שביעית פ_ז מ_ה
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ז מ"ה**

א] **לולבי זרדים,** בעוקצין פ"ג מ"ד תנן דלולבי זרדים אינם מטמאין טומאת אוכלין עד שימתוקו, ופירש הרמב"ם בפיהמ"ש שם, דבנ"א כובשין אותם לרוב במים ומלח ואוכלים אותם חיים, אלא שזה אינו ידוע אצל הכל, ומ' בדבריו דמה"ט דאי"ז ידוע אצל הכל, הוא דאינם מטמאין טומאת אוכלין עד שימתוקו, וזה כמש"א בירושלמי בריש פירקין, דהא דלולבי זרדים וכו' אינם מטמאין טומאת אוכלין עד שימתוקו, ול"ד לתורמסין דמטמאין טומאת אוכלין מיד אף שאינם ראויים לאכילה עד שימתקן, הוא משום דשאני תורמסין שעיקרן אוכל אדם, ודמי לדברים שאינם ראויים לאכילה בלא בישול, שהן מטמאין טומאת אוכלין קודם הבישול.

ובפי' הרש"ס כתב דשביעית נוהגת בהן כשכבשן ביין או בחומץ והומתקו, ואזיל לטעמי' דס"ל לעיל בריש פירקין דאף עלי הלוף השוטה אין שביעית חלה עליהן אלא כשמיתקן, אך למש"נ לעיל מ"א אות ה' - ט' בדעת הר"ש ודעימי' דשביעית חלה עליהן אף קודם שמיתקן, הרי דה"נ הוא בלולבי זרדים, דשביעית חלה עליהן מיד.

ב]והנה בחזו"א סימן י"ד סק"ג כתב, דממש"א בירושלמי דלולבי זרדים אין עיקרן אוכל אדם, למדנו דהם עומדין גם למילתא אחריתא, ואפשר דקיימי לעצים, וכתב דלפ"ז דינם כעלי גפנים ועלי קנים דתניא בסוכה ד"מ. דאם לקטן לעצים אין קדו"ש עליהן עד שילקטם לאדם, עכ"ד.

אמנם יש מקום לדון בזה, די"ל דלולבי זרדים קיימי לאכילה טפי מעלי גפנים ועלי קנים, ומ"מ כיון שאין עומדין לאכילה אצל הכל, אינם מטמאין טומאת אוכלין בלא תיקון, אך לענין שביעית דיש עליהן קדו"ש אף קודם מיתוק, י"ל דאף קודם מחשבה יש עליהן קדו"ש, ועד"ז נת' לדון לעיל מ"א אות ט' בדין עלי הלוף השוטה, די"ל דיש להן קדו"ש אף קודם מחשבה, עיי"ש.

ויש לדון עוד, דמשמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם, דהא דאין עומדין לאכילה אצל הכל, אי"ז משום שהן עומדין גם לעצים, אלא הוא משום דדרך אכילה זו אי"ז ידוע אצל הכל, ולפ"ז י"ל, דכל הא דבעינן מחשבה, הוא רק בדבר העומד גם לעצים דאין נוהג בהן שביעית, ובזה הוא דאמרינן דכ"ז שלא חישב עליו לאכילה, וה"ה עומד לתשמיש דעצים אין שביעית נוהגת בו, אך בלולבי זרדים, דאין עומדין אלא לאכילה, הרי דהגם דאין כל בנ"א אוכלין אותן, י"ל דיש עליהן קדו"ש אף בלא מחשבה, וצ"ע בזה.

ב] **יש להם ביעור ולדמיהם ביעור,** כ"ה הגיר' בכת"י פיהמ"ש להרמב"ם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז משמו"י הט"ו, אך במלאכת שלמה כתב דיש דל"ג לה, והק' ע"ז דא"כ לערבינהו וליתנינהו, וכ"ה בכת"י פי' הר"ש, ועמש"נ להלן אות ה' לדון כן בדעת הר"ש,וכ"ה בחי' הראב"ד ע"ז די"ד. שכתב דאין ללולבי הזרדים והחרובין ביעור לפי שאינם כלין.

