זבים פ_א מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"א מ"ב**

א] **הרואה קרי,** בעיקר הא דקרי סותר נחלקו הראשונים, דהנה בנדה כ"ב א' אמר רב הונא דקרי אינו מטמא אלא בחתימת פי האמה, ובפירש"י פירש דהיינו דאינו מטמא אלא בשיעור חתימת פי האמה, אך התוס' פירשו דהיינו דאינו מטמא אלא בשנגע בפי האמה, ופריך עלה למימר דנוגע הוי אלא מעתה אל יסתור בזיבה, ומשני דה"ט דסותר לפי שא"א לה בלא צחצוחי זיבה, ופריך דאלא מעתה תסתור כל ז', ומשני דגזה"כ הוא דזיבה גמורה דלא ערבה בה שכבת זרע סותרת כל ז', צחצוחי זיבה דערבה בה שכבת זרע לא סותרת אלא יום א', ובד' הר"ש והרא"ש במשנתינו מבו' דהכי קי"ל, דהא דבעל קרי סותר יומו הוא משום דא"א לו בלא צחצוחי זיבה.[[1]](#footnote-2)

ויש להסתפק בדעתם, אם הא דקי"ל דאין קרי סותר אלא משום צחצוחי זיבה, הוא משום דקי"ל כרב הונא דבעל קרי נוגע הוי, או דאף אם רואה הוי, מ"מ כיון דאי"ז ראיית זיבה, אינו סותר אלא משום הצחצוחי זיבה, וכאשר כן מ' בד' הריטב"א בנדה ל"ז א', דאף אם בע"ק רואה הוי, מ"מ כיון דמעין אחר הוא, אינו סותר יומו אלא משום הצחצוחי זיבה, ועמש"נ להלן אות ב' בהערה להעיר ע"ז מהא דפולטת סותרת.

והיראים מ' כ"ו צידד דד"ז תליא באיבעיא דגמ' בנדה ל"ז א' אם דבר שאינו גורם סותר, דאם דבר שאינו גורם סותר, הרי דה"נ הא דקרי סותר למ"ד דרואה הוי הוא משום ראיית הקרי עצמו, אך לפ"מ דמסקינן התם דדבר שאינו גורם אינו סותר, הרי דהא דקרי סותר אף שאינו גורם טומאת זיבה, הוא משום דא"א לו בלא צחצוחי זיבה, עיי"ש.

ב] אמנם הנה בחי' הרמב"ן בנדה מ"ב א' כתב דסוגיא דהתם דמסקינן דפולטת רואה הוי וסותרת יומה, אתיא דלא כרב הונא, דלדידי' אפי' בעל קרי ל"ה רואה ואינו סותר אלא משום צחצוחי זיבה, וכ"ש דפולטת דאית לן למימר דנוגעת הויא ואינה סותרת דהא לי"ב צחצוחי דם כלל, עיי"ש.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ד הרמב"ן נמצא, דלפ"מ דקי"ל דפולטת רואה וסותרת, ה"נ הא דבעל קרי סותר, אי"ז משום צחצוחי זיבה, אלא הוא משום ראיית הקרי עצמה, ואף דקי"ל דבר שאינו גורם אינו סותר, מ"מ כיון דקרי גורם טומאה יום א', ה"ה סותר יום א', וכמש"כ הרמב"ן שם ל"ז א', ונת' להלן אות ג'.

ג] והנה בנדה ל"ז א' בעי רבא קושי מהו שתסתור בזיבה, דבר המטמא סותר והאי נמי מטמא כימי נדה הוא, או"ד דבר הגורם סותר והאי לאו גורם הוא, ובפירש"י שם כתב, ז"ל, ואי קשיא והרי קרי שאינו גורם כדקי"ל וסותר, ההיא לאו סתירה היא דחד יומא הוא דסותר וכי קא בעי רבא לסתור הכל, עכ"ל.

ובחי' הרמב"ן שם נראה שפירש בד' רש"י, דהא דקרי סותר יום א', אי"ז דין סתירה כלל, אלא היינו דאי"ז יום נקי, וע"כ אינו עולה לספירת נקיים, ועיי"ש שנחלק ע"ז וכתב דכיון דקרי הוא מעין אחר דין הוא שיעלה לספירת נקיים, והא דסותר יום א', הוא משום דקרי מטמא יום א' וע"כ הוא סותר יום א', ובחי' הרשב"א שם כתב ע"ד הרמב"ן, ז"ל, ולא ירדתי לסוף טעמו, דהא קרי לאו מעין אחר הוא אלא משום צחצוחי זיבה הוא שסותר כדאיתא בר"פ המפלת, ואדרבה הו"ל למסתר כל ז' אלא שגזיה"כ הוא דצחצוחי זיבה לא לסתרו אלא יום א' כדאיתא התם, עכ"ל.

ונראה דהרמב"ן שכתב דקרי הוא מעין אחר, אזיל לטעמי', דס"ל דלא קי"ל כרב הונא דבע"ק נוגע ואינו סותר אלא משום צחצוחי זיבה, אלא קי"ל דהוי רואה וה"ה סותר משום ראיית הקרי עצמו, וזהו שכתב דודאי חשיב כיום נקי כיון דמעין אחר הוא, והא דסותר הוא משום דגורם טומאה יום א'.

