מראי מקומות קז א 3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה

**מראי מקומות קז: 3**

**הצדן לצורך חייב וכו'.** מאן תנא אמר רב יהודה אמר ר' שמעון היא דאמר מלאכה שאינה צריכה לגופא פטור עליה. עיין לעיל צג: ובמשנה שם. ונראה שדעת רש"י שם שיסוד הפטור הוא משום שאינו מלאכת מחשבת. ונאמרו שני מיני מלאכה שאצל"ג או שאין לו צורך בתכלית המלאכה כגון חופר גומא ואינו צריך אלא לעפרה. ויש אופן שהמלאכה לא באה לו ברצונו ולא עושה כן משום שרוצה במלאכה אלא שבא לסלק דבר מעליו. והמשל בזה הוא הוצאת המת דברצונו לא באה לו והיה רוצה שלא ימות ולא יוציא. ובתוס' שם צד. ד"ה רבי שמעון. מבואר דטעם הפטור משום דבעינן דומיא דמשכן ובעינן שהמלאכה תעשה לאותה תכלית כמו שנעשית המלאכה במשכן.

**איכא דמתני לה אהא המפיס מורסא וכו' ואיכא דמתני לה אהא וכו'.** והנה יש לעיין האם ג' השיטות בדעת רב הם רק חולקים באיזה אופן דיבר רב או דפליגי ההדדי. ואם פליגי יל"ע במאי פליגי.

**עיין לעיל קו: אמר שמואל כל פטורי דשבת פטור אבל אסור לבד מהני תלת דפטור ומותר וכו'.** ומבואר שם ברש"י דהטעם דמותר זהו משום שרבנן לא גזרו במקום צער. ועיין בבעל המאור בסוגייתנו שהשיג על הרי"ף דהשמיט ג' מימרות אלו דרב וביאר הבעה"מ דזהו משום שהוא פוסק כרבי יהודה לחייב במלאכה שאינה צריכה לגופא. ומאידך הביא ג' מימרות דשמואל דפטור ומותר והנה יש לעיין דאם הוא פוסק כרבי יהודה מדוע מותר הרי כל ההתר הוא רק משום שהוי רק מלאכה דרבנן ומשום צערא התירו. ולרבי יהודה הוי מלאכה דאוריתא. ועיין רמב"ם פ"י הי"ז דהתיר במפיס מורסא לעשות כן בשבת מפני הליחה וצ"ע כנ"ל דהרי הרמב"ם פוסק כרבי יהודה וכן צ"ע שם בהכ"ה דהתיר לצוד רמשים המזיקין כדי לינצל וקשה כנ"ל הרי הרמב"ם פוסק כרבי יהודה ועיין במ"מ בהי"ז. ובביאור הלכה סעיף ז ד"ה נחשים. **עוד יל"ע** במימרא דשמואל, דעולה לכאורה דבמלאכה שאינה צריכה לגופא מותר כל שנעשה לרפואה ויל"ע דלעיל ל. מבואר לגבי מכבה את הנר בשביל החולה שיישן דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופא דפטור אבל אסור. ואפשר דיש לחלק ביניהם ועיי"ש במאירי. ועיין בפי' ר"ח קז: [נדפס קח.] דכתב שאין הלכה כרב דאוקי מימרות אלו כר"ש אלא כשמואל דסבר דפטור ומותר. ומבואר דלמד דאליבא דרב פטור אבל אסור ויל"ע במה תלויה המחלוקת. ויל"ע האם לדעת שמואל הוא מותר משום שחסר בגוף המלאכה ולא משום שזה מלאכה שאצל"ג ויל"ע בזה. ועיין במ"א סי' שט"ז סעיף י"ב. ועיין במ"ב סקכ"ז ובשו"ע ס"ח בביאור הלכה ד"ה ולהרמב"ם חייב.

