43 שיטה חלק וצירוף רוחים
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ועש"ק כי תבא ט"ו אלול תשס"ג

**בדין ריוח שיטה חלק, אם הוי כפתוחה**

**או כסתומה, ובביאור שיטות הראשונים בזה**

א] נחלקו הראשונים בדין ריוח שיטה חלק, שדעת הרמב"ם רפ"ח מס"ת דהוי פרשה פתוחה,[[1]](#footnote-2) ודעת הרא"ש בהל' ס"ת סי' י"ג דהויא סתומה,[[2]](#footnote-3) וצ"ב הפלוגתא בזה, ועמש"נ לעיל סי ב' סק"? לבאר בזה, אי נימא שלדעת הרמב"ם לא תליא שם פתוחה וסתומה כלל בהריוח, אלא תליא במקום התחלת הפרשה, דלפ"ז הרי שלדעתו אין מקום לחלק דבהניח שיטה חלק יהא זה כסתומה, דסו"ס כיון שהתחיל הפרשה השני' בראש השיטה הויא פרשה פתוחה, אך למש"נ שם מד' הרבה מהאחרונים שנקטו דאף לדעת הרמב"ם שם פתוחה וסתומה תליא בהריוח, שוב צ"ב פלוגתת הרמב"ם והרא"ש בזה.

וביותר צ"ב בזה, דהנה בהלכות ס"ת לר"ת, שנד' במחזור ויטרי סי' תקי"ט, ז"ל, איזהו פרשה פתוחה וכו', ואם נזדמה לו סילוק הפסוק בסוף שיטה פחות מכשיעור, יניח השיטה השני' ויתחיל לכתוב שיטה שלישית, וגם זו פתוחה וכו', זו מצאתי בסידור קדמונים, ובמסכת סופרים שנינו, איזהו פתוחה וכו', וכמה יניח באמצע שיטה ותהא קרוי' סתומה, כדי לכתוב שם של ג' אותיות, גמר את כל הפרשה בסוף הדף ישייר שיטה אחת, ואם שייר מלמטה כדי לכתוב שם ג' אותיות מתחיל מלמעלה, עכ"ל, והובאו דבריו בתוס' במנחות דל"ב. והרא"ש בהל' ס"ת שם, ובהרבה מן הראשונים, והנה מבו' בזה להדיא, דבדין שיטה חלק נחלקו סידור קדמונים ומסכת סופרים, דלדעת סידור קדמונים הוי זה פתוחה, ולדעת מסכת סופרים הוי זה סתומה, דהרי הא דתניא דישייר שיטה אחת הוא כדי לעשותה סתומה, שהרי בזה איירי הברייתא שם, (וגם דלעשותה פתוחה אי"צ להניח שיטה חלק, דסגי להניח בתחילת השיטה העליונה שם בן ג' אותיות, ותהא עי"ז פתוחה??יל"ד כד' ר"י שבמרדכי וצ"ע?), וגם מסיק ע"ז דאם שייר מלמטה כדי לכתוב שם של ג' אותיות מתחיל מלמעלה, והרי עי"ז הויא סתומה לדעת המסכת סופרים דכל שהניח חלק בסוף שיטה הויא סתומה, ומוכח מכ"ז דדעת המסכת סופרים דכל שהניח שיטה חלק הויא סתומה, וצ"ב טעם פלוגתייהו, וביותר צ"ע בהא דמסיק ר"ת דפליגי דלתנא דברייתא בראש שיטה הויא פתוחה ולא בסוף שיטה, ולסידור קדמונים בסוף שיטה מיקרי פתוחה ולא בראש שיטה, וילה"ע שלא הזכיר דפליגי עוד בדין שיטה חלק דלתנא דברייתא הויא סתומה ולסידור קדמונים הויא פתוחה.

ואשר מבו' מזה, דפלוגתייהו אם שיטה חלק הויא סתומה או פתוחה, מיתלי תליא בפלוגתייהו אם בהניח ריוח בסוף שיטה הויא סתומה או פתוחה, והיינו דריוח שיטה חלק הוי לכו"ע כהניח ריוח בסוף שיטה, וכנראה הטעם בזה, דכיון דהניח כל השיטה חלק, דייני' לכל הריוח כהמשך להשיטה הקודמת, וע"כ חשיב כהניח ריוח פתוח בסוף שיטה, וראיתי כעי"ז בשו"ת רמ"ע סי' ק"ו, (ד"ה והשלישי), בדעת הרמב"ם, שו"מ שכתב כן בס' קדושת יו"ט סי' מ"ד, עיי"ש, דלתנא דברייתא דס"ל דריוח בוסף שיטה הוי סתומה, ע"כ ה"נ שיטה חלק הוי סתומה, ולסידור קדמונים דס"ל דריוח בסוף שיטה הוי פתוחה, ע"כ ה"נ שיטה חלק הוי פתוחה, וז"ב, ולהלן סק"ב נת' אופן נוסף, לתלות פלוגתייהו בדין שיטה חלק, בפלוגתייהו אם פתוחה מראשה הויא פתוחה או סתומה, עיי"ש.

ולפ"ז הרי נמצא דלדעת הרא"ש דבהניח ריוח בסופה הוי פתוחה, הי' בדין דגם שיטה חלק יהא כפתוחה, וכדחזי' דבין המסכת סופרים ובין הסידור קדמונים ס"ל דדין שיטה חלק הוי כריוח שבסוף שיטה, וצ"ב דעת הרא"ש שדחה לד' כל הקדמונים וס"ל דהגם דפתוחה מסופה פתוחה, מ"מ אם הניח שיטה שלימה חלק הויא סתומה, ועמד בזה בס' קדושת יו"ט סי' מ"ד,[[3]](#footnote-4) וע' בשו"ת רמ"ע מפאנו סי' ק"ו שתמה כן ע"ד הרא"ש, ז"ל, וקשה מאד שהרא"ש שהוא בתרא יצייר צורה בהיפך הראשונים מבלי היות לו מה לישען וכו', עכ"ל, ואמנם מש"כ שם דבד' המסכת סופרים דסיים בראש הדם ישייר שיטה אחת בראש הדף, משמע כי בבהניח שיטה אחת חלק אין לך פתוחה גדולה מזו, צ"ב רב, שהרי לכאו' דברי הברייתא קאי על סתומה, וס"ל דשיטה אחת חלק הוי סתומה, וכמש"נ לעיל, וכנר' פירש ד' הברייתא באופן אחר, וצ"ע רב בזה, ושו"ר בס' קדושת יו"ט סי' מ"ד ובפי' נחלת יעקב על מסכת סופרים ספ"א, שכתבו דלהמ"ס הוי שיטה חלק סתומה, וזה כמש"נ, (ויש להוסיף, דהאמנם לפ"מ שהביאו התוס' ל' המ"ס, משמע דקאי על פתוחה, אך ברא"ש נוספו כמה תיבות, ולפ"ז להדיא דקאי על סתומה).

והנה באמת יתכן, דמש"כ הרא"ש דשיטה חלק הוי פתוחה, לא חידש כן מדעתו, אלא פירש כן בד' הירושלמי, שאמרו דפתוחה מכאן ומכאן סתומה, וכבר תמהו התוס' במנחות דל"ב., דכיון דפתוחה מראשה או מסופה הוי פתוחה, א"כ מ"ט יהא גרע היכא שהניח ריוח גם בסוף השיטה וגם בתחילת השיטה שיהא זה סתומה, עיי"ש מש"כ בזה, וע' בזה במרדכי סי' תתקס"א כמה פירושים בזה, ועמש"נ בזה ב?, ויתכן דהרא"ש פירש דברי הירושלמי, דהגם דריוח הפתוח מראשו או מסופו הוי פתוחה, אך ריוח הפתוח מכאן ומכאן הוי סתומה, וזהו דינא דהרא"ש דבהניח שיטה חלק הוי סתומה, ולפ"ז ניחא דמה"ט פליג הרא"ש ע"ד הקדמונים, שסמך ע"ד הירושלמי, אך אכתי צ"ב טעם הפלוגתא בזה, וגם דבאמת קשיא לומר כן שהרא"ש כאן פירש כן בד' הירושלמי, שהרי הרא"ש בהל' מזוזה סי' ה' פי' ד' הירושלמי באופ"א, עיי"ש, וצ"ב באמת מ"ט לא פירש הרא"ש שכונת הירושלמי הוא לשיטה חלק דהויא פתוחה מראשה ומסופה ולדעתו הויא סתומה, ועמש"נ בזה להלן סוסק"ג.

