ציונים והערות -3סכנתא ואיסורא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

סיון מס' 3

# שמעתא דאיסורא וסכנתא

**בקצרה** – יל"ע בשמעתין אי איירי במקום חזקה או לא, עי' היטב **בתד"ה** התם, ועי' היטב **בכל דברי הרשב"א** דף ט: דהם יסוד ועיקר בשמעתין, ועי' **בחמד"ש** סי' ה' ס"ק ג', **ובפנ"י** בשמעתין.

**איתיביה ראה צפור המנקר בתאנה, ועכבר המנקר באבטיחים.** בפשוטו מדקפריך אמילתא דר"ה דנשחטה בחזקת היתר עומדת, אלמא גם בתאנה איכא חזקה, ולכך קמקשה מהתם. ועי' הערה[[1]](#footnote-2). [[2]](#footnote-3).

**הנה** צ"ע מאי ס"ד דהמקשן להקשות מסכנתא, והרי בפקו"נ אין הולכין אחר הרוב וחוששים למיעוטא, וכ"ש דלא אזלינן בתר חזקה, וי"ל דאיירי בדבר שמוגדר סכנתא ואע"פ שאינו בגדר פקו"נ, וכן **מוכח ברמב"ם** [פי"א מרוצח ה"ה וה"ו ובפי"ב ה"ב], שכתב הרבה דברים **אסרו חכמים** מפני שיש בהם סכנת נפשות וכו', וכן **צידד הפנ"י**. וצריך לדעת ההגדרה מתי הוא פקו"נ ומתי הוא סכנתא**.**

**אולם באחרונים** נתקשו בדעת המקשן, דהרי סברא פשוטה היא דבסכנתא לא יהני 'חזקה', דסוף סוף צד סכנה איכא, ועי' **פנ"י** שהאריך לישב זאת, ועי' **בחמד"ש** סימן ה' ס"ק ג' דודאי ידע המקשן דלא מהני חזקה בסכנתא, אולם ס"ל דגם במקום ריעותא לא מהני חזקה, וע"כ **דבתורת ודאי** אמרינן דאין לחוש דבמקום נקב נקב, וכיון דהוא בתורת ודאי יש להתיר גם בסכנה [ועי"ש מש"כ בסימן ד' דגם בתורת ודאי מדין חזקה היא, וכמבואר בראשונים דדין ר"ה הוא דין חזקה]. ועי' **בשיטמ"ק בשם הר"ף** דתמה היכי ס"ד דרבא לדמות איסורא לסכנתא, דא"כ לא מצינו ידינו ורגלינו, דבסכנה אזלינן לחומרא אף היכא דליכא ריעותא כמו מים מגולין, ואם גם באיסור אסרינן אף היכא דליכא ריעותא, לא מצינו שום דבר מותר, ועי"ש שביאר דמדמה איסורא היכא דאיכא ריעותא לסכנתא היכא דליכא ריעותא. **ויש לבאר דבריו ע"פ החמד"ש**, דס"ל למקשן דליכא חזקה במקום ריעותא, וע"כ דהכא ההיתר מדין ודאי, ועי' לק'[[3]](#footnote-4).

**עי' רמב"ן** י"ב: סוף ד"ה ויש מי שאומר, דילה"ק הרי הכא ליכא ריעותא כי חזינן שהצפור מנקר, [ולא דמי לזאב דנטלינהו ולא ניקב בפנינו], ותירץ דקו' הגמ' היא על מה שנכלל בפשיטות בדברי ר"ה להתיר בלא נולד ריעותא, וקפריך דבגילוי אסרינן אפי' בלא ריעותא ולא מתירים משום הרוב. ולפי"ז לק"מ קו' האחרונים הנ"ל. **אמנם** דברי הרמב"ן צ"ע, דא"כ מה היה רצונו ללמוד משם, וכי יש נידון אי אזלינן בתר רובא וע"כ בא ללמוד שהוא מיעוט המצוי דראוי לחוש לכתחילה כמבואר בדברי הרמב"ן שם [וכן בדברי בן הרמב"ן בביצה שם] וזה פלא דא"א ללמוד רוב דטריפות מרוב פירות אינם נשוכים [וכן הקשה הגרש"ש פ' ט"ז ד"ה ובספר תבואת שור], **ועוד צ"ע** דלכאו' אין זה פשטות הגמ', דהרי 'איתיביה' משמע על מה שחידש ר"ה לר' אבא דאפי' בריעותא יש להקל, משום ד'נשחטה בחזקת היתר', **וכ"כ תוס' ע"ז** ל: דבציפור איכא ריעותא דנקב, **וע"כ** דעתם כמש"נ מהאחרונים דהקושיא היא אי סמכינן אחזקה עם ריעותא[[4]](#footnote-5).

