45 ריאה - נמצא מחט - סימן א
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / טריפות

אור ליום ד' ה' שבט תש"ע

חולין דמ"ח:, אתמר מחט שנמצאת בריאה, רבי יוחנן ור"א ור"ח מכשרי, ר"ל ור"מ בר פטיש ור"ש בן אליקים טרפי וכו', והכא בהא קמיפלגי מר סבר סמפונא נקט ואתאי ומר סבר נקובי נקיב ואתאי, ההיא מחטא דאשתכח בחיתוכא דריאה וכו' הדר שדרוה לקמי' דר' אמי וטרפה, אמרי לי' והא רבנן מכשרי, אמר להן הן הכשירו שיודעים מאיזה טעם הכשירו אנן מאיזה טעם נכשיר דלמא אי הוה ריאה קמן מינקבה וכו', ההיא מחטא דאישתכח בחתיכה דכבדא סבר מר ברי' דרב יוסף למיטרפה אמר לי' רב אשי אילו אשתכח בבשרא כה"ג הוה טריף מר אלא אמר רב אשי חזינא אי קופא לבר נקובי נקיב ואתאי אי קופא לגיו סמפונא נקט ואתאי וה"מ באלימתא אבל קטינתא ל"ש קופא לגיו ל"ש קופא לבר נקובי נקיב ואתאי.

**א**

א] דעת רוב הראשונים, דמש"א דבקטינתא ל"ש קופא לגיו ל"ש קופא לבר נקובי נקיב ואתאי, היינו דמטרפינן אף בקופא לגיו, דלא מכשרינן אלא באלימתא וקופא לגיו, דמוכחא מילתא שבאה המחט מבפנים, אך בקטינתא דיכולה לנקוב מב' צידי', ולא מוכחא מילתא שבאה מבפנים, מטרפינן בכל ענין.

אך הבעה"מ והרשב"א כתבו בדעת רש"י, דמכוון הגמ' דבקטינתא מכשרינן אף בקופא לבר, והיינו דלדעתו לא מטרפינן אלא באלימתא וקופא לבר, דמוכחא מילתא שבאה המחט מבחוץ, אך בקטינתא דיכולה לנקוב מב' צידי', ולא מוכחא מילתא שבאה מבחוץ, לא מטרפינן, וכ"כ המאירי בשם י"מ.

ב] והנה בהא דמטרפינן במחט קטינתא, אף דלא מוכחא מילתא שבאה המחט מבחוץ, צ"ב דמ"ש מריאה שלימה דמכשרינן, אף היכא דלא מוכחא מילתא מצורת עמידת המחט שבאה מבפנים.

ומצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים, דהנה כתב הסמ"ק מ' ר"א, ז"ל, וכן כשנמצא בחתיכת כבד אי קופא לצד חוץ טריפה ואפי' בשלימה וכו', ובקופא לגו אפילו בחתוכה כשירה, ובמחט קטינתא כמחט דידן בכל ענין בחתוכה טריפה, אבל בריאה שלימה וכן בכבד שלם בכל ענין כשרה בקטינתא, עכ"ל.

וכ"ה בהגה' ר"פ שם, ז"ל, ומחט שנמצאת בכבד באלימתא וכו', הוי חילוק בין קופא לבר לקופ' לגיו ולא שנא שלימה ולא שנא חתוכה, דאם קופא לבר טריפה וכו', ואי קופא לגיו לצד הסימפונות כשרה ואפילו בחתוכה דכיון דקופא לגיו ודאי סמפונא נקט ואתאי דרך הקנה וכו', ב' דינים הללו בכבד באלימתא, אבל בקטינתא גבי כבד נמי יש לחלק בין שלימה לחתוכא, דבשלימה כשירה, אבל בחתוכה טריפה, ולא משום חששא דנקיבת הכבד דהא נקובת הכבד כשרה היא, אלא משום דכיון דקטינתא נקיב שפיר מצד קופא כמו מצד חודה הלכך גם כי קופא לגיו איכא לספוקי שמא בא דרך הוושט וניקב הוושט ואח"כ נכנס בכבד, תלינן בוושט לחומרא כיון דהוי בחתוכא, משום דרוב הנבלעין דרך הוושט הן נבלעין כשיטת רש"י, אבל בשלימה לא חיישינן לוושט אפילו בריאה משום דאחזוקי בריעותא לא מחזקינן כדפרישית, ומיהו בקופא לבר באלימתא בכבד טריפה אפילו בשלם ובריאה שלימה כשירה כדפרישית, עכ"ל.

והיינו דבקטינתא, דליכא הוכחה מהיכן ניקבה המחט, ע"כ דמיא לריאה דמכשרי רבנן בשלימה ומטרפי בחתוכה, ומשא"כ באלימתא וקופא לבר דה"ז מוכיח שניקבה מבחוץ, מטרפינן אף בשלימה, ול"ד להא דבריאה שלימה מכשרינן אף בדקופא לבר, דשאני ריאה דסימפונותי' רחבים, ואפשר לה לעבור דרך הסימפונות אף בדקופא לבר, ומשא"כ בכבד, ואך דטעם זה ל"מ אלא לחלק בין כבד שלימה לריאה שלימה בדקופא לבר, אך בקטינתא, שפיר יש ללמוד דין כבד שלימה מדין ריאה שלימה, וזה כמש"כ בחי' הגרע"א בסוגיין בתחילת דבריו, דמה שחילקו התוס' בין ריאה לכבד, ל"ש רק לגבי קופא לבר, אך לא עדיף דין ריאה בדקופא לבר, מדין כבד בקטינתא, עיי"ש, ונת' להלן סק"ד ואילך.

