, דמ' דהאיסור הוא שמא יעשה לצורך מחר, ומאידך בל' הרמב"ן בשבת דכ"ד: מבו' דהוא היתר משום שמחת יו"ט, וכ"ה פשטות הגמ' בפסחים דס"ח:.

והפשוט בזה דבעי' לתרוייהו, דמלאכת עבודה לא הותרה אף לצורך אוכ"נ, ואילו מלאכת הנאה הותרה ביו"ט, ואך דלא הותרה אלא לצורך אוכ"נ.

ולפ"ז נ' דבדינא דמתוך בעי' לתרתי, חדא דכל מלאכה שהיא לצורך אוכ"נ, חשיבא בכל גווני כמלאכת הנאה, דאל"כ ל"ה שייך כל עיקר דינא דמתוך, ועוד, דהרי מלאכת הנאה לא הותרה רק לצורך אוכ"נ, ומדין מתוך הותרה גם לשאר צרכים.

ובזה יל"פ ל' הרשב"א בשבת דל"ט: שנ' דההיתר לשאר הנאות לב"ה הוא משום דשאר הנאות הוו בכלל אוכ"נ, וצ"ע שהרי זה רק משום דין מתוך, אך להנ"ל נ' דבעי' לדין מתוך לחשוב המלאכה כמלאכת הנאה, אך מה שהותר מלאכה זו גם לשאר צרכים, אי"ז משום מתוך, אלא משום דשאר צרכים נמי חשיבי כצורך להתיר, ול"ב לדינא דמתוך אלא לחשוב המלאכה בכל גווני כמלאכת אוכ"נ.

ונ' דזה ביאור הא דל"מ מתוך להתיר אלא בשיש צורך היום, דדין מתוך הוא דבכל גווני חשיבי מלאכת הנאה, אך מ"מ בעי' צורך, שלא התירה תורה מלאכת הנאה אלא לצורך, וכל צרכים בכלל, אך כד ליכא צורך היום לא התירתו תורה.

ובזה נ' לפרש מש"א בדי"ב: דמבשל גיה"נ ואכלו תלי בדין מתוך, וצ"ב דממ"נ אם הוי זה צורך, הרי הוי זה צורך דאוכ"נ, ואם אי"ז צורך א"כ מה יועיל מתוך, ונ' ע"פ הנ"ל, דכיון דהוי דבר האסור לא מצינו לחשוב הבישול כמלאכת אוכ"נ, וע"כ בעי' לדין מתוך, אך לגבי הצורך שפיר מהני גם צורך האסור, דמ"מ הוי זה צורך לדידי'.

וז"ל הרא"ה שם, י"ל דלעולם לא חזי, אלא מכיון שהוא חישב עליו לאכלו ואכלו, שפיר שייך מתוך, דלא גרע מדברים שאינן אוכל נפש והן לצורך נפש מכיון שהוא אוכלו, עכ"ל, וכמדומה שדבריו מפורשים כמש"נ, דהגם דהמלאבה עצמה ל"ה באוכ"נ, מ"מ אית בה צורך כל נפש, וסגי בזה.

אך ל' התוס' בכתובות ותוס' הרשב"א שם אין מ' כ"כ כמש"נ, וצ"ע בזה.

ועפי"ז נ', דגם לב"ש דלי"ל מתוך, מ"מ מהני גם שאר צרכים להתיר, ואך דס"ל דכל שאינו עושה המלאכה לצורך אוכ"נ, לאו תורת מלאכת אוכ"נ עלה, וע"כ ה"ז אסור, וע"כ שפיר הי' מקום לומר דכל שמלאכה זו עצמה ראוי' לאוכ"נ מודו ב"ש דאמרי' מתוך, ותו יהא זה מותר לצורך רחיצה, וזהו שכתבו התוס' לא כן, ותוהרא"ש הוכיח כן מסוגיא דהתם, ודו"ק.

אמנם הרמב"ן והרשב"א שם כתבו להדיא דכיון דלי"ל מתוך כ"ש דלי"ל הואיל, וכן הוכיח הגרע"א מד' התוס' בפסחים ד"ה. שתירצו דאיירי באינו צריך לגחלתו, ולא שרינן לה מדינא דהואיל, וצ"ע בתרתי, חדא מהא דמפרש אביי דאם יש שהות לאכול מותר לשחוט מסוכנת אף דלא אכיל, ובפשוטו כ"ה גם לדעת ר"ע דאפי' כזית חי, והרי ר"ע לי"ל מתוך, אא"כ נימא כמש"כ בתמים דעים סימן ק"כ, וע' פרמ"ג שכתב כן גם בדעת תשו' הרשב"א.

