חבורה לב
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / סת_ם - הרב משה יפהן / חבורות

חבורה לב: לג. תלאה במקל, אחורי הדלת, והכר ציר.

בענין תלאה במקל מצינו ג' שיטות בראשונים מהו הפסול בנימוק"י מבואר דהפוסל הוא משום שהוא לא נקבע על המזוזות אלא לידם. ולכאורה נראה דנלמד מעל מזוזות ביתך. דבעינן על המזוזה ממש. ולכאורה לפי דעתו לא ילפינן מבשעריך דאדרבה נלמד מעל מזוזות ביתך וכן משמע מדברי הנימוק"י דלא הביא על זה את הדרשא של ובשעריך. והשיטה גם לא גרס בשעריך.

אמנם ברמב"ם ובטור מבואר דהפסול הוא משום שהוא לא קבוע ובגדר דבר נראה שנחלקו האחרונים דהרבה הבינו בדבריהם דבעינן קביעא של קיימא ולא קביעא של ארעי אמנם הב"ח הבין בדברי הטור דהכוונה קבוע ולא מתנדנד ובתלאה במקל נפסל משום שהוא מתנדנד אבל לא בעינן קשר של קביעות. ומבואר בב"ח דילפינן זה מדכתיב בשעריך דבעינן שיהיה קבוע בשער ולא מתנדנד. ולפי"ז מבואר דבשעריך הוא לעיכובא דהרי מבואר דתלאה במקל היא פסולה.

והנה הב"ח ביאר דמה שאמר הטור דבעינן לקבוע במסמרים זהו מהלכות ביזיון המזוזה שלא תיפול אבל לא מהלכות הכשר קביעתה. וביאר דלפי"ז אם בא לקובעה רק לזמן לא בעינן מסמרים. והש"ך הביא את הב"ח. אמנם הפוסקים האחרים הבינו שצריך מסמרים משום הלכות הכשר המזוזה דבעינן קביעות.

והנה הב"ח הביא מקור לדבריו מהירושלמי בסוף מגילה בדף האחרון. ואפילו לא סימרו והא תני והוא שסימרו תני והוא שייחדו וביאר הב"ח דכוונת הירושלמי דבאופן של קביעות צריך לסמר את המזוזה לכותל וזהו מה שאמר הירושלמי והוא שייחדו אמנם באופן שלא ייחדו אלא באופן של עראי אז א בעינן סימור. והנה הירושלמי קודם הזכיר שתלאו במקל פסולה ובהכרח דהחיסרון במקל הוא משום שהוא זז ואינו קבוע במקום אחד.

והנה לכאורה מבואר בירושלמי להדיא כדברי הב"ח דלא בעינן סימור. אמנם באמת מפרשי הירושלמי פירשו באופן אחר. דהכוונה על תלאה במקל דהפסול הוא דווקא בסימרו דכיוון דסימרו נראה דסבר דזה המזוזה ולכן הוא פוסל דנראה דכונתו דהמקל הוא המזוזה וביארה הגמרא דאם הוא ייחד את המקום להיות מקום למזוזה אז הביאור שהוא ייחד את זה למזוזה ואין זה תוספת לפתח. אז אם לא סימרו זה כשר. אמנם אם לא ייחד אז אפילו לא סימר פסול. והבינו דלא איירי על מזוזה בפני עצמה אלא איירי על תלאה במקל.

בסוגיית תלאה אחורי הדלת.

בנימוק"י הבאנו דהגרא"י הבין כוונתו דבעינן שהמזוזה תהא בתוך חלל הפתח ואם אינה בתוך חחל הפתח היא פסולה. והקשינו מדוע שינה הנימוק"י דבדין של אחורי הדלת הביא רק דרך ביאתך ובממירא שמצווה להניחה בתוך חללה של פתח הביא גם את דרשת בשעריך. וביארנו דכוונתו היא דאם תלה מאחורי הפתח בתוך הבית זהו פסול משום דבעינן דרך ביאתך אמנם הדין שיהיה בתוך חלל הפתח שנלמד מבשעריך זהו רק למצווה ואינו מעכב דהדין דבשעריך הוי רק מצווה לכתחילה ואינו מעכב. וממילא לכתחילה בעינן בתוך חלל הפתח ובדיעבד יכול לתתו על הפתח מבחוץ ורק אחורי הפתח פסול.