והנה לפי דבריהם מדוקדק היטב לישנא דגמ', דאמר רב אשי חזינא אי קופא לבר נקובי נקיב ואתאי אי קופא לגיו סמפונא נקט ואתאי, ומשמעות הלשון, דבקופא לבר מטרפינן, משום דה"ז מוכיח דנקובי נקיב ואתאי, ובקופא לגיו מכשרינן, משום דה"ז מוכיח דסימפונא נקט ואתאי, וכ"ה להדיא בפירש"י, ז"ל, אי קופא לגיו וכו' ודאי סמפונא נקט וכו', ואי קופא לבר וכו' ודאי דרך הוושט נכנסה תחלה וכו', עכ"ל, וצ"ב דממ"נ, אם בקטינתא דליכא הוכחה מהיכן באה המחט, ה"ה כשרה, הרי מה"ט יש להכשיר גם בקופא לגיו, ול"ב להא דמוכחא מילתא דסימפונא נקט ואתאי, ואם בקטינתא דליכא הוכחה מהיכן באה המחט, ה"ה טריפה, הרי מה"ט יש להטריף גם בקופא לבר, ול"ב להא דמוכחא מילתא דנקובי נקיב ואתאי.

ולפ"ד הסמ"ק ור"פ הוא מתבאר היטב, שהרי בקטינתא חלוק הדין בין כבד שלימה לכבד חתוכה, דבכבד שלימה מכשרינן בכל ענין ובכבד חתוכה מטרפינן בכל ענין, ולפ"ז הרי נמצא, דהא דבאלימתא וקופא לבר מטרפינן אף בשלימה, הוא רק משום דמוכחא מילתא דנקובי נקיב ואתאי, ומאידך הא דבקופא לגיו מכשרינן אף בחתוכה, הוא רק משום דמוכחא מילתא דסימפונא נקט ואתאי, וז"פ.

ועכ"פ לפי דבריהם הרי באמת שוה דין כבד לדין ריאה, דכ"ה דבריאה שלימה מכשרינן אף בדלא מוכחא מילתא שבאה המחט מבפנים, ה"נ מכשרינן בכבד שלימה, אף בקטינתא, וכל הא דמטרפינן בקטינתא, הוא רק בכבד חתוכה.

ג] אמנם בטור סימן מ"א כתב, ז"ל, מחט שנמצא בכבד בין אם בא לפנינו שלם או חתוך וכו', בד"א במחט גסה אבל בדקה אין חילוק וטריפה בכל ענין שהרי הוא ראוי לנקוב בצד העב שלו וכו', עכ"ל, והרי דבמחט קטינתא מטרפינן אף בכבד שבא לפנינו שלם, ול"ד לריאה שלימה דמכשרינן.

והנה בד' התבו"ש בסימן מ"ב סק"ט מבו' שפירש בטעמא דמילתא, לפמש"כ התוס' בד"ה אי, ז"ל, ונראה דדוקא גבי כבד יש חילוק בין קופא לגיו לקופא לבר אבל בריאה כשרה בכל ענין דקרובה לקנה וסמפונא דריאה יש לה ריוח וחלל גדול, עכ"ל, ומה"ט גם מטרפינן בכבד שלימה בקטינתא, ול"ד לריאה שלימה דמכשרינן, עיי"ש בדבריו.

אמנם בחי' הגרע"א תמה ע"ז, שהרי ה"ט שכתבו התוס' להכשיר בריאה אף דקופא לבר משום דסימפונא דריאה יש לה ריוח וחלל גדול, אינו סיבה לתלות יותר בקנה, אלא הוי זה טעם שיכולה המחט לנקוב אף דקופא לבר, אך לא עדיף זה ממחט קטינתא שנמצאת בכבד שלימה, דג"כ יכולה היא ליכנס דרך הסימפון, וא"כ אם בקטינתא מטרפינן אף בכבד שלימה, הי' לנו להטריף גם בריאה שלימה בדקופא לבר.

ועיי"ש שכתב לפרש, דטעמא דחמיר קטינתא בכבד מקופא לבר בריאה, הוא משום דבריאה עדיף הבדיקה מכבד, דכבד אפי' שלם א"א בבדיקה, ועיי"ש מש"כ עפי"ז בביאור ד' התוס' שהוצרכו לומר דבריאה הסימפונות רחבים, ואכמ"ל, וכ"ה להדיא בד' הר"ן, דהא דמטרפינן בכבד שלימה בקטינתא, ול"ד לריאה שלימה דמכשרינן, הוא משום דכבד אפי' שלם א"א בבדיקה, וכ"ה מבו' גם בד' ראבי"ה סימן אלף פ"ט שהבאנו להלן סקט"ו, עיי"ש בטעמא בתרא, וכ"נ גם בד' הריא"ז.

ה] והנה כבר נת' לעיל סוסק"ב, דכיסוד ד' הגרע"א, דטעמא דהתוס' אינו סיבה לתלות יותר בקנה, אלא הוי זה טעם שיכולה המחט לנקוב אף דקופא לבר, אך לא עדיף קופא לבר בריאה, ממחט קטינתא שנמצאת בכבד שלימה, מבו' בד' ר"פ, דהגם שהביא לד' התוס', מ"מ ס"ל דבכבד שלימה שרינן אף בקטינתא, וזה נלמד מהא דבריאה שלימה שרינן, והרי דלגבי הך מילתא ל"ש חילוק התוס'.

