פת שאפאה עם הצלי ודין ריחא לכתחילה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / ריחא

פסחים עו: פת שאפאה עם הצלי ודין ריחא לכתחילה

הרי"ף חולין (לב.) פסק כלוי דריחא לאו מילתא, אבל התוס' ועוד ראשונים דנו להוכיח דהלכה כמ"ד ריחא מילתא מהא דאסרו פת שאפאה עם הצלי דלא אתי אלא כמ"ד ריחא מילתא, וכ"כ רש"י ד"ה אסרה.

והרי"ף דחה דפת שאפאה עם הצלי לאוכלה בכותח אפי' ללוי אסרוהו ואף דס"ל ריחא לאו מילתא.

**א. דעת הרי"ף דריחא אסור לכתחילה-**

טעם ראשון כתב הרי"ף דריחא לאו מילתא הוא רק בדיעבד ולכתחילה אסרינן ריחא וכיון שיכול לאכול הפת בפנ"ע בלא כותח ולא מפסיד את הפת ג"כ מיקרי לכתחילה, וכ"ה שיטת הבה"ג ודייק לה מלישנא דלוי בשר שחוטה שצלאו וכו' משמע דיעבד דוקא.

אבל רו"ר חלקו על הרי"ף משני טעמים:

הרמב"ן הביא מהירושלמי דלמ"ד ריחא לאו מילתא אף לכתחילה שרי, וכ"נ בבעה"מ ובד"ה להרא"ה (טו.).

ובתוס' פסחים עו: הביאו בשם רש"י דס"ל כהרי"ף דלוי לא התיר אלא בדיעבד [עיי"ש במהרש"א מהיכן למדו שכ"ה דעת רש"י], ומבואר דמ"מ הוצרך רש"י להעמיד הא דפת שאפאה עם הצלי כמ"ד ריחא מילתא, ולמ"ד לאו מילתא שרי, וע"כ ס"ל דכל כה"ג שכבר נאפה אף שיכול לאוכלו בפנ"ע מ"מ הוי כדיעבד.

בפשוטו ביאור ד' הרי"ף דס"ל דאף ללוי דריחא לאו מילתא הוא מ"מ משהו מיהא איכא [כמבואר בפשטות דבריו דדן דטעמיה דרב משום מין במינו במשהו וכן במש"כ בטעם השני לאסור משום דשיל"מ ע"כ משהו איכא, ואכ"מ] ולכך לכתחילה אסור דהוי כמבטל איסור לכתחילה וכ"ה במחה"ש על המג"א תמז-ד ובבי"מ תמז-א אות ב' (ד"ה ובדין) וברעק"א במערכה ב-יב.

מיהו בקה"י פסחים-נז כתב שאינו ממש כמבטל איסור דא"כ בעושה במזיד ליתסר אפי' בדיעבד, אבל מ"מ כתב תקנ"ח מעין דינא דאין מבטלין איסור [אמנם לא פי' הטעם שאינו ממש מבטל איסור ואולי משום שאינו מתכוין ועי' מחה"ש תמז-ד שכ"כ בטעם הסוברים דאף לכתחילה שרי אף אי איכא משהו].

אבל לפי"ז תמה רעק"א שם ע"ד הרי"ף מד' המשנה גבי כלאים דצמר רחלים בטל בצמר גמלים ומותר לטוותו עם פשתן, וצ"ע דהא הוי כמו לכתחילה שהרי יכול לטוותו בפנ"ע בלא פשתן?

וכמו"כ הק' מד' הרמ"א צט-ו גבי חלב שנפל למים שמותר לכתחילה לתתו בבשר שכבר נתבטל והא לכתחילה אסור?

ובאר רעק"א דוודאי מודה הרי"ף דלמ"ד ריחא לאו מילתא מותר פת שאפאה עם הצלי דהוי כדיעבד, אלא שכוונת הרי"ף דלוי עצמו חושש למ"ד ריחא מילתא עכ"פ לענין לכתחילה והוא חומרא מיוחדת בריחא אבל בחלב שבטל במים או צמר גמלים שרי.

**ב. ראיית הראשונים מצליית שתי פסחים-**

ובתוס' והר"ן הוכיחו דללוי אין איסור אף לכתחילה, שהרי בגמ' מבואר דללוי אין לחוש בצליית שני פסחים כאחד אלא משום תערובות גופין ולא משום ריחא הרי דאף לכתחילה שרי.

