שיעור ז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / סימן קיב- קיד שיעורי עכו_ם

**שיעורי הלכה**

**פת עכו"ם**

**[סי' קיב שיעור ז]**

## בדעת המשנה ברורה אם בישול עכו"ם בטל ברוב

**[סעי' יד]** **כותח של עובד כוכבים, מותר, ואין חוששין לפת עובד כוכבים שבו.** הגה: וכן כל מקום שנתערבה פת של עובד כוכבים בשאר מאכל, בטל ברוב, בין בלח בין ביבש. אבל אסור לערב כדי לאכלו**.**

**וכתב** הש"ך (ס"ק כג) שאף בישולי עכו"ם בטלים ברוב [ועי' לעיל שיעור ג' ושיעור ד' מה שנתבאר במחלוקת זו].

**והנה** במשנ"ב בהלכות שבת (סי' שכח ס"ק סג) נראה שהולך עם השיטות שבישול עכו"ם בטל ברוב, שכתב שם לעניין חולה שאין בו סכנה שהתירו לו בישולי עכו"ם, שהכלים צריכים הכשר, אמנם בדיעבד אם בישל בכלי בלא הגעלה ויש רוב בתבשיל מותר.

## היתר בישולי עכו"ם לחולה

**אולם** יש מקום לדחות, דהתם לעניין היתר בישולי עכו"ם לחולה נחלקו הרא"ה והרשב"א בטעם הדבר, מאי שנא משאר איסורי דרבנן שאסורים בחולה שאין בו סכנה [כמבואר בסי' קנה סעי' ג]. דעת הרא"ה (תוה"ב ב"ג ש"ז) שטעם ההיתר הוא משום דמיירי במבשל בשבת, וכל איסור בישולי עכו"ם הוא משום חתנות, וכיון שאסרו לאכול מתבשיליהם כל ימות החול כבר אין חתנות ולכך שרי. ולדעתו אין כלל איסור על התבשיל משום בישולי עכו"ם כשנתבשל בשבת, ומהאי טעמא ס"ל להרא"ה שאף לבריא מותר לאכול מאותו תבשיל. אבל הרשב"א חולק שטעם ההיתר הוא משום ששבותים של שבת הותרו לצורך חולה שאין בו סכנה, ובישולי עכו"ם לא גרע מזה, אבל באמת יש בזה איסור בישולי עכו"ם ואסור לבריא, וכן דעת הר"ן [ע"ז ט. מדפי הרי"ף, אלא שכתב מטעם שבישולי עכו"ם אין איסורו מחמת עצמו ולכך קיל מכל איסור דרבנן, והתירו במקום חולי].

**ומחלוקת** זו נפקא מינה נמי אם מותר לבשל ע"י גוי לצורך חולה שאין בו סכנה כשאי אפשר ע"י יהודי [ומצוי הדבר מאוד בזמנינו בזקנים שיש להם מטפל אינו יהודי ואין מי שיבשל להם זולת אותו מטפל] אם יהיה מותר לאכול תבשיל הגוי. ובזה לכאורה לדעת הרא"ה יהיה לחומרא, שהרי לדעת הרשב"א והר"ן לצורך חולה שאי"ב סכנה התירו איסור בישולי עכו"ם, ולכאורה אין חילוק בין שבת לחול, אבל לדעת הרא"ה אסור, כיון שלא התירו כלל איסור בישולי עכו"ם לחולה שאי"ב סכנה, וכל ההיתר הוא רק משום שבשבת אין בזה משום חתנות.

**ולעניין** הלכה פסקו רוב הפוסקים כדעת הרשב"א [כמבואר בט"ז ובגר"א] וכן פסק המשנ"ב בסי' שכח (שם), אולם בסי' שיח (ס"ק יד) כתב המשנ"ב כדעת הרא"ה וכן משמעות הרמ"א שם [שכתב שאם בישל עכו"ם אסור לאכול בשבת ומשמע שלמוצ"ש מותר] וכמו שכתב הרמ"א להלן סי' קיג (סעי' טז). וכבר עמדו רבים ליישב סתירת המשנ"ב בזה.