וגם במש"כ הגרע"א, דטעמא דאסרינן בקטינתא אף בכבד שלימה, ול"ד לריאה שלימה, הוא משום דכבד אין לה בדיקה מעליא, עמש"נ בסימן ב' סקי"ג ללמוד כיסוד הדברים מד' התוס' בסוגיין, שפירשו דהא דמטרפינן בקשייתא דזיתא דאשתכח במרה, הוא משום דחיישי' שנכנס למרה דרך הכבד, והנה הרי מה שלא פירשו בפשוטו דחיישי' שניקב את המרה ונכנס, הוא משום דהמרה נמצאת שלימה לפנינו, ודמי לריאה שלימה דלא חיישי' שניקבה, ואפ"ה חיישי' שנכנס למרה דרך הכבד, ומוכח מזה דכבד אין לו בדיקה, ואף בשנראה שלם לפנינו, חיישי' שמא ניקב, ול"ד לריאה שנמצאת שלימה בנפיחה, דלא חיישי' שמא ניקבה.

ו] אמנם מצאתי דברים מפורשים כד' התבו"ש בספר התרומה סימן י"ד, ז"ל, ואם נמצאת מחט בכבד בכל ענין טריפה בין קופא לגיו בין קופא לבר משום דמחטי' דידן קטינתא נינהו ונוקבין שפיר, אבל בריאה בכל ענין כשרה כיון שהריאה כולה לפנינו ואין ניכר נקב מבחוץ משום שהריאה סמוכה יותר לקנה וסמוכה יותר לבית הבליעה וגם סמפון הריאה רחב יותר ויש לו חלל גדול יותר מאותו של כבד, לכך בין אי קופא לבר או לגיו ואפילו בקטינתא כשרה, עכ"ל, וכ"ה גם בסמ"ג מ' ס"ג, ז"ל, ואומר רבינו יצחק כי בסימפוני הריאה שיש להם ריווח וחלל גדול אין חילוק בין ראש העב לצד חוץ בין ישנו לצד פנים בין במחטים גדולים בין במחטים קטנים בכל עניין כשירה אם באת לפנינו שלימה, עכ"ל, והרי להדיא דה"ט דהריאה סמוכה יותר לקנה וכו' וגם סימפון הריאה רחב יותר, הוא טעם שיש לתלות טפי שבאה המחט מן הקנה, וע"כ מכשרינן בזה אף בקטינתא, ול"ד לכבד דמטרפינן בקטינתא, וזה כד' התבו"ש.

וכ"ה מבו' גם בד' הר"י מאורלייניש שהביא באו"ז סימן תי"א, ז"ל, וא"ת מר בדר"י דסבר למטרפה, וכן רב אשי דטריף לה כי הוה קופא לבר, מ"ש מרבנן דמכשרי היכא שכל הריאה לפנינו משום דאמרי' דרך סמפון נקט ואתא וכו', י"ל דלא חיישינן לומר כולי האי סמפונא נקט ועל בכבד כמו בריאה, לפי שהכבד ברחוק מן הקנה הרבה משא"כ בריאה. ועוד דקניא דפריש לכבדא דק ובית חלל שלו צר, ומטעם זה יהא טורף מר בדר"א בסמוך בסמפונא רבה דכבדא אע"ג שגם רבנן טרופאי לא היו טורפים בסמפונא רבה דריאה וכו', ורב אשי שמחלק בין קופא לבר לקופא לגיו באלימתא ובקטינתא טורף בכל ענין, זהו מחמת שסובר כי קטינתא מחמת שנוקבת אפי' בקופא דידה אין הוכחה במה שהקופא לגיו שבאה שם דרך סימפון, וכ"ז שאין הוכחה תוך הכבד דרך הסמפון יש לנו לומר נקובי נקיב ואתאי מן הטעם שפי' שאין דרך לבוא דרך הסמפון בכבד כמו בריאה, עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו דה"ט דהכבד רחוק מן הקנה והקנה הפורש לכבד דק, הוא טעם להטריף היכא דלא מוכחא מילתא מהיכן באה המחט, וע"כ הוא דמטריף רב אשי בקטינתא, וע"כ סבר מר בדר"י להטריף אף בקופא לגיו, וע"כ נמי סבר מר בדר"א להטריף בסמפונא רבא דכבדא, ומשא"כ בריאה, דסמוכה לקנה והסימפון שלה רחב, מכשרינן בכל ענין, וגם רבנן דמטרפי מודו בשנמצא בסימפונא רבה דכשרה, וזה כיסוד ד' התבו"ש.

ז] ויש להוסיף בזה, דהנה בפשוטו הא דמכשרינן בריאה שלימה, היינו בשנבדקה בנפיחה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בתוה"ב ובד' הרא"ש הרא"ה והריא"ז בסוגיין, ובד' עוד רבים מקמאי.

אכן מד' סה"ת שם נ' ללמוד דל"ב בדיקה בנפיחה, אלא סגי בבדיקה למראית העין, ז"ל, הלכך מחט שנמצאת בתוך הריאה אם שלימה באה לפנינו ואין המחט נכרת מבחוץ "וגם אין אנו רואין שום נקב מבחוץ" כשרה וכו', ואי אין הריאה לפנינו כי אם חתך ממנו ומצא מחט בתוכה טריפה, דדילמא אלו באת הריאה לפנינו כולה שלמה "היינו רואין נקב המחט" וכו', אבל בריאה בכל ענין כשרה כיון שהריאה כולה לפנינו "ואין ניכר נקב מבחוץ", עכ"ל.

ונ' להדיא מכל דבריו, דלהא דמכשרי' ריאה שלימה שנמצא בה מחט, ל"ב בדיקה בנפיחה, אלא כל שאין אנו רואין נקב מבחוץ, סגי בזה להכשירה.

