2. ממצוא חפציך ודבר דבר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב מאיר קאופמן / שיעורים

כ"ו טבת ע"ד

**ממצוא חפציך ודבר דבר**

**האם איסור ממצוא חפציך יש לו חומר של איסור דאוריתא**

א]נצטוינו בנביא ישעיהו אם תשיב וגו' וכבדתו מעשות דרכיך ממצוא חפציך ומדבר דבר ומבואר כאן שני איסורים א. ממצוא חפציך ב. מדבר דבר ועיין תוס' בסוגין שנקטו שאיסור זה הוא איסור דאוריתא וכוונתם שיש לזה חומר דאוריתא כיון שזה מדברי קבלה וכן משמעות רש"י בביצה ל"ז. שהגמ' שם אומרת שאסור להקדיש אטו מקח וממכר וכתב רש"י שזה ממצוא חפציך עוד פירש שזה מצד שמא יכתוב והקשה שזה גזירה לגזירה ומבואר שאם זה מצד ממצוא חפציך אין זה בכלל גזירה לגזירה ובחידושי חת"ס כאן האריך שזה בכלל המצוה דאוריתא של למען ינוח דמבואר ברמב"ן שאם נוהג כדרך חול הוי ביטול מצות עשה ועיין תשובות חוות יאיר סימן נ"ג שנקט שלומר לעכו"ם לעבור איסור ממצוא חפציך הוי אמירה באיסור דאוריתא שגם במקום הפסד ממון זה לא סיבה להתיר דהינו שאיסור דרבנן זה, הוא איסור יותר חמור מסתם איסור דרבנן והנה מבואר בגמ' שלצורך מצוה מותר והרי בשאר איסורים לא מצאנו היתר זה וצ"ל שצרכי מצוה אין זה היתר של דחיה אלא שאין זה בכלל האיסור כלל וכן הוא פשטות כוונת התוס' שביארו שקושית הגמ' שאם זה דאוריתא א"כ איך חפצי שמים מותר והגמ' עונה שאין זה בכלל האיסור

אמנם עיין גר"ז ש"ו ס"ה שכתב מפורש שיש איסור אמירה לעכו"ם שזה שבות אמנם אם אומר לו שיעשה מלאכה לאחר שבת אין זה שבות אלא רק איסור ודבר דבר דהינו שנקט שאיסור זה יותר קל וע"ש שביאר שההבדל בין האיסורים שבאיסור שבות לא הותר לצורך מצוה ובאיסור של האמירה הותר לצורך מצוה והנה לפי זה יתכן שבאמת גם צרכי שמים הוא בכלל דיבור בחפציו שיש כאן סיבת איסור רק שהצורך מצוה דוחה דבר זה וכמו שזה דוחה האיסור אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן לצורך מצוה וכן דייק האגלי טל סימן רט"ז סק"ט [אבני נזר סימן מ"ג] מדברי הגר"ז וע"ש שכתב שזה חלוק מההיתר של בורגנים שאין זה בכלל האיסור כלל ועיין מג"א שנקט שלומר יעשה מלאכה לאחר שבת לצורך מצוה אסור וביאר הגר"ז כי אין בזה תועלת למצוה ומשמע כנ"ל שרק הענין של המצוה דוחה ועיין שו"ת הב"ח סימן קמ"ו הובא במ"ב שכתב שמותר לעבור על האיסור ממצוא חפציך ודבר דבר לצורך הפסד ממון דהרי זה יותר קל מאמירה לעכו"ם שזה הותר לצורך רבים וא"כ אם הפסד ממון מותר אמירה לעכו"ם כל שכן שמותר ממצוא חפציך ע"ש ומבואר שזה מתיר ולא שאין זה בכלל האיסור דא"כ אין זה ענין להפסד ממון שזה רק מדין דחיה ועיין תהלה לדוד ש"ו סקכ"ג שנקט גם כך כדבר פשוט שזה איסור יותר קל ולכן כתב שבין השמשות שהותר שבות דשבות כגון ד"א בכרמלית לדעת הט"ז סימן שמ"ט ה"ה שהותר איסור ודבר דבר וכן כתב ש"ו סק"ה ד"ה לכאורא שאמירה לעכו"ם לעבור איסור ודבר דבר מותר במקום הפסד דהוי אמירה באיסור דרבנן