ג] **לולבי האלה וכו' אין להן ביעור ולא לדמיהן ביעור,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהא דאין להן ביעור הוא לפי שאין נושרין מאביהן, והביאו מירושלמי דפרכינן עלה מהא דתנן בריש פירקין דעלי הלוף השוטה יש להן ביעור, אע"פ שאין נושרין מאביהן, ולא שדינן להו בתר העיקר, ומ"ט הכא אוכלין על העיקר, ומשני דלולבין דהכא סופן להקשות, ולכך נעשין כאביהן, ובפי' הרש"ס פירש דהיינו, דהתם דאין סופו להקשות, הוי עיקר בפני עצמו ועלים בפני עצמן, והאי כדיני' והאי כדיני', אבל לולבין דהכא סופן להקשות, ולכן נעשין כאביהן ואין להן ביעור.

ובפי' הרש"ס הק' על פי' זה, דמנין לנו דעלי הלוף השוטה אין נושרין מאביהן, והרי במתניתין בריש פירקין תני דאין מתקיימין בארץ, ובחזו"א סימן י"ד סק"א פירש בזה דלעולם אין העלין נושרין והיו מתקיימין, והא דהן חייבין בביעור, הוא משום דאין בנ"א מניחין אותן בשדה אלא מלקטין הכל, וזהו דתני לעיל דאינם מתקיימין בארץ, עיי"ש בדבריו.

אך הנה בפי' הר"ש לעיל פ"ה מ"ג בסופו מבו' להדיא דעלי הלוף השוטה אינם מתקיימין כלל, עיי"ש, וכ"נ להדיא גם בפי' הריבמ"צ והר"ש לעיל סוף מ"א, - וצ"ל לפ"ז דהא דפריך מינה, הוא משום דאין העלין נושרין מאביהן, אלא שהן מרקיבין במקומן, וזהו דפריך דמ"ש מלולבין דכיון דאין נושרין מאביהן אין להן ביעור, והיינו דהרי אף דאין נושרין מאביהן מ"מ הן מתקשין וכבר אינם ראויים לאכילה, ואפ"ה אין בהן דין ביעור, וא"כ ה"נ בעלי הלוף השוטה דאין נושרין מאביהן, לא יהא בהן דין ביעור, אף שהן מרקיבין במקומם, וע"ז משני דשאני לולבין דסופן להקשות וליעשות כעיקר האילן, וע"כ דינם כאביהן, ואין להן ביעור, ובזה נתישב כל משה"ק במשנ"ר ע"ד הר"ש, עיי"ש, ועי' בחזו"א שם שפירש טעמים אחרים בהא דאין להן ביעור, וצ"ע.

ד] והנה לקמן פ"ט מ"ו תנן דהמלקט עשבים לחים עד שייבש המתוק וכו', ומבו' דעשבים לחים ויבשים חשיבי לענין שביעית כב' מינים, וע"כ אם כלו הלחים ה"ה חייבין בביעור, אע"ג דקיים מאותו המין בשדה יבשים, ובחזו"א סימן ט"ו סק"ט הק', דמ"ש דהתם אין אוכלין לחים על יבשים, והכא בלולבין אוכלין הלחים על יבשים שהן מתקשין ונעשין עצים ממש, וכתב דהכא דהן מתקשין דרך צמיחתן וגידולן שאני.