ולפ"ז נ', דמה"ט ל"ה מצי סה"ת לחלק, דהא דבמחט קטינתא שנמצאה בחיתוכא דכבד מטרפינן, ואילו בריאה שלימה מכשרינן, הוא משום דחיתוכא דכבד דמי לחיתוכא דריאה דמטרפינן, משום דס"ל דאף בחיתוכא דכבד, כל שהמחט טמונה בפנים, מהני בדיקה למראית העין דליכא נקב כנגד המחט, ודמי לריאה שלימה, ול"ד לחיתוכא דריאה, דהתם בע"כ איירי בכה"ג דל"ש אף בדיקה למראית העין, וע"כ הוא דמטרפינן, ועי' בד' רשב"ט שהובאו בראבי"ה סימן אלף ק"ל, ז"ל, וההוא מחטא דאישתכח בחיתוכא דריאה וטרפה ר' אמי, נ"ל כגון שנמצא המחט אצל עור הריאה במקום החתך כן בסמוך שאם הייתה עתה במקום החתך שלימה שמא הי' המחט נראה לחוץ, עכ"ל, וע"כ הוצרך לחלק ביניהם מטעם אחר, ועי' כן בתבו"ש שם ד"ה גם מה שהמציא, שכתב כן בדעת רש"י ותוס', דס"ל דסגי בבדיקה למראית העין, ודע"כ הוצרכו התוס' לחלק בין ריאה לכבד, עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

ח] ודרך אחרת בזה מצינו בד' הרי"ד בספר המכריע סימן ט"ו, ז"ל, אלא אמר רב אשי חזינן אי קופא לבר וכו', רב אשי מוכח דסבירא לי' כרבנן טרופאי דדוקא באלימתא וקופא לגיו דודאי קים לן דסימפונא נקט ואתא דהא לא מצו לתקוני מבראי ולמיעל התם הוה מכשיר, דאפילו רבנן טרופאי בכה"גא הוו מכשרי דהא ליכא למיחש דילמא נקובי נקיב ועאל, אבל אי הוה קופא לבד אי נמי בקלישתא דאיכא למימר סימפונא נקט ואתא ואיכא למימר נקובי נקב ועאל תלינן לחומרא כרבנן טרופאי, עכ"ל.

ולדעתו נמי שוה דין ריאה לדין כבד, ורבנן דמכשרי בריאה אף דלא מוכחא מילתא שבאה מבפנים, מכשרי נמי בכבד בקטינתא, ורב אשי דמטריף בכבד בקטינתא, הוא משום דס"ל כרבנן טרופאי דמטרפי בריאה אף היכא דלא מוכחא מילתא שבאה מבחוץ.

ויש להוסיף, דגם מד' הרי"ד נ' דס"ל דבההיא דחיתוכא דכבדא הי' לה בדיקה שלא ניקבה, וכמש"כ בדעת סה"ת, דאל"כ מנלי' דרב אשי ס"ל כדעת רבנן טרופאי, הרי כיון דאיירי בחיתוכא דכבדא ה"ז דומה לחיתוכא דריאה דמטרפינן, וי"ל שדעתו הוא כמש"נ בסימן ב' סק"ד ואילך בדעת רש"י ובעה"ע, דכל הא דמטרפינן בחיתוכא דריאה, הוא רק משום דריאה נפסלת בנקיבה, ומשא"כ בכבד, ונ' מזה דס"ל דגם בחיתוכא דכבדא משכח"ל בדיקה שלא ניקבה, וע"כ לדעת רבנן דמכשרי יש להכשיר גם בזה.[[2]](#footnote-3)

ועי' עוד בד' הרשב"א בסוגיין שלפמש"כ בדעת הרי"ף והרמב"ם פירש טעם אחר בהא דבכבד מכשרינן אף בקטינתא, עיי"ש, ועי' גם בד' רשב"ט שהבאנו להלן סקט"ז, שבדבריו מבואר טעם אחר להא דבריאה מכשרינן אף דלא מוכחא מילתא מהיכן באה המחט, ול"ד להא דמטריף רב אשי בכבד בקטינתא, עיי"ש.

**ב**

בהא דמכשרינן במחט שנמצא בריאה שלימה, ומטרפינן במחט שנמצא בריאה חתוכה, לא נתפרש בגמ' לחלק אם קופא לגיו או קופא לבר, והראשונים עמדו בזה, דמ"ש מכבד דאם קופא לגיו כשרה ואם קופא לבר טריפה, ומצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים, וכמו שיתבאר בעזה"י.

ט] **א** דעת הריא"ז, דאה"נ במחט אלימתא דקופא לבר, מטרפינן אף בריאה שלימה, דמוכחא מילתא שבאה המחט מבחוץ, ובמחט אלימתא דקופא לגיו, מכשרינן אף בריאה חתוכה, דמוכחא מילתא שבאה המחט מבפנים, וכל מה שהכשירו בריאה שלימה והטריפו בריאה חתוכה, הוא רק במחט קטינתא, דלא מוכחא מילתא מהיכן באה, ובזה הוא דהכשירו בריאה שלימה והטריפו בריאה חתוכה, עיי"ש.

והרשב"א כתב בדעת רש"י, דכל הא דמכשרינן בריאה שלימה, הוא רק בדקופא לגיו, אך אם קופא לגיו טריפה,[[3]](#footnote-4) ומאידך רי"ו נט"ו ח"ה אות ה' כתב בדעת רש"י, דכל הא דמטרפינן בחיתוכא דריאה, הוא רק בקופא לבר, אך בקופא לגיו מכשרינן, וכ"כ המהרש"א בדמ"ט. והניח בצ"ע, ועמש"נ בסימן ב' סק"ג דד' הרשב"א וד' רי"ו לא אתיין זע"ז.