ב] והנה בביאור עיקר דינו של הרא"ש דשיטה שלימה חלק הוי סתומה, אשר צ"ב שהרי הרא"ש פירש דעיקר שם פתוחה וסתומה תליא אם הריוח פתוח או סתום, וא"כ הרי לכאו' כ"ש שבהניח שיטה שלימה חלק דהריוח פתוח מב' צדדיו יהא פתוחה, ומ"ט הוי זה סתומה, פי' מהרש"ל בשו"ת סי' ל"ז, ז"ל, והא דשיטה חלק הוי פתוחה להרא"ש, היינו משום שכיון שאינה פתוחה בראש השיטה עצמה א"כ חשבי' השיטה חלוקה כאילו היא באמצע הכתב, עכ"ל, והיינו דכיון דליכא כתב כלל בשיטה זו, ואין הריוח מתיחס להכתב שבאותו שיטה, ע"כ דייני' לה כריוח שבאמצע שיטה שהוא סתום, דדייני' לכל ג' השיטים כהמשך אחד, והוי הריוח באמצע.

והנה אכתי צ"ב דמ"ט נדון לזה כן, ומ"ט לא נימא שריוח זה עומד לעצמו, והוי ריוח פתוח, ונ' דיל"פ הטעם בזה, משום דא"כ הי' לו להתחיל הפרשה השני' באמצע השיטה, והי' זה פרשה פתוחה, כיון שהריוח פתוח מראשו, ומדהניח כל השיטה חלק, הרי בע"כ שאי"ז פרשה פתוחה, אלא ה"ז פרשה סתומה, ע"י שנדון השיטה חלק כאמצע הכתב בין ב' השיטין, ואשכחן דכוותה דאזלי' בתר מה דמוכח ממה שהניח, במה שנוטה מהרש"ל בשו"ת סי' ל"ז, דגם לדעת הרמב"ם דהניח ט' אותיות בסוף השיטה ומעט בתחילת השיטה הוי סתומה, מ"מ אילו הניח בשיטה העליונה כדי ט' אותיות ולהתחיל הפרשה הבאה, הרי שגם להרמב"ם הוי פתוחה בכה"ג, כיון שכבר יש שיעור הראוי לסתומה, שהרי אין לטעות ולומר שהיא סתומה, דא"כ הי' עושה אותה בסוף שיטה שהיא הסתומה מן המובחר, אלא בודאי פתוחה היא וכו', עכ"ל, וכ"ה דעת הרבה מהאחרונים, ונת' בזה בסי' ב' סק"ה, עיי"ש.

ולפ"ז מתבאר טעם הא דפליג הרא"ש על כל הנך קדמונים, וס"ל דשיטה חלק הוי סתומה, דלמש"נ הרי טעמא דהרא"ש דלא דייני' לה כפתוחה, הוא ממה שלא התחיל הפרשה השני' באמצע השיטה, ולפ"ז הרי ל"ש ה"ט לדעת הסידור קדמונים והרמב"ם, דלדידהו הרי אילו הי' מתחיל הפרשה השני' באמצע השיטה הי' זה סתומה, וע"כ שפיר הניח כל השיטה חלק כדי שיהא הריוח פתוח מסופו ויהא זה פתוחה, ולדעת מסכת סופרים דס"ל דפתוחה מראשה פתוחה, הרי אה"נ ס"ל דהניח שיטה חלק הוי סתומה, ומת' לפ"ז טעם חדש בביאור פלוגתת המסכת סופרים והסידור קדמונים בדין שיטה אחת חלק, ותלי בפלוגתיהו אי פתוחה מראשה הוי פתוחה או סתומה, ועמש"נ לעיל סק"א באופ"א בזה.

ג] אמנם באמת בעיקר דינא דהרא"ש דשיטה חלק הוי סתומה, הנה באמת בל' הרא"ש לא נז' כלל ה"ט דהוא משום דדייני' לי' כריוח שבאמצע שיטה, דז"ל הרא"ש, הוי פרשה סתומה כיון דאין פתוחה לא בסוף שיטה ולא בתחילת שיטה, ושיטה חלק הוי כמו ריוח שבאמצע השיטה, עכ"ל, וצ"ב הטעם שפירש בזה.

ונ' לדון לבאר בזה באופן אחר, דהנה בכל דברינו לעיל נתבאר בדעת הרא"ש, דשם פתוחה וסתומה לא תליא כלל בהפרשה עצמה, אלא תליא ב"הריוח", דאי הריוח פתוח הוי פתוחה ואי הריוח סתום הויא סתומה, שכ"ה משמעות ל' הרא"ש שם, וכ"ה להדיא בל' מהרש"ל בסי' ל"ז שהבאנו בסי' ב' סק"ג, אך לכאו' ילה"ע ע"ז מל' הרא"ש שם, שכתב דמסתבר דמכל צד מיקרי פתוחה, משום דחלוק הפרשיות הן שתים וכו', וכל שהריוח פתוח מצד אחד "למעלה או למטה", נקראת פתוחה, עכ"ל, ול' זה שכתב הרא"ש למעלה או למטה צ"ב, דלכאו' הרי עיקר הנידון הוא אם לשם פתוחה בעי' שיהא הריוח פתוח מתחילתו, או שיהא פתוח מסופו, או דבב' האופנים הוי פתוחה, ולכאו' הול"ל דכל שהריוח פתוח מצד א' "מתחילתו או מסופו" נקראת פתוחה, ומל' הרא"ש נ' שבי' הנידון הוא אם בעי' שיהא הריוח פתוח בשיטה העליונה או בשיטה התחתונה, וצ"ב בזה.

ונ' ללמוד מזה בדעת הרא"ש, דשם פתוחה וסתומה לא תליא בהריוח אם הוא פתוח או סתום, כפשטות ל' הרא"ש, אלא ה"ז תלוי בהפרשיות עצמן אם הן פתוחות או סתומות, והיינו דכל שהפרשה פתוחה ע"י ריוח שפתוח לבחוץ, הוא דהויא פתוחה, וכל שאין הריוח פתוח לבחוץ ואין הפרשה פתוחה על ידו לבחוץ, הויא סתומה, והיינו דלא תליא בריוח מצד עצמו אם הוא פתוח או סתום, אלא היינו שאם הריוח פתוח לבחוץ הרי שאף הפרשה פתוחה על ידו לבחוץ, ואם הריוח סתום אין הפרשה פתוחה על ידו לבחוץ, ולפ"ז נ' שפירש הרא"ש דהנידון אם פתוחה מראשה או מסופה הוי פתוחה, אין שורש הנידון בזה אם בעי' שיהא הריוח פתוח מראשו או מסופו, דודאי אין מקום לחלק בזה, וכל שהריוח הוי פתוח לבחוץ הוי ריוח פתוח, אלא שורש הנידון בזה הוא דהרי ענין פרשה פתוחה הוא, כמו שפי' מהרש"ל בשו"ת סי' ל"ז?, ??, וע"כ י"ל דל"ח פתוחה רק אם הפרשה הראשונה פתוחה לבחוץ, ובכה"ג היא מתחלקת מן הפרשה שאחרי', אך כל שהפרשה הראשונה סתומה, ל"מ מה שהפרשה השני' פתוחה לחלק הפרשיות זמ"ז, וי"ל להיפך, דרק מה דהפרשה השני' פתוחה לבחוץ מהני לחלק הפרשיות זמ"ז, אך היכא שהפרשה השני' סתומה, ל"מ מה שהפרשה הראשונה פתוחה לחלק הפרשיות זמ"ז, וזהו שכתב הרא"ש דמסתבר דכל שהריוח פתוח בין היכא שהוא פתוח למעלה ופותח השיטה העליונה לבחוץ, ובין היכא שהוא פתוח למטה ופותח השיטה התחתונה לבחוץ, מהני לחלק הפרשיות זמ"ז ונקראת פתוחה.[[4]](#footnote-5)

ולפ"ז נ' לבאר היטב הא דשיטה חלק הוי סתומה, דזהו משום דכה"ג דהניח שיטה חלק, וליכא ריוח כלל לא בסוף השיטה העליונה ולא בתחילת השיטה התחתונה, הרי נמצא דליכא כלל שיטה פתוחה, דהשיטה העליונה אינה פתוחה, שהרי אין ריוח פתוח בסופה, והשיטה התחתונה אינה פתוחה שהרי אין ריוח פתוח בתחילתה, וע"כ בכה"ג הוי סתומה, דהשיטה חלק הוי כמו ריוח שבאמצע השיטה דל"מ לפתוח הפרשה לבחוץ, והיינו דלשם פרשה סתומה ל"ב שיהא הריוח סתום, אלא כל היכא דאין הריוח פותח הכתב לבחוץ, הוי זה פרשה סתומה, וזה מדוקדק היטב בל' הרא"ש שהבאנו לעיל בטעם הא דשיטה חלק הוי סתומה, עיי"ש.

ובזה מתישב מה שהערנו לעיל סוסק"א, דמ"ט לא פירש הרא"ש להירושלמי דפתוחה מכאן ומכאן סתומה, דהיינו שיטה אחת חלק, אך למש"נ עתה ניחא, שהרי שיטה אחת חלק אינה פתוחה מכאן ומכאן, שהרי לדעת הרא"ש שם פתוחה הוי על הכתב, ופתוחה מראשה היינו שהכתב פתוח מראשו, ופתוחה מסופה היינו שהכתב פתוח מסופו, ופתוחה מכאן ומכאן היינו שהכתב פתוח מראשו ומסופו, ובשיטה אחת חלק, הרי אין הכתב פתוח כלל, וכ"ה ל' הרא"ש שאינה פתוחה לא בסוף שיטה ולא בתחילת שיטה, וע"כ אין לפרש כן בד' הירושלמי.

