חבורה שכול
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין עניינים - הרב זאב גלוסקינוס / הדר

בס"ד

**בענין שכירו ולקיטו**

א) נח' הרא' בדברי שמואל דשכו"ל נותן ערובו ודיו, אם מיירי בבעה"ב ישראל, או בשכו"ל ישראל של בעה"ב גוי, דרש"י ותוס' ועו"ר נקטו דמיירי בבעה"ב גוי, והראב"ד (הובא ברשב"א וריטב"א) נקט דמיירי רק בבעה"ב ישראל, ובפשוטו נח' בעיקר הגדר דשרי ע"י שכו"ל, דלרש"י חשיב השכו"ל דיור ומערב את רשות עצמו והגוי ניתר ממילא[[1]](#footnote-2), ומשו"ה דינו בערוב שהרי פועל ברשות ישראל, ולראב"ד משכיר את רשות אדוניו ולכן דין רשות הגוי בשכירות.

וכ"נ ק' ברשב"א שמק' איך מהני שאלת מקום בלי פיתא, ונר' בדבריו שלראב"ד מובן שאין צריך פיתא, והוא מהטעם הנ"ל דאם מערב ע"כ שמערב רשות עצמו ואין לו דיור בלי פיתא, אבל אם משכיר זה רק שיש לו שייכות ברשות אדוניו, לזה אין צריך פיתא.

ולכאו' נפק"מ בכל זה במה שכ' הרא' והפו' דמהני כשהשכיר השכו"ל גם לאחר שמת השכו"ל, וסברא זו שייכת רק אם חשיב שכבר עירב והשכיר רשות הבעלים, אבל אם ההיתר משום שמערב רשות עצמו ראוי שיאסר אחר שמת או נסתלק, דהא כל ההיתר היה שעירב עצמו.

ב) והנה התוס' בדף סו. כ' דכל הדין של שכו"ל הוא רק כשהשכו"ל הוא טפל אבל בשנים שדרים בבית א' בשווה לא מהני שא' יערב או ישכיר את של השני, אבל הר"י מקינון שם (הובא בתורא"ש ותור"פ) כ' דאם שכו"ל מהני לערב כ"ש שותף שווה.

ובבי' חילוק התוס' פי' שם בתורא"ש ותור"פ וכ"ה בטור דשכו"ל כיון שהוא טפל הוי כשליח, משא"כ שנים שדרים בבית בשווה לא שייך בהם סברא זו[[2]](#footnote-3), ובדעת הר"י מקינון שחו' דכ"ש שותף דיש לו דיורים טפי, נר' דנח' בעצם דין שכו"ל, דלר"י מקינון מערב רשות עצמו וממילא ניתר הגוי, ובזה כ"ש שותף דדיורו חשיב טפי דמהני, ולתוס' צ"ל דפועל השכו"ל ברשות הבעלים כשליח, ובזה שכו"ל עדיף דחשיב טפי כשלוחו.

אמנם בשיטת התוס' ק' מאוד דאם פועל כשליח ברשות הבעלים איך מהני ערוב[[3]](#footnote-4), והיה צריך לתת שכירות לרשות הגוי וצ"ע.

עוד ק' דאם מה שמועיל השכו"ל הוא מדין שליח, א"כ אין זה מכח שחשיב דיור אלא שחשיב שלוחו, וק' דמבו' בתוס' עב דרק כיון שדיור הנכרי חלש מהני שכו"ל, ולכאו' אף ששייך להבין שהקילו מכח שדיור גוי הוא קל בדין, מש' שם בתוס' שאין זה קולא בדיורי גוי, אלא זה שייך רק בדיור חלש, ואם הוא פעולה ברשות הבעלים אין לזה שייכות לדיור חלש, ורק אם נחשב שדיור השכו"ל הוא הדיור העיקרי, או עכ"פ נחשב דיור אף שהוא טפל, שייך לומר דמחמת חולשת דיורי הגוי נחשב הדיור של השכו"ל דיור.

