45סכין האוסר, אם שיעורו בקליפה נטילה או כולו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

סכין האוסר, אם שיעורו בקליפה נטילה או כולו

הטור (סימן צד ס"ז) מביא בשם רבינו פרץ (הגהות סמ"ק מצוה רה אות יד) דסכין איסור [או חלבי] שחתכו בו בשר רותח – "יש רוצים" להתירו ע"י קליפה. והיא שיטת ספר התרומה (סימן ע'), וחיליה – מסכין של ע"ז ששחטו בו, שלשיטת רב – סגי ליה בקליפה (חולין ח(:.

ספר התרומה לא ביאר היאך הבין את שיטת רב, ואמאי סגי בקליפה – אף שהבשר [או בית השחיטה] רותח. מבאר היד יהודה (סקל"ב, ד"ה ומ"ש הר"פ) – שצ"ל בחד מתרי אנפין. או שס"ל – דכל צלי [כחוש] אוסר רק כ"ק, כשיטת הרשב"א [מעיקר הדין] בתוה"ב (ב"ד ס"א ד:). או דנימא – שס"ל כשיטות שאף צלי בעלמא אוסר כדי נטילה (הובא ברשב"א שם), אולם הני מילי – באיסור שבעין, משא"כ בנידון הסכין שהטעם בלוע בו – סגי בקליפה.

לכאורה יש להקשות על הביאור השני – מדין סכין שאינו בן יומו, שס"ל לספר התרומה [וכן הוא בטור ובשו"ע כאן] - שבעי קליפה. והביאור, כדאיתא בט"ז (סקי"ג) ובש"ך (סקכ"ט) בשם ההגהות סמ"ק – משום שחיישינן לשמנונית בעין שע"ג הסכין. חזינן – שאין הסכין נחשב כאיסור בלוע, וע"כ כביאור הראשון – שכל צלי אינו אוסר אלא כ"ק.

ויש לדחות, דבאמת צ"ב לשיטות אלו הסוברות שצלי בעלמא אוסר כדי נטילה, אמאי השמנונית שע"ג הסכין אינו אוסר אלא כ"ק. וע"כ כביאור האחרונים (עיין ב"ח כאן וש"ך הנ"ל) ע"פ דברי התוס' (חולין צו: ד"ה "עד") – שנחשב רק כמשהו שאינו אוסר אלא כ"ק, וכדין "סיכה משהו" המפורש בסוגיא בפסחים (עו.). וא"כ שפיר א"ל - שספר התרומה ס"ל כשיטות שצלי בעלמא אוסר כדי נטילה, ואעפ"כ כאן לא ייאסר אלא כ"ק, משום שהבעין הוי כמשהו – שאינו אוסר אלא כ"ק. והבלוע ג"כ אין בכחו לאסור יותר מכ"ק, דרק איסור [כחוש] בעין - אוסר בצלי כדי נטילה.

שיטת הרשב"א

הרשב"א (חידושים ח:) מבאר בג' אופנים, את שיטת רב - האוסר רק כ"ק.

1. "דבית השחיטה אינו רותח גמור ואינו מבליע אלא כ"ק". לביאור זה - ודאי שראית ספר התרומה נפלה, שהרי אין חם בית השחיטה דומה לחם חתיכת בשר בכלי ראשון. דבפשטות ספר התרומה איירי בבשר בכלי ראשון – שהוא רותח (עיין ב"ח), ואף אי איירי בכלי שני – אכתי ליכא ראיה, דעיין רשב"א (תוה"ב ב"ד ש"א א:) - שחם בית השחיטה הוא אף פחות מחם של כלי שני, ובחידושים דף קיא: "בחמימות מועט כחום בית השחיטה".
2. "שמנונית שעל הסכין אינו שמן כ"כ שיפעפע ודי אם תדינהו כחֵלב כחוש" [והיינו מעט השמנונית שנשאר אחרי קינוח הסכין - בלא שפשוף והדחה היטב, כדפירש היד יהודה (סקל"ב ד"ה "ונראה" ובד"ה "אך") – שבזה נחלקו הרא"ש והרשב"א אי נפגם לאחר מעל"ע, ולשיטת הרשב"א אינו נפגם אולם נחית דרגה ונחשב ככחוש]. והוא מעין דברי היד יהודה לעיל – בביאור דברי ספר התרומה, אלא שהרשב"א הוריד את השמנונית שבעין מדרגת שמן לדרגת כחוש [והיינו לשיטתו – שכחוש אוסר רק כ"ק], ואילו היד יהודה הוריד את הבלוע מדרגת כחוש לפחות מכחוש [והיינו לביאורו בספר התרומה - שכחוש רגיל אוסר כדי נטילה]. ובאמת שאף הרשב"א לכאורה יודה – שנחשב אף פחות מכחוש, דאף שאוחז שמעיקר הדין סגי בקליפה בצלי, הרי חושש לכתחלה להצריך נטילה – ואמאי כאן היקל לכתחלה בקליפה, וע"כ – כדברי היד יהודה.
3. אף אם נחשיב את השמנונית שע"ג הסכין כאיסור שמן שמתפשט בכולו – ובעינן ששים אף בצלי, אעפ"כ - מתרכז יותר בליעה בקליפה ונאסר כ"ק "דלא גרע מאיסור שאינו מפעפע שצריך קליפה". והיינו שמתפשט בכולו ובטל בששים, חוץ מהקליפה שיש בה איסור מרוכז שאינו בטל – ונאסר כ"ק.