ברמב"ם יש לדון בדעתו הנה בפשוטו מבואר ברמב"ם דמקום המזוזה הוא על המזוזה ולכאורה הוא כולל את כל הפתח בכל צדדיו ובפ"ו כתב דבעינן שיהיה בחלל הפתח בטפח הסמוך לרה"ר ולכאורה כוונתו היא דלמצווה בעינן מקום זה אבל בדיעבד. כל המזוזה כשרה כמו דהדין טפח הסמוך לרה"ר אינו מעכב. אלא דבדין של אחורי הדלת אפשר דפסל דכיוון דהרמב"ם פוסק דבעינן י' תנאים כדי להתחייב במזוזה ואחד מהתנאים שבעינן דלת כמבואר ברמב"ם בתשובתו לחכמי לוניל דנלמד מבשעריך דאין נחשב שער אלא אם יש שם דלת אם כן יסבור הרמב"ם דאחורי הדלת פסולה משום שהיא אחורי הדלת דיסוד דאין זה סתם הלכה שבעינן דלת אלא שהשער נקרא המקום שלפני הדלת אבל אחורי הדלת אין זה נחשב השער שאין הדלת מתיחס אליו ולפי"ז אפילו בחלל הפתח עצמו אחורי הדלת פסול אבל הדין של חלל הפתח אינו מעכב בדיעבד.

והנה הטור פסק דבעינן לכתחילה בתוך חלל הפתח בטפח הסמוך לדלת ואם הניחה אחורי הדלת אין זו מצוותה ואם שינה בכל אלו המקומות אינו מעכב. ויש לעיין איך ביאר הטור את אחורי הדלת אם הכוונה דהיא אחורי הפתח יש לעיין דכבר אמר שלכתחילה צריך להיות בחלל הטפח הסמוך לרה"ר. ומה הוסיף דאחורי הדלת אין זו מצוותה ואם כוונתו היא על אחורי הדלת ממש אתי שפיר דאפילו בתוך חלל הפתח אחורי הדלת אין זו מצוותה אמנם אפשר דסבר דהדין של תוך חלל הפתח בטפח הסמוך לרה"ר זהו רק מקום לכתחילה אמנם אחורי הדלת הכוונה אחורי הפתח חסר במצווה דחסר הבשעריך אלא דאין זה מעכב. וכמו שאמר דאם שינה באלו המקומות אין זה מעכב.

אמנם נראה לי דהשו"ע לא פירש כן את דברי הרמב"ם דהשו"ע סימן רפ"ט פסק דמזוזה היא בחלל הפתח בטפח הסמוך לדלת ולא כתב דאם שינה פסל אמנם הרמ"א השיג עליו דאם שינה לא פסל. ומשמע דדיק מהשו"ע דאם שינה פסל. ואם תאמר דאה"נ השו"ע גם כוונתו כהטור. והרמ"א רק ביאר יש להקשות מדוע השמיט השו"ע את הדין של אחורי הדלת ולא הביאו כלל. ונראה דהשו"ע למד דהדין של אחורי הדלת הכוונה היא חוץ לחלל הפתח ואין נפק"מ אם זה מבפנים או בחוץ אלא דהמקום הוא בחלל הפתח ואין מקום אחר וזהו הדין דאחורי הדלת ואין הכוונה דווקא לאחורי הדלת דהוא הדין לפני הפתח כל שאין המזוזה בחלל הפתח עצמו היא פסולה. וזהו שהשיג הרמ"א דאין ההלכה כהרמב"ם אלא כהטור דאם שינה בכל אלו המקומות כשר. אמנם לפי"ז יתבאר דהשו"ע למד דההכשר הוא רק בתוך חלל הפתח וזהו המכוון ברמב"ם אחורי הדלת אמנם הפשט הנראה לנו ברמב"ם ביארנו. והנה לפי השו"ע בפשוטו משמע דכשר רק בתוך חלל הפתח ולפי הרמ"א כשר לכאורה על המזוזה בדיעבד בין בפנים הבית בין מחוץ לבית. והנה במקום דלא שייך לעשות בחלל הפתח יש מקום להחמיר לא לעשות אחורי הדלת דלדרכינו הוא פסול בדעת הרמב"ם אמנם לדעת השו"ע לכאורה זה כשר דזהו בחלל הפתח אמנם על כל פנים יש להחמיר לא לעשות בבית אחורי הפתח דשם זהו פסול גם לדעת הנימוק"י וכשר רק לדעת הטור. והגרא"י דן דשמא זהו פסול גם לטור דהטור הכשיר רק אחורי הדלת אבל לא היכן דהוי חוץ. לחלל הפתח אמנם בפשטות אין נראה כן בטור אלא דהכשיר כל שינו כל דלכאורה עדיין הוי על המזוזה.

