זבים פ_ה מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"ה מ"ב**

א] **כל הנישא ע"ג הזב טמא,** הר"ש נסתפק אם היינו אף בלא היסט וטומאתו היא מדין עליונו של זב, וכמו שפירש"י בעירובין כ"ז א', ולפ"ז יש ללמוד דעליונו נוהג בכל דבר אף בדבר דאין רגילות להיות עליו, או איירי בהיסט, וע"כ הוא נוהג בכל דבר.

ובפשוטו נראה מד' הר"ש דס"ל דטומאת היסט היא רק כשהזיזו ממקומו, וזהו שנסתפק אם הא דתני דכל הנישא ע"ג הזב טמא, איירי אף בשלא הזיזו ממקומו וטומאתו היא מדין עליונו, או דאיירי בשהסיטו ממקומו וטומאתו היא מדין היסט, - וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש בכת"י בדינא דאצבעו של זב תחת הנדבך והטהור מלמעלה, דאין טומאתו מדין היסט, אלא טומאתו מדין יושב על הזב, ונת' להלן אות ?, והיינו משום דטומאת היסט היא רק כשהזיזו ממקומו,?העירוני לנכון דאין מזה ראי', דגם אם ל"ב הסטה, אך בעינן שהוא יהא הנושא, וכמש"נ להלן בד' התוס' הרא"ש, וע"כ בתחת הנדבך ודאי אין לטמאות מדין היסט, אלא מדין אבן מסמא, ובזה הוא שכתב הר"ש דדינא דאבן מסמא נתחדש רק בטומאת יושב על הזב, גם עיקר ביאור זה בד' הר"ש אינו ברור, וכמש"נ להלן? - וכ"ה להדיא בד' הר"ש לקמן מ"ו, דנישא ע"ג הזב בלא הסטה אינו טמא מדין היסט, אלא מדינא דאבן מסמא, אשר היינו מדינא דיושב על הזב.

אמנם בחזו"א סימן ד' סק"ה נקט בדעת הר"ש, דטומאת היסט היא אף בשלא הזיזו ממקומו, ומה שנסתפק הר"ש אם איירי הכא בהיסט, היינו לפמש"כ התוס' בעירובין כ"ז א' ונדה ל"א ב' דטומאת היסט אינה אלא בהסיט כולו, וטומאת עליונו היא אף בשמקצתו ע"ג הזב, ובזה הוא שנסתפק הר"ש אם איירי הכא אף כשאין כולו נישא ע"ג הזב, דכה"ג אי"ז בכלל היסט, ואין טומאתו אלא משום עליונו, או דאיירי בשכולו נישא ע"ג הזב, והוי זה בכלל היסט, עכ"ד, - ובאמת דכ"ה בד' התוס' בעירובין שם, שנסתפקו אם איירי הכא בהיסט שמסיט כולו, או מיירי בעליונו של זב שאינו מסיט כולו ומקצתו נגרר בארץ, אך בסתימת ד' הר"ש שלא הזכיר לזה, לא משמע כן, וצ"ע.

?ועמש"נ עוד להלן מ"ג אות ג' דמד' הרמב"ן ודעימי' נלמד דהיסט הוא אף בלא הזזה, ועמש"נ לעיל פ"ג מ"ג ופ"ד מ"ו לדון בדעת הר"ש בזה אם צריך להזיזו, ועיי"ש גם מש"נ לדון בגדר הא דאחר דינא דאבן מסמא א"צ להזיז, והיינו אם באבן מסמא נתחדש דהכא חשיב משא גם בלא להזיז, או דנתחדש טומאה מחודשת דיושב ע"ג הזב, ובטומאה זו א"צ להזיז, ונפ"מ אם יש לטמאות מכח זה גם בכלים ובאוכלין ומשקין, או דאין לטמאות אלא באדם דיש בו לטומאת יושב ע"ג הזב, וצריך עוד בדיקה בזה לקמן מ"ז

שו"ר דעיקר הדברים צ"ע, שהרי במשנתינו מבו' דהאוכלין והמשקין וכו' שעל הנדבך טמאין, ומ"ט הן טמאין, והניחא להפי' דהוא מדין עליונו, אך להפי' דהוא מדין היסט תיקשי דמ"ט הן טמאין, הרי אין הזב מסיטן ממקומן, ובע"כ דא"צ שיזיזו הזב ממקומו, וצריך עוד בדיקה בזה, אך י"ל דהוא דין בפנ"ע דאבן מסמא, דמזה נלמד דכל שהוא על הזב ה"ה טמא, אך כשאינו על הזב בעינן שיזיזו הזב ובכף מאזנים לא יהא טמא, אך לכאו' אין מקור לזה, דהרי טומאת אבן מסמא לא נאמרה באוכלין ומשקין, ובע"כ דנלמד מזה דהיסט הוא אף בלא הזזה, וע"כ אף אוכלין ומשקין וכלים טמאין, וצ"ע עוד בכ"ז. - ועי' באמת בחזו"א סוסק"א שנראה דזהו הטעם שנקט לדעת הר"ש דהיסט א"צ הזזה, דטומאתו היא מדין אבן מסמא, - אך י"ל דבסיפא ודאי טומאתו היא מדין עליונו, ורק ברישא נסתפק הר"ש אם טומאתו היא מדין היסט או מדין עליונו, אך ל' הר"ש בטהור מלמעלה דהוא מדין היסט?.

ולכאו' בד' הר"ש לקמן מ"ז דאין המצורע מטמא בהיסט, ואפ"ה הוא מטמא באבן מסמא את הטהור שעליו, מבו' דהוא דין בפנ"ע, דומיא דיושב על המשכב, - ועי' חזו"א סימן ד' סק"ו שדחק בל' הר"ש

ועי' תוי"ט מ"ב ומ"ה שפירש דדינא דיושב על המשכב הוא מדין היסט, ותמה דחזינן דיש היסט לדבר שאין בו רוח חיים, ועי' חזו"א שתמה ע"ז, וד' התוי"ט הם כמש"נ בדעת הרמב"ן ודעימי', אך אכתי ד' התוי"ט צ"ע, דדין זה הוא רק במשכב ומושב, ולא בכלים דעלמא?.

