כלים פכ_ד מי_ז
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ד מי"ז**

א] **מהוהה שטלאה על הבריאה הולכין אחר הבריאה,** הר"ש פירש דאיירי בשאחת מהן טמאה ואחת טהורה, ובזה הוא דתנן דדנין את המהוהה כדין הבריאה, אם טמאה טמאה ואם טהורה טהורה, וכן פירש הראב"ד בהשגות פכ"ז מכלים הי"ז, והביא שכן פירש הריבמ"צ.

ובחזו"א סימן כ"ח סקי"א פירש הטעם בזה, דאם הבריאה טמאה אף הנוגע במהוהה טמא, משום דהמהוהה בטלה להעיקר וחד כלי טמא הוא, (ואע"ג דהשתא אין שימוש לבריאה בפנ"ע והוי רק חצי כלי, מ"מ לא פרחה טומאתה כיון דהמהוהה טפלה לה ואין כאן פנים חדשות), ואם הבריאה טהורה והמהוהה טמאה הולכין אחר הבריאה, ומשמע דאף המהוהה טהורה, משום דחשיב כנשברה, כיון דאינה עתה כלי אלא טלאי של חברתה, ועיי"ש מה שדן עוד בזה.

ב] ובעיקר מה שנקט החזו"א, דאם הבריאה טהורה והמהוהה טמאה, אף המהוהה טהורה, וכן נקט במשנ"א, הנה אמנם כן מ' מד' הר"ש, אך בד' הראב"ד שם לא נתפרש אלא דאם הבריאה טמאה אף המהוהה טמאה, ומ' קצת דאם המהוהה טמאה והבריאה טהורה, אין הולכין אחר הבריאה לטהר את המהוהה, ואך דהמהוהה בטומאתה והבריאה בטהרתה, וכן נקט במרכה"מ בדעתו.

והנה הראב"ד שם הק', דמ"ש מהא דתנן דכרע טמאה מדרס שחיברה למטה כולה טמאה מדרס, הרי שנוסף מביא טומאה על העיקר, וכאן אמרו שהולכין אחר העיקר, וכתב דל"ד, דהתם הכרע צורך המטה שאין תשמיש למטה בלא הכרע, אבל הכא טלאי ע"ג כלי ואחר עיקר הכלי הולכין, עכ"ד.

ונראה דביאור דבריו תליא במש"נ, דאי נימא דהכא כל שהבריאה טהורה והמהוהה טמאה נטהרת אף המהוהה, הרי דע"ז פירש דהא דהכא פרחה טומאת המהוהה והתם לא פרחה טומאת הכרע, הוא משום דהתם הכרע צורך המטה, ומשא"כ הכא בטלאי הולכין אחר עיקר הכלי, ופרחה טומאת הטלאי, אך אי נימא דהכא אין נטהרת המהוהה, אלא דהבריאה קיימא בטהרתה, הרי דע"ז פירש דהא דהתם אמרינן דכל המטה טמאה משום דמחובר לטמא טמא, הוא רק משום דהטמא הוא צורך לעיקר הכלי, אך בטלאי ליכא לדינא דמחובר לטמא טמא, וע"כ קיימא הבריאה בטהרתה.

ואמנם נראה, דאי נימא דהכא נטהרת אף המהוהה, ומשום דחשיב זה כשבירה, לכאו' מעיקרא ל"ק דמ"ש מכרע שחיברה למטה, דהתם ודאי אי"ז שבירה דהכרע במה שחיברה למטה, שהרי מתחילתה לא היתה משמשת ככלי לעצמה אלא ככרע דמטה, ומשא"כ הכא שהיתה מתחילתה כלי לעצמה וטלאה ע"ג כלי אחר, חשיב זה כשבירה ונטהרה מטומאתה, וממשה"ק הראב"ד דמ"ש מהתם, משמע דמפרש דאף הכא לא נטהרה המהוהה מטומאתה, ואך דאינה מביאה טומאה על הבריאה, וע"ז שפיר קשיא, דמ"ש מכרע דמביא טומאה על המטה.

ג] והרמב"ם בפיהמ"ש ובהל' כלים שם והרא"ש פירשו, דאיירי בשניקבה אחת מהן, ובזה הוא דתנן דאם אותה שהולכין אחרי' נקובה כמוציא רמון נטהרה, ואע"פ שהשני' הצמודה לה שלימה, והרמב"ם בהל' כלים שם הוסיף דבכה"ג שתיהן טהורות.