**א"ל מי קמדמית איסורא לסכנתא סכנה שאני.** הנה ר"ה עונה לר' אבא דסכנה שאני, והיינו דבסכנה לא אזלינן בתר חזקה, וכן מבואר **בתו"ד תוס'** ע"ש, והטעם עי' **חמד"ש** בתשו' יו"ד סימן ה' סק"ג, דודאי לא שייך כלל לילך אחר חזקה בסכנה, דל"מ חזקה אלא לענין איסור, דהתורה התירה לנו ספק זה היכא דשייך להעמידו על החזקה, אע"ג דל"ה בירור גמור, ואף אם באמת הוא אסור אין בידו עוון, דהתורה התירה לנו ספק זה, ומשא"כ במידי דסכנה, כיון דלפי הצד דיש בזה להסכנה, יבא האוכלו לידי סכנה, מהיכ"ת לא נחוש בזה לסכנה. [והיינו דחובת ונשמרתם אינה מצוה ככל המצוות, אלא נאמר בזה דיקרה בעיניו נשמה של ישראל [רש"י סנהדרין ע"ד], וכל ענינה הוא דלא יסתכן אדם מישראל, וא"כ ודאי יש לחוש לספק נמי, דעצמו של הדין הוא לימנע מסכנה, ולכך הוא תלוי אם במציאות יש חשש סכנה ואין מקום לחזקה.

**א"ל רבא מ"ש ספק סכנתא לחומרא ספק איסורא נמי לחומרא**, **א"ל אביי ולא שאני בין איסורא לסכנתא, והא אילו ספק טומאה ברה"ר טהור וכו'[[5]](#footnote-6).** **והיינו** דרבא מחמיר באיסורא כבסכנתא, ואביי מיקל באיסורא כמו ס"ט בר"ה [דאביי נקט דמה דברה"ר טהור אי"ז חידוש שנלמד מסוטה, אלא הוא דין פשוט]. **ויל"ע** במאי קמיירי, אי איירי בדאיכא חזקה וכי ס"ל לרבא דבאיסורא לא אזלינן בתר חזקה, ואי איירי בדליכא חזקה א"כ אמאי מיקל אביי באיסורא בלא חזקה, ומצינו בזה ב' דרכים.

**א.** [[6]](#footnote-7)**בתוס'** ד"ה התם כתבו "והשתא דבעי למימר דלא מוקמינן באיסורא אחזקתיה כמו בסכנתא". **ומתבאר** דלרבא כי היכי דבסכנה לא אזלינן בתר חזקה, ה"נ באיסור לא אזלינן בתר חזקה[[7]](#footnote-8), ולפי"ז בעינן להילפותא מסוטה להא דספק טומאה ברה"ר טהור, אף היכא דאיכא חזקה, דבלא ההלכה לא היינו מטהרים משום החזקה. **וצ"ע** וכי רבא לית ליה חזקה, **ועי' חמד"ש** שם די"ל דרבא ס"ל דחזקה לא מהני במקום ריעותא, דהנה מקור דין חזקה איתא לקי' י: דנלמד מנגע, ועי' תוס' שם ד"ה ודילמא, דקרא איירי גם בריעותא שעתה נחסר הנגע, וי"ל דרבא פליג ע"ז וס"ל דלא ילפינן דין חזקה אלא היכא דליכא ריעותא, כגון הא דתנן המביא גט והניחו זקן או חולה - נותן לה בחזקת שהוא קיים, בת ישראל הנשואה לכהן והלך בעלה למדינת הים - אוכלת בתרומה בחזקת שהוא קיים וכו', אבל היכא דכבר ודאי נשתנה לא נאמר בהלכתא דחזקה לדון דרק עתה נשתנה[[8]](#footnote-9).

