92 בדיני אומד
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ב' כ' אלול תשע"ג

**א**

א] סנהדרין דע"ח:, נתכוין להכותו על מתניו ול"ה בה כדי להמיתו על מתניו וכו' פטור, נתכוין להכותו על לבו וכו' והלכה לה על מתניו ולא היה בה כדי להמית על מתניו ומת פטור.

ומבו' דדינא הוא דההורג את חבירו ול"ה במכה כדי להמית פטור, וע"כ פטרינן בין היכא שנתכוין למכה שאין בה כדי להמית, ובין היכא שהיתה ההכאה בפועל במכה שאין בה כדי להמית, וכ"ה מבו' לעיל דע"ו:, דאמרינן דלא נאמרה יד בברזל שהברזל ממית בכ"ש, - ודין זה נתפרש בספרי פר' מסעי, דתניא התם, או בכלי עץ יד אשר ימות בו הכהו וימות רוצח הוא וכו', מגיד הכתוב שאינו חייב עד שיכנו בדבר שיש בו כדי להמית, שומע אני אף על מקום שאינו כדי להמית, ת"ל וכו' מגיד הכתוב שאינו חייב עד שיכנו בדבר שיש בו כדי להמית ועל מקום שהוא כדי להמית וכו'.

ב] והנה ביסוד הך דינא דאינו חייב בשהכהו מכה שאין בה כדי להמית או במקום שאין בו כדי להמית, נראה שנחלקו הראשונים.

דהנה ז"ל הרמב"ם בפ"א מחובל הי"ח, כשם שאומדין למיתה כך אומדין לנזקין וכו', ואם אבד החפץ ואמר החובל ל"ה בו כדי להזיק "וכמו אנוס אני" וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בד' הרמב"ם דיסוד דינא דאומד הוא, דכל של"ה בו כדי להזיק, הו"ל כאנוס,[[1]](#footnote-2) ולפ"ז הרי דה"נ דין אומד למיתה דכל שאין בו כדי להמית פטור, הוא משום דהו"ל כאנוס, שהרי בגמ' ב"ק דצ"א. מדמינן זל"ז, וגם הרמב"ם כתב בזה דכשם שאומדין למיתה כך אומדין לנזקין.[[2]](#footnote-3)

וכ"נ גם בד' הרמב"ם פי"ב מנז"מ הט"ו, ז"ל, ואם היה פחות מעשרה פטור על מיתת הבהמה אבל הם הוזקה בלבד חייב לשלם נ"ש ואפילו בתל גבוה כ"ש או בחפירה כ"ש, שהנזק בכ"ש דבר מצוי וידוע ואין המיתה בכ"ש מצוי' "וה"ה כמו אונס", עכ"ל, אך אי"ז מוכרח, דלא נתפרש בגמ' דפטורא דבור פחות מי' על מיתה, הוא משום דינא דאומד.

ג] אמנם מד' רש"י נראה ללמוד דפליג ע"ד הרמב"ם בזה, דהנה בב"ק דצ"א. אתינן למפשט דיש אומד לנזקין מהא דתניא דהכהו כנגד עינו ואינו רואה כנגד אזנו ואינו שומע אין עבד יוצא בהן לחירות, מ"ט לאו משום דבעינן אומדנא וש"מ יש אומד לנזקין, ופירש"י, ז"ל, דבעינן אומדנא ובהכי לא בעי לאסתמויי "אלא מזלי' הוא דאתרע לי'", עכ"ל, ומבו' להדיא בד' רש"י, דהא דפטרינן בשאין במכה כדי להזיק, אי"ז משום דהו"ל אונס, אלא הוא משום דאמרינן דמזלי' הוא דגרם לי', והיינו דמה"ט לא חשבינן לי' כלל כמזיק, כיון שאין בהכאתו כדי להזיק, אלא דמזלי' דהניזק גרם לו לינזק מכח זה.

ועד"ז מצינו בפירש"י שם ד"ג., ז"ל, ומיהו אם מת השור אמור רבנן בבור ט' פטור "דלא מחמת הבור מת" דאין בו כדי להמית, עכ"ל, והרי להדיא דהא דבבור ט' פטור, אשר בפשוטו הוא מדין אומד למיתה, הוא משום דלאו מחמת הבור מת,[[3]](#footnote-4) והיינו דאמרינן דמזלי' הוא דאתרע לי', וע"כ לא חשיב כניזק ע"י הבור.

