5. בדין לא נטעי אדעתיה דהכי
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

כ"ה אייר ע"ד

**סימן ה'**

**בדין לא נטעי אדעתיה דהכי**

**א]בטעם שדבר שהוא לא עיקר הפרי מברכים אדמה**

**ב]האם החיסרון רק מצד לא נטעי או שזה בצירוף שסופו להקשות**

**ג]האם בעיקר הפרי יש החיסרון שללא נטעי ובביאור החסירון דלא נטעי**

**ד]בנידון הראשונים לגבי גרעינים מרים ומתוקים ולגבי בדיעבד**

**ה]בדין קליפות הפירות**

**בטעם שדבר שהוא לא עיקר הפרי מברכים אדמה**

א]הגמ' אומרת שקורא ר' יהודה אומר בורא פרי האדמה כיון שזה פירא ובגירסת הגמ' בעירובין כיון שזה אוכלא ושמואל חולק שכיון שלא נטעי ברכתו שהכל ומבואר בגמ' שקורא גם לר' יהודה שלא ס"ל הסברא שלא נטעי אדעתיה דהכי בכל אופן מברך על זה רק בורא פרי האדמה וכן מבואר לגבי קפריסין לר"ע מברכים על זה רק פרי האדמה וכן מבואר ברשב"א בגרעינים שכיון שזה לא מעיקר הפרי לא מברכים על זה רק בורא פרי האדמה וכן בפירות קודם שיוציאו מבואר שמברכים בורא פרי האדמה [וכן עיין רשב"א לגבי פלפין שכיון שרק קצת אנשים אוכלים יבישתא זה אדמה] וצ"ב הטעם שלכאורא מאותו טעם שלא מברכים בורא פרי העץ כי זה לא פרי למה אפשר לברך בורא פרי האדמה ובפשוטו מבואר שחלוק הגדר של פרי העץ מפרי האדמה שפרי העץ זה מתיחס רק לדבר שיש לו שם פרי ובזה שיך הסברא שאם זה לא עיקר הפרי אין לו שם פרי משא"כ פרי האדמה הכוונה יבול של האדמה ולכן כל שיש לו שם אוכל חשיב פרי האדמה וביתר ביאור יתכן דהנה כל פרי העץ שיך להסתכל שהכל יצא מהאדמה והתחדש כאן ברכה מיוחדת שהדבר שיצא הוא מתיחס לעץ ולכן כל שאין לו חשיבות מיוחדת של שם פרי רואים אותו כהעץ בעצמו ושמו הוא פרי האדמה ולא פרי העץ [ובפשוטו כן מבואר ברמב"ן בשם הבה"ג שכתב שעל קני סוכר לא מברכים בורא פרי העץ דזה עץ בעצמו ודימה לדין תמרות ועלים שלא מברכים בורא פרי העץ]

אמנם עיין גר"ז ר"ב ס"א ב' שביאר שזה סברא בתקנת ברכה של העץ דהינו שכדי שיהיה סיבה שיהיה על זה שבח נפרד שהוא יוצא מהעץ זה רק עד כמה שזה החלק החשוב שיצא מהעץ אבל אל"כ זה לא סיבה לברר לו ברכה לעצמו דהינו שאין הביאור כנ"ל שמה שלא עיקר הפרי אין לו שם פרי העץ אלא שיש כאן סברא מיוחדת בתקנת ברכה המבוררת למה שיוצא מהעץ יותר מעצם זה שיצא מהאדמה שזה רק בעיקר פרי העץ

והנה עיין מג"א דבדבר שהוא לא עיקר הפרי יוצא בדיעבד בברכת העץ והאבן העוזר חולק והנה בפשוטו אם הביאור כנ"ל שאין לזה שם פרי העץ א"כ לכאורא אין סיבה שבדיעבד יוצא אמנם אם הביאור כגר"ז שבאמת זה פרי העץ כמו שזה פרי האדמה רק שזה סברא שכאן רבנן לא ראו סיבה לתקן נוסח ברכה יותר מבורר א"כ ודאי מסתבר שבדיעבד יוצאים כמו אם בירך בדבר שדרכו לאכלו מבושל ואכלו חי בפה"ע

