חבורה השולח עבדים לט המפקיר עבדו וכו
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / השולח - הרב משה יפהן

חבורה השולח עבדים לט.

גופא אמר עולא אמר רבי יוחנן המפקיר עבדו יצא לחירות וצריך גט שחרור. וכן סבר רב, ופליגא על שמואל דסבר המפקיר עבדו יצא לחירות ואינו צריך גט שחרור. ומבואר בגמ' בטעמו של שמואל דהוא סבר דדרשינן עבד איש עבד שרשות בו עליו קרוי עבד עבד שאין רשות רבו עליו אין קרוי עבד. ויש לדון בביאור הילפותא. האם זהו גזה"כ דכיוון שהוא הפקיר את קנין הממון והעבד זכה בקנין הממון ממילא כך נאמרה הלכה דכשפקע הקנין ממון פקע הקנין איסור דאין קנין ממון בלי קנין איסור. דהרי כל מה שיש קנין איסור היינו לגבי זה שיהיה קנין ממון דהרי אין אדם יכול להטביל עבד כדי שיהיה קנין איסור אלא כל החלות של הקנין איסור הוא כדי שיהיה קנין ממון. ממילא באופן שפקע הקנין ממון, יפקע הקנין איסור דכל מה שהעבד הוא עבד לאדון זה כדי שיעבוד אותו אבל אם פקעו קניני הממון אין יותר קנין איסור. או דהילפותא היא גילוי דההפקר שחל על הקנין ממון חל על הקנין איסור וזה גופא שנתחדש בתורה דשייך להפקיר את הקנין איסור.

ונראה דדבר זה הוא מחלוקת בראשונים. והנה יש להדגיש דגם אליבא דרב ורבי יוחנן דהעבד צריך גט שחרור מכל מקום חל ההפקר כלפי הקנין ממון. והעבד זוכה בעצמו כלפי הקנין ממון ומכל מקום לגבי הקנין איסור צריך גט שחרור. וצריך להדגיש דהגם דנשאר הקנין איסור מכל מקום העבד לא יכול למכור לאחרים את הקנין ממון משום שברגע שהעבד הוא זוכה בעצמו אין הוא מחזיק את עצמו כממון אלא הרי הוא ברשותו ופקע הדין ממון דאין האדם ממון אצל עצמו ורק דנשאר הקנין איסור. ולשיטתם או דמבואר דהגם דפקע הקנין ממון אבל הקנין איסור נשאר דהגם שבוודאי החלות של קנין האיסור תלוי בקנין הממון וכמו דחזינן דלגבי מכירה כשמוכר הקנין ממון האיסור עובד איתו ביחד דהרי הוא משועבד לו וטפל אליו דמהות הקנין איסור היא כדי שיתכן קנין הממון. מכל מקום היכן שמפקיע את הממון ולא את האיסור אז האיסור קיים גם לאחר שפוקע קנין הממון. או דהם פליגי וסברי דהפקר שייך רק בקנין ממון ולא שייך הפקר בקנין איסור ומשו"ה הדין הוא דהוא צריך גט שחרור.