ד] בטעם הגזה"כ דצחצוחי זיבה אינם סותרים כל ז', פירשו בחי' הרמב"ן והר"ן בנדה כ"ב א' דהוא משום דלי"ב שיעור ראי', וזה לפ"מ שפירשו שם דאתיא דרב הונא כר' נתן דזב אינו מטמא אלא בחתימת פי האמה, - ובחי' הריטב"א שם פירש דהוא משום דהוא מעורב עם הקרי, וכ"נ בד' הרשב"א שם נ"ה א' ובד' ראבי"ה סימן תתק"ו, - והמאירי שם פירש דהוא משום דצחצוח זה בגרירת הקרי הוא יוצא ואלמלי הקרי ל"ה יוצא ול"ה שם טומאה.[[3]](#footnote-4)

ה] ובטעם הא דהוא סותר יום א', מבו' בפשוטו בל' הברייתא שם ל"ז א', דהוא משום דהקרי מטמא יום א', וכ"נ גם בלישנא דברייתא שם כ"ב א', וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א שם, ז"ל, דאהני לי' תערובת קרי שבו שאינו סותר מעצמו, שלא יסתור גם צחצוחי זיבה שבו "אלא כדין קרי שבו", עכ"ל, והיינו דכיון דעיקר הגריעותא דצחצוחי זיבה, הוא משום שהן מעורבין בקרי, הרי דמכח זה אין דין סתירתם אלא כדין קרי, דטומאתו יום א', וע"כ אינם סותרין אלא יום א', וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן שם, ואך דלדעת הרמב"ן היינו דכיון דלי"ב כשיעור חתימת פי האמה אלא בצירוף הקרי, ע"כ אינו סותר אלא כדין הקרי, ועי' בחי' רא"ל ח"ב סימן ס"ז מש"כ לפרש בזה, ועמש"נ עוד בזה להלן אות כ"א.

אך הנה בחי' הרשב"א שם ל"ו ב' ול"ז א' למד מהא דקרי סותר יום א', דה"נ דם קושי סותר יום א', ובחי' הריטב"א שם כתב ע"ז דל"ד דשאני קרי דמטמא מיהא יום א', ומשא"כ בדם קושי שהוא עצמו טהור, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ו' בדעת הר"ח והרמב"ם.

ואמנם מד' הרשב"א מבו' דס"ל, דהא דקרי סותר יום א', אי"ז משום דהקרי מטמא יום א', אלא הוא משום דל"ה יום נקי, וע"כ גם דם קושי סותר יום א', - וצ"ל לדעתו דהא דתניא התם דמה גרם לו קריו יום א' לפיכך סותר יום א', היינו דאלמלי דקריו הי' טמא, היו בטלים הצחצוחי זיבה לגמרי, והי' חשוב כיום נקי, ורק משום דקריו ג"כ טמא, אין הצחצוחי זיבה בטלין לענין טומאה זו, וע"כ הוא דלא חשיב כיום נקי, וצ"ע.

ו] **ב"ש אומרים סתר ב' ימים שלפניו,** הר"ש והרא"ש פירשו בטעמא דב"ש, דהא דהרואה קרי אינו סותר אלא יום א' אף דא"א בלא צחצוחי זיבה, הוא מגזה"כ דצחצוחי זיבה דפתיכא בה שכבת זרע אינה סותרת אלא יום א', וזהו דס"ל לב"ש דבג' ימים הראשונים חשיב הצחצוחי זיבה כאילו איתא בעינא, וע"כ היא סותרת כל שלפניו, אך ביום ד' מתמעט הזיבה הבאה על הקרי ולא חשיב לה כבעינא.

ובטעמא דב"ה דפליגי וס"ל דאף ברואה קרי בג' ימים הראשונים אינו סותר אלא יומו, בפשוטו הי' נראה דהוא משום דס"ל דאף בימים אלו לא חשיבא הצחצוחי זיבה כאילו איתא בעינא, וע"כ אינה סותרת אלא יומו, - וכ"ה מוכרח לדעת ר' ישמעאל דס"ל דמודו ב"ה ברואה בשני דה"ה סותר שלפניו, ונת' להלן אות י"א, והיינו משום דבשני איכא טפי צחצוחי זיבה ומודו ב"ה דחשיבא כאילו איתה בעינא, ורק בשלישי ס"ל דלא חשיבא הצחצוחי זיבה כאילו איתה בעינא, וי"ל דאף לדעת ר"ע דפליגי ב"ה אף ברואה בשני, הוא משום דס"ל דאף בשני לא חשיבא הצחצוחי זיבה כאילו איתה בעינא, וע"כ אינה סותרת אלא יומו.

ז] אך נראה דיש לפרש בזה בע"א, דהנה בד' התוס' והרא"ש בנזיר ס"ו א' והר"ש לקמן פ"ב מ"ב מבו', דגם זוב הניכר שבא ביחד עם ש"ז, אינו סותר אלא יום א', ונת' בזה להלן שם אות ?, וצ"ע דהרי חזינן דאף ברואה קרי ביום ב' וג' ס"ל לב"ש דהוא סותר הכל, משום דחשיבא הצחצוחי זיבה כאילו איתא בעינא, והרי דכל דהויא הזיבה בעין, ה"ה סותרת, אף אם יצאה ביחד עם ש"ז, וא"כ כ"ש דאם ראה זוב הניכר ביחד עם ש"ז, דה"ה סותר כל ז'.

ובע"כ צ"ל בזה, דבהא גופא הוא דפליגי ב"ש וב"ה, דב"ש דס"ל דהרואה קרי ביום הב' או ביום הג' סתר הכל, הוא משום דס"ל דכל הא דאין הצחצוחי זיבה סותרת הכל, הוא משום דאינה בעין, וע"כ ביום הב' או ביום הג' דחשיבא כבעינא, ה"ה סותרת הכל, אך ב"ה דפליגי ע"ז וס"ל דאף ברואה בשני אינו סותר אלא יומו, הוא משום דס"ל דאף זיבה הניכרת שבאה יחד עם ש"ז אינה סותרת אל יום א', וע"כ אף דברואה קרי ביום הב', חשיבא הצחצוחי זיבה כבעינא, מ"מ כיון שבאה יחד עם ש"ז, אינה סותרת אלא יום א'.