והנה ברש"י מצינו דכתב על הכותל אחורי הדלת ויש לעיין בכוונתו ולא נראה דכוונתו היא על חלל הפתח אחורי הדלת דמדוע כתב על הכותל.

ובחיי אדם פסק דבאופן שאי אפשר לשים בחלל הפתח יש להכשיר לשים במזוזה אחורי הדלת ומותר דווקא על המזוזה עצמה ולא על הכותל וזהו כוונת רש"י וכן מדויק ברש"י דכתב דלא יהא כשרה עד שיקבענה בצורת הפתח כהלכתה ומדויק דבעינן על הצורת הפתח דהיינו על הפצים בכל גוונא אמנם לא רחוק מהפצים בין מלפנים בין מאחור והנה הנשמת אדם הבין דכן כוונת הנימוק"י וסבר דכן כוונת הטור והנה בדעת רש"י באמת נראה כדבריו כדדייקנו אמנם בנימוק"י ובטור אין נראה כדבריו. והבאנו דר' אריה ליב מלין גם טען דלא מצינו מי שהכשרי בכותל ודן במקום שאין פצים מהו שיעור ההכשר ודן דהשיעור הוא טפח כדמצינו דהעמיק יותר מטפח פסול וכן בטלה עליה מלבן וכו'. ונתספקנו באופן שהפצים הוא פחות מטפח האם שם זהו מגביל דאפשר לשים רק על הפצים שם או דעד שיעור טפח נחשב פצים. וכן יש לדון באופן שהפצים הוא יותר מטפח מה דינו.

והנה בשלמא אם דינא דבשעריך הוא רק לכתחילה מובן דאע"פ דכתיב בשעריך מכל מקום סד"א דיתן מבחוץ שענינו הוא יותר חשוב קמ"ל דלא אמנם אם בשעריך הוא לעיכובא [ וכשיטת הב"ח דהמקור לפסול תלאה במקל לדעת הרמב"ם והטור נלמד מבשעריך.] מה"ת שישים מבחוץ ויפסול. ואפשר דהסד"א דכיוון שיש ענין שיהא בחוץ בע"כ דאין זה נכלל בכלל דרשת ובשעריך.

הנה בסוגיא דהכר ציר. הנה מבואר להלן דבעינן ליתן בפתח ביתו מימין דביתך דרשינן ביאתך וכיוון דאדם עקר כרעיה הימנית ברישא כשהוא הולך ימין הוא נחשב דרך ביאתך וגם בעינן ימין שהוא נכנס ולא ימין שהוא יוצא. מבואר דפתח שבין שני בתים אזלינן בתר הכר ציר וביאר רש"י ששני הבתים פתוחים לרה"ר ורק דבית אחד לנשים ובית אחד לגברים. ובפתח ביניהם לא ידעינן מה יחשב הבית שבעינן דרך ימין לאותו מקום דעליו הוא נחשב נכנס. ובזה אזלינן בתר הכר ציר וביאר רש"י דהמקום שבו נמצא החור של האיסקופא הוא נחשב הבית ובעינן ימין הכניסה אל אותו מקום. ומבואר בדברי רש"י דהתורת ביאה ויציאה תלוי בשם בית וכל אשר שם בית בו ממילא נחשב ביאה והיוצא מהבית נחשב יציאה והנה כשדנים בין שני מקומות דנים מה נחשב בית לגבי השני מבואר שהצד שבו נמצא הציר הוא הנקרא בית. והנה יש לדון באופן דהציר יהיה בפתח שבין שני הבתים ולא יהיה מבחוץ האם חוצים את הפתח לשנים וכל צד שהוא יותר קרוב אליו הוא נחשב שהציר בו או דלמא דבאופן זה ליכא הכר ציר וכל היכר ציר הוא רק באופן שהציר הוא מחוץ לפתח שאז דנים שבאיזה בית שהציר בו הוא נחשב הבית והכניסה אליו נחשבת ביאה.