ועוד קשיא, דא"כ לב"ש ור"ע דלי"ל מתוך תיקשי היאך אופין ומבשלין מיו"ט לשבת ע"י עירוב תבשילין, ומאי פריך רבה לר' חסדא, וי"ל דלב"ש ניחא, די"ל דהא דפריך רבה הוא משום איסור הכנה כמש"כ הראשונים דזהו טעם לאסור, וב"ש הרי לי"ל הכנה, וכבר עמדו רבים בזה, אך לר"ע תיקשי.

ואשר ע"כ נ' ע"פ הנ"ל בב' אנפי, חדא י"ל דכיון דמלאכת עבודה לא הותרה ביו"ט, הרי דע"ז ל"מ כלל דינא דהואיל, דהואיל מחשיב דיש כאן צורך להתיר, וחזינן דאמרי' הואיל גם בדין עדל"ת וגם בדין פיקו"נ, אך הכא הרי הוי זה מלאכת עבודה ולא הותרה כלל, ועד כאן לא מצינו הואיל אלא באופה מיו"ט לחול דהוי מלאכת אכילה, ורק דליכא צורך היום להתיר, ובזה מהני דינא דהואיל, ואשר ע"כ אין להתיר בגוונא שאין המלאכה כלל לצורך אכילה, רק משום דינא דמתוך, דמשו"ז הויא המלאכה מלאכת אוכ"נ, ואך שלא הותרה שלא לצורך, וע"ז מהני דינא דהואיל, ודו"ק.

ולפ"ז ניחא סתימת ל' התוס' שלא הזכירו דלי"ל הואיל, והיינו משום דגם לב"ש אית להו הואיל, ואך דהכא ל"מ דין הואיל בלא דין מתוך, וע"ז הוא שכתבו התוס' דב"ש דלי"ל מתוך.

אך זה אינו מתישב היטב, שהרי א"כ מיני' ובי' הו"מ להוכיח, דכיון שבאינם ראויין לשתי' אסרו, והרי דלא ס"ל מתוך, א"כ מה מועיל מה שראויים לשתי', ואי דנימא דס"ד דהגם דאית להו מתוך מ"מ לא הותרה מלאכת אוכ"נ אלא לצורך אוכ"נ ולא לשאר צרכים, וע"כ ס"ד דלא יהא מותר רק מדין הואיל וחזיין לשתי', דמכח זה חשיב כמלאכה לצורך אוכ"נ, א"כ מנלן דב"ש פליגי על דין מתוך החושב המלאכה בכל גווני כמלאכת אוכ"נ, דילמא מודו ב"ש לזה ואך דס"ל דמ"מ לא הותרה מלאכה זו כיון שאינה לצורך אוכ"נ, וע"כ שפיר יש להתיר לדידהו היכא דאיכא למימר הואיל, ובע"כ דהא הוי דבר ברור לכו"ע דמלאכת אוכ"נ הותרה אף לשאר צרכים, ובע"כ דהא דפליגי ב"ש הוא משום דבשאר גווני לא חשיבא מלאכת אוכ"נ, וא"כ הדק"ל.

ואשר ע"כ נ', דבאמת דין הואיל מהני גם לחשוב המלאכה כמלאכת אוכ"נ, ואך דזה תליא אם ס"ל לדינא דמתוך, דמאן דלי"ל מתוך וס"ל דרק כשנעשית המלאכה לצורך אוכ"נ הוא דאיכא עלה שם מלאכת אוכ"נ, גם ל"מ דין הואיל לחשבה כמלאכת אוכ"נ, ורק למאן דאית לי' מתוך הוא דמהני דין הואיל לחשבה כמלאכת אוכ"נ.

