טו - כלים ששבתו חוץ לתחום הבעלים
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תחומין מהדו_ב

**סימן טו**

**בדין כלים ששבתו חוץ לתחום הבעלים**

**א**

א] **עירובין מ"ז ב',** והכלים והאוצרות ששבתו בתוך התחום יש להן אלפים אמה לכל רוח, ופירש"י, ז"ל, יש להן אלפים לכל רוח ואפי' הן של הפקר וכו', עכ"ל.

**והתוס'** שם כתבו, ז"ל, משמע דלא מיבעיא אם יש להם בעלים, וקשה דאי יש להם בעלים הרי הן כרגלי הבעלים, ואפי' אם נעמידם כגון שהבעלים בעיר אחרת דהשתא ל"ה כרגלי הבעלים, ומ"מ בני שביתה הם יותר מן ההפקר ויש להן אלפים אמה לכל רוח וכו', עכ"ל.

**ונתחדש** בד' התוס', דאף דדין הכלים הוא דהם כרגלי הבעלים, מ"מ כ"ז הוא כשהם בתוך תחום הבעלים, אך כל שאינם בתוך תחום הבעלים, אינם כרגלי הבעלים,[[1]](#footnote-2) אלא הם קונים שביתה במקומם.

ב] **והנה** בחי' אהעו"ז הק' ע"ד התוס' מהא דתנן בביצה ל"ט ב' דמי שהיו פירותיו בעיר אחרת ועירבו בני אותה העיר להביא אצלו מפירותיו לא יביאו לו, ופירש"י דהוא משום דהוו הפירות כרגלי הבעלים, והרי דאף פירות דחוץ לתחום הבעלים הוו כרגליו, וכן הק' בחי' הגרע"א.

**והאהעו"ז** הוסיף דהא דקשיא מהתם, הוא משום דמתניתין דהתם אתיא כרבנן דריב"נ, והיינו משום דאם אתיא מתניתין כריב"נ י"ל דהא דלא יביאו לו את הפירות, הוא משום דהם קונים שביתה במקומם, וא"כ להביאם לעיר אחרת, אך כיון דאתיא מתניתין כריב"נ דחפצי הפקר אין קונים שביתה, ואין הפירות קונים שביתת עצמם, בע"כ דהא דלא יביאו לו, הוא משום שהם קונים שביתת הבעלים, ומוכח דאף פירות דחוץ לתחום הבעלים הוו כרגליו.

ג] **והך** מילתא דכל מש"כ התוס' דהם קונים שביתה במקומם, הוא רק לריב"נ דחפצי הפקר קונים שביתה, ולרבנן דחפצי הפקר אין קונים שביתה, אף כלים שיש להם בעלים והם חוץ לתחומם אין קונים שביתה במקומם, כ"כ גם הבית מאיר בסימן ת"א בסו"ד, עיי"ש.

**וצ"ל** לפי דבריהם, דמש"כ התוס' דבני שביתה הם יותר מן ההפקר, הוא לפרש מש"כ רש"י "ואפילו" הן של הפקר, והרי דכלים אלו הוו בני שביתה יותר מן ההפקר, וע"כ הוי רבותא טפי דאף אם הן של הפקר הם קונים שביתה, אך לעולם לדעת רבנן דחפצי הפקר אין קונים שביתה, ה"נ כלים אלו אין קונים שביתה.[[2]](#footnote-3)

ד] **אך** הנה התוס' הרא"ש כתב, ז"ל, כיון דא"א להיות להם תחום בעליהם קונין תחום לעצמן "ואפי' לרבנן", דל"ד לנכסי הפקר הואיל ושם בעלים עליהם, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דאף לרבנן דחפצי הפקר אין קונים שביתה, מ"מ כלים אלו שיש להם בעלים קונים שביתה במקומם.