ואף שהרשב"א הביא "קצת ראיה" ליסוד זה מהא דפסחים עה: "נטף מרוטבו על החרס וחזר אליו" שמפעפע בכולו – והתם בעינן נטילה, וא"כ היאך כאן סגי בקליפה. צ"ל, שכוונתו כדברי התוס' בחולין (צו: ד"ה "עד שמגיע") - שרוטב מתפשט יותר. וכמפורש סברא זו בר"ן (מא: בדפי הרי"ף) – שמעט רוטב אינו נידון כבישול ממש אולם מפעפע יותר מקליפה "ולפיכך הצריכו בו הכשר אמצעי דהיינו נטילת מקום שהוא יותר מן הקליפה" (וכן הוא שם בר"ן דף מב.). וה"ה בנידון דידן – שאינו רוטב, ס"ל לרשב"א שמפעפע בכולו ובטל, ורק בקליפה מתרכז יותר – וכדין דבר שאינו שמן שאוסר כ"ק.

סיכום

הבאנו שני ביאורים בשיטת ספר התרומה. לביאור הראשון - ס"ל שצלי בעלמא אוסר רק כ"ק, ואתי שפיר ראיתו מסכין שחיטה [אלא שקצת דוחק שמצא רק ראיה זו - שצלי אוסר כ"ק, ולא שאר הסוגיות שהביאו התוס' בדף צו: ד"ה "עד שמגיע"]. אמנם ביאור זה אינו מתאים לביאור הראשון בחידושי הרשב"א וכנ"ל – שהרי לביאור זה - חם בית השחיטה אינו כחם צלי בעלמא, ולא יתכן להביא ראיה משם.

אמנם אם נימא שס"ל לספר התרומה - דצלי בעלמא בנטילה, א"כ אתי שפיר ראיתו מסכין שחיטה – דמוכח שסכין שאני, וכביאור השני ברשב"א שהוא קרוב לדברי היד יהודה - שבלוע בסכין נחית דרגה. אולם הפירוש השלישי ברשב"א אינו מתאים לדברי ספר התרומה, שהרי לפירוש זה מתפשט בכולו, ואילו לדברי ספר התרומה אינו מתפשט אלא בקליפה [שהרי אף בחתיכת בשר קטנה שאין בה ששים כנגד השמנונית - לא יחמיר ספר התרומה לאסור יותר מקליפה].

וא"כ הפירוש הראשון והשלישי - אתו כשיטת ההגהות סמ"ק, והפירוש השני - הוא כשיטת ספר התרומה.

שיטת הרשב"א בתוה"ב

בתוה"ב - נראה שיטה אחרת לרשב"א. דבריש בית ד' (ד:) ס"ל - שמעיקר הדין סגי לצלי בקליפה, אלא שמביא מחמירים להצריך נטילה [וראייתם מ"נטף מרוטבו על החרס" וכנ"ל], ומסיים הרשב"א "ומ"מ ראוי לחוש ולהצריך נטילת מקום".

אמנם בהמשך השער שם (כא.) פוסק הרשב"א "כל דבר שיש לו פעפוע שנפל במקום ידוע מן החתיכה שאעפ"י שיש ששים בחתיכה לבטל את האיסור צריך ליטול את מקומו וכמו שאמרו בפרק כיצד צולין נטף מרוטבו על החרס וחזר אליו יטול את מקומו". והיינו שכאן ס"ל לרשב"א, שהנטילה בצלי היא מעיקר הדין - בכל דבר שמפעפע, ולא חילק בין רוטב לשאר דברים. ודלא כדבריו בחידושיו - שסתם צלי סגי בקליפה, ורוטב שאני.

