שיז ד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שיז - קושר

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שיז

##### הלכות קושר

##### שיעור ד

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[המשך סעיף ג] **מתירין בית הצואר מקשר שקשרו כובס, שאינו קשר של קימא אבל אין פותחין אותו מחדש, דמתקן מנא הוא.** הגה: אפילו כבר נפתח, רק שחזר האומן וקשרו או תפרו ביחד כדרך שהאומנים עושין.

**ניתוק קשר שאינו של קיימא שנקשר בחוזק**

א] כתב המ"ב (ס"ק כג) "ובספר יש"ש כתב דכותנת שנתקשרו המשיחות ולא יוכל להתיר, שרי לכו"ע לנתקן, שהרי אינו עשוי אלא להתירו בכל זמן שירצה, ולא מקרי קשר ואף זה לא יעשה בפני עם הארץ אלא בצנעה וכו'. ואם אינו רגיל להתיר הקשר של הכותנת אלא משבת לשבת, אסור לנתקן כמו דאסור להתיר. ומ"מ אם דרכו לעשות עניבה ובלא כונה נקשר דינו כקשר שעשוי להתיר בכל יום [ח"א].

וז"ל הים של שלמה (ביצה פ"ד סו"ס ט) "וכתב מהר"י קאר"ו זוג של מנעל, שמדבקים הרצענים, וכן בית הצואר שהיה תפור, כתב בהג"מ ר"פ במה טומנין, שאסור לנתקן זה מזה, לדעת ריב"א, ורפיא בידיה, ונראה מדברי ר"י וראבי"ה משום רשב"ם, שהביא שם המרדכי, שהיא מותר, הואיל ולא עביד להתקיים ע"כ. וכתב (מהר"י קאר"ו) ואין להקל בפני עם הארץ, ויפה כתב. אכן הכתונת שעשויה בו רצועות לקשרו, ונתקשר שלא יכול להתיר, יכול לנתקו לכ"ע, שהרי אינו עשוי אלא להתירו, בכל זמן שרוצה, ואף זה לא יעשה בפני עם הארץ אלא ילך בצינעה ויעשה".

ב] מבואר דדעת היש"ש, דכותנת שנתקשרו המשיחות שלה ואינו יכול להתירה מותר אף לנתקה, ובארנו [בשיעור ג] הדעות בזה, מדוע אין בו משום תקון מנא. ומדבריו נראה דלא בא לחדש בהלכות קושר ומתיר, דקשר כזה לא חשיב קשר של קיימא, אלא עיקר חידושו בהלכות קורע, דהסמיך זה לדברי הגהות מרדכי אם יש דין בתפירה שיהיה של קיימא, וכמובא כאן ב' דעות ברמ"א, וע"ז סיים דכל זה בדבר שתפור או שקשור קשר של קיימא, אבל דבר שקשור בקשר שאינו של קיימא וכדוגמת הכותנת לכו"ע אין בו משום קורע [דאף אם בתפירה לא בעי של קיימא, מ"מ בקשר לכו"ע בעי קשר של קיימא, ובאינו ש"ק, לא נחשב מחובר, ואין בו משום קורע].

ג] וראיתי בארחות שבת (פ"י הערה נד) דהעיר דבלא"ה אין בקריעת חוט תלוש משום קורע, כמבואר לעיל (סי' שיד סעיף ט), וצ"ל דאיירי בחוט כעין גארט"ל, דנחשב לבגד ממש ושייך בו משום קורע.

ד] ומתוך דברי היש"ש מבואר דס"ל דל"ח קשר של קיימא, דאף שהקשר חזק מאוד וקשה להתירו, מ"מ הוא לא כיון לזה ודרכו להתירו לאלתר, ולכך לא חשיב של קיימא. עוד מבואר דלא החשיבו כקשר אומן, אע"פ שהוא קשר חזק ואמיץ מאוד [אולם ברמ"א לעיל סעיף א' חשש להחמיר שמא הוא מעשה אומן, ואולי ס"ל ליש"ש כדעת החזו"א כדלהלן, שלא החמירו בקשר אמיץ רק לכתחילה].