ב] והנה הר"ש נקט, דאם מתניתין איירי בלא היסט וטומאתו היא מדין עליונו, יש ללמוד מהא דתנן ד"כל" הנישא ע"ג הזב טמא, דעליונו נוהג בכל דבר, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א בעירובין שם, אך התוס' בעירובין שם כתבו, דאף אם איירי מתניתין בלא היסט, י"ל דעליונו אינו נוהג אלא בדבר הראוי לכך, והא דתני "כל" הנישא ע"ג הזב, ל"ד הוא.

והתורת חייים שם הק' ע"ד התוס', דהיאך מצינו לפרש דאיירי מתניתין בעליונו של זב ואינו נוהג בכל דבר אלא בדבר הראוי לכך, דא"כ נמצא דכל שנישא ע"ג הזב הזב וכל שהזב נישא עליו דין אחד להם דבתרווייהו אינו טמא אלא בדבר הראוי לכך, וא"כ מ"ש דגבי כל שנישא ע"ג הזב קתני טמא וגבי כל שהזב נישא עליו קתני טהור חוץ מן הראוי למשכב ומושב, ועוד דודאי דברים שאינם ראויים לכך מרובין מדברים הראויים לכך, ואם אין טומאת עליונו אלא בראוי דוקא, א"כ מאי כל דקאמר, דאף דאין למדין מן הכללות, היינו רק היכא דרובא דמילי בההוא כללא נינהו, אך אם רק מיעוטא הוו בכלל, לא שייך למיתני לישנא דכל, עכ"ד, ועי' גם בגאו"י שם שתמה ע"ד התוס'.

והנה מבו' בדבריהם שפירשו בד' התוס' דראוי לעליונו, היינו כלי המיוחד להיות ע"ג האדם לצורך האדם, דומיא דראוי למשכב ומושב דהוא כלי המיוחד לשמש את האדם בישיבה, וזהו שכתב התו"ח דרוב דברים אינם ראויים לכך, ועי' גם בחי' הריטב"א בנדה ל"ב ב' שנראה כן בדבריו, וכן נקטו במקד"ד סימן מ"ח סק"א וחזו"א כלים סימן א' סק"ב, עיי"ש, והריטב"א בעירובין שם נקט, דלא תלי במה שראוי להיות עליונו, אלא במה שראוי למשכב ומושב, ופירש דילפינן לה מדאפקי' רחמנא בל' כל אשר יהי' תחתיו, למדרשי' נמי כפשטי' שראוי להיות תחתיו דזב.

אמנם הנה בד' המהר"ם בעירובין שם מבו' שפירש בד' התוס', דל"ב שיהא דבר המיוחד לשמש את האדם בעליונו, אלא כל דבר הראוי להיות נישא ע"ג האדם נטמא בטומאת עליונו, ופירש לפ"ז דזהו דתני כל הנישא ע"ג הזב טמא וכל שהזב נישא עליו טהור חוץ מן הראוי למו"מ, והיינו משום דרוב דברים ראויים להיות נישא ע"ג הזב, ולכן קתני כל שנישא ע"ג הזב טמא, וניחא דנקט לישנא ד"כל", כיון דרוב הדברים נטמאין בטומאת עליונו, אבל רוב הדברים אינן ראוים להיות הזב נישא עליהן כ"א אותן הדברים הראויים למשכב ומושב ולכך קתני כל שהזב נישא עליו טהור חוץ מן הראוי למו"מ, עכ"ד.

ובאמת מוכח כן מהא דתנן בסיפא כיצד וכו' האוכלין והמשקין המשכב והמושב וכו' מלמעלן מטמאין וכו', ולפ"מ שפירשו התוס' דהטומאה במתניתין היא מדין עליונו, הרי מבו' להדיא, דגם אוכלין ומשקין ומשכב ומושב טמאין בטומאת עליונו, הגם שאינם מיוחדים לשמש את האדם בעליונו, ובע"כ דגם לפ"מ שנסתפקו התוס' דאין טומאת עליונו אלא בדבר הראוי לכך, ל"ב שיהא דבר הראוי לשמש את האדם בעליונו, אלא כל דבר שדרך האדם לשאתו, נטמא בטומאת עליונו, - וכ"ה מוכח גם בד' הר"ש, שכתב לעיל פ"ד מ"ו דאוכלין ומשקין נטמאין בטומאת עליונו, ונת' להלן אות ז', והרי הר"ש במשנתינו נסתפק אם עליונו נוהג בכל דבר, ובע"כ מד' הר"ש, דאף אם טומאת עליונו אינה אלא בדבר הראוי לכך, נטמאין אוכלין ומשקין בטומאת עליונו, משום שדרך האדם לשאת אותם, וכמש"נ.

?צ"ע אם לפ"ז מוכרח דגם אדם חשיב כדבר העומד להיות נישא, דאל"כ מ"ט תני דאצבעו וכו' והטהור מלמעלה מטמא, ולפי' זה הוא מדין עליונו?.

ג] התוס' בנדה ל"א ב' הביאו מפי' רשב"ם, דעליונו של זב היינו שהכריע הזב בכף מאזנים את האוכלין ומשקין שבכף שני', והקשו ע"ז, דמה שהכריע הזב בכף מאזנים הוי היסט, ונפקא לי' מדכתיב אשר יגע בהם הזב, ועליונו של זב נפקא לן מקרא אחרינא, ולכאו' כונתם, דאם עליונו הוא בכף מאזנים, מה בעינן לטומאת עליונו, תיפו"ל מדין היסט, ועיי"ש שכתבו, דעליונו של זב היינו בגד שמקצתו על הזב ומקצתו נגרר על הארץ, וע"כ אינו טמא מדין היסט, דהיסט הוא רק כשמסיטו כולו, כדאמר איזהו מגעו שהוא ככולו הוי אומר זה היסטו, עכ"ד, וכ"ה גם בד' התוס' בעירובין כ"ז א' דזהו עיקר החילוק שבין טומאת היסט לטומאת עליונו, דטומאת היסט היא רק בשמסיט כולו וטומאת עליונו היא אף בשמקצתו נגרר בארץ, - ולפ"ז יש ללמוד מדבריהם דס"ל דטומאת היסט הוא בכל דבר הנישא עליו אף שאינו מזיזו ממקומו, וע"כ כל הנישא ע"ג הזב טמא משום היסט, ורק אם מקצתו נגרר על הארץ אינו טמא משום היסט.

