סימן ג_2
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / האשה נקנית שיעורים - הרב חנוך לודמיר

סימן ג'

שוה כסף ככסף

ענף א'

בביאור דברי התוס' ד"ה 'בפרוטה'

1. תוס' הקשו מנ"ל דשוה כסף ככסף. דאין לומר דילפינן לה מסברא דנפשן, דהא חזינן דבגאולת ע"ע בעינן למילף מקרא דישיב גאולתו לרבות שו"כ ככסף.[[1]](#footnote-1) ותירצו דילפינן מע"ע. דכשם ששם התורה אמרה כסף ודרשינן דהך כסף שו"כ בכלל, מינה איכא למשמע אף לקדושין דכתיב בהו כסף דאף שו"כ בכלל. וחזרו והקשו דא"כ ל"ל קרא בנזיקין ישיב לרבות שו"כ. וביותר דשוב כבר אין ללמוד אף לא מע"ע דהו"ל ע"ע ונזיקין שתי כתובים הבאים אחד ואין מלמין. ותירצו דהנך מצרך צריכי, לתירוץ ראשון של התוס' אין ללמוד ע"ע מנזיקין דאם היינו למדים היה לנו ללמוד אף לדין מיטב. ואין ללמוד נזיקין מע"ע דשאני נזיקין שהחמירה בו תורה לדין מיטב דיש לומר דהחמירה תורה להצריך כסף דייקא ולא שו"כ. ותירוץ שני תירצו התוס' דאין ללמוד נזיקין מע"ע, דאימא: מה לע"ע שכן חיישינן שלא יטמע בין הגויים ולהכי הקילו עליו את גרעונו. ואף אין ללמוד ע"ע מנזיקין דסד"א דע"ע יש להחמיר בו שכן הוא גרם לעצמו לימכר לישראל.
2. עיין מהרש"א ז"ל: דע"כ מפדיון הבן והקדש לא נילף להו דהא קדושין איתנהו בקרקע כמ"ש הר"ן וכן בשטר וה"נ פסיקא להו בערכין דאיתא בשטר וקרקע. עכ"ל. ילה"ע דבפדה"ב והקדש הילפותא דשו"כ מהני היינו בריבויא דכלל ופרט וכלל. והיינו דמרבים כל שהוא כעין הפרט. והיה מקום לומר דאין ללמוד מהך ריבויא לשאר מילי דהוא ריבוי בכאן ומהי"ת ללמוד לשאר דוכתי. משא"כ ילפותא דשו"כ ככסף גדר הילפותא היא דכסף של התורה הוא לאו דוקא כסף אלא אף שו"כ בכלל. וזה אינו גדר דריבוי דיכול לפרוע אף בשו"כ אלא הוא גילוי מילתא למילת 'כסף' שבתורה. והא שפיר יש ללמוד מאחד לחבירו. ועיין.
3. ע"ע מהרש"א שכתב ז"ל: ומ"ש דילפינן להו מע"ע כו' היינו לחד תירוצא שכתבו לקמן אבל לתירוץ שני שכתבו התוס' לקמן דליכא למילף נזקין מע"ע משום דאימא דהקל עליו הכתוב בשוה כסף כדי שלא יטמע בין הנכרים א"כ ה"נ מה"ט ליכא למילף קדושין וערכין מע"ע אלא דלההוא תירוצא צ"ל דנילף ערכין וקדושין מנזקין וכן נראה מדבריהם לקמן. עכ"ל. וילה"ע דלכאורה אף מנזיקין א"א ללמוד כדכתבו התוס' דאי מהתם הו"א דמקדש אשה בקרקע לא תהא מקודשת אא"כ קידשה במיטב. ועיין עצמות יוסף.
4. ובביאור ענין זה יש להקדים ביאור תירוצם הראשון של תוס' שכתבו "דלא מצי יליף מנזיקין דהוה אמינא עבד דומיא דנזיקין ואם מיקני בקרקע ליבעי מיטב לכך איצטריך תרוייהו" והוא צ"ב טובא, דהא חזינן דכיון דאיכא רבויא דשו"כ ככסף בע"ע לא ילפינן גבי קרקע דבעינן מיטב, ואמאי לא נילף מנזיקין דאם בא לפדות בקרקע איכא דין מיטב. וכה"ק בדברי יחזקאל.
5. תשעט. עוד ילה"ע דהנה בהערה 1 הו"ד הרש"ש, דהמקור מעבד היינו מדף ח דהתם ילפינן דאף נקנה בשו"כ ולא רק דנגאל בשו"כ. והנה לענין קנין ע"ע יל"ע מה הס"ד דבעינן מיטב, והרי הקנין נעשה בריצוי של העבד או של האדון שמוכרו, ואם נתרצה המוכר לקרקע שאינה מיטב אמאי לא יועיל ריצויו למכור אף תמורת קרקע שאינה מיטב. ולכאורה מוכח מזה דקרקע שאינה מיטב אין בה להדין דשו"כ ככסף ולהכי לא מהני ריצויו בזה והוא צ"ב. שו"ר דהוא טעות. דהתוס' איירו השתא לענין הפסוק