וביישוב שיטת הרי"ף כתב הראב"ד [והו"ד במלחמות] דשאני הכא דהוי היתר בהיתר שכ"א בפנ"ע מותר הוא וכה"ג מודה הרי"ף דשרי אף לכתחילה[[1]](#footnote-2).

והרמב"ן כתב דקו' הגמ' היא מלשון הברייתא שאין צולין מפני התערובת, משמע שהוא תערובת גמורה אף בדיעבד.

וביאור תי' הראב"ד כתב בקה"י עפ"י המבואר דיסוד האיסור לכתחילה משום דהוי כמבטל איסור לכתחילה, והרי איסור של תערובת הפסחים הוא משום נאכל שלא למנוייו וכתב בקה"י דאיסור זה אינו חל עד הלילה שהוא זמן אכילה הפסח, והוי כמבטל איסור קודם זמן איסורו דדעת הט"ז וכמ"פ להתיר.

ורעק"א תי' עפ"י דרכו דלוי החמיר לכתחילה משום דחשש מספק לדעת מ" ריחא מילתא, אבל נקט לעיקר דריחא לאו מילתא וע"ז הק' הגמ' מברייתא דחזינן דאסור לצלות ולא מסתבר שהתנא עצמו חשש מספק למ"ד ריחא מילתא שאין דרך התנאים לחוש מספק לשיטה אחרת רק בתורת וודאי אומרים כן.

**ג. טעם השני של הרי"ף דהוי כדשיל"מ-**

טעם נוסף כתב הרי"ף דכיון שיכול לאכול את הפת בפנ"ע הרי הוא כדשיל"מ ולא בטל.

וגם טעם זה מוקשה לכאו' מהא דצמר רחלים וצמר גמלים ונתבאר במקו"א בדין ביטול היתר בהיתר אריכות גדולה ליישב הענין.

ובבעה"מ תמה על הרי"ף מגמ' חולין קיא: גבי דגים שעלו בקערה מותר לאוכלם בכותח ולמה לא נימא דהוי דשיל"מ ולא יתבטל וייאסר?

ותי' ברמב"ן דנ"ט בר נ"ט שאני דכיון שהוקלש הטעם לא חשיב אפי' משהו בעלמא, וכ"כ הגר"א קח-ט, ונתבאר בסוגיא דנ"ט בר נ"ט.

עיין רמב"ן הק' על הרי"ף מצנון שחתכו בסכין של בשר דע"י קפילא שרי כמבואר חולין קיא:, ואף שהקפילא טועמו מ"מ משהו שמא אית ביה וייאסר משום דשיל"מ לא בטיל?

ועיין נובי"ת יו"ד-קפו שהביא לשון הרשב"א בתוה"ב הקצר:"דכיון שאין טעם בשר נרגש בו בידוע שלא בלע ממנו כלום", אבל אין דבריו מובנים כ"כ מה"ת נדע ע"י קפילא שלא בלע כלל, וע"ע אבי"ע פ"ט מאכ"א.

**ד. קו' הראשונים מבת תיהא-**

עוד הק' בעה"מ והר"ן דהא לענין בת תיהא שרי רבא להריח ביין משום ריחא לאו מילתא ומבואר דאף לכתחילה שרי?

ולד' רעק"א א"ש גם זה דרבא עצמו סבר כן בתורת וודאי, אבל לש"א דטעמו של הרי"ף משום דמשהו איכא ואין מבטלין איסור וודאי תיקשי.

אמנם באמת לכו"ע תיקשי על מש"כ הרי"ף דהוי כדשיל"מ מבואר דאף ללוי איכא משהו, ותמה ע"ז הר"ן דהא גבי בת תיהא חזינן שלא כעיקר יסוד הרי"ף דמשהו מיהא איכא שאם יש חלקים מן האיסור בו א"כ ייאסר להריחו בפנ"ע שהרי הוא כאוכל את האיסור?

ועי' מהר"ם חלאוה פסחים כה: מש"כ לתרץ דשאני בת תיהא דאינו עומד לריח אלא לזילוף, וצ"ב.

