ב (א) - ביסוד דין אונס בגיטין, ובדין אונס בביטול התנאי
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

יום ועש"ק וירא י"ד מרחשון תשע"ד

**א**

א] כתובות ד"ב: אלמא קסבר רבא אין אונס בגיטין וכו', ומי איכא מידי דמדאורייתא ל"ה גט וכו', ופירש"י, ז"ל, דמדאורייתא ל"ה גיטא, שמצינו טענת אונס מה"ת שנא' ולנערה לא תעשה דבר, עכ"ל.

ובפשוטו מבו' בד' רש"י, דיסוד הדין דאונס בגיטין, הוא משום דינא דאונס רחמנא פטרי', וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ה בשלהי סוגיין, עיי"ש שהביא לסוגיית הגמ' בנדרים דפריך רבא דאונס רחמנא פטרי', וכ"ה בפי' הר"א מן ההר בנדרים דכ"ז., עיי"ש.

ומשמעות ד' רש"י בסוגיין בד"ה דילמא מת דוקא ובד"ה וכן לענין גיטין, דפטורא דאונס ל"ה על מעשה התנאי, דמשום הא דאונס רחמנא פטרי' לא חשיב כמעשה דילי', וע"כ לא נתקיים התנאי,[[1]](#footnote-2) אלא פטורא דאונס הוי על הגט, דכיון דקיום הגט ע"י התנאי הוי לאונסו, הוי כאנוס על הגט, ויש בזה לדינא דאונס רחמנא פטרי' על הגט עצמו, וכ"ה משמעות ד' הרא"ה בסוגיין שכתב דכשנאנס ולא קיים את התנאי ה"ה כאילו נאנס על עיקר המעשה למפרע.[[2]](#footnote-3)

ב] אמנם הנה הר"ן בקידושין פ' האומר כה. מדפי הרי"ף פירש לדין טענת אונס בגיטין, ז"ל, דהתם שאין הדבר תלוי אלא בו אינו גומר לגרש אלא אם יעבור על תנאי ברצון אבל באונס לא, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דדין טענת אונס בגיטין, אי"ז משום דינא דאונס רחמנא פטרי', אלא הוא משום אומדן דעתו, דאינו גומר לגרש אם יעבור על התנאי באונס, ובפשוטו היינו, דמכח זה מפרשינן דמש"א דאם לא באתי יהא גט, היינו אם לא באתי ברצון, ועמש"נ בזה באורך בסימן ב' (ב) בע"א קצת.

וכ"נ גם בד' הריטב"א והר"ן בנדרים דכ"ז. שפירשו בהא דמדמינן התם, דין אונס בקיום התנאי לדינא דנדרי אונסין, דהוא משום אומדן דעתו, עיי"ש, וכ"נ גם בד' הרשב"א והרא"ש והמאירי שם, שפירשו בדינא דנדרי אונסין דהא דאי"ז נדר הוא משום אומדן דעתו, וכ"נ בד' התוס' בנדרים ד"כ:, ולפ"ז הרי דכיון דבגמ' שם מדמינן לה דין אונס בקיום התנאי, נראה דג"ז הוא משום אומדן דעתו,[[3]](#footnote-4) ובד' התוס' שם מבו' דגם הא דמייתינן התם מעיקרא מהא דאונס רחמנא פטרי', היינו דע"כ לא הוצרך להתנות עליו, וכ"ה בתו"י שם, וכנראה היינו משום דהא דליבטלן זכוותי' הוא כקנס על מה שעבר על מה שחייבוהו, וע"כ כ"ה דלא חייבה התורה באונס, ה"נ אי"ז בכלל הקנס שקנס את עצמו, ולא הוצרך להתנות עליו.

ג] והמאירי בסוגיין כתב, ז"ל, שהאשה נתקדשה לו ע"ד שכשיגיע זמן וכו' אם לא ישאנה יעלה לה מזונות, וה"ה כאילו קדשה על תנאי שיעלה לה מזונות בהגעת זמן וכו', ואונס שלו מועיל לו וכו', "שאומדין את דעתו שאינו אלא כ"ז שיוכל לעשות כן", ובגיטין אינו כן וכו', הא כל ענין שבממון יש אונס וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו כד' הר"ן ודעימי' דדינא דאונס בקיום התנאי הוא משום אומדן דעתו.

וצ"ע ממש"כ המאירי בהמשך דבריו, ז"ל, וכל חיוב התלוי בתנאי ואותו תנאי לא נתעכב אלא על ידי אונס הרי הוא כמי שלא נתעכב והמעשה בטל וכו', הא בכל מקום אונס רחמנא פטרי' מולנערה לא תעשה דבר, עכ"ל, והרי דדינא דאונס בקיום התנאי הוא מכח דינא דאונס רחמנא פטרי' הנלמד מקרא דולנערה לא תעשה דבר.

וצ"ל דמש"כ המאירי דאומדין את דעתו שאינו אלא כ"ז שיוכל לעשות כן, לאו היינו דהויא האומדנא ע"ז עצמו שאם לא יהא בידו לעשות כן לא יהא זה בכלל קיום התנאי, אלא היינו דהאומדנא היא דקיום התנאי הוא רק אם הוא נתבע ע"ז שאינו כונסה וע"ז שלא בא, וע"כ כל שלא כנסה או לא בא באונס, אמרינן דכיון דאונס רחמנא פטרי', ואינו נתבע על מה שלא כנסה ועל מה שלא בא, לא חשיב זה כקיום התנאי, ועמש"נ לעיל סק"ב בהערה ללמוד כן גם מד' התשב"ץ, ויש להוסיף דאם כנים הדברים, יל"פ כן גם בד' רש"י בסוגיין, ואין מקור מדבריו דדינא דאונס בגיטין הוא משום דהו"ל כאנוס על הגירושין, ואכתי צ"ע בל' המאירי.

**ב**

ד] והנה הרא"ה בסוגיין כתב, ז"ל, ואילו קאמר נמי אם באתי תהא מקודשת ונאנס ולא בא בזו דברי הכל אין אונס, ואפילו בגיטין לכ"ע, [נדצ"ל דסתמא אמרו אין אונס בגיטין] בין לקיים הגט בין לבטל הגט, ואע"ג דבביטול הגט לא שייך טעמא דצנועות ופרוצות, אפ"ה בהא דאמר אם באתי ונאנס ולא בא לדברי הכל אין אונס, שכיון שנתבטל אף ע"פ שנתבטל מתוך אונס ליכא למימר דחשבינן לי' כאילו לא נתבטל דמכל מקום הרי לא נתקיים, וראי' לדבר וכו' ואבדה איצטליתו ואמרו חכמים דאינה נותנת לו את דמי' וכו', ואמאי תיפו"ל דאנוסה היא ולמ"ד דטוענין טענת אונס בגיטין הול"ל התם דה"ה כאילו נתקיים התנאי, וראי' לזה ג"כ מנתינה בע"כ למ"ד לא שמה נתינה ובטלה גיטא דמ"מ הרי לא נתקיים התנאי, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א בסוגיין ובגיטין ד"ל., וכ"כ הריב"ש בסוגיין, הובא בשו"ת מהר"ם אלשקר סימן ל"ב ובשו"ת בית יוסף דיני קידושין סימן ג'.

