ז. בענין חבית שניקבה - בחיבור משקין פב מ_ז
קטגוריות: ש_ס / נט טבול יום / טבול יום - הרב אהרן שלוש

**בענין חבית שניקבה - ועוד בחיבור משקין**

פרק ב' משנה ז' 'חבית שנקבה בין מפיה בין משוליה בין מצדיה ונגע בו טבול יום טמאה. רבי יהודה אומר מפיה ומשוליה טמאה מן הצדדין מכאן ומכאן טהורה'.

**א.** רש"י בע"ז (דף ס'.) כתב בטעמא דר' יהודה וז"ל 'ניקבה מפיה. הואיל וכל היין שלמטה נעשה בסיס לעליון הוי חיבור ומשוליה נמי הואיל וכל היין נמשך אחר הנקב הוי חיבור אבל נקב מצידיה טהורה מכאן ומכאן'. והרשב"א בע"ז ביאר שבניקב מפיה הטעם שהיין שלמטה עומד לצאת דרך הנקב של פיה ודמיא לסברא של משוליה.

ובגמ' בע"ז שם יש שתי לישנות בדברי ר"פ לגבי יין נסך בניקב מצידיה לל"ק נאסר כל הקילוח ראשון ולל"ב נאסר כל היין שמעל הנקב אבל היין שמתחת הנקב לא נאסר, וכתבו התוס' שלישנא בתרא דרב פפא הוא דוקא ביין נסך שהחמירו ביין נסך שנטמא כל היין שמעל הנקב אבל לגבי טומאה לא נטמא אלא מה שכנגד הנקב (כדמשמע במשנה מכאן ומכאן טהורה).

אבל בדברי הר"ש (בסוף המשנה) משמע שלל"ב דר"פ אף במשנתינו נטמא כל היין שמעל הנקב. ועי' חזו"א (ס"ה סק"ז) שהקשה מהא דקתני מכאן ומכאן טהורה והרי לדברי הר"ש אינו טהור אלא מלמטה ומה הכוונה מכאן ומכאן טהורה.

והרשב"א והריטב"א שם הביאו בהדיא את שני הפירושים אם לל"ב גם בטומאה נטמא מה שלמעלה מהנקב, ובארו שמה שרב יהודה אמר מכאן ומכאן טהורה היינו בין אם החבית עומדת לצד זה או לצד זה בכל גווני מה שלמטה טהור וזה הכונה מכאן ומכאן ומיושב קושיית החזו"א.

ובסברת הר"ש שנטמא רק היין שמעל הנקב, ביאר התוי"ט דס"ל רק את הטעם שהיין נמשך אחר הנקב וחולק על הסברא שהיין שלמטה הוא בסיס ליין שלמעלה, (ועי' רשב"א שכתב שהיין שלמעלה הוא כמו מפיה ומשוליה וצ"ב דלכאו' דמיא למשוליה ולא מפיה).

**ב.** וכתבו התוס' שמה שלר' יהודה לא נטמאת כל החבית כשניקב בצידה היינו כשסתם את הנקב בידו אבל אם הכניס את ידו לנקב נטמאת כל החבית דהיין שלמעלה נטמא משום שנמשך אחר הנקב והיין שלמטה נטמא מדין בסיס אלא מיירי שלא הכניס ידו לנקב.

וכן מבואר בהרבה ראשונים, עי' רא"ש שהביא שהרשב"ם כתב כך בשם רש"י, וכ"כ הרשב"א בשם ספר התרומות וכ"כ הריטב"א.

מלבד שיטת הרשב"א שחולק על ספר התרומות שאף אם הכניס ידו לחלל הנקב לא נטמאת כל החבית אליבא דר' יהודה.

**ג.** והנה צ"ע בעיקר דין המשנה למה שלא יטמא כל היין כיון שכולו במקום אחד ואינו ניצוק, והרי מפורש במשנה בטהרות (פ"ח משנה ט') שאשבורן הוא חבור לטומאה.