ויש מקום לומר ששורש האיסור הוא דאוריתא וכמו שביאר החת"ס שזה ביטול של למען ינוח אמנם זה רק על התעסקות גמורה ולא על פעולה חד פעמית שזה רק איסור דרבנן קל

**מה כלול באיסור ממצוא חפציך דעת רעק"א וחוות יאיר**

ב]והנה בעיקר האיסור ממצוא חפציך ודבר דבר עיין רש"י קי"ג. דביאר שהליכה להחשיך לצורך עשית מלאכה זה אסור מצד ממצוא חפציך והאיסור של ודבר דבר זה דבור חול דהינו מקח וממכר וחשבונות ובתוס' שם חלקו וכתבו שהכל בכלל ממצוא חפציך והדין ודבר דבר זה ריבוי דברים בטלים וברמב"ם פכ"ד מבואר שעשית חפציו זה החשכה לעשית מלאכה וכן כתב בה"ד שלומר לפועל היה נכון עמי לערב זה עשית חפציו אמנם כתב בה"א דלומר לשותפו מה ימכור למחר או מה יקנה למחר זה ודבר דבר ועיין גר"ז ש"ז ס"א וכן בחיי אדם שביארו שאם אומר לחברו שיעשה לו מלאכה זה עשית חפציו אמנם מה שאומר על עצמו שיעשה מלאכה לאחר שבת זה מצד ודבר דבר ועיין רש"י ביצה ל"ז. שהגמ' אומרת שאסור להקדיש אטו מקח וממכר וביאר שאיסור מקח וממכר זה מצד עשית חפציו דהינו שגם דבר היתר נאסר מצד עשית חפציו וכן מבואר בדבריו במתניתין דשכירות פועלים אסור מצד עשית חפציו ועיין רמב"ם ה"ח שכתב שמותר לאדם לשמור פירותיו והקשה למה זה לא עשית חפציו דהרי מתעסק לשמור על ממונו ותירץ שכיון שזה רק להעמיד ממונו ולא להוסיף לו ממון אין זה בכלל עשית חפציו ועיין או"ש פכ"ד שביאר שלכן שמור לי ואשמור לך מותר כיון שלא הרויח אלא שמירת ממונו שאין זה בכלל עשית חפציו והנה מבואר מדברי הרמב"ם ורש"י שהדין עשית חפציו זה סיבה לאסור גם מקח של היתר דהינו שאין בו שום מלאכה וזה עצמו האיסור מה שמתעסק להרויח ממון ועיין חידושי הגר"ח סטענצל שדן שהדין שכר שבת יסודו שהמלאכה נאסרת בשכר ולכאורא הביאור כנ"ל שאז חשיב שיש כאן התעסקות להרויח ממון [ועיין חוות יאיר שנפק"מ גם בשוכר פועל ללקט מציאות שאסור מצד מקח וממכר]

והנה מבואר במשנה לא ישכור אדם פועלים בשבת ולא יאמר לחברו לשכור לו פועלים והגמ' שואלת מאי שנא הוא מאי שנא חברו והגמ' עונה חבר נכרי ושואלת גם בזה הרי תיפו"ל מצד שאמירה לנכרי שבות וביאר רש"י שהרי מבואר לעיל שנכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה דהינו שיש איסור אמירה לעכו"ם שבות והקשה רעק"א שהר"ן לעיל כתב שאמירה לעכו"ם במקום הפסד אסור באיסור דאוריתא ומותר באיסור דרבנן ומשאצל"ג זה כמו איסור דאוריתא ולכן אסור לומר לו לכבות א"כ עד כמה ששיך לחלק בין אמירה באיסור דאוריתא או דרבנן א"כ מה הגמ' שואלת שאמירה לעכו"ם שבות הרי שם זה אמירה באיסור דאוריתא ופה זה אמירה באיסור דרבנן וע"ש שהביא לישב וכן הוא בחוות יאיר סימן נ"ג שכאן שאומר לו לשכור פועלים שזה איסור של ממצוא חפציך זה חשיב כאיסור דאוריתא