אמנם הר"ן בקידושין שם הביא מירושלמי דפליגי ר' יוחנן ור"ל בקידשה ע"מ שיכנסנה ליום פלוני ואירע לו אונס, דר' יוחנן אמר אונסא כמאן דלא עבד ור"ל אמר אונסא כמאן דעבד, ופירש הר"ן לפלוגתייהו, דר"ל מדמה לה למגרש ומתנה אם לא באתי, דכי פסקי' מברא שמי' מתיא, אלמלי התקנה דאין אונס בגיטין, וה"נ אונסא כמאן דעבד, ור' יוחנן סבר דל"ד, משום דבקידושין שאין האשה מתקדשת אלא מדעתה, אינה מסכמת בקידושין אא"כ יקיים תנאו וכו', עכ"ד, והר"ן שם כתב דקי"ל כר' יוחנן, אך בחי' הרשב"א גיטין דע"ו. נסתפק דקי"ל כר"ל, עיי"ש, - ומבו' בדבריו, דפשיטא לי' דיש טענת אונס אף בנאנס בביטול התנאי.[[4]](#footnote-5)

ובקוב"ש בסוגיין כתב דהרא"ה והר"ן לטעמייהו אזלי, דהרא"ה לטעמי' דדינא דאונס בקיום התנאי, הוא מדינא דאונס רחמנא פטרי', ע"כ פשיטא דל"ש דין אונס אלא בשנאנס בקיום התנאי,[[5]](#footnote-6) אך הר"ן לטעמי' דדינא דאונס בקיום התנאי הוא משום אומדן דעתו, וע"כ ס"ל דאין לחלק בין אונס בקיום התנאי לאונס בביטול התנאי.

ה] והנה הרא"ה הוכיח דאין טענת אונס כשנאנס בביטול התנאי, מההיא דאיצטלית דכל שאבדה בטל הגט, אף שהיא אנוסה בביטול התנאי, ותיקשי מינה ע"ד הרשב"א והר"ן דיש טענת אונס אף כשנאנס בביטול התנאי.

והנה בפשוטו י"ל בזה, דכל שהבעל מתנה על האשה ליכא כלל טענת אונס, דאין הבעל מתרצה לגרשה אא"כ תקיים תנאה, וכל שלא נתקיים אע"פ שנאנסה אינו מתרצה בגירושין, וזה ע"ד מש"כ הר"ן בטעמא דר' יוחנן דבקידושין אין טענת אונס, ומצאתי בס' קרית מלך רב פי"א מכירה ה"א בסוף דבריו, ובשו"ת בית אפרים אהע"ז סימן ס"ג ד"ה ואמנם, שכבר כתבו כן בישוב קו' זו, [[6]](#footnote-7) - ועיקר דין זה דכשמתנה על האשה ל"ש טענת אונס, כבר כתב כן הב"ש בסימן קמ"ד סק"א, עיי"ש.

ו] ואמנם אכתי צ"ע בזה, דכ"ז ניחא לדעת ר"י דס"ל דאין טענת אונס כה"ג בקידושין, משום דאין האשה מתרצה להתקדש אא"כ יקיים תנאו, אך לדעת ר"ל דס"ל דיש טענת אונס כה"ג בקידושין, אף שאין האשה מתקדשת אלא מדעתה, בדין דה"נ בגירושין כה"ג שהתנה על האשה, יהא טענת אונס, ותיקשי מההיא דאיצטלית דכל שאבדה אינה מגורשת, אף שהיא אנוסה בביטול התנאי.

והנה אמנם הי' מקום לומר בזה, דלדעת ר"ל יתפרש דינא דאיצטלית וכו' דאינו גט, משום תקנתא דאין אונס בגיטין, ועי' באבנ"מ סימן ל"ח סק"א בתו"ד שדן לפרש כן.

אך הנה בד' הרא"ה בסוגיין בסו"ד מבו' דאם הי' שייך דין אונס בגיטין כשנאנס בביטול התנאי, ל"ה בזה לתקנת צנו"פ, ועוד מבו' בדבריו, דבתנאי התלוי בדעת האשה ליכא לתקנתא דאין אונס בגיטין, כיון דלעולם לא שייך בזה חשש צנו"פ, ועי' בשו"ת הגרע"א מהדו"ק סימן קכ"ו בתשובת הגרש"א שפירש כן בדבריו.

ולכאו' כ"ה מוכח מד' הירושלמי בפ' מי שאחזו הובא בחי' הרשב"א בגיטין שם, דמפרשינן דר"ל ס"ל כרשב"ג דבכל עכבה שאינה ממנה הוי גט, והרשב"א שם צידד דקי"ל כרשב"ג, והרי דאף דקי"ל דאין טענת אונס בגיטין, מ"מ כשנאנסה בביטול התנאי יש טענת אונס, והיינו משום דל"ש בזה תקנת צנו"פ, או משום דהוי האונס בביטול התנאי, או משום דהוי תנאי התלוי בדעתה, ומצאתי שכבר כתב כן מהרלב"ח בסימן ק"כ,[[7]](#footnote-8) ולפ"ז הדק"ל.

ז] ובאבנ"מ סימן ל"ח סק"א כתב לישב בזה, דכל הא דס"ל לר"ל דבקידושין כה"ג יש טענת אונס אף דהוא תלוי בדעת האשה, הוא משום שהבעל הוא שהתנה, ודעת הבעל היא שלא יתבטלו הקידושין אא"כ יעבור על תנאו ברצון, ומשא"כ בההיא דאיצטלית שהתנה הבעל שתתן לו האשה את האיצטלית, ודאי דעתו דכל שלא תתן לו לא יתקיימו הגירושין אע"פ שהיא אנוסה בכך.

ועיי"ש שכתב ללמוד לזה, ממש"א בירושלמי דאליבא דר"ל בעי למיכתב אי אתי יום פלן ולא הוית כניסה לי לא יהוי לך עלי כלום, והרי דכל שהאשה מתנה לתנאי זה, מודה ר"ל דאין טענת אונס, משום דדעת האשה שלא יתקיימו הקידושין אא"כ יקיים תנאו, וע"כ ה"נ בההיא דאיצטלית שהבעל מתנה, אף שנאנסה האשה בביטול התנאי, אין טענת אונס.

אך עיי"ש שהק' ע"ז, ממש"א בירושלמי בפ' מי שאחזו, דר"י ור"ל פליגי בפלוגתא דרבנן ורשב"ג בעכבה שאינה ממנה, דלרבנן אינה מגורשת ולרשב"ג ה"ה מגורשת, עי' בחי' הרשב"א בגיטין שם שהגי' כן בד' הירושלמי, ולפמש"א בירושלמי דמודה ר"ל היכא דהאשה מתנה דליכא טענת אונס, א"כ ה"נ בפלוגתא דרבנן ורשב"ג כיון שהבעל מתנה, בדין דלא תהא טענת אונס, והיכי מפרשינן לטעמא דרשב"ג משום טענת אונס.