ד] וכ"ה מבו' בד' הרמ"ה בסנהדרין דע"ח:, בהא דתנן התם דנתכוין להכותו על לבו והי' בה כדי להמית על לבו והלכה לה על מתניו ול"ה בה כדי להמית על מתניו ומת פטור, וכתב הרמ"ה, ז"ל, נתכוון להכותו על לבו וכו' והלכה על מתניו ול"ה בה כדי להמית על מתניו ומת פטור "דלאו איהו קטלי' שהרי ל"ה בה כדי להמית", עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דהא דפטור במכה שאין בה כדי להמית, הוא משום דלאו איהו קטלי', והיינו דאמרינן דמזלי' גרם, וע"כ חשבינן דלאו איהו קטלי'.

ויש להוסיף, דלדעת הרמב"ם דדינא דאומד הוא משום אונס, צ"ל דהא דבנתכוין להכותו על לבו והי' בה כדי להמית על לבו והלכה לה על מתניו ול"ה בה כדי להמית על מתניו ומת פטור, היינו ג"כ משום דהו"ל כאנוס, והגם דהוא נתכוין להכותו על לבו, ונמצא דלפי כונתו הי' בה כדי להמית, מ"מ כיון שבפועל הלכה על מתניו שאין בה כדי להמית, הו"ל כאנוס, - והיינו דכ"ה דאם הוא הי' סבור שיש במכתו כדי להמית, ונתברר שאין בה כדי להמית, דודאי דהוא פטור משום אונס, ואף דלפי דעתו הי' בה כדי להמית, מ"מ כיון דלפי האמת ל"ה בה כדי להמית, ול"ה מוטל עליו לחוש שימות ממנה, הו"ל כאנוס, ע"כ ה"נ אם נתכוין להכותו על לבו והלכה על מתניו, הגם דלפי כונתו הי' בה כדי להמית, מ"מ כיון שבפועל הלכה על מתניו ול"ה בה כדי להמית, הו"ל כאנוס.

ה] ובתשו' הריב"ש סימן של"ח נשאל במש"א דברזל א"צ אומד שממית בכ"ש וכו', ולפ"ז לא ידעתי וכו', גם כל היום אנו רואין הרבה והרבה מכין עצמם בסכין או במחט וברית מילה בסכין היא ומעוטא דמעוטא הוי מאן דלא מתסי וכו', והשיב הריב"ש, ז"ל, איני יודע מה אתה שח ומה קשה לך וכו', ואם מפני שכל היום אנו רואין הרבה מוכים בסכין או במחט ואינם מתים וברית מילה בסכין היא ומעוטא דמעוטא הוי מאן דלא מתסי, ומה בכך, וכי אתה סבור שבאבן או באגרוף כשאומדין כשיש בו כדי להמית שהכונה הוא שודאי ימות בה או שעל הרוב ימות, לא כי אלא שאפשר שימות בה, וכיון שאפשר שימות בה ונפל למשכב מחמת אותה הכאה חובשים אותו ואם לא עמד ומת חזקה מחמת ההכאה מת וכו', ובמכת חרב או מחט שא"צ אומד שהתורה העידה עליו שממית בכל שהוא, כלומר שהוא אפשר שימות בכ"ש, ואע"פ שהרבה מתרפאין, "מ"מ כשמת אנו אומרים מחמת ההכאה מת שרגלים לדבר", כמו אם הוכה באבן גדולה על ראשו, וברית מילה ג"כ כך הוא שאע"פ שהרבה מתרפאין משום דעבדי ליה סמתרי, אמנם אם ימות תינוק אחד שנפחה המכה חזקה מחמת חתך הברזל מת כיון שהוא באפשר, עכ"ל.

ומשמעות דבריו, דדינא דאומד הוא דכל שאין בה כדי להמית אמרינן דלאו מחמת ההכאה מת, וזהו שכתב הריב"ש, דכל שיש בה כדי להמית ומת, אנו אומרים דמחמת ההכאה מת, ומ' דכשאין בה כדי להמית, אנו אומרים שלא מחמת ההכאה מת.