**ולפ"ז** מתישב היטב הא דתנן בביצה דמי שהיו פירותיו בעיר אחרת וכו' לא יביאו לו מפירותיו, דאי"ז משום דהם כרגלי הבעלים, אלא הוא משום שהם קונים שביתה במקומם, וא"א להביאם לעיר אחרת.[[3]](#footnote-4)

**ומצינו** כן בד' המאירי בסוגיין שכתב בשם הראב"ד דכלים שמחוץ לתחום הבעלים לא יזיזם ממקומם, ולמד לזה ממתניתין דביצה דמי שהיו פירותיו בעיר אחרת וכו' לא יביאו לו מפירותיו, וכתב ע"ז, ז"ל, אלא שגדולי הרבנים פירשו שם שקונים שביתה במקומם ויש להם אלפים אמה במקומם, עכ"ל, והרי דדעת רש"י דהא דלא יביאו לו מפירותיו, הוא משום שקנו שביתה במקומם, וא"א להביאם לעיר אחרת,[[4]](#footnote-5) וזה כמש"נ בדעת התוס'.

**ב**

ה] **ואמנם** צ"ב הטעם בזה, דהרי הא דלרבנן חפצי הפקר אין קונים שביתה, מבו' בסוגיית הגמ' לעיל מ"ה ב' דהוא משום דבעינן דעת לקנות שביתה, וכמו שפירש"י שם חפצי הפקר דחפצי הפקר לא נתכוין להן אדם להקנותן שביתה, וזהו דמדמינן לה לישן, וא"כ מ"ט נימא דכלים שיש להם בעלים והם חוץ לתחומם קונים שביתה במקומם, הרי כל שבאנו לדון שיקנו שביתת עצמם, דליכא ע"ז לדעת הבעלים, הדין נותן דהוו כחפצי הפקר דאין קונים שביתה.

**ובפשוטו** הי' נראה לפרש בזה, כמש"כ הרשב"א והריטב"א בתו"ד דדעת הבעלים מן הסתם שיקנו שביתה, עיי"ש, וע"כ אף דחפצי הפקר אין קונים שביתה, דלא נתכוין להם אדם להקנותם שביתה, מ"מ כלים אלו שיש להם בעלים קונים שביתה במקומם, משום דדעת הבעלים שיקנו שביתה במקומם.

ו] **אך** נראה דאי"ז מתישב בד' התוס', דהנה התוס' כתבו דאין נראה להעמיד כלל ביש להן בעלים, דביש להן בעלים מה לי תוך התחום מה לי חוץ לתחום,[[5]](#footnote-6) וכ"כ התוס' הרא"ש, והמהרש"א והמהר"ם פירשו לדבריהם דהיינו דכל שיש להם בעלים אין מקום כלל לדון שיקנו את שביתת העיר, אלא הם קונים שביתה במקומם, וא"כ ליכא נפ"מ בין תוך התחום לחוץ לתחום, - והרשב"א והריטב"א כתבו לישב, דכל הא דהם קונים שביתה במקומם, הוא כשהם בתוך תחום העיר דדעת הבעלים מן הסתם שיקנו כליו שביתה עם אנשי אותה העיר, אבל חוץ לתחום העיר לא.[[6]](#footnote-7)

**ומד'** התוס' ותוס' הרא"ש דפשיטא להו דכלים שיש להם בעלים והם חוץ לתחום הבעלים, אינם קונים את שביתת העיר, נראה דס"ל דהא דהם קונים שביתה במקומם, אי"ז משום דדעת הבעלים להקנותם שביתה, דא"כ ודאי יתכן דכל שהם בתוך תחום העיר דעת הבעלים שיקנו שביתה עם אנשי אותה העיר, וכמש"כ הרשב"א והריטב"א, אלא הם קונים שביתה מצד עצמם, וזהו דפשיטא להו דאינם קונים את שביתת העיר.[[7]](#footnote-8)

**ולפ"ז** הדר צ"ב בדעתם, דמ"ט כלים אלו שיש להם בעלים קונים שביתה במקומם אף לדעת רבנן דריב"נ דחפצי הפקר אין קונים שביתה.

ז] **ואמנם** הנה בד' התוס' הרא"ש מבו' דהא דהם קונים שביתה אף לרבנן ול"ד לנכסי הפקר, הוא משום דשם הבעלים עליהן, והרי דהא דהם קונים שביתה ול"ה כחפצי הפקר, אי"ז משום דדעת הבעלים להקנותם שביתה, אלא משום דשם הבעלים עליהן, והריטב"א כתב דכיון דאית להו בעלים דהוו בני שביתה דין הוא שיקנו ג"כ הם שביתה.