ולכאו' מוכח מזה, דאין מכוון הירושלמי לחלק בין היכא שהבעל מתנה להיכא שהאשה מתנה, אלא מכוון הירושלמי הוא דליכא טענת אונס אלא כשמתנה שאם "לא יכנסנה" לא יהיו קידושין, דהוי התנאי על מעשה דידי', וכל שהעמיד עצמו לכנוס ונאנס ולא כנס, חשיב כמאן דעביד, אך כשמתנה שאם "לא תהא כנוסה לו" לא יהיו קידושין, דל"ה התנאי על מעשה דידי', אלא על המצב שתהא כנוסה לו, ליכא טענת אונס כלל.

ח] ועיי"ש באבנ"מ שכתב עוד, דלמש"א בירושלמי דר"י ור"ל פליגי בפלוגתא דרבנן ורשב"ג, דר"ל כרשב"ג, לא תיקשי מההיא דאיצטלית שאבדה דאינה מגורשת, דר"ל כרשב"ג דאמר דנותנת דמי'.

אך צ"ע רב בזה, דהנה בחי' הרשב"א בגיטין שם הביא לד' הירושלמי דאמרינן דר"ל ור' נחמן כרשב"ג דכל עכבה שאינה ממנה ה"ז מגורשת, וצידד מכח זה דקי"ל כרשב"ג, עיי"ש, - והנה הרי בההיא דאיצטלית קי"ל בגיטין דע"ד: כרבנן דאינה מגורשת, ואם הא דס"ל לרבנן דאינה מגורשת, הוא לטעמייהו דאונסא לאו כמאן דעבד דמי, הרי דמוכח מזה דלא קי"ל כרשב"ג דכל עכבה שאינה ממנה אינה מגורשת, אשר הוא משום דאונסא כמאן דעבד דמי, - וקשיא כן גם ע"ד הר"ן בקידושין שם שדן בהכרעת ההלכה בזה, ולא הוכיח מההיא דאיצטלית ומההיא דנתינה בע"כ, דיש ללמוד מזה דקי"ל כר' יוחנן דאונסא לאו כמאן דעבד דמי.

ט] וצ"ל בזה, דשאני בההיא דאיצטלית דס"ל לרבנן דלצעורה קמכוין, וכיון דלצעורה קמכוין ודאי דדעתו דלא יהא גט רק אם תקיים התנאי, וכל שלא נתקיים אע"פ שנאנסה אינו מתרצה בגירושין, ומשא"כ בע"מ שתשמשי את אבא או ע"מ שתניקי את בני דלכו"ע להרווחה קמכוין, כמבו' בפירש"י ובתוס' בגיטין דע"ה:, עייש"ה, הרי דכל שנאנסה בביטול התנאי, תליא בהפלוגתא אם אונסא כמאן דעבד דמי, דגם במקדש ע"מ שיכנסנה דמי להכי, דהוי זה לתועלת דידה, וכן בהא דמדמי לה בירושלמי בגיטין שם ההיא דאקדים פריטי לאלפא ונגב נהרא.[[8]](#footnote-9)

י] והנה בקצוה"ח סימן כ"א סק"א כדעת דד' הירושלמי דמפרשינן דטעמא דרשב"ג הוא משום דאונסא כמאן דעבד דמי, אי"ז כש"ס דילן דמשמע דטעמא דרשב"ג הוא משום דלהרווחה קא מכוין, וכתב דאפשר דהש"ס דילן הוא אליבא דר' יוחנן דאונס כמאן דלא עביד דמי, ועד"ז כתב בשו"ת מהר"ם אלשקר סימן ל"ב, עיי"ש, ועי' באו"ש פ"ט מגירושין הי"ח מש"כ עוד בזה.

אך קשיא ע"ז מד' הרשב"א בגיטין שם, שצידד עפי"ד הירושלמי דקי"ל כרשב"ג, ואם ש"ס דילן פליג על הירושלמי בטעמא דרשב"ג, ל"ה לנו לפסוק כדעת רשב"ג מכח הירושלמי, שהרי אדרבה בש"ס דילן מבו' דפשיטא דאונסא לאו כמאן דעבד, ודלא כהירושלמי.[[9]](#footnote-10)

ובע"כ מזה כמש"נ, דבאמת תרוייהו צריכי, דאם הוי התנאי לצעורה, ודאי דדעתו דאף אם תהא אנוסה בביטול התנאי לא יהא גט, ורק משום דלהרווחה קא מכוין, הוא דס"ל לרשב"ג דכל דהיא אנוסה הוי אונס כמאן דעבד, וגם רבנן דפליגי וס"ל דאינו גט, מודו דלהרווחה קא מכוין, ואפ"ה ס"ל דאף שהיא אנוסה בביטול התנאי אינו גט, דאונסא לאו כמאן דעבד דמי, ואכתי צ"ע בכ"ז.[[10]](#footnote-11)

**ג**

יא] והנה המאירי בסוגיין כתב, ז"ל, ויש שואלין וכי בדיני ממונות אם אמר שדי מכורה לך אם תלך למקום פלוני ביום פלוני, ונאנס ולא הלך נאמר שהמכר קיים וכו', ולדעתי יש לחלק בין תנאי שאעשה ללא אעשה, שכל שהתנה אם לא אעשה אם לא באתי וכיו"ב אחר שהי' הוא רוצה לעשות ואונס עכבו ה"ה כמי שעשאו, אבל כשהתנאי כשאעשה אם עשאו נתקיים המעשה ואם לא עשאו לא נתקיים אע"פ שאונס עכבו והדברים נראין, עכ"ל.

ובפשוטו מבו' בד' המאירי דס"ל כד' הרא"ה והריטב"א, דל"מ טענת אונס אלא כשנאנס בקיום התנאי, אך כנשנאנס בביטול התנאי, לי"ב טענת אונס.

אמנם הנה המאירי להלן כתב, ז"ל, כתבו רבותי שאף בקדושין אם קדש ואמר אם לא באתי מכאן ועד שנים עשר חדש לא יהו קדושין והי' רצונו לבוא אלא שהאונס מעכבו שאינן קדושין, שאף בזו יש תקנת צנו"פ וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דאף כשנאנס בביטול התנאי יש טענת אונס, וצ"ע סתירת דבריו.

יב] ואמנם ביאור ד' המאירי מתבאר להדיא בדבריו, - ונקדים לזה, דהנה לעיל סק"ד נת' דפלוגתת הרא"ה והר"ן בדין אונס בביטול התנאי, היא לטעמייהו ביסוד הדין דאונס בגיטין, והר"ן דס"ל דדינא דאונס בגיטין הוא משום אומדן דעתו, ע"כ ס"ל דיש טענת אונס גם כשנאנס בביטול התנאי, עיי"ש, וצ"ע לפ"ז בד' המאירי שפירש בריש סוגיין דדינא דאונס בגיטין הוא משום אומדן דעתו, ואפ"ה ס"ל דכל שנאנס בביטול התנאי אין טענת אונס.