וביותר ק' מהס"ד בגמ' דה' שכו"ל יאסרו זע"ז, ולכאו' ביאור הנדון הוא דאחר שנתנו לו דיור להקל, הגמ' דנה אם דיור זה מהני גם לחומרא, אבל אם כל מה שנתחדש בשכו"ל הוא שפועל ברשות הבעלים, אין זה מכח דיורי השכו"ל ומהיכי תיתי שיאסרו זע"ז, וקו' זו יש להק' גם לשיטת הראבד הנ"ל דשכו"ל משכיר רשות הגוי, ונתבאר שטעמו משום שפועל ברשות הגוי, וא"כ מהיכי תיתי שיאסרו זע"ז וצ"ע.

ג) ואכתוב מה שנר' מוכרח לומר לפי פשוטם של דברים ביישוב קו' אלו, הנה בעיקר מה שמהני כאן טפל להחשיבו כשליח, נר' דאין הכונה משום שהוא טפל של פועל לבעלים זה, בלי קשר לדירה, אלא טפל בדיור נחשב כטפל כלפי"ז, שהרי מבו' ברא' דף סה: דגם כשלמשכיר יש תפ"י זה מהני מדין שכו"ל אף שאינו טפל כלל, וכן בשר העיר, וע"כ שכל שיש לו דיור טפל חשיב כטפל בדיור ומהני כשליח.

וממילא יש לחדש דהגמ' מבינה דשכו"ל שמדינא לא חשיב כלל כדיור כיון שהוא טפל, הפשט שאין לו כאן דירה כלל אלא נמצא כאן כחפץ של הבעלים, ובזה אין לו גם מעלת דיור טפל דאינו דיור כלל, וע"כ מדחשיב שכו"ל יש לו דיור, ולכן הגמ' דנה שיאסרו זע"ז[[4]](#footnote-5).

ומה שהק' איך מהני ערוב אם פועל ברשות אדוניו הגוי, צריך לחדש דאין דין שרשות הגוי לא מתערבת, אלא שלגוי אין מעשה ערוב, אבל כאן שאין זה שליח שהרי מועיל בע"כ וכמוש"כ בביאוה"ל, אלא כעין מורשה ואפוטרופוס עליו, א"כ הישראל פועל את ההיתר, ולכן מהני ערוב לדיור גוי.

אבל מלבד שק' לומר כן דמהני לערב רשות הגוי, גם עיקר הדבר שכדי להחשיב טפל בערוב חייב להיות שיאסרו זע"ז הוא רחוק דלכאו' הם שני דברים הפוכים ואדר' הוא דיור טפל ולכן אינם אוסרים זע"ז וצ"ע בדברי התוס'.

ד) והנה בשיטת הר"י מקינון נתבאר דמהני גם שותפין, משום שמערב רשות עצמו, וממילא ניתר השני כיון שמחובר אליו דמחוברין ע"י אמצעי, אמנם ק' דמדמה שם הר"י מקינון לה' ששבתו בטרקלין א'[[5]](#footnote-6), ושם מבו' לכאו' שהוא רק משום שליחותיה, דהגמ' בדף עב מדמה דין זה לה' שערבו שא' נותן ע"י כולם, ובזה מבו' בדף מח שהוא משום שליחותיה ואם אין כולם רוצים לא מהני, וחזינן שאין זה משום שהמערב מתיר את עצמו וממילא כולם ניתרים דרכו אלא הוא חלות ערוב בשביל כולם.

ולכאו' נ"ל שבאמת גם לדבריו הוא משום שליחותיה, רק שסובר שגם בב' שותפין יש שליחותיה וכמו כל ה' שדרים בבית א', וא"כ ק' גם לדבריו איך מהני ערוב לגוי.

אמנם נר' לבאר בזה דבאמת הטעם דמהני שליחות הוא משום שסגי במעשה א' לכולם, דהיינו שכיון שמחובר עם כולם, יכול במעשה חבור שלו לחבר את כולם, אבל אין זה חבור ע"י אמצעי, אלא שיכול לערב כחלק מהחבורה, וממילא מה שמערב זה סיבה לחבר את כולם, רק שכיון שפועל על כולם צריך את הסכמתם, ולכן אמרינן שליחותיה על א' מבני החבורה יותר מזר, דהוא כבר יש לו מעשה ערוב כחלק מהחבורה על כולם, רק צריך גם את הסכמתם.

