26החילוק בין נפסק הקילוח ללא נפסק הקילוח
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

החילוק בין נפסק הקילוח ללא נפסק הקילוח

הש"ך (סימן צא סק"ז) שולח לדבריו בסימן קה (סק"ה) ש"נתבאר שם דאפילו נפל החלב רותח על בשר צונן על ידי עירוי שלא נפסק הקילוח סגי בקליפה וכן אפילו נפסק הקילוח בעי קליפה" [לאפוקי משיטת ר"ת בע"ז עד: שבלא נפסק הקילוח אוסר בכולו].

בסימן קה מאריך הש"ך בדיני עירוי, וכותב דאף שעירוי אוסר כדי קליפה – אף באופן שנפסק הקילוח, אולם עדיין יש הבדל בין נפסק הקילוח ללא נפסק. דבנפסק הקילוח – רק מבליע כדי קליפה, ואילו בלא נפסק – אף מבשל כדי קליפה. ונ"מ – שיהא אסור לעשות כן בשבת, ונ"מ – לבשר בחלב שייאסר מדאורייתא.

מביא הש"ך ראיה - שבנפסק הקילוח מבליע כדי קליפה "כדמוכח בפרק כיצד צולין דף עו ע"א", ולא ביאר הש"ך - מהיכן מוכח כן בסוגיא. ובחזו"א (סימן ט' סק"ה) אף דחה מקור זה, דלכאורה כוונת הש"ך להוכיח מהא דאיתא בסוגיא שם – שאם נפל בשר רותח לתוך חלב צונן נאסר הבשר כדי קליפה. טוען החזו"א דאינו ראיה, דשאני התם שהוא גוש – שנחשב כלא נפסק הקילוח, "ועדיין לא שמענו בדבר לח שנפסק הקילוח".

מוסיף החזו"א, דלכאורה יש ראיה מהסוגיא – שנפסק הקילוח אף מבשל, שהרי הגמ' תולה את דין "נטף מרוטבו על החרס" - בפלוגתת רב ושמואל אי עילאה גבר או תתאה גבר, והתם לענין קרבן פסח איירינן – שתליא בבישול ולא בבליעה.

מחדש החזו"א, שהיות ורוטב זה התחמם ישירות מהאש [ולא בקדרה] – נחשב כלא נפסק הקילוח [נאריך בביאור סברא זו לקמן], וממילא אינו שייך לדברי הש"ך – הדן בנפסק הקילוח.

עוד חילוק בין נפסק הקילוח ללא נפסק

עוד מחלק הש"ך (שם) בין נפסק הקילוח ללא נפסק, ע"פ דברי הרמ"א בסימן סח ס"י. דאיתא במחבר שם שאם מלג תרנוגלת ע"י עירוי מכלי ראשון – נאסר כדי קליפה בתרנגולת, מוסיף הרמ"א "ולא מקרי עירוי אלא כשלא פסק הקילוח מכלי ראשון כשנגע למטה אבל אם פסק כבר לא מיקרי עירוי ואינו אוסר".

מבאר הש"ך את כוונת הרמ"א, דאף שעירוי שנפסק הקילוח אוסר כ"ק וכנ"ל, אולם אין בכחו אלא להבליע או להפליט, ואילו כדי לאסור במליגה – בעינן שיפליט דם ויבליענו חזרה לבשר, ואין בכח עירוי שנפסק הקילוח – להבליע ולהפליט כאחת [עיין רמ"א סימן צה ס"ג].

הפמ"ג (סימן סח סק"ט במשב"ז בדין הרביעי) מתקשה בדברי הש"ך הנ"ל, שלכאורה הרי מערה כמה פעמים, וא"כ העירוי הראשון הפליט והעירוי השני הבליעו חזרה [ואף באותו עירוי, לכאורה – תחלת העירוי הפליט וסוף העירוי יבליע].