דישיב למה לי להך קרא נילף לה מנזיקין. והקרא ודאי איירי בגרעון כסף ולא בקנין כסף. וכל דברי הרש"ש הם דראיית התוס' דבעינן קרא לשו"כ הוא מהא דהוצרכה הגמ' בדף ח להוכיח מקרא דשו"כ ככסף דמכסף מקנתו שמעינן נמי דאף הקנין יש לו להיות בכסף דייקא. אבל לעולם הקרא עצמו איירי בגרעון כסף ובזה דנו התוס' השתא דנילף להו מנזיקין. והגרעון הרי נעשה בע"כ דעבד וסד"א שפיר דכשאינו מרצונו לבעי מיטב דייקא. ויש להעיר דלדברי הרש"ש מיושבת שפיר קושיית מהרש"א האחרונה דוק.
6. וביאר בהקדים מה שייסד דדין שו"כ ככסף היינו משום דיכול להגיע לכסף ע"י השו"כ ולהכי דינו ככסף. ויבואר לקמן אי"ה ענין זה. ולפ"ז היה מקום לומר דדין מיטב בנזיקין הוא דבקרקעות הא דשו"כ ככסף אינו אלא בעידית ולא בינונית וזיבורית. וטעמא דמילתא דהא מבואר בגמ' ב"ק דחלוקים מטלטלין מקרקעות, דבמטלטלין כל מילי חשיב מיטב, דאי לא מזדבני בהך מתא מיזדבני במתא אחריתי, משא"כ בקרקעות. ולהכי בקרקעות בעינן מיטב דייקא, דמזדבני טובא עכ"פ בהך מתא. דהכל רוצים לקנות קרקעות שהם עידית.
7. ולפ"ז דברי התוס' מתבארים היטב, דאי הוה אתינן למילף לע"ע מנזיקין הו"א דבנזיקין אף שהתרבה דאף שו"כ ככסף מ"מ לא נתרבה זאת אלא במטלטלין, אבל בקרקעות דוקא עידית חשיבא שו"כ ככסף דיכול להשיג על ידה כסף בנקל. אבל בינונית או זיבורית לא חשיבי לענין נזיקין ככסף, ומינה נשמע אף לע"ע דכיון דכל המקור דשו"כ כסף הוא מנזיקין אין ללמוד בו אלא לענין מטלטלין אבל בקרקעות דוקא עדית הויא בכלל כסף. ואף בע"ע הו"א דהדין יהא כן. דאין לך אלא חדושו. משא"כ כשיש ריבוי בע"ע לשו"כ הרי הריבוי מרבה דכל שו"כ ככסף ואף קרקעות בכלל דהריבוי הוא כללי לכל שו"כ דהוא ככסף.
8. ולפי מהלך זה יש לומר דתוס' בתירוצם השני לא ניח"ל בהאי, דס"ל דלעולם דין מיטב אינו הגבלה בדין שו"כ ככסף, אלא הוא מילתא אחריתי דבקרקעות יש זכות לניזק לתבוע מיטב. אבל אין זה משום דהך שו"כ דזיבורית אינה ככסף. וכיון שכן שוב אפשר ללמוד ע"ע מנזיקין לענין שו"כ ולענין מיטב לא ילפינן לה מנזיקין דהוא דינא אחרינא שאינו ענין לדין שו"כ ככסף כלל. ויש להוסיף דאולי התוס' ס"ל השתא דדין שו"כ ככסף אינו מחמת שיכול להשיג על ידו כסף אלא אף שו"כ יש לו מעלת כסף דעיקר מעלות של כסף הוא השיווי שבו ולא הכסף עצמו ומה לי כסף ומה לי שוה כסף.
9. ומעתה א"ש היטב קושית מהרש"א דלתירוץ שני דהתוס' שוב יש ללמוד מנזיקין וליכא שום פירכא דמיטב. וכמש"נ בדעתם בהך שינויא. וא"ש היטב נמי הא דכתבו התוס' בתחילה דילפינן לקידושין מע"ע. ואמאי לא כתבו דילפינן להו מנזיקין ולהמבואר יש לומר דלפום שינויא קמא א"א ללמוד מנזיקין דא"כ הו"א דמקדש אשה בקרקע בעי לקדשה בקרקע עדית. ולהכי כתבו בדוקא דילפינן לקידושין מע"ע. נמצא דלשינויא קמא אין ללמוד קידושין אלא מע"ע ולשינויא בתרא אין ללמוד קידושין אלא מנזיקין ודוק.
10. תשעט. העירוני [הבה"ח מוטי רוטנברג ו.. נדב ני"ו] אמאי לא נילף לקידושין בצד השוה מע"ע ונזיקין, ושוב אין שום פרכא לשתי תירוצי התוס'. וצ"ע. שוב נמצא כן בעצמות יוסף שעמד בזה. אכן לפמש"נ לתירוץ ראשון של תוס' ל"ק. דאף לבתר הצד השוה אכתי אין ללמוד יותר ממה שנתחדש שם, ובקרקע כל השו"כ ככסף אינו אלא במיטב ואין מקור ליותר מזה. אבל לתירוץ שני של תוס' תקשי. ועיין.