ובפשטות הביאור כמו שכתבו התוס' והרא"ש וספר התרומות שכיון שלא נגע בתוך חלל החבית לא נטמא כל היין כיון שהיין שבכלי חולק רשות לעצמו, וכך ביאר החזו"א (טבו"י ס"ה סק"ו) שהחבית חולקת רשות לעצמה. ולכך הוצרך ר"י לסברות שהיין שלמעלה נמשך אחר הנקב והיין של למטה הוא בסיס.

ועפ"ז אפשר לבאר סברות אלו [של נמשך ובסיס], דכיון שבעצם היין הוא חבור וכל החיסרון הוא שאנו רואים את מקום הנקב כמקום אחר ממילא אמרי' שאם כל היין עומד לצאת דרך שם אנו רואים שמקום הנקב הוא חלק מהחבית כיון שזה השימוש לכל היין שבחבית, או בנוסח אחר שאנו רואים שכל היין שייך זל"ז כיון שכולו הולך לאותו מקום ואינו חלוק זמ"ז.

**ד.** ועתה יש להסתפק בדעת רבנן, האם הם חולקים על חסרון זה שהיין שבכלי חולק רשות לעצמו או דס"ל שאף כשנגע מצידיה שייך את הסברות של נמשך ובסיס כיון שהיין שלמעלה מהנקב נמשך אחר הנקב והיין שלמטה הוא בסיס ליין שלמעלה.

והחזו"א שם כתב שרבנן חולקים שחלל הכלי לא חולק רשות לעצמו דכולו נטפל לכלי, ולדבריו מחלוקתם בעיקר הדבר אם יש חסרון שהיין שבכלי חולק רשות לעצמו ולדעת רבנן אי"צ להגיע לסברות של נמשך ובסיס.

אך לכאו' מפורש בתוס' שלא כדבריו, דתוס' כתבו בדעת רבנן וז"ל 'חבית של תרומה שניקבה בין מפיה בין משוליה בין מצדיה ונגע בו טבול יום טמאה חביות שלהם היו יושבות על שוליהן כשהנקב בפיה כל היין שלמטה נעשה בסיס לעליון בשוליה כל היין נמשך אחר הנקב ומצדיה נמי טמאה צ''ל שאין זה מטעם נצוק דהא תנן נצוק אינו חבור לא לטומאה ולא לטהרה אלא הטעם לפי שמה שנכנס אצבעו טמא וא''כ מה שלמעלה ולמטה בחבית ממה שכנגד אצבעו הוה ליה מפיה ומשוליה'.

ומבואר בדבריהם שהטעם של רבנן הוא שאם נגע מצידיה נחשב כמו מפיה ומשוליה (וביאר המהרש"א שאע"פ שמיירי שלא הכניס ידו לתוך החבית מ"מ היין שכנגד ידו נטמא וממילא היין שלמעלה ולמטה הוא בסיס ונמשך), ועוד שכתבו בתחלה לדעת רבנן שאם נגע בפיה ובשוליה טמא רק מדין נמשך ובסיס.

ובפשוטו הטעם שרבנן מודים לחסרון שהכלי חולק רשות לעצמו וס"ל שאף כשנגע מצידיה נחשב כמו מפיה ומשוליה מדין נמשך ובסיס.

**ה.** והנה בדברי הרשב"א והריטב"א מבואר הסבר אחר בדעת רבנן וז"ל (הרשב"א) 'אע"פ שאין כלי מצרף את מה שבתוכו לתרומה ואע"פ שיש בתוכו ככרות הרבה מונין בהן ראשון ושני ושלישי ואין שלישי עושה רביעי בתרומה משקין שאני דמדנגעי אהדדי הוו להו כולהו חד גופא וכחד חשבינן להו בין מלמעלה בין מלמטה בין מצידיה'. [ומשמע קצת שאף לתירוצם מועיל מדין כלי מצרף אלא שכתבו שרק במשקין שהם חד גופא מועיל הצירוף של הכלי לגבי תרומה].

