סוכה דפים ט-יז - הרב יעקב דוד אילן
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה

**מראי מקומות**

**שנכתבו בישיבת כנסת יצחק בחדרה ע"י מורינו רבי**

**יעקב דוד אילן**

**מח"ס משא יד ד"ח ור"מ ישיבת כנסת יצחק חדרה**

**בס"ד אלול תשע"ב מסכת סוכה**

**מראה מקומות והערות - סוכה ט. עד יז:**

**דף ט ע"א**

א] מתני' סוכה ישנה וכו', לב"ש דבעי' לשמה, ברש"י כ' "לשם מצות המלך", ומשמע דהך לשמה דסוכה חלוק מדין לשמה בקדשים וכיוצא, אך בגמ' מדמי' ליה לדין לשמה בציצית. ועי' בברכ"ש גיטין ס"י אם לב"ש הוי דין לשמה או דין כוונה. - עוד יש דקדוק ברש"י שכ' "ולא פירש" שהיא לשם חג, ומוכח דבעי' דיבור ולא סגי במחשבה, ועי' בשפ"א שכ' דמהא דמהני בתוך ל' לחג מדין סתמא מוכח דלא בעי' דבור, וכמה אחרונים נקטו דתוך ל' הוי כדין סתמא לשמה בקדשים ראה במהר"ץ חיות. - ובאחרונים הסתפקו היכא דהוי לשמה ושלא לשמה אם פסול, עי' בחזו"א דבלשמה ושל"ש כשר, ובשו"ע הגרש"ז מבואר דפסול. [וצ"ע בהא דקפריך בגמ' מ"ט דב"ש כו', דאמאי לא משני דהוי מסברא, כמו דס"ד להלן בהמשך הגמ' דגם בציצית בעי לשמה מסברא וכמש"כ הרמב"ן במלחמות]. - וב"ה מכשירין, וברש"י דלא בעינן סוכה לשם חג, ועי' שיטה חדשה מהעיטור שהביאו בריטב"א לעיל ב. ובר"ן שם דהמח' בתוך ל' דלב"ש פסול ולב"ה כשר, וגם לב"ה כשרה דוקא בעשאה קודם לחג ל' יום ועי"ש שדחו שיטה זו. - עי' ברש"י לעיל ח: ד"ה פנימית דגם לב"ה דלא בעי' לשמה היכא דלא מינכרא דלשם סוכה הוא ל"מ עי"ש. והלבוש ביאר דגם לב"ה בעי' לשם צל מקרא דסכות תעשה לך.

- תוד"ה סוכה ישנה. בד' הירושלמי דגם לב"ה צריך לחדש בה דבר, נחלקו הפוסקים אם הוי מהתורה או מדרבנן ואם הוי לעיכובא, ובשבלי הלקט והעיטור ועוד ראשונים נקטו דהוי לעיכובא, אולם בריטב"א ור"ן לעיל ב מבואר דאינו אלא לכתחילה, ובמ"ב סימן תרלו סק"ד הביא דהוי למצוה משום היכר כדי שלא יבואו להתיר אפילו עשאה מתחילה לשם דירה וכו' ועי"ש בשע"צ אות ד. [וע"ע השיטות בזה במגיה לתורא"ש לפנינו]. - והרמב"ם והרי"ף השמיטו הך ירושלמי דצריך לחדש כו'. - ובאור זרוע בהל' תפילין סימן תקלג כ' ד"ח דדינא דלחדש בה דבר הוי מעניינא דלשמה דבעי גם לב"ה מדרבנן, וס"ל לב"ה דסגי בכך ע"י דמחדש בה דבר, ובזה ניחא הנך ראשונים דס"ל דבאשאה לשם חג לא בעי' שיחדש בה כיון דכה"ג איכא לשמה. - ועי' בפרמ"ג שם מ"ז סק"א כ' דהא דבעי' שיחדש בה היינו דוקא בסכך ול"מ חידוש בדופן רביעי, דבסכך בעינן חידוש, וכ"כ בח"א סי' קמא סקל"ט, ובשע"צ שם סק"ז כ' בד' הפרמ"ג דדוקא בחידש בדופן רביעי ל"מ, אבל בדופן שלישי מהני, (והוכיח כן מהריטב"א להלן מו), ועי' בשפת אמת. - שיטת בעל ההלכות שהביא הרא"ש בפסקיו דמהני חידש בה דבר גם במיכנשא וכו',

- עיין במ"ב בסימן תרלו סק"ז דבסוכה משנה לשנה כיון שעבר החג בטלה העשיה, וצריך שנית לחדש בה דבר, וסמך דבריו על המג"א תרלח סק"ב, ובחיי אדם כלל קמו סל"ט, [ודברי המ"ב צ"ב דלא שייכי כלל לדברי המג"א, דמיירי שם לענין איסור הנאה דעצי סוכה דתלוי בקיום המצוה, וכבר תמה כן בעמק ברכה בדיני סוכה או"ט].

- בדברי הירושלמי דמחלוקת ב"ש וב"ה היא גם במצה ולב"ה מצה ישנה כשרה דלא בעינן לשמה, ראה קו' הצל"ח ובערל"נ מפסחים לח: אמר רבה ושמרתם את המצות מצה המשתמרת לשם מצה יצתה זו שאין משתמרת לשם מצה אלא לשם זבח, הרי דלכ"ע בעינן לשמה במצה, ויש לדון דהיינו דוקא לענין שיהא במצה שימור שלא יחמיץ, אבל ל"ה דין לשמה בחפצא, דה"ד לב"ש דילפי מסוכה, בעי' לדין לשמה, ועי' בברכת שמואל בגיטין סימן י מש"כ עד"ז, [ודין לשמה במצה עי' במנ"ח מצוה י, ובמרומי שדה לפנינו, ובמבואר בריטב"א פסחים מ. בשם הרא"ה ואכ"מ].

**ב**] מנין לסוכה שאסורה בהנאה וכו', לעי' בפסקי הרא"ש במח' עם הרמב"ם אם דפנות הסוכה אסורים בהנאה, או דרק הסכך אסור בהנאה, עי' ר"מ סוכה פ"ו הט"ו דגם הדפנות אסורים בהנאה, וראה בחי' הגר"ח בהל' סוכה הביאור בזה כיון דקיום מצוה הוא גם ע"י הדפנות, ובכתבי הגר"ח הוסיף דלשיטת הר"מ גם קרקע הסוכה אסורה בהנאה, [ועי' באבני נזר בהל' סוכה סימן תנט ובאבן האזל פ"ד הי"ג ד"ה ובאמת, לענין אם קרקע הסוכה אסו"ב].

- בשי' הר"ת שהביאו תוד"ה מנין דהדפנות אסו"ב רק ב' דפנות וטפח, ולא כל הדפנות, עיין בב"י ריש סימן תרלח שהביא תמיהת הרא"ם בסתירת דברי הר"ת דהא בלא"ה ס"ל דהדפנות מותרות בהנאה, ומתו"ד נראה דהנ"מ לענין הסכך דאינו אסור אלא בשיעור זע"ז, ועי' בשפ"א, ובר"ן בביצה שם כ' לחלק דאם בנה תחילה כהכשרה ואח"כ נשלם יותר משיעור הכשר בב' דפנות וג' טפח לא מיתסרא, אבל בעשאן לארבעתן סתם כל הדפנות אסו"ב, ועי' בבה"ל סי' תרלח ס"א מש"כ בד' הר"ן, ובהערת הערל"נ. - ועי' בדברי רש"י להלן לז: [ציינו בגה"ש] בגדר האיסור הנאה דעצי סוכה, - ומדברי הרשב"א ביצה ל: מבואר דהעשיה לשם חג היא המקדשת ואוסרת בהנאה ומה"ט כ' דבסוכת גנב"ך אינה נאסרת, ועי' מג"א תרלח סק"ב, ובהערת העונג יו"ט בסימן ה, ובדברי הערל"נ בסוגיא.

- עי' בט"ז בסי' תרלו סק"א ובפרמ"ג (הו"ד במ"ב שם) דבדפנות לא בעי' שיהיו לשם חג. ומה"ט כ' הט"ז דהדפנות אינן נאסרות בהנאה וי"ל.

- בדברי התוס' דבסוכה שנפלה אינה אסורה בהנאה, עי' הערת הפנ"י והשפ"א. והרמב"ן חולק דאסורה דחזי להקימו מחדש.

- בילפו' דסוכה אסו"ב כחגיגה, עיין ברשב"א ביצה ל: ובעבוה"ק ש"ב ס"ו נראה דהוי קדושה כהקדש, והרשב"א שם דן דבסוכת גנב"ך ליכא קדושה לאסור עצי סוכה כיון שלא נעשית לשם חג, [ומבואר דאף דלדידן סוכת גנב"ך כשרה מ"מ קדושה ליאסר בהנאה ה"ד בסוכה לשם מצוה], אך בדברי הראשונים לפנינו נראה דהוי ילפותא לאיסור הנאה, ודוק ברש"י לפנינו וברש"י בביצה שם, וידועה הערת העונג יו"ט בסי' מט דאיך שרי לישב בסוכה בירדו גשמים הא נהנה מהסוכה, - ועי' ברמ"א ריש סי' תרלח דעצי סוכה נאסרים משעה שישב בסוכה ועי' נ"כ שם דאינו נאסר בהזמנה בעלמא.

- עשאה מן הקוצים, בתוס' מנחות מב: ד"ה הקוצים בשם רש"י דהחסרון מדין תולמ"ה [ודלא כרש"י לפנינו], וכ"ה ברמב"ן ובעה"מ וריטב"א, ואם הקו' גם מרב, עפנ"י וערל"נ.

ג] סוכה גזולה, ובקו' התוס' דתיפ"ל מדין מהב"ע, לעיין בתוס' ב"ק סז וגיטין נה שנקטו דבסוכה ל"ב לכם ולא מיפסיל אלא מטעם מהב"ע, ובהערת השעה"מ פ"ח מלולב ה"ט וברע"א דבסוגין ממעטי' סוכה גזולה מגזה"כ. [וי"ל עפ"י הריטב"א דהגזה"כ לפסול היא מדין מהב"ע]. - ובקו' התוס' דתיפ"ל מדין מהב"ע, עיין תי' בריטב"א [וכן בריטב"א להלן לא ובסוגית הגמ' שם], וכן במאירי להלן שם כ' תרוץ מחודש בזה. - ובאחרונים האריכו בנ"מ טובא, ותו"ד דמקרא דממעטי' סוכה גזולה הוי פסול בחפצא דל"ה סוכה, אבל מדין מהב"ע הוי חסרון בקיום המצוה בגברא, ועי' במנ"ח במצוה שכה כמה נ"מ בזה, [ועי' מה שהעיר בדבריו בשערי יושר ש"ג פי"ט ובעמק ברכה בדיני סוכה], ובשאג"א בסי' צט כ' דנ"מ בגזל מעכו"ם דליכא חיוב השבה, ועי' או"ש פ"ה מסוכה הכ"ה ואחיעזר ח"ב סי' מז אות ח וחזו"א סי' קנ סקכ"ב. ובשם הגר"ח נ"מ עוד בקנה הגזילה אם הוי חסרון מדין תעשה ולא מהעשוי. - ובדברי הגר"א בסי' תרמ"ט מבואר דנ"מ דדוקא לגבי הגזלן שייך מהב"ע ולא לגבי אחרים, והשעה"מ בהל' לולב שם נקט דגם לגבי אחרים הוי מהב"ע, [ויל"ע לגבי הנגזל ודוק].