ענף ב'

בביאור הא דשו"כ ככסף לשיטת התוס'

1. מש"כ הדבר"י דס"ל לתוס' דקרקע שהיא אינה מיטב חסר בדין שו"כ ככסף דילה. נראה מתוך דברי החזו"א [אהע"ז סימן קמח קטע ראשון] דאף הוא פירש כן לדברי התוס' אלא דהוקשה לו ע"ז ז"ל: "יש לעי' הא בנזקין אי לית לי' אלא זיבורית א"צ למטרח ולזבוני ולמיהב לי' כסף או מיטב אלמא דשוה כסף אפי' זבורית הוי ככסף אלא דחייבתו תורה בתשלומי מיטב היכי דאית לי' ולא שייך למילף ע"ע מנזקין. עכ"ל.
2. ויש ליישב דלולי קרא דשו"כ ככסף בשאר דוכתי באמת סד"א דפסולא דזיבורית היא משום דהך שו"כ אינו ככסף ובאמת לפום הך ס"ד בכל גוני לא היה יכול ליתן זיבורית, ואף כשאין לו, היה עליו למכור ולקנות עדית. ורק לבתר קרא דע"ע דשו"כ ככסף, ובכל גוני חשיב כסף, ואף בקרקע, דהא בעבד ליכא דינא דקרקע שאני, מעתה שמעינן, דאף בנזיקין החיוב מיטב אינו הגבלה בדין שו"כ ככסף, דהא כל שו"כ ככסף, וע"כ דהדין מיטב הוא דין נוסף, והא ליתא אלא באית ליה עידית.
3. בעיקר נדון הדבר"י בגדר הדין דשו"כ ככסף . בדבר"י כתב להוכיח עוד כצד זה דשו"כ ככסף משום שיכול להשיג על ידו כסף ממש, מדברי הרא"ש על גיטין עד ע"ב דהרי"ז גיטיך ע"מ שתתני לי אצטליתי ואבדה דאינה יכולה לקיים התנאי אלא באצטלית. והקשה הרא"ש כלל ו סכ"ד דהא קיי"ל דשוה כסף ככסף ותירץ דהתם שאני דלצעורה קמכוין. והקשה אבנ"מ סק"ד ז"ל: ועיין בתשובת הרא"ש כלל ו' סי' כ"ד ז"ל תדע לך דאמרינן התם הרי זה גיטך על מנת שתתן איצטלית ואבדה איצטלית דוקא קאמר אף על גב דבכולה תלמוד' קי"ל ש"כ ככסף, שאני התם דלצעורי קא מכוין ע"ש ומשמע נמי דשוה כלי ככלי. ואמאי הא אפי' ש"כ אינו ככסף אלא היכא דגלי קרא לרבות ומכ"ש בשוה כלי דלא נימא שוה כלי ככלי. עכ"ל. וביאר דבר"י דלדבריו דברי הרא"ש מבוארים היטב דכי היכי דשוה כסף ככסף משום שיכול להשיג אתו כסף וה"ה שוה כלי ככלי שהרי יכול להשיג איתו כלי.
4. באבנ"ז שפז הוכיח לא כן מהא דמהניא לדידי שוה לי בפדה"ב להיות משתלם כחמשה סלעים. ואם כל ערכו של שו"כ משום שיכול להשיג אתו כסף מאי מהני לדידי שוה לי והרי אינו יכול להשיג דרך השו"כ הלזה חמשה סלעים. ועיין ר"ן לקמן ח ע"א שיצא לדון אם מהני לדידי שוה לי אף בפחות מש"פ. ומצדד דלא מהני דלאו כסף הוא כלל. ותקשי דסוף סוף לא נתן לה פרוטה כיון שאינו יכול לקבל תמורת שו"כ זה פרוטה.
5. ונלע"ד לדחות ראייתו של אבנ"ז. דלעולם שו"כ הא דחשיב ככסף היינו משום שיכול להשיג דרכו כסף. ולהכי אף שו"כ הוא בכלל כסף. וכיון דחשיב כסף מעתה יש לדון כמה שוויו. ובזה אומרים אנו דכיון דהך סודרא שוה לו ה סלעים חשיב כתשלום של ה' סלעים. אבל אין צורך שיכול להשיג דרכו ה סלעים, דכיון דשם כסף עלה ושוה הוא למקבל ה סלעים הרי חשיב כנתן לו שויות של ה סלעים.
6. וביותר, דנחזי אנן לולי דין שוה כסף ככסף והיה צריך ליתן ה סלעים דייקא ולו יצויר שהיה שייך מצב שיאמר הכהן שד' סלעים הללו שוים לי ה' סלעים, מסתברא מילתא שהיה יכול ליתן לכהן זה ד' סלעים ואף שאינם ה סלעים לא אכפ"ל בהא דשעור ה סלעים הוא לפי השויות לכהן שמקבלם. דאין דין מטבעות כסף של ה סלעים אלא הדין הוא מטבעות כסף והשויות צריכה להיות ה סלעים והשויות אינה אלא לפי השויות למקבל. וא"כ אף בנדון דילן הרי שו"כ כסף זה כיון שיכול הוא להפכו לכסף הרי אף הוא חשיב כסף, וכסף זה שוה לכהן ה' סלעים והרי יש כאן למקבל ה סלעים. ואיני מבין איך היתה הבנת האבנ"ז בזה.