והנה יש לדון במקום דאין הכר ציר מה הדין האם אז ניתן לומר שיכול לשים בכל צד שירצה. דלכל צד שישים חשיב דרך ימין. או דזהו ספק וממילא שישים בשניהם או דלמא דמעיקר הדין הוא מחויב בשניהם דיש כאן דרך ביאתך לכאן ולכאן.

והנה הגרי"ד הקשה במעשה דריש גלותא דהתוספות ביארו דטענת רב נחמן היתה דבעי היכר ציר. ובלי"ז אינו יודע היכן לשים והקשה הגרי"ד דיאמר לו באיזה צד ישים את הציר ומדוע בעינן שבפועל ישים את הציר קודם. ודן הגרי"ד דבשלמא אם נאמר דבאופן ליכא ציר הוא ספק אתי שפיר אמנם אם יכול לשים בכל צד אז אם כן ישים את המזוזה עכשיו ואח"כ ישים את הציר. אמנם נראה לי דאין טענתו מוכרחת דשייך שבפועל ישימו בצד ההפוך ורצה לחכות לראות מה יהיה למעשה שלא יעשו טעות כמנהגא שכיחא דהפועלים.

והנה הגרי"ד רצה להביא ראיה מהירושלמי סוף פרק ד' דמגילה דמבואר דציר שיש לו שני פתחים נותן על איזה מהם שירצה. והבין הגרי"ד דהכוונה היא דאיירי בגוונא דאין הכר ציר כגון דהציר הוא נפתח בשווה לשני הפתחים וכתוב שלאיזה צד שירצה יעשה. אמנם הגרא"י טען דלא משמע כן כל כך בירושלמי דהלשון פתחים לא משמע כן כל כך.

ונראה לי דהירושלמי דיבר באופן שיש שני פתחים סמוכים וביניהם יש ציר שבו יש דלת אחת שמכסה על שני הפתחים וזהו כמו דלת מסתובבת או שדלת אחת פותחת שני פתחים בכהא"ג כיוון שיש להם דלת אחת נחשבים כפתח אחד הגם שהם שניים ומזוזה באחד מהם פוטרת את שניהם ובאמת יכול לשים גם באחד שבאמצע דנחשב מזוזות ורק דהם פתח אחד ומזוזה אחת פוטרת את שניהם. וליכא ראיה מכאן כלל לספיקו של הגרי"ד.

והנה במרדכי בסימן תתקס"א בהג"ה שם בשם הסמ"ג כתב דהיכר ציר מהני דבעל הבית שהציר בתוכו חייב לעשות מזוזה מימין מבואו דרך אותו פתח. ואין צריך להניח ימין ושמאל ומבואר דאין זה רק מקום המזוזה אלא חובת המזוזה היא עליו ואין צריך להניח ימין ושמאל ומשמע מדברי הסמ"ג דאם ליתא להכר ציר הרי היה חייב להניח ימין ושמאל. ובאמת לפי"ז אפשר ליישב את הגמרא לעיל דמבואר דסד"א שמזוזה שהניחא בשני סיפין פסולה דווקא משום שהיא בשני סיפין אבל לא משום שהיא מחולקת לשנים ואם יניח שני פרשות בסף אחד הגם שהם מחולקות יהיו כשרות והנה ברש"י משמע דהשני סיפין הכוונה שני הצדדים של מזוזת הפתח והקשה הבית הלוי תיפוק ליה דהוא פסול משום דהרי צד אחד הוא שמאל ולא ניתן להניח מזוזה בשמאל. והבית הלוי תירץ שאיירי בשני פתחים אחד אחרי השני ויש קצת אויר ביניהם דאינו חייב יותר ממזוזה אחת. ואפשר היה לדון גם לפי הירושלמי שהבינו לעיל ששני פתחים יכול לשים היכן שירצה. ויפטור את שני הפתחים.