וביישוב ד' הרי"ף יש כמה אופנים:

א. במקו"א הבאנו ד' היד יהודה והכו"פ שהוכיחו [ושם נתבאר עוד] דבאמת ללוי אינו חשוב אפי' כמשהו, ויודה הרי"ף דאף באיסורי משהו שרי ללוי, ורק לענין דשיל"מ ס"ל להרי"ף דכשם שגזרו על משהו ה"נ היה לנו לגזור על ריחא, וצ"ב.

ב. באו"ש כתב לחלק שלא אמר הרי"ף דמשהו מיהא איכא ללוי אלא בצליה שמתכלה החפץ ונכנס דרך העשן איזה חלקים אבל ביין שאינו מתכלה אין אפי' משהו משא"כ לרב שעצם ההרחה הוי כאכילה ולא מכח חלקיקים שיש בו א"כ אף ביין כן.

[והעמיס לפרש כן בכוונת הגר"א קח-ט שציין להשערי דורא שמתרץ קו' זו ושם התי' דכל האיסור לכתחילה לשיטת הרי"ף הוא רק בפיטום ולא בבת תיהא].

ג. באבנ"ז יו"ד-צ כתב לתרץ עפי"ד שם דעיקר פלוגתא רב ולוי הוא בגדר ריחא, דלרב עיקר דין ריחא הוא בפעולת ההרחה דהוי כאכילה, אבל ללוי ריחא לאו מילתא אלא דמודה דמשהו מיהא איכא משום שיש חלקיקים שנכנסים לפיו.

וא"כ לענין בת תיהא ל"ש לאסור ללוי כלל שהרי הוא מריח דרך חוטמו [לרו"ר] ולא חשיב אכילה כלל, ורק לרב שעצם פעולת ההרחה הוי כאכילה ה"נ אף שעושה כן דרך חוטמו הוי כאכילה.

ויתכן לפרש בזה ד' תי' הראב"ד שכתב דלא אסר הרי"ף לכתחילה אלא בריח הבאה לידי אכילה שהוא בא לאכול את המאכל שנתערב בו ריח משא"כ לענין בת תיהא שהוא רק מריח אין איסור זה, וצ"ב סברתו.

ד. ובקה"י תי' דס"ל להרי"ף דאף במריח הדבר בפנ"ע מ"מ שייך בו ביטול שאותם חלקיקים בטלים בשאר התערובת, עיי"ש, ואינו נראה [וע"ע באבי"ע הל' מאכ"א][[2]](#footnote-3).

**ה. ההלכה בפת שאפאו עם הצלי-**

בטור-צז הביא ד' הרשב"א גבי פת שאפאו עם הצלי יש מהגאונים שאסרוהו וש מתירין, והוסיף הטור דכ"כ רש"י דריחא לאו מילתא הוא ומותר לאוכלו אפי' בחלב.

בפרישה סק"ז כתב דמה שהביא הרשב"א מהגאונים שאסרוהו היינו אפי' לאוכלו בפנ"ע אבל בחלב אסור דהוי כמו לכתחילה, והמתירים התירו רק בפנ"ע אבל בחלב כו"ע מודו לאסור, ואח"כ הביא הטור שיטה שלישית דלרש"י מותר אף בחלב.

אמנם פשט לשון הטור מורה כש"כ הב"ח דכל הפלוגתא היא רק לאוכלו בחלב ובפנ"ע לכו"ע שרי, והרי באמת לא מצאנו בפוסקים מי שיאסור את הפת לגמרי שהרי בגמ' לא אסרו אלא לאוכלו בכותח, וכ"ה להדיא בתוה"ב הקצר שהאוסרים אסרוהו בכותח ויש מתירים אף בכותח.

ודעת האוסרים הוא שיטת הרי"ף ורמב"ן ושא"ר שפסקו ריחא לאו מילתא ומ"מ כתבו דפת שאפאה אסור הוא לכו"ע אי משום דהוי כמו לכתחילה ואסור, אי משום גזירה בפנ"ע דמיחזי כאוכל בב"ח.

ודעת המתירים כתב הטור שהוא שיטת רש"י דכל האיסור של פת הוא למ"ד ריחא מילתא ומזה למד דלמאי דקי"ל לאו מילתא שרי [וס"ל לרש"י שם דקי"ל ריחא לאו מילתא אף דסתם הגמ' דפת שאפאה עם הצלי לא אתיא כהך מ"ד].