ענף ג

בקושיית מהרש"א אמאי למסקנת התוס' צריכים אנו למילף בקידושין דשו"כ ככסף.

1. עוד כתב מהרש"א ז"ל: מיהו ק"ק אמאי לא ניחא להו כדבעי למימר מעיקרא דמסברא נימא שוה כסף ככסף בקדושין וערכין ומיהו אצטריך קרא בע"ע ונזקין דאי לא הוה כתיב בע"ע ס"ד דלא יהיה שוה כסף ככסף בע"ע לפי שגם הוא גרם לו לימכר כו' כמ"ש התוס' בתירוץ שני ואי לא הוה כתיב בנזקין ס"ד דלא יהיה שוה כסף ככסף לפי שמצינו שהקפיד הכתוב לענין מיטב כו' כמו שכתבו התוס' בתירוץ קמא ודו"ק. עכ"ל.
2. ולכאורה נראה ליישב בפשיטות קושייתו. דכל דברי התוס' דאיכא פרכא דהוא גרם לימכר, היינו לפום האמת דמסברא לא ידעינן לדין שו"כ ככסף, ומרבינן להו מקראי. ואתינן למילף לע"ע מנזיקין, התם כתבו התוס' דשפיר איכא למיפרך פירכא מעליא שאין ללמוד לע"ע מנזיקין דע"ע חמיר טפי שהוא גרם לעצמו לימכר. אבל אם סבירא לן דמסברא שו"כ ככסף, ודאי אף בע"ע הו"א להך סברא ולא הוה אמינא דכיון דהוא גרם לו לימכר יתחדש בכאן דינא חדתא דשו"כ בכאן אינו ככסף. דמהי"ת להמציא דין חדש בזה. וודאי הוה אזלינן בתר סברא דעלמא דשו"כ ככסף. משא"כ אם מסברא אין שו"כ ככסף ובעינן לרבויא בנזיקין, ובעינן למילף לע"ע מרבויא דנזיקין הכא אמרינן פרכא דאם חזינן חומרא בע"ע שוב אין ללמוד לקולא דנזיקין דשאני ע"ע דחמירא טפי. והראוני שכ"כ בפירוש הב"ח הנדמ"ח. ושכ"כ המקנה. ולא ראיתיו בפנים.

ענף ד'

בשיטת הראשונים דשו"כ ככסף בקידושין מסברא ילפינן לה.

