פרק ג 5
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ג

**מנין לרואה בחבירו דבר מגונה** וכו'. עי' **ברמב"ם** בפ"ו מהל' דעות בה"ו ובה"ז, דנקט דחיוב הוכחה הוא בין על דברים שבין אדם לחבירו, ובין על דברים שבין אדם למקום, ועי"ש עוד דנקט דגם החיוב לחזור ולהוכיחו כמה פעמים קאי על תרווייהו, וכן הדין דלקמן דצריך להוכיחו עד שיכהו החוטא, ולפ"ז לכאורה דהברייתא קאי על תרוייהו.

אמנם מש"כ אח"כ דאסור להוכיחו היכא דפניו משתנים, מבואר שם בה"ח דזה רק בבין אדם לחבירו, ולפ"ז הברייתא איירי בבין אדם לחבירו, אלא דהל' 'דבר מגונה' משמע דזה עבירה.

וע"ע **בלח"מ** דהק' מהא דקאמר בברייתא ד'חייב' להוכיחו, דזה שייך רק בבין אדם למקום, דאילו בבין אדם לחבירו, כ' הר"מ שם בה"ט דזה מידת חסידות למחול ע"ז. וכ' בלח"מ ליישב דהיכא שאינו רוצה למחול, חייב להוכיחו כדי שלא תהיה השנאה בלבו.

ולשיטת רש"י דהברייתא לעיל איירי במכה את חבירו ע"ד תוכחה, לכאורה דהמימרא דחייב להוכיחו, זה המשך של הברייתא, וא"כ לדברי רש"י הברייתא איירי בתוכחה על עבירה.

**שנאמר הוכח תוכיח.** עי' **במנחת חינוך** רל"ט, דמלבד חיוב הוכחה, איכא בזה נמי לאו ד"לא תעמוד על דם רעך", וכמו רואה חבירו טובע בנהר דמחוייב להצילו. וכן דאיכא בזה דין 'והשבותו', לרבות אבידת גופו, וא"כ כ"ש הכא דזה אבידת נפשו. [ועי' בהערות שם דדעת המנ"ח דבאבידת גופו מדעת ליכא דין לא תעמוד, ולפ"ז גם בעובר עבירה במזיד ליכא בזה לאו דלא תעמוד].

**יכול אפי' משתנים פניו. וברש"י** כ' דהאיסור הוא 'ברבים' דווקא. וע"ע ברש"י בד"ה שיודע להוכיח, דכ' שיודע להוכיח דרך כבוד שלא יהיו פניו משתנים. ומבואר דהאיסור הוא גם בינו לבינו. וע"ע **ברגמ"ה** דכ' 'כגון' שמוכיחו ברבים, והיינו דאז משכח"ל טפי שפניו משתנים. וע"ע **בחפץ חיים** בפתיחה לאוין י"ד בבמ"ח, דר"ל כן גם בדברי רש"י, דנקט 'ברבים', דאז פסיקא שפניו משתנים.

**ובגליון מהרש"א** כ' דביחיד בודאי דמותר, דהרי לקמן אמרי' דמוכיחו עד הכאה ונזיפה, וא"כ בודאי דאיירי בהוכחה פניו משתנים. [וצ"ל דהחילוק הוא, דברבים ההכלמה היא אינה בהכרח חלק מהתוכחה, אבל ביחיד זה נכלל בתוכחה].

וע"ע **ברמב"ם** בפ"ו מהל' דעות בה"ח דכ' דמכאן ילפי' דאסור להכלים אדם מישראל, "וכ"ש ברבים", ומבואר בדבריו דהאיסור להכלימו הוא גם ביחיד.

**שם.** עי' **ברמב"ם** בפ"ו מהל' דעות ה"ח, דהאיסור להכלימו, הוא רק בבין אדם לחבירו, אבל בדברי שמים צריך להוכיחו בסתר, ואם לא חזר בו מכלימו, וכמו שעשו הנביאים לישראל. וע"ע **במנחת חינוך** ר"מ, ד'חייב' להכלימו.