ועיין רעק"א שהקשה דאם נימא דבשכירות פועלים איכא איסור עשית חפציו מדברי קבלה א"כ מה הגמ' שואלת רק מצד אמירה לעכו"ם הרי יכלה לשאול שיש כאן איסור עשית חפציו דהרי אסור לאדם לומר שהוא ישכור פועלים לאחר השבת וכן אסור לומר לעכו"ם שישכור לו פועלים לאחר השבת חזינן שגם זה בכלל האיסור של עשיית חפציו אפילו שרק אומר לאחר שישכרו פועלים והרי איסור זה עדיף שהוא איסור דאוריתא ומכח זה חידש רעק"א שאין איסור של ודבר דבר רק אם זה דיבור על דבר אסור דהינו מלאכה שאסור לעשות אבל עשית מקח שזה דבר היתר לא שייך בזה מדברי קבלה איסור עשית חפציו ורק רבנן אסרו דבר זה מצד שמא יכתוב ולאחר שאסרו דבר זה ממילא הדיבור על זה הוי בכלל עשית חפציו וממילא א"ש שהגמ' שואלת מצד אמירה לעכו"ם שכאן גם האיסור עשית חפציו הוא רק איסור מדרבנן ובזה ישב דברי התוס' לעיל קכ"א. שהוכיחו מסוגין שאסור אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן אפילו שס"ל שממצוא חפציך זה כדאוריתא

והנה כבר הבאינו לעיל דמפורש ברש"י והרמב"ם שגם בעשית מקח יש בזה איסור ממצוא חפציך בעצם וכן מוכח בפשוטו מכל הדין של שטרי הדיוטות שביארו הראשונים שזה מצד עשית חפציו שעצם העסק ברוח ממוני יש בו איסור מדברי קבלה

והנה עיין חוות יאיר סימן מ"ו מ"ט נ"ג שכתב לדון שאין איסור באמירה לעכו"ם אם אומר לעכו"ם שיגיד לעכו"ם אחר דחז"ל לא אסרו אמירה לאמירה ועיין שם בסימן מ"ט דבעל העבודת הגרשוני הבין בדבריו שגם מונח בזה שאין איסור של אמירה לעכו"ם לעבור על האיסור של ודבר דבר ומה שכאן אסור לומר לעכו"ם לשכור פועלים הכונה כי שכירות פועלים זה איסור דרבנן מצד שמא יכתוב והקשה דהרי לענין דבר מצוה מבואר שההיתר ללא פסיקת דמים דהינו שיש שם רק איסור ודבר דבר ואין שם איסור של מקח וממכר וכה"ג מבואר במשנה שאם זה לא דבר מצוה אסור ובהכרח מדובר שאומר לעכו"ם שידבר אם פעול שישכור אותו לאחר השבת ומבואר שגם זה אסור דהינו שיש איסור אמירה לעכו"ם גם לעשות איסור ודבר דבר [ועיין חת"ס [תשובה ס'] ובחחו"מ ק"ה ד"ה אך לא שכתב שיש לאסור מצד ודבר דבר אלא שעדין הנידון קיים באומר לו בערב שבת או באומר לו ברמז או לדבר מצוה שכה"ג מצד הדין ודבר דבר אין איסור ורק מצד האיסור אמירה לעכו"ם שבזה יש מקום לדון שבאמירה לאמירה אין איסור וכן נפק"מ לשאר דיני התורה אם אסור אמירה לעכו"ם]