**דף ט ע"ב - דף י ע"א סוגיא דסוכה תחת האילן וסוכה על סוכה**

ד] העושה סוכתו תחת אילן וכו' וברש"י כדמפרש בגמ', היינו דהוי כפסול סוכה תחת סוכה וכו', וכמש"כ הפנ"י. ויסוד גדול בסוגיא דאין החסרון רק מדין סכך מחובר, אלא דבאילן שצילתה מרובה הוי עוד סכך ופסול כדין ב' סככין וסוכה ע"ג סוכה, והיכא דהאילן חמתו מרובה בזה הפסול רק מדין סכך מחובר דמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, ומתבאר כן ברש"י ובריטב"א ובעל המאור, ודלא כעיטור דגם בצילתה מרובה הוי מדין פסול מחובר דמצטרף לפסול הסכך הכשר, וכ"נ בר"ת שהביאו הראשונים דס"ל לחלק בסוכה תחת האילן דפסול דוקא באילן קדם, ואם פסולו הוי מדין סוכה על סוכה ליכא נ"מ מה קדם. - ועי' במהרש"א להלן י. שהרגיש בזה אם בסוכה תחת האילן הפסול מחמת סכך מחובר, דמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, או פסולה מדין סת"ס ובעי' מרחק ד', כמח' בגמ' י. כמה יהא בין סוכה לסוכה דרק אם יש שיעור הפלגה הוי סת"ס, וזוהי קו' המהרש"א דהרי בסוכה תחת האילן ליכא הפלגה, וקדמו בקושיא זו בספר העיטור ובפסקי הרי"ד, אכן י"ל דכיון דדין הפלגה הוא דלא ליהוי חדא סככה, א"כ שאני באילן דלא בעי' הפלגה, דאילן חלוק לעצמו, ועוד י"ל עפ"י דברי המאירי להלן י. דפסולו מחלקו מהסכך, דכיון דהוא פסול ממילא ל"ח כסכה אחת עי' בדבריו גבי סדין. ועי' במג"א בריש סי' תרכו שכ' דהוא משום פסול מחובר, וראה היטב בב"ח בריש סימן תרכו ד"ה מקום בהא דבעי' לילפו' בפ"ע לפסול, וכמ"כ בהא דל"א דל מהכא צל אילן וכו' עיש"ה.

- לדקדק בזה בדברי הר"ח בסוגיא ובלשון הר"מ פ"ה הי"ב ועי"ש הכ"ב. [ועי' בקו' החלקת יואב או"ח סימן כח].

- רש"י ד"ה מאי למימרא, בא"ד לאו משום ב' סככין איכא דהא חד סככה הוא, וכוונת רש"י לפסול דתחת האילן דהוא כב' סככים וכנ"ל ובזה כ' רש"י דכיון דחבטן הוי חד סככה, כיון דבעי' הפלגה וכדכ' רש"י להלן י. לדחות את הי"מ גבי סדין, אך בט"ז תרכו סק"ג הק' ברש"י דתיפ"ל דהאילן חמתה מרובה, ומיניה הוכיח בד' רש"י דגם בחתמה מרובה איכא פסול ב' סככין. - ובהמשך הרש"י בלטא"ש, עי' במהרש"א, אך בפשטות כוונת רש"י בלטאש להק' מדין שני סככין, ובזה תי' דכיון דחמתן מרובה ל"ה ב' סככין, [ויל"ע דכיון דליכא הפלגה איך הוי ב' סככין, ונראה דבלטאש דהוי כתקרת הבית הוי כאילן דנתבאר לעיל דלא בעי הפלגה]. - וכבר הבאנו את הט"ז בסי' תרכו סק"ג הנ"ל שנקט ברש"י דגם באילן שחמתו מרובה איכא פסול ב' סככין, וע"ע בפרמ"ג ובלבושי שרד בשו"ע שם. ועי' בב"ח בסימן תרכו מש"כ בד' רש"י אם מיירי בלטש שצילתן מרובה, או דגם מצטרף להכשיר, וראה בשפ"א. ועי' בבית מאיר בד' רש"י דהחידוש הוא אף דהוי קבוע וגרע משפודין וכו'.

- בתוס'. בפסקי הרא"ש בסימן יד הביא שיטת הראבי"ה דגם בסוכה שצלתה מרובה, וחמתו של האילן מרובה, דפוסל הסוכה שהרי הצל מן האילן ולא מן הסוכה, וכ"ה בר"ן "דצל האילן שלמעלה מבטל צל סכך כשר שלמטה", ומבואר טעם הראבי"ה דאם יש צל מצד הסכך הפסול הרי הסכך הכשר כמי שאינו כיון דיש צל מבלעדיו מחמת הסכך הפסול ול"צ לצל של הכשר, ודלא כתוס' דכה"ג כשר, ומשום דתוס' ס"ל דכיון דבסכך הפסול אין שיעור לצל אינו נקרא כלל מיצל במקום זה, ועי' בשו"ע בסי' תרכו ס"א שני השי' בזה ובביה"ל שם. - בשיטת רש"י שכ' דמהני צל האילן לצל הסכך להשלים וכו' משמע כתוס', וכ"מ ברש"י בסוף העמוד ד"ה הא קמצטרף וד"ה אלא דחבטן, (וראה שפ"א), אולם בהג"מ פ"ה אות ע כ' דמרש"י להלן י,א ד"ה ה"ד וד"ה מ"ד נראה דחזר בו וס"ל כראבי"ה, וראה בק"נ אות ק, וכן בב"ח שם ד"ה ואם וברש"ש בסוגיא מש"כ בדעת רש"י. וכן ברש"י י. במתני' גבי סדין מוכרח דגם בצילתה מרובה סכך פסול פוסל, כמובא להלן מכמה פוסקים, דהרי לרש"י שם סדין פוסל מצד דמק"ט, ומיירי בצילתה מרובה, וע"כ דכיון דהסדין צילתו מרובה בזה מודי לראבי"ה דפוסל וכמבואר בתור"פ שם, ולפ"ז מבואר דגם כשהסכך הפסול למטה כמו בסדין אף דהכשר למעלה ג"כ ס"ל לראבי"ה דפוסל כדמוכח מרש"י דסדין, וע"ע ברש"י להלן טו: דנראה דס"ל כראבי"ה כמש"כ הגר"א שם. [ויש לחדש דדוקא הכא בפסול מחובר ס"ל לרש"י כתוס', אבל להלן י. דהסכך הפסול מעל כ' בזה ס"ל לרש"י כראבי"ה, ומשום דסכך מעל כ' ל"ה פסול בחפצא וממילא מצטרף לסכך הכשר לפסול ופוסל שכנגדו, ובדומה לחילוק זה כ' בשפ"א].

- בראית התוס' משפודין, ראה הבנת הגר"א תרכו סק"א בראית תוס', ומה שתמהו על תוס' בערל"נ ועפנ"י.

- מו"מ בגדולי האחרונים בגוונא דצילתה מרובה, אך גם האילן צילתו מרובה אם בזה מודי התוס' דפוסל, דיש לדון דדברי התוס' קאי דוקא היכא דהאילן חמתו מרובה, אבל היכא דהאילן צילו מרובה הוי כב' סככין ופוסל, ובזה ניחא הרש"י י. גבי סדין דבתרויהו צילתן מרובה, ומצאתי הדברים מפורשים בתוס' רבינו פרץ להלן י. במתני' גבי סדין דהיכא דהאילן צילו מרובה לכ"ע פסול דהוי כב' סככין עי"ש. וי"ל טעם נוסף לפסול בכה"ג דמכיון דאין צריך להסכך הכשר שהרי יש כבר סיכוך וצל מהסכך הפסול שוב אינו נחשב דהסכך הכשר מיצל וכלשון המ"ב דאין הסכך הכשר מוסיף. ועי' ק"נ אות ע בדיוקו ברא"ש, ובהגר"א ריש סי' תרכו, ובמהרש"א בסוגין י. במו"מ שם בארוכה להוכיח מהא דהקשו תוס' דניישב דברי רבא דמיירי בסוכה שצממ"ח ומבואר דאם האילן צלתה מרובה פסול אף דגם הסוכה צילתה מרובה, עי' בדברי המהרש"א שהקשה על התוס' שם ד"ה פירס שכ' דביש סדין על הסכך שצלתו מרובה כשר והרי יש כאן צילתו מרובה גם מצד הסכך הפסול ויפסול את התחתונה, וא"כ דברי התוס' בסדין סותרים לשיטתם כאן, וכבר נמצא קו' זו בב"י בסוף סימן תרכט עי' בדבריו, אך במהרש"א תי' עפ"י חילוקי הראשונים [המובא להלן] בד' ר"ת דתלוי אם קדם האילן לסכך משא"כ בפירס הסדין דהסכך קדם כשר היכא דהסכך הפסול צילתו מרובה ודוק. ובב"ח שם מבואר דבפירס הסדין הוי כלנאותה דבטל לסכך.

- ועי' בריטב"א ור"ן שכתבו בשם ר"ת דבסוכה העשויה כהלכתה אינה נפסלת משום סוכה תחת האילן כיון שקדם הסכך הכשר, דס"ל דאם קדם הכשר נחשב דהוא המיצל ואין הסכך הפסול מפקיע דין צל שלו, [אכן לראבי"ה הנ"ל דכל היכא דהסכך הפסול מיצל קצת פוסל התחתון כיון שיש צל במקום זה מחמתו גם בלי הסכך הכשר, ה"נ גם בקדם הסכך הכשר יהיה הדין דפוסל], ועי' בבעה"מ בשם חכמי הדור דכשרה, והק' עליהם מסוכה התחתונה וכו', ויש ליישב דשא"ה דהפסול מדין ב' סוכות ובזה ליכא נ"מ מה קדם, ועי' במהרש"א. והאחרונים דנו בבאו בבת אחת הסכך הכשר והפסול אם נחשב כקדם הסכך הכשר לפסול, עי' אבני נזר בסי' תס. – ויל"ע לר"ת דבירדו גשמים יוכל להניח הסדין על הסכך ויהיה כשר כיון דקדם הכשר הסוכה, ועי' מ"ב תרכט סקנ"ח מהמג"א דמבואר כן, אולם עי' בחזו"א קנ סקט"ו.

- ובדברי המהרש"א בתו"ד מבואר הקו' דל"ל לקרא דסוכה תחת האילן פסול תיפ"ל מדין סכך פסול דמצטרף בהדי כשר, ובשלמא לתוס' נ"מ במקום דהכשר צילתו מרובה, אבל לראבי"ה קשה, ועי' בבית מאיר שם מהלך חדש בראבי"ה.

ומדברי הראשונים נראה שנחלקו בדעת הראבי"ה, דבריטב"א ור"ן כ' דשיטתו דפסול גם בצילתה של הכשר מרובה הוא כשהסכך העליון הוא הפסול דאז מבטל את צל הסכך הכשר שלמטה מממנו שאינו משמש כלום וכו', אולם בראבי"ה עצמו וכן ברא"ש שכ' הטעם דזה וזה גורם פסול מבואר דגם כשהסכך הפסול הוא התחתון, וכפי הנראה טעמם בזה הוא דאין הפסול רק מטעם דהסכך התחתון כמאן דליתא, אלא דנחשב כב' סככין ולכן בכל גוונא פסול.

ובדברי הט"ז שם בסק"ג מבואר עוד דלראבי"ה אף היכא דיש מהסכך הכשר צילתה מרובה גם אם לא נחשיב את הסכך הכשר שמתחת לסכך הפסול, יהיה דינו דפוסל כנגדו ורק אם הוי במקום אויר מהני כיון דהוי כב' סככים.

בד' הר"ת שהביאו התוס' גבי מעל כ', לעיין במהרש"א דמהני גם לצרף לצילתה מרובה, וכ"ה בבגדי ישע על המרדכי, וכ"ה להדיא ברבינו ירוחם, ודלא כריטב"א ור"ן בד' ר"ת עיש"ה.

מצטרף סכך פסול כו', בבעה"מ דנעשה קודם סכך פסול ואף שהוסיף אחר כך סכך כשר אינו מועיל וכו', ובהשגת הראב"ד שם.