ובנוס"א י"ל, דטעם הפלוגתא אם אמרי' מתוך, הוא שנחלקו אם כל מלאכה הותרה לצורך או רק מלאכת אוכ"נ הותרה, וב"ש ס"ל דרק מלאכת אוכ"נ הותרה, וע"כ לדידהו ל"מ דין הואיל, דמ"מ כיון שמטרת המלאכה הוא לצורך מלאכת עבודה, יש עלי' חשיבות מלאכת עבודה, ול"מ דין הואיל למשריי', ורק לב"ה הוא דיש להתיר דלדידהו ל"ב שתהא המלאכה מלאכת אוכ"נ, אלא לעולם מתיר צורך אוכ"נ, ודו"ק.

אשר לפ"ז ניחא, דע"כ באופה מיו"ט לשבת או לחול, כיון דהמלאכה היא לצורך אוכ"נ, תורת מלאכת אוכ"נ עלי', ואך שלא הותרה משום דליכא צורך, ולזה מהני דינא דהואיל אף לב"ש, וכל הא דפליגי ב"ש על דין הואיל, הוא רק בגוונא שאין המלאכה כלל מלאכת אוכ"נ, דלזה ל"מ דינא דהואיל.

אך צ"ע על עיקר דרך זו, דמנא להו להראשונים כלל דדין הואיל מהני לחשוב המלאכה כמלאכת אוכ"נ, ודילמא כל הא דאמרי' הואיל הוא מיוסד על דינא דמתוך, דכל מלאכת אוכ"נ חשיבא לעולם כמלאכת אוכ"נ, ואך דבעי' צורך היום להתיר, ולזה מהני דינא דהואיל.

וי"ל דס"ל להראשונים דהגם דאמרי' מתוך, מ"מ במקום דהויא המלאכה שלא לצורך כלל חשיבא כמלאכת עבודה, וזה דלא כמש"נ לעיל דכל הא דבעי' צורך קצת, אינו לתורת מלאכת הנאה, אלא להצורך המתיר, וע"כ בע"כ דהא דשרינן בהבערה לצורך בישול גיה"נ מדין הואיל, הגם דהתם חשיב כשלא לצורך כלל והוי זה מלאכת עבודה, דלדעתם צ"ל דסוגיא דפסחים ס"ל דלא כר' יוחנן, אלא הך ברייתא אית לה מתוך, וס"ל דאכילת גיד הנשה חשיב כשלא לצורך כלל, וע"כ ל"מ ע"ז דין מתוך, וע"כ ס"ד דהך ברייתא אית לה הואיל, הוא משום דדינא דהואיל מהני גם לחשוב המלאכה כמלאכת אוכ"נ, וע"ז הוא שכתבו הראשונים דלב"ש דלי"ל מתוך, גם ל"מ דינא דהואיל לחשוב המלאכה כמלאכת אוכ"נ.