והנה מבואר בגמ' שחזיז מברכים שהכל ועיין מג"א סימן ר"ד סק"ז שהקשה מה זה שונה מבוסר שזה לא פרי ומברכים בפה"א וביד אפרים ביאר שמדובר שאוכלים את התרמיל שבגדלותו לא יאכלו אותו וממילא חשיב שלא נטעי אדעתיה דהכי ובנשמת אדם כלל נ"א סק"ה ביאר כי זה נאכל על ידי הדחק וכה"ג גם בבוסר יברכו שהכל אמנם המג"א כתב שבפרי זה יורד מהעץ לאדמה וכאן שזה אדמה זה יורד לשהכל דהינו שיסוד הסברא שזה לא עיקר הפרי זה סברא שזה ירד חד דרגא, ועל דרך זה מבואר באבן העוזר ובחיי אדם דהנה כתב הט"ז שקליפות של קטניות הנאכלות מברכים אדמה וכתבו הנ"ל שכמו שקליפות של פרי יורד לאדמה דהינו קפריסין ה"ה באדמה זה יורד לשהכל [ולכאורא לדבריהם לשיטת הרשב"א שגרעינים זה כמו קליפות במקום שזה גרעיני אדמה כגון גרעיני אבטיח גם אם נטעי אדעתיה דהכי לא יברכו אלא שהכל] והנה מבואר מדבריהם שזה לא חיסרון מיוחד בשם פרי העץ דא"כ זה לא שייך כלל בפרי האדמה וכנ"ל ולא שייך לומר שנחית חד דרגא אלא דבאמת גם בהעץ הכוונה יבול של העץ ובאמת גם עלים חשיב פרי העץ ורק שדבר שאין זה עיקר היבול של הדבר הוא יורד דרגא מעיקר ברכתו ולכן כמו שזה יורד מפרי העץ לאדמה ה"ה זה יורד מאדמה לשהכל והנה לפ"ז ודאי יש מקום לדברי המג"א שבדיעבד יוצא בבורא פרי העץ כיון שבאמת מתאים לברך ברכה זו רק שכיון שאין זה עיקר הפרי רבנן לא תיקנו את הברכה הנעלה אלא הורידו דרגא ועיין שער הציון שנטה שלגבי עלים זה לא שיך ולכאורא לנ"ל אין מקום לחלק דעד כמה שבעלים יש סברא מצד שזה חיסרון כלפי פרי העץ א"כ אין שום סיבה לומר שיש כאן עוד חיסרון שהוא סיבה גם לגבי פרי האדמה

ועיין ספר ברכת ראש שכתב להוכיח דלא אמרינן שזה יורד חד דרגא דהגמ' שואלת על קורא מצנון ואם נימא שיש סברא שכיון שזה לא עיקר הפרי זה יורד דרגא וזה גם ביחס לפרי האדמה ולא מצד שחסר בשם פרי העץ דוקא א"כ למה הגמ' לא מחלקת שפוגלא זה עיקר הפרי ובזה אין סברא שזה ירד משא"כ קורא שזה לא עיקר העץ אלא בהכרח שלגבי פרי האדמה אין בזה שום סברא וכל שזה בגדר אוכל זה סיבה לברכה וכל מה שמצאנו שלא מברכים העץ זה סברא מיוחדת בפרי העץ וכנ"ל

**האם החיסרון רק מצד לא נטעי או שזה בצירוף שסופו להקשות**

ב]הגמ' אומרת קורא ר' יהודה אמר בורא פרי האדמה ושמואל אמר שהכל והגמ' בתחילה מבארת שטעם ר' יהודה כי זה פירא [ובלשון הגמ' בעירובין אוכלא הוא] וטעם שמואל שכיון שסופו להקשות, והגמ' שואלת מפוגלא שסופו להקשות ומתרצת ששם נטעי אינשי אדעתיה דפוגלא ופה לא נטעי אינשי אדעתיה דקורא [ועיין נחלת דוד שבשלב זה כוונת הגמ' שהכונה שאין עיקר נטיעת הקורא לצורך הקורא רק שדרך אגב לאחר נטיעת האילן משתמשים בו] והגמ' שואלת מצלף שמברכים על התמרות והעלים בורא פרי האדמה והגמ' עונה ששם נטעי אדעתיה דשותא אבל פה לא נטעי אדעתיה דקורא עכ"ד הגמ' דהינו דמבואר בגמ' שדבר שגודל על האילן אפילו שזה לא פרי העץ אבל זה סיבה לברך עליו בפה"א אמנם מבואר בגמ' דבקורא אינו כן ולא מברכים עליו אלא שהכל כיון שלא נטעי אינשי אדעתיה דהכי