ויש לעיין למה הוצרכו לטעמים אלו של כלי מצרף וחד גופא הרי קי"ל שאשבורן הוי חבור במשקין ולכאו' באשבורן אי"צ לצירוף כלי אלא סגי שאינו ניצוק.

והיה מקום לומר שהוא ג"כ מהטעם הנ"ל שהיין שבנקב חולק רשות לעצמו ולכך צריך לרבנן להחשיבו חיבור משום שמשקין נחשבים גוף אחד.

אך צ"ב דאם ס"ל שיש חסרון שהיין שבנקב חלוק מהיין שבכלי א"כ מה מועיל לזה הטעם של כלי מצרף הרי אדרבה אמרי' שהיין שבכלי חולק רשות לעצמו ואיך הכלי מצרף את היין שנחשב מחוצה לו וצ"ע ועי' לקמן.

ועוד שהרשב"א עצמו חולק על ספר התרומות שאף אם הכניס את ידו לחלל הנקב לא נטמא כל החבית ולשיטתו לא התחדש שהכלי חולק רשות לעצמו ממקום הנקב.

**ו.** והנה צ"ע בדברי התוס' וספר התרומות הנ"ל, דזה לשון התוס' 'פי' שם ידו נגד הברזא ומנע יציאת היין הלכך מדמי ליה לצדיה אבל אם תחב אצבעו בתוך נקב החבית הוה ליה יין שתחת אצבעו כמו מפיה ושל מעלה מאצבעו כמו משוליה דאמרינן בסמוך דלכ''ע כל החבית טמאה וכ''כ רשב''ם בשם רש''י' עכ"ל. וקשה למה כתבו התוס' שהטעם שאם הכניס אצבעו טמא מדין מפיה ומשוליה הרי כשהכניס את אצבעו לתוך החבית אין חסרון כלל דהוי כמו אשבורן ומה צריך לטעם של מפיה ומשוליה.

**ז.** ואפשר ליישב קושיות אלו ע"פ דברי התורי"ד בסוגיין, שהקשה מה הטעם של ר' יהודה שאם נקבה מצידיה טהורה הרי כל היין חיבור ובשלמא ביין נסך דרבנן הקלו שאינו מטמא את כולו אבל בטבו"י שהוא טומאה דאורייתא למה לא נטמא כולו, ותירץ שמצאנו בטבו"י שקלישא טומאתו לגבי דין חיבור של טומאה כדאיתא בפ"א מ"א.

ומשמע מדברי התורי"ד שהקולא בטבו"י אינה מחמת שהיין שבנקב לא מצטרף ליין שבכלי אלא עצם החיבור של היין בטבו"י לא חשיב חיבור ואף היין שבחבית לא מצטרף לגבי טבו"י שקלישא טומאתו ולכך צריך לטעם של נמשך וחיבור.

ולפי"ז י"ל שזהו הטעם של תוס' שכתבו שאם הכניס את ידו לחבית טמא מדין נמשך וחיבור דבלא טעמים אלו לא היה נחשב חיבור כיון שטבו"י קלישא טומאתו ולא חשיב חיבור כלל אפי' לגבי היין שבתוך החבית. ורבנן ג"כ מודים לזה שיש חסרון שהיין אינו חיבור לגבי טבו"י אלא דס"ל שמועיל הטעם של נמשך ובסיס[[1]](#footnote-1), ור' יהודה חידש שיש חסרון נוסף שהיין שבנקב לא מצטרף ליין שבכלי וס"ל שלגבי חסרון זה לא מועיל הסברות של נמשך וחבור כשניקב מצידיה.

וצ"ב שעד כמה שר' יהודה סובר שאם הכניס את ידו נטמא כולה אפי' בניקבה מצידיה וכן ס"ל שבניקבה מפיה ולא הכניס את ידו נטמא כולה ומועיל הסברות של נמשך וחיבור א"כ למה בניקבה מצידיה ולא הכניס את ידו לא מועילים סברות אלו ומהו הצירוף של שתי חסרונות אלו וצ"ב.