וע"פ האמור י"ל ד' הרי"ד התמוהים בשו"ת סימן פ"ב, ז"ל, ומאי דכתב מר הפלא ופלא מה סברא לומר מתוך שהותרה הבערה לצורך הותרה שלא לצורך. מאין יסוד ומאין רגלים למילתא בלא טעמא, נראה לי לפרש בשני עיניינין נאמר מתוך שהותרה הבערה וכו', א' שאנו מתירין כל דבר הצריך לגופו [לכתחילה אע"פ שאינו צורך אוכל נפש, ואחד [אפילו דבר שאינו צורך לגופו] שלכתחלה אסור אבל אם עשה אינו לוקה ותרויהו משום האי טעמא דהואיל והותרה לצורך הותרה שלא לצורך, כדאמר בפרק ביצה השוחט עולה נדבה ביו"ט לוקה והמבשל גיד הנשה ביו"ט לוקה משום מבשל ומשום הבערה, ומוקמינן להו כב"ש דאמרי לא אמרינן מתוך, אבל לב"ה דאמרי מתוך בכולם אינו לוקה, וכך נראה לי ליתן טעם בדבר מתוך שהותרה לצורך והוקלש איסור זה הוקלש נמי דאפילו שלא לצורך אין לוקין עליו, ודומה למאי דאמרינן בפרק יו"ט ובפרק אלו עוברין האופה מיו"ט לחול רב חסדא אמר לוקה ורבה אמר אינו לוקה דאמרינן הואיל ומיקלעי ליה אורחין חזיא ליה השתא נמי חזיא ליה, אלמא הואיל והוקלש האיסור [היכא דאית ליה אורחין הוקלש היכא דלית ליה אורחין ולא לקי, ורבה ור"ח לא סבירא ליהו דטעמא דב"ה במוציאין קטן וספר תורה ברשות הרבים משום טעמא דמתוך, דא"כ אמאי אמר רב חסדא לוקה, ורבה נמי מה צריך לטעם הואיל, והא אמרינן התם דלב"ה אין לוקין בעולת נדבה ובגיד הנשה, וה"ה באופה מיו"ט לחול על ידי מתוך, אלא ודאי לית להו אלא סברי טעמא דב"ה התם דאין עירוב והוצאה ליו"ט, וה"נ אמרינן התם מתקיף לה רבה ממאי דב"ש וב"ה בהא פליגי במתוך שהותרה דילמא בעירוב והוצאה ליו"ט, וב"ה סברי עירוב והוצאה לשבת ואין עירוב והוצאה ליו"ט, פי' ודוקא בהוצאה שרו ב"ה אבל בשאר מלאכות לא, והשוחט עולת נדבה ביו"ט והמבשל גיד הנשה לוקה, ובאופה מיו"ט לחול דפטר רבה ממלקות משום הואיל, ודוקא הכא איכא הואיל אבל בעולת נדבה וגיד הנשה ליכא הואיל ולקי, והטעם שהיה נותן רבה דלית ליה מתוך באופה מיו"ט לחול הוא הטעם שנותן מאן דס"ל מתוך שהותרה לצורך הותרה שלא לצורך ופטר ממלקות אפי' בעולת נדבה וגיד הנשה על ידי טעם זה שכיון שהוקלש האיסור לצורך הוקלש נמי שלא לצורך ואינו לוקה, ורבה האי טעמא לית ליה למיפטר ממלקות בכל מקום כי אם במקום שיכול לעשות בהיתר על ידי אורחים דהיינו אופה מיו"ט לחול, וגם זה הטעם מפני שהוקלש האיסור הוא, שמה טעם הוא לפטור היכא דליכא אורחים משום הואיל דאי איכא אורחים אי איכא אורחים שרי שזהו אשר יאכל לכל נפש אבל אי ליכא אורחים לילקי שאין זה אשר יאכל לכל נפש, אלא ודאי טעם הדבר הוא מפני שהוקלש האיסור, והאי דשרינן לכתחילה כל שהוא לצורך האדם אע"פ שאינו צורך אוכל נפש כדאמרינן התם להוציא את הקטן וספר התורה לרשות הרבים וכו' כדאמרי' התם וכו'' ש"מ בהוצאה שלא לצורך פליגי, פי' שלא לצורך אוכל נפש אבל היא צורך גופו. ונראה לי שזהו טעם הדבר לא מתוך שהותר זה הותר זה, אלא כלומר כמו שהותר זה הותר זה וטעם הדבר הוא כר' יהודה דדריש לכם לכל צרכיכם ומתיר גם מכשירי אוכל נפש כדאמרינן בפרק אין צדין, ומשום טעם זה היה מתיר ר' יהודה כל צרכי גופו של אדם כגון לכבות את הנר מפני דבר אחר, ולכבות את הבקעת לא בשביל לחוס עליה אלא כדי שלא יתעשן הבית והקדירה, ולכבות את הדליקה משום איבוד ממון, ולהכחיל עין ביו"ט אפילו היכא דליכא סכנא כסוף אוכלא ולפצוחי עינא כדאמרינן בפרק יו"ט דבכולהו שרי ר' יהודה משום דקסבר לכם לכל צורכיכם, ובפרק אין צדין פסקי רב חסדא ורבא הלכה כר' יהודה, ומטעם זה אנו מתירין כל המלאכות שלא לצורך אוכל נפש אך אם הם לצורך גופו, עכ"ל.

דתמוה טובא מה ענין ב' דיני מתוך זל"ז, דבגמ' פשיטא להו דב"ש דלא שרו מדין מתוך לכתחילה, גם לית להו להך דינא דהוקלש האיסור, וע"כ אין לפרש כמו שהי' מקום לדון ולפרש דמכוון הרי"ד, דהגם דמדינא מותר לשאר צרכים, מ"מ אם שלא לצורך כלל הי' אסור מה"ת היו גוזרים חכמים, דא"כ אכתי מנלן דב"ש ס"ל דלא אמרי' דהוקלש האיסור, הרי שפיר י"ל דלדידהו נמי הוקלש האיסור, והא דלא ס"ל להתיר לכתחילה הוא משום דלית להו לדינא דלכם לכל צרכיכם, וב"ה דאית להו להך דינא דהותר לכל צרכים לכתחילה, גם אית להו לדינא דהוקלש האיסור, וביותר צ"ע, שהרי רבה לא ס"ל שהותר לכל צרכים, ואפ"ה הוצרך הרי"ד להסביר מ"ט לי"ל להא דהוקלש האיסור ול"ד להא דס"ל דאמרי' הואיל משום שהוקלש האיסור, וא"כ הרי חזינן דלא תליין ב' הדינים זב"ז, דאל"כ ל"ה בעי' טעם לדעת רבה.