ויש לעיין האם כל הקובע זה רק האם נטעי אדעתיה דהכי או לא דהינו שכל שלא נוטעים העץ על דעת לאכול חלק זה לא מברכים עליו אלא שהכל או שכל סברת הגמ' בצירוף לשני הסברות דכן הוא פשטות הגמ' שהרי שמואל הסביר את טעמו בתחילה מצד שסופו להקשות ועיין בלשונות הראשונים דברשב"א ובתר"י לא הביאו כלל אלא רק שאם לא נטעי אדעתיה דהכי ברכתו שהכל אמנם עיין ברא"ש [וכן בתוס"ר עירובין כ"ח:] ובמאירי [וכן בריא"ז ובהלכות הריטב"א לגבי לולבי גפנים שביארו שזה סופו להקשות] שהעתיקו שזה סופו להקשות ולא נטעי אדעתיה דהכי והנה צ"ב מהו צירוף שני הסברות ואפש"ל בשני אופנים או שרק בצירוף לשני החסרונות אין לזה חשיבות לברך עליו בורא פרי האדמה דהינו שכל סברא זה מחסר בחשיבות הפרי ובצירוף לשני הסברות זה סיבה שלא לברך עליו אלא שהכל [וכן ביאר בביאורי מרדכי למהר"ם בענט] ומקור לסברא זו עיין כאן בחידושי הרשב"ץ שנקט שלא נטעי אדעתיה דהכי בדבר שברכתו העץ זה רק מוריד לאדמה ואם זה אדמה כגון ענבי הדס זה מוריד לשהכל ובמקום שזה גם סופו להקשות גם בהעץ זה מוריד לשהכל ע"ש דמבואר שכל סברא לעצמה זה סיבה להוריד בדרגת הברכה אמנם בפשוטו הביאור כמבואר בר"י מלוניל כאן שיסוד הסברא שכיון שסופו להקשות וזה לא יהיה אוכל לכן לא חשיב לברך עליו אלא שהכל אלא שאם היו נטעי אדעתיה דהכי זה היה מפקיע סיבה זו דלמעשה זה עומד לאכילה אבל כיון שלא נטעי וכו' ממילא הסופו להקשות הוא הסיבה שלא יברכו עליו אלא שהכל ולפ"ז בדבר שאין סופו להקשות אפילו אם לא נטעי אדעתיה דהכי אבל זה מציאות של אוכל ויברכו עליו כברכתו הראויה

והנה בפשוטו יש להוכיח שהכל תלוי בלא נטעי דהרי הגמ' שאלה מצלף ולמה לא תירצה שזה לא סופו להקשות אמנם עיין פנ"י שהקשה למה באמת הגמ' לא תירצה על הקושיא מצלף שרק בצירוף לשני הסברות זה מוריד את ברכתו וכתב שהגמ' האמת נקט ששם זה נחשב נטעי וכו' אמנם כל זה שייך אם באמת כל סברא לעצמה יש לה מקום וכנ"ל מהביאורי מרדכי אבל אם נימא שעיקר הסיבה זה הסופו להקשות א"כ קושיא מעיקרא ליתא דשמואל רק הוסיף עוד תנאי לסופו להקשות אמנם עיין במאירי שכתב שגם בצלף זה סופו להקשות וכן מצאנו בעוד ראשונים שכתבו שתמרות זה סופו להקשות [ואולי רק בקורא שזה אוכל חשוב צריך את שני התנאים אבל בעלים ותמרות גרע ורק בנטעי אדעתיה דהכי זה סיבה לברכה]

והנה בפשוטו מבואר בכמה דוכתי שזה רק תלוי בנטעי אדעתיה דהכי א.עיין פר"ח ואבן העוזר לגבי גרעינים מתוקים שאם לא נטעי אדעתיה דהכי ברכתו שהכל וכן נקט בחידושי הרשב"ץ [אמנם האבודרהם נקט שזה אדמה מצד שנטעי אדעתיה דהכי כמבואר באחרונים] ב.עיין במג"א ר"ב סקי"ז שדן על קליפות תפוז האם זה לא נטעי אדעתיה דהכי ונקט שחשיב נטעי אדעתיה דהכי אמנם בא"ר נקט שחשיב שלא נטעי וכו' אפילו ששם זה לא בגדר סופו להקשות [ובפשוטו כונתו גם עד כמה שזה ראוי ללא ריקוח כמבואר במג"א] ג.עיין אורחות חיים הלכות ברכות סימן כ"ב דעשבי דדברא לא מברכים על זה כיון שזה ניטע לבד זה בגדר לא נטעי אינשי אדעתיה דהכי ע"ש ד.עיין שו"ת הרשב"א סימן תכ"ח שדן לבאר למה בבוסר ובפירות משיוציאו אין החיסרון שלא נטעי אדעתיה דהכי והרי שם לא שיך סופו להקשות דאדרבא בסופו הוא פרי גמור ומבואר שעצם זה שלא נטעי אדעתיה לאכול כמו שזה עכשיו זה חיסרון