והנה הגמ' הקשתה על רב ורבי יוחנן ממחלוקתם של חכמים ורבי אבא בגר שמת והיו בנכסיו עבדים גדולים וקטנים דסוברים חכמים דהם קנו עצמם בני חורין. ורבי אבא סובר דגדולים זכו בעצמם וקטנים כל המחזיק בהם זכה בהם. והקשתה הגמ' איך קנו בעצמם דהגם שהוא מת והוי כמו הפקר על הממון דאינו יכול לזכות בממון אבל מה יפקיע את הקנין איסור. והנה מבואר דזה שהאדון מת אין זה סיבה בעצם להפקיע את הקנין איסור. שלא שייך קנין איסור כיוון שהוא מת אלא הגם שהוא מת שייך קנין איסור רק הקשתה הגמ'. דבשלמא לפי שמואל מובן מדוע פקע הקנין איסור אלא לרב אמאי. והנה בטעם הדבר מדוע מובן לפי שמואל ביארו התוס' דלשמואל ניתן לפרש שנחלקו חכמים ואבא שאול באופן זה דלכו"ע אין יד לקטן לזכות בעצמו ועל ידי מיתת הגר רק פקע הבעלות של הגר ובעצם היה אמור לישאר קנין ממון. אלא דחכמים סברו דהדרשא עבד שאין רשות רבו עליו אין קרוי עבד היינו כל שאין לו אדון לא קיים העבדות וממילא כיוון שאין לו אדון כי הוא מת הגם שהוא נחשב חפצא של ממון פוקע העבדות דבאדם אם אין לו אדון שמחזיק את הדין ממון פוקע כל העבדות. לעומת זאת אבא שאול סבר דהדרשא מתפרשת דעבד שאינו ממון פקע הקנין איסור אמנם קטנים דעדיין הם ממון דהרי כל המחזיק בהם זכה בהם אז הגם שאין להם אדון פוקע העבדות. ומאי קמ"ל רב נחמן דסבר עולא עבדו דגר כאשתו מה אשתו משתלחה בלא גט אף עבדו משתלח בלא גט. ומבואר בתוס' דגדר הדרשא היא דכמו דמיתה מתרת את איסור אשת איש כך התחדש דהמיתה מסלקת את הקנין איסור. וכמו שמיתה מפקיעה את הקנין איסור של הבעל כך המיתה של האדון מפקיעה את הקנין איסור של האדון. וממילא הקשתה הגמ' אי הכי ישראל נמי ותי' הגמ' דשם יש דרשא והתנחלתם. דבמקום ששייך ירושה המיתה לא מפקעת אבל במקום שלא שייך ירושה המיתה מפקעת ממילא הקשתה הגמ' על המימר דסובר דהמפקיר עבדו ומת אותו העבד אין לו תקנה קשה דהרי המיתה מפקעת את הקנין איסור כמבואר בתוס' לט:

והנה בדעת רש"י נראה דהביאור הוא אחר. דרש"י בי' בדעת רב דיסוד הדין הדרשא שעבדו של גר כאשתו הוא לא משום דמדמינן מיתת האדון למיתת האישה אלא דהפקר של לאחר מיתה אינו דומה להפקר של מחיים. ובביאור הדבר נראה דהוא סובר דחלוק עבדות מאישות דבאישות שייך לדון דמיתת הבעל תהא מתרת ומקנה אבל בעבדות זה שמת האדון אין זה סיבה שיפקע העבדות שחלה בעבד אלא דיסוד הדין הוא דין הפקר והגם דשיטת רב דהפקר אינו מפקיע את הקנין איסור הפקר דלאחר מיתה שונה. וההפקר מפקיע את הקנין איסור. ומדויק מדברי רש"י דלדברי שמואל זה מובן משום שההפקר שלאחר מיתה אינו שונה מההפקר של מחיים. דשניהם ההפקר מפקיע את הקנין איסור וכל הקושיא היא אליבא דרב. והנה לדעת שמואל לדעת רש"י דיסוד הדין הוא דההפקר מפקיע גם את הקנין ממון וגורר את הקנין איסור יש לעיין במה נחלקו אבא שאול וחכמים, ונראה מתו"ד רש"י דאבא שאול סבר דקטנים אין להם יד לזכות בעצמם. וממילא לא חייל זכיית היתומים על הממון ולא פקע הקנין איסור אמנם חכמים סברו דהם זוכים בעצמם דהיינו דהם קודמים לכל אדם לזכות בעצמן והגם דקטנים אין להם יד נראה דסברי חכמים דהיינו לגבי לזכות בנכסים אחרים אבל לגבי לזכות בעצמם יש להם יד וממילא כיוון דהם זכו בעצמם לגבי הממון ממילא הם זכו בעצמם לגבי הקנין איסור דנגרר בתר הקנין ממון. ומבואר דאין הביאור דההפקר חל על הקנין איסור אלא הביאור הוא דכשהעבדים זוכים בקנין ממון הקנין איסור נגרר אחריו לפי שמואל וזה נוסח יותר ברור מלומר דחל הפקר על הקנין איסור. או שחל הפקר על הקנין איסור והם יכולים לזכות בשניהם. מה שאין כן לאבא שאול שקטנים אינם יכולים לזכות בקנין הממון ומי שזוכה בקנין ממון זוכה גם בקנין איסור. וחידשה הגמ' אליבא דרב ורבי יוחנן דלא מועיל הפקר על הקנין איסור. דילפינן מעבד ועבדינן ילפותא דכמו שאשה לאחר המיתה היא נהית בן חורין כך ילפינן דעבד לאחר מיתת האדון נהיה בן חורין. ואיך זה מהני בהכרח דזה מהני על ידי הפקר והגם שהפקר לא מועיל על הקנין איסור זה הפקר מחים אבל הפקר דלאחר מיתה שאני ובביאור הדבר יש לומר דיש שני מציאות של הפקר יש הפקר שהוא מחיל בעבד שהוא הפקר והפקר זה חל על הממון ולא על האיסור אמנם יש הפקר שהיינו שהאדון נסתלק מהממון דהוא מת וכזה דבר האיסור נגרר בתר הממון. וממילא העבדים זוכים בעצמם בממון וממילא באיסור דזה שהאדון מסתלק מהממון זה חלות באדון כלפי הממון וממילא זה חלק באדון כלפי האיסור גם כן. והקשתה הגמ' אי הכי ישראל נמי ולפי רש"י זה קשה מדוע ישראל יהיה כך הרי יש דין ירושה ומהיכי תיתי שיהיה הפקר כלל אמנם הדבר מבואר ברש"י דקושיית הגמ' היתה דכיוון דיש ילפותא מאשה ליהוי כאשה דכמו באשה לאחר מיתה היא מותרת אף כאן היא מותרת וזה תי' הגמ' דיש דרשא של והתנחלתם.הרמב"ם מביא את אבא שאול בהלכות זכייה ולא בהלכות עבדים ומבואר כרש"י דזהו חידוש בהלכות זכיית קטנים ולא שהוא חידש הלכה בהלכות עבד שאין רשות לרבו עליו אין קרוי עבד. בטור סי' רס"ז כתוב דבר חידוש. בשם הרמ"ה דגר שמת והניח עבדים קטנים ולא זכו בהם ואח"כ הגדילו אין להם תקנה כיוון שלא הותרו בשעת מיתת האדון. והיינו דלפי רש"י דהוא דין הפקר הביאור דהקטנים לא זכו אמנם לכשיגדילו יזכו בין בממון בין באיסור. כיוון דהוי הפקר של מיתה אמנם התוס' כנראה ביאר דזהו דין דהמיתה מתרת והנה יש לעיין אם כן מה סובר אבא שאול מדוע שהמיתה לא תתיר לתוס' ובמאי פליגי. ונראה דהחידוש הזה דהמיתה מתרת היינו רק במקום שהם זוכים בממון. והמיתה מתרת רק איסורא ולא ממונא וממילא במקום שהם זוכים בממון כגון בגדולים המיתה מתרת רק את האיסור וזה טוב אבל בקטנים דאינם זוכים בממון אין המיתה מתרת וחכמים סוברים דגם קטנים זכו בעצמם דהמיתה מתרת גם ממון וגם איסור. והקשתה הגמ' לפי חכמים אי הכי ישראל נמי ולפי התוס' השאלה היא דווקא אליבא דחכמים דלאבא שאול אין זה קשה כיוון שיש דין ממון והקושיא אלי דחכמים דמיתה תתיר ועיין בתוס' קידושין כג.