**אך** הדברים צ"ב, דאמנם לפ"מ דקי"ל דאף דחפצי הפקר אין קונין שביתה, מ"מ ישן קונה שביתה דהואיל וניעור קנה ישן נמי קנה, י"ל דה"נ חפצים שיש להם בעלים והם בני שביתה, ה"ה קונים שביתה אף בלא דעת הבעלים, אך לדעת רבנן גופייהו דישן אין לו אלא ד' אמות, והרי דאף דאדם הוא בר שביתה, מ"מ כל שאין דעתו לקנות שביתה אינו קונה שביתה, מה עדיפי כלים אלו שהם קונים שביתה בלא דעת הבעלים, וצ"ע בזה.[[8]](#footnote-9)

**ג**

ח] **ובעיקר** מש"כ התוס' ודעימייהו דכלים שיש להם בעלים והם חוץ לתחומם קונים שביתה במקומם, נחלקו הראשונים בזה, - והרשב"א כתב בשם הראב"ד דכלים שיש להם בעלים שאינם עמו בתחומו, לא יזיזם ממקומם, וכ"כ הר"ן דאין להן אלא ד' אמות.

**וכ"ה** בפירש"י שלפנינו בביצה ל"ט ב', דהא דמי שהיו פירותיו בעיר אחרת וכו' לא יביאו לו מפירותיו, הוא משום שהם כרגלי הבעלים, וכ"כ התורי"ד שם, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ה מיו"ט הי"ג והשו"ע בסימן שצ"ז סי"ז, שפירשו דהא דלא יביאו לו מפירותיו הוא משום דפירותיו כמוהו, וכן נקטו הפמ"ג במש"ז סימן ת"א סק"א והביאוה"ל שם ד"ה קונין שביתה.

ט] **ואמנם** נראה שנחלקו הראשונים בטעמא דמילתא דלא יזיזם ממקומם, דבל' רש"י מבו' דהוא משום דהם כרגלי הבעלים והם קונים את שביתת הבעלים, והיינו דמה"ט הו"ל כפירות שיצאו חוץ לתחום דאין להם אלא ד' אמות, וכ"נ בד' הרמב"ם והשו"ע שכתבו דהוא משום דפירותיו כמוהו.

**אך** המאירי כתב בשם הראב"ד, דהא דכלים שאינם עמו בתחומו לא יזיזם ממקומם, הוא משום דאין קונים שביתה כלל, והיינו דלעולם כיון דאינם בתחום הבעלים א"א שיקנו את שביתת הבעלים, וכדעת התוס' ודעימייהו, ואך דגם אינם קונים שביתה במקומם, וע"כ לא יזיזם ממקומם,[[9]](#footnote-10) ונתחדש לפ"ז, דאף דחפצי הפקר למ"ד דאינם קונים שביתה מוליכן כל אדם כרגליו, מ"מ כלים אלו שלא קנו שביתה לא יזיזם ממקומם, ועמש"נ בזה בסימן י"ב.

**ד**

י] **ונראה** לדון נפ"מ לדינא בזה, בהנידון המצוי במי שנמצא מחוץ לתחום עירו, אם מותר להוציא כליו ממקומם, או דאין להם אלא ד' אמות.

**ועיקר** הנידון בזה הוא ביו"ט, דבשבת הרי ממ"נ, אם העיר מוקפת מחיצות, חשיבא כולה כד' אמות,[[10]](#footnote-11) ואם אינה מוקפת מחיצות, הרי בלא"ה אסור לטלטל בה, אך נפ"מ אם מותר לטלטל כליו דרך מלבוש.

יא] **והנה** יש בזה ב' צדדים להקל, חדא, הוא משום דעת הרמב"ן בריש פירקין ודעימי' דאף אם נתנוהו בעיר שאינה מוקפת מחיצות חשיבא כד' אמות, והביאוה"ל בסימן ת"ה ס"ו צידד דבשעת הדחק יש להקל כן, ולדעתם ה"נ מותר לטלטל כלים אלו בכל העיר אף שאינה מוקפת מחיצות, ועוד דעיקר הך דינא דכלים שמחוץ לתחום הבעלים לא יזוזו ממקומן הוא שנוי בפלוגתא, ודעת התוס' בסוגיין ודעימייהו דכל שהם חוץ לתחום הבעלים הם קונים שביתה במקומם, ולדעתם מותר להוליך כלים אלו בכל העיר ותחומה.