ח] בסה"ת סימן צ"ב כתב דבג' ימים ראשונים אין תולין כתם במכה, דצריכה שתדע בודאי שפסק דם המקור ולכך צריך שלשה ימים ראשונים נקיים לגמרי משבעה ימי ספירה, ובביאור הגר"א יו"ד סימן קצ"ו סקכ"ח כתב ע"ז, ז"ל, י"א דבג' ימים כו' דעדיין לא יצאה מחזקתה, ועבפ"א דזבים מ"ב ומודים ברואה כו', וטעמו של ב"ש דג' ימים חיישינן לצחצוחי זיבה מספיקא, וכמ"ש בנגעים בפ"ה דננעים ובפ"ד דטהרות בתחילה כו', עכ"ל.

ומבו' בדבריו דטעם החילוק בין ב' וג' ימים הראשונים לשאר ימים, אי"ז משום דבימים אלו א"א בלא צחצוחי זיבה בעינא, ובשאר ימים אפשר בלא צחצוחי זיבה בעינא, וכמשמעות ל' הר"ש והרא"ש, אלא היינו משום דבימים אלו עדיין לא יצאה מחזקתה, וע"כ חיישינן לצחצוחי זיבה בעינא מספיקא, ומשא"כ בשאר ימים שכבר יצאה מחזקתה, לא חיישינן לצחצוחי זיבה בעינא מספיקא.

ט] במקד"ד סימן מ"ח סק"ב הק', דכיון דבימים הראשונים חשיבא הזיבה בעינא, א"כ בראה ב' ראיות ובשלישי ראה שכבת זרע, יהא חייב בקרבן, כיון דחשיבא הזיבה בעינא, וזה לא שמענו.

והנה באמת כעי"ז עמד הרמב"ן בנדה כ"ב א' בהא דפריך התם דאם הא דקרי סותר הוא משום דא"א בלא צחצוחי זיבה, א"כ לסתור כל ז', וכתב הרמב"ן דהא דלא פריך דיטמא טומאת ז', לכאו' כונתו בשראה ראי' אחת של זוב ואח"כ ראה קרי, וס"ל דאף בכה"ג א"א בלא צחצוחי זיבה, ועי' בחי' הר"א שם, הוא משום דלי"ב שיעור ראי', וזה ניחא להרמב"ן לטעמי' דמפרש דרב הונא ס"ל דאף זב אינו מטמא אלא בשיעור חתימת פי האמה.

אך הנה לפי' התוס' שם דאף לרב הונא זב מטמא בכ"ש, הדרא קו' הרמב"ן לדוכתא, דמ"ט לא פריך דיטמא טומאת ז', ושמא י"ל בזה, דכיון דאי"ז אלא צחצוחים שנשתיירו מן הראי' הקודמת, ולא היו יוצאין מעצמן אלא בגרירת הקרי, ע"כ לא חשיבי כראי' בפנ"ע, וע"כ ל"מ לטמאות טומאת ז', - ולפ"ז י"ל דמה"ט אף בג' ימים ראשונים דחשיבא הצחצוחי זיבה כאיתה בעינא, מ"מ לא חשיבא כראי' בפנ"ע לטמאותו, וצ"ע בזה.

י] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דטעמא דב"ש הוא, דכל שלא נפטר מן הזיבות בג' ימים טהורים שהן מספר הימים אשר בכמותם יהי' זב גמור, אין נחשבים לו אותם הימים, אלא אפי' שכבת זרע מפילה אותם, עכ"ד, וכ"כ הרע"ב, ונמצא לפ"ז, דלעולם תחילת הדין הוא דהוא סותר יומו, ובתולדה מזה אף אין ב' הימים הראשונים עולין לו, דאינם חשובין לעמוד בפנ"ע, כיון שאינם כמספר הימים אשר בכמותם יהי' זב גמור, ועמש"נ להלן אותיות י"ג - ט"ו כמה נפ"מ לדינא בפלוגתת הר"ש והרמב"ם בזה.

ובאו"ש פ"ו מאיסו"ב הט"ז פירש בזה, ז"ל, אף שראה זיבה במשך כמה ימים רצופים ולא פסק מזובו, מ"מ הימים אשר מביאים אותו לזיבה הם ג' ימים שבהם נעשה זב גמור, וכיון שצריך לספור ז' ימים, אם הש"ז מפסקת שראה ביום ג' לספירה, הרי הימים השניים שספר המה עומדים בפני עצמם, ונתבטלו מצד ראיית הימים שנעשה בהן זב גמור, שהן ג', והספורים ב', ולכן בטלה טהרתן, עכ"ל, - וצ"ע דהרי בפשוטו מיירי הכא אף בזב בעל ב' ראיות, וכמש"כ הרע"ב, וגם איירי אף בשראה את ראיותיו ביום א', ואפ"ה כיון שלא ספר ג' ימים שהם הימים אשר בכמותם יהי' זב גמור, אין ימים אלו עולין לו.

יא] **ור' ישמעאל אומר הרואה בשני סותר שלפניו,** בתוספתא שהביא הר"ש מבו' דס" לר' ישמעאל דבהא אפי' ב"ה מודו, ולא נחלקו ב"ש וב"ה אלא ברואה בשלישי, ור"ע פליג וס"ל דאף ברואה בשני נחלקו.