1. שיטת הרמב"ן רשב"א ריטב"א ור"ן דלעולם אף דע"ע ונזיקין בעינן קראי לרבויי שו"כ ככסף, שאני התם דאיכא טעמי לחייב כסף דוקא. משא"כ בקידושין מסברא אמרינן דשו"כ ככסף. ויש לעיין היטב בדבריהם בזה.
2. ובראשונה יש להביא דבריהם. הנה בקידושין כיון ששתיהם מתרצים לשו"כ פשיטא דאף שו"כ מהני. משא"כ בנזיקין דכיון דאיתא בהו דינא דמיטב בקרקעות סד"א דאף בבא לפרוע במטלטלין לא מהני אלא בכסף ולא בשו"כ. ובביאור הך ס"ד אביא את לשונות הראשונים. לשון הרמב"ן: **גבי נזיקין סד"א שאינו יכול לפורעו בע"כ בשוה כסף אלא ממיטב כדכתיב מיטב שדהו ישלם קמ"**ל. לשון הרשב"א: **וגבי נזקין נמי הואיל ומשלם ממיטב כדכתיב מיטב שדהו ישלם, כסף דכתיב גביה כסף דוקא קמ"ל אפי' סובין**. לשון הר"ן: וגבי נזיקין נמי משום דכתיב מיטב שדהו ישלם סד"א כיון דאי פרע ליה בקרקע צריך לפורעו ממיטב **כי פרע ליה במטלטלין נמי שיהא צריך לפורעו ממיטב מטלטלין דהיינו כסף** להכי איצטריך רבויא דישיב. עכ"ל. הנה בר"ן פירש יותר דסד"א דכשם שיש דין מיטב בקרקעות יש דין מיטב אף במטלטלין וכסף היינו מיטב דמטלטלין. וכ"ה לשון הרמב"ן.
3. ועוד כתבו דאף בע"ע לולי קרא הוה אמינא דבעינן כסף דייקא. ואף כאן אביא לשונות הראשונים. ז"ל הרמב"ן: **סד"א אם לקח עבד אינו יכול לגרוע בפדיונו בע"כ של רבו בשוה כסף דא"ל זיל טרח וזבין אייתי לי,** ז"ל הרשב"א: **וגבי גרעון כסף דעבד דבע"כ דרבו הוא אצטריך סד"א כיון דבעל כרחו מגרע ויוצא כסף דוקא קמ"ל** ז"ל הריטב"א**: וגבי גרעון כסף דעבד עברי נמי הוה אמינא כיון שהוא עדיין תוך זמנו ויוצא בעל כרחו של אדון דין הוא שלא יסלקהו אלא בכסף ונימא ליה זיל טרח וזבין (עי' ב"ק ט' א'), דומיא דלוה הבא לפרוע חובו עד שלא יכפנו המלוה שאינו יכול לסלקו בשוה כסף, מה שאין כן כשהמלוה כופהו ואין ללוה מעות יפרע שוה כסף כדאיתא בכתובות (פ"ו א'), ולהכי איצטריך ריבויא ישיב גאולתו לרבות שוה כסף דחס רחמנא עליה כי היכי דליפוק לחירות משום כי עבדי הם ולא עבדים לעבדים,** מה שאין כן בחוב דעלמא, עכ"ל. הנה הריטב"א הוסיף בזה פירוש דסד"א דזכאי לתבוע ממנו זיל טרח ואייתי זוזי כיון שהוא כופה לאדון לקבל את ערכו. ודמי לבע"ח שכשהלוה כופה את המלוה לקבל את פרעון חובו זכאי המלוה לתבוע כסף ולא שו"כ וזיל טרח ואיתי זוזי.
4. משא"כ בקידושין מסברא אמינא דשו"כ ככסף. רמב"ן: א"נ איכא למימר שבכל מקום שנאמר כסף בקנין שוה כסף בכלל, וכו'. אבל לענין מקנה כיון דניחא להו בשוה כסף, ככסף הוא **שהרי שניהם שוים. ע"כ. רשב"א:** י"ל כ"מ שנא' כסף גבי קנין שוה כסף בכלל כסף כיון דהא ניחא להו בהכי. ע"כ. ריטב"א: י"ל כ"מ שנא' כסף גבי קנין שוה כסף בכלל כסף כיון דהא ניחא להו בהכי אבל הכא גבי קנין דקדושי כסף כיון דמדעת שניהם הוא ואיכא דבר חשוב מה לי כסף מה לי שוה כסף. עכ"ל.
5. הנה לפו"ר היה נראה מכל זה דטעמא דמסברא דשו"כ ככסף משום ששתיהם מתרצים. ויש בזה כמה הערות:
   1. בפנ"י הקשה דא"כ אם קידשה בלילה ולא ראתה שניתן לה רק שו"כ ולא כסף. או נתקדשה ע"י שליח ונתן לשליח שו"כ אמאי מקודשת והא ליכא ריצויא דילה להדיא ובלא ריצוי דילה להדיא הרי שו"כ אינו ככסף.
   2. עוד יש לעיין בקידושי מאמר של יבמה לב"ש דמאמר קונה מה"ת, אם מהני בשו"כ. דהכא לא שייך טעמא דמתרצית דהרי נעשה אף בע"כ דאשה. [והרי מאמר שנעשה בעל כרחה של היבמה - כגון שזרק לה כסף ואמר לה הרי את מקודשת לי - נחלקו תנאים אם קנה: רבי סובר שקנה, שלומד מביאת יבמה, שקונה בעל כרחה, היינו שמסתבר לו שכך תיקנו חכמים את המאמר שיקנה אף הוא בעל כרחה, וכתבו אחרונים שאף על פי שבקידושין צריכים דעת מקנה, מכל מקום ביבום האשה אינה מקנה עצמה, שאשה הקנו לו מן השמים. וחכמים סוברים שלא קנה כלל, אף לא להחמיר, וכן הלכה, שלומדים מקדושין].
   3. עוד יש להקשות, אם שו"כ אינו ככסף מאי מהני ריצוי דילה. דלכאורה כשם דלא מהני ריצוי בפחות מש"פ משום דאינו כסף כלל ה"נ שו"כ אם אינו ככסף מאי מהני ריצויא דילה.
   4. עוד יש להקשות והיא קושיא גדולה, להבנה זו דשו"כ אינו ככסף וכל מה דנחשב הוא לכסף הוא מכח ששתיהם מתרצים, א"כ מה הוצרכו הראשונים לפרש טעמים מיוחדים אמאי בע"כ ונזיקין בעינן קראי וכדהארכתי להביא דבריהם, תיפו"ל בקצרה דכיון דהתם אינם מתרצים בשו"כ ואדרבא תובעים כסף הרי הדרן לקמייתא דשו"כ אינו ככסף. ותו לא. וכה"ק באבנ"מ סימן כז סק"ג.