והתוס' הרא"ש בעירובין כתב דמשכח"ל עליונו של זב דאינו טמא משום היסט, כגון שאחד תופש לו הבגד על ראשו ואין הזב מסיטו, וכבר נת' לעיל פ"ג מ"ג דאין מכוון הרא"ש דטומאת היסט הוא רק כשהוא מזיזו ממקומו, דא"כ לא הול"ל שאחד "תופס לו" הבגד על ראשו, אלא שאחד הניח הבגד על ראשו, וכמש"כ כן הרא"ש לקמן מ"ג ובתוס' הרא"ש חולין קכ"ד ב' בהא דנבלה אינה מטמאה במשא בלא היסט דהוא כשהניחה חבירו על גביו, ובע"כ מדבריו דטומאת היסט היא אף בשאינו מזיזו ממקומו, ואך דמ"מ כ"ז הוא בגונא שאלמלי הזב הי' הבגד נופל, וע"כ חשיב שהוא נושא את הבגד והו"ל כהיסט, אך כל שאחר תופס את הבגד על ראשו, ואין הזב נושא כלל את הבגד, אי"ז בכלל היסט.

ועד"ז מתפרש גם מש"כ בתוס' הרא"ש בנדה ל"ב ב', דטומאת עליונו היא בכה"ג שאצבעו של זב תחת הנדבך ואוכלין ומשקין על גביו ואין הזב מסיטן, והיינו דכיון שאין הזב נושאן שהרי אין עומדין שם מכחו כלל, לא חשיב זה כהיסט, אך אם הוה ס"ל דהיסט הוא רק כשמזיזו ממקומו, מ"ט הוצרך להעמידה בתחת הנדבך.

וכ"ה גם בד' הריטב"א בעירובין כ"ז א' ובנדה דל"ב ב' שכתב דחד גוונא דעליונו אינו טמא מטעם היסט, הוא כשאינו נשוי עליו כלל אלא אחרים מעמידין אותו, ומבו' להדיא בדבריו, דהגם דטומאת היסט הוא בכל הנישא עליו אף שאינו מזיזו, מ"מ בכה"ג שאחרים מעמידין אותו ואין הוא נושא אותו כלל, אי"ז בכלל היסט.

ד] בדעת הרשב"ם דעליונו היינו בכף מאזנים, כתב הרשב"א בנדה ל"ב ב' וכתב כן בדעת רש"י דלעולם עליונו היינו היסט, והא דאיצטריכו תרי קראי, הוא משום דאי מקרא דוכלי חרס אשר יגע בו הזב, הו"א דעליונו כתחתונו לטמא אדם ולטמא בגדים, וע"כ איצטריך קרא דוכל הנוגע בכל אשר יהי' תחתיו, דנתקו הכתוב לטומאה קלה, ומאידך אי מהך קרא הו"א דכלי חרס שאינו מטמא אלא מאוירו אינו נטמא בטומאת עליונו, קמ"ל וכלי חרס אשר יגע בו הזב, וכן דעת הרמב"ן בנדה ל"ג א' דטומאת עליונו אינה טומאה בפנ"ע, אלא היא מדין טומאת היסט, עיי"ש באורך.

ה] בחי' הרמב"ן בנדה שם כתב די"מ דעליונו של זב, הוא כגון זב וטהור שהיו בכף מאזנים ומו"מ בכף שניה וכרעו הם והסיטו את הכלים, דאי משום היסט של זב אינו טמא עד שיסיט את כולו, אבל משום עליונו של זב טמא.

ובחי' הריטב"א שם הק' על פי' זה, דא"כ למה לי קרא לטומאת היסט גמור, דהא מכל צדדין מעליונו של זב אתא, ועוד מה ענין לקרוא לזה הסיטו ולזה עליונו, עכ"ד, וצ"ב, דלכאו' ודאי דבעינן קרא לטומאת היסט בגונא שאין הכלי נישא עליו כלל, אלא הוא מסיטו ע"י קנה, דאי"ז בכלל עליונו, וכמש"כ הריטב"א שם בהמשך דבריו, וע"כ נמי קרי לזה הסיטו ולזה עליונו, דעליונו הוא רק בכלי הנישא עליו, והסיטו הוא כל שניסט הכלי על ידו אף אם אינו נישא עליו.

ונראה מד' הריטב"א, דפשיטא לי' דאם טומאת עליונו אינה מכלל טומאת היסט אלא הוא משום מה שהכלי עליו, הרי דבגונא דכף מאזנים דאין הכלי עליו, אי"ז בכלל עליונו, אף שהכלי נישא על ידו, וכאשר כ"ה להדיא בד' הריטב"א שם בהמש"ד, ונת' להלן אות ז', - וע"כ פירש לדעה זו, דטומאת עליונו הויא ג"כ מדין היסט, ואך דבטומאת עליונו נתחדש דל"ב שיסיטנו לבדו, אלא אף אם הסיט יחד עם הטהור ה"ה טמא, וזהו שהק' הריטב"א דא"כ למה לי קרא לטומאת היסט גמור, ועוד דמה ענין לקרוא לזה הסיטו ולזה עליונו.

אך בדעת הי"מ י"ל דס"ל, דבכף מאזנים כיון שהוא נישא על ידו, חשיב כעליונו, דומיא דהא דהזב מטמא את המשכב והמושב כשהוא נתלה עליהן בכף מאזנים, אך כל שמסיטו ע"י קנה אי"ז בכלל עליונו, ובכה"ג אינו טמא אלא משום היסט, וכ"נ גם בדעת הר"ש לעיל פ"ד מ"ו, דמבו' בדבריו דבכה"ג דכף מאזנים הוי זה בכלל עליונו, וכמש"נ שם אות י"ג, וכ"ה בביאור הגר"א לעיל פ"ד מ"ה ומ"ו, ונת' עוד בזה שם אות א', ונ' דמ"מ כשמסיטו ע"י קנה ואינו נישא עליו, אי"ז בכלל עליונו, ואינו טמא אלא משום היסט. ? ועמש"נ עוד בזה להלן אות ? ד' הגר"ח ז"ל.