**האם בעיקר הפרי יש החיסרון שללא נטעי ובביאור החסירון דלא נטעי**

ג]מבואר בגמ' דבלא נטעי אדעתיה דהכי לא מברכים אפילו בורא פרי האדמה ולכן קורא קי"ל שלא מברכים עליו בורא פרי האדמה ועיין חזו"א סימן ל"ג סק"ד שכתב להסתפק האם זה רק סברא בדבר שהוא לא עיקר הפרי וכל הנידון שיהיה בורא פרי האדמה בזה עוזר שלא נטעי אדעתיה דהכי אבל בדבר שהוא עיקר הפרי ודינו לברך בורא פרי העץ בזה לא איכפת לן שלא נטעי וכו' ולכאורא ביאור הסברא שכיון שלא נטעי וכו' לא חשיב אוכל אמנם כל זה בדבר שהוא לא עיקר הפרי אבל בדבר שהוא עיקר מה שגודל כאן כה"ג גם אם אין דעתו לזה אבל זה מציאות של פרי וממילא כיון שזה חשיב פרי ודאי ברכתו העץ אמנם יש מקום לומר שגם בעיקר הפרי יש הסברא של לא נטעי ויתכן מצד שני סברות או שבאמת יסוד החיסרון שזה לא פרי וגם בגוף הפרי זה סברא שלא יחשב פרי [ולפ"ז יש מקום גדול לחלק שזה רק בסופו להקשות שדנים על שם סופו שזה לא פרי אבל לא בדבר שלעולם יעמוד לאכילה רק שלמעשה לא ישתמשו בזה] אמנם מסתבר יותר שודאי שחשיב פרי ורק שיש כאן הלכה מהלכות ברכות שאין חשיבות של ברכת בורא פרי העץ או פרי האדמה אלא דבר שניטע על דעת להשתמש בו אבל עד כמה שלא ניטע על דעת להשתמש בו אין לו חשיבות לענין ברכה אבל לא שחסר לו בשם אוכל ופרי ולכן גם במקום שהוא אוכל גמור ופרי גמור בכל אופן ברכתו שהכל

והנה עיין חידושי הרא"ה שנקט כן כסברא פשוטה שבעיקר הפרי לא שייך סברא זו והנה בפשוטו זה נסתר מקושית הגמ' מפוגלא ששם זה עיקר הפרי ובכל אופן מבואר בגמ' שאם לא היה נטעי וכו' לא היו מברכים האדמה ויתכן שהגמ' יכלה לתרץ כך אמנם עיין רא"ה שביאר שכל דבריו רק בפרי ולא בירק ובפשוטו כונתו שכאן זה גודל בתור שורש שעד כמה שזה לא עומד לשימוש אין לזה תורת אוכל משא"כ פרי גמור גם אם זה לא עומד לשימוש יש לזה תורת אוכל

ועיין מרדכי סוף פ"ג דחולין שדן לענין תולעים שבפירות שהדין שאם זה נוצר בפרי אין בזה איסור לחלק מהאמוראים שכתב שאם זה נוצר בשרביטין של הקטניות כיון שזה סופו להקשות אין זה פרי כמבואר בסוגין ויש בזה איסור תולעים הרי מבואר שנקט שיסוד סוגין זה לא נידון מיוחד בהלכות ברכות אלא זה נידון כללי ולפ"ז במקום שזה כן נחשב כאוכל ופרי לא איכפת לן שלא נטעי אדעתיה דהכי וכגון בגוף הפרי וכנ"ל [וכן עיין חזו"א שדימה הנידון לשאר דיני התורה כגון ערלה ומעשר]

והנה עיין בשו"ת הרשב"א תשובה ת' שהקשו לו למה מברכים על פרי משיוציא הרי לא נטעי אדעתיה דהכי ותירץ שכיון שאוכלים אחרי זה את גוף הפרי אין בזה חיסרון ועיין חזו"א ל"ג סק"ד שכתב שאפשר לבאר בשני אופנים דיתכן דכונתו לסברא הנ"ל שכיון שזה עיקר הפרי בזה לא איכפת לן שלא נטעי וכו' אמנם כתב דיש לפרש שהכונה כיון שכאן גם כשיאכלו בסוף את הפרי זה כולל את הבוסר ממילא חשיב שנטעי אדעתיה דהכי ולא איכפת לן שלא נוטעים אדעתא לאכול את זה עכשיו אבל אם יהיה פרי גמור שנטעי אדעתיה שלא לאוכלו כלל בזה גם בעיקר הפרי עוזר הסברא שלא נטעי וכו'

