כלים פכ_ג מ_ד
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ג מ"ד**

א] **והכר והכסת של מת הרי אלו טמאים מדרס,** הר"ש והרא"ש פירשו ע"פ התוספתא דהא דהן טמאין מדרס הוא משום שהנשים יושבות עליהן ומבכות על מתיהן, והיינו דמשום הא שהן עשויין לשכיבת המת אינם טמאין מדרס, דמת אינו בר שכיבה, וע"כ לא חשיבי הכר והכסת שלו כמיוחדים לשכיבה, ורק משום שהן עומדין גם לישיבת נשים, ה"ה טמאים מדרס.

ובסד"ט הק' ע"ז מהא דתנן לעיל פט"ו מ"ו ר' יהודה אומר האירוס טמא מושב, מפני שהאלית יושבת עליו ופליגי רבנן עלי', ומ"ש הכא דמטמאי רבנן מכח הא דהנשים יושבות עליהן ומבכות את מתיהן, וכתב לישב, דהתם הוא משום דאין האלית יושבת עליו להנאת ישיבה, אלא מרוב צער להראות סימן אשר בשיר לא ישתו יין עוד, אבל הכא להנאת ישיבה הנשים יושבות עליו בשעה שמבכות את מתיהן, עכ"ד, וי"ל עוד, דהתם אין האירוס משמש ישיבת עם מלאכתו, שהרי כשיושבת עליו האילית אינו ראוי לשמש למלאכתו, וע"כ לא חשיב כמושב משום דאומרין לו עמוד ונעשה מלאכתנו, ומשא"כ הכא דהכר והכסת משמשין ישיבה עם מלאכתן, דהנשים יושבות עליהן בעוד המת עליהן, וע"כ הן טמאין מדרס.

ב] והרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דהן טמאין מדרס אע"פ שלא נעשו לישב עליהן אלא נעשו לשם המת אשר אין לו משכב ומושב כמו שביארנו בהקדמת דברינו, ומ' מדבריו דטעם הא דחשיבי כמיוחדין למדרס, אי"ז משום שהנשים יושבות עליהן, אלא הוא משום שהן משמשין למשכב המת, וזהו שפירש דאע"פ שהמת אינו מטמא משכב ומושב, מ"מ הכר והכסת העשויין לשכיבת המת, חשיבי כמיוחדין למשכב, והן טמאין מדרס, וצ"ע מ"ט נטה הרמב"ם מד' התוספתא דטעמא דחכמים דטמאין מדרס הוא משום שהנשים יושבות עליהן.

ואמנם יש לדחוק דמכוון הרמב"ם הוא, דקמ"ל דאף דעיקרן הוא לשם המת אשר אין לו משכב ומושב, ובאמת מכח תשמיש זה לא הי' להן ליטמא מדרס, מ"מ הן טמאין מדרס, ובאמת הטעם בזה הוא משום שהנשים יושבות עליהן וכדתניא בתוספתא, וכן נ' מד' הרע"ב שפירש כן בד' הרמב"ם.

ג] והנה בהא דאין המת עושה משכב ומושב, יש להסתפק אם הוא קולא בטומאת המת שאינו מטמא משכב ומושב, או דהוא משום דשכיבת וישיבת המת לא חשיבא כמשכב ומושב, ובדעת הרמב"ם יש להוכיח דהוא משום דטומאת המת קיילא דלי"ב לטומאת משכב ומושב, שהרי כתב בפי"ג מטומאת צרעת הי"ג דבגד המנוגע עושה משכב ומושב, והרי דאף דבגד המנוגע אינו בר משכב ומושב, מ"מ הוא מטמא משכב ומושב, וזה כפי המבואר בנדה דנ"ד: דאף אבן המנוגעת ודם הנדה דלאו בני משכב ומושב נינהו, בעינן קרא למעוטי שאינם עושין משכב ומושב, ובע"כ דהא דמת אינו עושה משכב ומושב, הוא משום דטומאת המת קיילא מטומאת זב וחבריו, ולי"ב לטומאת משכב ומושב.