**ב. ברשב"א** בסוגיין האריך בזה יעו"ש, דודאי לא היקל אביי בספק איסורא אלא במקום חזקה, ורבא ס"ל דהא דמטהרינן בס"ט בתר חזקה הוא חידוש מסוים הנלמד מהלכתא דסוטה, ותמה וכי רבא לית ליה חזקה, וא"כ איך אפשר לומר דהוא דין מסוים בסוטה, ותירץ בשם **רבינו יונה**, דלעולם לא החמיר רבא אלא בגוונא דליכא חזקה, דמים מגולין בטלה חזקתן דשכיחי נחשים, ואיסורא הוה נמי בגוונא דומה, אולם אביי ס"ל לחדש דין חזקה נוסף[[9]](#footnote-10), **דכל ספק איסור שהאיסור תלוי במקרה הבא לו אע"פ שאין שם חזקה** אמרינן שלא נתחדש המקרה, ורבא פליג על יסוד זה ומטהר כזאת דוקא בס"ט ברה"ר, אבל בשאר דוכתי תלוי הדבר בחזקה ממש[[10]](#footnote-11).

**והנה** צ"ע דבשמעתין דבא זאב דקאתו ר' אבא (ורבא) לאיפלוגי אר"ה והא איכא חזקה, ועי' **שיטמ"ק** עמ' קל"ב ד"ה מיהו קשיא, דנתקשה כעי"ז דלכאו' היה לרשב"א ורבינו יונה לתמוה על ר' אבא ורבא דקאתו לחלוק על ר"ה דאמר בחזקת היתר וכו' וכי לית להו חזקה, ותירץ די"ל דהא אתיליד בה ריעותא, **ולכאו'** כן צ"ל גם למסקנת הרשב"א. **אמנם** צ"ע מה השייכות בין המחלוקת אי אמרינן חזקה כשאתיליד ריעותא, לבין המחלוקת דאביי ורבא אי איכא דין חזקה לומר שלא נתחדש מקרה, ויש לישב. [ואולי באמת רבא לא פליג על דינא דר"ה אלא נחלק עם אביי האם איכא חילוק בין סכנתא לאיסורא].

**מתיב רב שימי שרץ בפי חולדה.** עי' **רשב"א** מש"כ בבאור הגמ', [וכן לתוס' והתורא"ש 'אין בו דעת לישאל' איירי באותו גוונא דס"ט ברה"ר, ואותה מחלוקת היא].

**רד"ה הלכתא גמירי לה מסוטה**, וכל ספק איסורא נמי לחומרא. מבואר דהטהרה ברה"ר היא חידוש, דהא ספק איסורא לחומרא מה"ת, **ולדעת הרמב"ם** [פט"ז מאבות הטומאה ה"א] דספק דאורייתא לקולא, ילה"ק אמאי קאמר רבא דחידוש היא, ועי' **ש"ש** ש"א פ"ד דמחדש דבזה פליגי אביי ורבא בסוגיין, ואי"ז משמע מדברי הראשונים.

**רד"ה מה סוטה,** ונטמאה ב' פעמים וכו', עי' **ש"ש** א' ז' דביאר מ"ט הביא רש"י דרשה זו הכא.

**רד"ה אף כל וכו'** **דהככרות** אין בהם דעת לישאל, אבל **רגמ"ה** כתב **דהחולדה** אין בה דעת לישאל.

**רד"ה אם יכול חולדה,** "הפרישו מהן לשתות הרי נעשה בהן מלאכה", מבואר מדברי רש"י דהמלאכה היא רק במה ששתתה, ועי' בר"ש בפרה פ"ט מ"ג שהקשה דאם השתיה כמלאכה שיפסלו כל המים אף ללא החזרת המים שבפה, ולכך פירש באו"א [ולדינא - השו"ע ק"ס ס"ד הביא דיש פוסלים המים לנט"י והסיק דאין דבריו נראים].

**לדינא** **-** פסקו **הרמב"ם והטור** שלא לאכול מפירות מנוקרים, שמא ניקר בהם נחש שארסו ממית או שרצים שארסם מזיק, ואפי' ראה הציפור מנקר יש לחוש שהיה מנוקר קודם, וצריך ליזהר בדברים אלו מאוד ולהחמיר בספקן שיותר החמירו בספקן מבספק איסור, וכתב הטור דבזה"ז מותר משום דאין הרחשים מצויים, **ובפת"ש** שם הביא מהשל"ה דמ"מ שומר נפשו ירחק, וכן הביא **מהנהגת הגר"**א דהיה נזהר בזה מאוד[[11]](#footnote-12) אולם **בביאור הגר"א** סתם דאין לחוש.