אמנם עיין תשובות חוות יאיר סימן נ"ג שכתב שבזה שאומר לעכו"ם שידבר אם פועלים שיש בזה איסור ודבר דבר לא חשיב אמירה לאמירה אלא חשיב אמירה לעכו"ם שיעשה איסור של ודבר דבר [ויתכן שחשיב ודבר דבר בעצם] שזה כאיסור דאוריתא וודאי אסור וכל דבריו רק במקום שאין לאסור מצד האיסור של ודבר ודבר אלא שצ"ע א"כ כל אמירה לעכו"ם זה גם ודבר דבר בזה כתב שרק דיבור של עשית חפציו יש בזה ודבר דבר אבל אם אומר לעכו"ם להדליק הנר שזה לא רוח ממוני אין זה בכל האיסור של עשית חפציו וזה רק נאסר מצד דין אמירה לעכו"ם ובזה יש מקום לנידונו עכ"ד והנה משמעות דבריו דבאומר לחברו שידבר אם פועלים אין הוא עובר על איסור ודבר דבר ודלא כדנקט הגרעק"א וצ"ע הרי ודאי שגם באומר לו שיעשה אחר שבת זה אסור ובהכרח שחשיב שהוא עצמו עובר על ודבר דבר וכמו שהוכיח הגרעק"א וכמבואר בתוס'

ולכאורא צ"ל דהנה הגמ' שואלת מה לי הוא מה לי חברו וביאר רש"י שזה יאסר מצד לפני עור וצ"ע למה לא ביאר שזה אסור מצד עשית חפציו שזה איסור שלו עצמו וכמו שהקשה רעק"א לגבי אמירה לעכו"ם ואולי יש לדחוק שחד מתרי טעמי נקט אמנם היה מקום לומר שזה ודאי שכונת המשנה להגיד את עצם הדין שעשית חפציו אסור בין אם הוא שוכר ובין אם אומר למישהו אחר לשכור והגמ' שואלת שמה צריך להגיע לחידוש זה תיפו"ל מצד לפני עור ולפ"ז יש לבאר שגם כונת הגמ' בחברו עכו"ם לשאול דמה המשנה צריכה לחדש מצד שגם זה חשיב ממצוא חפציך הרי תיפו"ל שיש כאן איסור אמירה לעכו"ם ולפ"ז באמת זה ודאי שגם באומר לחברו שישכור הוא עצמו עובר על ודבר דבר וכמו במוצאי שבת רק זה עצמו חידוש המשנה והגמ' דנה שגם ללא חידוש זה הדין מוכרח מצד עצמו [וא"ש שהגמ' שאלה מצד אמירה לעכו"ם שכאן זה כמו דאוריתא וככל הנ"ל]

והנה בעיקר חידוש החוות יאיר שאין איסור ממצוא חפציך ודבר דבר אלא על ענין מקח ולכן באמירה לעכו"ם להדליק נר אין בזה איסור מצד זה בפשוטו דבריו צ"ע דהרי אסור לומר לחברו תדליק נר במוצאי שבת או תתלשו פירות וא"כ בהכרח שיש איסור ודבר דבר גם על כל דבר שאסור לעשות בשבת וגם באומר לחברו שיעשה במוצאי שבת אסור וא"כ מה הצד להתיר אמירה לאמירה הרי יש כאן איסור של ודבר דבר מצד עצמו וצ"ע ועיין לקמן

והנה העולה מהנ"ל דבגדר איסור ממצוא חפציך מצאנו שני מהלכים דרעק"א נקט שכל האיסור בעיסוק בדבר האסור לעשות בשבת אבל אין שום סיבה ללמוד מזה איסור עיסוק בעניני ממון בדבר שאין בו מלאכה אמנם כבר הבאינו מלשון רש"י והרמב"ם שכל עיסוק להרוחת ממון הוא בכלל האיסור ובדברי החות יאיר מבואר שאדרבא עיקר האיסור של ממצוא חפציך זה העיסוק להרוחת ממון אפילו אם זה בצורה המותרת אבל העיסוק במלאכת איסור שזה לא הרוחת ממון אין זה בכלל האיסור ובפשוטו תרויהו איתניהו דהינו שכל שזה עיסוק במעשה האסור בשבת הוי בכלל עשית חפציו ואיסור ודבר דבר וכן כל שמתעסק להרוחת ממון הרי בכלל האיסור של עשית חפציו