**ומעתה** יש לומר שמה שכתב המ"ב להתיר כשעבר ובישל בכלים מחמת שיש בתבשיל רוב, הוא מחמת שיש לצרף שיטת הרא"ה שאין כלל איסור בתבשיל [ובלא"ה לדעת הרא"ה אין איסור בישולי עכו"ם בבלוע שבכלים, וכמו שנתבאר לעיל שיעור ג' וא"כ י"ל שאף זה יש לצרף], ולכך כתב המשנ"ב להקל מחמת ביטול ברוב. ומ"מ ריהטת לשונו של המ"ב להקל מחמת ביטול ברוב וכדעת הש"ך.

**ולעניין** הלכה כבר נתבאר שהלכה הרווחת היא להקל בין בפת עכו"ם ובין בבישולי עכו"ם שבטלים ברוב, וכמו שכתב הפמ"ג (בהנהגת השואל ח"ג אות לו).

## דין הכלים שאפה בהם עכו"ם

**ולעניין** הכלים, הנה לגבי בישולי עכו"ם כתב השו"ע להלן (סי' קיג סעי' טז) מחלוקת אם הכלים צריכים הכשר [והיא מחלוקת הרא"ה והרשב"א, שלדעת הרא"ה מותר מחמת שאין בבלוע משום חתנות, אבל הרשב"א חולק], והפוסקים נקטו לחומרא, אולם לעניין כלי שאפה בו הגוי פת לא נתבאר דינו, מיהו בפמ"ג בהנהגת השואל (שם) משמע שאין חילוק בין פת עכו"ם לבישולי עכו"ם וא"כ לעניין הכלים יש להחמיר אף בפת עכו"ם [ואף שבטל ברוב שייך איסור בכלים שאסרו לכתחילה שלא ישתמש, ועי' לעיל שיעור ג' שם הוקשה למה לא נתיר מחמת שלעולם תשמישו בשפע].

## פת או בישולי עכו"ם אם בטלים כשהם 'מעמיד'

**לעניין** מעמיד אם בטל, בבית יוסף [ריש הסימן] משמע שמעמיד אינו בטל בפת עכו"ם. וכמו כן מצינו במשנה ברורה לעניין חמץ שעבר עליו הפסח שבטל ברוב, דכתב המשנ"ב (סי' תמז ס"ק קו) להחמיר שבמעמיד אינו בטל אפילו באלף. אבל החזון איש (או"ח סי' קיט ס"ק כד) תמה איך שייך להחמיר במעמיד שאינו אלא מדרבנן יותר מנותן טעם שהוא מן התורה, וכיון שהלכה שבטל ברוב למה במעמיד יהיה חמור יותר. ומ"מ מבואר במשנ"ב שפסק להחמיר וכן מבואר בבית יוסף כאן, וא"כ יש להחמיר בפת עכו"ם ובבישולי עכו"ם במעמיד שאינו בטל. מיהו אין שייך מעמיד בפת עכו"ם אולם זה נפק"מ לעניין בישולי עכו"ם. ובשעת הדחק יתכן שיש להקל כדעת החזו"א.

## אין לערב לכתחילה, ואם טעם מותר לערב לכתחילה

**וסיים** הרמ"א שאסור לערבו כדי לאכלו, והיינו משום שאין מבטלים איסור לכתחילה. והש"ך (ס"ק כד) הביא דברי הדרכי משה (ס"ק ט) שכתב שיש לומר שדוקא לערב הפת ממש אסור לכתחילה, אבל בטעם של פת עכו"ם לא החמירו, ולכך שרי לאכול עם הגוי בקערה אחת ולא חששו לטעם שיתערב [וכמו שמבואר בסעי' טו]. אלא שכתב הדרכי משה שהג' שערי דורא (כלל עה אות ד) אוסר לכתחילה אף בעירוב טעם. אבל הש"ך כתב שאין זה מוכרח, שיש לומר שמה שאוסר בהג' ש"ד הוא משום שחשש לפירורים. מיהו המעיין שם יראה שחוזר על דבריו בתחילה, שבתחילה הביא דעת כמה ראשונים שאין לחוש לאכול עם הגוי בקערה אחת משום שעל טעם לא גזרו [ומוכח דעתם שלא חששו לפירורים], ואח"כ כתב להחמיר לכתחילה, ומשמע הטעם משום שאין מבטלים לכתחילה, ולא משום טעם חדש שיש לחשוש לפירורים.