שיטת היד יהודה

היד יהודה (סוף סקי"ב) דוחה חילוק זה "עוד המציאו האחרונים ז"ל דכל שאינו מבשל אינוו מפליט ומבליע כאחד, גם דבר זה לא ידעתי מבטן מי מהקדמונים ז"ל יצא זה". ודברי הרמ"א בסימן סח אינם ראיה כלל. שהרי שיטת המהר"ם (שו"ת הרשב"א תתמד) דכל דם שנבלע שלא דרך בישול – מהני מליחה להוציאו, וא"כ כשנפסק הקילוח שרק הפליט והבליע – שפיר מהני מליחה להכשירו, משא"כ בלא נפסק הקילוח שהדם נבלע דרך בישול – שוב לא מהני מליחה להוציאו ובעי קליפה.

אמנם הרשב"א עצמו (תוה"ב ב"ג ש"ג עט:) חולק על יסוד זה, וס"ל שאף דם שנבלע שלא בדרך בישול – לא מהני מליחה להוציאו, ולכן אוסר למלוג אף בכלי שני (הובא במחבר בסימן סח סי"א בשם י"א, ועיין ש"ך שם סקכ"ז).

שיטת החזו"א

גם החזו"א (שם סק"ד) משתמש ביסוד הנ"ל, ומבאר בזה את שיטת הרשב"ם (תוס' זבחים צה:), הסובר שמותר למלוג תרנגולת ע"י עירוי מכלי ראשון אף שלא נפסק הקילוח [לשיטתו שהוא ככלי שני], אף שוודאי אוסר כדי קליפה - וע"כ שנבלע דם בתרנגולת. ומיישב כנ"ל, שהיות ואינו כבישול – מהני ליה מליחה.

אמנם החזו"א עצמו, לא ס"ל חילוק זה – בין בישול לבליעה ופליטה. ולכן מוכיח משיטת הרמ"א בסימן סח – שע"כ נפסק הקילוח הוי ככלי שני לכל דבר שאינו מפליט ואינו מבליע כלל, ורק משום כך התיר הרמ"א למלוג בעירוי שנפסק הקילוח.

והא דאיתא בפסחים עו., דנטף מרוטבו על החרס נידון כעירוי ותליא בפלוגתת רב ושמואל [כנ"ל] – אף שלכאורה הוי עירוי שנפסק הקילוח. טוען החזו"א, שהיות והתחמם ישירות מהאש [בצלי, ולא בקדרה] - נידון כלא נפסק הקילוח.

ביאור הדבר, דעיין בשיעור הקודם שהבאנו את שיטת החוו"ד (סימן צא סק"ה), הסובר דכל שנפסק חיבורו למקור החום ואין לו דפנות מחממות – נחשב כנפסק הקילוח [שמפליט ומבליע ואינו מבשל – לשיטת החוו"ד, עיין בשיעור הנ"ל], שהרי כל מעלתו של כלי ראשון הוא זה שיש לו דפנות מחממות. והיינו, שבעודו באויר - אינו ככלי ראשון [שמבשל] וגם אינו ככלי שני [שאף אינו מבליע], אלא דרגת ביניים – שמבליע ואינו מבשל. ולדבריו, נטף מרוטבו על החרס – לכאורה נידון כנפסק הקילוח שאף באויר אינו מבשל, וצ"ב מהסוגיא שמוכח שמבשל – שהרי בקרבן פסח עסקינן שתליא רק בבישול.

אולם החזו"א מגדיר נפסק הקילוח באופן אחר. דהא שעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל, הוא משום שחיבורו לאש הוא דרך הקדרה – וכל שנפסק חיבורו לקדרה נחשב כיצא מכלי ראשון, והוי כלי שני ממש - שאף אינו מפליט ומבליע. משא"כ בצלי, שהרוטב התחמם ישירות מהאש – נחשב ככלי ראשון ממש, שאף שהתנתק מהאש – נחשב ככלי ראשון, ולכן נטף מרוטבו על החרס הוי ככלי ראשון ולא נחשב כנפסק קילוחו – ואתי שפיר שמבשל בקרבן פסח.

והא דמוכח בסוגיא בפסחים - שבשר הנופל לחלב אוסר כדי קליפה, אף שבפשטות איירי באופן שבושל בקדרה - וכבר אינו מחובר לכלי ראשון. ס"ל לחזו"א שגוש שאני, שאף שהתבשל בקדרה – נחשב כאילו התחמם מהאש. וממילא אף אם נפסק חיבורו לקדרה - לא אכפת לן ועדיין נחשב ככלי ראשון, ושפיר מבשל ואוסר כדי קליפה – כדין עירוי שלא נפסק הקילוח [עיי"ש בסברת הדבר – לחלק בין לח לגוש].