**הטעם שהוצרכו לאיסור אמירה לעכו"ם דתיפו"ל מצד ודבר דבר**

ג]והנה מבואר בגמ' שיש איסור אמירה לעכו"ם שבות והגמ' ב"מ צ. דנה האם זה גם בשאר איסורים ומבואר שיש כאן האיסור מצד מה שהעכו"ם עושה על פי הישראל אפילו שאין בזה איסור ודבר דבר דהרי בשאר דיני התורה וודאי שאין איסור ודבר דבר ובגדר האיסור עיין חת"ס כאן ובגר"ז סימן רמ"ג ס"א וכן הוא בראבי"ה סימן שצ"א ובלשון רש"י קנ"ד: שיש שליחות לעכו"ם דהינו שמצד עיקר דיני שליחות זה לא סיבה לאסור אבל מדרבנן כל שעשוה על פי צווי המעשה מתיחס לישראל וחשיב שעושה מלאכה ויתכן שגדר האיסור גם ללא שמתיחס אלא שנאסר לישראל לגרום שעכו"ם יעשה מלאכה בשבת וכלשון הרמב"ם כדי שלא שבת קלה בעיניו

והנה בפשוטו בכל אמירה לעכו"ם יש גם איסור מצד ודבר דבר דהרי באומר לעכו"ם שיעשה מלאכה לאחר שבת גם אסור וכן בישראל מצד ודבר דבר כ"ש באומר שיעשה בשבת רק שבישראל לא משכחת ליה כיון שאסור לו לעשות אבל בעכו"ם שיכול לעשות לכאורא ודאי שיש בזה איסור ודבר דבר וכן הוא בלשון רש"י בע"ז ט"ו. שאסור אמירה לעכו"ם מצד ודבר דבר אלא שא"כ צ"ב מה צריך להגיע לדין אמירה לעכו"ם שזה מצד שליחות תיפו"ל מצד ודבר דבר [והנה לגר"ז שאיסור אמירה לעכו"ם זה איסור יותר חמור אין כל כך מקום לקושיא שכאן עשו איסור שבות מדרבנן] ועיין פמ"ג ש"ז סק"א שכתב שנפק"מ א. באמירה לדבר מצוה ב. באומר לו בערב שבת שיעשה בשבת שכה"ג אין לאסור מצד הדיבור ג. באמירה דרך רמז דמצד ודבר דבר אין איסור ומצד שליחות לעכו"ם אסור ומקור דבריו בתו"ש סימן רמ"ג בפתיחה ע"ש

אמנם עיין רעק"א תשובה י"ז שיצא לחדש שכל שהעכו"ם עושה לצורך שבת אין זה בכלל איסור עשית חפציו וזה רק נאסר מצד אמירה לעכו"ם וע"ש שדן שלפ"ז גם באומר לו שיעשה למוצאי שבת אין בזה איסור כיון שיש לזה היתר אם זה נעשה לצורך שבת אמנם כל זה לפני שחז"ל אסרו אמירה לעכו"ם אמנם לאחר שחז"ל אסרו אמירה לעכו"ם א"כ הוי דבר האסור וודאי שגם לצורך שבת זה אסור ולכן גם אסור לומר לו שיעשה לאחר שבת והנה מה שדן שחשיב שיש לו היתר לצורך שבת וזה כמו בורגנים בפשוטו כל ההיתר אם שיך שזה לא יהיה מלאכה ולא שיהיה לזה היתר וכמו שביאר רעק"א עצמו סימן ה' והנה הפמ"ג הנ"ל והתו"ש סימן רמ"ג והגר"ז בכמה דוכתי [והאריך בזה בקו"א רס"ג סק"ח] נקטו שודאי שגם לצורך שבת יש האיסור של ודבר דבר והנה בעיקר הדבר המבואר ברש"י שבכל אמירה לעכו"ם יש לאסור מצד ודבר דבר יש לדון בזה וכדלקמן