והנה אי נימא דמש"כ הרמב"ם דאע"פ שנעשו לשם המת אשר אין לו משכב ומושב, היינו דמה"ט אין עליהן תורת משכב מכח שכיבת המת, לכאו' אי"ז מתישב עם ד' הרמב"ם בהל' טו"צ דמוכח דהא דהמת אין לו משכב ומושב אי"ז כלל משום שאינו בר משכב, ואי נימא דמסברא המת אינו בר משכב ומושב, א"כ גם אם הי' המת מטמא משכב ומושב, ל"ה על משכבו תורת משכב, דומיא דבגד המנוגע דמטמא משכב, ופשוט דכלי המיוחד ליתנו עליו לא חשיב ככלי המיוחד למשכב, ובע"כ מזה דמכוון הרמב"ם הוא להיפך, דקמ"ל מתניתין דאע"פ שהמת אינו מטמא משכב ומושב, מ"מ כר וכסת המיוחדין לשכיבתו טמאין מדרס, והיינו משום דהא דהמת אינו מטמא משכב ומושב אי"ז משום שאינו בר משכב ומושב, אלא הוא משום דטומאת המת קיילא ולי"ב לטומאת משכב ומושב, אך כלי המיוחד לשכיבת המת חשיב ככלי המיוחד למשכב והוא טמא מדרס.

ד] **כסא של כלה ומשבר של חי' וכו',** הרא"ש פירש דהא דכסא של כלה אין בו משום מושב הוא משום דאינו עשוי אלא לכבוד ומושיבין הכלה עליו לפי רגע, וכסא של משבר ג"כ אינו עשוי אלא לשעת לידה, ובחזו"א סימן כ"ז סק"י פירש בדבריו, דהוא משום שאינו עשוי לישיבת קבע אלא לצורך השעה, ואח"כ אין ישיבה עליו אלא בזיון, וע"כ לא מיקרי מיוחד לישיבה, ועיי"ש שעמד ע"ז דכיון שאין לכסא תשמיש אחר אלא ישיבה, בפשוטו מיקרי מיוחד לישיבה.

ואמנם הנה בל' הרא"ש מבו' דכל הא דאין בו משום מושב משום שמושיבין הכלה עליו לפי רגע, הוא רק משום דאינו עשוי אלא לכבוד, ונראה דה"נ במשבר של חי' דג"כ אינו עשוי לצורך ישיבה, ונראה מזה דבאמת אין עיקר טהרתו משום שאינו עשוי לישיבת קבע, אלא עיקר טהרתו הוא משום שאינו עשוי אלא לכבוד ולא להנאת ישיבה, ואך דמ"מ אם הי' עשוי לישיבה בקבע הי' חשוב כמושב, והיינו משום דאם כשרוצה הכלה לישב היא יושבת עליו, הרי נמצא דהוא עשוי גם לישיבה, וזהו שכתב הרא"ש דכיון שמושיבין הכלה עליו לפי רגע, ואינו עשוי לישיבה אלא לכבוד, הוא דאינו חשוב כמושב, וכן נראה שפירש בסד"ט.