**הצד נחש שלא ישכנו אם מתעסק בו שלא ישכנו פטור.** עיין בסוגית הגמ' קכא: ועל עקרב שלא תישך. א"ר יהושע בן לוי כל המזיקין נהרגין בשבת וכו'. וברש"י ובתוס' שם וברשב"א שם.  **אם לרפואה חייב.** וביאר המ"ב סי' שט"ז סכ"ו דחייב לפי שחשיב יש במינו ניצוד. ועיי"ש בשעה"צ שציין לפמ"ג. ועיין בביאור הלכה שם ד"ה הצד נחשים שעמד על זה שהשמיט הרמב"ם הלכה זו. עיי"ש מה שתי'. **אמר שמואל השולה דג מן הים כיוון שיבש בו כסלע חייב.** ומבואר ברש"י ובריטב"א דטעם החיוב הוא משום נטילת נשמה. אמנם בירושלמי פ"ז ה"ב כתב דהחיוב הוא משום קוצר שעוקר דבר ממקום חיותו. ובטעם הדבר שאינו חייב בו משום צידה כתבו הראשונים דמיירי שהוא ניצוד ועומד. והגרש"ז אוירבך דן במי שזורק חץ בבע"ח להורגו האם עובר גם משום צידה או דיסוד הצידה הוא רק היכן שכובשו מחיים. והביא ראיה משולה דג מן הספל שמבואר דהיה חייב משום צידה אלמלא הוא ניצוד ועומד הגם שהוא הורגו בשעשה ששולה אותו מן הים. [אמנם יש לחלק ביניהם בקל.]

**שם.** עיין בקרן אורה דנסתפק באופן שיבש כסלע האם חשיב כמת ממש או חייב משום שסופו למות. ונפק"מ באופן שבא אחר וקירב את מיתתו. **שם.** מלשונו של שמואל מדויק דאם החזירו למים לפני שיבש אינו חשיב נטילת נשמה. הגם שהיה צריך לעשות מעשה ולא אומרים דמכיוון שמצד המעשה נטילה היה אמור למות אם היה שב ואל תעשה זה נחשב נטינ"ש. ועיין בשו"ת חוות יאיר סי' קסד דחידש שעבר איסור והמחצית השקל שט"ז סי"ז כתב דהיינו איסור חצי שיעור ויל"ע דמה שייך כאן חצי שיעור הרי הוא חי גמור.

**שם.** עיין במנחת חינוך שוחט סק"ב. דדן מה הדין באופן שעשה בעל חי טריפה האם חייב בו משום נטינ"ש ורצה לדייק מסוגייתנו דמתחייב ודומה לשולה דג מן הים. וכן רוצח שעשה אדם טריפה באופן שאינו יכול לחיות. ועיין באבני נזר. או"ח סי' קצ"ז סעיף כו דהיבא מהתוס' בחולין כט: ד"ה כגון. דשוחט סימן אחד בשבת בבהמה אינו חייב כלום. דלא תיקן כלום ויל"ע דמכל מקום עשאה טריפה ומבואר דטריפה לגבי שבת אינו נחשב נטילת נשמה. ויל"ע ההורג טריפה האם חייב משום נטינ"ש ועיין רמב"ן ורשב"א להלן קלו. דהביאו דעת הריב"ם דכמתה דמו ודחו דבריו. והפמ"ג במשב"ז שט"ז ה' נקט שחייב. והאחיעזר ח"ג סי' לג אות ג' הביא ראיה מהמשנה בפסחים עא: שחייב. וכן פסק החזו"א ועיין מנח"ח שוחט סק"ג שנסתפק בזה. **הושיט ידו לבהמה ודלדל עובר שבמעיה חייב מ"ט וכו'.** כתבו הראשונים, דאף שמשמעות הדברים שחייב משום קוצר אין לומר כן דאין קצירה אלא בגידו"ק אלא החיבו הוא משום נטינ"ש ואע"ג דעובר אין לו חיות עצמית ואינו חייב על מה שנטל ממנו את החיים מכל מקום יש לו חיות אגב אמו וזה שעוקר אותו מהחיבור של החיות של אמו זה נקרא נטינ"ש וכן נראה דעת הרמב"ם פי"א ה"א. וכן כתב המ"מ.