**בהא דאין איסור ודבר דבר בישראל שקיבל שבת לומר לחברו והדמיון בין זה לאמירה לעכו"ם**

ד]והנה כתב הרשב"א בסוגין לדון בקיבל שבת האם מותר לומר לחברו שיעשה לו מלאכה וכתב להוכיח מהדין של שמור לי פירות שבתחומך שמותר והכונה כמו שביאר הגר"ז שמדובר שאומר לו שילך וישמור פרות שבתחומו שזה דבר שלמשלח אסור ללכת שם ולשליח מותר וכתב הר"ן לדחות שיתכן שרק כאן מצד שיש על זה היתר דבורגנים ובפשוטו כונתו דהבין דנידון הרשב"א מצד ודבר דבר ועל זה דחה שעל איסור תחומין אין איסור ודבר דבר כמבואר בסוגין אבל על שאר איסורים יתכן שאפילו שלישראל שאמר לו מותר בכל אופן יש כאן איסור ומצד ודבר דבר ועיין ט"ז וב"ח שהאריכו דהרשב"א למד שמשמעות סוגין שחלק זה לא צריך להגיע להיתר של בורגנים וצ"ב כוונתם ושמעתי לבאר דהרי תוס' הקשו למה הגמ' לא הוכיחה מהמשנה את ההיתר של בורגנים מדברי אבא שאול שכל שרשאי להחשיך רשאי באמירתו וביארו תוס' דיתכן שהכונה על אמירה שישמור פירות שבתחומו ומבואר שזה מותר גם ללא היתר בורגנים ובדעת הר"ן יתכן שהיה לו ישוב אחר על קושית תוס' ויתכן שס"ל שלאחר דברי שמואל זה באמת כונת המשנה ואין מקור ליותר מזה

והנה צ"ב למה באמת אין כאן איסור של ודבר דבר הרי אומר לישראל לעשות מלאכת איסור [והאחרונים דנו שיש כאן הסברא של בורגנים שיכל לא לקבל שבת אמנם בפשוטו אין זה סברת הרשב"א וביותר דהגר"ז האריך לבאר שדבר שהוא מלאכה גמורה ורק שההיתר כי זה לא שבת לא שייך בזה היתר דבורגנים ע"ש] ויש מקום לומר על פי דברי רעק"א שדבר שהוא לצורך שבת אין זה בכלל האיסור של ודבר דבר אמנם עיין גר"ז בקו"א רס"ג סק"ח שביאר **וז"ל דכיון דלחברו מותר אין באמירתו כלום ר"ל שאין מתעסק כלל בדבר האסור אלא בדבר המותר עכ"ל** דהינו שכל האיסור לומר לעשות דבר איסור זה רק עד כמה שמעשה זה הוא מעשה איסור אבל עד כמה שהישראל לא קיבל שבת אין זה מעשה איסור דהרי זה לא שבת אצלו ואין זה דומה למה שאסור לומר לחברו שיעשה מעשה איסור לאחר השבת דשם כיון שעכשיו אסור לו לעשותו חשיב מעשה איסור אבל כאן שעכשיו יכול לעשותו אין זה מעשה איסור כלל

והנה בפשוטו לפ"ז מסתבר [וכן הוא בגר"ז שם] שבכל אמירה לעכו"ם שיעשה מלאכה בשבת עד כמה שכל הודבר דבר זה מצד שזה מלאכת איסור א"כ העכו"ם שהוא לא מוזהר ואין זה מעשה איסור זה כמו ישראל שלא קיבל שבת ולא שיך לאסור מצד הודבר דבר ורק לאחר שחז"ל אסרו אמירה לעכו"ם וחשיב מה שעושה על פי ישראל כדבר האסור בשבת ממילא יש כאן גם ודבר דבר וגם אם אומר לו שיעשה לאחר השבת זה אסור והנה לפ"ז יש לבאר את דברי החוות יאיר לעיל שזה ודאי מודה דיש דין ודבר דבר על דבר האסור לעשות בשבת רק שמלאכת עכו"ם שזה דבר המותר לא שיך לאסור מצד זה ורק אם אומר לעכו"ם לעשות מקח שזה אסור לא מצד המלאכת איסור שבזה ודאי חשיב עשית צרכיו גם ללא איסור אמירה לעכו"ם וא"ש הכל מה דהוצרכו לאיסור אמירה לעכו"ם שבות גם בעושה מלאכה בשבת וכחות יאיר הנ"ל