**אך** קשה להקל עפי"ז, כיון דהשו"ע בסימן ת"ה ס"ו פסק לדינא דרק אם נתנוהו בעיר המוקפת מחיצות מהלך את כולה, - וגם בדין כלים ששבתו חוץ לתחום הבעלים, משמע מל' השו"ע בסימן שצ"ז סי"ז דלא יזוזו ממקומם.

יב] **ואמנם** נראה לדון בזה מטעם אחר, דהרי הא דבנתנוהו במקום שאינו מוקף מחיצות אינו מהלך את כולו, ול"ה כשבת בתוכו דהוי כד' אמות, נתבאר בסימן ב' סקט"ו דהוא משום דלא שבת באויר מחיצות, - והיינו דכל הא דעיר שאינה מוקפת מחיצות חשיבא כד' אמות, הוא רק למי ששבת באוירה, אך למי שלא שבת באוירה ל"ה כד' אמות.

**ולפ"ז** יש מקום לדון דאף דכלים אלו שמחוץ לתחום הבעלים לא קנו שביתה במקומם, מ"מ כיון ששבתו באויר העיר, הויא העיר לדידהו כד' אמות, אף שאינה מוקפת מחיצות.

יג] **ובפשוטו** הי' נראה דד"ז תליא בפלוגתת הראשונים, דאמנם לדעת המאירי דכלים שמחוץ לתחום הבעלים אינם כרגלי הבעלים, הרי דאף דאינם קונים שביתה במקומם, משום דאין לכלים שביתת עצמם, מ"מ מסתברא מילתא דיש בהם לדינא דשבת באויר מחיצות, דהויא העיר כד' אמות אף שאינה מוקפת מחיצות.[[11]](#footnote-12)

**אך** לדעת רש"י ודעימי' דאף כלים שמחוץ לתחום הבעלים הוו כרגלי הבעלים, מסתברא מילתא דלא חשבינן להו כשבתו באויר מחיצות, שהרי אין שביתתם כלל במקומם אלא במקום הבעלים.

יד] **אמנם** יש מקום לדון בזה, דכ"ז הוא אי נימא דדינא דשבת באויר מחיצות, תליא בקנין השביתה, אך למש"נ בסימן ב' ענף ז' מכ"ד דדינא דשבת באויר מחיצות לא תליא בקנין השביתה אלא במקום שהי' בו בפועל בביה"ש, הרי י"ל דכלים אלו הוו כרגלי הבעלים, מ"מ כיון שבפועל הי' בעיר זו, חשבינן להו כשבתו באויר מחיצות, והויא כל העיר לדידהו כד' אמות.[[12]](#footnote-13)

**אך** הנה נתבאר שם סקכ"א דלדרך זו י"ל, דדינא דשבת באויר מחיצות, ל"מ לחשוב את העיר כד' אמות כשאינה מוקפת מחיצות, ונת' כן בדעת הרמ"א דהא דכשחזר לעירו מהלך את כולה, הוא רק כשהיא מוקפת מחיצות, ולפ"ז הרי דאף דנימא דחשיבי הכלים כשבתו באויר מחיצות, מ"מ כיון שאין העיר מוקפת מחיצות ל"ה כד' אמות, וצ"ע בזה.