ובס' אהלי ישועה כתב לפרש בזה, דחלוק הוא מה דחשיב כלא כלה מן השדה לענין שאין לו ביעור כלל, ממה דחשיב לא כלה מן השדה לענין זמן הביעור בדבר שיש לו ביעור, דהא דהני דמתקיימים בארץ אין להן ביעור אי"ז משום דלא הגיע זמן ביעורם, אלא דהם נתמעטו מעיקר דין ביעור, דכיון דקרא דביעור איירי בהני דאינם מתקיימים, ע"כ הני דמתקיימים בארץ נתמעטו מעיקר פרשת ביעור, ועמש"נ בזה לעיל מ"ב אות א' ואות י"א, ובזה הוא דאמרינן דכל דעיקר המין הוי דבר המתקיים, חשיב כמין המתקיים בארץ, ולי"ב דין ביעור כלל, ומשא"כ בדבר שיש לו ביעור, ואך שבאנו לדון אימתי הוא זמן הביעור, הרי דבזה יש לנו לדון על כל דבר בפנ"ע אם עדיין אכילתו קיימת, וע"כ בלולבין דהעצים עצמן הן מתקיימין בארץ, ע"כ אף הלולבין שסופן להתקשות וליעשות כעצים, חשיבי ג"כ מכלל המין המתקיים בארץ, ואין להן ביעור, ומשא"כ בעשבים לחים, דאף עשבים יבשים יש להן ביעור, הרי דזמן הביעור דעשבים הלחים, הוא בזמן שהן כלים לחי' מן השדה.

והעירוני די"ל עוד בזה בפשיטות, דרק הכא דהעיקר מתקיים בשדה, מהני הא דהלולבין דאין נושרים מתקשין ונעשין עצים ממש, לדונם כהעיקר שהוא מתקיים, וכלישנא דהירושלמי דנעשו כאביהן, ול' הריבמ"צ דשדינן להו בתר העיקר, אך התם הרי מן העשבים שליקטם בעודם לחים, לא נשתייר כלום, ומה שנשתיירו עשבים אחרים יבשים, ל"מ, והחזו"א שהק' כן, הוא לטעמי' שפירש טעמים אחרים בהא דהלולבים אין להן ביעור, וכמש"נ לעיל סוסק"ג.

ה] בביאור הגר"א לירושלמי פירש, דל"ג ברישא "דפירקא", ועיקר פירכת הירושלמי היא מרישא דמתניתין דלולבי זרדים יש להן ביעור אע"פ שהעיקר מתקיים בארץ, ומ"ש לולבי האלה והבטנה דאין להן ביעור משום שהעיקר מתקיים בארץ, וע"ז משני דלולבי זרדים אין סופן להקשות, וע"כ יש להן ביעור אף שהעיקר מתקיים בארץ, אך לולבי האלה והבטנה דסופן להקשות וליעשות כעצים, נידונים כאביהן, ועי' בחזו"א סימן י"ד סק"א מש"כ לפרש בזה.

ועיי"ש בחזו"א שעמד ע"ד הר"ש דפרכינן מרישא דפירקא, דמ"ט פריך מרישא דפירקא ולא פריך מרישא דמתניתין, וי"ל דהר"ש לא גריס ברישא דלולבי זרדים יש להן ביעור, עמש"נ לעיל אות ב', וי"ל דהוא משום דבמתניתין תני דטעם הא דהלולבין אין להן ביעור הוא משום שאינם נושרין מאביהן, וכמש"נ לעיל אות ג' מד' הריבמ"צ והר"ש שפירשו כן, וע"כ ל"ק כלל מהא דלולבי זרדים יש להן ביעור, דשאני לולבי זרדים דהן נושרין מאביהן, ולא פריך אלא מהא דעלי הלוף השוטה יש להן ביעור, אף דאינם נושרין מאביהן, ובחזו"א בסו"ד שם לא ניח"ל לפרש כן, וזה לטעמי' דס"ל דעלי הלוף השוטה אין מניחין אותן בשדה אלא מלקטין את כולן, ודמי לנושרין מאביהן, עיי"ש, אך למש"נ לעיל אות ג' בדעת הריבמ"צ והר"ש דאין מלקטין את כולן, אלא שהן מרקיבין במקומן, ניחא.

ו] **אבל לעלין יש להן ביעור לפי שהן נושרין מאביהן,** בתוספתא פ"ה ה"ח תניא, לולבי האלה וכו', ר"מ אומר ללולבין עם העלין אין ביעור, וחכ"א לעלים עם הלולבין יש ביעור, ר"ש אומר ללולבין אין ביעור אבל לעלים יש ביעור מפני שנשרו מאביהן, ובחס"ד שם כתב דקמ"ל דמתניתין דתני דללולבין אין ביעור ולעלים יש ביעור, ר"ש היא, ואיכא תנאי דפליגי, דר"מ סבר דכ"ה דלולבין אין ביעור ה"נ בעלין דבטלי אגבייהו, ורבנן סברי איפכא דכשם שלעלין יש ביעור ה"נ הלולבין דינן כעלין להחמיר, עכ"ד, ועיי"ש שהביא מירושלמי דמ' דפלוגתייהו היא בכובש העלין עם הלולבין, ואי"ז ענין לדינא דמשנתינו, ועי' חזו"א סימן י"ד סק"ד מש"כ לפרש בזה.