וביאור דעת המתירים יל"פ דלית להו איסור לכתחילה בריחא כלל, אבל בד"מ קח-ג הביא לשון הב"י דלהלכה נקטינן שיש איסור ריחא לכתחילה, ומ"מ משמע שהתיר פת שאפאה, וע"כ הטעם משום דאחר שאפאה חשיב כדיעבד כש"כ לעיל שגם בדעת רש"י מבואר בע"כ כן.

ובעיקר הדין להלכה אף שבד"מ דקדק מלשון הב"י להתיר פת שאפאה מ"מ להלכה סתם ברמ"א קח-א לאסור, וכתב בתו"ח דכיון שהב"י חזר בו בשו"ע צז-ג לכך סתם כדבריו, ובמנ"י לה-ה כתב דעיקר דיוקו של הד"מ בלשון הב"י אינו מוכרח ומעולם לא נתכוין להתיר פת שאפאה בדיעבד.

**ו. עוד לענין פת שאפאה, ודין קניה מן העכו"ם אי הוי כדיעבד-**

בב"י-צז ז"ל:"כתב האגור נשאל מהר"י מולין [הוא מהרי"ל בשו"ת החדשות-פג] על פת שנאפית עם צלי של נכרים בדיעבד, והשיב רוה"פ פסקו דריחא לאו מילתא היא בתנורים שלנו ואם יש פת אחרת [באגור-'לקנות'] דעתי נוטה דחשיב כמו לכתחילה ולמה יניח את ההיתר ויאכל את האיסור [באגור-'ספק איסור'] אבל אם יש דוחק למצא פת אחרת יש לסמוך על רבותינו המתירים".

ובב"י כתב שאין דבריו נראים בעיני דבדיעבד היתר גמור הוא ואפי' אם יש לו פת אחרת מותר לאכול מפת זו.

בפר"ח קח-ז כתב דמשמע בב"י דאיירי בפת של ישראל שאפאה עם פת של נכרים, וע"ז נקט בב"י דוודאי חשיב כדיעבד, אבל לפנינו באגור משמע דאיירי בפת שאופה העכו"ם אם מותר לקנות ממנו ובזה וודאי יש להחשיבו כלכתחילה.

אבל בד"מ קח-ג נראה להדיא שהבין ד' האגור לענין לקנות מן העכו"ם ומ"מ כתב דנראה לו כהב"י דחשיב כמו דיעבד ושרי.

אמנם ברמ"א בשו"ע קח-א פסק שאין לקנות מן העכו"ם פת שאפאה עם איסור דהוי כלכתחילה.

וראיתי במעדני אשר באר בזה דבר נחמד בזה, דפת שאפאה עם הצלי אם חשיב כדיעבד לאכול עם חלב ופת שקונה מעכו"ם הכל נידון אחד הוא, ובד"מ נקט כפי שיטתו שהבאנו לעיל שדקדק מהב"י להתיר בפת שאפאה עם הצלי וחשיב כדיעבד א"כ ה"נ פסק כד' הב"י שהתיר בפת שנאפית עם של עכו"ם, אבל בהג' לשו"ע חזר בו ואסר בפת שאפאה עם הצלי ה"נ חזר בו לאסור בקניה מהעכו"ם דהוי כמו לכתחילה.

אמנם בעיקר פסק הרמ"א שהשוו דין קניה מן העכו"ם דהוי כלכתחילה כמו בפת שאפאה עם הצלי, כבר תמהו הרבה אחרונים דהא בעלמא לענין כלי שאב"י [או לענין אין מבטלין איסור] קי"ל דקניה מן העכו"ם הוי כמו דיעבד?

ועי' בפמ"ג שפ"ד קח-ו הביא מהמנ"י לה-ב דפת שאני שהוא עיקר מאכל האדם וחיישינן טפי למכשול, ודוחק.

ועוד צ"ע בד' הרמ"א צט-ו גבי חלב שנפל למים שמותר לבשלו עם בשר ולא אמרינן דהוי כמבטל איסור לכתחילה כיון שיכול לאוכלו בפנ"ע, ואילו לענין ריחא לכתחילה אמר הרי"ף דכל שיכול לאוכלו בפנ"ע הוי מבטל איסור [וג"ז יתיישב עפי"ד המנ"י ופמ"ג דפת שאני]?