ובזה שייך להבין יותר דמהני ערוב על גוי, כיון שכולם מתחברים דרך הישראל והוא מערב את כולם דרכו, ואין הלכה שגוי לא ניתר ע"י ערוב, ומה שמהני כאן בע"כ אף שתמיד צריך את הסכמת כולם, צ"ל שהוא דין אחר משום שאוסר וכמבו' בדף פ שכל שאוסר כופין אותו ומהני לערב בע"כ ע"י אשתו וכמו שיתבאר[[6]](#footnote-7).

ה) וצל"ב במה נח' התוס' על הר"י מקינון הרי ברור שגם בב' שותפין שדרים בבית א' נאמר שנותן א' ע"י כולם, ונר' דהתוס' גם מודה שמה שמהני שליחות בעלמא, הוא משום שעושה חבור על ידי מעשה שלו על כולם, ומ"מ סובר שזה לא שייך כלל בע"כ דצריך הסכמת כולם ולפעול מכח כולם, וגם אם יש דין כפיה על הערוב לא מהני, כי מ"מ לא שייך שיעשה בעבור השני ומכח השני עד כמה שאינו רוצה[[7]](#footnote-8), וע"כ שכאן מהני משום שיש לו כח על רשות הבעלים, וזה מדין שליחות שנתחדש כאן והוא רק בטפל, (ואפי' מרצונו לא מהני שישראל יערב בעבור הגוי, כיון שצריך לפעול מכחו ואין ערוב בגוי, ורק אם מהני לפעול על רשות הגוי שייך ערוב כיון שהוא מעשה של ישראל לחבר כל הרשות המשותפת).

ויוצא שנח' אם הדין בע"כ של שכו"ל הוא דין מיוחד בשכו"ל דניתן לו כח על רשות הגוי, או שמהני ככל ה' בבית א' והדין בע"כ הוא מהדין כופין של דף פ, דלרי מקינון הוא כמו שאשתו כופה, דאחר שיש לו מעשה מהני בע"כ, אבל לתוס' כל שאינו רוצה אין כאן התחלה דבה' בבית א' הוא מדין שליחותיה, ולא דמי לאשה, דרק אשה שהיא ממש דיור א' עמו, שייך שתערב בע"כ מדין כפיה, אבל שותף שאינו ממש דיור א' אינו יכול לפעול כלל בעבורו בע"כ, וע"כ הוא דין מיוחד שיש לשכו"ל כעין אפוטרופסות על דירת הבעלים.

וכן מש' מאוד מהתוס' עב סד"ה ומודים דפשוט לו דלא שייך בישראל מושיל דוכתיה בע"כ, ומק' דהתוס' ע: מסתפק בזה, ובלשון התוס' בדף עב נר' מאוד שכל מה שפשוט לו הוא משום שבע"כ לא מהני בישראל[[8]](#footnote-9), וע"כ שהדין בע"כ הוא מעיקר החידוש של שכו"ל ואינו דין מכח דף פ שבזה אין חילוק בין ישראל לנכרי וכמוש"נ.

ובאמת יש בזה נפק"מ לדינא אם שכו"ל יכול בע"כ גם כשאינו אוסר, דלשיטת התוס' יתכן שתמיד יוכל בע"כ, וכן נפק"מ אם ללמוד דיני הבע"כ של שכו"ל מדין הבע"כ של אוסר, עיי' במשנ"ב שפב,לד שהביא דהגר"א דימה הדין בע"כ בדף פ לדין בע"כ של שכו"ל[[9]](#footnote-10).

ו) ולפימש"נ מיושב ששייך שהשכו"ל יערב, דבאמת הוא בא לערב מדין ה' בבית א' שא' מערב ע"י כולם, ובזה מהני אפי' לגוי כיון שהערוב הוא דרכו וכמוש"נ, רק שלתוס' צריך גם שיהיה לו כח על דיור הגוי כי אחרת אין יכול לעשות בע"כ.