ו] והנה בחי' הרשב"א ב"ק דנ"א. כתב, ז"ל, מתניתין דאגנדר אגנדורי, מסתברא לי דלאו למימרא דמתני' דתני עשרה והיו פחותין מעשרה דוקא דאגנדר אגנדורי הא נפל כדרכי' אפילו בשיתא סגיא וכו', ועוד דא"כ אפילו אגנדר ונפל לתוך ששה ומת ליחייב דהו"ל תחלתו בפשיעה למהלך כדרכו וסופו באונס באגנדור וליחייב וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דהא דפטור בבור פחות מי' על מיתה, הוא משום אונס, וזהו שהק' דהו"ל תחילתו בפשיעה וסופו באונס, וזה כדעת הרמב"ם דהא דפטרינן במכה שאין בה כדי להמית הוא משום אונס, וה"נ הא דפטרינן בבור פחות מי' הוא משום אונס, וכמש"כ כן הרמב"ם בפי"ב מנז"מ, אך לדעת רש"י דהא דפטרינן במכה שאין בה כדי להמית, הוא משום דמזלו גרם לו, וכן הא דפטרינן בבור פחות מי' הוא משום דלא מחמת הבור מת, הרי דל"ש בזה חיובא דתחילתו בפשיעה וסופו באונס, וז"פ.[[4]](#footnote-5)

ז] והנה איתא בירושלמי בפירקין ה"ד, חזקי' שאיל זרק את האבן ול"ה בה כדי להמית המית את זה ושיבר את כליו של זה, בזה חידש ובזה לא חידש, ע"כ, והנה אם פטורא דאין בו כדי להמית הוא משום אונס, מתבאר היטב הא דה"ה פטור מממון, ויש מזה מקור למה שדנו האחרונים אם חייבי מיתות אונסין פטורין, אך אי נימא דפטורא דאין בו כדי להמית הוא משום דלא חשיב כהריגה דילי', א"כ מ"ט יהא פטור מן הממון, - אך י"ל דהיינו, דודאי דמצד עצם המעשה הו"ל מעשה דילי', ואך דגדר ההלכתא דנתחדשה לפטרו, הוא דהואיל ומזלי' דההוא גברא גרים לא חשיב זה כמעשה דילי' לחייבו, וזהו שאמרו דלא נתחדש כן אלא לענין לחייבו מיתה, אך לענין לפטרו מן הממון לא נתחדש כן, ואף בכה"ג ה"ה פטור, ועי' משנת ר"א כתובות סין כ"ו סק"ח מש"כ עוד בזה.

**ב**

ח] והנה לעיל במתניתין תנן, דהמכה את חבירו באבן או באגרוף ואמדוהו למיתה והיקל ממה שהי' ואח"כ הכביד ומת חייב, ר"נ אומר פטור, שרגלים לדבר.

ובתשו' הריב"ש שם כתב בתו"ד, ז"ל, ובדיני נפשות ג"כ כך הוא, דכל שאמדוהו מתחילה למיתה כלומר במכת אבן או עץ שאמדו שיש בה כדי להמית או בברזל בלא אומד, אע"פ שהקל בנתים, אם הכביד עליו אח"כ ומת, אין אומדין אותו אומד שני וחייב כרבנן דפליגי עליה דרבי נחמיה וקיי"ל כוותייהו, עכ"ל.

ונתחדש בד' הריב"ש, דהא דתנן דאמדוהו למיתה, היינו שאמדו שיש במכה זו כדי להמית, ובברזל א"צ אומד, - ונמצא לפ"ז, דאף שלא אמדוהו כלל שהוא עתיד למות מחמת מכה זו, שהרי אף מכה שיש בה כדי להמית הרבה מתרפאין ממנה, וכמש"כ הריב"ש לעיל מינה, מ"מ כל שמת לבסוף אף שהיקל בינתים, רגל"ד שמת מחמת מכה זו, וה"ה חייב.