והנה בדברי הגר"ז שם בתחילתו לענין קצץ מבואר שנקט שאמירה לעכו"ם כן אסור מצד ודבר דבר וכן הבאינו מרש"י לעיל וצ"ל שמעשה ישראל קודם שבת זה לא מעשה מלאכה משא"כ מעשה עכו"ם בשבת זה מעשה מלאכה ולא שייך סברא זו ויתכן לחדש עוד שלאחר שחז"ל אסרו אמירה לעכו"ם זה עצמו סיבה כבר לדון שמעשה עכו"ם זה מעשה איסור ויש כאן ודבר דבר גם אם המעשה יעשה ללא איסור אמירה לעכו"ם כלל וכגון בקצץ שעושה לצורך עצמו וזה לא נאסר מצד אמירה לעכו"ם דחשיב שזה מעשה איסור דהרי אסור שזה יעשה על ידי הישראל וצ"ע

**סיכום השיטות האם ללא איסור אמירה לעכו"ם יש ודבר דבר והנפק"מ בזה**

ה]והנה מדברי רש"י בע"ז שכתב לאסור אמירה לעכו"ם מצד ודבר דבר וכן מדברי הר"ן שדן שבאומר לחברו שלא קיבל שבת שיעשה מלאכה יאסר מצד ודבר דבר חזינן שלא ס"ל כיסוד הנ"ל אלא כל שזה מעשה מלאכה בשבת הוא בכלל האיסור אפילו שעכשיו הוא נעשה דרך היתר [ועיין לקמן מהראב"ן] וכן מבואר מהחת"ס שנקט שאמירה לאמירה אסור רק בשבת מצד ודבר דבר אבל בערב שבת מותר

והנה עיין מאירי ושיטה לר"ן שביארו כוונת הגמ' ק"נ. ששואלת אמירה לעכו"ם שבות שהכוונה שממילא באיסור דרבנן אין סיבה לאסור דהינו שמותר לומר לעכו"ם לשכור פועלים וצ"ע למה שזה לא יאסר מצד ודבר דבר ומבואר לכאורא כנ"ל שכל שמצד אמירה לעכו"ם אין איסור אין גם מקום לאסור מצד ודבר דבר אלא שכאן מבואר כרעק"א שגם מקח וממכר לא נאסר אלא מצד האיסור שבזה ויתכן שרק כאן שרק אומר למישהו אחר שיטפל לא חשיב עיסוק בחפציו גמור וכנ"ל מהחוות יאיר וצ"ע

והנה עיין שערי תשובה סימן תצ"ו שהביא את נידון האחרונים האם ביו"ט שני של גלויות מותר לומר לחברו שיעשה לו מלאכה וע"ש שדנו שזה כמו ישראל שלא קיבל עליו שבת והנה יש עדין מקום לדון שיאסר מצד ודבר דבר והנה אם נימא שגם באמירה לעכו"ם אין ודבר דבר ה"ה כאן אמנם אם נימא שכל הסברא כנ"ל שכיון שזה ערב שבת א"כ זה לא מלאכת שבת ולכן זה לא ודבר דבר א"כ יתכן שביו"ט שני של גלויות מה שלישראל מותר זה דומה לעכו"ם וזה לא דומה ללא קיבל עליו שבת ולכן יאסר מצד ודבר דבר רק שלצורך מצוה יהיה מותר