ואמנם לפי דרך לא נתפרש לן טעם פלוגתת הרא"ש בדין שיטה חלק, עם שאר הקדמונים, דמש"נ לעיל לבאר בזה, לכאו' אינו מתישב למש"נ עתה בטעמא דהרא"ש, וצ"ע בזה.

ד] ובזה נ' לבאר דעת הרא"ש בהל' מזוזה, דיעו"ש בסי' ה' שהביא הא דאמר רנב"י דמצוה לעשותן סתומות וכו', וכתב הרא"ש שנהגו להניח מעט חלק בתחילת שיטה ואח"כ להתחיל והי' אם שמוע, והיינו פתוחה לפי הירושלמי ומסכת סופרים, ותלמודא קאמר דהאידנא נהוג עלמא בסתומות, והאריך הרא"ש בזה, ומסיק הרא"ש דטוב שלא יניח כשיעור ג' אותיות בסוף השיטה וכן בראש השיטה לקיים מה שאמר והאידנא נהוג עלמא בסתומות, עכ"ל, וכ"ה בטור יו"ד סי' רפ"ח.

והב"י ביו"ד שם תמה בזה, דכיון שאינו מניח ריוח ג' אותיות נמצא שאין כאן פרשה, ואנן ודאי שיעור ריוח פרשה בעי' בין זל"ז, ולא נחלקו אלא בצורתה אם פתוחה אם סתומה, ועיי"ש בפרישה מש"כ בזה, וצ"ב, וע' גם בדבריו בסי' ער"ה, ובתשובתו עמ' כ"ה, וע' בגדוה"ק או"ח סי' ל"ב סקמ"א שהאריך שאין לפרש ד' הרא"ש דס"ל כדעת הרי"ד דא"צ כלל לעשות ריוח פרשה במזוזה, ושלא כד' האחרונים שפירשו כן בד' הרא"ש, עיי"ש, ועמש"נ בזה בסי' ד' סק"ה להוכיח שאין לפרש כן ד' הרא"ש, דאי נימא הכי א"כ מ"ט בתפילין אין עושין פרשיותי' סתומות, ועיי"ש מש"נ לדחות בזה.

וע' בד' מהרש"ל בשו"ת סי' ל"ז, שמבו' בדבריו דטעמא דהרא"ש הוא משום דמצרפין הריוח דבב' השיטין, והוי יחד ג' אותיות, אשר הוא שיעור סתומה להרא"ש, וכ"כ הפרישה ביו"ד סי' ער"ה סק"א בפירושו הב', וכ"כ הגר"א באו"ח סי' ל"ב סל"ו והפמ"ג שם, וסייעו מזה לד' הט"ז באו"ח שם סקכ"ו, ונת' בזה בסי' ד' סק"ח ואילך, והפמ"ג בסי' ל"ב מש"ז כ"ו, והגר"ז בשו"ת שבסוה"ס סי' א', הקשו ע"ז מד' הטור יו"ד סי' ער"ה, ועמש"כ בזה בגדה"ק סי' ל"ב סקמ"א.

והנה אכתי צריך פירוש דמ"ט הוי זה סתומה, הרי ב' חלקי הריוח הוו פתוחין, שהרי להרא"ש בין פתוחה מראשה ובין פתוחה מסופה הוי פתוחה, ו(ע' מאמ"ר סי' ל"ב סקל"ה שתמה כן ע"ד הט"ז שם, וכן עמד בזה בהגה' הגרמ"ב למרדכי), ופי' בזה מהרש"ל בתשובתו, ז"ל, עתה שנצטרף הריוח יחד, חשבי' כאילו הוא הכל בשיטה אחת, וא"כ הוא סתומה מכל צד, עכ"ל, וכן פי' בשו"ת מהר"מ פאדוא בסי' ע"ז, ז"ל, לאשר אין שיעור ריוח במקום אחד נחשוב ב' השיטות אותה של מטה ואותה של מעלה כאילו הן מחוברות זו בצד זו ואז יהא הריוח באמצע שיטה, עכ"ל, וכ"ה גם ביד אפרים או"ח סי' ל"ב על ט"ז סקכ"ו, ובחת"ס יו"ד סו"ס רנ"ד,[[5]](#footnote-6) אך בד' הפרישה סי' ער"ה סק"א מבואר הטעם בזה, דשיעור פתוחה בעי' במקום אחד, משא"כ שיעור סתומה, וביאר בזה ל' מסכת סופרים, עכ"ד, ומת' מדבריו שם שלמד כן מד' הרא"ש הנז', ובי' שהטעם דהוי סתומה, הוא משום דפתוחה בעי' שיהא כל הריוח פתוח יחד, וא"א לצרף, וצ"ב בזה, ו??"ע דיתכן שאינם מתישבים אי נימא דס"ל דשיעור פתוחה ט' אותיות, ואפ"ה הקפיד שלא יהא ג' אותיות, ודו"ק.??.

ולמש"נ נ' לדון לפרש הטעם בזה באופ"א, דכיון שנתבאר דשם פתוחה וסתומה לא תליא בהריוח מצ"ע אם הוא פתוח או סתום, אלא תליא בהפרשיות עצמן, דאם הן פתוחות לבחוץ ע"י הריוח הוי פתוחה, ואם אינם פתוחות לבחוץ ע"י הריוח הוי סתומה, ונת' לפ"ז דזמש"כ הרא"ש דבין פתוחה מסופה ובין פתוחה מראשה הוי פתוחה, משום דבין אם השיטה העליונה פתוחה לבחוץ ובין אם השיטה התחתונה פתוחה לבחוץ, מהני זה להפסיק בין הפרשיות, ונ' לפ"ז דמה"ט היכא דהניח פחות מג' אותיות בסוף השיטה ופחות מג' אותיות בתחילת השיטה הוי סתומה, דהגם דמצרפין ב' הרוחים זל"ז, מ"מ אי"ז פתוחה, שהרי אין א' מהשיטין פתוחה, דהשיטה העליונה אין בה ריוח ג' אותיות לפתחה, והשיטה התחתונה אין בה ריוח ג' אותיות לפתחה, וע"כ הוי זה סתומה, אך אם שם פתוחה נקבע במה שהריוח פתוח, אין לומר כדברינו, שהרי כיון דכל ריוח הוי פתוח, שפיר הי' לנו לומר דב' הרוחים יחד פתוחין הם, וע"ז צ"ל כד' האחרונים הנז' דכשמצרפין ב' הרוחים יחד, דייני' לב' השיטין כשיטה אחת, והוי הריוח סתום.

ה] והנה במש"כ הרא"ש שם דיניח בכל שיטה פחות מג' אותיות, בפשוטו הטעם בזה הוא דאם יניח כשיעור פרשה בשיטה אחת בפנ"ע, הרי הוי זה פתוחה, וצ"ע בזה, שהרי הטור ביו"ד סי' ער"ה הביא שדעת הרא"ש דפרשה סתומה שיעורה ג' אותיות ופתוחה שיעורה ט' אותיות, וא"כ הרי אף אם יניח יותר מג' אותיות לא יהא זה פתוחה, שהרי לי"ב שיעור פתוחה, וע' ב"י ופרישה שם, שפירשו דחששו לשיטת מ"ס דאף פרשה פתוחה שיעורה ג' אותיות, וע' גדוה"ק סי' ל"ב סקמ"א שכתב שדחוק הוא לחוש כאן לסברא דחוי', שהרי רק מצוה בסתומות ואי עבדינהו פתוחות שפיר דמי, (והפרישה בסי' ער"ה דן להוכיח מזה שדעת הרא"ש גופי' דאף פתוחה סגי לה בג' אותיות, עיי"ש מש"כ לדחות בזה, וע' עוד בתשובתו בעמ' כ"ה, אך אף אי נימא כן בד' הרא"ש, אכתי תיקשי בדעת הטור, שדעתו בסי' ער"ה דפתוחה בעיא ט' אותיות, וי"ל דכתב כן לחומרא, וצ"ע בזה).

ומהרש"ל בשו"ת סו"ס ל"ז כתב בזה, ז"ל, ואין להקשות א"כ למה כתב הרא"ש וכו', משום דס"ל בזה כמ"ס דלסתומה ל"ב כ"א ג' אותיות, עכ"ל, ומבו' בדבריו דלא תליא זה בשיעור פתוחה, אלא תליא בשיעור סתומה, והיינו דאף אם שיעור פתוחה הוי ט' אותיות, מ"מ כיון דשיעור סתומה הוי ג' אותיות, ע"כ אין להניחיותר מג' אותיות.