והוסיף המ"ב בשם המג"א (ס"ק יא) דאם אינו עשוי להתירו אלא משבת לשבת, אסור אף לנתקו, דלא התיר היש"ש לנתק אלא קשר שמותר להתירו, אבל קשר שאסור להתירו [אף מדרבנן] אסור אף לנתקו.

## עניבה שנקשרה קשר גמור

ה] עוד הביא המ"ב בשם החיי אדם (כלל כז כח סעיף ב) דאם דרכו לעשות עניבה, ובלא כונה נקשר, דינו כקשר שאינו של קיימא. וכתב החזו"א (סי' נב ס"ק יז) דבאופן זה אפי' רגיל לעשותו עניבה יותר משבוע, מותר להתירו, דכל שלא נתכוין לקשר דינו כקשר שאינו של קיימא, משא"כ בקשר כותנת דהיש"ש דעכ"פ התכוון לקשר אלא שלא נתכוון לקושרו כ"כ בחוזק, ולכך כל שהרגילות לקושרו יותר משבוע, אסור אף לנתקו.

ו] והנה המ"ב סתם בדברי החיי אדם, דכתב דדינו כקשר העשוי להתיר כל יום, ולא פי' אם מותר לכתחילה או שיש לחוש בו שמא הוא מעשה אומן, ולכאורה דעת הרמ"א [סעיף א] דיש להחמיר בכל ב' קשרים זה ע"ג זה שמא הוא מעשה אומן, אף שעשוי להתירו ביומו, ולא היקל שם אלא במקום צער, ואם כן אין להתיר בנקשר בלא כוונה אלא במקום צער ולא לכתחילה. וכן משמע בחיי אדם שלא התיר אלא במקום צער.

אולם דעת החזו"א דאפשר להתירו לכתחילה אף שלא במקום צער, והוא על פי מה שכבר נתבאר דס"ל להחזו"א דמה שנהגו איסור בב' קשרים אינו אלא חומרא בעלמא, וממילא סובר שכאן שנקשר מעצמו אין צריך להחמיר. וז"ל "ונראה דאפי' שלא במקום צער מותר, דהא דנהגו שלא להתיר ב' קשרים זה ע"ג זה חומרא בעלמא הוא, דהא מה דתנן קיא ב' קושרת אשה מפתח חלוקה כו' ע"כ בשני קשרים זה ע"ג זה איירי דבלא"ה לאו קשר הוא, ובגמ' פריך פשיטא, ומשמע דאי אפשר שיהיה בזה מעשה אומן, ובעשה עניבה וממילא נעשה קשירה, ודאי אין כאן מנהג ויש להעמיד על הדין, וכ"ש בנקשר מנעלו ויש לו צער" וכו'.

ז] ובעיקר דברי החיי אדם דנקשר מעצמו לא חשיב קשר של קיימא, מבואר ברעק"א לא כן אלא חשיב קשר גמור דאסור להתירו בשבת, דהגמ' מנחות (לט.) הוכיחה דקשר עליון בציצית דאורייתא, מדהוצרכה התורה להתיר כלאים בציצית [ובאינו קשור אינו עובר באיסור כלאים], והקשה הרעק"א (סי' יא סעיף ט ס"ק יא) בשם חכם אחד דשמא צריך לנקשר מעצמו בשבת דאסור להתירו, ואין לו ציצית אחר, דאין בו איסור כלאים ומותר להתעטף בו, עיי"ש מש"כ בזה. ולדברי החיי אדם לא קשיא כלל, דבנקשר מעצמו לא חשיב קשר ומותר להתירו בשבת, וע"כ דס"ל לרעק"א דגם נקשר מעצמו חשיב קשר [וכן הוכיח בחוט שני (ח"ב פל"ד ס"ק ב עמו' ריח) ויעויי"ש מה שיישב דצריך עכ"פ קשר כדי שיהיה לו ציצית, ודבריו אינם מובנים דאנן דנינן לצד שקשר עליון אינו דאורייתא].