ונראה פשוט בזה, דהנה לעיל סק"ג נת' בדעת המאירי, דהגם דעיקר דינא דאונס בגיטין הוא משום אומדנא, מ"מ לאו היינו דהאומדנא היא ע"ז עצמו שאם לא יהא בידו לעשות כן לא יהא זה בכלל קיום התנאי, אלא היינו דאמדינן לדעתו דקיום התנאי הוא רק אם הוא נתבע ע"ז שלא בא, וע"כ כל שלא בא באונס, אמרינן דכיון דאונס רחמנא פטרי', ואינו נתבע על מה שלא כנסה ועל מה שלא בא, לא חשיב זה כקיום התנאי.

ונראה דמה"ט ס"ל להמאירי, דכ"ז הוא בהתנה אם לא אעשה אם לא באתי, דבתנאים אלו תלה לקיום המעשה במה שהוא נתבע על מה שלא עשה ולא בא, וע"כ כל שנאנס במה שלא עשה ובמה שלא בא ואינו נתבע ע"ז, לא חשיב זה כקיום התנאי, ומשא"כ כשהתנה אם אעשה ואם באתי, הרי תלה לקיום המעשה במה שיעשה או במה שיבא, וכל שלא עשה ולא בא, הרי אף אם אינו נתבע ע"ז, מ"מ ליכא להעשי' והביאה המקיימים את הקידושין.

ובאמת י"ל כן גם אי נימא כיסוד ד' הר"ן דהאומדנא הויא דאינו גומר לגרש אא"כ יעבור על התנאי ברצון, די"ל דכ"ז הוא בתנאי דאם לא באתי, דהוי התנאי דאם יעבור על תנאו ולא יבא יחולו הגירושין, ובזה הוא דאמרינן דדעתו היא דרק אם יעבור על תנאו ברצון לא יחולו הגירושין, ומשא"כ בתנאי דאם באתי, דהוי התנאי דרק אם יקיים את תנאו ויבא יחולו הקידושין, ליכא אומדנא דאם נאנס ולא קיים תנאו, יחולו הקידושין.

ולפ"ז נראה דע"כ כ"ז הוא בגונא שהתנה דאם עשיתי יהיו קידושין, דבכה"ג מתפרש התנאי, דקיום המעשה יהא תלוי במה שיעשה, וכל שלא יעשה, אף אם אינו נתבע ע"ז, לא יהא המעשה קיים, אך בגונא שהתנה שאם לא באתי לא יהיו קידושין, והיינו שנתפרש בתנאו, דאינו תולה לקיום הקידושין במה שיבא, אלא אדרבה הוא תולה לביטול הקידושין במה שלא יבא, הרי דכל שלא בא באונס ואינו נתבע על זה שלא בא, יש בזה טענת אונס, וז"ב.

יג] אמנם בד' הרא"ה מוכח דמש"כ דאין טענת אונס בביטול התנאי, הוא אף בכה"ג שתלה את ביטול הקידושין במה שאינו בא, שהרי הרא"ה כתב מכח זה, דל"ש כלל תקנת צנו"פ בקידושין, ואי נימא דבכה"ג שתלה את ביטול הקידושין במה שאינו בא יש טענת אונס, הרי דבכה"ג שייכא תקנת צנו"פ בקידושין, וכמש"כ המאירי, ובע"כ מד' הרא"ה דס"ל, דבכל גוונא שנאנס בצד ביטול התנאי, אין טענת אונס, וכבר עמד ע"ז בברכ"ש סימן ג', עיי"ש, ופירש דהרא"ה לטעמי' דדין אונס בגיטין הוא משום דחשיב כאנוס בעיקר הגירושין, וע"כ ל"ש דין אונס כלל כשנאנס בצד ביטול התנאי.

**ד**

יד] והנה הרשב"א בסוגיין כתב, ז"ל, אלמא קסבר רבא אין טענת אונס בגיטין, מסתברא וכו' אבל היכא דנאנס ונתעכב ואמר הריני מתעכב מחמת אונסי אינו גט, ואונס זה לרבא מבטל הגט, ולא שהאונס מבטלו אלא עיכוב זה מחמת האונס לפי שגלה דעתו בגטו ורבא הוא דאמר דגלויי דעתא בגיטא מילתא היא, והלכך מאן דאמר שאינו יכול לקיים תנאו מחמת אונסו גטו בטל, וכדאמרינן התם בר"פ השולח ההוא דאמר להו אי לא נסיבנא עד תלתין יומין ליהוי גיטא כי מטא תלתין יומין אמר להו הא טרחנא, אי משום אונסא אין אונס בגיטין אי משום גלויי דעתא פלוגתא דאביי ורבא היא, דאלמא כל מאן דאמר נאנסתי גלויי דעתא הוא וגטו בטל לרבא, עכ"ל, וכ"כ המאירי.

אמנם הנה התוס' בגיטין שם כתבו במש"א דאם משום גלויי דעתא פלוגתא דאביי ורבא, ז"ל, היינו לפי סברת אביי אבל רבא קאמר לעיל אטו לבטולי גיטא קבעי לקיומי תנאי קא בעי ולא פליג רבא הכא, עכ"ל, והיינו דלעיל מינה מייתי אביי מההיא דפסקי' מברא דאמר שמואל דלא שמי' מתיא, דש"מ דל"מ גילוי דעתא בגיטא, ורבא דחי דאטו התם לבטולי גיטא בעי התם לקיומי תנאי' קא בעי והא לא איקיים תנאי', והרי דלדעת רבא כל כה"ג לא חשיב כגילוי דעתא, כיון שלא נתכוין לבטל את הגט, אלא נתכוין לקים את התנאי, וא"כ ה"נ כשאמר הא טרחנא, לא חשיב כגילוי דעתא לבטל הגט, אך הרשב"א שהביא מזה, לא ניח"ל לפרש דמש"א דפלוגתא דאביי ורבא, לא אתיא כדעת רבא גופי', וע"כ הוכיח מזה דכה"ג חשיב כגילוי דעתא בגיטא.

ובד' השטמ"ק בסוגיין מבו' בדעת הרשב"א, דחלוק הוא הך גוונא דאמר חזו דאתאי, מהך גוונא דאמר הא טרחנא, דבהך גוונא דאמר חזו דאתאי, לא נתכוין דחשיב כבא משום דהוא אנוס, אלא נתכוין דביאתו עד הנהר חשיבא כביאה, וכאשר כ"נ להדיא בד' רש"י בגיטין ד"ל., שפירש במש"א שמואל דלאו שמי' מתיא, דהיינו דביאתו עד כאן אינה חשובה כביאה, וע"כ ליכא בזה גילוי דעתא כלל, אך בהך גוונא דאמר הא טרחנא, דכונתו דטרח והוא אנוס מלכנוס, הוי זה גילוי דעתא.