ה] בחבטן ובפרש"י, קו' התור"פ דל"ש ביטול בניכר המיעוט, וקו' הראבי"ה סי' תריג דאין מבטלין איסור לכתחילה, ותי' דמבטלן קודם יו"ט, ועי' בב"ח סוף סי' תרכו וט"ז סק"ב. דברי הר"ן בסוגיא דל"ה מדין ביטול ברוב, [ועי' ביאורו בשפ"א], וכ"נ בריטב"א [ועי' בשע"י ג' יט], וכ"ה בשר מקוצי הובא בתור"פ ומרדכי דמהני מדין פכ"ע, וע"ע בבעה"מ ובמאירי.

- לעי' בב"ח (שם ד"ה ומ"ש אבל) דלראבי"ה בחבטן מהני גם בגוונא דע"י הכשר אין צילתה מרובה אלא בצירוף הפסול דכיון דעירבן ורבה עליו בטל ברוב, והמג"א שם סק"ד כ' דגם בזה פליג הראבי"ה על התוס', (ובהגר"א שם כ' דצ"ע). ועי' ברע"א בהל' ציצית ריש סי' יא ומה שציין לנ"ד, וכוונת הרע"א נפלאה ושייכא לנידון המפורסם דביטול ברוב אינו מועיל לגבי לעשות לשמה בציצית דמ"מ ל"ה לשמה כדברי העונג יו"ט הידועים, וה"נ בנ"ד ע"י הביטול אינו נעשה לסכך הכשר ודוק היטב כי הדברים מכוונים.

- פסול בית. ברש"י להלן יד דממעטי' ולא ביתו של כל השנה, וע"ע ברש"י להלן יז. שכ' דפסולו מדין תולמ"ה.

- בשי' הר"מ בפה"מ ובי"ד פ"ה הי"ב מבואר דחבטן היינו קצצן, וכ"נ בר"ח, ורש"י אתי לאפוקי מהאי פירושא, ועי' שו"ע וב"י בסי' תרכו ס"ב ובמ"ב שם.

- האחרונים האריכו בהערת הנחלת דוד בתש' סי' מד שהק' דבחבטן דמהני ביטול יהני גם הביטול היכא דצילתה מרובה, דנימא ביטול ברוב, ודוק בזה בר"ן שעמד בקו' זו, אלא דהר"ן לשיטתו דבסוגין ל"ה מדין ביטול. ובראבי"ה שם עמד ג"כ בקו' זו ותירץ דהוי כדבר חשוב דלא בטל. [ויש ליישב עיקר הקו' דבאילן שצילתו מרובה דהוי כסוכה תחת בית וסוכה ול"ש בזה ביטול, ועי' בקהל"י].

- לדקדק בדברי ההשלמה אם הביטול הוא בסכך או בצל המרובה, [ובשיטת הר"מ ע"ע בר"מ בה"ג שם דמבואר דל"מ רוב לבטל הפסול, וביאר בעמק ברכה בדיני סוכה דדוקא לענין תולמ"ה אזלי' בתר רוב, משא"כ לענין פסול מחובר, ועי' בקהל"י בזה, וכבר קדמם בסברא זו במרכבת המשנה ובראשון לציון בסוגין, עכ"פ מוכרח לפ"ז בר"מ דמחובר הוי פסול עצמי וכרש"י יא. ודלא כריטב"א שם דכל פסול מחובר הוא מדין תולמ"ה].

**דף י ע"א**

ו] ברש"י והעליונה בתוך כ' לארץ כו', ולר"ת דמעל כ' ל"ה סכך פסול יהני גם אם יהיה למעלה מכ' מהארץ דהתחתונה כשרה כיון שהיא בתוך כ' של עליונה והתחתונה יש לה חמתה ולהשלים מהני לר"ת גם במעל כ', ועי' פתח הבית. ואכן בשפ"א כ' דלר"ת אף שהוא למעלה מכ' מקרקעית התחתונה. ועי' במהרש"א ע"ד רש"י.

סוכה על סוכה. לעיין בר"מ פ"ה הכ"ב ובמש"כ שם "אף" התחתונה כשרה ובכס"מ שם. ודוק היטב בר"מ בפה"מ במש"כ דגג העליונה מהני לסוכה התחתונה, ומדבריו שם יש ליישב שיטתו בי"ד החזקה ודוק היטב.

- כהכשרה כך פסולה, בתוס' רי"ד דכשהעליונה פסולה תחתונה כשרה - לעיין ברי"ף ר"פ שני במיטה גבוהה עשרה דנעשית כסוכה בתוך סוכה, ובבעה"מ שם הק' דהוי מדין אהל, ובמלחמות שם מיישבו [ומדבריו שם נראה חידוש בדין סת"ס] ועי"ש בר"ן.

- ספק השפ"א אם לשמואל דאמר עשרה בעי' גם שיהיה משך הסוכה זע"ז כהכשר סוכה, ובמ"ב הביא מהפרמ"ג ספק אם בעי' לשמואל שיהיה בעליונה גם דפנות, ומפורש בזה בעיטור דבעי', ועיין שעה"צ בסימן תרכח סק"ה ובפרמ"ג תרכח במ"ז סק"ב וסי' תרלג במ"ב סק"ב [ותליא אם לשמואל הוי פסול דב' סככין או דסת"ס דוק ברש"י].

- חידוש הריטב"א דבעליונה מעל כ' פסול התחתונה עי"ש טעמו, ומוכרח כן גם מרש"י דע"כ דפוסל משום סת"ס, ולכא' נימא דכיון דהעליונה פסולה מחמת דהוי מעל כ' ל"ה כהכשרה וכו', אכן י"ל דכ"ז ה"ד לענין המחיצות דל"ה אהל לעצמו ול"ש זה לסכך מעל כ', אולם בריטב"א נראה באופ"א, ועי' שפ"א, מיהו י"ל דפסול מצד צירוף סכך פסול לכשר, ולהרמב"ן ר"פ שני יהיה פסול מצד ב' סככין. - עי' בפסקי הרי"ד שכ' דעליונה מעל כ' ה"ד בצמ"ח אבל בחמתה מרובה תחתונה כשרה דסכך העליון כמאן דליתא.

ע"י הדחק, וברא"ש כ' דר' יהודה לטעמי' דסוכה דירת קבע להכי ל"מ ביכולה לקבל ע"י הדחק, [וצ"ע גדול דהרי לר"י מהני "אף" דירת קבע ומהני גם דירת ארעי]. - עי' במהרש"א בהא דדין הפלגה נזכר רק בין סוכה לסוכה ולא בסוכה תחת האילן וכבר נתבאר לעיל.

**סוגיא דפירס עליה סדין וסוגיא דתלמ"ה י. - יא:**

א] רש"י הנשר וכו' דבר המקבל טומאה, ועי' תור"פ דלרש"י מיירי דהסכך הכשר צילתה מרובה וכן הסדין הפסול צילתו מרובה ומש"ה פוסל, והרבינו פרץ כ' דפוסל מדין ב' סככות, אמנם רש"י כ' להלן דבסדין ליכא ב' סככות כיון דאין הפלגה ביניהם. וצ"ל דהתור"פ ס"ל כהמאירי בסוגין דבסכך פסול לא בעי' הפלגה דפסולו מפליגו.

רש"י דהא לאו לסכוכי שטחם, מבואר דבעי' שיהא לשם סכך. וכ"כ רש"י בהמשך הסוגיא. - וברש"י בכל הסוגיא לא נזכר טעמי הראשונים דלנאותה בטל לסכך ולנשר אינו בטל, אלא החילוק אם הניחו לשם סכך. ועי' באו"ש פ"ה שכ' מד"ע טעם זה, והביא כן מתש' ר"א בן הר"מ דסכך פסול פוסל רק בהניחו לשם סכך. והמ"ב הביא דברי רש"י אלו להלכה דפוסל רק בהניחו לשם סכך, ועי' בשפ"א.

תוד"ה פירס. בדברי הגאונים ע"ע ברא"ש ואזלי כשיטת התוס' לעיל ט: ודלא כראבי"ה, [וצ"ע דהרא"ש לעיל הביא ב' השיטות וכאן סתם כתוס' וי"ל], - ובביאור דעת הר"ת צ"ל דכיון דבעינן לסדין שישאר צילתה וכו' חשיב דצריך לסיוע הסדין לדין צילתה, וממילא כיון דבעי' לצירוף הסדין הוי כמו שאין צילתה מרובה ולהכי בעי' לצירוף ופוסל .

ועי' בקו' הרא"ש על הגאונים ומש"כ הביאור הלכה בסי' תרכט סי"ט ד"ה וי"א בסוגרים שכ' גם לגאונים ע"ד פי' הר"ת. [וי"ל עוד דלר"ת לשיטתו דבעינן קדם הסכך הכשר לפסול, לא חשיבא הכא דקדים הכשר, כיון דינשרו העלין, והכשרו הוא בצירוף הסדין ועי' בר"ן ודוק].

ודבר חדש נראה בלשון הר"ת בס' הישר סימן שסד, דהגדר הוא דחשיב "מעמיד" בדבר המק"ט דהסדין הוי מעמיד. וכ"ה בשבלי הלקט בהל' סוכה סימן שלב, ונתכוין לזה באבני נזר סוכה סימן תס סקי"ב, אולם פי' זה רחוק מפשוטו.

ועי' תורע"א דבאיכא י' טפחים בין סדין לסוכה פסול, ועי' בביה"ל תרכט סי"ט משה"ק בזה - ועי' בדברי המהרש"א דפירס הסדין אחר שסיכך כראוי, ובחילוקו מסוכה תחת האילן עיש"ה, ועי' בפנ"י.

- רש"י ד"ה אבל בפי' הי"מ ובקו' רש"י, ועי' במאירי דמתוך פסולו לא בעי' הפלגה, ועי' במהרש"א. ובתוס' רבינו פרץ מבואר דהוי ב' סככין עי"ש בארוכה.

**דף י:**

גמ' דילמא מן הצד, בט"ז בסי' תרלח סק"א ובהגר"א הוכיח מכאן דדפנות אסורים בהנאה, ועי' שעה"מ סוכה פ"ו הט"ו.

- רש"י ומהצד ממעטין דהא אינה מחזקת ראשו ורובו ושלחנו, ובב"ח בסי' תרלט דל"א כן לגבי כלים דיכול להוציאן והסוכה עצמה ראויה, אבל נוי א"א להוציאן להכי הסוכה א"ר לשלחנו. [ויל"ע לביה"ל במ"ב דס"ל דבעי' שיעור סוכה זע"ז בגובה י', א"כ אף בנוי מהסכך מ"מ הא ממעט מהצד בשעור זע"ז וליכא שעור לשלחנו וכו', וצ"ל דמ"מ תליא היכא הוי הנוי דאם הנוי לסכך בטל ול"ח דמיעט משיעור זע"ז].

- נוי אין ממעטין, וברש"י דלאו מין סככה, עי' בפרמ"ג בסי' תרלג סק"ג דהיכא דהוי מין סככה ממעט, ועי' בביה"ל שם ובשפ"א.

- במופלגין ד' וכו', ברמב"ם פ"ה הי"ח וברמב"ן ריטב"א ור"ן מבואר הטעם דעד ד' בטל לסכך, וברש"י כ' משום אהל המפסיק.

ובראשונים נחלקו (עי' ריטב"א ור"ן) אם בנוי של חמתה וכו' בטל לסוכה אף במופלגין ד'. ושיטת הרא"ה דבחמתה בטל הנוי אף במופלג ד' [ולחולקים צ"ל דבמופלג הוי ב' סככות אף דהוי חמתה].

- הבעה"מ פסק כר"ח דמופלגין ד', דר"ח לשיטתו דס"ל כן גבי סוכה על סוכה לעיל י., ועי' בקו' הרא"ש על העיטור, ובמ"ב תרכז סקי"ב. [ומש"כ הבעה"מ דר"ח לשיטתו, מתאים אם הפלגת ד' הוא דאז הוי אהל בפ"ע ודמי לדינא דר"ח בסוכה על סוכה, אבל אם הטעם דתוך ד' בטל לסכך ל"ש אהדדי].