ובטעמא דר' ישמעאל פירשו הר"ש והרא"ש דס"ל דבשני איכא צחצוחי זיבה טפי וחשיבא כבעינא ובשלישי מתמעטת הזיבה הבאה עם הקרי ולא חשיבא כאילו היא בעינא.

ולדעת הרמב"ם, פירש באו"ש פ"ו מאיסו"ב הט"ז, דס"ל לר' ישמעאל, דמודו ב"ה לב"ש ביסוד הדין, דכל שלא ספר ימים טהורים כמספר הימים אשר בכמותם יהי' זב גמור, אין נחשבים לו הימים הראשונים, ואך דס"ל דימי זיבה לענין ספירה אינם נחשבין ג' ימים, שהרי משני ימים נעשה זב לספירת ז' נקיים, והשלישי אינו מוסיף רק לקרבן,[[4]](#footnote-5) וע"כ כל שספר ב' ימים, ה"ה עולים לו, ורק אם ספר יום א' וביום השני ראה קרי, אין היום הראשון עולה לו, כיון שלא ספר כמספר הימים אשר בכמותם יהי' זב גמור, עכ"ד, ועי' להלן אות י"ד מש"נ נפ"מ רבתא לדינא לפ"ז.

יב] באו"ש פ"ה ממטמאי מו"מ ה"ה כתב, דהרמב"ם לטעמי' ל"ה מצי לפרש כפי' הר"ש דטעמא דר' ישמעאל דקרי ביום הב' סותר כל שלפניו, הוא משום דחשיבי הצחצוחי זיבה כאילו הוא בעינא וע"כ ה"ז סותר כל שלפניו, דהנה כתב הרמב"ם בפ"א ממטמאי מו"מ הי"ד דהא דמי רגליו של זב מטמאין במשא הוא משום דא"א להן בלא צחצוחי זיבה, וצ"ל דהא דאינם סותרין בזיבה ול"ה כקרי שסותר משום דא"א לו בלא צחצוחי זיבה, הוא משום דצחצוחי זיבה אינם סותרין יום א' אלא כשהן מעורבין בקרי דטומאתו יום א', ונת' בזה להלן אות כ"א, ולפ"ז הרי דאי נימא דטעמא דר' ישמעאל דקרי ביום הב' סותר כל שלפניו, הוא משום דחשיבי הצחצוחי זיבה כאילו הם בעינא, וע"כ הם סותרים כל המנין, הרי הי' בדין דגם מי רגליו יסתרו ביום הב', ובע"כ מזה דגם בימים הראשונים לא חשיבא הצחצוחי זיבה כאילו היא בעינא, ואינה סותרת אלא כטומאת הדבר שהיא מעורבת בו, עכ"ד.

יג] ונראה נפ"מ לדינא בפלוגתת הר"ש והרמב"ם בטעמא דב"ש ודר' ישמעאל, בזב שראה קרי ביום השני וביום הרביעי, דלדעת הר"ש נראה דמודו ב"ש ור' ישמעאל דראייתו ביום הרביעי אינה סותרת אלא יומה, דכבר לי"ב צחצוחי זיבה, אך לדעת הרמב"ם נראה דאף הראי' ברביעי סותרת את שלפני' לב"ש ור' ישמעאל, דכיון דהראי' בשני' סתרה את שלפני', ונמצא דהיום הרביעי הוי יום ב' לספירתו, סותרת ראיית הקרי שראה ביום זה את שלפני'.

יד] וראיתי לדון עוד ב' נפ"מ בפלוגתייהו, חדא, בזבה שפלטה שכבת זרע ביום הב' והג' לספירתה, דלדעת הר"ש מודו ב"ש ור' ישמעאל דאינה סותרת אלא יומה, דדוקא בזב ס"ל דסותר כל שלפניו משום דא"א בלא צחצוחי זיבה בעינא,[[5]](#footnote-6) אך לדעת הרמב"ם גם בכה"ג ס"ל דסותר כל שלפניו, כיון שלא ספרה כמנין הימים שנעשית בהן זבה גמורה.

ויש להוסיף, דלמש"כ באו"ש דטעמא דר' ישמעאל דאם ראה בשני סותר שלפניו ואם ראה בשלישי אינו סותר שלפניו, היינו משום דמודו ב"ש לב"ה ביסוד הדין דכל שלא ספר ימים טהורים כמספר הימים אשר בכמותם יהי' זב גמור, אין נחשבים לו הימים הראשונים, ואך דס"ל דימי זיבה לענין ספירה אינם נחשבין ג' ימים, שהרי משני ימים נעשה זב לספירת ז' נקיים, והשלישי אינו מוסיף רק לקרבן, הרי נמצא דכ"ז הוא בזב, אך בזבה דאינה נעשית זבה גמורה לספירת ז' נקיים אלא בג' ימים, הרי דלדעת ר' ישמעאל מודו בזה ב"ה לב"ש דאף אם פלטה ש"ז בשלישי ה"ה סותרת כל שלפני'.

טו] עוד נפ"מ בפלוגתייהו, בזב שלא הפסיק בטהרה כמה ימים, או שהפסיק בטהרה ולא בדק בימי הנקיים למ"ד דבעינן ספורים לפנינו, ואח"כ התחיל למנות ז' נקיים וראה קרי ביום הב' או הג', דלדעת הר"ש הרי דבכה"ג מודו ב"ש ור' ישמעאל דלא סתר אלא יומו, כיון דראיית הקרי מרוחקת יותר מג' ימים מראיית הזיבה, וכבר ליכא צחצוחי זיבה בעינא,[[6]](#footnote-7) אך לדעת הרמב"ם אף בכה"ג ס"ל דסותר כל שלפניו, משום דלא ספרה כמנין הימים שנעשית בהן זבה גמורה.