אמנם הנה בל' הר"ן בפ' האומר נראה להדיא דמפרש דמש"א חזו דאתאי, היינו דכיון דהוא אנוס מלבא ה"ז חשוב כאילו בא, וע"כ פירש דמש"א דלא שמי' מתיא, היינו משום דאין אונס בגיטין, וכ"נ גם בל' הר"ן בס"פ כל הגט, - ולפ"ז הרי דממש"א בפ' השולח דלא חשיב זה כגילוי דעתא, כיון דלקיומי תנאי' קא בעי, מוכח דאף בכה"ג שהוא אומר שנתעכב מחמת האונס, לא חשיב זה כגילוי דעת, וכדעת התוס'.

טו] ושמעתי מהגרא"א שליט"א שפירש יסוד הפלוגתא בזה, דהר"ן לטעמי' אזיל, דס"ל דיסוד הדין דטענת אונס הוא משום אומדן דעתו, והיינו דמה"ט כל שהתנה לבא ואם לא יבא תהא מגורשת, הרי דאם לא יבא באונס, לא חשיב כעבר על תנאו, וזהו שאמר חזו דאתאי, דמכח הא דאניס, ה"ה חשוב כאילו בא, וע"כ כל שאומר שהוא אנוס, אי"ז גילוי דעת כלל לבטל הגט, אלא הויא טענתו שקיים את תנאו, וזמש"א בגמ' דזה שאמר חזו דאתאי, לא בעי לבטולי גיטא, אלא לקיומי תנאי', והיינו דטענתו שהוא אנוס היא דמכח זה חשיב שקיים את תנאו, וליכא גילוי דעת לבטל את הגט.

אך בדעת הרשב"א י"ל דס"ל כדעת הרא"ה דאף כשלא בא באונס חשיב שעבר על תנאו ולא בא, ודין אונס הוא דחשבינן לי' כאנוס על הגירושין, וע"כ שפיר י"ל דכל שאומר אנוס אני הו"ל כגילוי דעת לביטול הגט, ול"ד למש"א בגמ' דבאמר חזו דאתאי אי"ז גילוי דעת, דשאני התם דלא בא לומר שהוא אנוס על הגירושין, אלא בא לומר שקיים תנאו, שהי' סבור דסגי בביאה עד הנהר לקיום תנאו, וע"כ לי"ב גילוי דעת כלל, עכ"ד.

אך כמדומה דאי"ז מתישב כלל בד' הרשב"א, שכבר נת' לעיל סק"ב דמד' הרשב"א בנדרים דכ"ז. נראה דדין אונס בקיום התנאי הוא משום אומדן דעתו, וכ"ה מבו' מד' הרשב"א בגיטין דע"ו. שנסתפק דהלכה כר"ל דאונסא כמאן דעביד דמי, אשר לכאו' היינו רק משום אומדן דעתו, וכמש"נ לעיל סק"ד, וכ"נ בל' הרשב"א בתשו' ח"ב סימן שכ"ח, ז"ל, וכיון שזה נאנס בקיום התנאי "רואין את התנאי כאלו נתקיים", עכ"ל, וכ"נ עוד מד' הרשב"א וכמש"נ בהערה,[[11]](#footnote-12) והרי דהגם דס"ל להרשב"א דדין אונס בקיום התנאי הוא משום אומדן דעתו, אפ"ה ס"ל דכל שאומר אנוס אני הו"ל כגילוי דעת לבטל הגט, וכ"ה מבו' נמי מד' המאירי, שהביא לדינא דהרשב"א, אף שדעתו דיסוד הדין דאונס בגיטין הוא משום אומדן דעתו, וכמש"נ לעיל סק"ג.

ואמנם צ"ב בטעמא דמילתא, דלכאו' צדקו הדברים דאם הא דמהני טענת אונס הוא משום אומדן דעתו, נמצא דכל שטוען אנוס אני, הויא טענתו דלא חשיב שנתקיים התנאי דלא באתי, ולא נתפרש בדבריו כלל שרצונו לבטל את הגט, ומ"ט יהא זה כגילוי דעת לבטל הגט.

טז] ואולי י"ל בזה, דהנה בתשו' הרשב"א ח"ב סימן שכ"ח כתב, דהא דיש טענת אונס, הוא רק משום דתולין שמא אם לא נאנס הי' מקיים תנאו ומתוך כך ממון בחזקת בעליו הראשונים וכן האשה בחזקת בעלה, ומבו' דאם ל"ה בא גם בלא האונס, ליכא טענת אונס, וכ"ה מבו' בד' המאירי בסוגיין, ז"ל, שאם גירש על תנאי אם לא יעשה כך "והי' רוצה לעשות כן כדי שיתבטל הגט" ונאנס ולא עשה וכו', אם קדש ואמר אם לא באתי מכאן ועד י"ב לא יהיו קידושין "והי' רצונו לבא" אלא שהאונס מעכבו, עכ"ל, וכן מ' בל' הרמב"ם פ"ט מגירושין ה"ח, ז"ל, התנה עלי' שיהי' גט אם לא בא עד ל' יום למדינה זו "והי' בא בדרך בתוך ל' יום" וחלה או עיכבו נהר וכו', עכ"ל, ומ' דכל הנידון הוא רק משום שהי' בא בדרך ובלא האונס הי' בא, וכן נקטו הפנ"י וההפלאה בסוגיין, וכ"כ הבית אפרים בתשובתו שבשו"ת אגודת אזוב אהע"ז סימן ל"ד סקכ"ד, ועי' או"ש פ"ט מגירושין הי"ח מש"כ בזה.

ולפ"ז יש מקום לומר, דכל שאומר שהוא אנוס, דדבריו מתפרשים דהוא רוצה לבא ועי"ז יתבטל הגט ואינו בא מחמת האונס, הוי זה כגילוי דעת דאין רצונו בגט, ורק בההוא דאמר חזו דאתאי, הוא דליכא גילוי דעת, כיון דלא אמר כלל שרצונו לבא, אלא אמר שקיים תנאו, וביותר ניחא, למשמעות ד' המאירי בסוגיין, דליכא טענת אונס, אלא אם אלמלי האונס הי' עושה כן "כדי לבטל הגירושין", (אך צ"ע מ"ט בעינן לזה), - וכן נראה להדיא ממש"כ הרשב"א דבכה"ג לא שהאונס מבטלו "אלא עיכוב זה מחמת האונס", וזה מתפרש כנ"ל, דמה שגילה דעתו שהוא מתעכב מחמת האונס, הו"ל כגילוי דעת דאין רצונו בגירושין, ויש להוסיף, שהרי לדעת אביי אף כשאומר שקיים התנאי הו"ל כגילוי דעת דאין רצונו בגירושין, וע"כ שפיר י"ל דאף רבא דפליג ע"ז, היינו רק משום שלא אמר כלל שרצונו לבא, ואכתי צ"ע בזה.[[12]](#footnote-13)

**ה**

יז] והנה בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קכ"ו כתב הגר"ש איגר, דאם התנה ע"מ שלא תשתי יין או ע"מ שלא תנשאי לפלוני, ונאנסה עד שאינה יכולה לשתות או לינשא, יש טענת אונס, ובטל הגט, ובתנאי התלוי בדעתה ליכא לתקנת צנו"פ וכמש"כ הרא"ה בסוגיין.