ובס' אהלי ישועה הוסיף בזה, דכל הא דפליגי הני תנאי, הוא רק לענין הנידון אם הוו מין שאינו מתקיים בארץ דלי"ב דין ביעור כלל, ובזה הוא דס"ל לר"מ דכ"ה דהלולבין חשיבי כמין המתקיים בארץ, ה"נ העלים חשיבי כמין המתקיים הארץ, ורבנן סברי דכ"ה דהעלים חשיבי כמין שאינו מתקיים בארץ ה"נ הלולבין חשיבי כמין שאינו מתקיים בארץ, אך לענין זמן הביעור, ודאי דהלולבין והעלים הוו ב' מינים ואין אוכלין א' על חבירו, עכ"ד, ועיי"ש במש"כ עוד לפרש בטעם הא דלא פליגי הני תנאי בחרובין, ולכו"ע הלולבין אין להן ביעור והעלים יש להן ביעור.

ז] המאירי בע"ז די"ד: כתב, ז"ל, לענין שביעית כל אילנות שיש להם עיקר ר"ל פרי יש ללולבי אותו אילן ולעלים שלו שביעית לענין ביעור כגון רוב אילנות וכל שאין לו פרי אלא עלין ולולבין כגון האלה אין ללולביהן ולעלין שלהם ביעור ואין זה כלל אצל הכל כמו שיתבאר במקומו, עכ"ל, וצע"ג דלהדיא תנן במתניתין דרק לולבי האלה אין להן ביעור, אבל העלים יש להן ביעור.

ח] בתוספתא פ"ה ה"ח תניא דעלי חרובין אין להן ביעור לפי שאינם כלין, והובא בירושלמי לקמן פ"ט ה"ו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז משמו"י הט"ז, דאין להן ביעור לפי שאינם נובלות וכלות,[[1]](#footnote-1) ובפי' הרש"ס לקמן שם הק', דהא תנן הכא דאף לולבי החרובין יש להן ביעור משום דנובלין וכלין, וכ"ש דהעלים יהא להן ביעור, וכתב לדון דשמא הלולבין רכין ונופלין אבל העלין של האילן מתקיימין בו, ובס' לחם שמים כתב לפרש בזה, דאע"ג דודאי אין עלי החרובין מתקיימין, מ"מ אינם כלין לחי' מן השדה, שלאחר שנתלשין או נושרין חוזרין וגדלין ומוציאין עלין מחדש כל ימות השנה, עכ"ד, ועי' בס' משנת יוסף שהאריך בזה, - ובס' אהלי ישועה כתב דאף דמבו' לקמן פ"ט מ"ד דאין אוכלין על פירות שמינית, כ"ז הוא רק במין הכלה דיש בו דין ביעור, דזמן ביעורו הוא כשכלו פירות שביעית, אך כשבאנו לדון אם חשיב כמין הכלה דיש בו דין ביעור, הרי דכל שאין מינו כלה, אף דהוא מחמת פירות שמינית, אין בו דין ביעור, וצ"ע בזה.

1. והרדב"ז בפ"ה משמו"י הט"ו כתב, דלפ"מ דקי"ל דיש ללולבי חרובין ביעור, כ"ש לעליהן, דהא גבי לולבי האלה תנן אין להם ביעור ויש לעליהן ביעור וכ"ש עלי חרובין שיש ללולביהן ביעור שראוי שיש לעליהן ביעור, עכ"ד, וכבר עמדו ע"ז, דלהדיא כתב הרמב"ם שם הט"ז דאין לעלי החרובין ביעור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1)