הדור משמעתייהו וכו', עי' בריטב"א חידוש בעניינא דלפני עור ואכ"מ.

- ברש"י דלנגבה שטחוה ולא לסכך, מתאים לרש"י לשיטתו דסכך פסול פוסל רק אם הניחו לשם סכך, ועי' ריטב"א ור"ן כאן דחלקו בזה.

- נקליטין וכילה, לעי' במ"ב בסי' תרכז סק"ז ושעה"צ סקי"א וביה"ל שם ד"ה ויש. - ועי' בפסקי הרא"ש בשם הרי"ץ גיאות, ובעיטור בהל' סוכה (פה,א),

ועי' מש"כ הרמב"ן בהשמטת הרי"ף דלא הביא דקינופות אפי' בלי עשרה דקביעי, והיא קו' הבעה"מ, והרמב"ן ביאר דהרי"ף לא השמיט, [ומבואר שם דלהלכה דשיפועי אהלים לאו כאהל ע"כ בעי' גג, ודלא כתוד"ה ובלבד דהגמ' קאי גם אם שיפועי לאו כאהל וקביעי שאני מדרבנן] ועי' בפנ"י ובשפ"א.

ואמר שמואל כהכשרה כו', לעי' בתוס' ריש פרק שני ד"ה הישן שכ' דשמואל שם דאמר בישן תחת המטה דמיירי בגבוהה עשרה דאזיל לטעמיה דכהכשרה וכו', וצ"ב דלתרוץ הגמ' ל"ש אהדדי [דסת"ס בעינן שהסוכה למעלה יהיה בדיורין וכהכשרה] וכמש"כ הרמב"ן, וע"ע לשון הראב"ד בהשגות על הרי"ף (ה.) דלגבי למיפסל סוכה ל"ה אהל וכו'. [ומבואר דהגמ' סברה דאהל מפסיק בסוכה בעינן ג"כ אהל של סוכה ולא סגי באהל בעלמא].

- ברי"ף ריש פרק שני (י.) דבמטה גבוהה עשרה שהוא שיעור סוכה נעשית כסוכה בתוך סוכה, ומבואר דס"ל דאהל מפסיק הוי מדין סוכה בתוך סוכה, וכ"ה ברי"ף בסוגין גבי קינופות, ובר"מ בפי' המשנה "ותהי' סוכה בתוך סוכה" והבעה"מ שם עמד בדבריו עי"ש, והרמב"ן מיישב דהרי רק ילפו' מסת"ס "דסכך הסוכה סוכך על הכל". - והבעה"מ והר"ן פי' דאהל מפסיק היינו דכיון דגבוהה עשרה הו"ל אהל בפני עצמו ואינו יושב בצל סוכה אלא בצל הכילה וכו' עי"ש.

ובמתני' בקינופות לכא' לר"י הא הוי אהל ארעי ולא מבטל אהל קבע, ועי' תוי"ט, והר"ן בריש פ' שני [ציינו הרע"א] כ' דסברת ר"י הוא בצירוף דלגבה עשויה משא"כ היכא דלתוכה עשויה.

**דף יא. סוגיא דתעשה ולא מהעשוי.**

ב] מתני' הדלה וכו', בר"ן וריטב"א כתבו בד' ר"ת דהפסול דוקא שהדלה הגפן קודם שהיה סכך, אבל בסיכך קודם כשר גם כשהגפן צילתה מרובה, ועי' בהגר"א בסימן תרכו ס"א.

- ברש"י בטעם פסול מחובר, לעיין חידוש הריטב"א יא: דפסול סכך מחובר הוא מדין תולמה"ע. [וצ"ל לפ"ז דבהדלה הגפן ל"ח עשייה כיון דמ"מ הרי הוא מחובר לקרקע].

צריך לנענע. ברש"י מבואר דהנענוע קרוב לסתירה, וי"ל דל"ה סתירה ממש כיון דמגביה כל אחד לבדו, [ולכא' י"ל דאם יגביה הכל כאחד עדיף דהוי עשייה חדשה, ולשון השו"ע משמע דמגביה בדוקא כ"א לבדו], - וברש"י מבואר דקציצה הוי גמר עשייה, וע"ע בפי' הר"י מלוניל, ובאו"ז בסי' רפט. - והאבני נזר בסימן תסו ביאר דבכל גוונא בתחילת הסכך ליכא הכשר וע"כ דכוונת התורה היא על גמר העשייה, אמנם הלבוש עמד בזה וכ' דבכל סיכוך חשיב הכל סכוך לצל אף דבתחילה הוי חמתה מרובה. [ומבואר דבנדלית מאליה על הסוכה וקצצן לא יהני דלא שייך לומר דהוי גמר עשייה אם תחילת העשייה הוי מאליו, ולכן קתני במתני "הדלה" דהוי מעשה, אמנם בשו"ע הביא דינא דשמואל על המתני' דעושה סוכתו תחת האילן, ומשמע דגם בזה ס"ל לרב דמהני קציצה אף דל"ש לומר דהוי גמר עשייה, אלא דקי"ל כשמואל דבעי גם נענוע, עכ"פ הוי דיוק גדול בשו"ע שהביא דינא דשמואל באילן ולא כמתני' גבי הדלה וכו'].

והנה לשמואל דבעי נענוע בפשטות הנענוע הוא המכשיר והקציצה בעי רק דלא ליהוי מחובר, וא"כ גם בנקצץ מאליו יהני, אמנם בדברי המשנה ברורה בסי' תרכו סקי"ג משמע דגם לשמואל אהני הקציצה ובעי' קציצה ונענוע לשם צל, וכ"נ בשלה"ג מהריא"ז, ולפ"ז בנקצץ מאליו לא יהני בנענוע גרידא, ודברי המש"ב מחודשים, ובמ"ב מהדורה חדשה העירו מתקרה דשם משמע במ"ב דהתיקון הוא הנענוע גרידא, אכן שא"ה דל"ה פסול בחפצא דהסכך כמו במחובר.

ועי' בשפ"א שדן אם גם הסכך הכשר בעי נענוע, וכ"מ במאירי. ולכא' מבואר דבר חדש דכיון דאיכא סכך פסול ומצטרף בהדי כשר, פוסל גם הסכך הכשר, וי"ל הטעם בזה דהסכך הכשר הוי לשם צל אם ממשיך בסכך כשר עד רוב צל, משא"כ כשנמשך בסכך פסול, ומצאתי ברע"א דו"ח כ"י יא: בקושייתו שם שנקט מד"ע דהסכך הכשר בהדי פסול גם הסכך הכשר פסול והוי תעשה ולא מהעשוי, ולהכי הק' בגמ' דנוקים לה דלקח המחובר והסכך הכשר הנשאר הוי תולמ"ה, וציין שם למהרש"א ט: והדברים מחודשים מאוד.

[ופשוט דבנקצץ מאליו ע"י הרוח לא יהני כיון דליכא עשייה, ועוד דבעינן שתהא הקציצה לשם צל, ורש"י כ' גוונא דתולמ"ה בחוטט בגדיש, ומשכח"ל בנידון דידן ונקצץ מאליו, ועי' באב"נ בסי' תעה בדינא דלשם צל דיהני בסיכך קטן ואחר חשב לשם צל, והיינו דלא בעי' מעשה של המסכך כדי שיחול מחשבה לשם צל].

ועי' לשון הרמב"ן במלחמות להלן ז: [על הגמ' טו] דנראה דטעמא דשמואל דבעי נענוע הוא משום דבעי עשייה הניכרת עיש"ה.

- לעי' ברי"ף והר"מ דדין נענוע הוא שיהא לשם סוכה, וכ' הר"ן דלו"ד הוא דהא לא בעינן סוכה לשמה אלא משום תולמ"ה וכו', ובר"מ פ"ה ה"ט דכל נעשה מאליו החסרון דל"ה לשם צל, והיינו דס"ל דאין דין עשייה בסוכה אלא משום דבעי' לשם צל.

ובריטב"א כ' דמנענע לשם צל וכו', ועי' בפי' ריבב"ן שכ' דאע"ג דבעלמא ל"צ לשם סוכה הכא איצטריך דמחובר הוא, וכ"נ בראמ"ה לעיל ט,ב עי"ש.

- חידוש הירושלמי בסוגין דמהני קציצה רק בדעתו לכך מתחילה, ועי' יפה עינים.

ג] בדין תולמ"ה. - בגזל וקנה הגזילה אם הוי חסרון דתולמ"ה, עי' בביה"ל בהל' ציצית סימן יא. [והוא ספק הפרמ"ג גבי סוכה גזולה, והאחרונים נקטו ליישב בזה קו' התוס' ט. בהא דבעי' לקרא דסוכה גזולה פסול, ול"א דמהב"ע, דנ"מ דליהוי תולמ"ה]. - חידוש ברע"א יו"ד סי' רפט מתשו' מהר"א ששון בתולמ"ה במזוזה ובפת"ת יו"ד סימן רפו, יג. - ספק הרע"א בהל' סוכה בסי' תרכח אם בפסול דתולמ"ה אינו פוסל סכך שתחתיו וכו'. וראה בפרמ"ג תרכו בא"א א מה שחילק בין סכך פסול לתולמ"ה.

- בדין תולמ"ה, לעיין בהגא"ש מח' רבינו ברוך ור"י הלבן בהסיר התקרה אם הוי תולמ"ה, ועי' בשו"ע בסי' תרכו ס"ב ברמ"א ובס"ג ברמ"א והחילוקים בב' הדינים עיש"ה במג"א והגר"א, ובראייתם מהגמ' י:, ובב"י שם הביא מהא"ח דהסרת הגג הוי מעשה וצ"ב, ועב"ח שם ממהרי"ל הטעם "שנעשה כבר בהכשר", ועי' בלבוש בהל' ציצית סימן י.

- לעיין בלשון הריטב"א דקציצתן עשייתן דקעביד לאכשרינהו היינו דהכשרן הוי עשייתן, ועי' במ"ב ציצית סי' יא סקס"ד על גמר עשייה בכשרות, ובהערת הפנ"י בסוגיא בדמיון לציצית.

- אם הפסול מחמת דבעי' עשייה או מחמת דבעי' לצל, עי' ברש"י יא. ד"ה אכשורי דמבואר דהפסול הוא משום דהוי מאליו, ובר"מ פ"ה ה"ט דנעשית מאליה פסולה לפי שלא נעשית לצל, [והובא לעיל], ועי' באב"נ או"ח סימן תעה ב ובעמק ברכה.

- חוטט בגדיש לשם צל, לבעה"מ ורא"ה משמע דכשר, ועי' ביה"ל סימן תרלה ד"ה אבל.

תוד"ה פסיקתן. ע"ע בתוס' במנחות מב,ב ד"ה הקוצים, ובשיטמ"ק שם מ,ב אות ג וסוף אות ה גבי הטיל למוטלת בחילוקו מסוגין. [וראה בחזו"א סימן ג סקי"א ושם עמוד 14 לענין תחיבה לשמה]. - [והתוס' בקושייתם מדמי לשמה לעשייה, ובתי' חילקו דשאני לשמה דבעי מתחילת עשייה].

לדקדק ברש"י שכ' דלא פסקן וכו' "וקשריהם" אם הוא דוקא בכל הקשרים, ולב"י בסי' יא גם בקשר אחד הוי מן העשוי, ועי' מג"א שם סקי"ט וברע"א בס"י סק"ו, ועי' ערל"נ ושפ"א.

[ובהגר"א סימן יא מבואר דלשמואל ל"ח קציצה מעשה אבל בציצית דהקשירה היא המכשיר לציצית הוי תורת עשייה, ולשון הרמב"ן במלחמות הנ"ל דטעמא דשמואל דל"א קציצתן דבעי' מעשה ניכר, וא"כ קשירה הוי מעשה ניכר דמכשיר הציצית ומיקרי עשייה].