וכבר עמד בקו' זו רעק"א במערכה שם וכתב עפ"י דרכו שעיקר האיסור לכתחילה אינו משום דהוי כביטול לכתחילה אלא משום דחייש לוי למ"ד ריחא מילתא א"כ גם אחר הביטול כל שאפשר לו בענין אחר יש לאסור.

ועפי"ז מתורץ ג"כ מה שהחמיר הרמ"א גבי קניה מן העכו"ם ולא דמי לכלי שאב"י וביטול לכתחילה, דהתם עיקר גזירת חכמים היא על ההשתמשות בכלי וכל שכבר קונה אחר השימוש של העכו"ם שרי, משא"כ דין ריחא לכתחילה עיקרו הוא תקנה על האדם שלא להשתמש בהיתר של ריחא לכתחילה ואינו כדין אין מבטלין איסור לכתחילה.

אבל כ"ז רק לפי דרכו של רעק"א אמנם לפי"ד הבי"מ ומחה"ש וקה"י דהוי מענין אין מבטלין איסור לכתחילה א"א לתרץ כן.

ומכח קו' זו נקטו הרבה אחרונים לדינא דלא כהרמ"א ובוודאי קניה מהעכו"ם לא חשיב כמו לכתחילה, עי' בחזו"א לה-א הביא מהגר"א, וביד יהודה קח-י דדוקא לענין פת שאפאה על הצלי לענין לאוכלו בחלב קי"ל כהרי"ף להחמיר בזה, משא"כ בפת שאפאה עכו"ם חשיב כדיעבד כמו בכ"ד דשרינן גבי נטל"פ לקנות מן העכו"ם.

ומש"כ האגור להחמיר בקניה מן העכו"ם כתב היד יהודה שאינו משום דחשיב כלכתחילה אלא שחשש לכתחילה לדעת האוסרים ריחא אף בתנורים שלנו וזמש"כ האגור למה תניח את ההיתר ותאכל 'ספק איסור', ואינו ענין לדין לכתחילה ודיעבד של פת שאפאה עם הצלי דהתם מעיקר הדין חשיב כלכתחילה ואסור.

וביד יהודה קח-י נסתפק לפי שיטתו שמתיר לקנות מן העכו"ם, היאך הדין בפת שאפאה עכו"ם עם בשר דלכאו' מותר לו לקנות מן העכו"ם דהוי כדיעבד אבל אכתי אסור בחלב דהוי כלכתחילה, וצ"ע דהוי כתרתי דסתרי, עיי"ש מש"כ.

[אמנם בעיקר הקו' על הרמ"א דבכל דוכתא חשבינן קניה מן העכו"ם כדיעבד, מיהו לקושטא דמילתא גם לענין אין מבטלין איסור לכתחילה ולענין כלי שאב"י מצאנו דעת קצת פוסקים שקניה מן העכו"ם חשיב כלכתחילה.

הבאנו במקו"א דעת הרדב"ז שאין לקנות מן העכו"ם דבר שנתבטל בו איסור משום דהוי כאין מבטלין איסור לכתחילה, ולכאו' לפי"ד ה"נ לענין ריחא יתבאר היטיב פסק הרמ"א שהחמיר לכתחילה.

ואמנם יתכן שאין לדמות לנידו"ד דיל"פ טעמו של הרדב"ז משום שאצל העכו"ם לא היה נפק"מ בביטול וכל ענין הביטול חל כשישראל קונה אותו לכך חשיב כמו לכתחילה, משא"כ לענין ריחא מילתא.

ואמנם עי' בתו"ח לה-א שדימה קניה מן העכו"ם גבי ריחא ענין זה לקניית דבר שנתבשל בכלי שאב"י מן העכו"ם.

והבאנו בשם שו"ת יבי"א מד' המאירי במגן אבות ענין יג שאחד מן החכמים אמר שאין לקנות מן העכו"ם דבר שנתבשל בכלי שאב"י דהוי כמו לכתחילה, ובמאירי דקדק דבריו מד' הר"מ מאכ"א יז-יח פולין ועדשים ששולקים הגויים אסורים משום גיעולי עכו"ם, ולא חילק בין קדירה בת יומא או אינה בת יומא, וכבר תמה עליו הרמ"ך שם בהג' דהא קי"ל סתם כלים לאו בני יומן נינהו, וכתב המאירי טעמו משום איסור לכתחילה לקנותו, ועיין בכס"מ שם ובהג' רד"ע ע"ד הר"מ מש"כ ליישב דבריו באופ"א וע"ע ברשב"ץ ג-י.