וע' באג"מ או"ח ח"א סי' י"ב שפי' הטעם בזה, דהא דפתוחה לא יעשנה סתומה אין הטעם בזה משום דנעשית עי"ז פרשה פתוחה, דאי נימא כן, הרי דהכא אי"ז נעשה פתוחה עי"ז, דהרי לי"ב שיעור פתוחה, אלא היינו דהריוח דפרשה סתומה צריך לעשותו סתום ולא לשנות ולעשותו פתוח, וע"כ כיון דפרשה סתומה שיעורה ג' אותיות, ע"כ אין להניח ריוח ג' אותיות פתוח, דפרשה סתומה לא יעשנה פתוחה, עכ"ד, אך אכתי צ"ע בזה, שהרי לד' מהרש"ל ודעימי' כיון דמצרפין ב' הרוחים זל"ז, הוי הריוח סתום, ומתקיים בזה דין הנחת ריוח סתום, ומ"ט הוי בכלל הא דפרשה סתומה לא יעשנה פתוחה.

ובגדוה"ק סי' ל"ב סקמ"א פי' הטעם בזה, דאף דגם בטפי מג' אותיות ליכא שיעור פתוחה, מ"מ כיון דלדידהו שיעור ריוח פרשה סתומה הוי בג' אותיות, א"כ יש שיעור ריוח פרשה בסוף בלא צורך צירוף, ולא יצטרפו החלקים זל"ז וכל חלק בפנ"ע נידון, שזה בסוף שיטה בלא סתומה וזה בתחילת שיטה בלא סתומה, ואין כאן צורת סתומה, עכ"ד, והיינו שכל מה שמצרפין הרוחים זל"ז, הוא רק משום שבכל ריוח בפנ"ע ליכא שיעור פרשה, אך כל שיש בריוח בפנ"ע שיעור פרשה, וא"צ לצרף הרוחים להשלים שיעור פרשה, אין מצרפין הרוחים זל"ז, שהגם דכל ריוח בפנ"ע הוי פתוח, ובעי' להצירוף לעשותו סתום, מ"מ אין אנו מצרפין הרוחים כדי לעשותן סתום, שכל דין הצירוף דהרוחים הוא רק להשלים שיעור הריוח.

ולמש"נ נ' לבאר הטעם בזה בפשיטות, דכיון שנת' דלעולם ל"מ צירוף הרוחים זל"ז למחשבינהו כסתומין, והא דבהניח פחות מג"א בסוף השיטה ובתחילת השיטה שאחרי' הוי סתומה, הוא משום דאין אחת מן השיטין פתוחה, דהשיטה העליונה ליכא ריוח הפותחה, והשיטה התחתונה ליכא ריוח הפותחה, אך אי יניח בא' מן השיטין ג' אותיות, הרי נמצא דאותה שיטה הויא פתוחה, ואין מתקיים בזה דין סתומה, דהגם דשיעור פתוחה הוי בט' אותיות, ובריוח ג' אותיות לא חייל ע"ז שם פתוחה, מ"מ גם ל"ה זה סתומה, וכמו שביאר האג"מ הנז', דהא דסתומה לא יעשנה פתוחה הוא אף כד ליכא שיעור פתוחה, וכנ"ל, וכ"ה מוכח מהא שאף לדעת הרא"ש המניח שיעור ג' אותיות בסוף שיטה או בתחילת שיטה אין מתקיים בזה דין פרשה סתומה, וילה"ע דכיון דלפתוחה בעי' ט' אותיות, וריוח ג' אותיות ל"מ לאשוויי פתוחה, א"כ מ"ט אין מתקיים בזה דין סתומה, וחזי' מזה דאף כשאין נעשית הפרשה פתוחה, מ"מ סתומה כבר לא הויא, (דהוי זה הפסק יותר ממה שראוי לפרשה סתומה, וע"כ הוא דמיפסל משום דנתחלקו הפרשיות יותר מן הראוי).

ו] ונ' להוסיף טעם בזה, דאכתי צ"ב דמ"מ כיון דשיעור פתוחה הוי בט' אותיות, הרי נמצא דריוח זה דג' אותיות ל"מ כלל לשם פתוחה, דכלפי פתוחה אי"ז הפסק כלל, וא"כ מ"ט לא יהא זה סתומה, דהנה בהא דס"ל להרא"ש דפרשה פתוחה שיעורה בט' אותיות ופרשה סתומה שיעורה בג' אותיות, צ"ב הגדר בזה, דמ"ט חלוקין שיעוריהן זמ"ז.

וע' בנובי"ת יו"ד סי' ק"ע שכתב לבאר בזה, דכיון דלהרא"ש לטעמי' סתומה הוי באמצע שיטה, הרי שבזה אין דרך להיות חלק כלל, ובריוח מועט של ג' אותיות כבר ניכר שהוא פרשה בפנ"ע, אבל בתחילת שיטה או בסופה פעמים במקרה מזדמן שאין הסופר אומן יד להשוות השורות ולפעמים אחת נמשכת לפניו מעט יותר מחברתה, ואין היכר בריוח מועט שהוא פרשה בפנ"ע, לכך צריך רוחב הריוח ג' אותיות, ויעו"ש שכתב לפ"ז, דאילו הי' הרא"ש מודה דשיור בראש השיטה מיקרי סתומה הי' הרא"ש מודה דסתומה זו בעי' שיעור ט' אותיות, מה"ט כתב דב' פלוגתות הרמב"ם והרא"ש תליין זב"ז, עיי"ש מש"כ לפ"ז, עכ"ד.[[6]](#footnote-7)

אמנם צ"ע ע"ז, מדינא דהרא"ש דבמזוזה מניח פחות פחות מג' אותיות בסוף השיטה העליונה ובתחילת השיטה התחתונה, ופירשו מהרש"ל ודעימי' דהא דמהני הוא משום דמצרפין הרוחים זל"ז ואיכא שיעור ג' אותיות דהוא שיעור סתומה, ולד' הנוב"י, הרי בכה"ג דהוי הריוח בסוף שיטה ובתחילתה, בדין דניבעי שיעור ט' אותיות, וי"ל דלא חילקה תורה, וי"ל עוד לד' הפרישה ודעימי', שפירשו דמכוון הרא"ש והטור דכה"ג באמת ליכא ריוח פרשה כלל, (ואתי כשי' הרי"ד שא"צ להניח ריוח פרשה).

ולכאו' נ' מזה, דהא דפתוחה שיעורה בט' אותיות, אין הטעם בזה משום דהוי הריוח בסוף השיטה, אלא הטעם בזה לפ"מ שפירש מהרש"ל, הבאנו דבריו בסי' א' סק"ה, דענין פתוחה הוא שאין לה חיבור עם מה שלמעלה והוא ענין חלוק בפנ"ע, וסתומה מחוברת וסתומה לדברים שלפני', ואינה חלוקה אלא ליתן ריוח בין הפרשיות, עכ"ד, וכ"ה מבו' גם בט"ז או"ח סי' ל"ב סקכ"ה, והיינו דהפסק פתוחה מהני לחלק הפרשיות טפי, ולפ"ז נ' דמה"ט הוא דבעי' בסתומה ט' אותיות, דהגם דלעיקר ההפסק שבין הפרשיות ליתן ריוח סגי' בג' אותיות, ודע"כ שיעור סתומה הוי בג' אותיות, מ"מ כדי לחלקן לגמרי כפתוחה, הרי דמלבד דבעי' שיהא הריוח פתוח, בעי' עוד שיהא ריוח גדול דט' אותיות, ועי"ז הוא דנתחלקו הפרשיות זמ"ז לגמרי, והוי זה פרשה פתוחה, וז"פ, ושו"מ בעזה"י שכ"כ הסמ"ע בתשובתו עמ' י"ח.

ולפ"ז העירוני, דנמצא דאף במקום דבעי' פרשה פתוחה, הרי דלעיקר ההפסק דבעי' בין פרשה לפרשה סגי בג' אותיות, ואך דבעי' ט' אותיות כדי לאשוויי לה לפתוחה, אך מ"מ כל שיניח ג' אותיות פתוחות, הרי שהגם שלא יתקיים בזה דין הפרשה להיות פתוחה, מ"מ יתקיים בזה עיקר דין ההפסק שבין הפרשיות.

