85 דעת הרמב_ם בדע_ג בקצרה
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

בביאור החילוק בין חבית לצרצור נחלקו הראשונים, דעת התוס' והראב"ד ודעימייהו, ודעת הרמב"ן ודעימי'.

ובדעת הרמב"ם הוכיח הגרע"א והאבנ"ז שדעתו כדעת הרמב"ן, דאל"כ מנ"ל ב' דינים בחבית.

אך צ"ע ע"ז, דהנה בהא דפסק הרמב"ם כר' יצחק, פי' הר"ן דמוקי לההיא דרבין בחבית, והק' הגרע"א דמ"מ מ"ט לא יצטרפו מינו ושאינו מינו, הרי בתרוייהו הוי השיעור בס', ותי' הגרע"א דע"י דתחילה לא נתבטל תו חשיב כאיסור במקומו, והוי כאיסור והיתר במקומן שאוסר וכמבו' כן בראשונים וכמו שהוכיח האבנ"ז, וכן נ' גם מהא דאוסר אף ביבש, להשיטות דהיינו אף בשאינו דבר שבמנין, אך י"ל דלח גרע, כמש"נ במק"א לגבי ערלה, דהגם דאוסרת ביבש גם בדבר שאינו מאכל, מ"מ אין אוסר בלח אלא משום הטעם וע"כ אי"ב , ,להתירא דנטל"פ וכמש"כ היד"י, ומה"ט התירו התוס' נטל"פ גם בחמץ, הגם שה"ז אוסר אף ביבש, אך נ' דלנידו"ד אין לחלק כן, עוצ"ע לישנא דסתמא דמילתא יש בבור כמה קיתוניות.

אך באמת בחי' הר"ן כתב להדיא דהרמב"ם מפרש כהראב"ד וזה צ"ע טובא וכנ"ל.

ובאמת הך מילתא הוא מפורש בפיהמ"ש, וכ"נ מבואר מל' הרמב"ם בהלכות, וצ"ע כקו' הגרע"א.

עוצ"ע קו' הגר"ח מ"ט בעינן שיהא באינו מינו לבד לבטל את הטעם, הרי חזינן ברמב"ם דמינו מצטרף לשאינו מינו לשיעור ס', ולדעת ש"ר י"ל דאי"ז כן, אך אם יש רוב במינו ודאי יש להתיר, שהרי לא אסרו מינו אלא אטו אינו מינו, וז"פ.

ונ' דהנה הרמב"ם שם כתב, דאם נתערב מינו ואינו מינו בעי' בתרומה ק' ובערלה ר', ותמהו ע"ז האחרונים, וכן ק' בד' הרמב"ם היכא דליכא קפילא.

אמנם ביאור הדברים ע' יד"י, עפמש"כ הרמב"ם רפט"ו, ומבו' דפליג ע"ד ש"ר, דהנה בהא דמדרבנן בעי' ס' אף במין במינו פירשו הראשונים דהוא אטו אינו מינו, או הוא משום רואין, אמנם בד' הרמב"ם מבו' טעם אחר בזה, ע' בלשונו, דהוא משום דבעי' שיאבד בעוצם מיעוטו, ומה"ט ס"ל דהיינו אף ביבש ביבש, ובתרומה הצריכו איבוד טפי דמאה, ובערלה הצריכו איבוד טפי דמאתים.

והשיעורים הללו אינם משום נתינת טעם, שהרי שיעור ר' בערלה מצינו גם בבגד שצבעו ונתערב, וכן שיעור ס' כתב הרמב"ם בפיהמ"ש דדמי להא דמשערין סאה בס' סאין.

לדעת הרמב"ם ניחא הנידון אם ביצה מן המנין או אינה מן המנין, וכן הא דבכחל הוי הוא מן המנין, אשר בפשוטו אינו מובן מ"ש לחלק בזה, וע"כ פירשו ש"ר בע"א, אך הרמב"ם פירש דהוא משום דהוי דרבנן ומשום דהוי ברי', ולהנ"ל ניחא דהוי ביטול בס', ושפיר יל"ד אם הבטל הוא בכלל הס' או לא, וע"כ בביצה הוסיפו א' בשיעורה משום שהיא ברי'.

והא דבאינו מינו לא הצריכו לזה, מבו' בד' הרמב"ם דהוא משום שאבד טעמו, ורק במינו דא"א לעמוד על הטעם הוא דהצריכו שיאבד בעוצם מיעוטו.