ועיין אבן העוזר סימן ר"ב לגבי גרעינים שכתב להוכיח שגם בעיקר הפרי אמרינן שלא נטעי דהנה מבואר בגמ' שפלפלין יש בהם ערלה ובפשוטו לפ"ז ברכתם בורא פרי העץ וכן נקט הרא"ש אמנם הרי"ף כתב שברכתם בורא פרי האדמה ותמהו הראשונים בטעם הדבר ועיין רמב"ן שביאר שפלפל צורתו כעץ עצמו ולכן לגבי ברכה חשיב כעץ שברכתו האדמה ורק לגבי ערלה זה התרבה מפסוק כמבואר בריטב"א עירובין כ"ח: ובר"י מלוניל כתב שכיון שזה לא נטעי אלא אדעתיה לאוכלו כתבלין אין ברכתו העץ אמנם כיון שזה עיקר הפרי בזה בכל אופן ברכתו האדמה דהינו שנקט שהחיסרון הוא סברא בחשיבות הדבר ולא בשם אוכל וחידש שבדבר שהוא פרי בעצם בזה אין החיסרון סיבה רק להוריד מהמעלה של בורא פרי העץ ובתשובות הרשב"א סימן תכ"ח הובא בב"י סימן ר"ב בסופו ביאר שזה מצד שחשיב שלא נטעי אדעתיה דהכי כיון שנוטעים אותו על דעת לאוכלו כשהוא יבש בתור תבלין ואז הרי זה לא סיבה לשם אוכל ומה שמברכים בורא פרי האדמה כיון שמקצת אנשים נוטעים אדעתיה לאוכלו ברטיבתא לכן זה סיבה לאדמה דהינו שלחשיבות פרי העץ צריך שיעמוד בצורה גמורה אמנם לגבי פרי האדמה גם אם זה עומד למיעוט זה סיבה שיחשב פרי האדמה הרי מבואר שכאן אפילו שזה עיקר הפרי בכל אופן כיון שלא נטעי אדעתיה לאוכלו ברטיבתא יש החיסרון של לא נטעי וכו' והנה בפשוטו מבואר שאפילו שיש לזה שם פרי דהרי נוהג בזה איסור ערלה וחשיב פרי מצד שהיה ראוי לאכול ברטיבתא בכל אופן דן הרשב"א שיש כאן חיסרון בהלכות ברכות שזה נחשב שלא נטעי וכו' ובפשוטו זה סברא הנ"ל שיש כאן סברא מיוחדת בהלכות ברכות שכה"ג זה לא חשוב לברך עליו העץ [ובלשון אחר שאם הדין של לא נטעי זה סברא מצד שלא חשיב אוכל א"כ לא שייך ללמוד שהלא נטעי יעזור במקום שזה רק סברא שלא יהיה העץ דעד כמה שמברכים אדמה יש לזה שם אוכל וזה לא דרגא של לא נטעי שלא חשיב אוכל א"כ זה לא סברא בכלל ואולי הדין לא נטעי של הראשונים שמוריד לאדמה זה לא הדין המבואר בגמ' ודוחק ובאמת צ"ב איך אפשר ללמוד מלא נטעי שמוריד לשהכל למקום שזה לא מוריד לשהכל ואם נימא שתמיד זה מוריד דרגא א"ש אמנם גם לולי זה יתכן שיש כאן כזה חיסרון וממילא זה סברא שיש דרגא שזה רק סברא לגבי פרי העץ ולא לאדמה וכנ"ל סק"א ]

והנה בפשוטו מכל הראשונים שנקטו שברכתו העץ מבואר שלא ס"ל כרשב"א אמנם אין זה מוכרח דיתכן דס"ל דמה שזה נאכל בתור תבלין זה לא נחשב שלא נטעי וכו' כמבואר סברא זו ברשב"ץ ויתכן עוד דס"ל שכיון שמיעוט אוכלים ברטיבתא זה חשיב נטעי אדעתיה דהכי גם לגבי בפה"ע

**בנידון הראשונים לגבי גרעינים מרים ומתוקים ולגבי בדיעבד**

ד]והנה דנו הראשונים בברכת הגרעינים ותוס' כתבו שברכתם בורא פרי העץ כיון שחזינן שזה אסור בערלה [ובפשוטו נקטו האחרונים שכונתם שדבר זה לא צריך פסוק ואי אפשר ללומדו מהפסוק ולפ"ז גרעינים קשים שלא ראוים לאכילה באמת הם לא בכלל האיסור והקשו הרי מבואר במשנה דברבעי לא נוהג בגרעינים ובהכרח מדובר בכאלו שהם לא אוכל הרי מבואר שיש ריבוי על גרעינים גם אם הם לא ראוים לאכילה ועיין גר"ז בקו"א שביאר שמדובר בגרעינים שנאכלים על ידי הדחק ובזה התרבה ערלה יותר מרבעי כמו בלא הגיעו לעונת המעשרות דנוהג ערלה ולא רבעי [כמבואר בר"ש פ"ק דערלה דיש מיעוט ברבעי בפגים ובוסר אמנם כבר הקשה החזו"א שזה נגד הגמ' בקידשין נ"ד:] אמנם דבר זה תליא במה שכתבנו בסוגיא הקודמת האם ערלה רק התרבה שדבר שחל אחרי זה כבר חל קודם אבל לא בדבר שלעולם לא יהיה פרי ע"ש לענין שקדים המרים האם יש בהם ערלה, ובחיי אדם כתב שכל דברי התוס' בגרעינים הראוים אמנם באינם ראוים זה מריבוי כמו בקליפות ודבריו תמוהים דא"כ מה ראית תוס' שזה מגוף הפרי אולי זה כמו גרעינים שאינם ראוים שזה מריבוי ועיין מג"א דנראה דס"ל שגדר הריבוי בערלה שדבר זה הוא כגוף הפרי וממילא אסור גם אם זה לא ראוי עוד יש לדון שנקטו התוס' שודאי שזה ריבוי אלא שכל מה שזה נתרבה מצד שמסברא זה מגוף הפרי דאל"כ מהיכי תיתי לרבות דבר זה שאין זה דומה לקליפה שזה שומר של הפרי] ובפשוטו מבואר שדברי תוס' זה גם בגרעינים מרים שאינם ראוים לאכילה [שכתבו גודגדניות דמבואר ברשב"א שהם מרים] אלא על ידי מיתוק אמנם הרשב"א חלק עליהם וכתב שגרעינם זה רק מריבוי וממילא לענין ברכה ודאי שאין ברכתם העץ והוסיף שבגרעינים המרים כיון שלא נטעי אדעתיה דהכי גם אם מיתקם ברכתם שהכל ולא נתפרש בדבריו מה הדין גרעינם מתוקים וברשב"ץ ובפר"ח נקטו שגם בזה לא נטעי וכו' וממילא ברכתם שהכל אמנם באבודרהם וכן נקטו כל האחרונים דנטעי אדעתיה דהכי וברכתם האדמה