**מדברי הראשונים** בסוגין עולה דבסכנתא לא סמכינן אחזקה. **ולר"ן והרא"ה** דבבא זאב מכשרינן מדין רוב מתבאר דגם לא סמכינן ארוב[[12]](#footnote-13).

1. **והנה** בדינא דר"ה דנשחטה הותרה נתפרש לעיל ד**הרא"ה** פירש דהוא מדין רוב וכן נראה בחידושי הר"ן, **וש"ר** פירשו דהיא חזקה מכח רוב, וצ"ל דגם בתאנה יש רוב שאינם נקובים, וכן יש חזקה מכח רוב, ונתבאר שם די"א דאיירי דוקא בהוחזק היתר בפועל [רמ"א, רש"י בביצה, תוס' ביבמות], ולפי"ז ניחא דגם בתאנה כיון דאינה מחוסרת הכשר נחשבת הוחזקה בהיתר בפועל, אמנם להשיטות דר"ה משום חזקה דרבה הוא ולכאו' אי"ז שייך בתאנה, וי"ל דבתאנה לא בעינן לחידוש דחזקה דרבה כיו**ן דליכא 'עידן איסורא', ופירכת הגמ' היא על עיקר החזקה.** [↑](#footnote-ref-2)
2. **לדעת הרשב"א** דף י: דכל ספק טריפה לחומרא, והא דמקילינן הכא בחזקה מכח רוב הוא משום "שיש דבר לפנינו לתלות בו להיתר ואין דבר לפנינו לתלות בו לאסור", א"כ פירכת הגמ' היא על ענין תליה זו, דבציפור חזינן דלא תלינן בכה"ג. **והנה** נאמרו ב' דרכים ברשב"א בטעם דספק טריפה לחומרא [עי' דף מס' 2], או משום דלא אמרינן חזקה במקום ריעותא, או משום דטריפה היא חסרון בשחיטה והיא בחזקת שאינה שחוטה, וילה"ק דאי הטעם משום חזקת שאינה שחוטה, א"כ על חידושו דר"ה יש מקום לחלוק ולהעמידה בחזקת שאינה שחוטה, אבל בתאנה דאין בה חזקת איסור ליכא טעם לאיסורא, וע"כ צ"ל דסכנתא שאני, וא"כ מאי ס"ד דמקשה, ויש לישב דהנידון הוא אי החשש במקום נקב נקב נחשב ריעותא או לא ובשחיטה בעינן שלא יהא ריעותא משום שכל המוחזקות הזו היא נגד חזקת שאינה שחוטה ובסכנתא בעינן שלא יהא ריעותא מטעם שבסכנתא לא אזלינן בתר חזקה אלא כשליכא ריעותא, ונתבאר כל זה בסימן בביאור קו' הגמ' מסכנתא. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ועי'** חו"ד סי' ל"ו ס"ק ב', מש"כ בביאור קו' הגמ'. [↑](#footnote-ref-4)
4. **תוס' שם** הקשו בהא דאמרו שם דנקב דפי תאנה אין חוששין לו משום גילוי ולמה הכא חיישינן משום הנקב, וכתבו דשאני הכא דאיכא ריעותא דניקור. אלמא איירי שמעתא בריעותא, וכן מוכח ממש"כ בביאור דבריהם בשמעתין - עי' לק'. [אמנם עיקר דבריהם בע"ז שם צ"ב, דלכאו' כל מה דנקב הוה ריעותא משום דהוא עצמו הסיבה שהיא טריפה, אבל התם מ"ט הנקב הוה ריעותא והרי אין הנקב אוסר אלא הארס, ועי"ש בתורא"ש שכתב דבזה שהציפור מנקר אלמא הטעם שלהם הוא בריא וטוב, הילכך כשחזינן נקב חיישינן שגם מתחלה טעמם הנחש]. [↑](#footnote-ref-5)