ענף ה'

מהלך בשיטת הראשונים ליישב הקושיות הנ"ל.

1. יש לומר בביאור דברי הראשונים אנפא אחרינא דלעולם מסברא שוה כסף ככסף, וכן מתפרש קרא דכסף דכתיב גבי קידושי אשה, אבל גבי נזקין וע"ע קרא דכסף אינו מתפרש אלא כסף דייקא, דנזקין דאיכא דין מיטב היה מקום להצריך אף במטלטלין מיטב והיינו כסף ממש. וכן ע"ע כיון דנגאל הוא בע"כ קרא דכסף מתפרש בכסף ממש. וביותר לסברת הריטב"א שהוסיף בזה דכל שבא להגבות בע"כ דהמקבל זכות המקבל לומר זיל טרח ואייתי לי זוזי. ולכן היה לנו לפרש את ה'כסף' הכתוב בהם ככסף דייקא. משא"כ באשה הכסף הכתוב בתורה מתפרש כממון כיון דשתיהם מתרצים אין שום סיבה שלא לפרש את הכסף במובן של ממון ולא במובן של כסף.
2. ומעתה כיון שהכסף שכתוב בקידושין מתפרש כממון ודאי אף בשליח או שנתקדשה בלילה חלים הקידושין מסברא אף בשו"כ. שהרי כן מתפרש כל הכסף האמור בקידושין. ומעתה אף מאמר דמתקדשת בו בע"כ, מ"מ כיון דאין פסוק נפרד לקידושי כסף ביבמה ולמדים לקידושין הללו מקדושין דעלמא, להכי אף דמאמר הוא בע"כ מ"מ אין לנו במאמר אלא כסף האמור בתורה גבי קידושי כסף והך כסף ממון הוא.
3. ונמצא דמה דהוצרכו הראשונים לפרש הן בקידושין והן בנזיקין וע"ע היינו משום דבאו לפרש מהו ההכרח שהכסף המתפרש בכל מקום פירושו שונה. ובאמת הו"מ למימר בקידושין דלעולם כסף בעלמא הוא אף שו"כ ולא רק משום ריצוי דילהו, אלא דניח"ל לפרש דיש הכרח לפרש כן את הכסף דכיון דשתיהם מתרצים אין שום סברא לפסול שו"כ.
4. ומהגר"א אריאלי שליט"א שמעתי תוספת בזה דאם אשה היתה מתקדשת אף בע"כ הוי סד"א אשה להצריכו ליתן לה כסף דייקא דאף בה הוא הגביית כסף בע"כ וכשם דבע"ע כיון שמאלצים את האדון למכור חזרה את העבד יכול לומר זיל טרח ואייתי זוזי, ה"נ באשה שמאלצים אותה למכור א"ע הרי יכולה היתה לתבוע זיל טרח ואייתי זוזי ולכן פרשו הראשונים דבאשה הם מתרצים וליתא לסברא דע"ע. והיא תוספת דברים נכונה מאד.

ענף ו'

מדברי חדושי רבי ראובן בשיטת הראשונים.