ה] ובתוס' חדשים כתב לפרש, דהא דאין בו משום מושב, היינו כשיושב עליו אחר, דכיון שאינו מיוחד אלא לכלה, הוי לגבי אחר ככלי שאינו מיוחד לישיבה, ועי' במלאכ"ש פ"ק דעדיות מי"ב בסופו שהביא מפי' הרש"ס שפירש כן בדעת ב"ה לעיל פכ"ב מ"ד, וכעי"ז כתב במשנ"א לעיל פכ"ב מ"ד דכיון דמקפידין שלא ישב עליו אחר, ע"כ אינו נטמא מושב בישיבת אחר,[[1]](#footnote-2) ועי' בתפא"י שהאריך בזה, ובחזו"א סימן כ"ז סק"י כתב ע"ד התו"ח, דנראה דכיון דהמיוחד למדרס טמא אף שדרס עליו הזב שלא כדרך יחודו כמו תחת אבן מסמא או שכרעו מושבות את הזב בכף מאזנים או שמיוחד לישיבה ושכיבה ודרס עליו, א"כ אין תנאו רק שיהי' מיוחד למדרס, מסתבר דה"ה בישב אדם אחר נמי טמא, אף שאינו עשוי לישיבתו ואין דרכו לישב עליו, וגם לישנא דמתניתין משמע דאף בישיבת כלה וחי' אינו טמא מושב, עכ"ד.

ויש להוסיף, דלמש"נ לעיל אות ג' בדעת הרמב"ם דהא דכר וכסת של מת טמאין מדרס הוא משום שהן מיוחדין לשכיבת המת, הרי מבו' דאף שאינם עשויין אלא לשכיבת המת ולא לישיבת ושכיבת אחר, מ"מ אם ישב ושכב עליהן זב, ה"ה טמאין מדרס, ומהא דלא פליג עלה ר' יוסי, מוכח דהא דמטהר בכסא של כלה וכו' הוא מטעם אחר.

ו] ובאלי' רבה כתב דגרסינן מפני שהוא כורם "עליהם" את הכלים, וקאי אכולהו, ומה"ט אמר ר' יוסי דאין בהן משום מושב, אבל אם לא הי' כורם ודאי דלא פליג ר' יוסי אכולהו מתניתין דכסא של כלה טמא, עכ"ד, ועי' בחזו"א סימן כ"ז סק"י מש"כ לדון בכונתו, ובמי"ט כתב ע"ז דאם יטעון הטוען שאין דרך לכרום כלים אלא על כסא של כובס, תא ואחוי לך דכרימת כלים ל"ד בכובס נקט לה, והוא בתוספתא ב"ב פ"ה ג' מטות הם וכו' שכורמים עלי' כלים טמאה ט"מ.

ז] ובמלאכת שלמה פ"ק דעדיות מי"ג הביא מפי' הרש"ס שפירש, דהכא בכסא של כלה שנותנין בו בגדי נדונייתה קמיירי ואינו עשוי למושב, וכן משבר של חי' דקתני איירי בכסא של שעת משבר של הנולד שנותנין אותו לסימן טוב ללידתה ואינו עשוי למושב, וכן כסא של כובס אינו עשוי לישיבה, וע"כ אינם טמאין מושב, ועי' עוד באו"ש פכ"ה מכלים ה"ב מש"כ לפרש בע"א.

ח] בתוי"ט כתב דצ"ל דמשבר של חי' אין ישיבתו ישיבה כלפי אסלה דס"פ דלעיל דהא לא פליג ר' יוסי אאסלה, עכ"ד, והנה לפ"ד הרא"ש דטעמא דמטהר ר' יוסי הוא משום שאינו עשוי להנאת ישיבה אלא לכבוד, כתב בסד"ט דצ"ל דאסלה להנאת ישיבה עבידא לישב עלי' כשעושה צרכיו, וצ"ע, אך לשאר הדרכים שנתבאר בטהרת משבר של חי', אי"ז ענין כלל לאסלה.

ט] **וכסא של כובס שהוא כורם עליו את הכלים,** הרמב"ם פירש שהוא כובש עליו הבגדים כדי שיתישרו, וכעי"ז פירש הר"ש, ובכס"מ פכ"ה מכלים ה"ב כתב דלפי דבריהם טעמא דרבנן דמטמאי כמש"כ הרמב"ם שם, הוא משום שיושב עליו כשהכלים בתוכו להדקו כדי שיכבשו הכלים, ובחזו"א סימן כ"ז סק"י עמד בזה, דלמש"כ התוס' במנחות דל"א דכל שאינו להנאת מדרס אינו מטמא מדרס, ה"נ אין לטמאות בכסא של כובס מכח שהוא יושב עליו להדקו, ובע"כ דטעמא דרבנן דמטמאי הוא משום שיושבים עליו לפרקים.