והראב"ד שם תמה ע"ז, דלמה שתיהן טהורות והלא תיקנה בשטלאה עלי', ובכס"מ שם כתב לישב, דאה"נ שאם היתה נקובה במוצ"ר ואח"כ תיקנה וטלה עלי' שהיא טמאה, והבמ"ע כשטלה על נקב קטן שהי' בה ואח"כ ניקבה הגדולה כמוצ"ר טהורה אף הקטנה אע"פ שהיא שלימה, עכ"ד, ובמי"ט פירש לדבריו דאיירי בשאין הקטנה מתקנת את הנקב כמוצ"ר שבגדולה, והיינו שהגדולה היא נקובה מצד אחר אשר שם באותו צד אין הקטנה מצלת על נקיבת הגדולה, ועיי"ש שתמה ע"ז, דמה נענה בההיא דהיו שוות דהולכין אחר הפנימית, והתם כיון שהפנימית מקפת את החיצונה מכל צדדי', א"כ מצלת את הרמונים לבלתי יפלו מתוך הפנימית, ועיי"ש במי"ט ובסד"ט שכתבו עפי"ז לישב ד' הרע"ב שפירש בבבא דבריאה ומהוהה ובבבא דשתיהן שוות כפי' הר"ש, ובבבא דגדולה וקטנה פירש כפי' הרמב"ם, ותמה ע"ז בתוי"ט, עיי"ש.

עו"כ הכס"מ לישב, דכשניקבה הגדולה כמוצ"ר טהרה מטומאתה, וכשטלה עלי' הקטנה לא חזרה לטומאתה, ואע"פ שהיתה זו הקטנה טמאה, ה"ה כחלק מהגדולה וגם היא טהורה, עכ"ד, ובמי"ט כתב, דמה שהוצרך הכס"מ לפרש דאיירי בשהיתה הקטנה טמאה, הוא משום דבלא זה מאי קמ"ל דטהורה, הרי ודאי אינה חוזרת לטומאה ישנה, ובע"כ דקמ"ל דאף שהיתה הקטנה טמאה ה"ה כחלק מהגדולה וגם היא טהורה, ועיי"ש שתמה ע"ז, דא"כ העיקר חסר מן הספר, שלא פירש הרמב"ם דאיירי בשהיתה הקטנה טמאה, ועוד דאם אכן איירי בשהיתה הקטנה טמאה, מ"ט הוצרך הרמב"ם לפרש דאיירי בשניקבה הגדולה, ולא פירש כפי' הר"ש והראב"ד שהיא שלמה, וכן תמה בחזו"א סימן כ"ח סקי"ד, ובסד"ט כתב לישב, דהוצרך הרמב"ם לפרש כן, כדי שיהיו שתיהן טהורות לגמרי, ואם היתה הקופה הגדולה שלימה, הרי היתה נטמאת מן הקטנה בשעה שחיברה לה, ולא היו שתיהן טהורות לגמרי.

ד] ובמרכה"מ שם כתב לישב, דודאי כל שיש נקב כרמון בשק וטולה מטלית על הנקב חשיב תיקון ומקב"ט, משא"כ כשעושין שק בתוך שק ותופר פי החיצון על הפנימי ויש חלל ביניהן, אם אח"כ נעשה נקב כרמון בפנימי, נמצא הפירות שבשק נופלין מהפנימי לחיצון, והרי הפנימי עיקר ונטהר גם החיצון בטהרתו, עכ"ד, אך דבריו מתישבים רק בבבא דהולכין אחר הפנימית, אך אכתי צ"ע בהא דהולכין אחר הבריאה ואחר הגדולה, דמ"ט אם ניקבו הבריאה או הגדולה הולכין אחרי' ושתיהן טהורות, ואף שהטלאי הוא בפנים, ואין הנקב מפסיד כלל את תשמיש החיצונה הבריאה או הגדולה, וצ"ע בזה.

ה] ובס' דעת משה כתב דהרמב"ם והראב"ד לטעמייהו אזלי, דדעת הרמב"ם בפ"ה מכלים ה"א ובכ"ד דכל כלי עץ שאין עליו צורת כלי טהור, ובפי"ח ה"י כתב דכל שנשבר הכלי ונפסדה צורתו טהור אף שהוא ראוי לתשמיש, אך הראב"ד בפ"ה נחלק ע"ז, עיי"ש, וגם בפי"ח נחלק ע"ד הרמב"ם וכתב דכל שהוא עושה מעין מלאכתו הראשונה ה"ה טמא, שם נחלק ע"ז וכתב דכל שהוא עושה מעין מלאכתו הראשונה ה"ה טמא, ועמש"נ בזה לעיל פט"ו מ"ב אות ב' ג'.