והנה השו"ע פסק כתוס' ובכל אופן כתב שכל זה בגרעינים המתוקים אבל במרים שלא ראוים לאכילה גם אם מיתקם ברכתם שהכל ועיין פר"ח וביאור הגר"א שהקשו שכל זה לרשב"א שאין זה מעיקר הפרי אבל לתוס' שזה מעיקר הפרי וחשיב פרי למה שלא יברכו על זה העץ ועוד מה זה שונה משקדים המרים שאם מתקם מברך העץ ובאמת חלקו על השו"ע אמנם עיין מג"א סק"ז שכתב לישב ובביאור כונתו יש שכתבו שבגרעינים שלא ראוים לאכילה תוס' מודו שאין זה מעיקר הפרי [וכן הוא פשטות לשון הלבוש אמנם הוא לא כתב שבוסר לא מועיל למתקם] אמנם בפשוטו אין זה כונתו דהרי דימה דבר זה לפרי משיוציא שלא ראוי לאכילה ושם ודאי שחשיב פרי כדחזינן שיש על זה איסור ערלה כבר [אמנם יתכן לדחוק שדבר שהוא לא ראוי לאכילה והא לא גמר פרי בזה הוא סברא שברכה גרע מערלה ומהלך זה משמעות המ"ב עיין היטב בדבריו שרק הזכיר החילוק אם זה גמר הפרי או לא ולא הדגיש כי לא עומד לתקן ונפק"מ שבבוסר גם בעומד לתקן זה לא יועיל כי זה לא עיקר הפרי וכן משמע שהביא מהחיי אדם אם לא שנדחוק ששם זה פירות שנפלו מהעץ ולא שמראש נוטעים להשתמש במצב זה] ובאבן העוזר וביד אפרים ישבו שכיון שלא נטעי אדעתיה דהכי ממילא לא עוזר שזה מגוף הפרי דכה"ג מברכים שהכל [ועיין יד אפרים שנקט שזה כונת המג"א] ובגר"ז ביאר שכה"ג שזה לא ראוי לאכילה וזה לא עומד למתק אין לזה שם אוכל אלא זה כעץ בעלמא דהינו שאפילו שיש לזה סיבה להקרא פרי אבל אם זה לא ראוי לאכילה אין לזה שם אוכל וכה"ג מצד עצם הגידול אין זה העץ וודאי לא יעזור מה שימתק את זה ולפ"ז אם הם ראוים גם אם לא נטעי אדעתיה דהכי ברכתם העץ משא"כ אם מצד לא נטעי גם במתוקים זה כך ובאמת שכן משמע מלשון השו"ע שדוקא שזה מר שלא ראוי כלל ובפשוטו גם נאכל על ידי הדחק לא נטעי אדעתיה דהכי