לדברי החזו"א, שיטת ר"ת – דכל שנפסק חיבורו של הרוטב לכלי ראשון כבר נחשב ככלי שני, היינו אף אם הוא עדיין באויר – שהרי ניתק מהקדרה. אולם מדברי התוס' בשבת מב: לא נראה כן, שהרי ביארו את שיטת הרשב"ם הסובר שעירוי ככלי שני – שהוא משום "תתאה גבר", והיינו שרק ברגע הנגיעה בתבשיל התחתון – מאבד את כח הכלי ראשון, ולא בעודו באויר. ולכן ס"ל ליד יהודה (סקי"ב), שבעודו באויר הוי ככלי ראשון ממש – אף שנפסק הקילוח, ורק כשנוגע בתתאה - משתנה דינו.

סיכום

מצינו ד' שיטות בגדר עירוי שנפסק הקילוח.

בין לחזו"א ובין ליד יהודה אין חילוק בין בישול לבליעה ופליטה – וכל שמבליע אף מבשל, אלא שנחלקו בגדר עירוי.

1. שיטת החזו"א – שעירוי שנפסק הקילוח הוי ככלי שני גמור ואף אינו מבליע.
2. שיטת היד יהודה – שנפסק הקילוח הוי ככלי ראשון גמור ואף מבשל.
3. שיטת החוו"ד – שהוא דרגת ביניים שמבליע ומפליט אולם אינו מבשל.
4. שיטת הש"ך – שמבליע או מפליט אולם לא כאחת.

שיטת הרש"ל

מוסיף החזו"א, שלשיטת הרש"ל – ודאי מוכח שיש הבדל בין גוש ללח, שהרי ס"ל בגוש - שאף כשהונח בכלי שני נשאר כלי ראשון [הובא בש"ך סימן קה סק"ח], משא"כ לח – נהפך לכלי שני. אולם אף הרמ"א שאינו סובר את חומרת הרש"ל (סימן צד ס"ז. וכן הוא בסימן קה ס"ג, עיין דרכי משה שם סק"ד), אעפ"כ – בדבריו בסימן סח מוכח שחילק בין גוש ללח. שהרי מתיר למלוג בעירוי שנפסק הקילוח, וע"כ [להבנת החזו"א] - שאינו מבליע ואינו מפליט, אף שמוכח בסוגיא בפסחים שגוש ודאי אוסר, וכנ"ל.

והיינו, שלרש"ל - גוש הוי כקדרה ממש, שאף כשהונח על משטח קר נשאר בכח של כלי ראשון. ואילו לרמ"א - רק באויר נחשב עדיין ככלי ראשון [משום הסברא שביאר החזו"א שם], אולם ברגע שנוגע בתבשיל או בכלי התתאה – אמרינן תתאה גבר, וכדין עירוי שלא נפסק הקילוח – שאוסר כדי קליפה ומיד הופך לכלי שני.

קושי בשיטת החזו"א

להנ"ל, שיטת החזו"א [בשיטת הרמ"א] – שאין חילוק בין בישול לבליעה, ועוד ס"ל שגוש נחשב כעירוי שלא נפסק הקילוח. ונראה שדבריו נסתרים מדברי הראשונים, כדיבואר.

דברי הרמ"א בסימן סח – לחלק בין נפסק הקילוח ללא נפסק, מקורם בדברי התוס' בזבחים צה: ובדברי הר"ן בשבת (כ. בדפי הרי"ף). דהראשונים הנ"ל הביאו את שיטת ר"ת – הסובר שאין חילוק בין בישול לבליעה, וממילא ס"ל שעירוי מבשל – שהרי להדיא בסוגיא בפסחים שמבליע, כמו שנתבאר באריכות בשיעור הקודם.