ונ' נפ"מ בזה לדינא, דהנה קי"ל במזוזה דמצוה בסתומות ואי עבדינהו בפתוחות שפיר דמי, ויש להסתפק לדעת הרא"ש והטור דשיעור סתומה הוי בג' אותיות ושיעור פתוחה הוי בט' אותיות, היאך יהא הדין אם יניח בין הפרשיות ג' אותיות בסוף שיטה או בתחילת שיטה, דהוי הריוח פתוח, אי המזוזה כשרה או לא, והנה לד' הנוב"י נ' שבכה"ג המזוזה פסולה, דכיון שהניח הריוח בסוף השיטה או בתחילת שיטה, הרי דכה"ג ל"ח כלל הפסק פרשה, וא"כ הוי כמו דלא הניח כלל הפסק בין הפרשיות דהמזוזה פסולה, מלבד לדעת הרי"ד שהבאנו לעיל, דס"ל דל"ב במזוזה להניח הפסק בין הפרשיות, אך למש"נ נ' דשפיר תהא המזוזה כשרה בכה"ג, שהרי לדין ההפסק שבין הפרשיות שפיר מהני אף ריוח פתוח דג' אותיות, והא דבפרשה פתוחה בעי' ט' אותיות, הוא כדי לאשוויי לה לפתוחה, אך הכא במזוזה דא"צ כלל לאשוויי לה לפתוחה, שהרי אדרבה מצותה בסתומות, ול"ב אלא להפסיק בין הפרשיות, הרי שלזה שפיר מהני ג' אותיות.[[7]](#footnote-8)

ונ' לדקדק כן מל' הרא"ש דהמזוזה כשרה בכה"ג, וזה ממש"כ בהל' מזוזה סי' ה', דטוב שלא יניח כשיעור ג' אותיות בסוף השיטה וכן בראש השיטה לקיים מה שאמר והאידנא נהוג עלמא בסתומות, עכ"ל, ולכאו' מ' דאם יניח ג' אותיות, הרי שהגם שלא יקיים לדין זה מ"מ תהא המזוזה כשרה משום דאי עבדינהו פתוחות שפיר דמי, וחזינן מזה דהגם דלי"ב שיעור ט' אותיות דבעי' לפתוחה, מ"מ המזוזה כשרה, והיינו כמש"נ דבמזוזה מהני גם אם מניח ג' אותיות פתוחות, אך אי נימא כמו שדן הדרישה ביו"ד סי' ער"ה בדעת הרא"ש דגם לפתוחה סגי בג' אותיות, הרי שאין להביא לנידו"ד מד' הרא"ש שם.

ולפ"ז נ', דמה"ט הוא דדקדק הרא"ש שלא להניח במזוזה שיעור ג' אותיות בסוף השיטה או בתחילת השיטה שאחרי', דכיון שנתבאר דאף בתורת פתוחה מהני ההפסק דג' אותיות לההפסק שבין הפרשיות, ואך דל"מ זה לאשוויי לה לפרשה פתוחה, הרי דע"כ אי יניח ג' אותיות בסוף השיטה או בתחילת השיטה שאחרי', לא יתקיים בזה הדין סתומה, כיון דההפסק בין הפרשיות הוי פתוח, והרי נתבאר דאף ריוח פתוח מהני להפסיק בין הפרשיות בג' אותיות, וז"פ.

ובזה יל"ב טפי גם מה שהבאנו לעיל ד' הגדה"ק שפי' טעמא דהרא"ש דאי יניח ג' אותיות ויש שיעור ריוח פרשה בלא צורך צירוף, אין מצטרפין הרוחין זל"ז, וצ"ב דמ"מ עתה דהוי הריוח פתוח ל"מ להפסיק בין הפרשיות, ובעי' להצירוף כדי שיחול ההפסק בין הפרשיות, והגם דאחר הצירוף תו יהא בכל ריוח א' בפנ"ע להפסיק בין הפרשיות, מ"מ שפיר יש מקום לומר דיצטרפו הרוחים זל"ז, כיון דבלא הצירוף ליכא הפסק פרשה, אך למש"נ ניחא, שהרי אף עתה דהריוח פתוח מ"מ מהני להפסיק בין הפרשיות, ונתבאר דאף מתכשרא המזוזה בהכי, וע"כ אין לנו לצרף הרוחים זל"ז, ודו"ק.

ובעיקר מש"נ דלדעת הרא"ש דסתומה שיעורה בג' אותיות ופתוחה שיעורה בט' אותיות, מסתבר דאף בפתוחה סגי בג' אותיות לעיקר דין ההפסק שבין הפרשיות, ורק לעשותה פתוחה בעי' ריוח דט' אותיות, הנה לפ"ז יש לדון במש"כ הנובי"ת סי' ק"ע, דאם מניח בתחילת שיטה ג' אותיות, במקום דליכא הפסק פרשה אי"ז מעכב לדעת הרא"ש, כיון דאי"ז לא פתוחה ולא סתומה, והביא כן משו"ת פנים מאירות ח"ב סי' כ"ד, (וראיתי מובא שכ"כ גם בכנה"ג יו"ד סי' ער"ה, ונד' על גליון השו"ע שם, ובקסת הסופר סי' ט' לשכ"ה י"ב, ובבית שלמה יו"ד ח"ב סי' קמ"ט, ובאג"מ יו"ד ח"א סי' ק"פ ענף ג', ול"ע כעת בדבריהם), ולמש"נ יל"ע בזה, דכיון דלעיקר ההפסק שבין הפרשיות סגי בכל גווני בג' אותיות, א"כ מ"ט לא יהא ריוח זה פוסל.

אך י"ל בזה, דמ"מ כיון שאין ריוח זה כשר לפרשה, וניכר ומוכח מתוכו שלא עשאו לשם פרשה, ע"כ אינו פוסל, וכדאשכחן דכותה בכ"ד,[[8]](#footnote-9) וכן מבו' להדיא בל' הכנה"ג שזהו הטעם שאי"ז פוסל, עיי"ש, וז"פ.

והרי באמת מוכח כן דכה"ג אינו פוסל, כמו שהוכיח הכנה"ג שם מדינא דנזדמן לו תיבה בת ה' אותיות דאם אינו יכול לכתוב ג' בתוך השיטה, מניח תיבה זו לשיטה שאחרי', והרי שהגם דבכה"ג נשתייר לו כדי ג' אותיות בסוף השיטה אי"ז פוסל, (שהרי הי' לו מקום לכתוב קרוב לג' אותיות, וא"כ נמצא שנשתייר לו הריוח שבין ב' התיבות ועוד קרוב לג' אותיות), אך לד' מהר"י פוזנא שהבאנו בהערה אין להוכיח משם.

ז] אמנם העירוני בענין זה, במש"כ הטור יו"ד סי' ער"ה, והסתומה וכו', הלכך אם נשאר עדין חלק כדי להניח ג' אותיות ולתחיל בפרשה אחרת בסוף השיטה יעשה, ואם לאו יניח כל שיטה שתחתי' חלק ויתחיל בתחילת שיטה שלישית, עכ"ל, ומבו' מל' הטור, דאפי' היכא שנשתייר בשיטה העליונה כדי ג' אותיות, נמי מהני מה שיניח שיטה חלק לעשותה סתומה, ויש להוכיח דהטור איירי בכה"ג שנשאר למעלה כדי ג' אותיות, שהרי אילו נשתייר פחות מכדי ג' אותיות, לא הי' צריך להשאיר שיטה חלק, אלא הי' סגי' שיניח בתחילת שיטה שני' פחות מג' אותיות, והוי זה סתומה, וכמש"כ הרא"ש והטור בהלכות מזוזה, והבאנו דבריהם לעיל, ועמדו בזה הפמ"ג סי' ל"ב מש"ז כ"ו, והגר"ז בתשובתו שבסוה"ס סי' א', וע' בגדוה"ק סי' ל"ב סקמ"א שכתב דהטור איירי בשנשתייר שם כדי ג' אותיות, וע"כ בזה ל"מ מה שיניח מעט בתחילת השיטה, ובעי להניח כל השיטה חלק.

וצ"ע דמה מהני להניח שיטה א' חלק, הרי כיון שנשתייר בסוף השיטה כדי ג' אותיות, שוב אי"ז סתומה, דהגם דשיעור פתוחה הוי רק בט' אותיות, אך הרי נת' מד' הטור בסי' רפ"ח דמ"מ היכא שמניח ג' אותיות בסוף השיטה שוב אי"ז סתומה, וא"כ ה"נ מה יהני זה שמניח עוד שיטה חלק, הרי כיון שהניח גם ג' אותיות בסוף השיטה כבר אי"ז פתוחה, ואי נפרש דהא דשיטה א' חלק הוי כסתומה, הוא משום דמצרפין ג השיטין זל"ז וע"כ הוי כריוח באמצע שיטה, הרי די"ל דמה"ט אף אם הניח ג' אותיות בסוף שיטה נמי הוי זה כסתומה, שאף ריוח זה חשיב כריוח שבאמצע שיטה, וצ"ע עוד בזה, אך למש"נ דהא דריוח שיטה חלק הוי סתומה, הוא משום שאין הכתב פתוח לא בסופו ולא בתחילתו, הרי קשיא טובא דבכה"ג שפתוח בסופו בכדי ג' אותיות, מה יהני זה שמניח שיטה א' חלק.

וביותר צ"ע, דמסתימת ל' הטור נ' דאיירי בכל גוני שאין בו כדי להתחיל פרשה אחרת בשיטה זו, ואף דנשתייר כדי ט' אותיות, וזה ודאי צ"ע, דכיון דנשתייר כדי ט' אותיות, הרי הוי זה פתוחה גמורה, וא"כ מה יהני מה שהניח אח"כ שיטה חלק, וצע"ג בכ"ז.