וע"ע **במנחת חינוך** שם, שהסתפק אם גם בדברי סופרים יכול להכלימו, כיון דהוי קום ועשה לעבור על הלאו דלא תשא עליו חטא, וא"כ בכה"ג דזה קום ועשה, לא העמידו דבריהם כיון דמהתורה איכא לאו.

ע"ע **במנחת חינוך** שם, דהאיסור להכלים בדברים שבין אדם לחבירו, היינו רק כלפי הבעל דבר עצמו, דאמרי' דמוטב שימחול על החטא ולא יבייש את חבירו, אבל בעבירות שחטאו לאחרים והוכיחם בסתר, יכול להכלימם בפרהסיא, וכן הנביאים הוכיחו בדברים שבין אדם לחבירו בפרהסיא.

**הוכיחו ולא קיבל.** עי' **בסמ"ק** סי' ט', דמי שאינו מקבל תוכחה, עובר בלאו ד'וערפכם לא תקשו עוד'.

**שם. בענין הוכחה כשיודע שלא יקבלו.** עי' **בהגהות מיימוניות** בפ"ו ה"ז, דהביא דגם בספק חייבים להוכיח. והיכא דיודע בודאי שלא יקבלו, הביא **מהתוס' בב"ב** ס: וכן **בסהמ"צ** עשין י"א, דלא נענשים, וע"ע **בתוס' בשבת** נה. דכ' דליכא מצות תוכחה. וע"ע **בחינוך** רל"ט דכ' דע"ז נאמר דכשם שמצוה לומר דבר הנשמע, כך מצוה שלא לומר דבר שאינו נשמע.

אמנם **הרא"ם** כ' דאע"ג דלא נענשים, מ"מ לא מיפטרי מעשה דהוכיח תוכיח. ועי' **בשפ"א** בשבת שם, דסו"ס איכא מצוה תוכחה כדי לביישו על חטאיו.

**ולענין הוכחת 'רשעים',** עי' **במנחת חינוך** רל"ט, דלכאורה כל שיצא מכלל עמיתך, ליכא חיוב להוכיחו, אולם היכא דמסופק דאולי ע"י ההוכחה יחזור להיות בכלל 'אח', מחוייב להוכיחו. **ובתנא דבי אליהו** פי"ח כ' דא"צ להוכיח רשע שהוא בכלל שונאך, ולפ"ז כ' **בביאור הלכה** תר"ח, דאין להוכיח מחלל שבת בפרהסיא, ואוכל נבילות להכעיס.

**מנין שיחזור ויוכיחנו.** וע"ע **בגמ' בב"מ** לא. דמ'הוכיח' לחודיה ילפי' דאפילו מאה פעמים. וביארו שם **הר"ן והרמב"ן** דהתם הילפותא היא על מאה עבירות, והכא ילפי' דאפילו על אותה עבירה צריך לחזור ולהוכיחו. **וביראים** קצ"ה, כ' דמדרשה דהתם הוי ילפי' רק דהיכא שאמר שמקבל התוכחה, ואח"כ חוזר בו, דבכה"ג צריך להוכיחו, אבל אכתי לא ילפי' דגם היכא דלא קיבל כלל צריך להוכיחו, וזה ילפי' מסוגיין.

**ת"ל תוכיח מ"מ.** וע"ע **בגמ' ב"מ** שם דמ'תוכיח' ילפי' דאפילו תלמיד צריך להוכיח את הרב. וכ' **ביראים** שם דשקולים הם וילפי' שניהם.

**הרבה פעמים לקה עקיבא על ידי.** ועי' **במהרש"א** דקאי על מאי דאמר תמיהני אם יש בדור הזה מי שמקבל תוכחה, דבא לומר שר"ע קיבל. ועוד פי' דקאי על מה שאמר אם יש בדור הזה שיודע להוכיח, דהיינו שיודע את מי צריך להוכיח שיקבל את התוכחה, וע"ז קאמר כגון ר"ע שהוא מקבל תוכחה.