**ה**

טו] **ובעיקר** הנידון בזה, הנה יש מקום לצרף בזה את השיטה החדשה שמצאתי בעזה"י בד' הראבי"ה בסימן שצ"ג, והוא תשובת הר"א ממיץ, ז"ל, שלא אמרינן העיר נידונת כד' אמות אלא בשובת בה וכו', אבל בהוציאוהו חוץ לתחום ל"ה כד' אמות אלא דיר וסהר, דהיא רה"י ומותר לטלטל בכולה וכו', ואמרינן נמי ליזדבון לבני מברכתא, דלדידהו כד' אמות דמיא, אבל לבאים למברכתא שמברכתא בתוך תחומם, ל"ה כד' אמות וכו', עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו דבר חדש, דהנה בפירש"י לקמן בסוגיין כתב דהא דשרי לבני מברכתא להוליך הכלים בכל העיר, אף דדינא דנתנוהו בעיר הוא רק כשהיא מוקפת מחיצות, הוא משום דהיתה מוקפת מחיצות, וכ"כ התוס' שם, וכ"ה מבו' בד' ש"ר שם ובריש פירקין, - אך בד' הר"א ממיץ מבו', דל"ה מברכתא מוקפת מחיצות, ואפ"ה הי' מותר לבני מברכתא להוליך הכלים בכולה, אף דלא שבתו הכלים באוירה, כיון דלבני מברכתא ששבתו באוירה הויא כד' אמות אף שאינה מוקפת מחיצות,[[13]](#footnote-14) ועמש"נ לפרש בזה בסימן ב' סקט"ז.

טז] **ולדעת** הר"א ממיץ ודאי דמותר בנידו"ד להוליך את הכלים בכל העיר, דאף דנימא דלא חשיב דשבתו הכלים באויר העיר, מ"מ כיון דהמוליכן שבת באויר העיר, הויא כל העיר לדידי' כד' אמות, אף שאינה מוקפת מחיצות, ומותר לו להוליך כלים אלו בכולה.

יז] **ובעיקר** דברי הר"א ממיץ יש להוסיף, והנה התוס' לעיל מ"ג א' ועוד מקמאי הוכיחו מההיא דמברכתא, דקי"ל כר"ג בדיר וסהר, וכ"ה בפירש"י לקמן בסוגיין בד"ה כארבע אמות, דהא דמותר להוליכן בכל מברכתא, הוא משום דהלכה כר"ג בדיר וסהר, וקשיא מזה ע"ד הר"ח לעיל שם שכתב דהלכתא כשמואל דהלכה כר' יהושע בדיר וסהר.

**ולפ"ד** הר"א ממיץ הוא מתישב היטב, דהרי כל הא דפליגי ר' יהושע ור"ע בדיר וסהר דאין מהלך את כולה, הוא משום דלא שבת באויר מחיצות, וכמו שאמרו לעיל מ"ב ב', וע"כ התם כיון דבני מברכתא שבתו באויר העיר והויא העיר לדידהו כד' אמות, מותר להן להוליך את הדכרי בכולה לכו"ע,[[14]](#footnote-15) ושפיר פסק הר"ח הלכתא כר' יהושע בדיר וסהר.[[15]](#footnote-16)

1. ובטעמא דמילתא יש להסתפק אם הוא משום דא"א לקנות שביתה כשהוא חוץ למקום השביתה, וע"כ ל"ש שתחול בהן שביתת הבעלים, וכ"ה משמעות דברי התוס' הרא"ש, או דהוא משום דכשאינם במקום הבעלים ואינם ראויים לשמש את הבעלים בשבת זו, אינם נגררים אחר הבעלים. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם צ"ע דמנ"ל הך מילתא, הרי כיון שכתבו התוס' דהם בני שביתה יותר מן ההפקר, וזהו שכתב רש"י "ואפילו" הם של הפקר, הרי שפיר י"ל דאף לרבנן דריב"נ דחפצי הפקר אין קונים שביתה, מ"מ כלים אלו שיש להם בעלים קונים שביתה במקומם.