טז] **אבל אם ראה זוב אפי' יום שביעי סתר שלפניו,** הרא"ש בנדה פ"ד סימן א' צידד לפרש, דהא דתנן אפי' יום שביעי, אתא לאשמועינן חילוק נוסף בין זוב לקרי, דבראיית זוב ה"ה סותר אפי' ביום השביעי, אך בראיית קרי בשביעי אינו סותר כלל ואפי' יומו, וה"נ הפולטת ש"ז בשביעי אחר שספרה מקצת יום וטהרה לבעלה אינה סותרת, דעיקר סתירת ש"ז הוא משום דלא מקרי נקיים, וכיון שספרה מקצת יום וטהרה לבעלה כבר שלמו הנקיים ושוב אין ש"ז סותרת, והביא כן בשם רבינו יונה דפולטת ש"ז בשביעי אינה סותרת, עכ"ד.[[7]](#footnote-8)

אך הנה בל' הר"ש והרא"ש במשנתינו, שכתבו בהא דמודים ב"ש ברואה קרי ברביעי שלא סתר אלא יומו, דכ"ש בחמישי ובשישי ובשביעי, מ' דאף אם ראה קרי בשביעי אחר שספר מקצת היום, ה"ז סותר את יומו, וכ"ה להדיא בפירש"י נדה כ"ב א' ד"ה אלא,[[8]](#footnote-9) וכ"נ גם בל' הרמב"ם פ"ג ממחו"כ ה"ב.

וגם במש"כ הרא"ש דפולטת ש"ז בשביעי אחר שספרה מקצת היום אינה סותרת יומה, הנה מד' הראב"ד שהביא שם מבו' דפליג ע"ז, וס"ל דה"ה סותרת יומה, וכן נקט הרמב"ן בנדה מ"ב א', וכן צידד הרשב"א בתוה"ב ש"ז פ"ה.

יז] ובפשוטו הי' נ' דפלוגתא זו תליא במש"נ לעיל אות ג' שנחלקו הראשונים ביסוד הדין דקרי סותר יומו, דהרמב"ן בנדה ל"ז א' פירש בד' רש"י שם דהוא משום דלא חשיב כיום נקי, והרמב"ן נחלק ע"ז וכתב דהוי זה דין סתירה, דכיון דקרי גורם טומאה יום א' ה"ה סותר יום א', ובזה הוא דתליא פלוגתת הראשונים אם קרי סותר ביום ז' אחר שספר מקצת היום, דהאמנם אי נימא דעיקר סתירת קרי הוא משום דלא חשיב היום כיום נקי, י"ל דכל שספר מקצת היום וכבר שלמו הנקיים, שוב אין הקרי סותר, וכמש"כ הרא"ש, אך אי נימא דסתירת קרי הויא מדין סתירה, הרי ודאי דכ"ה דזיבה סותרת אף אחר שספר מקצת יום ז' וכבר שלמו הנקיים, ה"נ קרי סותר, והנה אמנם לפמש"כ הרמב"ן בדעת רש"י, מבו' דאף דס"ל דסתירת קרי הוא משום דלא חשיב כיום נקי, מ"מ ס"ל דכל שראה קרי ביום השביעי, בטל ספירת יום זה.

ובזה מתפרש גם עיקר מה שנחלקו הראשונים שם בדין פולטת, דהראב"ד כתב דפולטת אינה סותרת יומה אלא לטהרות ולא לבעלה, ובחי' הרמב"ן שם כתב דדבריו מכריעין בטעמם שכל שאינו גורם אינו סותר ולא מצינו לובן באשה לבעלה, אך הרא"ש שם כתב ע"ד הראב"ד, דדבריו תמוהים היאך תסתור לחצאין שעלו לה ימי ספירתה לבעלה וטהורה לשמש ואסורה לטהרות ולקודש ולמקדש, וי"ל דהוא תליא בהנ"ל, דהראב"ד והרמב"ן לטעמייהו דס"ל דהא דפולטת סותרת הוי זה דין סתירה, דכיון דה"ז גורם טומאה יום א' ה"ז סותר יום א', וע"כ שפיר י"ל דלא חיילא הסתירה לענין בעלה, כיון דאי"ז דבר הגורם טומאה לבעלה, אך הרא"ש לטעמי' דס"ל דהא דפולטת סותרת הוא משום דלא חשיב היום כיום נקי, וע"כ ס"ל דל"ש לחלק ביניהם.[[9]](#footnote-10)

יח] ודבר חידוש מצינו בד' הריטב"א בנדה כ"ט ב' ול"ג א', עיי"ש שכתב דאף דפולטת סותרת אף לבעלה, מ"מ ביום השביעי אינה סותרת אלא לטהרות ולא לבעלה, וצ"ב.

והי' מקום לפרש בדבריו, דס"ל דהא דפולטת סותרת יומה הוא מתרי טעמי, חדא דלא חשיב יום זה כיום נקי, ועוד דכיון דה"ז גורם טומאה יום א' אף ה"ז סותר יום א', ואשר ע"כ הפולטת קודם שנשלמו הנקיים ה"ה סותרת אף לבעלה, דהגם דאי"ז דבר הגורם טומאה, מ"מ אין יום זה עולה לספירה דלא חשיב כיום נקי, אך ביום הז' שכבר ספרה מקצת היום ונשלמו הנקיים, וליכא למיתי עלה אלא מדין סתירה, הרי דכיון דאי"ז דבר הגורם טומאה אלא לטהרות ולא לבעלה, אף אינה סותרת אלא לטהרות, - אך עיקר הדבר רחוק, דמהיכ"ת נימא דפולטת סותרת מב' טעמים.