ומבו' בדבריו שם, דהך דינא הוא אף בגונא דגם בלא האונס ל"ה שותה יין ול"ה נשאת לפלוני, וע"כ הק' דמ"ט היא מותרת לינשא מיד, ולא חיישינן שמא תעבור על תנאה, הרי יש לחוש שתאנס בקיום התנאי ויתבטלו הגירושין, וזה כד' הבית יעקב בסוגיין, דדין אונס בגיטין הוא אף בגונא דגם בלא האונס ל"ה בא, וכ"כ בברכ"ש סימן ה' בשם הגר"ח, וזה דלא כמש"נ לעיל סקט"ז מד' הרשב"א ודעימי'.

יח] וצ"ע רב בזה, דלא מיבעיא לדעת הר"ן ודעימי' דדינא דאונס בקיום התנאי, הוא משום אומדן דעתו, דלכאו' פשיטא דכ"ז הוא בתנאי דאם לא באתי וכיו"ב, דבזה אמדינן לדעתו דאינו גומר לגרש אא"כ לא יבא ברצון, שהרי כל מה שהוא מגרשה הוא רק מכח שאינו מקיים את מה שהתנה עמה לבא תוך י"ב חדש והוא מעגנה, וע"כ אין דעתו לגרשה רק אם לא יבא ברצון ולא אם יבא באונס, ועד"ז הוא בשאר גווני דמצינו טענת אונס, אך כל שהתנה ע"מ שלא תשתי יין או ע"מ שלא תנשאי לפלוני, מ"ט נימא דאינו גומר לגרש רק אם לא תשתה יין ולא תנשא לפלוני מדעתה, שהרי אין נתינת הגט מכח שהיא נתבעת על מה שאינה שותה יין ואינה נשאת לפלוני, אלא להיפך, דבעד הגט נתחייבה לו שלא לשתות יין ולא לינשא לפלוני, וע"כ ודאי דאף אם באונס לא שתתה יין ולא נשאת לפלוני קיימה בזה את מה שנתחייבה לו, וע"כ ודאי דהוא גומר לגרשה גם בכה"ג, וכבר כתב כן באבהא"ז פ"ט מגירושין הי"א.

ואף לדעת הרא"ה ודעימי' דדינא דאונס בקיום התנאי, הוא משום דהו"ל כאנוס על הגירושין, הרי מבו' להדיא בד' הרא"ה דכ"ז הוא משום דסבור הוא לקיים תנאו, וע"כ הוא דכל דכשנאנס ולא קיימו הוי כאנוס על הגירושין, אך במתנה ע"מ שלא תשתי יין או שלא תנשאי לפלוני, דאדרבה דעתם שתקיים את תנאה ותהא מגורשת, הרי דאף אם נאנסה בכך, לא חשיב כאנוס על הגירושין, - ומצאתי בשו"ת בית אפרים אהע"ז סימן ס"ג ד"ה אמנם, שעמד על ד' הרא"ה אלו, דכל דינא דאונס בקיום התנאי, הוא רק בגונא שהי' סבור לקיים תנאו, דבכה"ג הוא דמצינו לחשבו כאנוס על הגירושין.

יט] ובאמת דלכאו' ממקומו הוא מוכרע, וזה ממש"א בירושלמי בקידש אשה ע"מ שיכנסנה, ונאנס ולא כנסה, דלר"ל אונסא כמאן דעביד וה"ה מקודשת, וכן דנו בזה הרא"ה וש"ר כשנאנס בביטול התנאי אם הוי גט, וכמו שהבאנו לעיל ענף ב'.

והנה לפ"ד הגרש"א הרי הדין נותן דבכה"ג שקידשה ע"מ שיכנסנה ואנסוהו וכנסה, יש בזה לטענת אונס ולא נתקיימו הקידושין, וא"כ מה מקום יש לומר דאם נאנס ולא כנסה יתקיימו הקידושין, דכיון דאף אם כנסה באונס לא נתקיימו הקידושין, כ"ש דאם לא כנסה, אף שנאנס ע"ז, לא יתקיימו הקידושין, ומה עדיף היכא דמכח האונס לא כנסה מהיכא דמכח האונס כנסה, ועוד, שהרי אף כשלא כנסה באונס דאמרינן דאונס כמאן דעביד, הרי הוי אנוס על זה דחשבינן לי' ככנס, ועי' ברכ"ש סימן ג' בתו"ד שעמד ע"ז.

והנה אמנם אי נימא דכל דינא דאונס בקיום התנאי, הוא רק כשלא הי' רצונו בכך, יש מקום לומר, דלעולם אזלינן בתר רצונו, וכל שרצונו לכנסה, אף אם נאנס ולא כנסה אמרינן דאונסא כמאן דעביד וחשיב זה כקיום התנאי, וכל שאין רצונו לכנסה, אף אם נאנס וכנסה, לא חשיב זה כקיום התנאי.

אך אי נימא דדינא דאונס בקיום התנאי הוא אף כשהי' רצונה בכך, וכמו שנקט הגרש"א, לכאו' ודאי דאי נימא דכשכנסה באונס לא חשיב זה כקיום התנאי, כ"ש דאם לא כנסה באונס לא חשיב זה כקיום התנאי, - והגע עצמך, הרי שהי' דעתו לכנסה, אטו נימא דאם נאנס וכנסה ל"ה גט, ואם נאנס ולא כנסה הוי גט, וזה דבר שא"א כלל, דמ"ט יהא עדיף היכא שלא כנסה מהיכא שכנסה, - וד' הגרש"א ז"ל צע"ג.

1. אמנם בקוב"ש כתב לפרש דענין אונס בקיום התנאי, הוא משום דמעשה הנעשה באונס חשיב כנעשה מאליו, וכמו שהאריך החמד"ש או"ח סימן ל"ח, וע"כ אין מתקיים בזה התנאי, וכעי"ז כתב בברכ"ש סימן ג' - ה' ובנדרים סימן י"ד ט"ז בשם הגר"ח.

   ואמנם צ"ע בזה בתרתי, חדא, דכל ד' החמד"ש שם מיוסדים ע"ד ר' זירא בע"ז דנ"ד., ועיי"ש שכתב דרבא דפליג התם על ר' זירא לא ס"ל כן, ואך דקי"ל כר' זירא, ולפ"ז הרי דלרבא לטעמי' אין לפרש דטענת אונס בקיום התנאי הוא משום דחשיב כנעשה מאליו, עוד צ"ע, דאם אכן במתנה אם לא באתי, בעינן שתהא עשי' של אי ביאה, דמה"ט כל שבא באונס ואי"ז מעשה דילי' לא נתקיים התנאי, הגם דבפועל לא בא, א"כ מ"ט במת בתוך י"ב חדש הוי גט, אלמלי טענת אונס, הרי לכאו' במת ליכא כלל עשי' דידי' של אי ביאה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם בברכ"ש סימן ה' ו' כתב בשם הגר"ח, דבגט ובמקח ל"ש דינא דאונס רחמנא פטרי', עיי"ש, ועי' בתשו' מהרי"ט ח"א סימן א' שכתב דבע"כ אין טעם הא דיש טענת אונס בקיום התנאי משום דינא דאונס רחמנא פטרי', דזה ל"ש אלא לגבי עונשין, עיי"ש.