וע' בדו"ח להגרע"א דף פ"ז., דהוה פשיט"ל דכה"ג דמניח ט' אותיות בשיטה ראשונה ועוד שיטה חלק, הוי פתוחה לכו"ע, אך ע' חזו"א או"ח סי' י' סק"ג, שמבו' בכל דבריו שם דפשיטא לי' דלדעת הרא"ש אף היכא שנשתייר כדי ט' אותיות, מפני שלא הי' יכול להתחיל שם הפרשה השני', אם הניח שיטה שאחרי' חלק הוי זה סתומה, עיי"ש, אך יתכן דכ"ד החזו"א הם רק בשלא הי' אפשר לו, עיי"ש, וע' עוד בגדוה"ק סי' ער"ה סק"ח, שהביא מהד"ק שנסתפק דבכה"ג שמא ל"ה לא פתוחה ולא סתומה, וכן הפמ"ג באו"ח סי' ל"ב מש"ז כ"ו דן דאם הניח שיטה חלק ואח"כ הניח כדי ט' אותיות, דל"ה לא פתוחה ולא סתומה, והגדוה"ק שם תמה ע"ז, דלהרא"ש ודאי הוי פתוחה, ודקדק כן מל' הרא"ש, וכן דייק בהגה' הגרמ"ב למרדכי, שכתב דשיטה חלק הוי סתומה כיון שאינה פתוחה לא בסוף שיטה ולא בתחילת שיטה, והרי שאם תהא פתוחה בסוף או בתחילת שיטה, יהא לזה דין פתוחה, והיינו משום דכל דאיכא צורת פתוחה וסתומה יחד, הוי זה פתוחה, וכמש"נ בסי' ב' סק"ג ובהערה שם, וע' גם בדבריו שם סק"י ובמקד"מ סקל"ט, שכתב לעשות כן בשירת האזינו, עיי"ש, וכתב כן ג"כ בכלל י"ז בצורת השירה, וע' בדו"ח להגרע"א שם בזה.

ואולי י"ל בזה דבר חידוש, דהנה הב"ח ביו"ד סי' רע"ה כתב בדעת הטור דפליג על הרמב"ם, וס"ל דאי הניח ריוח פרשה במקום דליכא פרשה אי"ז פוסל, וע' בסי' ד' סק"ב שנת' דמקור ד' הרמב"ם לפסול בזה, הוא מדינא דסתומה שעשאה פתוחה, אשר הפסול בזה הוא משום דהוסיף בההפסק שבין הפרשיות, שאין לומר דהטעם בזה הוא משום שלא נתקיים דינה להיות סתומה, שהרי לד' מהרש"ל בשו"ת סי' ל"ז נ' דסתומה אי"ז דין בחיוב, אלא היינו דכל דינה הוא רק ליתן ריוח בין פרשה, ולא להפריד הענינים זמ"ז, וע"כ כל שעשאה פתוחה ומפריד הענינים זמ"ז ה"ז פסול, כיון שהפריד הענינים במקום שאין דינו להפרידן, וצ"ב בדעת הטור דפליג ע"ז ומכשיר בכה"ג, ומי עדיף זה מסתומה שעשאה פתוחה שפסולה, והרי למש"כ הב"ח דעת הטור דאף אם יעשה פתוחה במקום דליכא ריוח כשרה, וזה צ"ע דמי עדיף מסתומה שעשאה פתוחה שכשרה.

ונ' די"ל בגדר הדברים, דהא דס"ל להטור דאילו עשה ריוח במקום שאינו צריך אינו פוסל, היינו משום דריוח זה כמאן דליתי' דמי, ולא דייני' לי' שבא להפסק, אלא שטעה הסופר ולא המשיך במקום הראוי, ורק בסתומה שעשאה פתוחה שהריוח נצרך להפסיק בין הפרשיות, ע"כ כל שריוח זה עושאה פתוחה מיפסלא, דל"ש לומר דכמאן דליתי' דמי, דהרי בעי' לי' להפסיק בין הפרשיות.

ולפ"ז י"ל, דע"כ ס"ל להטור דאף היכא שהניח ג' אותיות בסוף השיטה, מ"מ אילו הניח שיטה א' חלק הוי זה סתומה, ונ' בל' הטור דהיינו אף בשהניח בשיטה הראשונה כדי ט' אותיות, ול"ד למש"כ הרא"ש והטור בהל' מזוזה, דיש להניח בסוף השיטה ובתחילת השיטה פחות מג' אותיות, דמבו' בזה דאילו הניח כדי ג' אותיות כבר ל"ה סתומה, ולמש"נ נ' דהטעם לחלק בזה הוא, דבההיא דהטור בסי' ער"ה שהניח שיטה א' חלק, הרי שמצינו לדון דההפסק שבין הפרשיות הוא בהשיטה חלק, וע"כ שפיר הוי סתומה, דהריוח שהשאיר בסוף השיטה העליונה כמאן דליתי' דמי, ודמי להיכא דהניח ריוח פרשה במקום דליכא פרשה, דכמאן דליתי' דמי ואינו פוסל, אך משא"כ בד' הרא"ש והטור במזוזה, דהתם הוי ההפסק שבין הפרשיות ע"י הריוח שבסוף השיטה ובתחילת השיטה, הרי דאי הוי כדי ג' אותיות, כבר ל"ה זה סתומה, דל"ש לומר דריוח זה כמאן דליתי', שהרי כל ההפסק שבין הפרשיות הוי ע"י ריוח זה, ודו"ק.

ואמנם יל"ד ולומר, דכ"ז הוא רק היכא שלא הי' יכול להתחיל הפרשה השני' בסוף השיטה העליונה, דבזה אמרי' דהריוח שבסוף השיטה כמאן דליתי' דמי, כיון שהניחו רק משום שא"א לו בענין אחר, אך היכא שהי' יכול להתחיל הפרשה השני' בסוף השיטה, ואפ"ה הניח שיטה חלק, י"ל דכה"ג ל"ה סתומה, דבכה"ג דייני' אף לריוח זה דהוי בכלל ההפסק שבין הפרשיות, ותו אי"ז סתומה,[[9]](#footnote-10) וצ"ע בזה.

אמנם ילה"ע ע"ז, מהא דפריך במנחות דל"ב. הא מורידין עושין אמאי הכא סתומות והכא פתוחות, ואי נימא דבכה"ג דמניח ריוח ט' אותיות בסוף השיטה ומניח אח"כ שיטה חלק הוי זה סתומה, הרי דשפיר משכח"ל שהי' כן בסוף פרשת שמע, והי' זה סתומה, וכשבלה מצי לחתוך להשיטה חלק והוי זה פתוחה.

וע' חזו"א או"ח סי' י' סק"ג שעמד בזה, וכתב דלא משכח"ל כן, כיון דאילו הי' בסוף פרשת שמע כדי ט' אותיות, הי' יכול להתחיל הפרשה שאחרי', שמתחלת בתיבת והיה, עכ"ד, ויש להסתפק אם כונתו דמה"ט אילו לא התחיל להפרשה הבאה והניח ריוח ט' אותיות ושיטה חלק, ל"ה זה סתומה, או שכונתו דהגם דאף בכה"ג הוי זה סתומה, מ"מ לא מוקמי' לה בכה"ג דמהיכ"ת יהי' כן בס"ת, אחר שהי' יכול להתחיל הפרשה השני' באותה שיטה, ועד"ז כתב הריטב"א בשבת דע"ט:, בהא דפרכי' הא מורידין עושין והא בעי שרטוט, ולא מוקמי' לה במשורטטין, דכיון דלא הי' מנהג לשרטט לא ניח"ל לאוקמה בכה"ג, ועדיפא מינא משני, וכ"ש בנידו"ד די"ל דאסור להניח ריוח זה, וזה למש"נ דהא דאין ריוח זה עושאה כפתוחה, הוא משום דהוי כהניח ריוח במקום שאין הפסק פרשה דכמאן דליתי' דמי, וע"כ ודאי דלכתחילה אסור לו להניח ריוח זה.

והנה לפ"ז נמצא דמוכח מד' הגמ' דפרשה פתוחה וסתומה אין שיעורן שוה, דפתוחה שיעורה בט' אותיות וסתומה שיעורה בג' אותיות, דאי הי' שיעור פתוחה וסתומה שוה, הרי דשפיר הוה משכח"ל דאי היו מורידין היו עושין, בגונא שהניח ריוח פרשה סתומה בסוף שיטה והניח עוד שיטה חלק משום שלא הי' יכול להתחיל הפרשה השני' בשיטה העליונה, ויש בזה גם שיעור פרשה פתוחה, ואילו היו מורידין שפיר היו עושין מזה מזוזה, והיו חותכין להשיטה חלק, ובע"כ מזה דשיעור סתומה הוי בג' אותיות, ושיעור פתוחה הוי בט' אותיות, וע"כ לא משכח"ל להך מילתא, שאילו לא הי' יכול להתחיל הפרשה השני' בשיטה זו, בהכרח דלי"ב כדי ט' אותיות, וכמש"כ החזו"א, וי"ל שזהו מקורו של הטור בסי' ער"ה דשיעור סתומה בג' אותיות ושיעור פתוחה בט' אותיות, ע' דרישה שם באורך בזה, אך צ"ע דבד' הרא"ש בהל' ס"ת נ' דל"ה פסיקא לי' דפתוחה וסתומה אין שיעוריהן שוין, ולכאו' הרי מוכח כן מסוגית הגמ', וכנ"ל, וצ"ע בזה.