**דף יא:**

ד] דשלפינהו דוק ברש"י דל"מ משום היכרא, וכ"ה בריטב"א וברא"ה דמשו"ה ר"ל דהוי רק מדרבנן, ועי' בתור"פ כתוס' בא"נ דהו דאורייתא, ועי' במהרש"א.

עי' במג"א בסוף סי' תרכו בתלוש ולבסוף חברו דכשר לסכך ועי' ב"י שם בשם התרוה"ד בטעמו. [ולכא' לריטב"א דמחובר פסול מדין תולמ"ה, פשוט דכה"ג מהני כיון דהיה עשייה בתלישה, וכ"כ בהערות להגריש"א זצ"ל].

לדקדק חידוש גדול בר"ח דמשמע דגם לרבנן דל"צ אגד איכא חסרון דתולמ"ה, ועי' במחצית השקל בסימן תרמט סק"ח,

ועי' חידוש בריטב"א דואנוהו הוי רק מדרבנן.

בקו' הגמ' דתיפ"ל מדין מחובר, לעיין דבר מחודש ברע"א דו"ח מכ"י דנ"מ בהוציא המחובר והסכך הכשר הוי תולמ"ה וכו', ונתבאר לעיל דס"ל לרע"א חידוש גדול דהסכך הכשר נפסל ע"י הפסול ולא חשיב עשייה.

בס"ד **דף יב. - יג:**

א] מתני' התירן כשרות, עיין בר"ן ד"ה גמרא בשם איכא מ"ד דבחבילה שהניחה ליבשה אם נענעה כשרה, ועי"ש ראייתו מנסרים, והב"ח בסי' תרכט כ' בשיטתו דה"ד בהניחה ליבש סגי בנענוע בלי התרה משא"כ בהעלה לסכך.

ואם התירן וכו', לתוס' להלן ס"ל דהתרה כנענוע, ועי' במכתם ותור"פ במתני' שכ' דבעי נענוע, וע"כ דס"ל דמחמת הגזירה חל פסול בחפצא, ועי' בריטב"א להלן כא,ב שכ' דכל שאין איסורו לסכך אלא מגזירה דרבנן כגון חבלין ל"ג בו סמיכה וגזירה לגזירה היא.

ועי' במח' הראשונים אם מהני התרה גם בדאוריי' בהניח לייבשן ונמלך לסיכוך, לתוס' יב: סוד"ה אין וריטב"א, מהני, וכ"ה ברבינו מנוח פ"ה ה"י, ודלא כר"ן דמהני רק היכא דנאסר מגזרה, ועי' בטור בסי' תרכט שהביא ב' השיטות, והשו"ע פסק דבעי נענוע, ועי' בט"ז בסי' תרכט סקי"ז, ובמ"ב סקמ"ד.

ועי' בהגר"א שם שציין ע"ד השו"ע דל"מ התרה בהניחן לייבש דהמקור בסוכה יא. וצ"ל דכוונת הגר"א דלא פסקי' כרב דקציצתן עשייתן אלא בעי נענוע וה"נ הכא אף אם ההתרה כקציצה מ"מ בעי נענוע, ובד' התוס' נראה דס"ל דהא דבעי' להלכה קציצה ונענוע ה"ד היכא דהוי סכך פסול בחפצא כמו סכך מחובר, אבל הכא דבהניחן לייבש הפסול מחמת חסרון כוונת צל, לא חשיב פסול בחפצא ולהכי מהני התרה גרידא דהוי כנענוע, ואולי ס"ל כריטב"א דמה שהופך סכך פסול לכשר חשיב עשייה.

- בחזו"א כ' דבהתירן לא בעי' שיתירן לשם צל כיון שחשב כבר לשם צל כשהניח את החבילה. - משום אוצר, לעי' בריטב"א.

רש"י ד"ה משום דלא נמלך צ"ל דנמלך [הגהת הגרי"א] ועי' בערל"נ.

- רש"י ד"ה א"ל שהרי המעוות תוקן עי' בפנ"י. - ברש"י ד"ה וחוטט דאפי' סתר הכל כלפי מעלה כו', וברש"י לעיל יא. כ' ומיהו נענוע קרוב לסתירה שמגביה כל אחד לבדו וכו' ודוק בסתירת דברי רש"י. [וצ"ל דגם הכא ל"ה סתירה גמורה, דאל"כ לא שייך גזירת אוצר].

***דף יב: סוגיא דאין מסככין במק"ט***

ב] בנקבות פסולה. עי' במג"א סימן תרכט סק"ב במה שמדמה שם לשברי כלים, ומה שהעירו עליו בשפ"א ובאב"נ בסימן תעא דשאני שברי כלים.

תוד"ה מהו דתימא, עי' בר"מ סוכה פ"ה ה"ה דעשוי להתמלאות בית קיבול הוא וסותר לר"מ כלים פ"ב ה"ג, ועי' בקרי"ס לפנינו דמק"ט מדרבנן להכי פסול לסכך.

ומבואר דגם במק"ט מדרבנן פסול לסכך וכשי' התוס', וביראים ומרדכי סי' תשלח ובתרוה"ד סי' צ ס"ל דבדעצים המק"ט מדרבנן כשר לסכך, ועי' תוס' לעיל ה. סוד"ה מסגרתו שכ' דבמק"ט מדרבנן פסול לסיכוך והוכיחו מאניצי פשתן, ואזלי לשיטתם בסוגין.

ובפסקי הריא"ז מבואר דלאו שמיה קיבול אפי' קודם שמלאוהו והקמ"ל דבמלאוהו ל"ה בית קיבול, וניחא קו' התוס' דבכדור מיירי לאחר שנתמלא.

- באניצי פשתן מח' הראשונים אם פסול מה"ת עי' רש"י ותוס', ולפרש"י דמטמא בנגעים, כ' בריטב"א דפסול מה"ת, וכ"מ בפסקי הרי"ד שכ' דספיקא דר' יוחנן הוי ספיקא דאוריי' לחומרא, ודלא כמאירי דפסול רק מדרבנן, ועי' בעל"נ.

- ובמשה"ק התוס' דבעי' שתי וערב וכו' עי' מאירי ובמכתם שתירצו דהיכא דהפשתן אינו עומד לטויה מקבל טומאה קודם ורק בעומד לטויה בעי' טויה לקב"ט. [היינו דבעי' בגד לקב"ט ובעומד לטויה ל"ה בגד עד הטויה].

- ועי' לשון נפלא ברש"י שבת כז: שכ' דדבר המטמא בנגעים אין מסככין ואע"ג "דאינו מטמא בטומאת מגע" עכ"ל ובזה יבואר התוס' בסוה"ד.

- לעי' פי' חדש בסוגין בר"מ פ"ה ה"ד שכ' "מפני שנשתנית צורתו", ולא כ' טעם דמטמא בנגעים, [וכ"נ שיטת הרי"ף בסוגין], ועי' בשפ"א ורש"ש, ועי"ש עוד פי' חדש בראב"ד דאניצי פשתן ראוים ליתן אותם בכרים וכסתות וכו', ועי"ש בקושית המ"מ.

- ובפסקי הרי"ד כ' פי' חדש דסוגין הוי המשך לסוגיא דמסכך בחבילה דפשתן סבוכין זב"ז והוי כחבילה, ובפנ"י נתכוין לפי' זה עי"ש.

- קו' המשנ"ל פי"ט מטו"צ ה"ד דהא מקבל טומאת נגעי בתים וכו', [ויש מהאחרונים שהק' בכל סכך דהא לר"י סוכה הוי דירת קבע וחייבת במזוזה, וה"נ שייכא בה טומאת נגעים], ועי' במשנה אחרונה נגעים פי"ב מ"ה דע"כ דטומאת נגעים אינה מעכבת בסכך, ועי' תפא"י נגעים שם אות מ, - וע"ע בקו' החלקת יואב בקבא דקשייתא קו' ד דכל עצים נטמא בבית המנוגע, ועי' בערל"נ בסוגיא, ובכתבי הגר"ח בסי' סה מבואר דל"ה תורת קב"ט (והוי חפצא של טומאה כשרץ משעה שקיבל טומאה אבל לא חשיב "דבר" המק"ט) להכי אינו פסול לסכך. וע"ע באב"נ בסי' רסט עי"ש. ובפנ"י להלן יט: מבואר דמשום טומאת אהל ל"מ דבר המק"ט עי"ש.

[וי"ל עוד דמחמת טומאת הבא אל הבית לא חשיב "דבר" המק"ט וטמא מדין כל אשר בבית דאין להם חשיבות עצמית וזה ל"ח דבר המקב"ט].

- הערת השפ"א ע"ד תוד"ה בחיצים שהק' דבמק"ט מדרבנן לא יהא פסול לסכך וכו', ועי' במג"א תרכט סקי"א ובכור"י ופרמ"ג שם הו"ד במ"ב שם סק"ח.

**דף יג.**

ג] דסרי ריחיהו. עיין במג"א סימן תרכט סקי"ב ומ"ב שם סקל"ח דמוכח בר"מ דהוי רק לכתחילה, ועי' בד"מ וברמ"א ר"ס תר"ל מהר"ן דקאי גם על הדפנות, ומשמע דפוסל, וכ"ה בריטב"א להדי', ובר"ן להלן כו וס"ל שם דהוי גם דין בדפנות, אולם בר"מ מפורש דהוי רק דין בסכך דאין מסככין וכו', וברשב"א ריש ערובין מפורש דאינו פוסל.

[ובפי' ראמ"ה בריש פירקין כ' דטעמא דדירה סרוחה הוא כמו הכא דשביק ליה ונפיק, וניחא מש"כ הר"מ שם צריך ליזהר כו' היינו דהוי דין לכתחילה ודוק].

- אגד בידי שמים, בר"ן בסוגיא דקאי דוקא לענין סכך. - ועי' בבעה"מ ובהשגת הראב"ד שם ובריטב"א בהא דל"ה אגד, וכ"נ בלשון הר"מ שכ' דאגד ביד"ש ל"ה "חבילה" היינו דדוקא הכא לענין גזירת חבילה ל"ח אגד, ונ"ל דלהכי סמך הר"מ ד"ז לדין אגד לשם מנין, דאגד ביד"ש הוי חסרון במנין. [בהמשך הר"מ שם סיים ההלכה גבי אגד שאינו עשוי לטלטל דל"ה אגד, ושם לא כ' הר"מ דל"ה חבילה אלא דל"ה אגד, היינו דבזה גרע דל"ה אגד כלל, ועי' בשפ"א שהק' דבכל אגד ביד"ש אינו אגד העשוי לטלטל עיש"ה].

- לעי' בקו' הרע"א בגה"ש בסוגיא באגד לרבנן, דמנלן דאגד בשנים הוי אגד הא בלא"ה בדיעבד בלא אגדן כלל כשר, אמנם מצינו חידוש בריטב"א ומאירי דלכ"ע בעינן ראוי לאגד, וא"כ שייך דין שיעור וניחא קו' הרע"א, [ובדין גרדומין לכ"ע ה"ד באופן שהיה אגודה וחל עלה שם אגודת אזוב, דאז מהני גרדומיו].

תוד"ה מצות, והבעה"מ פסק דאגד באזוב מעכב ומש"כ לא אגדן כשר היינו פיסוק קצת ומעורה במקצת ונחשב אגד דאגד ביד"ש הוי אגד לענין איזוב, ועי' בראב"ד שם דס"ל כתוס' דאגד לא מעכב, והראב"ד שם הק' באופ"א דאם אגד ביד"ש הוי כחד אמאי בלא פסגן כשר הא הוי אחד ובעינן מנין באגודה, ותי' דמחוסר נתיחה לא כמחוסר מעשה דבידו לחתכן, [ונראה דהראב"ד ס"ל דאגד ביד"ש ל"ה אגד דברייתן כך הוא (כלשון הר"ח), ולכן ל"ה מנין וחשיב כחד ולא חשיב חיבור, ולהכי הק' הראב"ד באזוב דמ"מ בעי מנין, ושאר ראשונים דלא הק' מדין מנין ס"ל דגם ביד"ש הוי מנין, ורק דל"ח אגודה אם חבורן ביד"ש].