והקשו הראשונים מהסוגיא בזבחים – דאיתא שם שעירוי נחשב כ"בלוע בלא בישול". ועוד הקשו מהא דקיי"ל תתאה גבר – וע"כ שאינו מבשל. מתרץ הר"ן (סוף ד"ה "ודאמרינן", וכן הוא בתוס' הנ"ל) "אלא דאיכא למידחי דהתם מיירי כגון שנטף מרוטבו על החרס שקילוחו נפסק אבל הכא שאין קילוחו נפסק אפשר דמבשל". והיינו שלא קשיא מהסוגיות הנ"ל, דהא דאמרינן שתתאה גבר – היינו רק באופן שנפסק הקילוח, וכן הסוגיא בזבחים הוכיחה מעירוי – רק מאופן שנפסק הקילוח [דפשיטא לגמ' שהתורה חייבה מריקה ושטיפה אף באופן שנפסק הקילוח], ואילו ר"ת שהחמיר דעירוי מבשל – היינו רק באופן שלא נפסק הקילוח.

והנה, מהסוגיא בזבחים קשיא על החזו"א בלא דברי הראשונים, שהרי להדיא שם – שיש מושג של "בלוע בלא בישול" ומשם הקשו הראשונים על ר"ת – ותירצו שמדובר שם בנפסק הקילוח וכנ"ל. אולם לדברי החזו"א - אין כזה אופן כלל [דנפסק - אינו מבליע, ולא נפסק - אף מבשל].

ומהסוגיא בפסחים - קשיא על דבריו בדין גוש. שהרי לדברי הראשונים - הסוגיא שם איירי רק בנפסק הקילוח, וא"כ גם בהמשך הסוגיא כשהגמ' דנה בבשר הנופל לחלב משום תתאה גבר – ע"כ שמוגדר כנפסק הקילוח [שאל"כ לא שייך לפרשת תתאה גבר – לשיטת ר"ת ע"פ ביאור הר"ן]. ודלא כחזו"א שחידש בשיטת הרמ"א – שגוש נחשב כלא נפסק הקילוח.

ועיין בחזו"א (שם סוף סק"ה) – שהרגיש בקושי זה. ומיישב – שכל דברי התוס' בזבחים [וה"ה לדברי הר"ן בשבת] הם רק להבנת התוס' שם – שלר"ת עירוי מבשל בכולו, ולכן הוכרחו לפרש שהסוגיות בזבחים ובפסחים [שלהדיא שם שאוסר רק קליפה] איירו בנפסק הקילוח. אולם להבנת הראשונים בשיטת ר"ת שמבשל רק כדי קליפה [וכן קיי"ל] – אין הכרח לומר זאת, וממילא שפיר אפשר לומר - שגוש נחשב כלא נפסק הקילוח. ולכן תמה החזו"א שם על הגר"א בסימן סח, שהביא ראיה מדברי התוס' – לרמ"א שעירוי שנפסק הקילוח אינו אוסר.

ודבריו צ"ב, דאין רמז בראשונים הנ"ל שהתחבטו בנקודה זו שהסתפק בה החזו"א – בהגדרת גוש. ומנין לומר שמה שניחא להם בתחלה – שאין לחלק בין גוש ללח, ישתנה - משום שאין הכרח לומר כן. וא"כ עדיין קשה, שדברי החזו"א נסתרים מהתוס' והר"ן [וכן הוא בדברי הרמב"ן בע"ז עד:, וכן מוכח מדברי הגר"א שתמה עליהם החזו"א] – שהעמידו את הסוגיא בזבחים ובפסחים בנפסק הקילוח, ונחשב כבלוע בלא בישול ושייך לדיני תתאה גבר.

בשיעור הקודם הבאנו את שיטת היד יהודה (סימן צא סקי"ב), הסובר שאין חילוק בין בישול לבליעה – והם תלויים זב"ז [ופליג על החוו"ד, עיי"ש באריכות]. אלא שלמעשה מבטל דעתו "אך מה אעשה שגדולי אחרוני אשכנז ה"ה המהרי"ל בדיני הגעלה והת"ה ואו"ה וכן הרמ"א בסימן סח פסק כן בכל עירוי שנפסק הקילוח דאינו מבשל, ואנו חייבים לשמוע לדבריהם גם לקולא". אמנם החזו"א ס"ל להלכה כסברת היד יהודה - שאין חילוק בין בישול לבליעה, ולכן ס"ל שבנפסק הקילוח אף אינו מבליע. ודלא כדעת גדולי אשכנז, שלדעתם מוכח בסוגיות הנ"ל - שבנפסק הקילוח מבליע ואינו מבשל.