ולפ"ז י"ל, דהכא שטלה קופה על חברתה, כיון שלא עשה טלאי על מקום הנקב עצמו אלא טלה על כל הקופה, הרי דכל שניקבה הקופה שהולכין אחרי' כמוצ"ר, בטל צורת כלי דילה, וע"כ היא טהורה אף שהיא ראוי' לתשמיש מכח הקופה השני', ככל הכלים שנשברו ונפסדה צורתן דטהורין אף שהן ראויין לתשמיש, אך הראב"ד לטעמי' דאף כלי שנשבר ונפסדה צורתו טמא אם הוא עושה מעין מלאכתו, וע"כ ס"ל דהכא שהיא ראוי' למלאכתה מכח הקופה השני', אינה נטהרת מטומאתה, ועמש"נ להלן אות ח' לסייע לפי' זה.

ו] **היו שוות הולכין אחר הפנימית,** בסד"ט פירש דהוא משום דהפנימית עיקר הואיל וכל ההשתמשות בה, ובחזו"א סימן כ"ח סקי"ב כתב לפרש, דהוא משום דדרך לטלות את הקופה מבחוץ והלכך מה שבחוץ מקרי טלאי לפנימי.

ובחזו"א שם כתב דהא דכשהחיצונה גדולה הולכין אחרי', היינו דוקא בששפתותי' גבוהות, אך אם שפתותיהן שוות, אע"ג דחיצונה היתה גדולה שקיבלה את הפנימית, מ"מ כיון שעכשיו אין לה יתרון בתשמיש מקרי שניהן שוין, דאל"כ לא משכח"ל שוין, דלעולם פנימית היא הקטנה, ועיי"ש במוסגר מש"כ לדון בזה.

עו"כ החזו"א שם, דהא דל"ד הכא לכל כלי המצופה דאזלינן בתר הציפוי, הוא משום דהכא לא נעשה לציפוי אלא לטלאי, וע"כ מחד גיסא יש מקום לומר דציפוי חשיב טפי כיון דלא ניח"ל בתשמיש הכלי שתחת הציפוי, ומאידך גיסא יש מקום לומר דאדרבה עיקר הכלי חשיב טפי והציפוי אינו אלא מסייע את הכלי, אבל הכא שתיהן שוות ובתרויהו ניחא לי', וע"כ הולכין אחר החשוב והוא חשיב כעיקר הכלי.

ז] **ר"ש אומר כף מאזנים וכו',** הר"ש פירש דאיירי בכף מאזנים של מתכת טמאה, דאם טלאה מבפנים טמא המיחם, ואם מבחוץ טהור, ובמי"ט כתב דר"ש פליג על ת"ק, דלת"ק הולכין אחר הפנימית בכל גוונא, ולר"ש אין הולכין אחר הפנימית אלא בשטלאה בשולי' ולא בשטלאה על צידה, ובסד"ט כתב דר"ש פליג על ת"ק, דלת"ק אין הולכין אחר הפנימית אלא בששתיהן שוות, אך בכף מאזנים שהיא קטנה מן המיחם, הולכין אחר המיחם, ור"ש פליג וס"ל דלעולם הולכין אחר הפנימית, ועי' עוד במשנ"א ובחזו"א סימן כ"ח סקי"ג מש"כ בזה.

ח] והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאיירי בשנעשה תחתית המיחם דקה מחמת האש, ולקח כף מאזנים והדביקה בתחתית המיחם כדי לחזקו, דאם הדביקה מבפנים הרי המיחם נשאר כדין שלם והוא מקב"ט, ואם הדביקה מבחוץ הרי ההדבקה נראית בו והוא טהור.

ונ' מדבריו, דדינא דר"ש אי"ז כלל כדינא דרישא, דברישא עיקר הדין הוא שהולכין אחר הקופה העיקרית, ואם היא נקובה כמוצ"ר שתיהן טהורות, אך הכא ודאי דעיקר הכלי הוא המיחם, וודאי דאם הכף מאזנים נקוב וטהור, לא יטהר המיחם, אלא דינא אחרינא הוא, דמה שתיקן את המיחם ע"י הכף מאזנים אינו מועיל, אלא בשהדביקה מבפנים, אך אם הדביקה מבחוץ והרי ההדבקה נראית בו, לא חשיב המיחם כשלם, וה"ה טהור, ונראה בביאורו, דבכה"ג אף אחר שטלה את הכף מאזנים, אין על המיחם צורת כלי, כיון שההדבקה נראית בו, וע"כ הוא טהור.

ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ם דאין הלכה כר"ש, והיינו משום דהוא דין אחר מדינא דרישא, ולא קי"ל כן, ובפשוטו נראה דהיינו דאנן קי"ל דבכל גוונא שתיקן את המיחם ע"י הכף מאזנים, חשיב דיש עליו צורת כלי דמיחם, וה"ה מקבל טומאה.

ומש"כ הרמב"ם דדינא דר"ש הוא בדומה לדינא דרישא, הוא מתבאר היטב לפמש"נ לעיל סק"ה דדינא דרישא הוא דכל דעיקר הכלי נקוב כמוצ"ר ובטלה צורתו, ה"ה טהור, אף שהוא ראוי לתשמישו מכח הטלאי, וה"נ הוא דינא דר"ש, דכל שאין הדבקת הכף מאזנים מחזרת את צורת הכלי דהמיחם, ה"ה טהור, אף שהוא ראוי לתשמישו.

ט] **שם בר"ש, תניא בתוספתא וכו' כף מאזנים וכו' מבחוץ נקוב טמא שאינו נקוב טהור,** הך דינא מתפרש היטב לפמש"כ הראב"ד בפכ"ז מכלים שהבאנו לעיל אות ב', דהא דבמתניתין הולכין אחר העיקר, ול"ד לכרע טמאה מדרס שחיברה למטה דכולה טמאה מדרס, הוא משום דהתם הכרע צורך המטה שאין תשמיש למטה בלא הכרע, ואשר ע"כ ה"נ בכף מאזנים שטלאו על שולי המיחם מבחוץ, דאם המיחם נקוב והוי הכף מאזנים צורך המיחם, מביא הכף מאזנים טומאה לכלי, וכ"כ במשנ"א ובחזו"א סימן כ"ח סקי"ג, ועיי"ש בחזו"א מש"כ עוד בזה.

י] והנה בד' התוספתא אלו, מבו' כפי' הר"ש דמתניתין איירי בשחיבר טמאה לטהורה, ומבו' נמי דכשהפנימית נקובה אין הולכין אחרי', וזה דלא כפי' הרמב"ם והרא"ש במשנתינו, ובד' הרא"ש משמע דמפרש דבאמת דינא דר"ש בכף מאזנים אינו דומיא דרישא, אלא איירי בכף מאזנים טמאה שטלאה על המיחם וכדתניא בתוספתא, אך בד' הרמב"ם שפירש לדינא דר"ש במיחם שנעשית תחתיתו דקה וחשיב כנקוב וטלה עליו כף מאזנים, קשיא דזה נסתר מד' התוספתא.

ונ' דצ"ל בזה, דבאמת דינא דמתניתין ודינא דתוספתא ב' דינים הם, וזה למש"נ לעיל אות ח' לדעת הרמב"ם, דל"ד דינא דקופות לדינא דמיחם, דבקופות עיקר הדין הוא דהולכין אחר הקופה העיקרית, אך במיחם שטלה עלי' כף מאזנים ליכא להך דינא, עיי"ש, ולפ"ז י"ל, דהגם דבקופות אף אם הקטנה והחיצונה טמאה, ה"ה נטהרת מטומאתה, היינו משום דב' הקופות משמשות יחד בתשמישן, והולכין אחר העיקרית, אך במיחם שטלה עלי' כף מאזנים, דהכף מאזנים משמשת ככף בפנ"ע, אינה נטהרת מטומאתה, ובזה הוא דתניא בתוספתא דאיכא גווני דהיא מביאה טומאה למיחם מדינא דמחובר לטמא טמא, ואיכא גווני דאינה מביאה טומאה למיחם.

י] **שם, טלאו על צידו, מבפנים נקוב טמא שאינו נקוב טהור, מבחוץ בין נקוב בין שאינו נקוב טהור,** בחזו"א סימן כ"ח סקי"ג כתב, דהא דמטהר מבחוץ אפי' בנקוב, היינו משום שבצידה לא מיקרי עושה המלאכה, וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש פי"א מ"ד דאזלינן בתר שולי', וע"כ ל"ד לכרע שחיברה למטה, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט כשטלה מבפנים ה"ה טמא, הרי כיון דבטלה בצידה ליכא לחשיבות פנימית, כי נקוב מאי הוי, ועי' במשנ"א מש"כ לפרש בזה.

?יא] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, ?, ומש"כ כלי אבנים, עי' קה"י דפירש כן לההיא דעגלה של אבנים, ונת' בזה לעיל מ"ב, ומש"כ בדין משמשי אדם, נ' בדבריו דהוא מדינא דכלי עץ דבעינן משמש אדם ומשמשי אדם, וצ"ע, שהרי במ"א איירי בכלי מתכת, ועמש"נ בזה ב?.