ואשר ע"כ נראה טפי במכוון ד' הריטב"א, דהגם דעיקר סתירת פולטת הוא לטהרות, מ"מ קודם שנשלמה הספירה, כיון שנתבטלה הספירה לענין טהרות נתבטלה אף לענין בעלה, דליכא ספירה לחצאין, ומשא"כ כל שכבר נשלמה הספירה ואח"כ פלטה ש"ז, הרי הגם דה"ז מועיל לסתור לענין טהרות, מ"מ אכתי קיימא הספירה לענין בעלה, וצ"ע עוד בזה.

יט] **שם בר"ש, האי דזוב סותר כל ז' כדדרשינן וכו' ואם ל"ה סותר אלא יומו א"כ היתה זיבה מפסקת ביניהם,** משמעות ד' הר"ש, דהא דילפינן מקרא דלטהרתו דלא תהא זיבה מפסקת ביניהם, ומזה ילפינן דזיבה סותרת כל ז', לאו היינו דעיקר דינא דזיבה סותרת כל ז' הוא משום דזיבה מפסקת ביניהם, והיינו דהזיבה עצמה סותרת יום זה ותו בטלה כל הספירה משום דזיבה מפסקת ביניהם, אלא הוי זה ילפותא בעלמא מהך קרא, דעיקר דין הסתירה דזיבה הויא סתירת ז', ומשום דאם ל"ה סותר אלא יומו נמצא דזיבה מפסקת ביניהם, וכ"ה משמעות הא דתניא בנדה ל"ז א' דמה גרם לו זובו ז' לפיכך סותר ז', ומ' מזה דעיקר דין הסתירה דזיבה הוא סתירת ז'.

אמנם בד' הרשב"א בנדה ל"ג א' מבו' לא כן, עיי"ש במש"כ לדון לדעת ר' יוסי דמקצת היום ככולו מ"ט זב וזבה סותרין בשראו זיבה ודם באמצע היום, הרי כבר עלתה להם ספירת יום זה, ואין טומאה מפסקת ביניהם, עיי"ש בדבריו, ומבו' להדיא מזה, דעיקר הא דזיבה סותרת ז' היינו דאין יום זה עולה לו, ותו בטלה כל הספירה משום דזיבה מפסקת ביניהם.

וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ה, עיי"ש שהביא ד' רבינו יונה דאף דפולטת ש"ז סותרת אף לבעלה, מ"מ לאחר גמר ספירה אין פליטתה סותרת, כיון דמקצת היום ככולו, ודמי לדם נדה דאינו סותר, כ"ש קרי שאינו סותר אחר טהרה, ועיקר סתירת ש"ז אינו אלא משום דלא מיקרי נקיים, ואחר שספרה נקיים שוב לא יסתור הש"ז, וכתב הרשב"א ע"ז, ז"ל, ויש לעיין דא"כ אפי' דם נמי וכר' יוסי וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דעיקר הא דדם סותר בזבה, היינו דהוא סותר יום זה, ותו ממילא בטלה כל הספירה משום דזיבה מפסקת ביניהם, וזהו שהק' דכ"ה דשכבת זרע אינו סותר אחר גמר הספירה, ה"נ בדין דדם לא יסתור אחר גמר הספירה.

כ] **שם, ולענין משא מצינו כענין זה וכו' ומיהו התם דריש לה מקראי,** צ"ע במה שדן הר"ש לפרש דטעמא דהני תנאי הוא משום הצחצוחי זיבה, שהרי להדיא מבו' בסוגיית הגמ' בנזיר שם דלהני תנאי הא דש"ז מטמא במשא אי"ז משום הצחצוחי זיבה, דבגמ' שם מפרשינן למתניתין דש"ז של זב מטמא במשא, ואמרינן עלה מאן תנא, אילימא האי תנא וכו' ש"ז של זב וכו' ור' יהושע אומר מטמא במשא לפי שא"א להן בלא צחצוחי זיבה, אפי' ר' יהושע לא אמר אלא משום צחצוחי זיבה אבל בעיני' לא, ופירשו התוס' דשכבת זרע דמתני' משמע דאף בעיני' מטמא, וזה דלא כר' יהושע, ומשני אלא תנאי היא דתניא ש"ז של זב מטמא במשא כל מעל"ע ור' יוסי אומר יומו, ומבו' להדיא דהא דלהני תנאי ש"ז מטמא במשא מעל"ע או יומו, אי"ז משום צחצוחי זיבה, אלא משום הש"ז עצמה, וכן פירשו המפרש והרא"ש שם, ועי' בחזו"א סימן א' סק"י שכתב כמה דרכים בזה, מ"ט באמת בעינן קראי, ותיפו"ל משום צחצוחי זיבה.

וצ"ל דהר"ש והרא"ש הכא מפרשי לסוגיא דהתם כמש"כ השטמ"ק שם בשם שיטה, דלפירושו מתבאר בסוגיא שם דפלוגתא דהני תנאי הוא עד אימת אמרינן דאיכא צחצוחי זיבה, עיי"ש.