ועי' עוד בהלכות פסוקות ובהל' ראו לר' יהודאי גאון, שהביא פלוגתא בדין זה, אם בריאה מטרפינן אף היכא דקופא לגיו, ובפשוטו אזיל על הא דמטרפינן בריאה חתוכה, די"א דאם קופא לגיו כשרה, אך יתכן דס"ל כדעת הרי"ד דקי"ל כרבנן טרופאי, ואזיל על הא דמטרפינן בריאה שלימה.

י] **ב** דעת התוס', דבריאה שלימה מכשרינן אף בקופא לבר, משום דקרובה לקנה וסמפונא דריאה יש לה ריוח וחלל גדול.

ובריאה חתוכה מטרפינן אף בקופא לגיו, דחיישי' דדרך הסמפונות יצא ונכנס בריאה מבחוץ, [[4]](#footnote-5) ומשא"כ בכבד שאינו נפסל בנקיבה, וכ"כ הרא"ש, וכ"כ הר"ן בטעם הא דבריאה חתוכה מטרפינן אף בקופא לגיו.

והנה במש"כ התוס' דהא דמכשרינן בריאה שלימה אף דקופא לבר, הוא משום דקרובה לקנה וסמפונא דריאה יש לה ריוח וחלל גדול, צ"ב, דמה טעם הוא זה להכשיר בקופא לבר, הרי הא דמטרפינן בקופא לבר, הוא משום דא"א לה לנקוב מבפנים, ומה מועיל לזה הא דהריאה קרובה לקנה וסמפונא דריאה יש לה ריוח וחלל גדול, והנה אמנם הרא"ש בסימן כ"ו הוסיף ע"ז, ז"ל, ואפילו קופא לבר נכנסת לתוך הסימפון ומשם דוחקת ונכנסת לתוך בשר הריאה שהוא רך, עכ"ל, אך אכתי לא נתפרש מה בעינן להא דהריאה קרובה לקנה וסמפונותי' רחבים.

ולמדנו הביאור מזה מד' ר"פ בהגהת סמ"ק שם, ז"ל, וסמפונא דריאה יש לה ריוח וחלל גדול, דאם קופא לבר טריפה אפילו בא מתחילה שלם בפנינו משום דכיון דסמפוני הכבד קצרים "ל"ה הקופא יכולה לכנס בתחילה בסמפון", עכ"ל, והרי דהא דבכבד מטרפינן בקופא לבר, אי"ז כלל משום שאין הקופא יכולה לנקוב הכבד מבפנים, אלא הוא משום שא"א לה ליכנס בסימפונות, וכ"ה גם להדיא בשטמ"ק בסוגיין בשם תור"פ, ז"ל, וטעמא משום דריאה וכו' ואיכא למימר שפיר סמפונא נקט ואתאי ואפי' בקופא לבר, שהקופא נכנס שפיר בתוך הסמפון, אבל הכבד וכו' לכך אין הקופא יכול להנס בסמפון וכו', עכ"ל, ואשר ע"כ הוצרכו התוס' לפרש, דהא דבריאה מכשרינן אף בקופא לבר, הוא משום שקרובה לקנה וסמפונא דריאה יש לה ריוח וחלל גדול, וע"כ שפיר תלינן שעברה המחט דרך סמפון הריאה.[[5]](#footnote-6)

יא] **ג** הרשב"א כתב לפרש בדעת הרי"ף והרמב"ם, דקופא לגיו היינו שהקופא היא כנגד חלל הבהמה, וקופא לבר כשהיא כנגד פי הקנה, ולעולם אין חוששין שמא דרך הוושט נבלע, אלא דרך הקנה נכנס ודחק ובא וכו', ורבנן דמכשרי סברי דאפי' קופא לבר ונכנסה דרך חודה שלה אין חוששין לה כיון שהריאה קרובה מאד לקנה והקנה עד הריאה רחב הוא ואין חוששין לו, מיהו בדיקה צריכא אי מבצבצא טריפה ואי לאו כשירה וקיי"ל כרבנן דמכשרי, אבל מחט שנמצאת בחיתוכא דכבדא ועדיין לא יצא לחוץ אי קופא לגו כשירה דאין יכולה לנקוב דרך קופא שלה שנכנסה ואע"פ שנכנסה עד כאן בדוחק, אבל קופא לבר וחודה שלה כלפי פנים חוששין שמא ניקבה דרך כניסתה כיון שנכנסת בדוחק כ"כ עד שהגיעה עד הכבד ואע"פ שלא נמצא עליו נקב א"א אפשר שלא נקבה וקרום הוא שעלה בה,[[6]](#footnote-7) ובקלישתא בין קופא לבר בין קופא לגיו טריפה דאימר אינקובי נקיב בכאן או בכאן ועאיל וכו', עכ"ד.[[7]](#footnote-8)

ובהא דפרכינן דמ"ש ממחט שנמצאת בעובי בית הכוסות, פירש הרשב"א, ז"ל, ה"ק כיון דאמרת דאי קופא לגיו לא חיישי' לה משום דאין יכולה לנקוב דרך קופא שלה ותלינן בה אפי' לקולא, א"כ בעובי בית הכוסות נמי היכי מכשרי' לה בשקופא תחובה בבשר, אדרבה הול"ל דמבראי אתאי כיון דאין קופא שלה יכולה לנקוב, עכ"ל, וצ"ב מאי מדמי הגמ' זל"ז, הרי בהא דלא אסרינן בנמצא בכבד וקופא לגיו, י"ל דהגם דיתכן שנקבה דרך קופא, מ"מ כיון שאין דרכה בכך, תו לא חיישי' להכי, אך בנמצאת בבית הכוסות אף אם קופא לגיו, אין לנו לאסרה.[[8]](#footnote-9)