ו] בחי' הרמב"ן בנדה שם כתב עוד, דעליונו של זב זהו שהיו י' מצעות עליו ונשאת התחתונה על ראשו דכולן טמאות, דכמו שעושה בתחתונו את כולן מדרס מרבוי הכתוב, כך עושה בעליונו את כולן עליונו של זב, ואלו מדין היסט תחתונה טמאה ועליונות שהן נשאות על עליונו של זב היסט דהיסט הוא וטהורין, ועיי"ש שכתב דמ"מ כולן דין היסט הן, ולא מצינו להן חבר בשאר טומאות, - וצ"ב דמ"ט חשיב זה כהיסט דהיסט, ולא חשיב כמסיט את כולן.

ז] בחי' הריטב"א בנדה שם כתב, דהא דבעינן לטומאת היסט, ולא נפקא לן מדין עליונו, הוא בגונא דאינו עליונו כלל, אלא טומאת משא ע"י מוט או ע"י מאזנים, דבכה"ג אינו טמא אלא מדין היסט, - ולעיל אות ה' נת', דאף לדעת הסוברים דבכף מאזנים הו"ל בכלל עליונו, מ"מ כשהוא מסיטו בקנה ודאי אי"ז בכלל עליונו ואינו טמא אלא מדין היסט.

ובחזו"א סימן ד' סק"ז עמד בקו' זו דאם עליונו נוהג בכל דבר למה לן קרא להיסט, ובדרך בתרא כתב דאיצטריך הסיטו בכף מאזנים דאף דבמשכב נתלה ג"כ טמא, מ"מ בעליונו של זב מסתבר דבעינן שיהי' תחתיו דזב, וצ"ע מ"ט הוצרך לזה, הרי אף אי נימא דבכף מאזנים הוי בכלל עליונו, מ"מ במסיטו ע"י מוט, ודאי דאי"ז בכלל עליונו, וכנ"ל.

ובדרך קמא כתב די"ל דאוכלין ומשקין וכ"ח ואדם אינן טמאין מדין עליונו של זב, וכנראה הטעם בזה, דטומאת עליונו טומאת כלים היא, דומיא דטומאת מדרס דהיא רק בכלי, וע"כ גם כ"ח אינו נטמא, דטומאתו בתורת כלי, היא רק מאוירו, - אך בתו"ד כתב דדעת הרמב"ם דעליונו של זב הוא אף באדם וכ"ח, ובד' הרמב"ם פ"ו ממטמאי מו"מ ה"ה מבו' דגם אוכלין ומשקין שע"ג הזב נטמאין בטומאת עליונו, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"ד מ"ו ובד' הר"ש שם בפי' התוספתא, ופירשו כן להא דתניא דתניא בתו"כ זבים פר' ג' ה"ג, דילפינן מדכתיב וכל כלי עץ ישטף במים, לטמאות אוכלין ומשקין וכלים שע"ג הזב, (אך בפי' הראב"ד שם פירש דמרבינן להו לטומאת היסט, וכ"ה בפירש"י שבת פ"ג א'), ועמש"נ בזה לעיל שם אות י'.

ח] הרמב"ם בפ"ו ממטמאי מו"מ ה"ג כתב, דטומאת עליונו הויא מדבריהם, והראב"ד שם השיג ע"ז דבפ' בנות כותים ילפינן לה מקרא דוהנוגע בכל אשר יהי' תחתיו, ואי"ז מדבריהם, והכס"מ שם כתב בדעת הרמב"ם, דאסמכתא בעלמא היא, - ובחזו"א סימן ד' סק"ז עמד בד' הרמב"ם, דמ"ט אי"ז אלא מדבריהם ולא מטמאינן בזה משום היסט, והיינו דבסתימת ד' הרמב"ם אין נראה לפרש דאיירי רק בשמקצתו ע"ג הארץ וכמש"כ התוס', ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם, דאע"ג דבטומאת משא ל"ב שיזיזנו ממקומו, וכמש"כ הרמב"ם בפ"א מטו"מ ה"ו, מ"מ היסט הזב הוא רק בהזזה שזה נקרא היסט, ובלא הזזה היינו עליונו של זב, ואין טומאתו אלא מדרבנן, - ועמש"נ בזה לעיל פ"ג מ"ג אות ה' ללמוד כן מד' הרמב"ם ברפ"ח ממטמאי מו"מ, ונת' שם ללמוד מדבריו דהטעם בזה הוא, משום דעיקר טומאת היסט היא משום דהו"ל כנוגע, וכדתניא בתו"כ זבים פר' ג' ה"ב מגע שהוא ככולו הוי אומר זה הסיטו, ולזה הוא דבעינן שינידנו הזב ממקומו, דעי"ז הוא דחשיב כנוגע בו, ומשא"כ בטומאת משא דאי"ז משום דחשיב כנגיעה, אלא הוי זה טומאה בפנ"ע דנטמא הטהור בנשיאת הטמא, ה"ה טמא בנשיאתו אף שלא הזיזו ממקומו.

ויש להוסיף בזה, דבד' כמה מקמאי מצינו דטומאת משא וטומאת היסט שוו זל"ז ביסודם, דהנה ז"ל הבעה"מ בשבת פ"ג א', המשא בלשון תורה היא ההיסט בלשון משנה, ופעמים שקורין לו בלשון חכמים משא ופעמים שקורין לו היסט, וב' מיני משא הם לטומאה, אחד משא חמור הנוהג בכל הטומאות והוא כשהטהור נושא את הטמא, ואחד משא קל כשהטמא נושא את הטהור שאינו נוהג בכל הטומאות אלא בזב בלבד ובכל מאי דדמי לי' וכו', עכ"ל, וז"ל הריטב"א בעירובין כ"ז א', ואע"ג שלא שנינו כל הניסט ע"ג הזב, אין בכך כלום, כי טומאת היסט טומאת משא הוא, אלא שהיסטו של זב משונה שהוא טמא נושא את הטהור, וכל שאר טומאת משא דעלמא הוא טהור נושא את הטמא, עכ"ל, וז"ל הריטב"א בנדה נ"ה א', א"נ דאפי' היסטו של זב מדין משא הוא אלא שהמשא הוא בטהור נושא טמא, ואילו היסטו של זב שלא מצינו לו חבר הוא בטמא נושא טהור, ואף משא נמי פעמים נקרא בלשון היסט, עכ"ל.?צריך להעביר קטע זה לדברינו לעיל פ"ג מ"ג, וכאן לציין למש"נ שם, וכן להוסיף מש"נ להלן מ"ד אות א' ב' מד' הראב"ד ורבינו הלל?.