- לעי' במח' הראשונים אם לבבלי הוי דלא כירושלמי דחבילה ה"ד בכ"ה ולבבלי הוי בג', או דל"ה מח'. – וברמב"ם מבואר דל"ה מח' דהכא פליגי רק באגודת אזוב אבל בחבילה בעי כ"ה, והרא"ש כ' דהלכה דתרי הוי אגד ובאפוקתא דדיקלא ביחד הוי כ"ה דע"ש אגד יש אגודה וקנים הוי כה, ואם אגד ב' ל"ה אגד הוי כ"ד בלי אגד, והראב"ד שלא תי' כן ניחא לשיטתו בהשגתו על הר"מ ובהשגות על הבעה"מ הנ"ל, דאיהו פי' דאגד ביד"ש הוי אחד, א"כ אין כאן מנין כ"ה דחשיב כחד, אבל הרא"ש ס"ל דגם ביד"ש הוי מנין ורק אין שם אגד א"כ במצרף הקנים הוי כ"ה.

- במרירתא וכו', לעי' קו' עצומה ברע"א דהרי בפסחים אי' במתני' דכ"ד מר כשר למרור, א"כ ל"ה דוקא דבר ששמו מרור אלא דבר מר, וא"כ מה לי דנקרא מרירתא דאגמא הא מ"מ הוי דבר מר, ונשאר בתימא, אולם במג"א נראה ממש"כ דכל מיני הירקות המוזכרים בפסחים שם "היו נקראים מרור" וניחא קו' הרע"א.

- בדין גרדומין, עיין בערוך לנר בנדה כו ומבואר בדבריו דהיכא דאיכא שיעור בתורה ל"ש דין גרדומין ועי"ש מה שהעיר בסוגיא.

- ובהא דשירי שנים י"ל דשנים חשיב אגודה, וכ"מ בתוי"ט בפרה שם עי"ש.

**דף יג:**

ד] שאינו עשוי לטלטלו, עי' בפסקי הרי"ד פי' חדש דאגודה ה"ד אם עשוי בכדי שיוכל לטלטלו, אבל אם החיבור הוא למטרה אחרת שיהי' צריפא דאורבני ל"מ, והוכיח ממחצלת שהרבה קנים מחוברים וכשר, אע"כ כיון דהחיבור הוא שיהיה כלי ולא בכדי שיוכל לטלטלן ל"ח חבילות, וברמ"א מבואר דאגד מצד אחד הוי כאגד שאינו עשוי לטלטלו, וזה מתאים לפרש"י, אבל להרי"ד הוי פי' אחר.

- אוכל שלא הוכשר אם פסול לסכך, עי' ראית הרש"ש מתוס' ד"ה ירקות דפסול, וכ"כ בתוס' רי"ד בסוגין, ועי' בק"נ בסימן כו אות ז ולשיטתו בנתיב חיים בשו"ע סי' תרכט, וכ"פ במ"ב שם סקכ"ח ובשע"צ שם. וכ"ה בתורע"א פ"ח דאהלות מ"ה, ובתוספת בכורים סי' תרכט סקט"ז (והוסיף דבעי' דומיא דפסולת שלא יבואו לכלל טומאה לעולם אפי' ע"י הכשר), אמנם בתור"פ כאן מפורש דבלא הוכשר כשר לסכך, ויש לצרף את ספק השפ"א בסוף הסוגיא אם בפחות מכביצה דאינו מק"ט כשר לסכך.

- סיכך בירקות, עי' בכס"מ פ"ה ה"ג.

- חידוש השפ"א דהוי כאויר רק באוכל אדם, ועי' במ"ב תרכט שע"צ אות נו - הא דהוי כאויר לעי' ריטב"א בשם אית דמפרשי ובתוס' רי"ד אם הוי מה"ת או מדרבנן, וערש"ש בהא דהוי סוכה שא"ר לשבעה, וכן מבואר בפרמ"ג שם בא"א סקי"ג, ועי' מש"נ להלן. - ועי' ברע"א בשו"ע שם דרק להחמיר הוי כאויר ודלא כפרמ"ג שם. עי"ש שכ' דבב"ט סכ"פ וב"ט מהנך ירקות דאם הוי סכ"פ הוי ד"ט ואם הוי אויר אין מצטרפין לסכ"פ והוי קולא, וכ' הרע"א דהכא מצטרפין, דרק לחומרא הוי כאויר, [אכן י"ל דכ"ז בעודן לחין אבל בנתייבשו מעיקר הדין הוי כאויר, וי"ל עוד נ"מ אם ישנים תחתיו כמו בכל אויר, משא"כ אם הוי סכך פסול, ועוד נ"מ למה שדן הפרמ"ג בסת"ס והעליונה הוי הך סכך ירקות דאם הוי כמאן דליתנהו ל"ה סת"ס]. ויסוד דברי הרע"א תליא אם הוי רק גזירה דרבנן לילך אחר שנתייבשו או דדינא דאורייתא הוא ואזי י"ח דהוי כאויר גם לקולא, וברש"י ד"ה ירקות דא"ח בטומאה רק מדרבנן, אך בריטב"א הנ"ל הביא ב' שיטות בזה, והרש"ש כ' בד' הר"ן דהוי מהתורה, וכ"כ המ"ב בשע"צ תרכט אות נה בדעת הרמב"ם.

- עי' בפרמ"ג משב"ז סק"י שכתב דדוקא בעומד ליבש לגמרי הוי כאויר אבל אם ישאר חמתה אינו פוסל ועי"ש בכור"י סקכ"ב.

- והריטב"א גורס כרי"ף דגם בעודן לחין אין מביאין את הטומאה, ודלא כגי' רש"י דבלחין הוי אוכל ומביאין את הטומאה.

תוד"ה אם, עי' ברמב"ן ב"ב יט: שהוסיף דכיון דמק"ט בשעה שסכך מסכך בדהמק"ט, ועוד דדומיא דפסולת גורן ויקב בעינן שלא חזו לק"ט. [ועי' חלק"י תנינא סי' ג מש"כ לפ"ז דלרמב"ן בשברי כלים פסול מה"ת].

ובתרוץ התוס' דהוי תולמ"ה, צ"ב דהרי מיד שהניח על הסוכה הוי סכך כשר ותו הוי עשייה בכשרות, ומוכח בתוס' דבעי' בעת שהולך להניחן בסוכה שיהא כשר, וניחא יותר להר"מ שכ' דהעשיה בסוכה היא לשם צל, א"כ בעי' שיהא סכך כשר בשעה שמניחן.

- קושית ר"א בן הר"מ על שי' הר"מ דל"מ ביטול בסכך פסול וצ"ע מסוגין, ותי' דשא"ה דדעתו לסכך בקשין, ועי' באור שמח סוכה פ"ה שם דדומה לשי' רש"י גבי לנאותה דאינו פוסל משום דל"ה לשם סכך, עוד תי' באו"ש עפ"י התוס' דהכא החסרון מדין תולמ"ה, ובזה שפיר מהני רוב. [וי"ל דשא"ה דהביטול הוא על תורת אוכל שבו וממילא אינו מקב"ט, ובזה מהני הרוב, ורק היכא דבעי' לבטל הפסול בזה ס"ל להרמב"ם דל"מ ביטול ברוב].

- בגמ' דלא מיבדרא, עי' במרחשת ח"א שהק' דא"כ ליפסל מדין מעמיד בדבר המק"ט. - ובתוס' עי' הערת הרש"ש ובהגהות בש"ס בשם דברי נחמיה.

- בבססן כו', לעי' בקושית העל"נ ושפ"א דליהוי כבלאי כלים דפסולין לסכך וכו', ועי' בפרמ"ג בסימן תרכט א"א סקי"ב דאוכל גופי' פסול גם אם נפסל מאכילה שאינו מקב"ט דהוי כבלאי כלים וכו'. אך יל"ע בפסול כלים שנשברו אם נשאר בהם דין כלי ולהכי פסול לסיכוך דהוי סוג המקב"ט, או הוי גזירה בעלמא, ושפיר יש לחלק דבידות לא נשאר שם אוכל שבו. [וע"ע באב"נ או"ח תעא ובחלקת יואב תניינא סי' ג].

=============================

בס"ד **דף יד. - יז.**

**דף יד. סוגיא דנסרים:**

א] במשנה מסככין בנסרים דברי ר"י, ר"מ אוסר. ברא"ה כ' דלא נקט לשון פסול, כיון דאינן פסולין בגופן אלא מגזרה, ועי' בריטב"א ומש"כ פנ"י ושפ"א.

- ברש"י כגון דיהביה אצל הדופן וכו', כ"ה בגמ' בע"ב, אמנם שיטת הרמב"ם בפ"ה ה"ז וברי"ף שסתמו בזה דנתן עליה נסר אף שיש ברחבו ד"ט כשרה כו', ולא הזכירו דמיירי מהצד ומשמע דאינו פוסל גם בד"ט באמצע (ועי"ש בנ"כ), ומוכח דס"ל דבנסרים גם באמצע אינו פוסל, ובפי' הר"י מלוניל כתב בד' הר"מ דהטעם דנסרים אין בה כח לפסול כל הסוכה כדין כל סכך פסול שפוסל בד"ט "לפי שא"ז הפסול מחמת עצמו אלא מחמת גזירה", וכן במכתם כ' "דכיון דנסר אין פסולה בשביל עצמה אלא משום גזירת תקרה אינה נפסלת באחת אפי' באמצע", ונתכוין לזה בצל"ח, ועי' מש"כ הפנ"י ובאבן האזל בהל' סוכה שם בשי' הר"מ.

- בצל"ח בסוגין חידש דאף בנסר ד' באמצע פוסל רק תחתיו ולא כל הסוכה, ולהכי קתני המתני' לשון אוסר ולא קתני פסול, ודבריו מתאימים לשי' הר"מ הנז', והטעם משום דפסול נסרים הוי רק מגזירה וכנ"ל.

- בסיפא דמתני', כ' בר"ן דהחידוש דאף ביש בה הכשר סוכה איכא גזרת תקרה.

- בביאור הרש"י דחיישי' למיעוטא, במסק' לא קיימא הך סברא וכמו שביאר במהר"ם, [ועי' בערל"נ, וראה בפי' הרא"ה].

- סוכה תחת הבית, ברש"י ולא ביתו של כל השנה, ובריטב"א כ' דהו"ל תולמ"ה, וכ"כ רש"י להלן יז. ועי' עוד בר"ן.

**דף יד:**

ב] חידוש המהר"ם בסוגיא בל"א דלשמואל דאע"ג דמודה ר"י בנסרים שיש בהן ד', מ"מ אין מצטרפין לד"א, [וצ"ע דהוי מח' נוספת בין ר"מ לר"י, דלר"י גם אין מצטרפין], והמהרש"א חולק דכיון דאסור לסכך בנסרים הוי סכך פסול ומצטרפין לד"א, ועי' בק"נ סימן כח אות פ, ובפנ"י ושפ"א. [וי"ל בד' המהר"ם הטעם כיון דנסרים פסולים רק מגזירת תקרה ול"ה פסול בחפצא, אלא דתליא במח' בגמ' להלן בנסרים ד' שהפכו על צידן אם הוי כשפודין וכו' כמבואר במאירי שם ודוק].