עוד קשיא לפ"ז, דא"כ מ"ט בכבד מכשרינן בקופא לגיו, הרי בע"כ שבאה מבחוץ, והרשב"א בחי' הניח לזה בקושיא, ובתוה"ב לז. תירץ, ז"ל, דכל שהוא לפנים, כח המושך שבאברים מושך ודוחק, ובבית הכוסות נמי ה"ה דהול"ל הכין, אלא דכיון דאשכח פירוקא דעדיף מיני' אמר וקושטא דמילתא קאמר, עכ"ל, וצ"ע טובא, דא"כ מעיקרא מאי פריך מבית הכוסות דמ"ט כשרה אף בקופא לגיו, הרי בכבד נמי מכשרינן היכא דקופא לגיו, ומאי ס"ד שיש להטריף בכה"ג בבית הכוסות.

והנה משמעות ל' הרשב"א בהמשך דבריו, דהא דאסרינן בחיתוכא דריאה, הוא אף בדקופא לגיו, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בתוה"ב הקצר, ולא נתפרש דמ"ש מחיתוכא דכבדא דלא אסרינן היכא דקופא לגיו, גם ילה"ע דהרשב"א בתו"ד כתב דרבנן דמטרפי בריאה שלימה, הוא רק בקופא לבר, ומנלי' דהא דמטרפינן בריאה חתוכה, הוא גם בקופא לגיו, וצ"ע בזה.

והנה אמנם למש"נ בסימן ב' סק"ו ואילך בדעת רש"י ובעה"ע, יל"פ טעם הא דחלוקין הם חיתוכא דריאה מחיתוכא דכבדא לענין זה, אך יל"ע אם י"ל כן בדעת הרשב"א, דבפשוטו ממשה"ק ע"ד רש"י שהכשיר בקטינתא, נ' דלא ס"ל לחלק בזה, אך מאידך ממה שנקט לדעת רש"י, דבחיתוכא דכבדא טריפה אף היכא דלא מוכחא מילתא מהיכן נקבה המחט, ומשמעות דבריו דהוי טריפה אף בקופא לגיו, וכמש"נ בזה בסימן ב' סוסק"ג בהערה, נ' דס"ל לחלק כן בין ריאה לכבד.

יב] **ד** בחי' הרא"ה כתב, דהא דבריאה שלימה מכשרינן אף בקופא לבר, הוא משום דיש לה בדיקה מעליא בנפיחה, ומשא"כ בכבד וכן בבית הכוסות שדנו בגמ' להטריף היכא דקופא לבר דלי"ב בדיקה מעליא, וכעי"ז כתב המאירי.

יג] **ה** הר"ן כתב דהא דבריאה חתוכה שלימה מכשרינן אף בקופא לבר, הוא משום דמתוך שהריאה מתנעעת תמיד, המחט נכנס בה אפי' דרך קופא, וכיון שבדקנוה וה"ה שלימה תולין בכך.

יד] **ו** בבעה"ע הל' שחיטה מא: כתב, ז"ל, אבל היכא דליתא לריאה קמן וכו' טריפה, דאמרינן אי הוה ריאה קמן הוי מנקבה כולה שרוב הנכנסין נכנסין דרך הוושט, ואע"ג דא"ל סימפונא נקט ואתא, "כיון דנקב פסול בריאה" וליתא לריאה קמן למיבדקה, אמרינן ניקבה ואע"ג דקופא לגו, וטרפה, אבל בחתיכה דכבדא "דאפילו אינקוב כבד כשרה", אמרינן אי קופא לבר טריפה אי קופא לנו כשרה דאמרינן סימפונא נקט ואתא, עכ"ל, ועמש"נ לפרש בזה בסימן ב' סק"ד ואילך, ועיי"ש שנתבאר כן גם בדעת רש"י.

טו] **ז** בראבי"ה סימן אלף פ"ט כתב, ז"ל, ובריאה לא בדקינן אי קופא לגיו ובאלימתא כשירה, אי קופא לבר טריפה, כדבדקינן בחיתוכא דכבדא, דמתוך שהסמפונות רבים ומשלחים שרשיהן לכל צד אין להבחין ולעמוד על זה, עכ"ל.

ובפשוטו נ' דדבריו קיימי על הא דבחיתוכא דריאה טריפה, וס"ל דכל דקופא לגיו ואלימתא הי' בדין להכשיר, דבע"כ דלא בא דרך הוושט, ואך דא"א לעמוד ע"ז, אך אין לפרש דדבריו קיימי על הא דבריאה שלימה כשרה, דמ"ט לא בדקינן שמא קופא לבר וטריפה, שהרי מבו' בדבריו דכל הא דהי' לנו להכשירה בקופא לגיו הוא רק באלימתא, אך בקטינתא הי' לנו להטריף.

ובהמש"ד כתב ראבי"ה, ז"ל, ואם נמצאת גרעין של תמרה במרה או שנמצאה בכבד וכו', אבל בדזיתא שהוא חד אמרינן נקובי נקיב ועייל דרך הוושט וחזר ונכנס בכבד וטריפה אפי' לדברי המכשירין בריאה, דמתוך שהוא חד בשני צדדין אין להבחין כמו במחט דחזינן אי קופא דאלים לגו או לבר, ותו דהריאה בדקינן ועולה בנפיחה מה שאין כן בכבד, כדאמרינן הן הכשירו שידעו מאיזה טעם הכשירו אנן מאיזה טעם נכשיר דילמא אי אייתוה לריאה קמן הויא נקיבה וכו', עכ"ל.