ט] **וכל שהזב נישא עליו טהור חוץ מן הראוי למו"מ והאדם,** הר"ש והרא"ש פירשו דהוא משום דאין היסט אלא בדבר שיש בו רוח חיים, והיינו דטומאת משא היא רק באדם הנושא ולא בכלים הנושאין, וכ"כ הרמב"ם פ"א מטו"מ ה"ט, ז"ל, אין מתטמא במשא אלא האדם בלבד לא הכלים וכו', עכ"ל, וכ"ה בפירש"י שבת פ"ג ב' ד"ה טהורין, ופירש כן למשנתינו, עיי"ש, וכ"כ הרמב"ן בחולין ע"א א', וכתב דהוא מפורש כן במשנה במס' זבים.

אמנם הנה בד' רש"י נדה נ"ה א' ד"ה אי מה, ושם נ"ה ב' ד"ה היא, ושם ס"ט ב' ד"ה כדכתיב, מבו' דס"ל דכלים נטמאין במשא הזב, עיי"ש, וכ"כ בתוס' הגרע"א בריש כלים בדעתו, ועמד ע"ז מד' רש"י בשבת דאין כלים נטמאין במשא, ובתפא"י שם הק' ע"ז ממשנתינו דכל שהזב נישא עליו טהור, והרי דאין כלים נטמאין במשא.

ועיי"ש שהביא תשובת הגרע"א, ז"ל, ימחול לי דאי"ז משנה ערוכה, דהרי ר"ת פי' משנה זו דכל שהזב נישא עליו טהור היינו מטומאה חמורה אבל טמא טומאה קלה, עכ"ל, ונת' בזה להלן אות י'.

י] התוס' בעירובין כ"ז א' כתבו בשם ר"ת, דהא דתנן הכא דכל שהזב נישא עליו טהור, היינו דטהור מטומאה חמורה דאינו מטמא אדם וכלים, אבל טמא טומאה קלה לטמא אוכלין ומשקין אע"ג דאינו ראוי למשכב ומושב, וכ"כ הגרע"א לפרש לדעת רש"י דכלים נטמאין במשא, ונת' לעיל אות ט'.

והגאו"י בעירובין שם תמה על פי' ר"ת, שהרי הא דתני ברישא דכל הנישא ע"ג הזב טמא, היינו טומאה קלה לטמא אוכלין ומשקין, וא"כ בע"כ דהא דתני דכל שהזב נישא עליו טהור, היינו דטהור אף מטומאה קלה, - וביותר קשיא מהא דתנן חוץ מן הראוי למו"מ והאדם, והרי אדם הנושא את הזב אינו טמא אלא טומאה קלה, ובע"כ דהא דתנן דכל שהזב נישא עליו טהור, היינו דטהור אף מטומאה קלה, - ועד"ז קשיא מהא דתנן בסיפא דהאוכלין והמשקין וכו' מלמעלן מטמאין וכו' האוכלין והמשקין והמדף מלמטן טהורין, וכיון דאף אוכלין ומשקין מלמעלן אינם טמאין אלא טומאה קלה, הרי בע"כ דהא דתני דאוכלין ומשקין ומדף מלמטן טהורין היינו אף מטומאה קלה.

ובאו"ש פ"ו ממטמאי מו"מ ה"ה כתב בדעת ר"ת, דס"ל כדעת הראב"ד שם דעליונו של זב מטמא כלי שטף כ"ז שלא פירש ממטמאיו, ונת' להלן אות י"ט, וזהו דתנן דכל הנישא ע"ג הזב טמא, דה"ה טמא טומאה חמורה כ"ז שלא פירש ממטמאיו, וכל שהזב נישא על גביו טהור מטומאה חמורה אף קודם שפירש ממטמאיו, עכ"ד, וכ"כ במשך חכמה ויקרא ט"ו כ"ג, - ולפ"ז ניחא גם הא דתני חוץ מן הראוי למו"מ והאדם, דהאדם הנושא את הזב טמא טומאה חמורה כ"ז שלא פירש ממטמאיו, ומשא"כ שאר כלים הנושאין את הזב אינם טמאין טומאה חמורה אף קודם שפירשו ממטמאיהן, - וניחא נמי הא דתני בסיפא דהאוכלין והמשקין מלמטן טהורין, ול"ד לאוכלין ומשקין וכו' מלמעלן דקודם שפירשו טמאים טומאה חמורה.

יא] תנן בכלים פכ"ז מ"ט, דסדין שהי' טמא מדרס ועשאו וילון, לדעת ר' יוסי אינו טמא אף מגע מדרס, משום דבאיזה מדרס נגע זה, ובס' דעת שלמה הק' דלדעת ר"ת דאף דבר שאינו ראוי למשכב נטמא בטומאה קלה במשכב הזב, א"כ מ"ט נטהר הסדין כשעשאו וילון מטומאה זו, הרי אף דפקע תורת מדרס מיני', מ"מ בדין דתשתייר בו טומאה זו דחיילא על כל כלי, כ"ה דמודה ר' יוסי דאם נגע בו הזב לא פרחה ממנו טומאה קלה.

וראיתי לישב בזה, דגם טומאה זו שנטמא דבר שאינו ראוי למשכב, הויא מכח דהוי זה משכב הזב, ואך דבדבר הראוי למשכב חיילא מכח זה טומאה חמורה, ובדבר שאינו ראוי למשכב לא חיילא אלא טומאה קלה, ולפ"ז י"ל דבדבר הראוי למדרס דחיילא טומאה חמורה מכח משכב הזב, לא חייל מלבד זה גם טומאה קלה, שהרי אי"ז ב' טומאות נפרדות דנימא דחיילי תרוייהו, וע"כ כשעשאו וילון ופקע תורת מדרס מיני', לא נשתייר עליו טומאה קלה.