   אמנם הנה הראוני בתשו' הרשב"א ח"ב סימן רע"ח, ז"ל, ואילו גוזל את חברו מנה ואנסו עד שמחל לו מי הויא מחילה, ועוד דבר תורה יש טענת אונס בכל דבר מולנערה לא תעשה דבר, עכ"ל, והרי להדיא דמכח דינא דאונס רחמנא פטרי' לא חיילא המחילה, ומצאתי בתשו' רה"ג שהובאה בס' השטרות לר"י ברצלוני שכתב בתו"ד, ז"ל, וכן מי ס"ד דל"ה מודעא, והא אונס רחמנא פטרי', והיכי מחייבינן לי' במידי דאתניס בי' וכו', עכ"ל, ומ' דמכר באונס בטל מדינא דאונס רחמנא פטרי' דעלמא, ובמק"א נת' ללמוד כן מד' הרמב"ם בפ"ב מגירושין ה"כ ובפ"ד מיבו"ח הכ"ה, ועי' בזה בעונג יו"ט סימן ב' וסימן קס"ז קס"ח, ואכמ"ל.

   אך בד' התשב"ץ ח"א סימן א' ד"ה אונסא דנפשי' וד"ה עוד יש אונס אחר, מבו' דבגט הניתן באונס לא מצינו למיתי מדינא דאונס רחמנא פטרי', - וכ"ה מוכח מד' הראשונים בקידושין שהק' להס"ד דהא דגט המעושה כדין כשר הוא משום דדברים שבלב אינם דברים, מ"ט גט המעושה שלא כדין אינו גט, ואם איכא לדינא דאונס רחמנא פטרי' בגט הניתן באונס, הרי דמה"ט גט המעושה שלא כדין אינו גט, ושאני גט המעושה כדין, דכיון שהוא מחויב בכך, ליכא בזה לדינא דאונס רחמנא פטרי', וכמבו' בד' הרמב"ם בספ"ב מגירושין, וכמש"כ העונג יו"ט שם, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולדעת הרא"ה ודעימי', צ"ל דגם דינא דנדרי אונסין הוא מדינא דאונס רחמנא פטרי', וכמש"כ בשו"ת תשב"ץ ח"א סימן א' ד"ה עוד יש אונס אחר ובשו"ת הרשב"ש סימן של"ט ד"ה והדרך השלישית.

   ואמנם בד' התשב"ץ צ"ע, דלכאו' לפי דבריו דדינא דנדרי אונסין הוא משום דאונס רחמנא פטרי', הרי בע"כ דגם דין אונס בקיום התנאי הוא משום דאונס רחמנא פטרי', ולכאו' אי"ז מתישב עם דבריו שם דס"ל דבגט הניתן באונס לא מצינו למיתי מדינא דאונס רחמנא פטרי', וכמש"נ לעיל סק"א בהערה.

   ונראה מזה בדעתו, כמש"נ לקמן סק"ג בדעת המאירי, דעיקר דינא דאונס בקיום התנאי, הוא משום דאמדינן לדעתו דקיום התנאי הוא רק אם הוא נתבע ע"ז שלא בא, ותו מהני בזה דינא דאונס רחמנא פטרי' שאינו נתבע ע"ז שלא בא באונס, וע"כ אין הגט גט. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועי' ט"ז יו"ד סימן רל"ו סי"ג, דהיינו רק בתנאי שאין עיקר הדבר תלוי בו, ועי' בית מאיר אהע"ז סימן ל"ח ס"א שהאריך כן, - אך צ"ע בזה מד' הירושלמי בפ' מי שאחזו, דבגונא דאקדים פריטי לאלפא ונגב נהרא א"צ להחזיר הפריטי למ"ד דאונסא כמאן דעביד, והתם הרי הו"ל כתנאי שעיקר הדבר תלוי בו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה למשמעות ד' הרא"ה דדין אונס בקיום התנאי, הוא משום דהו"ל כאנוס על עיקר הגירושין, צ"ע דא"כ מ"ש כלל לדון דין אונס בביטול התנאי, ומ"ט הוצרך הרא"ה לפרש דהוא משום דליכא למימר דחשבינן לי' כאילו לא נתבטל דמ"מ הרי לא נתקיים, ועי' בית אפרים אהע"ז סימן ס"ג ד"ה ואמנם, נראה שפירש דזה עצמו הוא מכוון הרא"ה, עיי"ש, וכן פירשו כמה מן האחרונים, אך לכאו' אי"ז מתישב היטב בל' הרא"ה.

   ובשיעור הגר"ר שליט"א כתב לפרש בזה, דנידון הרא"ה הי' דכ"ה דבאונס בקיום התנאי חשיב כאנוס על עיקר הגירושין, ה"נ באונס בביטול התנאי חשיב כאנוס על התנאת התנאי עצמה, עי' בדבריו, - אך לכאו' אי"ז מתישב במה שהוכיח הרא"ה כדבריו מהא דנתינה בע"כ, והתם הרי ל"ש כלל לחשוב את הבעל כאנוס על התנאת התנאי, שהרי בידו לקבל ממנה את המאתים זוז, ומדעתו אינו מתרצה לקבלם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיי"ש בבית אפרים שכתב לישב בזה, משה"ק בשו"ת מהר"ם אלשקר סימן ל"ב ובתשו' מהר"ש הלוי שבשו"ת בית יוסף דיני קידושין סימן ג', במש"כ הר"ן דטעמא דר' יוחנן דאונסא לאו כמאן דעביד דמי, ול"ד לדין אונס בגיטין, דהוא משום דדוקא בגיטין דל"ב לדעת האשה יש טענת אונס, אך בקידושין שהוא תלוי בדעת האשה אין טענת אונס, והק' ע"ז, מהא דתלי הירושלמי בפ' מי שאחזו לפלוגתיהו דר"י ור"ל, בפלוגתא דרבנן ורשב"ג בעכבה שאינה ממנה, ולפ"ד הר"ן, הרי לא פליגי ר"י ור"ל אלא בקידושין, אך בגיטין מודה ר' יוחנן דיש טענת אונס, ועי' בשו"ת מהרלב"ח סימן ק"כ שהאריך הרבה בזה, - וכתב הבית אפרים, דלר' יוחנן דאין טענת אונס בקידושין משום דהוא תלוי בדעת האשה ואינה מסכמת בקידושין אא"כ יקיים תנאו, הרי דה"נ בגיטין כשהבעל מתנה על האשה, אינו מתרצה לגרשה אא"כ תקיים תנאה, וע"כ ליכא בזה טענת אונס, ושפיר תלינן לפלוגתא דר"י ור"ל בפלוגתא דרבנן ורשב"ג, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם הנה המאירי בסוגיין כתב, ז"ל, ומ"מ במה שכתבנו שאף בגיטין לא הופקעה טענת אונס אלא מתקנת צנו"פ, יש מקום עיון, שהרי מצינו כן אף בדבר שאין בו מקום לצנו"פ, כמש"א בתוספתא ה"ז גיטיך ע"מ שתעלי לאילן או בכותל ונקצץ האילן או נפל הכותל אי"ז גט, וזו אין בה מקום לצנו"פ, ואפשר שלא חלקו חכמים בגיטין, עכ"ל, והרי דאף באונס בביטול התנאי וגם בתנאי התלוי בדעתה תיקנו חכמים דאין טענת אונס.