1. ויש להעיר, דלמה שדן בסה"ת הל' ס"ת סי' ר', בביאור ד' הירושלמי, דהגם דפתוחה מראשה או מסופה הויא פתוחה, מ"מ פתוחה מכאן ומכאן הויא סתומה, יש להוכיח דריוח שיטה חלק הוי פתוחה, וזה מהא דפריך במנחות דל"ב., הא מורידין עושין אמאי הכא סתומות והכא פתוחות, והיינו דס"ד דמכוון הברייתא דיחתכם מן הס"ת ויתפרם יחד, וכמו שפירש בפסקי הרי"ד, ובחי' הריטב"א שבת דע"ט:, וע חזו"א או"ח סי' י' סק"ג, ועמש"נ עוד בזה ב?? סוסק"א בהערה, וזהו דפריך דכיון דבס"ת הוו סתומות, א"כ אם יחבר ב' הפרשיות יחד לא יהיו פרשיותי' פתוחות, ומשום דלא ניח"ל לאוקמי ע"י מחיקה וחתיכה, ע' בזה בס' קדושת יו"ט סי' כ"ה, ואי נימא דע"י ריוח שיטה חלק הוי פתוחה, הרי שפיר משכח"ל שצורת הסתומה בסוף פרשת שמע היתה ע"י ריוח מכאן ומכאן, וצורת הסתומה קודם והי' אם שמוע היתה ע"י שיטה א' חלק, ועתה כשמחברם יחד חתך שיטה זו שקודם פרשת והי' אם שמוע, ועתה יש ביניהם רק ריוח בסוף שיטה דהוי זה פתוחה, ומוכח מזה דשיטה אחת חלק הוי פתוחה, וע"כ א"א להעמיד בכה"ג.

   ומד' הרי"ד ג"כ נ' להוכיח דס"ל דשיטה חלק הוי פתוחה, וזה ממה שפירש בהא דפרכי' הא מורידין עושין אמאי הכא סתומות והכא פתוחות, דהיינו שבתורה הם כתובות פתוחות, שלא סיים ובשעריך בסוף שיטה אלא באמצע שיטה, וגם לא התחיל והי' אם שמוע בתחילת שיטה אלא באמצע שיטה, וכשיחתכם מן המזוזה ויחברם לעולם אינו יכול לעשותם סתומות שלא יהא ריוח ביניהן, עכ"ל, ואי נימא דשיטה חלק הוי סתומה, הרי שפיר משכח"ל דסיים ובשעריך בסוף שיטה והניח שיטה חלק, וכן התחיל והי' אם שמוע אחר שיטה חלק, ומצי לחתכם ולחברם שלא יהא ריוח ביניהם, ובע"כ דס"ל דשיטה חלק הוי פתוחה, וז"ב, (ומל' הרי"ד נ' עוד, שדעתו דסתומה הויא רק בשהניח ריוח באמצע שיטה, שהריוח סתום מב' צדדיו, דלשיטת ש"ר דאיכא גווני אחריני דסתומות, א"כ אינו מוכרח שגם סיים ובשעריך באמצע שיטה וגם התחיל והי' אם שמוע באמצע שיטה, וע' ב?? סוסק"א בהערה, שנת כן גם בדעת התוס' בשבת דע"ט: וכמה ראשונים שם). [↑](#footnote-ref-2)
2. ובביאור הלכה סי' ל"ב סל"ו ד"ה מניחים, הביא מס' משנת אברהם, דמודה הרא"ש דהיכא דמשייר ריוח ב' שיטין הוי פתוחה, עכ"ד, וצ"ב דמה טעם יש בזה, ואין הספר תח"י, וראיתי במקד"מ סי' ער"ה סקי"ז, שהביא דראה בספר א' דב' וג' שיטין גם להרא"ש הוי פתוחה, וכתב ע"ז דזה הבל, ושם בגדה"ק סק"ג הביא דבנובי"ת יו"ד קע"ט כתב בנו, דלהרא"ש פרשה שבתחילת החומש בע"כ דהוי סתומה, כיון דמניח שיטה חלק, (ועמש"נ לדון בזה ב??), ומבו' שנקט דלהרא"ש אף ריוח ב' שיטין הוי סתומה.

   ונ' דיש להוכיח בזה, מהא דפריך במנחות דל"ב., (והבאנו לזה בהע' הקודמת), הא מורידין עושין אמאי הכא סתומות והכא פתוחות, ואי נימא דריוח ב' שיטין הוי פתוחה אף להרא"ש, הרי שפיר משכח"ל שהי' בס"ת סתומה אחר שמע שיטה א' חלק, וכן הי' סתומה קודם והי' אם שמוע שיטה א' חלק, וכשמחבר שניהם יחדיו יש ביניהם ב' שיטין חלק, דהוי זה פתוחה, ולכאו' מוכח מזה דלדעת הרא"ש אף ריוח ב' שיטין הוי סתומה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכתב הקדושת יו"ט, דהרא"ש הוכרח לזה, דאל"כ לא משכח"ל סתומה בתפילין, כיון דהוי כל פרשה בדף בפנ"ע, ומן הגמ' מוכח דמצינו למעבד סתומה בתפילין, (עיי"ש באורך הראי' מד' הגמ'), ודבריו צ"ע, דהרי שפיר משכח"ל לעשות סתומה, ע"י שיניח פחות מג' אותיות בסוף פרשה ופחות מג' אותיות בתחילת פרשה, דזה הוי סתומה, וכמש"כ הרא"ש בהל' מזוזה שכן יש לעשות במזוזה, (ועמש"נ בזה להלן סק"??). [↑](#footnote-ref-4)
4. ומצאתי בס' קדושת יו"ט סי' מ"ד, שכתב בדעת הרא"ש, דהא דפליגי הסידור קדמונים והמ"ס, דלהסידור קדמונים הוי פתוחה בשהריוח בסוף שיטה ולהמ"ס הוי פתוחה בשהריוח בראש שיטה, הוא משום דתרויי' ס"ל דענין פתוחה וסתומה לא תלי כלל בהריוח, אלא תליא בהפרשה עצמה אם היא פתוחה ע"י הריוח או סתומה, ולהסידור קדמונים ס"ל דעיקר שם פתוחה וסתומה תלי בהפרשה הראשונה, וע"כ יש לנו לדון אם היא פתוחה ע"י הריוח, וכל שהיא מסתיימת בסוף שיטה, ל"מ הריוח שבתחילת השיטה לעשותה פתוחה, ומאידך המ"ס ס"ל דעיקר שם פתוחה וסתומה תלי בהפרשה השני', וע"כ כל שהריוח פותחה הוי פתוחה, ואם היא מתחלת בתחילת שיטה, ל"מ הריוח שבשיטה שלפני' לעשותה פתוחה, ועיי"ש מש"כ לפ"ז והבאנו דבריו לעיל סק"?? בהערה, והנה לפ"ז אתיין היטב דברינו, דכיון דעיקר פלגותייהו היתה אם שם פתוחה הוי ע"י פתיחת הפרשה הראשונה או ע"י פתיחת הפרשה השני', הרי דע"ז פליג הרא"ש וס"ל דבין אם הפרשה הראשונה פתוחה ובין אם הפרשה השני' פתוחה, ה"ז מפסיק בין הפרשיות, וכמש"נ, אך הקדושת יו"ט גופי' מפרש שם בדעת הרא"ש דפליג, דהוא משום דס"ל דשם פתוחה תליא בהריוח אם הוא פתוח או סתום, וע"כ אין לחלק בין פתוחה מראשה לפתוחה מסופה, ולפי דבריו תמה טובא על דינא דהרא"ש דשיטה חלק הוי כסתומה, אך למש"נ מבו' היטב טעמו של הרא"ש, וכמש"נ למעלה בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואשכחן דכוותה בהא דאיתא בירושלמי דפתוחה מכאן ומכאן סתומה, והתוס' במנחות סל"ב. תמהו בזה, דמשמע דאם מסיים לכתוב פרשה באמצע שיטה ומתחיל לכתוב באמצע שיטה שתחתי' שזהו סתומה, ואיך יתכן זה, מי גרע מפתוחה מראשה לחוד או מפתוחה מסופה לחוד, ועיי"ש מה שפירשו ד' הירושלמי, אך בסה"ת בהל' ס"ת סי' ר', נראה, ומצאתי שעמד בזה הגר"ז בשו"ת שבסוה"ס סי' א', דהוה ניח"ל טעמא דהירושלמי, ותמה מזה ע"ד ר"ת שנקט לדינא לא כן, ואך דנטה מלפרש ד' הירושלמי כפשטם משום דא"כ קשיא דרב אדרב, וגם בסוף דבריו דן לומר דכה"ג הויא סתומה, ודע"כ מזוזות שלנו הוי סתומה, ואך שכתב דא"כ קשיא דרב אדרב, וצ"ב דמ"ט יהא זה סתומה וכמשה"ק התוס', ונ' ברור שהטעם בזה הוא משום דדייני' לכל הריוח כחד, והוי סתום בין ב' השיטין, והתוס' דפליגי ע"ז, י"ל דהוא משום דס"ל דכה"ג דאיכא שיעור ריוח בשיטה א' לבדה, אין מצרפין ב' הרוחים זל"ז, אך היכא דליכא שיעור ריוח רק בב' הרוחין יחד, י"ל דמודו התוס' דמצרפין הרוחים זל"ז, ודמכח זה הויא הפרשה סתומה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולדבריו נמצא, שלדעת סידור קדמונים שהביא ר"ת, דפתוחה הוי שיעור למשפחותיכם בסוף שיטה, וסתומה הוי ב' אותיות באמצע שיטה, הרי דכ"ז הוא בסתומה שבאמצע שיטה, אך בסתומה בתחילת שיטה, דבפשוטו להסידור קדמונים הוי זה סתומה, אך לעיל בסק"?? בהערה הבאנו די"א דלהסידור קדמונים אי"ז לא פתוחה ולא סתומה, ניבעי שיעור למשפחותיכם, וזה חידוש, והעירוני דאף לדרכו של הנוב"י, י"ל דרק בפתוחה שהיא בסוף שיטה בעי' שיעור למשפחותיכם, כיון שבסוף שיטה הרי הדין הוא דאם נשתייר לותיבה גדולה אינו כותב ג' אותיות חוץ לדף, ובע"כ עליו להניח חלק, וע"כ אי"ז סימן לחילוק פרשה, אך משא"כ בתחילת פרשה דל"ש טעם זה, שפיר מהני אף הנחת שיעור ב' אותיות, אך הנוב"י עצמו נקט לא כן, אלא אם הוה ס"ל להרא"ש דפתוחה מראשה סתומה, הוה בעי' בזה שיעור ט' אותיות. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועד"ז נ', בכמה אופנים שדנו האחרונים שאי"ז לא פתוחה ולא סתומה, כגון במניח שיטה וחצי חלק, עמש"נ בזה להלן סק"ז, או בכגון פרשה סדורה לדעת הרמ"ע מפאנו שהבאנו לעיל סי' ?? סק"?? בהערה, ויש להסתפק אם יהני בכה"ג במזוזה, ולמש"נ נ' פשוט דשפיר יהני בכה"ג, דל"ב במזוזה לא תורת סתומה ולא תורת פתוחה, ול"ב אלא להפסיק בין הפרשיות, ולזה מהני כל הפסק כשיעור, הגם דליכא עליו תורת סתומה או פתוחה.