והנה בדבריו בטעמא קמא מבו', דגם בריאה שלימה לא שרינן אלא בקופא לגו, דא"א שבאה דרך הושט, אבל בקופא לבר הויא טריפה, וגם בקטינתא יש להטריף לפ"ז, דדמי לקשייתא דזיתא, אך לפי דבריו בטעמא בתרא, י"ל דבריאה שלימה שרינן אף בקטינתא, ויתכן דאף בקופא לבר, ול"ד לכבד דמטרפינן בקטינתא, משום שאין לו בדיקה בנפיחה.

טז] **ח** בתשובת רשב"ט שהובאה בראבי"ה סימן אלף ק"ל כתב , ז"ל, וההוא מחטא דאישתכח בחיתוכא דכבדא דמפלגינן בה בין קופא לגיו וקופא לבר ובין קלשיתא ואלימתא, כגון שלא היתה כל המחט בתוך הכבד תחובה אלא מקצתה בתוך הכבד ומקצתה חוץ לכבד לחלל הגוף, הילכך מוכחא מילתא להחמיר בו כל אילו הדרכים, עכ"ל, והיינו דכל הא דמטרפינן בקופא לבר או בקטינתא, הוא רק בשיוצא מקצת המחט מחוץ לכבד, ומשא"כ במחט שנמצאת בריאה שכולה בתוך הריאה, מכשרינן אף בקטינתא ואף באלימתא וקופא לבר.

והנה כדבריו אלו דההיא דכבד איירי בשהמחט יוצאת לחלל הגוף, כ"ה מבו' גם בל' רש"י בסוגיין, אך התוס' הוכיחו דאין לומר כן, דא"כ מאי פריך ממחט שנמצאת בעובי בית הכוסות.

ועיי"ש בד' רשב"ט שכתב לישב לזה, ז"ל, והאי דמותבינן ממחט שנמצאת בעובי בית הכוסות לחזיי' אי קופא לגיו אי קופא לבר, וממילא באלימתא מותבינן דבקלישתא בין קופא לגיו בין קופא לבר, אינה כל כך קשיא אלא דקס"ד דהאי מקשה לפי שאכילת הבהמה הולכת דרך הוושט אל הכרס ואח"כ חוזר מן הכרס אל בית הכוסות ומבית הכוסות אל ההמסס ומן ההמסס אל הקיבה ומן הקיבה אל הדקין, ואם דרך הוושט נקיט ועייל שלא פנה אנה ואנה הי' לו לימצא בפרש של הכרס או בדופן של הכרס עצמו, ומדאשכחינן לי' בבית הכוסות מוכחא מילתא דהי' לנו לחוש לאילו הדברים שהקשינו ואע"פ שנמצא כל המחט בבית הכוסות בפנים, כאשר אנו חוששים במחט שנמצא בחתיכת כבד כשמקצתו בכבד ומקצתו לחלל הגוף, ומשני אינו דומה דכי היכי דהיכא דאשכחינן מחט כולה בתוך הריאה או בתוך הכבד דלא חיישינן ומכשרינן לבהמה מן הטעמים שפירשנו למעלה דסימפונא נקט ועייל, ה"נ אמרי' הכא דמן הוושט ירד ובא אצל בית הכוסות, ומה שלא נמצא בכרס אימור אוכלין ומשקין אשר היו בכרס ודרכן לחזור מן הכרס לבית הכוסות דחקוה למחט שחזר אל בית הכוסות, עכ"ל.

יז] **ט** בפר"ח סימן מ"ב כתב בדעת רש"י, דשאני ריאה שהיא רכה, ואין לחלק בה בין קופא לגיו לבין קופא לבר, וע"כ בשלימה מכשרינן אף בקופא לבר, ובחתוכה מטרפינן אף בקופא לגיו, ועמש"נ בסימן ב' סוסק"ג דלמש"כ הרשב"א בדעת רש"י, דבקטינתא בכל ענין כשרה, אין ד' הפר"ח מספיקים, דאכתי חזינן דחלוק דין חיתוכא דריאה מדין חיתוכא דכבדא.

?עי' בית מאיר סו"ס ל"ו בדין קשייתא דזיתא במרה.

1. ועי' עוד בד' הרשב"א בסוגיין במשה"ק ע"ד רש"י, דפשיטא לי' דכבד חתוכה אין לה בדיקה, אך מ' מדבריו דכבד שלימה יש לה בדיקה, ושלא כד' הר"ן.