**ח.** ועפ"ז אפשר לבאר את הרשב"א והריטב"א שכתבו שהטעם של רבנן שנטמאת כל החבית משום שהכלי מצרף ושכל היין נחשב חד גופא, דהסיבה שהוצרכו לטעמים אלו משום שטבו"י קלישא טומאתו ואינו חבור לגביה, ואינו משום שהיין שבנקב חולק רשות לעצמו דא"כ לא מועיל לזה שהכלי מצרף דאדרבה היין שבנקב חלוק מהיין שבכלי וכמו ששאלנו אלא משום שטבו"י קלישא טומאתו ולזה מועיל הטעם של כלי מצרף דכיון שיש כאן צירוף חיובי מועיל אף בטבו"י, אלא שהקשו שכלי לא מצרף בתרומה ולכך תרצו שהוא משום שהיין חד גופא.

ומה"ט נמי סובר הרשב"א שאליבא דר' יהודה אפי' אם הכניס את ידו לחבית לא נטמא כל היין משום שבטבו"י לא חשיב היין חיבור כלל. וספר התרומות והריטב"א חולקים בזה שדעת ר"י שיש חסרון נוסף שהיין שבנקב חולק מקום לעצמו ולכך אינו חבור אבל בלא"ה מודה ר"י לרבנן שיש סברא שנחשב חד גופא והכלי מצרף. (ולדבריהם לא תקשי מה ששאלנו על תוס' לעיל דאדרבה לרבנן אי"צ לטעמים של נמשך וחבור אלא משום שנחשב חד גופא ורק בדעת ר"י יש סברות של נמשך וחבור ולכך אם הכניס ידו הוי חבור אף בניקבה מצידיה משום שבזה לא צריך כלל את הטעם של נמשך וחיבור דהוי חד גופא וכל החסרון של ר"י הוא כשאינו מכניס ידו).

אך צ"ע דלכאו' לא יתכן לבאר כך, שהרי הרשב"א והריטב"א כתבו שמה שהמשנה נקטה טבול יום משום שבשאר טומאות אמרי' שהמשקין נעשים תחילה וא"כ כל טפת יין מטמאת את חבירתה ועושה אותו ראשון ועי"ז נטמא כל היין, ואי נימא שהחסרון של החיבור הוא רק בטבול יום א"כ הו"ל למימר דלכך נקטו טבו"י דבשאר טומאות הוי חיבור ואי"צ לטעם שנעשה תחלה, ומוכח דלא סברי כסברת התורי"ד אלא החסרון הוא אף בשאר טומאות, והדרא קושיא לדוכתה למה כל היין לא הוי חיבור ומאי שנא מהא דקי"ל בטהרות דאשבורן הוי חבור וצ"ע.

**ט.** והנה תוס' כתבו בדעת רבנן וז"ל 'ומצדיה נמי טמאה צ''ל שאין זה מטעם נצוק דהא תנן נצוק אינו חבור לא לטומאה ולא לטהרה אלא הטעם' כו'[[2]](#footnote-2), מבואר בדבריהם דמיירי שלא סתם את הנקב בידו והוי נצוק, וזה לכאו' שלא כדברי החזו"א שכתב דמיירי בסתם את הנקב ונטמא מדין אשבורן.

ומאידך מדברי התורי"ד שהקשה למה אין היין חבור, משמע דס"ל שסתם את הנקב בידו והוי אשבורן וכדברי החזו"א.

ומעתה לדעת התוס' דהוי ניצוק היה מקום לומר שזה הטעם שלרבנן צריך להגיע לטעמים של מפיה ומשוליה דאל"כ לא נטמאת כל החבית כיון דהוי ניצוק ולא אשבורן.

אך צ"ע דהניחא בניקבה מבשוליה הוי ניצוק אבל בניקבה מפיה לא הוי ניצוק כיון שאין היין נשפך מהחבית וא"כ למה צריך את הטעם של בסיס תיפו"ל דהוי אשבורן וצ"ע.