   אך באמת ד' המאירי שם קיימי להצד דגם באונס בביטול התנאי שייך טענת אונס, אך להצד דבאונס בביטול התנאי לא שייך טענת אונס, אין מקור מד' התוספתא דגם בתנאי התלוי בדעתה תיקנו חכמים דאין טענת אונס, - והנה אמנם לדעת ר"ל בירושלמי דאף באונס בביטול התנאי יש טענת אונס, הדרא הוכחת המאירי לדוכתה, - אך למש"א בירושלמי דר"י ור"ל פליגי בפלוגתא דרבנן ורשב"ג, ניחא, די"ל דהתוספתא אתיא כרבנן, - וי"ל עוד, למש"נ להלן סק"ט דבתנאי דהוי לצעורה לכו"ע אין טענת אונס, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך למש"כ הר"ן בגיטין שם, דלרבנן אף בההיא דע"מ שתניקי וכו' לצעורה קא מכוין, אין לישב כן, ולדעתו צ"ל דהבבלי פליג בזה על הירושלמי. - ועי' בשו"ת מהר"ם אלשקר סימן ל"ב שכתב בדעת הר"ן, דס"ל דלא קי"ל כהירושלמי בגיטין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. עוד צ"ע בזה, דהנה באו"ש שם כתב, דלפמש"א בתלמודין דטעמא דרשב"ג הוא משום דהלרוחה קא מיכוין, פשיטא דהיכא דנחתכה דדה מודה רשב"ג דאינו גט, עיי"ש, אך הנה התוס' הרא"ש בגיטין דע"ה: הביא לד' הירושלמי דנחתכה דדה הוי כעכבה שאינה ממנה דלרשב"ג הוי גט, ומבו' בד' הרא"ש דדין זה מתישב אף לתלמודין. [↑](#footnote-ref-10)
10. והנה הרשב"א בגיטין דע"ה: כתב דטעמא דרשב"ג דכל עכבה שאינה ממנה אינו גט, הוא משום דמעיקרא לא נתכוון אלא שאם יצטרך לכך תניק את הבן ותשמש את האב, ועכשיו שמת הבן ואינו צריך והאב אינו רוצה בשמושה הרי זו מגורשת, שע"ד כן התנה עלי' מתחלה, ועיי"ש שכתב דמה"ט י"ל דאף לרשב"ג אם התנה ע"מ שתתני לי מאתים זוז ואמר לה מחולין הם, אינו גט, ומה"ט נמי אף לרשב"ג י"ל דנתינה בע"כ ל"ש נתינה, עיי"ש בדבריו.

    ולכאו' נראה דלפ"מ שהביא הרשב"א בסו"ד לד' הירושלמי, דטעמא דרשב"ג הוא משום דאונסא כמאן דעבד דמי, אין לחלק כן, והרשב"א מתחילה אזיל שלא כד' הירושלמי, - וביותר, שהרי הרשב"א הביא מהירושלמי דלרשב"ג אם נחתך דדה הוי גט, והרי דאף שהבן צריך להנקתה, מ"מ כיון שהיא אנוסה הוי גט, והיינו משום דהירושלמי לטעמי' דטעמא דרשב"ג הוא משום דאונסא כמאן דעביד דמי, וע"כ אף בנחתך דדה שהיא אנוסה, הוי כמאן דעביד.

    והאמנם דלהירושלמי דטעמא דרשב"ג הוא משום דאונסא כמאן דעביד, הרי דמעיקרא ל"ק מההיא דמחולים לך, דהתם הרי אינה אנוסה כלל, שהרי בידה ליתן לו, דלא איירי כשאינו מתרצה לקבל ממנה, - אך בההיא דנתינה בע"כ צ"ל, דאתיא כרבנן דס"ל דבתנאים כה"ג לצעורה קא מכוין, וע"כ דעתו דאף אם תהא אנוסה בביטול התנאי, לא יהא גט, - וי"ל עוד, דכיון דנתינה בע"כ לא שמה נתינה, הוי בכלל תנאו, ע"מ שתתני לי מאתים זוז ואתרצה לקבלם, דזהו דחשיב נתינה, וע"כ כל שאינו מתרצה לקבלם לא נתקיים התנאי ואינו גט, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. הנה בחי' הרשב"א בגיטין ד"ל. פירש למש"א דבאונס דשכיח ליכא טענת אונס, דהיינו משום דאנן סהדי דע"ד כן יהיב דאי אפסקי' נהרא ליהוי גיטא, וכ"ה מבו' להדיא גם בד' הרשב"א בשלהי סוגיין, עייש"ה, והנה בפשוטו לדעת הרא"ה ודעימי' דדין אונס בגיטין הוא משום דחשיב כאנוס על הגירושין, הרי דהא דבאונס דשכיח ליכא טענת אונס, הוא משום דהו"ל לאתנויי וע"כ לא חשיב כאנוס כלל, ועי' שערי ישר ש"ז פט"ז ובחי' הגרש"ש סימן א' ובחי' הגר"ש סימן ב' שפירשו כן, ודקדקו כן מלישנא דגמ' דאיהו דאפסיד אנפשי', ומד' הרשב"א שפירש דהוא משום דאנן סהדי דע"ד כן יהיב, נראה דדין אונס בגיטין הוא משום אומדן דעתו, וע"כ כל הא דבאונס דשכיח הוי גט, הוא רק משום דע"ד כן יהיב. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך אי"ז מתישב למש"כ רש"י בגיטין שם, דמש"א שם דאטו לבטולי גיטא בעי לקיומי תנאה בעי, היינו דגילה דעתו שאין רצונו בגירושין, אך לא גילה דעתו שהוא בא להפקיען ע"י ביטול גט, אלא הוא בא להפקיען ע"י קיום התנאי, וע"כ אי"ז בכלל גילוי דעתא בגיטא, ולפ"ז הרי דה"נ כשאומר שהוא אנוס, אי"ז בכלל גילוי דעת המבטל הגט, כיון שלא גילה דעתו שהוא בא להפקיע הגירושין ע"י ביטול הגט, - ואמנם כמדומה דאיך שיהי' הפירוש בד' הרשב"א והמאירי, אי"ז כד' רש"י אלו. [↑](#footnote-ref-13)