6 בטעם פטור ת_ח מצרכי השמירה וממיסים
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / בני חצר ובני העיר

אור ליום ד' י"ז אייר תשע"ב

א] ב"ב ד"ז:, ר"י נשיאה רמא דשורא אדרבנן, אמר ר"ל רבנן לא צריכי נטירותא וכו', ר"נ ב"ר חסדא רמא כרגא ארבנן, א"ל רנב"י עברת אדאורייתא ואדנביאי ואדכתובי וכו', אמר רב יהודה הכל לאגלי גפא אפילו מיתמי אבל רבנן לא צריכי נטירותא וכו'.

והנה בפשוטו הי' נראה, דהא דאין גובין מת"ח לצרכי השמירה, והא דאין גובין מהן למיסים, ב' דינים הם, דהא דאין גובין מהן לצרכי השמירה, הוא משום דרבנן לא צריכי נטירותא, וכיון דאין להן הנאה מן השמירה, אין גובין מהן, והא דאין גובין מהן מיסים, דינא הוא דת"ח פטורין מן המיסים, או משום דאין פורענות באה לעולם אלא משום ע"ה, כאשר כן נ' בד' הרמב"ן.

ב] אמנם הנה בטור יו"ד סימן רמ"ג כתב, ז"ל, אבל דבר שצורך לשמירת העיר וכו' לא היו חייבים לתת בהם כלום שאין צריכים שמירה שתורתן שמירתן, ולכן היו פטורים מכל מיני מסים, וכ"ה בשו"ע שם, ומבו' מזה דהא דת"ח פטורים ממיסים הוא חד דינא עם הא דפטירי מכל צרכי השמירה, ועי' ברמ"ה סוף אות ע"ח ובאות פ"ב דמשמע ג"כ דחד דינא הוא, וזה צ"ב.

והב"ח שם כתב לפרש, ז"ל, פי' כיון דת"ח תורתן משמרתן, א"כ כל גזירת מסים אף מה שהוא קצוב על כל איש לבדו אין פורענות באה לעולם אלא בשביל ע"ה וכו', ולכן חייבין לשלם בשבילן גם אותן הקצובין על כל איש ואיש, עכ"ל.

ונ' דיל"פ עוד בזה, לפמש"כ הרא"ש בסימן כ"ט, ז"ל, ויראה לי דכל מיני מסים מידי דנטירותא נינהו כי הם השומרים אותנו בין הגויים, כי מה תועלת יש לקצת גויים בנו לשומרנו ולהושיב אותנו ביניהם, אלא בשביל הנאה שניאותין מאת ישראל לגבות מהן מסין וארנונות, עכ"ל, וכ"כ הרמ"ה באות פ"ז, ז"ל, וה"ה למסים וארנונא וכיו"ב, דכולו מידי דאית להו נטירותא מינייהו וכו', ועוד דלא גרע מלכא מפרשא וטורזינא, עכ"ל, [[1]](#footnote-2) וכ"כ הריטב"א, ז"ל, ואמרו רבנן דמחייבי במיסים דכולהו מידי דנטירותא נינהו ולא גרע נטירותא דמלכא מפרשא וטורזינא, עכ"ל, והיינו דאף דמן הדין אין לחייב את היתומים בחיוב המיסים, דלאו בני חיובא נינהו, דמה"ט אינם חייבין בכל מילי דלית להו הנאה מינייהו, מ"מ כיון דיש להן מזה הנאה דנטירותא ה"ה חייבין, וע"כ ה"נ בת"ח, אף דאינם בכלל חיוב המיסים, מ"מ אם היו הת"ח צריכין נטירותא, הי' לנו לחייבן במיסים מכח הנאת הנטירותא, ורק משום דת"ח ל"ב נטירותא הוא דאינם חייבין בכל המיסים.

ג] והנה לפ"ז נמצא, דאף אי נימא דשייך פטורא דת"ח ממיסים לפטורן מצרכי השמירה, היינו דגם הא דהן פטורין ממיסים הוא מכח הא דת"ח ל"ב נטירותא.