שיטת רבינו פרץ

רבינו פרץ [הובא בטור כאן] דוחה את דברי ספר התרומה, וטוען שאין הנידון דומה לראיה. דבבית השחיטה - רק מקום השחיטה רותח [והיינו כ"ק הסמוך למקום השחיטה – כמפורש בדברי ההגהות סמ"ק והובאו בהגהות הגר"א בשו"ע], ומשו"ה נאסר רק כ"ק. משא"כ בנידון דידן - שכל החתיכה רותחת, ודאי שכל החתיכה תיאסר מהסכין.

דברי הרבינו פרץ הם מעין דברי הרשב"א בפירושו הראשון בחידושים, אולם שונים במקצת. דבין לדברי הרשב"א ובין לדברי רבינו פרץ - בית השחיטה שאני, ונדחה ראית ספר התרומה מסכין שחיטה. אלא שלדברי הרשב"א בית השחיטה שאני - משום שחומו מועט, ואילו לדברי רבינו פרץ בית השחיטה שאני – משום שרק כ"ק שבו רותח.

הרשב"א בחידושיו בדף קיא: מביא את הפלוגתא הנ"ל, כשחתך חם בסכין איסור – אי סגי בקליפה [כשיטת ספר התרומה] או שבעי נטילה [כשיטת ההגהות סמ"ק]. ובשיטה זו שבעי נטילה, כותב הרשב"א שני ביאורים נוספים - אמאי סגי בקליפה לסכין ע"ז ששחט בה. א. אהני ליה טרדת סימנים לאפוקי דמא, ב. "דרב לטעמיה דאמר עילאה גבר אבל לדידן דקיימא לן דתתאה גבר כשמואל התם נטילת מקום בעיא כנטף מרוטבו על החרס".

מצינו כאן בדברי הרשב"א תירוצים אחרים מאשר פירש בדף ח: הנ"ל, וע"כ שלא ניחא ליה בתירוצים אלו. והביאור פשוט, דבדף ח' ס"ל - שדין סכין כדין צלי בעלמא, וע"ז הוקשה לו אמאי ס"ל לרב דסגי בקליפה - ותירץ בג' אופנים כנ"ל. אולם בדף קיא: מביא את שיטת הראב"ד - המצריך נטילה לבשר חם שנחתך בסכין איסור. והוא לכאורה צ"ב, שהרי הרשב"א ס"ל - שמעיקר הדין סגי בקליפה [כנ"ל], וכאן נראה שהסכים עם הראב"ד המצריך נטילה [ובתוה"ב ב"ד ש"ד לה. הוא להדיא - "וזה יותר נכון", ואף החמיר יותר - עיין לקמן]. וע"כ הביאור הוא, דשאני כאן שיש דוחקא דסכינא – וחמיר מצלי בעלמא.

לפי"ז, נפלו בבירא - כל ביאורי הרשב"א בדף ח', שהרי דוחקא שאני שמבליע כדי נטילה - ולא יהני הא שחם בית השחיטה מועט או שהבליעה נחשבת ככחוש או שמתרכז יותר איסור בקליפה. לכן, הוצרך הרשב"א לתירוצים חדשים - כדי ליישב את שיטת רב. לתירוץ הראשון - שאני התם שאיידי דטרידי סימנים לאפוקי דם לא בולעים אלא כ"ק, ולתירוץ השני - רב לשיטתו שעילאה גבר אולם לדידן באמת בעינן נטילה.

דוחקא דסכינא.

הש"ך (סימן צד סקכ"ה) מביא בשם האו"ה (כלל כז דין י') - שבדוחקא דסכינא אין את הכלל שתתאה גבר, ואף בסכין תתאה צונן - אהני דוחקא שיבליע בכולו [לשיטת רבינו פרץ - שסכין אוסר בכולו]. אולם בדברי הרשב"א הנ"ל חזינן שאף בשיטת הראב"ד שחידש דין "דוחקא דסכינא" - אכתי תליא בעילאה ותתאה, ולכן, לרב - סכין עילאה קר אוסר רק קליפה, ואילו לשמואל - יאסור כדי נטילה כיון שתתאה חם.