   וצ"ל דס"ל דלפי המבו' בסוגיית הגמ' לעיל מ"ה ב' דהא דחפצי הפקר אין קונים שביתה הוא משום דבעינן דעת לקנות שביתה, הרי דמה"ט גם אם יש להם בעלים א"א שיקנו שביתה במקומם, דליכא דעת לקנין שביתה זו, - וכל מש"כ התוס' דבני שביתה הם יותר מן ההפקר, הוא לריב"נ דחפצי הפקר קונים שביתה ול"ב דעת לקנות שביתה, ולדידי' הוו כלים אלו שיש להם בעלים בני שביתה יותר מן ההפקר, ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. וי"ל דזהו מקור דברי רש"י בסוגיין דכלים אלו הם בני שביתה יותר מן ההפקר, ופירש התוס' הרא"ש דהיינו דאף לרבנן הם קונים שביתה, דלפ"מ דס"ל דכלים שהם חוץ לתחום הבעלים אינם קונים שביתת הבעלים, יש ללמוד ממתניתין דביצה דאף לרבנן דריב"נ דחפצי הפקר אין קונים שביתה, מ"מ כלים אלו קונים שביתה במקומם. [↑](#footnote-ref-4)
4. וזה דלא כפירש"י שלפנינו בביצה שם דהא דלא יביאו לו הוא משום דהם כרגלי הבעלים, וכנראה נוסחא אחרת היתה לו בפירש"י שם, - וארוחנא בזה דלא סתרי דברי רש"י אהדדי, דלפירש"י שלפנינו בביצה סתרי דבריו זל"ז, דבדבריו שם מבו' דכלים שמחוץ לתחום הבעלים קונים שביתת הבעלים, ובדבריו בסוגיין מבו' דהם קונים שביתה במקומם. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומשא"כ בחפצי הפקר דאם דעת אנשי העיר עליהן הם קונים את שביתת העיר, וזהו דתני דהם בתוך התחום לאשמועינן דאפ"ה אינם קונים את שביתת העיר, או לאשמועינן דהם קונים את שביתת העיר. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם צ"ב רב בזה, דהנה בכל דברי הריטב"א שם מבו' להדיא דאף בכה"ג שהם בתוך תחום העיר, אינם קונים את תחום העיר, אלא את תחום מקומם, ורק בחפצי הפקר כתב לדון אם הם קונים את תחום העיר, עיי"ש, וכ"נ גם בד' הרשב"א דרק בהמשך דבריו שהביא לד' התוס' שפירשו דאיירי בחפצי הפקר, כתב לפרש דהם קונים את תחום העיר, ולפ"ז צ"ב דמ"ט בכה"ג שהם בתוך תחום העיר דעת הבעלים טפי להקנותם שביתה, אחר דבלא"ה אינם קונים שביתה עם אנשי העיר, אלא הם קונים שביתה במקומם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. דכל הא דחפצי הפקר קונים את שביתת העיר, הוא משום דדעת אנשי העיר עליהן, אך חפצים שיש להם בעלים דאין דעת אנשי העיר עליהן, א"א שיקנו את שביתת העיר. [↑](#footnote-ref-8)
8. ושמא י"ל, דא"צ שתהא דעת הבעלים להקנות את הכלים שביתה, אלא כיון שדעתם לקנות הם עצמן שביתה, דינא הוא דכליו כמוהו ואף כליו קונים שביתה, והיכא דאפשר להם לקנות את שביתת הבעלים הוו כרגליו, והיכא דא"א להם לקנות את שביתת הבעלים הם קונים שביתה במקומם.

   ואמנם לפ"ז יתחדש, דכל הא דכלים ששבתו מחוץ לתחום הבעלים קונים שביתה, הוא רק כשהבעלים עצמם קנו שביתה, אך כל שהי' הבעלים ישן בדרך ולא קנה שביתה, אף כלים אלו אין קונים שביתה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובד' המאירי משמע דהך דינא דכה"ג אינם קונים שביתה כלל, הוא גם למ"ד דחפצי הפקר קונים שביתה, דברייתא דהכא אתיא כוותי', וכ"נ להדיא בחי' המאירי שהוסיף לפרש בטעמא דמילתא, דהוא משום דנכסי בעלים אינם קונים שביתה מצד עצמם, - והיינו דאף לריב"נ דחפצי הפקר קונים שביתה במקומם, לא אמרינן דה"נ כלים אלו שהם חוץ לתחום הבעלים וא"א להם לקנות שביתת הבעלים, יקנו שביתה במקומם, אלא כיון דיש להם בעלים אינם קונים שביתה מצד עצמם.