   והנה אמנם מבו' בל' הרשב"א דבריאה בעינן בדיקה בנפיחה, וצ"ל דהא דנקט דכבד שלימה יש לה בדיקה, הוא משום דאף כבד יש לו בדיקה בנפיחה, וכאשר כן מפורש בד' ר"פ בהגהת סמ"ק מ' ר"א, עיי"ש, אך בד' ראבי"ה סימן אלף פ"ט שהבאנו להלן סקט"ו, מפורש דכבד אין לו בדיקה בנפיחה, וזה כד' הר"ן, וכן נ' גם מד' התוס' בסוגיין, וכמש"כ לעיל סק"ה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובעיקר מש"נ להוכיח מד' הני קמאי דס"ל דגם בכבד חתוכה יש לה בדיקה, הנה שו"ר בתפארת יעקב בסוגיין שכתב לפרש, דסוגיין איירי בכבד שלם, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז אין להוכיח מזה, אך בד' הרשב"א בסוגיין וסמ"ק והגהת ר"פ מבו' להדיא דאיירי בחתיכה מן הכבד. [↑](#footnote-ref-3)
3. והרשב"א למד כן מל' רש"י, עיי"ש, אך למש"כ הרא"ש והר"ן דבריאה ראוי' המחט לנקוב מבפנים אף דקופא לבר, לכאו' אין מקור מד' רש"י דס"ל דלא מכשרינן בריאה שלימה היכא דקופא לבר, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה משמעות ל' התוס', דאף הא דמטרפינן בריאה חתוכה היכא דקופא לבר, הוא גם משום חשש זה, וכ"ה להדיא בשטמ"ק בשם תור"פ בדעתם, ועיי"ש מש"כ בהא דבקטינתא טריפה, דזה ניחא לד' רש"י, אך בד' הרא"ש מפורש לא כן, אלא היכא דקופא לבר הויא טריפה, משום שבאה המחט דרך הוושט, והיכא דקופא לגיו הויא טריפה משום דחיישי' שניקבה המחט מבפנים את קרום הריאה, וכ"ה מבו' בד' הר"ן, וכן מבו' גם בהגהת ר"פ לסמ"ק מ' ר"א שדעתו כן, ועי' תבו"ש סימן מ"ו סקפ"ו שעמד ע"ז, ופליג ע"ד הפר"ח שם סק"מ שנדחק בד' הר"ן, עיי"ש [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה ממה שלא הזכירו תוס' וש"ר לטעמא דהרא"ש דבשר הריאה הוא רך, הי' נ' דס"ל דכל עיקר הא דבקופא לבר תלינן שבאה דרך הוושט, אי"ז כלל משום שא"א לה לנקב את בשר הכבד, אלא הוא משום דא"א לה לעבור דרך הסמפונות, ול"ד להא דבקופא לגיו אמרינן דא"א שבאה מבחוץ, דהתם כיון שאין דבר דוחקה על הכבד, הרי דכל שאינה ראוי' לנקב בקל, אינה עשוי' לנקב, ומשא"כ בשהיא בתוך הכבד, שפיר יתכן דהיא מנקבת אף דרך קופא, אך צ"ע ע"ז, שהרי פרכי' בסוגיין מ"ט לא אסרו בבית הכוסות היכא דקופא לבר, והתם הרי ודאי אפשר לה לבא לבית הכוסות, ואך דפריך דכיון דקופא לבר א"א לה לנקוב מבפנים, ואולי י"ל דבבית הכוסות שיש בו חלל גדול, א"א לה לנקוב דרך קופא אי לאו דאוכלין ומשקין דחקוה, ומשא"כ בבשר הכבד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואף דהכבד אינו נפסל בנקב, מ"מ חיישי' שמא ניקב קנה הכבד שנקיבתו כמשהו, ולהרמב"ם חיישי' שניקב סמפון הכבד, שדעתו דאם ניקב כ"ש הוי טריפה, כ"כ הרשב"א בתוה"ב לז., ויש להעיר, דרש"י לטעמי' ל"ה מצי לפרש כפי' זה, שהרי דעתו לעיל דמ"ה: דקי"ל דקנה כבדא ככבדא, ואינו נפסל בנקב. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועד"ז כתב בעה"מ בסוגיין, אך צ"ב במש"כ, ז"ל, אבל מחט שירדה והגיעה לכבד מתוך ששלשל אותו הכח המושך לחוץ כ"כ עד שהגיעה לכבד חוששין לנקב הושט או הכרס או הריאה, עכ"ל, וכ"כ אח"כ לגבי מרה, ז"ל, מתוך שנשתלשלה הרבה ויש לה עוקץ מב' צדדים, חוששין לנקב בני מעים או לנקב מרה ע"י הכח המושך אותה לחוץ ושלשלה אותה, עכ"ל, וצ"ע דכיון דלדעתו תלינן שבאה המחט דרך הקנה, לכאו' ל"ש לחוש לנקב הושט או הכרס או בני מעים, ואולי כונתו, דכיון דבכה"ג ששלשל אותו הכח המושך לחוץ, חיישי' לנקב, תו יש לחוש גם שבא דרך הוושט וניקב בא' מן האברים, דכל הא דבנמצא בריאה לא חיישי' להכי, הוא משום דבכה"ג אין לנו הכרח לחוש לנקב, וע"כ תלינן שבאה המחט דרך הקנה, אך כל שיש לנו הכרח לחוש לנקב, תו חיישי' שבאה המחט דרך הוושט וניקב, ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם בבעה"מ פירש בזה בע"א, ז"ל, אבל במחט שנמצאת בעובי בית הכוסות מצד אחד, כיון דדרך אוכלים ומשקים נקיט ואתאי והכח המחזיק גם כח המעכל מעכבים את האוכלין ואת המשקים עד שיתעכלו, אמרי' אוכלים ומשקים דחקו את המחט והעמידוה ומנעוה מלנקוב, אע"פ שנמצאת וכו' ועוקצה כלפי פנים תחוב בצד האחר, ולא אמרי' כשם שניקבה הצד האחד והוא הפנימי כך ניקבה הצד השני והוא החיצון, עכ"ל, ומבו' דמפרש לפירכת הגמ', דכ"ה דבנמצא בכבד חיישי' שמא ניקב, ה"נ הי' לנו לחוש במחט שנמצאת בעובי בית הכוסות, דילמא ניקבה גם הצד החיצון, וע"ז משני דאוכלין ומשקין דחקוה ומנעוה מלנקוב. [↑](#footnote-ref-9)