ונ' ע"פ הנ"ל, דשורש ב' הדינים א' הוא, דלעולם חשיבא המלאכה כמלאכת אוכ"נ, או דכל מלאכה הותרה אף שאינה מלאכת אוכ"נ, וע"כ מותר גם לשאר צרכים, דלהפקיע שם מלאכת עבודה, בעי' דוקא אוכ"נ, ודו"ק, וע"כ גם שייך דינא דהוקלש האיסור, דאלמלי כן ל"ה שייך לומר דהוקלש האיסור, שהרי מלאכה זו דמלאכת עבודה היא לא הותרה מעולם, ומעולם לא הוקלשה ודו"ק.

ואשר זהו מה שפירש הרי"ד, דרבה דלא ס"ל דהוקלש האיסור, ול"ד לדין הואיל, הוא משום דבהואיל הוקלש בפעולה זו עצמה, ומלאכת אוכ"נ היא, וזה מש"כ הרי"ד דס"ל דל"מ אלא בשיכול לעשות מלאכה זו עצמה בהיתר, והיינו דע"כ הויא מלאכת אוכ"נ ומהני מה שהוקלשה והותרה לצורך, ומשא"כ במתוך שלא הוקלש בפעולה זו עצמה, ופעולה זו אינה בת היתר כלל, ומאן דאית לי' מתוך נמי מודה לזה, ואך דאיהו ס"ל דגם פעולה זו בת היתר היא, וממילא מהני ע"ז הא דהוקלש האיסור, ודו"ק היטב.

יש להוסיף עפמש"נ, דגם מש"כ הרא"ה דמלאכת סילוק לא הותרה כלל, י"ל דכ"ז הוא לאשוויי לה כמלאכת אוכ"נ, אך מלאכה שהותרה מדין מתוך, ואך דבעי' צורך קצת, י"ל דגם סילוק חשיב כצורך קצת, ודו"ק.

ויל"פ בזה גם טעם הפלוגתא אם אמרי' מתוך להתיר מכשירין, ולהנ"ל י"ל, דיל"פ דכל הא דאסרו רבנן במכשירין הוא משום שאין המלאכה עצמה מלאכת אוכ"נ, אך כל דאמרי' מתוך והוי מלאכת אוכ"נ, ואך דבעי' צורך, הרי ודאי דגם צורך דמכשירין חשיב צורך, והחולקים ס"ל דאי"ז כן, אלא לרבנן לא חשיב צורך מכשירין כצורך כלל, ודו"ק.

ויל"פ גם ד' הרמב"ם בדין מכשירי אוכ"נ, וכמו שביאר הנצי"ב והמרכה"מ, וזה מבו' עפימש"נ דבד' ר' יהודה נתחדש תרתי.

והיינו דמלאכה שהיא מלאכת אוכ"נ, הרי דהגם שלא הותרה אלא לצורך וכדכתיב בקרא הוא לבדו יעשה לכם, מ"מ הוי בכלל זה מכשירין דלכם לכל צרכיכם, אך מלאכה שאינה מלאכת אוכ"נ לא הותרה כלל, וע"כ הגם דצורך מכשירין צורך הוא, מ"מ לא הותרה המלאכה לצורך זה, וכבר כתב הנצי"ב דלפ"ז מתבאר היטב קרא, דאך אשר יעשה לכל נפש דהיינו מלאכת אוכ"נ, הוא לבדו יעשה לכם לכל צרכיכם ואף לצורך מכשירין.