יב] ועד"ז י"ל במשה"ק בס' משנת טהרות בכלים שם בשם הגרד"ל שליט"א, דלדעת רש"י דכלים נטמאין במשא הזב, א"כ הרי כשדרס הזב על הסדין ה"ה נטמא גם בטומאה קלה במשא הזב, וא"כ מ"ט הוא נטהר כשעשאו וילון, ולא נשתיירה עליו טומאה קלה דמשא הזב.

וי"ל בזה, דהנה בד' הרמב"ן בנדה נ"ה א' מבו', דהא דמשכב ומושב מטמאין את היושב עליהן, הוא מדין היסט, עיי"ש, ונת' להלן מ"ג אות א', ובפשוטו לפ"ז ה"נ הא דהזב מטמא את המשכב ומושב, הוא מדין משא, דמשכב ומושב נטמאין טומאה חמורה בנשיאת הזב, וזה מתישב טפי לדעת רש"י דשייך ענין משא בכלים, ולפ"ז י"ל דבמשכב ומושב שנשאו את הזב דחייל עלייהו טומאה חמורה במשא הזב, לא חייל מלבד זה גם טומאה קלה, וע"כ כשעשאו וילון ופקע טומאת מדרס מיני', לא נשתייר עליו טומאה קלה. ?ועמש"נ להלן מ"ד אות א' ללמוד מד' רבינו הלל והראב"ד דטומאת משכב היא מדין משא?.

יג] בשבת פ"ג א' מייתינן להא דתנן דהזב בכף מאזנים ואוכלין ומשקין בכף שני' וכו' כרעו הן טהורין, וקשיא לדעת ר"ת דאף דבר שאינו ראוי למשכב נטמא טומאה קלה, דא"כ מ"ט כרעו הן טהורין, וי"ל דגם התם מתפרש דטהורין מטומאה חמורה, (ומשא"כ כשכרע הזב דה"ה טמאין טומאה חמורה כ"ז שלא פירשו ממטמאיהן), - עוד קשיא מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל פ"ד מ"ו, דהחמירה תורה באוכלין ומשקין ומדף שע"ג הזב מאוכלין ומשקין ומדף שתחת הזב וכו', ומבו' דאוכלין ומשקין שתחת הזב אינם נטמאין כלל, - עוד קשיא מהא דתניא בתו"כ זבים פר' ג' ה"ג, והלא דין הוא, ומה אם במקום שעשה משכב תחתיו "לא עשה תחתיו מדף", מקום שלא עשה על גביו משכב, אינו דין שלא יעשה ע"ג מדף וכו', ושם ה"ו תניא, ק"ו שיעשה תחתיו מדף וכו', ת"ל וכל המשכב אשר ישכב עליו הזב יטמא, משכב הוא עושה תחתיו ואין עושה תחתיו מדף, והרי להדיא דליכא אף טומאת מדף במה שתחת הזב וה"ה טהור לגמרי.

וראיתי לישב בזה, לפמש"נ דטומאה זו שנטמא דבר שאינו ראוי למשכב, נמי הויא מכלל טומאת מדרס, ואך דבדבר שאינו ראוי למשכב לא חיילא אלא טומאה קלה, ולפ"ז י"ל דטומאה זו הויא טומאת כלים, ואינה נוהגת באוכלין ומשקין, ע"ד הא דטומאת מדרס אינה נוהגת באוכלין כמבו' בחולין קכ"ט א' ובפירש"י שם, עיי"ש, וזהו דתנן דכרעו הן טהורין, וזהו ג"כ הא דתניא דהחמירה תורה וכו' מאוכלין ומשקין ומדף שתחת הזב, דאוכלין ומשקין שתחת הזב אינם נטמאין כלל, והא דתניא והמדף, הוא כמש"כ הר"ש לעיל שם דלא איירי בדין המדף, אלא בדין האוכלין והמשקין שבתוך המדף, וזהו ג"כ הא דתניא דלא עשה תחתיו מדף, דטומאת מדף אינה נוהגת רק ע"ג הזב ולא תחתיו, וע"כ אין אוכלין ומשקין שתחת הזב נטמאין, ואך דכלים שאינם מיוחדים לישיבה שתחת הזב נטמאין טומאה קלה מדין טומאת מדרס.[[1]](#footnote-2)

יד] בעיקר מש"נ דטומאה זו שנטמא דבר שאינו ראוי למשכב לדעת ר"ת, הויא נמי מדין טומאת מדרס, נראה דיש להוכיח כן, מהא דתניא בשבת פ"ד ב', מה פכין קטנים שטהורין בזב טמאים במת מפץ שטמא בזב אינו דין שיהא טמא במת, ופירש"י ותוס' שם, דהא דפכין קטנים טהורין בזב, היינו דאין נטמאין בכל טומאות הזב, עיי"ש, וכן פירש ר"ת בספה"י סימן רנ"ח, ולכאו' קשיא לדעת ר"ת דכל דבר שתחת הזב נטמא טומאה קלה, דא"כ מ"ט פכין קטנים טהורין בזב, הרי אם ישב הזב עליהן ה"ה נטמאין טומאה קלה, ובע"כ מזה דאף טומאה קלה זו שנטמא דבר שתחת הזב, הויא מכלל טומאת מדרס, וכיון שנתמעט דמדרס כ"ח טהור, אינו נטמא אף בטומאה קלה זו.[[2]](#footnote-3)

טו] והנה בס' משנת טהרות סימן י"ב כתב להוכיח דטומאה קלה זו אינה מדין טומאת מדרס אלא הויא טומאה אחרת, דאי נימא דהוי זה מדין טומאת מדרס, לכאו' אף פשוטי כלי עץ שאין מיוחדין למדרס נטמאין בטומאה זו, (כ"ה שהן נטמאין בטומאת מדרס), וא"כ בדין דכל פשוטי כלי עץ יקבלו טומאת מת מק"ו דפכים קטנים, ותיקשי נמי דמ"ט פשוטי כלי עץ שאינם מיוחדים למדרס כשרים לסיכוך, הרי הם ראויים ליטמא בטומאה זו, ובע"כ מזה דטומאה קלה זו אינה מדין טומאת מדרס, אלא הוי זה טומאה בפנ"ע, ופשוטי כלי עץ שאינם בני קבלת טומאה אינם נטמאים בטומאה זו, עכ"ד.