וגם מה שהיה פשוט לגמ' דשכו"ל דנו אותו לקולא כדיור, הוא משום דסברה גמ' דודאי דלא נתנו לו כח זה של שליח, אלא כלפי לעשות בלי הסכמתו, אבל בעצם הדבר מה שיכול לפעול כאן חבור, הוא מכח כל ה' בבית א' שיש לו כח לחברם, כיון שהוי חבורה אחת ופועל ערוב לכולם.

ויש לומר זה בב' אופנים או שהיה פשוט לגמ' שמהני רק מכח הדיור של השכו"ל, משום שבלו"ז ודאי לא היה מהני ערוב אלא רק שכירות וכמוש"נ, או שבלא"ה לא מסתבר שיתנו לו כח על דירת בעה"ב אלא רק כלפי מה שצריך הסכמה, אבל את עיקר המעשה צריך שיהיה לו בפנ"ע[[10]](#footnote-11).

ואם נאמר כצד השני שייך לומר כן גם בראב"ד שמשכיר רשות אדוניו דפשוט לגמ' דלא נתיר משום שליחות רק כשחשיב דירה ודרכו ההיתר ומשכיר גם את רשותו (ומהני שכירות בישראל) ולצד הראשון נצטרך להשאר עם מה שכ' בתחילה, דכדי להיות דיור טפל שיש לו דין שליחות בעי להחשב דיור.

והנה הב"י מצדד ברמב"ם דבעינן שכירות וערוב, וכן הוא בלבוש לדינא דשכו"ל ישראל של גוי צריך גם ערוב וגם שכירות, ואינו מובן מה צריך לשניהם, ולכאו' מבו' שסוברים שההיתר של שכו"ל אינו דרך השכו"ל אלא משכיר רשות הבעלים, רק אמרינן כן דחשיב טפל רק כשהוא חשיב דיור, וממילא כשבאים להחשיבו כדיור בשביל שיוכל להשכיר רשות אדוניו, ע"כ צריך להחשיבו כדייר גמור שיאסור, וסוברים שלא מהני שכירות לישראל, ולכן צריך ערוב לישראל ושכירות לגוי.