אמנם הנה ז"ל הרמב"ם בפיהמ"ש אבות פ"ד מ"ו, וכן פטרה התורה את כל ת"ח מחובות השלטון כולן, מן המיסים והאכסניות ומיסי הנפש והם אשר יקראו כסף גולגלתא יפרעום בעבורם הקהל ובנין החומות וכיו"ב, ואפילו הי' ת"ח בעל ממון רב לא יחוייב בדבר מזה, וכבר הורה בזה ר"י הלוי זצ"ל לאיש באנדלוס שהיו לו גנות וכרמים שהיה מחוייב עבורם אלף דינרים, והורה לפוטרו מהמס להיותו ת"ח, אע"פ שהי' משלם המס ההוא אפילו העני שביהודים, וזה דין תורה כמו שפטרה התורה הכהנים ממחצית השקל וכו', עכ"ל.

ומ' מד' הרמב"ם דהוא להיפך, דגם הא דת"ח פטור מצרכי השמירה, הוא דומיא דהוא פטור מן המיסים, דהתורה פטרתו מכך, וה"נ פטרתו מבנין החומות.

ואמנם דזה צ"ע, דהרי בגמ' אמרינן דהא דת"ח פטור מכל צרכי השמירה, הוא משום דת"ח ל"ב נטירותא, וכ"ה ברמב"ם פ"ו משכנים ה"ו, ז"ל, כל הדברים שצריכין לשמירת העיר לוקחין מכל אנשי העיר ואפי' מן היתומים חוץ מתלמידי חכמים, שאין ת"ח צריכין שמירה שהתורה שומרתן, אבל לתקון הדרכים והרחובות אפי' מן החכמים, עכ"ל, והרי להדיא דהא דת"ח פטורין מצרכי השמירה, הוא משום דאינם צריכין לכך, וע"כ הן חייבין בתיקון הדרכים והרחובות, דאף הן צריכין לכך, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם דהא דהן פטורין מצרכי השמירה, הוא משום דהתורה פטרתן מכך.

ד] ונ' לישב דתרוייהו צריכי, דהנה במ"מ פ"ו משכנים ה"ד דקדק מד' הרי"ף והרמב"ם דאין גובין לחומה אלא לפי קירוב בתים, ולא לפי שבח ממון.

ויש מקום לפרש בדעתם, דבחיובי בני העיר לא אזלינן בתר התועלת וההנאה שיש לכל א' וא', וע"כ אף דמי שיש לו מעט א"צ לשמירה כ"כ כמו מי שיש לו הרבה ממון, גובין מכולן בשוה.

והא דאזלינן בתר קירוב בתים, הוא או כמש"כ הרמ"ה דהוא משום דהבתים הקרובים לחומה גורמים הקיפא יתירא, או משום דכל הא דלא אזלינן בתר התועלת, הוא רק דלא אזלינן בתר התועלת שיש בפועל לבעלי הבתים, אך בבתים הקרובים והרחוקים, דזהו עיקר צורת השותפות דיש בתים קרובים הצריכין יותר לחומה ובתים רחוקים דא"צ כ"כ לחומה, אין גובין מהן בשוה, וצ"ע בזה.

ולפ"ז נראה לדון בדעת הרמב"ם, דאף דת"ח ל"ב נטירותא, מ"מ מן הדין הי' לנו לחייבם בצרכי השמירה, שהרי בחיובי בני העיר לא אזלינן בתר התועלת וההנאה שיש לכל א', וא"כ מה לי דהם אינם צריכין שמירה, ודמי למי שאין לו ממון וא"צ לשמירת החומה, דמשמעות ד' הרמב"ם דגובין ממנו לבנין החומה, וע"ז הוא שכתב הרמב"ם דהתורה פטרתם, והיינו דפטורא דת"ח אינו פטור מסוים ממיסים, אלא פטרתו תורה לת"ח מכל צרכי העיר, דאינו חייב להשתתף בהן, ויש להוסיף, דלפי הנ"ל נמצא דדעת הרמב"ם היא ע"ד דינא דמהר"י מינץ דאף מי שאין לו צורך במקוה או בבית חתנות צריך להשתתף בהן, ונת' במק"א באורך.

ה] והא דבעינן לטעמא דת"ח ל"ב נטירותא, ולא סגי בהא דהתורה פטרה לת"ח מכל צרכי העיר, נראה פשוט דהוא לפמש"א לקמן בסוגיין דלכריא פתיא אפי' מרבנן, והרי דאף דת"ח פטורין מחיוב צרכי העיר, מ"מ במידי דאית להו הנאה מינייהו ה"ה חייבין, ודמי דין ת"ח לדין יתומים, דאף דהן פטורין מחיוב צרכי העיר, מ"מ אמרינן לקמן דכל מידי דאית להו הנאה מיני' אפי' מיתמי, וע"כ ה"ה חייבין בכריא פתיא דאית להו הנאה מינייהו, וזהו דקמ"ל דהכל לכריא פתיא אפי' מרבנן, דלא נימא דפטרתם תורה מכל צרכי העיר, אף ממידי דאית להו הנאה מיני'.