והנה מבואר שנחלקו האחרונים האם בגרעינים שחשיב כגוף הפרי האם יש בזה הסברא של לא נטעי וכו' אמנם יש מקום לומר שגם אם בגוף הפרי יש חסרון של לא נטעי אבל הכונה שממילא זה סברא שחשיב שזה לא פרי אבל כאן שזה בהכרח כחלק מהפרי ויש לו שם פרי זה לא יעזור אמנם למה דנתבאר לעיל דעיקר הסברא דבעיקר הפרי יש גם הכלל של לא נטעי לא מצד שלא חשיב פרי כדחזינן ברשב"א שהוי ערלה ובכל אופן חשיב לא נטעי אלא שזה סברא לגבי חשיבות פרי לברכה א"כ ודאי שהדבר מחודש לומר שדבר שהוא פרי מצד טפילות זה יותר סיבה שיהיה ברכתו העץ דיסוד החיסרון לא בשם פרי אלא בחשיבות לענין ברכת בורא פרי העץ ועיין יד אפרים סימן רט"ז לגבי ברכת הריח על גרעינים שכתב שגם במרים לתוס' ברכתם הנותן ריח טוב בפירות שהחיסרון של לא נטעי זה רק לגבי ברכת העץ אבל לא לגבי שם פרי והוא כנ"ל [והנה ברשב"א לגבי פלפלין מוכח שיש החיסרון של לא נטעי בגוף הפרי וכדהוכיח באבן העוזר וצ"ע טענת הגר"א ובהכרח כחילוק הנ"ל שכאן זה פרי מצד טפל עדיף אמנם יש שטענו שכל סברת הרשב"א בדבר שעומד לשימוש במצב שזה לא פרי אבל דבר שעומדים לזורקו כגון גרעינים כל שבמציאות הוא ראוי אין בזה החיסרון של לא נטעי ובפשוטו אין זה נכון דאם בגוף הפרי אין החיסרון הסברא שלא צריך דעת חיובית וא"כ גם דעה שישתמשו במצב אחר זה לא חיסרון ועוד שכאן שזה לא ראוי אלא על ידי מתוק וזה לא עומד למיתוק הרי זה ממש כסופו להקשות]

והנה נפק"מ בכל הנ"ל בגדר דלא נטעי האם בדיעבד יוצאים בבורא פרי העץ או פרי האדמה בלא נטעי וכו' שאם הסברא שלא חשיב אוכל א"כ ודאי מסתבר שלא יוצאים אפילו בדיעבד דמצד עצם הגידול אין זה האדמה אלא האדם עשאו משא"כ אם זה סברא בהלכות ברכות שכיון שלא נטעי אדעת להשתמש בו זה לא סיבה לברכת העץ יתכן שיוצא בדיעבד והנה לענין גרעינים לדעת תוס' במרים ומיתקן לדעת הגר"ז לכאורא ודאי שלא יוצאים אמנם לאחרונים שזה מצד שלא נטעי וביארנו דבפשוטו החיסרון לא בשם פרי דכאן הרי זה כחלק מהפרי א"כ יוצאים בדיעבד וצ"ע דביד אפרים הובא בשער הציון כ"ו מבואר שלא יוצאים [והמ"ב נקט שיוצאים בדיעבד מצד שיטת התוס'] והרי הוא נקט שהחיסרון מצד לא נטעי ובפשוטו מבואר שנקט שכאן החיסרון בעיקר שם פרי וצ"ע מדבריו לעיל לגבי ברכת הפירות וצ"ע בזה

**בדין קליפות הפירות**

ה]והנה דנו האחרונים לגבי קליפת תפוזים או לימונים שעושים מהם מרקחת מה דין ברכתם והט"ז נקט שזה כמו קפריסין דקי"ל שאין זה מעיקר הפרי וברכתו בורא פרי האדמה אמנם המג"א נקט שכאן זה סוג קליפה שזה מעיקר הפרי ועדיף מקפריסין והוסיף שכיון שזה נתרבה לענין ערלה חזינן שחשיב שזה מגוף הפרי דהינו שנקט שגדר הריבוי לא סתם איסור אלא שזה חשיב מגוף הפרי אמנם חזר לדון שזה לא נטעי אדעתיה דהכי ודחה שהרי אנשים נוטעים על דעת לאכול את זה כך והנה צ"ב עד כמה שכבר נקט שזה חשיב חלק מהפרי כיון שזה שומר של הפרי א"כ מה איכפת לן שלא נטעי וכו' הרי כל הדין לא נטעי זה סברא שזה לא חשיב פרי אבל פה שזה חשיב פרי א"כ ודאי זה אסור וחזינן שנקט שהסברא של לא נטעי זה לא סברא בשם פרי אלא יש כאן סברא בהלכות ברכות שכיון שלא נוטעים חלק זה על דעת לאוכלו כך אין ברכתו אלא שהכל [אלא שצ"ע מה זה שונה מגרעינים דמבואר שנקט ששם אין חסרון של לא נטעי לביאור הגר"ז לעיל]

והנה מבואר בראשונים שקליפת שקדים המתוקים ברכתם שהכל מצד שלא נטעי אדעתיה דהכי שהרי בגדלותם זה לא יהיה ראוי לאכילה ולכאורא למג"א הנ"ל שגדר הדין דריבוי דערלה שקליפת הפרי הוי כפרי א"כ מה איכפת לן שלא נטעי הרי כאן זה טפל לפרי שזה דרגא של משיוציא וממילא חשיב פרי ועיין מאירי שבאמת כתב שלדעת הראשונים שקפריסין זה העץ אפילו שזה לא פרי מצד שזה טפל לפרי ממילא קליפת שקדים המתוקים ברכתם העץ וכסברא הנ"ל ובמכתם הוסיף שגם לחולקים זה מצד שזה לא שומר אבל בדבר שזה שומר כולם מודים וזה על דרך המג"א לעיל וצ"ע למה לא צדקו בטענתם ובאמת הריטב"א נקט שקפריסין זה העץ אפילו שזה לא הפרי ומצד שזה שומר ובכל אופן נקט שקליפת שקדים מתוקים ברכתם שהכל ובפשוטו מבואר כנ"ל שכיון שזה לא נטעי אפילו שיש לו סיבה להחשב פרי יש בזה החיסרון של לא נטעי וצ"ע בסתירת דברי הריטב"א ודו"ק בזה