ועד"ז נ' בביאור מש"כ התוס' דכ"ג. דהגם דהבערה הותרה שלא לצורך הוא רק משום מתוך, וצ"ע דהרי מתוך אינו מתיר שלא לצורך כלל, ואטו הכא הוא דין מתוך אחר, אך למש"נ הכל א', דעיקר דין מתוך הוא דכל המלאכה מלאכת אוכ"נ היא, ואך דבכל המלאכות לא הותרו אף שמלאכת אוכ"נ הם אלא לצורך, ואילו הבערה הותרה מכח זה לגמרי, ודו"ק.

לדעת רש"י דמתוך מתיר אף שלא לצורך כלל, צ"ע מאינו שוה לכל נפש, והתוס' בכתובות בסוגיא דאין שוה לכל נפש לא הוכיחו מתוך הסוגיא, וי"ל דכל איסור זה הוי מדרבנן, וע"כ ל"ה מצו להוכיח מזה, אך י"ל עוד כמש"כ הקרבן נתנאל דפעולה ששוה לכל נפש מותרת אף שלא לצורך, וזה חידוש רב.

שער הציון סימן תקז סקל"ז, יש"ש ומג"א והגר"ז וכן מצדד בא"ר וכו', ודלא כט"ז. [והנה הט"ז דעתו להקל כדעת הרשב"א, וכן משמע בבית יוסף דדעת הרשב"א להקל בזה, אך המג"א כתב דאין מהרשב"א שום ראיה, דהא כתב א"א בלא כן, והכא הלא אפשר לאפות בלא זה, ודעת הט"ז דהואיל ויש עדיין ניצוצות של גחלים קטנים ואין הפת יפה, בשביל זה קרי א"א, ולמעשה בודאי נכון להחמיר כיתר האחרונים הנ"ל. אכן בעיקרא דדינא יש לעיין, דהנה העיקר משמע בב"ח בתרוץ הראשון דתלוי הדבר אי אמרינן לגבי כיבוי מתוך שהותרה לצורך אוכל נפש היתר נמי שלא לצורך ואך שיהיה צורך קצת, וברשב"א דף כ"ב משמע דאף לגבי כיבוי אמרינן מתוך שהותרה וכו', אלא דמלשון הרשב"א שכתב דלהכי אסור למתק החרדל משום דאין צריך אלא למפונקים, אם כן אפשר דהוא הדין בעניננו אם יתחרך קצת לא יקפידו בו אלא המפונקים, וכיבוי בזה לא שוה לכל נפש, וגם מהרמב"ם פרק ד הלכה ב' משמע דלא אמרינן מתוך גבי כיבוי, עיי"ש, ואפשר דשם מיירי שאין לו בכיבוי צורך הנאה כלל, ובהבערה יסבור הרמב"ם דשרי בכל גווני, וצריך עיון

או"ש פ"א דלדעת הרמב"ם מה"ט אסרו רחיצה ולא אסרו זיעה, משום דבזיעה ליכא בישול אלא הבערה והבערה הותרה אף שלא לצורך, ומשא"כ ברחיצה שיש בה בישול שלא הותר שלא לצורך, חששו טפי

בתוס' שבת דצ"ה. דנו להתיר בנין ביו"ט משום מתוך כיון דמגבן מותר, ומבו' מדבריהם דאמרי' מתוך אף במלאכה שאינה מלאכת אוכ"נ, אם אך אית בה גוונא שהותרה לצורך אוכ"נ.

אך בד' הרמב"ן בתורת האדם, שכתב דהא דלא הותר תפירת בגדים ביו"ט הוא משום דאי"ז הנאה הבאה לגופו של אדם, וצ"ב רב בכונתו, ואף דלא משכח"ל גוונא דתפירה דאוכ"נ, ותפירת העוף צ"ע אם היא אסורה מדאורייתא, וגם בפשוטו אי"ז אלא מכשירין, ובע"כ דדין מתוך הוא כד' היראים דכל צורך מתיר ולא רק צורך אוכ"נ.

ומאידך מצינו באחרונים שדנו דכלל לא אמרי' מתוך רק במלאכה שעיקרה היא לאוכ"נ, וזה מתישב עם ד' הרמב"ן עה"ת דהתירא דאוכ"נ הוא דאי"ז מלאכת עבודה אלא מלאכת הנאה, והדבר ק' להבין דמלאכה דמצינו חד גוונא שהיא לצורך אוכ"נ, תהא חשובה כולה כמלאכת הנאה ולא כמלאכת עבודה, וצ"ע.