כא] **שם, תניא בתוספתא וכו' כל קרי שהוא מטמא בכהנים סותר בזב,** הר"ש פירש דהיינו כדתנן במקואות פ"ח אלו בע"ק צריכין טבילה, והיינו דהתם תנן דראה מים חלוקים או עכורים בתחילה טהור באמצע ובסוף טמא, וזהו דקמ"ל הכא דה"נ הוא לענין סתירת בע"ק, דאם היו מים חלוקים או עכורים בתחילה אי"ז מין קרי ואינו סותר, ואם היו חלוקים או ערוכים באמצע ובסוף הוי זה מין קרי וטמא.

ובחזו"א סימן א' סקי"ב כתב דיש ללמוד עוד מד' התוספתא, דקרי שיצא שלא בהרגשה דהוא טהור בכהנים, כמש"א בנדה מ"ג א', אינו סותר בזב, ועיי"ש שעמד בזה, דכיון דהא דקרי סותר הוא משום צחצוחי זיבה, א"כ כי יצא שלא בהרגשה נמי, וכתב דגזה"כ הוא דסותר יומו ולא נאמר אלא במעורב בקרי המטמא, אבל במעורב בשאר דברים לא, עכ"ד.[[10]](#footnote-11)

ובפשוטו הוא מוכרח כן, שהרי להדיא תניא בנדה ל"ז א' דמה גרם לו יום א' לפיכך סותר יום א', וא"כ הרי ודאי דכל שנתערב הצחצוחי זיבה בקרי שאינו גורם טומאה, אי"ז סותר כלל, וכ"ה גם למש"נ לעיל אות ה' מד' הרמב"ן והריטב"א בנדה כ"ב א', דהא דצחצוחי זיבה המעורבין בקרי סותרין יום א', הוא משום דדין סתירתם הוא כדין הקרי דטומאתו יום א', וע"כ ודאי דאין צחצוחי זיבה המעורבין בקרי סותרים, אלא בקרי המטמא שהוא גורם טומאה יום א'.

ועד"ז כתב הקר"א בנזיר ס"ו א' במש"כ הרמב"ם בפ"א ממטמאי מו"מ הי"ד דהא דמימי רגליו של זב מטמאין במשא הוא משום דא"א להן בלא צחצוחי זיבה, ולכאו' א"כ לסתרו גם בימי זיבה, כ"ה דקרי סותר משום דא"א בלא צחצוחי זיבה, וכתב הקר"א דכיון דגלי קרא גבי סתירה דאינו סותר ז' ימים רק יום א' כיון דהקרי עצמו טמא גם בטהור, ע"כ במ"ר דבטהור טהורים, תו משום צחצוחי זיבה לא סתרי כלל, כיון דפתיכי במי רגלים, עכ"ד, וכ"כ באו"ש פ"ה ממטמאי מו"מ ה"ה.

כב] אך עיי"ש באו"ש שהביא דבתו"כ בשלהי מצורע ילפינן מקרא דמי רגלים אינם סותרין, ופירש דהס"ד דיסתרו הוא משום דא"א למ"ר בלא צחצוחי זיבה, והרי דאף דהמ"ר בטהור טהורים, מ"מ הי' בדין דיסתרו הצחצוחי זיבה המעורבין בהן.

ואמנם בפשוטו נראה דבאמת זהו שנלמד בהך קרא דמ"ר אינם סותרים, דסתירת צחצוחי זיבה המעורבין, היא כפי טומאת הדבר שהן מעורבין בו, וע"כ רק צחצוחי זיבה המעורבין בקרי סותרין, וע"כ נמי צחצוחי זיבה המעורבין בקרי שיצא שלא בהרגשה, אינם סותרין, וכנ"ל, - ועי' במקד"ד סימן מ"ח סק"ג שפירש כן בד' התו"כ, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דזב קטן פחות מבן ט' שראה שכבת זרע אינו סותר, אע"ג דא"א בלא צחצוחי זיבה, דכיון דשכבת זרע שלו אינו מטמא, הוי כמו פתיכי במי רגלים דאינו סותר, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