**והנה** לדעת הראשונים שהקילו בטעם שמותר לערבו לכתחילה, צ"ב איך שייך לאסור את הכלים, והרי כל מה שיוצא מהכלים הוא טעם וזה מותר לערב לכתחילה.

## מה התירו בהולך בדרך

**[סעי' טז] יש מי שאומר שהנזהר מפת עובד כוכבים, והוא בדרך, אם יש פת של ישראל עד ד' מילין, ימתין.** הגה: וכבר נתבאר לעיל דנוהגין להקל**.**

**ובכוונת** הרמ"א מה שכתב שנתבאר לעיל להקל, יש מהדפוסים שמציינים לעיל סעיף ב', והיינו מה שנתבאר שם שבמקום שאין פת ישראל יש להקל בפת עכו"ם. אלא שהדבר פשוט שכוונתו למה שנתבאר לעיל סעיף ח' שבמקום שאין מצוי פת פלטר כלל יש אומרים שמותר בפת בעלי בתים, וכתב הרמ"א ואינו צריך להמתין כלל על פת כשר וכן נוהגין, והיינו מה שכתב כאן שנתבאר לעיל דנוהגין להתיר. וכן מבואר בלבוש (סעי' ח) שאחר שהביא דין זה שאם אין פת פלטר מותר בפת בעלי בתים משום חיי נפש כתב ז"ל 'ויש אומרים שאם יודע שיש פת ישראל עד ד' מילין ימתין, ונוהגין להקל'. ואלו דברי המחבר והרמ"א כאן.

**ומבואר** ברמ"א שאף הנזהר מפת עכו"ם, כשהוא בדרך אינו צריך להחמיר, שהרי המחבר כתב דינו ב'מי שנזהר', וע"ז כתב הרמ"א להקל שאינו צריך להמתין [ולשון מי שנזהר נראה פשוט שהוא דוקא, וכן נראה ממה שנכתבה הלכה זו לבסוף אחר כל הדינים של הנזהר מהפת].

## כיצד משערים ד' מיל

**ושיעור** ד' מיל יש מחלוקת גדולה איך משערים (עי' לעיל שיעור ג' בזה בקצרה) אם לפי שיעור המרחק או לפי שיעור הזמן, והמשנה ברורה סותר עצמו בזה, שבביאור הלכה בהלכות נטילת ידים (סי' קסג סעי' א) כתב ז"ל 'ומסתברא דכשהוא נוסע בגמלא פרחא אין חושבין לפי אורך הדרך אלא לפי חשבון הזמן של הילוך ד' מילין לאדם בינוני שהוא שיעור ע"ב מינוטי"ן'. והוא מתשו' בית יעקב שהכל הולך לפי המרחק, והוכיח כן מהגמרא גבי דרך רחוקה ששיעורה ט"ו מיל ואי"ז תלוי בזמן. אולם בהלכות תפילה (סי' צב ס"ק יז) כתב בשם אליה רבה שהולכים לפי המרחק ורכוב כמהלך ודרך רע כדרך טובה, שלעולם שיעורו בד' מיל [ויש שרוצים לחלק בין הל' תפילה להל' נט"י מיהו בפשטות אינו כן שהרי הכל דין אחד הוא]. וכאן לעניין פת עכו"ם אין נפק"מ בלא"ה כיון שמסיק הרמ"א שנוהגים להקל בזה.