   ועד"ז נ', בעצת הט"ז להניח בין שמע לוהי' אם שמוע פחות מט' אותיות בסוף השיטה ובתחילת השיטה, וכה"ג הוי סתומה, ולכאו' לדעת הרא"ש והטור גופייהו דסתומה שיעורה בג' אותיות, אשר לדעתם בכה"ג ל"ה סתומה, וכמפורש בדבריהם בהל' מזוזה, דכדי שיהא סתומה יש להניח בכל שיטה פחות מג' אותיות, ולכאו' גם ל"ה פתוחה, כיון שאין בכל שיטה בפנ"ע ט' אותיות, אך יל"ד בזה, דכיון דס"ל דשיעור הפסק הוי בג' אותיות, ע"כ אף יהני זה בכה"ג לעשותה פתוחה, כיון דביחד איכא ט' אותיות, וי"ל עוד עדש"כ האבנ"ז יו"ד סי' ?, דכל דאיכא ריוח פתוח דג' אותיות, תו מהני אף ריוח שאינו פתוח להשלים לכשיעור, אך למה שנקטו האחרונים דכל שמצרפין הרוחים הוי סתומה כיון דהריוח סתום בין הכתב דב' שיטין, נ' שאין לומר כן, וא"כ נמצא שלדעתם יהיו התפילין פסולין בכה"ג, אך למש"נ ניחא, דהגם דכה"ג ל"ה לא סתומה ולא פתוחה, אך בתפילין מהני כל דאיכא הפסק בין הפרשיות, הגם דליכא ע"ז לא תורת סתומה ולא תורת פתוחה.

   אך הנה מצאתי בד' האחרונים דלא כמש"נ, דהנה בד' הפמ"ג סי' ל"ב מש"ז כ"ו מבואר, דאי שיטה חלק ואח"כ מעט ריוח הוי כב' הפכיים ואין ע"ז לא צורך פתוחה ולא צורת סתומה, אין לעשות כן במזוזה, וכן בס' קדושת יו"ט סי' מ"ד כתב, דאי נימא דלדעת הסידור קדמונים פתוחה מראש שיטה ל"ה לא פתוחה ולא סתומה, הרי דלא יהני פתוחה מראשה במזוזה, וזה דלא כמש"נ, שהרי הא דכה"ג אינו לא פתוחה ולא סתומה, לכאו' היינו דהגם דהוי הפסק מעליא, מ"מ אינו סתום לגמרי, וע"כ ל"ה סתומה, וגם אינו פתוח לגמרי וע"כ ל"ה פתוחה, אך במזוזה דל"ב לא סתומה ולא פתוחה מ"ט לא יהני בכה"ג, וחזי' מד' הפמ"ג והקדושת יו"ט, שנקטו דהא דבמזוזה כשר בין סתומות ובין פתוחות, לאו היינו דליכא נפ"מ בצורת הפרשה, ול"ב רק שיהא הפסק בין הפרשיות, אלא היינו דאיכא תרי גווני או לעשותה סתומה או לעשותה פתוחה, אך כל דל"ה לא סתומה ולא פתוחה ל"מ, ולדעתם ודאי דלא יהני במניח ריוח פתוח ג' אותיות, ודלא כמש"נ למעלה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. וראיתי מובא משו"ת מהר"י פוזנא סי' ס"ו, שדן לומר דאם אינו יכול לסיים התיבה בשיטה זו, מפני הדין דאין לכתוב חוץ לשיטה אלא מיעוט התיבה, אי"ז פוסל, אך כבר הביאו בזה דמפורש לא כן בשו"ת הריב"ש סי' רפ"ו, הובא בב"י יו"ד סו"ס' רע"ד ובדרכי משה שם סק"ג, ובתשב"ץ ח"א סי' קמ"ט, שמפורש בדבריהם דהא דאי"ז פוסל בגונא שאינו יכול לסיים התיבה בשיטה זו, הוא רק משום דלי"ב שיעור פרשה, עיי"ש בדבריהם, וכן מבו' גם בביאור הגר"א סו"ס רע"ד.

   ועוד מצינו פלוגתת האחרונים, היכא דאיכא נקב כשיעור פרשה אם ה"ז פוסל, וכן היכא דהדביק טלאי, ע' פמ"ג או"ח סי' ל"ב מש"ז כ"ו, ובפת"ש יו"ד סי' רע"ה סק"א, ובגדוה"ק שם סק"ה, ובספרי האחרונים.

   והעירוני דמצינו עוד עד"ז, בהא דפליגי במנחות דל"א: דלחד מ"ד על הארץ בסוף שיטה, ודעת רש"י שם שאין כותב בשיטה זו אלא על הארץ לחוד, וצ"ע דא"כ נמצא דאיכא ריוח פרשה קודם תיבות על הארץ, ומ"ט לא תיפסל המזוזה בזה, ושו"מ שעמד בזה הפמ"ג בסי' ל"ב מש"ז כ"ו בתו"ד, ובע"כ דכיון שכ"ה הדין מתקנ"ח להניח ריוח זה, אי"ז פוסל, כיון שידוע שאי"ז בתורת הפסק פרשה, אלא שכן הוא דינא דעל הארץ לכתבו בסוף שיטה. [↑](#footnote-ref-9)
9. וה"נ בגונא שהניח שיטה חלק ואח"כ הניח בתחילת השיטה חלק, לא יהא זה סתומה, וע' בהג' הגרמ"ב למרדכי שהוכיח כן, מהא דפריך במנחות דל"ב. הא מורידין עושין אמאי הכא סתומות והכא פתוחות, ואי נימא דכה"ג הוי סתומה, הרי שפיר משכח"ל, עיי"ש בדבריו, אך יל"ד בראי' זו, דמהיכ"ת יעשה כן בס"ת ויניח ריוח שאינו נצרך, וע"כ לא מוקמי' לה בכה"ג, וביותר למש"נ בזה י"ל דלכתחילה ודאי אסור לו לעשות כן, דומיא דהא דאסור להניח ריוח במקום דליכא הפסק פרשה. [↑](#footnote-ref-10)