אבל מ"מ לדינא הבאנו במקו"א דעת רוה"פ להתיר לקנות דבר שנתבטל אצל העכו"ם, דלא כהרדב"ז, וכן קי"ל לענין כלי שאב"י].

**ז. אם אין לו פת אחרת-**

ברמ"א כתב דאף דפת שאפאה עם הצלי אסורה לאכול בחלב מ"מ אם אין לו פת אחר שרי, וצ"ב מה חשיב דיעבד בזה.

ועי' בכו"פ סק"ו דאיירי שא"י לאכול פת לבד בלא חלב לאיזה סיבה, ועוד תי' הכו"פ והעתיק דבריו בפמ"ג דאיירי בשיש לו מאכל חלב שא"י לאוכלו בלא פת.

אמנם לכאו' דברי הרמ"א צ"ע דלטעם הראשון של הרי"ף משום דשיל"מ הרי ביאור הדבר כש"כ הר"ן נדרים נב. שאין טעם דשיל"מ משום עד שתאכלנו א"כ אין שום טעם להתיר במה שאין לו פת אחר בפועל, ואולי הוי כמו שמבואר בר"ן ע"ז עג: שאם יש לו הפסד חשיב דשיל"מ ונתבאר במקו"א שיש לזה מקום גם לשיטת הרי"ף והר"ן.

ועי' בהגר"א שנראה מדבריו דד' הרמ"א לא יתיישבו עם ד' הרי"ף שהוא מטעם דשיל"מ רק לטעם הראשון דהוי כמו לכתחילה בזה יש מקום לפסק הרמ"א.

ואמנם גם בזה חלק הגר"א לדינא על הרמ"א שאין להתיר אם אין לו פת אחר שעצם מה שיכול לאכול בפנ"ע הוי כלכתחילה.

**ח. כאיזה טעם של הרי"ף נקטינן-**

כבר הבאנו דלהלכה בשו"ע ורמ"א קח-א פסקו כהרי"ף לאסור פת שאפאה עם הצלי, ויל"ע מאיזה טעם של הרי"ף קי"ל הכי.

והנה קי"ל בשו"ע קח-א לאסור ריחא לכתחילה, ולמדנו מזה דקי"ל כטעמו של הרי"ף הראשון דריחא אסור לכתחילה [וכן מש"כ הרמ"א לאסור קניה מן העכו"ם אף דוודאי ל"ש להחשיב את הדבר כדשיל"מ ע"כ הטעם משום דריחא אסור לכתחילה].

ויל"ע אם קי"ל גם כטעמו השני של הרי"ף בדין דשיל"מ שאם יכול להשתמש בו בפנ"ע ולא באיסור ייחשב דשיל"מ.

עיין בהגר"א קב-טו,קח-ט, דלא קי"ל כטעם השני של הרי"ף דהוי דשיל"מ רק כטעם הראשון דלכתחילה מיהת אסור.

וכבר הבאנו לעיל כן מהגר"א גם לענין דינו של הרמ"א שהתיר בשאין לו פת אחרת דלשיטת הרי"ף אין מקום להיתר זה.

וע"ע ברמ"א קב-ד חתיכה שלא נמלחה ג' ימים י"א דחשיב דשיל"מ כיון שראויה לצלי [אלא שהתיר משום שאין איסורה מחמת עצמה רק מכח דם הבלוע לא חשיב דשיל"מ], וכתב הגר"א שם שדבריו אזלי ע"ד הרי"ף דכיון שראוי בהיתר חשיב דשיל"מ, אבל כתב דלא קי"ל כן אלא כדעת המרדכי-תרסה להתיר משום דלא חשיב כלל דשיל"מ, ואולי גם הרמ"א לא כתב אלא טעם מרווח.

אבל בפר"ח-קב כתב לחוש לדינא לדעת הרי"ף [וע"ע בשו"ע סט-יד שפסק דחתיכה הבלועה מדם אף שיכול להתירה ע"י צלי בטלה ברוב].