**שהייתי קובל עליו**. עי' **בשיעורי הגרמ"ד** דמוכח מכאן דגם היכא שאינו מוכיחו ממש, אלא רק שקובל עליו לפני אדם אחר, ועי"ז חוזר למוטב, דבזה נמי מקיימים מצות תוכחה.

**שם. בחפץ חיים** בהל' לה"ר כלל ד' סקי"ח, הביא שיטת **היד הקטנה** דת"ח שעבר עבירה, אסור להוכיחו אפי' בינו לבין עצמו, ואפי' בדרך תוכחת מוסר ויראה, כי בודאי עשה תשובה.

ולפ"ז ביאר הח"ח דמה שריב"נ היה קובל על ר"ע, כ' דאיירי בענייני ממון, דעד שלא החזיר את הממון, ל"מ מידי. ועוד כ' דדווקא למחר אסור להרהר אחריו ולהוכיחו, כיון דכבר עשה תשובה, אבל בשעת מעשה חייב להוכיחו.

**שהוספתי בו אהבה.** עי' **ביעב"ץ** דהביאור בהך גיר', דזה כמים הפנים לפנים.

**אל תוכיח לץ פן ישנאך.** ועי' **בחי' הגרי"ז** דהפטור הוא דכיון שישנאנו, א"כ לא יקבל ממנו, וא"צ להוכיחו. ועי"ש עוד שביארו דבכה"ג דגורם שישנאנו, הרי דעובר בלפני עור, שמכשילו בלא תשנא.

**תוכחה לשמה וענוה שלא לשמה. וברש"י** פי' דאיירי בכה"ג דמחוייב להוכיח, אלא שאינו רוצה מחמת שלא ישנאנו. **והתוס'** הק' דהרי מונע תוכחה מן הצריכים. **ובשפ"א** כ' דלרש"י איירי בכה"ג שאכתי לא ראה בחבירו דבר עבירה, ורק שמונע את עצמו מלעיין בעסק חבירו ולפקח עליו, כדי שלא יראה בו דבר מגונה שצריך להוכיח ע"ז, בל היכא דראה דבר עבירה, פשיטא דלא אמרי' בזה דהוי ענוה שלא לשמה.

**ולאו מודית דענוה לשמה עדיפא**. עי' **בנפה"ח** פרקים פ"ב, דהוכיח מכאן דגם תורה לשמה עדיפא על מצות לשמה, דהרי אמרו דת"ת כנגד כולם.

**שם.** עי' **באור זרוע** דלהלכתא ענוה עדיפא, דהא משה רבינו כולהו איתנייהו ביה, ואעפ"כ משבח ליה קרא במדת הענוה.

**לעולם יעסוק אדם וכו'.** יעוי' **בנפה"ח** פרקים פ"ג, דביאר ד'לעולם' היינו שזה יהיה בקביעות, ומתוך זה כשלומד בקביעות וברציפות, כמה שעות שלא לשמה, בודאי זמן מועט כונה לשמה, ומעתה כל מה שלמד עד עכשיו, הכל מתקדש ומטהר ע"י אותו הרגע שכיון לשמה. ועי"ש עוד שביאר דגם הלומד שלא לשמה, ש לו דין ת"ח לכל מילי.

**יעסוק בתורה ובמצות שלא לשמה.** עי' **בתוס' בסוטה** כ"ב ע"ב, וכן **ברמב"ם** בפ"י מהל' תשובה ה"ה, דביארו דשלא לשמה היינו שלומד מיראה או לשם שכר, ורק הלומד מאהבה זהו לשמה. **ובחי' הגרי"ז** הק' דא"כ מהו דקאמר לעולם יעסוק וכו', הרי גם לימוד מחמת יראה, הוי חפצא דמצוה, וא"כ בודאי דהוא מחוייב לקיימה. [ואטו א' דלא יניח תפילין לשמה יפטר מהמצוה]

ועי' **באביעזרי** בפ"ג מהל' תלמוד תורה ה"ה, דביאר דלפי הר"מ לא איירי לענין המצוה, דבאמת איכא מצוה גם שלא לשמה, אלא דאיירי לענין 'איכות הלימוד', דבזה לשמה עדיפא. ולכן השמיט הר"מ דיעסוק ב'מצות' שלא לשמה, כיון דת"ת כנגד כולן.