שיטת המג"א

בשיעור הקודם הבאנו את דברי המג"א (סימן שיח סקל"ה), האוסר לשים בשר רותח ברוטב קר – משום שנחשב ככלי ראשון [לשיטת הרש"ל] ומבשל כדי קליפה. ותמה עליו הבית מאיר שם (רמז לו השעה"צ שם אות קח) – שהרי הוא נפסק הקילוח ואינו מבשל כלל, וכדמוכח בראשונים הנ"ל ובדברי הש"ך בסימן קה סק"ז.

ועיין חזו"א (שם סק"ז) שהביא את דברי המג"א, והביא את הקושיא הנ"ל [בשם הפמ"ג], ומתרץ – שגוש שאני ואף מבשל כ"ק. ופשוט שכוונתו לדבריו הנ"ל שם בסק"ה – שחילק בין לח לגוש, וס"ל שגוש נחשב כלא נפסק הקילוח.

אמנם בשיעור הקודם הבאנו את קושיות המנח"י על המג"א, ממשנה מפורשת במעשרות ומהסוגיא בריש כל הבשר – שמוכח דגוש המונח בכלי שני אינו מבשל כלל. אולם אם נאמר שאין דברי המג"א תלויים בשיטת הרש"ל - ונודה שגוש המונח בכלי שני אינו מבשל, אכתי יש מקום לחומרת המג"א – משום שיטת החזו"א הנ"ל, דכל שהגוש באויר נחשב כלא נפסק הקילוח – שלשיטת ר"ת אף מבשל [כדי קליפה]. אלא שאף על שיטה זו קשה מדברי הראשונים והפוסקים, וכנ"ל.

תתאה גבר באינם שווים

הפמ"ג (סימן סח סק"ט במשב"ז בדין השלישי) מביא את דברי התוס' בשבת מב:, דהא שאמרינן תתאה גבר ואדמיקר ליה בלע פורתא [בלח בלח] - היינו כששיעורם שוה. אולם באופן שהתחתון הקר מרובה – אף אינו אוסר קליפה, ולא שייך כלל לדיני תתאה גבר. ומשום כך איתא בסוגיא שם שמותר ליתן מים חמים מועטים לתוך צוננים מרובים, "ולפי דבריהם הא דקיי"ל תתאה גבר הוא שוה בשוה, לא כשהתחתון מרובה וצונן – אין אוסר כ"ק".

ובערוך השלחן (סימן צא אות יב) הרחיב כלל זה גם לגוש. אולם דבריו קשים מסוגיא ערוכה, דבפסחים מפורש ש"נטף מרוטבו על החרס" ו"סכו בשמן של תרומה" שייכים לדיני תתאה גבר – אף שאינם שווים כלל. וע"כ, שכל דברי התוס' נאמרו רק בלח הנופל ללח – שמתערבים מיד והמרובה גובר על חבירו, ובזה ס"ל להתוס' – שתתאה גבר שייך רק באופן שהם שווים.

החזו"א (ריש סימן ט') אינו מקבל את הבנת הפמ"ג בדברי התוס', וס"ל דאין כוונת התוס' לשווים בשיעורם "ולפעמים סגי בצונן פחות מהחמין וזה תלוי עד כמה מדרגת החם של החמין ומדרגת הקר של הצונן". והיינו, שתלוי אם אחרי שמתערב – התערובת הגיעה לחום של היד סולדת בה או לא, ולא בכמות התתאה והעילאה.

בדברי החזו"א חזינן חידוש, דיוצא מדבריו [בשיטת התוס'], שבלח - אין כלל דיני תתאה גבר. ואף בחם הנופל לתוך צונן, אם התערובת חמה שהיד סולדת בה – נחשב כבישול בשבת.