וכ"ה מבו' בד' הריב"ש שם לעיל מינה, ז"ל, וכי אתה סבור שבאבן או באגרוף כשאומדין כשיש בו כדי להמית שהכונה הוא שודאי ימות בה או שעל הרוב ימות לא כי אלא שאפשר שימות בה, וכיון שאפשר שימות בה ונפל למשכב מחמת אותה הכאה חובשים אותו, ואם לא עמד ומת חזקה מחמת ההכאה מת, ואפילו היקל בנתים והכביד אח"כ חייב שרגלים לדבר כרבנן דקיי"ל כוותייהו, עכ"ל, - ואך דבד' הריב"ש אלו מבו', דהך דינא הוא רק בגונא שנפל למשכב מחמת אותה הכאה, אך כל שלא נפל כלל למשכב מחמת ההכאה, ודאי דאין חובשין אותו, וגם אם מת אח"כ, לא תלינן שמת מחמת הכאה זו.

ט] אמנם קשיא טובא בזה, דאם האומד למיתה היינו שאמדו שיש במכה זו כדי להמית, אך לא אמדו כלל שהוא עתיד למות ממנה, א"כ מ"ט בעינן קרא להיכא דאמדוהו למיתה וחי' דפטור, ופירש"י דלא תימא הואיל ויצא מבי"ד חייב נקטלי' דהא דהדר חיי חס רחמנא עלי', - ואם הא דאמדוהו למיתה היינו שאמדו שיש במכה זו כדי להמית, ולא אמדו כלל שהוא עתיד למות ממנה, מאי ס"ד שאף אם חי לבסוף הורגין אותו.

ומאידך קשיא, בהא דבעינן קרא דאם אמדוהו לחיים ומת פטור, ולר' נחמי' ל"ב קרא שהרי יצא מבי"ד זכאי, - ואם הא דאמדוהו למיתה היינו שאמדו שיש במכה זו כדי להמית, הרי לכאו' ה"נ מתפרש הא דאמדוהו לחיים, שאמדו שאין במכה זו כדי להמית, וא"כ מ"ט בעינן קרא לפטרו אם מת, הרי כל שהכהו מכה שאין בה כדי להמית ה"ה פטור אף אם מת מיד, דל"ש בזה כלל טעמא דיצא מבי"ד זכאי, וצע"ג, ושמא איירי בגונא דמכח שמת לבסוף, תלינן שטעו באומד בתחילה ויש בו כדי להמית.

ובאמת ל' רש"י בד"ה חד אמדוהו, דאמדוהו תחילה "שלא ימות", והרי להדיא דהא דאמדוהו לחיים לאו היינו שאמדו שאין במכה זו כדי להמית, דלעולם הי' במכה זו כדי להמית, ואך שאמדוהו שאינו עתיד למות, ולפ"ז ניחא הא דבעינן קרא למפטרי' היכא שמת לבסוף.

י] ואמנם מהא דתנן המכה את חבירו "באבן או באגרוף" ואמדוהו למיתה, מ' כד' הריב"ש, דעיקר האומד הוא שיש במכה כדי להמית, וע"כ תני לה באבן או באגרוף, ומשום דבברזל א"צ אומד, אך לפמש"נ מד' רש"י דהאומד הוא אם ה"ה עתיד למות מחמת מכה זו, תיקשי דמ"ט נקט לה בהכהו באבן או באגרוף, והול"ל המכה את חבירו סתמא, שהרי אף בהכהו בברזל צריך אומד אם הוא עתיד למות.

ומצאתי בחזו"א סו"ס כ"ב שעמד ע"ז, ז"ל, יל"ע למה נקט התנא אבן ואגרוף, והלא דין המשנה גם בברזל, דאע"ג דברזל א"צ אומד אם יש כדי להמית וכו', מ"מ אומד גברא בעי, וכדאמר ב"ק צ"א א' דאומד גברא ואומד חפצא ב' ענינים הם, עכ"ל, ופשיטא לי' להחזו"א, דהאומד השנוי במשנתינו, אינו אומד המכה אם יש בה כדי להמית, אלא אומד הגברא אם הוא עתיד למות, וכ"ה בדבריו בכל הסימן, עיי"ש.

**ג**

יא] והנה למשמעות ד' רש"י, דאמדוהו למיתה הוא שהוא עתיד למות מחמת המכה, ואמדוהו לחיים היינו דאינו עתיד למות מחמת המכה, יש להסתפק בגונא שהדבר ספק אם ימות מחמת המכה, אם הוי בכלל אמדוהו למיתה או בכלל אמדוהו לחיים, ובגונא שא"א לאמוד את חומר המכה, פשיטא דחשיב כלא אמדוהו כלל, ומקום הספק בגונא שאפשר לנו לאמוד את חומר המכה, וידוע לנו שפעמים שמתים מחמת מכה זו ופעמים שאין מתים.