1. ובחי' הראב"ד ב"ק כ"ה א' כתב, דלמ"ד התם דש"ז של זב אינו מטמא במשא אלא מק"ו דרוקו, ולא ס"ל דמטמא משום דא"א בלא צחצוחי זיבה, אין ש"ז סותר כלל דומיא דרוקו, והביאו הרשב"א שם, - והיראים מ' כ"ו כתב דלדידי' בע"כ דבע"ק רואה הוי, וע"כ הוא סותר יום א', דס"ל דאף דבר אינו גורם סותר, - אך התוס' בנדה כ"ב א' כתבו דאף להך מ"ד א"א לש"ז בלא צחצוחי זיבה, ואך דכיון דפתיכא בי' ש"ז אינו מטמא במשא, ולענין סתירה גזה"כ הוא דסותר יום א'. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך הרשב"א והריטב"א שם והרא"ש בר"פ בנות כותים כתבו דפולטת חמירא מבע"ק ורואה הויא וסותרת, (וצ"ע היאך זה מתישב עם ד' הריטב"א שם ל"ז א' דמ' בדבריו דאף אם בע"ק רואה הוי אינו סותר אלא משום הצחצוחי זיבה), ועיי"ש שהביאו דעת ר"ת דהא דפולטת סותרת הוא רק בפולטת ש"ז שקיבלה מן הזב, ומשום צחצוחי זיבה שבו, אך פולטת ש"ז דטהור אינה סותרת דומיא דבועלה, והיראים מ' כ"ו כתב כן מטעם אחר, דאף דפולטת רואה הויא, מ"מ אינה סותרת משום דדבר שאינו גורם אינו סותר, ורק כשנבעלה לזב דא"א בלא צחצוחי זיבה, ה"ה סותרת, דהצחצוחי זיבה הוו דבר הגורם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובד' התוס' והרא"ש בנזיר ס"ו א' והר"ש לקמן פ"ב מ"ב מבו', דגם זוב הניכר שבא ביחד עם ש"ז, אינו סותר אלא יום א', וצ"ע אם בכה"ג שייכי הני טעמי, וצ"ע בזה, - ועי' להלן אות ז' מש"נ עוד בדבריהם. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיקר הך מילתא דעיקר הטומאה אינה אלא מכח ב' הראיות הראשונות, והראי' השלישית אינה אלא לקרבן, כ"כ גם במשך חכמה מצורע ט"ו ט"ו, ועי' עוד באו"ש פ"ז מאיסו"ב הי"א שכתב כן, ופירש בזה לטעם הא דראי' הסותרת אינה מביאה לידי חיוב קרבן, ועמש"נ בזה להלן מ"? אות ?. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובמקד"ד סימן מ"ח סק"ב כתב דלדעת ר"ת דהא דפולטת שכבת זרע סותרת הוא בפולטת ש"ז דזב ומשום דא"א בלא צחצוחי זיבה, ה"נ הפולטת שכבת זרע דזב ביום השני או השלישי שלו, למ"ד דחשיב כזיבה בעיני', ה"ה סותרת הכל, ועיי"ש שנסתפק אם ביום ז' לספירתה בא עליה זב בשני שלו ופלטה, אם היא סותרת ז' כיון דחשיב כזיבה בעיני', או כיון דאמרינן די' כבועלה ובו לא משכחת לה שיסתור יותר מב' ימים, אינה סותרת אלא ב' ימים.

   אך עיקר דבריו צ"ע, דלכאו' ודאי דבפולטת א"א שתסתור משום הזיבה בפנ"ע, שהרי אין הזיבה מטמאתה כלל, ובע"כ דעיקר סתירתה הוא משום הש"ז דפתיך בה צחצוחי זיבה, וע"כ בדין דאף בגונא דחשיבא הצחצוחי זיבה כבעינא, אינה סותרת אלא יום א'. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם יש מקום לדון בזה, דבכה"ג שלא הפסיק בטהרה כלל, חיישינן שהמשיכה ראיית הזיבה, ואיכא צחצוחי זיבה, אך לכאו' אין הדין כן, דאף דגם זב צריך הפסק טהרה, וכמש"כ באו"ש פ"ג ממחו"כ ללמוד מד' הרמב"ם, היינו רק כדי שיעלו לו ימי הנקיים, אך גם כשלא הפסיק בטהרה לא תלינן שהמשיכה ראייתו, שהרי אף אם לא הפסיק בטהרה אחר ב' ראיות, אינו נעשה כזב בן ג' ראיות. [↑](#footnote-ref-7)
7. ונראה להדיא בד' הרא"ש שם, דכל מש"כ דפולטת וקרי אינם סותרין אחר מקצת היום, הוא רק משום דאינם סותרין אלא את יומם, אך אם היו סותרין כל ז', ודאי דהיו סותרין אף ביום ז' אחר מקצת היום, ועי' בשו"ת נובי"ת יו"ד סימן קכ"ה מש"כ להוכיח מכח זה כד' הראב"ד, דפולטת אינה סותרת אלא לטהרות ולא לבעלה, עיי"ש, - אמנם הנה בד' הרשב"א בנדה מ"ב ב' והריטב"א שם כ"ט ב' מפורש דלדעת רבינו יונה, אף אם היתה פולטת סותרת כל ז', לא היתה סותרת ביום ז' אחר מקצת היום, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה אמנם בסד"ט סימן קצ"ו סקמ"ד צידד, דמש"כ הרא"ש דקרי אינו סותר ביום הז', הוא רק אחר שטבלה, וכמש"כ הרא"ש אחר שספרה מקצת היום "וטהרה לבעלה", (ועמש"נ לעיל מ"א אות ו' בהערה לפרש הטעם בזה), ולפ"ז אין ללמוד מד' רש"י והר"ש דפליגי ע"ד הרא"ש, ויתישב בזה ד' הרא"ש במשנתינו שכתב כלישנא דהר"ש ולכאו' דבריו סותרים לדבריו בנדה, ולהנ"ל ניחא, - אך עיי"ש בסד"ט שהביא מד' הב"י שם ומד' הש"ך שם סקכ"ד שנקטו לא כן. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה אמנם הרשב"א שם הסכים לעיקר ד' הראב"ד, אף דס"ל שם ל"ז א' דעיקר סתירת קרי הוא משום דלא חשיב כיום נקי, - אך באמת מש"כ הרשב"א בסתירת קרי דהוא משום דלא חשיב כיום נקי, הוא רק בקרי, ומשום צחצוחי זיבה, אך בסתירת פולטת מודה לד' הרמב"ן דכיון דהו"ל מעין אחר חשיב כיום נקי, והוי זה דין סתירה על יומו. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובסו"ד כתב דאולי אין צחצוחי זיבה רק בקרי שיצא באופן המטמא, ונפ"מ רבתא בזה, דלפ"ז לא יסתור גם בב' וג' ימים הראשונים אף למ"ד דבימים אלו חשיבי הצחצוחי זיבה בעינא וסותר כל שלפניו, וגם לא יטמא במשא למ"ד דהא דש"ז של זב מטמא במשא הוא משום דא"א בלא צחצוחי זיבה. [↑](#footnote-ref-11)