משא"כ בגוש הנופל ללח [או להיפך], בזה לא סגי שהתחמם לחם שהיד סולדת בו, ובעינן גם לכלל של תתאה גבר. שהרי אם לא התחמם, לא יהני תתאה גבר – אלא ליצור בליעה ופליטה ולא לבשל, כמו שהאריך החוו"ד [סק"ה, הארכנו בשיעור הקודם – שבאופן זה אף החזו"א מודה ששייך בליעה ופליטה בלא בישול]. וא"כ הסוגיא בפסחים שדנה בדיני תתאה גבר לענין קרבן פסח שתליא בבישול ולא בבליעה ופליטה – ע"כ איירי באופן שהתחמם.

והיינו, שבתערובת גוש ולח, בעינן גם שיתחמם וגם שהתחתון יהא החם – כדי שייחשב בישול בצונן. משא"כ לח בלח, לא שייך כלל לדיני תתאה גבר – וכל שהתערובת חמה נחשב כבישול.

משא"כ להבנת הפמ"ג בשיטת התוס', אף בלח בלח שייך כללים אלו - באופן שהם שווים. משא"כ באין שווים, אף שוודאי מדובר באופן שהתחמם וכנ"ל, אעפ"כ אינו אסור - אלא באופן שהאיסור הוא הרוב.

קליפה בלח בלא נפסק הקילוח

המג"א (סימן תסז סקל"ב) כותב שדין "אדמיקר בלע מיהא פורתא" [בתתאה גבר] - הוא חומרא בעלמא, ומשום כך היקל הרמ"א (סימן צא ס"ד) בדין זה בדיעבד. וחיליה דהמג"א, מהא דקס"ד לגמ' בפסחים שרותח הנופל לתוך צונן – לא בעי אף קליפה. ובזה מיישב המג"א את קושיות הש"ך בסק"ח, שהבין בדעת הרמ"א – שמיקל בדין קליפה בכל מקום.

הפמ"ג (סימן צא סק"ז במשב"ז), פשיטא ליה – שכל דברי המג"א נאמרו רק באופן שנפסק הקילוח, אולם בלא נפסק הקילוח – דין הקליפה הוא מעיקר הדין, ובעינן ששים כנגד הקליפה.

כן הוא גם בדברי רעק"א (סימן צא על הש"ך סק"ח), דהא שהחלב מותר משום שבלח אין קליפה – היינו דווקא באופן שנפסק הקילוח. וכוונתו כנ"ל, שקולת דין לח הוא משום שקליפה זו היא חומרא בעלמא, משא"כ בלא נפסק הקילוח - ודאי אף החלב נאסר [עיי"ש שאף ששים כנגד הקליפה לא יהני, כדאיתא בסימן קד ס"ב בדין שומן רותח שנשפך על עכבר].

לפ"ז הסוגיא בפסחים שדנה בדין "אדמיקר.... בלע" – ושמשם דייק המג"א שהוא חומרא בעלמא, איירי רק בנפסק הקילוח. ומוכח שאף בשר שנופל לתוך חלב נחשב כנפסק הקילוח, שהרי אף על אופן זה - ס"ד לגמ' דלא בעי קליפה, וע"כ שהוא חומרא בעלמא וע"כ שאף גוש הוי נפסק הקילוח, וככל הני ראשונים הנ"ל. והוא דלא כהבנת החזו"א – שגוש נחשב כלא נפסק הקילוח.

סתירה בשיטת המג"א

להבנת הפמ"ג ורעק"א, יש להעיר סתירה בדבר המג"א. שהרי ביארנו את דברי המג"א בסימן שיח – המחמיר בגוש הנופל לתוך רוטב שמבשל כדי קליפה, שהוא משום הבנת החזו"א – דגוש נחשב כלא נפסק הקילוח. ולפ"ז ע"כ הסוגיא בפסחים – איירי אף בלא נפסק הקילוח, וכנ"ל.

לעומת זאת, הבאנו את הבנת הפמ"ג ורעק"א בדברי המג"א בסימן תסז – שכל דין "אדמיקר... בלע" נאמר רק בנפסק הקילוח, ומשום כך הוא חומרא בעלמא, ולפ"ז מוכרח - שהסוגיא בפסחים איירי דוקא בנפסק הקילוח.

וצ"ב ליישב דברי המג"א להבנת הפמ"ג ורעק"א – שלא יסתרו זה את זה.