ולפ"ז הרי ה"נ אם היו ת"ח צריכין שמירה, היו חייבין בצרכי השמירה, דאף התורה פטרתן מחיוב צרכי העיר, מ"מ כל דאית להו הנאה מינייהו ה"ה חייבין, וע"כ בעינן לה"ט דת"ח ל"ב נטירותא, ולית להו הנאה מינייהו, ואך שבאנו לחייבן מכח חיובא דצרכי העיר אשר נתחייבו בזה אף אלו שאין להן תועלת והנאה מזה, וע"ז אמרינן דת"ח נפטרו מצרכי העיר כמו שנפטרו ממיסים.

ו] ונראה מקור לזה, ממש"כ בשטמ"ק בסוגיין בשם שלנ"ל, ז"ל, אי מדויל מדויל וכו', ומסתברא לי דאפילו רבנן יהבי בהא ואפילו לא מדויל לא מהדרינן להו, אלא יתמי איצטריכא ליה דאי לא מדויל מהדרינן משום דלאו בני מחילה נינהו, עכ"ל, ומבו' מדבריו דהי' בדין דהיכא דלא מדויל מהדרינן לרבנן, כ"ה דמהדרינן ליתומים, ואך דשאני רבנן דבני מחילה נינהו.

ונ' דזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דהגם דלכל בני העיר לא מהדרינן אף דלא מדויל, משום דתקנתא דמתא היא ומיחייבי בה כשאר מילי דמתא, וכמש"כ הרמ"ה באות ע"ט, אך רבנן ויתומים דלא מיחייבי בצרכי העיר, ואין גובין מהן אלא למילי דאית להו הנאה מינייהו, הרי דמן הדין דכל דלא מדויל ולית להו הנאה מינייהו, מהדרינן להו, ואך דכיון דרבנן בני מחילה נינהו, ה"ה מוחלין ע"ז ול"ב לאהדורי להו.

ז] ונ' דיש להביא מקור בד' הרמב"ם למש"נ, דהנה הרמב"ם בפ"ו משכנים, לא הביא אלא להא דת"ח פטורין מצרכי השמירה, אך לא הביא להא דת"ח פטורין מן המיסים, ובפ"ו מת"ת ה"י כתב, ז"ל, ת"ח וכו' ואין גובין מהן לבנין החומה ותיקון השערים ושכר השומרים וכיוצא בהן ולא לתשורת המלך, ואין מחייבים אותן ליתן המס בין מס שהוא קצוב על בני העיר בין מס שהוא קצוב על כל איש ואיש שנא' גם כי יתנו בגוים עתה אקבצם ויחלו מעט ממשא מלך ושרים, עכ"ל.

והנה במה שלא הביא הרמב"ם לדינא דת"ח פטורין מן המיסים בהל' שכנים, נראה דהרמב"ם אזיל לטעמי' דס"ל בפיהמ"ש בפ"ד דאבות דת"ח פטורין אף מן המיסים המוטלין על כל אחד ואחד, ובטעמא דמילתא נראה, לפמש"כ הרמ"ה באות פ"ב, ז"ל, ואפי' המס הקצוב על כל איש ואיש בפנ"ע, הרי הציבור חייבין לפרוע משלהן כדי המס הקצוב על ת"ח כדי לפטרן, דהא כרגא וכו', אלא ש"מ דמחייבי צבורא למפרע עלייהו ממונא דנפשייהו לבי גזא דמלכא, ואפי' היו עשירים שבישראל הציבור חייבין לפרוע בעבורן וכו', עכ"ל, ומבו' מזה, דעיקר פטור ת"ח ממיסים הוא שהטילה תורה על בני העיר לפרוע המיסים בעד הת"ח, וע"כ ה"ה חייבין לפרוע בעדם גם את המיסים שהטילו עליהן.[[2]](#footnote-3)

והא דרק בני עיר זו מחויבין לפרוע את המיסים שהוטלו על ת"ח, יל"פ דהוא משום דעיקר המיסים הם על עיר זו, שהרי חזינן דכשפוטרין א' מן המס מכבידין על האחרים, וע"כ נמצא דגם המס המוטל על הת"ח הוא לצורך כל בני העיר, וע"כ יש מקום לחייבם לפרוע בעד הת"ח, ודו"ק.