1. עיין חדושי רבי ראובן ב"ק סימן ז שביאר באופן שונה קצת לדברי הראשונים. **ואפרש דבריו כפי הבנתי.** דהנה בנדון איך לפרש את הכסף שבתורה. יש לדון ב' נדונים שונים. האחד, אי שו"כ חשיב כסף או דלא חשיב כסף אלא כסף דייקא. והשני, דאף אם שו"כ אף הוא כסף, מ"מ הרי אינו כסף מעליא, ודוקא כסף הוא כסף מעליא. והנה כשדנים בתורה על תשלומין שהאחד חייב לשלם לשני, ונאמר בתורה שישלם לו כסף, בזה יש לדון אף לנדון השני, דאף אם שו"כ חשיב כסף מ"מ לאו כסף מעליא הוא. ואפשר דהתורה הצריכה לשלם לשני תשלומין מעליא. אבל כשדנים בתורה על כסף שאינו בתורת תשלום אלא בא לפעול חלות קנין כסף והנדון במה ניתן לפעול לקנין כסף, הרי בזה כל הנדון הוא הנדון הראשון הנז' דשמא שו"כ אינו כסף, אבל לא שייך לדון שמא בעינן כסף מעליא, דזה אינו, דכיון דאף שו"כ הרי הוא ככסף אין טעם לומר שלא יוכל שו"כ זה לפעול חלות קנין כסף.
2. ולאחר הקדמה זו יש לפרש כונת הראשונים, דהנה מסברא אף ללא שום ילפותא סברינן דשו"כ הרי הוא ככסף ואף בו יש למעלת כסף. אבל הא מיהת במקום שהצריכה התורה תשלום לשני, שם יש מקום לומר דאולי הצריכה התורה תשלום מעליא של כסף מעליא ושו"כ אינו תשלום מעליא. ולהכי כתבו הראשונים דבנזקין דהצריכה התורה בקרקע תשלום מיטב סד"א דאף במטלטלין בעינן תשלום של מיטב והיינו כסף. ולהכי בעינן לריבויא דישיב לרשות שו"כ אפילו סובין. ואף בע"ע כיון דפודה א"ע בע"כ דאדון סד"א דיכול לומר לו זיל טרח וזבין ואייתי לי זוזי, דכיון דהוא בע"כ בעינן לשלם לו תשלום מעליא והיינו כסף דייקא ולא שו"כ. משא"כ בקידושין ודאי כל הנדון אם שו"כ ככסף היינו האם אף שו"כ יכול לפעול חלות קנין כסף. אבל בזה אין נדון שמא הצריכה התורה לשלם לאשה תשלום מעליא דכסף. דבקידושין כיון דנעשה מדעת שניהם, כמו שהתורה לא אומרת כמה צריך לשלם לאשה בשיוויה, דזה ענין של מו"מ שבין האיש לאשה ואין התורה איירי בה כלל, ה"נ אין לדון איך תהיה צורת התשלום לאשה האם תשלום מעליא או אף באופן שאינו תשלום מעליא, דזה לא שייכא כלל לדין התורה כיון דהכל בנוי על התרצות שתי הצדדים. וכשם שבמקח אין מקום לתורה לדון כמה ואיך יהיה תשלום המקח. ולכן כל הנדון בכסף קידושין אינו אלא האם שו"כ יש בו מעלת כסף כלל ובזה להראשונים מסברא ילפינן דשו"כ אף הוא ככסף ולא בעינן לזה קרא כלל.
3. ולפ"ז נמצא כשאנו דנים ב'כסף' דקרא, יש חילוק גדול כשאנו דנים ב'כסף' האמור גבי קנין קידושין וקנין כסף דעלמא, לבין 'כסף' האמור גבי תשלומי נזיקין וגרעון ע"ע. דבקידושין נדון דילן אינו אלא האם שו"כ יש בו מעלת כסף . ואילו בנזיקין וע"ע דנים אנו האם תשלום של שו"כ אף הוא תשלום מעליא ד'כסף'. ושיטת הראשונים דבנדון דכסף דקנין וקידושין מסברא שו"כ אף הוא יש בו מעלת כסף. ובנדון תשלומין נזיקין וע"ע סד"א דאף דיש בשו"כ מעלת כסף מ"מ לאו כסף מעליא הוא ולאו תשלום מעליא הוא. ולכן בקידושין שו"כ ככסף מסברא. ומעתה לא תקשי כל הקושיות הנ"ל דהוקשה לן בדברי הראשונים. האחד, בנתקדשה בלילה, דאף שם ודאי שו"כ ככסף דאם משום תשלום מעליא בהא התורה לא איירי כלל ואם משום יכולת של שו"כ לפעול חלות קידושין הרי בזה מסברא מהניא אף בלא טעמא דריצוי שתיהם. וכן לא תקשי ממאמר בע"כ דמהני אף בשו"כ ואף דליכא ריצוי, דהא כל דין קידושי מאמר מקידושין ילפינן והתם לא הצריכה התורה תשלום מעליא וממילא אין מקור למאמר להצריך תשלום מעליא לאשה בכסף דייקא. ודוק כי הדברים נפלאים ממש.
4. ותוס' דלא ניח"ל בכל זה, והכריחו מהא דבעינן קרא לנזיקין וע"ע דאף בקידושין ובכל דוכתא בעינן קרא לרבויי שו"כ ככסף. יש לומר דס"ל דאף בנזיקין וע"ע אין לדון דבעינן כסף מעליא, דכיון דבשאר דוכתי דכתיב כסף אף שו"כ בכלל שוב אין לחלק במשמעות כסף האמור גבי נזיקין וע"ע ואף דהתם תורת תשלומין להם. ובכלל כנראה ס"ל לתוס' דאין מקום לפרש כסף האמור בתורה פעמים כך ופעמים כך, ומדלא מפרשינן לכסף שבנזיקין אף לשו"כ לולי קרא הרי ד'כסף' האמור בתורה מתפרש כסף דייקא ושוב אין לחלק וכל 'כסף' האמור בתורה מתפרש כן.