והנה מסברא נראה, דבכה"ג מחד גיסא ל"ה בכלל אמדוהו למיתה דס"ד דאף אם חי' לבסוף ה"ה חייב, שהרי מעיקרא אמדנוהו שיתכן שיחי', וא"כ מ"ט נימא דאף אם חי' לבסוף ה"ה חייב, - אך מאידך גיסא נראה, דבכה"ג ל"ה בכלל אמדוהו לחיים שאף אם מת לבסוף ה"ה פטור, שהרי מעיקרא אמדנוהו שיתכן שימות, ומעולם לא יצא מבי"ד זכאי, אלא יצא הדבר בספק, - וכמדומה דאה"נ בכה"ג הוי כלא אמדוהו כלל, שא"א לנו לאמדו, אחר שהדבר ספק לנו אם ימות ממכה זו.[[5]](#footnote-6)

יב] ולכאו' הי' נראה לפ"ז, דאף בגונא דאמדוהו על הרוב שיחי', מ"מ כיון שאין הדבר ברור ויתכן שימות לבסוף מחמת המכה, הרי דאם מת לבסוף, ה"ה חייב, ולא חשיב כאמדוהו לחיים ומת, שהרי מעיקרא הי' צד המיתה ידוע לנו, ומעולם לא הוכרע לנו דאי"ז מכת מות, אלא יש לנו להמתין ולראות אם ימות לבסוף, ול"ש לומר בכה"ג דיצא מבי"ד זכאי, דלא יצא זכאי כלל, אלא נקבע שיש להמתין ולראות אם ימות, ולא חשיב כאמדוהו לחיים, אלא כשאמדוהו דודאי לא ימות מחמת מכה זו.

אך לפ"ז תיקשי, דמאי ס"ד דהיכא שאמדוהו לחיים ומת יהא חייב, הרי כיון שאמדנוהו בודאי שלא ימות, יש לנו לתלות דמה שמת לבסוף אי"ז מחמת מכה זו, ומן הדין יש לנו לפטרו.

אמנם הנה ז"ל רש"י בד"ה לחיים אין אומדין אותו למיתה, "לומר טעינו באומד ראשון" ולחייבו לזה, שהרי יצא מבי"ד זכאי, ואמרינן מחמת חולי אחר שבא עליו הכבידה המכה, עכ"ל, ומבו' בד' רש"י, דהס"ד לחייבו באמדוהו לחיים ומת, הוא לומר דטעינו באומד ראשון, - ולכאו' מוכח מזה כמש"נ, דלא חשיב כאמדוהו לחיים רק אם אמדוהו בודאי שיחי', וע"כ כל הצד דאח"כ יאמדו אותו למיתה, הוא שיאמרו שטעו באומד הראשון, אך אי נימא דכל שאמדוהו על הרוב שיחי', חשיב כאמדוהו לחיים, הרי דאם מת אח"כ, א"צ לומר דהאומד הראשון הי' בטעות, וז"ב.

יג] שו"ר בחזו"א סימן כ"ב סק"א, ז"ל, ונראה דלעולם בהוכה בדבר שיש בו כדי להמית והוכה הכאה שצריכה אומד, יש בהכאה זו אפשרות מיתה, וכשאומדין אותו לחיים אין הדבר שאין חייו רדופין כלל מהכאה זו, אלא האומד הוא על הרוב, ואמנם אם מת מחולי זה אשתכח דזה הרגו, אלא שמדין התורה לזכותו בדין בשעה שהאומד הוא לחיים, [אולי הוא מסברא או שיש איזו דרשא לזה] ואין לחובשו דלמא ימות, וממילא משתמע שאם מת פטור שהרי אין מחזירין לחובה, עכ"ל, והרי שנקט דכל שאמדוהו שעל הרוב לא ימות מחמת מכה זו הו"ל כאמדוהו לחיים, וילפינן לה מקרא או דהוא מסברא, ומכח זה חשבינן לה כיצא מבי"ד זכאי, וצ"ע בזה.