ומה"ט גם במין בשאינו מינו היכא דא"א לעמוד על הטעם, הדר דינא דשיעורו בששים או במאה או במאתים, ולמד כן הרמב"ם למש"א בגמ' דמין במינו דליכא למיקם אטעמא או מבשא"מ בדליכא קפילא בששים, והוי זה חד דינא, וע"כ היכא דמב"מ דליכא למיקם אטעמא הוא במאה ה"נ מבשא"מ.

ועד"ז נ' בדעת הרמב"ם במתבל ומחמץ שאין אוסרין אלא במינם דהוא מה"ט, ורק במעמיד כתב דאוסר אף באינו מינו, וזמש"כ הרמב"ם לגבי תפוח דצ"ע אם הוא רק במינו מה לי שפעולתו ניכרת, אך להנ"ל ע"י הא דפעולתו ניכרת ל"מ ביטול הטעם והדר בי' דינא דמחמץ, ודו"ק.

ובזה מבו' ד' הרמב"ם בסוגיא דתבלין דבעי' שיהא טעם הכל טעם חיטין.

ועד"ז נ' גם בדשיל"מ להרמב"ם כמדויק בלשונו לגבי טבל, ולפ"ז אם א"א לעמוד על הטעם יהא כן גם במבשא"מ, וניחא לפ"ז ההיא דביצה, וכן הרי"ף דריחא, ע' ברוך טעם,

והנה ביד"י פירש דביי"נ אי"ז כן, וע"כ הוא תלוי בשמא לרבא, אך הנה בל' הרמב"ם בהלכות ובפיהמ"ש מבו' דאף הא דיי"נ אוסר כ"ש רק במינו ולא בשאינו מינו הוא מה"ט דבשאינו מינו אפשר לעמוד על הטעם, וע"כ בזה ל"ב שיבטל בעוצם מיעוטו, ומשא"כ במינו אין יי"נ בטל בעוצם מיעוטו.

ובזה נ' לבאר גם דינא דהרמב"ם ביין שנפל ע"ג חיטין, והרשב"א בתוה"ב סא: תמה ע"ז, ולהנ"ל נ' דהרמב"ם לטעמי' אזיל.

אשר לפ"ז נ' לישב היטב ד' הרמב"ם, דכל הא דאמרי' קמא קמא בטיל, הוא היכא שהי' הביטול בעוצם מיעוטו, אך היכא שהי' הביטול משום דלא יהיב טעמא לא אמרי' קמא קמא בטיל.

ונ' דמקור ד' הרמב"ם לחלק כן, הוא משום דמפרש דהגמ' דפריך לרב דימי, לא פריך דחזינן בד' רב דימי דאמרי' קמא קמא בטיל, שהרי אי"ז כלל עיקר חידושא דרב דימי, ויל"פ דדינא דקמא קמא בטיל ידעי' אף בלא"ה, וכבר הק' כן הרמב"ן על הראב"ד דאם דינא דקמא קמא בטיל ידעי' בלא"ה, א"כ מאי פריך הגמ' על רב דימי, וע"כ מפרש הרמב"ם כמש"נ, דזה ידעי' דהיכא שהי' הביטול משום שלא נתן טעם ל"ש דינא דקמא קמא בטיל, אך היכא דהוי הביטול בעוצם מיעוטו שייך דינא דקמא קמא בטיל, ואשר זהו דפריך אדרב דימי, דלפי דבריו דיי"נ אינו אוסר במשהו בדנפילאיסורא לגו התירא, א"כ בדין דאף במבשא"מ נימא קמא קמא בטיל, ודו"ק.

ולפ"ז מיושב היטב קו' הגר"ח, שנמצא לפ"ז דמב"מ אינו יכול לבטל את הטעם, וכל ביטול הטעם הוא רק ע"י אינו מינו, וכדחזי' דמה"ט מב"מ הוי שיעורו במשהו, משום שאינו יכול לבטל את הטעם, ואף אם נשער שכנגדו אינו נותן טעם באינו מינו, וע"כ בעי' שיהא ביטול הטעם ע"י האינו מינו בפנ"ע.

והא דמצטרפין מב"מ ואינו מינו, הוא לשיעור ס' ומאה ומאתים דאינו שיעור טעם כלל, אלא הוא שיעור איבוד בעוצם מיעוטו.

אמנם צ"ע ע"ז דהרי בתר שמא אזלינן והרי דלא תלי אם אפשר לעמוד על הטעם או לא.