י] הרמב"ם בפכ"ה מכלים ה"ב כתב דכסא של כלה ומשבר של חי' וכסא של כובס טמאין מדרס, ובכס"מ שם כתב דאע"ג דבמתניתין הכא ליכא מאן דפליג עלי', משמע לרבינו דכיון דמשמא דיחידאה קאמר לה פליגי עלי' רבים, ועוד דמתניתין ספכ"ב דכסא של כלה שניטלו חפויו בפשטא פליגא ארבי יוסי, עכ"ד, ועמש"נ להלן אות י"א.

יא] **שם בר"ש, ומתניתין דלעיל פכ"ב דתנן כסא של כלה וכו',** מבו' מד' הר"ש דהא דמטהר ר' יוסי בכסא של כלה הוא משום שאינו עשוי להנאת ישיבה, וכדעת הרא"ש, וע"כ כתב דהוא דלא כמתניתין דלעיל, אך לשאר הדרכים שהבאנו לעיל בטעמא דמטהר ר' יוסי, לא קשיא ממתניתין דלעיל, וכמש"כ האחרונים.

יב] **שם, א"נ בשאר טומאה מיירי,** בטעם הא דהוא נטמא בשאר טומאות, אף דפשוטי כלי עץ שאין מיוחדין למדרס אינם מקב"ט כלל, כתב בחזו"א סימן כ"ז סק"י, דהוא משום שמשמשין עליו להנחת כלים וטמא מדרבנן כדף של נחתומין, או משום משמש אדם ומשמשי אדם, ועיי"ש שדן לפרש עוד דהוא משום שדרך לעשות בכסא של כלה בית קיבול, וכמש"כ הר"ש לעיל פכ"ב מ"ז, והק' ע"ז שהרי במתניתין לעיל שם מבו' שאינו טמא משום בית קיבול, וצ"ע, דבפשוטו כל הא דמטהרינן לי' התם, הוא רק משום שניטלו חפויו וכבר אינו ראוי לישיבה ובטל העיקר, אך כסא שלם שהוא ראוי לישיבה שיש בו בית קיבול, שפיר הוא נטמא גם בתורת כלי קיבול.

יג] **שם, תניא בתוספתא המטה הכר והכסת של מת וכו', והכל שוין שהן טמאין טמא מת,** בטעם הא דהן טמאין טמא מת, צ"ל דהוא משום דחשיבא כמשמשי אדם ומשמשיו, ויש להסתפק אם היינו משום דליחשב כמשמשי אדם סגי במה שהן משמשין לשכיבת המת, או דהוא משום שהן משמשין לישיבת הנשים שיושבות עליהן ומבכות את מתיהן, והגם דס"ל לר"מ דלא סגי בזה לחשבם כמיוחדין למדרס, מ"מ סגי בזה לחשבן כמשמשי אדם, וכ"כ בסד"ט.

1. ודבריו הם ע"ד מש"כ הראב"ד בתו"כ פרשת זבים פר' ב', די"מ דהא דממעטינן משכבו ולא הגזול, הוא אף במשכבו המיוחד לשכיבה דאם גזלו אחר ושכב עליו אינו טמא מדרס, דדמי להא דממעטינן סאה ותרקב שאומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, עיי"ש, ועד"ז כתב הראב"ד בפ"ז ממטמאי מו"מ ה"ז, דבזמן שמקפיד האומן שלא ישבו על הבגדים משום שהן כרוכין בדבר המקפיד עליו, הו"ל כסאה או תרקב שאינם נטמאין מדרס. [↑](#footnote-ref-2)