וע"ע **בשיעורי הגרמ"ד** דהק' מסוגיין, דמשוי' ענוה שלא לשמה לתורה שלא לשמה, ובסוגיין הוי ענוה דלא ליכסוף זרעיה דרב, דלכאורה אין בזה שום מעלה ומצוה.

אמנם **התוס' בפסחים** דף נ', דשלא לשמה היינו שלומד ע"מ שיקרא רבי, וכ' עוד דהלומד ע"מ לקנטר נח לו שלא נברא. ועי' **בלח"מ** בפ"ג ת"ת ה"ה, דכ' דכן דעת הרמב"ם, אולם הרמב"ם עצמו בהל' תשובה פי' באו"א, וכדלעיל.

**שם. ברמב"ם** שם בהל' תשובה, כ' דרק יחידים זכו להגיע למעלת 'לשמה', וכ' דזהו מעלתו של אברהם אבינו. **ובחי' הגרי"ז** הק' דא"כ למה אמרי' דלעולם יעסוק דמשמע דזה דיעבד, הא רק יחידים זוכים ללמוד לשמה, וא"כ בודאי דילמד שלא לשמה. ועי **נפה"ח** שהובא לעיל דכל הלומד כמה שעות ברציפות שלא לשמה, בודאי דיש רגע אחד דהיה לשמה.

**שם.** ע' **ברמב"ם** בהל' ת"ת, דתחילת דינו של אדם על התלמוד, לפיכך יעסוק בתורה שלא לשמה שמתוך של"ש בא לשמה". ועי"ש **באביעזרי** דלהר"מ גם כשלומד של לשמה איכא חיוב ומצוה, וכשיטתו דשלא לשמה היינו יראה או לשם שכר, ולכן אחרי שביאר מעלת ת"ת, מבאר ד'לפיכך' גם שלא לשמה הוי מצוה.

**שלא לשמה נמי עדיפא** וכו'. עי' **בשיעורי הגרמ"ד** דהק' דדלמא הא דענוה גדולה מכולם היינו רק בענוה לשמה, וא"כ ליכא פשיטות, דעדיפא דענוה שלא לשמה עדיפא על תוכחה לשמה.

וכ' דלפי הנפה"ח דהובא לעיל דהגדר דמתוך של"ש בא ללשמה, היינו דיהיה איזה רגע אחד שיהיה לשמה, א"כ ה"ה הכא דענוה שלא לשמה, יהיה רגע אחד דיהיה ענוה לשמה. אלא דהק' ע"ז דא"כ אי"ז בגדר ענוה שלא לשמה, אלא דבתוך השלא לשמה, איכא לשמה, ובסוגיין לא משמע הכי.

**אמר ליה הכי והכי קא עביד.** ועי' **בחפץ חיים** הל' לה"ר כלל י' סקל"א, דליכא בזה איסור לה"ר, כיון דלא היה כוונת רב הונא לגנותו, אלא רק כדי לסלק הגנות מעל עצמו, ולא היה יכול לעשות כן, רק ע"י שיספר את האמת.

**עד היכן תוכחה** וכו'. עי' **בנימוקי יוסף ובריטב"א** ספ"ו ביבמות, דהכא איירי ביחיד, אבל לרבים אמרי' דבכה"ג לא יוכיח כלל, דכשם שמצוה לומר דבר הנשמע, כך מצוה שלא לומר דבר שאינו נשמע. ובברכי יוסף תר"ח הביא מ**השל"ה** לחלק, דהא דאמרו דמצוה שלא לומר דבר שאינו נשמע, היינו כשהחוטאים מתלוצצים.

וע"ע **בחינוך** רל"ט דכ' דאם יודע שלא יקבל תוכחתו א"צ להוכיח.