?במש"כ רש"י דפטורא דאמדוהו לחיים ומת הוא משום דיתכן דלא מת מחמת זה, ומאידך לעיל מינה כתב רש"י דהוא משום דיצא מבי"ד זכאי, ולכאו' הי' מקום לומר דהיינו, דאם ל"ה צד דלא מת מחמת זה, הו"ל כטעה בדבר שהצדוקים מודין בו דמחזירין אף לחובה, ועי' חזו"א בתו"ד שדן בזה, - אך יל"ע אם אכן הא דטעה בדבר שהצדוקים מודין בו מחזירין לחובה, הוא משום דאין ע"ז תורת הוראה כלל, או הוא כמבו' בהוריות ד"ד: ובפירש"י שם ד"ד. לענין דין הוראה, דהוא משום דהו"ל כמזיד, וי"ל דמה"ט גם מחזירין אף לחובה דכיון דהו"ל כמזיד במה שדן מתחילה, אין ע"ז תורת דין כלל, - ולפ"ז לכאו' ל"ש ה"ט הכא.

ושמעתי מהרד"ש לפרש בזה בע"א, דבאמת עיקר הא דחשבינן לה כאין מחזירין לחובה, צ"ב, שהרי חיובא דרציחה חייל רק בשעה שמת הנהרג, וכ"ז שלא מת מ"ש לדון שכבר זיכוהו, הרי בלא"ה כ"ז שלא מת ה"ה זכאי, - ויל"פ בזה, דמש"א בזה דאין מחזירין לחובה, היינו במה שקבעו דמכח מכה זו אינו עשוי למות, ואין מחזירין את פס"ד זה, אך ל"ש לומר דאין מחזירין לחובה במה שזיכוהו מחיוב מיתה, שהרי כלל ליכא נידון על חיוב מיתה קודם שמת, - ולפ"ז י"ל, דאם הי' הדין דגם בהכה מכה שאמדו אומד אמת שאינו עשוי למות ואח"כ מת, ה"ה חייב, הרי ל"ה מהני מידי מה שכבר נקבע הדין דהוא אמוד לחיים, דאף דכן הוא האומד ואינו בטל, מ"מ גם במקום אומד זה דינא הוא דאם מת לבסוף ה"ה חייב, וע"כ בעינן לתרתי, חדא, דאין מחזירין לחובה, וע"כ אין מבטלין את האומד הראשון, דבלא הא דאין מחזירין לחובה, הי' לנו לומר דהאומד הראשון טעות הוא ובטל, וע"ז אמרינן דאין מחזירין לחובה, ועדיין האומד הראשון קיים, ועוד, דכל דהאומד לחיים קיים, אף אם מת לבסוף, לא מחייבינן לי', ודו"ק.

בחזו"א עמד דמ"ט לגבי נזיקין אמרינן דאם אמדוהו והי' מתנונה וכו' א"צ לשלם ע"ז, ואילו במיתה אי"ז כן, ובלא דינא דיצא מבי"ד זכאי הוה מחייבינן לי'.

ונתעוררתי מהרד"ש לפרש בזה, דבנזיקין כיון שאמדוהו ונתחייב לשלם כפי אומד זה, תו א"א לנו לחייבו על תוספת הנזק, דכבר שילם לו על מצב החולי, וכל מה שקורה אח"כ מכח מצב זה, אינו חייב ע"ז, - וי"ל דזה ע"ד מש"א דא"א לחייבו על צער הקטיעה שכבר נתן לו דמי ידו ודמי רגלו, ומשא"כ ברציחה דל"ש ה"ט, וצ"ע עוד בזה.