וצע"ג דל"ל לדין "צירוף" הא כיון דהוי רחוק מהדופן ד' אמות לא אמרי' דופן עקומה, וממילא הסכך הכשר רחוק מהדופן, והוי סכך פסול באמצע דפוסל. ול"ל לדין צירוף, וכבר הק' כן בחי' בית מאיר להלן יז. ובדבריו בשו"ע סימן תרלב, [וקושיא זו היא ביתר שאת על המהר"ם דס"ל דלר"י לא מצרפי' הנסרים לד"א, דהא מ"מ הוי רחוק מהדופן ד"א ול"א דופ"ע], וע"ע בערל"נ ושפ"א, והבית מאיר שם כ' דאם נימא דלא כרש"י דדו"ע מתעקם וכו', אלא דמקרבין הדופן ניחא דהכי גמירי דדוקא כשאין ד"א, אבל בחוצץ ד"א לא אפשר לכותל להתקרב אל הסכך, ואלמלא הצירוף היו נחשבים כנפרדים אזי לא היה מקום חשוב של ד"א להפסיק בין הכשר לכותל והיינו אומרים דו"ע וכו'.

[והנה בהא דדו"ע מהני רק עד ד"א, יל"ע דאף דבד"א מהדופן ל"א דו"ע, מ"מ נימא דו"ע על הסכך שעד קרוב לד', וממילא ליכא סכך פסול ד"ט, ובפרמ"ג בסימן תרלב בא"א ס"א עמד בזה וכ' וז"ל ול"א ד"ע עד פחות מד"א ונשאר סכך פסול פחות מד"ט, דכל שיש ד"א סכ"פ תו ל"א כלל דו"ע, וצ"ל הביאור דדו"ע נא' על כל הסכך ולא על חלק מהסכך, והיינו דד"א הוי שיעור בסכך דחוצץ מהסכך הכשר לדופן ולהכי ל"ש דו"ע כלל, [מיהו הרע"א בשו"ע שם נקט ע"ד המג"א סק"ג דאמרי' דו"ע לחצאין עי"ש דבסוכה קטנה ויש ג"ט סכ"פ אמרי' דו"ע על קצת מהפסול וכו'], עכ"פ לפ"ז ניחא קו' הב"מ דרק אם הנסרים מצטרפים הוי ד"א אחד ול"ש דופ"ע, אמנם יש להעיר באופ"א ע"ד שהעיר השפ"א דל"ל לנסרים החיצונים, הרי הנסר הפנימי לבדו יפסול דעליו ל"ש דו"ע דהוא חוצץ בסוכה דהוי באמצע הסוכה, וככל סכ"פ באמצע דפוסל, דלא מסתבר דהגמ' מיירי דאיכא דוקא נסרים בד' אמות ולא יותר].

ג] בשעת הסכנה וכו', עי' בריטב"א דבסכנה לא גזרו וכשר גם מדרבנן, [ואזיל לשיטתו דנסרים הוי גזירה בעלמא], ובשלה"ג כ' דה"ה בשעת הדחק, ונפסק במג"א תרכט סקכ"ב ועי"ש בפרמ"ג.

בהפכן על צידיהן. במאירי ובפי' ריב"ב ובעיטור מבואר דהיינו זו בצד זו עד שיהיו מהם ברוחב ד' וכו', וכ"נ בתורא"ש להדי' עיש"ה, [ודוק ברש"י], וכן נקט המחה"ש בשו"ע בסימן תרלב סק"א ובכור"י תרכו סק"י, אכן בתשובות פנים מאירות ח"א סי' סא כ' דפוסל אף בנסר ד' שהפכו על צידו וכו' אמנם בקו"א בפמ"א חזר בו ונתכוין למאירי הנז'. - ודוק ברש"י ובמאירי דפליגי אם נסרים הוי סכך פסול בחפצא או מגזירה בעלמא עיש"ה, ועי' מש"כ באבי עזרי קמא בהל' סוכה.

דאנחא אפומא וכו' וברש"י, בראשונים נראה ב' דרכים בזה, לריטב"א ובעה"מ (להלן יט.) מיירי בסוכה קטנה דבלי הנסר ליכא שיעור סוכה, [והא דבעי' לדין פסל אף דבסוכה קטנה פוסל סכ"פ בג' טפחים, צ"ל דכיון דנסרים פסולים רק בד' טפחים, א"כ בלי צירוף הפסל שמחוץ לסוכה ל"ה ד' טפחים, ודוק היטב בריטב"א], אבל בסוכה גדולה דזולת הנסר איכא סכך כשר כשיעור סוכה כשרה. - אמנם בהשלמה ובפי' ראמ"ה פי' דמיירי בסוכה גדולה דסכ"פ פוסל בד"ט, והנסר עצמו הי' ד"ט, וג' טפחים בסוכה וטפח בחוץ דמדין פסל הוי ד"ט ונטפל לסוכה, [מיהו בתוס' יז. מבואר דהא דסכך פסול פוסל בד' הוא משום דהסכ"פ חוצץ בין הכשר לדפנות, ואם מיירי הכא ברוח רביעי, הרי לא מפסיק בין הסכך לדופן, ועמד בזה בס' המכתם שם].

- ובמהרש"א כ' ע"ד רש"י דמיירי בסוכה קטנה ועי"ש שהק' איך יהני דופ"ע הא חסר בשיעור הסוכה וכו' [וערש"ש ובחזו"א קמד-ב], ובמג"א ר"ס תרלב פי' בדברי רש"י באופ"א ועי"ש פרמ"ג, וראה בבית מאיר שם שהגיה בדברי רש"י דלאו משום דופן עקומה, אלא הכוונה דהדופן מפסיק ואין כאן דין פסל. וע"ע בחזו"א הנז' ובשפ"א.

- ועי' בערל"נ שהק' מהגמ' יט: דדין פסל אמרי' רק בממשיך דופן בהדייהו וכו', [ונראה פשוט דכ"ז ה"ד היכא דהפסל מכשיר הסוכה דבעי' דופן בהדיה, דע"י הפסל חשיב דהסוכה נמשכת, משא"כ הכא דהוי לפסול, הוי דין פסל דעי"ז מה שנמצא בחוץ נמשך לתוך הסוכה ובטל לסכך שבסוכה, וה"נ לא בעי' דופן ומצטרף לשיעור סכך פסול].

- דעייל תלתא, בריטב"א הסתפק היכא דהיה בסוכה שיעור פחות מג', ובמאירי והשלמה כ' דדוקא בעייל תלתא דהוי שיעור חשוב בפנים ובפחות מג"ט בפנים יהיה כשר, [ונראה הביאור להנ"ל דהדין פסל הכא הוא דהסכך הפסול שבחוץ נמשך לפנים והוי חלק מהסכך הפסול, ולהכי ס"ל דה"ד היכא דרוב הסכך ג"ט בפנים דגורר את הטפח שבחוץ, ולשון הראבי"ה "אם הסכך הפנימי פסול החוץ נידון כמוהו", ולהכי דוקא כשהסכך הפנימי ג"ט חשוב סכך פסול בפנים לגרור הפסל אחריו ודוק], ועי' בשפ"א.

[ובבית מאיר שם הק' על הבעה"מ שהביא סוגין, אף דפסק דבהפכן על צידן פסולה דהוי כשפודין, וא"כ אף בלי הפסל הוי סכך פסול, ונראה דלהנ"ל י"ל דהכא גרע, דבהפכן על צידן מסכך בכל הנסר, אבל הכא דחלק מהנסר שנמצא מחוץ לסוכה כמאן דפסיק וכליתא דמי, א"כ הנסר הוי ג"ט, ולכך בעי' לדין פסל להחשיבו לנסר של ד' טפחים ודוק].

**דף טו.**

ד] מתני' מפקפק, עי' ברש"י וברא"ש וק"נ שם. - ובמש"כ רש"י דלב"ש בעי' תרתי, בפנ"י כ' דלמסק' בביטול תקרה ניחא, ובזה מיושב השגת הב"ח על הטור שלא הזכיר התנאי דב' פסלים כו' שכ' רש"י, ועי' בערל"נ. - בפרמ"ג בסי' תרכו הק' דלהלכה בעי נענוע ומגביה כ"א לבדו והכא במפקפק הוי פחות מנענוע, ועי' ברמב"ן במלחמות ז:

- חידוש הב"ח בסי' תרלא דבפסול תולמ"ה ל"ח כסכך פסול דפוסל באמצע בד' עי"ש ראייתו.

- לעי' בדברי הגר"א בהל' ציצית סי' יא ודוק בכוונתו להוכיח מהסוגיא גבי קציצה זו עשייה.

- לרש"י במסק' מיירי בנסר ד' ובבטול תקרה ליכא גזירת נסרים, ובשי' הרי"ף בסוגיא, עי' ביאורו ברמב"ן במה שדחה פרש"י וביאר שיטת הרי"ף דמיירי בנסר פחות מד' ובתקרה ישנה איכא הגזירה גם בפחותין מד' ובזה מהני בנוטל א' בינתים כיון דסותר התקרה, דגזירת תקרה בטלה כיון שמחזר עליה לבטלה, וע"ע בר"ן וברא"ש וריטב"א בביאור דבריו, וראה באבי עזרי קמא בהל' סוכה ביאור נכון.

- בבטול תקרה. עי' בשו"ע בסימן תרלא ס"ט ומשנ"ב סקכ"ה ושע"צ סקט"ו. - וער"מ פ"ה ה"ח ובקו' הרא"ש, ועי"ש בנ"כ ועי' בהשלמה ומש"כ השפ"א.

**סוגיא דפרוץ כעומד.**

ה] בדינא דפרוץ כעומד, הערת הפנ"י בתחילת הסוגיא דשא"ה לגבי סכך דבעי' צילתה מרובה וכו', - לעיין ברמב"ם פ"ה הט"ז שפסק דבסכך פרוץ כעומד פסול, ובהערת המ"מ דסותר לפסק הר"מ דבמחיצה פכ"ע מותר, ועי"ש בתרוצו דשאני לענין סכך, והגמ' הו"מ למימר ולטעמיך, [ויש להשוות לשי' רש"י להלן כב: גבי מחצה אויר דפסול ועי"ש בתוס'], וראה עוד ברבינו מנוח, ובכס"מ כ' באופ"א, ותמה עליו התוי"ט מדברי הר"מ בפה"מ לפנינו.

- ועי' בשפ"א אם הסכך הפסול מצטרף לדין צילתה מרובה, או הוי כאויר - חידוש החזו"א בסוגיא בסימן קנ סקי"א.

- לעיין בתוס' חולין כט ד"ה דכ"ע במש"כ להק' דאמאי בשחיטה בעי רוב ובמחיצה סגי בפרוץ כעומד, ותירצו "דיש לחלק דהכא איסור וטומאה והתם לענין מחיצות" עיש"ה, וע"ע בתורא"ש עירובין טו ובר"ן שם, [וע"ע ברש"ש עירובין י: ובכתבי הגרי"ז בכורות יז: והגהות רא"מ וגור אריה בעירובין טז].

תוד"ה פרוץ כעומד. עיין בהערות המהרש"א. - ובדינא דא"א לצמצם אם הפי' דא"א לדעת אם כיון במדידתו, אף דבמציאות יתכן שיהיו בצמצום, עי' רש"י ותוס' בכורות יז: וברע"א שם, ובמהרש"א לפנינו, ועי' מנ"ח מ' קט שהק' דאי א"א לצמצם לא משכח"ל לאו דבמתכונתו לא תעשו שה"מ, ותי' דכ"מ שציוותה התורה במדה הכל לדעת בנ"א, וראה בקהל"י בבכורות שם בזה.

**דף טו:**

בדברי רש"י שכ' באוקימת' רבא דבטל ובתוס', לעי' היטב בפנ"י, ועי' במהרש"א ע"ד התוס' ובק"נ, ועי' בהגר"א סי' תרכו ס"א [סוף קטע ג'], דרש"י הכא ס"ל כשי' הראבי"ה דסכך פסול שחמתו וכו' פוסל תחתיו אף באיכא רוב סכך כשר, [ודלא כרש"י ט:] ועפ"י דברי הפנ"י ניחא הערתו. [וברש"י עירובין השמיט תיבת ביטול].

- בלואי כלים בפרש"י, ובר"מ פ"ה ה"ב ובנ"כ, וע"ע בהשגות הראב"ד שם בה"ד במש"כ "ולא פחיתי מבלאי כלים". ובחלקת יואב נקט דלד' הרמב"ן ב"ב בסוגיא דרקיק דכל היכא דהיה מקבל טומאה אף דנפקע טומאתו פסול לסכך מהתורה, ה"נ בבלאי כלים פסול מה"ת לסכך.