1. ובהמשך יתבאר דבר זה איך מהני מה שמערב רשות עצמו להתיר גם את רשות הגוי. [↑](#footnote-ref-2)
2. לולי דבריהם היה אפשר לפרש בבי' חילוק התוס' באופ"א, דשנים שדרים בבית א' אין זה דיור א' ממש, ואף שאין אוסרים זע"ז אין זה דיור א' ממש (ועיי' מה שכ' בנדון זה בדברי התוס' בסוגיא דלחמן) ולכן לא מהני שהישראל יערב עבור הגוי, משא"כ שכו"ל שהוא טפל חשיב טפי דיור א' ממש, וממילא מהני מה שמערב הישראל רשות עצמו להתיר גם רשות הגוי, אמנם לשון הרא' הנ"ל שנראה כשלוחו מש' שאין זה הטעם, ואולי שייך לדחוק שכונתם שלוחו בעצם הדיור ולא בערוב וצ"ע, ויש שרוצים לדחוק דהחילוק הוא אם זה דיור א' ממש, ומה שמהני דיור א' הוא משום שהוי כשלוחו, אמנם בדבריהם מש' שזהו החילוק דבשכו"ל נראה כשלוחו ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. והב"י מכח קו' זו נטה בשיטה זו דמערב גם בבעה"ב גוי לדברי ריהו"נ דאינו מערב להתיר רשות הגוי, אלא ע"י עצם שאלת מקום או השכו"ל ניתר רשות הגוי דהוי כשכירות, ואח"כ צריך ערוב מטעם אחר להתיר דיורו בחצר ואכהמ"ל, אבל אחר שמש' ברא' דמהני הערוב משום שהוי כשליח לערב רשות אדוניו ק' מאוד למה יועיל ערוב לגוי. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכעין מה שמבו' ברשב"א דבלי פיתא לא הוי דירה מדינא, וכיון שהקילו להחשיבו כדירה ס"ד גם להחמיר שחשיב דירה, אמנם שם מובן יותר דבלי פיתא לא הוי כלל דירה ולכן גם לא הוי טפל בדירה, אבל כאן שיש פיתא רק הוא טפל זה מחודש בסברא לומר דמ"מ עד כמה שטפל אינו אוסר היינו שלא חשיב כדירה כלל וגם דיור טפל אין כאן ואכתי צ"ע בסברא זו. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובאמת לול"ד היה נר' דשנים בית א' הוא עדיף מחמשה בטרקלין, ולכן יתכן שבשנים ששבתו בבית א' אין צריך לשליחות, שהרי לב"ש נותן לכל חבורה וחבורה, ומ"מ אינו נותן לכל א' וא' וע"כ שחבורה אחת עדיפה, וכנר' שלמד שלב"ה הכל שווה, ורק לב"ש לא אמרינן שליחותיה אלא בחבורה אחת. [↑](#footnote-ref-6)
6. העירו דלא מוזכר כלל בדבריו שמהני גם בע"כ דהא בירו' מיירי כשמסכים להשכיר, אמנם לפי"ז מודה בעצם לחילוק התוס' אבל בדבריו אין נר' כן. [↑](#footnote-ref-7)
7. ונפק"מ גדולה במח' זו אם מהני שותף או א' מבני חצר שעירוב לערב בע"כ, ועיי' בב"י שסז שמביא תשו' הרשב"א שנר' שאם אוסר במבוי, א' מבני החצר נותן בע"כ, ומש' רק א' מבני החצר, ולא א' מבני המבוי, וצל"ב החילוק, ואולי שכיון שבני החצר חשיבי א' במבוי, מהני שיערבו בע"כ, וכשיטת הר"י מקינון, אבל לתוס' ודאי לא יועיל. [↑](#footnote-ref-8)
8. עוד מחלקים דבדף עב מיירי במושיל דוכתיה, ובדף ע מיירי בשכו"ל עם פיתא, ומ"מ החילוק של בע"כ מש' מאוד בתוס' עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם לול"ד המשנ"ב היה נר' דהגר"א ג"כ הבין דדין שכו"ל ישראל בגוי הוא דין אחר, רק הגר"א שם מיירי בסי"א דהוא שכו"ל גוי של גוי, וזה דימה לשם, דישראל בגוי נתחדש שהוא הבעלים העיקרי וכמו שנר' ברשב"א, אבל גוי בגוי ודאי שאין לדון אלא מטעם כפיה של דף פ, ואה"נ גם ישראל בגוי יכול להועיל מדין הכפיה של דף פ, אלא שאין צריך לזה דכיון שמהני לערב ע"כ שדנים שהוא הבעלים. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולמש"כ דמהני מדין מעשה על כולם ביחד, יש לדון אם מהני ערובו אחר שימות השכו"ל, דיתכן לומר דכיון שכל כחו הוא רק לעשות מעשה על הרשות המשותפת לא מהני לאחר שהוא לא קיים, וכן יש לדון בכל ה' שערבו וא' עירב עם חצר אחרת בשביל כולם אם מהני אחר שימות כיון דכל מה שחל הוא מכח שמערב גם לעצמו את הרשות המשותפת, ואם ננקוט בדעת הראב"ד כמהלך זה א"כ מוכח מהפו' והרא' דמהני על זמן שימות בכה"ג וצ"ע בסברא זו, אמנם אם בראב"ד זה כפשוטו שמשכיר רשות אדוניו וכמו שהוכחתי בסוה"ד בב"י, וכדמש' ברשב"א, א"כ יש לדון בדעת שא"ר אם מהני בערוב, ועכ"פ יתכן דשכירות מהני משום שמה שמשכיר רשות אדוניו הוא דין אחר וכמו שיתבאר במק"א. [↑](#footnote-ref-11)