אמנם למש"נ להוכיח דטומאה קלה זו הויא מדין טומאת מדרס, תיקשי דמ"ט אין פשוטי כלי עץ נטמאין בטומאה זו, ונראה די"ל בזה בפשיטות, דהגם דטומאה זו הויא מדין טומאת מדרס, מ"מ הך דינא דאף פשוטי כלי עץ נטמאין מדרס, הוא רק משום שהן מיוחדין למדרס, ומכח זה חשיבי ליטמא מדרס, אך פשוטי כלי עץ שאין ראויים למדרס, אינם נטמאין במדרס הזב, כ"ה דאינם נטמאין בשאר טומאות.

ויש להוסיף, דלמש"כ מהרח"ש ח"ג סימן כ"א דרק פשוטי כלי עץ שעיקר עשייתן למדרס מטמאין מדרס, אך פשוטי כלי עץ המשמשין מדרס עם מלאכתן אינם מטמאין מדרס, הרי פשיטא דכ"ש דפשוטי כלי עץ דאין ראויים כלל למדרס, אינם נטמאין כלל.

טז] **אצבעו של זב תחת הנדבך הטהור מלמעלן,** הר"ש והרא"ש כתבו דהוא מכביד על אצבעו של זב, וכ"כ התוס' בנדה נ"ה א', ופירשו דהוא משום דאל"ה הוי כאילו הי' אויר בין אצבעו לנדבך דאין כאן טומאה כלל.?ונראה דהיינו דאף דא"צ להזיז, מ"מ כל שאינו מכביד אינו אף בכלל אבן מסמא, כיון שאינו נישא עליו כלל, וגם אם הוי טומאה דיושב, הרי דכל כה"ג דאינו מכביד עליו לא חשיב כיושב עליו?.

יז] **מטמא ב' ופוסל א',** במכתב הגר"ח שנד' בחי' הגר"ח החדש כתב להסתפק, אם הא דאדם שע"ג הזב מטמא בכלי שטף בחיבורין, הוא מדין עליונו של זב, או הוא מדין היסט, וכתב לצדד דהוא מדין היסט, אך בטומאת עליונו ליכא דין חיבורין כלל, עיי"ש. - ? אך בפשוטו לפ"מ שדן הר"ש להעמיד למשנתינו בעליונו, וכן דנו התוס' בעירובין, מבו' דגם אדם הנטמא מדין עליונו מטמא בחיבורים., ?אך זה תלוי במה שיש לדון אם גם הך בבא הוא מדין עליונו, ולד' הרא"ש שלא דן ברישא כלל אם הוא משום עליונו, נראה ודאי דגם הך בבא הוא מדין עליונו?.

יח] **האוכלין והמשקין המשכב והמושב והמדף מלמעלן מטמאין ב' ופוסלין א',** גירסת הר"ש והרא"ש מטמאין א' ופוסלין א', דעליונו של זב הוי ראשון לטומאה אף קודם שפירש ממטמאיו,[[3]](#footnote-4) וכ"כ התוי"ט בשם מהר"ם, וכן האריך להוכיח בחי' הגר"א, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ו ממטמאי מו"מ ה"ה דרק אדם שע"ג הזב מטמא כלים כ"ז שלא פירש, אך כלים ואוכלין ומשקין שע"ג הזב אינם מטמאין כלים אף קודם שפירשו.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש גריס דמטמאין ב' ופוסלין א', ובתשו' חוט השני סימן ל' כתב בדעתו, דאף דגם קודם שפירש אינו חשוב כאב הטומאה לטמאות כלים, וכמש"כ הרמב"ם בהלכות, מ"מ הוי כאב הטומאה לגבי אוכלין ומשקין לטמאות ב' ולפסול א', ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועי' מרכה"מ פ"ו ממטמאי מו"מ ה"ה מש"כ על דבריו.

יט] הראב"ד בהשגות בפ"ו ממטמאי מו"מ ה"ג כתב בדין עליונו של זב, ז"ל, אבל זו וכו' שהרי אמרה תורה והנוגע בכל אשר יהיה תחתיו יטמא עד הערב ודרשינן לי' במס' נדה כל אשר יהי' תחתיו הזב ואמרה תורה יטמא עד הערב אלמא כלי שטף נמי מטמא במגע, עכ"ל, וכ"כ הראב"ד שם ה"ה דעליונו של זב מטמא כלי שטף במגע.

והכס"מ שם כתב בשם מהר"י קורקוס שתמה ע"ד הראב"ד, דהא הלכה רווחת היא דעליונו של זב אוכלים ומשקים לבד מטמא, וכדתנן לעיל פ"ד מ"ו דעושה על גביו מדף לטמא אוכלין ומשקין, וכ"ה בנדה ל"ב ב' דעליונו של זב אינו מטמא אלא אוכלין ומשקין.

ובאו"ש שם ה"ה כתב בדעת הראב"ד, דהא דעליונו של זב מטמא כלי שטף, הוא רק כ"ז שלא פירש ממטמאיו, וזהו שהשיג ע"ד הרמב"ם בה"ה שכתב דעליונו של זב אינו מטמא אדם וכלים חוץ מן האדם שע"ג הזב שעד שלא פירש ממטמאיו מטמא שאר כלים, וע"ז השיג הראב"ד דכל עליונו מטמא כלי שטף כ"ז שלא פירש ממטמאיו, ומקור ד' הראב"ד לזה הוא כמבו' בדבריו, מהא דכתיב והנוגע בכל אשר יהי' תחתיו יטמא עד הערב, אשר קשיא דכיון דעליונו אינו מטמא אלא אוכלין ומשקין, הרי אין להם טהרה במקוה, וכמשה"ק כן התוס' בנדה שם, ומזה הוא שלמד הראב"ד דעליונו של זב מטמא כלי שטף כ"ז שלא פירש ממטמאיו, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת ר"ת, ונת' לעיל אות י', ועד"ז כתבו המרכה"מ שם ה"ג והחס"ד פ"ה ה"א, וכ"כ הגר"ח במכתב, נד' בחי' הגר"ח החדש.