ואשר ע"כ לא הביא הרמב"ם להך דינא בהל' שכנים, אלא הביא לזה בהל' ת"ת, בכלל דיני כבוד החכמים, ומשום דהך דינא אינו מהל' שכנים דאין ת"ח חייבין בצרכים אלו, אלא הוא מדיני כבוד החכמים, דחייבין בני העיר לפרוע בשבילם, ושו"ר בחי' הגר"ר ז"ל שכבר כתב כן.

ואמנם צ"ב לפ"ז במה שהזכיר הרמב"ם בהל' ת"ת גם להא דאין גובין לת"ח לכל צרכי השמירה, והרי הך דינא אינו מכלל דיני כבוד החכמים, אלא הוא משום דת"ח ל"ב נטירותא, ומה"ט הביא הרמב"ם להך דינא בהל' שכנים, ועיי"ש בחי' הגר"ר שנדחק קצת בזה.

ולפמש"נ הוא מתבאר היטב, דבאמת בהא דת"ח פטורין מצרכי השמירה, נתחדשו תרי מילי, חדא דת"ח פטורין מצרכי העיר, דומיא דהא דפטורין מן המיסים, ודין זה הביא הרמב"ם בהל' ת"ת בכלל דיני כבוד החכמים, ועוד דל"ה זה כמילי דאית להו הנאה מינייהו דה"ה חייבין, דומיא דהא דיתומים חייבין במילי דאית להו הנאה מינייהו, ודין זה הביא הרמב"ם בהל' שכנים.

ח] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה המאירי בסוגיין כתב, ז"ל, ומ"מ אף בזו כתבו גדולי הפוסקים דוקא בת"ח שאינו מתעסק "בצרכי העולם כלל ותורתו אומנותו לגמרי" אבל שאר תלמידי חכמים שמצרפין עניני העולם עם למודם אינם בכלל זה והדברים נראין, עכ"ל, ומד' מדבריו, דאף אם עוסק בצרכי העולם לצורך פרנסתו, אינו בכלל ת"ח לענין זה.

ונ' דאזיל לטעמי' דס"ל דאין ת"ח פטורין ממיסים המוטלין על כל א' וא', ולפ"ז עיקר הדין הוא דלא נתחייבו הת"ח במיסים, ובזה י"ל דהוא רק בת"ח שתורתו אומנותו לגמרי, וכמש"א אלו ת"ח שמכתתים רגליהן וכו', אך אם הי' עיקר הדין דחייבין בני העיר לפרוע בעד הת"ח מדין כבוד ת"ח, ודאי אין לחלק בזה.

ועד"ז נראה גם במש"כ הריטב"א בסוגיין, ז"ל, והריטב"א כתב, ז"ל, דוקא כשתורתם אומנותם ואפי' הם תלמידים המכתתין רגליהם מעיר לעיר ללמוד תורה, עכ"ל, ונ' ג"כ דאזיל לטעמי' דאין ת"ח פטורין ממיסים המוטלין על כל א' וא', ועיקר הדין הוא דלא נתחייבו ת"ח המכתתין רגליהן וכו', וע"כ אף התלמידים בכלל, אף אם הי' עיקר הדין דחייבין בני העיר לפרוע בעד הת"ח מדין כבוד ת"ח, הוא רק בת"ח דמחויבין בכבודו.

ויש להוסיף, דבדינא דלקמן דכ"ב. דאי צורבא מרבנן נקיט להו שוקא, הרי מחד גיסא חזינן דאף שהוא עוסק לפרנסתו צריכין להקדים אותו, ומאידך חזינן דהיינו רק בת"ח גמור, וכמש"א שם דאמר לי' רבא זיל תהי לי' בקנקני', והיינו משום דדין זה הוא מהחיובים שנתחייבו לת"ח מדין כבוד ת"ח, וע"כ מחד גיסא הוי זה אף כשהוא עוסק לפרנסתו, ומאידך הוי זה רק בת"ח גמור, וז"פ.