**דף טז.**

חוטט בגדיש בר"מ פ"ה ה"ט "שהרי לא עימר גדיש זה לצל" ובדברי הרי"ף חוטט לשם סוכה, ועי' במ"ב בביאור הלכה סי' תרלה [ונתבאר בשיעור כללי]. - ועי' בתוס' רי"ד ור"ח ובר"ן בסוגיא ב' שיטות אם החטיטה דוקא מלמטה וכו'.- ובמש"כ רש"י דשיעור י' הוי צורך הדפנות, צ"ע מהגמ' ה. דעל פחות מעשרה ל"ה סככה עי"ש.

- באיכא טפח זע"ז דמהני בגדיש, חידוש החזו"א דלא בעי' שיעור זע"ז דסגי בד"ט ומשהו וסגך פחות מג"ט משלים השיעור, [אמנם יש לחלק דה"ד באיכא לסכך דין סכך, אבל הכא דבעי' שיהא דין אהל לומר דהוי סכך, ע"כ בעי' שיעור סוכה אהל טפח בשיעור זע"ז].

ו] מתני'. מחיצה תלויה מלמעלה למטה וכו' במאירי לפנינו כ' דל"א גוד אחית דדרך בנין מלמטה ולא מלמעלה למטה וכו', וברש"י מבואר דל"א גו"א דגדיין בוקעין, ועי' בפנ"י מש"כ בד' רש"י דלענין פי תקרה יורד וסותם אמרי' גו"א דל"ח לבקיעת גדיים. ומבואר כן בתוס' עירובין פו: דלכ"ע מכשירין בפי תקרה. [ועי' ספק נחמד בשפ"א אם לר' יוסי מהני גם ליושב למטה מהמחיצה].

- חידוש בריטב"א עירובין פו: דרק מדרבנן ל"מ מחיצה תלויה, והריטב"א הוכיח כן מהגמ' להלן בע"ב דמחלקי' בין סוכה לשבת, ועי' בערל"נ ובשפ"א דבראשונים סתמו דהוי דאורייתא.

- ומצינו דבר חדש ביראים מצוה תכא שכ' דהא דל"מ מחיצה תלויה בסוכה הוא משום דבעי' בסוכה מחיצות הניכרות, וכ"ה בשבה"ל סי' שלה, [ועי' בגליוני הש"ס].

- מח' ראשונים אם במחיצת עשרה בעינן לגוד אסיק עי' ריטב"א ומאירי, ובערל"נ לעיל ו: דל"ב לגו"א וסגי במחיצת עשרה.

**דף טז:**

ז] מחצלת וכו', עי' בר"ן וכגון שהיתה גבוהה עשרה וכו' וע"ע בריטב"א. - תרי לבוד, וצ"ל דאף לר"ן יח. דל"א תרי הלכתא בהדדי בדו"ע ולבוד, מ"מ כבר כ' הרע"א בתשו' סימן יב דה"ד היכא דכל הלכה ל"ש בלא אידך ול"ש הכא. - ובראבי"ה כ' דבר חדש דגם למסקנא דוקא תרי לבוד אמרי' אבל ג' לבוד לא אמרי' וצ"ב.

תוד"ה מהו דתימא לעי' בתור"פ ובריטב"א, ובפנ"י כ' דודאי היכא שכל הלבודין בענין א' ל"ש לחלק בין חד לתרי, ושא"ה בהך מחצלת שהלבודים הם בב' ענינים וכו', ודוק בפי' הר"ח לפנינו, ועי' בערל"נ.

- לבוד לשון הריטב"א דמשמעתין מוכח דבלבוד אינו כאילו היה סמוך ממש ואינו דא"כ בצרה לה מחיצה אלא לבוד דינו כאילו הוא סתום ע"כ.

פס ד' וכו'. עי' בריטב"א שהק' על רש"י דבדופן שלישי סגי בטפח שוחק, ובר"ן פי' דהוי כסוכה העשויה כמבוי וכו'. ובהגר"א כ' דל"א לבוד בהשלמת שתי דפנות, [והביאור דע"י לבוד העומד כדקאי קאי ורק דחל דין סתימה ולדופן בעי' שבעה ממש ובמחיצת ד' עם לבוד לא נעשית למחיצת שבעה ודוק], ובתוס' מבואר דהכא מיירי על הב' כהלכתן.

- לעי' בר"מ פ"ד ה"ד דבלבד שיהיו הדפנות מכוונות תחת שפת הגג, והיינו דל"א לבוד וגו"א כמבואר במאירי, והמאירי חולק, וכן כ' בס' המכתם דאם מרוחקות אפי' פחות מג"ט פסולה דתרתי לא אמרי' גו"א ולבוד, ומתאים גם למש"כ הר"מ שם פ"ד הי"א "הואיל והסיכוך על שפת הגג", ודלא כמסקנת המאירי בסוגין דחולק, וכן בטור בסי' תרל חולק דל"ב מכוונין וסגי בג"ט לגג דאמרי' גו"א ולבוד.

תוד"ה בפחות. לעי' במהרש"א ובמג"א בריש סימן תרל ובמחה"ש ונתיב חיים שם.

**דף יז ע"א**

ח] בהא דל"א דו"ע עד ד"א וממילא ליכא ד"ט סכך פסול, עי' בערל"נ ושפ"א דלא מחלקים דו"ע על מקצת סכך, וכבר הבאנו כן מהפרמ"ג בסי' תרלב.

- בדו"ע ב' הפי' ברש"י, ובריטב"א ור"ן לעיל ד. הביא מרש"י כפי' שרש"י לפנינו דחה דרואין כאילו נתקרב וכו' וכפי' זה כ"ה בפי' ר"נ גאון בעירובין ד:, והבית מאיר הביא כן בדעת הטור, ועי' לשון הר"מ פ"ה הי"ד כאילו הכותל נעקם ויחשב זה הסכך הפסול מגוף הכותל. ומשה"ק רש"י על הי"מ דא"כ גם באויר עי' בבית מאיר שם שמיישב דבאויר כיון שפתוח מלמעלה וההפסק ניכר להכי ל"א דו"ע.

גמ' וצריכא עי' היטב בריטב"א ולי נראה דס"ד דסכ"פ דל"ה ממין הסוכה ל"א דו"ע וכו' ובריטב"א מבואר דאם דו"ע היתה מתקרבת היה ניחא ליה דבחציצה גדולה ל"א דמתקרב ודוק.

סכך פסול ואויר, הגר"ח ז"ל נקט דאויר בג' משום דין לבוד, [היינו דגם אויר פוסל בכל שהו ורק דעד ג' איכא לבוד, וצ"ע לפ"ז קו' הגמ' דיהי' כשפודין, דהרי אויר פחות מג' הוי כסתום, ואיך ישלים לשיעור סכ"פ בד"ט]. - לעי' בגמ' בב"ב קסב,ב מלאוהו בקרובים כשר ואל תתמה שהרי אויר סוכה וכו', ובפי' רגמ"ה שם אע"ג דאויר ג"ט פסול ל"א סכך פסול כמאן דליתא אלא סכ"פ בג' וכו', - ועי' חידוש המנ"ח במצוה שכה סק"ט דבסכך גזול פוסל בג"ט משום מהב"ע.

ברש"י בית שנפחת וכו' משום תולמ"ה, וצ"ע דברש"י לעיל יד. ילפי' מקרא דולא בית כו', [וצ"ל דרש"י מירי דאך דנמלך אח"כ לסיכוך מ"מ יהיה פסול מדין תולמ"ה וכמבואר בריטב"א לעיל שם].

לדקדק לשון רש"י בדו"ע כאילו היא הדופן שנעקם ואין כאן "סכך פסול" [ולכא' הא בלא"ה אם דו"ע הדופן מגיע לסכך והסכ"פ אינו חוצץ, וצ"ל דכיון דהעיקום אינו מצטרך לשיעור י' דהדופן במקומו והסכך במקומו, ורק בסכ"פ הריחוק מבדיל, ולהכי כ' רש"י דאין כאן סכ"פ].

ברמב"ן ור"ן מבואר דלרב דסכ"פ בד' אמות, ליכא נ"מ בדין דו"ע, דעד ד' אינו פוסל וביותר מד' הרי בלא"ה ל"א דו"ע, והאחרונים דנו כמה נ"מ בזה, [עי' באו"ש דנ"מ בסוכה דסכ"פ מרובה דאם הוי דו"ע יהיה עומד מרובה מסכך כשר יותר והסכ"פ לא יפסול מדין חציצה אלא רק כפרוץ מרובה וכו', ומדברי האו"ש מבואר דשייך ע"י דו"ע לעשות לסכך כשר, וכן נקט הרע"א בשו"ע בסי' תרלב הובא בסוגיא דלעיל].

- לרש"י אמרי' דהדופן מתעקם וכו'. וברע"א יז. הק' דלר' יאשיה לעיל ז: דבעי' דופן כסכך שיהא צילתה וכו' ולמרדכי בעי' שיהא דופן ממין סכך, א"כ לא משכח"ל דין דו"ע דהסכך הפסול יהא דופן דהא בעי' שיהא דופן ממין הסכך, ולכאורה נראה דאפי' לר' יאשיה דבעי' דופן ממין סכך, ה"ד עד שיעור י' טפחים, דהלכות הדופן הם בהאי שיעורא, [ומעל י' אמרי' גו"א, ולכמה ראשונים לא בעי' אף לגו"א, כיון דאין צורך במחיצה יותר מי"ט], וכיון שכן הרי דו"ע מיירי בחלק שמעל י' [דהרי דו"ע לא מהני להצטרף לשיעור י"ט כידוע], ובזה ליכא דין דופן ממין סכך, [ולדוגמ' הרי חזינן דדין מחיצות ניכרות דבעי' בסוכה נא' עד י"ט, ומעל כ' אמרי' גו"א.

[ונראה ביאור חדש בדין דו"ע דאין הפי' ברש"י דהדופן מתעקם והסכך הפסול נעשה לדופן, דודאי דופן הוא רק בגדר מחיצה בעומד, והרי בפ"ק דעירובין ילפי' דין מחיצה י"ט מדופן סוכה, אלא הפי' הוא דעיקר דין דו"ע בעי' בכדי לחבר בין הדופן לסכך הכשר, דבסוכה בעי' דפנות סמוך לסכך, וד"א סכ"פ מפסיק וחוצץ בין הסכך הכשר לדופן, וכן מבואר בריטב"א בצריכותא במש"כ דמה שיותר אינו ממין סכך יותר חוצץ, ולהכי אמרי' דו"ע דמתעקם היינו דהסכך הפסול הוא כדין דופן לענין לחבר בין הסכך הכשר לדופן, אבל ודאי דבחפצא לא הוי דופן, דדופן אינו אלא המחיצה, ומה"ט נראה דלד' הר"מ דדפנות סוכה אסורים בהנאה, הסכך דדו"ע מותר בהנאה ולא נאסר כדופן סוכה כיון דל"ה דופן ממש, וכל דינו דהוי כדופן לענין דלא ליהוי הפסק בין הסכך כשר לדופן, ולכן לא יאסר בהנאה, [ונמצא דההלכה דדו"ע נאמר בעיקר על חיבור הדופן והסכך, ובזה יש לבאר סברת הפרמ"ג דלא אמרי' דו"ע על מקצת הסכך הפסול, היינו דהדו"ע נאמר על חבור הסכך הכשר והדופן וממילא ל"ש דו"ע לחצאין], וניחא היטב קו' הרע"א, דודאי שייך דו"ע גם לר' יאשיה, ואף דבעי' דופן ממין הסכך, היינו דוקא בדופן עצמו, אבל בדו"ע דל"ה דופן ממש ודאי דלא בעי' בזה ממין הסכך.