## הפרדת חוטי ציצית שנסתבכו

ח] נסתבכו פתילי הציצית זה בזה. הנה בבה"ל (סי' ח סעיף ז, ד"ה צריך) חשש לדעת הגר"א דנפסלו בדיעבד, ומשום כן צידד שלא יברך ע"ז [וצ"ע מדוע לא חשש לעצם הלבישה, אלא לענין הברכה בלבד], וכתב בחוט שני (שם ס"ק יא עמו' רכט) דאסור להתירו בשבת משום התרת קשר [לדעת הרמב"ם דיש בפתילת חוטין משום קושר], וכן משום תקון מנא. אולם נראה דלדעת החיי אדם אין בו איסור משום התרת קשר כיון שנקשר מעצמו, ואם היקל במקום צער, בוודאי יש להקל במקום מצוה, אולם לדעת הרעק"א דחשיב קשר יש לאסור משום מתיר.

[סעיף ד] **קושרין דלי במשיחה או באבנט וכיוצא בו, אבל לא בחבל, וה"מ בדליים הקבועים בבור, אבל דליים שלנו שאינם קבועים בבור אינו קשר של קיימא.**

## קשירת חבל יקר וכדו'.

ט] וכתב המ"ב (ס"ק כז) "במשיחה או באבנט. דהוא חשיב ואינו מבטלו שם והוי קשר שאינו של קיימא, אבל בחבל אפילו חבל דגרדי דהוא חשיב ג"כ אסור, דגזרינן אטו חבל דעלמא דאינו חשיב ודרכו לבטלו שם והוי של קיימא". והוא דאסור לקשור חבל בדלי הקבוע בבור, כיון דמבטל ליה התם והוי קשר של קיימא, ואף חבל יקר שוודאי לא מבטלנו, אסרו חז"ל וגזרו אטו חבל דעלמא, אבל משיחה ואבנט לא גזרו בהם דלא מיחלף בחבל דעלמא.

י] והבאנו [בשיעור א] דדעת הט"ז (ס"ק א) דהכל תלוי בדעתו, וכל שקושרו ע"מ להתירו ביומו מותר, אף שהוא קשר שרגילים לקושרו לעולם, אולם בבה"ל (ד"ה הקושר) האריך להוכיח דבקשר כזה שרגילין לקושרו לעולם, חשיב קשר של קיימא ואינו תלוי בדעתו כלל, והנה בסעיף זה מבואר דחז"ל גזרו בחבל יקר אטו חבל דעלמא, וא"כ ק"ו דיש לחוש ולגזור באותו חבל באופן שכוונתו לאלתר, והוא פלא בדעת הט"ז איך התיר בזה לכתחילה.

## חיבור מזרק חד פעמי

יא] ובמנחת יצחק (ח"ח סי' כז) דן לענין חבור מזרק חד פעמי, שאין רגילין לפרקו אלא דאינו צריך לו אלא לזמן מועט, אם חשיב חבור של קיימא, וצידד להקל באופן שיחשוב לפרקו כשיגמור וע"פ דעת הט"ז דתלוי בכוונתו, והביא עוד כמה אחרונים דס"ל כן, אולם לענ"ד מסעיף זה מוכח דבוודאי אין להתירו לכתחילה.

[סעיף ה] **עניבה מותר, דלאו קשר הוא. הגה: ואפילו אם עשה קשר אחד למטה, נוהגין בו היתר.**

## עניבה, ועניבה ע"ג קשר

יב] וכתב המ"ב (ס"ק כט) "נוהגין בו היתר. וכתבו האחרונים הא דנוהגין היתר בקשר אחד למטה, היינו דוקא כשעשוי להתיר בו ביום, ומשום דע"י עניבה ע"ג קשר עדיין אינו נקרא מעשה אומן, אבל אם היא לקיימא על איזה זמן כגון בלולב וכיוצא בו אסור לעשות קשר למטה אלא עניבה בלבד, ורשאי לעשות שתי עניבות זה ע"ג זה, וכן יש לנהוג".