אך באמת הרי בפיהמ"ש מפורש דשוה דין מבשא"מ לגבי יי"נ לדין מבשא"מ לגבי תרומה וערלה ושאר איסורים, וא"כ אף התם אזלי' בתר שמא וזה תמוה כנ"ל.

אך יד"י ואור גדול כתבו דאה"נ לדעת הרמב"ם לא תלי בתרומה בתר שמא אלא בתר טעמא, עי' בדבריהם.

אמנם המעיין בל' הרמב"ם יראה דבאמת חמרא חדתא ועינבי טעמיהם חלוקין, ושפיר אפשר לעמוד על הטעם, וע"כ הוי זה בנו"ט.

אך צ"ע דהרי שכר וכו' אין טעמיהן שוין, וא"כ הרי אפשר לעמוד על הטעם.

וצ"ל דכל דהוי מב"מ חשבינן להו כטעם א', וחשיב דא"א לעמוד על הטעם, וזה ע"ד ד' הט"ז.

והרי פשוט דיין ישן ויין חדש טעמיהם דומין זל"ז, וודאי אי"ז ניכר אפי' בעשרים, וא"כ האם נימא דחשיב כטעימני' ולא יהיב טעמא, או לא.

וז"ב ד' רש"י שכתב דא"א למיקם אטעמא ולא פליג על המציאות, רק ס"ל דכה"ג ל"מ מה שלא נתן טעם, דהגם שיש חילוק ביניהם, מ"מ יש גם השואה, וע"ז א"א לעמוד.

אך צ"ע מהא דריחי' חלא וטעמי' חמרא דלאביי הוי חלא, והתם הרי אפשר לעמוד על הטעם, וא"כ מ"ט יהא דינו כמב"מ דאוסר בכ"ש, וצ"ל דלאביי ריחא כטעמא, וכיון דריחי' חלא ואין הריח בטל, חשיב כדבר שלא בטל טעמו, וזה ניחא אם נפרש לענין ריחא כפשוטו, וצ"ע בזה.

ויל"ד אם כל הא דאזלי' בתר שמא הוא רק לגבי דינא דאם ליכא טעמא ה"ז מותר, אך לענין דינא דכל היכא שהוא נו"ט ה"ז אסור מדאורייתא מדין טעמו וממשו, י"ל דהיינו אף בשוה בשמא, דמ"מ כיון שחלוק בטעמא יש בזה טעמו וממשו, אך ל' הרמב"ם אין נ' לחלק כן.

ויש להוסיף, שהרי הרמב"ם כתב דשאור חיטים ועיסת חיטים חשיבי מין במינו, וצ"ע שהרי אין טעמם שוה וכמש"כ הראשונים, ולכאו' ל"מ ע"ז תי' הראשונים שהרי נת' דהא דאינו אוסר במבשא"מ הוא משום שאבד טעמו, וא"כ אף שאור אבד טעמו, ובע"כ דכיון דהוו מין א' ממש, ע"כ חשבי' להו כטעם א', וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם בהי"ד דהוי טעמם טעם חיטים, וז"ב.

בגמ' דעכברא בשיכרא אמרי' דבעי ס' וכן פסק הרמב"ם, וצ"ע שהרי הרמב"ם כתב דבעי' להטעים לקפילא, וא"כ מ"ט התם סמכינן אששים ול"ב להטעים לקפילא.

ונ' לבאר, דהספק אם משבח או לא, הרי פירשו הראשונים דא"א לבררו, ולפ"ז נמצא דאף אם אומר הגוי שמרגיש הטעם מ"מ לא ידעי' אם הוי זה לשבח או לפגם, וכיון שכן תו סמכי' על ביטול בס' ואפי' אם מרגישים הטעם, וזה חידוש רב.

וזה נ' בביאור הס"ד דיהא כתבלין, וצ"ע דהרי להרמב"ם דין תבלין הוא רק במינו, ומ"ש זה הכא, וע"ד זה תמוה מש"א דיהא כתרומה, וכבר עמדו בכעי"ז התוס'.

אך להנ"ל נ', דכיון דהוי זה ספק שמא ה"ז נותן טעם, הרי די"ל דהגם דכיון דא"א לידע הקילו חכמים לסמוך על ביטול בעוצם מיעוטו, מ"מ דילמא הוי זה כתבלין דחשיב ולא בטיל אף באלף, ודילמא בעי' שיעור ביטול טפי כתרומה, ודו"ק.