**רב אמר עד הכאה.** עי' **ברמב"ם** דכ' "עד שיכהו החוטא ויאמר איני שומע", אמנם **החינוך** כ' עד שיהיה קרוב להכות, דהיינו 'ולא עד בכלל'. ובברכי יוסף תר"ח הביא **הגינת ורדים**, דהיכא שיודע שלבסוף יכהו, מעיקרא א"צ להוכיחו כלל.

**שם.** עי' **במג"א** תר"ח דדין זה הוי דווקא לאוהבו שלבו גס בו, ולכן יכול להוכיחו בדברים קשים, ורק דהוא אינו יכול לסבול זאת, ולכן מכהו, אבל באדם אחר שע"י התוכחה יבוא לשנוא אותו ולנקום ממנו, אינו מחוייב להוכיחו.

**שם. הרמב"ם** בפ"ו מהל' דעות, פסק כרב, **והסמ"ג** הק' דהא הלכה כר' יוחנן לגבי רב ושמואל. אמנם עי' **בהגהות הגר"א** לשו"ע, דהלכתא כר' יוחנן רק כנגד רב או שמואל, אבל לא במקום שניהם, והכא תרוייהו פליגא עליה, וסברי דלא סגי בנזיפה.

וע"ע **בכס"מ** שם דכיון דתלינן אח"כ כתנאי, וא"כ ר' יוחנן הוא כבן עזאי, לא פסקי' כבן עזאי כנגד ר' אליעזר ור' יהושע, וההכרעה בין ר"א ור"י, היא כר"א משום דרב קאי כוותיה. **ובלח"מ** שם הק' ע"ז דהא לית הלכה כר"א דהוא שמותי. [ואפשר משום דרב תנא הוא ופליג].

**ובלח"מ** שם תי' דקרא לא דייק שפיר כר' יוחנן, דהרי מקשי' עליה בגמ', דלמ"ד נזיפה, הא כתיב הכאה וקללה.

וע"ע **בכס"מ** דתי' דנקטי' לחומרא בספיקא כה"ג. **ובשפ"א** ביאר בזה עוד דהר"מ ס"ל דלכו"ע ליכא איסור אם מכה אותו, ורק דס"ל דלא מצינו חיוב טפי מהני שיעורים, ולהכי פוסק הרמב"ם לחומרא, כיון דלא קעביד איסורא.

**ושלשתן מקרא אחד דרשו.** עי' **בשפ"א** דגם אי איכא ראיה דמחוייב להוכיחו, לכה"פ כהשיעור שהוכיח יהונתן את שאול, אבל ליכא ראיה דאינו מחוייב יותר, דדלמא יהונתן לא הוכיחו לגמרי, מחמת שהיה אביו.

**אגב חביבותא יתירתא.** וילה"ק דאם נפטר מחובת תוכחה כבר בנזיפה, א"כ איך יכול להוכיח את אביו, דבזה עובר על כיבוד אב. ומוכח כהשפ"א, דגם למ"ד דסגי בנזיפה, מ"מ בודאי דגם כשעושה הכאה וקללה, מקיים מצות תוכחה.

**כי פליגי בהכאה דדביתהו.** **ובמהרש"א** הק' דהא צריך לכבד את אשתו יותר מגופו. ובס' **שמע אברהם** סי"ב כ' דרק צריך לכבדה, אבל מה שאחרים גורמים לה צער או בזיון, אינו חייב להצטער מחמת זה.

וע"ע **בחי' הגרז"ס** דהביאור דההכאה היא שהבעה"ב מכה את אשתו [של בעה"ב], כיון שקבלה את האורח לאכסניא, אבל פשיטא דאם מכים את אשתו דצריך לשנות.

וע"ע **בעין אליהו** דביאר, דהוא לא ישנה את אכסנייתו, אבל אשתו תשנה, ולמ"ד דפליג היינו משום דסו"ס כשאשתו תהיה באכסניא אחרת, אתי לאיטרודי.

**דף י"ז ע"א.**

**תניא ר"א הגדול אומר.** עי' **בשפ"א** דמייתי הך ברייתא לאשומעי' דאפי' צדיקים גמורים צריכים לקבל יסורים קלים בתוך מ' יום.