**י.** ולכאו' מוכח מזה שמשקים לא חשיבי חיבור מצד עצמם כיון שהוא רק נגיעה ולא נשיכה וכמו שבאוכלין אין חיבור בנגיעה עד שיהיה נשיכה כך במשקין חשיבא נגיעה ולכך צריך לטעם שהמשקין נחשבים חד גופא שעי"ז הוו חיבור והתחדש בזה שמשקין הוא חיבור אחד שנחשבים ממש דבר אחד כיון שלא ניכר שהם דברים חלוקים והויא משקה אחד, ולפי"ז צ"ל שבכל אשבורן טעם החיבור רק משום שנחשבים חד גופא וצל"ע.

ויסוד הדבר כתב המקדש דוד (סי' מ"ד אות ג') שחיבור משקים הוא רק באופן שהמשקים דוחקים זה את זה אבל נגיעה בעלמא של משקים שאינן דוחקים זא"ז דמיא לנגיעה של אוכלים ואינו חיבור והוכיח כך ממשנתינו ע"ש, ומבואר שאף באשבורן לא הוי חיבור מחמת הנגיעה אלא רק משום שהמשקים דוחקים זא"ז.

אך בדברי התוס' עדיין לא מיושב למה הוצרכו לטעם דהוי כמו מפיה ומשוליה הרי בכל אשבורן לא משמע שצריך לטעמים של נמשך ובסיס. [וכעת העירוני שהמקד"ד עמד בדברי התוס' וביאר לפי"ד וצל"ע שם]. וגם צ"ב במה שדייקנו ברשב"א שאף לתירוצו צריך את הטעם של צירוף כלי והרי בכל אשבורן משמע שאפי' אם לא יהיה צירוף כלי הוי חיבור וצ"ע.

1. אמנם צ"ב דהניחא ביחס לחסרון שהיין שבנקב הוא מקום אחר הסברנו לעיל את הסברא של מפיה ומשוליה אבל אם יש חסרון שבטבו"י היין אינו חבור כלל מה מועיל לזה הסברות של מפיה ומשוליה הרי סו"ס לגבי טבו"י אינו חבור, וצ"ל שסברות אלו מחשיבות את שכל היין עומד לדבר אחד ונחשב כולו אחד וזה הסיבה לחבור. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה יש לדון בדעת התוס' האם לדעת ר' יהודה כל החסרון שצריך לטעמים נמשך ובסיס הוא משום שניצוק אינו חבור או שתוס' מודים שלדעת ר"י יש חסרון שהיין שבנקב חלוק מהיין שבכלי אלא שכתבו שלדעת רבנן נמי לא מהני מטעם ניצוק דקי"ל ניצוק אינו חבור.

   ויש לדייק ממש"כ התוס' דליכא למימר שלדעת רבנן הוי חבור מטעם ניצוק דהא קי"ל ניצוק אינו חבור ומשמע שסברו שניצוק הוא חיבור וא"כ איך הבינו את ר"י שצריך לטעמים אלו, ובהכרח שתוס' ג"כ סוברים כסברת החזו"א שיש חסרון בחיבור של היין שבנקב שהוא חלוק מהיין שבחבית אלא שצדדו לומר שרבנן חולקים על סברא זו שהוא חיבור מטעם ניצוק ולא נחשב שהיין שבנקב אינו חיבור והוכיחו שניצוק אינו חיבור ובהכרח שרבנן מודים לר"י לחסרון זה אלא דס"ל שנחשב כמו מפיה ומשוליה [דהא כיון שלר"י חסרון שהיין שבנקב חלוק מהיין שבכלי אין טעם לומר שרבנן חולקים בזה על ר"י ויש שתי מחלוקות אלא דלכו"ע חולק רשות לעצמו ופליגי אם נחשב כמו מפיה ומשוליה]. [↑](#footnote-ref-2)