וע"ע ברמ"א צט-ו כזית חלב שנפל למים ונפל מן המים לבשר אינו אוסר, ובש"ך הביא מהתו"ח להתיר גם לכתחילה לתת המים בבשר, מבואר דלא קי"ל כטעם הרי"ף דדשיל"מ הוא שהרי יכול לאוכלו בפנ"ע.

וכבר תמה מזה בפמ"ג שפ"ד קב-יא ע"ד הפר"ח דסבר דקי"ל כהרי"ף, עיי"ש משכ"ב.

ובאמת בבי"מ פקפק על דינו של הש"ך עפי"ד הרי"ף וכתב שחזר בו מהתו"ח, ואף לפי הרמב"ן שהוא חומרא מיוחדת בב"ח ה"נ יש להחמיר חומרא זו בדינו של רמ"א, וע"ע בדה"ש צט-ו.

וע"ע מש"כ בדדין ביטול היתר בהיתר מהלך השער"י בכ"ז ולדבריו יתיישבו ד' הרמ"א עם יסודו של הרי"ף, אבל אכ"מ.

אלא דלכאו' תיקשי הכי גם לטעמו הראשון של הרי"ף דכיון דס"ל דכל כה"ג מיקרי לכתחילה א"כ ייאסר גם לענין בב"ח מטעם אין מבטלין איסור לכתחילה?

והבאנו לעיל שני אופנים בזה או דשאני פת שהחמירו בו טפי ואסרוהו לכתחילה משא"כ בשאר מאכלים.

א"נ כש"כ רעק"א שלא אמר הרי"ף אלא לענין ריחא אבל לענין אין מבטלין איסור לכתחילה וודאי חשיב דיעבד בכה"ג, וכשנ"ת לעיל בד' הרמ"א גבי קניה מן העכו"ם.

ונמצא לפי"ז דקי"ל גבי ריחא דפת שאפאה וכה"ג חשיב כלכתחילה משא"כ לענין שאר עניינים חשיב כדיעבד, וכן מסיק רעק"א שם דמד' הרמ"א חזינן דקי"ל להלכה עיקר כטעמו הראשון של הרי"ף.

**ח. פת שאפאה עם הצלי למה מותרת בפנ"ע-**

ע"ז עו: פת שאפאה בתנור עם בשר אסורה לאכול עם חלב, והק' בתוס' פסחים ל. מ"ש מהא דקי"ל שאם לש פת בחלב אסורה בכל ענין משום משום גזירה?

כנראה יש בזה ג' אופנים בראשונים:

א. בתוס' כתבו דריחא לאו איסור גמור הוא ולא חשו כולי האי לאסור את הפת [ונתבאר לעיל כוונתם שאינו אלא מדרבנן כמו שצידד הכו"פ].

וכצ"ל לשיטת רש"י פסחים עו: דאוקי הא דפת שאפאה עם הצלי אסור לאוכלה בחלב כמ"ד ריחא מילתא, ומ"מ מבואר דבפנ"ע שרי.

והנה להלכה בגוונא דריחא מילתא אף בדיעבד כגון בנתונים תחת מחבת אחת דמבואר ברמ"א קח-א דנאסר גם בדיעבד כתב הש"ך סקי"א שנאסר הפת לגמרי אם לא שעשה בו שינוי.

ובמנ"י לה-כ תמה על הש"ך מד' התוס' אלו דריחא אינו אוסר את הפת בחלב משום גזירה, וכ"נ להלכה בפר"ח סק"י עפ"י שיטת התוס' דשרי אף בלא סימן.

ב. אבל בפמ"ג בשפ"ד יישב דעת הש"ך, וכתב דאנן לא קי"ל כתי' התוס' אלא תי' אחר בזה, דדוקא התוס' לטעמייהו דפסקו ריחא מילתא הוקשה להם כן והוצרכו לומר דריחא אינו אוסר את הפת דיעבד, אבל אנן קי"ל כהרי"ף דריחא לאו מילתא הרי מעיקרא לק"מ שא"א לאסור את הפת לגמרי אף בחלב דא"כ הו"ל כדיעבד, אבל אה"נ היכא שדין ריחא אוסר גם בדיעבד נאסרה הפת לגמרי.