ענף ז

בדין שו"כ בקנין כסף דעלמא.

1. האחרונים דנים אמאי התוס' לא דנו על כל קנין כסף מהי"ת דמהני אף בשו"כ. דהרי כסף האמור בתורה הוא בקנין כסף דעלמא. ואהא הו"ל לאקשויי מנא לן. והיא הערה. ויש הרוצים לחדש בזה דבקנין כסף דעלמא פשיטא דמהני אף שו"כ וטעמא בהקדים היסוד שנלמד מב"ק דף ע ע"ב דכל מהות של קנין כסף הוא כסף החוזר. דאיתא התם דאם ראובן רוצה למכור את גניבתו לשמעון בקנין כסף ושמעון אומר לראובן עקוץ תאנה מתאנתי [ויהא זה פרוטה לקנין כסף] ותקני לי גניבתך, אם הוא בשבת לא חל הקנין משום דשמעון חייב מיתה בקציצת התאנה וממילא פטור הוא מתשלום התאנה וכיון שנפטר מתשלום התאנה שוב אין יכולה התאנה לשמש כפרוטה של קנין כסף ובארו בזה דכל מהות הקנין כסף בעלמא הוא באופן שהפרוטה שנותן למוכר מחייבת את המוכר בתמורתה והמכר הוא תמורת הפרוטה. והיינו דהשעבוד שנוצר מקבלת הפרוטה הוא יוצר את הקנין של החפץ הנמכר. והנה הקשו האחרונים מהא דכתבו הר"ן [לקמן דף נו ע"ב] והמל"מ שאדם שנותן חפץ שהוא אסור עליו בהנאה לאשה שמותרת בהנאה בחפץ זה ע"מ להתקדש לו הרי היא מקודשת והקשו דאין כאן כסף החוזר. דאשה זו אינה חייבת להשיב לו את החפץ כיון שכלפיו הוי איסור הנאה ואין חיוב להשיב איסורי הנאה לבעלים. והוכיח הגרח"ע הו"ד באפיק"י דבקידושי אשה בכסף אין זה מדין כסף החוזר אלא כסף קנין בעלמא. ולפ"ז בארו האחרונים דבכסף קנין בעלמא פשיטא ופשיטא דמהני אף שו"כ כיון דאף בכסף עצמו הקנין לא נעשה בכסף עצמו אלא בשעבוד שנוצר מחמתו וא"כ מה נפ"מ אם השעבוד נוצר מכסף או משו"כ. וכל הנדון של תוס' הוא בכסף קידושי אשה דהכסף עצמו הוא כסף הקנין ולא השעבוד שמחמתו בהא יש לדון אם כסף דייקא או לא.

1. [התעוררתי עתה להעיר דהיה מקום לכאורה לפרש דבעינן קרא באופן שקנין הע"ע היה תמורת כסף ממש. היינו שהאדון שילם כסף ממש. ובזה סד"א דכשבא לכפות על האדון למכור חזרה את עבדו, ויש להשיב לו את יתרת הכסף ששולם עבור העבד, בזה סד"א דיש לשלם לאדון את יתרת הכסף שהוא שילם ואם הוא שילם כסף ממש יש להשיב לו כסף ממש. שו"ר שכה"ק הרש"ש ומכח זה פירש דכונת התוס' בכאן לקרא דאייתינן לקמן ח ע"א גבי קנין כסף דאמרינן דע"ע נקנה אף בשו"כ מקרא דמכסף מקנתו דכיון דגאולת ע"ע היא שיש לו לשלם חזרה לכסף מקנתו. וכיון דיכול להשיב שו"כ הרי מוכח דאף מקנתו יכולה להיות בשו"כ] [↑](#footnote-ref-1)