ט] ובעיקר מש"נ בד' הרמב"ם, דהא דת"ח פטורין מצרכי השמירה הוא ע"ד הא דהן פטורין מן המיסים, יש להביא בזה, למש"כ בשו"ת מהר"ם אלשיך סימן נ"ב, עיי"ש שכתב דת"ח אינו צריך לפרוע חלק במה שקצבו הקהל ליתן לרב ומורה הוראה, ופירש הטעם, ז"ל, והנה בכל אחת משתי הבחינות אין לבעל תורה הזה צורך אל הבעל תורה שלקחו וכו' וכיון שא"צ לא משלם בהדי צבורא, וראי' מהא וכו' והשתא בשלמא לאגלי גפא דפטירי ניחא משום דלא צריכי נטירותא אבל בהנהו תרתי אחרנייתא מ"ש כרגא מכריא פתיא וכו', אבל ממאי דכתב רש"י ז"ל וז"ל כריא פתי' חפירת בור לשתות מים כו' אפילו מרבנן שהכל צריכים למים עכ"ל, וכן לפיר"ח שהוא להסיר גבשושית לרחוב העיר כתבו המפרשים שהוא מפני שגם ת"ח נהנים בדבר, וא"כ נראה דמאי דאיכא ביניהו היינו דכרגא הוי סילוק היזק אבל כריא פתיא היינו הבאת תועלת שנהנים בדבר, נמצינו למדים שדבר שאין לת"ח הנאה פטור מלפרוע עם שאר העם, וא"כ כ"ש בנ"ד דליכא לא סילוק היזק ולא הבאת תועלת, ולא מבעיא בת"ח אלא ה"ה גברא אחרינא אם אין הנאה בדבר שהקהל פורעים פטור מלפרוע עמהם, וכמ"ש הרא"ש ז"ל בתשובה וכו', עכ"ל.

ולכאו' מבו' מדבריו, דדינא הוא דאין ת"ח חייב לפרוע אלא בדבר שיש לו הבאת תועלת ממנו, אך בדבר דאין לו תועלת ממנו אלא סילוק היזק, אין ת"ח חייב לפרוע, ומשא"כ בגברא אחרינא דלא מיפטר אלא בדבר דאין לו הנאה ממנו אף לא סילוק היזק, אך כל דיש בזה סילוק היזק ה"ה חייב, אף דאין לו הבאת תועלת מזה, וכמדומה דזה מתפרש כמש"נ דפטרה התורה את ת"ח מצרכי העיר, ואינו חייב אלא בדברים דיש לו תועלת מהן, והנה אמנם שמא יל"פ דכונתו דבדבר דהוא סילוק היזק, אין לת"ח הנאה מזה, משום דהתורה משמרתן, ואינם צריכין לדברים המסלקין את הנזק, אך כמדומה דאי"ז במשמעות דבריו, וצ"ע.

עוד הראוני בזה למה שנסתפק הפמ"ג במש"ז סימן תכ"ט סק"ב, דת"ח אינם חייבין מן הדין במעות חטים, דומיא דהא דהן פטורין ממס, והרי דהא דהן פטורין ממס אי"ז דין מסוים במסים, אלא הוי זה פטור מכל מילי דציבורא, אך שאר אחרונים שם נקטו דודאי דאף ת"ח חייבין בכך.

1. ועד"ז כתב הרמ"ה באות פ"ה, ז"ל, י"ב חדש לפסי העיר וכו', ומסתברא דה"ה למיני מיסים וארנוניות שנותנין למלך, דכולהו נטירותא דמתא נינהו, ועוד דאי לא יהבי משדר מלכא ושקיל כולהו בכלל פסי העיר נינהו, עכ"ל, וכ"ה בריב"ש סימן קל"ב, - ומדבריהם אלו מבו' לכאו', דכל עיקר חיובא דמיסים הוא משום נטירותא, וע"כ אינו מתחייב בהן קודם י"ב חודש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם הנה המהרי"ט חו"מ סימן נ"ט כתב, ז"ל, ופשיטא שאם הממונה הוא שגובה כסף גלגלתא מכל א' וא' ליכא למ"ד שיבאו בני העיר לפרוע בעד ת"ח ולפטרן, לא נחלקו אלא בכסף הקצוב לפי חשבון הגברים וגבאי של מלך גובה מהרבים כאחד כמ"ש דמלכא לא טרח, בזו הרמב"ם סבר שחייבי' ת"ח לפרוע מנתם ורב יהוסף ז"ל סבור שפטורים, עכ"ל, ועיי"ש מש"כ לבאר בטעמא דמילתא, אך מד' הרמ"ה נ' להדיא דגם במס שגובין מכל א' וא' חייבין בני העיר לפרוע בעדם, וכ"נ מד' שאר אחרונים שנקטו כן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)