[אמנם ביד יהודה סקי"ד חלק על הש"ך וכתב דעיקר הטעם דמחמרינן היכא שהוא תחת מחבת אחת הוא משום דחיישינן לשיטת הפוסקים ריחא מילתא בכה"ג ולשיטתם ע"כ צ"ל כד' התוס' שלא אסרו את הפת בחלב א"כ ה"נ לדידן.

אבל בהגר"א כתב הטעם דמחמרינן תחת מחבת אחת הוא משום דהוי כפת חמה על חבית פתוחה דבזה מבואר בגמ' דלכו"ע ריחא מילתא, ויתכן דאה"נ בכה"ג נאסר הפת לגמרי ואין הכרח לד' היד יהודה כלל[[3]](#footnote-4)].

ג. ולשיטת הרמב"ן והר"ן ג"כ הא דפת שאפאה עם הצלי אינו מתורת דין ריחא כלל דריחא מותר אף לכתחילה, אלא שהוא גזירה מיוחדת גבי בב"ח שנראה כאוכל בב"ח, לפי"ז וודאי א"ש קו' התוס' שלא גזרו על אכילת הפת בפנ"ע רק ביחד עם חלב.

ובאמת כעיקר ד' הפמ"ג מבואר להדיא בר"ן חולין (לב:) שאם היה האיסור מטעם ריחא מילתא הרי באמת היתה הפת נאסרת גם בפנ"ע ומזה למד דע"כ התם למ"ד ריחא לאו מילתא אזלינן אלא שנאסר מטעם גזירה מיוחדת של בב"ח, ומבואר להדיא כדעת הש"ך דכל היכא דריחא מילתא בדיעבד וודאי יש לאסור.

ונמצא לנו ג' מהלכים בראשונים לתרץ קו' התוס' למה לא גזרו על אכילת הפת בפנ"ע, תי' התוס' הרי"ף והר"ן.

ונפק"מ מכ"ז כתב בבדה"ש סוס"י בביאורים צז-ג ובסי' קח-כא שיש לדון אם מותר לאפות לכתחילה הפת עם ריחא, דלשיטת התוס' והר"ן וודאי שרי שלא גזרו הגזירה דפת שנילושה בחלב על ריחא כלל אי מטעם התוס' דריחא קיל אף למ"ד ריחא מילתא אי כהר"ן דלמאי דקי"ל ריחא לאו מילתא שרי אפי' לכתחילה, אבל לשיטת הרי"ף הרי רק לענין דיעבד מקילים בריחא אבל לא לענין לכתחילה ולענין זה חיישינן ג"כ להגזירה ואף בפנ"ע אסור, ואינו מוכרח כלל.

בדין פת שאפאה עם הצלי היאך יתיישב לדעת הרמב"ן דבב"ח בעי שיתנן טעם זב"ז, נתבאר בענייני נ"ט בר נ"ט.

1. וצ"ע לפי"ז היאך כתב הרי"ף דפת שאפאה עם הצלי אסור מטעם ריחא לכתחילה והא הוי היתר בהיתר, וצ"ל דבשר וחלב מיקרי איסורא, עי' שו"ת רעק"א-לח, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאמת עי' במהרי"ל-קפו שהוכיח דאף בחמץ בפסח אין דין ריחא, שהרי בת תיהא הוא יין נסך ואיסורו במשהו ומ"מ התיר להריחו, וכבר העיר בבי"מ (ד"ה ובאמת) למה הוצרך לכ"ז ולא אמר בפשיטות כשא"ר דהתם ליכא תערובת כלל, ועפי"ד הקה"י יתבאר דהתם נמי מיקרי תערובת, אבל מזה נדחה תי' של הקה"י דהא התם נמי הוי איסור משהו. [↑](#footnote-ref-3)
3. וביד יהודה קיצורי דינים בסוף הסימן נקט דתחת מחבת אחת א"א לאסור אלא באחד מהם שמן אבל בשני כחושים לא, ובאר בבדה"ש דאזיל כפי שיטתו דעיקר החומרא משום דחיישינן דקי"ל כמ"ד ריחא מילתא בכה"ג, והרי ליכא למ"ד ריחא מילתא בכחוש כמבואר בגמ', אבל להגר"א אינו מוכרח וכ"ה דעת היש"ש ז-יד והו"ד בבדה"ש קח-כז. [↑](#footnote-ref-4)