**ביאור הט"ז בדין דלא נטעי וכו' ובדין תבלין שיכול להאכל חי האם חשיב לא נטעי**

ו]והנה עיין ט"ז סימן ר"ד שכתב לגבי קטניות שאם רגילים לאוכלם ביבשותם והא אוכלם כשהם רטיבתא ברכתו שהכל מצד שלא נטעי אדעתיה דהכי והקשו האחרונים מה זה שונה מבוסר דמבואר שכיון שאוכלים אותו עצמו בגדלותו דאין כאן החיסרון של לא נטעי וביארו האחרונים שכיון שכשזה יתיבש זה יצטרך בישול ממילא אין כאן לא יעזור לדון שנטעים אדעתיה לאוכלו וממילא גם כשהוא בוסר זה סיבה לברכה וצ"ב הסברא שכיון שאין כאן חסרון של לא נטעי וחשיב שזה אוכל מה שיך לדון מצד שדרכו במבושל הרי באופן זה אין דרכו במבושל אמנם בפשוטו כוונתו דעיין ט"ז סימן ר"ה דמבואר בתוך דבריו דהדין של חי ומבושל זה מצד שנטעי אדעתיה לאוכלו מבושל דהינו שנקט שהחיסרון הוא מצד הלכות ברכות ומבואר בדבריו עוד שאין החיסרון מצד שנטעי לא על דעת אכילה אלא יסוד החיסרון שנוטעים על דעת לא לאוכלו במצב זה ורק שבוסר וגמור כיון שזה אותו מצב אין החיסרון אבל עד כמה שבסופו יצטרכו בישול ממילא החיסרון מצד שלא נטעי אדעתיה לאוכלו במצב זה ודו"ק וכן מבואר במ"ב שהקשה על הט"ז דהרי חיטה מברכים אפילו שלא אוכלים אותה כך דהינו שכל החיסרון של לא נטעי שלא אוכלים אותו בצורה זו ולפ"ז לכאורא ודאי שבדיעבד יוצאים כמו בחי ומבושל

והנה יש לדון לדעת הרשב"א שגם בעיקר הפרי אמרינן לא נטעי ולכן פלפלין כיון שאוכלים אותם יבישתא ואז זה רק כתבלין שאין לו שם אוכל לכן חשיב לא נטעי וכו' האם זה רק כיון שבמצב שהוא יבש לא שיך לאוכלו אלא כתבלין אבל באמת אם היה אפשרות לאכלו שלא כתבלין היה ברכתו העץ או שכיון שלא עומד לאכילה זו אלא הוא עומד לשימוש של תבלין ממילא חשיב לא נטעי אדעתיה דאכילה ושורש הנידון בביאור סברת הרשב"א דאם סברתו שלגבי ברכה כיון שאז זה לא אוכל חשיב שלא נטעי אדעתיה שזה יהיה אוכל ממילא יתכן שכאן שבזמן השימוש הוא ראוי לאכילה זה לא חיסרון אמנם אם זה סברא לגבי ברכת העץ שכל שלא נוטעים על דעת לאוכלו לא מברכים עליו העץ א"כ גם כאן חשיב שלא נוטעים על דעת לאוכלו והנה עיין רשב"ץ לענין אגוז שעומד לשימוש של תבלין ואדם אוכלו חי שכתב שלדעת הרשב"א שפלפלין חשיב לא נטעי ה"ה כאן משא"כ לחולקים דהינו שנקט שכל שאין דעתו לאכילה אפילו שזה ראוי לאכילה חשיב לא נטעי [ומה שתלה דבר זה ברשב"א מצד שלפשטות הגמ' עצם זה שזה עומד להאכל כתבלין זה גם חשיב נטעי אדעתיה להשתמש בו דגם שימוש זה הוא מספיק לחשיבות ברכת העץ] וכן נקט הט"ז סוף סימן ר"ב וכמו שביארו במאמר מרדכי אמנם לדעת הט"ז דיסוד החיסרון שלא עומד לאכילה בצורה זו א"כ ודאי שזה חיסרון וכמו שהקשה השער הציון מכוסס את החטה אמנם לביאור הפשוט יש לעיין כנ"ל וצ"ע בזה