5. **כללי הדינים:** **ס"ט ברה"י** טמא - ואפי' כשיש חזקת טהרה. **ס"ט ברה"ר** **טהור** - ונחלקו הראשונים אי מטהרינן אפי' שאין לו חזקת טהרה, **דעת תוס' בשמעתין** וכן בנדה ב. ובסוטה כ"ח: ד"ה וברשות הרבים, דילפינן מהלמ"מ לטהר אף בלא חזקה, וכן נראה ברש"י נדה ב. דדין ס"ט ברה"ר הוא חידוש מהלכתא, **אולם תוס' בע"ז** ל"ז: וסוטה כ"ח: ד"ה ומכאן, ותוס' בנזיר נ"ז: דלא מטהרינן אלא במקום חזקה. **והנה** בפשוטו אביי ורבא פליגי בעיקר הדין דס"ט ברה"ר אי מהלכתא היא או לא, ולכאו' הוא תלוי בהנ"ל ועי' היטב בתוס' בשמעתין וברשב"א. **ובמקום** חזקת טומאה לכל הראשונים לא מטהרינן כמו שמתבאר בתוס' י: ד"ה ודילמא. **דין** דבר שאין בו דעת לישאל כדין וכגדר ס"ט ברה"ר. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ביאור** דברי התוס' בקצרה **א.** הוכיחו מהסוגיא דב' נזירים דאי מטהרינן משום ההלכתא דסוטה לא שמעינן אלא בדבר שיכול להיות כסוטה, ועי' מהר"ם וש"ש א' י"ז**. ב.** וא"כ הקשו לרבא דמסיק דטהרת רה"ר היא ילפותא מסוטה אמאי שניהם מביאים קרבן טהרה. **ג.** תירצו דהסוגיא שם למסקנא דכאשר יש חזקה א"צ לילפותא דסוטה, והילפותא מסוטה היא לגוונא דליכא חזקה, וכן הדין דמטהרינן בדבר דאין בו דעת לישאל [אפי' ברה"י] הוא לגונא דליכא חזקת טהרה. **ד.** המקור לזה הוא משום דבסוטה איתרע החזקה, **ה.** ברה"י טמא אפי' יש לו חזקת טהרה, מהא דבסוטה עשאו הכתוב כודאי. [↑](#footnote-ref-7)
7. **תוס'** כתבו והשתא דבעי למימר וכו' נראה דנקטו דלמסקנא רבא חזר בו, [והוצרכו לזה לטעמייהו, דאל"כ יצא לן דבכל הש"ס לא אזיל רבא בתר חזקה במקום דאיתרע לפנינו]. [↑](#footnote-ref-8)
8. **עי'** בתורא"ש מש"כ, וצ"ע טובא, וכן בשיטמ"ק הביא כדבריו והקשה על זה יעו"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. **יל"ע** אם מסברא הוא או דילפינן לה מס"ט ברה"ר, וכצד זה מבואר ברמב"ן נדה ג. "רשות הרבים דינא הוא וגמרינן מיניה דלא לאורועי ולטמויי מידי מספיקא". [↑](#footnote-ref-10)
10. **יל"ע** אי דבריו בזה שייכי למש"כ ביבמות דף ל:, ולמה שביארנו במק"א בדברי הרשב"א ביבמות, דעיקר דבריו לומר דיש חזקה על גדר הדין, ולפיכך אין לחדש שינוי מ'אינה שחוטה' ל'שחוטה', א"כ ניחא דאי"ז שייך להכא, דשם אינו מחמת המקרה והמעשה, ואתי שפיר דבריו שם בין לאביי ובין לרבא, ועי' אבי עזרי הלכות שחיטה פ"א הי"ג. [↑](#footnote-ref-11)
11. **ז"ל מעשה** רב (צ"ה) "כל מה שאסרו חז"ל או התקינו איזו תקנה בגלל איזה טעם, אף שבטל הטעם הגלוי לנו, תקנתם ואיסורם במקומם עומד, כי הם לא גילו אלא אחד מכמה וכמה טעמים הכמוסים עמהם". [↑](#footnote-ref-12)
12. **ולגבי ביטול** עי' ט"ז שם ס"ק ב' הביא דלא מהני, ויש חולקים, [ומ"מ קי"ל דשרי להשתמש בכלים של דגים לבשר דליכא סכנה 'בבליעות', ועי' בטור שם דיש נוהגים ליחד כלים לדגים]. [↑](#footnote-ref-13)