דוחקא דסכינא לענין בלוע באוכל

דנו האחרונים אם דוחקא יכול להפליט בלוע באוכל, כגון שחתכו בצל בסכין בשרי ושוב חתכוהו בסכין חלבי. הארכנו בנידון זה בשיעורים לעיל, והבאנו את דברי החוו"ד (סימן צו סק"ו) הסובר שאין בלוע יוצא בלא רוטב אף ע"י דוחקא דסכינא, ופליג בזה על דברי המג"א (סימן תנא סקל"א), וכן פוסק היד יהודה (סקל"ו) - אולם מביא או"ה (כלל לו אות י') שאוסר כדי קליפה, עיין שיעור לעיל באריכות.

אמנם בדברי הרשב"א כאן חזינן, שבדוחקא דסכינא אין את כל כללי יו"ד - כגון תתאה גבר, וכן הוא בדברי הש"ך סקכ"ז בביאור שיטת רבינו פרץ האוסר בכולו – שהוא משום דוחקא דסכינא.

הערה בדברי הש"ך

הש"ך (סקכ"ז) שואל, שכאן חזינן דדוחקא דסכינא עם חם - אוסר בכולו, ואילו בסימן צו ס"א חזינן - שדוחקא עם דבר חריף אוסר רק כדי נטילה. מתרץ הש"ך, שלענין להתפשט בכולה - חם עדיף מחורפא.

אמנם בדברי הרשב"א (חידושים סוף דף קיא:) חזינן היפך הדברים. דמביא בשם הראב"ד שדוחקא מבליע כדי נטילה ע"י חם או חריף [הביאו רעק"א בהגהות שו"ע כאן, ותמה על השו"ע שלא פסק כן], וחולק הרשב"א "ואם לא שאמרה הרב הייתי אומר דאסור לגמרי קאמר ולא סגי ליה בנטילת מקום דחריפות צנון טפי בלע מרותח האש". וכן הוא בתוה"ב, דאף שבדף לה. [שהבאנו לעיל] - נראה שהסכים עם דברי הראב"ד שסגי בנטילה [כדין דוחקא עם חם], הרי שולח לדבריו לעיל שהאריך עוד, וכוונתו לדבריו שם בדף ה: - שהם ממש כדבריו הנ"ל בחידושים שהחמיר יותר ואסר בכולו. והוא ממש היפך דברי הש"ך, דלש"ך – חם חמיר מחריפות ואילו לרשב"א חריפות חמיר מחם.

והנה, היד יהודה (סקל"ג ד"ה "מיהו הפר"ח") פירש את דברי הרשב"א הנ"ל, ש"רותח דאש" - היינו בלא דוחקא, אולם מודה הרשב"א - שע"י דוחקא מבליע בכולו כדין חריף, ולפי"ז ס"ל לרשב"א כשיטת רבינו פרץ וכפסק השו"ע – שאוסר בכולו, ומיושב הערת רעק"א הנ"ל.

אולם נראה שפשט זה דחוק בלשונו של הרשב"א, ובפשטות בא לחלק בין רותח דאש לבין חריפות – באותו ציור, והיינו שתרוויהו ע"י דוחקא [שהרי חריף ודאי איירי ע"י דוחקא]. וכן הבין הפר"ח (סק ) את דברי הרשב"א, והוכיח מכאן שלא רק הראב"ד חולק על רבינו פרץ, אלא גם הרשב"א חולק עליו - ואף שהחמיר בחריף לאסור בכולו אולם ברותח דאש ס"ל לרשב"א שסגי בנטילה, ודלא כשיטת רבינו פרץ. ולכן תמה הפר"ח על השו"ע - שפסק כרבינו פרץ נגד דעת ספר התרומה הרשב"א וכל הראשונים [כהערת רעק"א הנ"ל].

גם בדין נ"ט בר נ"ט, חזינן כהבנת הרשב"א - שחריף עדיף על רותח דאש, שהרי בחריף אוסרים נ"ט בר נ"ט בטעם שלישי אף בדיעבד, ואילו בחם האש מתירים בדיעבד (סימן צה ס"ב). והוא מתאים להבנת הפר"ח בדברי הרשב"א, והוא היפך שיטת הש"ך וכנ"ל.

ואולי סברת הש"ך, שדוחקא עדיף בחד דרגה. דחריף לבד אינו כלום - ולכן ע"י דוחקא אוסר רק כדי נטילה, משא"כ רותח דאש שאף בלא דוחקא אוסר כדי נטילה – ע"י דוחקא אוסר בכולו.