והנה עיין אור לציון ח"א וח"ב בסופו שהוכיח מגמ' י"ט. שיש איסור אמירה לבעל חי כגון לומר לכלב מאולף להדליק אור וכתב שזה ודאי שאין בזה איסור אמירה לעכו"ם מצד שליחות ולכן בערב שבת ודאי שזה מותר אבל אם אומר בשבת יש בזה איסור ודבר דבר עכ"ד והנה מסברא היה מקום לדון שרק דיבור לחברו חשיב דיבור אמנם בלשון הגמ' שדנה שאם הרהור כדיבור גם זה היה אסור ורק שהרהור יש היתר ומשמע שכל דיבור אפילו לעצמו נאסר [וכן הוא בלשון הפמ"ג] וגם אם כנ"ל עדין יש נפק"מ באומר לחברו שיאמר לבעל חי אמנם לנ"ל שכשהנידון על דיבור האסור זה רק אם אומר לו לעשות מלאכת איסור א"כ בבהמה זה כמו ללא איסור אמירה לעכו"ם שבות ויתכן עוד שגם אם בעכו"ם זה כן אסור מעיקר הדין דזה מלאכת איסור אבל מעשה דבעל חי אין זה בכלל מלאכת איסור ופה ודאי צדקו דברי הגר"ז אמנם אם יאמר לו ללחוץ על מכונה שעושה רווחים בזה באמת יאסר מצד עיסוק בחפציו וכמו בדיבור על מקח וכנ"ל מהחוות יאיר

והנה מבואר בשו"ע סימן ש"ז בסופו שמותר לומר לעכו"ם בשל בשבילך ועיין פמ"ג שהקשה שנכון שמצד אמירה לעכו"ם כל שזה לצורך עצמו חשיב אדעתיה דנפשיה ואין כאן איסור אמירה לעכו"ם אבל למה שזה לא יאסר מצד ודבר דבר וכתב וי"ל והנה לנ"ל שבאמירה לעכו"ם אין לאסור מצד ודבר דבר ללא האיסור אמירה לעכו"ם א"ש וכן הוא בגר"ז במוסגר שם אמנם אם דלא כנ"ל צ"ל שאין זה בכלל דיבור האסור שכל האיסור זה בדיבור שלצורך האדם אבל אין איסור לספר שפלוני מחר יסע למקום מסוים ודבר זה צריך בדיקה ולכאורא לסברת רעק"א שלצורך שבת אין האיסור יתכן שגם כאן יש סברא הנ"ל וצ"ע

והנה הגמ' שואלת שמה החידוש שאסור לומר לחברו להשכיר הרי מה לי הוא מה לי חברו והקשו התוס' שאולי החידוש שגם לומר לחברו להשכיר למוצאי שבת אסור ותירצו שהמשנה היתה צריכה לומר החידוש שהוא עצמו אסור לו לומר שישכיר פועלים למוצאי שבת ועיין שפת אמת שהקשה שא"כ מה הגמ' עונה חברו עכו"ם אבל עדין שיגידו על האדם עצמו ולא שאומר לעכו"ם שישכיר שזה נאסר מצד ממצוא חפציך ע"ש והנה בפשוטו יתכן שכאן מדובר באופן על שכירות על שבת שבזה אין היכי תימצי בישראל ולא רצתה המשנה לדבר על אחרי שבת אמנם לנ"ל אין מקום לקושיא דכאן באמת ללא הדין אמירה לעכו"ם זה גם לא היה אסור מצד ממצוא חפציך וא"כ כונת הגמ' לישב שהמשנה באה לחדש שיש כאן בכלל מציאות של ממצוא חפציך והגמ' שואלת הרי ידענו שיש איסור אמירה לעכו"ם ויתכן שהכונה שממילא ודאי יש כאן ממצוא חפציך ודו"ק בזה

והנה עיין רמ"א סימן רע"ו דמותר לומר לעכו"ם לטלטל נר כיון שאפשר על ידי ישראל על ידי טלטול מהצד וכתב הגר"א דהמקור מהדין שמבואר בגמ' שמותר לומר שרוצה להביא פירות למוצאי שבת מצד בורגנים ועיין אמרי בינה סימן י"ב שהביא שכן הוא בראב"ן וצ"ע מה ענין היתר בורגנים לדין אמירה לעכו"ם וע"ש שביאר שזה ס"ל מסברא שדבר שהישראל יכול להשיג ללא העכו"ם אין בזה איסור אמירה לעכו"ם אלא שעדין יש מקום לאסור מצד ודבר דבר ועל זה כתבו שיש כאן הסברא של בורגנים שאין על זה האיסור של ודבר דבר עכ"ד ומבואר כרש"י שגם במקום שאין אמירה לעכו"ם שיך לאסור מצד ודבר דבר