אמנם באמת בלשונו של רש"י משמע שזה היה שני סיפין של פתח אחד ולא של שני פתחים והנה לפי הסמ"ג לא אתי שפיר. דבפתח שבין שני בתים במקום שאין היכר ציר בעינן בשניהם לא אתי שפיר. אמנם אם נדון דהיכן שירצה יעשה אז שייך לדון דאיירי בפתח שבין שני בתים במקום שאין הכר ציר ואז דינו הוא דהיכן שירצה יעשה וממילא ס"ד דהפסול הוא משום שהוא שני סיפין קמ"ל דפסול אפילו בסף אחד. משום שהוא בשני דפין.

ולפי"ז ייצא דנחלקו רש"י והסמ"ג מה הדין במקום דאין הכר ציר האם היכן שירצה יעשה או דלמא בעינן בשני המקומות. אמנם האגר"מ יור"ד ח"א סימן קע"ו הכריע דפטור לגמרי דבעינן דרך ביאתך ברור וזהו חידוש גדול אמנם המנחת אלעזר בשם מהרש"ק הכריע דבאיזה צד שירצה יעשה ויש בפוסקים שהביאו את הירושלמי כמקור והנראה בעיני בביאורו אמרתי.

עוד חידוש מצינו במרדכי, שם שדן דדינא דהיכר ציר לא נאמר רק באופן דשניהם שווים ששניהם פתוחים לרה"ר וכן בין גברי לנשי ששני המקומות הם עיקר. אבל מבית לעלייה או מבית לחדר שעיקר התשמיש ומוצאו ומבואו הוא מהבית לשם הביאור דהעיקר הוא החדר אז צריך לשים בימין החדר הנכנס או עלייה הנכסנת עד כדי שאפילו שני חדרים אחד סמוך לרה"ר ואחד חדר פנימי אם עיקר השימוש הוא בחדר החיצוני הסמוך לרה"ר אז הוא עושה את המזוזה בצד שמאל של הכניסה מהחדר הפונה לרה"ר לחדר הפנימי שהוא ימין הנכנס מהחדר הפנימי לחדר הפונה לרה"ר דזהו עיקר שימושו. והבית יוסף הביאו בסימן רפ"ט וכן פסק הלבוש סימן רפ"ט סעיף ג.

אמנם הט"ז הביא מהמהרי"ל להפך דהוא פסק דבכל גוונא החדר היותר פנימי נקרא דרך ביאתך ואין זה נפק"מ אם הוא עיקר תשמיש או לא ועוד פליג המהריל דבאופן דאין רק יציאה אחת לרה"ר אלא דגם מהצד השני יש יציאה ולכן אין הכרח דחשיב ביאה. אז אזלינן בתר היכר ציר וגם באופן דאחד יותר עיקרי מהשני עדיין אזלינן בתר הכר ציר.

והנה יש לעיין מהו שורש המחלוקת בין המהרי"ל למרדכי וזהו מחלוקת בין הט"ז שפסק כמהרי"ל לבין הש"ך שפסק כהלבוש.

ונראה דהנה יש לדון מהו ההכרעה של היכר ציר ובפשוטו שורש השאלה היא היכן היא הדלת דלאותו מקום שיש דלת הוא נחשב בית. ולאותו מקום נחשב ביאה דאדם בא למקום שהוא יותר עיקר וכיוון שיש לו דלת הוא נחשב יותר עיקר אמנם אם עיקר התשמיש במקום מסוים בוודאי שאותו מקום הוא נחשב עיקר והביאה היא אליו כך למד המרדכי דלדעת המרדכי יסוד הדין ביאה הוא למקום שהוא יותר עיקר ורק דעל ידי הדלת חשיב עיקר אמנם אם הוי עיקר במציאות אז הדלת אינה משנה ומגרעת את המציאות שהמקום ההוא הוא העיקר.