   ומצינו עד"ז בד' הרשב"א והריטב"א שהבאנו לעיל סק"ו שכתבו לדעת רש"י דהא דכלים שיש להם בעלים חוץ לתחום הבעלים קונין שביתה במקומן, הוא דוקא כשהם בתוך תחום העיר דדעת הבעלים מן הסתם שיקנו כליו שביתה עם אנשי אותה העיר, אבל חוץ לתחום העיר לא, - והרי דאף דהך ברייתא אתיא כריב"נ דחפצי הפקר קונים שביתה, מ"מ כלים אלו שיש להם בעלים אינם קונים שביתה אלא מכח דעת הבעלים, וע"כ אינם קונים שביתה אלא כשהם בתוך תחום העיר ודעת הבעלים שיקנו שביתה עם אנשי העיר. [↑](#footnote-ref-10)
10. והיינו דאף דקי"ל דיצא לדעת ונתנוהו בדיר או סהר או בעיר אינו מהלך את כולה, אך הרי אמרינן בריש פירקין דפירות שיצאו חוץ לתחום לא הפסידו את מקומם, וכ"ה מבו' גם לקמן בסוגיין בדין דיכרי דאתו למברכתא, והרשב"א לקמן שם כתב דהוא אף כשהוציאום הבעלים, וכ"כ הריטב"א בריש פירקין, וא"כ כ"ש דאם הלך לשבות בעיר אחרת והניח כליו בביתו, דלא חשבינן להו כיצאו לדעת, ובתשו' שבט הלוי ח"ט סימן ע"ט לא כתב כן, ודבריו צע"ג. [↑](#footnote-ref-11)
11. והנה אמנם אין הדבר מוכרע, די"ל דדינא דשבת באויר מחיצות הוא רק במי שקנה שם שביתה, אך כלים אלו דאין קונים שביתה בעיר, אף לי"ב לדינא דשבת באויר מחיצות, - ונפ"מ עוד בזה, במי שעקר דעתו מן העיר, בגונא דה"ז מועיל שלא יקנה שביתה בעיר, ואכמ"ל, אם הוא מותר להלך את כל העיר אף שאינה מוקפת מחיצות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך יש מקום לדון דהכא גרע טפי, משום דכ"ה דהכלים נגררים אחר הבעלים לקניית השביתה, ה"נ הם נגררים אחר הבעלים לענין שבת באויר מחיצות, וכיון דהבעלים לא שבתו באויר מחיצות אלו, לא חשיבי הכלים כשבתו באויר מחיצות. [↑](#footnote-ref-13)
13. ומשמע מד' הר"א ממיץ שדקדק כן מלישנא דגמ' שאמרו דאמר רבא ליזבנינהו "לבני מברכתא גופייהו" דכולה מברכתא "לדידהו" כד' אמות דמיא, ומשמע דרק לבני מברכתא דמיא מברכתא כד' אמות, אך לבני עיר אחרת ל"ה כד' אמות, ואסור להם להוליך את הפירות בכולה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ויש להוסיף, דאף אי נימא דלר' יהושע ור"ע גופייהו אף לבני מברכתא לא שרי להוליך את הכלים בכל העיר, דלדידהו ל"מ שבת באויר מחיצות מבעו"י, וכדחזינן דס"ל דאף בספינה ששבת באוירה מבעו"י אין מהלך את כולה, (אך בפשוטו הוא מטעמי אחריני, ואכמ"ל), מ"מ לשמואל דפסק כר"ג בספינה משום דשבת באויר מחיצות, הרי דה"נ מה"ט אף בההיא דמברכתא שרי להו לבני מברכתא להוליך את הכלים בכל העיר, כיון שהם שבתו באויר העיר מבעו"י, אף דהכלים לא שבתו באויר העיר מבעו"י. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך אי"ז במשמעות דברי הר"ח לקמן בסוגיין, דמשמעות דבריו דכל הא דאסר רבא לבני מחוזא למזבן מינייהו, הוא משום דאין להן אלא ד' אמות, וע"כ לא הותר לבני מחוזא להוליכן לעירם, ולפי' הר"א ממיץ הרי לא הותר לבני מחוזא אף להוליכם במברכתא, דלדידהו ל"ה מברכתא כד' אמות. [↑](#footnote-ref-16)