1. ואמנם ראיתי בס' משנת ר"א כתובות סימן כ"ו סק"ג שכתב דאאל"פ דינא דאומד בנזיקין משום אונס, דדמי למש"א בב"ק דס"ב. דאף באמר לה הזהרי בו של כסף הוא והזיקתו חייבת, דאמר לה מאי הו"ל גבי דאזיקתי', וא"כ ה"נ הוא בכה"ג שהזיק ממון בדבר שאין בו כדי להזיק, דאין לפטרו משום אונס אמרינן מאי הו"ל גבי דאזקתי', עכ"ד, - אך לפמש"כ בקצוה"ח סימן ר"צ סק"ב דהתם ל"ה אונס כלל, והא דשומר פטור ע"ז הוא משום דלא קיבל שמירת דינר זהב, אין להביא משם, ואדרבה מבו' בד' הקצוה"ח שם דאם הו"ל כאונס ל"ה לנו לחייבו מכח ה"ט דמאי הו"ל דאזקתי', וד יל"ד בזה, שהרי כתבו התוס' שם דבדבר דל"ה לאסוקי אדעתי' כלל לא אמרינן מאי הו"ל גבי דאזקתי', וא"כ י"ל דה"נ הוא באומד לנזיקין דכוותה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' חזו"א סימן כ"ב סק"א, ול"ד להרגו בדבר שאין בו כדי להמית ומת דפטור, דהתם אונס הוא, דלאו איהו הרגו, עכ"ל, ופתח דפטורו הוא משום אונס, וסיים דפטורו הוא משום דלאו איהו הרגו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם ילה"ע בזה, דאם הא דבבור ט' פטור הוא מדינא דאומד, א"כ מאי מיבעיא לן שם דצ"א. אם יש אומד לנזקין, הרי יש ללמוד לזה מהא דבבור ט' פטור על מיתה, דבע"כ דיש אומד גם בחיובא דנזקי ממון, - אך נראה, דהאמנם למש"כ בפי' הר"י מלוניל שם דהצד דאין אומד לנזקין, הוא משום דדין אומד הוא רק במיתה משום והצילו העדה, הרי ודאי דאם אין אומד בנזקין, גם אין אומד במיתת בהמה, אמנם בל' רש"י שם מ' קצת, דהצד דאין אומד לנזקין, הוא דבנזקין זימנין דאתזק בכ"ש, ומשא"כ במיתה, אך אי"ז מוכרח בדבריו, די"ל דכונתו לפרש דכיון דזימנין דאתזק בכ"ש, ע"כ אמרינן דדין אומד הוי גזה"כ במיתה משום והצילו העדה, ולפ"ז אף אם אין אומד לנזקין, מ"מ יש אומד במיתת בהמה, ועי' באר יצחק אהע"ז סימן י"ח ענף ב' בתו"ד שנקט כן, וע"כ שפיר ניחא הא דבבור ט' פטור על מיתה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם צ"ב בזה בד' הרשב"א שם שכתב לישב, ז"ל, אלא נ"ל הכי פירושא דמתני' דלתשלומין ואיכא מגנדר דאין בו כדי להמית בפחות מעשרה לפיכך שנינו עשרה ולומר שלא חייבה תורה אלא בבור שיש בו לעולם כדי להמית ואפילו במגנדר כנ"ל, עכ"ל, ואם כל פטורא דבור פחות מי' הוא משום אונס, א"כ מ"ש להצריך שיהא בבור לעולם כדי להמית.

   אך בפשוטו נ' דאה"נ הא בהא תליא, דאי נימא דבאגנדר חייב אף בבור פחות מי', הרי בע"כ דאי"ז שיעור בבור דפחות מי' ל"ה בור למיתה, אלא הא דפטור על מיתה בבור פחות מי', הוא מדינא דאומד דהו"ל כאנוס, וע"ז שפיר הק' הרשב"א דהו"ל תחילתו בפשיעה וסופו באונס, - אך לפ"מ דמסיק הרשב"א דבבור פחות מי' אינו חייב על מיתה אף באגנדר, בע"כ דאין פטורו מדינא דאומד, אלא הוא דין בפנ"ע דבור פחות מי' ל"ה בור למיתה כיון שאין בו לעולם כדי להמית, - ולפ"ז נמצא דד' הרשב"א הם שלא כד' הרמב"ם בפי"ב מנז"מ דהא דאין חייבין על מיתה בבור פחות מי', הוא משום דהו"ל כאונס. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להסתפק אם בכה"ג חובשין אותו, דהנה ל' הרמב"ם בפ"ד מרוצח ה"ג דאם אמדוהו למיתה אוסרין את המכה בבית הסוהר מיד וממתינים לזה וכו', ומ' דקודם האומד אין חובשין אותו, וכן מ' קצת בל' הרמ"ה, ולפ"ז הרי דבכה"ג דחשיב כלא אמדוהו כלל אין חובשין אותו, - אך יש לדחות, דקודם האומד עדיין הוא בבי"ד, וא"צ לחבשו, אך אה"נ כל שלא אמדוהו לחיים חובשין אותו אף אם לא אמדוהו למיתה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)