אמנם המהרי"ל למד דיסוד הדין ביאה אינו למקום שהוא עיקר אלא יסודו הוא הכניסה מחוץ לפנים דהפנים הוא הנקרא בית והנה לפי"ז כמו שהוא יותר פנים בוודאי שזה נחשב ביאה דהוא בא מהחוץ לפנים ואם כן גם כלפי חצר שהיא יותר רחוקה מהחוץ. זה עדיין יחשב ביאה ולפי"ז סבר דמקום שיש לו דלת על ידי דינה דהיכר ציר אין יסודו דהוא עיקר אלא דהוא יותר מרוחק מהחוץ על ידי הדלת וכיוון דאליו צריך להיכנס על ידי דלת אז הוא יותר מובדל מהחוץ ובעינן ליכנס אליו ואין זה בכלל סברא דהדלת מחשיב ליה כעיקר דלא אזלינן כלל בתר עיקר וטפל אלא בתר כניסה ויציאה דיסודו הוא הריחוק הוא הקירוב לחוץ.

ובאמת מצינו מחלוקת בטור דביאר דהכר ציר הוא החור באיסופא והביא דכן ביארו רש"י והרא"ש והקשה הגרא"י מדוע לא פירש שהרמב"ם נמי פירש כן אמנם המעיין ברמב"ם יראה דהוא ביאר דאין זה תלוי היכן הציר נמצא אלא היכן הציר נראה ונראה דהביאור הוא דאין זה תלוי בפועל היכן מקומו של הציר אלא דהציד דהציר פונה אליו ביאורו הוא דהדלת נעשתה עבור המקום ההוא ועליו היא מגינה והיא נועדה להגן על הצד ההוא. לכשתימצי לומר שייך לומר דלפי הסברא של מקום שהוא עיקר תלוי אם יש לו דלת ולפי הסברא של המהרי"ל דהמקום הוא מובדל אז הנפק"מ עבור מה הדלת משמשת. אמנם אין זה חילוק מוכרח דהרמב"ם יכול להתפרש לשני האופנים וכן סברת רש"י והרא"ש. אלא ששייך לתלות כן. למעשה כדעת המהרי"ל מצינו במסכת מזוזה ב ד בתים זה לפנים מזה נותן דרך כניסתו לכולם ואינו מחלק איזה עיקר ואיזה טפל.

והנה יש לדון במרדכי דהזכיר ששני הבתים פתוחים לרה"ר יש לעיין האם כוונתו הוא דגם הוא מודה דפנימי עדיף ורק באופן דאין פנימי אז אזלינן בתר הכר ציר ובעיני נראה דכוונתו דאם אין שניהם פתוחים אז הפתוח הוא יותר עיקר תשמיש וכמבואר בדבריו דאם רק אחד פתוח אז עושים מהפנימי כלפי החיצון ולא כלפי הפנימי הרי דהמרדכי חולק על היסוד דפנימי כך נראה מוכרח בעיני. וכן הביאו שסברו כמה פוסקים בדעת המרדכי דהפנימי עדיף אמנם בעיני לא נראה דבריהם.

למעשה המנהג הוא כמהרי"ל ודלא כהש"ך. ויש שטענו דגם המרדכי לא פליג ונראה בהמשך. דנו הפוסקים לפי סברת המהרי"ל באופן שצד אחד משמש כעיקר הכניסה והצד השני יש לו פתח לרה"ר ואינו משמש כעיקר הכניסה דדנים את עיקר דרך הכניסה יותר מעיקר הדיור ולכן חשיבנן לפנימי כביאה הגם דהוא יותר עיקר והגם דיש לו פתח לרה"ר.

ובאמת מצינו בבית מאיר בהרחבה שדן על המהרי"ל דהחצר חיובה רק מחמת הבית וממילא צריך לעשות מזוזה כלפי הבית. עוד הביא בשם הנתיבות שדן דהמרדכי לא פליג על המהרי"ל ועיקר התשמיש הכוונה עיקר הפתח עבור מה נעשה. ובעז"ה נראה בזה בהרחבה בסוגיא דבית שער ולול להלן.