והוא דעת הט"ז (ס"ק ז) והמג"א (ס"ק טו) דהרמ"א הקיל דעניבה ע"ג קשר לא חשיב מעשה אומן, ולכך אין להתיר אלא בעשוי להתיר ביומו, אבל העשוי לזמן אסור. אולם עי' בביאור הגר"א שביאר בדברי הרמ"א שהתיר בעניבה ע"ג קשר שהוא משום שקשר אחד לא חשיב קשר, ולדעתו אפילו באופן שעושה זה לקיימא יש להתיר שהרי אין זה קשר כלל, ובמ"ב כתב לנהוג בזה לאיסור.

## גלילת ס"ת ונביאים

יג] ובמנחת שבת (על הקיצור שו"ע סי' פ ס"ק קנה) כתב דיש ליזהר בחוט שקושרין בו הס"ת בשבת במנחה [שאין קורין בו עד יום ב] שלא לקושרו עניבה ע"ג קשר, וכדעת הט"ז והמג"א. אולם דעת הגריש"א להקל בזה, דהבה"ל (ד"ה שאינם) צידד לעיקר כדעות דעד ז' ימים חשיב לאלתר, ובוודאי בס"ת שיש בזה ביזוי אם יקשרו אותו באופן שאינו טוב. אולם בנביאים בוודאי יש להחמיר בזה, שהרי פעמים שיעבור זמן רב עד שיחזרו לקרות בהם, ויש להחמיר כדעת הט"ז והמג"א שאין להתיר בעניבה ע"ג קשר אלא כשהוא לזמן.

**דינים העולים**

1. דעת היש"ש דקשר שמותר להתירו מותר אף לנתקו שלא בפני ע"ה, ואין בו משום איסור קורע.
2. קשר שרגילין להתירו ביומו, ובטעות נקשר קשר חזק, לא חשיב קשר של קיימא ומותר להתירו או לנתקו [יש"ש], אבל ברגילין להתירו משבת לשבת אסור לנתקו כמו שאסור להתירו. [מג"א ומ"ב].
3. דבר שרגילין לעונבו ובטעות נקשר, לדעת החיי אדם מותר להתירו במקום צער, ולדעת החזו"א אף שלא במקום צער, אולם דעת רעק"א נראה דחשיב קשר גמור ואסור להתירו.
4. נסתבכו פתילי הציצית [ודעת הבה"ל דלא יברך ע"ז] אסור להתירם בשבת משום 'מתיר' ומשום 'מתקן מנא' [חוט שני], אולם לדעת החיי אדם נראה דאין בו משום 'מתיר'.
5. אסור לקשור חבל יקר בדלי הקבוע לבור, דמיחלף בחבל דעלמא, אולם משיחה ואבנט לא מיחלף ומותר, ונראה ללמוד מזה דאף הקושר קשר ע"ד להתירו אלא דרגילין לקושרו עולמית דאסור לכה"פ מדרבנן, ודלא כדעת הט"ז.
6. עניבה ע"ג קשר, לדעת הט"ז והמג"א בעשוי להתירו ליומו שרי, ובעשוי לזמן אסור, ודעת הגר"א אף בעשוי לזמן מותר, ובמ"ב כתב דנוהגין לאיסור.
7. קשירת ס"ת ונביאים בעניבה ע"ג קשר, לדעת המנחת שבת יש להחמיר בשבת במנחה, דאינו ניתר עד יום ב'. ודעת הגריש"א להקל בזה [עכ"פ בס"ת שקורין בו ביום ב'], אולם בנביא שקורין בו לזמן מרובה יש להחמיר.