ובחזו"א סימן ד' סק"ז כתב לסייע לזה, ממש"כ הראב"ד בה"ה דעליונו של זב מטמא "כלי שטף" במגע, ואם הי' דעת הראב"ד דעליונו של זב הוי אב הטומאה, הי' מטמא אדם וכ"ח ג"כ, והראב"ד כתב רק כלי שטף במגע שזהו ל' רבותנו באדם המטמא בגדים וכדתנן לעיל מ"א, ובע"כ דכונת הראב"ד היא דקודם שפירש מטמא כלי שטף במגע.

כ] והנה לגיר' הר"ש ודעימי' במשנתינו דהאוכלין והמשקין וכו' מלמעלן מטמאין א' ופוסלין א' פירשו מטמאין א' ופוסלין א', הרי מבו' להדיא דעליונו של זב חשיב כראשון לטומאה אף קודם שפירש ממטמאיו, ושלא כד' הראב"ד, ובדעת הראב"ד צ"ל דגריס במשנתינו כגיר' הספרים דהאוכלין והמשקין וכו' מטמאין ב' ופוסלין א', וזה כד' הראב"ד דעליונו של זב חשיב כאב הטומאה כ"ז שלא פירש ממטמאיו, וכ"כ המרכה"מ והחס"ד והגר"ח שם.

ונתחדש לפ"ז, דהך דינא דעליונו של זב הוי אב הטומאה כ"ז שלא פירש ממטמאיו, הוא גם באוכלין ומשקין, וכ"ה משמעות ד' הראב"ד בה"ה שם, דדבריו קיימי גם על אוכלין ומשקין, עיי"ש, ובחי' הגר"א תמה ע"ז, דהיאך אפשר שאוכלין ומשקין יעשו אב הטומאה לטמא ב' ולפסול א', הרי אין אוכלין ומשקין נעשין אב הטומאה לעולם, ועי' גם בחס"ד שם שתמה בזה, ובחזו"א שם כתב דאפשר דהא דאוכלין ומשקין מטמאין ב' הוא מדרבנן, וי"ל עוד לפ"ד התוס' בפסחים י"ז א' דהא דאין אוכלין ומשקין נעשין אב הטומאה היינו לטמאות אדם וכלים, אבל לאוכלין ומשקין נעשין אב הטומאה.

כא] והנה בתוספתא פ"ה ה"א תניא, החמירה התורה וכו' באדם בין מתחת בין מעל הזב ממשכב ומושב שעל הזב, והיינו דאדם שמתחת או מעל הזב מטמא ב' ופוסל א' כ"ז שלא פירש, ומשכב ומושב שעל הזב אינו מטמא ב' ופוסל א' כ"ז שלא פירש, ובחס"ד שם הק' מזה ע"ד הראב"ד דעליונו של זב מטמא כלי שטף כ"ז שלא פירש.

והגר"ח שם כתב לישב בזה, דהא דמשכב ומושב שעל הזב אינו מטמא ב' ופוסל א', איירי בגונא דלי"ב משום עליונו ואין טומאתו אלא משום היסט, ובכה"ג אינו מטמא ב' אף כ"ז שלא פירש ממטמאיו, ועיי"ש שכתב לפרש דהיינו, דטומאת עליונו היא רק כשהוא נגד הזב ממש כדכתיב בכל אשר יהי' תחתיו, אך בגונא דכף מאזנים דכרע הזב, לי"ב משום עליונו, עמש"נ בזה לעיל אות ה', ובכה"ג הוא דתני דהמשכב והמושב שעל הזב קיילי מאדם שעל הזב.

1. ובאמת דגם לגבי כלים איכא נפ"מ רבתא בהא דכלים שתחתיו אינם נטמאין אלא מדין טומאת מדרס ולא מדין טומאת מדף, דמה"ט אינם נטמאין אא"כ רובו של זב נישא עליהן, וכדינא דמדרס, אך אילו היו טמאין מדין טומאת מדף, ל"ה בעינן שיהא רובו של זב נישא עליהן, דומיא דמדף שע"ג הזב דאף אם הוא על מקצתו של זב ה"ה טמא, וכדתנן במתניתין באצבעו של זב תחת הנדבך וכו'. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם נראה די"ל בזה בע"א, למש"כ הגרע"א במכתבו להתפא"י ריש כלים, דאף אם כלים נטמאין במשא, מ"מ כ"ח אינו נטמא במשא כ"ה דאינו נטמא במגע אלא מאוירו, והתפא"י שם הק' ע"ז דא"כ מ"ט בעינן קרא למעט דמדרס כ"ח טהור, תיפו"ל דל"ש מדרס באויר כ"ח, ובדעת הגרע"א פשוט, דכיון דטומאת מדרס נוהגת אף בכלים ממינים שאינם מקבלין טומאה, הרי דה"נ הי' בדין דיהא מדרס כ"ח טמא, דאף דבדין טומאת כלים אין כ"ח נטמא אלא מאוירו, אך הרי טומאת מדרס לא תליא בדיני טומאת כלים, וע"כ הוא דבעינן קרא למעוטי, - ולפ"ז הרי דכ"ז הוא בטומאת מדרס דנוהגת בכל הכלים, אך טומאה קלה דנטמא כל דבר שתחת הזב, דאינה נוהגת אלא בכלים הראויים לקבל טומאה, וכמש"נ להלן אות ט"ו, לא שייכא כלל בכלי חרס דאינו נטמא אלא מתוכו. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ע למש"כ הר"ש לעיל מ"א ע"פ התוספתא דכלים הנוגעין בזב חשיבי בשעת מגען כאב הטומאה לענין אוכלין ומשקין, דא"כ מ"ט תני הכא דאף קודם שפירשו מטמאין א' ופוסלין א', והר"ש לעיל שם לא הק' ע"ז אלא מכללא דלקמן מ"י, ולא הק' ממשנתינו, וגם מש"כ הר"ש שם לישב דהך כללא מדאורייתא, לכאו' אי"ז מתישב במשנתינו, דדינא קתני, - ובחזו"א סימן ד' סק"ח כתב דצ"ל דכל הא דכלים מטמאין ב' מדרבנן, הוא רק במגע הזב ומשכב, אבל לא בהיסט הזב, ועיי"ש שהק' ע"ז דמה טעם יש לחלק בזה, ועי' עוד בזה במרכה"מ פ"ו ממטמאי מו"מ ה"ו ובמשנ"א. [↑](#footnote-ref-4)